פרק שביעי דם הנדה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק שביעי דם הנדה**

**במשנה דם הנדה.. ומטמאין יבשין** מבואר כאן במשנה שדם יבש לא מתרכך גם ע"י שריה. ותוס' לעיל בדף כ"ב: הקשו מהגמרא שם שמבואר בה שדם יבש הוא דבר רך שנימוח מיד. וכתבו שהמשנה כאן מדברת על דם שנפל על הבגד והתייבש ביותר, ושם מדובר על דם בפני עצמו.

**שם להשרות ולחזור לכמות שהן** שיטת הרמב"ם (משכב ומושב ב' א') היא שצריך שריה מעת לעת לכל הטומאות שמנויות במשנה[[1]](#footnote-1). והראב"ד (שם) נחלק עליו, וכתב – ששריה מועילה רק לשרץ ונבלה. ובביאור טעם הראב"ד כתב הכסף משנה, שלדברים רכים מספיקה שריה כל שהיא ולא צריך שריה מעת לעת.

**והר"ן** כתב שדין שריה נאמר רק על שרץ ונבלה מטעם אחר – מכיוון שזוב ודומיו לא יכולים לחזור לכמות שהיו ע"י שריה.

**שם אם יכולין להשרות.. מטמאין לחין** המילים "מטמאין לחין" מיותרות, מכיוון שהנושא כעת הוא טומאתם כשהתייבשו, וביאר החת"ס, שכוונת המשנה להשמיע – שרק אם חזרו לכמות שהן בתוך מעת לעת – מטמאים לחים, אבל באופן שחזרו להיות לחים לאחר מעת לעת, לא מטמאים אפי' לחים.

**שם שרייתן בפושרין** הריטב"א הוכיח מהגמרא לעיל בדף כ"ב: (שאמרה על דם כמין שערות – שממעכתו ברוק) ששיעור החום של "פושרין" הוא כשל רוק. והרא"ש כתב בשם בעל העיטור – ששיעור החום הוא כמו של מים ששואבים בקיץ מן הנהר ועומדים קצת בבית[[2]](#footnote-2). (ומהלבוש משמע שהבין שזה אותו שיעור).

**שם ר' יוסי אומר בשר המת וכו'** הערוך לנר כתב, ששיעור השריה לפי ר' יוסי איננו דווקא מעת לעת בפושרים, אלא כל שיחזור לחזור ע"י שריה, אפי' בזמן מרובה וברותחין – טמא. וכך משמע מזה שר' יוסי לא אמר בקיצור "אף בשר המת אינו מטמא יבש".

**בגמרא יהיה ריבויא** הריטב"א כתב – שבס"ד הגמרא הבינה שדורשים ממשמעות המילה "יהיה". ובמשנה אחרונה כתב, שהסיבה שלפי המסקנה לא מרבים מ"יהיה" לח ונעשה יבש, היא מכיוון שבכלל לא צריך פסוק כדי להשמיע שהטומאה שהייתה עליו לא פוקעת, ומעיקרא הגמרא למדה מ"יהיה" רק כדי לרווחא דמילתא.

**שם אף דמה נמי עושה משכב ומושב** בחידושים המיוחסים לר"ן (שבת פ"ב:) כתב – שכל הס"ד שתהיה טומאת משכב ומושב בדם הנדה, זה רק מכיוון שהוא יוצא מבעל חי, אבל בדבר שאיננו בעל חי ולא יוצא מבעל חי, פשיטא שאין טומאת משכב ומושב[[3]](#footnote-3).

**שם לאו מי אמרת הזב וכו'** הר"ן כאן ביאר, שהסיבה שממעטים דווקא אבן המנוגעת מהמיעוט של "הזב" ולא ממעטים דבר אחר – היא מכיוון שאבן איננה בת משכב ומושב, ומאותו טעם ביאר שממעטים דם נדה מטומאת משכב ומושב.

**רד"ה והניע – קר"ק בלע"ז** חלק מהמתרגמים פרשו שזו ליחה היוצאת מהפה. אולם רש"י בב"ק (ג:) כתב שזו ליחת החוטם, ותוס' שם הביאו ראיה נגד הפירוש הזה מהברייתא (לקמן נ"ה:) שמנתה בנפרד "ניעו" ומי האף. ופירשו ש"ניעו" יוצא מן הפה, ו"כיחו" יוצא מן הגרון.

**תוד"ה דם – ומיהו לדם נדה של מצורעת וכו'** החתם סופר הקשה – שגם בדם נדה של מצורעת יש ק"ו, מכיוון שהוא גורם טומאה לבועלה (מכיוון שמצורעת לא מטמאת את בעלהקודם שראתה דם). ויישב את קושיית תוס' באופן אחר – שכל הסיבה שרבא חולק על "שעיר המשתלח יוכיח" היא מכיוון שהתורה גילתה לגבי נדה שהדם עצמו מטמא (ובגילוי מילתא כזה סגי לגבי זיבה מכיוון שיש ק"ו).

**בד"ה ותו – תימה דהיינו ההיא קושיה** מרש"י (בד"ה יבש) משמע שזו לא קושיה נפרדת, אלא רק ראיה שיבש טמא. והר"ן שכתב שגרסת רש"י הייתה "יבש מעיקרו מנלן דתנן וכו'". והוא לא גרס "ותו".

**ותו יבש משונה וכו'** ראיתי שמבארים שהיה צד לטהר "יבש משונה" מכיוון שיש יותר סיבה לתלות שהתייבש כבר בתוך המקור.

**והרשב"א** (כאן וביתר הרחבה לעיל בדף כ"ב:) כתב שדם עצמו מטמא אפי' כשהוא יבש (ואפי' יבש מעיקרו) אלא שיש חילוק בין סתם דם, שמטמא אפי' יבש, ואפי' אם אינו חוזר ע"י שריה, לבין דם שהוא כעין בריה, שהשריה מבררת האם הוא דם או שאינו דם. וקושית הגמרא היא כפולה: מנין שדם יבש מטמא, ומנין שדם שהוא מעין בריה מטמא כשמתברר ע"י שריה שהוא דם.

**בד"ה ולא – אבל מטמא הוא את שתחתיו** רע"א דייק מרש"י כאן ששייכת טומאת משא באופן שהכלים (שהתמעטו מטומאת משכב) נושאים את הטומאה, והקשה שרש"י כאן סותר את דבריו בב"מ פ"ג – שאין טומאת משא בכלים.

**תוד"ה יכול – דהכא ממעטינן להו הזב ולא המצורע וכו'** הערוך לנר הקשה – מדוע אם כן הברייתא דנה על "אבן המנוגעת" שזו טומאה שאיננה מצויה כל כך, ולא על טומאת מת ומצורע שאלו טומאות יותר מצויות.

**בד"ה אף – דהא מכח משכב ומושב הוה טומאה לאבן וכו'** ברש"י (בתחילת עמוד הבא) מבואר שטומאת אבן מסמא היא מצד "משא", ולשיטתו לא קשה קושיית תוס', כי גם לאחר שהגמרא מיעטה את דם הנדה מטומאת משכב ומושב, מטמא במשא, ולכן צריך למעט ג"כ מטומאת אבן מסמא. ועיין בדברינו על תוס' בדיבור הבא.

**שם דלא מטמא אלא אוכלין ומשקין** יש להעיר – שלכאורה לא יתכן שדם הנדה לא יטמא בכלל במשכב ומושב גמור, ויטמא רק באבן מסמא (שהיא דבר שראוי יותר להקל בו מבסתם משכב).

**דף נ"ה**

**בגמרא אמר קרא לכל טומאתו.. ר' יוחנן אמר וכו'** הערוך לנר ביאר את מחלוקתם – שבתורת כהנים דורשים מהפסוק "לכל טומאתו" – לרבות טומאת זב וזבה, ולכן ר' יוחנן לא מרבה משם בשר יבש. וריש לקיש סובר שהתורת כהנים היא כדעת ר' יוסי שמטהר בשר יבש.

**שם ובשעת חבורן הכל טמא** תוס' בנזיר (נ"א) ביאר שהם נחשבים יד למת ומעבירים את טומאתו לאחרים.

**שם איכא דאמרי ובשעת חבורן הכל טמא** הערוך לנר ביאר – שאין מחלוקת מה היא המציאות. אלא מחלוקת אם להגדיר את מה שבא במקום העור כעור חדש, או כבשר שהתקשה[[4]](#footnote-4).

**שם שמא יעשה אדם עורות אביו ואמו שטיחין** תוס' בחולין (קכ"ב) הקשו – מדוע לא אמרו שטעם הגזרה הוא מצד חשש שמא יהנה מן המת[[5]](#footnote-5). ותרצו תוס' שנקט את האיסור של זלזול באביו ובאמו, מכיוון שזה איסור חמור יותר מאשר זלזול במת.

**רד"ה שטיחין – מרדעת לחמור** הריטב"א הקשה על פירוש רש"י – שאפי' רשע שבגוים אינו עושה כן, וכתב שנראה לפרש כמו הרמב"ן – שיפשיט אותם משום חיבתן כדי לספוד עליהן[[6]](#footnote-6).

**בד"ה שעבדן – כדי מיל** בהגהות עוז והדר הביאו את הערת הגרי"פ – שלפנינו כתוב שם בגמרא "ד' מילין", והגיה לפי זה ברש"י "ד' מילין"[[7]](#footnote-7). והרש"ש כתב (ע"פ פירוש רש"י השני שם) שהשיעור של הגמרא שם אמור באופן שכורך את העור ברגלו, ונמצא שבאופן שהולך– לא דורך על העור לאורך כל הדרך, מכיוון שחלק מהדרך הוא דורך על הדרך השניה ובנוסף יש חללים בין רגל לרגל (ששיעורם כשיעור שתי פסיעות). ואצלנו מדובר כשהולך על העור עצמו.

**תוד"ה אבן – והזב יושב.. הוה מטעם משכב** ברש"י (בד"ה אי ובד"ה אבן) מבואר לא כך – שטומאת אבן מסמא היא טומאת משא גם בכלים שתחת הנדה. כ"כ רש"י נחלק עם תוס' בביאור החידוש של אבן מסמא, שתוס' כתבו שהחידוש הוא שמטמאת אע"פ שלא ניכר כובד הזב, ורש"י כתב שהחידוש הוא שמטמאת למרות כובדה ואבן מסמא לא ראויה להיטלטל מחמת גודלה.

**וכתב הערוך לנר שנחלקו לשיטתם**: מכיוון שהחידוש שכתבו תוס' - שמטמאת אע"פ שלא ניכר כובד הזב שייך דווקא אם הטומאה היא טומאת משכב. ולכן רש"י שפירש שזו טומאת משא כתב שהחידוש הוא שמטמאת למרות כובדה ואבן מסמא לא ראויה להיטלטל מחמת גודלה.

**שם שיד הטהור או רגלו** הרשב"א הביא בשם תוס' פירוש אחר – שיד הזב או רגלו תחת הנדבך, ואע"פ שהפסוק מדבר על מי שנושא את הזב, קוראים את המילה "נושא" כמו "נישא".

**שם דנראה דהטהור נושא וכו'** לפי מה שחידשו תוס' פה – שבדין "אבן מסמא" כלולה ג"כ טומאת משא, מיושבת לכאורה קושיית תוס' בדיבור הקודם (מדוע צריך למעט דם הנדה מאבן מסמא לאחר שהתמעט ממשכב ומושב) מכיוון שצריך למעט אותו מדין משא של אבן מסמא. אולם מהרש"א בדעת תוס' כתב – שדין משא באבן מסמא נלמד ממשכב ומושב, כי אין דבר שמטמא משכב ומושב ולא מטמא במשא. ולכן עד כמה שדם נדה התמעט ממשכב ומושב, זה מיעט אותו ג"כ מדין אבן מסמא של משא.

**בד"ה חוץ – תקשה ליה קרא** הערוך לנר כתב – שמהפסוק לחוד לא היה קשה, מכיוון שהיינו אומרים ששן לא דומה לעצם, אבל לאחר שמשווים בשר יבש לעצם מאחר שהוא קשה, יש להשוות שיניים שגם הן קשות.

**בד"ה שמא – והלא מת אסור בהנאה** תוס' רי"ד תרץ שעם הארץ לא חושש לעבור על איסורים, שהרי מצאנו שהוא חשוד לאכול טבל אע"פ שענוש ע"ז מיתה. ויועיל רק לגזור טומאה, מכיוון שכך יפסיד את טהרותיו (ולא יוכל למכרם למי שנזהר בטומאה וטהרה).

**דף נ"ה:**

**בגמרא ואימא במשא וכו'** החידוד הלכות הקשה שיש ק"ו – שאם מטמא אחרים במשא, ק"ו שהוא עצמו יטמא במשא, וכאן לא שייך לומר "שעיר יוכיח" מכיוון שטומאת שעיר היא טומאת מגע ולא טומאת משא. ותוס' כתבו ששעיר דומה כאילו מטמא במגע, ולא כתבו שהוא נחשב כמו דבר שמטמא במשא.

**והערוך לנר** כתב – שמכיוון שהטומאה שהשעיר גורם, היא טומאה שמטמאת בגדים (בדומה לטומאת משא של נבלה) - שייך להחשיב כאילו יש בו גם טומאת משא. ועיין עוד בפתחי נדה.

**שם בגדים לא לטמא** מהרש"א ביאר – שהגמרא לא העלתה צד הפוך – שיטמא בגדים במגע ולא יטמא במשא, מכיוון שלא מצאנו כזה סוג טומאה. והרש"ש העיר שהסברא של מהרש"א מפורשת בתוס' ביומא (י"ד).

**שם סד"א שעיר המשתלח יוכיח** הראשונים הקשו – מדוע רב יהודה הזכיר את זה, והרי עיקר התירוץ שלו הוא שא"א ללמוד מ"הזב את זובו" מכיוון שהוא נצרך למניין.

**הרמב"ן** כתב בשם תוס' – שהברייתא שהביאה הגמרא לעיל לא הייתה ידועה לו, ולכן הוא היה צריך ליישב מדוע לא לומדים בק"ו.

**תוס' הרא"ש** תרץ עוד – שאם לא היינו מוצאים בשעיר המשתלח שמטמאים אחרים ולא את עצמם, לא היינו מעמידים את הפסוק למניינא[[8]](#footnote-8).

**שם סד"א נילף רוק רוק** החת"ס ביאר – שזו איננה ג"ש, כי ג"ש א"א לדרוש מעצמו, אלא הכוונה לק"ו – כי ביבמה צריך דווקא רוק, ואע"פ כן לא צריך שהא יגע, וכ"ש שבזב לא צריך שיגע.

**בגמרא מידי דהווה אשרץ** בערוך לנר הקשה מדוע ללמוד משרץ לקולא כשניתן ללמוד מזוב לחומרא, וכ"כ הקשה גם על קושיית הגמרא בהמשך – "ואימא בגדים לא מטמא" מדוע לא נלמד מזוב לחומרא.

**שם אמר קרא בטהור** מהרש"א ביאר – שדורשים מכך שכתוב "ירוק הזב בטהור" ולא "והנוגע ברוק הזב", והערוך לנר הקשה ש"בטהור" נצרך לדרשה בהמשך – "טהרה שטהרתי לך במקום אחר" ותרץ -שגם את הדרשה ההיא היה אפשר להשמיע אם היה כתוב "וטהור הנוגע ברוק"[[9]](#footnote-9).

**שם שאי אפשר.. בלא צחצוחי הרוק** הרשב"א הקשה לשיטת רב – מדוע התנא הוצרך לדרוש דרשה נפרדת כדי להשמיע שמי האף טמאים, לאחר שדרש כבר שרוק טמא. ותרץ שיש הפרש בין הרוק עצמו, לבין צחצוחי הרוק[[10]](#footnote-10), כמו שמצאנו שיש חילוק בין זיבה עצמה לבין צחצוחי זיבה.

**שם והליחה סרוחה** ברע"ב (מכשירין ו' ז') מבואר שהכוונה למוגלה.

**שם מטמאין טומאת משקין ברביעית** תוס' הרא"ש (ותוס' בכריתות י"ג:) כתב – שטומאתם מדרבנן, והפסוקים שהביאה הגמרא הם אסמכתא בעלמא, כי אם טומאתם הייתה מן התורה, היו מטמאים אפי' בפחות מרביעית (כמו שמצאנו בפ"ק דפסחים).

**רד"ה זב – דכתיב במשכב ומושב והנושא אותם** רש"י על החומש פירש – שהפסוק "והנושא אותם" מדבר על כל האמור בפרשה – זובו ורוקו ושכבת זרעו ומי רגליו והמשכב והמרכב והמושב. (ואולי דבריו הם אליבא דאמת – שלאחר שהגמרא ריבתה את כל אלה גם הם כלולים ב"הנושא אותם).

**שם תנא רוקו וכל דאתי וכו'** הריטב"א הקשה "דקארי לה מאי קארי לה", וביאר שהמקשה הבין שדווקא כיחו וניעו כלולים ב"רוק" מכיוון שמקורם דרך הרוק.

**בד"ה זובו – זובו טמא וזאת כלומר דבר אחר** הרשב"א ביאר – שאע"פ ש"זאת" היא לשון מיעוט, כאן דורשים מהאות ו' של "וזאת", להוסיף על הטומאה הראשונה.

**תוד"ה כי – דאין זה טמא בטמא** מהרש"א העיר לפי זה – שטומאת משא בזוב מראיה שלישית ואילך, כן יכולה להילמד מהק"ו של "ומה טהור בטהור וכו'", והיה אפשר להעמיד את המשנה בזוב מראיה שלישית, גם בלי לדרוש מפסוק. אך הגמרא אומרת את האמת, שגם ראיה שניה של זב מטמאת במשא מכוח הלימוד מהפסוק.

**בד"ה נילף – ת"ל לעיני הזקנים** הערוך לנר הקשה – איך משמע בדרשה הזו שלא צריך לירוק בפניו ממש. ואולי יש לבאר – שמשמעות "לעיני הזקנים" – היא שתכלית היריקה היא רק שתראה ע"י הזקנים, ולא שתפגע בחולץ.

**דף נ"ו**

**בגמרא דם היוצא מפי האמה מנלן** לכאורה מוכח מכך שצריך פסוק מיוחד לרבות מי רגלים, ולא לומדים מי רגלים בק"ו מרוק, שיש פירכא של "דם היוצא מפי האמה יוכיח" כמבואר בגמרא מקודם, ומזה מוכרח לכאורה שדם היוצא מפי האמה טהור. ותרץ בערוך לנר – שזו לא ראיה שדם היוצא מפי האמה טהור, מכיוון ש"מילתא דאתיא בק"ו טרח וכתב לה קרא".

**שם ואין דם היוצא מפיו ומפי האמה טמא** הרמב"ם (מטמאי משכב ומושב א' ט"ז) כתב – שדין דם היוצא מפיו ומפי האמה כדין דם מגפתו[[11]](#footnote-11), שטהור מן התורה וטמא מדרבנן. והראב"ד (על תורת כהנים מצורע פרשת זבים י') כתב שהדם הזה טהור לגמרי.

**שם ונילף מזובו** מהר"ם ביאר שכוונת הגמרא להקשות – מדוע לא נלמד להפך: שנרבה מ"וזאת" דברים שאינם מתעגלים ויוצאים ודומים לזוב ולא דברים שדומים לרוק.

**שם מה זובו שאין מתעגל** תוס' לעיל (בדף ל"ד: בד"ה מקום) הקשו, שלגמרא אצלנו פשוט שזוב איננו מעין, ואילו הגמרא שם הסתפקה בזה. ותרצו בשני אופנים – או שדברי הגמרא פה אמורים לפי הצד שם שזוב איננו מעין. או – שהצד שם להחשיב זוב כמעין איננו מכיוון שהוא באמת מעין, אלא מכיוון שיש לזוב הזב טומאה חמורה כמו למעיינות, היה צד שדינו יהיה כמעין.

**שם הני זבוגי דמחוזא** צריך להבין מה רבא הוסיף על דברי ר"ל. ויתכן שכוונתו איננה להשמיע את עצם הדין של "שלדו קיימת", אלא להגדיר מה נחשב "שלדו קיימת". (אם "זבוגי" הם צבים, יתכן שהוא השמיע שדי בכך שישאר השריון של הצב).

**זוב דכתיב.. כיחו וניעו וכו'** לכאורה קשה, כי לעיל (לגבי דם הנדה ובשר המת) הגמרא הוצרכה לדרוש מפסוק שמטמאים יבשים, ומדוע כאן צריך לדרוש שמטמאים דווקא לחים. וכתב הערוך לנר – שהדרשות כאן אינן מייתור לשון בפסוק, אלא ממשמעות[[12]](#footnote-12).

**במשנה בין לח ובין יבש** הר"ן כתב שיבש מטמא רק כששלדו קיימת, ובאופן ששלדתו לא קיימת, לא חוששים שמא היה לח וטימא את המבוי, מכיוון שכל הטומאות כשעת מציאתן.

**שם ובין יבש** הגמרא לעיל הקשתה על ר"ל, שחידש ששרץ ששלדו קיימת טמא, מהמשנה לעיל שטיהרה שרץ יבש, וצריך להבין מדוע לא הקשתה סתירה בין שתי המשניות, שהמשנה פה מטמאת שרץ יבש. ועיין ברש"ש שכתב שיש מקום לבאר שהמשנה פה לא מדברת על שרץ שהתיבש לגמרי, אלא על שרץ שיכול להשרות ולחזור ולהיות לח. ועיין בחכמת בצלאל.

**רד"ה יכול - דם היוצא מפיו יהא נדון כרוק וכו'** מבואר פה שצריך מיעוט שדם היוצא מפי האמה לא מטמא כמו זוב (ולא כמש"כ תוס' בד"ה דם). וצריך להבין – אם באמת הצד שדם היוצא מפיו יהיה טמא זה מדין רוק, והצד שדם היוצא מהאמה יהיה טמא זה מדין זוב, איך המיעוט של "זובו הוא" יכול למעט דם היוצא מפיו. והרי זה מיעוט בדין זוב ואפשר למעט ממנו רק שדם היוצא מהאמה לא יטמא. והערוך לנר כתב, שבאמת המיעוט של "זובו הוא" ממעט רק דם היוצא מהאמה, ודם היוצא מפיו מתמעט מק"ו – שאם דם שיוצא מהאמה שהיא מקום טומאה אינו טמא, ק"ו שדם היוצא מפיו אינו טמא.

**בד"ה טומאת – מטמא במגע** רע"א הקשה – שבמשנה באהלות מפורש שמלא תרווד רקב לא מטמא במגע. ורש"ש תרץ, שדברי הגמרא אינם אמורים ברקב ממש אלא בבשר יבש. ובשר יבש יכול לטמא במגע, מכיוון שכל הסיבה שרקב לא מטמא במגע היא מכיוון שהוא מפורר ואי אפשר לגעת בכולו, אבל בשר יבש הוא שלם[[13]](#footnote-13).ונראה שרע"א הבין שהפשט בגמרא איננו שכל בשר יבש טמא משום רקב, אלא שאם הבשר היבש נעשה רקב ממש – הוא טמא משום רקב[[14]](#footnote-14) (ולא אומרים שמכיוון שטיהרו אותו מדין בשר יבש, לא תחזור לו טומאה מדין רקב).

**בד"ה ומטמא – הכתם או השרץ בין שנמצאו לחין וכו'** בגמרא מבואר – שר"ש (שמטהר בלח משעה שאינו יכול להיות לח) טיהר רק בשרץ ולא בכתם, מכיוון שיתכן שכתם חזר להיות לח מחמת שנפלו עליו מים. וברש"י פה מבואר שחכמים טימאו גם שרץ לח אפי' משעה שאינו יכול להיות לח[[15]](#footnote-15). אולם המאירי כתב שחכמים טימאו רק כתם לח, ולא חלקו על ר"ש בנוגע לשרץ.

**ואפשר** לבאר לשיטת המאירי מדוע הרמב"ם (שאר אבות הטומאות י"ח ד) פסק הלכה כר"ש, מכיוון שחכמים לא נחלקו עליו. (והכסף משנה כתב שהוא פסק הלכה כר"ש מכיוון שר"א מפרש את דבריו בגמרא)

**תוד"ה דם – דאי לאו הכי טמא משום צחצוחי זיבה** מהרש"א ביאר – שלשיטת רב שסובר שהסיבה שמנו בברייתא "מי האף" היא משום צחצוחי רוק, לא קשה מדוע לא מנו דם (שאינו שותת), מכיוון שבמי האף יש לעולם צחצוחי רוק, ובדם אין צחצוחי רוק כשהוא שותת.

**בד"ה אי – ואע"כ דמהאי בהם דרשינן וכו'** תוס' בחגיגה תרצו ששמעינן תרתי מהדרשה של "מהם" ו"בהם", או שתרי קראי כתיבי.

**שם התם אסמכתא הוא** משמע שהדרשה לגבי שלד אינה אסמכתא אלא דרשה גמורה. אולם הרמב"ם (שאר אבות הטומאה ד' י"ב) כתב – שקרוב בעיניו שטומאת שלד היא מדבריהם. והכסף משנה ביאר בדעתו שהדרשה של "מהם" ו"בהם" היא אסמכתא. והוסיף הערוך לנר, שמכיוון שבגמרא בחגיגה מבואר (על שיעור עדשה בשרץ) שהטומאות יש להם על מה שיסמוכו, (דהיינו ששיעור עדשה נדרש מ"מהם" ו"בהם"), הבין הרמב"ם שהדרשה של הגמרא בחגיגה היא עיקר ושל הגמרא כאן היא אסמכתא.

**שם ק"ק דלא עריב** תוס' לא הקשו מדוע בכלל הוצרך לשנות את הדין של "שרץ שנשרף" לאחר שכבר שנה את הדין של שרץ שיבש, ובתוס' הרא"ש כתב – שהיה צד ש"נשרף" גרוע יותר מיבש.

**שם שלא עריב יבש ושרוף** בתוס' חכמי אנגליה תרצו (בשם רשב"ם) שריש לקיש שנה באמת את שני הדינים יחד, והגמרא היא זו שהפרידה אותם כדי להקשות על כל אחד ממשנה אחרת.

**והנצי"ב** במרומי שדה כתב – שלשיטת ר' יוחנן שבשר המת שיבש טמא רק כשהוא "דומיא דעצם" – שרץ יהיה טמא כש"שלדו קיימת" דווקא באופן שהתייבש ולא באופן שנשרף דלא עדיף שרץ ממת. ונמצא – שהדין הראשון של ריש לקיש מוסכם גם אליבא דר' יוחנן, אבל על הדין השני ר' יוחנן חולק. ומהסיבה הזו ריש לקיש הפריד ביניהם, כי ב"שרץ שנשרף" יש חידוש נגד דעת ר' יוחנן.

**דף נ"ו:**

**בגמרא שחזקת בנות ישראל בודקות** המאירי ביאר[[16]](#footnote-16) - שבאופנים שא"א לתלות שבדקה, כגון כשאומרת שלא בדקה, או שכיבסה את הכתם כובסת נכרית, יש קולא לעניין נדה וחומרא לעניין טהרות. שלעניין נדה, יכולה לתלות שהכתם מימי טומאה שקדמו לכיבוס (מכיוון שכתמים מדרבנן). ולעניין טהרות, צריכה לחשוש למפרע מהבדיקה הקודמת.

**שם רב אחא אומר וכו'** הרשב"א (בדק הבית ז' ד') ביאר שהתנאים פה נחלקו, וג' מחלוקות בדבר: לשיטת ר"מ א"א להבחין מצורת הכתם האם הוא מלפני הכיבוס או מלאחריו, ומכריעים מבלי לבדוק את צורת הכתם. לפי רב אחא ישנה בדיקה מאיזה זמן הכתם ע"י שתחזור ותכבסנו, ולפי רבי – אפשר לראות מאיזה זמן הכתם גם מבלי לכבס אותו, כי אינו דומה כתם שלאחר הכבוס לכתם שלפני הכבוס[[17]](#footnote-17).

**והרא"ה** (בבדק הבית שם) כתב שאין מחלוקת, וכל אחד דיבר על אופן אחר, שר"מ חידש, שבאופן שהבגד איננו בפנינו, חזקתו בדוק בשעת כיבוס ואינו טמא למפרע. רב אחא חידש שגם כשלא נבדק (כמו באופן שהתכבס ע"י נכרית) יש לו בדיקה ע"י כיבוס. ורבי הוסיף שאפי' אם לא נזדמן לה לכבסו, אפשר להכיר לפי צורת הכתם.

**שם אימרטוטי אימרטוט –** תוס' הרא"ש פירש – שהיה נמרט ונפרך[[18]](#footnote-18). והמאירי (בע"א בד"ה ומטמא) פירש – ששערו היה נושר.

**שם הנמצאים בערי הכותים** הרמב"ם בפירוש המשנה כתב – שדין המשנה לא שייך היום, כי לאחר שגזרו עליהם הרי הם כגויים וכתמיהם טהורים, ועל המשנה הבאה כתב, שבטלה מהם גם טומאת אוהל. ולעיל בריש פרק בנות כותים כתב ג"כ שלאחר שגזרו עליהם להיות כגויים, בטל דין "בנות כותים נדות מעריסתן", ועיין במש"כ שם (ובשו"ע אבן העזר קנ"ז ובביאור הגר"א שם).

**שם ר' יוחנן וסביא.. אין מקבלין גרים מתרמוד[[19]](#footnote-19)** ביבמות (ט"ז:) מובא שר' יוחנן וסביא נחלקו מאיזה טעם לא מקבלים מהם גרים: אם מכיוון שהיו שם עבדי שלמה שנשאו בנות ישראל, או מכיוון שבשעת החורבן לקחו להם מבנות ירושלים[[20]](#footnote-20).

**במשנה חוץ מן הנמצאים בחדרים** בתוס' יו"ט כתב ע"פ דברי הרמב"ם בהלכות (וכך משמע גם בפירוש המשנה) - שגרסתו הייתה "בחורים".

**שם נאמנים לומר קברנו** הערוך לנר הקשה לגבי מה נאמנים, כי מצד אחד פשוט שנאמנים להחמיר. ומצד שני לגבי שריפת תרומה א"א להאמין להם. ואין לומר שמדובר ששורפים תרומה שעברה שם, מכיוון שהגמרא לא ביארה כך, וגם מכיוון שהם לא דורשים מ"משמרת" שאסור לשרוף תרומה. ובמשנה אחרונה כתב שנאמנים לגבי שרפת תרומה וקדשים, מכיוון שגם הם מודים שדין "משמרת" אוסר לגרום שתרומה תאבד. ועיין במי נדה שפירש שנאמנים גם באופן שהיה ספק על אחד משני מקומות, וע"י עדות הכותי שטומאה נמצאת במקום אחד, מטהרים את המקום השני.

**רד"ה מקדיר – כתם שלפני כיבוס** החכמת בצלאל (הובא בהגהות וציונים) ביאר, שרש"י פירש "לפני כיבוס" – שהכתם נפל לפני כיבוס (כמשמעות "לפני כיבוס" בגמרא מקודם) ולכן הוא נקלש ע"י הכיבוס. אך הביא שם שהגרסה בתוספתא הפוכה[[21]](#footnote-21), שכתם שלפני כיבוס מגליד, וכתב שלפי התוספתא פירוש "לפני כיבוס" הוא – שהכתם עוד לא התכבס, ולכן הוא עבה. וסיים שם שלפי שניהם הכוונה אחת.

**בד"ה זאת..מקבלין גרים - וכשרין לבוא קהל** נראה שרש"י מבאר כאן – שכוונת הגמרא איננה שלא מגיירים אותם, כי גם לפי הצד שהם ממזרים, אין סיבה שלא יגיירו אותם כדי שיקיימו מצוות. אלא כוונת הגמרא ב"מקבלים גרים" – היא שמתירים להם לבוא בקהל.

**בד"ה בית הטמאות – חדר שהנשים משמשות וכו'** המאירי כתב בשם התוספתא שהכוונה לבית המרחץ של נשים (בפירוש "חסדי דוד" פירש שרוחצת שם ביום שמפסיקה לראות, ותולים ששכחה שם בגד שהיה בו כתם).

**תוד"ה בגומא – והא דאמר.. דגומא אינה נבדקת** הריטב"א תרץ – שטומאה שאני, מכיוון שבגלל החומרא של טהרות בודקים אפילו בגומה.

**בד"ה שמע – אלא בשעת כיבוד רגילין לעיין וכו'** הריטב"א כתב בשם הרא"ה קושיה על התירוץ הזה – שלא היה לגמרא לסתום את דבריה, ואם הכוונה ש"נבדקים" – היה לה לומר את זה. וכתב ביאור אחר - שאצלנו מדובר כשמצאו שרץ והוחזקה טומאה, ולכן אין לטהר ע"פ חזקת כיבוד.

**בד"ה בודקות – לאחר הכבוס בודקות ואם לא מצאה הכתם וכו'** מהר"ם (וכן מהרש"א) הקשה – מה הוקשה לתוס' בסוגיה, (ומדוע לא פירשו פשוט, שבודקות את הבגד בשעה שמכבסות אותו). ותרץ שמשמע לתוס' מזה שהגמרא תלתה את הבדיקה בכיבוס, שהכיבוס הוא סיבה לבדיקה. ולכן פירשו שהבדיקה מועילה גם באופן שוודאי היה שם כתם, ומכיוון שדרך הכיבוס להעביר את הכתם – בודקת האם הכתם עבר ע"י הכיבוס כדי לדעת האם להטביל אותו. (ובתירוץ השני ביארו – שבודקת קודם הכיבוס כדי שתעביר שבעה סממנים או תעשה כיבוס טוב אם תמצא כתם).

**שם היינו כשהכתם בסיטרא** מהרש"א הקשה – שכתם בסיטרא לא היה בכלל ספק הגמרא, והיה פשוט לה שכזה כתם אינו טעון בדיקה. ועוד, שעד כמה שספק הגמרא היה על כתם שאינו בסיטרא, היא הייתה יכולה לפשוט "שמע מינה חזקתו בדוק" באותה מידה שאמרה "ש"מ חזקתו מתכבד". והערוך לנר כתב – שכוונת הגמרא לומר שאם לא בדקה הפסידה את הטהרות אפילו באופן שהכתם לא נמצא בסיטרא, מפני שעברה על תקנת בנות ישראל לבדוק את הבגד בשעת כיבוס.

**בד"ה הבאים מרקם – ר"ת גריס רקס** מהרש"ל הביא שיש גורסים "רקת" והשינוי שר"ת שינה הוא מרקת בת' דגושה – לרקת בת' רפויה. אך דחה את הגרסה הזו מכיוון שאם כן נמצא שר"ת משנה רק את צורת הקריאה ולא את הגרסה. אולם בתוס' יו"ט כתבו שר"ת גרס "רקת" במקום "רקם" מכיוון שברקת היו ישראל.

**בד"ה מבין – בכתמים דרבנן לא גזרו** הרמב"ם בפירוש המשנה הוסיף – שטומאת כתם היא טומאת ספק, ולכן לא שייך לגזור אותה על דם נכרים שטמא מדרבנן.

**בד"ה אמוראי – ולא בעי לשנויי.. לבר מתרמוד** כוונתו איננה ליישב את הסתירה בדברי ר' יוחנן, אלא לדחות את הדיוק מהמשנה. ועיין בתוס' ביבמות ט"ז – שביארו בדרך אחת "אמוראי נינהו ואליבא דר' יוחנן" – שהאמורא שלמד שהלכה כסתם משנה, יבאר שכוונת המשנה שמקבלים לבר מתרמוד.

**בד"ה לא – אע"ג דכתמים דרבנן** בשו"ת רע"א (ס"ב) כתב, שגם אם טומאת האישה שראתה כתם היא מדרבנן, הדם טמא מן התורה. ולכאורה מקושית תוס' משמע לא כדבריו.

**שם דסברא דמגופה אתא** הערוך לנר כתב שחסרה תיבה וצריך לגרוס "דסברא כיון דמגופה אתא"[[22]](#footnote-22) (כי ברור שהדם הגיע מגופה ולא רק "מסתברא"). אולם מתוס' הרא"ש נראה שהגרסה הנכונה היא כמו תוס' שלפנינו. ובסדרי טהרה (ק"צ צ"ג) ביאר, שלשיטת תוס' כתמים דרבנן רק מכיוון שאפשר לתלות שבאו מעלמא, ולכן כשסוברת שהדם מגופה, טמאה (לדעתה) מן התורה.

**והרשב"א** ביאר באופן אחר, שהכוונה ב"כתמים" היא לכתמים הבאים בהרגשה, או כתמי בדיקה[[23]](#footnote-23) שטומאתם מהתורה. אך קשה, כי עד כמה שכותים לא מצניעים כתמים שטמאים מדבריהם, איך אפשר לטהר כתם הבא מבין הכותים, והרי יש חשש שזה כתם הטמא מדבריהם.

**דף נ"ז**

**בגמרא בכהן [שלהם] עומד שם** התוס' יו"ט ביאר ש"כהן כותי" הוא מבניו של הכהן אשר שלח מלך אשור להורות משפט אלקי הארץ כמ"ש בסוף מלכים, והוסיף שידעו חכמינו ז"ל ששבו לדת אחת הני כהני עם הכותיים. ובתפארת ישראל כתב שאלו כהנים ישראלים שהתערבבו בכותים[[24]](#footnote-24). ועיין במלכים (ב' י"ז ל"ב) שמבואר שם שהכותים עשו להם "כהני במות" ויתכן שגם הם נזהרו מטומאה כמו כהנים שלנו.

**שם נאמנין על ציון ואע"ג דמדרבנן הוא** תוס' בב"ב (קמ"ז) הוכיחו מהגמרא פה שציון קברים מדרבנן, ואע"פ שבמו"ק מבואר שיש רמז לציון קברות מן התורה, זו רק אסמכתא. והערוך לנר הוכיח מהסוגיה במו"ק, שציון קברות הוא מן התורה, ופירש שהגמרא מכנה "מדרבנן" דבר שלפי מחשבת הכותים הוא מדרבנן, מכיוון שהוא הלכה למשה מסיני ואיננו מפורש בתורה.

**שם א"ר יהודה אמר שמואל מנפח אדם וכו'** הערוך לנר ביאר שהגמרא כאן מביאה את הדין של "מנפח בית הפרס" (ושל "בית הפרס שנידש טהור"), כדי להראות שטומאת בית הפרס מדרבנן[[25]](#footnote-25), ולכן הכותים אינם נאמנים עליה.

**שם מלא מענה מאה אמה** במשנה אחרונה (אהלות י"ז א') כתב – שהטעם שהגמרא הוסיפה "מלא מענה" ולא אמרה בקיצור "מאה אמה" – הוא מכיוון שרק המקום שחרש שם בפועל נעשה בית הפרס.

**רד"ה מאי דרוש – כותים שאין קוברים את הנפלים** לפי דבריו יוצא שהגמרא באה לבאר את הטעם של ר"י – שלא קוברים נפלים. ועיין ברמ"א (תקכ"ו י') שאסר לקבור נפלים ביו"ט, ומשמע מדבריו שאין מצווה לקבור נפלים. והקשה עליו המג"א מהגמרא פה שמבואר בה שרק הכותים סוברים שאין מצווה לקבור נפלים. ויתכן שגם לדידן קיי"ל שאין מצווה לקבור נפלים (מצד הדרשה שהביא רש"י) והסיבה שאנחנו קוברים אותם היא משום בזיון[[26]](#footnote-26), ולא משום מצוות קבורה.

**ובהגהות** מהר"ב רנשבורג ציין לפירוש המשנה לרמב"ם כאן – שביאר שהגמרא כאן באה לבאר את הטעם של חכמים – שכותים קוברים בבתים בגלל שהם סוברים שמכיוון שאין לנפל נחלה בארץ מותר לקבור אותו בכל מקום ואין בכך גזל. ןלדבריו אין ראיה מהסוגיה שיש מצווה לקבור עוברים.

**בד"ה דקאכיל – ותרומה טמאה באזהרה לטהור** רע"א הקשה – שאכילת תרומה טמאה לטהור אסורה רק בעשה. והרש"ש כתב שדברי רש"י הם לאו בדווקא.

**בד"ה פרס – לשון דבר שבור ופרוס** הרמב"ם בפירוש המשה (אהלות י"ז א') כתב – שנקרא "בית הפרס" ע"ש פריסה ושטיחה כמו "ויפרוס את האוהל". ויתכן שהשם הזה נופל גם על שדה שאבד בה קבר, ואע"פ שהקבר לא מתפרס, מ"מ הטומאה מתפרסת.

**בד"ה ויין נסך – דאין כותי מקפיד על מגע וכו'** הערוך לנר ביאר, שרש"י לא רצה לפרש כפשוטו – שאינו נאמן לומר שגוי לא ניסך את היין, מכיוון שאיסורו של יין נסך ממש, מפורש בתורה[[27]](#footnote-27).

**תוד"ה ודלמא – ואע"ג דטמא נמי וכו'** הרמב"ן תרץ שהכותים סוברים שכהן טמא לא מוזהר על טומאה, או שמוזהר רק באופן שמוסיף על ימי הטומאה שלו (כשיטת ר"ע במסכת שמחות). והר"ן הוסיף שיתכן שהם סוברים שטומאה בחיבורים אינה מן התורה.

**ושיטת הראב"ד** בהשגות על הרמב"ם (נזירות ה' ט"ו אבל ג' ז') היא שפוסקים להלכה כמ"ד (שיטת רבה בנזיר מ"ב) שכהן שנטמא וחזר ונטמא פטור. ולשיטתו דברי הגמרא פה מתפרשים כפשוטם.

**שם לפי שמוסיף טומאה עליו** מהרש"א כתב שצריך לומר לפי זה שהגמרא לגבי נזיר בבית הקברות והושיטו לו מת מדברת באופן שלא עומד כעת בבית הקברות, אלא עמד מקודם (והביא שכך היא גם גרסת תוס' הרא"ש). והערוך לנר הבין בדברי תוס' – שגם כאשר עומד במקום טומאה, מוסיף טומאה לגבי חיבורים ע"י זה שנוגע במת.

**בד"ה ובנה – ולר"ש דאמר אין קברי עכו"ם מטמאים[[28]](#footnote-28) וכו'** הרש"ש הציע לומר, שעכו"ם התמעטו רק באוהל שממשיך טומאה, אבל המאהיל עליהם עצמם כן נטמא. אך הוכיח מתוס' ביבמות שעכו"ם אינו מטמא באוהל בשום ענין.

**בד"ה אילן – ומה שפירש הקונטרס וכו'** עיין בפתחי נדה שכתב שברש"י (לפנינו) התערבבו שני פירושים, פירוש אחד הוא הפירוש שהביא תוס' בשמו – שלפעמים קוברים שם, ופירוש אחר הוא כמו הפירוש של תוס', שיש ספק האם המת שם. ובאמת דין "סככות ופרעות" במשנה הוא בשני האופנים, אלא שבסוגיה אצלנו (שמטמאת כשמהלך על פני כולה), מדובר רק באופן השני.

**שם והא דקאמר לקמן.. לאו אוהל הוא וכו'** כלומר – מהגמרא שם משמע שבסככות ופרעות אין טומאה וודאית, אלא רק חשש מדרבנן. וזו לכאורה ראיה לפירוש רש"י – שיש רק חשש מדרבנן שמא קברו שם[[29]](#footnote-29).

**שם א"נ הענפים המובדלין זה מזה וכו'[[30]](#footnote-30)** מהר"ם ביאר שגם לפי התירוץ הזה יש רק ספק טומאה, ואע"פ שיש ענפים הקרובים זה לזה, יש גם ענפים המרוחקים זה מזה. אולם הערוך לנר כתב, שהוא לא יודע מדוע מהר"ם נדחק לפרש כך. כי אפשר לפרש שכל הענפים סמוכים, ואע"פ כן הכותים לא מודים שיש כאן טומאה מכיוון שהכותי לא מחשיב כזה דבר לאוהל.

**ועיין** ברשב"א שפירש (בשם הראב"ד) גם את דין "פרעות" על דרך זה – שהאבנים לא נוגעות זו בזו, אלא שהן ראויות לקבל מעזיבה, ומחמת זה נעשות אוהל שלם ומביאות את הטומאה מדבריהם.

**בד"ה מלא – היינו לכל רוח** לפי התוספתא יוצא שגודלו של בית הפרס הוא מאתיים על מאתיים. וקשה איך זה מתאים עם הברייתא כאן שאומרת ששיעורו בית ד' סאין. והרמב"ם (טומאת מת י' א') כתב שבית הפרס הוא "מאה אמה על מאה אמה ממקום הקבר", ובערוך לנר כתב שמשמעות דבריו היא שמשערים מאה אמה סביבות הקבר ולא לכל רוח. וכתב שהרמב"ם הבין שהברייתא שהגמרא הביאה חולקת על התוספתא, והוא פסק הלכה כמו הברייתא.

**בד"ה אמר – ציון קברות.. דאוקימנא בכהן עומד שם** הגמרא לעיל אמרה שנאמנים על ציון מכיוון שהוא מפורש בפסוק, ולא מכיוון שכהן עומד שם. ועין במהר"ם שכתב שיש ליישב את דברי תוס' בדוחק, ולומר – שהם מכנים את הנאמנות לגבי "לא קברנו" בשם ציון קברות.

**שם ועוד אבית הפרס וכו'** הערוך לנר ביאר, שלמרות שקושיית תוס' הייתה על סככות ופרעות ולא על בית הפרס, מכיוון ששנו אותם יחד במשנה, ובבית הפרס לא מהני "מהלך ע"פ כולה", התנא לא כתב גם שנאמן על סככות ופרעות כשמהלך ע"פ כולה.

1. וכך מבואר גם בתוס' לעיל בדף כ"ב:. [↑](#footnote-ref-1)
2. והביא ראיה לדבריו מהגמרא בחולין דף נ"ה – ששיעורם של מים פושרים בחורף הוא כשל צוננים בקיץ. [↑](#footnote-ref-2)
3. לא ברור לי מה הוא יענה על הברייתא שהוצרכה למעט אבן מנוגעת מטומאת משכב ומושב. ואולי כוונתו לומר – שבפסוק של "הזב" התחדש שבכל התורה אין טומאת משכב ומושב בדבר שאיננו בע"ח. והסיבה שצריך מיעוט נוסף לדם הנדה הוא מכיוון שהוא הוקש לנדה עצמה (וכך משמע קצת בחידושיו כאן עיי"ש). [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיין שם שכתב בזה עוד ביאור. [↑](#footnote-ref-4)
5. זו איננה קושיית תוס' פה, כי תוס' פה הקשו מה התועלת בתקנה, והרי בלאו הכי מת אסור בהנאה, ועד כמה שיעבור על איסור הנאה מהמת יעבור גם על התקנה. ואילו תוס' שם הקשו – מדוע לא נתנו טעם אחר לתקנה. [↑](#footnote-ref-5)
6. בשו"ת הרדב"ז (א' רס"ב) כתב – שגם לשיטתם, חוששים שלאחר שיפשיט את העור כדי לספוד, לא יקבור אותו, וישכח שזה עור אדם, וע"י זה יבוא לעשות ממנו מרדעת. (וביאר שזו הסיבה מדוע נקט לשיטתם "אביו ואמו" ולא "בנו" שמצטער עליו יותר" – מכיוון שבסוף חוששים שיבוא לידי בזיון, והבזיון באביו ואמו גדול יותר). [↑](#footnote-ref-6)
7. והמדפיס טעה והפך את כד' מיל לכדי מיל. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועיין ברשב"א שביאר באופן אחר. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועיי"ש – שביאר את הדרשה באופן אחר. [↑](#footnote-ref-9)
10. מהריטב"א משמע שסיבת ההבדל היא מכיוון שצחצוחי הרוק באים בתערובת. [↑](#footnote-ref-10)
11. מהרש"א כתב שהטעם הוא מכיוון שאין הדם יוצא מפי האמה אלא מפני חולי הגוף. וביאר שזה גם הטעם שלא מנו אותו (בפנ"ע) בכלל המשקים הטמאים – מכיוון שהוא כלול בכלל דם מגפתו. [↑](#footnote-ref-11)
12. וביאר - שאע"פ שתוס' לעיל בדף נ"ד: הקשו מדוע צריך למעט זוב יבש מטומאה ומהיכא תיתי לטמא. קושייתם הייתה דווקא בנוגע לזוב מכיוון שהדרשה של "רר" היא מייתור בפסוק. [↑](#footnote-ref-12)
13. תרץ עוד – שכוונת רש"י במגע היא לאוהל, כמו שר' יוסי בחולין אמר ג"כ שתרווד רקב מטמא במגע, והגמרא העמידה שכוונתו לאוהל. [↑](#footnote-ref-13)
14. עיין בנזיר נ"א: - שאם טחן את המת עד שנעשה רקב אין לו דין רקב, ומשמע שדין רקב נאמר רק באופן שהתורה חדשה, ויתכן שמהטעם הזה לא יהיה דין רקב בבשר יבש. [↑](#footnote-ref-14)
15. בגמרא מבואר ש(לפי ר"ש)לא שייך ששרץ יחזור ללחותו ע"י מים מכיוון ש"אמרטוטי אמרטט", ואולי חכמים חולקים וסוברים ששייכת מציאות שיחזור ללחותו, או שסוברים שלא פלוג רבנן בשרצים (ועיין בתוס' לעיל בדף ג' בד"ה ושרצים שכתבו סברא כזו לגבי כתמים) וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. וכך מבואר גם ברשב"א בתורת הבית ז' ד'. [↑](#footnote-ref-16)
17. והסיק שם שאם אפשר להבחין מצורת הכתם שהוא אחר הכיבוס, לא תתלה שהכתם היה לפניו. והביא בשם הראב"ד – שמשמע מדבריו שהחמיר גם באופן שלא יכול להכיר, כי גם אם לא יכול להכיר בעצמו, אחר יכול להכיר, והסיק שטוב לחוש לדבריו. [↑](#footnote-ref-17)
18. וכ"כ גם רש"י בע"ז (ס"ט) – שהיה מתפרק לחתיכות קטנות. [↑](#footnote-ref-18)
19. במדרש רבה (וירא על הפסוק "וירש זרעך את שער שנאיו") - רבי אומר זו תרמוד, אשריו כל מי שהוא רואה במפלתה של תרמוד שהיתה שותפת בשני חרבנות. והרד"ל שם כתב ש"תרמוד" היא "תדמור" המוזכרת בספר מלכים. [↑](#footnote-ref-19)
20. וצ"ע על רש"י בד"ה זאת אומרת, שפירש שנתערבו בבנות עשרת השבטים, ודבריו לכאורה לא מתאימים עם הגמרא שם. [↑](#footnote-ref-20)
21. גם המחבר בסימן ק"צ פסק כמו לשון התוספתא שכתם לאחר כיבוס מגליד וקודם כיבוס מקדיר. [↑](#footnote-ref-21)
22. וכוונת תוס' לתירוץ שמובא בחידושי הר"ן – שהכותים לא דורשים את הדרשה של "עד שתרגיש בבשרה" [↑](#footnote-ref-22)
23. מבואר בדבריו שדם הנמצא בבדיקה טמא מן התורה ועיין בשו"ת רע"א (ס"ב) שהוכיח שכך היא שיטת רוב הראשונים. [↑](#footnote-ref-23)
24. מסתבר שקודם שגזרו עליהם היו כהנים שהתחתנו איתם. [↑](#footnote-ref-24)
25. טעם הדבר מבואר בתוס' במו"ק (ה:) שאין לנו לחשוש שהגיע המחרישה עד המת. והמאירי כאן כתב, שמסתמא המחרישה ריסקה את המת ולא הותירה ממנו שיעור המטמא באוהל, ואין לחשוש למגע בעצם כשעורה מכיוון שהעצמות טמונות בעפר. והריטב"א במו"ק כתב שמסתמא לא נשארו גם עצמות פחותות משעורה מחמת החרישה. [↑](#footnote-ref-25)
26. עיין סנהדרין מ"ו:. [↑](#footnote-ref-26)
27. אך הקשה מדוע רש"י לא כתב שהכוונה לאיסור סתם יינם גם בלי שהגוי נגע בו. ואולי משמעות לשון "יין נסך", היא שיש חשש שניסכו את היין. [↑](#footnote-ref-27)
28. ראיתי פעם שלעתיד לבוא יחזור להם שם "אדם" וכן יטמאו באוהל. [↑](#footnote-ref-28)
29. נראה שגם הקושיה הקודמת – מדוע לא מטהרים מצד "ספק טומאה ברה"ר", קשה רק לפי מה שפירשו התוס', כי לפי רש"י, לא מטמאים מצד ספק טומאה, אלא מכיוון שחכמים גזרו טומאה על המקום הזה. [↑](#footnote-ref-29)
30. הרמב"ם בפירוש המשנה פירש שלא מאמינים לכותים (לגבי סככות ופרעות) מכיוון שהם סוברים שהאילן והפרעות אינם אוהל, ולשיטתם מה שתחתיהם לא נטמא, ואולי כוונתו לתירוץ הזה של תוס', שמדבור באופן שאין אוהל גמור. [↑](#footnote-ref-30)