שטו י
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיג עד שטו - בונה

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-6, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י הרב ש. מ. שליט"א והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שטו

##### הלכות אוהל

##### שיעור י

[סעיף א - המשך] הגה: אבל מחיצה הנעשית לצניעות בעלמא שרי, וכו'. אבל אסור לעשות מחיצה בפני אור הנר כדי שישמש מטתו, וכן לפני הספרים כדי לשמש או לעשות צרכיו, אם לא שהיה מבעוד יום טפח, שאז מותר להוסיף עליה בשבת.

## עשיית מחיצת עראי, כשהיא מתרת

א] נתבאר [לעיל שיעור ט] דחז"ל גזרו ואסרו לעשות ולסתור אהל עראי, ואהל שאסור היינו גג, או מחיצה המתרת [לדעת ר"ת, וכן פסקו השו"ע והרמ"א] כגון שבא להתיר לטלטל על ידה, או מחיצה שלישית של סוכה, אבל מחיצה שאינה מתרת, אלא נעשית לצניעות בעלמא, ואפי' אם נעשית להפריד בין גברים לנשים, כל שנעשית עראי מותר לעשותה בשבת [ולרש"י אף מחיצה המתרת שרי, אמנם קיי"ל כדעת ר"ת וכמו שפסקו כאן השו"ע והרמ"א].

## מחיצה בפני הנר או הספרים, להתיר תשמיש

ב] וכתב הרמ"א דמחיצה הנעשית בפני הנר כדי שיוכל לשמש מטתו, או החוצצת בינו לבין הספרים, כדי לעשות צרכיו או לשמש, חשיב מחיצה המתרת, ואסור לעשותה בשבת. ומקורו ממ"ש המרדכי [פרק כירה סי' שיא] וז"ל "בחדר שהיה ישן בו מהר"ם היו בו ספרים, ובכל לילה היה עושה מחיצה עשרה טפחים גובה בפני הספרים, ובכל ערב שבת היה עושה מחיצה מבעוד יום, לפי שלפעמים היה משתין בלילה, והיה כורך המחיצה לצד מעלה ונותנה על המוט ומשייר בה רוחב טפח, ובליל שבת פושטה למטה ונותנה על המוט ומשייר בה רוחב טפח, ובליל שבת פושטה למטה לפי שבשבת אסור לעשות מחיצה, כל מחיצה שאינה לצניעות אסור לעשותה בשבת" וכו', הרי דס"ל דמחיצה החוצצת בינו לבין הספרים כדי להתיר לו לעשות צרכיו, חשיב מחיצה המתרת.

## מחיצה המאפילה לגמרי את האור והספרים

ג] וכתב המ"ב (ס"ק י) "וכתב המג"א דהיינו דוקא אם עושה מחיצה גבוה עשרה טפחים, והנר גבוה ונראית למעלה, דמאפיל בטליתו ומשמש, כדמשמע בסי' ר"מ סעיף י"א בהג"ה [ובשל"ה משמע דאף באופן זה יש ליזהר מאוד, ועיין בא"ר שם], דכיון שהנר נראית, א"כ ההיתר בזה הוא רק משום דיש על זה שם מחיצה שגבוה עשרה, וחשבינן ע"י זה להנר כעומד בחדר אחר, ואז צריך שיקשרנה ג"כ שלא תניד אותה הרוח, דאל"ה אין שם מחיצה עלה. ולכן אסור לעשותה בשבת, דחשיבא מחיצה המתרת, אבל אם המחיצה מכסה את הנר עד שאין נראית, דאין צריך שתהיה המחיצה גבוה עשרה דוקא כיון שהנר מכוסה, א"כ ההיתר בזה לאו משום מחיצה אלא מחמת כיסוי בעלמא, ולכן אף שהיתה המחיצה גבוה עשרה מותר לעשותה דלא חשיבי מחיצה המתרת, רק כיסוי. וה"נ במחיצה לספרים, אם המחיצה גבוהה עד שאין הספרים נראין מותר לעשותה, דלא חשבינן לה כמחיצה המתרת, רק ככיסוי בעלמא, ולכן לא בעינן אז ג"כ שיהיה קשור לצד מטה [ועיין באחרונים שפרשו דבריו, דמ"מ בעינן כשעושה אותה בשבת שיהיה על הספרים עוד כיסוי, דאז יהיה נחשב כאילו מונחין בכלי תוך כלי]".

דדעת המג"א (ס"ק ג) דאינו אסור אלא באופן שעושה כדי להשתמש בדין 'מחיצה' שבו, וכגון שעדיין הנר נראה מתוכה, אלא דע"י שיש מחיצה עשרה חשיב כחדר אחר, ומותר לשמש ע"י שמאפיל בטליתו [דאל"כ אסור לשמש משום האור, ודעת השל"ה דאף באופן זה יש להיזהר מאוד, אולם הרמ"א בסי' רמ היקל בזה], אבל אם המחיצה מכסה את כל אור הנר, אין צריך לדין 'מחיצה' שבו, ואז אע"פ שהוא עשרה טפחים, אפשר להחשיב זאת ככיסוי בעלמא ומותר לעשותה בשבת. ובזה הרויח המג"א שם, את קושיית הדרכי משה, דבביצה (דף כב.) משמע דמותר לעשות מחיצה בפני הנר כדי לשמש מטתו, וכן הביא שם הרבה ראשונים דמבואר בדבריהם דמותר לעשות מחיצה כדי לשמש מטתו, ולדבריו מיושב, דבביצה איירי במחיצה שמכסה את כל הנר, ובאופן זה התירו הראשונים, אבל כשנראה הנר מתוכה, אינה מועלת אלא מדין 'מחיצה' ואסור לעשותה בשבת.

ד] וכן נקט החזו"א (סי' נב ס"ק יד) לדינא כדעת המג"א, והוסיף לבאר דכשעושה מחיצה שמאפילה את האור, הרי הוא כנתכבה הנר, וזה פשוט דאם עושה מחיצה שלא יפריע לו הנר לישון, דמותר לשמש מטתו אחר שנתכבה הנר, וה"ה כאן כל שהאפיל את הנר, הרי הוא כנתכבה, וממילא מותר לשמש, והמחיצה אינו אלא כיסוי להאפיל, ואין אסור אלא במחיצה שא"א להחשיבה 'כנתכבה הנר', דהיינו מחיצה עשרה טפחים שנראה הנר מתוכה, וה"ה לגבי ספרים דלא נחשב כמחיצה אלא ככיסוי בעלמא ושרי, אלא דאז צריך שני כיסויים כמ"ש המ"ב כאן.

ה] אמנם דעת המ"ב דאין לסמוך ע"ז לכתחילה כמ"ש שם, "והנה אף שיש אחרונים שמפקפקין על חילוקו, וסוברין דכיון דסוף סוף ע"י המחיצה הותר עתה לשמש ולעשות צרכיו, חשיבא מחיצה המתרת ואסור לעשותה, מ"מ נראה דבשעת הדחק יש לסמוך על דבריו".

## בזמן שיכול להתיר באופן אחר

ו] ובטעם שהיקל המ"ב בשעת הדחק, ביאר בשעה"צ (ס"ק יג) דאחר שהרבה ראשונים סברי דמותר לעשות מחיצה כדי לשמש מטתו, וכמו שהביא המג"א, נראה טעמם כמ"ש הט"ז (סי' תקי"ד ס"ק ב) דכל שיש אפשרות להתיר את הדבר בלי מחיצה, מותר לעשותה בשבת, ובזה ביאר את הסוגיא בביצה, דס"ל דמותר לכבות את הנר כדי לשמש מטתו [אלא דהלכה ואין מורין כן], ומשום כן התירו שם לעשות מחיצה, דלא חשיב מחיצה המתרת, כיון שיכול לכבות את הנר, וה"ה בשבת יכול לכסות את הנר בכלי, וסיים השעה"צ "והנה ביו"ט בודאי יש לסמוך על הט"ז, וגם הא"ר מצדד שם כמותו, אך לענ"ד דגם בשבת יש להקל וכמו שכתבתי" וכו'.

אמנם בחזו"א (שם) תמה על כך מאוד, דמאי איכפת לן שיכול להתיר באופן אחר, דהא סו"ס עכשיו ההיתר הוא משום המחיצה שעשה, ודינו כמחיצה המתרת שאסור לעשותה, דאל"כ נתיר לעשות דופן שלשית בסוכה, כיון שיכול לישב בסוכה אחרת, וכן נתיר לעשות מחיצה כדי לטלטל בתוכה, כיון שאפשר לקרות בספר במקום שהוא נמצא [וסברא זו אפשר לדחות, דסו"ס במקום שהוא רוצה לקרוא, ובסוכה שרוצה לישב א"א להתיר באופן אחר], אלא ודאי דאינו כן אלא דכל שבפועל הוא מתיר את הדבר חשיב מחיצה המתרת, ומה שהביא המ"ב דהרבה ראשונים התירו כן, יותר נראה דסברתם כמג"א דכשעושה מחיצה המאפילה ומכסה את הנר, אינו דין 'מחיצה' אלא כיסוי.

ז] ולמעשה נראה דיש להקל בשעת צורך כדעת המג"א וכמבואר בחזו"א, דיעשה מחיצה המכסה את כל הנר או הספרים, אבל ההיתר של השעה"צ צ"ע וכמו שהקשה החזו"א.

ח] והנה לדעת השל"ה דלא מועיל לעשות מחיצה עשרה בפני הנר, ע"כ דמה דהתירו בגמ' בביצה לשמש ע"י מחיצה, היינו מחיצה שלמה שמכסה את כל אור הנר, וכמו שבאר המג"א, ובזה אפשר דכו"ע מודו דשרי, דבאמת אינו אלא כיסוי, דה'מחיצה' שבו, אינה מועלת להתיר לשמש, ולכך לא חשיב מחיצה המתרת, ודווקא לדעת הרמ"א (סי' רמ סעיף יא) דמותר לשמש ע"י מחיצה, דעת האחרונים והמ"ב דאף שהמחיצה מאפילה ומכסה את כל אור הנר, סו"ס הוי גם מחיצה, ודינה כמחיצה המתרת שאסור לעשותה בשבת.

## מחיצה שנראין ממנה הספרים, אם מהני להתיר תשמיש

ט] והנה מתוך דברי המג"א כאן מתבאר, דמחיצה עשרה חוצצת בפני הספרים, ומותר לשמש מטתו אע"פ שהספרים נראין, והנה דעת המג"א (סי' רמ ס"ק טו) דמחיצה העשויה מסריגין שהספרים נראין מתוכה, לא מועילה להתיר תשמיש, ובעינן דווקא מחיצה שמכסה את הספרים מעיניו, וכבר הק' כן המג"א עצמו דסיים שם דבסי' שטו משמע דשרי. ואפשר ליישב דהנה במ"ב כאן כתב דכשמועילה מדין כיסוי, צריך שיהיו שני כיסויים, ובכך יחשב ככלי בתוך כלי [ומבואר בדבריו דגם לענין עשיית צרכיו בעי ב' כיסויים, וכבר תמהו דמה המקור לכך], וא"כ אפשר דאיירי הכא שהספרים מכוסין ואינם נראים אלא שיש רק כיסוי אחד, ובנוסף עושה כאן מחיצה עשרה, דבאופן זה לא מועיל אלא מדין מחיצה, ולכך חשיב מחיצה המתרת.

## סתירת אהל עראי ומחיצה המתרת

י] כבר נתבאר דה"ה דאסור לסתור אהל עראי, ופשטות הפוסקים נראה דה"ה במחיצה המתרת דאסור לסותרה (ועי' בשש"כ פכ"ד סל"ח ובהע' קלג, ובחלק ג שם, מש"כ בשם הגרשז"א בזה).

יא] וכתב החזו"א (סי' נב ס"ק ז עיי"ש) דמסתבר דכמו דמותר לפרוס מחיצה שהיה בה טפח מבעוד יום, ה"ה דמותר לסותרה עד טפח, ומ"מ דוקא אם פרסה בשבת, אבל כשפרסה כולה מבעוד יום, אסור לסותרה אף שמשאיר בה טפח.

## מחיצה על ידי אנשים

יב] מבואר בגמ' (עירובין מג: - מד:) דאפשר לעשות מחיצה ע"י אנשים לטלטל בתוכה, ובלבד שלא ידעו מכך, אבל לדעת אסור, וכן פסק השו"ע (סי' שסב סעיף ה) "בכל עושים מחיצה, וכו', ואפילו באנשים שעומדים זה אצל זה, בפחות משלשה, ואפי' כשהם מהלכים, חשובים מחיצה וביניהם רשות היחיד, והוא שלא ידעו שהועמדו לשם מחיצה ואפילו אחד מהם יודע אסור" וכו', אלא דצריך ליזהר שיהיה מחיצה כשרה, היינו שיהיה לבוד בין רגליהם, ולא יזוזו ממקומם באופן שיפסלו את המחיצה.

יג] ונחלקו הראשונים בטעם החילוק בין מדעת לשלא מדעת. רבינו יהונתן (יב. בדפי הרי"ף) ביאר דכל מדעת דינו כמחיצה הנעשית במזיד דאסור לטלטל בה כמבואר בעירובין (כה.), אבל שלא מדעת הוי בשוגג, דאין איסור לטלטל בה בדיעבד [ואף כאן יש איסור בעשיית המחיצה, משום מחיצה המתרת, ולענין דיעבד יש חילוק בין שוגג למזיד]. והקשה הט"ז (שם ס"ק ג) דלדבריו צריך להיות תלוי בגברא המעמידם למחיצה, דהוא עובר על האיסור, וא"כ אף בשלא מדעת אסור כיון שהוא לדעת העושה, ומשום כן כתב דנראה כדברי רש"י שם (מד: ד"ה שלא) דאינו אסור משום עשיית מחיצה, כיון דאין דרך בנין בכך, ובמזיד אסור כמ"ש הרשב"א [והביאו הב"י שם] דאוושא מילתא בכך ויבואו לזלזל בשבת. ובריטב"א שם ביאר באופן אחר, דשלא מדעת לא דמיא לבנין, כיון שכל רגע יכולים לזוז משם, דאינם מודעים לכך שהם משמשים כמחיצה, אבל מדעת דמיא טפי לבנין. כן ביאר הבית מאיר (שסב, ה) בדעת הריטב"א.

עוד אפשר לומר [וכן ראיתי בגאון יעקב שם] דלעולם אין הפעולה מתייחסת לגברא המעמידם למחיצה, כיון דעומדים שם אדעתא דידהו, ודומה למה דקיי"ל דאין שליח לדבר עבירה, דאין העשיה מתייחסת למשלח, ה"ה כאן אין עמידתם מתייחסת אליו, ולכך אין לאסור אלא מחמתם, ולכך כשיודעים מכך אסור, אבל שלא מדעת, אין מי שעושה כן מדעת שיעבור באיסור.

## טפח מבעוד יום, כשלא חשיב מחיצה

יד] ומבואר ברמ"א דכל שיש בה טפח מבעוד יום, מותר להוסיף עליה בשבת. ולכאו' לענין מחיצה המתרת, הרי בטפח לבד לא מתיר כלום ואסור לשמש מטתו כך, וא"כ נמצא דעושה אותה 'למחיצה המתרת' בשבת, ואמאי שרי. אלא דכבר כתב בביה"ל (ד"ה שהיה) דבב"י הביא בשם המרדכי שהיה עושה טפח למעלה מן הגג, והקשה התו"ש דטפח מלמעלה לא קרוי מחיצה כלל, ותי' הפמ"ג דא"צ שם מחיצה ובכל גווני מותר, והביאור דאין דין שיהיה מחיצה כבר מבעוד יום, אלא דחז"ל לא אסרו אלא באופן שעושה מתחילה, אבל כשהוא המשך למה שהתחיל קודם שבת, אף שבמה שהתחיל לא חשיב מחיצה, מ"מ נחשב להמשך ושרי.

ובחזו"א (סי' נב ס"ק ח) מדוייק, דלא התירו אלא להמשיך מאותו טפח ולא ממקום אחר [דכתב 'אלא מתחיל לפרוס מהלבוד והלאה'], ולהנ"ל מבואר שפיר, דלא התירו אלא כשנחשב המשך.

[סעיף ב] **עצים שתוקעין ראשן האחד בדופן הספינה, וכופפין ראשן השני בדופן השני של הספינה, ופורסין מחצלת עליהם לצל, אם יש ברחבן טפח או אפילו אין ברחבן טפח, אם אין בין זה לזה שלשה טפחים, חשיבי כאהל ומותר לפרוס עליהם בשבת מחצלת, דהוי לה תוספת אהל עראי ושרי, ומטעם זה מחצלת פרוסה כדי טפח מותר לפרוס שאר המחצלת בשבת, וטפח שאמרו חוץ מן הכריכה.**

ונתבאר כאן, דלא אסרו חז"ל אלא לעשות אהל עראי בתחילה, אבל להוסיף על האהל שרי, ומשום כן אם יש בעצים שעל הספינה [היינו כדוגמת פרגולה] רוחב טפח מותר לפרוס עליהם סדין, דלא חשיב אלא שמוסיף על האהל, וכן אם יש בין עץ לעץ פחות מג' טפחים, הוי לבוד, וחשיב שיש בה רוחב ג' טפחים, ומותר לפרוס עליה סדין, אף שרוחב העץ עצמו פחות מטפח.

## אם שרי להמשיך ממקום שיש לבוד

טו] וכתב המ"ב (ס"ק יג) "ברחבן טפח. שרוחב העץ העגול היה טפח, ואפילו רק באחד מהן. וכן מה שכתב אם אין בין זה לזה וכו' היינו ג"כ אפילו רק במקום אחד, ואמרינן לבוד והוי כאלו היה ג' טפחים מכוסה במקום אחד". והיינו דכיון דבמקום אחד יש כבר אהל, או ע"י טפח או ע"י לבוד, מותר להוסיף עליה על פני כולה, דהוי תוספת אהל. אמנם דעת החזו"א (שם ס"ק ח) דדוקא בטפח ממש, אבל לענין לבוד אסור להוסיף עליה, ולא התירו לפרוס אלא על הלבוד עצמו, דמה דטפח מהני, משום דמצינו כן לענין טומאה דהוי אהל טפח, וכמבואר במ"ב (ס"ק לד) בשם הר"ח, ואין לבוד מועיל לענין טומאה, ולכן דווקא על הלבוד עצמו דחשיב כסתום, אך לא נחשב שיש כאן אהל טפח, להתיר להוסיף עליו. עוד כתב דאף אם יפרוס עכשיו על הלבוד טפח אין היתר להמשיך משום כן, דלא התירו אלא כשהיה פרוס טפח מבעוד יום. והסתפק שם כשיש חצי טפח מכאן וחצי טפח מכאן ולבוד באמצע, אם הוי כטפח מבעוד יום. אמנם בעומד מרובה על הפרוץ בוודאי מותר להמשיך האהל [וכן כתב בסי' ב ס"ק ט, לענין ציצית, דצריך ליזהר שלא יהיה נקב בית הצוואר, מרובה על שום כתף לצד רוחבו, אבל אם כל כתף רחב יותר מהנקב הוי עומד מרובה על הפרוץ וכשר].

## מחצלת כרוכה ויש ברחבה טפח

טז] ומבואר בשו"ע דהמחצלת עצמה לא מועילה ליחשב כטפח, אלא צריך שיהיה פרוסה [חוץ מרוחבה] טפח, אמנם כבר כתב המ"ב (ס"ק טז) דהיינו דווקא לחומרא, אבל אסור ליתנה במקום אחר כשהיא כרוכה לשם אהל. ובטעם הדבר, מבואר בשעה"צ (ס"ק כ) בשם הט"ז דנחלקו בזה רש"י ותוס' בעירובין (קב.), ודעת רש"י דא"צ לפורסה טפח אלא אף כשכרוכה כל שרוחבה טפח שפיר דמי, והשו"ע פסק להחמיר כתוס' דצריך לפרוס, אבל לאידך גיסא נקטינן לחומרא כדעת רש"י דחשיב אהל. עוד כתב בשם המאמר מרדכי דאף תוס' מודים בזה, דלא אמרו אלא לענין להוסיף עליו, דבאופן שלא נפרס ממנו טפח מבעוד יום, מיחזי כנותן בתחילה, דאינו נראה שנתן שם את הכריכה לשם אהל, אבל כשעושה כן מתחילה בודאי דאף בכרוכה חשיב אהל. וכן נקט בחזו"א (שם) בפשיטות, דבודאי אם ירצה להוסיף ולפרוס על המחצלת הכרוכה [כשאינה פרוסה טפח] מחצלת אחרת, חשיב תוספת ושרי, הרי דחשיב מקצת אהל, וא"כ פשוט דאף התוס' מודו דאסור ליתנה במקום אחר לשם אהל, וסיים החזו"א "ודעת אלו שנאדו מזה שהביא שם אינו מובן".

**דינים העולים**

1. אסור לעשות בשבת מחיצה בפני הנר, או הספרים, כדי לשמש מטתו [או לעשות צרכיו בפני הספרים] דחשיב מחיצה המתרת. ודעת המג"א דדוקא במחיצה י' טפחים שהנר נראית מתוכה [ומותר לשמש ע"י שמאפיל בטליתו], אבל במחיצה המכסה את כל הנר מותר, דחשיב כיסוי ולא מחיצה, ובמ"ב הביא דיש מהאחרונים שאוסרים אף באופן זה, ודעתו דאין להקל אלא בשעת הדחק, אמנם דעת החזו"א דאפשר להקל לכתחילה כמג"א, וכל שמכסה את הנר כולו, מותר לעשותו בשבת.
2. דעת הט"ז דכל שאפשר להתיר הדבר באופן אחר, לא חשיב מחיצה המתרת, ומשום כן התיר לעשות מחיצה ביו"ט כיון שאפשר לכבות את הנר בשביל זה [הלכה ואין מורין כן]. וה"ה בשבת יכול לכפות עליה נר, ודעת השעה"צ להקל ביו"ט כהט"ז ואף בשבת בשעת הדחק, אמנם החזו"א פליג דאף באופן זה חשיב מחיצה המתרת ואסור לעשותה בשבת או יו"ט.
3. מחיצה החוצצת בינו לבין הספרים, אך עדיין רואין את הספרים, דעת המג"א דאסור לשמש מטתו, וכתב דכאן בסי' שטו נראה דשרי, ויישבנו, דלא התירו כאן אלא כשהספרים מכוסין בכיסוי אחד דאז נצרך לדין 'מחיצה' שבו.
4. אסור לסתור אהל עראי, וה"ה למחיצה המתרת, ולסותרה ולהשאיר בה טפח, אם פרסה בשבת, מותר, ואם היתה פרוסה מבעוד יום אסור. [חזו"א].
5. מחיצה ע"י אנשים הוי מחיצה, ודווקא בשלא יודעים מכך, אבל ביודעים מכך אסור לטלטל בה [וכן לעשותה], והתבאר בראשונים כמה ביאורים בטעם החילוק בין מדעת לשלא מדעת.
6. כל שיש בה טפח מבעוד יום, מותר להוסיף עליה, אע"פ שאין על הטפח שם 'מחיצה' או שאינה מתרת. וימשיך מאותו טפח הפרוס, ולא ממקום אחר [כן מדוייק בחזו"א].
7. מותר לפרוס סדין על גבי קורות שיש בהן טפח [וכן להמשיך משם והלאה] וכן ע"ג לבוד, ואם יש לבוד במקום אחד, דעת המ"ב דמותר להמשיך לפרוס. ודעת החזו"א דאף אם יפרוס ע"ז טפח אסור להמשיך לפרוס משם והלאה. והסתפק בחצי טפח מכאן וחצי מכאן, ולבוד מחברו, אי חשיב טפח שיכול להמשיך לפרוס ממנו והלאה. אך בעומד מרובה על הפרוץ בוודאי שרי.
8. דעת השו"ע דצריך שיהיה פרוס טפח בדווקא, אבל אם המחצלת כרוכה אע"פ שיש ברחבה טפח לא מהני. ומ"מ אסור ליתנה במקום אחר כרוכה לשם אהל, [לדעת הט"ז משום דחיישנן לדעת רש"י, אבל לדעת התו' שרי דלא חשיב אהל כשהיא כרוכה, ולדעת המאמר מרדכי והחזו"א אף התו' מודו דאסור]. ומ"מ מותר להביא לידה מחצלת אחרת ולפורסה. [חזו"א].