מ_מ פרק כיצד מעברין
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

י"א אלול ע"ח

דף מס' 1

**נ"ב ב' -** **כיצד מעברין את הערים וכו',** בפירש"י כתב דהיינו הא דתנן לקמן ס' א' הנותן עירובו בעיבורה של עיר, אלמא יש עיבור לעיר, ומפרש השתא כיצד יש לה עיבור, ומשמע לפ"ז דגם הריבוע שמרבעין את העיר חשיב כעיבורה של עיר, וכ"כ השאילתות בשאילתא מ"ח, דהא דכשיוצא בית אחד מעיר מוציאין את המדה וכו', הוא מדין עיבור העיר, דילפינן לה בנדרים נ"ו ב' מקרא דויהי יהושע ביריחו דעיבורה של עיר כעיר, וכ"כ בפיהמ"ש להרמב"ם לקמן ס' א' ובנדרים פ"ז, וכ"כ הריא"ז בריש פירקין, והחזו"א בסימן פ' (לדף נ"ה א') ובסימן ק"י סקט"ז נקט כן בפשיטות.

אך בפירש"י לעיל ל"ב ב' ד"ה עיבורה של עיר ולקמן ס' א' ד"ה בעיבורה של עיר פירש דעיבורה של עיר הוא בית שישנו בתוך ע' אמה ושירים לעיר, ומשמע דרק הבית העומד בתוך ע' אמה ושירים הוא דחשיב כעיבור העיר, אך הריבוע שמרבעין את העיר אינה מכלל עיבור העיר,[[1]](#footnote-2) וצ"ל לפ"ז דהא דתנן הכא כיצד מעברין את הערים, קאי על עיקר הא דהבית היוצא נמדד עם העיר, (וכ"נ בד' המאירי), אך הא דמוציאין את המדה כנגדם, אי"ז מכלל עיבור העיר,[[2]](#footnote-3) ובס' קרית אריאל פ"ו האריך להוכיח כן מד' רבים מקמאי, עיי"ש.[[3]](#footnote-4)

?והעירו דלמש"כ רש"י דבית נכנס ובית יוצא איירי בבתים מחוברים וכו', הרי בע"כ דהא דהבית עצמו הוי מכלל העיר אי"ז מחידושא דמתניתין, דהרי הוא מעיקר העיר, וכל חידושא דמתניתין הוא דין הריבוע, אך לדעת ש"ר דבית יוצא הוא בית שבתוך ע' אמה ושירים, י"ל דזהו חידושא דמתניתין.?

במש"כ רש"י והמאירי דעיבורה של עיר הוא בית שישנו בתוך ע' אמה ושירים לעיר, נתחדש דלא חזינן להבית היוצא מכלל גוף העיר, אלא הוי כעיבור לעיר, - והקרבן נתנאל בסימן ג' סק"ס נקט, דלמש"כ הראשונים דאין נותנין קרפף לעיר שיש לה עיבור, הרי דכל עיר שיוצא ממנה בית בתוך ע' אמה ושירים, אין נותנין לה עיבור, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ה, ובדבריו בשעה"צ שם סקכ"ט מבו' דהוא אף בעיר שאין לה חומה, - אך החזו"א בסימן ק"י סקי"ט ד"ה שצ"ח ס"ה האריך, דבית היוצא בתוך ע' אמה ושירים, חשיב מכלל גוף העיר, שהרי צירוף בתים לעיר הוא בתוך ע' אמה ושירים, וכל הא דבית היוצא אינו מכלל גוף העיר, הוא רק בבית חרב, או בבית שחוץ לחומת העיר, ועד"ז כתב החזו"א בסימן פ' בד"ה מ"ב סימן שצ"ח.

**ועושין אותן כמין טבלא מרובעת,** בפירש"י כתב דהיינו דעושין את התחומין מרובעין כדי שיהיו אלפים לצדדים כבאמצע ולא עגולין שיהא להן אלפים באמצען ובצדדין הן מתמעטין, ואיירי בעיר מרובעת דהוו נמי תחומין מרובעין, - אך גירסת הרמב"ם בפיהמ"ש דעושין "אותה" כמין טבלא מרובעת, ופירש דהיינו דאם היתה העיר עגולה עושה לה ריבוע סמוך לה ואח"כ מודד מחוץ למרובע אלפים אמה לכל רוח, ומשתכרים אנשי העיר אותם התוספות שנוסף המרובע על העיגול שבתוכו, וכ"כ הריטב"א, וכ"נ בד' הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ו, ועמש"כ בזה התוי"ט והגאו"י והרש"ש.

בעיקר הך דינא דמרבעין את העיר עצמה, ואח"כ מרבעין את התחומין, העירו דמאי נפ"מ בהא דמרבעין את העיר, הרי בלא"ה יש לו אלפים אמה כנגד כל ריבוע העיר, מדינא דריבוע התחום, דכיון דכנגד הבית הבולט יש לו אלפים אמה, הרי דמדינא דריבוע התחום יש לו אלפים אמה כנגד כל ריבוע העיר,[[4]](#footnote-5) - ולכאו' מוכח מזה כמו שנקט הנובי"ת או"ח סימן נ', דליכא דין בפנ"ע דיהיו התחומין מרובעין, אלא יסוד דינא דריבוע התחום הוא דנותנין פאות לתחום, ויש לו אלפים אמה מרובעות אף בצדדים, וע"כ אף דעיר קטנה המובלעת בתוך אלפים אמה דהתחום, נידונת כד' אמות למדידת התחום, מ"מ כל שאינה עומדת כנגד כל רוחב העיר, אין לו בצדדים, אלא אלפים אמה, וכ"ה מוכח לדעת ר"ת שהביאו התוס' לעיל נ"א א' דנותנין אלכסון דאלפים אמה לכל צד, ונמצא דלעולם אין התחומין מרובעין, וע"כ הוא דבעינן לדינא דריבוע העיר, אך החזו"א בסימן ק"י סקי"ד (ד"ה בשע"ת) תמה ע"ד הנוב"י, ונקט בפשיטות דדין ריבוע התחום הוא דבעינן שיהיו התחומין מרובעין, עיי"ש.[[5]](#footnote-6)

**נ"ה א' -** **עגולה עושין לה זויות,** לקמן נ"ו א' תניא דהבא לרבעה מרבעה בריבוע עולם, ובפי' ריו"נ שם כתב דהיינו דאנו נותנין לו עצה שירבענה בריבוע עולם וכו' כיון שרוצה לרבעה טוב שירבענה לריבוע עולם, והפרישה בסימן שצ"ח סק"א פירש לדבריו דנותנין לו עצה שירבענה לריבועו של עולם לכתחילה אבל אינו מעכב, ובתשו' נובי"ת או"ח סימן נ"א תמה דמ"ש בזה לכתחילה ודיעבד, הרי תמיד הוא לכתחילה, וכתב דתליא בהסכמת בני העיר, עיי"ש, - אך מסתימת דברי ש"ר לא משמע כן, דכל כי האי הו"ל לאשמועינן, וכ"ה בל' הרשב"א והריטב"א לעיל נ"א א' דעיר עגולה אין מרבעין אותה "אלא" לריבועו של עולם,[[6]](#footnote-7) וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן שצ"ח סק"ז, וכ"כ החזו"א סימן ק"י סקכ"ג, וכתב דדברי הנוב"י אינם הלכה וישתקע הדבר, ועיי"ש במש"כ לפרש ד' ריו"נ בע"א.

**או כמין גאם וכו',** הרשב"א כתב דצורת ריבועה הוא שעושין לה כמין גאם אחר, וכ"כ הריטב"א דעושין אותה מרובעת כצורת מ"ם סתומה, וכ"נ בד' רש"י בסוד"ה רואין, ובד' הר"ח בסוגיין וס' העתים סימן ס"ב, - אך בשם י"מ כתבו דמרבעין אותה כנגד רגלי זויותי', והיינו דמותחין קו בין ראשה האחד לראשה השני באלכסון, וכפי זה הוא צורת הריבוע,[[7]](#footnote-8) ונחלקו ע"ז, דכיון דיש לה ב' זויות ישרות, מרבעין אותה לפי זויות אלו, והריטב"א כתב דדמי להא דעיר מרובעת אין מרבעין אותה לריבועו של עולם אלא מניחין אותה כמו שהיא.

**דמרבעא ולא מרבעא בריבוע עולם, מהו דתימא לירבעא בריבוע עולם, קמ"ל,** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דה"נ בעיר העשוי' כקשת אין מרבעין אותה כריבוע עולם, כיון שיש לה זוית, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ובחי' המאירי הוסיף לפרש דהיינו משום דמצד הרחב נקרא הקשת מרובע, דדנים את חלל הקשת כמלא בתים, ונמצא דיש לקשת זוית אחת ישרה, וע"כ מרבעין אותו לפי צד זה.

ובחי' המאירי כתב, דעיר משולשת, רואין הזוית הצר כנגד הזוית הרחב, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ב הנ"ו, - אך בל' הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ז והשו"ע בסימן שצ"ח ס"ב ג' משמע דעיר משולשת מרבעין אותה לריבוע העולם, ורק עיר מרובעת אין מרבעין אותה לריבוע העולם,[[8]](#footnote-9) וכ"נ בד' הגר"א שם, וכ"כ הגר"ז שם ס"ג בדין עיר העשוי' כמין גאם, והחיי אדם בכלל ע"ו סי"ד בדין עיר העשוי' כקשת, ובד' הטור שם משמע דאף עיר הרחבה מצד אחד וקצרה מצד אחר מרבעין אותה לריבוע העולם,[[9]](#footnote-10) - אך בד' המ"ב שם סק"ה נראה שנקט לדינא דבעיר משולשת אין מרבעין אותה לריבוע העולם, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן ק"י סקט"ו וסקכ"ג וסקכ"ו, ועיי"ש בסקכ"ג וסקכ"ו במש"כ לדון בכמה גווני היאך מרבעין אותה, ובספרי מחברי הזמן האריכו הרבה בדינים אלו.

**הי' בית אחד יוצא כמין פגום וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאף בצד השני מרחיק מן החומה עד כנגד מקום שכלה בליטת הבית לקרן השני', כאילו חוט מתוח מכוון וכו', וכ"כ התוס' דבכה"ג רואין כאילו הי' פגום אחר כנגדו ומותחין חוט עליהן, ולא שימתחו חוט באלכסון מן הפגום עד ראש הא' של עיר, - וצ"ע לדעת הני קמאי דבעשוי' כמין גאם מרבעין אותה כנגד רגלי זויותי', דמ"ט הכא אין מרבעין אותה כן, ובד' רי"ו נתיב י"ב חלק י"ח מפורש דהכא חושבין כאילו קרן דרומית יוצאת כנגד העיבור וכו', אף דבכמין גאם כתב דמודדין מכנגד היתר.[[10]](#footnote-11)

ט"ז אלול ע"ח

דף מס' 2

**נ"ה א' -** **היתה עשוי' כמין קשת וכו' רואין אותה כאילו מלאה בתים וחצרות,** לכאו' משמע דאי"ז מדין ריבוע העיר, אלא הוא דין בפנ"ע דרואין אותה כאילו מלאה בתים וחצירות והוי זה מכלל עיקר העיר,[[11]](#footnote-12) וכ"נ ממש"כ הראשונים דמרבעין אותה כפי צלע היתר, - והחזו"א בסימן ק"ט סקט"ו כתב דאף למש"כ הרמב"ן דאם הוציאוהו נכרים ונתנוהו בעיבורה של עיר אינו מהלך את כולה, מ"מ כל שנתנוהו בחלל הקשת מהלך את כולה, דחלל הקשת הוי כתוך העיר,[[12]](#footnote-13) ומשא"כ היכא דבית אחד בולט מן העיר ובשביל בית זה מתעבר השטח עם העיר, דאי"ז אלא כעיבורה של עיר, ובדבריו בסימן ק"י סקי"א משמע דכל שנכנסת עיר לתוך חלל הקשת, חשיבי כעיר אחת, עיי"ש, ול"ד לעיר הנכנסת לתוך ריבוע העיר, דלא פסיקא לי' להחזו"א שם סקט"ז דחשיבי כעיר אחת, ועמש"כ בזה בס' קרית אריאל רפ"ו.

אמנם הנה בל' הרשב"א והריטב"א בסוגיין נראה להדיא דדינא דעשוי' כמין קשת הוא מדין ריבוע העיר, עיי"ש, וכ"נ ממש"כ בפסקי ריא"ז בריש פירקין גם בדינא דעיר עגולה דמרבעין אותה דרואין אותה כאילו מלאה בתים מזוית לזוית, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ב (הנ"ז) כתב כן בדין פגום יוצא, וצ"ע.

?ועי' בפי' קדמון בפכ"ח משבת דנראה בדבריו דהוא דין בפנ"ע, דכיון דמדין הבלעת תחומין יכול לילך לשם, ע"כ אף רואין כאילו מלא בתים וחצירות, וע"כ פירש דהא דמצי אתי דרך בתים, הוא דיכול לילך ליתר ומשם למנות אלפים אמה?.

למש"כ החזו"א דדינא דעשוי' כמין קשת אי"ז מדין ריבוע העיר אלא הוא דין בפנ"ע דרואין אותה כאילו מלאה בתים וחצירות והוי זה מכלל עיקר העיר, צ"ל דה"נ בעיר העשוי' כמין גאם חשבינן לכל הריבוע כהעיר עצמה, וכדתניא דהיתה עשוי' כמין קשת דהיתה עשוי' כמין קשת או כמין גאם רואין אותה כאילו היא מלאה בתים וחצרות, והרי דשוה דינא דכמין גאם לדינא דכמין קשת, דרואין אותה כאילו מלאה בתים וחצירות, ואם לישנא דכאילו מלאה בתים וחצרות ל"ד, ואי"ז אלא כדין ריבוע העיר, מהיכ"ת נימא דבעיר העשוי' כמין קשת חשיב החלל כתוך העיר.[[13]](#footnote-14)

ואמנם יש מקום לומר, דכל הא דתניא דבכמין גאם רואין אותה כאילו מלאה בתים וחצירות, קאי על החלל שבתוך אלכסון הגאם, אך מה שמוסיפין לרבע אותה ועושין לה כמין גאם אחר, לדעת הרשב"א ודעימי' בסוגיין, אי"ז אלא מדין ריבוע, - אך אי"ז מתישב, דכיון דתניא דכמין גאם רואין אותה כאילו מלאה בתים וחצרות ומודד "ממנה ולהלן" אלפים אמה, הרי דלדעת הרשב"א ודעימי' דעושין לה כמין גאם אחר, בע"כ דכ"ז הוא בכלל הא דתני דרואין אותה כאילו מלאה בתים וחצרות, וכ"ה להדיא בל' רש"י בסוד"ה רואין, ובל' הר"ח בסוגיין וס' העתים סימן ס"ב והריא"ז בה"א דין ד', וכ"כ המ"ב בסימן שצ"ח סקי"ג, וצ"ע.

**פחות מד' אלפים מודדין לה מן היתר,** בפירש"י כתב דכיון דתחום ראשה זה מובלע בתחום ראשה האחר נעשית עיר אחת ומודדין לה מן היתר ורואין כאילו היא מליאה בתים, - וצ"ע דכיון דכשאין בין ראשי' ד' אלפים חשבינן לה כעיר אחת, מה בעינן להא דרואין אותה כאילו היא מלאה בתים, הרי בלא"ה יש להתיר לילך מכל היתר אלפים אמה, מדינא דהבלעת תחומין, דהרי מראש הקשת זה נותנים תחום אלפים על אלפים כנגד היתר, ומראש הקשת האחר ג"כ נותנים תחום אלפים על אלפים כנגד היתר, ונמצא דהתחומין מובלעין זב"ז.

**ואם לאו מודדין לה מן הקשת,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין ב' תחומי ראשי' מובלעין זב"ז, וכ"כ התוס' וש"ר, ובפירש"י בד"ה פחות מד' אלפים מבו' דמכח זה חשבינן לה כב' עיירות, וכ"ה גם בדבריו לקמן בסוגיין בד"ה דאי דהחלל שבתוך הקשת משוי לה כב' עיירות, וכ"ה מבו' בד' ש"ר.[[14]](#footnote-15)

אך הרשב"א לקמן נ"ח ב' כתב במש"כ הרמב"ם בפכ"ח משבת הי"א דדין הבלעת גיא הוא רק כשאין בעומקו ד' אלפים, דשמא למדו מדינא דעיר העשוי' כקשת, דמקום חשוב ד' אלפים אמה אין מבטלין אותו, וכ"כ הריטב"א המאירי שם, והרשב"א כתב דיש לחלק, וכ"כ בחי' המאירי דאין זה הדמיון דמיון גמור, והריטב"א כתב דאף דיש לחלק מ"מ הכי מסתבר, ומבו' דהא דכשיש בין ראשי' ד' אלפים מודדין לה מן היתר, אי"ז משום דליכא הבלעת תחומין, אלא הוא משום דד' אלפים הוא מקום חשוב דאינו בטל לעיר, וצ"ע.[[15]](#footnote-16)

התוס' כתבו דהא דמודדין לה מן הקשת, היינו ממקום שמתקצר בפנים ואין שם ד' אלפים, דלא גרע מאילו ניטל אותו של מעלה, וכ"כ הרא"ש בסימן ב', וכ"כ הרשב"א וש"ר, וכ"כ הטור בסימן שצ"ח, והרמ"א שם ס"ד, - ובד' הרמ"א שם משמע שפירש בדעת השו"ע דפליג ע"ז, וכ"נ בסתימת ד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ב הנ"ט, וצ"ע.

בדין המדידה בגונא דיש בין ב' ראשי' ד' אלפים נחלקו הראשונים, **א** בפי' ר"ח כתב דחשבינן להו כיושבי שדות שמודדין להן מפתח ביתם, וכ"כ בספר העתים סימן ס"ב, וכ"כ המ"מ בפכ"ח משבת ה"ח בדעת רש"י,[[16]](#footnote-17) וכ"כ הגאו"י בסוגיין בדעתו, וצ"ב, - והגאו"י הק' לדעתם ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאי בעי הדר אתי דרך בתים, והרי דכל שהולך דרך בתים חשבינן לכולהו כד' אמות, ואי"ז עולה למידת תחומו,[[17]](#footnote-18) ועיי"ש מש"כ לישב בזה, ונתחדש בדבריו, דאף דהא דכל בית ובית נידון כד' אמות, ל"מ להתיר לו לילך דרך חלל הקשת, אלא דרך הבתים, מ"מ כל שהולך דרך הבתים, מותר לצאת מהם ליתר, ולא אמרינן דהיתר הוא חוץ לתחומו, וצ"ע.[[18]](#footnote-19)

**ב** הרשב"א כתב דרואין את העיר כמופסקת באמצע הקשת והו"ל כב' עיירות, כדין חומת העיר שנפרצה יותר מקמ"א אמה ושליש, ונפ"מ דאין בני צידי הקשת הולכין מזל"ז דרך רוחב הקשת, וכ"ש דאין מודדין לאלו שבצפון הקשת מדרומו של קשת כשהולכין דרך רוחב הקשת, אך מ"מ אף מי שעומד בקשת מודדין לו מן היתר שבצידו, דלא גרע כל קצה וקצה מן הקשת מאם הי' כל אחד מרגלי הקשת עיר בפנ"ע דהויא כולה כד' אמות, וכ"כ בעבוה"ק שער ה' פי"ב (ה"ס), ועי' בדרישה סימן שצ"ח סוסק"א שפירש לדבריו בע"א, וצ"ע,[[19]](#footnote-20) - וכתב עוד דאם רצו אלו שבצפון להלך דרך בתים לדרום הקשת הולך את כל הדרום וחוצה לו אלפים אמה, דכל שהולכין דרך הבתים, חשבינן לכל הקשת כעיר אחת, ובשם הראב"ד כתב דאף מרבעין את הקשת מבחוץ והולכין כולן בכל אותו הריבוע לפי שמבחוץ נראית עיר אחת, וכ"כ בעבוה"ק שם הס"א.

**ג** הריטב"א כתב דאף דאם הולך כל אחד מבני הקשת דרך הבתים, מודדין לו אלפים אמה מהמקום שיוצא בו מן העיר, מ"מ כל שיוצא מן הבתים שבראש הקשת, אין מודדין להן מן היתר שכנגדם, אלא מבתים אלו, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת רש"י, דזהו מש"כ דמודדין לכל אחד מפתח ביתו, והיינו בגונא דיוצא משם לחלל הקשת, - ונתחדש בדבריו,?למש"נ לעיל בד' הרשב"א קטע זה צריך תיקון? דאין דנים כל מחצה מן הקשת כעיר בפנ"ע למדוד מן היתר שכנגדה, וכ"נ בד' התוס' ד"ה ואם לאו ובד' הרא"ש בסימן ב' והטור בסימן שצ"ח, וכמש"כ הב"י שם בדעתם, וכ"נ בד' השו"ע שם ס"ד, ועי' בחזו"א סימן פ' ד"ה נ"ה ב' וסימן ק"י סקי"ז במש"כ לפרש בזה.[[20]](#footnote-21)

?במש"כ הריטב"א דמותר לילך דרך בתים, לכאו' גדר הדין הוא, דאף דבדין תחומין יש לכל חלק את תחומו, מ"מ כיון דכל העיר היא כד' אמות לדידי', הרי דכ"ז שהולך בתוך העיר לא יצא מד' אמותיו, וע"כ יש לו משם אלפים אמה

שוב העירו די"ל דמכוון הריטב"א הוא דמותר לצאת דרך דרום לתחום הדרומי, והיינו משום דכלפי חוץ היא נידונת כעיר אחת, אך לעולם לא מצי למיזל דרך הבתים ולצאת משם לחלל הקשת דהוא חוץ לתחומו, ומש"א בגמ' דמצי אזיל דרך בתים, הוא רק אם הוה חשבינן לה כעיר אחת?.

ממה שאמרו לקמן דאם בעי אתי דרך בתים, מבו' דלא הותר לילך אלא דרך בתים, ולא הותר לילך בתוך חלל הקשת תוך אלפים של הבתים שברגלי הקשת,[[21]](#footnote-22) וכ"ה מבו' ממה שעמדו הראשונים במה שאמרו לעיל כ"א א' שהלכו מברנש לבי כנישתא דדניאל ג' פרסאות מכח בורגנין, והיינו משום דהתם לא הלכו דרך הבורגנין עצמן, כמשמעות הגמ' שם, וכ"ה להדיא בד' המאירי,[[22]](#footnote-23) ובס' קרית אריאל פ"ז הערה י"א הביא מד' החוות יאיר בסימן קנ"ה דס"ל דמותר לילך בתוך חלל הקשת בתוך אלפים לבתים, וכ"כ המרכה"מ בפכ"ח משבת ה"ה (לדעת רבא ברי' דרבה ב"ר הונא), וצ"ע - ונתחדש בזה דל"ד לכל עיר ארוכה, שהיוצא ממנה בקרן דרומית מזרחית מותר לילך כנגד כל צלעה המזרחית וחוצה לה אלפים אמה אף שהולך יותר מאלפים אמה, כיון דהילוכו הוא בתוך התחום המזרחי של העיר, דשאני הכא דאין דנים אותה כעיר אחת, וכמש"כ הריטב"א דדנים את התחום ממקום יציאתו, ומה"ט גם ל"מ בזה דין הבלעת תחומין.[[23]](#footnote-24)

?אך לפ"ד הרשב"א לכאו' שפיר הוא הולך תוך אלפים לבורגנין, וצ"ע דא"כ מאי קשיא לי' מההיא דבורגנין, - ועוד ילה"ע, דלכאו' אף אי נימא דמותר לילך בתוך אלפים אמה לבתי העיר, כ"ז הוא להדר בצלע זו, דכל צלע זו היא כעיר אחת לדידי', אך להדר בצלע השני' דאין צלע זו מכלל עירו, ואין לו תחום בה, ואך דכ"ז שהוא בתוכה והוא בד' אמותיו אין מודדין לו תחום, הרי דשפיר יש לאסור לו לילך דרך אלפים הסמוכין לבתים. - ואמנם הריטב"א כתב דהוא מפתח ביתו, ופירש כן גם בל' רש"י, וצ"ע.?

\*בד' הראשונים בסוגיין מבו' דבכה"ג דיש בין ב' הראשים ד' אלפים, אין בני הקשת הולכין בכל היתר, אלא אם יצאו מראש דרום אין הולכין אלא באלפים אמה הדרומיות של היתר, ואם יצאו מראש צפון אין הולכין אלא באלפים אמה הצפוניות של היתר, אך התורי"ד לקמן ס"א א' כתב דאף דאין מודדין לה אלא מן הקשת, מ"מ יכולין הן לילך בכל היתר, ולמד לזה ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאי בעי אתי דרך בתים, וצ"ב, וצ"ע.

התוס' כתבו דלדעת רבא ברי' דרבה ב"ר הונא דס"ל דכל שאין בין ב' ראשי' ד' אלפים מודדין מן היתר אף אם יש בין הקשת ליתר יותר מאלפים, וסגי שיהיו התחומין מובלעין מצד אחד, ה"נ אם אין בין הקשת ליתר אלא אלפים, מודדין מן היתר, אף אם יש בין ב' הראשים יותר מד' אלפים, וכ"כ הרא"ש בסימן ב', וכ"כ בפסקי הריא"ז ה"א דין ג', וכ"כ בחי' המאירי בשם הרשב"א בתשו', וכ"כ הטור בסימן שצ"ח והרמ"א שם ס"ד.

ובחי' הרשב"א כתב לדון דכל דאין בין הקשת ליתר אלא "פחות" מאלפים מודדין לעולם מן היתר, משום דהעומד בעיר יכול לילך בכל הריבוע, וכ"כ הריטב"א בשלהי סוגיין בשם מקצת התוס',[[24]](#footnote-25) ועיי"ש שדחו לזה, והוכיחו לזה, דלדעה זו נמצא דלרבה ברי' דרב הונא לא איירי רב הונא אלא בשיעור אלפים מצומצם, (ומבו' בדבריהם דפשיטא להו דנידו"ז לא תלי בהפלוגתא דרבה ברי' דרב הונא ורבא ברי' דרב הונא, ושלא כדעת התוס' ודעימייהו), וכ"כ הגאו"י בסוגיין והביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ד בדעת הרי"ף והרמב"ם דאף אם אין בין הקשת ליתר אלא אלפים או פחות, בעינן שלא יהא בין ראשי הקשת ד' אלפים.[[25]](#footnote-26)

התוס' כתבו בטעם הא דבכה"ג שאין בין הקשת ליתר יותר מאלפים מודדין מן היתר, דהוא משום דמצי אתי דרך היתר מראש האחד לראש הב' כיון דהיתר מובלע בתוך הקשת, והבית מאיר בסימן שצ"ח נתחבט הרבה בזה, דהיאך יכול לילך דרך היתר מראש האחד לראש הב' יותר מד' אלפים, ומה מהני הא דה"ז מובלע בתוך הקשת, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ועמש"כ החזו"א בסימן ק"י סק"י לפרש בד' התוס', ועמש"כ עוד בזה בס' בני ציון סימן כ"ח, ודבריו צ"ב.[[26]](#footnote-27)

הטור בסימן שצ"ח כתב דאף אם יש בין הקשת ליתר יותר מאלפים אמה, מודדין מן היתר ממקום שלא נשאר מן הקשת עד שם יותר מאלפים, והב"י שם כתב דהוא משום דדמי למש"כ התוס' וש"ר דמודדין מן המקום שמתקצר ואין בין רגלי הקשת ד' אלפים, וכן נקט המהרש"א בסוגיין, וכ"כ המג"א שם סק"ד, והאלי' רבה שם סק"ד, והגר"ז שם ס"ה.

אך הביאוה"ל שם ס"ד כתב דל' הגמ' דחוק מאד לפ"ז, דהא קאמר דאם רחב במקום היתר יותר מד' אלפים מודדין מן הקשת, ולד' הטור הול"ל ממרחק אלפים מן הקשת, וכ"ה משמעות דברי ש"ר, ועיי"ש שכתב דהא דמדמי לה למש"כ התוס' ודעימייהו דמודדין ממקום שנתקצר ואין בין רגלי הקשת ד' אלפים, יש לחלק בפשיטות, וכתב דמה"ט השמיטו הרמ"א והלבוש והחיי אדם להך דינא - והחזו"א בסימן פ' ד"ה נ"ה ב' תמה ע"ז דמה מקום יש לחלק ביניהם, דעיקר הסברא היא שאין הבתים היתירים מפסידים הראשונים את תחומם שהי' להם זולת הבתים היתירים, ועיי"ש במש"כ לישב ללישנא דמודדין לה מן הקשת, וכ"כ גם בסימן ק"י סק"י.

\*בתשו' בית יצחק או"ח סימן מ"ב סקי"ג כתב בדעת הזכרון יוסף והפנים יפות, דאף עיר העשוי' כמרובע, ויש בתוכה חלל יותר מד' אלפים אמה דינה כעיר העשוי' כקשת, ואסור לילך בתוך החלל יותר מאלפים אמה, וכ"כ בתשו' עמודי אור סימן י"ד סק"ה, ועיי"ש שתמה ע"ז דדוקא בעשוי' כקשת שהיא פתוחה דינא הכי, אך כל שהיא עשוי' כמרובע, וכל הצדדים נחשבין כעיר אחת, הויא כולה כד' אמות, וכ"נ בד' החזו"א בסימן ק"י סקי"א,[[27]](#footnote-28) ועמש"כ בזה בס' מחזה אליהו סימן פ"ב סק"כ, ובס' קרית אריאל פ"ו הע' כ'.

הרשב"א כתב דגם בעיר העשוי' כמין גאם אם יש בין יש בין סוף הזוית העליון לסוף הזוית השני באלכסון ד' אלפים אמה אין מרבעין אותה, וכ"כ הריטב"א והר"ן, והריטב"א הוסיף דאף כשיש ביניהם ד' אלפים, מרבעין אותה מאותו מקום שימצאו באלכסונו פחות מד' אלפים, (דדמי לעיר העשוי' כקשת שכתב שם דמרבעין אותה ממקום שנתקצר הקשת והוי פחות מד' אלפים), וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ח והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ב הנ"ט והשו"ע בסימן שצ"ח ס"ד.

ובס' העתים סימן ס"ב עמד במה שלא נתנו בגמ' שיעור בעיר העשוי' כמין גאם כמה יהא מן ראשי הגם עד הקרן הרביעי החרב, ועיי"ש שצידד דבעינן שלא יהא יותר מאלפים בין כל אחד מראשי הגאם לקרן הרביעי החרב, כדי שיהיו יכולין הדרים בב' קצות הגאם לבא לקרן הרביעי החרב,[[28]](#footnote-29) וכתב דאף דהדרים בקרן שבאמצע הגאם יש מהן ועד קרן הרביעי החרב יותר מאלפים אמה, מ"מ כיון דיש בידם לבא דרך בתים עד ב' קרני הגאם ומשם ולהלן עד קרן הרביעי הרחב, יכולין גם לבא באלכסון ומשם ולהלן אלפים אמה, - אך מסתימת ד' ש"ר משמע דכל שאין האלכסון שבין ב' ראשי הזויות ד' אלפים אמה מרבעין אותה, אף אם יש מב' ראשי הגאם לקרן הרביעי יותר מאלפים.[[29]](#footnote-30)

החזו"א בסימן ק"י סקט"ו ד"ה עיר העשוי' כצורת ח' הק', דבעיר העשוי' כמין גאם הרי תחומי הראשין מובלעין אפי' יש באלכסון יותר מד' אלפים, דהרי האלכסון של כל תחום הוא אלפים וח' מאות אמה, וכתב דאפשר דמש"כ הראשונים ד' אלפים היינו דין ד' אלפים, והעיקר תלוי בהבלעת התחום, וכ"כ החזו"א בסימן פ' ד"ה שו"ע סימן שצ"ח וד"ה שם בשה"צ, וכ"ה מבו' בד' התו"ש בסימן שצ"ח סוסקי"ב, ולפ"ז צ"ל דגם בעשוי' כמין קשת, אם קו היתר הוא לאלכסון התחום, (לפי צורת ריבוע העיר), אף אם היתר הוא יותר מד' אלפים אמה חשיבא כעיר אחת, וצ"ע.

הראשונים נחלקו בדין פגום יוצא מצד א' או מב' צדדים, וכמה דעות בדבר, **א** התוס' כתבו דאין לחלק בין ב' פגומין לעיר העשוי' כקשת, וכל שיש בין הפגומין יותר מד' אלפים אין מעברין אותן עם העיר, וכתבו דכן פי' ר"ח, וכ"כ הרשב"א וש"ר בשם הראב"ד, וכ"כ הטור בסימן שצ"ח,[[30]](#footnote-31) - והרשב"א וש"ר כתבו בשם הראב"ד, דכ"ז הוא בפגומין היוצאין מראשה של עיר, דבכה"ג היא נראית כב' עיירות, אך כל שיוצאין כנגד אמצעה של עיר אפי' ג' פרסאות מוציאין את המדה כנגדן, דלעולם נראית כאילו עיר נמשכת שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ב הנ"ח.[[31]](#footnote-32)

**ב**התוס' בתחילת דבריהם כתבו לדון דבפגומים שאינם מעיקר העיר, אף אם אין שם הבלעת תחומין מעברין אותם עם העיר, לפי שבטל אגב העיר, ול"ד לעיר העשוי' כקשת, דכיון דב' ראשי הקשת הם מעיקר העיר, אינם בטלים אגב העיר, וע"כ בעינן שלא יהא ד' אלפים ביניהם, והרא"ש בסימן ב' נסתפק בזה.

**ג** הרשב"א כתב דבפגומין היוצאין מן העיר, כיון שהיא עשוי' להתמלאות מן האמצע, לעולם מרבעין אותה, ודוקא בעיר העשוי' כקשת דישובה של עיר כן ואינה עשוי' להתמלאות באמצעה, בעינן שלא יהא ד' אלפים בין ב' ראשי', וכ"כ הריטב"א והר"ן, ובחי' המאירי כתב דכן חזר ותי' הראב"ד, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ב הנ"ח.[[32]](#footnote-33)

התוס' בתחילת דבריהם כתבו דכל דיש פגום מכאן ופגום מכאן בתוך ע' אמה ושירים לעיר, אפי' אם יש ביניהם יותר מד' אלפים רואין כאילו חוט מתוח עליהן, כיון דהוו בתוך עיבור העיר, אך בסו"ד משמע שחזרו בהן וס"ל דאף בכה"ג בעינן שלא יהא ביניהם ד' אלפים, וע"כ הוצרכו לפרש טעם הא דלא נקט רב הונא מילתי' על ב' פגומין.[[33]](#footnote-34)

והרא"ש בסימן ב' כתב דבכה"ג דהם תוך ע' אמה ושירים לעיר, לכו"ע רואין כאילו חוט מתוח עליהן אף אם יש ביניהם ד' אלפים, ועיי"ש שכתב עוד, דלמש"כ שם בדעת רבא ברי' דרבה ב"ר הונא דכל שאין בין הקשת ליתר יותר מאלפים מודדין לה מן היתר, ה"נ בב' פגומין, כל שאינם נמשכין מן העיר יותר מאלפים, רואין כאילו חוט מתוח עליהן, אף אם יש ביניהם ד' אלפים,[[34]](#footnote-35) - והטור בסימן שצ"ח כתב דכל שהם בתוך ע' אמה ושירים לעיר אפי' יש ביניהם יותר מד' אלפים אמה רואים כאילו חוט מתוח עליהן, וכ"כ בקיצור פסקי הרא"ש, והדרכ"מ שם עמד ע"ז דהדין נותן דסגי במה שהם תוך אלפים אמה לעיר, וכמש"כ הטור שם בדין עיר העשוי' כקשת ויש בין ב' ראשי' ד' אלפים, דכל שאין יותר מאלפים מן הקשת ליתר מודדין לה מן היתר, והדרישה שם סק"ב כתב לפרש כן במכוון ד' הטור, דסגי במה שהם בתוך אלפים.

הרשב"א צידד דאם שוה דין פגום היוצא לדין עשוי' כקשת, הרי דכל שהי' פגום יוצא מצד אחד ונמשך חוץ לעיר יותר מאלפים, אע"פ שאין אורך העיר שמן הפגום לראש העיר השני ד' אלפים אלא אלפים, כיון דא"א לאחד מן העיר לילך לראש היתר אין מרבעין אותה, וכד' רבה ב"ר הונא דכל שיש בין קשת ליתר יותר מאלפים אמה אין מרבעין אותה, ואף רבא ברי' דרב הונא לא פליג אלא משום דאי בעי אתי דרך בתים, וכן פירשו הגר"ז בסימן שצ"ח ס"ז והיד אפרים שם והנשמת אדם בכלל ע"ו סק"א בד' המג"א בסימן שצ"ח סק"ט.

אך התו"ש שם סקי"א והמחה"ש שם כתבו דט"ס נפלה בד' המג"א, וכל שאין הפגום נמשך ד' אלפים מרבעין אותה, והתו"ש שם כתב דתליא במה שיש בין ראש הפגום לראש העיר השני באלכסון ד' אלפים, וכ"כ השעה"צ שם סקי"ט, והסכים לזה המ"ב שם סקל"ה והביאוה"ל שם,[[35]](#footnote-36) וכ"נ בסתימת דברי הריטב"א בסוגיין והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ב (הנ"ח).

?צ"ע בד' המג"א דאם הוא פחות מאלפים, הרי יש לרבע מדינא דהתוס' דבפחות מאלפים לא איכפת לן דיש ד' אלפים ביניהם, - ובאמת צ"ע בעיקר דינא דכמין גאם דיש ד' אלפים, שהרי כל דיש ד' אלפים מצומצמות, לעולם אין יותר מאלפים בין העיר לבין היתר שבאלכסון, ומ"ט אין מרבעין אותה, והרי הרמ"א פסק כדעת התוס', ואפ"ה בכמין גאם לא השיג ע"ד השו"ע דכל שיש ד' אלפים אין מרבעין אותה.?

הרשב"א נסתפק בעיר שרחבה מצד אחד וקצרה מצד אחר, אם מרבעין אותה כשיש בין ראשה הרחב לראשה הקצר ד' אלפים אמה, דאף דבפגום יוצא מסיק דמרבעין אותה בכה"ג, מ"מ בקצרה מצד אחד גרע שמושבה כך ואינה עשוי' להתמלאות, וכן נסתפקו המהר"ם מר"ב בפסקיו סימן קי"ט והרא"ש בסימן ב', והובא ספק זה במלבושי יו"ט סימן שצ"ח סק"ח, ובאלי' רבה שם סק"י.

אך בד' הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ח והשו"ע בסימן שצ"ח ס"ד משמע דלעולם מרבעין אותה, וכ"נ בסתימת ד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פי"ב הנ"ה, - ובס' בירורי המידות בסימן שצ"ח שם י: כתב דהוא משום דדמי לעיר משולשת וכיו"ב דמרבעין אותה בכל ענין, ודינא דעיר העשוי' כקשת דאם יש בין ראשי' ד' אלפים אין מרבעין אותה, הוא משום דכל צלע נחשבת לעיר אחרת, ומשא"כ ברחבה מצד אחד וקצרה מצד אחר דעיר אחת היא.[[36]](#footnote-37)

החזו"א בסימן ק"י סקכ"ו כתב לדון בדין עיר עגולה דכל דכשמרבעין אותה יש ביתר יותר מד' אלפים ומזוית ליתר יותר מאלפים אם אין מרבעין אותה, או דמרבעין אותה, משום דבליטה עדיפא מפגום,[[37]](#footnote-38) ועיי"ש דמסיק דמרבעין אותה משום דהיא עשוי' להתמלא בתים, ואף התוס' מודו לזה, דכיון דאין כאן יוצא רואים אותה כאילו עומדת להמלא בתים עד לריבוע, וכתב לפ"ז דאם יוצא מצידה פגום, דנים את היוצא כעיר העשוי' כקשת, ואין מרבעין אותה במקום היוצא אם יש ביתר יותר מד' אלפים ואורך היוצא יותר מאלפים, אף דאלמלי היוצא היו מרבעין אותה.

**חומת העיר שנפרצה,** מבו' דכל שנפרצה החומה יש עלי' תורת חומה כלפי המקום שכנגדה, אף שאינו מוקף חומה אלא מג' רוחות, ומבו' לפ"ז, דהא דמודדין מחומת העיר, אי"ז משום דתוך החומה הוי רה"י, דכל שנפרצה החומה יותר מי' אמות ל"מ לאשוויי רה"י,[[38]](#footnote-39) אלא הוא משום דהחומה מגינה על העיר, ומכח זה היא מכלל העיר, וכל שנפרצה החומה, הרי דהמקום שבין בתי העיר לחומה הוי מכלל העיר, והמקום שבין בתי העיר לפרצת החומה ל"ה מכלל העיר.[[39]](#footnote-40)

**כאן מב' רוחות,** בפירש"י כתב דהיינו כשנפרצה מב' רוחותי' זו כנגד זו, וכגון שין ישוב בחלל העיר כנגד בין הפרצות, וכ"ה בל' הטור בסימן שצ"ח והרמ"א שם ס"ז, והחזו"א בסימן ק"י סקט"ז כתב דמבו' מזה דאם הפרצות הם זו שלא כנגד זו או שיש ישוב בחלל כנגד הפרצות, אף אם יש בין ב' המחציות של העיר יותר מקמ"א ושליש חשיבי כעיר אחת, והוכיח מזה דהמתעבר עם העיר הוא כעיר עצמה, וכל שפוגעין העיבורים זב"ז, הוו כעיר אחת, ועיי"ש במוסגר שכתב דיש לדחות דמה שהעמידוה בכה"ג, הוא משום הוו הפרצות זה שלא כנגד זה, הרי דאותם מקצת הבתים המובלעים של מחצית זה בעיבור של מחצית חברתה יהא להם ב' תחומין, ולא משמע כן, וסיים הדבר צריך הכרע.

**וכמה הוי בית יתר לקשת רבה ב"ר הונא אמר אלפים, רבא ברי' דרבה ב"ר הונא אמר אפי' יותר מאלפים וכו',** התוס' לעיל בסוגיין פירשו לפלוגתייהו דרבה ב"ר הונא ס"ל דבעינן שיהיו התחומין מובלעין מכל צד, ולא סגי במה שב' תחומי ראשי הקשת מובלעין זב"ז, ובעינן שיהיו מובלעין גם עם תחום הקשת עצמה, ורבא ברי' דרבה ב"ר הונא ס"ל דסגי במה שהתחומין מובלעין מצד אחד, ועמש"כ בזה האו"ש בפכ"ח משבת ה"ח, והחזו"א בסימן ק"י סוסק"י, - אך בד' הרשב"א והריטב"א לעיל שם דפשיטא להו דהנידון כשאין בין הקשת ליתר אלפים, לא תלי בפלוגתא זו, מבו' שפירשו לפלוגתא זו בע"א, וצ"ע.

**דאי בעי הדר אתי דרך בתים,** בפירש"י כתב דהיינו דיכול להלך דרך הבתים סביב הקשת עד שמגיע לאחד מן הראשים ומשם יכול להלך לראשו האחר, שהרי תחומיהן נבלעין זב"ז, וכיון דיכול לילך בהיתר למקום היתר, אין החלל שבין ראשי הקשת מחלק אותם לב' עיירות, וכ"כ בפי' ר"ח.

אך בתשו' הרשב"א שהובאה בחי' המאירי מבו' שפירש דאי"ז משום דיכול לילך דרך בתים ולילך אח"כ בכל היתר, אלא הוא משום ד"ז עצמו שיכול לילך בכל הבתים, ועיי"ש שהק' לפ"ז דמ"ט כשיש ביניהם ד' אלפים מודדין מן הקשת, אף שיכול לילך דרך בתים, וכתב דבעינן תרתי למעליותא, וצ"ב.

**מאי גדודיות א"ר יהודה ג' מחיצות שאין עליהן תקרה,** בפירש"י בריש פירקין כתב דגדודיות הם שברי חומה של חרבות בתים, וכ"כ בפי' ריו"נ שם דהוא שברי חומות בית שנשארו בה ג' מחיצות, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ו הכ"ז, ומשמע לפ"ז, דאף דנשתייר עתה ג' מחיצות שאין עליהן תקרה, לא סגי בהכי לחשבו כבית, ורק משום דמעיקרא הי' בית גמור, אכתי יש ע"ז תורת בית, וכ"ה מבו' להדיא בד' המ"ב בסימן שצ"ח סקל"א, - ואמנם י"ל דכ"ז הוא כשאינו משמש עתה לדירה, וע"כ רק משום דמעיקרו הי' בית העשוי לדירה, הוא דיש תורת בית עליו כ"ז שנשתיירו ג' מחיצות ואכתי חזי לדירה, וכמש"כ ריו"נ, אך כל שהוא משמש עתה לדירה, יש עליו תורת בית אף כשנעשה כן מעיקרא, וכ"כ הגר"ז בסימן שצ"ח ס"ז, וכן צידד החזו"א בסימן ק"י סק"כ ד"ה והנה בירו'.

והמאירי בריש פירקין פירש דגדודיות הם מחיצות שהם מרכסי הארץ עצמה ואינן מחיצות עשויות בידי אדם, ודימה למה שאמרו גידוד ה' ומחיצה ה' מצטרפין, ומבו' לפ"ז דאף דלא הי' מעולם בית גמור, חשבינן להו כבית, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דגדודיות אינם בית חרב, ולהנ"ל י"ל דאיירי כשהם משמשין לדירה, וע"כ יש ע"ז תורת בית.

החזו"א בסימן ק"י סק"כ ד"ה בתים כתב דבדין ו' עיר העושין עיר, כמבו' לקמן בסוגיין, לא סגי בג' מחיצות בלא תקרה, דכל דאין לו תקרה חשיב כחצר ולא כבית, כמבו' בירושלמי בפירקין, ובשו"ע יו"ד סימן רפ"ו סי"ד כתב דהוא פטור מן המזוזה, וע"כ כל שיש ו' בתים בלא תקרה, אף שדרים שם חשיבי כיושבי צריפין ולא נעשה עיר, ורק כשיש ו' בתים גמורים והוי עיר, מתעברין הגדודיות עמה.

**נפש,** בפירש"י כתב דהוא בנין שע"ג הקבר וסתמא לדירת שומר הקבר עביד, וע"כ אע"ג דלא דייר בי' דירה היא, וכ"כ התוס' לעיל נ"ג א', והחזו"א בסימן קנ"ו לסימן שצ"ח ד"ה נפש כתב ללמוד מזה, דכל שנעשה לדירת אדם חשיב כבית אף שאין דרים בו עכשיו, ובסימן ק"י סק"כ ד"ה בתים בלא דיורים נקט דבית שנעשה לדירה חשיב כבית, אף אם עדיין לא נכנסו לדור בו, ונסתפק אם סגי בבתים שלא נכנסו לדור בהן לאשוויי עיר.?ועי' עוד בס' בירורי המדות סימן ט"ז שפירש דבורגנין מועילין אע"פ שלא נעשו לשם דירה, ועיי"ש במש"כ לפרש לל' רש"י ותוס' הכא, ועי' גם באבנ"ז סימן ש"ב סק"ב דכל מקום הראוי לדירה מתעבר עם העיר, אף אם אין דרין בו, ונת' להלן?.

**שיש בה ד' על ד' אמות,** המג"א בסימן שצ"ח סק"ו כתב דאם אין בה רוחב ד', אע"פ שארוכה כמה לא מיקרי בית, והתו"ש שם סק"ח והפמ"ג שם סק"ז והביאוה"ל שם כתבו דד"ז תליא בפלוגתת הרמב"ם והרא"ש שהביא הטור ביו"ד סימן רפ"ו בדין בית שיש בו כדי לרבע דע"ד אם הוא חייב במזוזה, והשו"ע שם סי"ג פסק כדעת הרמב"ם דה"ז חייב במזוזה, והש"ך שם סקכ"ג חשש לדעת הרא"ש, והמחה"ש שם כתב דמכוון המג"א הוא דיש להחמיר מספיקא דבעינן דוקא דע"ד מרובעים לעשותו עיבור, אך התו"ש שם כתב דאין לישב כן, דהוא חומרא דאתי לידי קולא, עיי"ש, - אך הט"ז בסימן תרל"ד סק"ב כתב דגם דעת הרמב"ם דלא סגי במה דיש בו כדי לרבע דע"ד, וכן צידד הקר"א במנחות ל"ד א', וכ"כ החזו"א בסימן ק"י סקכ"ח ד"ה כ' המ"א, - ועי' עוד בזה בד' המג"א והאחרונים בסימן שס"ו ס"ג בדין הנחת עירוב בבית שיש בו לרבע ד"א על ד"א.

בתשו' מהרש"ם ח"ג סימן רס"ג כתב דבית שיש בו ד"א על ד"א ויש בו תנור וכירים הקבועין בקרקע שהם לצורך תשמיש הבית, אינם ממעטין את החלל, אך דבר שאינו לצורך תשמיש הבית, ממעט את החלל, - והחזו"א בסימן ק"י סקכ"ח ד"ה עוד יש לעי' נסתפק בדין בית חרושת שמכונותי' וספסלי' מחוברות לקרקע וקבועים שממעטים הבית מד' אמות, ומשמע שצידד דלא חשיב כבית.[[40]](#footnote-41)

**והגשר והקבר שיש בהן בית דירה וביהכנ"ס שיש בה בית דירה וכו',** הרש"ש בריש פירקין כתב דכל שיש בהן בית דירה, מתעבר כל הגשר עם העיר, וכתב דכ"ה בכל הני דתניא הכא שיש בהן בית דירה, דמכח הא דיש בהן בית דירה, מתעברין כולן עם העיר, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ו סוד"ה שיש בנין דמשמע דכל שיש בביהכנ"ס או באוצרות בית דירה, מתעברין כולן עם העיר, וכ"נ להדיא בד' המאירי בריש פירקין, שפירש דגשר שיש בו בית דירה הוא גם כשיש באחד מראשיו בית דירה למוכס, וביהכנ"ס שיש בו בית דירה לחזן היינו שיש בו חצר שבתוכו בית דירה, וכ"נ בד' הריא"ז בה"ב דין ג' דגשרים שיש בהן בית דירה, הוא שעושין בהן בנין לבית דירה, וכ"נ בד' הריטב"א בפסחים ק"א א' דביהכנ"ס שיש בו בית דירה לחזן, היינו שפתוח בו בית לחזן.

אך החזו"א בסימן קנ"ו לסימן שצ"ח ד"ה והאי כתב דהא דקתני הכא בית דירה היינו דדר בבית האוצרות ובביהכנ"ס,[[41]](#footnote-42) ולא שיש לו חדר מיוחד לדור שם, וכ"נ בתשו' רשב"ט שהביא הראבי"ה בסימן ת"ג, וכ"ה להדיא בד' הראבי"ה בסימן תקצ"א וההגמי"י בסוף הל' שביתת עשור (סוד"ה כל נדרי), וכ"נ גם בד' הריטב"א ביומא י"א ב', וכ"נ גם בד' הגר"ז בסימן שצ"ח ס"ח שפירש כן בכל הני דתני הכא שיש בהן בית דירה, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דאין לפרש דאיירי כשיש לו חדר מיוחד לדור שם ועי"ז חשיב כל ביהכנ"ס כדירה, דלא משמע כן בסוגיין, דלא פריך אלא במערה דתיפו"ל משום בית ומשני להשלים, אך בכל הני דקתני יש בהן בית דירה לא פריך, וכ"כ גם בסימן ק"י סקכ"ח ד"ה והאורוות והאוצרות, וד"ה במ"ב סי' שצ"ח, ועיי"ש שכתב דכל שיש בו חדר מיוחד לדירה, אין לנו לומר דביהכנ"ס נטפל לדירת השומר, - ועי' בס' קרית אריאל פ"ד עמ' פ"ו ואילך שהאריך הרבה בזה.

בפירש"י כתב דקבר הוא בית הקברות, וכ"כ הריא"ז ה"ב דין ג', אך המאירי בריש פירקין פירש דהוא כוך שאין בו מת עדיין ושומר בית הקברות דר שם לפעמים, וכ"נ בד' התוד"ה נפש שכתבו דקבר סתמא ל"ה ד' אמות, - ובד' רש"י וריא"ז משמע דאיירי אף בבית הקברות שאינו מקורה, דכל שיש בו בית דירה, מתעבר כולו עם העיר, ולפ"ז יש ללמוד מהכא דחצר שהבית פתוח לה מתעברת עם העיר, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ובית ע"ז שיש בה בית דירה לכומרים,** החזו"א בסימן ק"י ריש סקכ"ח כתב דקמ"ל דלא נימא דכיון דאינו בית דירה לפי מנהגן לא חשיב דירה, והוצרך לזה לדעתו דאיירי שהן דרים בבית ע"ז עצמו, אך אם איירי שיש להן בית מיוחד לדירה, טובא קמ"ל דמכח זה מתעבר אף הבית ע"ז עם העיר.

**והבורגנין שבתוכה,** בפסקי ריא"ז ה"ב דין ג' כתב דהבורגנין מתעברין עמה אף אם אין בהן ד"א על ד"א, משום דהן ראויין לדירת השומר, וכ"כ הריטב"א בסוכה ג' ב', ופירש כן במה שאמרו התם דבית שאין בו דע"ד אין עושין עיבור לעיר, ואפי' כבורגנין לא משוינן לי', דבורגנין חזו למילתייהו והאי לא חזי למילתי',[[42]](#footnote-43) אך כתב די"מ דמכוון הגמ' לבורגנין שיש בהן דע"ד, ובזה הוא שאמרו דבורגנין אף שהן עשויין מעצים עראי, כיון דחזו למילתייהו עושין אותן עיבור, ומשא"כ בבית שאין בו ד"א על ד"א דאע"פ שהוא של אבנים לא חזי למילתי', והרא"ה שם נסתפק בזה.

י"ח אלול ע"ח

דף מס' 3

**נ"ה ב' -** **והאורוות והאוצרות שיש בהן בית דירה,** בפירש"י כתב דאורוות הם אורוות סוסים, אך המאירי בריש פירקין כתב בחד פירושא דהם חצירות ששורין בהן את הפשתן בחפירות שבהן, ומבו' לפ"ז דחצר שיש בה בית דירה מתעברת עם העיר, ונת' להלן.

**והבורגנין שבתוכה,** בתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ה כתב לישב, דמהא דבורגנין מתעברין עמה, אף דאינם נחשבין מוקפין לדירה להתיר טלטול משום דעשויין לאויר, כדתניא לעיל כ"ב א', יש ללמוד דתורת דירה לעשות עיבור לעיירות, קיל טפי טובא מתורת דירה להיתר טלטול, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדין אורוות שאין בהן בית דירה, ונת' להלן.

אך החזו"א בסימן ק"י סק"כ ד"ה ובח"ס כתב דמחד גיסא דין דירה לעשות עיבור לעיירות חמיר, דבעינן דירה גמורה שבנ"א אוכלין בהן פתן וישנים שם,[[43]](#footnote-44) ומאידך בורגנין שבנ"א אוכלין שם ואפשר שישנים שם שפיר מתעבר, אף דלא חשיב כמוקף לדירה לענין טלטול.

ובתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"ח כתב דכל דלא חשיב כמוקף לדירה, אף אינו מתעבר עם העיר, והוכיח כן מהא דתניא לעיל כ"ו א' דעיר חדשה מודדין לה מישיבתה, משום דהוקפה ולבסוף ישבה ול"ה היקף לדירה,[[44]](#footnote-45) והא דבורגנין מתעברין עם העיר אף דל"ה כמוקפין לדירה, היינו כשאינם יתירים על בית סאתים, דכ"ה דבכה"ג מותר לטלטל בהן, אף הן מתעברין עם העיר,[[45]](#footnote-46) ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דעיר חדשה מודדין לה מישיבתה, הוא רק כשיש יותר מבית סאתים באויר שבין הבתים לחומה.

**וביהכנ"ס שאין לה בית דירה,** החזו"א בסימן ק"י סק"כ ד"ה ובח"ס נקט דביהכנ"ס מיקרי מוקף לדירה לענין טלטול, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן צ' סקכ"ז, ואפ"ה אינו מתעבר עם העיר, והוכיח מזה דלא כמש"כ החת"ס דקייל דין דירה לענין תחומין מדין דירה לענין טלטול, - אך הפמ"ג באש"א סימן שס"ו סק"י כתב דביהכנ"ס יותר מבית סאתים שהוא מחוץ לחומת העיר הוי כרמלית, והרי דלא חשיב כמוקף לדירה,[[46]](#footnote-47) וכ"ה בערוה"ש סימן שנ"ח ס"ו דביהכנ"ס לא חשיב כמוקף לדירה, (אך משמע בדבריו דהיינו אף כשהוא בתוך חומת העיר), ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דאינו מתעבר עם העיר.

**והאורוות והאוצרות שאין בהן בית דירה,** הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ג ד' והשו"ע בסימן שנ"ח ס"ו השמיטו דין אורוות דאין מתעברות עם העיר אלא כשיש בהן בית דירה, ובתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ה כתב לישב, דמהא דבורגנין מתעברין עמה, יש ללמוד דתורת דירה לעשות עיבור לעיירות, קיל טפי טובא מתורת דירה להיתר טלטול, וע"כ כיון דדיר וסהר חשיבי כמוקפין לדירה אף אם אין בהן שום דירה לאדם, כיון שבנ"א נכנסין ויוצאין בהן תמיד, ונת' פלוגתת הראשונים בזה לעיל י"ח א', כ"ש דאורוות סוסים נעשין עיבור לעיר אף אם אין בהן בית דירה,[[47]](#footnote-48) וברייתא דהכא דמחלק באורוות בין בית דירה לאין בה בית דירה לאו הלכתא היא.[[48]](#footnote-49)

אמנם הביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ו ד"ה והאוצרות נקט לדינא דאורוות שאין בהן בית דירה אין מתעברין עמה, וכ"כ החזו"א בסימן ק"י סק"כ ד"ה ובח"ס, ועיי"ש שכתב דלענין עיבור לעיר בעינן דירה גמורה שבנ"א אוכלין בהן פתן וישנים שם, וע"כ הוא דאורוות אין מתעברין, אע"ג דחשיבי מוקף לדירה לענין טלטול, דהא דחשיבי מוקף לדירה הוא מכח הא דבנ"א מצוין שם להאכיל הבהמות ולהשקותן ולנקותן, ולא סגי בזה לעיבור.

?יש להוסיף דבפי' ר"ח לעיל כ"א א' כתב דבורגנין הוא כמין שובכים עשויים בשדה לאצור בהן תבואה, וכ"כ הערוך בע' בדק והספר העתים בסימן ס"ח, וכ"כ הר"ש במעשרות פ"ג מ"ז ובשלהי אהלות, והרמב"ם בפיהמ"ש באהלות שם, וכ"כ הרע"ב והגר"א בשנו"א במעשרות שם, והחזו"א במעשרות סימן ה' סק"י נתחבט לפ"ז מ"ט הוא מתעבר עם העיר, ועיי"ש שהניח בתימה, ולכאו' הוא מקור נאמן דלהתעבר עם העיר ל"ב בית שדרין בו בפיתא ולינה, אך אי"ז מתישב עם ד' החת"ס דברייתא דהכא ס"ל דלא כן, דהרי הכא תניא דבורגנין מתעברין עמה, ואין לומר דאוצרות דאין מתעברין עמה הוא כשאין נכנסין ויוצאין בה, ובורגנין דרך ליכנס ולצאת שם בקביעות, שהרי חזינן דבורגנין ל"ה כהיקף לדירה, ובעכצ"ל כמש"כ הבירורי המדות בסימן ט"ז דכל שהוא ראוי לדירה מתעבר עם העיר אף אם לא נעשה לשם דירה, וכ"כ האבנ"ז בסימן ש"ב סק"ב, ונת' להלן, וצ"ע.?

**ושובך שבתוכה,** השונה הלכות בהערות שבסוה"ס לסימן שצ"ח הוכיח מזה דבית דומיא דשובך שהוא ע"ג עמודים מתעבר עם העיר, וכ"ה מבו' בד' התוס' בריש פירקין בשם הר"ח, ויותר מפורש הוא בספר העתים סימן ס"ב, - אך החזו"א בסימן ק"י סקכ"ח כתב דעיר בנוי' על עמודין גבוהין י"ט מן הארץ, אין תחת העיר דין עיר, ואם יש בית למטה מודדין תחומו מביתו, דכשם שאין מערה עושה עיר על גגה, כך בית שלמעלה מי"ט אין עושה דין עיר תחתיו,[[49]](#footnote-50) ולפ"ז הרבה מן הערים שבזה"ז אין עליהן תורת עיר, ומודדין לכל אחד מפתח ביתו, (ועי' בס' קרית אריאל פ"י הערה א').

**קתני מיהת נפש שנפרצה מב' רוחותי' אילך ואילך מאי לאו דאיכא תקרה, לא דליכא תקרה,** הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ג פסק באיבעיא זו להקל דב' מחיצות שיש עליהן תקרה מתעברין עם העיר, והרשב"א בסוגיין כתב בטעמו דהוא משום דספיקא דרבנן לקולא, וכ"ש בעירובין דהלכה כדברי המיקל,[[50]](#footnote-51) וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"ב דין א', וכ"כ האו"ז בסימן קס"ב.

אך הראב"ד בהשגות שם כתב דהוא בעיא ולא איפשיטא ולחומרא, וכן הסכים הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ו הכ"ח, והמאירי כתב דטעמו הוא משום דכ"ה סתימת הברייתא דנפש שנפרצה מב' רוחותי' ולא הפריש בין יש שם תקרה לאין שם תקרה, והא דמשני דליכא תקרה הוא שנויא בעלמא ולא סמכינן עלי'.[[51]](#footnote-52)

**בית שעשוי להפנות בו כלים שבספינה,** האבנ"ז בסימן ש"ב סק"ב כתב דאיירי כשאין דרים שם, ומ"מ כיון שהוא ראוי לדירה, מיקרי בית, ול"ד לביהכנ"ס דאינו מתעבר עמה, הואיל ואינו ראוי לדור מחמת קדושתו,[[52]](#footnote-53) - אך החזו"א בסימן קנ"ו לסימן שצ"ח כתב דאיירי דיש שם בית דירה, דבאוצר לכלים לחוד אף ביבשה אין מעברין עמה, ומה שאמרו דהוא עשוי להפנות בו כלים שבספינה, הינו משום דאל"כ אין דרך לקבוע שם דירה, ואף אם קבע בטלה דעתו ולאו דירה היא, וצ"ע.[[53]](#footnote-54)

**ותיפו"ל משום בנין, לא צריכא להשלים,** בפירש"י כתב דמהניא המערה להשלים לשיעור ד' על ד', והתוס' כתבו לפרש עוד דאיירי דיש בבנין דע"ד, וקמ"ל דהמערה מצטרפת לבנין ואין מתחילין למדוד אלא מסוף המערה, והריטב"א כתב דנפ"מ עוד, דאם הבנין חוץ לע' אמה ושירים והמערה תוך ע' אמה ושירים, ה"ז מתעבר עם העיר.

הרשב"א הביא מירושלמי דבעי באויר חצר אם נמדד עמה,[[54]](#footnote-55) ופשיט לי' מהא דבית שנפרץ מרוח אחת וניטלה קורתו נמדד עמה, אף דהוי כאויר חצר, כן פירש הקה"ע שם, אך הפנ"מ שם והחת"ס באו"ח סימן צ"ה פירשו בע"א, ודחי דהתם דהוקף לבית דירה, ומשא"כ הכא דלא הוקף לבית דירה, - והחזו"א בסימן ק"י סק"כ ד"ה והנה בירו' נקט בפשיטות דהאיבעיא היא בחצר שהבית פתוח לתוכה, אלא שהבית חוץ לע' אמה ושירים, והחצר בתוך ע' אמה ושירים, ועי"ש שצידד דקי"ל בזה לחומרא.[[55]](#footnote-56)

אך בד' המאירי בריש פירקין שפירש דאורוות הם חצירות ששורין בהן את הפשתן, נתפרש להדיא בברייתא דחצר שיש בה בית דירה מתעברת עם העיר, וכ"ה מבו' גם מהא דביהכנ"ס שיש בו בית דירה מתעבר עם העיר, ופירש המאירי שם דבחצר שבו יש בית אחד, וכ"ה מבו' גם מדין גשר שיש בו בית דירה, למש"כ המאירי שם דיש באחד מראשיו בית דירה למוכס, וכ"ה מבו' גם מדין קבר שיש בו בית דירה למשמעות ד' רש"י והריא"ז דאיירי בבית הקברות, (ולא איירי בכוך שקוברין בו), - ונראה מזה, דאיבעיא דהירושלמי היא בחצר שאין הבית פתוח לתוכה,[[56]](#footnote-57) ובזה הוא דמיבע"ל אם סגי בתשמיש חצר להתעבר עם העיר, וס"ד לדמויי לבית שאין לו תקרה דאינו משמש אלא תשמיש חצר, ומשני דבית עדיף משום דמעיקרא הוקף לבית דירה, ומשא"כ בחצר שאין הבית פתוח לה שלא הוקפה לבית דירה, אך כל שהבית פתוח לתוכה פשיטא לן דהיא מתעברת עם העיר,[[57]](#footnote-58) - ובזה ניחא מש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ו הכ"ה דקרפיפות המוקפין לדירה מתעברין עם העיר, וכ"כ הריב"ש בסימן ר"א,[[58]](#footnote-59) ועיי"ש שכתב דאף גנות ופרדיסים שיש להן ג' מחיצות מתעברין עם העיר, וכנראה איירי כשהוקפו לדירה, וכ"כ בתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"ח,[[59]](#footnote-60) וכ"ה מבו' בד' הראב"ן במכילתין ד"ה ומה שרגילין דכרמים המוקפין מחיצה לדירה מתעברין עם העיר, והיינו משום דאף אם קי"ל באיבעיא דירושלמי לחומרא, היינו רק בחצר שאין הבית פתוח לתוכה ולא הוקפה לדירה, וצ"ע.[[60]](#footnote-61)

אך להני רבוותא שפירשו להא דתניא הכא שיש בהן בית דירה, דהיינו שדרין בהן עצמן, ונת' בדף מס' 2, י"ל דחצר אינה מתעברת עם העיר אף כשהבית פתוח לתוכה, וכ"נ בתשו' רשב"ט שהביאו הראבי"ה בסימן ת"ג והאו"ז בסימן קס"ב, דכרמים אין מתעברין עם העיר, והובא בדרכי משה סימן שצ"ח, והחזו"א שם ד"ה ובאו"ז כתב דמשמע דהיינו אף כשיש בהם בית דירה, עיי"ש,[[61]](#footnote-62) אך בתשו' בית שלמה שם כתב דאיירי רק כשלא הוקפו לדירה.

?ועי' עוד בס' ברורי המדות סימן י' וסימן י"ז שנקט בפשיטות דכל מקום המוקף לדירה מתעבר עם העיר, וכתב דכ"ה המנהג, ועיי"ש במש"כ לדון בזה בכמה גווני אם חשיב כמוקף לדירה ומתעבר עם העיר, - וכ"נ דעת החת"ס דכל המוקף לדירה מתעבר עם העיר, אך בתו"ד כתב דכל דחשיב דירה לענין מזוזה חשיב דירה להתעבר עם העיר, ויש לדחות.

החזו"א שם ד"ה ואמנם אם עמד בזה בהא דעיר שיש לה חומה מודדין לה מחומתה, אע"ג דיש אויר בין הבתים לחומה, ואף דאויר זה דינו כחצר, וכתב די"ל דאויר שכל בני העיר משתמשין בו עדיף, וע"ד שכתב הריטב"א לקמן ס"א א' בדין נחל, ועי"ש במש"כ לדון בזה, וכתב דהיינו דוקא בחומה המגינה על העיר, ולפיכך תוך החומה מיקרי עיקר העיר, אבל מחיצה במסיפס לא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[62]](#footnote-63)

**יושבי צריפין אין מודדין להן אלא מפתח בתיהן,** בפירש"י כתב דהוא משום דהיא דירה של הוצין וערבה ואינו קבע, וע"כ אינם "חשובין עיר" להיות כד' אמות, וכ"כ השו"ע בסימן שצ"ח ס"י, ומשמע דהא דבעיר מודדין מן הבית החיצון, הוא דין מסוים בעיר, וב' בתים הסמוכין זל"ז בתוך ע' אמה ושירים, מודדין לכל א' מפתח ביתו, וע"כ ביושבי צריפין דלא חשבינן לה כעיר, מודדין להן מפתח בתיהן, וכ"נ גם בפירש"י לקמן ס"א א' ד"ה לאו משום, עיי"ש.

אך בד' התוס' לקמן נ"ז א' ד"ה רב הונא ובסוכה ג' ב' ד"ה ואין משמע, דב' בתים הסמוכין זל"ז בתוך ע' אמה ושירים מודדין להן מן החיצון, אף דאין תורת עיר עליהן, וכ"כ הרשב"א לקמן שם, - ולדעתם צ"ל דהא דאין מודדין ליושבי צריפין אלא מפתח בתיהן, הוא דין בצירוף בתים זל"ז, דבתים שאינם קבועין אינם מצטרפין זל"ז.[[63]](#footnote-64)

**אם יש שם ג' חצירות של ב' ב' בתים הוקבעו,** בפירש"י כתב דהוא משום דבהכי חשיבי עיר וקובעת את כולם, וכדתנן לקמן נ"ט א' ר"ש אומר ג' חצירות של ב' בתים, ובתשו' נובי"ת או"ח סימן נ"ב כתב דלפ"ז נמצא דלדעת ר' יצחק לקמן ס' א' דאף בית א' בחצר אחת הוי שיור, אף הכא סגי שיש שם בית א' בחצר אחת, וכתב די"ל דמה"ט השמיט הרי"ף למימרא זו, ועיי"ש שכתב דמד' הרמב"ם והרא"ש והטוש"ע שפסקו לדינא דהכא, אף דבדין שיור פסקו כר' יצחק מבו' דלא תלי זב"ז, - והחזו"א בסימן ק"י סקכ"ב תמה ע"ד הנוב"י, דלהדיא תנן בערכין ל"ג א' דשיעור עיר הוא ג' חצירות של ב' בתים ולית דפליג עלה, ופלוגתת תנאי לקמן הוא רק בדין שיור.

החזו"א בסימן ק"י סקכ"ב כתב דהא דאם יש שם ג' חצירות הוקבעו אף הצריפין, הוא משום דהצריפין הוו כבורגנין שמתעברין עם העיר,[[64]](#footnote-65) וכמו שפירש"י בסוכה ג' ב' דבורגנין היינו צריפין, ועיי"ש שכתב דמה"ט השמיט הרי"ף לדין זה, שכבר כתב דבורגנין בארץ מתעברין עמה, ובבבל ובחו"ל אין מתעברין עמה, והק' לפ"ז בד' הרמב"ם והטוש"ע שהביאו לדין זה, ולא חילקו בין א"י לשאר ארצות, דבורגנין בבבל ובחו"ל אין מתעברין עמה, וכתב דאולי פירשוהו באופן ששמור מן הגנבים.

אך ממש"כ הרא"ש בסימן ג' לדון אם גמ' דידן ס"ל דמהני עיבור לעיר אף כשהוא יותר מן העיר, מוכח דדינא דהכא אינו מדין עיבור, דודאי דסתמא משמע דדינא דהכא הוא אף אם מקום הצריפין הוא יותר מגודל הג' חצירות של ב' בתים, ואם הוא מדין עיבור, הרי יש ללמוד מזה דנותנין עיבור לעיר אף בשהוא גדול יותר מן העיר, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ו הכ"ט שכתב דאם יש שם וכו' בתים וחצירות אלו עושין את כולן קבע, והרי דמהני הא דיש בתים וחצירות כשיעור עיר, דמכח זה חשבינן אף להצריפין כקבועין, וכלישנא דגמ' דהוקבעו.[[65]](#footnote-66)

**נ"ז א' -** **נותנין קרפף לעיר,** הריטב"א כתב דאין נותנין קרפף אלא לעיר שאין לה עיבור מעצמה, אך עיר שיש לה עיבור מעצמה, ע"י בית חוצה לה תוך ע' אמה ושירים, אין נותנין לה קרפף, וכ"כ הרשב"א בשלהי סוגיין בשם הראב"ד, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ו הכ"א,[[66]](#footnote-67) - אך הטור בסימן שצ"ח כתב דבכל הני המתעברין עם העיר ואף בית חרב או בורגנין רואין כאילו העיר מגעת עד שם ומודדין משם ע' אמה ושירים ואלפים.

המאירי בשלהי סוגיין כתב בשם הראב"ד דלא אמרו למדוד קרפף אלא מקיר העיר כגון עיר מרובעת, אבל עיר עגולה שהוצרכנו לרבעה אין אומרין למדוד קרפף מתוספת הריבוע,[[67]](#footnote-68) ובפשוטו אזיל הראב"ד לטעמי' דעיר שיש לה עיבור אין נותנין לה קרפף, משום דאין נותנין קרפף אלא לעיר עצמה, וה"נ אין נותנין קרפף לריבוע העיר.[[68]](#footnote-69)

**וחכ"א לא אמרו קרפף אלא בין ב' עיירות,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר"מ, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"א וה"ה, וכ"כ המאירי בשלהי סוגיין בשם הראב"ד, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"ה מבו' בפסקי ריא"ז ה"ג דין א', והב"י בסימן שצ"ח ס"ה הוכיח כן גם מד' הרי"ף שהביא לפלוגתא דרב הונא וחייא בר רב, דהיא לדעת רבנן, וכן מוכח גם מד' התוס' ועוד מקמאי שכתבו דהלכה כרב הונא, וכ"כ השו"ע שם, - אך בפסקי מהר"ם מר"ב סימן ג' כתב דהלכה כר"מ, וכ"כ הרא"ש בסימן ג' בשמו, וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"ד סימן כ"א, ובעבוה"ק שער ה' פ"ו הי"ז, וכ"כ המרדכי בסימן תק"ד, והטור בסימן שצ"ח, והרמ"א שם ס"ו.

הרא"ש בסימן ג' כתב בשם המהר"ם מר"ב שהוכיח דהלכה כר"מ, מהא דמפליג רבא לעיל ל"ב ב' בין אילן העומד תוך עיבורה לאילן העומד חוץ לעיבורה, והרי דיש עיבור לעיר, - והרשב"א והר"ן בשלהי סוגיין כתבו להוכיח דהלכה כר"מ, מהא דתנן בנדרים נ"ו ב' דהנודר מן העיר מותר ליכנס לתחומה ואסור ליכנס לעיבורה, וילפינן לה מדכתיב ויהי בהיות יהושע ביריחו אילימא ביריחו ממש וכו' אלא לאו בעיבורה, והרי דאף לעיר אחת נותנין עיבור, וכתבו לדחות דהתם הוא בבורגנין הסמוכין לה המתעברין עמה, וכ"כ הריטב"א במשנתינו, וכתב לפרש כן גם בהא דתנן לקמן ס' ב' הנותן עירובו בעיבורה של עיר, וכ"ה בפירש"י לקמן שם.

**מנה"מ אמר רבא דאמר קרא מקיר העיר חוצה וכו',** הרשב"א כתב דמשמע דהך מנה"מ הוא לדעת ר"מ, דלרבנן אין נותנין קרפף לעיר אחת, והק' דמנ"ל לרבנן דבב' עיירות נותנין קרפף לזו וקרפף לזו, וכתב דשמא סברא הוא משום דדחיקא תשמישתייהו, והביא מירושלמי דאף רבנן ילפי לה מהך קרא, עיי"ש, וכ"כ הריטב"א, ובד' התוס' בריש ד"ה ורב הונא והרא"ש בסימן ג' משמע דרבנן לא ילפי לה מהך קרא.[[69]](#footnote-70)

**רב הונא אמר קרפף לזו וקרפף לזו,** בספר הישר לר"ת סימן שכ"ב כתב דעיירות ל"ד, ואף בין העיר לבורגנין נותנין קמ"א אמה ושליש, אך התוס' וש"ר בסוגיין כתבו דרק בב' עיירות נותנין קרפף לזו וקרפף לזו, אבל בעיר ובית אין נותנין אלא קרפף א'.

?והתוס' וש"ר נקטו דלדעת ר"מ דנותנין עיבור לעיר אחת, ודאי דהוא רק בעיר ולא בבית גם לדעת ר"ת, אך רבינו ירוחם כתב דלדעת ר"ת נותנין לבית אחד קרפף דע' אמה ושירים, וצ"ע.

לדעת ר"ת כתב בחי' המאירי דאף בין בית לבית נותנין קמ"א אמה ושליש, ונפקע דין ע' אמה ושירים שנזכר בכולה מסכתא, אך הריטב"א כתב לדעתו דדוקא לעיר ובית נותנין ב' קרפיפות, אך ב' בתים אין נותנין להן אף קרפף שלם,[[70]](#footnote-71) וכ"נ בד' התוס' בסוכה ג' ב' בסו"ד, (אך יתכן דאין מכוון דבריהם לדעת ר"ת גופי', אלא לחלוק ע"ד ר"ת, וע"ד מש"כ הרא"ש בסימן ג', ועי' בשפ"א שם).

התוס' בסוכה כתבו בשם ר"ת שהוכיח דב' עיירות ל"ד ואף בעיר ובית נותנין קרפף לזו וקרפף לזו, כ"ה דלחייא בר רב דקרפף א' לשניהם, ל"ד נקט ב' עיירות, דה"ה בעיר ובית דע"י בורגנין המובלעין בתוך ע' אמה ושירים הולך, כמו שאמרו לעיל כ"א א', - והרא"ש בסימן ג' כתב ע"ז דאע"ג דלחייא בר רב הוי בית כעיר לגמרי, ואף ב' בתים בלא עיר נותנין קרפף א' לשניהם, דאל"כ היאך יתחברו הבתים בעיר שאין לה חומה, אך ליתן ב' קרפיפות לרב הונא בבית הסמוך לעיר כמו בב' עיירות לא מסתבר, דכ"ה דלר"מ עיר דוקא דהא קרא קדריש, ה"נ לרבנן עיירות דוקא, ועמש"נ בהערה כ"ה בדעת ר"ת.

**וחייא בר רב אמר קרפף א' לשניהם,** התוס' כתבו דלדעתו ליכא נפ"מ בין ב' עיירות לב' בתים, דאף בב' בתים נותנין קרפף א' לשניהם, דאל"כ היאך יתחברו הבתים בעיר שאין לה חומה, דאין סברא להצריך שיגעו הבתים זב"ז,ו[[71]](#footnote-72) - אך הרשב"א כתב בתי' בתרא דנפ"מ בין ב' עיירות לעיר ובית או ב' בתים, דלב' עיירות נותנין קרפף שלם, אבל לעיר ובית או ב' בתים לא עד דמבלעי ממש בתוך ע' אמה ושירים, וכ"כ הריטב"א,[[72]](#footnote-73) אך בד' הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"א מבו' דאף בעיר ובית נותנין קרפף שלם, ועמד ע"ז הגאו"י.[[73]](#footnote-74)

והגאו"י לקמן בסוגיין ד"ה והריטב"א עמד בעיקר ד' הראשונים, דלא מצינו שנותנין עיבור לבית, אלא לעיר, וכדתנן בריש פירקין כיצד מעברין את הערים, והא דבעיר שאין לה חומה מצטרפין הבתים זל"ז, אי"ז מדין עיבור, אלא משום דשם עיר עלי',[[74]](#footnote-75) - ועד"ז יש להעיר, דבדין עיבור לעיר, מצינו דאף בתים שאינם מקום דירה גמור מתעברין עמה, ואף בתים שחוץ לחומה מתעברין עמה, וכמש"כ החזו"א בסימן ק"י סקי"ט דבכה"ג אי"ז אלא מדין עיבור, ובצירוף ב' בתים י"ל דבהני גווני אין מצטרפין הבתים יחד, דאין דין עיבור לבית,[[75]](#footnote-76) - וצ"ל בביאור ד' הראשונים, דאף דשאני דין עיר דיש לה עיבור מדין בית דאין לו עיבור, אך הך דינא דשיעור הצירוף הוא בתוך ע' ושירים, הוא שוה בין בעיר ובין בבית, ואף דכיון דבעיר יש דין עיבור, ע"כ אף לדין עיבור סגי דהוא בתוך ע' אמה ושירים.[[76]](#footnote-77)

התוס' כתבו בשם ר"ת דהלכה כרב הונא, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ה, ורבים מקמאי, אך בפי' ריו"נ כתב דהלכתא כחייא בר רב דסוגית המשנה כולה אזלא כוותי', וע"כ אף שהוא מחמיר בעירוב הלכתא כוותי'.

**דאי מההיא הו"א חד לחדא וחד לתרתי, קמ"ל דלתרתי תרי יהבינן להו,** צ"ב דמאי ס"ד, הרי כיון דנותנין קרפ לעיר אחת, ונמצא דהקרפף הסמוך לכל עיר הוי מכלל אותה עיר, נמצא דב' העיירות מחוברות זל"ז, - ולכאו' מבו' מזה, דלעולם אין ב' עיירות מצטרפות זל"ז ע"י שעיבוריהם מובלעין זב"ז, דבעינן שיהא חיבור בין העיירות עצמן, ולא סגי במה שעיבוריהן מחוברין, והא דב' עיירות דיש ביניהם ב' קרפיפות הוו כעיר אחת, הוא משום דמקום הקרפף המשמש את העיר, אינו מפסיק בין העיירות, דרק כשיש בין העיירות מקום דאינו משמש את העיירות ה"ה מפסיק ביניהם, אך מקום המשמש את העיירות אינו מפסיק ביניהם, וע"כ שפיר ס"ד דאף לב' עיירות סגי בחד קרפף, וכל שיש ביניהם יותר משיעור קרפף א', נמצא דיש ביניהם מקום דאינו נצרך לתשמישם, וה"ה מפסיק ביניהם, וקמ"ל דלתרתי תרי יהבינן להו, ונמצא דב' הקרפיפות משמשות את העיירות, וע"כ אי"ז מפסיק ביניהם.[[77]](#footnote-78)

כ"ב אלול ע"ח

דף מס' 4

**נ"ז ב' -** **כל שאילו מטיל אמצעי ביניהן ויהיו משולשין ואין בין זל"ז קמ"א אמה ושליש וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דמלבד רוחב האמצעי, נותנין עוד קמ"א ושליש לכאן וקמ"א ושליש לכאן, וכ"כ התוס', וכתבו דלפ"ז הא דתנן בין ב' החיצונים קמ"א ושליש, היינו בין החיצונים לאמצעי,[[78]](#footnote-79) וכ"כ בפי' ריו"נ ובבעה"מ, וכ"כ הרא"ש בסימן ד', וכ"כ בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז ה"ג דין ב', וכ"כ הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ה, והטוש"ע בסימן שצ"ח ס"ח, - אך הראב"ד בכתוב שם כתב דל"מ אלא כשאין בין החיצונים קמ"א מלבד רוחב האמצעי, דדי לנו שאנו רואים את האמצעי כאילו הוא ביניהן, אך אין נותנין לו קרפף, וכ"כ הראב"ד בהשגות בפכ"ח משבת ה"ה, והסכימו לזה הרשב"א והריטב"א,[[79]](#footnote-80) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ו ה"כ.

הביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ח נסתפק בגונא דיש בין ב' החיצונים רפ"ג אמות פחות שליש, מלבד רוחב האמצעי, ורק שהאמצעי אינו מכוון באמצע אלא נוטה לצד אחד יותר, דאם היו רואין אותו כאילו עומד כך ביניהם, הי' ממנו לחצד אחד פחות מקמ"א ולצד השני יותר מקמ"א, אם בכה"ג לא אמרינן רואין, דכיון דמצד אחד יש יותר מקמ"א אין הכפר ההוא מצטרף, ונמצא דאין כאן רק ב' כפרים, ובב' כפרים לא אמרינן רואין, וכמשמעות לישנא דמתניתין, או דכיון דבסה"כ אין כאן אלא רפ"ג אמות, אף שנוטה לצד אחד קצת, רואין אותו כאילו נתונה באמצע, דא"צ לכוין כ"כ שיהא יושב כנגדן באמצע מכוון דוקא, וכמשמעות ל' הרמב"ם, ועיי"ש שהביא דבתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ד נקטו דבעינן שיהא מכוון באמצע דוקא, והחזו"א בסימן ק"י סקט"ו ד"ה ואם אתה כתב דפשיטא דבעינן שיהא מכוון באמצע דוקא, עיי"ש,[[80]](#footnote-81) וצ"ב במה שתמה שם ע"ד הביאוה"ל, שהרי בד' הביאוה"ל מבו' דודאי דלא אמרינן רואין אלא אם עי"ז יצטרפו ב' החיצונים עם האמצעית, ואך שנסתפק דשמא אמרינן רואין אף כשאי"ז מכוון ממש, ודנים את האמצעי כמו שהוא עומד בין ב' החיצונים, ואין בינו לבין אחד מן החיצונים יותר מקמ"א אמה ושליש.

התוס' כתבו דלחייא בר רב נמי צ"ל דלאו משולשין ממש, דאם משולשין ממש קאמר, מ"ט נקט בין ב' החיצונים קמ"א אמה ושליש וכולל אויר שמכאן ומכאן בב"א, הול"ל אם יש בין זל"ז ע' אמה ושירים, אך הריטב"א כתב דלחייא בר רב איירי במשולשין ממש, ובדין הוא דהו"מ למיתני אם יש בין זל"ז ע' אמה ושירים, אלא דחדא מינייהו נקט, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והר"ן, במש"כ לדון בהכרעת ההלכה בפלוגתא דרב הונא וחייא בר רב, ועי' בגאו"י במש"כ בזה.

**כמה יהא בין חיצון לאמצעי א"ל אלפים אמה,** בל' רש"י משמע דהיינו דבעינן שלא יהא בין הכפר החיצון לכפר האמצעי באלכסון יותר מאלפים אמה, דכיון דיכול לבא מזל"ז בלא עירוב אמרינן רואין, אך כל שיש ביניהם יותר מאלפים אמה, אף דאין בין האמצעי לאויר שבין החיצונים יותר מאלפים, לא אמרינן רואין, וכ"ה בצורה שבפיהמ"ש להרמב"ם, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן ת"ג בתשו' רשב"ט, וכן נקטו המהרש"א לקמן ס"א א', והחוות יאיר בסימן קנ"ה, והתו"ש בסימן שצ"ח סקי"ד, וכ"נ בל' הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ה והטוש"ע בסימן שצ"ח ס"ח שהצריכו שלא יהא בין האמצעי "לכל אחד" מן החיצונים יותר מאלפים אמה, וכ"ה בל' המ"ב שם סקל"ט דבעינן שיהא יכול לבא מהאמצעי לב' החיצונים בלא עירוב, ולא סגי במה שיכול לבא לאויר שביניהם, - אך המרכה"מ בפכ"ח משבת ה"ה בתו"ד כתב דלא בעינן אלא שלא יהא האויר שבין האמצעי לחלל שבין החיצונים ביושר יותר מאלפים, וכ"כ החזו"א בסימן ק"י סקט"ו ד"ה דינים העולים.

ובס' ברורי המדות באות י"ט כתב, דכיון דהא דבעינן שלא יהא בין האמצעי לחיצונים יותר מאלפים הוא כדי שיהא יכול לבא מזל"ז בלא עירוב, וכמש"כ רש"י, הרי דאף אם יש ביניהם יותר מאלפים אמה, מ"מ כל דלפי ריבוע העיר או ריבוע העולם נותנין לו את האלכסון ויכול לילך יותר מאלפים, שפיר אמרינן רואין.[[81]](#footnote-82)

בחי' אהעו"ז בסוגיין כתב דהא דבעינן שלא יהא בין זל"ז יותר מאלפים, היינו בין סוף החיצונים לתחילת האמצעי, וכ"ה מבו' גם בד' התו"ש בסימן שצ"ח סקי"ד, ונת' להלן, וכתב לפ"ז דמשכח"ל דאף כשאין אלפים בין החיצונים לאמצעי, אכתי איכא אלפים בין היתר שבין החיצונים לאמצעי, ופירש לפ"ז לד' התוס' בד"ה התם, ונת' להלן.[[82]](#footnote-83)

\*התו"ש בסימן שצ"ח סקי"ד נקט, דאף אם יש בין החיצונים עצמם לאמצעי יותר מאלפים, מ"מ אם אחר שמרבעין אותם אין בין ריבוע עיר זו לעיר השני' יותר מאלפים שפיר דמי, - ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם, דכל דהאמצעי עגול והחיצונים מרובעים דהאמצעי נשכר לזויות, ואין מזויות האמצעי לחיצונים יותר מאלפים, אך מן החיצונים לאמצעי עצמו יש יותר מאלפים, לא אמרינן רואין, דבעינן שלא יהא יותר מאלפים לא בין האמצעי לחיצונים ולא בין החיצונים לאמצעי, וכ"כ בס' ברורי המדות אות י"ט בתו"ד דבעינן שיהא יכול לבא מן האמצעי לחיצונים ומן החיצונים לאמצעי, ודקדק כן בל' רש"י בד"ה אלפים, - אך בל' המ"ב בסימן שצ"ח סקל"ט משמע דסגי במה שיכול לבא מן האמצעי לחיצונים, ול"ב שיהא יכול לבא מן החיצונים לאמצעי, וכן משמע קצת בל' רש"י בד"ה איכא בתים.

\*בס' ברורי המדות אות כ' נסתפק בגונא דיש בין החיצונים לאמצעי יותר מאלפים, ואך דיש כפר ביניהם דחשיב כד' אמות, מדינא דכלתה מדתו בסוף העיר, ועי"ז אין ביניהם יותר מאלפים, אם אמרינן רואין, דלכאו' למש"כ רש"י דהא דבעינן שלא יהא ביניהם יותר מאלפים הוא כדי שיוכל לילך מזל"ז, הדין נותן דבכה"ג אמרינן רואין, כיון דיכול לילך מזל"ז בהיתר,[[83]](#footnote-84) ועיי"ש דמסיק דבכה"ג לא אמרינן רואין, משום דבעינן גם שיהא יכול לבא מן האמצעי לאויר שבין החיצונים, והוכיח כן מד' התוס' בד"ה התם, ונת' להלן, (ועיי"ש שנת' דבד' רש"י משמע דל"ב לזה, וסגי במה שיכול לבא מן האמצעי לחיצונים עצמם).

\*בתשו' רשב"ט שהביא הראבי"ה בסימן ת"ג כתב, דכל שהאמצעי קרוב לאחד מן החיצונים בתוך אלפים ולאחר אינו בתוך אלפים, שאותו שהוא לו בתוך אלפים נחשב לו כנגד כל האמצעי כד' אמות, ולשני יש למדוד מקיר העיר שלו, ומשמע דגם לחיצון שהוא בתוך אלפים, אף דנחשב לו כנגד כל האמצעי כד' אמות, מ"מ החיצון השני אינו נחשב לו כד' אמות, (דכיון דהחיצון השני הוא חוץ לאלפים, ל"מ כלפיו דינא דרואין), ונתחדש בדבריו דאמרינן רואין אף בכה"ג דאין רואין את ב' החיצונים כעיר אחת,[[84]](#footnote-85) וצ"ע.

**והא את הוא דאמרת וכו' מסתברא דאמר יותר מאלפים אמה,** צ"ב דהרי ב' דינים חלוקים הם, דבעיר העשוי' כקשת הרי הויא עיר אחת, ואך דכל שיש ביניהם ד' אלפים אמה חשבינן לה כב' ערים, ובזה הוא דאמרינן דכל דאין ביניהם ד' אלפים אמה וחשבינן לה כעיר אחת, מרבעין אותה אף דיש בין יתר לקשת יותר מאלפים אמה, אך הכא דהוו ג' עיירות חלוקות, ונתחדש דאמרינן רואין כאילו אמצעי ביניהם, שפיר י"ל דכל דיש בין אמצעי לחיצונים יותר מאלפים אמה לא אמרינן רואין, והדר דינא דהו"ל כג' עיירות, - וצ"ל דהא דכשיש בין אמצעי לחיצונים יותר מאלפים אמה לא אמרינן רואין, אי"ז משום דל"ש למימר רואין בכה"ג, דא"א לראות את האמצעי כמו שהוא עומד במקום שהוא חוץ לתחומו, אלא הוא משום דבכה"ג א"א לראות את האמצעי והחיצונים כעיר אחת, כיון דיש אלפים ביניהם וא"א לילך מזל"ז,[[85]](#footnote-86) וזהו דפרכינן דא"כ גם בעיר העשוי' כקשת ויש בין הקשת לראשי הקשת יותר מאלפים וא"א לילך מזל"ז, לא הי' לנו לחשבם כעיר אחת.

**התם איכא בתים הכא ליכא בתים,** בפירש"י כתב דהיינו דהתם איכא בתים בקשת, והדר בקשת יכול לבא לראשי' דרך בתי הקשת, ומשמעות דבריו דסגי במה שיכול לבא דרך בתים לראשי הקשת, ול"ב להא דעי"ז הוא יכול גם לבא ליתר, וזה מתפרש למש"כ רש"י דהא דבעינן שלא יהא בין האמצעי לחיצונים יותר מאלפים הוא כדי שיהא יכול לבא מזל"ז בלא עירוב, ובזה הוא דאמרינן דהתם אף אם יש בין הקשת לראשי הקשת יותר מאלפים יכול לבא מן הקשת לראשי הקשת דרך בתים.

אך בד' התוס' בד"ה התם שכתבו דגם בעיר העשוי' כקשת ויש בין ב' ראשי' ד' אלפים לא אמרינן מלי כשיש בין יתר לקשת יותר מאלפים, ולא אמרינן דכיון דאיכא בתים לא איכפת לן דיש ביניהם יותר מאלפים, מבו' דלא סגי במה שהוא יכול לבא לראשי הקשת, ובעינן שיהא יכול לבא גם להיתר שביניהם, והא דמשני דהכא איכא בתים, היינו דעי"ז יכול לבא גם להיתר שבין ראשי הקשת, כיון שהוא מובלע בין ב' ראשי הקשת, וע"כ כל דיש בין ב' ראשי הקשת ד' אלפים ובין יתר לקשת יותר מאלפים, לא אמרינן רואין, כיון דאינו יכול לבא להיתר שבין ראשי הקשת, ולא סגי במה שהוא יכול לבא לראשי הקשת עצמם, וכנראה זהו מש"כ בס' ברורי המדות אות כ', עיי"ש.[[86]](#footnote-87)

**ואפי' ד' אלפים אמה א"ל אין, והא"ר הונא עיר העשוי' כקשת וכו',** המהרש"א הק' דלמש"כ התוס' לעיל נ"ה א' דלדעת רבא ברי' דרבה ב"ר הונא דכל דאין בין היתר לקשת יותר מאלפים מודדין לה מן היתר אף אם יש בין ב' ראשי הקשת ד' אלפים, א"כ מאי פריך מהתם, הרי הכא אין בין האמצעי לחיצונים יותר מאלפים, וע"כ שפיר אמרינן רואין אף דיש בין ב' החיצונים ד' אלפים, והמהרש"ל כתב דפירכת הגמ' הכא היא לדעת רבה ב"ר הונא דס"ל דאין מודדין מן היתר אלא כשאין בין ב' ראשי הקשת ד' אלפים ואין בין יתר לקשת יותר מאלפים, (והסכים לזה הגר"א בסימן שצ"ח ס"ח), אך המהרש"א תמה ע"ז, וכתב לישב דהרי כל הא דהתם מהני כשאין בין היתר לקשת יותר מאלפים, הוא משום דה"ז מובלע מצד אחד ואי בעי אתי דרך בתים, וזהו דפריך דהכא דהכפרים רחוקים זמ"ז יותר מע' אמה ושירים וליכא לה"ט דאתי דרך בתים, לא הי' לנו להתיר כשיש בין ב' החיצונים ד' אלפים, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן ד' סק"פ.

ובחי' אהעו"ז כתב לישב, דאף דהכא ל"מ אלא כשאין בין האמצעי לתחילת החיצונים יותר מאלפים, מ"מ איירי אף כשבצירוף החיצונים עצמם הוא יותר מאלפים, ובכה"ג הוא דפרכינן דמ"ט שרי אף כשיש בין החיצונים ד' אלפים, ומ"ש מעיר העשוי' כקשת דכל שיש בין ראשי הקשת ד' אלפים ובין היתר לקשת יותר מאלפים מודדין לה מן הקשת.

**התם ליכא למימר מלי הכא איכא למימר מלי,** התוס' פירשו דהיינו דהכא דאמרינן רואין וממלאין את האויר שביניהם, מהני אף כשיש ביניהם ד' אלפים אמה, דע"י דאמרינן רואין אין ביניהם ד' אלפים, ומשא"כ התם דלא אמרינן רואין ואין ממלאין את האויר שביניהם, ופירשו כמה טעמים מ"ט התם לא אמרינן רואין, ונת' להלן, - אך הריטב"א פירש דהיינו, דהכא דרך למלאות בראש כל כפר וכפר עד שיגיעו הכפרים זב"ז, ומשא"כ התם דאין דרך למלאות בין האויר שברגלי הקשת כלום, ואם יבואו להוסיף לא יוסיפו שם אלא בראשי הקשת, וכ"כ הרשב"א וש"ר לעיל נ"ה א', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ו (ה"כ), ולפי דבריהם לכאו' אין החילוק דהכא אמרינן רואין והתם לא אמרינן רואין, אלא הוא משום דהתם ל"מ דנימא רואין, דמ"מ כיון דיש בין רגלי הקשת עצמם ד' אלפים, הוו כב' ערים, ומשא"כ הכא מהני הא דאמרינן רואין לחשוב את הכפרים כעיר אחת, כיון דעשוי להתמלאות ביניהם, ומצינו לחשבם כעיר אחת.

התוס' בפי' קמא כתבו דהא דבעיר העשוי' כקשת ליכא למימר מלי, היינו לבני אמצעית הקשת, דלא מצינו למימר מלי כאילו בתיהם שבקשת נתונין ביתר, דא"כ מפסידין לצד אחר, דאם הוי היתר במזרח מפסידין למערב, וה"נ הכא לא אמרינן מלי להיות רואין בני אמצעית כאילו עומדין בין החיצונות למדוד להם משם אלפים, ודוקא לחיצונה אמרינן מלי כשבאין בני חיצונה זו לילך דרך חיצונה אחרת שמודדין לכל אחת מפתח חברתה, וכ"כ הרא"ש בסימן ד', והטור בסימן שצ"ח, והרמ"א שם ס"ח, - אך בפירש"י בד"ה כל שאילו מבו' דהיוצא מכל א' מן הכפרים לילך דרך אחת מחברותי' מודד מחומת חברתה, ואף היוצא מן האמצעי, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ה, והשו"ע בסימן שצ"ח ס"ח.

לדעת התוס' דל"מ הא דאמרינן מלי לגבי בני האמצעית, הרי דה"נ ל"מ הא דאמרינן מלי להתיר לבני החיצונות לילך אלפים אמה חוץ מן האמצעית, דהרי כל הא דאמרינן מלי, הוא משום דדנים את האמצעית שאינה במקומה אלא באויר שבין החיצונות, וממילא דאין לחיצונות אלפים אמה מחוץ לאמצעית, - אך בפירש"י בד"ה כל שאילו מבו' דאף אם באו בני החיצונות לצאת דרך האמצעית, יש להם אלפים אמה חוץ לחומתה, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ה, והשו"ע בסימן שצ"ח ס"ה, וכמש"כ הביאוה"ל שם.[[87]](#footnote-88)

המג"א בסימן שצ"ח סקי"ב כתב דכל מש"כ התוס' דאין מודדין לאמצעית מן החיצונות, הוא רק כשיש בין ב' החיצונות ד' אלפים, אך כל שאין ביניהם ד' אלפים, מודדין אף לאמצעית מן החיצונות, ותמה ע"ד הטור שלא חילק בזה.

אך הנתיב חיים שם ובקרבן נתנאל סק"צ תמה ע"ז, דבג' כפרים דהם עיירות חלוקות, אף אם אין ביניהם ד' אלפים, לא חשבינן להו כעיר אחת אלא משום דאמרינן מלי, וע"כ ל"מ זה לבני האמצעית, כיון דאי נימא מלי, ה"ה מפסידין לצד אחר, ול"ד לעיר העשוי' כקשת שהיא עיר אחת, ואך שהיא נראית כב' עיירות, ובזה הוא דאמרינן דכל שאין בין ראשי' ד' אלפים דמובלעין תחומי ראשי' זב"ז, הויא כעיר אחת, והבית מאיר שם האריך הרבה בזה, וכ"כ האהעו"ז שם, והשעה"צ שם סקכ"ב.[[88]](#footnote-89)

התוס' כתבו לפי דבריהם, דאף בעיר העשוי' כקשת שיש בין ב' ראשי' ד' אלפים, אמרינן מלי להתיר לבני ראשי הקשת האחד לילך אלפים אמה מחוץ לראש הקשת האחר, דרק לבני אמצע הקשת לא אמרינן רואין, דא"כ מפסידין לצד אחר,[[89]](#footnote-90) ובלבד שלא יהא בין יתר לקשת יותר מאלפים,[[90]](#footnote-91) והאחרונים תמהו בזה, דכל דבין בין היתר לקשת יותר מאלפים, הרי מדינא מודדין לה מן היתר, משום דהוא מובלע מצד אחד, וכמש"כ התוס' לעיל נ"ה א', ול"ב בזה לדינא דמלי, וממילא דאף לבני אמצע הקשת מודדין מן היתר, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** המהרש"ל כתב דד' התוס' קיימי לדעת רבה ב"ר הונא, דלא סגי במובלע מצד א', ומ"מ כל שאין בין יתר לקשת יותר מאלפים יש להתיר משום דאמרינן מלי, וע"כ אי"ז מועיל לבני אמצע הקשת, והסכים לזה הגר"א בסימן שצ"ח ס"ד, והוסיף לפרש לד' המהרש"ל, דהתוס' בתי' זה ס"ל דבע"כ דהא דפריך רבא לאביי, הוא לדעת רבה ב"ר הונא, דלאביי גופי' דס"ל דהתם איירי כשיש בין יתר לקשת יותר מאלפים, לא תיקשי דמ"ט הכא שרי אף כשיש בין ב' החיצונים ד' אלפים והתם אין מודדין מן היתר אלא כשאין בין ראשי הקשת ד' אלפים, דשאני הכא דאין בין האמצעי לחיצונים ב' אלפים, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"י ריש סק"ט.

**ב** המהרש"א כתב דמש"כ התוס' דבכה"ג אמרינן מלי להתיר לבני ראשי הקשת, היינו דלבני ראשי הקשת מצינו להתיר גם משום מלי, ול"ב לה"ט דאתי דרך בתים, אך אה"נ דשפיר יש להתיר אף לבני אמצע הקשת, מכח ה"ט דאתי דרך בתים.

**ג** האהעו"ז כתב דמש"כ התוס' דבלבד שלא יהא בין יתר לקשת יותר מאלפים, לאו היינו דאין בין היתר עצמו לקשת יותר מאלפים, דבכה"ג מודדין מן היתר אף לאמצעים, וכמש"כ התוס' לעיל נ"ה א', ול"ב למימר מלי, אלא אף דיש בין היתר עצמו לקשת יותר מאלפים, מ"מ כל דליכא יותר מאלפים בריוח המקום הפנוי שבין המקום שעומדין מעתה הבתים עליו בקשת, עד המקום שרואין כאלו עמדו הבתים שם ביתר בין ב' ראשי הקשת, אמרינן מלי, דומיא דג' כפרים, דכל שאין בין האמצעי לחיצונות יותר מאלפים, אמרינן מלי, אף דעם החיצונות עצמם הוי יותר מאלפים, ובכה"ג הוי כל ההיתר לבני ראשי הקשת.[[91]](#footnote-92)

**ד** בד' המג"א בסימן שצ"ח סק"ד מבו' שפירש בד' התוס', דכל מש"כ לעיל דכל שאין בין יתר לקשת יותר מאלפים מודדין מן היתר, הוא מכח הא דאמרינן מלי, ול"מ אלא לבני ראשי הקשת ולא לבני האמצעית, ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד הטור שסתם בזה,[[92]](#footnote-93) - אך הגר"א שם ס"ח נחלק ע"ז, דכל מש"כ התוס' דלבני אמצע הקשת אין מודדין מן היתר אף דאין בין היתר לקשת יותר מאלפים, הוא רק אם באנו לדון מדינא דמלי, אך למש"כ התוס' דיש להתיר בזה משום דהוא מובלע מצד אחד, ה"ז מועיל אף לבני אמצע הקשת, וכ"כ הנתיב חיים והאהעו"ז והבית מאיר שם והמחה"ש שם סקי"ב, ועמש"כ בזה הגאו"י לעיל נ"ה א'.

כ"ד אלול ע"ח

דף מס' 5

**ס' א' -** **אם יש וכו' ולעירובו יותר מכאן מותר לביתו,** בטעם הא דבכה"ג הוא קונה שביתה בביתו, פירש"י דהוא משום דאין עירובו עירוב, כיון דכשקידש היום הוא רחוק מעירובו יותר מאלפים ואינו יכול להלך וליטלו, וע"כ הוי שביתתו בביתו, ול"ד למה שאמרו לעיל נ' ב' דכל שאמר שביתתי חוץ לאלפים לא יזוז ממקומו, דהתם הוא בבא בדרך, דבמקום שאמר אינו קונה שביתה משום דהוא חוץ לאלפים, ובמקום רגליו אינו קונה שביתה משום דלא ניח"ל דליקני, וע"כ לא יזוז ממקומו, ומשא"כ הכא דהוא עומד בביתו, ועירב במקום שאינו עירוב, יש לו שביתה בביתו, דמסתמא בביתו ניח"ל למיקני כשאין עירובו עירוב, ודמי לנתגלגל עירובו חוץ לתחום, דאם נתגלגל מבעו"י יש לו תחום ביתו.[[93]](#footnote-94)

והך מילתא דכל שהוא עומד בביתו ונתכוין לקנות שביתה חוץ לאלפים, יש לו שביתת ביתו, משום דלא עקר דעתו מביתו, כ"כ גם התוס' והריטב"א לעיל מ"ט ב', וכ"כ הרשב"א והריטב"א לעיל נ"ב א', והרשב"א בתשו' מכת"י סימן ל"ב, וכ"נ גם בד' הרשב"א והריטב"א לעיל ל"ח א',[[94]](#footnote-95) - אך בד' הראב"ן בס"פ בכל מערבין משמע, דאי"ז משום דעתו, אלא הוא משום דשביתת ביתו אינה נעקרת ממנו אלא ע"י שקונה שביתה במקום אחר, ומשא"כ כשאינו בביתו, דאינו קונה שביתה במקום רגליו, אלא ע"י שדעתו לשבות שם, וכל שנתכוין לשבות במקום אחר, אינו קונה שביתה במקום רגליו, וכ"נ בתור"פ לעיל מ"ט ב', וכ"כ הגאו"י בסוגיין, ד"ה הא דאמר רש"י.

השאילתות בשאילתא מ"ח כתב דכל שהניח עירובו חוץ לתחומו, כיון שהוא רחוק מעירובו יותר מאלפים אמה, הו"ל כמי שיצא חוץ לתחום דאפי' אם יצא אמה אחת לא יכנס ואין לו אלא ד' אמות, וכ"כ הראב"ן במכילתין ד"ה וזה דין תחומין, וכ"כ המ"מ בפ"ו מעירובין ה"ה בשם הרשב"א בעבוה"ק הארוך, ומשמעות דבריהם, דלעולם קונה לו עירובו אף כשהוא חוץ לאלפים אמה,[[95]](#footnote-96) ונמצא דהוא עומד חוץ לתחומו, וע"כ אין לו אלא ד' אמות,[[96]](#footnote-97) וזה דלא כמש"כ רש"י דאין עירובו קונה לו כשהוא רחוק ממנו יותר מאלפים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מעירובין ה"ה דנתן עירובו חוץ לתחום אינו עירוב, - אך הראבי"ה בסימן שצ"ז פירש דמודה השאילתות דאין עירובו קונה לו, והא דאין לו אלא ד' אמות, הוא משום דבמקום עירובו ל"מ לקנות שביתה, ובביתו לא רצה לקנות, וכ"כ האו"ז בסימן קס"ו בשם רשב"ט, וכ"ה מבו' בפי' ריו"נ ובמאירי במשנתינו, וזה דלא כמש"כ רש"י ודעימי' דכל שאין עירובו קונה לו, ה"ה קונה שביתה בביתו.

ולדעת השאילתות ודעימי קשיא מהא דתנן הכא דאם יש הימנו ולביתו אלפים אמה ולעירובו יותר מכאן מותר לביתו ואסור לעירובו, והרי דאין עירובו קונה לו כשהוא חוץ לאלפים, והוא קונה שביתה בביתו, ובפי' ריו"נ כתב לפרש דהכא שאני משום דהי' לשליח לדקדק בשליחותו שיכוין שכשיקדש היום לא יהא אביו חוץ לתחום, וכיון שלא דקדק יכול האב לומר לתקוני שדרתיך ולא לעוותי, והוי כאילו לא עירבו עליו כלל, וכ"כ המאירי, וכ"כ הראבי"ה שם, וכ"כ השעה"צ בסימן תי"א סק"ג בדעת השאילתות והראב"ן.[[97]](#footnote-98)

עוד קשיא לדעת השאילתות ודעימי' מהא דתנן לעיל ל"ה א' דאם נתגלגל עירובו חוץ לתחום מבעו"י אינו עירוב, ומבו' התם דיש לו שביתת ביתו, והרי דכל שהוא רחוק מעירובו יותר מאלפים אמה אין עירובו קונה לו, והוא קונה שביתה בביתו, ובפי' ריו"נ כתב דשאני התם דלא פשע בדבר, וע"כ יש לו שביתת ביתו, ומשא"כ כשאמר שביתתי במקום פלוני והוא רחוק ממנו יותר מאלפים אמה דפשע בעצמו, וע"כ אינו קונה שביתה במקומו,[[98]](#footnote-99) וכ"כ הראבי"ה שם, - אך זה ניחא רק לטעמייהו דלעולם אין עירובו קונה לו שביתה כשהוא חוץ לאלפים, ואפ"ה אינו קונה שביתה בביתו, ובזה הוא שחילקו דהיינו רק כשפשע, אך לדעת הראב"ן ודעימי' דעירובו קונה לו שביתה חוץ לאלפים, קשיא דמ"ט התם אין העירוב קונה לו שביתה, וצ"ל דשאני התם דהניח את העירוב בתוך אלפים, ולא הי' דעתו לקנות שביתה כלל חוץ לאלפים, וע"כ אין עירובו קונה לו שם, וגם אין עירובו קונה לו במקום שהניחו, כיון שאינו מונח שם בביה"ש, ואין בידו ליטלו ולהביאו לשם.

**הנותן את עירובו בעיבורה של עיר,** בפירש"י כתב דהיינו באחד מן הבתים העומדים בתוך ע' אמה ושירים לעיר, ומשמע דאף בית גמור שבתוך ע' אמה ושירים לעיר, ל"ה מכלל עיקר העיר, ואינו אלא עיבור לעיר, וכמו שנקטו הקרבן נתנאל בסימן ג' סק"ס, והביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ה, והשעה"צ שם סקכ"ט, - ולמש"כ החזו"א בסימן ק"י סקי"ט ד"ה שצ"ח ס"ה דבית גמור שבתוך ע' אמה ושירים לעיר הוי מכלל עיקר העיר, צ"ל דד' רש"י הכא קיימי בעיר שיש לה חומה, דהבית שמחוץ לחומה אינו מכלל עיקר העיר, ואינו אלא עיבור לעיר, וכמש"כ החזו"א שם בסו"ד.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דעיבורה של עיר הם ההוספות שמצרפים לעיר וכו' כגון זה שנוסף בה כשמרבעין אותה אם היתה עגולה, ונתחדש בדבריו דריבוע העיר הוי בכלל עיבורה של עיר, וכ"ה בדבריו בנדרים פ"ז, וכ"כ השאילתות בשאילתא מ"ח דהא דבעיר דחד גיסא עייל וחד גיסא נפיק וכו' מרבעין אותה, הוא משום דעיבור העיר כעיר, וילפינן לה מקרא דויהי בהיות יהושע ביריחו, וכ"נ בד' הריא"ז בריש פירקין, - אך מד' רש"י שלא פירש כן למשנתינו, משמע דס"ל דריבוע העיר אינו מכלל עיבורה של עיר, וכ"נ מד' עוד מקמאי, ונת' לעיל נ"ב ב'.

**לא עשה ולא כלום,** בפירש"י כתב דהוא משום דבלא עירוב נמי יש לו מן העיר אלפים לכל רוח וכל העיר לו כד' אמות, והריטב"א כתב דאפי' לר"ע דס"ל דהנותן את עירובו בעיר אינו מהלך בתוכה אלא ד' אמות, היינו בנותן עירובו בעיר אחרת, ומשא"כ הכא דנתן עירובו בעיר ששבת בה, ומודה בה ר"ע, וכ"כ הר"ן.[[99]](#footnote-100)

\*המאירי כתב דראשונם של גאונים פירש למשנתינו, במי שנתן עירובו בעיר אחרת הסמוכה לו בתוך אלפים אמה, והא דתנן דלא עשה ולא כלום, היינו דלא חשיב כמו שנתנו בתוך העיר דמהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה, אלא מודדין לו ממקום עירובו אלפים אמה כאילו נתנו חוץ לעיר, ועיי"ש שתמה ע"ז, וכתב דודאי דאף לאנשי עיר אחרת דנין את העיבור כעיר עצמה, וכל שהניח עירובו בעיבורה של עיר אחרת, מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א, ועי' בישועת דוד סימן ס"ד במש"כ לדון בדעת הגאונים, - והחזו"א בסימן ק"י סק"ז האריך בזה, והוכיח מסוגיית הגמ' לעיל ל"ב ב' ומד' הראשונים בכ"ד, דכל שהניח עירובו בעיבורה של עיר אחרת, הויא כל העיר כד' אמות, עיי"ש.

**כאן שכלתה מדתו באמצע העיר,** בחי' המאירי הק' דמ"ט לא אמרינן דאותה חצי העיר הבאה במדתו חשיבא כד' אמות, ומשם ואילך שאר העיר תחשב לו במנין להשלים אלפים, ואם כלתה מדת תשלומו בתוך העיר לא ילך משם ואילך,[[100]](#footnote-101) וכתב בשם הראב"ד דמן הדין הי' לנו לדון כן, אלא ראוי הוא לאסור שמא יבאו לטעות, ולפיכך אין מן הדין לחלוק את העיר לשתיים שתהא מחציתה בד' אמות ומחציתה נמדד בשלימות.[[101]](#footnote-102)

**כאן שכלתה מדתו בסוף העיר,** בל' הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"ה משמע דדינא דכלתה מדתו בסוף העיר הוא רק בעיר שהיא רה"י,[[102]](#footnote-103) - אך ממש"כ הראב"ד ודעימי' לדון בדין כלתה מדתו בין העיר ועיבורה, ונת' להלן, מבו' דדינא דכלתה מדתו בסוף העיר הוא גם בעיבור העיר, אף דאין לו מחיצות, וכאשר כן הוכיחו האחרונים ממשנתינו, ונת' להלן,[[103]](#footnote-104) וכן משמע מסתימת הפוסקים, וכ"כ בס' מנחת פתים סימן ת"ח, והוכיח כן מד' האהעו"ז, וכן נקט החזו"א בסימן ק"י סקכ"א.

הגאו"י בשלהי פירקין הוכיח מסוגיית הגמ' שם ומד' הרשב"א, דדינא דכלתה מדתו בסוף העיר דחשיבא כולה כד' אמות, הוא רק בעיר, או במקום הראוי לדירה הראוי להתעבר עם העיר, אך ברה"י שאינה מקום דירה, אף אם כלתה מדתו בסופה, אינה חשובה כד' אמות, ?וזה מתפרש למש"נ מד' הראשונים דדינא דכלתה מידתו בסוף העיר הוא משום דהוא נטפל לבני העיר, וצ"ע,? - אך בד' הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"ה מבו' דדינא דכלתה מדתו הוא אף בדיר וסהר, ואי נימא דדיר וסהר אין מתעברין עם העיר, עמש"נ בזה לעיל נ"ה ב', יש ללמוד מדבריו דדינא דכלתה מדתו הוא אף במקום שאינו ראוי להתעבר עם העיר, וכן נקט החזו"א בסימן ק"י סקכ"א בפשיטות, דאם כלתה מדתו בסוף קרפף המוקף לדירה, הוי כולו כד' אמות, אף דאינו מקום דירה ואינו מתעבר עם העיר.

בפי' ריו"נ דן בדין כלתה מידתו בסוף העיר אם הוא מהלך לכל רוחב העיר, עיי"ש, והאחרונים נחלקו בביאור דבריו, עמש"כ הדרכי משה בסימן ת"ח, והדרישה שם סק"א, והמג"א שם סק"ג, והאהעו"ז שם, והמ"ב שם סק"כ וביאוה"ל שם, והחזו"א בסימן ק"י סקי"ד.

הרשב"א וש"ר כתבו בשם הראב"ד, דאם כלתה מדתו בסוף העיר בין עיקר העיר ועיבורה,[[104]](#footnote-105) חשיב ככלתה מדתו בסוף העיר, דלא אמרו עיבורה של עיר להחמיר על התחומין אלא להקל, והוכיח כן, דאל"כ אף אם כלתה מדתו באמצע תחומי העיר ואלכסונה הוי ככלתה מדתו באמצע העיר, ולא משכח"ל כלתה מדתו בסוף העיר,[[105]](#footnote-106) וכ"כ הרמ"א בסימן ת"ח ס"א.

הגאו"י כתב דאם כלתה מדתו בסוף העיר ועיבורה, הוי אף עיבורה כד' אמות, וכ"כ בס' ברורי המדות סימן כ"ג, והוכיחו כן מהא דתנן דמה שנשכר הוא מפסיד, ואם אין עיבורה כד' אמות, ה"ה מפסיד את העיבור, וכ"כ המ"ב בסימן ת"ח סקי"ג, והחזו"א בסימן ק"י סק"ח ד"ה וכשאנו וסקט"ו ד"ה ואם העיר.[[106]](#footnote-107)

ובגונא דכלתה מדתו בסוף העיר קודם העיבור, נסתפק הגאו"י אם אמרינן דכיון דכל העיר היא כד' אמות, אף עיבורה בטל לגבי העיר והוי כד' אמות, או"ד דכיון דלא חשבינן לי' בהדי העיר למיהוי ככלתה מדתו בחצר העיר, אינו נידון כד' אמות, ומידתו עולה לו למידת התחום, ובס' ברורי המדות סימן כ"ד כתב דאף בכה"ג חשיב העיבור כד' אמות, דבתחומין דרבנן מקילינן אף בתרי קולי דסתרי אהדדי, אך המ"ב שם כתב דבכה"ג לא חשבינן העיבור כד' אמות, וכ"כ החזו"א שם.[[107]](#footnote-108)

\*בס' ברורי המדות סימן כ"ו נסתפק בגונא דכלתה מדתו בין העיר לריבועה, שמרבעין אותה לריבועו של עולם, אם חשיב ככלתה מדתו בסוף העיר, ועיי"ש שכתב להוכיח דריבוע העיר ל"ה מכלל העיר, וע"כ חשיב ככלתה מדתו בסוף העיר, - ובריש סימן כ"ז כתב לפ"ז, דאף בגונא דכלתה מדתו בסוף העיר וריבועה, אין הריבוע נחשב כד' אמות, כיון דאינו מכלל העיר, וצ"ע.[[108]](#footnote-109)

ושם סימן כ"ז האריך לדון בפגע בכפר שהוא רחב מצד אחד וקצר מצד אחר, ואם הי' מודד במקום הרחב היתה כלה מדתו בתוך העיר, והוא מדד במקום הקצר וכלתה מדתו בסוף העיר, אם חשיב המקום הקצר כד' אמות, ונסתפק שם עד"ז גם בעיר עגולה ובעיר משולשת ובעיר העשוי' כגאם או כקשת, ועיי"ש שצידד, דאף בהני גווני חשיב ככלתה מדתו בסוף העיר, כיון שאין הריבוע מכלל העיר, אך בסו"ד כתב די"ל דדין כלתה מדתו בסוף העיר הוא רק כשכל העיר מובלעת בתחומו, או כל שרק מקצתה מובלעת בתחומו, אף דאותו מקצת כלה מדת התחום בסופו, אינה חשובה כד' אמות,[[109]](#footnote-110) - והחזו"א בסימן ק"י סקט"ו ד"ה ואם העיר כתב דבעיר העשוי' כמין גאם ואם מרבעין אותה כמ"ם סתומה כלתה מדתו באמצעה, לא אמרינן עיבור להחמיר וחשיב ככלתה מדתו בסוף העיר, וזה לטעמי' דריבוע העיר הוא כעיבורה, ועיי"ש בד"ה היתה העיר שכתב דאם פגע בעיר עגולה ואם ימדוד כנגד אלכסון העיגול תהי' מדתו כלתה באמצע העיר ואם ימדוד כנגד יתר בקע עיגול יהי' מובלע תוך תחומו, מודדין לו לקולא ומבליעין לו העיר בתחומו כל מה דאפשר, וזה בכלל דברי הראב"ד דלא אמרינן עיבור להחמיר.[[110]](#footnote-111)

בתשו' נובי"ת או"ח סימן נ', כתב דכל שהעיר המובלעת אינה עומדת כנגד כל רוחב עירו, אין לו בצדדים אלא אלפים אמה, דדין ריבוע התחום הוא דנותנים את הזויות, אך ל"ב שיהיו התחומין מרובעין, אך האו"ש בפכ"ח משבת הט"ו, והחזו"א בסימן ק"י סקי"ד ד"ה ובשע"ת כתבו דמישרים את המדה לכל אותו הרוח, דדינא הוא דהתחומין הוו מרובעין, ולעיל נ"ה א' נתבאר דמהא דבעינן לדין ריבוע העיר, ולא סגי בדין ריבוע התחום, משמע דל"ב שיהיו התחומין מרובעין, - ועי' בס' ברורי המדות סימן כ"ח במש"כ באורך בדין זה.

בתשו' נובי"ת שם כתב, דכל שאין העיר מובלעת כנגד רוחב עירו אלא בקרנות, ל"מ ההבלעה כלל, והסכים לזה החזו"א בסימן ק"י סקי"ד ד"ה ואין דין, ופירש דהוא משום דעיקר המדידה היא כנגד העיר, ואח"כ משלימים הקרנות.[[111]](#footnote-112)

ג' תשרי ע"ט

דף מס' 6

**ס' ב' -** **כאן שכלתה מדתו בסוף העיר,** בד' רש"י וש"ר בסוגיין מבו' דכלתה מדתו בסוף העיר, היינו שכלתה בקצה העיר, אך כל שכלתה מדתו מעט לפני קצה העיר חשיב ככלתה מדתו באמצע העיר, ול' כלתה מידתו "באמצע" ל"ד הוא, אלא העיקר שהוא בתוך העיר ולא בסוף העיר, - אך השאילתות בשאילתא מ"ח כתב דכל שכלתה מדתו ברוב העיר, חשיבא כל העיר כד' אמות, וכ"כ הראב"ן במכילתין, ופירש דהוא משום דרובו ככולו והוי כאילו כל העיר מובלע בתחום עירובו, והאלי' רבה בסימן שצ"ח סק"ג צירף לד' ראב"ן אלו.[[112]](#footnote-113)

בד' רש"י לקמן ס"א א' ד"ה ומאן דתני מבו' דכל שכלתה מדתו בשוה בסוף העיר, אין העיר עולה לו למידת תחומו, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, - אך בל' הרמב"ם בפ"ו מעירובין ה"ג והשו"ע בסימן ת"ח ס"א משמע דדוקא אם כלתה מדתו אחר סוף העיר הויא העיר כד' אמות, והמלבושי יו"ט שם סק"א כתב דהוא משום דמדה זו של אלפים בינוניות מסורה לכל וא"א לצמצם, אך האלי' רבה שם סק"ג כתב דהרמב"ם ל"ד קאמר, וכאשר כ"ה מבו' בדבריו בפיהמ"ש, והשעה"צ שם סק"ז הוכיח כן מד' הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"ו.

התוס' נקטו דבכה"ג שכלתה מדתו בסוף העיר, עולה לו העיר עצמה לד' אמות מתחומו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מעירובין ה"ג, והטוש"ע בסימן ת"ח ס"א, - אך בפי' ריו"נ כתב דאין העיר עולה כלל מן החשבון, ואין חושבין אותה אף כד' אמות, וכ"כ המאירי, וכ"נ בפירש"י לקמן ס"א א' ד"ה ומאן דתני, והרש"ש הק' דלפ"ז נמצא דהוא נשכר במה שהניח עירובו חוץ לעיבורה של עיר, דאם הי' קונה שביתה בעיר, לא הי' לו אלא אלפים אמה לכל רוח חוץ לעיר, ועכשיו שהניח חוץ לעיבורה של עיר, יש לו עוד ד' או ח' אמות שבמקום עירובו, ובמשנתינו תנן דמה שנשכר הוא מפסיד.

**תוד"ה כאן, ולרבנן דאמרי וכו' בישן בדרך דיש לו ד' אמות, ומסתמא ה"ה לנותן עירובו,** התוס' הרא"ש ותור"פ כתבו בשם רבינו אלחנן, דכל הא דנותנין לו ח' אמות, הוא בישן שלא קנה שביתה, דילפינן ד' אמות דידי' משבו איש תחתיו, וד' אמות אלו הם דומיא דאלפים שהם לכל רוח, אבל בשובת ונותן עירובו אין לו אלא ד' אמות לכו"ע, ועמש"נ בזה לעיל מ"ח א', ואכמ"ל.

**הוא נשכר ד' אמות וכו',** התוס' הרא"ש כתב לישב דלרבנן דהנותן עירובו יש לו ח' על ח', אף העיר נחשבת לו כח' אמות, דהא דהעיר היא כד' אמות, הוא כד' אמות של קניית עירובו, דהיינו ח' על ח', וכ"כ בתור"פ בשם ה"ר יצחק ממוטריקאר"ט, וזה ע"ד מש"כ התוס' דלרמב"ח דהנותן עירובו אין לו ד' אמות, אף העיר המובלעת בתחומו נחשבת לו כמשהו, ונת' להלן.[[113]](#footnote-114)

**וא"ת ולרמב"ח וכו' ואור"י דלרמב"ח אם נותן עירובו אין לו ד' אמות גם העיר וכו' נחשבת לו כמשהו וכו',** לכאו' מבו' בדבריהם דיסוד דינא דכלתה מדתו בסוף העיר דחשיבא כל העיר כד' אמות, הוא משום דע"י שהעיר היא בתוך תחומו הוי כשבת בה דהיא כד' אמות,[[114]](#footnote-115) וע"כ אם מקום שביתה הוא ד' אמות, חשיבא העיר כד' אמות, ואם מקום שביתה הוא משהו, חשיבא העיר כמשהו.

**וא"ת ולר"א דאמר והוא באמצען כשנתן עירובו באמה אחרונה של עיבור העיר וכו',** והשפ"א כתב דמבו' מדבריהם דהא דתנן דהנותן עירובו בעיבורה של עיר לא עשה ולא כלום, היינו דאף דחייל העירוב, מ"מ ליכא נפ"מ בזה, וזהו שהק' דכשהניח עירובו באמה אחרונה, איכא נפ"מ בעירוב, - ועיי"ש שכתב די"ל דמודו התוס' דכשנתן עירובו בעיבורה של עיר לא חייל העירוב כלל, ואך דס"ל דכל הא דלא חייל העירוב הוא משום דלא מרויח מידי, אך אם הי' מועיל העירוב שיהא לו עוד ב' אמות למזרח, שפיר הי' חל העירוב.

**תוד"ה אין אלו, אפי' כלתה מדתו באמצע העיר בלן בה נחשבת לו כד' אמות להלך את כולה,** כ"כ התוס' הרא"ש בשם הר"י מקינון, וכ"כ התור"פ בסוגיין ולעיל ל"ח ב' ד"ה אלא ומ"ב ב' ד"ה ובלבד ונ"א ב' סוד"ה ויצא, וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב אות ט"ו, וכ"כ בהגמי"י ד"ק פכ"ז משבת ה"ז, וכ"כ הטור בסימן ת"ח, וכ"כ הרמ"א שם ס"א.

אך בד' הרמב"ם בפ"ו מעירובין ה"ג מבו' דכל שכלתה מדתו באמצע העיר אינו מהלך את כולה אף כשלן בה, וכ"ה בשאילתות שאילתא מ"ח, וכ"נ בד' הראב"ן בס"פ בכל מערבין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פט"ו ה"ט ובתשו' החדשות סימן ל"א ל"ב, וכ"כ השו"ע בסימן ת"ח ס"א, והאלי' רבה שם סק"ח הוכיח כן גם מד' ריו"נ ומד' הרא"ש בסימן י"ב ומד' רי"ו, וכתב מכח זה להחמיר בד"ז, ועמש"כ בזה המ"ב שם סקי"ב וביאוה"ל שם, והחזו"א בסימן ק"ט סקט"ז (ד"ה מיהו מש"כ וד"ה וגם ל').[[115]](#footnote-116)

בטעמא דהתוס' ודעימייהו דכל שלן בה חשיבא כד' אמות, כתב האהעו"ז לעיל נ"א א' דהוא משום דכל ששבת באויר מחיצות מבעו"י חשיבא העיר כד' אמות, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל מ"ב, וכ"נ בד' התור"פ לעיל מ"ב ב',[[116]](#footnote-117) אך החיי אדם בכלל ע"ז ס"ג והחזו"א בסימן ק"ט סקט"ז (סוד"ה מ"ב סימן ת"ח) פירשו טעמים אחרים בזה, עיי"ש, - ולפ"ז צ"ל, דהא דעולה לו העיר למידת התחום, הוא משום דכלפי שביתתו שבמקום עירובו ל"ה העיר כד' אמות, שהרי שביתתו זו הויא חוץ לאויר העיר, וע"כ אף דלגבי דידי' הויא העיר כד' אמות, וכיון שמקצתה בתוך התחום מותר להלך בכולה, משום שהיא מקום אחד, (ולא חשיב כיוצא ממקומו, כיון דכל העיר היא מקום אחד עם מקום תחומו), מ"מ לגבי מדידת התחום אינה חשובה כד' אמות.[[117]](#footnote-118)

התור"פ שם כתב לפ"ז, דלא תלי בלינתו שם בלילה, אלא בשביתתו שם בביה"ש,[[118]](#footnote-119) וכ"כ האהעו"ז שם, וכן נקט בתשו' נובי"ת או"ח סימן מ"ט, והאחרונים נחלקו בדין זה, עי' בבית מאיר סימן ת"ח, ושעה"צ שם סקי"א, ומנחת פתים שם, וחזו"א סימן ק"ט סקט"ז (ד"ה וגם ל' וד"ה נ"א ב'), - והתור"פ לעיל נ"א ב' כתב דמ"מ כל שהי' בעיר והלך כדי לערב, אף שלא חזר לעיר קודם ביה"ש, חשיב כשבת בעירו, וכל העיר כולה נחשבת כד' אמות, ועי' בחזו"א סימן ק"ט סקט"ז שכתב כן מדעתו, אך בד' התוס' לעיל שם מבו' דבכה"ג שלא הי' בעיר בביה"ש, אינו מהלך את כולה, וכמש"כ האהעו"ז שם והבית מאיר בסימן ת"ח בדעתם, (ויישבו בזה לסתירת דבריהם שם לדבריהם בסוגיין דעיר שלן בה הויא כד' אמות).[[119]](#footnote-120)

בתור""פ הוכיח דעיר שלן בה חשיבא כד' אמות דאל"כ נמצא דמי שדר בעיר גדולה שיש מביתו עד סוף העיר אלפים אמה, אינו יכול לתת עירוב חוץ לעיר, דאם הוא חוץ לעיר, לא יוכל לשוב לביתו, ואם הוא בביתו, לא יזוז ממקומו שהרי הוא חוץ לתחום,[[120]](#footnote-121) וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין בשם ה"ר ידידי', וכעי"ז כתב הטור בסימן ת"ח, - אך בד' השאילתות שם מפורש דבאמת בכה"ג א"א לו לערב חוץ לעיר, עיי"ש, וכ"כ בתשו' הרשב"א החדשות שם, וכ"נ בד' הראב"ן שם, וכמו שהוכיח האלי' רבה בסימן ת"ח סק"ה, (ועי' במאמר מרדכי שם סק"ב ובביאוה"ל שם במש"כ לדחות), וכ"כ העולת שבת בסימן ת"ח סק"א לדעת הרמב"ם.

והמג"א שם סק"א נחלק ע"ד העו"ש, וכתב דאף לדעת הרמב"ם א"צ להניח העירוב בתוך אלפים אמה לפתח ביתו, וכל שמניחו בתוך תחום העיר שפיר דמי, וכתב דמ"מ כל שנתנו חוץ לאלפים של ביתו אינו יכול לשוב לביתו, אלא ללון בשאר בתי העיר בתוך תחום עירובו, - והבית מאיר שם פירש לדבריו דהא דמהני כשמניח העירוב בתוך תחום העיר, הוא כשאינו עומד בביה"ש בביתו, אלא הוא בתוך תחום העירוב, וכ"כ המחה"ש שם, ועמד לפ"ז דא"כ במה נחלק העו"ש, - אך האלי' רבה שם סק"ה פירש דמהני עירובו אף כשעומד בביה"ש בביתו, וכ"כ המ"ב שם סק"ג וסק"י ובביאוה"ל שם, ופירש דבכה"ג הוא רשאי לילך מביתו לעירובו, ואך דאינו רשאי לחזור אח"כ לביתו, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב, וכ"ה להדיא בפי' ר"י בן חכמון בסוגיין, עיי"ש, והחזו"א בסימן פ' (ד"ה מ"ב סימן ת"ח) ובסימן ק"ט ריש סקט"ז תמה טובא ע"ד המ"ב, עיי"ש.

\* בהגה' ר"פ לסמ"ק שם כתב דדינא דעיר שלן בה הוא אף כשכלה מידת תחומו אמה אחת בתוך העיר, וכ"ה בהגמי"י ד"ק בהל' שבת שם, ועמד ע"ז האלי' רבה בסימן ת"ח סק"ז, - אך החזו"א בסימן ק"ט סקט"ז ד"ה נ"א ב' כתב בדעת התוס', דדינא דעיר שלן בה הוא רק כשכלה מידת תחומו ד' אמות בתוך העיר, דכיון דיש לו ד' אמות בעיר, חשבינן לכל העיר כד' אמות אלו, אך כל שכלה מידת תחומו בתוך העיר פחות מד' אמות, אינו מהלך את כל העיר.[[121]](#footnote-122)

**אנשי אנשי תני ומוקי לה בנותן,** בפירש"י כתב דהיינו דאם הי' בעיר גדולה ונתן עירובו בעיר קטנה הסמוכה לה או שהי' בעיר קטנה ונתן עירובו בעיר גדולה מהלך את כולה שעירוב קונה לו כל העיר כד' אמות כאילו שבת הוא שם, והרשב"א וש"ר הק', דלמ"ל למיתני הנותן עירובו בעיר גדולה והנותן עירובו בעיר קטנה דמאי נפ"מ אם הי' בעיר גדולה או בעיר קטנה, וכתבו דאפשר דאי לא תני הכי הו"ל דאם הי' בעיר קטנה ונתן עירובו בעיר גדולה, לא יהא עירובו חמור לקנות לו עיר גדולה מעיר שהוא שובת בתוכה, ודי לו לעירובו לקנות לו כמקום שביתתו, וצ"ב.

מהא דתני דאם הי' בעיר קטנה ונתן עירובו בעיר גדולה מהלך את כולה, משמע, דאף אם הניח עירובו בעיר גדולה חוץ לאלפים אמה מהעיר הקטנה, קונה לו עירובו, ואף דקודם קניית עירובו ל"מ לילך לשם, דהוא חוץ לאלפים אמה לתחום העיר הקטנה, מ"מ כיון דע"י שיקנה עירובו הויא העיר הגדולה כד' אמות ומצי לילך לשם, ה"ז קונה לו, ועי' באו"ש פ"ח מעירובין ה"ה שהוכיח דכה"ג קונה לו עירובו.[[122]](#footnote-123)

**עיר שיושבת על שפת הנחל, אם יש לפני' דקה ד' מודדין לה משפת הנחל וכו',** בביאור דין זה מצינו כמה דרכים **א** בפירש"י כתב דהיינו דאם יש לפני' מחיצה בגובה ד' אמות על פני העיר כולה, מודד משפת הנחל שהיא כלה שם כשאר עיירות, ואם לאו אין מודדין לכל אחד אלא מפתח ביתו, דכיון דבעיתא תשמישתייהו ל"ה יושב קבוע והו"ל כיושבי צריפין.

והרשב"א וש"ר פירשו, דהא דבעיתא תשמישתייהו הוא משום דלפעמים הנחל גדול ושוטף כל העיר, והק' לפ"ז דמ"ט שיעור המחיצה הוא בגובה ד', הרי לא תלי אלא בגודלו וקוטנו של נחל, דאם דרכו לעלות בגובה הרבה כנגד הדקה, צריכה להיות גבוהה, ואם אין דרכו לעלות אלא מעט די להם בדקה כמדתה, וכתבו דמה שאמרו דקה ד' היינו ברוחב ד' אמות, כדי להרחיק שטף הנחל מקיר העיר ד' אמות, ומילתא פסיקא קאמר בכל נחל, ובחי' המאירי כתב דבעינן דקה ד' אמות, שהוא בנין חזק להגן מפני המים,[[123]](#footnote-124) וזה דלא כמש"כ רש"י דבעינן שתהא הדקה ע"פ רוחב העיר כולה, - אך בפירש"י שלפנינו בד"ה שפת הנחל ובד"ה לאו משום דעבוד דקה מבו' דהא דבעיתא תשמישתייהו אי"ז מחמת שטף הנחל, אלא מחמת עומק הנחל, דבעית תשמישתייהו שמא יפלו לתוך הנחל,[[124]](#footnote-125) וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד, וכ"נ בד' הבעה"מ.[[125]](#footnote-126)

ובטעם הא דאם עשו דקה מודדין משפת הנחל, כתב הרשב"א דהוא משום דהויא הדקה כחומה לעיר,[[126]](#footnote-127) - אך בד' הבעה"מ מבו' דגם בלא הדקה הוי המקום שבין העיר לנחל מכלל העיר, ואלמלי הא דבעיתא תשמישתי', הי' נחשב מכלל העיר אף בלא הדקה, וצ"ב.

**ב** הר"ח והרי"ף כתבו דאם יש לפני' דקה ד' הוי אף הנחל בכלל העיר, ואם אין לפני' דקה ד' ובעיתא תשמישתי' אין הנחל בכלל העיר, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ט, ומבו' בדבריהם, דכל הא דבעינן לדקה ד' הוא כדי שיהא הנחל בכלל העיר, אך אף כשאין לפני' דקה ד' מודדין להעיר מחומתה, והרשב"א הק' דלישנא דמפתח בתיהן לא משמע כן, ועמש"כ הריטב"א, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן ק"ל.

ובטעם הא דכשיש לפני' דקה ד' הוי הנחל בכלל העיר, כתב הר"ח דהוא משום שמשתמשין בו, והרי"ף הוסיף דהוא משום דרוב פעמים הנחל מתיבש ומשתמשין בו שאינו מתמלא אלא בשעת הגשם, - ובד' הרמב"ן במלחמות שנד' במהד' עוז והדר מבו' דהא דבעינן לדקה ד', הוא כדי לירד מן העיר לנחל להשתמש בו, והדקה בנוי' בתוך הנחל ועשוי' מדרון לירד מן העיר לנחל, - אך בד' הרמב"ם שם והשו"ע בסימן שצ"ח ס"ט מבו' דעומדין ע"ג הדקה ומשתמשין בנחל, והלבוש שם כתב לפרש דהא דבעינן דקה ד', הוא דעי"ז משתמשין בנחל גם כשהוא מלא, וכ"כ התו"ש שם סקי"ט והמ"ב שם סקמ"ו, וצ"ב שהרי הרי"ף פירש דהא דהוי הנחל מכלל העיר הוא מכח הא דמשתמשין בו כשהוא יבש, וכ"ה בל' השו"ע שם,[[127]](#footnote-128) ובס' ברורי המדות סימן י"ב כתב לפרש דהיינו דכיון דברוב העתים הוא יבש ויכולין להשתמש בו, וגם כשהוא מלא אפשר להשתמש בו ע"י האיצטבא, הוי בכלל העיר, אך בנחל אינו פוסק ובשום פעם א"א להשתמש בו אלא ע"י איצטבא, ל"ה בכלל העיר, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**ג** הראב"ד בכתוב שם כתב לפרש דאיירי כשיש בית יוצא מצידו השני של הנחל, והוא מתעבר עם העיר, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז הוא כשעשו דקה הנכנסת בנחל ד' אמות כדי לעמוד בפני המים בימות הגשמים, ברחב ד' אמות, דאל"כ אין מעברין את העיר עד הבית היוצא, לפי שאינו ראוי לתשמיש העיר,[[128]](#footnote-129) וכתב דאף דבימי הקיץ שהנחל יבש משתמשין בו, מ"מ כיון דבימות הגשמים אין משתמשין בו, אין הבית היוצא מתעבר עם העיר אף בימי הקיץ.

הרשב"א תמה על פי' הר"ח והרי"ף, דמ"ט מודדין את הנחל מכלל העיר כשעשו דקה, הרי אין מעברין את העיר אלא ממקום בית דירה או הראוי לדירה, והנחל אינו ראוי לדירה, - והריטב"א כתב לישב, דכל הא דבעינן מקום הראוי לדירה, הוא רק כשבאין לעבר את העיר מפני מקום מסוים שחוצה לו, ומשא"כ הכא דהנחל הוא לפני כל העיר וראויין להשתמש בו כל בני העיר, וע"כ אף שאינו ראוי לדירה מעברין בו את העיר,[[129]](#footnote-130) - והמג"א שם סקי"ג נסתפק אם בכל מקום שמשתמשין בני העיר נתחיל למדוד משם, והאלי' רבה שם סקי"ב כתב (לפ"מ שהגיהו האחרונים בדבריו) דאין להקל, כיון דרש"י והרשב"א פליגי על דין זה, והביאו המ"ב שם סקמ"ו, אך בס' ברורי המדות שם כתב להקל בזה, (דאף בנחל עיקר ההיתר הוא מכח הא דמשמתמשין בו כשהוא יבש בלא דקה, וכ"ש במקום שלעולם משתמשין בו בלא דקה), וכ"כ בתשו' פעולת צדיק ח"ב סימן קע"ג.[[130]](#footnote-131)

והרמב"ן במלחמות הביא מירושלמי, דהא דמודדין משפת הנחל החיצונה, הוא כשאין בנחל יותר מע' אמה ושירים,[[131]](#footnote-132) ובתשו' שאילת דוד אהע"ז סימן כ"ד פירש בזה דהיינו, דהא דמודדין משפת הנחל, אף דנחל אינו בית דירה להתעבר עם העיר, הוא משום דאף לרבנן דאין נותנין קרפף לעיר, הוא רק בקרפף שאין בני העיר משתמשין בו, אך בנחל שמשמש להעיר כל דניחא תשמישתי' הוא מתעבר עם העיר, וכ"כ החזו"א בסימן ק"י סקכ"ז,[[132]](#footnote-133) וכתב לפ"ז, דלפ"מ שנהגו להקל דנותנין קרפף לעיר אחת, אין נפ"מ בדין זה, וזה שלא כד' הפוסקים שדנו בדין זה, אף שפסקו דנותנין קרפף לעיר אחת.[[133]](#footnote-134)

ז' תשרי ע"ט

דף מס' 7

**ס"א א' -** **רב ספרא אמר עיר העשוי' כקשת הואי,** בפירש"י כתב דהיינו דחמתן היתה עיר העשוי' כקשת ובין ב' ראשי' יותר מד' אלפים דמודדין לה מן הקשת כל אחד מפתח ביתו, וע"כ אין בני חמתן עולין לגדר שכלה תחומן בראשי' של גדר ואין יכולין ליכנס לה, ובני גדר שמודדין להן מחומתן, יורדין לחמתן, דכל חמתן מובלעת בתחומן, והתוס' תמהו ע"ז דאם בני הקשת מובלעין בתחומן של גדר, א"כ גם הם מותרין לעלות לגדר, וגם אם רק בני ראשי הקשת מובלעין בתחומין של גדר, אכתי באותו מקום שמותרין בני גדר לבא לשם, גם מותרין בני אותו מקום לבא לגדר, - ועמש"כ המהרש"ל בשם תוס' שאנץ לישב לד' רש"י, והמהרש"א תמה ע"ז, והחזו"א בסימן ק"י סקי"ח כתב לפרש דהיינו דאה"נ גם בני חמתן עולין לגדר, אלא דבני גדר כל בני העיר יורדין לחמתן, אבל בני חמתן אין הולכין את כל גדר אלא את מקצתה, כיון דכלתה מדתן בתוך העיר,[[134]](#footnote-135) וכ"ה מבו' בד' הרשב"א וש"ר שפירשו כן בד' רש"י, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ היינו עיר קטנה ועיר גדולה.[[135]](#footnote-136)

המהרש"א הק' לפירש"י דאף שיש בין ב' ראשי הקשת של חמתן יותר מד' אלפים, מ"מ כיון דגדר עומדת כנגד היתר, הרי הו"ל כג' כפרים המשולשים דחשיבי כחד אף כשיש בין ב' החיצונות יותר מד' אלפים, כמו שאמרו לעיל נ"ז ב', וכתב דאיירי כשיש בין ראשי הקשת לגדר יותר מאלפים, דבכה"ג ליכא לדינא לג' כפרים המשולשים, כמו שאמרו לעיל שם, - והחזו"א בסימן ק"י סוסקי"ח כתב די"ל עוד, דאיירי בגונא דאף אם אתה מטיל גדר ביניהם יש ביניהם אויר יותר מקמ"א אמה ושליש,[[136]](#footnote-137) א"נ איירי כשאין האויר שבין ראשי הקשת מכיל את גדר, למש"כ התוס' לעיל נ"ז ב' בתי' בתרא דבכה"ג לא אמרינן מלי.

הר"ח כתב לפרש דגדר היתה עיר העשויה כקשת, ומדדו לה מן היתר, שלא הי' בין ראשי' ד' אלפים, וע"כ היו בני גדר באין לחמתן, אך בני חמתן אין באין לגדר, שהיתה מרוחקת מהן יותר מאלפים אמה, והסכימו לזה התוס', וכתבו דאפשר דאף מחמתן לראשי הקשת של גדר הי' יותר מאלפים, ולא היו יכולין לילך לשם, - והמהרש"ל הביא מתוס' שאנץ שהק' ע"ז דכיון שאין בין ב' ראשי הקשת ד' אלפים, ומן היתר עד סוף חמתן ל"ה אלא אלפים, היאך אפשר דמחמתן לראשי הקשת של גדר הי' יותר מאלפים, הרי אלכסון דחמתן יגיע עד ראשי הקשת, ועיי"ש מש"כ לישב, ועמש"כ המהרש"א לישב בע"א.

\*הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ב הס"ב כתב דעיר העשוי' כקשת ויש בין ב' ראשיה ו' אלפים אמה ואורך צלעי הקשת אלף אמה, ועיר אחרת קצרה יושבת כנגד חוץ היתר שלה רחבה אלף אמה ורחוקה מן היתר אלף אמה, בני הקשת אינן יכולין ליכנס לעיר היושבת לה כנגד החץ שלה, לפי שאפי' כשילך אחד מבני ראשי הקשת ביתר אלפיים אמה ומשם באלכסון לעיר שכנגדה, נמצא הולך יתר מאלפיים אמה ועוד לא הגיע לאותה העיר, אבל בני אותה העיר הולכין אפילו לקשת, לפי שאין ממנה ליתר כי אם אלף אמה ומן היתר לסוף הקשת אלף אמה, עכ"ל, - וצ"ב דכיון דבני אותה העיר הולכין אפי' לקשת, משום דכל הקשת מובלעת בתחומן, מ"ט אין בני הקשת נכנסין לאותה העיר, הרי תחילתה היא בתוך אלפים אמה, עוד צ"ע דמשמע דבני אותה העיר יכולין לילך גם לראשי הקשת, ולכאו' הרי ראשי הקשת מרוחקין מעירם יותר מאלפים אמה, והיאך הן הולכין לשם.[[137]](#footnote-138)

**אנשי עיר גדולה ואנשי עיר קטנה הואי,** בפירש"י כתב דגדר עיר גדולה וכלתה מדתן של בני חמתן בחצי העיר, וחמתן עיר קטנה וכלה מדתן של בני גדר בסוף העיר, והרשב"א כתב בשם הראב"ד שהק' דא"כ מאי קמ"ל, פשיטא דאלו מהלכין אלפים כמדת תחומן ואלו אלפים כמדת תחומן, והרשב"א כתב די"ל דקמ"ל דבני גדר יורדין לחמתן ומשלימין להן את השאר משום שכלתה מדתן בסוף העיר,[[138]](#footnote-139) והמאירי כתב דגזר רבי שלא יעלו בני חמתן לגדר כלל, כדי שלא יבואו לידי מכשול, ובחי' המאירי הוסיף דאפשר דהוראת שעה היתה והשעה היתה צריכה לכך ובקעה מצא וגדר בה גדר, ופירש דהיתה עיר אחרת קטנה בין גדר לחמתן המובלעת בתוך תחום גדר ואינה עולה להן במידת התחום, ואינה מובלעת בתוך תחום חמתן והיא עולה להן במידת התחום, וע"כ יורדין בני גדר לחמתן ואין בני חמתן עולין לגדר,[[139]](#footnote-140) והרשב"א הק' ע"ז דאין ל' הגמ' מסכים לפי' זה (דקאמר עיר גדולה ועיר קטנה, ולא קאמר עיר קרובה ועיר רחוקה), ועוד דלמה כיסה והעלים הכפר האמצעי שהוא עיקר ההיתר והאיסור.

**ר"ע אומר אין לו ממקום עירובו אלא אלפים אמה,** השאילתות בשאילתא מ"ח כתב בטעמא דר"ע, דהוא משום דהא דמהני עירוב בפת הוא קולא שהקילו חכמים, כדי שלא יהא צריך לצאת ולערב ברגליו, וחד קולא הוא שהקילו לו חכמים ליתן לו אלפים אמה, ולא הקילו לו ליתן לו את העיר בלא מדידה.

\*הגאו"י בשלהי פירקין כתב דכל הא דלר"ע אין לו ממקום עירובו אלא אלפים אמה, הוא כשכלתה מדתו בחצי העיר, אך כל שכלתה מדתו בסוף העיר מודה ר"ע דהויא כולה כד' אמות, דלא גרע מעיר אחרת המובלעת בתחומו דהויא כד' אמות, - ועיי"ש שהוכיח לפ"ז דדינא דכלתה מדתו בסוף העיר, הוא רק בעיר המוקפת לדירה, אך ברה"י שאינה מוקפת לדירה דאינה מתעברת עם העיר ליכא להך דינא, וזהו שאמרו בשלהי פירקין דלר"ע אם הניח עירובו בביהכנ"ס ה"ה עולה למידת התחום, אף שכולו מובלע בתוך התחום, כמבו' בפירש"י שם ד"ה בבי כנישתא.

אך הנה בפסקי רי"ד לקמן שם פירש דאיירי בביהכנ"ס שיש בו דיורין, וכן צ"ל לכל קמאי דס"ל דקי"ל כשמואל דמניח עירובו בעיר חריבה ל"ה כד' אמות, ולקמן שם בהערה נת' לדון דצ"ל כן גם לדעת הרשב"א ודעימי' דמקום שאינו מוקף לדירה ל"ה כד' אמות למניח עירובו בתוכו, ותיקשי דא"כ מ"ט ל"ה כד' אמות אף שכלתה מידת התחום בסופו, - וגם עיקר מש"כ הגאו"י דמקום שאינו מתעבר עם העיר אף אם כלתה מידת התחום בסופו ל"ה כד' אמות, נת' לעיל ס' ב' לדון להוכיח מד' הרמב"ם דלא כן, וכן נקט החזו"א בסימן ק"י סקכ"א.

ולכאו' צ"ל בזה דלר"ע דס"ל דמניח עירובו בעיר ל"ה כל העיר כד' אמות, ה"נ עיר המובלעת בתחום עירובו ל"ה כד' אמות, והיינו משום דיסוד דינא דכלתה מדתו בסוף העיר, הוא דעי"ז חשיב כשובת בעיר דהויא העיר כד' אמות, (וכמש"נ לעיל ס' ב' ללמוד מד' התוס' שם דלרמב"ח דנותן את עירובו אין לו ד' אמות, חשיבא העיר המובלעת בתחומו כמשהו), ולר"ע דשביתה דעירוב ל"מ לחשוב העיר כד' אמות, ה"נ המקום המובלע בתחום עירובו, ל"ה כד' אמות, ולפ"ז הא דקאמר ר"ע דאין לו ממקום עירובו אלא אלפים אמה, הוא אף כשכלתה מדתו בסוף העיר.[[140]](#footnote-141)

ויש מקום לדון עוד, דלר"ע דעיר ל"ה כד' אמות אלא כששבת בה, ולא כשהניח עירובו בה, הרי דאף עיר המובלעת בתחום שביתתו ל"ה כד' אמות, דלא עדיפא עיר המובלעת בתחומו, מעיר שהניח בה עירובו, דל"ה כד' אמות, דרק עיר ששבת בה ממש, הויא כד' אמות,[[141]](#footnote-142) - וכ"ה למש"כ השאילתות דטעמא דר"ע הוא משום דלא אקילו תרי קולי.[[142]](#footnote-143)

**שבת בעיר חריבה,** בפירש"י כתב דהיינו דהיא חריבה מדיורי', אבל מחיצותי' קיימות סביב לה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דכל שחומתה קיימת מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה.

והתו"ש בריש סימן שצ"ח כתב דאף דעיר חשיבא כד' אמות אף כשאין לה מחיצות, מ"מ הכא שאין בה דיורין, לא חשיבא כד' אמות אלא כשיש לה מחיצות, וכ"כ בתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"ו ד"ה ועוד ראי', - ולכאו' הטעם בזה, דעיר חריבה אין תורת עיר עלי', וכל הא דהויא כד' אמות הוא מכח שהיא רה"י, דומיא דמערה, וע"כ כל שאין לה מחיצות ול"ה רה"י, ל"ה כד' אמות,[[143]](#footnote-144) ולפ"ז לכאו' אף כשיש לה חומה, מ"מ אין נותנין לה קרפף, משום דאין תורת עיר עלי', וכ"נ בד' הרשב"א לעיל נ"ז ב' והרא"ש בסימן ג' דעיר חריבה ל"ה כעיר לנתינת קרפף.[[144]](#footnote-145)

אך החזו"א בסימן ק"י סוסק"ז כתב דעיר שאין לה חומה ויצאו דיורי' ג"כ נשארת עיר וחשיבא כד' אמות, לשמואל לשובת בתוכה, ולר"א אף למניח עירובו בה, ומיהו בעינן שיהיו ג' מחיצות ותקרה קיימות, וכתב דמש"כ הראשונים דאיירי דחומת העיר קיימת, פירשוהו דומיא דמערה, אבל לדינא אין נפקותא בין חומתה קיימת בין בתים קיימים, (ומ"מ מהניא החומה לאויר שבין החומה לעיר, ואפשר דבחומה קיימת מהלך את כולה אף אם חרבו מחיצות הבתים).[[145]](#footnote-146)

**ר"א אומר אחד שבת ואחד הניח מהלך את כולה וכו',** הראשונים נחלקו בהכרעת ההלכה בזה, דדעת הרמב"ם בפ"ו מעירובין ה"ד דקי"ל כר"א דאף כשהניח עירובו בעיר חריבה הויא כולה כד' אמות, וכ"כ הבעה"מ דקי"ל כר"א דהלכה כדברי המיקל בעירוב, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ג, וכתב כן גם בדעת הרי"ף, וכ"כ בפי' ריו"נ והמאירי, וכ"כ הטוש"ע בסימן ת"ח ס"ב, - אך הראב"ד בכתוב שם דקדק מד' הרי"ף דקי"ל כשמואל, וכן צידדו הגאו"י בסוגיין והביאוה"ל בסימן ת"ח ס"ב בדעת הרי"ף, וכתב דהוא משום דרבי' דר"א הוא, ועוד דלר"א איצטריך לדחוקי למתניתין ואשנויי לא סמכינן, וכן הסכים הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ה' פט"ו הפ"ג, וכ"כ בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז ה"ז דין ב', וכן צידד בפסקי מהר"ם מר"ב סו"ס קל"א, והביאוהו ההגמי"י בפ"ו מעירובין אות א', והמרדכי בסימן תק"ו.

**אינה ראוי' לדירה,** פירש"י שנפלו מחיצותי', וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וכ"כ בפי' ר"ח בן שמואל, ופירש דהיינו משום דכל שנפלו מחיצותי' אינה רה"י, וע"כ אינה כד' אמות, ומשמע דכל שמחיצותי' קיימות, אף אם אינה מוקפת לדירה הויא כד' אמות, כל שאינה יתירה על בית סאתים והיא רה"י,[[146]](#footnote-147) וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ד, וכ"כ המ"ב בסימן ת"ח סקכ"ו, ובשעה"צ שם סקכ"ב הוכיח כן מד' הרמב"ם, - אך הרשב"א כתב דמקום שאינו מוקף לדירה, אף אם אינו יותר על בית סאתים והוי רה"י, מ"מ ל"ה כד' אמות למניח עירובו שם,[[147]](#footnote-148) וכ"כ המאירי והר"ן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לעיל נ"ב א' ד"ה האי להקל,[[148]](#footnote-149) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פט"ו ה"פ.[[149]](#footnote-150)

ובפי' ריו"נ כתב דאינה ראוי' לדירה היינו שנפלו קצת ממחיצותי' ומתירא אדם ללון בתוכה, ובפשוטו דבריו מתפרשים ע"ד הרשב"א ודעימי', דאיירי שיש לה מחיצות, ואך דכיון שמתירא אדם ללון בתוכה בטל הקיפה לדירה, וע"כ ל"ה כד' אמות למניח עירובו בתוכה, וכ"ה מבו' בד' המאירי שפירש כד' ריו"נ, ובהמשך דבריו כתב דמקום שאינו מוקף לדירה ל"ה כד' אמות למניח עירובו בו אף שאינו יותר על בית סאתים, ועמש"כ בזה הגאו"י.

\*הגאו"י הק' ע"ד הרשב"א, דאף במניח עירובו במקום שאינו מוקף לדירה, כיון דכלתה מדתו בסופו, שהרי אינו יותר מבית סאתים, מ"ט ל"ה כולו כד' אמות, והוכיח מזה דמקום שאינו מוקף לדירה שאינו מתעבר עם העיר, לי"ב לדינא דכלתה מדתו בסופו דהוי כולו כד' אמות, - אך למש"נ לעיל די"ל דלר"ע דמניח עירובו בעיר ל"ה כד' אמות, ה"נ אם כלתה מדת תחום עירובו בעיר ל"ה כד' אמות, ה"נ י"ל דאף אי נימא דכשכלתה מדת תחומו ברה"י שאינו מוקף לדירה הוי כד' אמות, מ"מ במניח עירובו וכלתה מדתו ברה"י שאינו מוקף לדירה ל"ה כד' אמות.[[150]](#footnote-151)

**שבת בעיר אפי' היא גדולה כאנטוכיא,** בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן שפ"ו הוכיח מזה דהשובת בעיר המוקפת לדירה, הויא כולה כד' אמות, אף אם היא רה"ר, מדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, והוכיח כן עוד, ממה שאמרו לעיל נ"ה ב' בדגלי מדבר דחשיבי כד' אמות, אף שהי' ביניהם מחנה לוי' שהיא רה"ר, וממה שאמרו שם ביושבי צריפין, דאם יש שם ג' חצירות של ב' בתים הוקבעו, אף דאינם מוקפין כלל, וממה שאמרו לעיל נ"ז ב' בג' כפרים המשולשין דהוו כד' אמות, אע"פ שאינם יחד ואינם רה"י, וממה שאמרו לעיל נ"ה א' בעיר העשוי' כקשת דמודדין מן היתר,[[151]](#footnote-152) - וכ"כ התוס' לעיל מ"ז ב' ד"ה דכולה והרא"ש שם סימן י', דהשובת בעיר, הויא כד' אמות, אף דאינה מוקפת מחיצות,[[152]](#footnote-153) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והר"ן לעיל מ"א ב', ובד' הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"ב, ובד' רבים מקמאי.

אך דעת רבינו אפרים שהביא הראבי"ה שם דהשובת בעיר שהיא רה"ר, ל"ה כד' אמות, וכתב דהוא כ"ש משבת בבקעה בהיקף יותר מבית סאתים, דל"ה כד' אמות, וכן נקט הגאו"י לעיל ל"ב ב', ופירש כן בד' רש"י והריטב"א שם,[[153]](#footnote-154) וקשיא לדידהו מכל הני דוכתי דמבו' דהשובת בעיר חשיבא כולה כד' אמות, אף כשאינה מוקפת מחיצות, ועמדו ע"ז השעה"צ בסימן ת"ח סקי"ג, והמנחת פתים שם, וצ"ע.?ועי' בל' רש"י בריש פירקין שנראה דלעולם בעינן דתהא העיר מוקפת חומה, ובהקו' מיושבי צריפין העירו דיש מקום לומר, אי נימא דב' בתים המחוברין זב"ז, מודדין לכל אחד ממנו עצמו, ואין מודדין מחבירו, ועי' רמב"ן בר"פ מי שהוציאוהו בדיר וסהר, דלהסוברים דבעינן מוקף מחיצות, חשיב כאותו היקף מחיצות, אך י"ל דהוא דין בעיר, ועי' בס' זכר טוב במש"כ בזה באורך, ולפ"ז י"ל דדינא דיושבי צריפין הם בבתים דבוקין זב"ז, ובזה הוא דמהני דינא דעיר דחשיבי כחדא, אך כל שיש מקום פנוי ביניהם, ל"מ.?.

**דמותבי עירובייהו בבי כנישתא וכו',** בפסקי רי"ד כתב דביהכנ"ס היו בו דיורין, והוצרך לזה לטעמי' דקי"ל כשמואל דמקום שאין בו דיורין ל"ה כד' אמות למניח עירובו שם,[[154]](#footnote-155) אך הגאו"י כתב דסתמא איירי אף כשאין בה בית דירה לחזן, והוכיח מזה דקי"ל כר"א.

1. והנה אמנם בההיא דאילן העומד בעיבורה של עיר, אין להעמיד דהוא אילן העומד בתוך הבית המתעבר עם העיר, שהרי איירי התם באילן העומד ברה"ר, אך י"ל דמכוון ד' רש"י הוא דהאילן עומד בין העיר לבית המתעבר עם העיר, דהמקום שביניהם הוא מכלל העיבור. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"נ גם בד' המאירי לקמן ס' א' שכתב דכל העיר ששבת בתוכה וריבועה ועיבורי' וכו', ושם ב' כתב דיש לו וכו' חוץ לעיבורה וריבועי', והרי דתרי מילי נינהו, - ומצאתי דברים מפורשים בזה בחי' המאירי לקמן נ"ה א' בהא דתניא כיצד מעברין את הערים וכו' עגולה עושין לה זויות, וכתב ע"ז, ז"ל, לשון מעברין ל"ד, שהרי בענין ריבוע משתעי ברישא, ואפשר שלשון זה מונח על כל תיקון מדידה, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דריבוע העיר אינו חשוב כעיבור, ?אך העירו דיש מקום לפרש לדבריו, דברישא איירי בעיר מרובעת דאין מעברין בה כלום?. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך מה שנקט שם בדעתם, דהא דלא פירשו דהא דעיבור העיר כעיר קאי על ריבוע העיר, היינו משום דריבוע העיר לא חשיב כעיר, לכאו' יש מקום להיפך, דס"ל דריבוע העיר חשיב כעיר עצמה, ול"ב בזה לדינא דעיבור העיר כעיר, וכ"נ ממשמעות ד' חי' המאירי לקמן נ"ז א' סוד"ה ובשלשה כפרים, דב' ערים שריבועיהם נפגשים זב"ז, חשיבי כעיר אחת, עייש"ה, וכן צידד החזו"א בסימן ק"י סקט"ז, (אך בסימן פ' לדף נ"ה א' ד"ה ב' בתים, נקט דעיר הנכנסת בתוך ריבוע דעיר אחרת, לא חשיבא כעיר אחת עמה, עיי"ש), - אך יש להוכיח דריבוע העיר לא עדיף מעיבור העיר, מהא דילפינן בנדרים נ"ו ב' דעיבור העיר כעיר, מקרא דויהי בהיות יהושע ביריחו, ואי נימא דריבוע העיר עדיף מעיבורה והוי כעיר עצמה, א"כ הרי מצינו לפרש להך קרא, דהי' יהושע עומד בריבועה של יריחו, ולא מצינו למילף מהתם דעיבור העיר חשיב כעיר, ועמד ע"ז בס' ברורי המדות סימן כ"ו, ועיי"ש בסימן כ"ז שהוכיח לפ"ז דגם בעיר העשוי' כקשת או כמין גאם שרואין אותה כמלאה בתים וחצירות, לא חשיב חלל זה כהעיר עצמה, אך אי נימא דדין ריבוע העיר הוא דין מסוים לענין שבת, ול"מ לגבי שאר דינים, אין להוכיח מזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם אי נימא דריבוע העיר חשיב כעיר עצמה, הרי דנפ"מ בדין ריבוע העיר, דהנותן שם עירובו לא עשה ולא כלום, ועוד י"ל כמה נפ"מ בזה, אך בד' רש"י בד"ה מוציאין, מבו' דאלמלי הא דמרבעין את העיר, לא היו התחום שוה לב' הקרנות, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן נ"ה א' ד"ה עגולה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנוב"י שם הוכיח כדבריו ממש"כ הרמ"א בסימן שצ"ט ס"ח דאם מדד ומצא מדתו במזרחית צפונית יתירה על שכנגדו במזרחית דרומית, מותח החוט של סימן התחום מזה לזה באלכסון, והוא מד' התוס' לקמן נ"ט א' ד"ה למקום שריבה, והרא"ש בסימן ח', ועמש"כ בס' ברורי המדות, לתלמיד הנוב"י, אשר הוא השואל בתשו' נוב"י שם, לדחות בזה, ומש"כ החזו"א שם לדחות, ומה שהביא מד' הגר"א שם שנחלק על דין זה, הנה לא נתפרש בד' הגר"א דהוא מדינא דריבוע, וי"ל דהוא דין במדידת תחומין, דמידת התחום נקבעת כפי המדידה במקום אחד, ועמש"כ בזה בס' קרית אריאל פ"ח הערה י"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובס' ברורי המדות סימן שצ"ח ס"ב הוכיח דלא כן, מד' התוס' לעיל נ"א א' סוד"ה כזה שכתבו דהתם אין נותנין פיאות "אלא לפיאות העולם", וכ"כ הרא"ש שם סימן י"ד, והתוס' ביומא ס"ז א' סוד"ה וכולן, ואף דדבריהם שם קיימי לענין אלפים אמה דתחומין, ולחלוק ע"ד ר"ת דנותנין אלכסון דאלפים אמה לכל צד, מ"מ זאת הראי' שמביאין לענין האלפים אמה מערי הלויים, היא גם לענין ריבוע העיר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"ה מבו' בד' רבינו ירוחם נתיב י"ב חלק י"ח צז: שכתב דעיר העשוי' כמין גאם נחשוב כאלו הוא חוט אחד משוך מראשה האחד לראשה השני ונחשוב מה שבאמצע כאלו מלא בתים ונמדוד מהחוט והלאה האלפים מאותו רוח, וכ"נ בל' הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ח, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ב הנ"ט, והשו"ע בסימן שצ"ח ס"ד, ועמד על כ"ז בס' ברורי המדות שם, (ועיי"ש שנקט בדעתם דבכה"ג אין מרבעין את העיר כלל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ע), וכן נקט בתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ד, והביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ח תמה על דבריו מד' הרשב"א והריטב"א, ועמש"כ בזה באורך בס' קרית אריאל פ"ה עמ' ק"י ואילך.

   ומעיקר דעה זו דמרבעין אותה כפי קו האלכסון, הוכיח בקונט' מדידת התחום פי"ט ס"ו בהערה, דמרבעין כפי צלע ישרה, אף אם אינה על פני כל העיר, שהרי הכא אין קו האלכסון על פני כל העיר ממש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובס' ברורי המדות סימן שצ"ח ס"א, כתב ללמוד כן גם ממש"כ השו"ע שם, דאם היתה מרובעת ולא לרבוע העולם, הואיל ויש להם "ד' זויות שוות", מניחין אותה כמות שהיא, וכעי"ז הוא ל' הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ו, והרי דרק כשיש לה ד' זויות שוות אין מרבעין אותה לריבוע העולם, אך כל שאין לה אלא ג' או ב' זויות שוות, מרבעין אותה לריבוע העולם. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך בל' הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ח והשו"ע בסימן שצ"ח ס"ד משמע להדיא דבארוכה מצד אחד וקצרה מצד אחר, אין מרבעין אותה לריבוע העולם, וזה ממה שלא כללו לדין זה עם דינא דעיר עגולה או משולשת דמרבעין אותם לריבוע העולם, ועמד ע"ז בספר ברורי המדות שם, ועיי"ש שהאריך להוכיח כן מד' התוס' בד"ה אם הי', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואמנם חזינן עוד דחלוקין הם זמ"ז, דבדין פגום יוצא כתב הרשב"א לקמן בסוגיין דכל שהוא נמשך מחומת העיר יותר מאלפים אמה אין מרבעין אותו, אלמלי הא דשאני בפגום דהעיר עשוי' להתמלאות, ובעיר העשוי' כמין גאם כתב שם לעיל מינה דכל שיש בין סוף הזוית העליון לסוף הזוית השני באלכסון פחות מד' אלפים מרבעין אותה, ומשמע דהיינו אף אם צלע הגאם נמשכת יותר מאלפים אמה, ועמש"כ לפרש בזה בס' קרית אריאל פ"ה הערה מ"ה, ולפ"ז מתפרש גם טעם הא דבפגום יוצא לכו"ע מודדין ביושר כנגד הפגום היוצא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך צ"ע אם יש לדייק כן, דבפסקי ריא"ז ה"א דין א' כתב גם בדין עגולה דמרבעין אותה, דרואין כאילו מלאה בתים מזוית לזוית. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכ"נ להדיא בד' המחה"ש בסימן ת"ה סק"ו, עייש"ה, וכ"ה מוכרח למש"כ הביאוה"ל שם דליכא דסבר דאם נתנוהו בעיבורה של עיר מהלך את כולה, ובע"כ שפירש דמש"כ המהרי"ל בנתנוהו בין ב' מגדלים דמהלך את כל העיר, דהוא משום דחלל הקשת עדיף מעיבורה של עיר, אך י"ל דס"ל דכל ריבוע העיר עדיף מעיבורה של עיר וחשיב כעיר עצמה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובס' קרית אריאל שם הערה י' כתב דדוקא בעשוי' כקשת חשבינן לחלל הקשת כעיר עצמה, כיון דהוא מוקף מג' רוחותיו, ומשא"כ בכעשוי' כמין גאם דהחלל אינו מוקף אלא מב' רוחותיו, וזה צע"ג. [↑](#footnote-ref-14)
14. וזהו שכתבו התוס' לדון לחלק בין עשוי' כקשת שאין ראשי הקשת בטלין לעיר, לב' פגומין שהן בטלין לעיר, וזהו שכתב הראב"ד לחלק בין פגומין היוצאין מראש העיר דנראית כב' עיירות, לפגומין היוצאין מאמצע העיר דלעולם נראית כאילו עיר נמשכת שם, ועמש"נ להלן בהערה ט"ו לדון לפ"ז בטעם שלא הצריכו הראשונים בעיר העשוי' כמין גאם שלא יהא בין ראשי הגאם לבין הקרן הרביעי יותר מאלפים, ומש"נ להלן בהערה כ"ב לדון לפ"ז בדין עיר עגולה, ?אך עמש"נ להלן דיתכן דאי"ז מתישב בד' קמאי שנסתפקו בארוכה מצד אחד וקצרה מצד אחר?. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובד' הרשב"א בסוגיין צע"ק, דבתחילת דבריו כתב בטעמא דרב הונא, דבפחות מד' אלפים עדיין הכל נראה כעיר אחת, דכיון דתחום אנשי רגל הקשת שבדרום מובלע בתוך תחום אנשי רגל הקשת שבצפון וכו', אבל אם יש בה ד' אלפים אמה כיון שאין התחומין מובלעין נראין כמפוסקין וכב' עירות הן וכו', אך בתו"ד כתב, דטעמא דרב הונא הוא דכיון שיש מרחק גדול כל כך ביניהן כב' תחומי שבת נראית כשתים, ומשמע דהוא משום דשיעור חשוב של ב' תחומי שבת מועיל לחלקה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובפשוטו פירש כן במש"כ רש"י בד"ה מודדין לה מן הקשת, שכתב דמודדין לכל אחד מפתח ביתו, אך יתכן שלמד לזה ממש"כ רש"י לקמן ס"א א' ד"ה עיר העשוי' כקשת, עיי"ש, והרשב"א בסוגיין כתב דמד' רש"י לקמן שם נראה דלא ס"ל כדבריו. [↑](#footnote-ref-17)
17. ולכאו' יש מקום לדון, דמה שאמרו דאי בעי אתי דרך בתים היינו דבלא שנתחלקה לב' עיירות מצי למיתי לדרך בתים, ע"כ לא חזינן לה כלל כב' עיירות, אך שפיר י"ל דכל דלא מצי למיתי דרך בתים לכל היתר ונתחלקה לב' עיירות, אסור לילך אף דרך הבתים, - והרי עד"ז הוא בעיקר מה שאמרו שם דמצי אתי דרך בתים לכל היתר משום הבלעת תחומין, וכמו שפירש"י שם, דלכאו' היינו רק בלא שנתחלקה לב' עיירות, אך לדעת רבה ב"ר הונא דנתחלקה לב' עיירות, לא מצי לילך דרך הבתים לכל היתר, ולי"ב לדינא דהבלעת תחומין, וכאשר כ"ה להדיא בחי' המאירי, וכ"נ גם בד' הרשב"א שפירש לעיקר דינא דרב הונא לענין הליכה מראש קשת זה לראש הקשת שכנגדו, ומשמע דלרבה ב"ר הונא כל שיש בין היתר לקשת יותר מאלפים א"א לילך מזל"ז.?וגם מה שדנו לקמן נ"ז ב' בג' כפרים המשולשים דניבעי דלא יהא ביניהם ד' אלפים, והיינו דאם הוא פחות מד' אלפים איכא הבלעת תחומין, הרי היינו רק אם נדון אותם כעיר אחת, אך אם הם ג' ערים ודאי ל"ש בזה הבלעת תחומין כלל. [↑](#footnote-ref-18)
18. ונפ"מ בזה, דלמש"כ הנובי"ת או"ח סימן נ' דאם יש עיר המובלעת בתחום כנגד חלק מן העיר, אין לו בצדדים אלא אלפים אמה, מ"מ כל שהולך דרך עיר זו יותר מאלפים אמה, מותר לצאת ממנה לצדדים, ולא חשיב כיוצא חוץ לתחומו. [↑](#footnote-ref-19)
19. ולכאו' לפ"ז הי' בדין דמרבעין כל מחצית מן הקשת, והדר בדרום הקשת מותר לילך עד חצי היתר, ומשם יש לו אלפים אמה לכל רוח, אך בד' הרשב"א שם הלכה ס"ב מפורש דלא כן, עיי"ש, וכ"נ גם בדבריו בהלכה ס', דכשהולך מצד הימני לצד השמאלי דרך חלל הקשת, מודדין לו אלפים אמה מיציאתו, ולא אמרינן דחלל חצי הקשת הסמוך לו הוא בכלל ריבוע עירו, ומודדין משם ולחוץ אלפים אמה, - ולפ"ז צ"ל דל"מ הא דדנים כל צלע כעיר אחת, אלא דמה"ט הוא מותר לילך דרך חלל הקשת עד היתר, כיון דהוא בתוך אלפים אמה של עיר, והוי ככל היוצא מן העיר מקרן דרומית מזרחית, דמותר לילך כנגד צלעה המזרחית, אף שהולך יותר מאלפים אמה, וכ"כ לפרש בס' בירורי המידות בסימן שצ"ח ס"ד (ח.), עיי"ש, וצ"ע. - ?אמנם שמא י"ל דאין מכוון הרשב"א דחולקין את הקשת לב', אלא כל צלע נידונת כעיר לעצמה, כל' הרשב"א בעבוה"ק, ולפ"ז ניחא הכל, אך בל' הרשב"א בחי' משמע דגם בני הקשת עצמה יכולין לילך עד היתר ומשם אלפים אמה, עיי"ש, וצ"ע?. [↑](#footnote-ref-20)
20. והמו"ק בסימן שצ"ח והאו"ש בפכ"ח משבת ה"ח נקטו דדנים את הקשת כג' עיירות, דהקשת היא עיר אחת, וב' הצלעות הם ב' עיירות, ומרבעין כל אחת בפנ"ע, עיי"ש, אך בד' הפוסקים לא משמע כן, אלא לעולם מודדין לו את התחום ממקום יציאתו מן העיר, ועמש"כ בזה בס' קרית אריאל פ"ו הערה י"א י"ב. - ?שו"ר דלכאו' אין לומר כן, שהרי את גג הקשת ודאי יש לנו לדון כעיר אחת, שהרי בגונא שהקשת מתקצרת לפחות מד' אלפים מרבעין אותה, והרי דחלק זה נידון כעיר בפנ"ע, והרי סתמא דמילתא סמוך לגג היא מתקצרת, ונמצא דהגג נידון כעיר בפנ"ע, וגם בקשת מרובעת, דבתחילתה יש ד' אלפים, מ"מ לא גרע גג הקשת עצמו שלא לדונו כאחד, ועמש"נ לעיל דיש מקום לפרש כן בד' הרשב"א?. [↑](#footnote-ref-21)
21. והחזו"א בסימן ק"י סוסקי"ג וסקט"ו סוד"ה דינים כתב דלדעת הסוברים דנותנין קרפף לעיר אחת, אף הן מותרין לילך סמוך לבתים בתוך ע' אמה ושירים. [↑](#footnote-ref-22)
22. עיי"ש שכתב בדעת הראב"ד, דגם כשהבורגנין יוצאין מראשה אם בא לצאת דרך הבתים שהם זל"ז תוך ע' אמה ושירים ודאי יוצא, ומ"מ אין מרבעין אותה להיות רואים באותם הבתים קו יוצא להכניס אף המקום הפנוי בכלל העיר כל שיש ד' אלפים ביניהם. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך אכתי צ"ע במה שאמרו דאי בעי אתי דרך בתים, ופירש"י דמשם יכול להלך עד ראשו האחר שהרי תחומיהן מובלעין זב"ז, והרי דשפיר מהני בזה הבלעת תחומין, דאף דאם נדון את העיר כב' עיירות לא יהא בזה לדין הבלעת תחומין, מ"מ כיון דאם תהא חשובה כעיר אחת יהא בזה לדין הבלעת תחומין, אין החלל מפסיק בין ראשי הקשת, וא"כ שפיר הומ"ל דאי בעי אתי דרך חלל הקשת תוך אלפים לבתים, דהרי אם תהא חשובה כעיר אחת, ודאי דיש להתיר לילך כן.?וזה תלוי במש"נ לעיל?. [↑](#footnote-ref-24)
24. ולא נתפרש לן, דמ"ט הצריכו שיהא בין הקשת ליתר פחות מאלפים אמה, והרי אף כשיש ביניהם אלפים אמה מצומצמות יכול לילך בכל היתר, וכמש"כ התוס' ודעימייהו.?וכנראה דבעינן דמצי אזיל לקו היתר, וכל שיש אלפים אמה, הוא יכול לילך רק עד קו היתר, ולא בקו היתר עצמו, ונמצא לפ"ז דהא דמצי אזיל דרך בתים, אינו ענין א' עם הא דיותר מאלפים בין קשת ליתר, ודלא כמש"כ התוס', - ועד"ז מצינו גם בד' הרשב"א בדין פגום יוצא, שכתב דאם הוא יוצא יותר מאלפים והעיר היא אלפים אין מרבעין, והרי דהגריעותא היא מכח הא דהוא יוצא יותר מאלפים, ואם אי"ז אלא אלפים לי"ב לעיקר הגריעותא, וכדינא דרבה ב"ר הונא דאם יש בין יתר לקשת יותר מאלפים ל"מ, אך הא דשרינן כשיכול לילך דרך בתים, הוא רק כשהוא בתוך אלפים, ואלפים מצומצמות ל"מ, וצ"ב?. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכ"ה מוכח גם בד' רש"י לקמן ס"א א', וכמש"כ המרומי שדה בסוגיין והחזו"א בסימן ק"י סקי"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-26)
26. ובד' הגר"ז בסימן שצ"ח ס"ד מבו' שפירש בזה, דשפיר הוא יכול לילך בהיתר דרך היתר מראש זה לראש זה, כיון דהיתר מובלע בתחום הקשת, וה"ז כמהלך דרך בתי הקשת, וכ"כ בס' ברורי המדות שם ח., - וצ"ל דאף דמבו' בד' הראשונים דלא שרי לילך בתוך חלל הקשת סמוך לקשת, ולא שרי אלא לילך בתוך הקשת עצמה, אף דה"ז מובלע בתוך הקשת, כ"ז הוא אחר דדנים את הקשת כב' עיירות, אך כל שבאנו לדון אותה כעיר אחת, שפיר מצי לילך מראש זה לראש זה מכח הא דה"ז מובלע בתחום הקשת, וכיון דאם תהא חשובה כעיר אחת, מצי לילך מזל"ז דרך היתר, ע"כ אין חלל הקשת מפסיק, וחשבינן לה כעיר אחת.?וזה אי נימא כמש"נ לעיל דהא דמצי אתי דרך בתים, הוא קודם שנתחלקה לב' עיירות?. [↑](#footnote-ref-27)
27. דמשמעות דבריו דלפ"מ שנסתפק דהיכא דיש בין ב' הראשים באמצע היתר עיר אחרת דמי להיכא דאין בין ב' הראשים ד' אלפים אמה, חשיבא כל העיר כעיר אחת, ומותר לילך לאמצע חלל הקשת, אף דהתם יש בין ב' רגלי הקשת ד' אלפים אמה, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-28)
28. ונתחדש בדבריו, דלא סגי במה שיכולין לבא לקרן הרביעי החרב דרך א' מראשי הגאם, אלא בעינן שיהיו יכולין לבא לשם מב' ראשי הגאם, אך בד' הרשב"א בסוגיין בדין פגום היוצא, מבו' דסגי במה שיכולין לבא לראש היתר דרך אחד מן הראשים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-29)
29. ולכאו' טעמא דש"ר דס"ל דלא איכפת לן דיש בין ראשי הגם לקרן הרביעית יותר מאלפים, הוא משום דל"ב כלל שיהא בידו לבא מן העיר לכל מקום שבכלל הריבוע, אלא בעינן שיהא בידו לבא מן העיר לכל החלל שבין חלקי העיר, וכיון דיכול לבא מן העיר לכל קו האלכסון שבין ב' ראשי העיר, סגי בהכי, - ואמנם הנה בפגום היוצא כתב הרשב"א דכל שהוא נמשך מחומת העיר יותר מאלפים אמה אין מרבעין אותה אלמלי הא דהעיר עשוי' להתמלאות, וצ"ל דעיר העשוי' כמין גאם שאני, וצ"ע, ועמש"כ בזה בס' קרית אריאל פ"ה הערה מ"ה. [↑](#footnote-ref-30)
30. וד' הרשב"א וש"ר קיימי אף בעיר שיוצאין ממנה פגומין מצד אחד, דהוי כעיר העשוי' כמין גאם, דכל שיש בין ב' הזויות ד' אלפים אין מרבעין אותה, אך התוס' והרא"ש והטור דנו רק כשיש פגומין מב' הצדדים, אך לכאו' מודו התוס' והרא"ש דה"נ הוא כשיש פגומין מצד א', ונקטו ב' פגומין, משום דבכה"ג דמי לעיר העשוי' לקשת דאיירי בה רב הונא, - וזהו גם מש"כ התוס' דלא נקט רב הונא מילתי' על ב' פגומין, משום דברייתא איריי בפגום אחד, והיינו משום דכל דאין אלא פגומין מצד א', ל"ה כעיר העשוי' כקשת, אלא כעיר העשוי' כמין גאם, וכיון דרב הונא נקט לדינו בעשוי' כמין קשת, (והוא לרבותא דאף בכה"ג כל שיש בין ב' הראשים ד' אלפים מודדין לה מן הקשת, אף דהיתר מובלע בעיר מב' צדדים), ע"כ לא נקט לה בעיר שיש בה פגומין מצד א', ועי' בגאו"י שנתחבט בזה. [↑](#footnote-ref-31)
31. והביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ו כתב דאפשר דגם הר"י והר"ח מודים דכל שהבתים יוצאין כנגד אמצע העיר מהני אף אם יש יותר מד' אלפים, והחזו"א בסימן פ' ד"ה שם במ"ב ובסימן ק"י סקי"ג כתב לפרש לעיקר ד' הראב"ד בע"א, ותמה ע"ד הביאוה"ל, עיי"ש, וצ"ע דלכאו' אי"ז מתישב בל' הרשב"א, וגם אי"ז מתישב במש"כ הריטב"א והמאירי דבזה נתישב מה שאמרו לעיל כ"א א' דמהני בורגנין אף בג' פרסאות. [↑](#footnote-ref-32)
32. ויש שכתבו ללמוד מזה, דלעולם אין מרבעין את העיר, אלא כשהיא עשוי' להתמלאות, - אך פשוט דאין הדין כן, והכא שאני דלא באנו לדון על דין ריבוע, אלא באנו לדון לחשוב את העיר כב' עיירות מכח החלל שבין ב' הראשים, ובזה הוא דמפלגינן דכל הא דמועיל החלל לחלק את העיר, הוא כשאינו עשוי להתמלאות, אך כל שהוא עשוי להתמלאות אינו מחלק את העיר. [↑](#footnote-ref-33)
33. ואמנם בד' הגר"א בסימן שצ"ח ס"ו משמע שפירש בד' התוס' דלא חזרו בהם ממש"כ דבפגומין שהם תוך ע' אמה ושירים מעיקר העיר, אף אם יש בין הפגומין ד' אלפים רואין ראילו חוט מתוח עליהן, עיי"ש, וכ"נ בד' הגאו"י, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-34)
34. אך בד' התוס' שכתבו דהו"מ רב הונא למינקט למילתי' על ב' פגומין, משמע דלא ס"ל כן, ובפגומין ל"מ הא דאינם נמשכין מן העיר יותר מאלפים אמה, וצ"ב הטעם בזה, ואמנם שמא דברי התוס' קיימי לדעת רבה ב"ר הונא דס"ל דגם בעיר העשוי' כקשת לא סגי במה שאין בין הקשת ליתר יותר מאלפים אמה, ואה"נ דלפ"מ דקי"ל כרבא ברי' דרבה ב"ר הונא דכל שאין בין הקשת ליתר יותר מאלפים אמה מודדין לה מן היתר, ה"נ הוא בב' פגומין. [↑](#footnote-ref-35)
35. וצ"ע שלא הביא דבד' הרשב"א גופי' מפורש כדבריהם, גם צ"ב במש"כ דמוכח שלא כדבריהם בד' הר"ח והראב"ד שהם בעלי שיטה זו, דאמנם מש"כ דמוכח כן בד' הראב"ד, י"ל דהוא משום דכ"ה משמעות ד' הראב"ד דאף בפגום אחד ל"ב אלא שלא יהא ד' אלפים בין ראש הפגום לראש העיר, דומיא דעיר העשוי' כמין גאם, אך ד' הר"ח הרי קיימי רק בעיר שיוצאין ממנה פגומין מב' רוחות, ולא מצינו בדבריו כלל דין עיר שיוצא ממנה פגומין מרוח אחת. [↑](#footnote-ref-36)
36. ועיי"ש שכתב דהרא"ש שנסתפק בזה, הוא משום דס"ל דהא דבעשוי' כקשת דיש בין ראשי' ד' אלפים אין מרבעין אותה, אי"ז משום דחשבינן לה כב' עיירות, וכתב דלדעתו יש להסתפק גם בעיר משולשת או שיש לה זויות רבות, - אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א בסוגיין, שפירש לדינא דעשוי' כקשת שיש בין ראשי' ד' אלפים, דהוא משום דהויא כב' עיירות, ואפ"ה נסתפק בדין ארוכה מצד אחד וקצרה מצד אחר, וצ"ע.?ושמא אף דבד' הרא"ש מבו' דקצרה מצד א' הוא דיש לה צלע אחת באלכסון, וכמש"כ דאורך העיר ד' אלפים אמה, אך בדעת הרשב"א י"ל דיש בה שקע, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דקשת, ואך דכיון דאינו על מיעוט העיר, נסתפק הרשב"א אם יש בזה לדינא דקשת. [↑](#footnote-ref-37)
37. ולכאו' יש לדון, דעיקר דינא דכל שיש ד' אלפים וכו', הוא רק בעיר העשוי' כקשת וכיו"ב, דיש חלל פנוי בין ב' ראשי העיר, וה"ז מועיל לחלק את העיר, אך בעיר עגולה דאין חלל כלל בין חלקי העיר, לעולם רואין אותה כעיר אחת, ועד"ז הוא בעיר העשוי' בצורת משולש, ?אך יתכן דגם בארוכה וקצרה הוא כן, ואפ"ה דנו הראשונים בזה, וכמש"נ לעיל?, - עוד יש לדון, דלמש"כ הראב"ד דבפגומין היוצאין מאמצע העיר לעולם מרבעין אותה, ה"נ הוא בעיר עגולה, והחזו"א לטעמי' שפירש לד' הראב"ד בע"א, ונת' לעיל בהערה י"ז.?אך עד"ז צ"ע גם בד' הראשונים בארוכה וקצרה, ושמא התם הוא בצד העיר, - ויותר נראה דבאמת מה"ט הביא הרשב"א לספק זה רק לפי דבריו, דלפ"ד הראב"ד דבע"כ דבאמצע העיר עדיף, אין מקום להסתפק, ורק לפי דבריו דאין מקור דאמצע העיר עדיף, הוא דיש מקום להסתפק בזה? [↑](#footnote-ref-38)
38. ואי נימא דפרצה יותר י' אינה אוסרת מדאורייתא, וסגי בזה לחשוב את המקום שבתוך החומה כחלק מן העיר, מ"ט המקום שכנגד פרצת החומה אינו מכלל העיר, - וביותר, דהרי אף כשנפרצה החומה מצד אחד, חשבינן לה כעיר העשוי' כקשת, והרי דהאויר שבין הבתים למקום הפרצה ל"ה מכלל העיר, והאויר שכנגד שאר החומה הוי מכלל העיר, אף דבדיני רה"י ליכא נפ"מ בין ב' האוירים, וע"כ גם אין לפרש דהא דחשבינן להאויר שבתוך החומה כחלק מן העיר, הוא דומיא דהא דתניא בע"ב דגם גדודיות שיש להן ג' מחיצות מתעברות עם העיר. [↑](#footnote-ref-39)
39. והחזו"א בסימן ק"י סק"כ ד"ה ואמנם צידד דהא דמודדין את העיר מן החומה, הוא רק בחומה המגינה על העיר, ולפיכך תוך החומה מיקרי עיקר העיר, אבל מחיצה במסיפס בעלמא לא, עיי"ש, ונת' להלן?. [↑](#footnote-ref-40)
40. ואמנם גם למש"כ המהרש"ם, מסתבר דהמכונות ממעטין מד' אמות, כיון דאינם לצורך הדיורין בבית חרושת, אך הספסלים שעשויים גם לצורך הדיורים, לכאו' אינם ממעטין. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועיי"ש שכתב דהא דמותר לו לאכול ולישן בביהכ"נ, הוא משום דעוסק בשמירתו, וכדאיתא בשו"ע סימן קנ"ג ס"ד, ועמש"כ בזה הראבי"ה וההגמי"י שם. [↑](#footnote-ref-42)
42. ואמנם ממה שאמרו כן רק בהא דתניא התם דאין עושין אותו עיבור לעיר, משמע דרק לענין עיבור לעיר סגי בבית שאין בו ד"א על ד"א דחזי למילתי', אך לענין שאר דינים, לא חשיב כבית אלא כשיש בו ד"א על ד"א, אף אם חזי למילתי' בפחות מכן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-43)
43. ועיי"ש בסקכ"ח ד"ה נראה שכתב עפי"ז דבית חרושת שמיוחד לעבודה ואין בו פיתא ולינה, דינו כבית האוצרות וכו' ואינו מתעבר עם העיר, דמיוחד לשאר תשמישים לא מיקרי דירה לענין עיבור, ועיי"ש שכתב דודאי אינם מצרפין לו' בתים לעשות עיר, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בערכין ל"ב א', ועיי"ש ובד"ה ואם יש בבית חרושת במש"כ לדון בכמה גווני בזה. [↑](#footnote-ref-44)
44. אך אי נימא דחצר אינה מתעברת עם העיר, והא דעיר ישנה מודדין לה מחומתה הוא דין בפנ"ע, ונת' להלן, י"ל דלעולם מקום דיש עליו תורת דירה לאדם מתעבר עם העיר אף אם לא חשיב כמוקף לדירה, ושאני חומה דכל שלא נעשית לשם דירה, אין עלי' חשיבות חומה למדוד ממנה. [↑](#footnote-ref-45)
45. וצ"ב, דהרי הני דתניא הכא שאין מתעברין עם העיר משום דלא חשיבי כמקום דירה, הוא אף כשאינם יתירים על בית סאתים, אף דבכה"ג הם רה"י לענין טלטול, וא"כ אם לא חשבינן לבורגנין כמוקפין לדירה, מ"ט כשאין בהן בית סאתים הן מתעברין עם העיר, - וצ"ל דלהתעבר עם העיר בעינן לתרתי, חדא שיהא זה מקום דירה, ועוד שיהא לו היקף מעליא, ואף דסגי בג' מחיצות, מ"מ בעינן דג' מחיצות אלו יהיו מחיצות מעליין, ואותם שאין מתעברין עם העיר, הוא משום דאינם מקום דירה, אך בורגנין שהם מקום דירה, ואך שבאנו לדון מכח הא דהקיפם אינו לדירה ואי"ז היקף מעליא, הרי דע"ז שפיר מהני הא דאינם יתירים על בית סאתים, דל"ב בהו היקף לדירה. [↑](#footnote-ref-46)
46. ולעיל י"ח א' נת' ללמוד כן ממש"כ התוס' לעיל כ"ג' א' דחצר המשכן לא היתה מוקפת לדירה, והעזרות היו מוקפין לדירה משום שהיו שומרים שם כל הלילה, ולכאו' כ"ש דביהכנ"ס לא חשיב כמוקף לדירה, דחצר המשכן עדיף טפי, שאף היו אוכלים שם קד"ק, ואפ"ה לא חשבינן לה כהיקף לדירה, (ובאמת צ"ע בטעמא דמילתא דמ"ט לא חשיב זה כהיקף לדירה), - ועיי"ש שנת' להעיר עוד בסתירת ד' החזו"א הכא למש"כ בסימן פ"ט סקי"ז דמקום המשמש לשאר צרכי האדם לא חשיב כמוקף לדירה, ודוקא מקום המוקף ללינה בקביעות או שמקום לינה פתוח לו חשיב כמוקף לדירה, ולמש"כ בסו"ס קי"ב דמקום השוק ל"ה מוקף לדירה רק משום שאוכלים שם ויש שם בור. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך להני קמאי דס"ל דהא דדיר וסהר חשיבי כמוקפין לדירה, הוא משום דהרועה לן שם, ניחא הא דתניא הכא דהאוורוות שאין בהן בית דירה אין מתעברין עמה, וכ"כ בתשו' שיבת ציון סימן ח', דמהא דאורוות אין מתעברין עמה אלא כשיש בהן בית דירה, מוכח דהא דדיר וסהר חשיבי כמוקפין לדירה הוא רק כשהרועה לן שם. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיי"ש שכתב לפרש עוד, דהא דתני ואורוות ואוצרות שיש או שאין בהן בית דירה, לא קאי אלא אאוצרות ולא אאורוות כלל, דבאורוות אין בהן חילוק, דהוו כדיר וסהר דמתעבר עם העיר, - וצ"ב היאך מצינו למימר דהא דקתני שאין בהן בית דירה לא קאי אאורוות, דא"כ מ"ט תני בסיפא דהאורוות והאוצרות שאין בהן בית דירה אין מתעברין עמה, הרי אורוות לעולם מתעברין עמה, ועמד ע"ז החזו"א שם. [↑](#footnote-ref-49)
49. ובס' קרית אריאל פ"ד הביא מתוספתא פ"ד ה"ח דתניא הי' מודד וכו' אפי' מגדל לפנים מן הגמדל מכניסן לאמצע וכו', הי' מודד והגיע המדה למערה אין מכניס את כל המערה וכו' מה בין מערה למגדל גג המערה הרי הוא כארץ וגג המגדל הרי היא כעיר, וכתב לפרש דמגדל הוא בית שאינו על הארץ, וזהו דקמ"ל דל"ד מגדל למערה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, אך עיי"ש במפרשי התוספתא שנחלקו בפי' ד' התוספתא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-50)
50. והמאירי כתב דליכא למימר בזה הלכה כדברי המיקל, כיון שלא אמר אחד בהדיא כן, והיינו דבספיקא דאיבעיא לא אמרינן הלכה כדברי המיקל, וכ"כ הב"ח בסימן שצ"ח ס"ב, - אך הרשב"א לטעמי' אזיל שכתב לעיל מ"ג ב' באיבעיא דיש תחומין למעלה מי' דהלכה כדברי המיקל, והב"ח בסימן ת"ד כתב בדעת הרא"ש שכתב התם דלחומרא נקטינן, דהוא משום דלא אמרינן הלכה כדברי המיקל אלא בפלוגתא, דאמרינן דכדאי הוא רבי פלוני לסמוך עליו באיסור תחומין דקייל. [↑](#footnote-ref-51)
51. אך החזו"א בסימן ק"י סק"כ ד"ה ואמנם בס' כתב דטעמא דהרשב"א הוא משום דכל הני דמתעברין קולא מחודשת היא ואין לנו אלא מה שאמרו חכמים אבל מספק אין לנו לחדש קולא, וכתב דלפ"ז גם באיבעיא דירושלמי בחצר אזלינן לחומרא. [↑](#footnote-ref-52)
52. וצ"ע ממש"כ בפירש"י דהא דנפש מתעברת עם העיר הוא משום דסתמא לדירת שומר עביד, והרי דאף מקום הראוי לדירה, מ"מ כל שאינו עומד לדירה אינו מתעבר עם העיר, וגם צ"ע דמ"ש מאוצרות שאין בהן בית דירה דאין מתעברין עם העיר, אף דהן ראויין לדירה.?ועי' בירורי המדות סימן ט"ז. [↑](#footnote-ref-53)
53. ולכאו' י"ל עוד, דכיון דבית זה עשוי לשמש את הספינה שהיא מקום דירה, חשיב אף הבית מכלל מקום הדירה, וע"כ הוא מתעבר עם העיר, ול"ד לאוצרות שאין עשויין לשמש את הבית, אלא הן משמשין שימוש בפנ"ע לאצור שם תבואה. [↑](#footnote-ref-54)
54. החזו"א בסימן ק"י סק"כ ד"ה והא דמיבעי וד"ה ובס' נפש חי' כתב דלא מיבע"ל אלא אם החצר מתעברת עם העיר, אך לעשות עיר דבעינן בתוך ע' אמה ושירים בעינן בתים ול"מ צירוף ע"י חצר, ודלא כמש"כ בתשו' נפש חי' בסימן ל"ו דאף מהני צירוף ע"י חצר, וכ"כ בתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"ח, והוכיח כן ממש"כ התוס' והריטב"א לקמן נ"ז א' דאם אין נותנין ע' אמה ושירים בין בית לבית, לא משכח"ל עיר אלא בנוגעים זב"ז והיינו ו' בתים נוגעין, ואם חצר מצרפן ל"ב בתים נוגעין אלא חצרות נוגעין, ואי"ז תמי' כל כך. [↑](#footnote-ref-55)
55. דכיון דדחי הירושלמי דחצר גריעא מבית שנפרץ מרוח אחת וניטלה קורתו, שוב אין לנו אלא מה שמנו חכמים ועוד דבגמ' דידן לא קבעי האי איבעי וכל הני שמנו דמתעברין עדיפי מחצר ממילא משתמע דחצר אינה מתעברת, וכ"נ ממה שסתמו הרי"ף והרא"ש והרמב"ם ולא הביאו לד' הירושלמי. [↑](#footnote-ref-56)
56. וכן נקט בפשיטות בס' מנחת פתים סימן שצ"ח ס"ו דאיבעיא דירושלמי הוא בחצר שאינה מוקפת לדירה כלל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-57)
57. ואמנם אין ללמוד מזה דכל מקום המוקף לדירה מתעבר עם העיר, די"ל דחצר שהבית פתוח לה עדיפא, שהיא נטפלת לבית, וע"כ היא מתעברת עם העיר. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך החזו"א שם ד"ה ואמנם בס' כתב לדחוק בד' הרשב"א דכונתו בקרפף שהוקף לפיתא ולינה, ועיי"ש בסו"ד ובד"ה ואמנם בריב"ש במש"כ בד' הריב"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. ואמנם צ"ע דהרי בגינה ל"מ היקף לדירה, דזרעים מבטלין ההיקף לדירה, וכמבו' לעיל כ"ג ב', ושמא ס"ל כדעת התורי"ד לעיל כ"ג א' דמהני היקף לדירה לגינה, ונת' לעיל כ"ג ב' מש"כ בתשו' דברי מלכיאל ח"ד סימן ג' דהוא משום דאין זרעים מבטלין את ההיקף לדירה אלא כשהוקף ואח"כ זרע, או שמא איירי בגינה של אילנות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-60)
60. והרמב"ן לעיל מ"א ב' פירש להא דתנן דהוליכוהו לעיר אחרת ונתנוהו בדיר או סהר דהיינו דהי' באותה העיר דיר וסהר יוצאין ממנה ונכנסין לתוכה, מהלך את כל העיר שהרי בתוך מחיצות הוא עם העיר, וקמ"ל דאף שלא נתנוהו בתוך העיר ממש אלא בדיר וסהר שהיו מובלעין בתוכה, כיון שמוקפין מחיצות הם ואויר שתשמישו לדירה הם "הרי הם כבית" ונעשין לו הני והעיר כולה כד' אמות, עכ"ד, ומשמע דאף דיר וסהר שאינם מקורין חשיבי כבית, כיון דהוו אויר שתשמישו לדירה, - והנה אמנם מבו' בד' הרמב"ן דבעינן שיהיו מובלעין בתוך העיר, ולא סגי במה שהן בתוך ע' אמה ושירים לעיר, אך נראה דאין ללמוד מזה דלא חשיבי כבית להתעבר עם העיר, אלא אף דהן מתעברין עם העיר, מ"מ אם נתנוהו שם אינו מהלך את כל העיר, וכמש"כ הרמב"ן שם בהמש"ד דאם נתנוהו בעיבורה של עיר אינו מהלך את כל העיר, ורק כשהן מובלעין בעיר, והוא בתוך מחיצות עם העיר, ה"ה מהלך את כל העיר. [↑](#footnote-ref-61)
61. וכ"ה מבו' בד' רשב"ט שם, דאף אם היו בכרמים סוכות לשומרי השדות והי' עליהן תורת דירה, מ"מ לא היו הכרמים עצמן מתעברין עם העיר, ובעינן שלא יהא בין הסוכות עי' אמה ושירים, והרי דאין כרמים מתעברין עם העיר אף שהבית פתוח לתוכן, - אך שמא דירת בורגנין גריעא, ואף דהן מתעברין עם העיר, מ"מ הכרמים שהן פתוחין לתוכן אין מתעברין עם העיר. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך בתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"ח נקט דהא דהאויר שתוך החומה הוי מכלל העיר, הוא משום דהוא מוקף לדירה, וככל מקום המוקף לדירה המתעבר עם העיר, ולעיל בע"א נת' להוכיח מהא דכשנפרצה החומה מצד אחד חשבינן לה כעיר העשוי' כקשת, אף דבהל' היקף לדירה ליכא נפ"מ בין האויר שכנגד פרצת החומה, לאויר שבצדדים, דבע"כ דהא דהאויר שבתוך החומה הוא מכלל העיר, הוא משום דהחומה מגינה על העיר, וע"כ היא מצטרפת לעיר, - ואמנם צ"ע דלמש"כ הריב"ש דגינות ופרדיסים שיש להן ג' מחיצות מתעברין עם העיר, א"כ מ"ט כשנפרצה החומה מצד א' חשבינן לה כעיר העשוי' כקשת, וס"ד דמכח זה חשבינן לה כב' ערים, אף דהאויר שכנגד פרצת החומה יש לו ג' מחיצות. [↑](#footnote-ref-63)
63. וכ"נ ממש"כ השעה"צ בסימן שצ"ח סקכ"ז, דאף דאם מוקפין היושבי צריפין במחיצה, נחשב כל השטח כולו כד' אמות ומודדין האלפים מסביב להיקף, מ"מ מסתבר דאין נותנין לה ע' אמות ושיריים אף למ"ד דנותנין לעיר אחת בעלמא דלא חשיבא עיר, ואם יסוד דינא דצריפין הוא דאף דהן מצורפין זל"ז מ"מ לא חשיבי כעיר, הרי פשיטא דאף כשהן מוקפין במחיצה לא חשיבי כעיר, ואין מקום לדון בזה כלל, וממש"כ לדון בזה, משמע דיסוד דינא דצריפין הוא דאינם מצטרפין זל"ז, ובזה הוא שכתב דמ"מ מסתבר דאף אם הן מצטרפין זל"ז ע"י המחיצה המקיפתן, מ"מ אין תורת עיר עליהן. [↑](#footnote-ref-64)
64. וכ"נ בד' הנובי"ת או"ח סימן נ"ב ד"ה ונחזי אנן, וכ"כ בס' מנחת פתים סימן שצ"ח. [↑](#footnote-ref-65)
65. ולמש"נ לעיל בדעת רש"י דדינא דיושבי צריפין הוא משום דאין עליהן תורת עיר, י"ל דמה"ט הוא דכל דיש שם ג' חצירות של ב' בתים הוקבעו, דכיון דיש על מקום זה תורת עיר, תו אף הצריפין הוו מכלל העיר, דהאמנם אם דינא דצריפין הוא דאינם מצטרפין זל"ז, הרי דגם כשיש על מקום זה תורת עיר, אי"ז טעם שיצטרפו הצריפין לעיר, אלא משום דחשבינן להו כקבועין, אך לדעת רש"י דצריפין מצטרפין זל"ז, ואך דלא סגי בהו לאשוויי עיר, הרי דכל דיש על מקום זה תורת עיר, מצטרפין אף הצריפין לעיר, - ונפ"מ בזה בגונא דהג' חצירות מופלגות זמ"ז יותר מע' אמה ושירים ויש צריפין ביניהן, דלדרך זו אף בכה"ג נימא דהוקבעו, שהרי אף הצריפין מצטרפין זל"ז, ואך דלא סגי בהו לאשוויי עיר, ולזה מהני הג' חצירות של ב' בתים שהן מצורפין זל"ז ע"י הצריפין לאשוויי עיר. [↑](#footnote-ref-66)
66. והקרבן נתנאל בסימן ג' סק"ס נקט לדעתם, דכל עיר שיוצא ממנה בית בתוך ע' אמה ושירים, אין נותנין לה עיבור, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ה, ובדבריו בשעה"צ שם סקכ"ט מבו' דהוא אף בעיר שאין לה חומה, - אך החזו"א בסימן ק"י סקי"ט ד"ה שצ"ח וד"ה ובמ"ב האריך, דבית היוצא בתוך ע' אמה ושירים, חשיב מכלל גוף העיר, שהרי צירוף בתים לעיר הוא בתוך ע' אמה ושירים, וכל הא דבית היוצא אינו מכלל גוף העיר, הוא רק בבית חרב, או בבית שחוץ לחומת העיר, אך מש"כ החזו"א לפ"ז דאין כאן מחלוקת, וד' הרמ"א דנותנין קרפף לבית שבתוך ע' אמה ושירים לעיר הוא בבית שיש בו דיורין, צ"ע דמקור ד' הרמ"א הוא מד' הטור, ובד' הטור מפורש דבכל הני המתעברין עם העיר נותנין להן קרפף, וביותר צ"ע במש"כ החזו"א בסו"ד דהטור מודה בבית חרב דאין נותנין לו עיבור, - ועי' עוד בדבריו שם בד"ה ויש לעי' ושם סקכ"ח ד"ה והאורוות שנסתפק בכמה גווני אם חשיב כעיר עצמה, או ל"ה אלא עיבור לעיר. [↑](#footnote-ref-67)
67. ולכאו' דין זה הוא גם לדעת ר"מ דנותנין קרפף לעיר אחת, דאין נותנין קרפף לריבוע, והעירו דא"כ נמצא דלעולם בעיר עגולה לא יהיו התחומין מרובעין, דאף דמרבעין את העיר, מ"מ אחר שנותנין קרפף רק לעיר עצמה ולא לריבוע, אין התחומין מרובעין, - אך נראה, דאף דאין נותנין קרפף לריבוע, מ"מ כיון דנותנין קרפף לעיר עצמה, מרבעין את העיר אחר נתינת הקרפף, ונמצא דשפיר הוו התחומין מרובעין. [↑](#footnote-ref-68)
68. ולפ"ז מבו' מד' הראב"ד דב' ערים שאחת מהן מובלעת בריבוע העיר השני', מצטרפין זל"ז וחשיבי כעיר אחת, שהרי אם היו נותנין קרפף לריבוע היו מתחברין ב' העיירות זל"ז כשאין בין עיר זו לריבוע עיר זו קמ"א אמה ושליש, והרי דמצטרפין ב' העיירות ע"י הריבוע, ואף למש"כ הראב"ד דאין נותנין קרפף לריבוע, אי"ז משום דריבוע אינו מכלל העיר, אלא הוא ע"ד הא דאין נותנין קרפף לעיבור. [↑](#footnote-ref-69)
69. וע"כ שפיר הי' מקום לומר דלרבנן נותנין ב' קרפיפות אף לעיר ובית, ואך דכ"ה דלר"מ דדריש לה מקרא הוי עיר דוקא, ה"נ לרבנן הוי עיקר דוקא. [↑](#footnote-ref-70)
70. וצ"ע דהרי דינא דרב הונא הוא דנותנין קרפף לזה וקרפף לזה, ואם נותנין ב' קרפיפות בין עיר לבית, הרי נמצא דנתינת הקרפף השני היא מכח הבית, והרי דאף לבית נותנין קרפף, ומ"ט בין ב' בתים אין נותנין קרפף, - וצ"ל דעיקר דין נתינת הקרפף הוא מכח העיר דדחיקא תשמישתא, ומכח זה הוא דנותנין קרפף אף לבית, אך בב' בתים ליכא לעיקר דין נתינת קרפף כלל. [↑](#footnote-ref-71)
71. ומשמעות דבריהם דאף אם ליכא אלא ב' בתים מודדין מן החיצון, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א, - ועמש"נ לעיל נ"ה ב' דמשמעות ד' רש"י דפליג ע"ז, ורק בעיר הוי דינא דכולה כד' אמות ומודדין מקצה העיר, וכן נקט הגאו"י לקמן בסוגיין ד"ה והריטב"א. [↑](#footnote-ref-72)
72. ולכאו' הביאור בזה, דב' דינים חלוקים הם, דבב' עיירות דינא הוא דנותנין להן קרפף, והוא מכלל העיר לענין צירופה לעיר אחרת, וע"כ כל שאין בין ב' העיירות יותר מע' אמה ושירים הן מצטרפין זל"ז, כיון דאין הפסק ביניהם, אך בב' בתים או בעיר ובית, אין נותנין להן קרפף, אלא הוא דין בפנ"ע דצירוף בתים זל"ז הוא כל שאין ביניהם כשיעור קרפף, דהוא שיעור חשוב החולק מקום לעצמו, וע"כ אינם מצטרפין אלא כשהן מובלעין זב"ז בתוך ע' אמה ושירים. [↑](#footnote-ref-73)
73. ובדעת התוס' שלא חילקו בזה בין ב' עיירות לעיר ובית ולב' בתים, נסתפק החזו"א בסימן ק"י ריש סק"כ אם הוא משום דס"ל דאף בב' בתים ה"ה מצטרפין אף כשיש קרפף שלם ביניהם, או היינו משום דס"ל דאף ב' עיירות אין מצטרפות אלא כשהן מובלעות זב"ז בתוך ע' אמה ושירים, וכתב דל' התוס' נראה כדרך בתרא, - ולדעת רב הונא דנותנין קרפף לזו וקרפף לזו, משמע בפירש"י לעיל נ"ה א' סוד"ה חומת העיר, דרק כשיש ביניהם יותר מקמ"א ושליש הוי הבדלה, אך בתחילת דבריו שם משמע דגם בקמ"א ושליש הוי הבדלה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועיי"ש שהוכיח כן, דאם הא דמצטרפין הבתים זל"ז בעיר שאין לה חומה הוא מדין עיבור, תיקשי למ"ד בירושלמי דל"מ עיבור כשהוא גדול מן העיר, - ועוד יש להוכיח כן, דאם הוא מדין עיבור, הרי ל"ה נותנין קרפף חוצה לו, למש"כ הראשונים דאין נותנין קרפף לעיבור. [↑](#footnote-ref-75)
75. ואמנם לדרך זו י"ל ד' ר"ת שהוכיח דב' עיירות לרב הונא ל"ד, כ"ה דלחייא בר רב הוא ל"ד, והוכיח כן מההיא דבורגנין, והרא"ש הק' ע"ז דאף דלחייא בר רב אף לב' בתים נותנין קרפף, דאל"כ היאך יתחברו בתים בעיר שאין לה חומה, מ"מ לרב הונא יש להצריך עיר, ועוד צ"ע, דלמש"כ הריטב"א בדעת ר"ת דאין נותנין ב' קרפיפות אלא לעיר ובית, הרי בע"כ דשאני דין ב' קרפיפות לרב הונא, מדין קרפף א' לחייא בר רב, דקרפף א' נותנין אף בב' בתים, - ולהנ"ל י"ל, דבאמת דינא דחייא בר רב דנותנין קרפף א' לשתיהן, הוא רק בב' בתים או בעיר ובית, דהא דב' בתים מצטרפין בתוך ע' אמה ושירים, אי"ז מדין נתינת קרפף, אלא משום דזהו צורת עיר, ומה שהוכיח ר"ת דהוא גם בעיר ובית מההיא דבורגנין, ולא אמרינן דהתם אי"ז מדין עיבור, אלא משום דהוו הבורגנין מכלל העיר, י"ל בכמה גווני, חדא, לפ"מ שנקטו הקרבן נתנאל והמ"ב דכל בית היוצא מן העיר, ל"מ אלא מדין עיבור, ויש בזה לדינא דאין נותנין קרפף לעיבור, ועוד, דהוא משום דבורגנין אינם דירה קבועה, ול"מ אלא מדין עיבור, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן ק"י סקכ"ב ד"ה ומה שהשמיט, ועוד, די"ל דסתם עיר מוקפת חומה, ואין הבורגנין מצטרפין לעיקר העיר, ול"מ אלא מדין עיבור, ומה"ט הוא דבב' עיירות בעינן לדין נתינת קרפף, ולא אמרינן דבלא"ה נמי חשיבי כעיר אחת, (דומיא דבתים בעיר שאין לה חומה דמצטרפין לעיר), משום דחומת העיר מפסקת, וע"כ כל הא דהן מצטרפין זל"ז הוא מכח דין נתינת קרפף. [↑](#footnote-ref-76)
76. ויש להוסיף, דעיקר דינא דחייא בר רב דקרפף א' לשניהם בב' עיירות, אי"ז מדין עיבור, אלא משום דעי"ז נעשין ב' העיירות להיות אחת, וכלישנא דמתניתין, והרי דדינא דנתינת קרפף אי"ז דין מסוים כלפי עיבור. [↑](#footnote-ref-77)
77. ועפי"ז נוטה הדבר דא"א לצרף ב' עיירות ע"י דריבועיהם נבלעים זב"ז, דאף אי נימא דריבוע העיר חשיב כעיבורה, מ"מ הרי ב' עיירות מצטרפות ע"י חיבור עיבוריהן זל"ז, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך בפירש"י מבו' דמפרש דהא דתנן אם יש בין ב' החיצונים קמ"א אמה ושליש, קאי על החיצונים עצמם, דאם יש אויר ביניהם כדי להתמלאות באמצעי ולעמוד האויר על קמ"א אמה לכאן וקמ"א אמה לכאן, ולפ"ז מתישב משה"ק התוס' וש"ר דמ"ט ל"ה מצי לשנויי הכי לפ"מ דס"ד דהן משולשין כשורה. [↑](#footnote-ref-79)
79. והר"ן הוסיף לפרש דהיינו, דל"מ האמצעי אלא למעט את האויר שבין ב' החיצונים, והיינו דדין נתינת הקרפף הוא מכח ב' החיצונים, וככל ב' עיירות שנותנין קרפף לזו וקרפף לזו, ול"מ האמצעי אלא למעט את האויר, אך בד' הריטב"א משמע קצת, דלעולם דין נתינת הקרפף הוא מכח החיצון והאמצעי, ואך דל"ה ככל ב' עיירות שנותנין קרפף לזו וקרפף לזו, אלא אין נותנין קרפף אלא לחיצון, ונפ"מ בזה, דבד' הריטב"א מבו' דבעינן שלא יהא בין האמצעי לאחד מן החיצונים יותר משיעור קרפף, אך לפ"ד הר"ן נראה דל"ב אלא שלא יהא בין ב' החיצונים (מלבד אויר האמצעי) יותר מב' קרפיפות, ואף אם מצד זה יהא ק' אמה ומצד זה יהא מ' אמה שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-80)
80. ומבו' מזה, דאין רואין את האמצעי כאילו הוא בין החיצונים, אלא ביושר כנגד מקומו, וע"כ בעינן שיהא מכוון באמצע, - אך לא נתפרש לפי מה נקבע דהאמצעי הוא ביושר כנגד האויר שבין החיצונים, אם הוא לפי ריבוע האמצעי, או הוא לפי הקו הנמתח בין החיצונים כפי ריבועם, ויש להסתפק כן גם אי נימא דאמרינן רואין אף כשאינו מכוון באמצע ממש, דמ"מ הרי ודאי בעינן שיהא האמצעי כנגד הריוח שבין ב' החיצונים, וכל שהוא מן הצדדים לא אמרינן רואין, ובזה יש להסתפק כנ"ל לפ"מ נקבע דהוא ביניהם. [↑](#footnote-ref-81)
81. ועיי"ש שכתב עוד, דלמ"ד דנותנין קרפף לעיר אחת, אף אם יש בין החיצון לאמצעי אלפים וע' אמה ושירים, שפיר דמי, והא דנקט אלפים אמה, הוא משום דהקרפף נכלל בכלל העיר, ומהעיר והקרפף שלה בעינן שלא יהא יותר מאלפים. [↑](#footnote-ref-82)
82. וצ"ע בד' שאר רבוותא שעמדו בד' התוס' ולא פירשו כד' האהעו"ז, אם הוא משום דס"ל דגם הכא מתפרש מה שאמרו דלא יהא בין חיצון לאמצעי, שלא יהא בין תחילת החיצון לתחילת האמצעי, ולא סגי במה שמסוף החיצון לתחילת האמצעי ל"ה יותר מאלפים, או הוא מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-83)
83. ובגונא דכלפי הכפרים החיצונים הוי כלתה מדתו בסוף העיר והוי כד' אמות, והן יכולין לילך לאמצעי, אך לגבי הכפר האמצעי הוי כלתה מדתו באמצע העיר והוא עולה לו במדת תחומו, ואינו יכול לילך לחיצונים, נראה דלמש"כ התו"ש בדעת הרמב"ם דבעינן שלא יהא יותר מאלפים לא מן החיצונים לאמצעי ולא מן האמצעי לחיצונים, לא אמרינן רואין בכה"ג. [↑](#footnote-ref-84)
84. ומ"מ מבו' בדבריו שם דהיינו רק כשאין בין האמצעי לבין אחד מן החיצונים יותר מקמ"א אמה ושליש, אך כל שיש בין האמצעי לחיצון השני יותר מקמ"א אמה ושליש, לא אמרינן רואין, אף דבלא"ה הוא מרוחק ממנו יותר מאלפים אמה, ול"מ דינא דרואין כלפי חיצון זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-85)
85. וזה ניחא אם בעינן שלא יהא בין האמצעי לחיצונים עצמם יותר מאלפים, אך אם בעינן שלא יהא בין האמצעי לאויר שבין החיצונים יותר מאלפים, הרי ודאי מסתברא מילתא דהוא משום דבכה"ג א"א לראות את האמצעי כמו שהיא באויר שבין החיצונים, כיון דהוא חוץ לתחומו, וא"כ אי"ז ענין לעיר העשוי' כקשת דל"ב התם לדינא דרואין. [↑](#footnote-ref-86)
86. וי"ל עוד בדעת התוס', דהא דמשני דהתם איכא בתים הכא ליכא בתים, היינו דהא דבעינן שלא יהא בין זל"ז יותר מאלפים, הוא הגבלה בדין רואין, דלא אמרינן רואין כשיש בין האמצעי לחיצונים יותר מאלפים, וע"כ כ"ז הוא הכא דליכא בתים ובעינן לדינא דרואין, ומשא"כ התם דאיכא בתים ומן הדין הוו כעיר אחת ולא בעינן לדינא דרואין, לא איכפת לן דיש בין זל"ז יותר מאלפים, וע"כ שפיר כתבו התוס' דכל שבאנו להתיר בקשת מכח דינא דרואין, בעינן שלא יהא בין היתר לקשת יותר מאלפים, - ולפ"ז קרוב הדבר דלדעת התוס' לא תלי כלל במה דאיכא בין האמצעי לחיצונים עצמם יותר מאלפים, אלא במה דאיכא בין האמצעי לאויר שבין החיצונים יותר מאלפים, (דא"א לראות את החיצון כמו שהוא באויר זה, כל שהוא חוץ לתחומו), וכאשר כ"נ ממש"כ התוס' דה"נ התם בעינן שלא יהא בין יתר לקשת יותר מאלפים, ומשמע דאף הכא עיקר הדין הוא שלא יהא בין האויר שבין החיצונים לאמצעי יותר מאלפים, וכ"נ גם מד' התוס' בתי' הב'. [↑](#footnote-ref-87)
87. ומבו' בד' הביאוה"ל דהוא דבר חידוש, והיינו דהי' מקום לומר דגם להחולקים ע"ד התוס' וס"ל דמהני הא דרואין גם כלפי האמצעית, ואינה מפסדת בכך את תחומה לרוח השני', היינו משום דאף שאנו דנים את האמצעית כמו שהיא בין החיצונות, אכתי לא נעקרה ממקומה, אך מ"מ לא מצינו להתיר לבני החיצונות לילך אלפים אמה מחוץ לאמצעית, דהרי כל צירופם לאמצעית, הוא משום דרואין אותה כאילו היא ביניהם, אך לאמצעית שאינה ביניהם, אין להן צירוף כלל, וכ"ה משמעות ד' הריטב"א, דלא נחלק ע"ד התוס' אלא דמהני הא דרואין גם כלפי האמצעי, ואינו מפסיד ממה שיש לו כמו שהוא עכשיו, אך מודה ליסוד ד' התוס', וע"כ הדין נותן דאין נותנים לבני החיצונות אלפים אמה מחוץ לאמצעית, וכ"נ להדיא בל' הריא"ז בה"ג דין ב' דאף דמהני דין רואין לגבי ג' העיירות, מ"מ אי"ז מועיל אלא להתיר לצאת אלפים אמה חוץ לאחת מן החיצונות, - אך החזו"א בסימן ק"י סוסק"ט כתב דלדעת החולקים ע"ד התוס' ודאי דהוו ג' הערים כעיר אחת ממש, ונותנים לב' החיצונות אלפים אמה מחוץ לאמצעית. [↑](#footnote-ref-88)
88. ופלוגתייהו תליא בביאור הא דפריך רבא דמ"ש מעיר העשוי' כקשת דאם יש בין ב' ראשי' ד' אלפים מודדין לה מן הקשת, דהמג"א פירש דרבא ס"ל דאף הכא לא אמרינן מלי, וע"כ דמי להתם דכל שיש בין ראשי הקשת ד' אלפים מודדין מן הקשת, וע"ז משני אביי, דבג' כפרים איכא למימר מלי, וע"כ שפיר מהני אף כשיש בין החיצונים ד' אלפים, ולפ"ז מבו' דכל הא דבג' כפרים בעינן להא דאמרינן מלי, הוא רק כשיש בין ב' החיצונים ד' אלפים, אך כל שאין ביניהם ד' אלפים, הוו כעיר אחת אף בלא דנימא מלי, וע"כ בכה"ג שפיר מודדין אף לאמצעי מן החיצונים, - אך שאר רבוותא פירשו דודאי מעיקרא קים לן דדין ג' כפרים הוא משום דאמרינן מלי, דאל"כ מ"ט יהיו חשובין כעיר אחת, ואך דפריך רבא דאף בקשת מצינו למימר מלי, ואפ"ה אין מודדין לה מן היתר אלא כשאין בין ב' ראשי' ד' אלפים, וא"כ מ"ט בג' כפרים חשבינן להו כעיר אחת אף כשיש בין ב' החיצונים ד' אלפים, וע"ז משני אביי דדינא דמלי ל"מ אלא לגבי החיצונים ולא לגבי האמצעי, וה"נ בעיר העשוי' כקשת לא מצינו למימר מלי לגבי בני אמצע הקשת, ואך דהתם כל שאין בין ראשי הקשת ד' אלפים ל"ב למימר מלי, ובלא"ה מודדין לה מן היתר, אך בג' כפרים דכל הא דחשבינן להו כעיר אחת הוא משום דאמרינן מלי, אי"ז מועיל לגבי האמצעי. [↑](#footnote-ref-89)
89. ולא נתפרש לן, דמ"ט לא אמרינן דגם בני ראשי הקשת מפסידין במה דנימא מלי, דלא יהא להם אלפים אמה מן הקשת עצמה ולחוץ, כיון דרואין כאילו בתי הקשת נתונים ביתר ואינם במקומם, - ?שוב העירו די"ל, דאחר דכלפי בני אמצע הקשת לא אמרינן מלי ומודדין להן ממקומן, תו אין בני ראשי הקשת מפסידין, כיון דכל הקשת היא כד' אמות?. [↑](#footnote-ref-90)
90. דומיא דהכא דלא שרינן אלא כשיש בין אמצעית לחיצונות יותר מאלפים, ונתחדש בדבריהם, דאף דהתם יכול לילך מן הקשת לראשי הקשת דרך בתים, מ"מ לא אמרינן מלי כשיש בין היתר לקשת יותר מאלפים, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-91)
91. וצ"ע דבתי' הב' כתבו התוס' לפרש דהתם לא אמרינן מלי כיון דאיכא יותר מאלפים, דאביי לטעמי' דאמר כוותי' דרבא וכו' מסתברא וביותר מאלפים לא אמרינן מלי, ולפ"ד האהעו"ז הרי אף דהתם איכא יותר מאלפים בין היתר עצמו לקשת, מ"מ כיון דליכא יותר מאלפים בין המקום שרואין כאילו עמדו הבתים שם לבין הקשת, הי' בדין דנימא מלי, וכנראה דלפי דבריו בזה עצמו פליגי ב' תי' התוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-92)
92. ואזיל המג"א לטעמי' שם סקי"ב דלא ס"ל לחלק בין דין ג' כפרים המשולשין לדין עיר העשוי' כקשת, וע"כ נקט שם דכל שאין בין ב' החיצונים ד' אלפים הוו כעיר אחת אף לגבי בני האמצעי, דומיא דעיר העשוי' כקשת דכל שאין בין ב' ראשי' ד' אלפים מודדין לה מן היתר, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-93)
93. ודעת התורי"ד לעיל מ"ט ב', דאף מי שעומד בשדה ונתכוין לשבות תחת האילן, כל שלא קנה שביתה תחת האילן, קונה שביתה במקום רגליו, דלא עקר שביתתו ממקום רגליו, אלא ע"ד לקנות שביתה באילן, ובפסקיו לעיל נ' ב' מבו' דה"נ הוא כשהאילן חוץ לאלפים, דהוא קונה שביתה במקום רגליו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-94)
94. והחזו"א בסימן ק"ט סקט"ז כתב ללמוד מזה, דאם הי' דעתו להדיא לעקור שביתתו מביתו אינו קונה שביתה שם ואין לו אלא ד' אמות. [↑](#footnote-ref-95)
95. ובזה מתפרש הא דבכה"ג אין לו שביתת ביתו, אף דהראב"ן גופי' בס"פ בכל מערבין כתב דשביתת ביתו אינה נעקרת אלא כשקנה שביתה במקום אחר, והיינו משום דאף הכא קנה שביתה במקום עירובו, אף דהוא חוץ לאלפים ממקומו, וע"כ אין לו שביתת ביתו. [↑](#footnote-ref-96)
96. ומצינו עד"ז בד' הראב"ד בפ"ז מעירובין ה"ג, דכל שאמר שביתתי במקום פלוני והוא חוץ לאלפים אמה, הוי כמו שיצא חוץ לתחום ואין לו אלא ד' אמות, - ואמנם ממה שלא השיג ע"ד הרמב"ם שם ה"ה, נראה דמודה דהנותן עירובו חוץ לתחום אינו קונה שם שביתה, וכדתנן לעיל ל"ה א' בנתגלגל עירובו חוץ לתחום דאינו עירוב, והיינו משום דאינו יכול ליטלו, וכמו שפירש"י במשנתינו ולעיל ל"ה א' בטעם הא דאין עירובו קונה לו כשהוא רחוק ממנו יותר מאלפחים, ומשא"כ כשאמר שביתתי במקום פלוני דליכא לה"ט שפיר מצי קני שביתה אף ברחוק יותר מאלפים, וי"ל עוד לפמש"כ התוס' לעיל ל"ה א' דהא דל"מ בנתגלגל חוץ לתחום, הוא משום שאם הי' קונה שם שביתה הי' עומד עתה חוץ לתחום ואין לו אלא ד' אמות הלכך תקנו רבנן שלא יהא עירוב אלא כשהוא חוץ לתחום, ולפ"ז י"ל דכל הך תקנה הויא רק בעירוב בפת דקי"ל שהוא קולא דרבנן שלא יצא ויערב ברגליו, ולא בעירוב ברגל שהוא עיקר עירוב, (ושביתתי במקום פלוני דמי בזה לעירוב ברגל, כמש"כ בחי' הרשב"א לקמן ס"א ב'), וי"ל עוד עד"ז, דכיון דלא אמרו לערב בפת אלא להקל, ע"כ בכה"ג שלא יהא זה קולא אלא חומרא שיהא כיוצא חוץ לתחום, תיקנו חכמים שלא יועיל עירוב בפת. [↑](#footnote-ref-97)
97. ועפי"ז כתב במ"ב שם סק"ג להקל בשעת הצורך, דאם עירב לו שליח חוץ לאלפים, יש לו שביתה במקום רגליו, אף כשאינו בביתו, דלדעת רש"י ודעימי' בכה"ג אין לו אלא ד' אמות, - ומאידך כתב בביאוה"ל שם דיש להקל כדעת רש"י ודעימי' דאף כשהניח הוא עצמו עירוב חוץ לאלפים, יש לו שביתת ביתו, ושלא כדעת השאילתות ודעימי' דבכה"ג אין לו אלא ד' אמות, וכ"כ הרמ"א בסימן ת"ח ס"ד, וכ"ה גם במ"ב סימן ת"ט סקע"ד. [↑](#footnote-ref-98)
98. וכ"ה מבו' גם בדבריו לעיל מ"ט ב' שפירש במה שאמרו התם דאפי' לתחתיו של אילן לא מצי אזיל, דהוא משום דהי' לו לברר ד' אמות שרצה לשבות ולא בירר אותם, ודימה ד"ז לישן דאין לו אלא ד' אמות, משום שהי' לו לתת אל לבו שמא יחשיך לו, (וכאשר כ"ה גם בדבריו לעיל מ"ה א', עיי"ש), והרי דהא דלא קנה שביתה במקומו הוא משום דקנסינן לי' משום שהי' לו לברר שביתתו, וכאשר כ"ה להדיא בדבריו לעיל מ"ה א' דהוא קנס, - והמרומי שדה בסוגיין כתב לפרש בזה מש"כ ריו"נ לעיל מ"ה א' בדין מי שישב בדרך וה"ה סמוך לעיר דהא דלר' יהודה יכנס הוא אף כשאמר שביתתי במקומי, והרשב"א וש"ר שם כתבו בשם הראב"ד דאם אמר שביתתי במקומו מודה ר' יהודה דאין לו שביתת עירו, דלא עדיף מהא דכשאמר שביתתי תחת האילן אינו קונה שביתה במקומו, אך ריו"נ לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דכשאמר שביתתי תחת האילן אינו קונה שביתה במקומו הוא משום קנס, אך התם דטעה ול"ה יודע שהוא בתחום העיר, ליכא למיקנסי', וע"כ הוא קונה שביתה בעיר. [↑](#footnote-ref-99)
99. ובד' הר"ן משמע דהטעם בזה הוא, דהא דתנן הכא דלא עשה ולא כלום, לאו היינו דבאמת קנה לו עירובו, ואך דליכא נפ"מ בזה, כיון דבלא"ה יש לו את כל העיר ועיבורה, דא"כ הרי לדעת ר"ע דהנותן עירובו בעיר אינו מהלך את כולה, שפיר נפ"מ במה שקנה לו עירובו, דאין לו את כל העיר ועיבורה, אלא היינו דכיון דהעירוב הוא במקום שביתתו, לא נעקר ממנו שביתת מקומו כלל, - אך בל' הריטב"א משמע טפי, דבאמת קנה לו עירובו, ואך דכל הא דלר"ע הנותן עירובו בעיר אינו מהלך את כולה, הוא רק בעיר שלא שבת בה, דאינה חשובה לדידי' כד' אמות, אך כל ששבת בה וחשיבא לדידי' כד' אמות, הרי דאף אם קנה לו עירובו, ה"ה מהלך את כל העיר ועיבורה, (דהא דכששבת בעיר הויא לדידי' כד' אמות, לא תליא במה שקנה שביתה ע"י שביתתו, אלא כל שהי' בעיר בביה"ש, חשיבא לדידי' כד' אמות), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
100. ומבו' בדבריו, דאף דאחר שדנים את חצי העיר כד' אמות, אכתי שאר העיר עולה במידת תחומו, ואם כלתה מדתו בתוך העיר אינו הולך משם ואילך, ולא אמרינן דאחר שחצי העיר שבתחומו היא כד' אמות, תו שאר העיר שבתוך מדת תחומו הויא כד' אמות, אלא כיון דאינה בתוך מדת עיקר תחומו, אינה כד' אמות, ולפ"ז נמצא, דהיכא שכלתה מדתו בסוף העיר דחשיבא כל העיר כד' אמות, ואיכא עיר אחרת הסמוכה לה, דעכשיו הויא כולה בתוך תחומו, לי"ב לדינא דכלתה מדתו בסוף העיר, ול"ה כד' אמות, - אך בחי' המהר"ל בסוגיין ד"ה כאן שכלתה מבו' דגם העיר השני' הויא כד' אמות, וכן נקט הגאו"י לעיל נ"ה א', עיי"ש מש"כ לפרש במה שאמרו התם דמצי אזיל דרך בתים, לדעת רש"י דבעיר העשוי' כקשת מודדין להן מפתח בתיהן, וכ"כ בס' ברורי המדות סימן כ"ה, וכתב דכן נהגו כו"ע ופוק חזי מאי עמא דבר, וגם אין סברא לחלק בזה, וכ"כ החזו"א בסימן ק"י סקכ"א סוד"ה מיהו, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם סוסק"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-101)
101. ובחי' המהר"ל עמד ג"כ בזה, דמ"ט בכלתה מדתו באמצע העיר עולה לו לתחומו, הרי אם לה היו בתים יותר מזה הי' כלל העיר נחשב כד' אמות, וכי בשביל שיש עוד בתים גרע, ועיי"ש שכתב לפרש דהוא משום דשם עיר חל על הבתים שבעיר דהיינו כל העיר, וד"ז גורם לו שנחשב לו כל העיר כד' אמות, וע"כ כשכלתה בחצי העיר, כל העיר ביחד נקראת עיר פלוני, ולפיכך אין נחשבת חצי העיר בלבד רק כל העיר כפי מה שהיא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך יתכן דל"ד הוא, וכל עיר חשבינן לה כרה"י לענין תחומין, ועד"ז הוא במש"כ הרמב"ם בפ"ו מעירובין ה"ד דהמניח עירובו ברה"י וכו' מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה, דבפשוטו אי"ז דוקא בעיר שהיא רה"י, ונת' בזה לקמן ס"א ב' ?, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
103. אך יש לדחות דעיבור עיר שיש לה מחיצות עדיף, וכמו שמצינו עד"ז בד' הריטב"א לעיל ל"ב ב'. [↑](#footnote-ref-104)
104. החזו"א בסימן ק"י סקט"ו ד"ה הא דכתב כתב דמשכח"ל בעיבור של ע' אמה שנותנין לעיר אחת להסוברים דקי"ל כר"מ, ומשכח"ל בב' עיירות שנתחברו ע"י ב' קרפיפות שנתנו להן, ומשכח"ל בפגומין יוצאין והן בתים חרבים ומתעברין עם העיר, עכ"ד, וזה לטעמי' דבית גמור היוצא מן העיר בתוך ע' אמה ושירים, חשיב מכלל עיקר העיר ואי"ז מדין עיבור, אך לדעת הקרבן נתנאל והמ"ב דאף בית גמור היוצא מן העיר אינו מכלל עיקר העיר, אלא הוא עיבור לעיר, הרי דגם בזה אמרינן דאין עיבור להחמיר, וגם לפ"מ דמסיק החזו"א שם סקי"ט סוד"ה שצ"ח ס"ה דבית גמור היוצא חוץ לחומה אינו מכלל עיקר העיר, הרי דגם בזה אמרינן דאין עיבור להחמיר, ומש"כ החזו"א דגם בב' עיירות שנתחברו ע"י ב' קרפיפות אמרינן דאין עיבור להחמיר, כבר כתב כן בס' ברורי המדות סימן כ"ה, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה, (ונתחדש בזה דלא אמרינן דמכח הא דנותנין קרפף לזו וקרפף לזו חשיבי ב' העיירות כעיר אחת ממש), ועמש"כ בזה בישועת דוד סימן ס"ג סק"ב ובס' קרית אריאל פ"ח הערה כ"ו. [↑](#footnote-ref-105)
105. ונראה מדבריו, דדין תחומין דאלפים אמה, היינו דכל האלפים אמה הוו מקומו, וע"כ הי' מקום לומר דתחומי העיר הוו מכלל העיר, וכל שכלתה מדתו באמצע תחומי העיר ואלכסונה הוי ככלתה מדתו באמצע העיר, וכל הא דלא אמרינן הכי, הוא משום דלא אמרו תחומי העיר להחמיר אלא להקל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. ובישועת דוד סימן ס"ד סק"ג כתב לדקדק מל' המ"ב, דאם היו ב' בורגנין זא"ז, דהראשון הוא בתוך ע' אמה ושירים לעיר והשני בתוך ע' אמה ושירים לחבירו, וכלתה מידתו ביניהם, לא מצינו לדון על העיבור הראשון בפנ"ע, ולחשבו כד' אמות, ועיי"ש שנסתפק בגונא שכלתה מידתו בין הבית המתעבר עם העיר לקרפף, לדעת הטור דנותנין קרפף לעיבור, אם מצינו לדון על העיבור בפנ"ע ולחשבו כד' אמות. [↑](#footnote-ref-107)
107. ובסק"ח שם נסתפק אם כשכלתה מדתו בין העיר לעיבורה והוי העיר כד' אמות, ועי"ז נכנס העיבור בתוך התחום, חוזרין וחושבין את העיר ועיבורה לד' אמות, וזה לפ"מ שנקט דכשכלתה מדתו בסוף העיר דהויא כד' אמות, ועי"ז כלתה עיר אחרת בתוך תחומו, הויא גם העיר השני' כד' אמות, ונת' לעיל, ועיי"ש שצידד שאינו כן, דזה כעין תרתי דסתרי, דאם חשבינן עיבורה כעיר, א"כ הרי כלתה מדתו בחצי העיר, ואי אין חושבין עיבורה, א"כ אין עיבורה כד' אמות, וכ"כ בסקט"ו שם. [↑](#footnote-ref-108)
108. ולדעת הרמב"ם בפיהמ"ש ודעימי' דריבוע העיר הוי מכלל עיבור העיר, ודאי דאם כלתה מדתו בסוף העיר וריבועה הוי אף הריבוע כד' אמות. [↑](#footnote-ref-109)
109. ועיי"ש שכתב דמ"מ דבעיר העשוי' כמין גאם או כקשת, כל צלע חשיבא כעיר בפנ"ע, וע"כ ודאי דחשיב ככלתה מדתו בסוף העיר, וזה לפי דבריו בסימן ד' דמש"כ הרשב"א דעיר העשוי' כקשת הויא כב' עיירות, הוא אף כשאין ד' אלפים אמה בין ראשי הקשת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-110)
110. ובס' שונה הלכות בהערות לסימן ת"ח כתב דבכה"ג שהבליע את העיגול בצידו, והוי כד"א, ואח"כ הוא מישר את המדה לכל רוח זו, לדעת החזו"א בסימן ק"י סקי"ד (ד"ה בשע"ת) דבעינן שיהיו התחומין מרובעין, הרי דאם אח"כ כשימדוד תהא שאר העיר מובלעת ג"כ, מבליעין גם אותה, וזה לפ"מ שנקט החזו"א דכשכלתה מדתו בסוף העיר דהויא כד' אמות, ועי"ז כלתה עיר אחרת בתוך תחומו, הויא גם העיר השני' כד' אמות, ונת' לעיל, - אך אי"ז במשמעות ד' החזו"א שם, ויש להוסיף, דאי נימא דחוזרין ומבליעין בכה"ג, ל"ב שיהא אפשר להבליע את כל שאר העיר, אלא מצינו להבליע תחילה להמקום שהעיר מתרחבת מעט, ואח"כ לחזור ולהבליע וכו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-111)
111. וצ"ע דהרי אלמלי דינא דריבוע התחום, הי' לו בקרנות אלפים אמה באלכסון, וודאי דהי' הדין דאם עיר מובלעת באלכסון זה, הויא כד' אמות, וא"כ מהיכ"ת נימא דמכח דינא דריבוע התחום, ליכא דין מדידה כלל על הקרנות, ול"מ בהו הבלעה כלל. [↑](#footnote-ref-112)
112. וההעמ"ש שם כתב דלפ"ז ניחא לישנא דמתניתין דאנשי עיר גדולה מהלכין את כל עיר קטנה, שעמד ע"ז בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה אמר רבא, דלפום לישנא דמתניתין לא קמ"ל מידי, דפשיטא דעד אלפים יכול להלך, דקמ"ל דמהלכין את כל עיר קטנה, אף שכלתה מדתן ברובה, ועד"ז הוא גם במה שאמרו לקמן בסוגיין דהתיר רבי שיהיו בני גדר יורדין לחמתן ומפרש רב דימי דאנשי עיר גדולה ועיר קטנה הואי, ופירש"י דה"ק רבי שיהיו בני גדר יורדין לחמתן להיות להן כולה כד' אמות ומשלימין להן את השאר, אך לדעת השאילתות א"צ לזה, אלא היינו דהתיר שיהיו יורדין לכל חמתן אף שכלתה מדתן ברובה. [↑](#footnote-ref-113)
113. ובד' התוס' דפשיטא להו דאין העיר חשובה כח' אמות, נראה דהוא משום דהא דיש לו ח' על ח', אי"ז משום דמקום שביתה הוא ח' אמות, דלעולם מקום שביתה הוא ד' אמות, ואך דיש לו מקום שביתה לכל רוח ורוח, וזה כמש"נ לעיל נ' ב' בדעת הרשב"א, עיי"ש, וע"כ העיר דהויא מקום שביתה א', היא ד' אמות, והא דשובת בעיר אין לו מחוץ לעיר כלום, (אף דהעיר לא חשיבא אלא כד' אמות), הוא מתרי טעמי, חדא, דגם חצי עיר הויא כד' אמות, ונמצא דיש לו ד' אמות לכל רוח, ועוד, דלא עדיף מהשובת באמה האחרונה של עיבור העיר, שכתבו התוס' בסו"ד דאין לו מחוץ לעיבורה של עיר כלום, - אך בד' תוס' הרא"ש ותור"פ שכתבו דהעיר חשובה כח' אמות, מבו' דהא דיש לו ח' על ח' הוא משום דמקום שביתה הוא ח' אמות, וכ"ה מבו' בד' המאירי לעיל מ"ה א' שכתב דיכול לברור לו ח' אמות לרוח אחת. [↑](#footnote-ref-114)
114. אך העירו דנראה לא כן ממש"כ הראשונים דאי נימא דכלתה מדתו בין עיקר העיר ועיבורה לא חשיב ככלתה מדתו בסוף העיר, א"כ אף אם כלתה מדתו באמצע תחומי העיר ואלכסונה ל"ה ככלתה מדתו בסוף העיר, ולא משכח"ל כלתה מדתו בסוף העיר, ואי נימא דדינא דכלתה מדתו בסוף העיר הוא משום דעי"ז חשיב כשבת באויר מחיצות, הרי אין טעם כלל להצריך שתכלה מידתו בסוף תחומי העיר, שהרי בלא"ה מקום התחום ל"ה כד' אמות, - ונראה מזה, דיסוד דינא דכלתה מדתו בסוף העיר, הוא משום דלאנשי העיר הויא העיר כד' אמות, וכל שהעיר היא בתוך תחומו הוא נטפל לאנשי העיר, ואשר זהו מש"כ הראשונים דאי נימא דבעי' שתכלה מידתו בסוף עיבור העיר, והיינו משום דליחשב כאנשי העיר בעינן שיהא כל מקומם של אנשי העיר בכלל תחומו, ובלא"ה לא חשיבא העיר לדידי' כד' אמות, הי' בדין דניבעי שתכלה מידתו בסוף תחום העיר, כ"ה דיהא כל מקומם של אנשי העיר בכלל תחומו, (וזהו שהוכיחו דבע"כ דל"ב אלא שתהא העיר עצמה בכלל תחומו, וע"כ אף ל"ב שיהא עיבור העיר בכלל תחומו), - וכ"נ גם ממש"כ הריטב"א בדרך בתרא בדעת רב אידי, דרק אם כלתה מידתו אחר העיר הויא העיר כד' אמות, והיינו דלא סגי במה שכל העיר בתוך תחומו, אלא בעינן שתהא "מובלעת" בתחומו, ואם דינא דכלתה מדתו בסוף העיר הוא משום דחשיב כשבת באויר מחיצות, לכאו' אין טעם להצריך לזה, וכל שכל העיר בתוך תחומו, חשיב כשבת באוירה.?אך גם לפ"ז יש לפרש לד' התוס', דאם העיר עצמה חשיבא לשובת בה ככ"ש, ולבני העיר חשיבא ככ"ש, אף לזה שכלתה מדתו בסוף העיר חשיבא העיר ככ"ש?. [↑](#footnote-ref-115)
115. והרשב"א בתשו' שם סימן ל"ב הוכיח כן ממש"כ רש"י בסוגיין דדינא דכלתה מידתו בחצי העיר הוא אף בנותן עירובו מחוץ לעיר וקנה שביתה, והרי דאף שלן בעיר, אין לו אלא חצי העיר, ועיי"ש שעמד בזה ממש"כ רש"י לעיל ל"ח ב' דעיר שלן בה הויא כד' אמות, וכמו שהביאו התוס' מהתם, ועיי"ש במש"כ לדחוק בדבריו, - אך בהגה' ר"פ לסמ"ק שם כתב דהא דמסיק הכא דכלתה מדתו בחצי העיר אין לו אלא חצי העיר אף בעיר שלן בה, הוא לענין שאינו יכול לילך מחוץ לעיר, וכ"כ בתור"פ לעיל ל"ח ב', ואמנם בד' הרשב"א שם מבו' שנקט, דאי נימא דעיר שלן בה חשיבא כד' אמות, אף אינה עולה למידת תחומו, עייש"ה, וע"כ שפיר הוכיח מד' רש"י הכא דאף עיר שלן בה ל"ה כד' אמות. [↑](#footnote-ref-116)
116. וכ"ה למש"כ בפירש"י לעיל מ"ב א' ד"ה מהלך בה שפירש דהא דבכלתה מדתו באמצע העיר לא חשיבא העיר כד' אמות ואינו מהלך את כולה, הוא משום דלא שבת באויר מחיצות, וע"כ כל שלן בה ושבת באוירה, חשיבא כד' אמות ומהלך את כולה, וזה ניחא למש"נ לעיל שם דבד' ההג"א בפ"ד סימן ט"ז מבו' דאף אם ל"ב שבת באויר מחיצות, והוי העיר כד' אמות אף שלא שבת באוירה, ל"מ זה אלא להתיר לו לילך את כולה, אך לגבי מדידת התחום לא חשבינן לה כד' אמות, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-117)
117. וי"ל דזהו טעמא דהרמב"ם ודעימי' דפליגי על דינא דעיר שלן בה, אף דדינא הוא דכל ששבת באויר מחיצות חשיבא העיר כד' אמות, והוא משום דכלפי שביתת עירובו ל"ה העיר כד' אמות, וס"ל דאין להתיר מכח מה דכל העיר היא מקום אחד עם מקום תחומו, - אך י"ל עוד בדעתם, דהוא משום דכל שקנה שביתה במקום עירובו, לא חשיב כ"שבת" באויר מחיצות, דשביתתו אינה באויר המחיצות אלא במקום העירוב, ול"מ מה שהי' בביה"ש באויר המחיצות לחשבו כשבת באויר מחיצות, וכמה נפ"מ בדבר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-118)
118. וכתב דמש"כ רש"י לעיל ל"ח ב' דכיון שלן בה הויא כד' אמות, ל"ד לן, אלא שבת קאמר, והעירו דמצינו עד"ז בפירש"י בביצה ל"ז ב' סוד"ה ואם מצעו שכתב דלכך עירב שתסתלק שביתתו ממקום לינתו ותקנה במקום עירובו, והרי דקרי למקום שעומד שם בביה"ש, מקום לינתו. [↑](#footnote-ref-119)
119. אך הנה התוס' הרא"ש בסוגיין שכתב על דינא דעיר שלן בה, דר"י לא פירש כן בס"פ מי שהוציאוהו, וכ"כ בהגהת ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב דבד' התוס' שם מבו' דלא ס"ל לדינא דעיר שלן בה, ולכאו' מבו' מדבריהם דכל שלן בעיר חשיבא כד' אמות אף אם לא שבת שם בביה"ש, - והנה אמנם יש לדחות דס"ל כמש"כ בתור"פ דכל שלא הלך אלא משום שהי' רוצה לערב הוי כשבת בעיר, אך לכאו' אי"ז מתישב, דאכתי מנ"ל דר"י לא ס"ל לדינא דעיר שלן בה, הרי י"ל דאף דס"ל לדינא דעיר שלן בה, מ"מ ס"ל דל"מ אלא אם שבת שם בביה"ש, וכל שלא שבת שם בביה"ש ל"מ אף שלא הלך אלא משום שהי' רוצה לערב, וי"ל דהוכיחו דאין לחלק בזה, ממה שאמרו לעיל נ"ב א' דעירוב בפת ל"ה קולא, אלא דא"צ לצאת בעצמו אלא יכול לשלוח שליח, (והבית מאיר שם הניח לזה בקו' על דבריו בדעת התוס', אך האהעו"ז לעיל שם כתב לפי דבריו דצ"ל דהתם איירי כשנותן עירובו סמוך כ"כ לעיר בענין שכל העיר תוך תחום עירובו). [↑](#footnote-ref-120)
120. ונתחדש בדבריו דבכה"ג שפיר חייל העירוב, וע"כ הו"ל כיוצא חוץ לתחום ולא יזוז ממקומו, וצ"ל דאף דהתור"פ גופי' כתב לעיל במתניתין דכל שהוא רחוק מעירובו יותר מאלפים אין עירובו עירוב, כיון דאין יכול לילך וליטלו, שאני הכא דהעירוב הוא בתוך אלפים לעירו, ונמצא דשפיר הוא יכול לילך וליטלו, ואף דאחר שיקנה שביתה במקום עירובו, תו הו"ל כיוצא חוץ לתחום וא"א לו לילך וליטלו, מ"מ כיון דקודם קניית העירוב יש בידו לילך וליטלו, סגי בהכי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-121)
121. ולמש"נ לעיל דהא דבעיר שלן בה מהלך את כולה, אף דלגבי שביתת עירובו לא חשבינן להעיר כד' אמות, וע"כ היא עולה למידת התחום, הוא משום דכל שמקצתה היא בתוך תחומו, מותר להלך בכולה ולא חשיב כיוצא ממקומו, כיון דכל העיר היא מקום אחד עם מקום תחומו, מתפרש טעמא דההגמי"י והר"פ דאף אם אין לו אלא אמה אחת בעיר מותר להלך את כולה. [↑](#footnote-ref-122)
122. והנה אמנם לדעת המג"א שהבאנו לעיל הרי הא דמי שהי' בעיר גדולה ונתן עירובו בעיר קטנה מהני עירובו, הוא אף כשביתו הוא חוץ לתחום עירובו, ולמש"כ הביאוה"ל שם היינו משום דקודם קניית העירוב יכול לבא למקום עירובו, וע"כ חייל העירוב, ואחר שחל העירוב הוא מותר לילך למקום עירובו, ונתחדש לפ"ז דלדין קניית עירוב סגי בין אם אחר קניית העירוב יהא בידו לבא למקום עירובו, ומה"ט הוא דכשהניח עירובו בעיר גדולה הוי עירוב, אף דקודם קניית העירוב ל"ה בידו לבא לשם, ובין אם קודם קניית העירוב יש בידו לבא למקום עירובו, ומה"ט הוא דכשהניח עירובו בעיר קטנה הוי עירוב, - ובקובץ ביאורים להגר"י קוסובסקי כתב דלפ"ז ניחא משה"ק הראשונים דלמ"ל למיתני הנותן עירובו בעיר גדולה והנותן עירובו בעיר קטנה, ולהנ"ל הרי קמ"ל דמהני עירובו בהני תרי גווני, ועיי"ש שכתב עוד, דלפ"ז נמצא דבגונא שהניח עירובו בעיר גדולה חוץ לאלפים מתחום עירו, דמהני מכח הא דאחר קניית העירוב הוי זה בתוך התחום, הרי דכ"ז הוא כשהעיר הגדולה היא בתוך אלפים לביתו, דאם היא חוץ מאלפים מביתו ל"מ, דבכה"ג הרי בין קודם קניית עירובו ובין אחר קניית עירובו ל"מ לילך למקום עירוב, ועי' במנחת פתים סימן ת"ח ד"ה ובדבר מה שכ', ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-123)
123. ולא נתפרש לן, מ"ט בכל נחל סגי בדקה ברוחב ד' אמות, הרי אם הנחל רחב מד' אמות, היאך סגי בדקה ברוחב ד' אמות להציל את העיר משטף הנחל. [↑](#footnote-ref-124)
124. וכן פירשו בדעתו המחה"ש בסימן שצ"ב סק"ז בתו"ד, והערוה"ש שם סכ"א, וכ"כ בתשו' שאילת דוד אהע"ז סימן כ"ד, - וצ"ע בד' הריטב"א שפירש הכא בד' רש"י דהא דבעיתא תשמישתי' הוא משום שטף הנחל, ובההיא דגדר וחמתן הביא לפירש"י דהיו בשיפוע ההר וכו'. [↑](#footnote-ref-125)
125. ואך דבד' הבעה"מ מבו' דכל הא דבעינן לדקה ד', הוא כדי שיהא המקום שבין העיר לשפת הנחל בכלל העיר, דאם לא עשו דקה כיון דבעיתא תשמישתי' של מקום זה אינו נחשב בכלל העיר, ואם עשו דקה ה"ה נחשב בכלל העיר, והיינו משום דשאר העיר שלא על שפת הנחל לא בעיתא תשמישתי' כלל, דרק במקום הסמוך לנחל יש לחוש שיפלו לתוכו, - אך בד' רש"י מבו' דכל דלא עשו דקה ד', חשבינן לכל העיר כיושבי צריפין דאין מודדין להן אלא מפתח בתיהן, וזה צ"ב, וכנראה הוא מתפרש ע"ד מש"כ רש"י לעיל נ"ה א' בדין עיר העשוי' כקשת דדינם כיושבי צריפין, ומבו' דכל שא"א לראות את כל העיר כחדא, הוי דינם כיושבי צריפין, וה"נ הכא כיון דהמקום שבין העיר לשפת הנחל בעיתא תשמישתי', דין כל העיר כיושבי צריפין, וצ"ע, ובתשו' שאילת דוד אהע"ז סימן כ"ד פירש דהיינו משום דכל העיר יושבת בשיפוע ההר, וכמש"כ רש"י בד"ה לאו משום דעבוד, ולא ניחא תשמישתא, ונסתפק בגונא דעיקר העיר יושבת במישור ומקצתה בעמק, אם מודדין לה מסופה, (דומיא דיושבי צריפין דאם יש שם ג' חצירות וכו' הוקבעו), או דכיון דבעית תשמישתייהו גרע, והמקום שאינו קבוע אינו מכלל העיר, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-126)
126. ויש ללמוד מזה דהא דעיר המוקפת חומה מודדין לה מחומתה, אי"ז משום דהאויר שבין העיר לחומה מוקף לדירה ע"י החומה, אלא הוא משום דהחומה המגינה על העיר הויא מכלל העיר, וע"כ ה"נ הכא אף דאין הדקה אלא ברוחב ד' אמות, מ"מ כיון שהיא מגינה על העיר הויא מכלל העיר, ומודדין ממנה. [↑](#footnote-ref-127)
127. ובתשו' פעולת צדיק ח"ב סימן קע"ג כתב מכח זה, דהא דבעינן להדקה ד', הוא כדי להשתמש בנחל כשהוא יבש, דמה שמשתמשין בו למילוי מים ל"מ מידי, דבעינן תשמיש בגופו ובקרקעו, דאל"כ בעיתא תשמישתי', וכן נקט בתשו' שאילת דוד אהע"ז סימן כ"ד, ועיי"ש שכתב בדעת הרי"ף דכל הא דבעינן דקה, הוא רק משום דבשעה שהנחל מלא מים אין משתמשין בו, וע"כ בעינן דקה לעשות התשמיש בשעה שאין בו מים לקבוע, אך אם לעולם אין בו מים ל"ב דקה, אך בדעת הרמב"ם כתב דבכל ענין בעינן דקה. [↑](#footnote-ref-128)
128. ונתחדש בדבריו, דאין מעברין בית עם העיר, כשהמקום שביניהם אינו ראוי לתשמיש העיר, ומסתבר דהיינו רק בבית יוצא שאינו מכלל גוף העיר אלא הוא עיבור לעיר, ובזה הוא דס"ל דדין עיבור לעיר הוא מכח הא דהמקום שבין העיר לבית המתעבר עמה הוא משמש את העיר, וע"כ כל שאין מקום זה ראוי לתשמיש העיר, אין הבית מתעבר עם העיר. [↑](#footnote-ref-129)
129. ומשמעות דבריו דעיקר החילוק הוא, בין מקום המסוים שהוא כנגד מקצת מן העיר, דלא חשבינן לי' כעיבור לעיר אלא כשהוא ראוי לדירה, ובלא"ה אינו מתעבר עם העיר, אף אם הוא משמש את כל בני העיר, דומיא דביהכ"נ, לנחל שהוא לפני כל העיר, ובזה סגי במה שראויין להשתמש בו כל בני העיר, דעי"ז חזינן לי' כעיבור לעיר. [↑](#footnote-ref-130)
130. אך בתשו' משיב דבר ח"ד סימן נ"ח ד"ה אך מה פירש דעיקר הא דהנחל מתעבר עם העיר, הוא משום דגם כשהוא יבש התשמיש מרובה שם, כי מ"מ יש מעט מים ונוח לעמוד במקום הנהר ממש ולרחוץ כלים וכיו"ב, עכ"ד, ולפ"ז שפיר י"ל דשאר מקום העומד לתשמיש בני העיר אינו מתעבר עם העיר. [↑](#footnote-ref-131)
131. והרמב"ן כתב דאין הסוגיא הירושלמית שוה עם התלמוד שלנו בשיעורים, וצ"ע אם מכוון דבריו הוא למה שאמרו דבעינן שלא יהא בנחל יותר מע' אמה ושירים, או דמכוון דבריו הוא למה שאמרו דבמתלקט י' טפחים מתוך ג' לעולם מודד משפת הנחל החיצונה, ובמתלקט י' מתוך ד' לעולם מודד מן החומה, ולכאו' היינו דאם מתלקט י' מתוך ד' ניחא תשמישתי' בתוך הנחל ול"ב להדקה, ואם מתלקט י' מתוך ג' דלא ניחא תשמישתי' כ"כ, ל"מ דקה, ועי' בתשו' שאילת דוד מש"כ לפרש עד"ז, (ועיי"ש שהגי' בד' הירושלמי).

     והרמב"ן שם הביא עוד מירושלמי, דאם יש ממנה ולנחל ד"ט מודד מן החומה, ואם יש ביניהם ג' מודד משפת הנחל החיצונה, ולכאו' זה מתפרש ע"פ הנ"ל, דדינא דנחל אינו מדין עיבור לעיר, דאין הנחל מקום הראוי לדירה להתעבר עם העיר, אלא היינו דכל דאיכא נחל שעומד לתשמיש בני העיר, לכו"ע נותנין קרפף לעיר, ובזה הוא דאמרינן דכל שמפסיק בין חומת העיר לנחל מקום ד"ט, שאינו מכלל מקום התשמיש, הו"ל ככל עיר שאין נותנין לה קרפף, ומשמעות ד' הרמב"ן שם דבזה קי"ל כהירושלמי, וכמש"כ בסו"ד דהעיר בנוי' על שפת הנחל ממש, ולפ"ז יש ללמוד מדבריו דקי"ל כהירושלמי דהא דמודדין משפת הנחל החיצונה הוא רק כשאינו יותר מע' אמה ושירים. [↑](#footnote-ref-132)
132. וצ"ע שלא עמד דאי"ז כד' הרשב"א והריטב"א שפירשו בד' הר"ח והרי"ף דהנחל מתעבר עם העיר, ואי"ז מדין קרפף, ולפ"ז ל"ב שיהא כל הנחל בתוך ע' אמה ושירים, אלא כל שתחילתו הוא בתוך ע' אמה ושירים ה"ה מתעבר עם העיר, וכ"ה להדיא בד' המאירי דסגי שהדקה היא בתוך ע' אמה ושירים לעיר. [↑](#footnote-ref-133)
133. אך בתשו' שאילת דוד שם כתב דדין זה הוא גם לדעת ר"מ דנותנין קרפף לעיר, או אף לרבנן בין ב' עיירות, דכל דבעית תשמישתי' אינו מתחשב עם העיר, וגרע ממקום פנוי לגמרי, - ועי' גם בתשו' משיב דבר ח"ד סימן נ"ח ד"ה והנה מש"כ שכתב דכל דיש נהר סמוך לעיר, ה"ז מבטל תורת קרפף, וכתב לדקדק לזה ממה שאמרו הכא דכשלא עשו דקה אין מודדין אלא מפתח בתיהן, והרי שאין נותנין קרפף, ועיי"ש שכתב דמה שאמרו לעיל נ"ז ב' דנתנו ב' קרפיפות בין ארדשיר ולאקיסטפון אף שהיתה דיגלת מפסקת ביניהם, הוא משום שהי' גשר ע"ג דיגלת, דניחא תשמישתי'. [↑](#footnote-ref-134)
134. ועיי"ש שכתב דאכתי אי"ז מתישב לדעת התוס' לעיל נ"ה א' דס"ל דכל שאין מן הקשת ליתר יותר מאלפים מודדין מן היתר, וכ"כ המרומי שדה לעיל נ"ה א'. [↑](#footnote-ref-135)
135. והריטב"א כתב לישב דאתי לאשמועינן לדינא דרב הונא דכל שיש בין ראשי הקשת ד' אלפים אין מודדין מן היתר, - והר"ן כתב לישב דהכא לא היתה גדר גדולה מחמתן, והיתה כל חמתן מובלעת בתוך אלפים שמסוף גדר, וכל גדר מובלעת בתוך אלפים שמסוף חמתן, ואך דמ"מ כיון דחמתן עשוי' כקשת ומודדין לה מן הקשת, אין כל אנשי חמתן יכולין לילך עד סוף גדר, דבני אמצע הקשת דמודדין להן מן הקשת, אין הולכין אלא עד אמצע גדר. [↑](#footnote-ref-136)
136. ויתכן דתי' זה תליא במה שנסתפק החזו"א שם סקי"א בדין עיר העשוי' כקשת ויש בין ב' ראשי הקשת יותר מד' אלפים, ויש בין הראשים באמצע היתר עיר אחרת המופלגת מב' הראשים יותר מקמ"א ושליש, דאי נימא דכיון דהתחומין מובלעין זב"ז מכאן ומכאן חשבינן הכל כעיר אחת, י"ל דה"נ אם מכח דינא דכפרים המשולשים חשבינן לגדר כמו שהיא באויר היתר, לא איכפת לן דיש ביניהם יותר מקמ"א אמה ושליש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-137)
137. ולכאו' מוכח מד' הרשב"א, דעיר המובלעת בתוך התחום, מותר לילך בה לכל רחבה, אך דאין כל רחבה מובלע בתחום, וע"כ כיון דהקשת עצמה מובלעת בתחום, ה"ה מותרין לילך אף לראשי הקשת, אף דאינם מובלעין בתחום, וצ"ל דאף דהקשת וראשי הקשת אינם חשובין כעיר אחת, מ"מ כלפי העיר שהן מובלעין בתחומה, חשבינן להו כעיר אחת, וצ"ע, וכ"נ בד' המרכה"מ בפכ"ח משבת ה"ה שפירש כן בד' הרשב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-138)
138. וכתב דזה כמו שפירש"י בעיר העשוי' כקשת, וכ"כ הריטב"א, אך בפירש"י שלפנינו פירש כן באוקימתא זו דאנשי עיר גדולה ואנשי עיר קטנה הואי, דקמ"ל דבני גדר יורדין לחמתן להיות להן כולה כד' אמות ומשלימין להן את השאר. [↑](#footnote-ref-139)
139. ובד' הרשב"א מבו' דהיינו דבני גדר כלה מדת תחומן בסוף הכפר האמצעי, ובני חמתן כלה מדת תחומן ד' אמות קודם סוף הכפר האמצעי, אך הריטב"א כתב דהיינו דבני גדר כלה מדת תחומן ד' אמות מחוץ לכפר האמצעי, ובני חמתן כלה מדת תחומן בסוף הכפר האמצעי, וצ"ע, וביותר צ"ע, דבד' הריטב"א לעיל בסוגיין (במש"כ בדרך בתרא בדעת רב אידי) מבו' להדיא דל"ב שתכלה מדתו חוץ לעיר, אלא כל שכלתה מדתו בסוף העיר, אין העיר עולה לו במדת התחום. [↑](#footnote-ref-140)
140. ויש לסייע לזה, שהרי הא דתנן מי שהי' בעיר גדולה והניח את עירובו בעיר קטנה, מתפרש בעיר הפחותה מאלפים אמה, דומיא דהא דתנן ברישא מהלכין את כל עיר קטנה, דלדעת רבא הוא משום דכלתה מידתן בסוף העיר, ובע"כ שהעיר פחותה מאלפים אמה, ופשטא דמתניתין משמע דגם ע"ז קאי הא דר"ע אומר שאין לו ממקום עירובו אלא אלפים אמה, והרי דדינא דר"ע הוא אף בשכל העיר מובלעת בתחומו. [↑](#footnote-ref-141)
141. ונמצא לפ"ז, דלדעת שמואל דהמניח את עירובו בעיר חריבה ל"ה כד' אמות, ה"נ אם כלתה מדתו בסוף עיר חריבה ל"ה כד' אמות, וכן לדעת הרשב"א דהמניח עירובו ברה"י שלא הוקפה לדירה, אף שאינה יתירה על בית סאתים, ל"ה כד' אמות, ה"נ אם כלתה מדתו בסוף מקום זה, ל"ה כד' אמות. [↑](#footnote-ref-142)
142. ויש לסייע לזה מהא דתנן בסיפא דלמודד שאמרו וכו' שאפי' סוף מידתו כלה במערה, ופירש"י דאע"פ שחלוקין חכמים על ר"ע וכו' מודין הן בבא מעיר אחרת או ממקום שביתתו וכלתה מדתו וכו' במערה שיש בה דיורין שאינו נכנס להלן ממדתו כלום, ומשמע דכל הס"ד דתהא חשובה המערה כד' אמות, הוא רק לדעת חכמים, אך לדעת ר"ע פשיטא דאינה חשובה כד' אמות, וזה מתפרש כנ"ל, דכיון דס"ל דכל שלא שבת בעיר שביתה גמורה לא חשיבא כד' אמות, כ"ש דכשלא שבת שם אלא שהיא בתוך תחומו דלא חשיבא כד' אמות. [↑](#footnote-ref-143)
143. ולפ"ז מוכח דאף שחרבה העיר לא בטלה הקיפה לדירה, גאם בטל הקיפה לדירה, הרי הו"ל כקרפף יותר מבית סאתים דל"ה רה"י, וצ"ל דאף למש"כ הביאוה"ל בסו"ס שנ"ח דקרפף שפתח ולבסוף הוקף ונפל הבית בטל ההיקף לדירה, מ"מ שאני הכא דאכתי בתי העיר קיימים, אלא שאין בהן דיורין, ובכה"ג לא בטל הקיפה לדירה. [↑](#footnote-ref-144)
144. אך יש לדחות, דדבריהם קיימי כשאין חומתה קיימת, וע"כ הוא דאין תורת עיר עלי', אך כל שחומתה קיימת יש עלי' תורת עיר, ונותנין לה קרפף, אף שאין בה דיורין. [↑](#footnote-ref-145)
145. וכ"ה מבו' בד' המאירי שכתב דבעיר חריבה כצ"ל הואיל ומ"מ בתי' ראויים לדירה מהלך את כלה וחוצה לה אלפים אמה, וכתב דד"ז הוא כשבתי העיר בע' אמה מזל"ז, או כשמוקפת חומה, ומשמע דכל שבתי העיר הם בע' אמה מזל"ז, הרי דאף דאינה מוקפת מחיצות כלל הויא כד' אמות. [↑](#footnote-ref-146)
146. אך אי"ז מוכרע, שהרי אף הריטב"א בסוגיין והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פט"ו הפ"ג פירשו דמערה שאינה ראוי' לדיורין הוא שאין לה מחיצות, אף שדעתם דגם כשיש לה מחיצות ואינה מוקפת לדירה ל"ה כד' אמות למניח עירובו בתוכה. [↑](#footnote-ref-147)
147. וכתב דהא דתניא לעיל נ' ב' דאם אמר שביתתי במקום פלוני והוא תל וכו' שאינו יותר על בית סאתים מהלך את כולו וחוצה לו אלפים אמה, הוא רק למ"ד דעיקר עירוב ברגל, דלדידי' אף כשאמר שביתתי במקום פלוני אלים מילתא כרגל והוי כאילו רגלו שם והוי כולו כד' אמות, אך למ"ד דעיקר עירוב בפת, לא עדיף רגל דכשאין רגלו שם ממש יהא קרוי שובת, וכשאמר שביתתי במקום פלוני שאינו מוקף לדירה ל"ה כולו כד' אמות, ועיי"ש שהביא כן מד' הירושלמי. [↑](#footnote-ref-148)
148. אך בד' התוס' לעיל שם ד"ה האי להקל שלא הק' אלא לשמואל, מבו' דס"ל דלדעת ר"א שוה דין מניח עירובו לדין שובת, והמניח עירובו בתל שאינו יותר על בית סאתים הוי כד' אמות, וכדעת רש"י והרמב"ם. [↑](#footnote-ref-149)
149. ובירושלמי הכא אמרו דקל הוא הקונה שביתה בקרפף מן הנותן עירובו בקרפף, דהקונה שביתה בקרפף מהלך את כולו וחוצה לו אלפים אמה, והנותן עירובו בקרפף אין לו מקום עירובו אלא אלפים אמה, ומשמעות הדברים דזה נלמד מהא דתנן דמערה שאין בה דיורים ל"ה כד' אמות, ולכאו' מבו' בזה כד' הרשב"א דאף למ"ד דהנותן עירובו בעיר חריבה הויא כולה כד' אמות, מ"מ רה"י שלא הוקפה לדירה ל"ה כד' אמות, אף שאינה יתירה על בית סאתים והיא כד' אמות לשובת בתוכה.

     אך הנה המ"מ בפ"ז מעירובין ה"ד כתב בדעת הרמב"ם, דהשובת במקום המוקף מחיצות הוי כד' אמות, אף אם הוא יותר מבית סאתים ולא הוקף לדירה, ודוקא אם קנה שם שביתה ע"י עירוב כגון שהלך שם וחזר, או שאמר שביתתי במקום פלוני, או שהניח עירוב פת שם, בעינן שלא יהא יותר מבית סאתים, והקר"א לעיל בסוגיין תמה ע"ז, עיי"ש, ויש לסייע לזה מל' הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"ד שלא התנה במערה שיהא בה דיורין, כמו שהתנה כן בפ"ו מעירובין ה"ד בדין מניח עירובו, - ולפ"ז מתפרשים ד' הירושלמי בקרפף יותר מבית סאתים, ואפ"ה כששבת בו מהלך את כולה וחוצה לו אלפים אמה, אך קרפף בית סאתים הוי כד' אמות אף לנותן עירובו בו. [↑](#footnote-ref-150)
150. אך למש"נ לדון עוד, דלר"ע דרק כששבת שביתה גמורה בעיר הויא כולה כד' אמות, ליכא כלל לדינא דכלתה מדתו בסוף העיר, הרי דה"נ לדעת הרשב"א דמקום שאינו מוקף לדירה ל"ה כד' אמות למניח עירובו שם, ה"נ לי"ב לדינא דכלתה מדתו בסוף העיר, וכמש"נ לעיל בהערה ח'. [↑](#footnote-ref-151)
151. לכאו' מכוון דבריו הוא מהא דמודדין מן היתר, אף דאינו מוקף חומה, ואינו רה"י, ולפ"ז יש ללמוד מדבריו דהא דמודדין מן היתר, אי"ז מדין ריבוע העיר, דא"כ אין ללמוד מזה דעיר חשובה כד' אמות אף שאינה מוקפת מחיצות, דאל"כ מ"ט לא מייתי מעיקר דין ריבוע העיר דל"ב היקף מחיצות, אלא הוא דין בפנ"ע דרואין אותה כאילו היא מלאה בתים וחצירות והוי אף היתר מכלל העיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-152)
152. ובדבריהם שם מבו' דאף במניח עירובו בעיר הויא כולה כד' אמות אף שאינה מוקפת מחיצות, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב חלק י"ח ק:, והביאו הב"י בסימן ת"ה סוס"ז, וכן נקטו השעה"צ בסימן ת"ח סקי"ג, והחזו"א בסימן ק"י סק"ז ד"ה ס"א ב', עיי"ש, - אך בל' הרמב"ם בפ"ו מעירובין ה"ד והשו"ע בסימן ת"ח ס"ב משמע דבמניח עירובו בעיר ל"ה כד' אמות אלא כשהיא רה"י, וגם בדינא דכלתה מדתו בסוף העיר, משמע בד' הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"ה בדינא דהיינו רק כשהיא רה"י, ועי' בתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"ו ד"ה וגם מהש"ס במש"כ לדחות.

     ויש להוסיף, דלמש"כ המ"מ בפ"ז מעירובין ה"ד הרי חלוק דין שובת מדין מניח עירובו, דבשובת אף קרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוי כד' אמות, ובמניח עירובו ל"ה כד' אמות, וה"נ י"ל דחלוקין הן בדין עיר שאינה רה"י, - ואמנם הנה לפ"מ שדקדק המ"מ כן מל' הרמב"ם בפכ"ז משבת, יש ללמוד דאף בדינא דכלתה מדתו בסוף העיר, הוא אף אף ברה"י יותר מבית סאתים שלא הוקפה לדירה, והרי דכל שכלתה מדתו בסופה חשיב כשובת שם ממש, אך למש"נ לעיל לדקדק מדבריו דדין כלתה מדתו הוא רק ברה"י, מבו' דכלתה מדתו ל"ה כשובת שם ממש דאף כשאין לה מחיצות הויא כד' אמות. [↑](#footnote-ref-153)
153. ולפי דבריו מתפרשים כן גם ד' רש"י והריטב"א הכא שכתבו דכל שאין לעיר מחיצות ל"ה כד' אמות, דאי"ז משום דהיא חריבה מדיורין, אלא אף אם יש בה דיורין ל"ה כד' אמות אלא כשהיא מוקפת מחיצות. [↑](#footnote-ref-154)
154. וצ"ל כן גם למש"כ הרשב"א ודעימי' דרה"י שלא הוקפה לדירה ל"ה כד' אמות למניח עירובו בתוכה, ובע"כ דאיירי הכא בביהכנ"ס שיש בה בית דירה, - ואמנם כ"ז הוא למש"כ הפמ"ג באש"א סימן שס"ו סק"י דביהכנ"ס שחוץ לעיר לא חשיב כמוקף לדירה, אשר כן נראה מפשטות ד' הרשב"א בעבוה"ק דכל מקום המוקף לדירה מתעבר עם העיר, ובע"כ דביהכנ"ס שאינו מתעבר עם העיר, הוא משום דלא חשיב כמוקף לדירה, אך למש"כ החזו"א בסימן צ' סקכ"ז ובסימן ק"י סק"כ ד"ה ובח"ס דביהכנ"ס חשיב כמוקף לדירה, א"צ להעמידה כשיש בה בית דירה. [↑](#footnote-ref-155)