שיעור מ סימן רטו ד - רטז א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור מ**

**~ סימן רטו סעיף ד – סימן רטז סעיף א ~**

# גדר הקדושה בשם של לעז

בשו"ת הרעק"א (קמא סימן כה) נשאל על מקרה שיש ספק ברכות, דקיי"ל שאינו מברך דספק ברכות להקל, ורצה השואל שם לחדש שיהיה מותר לברך אם מזכיר את השם בלשון לעז, על פי דברי הש"ך (סימן קעט ס"ק יא) שכתב שאם כתבו את השם הכתוב בלשון לעז מותר למוחקו, וטען השואל דמשום כך יהיה מותר במקום ספק לברך ברכות בשם לעז ואין בזה משום חשש ברכה לבטלה.

אמנם הרעק"א שם דחה דברי השואל שהרי מבואר ברמב"ם (פרק ב מהלכות שבועות הלכה ב) דהנשבע או שהשביע בשם המיוחד או באחד מן הכנויין וכו' וכיוצא בהם בכל לשון הרי זה שבועה גמורה' ע"ש, ומבואר דהנשבע בשם אפילו בשם של לעז הוא בכלל לא תשא, וא"כ ה"ה לעניין המזכיר שם לעז בברכתו שייחשב ברכה לבטלה.

ובמשנ"ב (סימן פה ס"ק י) כתב דאף שמצינו שמותר למחוק את השם של לעז, מכל מקום יש בו משום ביזיון בהזכרתו במקום טינופת, דלעניין זה דינו כשמות של לשון הקודש. והוסיף שם דכן הדין גם לעניין שבועה בשם וכן לעניין הזכרת ש"ש לבטלה וכן לעניין קללת חבירו בשם. ומבואר במשנ"ב שההיתר היחיד בשם של לעז הוא דמותר למוחקו, אך לשאר דינים דינו כמו השם עצמו.

ובעיקר מה שנתבאר במשנ"ב (כאן בסימן רט ס"ק יט ולעיל בסימן פה שם) שאם אומר את השם בלשון לעז וכגון שאומר 'ג-אט', אף שאין איסור למוחקו מכל מקום יש איסור לאומרו לבטלה, מדברי הרעק"א בתשובה שם משמע דכמו שמותר למוחקו ה"ה דמותר לאומרו ואין בזה משום מוציא ש"ש לבטלה, ורק אם מזכיר את השם בלעז בתוך הברכה יש לחוש משום איסור דברכה לבטלה. [ובאמת דעת המשנ"ב צ"ב קצת מדוע מותר למחוק ואסור לומר ומ"ש מחיקה דקילא טפי ע"ש].

ועדיין יל"ע לדעת הרעק"א דס"ל שכמו שמותר למוחקו ה"ה שמותר לאומרו אם ה"ה שיהיה מותר להזכיר את שם השם בבית המרחץ, ובמשנ"ב שם מבואר להדיא שיש בזה איסור, אך לדעת הרעק"א יל"ע דאפשר שיש להקל בזה. אמנם ממה שנתבאר בשו"ע (סימן פד סעיף א) שאסור לומר 'שלום' במרחץ נראה שיש להחמיר בזה אפילו לדעת הרעק"א.

ולעניין אם מותר להכניס לבית הכסא דבר שנכתב עליו שם השם בלעז, לכאורה לדברי המשנ"ב שאין לנהוג בו מנהג בזיון ואסור להזכירו במקום טינופות, א"כ הוא הדין שיהא אסור להכניסו לבית הכסא. אמנם יתכן שרק להזכיר את השם של לעז יש איסור כי בזה יש יותר ביזיון וצ"ע לדינא. [וע"ע בהליכות שלמה (הלכות תפילה בדבר הלכה פרק כ ס"ק לג) שכתב להתיר להכניס שטר דולר לבית הכסא, אף שכתוב עליו שם בלשון לעז, משום דכמו שמותר למחקו, כך יש להקל לעניין הכנסה לבית הכסא, שזה קל אפילו ממחיקה].

# לברך ברכה מדאורייתא במקום ספק

נתבאר במשנ"ב (ס"ק כ) שלדעת הרמב"ם איסור ברכה לבטלה הוא מדאורייתא, אך הביא שדעת כמה ראשונים שאיסור הוא רק מדרבנן [וכבר נתבאר בשיעור הקודם דהחזו"א (סימן קלז ס"ק ה נקט דאף לדעת הרמב"ם איסור ברכה לבטלה הוא רק מדרבנן].

והנה כתב המשנ"ב שם שבין לדעת הרמב"ם ובין לדעת שאר הפוסקים אם נסתפק לו על איזה ברכה אם בירך או לא אם הוא דבר שחיובו מדאורייתא חוזר ומברך, ואם הוא מדרבנן אסור לו לחזור ולברך.

והנה לגבי ברכות התורה הביא המשנ"ב (סימן מז ס"ק א) בשם השאגת אריה (סימן כד) דמסיק שכיון שחיוב ברכת התורה הוא מדאורייתא לכן אם נסתפק לו אם בירך ברכת התורה חוזר ומברך, אך כתב דבמקום ספק לא יברך אלא ברכת אשר בחר בנו שהיא המעולה שבברכות, וס"ל שבזה הוא יוצא ידי חובת הברכה דאורייתא.

אמנם הפרי חדש (שם) נקט שחוזר ומברך את כל שלושת הברכות של ברכות התורה, והביא ראיה לדבר מהא דקיי"ל שמי שמסופק אם קרא ק"ש דחוזר וקורא ק"ש עם ברכותיה שלפניה ושלאחריה, וכמו שפסק השו"ע (סימן סז סעיף א), וע"ש במשנ"ב (ס"ק ד) דהטעם שחוזר גם על הברכות לאחריה אף שהם רק מדרבנן, משום די"ל שכך הייתה התקנה שכל זמן שקורין חייב לקרות כעיקר התקנה ובברכותיה ע"ש.

ודעת המשנ"ב והשאגת אריה שהיא תקנה מיוחדת בספק קריאת שמע שתיקנו שיחזור ויקרא עם ברכותיה, אך בברכות התורה אינו חוזר מספק אלא על הברכות שהוא חייב מדאורייתא.

אך יל"ע בזה דהנה השעה"צ (סימן קסח ס"ק עא) הקשה דכל היכא שיש ספק אם בירך ברכהמ"ז דקיי"ל שמשום ספק דאורייתא חוזר ומברך נימא שיברך ברכה מעין ג' [כיון דקיי"ל שברכת מעין ג' פוטרת בדיעבד גם חיוב ברכת המזון], ותירץ דכיון שמחמת הספק הוכרע שצריך לחזור ולברך, תיקנו שיברך את כל הברכה כתיקונה. והביא ראיה לדבר מספק קרא ק"ש דקיי"ל (סימן סז שם) שכשחוזר וקורא צריך לחזור ולקרוא את הברכה כתיקונה. ומבואר בדבריו שיש כלל בכל ספק ברכות דאורייתא דקיי"ל שחוזר ומברך שיש להחמיר מספק שיחזור ויברך כדין. ומעתה צ"ע סתירת פסקי המשנ"ב דבסימן מז הכריע המשנ"ב כדעת השאגת אריה שבברכות התורה חוזר ומברך רק ברכה אחת של אשר בחר ולגבי ברכת המזון וקריאת שמע קיי"ל שחוזר ומברך את כל הברכות כעיקר התקנה וצ"ע.

# ספק ספיקא בברכות

כתב המשנ"ב (ס"ק כ) בשם האחרונים דאפילו יש ספק ספיקא להצריך ברכה כגון ספק אכל כזית או לא ואת"ל לא אכל שמא הלכה דעל בריה אפילו פחות מכזית מברכין אפ"ה ספיקו להקל ולא יברך, אכן בשעה"צ (סימן רז ס"ק ד) משמע שבמקום ספק ספיקא אפשר לברך.

והכרעת המשנ"ב כאן נראה דס"ל שאין מברכים במקום ס"ס, וכן פסק הביאור הלכה בהלכות ציצית (סימן ז סעיף א ד"ה להתפלל) בשם ארצות החיים שלא יברך. אמנם בכמה מקומות כתב המשנ"ב להיפך דבספק ספיקא יכול לברך, עיין ביאור הלכה (סימן יד סעיף ב ד"ה בלי), וכ"כ בביאור הלכה (סימן לב סעיף לז ד"ה היכא) לענין ספק ספיקא בעיבוד עור התפילין לשמה שמברך מספק, וכן מצינו בפרי מגדים בהלכות חנוכה (א"א סימן תרעב ס"ק ו) דמטעם זה מברך על הדלקת הנר כל הלילה ע"ש, וכן מבואר במשנ"ב (סימן תפט ס"ק לח) לעניין ספק ספיקא בספירת העומר [ויתכן שבספירת העומר פסק שיברכו מספק ספיקא שם בגלל שיש שם דיעות שספירת העומר דאורייתא ולכן חייב מספק וצריך לברך].

ובאמת צ"ע בסברא מה שייך שכשיש ספק ספיקא יהיה חייב לברך, שהרי ידוע דעת הגרש"ש (שערי יושר שער הספיקות פרק יט) שהטעם שמקילין בספק ספיקא הוא משום ענין דאיכא בזה ספק אם יש כאן ספק איסור, וסברא זו מובנת שיש להקל בס"ס דאין לחוש לספק דאיסורא, אך לא שייך שיהיה דין להחמיר ולברך כשיש ספק ספיקא לחייבו.

ואם יש ג' ספיקות בברכות יתכן שיש לברך לכו"ע, ע"פ מה שנתבאר בש"ך (ריש סימן קי כללי ס"ס אות כח) דבמקום שיש ג' ספיקות יש להקל אפילו במקום דאיתחזיק איסורא ע"ש ועדיין צ"ע.

### סימן רטז

## [סעיף א] אסור ליהנות מריח טוב עד שיברך קודם שיריח, אבל לאחריו א"צ לברך כלום.

ובמשנ"ב (ס"ק ד) הביא מהמג"א (ס"ק א) דהטעם שאינו מברך אחריו משום שהנאת הריח היא הנאה מועטת, ובשעה"צ (ס"ק ג) כתב טעם נוסף בשם הכל בו דדמי למי שנתעכל המזון במעיו שאינו מברך לאחריה.

# הנאת הריח נחשבת הנאה מועטת

ובעיקר מש"כ המשנ"ב שאינו מברך ברכה אחרונה על הריח משום דחשיב הנאה מועטת, הנה מצינו בתוס' בפסחים (נג, ב ד"ה אין מברכין) שהקשו מדוע מברכים על הנר רק במוצ"ש, ומדוע אין מברכים ברכות הנהנין בכל פעם שנהנה מהאור, ותירצו התוס' שאין מברכין אלא על הנאה הנכנסת לגופו [ומה שמברכים 'יוצר אור' אינו הודאה על האור עצמו אלא הוא הודאה על הבריאה של האור].

והנה בפירוש הגר"א על שיר השירים (פרק א פסוק ג) כתב שלאדם הראשון קודם החטא היו ד' החושים של שמיעה וראיה ריח וטעם שוים, ומשחטא בעץ הדעת נחסרו ממנו הראייה והשמיעה, ונשאר מעט מחוש הריח ורק חוש הטעם נשאר כמו לפני החטא. ולפי דבריו מבוארים דברי הכל בו דעל טעם שנשאר בשלימות מברך תחילה וסוף, ועל חוש הריח שנשאר ממנו רק מעט מברך רק בתחילה ועל ראיה ושמיעה לא תיקנו ברכה כלל.

[וע"ש בהגהות של הרב ברעוודה (ע"ד הגר"א הנ"ל) שביאר ע"פ דברי הגר"א הנ"ל שהברכה שתיקנו ברואה פני חבירו נחשבת כ'ברכות השבח', דלא שייך להחשיב 'הנאה' בראיה בלבד וכמש"כ התוס' דאין זו הנאה הנכנסת לגופו. אמנם ציין שם שמדברי המנורת המאור (נר ג כלל ג בסופו) משמע שהברכה ברואה פני חבירו שייך לברכת הנהנין, ולדבריו מבואר דאף על ראיה תיקנו ברכות הנהנין].

# ברכת הריח כמו שנתעכל המזון במעין

ובעניין משנ"ת בשם הכל בו דהטעם שאין מברכין ברכה אחרונה על הריח משום דדמי למי שנתעכל המזון במעיו שאינו מברך לאחריה, הנה כבר הובא לעיל בשיעורים (על סימן קפד) שהחזו"א (סימן כח ס"ק ד) חקר מה הטעם שיכול לברך על המזון בתוך שיעור עיכול, האם הוא משום שברכת המזון אינה באה על מעשה האכילה ממש אלא על מה שהספיקו הקב"ה את מזונו, וכל שלא נתעכל הרי הוא כאוכל עכשיו, או שבאמת ברכת המזון היא על מעשה האכילה שאכל, אלא שתיקנו שזמן הברכה הוא עד שיתעכל המזון במעיו. ומסיק שם כצד השני שהברכה היא על מעשה האכילה ורק תיקנו חז"ל שלא יברך עד שיעבור שיעור של כדי עיכול, וראייתו משיטת בית שמאי דסברו שצריך לברך דווקא במקומו ואפילו בדיעבד, ומבואר שהברכה היא על מה שאכל מקודם, ולכן צריך לברך דווקא במקומו.

ובהמשך דבריו נסתפק מה הטעם שאינו יכול לברך ברכת המזון אחר שעבר שיעור עיכול, האם הוא משום שצריך לברך דווקא בתוך שיעור עיכול משום שכשהמזון במעיו עדיין שם האכילה עליו, או שבאמת השהייה אינה מפסיקה בברכת המזון ורק אחר שנתעכל המזון במעיו כלתה טובתו של המזון ולכן א"א לברך עליו.

והחזו"א הוכיח מדברי הכל בו כצד השני הנ"ל דאחר שנתעכל המזון כלתה הטובה וא"א לברך לאחריו, דאם הבעיה היא רק מצד הפסק מדוע שלא יברך הרי אפשר שיברך מיד בלא שום שיהוי, ועל כרחך שהטעם שצריך לברך בתוך שיעור עיכול הוא משום שצריך לברך בעוד שלא כלתה הטובה, ולכן בברכת הריח אינו יכול לברך אחר שכלתה הטובה.

אכן בחזו"א שם כתב דמהא דבירכו ברכת המזון על אכילת המן (כמבואר בגמרא בברכות מח, ב), אף שנתבאר (יומא עה, ב) שהמן התעכל באיברים מיד מוכח דאין צריך שיהיה המזון במעיו בזמן שמברך, ורק בעינן שלא יהיה הפסק, ולכן אם מברך בתוך זמן זה לא חשיב הפסק, ולכן ביאר דהטעם שלא מברכים אחר הריח אינו משום דהוי כעבר שיעור עיכול, אלא משום שהוא הנאה מועטת.

[ואמנם מבואר בחזו"א שם שהיו צריכים לברך על המן מיד כדי שלא יהיה הפסק, וע"ש שאם התחיל לברך קודם שיעור עיכול יכול לגמור את הברכה אף לאחר זמן של שיעור עיכול. וגדר 'מיד' לעניין זה צ"ע דעיין יד יהודה (סימן יט ס"ק א) לעניין ברכה שצריכה להיות סמוכה לקיום המצוה, דצריך לברכה בתוכ"ד, ויתכן לפי זה שגדר 'מיד' היינו תוכ"ד וצ"ע].

סיכום הדברים:

1. מצינו בש"ך שאין איסור למחוק שם שכתוב בלשון לעז, והשואל ברעק"א סבר דה"ה שאין איסור ברכה לבטלה אם מברך בלשון לעז, אכן הרעק"א הוכיח מהרמב"ם דשבועה בלשון לעז הוי שבועת שוא וה"ה לעניין ברכה לבטלה.
2. כתב המשנ"ב שיש איסור להזכיר שם בלשון לעז במקומות המטונפים, וכן אסור לאומרו לבטלה [וברעק"א משמע שאין איסור לאומרו לבטלה]. ויש לדון אם יש איסור להכניס כתב של שם בלשון לעז למקומות המטונפים.
3. אף דספק ברכות להקל, מ"מ ברכות המחוייבות מן התורה חוזר ומברך. ובברכות התורה פסק המשנ"ב שחוזר רק ברכה אחת, אך לעניין ק"ש קיי"ל שבספק צריך לקרוא ולברך את כל ברכותיה, ובספק ברכת המזון קיי"ל שחוזר ומברך את כל הברכות ולא סגי בברכה מעין ג' וצ"ב.
4. מצינו כמה סתירות אם מברך במקום שיש ספק ספיקא בברכות. וכשיש ג' ספיקות יתכן שאפשר לברך לכו"ע.
5. מצינו שתי טעמים שלא מברכים ברכה שלאחריה על הנאת הריח, דעת רש"י שחשיב הנאה מועטת, ונתבאר ע"פ דברי הגר"א שחוש הריח נלקח בחטא אדם הראשון ונשאר ממנו רק מעט. ורק חוש הטעם שלא נפגם מברך גם לאחריו.
6. עוד מבואר טעם נוסף שא"א לברך לאחריה דהוי כמו אחר שיעור עיכול. ונתבאר דתליא לכאורה בחקירת החזו"א מה הטעם שיכול לברך אחר המזון רק בתוך שיעור עיכול, האם הוא משום שמברך על ההנאה שבמעיו ולפי"ז מובן שבריח כבר כלתה הנאתו, או שהוא מטעם שנחשב כהפסק בין ההנאה לברכה שלאחריה, ולפי טעם זה לא מובן מדוע שלא יברכו מיד לאחר ההרחה בלא הפסק.