הלכות תפלה
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / שיעורי הרב מאיר קאופמן

#### י"ח סיון פ"ג

# הלכות תפילה

# סימן פ"ט

## סעיף א'

### תחילת זמן תפילה

א] מבואר בגמ' ונפסק בס"ח שבשעת הדחק אפשר להתפלל מעלות השחר וכתב המ"ב שבדיעבד יוצאים אז והנה מבואר במשנה ביומא כ"ח שזמן הקרבת התמיד זה משהאיר המזרח והנה יש אחרונים שנקטו שזמן זה הוא אותו זמן של עלות השחר ויש שנקטו שזה זמן יותר מאוחר שרצו שלא יהיה טעות וצ"ע הנידון מתי זה עלות השחר הרי מבואר בגמ' שזה שיעור ד' מילין וממילא אפשר לשער את זה

ומבואר בגמ' שפעם אחת טעו ולכן היו עולים לגג וחיכו שהאיר כל המזרח עד שבחברון ובפשוטו זה ודאי קצת יותר מאוחר וכתב הפר"ח שכיון שבבית המקדש חיכו לזמן זה ודאי שגם בכל שחרית צריך לחכות וכמו שבחצות מחכים לזמן שהקריבו בבית המקדש והפמ"ג חידש שזה מעכב ודבריו נגד השו"ע והנה בפשוטו אין זמן אחר אלא או האיר המזרח או נץ החמה אמנם הב"י הביא מרבינו ירוחם שזמן תפילה לכתחילה משיכיר את חברו וותיקין חיכו לנץ החמה והב"י חלק על זה שלא מצאנו מעלה מיוחדת בתפילה לזמן משיכיר את חברו

והנה מבואר בגמ' שלכתחילה יש להתפלל בנץ החמה ויש לדון האם רק אז זה עיקר דין תפילה או שזה רק כדי להרויח להתפלל אם הנץ החמה ונפק"מ שמי שבין כה לא מתפלל בנץ החמה האם יכול גם להתפלל קודם הנץ והנה מבואר בגמ' שותיקין היו קוראים אותה אם הנץ החמה והיו מתפללים ביום ועיין גר"ז כאן דנחלקו הראשונים ביסוד המעלה דותיקין האם זה מצד ק"ש קודם הנץ החמה וכל הענין לסמוך ק"ש לנץ מצד שתפילה אי אפשר קודם הנץ ורוצים לסמוך גאולה לתפילה או שאדרבא עיקר הענין זה תפילה מיד בנץ החמה ומצד ק"ש אין ענין לקרוא קודם נץ החמה רק שכדי לסמוך גאולה לתפילה קוראים קודם הנץ החמה ויש ראשונים דמבואר ששני הענינים נכונים א. דיש ענין לקרוא ק"ש קודם הנץ החמה ב. יש ענין להתפלל מיד סמוך לנץ החמה

והנה אם נימא שכל הענין של ק"ש קודם הנץ החמה א"כ צ"ב למה לא התפללו קודם הנץ החמה ובהכרח שזמן תפילה לכתחילה זה רק מהנץ החמה אמנם אם נימא שיש ענין של תפילה בנץ החמה א"כ יתכן שמצד זמן תפילה אפשר גם קודם ורק מצד הענין של תפילה בנץ החמה חיכו לנץ ונפק"מ במי שבין כה לא יכול להתפלל בנץ האם יכול להתפלל קודם הנץ החמה או שעדיף יותר מאוחר והנה בב"י הביא מרבינו ירוחם שיש שלש זמנים שבדיעבד מעלות השחר ולכתחילה משיכיר את חברו בריחוק ד"א וותיקין היו קוראים אם הנץ החמה וצ"ב עד כמה שמצד זמן התפילה זה כבר קודם הנץ מה ענין לחכות לנץ וצ"ל מצד יראוך אם שמש וכמו שיש ענין להתפלל אם דמדומי חמה אמנם ברמב"ם מבואר שזמן תפילה לכתחילה זה מהנץ החמה ובדיעבד מעלות השחר דהינו שזה מעיקר זמן תפילה וכן במלחמות בפ"ק כתב שהיו רגילים לקרוא ק"ש הרבה קודם הנץ ומתפללים לאחר הנץ החמה והפסידו סמיכת גאולה לתפילה ומבואר שזמן תפילה הוא לאחר הנץ דאל"כ שיתפללו גם אז ועיין בה"ל בד"ה יצא ולעיל סנ"ח ס"א בד"ה משיראה שנקט לעיקר הזמן מהנץ החמה ולפ"ז גם מי שלא יכול להתפלל לאחר הנץ ממש אבל עדיף יותר מאוחר מאשר קודם הנץ וזה דלא כפרי יצחק סימן ב' ע"ש ובפשוטו עדיף אחרי הנץ מתפילה בציבור שהרי תפילה בציבור זה רק דין לכתחילה וקודם הנץ זה כמו קודם הזמן אמנם במקום שעל ידי זה יתבטל המנין במקום בזה משמע במ"ב שעדיף תפילה קודם הנץ החמה כמבואר בדבריו לגבי שבועות וכן במקום שלא יכול לכוין לאחר הנץ החמה מסתבר שזה עדיף כדחזינן בסוף הסימן

והנה לפעמים בחורף יש נשים שיש להם ברירה או להתפלל קודם הנץ החמה או במיושב לאחר הנץ החמה כגון באוטובוס והנה בגמ' משמע שזה ודאי שעדיף קודם הנץ החמה מאשר מיושב אחרי רק הגמ' דנה שמפסידים סמיכת גאולה לתפילה ולפ"ז אם זה כבר משיכיר את חברו שגם מרויחים סמיכת גאולה לתפילה בזה ודאי עדיף מעומד בבית ואם לא יכולה לסמוך זה הדין המבואר בסוף הסימן שהמנהג להעדיף סמיכת גאולה לתפילה מאשר תפילה מעומד אמנם יש לעיין האם זה שייך באשה שלא חיבת בק"ש וברכותיה ולגבי אשה שלא אומרת ברכות ק"ש מחוסר זמן בזה ודאי עדיף תפילה מעומד בבית

והנה לפעמים אדם מתפלל במקום שמקדימים התפילה לנץ החמה ולנ"ל יש לחכות שיגיע הנץ החמה אפילו שמפסיד תפילה בציבור והנה בשם החזו"א אומרים שאמר שאין דין בדיוק בנץ אמנם בפשוטו זה רק סברא שאפשר קצת אחרי ולא הפוך וכן מבואר ברי"ף ט. ברכות שמי שלא יכול לכוין בדיוק הנץ שיגיד בצורה שפרשה ראשונה ודאי קודם הנץ דהינו שעדיף הטעות שמאחר הנץ בתפילה ולא שמקדים אפילו שמפסיד שלא כל הק"ש קודם הנץ החמה

### בזמן ד' שעות

ב] מבואר שזמן תפילה הוא עד סוף ד' שעות ומבואר במ"ב סק"ה בשם המג"א שצריך לסים קודם זמן ד' שעות וכן הסברא הפשוטה כמו כל דבר שיש לו זמן ובפשוטו כן הוא בחזרת הש"ץ והנה ידוע המחלוקת האם מונים השעות מעלות השחר עד צאת הכוכבים או מהנץ החמה עד שקיעת החמה והנה זה ודאי שמי שמונה מעלות השחר זה עד צאת הכוכבים של ר"ת דאל"כ שסוף שש שעות זה לא בחצות וזה מפורש בגמ' שזה מתי שחמה בראש כל אדם [והאריך בזה הגר"א קוטלר בתשובותיו] ולומר שאת השעות מונים עד אז אפילו שהיום נגמר קודם זה לא מסתבר וכן א"כ יצא שזמן הדלקת נרות שבת זה רק כמה דקות וכן זמן מנחה שלרבנן מבואר בגמ' שזה עד סוף השעות זה יוצא בלילה וזה לא יתכן [ובחו"ב האריך בעוד ראיות שזה לא יתכן] ולכן לדידן שנוהגים דלא כר"ת ודאי שהלכה כהגר"א לגבי השעות ובפשוטו לכן ודאי שתפילה בציבור קודם להחמיר זמן תפילה של המג"א וכן משמעות המ"ב שלא הביא כאן כלל הנידון רק לגבי ק"ש דאוריתא וז"ב

### בדין תפילה עד חצי שעה אחרי חצות

ג] מבואר בגמ' שאם לא התפלל עד ד' שעות בכל אופן מתפלל עד חצות ועיין ב"י שהביא דנחלקו הראשונים האם זה מדין תשלומין או שזה בגדר זמן תפילה בדיעבד ונפק"מ בהזיד ולא התפלל האם יכול להתפלל והנה שיטת הרשב"א שכל הדין תשלומין זה רק יחד אם תפילה אחרת ולפ"ז בהכרח שזה לא מדין תשלומין וכדהוכיח הב"י ועיין מ"ב שלכתחילה שיעשה תנאי שזה יהיה נדבה אמנם בשבת לא שייך נדבה ובכל אופן בפשוטו יתפלל כי העיקר הדין שזה לא תשלומין

והנה אם הגיע חצי שעה אחרי חצות שזה זמן מנחה בזה ודאי צריך להתפלל קודם מנחה ואחרי זה התשלומין אמנם קודם החצי שעה בזה בפשוטו זה תלוי שאם בדיעבד אפשר כבר להתפלל מנחה ויוצא ידי חובה ממילא אין לו להתפלל קודם מנחה אמנם אם גם בדיעבד לא יוצא א"כ זה לא זמן מנחה ובזה אפשר להתפלל התשלומין אמנם בפשוטו אם הדין תפילה עד חצות מצד שזה עיקר הזמן בזה ודאי שהזמן הוא עד חצות וכמו לרבנן וכמבואר בב"י אמנם הב"ח נקט שגם אם במזיד לא התפלל יכול להתפלל עד חצי שעה מצד שזמן שחרית שלא בזמנה הוא עד זמן מנחה ואפילו שאי אפשר להתפלל מצד שיטעו אבל זה סיבה שעדין זה זמן שחרית והוא חידוש גדול

והנה רעק"א הביא מהצל"ח שיתפלל מיד ויעשה תנאי שאם זה זמן שחרית ממילא זה שחרית ואם זה מנחה זה יהיה מנחה ואחרי זה יתפלל עוד תפילה אם אותו תנאי ודבריו צ"ע שאולי בדיעבד יוצאים מנחה וממילא זה יהיה מנחה אבל זה רק בדיעבד ולמה שיהיה מותר לכתחילה לעשות כך ועיין צל"ח ומשמעות דבריו שכיון שכל מה שרבנן אמרו שלא יכול להתפלל מצד שאולי זה עדין שחרית כה"ג שעד כמה שזה שחרית זה יהיה בתור שחרית אין חסרון זה וצ"ע הסברא הרי יש כאן גדר דרבנן ועוד שהרי מצד הטעות אולי ההתחלה זה עדין בוקר ואחרי זה הוא כבר זמן מנחה

## סעיף ב' ג'

### באיסור נתינת שלום

א] מבואר בגמ' שאסור לאדם לתת שלום לחברו קודם שיתפלל והגמ' אומרת שזה במשכים לפתחו ובשו"ע כאן מבואר שיש בזה ג' דרגות דבמשכים לפתחו אסור גם אם אומר צפרא דמרא טב ובהולך לענינו ומגדיל הדרך לצורך חברו מותר בוקר טוב ואסור שלום ובפוגש חברו מותר גם שלום וצ"ע מהיכי תיתי להמציא עוד דרגא ואולי זה צירוף שיטות דיש דיעות שללא שלום תמיד מותר לכן באינו משכים לפתחו ממש אלא מאריך הדרך יש לסמוך עליהם וצ"ע

### באיסור עשית צרכיו ויציאה לדרך

ב] מבואר בגמ' ברכות י"ד. שאסור לאדם לעשות חפציו ואחרי זה להתפלל שנאמר צדק לפניו יהלך וישם לדרך פעמיו ועיין רש"י שלמד שזה איסור מיוחד של עשית חפציו והליכה בדרך זה גם נחשב עשית חפציו [ומבואר שלהסתכל דבר אין זה בכלל עשית צרכיו ויש לעיין האם לימוד של בנות זה בכלל עשית חפציו וצ"ע עוד מבואר שלקיחת תרופה מותר גם שלא במקום חולי וצ"ל שמלאכה קלה אין זה בכלל האיסור עוד מבואר בסעיף ח' שאם יפסיד השירה מותר וצ"ע שלא יצא ומשמע שצורך גדול זה סיבה להתיר וכן מבואר בגמ' שפועלים עשו מלאכה מעלות השחר וצ"ע הגדרים בזה] וכן פסק כאן בשו"ע

ובפשוטו זה איסור מיוחד קודם שחרית שהרי קודם מנחה ומעריב וודאי שמותר עשית חפציו ורק סעודה גדולה אסור אבל טעימה מותר וכן בואר במשנה שרק מצד שמא ימשך אסור אמנם הרי"ף רמב"ם ורא"ש גרס בגמ' שאסור לצאת לדרך ולפ"ז יתכן שזה איסור מיוחד של יציאה לדרך וכן דייק רבינו מנוח ברמב"ם שזה איסור גם קודם מנחה ומעריב וביאר שזה סברא כיון שאם יצא לדרך לא יוכל להתפלל בכונה והמ"ב סקי"ט כאן הביאו וזהו חידוש לחוש לשיטת הרמב"ם והנה בפשוטו אם מגיע למקום שיכול להתפלל אין איסור זה אמנם יתכן שזה עצמו שהוא מגיע מותש ואין לו כח להתפלל זה גם סיבה שיתפלל קודם שיצא והכל לפי הענין ויש שלמדו מכאן שאסור כל חפציו קודם מנחה אמנם זה טעות וכנ"ל

והנה הרמ"א הביא שיש מקילים אם אמר ברכות והנה לגבי אמירת שלום המ"ב פסק שזה לא מועיל ודבר זה מוכח מהגמ' וכל מה שהקיל רק לגבי כריעה וביאר הגר"א שאין לזה מקור מהגמ' לאסור וצ"ע שא"כ לגבי עשית צרכיו שזה באותו לשון בגמ' מהיכי תיתי להקל ובפשוטו השו"ע ודאי חולק על זה שהרי הביא התרוה"ד ללא חולק וצ"ע המ"ב לקמן סימן צ' סי"ז שביאר בדעת השו"ע כרמ"א הנ"ל ובפשוטו ראוי מאוד להחמיר בזה

והנה בעיקר האיסור של עשית חפציו קודם התפילה עיין צל"ח שלגירסת הראשונים הרי"ף רמב"ם ורא"ש שאסור לצאת לדרך א"כ אין מקור לאיסור עשית חפציו ובפרט הרמב"ם שלמד שזה גם במנחה א"כ ודאי שזה לא בשאר חפצים אמנם ברמב"ם מבואר שאסור לעשות מלאכה קודם שיתפלל ועיין ביאור הגר"א ובצל"ח שכתבו שהמקור מהגמ' ה: שאבא בנימין אומר שכל ימיו היה מתפלל שתהיה תפלתו סמוך למיטתו ועיין צל"ח שלפ"ז אין מקור אלא לעשית מלאכה ולא כל עשית חפציו וכתב שאין להקל מצד גירסת רש"י אמנם זה צירוף גדול להקל ביחס אם אמר ברכות אמנם הגר"א כתב שהמקור של השו"ע של עשית חפציו מהגמ' ה: דהינו שהדין לסמוך זה מקור על כל דבר

והנה המ"ב סקי"ז כתב שקודם אור הבוקר שרי לעסור בצריכיו אבל בכל אופן ראוי שיגיד ברכות ודבר זה רק ענין לא להתחיל היום בעסקיו אבל אין זה כלל מדינא דגמ'

## סעיף ה' ז'

### באיסור עשית מלאכה וכו' סמוך לשחרית

א] עיין מ"ב ולעיל סימן ע' והנה דעת הראב"ד שיש איסור סמוך לשחרית כמו סמוך למנחה ודעת הרמב"ם שאין דין סמוך לשחרית וזה מותר לכתחילה והנה בפשוטו זה בכל המלאכות וכן סתם המ"ב לעיל סימן ע' ורק בבה"ל הביא שיש שחילקו בין סוגי המלאכות וצע"ג המ"ב כאן שהחמיר כפמ"ג בבורסקי, וגם במלאכות שרגילים לעשות בבוקר היקל באמירת ברכות ונקט המ"ב סקכ"ז שלגבי אכילה ודאי שיש איסור חצי שעה כמבואר ברמ"א סימן תרנ"ב לגבי לולב אמנם בח' רעק"א דן דשם זה כראב"ד ואין מקור בדעת הרמב"ם שיש מקומות שמחמירים בזה

ולגבי התחיל בהיתר בזה לגבי אכילה קי"ל להחמיר אמנם לגבי שאר דברים קי"ל להקל ואם התחיל באיסור לגבי דאוריתא צריך להפסיק ולגבי דרבנן יש להקל והנה יש לעיין שבעשית מלאכה יש גם איסור מצד עשית צרכיו קודם התפילה וכלפי זה הוא חידוש שיועיל התחיל בהיתר שזה איסור בעצם ולא מצד שמא ימשך וזה דומה לאכילה אמנם כיון שברשב"א מבואר שזה מועיל גם על אכילה אפילו שבזה קי"ל שלא מועיל מצד האיסור של לא תאכלו על הדם אבל כלפי שאר עשית צרכיו יש להקל

והנה מבואר שיש איסור סמוך לעלות השחר וצ"ע הרי לכתחילה אסור להתפלל אז ועיין בה"ל שדן שזה סיבה שיכול להמשיך עד עלות השחר ופשוטו מבואר שכיון שבדיעבד או בשעת הדחק זה מועיל זה מספיק סיבה שיהיה אסור ויש לעיין האם ממילא צריך תמיד חצי שעה במעריב קודם השקיעת החמה דהרי יש צד שאפשר להתפלל אז ואולי כאן בדיעבד ודאי יצא משא"כ שם והנה לגבי מנחה מבואר במ"ב רל"ב סק"ז שסמוך למנחה זה מחצות דהינו מהזמן של לכתחילה ולא מהזמן שכשר בדיעבד מחצות להרבה אחרונים ואולי כאן שאני כי בשעת הדחק יכול להתפלל מעלות השחר משא"כ שם שאין היתר אף פעם להתפלל מחצות

ויש לעיין האם האיסור עשית חפציו הוא גם מעלות השחר או שזה רק מזמן שראוי להתפלל ויש מקום לומר שבזה יסוד האיסור מה שמתעסק בדבר לפני שמתפלל וזה רק אם יכול להתפלל ואין זה דומה למלאכה שזה שמא ימשך אמנם הרמב"ם כתב לעשות מלאכה מעלות השחר והגר"א כתב שהמקור הגמ' שתהא תפילתי סמוך למיטתי ומבואר שזה סברא מאז שבדיעבד תפילתו תפילה וצ"ע בזה

#### כ"ה סיון פ"ג

# סימן צ'

## סעיף ד'

### בפרטי דין חלון הנצרך למקום תפלה

א] מבואר בגמ' שאל יתפלל אדם אלא במקום שיש בו חלונות והנה עיקר הגמ' זה במתפלל בביתו כמבואר במקור מדניאל אמנם כתב המ"ב שזה גם במתפלל בבית הכנסת והנה בטעם הדבר מצאנו ג' טעמים א. ברש"י כתב שמסתכל בחלון וזה מעורר הכונה לשמים ב. בתר"י כתב שכיון שיש אור ממילא הוא יכול יותר לכוין ג. ברמב"ם מבואר שזה כנגד ירושלים ועל ידי זה הוא מכוין תפילתו לירושלים וכטעם זה העתיק השו"ע והנה יש בזה כמה נפק"מ א. בבית מאיר כתב שלטעם של אור החלון יכול להיות סגור אם זכוכית אבל לטעם שמכוין ליבו לשמים צריך שיראה השמים וכן נקט לטעם של ירושלים אמנם הביא מהנזירות שמשון שיכול להיות סגור וחלק עליו ב. האם זה צריך להיות דוקא לצד שמתפלל שאם מצד אור זה לא משנה אבל אם מצד שיכוין לבו לחלון ממילא צריך שזה יהיה לצד שמתפלל וגם אם זה לצדו יתכן שזה מועיל שיכול להטות את ראשו אבל לא לאחוריו ג. עיין מ"ב שהביא להקשות שבשמונה עשרה הרי אדם צריך להתפלל ועיניו למטה ותירץ שמתי שחסר לו כונה יכול להסתכל שם ולקמן סימן צ"ה הביא מהב"ח שהכונה עד שמונה עשרה ולדבריו לא צריך חלונות בשמונה עשרה רק לטעם תר"י אמנם משמע שלכו"ע גם קודם שמו"ע ראוי להתפלל במקום שיש חלון

ולכאורא במתפלל בביתו ויש חלונות רק בצד אחד עד השמונה עשרה ראוי להתפלל לאותו צד וצ"ע במונח מיטה בין החלון למקומו [לשיטות שזה הפסק] מה עדיף האם קיר או חלון ולשון הגמ' בשניהם שוה שלא יהא דבר בינו לבין הקיר ולגבי חלון שלא יתפלל אלא בבית שיש בו חלון והנה לפעמים יש בתי כנסיות במקלטים ואין שם חלון ועדיף להתפלל במקום שיש חלון

## סעיף ה'

### בדין תפילה במקום פרוץ

א] מבואר בשו"ע שאסור להתפלל במקום פרוץ ובשו"ע ביאר הטעם מצד שבמתפלל במקום פתוח זה מראה על גאוה והמתפלל במקום סגור זה מראה שהוא מצניע את עצמו לפני המקום ובמ"ב הביא בשם תוס' שזה מצד שזה מקום שיש עוברי דרכים ומפריעים להתפלל וביארו האחרונים שזה עצמו חוצפה שנעמד במקום שיש הפרעות והנה יש ללמוד מזה שאין לעמוד להתפלל במקום שיש דברים שמפריעים הכונה כגון רעש או מעבר וכדו' והנה מבואר במ"ב שאם זה מוקף מחיצות מותר אפילו ללא גג והשערי תשובה העיד שכן המנהג להתפלל בחצר בית הכנסת אמנם לכאורא צריך שיהיה סגור מד' צדדים אבל זה פתוח מצד אחד יתכן שזה לא מועיל ויש להיזהר בזה

והנה יש לדון במתפללים בקברי צדיקים שיש בזה ענין מיוחד האם גם בזה יש האיסור והנה תוס' הקשו איך יצחק התפלל בשדה ותירצו בתירוץ הראשון שזה הר המוריה וביאר בלבוש שכיון שנעקד שם היה לו תוספת כונה בזה ולכן מותר ולכאורא ה"ה כה"ג וכן מבואר בגמ' שבתעניות יוצאים להתפלל ברחובה של עיר ובפשוטו זה לא מוקף מחיצות ומבואר שכל שיש ענין מיוחד דוקא להתפלל במקום זה אין זה בכלל האיסור [אמנם הב"ח ביאר שהר המוריה היה מקוף ורק קראו לו שדה]

והנה מי שבדרך מבואר שמותר רק כדאי שיחפס מקום צנוע ובין האילנות ויש לדון האם עדיף שיתפלל קודם יציאתו מנחה גדולה או במקום זה ובפשוטו לנוהגים להתפלל לכתחילה מנחה גדולה ודאי שזה עדיף אמנם לבני ספרד שזה רק בדיעבד צ"ע ויתכן מאוד שכיון שלצורך סעודה כתוב שיש להתפלל מנחה גדולה ממילא הידור בתפילה זה לא גרע

## סעיף ט'

### בחובת תפילה בציבור

א] בלשון השו"ע מבואר שישתדל אדם להתפלל בציבור ומשמע שאין זה חיוב ועיין עמק ברכה שהביא בשם כמה אחרונים שזה רק ענין כדי שתפלתו תתקבל אמנם עיין סט"ז דמבואר שצריך ללכת עד מיל כדי להתפלל בציבור ודבר זה מחלוקת ראשונים האם מדובר בשביל תפילה בציבור אמנם לראשונים שמדובר על תפילה בציבור מוכח שזה חיוב ועיין גר"ז שהוסיף שאפילו שחובת תפילה מדרבנן אבל יש בזה קיום מצוה דאוריתא של ונקדשתי בתוך בני ישראל והנה המ"ב כתב שלא צריך להפסיד ממון בשביל זה אבל מניעת רוח זה לא מתיר אמנם מצאנו כמה מקומות דמשמע שכל החיוב כל שזה באפשרותו בקלות אבל כל שזה על חשבון דבר מסוים מותר כגון שלא ילך יחידי ושלא יגיע בלילה וכן הפועלים משמע שהתפללו במקום העבודה ללא מנין

והנה אם נבוא לדון מה שיעור הטירחא שאדם צריך לטרוח בשביל מנין בפשוטו זה כמו שיעור מיל אמנם יתכן ששיעור מיל כיון שזה סוג טירחא שתמיד נצרכת חז"ל חיבו אותו אמנם שאר טירחות כל שזה לא הצורה הרגילה יתכן שזה לא בכלל חיובו והנה יש לדון האם מותר לאדם ללכת למקום נופש שאין שם מנין ויש לדון האם זה כמניעת רווח או שכאן כיון שלהשיג מטרה זו אין לו אפשרות אם מנין ממילא זה מותר וודאי שראוי להיזהר בזה

והנה יש לדון אדם שיכול או להתפלל תפילה בציבור או לשמוע קריאת התורה מה עדיף ומסתבר שתפילה בציבור זה רק הידור בחובת התפילה משא"כ קריאת התורה זה עוד מצוה אמנם אם נימא שקריאת התורה זה חובת ציבור א"כ אין לו חובת קריאת התורה משא"כ תפילה בציבור הוא חייב אמנם בפשוטו עד כמה שיתפלל בציבור יחול עליו חובת קריאת התורה ונפק"מ בהולך להתפלל בציבור שכבר קראו או שילך תפילה אחרת ואולי אם יוצא קודם קריאת התורה עדין לא חל החובה ולא מסתבר וצ"ע הגדרים בזה

### בדין מתפלל אם הציבור תפילה אחרת

ב] מבואר בשו"ע שגם אדם שלא מתפלל בבית הכנסת אבל יש ענין שיתפלל בשעה שהציבור מתפללים עוד מבואר שיש ענין להתפלל בבית הכנסת אפילו אם הוא ביחיד ויש לעיין מה עדיף וצ"ע ועיין מ"ב שהביא מהמג"א שלמד מהגמ' בע"ז שאם הוא מתפלל מוסף זה לא נחשב שיש לזה את המעלה של בשעה שהציבור מתפללים דהגמ' אומרת שבר"ה אדם לא יתפלל בשעות הראשונות מוסף כי תובע את דינו אבל שחרית יכול כי יש ודאי אז קהילות שמתפללים ומבואר שזה לא יעזור שהוא יתפלל מוסף

והמ"ב הביא מהצל"ח שאם הוא בבית הכנסת ומתפלל עמם זה נחשב תפילת הציבור והנה בדבריו שם מבואר שגם אם הם באשרי ובא לציון תפלתו נשמעת ביחד אם תפילתם ומשמע שלא בא לומר שזה ממש תפלה בציבור אלא שיש בזה מעלה מה שהוא מתפלל והם מתפללים והנה עיין סימן רל"ו דמבואר במג"א שמי שמגיע לבית הכנסת מתי שהם מתפללים מעריב והוא לא התפלל מנחה יתפלל מנחה בזמן שהם אומרים ברכות ק"ש ויתפלל עמם שמונה עשרה של מעריב וכתב המג"א שלא יתפלל עמם שמונה עשרה של מנחה שכיון שזה לא אותה תפילה זה לא תפילה בציבור וציין לדין אצלינו שזה **אפילו** לא נשמע אם הציבור ובא"ר שם חלק עליו וכתב שיתכן שזה רק לא מועיל בתור תפלתו נשמעת אם הציבור אבל אם הוא עמהם זה נחשב תפילת הציבור והמ"ב שם כתב שאם יש לו מנין מעריב יותר מאוחר יתפלל עמם דהינו שמצינו שנחלקו בזה אחרונים והמ"ב הכריע שזה תפילה בציבור

וראיתי מביאים ראיה בשם הגר"ח דמבואר בגמ' שאפשר להתפלל נדבה להרויח תפילה בציבור חזינן שאפילו שהוא מתפלל נדבה והם חובה זה תפילה בציבור אמנם יש לחלק דשם זה אותה תפילה וכאן זה תפלה אחרת

והנה בשו"ת באר יצחק ס"כ ענף ב' דן במי שלא התפלל שחרית ובא לבית הכנסת כשמתפללים מוסף וכתב שיתפלל עמם מוסף מצד שאם יתפלל שחרית זה לא תפילה בציבור אלא שיש כאן חסרון של תדיר וכתב שכיון שתפילת הציבור זה מקודש ממילא זה עדיף ולכאורא איזה שירצה יעשה וראיתי בשם הגר"מ סולאויציק שכה"ג יכול לומר ברכות ק"ש עד גאל ישראל ולהתפלל מוסף שבתור סמיכת גאולה לתפילה זה לא משנה באיזה שמונה עשרה אמנם בשו"ת אגרו"מ ח"ד סימן ס"ח נקט שכיון שאסור להקריב קרבן קודם תמיד לכן יתפלל שחרית כשהציבור מתפלל מוסף ובפרט שהמ"ב הכריע שיש בזה קיום דין תפילה בציבור א"כ יש לו חובת תדיר

והנה יש לדון לשיטות שצריך אותה תפילה מה הדין בן חו"ל שהוא בא"י ומתפללים אותה תפילה כגון שחרית אבל המנין זה של יום חול ואצלו זה יו"ט האם זה אותו נידון או שכאן שזה אותה חובת תפילה זה נחשב תפילה בציבור והנה הדבר היה מצוי השנה ביו"ט שני של שבועות אמנם שם יתכן שכיון שגם הם מזכירים של שבת ובתפילתם יוצאים גם תפילת שבת זה עדיף

## סעיף י"א

### בענין להתפלל יותר רחוק

א] מבואר בשו"ע שמי שיש לו בית הכנסת בעירו והוא לא מתפלל בו נקרא שכן רע ומשמע שזה רק בקביעות אבל מי שבמקרה לא מתפלל בציבור וכה"ג לא הולך לבית הכנסת ומתפלל בביתו אין זה בכלל האיסור

וכתב המ"ב בשם המג"א שיש ענין להתפלל בבית הכנסת יותר רחוק מצד שיש בזה שכר פסיעות והנה מקור הדברים מהגמ' בסוטה כ"ב. דמבואר שהיה אלמנה שהיתה הולכת למקום רחוק להתפלל ור"י שיבח אותה ויש מקום לומר שזה רק באשה שלא לומדת אבל איש שלומד תורה יתכן שודאי שזה לא סיבה וצ"ע והנה בשו"ת מהרש"ג ח"א סכ"ז כתב שזה רק אם יש באמת עדיפות בתפילה במקום השני כגון שמכונים יותר אבל אם זה אותו דבר מה שייך לומר שכר פסיעות על דבר לא נצרך לעצם המצוה אמנם סתימת הפוסקים לא כך

ויש לדון האם במקום הקרוב התפילה יותר מוקדם האם זריזין מקדימין למצות זה עדיף וכן מסתבר כיון שזה הידור בעצם המצוה ובגמ' בר"ה מבואר שזה עדיף מברוב עם

והנה החיד"א פתח עינים מנחות ס"ד הקשה למה אין בזה איסור של אין מעבירין על המצוות דהרי לגבי עומר מבואר בגמ' שלא הולכים למקום יותר רחוק כיון שפוגעים באמצע בשדות שאפשר לקים בהם את המצווה ויתכן לחלק דשם החיטים זה החפצא של המצוה אבל כאן הבית הכנסת זה רק המקום שבו מקימים את המצוה ובזה לא שייך אין מעבירין ובשם הגרי"ש ראיתי שביאר שכיון שמתי שעובר זה קודם הזמן שמתפללים זה לא נחשב שמעביר על המצוה ויתכן שבאמת מדובר שהולך בדרך אחרת לגמרי ובזה לא שייך מעבירין

## סעיף ט"ז

### ספיקות בגדרי החיוב של מיל

א] ראיתי בגליון מהגר"א גניחובסקי דהנה מבואר שצריך ללכת מיל לצורך תפילה בציבור וכן הוא לקמן לצורך נט"י לתפילה ולאכילה והנה אם יש לו מצד אחד מנחה מיל ומעריב מצד שני מיל בפשוטו לכל אחד יש חיוב מיל ויש לדון אם יש לו במקום אחד מנחה ומעריב וזה שני מיל האם כה"ג חייב ללכת שני מיל ובפשוטו לא צריך וצ"ב גדר הדברים וכן יש לדון כה"ג לקריאת התורה ושחרית אם נימא שכל אחד זה סיבה ללכת מיל עוד כתב לדון בחשב שיש מנין בעוד מיל ולאחר שהלך התברר שיש רק בעוד עוד מיל האם כה"ג חיב ללכת מיל או שלא צריך לטרוח בסך הכל לתפילה יותר ממיל ומסתבר שלא צריך

## סעיף כ"ז

### בדין להציל חברו מאיסור באמצע שמונה עשרה

א] עיין מ"ב שאם יש צואה בבית הכנסת וחברו מתפלל מותר להפסיק אפילו באמצע להציל את חברו מאיסור שעדיף שיעבור איסור דרבנן מאשר שחברו יעבור איסור דאוריתא וצ"ע הרי כיון ששניהם זה איסור הרי קי"ל שרבנן העמידו דבריהם אפילו במקום כרת דהינו שדנים איסור דרבנן כאילו זה דאוריתא וכמו שאסור לטלטל חמץ ביו"ט כדי שלא יעבור בבל יראה אמנם הביאור דשם הסברא שדרבנן זה כמו דאוריתא וממילא שב ואל תעשה עדיף אבל כאן שחברו עובר איסור בקום ועשה וגם הוא יעבור בקום ועשה בזה צריך לדון מה האיסור היותר חמור וכמבואר בהלכות שבת שמותר אפילו לעבור איסור דאוריתא כדי להציל את חברו מאיסור דאוריתא יותר חמור ולכאורא גם אם להפסיק באמצע תפילה זה היה איסור דאוריתא אבל זה איסור אחד והתפילה במקום צואה כל מילה זה איסור ועדיף לעבור איסור אחד מאשר כמה איסורים

#### ב' תמוז פ"ג

# סימן צ"ב

## סעיף א'

### בדין נצרך לנקביו בתפילה

א] מבואר בגמ' שהנצרך לנקביו והתפלל אם לא יכול להעמיד עצמו עד פרסה תפילתו תועבה אבל אם אינו יכול להעמיד עצמו עד פרסה אין תפילתו תועבה ודעת הרי"ף ורש"י שגם לכתחילה יכול להתפלל ודעת שאר ראשונים שלכתחילה ודאי אסור וכתב המ"ב בשם המג"א שאם יעבור זמן תפילה יכול להתפלל ולסמוך על הרי"ף ומבואר שלחולקים עדיף שלא יתפלל דהינו שאפילו שבדיעבד יוצא ידי חובתו וצ"ע למה כאן לסמוך על הרי"ף וצ"ל שכיון שמדין ספק דרבנן לקולא מעיקר הדין אפשר להקל כרי"ף וממילא עכשיו חייב להתפלל ורק ביכול להתפלל אחרי זה כתבו להחמיר שלא כרי"ף וצ"ע ועיין מ"ב שהביא שזה ודאי שלכתחילה אסור גם בקטנים אמנם לגבי בדיעבד דעת המג"א שבקטנים זה לא מעכב בדיעבד אמנם הבה"ל הביא הרבה ראשונים שחולקים שזה מעכב גם בדיעבד

והנה בטעם האיסור בגמ' מבואר שזה מדין הכון לקראת אלקיך ישראל דהינו שאדם צריך לעמוד בצורה מכובדת וחסר בכבוד התפילה בכה"ג ועיין גר"ז שכתב דיש כאן שני דרגות דרגא אחת שזה מעכב ודרגא שזה לא מעכב וברמב"ם פ"ד מתפילה ה"י כתב וז"ל **דברים החופזין אותו כיצד** שאם היה צריך לנקביו לא יתפלל וכן הצריך לנקביו והתפלל תפילתו תועבה וחוזר ומתפלל לאחר שיעשה צרכיו ואם יכול להעמיד עצמו כדי פרסה תפילתו תפילה ואעפ"כ אל יתפלל עד שיבדוק עצמו יפה ויסיר כיחו וניעו **וכל דבר הטורדו ואחר כך יתפלל** עכ"ל ומבואר שאין זה כלל מכבוד התפילה אלא שאדם שנצרך לנקביו זה מפריע הכונה ומשמעות הרמב"ם שיש דרגא שזה מפריע בדרגא שאמרו שזה מעכב ויש דרגא שזה לא מעכב וכן הוא בחידושי הר"י מלוניל שלא יצא ידי חובה כיון שלא כיון ובחידושי הרשב"ץ משמע שבאמת יש כאן שני סוגי איסורים יש איסור מצד היכון וזה גם ביכול להעמיד עצמו אבל זה רק דין לכתחילה וכמו כל דין היכון ויש עוד הלכה כמבואר בלשון ההגהות מימוני ובחיי אדם שכיון שיש דין שכל גופו מתפלל אין זה צורה שגופו אם צואה ומתפלל ומצד שכל עצמותי תאמרנה

והנה המ"ב הביא מחלוקת האם גם במי רגלים יש את דין הגמ' והנה אם זה מצד הפרעה לכונה א"כ ודאי שאין לחלק ואדרבא זה דבר שיותר מטריד את האדם ורק אם זה מצד הצואה שנמצא עמו יש לחלק שזה דרבנן ובזה א"ש שלכתחילה גם זה אסור שמצד הדין של היכון שזה חוסר כבוד זה בכל דבר והדין עיכובא זה מצד השם צואה שבזה ובזה יש לחלק בין הדברים

### בדין נצרך לנקביו בשאר דבר שבקדושה

ב] והנה הגמ' מדברת על תפילה ויש לעיין מה הדין בשאר דברים כגון ברכות וק"ש או ת"ת והרמ"א הביא בשם ההגהות מימוני שזה בכל דבר שבקדושה ועיין בה"ל שהביא מהמטה יהודה שלפ"ז זה גם מעכב בדיעבד אמנם הביא שהפמ"ג ס"ל שזה לא מעכב וצ"ע שעד כמה שזה לא דומה לדין הסוגיא ולכן לגבי בדיעבד זה מותר אז אולי גם לגבי לכתחילה זה כך ועיין בה"ל שכתב שמצא ברמב"ן שבק"ש אינו חוזר ומתפלל אמנם בפשוטו הרמב"ן חולק על ההגהות מימוני וס"ל שכל האיסור הוא רק בתפילה והביא מזה ראיה שק"ש יותר קל מתפילה דהינו שהמ"ב נקט שאין כאן מחלוקת אלא יש הבדל בין לכתחילה או בדיעבד אמנם יתכן דבאמת יש בזה מחלוקת ולכאורא לדעת הרמב"ם שזה מצד כונה בת"ת זה ודאי לא שייך וגם בברכה וק"ש כיון שמצאנו שדיני כונה שם הרבה יותר קלים מהיכי תיתי לדמות וכן אם זה מצד הכון הרי לגבי אבנט שזה מדין היכון זה רק בתפילה וכן לגבי נקיות הידים יש הרבה שיטות שזה רק בתפילה ולא בברכות

והמ"ב הביא עוד מחלוקת האם ביותר מפרסה יש איסור בשאר ד"ת ובסק"ט כתב שבמקום שיפסיד ברכו יש להקל ובסימן ו' סתם כאוסרים והנה בפשוטו עד כמה שמדמים שאר דינים לתפילה למה לגבי הדין לכתחילה לא נדמה אמנם אם נימא כנ"ל מהרשב"ץ שיש כאן שני טעמים שונים א"כ יתכן שעד פרסה שזה מגדר צואה וכלשון ההגהות מימוני ממילא זה בכל דבר אבל ביותר מפרסה שזה מצד היכון בזה ודאי זה רק בתפלה ועיין מקו"צ שהביאו מכת"י תוספת על ההגהות מימוני שהקשה מהאמוראים שנעקרו במדרשא והרי אסור בד"ת וכתב שיכלו להעמיד עצמם עד פרסה ומבואר כנ"ל שאין בזה איסור ולכן לכאורא במקום הצורך יש להקל בזה א. שלא ברור כלל שיש איסור בד"ת ושאר דברים ובפשוטו דעת הרמב"ם והרמב"ן שאין איסור ב. גם אם יש איסור מסתבר שביותר מפרסה אין איסור ג. דעת הרי"ף שגם בתפילה אין איסור

והנה יש לדון לגבי שאר ברכות במקום שיפסיד הברכה ולא יכול להעמיד עצמו על שיעור פרסה האם יברך והנה במג"א לא היקל לגבי תפילה אלא בצירוף לשיטת הרי"ף ומבואר שללא זה אין להקל וא"כ כאן שהמ"ב נקט שזה מוסכם שאסור אין להקל ועיין מ"ב סימן רכ"ז שהביא מחלוקת אחרונים לגבי ברכת רעמים בנצרך לנקביו דדעת הא"ר שיכול לברך כיון שיפסיד ודעת המחצית השקל שאסור לברך והנה הא"ר שם למד שכיון דמבואר ברשב"א שאם התחיל בהיתר מותר ממילא כאן ששומע רעם כשהוא נצרך לנקביו זה כמו התחיל בהיתר וצ"ע דשם יש סיבה חיובית שהוא כבר עסוק אבל כאן שעכשיו רוצה להתחיל ודאי דיש בזה איסור

והנה הדבר נוגע למי שנצרך לנקביו והוא צריך להגיד תפילת הדרך דיתכן דכאן שהוא יוצא לדרך ודאי לא שיך לדמות לרשב"א וכל שנצרך לנקביו אסור ובפרט שיש כאן נידון של ברכה לבטלה אמנם אם יכול להעמיד עצמו עד פרסה בזה ודאי שיברך שזה לא גרע מתפילה ויתכן שגם לברך על דבר אחר כדי לסמוך ברכה לחברתה יכול כיון שמעיקר הדין יש להקל בזה וכנ"ל

### בנידון הבה"ל לגבי חזן

ג] עיין בה"ל שדן בשליח ציבור שנצרך לנקביו וכתב שאם יכול להעמיד עצמו עד פרסה כיון שזה לא מעכב בזה ודאי שכבוד הבריות דוחה אבל אם לא יכול להעמיד עצמו בזה הסתפק והנה צ"ב למה שכאן לא יעזור הכבוד הבריות וצ"ל שכיון שזה חשש ברכה לבטלה שזה כמו דאוריתא בזה צריך כבוד הבריות גדול והנה הבה"ל דן שכיון שכבוד הבריות דוחה ממילא זה לא ברכה לבטלה דהינו שהדין שזה מעכב זה לא מצד הסיבה בעצמה אלא זה קשור לאיסור שבדבר ולכן עד כמה שכאן אין איסור ממילא זה לא מעכב ולפ"ז יתכן שכל שמדין ספק דרבנן אין את האיסור ממילא בתורת ודאי זה לא מעכב ועיין רבינו מנוח שכתב שאם חשב שהוא לא צריך לנקביו ולבסוף התברר שהוא צריך לנקביו ולא יכול להעמיד עצמו עד פרסה הוי אונס ותפלתו תפילה ומבואר כנ"ל שמה שזה מעכב לא מצד שזה צורת תפילה שנאמר בה עיכוב אלא האיסור שבדבר ויש לדון במי שלא ידע שיש כזו הלכה וצ"ע

## סעיף ב'

### בדין התחיל בהיתר

א] עיין שו"ע שהביא משו"ת הרשב"א שנקט שאם התחיל ולא היה נצרך לנקביו ואחרי זה הוא נצרך לנקביו כה"ג יכול להמשיך ואפילו אם לא יכול להעמיד עצמו עד פרסה דהינו שכל החוסר כבוד זה להעמד להתפלל בכזו צורה אבל כל שכבר נעמד להתפלל ואחרי זה נצרך אין בזה חוסר כבוד ולכאורא זה לא שייך לדעת הרמב"ם שיסוד האיסור כי לא יכול לכוין והנה כתב הרמ"א שכל זה כשכל הנידון מצד דיני תפילה אבל עד כמה שיש בזה איסור בל תשקצו בזה הוא צריך להפסיק אמנם המג"א כתב שמהרשב"א מוכח לא כך אלא שכל שהוא באמצע שמונה עשרה זה סיבה גם שלא להפסיק אפילו שעובר על בל תשקצו דהינו שנקט שאיסור בל תשקצו זה רק דרבנן וממילא האיסור להפסיק בעומד לפני המלך זה יותר חמור מהאיסור של בל תשקצו אמנם לגבי ק"ש דשם הרי אין איסור להפסיק בזה ודאי שכל שיש בל תשקצו הוא חייב להפסיק והנה המ"ב הביא מהדרך החיים שיכול להפסיק אבל לא חייב וצ"ע שאם יכול ממילא הוא חייב וצ"ל שלמד שלא האיסור להפסיק הוא דוחה אלא החוסר כבוד להפסיק באמצע שמונה עשרה זה מה שדוחה ולכן גם במקום שאין בזה איסור אבל זה סיבה שלא להפסיק

והנה הרשב"א הוכיח את דינו מהא דהיו מ"ר שותתין על ברכיו לא יפסיק כ"ש באיסור של נצרך לנקביו ועיין רעק"א שהקשה דהרי כאן זה גרע שזה מעכב משא"כ שם שזה לא מעכב [ועיין מ"ב שהאחרונים חלקו שזה מעכב ודלא כחיי אדם] ולכאורא יש לחלק דמ"ר בתפילה זה איסור צדדי ולכן לגבי עיכוב זה לא סיבה משא"כ נצרך לנקביו זה מדיני התפילה בעצמם אבל מצד חומר האיסור ודאי שזה פחות עוד הקשה שאולי זה עצמו שמ"ר זה לא מעכב לכן בדיעבד שימשיך אבל נצרך לנקביו שזה מעכב לא שייך להמשיך עוד קשה דמבואר בדבריו שגם בק"ש לא חייב להפסיק וצ"ע איך אפשר ללמוד משמונה עשרה דשם אסור להפסיק לכן ממשיך אבל כאן שמותר להפסיק אולי חייב להפסיק אמנם בפשוטו עיקר הדבר שכיון שהתחיל לא צריך להפסיק חידש הרשב"א מסברא וזה גם בשמו"ע וגם בק"ש רק שדן הרשב"א האם מותר להפסיק ובזה למד שאם במ"ר אסור להפסיק דשם אם היה מותר ודאי שהיה חייב כ"ש כאן שאסור להפסיק ולכן בק"ש האיסור לא שייך אבל ההיתר זה מסברא ולפ"ז לא קשה כלל שהרי מ"ר זה לא מעכב וכאן זה מעכב שהרשב"א לא למד אלא לגבי האיסור ולא לגבי שלא צריך להפסיק וא"ש הכל

#### ט' תמוז פ"ג

# סימן צ"ב

## סעיף ד' – ז'

### פרטי הדינים בדין נט"י לתפילה

א] מבואר בגמ' שזה ודאי שיש חיוב נט"י לתפילה ולק"ש והגמ' אומרת שלייט עלה אביי על מי שמהדר על מים בזמן ק"ש שמא יעבור זמן תפילה ודעת התר"י הכונה אם הזמן מוגבל ולפ"ז אם יש זמן הוא ודאי צריך לחפס אחרי מים אמנם המ"ב הביא שהאחרונים חלקו שהגמ' חששה שיעבור הזמן ולכן תמיד לא צריך לחפס אחרי מים אלא ינקה ידיו והנה שיטת תוס' וסיעתו וכן פסק הד"מ שתפילה וק"ש זה אותו דבר ומה דמבואר בגמ' בפסחים שלתפילה ד' מיל לתר"י יש לדחוק שמדובר שיש זמן אמנם הראשונים ביארו שזה הולך על תפילה בציבור וכדלעיל סימן צ' והנה יש כאן חידוש גדול שהדין תפילה בציבור זה עדיף מנקיות ידים והסברא שלגבי נקיות ידים יכול במידי דמנקה אבל תפילה בציבור מפסיד מעלה זו אמנם דעת הרמב"ם וסיעתו שגורסים שיש חילוק בין ק"ש לתפלה דהינו שבק"ש שזה דאוריתא חוששים שיפסיד הזמן אבל לא בתפילה שזה דרבנן והנה לשיטה זו אין מקור שיש דין ד' מיל לתפילה בציבור והנה השו"ע פסק שבודאי ידים מלוכלכות בזה יחזר אחרי מים אמנם בסתם ידים בזה כיון שיש לצרף את הר"ן שאין חיוב נטילה לבד לכן רק ביש לו מים צריך ליטול ידים ולא באין לו מים

והנה עיין מ"ב שכתב שאם יפסיד תפילה בציבור עדיף שיקנח ידיו ולכאורא זה כשיטת תוס' שמעיקר הדין לתפילה גם אם יפסיד עדיף שלא יחפס אחרי מים משא"כ לתפילה בציבור מצאנו שיש דין ד' מיל אבל לשיטת השו"ע שלתפילה יש דין לחזר אחרי מים ד' מיל ואין גמ' על תפילה בציבור א"כ יתכן שמים עדיף וצ"ע

ועיין ב"ח שכתב שכיון שלק"ש אין לחפס אחרי מים ואם יקרא ק"ש ולא יתפלל א"כ יוצא שלא יסמוך ק"ש לתפלה דהינו שהתפילה אחרי זה תהיה ללא ק"ש של חובה ולכן כתב שכה"ג יתפלל ללא מים אמנם משמעות הפוסקים לא כך שחילקו בין ק"ש לתפילה ומשמע שגם בשחרית זה כך ועיין ב"ח שלגבי מעריב שסמיכת גאולה לתפילה רשות בזה יקרא ק"ש ויחכה למים בשביל התפילה ולפ"ז ה"ה בשבת יקרא ק"ש אמנם יש לדון שיש כאן חסרון שזה ללא ברכות ואם יקרא אם ברכות יצטרך לסמוך גאולה לתפלה

והנה עיין בה"ל לקמן סימן רל"ג שדייק מהמג"א שגם בנטל ידיו לסעודה ושמר את ידיו ואחרי זה הולך להתפלל בכל אופן צריך ליטול ידיו ולכאורא זה מצד שמצות צריכות כוונה וכיון שלא כיון למצות נט"י לתפילה ממילא זה סיבה ליטול אמנם יש כאן חידוש גדול שהיה מקום לומר שכל שהם נקיות מה שייך חיוב נט"י ומבואר במ"ב שאם נטל ידיו למנחה זה מועיל למעריב וצ"ע אם היה סבור שלא יתפלל ולבסוף החליט להתפלל דכאן הרי מצד כונתו זה לא היה למצות נט"י למעריב וצ"ל שהכונה שיש מצות נט"י לתפילה ולא משנה איזה תפילה ולכן כל שנטל לתפילה זה מועיל

והנה נחלקו הראשונים האם צריך לברך על נט"י לתפילה ודעת הרא"ש והרמב"ם שצריך ודעת הרבה ראשונים שלא צריך וכן המנהג ולכאורא יש לעיין שעדיף ליטול שלא לשם מצוה וממילא לא מפסיד הברכה ולמג"א שיצטרך לחזור וליטול זה לא יועיל אמנם אם נחלוק על המג"א זה יעזור ויש לדון שגם למג"א הרי כל דידיו נקיות ונוטל רק מצד סתם ידים בזה לא מברכים וא"כ ירויח שהוא לא מבטל ברכה וכן הרי בבוקר בנט"י שנוטלים יש מחלוקת האם מברכים על זה או רק בנט"י שלפני התפילה ועיין תהלה לדוד שלכאורא יכוין שלא רוצה לקים נט"י בנטילה בבוקר וממילא בנטילה לפני התפילה יוכל לברך גם לרשב"א ואולי כל שנוטל לתפילה או בבוקר מחמת הרוח רעה ממילא זה מצות נט"י לתפילה דהמושג מצוה שזה סיבה לברך כל שעושה מעשה מצד ציווי השם

והנה יש לדון במישהו אחר שנוטל לחברו כגון בחולה האם הכונה תלויה בבן אדם שנוטלים לו או שזה תלוי במי שעושה את המעשה נטילה והנה מקובל שגם אם מישהו אחר נוטל לחברו ידים מי שנטלו לו מברך דהינו שזה נחשב מעשה שלו כיון שזה נעשה בגופו ויתכן שזה סיבה שהוא יכול לכוין בתור מה הנטילה וצ"ע

### בדין טיט ורפש

ב] עיין בה"ל שכתב שבטור מובא מהראבי"ה שבטיט ורפש יש חיוב נט"י אם יש לו אבל בזיעה זה יותר חמור שבזה צריך לחפס אחרי מים אמנם דעת הרא"ש שהגמ' מדברת בנגע במקומות המכוסים וכתב הבה"ל שלפ"ז נגע בטיט ורפש אולי לא צריך נטילה וצ"ע שנוגע במנעליו שצריך נט"י זה מצד טיט ורפש וכן ברכת כהנים שיש חיוב נטילה ביאר הב"י מצד שנוגע במנעליו ולכאורא היום שזה ודאי נחשב לכלוך אצלינו יש חיוב ליטול ידים ועיין מ"ב הלכות מים אחרונים שמי שידיו מזוהמות לכו"ע צריך נטילה לברכה ובפשוטו היום טיט ורפש זה ודאי מזוהם ועיין מ"ב לגבי צואת האף והאוזן שיש שדנו שזה לא מאוס ויש לדון היום שזה מאוס לאנשים וצ"ע

### בדין נט"י לתורה וברכות

ג] עיין רמ"א שכתב שגם לברכות ותורה צריך ליטול ידיו והמ"ב הביא מחלוקת האם בזה צריך מים או שמועיל מידי דמנקי והנה מבואר בגמ' שמי שקם בבוקר מברך הברכות ואחרי זה נוטל ידיו לתפילה והרא"ש כתב שזה ודאי שאדם בלילה נוגע במקומות המכוסים ומבואר שמותר לומר ברכות אם ידים מלוכלכות אמנם הרשב"א חלק וכתב שמדובר שיושן אם בגד ואין סיבה שנגע במקומות המכוסים וכה"ג שזה סתם ידים רק לתפלה חיבו נטילה ובביאור הגר"א סוף סימן ד' כתב שמדובר שהוא מנקה ידיו במידי דמנקי וזה עוזר לברכה ולא לתפילה והנה בפשוטו ברשב"א שלא ישב כך מכלל דלא ס"ל ועיין טור סימן ו' שכתב שלפני אשר יצר צריך ליטול ידיו ולברך על נט"י ומבואר שיש תקנת נטילה אפילו לברכה ולא במידי דנקי שהרי הדין לברך נלמד מהדין נט"י לתפילה והנה בגמ' בסוטה מבואר שיש דין נט"י לברכת כהנים והתוס' הביאו שיש שכתבו שמועיל נט"י שנטלו לתפילה והקשו התוס' שאם כל הנטילה רק אם לכלך ידיו שא"כ פשיטא שצריך נטילה לברכת כהנים שהרי לכל דבר שבקדושה אם ידיו מלוכלכות צריך נטילה ובפשוטו מבואר שאם צריך נטילה צריך לכתחילה אם מים אמנם ודאי שיש לצרף לזה את דעת הרא"ש שלא צריך נטילה ולכן בנגיעה במקומות המכוסים בקטנים שזה ספק וכדו' יש להקל לת"ת ולהחמיר בתפילה ובנטילה לאכילה

# סימן צ"ג

### בדין שהיה אחרי התפילה

א] מבואר בגמ' שחסידים הראשונים היו שוהים שעה אחת קודם התפילה ושעה אחת לאחר התפילה ולמדו מזה הפוסקים גם לדידן והנה בשו"ע מבואר במ"ב שהסיבה לשהות אחרי התפילה זה כדי להראות שזה לא משאוי עליו והנה חסידים הראשונים היו שוהים שעה שלימה וצ"ב עד כמה שכל הענין להראות שזה לא משאוי מה שיך שעה ועיין צל"ח שביאר שהיו מהרהרים על גדולת הקב"ה ושפלות האדם דהינו שעל ידי התפילה יכלו יותר לחשוב על זה ובנפש החיים ש"ב פי"ד ביאר שכיון שהם הגיעו להתפשטות הגשמיות ממילא לא יכלו לחזור לעניני העולם הזה רק על ידי שהיה והנה צ"ע מה שייך ללמוד מזה לדידן הרי הטעם של הגמ' לא שייך אצלינו ואן לנו מקור מהם לטעם להראות שזה לא משאוי

### בדין שמחה של מצוה

ב] מבואר בגמ' שאין עומדים להתפלל אלא מתוך כובד ראש ובגמ' מבואר מתוך שמחה של מצוה והנה מכל הדוגמאות המובאות כאן משמע שיש ענין לגשת להתפלל מתוך שמחה ועל ידי ההזכרה של הדברים המבוארים יש לאדם שמחה ויש לדון במי שכפי הנראה זה לא מוסיף לו כלל שמחה האם יש כאן קיום דין או העיקר זה דבר שמצד עצמו צריך לעורר שמחה ומסתבר שאין כאן שום קיום דין וצ"ע והנה יש ללמוד מכאן כמה אדם צריך להיות שמח מכל מצוה שעושה וכדו'

# סימן צ"ד

### בסדרי עדיפות ביחס לתפילה מיושב

א] מבואר מכל הסימן שיש דין להתפלל בעמידה ולא בישיבה וכן במצב שאדם מתעכב ולא במצב הליכה ומבואר בשו"ע שאם לא יכל להתפלל אלא בישיבה ואחרי זה יכול בעמידה יחזור ויתפלל והמ"ב הביא חולקים שבדיבעבד יוצא ידי חובתו והנה לשו"ע יש כאן דוגמא שיש כאן קיום חובת תפילה אבל עדין הוא חייב להתפלל תפילה יותר טובה ומשמע שאין על זה חובת תשלומין כיון שאת עיקר חובת תפילה הוא יצא

והנה לפעמים יש אדם אם יארציט שהוא נכה ולכאורא היה מסתבר שכיון שזה תפילה של בדיעבד ודאי חובת הציבור לדאוג שיהיה תפילה של לכתחילה ולא יתכן שחובתו יגרום שהציבור יצא בצורה של בדיעבד אמנם זה רק בנוגע לחזרת הש"ץ אבל קדיש יתכן שזה לא גדר של בדיעבד מצד עיקר צורת הדבר וצ"ע

והנה בפשוטו ודאי שעדיף להתפלל בעמידה יותר מאשר תפילה בציבור וכדחזינן שיש צד שזה סיבה לחזור ולהתפלל ובתהל"ד דיק מהא דמבואר שזה עדיף מסמיכת גאולה לתפילה והרי סמיכת גאולה עדיף מתפילה בציבור ויש לעיין האם זה גם סיבה להקדים ולהתפלל מפלג המנחה במקרה שבאותו יום לא התפלל מנחה מפלג ומסתבר שזה עדיף שהרי חזינן שזה סיבה כדי להתפלל בציבור או שאר דבר מצוה להתפלל מפלג המנחה ומסתבר שלהתפלל בצורה של לכתחילה זה עדיף אמנם מי שנוהג כגר"א שלא לומר הברכות ק"ש מבעוד יום ויפסיד סמיכת גאולה לתפילה יש לדון ומסתבר שתפילה בעמידה יותר חשוב

ולגבי תפילה אחרי חצות כיון שברמב"ם מבואר שלכתחילה אפשר להתפלל אחרי חצות וכן הוא לשון הגמ' תפלת הערב כל הלילה ואפילו שהדרך החיים החמיר בזה אבל ודאי שתפילה בעמידה עדיף רק שיקרא ק"ש קודם חצות

ובפשוטו ודאי זה סיבה להתפלל קודם הנץ החמה כמבואר בגמ' שלכן אבוה דשמואל הקדימו להתפלל עיין סימן פ"ט וכל מה שלא פוסקים כך כי זה היה ללא סמיכת גאולה לתפילה אבל כל שיכול להתפלל בזמן שכבר אפשר לקרוא ק"ש מסתבר שזה עדיף ונפק"מ לאדם לאשה שיוצאת לעבודתה מוקדם שעדיף להתפלל מיושב בביתה קודם הנץ

ולגבי אם יכול רק בלי תפילין מסתבר גם שכיון שזה מעיקר צורת התפילה זה עדיף וכדחזינן שיש מ"ד שזה עדיף מסמיכת גאולה לתפילה

ואם יכול להתפלל רק אחרי שקיעת החמה בזה ודאי עדיף מיושב קודם דלדעת רוב הראשונים זמן תפילה הוא בתורת ודאי עד שקיעת החמה וזה גם לר' יוסי ואנו שנוהגים דלא כר"ת גם לקולא כמנהג א"י לכאורא אין להקל בזה כלל וגם אם נימא דבשעת הדחק יש לסמוך על מיעוט שיטות הראשונים אבל ודאי שעדיף להתפלל מיושב

### בחומר החיוב להתפלל מתוך כוונה

ב] מבואר בשו"ע שאפילו שיש דין להתפלל מעומד אבל כל שיכוין יותר כשהוא מיושב זה עדיף ואפילו מהלך בדרך עדיף ועיין כל הסימן בפרטי הדינים באיזה אופן נחשב שיכול לכוין יותר והנה הרבה הלכות כתבו הפוסקים שהיום שבין כה לא מכונים ממילא אין להקפיד אמנם זה ודאי חזינן שאין להתפלל במקום שיש הפרעות לריכוז בתפילה כגון רעשים וכדו' ובפשוטו אם אדם נעמד להתפלל במקום מסוים ויש פתאום הפרעה יכול לעבור לחדר אחר כדי שיכוין שזה לא גרע ממה שמותר להמשיך ללכת בדרכו כדי שיוכל לכוין יותר

ולכאורא מסתבר גם שאדם שיש לו כאב ברגל או גבס וכדו' ויכול להתפלל בעמידה אבל מחמת הכאב זה מפריע לו בריכוז בזה ודאי עדיף להתפלל מיושב שזה דוחה כל שאר ההלכות

#### כ"ג תמוז פ"ג

# סימן ק'

### בדין סידור התפילה

א] מבואר בגמ' שכל תפילה שלא אמרה חודש צריך לסדרה קודם כדי שתהיה שגורה התפילה בפיו וכתב הרמ"א שכל זה מצד שיכול לטעות ואם אומר מתוך סידור שלא יכול לטעות לא צריך לסדר תפילתו והנה היה מקום לומר שהענין להסדיר תפילתו שרואה שיודע הנוסח ולפ"ז יועיל אפילו במחשבה וכן הביאו מהא"א אמנם בפשוטו הביאור שעל ידי שאומר את זה הוא מתרגל באמירתו ולא יטעה בזה וכמו דמבואר שגם החזן מתפלל שמונה עשרה כדי להסדיר תפילתו דודאי שזה בפה והנה שם אומר גם שם ה' מצד שהכונה שתיקנו תפילה כדי להסדיר אבל כאן זה לא תקנת תפילה ויתכן שגם אם אומר השם ללא הזכרת שם ה' ממש חשיב שסידר תפילתו ובמאמר מרדכי כתב שצריך לומר ממש כמו בתפילה ובפתח הדביר חלק עליו והוכיח מהא דמבואר במג"א דכאן החמירו מצד שאין חשש ברכה לבטלה ואם אומר אם שם ה' יש ברכה לבטלה אמנם יתכן שכל שאומרו לא בתור תפילה אין בזה איסור ברכה לבטלה והנה המ"ב כתב שגם בקידוש לבנה שזה ברכה יש ההלכה לסדר ולפ"ז יש להיזהר בברכות שהם מזמן לזמן כגון עושה מעשה בראשית לסדר קודם שאומר אמנם בפשוטו בברכה קצרה אדם ודאי זוכר ורק בארוכה יש לדון ואם אדם לא בירך על המחיה חודש צריך להגיד מתוך ברכון ויש להשים לב על זה ומבואר במ"ב שגם על הנסים יש לסדר והא חידוש שאפילו שזה לא מעכב בכל אופן ראוי לסדר את זה

והנה עיין ב"י שהעמיד מחלוקת רמב"ם ורא"ש האם ביום הל' מברך או לא ועיין מג"א סימן רכ"ד לגבי ברכות שמברכים כל ל' יום שלמד שגם שם זה תלוי בראשונים הנ"ל ולדעת הרא"ש כתב לחוש שזה ל' יום שלמים בינתים דהינו שרק ביום הל"ב יכול לברך ושם היקל מצד ספק ברכות להקל וכאן החמיר ויש לעיין לגבי קריעה על מקום המקדש דשם זה לא ספק ברכה אבל יתכן שרק כאן שיכול בקל לתקן אבל שם שזה הפסד ממון בזה ודאי אומרים ספק דרבנן להקל

# סימן ק"א

## סעיף א'

### דיני כוונה בתפילה

א] מבואר בגמ' שצריך לכוין בתפילה ואם אינו יכול לכוין רק באבות יתפלל ויכוין באבות ועיין ס"ב בבה"ל שהדין לכוין בכל התפילה קודם לתפילה בציבור ועיין סימן ק"י דמבואר שמי שטרוד ולא יכול לכיון בכל השמונה עשרה עדיף להתפלל הבינינו וכתב הבה"ל שם דכאן מדובר שגם הבנינו שזה שבע ברכות אינו יכול להתפלל אמנם כתב הבה"ל שהיום שלא מכונים זה לא סיבה לדחות תפילה בציבור אבל לכאורא אם יש דבר מסוים בבית כנסת שמפריע כונתו ובבית אין לו ויכול לכוין כדרכו זה סיבה להתפלל בביתו וצ"ע [והגרי"ז היה מתפלל בביתו ביחידות כי יכל כך לכוין יותר טוב]

והנה מבואר שכונה בברכה ראשונה מעכב וצריך לחזור ולהתפלל וכתב הרמ"א שהיום שלא מכונים ומסתבר שגם בפעם השני לא יכוין ממילא לא יחזור ויתפלל והנה עיין בה"ל דהקשה שכל זה ניחא במי שכבר גמר להתפלל אבל מי שעומד לאחר ברכה ראשונה או שניה ויודע שלא כיון בברכה ראשונה א"כ אינו יכול להמשיך ולהתפלל דהינו שנקט שזה מעכב ואין לזה שם תפילה והוי ברכתו לבטלה ומי שיעבור זמן תפילה ויודע שלא יוכל לכוין אין לו להתפלל וכתב שיחכה לחזן ויצא ממנו מתחילה [וכונתו על תנאי שכך ראוי לעשות] אמנם עיין ח' הגר"ח וכן הוא בקה"י שאין הכונה שאין על זה שם תפילה אלא שודאי יש לזה שם תפילה רק מחובת תפילה זה שיהיה תפילה בכונה ולכן זה סיבה לחזור ולהתפלל ולכן מי שיכול להתפלל רק כזו תפילה יתפלל לפחות אם זה ומסתבר שזה לא סיבה לתשלומין כיון שאת עיקר חובת תפילה הוא יצא ועיין משנת יעבץ שכתב שלפ"ז אם שכח יעלה ויבוא וחוזר שמונה עשרה ולא כיון באבות לא צריך לחזור ולהתפלל שכאן שרק חוזר לצורך הזכרה כיון שיש לזה שם שמונה עשרה זה מועיל אמנם אינו מוכרח דיתכן שיש חיוב שמונה עשרה שלם שזה אם הזכרה וכונה באבות והנה בספר יד אליהו כתב שמי שלא כיון באבות לא יחזור לתחילת שמונה עשרה אלא יגמור שמונה עשרה ויחזור ויתפלל כיון שהרי אם יחזור בחזרה ברכה ראשונה יוצא שהפעם הראשונה זה ברכה לבטלה אמנם לפשטות הדברים שאם שכח הזכרה זה לא ברכה לבטלה ובכל אופן מבואר שאם שכח לא מסים השמונה עשרה ומתפלל בחזרה אלא חוזר למקום ששכח מבואר שכיון שמצד תקנת תפילה זה תפילה מושלמת אין החשבון של ברכה לבטלה סיבה לגמור השמו"ע וצ"ב הסברא בזה אבל כך הוא הדין

והנה עיין חזו"א בגליונות הגר"ח שהקשה דהגמ' מבארת שאחד האמוראים התפלל וחזר והתפלל והגמ' אומרת שאולי זה כי לא כיון והגמ' שואלת שהרי הדין שלא יתפלל ואם נימא שחשיב תפילה ומי שלא יכול שלפחות יתפלל כך א"כ למה הגמ' לא עונה כך ויש לדחות שמדובר שהיה עוד זמן עד שיעבור זמן תפילה ולגמ' היה ברור שזה לא סיבה להתפלל כך אלא שצריך לחכות אולי אחרי זה יוכל לכוין וכחזינן שחזר והתפלל דהינו שיכל לכוין וז"פ

והנה עיין לעיל סימן צ"ו שכתב המ"ב שאסור להחזיק דבר בידו בשעת שמונה עשרה וכתב השער הציון שאם החזיק ולכן לא כיון יחזור ויתפלל ויכוין דהינו שכל שיודע שיש לו סיבה מיוחדת שלא כיון ושאחרי זה אין סיבה יחזור ויתפלל והדבר מצוי במי שיודע שמצליח לכוין בברכה ראשונה אבל היה רעש או תינוק שבכה או שאר סיבה מיוחדת שלכן לא כיון שבזה יחזור ויתפלל

והנה עיין מ"ב שאם לא כיון ולא סיים התפילה יחזור לאלקי אברהם ולא כתב לאלקי אבותינו מצד שזה כפלות כמבואר במשנה שיש נידון האם גר יכול לומר אלקי אבותינו וקי"ל שיכול מצד שאברהם אב המון גוין חזינן שזה הולך על האבות אמנם צ"ע שלא כיון בתיבה אלקינו שזה ודאי דבר שמעכב בעיקר הברכה ואולי נקט שחלק זה יותר נחשב כאמירה של ברכה לבטלה והנה בפשוטו תיבות שאם היה מדלגם היה יוצא ידי חובה גם אם לא כיון לא יצא אם לא שנחדש שכל שאומר זה חלק מהברכה וזה מחייב ברכה וצ"ע

והנה בעיקר דין כונה בתפילה הראשונים הקשו סתירה שבמקום אחד מבואר בגמ' שאם לא יכול לכוין לא יתפלל ובמקום אחד מבואר שאם יכול לכוין בברכה ראשונה יתפלל ותירצו שהגמ' שאומרת שלא יתפלל הכונה על ברכה ראשונה אמנם בח' הגר"ח כתב לחדש שיש שני סוגי כונתו יש פירוש התיבות ובזה הדין שרק ברכה ראשונה מעכב אבל יש כונה שהוא עומד לפני המלך ובזה כל שלא כיון הוי מתעסק ולא חשיב תפילה כלל וזה מעכב כל ברכה ועיין בגליונות שהוכיח לא כך וכתב שזה עצמו שנעמד להתפלל זה מספיק שלא יחשב מתעסק ויש כאן חידוש שאפילו שעכשיו ראשו במקום אחר ורק פיו זז לא חשיב מתעסק והנה יש הלכה שצריך שיהיה תפלתו תחנונים ועיין מ"ב צ"ח ס"ג דיש דיעות שזה מעכב וכתב המ"ב שרק בברכה ראשונה זה מעכב דהרי לשון הרמב"ם שזה מעכב כולל גם הכונה והרי זה רק בברכה ראשונה אמנם לנ"ל דיש כונה שמעכבת בהכל גם כאן יתכן שזה מעכב בהכל וצ"ע

הגר"ח קניבסקי הביא מהחזו"א שמועיל גם לכוין לאחר האמירה והדבר תמוה מסברא דכונת התיבות פירושו שהאמירה תהיה אם כונה ומה שייך לכוין אחרי זה וקשה להאמין שהחזו"א אמר כך

### בדין שמונה עשרה בקול

ב] מבואר שאין להתפלל שמונה עשרה בקול אמנם במקום שעל ידי זה יכול לכוין או כדי ללמד את בני ביתו מותר ובפשוטו ודאי שאם התפלל בקול זה לא מעכב ויש לזה שם שמונה עשרה וראיתי שיש דנו שמי ששומע כזו ברכה שלא יענה אמן כיון שמצד ההלכה צריך שחברו לא ישמע וצ"ע שדין ענית אמן זה דין כללי וכיון שיש לזה שם ברכה מהיכי תיתי שאם מה שעכשיו האדם לא היה צריך לשמוע זה סיבה שלא יענה וצ"ע

#### א' אב פ"ג

# סימן ק"ב

### באיסור ישיבה בד"א של המתפלל

א] מבואר בגמ' שיש איסור לישב בד"א של מתפלל ודעת המ"ב שגם בעוסק בתחנונים שאחרי התפילה דהינו אפילו שזה לא שמו"ע גמור וכדחזינן שיכול לענות קדושה בכל אופן יש בזה איסור של ישיבה בצד המתפלל

ונחלקו הראשונים האם יש איסור גם לאחריו והמ"ב פסק להחמיר בזה ובטעם הדבר בפשוטו הטעם שכיון שחברו עסוק בתפילה והוא יושב בטל יש בזה זלזול לקבלת עול מלכות שמים של חברו ובט"ז כתב מצד שהמקום נהיה קדוש ולא מתאים לשבת במקום זה ואם עסוק בדברי תפילה אחרים ודאי מותר ואם עסוק בתורה זה מחלוקת ובשעת הדחק המ"ב התיר ואם זה מאחוריו דבזה יש דיעות שמתירות לגמרי יש להקל

והנה אם יש מחיצה ודאי מותר לשבת דזה לא נחשב אותו רשות ואם יש מחיצה רחבה ד"ט כתב המ"ב שגם זה נחשב חילוק רשות ומותר ומשמע שרק דבר קבוע אבל דבר לא קבוע לא מועיל וצ"ב הרי זה מחיצה והנה יש מקילים בסטענדר ובספסל אם זה צורה של מחיצה ויש לעיין הרי לא מעונינים לחלק המקום והרי לגבי תפילה בציבור זה מצטרף כמבואר בסימן נ"ה אמנם מבואר במ"ב כאן שהבימה מחלקת וצ"ל דשם זה סברא ביחס לדין צירוף של מנין אבל לכל דיני התורה זה שני רשויות ובסטענדר על פי רוב יש יתר מג"ט רוחב ואין בזה מחיצה

ומבואר דבמקום שהאדם חלוש וידוע שהוא חלוש בזה אין איסור ולכן אדם שנראה זקן או שיודעים שהוא חולה או ביוה"כ בבוקר ואילך שכולם יודעים שאנשים חלושים אין בזה סיבת איסור אמנם אם הוא חלש במקרה ואנשים לא יודעים יש בזה עדין איסור גמור דעיקר האיסור מה שנראה כמזלזל והגר"ש קלוגר כתב שאדם שנעמד שמונה עשרה ליד זקן יתכן שראוי שיעמד במקום אחר שגורם זלזול במקום קדוש

עוד מבואר דאם אדם יושב ובא מישהו ונעמד בצידו זה בגדר בא בגבולו דהינו שאין המקום מיועד לתפילה בזה יכול להמשיך ולשבת אמנם ממדת חסידות לעמוד מצד שזה נחשב שמכשיל את חברו דהינו שמי שנעמד להתפלל מעמיד מצב של זלזול בתפילה

### בדין ישיבה לפניו

ב] עיין ב"י שהביא מספר אוהל מועד שאם זה לפניו אסור לישב אפילו מחוץ לד"א ובטעם הדבר בפשוטו מצד שזה נראה כמשתחוה לו ולפ"ז אם עומד שם מותר או שיודע שהוא כבר לאחר ההשתחויות ובפמ"ג הסתפק שאולי זה בגלל שמפריע לו וא"כ גם אם עומד שם או עובר שם זה אסור ומשמע שבצדדים שלפניו ודאי מותר ועיין במ"ב סימן קל"א לגבי תחנון שעדיף לומר בעמידה מאשר לישב לפני המתפלל חוץ לד"א ויש כאן חידוש שאפילו שמעיקר הדין אין איסור והמנהג לומר תחנון בישיבה בכל אופן עדיף להחמיר

### באיסור לעבור לפני המתפלל

ג] יש איסור לעבור לפני המתפלל והמג"א נקט שגם צדדים שלפניו אסור והא"ר חולק והמ"ב כתב שבמקום הדחק אפשר דיש להקל אמנם בצדדיו בפשוטו מותר אמנם המג"א הביא מהזוהר שגם זה אסור ובטעם האיסור בפשוטו הטעם מצד שזה מפריע לו להתפלל אמנם החיי אדם חידש בגלל ששכינה כנגדו ואם יש מחיצה ביניהם האחרונים אסרו מצד שזה מפריע ורק אם יש מחיצה למעלה מעיניו אסור והנה הבה"ל דן שאם משלשל טליתו יהיה מותר וכתב שאסור מצד הטעם של שכינה ולפ"ז אם יש מחיצה והמתפלל משלשל טליתו מותר ממ"נ ובפשוטו אם סוגר עיניו זה כמו שלשול טליתו כמבואר בא"א [מבוטאש] אמנם לפעמים מחמת רעש וכדו' אדם פותח את עיניו

והנה מבואר דיש כאן איסור לגרום לאדם שלא יוכל לכוין ולכן מי שמדבר ליד מי שמתפלל בפשוטו עובר איסור וכן גם במקרים שמותר לעבור אבל צריך להיזהר שלא להתחכך במתפלל שזה ודאי מפריע יותר [ויתכן ששם האיסור הוא לחהפריע להתפלל ולעבור זה רק נקבע כדבר שמפריע וצ"ע בפרט זה] וכתב המ"ב שגם בק"ש אסור לעבור לפניו והדבר מאוד מחודש שהרי ודאי שדין כונה בק"ש הוא פחות משמונה עשרה והרבה יותר קל להיזהר כי זה דבר קצר וכמבואר לגבי פועלים ומהיכי תיתי להמציא בזה איסור ובסימן נ"ו יש שחידשו שגם לפני מי שאומר קדיש וקדושה יש לאסור אמנם המ"ב השמיטו וכל זה צ"ע

ויש לעיין במי שעל ידי שמחכה לחברו שעומד שמונה עשרה מאחוריו זה גורם שלא יכול לכוין בתפילתו האם עדיף לפסוע והנה אם האיסור מצד שזה מפריע לכונה כאן זה הפוך אמנם לטעם של שכינה אין לו רשות לעבור לפניו ויתכן שכיון שהעיקר זה הטעם מצד הכונה ממילא עדיף שילך ובצדדים שלפניו זה ודאי כך ויתכן שמותר בשמונה עשרה לרמז למי שלפניו שיפסע כיון שזה מפריע לו

### מתי יש להקל לעבור לפני המתפלל

ד] יש לדון האם לצורך מצוה מותר לעבור כנגד המתפלל ובשם החזו"א שבמקום איסור כגון בל תשקצו זה דוחה דהינו שיש כאן סברא שביטול הכונה זה מעלה בתפילה וזה רק ספק ואיסור גמור ודאי שזה יותר חמור ולכן לא אומרים כאן שב ואל תעשה וכן אומרים בשמו שללכת לעשות ברכת כהנים כיון שזה חיוב לכן מותר לעבור לפני המתפלל וצ"ב שאם הוא לא בחדר אין עליו חוב ואם הוא בבית הכנסת הרי יכול לישא כפים במקום שעומד ולפ"ז אם כבר נשא כפיו בשחרית והנידון במוסף שכה"ג ודאי שאין חיוב אין לו לעבור לפני המתפלל אמנם יתכן שכיון שמסדר התפילה לישא כפים זה נחשב חיוב ובשם היד אליהו מביאים שכדי להשלים מנין כיון שזה מצוה דרבים זה דוחה האיסור של לעבור לפני המתפלל אמנם במקום שיחכו לו עד שיבוא לכאורא זה לא שייך ורק במקום שיתפזרו עד שיתפלל וע"ש שאפילו שזה לא בעידנא אבל זה לא מדין דחיה אלא שכיון שזה יותר חשוב זה מתיר לעבור איסור כדמצאנו בר"א ששחרר עבדו כדי לעשות מצוה דרבים

ועיין מ"ב לעיל שאם קטן הטיל מי רגלים אין לעבור כנגד המתפלל אלא יש לסמוך על השיטות שאין איסור דהינו שאין כלל שכל שזה לצורך מצוה זה היתר בתורת וודאי אלא זה דין דחיה וכיון שמעיקר הדין לא צריך לכן יש להחמיר ולכן לגבי כהן ללכת ליטול ידיו אם נטל לשחרית כיון שזה ספק האם צריך ליטול ידיו ובדיעבד יש להקל אין לנו מקור להתיר בכה"ג ויש לדון במקום הפסד ממון או כגון שיפסיד אוטובוס האם מותר לעבור כנגד המתפלל דיתכן שזה סוג איסור שהוא לא סיבה להפסד ממון וצ"ע בזה

מבואר בשו"ע שאם אדם נעמד להתפלל מאחורי מי שכבר עומד שמונה עשרה אסור לפסוע ובפשוטו אם גמר ורק לא פוסע רק בגלל מי שעומד מאחוריו אפשר לפסוע והנה מבואר באחרונים שאין כאן ההיתר של בא בגבולו דאדרבא השני שבא לפסוע זה הבא בגבולו ומשמע שגם ביחס לדין לעבור לפני המתפלל יש דין בא בגבולו ולפ"ז אם אדם מאריך שמונה עשרה יותר ממה שהבית הכנסת מיועד או שעומד במעברים שאין לו זכות להגביל המעבר בזה יהיה ההיתר של בא בגבולו וכן עמא דבר אמנם יש לדון שזה מכשיל אותו וממדת חסידות להחמיר

ויש שדנו שלעבור במעברים אין איסור כי לזה זה מיועד ואין זכות לאסור את זה אמנם בפשוטו בזמני התפילה שיעדו הבית כנסת בתפילה ממילא חל איסור על מקום זה וצ"ע

### בדין מי שלא מכוין

ו] הרבה אנשים לא מקפידים על האיסור לעבור לפני המתפלל והנה יש שדנו שכיון שהיום אנשים לא מכונים באבות א"כ אין לזה שם שמונה עשרה אמנם הבאינו לעיל דבפשוטו יש לזה שם שמונה עשרה גמור רק שחיב לחזור ולהתפלל וא"כ ודאי אסור לעבור לפני המתפלל עוד יש שדנו שכיון שהיום בין כה לא מכונים א"כ לא שייך האיסור כלל אמנם בפשוטו זה אינו מצד שכיון שיש תקנת חז"ל שאסור לעבור וכל דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו רק אם נחדש שכל האיסור לעבור לפני מי שמכוין אבל מהיכי תיתי שזה היה גדר הכוונה ויש שדנו שלכל מצוה מותר לעבור דודאי מצוה שלי עדיף מספק אולי זה יפריע לשני לכוין אמנם בפשוטו כיון שיש היום תקנה דרבנן זה לא שייך וצ"ע בזה אמנם אם רואים אדם שמסתכל מסביבו וודאי שלא שיך להפריע לו לכוין יתכן שאין כאן החפצא של איסור כלל

### בדין ד' שפתי וגו'

ז] יש לדון האם מי שאומר ד' שפתי תפתח יש איסור לעבור לפניו והדבר מאוד מצוי בתחילת שמונה עשרה שאדם רץ למקומו ויסוד הנידון בגדר של הפסוק האם זה התחלת שמונה עשרה או שזה רק הקדמה ובפשוטו זה תלוי בנידון האחרונים האם מותר לענות אז קדיש וקדושה דלשיטות שמותר חזינן שזה עדין לא שמונה עשרה ממש אבל לשיטות שאסור וכן פסק המ"ח חשיב שמונה עשרה ומסתבר שאסור

### בדין מי ששכח ברכה או דילג הזכרה ותפילת נדבה ותשלומין

ח] לכאורא מסתבר שכל שיש לזה שם שמונה עשרה יש האיסור ולכן מי ששכח הזכרה אפילו שצריך לחזור ולהתפלל בכל אופן אסור לעבור לפניו וכן מסתבר שמי שמתפלל נדבה אפילו שלא חייב אבל כיון שהוא מתפלל יש איסור לעבור לפניו או לשבת בצדו אמנם מי שדילג ברכה בטעות בפשוטו אין לזה שם שמונה עשרה ואין שום איסור לעבור לפניו או לשבת בצדו אמנם יש לדון לגבי לשבת בצדו שכיון שאנשים לא יודעים שהוא דילג ברכה ממילא יש כאן את הזלזול בתפלתו אמנם לדעת הט"ז שזה מצד שהמקום קדוש כאן זה לא שייך אמנם מסתבר שהגדר שחז"ל תיקנו אם הוא מתפלל ולא מי שחושבים שהוא מתפלל

### בדין תפילה בשכיבה

ט] בפשוטו חולה שמתפלל בשכיבה צריך להרחיק גם ד"א ויש לעיין האם צריך ד"א מכל גופו או שהקובע זה ראשו וכן מי שמתפלל בישיבה יש לדון האם זה רק ממרכז הגוף או גם מרגליו והדין לעבור לפניו בפשוטו זה ראשו אבל הדין לישב מצד שמראה זלזול או שהמקום קדוש יש לדון כנ"ל

### בדין לפני עוור לעבור לפני המתפלל וכדו'

ה] עיין פמ"ג מש"ז סק"א שכתב שמי שנעמד להתפלל ליד מי שיושב אם הוא לא שם לב יש כאן לפני עור ואם הוא רואה רק שהוא לא קם זה רק איסור ממדת חסידות וצ"ב למה אם רואה אותו אין לפני עור הרי כל לפני עור זה גם על מזיד וגם אם הנכשל יודע שעושה איסור ולמה כאן זה אחרת ויש רצו לחדש שכיון שזה רק איסור דרבנן זה רק אסור מצד עיצה שאינה הוגנת וזה רק שלא מדעתו אמנם ודאי שיש איסור הכשלה באיסור דרבנן גם כשהנכשל מזיד והנה יש מקום לדון שכיון שאדם מתעסק בצרכי עצמו וממילא השני נכשל אין בזה איסור לפני עור רק כל זה אם השני יכול למנוע עצמו אבל אם לא יכול למנוע עצמו כי לא יודע בזה בזה נחשב שמכשילו ולפ"ז גם אם הוא מזיד ולא יודע שיש כזה איסור של לעבור לפני המתפלל וכדו' יש בזה איסור והנה יש לדון שלדעת הרמב"ם שמי שהתפלל ליד המת תפלתו תועבה צריך לחזור ולהתפלל א"כ גם כאן יצטרך לחזור ולהתפלל אמנם מעיקר הדין קי"ל כראב"ד שלא צריך לחזור ולהתפלל ויש לחלק דשם התפילה הוא מעשה עבירה משא"כ בלפני עור זה רק היכי תימצי שמה שחברו עושה עבירה מתיחס אליו ועדין צ"ע

ויש לדון שאם נעמד להתפלל ליד חברו בצורה שהוא ודאי עובר איסור כיון שעובר בלפני עור א"כ כדאי שיזוז למקום אחר כדי שלא להכשיל את חברו כל רגע ורגע וצ"ע בזה

#### ו' אלול פ"ג

# סימן ק"ג

### ביסוד ההיתר דתפילתו מופסקת

א] מבואר בשו"ע שאם היה צריך להפיח הוא מרחיק ד"א ומפיח ואחרי זה חז"ל תיקנו נוסח תפילה של התנצלות ומבואר במ"ב בשם רש"י שאפילו שאסור להפסיק בדיבור באמצע שמונה עשרה אבל כאן שתפילתו בין כה מופסקת מותר להפסיק ועיין ב"י שגם אם היה מפיח במקומו יש מקום לומר התפילה הנ"ל רק דשם לא שיך בושתינו וכלמתינו לכן לא אומר אותה ועיין עמק ברכה הלכות תפילה שהביא מהגדול ממינסק שדן לפ"ז במי ששכח יעלה ויבוא שהדין שכל שלא עקר רגליו חוזר לרצה שכיון שבין כה אמר ברכה שהיא לא חלק מהתפילה ממילא חשיב שתפילתו מופסקת ויכול לענות קדיש וקדושה וכמו אצלינו ועיין עמק ברכה שתמה עליו שזה לא דומה דשם הוא הפסיק את העמידה לפני המלך אבל כאן הוא המשיך לעמוד לפני המלך רק שאין למה שאמר תורת שמונה עשרה ובזה ודאי אין הסברא שזה מופסק

והנה עיין גינת ורדים כלל א' סימן נ' שדן בהוצרך לנקביו באמצע פסוקי דזימרא האם יכול לומר אשר יצר ודן כמה סברות שיכול ולבסוף הביא את הדין המבואר כאן שכיון שזה מופסק יכול להזכיר עוד בקשה ממילא גם שם כיון שזה מופסק הוא יכול לומר אשר יצר ועיין פני שלמה ברכות כ"ד שהעיר למה במים שותתים על ברכיו שתפילתו מופסקת לא כתוב שיאמר אשר יצר באמצע התפילה אלא בהכרח שגם הסברא של מופסקת זה רק ביחס לדבר שהוא קשור להפסק אבל לא סתם בקשה אחרת ולפ"ז ודאי לא שיך דברי הגדול ממינסק

וראיתי לדון במי שחולה סכרת והוצרך לאכול באמצע שמונה עשרה האם יברך ויש לדון שכיון שתפילתו מופסקת אין איסור לברך אמנם לפני שלמה אסור אמנם בעיקר טענתו של הפני שלמה יתכן שודאי סתם להפסיק זה לא סיבה ואם יכול לומר אשר יצר אחרי התפילה יאמר אחרי אבל כאן שיש איסור לאכול בלי ברכה רק יש גם איסור להפסיק באמצע שמונה עשרה בזה ודאי יתכן ללמוד שלאחר מפסיק במילי דעלמא אין איסור להפסיק לומר תפילה הנצרכת ויתכן שגם אם יודע שיצטרך עוד הפעם לנקביו לאחר שמו"ע שמותר לו לברך וצ"ע

והנה יש לדון עוד שכיון שיש איסור לאכול ללא ברכה וגם להפסיק באמצע התפילה לברך א"כ יתכן שכדי שלא לעבור איסור מותר להפסיק אמנם עיין מ"ב סוף סימן צ' שכתב שאם יש צואה בבית הכנסת מותר להפסיק כיון שזה כדי להציל מאיסור דאוריתא שזה חמיר מאיסור דרבנן להפסיק באמצע התפילה ומבואר שאם יש מ"ר שזה דרבנן אין היתר להפסיק ועיין עוד סימן קכ"ח לגבי ברכת כהנים שאם קראו לו באמצע שמונה עשרה שיש אומרים שהחיוב דאוריתא דוחה האיסור להפסיק באמצע התפילה אמנם הכריע כדעת הרדב"ז והא"ר שכיון שזה איסור בשב ואל תעשה ממילא רבנן החשיבו דבריהם כאיסור דאוריתא ושב ואל תעשה עדיף וא"כ גם כאן מסתבר שהשב ואל תעשה הוא שלא יברך והנה אם ברכה זה רק חיוב ברכה ודאי שעדיף שלא יברך אמנם גם אם נימא שזה איסור אבל עיקר האכילה מותר שהרי זה פיקו"נ ומה שלא מברך מסתבר שזה הגדר של שב וא"ת אמנם יתכן שכיון שזה איסור כמו גזל זה איסור יותר חמור [ועיין מחזה אליהו ח"ב שהאריך שלא יברך וע"ש שנקט שאכילה זה לא בגדר מופסק ולא מסתבר עוד דן כסברת הפני שלמה]

# סימן ק"ד

## סעיף א' – ס"ד

### באיסור הליכה באמצע התפילה

א] מבואר בגמ' ששמונה עשרה זה עומד לפני המלך ולכן יש איסור דיבור ויש איסור של רמיזה לאחר ויש לדון האם יש איסור לזוז למקום אחר ועיין בבה"ל דבפשוטו מצאנו שנחלקו בזה הראשונים דבגמ' מבואר שר"ע היו מוצאים אותו בסוף התפילה במקום אחר והקשו התוס' והרא"ש הרי אסור לזוז באמצע התפילה ותירצו שזה היה בתחנונים ומבואר שודאי שמדיני תפילה שישאר באותו מקום אמנם בתר"י כתב לגבי נחש נשוך על עקבו לא יפסיק הכונה בדיבור אבל יכול ללכת למקום אחר כדי שיפול הנחש ממנו והוסיף שאין איסור לזוז ממקומו אמנם דעת הרמ"א להכריע בזה שודאי שיש איסור לזוז באמצע התפילה אמנם במקום צורך כגון שיש עליו נחש ויכול להזיקו יכול ללכת למקום אחר ובבה"ל דן שזה דרך הכרעה שבשעת הדחק יש לסמוך על המקילים והנה גם לדיעות שאסור להפסיק בהליכה אמנם ודאי שזה פחות הפסק מדיבור ולכן במקום שיש צד סכנה אם מספיק שילך למקום אחר ודאי צריך ללכת למקום אחר ובעיקר ההיתר הליכה מבואר בסוף סימן צ' שאם קטן הטיל מים בבית הכנסת יחכה שיטילו מים או ירחיק ד"א ועיין רמ"א סוף סימן צ"ו שמותר ללכת לקחת סידור באמצע שמונה עשרה אם יודע איפה המקום של הסידורים והנה עיין מ"ב שאם יש תינוק שמפריע לו להתפלל ירמוז לו שיפסיק ואם זה לא עוזר ילך למקום אחר וצ"ע שהליכה זה מחלוקת אם יש איסור ורמיזה ודאי שזה אסור

ועיין מ"ב סימן צ"ד סק"י שהביא מהט"ז שאם התפלל לצד אחר מאיפה שצריך להתפלל שישאר במקומו ורק בבית הכנסת שזה משונה יסובב את עצמו ועיין באר היטב שהביא שהיד אליהו חולק ובפשוטו הרי תפילה לצד אחר זה בדיעבד בתפילה ואם מותר הליכה לצורך כ"ש כאן ולכאורא כאן גם מותר רמיזה לצורך זה שהרי זה לצורך הידור בתפילה וצ"ע

### בדין חזרה למקומו הראשון

ב] והנה מבואר בסימן ק"ג שמי שהיה צריך להפיח באמצע שמונה עשרה ירחיק ד"א ויפיח ואחרי זה יחזור למקום הראשון וכתב הב"י שכיון שהתחיל כבר להתפלל במקום קבע שזה מקום השכינה ולכן צריך לחזור ולהתפלל באותו מקום ובפשוטו לפ"ז כל שהיה צריך באמצע התפילה ללכת למקום אחר כגון להביא סידור יחזור למקום הראשון ובפרט שהרי במקום הצורך קי"ל שאין איסור הליכה [וכן ראיתי מביאים בשם הכף החיים] ועיין מ"ב סימן קכ"ח סקק"ו וסק"פ שכהן שעוקר רגליו באמצע שמונה עשרה לברכת כהנים [כגון שהוא חזן או שהוא באמצע שמו"ע לשיטות שמותר] ירד מהתיבה ויחזור למקומו וימשיך תפילתו ומבואר כנ"ל והנה שם ודאי שלא יכול להמשיך במקום הכהנים שהוא מתביש אמנם לשון המ"ב שיחזור למקומו והנה היה מקום לחלק דמי שהפיח תפילתו כבר מופסקת וכדחזינן שלכן מותר לומר בקשה וכן ברכת כהנים זה עיסוק בדבר אחר ולכן התירו לחזור אבל כאן שכל ההפסקה זה לצורך התפילה זה אחרת וצ"ע בזה

### בהיתר דרמיזה

ג] מבואר במ"ב שאם יש תינוק שמפריע לו יכול לרמז לו שיפסיק וכן מי שמחכים לו שיגמור וקשה לו לכוין כך יכול לרמז שלא יחכו לו וכן בשאר דברים וכן מבואר שמי שטליתו נפלה לו וזה מפריע לו לכוין יכול להרימה אבל בכל האופנים הנ"ל אסור לדבר ויש כאן חידוש אפילו ששניהם זה איסור גמור ולא מצאנו בגמ' שום היתר של רמיזה במקום הצורך בכל אופן התירו דבר זה לצורך שיוכל לכוין אמנם עיין סימן צ"ז דמובא מהגמ' כ"ד שאם יש כינה עוקצתו שזה מפריע לו להתפלל מותר להסירה והנה שם מבואר שלתקן טליתו מותר אבל אם נפלה אסור שזה עיסוק יותר מדאי גדול אמנם מבואר במ"ב דשם זה לא כל כך מפריע לו ואם זה מפריע לו שלא יכול לכוין מותר גם לחזור ולהתעטף

והנה עיין מ"ב סק"ב שהביא מהחיי אדם שאם הוא מסתפק באמצע התפילה באיזה הלכה יכול לעיין מה דינו וע"ש שלמד מהמבואר סימן צ"ו דמותר ללכת לקחת סידור ועיין עמק ברכה שכתב שלכאורא כה"ג גרע שכאן ברגע שהוא מתעסק בדעתו בדבר אחר הוא מפסיק לעמוד לפני המלך וזה גרע מכל הדוגמאות שגם אם הולך לקחת סידור אבל בדעתו הוא ממשיך לעמוד לפני המלך אמנם החיי אדם נקט שגדר האיסור הוא רמיזה או התעסקות ואם זה הותר לצורך כונה בתפילה גם הותר לצורך להתפלל כמו שצריך והנה מסתבר שגם לצורך דבר שלא מעכב כגון אמירה של על הניסים אבל כיון שזה הידור בתפילתו מותר להפסיק ובפרט אם צריך רק ללכת ובשם שו"ת האלף לך שלמה סימן נ' מביאים שכתב שלעין בספר זה הפסק הרבה יותר גדול וזה דרגא כמו דיבור

ויש לדון האם כששומע שמישהו שכח הזכרה האם ירמז לו ויש מתירים [כן ראיתי מביאים מהאגרות משה ח"ד] ולכאורא כיון שזה איסור גמור מנ"ל שהאיסור שלא להזכיר הזכרה שאחרי זה יכול לחזור זה איסור יותר חמור שזה מותר וכל ההיתר כאן כי זה לצורך תפילתו שתהיה יותר טובה וכן אם ילדו מתבלבל בתפילה ורוצה לחנכו אין לנו שום מקור להתיר בכה"ג

### בהיתר דיבור כשלא יודע הלכה

ד] עיין מ"ב שהביא מהחיי אדם שאם לא יודע הלכה יכול גם לשאול מה דינו והנה הוא הוכיח מהרבה דוגמאות שהפסק לצורך זה לא הפסק וצ"ע שכאן זה לא דין הפסק רגיל אלא זה מצד שהוא עומד לפני המלך וכל דיבור אם מישהו אחר ודאי שזה הפסק ומנ"ל להתיר דבר זה וכבר תמה כן בעמק ברכה וע"ש שהוכיח מהריטב"א שמותר לסים ברכה למדיני חוקיך אמנם בזה הרי הוא עדין מתפלל ועומד לפני המלך ואין זה דומה כלל לדיבור אם מישהו אחר והנה ע"ש בנשמת אדם שדן שבמקום שאם לא ישאל וימשיך זה יהיה ברכה לבטלה ובין כה לא יחשב שהוא עומד לפני המלך בזה ודאי מותר אבל אם זה חסרון הזכרה שאין כאן ברכה לבטלה אלא שיצטרך לחזור ולהתפלל בזה אין שום מקור להתיר וצ"ע הכרעת המ"ב להתיר

והנה בשומע את חברו שטעה בצורה שתפילתו לבטלה בזה ודאי שזה לא לצורך תפילתו רק דיש לדון שברכה לבטלה חזינן בכל המקומות שזה איסור יותר חמור וממילא כיון דמבואר במ"ב שמותר לדבר באמצע התפילה להפריש מאיסור דאוריתא ה"ה מאיסור דרבנן שהוא יותר חמור אמנם יש לדון בגדרי אין אומרים לו לאדם חטא כדי שיזכה חברך

### בדין כתיבה באמצע שמונה עשרה

ה] יש לדון בדין כתיבה באמצע שמונה עשרה האם זה כמו הפסק של דיבור או כמו רמיזה והנה יש מקום גדול לדון שכאן שזה עשיה של מעשה זה גרע מרמיזה אמנם הרי הריגת כינה מותר דהינו שעשיה זה לא בגדר דיבור ויש בדיבור משהו מיוחד שכיון שהתפילה זה דיבור ממילא הדיבור הוא יותר חמור והנה בפשוטו זה תלוי בנידון האם כתיבה כדיבור אמנם עיין רעק"א תשובה ל' שכתב להקשות איך סופר סת"ם כותב שם הויה אם זה כדיבור ובפשוטו אין זה קשה דשם בהכרח כל האיסור לומר בפיו אמנם רעק"א כתב שכל הדין רק אם מתכוין שזה יהיה כדיבור ולא אם כותב ולא מתכוין שזה יהיה דיבור ולפ"ז גם כאן אם רק כותב לומר לחברו מה שרוצה זה לא הוי דיבור ועיין קה"י סימן י"ב שכתב עוד שגם אם כתיבה כדיבור יתכן שזה סברא ביחס לצאת ידי חובתו אבל ביחס להפסק בזה צריך דיבור בפועל ולא מה שמתיחס אליו דיבור וע"ש שהביא מהיד אליהו שהקשה למ"ד שהרהור כדיבור א"כ כל מחשבות שאדם חושב בתפילה זה יחשב הפסק וכתב לישב לנ"ל שזה דין דיבור לגבי לצאת ידי חובתו אבל לא לגבי שזה נחשב דיבור והוי הפסק עוד כתב לישב מצד שלא מתכוין שזה יהיה כדיבור וכנ"ל והנה נחלקו רש"י ותוס' האם לצאת קדיש וקדושה באמצע שמונה עשרה יכול או לא יכול ובתוס' מבואר שזה אסור והנה יש שנקטו שזה מצד שזה כדיבור אמנם יתכן שודאי שזה לא גרע מרמיזה בזה שהוא מצדו עכשיו מקשיב למשהו אחר ובדעת רש"י יתכן שמותר מצד סברא הנ"ל ועיין לקמן

והנה בפשוטו קי"ל שכתיבה לאו כדיבור ולכן במי שיש לו שאלה באמצע שמונה עשרה כיון שברמיזה ודאי מותר לצורך שמונה עשרה וכהכרעת המ"ב ממילא אם יכול לכתוב ודאי שזה עדיף ובזה יתכן שגם החולקים על החיי אדם יתירו

#### י"ג אלול פ"ג

## סעיף ה' ו'

### סיכום דיני הפסקה בתפילה

א] מבואר בגמ' דבתפילה שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש ומאידך מבואר לגבי ק"ש שלא חוזר לראש ודעת השו"ע שההבדל שבתפילה תמיד חוזר לראש ובשאר דברים חוזר למקום שפסק אמנם דעת תוס' וסיעתם שאין הבדל בין תפילה לק"ש אלא שאם זה מחמת אונס חוזר לראש ואם זה שלא מחמת אונס לא חוזר לראש והרמ"א פסק להחמיר כתוס' ולכן בק"ש מחמת אונס חוזר לראש ומאידך בתפילה שלא מחמת אונס לא חוזר לראש והנה זה ודאי דאונס מחמת שיש צואה במקום או שמי רגלים שותתין על ברכיו שלא יכול להתפלל חשיב אונס אמנם לגבי אונס מחמת עקרב או ליסטים פשטות הראשונים שלא חשיב אונס אמנם יש שלמדו בדעת תוס' ל"ב. שחשיב אונס וכתב המ"ב סקט"ז דלגבי תפילה שדעת השו"ע שגם ללא אונס חוזר לראש יש להחמיר דחשיב אונס אבל לגבי ק"ש לא חשיב אונס והנה לפ"ז כמו שבאמצע חוזר לראש כך אם יסים בטעות לא חשיב שמונה עשרה וחוזר לראש אמנם המ"ב סקי"ד כתב שאם גמר בזה יש לסמוך על הראשונים שלא חשיב אונס ולא חוזר לראש וצ"ב החילוק וצ"ל שאם הוא עדין אוחז באמצע שבזה יתכן שגם במקום ספק זה סיבה לחזור לראש בזה חוזר לראש אבל אם גמר שבזה אין סיבה שיחזור לראש רק מצד שודאי צריך לחזור לראש בזה הוא לא סיבה לחזור לראש וצ"ע

והנה בפשוטו כל שלא שהה כדי לגמור את כולה הרי זה כמו בק"ש דחוזר למקום שפסק וכן הוא דעת הרשב"א וכן פסק הגר"א אמנם הרשב"א הביא בשם תוס' שצריך לחזור לתחילת הברכה ואם זה בג"ר חוזר לראש ובג' אחרונות חוזר לתחילתן והנה לגבי דיבור זה ודאי דעת התוס' אמנם שלא בדיבור עיין בה"ל בד"ה ואם שהביא שנחלקו בזה האחרונים דיש שנקטו שבזה אין שום חומר וגם אם שהה כדי לגמור את כולה אבל עד כמה שאין דין חזרה חוזר למקום שפסק אמנם הביא מהפמ"ג ורעק"א שדנו שכל שזה סוג שהיה שאם היה כל השמו"ע חוזר לראש דהינו שהיה באונס ממילא בזה גם בשהיה מועטת חוזר לתחילת הברכה או בג"ר לראש אמנם אם זה שהיה ללא אונס שבזה גם בשהה כדי לגמור את כולה לא חוזר לראש בזה בשהיה מועטת ממשיך איפה שאוחז אמנם לשו"ע שפסק כרי"ף שבשהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש ממילא בשהיה מועטת חוזר לתחילת הברכה עוד כתב הבה"ל שאם שהה כדי לגמור את כולה כיון שאם זה היה באונס חוזר לראש ממילא כאן ההלכה שחוזר לתחילת הברכה

והנה בפשוטו בג"ר שחוזר לראש אם לא חזר והמשיך הלאה צריך לחזור לראש וכן במקום שצריך לחזור לתחילת הברכה ולא חזר אמנם המ"ב סקי"ט הביא מהחיי אדם שזה רק הלכה שלכתחילה צריך לחזור לתחילת הברכה אבל אם לא חזר ממשיך הלאה ולכן כתב שגם בג"ר זה כמו ברכה אחת וזה דין לכתחילה לחזור לראש הברכה אבל אם לא חזר והמשיך הלאה הוא יוצא והוא מחודש שזה רק דין לכתחילה ובכל אופן לפ"ז ודאי שיש מקום לחוש ולא לחזור לראש לחוש לדעת הגר"א שהכריע כרשב"א שממשיך איפה שאוחז אמנם הגר"ז ס"ד נקט שאם הפסיק באמצע ברכה שחוזר לתחילת הברכה ולא עשה את זה וגמר השמונה עשרה חוזר לראש

והנה השו"ע כתב בסימן ק"ח סי"ב שאם טעה והזכיר הזכרה שלא צריך להזכיר לא הוי הפסקה והמ"ב הביא שהאחרונים תמהו שזה לא גרע ממי ששח באמצע התפילה שהשו"ע פסק שחוזר לתחילת הברכה ובג"ר חוזר לראש

והנה עיין מ"ב סקכ"א שהביא מהחיי אדם שאפילו שהשו"ע כתב שבג"ר חוזר לראש אבל אם זה באמצע הברכה חוזר רק לתחילת הברכה ומקורו מהא דמבואר שאם טעה ואמר בימות החמה משיב הרוח חוזר לתחילת הברכה ולא לתחילת השמונה עשרה אמנם עיין פמ"ג סימן קי"ד סק"ט ובחזו"א י"ח י"ג שכתבו שהזכרה שלא בזמנה זה לא כמו דיבור אלא זה ברכה מקולקלת ובזה לא צריך לחזור לראש אלא לתחילת הברכה ועיין חזו"א שהביא שהגר"א תמיד ס"ל שממשיך איפה שאוחז ובכל אופן בסוף סימן ק"ח כתב שבהזכיר הזכרה שלא צריך חוזר לתחילת הברכה ובשעה"צ ס' תמה בזה וביאר החזו"א לנ"ל שכאן שיש כזה הזכרה זה קלקול יותר גדול [דהינו שיש מושג שזה הזכרה במקום אחר וביחס לדין שחוזר לראש זה סברא להקל וביחס לחוזר לתחילת הברכה זה סברא להחמיר]

והנה בפשוטו אין הבדל אם הפסיק בדיבור בשוגג או במזיד והנה הב"י הביא מהרגב"ש שאם דיבר באמצע שמונה עשרה חוזר לראש והב"י תמה מהיכי תיתי שדיבור זה כזה חמור דהינו שנקט שאין חומר במזיד יותר משוגג ועיין בה"ל שהביא מהרבה גדולי האחרונים שביארו שדעתם שכל שזה היה במזיד זה חמור ובשמו"ע חוזר לראש והנה עיין סימן קי"ד ס"ז דמבואר שמי שהזכיר הזכרה שלא צריך להזכיר במזיד חוזר לראש ועיין בה"ל שהביא שהאחרונים תמהו שלדעת השו"ע הרי גם בשח במזיד לא חוזר אלא לתחילת הברכה אבל לא לראש והניח בתימא אמנם המאמר מרדכי וברכי יוסף ועוד ביארו דשם שהוא בא לשנות ממטבע שטבעו חכמים בכונה בזה גרע וחוזר לראש

והנה בפשוטו בהרבה מחלוקת כאן כיון שספק ברכות להקל וזה ספיקא דדינא ויש כאן צד ברכה לבטלה לכן יש להקל בזה אמנם יש לדון שלאחר שיגמור זה יהיה כמו ספק התפלל שחוזר ומתפלל ובאמת יש מקומות שהמ"ב פסק כך אמנם היום שלא מכונים ועדיף שלא לחזור ממילא בספיקא דדינא לא חוזרים כלל

## סעיף ז'

### ביאור הנידון לשמוע קדיש באמצע התפילה ובדין ברכה לבטלה בשומע כעונה

ב] נחלקו רש"י ותוס' האם מותר להקשיב קדיש וקדושה באמצע שמונה עשרה וכתבו התוס' דנהגו כרש"י וכן הוא בשו"ע וביסוד מחלוקתם בפשוטו נחלקו בגדר דין שומע כעונה דלתוס' זה כמו דיבור וממילא זה הפסק ולרש"י זה רק הלכה שהוא יוצא בזה אבל זה לא גדר של דיבור ולכן לא חשיב הפסק וכן מבואר בבה"ל כאן שדן לגבי נצרך לנקביו ודן שזה תלוי בנ"ל וכן הפמ"ג לגבי ידים שאינם נקיות רק שכתבו שכיון שבעל קרי שאסור בד"ת זה גם בשומע כעונה ממילא יתכן שגם ביחס לדינים הנ"ל שומע כעונה זה גם סיבת איסור והנה עיין סימן פ"ה דמבואר ששומע כעונה מול ערוה אסור לצאת ידי חובתו ובפשוטו מבואר שדבר שזה מצד גנאי בזה כל שאסור דיבור גם שומע כעונה אסור וכמו בעל קרי [ובנימוקי הגרי"ב סימן פ"ה [בשו"ע פרידמן במפרשים מכת"י] כתב שכל שאסור לדבר מדאוריתא בזה יש הסברא של כל הראוי לבילה בילה מעכבת בו וצ"ע הרי קי"ל שגם אילם יוצא בשומע כעונה והשאגת אריה דן שיש חסרון שלא ראוי לבילה אמנם לא קי"ל כן כמבואר בלכות שחיטה סימן א']

ועיין צל"ח שכתב שאם אדם לא חייב בברכה ורוצה לצאת שלרש"י זה לא נחשב ברכה לבטלה ולתוס' זה נחשב שיש כאן איסור ברכה לבטלה ובהגהות רעק"א דן שאפשר לעשות על תנאי והנה הביא שבהרבה ספיקות שכתבו הפוסקים לצאת ממישהו אחר לא כתבו לעשות על תנאי והמ"ב בהלכות ספירת העומר כתב לעשות על תנאי והנה במה שנהגו כרש"י יש לדון האם זה הכרעת הלכה או שזה מספק ונפק"מ האם יש להחמיר לגבי ברכה לבטלה ועיין תר"י שכתב דעביד כמר עבד ומשמע שאין בזה הכרעה והנה בתבואות שור מבואר שיכול בין הברכה של השחיטה לשחיטה לצאת ברכת רעמים מדין שומע כעונה וכאן זה נידון של ברכה לבטלה ולנ"ל חזינן שנקט להקל בזה ועיין צל"ח שדן שלגבי שבועה צריך דוקא מבטא שפתים וממילא האיסור של ברכה לבטלה זה רק בדיבור

אמנם בעיקר הדבר יש לדון שלכו"ע אין זה כדיבור רק ס"ל לתוס' שבכל אופן זה נחשב הפסק שכמו שרמיזה אסור ה"ה להפסיק ועכשיו להקשיב לדבר אחר ולפ"ז באמת בשומע כעונה אין ברכה לבטלה וכן מוכח מהרשב"א הובא בב"י בסימן כ"ה שכתב להחמיר כתוס' וכתב בכל אופן שלאחר ברכת התפילין יכול לצאת בשומע כעונה ולא הוי הפסק ובראשונים בסוכה מבואר שיסוד הסברא לחלוק על רש"י שכל שלא יכול לדבר גם לא יכול לצאת בשומע כעונה ולפ"ז באמת זה לא כדיבור עוד יש מקום לומר איפכא שזה ודאי כדיבור לגבי ברכה לבטלה ורק לגבי הפסק בתפילה בזה צריך מציאות של דיבור וכדביאר הקה"י עיין בסעיף הקודם

והנה יש נפק"מ בזה בברכת כהנים דשם לא צריך לצאת מדין שומע כעונה וכן קריאת התורה דאם סברת התוס' מצד שזה כדיבור א"כ כאן זה לא שייך אבל אם הסברא מצד שעצם מה שנותן דעתו לדבר אחר א"כ גם כאן זה סיבה להתיר והנה בפשוטו ודאי שיש איסור לחשוב משהו אחר באמצע התפילה ורק קדיש וקדושה שזה דבר חשוב זה סיבה להפסיק ולפ"ז ברכת כהנים שהרי עם שבשדות גם מתברכים ובריטב"א מבואר שאין חיוב על הציבור לשמוע ממילא זה לא סיבה להפסיק ולגבי קריאת התורה יש לדון שזה תלוי האם חיבים לשמוע או שמספיק שנמצאים במקום וראיתי מביאים דבדעת נוטה מובא שהחזו"א היה מקשיב קריאת התורה באמצע שמו"ע ולגבי הבדלה בפשוטו כיון שיכול לצאת אחרי זה אין סיבה להתיר וצ"ע בזה והנה מסתבר שודאי דהעוסק בתפילה שיך לפטור מצד עוסק במצוה וכל הנידון האם יכול להפסיק אבל אם יכול לשמוע במקום אחר או שכבר שמע בזה לא חייב להפסיק וצ"ע

והנה יש איסור גורם ברכה שאינה צריכה ויש לדון האם במקום שרק מברך בשומע כעונה יש בזה איסור וכגון לברך על דבר שנפטר בסעודה קודם סעודה שאסור מצד גורם ברכה שאינה צריכה ויש לדון האם בשומע כעונה מותר ולנ"ל אין סיבה שיהיה אסור אמנם יש מקום לדון שאם מתיחס לאדם ברכה באמת בזה ודאי חשיב ברכה לבטלה וכן יש בזה גורם ברכה שאינה צריכה שזהו יסוד האיסור שלא להשתמש אם ברכה ללא צורך וכל נידון הצל"ח במקום שלא חייב ואדרבא כל האיסור זה יחס של ברכה שאין לו בזה תלוי האם חשיב דיבור ולפ"ז יש מקום לדון שגם אם זה לא כדיבור אבל זה עצמו שאם היה חייב ברכה היה יוצא בזה זה נחשב ברכה לבטלה שיסודו שלא להשתמש אם ברכה שלא לצורך

והנה יש לדון ביצא כבר ברכה כגון שהכל ועכשיו לא רוצה לאכול האם הוי ברכה לבטלה ובפשוטו זה תלוי בצל"ח ויש מקום לדון שכאן שהוא כבר יצא זה גרע אמנם בפשוטו אם עכשיו ידבר התברר שהוא לא חייב בברכה וממילא קי"ל שזה לא נחשב כדיבור וכרש"י אמנם יש לדון שזה גורם ברכה שאינה צריכה ואינו מוכרח כיון שבין כה יתיחס אליו ברכה אחת זה לא משנה באיזה צורה בדיבור או בשומע כעונה אמנם עיין בר אלמוגים שדיק מהפמ"ג שהוי ברכה שאינה צריכה ועיין מהרשד"ם ומבי"ט שאם מברכים ברכות השחר בקול וכל אחד מכוין לא צאת זה עצמו שיכל לצאת בשומע כעונה הוי כגורם ברכה שאינה צריכה וחזינן דלא כנ"ל [והארכנו בכל זה בשיעור ליל שבת תשפ"א]

# סימן ק"ו

### חיוב תפילה בנשים

א] דעת הרמב"ם שיש מצות עשה להתפלל פעם ביום ובפשוטו היום הולך אחרי הלילה כמו כל דיני התורה אמנם עיין אשר לשלמה מועד שהביא מהרמב"ם שמי שאוכל קודם שחרית עובר על איסור דאוריתא של לא תאכלו על הדם וזה כשיטתו שתפילה דאוריתא והנה מדובר גם בהתפלל בלילה ובהכרח שלגבי זה הגדר שכל יום חדש והתחלה חדשה מחיב ברכה

אמנם דעת הרמב"ן שאין חיוב להתפלל אלא בעת שיש לאדם צרה אמנם כתב הגר"ח בספרו שזה ודאי שאם הוא מתפלל הוא מקים מצוה רק שאין חיוב להתפלל והנה מבואר ברמב"ם שיש עוד תקנה להתפלל ג' תפילות כל יום והנה מבואר במשנה שיש חיוב תפילה לנשים והנה לדעת הרמב"ן שכל הדין דין תפילה זה דרבנן א"כ כיון שמה שמצאנו זה ג' תפילות ממילא גם אשה חייבת בג' תפילות אמנם לדעת הרמב"ם יתכן שמה שאשה חייבת הכונה את החיוב דאוריתא וכן הביא המג"א שנהגו רוב הנשים שלא להתפלל כי סמכו על הרמב"ם אמנם עיין שאגת אריה שכתב שגם לרמב"ם אבל מדרבנן תקנו ג' תפילות וכן הוא פשטות הגמ' בברכות והנה המג"א כתב שסמכו על מה שאומרות איזה בקשה בבוקר אמנם העירו שלשון הרמב"ם פ"א מתפילה שהתפילה דאוריתא זה שבח בקשה והודאה וא"כ ראוי שחוץ מהבקשה יגידו ברכה שיש בה שבח והודאה או שתגיד בפיה בקשה והנה לגבי מעריב כתב המ"ב שאפילו שגברים קיבלו עליהם אבל נשים לא קיבלו עליהם אמנם הרי מעיקר הדין מבואר בשו"ע שאפילו שזה רשות הכונה שאם יש לו סיבה יכול שלא להתפלל אבל ללא סיבה אין סיבה לבטלה ולכאורא גם באשה זה כך אמנם בזה כל שיש לה קושי זה סיבה להקל ועל פי רוב זה כך באשה נשואה ועיין אגרת התשובה לרבינו יונה שכתב שאשה תתפלל ג' תפילות ביום ובפשוטו עד כמה שחיבת זה אם כל ההלכות ואסור לה לאכול לפני התפילה [ואולי יש לצרף את הרמ"א שלאחר בקשה מותר לאכול וצ"ע] וכן יש לה דין שתפילה עד ד' שעות

והנה ברכות השחר כתב המ"ב לעיל שמשמעות הדברים שחיבות כמו גברים אמנם ברכות ק"ש הם פטורות דהינו שאפילו שתיקנו את זה יחד אם התפילה והזמן תפילה זה כמו התפילה אבל בזה לא מצאנו שתיקנו לחייבם, ולגבי אמת ויציב המ"ב הביא בזה מחלוקת והנה לאחר ד' שעות יש מחלוקת האם אומרים ברכות ובמקום אונס המ"ב הקיל אבל מסתבר שאשה שלא חייבת עדיף שלא תגיד עוד מבואר שראוי שתגיד ק"ש ובמקרה שמברכת על נט"י בפשוטו זה רק אם מתפללת או אומרת ק"ש ולכן תגיד ק"ש עיין מה שכתבנו סימן ד'

# סימן ק"ז

### בדיני ספק התפלל בזמנים שאין נדבה

א] מבואר בגמ' שאדם שהתפלל יכול להתפלל תפלת נדבה אמנם בתנאי שיוסיף בה דבר וכן מבואר בגמ' שזה רק אם יודע שיכול לכוין דעתו ומבואר בשו"ע שבשבת ויו"ט שאי אפשר להביא נדבה אין להתפלל נדבה אמנם בב"י הביא חולקים וסברתם דהרי אין הלכה ששבת מופקע מקרבן ואם הקריב קרבן הוא כשר וכן מדאוריתא יכול לשחוט כלאחר יד והקרבן כשר וא"כ בתפילה שזה ללא מעשה מלאכה אין חסרון עוד מבואר שתפילת מוסף שאי אפשר להביא נדבה ממילא אין להתפלל נדבה כלל ולכן בספק התפלל בתפלות אלו ובזמנים אלו אינו חוזר ומתפלל והנה מבואר סימן רס"ח ס"ד שאם אחד התפלל שמונה עשרה והזכיר מוסף באחד מהברכות זה מועיל וצ"ע א"כ למה בספק מוסף ר"ח שלא יתפלל שמו"ע על צד נדבה ויוסיף באחד מהברכות יהי רצון שיבנה בית המקדש ונעשה לפניך חובותינו בתמידי יום ובקרבן מוסף, ולכאורא אין איסור לומר בקשה זו אם זה לא החפצא של השמונה עשרה ואולי כיון שזה ראוי לשמו"ע של מוסף זה נחשב שאמר מוסף ויותר מסתבר שאין היתר לעשות דבר של בדיעבד בשביל לצאת ידי חובתו ולכן גם בצד שהוא חייב מוסף אין לעשות כך וצ"ע

### בדין ספק התפלל

ב] עוד מבואר בגמ' שספק התפלל חוזר ומתפלל והנה הרשב"א הביא בזה מחלוקת דדעת הראב"ד שהכוונה שהוא חייב להתפלל ודעת הרשב"א שיכול לחזור ולהתפלל והנה הרשב"א כתב שצריך להתפלל בתור תנאי שאם הוא חייב הוא מתפלל חובה ואם לא זה נדבה דהינו שחידוש הגמ' שלא צריך לחדש בה דבר כה"ג שהצד שיוצא מידי ספיקו זה גם חידוש ועיין בה"ל שהביא מהחיי אדם כלל כ"ז שכיון שאחד מתנאי נדבה שרק אם יכול לכוין ואם לא לא יתפלל א"כ היום לא שיך לחזור על תנאי ועיין בה"ל שכל זה שייך לרשב"א שזה לא חובה אבל לראב"ד שזה חובה א"כ זה כמו כל תפילה שאפילו שלא מכוין בכל אופן מתפללים והנה בבה"ל הבין שגם לחיי אדם אם יתפלל ללא כונה יחשב תפילה אמנם יתכן שהוא נקט שכמו שללא לחדש דבר אין לזה תורת תפילה כך אם לא מכוין אין המושג של נדבה שכל החפצא קיים אם הוא מכוין ולכן כאן עד כמה שלא מכוין לא יכול להתפלל

אמנם עיין רמב"ם פ"י מתפילה שכתב שמתפלל נדבה ועיין אשר לשלמה מועד סימן א' שכתב דמפורש בלשונו שבאמת זה ודאי נדבה ובאמת רק משלים את הענין להתפלל אבל לא את חובת התפילה והנה בפשוטו מבואר דס"ל לרמב"ם שאין אפשרות להתפלל על תנאי דאין תנאי במצוות אמנם יתכן שנקט שכיון שמצד דין חובת תפילה הוא פטור מספק זה סברא שכה"ג שאין חיוב שזה סיבה שלא יכול להתפלל גם אם קמי שמיא הוא חייב והנה לפ"ז יש מקום לדון שאם אחרי זה נזכר שלא התפלל הוא צריך לחזור ולהתפלל אמנם יתכן שכל שהוא חיב בתפילה ממילא זה עולה לו לחובת תפילתו אמנם הרמב"ם פ"ג מתפילה כתב שיכול להתפלל מנחה גדולה רשות וקטנה חובה ומבואר שאפילו כשהוא חייב בכל אופן כל שמתפלל נדבה זה מועיל בתור נדבה ולא יוצא בזה חובת תפילתו

### בדין התחיל על דעת חובה

ג] עוד מבואר בגמ' שאם התחיל להתפלל על דעת חובה ונזכר שהתפלל פוסק ובפשוטו הכונה שחייב לפסוק כן נקטו רוב הראשונים והביאור שלא שייך שמונה עשרה חציו חובה וחציו נדבה והנה היה מקום לומר שכל שהוא לא חייב זה מציאות של נדבה ומבואר שכיון שהתפלל כחובה אין לזה שם נדבה והנה לפ"ז הביאור שהחצי הראשון אין לו שם שמונה עשרה ואי אפשר חצי נדבה וצ"ב לשון הראשונים שאי אפשר חצי חובה וחצי נדבה וצ"ל דיש לזה שם שמונה עשרה של חובה אפילו שלא חייב וצ"ע [וראיתי מצינים שבמהר"ם שיק סימן צ"א הוכיח מזה שאדם שחשב שחיב להתפלל והתפלל זה לא ברכה לבטלה אלא יש לזה שם שמונה עשרה] אמנם דעת הרשב"א שודאי שיכול לגמור ואין כזה חסרון וכונת הגמ' שלא חייב לגמור והדבר צ"ע הרי אם לא יגמור יתברר שזה ברכה לבטלה מה שהתפלל עד עכשיו וא"כ ודאי חיב לגמור וכמו מי שהתחיל נדבה שלא יכול להפסיק באמצע וצ"ע

והנה הרמב"ם כתב שבמעריב כיון שזה רשות יכול להמשיך דהינו שגם אם התפלל עד דעת חובה זה בגדר נדבה והראב"ד השיגו והכס"מ ביאר שכונתו שגם במעריב חוזר ועיין גר"ח שביאר שמעריב גם אם זה רשות הכונה ודאי שיש כזה חפצא של תפילה רק שהוא לא חיב אבל שמו תפילת חובה ואין שמו תפילת נדבה אמנם ע"ש שדן שגם הראב"ד מודה לרמב"ם והשגתו שגם בשחרית יכול להמשיך והנה הבה"ל כתב שיפסיק דהינו שיש כאן ספק האם יכול להמשיך ולכן לא יכול להמשיך אמנם יש כאן ס"ס אולי תמיד יכול להמשיך ואולי במעריב יכול להמשיך ואולי הוא לא התפלל ואפילו שמחמירים בס"ס אבל כאן שעכשיו הוא ודאי בגדר ברכה לבטלה מסתבר שאדרבא ההכרעה שמועילה בדאוריתא תכריע וצ"ע

#### כ' אלול פ"ג

# סימן ק"ח

## סעיף א'

### ביסוד הדין שצריך דוקא לאחר תפילה המחויבת

א] מבואר בגמ' שמי שלא התפלל בשוגג יש לו דין תשלומין בתפילה הבאה אמנם צריך להתפלל תפילה ראשונה לשם חובה והשניה לתשלומין והמ"ב הביא שיש אחרונים שזה מעכב להתפלל יחד אמנם להלכה נקט המ"ב שבדיעבד גם אם הפסיק ביניהם זה מועיל רק ראוי שכשחוזר ומתפלל שיתנה שאם זה לא מועיל שמתפלל בתור נדבה והנה הא שצריך להתפלל רק לאחר שמתפלל החובה בפשוטו מצד שזה צריך להגיע כחלק מהתפילה ההיא ויש להסתפק האם צריך דוקא תפילת חובה או אפשר תפילת נדבה ויסוד הספק שיתכן שכל שמוסיף על נדבה אין לזה שם יותר מנדבה דהינו שיסוד התשלומין שמתפלל את התפילה שצריך פעמים או שזה רק הלכה שלא יכול להתפלל אלא אם תפילה אחרת והנה עיין רעק"א שהביא שהצל"ח הסתפק האם יכול להשלימה אם מוסף ולכאורא זה תלוי בנ"ל שאם היסוד שאם חובת התפילה הבאה עושה שנים א"כ כאן שזה שני סוגי תפילות לא מסתבר שזה יעזור אמנם אם זה רק תנאי בצורת התשלומין שזה יהיה אם תפילה אחרת של אותו זמן יתכן שגם מוסף יעזור והנה יש לדון במשלים במעריב את מנחה האם כה"ג המנחה הוא חובה או רשות ובפשוטו אם היסוד שזה צריך להיות יחד שגדר הדבר שאת אותה חובת תפילה עושה פעמים א"כ גם כאן זה רשות אבל אם זה רק הלכה איפה לעשות התשלומין יתכן שזה חובה ועיין רש"ש כ"ו. ובתהל"ד שנקטו שכה"ג זה רשות אמנם הבאר היטב סקי"ז נקט שזה חובה והנה מבואר בהלכות שבת שאפילו דבעלמא אין לצאת תפילתו בחזרת הש"ץ אבל בליל שבת כיון שמעריב רשות יכול לצאת בחזרת הש"ץ ויש לדון האם יכול לצאת את התשלומין של מנחה ובפשוטו זה תלוי בנ"ל האם זה גדר של חובה או רשות ועיין דע"ת סימן רס"ח שהביא מהמהרי"ל שיכול להשלים ומשמע שגם המנחה רשות כה"ג

### בגדר דין תשלומין האם שמתפלל התפילה הקודמת או שמתפלל מעריב שתים ודוגמאות שיוצא מצד שזה הנוסח התפילה המקורית

ב] והנה בעיקר דין תשלומין יש לדון האם הגדר שמתפלל מנחה שתים או שבאמת זה שחרית רק יכול להשלימה רק אם התפילה האחרת ומצאנו בזה כמה נידונים

א. בפשוטו נחלקו בזה האחרונים דהט"ז נקט שאם משלים בשבת מנחה של ערב שבת ולא הזכיר שבת זה מעכב דהינו שחובתו זה להתפלל מעריב של שבת והרי שם מעכב להזכיר של שבת אמנם המ"ב הביא שהאחרונים חלקו על זה ונקטו שיצא ומשמע שכיון שזה תשלומין של מנחה של ערב שבת יסודו זה תפילת מנחה ולכן הדין עיכוב מחמת שבת זה לא סיבה לעכב

ב. וכן אם שכח מעריב בר"ח ומתפלל שחרית שתים ובתשלומין שכח יעלה ויבוא זה לא מעכב כיון שזה מעריב של אתמול ושם מעריב לא מעכב אמנם מבואר בדבריהם שאין לזה חומר יותר מהתפילה של עכשיו ולכן בלא הזכיר יעלה ויבוא במעריב שהוא תשלומין של מנחה זה לא מעכב [ועיין לקמן סק"ג בדין שכח הבדלה באתה חונן האם יזכיר בתשלומין ותלוי בנ"ל]

ג. והנה דעת הלבוש שבמשלים מנחה בליל ר"ח בתשלומין לא אומר יעלה ויבוא ומבואר מפורש שנקט שזה נחשב מנחה אמנם כל האחרונים חלקו עליו אמנם יתכן מצד שכל שזה ר"ח זה סיבת הזכרה בכל תפילה כמבואר במג"א

ד. ועיין בה"ל ס"ט שאם שכח מנחה ביום קודם שמתחילים לומר ותן טל ומטר ובמעריב שכח בתשלומין טל ומטר שלא יחזור ובזה יתכן שזה מצד שזה לא חמיר מהתפילה ששכח שאז לא היה חובת הזכרה זו [ובעיקר דבר זה ראיתי לחקור האם הכונה שכל הזכרה שלא מעכבת בתפילה הקודמת גם עכשיו לא מעכבת או שזה סברא שהרי הוא מתפלל התפילה הקודמת ונפק"מ במקום ממ"נ כגון ששכח להתפלל מנחה בער"ה ומשלים בליל ר"ה ולא אמר המלך הקדוש שהרי התפלל תפילה של ר"ה ולא של ער"ה ובפשוטו יצא שעיקר הסברא שהזכרה של שם לא מעכבת וצ"ע]

ה. אמנם עיין בה"ל סוף הסימן שאם משלים של שבת במוצאי שבת ומזכיר שבת בתשלומין לא יחזור וזה פלא הרי עכשיו זה לא שבת וממילא זה הפסק אמנם ודאי שכל זה שייך רק אם דנים שזה כאילו מתפלל תפילה של שבת וזה נוסח שבת ועיין מ"ב סקל"ו שאם משלים במנחה שחרית של יו"ט ראשון של פסח גם אם הזכיר גשם לא יחזור וזה צ"ע שהרי כאן החסרון שזה תפילה מקולקלת כיון שעכשיו זה לא זמן גשם ובהכרח שכיון שזה כאילו מתפלל שחרית ושם אמרו שזה נחשב נוסח התפילה לכן גם כאן זה לא סיבה לעכב וצ"ע בזה [ואולי באמת המ"ב לא ברירא ליה בגדר הדברים ותמיד כתב להקל בזה וצ"ע]

### בדין משלים בשבת איזה נוסח מזכיר וכן בשלום רב

ג] והנה יש לדון בשכח מעריב בליל שבת ומשלים בשחרית האם אומר ישמח משה או אתה קדשת ובחידושי הרשב"ץ בברכות כתב שיאמר את התפלה ששכח ובשערי תשובה סימן רס"ח ס"ג הביא מהשל"ה שהנוסח אתה קדשת לא מתאים בשחרית שמשמעותו שזה הלילה שאומרים שם ויכולו ועיין תהל"ד שעדין משמע דבשכח בשחרית ומשלים במנחה יאמר ישמח משה אמנם הבן איש חי פ' משפטים והתהלה לדוד כתבו שמתפלל אותה תפילה שעכשיו ובפשוטו זה תלוי בנ"ל ואולי כיון שחז"ל היה ענין שיזכירו ג' נוסחאות זהה סברא להתפלל התפיל שהפסיד וצ"ע וכן יש לדון לגבי שים שלום ושלום רב האם אומר כמו עכשיו או כמו התפילה הקודמת ובמקור חים לבעל החות יאיר שאומר כמו התפילה עכשיו

### באיסור אכילה קודם תשלומין של שחרית

ד] והנה מבואר במ"ב סק"י שאם לא התפלל שחרית אסור לו לאכול קודם מנחה מצד לא תאכלו על הדם ועיין תהלה לדוד שגם לאחר מנחה חוץ מהאיסור להפסיק ביניהם יש גם איסור לאכול מצד שאסור לאכול קודם שחרית דהינו שנקט שכיון שזה תשלומין של שחרית ממילא יש בזה איסור אכילה קודם אמנם דבריו תמוהין דבפשוטו גם מי שהתפלל מוסף קודם שחרית מותר לו לאכול שיסוד האיסור לאכול קודם הסעודה הראשונה ביום

### בדין חזן שעולה לתשלומין והאם יש מושג שם של התפילה מנחה או מעריב

ה] והנה עיין מ"ב סק"ה שכתב שאם הוא חזן הוא יכול לכוין שזה גם יועיל לו לתשלומין והנה לכאורא אם באמת יש לזה שם מנחה א"ש שזה תפילת שחרית והוא יוצא בזה חובת תשלומין אבל אם זה תפילת ערבית א"כ צ"ע מה שיך שאותה תפילה תהיה שני שימות וכן המ"ב כתב שיכול לצאת בחזרת הש"ץ של שחרית את המעריב שחייב והרי החזן מתפלל בתור שחרית והוא צריך מעריב ומשמע כנ"ל שגם לתשלומין שלו יש שם שחרית

### מתי נחשב שהקדים תשלומין

ו] מבואר בגמ' שאם שכח מנחה ומתפלל מעריב שתים שאם הזכיר הבדלה בשניה ולא בראשונה צריך לחזור ולהתפלל עוד פעם לתשלומין והנה דעת רוב האחרונים וכן פסק המ"ב לעיקר שהעיקר תלוי בכונתו וכל שכיון שהראשון לחובה והשני לתשלומין הוא יצא וכל שכיון שהראשון לתשלומין והשני לחובה לא יצא אפילו שאין שום ראיה מעיקר התפילה והגמ' רק אומרת דבפשוטו בכזה מקרה והתפלל סתמא זה מראה שכונתו בראשון לתשלומין אמנם המ"ב הביא דעת המג"א והט"ז שזה רק מחמת שעשה שינוי והראה שהראשון תשלומין והשני חובה והנה לכאורא כונתם שהראשון עולה לו לחובה והשני לתשלומין ולפ"ז הכונה שכיון שבתפילה השניה מראה שזה חובה לכן לא יוצא בזה תשלומין אמנם צ"ע מה שייך מראה שזה חובה אחרי שודאי יצא בראשון והרי בהזכיר בשניהם יצא ולא אומרים משראה שזה חובה וצ"ל דשם זה לא מראה אבל כאן מה שאומר עכשיו זה מראה שזה חובה

### בשכח הבדלה בראשון האם מזכיר בשני

ז] והנה יש לעיין לדידן בהתפלל הראשון לשם חובה ושכח הבדלה האם עכשיו יזכיר בשני והנה זה ודאי שלא מזכיר למחרת בשחרית והביאור או שזה הלכה להזכיר בתפילה הראשונה וכן נקט רעק"א שלכן בלא התפלל ערבית מזכיר הבדלה בתפילה של שחרית עיין בה"ל סימן רצ"ד אמנם המ"ב שם הכריע שמזכיר בתשלומין וביאר שרק במעריב תיקנו והתשלומין שזה במקום מעריב יכול להזכיר ובפשוטו לשני הביאורים אין לו להזכיר בשני אמנם יש מקום לדון שכיון שהגדר שמתפלל מעריב שתים ממילא אם זה הלכה במעריב יכול להזכיר גם בשני והנה בהא דמבואר שאם הבדיל בשניה לא יצא וביארו האחרונים כי יש כאן ראיה שהתפלל השני לחובה צ"ע הרי זה דינו לעשות ובפשוטו משמע שבאמת אין דינו להזכיר הבדלה בשני אמנם עיין ס"ט שכתב הרמ"א שבמשלים של מנחה של ער"ח במעריב צ"ל יעלה ויבוא בשניהם ואם אמר רק בשניה יחזור ויתפלל ומבואר שגם במקום צריך להזכיר בכל אופן כל שעשה כה"ג מצד שהשניה זה החובה והראשון זה תשלומין זה נחשב שהוא ניכר וצ"ע

### במי שהיה אונן במוצ"ש האם אומר הבדלה בשחרית

ח] והנה יש לדון במי שהיה אונן במוצאי שבת האם בשחרית צריך להזכיר הבדלה ובברכי יוסף סימן רצ"ד כתב שלא צריך להזכיר ולכאורא לשיטות שבתפילה הראשונה מזכיר א"כ עכשיו שזה התפילה הראשונה הוא צריך להזכיר וצ"ע לחלק שאם לא היה חיב במעריב לא חל עליו חיוב כלל אמנם הנה דעת הברכי יוסף שאם לא הזכיר בראשון מזכיר בשני ודלא כמו שכתבנו דהינו שזה הלכה במעריב וכיון שגם לתשלומין יש שם מעריב יכול להזכיר ממילא לשיטתו א"ש ששחרית זה לא מעריב אמנם לרעק"א והגר"ח יתכן שבאמת לא מזכיר והמ"ב הכריע דלא כרעק"א אלא שרק בתשלומין בשחרית יכול להזכיר ולכן באונן ודאי לא יזכיר

### האם כמו שמצאנו שם תשלומין וחובה יש קביעות שם של כל תפילה

ט] והנה מבואר שיש שם תשלומין ושם חובה ואם התפלל בתור תשלומין ראשון לא אומרים שממילא זה עולה לחובה ואפילו שזה לא ראוי לתשלומין והנה עיין סימן רס"ח סקי"ז שמי שטעה והתפלל נוסח של מוסף בתור שחרית שיצא חובת מוסף וחייב עדין להתפלל שחרית ומבואר שכונתו לא קובעת איזה תפילה זה יהיה אלא הנוסח קובע וצ"ל דשם ששניהם זה חובה זה כך אבל תשלומין וחובה זה אחרת וכן חזינן ברמב"ם שיכול להתפלל מנחה גדולה נדבה ומנחה קטנה חובה דהינו שאפילו שחיב תפילה אבל כל שלא מתפלל בתור חובה לא יוצא בזה ידי חובה

והנה יש לדון במי שחשב שזה קודם עלות השחר והתפלל מעריב והתברר שזה כבר יום האם יוצא בזה חובת שחרית ובפשוטו עד כמה דנימא שזה לא שם תפילה אחרת א"כ כאן ששניהם זה חובה הוא יצא ידי חובתו של שחרית ועיין תכ"ב מ"ב סק"ד שאם התחיל ג' ראשונות לשם מוסף ונזכר שלא אמר יעלה ויבוא בשחרית יכול לגמור בתור שחרית ומבואר כנ"ל שכיון ששניהם חובה זה לא נחשב שם אחר

### בדין מי שהיה אונן בזמן החיוב תפילה

י] עיין סימן ע"א דמבואר דמי שהיה אונן בזמן חיוב תפילה זה נחשב שהוא פטור ואין לו דין תשלומין ודעת הט"ז שעוסק במצוה זה נחשב שהוא חיב ולא יכול להתפלל ורק באונן שאסור לו להתפלל אין תשלומין אמנם האחרונים נקטו שגם כה"ג אין דין תשלומין וע"ש במ"ב שכל זה שהוא היה אנוס מתחילת זמן תפילה אבל אם בתחילה יכל להתפלל ורק אחרי זה נהיה אונן בזה כבר חל עליו חיוב תפילה וממילא יש לו דין תשלומין אמנם עיין ברכי יוסף שכתב לחדש שהתשלומין תמיד חל ברגע האחרון בזה שלא מתפלל וממילא כל שאז הוא היה פטור אין כאן חלות תשלומין אמנם אין דבריו מוכרחים שגם אם זה חל ברגע האחרון אבל כל שהיה לו חיוב באותו יום זה סיבה לחלות חיוב תשלומין אמנם יש לדון שכל שנהיה אונן ונפטר מהמצוה ממילא אין סיבה לתשלומין וצ"ע

### בדין תשלומין לספק התפלל

י"א] עיין בה"ל שהביא מהפמ"ג להסתפק האם בספק התפלל שחוזר ומתפלל יש דין תשלומין והנה מסברא לדעת הרשב"א שהוא באמת פטור רק שראוי להתפלל כיון שהלואי שיתפלל אדם כל היום כולו ודאי יתכן שכיון שאין חיוב מעיקר הדין אין על זה דין תשלומין וכן לדעת הרמב"ם שבאמת זה רק תפלת נדבה רק חיב נדבה ודאי לא מסתבר שיש תשלומין שיחול עליו חיוב נדבה ורק לדעות שחיב להתפלל על תנאי דהינו שכאן אין ספק לקולא א"כ מסתבר שאם לא התפלל חל עליו חוב תשלומין אמנם יתכן שכיון שעל הצד שבאמת לא התפלל והיה עליו חיוב תפילה חל חיוב תשלומין ממילא מאותו דין צריך להתפלל תשלומין וצ"ע

### בדין לצאת בשבת מהחזן בספק התפלל

י"ב] עיין מ"ב סק"ה שכתב שבדין תשלומין אין לצאת מהש"ץ כיון שיש לו חובת תפילה גמור ומבואר בסימן קכ"ד שמי שבקי אפילו בדיעבד לא יכול לצאת מהחזן ורק במעריב כיון שזה רשות והנה מבואר בכמה מקומות שבספיקות בשבת האם צריך להשלים לא יכול לעשות תנאי נדבה כי אין מתפללין נדבה ולכאורא כה"ג הוא כמו אין בקי כיון שלא יכול להתפלל לבד ויכול לצאת מהחזן אמנם עיין בה"ל סימן קכ"ד ס"א שכתב שבשבת במקום ספק יכול להיות חזן ולצאת את ספיקו ומשמע שלשמוע מהחזן הוא לא יכול דהינו דמה שיש לו ספק ולכן לא יכול להתפלל זה לא כמו אינו בקי וצ"ע בזה

### סעיף ז'

### בדין תפלת מנחה בפלג המנחה לאחר מעריב או קבלת שבת

א] עיין מ"ב סקכ"א בשם המג"א שאם התפלל מעריב ולא התפלל מנחה יכול להתפלל אפילו אם הוא מזיד כיון שעדין זה זמן מנחה אמנם זה לא ברירא למג"א ולכן כתב שגם מסתבר שזה נחשב שוגג וממילא יכול להתפלל בתור תשלומין והנה צ"ב הרי אם זה עדין זמן מנחה א"כ לא יצא מעריב ומה שיך לומר שיוצא באותו זמן מנחה ומעריב הרי לאחר פלג המנחה לא יכול להתפלל שניהם וצ"ל שיש דיעות שבדיעבד יוצא ועל זה דיבר המג"א והנה כתב שאם זה ר"ח והזכיר יעלה ויבוא בראשון יזכיר בשני כי קיבל עליו כבר ר"ח אבל אם לא הזכיר לא יזכיר ולפ"ז גם אם אוכל אז לא יזכיר יעלה ויבוא וצ"ע כנ"ל הרי ברגע התפלל מעריב נהג שזה כבר לילה וממילא זה מחיב ניהוגי לילה עוד כתב המ"ב שאם התפלל הראשונה של שבת גם השניה מתפלל של שבת דהינו שגם על הצד שזה עדין לא מדין תשלומין אבל צריך להתפלל של שבת וכן כתב בסקכ"ה שבקיבל על עצמו שבת יתפלל הראשונה של מעריב והשניה של מנחה אבל תפילה של שבת והנה הדין שמי שמתפלל מעריב של מוצאי שבת מבעוד יום מתפלל של חול ומבואר שכל שזה תפילה של יום חול גם בשבת מתפללים של יום חול וצ"ע א"כ גם כאן אם באמת זה תפילת מנחה אין סיבה שיתפלל של שבת ואולי באמת כל המתפלל של שבת צריך של שבת רק דשם שמתפלל מעריב שזה הנגה של לילה לכן לא יכול להתפלל של שבת אלא של חול וצ"ע בזה

#### כ"ח אלול פ"ג

## סעיף י"א

## בגדר חובת הזכרה והמסתעף

### בביאור השיטות שיש דין תשלומין במוצאי ר"ח כששכח יעלה ויבוא

א] מצאנו הרבה חובת הזכרה כגון יעלה ויבוא או שבת ויו"ט או משיב הרוח ויש לדון במי ששכח והתפלל ללא להזכיר את חובתו האם זה כאילו דילג ברכה דברא"ש בר"ה מבואר שזה ברכה לבטלה כמבואר בקה"י או שודאי שיצא חובת שמונה עשרה ולא חשיב ברכה לבטלה רק שחייב לחזור ולהתפלל בשביל לקים את חובת ההזכרה ונפק"מ **א.** האם זה עולה לו למאה ברכות **ב.** וכן נפק"מ במי שאכל סעודה שניה בשבת והוציא בברכת המזון מי שאכל סעודה שלישית ושכחו לומר רצה דאם זה ברכה לבטלה א"כ חברו לא יצא ואם רק חיסר הזכרה א"כ כיון שחברו לא צריך הזכרה הוא יצא **ג.** ובבני ראם כתב נפק"מ אם רוב הציבור שכחו יעלה ויבוא האם יש דין חזרת הש"ץ **ד.** עוד כתב נפק"מ במי ששכח יעלה ויבוא בליל הסדר ונזכר לאחר שתית הכוס האם בברכת המזון אחרי זה צריך עוד הפעם לשתות כוס, **ה.** ועיין שש"כ שכתב נפק"מ במי ששכח יעלה ויבוא בחול המועד וכבר אמר אתה חוננתנו האם צריך בתשלומין לומר אתה חוננתנו **ו.** ועיין קה"י סימן ט"ז שהביא לדון דנפק"מ במקום שיש שני הזכרות כגון יעלה ויבוא ורצה או משיב הרוח ומוריד הגשם וכל פעם שכח הזכרה אחרת שאם כה"ג זה ברכה לבטלה א"כ צריך לברך פעם ג' אבל יש לו רק חובת הזכרה א"כ כל שאמר את שני הזכרות אפילו דרך שני ברכת המזון או שני שמו"ע יצא ידי חובתו ובספר גור אריה סימן י"ז נקט שיצא וכן הביא השע"ת סימן רס"ח מהברכי יוסף אמנם המטה אפרים תקפ"א סכ"א לגבי שמו"ע נקט שצריך לחזור ולהתפלל וכן במאמר מרדכי סימן רס"ח

והנה מבואר כאן בשו"ע שנחלקו הראשונים בשכח יעלה ויבוא בר"ח האם יתפלל במוצאי ר"ח שתים ועיין קה"י ובגר"ח ובזכרון שמואל דכתבו דבפשוטו נחלקו בנ"ל שאם אמרינן שצריך לחזור הסברא שזה כאילו לא התפלל ולכן אפילו שעכשיו לא מזכיר לא איכפת לן אמנם לשיטות שלא צריך לחזור חזינן שכל הדין לחזור זה בשביל חובת ההזכרה אבל לא שאין לזה תורת שמונה עשרה ולכן כל שעכשיו לא יקים את חובת ההזכרה אין ענין שיחזור

אמנם בפשוטו נראה להוכיח מכמה מקומות דודאי שלכו"ע זה לא ברכה לבטלה וזה נחשב שהתפללו רק שבכל אופן זה סיבה לחזור וכדלקמן

א. עיין שו"ע סימן קפ"ח ס"ט דמי ששכח יעלה ויבוא לא צריך לחזור ולזמן ומבואר שהברכת המזון הראשון נחשב ברכת המזון

ב. עיין מ"ב סק"ט שכתב שאם התפלל קודם חובה ושכח יעלה ויבוא ואחרי זה תשלומין יצא ידי תשלומין וזה ודאי שאם ברכותיו היו לבטלה ולא היה לזה שם שמונה עשרה זה לא נחשב שהתפלל כבר שמונה עשרה וכמו אם היה מדלג ברכה

ג. עיין שו"ע קכ"ד ס"י דאפילו יחיד בקי לא יכול לצאת מהחזן אבל אם שכח יעלה ויבוא יכול לצאת מהחזן שהרי כבר התפלל ועיין תוס' כ"ט. וכן הביא הב"י מהכל בו שאם דילג ברכה אינו יכול לצאת מהחזן ובפשוטו החילוק דבשכח הזכרה זה נחשב שהוא התפלל משא"כ בדילג ברכה והנה לא הוזכר בדבריהם שזה תלוי בנידון חכמי פרובינצא ומשמע שלכו"ע יש לזה שם שמונה עשרה

ד. עיין סימן קכ"ו ס"ג דחזן ששכח יעלה ויבוא לא יחזור משום טורח הציבור כיון שמזכיר במוסף והנה אם זה נחשב שלא התפלל לא מובן דין זה והמג"א כתב שזה גם ביחיד ולא כתב שזה תלוי בחכמי פרובינצא ועיין קה"י שדן בזה

ה. עיין קה"י שהוכיח מהראשונים שמי שמתנמנם באמצע שמונה עשרה ולא יודע איפה הוא אוחז שחוזר לאיפה שבטוח לא אמר והנה החיי אדם כתב לא כך והוכיח מספק אמר הזכרה שבמקום שזה ספק לא חוזר ובפשוטו החילוק דבשכח הזכרה שגם אם לא הזכיר אין ברכתו לבטלה לכן יכול להמשיך אמנם בספק אם דילג ברכה שאם לא אמר ברכתו לבטלה בזה חוזר לאיפה שבטוח כבר אחר וצ"ע שלכאורא זה דלא כחכמי פרובינצא

ולכאורא מבואר מכל זה שזה ודאי שמי שהתפלל ללא הזכרה אין זה ברכה לבטלה אלא שכל שיש חובת הזכרה והתפלל ללא הזכרה גדר החיוב לחזור שזה נחשב שהתפלל שמונה עשרה פגום שאפילו שיש לזה שם שמונה עשרה אבל על אדם יש חיוב של שמונה עשרה מושלם ולכן אפילו אם משלים מתי שלא מזכירים אבל כיון שעכשיו זה דין השמונה עשרה זה נחשב שעכשיו מתפלל שמונה עשרה מושלם ומצאנו דוגמא לדבר כגון מי שלא כיון באבות שיש לזה שם שמונה עשרה כמבואר בגר"ח אבל צריך לחזור ולהתפלל וכן מי שיכול להתפלל בישיבה שיתפלל בישיבה ואחרי זה כשיוכל צריך להתפלל בעמידה והגדר כנ"ל

והנה לפי הנ"ל בכל הנפק"מ הנ"ל במה שהנידון האם זה ברכה לבטלה בזה ודאי הוא לא ברכה לבטלה ויש לזה שם שמונה עשרה אמנם לכאורא לגבי אם הזכיר כל פעם הזכרה אחת כיון שכל שמונה עשרה הוא פגום ממילא צריך לחזור פעם ג' אמנם יתכן ששיך לדון לצרף את שני השמונה עשרה ולהעמידם כתפילה אחת שיש בזה הכל אמנם כל זה שייך אם זה לא ברכה לבטלה ולא מסתבר

והנה בפשוטו מי שלא יודע להתפלל אם הזכרה רק ללא הזכרה עד כמה דנימא שיש לזה שם שמונה עשרה ודאי כדאי שיעשה כך וכן נקט היד אליהו פסקים סימן י"ז אמנם רעק"א סימן ק"י לגבי הבינינו נקט שאין להזכיר ללא ההזכרה אמנם יתכן שכיון שזה בדיעבד ודאי אין להתפלל תפילה של בדיעבד ועיין בר אלמוגים שנקט שגם בליל ר"ח מי שיודע תפילה ללא יעשה ויבוא שלא יתפלל והנה עיין שלמי חגיגה דיני יו"ט שני של גליות שכתב שמי שיודע רק תפילת יום חול יתפלל של חול ויזכיר יו"ט באחד הברכות ומבואר שמותר לעשות בדיעבד כל שלא יכול אחרת אמנם בדבר שזה מעכב יתכן שזה גרע ובאמת דברי רעק"א מחודשים

### בביאור השיטות שלא צריך לחזור

ב] והנה בפשוטו כל זה שכתבנו שחסר בשמונה עשרה זה רק לשיטות שבאמת במוצאי ר"ח צריך לחזור ולהתפלל אמנם לשיטות שלא צריך לחזור ולהתפלל בהכרח שזה שמונה עשרה מושלם ורק חסר לו תורת השלמה ובפשוטו מבואר שיש חובה של הזכרה מצד עצמו [ולפ"ז מי שבא מחו"ל בזמן שלא אומרים ותן מטר לאחר שהתפלל עכשיו חייב לחזור ולהתפלל בשביל לומר ותן מטר]

אמנם יש להוכיח מכמה דוכתי שגם לשיטה זו הגדר שחסר בשמונה עשרה ומה שלא צריך להשלים זה מצד שהרי החובת תשלומין זה לא שמונה עשרה גמור וזה רק להשלים חובתו ובזה יש סברא שרק אם משלים את הסיבה שצריך לחזור יש חובת תשלומין אבל אם לא אין חובת תשלומין

א. האחרונים הסכימו שאם שכח יעלה ויבוא ביום א' של ר"ח צריך לחזור ולהתפלל מעריב כיון שיכול להזכיר יעלה ויבוא וצ"ע הרי ההזכרה של היום א' זה על היום א' ומה ענין להזכיר עכשיו הרי היעלה ויבוא הוא מצד עכשיו ובפשוטו מבואר כנ"ל שיסוד הדין תשלומין מצד החסרון בשמונה עשרה רק שאם לא משלים מה שחיסר חסר בסיבת התשלומין אבל כאן שמתפלל שמונה עשרה אם אותה מעלה יש סיבה להשלים ועדין צ"ע

ב. מעיקר הדין תשלומין כששכח יעלה ויבוא ויכול להשלים בתפילה אחרי או בטל ומטר וצ"ע שמצאנו חובת תשלומין על עיקר השמונה עשרה אבל מנ"ל דיש דין תשלומין על הדין הזכרה והניחא אם חסר בכל השמונה עשרה א"ש שכמו מי שלא אמר הזכרה חוזר אפילו שיש לו את עיקר השמונה עשרה ה"ה להשלים אבל אם זה חובת הזכרה בזה ודאי יתכן שלא התחדש חובת תשלומין

ג. עיין מ"ב סקכ"ו שכתב שאם שכח להתפלל בר"ח ומתפלל מעריב שתים אם שכח יעלה ויבוא לא צריך לחזור כיון שבמעריב לא צריך לחזור ועיין באר היטב י"ז ובפמ"ג שה"ה אם שכח יעלה ויבוא במנחה ולכן חוזר אבל במעריב לא צריך לחזור ודבריהם צ"ע לשיטות שכל הדין תשלומין רק אם אומר יעלה ויבוא בהכרח שהגדר שזה תשלומין על ההזכרה ממילא כל שעכשיו במעריב לא אמר הזכרה לא יצא ידי חובתו וגם אם שכח כל התפילה זה לא גרע משכח רק הזכרה ומבואר כנ"ל שזה ודאי שהחובת תשלומין זה על התפילה וכאן שיכול לתקן חל חובת תשלומין וגם אם לא הזכיר מה ששכח יוצא ידי חובת תפילה

ד. הטור סימן רס"ח הביא מרב עמרם גאון דמי ששכח להזכיר של שבת בליל שבת יכול לצאת מהחזן במגן אבות כמו מי ששכח יעלה ויבוא שיכול לצאת מהחזן ותמה הטור דכאן הרי הוא לא שומע שמונה עשרה והנה אם נימא שכל החובת תשלומין זה רק על ההזכרה צדקו דברי רב עמרם גאון שבשביל זה מספיק לומר מגן אבות אמנם מבואר דעת הטור שהגדר ששיכחת ההזכרה זה מחיב שמונה עשרה וכיון שיחיד לא יכול להתפלל מגן אבות לכן הוקשה לו כנ"ל

והנה לפ"ז שכל סברתם רק בדין תשלומין יש לדון שגם הם מודים שאם כל פעם שכח הזכרה כגון פעם רצה ופעם יעלה ויבוא צריך לברך פעם ג' אבל באמת להשלים במוצאי שבת לא יוכלו להשלים ובבני ראם דן שאם אדם שכח יעלה ויבוא ביו"ט שצריך לחזור ונגמר היום שכאן זה לא מדין תשלומין אלא שיכול עדין לברך כעיקר דינו בזה אפילו שעכשיו היעלה ויבוא לא מעכב דיש דיעות שכבר אי אפשר להגיד בכל אופן יצטרך לחזור

אמנם יש לדון שיש הבדל בין המקרים שבברכת המזון שהדין יעלה ויבוא הוא רק דין הזכרה וכן רצה בזה צריך לברך פעם ג' אבל במוסף ששבת זה מחיב את עיקר התפילה וכן יו"ט בזה יתכן שזה נחשב שני שמונה עשרה יחד וודאי שאם כל פעם הזכיר אחד מהם זה מספיק וכמו במעין ג' אם אמר פעם על המחיה ופעם על הגפן וכמו בברכת הדלקת נר של יו"ט ושבת שאם אמר שני ברכות נפרדות ודאי יצא וכן בברכת ההפטרה שיש ברכה של הזכרת היום ששם זה כל הברכה יתכן שודאי הגדר שכל אחד מחיב ברכה ואין סיבה לראות את זה כמעלה בתפילה והנה לגבי הזכרה של שבת ויו"ט שמעיקר הדין יכול להזכיר גם בתפילת יום חול משמע שזה רק דין הזכרה אמנם יתכן שכאן שיש נוסח מיוחד לשבת ונוסח מיוחד ליו"ט חשיב שיש כאן שני שמונה עשרה יחד ובזה באמת כל שהתפלל פעם של שבת ופעם של יו"ט זה מועיל וצ"ע [ויתכן נפק"מ גדולה בשכח בר"ה שחל בשבת במוסף להזכיר שבת האם יחזור אם זכרונות ושופרות או שרק יגיד של שבת וראיתי מביאים דהגרשז"א הסתפק בזה ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל]

### בדין מי ששכח הזכרה וחוזר למקום ששכח האם כל הברכות שחוזר פעמים זה לבטלה והנפק"מ בזה

ג] הנה ראיתי לדון במי שהתפלל שמונה עשרה ואמר כבר יעלה ויבוא בר"ח ונזכר שלא אמר ותן טל ומטר וחוזר לברך עלינו ושכח יעלה ויבוא בפעם השניה האם צריך לחזור לרצה והנה אם הגדר שתפילה ללא הזכרה זה שום דבר א"כ כל הברכות שאמר לאחר שמע קולינו זה ברכה לבטלה אמנם לנ"ל שזה לא ברכה לבטלה יש לדון האם גם כאן זה כך או שכאן שלא שיך באותו שמונה עשרה פעמים רצה בהכרח שהראשון לבטלה ומסתבר שאין הראשון לבטלה וממילא יתכן שבפעם השניה שאומר רצה אין לו להזכיר יעלה ויבוא וצ"ע

וכן שמעתי לדון באמרו כבר ברכת כהנים וחזרו לרצה מחמת יעלה ויבוא האם יגידו עוד הפעם ומסתבר כנ"ל שכיון שהיה לזה שם עבודה וכבר היה בשמונה עשרה ברכת כהנים שלא אומרים עוד הפעם

### בדין טעה בהזכרת טל ומטר

ד] השו"ע הביא את השיטות שאם שכח יעלה ויבוא ומשלים כשזה לא ר"ח יש דיעות שלא צריך להשלים כיון שבין כה לא מתפלל ר"ח דהינו שהם נקטו שהתפילה הראשונה היא ודאי לא ברכה לבטלה וזה נחשב שהתפלל וכיון שלא משלים מה שחיסר לכן אין לו דין להשלים ועיין מ"ב סקל"ה שכתב שגם לגבי ותן טל ומטר זה כך דאם בזמן שמשלים אין את ההזכרה של ותן טל ומטר לא צריך להשלים אמנם בחידושי הגר"ח מובא שנקט שהזכרת טל ומטר זה לא דין הזכרה אלא זה מעיקר תקנת הברכה שבזה וממילא כל שלא הזכיר טל ומטר חשיב כאילו דילג הברכה וכה"ג ודאי יש דין תשלומין אמנם מדברי המ"ב חזינן לא כך וכן מסתבר שכיון שיכול להזכיר בשומע תפילה חזינן שזה דבר שמעכב בשמו"ע אבל לא שזה מעיקר נוסח הברכה והנה בפשוטו לפ"ז כל מי ששכח ותן טל ומטר בערב שבת לא צריך להשלים בליל שבת לשיטה זו

והנה אם הזכיר מטר בימות החמה צריך לחזור ולהתפלל ויש לדון מה הדין אם בפעם האחרונה שצריך להזכיר טל הזכיר מטר שצריך לחזור ולהתפלל האם בלילה יחזור או שכיון דשם מזכירים לא יחזור והנה מסברא פשוטה דכיון שהגדר שזה שמונה עשרה מקולקל ועכשיו בלילה זה לא מקולקל כשמזכיר גשם ודאי יש כאן סיבת תשלומין אמנם עיין שע"ת סקי"ז שהביא מהשלמי ציבור והמחצית השקל שאין לו לחזור אמנם הדרך החיים דיני ברכת השנים כתב שיחזור והנה יש לדון בהזכיר מטר בימות החמה ביום ו' האם יחזור בלילה וכאן הרי לא מזכיר מטר או שכל התיקון שיגיד הברכה של ברך עלינו ללא מטר וכאן הרי לא אומר ברכה זו וצ"ע

#### ה' תשרי פ"ד

# סימן ק"ט

### בדין מי שמאחר לבית הכנסת

א] מבואר בשו"ע שמי שמגיע לאחר שהציבור התחיל שמונה עשרה לא יתחיל מצד שיש לו חיוב של איש"ר ואחרי זה קדושה ואחרי זה מודים שלא יכרע כמוהם ואחרי זה אמן של האל הקדוש ושומע תפלה ולכן יחכה לאחר התפילה ואז יתפלל ויש לדון האם זה מצד שיש עליו חיוב בכל דברים אלו או מצד שכיון שהוא בבית הכנסת ולא עונה נחשב שמכנים את עצמו לחיוב שלא מקימו או שזה עצמו שכולם עכשיו אומרים הנ"ל זה מחיבו והוא לא אומר

והנה המ"ב הביא מהאחרונים שאם כבר שמע קדושה או קדיש או שהוא ישמע הוא יכול להתפלל ובפשוטו מבואר שזה לא מצד שעכשיו הציבור אומרים והוא לא עונה אלא מצד שיש עליו כזה חיוב והנה המ"ב הביא מהרמב"ן שאם יוצא לעזרה מותר לו להתפלל וצ"ע עד כמה שהסיבה בגלל חיובו אין סיבה לדין זה ובאמת בברכי יוסף מבואר שזה רק ביחס למודים וזה ודאי א"ש אבל לא ביחס לשאר התפילה אמנם סתימת המ"ב משמע שזה גם ביחס לשאר התפילה [ובהערות הגריש"א על ברכות כתב שהרמב"ן סותר לאחרונים שאם שמע מותר להתחיל] ויש שדנו לומר שעל ידי שהוא נמצא בבית הכנסת בזמן שאומרים זה מחיל עליו חיוב אבל אם יקים חיובו אחרי זה או שכבר אמר בזה לא חל עליו חיוב אמנם זה מחודש שיש מושג שחל חיוב על ידי שנמצא בבית הכנסת

והנה בפשוטו מבואר כאן שכל דברים אלו עדיפים מתפילה בציבור אמנם המג"א נקט שזה רק כאן כי בין כה לא מתחיל יחד ונקט שאין לזה מעלה של תפילה בציבור אמנם המ"ב הביא מהאחרונים לא כך דהינו שלמדו מכאן שכל דברים אלו עדיפים גם מתפילה בציבור והנה תפילה בציבור צריך ללכת עד מיל ולפ"ז גם דברים אלו יש חיוב ללכת עד מיל שהרי חזינן שזה יותר חמור אמנם צ"ע שלא מצאנו שיש חיוב בכל דברים אלו ללכת עד מיל וכן העיר בשלמת חיים ועיין שיבולי הלקט סימן כ"ז דמבואר שאין חיוב ללכת לקדושה אמנם יתכן שס"ל שגם תפילה בציבור אין חיוב וצ"ע בכל זה

# סימן ק"י

### בדין הבינינו ביעבור זמן תפילה בימות הגשמים

א] מבואר שמי שלא יכול להתפלל שמונה עשרה רגיל יתפלל הבינינו אבל לא בר"ח ולא בימות הגשמים וכתב המג"א שה"ה מי שאין לו זמן עד שקיעת החמה ועיין רעק"א שכתב לדון האם זה גם במוצאי שבת ויו"ט וכתב שכיון שזה לא מעכב מסתבר שעדיף שיתפלל מאשר שלא יתפלל ומבואר שמתי שזה מעכב כגון טל ומטר ודאי לא יתפלל והנה עיין יד אליהו שנקט שמי שלא יודע רק תפילה ללא הזכרה שבכל אופן יתפלל כיון שזה נחשב תפילה רק שחסר הזכרה וצ"ע א"כ למה שכאן לא יתפלל כה"ג ויש מקום לומר שכיון שזה תפילה שבדיעבד לכן אסור גם במקום שיפסיד התפילה אין היתר להתפלל בצורה של בדיעבד אמנם א"כ גם בליל ר"ח זה כך אמנם יתכן שרעק"א נקט שבדיעבד שזה סיבה לחזור ולהתפלל זה יותר חמור ויתכן שזה עצמו שהרי יכול להשלים זה סיבה שלא יתפלל ויתכן שהבדלה שזה לא הזכרה מחמת הזמן אלא זה רק דין בתפילה ראשונה בזה יש יותר סברא לומר שאם לא יכול לאומרה זה לא סיבה שלא להתפלל וצ"ע

### בהיתר פועלים להתפלל הבינינו

ב] מבואר שפועלים יכולים להתפלל הבינינו אם בעל הבית מקפיד וכן מבואר שאין להם ללכת להתפלל אם מנין אם בעל הבית מקפיד וצ"ע למה לא צריכים מראש להתנות שיכולו להתפלל כדינם שהרי הם חייבים בתפילה בציבור ולהתפלל שמונה עשרה רגיל ומשמע שכיון שזה כדי חייהם מותר להם לנהוג כך וזה מקור למי שהולך לעבודה וצריך ליסוע קודם התפילה שזה בכלל ההיתר או מי שטבח בישיבה אמנם יש לדון אם הוא עצמאי אם שייך היתר זה

## ס"ד - ס"ז

## בדיני תפילת הדרך

### בדין עמידה

א] מבואר בשו"ע שצריך לאומרה בעמידה דהינו שבמהלך צריך לעמוד ומבואר שדין תפילת הדרך זה גם בהולך ברגליו והדבר מצוי שהולכים מסלול יותר מפרסה וזה מחיב תפילת הדרך [וכן יש שלפעמים נוסעים באניה תוך הים עמוק בים ולכאורא צריך בזה תפילת הדרך] והנה בפשוטו היה מקום לומר שעיקר הענין זה לעצור אבל אין דינו בעמידה אמנם עיין תר"י שאם מהלך על החמור לא ירד כי הוא יטרד ומבואר שמצד עיקר הדבר היה ראוי שיעמוד דהינו שיש כאן דין עמידה ומשמע שזה כמו תפילה ובתר"י הביא דיעות שכאן שזה תפילה קצרה אין לחוש שיטרד וחיב לרדת מהחמור אמנם לא קי"ל כן ולכן במכונית ראוי לעצור המכונית ואם בין כה צריכים לעצור על אם הדרך מן הראוי לצאת ולברך בעמידה והנה בפשוטו כל הענין לעצור זה במי שמנהיג הרכב אבל מי שנמצא ברכב או באוטובוס אין לו טרדה בזה שהמכונית נוסעת ועיין כף החיים שאם יכול לעמוד בעגלה צריך לעמוד אמנם לכאורא אדם אומר יותר בישוב הדעת בישיבה

### בדין שומע כעונה

ב] והנה מהא דיש דין עמידה משמע קצת שזה כדין תפילה ובשם הגר"י קמנצקי שמעתי שדיק שהרמב"ם הביא את זה בהלכות תפילה שזה דין תפילה ולפ"ז כתב שלא יכול להוציא בשומע כעונה כדין תפילה אמנם במקום ספיקות מקובל להקל וכדין מי שאינו בקי וצ"ע בזה

### בדין תפילת הדרך בשבת

ג] יש לדון במי שבמקום פיקוח נפש צריך ליסוע בשבת האם צריך לומר תפילת הדרך והנה בפשוטו זה תפילה ואסור אמנם הרי נשים מתפללות בזמן הדלקת נר שבת וכן אומרים המפיל ומשמע שכל שיש דבר שיש לו סיבה מיוחדת עכשיו לאומרו מותר לאומרו וצריך לאומרו

### בטעם תקנת תפילת הדרך ובדרכים היום

ד] בעיקר תקנת תפילת הדרך ביוצא מחוץ לעיר זה מצד ליסטים וחיות רעות והנה היום שיש מכוניות כל הדרך יש לדון שלא לברך אמנם המנהג לברך ובחוט שני סוף ריבית כתב בשם החזו"א שכיון שמצוי מאוד תאונות רבות ביציאה מהעיר ובפרט שנוסעים שם מהר יש להגיד דהינו שאפילו שהסיבה היום זה סיבה אחרת אבל כל שיש סיבת אמירה בדרכו צריך להגיד וכמבואר במ"ב שגם בהולך למקום סכנה צריך להגיד אפילו אם אין פרסה אמנם לפ"ז יש לומר בכל נסיעה חוץ לעיר כמבואר שם בחו"ש ואולי כיון שהסוג סכנה של מכוניות זה גם תוך העיר זה לא סיבה אלא בגדרי יציאה של זמן חז"ל ואם עוברים ליד מקומות של ערבים בזה בפשוטו ודאי חשיב מקום סכנה

עוד מבואר שגם הולכי ימים צריך להגיד ולכן מקובל שגם נוסעי מטוס צריכים להגיד והנה שם לא שייך ליסטים אלא יש סתם צד סכנה וצ"ל שגם כאן יש את סברת החזו"א אמנם מאוד לא מצוי תקלה במטוסים והגרשז"א אחז לא לברך אמנם המנהג לברך ויש שנקטו שזה רק גדר תפילה ולא גדר ברכה ואין בזה גדרי ברכה לבטלה וכמבואר בראשונים שלכן לא צריך סמוך לחברתה וצ"ע

### בשיעור המחיב תפילת הדרך

ה] מבואר בגמ' שתפילת הדרך עד כמה עד פרסה ורש"י ביאר שרק בפרסה הראשונה אפשר לומר והראשונים תמהו מה הסברא בזה ובתר"י כתב שיש חיוב לומר כל שהוא תוך הפרסה הראשונה ואחרי זה זה רק בדיעבד דהינו שחז"ל לא הטילו החיוב מיד בתחילת היציאה אמנם הרא"ש ביאר שהכונה שיש חיוב לומר תפילת הדרך אם הולך דרך של פרסה והנה בפשוטו יש חיוב לומר מיד וכל שהולך קצת ללא לומר א"כ ביחס לדרך שכבר הלך הוא ביטל הדין אמירה אמנם עיין בה"ל שכתב שיקפיד לומר בזמן שעדין לא נכנס בפרסה לעיר ומשמע שכל שבפועל אומר אפילו אם לא אמר מיד קים התקנה דהינו שיש ענין בעיקר אמירת התפילה ומה שלא אמר בתחילה זה לא נחשב שביטל התקנה ביחס לתחילת הנסיעה וזה לא כמו אדם שאוכל ובירך בסוף האכילה שתחילת האכילה זה בלי ברכה וצ"ע עומק הסברא בזה

והנה בהא דמבואר שצריך שיעור פרסה בפשוטו יש לומר שרק אם הולך כזו כמות זה סיבה לתפילה אבל באמת הסכנה זה כבר בתחילת היציאה מהעיר ולכן יכול לומר מיד כשנחשב שיצא מהעיר ובטור מבואר שאם הגיע פרסה סמוך לעיר לא יאמר וצ"ע הרי הוא עדין בדרך ויש מקום לומר שהכונה שכמו שאין לזה שם יציאה כל שלא יוצא כמות של פרסה כך כל שהגיע פחות מפרסה זה כאילו הגיע כבר למקומו ולפ"ז ודאי שאם יש בצידי הדרכים עירות כל שהוא רחוק מהם שבעים אמה יכול לומר תפילת הדרך אמנם המ"ב ביאר שיסוד החסרון מצד שאין לזה שם מקום סכנה רק במרחק פרסה מהעיר ובאמת עיקר סיבת האמירה מצד המקום שרחוק פרסה רק שאפשר כבר לומר בתחילה ולפ"ז דן הביאור הלכה שכל שיש פרסה בצידי הדרך אין לומר תפילת הדרך וצ"ע על הפוסקים שלא העירו מזה ויתכן שזה מגדרי לא פלוג שלא צריך לבדוק מה יש בצידי הדרכים

והנה לשון הגמ' שאומר עד פרסה וצ"ע שכל שהולך מעיר לעיר צריך שני פרסאות וצ"ל שמדובר שיוצא למדבר וחוזר וזה דוחק אמנם אם נימא כנ"ל שזה רק שיעור של יציאה א"ש שגם בהולך פרסה עד עיר מסוימת ואחרי זה ממשיך ללכת מחוץ לעיר יכול לומר כל הפרסה ובחו"ב ושבט הלוי וחוט שני כתבו שודאי סתימת הפוסקים לומר ודלא כבה"ל וצ"ע ויש לצרף שהיום יש סכנה של מכוניות וזה הליסטים ממילא כל יציאה חוץ לעיר זה סיבה לומר

והנה מבואר בגמ' שמאז שהחזיק בדרך יכול לברך ודעת הט"ז שהכונה אפילו תוך העיר וכן קצת משמע במהר"ם מרוטנבורג שאמר סמוך לברכות השחר ודוחק שיצא קודם אמנם האחרונים חלקו שאין לומר אלא שהרחיק שבעים אמה מהעיר ועיין עטרת זקנים בשם הבאר שבע שזה מצד שמא לא יצא ולא שזה מעיקר התקנה והאחרונים דנו שבמקום שאין חשש שיחזור בו כגון שלן בעיר באמצע הדרך בזה יכול לברך וכן כתב העטרת זקנים שאם אומר באמצע שומע תפלה יכול לומר גם קודם היציאה דכאן אין חשש ברכה לבטלה ולכן יש שבכל הספיקות אומרים שם וס"ל שזה לכתחילה ואין בזה חסרון וצ"ע וודאי ראוי לעשות כך במקום ספיקות

והנה זה ודאי שביוצא פרסה צריך לומר לאחר שבעים אמה ושירים ומסתבר שגם אם תוך פרסה יגיע לעיר ואחרי זה יצא מהעיר וילך פרסה שכבר יכול לומר ביציאה מעירו כמו כל יוצר פרסה שאומר בתחילה וכן הוא בחו"ב ולפ"ז היוצא מרמות יכול לומר מיד אפילו שמגיע אחרי זה לפסגת זאב וכן ביציאה מירושלים אפילו שבאמצע רואים את טלסטון ובפרט שיש סכנה של מכוניות ולכאורא ראוי לומר בתחילה ובפרט שיש ענין להרויח את שיטת רש"י וצ"ע בזה

### כמה פעמים מברך בנסיעה אחת

ו] בפשוטו כל שהולך ללא הפסק אפילו שבאמצע הדרך יושן וכגון הנסעים במטוס או באניה או באוטבוס לא צריך לברך אלא בפעם הראשונה אמנם אם מפסיק בלילה שלא נוסע אלא ישן באכסניא בזה בבוקר צריך לברך וכתב המ"ב שאם עוצר באמצע הלילה להפסקה קצרה זה לא סיבה לברך בבוקר רק ללא שם ומלכות והנה בעצר לילה שלם זה ודאי חשיב הפסק וגם אם אחרי זה החליט לצאת קודם עלות השחר צריך לברך אמנם במקרה שמראש היה דעתו לצאת קודם עלות השחר בזה עיין בה"ל דבפשוטו כל דהוי הפסק צריך לברך וכן דיק מהגר"א אמנם הביא מהפמ"ג שאין לברך אלא בבוקר והכריע שאם בבוקר כבר לא יהיה פרסה שיגיד בלילה דהינו שנקט לעיקר דלא כפמ"ג

ובהולך למקום על דעת לחזור באותו יום אפילו שמתעכב כמה שעות כגון ביקור או חתונה בזה מבואר במ"ב שלא יברך בחזרתו אמנם אם התכונן להישאר לישון שם ואחרי זה החליט לחזור באותו יום בזה כיון שמראש ברכתו היה רק על הנסיעה הראשונה צריך לחזור ולברך וכגון שנוסעים למקום נופש ולא חשבו לצאת באותו יום ולבסוף התחרטו צריך לברך ובפשוטו אם חשב בזמן התפילה לחזור באותו יום ואחרי זה החליט שלא לחזור ואחרי זה חזר בו שלא יברך שכאן הרי דעתו היתה על הכל ולא שיך להפקיע הברכה בזה שלא חשב ליסוע

### בדין נוסע שני נסיעות שונות באותו יום

ז] ויש לדון במי שנסע למקום וחזר לביתו ובאותו יום יוצא למקום אחר האם הגדר שהתפילה בתחילת היום זה על כל היום או שכיון שזה נסיעה חדשה אין זה נפטר אפילו שזה היה דעתו מתחילת היום וכן הדבר נפק"מ בנהג מונית שנסע למקום וחזר לעירו וחוזר ונוסע ובשם הגריש"א ראיתי שהורה שלא לברך וצ"ע

### בדין תפילת הדרך במקום ספיקות

ח] מבואר בשו"ע שגם בהולך פחות מפרסה יאמר לא שם ומלכות וכן בלן בלילה קצת ולכאורא הכונה שכל שיש הפסק חשוב באמצע הניסעה יש לברך ללא שם ומלכות ויתכן שגם בנוסע לחתונה או לביקור וחוזר [בעיקר האמירה ללא שם ומלכות מצאנו בהרבה מקומות כגון בברוך שפטרני ועיין סימן מ"ו ס"ח ובעוד דוכתי ובריב"ש סימן פ"ב הביא בזה מחלוקת ושרבו הרב פרץ צחק על זה שעד כמה שאין כאן קיום התקנת ברכה מה הענין בזה ובפשוטו את הענין לבקש יש כאן] ועיין עטרת זקנים שכתב שכל שיש ספק ראוי לומר בשומע תפילה בשונה עשרה קודם יציאתו שודאי יוצא בזה ורק שתמיד אין לברך מצד חשש ברכה לבטלה וכאן זה לא שייך

### בדין סמוכה לחברתה

ט] הראשונים דנו שצריך להיות סמוך לחברתה ומצאנו בזה כמה שיטות יש שכתבו שזה לא דין ברכה אלא רק נוסח תפילה ובתר"י כתב שכיון שזה נוסח ברכת שומע תפילה ושם זה תוקן ללא פתיחה בברוך ממילא גם כאן זה לא פותח בברוך אמנם עיין רשב"א ברכות י"א. שמי שאומר אהבה רבה קודם יוצר כי לא הגיע הזמן צריך לפתוח בברוך דהינו שזה לא רק הלכה מה נוסח הברכה אל זה דין על כל ברכה וברכה ובפשוטו כן נקט המהר"ם וכתב שלכן צריך להסמיך לזה ברכה אחרת והנה הוא הסמיך להמעביר שינה או אלקי נשמה ובפשוטו מצד שנקט שצריך ברכה ארוכה אמנם זה שני שיטות בשו"ע ועיין בהלכות ברכת התורה שאם זה ג' ברכות מבואר לא כך ולכן במקום הדחק אפשר גם בורא נפשות ובפשוטו גם ברכה ראשונה ועיין הגהות חת"ס שהגר"נ אדלר היה אומר ברכת הריח וחלק עליו שההרחה זה הפסק ולפ"ז ה"ה האכילה אמנם יתכ שבדיעבד זה לא מעכב ולכן אם יכול ברכה אחרונה עדיף אבל אם לא יש להקל וכן המנהג בזה

### עוד מפרטי תפילת הדרך

י] א. עיין לעיל דמבואר שכל שעבר ל' יום מאז שאמר התפילה צריך לומר מתוך סידור ולפ"ז מי שלא אמר תפילת הדרך ל' יום צריך להקםיד לומר מתוך סידור וכן מי שלא יודע את זה בעל פה

ב. בנסיעה באוטבוס יש להיזהר שלא לומר תפילת הדרך מול טפח באשה ערוה והמ"ב הכריע שמעיקר הדין מועיל עצימת עינים ולכתחילה ראוי להסב את גופו

ג. אם נצרך לנקביו אם יכול להעמיד עצמו עד פרסה עיין מ"ב סימן צ"ב שבמקום שיעבור זמן תפילה יתפלל וא"כ במקום שיפסיד התפילת הדרך ודאי שיברך אמנם לכתחילה הביא בזה מחלוקת וכתב שיש להקל כגון במקום שיפסיד ברכו [ובפשוטו זה גם סיבה שאפשר ללמוד ולא צריך להתבטל] אמנם אם לא יכול להעמיד עצמו עד פרסה בזה הבה"ל הביא מהמטה יהודה שלא יוצא אפילו בדיעבד אמנם הכריע שבדיעבד יוצא ועיין סימן רכ"ז שדן לגבי אם שומע ברכת רעם והוא נצרך לנקביו שהמחצית השקל כתב שלא יברך והא"ר כתב שיברך מצד שזה כמו שהוא באמצע התפילה ולכאורא מספק אין לברך ובפרט שדעת הב"ח שבתפילה אפילו שיכול להעמיד עצמו שזה לא מעכב עדיף שלא יתפלל והמג"א שחלק מצד שיש לסמוך על הראשונים שמותר לכתחילה והנה עיין בה"ל סימן ק"ד שנסתפק האם ביוצא בשומע כעונה יש איסור בנצרך לנקביו לכן בכה"ג יש לצאת בשומע כעונה על תנאי וכאן צריך להתנות שכיון שבדיעבד יוצא א"כ אם יכוין בתורת ודאי יעבור איסור

##