סוכה פ_ק - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה

ציונים ועיונים

**סוכה**

[ז.– יא טז: - יט:]

בעזהי"ת

זמן אלול התשע"ב

ישיבת מאור התלמוד

**דף ו ע"ב**

**גמ' ואבע"א דכו"ע יש אם למקרא וכו' -** לכאו' מאחר ובעינן קרא דסכות לרבות סככא, נמצא שכבר נלמדו ב' קראי דסוכות ונשאר רק חד קרא ד'סוכות' שממנו ניתן ללמוד רק ב' מחיצות. עי' במהר"ם שעמד בזה וביאר שגדר לימוד דסככה הוא כגדר לימוד מחיצה שכשם שיש מחיצה מהצד כן גם יש מחיצה מלמעלה, ולכן ניתן ללמוד מקרא זה דסוכות ב' מחיצות, אחד מלמעלה ואחד מן הצד. וע"ע בחהר"ן סנהדרין דף ד: ובערול"נ בסוגיין.

**שם בגמ' –** הק' בחי' הר"ן בסנהדרין דף ד: דמאחר דסככה בעי קרא ודפנות ג"כ בעי קרא מהי א"כ משמעות דרשא נוספת לגופיה וכי היינו סבורים שנעשה סוכה לא מסכך ולא מדפנות. ותירץ דלגופיה היינו עצם עיקר הסיכוך שיהיה גג, וקרא דסככה ממנה למדים הכשר הסכך וכגון שאין לסכך בדבר הפסול לסכך. ועי' ערול"נ.

**רש"י ד"ה הלכתא: הא דאמרינן לעיל הלכה למשה מסיני להכי נמי איתמר וכו' –** כונתו לסוגי' לעיל ראש העמוד שבהלל"מ במחיצה חידשה דין גוד [גוד אסיק וגודאחית] ולבוד. ובזה הוסיף רש"י בביאור הגמ' שמכלל הלכה זו ילפינן דמהני טפח לדופן שלישית. וכבר הק' הערול"נ דא"כ הו"ל לגמ' לעיל לפרש שגם הלכה זו דטפח נתחדשה בהלל"מ.

ועיין ברש"ש לעיל שחידש שגדר טפח זה שנחשב כעין 'גוד' שממשיכים טפח זה לאורך הרוח שאותה הוא גודר, וא"כ א"ש שמכלל הילכתא דגוד הוא שנמסר בהלל"מ.

**תוד"ה ורבי שמעון: ודרשינן בגמ' לולב אחד מדכתיב כפת חסר –** הק' מהרש"א שהלא מכאן מבואר היפך פירושם, שהרי משמעות המקרא הוא שתים, ובכ"ז דורש ר"ע אחד. ועי' מה שתירץ בערול"נ.

**גמ' ואותו טפח היכן מעמידו וכו' בכל הסוגי' –** כל מהלך הסוגי' צ"ב שמהיכי תיתי שלא סגי בטפח כפשוטו שיתנו בכל מקום שהוא, שהרי חידשה הלל"מ שטפח זה ה"ה מחיצה גמורה, ומדוע יצטרך לבוד וכדו'.

ועי' בקונ' חי' מרן רי"ז הלוי (הל' קה"ח יומא סוכה) שהאריך בזה וביאר עפ"י מה שייסד שב' נידונים יש לדון בדפנות הסוכה א. עצם שיעור המחיצה להחשב כדופן הכשר לסוכה, שבזה חדשה ההלכה שסגי בטפח. ב. אך עוד יש לדון על רשות הסוכה עצמה אם נחשבת כגדורה כולה ע"י דופן טפח זה, וזהו כל שו"ט דסוגיין האם וכיצד גדורה כל הרשות במחיצה הקטנה דטפח.

**דף ז.**

**רש"י ד"ה ומעמידו: ומשך סוכה שבעה נמצא רובו של דופן עשוי –** עי' ר"ן שאמנם גם במעט פחות מד' טפחים רוב דופן עשוי, מ"מ בפחות מד' לא נחשב בשום מקום.

ועי' בערול"נ שהק' דתיפו"ל דמהני רוב דופן מדין רובו [של דופן] ככולו, ועי"ש שכ' שאין דין זהדרובו ככולו שייך בשיעורים. [ויש לפלפל בזה עוד עפי"ד הגר"ח בכתבים לחולין כז. ואכמ"ל].

**רש"י ותוס' ד"ה ויעמידנו –**המהרש"לביאר דכנגד היוצא היינו בסמוך (וכציור שברש"י שלפנינו)ואך שלפי"ז אין קו' התוס' מובנת, שהרי אתי אוירא ומבטל ליה אומרים רק כאשר יש אויר מב' צדדים, שאז לא מתחשבים בטפח הקיים. והיותר ברור הוא לפי מה שביאר מהר"ם ברש"י שהאלכסון עומד במרחק בזוית שכנגד ב' הדפנות עי"ש בציורו. ומהרש"א האריך בזה בפירושים נוספים.

וכעי"ז פי' השפ"א, והכריח פי' זה, שאם כמהרש"ל הלא נחסר משיעור הסוכה [כשהיא סוכה קטנה זע"ז טפחים] ע"י שדופן השלישית נכנסת באלכסון.

**שם ברש"י:נוטה לב' מחיצות ומיחזי כארבע מחיצות**– צ"ע שהרי קי"ל דסגי ג' דפנות בסוכה, ומהו א"כ הצורך שיחשב ע"י הטפח סגור מד' רוחות. ויעוי' משנ"ת להלן ברש"י ד"ה מה שאין כן בסוכה.

**גמ' עושה לו טפח שוחק ומעמידו בפחות משלשה וכו' –** צ"ב דא"כ נחשב לדופן ד' טפחים, ומדוע א"כ הוזכר בהלל"מדסגי בטפח. ומכאן הוכיח הגר"א (תר"ל. ג) דלא מהני לבוד להשלים שיעור דפנות הסוכה [היינו בשתים כהלכתם ובשלישית טפח] שצריך שדפנות אלו יהיו ממשיים ולא ע"י דין לבוד. וזהו א"כ גדר ההלכה שנתחדשה בדופן שלישית שתהיה טפח בלבד ממשית [ולא ע"י לבוד]. וע"ע להלן בתוד"ה עושה לו.

**תוד"ה עושה לו –**הנפ"מ מתירוצי התוס' אם מהני לעשות הטפח עצמו ע"י מספר קנים באופן שבצירוף הקנים עם האויר יהיה ד' טפחים, שלתירוצם הראשון מהני וא"צ לעשות טפח שלם ממשי.

וצ"בלפי"ז מהי א"כ ההלכה שנאמרה בדופן שלישי 'טפח' שהרי שיעור דופן זה צריך להיות ד' טפחים [ובשלמאלהגר"א הנ"ל א"ש שאכן אינו מועיל לעשות הטפח עצמו ע"י לבוד, אך מתוס' הלא מבואר דמהני].

אלא שתוס' עצמם נקטו בעמ' ב' (ד"ה סיכך)שכל הצורך בלבוד הוא רק מדרבנן, ומדאו' סגי בטפח בלבד, ונמצא שההלמ"מדטפח נאמרה על המחוייב מן התורה, ושפיר נאמרה בשיעור טפח. ופשוט.

גמ' סוכה העשויה כמבוי כשרה ואותו טפח מעמידו לכל רוח שירצה – ביאור מחלוקת רב יהודה המכשיר בטפח מן הצד ורב סימון דבעי פס ד', יעוי' היטב ברש"י ד"ה כשרה שפירש שלדעת רב יהודה 'שתים כהלכתן' מתקיים בכל מצב, גם כשעשויים כמבוי, וממילא גם הם בכלל הקולאדשלישית אפ' טפח. אך לר' סימון רק אלו העשויים כעריבן נחשבים כהלכתן, וממילא לא מהני בהו בשלישית טפח.

ונמצא א"כ שנחלקו אמוראי מהו המושג של ב' כהלכתן, אם ע"י שיש להם שיעור ז' טפחים בלבד נחשבים כהלכתן, או דקפדינן גם על צורתם שיהיו כעריבן שבכך אין המקום מפולש (עיין משנ"ת להלן ז: בתוד"ה סיכך) . וכ"כ להדיא הר"ן ריש סוגיין ד"ה ת"ר.

**גמ' רבי סימון וכו' עושה לו פס ארבעה ומשהו ומעמידו בפחות משלשה וכו' –** בגדר תועלת פס ד' עם הלבוד כ' הר"ןוכ"מבריטב"א שבכך מתקיים ב' דפנות כהלכתן דעריבן, והיינו שהפס ד' נחשב עם הדופן שבצידוכעריבן.

אמנם הגר"א (תר"ל. ג) כ' שד"ז תלוי במחלוקת ראשונים (המובאת ברא"ש) אם לאחר שעשה פס ד' בעינן להמשיכה ע"י צוה"פ עד לדופן השניה, שלהסוברים דבעינן צוה"פ נמצא שהחשיבו פס ד' כדין טפח בדופן שלישית שצריכים להמשיכה בצוה"פ(כמבואר לקמן) וא"כ אין הפס ד' משמש כדופן גמור להתחשב כעריבן.

והטעם שאינו נחשב כדופן גמור שאין הלבוד יכול להשלים שיעור דופן הסוכה להחשב כדופן ז' טפחים ממש.

**רש"י ד"ה אמר רבא: אא"כ עשאו לאותו טפח צוה"פ על פני כל הדופן כולו –** משמעות דבריו דבעינן שצוה"פ צריכה להמשך עד סוף הסוכה. והראשונים הרבו להשיג עליו עי' במרדכי ובריטב"א, וסוברים דסגיבצוה"פ עד שיעור ז' טפחים.

ומעיקר דין זה הוכיחו הראשונים דלב' דפנות כהלכתם לא מהני צוה"פ, שהרי אם מהני צוה"פ לשיעור דפנות הסוכה, מהו א"כ הקולא שנאמרה בדופן שלישית, שהלא כמבואר גם בדופן שלישית עושה צוה"פ על פני כולה ובכך יכולה להחשב כדופן, ובהכרח שאין צוה"פ מועילה לשיעור דפנות, ורק בדופן שלישית נתחדש שמועיל צוה"פ להשלמת הדופן. ועי' בביאור הדברים בחי' מרן רי"ז הלוי בקונטרס לסוכה.

**עוד שם –** מבואר ברש"י שגם כאשר מחלקים את הטפח לשני צידיצוה"פ נחשב עדיין בחשיבות שיעור טפח דופן (ואי"ז נחשב כפחות פחות מכשיעור). והיינו משום שסו"ס ב' חצאים אלו מהויםצוה"פ אחד ובכך נחשבים לשיעור טפח.

**גמ' מגו דהוי דופן לענין סוכה וכו' –** מהא דמהני מגו מסוכה לשבת הוכיחו האחרונים (עי' מרחשת וקה"י סי' ג') שטפח של דופן שלישית נחשב שגודר את כל רוח השלישית, שלכן שייך לומר מגו שגודר את כל הרוח כלפי הסוכה מהני סגירה זו גם לגבי שבת. שאם נימא שחדשה ההלכה דהכשר הסוכה גם כשפרוצה ברוח השלישית,מהיכ"תדיהנילגבי שבת להתיר הטלטול ברשות הפרוצה.

**שם בגמ' –** הק' הראשונים לפי דעת רבא שעושים צוה"פ לאורך דופן השלישי הלא נחשב כרה"י גם בלא מגו, וכדין כל רשות הגדורה מג' רוחות שנחשבת רה"י מדאו'. ואכן מטעם זה ביאר הרא"ש השמטת הרי"ף לגמ' זו.

אך יעוי' בב"י וכ"מבר"ן שגם בזה צריך להיתר המיגו, שאמנם ע"י ג' מחיצות נחשבת רה"י מדאו' אבל רבנן אסרו לטלטל ללא תיקון ברוח רביעית. ובדין מגו נתחדש דסגי בהיתר הסוכה לטלטל אף מדרבנן. (וא"כ נתחדש בזה שע"י המיגו נחשבת רוח רביעית כגדורה, על אף שאין בה שום תיקון. עי' היטב משנ"ת להלן ברש"י ודו"ק).

**רש"י ד"ה מה שאין כן בסוכה: דכי מצרפת ליה בהדי שתים הפרוצות הוה ליה פרוץ מרובה שריא -**מבואר ברש"י שמצרפיםרוח הרביעית לחשבון הפרומ"ר, וצ"ב שהלא רוח רביעית זו כלל אין דינה במחיצה שדין רשויות ומחיצות ג' טפחים. ועיין בריטב"א שנחלק על רש"י.

ולכאו' מוכח בזה שגם רוח רביעיתבכלל גדר המחיצה, והיינו שע"י ג' מחיצות שמצדדיה נחשבת רוח הרביעית כפתח הרשות וכלשון רש"י דף ד. ד"ה דופן האמצעי.ועיין לעיל משנ"ת בדברי רש"י ד"ה ויעמידנו בראש תור.

**רש"י ד"ה ואילו סוכה דשבת:נהי דמדרבנן אסור מדאו' מיהא מותר וכו' –** נתחדש בזה שעל אף שמדרבנן עדיין החשיבו מבוי מפולש זה לרה"ר, מ"מ כיון שמדאו' הוי רה"י סגי במגו להכשיר הסוכה לכתחילה. ועיין במהרש"אשלפי"ז יהיה מותר לטלטל בה בשבת זו גם מדרבנן.

**דף ז' ע"ב**

**תוד"ה סיכך: וי"ל דלעולם מיירי במבוי סתום מג' רוחות ומיירי כגון שסיכך לצד הלחי –**הקשו הראשונים, דממנ"פ אם שטח הסוכה רק בצד החיצוני של המבוי, נמצא א"כ שדפנותיה כמבוי מפולש, וא"כ לא די לה בטפח שוחק אלא בפס ד', ומהו א"כ לשון הגמ' במגו משבת לסוכה דבעלמאבעיא טפח שוחק. ועיין בריטב"אור"ן שתירצו שמכיון שרשות זו סתומה ע"י הדופן האמצעית [הרחוקה מן הסוכה] הרי שבכך דין הדפנות כמי שעשויים בעריבן שתיקונם בטפח שוחק.

ועי' היטב בשו"ע תר"ל. ד ובמג"א שם שנחלקו בחידוש זה שחדשו הראשונים אם נאמר גם באופן שהדפנות עצמם מפולשות לגמרי, ורק שמחיצת חצר מקיפה מסביב, כך שבכל זאת נמנעת פריצת הרבים בין המחיצות.

**תוד"ה מחיצה: ותדע דכולהו מודו דלא בעינן למחיצות פסולת גורן ויקב –**המהרש"א פירש דעכ"פ לדעת ר' יאשיה הסובר שגם דפנות נחשבים לסכך בעינן שיהיו מפסולת גורן ויקב [וכונתהתוס' 'שכולהו מודו' היינו רבנן ור"שלעיל הדורשים דין הדפנות מקרא דסוכות]. אך המהרש"לופנ"י חילקו שאף לר' יאשיה א"צ שיהיו הדפנות מפסולת גו"י. וביאר הפנ"י בטעם החילוק שרק צל שמקורו ממשמעות המילה סכך בזה הצריך ר' יאשיה גם בדפנות, אך שאר פרטים הנלמדים מפסוקים אחרים כמו פסולת גו"י אינם נדרשים לדפנות.

**דף ח ע"ב**

**גמ' פנימית אינה סוכה וברש"י –**פרש"י דלא מינכרא שלשם סוכה הוא דר בו. דייקו הפוסקים שאין כאן חסרון בגוף הסוכה עצמה ורק מדרבנן שאין ניכר שיושב לשם סוכה. ופליג על הר"ןוריטב"א שפירשו שהיות ודר שם כל השנה אי"ז 'סוכה' אלא 'בית' [ולכן גם אם ירצה להחשיב מעתה את המקום לסוכה הרי"ז בכלל פסול דתעשה ולא מן העשוי].

ועיין בב"ח סי' תרל"ה שביאר שגם רש"י מודה שביתו של כל השנה פסול מדאו' (וכמבואר בדבריו דף יד. ד"ה ר"מ ועוד) אלא שכל זהרק כאשר מבנה הסוכה עשוי כבית שמקורה בנסרים גדולים שברוחב ד' טפחים, אך כל שהקירוי פחות משיעור זה אינו בפסול בית גם אם בפועל דר שם כל השנה, ומטעם זה סוכת יוצרים הפנימית כשרה מדאו'.

אמנם עיין במג"א ובט"ז שם שנוקטים שמודה רש"י לר"ןוריטב"א שסוכה שדרים בה נחשבת ל'בית' ופסולה מדאו', ומה שפירש שפסול רק מדרבנן משום שנקט שסוכת היוצרים לא נעשית לדירה אלא לצל. עי"שבמחצה"ש.

**רש"י ד"ה וחייבת במזוזה: לעולם –** משמע שהדגיש רש"י שאף בסוכות אם דר שם חייב במזוזה מדאו'. והיינו כמשנ"ת לעיל שעצם הדיורים קבועים [ואין זה סותר למה שנקטו הפוסקים ברש"י שפסול רק מדרבנן, שסו"ס אין משמעות של קבע בעצם הבנין. ודו"ק].

**גמ' משום דלא קביע–** צ"ב לפמשנ"ת ברש"י הנ"ל שזהו ביתו של כל השנה עד כדי שלא מינכר ישיבתו לשם סוכות, מדוע נחשב שאינו קביע. ועיין.

**רש"י ד"ה משום דלא קביע: לא זו ולא זו וכו' –**מדוייק מלשונו שפוטרים החיצונה רק בגלל ששיניהם אינם קבועים, וכמו שהוסיף רש"י בהמשך שהיות ואין הפנימית קבועה אינה חשובה להיות לה בית שער. וצ"ב א"כ למאי נפ"מ שגם החיצונה איננה קבועה, שהרי היות וכל חיובה נובע מכך שמשמשת כבית שער, זו שאיננה נחשבת כן מהיכ"ת שתתחייב גם אם קבועה היא. ועיין.

**רש"י ד"ה אמר רב חסדא: דמוכחא מילתא שעשייתה הראשונה לצל הייתה ולא לצניעות –** היינו שהוקשה לרש"י איזה דין נתחדש בסוכת גנב"ך שהוצרך להזכיר ובלבד שמסוככת כהלכתה שזהו עיקר דין סוכה, ולזה כתב שנתחדש בסוגיין שאפשר לקבוע עפ"י אופן וצורת הסכך שאכן נעשה לצל ולא לצניעות בעלמא. ועיין בב"ח הנ"ל שהק' שניחוש לאידך גיסא שמא נעשתה הסוכה לביתו של כל השנה, ומזה הוכיח חידושו הנ"ל שדעת רש"י שאין פסול ביתו של כל השנה באופן שעשוי הסכך כדין להצל.[[1]](#footnote-1)

**עוד שם –** המבואר בדברי רש"י שצריך הסיכוך להעשות לשם צל, והק' הרש"ש לעיל דף ב. מדברי רש"י שם ד"ה לימות המשיח שקי"ל שסוכת מצוה אינה לצל עי"ש שהניח בקושיה.

ובמרומי שדה בסוגיין ביאר בכונת רש"י שנתחדשבסוגיין שהיות ואין הגנב"ך עושה לשם מצוה בזה מעכב עכ"פ כונת צל, אך בסוכה דעלמא ודאי דסגיבכונת מצוה וכמש"כ רש"י דף ב. . ועי"ש עוד בארוכה.

**גמ' תנא דגנב"ךאלימא ליה גנב"ך משום דקביעי וכו' –** עיין בב"ח וערול"נ שדנו באופן שהסוכה גם גנב"ך וגם רקב"ש אם גם זו כשרה, והכריע הב"ח שכשרה (וראייתו מן הסוגי' עיוי' בחידושיו למסכתין הנד' בסוף הוצ' עוז והדר).וצ"ב הנידון בזה.

**שם משום דקביעי–**צל"ע מהי מעלת קביעי לענין הכשר הסוכה, דאדרבה דירת ארעי היא. וצ"ב.

ולכאו' המכוון הוא שהיות וכל מטרתו היא רק לשמור הבהמות, ורק שבהכרח נצרך להישאר לדור שם, ולכן חסר בחשיבות דיורים אלו שנעשים רק בדיעבד[ולפי"ז מה דלא קביעי היינו כסימן שבכך שנודד בדיורו לפי מקום המרעה וכדו' הרי"ז הוכחה שאין כאן מטרה עצמית של דיור].[[2]](#footnote-2)

**דף ט.**

**תוד"ה סוכה ישנה: בירושלמי תני צריך לחדש בה דבר וכו' –**צל"ע בגדר חומרא זו, אם מגדר לשמה שנקטו ב"ששהחמירו שעכ"פ יעשה קצת לשמה, או שזהו מענין היכר של הישיבה שע"י שהוכנה הסוכה למצוההרי"ז ניכר יותר כישיבת סוכה (כדוגמה לדבר יעוי' ברש"י לעיל שפסולה הסוכה מדרבנן כאשר דר שם כל השנה).

ועי' בב"י שהביא שיטות שסגי לחידוש הסוכה אפי' כשמכניס כסאות לשם סוכה. ולכאו' מוכרח משיטה זו שאין ענין החידוש בגדר לשמה של ב"ש שהוא נאמר ביחס לגוף הסוכה. (ואולי נפ"מ מזה אם קטן יכול לעשות חידוש זה)

**תוד"ה מנין לעצי סוכה תורף דעתהתוס'–** ר' שמעון בכל הש"ס לית ליה איסור מוקצה. ו'מוקצה' שחולק בו ר"ש פירושו בדבר שהאדם גומר בדעתו שלא להשתמש בו בשבת [בהבדל משאר מוקצה שלא ראוי לשימוש מצד עצמו כאבנים ועפר] שמכיון שהדבר ראוי מצד עצמו לשימוש אינו נאסר. ובזה מוכיחה הגמ' בביצה, שאם המניעה להשתמש מחמת מצוה, מודה ר"ש דהוי מוקצה, וכפי שמוכח מאיסור ההנאה מעצי סוכה של מצוה.

ומזה הוק' לתוס' שמוכרח א"כ שכל איסור העצים משום מוקצה ומדרבנן בלבד. וכ"מ מלשון הסוגי' שם שהגדירה איסור העצים 'איתקצאי לשבעה'.

ומזה יסדו התוס' לחלק בין סוכה קיימת שאיסורה מחמת קדושה מהתורה, לבין אחר שנפלה שכל איסורה רק משום מוקצה, ובסוכה זו עוסקת הגמ' שאוסר ר"ש משום מוקצה.

והוסיפו לבאר שמוקצה זה שנאסרת הסוכה לאחר נפילתה לא יהני בה תנאי שיתנה מראש בשעת ביהש"מ שאינו בודל ממנה, ומשום שאז לא היתה בידו להתנות עליה, שהיתה אסורה משום שחל בה שם שמים, ומכיון שלא מהני בה התנאי הדר דינא שמתוך שנאסרה ביהש"מ נאסרה לכל היום. ורק בנוי הסוכה שאינו עיקר המצוה שייך להתנות בהם שאינו בודל מהם, שבאופן זה אינם טפלים לסוכהלהעשות מוקצה למצוה, ומותר להורידם מן הסוכה.

**שם בתוס' דעת ר"ת –** לא נתבאר להדיא בדבריו אםהעצים בכדי הכשר סוכה שנאסרים מדאו' היינו בסכך בלבד או אף בדפנות. ונחלקו בזה הראשונים בדעתו, שברא"ש כאן נקט בפשיטות שדין זה אמור בסכך בלבד, שחל ש"ש בשיעור זע"ז טפחים, אך לא בדפנות, שאמנםמחוייבות הם לסוכה, מ"מ לא נאמרו בהם דינים כל שהם. אלא שצ"ב במה יגרע חשיבות סכך שיותר מזע"ז, שהרי למקומם נצרכים הם לעיקר הכשר הסוכה, שלא מהני מידי למקום זה סיכוך שבצידו, וכה"ק בשפ"א. וצע"ג.

ואמנם הרבה ראשונים נקטו (עיין מהרש"א כאן ועי'ר"ן ביצה ל: ושו"ע תרל"ח א ובביה"ל) שגם דפנות בשיעור בשיעור המוכרח לסוכה נאסר, וכל זה כאשר עשה בתחילה שיעור דפנות הנצרכות לסוכה ושוב הוסיף לאחר מכן דופן נוסף, הרי שדופן זה הנוסף לא נאסר, אך אם עשה כל ד' דפנות מתחילה בדין הוא שיאסרו כל הדפנות. ועיין בזה בערול"נ.(ועי' היטב בהגר"א שם).

ובביאור הדבר שבב"א הכל קדוש יעוי' בביה"ל שביאר ע"ד הכתוב במילה שכל עוד שלא סילק ידו יכול לחזור על ציצין שאינן מעכבין את המילה שהכל נחשב כמעשה אחד ארוך. וע"ע בביהגר"א שפי' כדין קרבן חגיגה שאף שבתחילה יכול להפריש כמה בהמות לקרבן, מ"מ לאחר שכבר הפריש שוב א"א להוסיף בהמות נוספים.

**עוד שם -** בביאור דעות הסוברות שחל ש"ש גם בדפנות [על אף שכפי טענת הרא"ש הלא לא נאמרו בהם שום דינים שהם] ביאר הגר"חפ"ו מסוכה הט"ו שאמנם כל פסולי הסוכה נאמרו רק בסכך ומשום שאין הדפנות מעצם גוף הסוכה, אך י"ל שקדושת הסוכה שייכת לכל מה שמקיימים על ידו מצות סוכה, ומכיון שהדפנות מחוייבים למצוה מקרא דסוכות, שפיר חייל בהו ש"ש.

ובנדון קרקע הסוכה מדוע איננה מקודשת כדפנות, עי'בגר"חסטנ' ובאבי עזרי ה. כה.

**תוד"ה ההוא מיבעי–** על עיקר קושיית תוס' ידוע חידושו של המנח"ח(מצוה שכה אות ו' ד"ה ואם כי) שכאשר אוכל באופן של מצוה הבאה בעבירה, אמנם אינו מקיים מצוה, אך מאידך אינו נחשב בזה שעבר על עשה כמי שאכל בביתו, שהרי סו"ס אכל בסוכה, ושאני מכזית ראשון המחוייב לקיים מצותו באופן 'חיובי' שלא מקיים החיוב במצוה הבאה בעבירה. ולכך נתוסף לימוד מיוחד הפוסל סוכה גזולה, ומעתה נחשב כמי שאכל בבית שעבר בעשה. (והאריכו האחרונים לדון בדבריו עי' שער"י שער ג' פי"ט ובאבי עזרי ה. כ"ה).

**דף ט ע"ב**

**גמ' הא קא מצטרף סכ"פ בהדי סכך כשר –**נחלקו הראשונים באופן בו מקשה הגמ', שדעת התוס' והרא"ש שהסכך היה חמתו מרובה ורק בצירוף עם צל האילן נעשה צלתו מרובה, ובזה מקשה הגמ' שאיאפשר להכשיר צל הסוכה על סמך צירוף צל האילן. ולפי"ז היכן שבסכך עצמו יש שיעור לצלתו מרובה אינו נפסל ע"י אילן שחמתו מרובה.

אמנם דעת שאר הראשונים [הרמב"ן ריטב"אור"ן וכן הראבי"ה המובא ברא"ש] שגם היכן שהסכך עצמו צלתו מרובה יש לפסול ע"י האילן, היות ובפועל מיצל האילן תחת ענפיו, ובמקום זה המוצל ע"י האילן אין משמעות לסכך שתחתיו שאינו משמש להצל, ובכך נמצא שמתמעט משיעור הסכך ונעשה לחמתה מרובה. וזוהי כונת הגמ' דמצטרףסכ"פ להצל בהדי סכך כשר לצל הסוכה, ונמצא שאין כאן רוב צל מהסכך הכשר.

ובביאור שיטת רש"י נקטו כמה ראשונים שביאר כתוס' וכלשונו של רש"י 'מהני צל האילן לצל הסכך להשלים צלתה של סוכה'.

אלא שקשה לפי"ז לשונות רש"י בהמשך הסוגי' שבדף י. ד"ה מהו דתימא משמע שהיה רוב צל בסכך, ובכ"ז נפסלת מחמת העליונה אל אף שאינה זקוקה להצטרף אליה. עי' בפנ"יבמהרש"אובשפ"א שהקשו כן. ולכן יש שנוקטים שרש"י חזר בו להלן מפירושו.

אך הפנ"י והקרבן נתנאל פי' בדעת רש"י שסובר כשאר כדעת שאר הראשונים שהסכך עצמו היה בו רוב צל, ורק שמתמעט הסכך הכשר שכנגד הסכך הפסול. ולפי"ז כונת רש"י שכ' שצל האילןמשלים צילתה של סוכה, היינו שבפועל יש צל בסוכה מחמת האילן.

ויסוד נדון זה שנחלקו בו הראשונים הוא מהו הנחשב לסכך, האם התחתון שסמוך לחלל הסוכה [והעליון אינו אלא כעשתרותקרנים] או העליון שהוא המצל בפועל ובכך נחשב לגג של הסוכה (ונקטו הראשונים שלא שייך לומר כאן 'דל' אילן מהכא כפי הנאמר בעשתרותקרנים, שהרי כאן האילן מצל באופן של סכך וכמו הסכך שתחתיו, בהבדל מעשתרותקרנים. עי' בשפ"א).

**רש"י ד"ה בשחבטן: דמדאו' כל מילי בטל ברובא–** משמעות לשונו שזהו דין ביטול כביטול באיסורים, וכמש"כ הריטב"א. ובכך מתבטל פסולו של האילן. וביותר שאם ננקוט בדעת רש"י שעסקינן שאין בכשר עצמו צלתו מרובה ונצרך א"כ לצירוף צל דאילן, הרי מוכרח שנהפך הסכ"פ לסכך כשר שעל ידו נכשרת הסוכה.

וצל"ע בדין ביטול זה: א. הלא האיסור ניכר בהיותו מחובר וניתן לבררו בקלות, ובודאי שבכל ביטול באיסורים בכה"ג אינו נחשב כלל לתערובת (ואכן מטעם זה פי' הר"ן באופן אחר שבודאי אינו מדין ביטול דעלמא). והאריך בזה בשער"י ג. יט.ב.קי"ל שאין מבטלין איסור לכתחילה, ומדוע א"כ ניתן לבטל הסכ"פ ואף לכתחילה. וביארהמג"א תרכ"ו. ג.שמכיון שמערבן קודם החג אין נחשב עדיין כאיסור [ולפי"ז בחוה"מ יהיה אסור לערב]. ובט"ז הוסיף לתרץ שאיןהסכך עצמו נחשב לאיסור, אלא שעל ידו יש איסור לאוכל מתחתיו בסוכה. עי"ש תירוצים נוספים. ג. אם עסקינן בדין ביטול א"כ יש להכשיר גם אם העליון צלתו מרובה, כל שבתחתון רבה עליו מבטלו ומכשירו [עי' ריטב"אור"ן. ד. מדוע כלל צריך לדין ביטול, מ"שמשפודין (טו.) שאם יש ריוח כמותן מסכך כשר סגי בהכי וא"צ לערבן ולבטלן. עי' בזה ר"ןוריטב"א.

**רש"י ד"ה מאי למימרא: מהיכ"תלמיפסל לאו משום שני סככים איכא דהא חד סככא הוא ולאו משום מחובר –**מדקדוק לשונו משמע שאף בקנים אלו שחמתם מרובה שייך שיפסלו משום שני סככים, שהרי הוצרך רש"י להדגיש שחד סככה הוא, והיינו ע"י שמעורבים עם הסכך הכשר, וכ"כ הט"ז תרכ"ו. ג. ועי' בערול"נ שביאר באופן אחר.

**שם: ש"מ מהכא שמסככין על קני הגג שקורין לטי"ש וכו'** – יש לדון בכונת רש"י, שבב"ח תרכ"ו. ד פי' שמסכך על הלטי"ש עצמן ובכך מערבן עם הכשר וכדין חבטן שמתבטלים, וסגי בזה אף לצרף הלטיש לשיעור צלתה מרובה, וכמשנת"ל בשיטת התוס'. אמנם יל"ע במציאות זו שהרי לכאו' הלטיש המחוברים ניכרים. עי' בשפ"א.

**שם: ואומר רבי שזהו השיעור וכו' כדאמרינן לעיל כאיסתרא מלתחת וכו' –**יעוי' במהרש"א שהק' שאם ד"ז דומה למחצה אויר, א"כ הסוכה פסולה מחמת התרחבות החמה בחלל הסוכה.

ועי"ש מה שביאר דס"ל לרש"י שהיות ובתחילה היו הקנים ובכך עדיין לא היתה הסוכה נחשבת כמסוככת שהרי עדיין חמתה מרובה [שחמה מתפשטת כנ"ל] לכן כאשר מוסיף סכך כשרונעשה צל ברוב החלל, הרי שסכך זה נחשב כצלתו מרובה.

**תוד"ה הא קמצטרף: ואם הסוכה שתחת האילן מסוככת כראוי וכו' לא מסתבר שתיפסל משום צירוף סכך פסול וכו' -**מבואר שהכשירו התוס' את הסוכה שצלתה מרובה אף אם יש עליה אילן שחמתו מרובה. ודנו האחרונים באופן שהאילן גם הוא צלתו מרובה, האם גם כאן נאמר כי שקלת לאילן והוי כשר. וכ' הפנ"ידשאני אילן שצילתו מרובה שנתמעט מקרא דלא תחת האילן ודינו כמו תחת הבית שבכל מקרה נפסלת הסוכה. [ועיין מהרש"א בשם אחיו שכ"ז דוקא כאשר יש עכ"פ אויר י' בין האילן לסוכה וכדין סוכה שע"ג סוכה. אמנם הפנ"י נקט דאילן עדיף לפסול אף בפחות מגובה י' שהאילן בהיותו מחובר קובע מקום לעצמו ואינו בטל לגבי הסוכה].

וע"ע במהרש"א שנקט דפסול רק כאשר קדם האילן לפני הסוכה. שאז אין משמעות לסיכוך הסוכה, עי"ש ויתבאר להלן דף י. תוד"הפירס.

**שם ותדע דגבי מקרה סוכתו בשפודיןאו בארוכות המטה מכשירין וכו' –** חידשו התוס' שאין האילן שע"ג הסוכה פוסל סוכה שתחתיה, וצ"ב א"כ מהי ההוכחה משפודיןשאיירי שהסכך הפסול נמצא לצד הכשר ולא עליו. וביאר הפנ"י שכונתם להוכיח שגם אם יש בסוכה צל נוסף מדברים הפסולים הסוכה כשרה, שאין קפידא על צל הנוסף כל שיש גם צל סכך כשר [וכמבואר בשפודים שיש שם צל פסול לצד צל כשר והסוכה כשרה].

**שם ועוד אמרינן לעיל היתה גבוה מעשרים והוצין וכו' –**הנה הלא החלק הגבוה יותר מכ' פסול הוא, ובכ"ז אינו פוסל את ההוצין, על אף שסכך הפסל שמעליו צלתו מרובה, וצ"ב במה שונה מאילן שנקטו האחרונים שבודאי פוסל את הסוכה. וצ"ל ע"ד שחילק הפנ"י לעיל שרק באילן הנפרד מן הסכך שאינו בטל אליו [היות שמחובר הוא] פוסל את שתחתיו אך בסכך עליון זה הסמוך לתחתון שבתוך כ' הרי הוא טפל אליו [ונחשב כסדין להלן דף י.].

**שם בשיטת ר"ת -** יעוי' במהרש"א וכן בערול"נ שהוכיחו מתוס' שלדעת ר"ת ניתן אף להשלים שיעור צל ע"י העליונה [וכפי המוכח ממה שהביאו התוס' להוכיח מדין מקצת סכך תוך כ'. עי' ערול"נ]. אלא שציין הערול"נשבריטב"א משמע שאף לר"ת א"א לצרף סכך שלמעלה מעשרים לשיעור סכך הנצרך לתחתון, וכל חידושו של ר"ת רק שאינו פוסל.[עי' היטב בזה בקה"י סי' ג' ד"ה ונראה דא"ש].

אלא שבעיקר הדבר צ"ב לפי מה שנקטו הראשונים גבי אילן שהעליון הוא המיצל ובכך מתבטל סכך שתחתיו מלהחשב סכך, וא"כ איך שייך להכשיר הסכך התחתון כאשר עליו סכך שאינו נחשב להכשר הסוכה שהרי לכאו' בזה מתבטל חשיבות סכך התחתון מלהיחשב סכך.

**דף י.**

**רש"י ד"ה מ"ד ניגזור: ומדחזי לעליון חמתה מרובה סבר כמאן דליתיה הוא –** מלשונו מבואר דעסקינן בסכך של תחתונה שצלתו מרובה [שהרי רק מטעם זה שייך לטעות שעליונה כמאן דליתיה] ובכל זאת אם יהיה הסכך מעל כ' אמה יפסול סוכה תחתונה, הרי שס"לכראבי"ההנז"ל ט: שכל צל שהוא הבא ע"י סיכוך עליון [אף כשחמתה מרובה] פוסל סכך שתחתיו. ועיין בהג' חשק שלמה.

**גמ' כמה יהא בין סוכה לסוכה ותהא תחתונה פסולה –**הא דפשוט לגמ' שצריך חלל בין הסככים, דאל"ה הוי כסכך אחד עבה וכמש"כ רש"י ד"ה וכמה יהא, ועי' לשון רש"י במשנה שהתחתונה פסולה דשני סככים יש לה.

ופי' הפנ"י לעיל ט: שכל נדון זה דוקא גבי סוכה ע"ג סוכה ששניהם סכך כשר ולכך י"לשהויין סכך אחד, אך בסוכה תחת אילן שבעצמותם נפרדים הם ע"י שהאילן מחובר ואינו בטל לסכך התלוש.

ועיין היטב במהרש"א מה שהביא מאחיו שאף באילן בעינן לחלל כסוכה ע"ג סוכה.

ובעיקר מה דביענן שיעור חלל בין סוכה לסוכה עי' בראשונים רפ"ב ובלשון הריטב"א שם שגזה"כ הוא שלא תהא למעלה מן הסוכה דבר שהוא חשוב אהלאפילו ממינה [של סכך התחתון] ומפני זה נחלקו בה שמא הקפיד הכתוב בטפח או בד' עכ"ל.

**גמ' שמואל אמר עשרה וכו' כהכשרה כך פסולה**– יל"ע אם גם לשמואל גדר סוכה העליונה לפסול בתורת 'אהל' ודרך דעת רב הונא שפוסל בטפח כאהל לטומאה, או"ד שלדעת שמואל סוכה הפוסלת רק זו שיש לה תורת שם סוכה בדוקא, ולכן הצריך גובה י' [ולכאו' זהו הטעם בצורך לקבל כרים וכסתות].

ולכאו'נפ"מ אם צריך דפנות כהכשר סוכה להעליון. עי' משנ"ת בזה בפמ"ג ובכורי יעקב סי' תרכ"ח. א.[[3]](#footnote-3)

ןע"עבשפ"א בנדון רוחב סוכה עליונה.

**רש"י ד"ה פסולה: משום שאינו יושב בסוכה דאהל מפסיק ביניהם** – טעם זה ל"ש על רישא דמתני' פירס עליה סדין. וצ"ב מדוע השמיט רש"י טעם פסול הסדין שעל גבה. ועיין פנ"ישהוכיח מכאן ששיטת רש"י כראבי"ההנז"ל שבדין הוא שכל צל הבא מן העליון מבטל שם סכך מתחתיו וכמשנת"ל ט:, ולכך לא ראה רש"י צורך לשנות שוב פסול זה.

**תוד"הפירס עליה: אבל אם יש צלתה מרובה מחמתה כשרה ואין הסדין פוסלתה והיינו כמו שפרשתי לעיל וכו' –** נתחדש כאן שגם כשהפסול העליון צלתו מרובה בכ"ז אינו פוסל סכך שתחתיו. ובמהרש"א הק' שמתוס' לעיל (ד"ה הא קא מצטרף) מוכרח דאילןשצלתו מרובה פוסל סוכה שתחתיו גם כאשר יש בסוכה צלתה מרובה(ועיין קרבן נתנאל אות ע').

וחילק המהרש"א בין סדין שנפרס לאחר עשיית הסכך [ושפיר חייל שם סכך על הסוכה, בהבדל שנעשית תחת האילן שקיים כבר שאז אין הסכך נחשב כפועל צל ואינו סכך]. ועיקר סברא זו מבוארת בסוגייןבריטב"אור"ן בשם ר"ת.(ועיין קצת עד"ז להלן מהמובא בשם הקרבן נתנאל).

ועי"ש עוד בשם אחיו שרק באילן פסול ומשום דדמיא לסוכה תחת הסוכה שיש לאוקמי שיש ריוח בין סוכה לאילן י' טפחים, ומשא"כ בסדין שאין חלל ביניהם. ועי"ש במהרש"א שתמה ע"ז.

אמנם הפנ"י חילק (עפ"י דרכו של אחי מהרש"א)שכל הכשר הסדין משום שטפל לסכך ואינו נחשב בפנ"ע, ושאני מאילן שהיות והוא מחובר אינו מתאחד עם סכך התלוש שעמו ולעולם נחשב לסכך פסול נפרד.

**שם בתוס' –** עיין ברא"ש שהק' לפירוש זה שהסכך הכשר חמתו מרובה, מהמבואר בגמ' שכשהסדין ניתן לנוי הסוכה כשרה, וזה לא יתכן להכשיר ע"י סכך זה שאין בו רוב צל. ובקרבן נתנאל שם (אות ה) תירץ דבודאי עסקינן שלאחר נתינת הסדין הוסיף סכך נוסף באופן שמעתה כבר נחשב הכשר לבדו לצלתה מרובה,ורק שכל שכבר הונח הסדין לשם סיכוך (הגנת נשר וכדו') הרי שהסוכה כבר מסוככת כל צרכה ואין תועלת וחשיבות בסכך הנוסף ואין הסוכה נכשרת על ידה, וזהו שחידש רבא שכאשר ניתן הסדין לנוי בעלמא, בזה יש תועלת בתוספת סכך שהוסיף לאחר מכן, ועל ידו נכשרת הסוכה.

**שם וכענין זה מפר"ת וכו' –** היינו כמובא בר"ן וריטב"א שלדעת ר"ת כל שהסוכה קדמה לאילן שמעליה אינה נפסלת מן הפסול שבא אח"כ. ולכך הוצרך לפרש משנתינו באופן שבלא הסדין נחשב הסכך כחמתה מרובה, שעומד להתייבש, עי' כ"ז בריטב"אובר"ן.

וטעם פסול הסדין בסוכה זו מבואר בס' הישר לר"ת(הובא באבנ"ז סי' ת"ס סקי"ב)שבכך נחשב הסדין ל'מעמיד' של הסכך, וקי"ל שאסרו חז"ל להעמיד הסכך בדבר המקבל טומאה.[[4]](#footnote-4)

אמנם בפשטות יש לפרש כמו שמבואר בתרוה"ד(ח"א סי' צ"א) שע"י שהסדין נצרך לסכך שלא יתייבש ויפסל נעשה בזה לחלק מן הסכך ועיקרו ולכך פסול.

**שם: אבל לפי' הקונטרס קשה דלמה יפסל מפני שמגין על האדם וכו' –** בפשטות ס"ל לרש"י כמשמעות לשונו בגמ' שסכך נחשב רק זה הבא להגן על האדם, משא"כ בנוי וכמש"כהערול"נ. וביותר י"ל שעצם זה שנעשה לנוי אינו נחשב בפנ"ע שבטל הוא לגבי הסכך שבא ליפותו, כ"כהפנ"י.ועיקר ד"ז אם יש סברא בנוי שבכך יש להכשירה כטפל לסוכה מבואר בריטב"א כאן שנחלקו בו הראשונים, ואכן הריטב"א מצדד שאדרבא יש סברא יותר לפסול הסוכה כשנעשית לנוי וז"ל 'הא דקתני לנאותה לרבותא הוא דאע"ג דאית ביה צורך הסוכה, לנאותה מיהת כשרה דבטלי גבה', וזוהי א"כ סברת התוס'.

**רש"י ד"ה ל"ש אלא מפני הנשר: דשויה סכך להגין הלכך מיפסיל משום מקבל טומאה** –מבואר בשיטת רש"י שעל אף שהסכך הכשר יש בו שיעור המספיק לצל, מ"מ כיון שהחשיב את הסדין כחלק מן הסכך [בכך שכונתו שתגן עליו], הרי שפסול לסכך בו מחמת תערובת סכך פסול. [ובזה פליג ע"ד תוס' הסוברים שאין תערובת של סכ"פ פוסלת כל שיש בסכך שיעור מושלם של צל]. ועיין בזה עוד להלן.

**רש"י ד"ה אבל לנאותה: וי"מ טעמא דפסולה משום שני סככים ואי אפשר וכו' –** במחלוקת זו שנחלקו רש"י והי"מ אם פסול הסדין משום שיושב בסכ"פ או משום שני סככים נחלקו הרא"ש (סי' ט"ו)ובעה"טעיש"ה אם ניתן ללמוד מכאן שההלכה בדין סוכה תחת סוכה שהעליונה בשיעור ד' טפחים כמו בהפלגת נוי שאוסר כשיש ד' טפחים. עי"ש.

**שם ברש"י -** במה שהק' רש"י ע"ד יש מפרשים דבעינן חלל ד'. יעוי' במאירי שרמז ליישב קו' זו בזה"ל 'ואע"פ שאלו היה סכך כשר היה הכל כסכך אחד, פיסולו גורם לו ליתן לושם בפני עצמו' והיינו שע"י שחייל בחלק מהסכך שם נפרד מחלק האחר נחשבים לב' סככים מצ"ע.

ועכ"פ נתבאר בדברי רש"י ב'חידושים: א'. שתערובת סכ"פ פוסל כל הסכך גם אם בכשר לבד רוב צל. ב'. ששתי סככים נחשבים רק כשיש חלל ד' ביניהם.ודו"ק היטב ברש"י לעיל ט: ד"ה מאי למימרא שכ' ב' הנחות אלו גבי צירוף אילן שחמתו מרובה.

**דף י ע"ב**

**גמ' איתמר נויי סוכה אין ממעטין וכו' ומן הצד ממעטין–** בטעם שממעט מן הצד פרש"י 'דהא אינה מחזקת ראשו רובו ושולחנו'. והיינו שאין עיקר גדר חלל הסוכה ז' טפחים אלא דעצם השיעור הוא שמחזקת רו"ר ושולחנו, ואפשרות זו אינה שייכת כשיש בה נוי המונע זאת.

ומשא"כ בגדר שיעור גובה י' שגדרו שיעור של טפחים ככל רשות שגובהה י' טפחים, ושפיר שיעור זה אינו משתנה ע"י הנוי. [ועיין לעיל דף ד. שבאופן שהוצין יורדים תוך חלל י' טפחים נחשבת כ'דירה סרוחה' והיינו שאמנם לא נתמעט בכך שיעור חלל הסוכה אך היות וסו"ס אין דיוריה נוחים כמו שאמור להיות בחלל י' טפחים נפסלת. ופשוט שנוי שמשמש להיפך להנאת דיורי האדם אין הדיור בה נחשב לדיור פחותממה שדרשה תורה].

**גמ' מינימין עבדיה דרב אשי איטמישא ליה כיתונתאבמיאואשתטחאאמטללתא וכו' –**מעובדא זו למדו הר"ן וריטב"א (לעיל עמ' א')שאי"צלכונהמסויימת של נוי בכדי שהבגד והסדין לא יפסול, שהרי הכשירה הגמ' הנחת הבגד על אף שלא היתה כונת נו, ומוכח א"כ שכל שאין כונת צל אינה נחשבת כלל לסכך שתפסל הסוכה על ידה כדין סכך פסול.

ואמנם הביאו שיטות החולקות וסוברות שרק כשהונח ע"י כוונה של נוי אינו פוסל את הסוכה, שבכדילהטפיל הסדין לסכך בעינן כונה חיובית של נוי שבכך מטפילה לסכך, ובעובדאדמנימין שלא היתה כונה זו אכן לא ישבו במקום הבגד שהיה פסול, עי"ש עוד בביאור הסוגי'.ועי' בזה בתור"פ.

**גמ' אתמרנויי סוכה המופלגין ממנה ארבעה רב נחמן אמר כשרה**– בטעם ההכשר לדעת ר"נ פי' רש"י ד"ה פסולה כיון דלנוייהבינהו בטלו לגבה. ולכאו' מבואר בזה שרק ע"י כונה חיובית לשם נוי אינה פוסלת. ושמא יש לחלק שסברא זו נצרכת רק כאשר מופלגין ארבעה שאז יותר מוגדרת לאהל בפנ"ע, ולכך בעינן למחשבה מיוחדת להטפילה לסוכה.

**רש"י ד"ה פסולה: משום אהל מפסיק.** - צל"עממש"כ רש"י עצמו לעיל עמ' א' ד"ה אבל לנאותה שפסולה משום ב' סככים.

**גמ' רב חסדא ורבה בר רב הונא וכו' אגנינהו ר"נ בסוכה שנוייהמופלגין ממנה ארבעה וכו' –** עי' בריטב"א שהביא לדון אם מותר לאדם להאכיל את חבירו בלא ידיעתו דבר שלדעת האוכל אסור באכילה, אך המאכיל מסתמך על דעת עצמו שהמאכל כשר, אם יש בזה לפנ"ע, ודן אם יש להוכיח הדבר מן הסוגי'.

**גמ' אנן שלוחי מצוה ופטורים מן הסוכה –**עיין בתוס' וראשונים שנחלקו אם עסקינן שע"י טרחתם לחזר אחר סוכה כשרה היו מתבטלים ממצותם, ויסוד מחלוקתם אם עוסק במצוה פטור מן המצוה גם כאשר אפשר לקיים שניהם.

הנה מצות הקבלת פני רבו אינה מן התורה, ובכ"ז נפטרו בכך במצוה מן התורה. עי' בזה בהגה' מצפה איתןודו"ק בכוונת הגה' היעב"ץ כאן.

**גמ' ובלבד שלא יהיו נקליטיןגבוהין מן המטה עשרה**– משמע שמודדים חלל הגובה מהמטה ולא מקרקע הסוכה. והיינו כמשנ"תבתוס' להלן כא: שבאופן שהנקליטין וכדו' מחוברים למיטה עצמה מחשיבים המטה כקרקע הסוכה, אך כאשר נפרדים הם שכשיוציאו את המטה תשאר הכילה על תיקונה, מודדים הגובה מקרקע הסוכה. ועיין בזזה היטב במג"א תרכ"ז סק"גובמחצה"ש שם.

**גמ' שאני קינופותדקביעי**– בפשטות לפי"ז אין צריך להעמיד המשנה שפירס ע"ג קינופותדפסולהכשהקינופות גבוהות עשרה, דהשתא הדרא בה הגמ' משום דקביעי. עיין בזה בפנ"י שכ' שאפש"ל שמלשון המשנה משמע שפסול הקינוף דאו', ואילו בפחות מי' אינו אלא מדרבנןוע"ד שנתבאר בתוד"ה ובלבד. וע"ע בשפ"א.

**גמ' אמרי התם דלמפסל סוכה בעשרה הכא דלשויי אוהלה בציר מעשרה נמי –** יעוי' בביה"ל תרכ"ז. ג שמשמע שאין הקינופות פוסלים הסוכה ואף במקומן [ואין שיעור הסוכה מתמעט משום כך], ורק שאי אפשר לישן תחתיו.

**דף יא.**

**תוד"ה אי קביעי–**דבריהם צ"ב שאדרבה מהי קו' הגמ' לפסול הנקליטין בפחות מגובה י' ככילה, שהרי שאני כילה שיש בה תרתי לריעותא. עיין במהרש"אשמאה"ט הפך הגירסא.

**מתני' הדלה עליה וכו' וסיכך ע"ג –** דייק ר"ת מלשון זה (הו"דבריטב"א כאן ובר"ן לעיל דף י.) שפסולה רק כאשר קדם האילן לסכך, וכלשון המשנה וסיכך על גבה, אך כאשר סיכך בסכך כשר ורק לאחר מכן הדלה את האילן, היות ונעשתה לסכך בשעת הסיכוך שוב אינה נפסלת ע"י האילן. ועי' בריטב"א שחלוק ומיישב הדיוק מן המשנה. (ועיקר יסוד זה מבואר במהרש"א לעיל י. שזוהי דעת תוס' בד"ה פירס עליה סדין).

**רש"י ד"ה פסולה: שאין מסככין במחובר דאמר מר וכו' בפסולת גורן –** יעוי' בריטב"א (בד"ה יתיב ולהלן עמ' ב') שביאר בטעם וגדר פסול המחובר שהיות ומחובר הוא אין נתינת הענפים נחשבת כלל למעשה, ומכלל תעשה ולא מן העשוי.

**תוד"ה פסיקתן –**ביאו"ד [עפי"ד במנחות מב:] שבקושייתם הבינו שחסרון הציצית כשעשה מן הקוצים והגרדין משום שלציצית בעינן עשייה, והיות והקוצים עשויים מאליהם נפסלים משום תעשה ולא מן העשוי, ובזה הק' שכשם שבסוגיין מהני קציצת האילן להחשב כעשייה, כן יחשב לעשייה ע"י הקשירה שקושר הקוציןוהגרדין.

ותירצו שאמנם מהני לציצית פסיקת החוטין שכבר סגי במחשבת 'לשמה' שנתקיימה בנתינת החוט שבתחילה [שעל אף שהיה אז חוט אחד קודם פסיקתו מהני לו מחשבת לשמה] ומהני בצירוף זה שמחשב גם בשעת הקציצה לשמה. ומשא"כ כאשר מחשב רק בקשירת הגרדין והקוצים שכלל לא ניתנו 'לשמה' לא יהני מחשבה בשעת קציצה בלבד. וכל מה ששנינו בסוגיין דמהני להכשיר בקציצה לבדה, רק בסכך שכל דינו שיהיה ע"י "עשייה" (וא"צ לעשיה לשמה) ובזה סגי אף בקציצה לבדה.

**גמ' פוסק ואח"כ קושר מאי למימרא–**הנה באופן זה שתחב החוט בעודו מחובר הלא לא עשה שום מעשה של הטלת החוטים בבגד, ומקו' הגמ' משמע שדבר פשוט הוא שאין צריך למעשה זה, והיינו כמשנ"תבתוס' הנז"ל. ועיין בזה בחזו"א סי' ג' סקי"א ד"ה במ"ב סי' י"ד.

ויל"ע אם זהו גופא נכלל בתירוץ הגמ' דבעינן למעשה הטלת הציצית וצ"ב. ועי"ש בפי' הר"ח.

**דף טז.**

**מתני' המשלשל דפנות וכו' שלשה טפחים פסולה -** ופרש"י דהיינו כדי שיזדקר הגדי בבת ראש דאמרן דפסולה. בפשטות כוונתו שע"י שגדיים בוקעין בו לא שייך לומר ההלכה דגוד אחית מחיצתא, ובזה פליג ר' יוסי דאע"פ שגדיים בוקעין אומרין גוד, וכמו דנחלקו תנאים בברייתא שבת דף קטו. עוד י"ל דרש"י בא לבאר בזה גדר שיעור הלבוד ג' טפחים ולא יותר דהשיעור נקבע לפי בקיעת הגדיים [עי' שכ"כ ריטב"א עירובין טז:]. עיין בכל זה בפנ"י וערול"נ כאן.

וכ' הערול"נ דבאופן שאין הגדיים בוקעיןלכו"ע אמרינן גוד אחית מחיצתא אף ביותר מג' טפחים [ובכגון שהיתה ע"ג הקרקע מחיצה גבוהה ה' טפחים שעי"ז נמנעת בקיעת הגדיים] עכת"ד. (וכעי"ז משמע בסוגי' שבת קא. גבי טרסקל ע"ג עמוד עי"ש ברש"י ד"ה ודו"ק). וע"ע בזה להלן דף יט.

אמנם המאירי ובס' המכתם כתבו דלרבנן לא ס"ל כלל גוד אחית מחיצתא, ומשום שאין דרך לעשות כן מחיצות באויר למעלה, ושאני מגוד אסיק שמעלים המחיצות מלמטה למעלה. ועיין היטב בפנ"י בסוגיין דלכאו' גם הוא הלך בדרך זו.

**מתני' מלמטה למעלה אם גבוה עשרה טפחים כשרה -** פי' הריטב"א משום גוד אסיק מחיצתא למקום הסכך [וכשהמחיצה איננה בגובה י' טפחים ל"ש לומר גוד אסיק, שדין זה אמור כשיש כבר שיעור מחיצה, עי' ריטב"א וערול"נ]. ועכ"פ מבואר מדבריו דפשיטא ליה דבעינן שיגיעו מחיצות הסוכה לסכך, ואינו משום שיעור במחיצה, אלא שכך הוא צורת דירת הסוכה שיהיו מחוברים זל"ז.

אמנם כתבו האחרונים (עי' ערול"נ ובקה"י סי' ד') שמדברי הר"ן ריש פרקין (ב. מדפי הרי"ף) שכ' דלא אשכחנא דין גוד בסוכה, דבמחיצות דמתני' א"צ שנאמר בהם גו"א, ומספיק שישארו במקומם אף שאינם מגיעים לסכך.

**רש"י ד"ה בין מתוך אוגנו שמחיצה תלויה מתרת במים דקל הוא שהקלו במים -** בגמ' שבת קא. מבואר דבקיעת דגים עדיפה מבקיעת גדיים ול"ש בקיעה, ופי' ריטב"א שם שזהו גדר מה שהקלו במים, שאין נחשב בקיעת הדגים לבקיעה, ואמרינן בכה"ג גוד אחית מחיצתא.

**דף ט"ז ע"ב**

**גמ' עד כאן לא קאמר ר' יוסי הכא אלא בסוכה דמצוות עשה אבל שבת דאיסור סקילה לא -** מכאן הוכיח ריטב"א (עירובין פו: ד"ה עד כאן) שחסרון מחיצה תלויה רק מדרבנן, שאם מדאו' כיצד ניתן להקל במ"ע דסוכה אף שאיננה חמורה כשבת (וע"ע חזו"א או"ח ס"ח, י').

**גמ' אמר רב חסדא וכו' מחצלת ארבעה וכו' וכל פחות משלש כלבוד דמי -** ז"ל ריטב"א משמעתין מוכח דכל היכא דאמרינן לבוד אינו כאילו היה סמוך ממש, ואינו דא"כ בצרה לה מחיצה, אלא לבוד כדינו כאילו הוא סתום. וזהו לבוד שאמרו בסוכה קטנה ב[אויר] פחות מג' דאי לא בצר ליה שיעורא עכ"ל. [ויתבאר עוד להלן יז. בתוד"ה אילו]. ומזה שהוזקק לפרש שסותמים [היינו שמחשיבים ע"י לבוד ממשות מחיצה וסכך] מבואר דס"ל שדין מחיצה י' וסכך ז' מעצם שיעורם הוא, ולא רק כהיכ"ת לסכּך ולגדור שיעור זה, וכשיטתו לקמן יט: עיש"ה בסוגי' דצריף.

**גמ' מהו דתימא חד לבוד אמרינן תרי לבוד לא אמרינן ובתוס' -** צ"ב מדוע לא נימא תרי לבוד, עי' פנ"י וערול"נ.

**תוד"ה מהו דתימא ושמא ס"ד לחלק בין שתי לערב -** עיקר הו"א לחלק בין שתי לערב הוזכר בגמ' עירובין טז: דנסתפקה אם מהני עומד מרובה בערב כמו בעומ"ר בשתי. ובביאור החילוק י"ל דשאני שתי שעכ"פ סוגר כל גובה הרשות (שהוא י' טפחים כמבואר בריש פרקין) ורק שמכיון שאין בה רוחב ד' אין לה חשיבות מספיקה להחשב כמחיצה, ולזה י"ל לבוד לומר ששעורה מושלם, אך בערב שאינה על פני כל גובה הרשות בזה יותר י"ל דכלל אין כאן מחיצה, ומהיכ"ת דלזה יהני לבוד לחדש לה עיקר שם מחיצה.

ועיין תוס' רבינו פרץ מה שהוסיף לבאר החילוק שאין דרך ליתן המחיצה באויר עי"ש, והיינו ע"ד הנ"ל שחסר בערב בעיקר שם מחיצה, ועכ"פ בזה קמ"ל דבכל גווני אמרינן לבוד, ועיין מה שיתבאר בזה עוד ממהרש"א ומג"א בתוד"ה בפחות משלשה.

**שם בתוס' ואין להקשות דתסגי בשני חבלים וכו' הא אמרינן התם דלא התירו אלא בשיירא -** מבואר מדבריהם שכשיש ממשות של ד"ט על ד"ט עדיף מחבלים דמכיון ששיעור חשוב הוא הרי"ז כתחילת מחיצה [ועדיף משתי לבד או מערב לבד] ובכל צורה ואופן שנעמיד מחצלת זו בין בשתי ובין בערב שייך בזה לבוד אף שלא בשיירא, ושתי או ערב נחשבים אם אין בהם ד' טפחים על ד"ט. וכן כ' חזו"א ע"ה, יג.

**רש"י ד"ה ומוקי לה בפחות מג' סמוך לדופן השני במקצוע -** עי' ריטב"א דפי' דפס זה משמש כדופן שלישית, והק' ע"ד שהרי א"כ מאי קמ"ל בזה מאחר דסגי אף ע"י טפח שוחק, עי"ש. אמנם בדעת רש"י י"ל (כמש"כ בס' ברכת יעקב סי' ז') דלשיטתו לעיל ז. דבטפח שוחק בעינן צוה"פ עד סוף הרוח [ובזה גרוע טפח שוחק מדופן ז'] וא"כ רבותא אשמועינן בסוגיין דע"י פס ד' נחשב כמחיצת ז' גמורה שא"צ לאחריה צוה"פ.

אמנם ריטב"א וכ"מ בתוס' פליגי ע"ד רש"י וס"ל דעסקינן בדופן אמצעי עי"ש.

**תוד"ה בפחות משלשה (הנמשך לעמ' א') וי"ל דאמרינן בעירובין דכל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה וכו' -** צ"ב דהלא כבר הביאו בקושייתם ברייתא דף ז. דדופן סוכה כדופן שבת דמהני קנים הסמוכים זל"ז פחות מג"ט, ומתירוצם עולה דלא מהני כל שאין בו שתי וערב.

וביארו מהרש"א ומהר"ם דאכן בסוכה קיי"ל דמהני שתי בפחות מג' טפחים, ומשום דגם בשבת קי"ל דמחיצת שתי לבד או ערב לבד מהני ודלא כרבר"י האוסר, אך בסוגיין אמר רב אמי דוקא פס ד' ולא בקנים כדי שיתאים לכו"ע ואף לרבר"י הסובר דל"מ שתי לבד.

אמנם הוסיף מהרש"א להוכיח מדברי התוס' לעיל דכ' מהו דתימא שכתבו שלכך הוזכר מחצלת ולא חבלים ב"ערב" ומשום דלא התירו אלא בשיירא, דמבואר דאף להלכה יש להחמיר במחיצת ערב יותר ממחיצת שתי, שאף שנתבאר שמחיצת שתי-קנים מועיל מחיצת ערב איננה מועילה, לדפני הסוכה (וכעין סברת התוס' שם בתחילה גבי מחצלת עיש"ה).

אמנם המג"א ריש סימן תר"ל דחה החילוק בין שתי לערב, וביאר דאף שקי"ל בברייתא ז. דמהני לבוד בקנים, היינו דוקא בד' מחיצות, אך כשעושה ג' מחיצות בלבד לא מהני אלא כשיש ממשות של פס ד' עכ"פ. (ולכאו' כונתו דאם שאמנם נתחדש בסוכה שמהני ג' מחיצות, היינו דוקא כשעושה מחיצה ממשית של ד' לכה"פ, אך אם עושה המחיצות כבשבת ע"י קנים בלבוד בדין הוא שיגדור כפי האמור בשבת שם דבעינן מד' רוחות. ועיין).

ויש מן האחרונים (עי' ביכור"י ר"ס תר"ל וחזו"א עה, יב ועוד) שביארו ד' התוס' בתירוצם דבשיעור סוכה קטנה בעינן דופן גמורה ולא בלבוד, ומה ששנינו לעיל ז. דמהני קנים, היינו ביותר מן השיעור דז' טפחים עי"ש.

**דף יז.**

**רש"י ד"ה פסולה ומכאן אני אומר ומפרש וכו' היינו דחשבינן להסכך כאילו מן הדופן -** בגדר זה דדופ"ע דנו הראשונים לעיל ד. דהריטב"א והר"ן הביאו שם מרש"י דמקרבים הדופן לסכך והק' ריטב"א כקו' רש"י כאן עי"ש עוד. ועי' בהה"מ פ"ד הי"ד ובכס"מ. (וצ"ב סתירת דברי רש"י).

**גמ' ואי אשמועינן הני תרתי משום דסככן סכך כשר וכו' דסככה סכך פסול הוא אימא לא-** בביאור הו"א דגמ' כ' הריטב"א דקס"ד שגג הבית חוצץ בין הדופן לסכך עי"ש. וכונתו דאמנם אמרינן שהגג עצמו נעשה דופן ועי"ז מגיעים הדפנות לסכך, מ"מ י"ל שנאמרה ההלכה רק באופן שקשורים ושייכים הם זל"ז הדפנות והסכך, שבזה נאמרה ההלכה לקרבם זל"ז באופן המועיל לסוכה, אך ליצור את עיקר שייכותם זל"ז ע"י הלכה דדופ"ע לא אמרינן. וזש"כ ריטב"א שכשיש ב' גגות וחיבור הדפנות לגג הבית ועי"ז אינו מחובר ומיוחס לסכך, קס"ד שלא נימא דופן עקומה.

(ובדרך זו יש לתרץ קו' רש"י על הסוברים שדופ"ע מקרבים הדופן, והק' דא"כ נימא דופ"ע אף כשיש אויר בין דפנות לסכך. ולהאמור יש לתרץ שגם למסקנא ההלכה דדופ"ע נאמרה רק כשיש קשר כל שהוא בין הדופן לסוכה ע"י שעכ"פ מחוברים זל"ז, וכשאויר בינהם אינם שייכים זל"ז לומר בהם דופ"ע).

**תוד"ה אויר פוסל בכה"ד -**חידשו להכשיר צדדי האויר לאחר שיש שיעור הכשר סוכה בג' דפנות, מדין פסל. מבואר מזה ששייך להכשיר ע"י פסל אף שמקום זה מופסק מן המחיצה שכנגדה ע"י אויר ג"ט (ושאני מכל פסל די"ל שדופן קצרה שכנגדה גודרת כל הרוח) עי' בחזו"א שעמד בזה. ויתבאר בעז"ה במקומו לקמן יט.

עוד הוסיפו לחדש שיש מקום להכשיר הצדדים אף שסביב האויר גם כשאין בהם שיעור ז', ומזה דנו האחרונים להוכיח שאף קרן הנמשכת מן הסוכה ובקרן עצמה אין שטח של זע"ז דכשרה, שמכיון שטפל קרן זה לסוכה כשרה עמה. ודלא כמבואר במג"א (עפ"י גרסתו בתוס' ג.) לפסול קרן זה. עי' חזו"א (קמ"ד א,ו)ובערול"נ.

**שם בתוס' ואפי' מה שיוצא לחוץ לגמרי -** לכאו' כונתם להוסיף שאף היוצא מתחום הדפנות לגמרי ג"כ כשר מדין פסל, וצ"ב שהרי לפסל בעינן דעכ"פ ממשכא חד דופן בהדיהו, עי' בחזו"א קמ"ד א. ובערול"נ (לעיל ד. בסוף ד"ה ברש"י ד"ה כשרה) כ' דלא צריך שיהיה דופן ממשיכה בפסל, ורמז לעיין בתוס' דידן.

**גמ' ואמינא להו אנא מה אילו איכא סכ"פ פחות מארבעה ואויר פחות משלושה וכו' -** יסוד מחלוקת רבה ורבנן דבי רב כפי שביאר הריטב"א, דכלל מוסכם הוא שאין ב' שיעורים שונים מצטרפים זע"ז (וכדמצינו לגבי איסורים וברכת הנהנין שח"ש אכילה וח"ש שתיה אינם מצטרפים) ורק שנחלקו מה מחלק השיעורים זמ"ז שלא יצטרפו, דלרבה כל שגדרם וטעמם של הני שיעורים אחד (וכגון סכ"פ ואויר שיסוד פסולם לרבנן משום הפלגת הדפנות מן הסוכה) נחשבים יחד להצטרף אף אם מנין פסולם שונה זמ"ז. ובזה פליגי רבנן דביה רב וסוברים שמכיון דסו"ס אין מנין שיעור פסולם שוה נחשבים כב' שיעורים שונים שאינם יכולים להצטרף. (דרך נוספת כ' ריטב"א שגם לרבנן דביה רב ס"ל דשיעורים אלו שונים בגדרם וטעמם וכדרכו של רבה עי"ש).

**תוד"ה אילו איכא -** בביאור החילוק, שפשטו התוס' שהיכן שאין בפסולין ד' לא אמרינן לבוד להחמיר, ומאידך נסתפקו כשיש בסך כולם ד' (ב' טפחים, אויר, וב' טפחים). ביאר המג"א (תרל"ב ה') וז"ל נהי דאמרינן חשוב כאילו שניהם סמוכים זל"ז (שזהו הצד לפסול בב' טפחים וב"ט) מ"מ לא אמרינן שהוא כמפורד וסתום בסכך פסול וכו' עכ"ל.

ובפשטות כוונתו כמש"כ הערול"נ ועוד אחרונים דב' ענינים ישנם בלבוד: שמקרבים זל"ז (היינו שמקבלים חשיבות שיעור שלם כגוף אחד), ועוד נתחדש שאף סותמים חלל שבינתיים [עי' ריטב"א טז: לגבי מחצלת], וכל מה דאין לבוד להחמיר היינו לגבי זה שאין סותמים החלל, אך בקירובם זל"ז נסתפקו התוס' שנאמר אף במקום של חומרא.

אמנם מחצה"ש ופמ"ג (שם ובסי' שס"ג משב"ז א') פרשו דברי מג"א דודאי בכל גוני סותמים האויר, ואך כשאין בממשות ד' טפחים סותמים האויר בסכך כשר ושוב אין מצטרפים זע"ז (ועיקר גדר זה לסתום בכשר כ' ראבי"ה בסוגיין סי' רכ"ו) ונמצא לפי"ז שאין ההלכה דאין לבוד במקום חומרא, אלא רק בכגון סוכה שאין הסתימה נחשבת כסכך פסול [אלא כסכך כשר], וכמשמעות דעת מג"א תק"ב שצויין במג"א לעי"ש. וע"ע בכל זה בקה"י סי' י"ג וע"ע לקמן בזה.

וע"ע בחזו"א או"ח נב, ח שהוכיח שאין הלבוד נחשב ל'אהל' גמור, דמאה"ט לא אמרינן לבוד בטומאה וכדו'. ודו"ק.

**שם בתוס' -** הק' רעק"א וערול"נ ועוד, אם אין אומרים לבוד במקום חומרא ממנ"פ הסוכה פסולה שאין מה שיחבר חלקיה זל"ז. הנה ברור שדעת רעק"א דבמקום חומרא נסתפקו בתוס' דאין מקרבין זל"ז כלל. אך לאחרונים הנז"ל הסוברים שלעולם מחברים ע"י סתימה ואך לא מחמירים לומר שהסתימה פסולה ל"ק מידי.

**דף י"ז ע"ב**

**גמ' אמר ליה אביי ולמר נמי וכו' בסוכה קטנה מי לא שוו שיעורייהו להדדי -** ופרש"י שמשו"ז יצטרפו בכל גווני. וכעי"ז כ' גם בד"ה הואיל שכל שוים בשיעורם בענין אחד שוב עי"ז מצטרפים בכל גווני. [ולכאו' ביאו"ד שהצטרפותם במקום אחד כגילוי שאינם חלוקים בעיקרם עד כדי שלא יצטרפו זע"ז]. עי' מש"כ הנצי"ב במרומי שדה. ולפי"ז קו' אביי גם לרבנן דבי רב שיצטרף סכ"פ ואויר בסוכה גדולה.

אמנם הריטב"א פי' שהקו' לשי' רבה, שמצירופם בסוכה קטנה ששוים בשיעורם, מוכח דכל מה שאין מצטרפים בגדולה רק משום שלא שוו במנין שיעורם, והיינו כשיטת רבנן שתולים הדבר לא בגדר הפסול אלא בשיעור הפסול (עי' משנת"ל עמ' א'), שלשיטת רבה שחלוק אויר מסכ"פ בטעם וגדר פסולו הכיצד מצטרף בסוכה קטנה.

**רש"י ד"ה בסוכה קטנה: ששיעורה מצומצם -** דנו הפוסקים באופן שהסוכה בכללותה ט' וחצי טפחים ומתוכה ג"ט סכ"פ, אם בכה"ג נצרף חצי טפח מהג' טפחים הפסולים להשלמת ז' טפחים, ומדיוק ל' רש"י הוכיח הערול"נ ובביכור"י (תרל"ב ו') שנוכל לצרף, וכל הפסול רק בז' טפחים בצמצום. אך המג"א שם סק"ג השווה דין ט' וחצי טפחים לז' טפחים עי"ש ובהגה' רעק"א.

**רש"י ד"ה מי לא שוו שיעורייהו: דכיון דנפיק מתורת לבוד חשיב לבצוריה לשיעוריה וכו' -** ודאי שאין הכוונה דבסכ"פ פחות מג"ט אומרים לבוד בסכך הכשר שהרי אין כאן אויר לומר בו לבוד שכבר סתום ומופרד ע"י הפסול, אלא כוונתו שאין חוצץ בין הכשרים מקום חשוב, שרק ג"ט חשוב למקום להפריד בין הסככים, וכדין לבוד שיסודו הוא שב' החלקים נמצאים במקום אחד [ובאופן זה שנמצאים במקום אחד נתחדשה ההלכה לסתום האויר].

**רש"י ד"ה הבגד והשק הואיל וממשן קרוב להיות שווה -** בתוס' משמע משום ששיעורן קרוב זל"ז עי' מהרש"א וערול"נ.

ובעיקר מקור שיעורים אלו דבגד ושק וכו' כ' הפנ"י שבת כו: שאינם מסברא אלא מהלל"מ. ויל"ע מל' הריטב"א שכ' כ"א לפי חשיבותו שראוי למדרס, דמשמע שמציאות מדרסם שונה.

**גמ' שני נסרים אין מצטרפים וכו' מאי מצטרפין לארבע אמות מן הצד -** צ"ב מדוע נצרך לצירף של מספר נסרים לדופ"ע, שהרי אף בנסר א' העומד יותר במרחק יותר מד"ט מן הדופן נזקקים להיתר דדופ"ע. עי' בזה פנ"י לעיל יד. ובשפ"א שם.

**דף יח.**

**גמ' אם יש בין נסר לנסר כמלא נסר שמניח פסל וכו' בשלמא למ"ד בין באמצע בין מן הצד בד' אמות -** הנה מתחת לנסר הפסול ברוחב ד"ט אסור לישן, ורק תחת הפסל, ומכאן הוכיח בחזו"א דא"צ שיהיו כל הז' טפחים יחד וסגי לצרף מכמה מקומות (עי"ש סי' קמ"ד, ו).

**רש"י ד"ה שאין בה וכו' בנסרים ופסלים הפחותים מד' וכו' כולה כשרה ואף תחת הנסרים -** מבואר דעת רש"י דבסכ"פ פחות מד"ט ישנים תחתיו, ודלא כהראשונים הסוברים דבסכ"פ ג"ט אף שאין פוסל הסוכה אין ישנים תחתיו הובא בר"ן בסוגיין ויתבאר להלן דף יט. עי"ש. ובשפ"א כאן.

**גמ' אבל באמצע פליגי בה וכו' וחד אמר אין לבוד באמצע -** אמצע שנחלקו בו דוקא בגג וכמש"כ בתוס', וביאר הר"ן דס"ל למ"ד דאין לבוד באמצע שדין לבוד אמור דוקא בדפנות ולא בסכך שמכלל הלכתא דמחיצין היא עי"ש.

ואף שבכל הש"ס מצינו לבוד ולא רק במחיצות (כמו לגבי קנינים וגט ג"ט סמוך לקרקע וכדו') ביאר בספר עמק ברכה (עמ' פ"ט) דהלא ב' ענינים שנינו בלבוד (כמשנת"ל יז.) קירוב הדברים זל"ז, וסתימת האויר שעל ידי זה הושלם שיעור המחיצה וכדו'. ודין זה השני שנחשב כסתום נחלקו אם נאמר רק במחיצות, אך עצם קירובם זל"ז שייך בכל דיני התורה ואף בגג.

**גמ' חד אמר אין לבוד באמצע -** יעוי' ברעק"א (הנדפס לעיל יז.) שהוכיח לפי"ז שלהסובר שאין לבוד באמצע יש לפסול באויר כל שהוא, אף בסוכה גדולה, ומשום שכל הכשר סוכה באויר ע"י לבוד,עי"ש ראיתו. ועי' בגר"ח (פר' ה' הל' י"ט) יתבאר לקמן יט.

**גמ' ואידך שאני הלכות טומאה דהכי גמירי להו -** יעו' בדרכ''מ או''ח תק"ב שלמד מסוגיא זו דלא אמרינן לבוד להחמיר וכיסוד שכתבו תוס' לעיל יז. וכ''ה ברמ''א יו''ד שע"א סעי' ד'. והשיג המג''א תק"ב סק''ט דמל' הגמ' משמע שרק בטומאה ל''א לבוד, ואין מקור מזה לשאר חומרא דל''א לבוד. (ועמשנת''ל בדברי תוס' יז.).

**תוד"ה אין -** תרצו שרק במפולש יש חסרון בלבוד. עי' תור"פ שפירש שכשאינו מפולש אמרינן לכו"ע לבוד,ועי' ריטב"א. וצ"ב בחילוק הדברים.

ובס' ברכת יעקב (סי' ל"ו ד"ה ונראה לי) פי' עפי"ד הגר"ח שייסד שכל מה דבעינן להל' דלבוד רק כדי שלא יפרדו הדפנות מן הסכך [ויתבאר בזה עוד לקמן יט.], וא"כ שפיר י"ל דבכה"ג שאין האויר מפולש שעדיין הסוכה מחוברת בכל חלקיה, ואין חסרון של ניתוק הדפנות שוב לא בעינן ללבוד וכשרה הסוכה אף למ"ד אין לבוד באמצע.

**רש"י ד"ה הכי גמירי להו מסיני דאין לבוד באמצע -** העירו האחרונים עי' רש"ש, שלטומאה הלא לא אומרים לבוד ואף מן הצד, שהרי טפח אויר בדפנות מעביר טומאה מבית לבית (ע"ע בחי' חת"ס).

**דף י"ח ע"ב**

**תוס' (הנמשך מעמ' א') ד"ה סיכך משמע מתוך פי' שרוצה לפסול יותר לפי שאויר החצר מקיף וכו' וסברא משונה היא -** בביאור דעת רש"י כ' הערול"נ, דהנה חסרון בקיעת רבים בפילוש זה, היינו ע"י בני החצר, ובזה שפיר יש לחלק ולומר דבאכסדרה מקיפתו דרך בני החצר לילך תחת אכסדרה מבית לבית, אך כשהסוכה באמצע החצר דרכם לקצר הילוכם דרך מקום הסיכוך ונחשב עי"ז כבקיעת רבים. וע"ז הק' התוס' דמנ"ל לחלק כן. עי"ש עוד מה שיישב פי' רש"י.

ובפנ"י ביאר תמיהת התוס' דלכאו' לא גרע אויר חצר מקיפו מאכסדרה בבקעה שאויר בקעה מקיפו עי"ש.

**שם בסוה"ד שיש לכל זוית שני פצימין סמוכין זל"ז בתוך שלש ואין בעביין טפח אלא מכח לבוד וכו' דגמירי טפח בלא לבוד וכו' -** לכאו' כוונתם (עפימשנ"ת במהרש"א לעיל יז. עיש"ה) דבאמת כשרוצה לעשות דופן ע"י לבוד אמרינן אתי אוירא דהאי גיסא ומבטל ליה וכמבואר בתוס' לעיל (ז. ד"ה עושה) ואך כשיש בעומד כדי שיעור מחיצה [אף ששיעורו ע"י צירוף העומדים כולם מדין לבוד] בזה שפיר י"ל לבוד אף לסתום כל האויר שביניהם ואין חסרון דאתי אוירא ומבטל ליה. (ע"כ מהמבואר למעיין היטב במהרש"א הנ"ל).

וא"כ זהו שכ' התוס' דגמירי דטפח הנדרש לדופן שלישית מהלל"מ היינו טפח בעומד הממשי בלא סתימת האויר, שרק משיעור זה נחשב למחיצה, ואשר על כן ס"ל לרבא דלא מהני לומר לבוד ע"י צירוף של ב' קנים כשאין בעומד טפח, שהרי בזה י"ל דאתי אוירא ומבטל ליה.

(והנה לפי"ז לכאו' עסקינן שאין שיעור טפח אף ע"י צירוף ב' העומדים הממשיים וכגונא דלעיל במהרש"א. אך יעוי' בל' תורא"ש שכ' "ואין ברוחב כל אחד טפח" והיינו שבנד"ד ס"ל לרבא דכל שאין טפח במקום אחד בלא צירופים, אתי אוירא ומבטל ליה, ורק אם יהיה מחיצה ממשית של טפח שייך להשלים שיעור דופן ע"י לבוד. ודו"ק היטב שבזה גופא נח' אביי ורבא).

**רש"י ד"ה לדידך דאמרת וסכך מסוכך בנסרים עבים שאין רחבים ד' -** הא דהוצרך רש"י לפרש שהנסרים עבים פי' הפנ"י וערול"נ שפ"ת אמרינן רק כשיש תקרה היינו רוחב של טפח עכ"פ. אך שיטת תוס' בכמה מקומות שפ"ת אמרינן רק ברחב ד' טפחים, וא"כ לשיטתם לא אשכחנא להוריד פ"ת מסכך שהרי בד"ט הוי פסול מגזרת נסר, ואשר על כן פי' תוס' גם בזה דפ"ת דאכסדרה הוא.

וע"ע בר"ן וריטב"א דנקטו שפ"ת נאמר רק בתקרה קבועה, ולא בארעי כסכך.

**דף יט.**

**רש"י ד"ה דמחיצות: אבל לאכשורה ע"י גוד אחית לא וכו' -** מבואר דס"ל דגדר פ"ת מדין גוד אחית, וכ"ה להדיא ברש"י לעיל ו: ד"ה לגוד.

לעיל טז. נתבאר דעת רבנן דלא אומרים גוד אחית במחיצה תלויה, ומטעם דבקיעת גדיים עי"ש ברש"י ובשבת קא., והק' הפנ"י דא"כ לא משכח"ל לדידן הלכתא דגוד אחית, ותירץ דמשכח"ל בפי תקרה שבזה אין חסרון דבקיעת גדיים שכאילו סתום עד למטה, וכן כתב בקיצור הריטב"א עירובין יד. ד"ה מחיצה אין כאן [וע"ע היטב ל' ריטב"א שם רפ"ב דף יז:, וצע"ק]. וצ"ב כונתם.

(ולכאו' ביאו"ד דחסרון דבקיעת גדיים איננו מונע הסתימה הדינית שחדשה ההלל"מ, אלא שחסרון הוא בגוף המחיצה התלויה עצמה שממנה באים למשוך למטה דאין לה חשיבות מחיצה כשאין לה עצמה שוב אפשרות הגנה על הרשות, ומכיון שאיננה נחשבת למחיצה שוב א"א למשוך ממנה מהל' דגוד, ושאני תקרה שאין תפקידה אלא להגן על הרשות כגג, וד"ז שייך גם בתלויה, ושפיר נאמרה הלכה שממחיצת - גג זו אפשר למשוך גדירה ומחיצה מן הצד, ואף שבסתימה דינית זו בוקעין גדיים ל"ל בה) ע"ע היטבבקה"י עירובין סי' א'.

ובעיקר גדר פ"ת (גוד אחית)שמורידים מחיצה מהתקרה ,ואילו בשאר גו"א אמרינן רק כשיש דופן בשיעור מחיצה י' טפחים [וכמבואר לעיל טז. מהריטב"א], היינו משום שגם תקרה נחשבת כמחיצה הגודרת מלמעלה, ומחיצה זו אין שייך שיעור מחיצה שמן הצד, [אלא כל שברחבה טפח או ד' טפחים הרי"ז מחיצת תקרה] וממחיצת תקרה זו מורידים מחיצה לצד הרשות אותה גודרת התקרה

וע"ע שיטת התוס' עירובין צד: (סוד"ה בשתי וד"ה בעשר) שנחשב כפתח, וא"כ שפיר ל"ק מבקיעת גדיים שאינו סותר לפתח, עי' קה"י עירובין שם.

**תוד"ה לבראי לא עבידי: ס"ד לפוסלה לפי שאינה עשויה לצל קמ"ל דכשרה -** בגדר היתר פסל זה נסתפק השפ"א אם נתחדש שע"י שנתכוון לצל דסוכה פנימית מהני מחשבתו כמי שכוון לצל חיצונית (לכאו' משום שזהו גג אחד וגדר אחד לה להצל על שתחתיה), או"ד דאף שאכן אין כוונת צל בחיצונה אך נכשרת ע"י פנימית שנטפלת לה ונכשרת כמותה. ונפ"מ באופן שהפנימית פסולה שנתן עליה תקרה וכדו'.(וכעין זה כ' החזו"א המובא להלן בביאור המשך בסוגי' בסי' קמ"ד, א ד"ה ואפשר דדעת הרא"ש).

אמנם בשי' רש"י דייק השפ"א לחלוק על חידוש זה, שהרי לכך פירש בגוונא שלאחר עשייתו כנס דופן אמצעית פנימה, ומשום דס"ל שעי"ז נעשה לכונת צל גם לסוכה חיצונה, עכ"ד.

**רש"י ד"ה מהו דתימא: כיון דלא ממשיך דופן שני בהדה מוכח מילתא דבאפי נפשה היא וכו' -** עי' ברא"ש שאין הכונה לכל מישעושה דופן ג' כדין ושכנגדה ארוכה יותר, שבזה אין כאן הוכחה שמשך דופן הארוכה באפי נפשה, ואין צריך להכשירה לדין פסל. אלא עסקינן בשעשה דופן שלישית ארוכה יותר מז' טפחים, שבזה י"ל דגילה דעתו שרק בזה עושה הסוכה שלשם כך הוסיף על שיעורה, ובאופן זה צריך להכשיר משך דופן הארוכה מדין פסל. [ועיין בחזו"א קמד, א ד"ה ואפשר שצידד לפרש ד' הרא"ש שבסתמא אין תולין כן ורק כשחשב להדיא שלא להשתמש].

**רש"י ד"ה מהו דתימא: והא לית בה ז' טפחים בהכשר סוכה -** מפשטות לשונו נ' שהקו' שאין שיעור ז' טפחים בפסל, אך לפי"ז צ"ב בביאור רש"י בתירוץ הגמ' דקמ"ל דהוי כשנים כהלכתם וג' טפח דקאי לגבי הכשר הדפנות (וכמו שיתבאר להלן). ועי' במהרש"א שפי' שגם כאן כונת רש"י לדפנות. אך בערול"נ כ' לדחות דבריו (שמשמעות לשון הכשר סוכה היינו ביחס לחלל ז' כל' הגמ' לעיל) ולכן פי' שכונת רש"י כפשוטו לגבי שיעור זע"ז, ודפנות פשיטא לגמ' שאין צריך כלל עי"ש בארוכה בזה.

ובעיקר הדין אם צריך שיהיה בפסל רוחב ז' טפחים עי' חזו"א קמד, א ד"ה ומיהו שדייק מדברי התוס' יז. דלא בעינן ועי"ש שהעיר מתוס' דידן.

**רש"י ד"ה קמ"ל דמן הסוכה הוא והוי כשתים כהלכתן וג' אפי' טפח -** מבואר ברש"י שנתחדש בפסל שעל אף שאינו מעיקר הסוכה שגילה דעתו כמשנת"ל, מ"מ נטפלת לעיקר הסוכה, וגם לגבה נחשב שדופן הקצרה עד סוף שטח הפסל וכעיקר גדר דופן ג' בכל סוכה גדולה(עי' רש"י ז. ד"ה וכן לשבת. וברש"ש דף ו: שטפח דדופן שלישית מדין 'גוד' לצדה).

ויעוי' היטב ברא"ש לעיל סי' ג' שנחלקו בזה הראשונים אם גדר ההלכה שנתחדשה בפסל שמייחסים אליה כל הדפנות על אף שאינה מעיקר הסוכה, או שנתחדש שעל אף שאין לה דפנות הנצרכות להכשר סוכה מ"מ נכשרת אגב עיקר הסוכה עיש"ה (ועי"ש בק"נ אות ר' משה"ק בסתירת דעת רש"י, ובחזו"א קמד, א ד"ה ואפשר וד"ה רא"ש פ"ק, ובקה"י סי' ג').וע"ע להלן מדברי הגר"ז בזה.

וע"ע תוס' יז. ד"ה אויר פוסל שכפי שהוכיח החזו"א שם (קמד, א) מהני לומר פסל אף שהדופן ג' שכנגדה איננה מתייחסת אליה, וכגון באופן שיש אויר ג' מפסיק [לאורך הסוכה] ביניהם.

וע"ע בערול"נ לעיל ד. הנז"ל.

**עוד בגדר 'פסל' -** בעיקר חידוש דין פסל שנת"ל שע"י גילוי דעתו אין הפסל מעיקר הסוכה ורק שנטפלת להכשר הסוכה כמשנת"ל בדברי הרא"ש. עי' היטב בפמ"ג תרל"ג א"א סק"ו שמשמעות דבריו שמהלל"מ הוא דמה"ט לומר פסל במקום דופ"ע תליא בנדון תרי הלכתא עיש"ה.

אמנם ז"ל הגר"ז תרל"א ט' בדין 'פסל' ...וזה שהאריכו יותר גילה דעתו שכונתו וכו' אין אנו אומרים כן משום שאין הולכים אחר גילוי דעתו בזה לפי שעשיית הסוכה אינה צריכה כונה, וכאילו לא גלה דעתו כלל וכו'.

**גמ' לא נצרכה אלא לסוכה שרובה צלתה מרובה מחמתה ומיעוטה חממ"צ וכו' -** הנה דין פסל זה שלא לפסול ע"י מיעוט מקום שחממ"צ שונה בגדרו משאר דין פסל השנוי בסוגי' שהרי מה שלא פוסלים למיעוטה דחממ"צ אינו משום שנטפל למקום שצלו מרובה, אלא שנתחדש הגדר שדנים לצל הסוכה לפי כולה, וכלשון הר"מ "היה רוב הסיכוך צלתו מרובה מחמתו ומיעוטו חממ"צ הואיל וצילת הכל מרובה מחמת הכל כשרה" עיין בחי' הגר"ח (ה' מסוכה הל' י"ט ד"ה והנראה) ויתבאר עוד להלן. (וע"ע גליונות חזו"א לגר"ח שם מש"כ בד"ה ולפ"ז).

**גמ' רבי אושעיא אמר לא נצרכה אלא לסכ"פ פחות מג' וכו' לא יהא אלא אויר וכו' -** לכאו' כל הכשר אויר פחות מג' טפחים היינו מטעם לבוד שסותמים האויר [דמאה"ט מבואר לעיל יח. דלמ"ד אין לבוד באמצע הסוכה פסולה אף בפחות] וכן נקט הרעק"א (ע"ש בדבריו יז. בתוד"ה אילו ובערול"נ שם). וא"כ צ"ב מהו דימוי סכ"פ לאויר שהרי א"א לומר לבוד בסכ"פ כשכבר ישנה ממשות של סכ"פ בינתיים (וכמו שכ' התוס' בסוגיין עיש"ה ובחכם צבי סי' נ"ט).

ומכח קושיה זו ייסד הגר"ח בפ"ה הל' י"ט דאכן נאמרה הלל"מ שמקום ג' טפחים של האויר פסול בסוכה, ובאופן שהאויר פחות מג' טפחים אינו נמדד כמקום בפנ"ע אלא מכלל הסוכה הוא שכמשנת"ל דנים לסוכה כולה אם בסה"כ צלתה מרובה, ורק כשיש שיעור חשוב של ג' טפחים אויר - חמה בזה נחשב מקום זה לנפרד משאר הסוכה ופסול משום שחמתו מרובה.

ונמצא לפי"ז שאין פסול אויר שייך ללבוד, שכמשנ"ת עיקר פסול אויר נתחדש על מקום של ג' טפחים, ובפחות משיעור זה אינו מקום הפסול כלל אף בלא לבוד.

והוסיף הגר"ח דמשנ"ת בגמ' יח. דלמ"ד אין לבוד באמצע פסולה הסוכה, ומשמע שאף בפחות מג' טפחים ההכשר נעשה רק ע"י לבוד, (וכמו שהוכיחו רעק"א ועוד אחרונים). י"ל דכמו שביארו תוס' שם שהנדון באויר מפולש שעי"ז נמצאו שהסככים חלוקים זמ"ז (על אף שהסוכה כשרה) ועי"ז אין חיבור של צד סכך זה לדפנות שבצד השני, ובזה בעינן לדין לבוד לקשר בין כל חלקי הסוכה.

ונמצא א"כ שב' הלכות שנינו בדין אויר בסוכה **א.** מהלל"מ שאין מקום אויר ג' (שמקום חשוב הוא) נמדד ונכלל בצל של כלל הסוכה, וקובע מקום לעצמו. **ב.** גם בפחות מג' טפחים פעמים שהאויר מפריד חלקי הסוכה זמ"ז, ולחסרון זה בעינן לדין לבוד. ע"כ עיקר יסוד הגר"ח עיש"ה בכל דבריו.

**גמ' זה מצטרף וישנים תחתיו וזה מצטרף ואין ישנים תחתיו -** שיטת רש"י דאויר מצטרף ואין ישנים תחתיו. וצ"ב בגדר הדברים דממנ"פ, מדוע אין ישנים לאויר זה המצורף לשיעור סוכה. וצ"ב.

ומעלת סכ"פ שישנים תחתיו ביאר הריטב"א דבטל לסכך כשר [והיינו שבטל מחמת עצם מיעוטו שפחות מג' טפחים. ומה שבסוכה גדולה אינו פוסל עד ד' טפחים, היינו דהתם מתבטל לסכך הכשר שיש בו שיעור סוכה ונגרר אחר כשרותו, ומשא"כ בסוכה קטנה דבסכך כשר לבדו אין שיעור סוכה. ודו"ק עי' שפ"א יח.].

**תוד"ה לא יהא אלא אויר וכו' מי יוכל להיזהר בסוכה מלאה נקבים -** אף שכתבו התוס' לעיל יח. דלמ"ד אין לבוד באמצע אויר הפוסל היינו דוקא במהלך האויר ע"פ כולה ולא בנקבים, מ"מ אין שייך לכאן לכאו', דשאני לעיל שהנדון מצד הפסק בסוכה שנפרדים חלקיה זמ"ז שנחשב לנפרד רק באויר ע"פ כולה. אמנם הרא"ש כאן יישב ד' רש"י בדרך זו שרק במהלך ע"פ כולה. וע"ע בריטב"א ור"ן שיעורים נוספים לאויר בד' רש"י.

**שם אין ישנים תחתיו -** הק' הבית הלוי (ח"ג סי' נ"ג) לשיטת הרי"ף ריש פרקין דגדר פסול פחות מז' דסוכה קטנה שמא ימשך, א"כ יקשה בכה"ג שא"א לישב בכל הסוכה שעדיין שייך פסול זה דשמא ימשך למקום הפסול, ועי"ש שהעמיד בגוונא שסוכה קטנה זו עומדת כנגד סוכה גדולה שיימשך אליה.

**דף יט ע"ב**

**גמ' מודה ר"א שאם הגביהה מן הקרקע טפח וכו' שהיא כשרה -** נחלקו רש"י ותוס' אם סגי באויר לטפח זה ומשום לבוד, דתוס' ס"ל לכאו' דמכיון שכל ענין טפח זה שיהיה ניכר בצורת בית בגג ודופן בעינן לגג ממשי, שאינו ניכר ע"י אויר. ועכ"פ פשוט שלשיטת רש"י א"א לישב באותו טפח אויר הנחשב לגג כשיטתו לעיל דאויר אין ישנים תחתיו (ותליא בשיטות הראשונים לעיל עמ' א' שנחלקו בדעתו אם באויר כל שהוא או שיעור רוב ראשו וכו' עי"ש ברא"ש ר"ן וריטב"א).

ובודאי דעכ"פ אחרי גג טפח זה בעינן לשיעור סכך נוסף לסכך הסוכה כדין, שכל תועלת הטפח שעי"ז ניכרת כבית ושוב אף יוכל השיפוע להחשב כסכך.

**תוד"ה העושה סוכתו כמין צריף -** שיטתם דעכ"פ בעינן שיהיה בחלל הצריף שיעור גובה י' טפחים במשך ז' טפחים, ומה שמעל גובה י' טפחים צריך להיות מסכך כשר. והוסיפו לחדש דיתכן שאפשר לישב עד סוף השיפוע (מקום שאינו גבוה י') מדין פסל. ובפשטות כונתם באופן שהכל עשוי מסכך כשר שעי"ז יש פסל וכמובא ברמ"א (תרל"א י') עי"ש, וע"ע ברא"ש.

אמנם צל"ע, דבהכרח מקום זה נחשב לדופן לסוכה זו והכיצד ניתן ליישב תחת הדופן. ובהכרח שנתחדש בזה דס"ל לתוס' שאין סתירה לומר שנחשב דופן ומאידך נחשב גם לסכך. והעירו ממש"כ הראשונים לעיל ד. דאין לישב תחת דופן עקומה מכיון שדנים על הסכך כאילו הוא דופן, ומבואר דל"ש במקום אחד להגדירו בסכך ודופן כהדדי, וצע"ג. [ועי' במג"א תרל"ג, ו' שכפה"נ עמד בזה וצ"ב בכונתו].

**שם בתוס' -** בעיקר מש"כ התוס' להכשיר לישב בכל משך שיפוע הסוכה מדין פסל, מבואר דמכשירים מדין פסל אף מקום שאין בו גובה י' טפחים. והק' מג"א (תרל"ג, ח) משיטות הפוסקים לגבי חקק (דף ד:) שא"א לישב בשפת החקק שאין בו גובה י' טפחים שאין הפסל מכשיר מקום זה שדירה סרוחה היא (עי"ש ב,ח), ומדוע בקצה שיפוע הסוכה הנמוך מי' טפחים כשר מדין פסל. עי"ש ובחזו"א קמ"ד סוסק"א.

**עוד בסוגי' דצריף -** יעוי' היטב בריטב"א ור"ן דפליגי על תוס' וסגי שיניח אורך י"ז טפחים ע"ג הכתל שמתוכם ז' לסכך וי' למחיצה עיש"ה. ונמצא א"כ שאין בזה גובה י' בכלמשך ז'. וכ' הגר"א (תרל"א י') דס"ל דסגי בגובה י' טפחים בטפח אחד בלבד וא"צ במשך כל ז' טפחים. [וכבר תמה בכעין זה בכס"מ ד, ז בשם מהרא"ם עי"ש].

ונתחדש עוד מדבריהם דאף שאין שיעור סכך ז' מיצל על פני משך ז' טפחים שהרי באלכסון הוא, וצ"ב דא"כ מדוע צריכים לשיעור ז' סכך בצריף זה. ומבואר בהכרח דס"ל שבדין סכך נאמר 'שיעור' ז' טפחים (היינו לא כדי לגדור שיעור חלל ז', אלא שכך הוא עצם שיעור הסכך).ועיין במאירי דמאה"ט כ' דאין לסכך באיסוה"נ דכתותי מכתת שיעורא, וכוונתו דלמשנ"ת הלא נאמר 'שיעור' בסכך ושייך חסרון דכתותי מיכתת.

וע"ע בר"מ ד, ז ובהה"מ וכס"מ שנראה מדברי הר"מ דסגי שרק בטפח אחד העליון יסכך בסכך כשר ועי"ש בכס"מ בסוף דבריו דמבואר שטפח זה הוא סכך לכל חלל הסוכה.

**תוד"ה לסיכוך -** מבואר מדבריהם דאם היה נטמא טומאת אהלים היה פסול לסיכוך מדין דבר המקב"ט. וכבר רמז הפנ"י לתוס' יב: ד"ה באניצי שכ' בסו"ד דלא בכל קבלת טומאה נפסל לסיכוך עי"ש לגבי טומאת נגעים. ופי' שם הפנ"י בטעם הדבר די"ל כיון שנדרש דבעינן פסולת גורן ויקר ולא הפירות עצמם שהם מקב"ט. וא"כ ילפותא זו ממעטת רק בסוגי טומאות דמגע וכדו' ולא בנגעים וטומאת אהל שלא נתמעטה מפסוק זה.

1. אלא דיל"ע לכאו' דאכתי ניחוש שסוכת גנב"ך זו שמשה כדירה של כל השנה לגנב"ך, ויהיה בזה עכ"פ פסול דרבנן דלא מינכר כמו שכ' רש"י לעיל. ובהכרח שבכה"ג שדר אדם כל השנה בסוכה, ובחג דר שם אדם אחר אין כאן חסרון של דיור כל השנה, שאדם זה ארעי הוא בסוכה. ופשוט. [↑](#footnote-ref-1)
2. ודוגמא לדבר מסוגיין לעיל בסוכת היוצרים שהפנימית אינה סוכה ופרש"י שכל פסולה רק מדרבנן וכמשנ"ת לעיל. ונקט המג"א בדעת רש"י שמה שאין בזה פסול דאו' משום 'בית' היינו שעל אף שגר שם עפ"י רוב, מ"מ אי"ז עיקר דירתו שם (ויש לו בית אחר) ונמצא ששייך מציאות כזו שבדיורין לא אזלינן בתר רוב הדיורים אלא בתר עיקרם. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויל"ע אם בעליונה הוצין [שחמתן מרובה] יורדין תוך גובה י' דהוי דירה סרוחה אך לא ממעטת מן השיעור עי' לעיל ד. אם פוסלת התחתונה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי"ש באבנ"ז שדן בטו"ט שלכאו' אין צריך לטעם מעמיד שהרי לפני שפרש הסדין לא היה נחשב הסכך, היות שעומד להתייבש ואינו סכך כשר, ונמצא א"כ שלא קדם הסכך לסדין, ושוב יש לפסול הסוכה ככל סוכה שתחת האילן שפסולה. ומזה הוכיח האבנ"ז שכאשר באים הכשר והפסול בבת אחת הוי כשר, שעיקר הקפידא שלא יקדם הפסול לפני הכשר. [↑](#footnote-ref-4)