פרק האורג 4  צידה 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 13 האורג תשעט

יצחק טחן - **צידה 2**

**דף קו:**

**הוכחה מהרעק''א דבאור סברת ר' יהודה כדרך המאמר מרדכי דהוי מעלה בגוף הבית**

1. **בשלמא חיה אחיה לא קשיא הא רבי יהודה, הא רבנן אלא עופות אעופות קשיא וכי תימא עופות אעופות נמי לא קשיא הא ביבר מקורה הא ביבר שאינו מקורה.** מבואר בגמ' דשייך לומר דבעופות במקורה גם ר' יהודה מודה דחשיבא כניצוד למרות דבחיה ס"ל דלא חשיבא כניצוד. **וברעק"א** תמה בזה וז"ל, קשה לי הא הך ברייתא קתני נמי חיה דאין צדין הרי דחיה אינו ניצד בביבר, ובחיה אין חילוק בין מקורה או לא דהא אינו יכול לפרוח, וכיון דחיה בביבר מקורה אינו ניצד, מכש"כ בעוף, וא"כ על רומיא דעופות אעופות ג"כ צ"ל דהברייתא כר"י, דחיה אינו ניצוד, וכ"ש עופות עכ"ל. ולפי מה שהובא לעיל מהב"ח דיסוד דינא דר' יהודה דבעי דוקא בית נובע מחמת דבביברין ניתן לברוח ע"י קפיצה א"כ נמצא דכל כמה דליכא אפשרות בריחה חשיבא ניצוד וא"כ בעוף דלא מצי לקפוץ אלא רק לעוף א"כ כל כמה דהבינה הגמ' דבמקורה לא מצי לעוף א"כ הדר דינא דחשיבא כניצוד, [ורק מקשה הגמ' ממתניתין דמבואר דבית לא מהני בעוף רק מגדל דלגבי עוף גם בית לא מהני כיון דעדיין איכא חלונות].

ולכאו' מבואר ברעק"א דסברת ר' יהודה לא הוי מחמת דאיכא אפשרות בריחה מהביבר כמו שנקט הב''ח אלא כדרך המאמר מרדכי דבבית מחשיב יותר דעומד לו כיון דהוי מקום שימושו, ולכן אי בחיה ליכא צידה לר' יהודה למרות דלא מצי לעוף, ק"ו בציפור דיותר בעינן לדונה כעומדת לו דבעינן דוקא בית.

1. **תוס' ד"ה ואין נותנין לפניהם מזונות.**
   1. **ורש"י דפירש כיון דאין צדין מוקצין נינהו להכי אין נותנין לפניהם מזונות ואין טורחין בשבילם אין נראה כלל** **דהא תנן לקמן בפ' בתרא (דף קנה:) נותנים מים לפני אווזים ותרנגולים ולפני יוני הרדסייאות אע"ג דמוקצין הן בשבת.** יעוין במיוחס לר"ן מה דמבאר ברש"י.
   2. **והשתא קשה מאי פריך והא פטור משמע אבל אסור** ובמתני' קתני נמי רשב"ג אומר מחוסר צידה אסור ולמאי דפי' הכא אתי שפיר וכו'. מבואר בתוס' דבעופות החוזרים לכלובם איכא איסור דרבנן לצודם. ויעוין **ברא"ש** (ביצה פ"ג סי' א') דמביא **מבעל העיטור** דבאווזים ותרנגולים פטור ומותר. ויעוין ברא"ש שם דנקט דגם לתוס' לדינא ס"ל דמותר. ובעיקר הנידון בזה יעוין **טוש"ע** (ס"ס שט"ז) פלוגתא בזה ויעוין **בביאור הלכה** (שם ד"ה וי"א), דמביא **מרוב** **הראשונים** דס"ל דאסור מדרבנן. ויסוד הך דינא הוא **ממתני' ר"פ שמנה שרצים** דחיה ועוף שברשותו פטור ובדרך כלל כל היכא דכתיבא פטור היינו פטור אבל אסור. רק יעוי"ש דמחלקים בין יו"ט לשבת, דביו"ט דעיקר איסור צידה הוי מדרבנן משום שמחת יו"ט התירו,

ויעוין עוד **בבי' הגר"א** (כט) דמחלק בין חיה ועוף מדבריים שגדלן בביתו ונעשו בני תרבות וע"ז גזרו רבנן שיהא שייך בהם שם צידה, משא"כ באווזין ותרנגולין שהם ביתיים לא שייך בהם צידה כלל וגם בשבת מותרים. וכן איתא **במאירי** (ר"פ שמנה שרצים) בשם יש מן הפוסקים.

**ומבואר מכל זה דאיסורא דרבנן של צידה מתיחס יותר להשתלטות מצד הגברא**, ויעוין עוד **בביאור הלכה** (רי"ס שט"ז סד"ה שהם נצודים), דנסתפק אם הכניס עוף לבית והדלת פתוחה או החלון פתוח או ביבר שאינו מקורה דאפשר דליכא אפילו איסור דרבנן, דדוקא היכא דהדלת נעולה דהחיה והעוף ניצודין עכ"פ במקצת רק צריך עוד לרדיפה והשתדלות בהא איכא איסור צידה דרבנן, משא"כ היכא דפתוח עדיין לא נצודה כלום, ומדייק מהתוספתא דאסור.

ונראה דגם בזה מוכח דעיקר האיסור דרבנן מתיחס להשתלטות ולכן לא איכפת לן כלל המצב של הבע"ח כניצוד, והא דמבואר **בביצה** (לו) דאם הניח חור גדול בכוורת ליכא בזה צידה על הדבורים נראה דהתם דמעשה הצידה מכח הסגירה של הדבורים בכוורת הלכך בהא כל כמה דאיכא חור אין משמעות לעשיתו, משא"כ היכא דעושה בהם פעולה. וכן מחלק **בביאור הלכה** וז"ל, התם שאני שהדבורים היו שם מכבר וכיון דגם עתה הם יכולים לצאת לא עשה כלום משא"כ הכא דמקודם היו בחוץ והוא הכניסן בידים לפנים וכעין צידה הוא. רק יעו"ש דמביא **מהאליהו רבה** שכתב בשם **מהרי"ט צהלון** דשרי בכל גווני בדבורים. ומבואר דגם היכא דעשה בהם מעשה לא חשיב צידה. ויעוי"ש בביאור הלכה דמחלק בין דבורים שאין במינם ניצוד דבזה ליכא יחס לפעולה מצד עצמה, ורק בצבי שיש במינו ניצוד בהא שייך לדון שיאסר בפעולה מצד עצמה.

**בסברא דאינה מקבלת מרות**

1. **אמר רבה בר רב הונא הכא בצפור דרור עסקינן לפי שאינה מקבלת מרות**. יעוין **בר"ח** דמבאר דעיקר החילוק הוא בתכונת העוף דציפור דרור לא מרגישה מרות ולכן מנסה לברוח משא"כ ציפור אחרת דלא רגילה בבית מאלתר שיסגור עליה בית מקורה מקבלת מרות וכנצודה דמיא. ויש שביארו לפי"ז את יסוד דינא ד**המשאת בנימין** שהבאנו לעיל דהוכיח דבעוף בביבר מקורה חשיב כנצוד גם בביבר גדול. ולפי"ז ניחא דבעוף כל כמה שנכנס לבית מקורה הוא משעבד עצמו לבעלים ולא מנסה לברוח.

**ג' הביאורים בגמ' בביבר גדול וקטן**

1. **היכי דמי ביבר גדול היכי דמי ביבר קטן** אמר רב אשי כל היכא דרהיט בתריה ומטי לה בחד שיחייא ביבר קטן ואידך ביבר גדול אי נמי כל היכא דנפיל טולא דכתלים אהדדי וכו' וא"נ כל היכא דליכא עוקצי עוקצי כו'. יל"ע אמאי האריכה הגמ' לבאר בכל מיני אופנים את מבנה הביבר, ואמאי לא סגי בתירוצא קמא דתליא ביכולת התפיסה שלו.

ונראה דמאחר דלא סגי ביכולת התפיסה גרידא אלא דבעינן לדון את היכולת כמצב בבע"ח דעומד לבני אדם, ובזה בעינן דהמקום דעומד בו מאפשר את התפיסה ובעינן שיעור להך מקום וזה מה דנקטה הגמ' היכי דמי ''ביבר קטן'', ולפי''ז הא דמהני שחיה אחת הוי שיעור במקום כמה יש לו אפשרות לברוח, ומאחר דהך שיעורא לא ברירא לא מבעיא אי הכונה בחד שחיה כמו הפירוש השני של **המאירי** דתליא אי מגיעו בריצה אחת וכן הביאו הפוסקים יעוין **משנ"ב** (סק"ד) א"כ תליא בכל אחד בכח ריצתו אלא גם אי הכונה כפיפה אחת כמו שמביא המאירי בחד פירושא עדיין תליא בגודלו של האדם ואפשר דלכן חיפשה הגמ' הגדרה יותר מדויקת ביחס למקום וכן ביאר בספר **שבת של מי.**

**ויעוין ברמב"ם פ"י ה"כ דהשמיט להך תירוצא דעוקצי עוקצי** **ובמרכבת המשנה** שם מוכיח מהרמב"ם דאיכא נפק"מ בין הך תירוצא דנפל טולא דכתלי אהדדי לשאר תירוצי, וז"ל, ורבנו השמיטו שהוא בכלל הך אוקימתא דכל שיכול להגיע בשחייה אחת, וממילא משמע דלא יכול לאשתמוטי בעוקצי, משא"כ שיעור דנפל טולא דכתלי אהדדי הוא אפילו בחדר ארוך הרבה וקטן שהרי אע"פ שאינו יכול להגיע בשחייה אחת מ"מ כיון שאין הצבי יכול לרוץ אנה ואנה ולהשמט מצדדי האדם הרודפו מחמת קורבת דופני הרוחב עד שאף אם יהלך בנחת ישיגהו בין המצרים והיינו טעמא דשעורא דנפיל טולא דכתלא אהדדי דמחמת צל הכתלים וקורבתם טובא מתיירא הצבי לרוץ בצדדי הרודפו, ובורח מלפניו וישיגהו בלא טורח. ומבואר דהיכא דמצד צורת המבנה הוי סיבה שהבע"ח בסופו של דבר יעמוד לבעלים חשיב בהכי כניצוד.

**סומא ישן זקן וחולה**

1. **ת"ר הצד צבי סומא וישן חייב חיגר וזקן וחולה פטור, א"ל אביי לרב יוסף מ"ש הני ומ"ש הני, הני עבידי לרבויי הני לא עבידי לרבויי, והתניא חולה חייב אמר רב ששת לא קשיא, הא בחולה מחמת אישתא, הא בחולה מחמת אובצנא.** יעוין **ברש"י** דסומא וישן כשמרגישים יד אדם הם בורחים והלכך חשיב דמצד עצמם לא עומדים לבני אדם ובחולה מפרש רש"י דמחמת עיפותו אינו יכול לזוז ממקומו ומבואר דהאופן שבו חשוב ניצוד ועמד הוי רק בגוונא דלא מצי לזוז כלל למרות דמצי לתופסו בחדא שחיה. והביאור פשוט דכיון דהוא לא נמצא בתוך ביבר עם גדירות והסיבה דשייך לתופסו נובעת מחמת חולשתו א"כ כל כמה דהוא זז לא נוכל לראות את את אפשרות התפיסה כקיימת בו אלא כהתחדשות ורק בגוונא דלא מצי לזוז דיינינן את אפשרות התפיסה בו עצמו וחשיב בהכי כמזומן לבני אדם.

**ובביאור החילוק ביו חולה מחמת אישתא לחולה מחמת אובצנא** יעוין **בנשמת אדם** (כלל ל ס"ג) דנקט דבתרוייהו לא מצי לזוז כלל. וז"ל, וצ"ל דרש"י ס"ל דאינו יכול לזוז מחמת אשתא אינו דומה לחיגר וזקן, דהתם בטבעו כך, וכן במחמת עיפות דהוי כנצוד, משא"כ מחמת חולי ידוע שלפעמים מתחזק כבריא ולכן חייב [וכונתו דגם במצב של החולי מצי להתחזק ולא הוי כעייפות דבעינן שתוסר עייפותו]. ומבואר דמחמת דלפעמים מתחזק לא דיינינן ליה כמצב בו עצמו אלא כהתחדשות.

1. **ויעוין בביאור הלכה** (סי' שטז סעיף ב ד"ה או חולה)**, דנסתפק אי גם בגוונא שעשאו חיגר או רדף אחר איזה חיה ועוף כדי לצודו עד שעשהו עיף שאינו יכול לזוז ממקומו אם חייב עבור זה גם משום צידה אף שלא תפסו בידו**, או אפשר אין דרך צידה בכך דדרך צידה ליטלה אחר שצדה או להכניסה למקום משומר.

ומבואר בדבריו דלמרות דמצד התוצאה איכא בזה תוצאה של צידה מ"מ שייך לדון בהלכות **"מעשה צידה"** אי בכדי לאשוויי למעשהו כ"מעשה צידה" בעינן גם שיהא בזה את הצורה המציאותית של צידה דאיכא בזה לקיחה לעצמו. והביאור בזה דכמו דמצינו אבות ותולדות בצידה ויתבאר אי"ה להלן, למרות דאי נימא דהחפצא בצידה הוא העמדת הבע"ח כעומד לאדם א"כ מאי איכפת לן צורת המעשה, ומבואר דבכדי לאשוויי למעשיו חפצא של מעשה צידה לא סגי בתוצאה גרידא כיון דלא הוי כשאר מלאכות דעצם התוצאה משווי ליה מלאכה דבצידה ליכא תוצאה ממשית, רק דהתוצאה משווי למעשהו יחס של התעסקות בצידה ובזה איכא יחס לצורה המקורית של צידה.

1. **אלא דבעיקר הך דינא דזקן וחולה יעוין בפמ"ג** (מובא **במשנ"ב** סק"ז) וז"ל, ואפילו אם החיגר יכול להלך קצת עכ"פ הרי יכול להגיעו בשחיה אחת ע"כ חשיבי כניצודין ועומדין. ומבואר דלא בעינן שלא יוכל לזוז ממקומו אלא דעצם הדבר דהסיבה ליכולת התפיסה בשחיה אחת נובעת מחמת מצב בגופו חשיב כניצוד.
2. **ובעיקר החידוש בדינא דזקן וחולה דסגי בעצם הדבר דמצי לתופסם להגדירם כניצודים יעוין בפמ"ג** שם **וכן בט"ז** סק"ב **דכתבו דהרי"ף לא הבי' ברייתא זו דישן או סומא כו' לפי שכבר יש כלל מסור לנו כל המחוסר צידה כו'**, ויש שרצו לומר דמאחר דהוכיח כן מכללא דמתניתין ור' יהודה פליג על הך כללא וס"ל דבעינן שיהיה בבית. ומבואר דס"ל דבעינן שהיחס יעמוד ביחס לבהמה ולא רק מכח אפשרות התפיסה של הגברא, א"כ אפשר דלר' יהודה בעינן שמצב זה יהא קיים מכח מציאות חיצונית ממנו כמו בבית דהוי מציאות חיצונית דמעמידה אותו ככלוא בתוך הבית. רק דא"כ צ"ע אמאי לא תרצה הגמ' בסתירת הבריתות בחולה דהא ר"י הא רבנן.

**צידה בצב ונמלה**

1. **ידוע הנידון בצב או או נמלה שבקל אפשר לתופסם אי חשיב כניצודין ועומדין**, ויעוין **בשש"כ** (סי' כז הערה קנ"ד) דמביא מהגרש"ז דכתב דמסתבר דהוי כזקן וחולה דאף ששולל חירותם, מ"מ לא חשיב צידה ומותר, ומביא **מהתוס' רי"ד** **בחגיגה** (י"א ד"ה שכן), דכתב דלא יתכן שחומט האמרו בתורה הוא מה שקורין שבלול, דא"כ מאי צידה שייך בהו דהרי ניצוד ועומד ולא יכול לזוז ממקומו, אולם מביא **מרש"י** (ר"פ שמנה שרצים ד"ה ושאר שרצים), דמפרש דאיירי בתולעת, וכן **בתוס' רי"ד** **שם** מביא מרש"י דמפרש שבלול. ומבואר ברש"י דשייך בהו צידה.

ונראה דיש מקום לחלק דכל היכא דיכולת התפיסה קיימת בעצם בריאתם ליכא סיבה לדון מכח זה דעומדים לבני אדם, דאדרבה כך צורת מציאותם כבע"ח ועדיין לא נשתנו מאופן עמידתם כבע"ח עצמי לבע"ח שעומד לבני אדם, ורק היכא דאיכא סיבה חיצונית הגורמת בהם יכולת תפיסה בהא דיינינן למצב זה כעמידה לבני אדם.

**בדברי הר"ח דצידה הוא כשצריך מארב**

1. **בעיקר הביאור בעבידי לרבויי יעוין בר"ח דמפרש "רְבַּיֵי"** שאורב להן בדרך שהצייד אורב לצודו כדכתיב יארוב במסתר וכו'. ומבואר דתליא בהא דבעינן לארוב להם ויש שביארו דהוי תנאי ב"מעשה צידה" דבעינן שיעשה בצורה של מארב, אולם נראה דעיקר היסוד בזה הוא דלהחשיב את הבע"ח כ"ניצוד ועומד לאדם" בעינן שלא יצטרכו לארוב לו, דהיחס של בע"ח כעומד ברשות עצמו הוא בזה שבשביל לצודו צריך לארוב לו. ומהרגע שהגיע לשלב שכבר לא צריך לארוב לו יצא מכלל בע"ח העומד ברשות עצמו וחשיב כמוכן לבני אדם.

**עוד בחולה מחמת אישתא ואובצנא**

1. **ובביאור החילוק בין חולה מחמת אישתא לחולה מחמת אובצנא, בר"ח** שלפנינו מפרש דבאובצנא פטור וחשיב ניצוד ועומד כיון דלא בעי לארוב לו. אולם יעוין **בב"י** (סי' שט"ז ס"ק ב') דמדייק **מהרמב"ם** דנקט להיפך דמחמת אובצנא חייב מחמת אישתא פטור. וכן מדייק **הגר"א** מהמחבר, ויעוין **בביאור הלכה** דמביא מהא"ר דנקט דהיכא דלא יכול לזוז כלל ממקומו מודה הרמב"ם דחשיב כניצוד ורק בגוונא דמצי לזוז ורק אינו מחוסר צידה בהא ס"ל לרמב"ם דמחמת עיפות לא חשיב ניצוד בהכי. רק מדייק מהב"י דס"ל דבכל גווני לא חשיב צידה. ויעוי"ש דתמה בביאור הסברא בזה דאי נימא דהוי מחמת דעיפות הוי דבר זמני א"כ מ"ש מחגבים בשעת הטל דפטור הצודן אז משום שעיניהם מתעוורות וחשיבי כניצודין אף שממילא יסתלק מעליהם העורון.

ונראה דאפשר לבאר דעיפות כיון דלא הוי כמחלה דהוי גורם חיצוני שגורם לבע"ח לא לזוז אלא הוי מעצם טבעו שכשהוא מתעיף הוא מאבד את כוחו, הלכך ליכא בזה סתירה למציאותו כבע"ח העומד ברשות עצמו והוי כישן. ובדעת הא"ר דתליא אי יכול לזוז נראה דס"ל דבעיפות כל כמה דמצי עדיין לזוז דיינינן את העיפות כדבר זמני משא"כ בחולי דנידון כהתחדשות.

1. **ובעיקר הביאור ברמב"ם יעוין במחצית השקל** וז"ל, להרמב"ם פירושו איפכא, דמחמת אישתא פטור, והיינו בחולה כל כך דהוי כניצוד, ומחמת אובצנא חייב, "והיינו שהוא גרם לעייפות הזה שרדף אחריו עד שהגיע הכלב", כי מחמת העייפות הרדיפה היה צריך לעמוד ועל ידי זה תפסו הכלב, חייב. משא"כ אם היה עיף מצד עצמו ולא הוא גרם לו העייפות, מודה הרמב"ם דפטור.

ונראה מדבריו דהא דבאובצנא חייב לא הוי מחמת דלא חשיב ניצוד אלא דהוי מחמת דהוא גרם את העיפות וחשיב צידה דידיה ולפי"ז הוי רק בגוונא דאיירי בה הרמב"ם דרדף אחריו עד שגרם לעיפותו.

**פלוגתת הראשונים בפטורא דאין במינו ניצוד**

1. **ת"ר הצד חגבין גזין צרעין ויתושין בשבת חייב דברי ר"מ וחכ"א כל שבמינו ניצוד חייב, וכל שאין במינו ניצוד פטור**. בביאור יסוד פטורא דאין במינו ניצוד איכא פלוגתא יסודית בראשונים. דיעוין **ברש"י** דמבאר דהוי מחמת דא"צ לו, ויותר מפורש בר"פ שמונה שרצים וז"ל, דאין במינו ניצוד והויא מלאכה שאינה צריכה לגופה ור"ש היא. ומבואר דהוי מפטורא דאצל"ג והא דאיכא משמעות לאין במינו ניצוד יעוין **בתוס' רי"ד** (דף ק"ז ע"א) וז"ל, וה"ה נמי בצידה היכא דצד דבר שבמינו ניצוד וחשיב לעלמא אע"פ שהוא א"צ לו חייב דמלאכה חשובה הויא ולא מיפטר אלא כשצד דבר שאין במינו ניצוד וגם הוא אינו צריך לו. ומבואר דהיכא דא"צ לו וצריך לעלמא בהא איכא נפק"מ בהא דאין במינו ניצוד. ולפי"ז פלוגתת ר"מ וחכמים הוי בדין אצל"ג.

**אולם בראשונים שם פליגי וס"ל דהוי הפקעה בעיקר מלאכת צידה**. ויעוין **בקרית ספר** (ספ"י מהלכות שבת) וז"ל, הצד דבר שאין במינו צידה פטור, דכל דהוה ניצוד במשכן הוה דבר שבמינו צידה. ויל"ע בגדר הדבר ונראה לפי מה שנתבאר בגדר מלאכת צידה דענינו לקובע בבע"ח את אמידתו לבני אדם ובזה איכא למימר דכל כמה שאין במינו ניצוד לא שייך להעמיד בו את היחס של הצידה כיון דלא קיים בו אופן עמידה בתורת דבר ניצוד, ולעולם הצידה נדונית בו כדבר חיצוני ממנו ולכן לא שייך בזה תורת צידה.

**ונראה דהא דמבואר בדף ק"ז ע"ב דזבובין ויתושין מקרי אין במינו ניצוד,** למרות שמסלקם שלא יזיקו, הוי מחמת דכל היחס של דבר כניצוד הוי במה דבצידה נעמד לבני אדם אולם אי כל ענין צידתו להבריחו מבני אדם ליכא בו עצמו יחס של "ניצוד".

1. **ובעיקר הביאור בפטורא דאין במינו ניצוד, יעוין באבנ"ז** (סי' קפט) וז"ל, ונ"ל דה"ט דדבר שאין במינו ניצוד פטור, דשניא מלאכת צידה משאר מלאכות שיש בהן שינוי בדבר שנעשה בו המלאכה, ואפי' הוצאה מרשות לרשות נשתנה במה שהוא ברשות אחר. אבל **צידה אין שום שינוי בגוף החיה** רק אצל האדם שנעשה ברשותו, ועל כן דבר שבמינו ניצוד לצורך גופו חשיב ברשותו שיש לו דבר מה, אבל דבר שאין במינו ניצוד משום שאין בהם תועלת כלל אין לו כלום אף לאחר שניצוד כגון הצד זבובים שאין בהם צורך, נמצא שלא חשיב ברשותו רק שמציל עצמו שלא יזיקו לו על כן הוא צדן, אבל לא נחשב שיש לו דבר מה, ע"כ לא חשיב מלאכה כלל.

**אם שייך צידה אדם**

1. **ויש לדון היכא דלקח בשבי אדם אי חשיב צידה** ויעוין **בשש"כ** (סי' כ"ז הערה קיח) דמביא מספר **הקובץ** **על הרמב"ם** (פ"י הכ"ב) דגם צד אדם אית ביה משום איסור צידה. ויעוי"ש דמובא **מהגרש"ז** דביאר שכיון שרגילים להלחם וליקח אנשים בשבי חשיב במינו ניצוד, רק דדן הגרש"ז דחשיב כבר כניצוד ועומד כיון דנמצא בין אנשים ואין דעתו לברוח מהם, ובשו"ת **אבנ"ז** (ס"ס קפ"ט) נקט דלהציל אדם מן הים ודאי לא חשיב צידהדלמי צד אותו ואינו אלא מצילו ממיתה לבד, ורק בתינוק שמשיבו לאביו הוכיח האבנ"ז דאיכא ביה תורת צידה מהתוס' במנחות ס''ד בד''ה להעלות דגים והעלה דגים ותינוק. דכתבו וה''נ הואיל ופטור על התינוק פטור נמי אדגים ומבואר דבעינן להיתרא דפקו''נ ביחס לתינוק. ויעוין עוד בגרש"ז דדן דהיכא דניח"ל לניצוד בכך דמצילו ממיתה לא קרוי צידה, עוד דן הגרש"ז דכיון דבים אינו שולט על עצמו א"כ ודאי דפקע חירותו ותו לא שייך בו צידה.

ולכאורה לפי מה שנתבאר דבצידה בעינן שינוי בעמידת הבעל חי כמוכן לבני אדם א''כ באדם לא שייך כלל עמידה לבני אדם, דאדם לעולם עומד ברשות עצמו, וגם אי שובים אותו הוי מניעה חיצונית, ובתינוק יש לעיין דממ''נ אי חשיב עומד לאביו א''כ מה דנמצא בים לא משנה את עמידתו דהוי כחפץ שנאבד בים ואי חשיב ברשות עצמו א''כ לא שייך כלל צידה ובאבנ''ז נראה דעיקר הנידון שלו הוא ב''מעשה צידה'' דס''ל דבצידה בעינן שיהא צורה של לקיחה ובאדם ליכא יחס של לקיחה כלפי מי שצד אותו, ולכן בתינוק דמחזירו לאביו איכא בזה צורת של צידה כיון דאיכא בו ניתוק והחזרה והלכך חשיב כלקיחה והחזרה ויש לעיין בכל זה.

ובעיקר הנידון בצידה באדם יעוין בגרש''ז שם דדן דבטובע בים גם אי נימא דיש צידה באדם מותר להציל ולא חשיב צידה כיון שגם הטובע רוצה בהצלתו וכן דבלא''ה פקע מיניה החיות דאינו שולט על עצמו ולטעם זה אפשר דגם בחיה ועוף הטובעים בים אין איסור צידה עכ''ד. ויש לעיין להך טעמא דכבר נשללה החירות אמאי מבואר בתוס' דאיכא איסור צידה בתינוק שטבע וצ''ב.

ויש שהעירו דאי איכא איסור צידה באדם א''כ יהא אסור לסגור קטן בבית. ולפי מה שנתבאר לעיל בבאור דברי האבנ''ז בהא דקטן הטובע בים איכא בו איסור צידה דהוי מחמת דחשיב בהכי תפיסה ולקיחה א''כ בקטן הנמצא בבית לא שייך תורת צידה, אולם כבר העירו דקטן הוי כבני תרבות שחוזרים לביתם

**בפטורא דמקלחות ובאות**

1. **אלעזר בן מהבאי אומר אפילו בשעת השרב אם היו מקלחות ובאות פטור.** יעוין **ברש"י** וז"ל, הרבה ביחד שהן מזומנות ליקח. ויל"ע בכונתו דבפשטות נראה דאם ירצה לתפוס חגב מסוים לא יוכל לתופסו ורק כל היכא דיניח ידו יכול לתפוס אחד או שתים מביניהם וא"כ צ"ב אמאי ליכא בזה איסור צידה ויעוין **בשש"כ** (פרק כ"ז הערה קי) דדן דבצידת זבובים היכא דבא לצוד זבוב מסוים לא יוכל לתופסו דהוי כמחוסר צידה ורק כשאינו מכוון לזבוב מסוים בהא אפשר דהוי כחגבים. ומבואר בדבריו דהבין דגם בחגבים כל ההיתר הוא בגוונא דלא מכוון לחגב מסוים. אולם נראה דאפשר דכל כמה דעומדים במצב של מקלחות הוי אופן של עמידה לבני אדם ובזה עצמו כולהו חשיבי כנצודים.

**ויעוין באבנ"ז** (או"ח סי' קצא סק"ד) **בשם בנו דהביא ראיה מסוגין ליסוד הט"ז** (שט"ז ס"ק ג') **בביאור כונת הטור דבכוורת של דבורים שפרס עליה מחצלת מחייב למרות שאם יפתח את המחצלת יברחו הדבורים כיון דהיא קטנה**. ומבאר הט"ז דכל כוורת היא קטנה לענין זה שלא יכלו כל הדבורים שיברחו דא"א בכך דהדבורים גדולים וממלאים הכוורת וא"א שלא יתפוס אחד מהם. ומבואר דלמרות דבעינן את האפשרות שיגיע לרשותו כחלק מהגדרתו כניצוד, מ"מ סגי באפשרות של חד מנייהו, והוי כההיא דמקלחות דסגי באפשרות של צידה דחד מנייהו למשוי לכולהו כנצודים.

ונראה דיש לחלק דהתם כיון דעצם היותם נצודים מהעולם קיים בכולהו ורק דהחסרון הוא כמו שביאר **החזו"א** דלמשוי כנצודים בעינן דיהא מימוש בעמידתם, הלכך בהא אפשר דסגי באפשרות מימוש בחד מנייהו למשווי את עמידתם כעמידה לבני אדם, אולם הכא דהחסרון בגוף שלילת חירותם בהא אפשר דלא מהני האפשרות בחד מנייהו למשווי לכולהו כעומדים לבני אדם.

**ובעיקר טעמא דמקלחות** יעוין בר"ח וז"ל, מקלחות ובאות כמים הנשפכין שהן באות כמו נופלות למקום אחד ואין בהן כח לילך לכאן ולכאן פטור עליהן. ומבואר דמצב זה משפיע על כוחם. **ויעוין עוד בפירוש קדמון** פ"י הכ"ד וז"ל, כלומר שיבאו כאחת ויפלו על אלו והן נוחין ליצד ולקיחתן אינה נקראת צידה.