21. סוגיא דבית שנפחת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

כ"ד שבט ע"ב

**סימן כ"א**

**בסוגיא דבית שנפחת**

**א] שיטות הראשונים בטעם שאין כאן מיגו וכו'**

**ב] שיטת רש"י בביאור דין טבל שאין מיגו ובביאור שיטת הר"מ לחלק בין אם האיסור בעולם**

**ג] בפלוגתת השער המלך ורעק"א**

**ד] יחקור האם סברת רש"י זה רק סברא דאין מיגו וכו' או שזה חשיב מוכן גם בשעת האיסור**

**ה] מה שיש לדון עוד בישוב שיטת רש"י מהקושיא מבסיס**

**ו] בדין מוקצה מחמת יום שעבר וספק איסור האם הוי כבית שנפחת**

**א**

**שיטות הראשונים בטעם שאין כאן מיגו וכו'**

א]גרסינן ביצה ל"א: בית שהוא מלא פירות ונפחת נוטל ממקום הפחת ר"מ אומר אף פוחת לכתחילה ונוטל ע"כ ומבואר שגם לרבנן שאסור לפחות הבית בכל אופן אם זה נפחת הפירות מותרים והקשו הראשונים למה לא נימא מיגו דאיתקצאי דכיון דבזמן דהבית היה סגור לא היה צורה להגיע לפירות מחמת איסור סותר של הבית [או מחמת איסור מוקצה אם אסור לצורך אוכ"נ] וא"כ הפירות היו מוקצה מחמת איסור ונימא מיגו וכו' ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים

א.רש"י וכן כתבו הרא"ש והטור להלכה דכיון דהגמ' מעמידה באוירא דליבני א"כ כל האיסור סותר הוא רק דרבנן ואיסור דרבנן זה לא סיבה למיגו וכו' כמו דמבואר בגמ' דטבל אין בזה דין מיגו וכו' כיון דאם עבר ותיקנו מתוקן וביאר רש"י שהכונה כי איסור תיקונו הוא רק דרבנן

ב. רש"י בעירובין וכן תוס' בסוגין כתבו דהמשנה כר"ש דלית ליה מיגו וכו' דהינו דממילא אפילו אם האיסור סתירה יהיה מדאוריתא בכל אופן אין פה מיגו וכו' ועיין תוס' דביארו למה הגמ' לא מביאה מזה ראיה שיש סתם משנה כר"ש והנה רש"י ותוס' סתמו דבכל אופן אין מיגו ומשמע שגם אם זה יהיה בית בריא שלא עומד להיפחת ועיין חזו"א דכתב לדון שכאן זה לא דחיה בידים וממילא גם באינו יושב ומצפה מותר ויש לדון עוד דכאן אפילו אם זה דחיה בידים אבל זה וודאי אריה דרביע עליה וממילא לר"ש שאריה דרביע עליה זה לא הקצאה ה"ה כאן וצ"ע אמנם ברא"ש ובטור מבואר שבאמת לר"ש רק ברעועה מותר אבל בבריאה אסור וכן הוא בריטב"א בעירובין

ג. הרמב"ן כתב שכוונת רבנן שזה נפחת מערב שבת וכוונת המשנה שאסור להגדיל הפחיתה ובאמת אם זה יהיה סגור גם אם זה יפחת זה ישאר באיסורו

ד.עיין פסקי הריא"ז שכתב שמדובר שנאבד המפתח בשבת וממילא לא היה הקצאה אלא באמצע שבת עוד הוסיף שחשב בתחילת שבת שזה היה פתוח וביאר הגרשז"א דס"ל דמה דבטעות לא היה הקצאה זה סיבה שזה לא יהי מוקצה וממילא אין כאן מיגו וכו'

ה. וברמב"ן הובא בר"ן כתב שכה"ג כיון שהדבר מצד עצמו ראוי ורק שיש גורם חיצוני שמפריע לגשת אליו אין זה סיבה להיות מוקצה כלל ולפ"ז גם אם יהיה איסור דאוריתא לשבור הבית וכדו' כיון שהדבר בעצם אין עליו שום סיבת הקצאה אין הוא מוקצה כלל

**ב**

**שיטת רש"י בביאור דין טבל שאין מיגו ובביאור שיטת הר"מ לחלק בין אם האיסור בעולם**

ב]והנה בגמ' מבואר דטבל אם תיקנו אותו בשבת אין בזה מיגו וכו' וביאר רש"י במשנתינו וכן לקמן ל"ד: דהטעם כיון שאיסור תיקונו הוא רק מדרבנן ממילא אין בזה מיגו דאיתקצאי ולמד מזה גם לאיסור סותר מדרבנן דאוירא דליבני ועיין חידושי הר"ן שבת מ"ה: שכתב מטעם זה דדבר שהוא מחוץ לתחום שהגיע לתוך התחום אין בזה מיגו וכו' כיון שהאיסור הבאתו לתוך התחום הוא רק מדרבנן

והקשו תוס' הרי מבואר בגמ' דבסיס לאחר שנפל האיסור זה אסור מצד מיגו דאיתקצאי כגון מטה שיש עליה מעות או סל שהאפרוחים עולים עליו והרי האיסור מוקצה שהיה עליו הוא רק מדרבנן ומצאנו שני אופנים בצורת הקושיא הרמב"ן כתב שכל האיסור טלטול בסיס זה מדרבנן ובתוס' משמע שהקושיא שהרי יכול להוריד המוקצה מהבסיס ואיסור זה הוא רק מדרבנן

ועיין תוס' שכתבו בשם הר"ם ליישב דרק במקום שסיבת האיסור אינה בעולם מועיל שאיסור דרבנן לא יעשה מיגו וכו' אבל במקום שסיבת האיסור עדיין בעולם כגון באפרוחים או מעות כה"ג יש דין בסיס גם באיסור דרבנן וחזרו והקשו שא"כ גם בבית שנפחת חשיב שהפחת בעולם והנה עיין דגול מרבבה סימן תקי"ח שביאר שכוונת תוס' לשאול מצד שהאבנים מוקצה אמנם הדבר תמוה כמו שהקשה החזו"א מ"ז י"ט שהרי תוס' ס"ל שהותר מוקצה לצורך אוכל נפש כמבואר בא"ד ועיין שפת אמת שכתב ליישב שכאן שיש גם איסור סותר ממילא גם לא הותר איסור מוקצה אמנם כל זה נכון אם זה גדר של היתר מיוחד על איסור מוקצה אמנם עיין בית יעקב כתובות ז. וכן בקהלת יעקב סימן תק"ט וכן בעוד אחרונים דביארו שזה סברא שאיסור טלטול מוקצה לא גזרו לצורך אוכל נפש שזה כמו שאר מלאכות שהותרו לצורך אוכל נפש וא"כ גם במקום שיש עוד איסור זה לא סיבה לאסור [אמנם בפשוטו בתוס' בכתובות דמבואר שאסור לצורך מצוה מבואר לא כך עיין זכרון שמואל] וכתב החזו"א דצ"ל שכל שסיבת האיסור הוא לא במוקצה עצמו חשיב שהאיסור בעולם דהינו שרק במקום שסיבת האיסור הוא בגוף הפירות ואפשר להפקיעו כה"ג אין בזה מיגו משא"כ במקום שסיבת האיסור היא לא בגוף הפירות ולכן גם כאן בבית שנפחת שהאיסור סותר זה מחוץ לפירות ביחס לפירות חשיב שהאיסור בעולם וצ"ב הסברא בזה אמנם כן מוכח מדברי תוס'

והנה בעיקר הסברא המבוארת בתוס' דאיסור דרבנן זה לא עושה מיגו וכו' צ"ב הרי למעשה אדם מקצה דעתו מהחפץ ומה זה שונה מכל הקצאה ובפשוטו הביאור כמבואר בחידושי רעק"א בחולין ט"ו. הובא בליקוטים קנ"ו דאיסור דרבנן זה איסור שקל בעיני האדם ולכן הוא לא מקצה דעתו מחמת איסור זה ולפ"ז לכאורא אין מקום לחילוקי התוס' שזה רק סברא בגדר האיסור אבל מצד האדם וודאי שחילוקים אלו זה לא סיבה שהוא יותר יקצה את דעתו או פחות יקצה את דעתו ולכאורא משמע מכאן שהדין מיגו וכו' במחמת איסור זה מצד שם האיסור שבזה ובזה שיך לדון שאיסור דרבנן אין לזה שם איסור ולחלק בין האיסורים וצ"ב טעם הדברים

והנה עיין בית הלוי ח"א סי"ג סק"ז דהקשה מה דנו הראשונים בבית שנפחת שיהיה מוקצה הרי קטן אוכל נבילות אין בי"ד מצווים להפרישו וא"כ הרי זה ראוי לקטן ומה זה שונה מדבר שראוי לבהמה וכתב לחדש שכיון שזה חפצא דאיסורא לא עוזר מה שקטן יכול לאוכלו דהיינו דדבר שיש עליו איסור דרבנן השם של האיסור הוא זה שנותן לו שם מוקצה ואינו מוכן ולא רק מצד שבפועל אי אפשר להשתמש בו ולפ"ז יש לבאר שזהו יסוד סוגין דבדבר שאסור מדרבנן אין לזה שם איסור וממילא אין כאן סיבה להקצאה ובזה חילק הר"ם בין האיסורים דרבנן שיש סוג איסור שזה סיבה להפקיע שם מוכן ויש סוג איסור שזה לא סיבה להפקיע שם מוכן אמנם בפשוטו הדברים צ"ע דהרי הגמ' דנה שאפילו לר"י איסור זה לא עושה מוקצה ועד כמה שהשם איסור הוא סיבת ההקצאה א"כ לא שייך סברא זו וצ"ל שלמסקנא שזה עושה מוקצה גדר הדברים כנ"ל שהאיסור הוא זה שמחשיבו לאינו מוכן ולא שיש כאן הקצאה מצד הגברא אמנם אין זה במשמעות הגמ' כלל דהגמ' הרי רצתה לדמות דבר זה למיאוס או נולד וצ"ע

והנה בעיקר דברי הבית הלוי יש כאן חידוש גדול דגם דבר שהוא לא איסור בחפצא אלא רק שיש כאן איסור גברא לתקן הדבר [וכגון בית שנפחת] שגם בזה השם איסור של שבת זה מפקיע ממנו שם אוכל ומחשיבו כדבר שאינו מוכן ובפשוטו גם אם כדבריו זה רק סברא בדבר שהוא אסור בעצם ולא שיש איסור לתקנו

והנה הראשונים דנו שיהיה מוקצה מחמת יום שעבר והקשו האחרונים למה שזה לא יחשב גמרו בידי אדם וכתב הק"ש ביצה אות ו' שעל דבר שהוא חפצא של איסור לא שייך לומר גמרו בידי אדם ובפשוטו הביאור כנ"ל שהשם איסור הוא זה שמגדיר שזה אינו מוכן אמנם שם הדבר מובן דיש עליו איסור מוקצה וכדו' וכנ"ל ולא שהנידון שיש עליו איסור לתקנו ולהופכו לדבר הראוי וצ"ע

**ג**

**בפלוגתת השער המלך ורעק"א**

והנה בעיקר המבואר ברש"י שאיסור דרבנן זה לא סיבה לעשות מיגו דאיתקצאי יש מקום לדון האם הכוונה שכיון שכל האיסור הוא מדרבנן כה"ג חשיב מוכן דזה לא סיבה להקצאה אמנם יתכן שזה וודאי שדבר שיש עליו איסור שימוש מדרבנן חשיב אינו מוכן ורק במקום שהדבר מצד עצמו ראוי ורק שיש איסור לתקנו כה"ג כיון שזה רק איסור דרבנן זה לא סיבה להקצאה מצד הגברא דיכול לעבור את האיסור ובביאור הסברא יתכן שזה סברא מצד הגברא שחמיר יותר דבר שאסור בעצם מדבר שרק יש איסור לעשותו למתוקן אמנם יתכן בזה עוד דהרי מבואר בגמ' בחולין שדנה שגם לר"י אין מוקצה מחמת איסור מצד אריה דרביע עליה וא"כ אפילו שהכריעה הגמ' שזה לא סיבה שאדם לא יקצה אבל כל זה באיסור דאוריתא אבל באיסור דרבנן כה"ג כיון שזה לא חמיר זה סברא שאין כאן הקצאה ומצד הסברא של אריה דרביע עליה ולפ"ז כל זה שייך אם הדבר לא ראוי מצד איסור שבת לתקנו אבל במקום שיש על הדבר איסור דרבנן זה לא שייך

[והנה הבעל המאור ביאר כרש"י שאיסור דרבנן זה לא עושה מיגו וכו' וכתב שהמקור מטבל ולפ"ז צ"ע למה סוכה רעועה שנפלה יש בה מיגו דאיתקצאי הרי כתב הבעל המאור שכל איסור סתירתה זה דרבנן ובאיסור דרבנן אין מיגו וכו' ועיין חזו"א מ"ט ג' שכתב בהכרח לישב דשם זה מצד עצמו לא עומד לסתירה כה"ג אדם מקצה גם מחמת אריה דרביע עליה ולכאורא זה כנ"ל שכל הסברא שאין הקצאה לא כי איסור דרבנן נחשב כמוכן אלא מצד אריה דרביע עליה וכנ"ל]

והנה מצאנו דנחלקו בזה רבותינו האחרונים דהנה עיין תוס' ביצה ד. ובעוד דוכתי שדנו שביצה שנולדה ביו"ט ושבת לאחריה זה יאסר מצד מיגו דאיתקצאי בין השמשות מצד ספק יום שעבר והקשה השער המלך והקהלת יעקב סימן תק"ה דהרי שיטת רש"י שאיסור דרבנן לא אומרים מיגו וכו' והרי האיסור מוקצה הוא רק איסור דרבנן וזה לא סיבה לומר מיגו וכו' וכתב רעק"א הובא בליקוטים ביצה ד. דאין זה קשה דלא מצאנו הסברא של איסור דרבנן רק במקום שלולי האיסור דרבנן יכול להפקיע האיסור מיד אבל כאן שבזמן בין השמשות לא יכול להפקיע האיסור בזה גם באיסור דרבנן אמרינן מיגו וכו'

והנה בפשוטו נחלקו בדבר זה הראשונים דהנה התוס' הקשו על רש"י מבסיס ממטה שיש עליה מעות ומסל לפני האפרוחים ולא הקשו מכל נר דהינו שרק כאן שיכול לסלק המוקצה הוקשה להם וכן עיין ריטב"א בשבת מ"ג. שהקשה שהרי כיבוי הנר זה רק איסור דרבנן אמנם עיין רמב"ן במלחמות סוף פ"ד דביצה דהקשה שהרי כל האיסור לטלטל בסיס לשלהבת זה רק איסור דרבנן והנה מדברי הרמב"ן מבואר כשער המלך שכל שסיבת ההקצאה בגלל איסור דרבנן זה לא צריך להחשב מוקצה אמנם מתוס' והריטב"א משמע שלא הוקשה להם אלא במקום שיכול לבטל את סיבת ההקצאה [ובאמת דבפשוטו סברת הר"מ כמו שביארנו לעיל שתלוי באיזו צורה נפקע סיבת ההקצאה חזינן מפורש שכל ההיתר כי אפשר להפקיע האיסור וכנ"ל]

והנה עיין רמב"ן בתוך דבריו שהקשה דמבואר בגמ' דבכור דראהו חכם הוי מוקצה לר"ש והרי האיסור לראות מומים זה רק מדרבנן ותירץ שכיון שאי אפשר אלא על ידי אחרים בזה מקצה דעתו וצ"ע הרי בכור שנפל בו מום כל האיסור לשוחטו על מום זה הוא רק איסור דרבנן ועד כמה שאיסור דרבנן זה לא סיבה להקצאה א"כ גם כאן אין לו סיבה להקצות דעתו מבכור זה ולכאורא מבואר מזה שרק באיסור שבת זה סיבה שלא יהיה הקצאה ולא באיסור מטעם אחר ולכאורא הסברא דבאמת גם הרמב"ן מודה שזה רק סברא במקום שזה אריה דרביע עליה והרי מבואר בלשון הרמב"ן ביצה כ"א שבאיסור שבת חשיב אריה דרביע עליה ולא באיסור אחר אלא שס"ל שכל שהדבר מצד עצמו ראוי ורק איסור צדדי מונע שכה"ג זה פחות סיבה להקצאה אם האיסור הוא דרבנן אינו מקצה דעתו ולכן גם בבסיס כיון שהאיסור שמונע הוא רק דרבנן זה סיבה שלא יהיה הקצאה מחמת אריה דרביע עליה ולפ"ז בבכור שהרי אין לו אפשרות לעבור על האיסור שבת דזה תלוי באחרים בזה אמרינן מיגו וכו' ולפ"ז לכאורא בגוונא דהשער המלך דהאיסור של היום הקודם זה כמו איסור בכור בזה לא שייך כלל הסברא של איסור דרבנן שזה לא עושה הקצאה

והנה עיין תוס' ביצה ו. דנקטו דמה דעגל במעי אמו אי אפשר לשוחטו זה סיבה למוקצה ועיין קהלת יעקב [לבעל הנתה"מ] סימן תצ"ח שנקט שלדברי רש"י שאיסור דרבנן זה לא סיבה למיגו וכו' ה"ה כאן זה לא סיבה למיגו והנה כאן זה איסור לא מצד שבת אלא מצד דיני שחיטה ולכאורא למבואר ברמב"ן בזה אין את סברת רש"י וצ"ע

[ויתכן עוד דגם אם נימא דגם בשאר איסורים אמרינן הסברא שזה אריה דרביע עליה אמנם יתכן שכל הסברא שכיון שהדבר מצד עצמו ראוי ממילא כל שיש לו צד שימוש הוא לא מקצה דעתו ויתכן שבנר כיון שיש לו צד שימוש אם זה יכבה לכן לא מקצה דעתו אבל עד כמה שזה תלוי ביד אחרים שאין לו שום צד שימוש בזה הוא ודאי מקצה דעתו וכמו לצד הגמ' שבמוקצה מחמת איסור אין הקצאה לר"י ובכל אופן חזינן שבבכור זה אסור ובהכרח כסברא הנ"ל שכה"ג שאין שום אפשרות שימוש חל הקצאה כמו באוצר לר"י וצ"ע בזה

ולכאורא מבואר כן מדברי הבעל המאור שכתב שבית שנפחת יש יותר סברא להתיר בזה איסור דרבנן כיון שחושב שאולי זה יפחת מאליו משא"כ בטבל ומבואר שהסברא של איסור דרבנן זה גם סברא לענין שאין הקצאה לאחרי שיפחת אמנם עד כמה שלא מצפה שזה יפחת זה אסור ודו"ק בזה]

והנה למה דנתבאר מדברי תוס' שס"ל שרק במקום שיכול להפקיע האיסור יש הסברא דאיסור דרבנן לא עושה מיגו דאיתקצאי לכאורא הביאור בזה דבמקום שסיבת ההקצאה כי יש איסור ולא יכול לתקן הדבר כה"ג שזה איסור דרבנן זה לא סיבה להקצאה אבל לפ"ז לכאורא במקום שסיבת ההקצאה לא מחמת האיסור לתקן וודאי שזה יהיה מוקצה והנה לענין אפרוחים הקשו התוס' בשבת מ"ג. דהרי בידו להפריחם וא"כ אין סיבה להקצאה ותירצו שכיון שמדעתו הניח האפרוחים ואין דעתו להפריחם א"כ יש כאן סיבה להקצאה וצ"ע א"כ מה הקשו על רש"י דבבסיס כיון שזה איסור דרבנן אין סיבה למיגו וכו' הרי כל מה דרש"י חידש שהאיסור זה לא סיבה להקצאה אבל כאן שגם ללא האיסור יש כאן הקצאה א"כ אין שום סברא שכיון שזה איסור דרבנן לא יהיה כאן מיגו וכו' והניחא לרמב"ן שיסוד הסברא דאיסור דרבנן אין זה סיבה שיחשב אינו מוכן כיון שיכול לעבור איסור דרבנן א"כ גם כאן הרי יכול לטלטל הבסיס אבל לתוס' לכאורא אין מקום לקושיא הנ"ל וצ"ע[[1]](#footnote-2)

ולכאורא מוכח מזה דגם לתוס' עיקר הסברא כמבואר ברמב"ן שאיסור דרבנן זה לא סיבה להחשב כאינו מוכן [וכנ"ל בענף ב'] אלא שס"ל שאיזה איסור דרבנן זה לא סיבה להחשב אינו מוכן כזה איסור שאפשר להפקיעו וכלשון הריטב"א שבת מ"ג לענין ביטול כלי מהיכנו שכה"ג זה הקצאה חלשה ולפ"ז בבסיס כיון שיכול לסלק הבסיס א"כ ההקצאה כאן היא הקצאה חלשה וזה עצמו סיבה שזה לא עושה מיגו וכו' וצ"ע בזה

**ד**

**יחקור האם סברת רש"י זה רק סברא דאין מיגו וכו' או שזה חשיב מוכן גם בשעת האיסור**

בעיקר הא דמבואר ברש"י דאיסור דרבנן זה לא סיבה לומר מיגו וכו' לכאורא יש לבאר דבר זה בשני אופנים או שוודאי שבזמן שיש כאן האיסור דרבנן חשיב אינו מוכן אלא שזה הקצאה חלשה שזה לא סיבה לומר מיגו וכו' וכמו לראשונים שמועיל תנאי במוקצה וכמו אם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים דמבואר בחלק מהראשונים שהכוונה שכה"ג יכול להכין לענין אחרי זה ולפ"ז מה שבשעה שזה טבל הוא מוקצה כיון שלגבי זמן שהוא טבל יש כאן הקצאה או דנימא דבאמת כיון שזה רק איסור דרבנן אין כאן הקצאה כלל דהינו דהאיסור דרבנן זה לא סיבה להחשב אינו מוכן כלל ומה שזה מוקצה מצד שכיון דבפועל אינו ראוי לשימוש חשיב עצים ואבנים שלכן זה מוקצה וכתוס' קנ"ו: על מחובר או בעלי חיים שאפילו שזה מוכן לעורבים בכל אופן בשעתו זה מוקצה וכמו לצד הגמ' חולין י"ד. שאיסור זה לא סיבה למוקצה ובכל אופן בשעתו זה מוקצה ובהכרח כי כיון שזה לא ראוי לשימוש זה עצים ואבנים [ועיין סימן י' י"א כ"ח שהארכנו קצת ביסוד זה] והנה לכאורא וודאי שלשון הגמ' שטבל מוכן הוא אצל שבת משמע שחשיב מוכן גם בזמן איסורו ולא רק שזה סברא שלא יהיה מיגו וכו' וכן הוא בלשונו של החזו"א מ"ז י"ח ע"ש וכן הוא בפשוטו לסברת האחרונים הנ"ל שזה רק סברא מתי שיכול לתקן ולהפקיע האיסור

ולכאורא יש לדון בכל זה נפק"מ גדולה דהנה יש לעיין בבית שפחיתתו הוא איסור דרבנן האם לפני שנפחת הפירות הם מוקצה או לא ויתכן נפק"מ בקופסת שימורים סגורה שהדרך לרוקן תכולתה בפתיחתה שכל האיסור לפותחה גם לדעת החזו"א הוא רק איסור דרבנן האם בזמן שהוא סגור הוא מוקצה או לא [אם נימא שלא עוזר מה שיכול לפתוח דרך עשית נקב בשני הצדדים כיון שזה דבר שלא רגילים] והנה לרמב"ן שכיון שהדבר מצד עצמו הוא ראוי ורק יש מונע חיצוני שלכן זה לא מוקצה לכאורא וודאי שזה סברא שגם קודם שפתחו אין כאן הקצאה כלל וגם הקופסה עצמה משמשת לתכולתה שאינה מוקצה אמנם לדעת רש"י בפשוטו הוא כמו טבל וכמו שטבל בשעתו הוא מוקצה ורק שלא אומרים מיגו וכו' ה"ה כאן אמנם לכאורא יש מקום לומר שהוא תלוי בנ"ל שעד כמה דנימא שכל סברת רש"י רק שלא אומרים מיגו וכו' אבל בשעתו יש כאן הקצאה ה"ה כאן וודאי שבשעתו זה מוקצה אבל אם נימא שהגדר שאיסור דרבנן חשיב שגם בשעתו אין כאן הקצאה כלל ורק שזה מוקצה מצד שזה עצים ואבנים בזה יתכן וודאי דכל זה בטבל שהפירות מצד עצמם הם אסורים אבל בבית סגור שהפירות מצד עצמם הם ראוים כה"ג וודאי שלא שייך לומר שזה מוקצה מצד הדין עצים ואבנים וכל נידון רש"י הוא רק שיש כאן הקצאה מצד הגברא כיון שלמעשה לא יכול להשתמש אבל עד כמה שאין הקצאה מצד הגברא בזה וודאי שאין כאן סיבה למוקצה וכנ"ל [ויתכן נפק"מ לפירות שהם חוץ לתחום דכתב הר"ן שבת מ"ה דאין בזה מיגו וכו' כיון שאיסור הבאתם הוא רק מדרבנן ולנ"ל זה סברא שגם במקומו זה לא מוקצה כיון שאין בהם איסור בחפצא ויל"ע במבואר שם]

והנה לפ"ז יש מקום לדון שאין מקום לקושית תוס' מבסיס דהרי בפשוטו גדר דין בסיס שהוא טפל למוקצה ומדרבנן זה מקבל את דיני המוקצה וא"כ מדרבנן הוא חשיב אינו מוכן כמו המוקצה עצמו וא"כ לכאורא כאן וודאי דבשעתו חשיב אינו מוכן וא"כ וודאי יש כאן סיבה להקצאת האדם כיון שדבר זה אינו מוכן ואין זה דומה לטבל ששם כל סברת רש"י שדנים שגם בשעתו זה חשיב מוכן אבל כאן בשעתו לכאורא וודאי שזה לא מוכן ולכאורא מבואר בתוס' שגם טבל בשעתו זה אינו מוכן ורק שזה סברא שהקצאה מחמת איסור דרבנן זה לא סיבה למיגו וכו' וא"כ גם כאן כיון שכל סיבת הקצאתו מחמת שמדרבנן זה טפל למוקצה לכן זה סיבה שלא יהיה מיגו וכו' אמנם אין זה מוכרח דיתכן דס"ל לתוס' שכיון דמה שזה חשיב אינו מוכן זה מחמת איסור דרבנן ממילא זה סיבה שאדם לא מקצה דעתו מזה כלל וצ"ע בפרט זה

**ה**

**מה שיש לדון עוד בישוב שיטת רש"י מהקושיא מבסיס**

והנה בעיקר דין בסיס ידוע לחקור האם יסודו מדין טפילות למוקצה דנתחדש דדבר שהוא טפל למוקצה דינו כמוקצה ומקבל את דיני המוקצה או שגדר הדין שכיון שזה טפל למוקצה ממילא דנים שההקצאה שיש על המוקצה יש גם על זה והנה אם נימא כצד זה אין מקום לקושית התוס' דהרי תוס' לא הקשו שכל איסור מוקצה זה מדרבנן ממילא לא שייך כאן מיגו דודאי דדבר שהוא לא מוכן ולכן אדם מקצה דעתו וודאי זה סיבה למיגו וכו' דלא האיסור מוקצה הוא הסיבה למיגו וכו' אלא הקצאת האדם וא"כ עד כמה דבבסיס הגדר שהוא מקצה דעתו מהבסיס כמו מהמוקצה א"כ וודאי שעל זה יש מיגו וכו' אמנם הטעם פשוט דתוס' לא תירצו כן דהרי הגמ' אומרת שבסיס נחשב מוקצה מחמת איסור ובפשוטו הכוונה לאיסור בסיס ומבואר שזה לא מיגו דאיתקצאי מצד השם מוקצה שהיה עליו אלא מצד האיסור בסיס ועל זה הקשו תוס' דהרי זה רק איסור דרבנן וז"ב

עוד היה אפשר לבאר דהסברא דאיסור דרבנן לא עושה מיגו דאיתקצאי זה רק סברא שכיון שאפשר להפקיע את האיסור דרבנן לכן אין זה איסור חמור וחשיב שזה דבר מוכן וממילא בסיס כיון שיסוד האיסור שזה טפל למוקצה א"כ גדר האיסור שזה כמו מה שעליו וכיון שהאיסור שעליו הוא איסור חמור שהוא הרי אין לו היתר לאיסורו ממילא זה גם דרגת המוקצה של בסיס ולכן יש בזה מיגו וכו' אמנם לכאורא מהא דמבואר בגמ' דבסיס זה מוקצה מחמת איסור ומבואר בריב"ש סימן צ"ג הובא במ"ב סימן רע"ט סק"א שהכונה כיון שהיה על זה איסור בסיס א"כ מבואר שהדין מיגו זה מחמת הקצאת הגברא מחמת האיסור בסיס והרי את זה יכול לבטל

**ו**

**בדין מוקצה מחמת יום שעבר וספק איסור האם הוי כבית שנפחת**

והנה מבואר כאן דנחלקו הראשונים בבית שנפחת האם יש כאן סיבה להקצאה דדעת רש"י דאפילו שזה סיבה חיצונית זה סיבה למוקצה והרמב"ן חולק שכה"ג זה לא סיבה למוקצה והנה דנו הראשונים האם אומרים מוקצה מחמת יום שעבר ודעת תוס' ביצה ד. שלא אומרים ודעת הר"ן שם שבמוקצה מחמת מצוה שזה חמור כן אומרים וצ"ע שלכאורא לדעת רש"י זה לא גרע מבית שנפחת שלמעשה מספק הוא לא יכול להשתמש ולמה שזה לא סיבה שיחשב שיש כאן הקצאה ועיין בבעל המאור שכתב על שני יו"ט שאין להקשות דנימא מיגו דהרי רק אחד קדוש וצ"ע שהרי הוא הקשה מבית שנפחת חזינן שזה סיבה להקצאה וא"כ ה"ה כאן ומאידך קשה דדעת הר"ן דבמצוה אומרים מחמת יום שעבר הרי כיון שבבית שנפחת ס"ל כרמב"ן שמונע חיצוני זה לא סיבה להקצאה למה כאן זה כן סיבה להקצאה וצ"ל שכיון שיש ספק איסור בו עצמו חשיב שהוא לא ראוי לשימוש ולא מחמת גורם חיצוני

עוד דנו האחרונים בספק איסור שיתברר ביו"ט האם זה סיבה למיגו וכו' דדעת המהרש"א ביצה ו. ורעק"א סימן תצ"ח שזה סיבה למיגו וכו' אמנם דעת הצל"ח והחת"ס ביצה ו. שזה לא סיבה ולכאורא מסברא זה תלוי בנידון הראשונים לנ"ל האם כשיש מונע חיצוני מלהשתמש זה סיבה למוקצה דלמעשה גם כאן יש מונע חיצוני וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שלר"י דדבר שאינו מתכוין אסור אסור לטלטל נר שמא יכבה ומשמע שזה עצמו הסיבה שיש כאן מיגו וכו' ועיין רשב"א דביאר שזה מיגו דאיתקצאי כיון שאסור לטלטל הנר שמא יכבה ולכאורא מבואר שגם גורם חיצוני זה סיבה להחשב מוקצה מחמת איסור וצ"ל שכאן הכלי עצמו הוא במצב שאסור לטלטלו מחמת שזה יכבה משהו אחר ואין זה דומה לבית שנפחת שבפירות עצמם אין שום איסור ועיין מנחת שלמה סימן י' שכתב מכח זה שמקרר שבפתיחתו נדלק נורה הדלת מוקצה מחמת איסור

**כתיבה ראשונית**

**שיטות הראשונים בטעם שאין כאן מיגו וכו'**

א]גרסינן ביצה ל"א: בית שהוא מלא פירות ונפחת נוטל ממקום הפחת ר"מ אומר אף פוחת לכתחילה ונוטל ע"כ ומבואר שגם לרבנן שאסור לפחות הבית בכל אופן אם זה נפחת הפירות מותרים והקשו הראשונים למה לא נימא מיגו דאיתקצאי דכיון דבזמן דהבית היה סגור לא היה צורה להגיע לפירות מחמת איסור סותר של הבית [או מחמת איסור מוקצה אם אסור לצורך אוכ"נ] וא"כ הפירות היו מוקצה מחמת איסור ונימא מיגו וכו' ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים

א.רש"י וכן כתבו הרא"ש והטור להלכה דכיון דהגמ' מעמידה באוירא דליבני א"כ כל האיסור סותר הוא רק דרבנן ואיסור דרבנן זה לא סיבה למיגו וכו' כמו דמבואר בגמ' דטבל אין בזה דין מיגו וכו' כיון דאם עבר ותיקנו מתוקן וביאר רש"י שהכונה כי איסור תיקונו הוא רק דרבנן

ב. רש"י בעירובין וכן תוס' בסוגין כתבו דהמשנה כר"ש דלית ליה מיגו וכו' דהינו דממילא אפילו אם האיסור סתירה יהיה מדאוריתא בכל אופן אין פה מיגו וכו' ועיין תוס' דביארו למה הגמ' לא מביאה מזה ראיה שיש סתם משנה כר"ש והנה רש"י ותוס' סתמו דבכל אופן אין מיגו ומשמע שגם אם זה יהיה בית בריא שלא עומד להיפחת ועיין חזו"א דכתב לדון שכאן זה לא דחיה בידים וממילא גם באינו יושב ומצפה מותר ויש לדון עוד דכאן אפילו אם זה דחיה בידים אבל זה וודאי אריה דרביע עליה וממילא לר"ש שאריה דרביע עליה זה לא הקצאה ה"ה כאן וצ"ע אמנם ברא"ש ובטור מבואר שבאמת לר"ש רק ברעועה מותר אבל בבריאה אסור וכן הוא בריטב"א בעירובין

ג. הרמב"ן כתב שכוונת רבנן שזה נפחת מערב שבת וכוונת המשנה שאסור להגדיל הפחיתה ובאמת אם זה יהיה סגור גם אם זה יפחת זה ישאר באיסורו

ד.עיין פסקי הריא"ז שכתב שמדובר שנאבד המפתח בשבת וממילא לא היה הקצאה אלא באמצע שבת עוד הוסיף שחשב בתחילת שבת שזה היה פתוח וביאר הגרשז"א דס"ל דמה דבטעות לא היה הקצאה זה סיבה שזה לא יהי מוקצה וממילא אין כאן מיגו וכו'

ה. וברמב"ן הובא בר"ן כתב שכה"ג כיון שהדבר מצד עצמו ראוי ורק שיש גורם חיצוני שמפריע לגשת אליו אין זה סיבה להיות מוקצה כלל ולפ"ז גם אם יהיה איסור דאוריתא לשבור הבית וכדו' כיון שהדבר בעצם אין עליו שום סיבת הקצאה אין הוא מוקצה כלל

**שיטת רש"י בביאור דין טבל שאין מיגו ובנידון הראשונים מה זה שונה מבסיס**

ב]והנה בגמ' מבואר דטבל אם תיקנו אותו בשבת אין בזה מיגו וכו' וביאר רש"י במשנתינו וכן לקמן ל"ד: דהטעם כיון שאיסור תיקונו הוא רק מדרבנן ממילא אין בזה מיגו דאיתקצאי ולמד מזה גם לאיסור סותר מדרבנן דאוירא דליבני ועיין חידושי הר"ן שבת מ"ה: שכתב מטעם זה דדבר שהוא מחוץ לתחום שהגיע לתוך התחום אין בזה מיגו וכו' כיון שהאיסור הבאתו לתוך התחום הוא רק מדרבנן

והקשו תוס' הרי מבואר בגמ' דבסיס לאחר שנפל האיסור זה אסור מצד מיגו דאיתקצאי כגון מטה שיש עליה מעות או סל שהאפרוחים עולים עליו והרי האיסור מוקצה שהיה עליו הוא רק מדרבנן ובפשוטו כוונתם כמבואר במלחמות דכל איסור הטלטול שהיה על זה בתחילת השבת הוא איסור בסיס שהוא איסור דרבנן וע"ש ברמב"ן שהוסיף שהרי לכבות הנר זה רק איסור דרבנן וה"ה להוריד המוקצה מהבסיס וכן הקשה הריטב"א בשבת

והנה בעיקר דין בסיס ידוע לחקור האם יסודו מדין טפילות למוקצה דנתחדש דדבר שהוא טפל למוקצה דינו כמוקצה ומקבל את דיני המוקצה או שגדר הדין שכיון שזה טפל למוקצה ממילא דנים שההקצאה שיש על המוקצה יש גם על זה והנה אם נימא כצד זה אין מקום לקושית התוס' דהרי תוס' לא הקשו שכל איסור מוקצה זה מדרבנן ממילא לא שייך כאן מיגו דודאי דדבר שהוא לא מוכן ולכן אדם מקצה דעתו וודאי זה סיבה למיגו וכו' דלא האיסור מוקצה הוא הסיבה למיגו וכו' אלא הקצאת האדם וא"כ עד כמה דבבסיס הגדר שהוא מקצה דעתו מהבסיס כמו מהמוקצה א"כ וודאי שעל זה יש מיגו וכו' אמנם הטעם פשוט דתוס' לא תירצו כן דהרי הגמ' אומרת שבסיס נחשב מוקצה מחמת איסור ובפשוטו הכוונה לאיסור בסיס ומבואר שזה לא מיגו דאיתקצאי מצד השם מוקצה שהיה עליו אלא מצד האיסור בסיס ועל זה הקשו תוס' דהרי זה רק איסור דרבנן וז"ב

והנה עיין תוס' שתירצו בשם הר"ם שרק במקום שאפשר להפקיע את המוקצה אין מיגו וכו' וכגון בטבל אבל במקום שהמעות והאפרוחים עדין בעולם כה"ג גם באיסור דרבנן אמרינן מיגו וכו' וצ"ב הסברא בזה ועיין חזו"א מ"ז י"ח שכתב וז"ל ואפשר לפרש כוונת הר"מ דטבל חשיב מוכן קודם הפרשה כיון דהמוקצה יכול להסתלק ללא איסור דאוריתא אבל במטה שמעות עליה לא שייך לומר שהוא מוכן כשהמעות עליה כיון שאין מוקצתו מחמת עצמו אלא משום דנעשה בסיס למעות עכ"ל וצ"ב כונתו

והנה בעיקר המבואר ברש"י שאיסור דרבנן זה לא סיבה למיגו וכו' אפשר לבאר בשני אופנים אפשר לבאר דאפילו דבזמן האיסור יש כאן הקצאה וחשיב אינו מוכן אבל זה סוג אינו מוכן שזה לא סיבה לעשות מיגו דאיתקצאי דזה מחוסר הכנה חלש כיון שזה רק איסור דרבנן ואפשר לומר דזה וודאי דעד כמה דבתחילתו זה היה אינו מוכן זה היה עושה מיגו דאיתקצאי רק שכאן כיון דבתחילתו כל הסיבה שהוא אינו מוכן כיון שיש בו איסור דרבנן כה"ג חשיב כדבר מוכן ובפשוטו זה הביאור בטבל כלשון הגמ' טבל מוכן אצל שבת דהינו שחשיב שהוא מוכן מתחילת השבת ולא רק שזה סברא שאין בזה מיגו וכו' ומה דבשעתו זה מוקצה מצד שזה כעצים ואבנים שלא ראוים לשום שימוש וכדאשכחן בתוס' קנ"ו: לגבי בעלי חיים או מחובר שגם אם זה מוכן וזה לא עושה מיגו וכו' אבל זה מוקצה

והנה אם נימא כצד ב' א"כ לכאורא אין מקום לקושית התוס' דהרי בסיס יסודו בפשוטו שזה טפילות למוקצה וממילא מדרבנן זה מקבל את דיני המוקצה וא"כ כיון שהמוקצה עצמו חשיב אינו מוכן ממילא כאן מצד דין בסיס זה מקבל שם אינו מוכן וממילא מכח זה יש כאן הקצאה גמורה דודאי דבר שהוא אינו מוכן יש כאן הקצאה גמורה ואין זה דומה לאיסור טבל שזה לא סיבה להיחשב אינו מוכן ובפשוטו מבואר בתוס' שהבינו שאין כוונת הגמ' דבשעתו זה לא מוקצה אלא זה רק סברא שלא אומרים מיגו וכו' אמנם אין זה מוכרח דיתכן דס"ל לתוס' שכיון שזה רק הלכה שזה אינו מוכן ממילא זה לא סיבה שיהיה כאן הקצאה מצד הגברא כיון שהאינו מוכן הוא רק מדרבנן והרי המיגו דאיתקצאי מבואר בגמ' שזה מחמת איסור דהינו לא מחמת האיסור בסיס אלא מחמת ההקצאה של הגברא

וכמדומה שזה כוונת החזו"א שכתב שגדר הדין שחשיב שמוכן בשעתו ולא שאפילו שזה לא מוכן זה מותר וממילא שייך לומר את הסברא הנ"ל ודו"ק בזה

ולכאורא נראה בזה נפק"מ גדולה בביאור הסברא ברש"י דיש לדון האם בית שנפחת לפני שהוא נפחת יש איסור מוקצה על הפירות והנה לרמב"ן וודאי שאין איסור מוקצה כיון שהם בעצמם מותרים אמנם בפשוטו לרש"י זה מוקצה דכמו טבל לפני ההפרשה הוא מוקצה ה"ה כאן אמנם לנ"ל יש מקום לדון דמצד דין הכנה הוא חשיב מוכן אלא שטבל הוא מוקצה כי הוא עצים ואבנים ויתכן דלגבי הדין עצים ואבנים וודאי רש"י מודה שלא שיך לומר על דבר שהוא ראוי מצד עצמו לשימוש שהוא עץ ואבן ורק אם היה על זה הקצאה ממילא מצד הדין אינו מוכן שחל על זה שאוסרו בשימוש ואכילה זה היה נחשב אינו מוכן אבל כאן שחשיב מוכן זה לא שייך אמנם אם הביאור שכל הסברא רק שאין כאן מיגו וכו' אבל לגבי זמן האיסור יש כאן הקצאה וזה רק סיבה דלא נימא מיגו וכו' א"כ וודאי דבשעתו זה מוקצה וצ"ע בפרט זה

עוד היה אפשר לבאר דהסברא דאיסור דרבנן לא עושה מיגו דאיתקצאי זה רק סברא שכיון שאפשר להפקיע את האיסור דרבנן לכן אין זה איסור חמור וחשיב שזה דבר מוכן וממילא בסיס כיון שיסוד האיסור שזה טפל למוקצה א"כ גדר האיסור שזה כמו מה שעליו וכיון שהאיסור שעליו הוא איסור חמור שהוא הרי אין לו היתר לאיסורו ממילא זה גם דרגת המוקצה של בסיס ולכן יש בזה מיגו וכו' אמנם לכאורא מהא דמבואר בגמ' דבסיס זה מוקצה מחמת איסור ומבואר בריב"ש שהכונה כיון שהיה על זה איסור בסיס א"כ מבואר שהדין מיגו זה מחמת הקצאת הגברא מחמת האיסור בסיס והרי את זה יכול לבטל

והנה תוס' כתבו שלפ"ז בית שנפחת חשיב גם שהאיסור עדין בעולם ולכאורא לכל הביאורים הנ"ל שרק לענין בסיס יש סברא להחמיר א"כ כאן שזה לא בסיס לא שייך סברא זו והנה בעיקר קושית התוס' עיין דגול מרבבה סימן תקי"ח דביאר דכוונת תוס' לשאול דהאבנים מוקצה והם עדין בעולם אמנם עיין חזו"א מ"ז י"ט שדחה דבר זה דהרי שיטת תוס' בסוף העמוד דהותר מוקצה לצורך אוכל נפש ומחמת זה אין כאן סיבה לאסור ועיין שפת אמת דלאחר שיש איסור מצד סותר ממילא גם לא הותר איסור מוקצה אמנם בפשוטו הביאור בהיתר לצורך אוכל נפש שאיסור טלטול מוקצה זה כמו מלאכה שלא נאסר כלל לצורך אוכל נפש וא"כ כאן זה לא שייך ועיין חזו"א שכתב שכל שסיבת האיסור זה לא בדבר עצמו חשיב שהאיסור בעולם ולכאורא הכוונה שמתי דנים שהוי כדבר מוכן רק במקום שאפשר לסלק גורם האיסור בדבר עצמו אבל כל שהגורם הוא חיצוני זה לא גורם שיהיה קלישות באיסור וצ"ב הסברא וכבר תמה החזו"א בסברא בזה

והנה בפשוטו הסברא שאיסור דרבנן לא עושה מיגו וכו' זה כמבואר בחידושי רעק"א בחולין ט"ו שאין אדם מקצה דעתו בדבר שהסיבה שלא יכול להשתמש מחמת איסור דרבנן וצ"ב א"כ מה זה משנה בהגדרת האיסור ובצורה שיכול לסלקו ולכאורא משמע מכאן שהדין מיגו וכו' במחמת איסור זה מצד שם האיסור שבזה ובזה שיך לדון שאיסור דרבנן אין לזה שם איסור ולחלק בין האיסורים וצ"ב טעם הדברים

והנה עיין בית הלוי ח"א סי"ג סק"ז דהקשה מה דנו הראשונים בבית שנפחת שיהיה מוקצה הרי קטן אוכל נבילות אין בי"ד מצווים להפרישו וא"כ הרי זה ראוי לקטן ומה זה שונה מדבר שראוי לבהמה וכתב לחדש שכיון שזה חפצא דאיסורא לא עוזר מה שקטן יכול לאוכלו דהיינו דדבר שיש עליו איסור דרבנן השם של האיסור הוא זה שנותן לו שם מוקצה ואינו מוכן ולא רק מצד שבפועל איא פשר להשתמש בו ולפ"ז יש לבאר שזהו יסוד סוגין דבדבר שאסור מדרבנן אין לזה שם איסור וממילא אין כאן סיבה להקצאה ובזה חילק הר"ם בין האיסורים דרבנן אמנם בפשוטו הדברים צ"ע דהרי הגמ' דנה שאפילו לר"י איסור זה לא עושה מוקצה ועד כמה שהשם איסור הוא סיבת ההקצאה א"כ לא שיך סברא זו וצ"ל שלמסקנא שזה עושה מוקצה גדר הדברים כנ"ל ולא שיש כאן הקצאה מצד הגברא אמנם אין זה במשמעות הגמ' כלל דהגמ' הרי רצתה לדמות דבר זה למיאוס או נולד וצ"ע

והנה הרמב"ן הקשה מבכור דמבואר בגמ' שיש בזה מיגו וכו' והרי האיסור להתירו ביו"ט הוא רק דרבנן וכתב שכאן שזה תלוי ביד אחרים יש כאן הקצאה ובפשוטו מבואר שכל הסברא ברש"י שאין כאן הקצאה מצד הגברא כי יכול לעבור האיסור ולכן כאן שזה תלוי בדעת אחרים זה לא שייך וכמו שהבאינו לעיל מהגרעק"א

אמנם אין זה מוכרח דיתכן דכל מה דצריכים להגיע לשם האיסור זה מצד דללא זה כיון שזה אריה דרביע עליה אין כאן הקצאה מצד הגברא וכל זה כשיש אפשרות שיוכל להשתמש כה"ג מחמת האריה דרביע עליה הוא לא מקצה דעתו אבל במקום שאין שום אפשרות הוא וודאי מקצה דעתו ויש כאן הקצאה כמו אוצר של ר"י והרי בהכרח זה הביאור לרמב"ן דר"ש מודה לסברא של אריה דרביע עליה ולכן גם באינו יו"מ מותר ובכל אופן בבכור זה אסור

והנה בעיקר דברי הבית הלוי יש כאן חידוש גדול דגם דבר שהוא לא איסור בחפצא אלא רק שיש כאן איסור גברא לתקן הדבר שגם בזה השם איסור של שבת זה מפקיע ממנו שם אוכל ומחשיבו כדבר שאינו מוכן

והנה הראשונים דנו שיהיה מוקצה מחמת יום שעבר והקשו האחרונים למה שזה לא יחשב גמרו בידי אדם וכתב הק"שביצה אות ו' שעל דבר שהוא חפצא של איסור לא שייך לומר גמרו בידי אדם ובפשוטו הביאור כנ"ל שהשם איסור הוא זה שמגדיר שזה אינו מוכן אמנם שם הדבר מובן דיד עליו איסור מוקצה וכדו ולא שהנידון שיש עליו איסור לתקנו ולהופכו לדבר הראוי וצ"ע

**במחלוקת השער המלך ורעק"א**

ג]והנה הקשו התוס' ביצה ד. ועוד דוכתי שכל שבת אחרי יו"ט ביצה שנולדה ביו"ט תיאסר בשבת מחמת מיגו דאיתקצאי בין השמשות ותירצו שמיגו מחמת יום שעבר לא אומרים והקשה השער המלך הרי שיטת רש"י שלא אומרים מיגו מחמת איסור דרבנן והרי הדין מוקצה הוא רק איסור דרבנן ועיין חידושי רעק"א שתירץ שכל סברת רש"י רק במקום שיכול להפקיע האיסור מיד כה"ג אפילו שיש לו איסור דרבנן חשיב שהוא יכול וממילא אין בזה מיגו וכו' אבל כאן שהרי לא יכול להפקיע האיסור מיד ממילא וודאי שגם איסור דרבנן עושה אינו מוכן שזה סיבה למיגו וכו'

דהיינו דנחלקו השער המלך ורעק"א בגדר הסברא ברש"י דהשער המלך נקט שכל שכל ההקצאה מחמת שזה אסור מדרבנן חשיב שזה מוכן ורעק"א ס"ל שרק דבר שהסיבה שהוא מוקצה כי אי אפשר להוריד את סיבת ההקצאה בגלל איסור דרבנן כה"ג זה חשיב מוכן והנה בקושית הראשונים מבסיס דהרי כל האיסור טלטול מוקצה הוא דרבנן והרמב"ן הקשה מבסיס של נר שבת וודאי חזינן כהבנת השער המלך אמנם לכאורא סברת הראשונים לחלק שבסיס זה אחרת בהכרח לכאורא מחמת סברת רעק"א שכל הסיבה כי אפשר לבטל ובזה כתבו סברות לחלק בין הצורה שאפשר להפקיע האיסור אם הסיבה קיימת או לא קיימת וצ"ע

והנה התוס' לא הקשו מנר ובריטב"א בשבת רק הקשה שהאיסור כיבוי הוא מדרבנן ומשמע שגם בקושיתם הבינו שכל הסברא שאיסור דרבנן זה חשיב מוכן כי אפשר להפקיעו ולכן רק באפרוחים ומעות על המטה הקשו שאפשר להפריחם משא"כ בנר שיש איסור כיבוי וזה וודאי כסברת רעק"א וצ"ע דעת השער המלך

והנה בעיקר ביאור סברת רש"י מצאנו עוד דרך ברבותינו האחרונים דעיין רעק"א וחזו"א שכתבו לבאר דהגמ' בחולין י"ד. הרי דנה שגם לר"י לא אמרינן מיגו וכו' במוקצה מחמת איסור וביארו הראשונים כיון שזה אריה דרביע עליה והכריעה הגמ' שגם איסור חשיב סיבה להקצאה ולפ"ז כתבו לדון שרק ביחס לדבר זה חידש רש"י שאיסור דרבנן כן דנים שזה אריה דרביע עליה ואין כאן הקצאה וחשיב מוכן בתחילת שבת ולכן אין בזה מיגו וכו' אבל במקום שיהיה הקצאה גמורה בזה אפילו שזה מחמת איסור דרבנן וודאי שאומרים מיגו וכו' ולפ"ז כתבו לישב הקושיא מבסיס דשם הרי זה דחיה בידיים ולכן אומרים מיגו וכו' א"כ יש כאן הקצאה בעצם ואין זה אריה דרביע עליה ובזה אין את סברת רש"י כלל אמנם בפשוטו מבואר בטור וברא"ש שבית שנפחת זה גם נחשב דחיה בידים לכל הפחות שזה לא אריה דרביע עליה וא"כ בהכרח שבאיסור דרבנן תמיד זה נחשב אריה דרביע עליה ועיין חזו"א סימן מ"ט מה שיישב לפ"ז את שיטת הבעל המאור

והנה גם לולי הגדר שזה אריה דרביע עליה היה מקום לומר שכל סברת רש"י רק בדבר שסיבת ההקצאה כי אי אפשר להוריד האיסור ואם לא היה איסור בדבר זה הרי זה לא היה מוקצה כלל כה"ג איסור דרבנן נחשב שאין כאן סיבת איסור וממילא כמו שטבל לחלה זה לא מוקצה ביו"ט כי מותר להפריש ה"ה בכל דבר שכל הסיבה שאי אפשר להוריד האיסור כי יש איסור דרבנן אבל במקום שגם לולי מה שאסור להוריד האיסור הוי מוקצה לא שייך את סברת רש"י כלל וא"כ באפרוחים הרי כתבו תוס' שהוי מוקצה אפילו שיכול להפריחם ללא איסור כיון שהניח בכוונה שלא על מנת להפריח לכן כה"ג זה לא סיבה להפקיע איסור מוקצה א"כ בזה וודאי שמה ששי איסור דרבנן זה לא עדיף

אמנם בתוס' ושאר הראשונים שהקשו חזינן שהבינו שהסברא ברש"י שזה מקליש את האיסור שכל שאפשר להפקיעו חשיב שזה איסור שלא עושה מחוסר הכנה ולכן זה לא משנה אם מתכונן לעשותו או לא ודו"ק בזה

והנה יש לדון האם הסברא המבוארת ברש"י שאיסור דרבנן זה לא עושה מיגו וכו' זה רק סברא באיסור שבת שכיון שזה איסור זמני זה סיבה שאדם לא מפקיע דעתו מזה או שזה סברא בכל איסור דרבנן והנה עיין קהלת יעקב שכתב על תוס' ו. שכתבו שעגל במעי אמו כיון שיש איסור לשוחטו כך חשיב שזה לא ראוי זה לא מתאים אם רש"י שאיסור דרבנן זה סיבה למיגו וכו' והנה כאן האיסור לשוחטו במעי אמו זה לא איסור מצד שבת אלא מצד דיני שחיטה ולמה שגם זה קשור לרש"י

והנה הרמב"ן הקשה למה בכור שחכם התירו אסור הרי זה רק איסור דרבנן וכתב שכיון שזה תלוי ביד אחרים כה"ג הוא לא יכול ומקצה דעתו וצ"ע הרי כל האיסור לאכול בכור שנפל בו מום ללא הוראת חכם זה רק מדרבנן וא"כ יכול לאוכלו באיסור ואין לומר דס"ל לרמב"ן שרק דבר שאפשר להפקיע איסורו חשיב מוכן וכנ"ל מתוס' דהרי הרמב"ן הקשה מבסיס שכל האיסור הוא דרבנן חזינן שעצם מה שזה מדרבנן זה סיבה שיחשב כמוכן ולכאורא מוכח מזה דאיסור דרבנן שהוא לא של שבת בזה חשיב אינו מוכן ולכן כל מה שהוקשה לרמב"ן שהרי הוא יכול לשאול חכם ובזה כתב שכיון שזה לא תלוי בדעתו כה"ג אדם מקצה דעתו גם באיסור דרבנן

והנה מבואר כאן דנחלקו הראשונים בבית שנפחת האם יש כאן סיבה להקצאה דדעת רש"י דאפילו שזה סיבה חיצונית זה סיבה למוקצה והרמב"ן חולק שכה"ג זה לא סיבה למוקצה והנה דנו הראשונים האם אומרים מוקצה מחמת יום שעבר ודעת תוס' שלא אומרים ודעת הר"ן שבמוקצה מחמת מצוה שזה חמור כן אומרים וצ"ע שלכאורא לדעת רש"י זה לא גרע מבית שנפחת שלמעשה מספק הוא לא יכול להשתמש ולמה שזה לא סיבה שיחשב שיש כאן הקצאה ועיין בבעל המאור שכתב על שני יו"ט שאין להקשות דנימא מיגו דהרי רק אחד קדוש וצ"ע שהרי הוא הקשה מבית שנפחת חזינן שזה סיבה להקצאה וא"כ ה"ה כאן ומאידך קשה דדעת הר"ן דבמצוה אומרים מחמת יום שעבר הרי כיון שבבית שנפחת ס"ל כרמב"ן שמונע חיצוני זה לא סיבה להקצאה למה כאן זה כן סיבה להקצאה וצ"ל שכיון שיש ספק איסור בו עצמו חשיב שהוא לא ראוי לשימוש ולא מחמת גורם חיצוני

עוד דנו האחרונים בספק איסור שיתברר ביו"ט האם זה סיבה למיגו וכו' דדעת המהרש"א ורעק"א שזה סיבה למיגו וכו' אמנם דעת הצל"ח והחת"ס שזה לא סיבה ולכאורא מסברא זה תלוי בנידון הראשונים לנ"ל האם כשיש מונע חיצוני מלהשתמש זה סיבה למוקצה דלמעשה גם כאן יש מונע חיצוני וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שלר"י דדבר שאינו מתכוין אסור אסור לטלטל נר שמא יכבה ומשמע שזה עצמו הסיבה שיש כאן מיגו וכו' ועיין רשב"א דביאר שזה מיגו דאיתקצאי כיון שאסור לטלטל הנר שמא יכבה ולכאורא מבואר שגם גורם חיצוני זה סיבה להחשב מוקצה מחמת איסור וצ"ל שכאן הכלי עצמו הוא במצב שאסור לטלטלו מחמת שזה יכבה משהו אחר ואין זה דומה לבית שנפחת שבפירות עצמם אין שום איסור ועיין מנחת שלמה סימן י' שכתב מכח זה שמקרר שבפתיחתו נדלק נורה הדלת מוקצה מחמת איסור

1. וברעק"א וכן בחזו"א מ"ז י"ח כתבו לדון לפי הנ"ל שכל הסיבה שבדרבנן אין הקצאה מצד שיש את הסברא של אריה דרביע עליה דא"כ במקום שדחיה בידים מבואר בגמ' שלא עוזר סברא הנ"ל וא"כ בכל בסיס זה דחיה בידים וכה"ג אפילו שזה איסור דרבנן זה אסור אמנם בפשוטו בית שנפחת זה גם דחיה בידים לגבי הנידון שזה לא אריה דרביע עליה וכדמוכח מהראשונים אסרו לר"ש בבריא ובהכרח כאן שזה איסור דרבנן גם בדחיה חשיב אריה וכו' כיון שהסברא שאדם לא רואה האיסור כמונע וצ"ע [↑](#footnote-ref-2)