סנהדרין ה ח ט - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין

***![](data:image/png;base64...)***

***ציונים ועיונים***

**היו - בודקין**

**דף מ.**

**רש"י ד"ה באיזה יום וכו' אע"פ שאמרו בכך וכך בחדש וכו' -** במה שהוקשה לרש"י בצורך לחקירת יום השבוע לאחר שכבר נחקרו ביום החודש, תמה בחכמ"ש שהרי חקירת יום החודש איננה מביאה להזמה, שיוכלו לומר טעינו בעיבור, ומשום כך בהכרח להוסיף יום השבוע שעי"ז ניתן להזים ביום זה.

ובמהרש"א תירץ שישנם אופנים שמתקיימת החקירה בשלמות ע"י יום החודש, וכגון במעידים על סוף החודש שבזה כבר יודעים ואין טועים בעיבור. ובזה דקדק לשון רש"י שכ' בד"ה בכמה בחדש בעשרים או בעשרים וחמשה, והיינו שאז אפשר להזימם ביום זה. עי"ש עוד. ועי' היטב בחי' ר' יונה.

ובמה שתירץ רש"י שסיבת ההזמה להזכיר לעדי ההזמה , צ"ב דסו"ס מדוע שתפסל העדות ע"י חקירה זו לאחר שכבר אמרו יום החדש, וכה"ק בחי' ר' יונה. אמנם בחהר"ן הביא מרז"ה שכ' (עפי"ד רש"י) דאה"נ אין לפסול העדות כשאינם זוכרים היום.

**מתני' מכירים אתם אותו התרתם בו וכו' -** לפרש"י היינו בכלל הבדיקות, וצ"ב להמבואר במשנתינו שכשאומר בבדיקות איני יודע עידותם קיימת, וד"ז הרי לא יתכן בבדיקות אלו שהם נצרכים לעיקר העדות. ויעוי' בחי' הר"ן שביאר בשם רבינו דוד שודאי דינם כשאר בדיקות רק לגבי זה שאם לא שאלום הבי"ד אין מעכב העדות בהבדל מחקירות שהם לעיכובא. ומה שאין צריכים לברר ד"ז מעיקר העדות (שהיה מותרה והיה הנהרג ישראל) משום דבסתמא הר"ז בכלל עדותם, ורק שנצטוו הבי"ד להוסיף לחקור אף דבר פשוט כזה.

עי"ש עוד שיטות נוספות ובמש"כ חזו"א.

**רש"י ד"ה חקירות אמר אחד איני יודע עידותן בטלה וכו' ובעינן בכולהו שתהא יכול להזימן וכו' -** ד"ז מבואר לקמן בגמ' מ"א ע"ב, והיינו שגלתה תורה דבעינן יכול להזימה אף בצמצום השעה וכמבואר ברש"י פסחים יב. וע"ע בבית הלוי (ח"ג ו. ג ) ויתבאר להלן בעז"ה.

ולכאו' משמעות לשון רש"י דבעינן עדות שיכול להזימה משום שבפרשת עדות בתורה נאמרה מצות הזמה, ובעינן שתהיה העדות ראויה למצוה זו הכתובה אצלה, וכ"כ תוס' במכות ב. . אלא שבקוב"ש פסחים (אות מ"ז) הק' שדבר זה לכאו' תלוי במח' בסוגי' לקמן אם בעינן קרא כדכתיב.

ובפשטות י"ל שדין זה שאתה יכול להזימה נלמד מעצם זה שהצריכה תורה ז' חקירות שעל ידם יוכלו להזימם, שבזה מוכח שהקפידה תורה על עדות הראויה להזמה, וכ"כ בספר משכן העדות (שער ד' פר' א').

ובטעם דין זה שיוכל להזימם כ' רש"י ב"ק עה: שע"י כך יראו העידים מלשקר בעדותם, וכעי"ז ברש"י לעיל יז: ד"ה שני זוממין, וכ"כ בפיה"מ כאן. ועי' מנח"ח תס"ג באריכות.

**מתני' וכמה מוסיפין שנים שנים -** כ' הר"ן לקמן מב. (וכ"מ ברש"י) שהוספת שנים רק בתרי גוני קמאי (י"ב מחייבין י"א מזכין, ובי"א מזכין וי"א מחייבין וא' אומר איני יודע) שבאופנים אלו מתאפשרת הכרעת הזכות והחובה רק ע"י שנים, ובתוספת אחד בלבד אין אפשרות שיזכו עי"ש היטב.

**דף מ' ע"ב**

**גמ' אלא אמר רב יהודה והנה אמת וכו' דל תלת לגז"ש -** צ"ב דהלא נתבאר בגמ' לעיל דילפינן לה בז"ש דהיטב היטב. וצ"ע .

**גמ' והאיכא לאתויי בכמה בשעה הניחא לאביי וכו' -** דברי הגמ' צ"ב וכמשה"ק מהרש"א דהלא עכ"פ יתוסף אפשרות הזמה בזה שאומרים כמה בשעה, שעל אף שאדם טועה מ"מ נעשה הזמן מצומצם יותר. וכ' במרומי שדה (נצי"ב) שיתכן שזוהי כונת רש"י שכ' 'גמגום' (אמנם יעוי' בהגה' הב"ח).

וע"ע במרומי שדה מה שתירץ. ובתומים (ל' סק"ג) יישב באופן אחר (וע"ע באו"ש א' מעדות ד' מש"כ ליישב עפי"ז).

**גמ' אע"ג דלא צריך רמינן עליה כדרבי שמעון ב"א וכו' -** בפשטות מבואר שבכל גוני צריכים לומר יום ושעה וכדו' אף אם קדמו ואמרו אמש היה, דמ"מ מצות התורה שיוסיפו לפרש גם דבר זה, ואם אינם יודעים עדותם בטלה. וכן הביא בחהר"ן למתני' בשם רבינו דוד.

אך שיטת הרז"ה המובא שם שכאשר הקדימו ואמרו 'אמש' אין צריך עוד לפרש יותר, וכל משנ"ת במשנה ז' החקירות כשהם מעצמם לא הזכירו זמן. ופי' הנוב"י (אבהע"ז ע"ב בסתירת ההיתר הראשון בהג"ה) שמ"מ אף לרז"ה מצוה על הבי"ד לשואלם ז' חקירות כדי להטריחם וכסוגיין, ורק שפרט זה שמתבטלת העדות כשאינם יודעים לא שייך כאן שכבר אמרו הזמן המדוייק 'אמש'. (והיינו שביטול העדות כשאומר איני בחקירות לא משום בטול גדין החקירה [שבזה שווה לבדיקה שאינה מבטלת באיני יודע] אלא מחמת חסרון הכללי של א"א להזימה).

**גמ' קיבל עליו התראה -** בגמ' לא הוזכר מקור בתורה לדין זה ופי' הערול"נ (ברש"י ד"ה קיבל עליו) שד"ז מוכרח בסברא, שבלא שקיבל עליו י"ל שמא לא שמע ההתראה, ועדיין אין הבחנה בין שוגג למזיד. ועמש"כ בהגה' מהר"ץ חיות.

**רש"י ד"ה בתוך כדי דיבור: שאם שהה לאחר התראה יותר מכד"ד איכא למימר שכבר שכח התראה -** נקט בזה דברי הגמ' בכתובות לג.. וצ"ב מהיכ"ת לחוש לדבר רחוק בזה ששכח, וביותר שהלא לשאר דיני התורה ודאי שנדון אותו כמזיד, וכגון לגבי עדות שודאי בכל גווני נפסל מדין רשע. עי' בקצות כח, ח דאמנם לכל דיני התורה מוקמינן ליה שיודע ההתראה, ורק דבעונשים חדשה תורה דבעינן הבחנה גמורה שעושה כן במזיד, וכשאינו תוכ"ד אף שפשיטא שזוכר עדיין ההתראה, מ"מ יכול הוא לטעון ששכח (ופשוט שלא מתקבלת טענתו זו, אך מ"מ כבר אינו הבחנה גמורה כמו התראה בשעת מעשה עצמו). עי"ש עוד שעד"ז ביאר מ"ד הסובר שחבר צריך התראה.

**תוד"ה מנין להתראה בחבר קמב"ל וכו' -** עי' רש"ש (כעי"ז עי' חמרא וחיי) שהעיר דמפרש"י משמע דלא כתוס' זה, שפירש הגמ' דלא נצרך פרשת התראה לכרת משום דקמי שמיא גליא אם שוגג או מזיד, ואם כתוס' דעסקינן בהתראת חבר הלא בין כך נודע לנו שמזיד הוא ורק שחדשה תורה שנענש רק ע"י התראה, וא"כ שפיר שייך ד"ז אף לעונש כרת, עי"ש. (ולכאו' יש לדון בזה לפימש"כ הקצות כח, ח הנז"ל שגם בחכם ענין ההתראה להבחין באופן יותר ברור בהזדה).

**דף מא.**

**תוד"ה ואי כתיב וכו' ולעיל משמע דבעינן התראה -** כוונתם להוכיח מגמ' לעיל מ: בצריכותא דגמ' עדים זוממין להנך תרתי (עיר הנדחת וע"ז) ל"ד שכן צריכים התראה.

והק' בחמרא וחיי (והובא במהר"ץ חיות כאן) דהלא למשנ"ת בתוס' לעיל בסוגיין עסקינן בהתראה לחבר דגזה"כ דבעינן התראה, ואילו בסוגי' דלעיל י"ל דקאי רק על התראה דעלמא להבחין בין שוגג למזיד.

**גמ' באשה חבירה ואליבא דר' יוסי בר"י -** יעוי' היטב תוס' לעיל ט: ד"ה עדי האב, דאה"נ מצי לאוקמי באופן שידעו שחבירה היא וחבר א"צ התראה, ועמש"כ כאן בחמרא וחיי.

**תוד"ה באשה חבירה -** מתירוצם הראשון דס"ל שאף חכם יתיר עצמו למיתה, מוכח שדין יתיר עצמו אינו חלק מההתראה, ולכן אף שכבר ודאי יודע חיוב המיתה, מ"מ צריך שיאמר כן בפיו מגזה"כ. ולכאו' בזה נחלק תירוץ שני דתוס' שחבר כאילו התיר עצמו היינו כמו דנחשב למותרה בעיקר ההתראה. (עי' הגה' מהר"ץ חיות ור' אליעזר משה הורביץ ובאבי-עזרי יב, ב).

**דף מ"א ע"ב**

**תוד"ה כמאן כר' עקיבא וכו' אמר איני יודע כנמצא אחד מהם קרוב או פסול וכו' -** משיטת תוס' דבהעדר חקירות נחשב "כפסול" עד כדי שפוסל כל העדות כולה, הוכיח בדברי יחזקאל (כז, כג) שס"ל לתוס' שאין החקירות מגוף העדות עצמה, שהרי אם חקירות מעצם העדות נמצא שכשאומר איני יודע לא נחשב לעד כלל שהרי לא גמר עדותו. עיי"ש עוד. [ויל"ע מדברי תוס' לקמן ד"ה שזה וביותר בפסחים יב. דעולה מדבריהם שאף קודם גמר החקירות א"א לחזור מחקירה שכבר נחקרה מדין חוזר ומגיד, ובפשטות מוכח דנחשב לעדות ששייך בזה חוזו"מ. וי"ל דאף שאכן גם חקירות נחשב לעדות, אך כעדות בפנ"ע ולא כהמשך וחלק מעצם עדות גוף הדבר. עי' מש"כ בזה דברי יחזקאל שם].

ויעוי' היטב במאירי בסוגיין שפי' באופן מחודש שבזה גופה דנה הגמ' שאי"ז שייך לנדון נמצא קאו"פ ומשום שאין עדותו נחשבת לעדות בלא החקירות, עי"ש.

**תוד"ה שזה יודע בעיבורו של חודש וי"ל דאם איתא דלא אזלינן בתר רובא הו"ל כחוזר ומגיד -** הנה ברור שרוב זה דטעו אין הכונה שבדרך כלל כך קורין רוב העולם שבכל פעם (מחמת עיבור) לב' קורין ג' (שהרי בכה"ג היה בדין שכך הוא יתפרש דיבורם של כל א' מן העולם, שהרי רק מיעוט אינם טועים). אך הכונה דאצל הרוב שייכת טעות זו לקרות, אך ודאי שלא בהכרח שכך קורה בכל פעם.

ומש"כ התוס' שלולי דאזלינן בתר רובא היה נחשב כחוזר ומגיד היינו דכיון שיש להסתפק אם הוא מאלו שעלולים לטעות הרי"ז ספק עדות מוכחשת, ורק משום דאזלינן בתר רובא תולים בפשיטות שהוא מאלו העלולים לטעות ושפיר לתאריך ב' בחדש קראו ג'.

**גמ' עד כמה מברכין על החדש וכו' -** לשון הר"מ (י' מברכות י"ז) ואם לא ברך עליו לילה הראשון יש לו לברך עליו עד ששה עשר יום וכו'. ופי' רבינו מנוח שם שבתחילה חייב לברך תכף שרואה אותה בתחילת החדש אבל אם שכח ולא ברך בשעת חידושה יכול לברך עד ט"ו, עי"ש עוד.

**דף מב.**

**גמ' וליברך הטוב והמטיב -** רש"י פירש שהקו' דוקא לר' יהודה שגם לאחר כלות הזמן דקידוש לבנה עכ"פ יברך הטוב והמטיב, וכ' מהרש"ל בחכמת שלמה דיל"פ שהקו' לכו"ע שלבר מברכת מחדש חדשים יוסיף הטוה"מ שב' ענינים הם ד'מחדש חדשים' על עצם חידוש הלבנה, והטוה"מ על הנאת האדם מאורה ועי"ש במהרש"א שקיים פרש"י שגם מחדש חדשים מתייחסת להנאת האדם.

[וביה"ל הביא נידון הפוסקים גבי סומא אם מברך ברכה זו אף שאינו רואה הלבנה, דסו"ס ע"י אורה גם הוא נהנה שאחרים מוליכים אותו. ועע"ש נדון הפוסקים אם יכול לברך אחר שנתכסתה לבנה תוכ"ד, דשמא דומה לברכה אחר אחרונה אחר שיעור עיכול שכבר כלתה ההנאה. ואכמ"ל].

**גמ' להקביל פני אביהם -** בביאור הדבר יעוי' בביה"ל תכ"ו, ב (ד"ה ומברך מעומד) ועי' רבינו מנוח (פר' י' הל' י"ז) שזהו גם ענין של עדות ולכן צריך מעומד.

ומאה"ט כ' הרמ"א תכ"ו ד' אין מקדשין תחת הגג, והיינו שכך יוצאים לקראת מלכים עי"ש במ"ב.

**גמ' מרימר ומר זוטרא מכתפי אהדדי ומברכי -** מהרש"ל מחק תיבת אהדדי והיינו דהמכוון שרכב ע"ג אדם אחר [והטעם כמש"כ רבינו מנוח שם שע"י כך יכל לראות הלבנה עי"ש עוד] אמנם להגורסים אהדדי הכונה שמתוך זקנתם הוצרכו לסמוך ע"ג אחרים. וכ' בתורת חיים (צויין בגי' רעק"א לשו"ע) שנפ"מ מזה אם שרי עכ"פ בדיעבד לסמוך, שבכה"ת סמיכה כישיבה שלהגירסא השניה מוכח דשרי בקידוש לבנה בדיעבד.

**גמ' האי נשי דידן נמי מברכי -** מכאן הק' המג"א (תכו, א) על השל"ה שכ' דקידוש לבנה אין נשים מברכות דהוא מ"ע שהז"ג [ואין מקיימות מ"ע שהז"ג זה עי"ש] דמלשון הגמ' מ' דמברכות.

ובהגה' חכמת שלמה בשו"ע שם תמה מדוע נחשב כלל למ"ע שהז"ג, דמה שאין מברכים בסוף החודש היינו שאין כבר על מה לברך, ואין הברכה מצ"ע תלוייה בזמן כלל, עי"ש ודו"ק.

**תוד"ה העוסקים אבל דיני ממונות לא -** בטעם החילוק ששתוי כשר לדיני ממונות, כ' התומים (ז' סק"ו) די"ל דמכיון שדיני ממונות בג' ואם א' מהם טועה מחמת שיכרותו אחרים יתקנוהו, ומשא"כ בהוראת איסור והיתר. עי"ש עוד.

**גמ' לא ראו מאי וכו' ולפטריה מעיקרא וכו' -** בביאור מהלך הגמ' עי' מש"כ בשי' הגר"ד פוברסקי.

**בן - סורר**

**דף ס"ח ע"ב**

**גמ' קטן מנלן ופטור וכו' ותו היכא וכו' -** יעוי' בחהר"ן שפירש שבשאלה ראשונה דנה הגמ' שלא בא לכלל מצוות ומשו"ז לא חייבו הכתוב חיוב של עצמו, אך עדיין היה מקום להענישו למען ישמעו אחרים ויראו וע"ז מק' גמ' דלא אשכחן דחייב רחמנא את הקטן. ובס' סנהדרי קטנה פירש דכונת הגמ' להוסיף דאף את"ל דמצינו שאסר הכתוב את הקטנים, מ"מ עדיין מהיכ"ת דיעניש הכתוב את הקטן שנחשב כשוטה (עי' נדה מז: דאף אם ממילא סמוך לאיש דאו' אינו נענש עליו הקטן).

**גמ' וכיון דע"ש סופו נהרג אפי' קטן נמי -** בביאור ס"ד דגמ' דאף הקטן יענש ביאר הגר"ח (ו' מגירושין ט') שאי"ז בגדר חיוב מיתה שנתחייב בו הקטן כשאר חייבי מיתות, אלא שחיוב חל על הבי"ד להורגו (עי"ש מה שפירש עוד עפי"ז).

אמנם כל זה לס"ד דגמ' שגם הקטן נעשה בסו"מ, אך למסקנת הסוגי' שרק גדול נעשה בסו"מ, בפשטות זהו גדר עונש ככל ענשי תורה על מעשיו (ורק שהחמירה תורה יותר במעשיו משום סופו). וכ"מ בלשון הגר"ח שם, ודו"ק.

**גמ' אמר קרא כי יהיה לאיש וכו' -** צ"ב דלכאו' במשנה שנינו סברא דאינו בר עונשין. יעוי' בחי' ר' יונה שפירש דסברת המשנה מלמדת כיצד לדרוש הפסוק, שמכיון דקטן לאו בר עונשין קשה לומר דחייבה התורה את הקטן, ועדיף לדרוש הפסוק על גדול הסמוך לגבורתו [ואך לס"ד דגמ' שלא למדה פסוק זה על גדול כלל, ורק על קטן היינו נדחקים שמכיון שע"ש סופו שייך דין זה בקטן (וכמו שנת"ל שזהו בגדר סילוק הרע ולא עונש כמשנת"ל מהגר"ח), אך למסקנא דשייך להדרש על גדול יותר מיג"ש ודאי עדיפה דרשא זו לידרש רק עליו ולא בקטן].

והיינו לדרכו של הגר"ח שנת"ל שסברת המשנה היא ללמוד את הכתוב שמעניש את הבסו"מ ובגדול, ולא בקטן על אף שאינו בעונש, דסו"ס דבר זה מחודש.

**תוד"ה קטן -** יסודות בדיני הקנינים שנתחדשו בתוס'.

**א.** ע"י דעת אחרת מקנה זוכה הקטן מדאו' (כשהגיע עכ"פ לצרור וזורקו וכו'). ובגדר הדברים נשנו בזה ב' מהלכים. **א.** יעוי' בקצות רלה, ד דהמקנה עושה את הדעת לקנין מדין זכין (והמכוון דאמנם מעשה הקנין נעשה ע"י הקטן, שלזה הלא בעינן שיגיע לכלל צרור וזורקו, ואך שהגמ"ד לחלות הקנין נצרך לדעת המקנה במקומו, ועצם זה שעומד במקומו של הקטן הוא מכח פרשת "זכין" שנתחדש בה שאפשר לפעול לחבירו בלא שנתמנה לשלוחו) וע"ע בקצות סי' ער"ה ד'. **ב.** מהלך נוסף פי' הגרש"ש (שער"י ז, יב ד"ה ואין להקשות ובהרחבה הובא בשי' הגרש"ר קידושין דף נב:) דבכל קנין דעלמא ישנם ב' אופנים בחלות הקנין, דיש אפשרות שהמקנה הוא הפועל את חלות הקנין (באמצעות מעשה קנין שעושה הקונה), וישנה אפשרות של קנין מצד הקונה. ודעת אחרת מקנה מכלל כח המקנה לפעול את הקנין.

**ב.** עפי"ז הוסיפו לחדש שיכולים הקטנים גם לזכות לאחרים, וכמו שפירשו בגיטין (סד:) מטעם דאיתיה בדנפשיה עי"ש. נמצא א"כ דכל דבר ששייך בו הקטן נעשה עליו שליח. ומטעם זה יכול קטן המופלא סמוך לאיש ששייך בתרומה להעשות שליח לתרומה (עי"ש מהרש"א גיטין סה.) [אמנם לשיטת רש"י (ב"מ י:) דיליף למעט קטן משליחות מקרא ד"איש" פשוט שבכל דבר אינו נעשה שליח].

ויש לדון בזה, דמכיון שכל אפשרותם רק ע"י דעת אחרת אי"ז נחשב לאיתיה בדנפשיה, עי' בגר"ח פ"ד מזכי' הל' ו' שביאר בזה דעת החולקים.

**ג.** חידשו דע"י חיוב שכר טרחו נעשה השכר שלו מדאו'. ומזה הוכיח הקצות רמג, ד דאפשר ליתן לכהן קטן מתנ"כ (עפי"מ שייסד שם שגדר נתינת מתנ"כ שכר על עבודתם). ועי' או"ש [י"ז מגזילה י"ג] שדימה דין זה למה שדן אם קטן זוכה ע"י עבדו, שהיות וכך הוא דין תורה שזוכה ע"י עבדו שייך אף בקטן דומיא דמה שחידשו התוס' שזוכה בשכ"ט. וגדר הדבר שמכיון שכך הוא דין חיובו, הרי הוא זוכה ממילא בלא מעשה קנין.

ועיין בנתיבות (שד"מ) שכ' דבע"ח שייחד מעות לפרעון ונתרצה המלוה, נעשה הממון לשלו [וא"כ לאו דוקא בשכר טרחה נעשה שלו אלא בכל חוב שהוא].

**שם וא"ת היאך מדקדק בגיטין דזוכה לאחרים מדפודה מע"ש לאחרים וכו' -** צ"ב מכיון שמחלל הקטן על מעות של עצמו איזה ענין זכיה יש בחילול זה. ובגר"ח פ"ד מזכיה הל' ו', עמד בזה ועיי"ש שייסד דעיקר דין חילול צריך להעשות ע"י הבעלים דוקא (וכדמוכח שצריך שיהיו פירות המע"ש ברשותו), וכל שאחר עושה בהכרח עושה רק מדעת הבעלים ורשותם (והיינו שפועל בעשייתו זו במקום הבעלים [ולא בשליחותם] ודבר זה שייך להנלמד מפרשת זכין שיכול האחד לפעול עבור חבירו בלא מינוי לשליחות). עיי"ש עוד בגר"ח.

**שם אלא כיון דזכייתו וידו באין באחד שאני וכו' -** צ"ב בשייכות סברא זו דזכייתו וידו באין כאחד (שלכאו' הסברא דקי"ל בגיטו וידו אינה שייכת כאן, ועי"ש ריטב"א בכתובות וצ"ת).

ועיין בקוב"ש כתובות (אות ל"ב) וכן מבואר בקצרה ברעק"א בשבת (דף קו. במערכה אות כ"א עי"ש מש"כ עפי"ז) דבהכרח דנים הזכיה לפי תוצאתיה ומכיון שהזוכה יהיה ישראל שפיר שייך בזה דין זכיה.

**עוד שם אבל קטן אי לית ליה זכיה מדאו' ודאי קשה היאך נתגייר -** בעיקר מה דס"ל לתוס' בקושייתם דכח הבי"ד מדין זכין דקנינים צ"ב, ועיין בקוב"ש כתובות (אות ל"ג) דהוכיח מזה דס"ל לתוס' בקושייתם שגדר הבי"ד בגירות לא רק כעין עדי קידושין אלא שבי"ד עושים את חלות הגירות.

**שם וי"ל כגון שנתגיירה אמו כשהיא מעוברת -** צ"ב דלמ"ד עובר לאו ירך אמו נמצא שעדיין צריך למעשה גירות בעובר עצמו, והדרא קו' שא"א לזכות לו (עי' בית יעקב בכתובות דמאה"ט פי' דאתיא סוגיין למ"ד דירך אמו). וביאר הרעק"א בכתובות דמגו דמהני טבילה לאמו מהניא נמי לעובר [וכבר תמה הגרש"ש שם בענין מגו זה עי"ש, ולכאו' כונתו דאף שנחשב כ"אישיות" נפרדת וחל בו דין יהודי בפנ"ע ולא כחלק מאמו, מ"מ גירות שניהם ע"י מעשה טבילה אחד שהרי סו"ס מחוברים הם לחיות אחת, וכעי"ז כ' בקה"י שם סי' י"ג, ולכן ע"י שמוגדרת הטבילת כמעשה גירות לאמו שוב מהני מעשה גירות זה גם לעובר. וע"ע בחי' הגרש"ר לכתובות].

**שם ונראה דזכיה דגירות לא דמי לשאר זכיות וכו' אלא הוא זוכה בעצמו וכו' -** בתירוצם חוזרים בהם וסוברים שאין הבי"ד פועלים הגירות מכח זכייה, וצ"ב דסו"ס כיצד הקטן יכול לזכות בעצמו כשאין לו דעת לקנינים ושאר חלויות. ולכאו' לפי דרך הקוב"ש הנ"ל שנדון התוס' על עצם מעשה הטבילה שנחשב לגירות ע"י הבי"ד, ס"ל לתוס' בתירוצם שנחשבת הטבילה לגירות בלא כח הבי"ד ומצד עצמה נחשבת לגירות,כל שזוהי מטרת הטבילה, אך עדיין קטן שיטבול ע"ד עצמו לא יחשב כלל למעשה גירות שאין זו דעת מספיקה להגדיר את תכלית הטבילה, ולזה צריכים הבי"ד המטבילים אותו להיות לדעתם שעל דעת קבלת יהדות הוא, וממילא אחרי שזאת מטרת הטבילה נחשב למעשה גירות (היינו שאי"ז חלות שמחילים על הטבילה להחשב כגירות, אלא רק שדעתם שטבילה זו לצורך יהדות וממילא מוגדרת הטבילה כן מצד עצמה) ושפיר ע"י עצם מעשיו בטבילתו מתגייר ולא מכחם של בי"ד, ושפיר גם קטן יכול לעשות דבר זה, שאין הגירות חלה ע"י מי שהוא המחיל חלות זו, אלא חל ממילא כתוצאה מהטבילה (וע"ע אביעזרי פ"י ממלכים).

ובעיקר שייכות הבי"ד וכוונתם בטבילתו עי' בבית יעקב כתובות שם ובחי' הגרש"ש (כתובות סי' י"ג ובארוכה בקונ' השליחות סי' כ"ה) עפימשנ"ת דעיקר הכונה הקובעת בטבילה היא של "המטביל" ולאו דוקא של "הטובל" וכעין שמצינו בטבילת כלים שדעת המטביל היא הקובעת, ובגדר זה נחשבים הבי"ד בהטבלת הקטנים.

**שם ואע"ג דאמרינן בכתובות הגדילו יכולין למחות וכו' -** ביאור דבריהם (עפי"ד הגרב"ד בברכ"ש קידושין ט"ו ושי' הגרב"ד כתובות יא) דהבינו תוס' דהמחאה היא ביחס לקבלת המצוות, והוקשה להם דמכיון שנתבאר שהקטן פועל בעצמו את מעשה הגרות, א"כ ממנ"פ אם קבלת מצוות מעצם מעשה הגירות הכיצד נעשה בכלל מעשה הגרות מעיקרא, ואם נימא שמכיון דבשעת מעשה לא שייך ענין קבלת מצוות אצל קטן ומשו"ז אי"ז מעכב במעשה הגרות מה תועיל מחאתם לכשיגדילו. ובזה תירצו תוס' דהקבלת מצוות דלאח"כ מועילה למפרע למעשה גירושין בקטנותם ומשום שאין קבלת המצוות מעצם מעשה הגרות, ורק תנאי בגירות, ותנאי זה מועיל לכשקבל עליו מצוות ע"י ששותק בעת גדלותו.

**דף סט.**

**תוד"ה בידוע -** במש"כ שבדורות הראשונים שהיו ממהרים וכו' היה זמן גדלותם מקודם, עיין במהרש"א שלדעת רב חסדא הסובר שקטן מוליד, שוה זמן גדלותו בדורות הראשונים לזמנינו בן יג"ש. (והיינו שס"ל לר"ח שלא דנים הגדלות לפי ההתפתחות וכמו שבזה"ז אף שהוליד נחשב לקטן כן בדורות ההם, על אף שכך היה בדרך כלל) ועי"ש שבזה ביאר סיום דברי התוס'.

**שם בתוס' -** שיטת התוס' בכמה מקומות (עי' נדה מו:) שעיקר הקובע לגדלות הוא סימנים בלבד, ומה שתלוי בשנים שכשיבואו בסימנים קודם יג"ש נחשב לשומה בעלמא ולא לסימן. (הרחיב בזה בכתבי הגרי"ז תמורה ב: ועי' בגר"ח פ"ב מאישות) ובזה מבואר היטב שיטתם כאן שבדורות הקודמים שדרכם שהקדימו להביא סימנים, וא"כ לא מסתבר ששומה הם, ונחשבים בזה לגדולים אף בלא שנים.

אמנם דעת הר"מ שבעינן לתרוייהו שנים וסימנים (וכמש"כ הגר"ח שם) ויל"ע אם גם לדעתו נימא שהקדימה גדלותם.

ובתשובות הרא"ש כלל ט"ז כתב שבן י"ג שנה לגדלות מכלל שיעורים שנתנו הלכה למשה בסיני, ולכאו' פשוט שאין לומר שהקדימה גדלות הראשונים קודם הזמן.

**גמ' ובדיני נפשות מי אזלינן בתר רובא התורה אמרה ושפטו העדה והצילו העדה -** הק' הר"ן דסוגי' ערוכה היא בחולין דף יא: דילפינן דאזלינן בתר רוב שמאה"ט לא חיישינן ברוצח שמא טריפה הרג, ומהו א"כ נדון סוגיין. ותירץ דהן אמנם כך הוא בהכרח הדין לילך בתר רוב שהרי אל"כ אין קיום והיכ"ת לפרשת רוצח, אך בכגון נד"ד שלא מתבטל עי"ז עיקר פר' בסו"מ שפיר י"ל שאחרי ב' חדשים ושליש נתייחס כספק אם ראוי לקראתו אב [והיינו שאף שכך הוא הדין לילך בתר רוב אף בד"נ וכפי המוכרח בסוגי' דחולין, אך מדין והצילו העדה נקל בכל מקום שניתן להקל דו"ק היטב בלשונו].

ביאור נוסף כ' ר"ש איגר (בתשו' רעק"א קמא סו"ס ק"ז) דבחולין ילפינן לגדר העבירה עצמה דכל שעפ"י רוב חייב עליו באופן זה חייבה תורה (כמו ברוצח שאף אם כלפי שמיא טרפה הרג, מ"מ בהכרח בהכי חייבה תורה) אך בנד"ד דלא עסקינן משום גוף העבירה עצמה, ואך לפוטרו מצד תנאֵי העבירה כמו בנד"ד לקרותו אב, בכגון זה לא ילפינן התם שגם בזה ניזיל בתר רובא, ולזה ילפינן בסוגיין מעדים הטועים שגם בפרטים שאינם מעצם צורת העבירה אזלינן בתר רובא. עי"ש עוד.

ובעיקר נדון רוב בנפשות פירש בשמעתתא (ד, ח) פשט מחודש דלעולם אין להקל בנפשות אחר הרוב, ואך מכיון שכבר הוחזק קודם לכן רוב נשים לט' ילדן, שוב מועיל להעניש לפי"ז ואף בדיני נפשות, וכבשאר איסורים שנתחזקו ע"י ע"א שלוקים עליהם. (ועי' שער"י ג, א ובאבי עזרי ט"ו מאיסו"ב כ"ז).

**עוד שם -** הק' באבי עזרי (ט"ו מאיסו"ב כ"ז) שהרי אין כאן נדון מסויים של ספק שנכריע בו כהרוב, שהרי הנדון הוא אם ראוי ושייך לקרותו אב ומה שייך בזה הכרעת רוב שהרי עכ"פ קיימת אפשרות שיהיה העובר ניכר קודם ג' חדשים, ועי"ז יחשב לאב.

וביאר שבהכרח נדון הסוגי' לעיקר פירוש המקרא "בן" לאיזה בן כוונת התורה, שבזה מסתבר לפרש הפסוק לפי הרוב, וע"ז מק' הגמ' דמוהצילו העדה נפרש הפסוק להקל עליו אף לפי המיעוט, עי"ש עוד בביאור מהלך הסוגי'. [והוסיף עוד שלפי"ז יתכן שאף אם בפועל תמצא אשתו שניכר עוברה בתוך הזמן, מ"מ יש לו דין בסו"מ, שהרי סו"ס כוונת התורה גם לגיל זה. אמנם יעוי' ביד רמ"ה שכ' להדיה שבכה"ג אכן לא יחשב לבן סורר].

**דף ע' ע"ב**

**גמ' אכל מע"ש בירושלים כיון דכי אורחיה הוא קאכיל ליה לא ממשיך -** דעת הרמב"ן בסהמ"צ (במ"ע שהשמיט הר"מ א') שיש מ"ע לאכול מע"ש בירושלים, וצ"ב א"כ דתיפו"ל שלא נעשה בן סורר בזה משום אכילת מצוה. אלא שבר"מ (ז' מממרים ב') כלל המע"ש בכלל אכילות מצוה. אך כבר כ' הלח"מ דהעיקר כמש"כ בגמ', ומשום שכל המצוה לאכול רק לבעלים.

**גמ' הא טהורין נעשה בסו"מ כי תנן מתני' להשלים -** ופרש"י להשלים בכזית ודייק הערול"נ דרק בזה נחשב שאינו שומע בקולו של מקום, ואף שגם חצי שיעור אסור, מ"מ עסקינן השתא באיסור תורה, ובחצי שיעור ישנה מחלוקת אם אסורה מן התורה.

**רש"י ד"ה תנחומי אבלים דאע"ג דתקנתא דרבנן בעלמא הוא -** וכ"ה לשון הר"מ שהיא מצוה מדבריהם (וכן מבואר בסהמ"צ שרש א') והובא בס' הליקוטים שמקור דבריו מסוגיין. אך עי' לשון הר"מ פי"ד מאבל שכ' מ"ע של דבריהם לבקר חולים ולנחם אבלים וכו' אע"פ שכל מצוות אלו מדבריהם הרי הן בכלל ואהבת לרעך כמוך וכו' עכ"ל. (ולכאו' משמע שכשעושה כן עכ"פ מקיים מצוה מן התורה, וצ"ב מר"מ הנ"ל ועמד בכעי"ז הפמ"ג או"ח ע"ב סק"ד).

**דף עא.**

**מתני' גנב משל אביו וכו' -** במקור הלכה זו שצריך דוקא באופן של גניבה יעוי' יד רמה שכ' ב' טעמים א' מסברא שעי"ז חיישינן לסופו ב' דאל"ה כיצד מלקין אותו, ורק משום הזהרת גניבה לוקה, שחדשה תורה בזה שלוקה אף שניתן לתשלומין (עי"ש עוד ובמה שהעירו מסתירת דבריו מדף סג.). וע"ע לקמן עא:.

**גמ' מסעודה המוכנת לאביו ולאמו וכו' מדמי סעודה וברש"י -** במה שפרש רש"י שהיו המעות מוכנים וכו' הק' ביד רמה דנהי שחייב במזונתיה כמו שפרש"י אך מהיכ"ת שדוקא סעודה זו ומעות אלו יחשבו לשלה בלא שקנתה אותם, עי"ש. ובדעת רש"י י"ל עפמש"כ הנתיבות (שד"מ) והו"ד לעיל ריש פרקין דלווה המייחד מעות לפרעון הרי המעות נעשו לקנינו של מלוה. (ואמנם יל"ע אם דין זה שייך לכאן לפמש"כ בקוב"ש כתובות רכ, שא דגדר חיובי מזונות לאשתו אינו בגדר חיובי ממון. וי"ל).

**מתני' עד שיהיו שניהם רוצים -** ז"ל המאירי שלא מסרה תורה בחינת תכליתו לשקול דעתו של אחד מהם, אלא לשניהם, וכל ששניהם מסכימים בכך אין ספק בהחלטתו.

**גמ' לא היה ולא עתיד להיות ולמה נכתב דרוש וקבל שכר -** ידועה קו' המיוחסת לגר"י מסלנט ז"ל וכי בלא זה לא היה מה לדרוש שהוצרכה תורה להוסיף הפרשה, ותירץ שעי"ז שכתבה תורה פרשה שאיננה מעשית בפועל, מזה למדנו שמלבד מה שיש ללמוד תורה בכדי לדעת המעשה, יש בלימוד עיקר בפנ"ע כמטרה ולא רק כאמצעי לידיעת המעשה, ונמצא דכל התורה כולה בגדר של דרוש וקבל שכר. עכ"ד.

אמנם בהקדמת הקרית ספר סוף פר' ז' וכעי"ז בהקדמת ספר באר שבע, פירשו באופן אחר עפי"מ שחידשו שהלומד בתורה מצוה מסויימת הרי"ז מקיים בלמודו עצם המצוה שאותה לומד, וזהו הכונה דרוש וקבל שכר היינו בדרישה עצמה תקבל שכר על העשייה.

**גמ' וכיון דאי איכא מזוזה אי אפשר -** הק' בתו"ח שיהיה מותר לשורפה מדין עדל"ת, עי' בגר"י פערלא בפי' לרס"ג (צויין בס' מרגליות הים) שתי' עפי"מ שהוכיח שהמוחק את השם מלבד לאו דלא תעשון עובר גם בעשה דאת ד' אלוקיך תירא, ואין עשה דוחה ל"ת ועשה.

**רש"י ד"ה מתרין בו לאו משום התראה גמורה וכו' -** דברי רש"י צ"ב וכמו שהק' ביד רמה, עי"ש.

ובעיקר שיטת רש"י יעוי' בערול"נ דפשיט"ל דבעינן ב' התראות שחוץ מהתראת אביו ואמו בעינן התראה לעונש וככל ענשי התורה. אמנם בחזו"א (ב"ק יט, ח ובליקוטים כאן) נקט דלרש"י א"צ התראה שאי"ז מלקות על עבירה, ורק להזהירו שלא יעשה כן. (וע"ע לקמן עמ' ב' משנ"ת בזה).

**שם אלא מוכיחין אותו דבעינן ויסרו אותו -** הק' ביד רמה כיצד ניתן ללמוד מויסרו לתוכחה והלא בגמ' לקמן דרשינן לפסוק זה למלקות. ובגור אריה (עה"ת למהר"ל פר' כי תצא) יישב שבהכרח כונת התורה לתוכחה שהרי המשך הפסוק 'ולא ישמע אליהם' ומבואר שענין ה'ויסרו' שייך לתוכחה שצריך לשומעה, ועדיין דורשת הגמ' שפיר אף למלקות מדאפקיה קרא בלשון זה שמשמעותו בכל מקום למלקות.

**דף ע"א ע"ב**

**גמ' אמר אביי ה"ק מתרין בו בפני שנים ומלקין אותו בפני שלשה -** יעוי' במהרש"א שכ' שלשון זה אינו חיסורי מחסרא במשנה, ומאה"ט העתיק רש"י עה"ת המשנה כצורתה עיש"ה.

וכוונתו דגם המשנה כפשטה מתפרשת דמתרין בפני ג', ומשום שגם המלקות נחשב למתרין בו. והיינו דרש"י לשיטתו במשנה דהאי התראה אינה אלא "מחאה" ונמצא א"כ דלמלקות אלו אין התראה כלל (לשי' רש"י), ובהכרח שאין המלקות בתורת עונש כשאר מלקיות אלא כחלק מהתוכחה, עי' בזה בחזו"א ובאו"ש פ"ז הל' א' (ויתכן שגם לשי' הר"מ הנז"ל דבעינן גם התראה, מ"מ המלקות משמשים לב' דברים לעונש על לאו דלא תאכלו על הדם [כלעיל סג.] ולתוכחה. אלא שבמנח"ח (מ' רמ"ח, יט) כ' דאף באופן שלא הלקוהו כלל ובכגון שברח שייך בו דין מיתה לכשימצא, ומוכרח דס"ל שלקות אלו אינם אלא עונש בלבד).

**מתני' ברש"י ד"ה ואם משנגמר דינו בררו וכו' ושוב אין לנו לחפש בזכותו -** משמעות לשון רש"י דיסוד דין אישתני דינו מהדין הכללי שנלמד מוהצילו העדה. עי' בזה יד רמה ובערול"נ.

**גמ' נשתנה דינו ונשתנית מיתתו -** יעוי' יד רמ"ה במתני' שפירש כלל זה דאישתני דינו וז"ל: דבעינא מעשה וגמר דין בחד חיובא וליכא, דכל כמה דלא נגמר דינו לא גמר חיוביה, והו"ל כמאן דעבד מקצת קודם הקפת זקן ומקצת לאחר הקפת זקן, עכ"ל. עי"ש עוד בביאור החולק.

ולכאו' כונתו במה שכ' כאילו עביד חלק מן החיוב בשעה שפטור, היינו שאין גדר הבי"ד רק לברר את מה שאירע בעבר והנפ"מ שלו לחוטא, אלא שבי"ד דנים החוטא - הנידון ומייחסים אליו בשעת הדין את מעשיו, וכל שכבר מופקע השתא מפרשת האיסור, א"א לייחס אליו עבירה זו ולחייבו, דכמשנ"ת דנים אותו השתא על עבירה שעבר. ונחשב כמי שעשה חלק מעבירה המחייבת בשעת פטורו דהשתא איננו מעשה המחייב כלל. ועיין.

**גמ' ורש"י שאני הכא דאילו עביד השתא לאו בר קטלא הוא -** ופרש"י שאין ללמוד מזה פטור לב"נ שבירך שעכ"פ לא יענש כדהשתא. מבואר מזה דלולי דין ר' חנינא קס"ד להענישו כדהשתא, וכן דייק בדעתו בחי' ר' יונה. אמנם צ"ב דהלא א"כ מאי קס"ד ללמוד ממשנתינו דין זה, דפשיטא שעיקר פטורו מעונש דהשתא ל"ש במתני'. ועוד צ"ב דבשלהי סוגיין נתבאר שלדעת ר' יוחנן לא ס"ל לדין אשתני והעונש כדמעיקרא, וצ"ע (וכה"ק בס' סנהדרי קטנה). עי' בזה בהרחבה בשיעורי ר' דוד (אות ס"ד).

אמנם ביד רמה פי' באופן אחר שתירוץ הגמ' לחלק דאם שאמנם למדנו פטור באשתני דינא, אך כ"ז כשהשתא דינו ליפטר לגמרי שזהו נחשב לשינוי הדין, אך כשמשתנה דינו ממיתה למיתה אי"ז שינוי כלל וישאר דינו כדמעיקרא. עי"ש.

**גמ' סרחה ואח"כ בגרה תידון בחנק וכו' -** צ"ב בשייכות דין זה לסוגיין שהרי כל נדון דאישתני דינא שייך היכן שהשתא מופקע החוטא מחטא זה, וכמו בסו"מ שהגדיל וב"נ שנתגייר. אך לכאו' בוגרת זו מה שאיננה בחיוב סקילה דמעיקרא משום שאין לה היכי תמצי לזנות דנערה, ובכה"ג לכאו' עדיין שייך לדונה לחיוב סקילה. (עי' בזה לקמן ממה שהובא מהגר"ח).

וביאר בחי' ר' שלמה (כתובות סוס"י י"א) שבאמת אין שינוי הדין מחמת שינוי ההיכ"ת בלבד, וכדמוכח בגמ' כתובות מט. שדנה (עי' שם בתוס') דאף מי שנכנסה לחופה ושוב נתאלמנה ונתארסה, חיובה כדין זנות דנשואה, ומבואר בזה דנישואין ובגרות הם מגדרי הגברא החוטא שנעשית לאיש אחר ולכן חיובה משתנה.

**עוד בסוגי' דאישתני דינו -** יעוי' בגר"ח הל' ממרים שהוכיח שלגבי מלקות דבסו"מ (הנלמד מהזהרת לא תאכלו על הדם לעיל (סג.) לא נימא פטור זה דאשתני דינא (ובכגון שברח קודם שלקה ושוב הגדיל). וביאר ד"ז מכמה אנפי א. דאמנם אם יאכל השתא אכילה זו אחר שהגדיל אינו לוקה, מ"מ אי"ז משום שמופקע מעיקר חיוב זה של איסור לא תאכלו על הדם, אלא רק שאין לו היכ"ת לאכילה זו להביאו למיתה, ולכן אין לוקה באכילה זו. ושאני ממיתה שנאמר בעצם חיוב המיתה להמית את הבן סו"מ, וכבר מופקע משם זה דבן לאחר שהגדיל (עיי"ש עוד בנוסח שונה מעט ובמה שביאר דבריו באבי עזרי שם). ב. עיקר חידוש דין זה ילפינן בסוגיין במיתה, וא"א למילף מזה לפטור אף מלקות. ועיין בכל זה מש"כ בגליונות חזו"א.

(למשנת"ל בדברי רש"י שמדין והצילו העדה, לכאו' א"ש בפשיטות שאין לדמות דין זה למלקות. וכן למשנת"ל בשי' רש"י שאין מלקות אלו בגדר "עונש" אלא כחלק מהתוכחה שעל ידה נעשה בסו"מ כשממשיך לאכול ג"כ פשוט שכשהגדיל שוב לא ילקה, שכבר לא יעשה עי"ז לבסו"מ. עי' בזה בחזו"א).

**הנשרפין**

**דף ע"ה ע"ב**

**תוד"ה מנין וי"ל כיון דיליף מאי דכתיב בהדיא גבי האי וכו' -** כונתם להקשות כעין פרכת הגמ' לקמן שא"א ללמוד איסור אם אמו מאם אמה עי"ש. ומזה הוכח לתוס' ששייך להשיב על גז"ש זה שאינו מופנה.

ובביאור תירוצם יעוי' במהרש"א שפירש דזהו כעין גלוי מלתא על משמעות 'זמה' הכתובה בשניהם, שלאחר שנתגלה דזמה בשאר דידה הינו חומרת שריפה כן מתפרש ע"י גז"ש 'זמה' דשאר דידיה, ובכה"ג לא שייך פירכא. (וצ"ב שהרי בשאר דידיה כלל לא כתיב 'זמה', וא"כ לכאו' לא שייך לומר שזהו גילוי מלתא בדידיה, ועי' מהרש"א בד"ה בפרש"י בד"ה אתיא. ועדיין צ"ב).

אמנם בחהר"ן תירץ קו' תוס' דגז"ש זו מופנה ואין משיבין עליה, ומה דלקמן בגמ' ישנה פירכא לילפותא דאם אמו, היינו לאחר שכבר ילפינן כאן מהגז"ש שאר דידיה שוב אין כבר מעלת מופנה לדרשא נוספת, ומשום שכל מעלת המופנה רק לקיים הדרשא, ואין מעלה זו שייכת בדרשא נוספת לאחר שכבר מקויימת הגז"ש. [ועי"ש שעדיפה דרשת שאר דידיה להדרש משום שמפורש איסורה בתורה, יותר מאם אמו שכלל לא הוזכרה בתורה לאסור].

ונמצא שנחלקו תוס' והר"ן אם יש מעלת מופנה לדרשה נוספת. ועי' שדנו בזה הקדמונים הובא ב'כללי התלמוד' לבעל כנה"ג [הנדפס בסוף מס' ברכות, בכללי גז"ש].

ולכאו' יסוד מחלוקתם הוא שהר"ן למד שמעלת המופנה רק כדי שיהיה קיום לתיבה המופנית, והתוס' למדו שזהו מעלה בעצם הגז"ש שיותר אלים הוא שא"א להשיב עליו.ועיין.

**גמ' אמר קרא אמך וכו' ואי אתה מחייבו משום אם אמו -** בביאור טעם שהתירה תורה אם אמו יותר מאם אמה (שכל איסורה רק משניות דד"ס). עי' מאירי ובמרגליות הים מה שהעתיק תשו' רדב"ז.

**דף עו.**

**גמ' בתו מאנוסתו מנין וכו' -** הק' בחהר"ן (לעיל עה:) שהרי כבר ילפינן לעיל בברייתא מזכרים כנקיבות שאר דידי מדידה בגז"ש דזמה זמה, ומזה הוכיח הר"ן שברייתא למדה הגז"ש רק על אלו המפורש איסורם בתורה, ולא על בתו שאיננה מפורשת, ולכן אביי בסוגיין לומד איסרה בק"ו, ואף ר' יצחק בר אבדימי שלומד מגז"ש כוונתו שלאחר שלמדה הברייתא מגז"ש שאר דידיה אין להוציא מגז"ש זו את בתו, ומשום שגדר הלימוד הוא על ג' דורות שלמטה.

אמנם בתוס' משמע כמבואר במהרש"א (לעיל שם) שגז"ש זו מעצם גז"ש דברייתא, שכשם שבשאר דידה בתה כבת בתה אף בשאר דידיה כן, שנחשב כמי שכתובה להדיא בקרא.

**גמ' וכי עונשין מן הדין גילויי מלתא בעלמא וכו' -** מבואר שנחלקו אביי ורבא אם בכה"ג דגלוי מלתא שייך הכלל דאין עונשין מ"ה וכמפורש בגמ' לעיל נד.

ובביאור המחלוקת י"ל כדרך שכ' בסנהדרי קטנה שנחלקו בטעם מה דאין עונשים מן הדין, אם משום שחיישינן שישנה פירכא לק"ו [שטעם זה לא שייך בגלוי מלתא] או משום שלא נדע מעונש המכפר על עבירה הקלה שיכפרגם על עבירה החמורה ממנה (וכמש"כ מהרש"א לעיל סד) שטעם זה שייך אף בגלוי מלתא.

ויעוי' בר"מ פ"ב מאסו"ב הל' ו' שכ' כאביי, והשיגו הרמ"ך שם שאין עונשין מן הדין.

**רש"י ד"ה ואוקמיה אדינא וכו' השתא איהי דלא קעבדא וכו' השוה הכתוב וכו' -** מה שהוסיף רש"י ק"ו לאיש שעושה מעשה, כונתו שלכאו' יש מקום לחלק ביאת איסור מכה"ת שאף שהוקשה אשה לאיש, היינו דוקא בכגון ששניהם עושים אותו מעשה [שניהם מחללים שבת או מזיקים וכדו'] אך בביאה י"ל שחלוקים הם בפעולתיהם שהיא אינה עושה מעשה , וכה"ג לא שייך להיקש דכה"ת, ולזה הוסיף רש"י דכ"ש הוא.

**דף ע"ו ע"ב**

**גמ' והמשיאן סמוך לפרקן -** ומבואר ברש"י ותוס' דעסקינן בפחות מיג"ש, וקמ"ל דאינו נחשב לביאת זנות על אף שאין תפיסת קידושין. אמנם בר"מ (כ"א מאיסו"ב הל' כ"ה) משמע שכל פחות מי"ג שנה הרי זה כביאת זנות, וסמוך לפרקן היינו מיד עם גמר שנת הי"ג.

ועי' בזה בטור ובנו"כ (ובמש"כ הב"ח סי' א' לחלק בין שנשא קטן עצמו דהוי כביאת זנות לבין שהשיאו אביו בתחילת שנת הי"ג).

**גמ' חמותו לאחר מיתה וכו' ר"ע סבר איסורא בעלמא -** ופרש"י שאין כאן עונש שריפה אלא איסור ארור, ומבואר דאינה אלא מחייבי לאוין. ודייקו האחרונים שלפי"ז תפסי בה קידושין (עי' נובי"ת אבהע"ז קמ"ח). אך שיטת הר"מ פ"ב מאיסו"ב הל' ח' שעדיין מחוייב כרת, ורק דגזה"כ למעט משריפה.

עוד משמע בר"מ [כמו שכ' הה"מ], שבכל קרובות מחמת אישות הדין כבחמותו שפטורים משריפה לאחר מיתת אשתו, ומשום שכל מקור שריפה בהם נלמד משריפת חמותו ודיו לבא מן הדין עי"ש עוד.

**גמ' דא"ק או באיבה לרבות את המצמצם- מצמצם לחיוב גלות -** יעוי' היטב בתורא"ש גיטין ע: דמצמצם בשוגג פטור מגלות ומשום דגלי קרא בשגגה ד'ויפל עליו וימות' שרק הוא הגורם למיתה (ודו"ק היטב בתוס' וריטב"א ופנ"י שם ) ומ' שרק משום גזה"כ פטור מגלות, ובלא זה נחשב כמעשה רציחה גמור. וע"ע רשב"א ב"ק כז. .

**גמ' ההוא גברא דמצמצמא לחיותה וכו' רבינא מחייב רב אחא ב"ר פטר -** גדר המזיק ע"י צמצום, מבואר בראשונים (רמב"ן בקונ' דינא דגרמי ובחהר"ן להלן ובמאירי ב"ק כו: ועוד) שהרי"ז נחשב לגרמי. ולכן כ' בחהר"ן דלמאן דפוטר מצמצם בנזקין ודאי דס"ל לפטור בכל גרמי שהוא, ולמאן דקי"ל דחייבים על גרמי ודאי דיש לחייב בכל גווני הנזכרים בסוגיין. עכ"ד. (וע"ע משנ"ת להלן עז. ברד"ה רב אחא). ועי' היטב אבן האזל פ"ד מנז"מ הל' ג' מה שדן בזה.

ויל"ע לרבינא שמחייב במצמצם מק"ו דרוצח, אם גדר החיוב משום שחייבה תורה בדינא דגרמי [שהרי נמצא לפי"ז שנחלקו ר"א ורבינא במחלוקת תנאים (עי' ב"ק ק.) אם יש לחייב בגרמי] ויעוי' ברא"ש כאן שכ' דהלכה כרבינא דמחייב משום דדמי לגרמי וכעי"ז כ' הה"מ פ"ו מחו"מ הל' י"ב. וצ"ת.

**גמ' רבינא מחייב ק"ו ומה רוצח שלא עשה בו שוגג כמזיד וכו' -** המחנ"א (נז"מ ו') הק' לפימש"כ הראשונים דגרמי באונס פטור [בהבדל משאר אדם המזיק]. א"כ נמצא שדין הגרמי כדין הרוצח שפטור באונס, ועי"ש שתירץ עפי"ד הרמב"ן בקונ' דינא דגרמי דהעושה גרמי בידים, (וכמו בנד"ד דמצמצם) חמור יותר שחייב אף באונס.

(וע"ע באחיעזר ח"ג סי' ל"ז).

**תוד"ה רוצח -** שיטתם שאף שנתרבה חיוב אדם המזיק באונס (מקרא דפצע תחת פצע ב"ק כו:) מ"מ אונס גמור לא נתרבה וכמבואר ב"ק כח: מקרא ד"ולנערה לא תעשה דבר". ובגדר הפטור יעוי' בחי' הגרש"ר למסכתין (סי' ז' ז.ח) דבאונס גמור כזה נחשב שלא עשה את המעשה. [ובגדר אונס דאבידה וחילוקו מאונס דגניבה יעוי' בסנהדרי קטנה שכל שנעשה האונס ע"י איזה מעשה שעשה, אף שאין במעשה זה פשיעה נחשב כאונס דאבידה עיש"ה].

אמנם שיטת הרמב"ן (ב"מ פ"ב ע"ב ועוד) דאדם המזיק חייב בכל גווני ואף באונס גמור.

**דף עז.**

**רש"י ד"ה רב אחא פוטר דגרמא בעלמא הוא -** מפשטות לשונו נראה דלשיטת רש"י מצמצם גרמא ולא גרמי ודלא כשאר הראשונים הנז"ל בעמ' א'. אך יעוי' ברמב"ן בקונ' דד"ג וכפי שביאר דבריו הש"ך שפ"ו ד' שבכמה מקומות כ' רש"י לדעת הפוטר בגרמי (רבה בב"ק צח.) דס"ל גרמא בנזקין פטור, והיינו משום דס"ל להפוטר דאף שחלוקים הם במציאותם גרמי מגרמא, מ"מ אינם חלוקים בדינם שכל שאינו מזיק להדיא פטור. ושפיר י"ל אף ברש"י דסוגיין שכ' לשון גרמא לדעת רב אחא ומשום שזוהי שיטתו לפטור גרמי כגרמא.

**תוד"ה בנזקין משמע דמחייבי טפי ברוצח מבנזקין וא"כ מדפטרינן לקמן ברוצח תריס וכו' -** יעוי' במהרש"א שדן לרבינא דמחייב מצמצם בנזקין, אם אף בתריס יהיה חייב עיש"ה. ומצד זה שדן לחייב בתריס לכאו' משמע דסברת רבינא משום דגרמי חייב בממון (וא"כ נמצא דנחלקו האמוראים אם יש לחייב גרמי בממון, וצ"ב כמשנת"ל עו: ).

וע"ע לקמן עמ' ב' משנ"ת בדין התריס.

**גמ' אמר רבא כפתו ומת ברעב פטור -** וכ' רש"י ולא דמי למצמצם במים ובאור דההורג מזומן. יעוי' בתוס' להלן ד"ה כפה עליו גיגית ובהרחבה בחהר"ן שביארו דאי"ז ממש כדין סוף חמה לבוא, ומשום שסו"ס התחיל בו עכשיו מעט רעב, ואך שאין בשיעור רעב זה בכדי להמית ובזה ס"ל דכיון שאין בזה מספיק כדי להמית דמיא לסוף חמה לבוא, ואילו לדעת הפוטר לקמן בכפה עליו גיגית ס"ל דכיון שהתחיל הרעב מהשתא ורק שמוסיף והולך חייב, עי"ש עוד.

**גמ' כפתו לפני ארי פטור וכו' -** ופרש"י דבין כך לא יוכל להנצל מהארי. וביד רמה דחה פירושו דלפי"ז נמצא שאם יוכל לברוח וכפתו יתחייב, ובזה הלא יש להחשיב כמו סוף חמה לבוא, ולכן פי' כהתוס' עיי"ש עוד ובחהר"ן.

ובדעת רש"י לכאו' צ"ל ע"ד שנתבאר ברשב"א ב"ק נו: שהמעמיד בהמת חבירו על קמת חבירו נחשב כאדם המזיק, ומבואר שעצם העמדת דבר כזה שבדרך הטבע אוכל נחשב כגרזן ביד החוצב, ועי"ז נחשב שההורג מזומן להרוג [עי' רש"י ד"ה סוף חמה] ואין צריך דוקא שיתחיל הנזק בפועל. (אמנם יעוי' היטב באבהא"ז ד' מנז"מ הל' ג').

**תוד"ה כפתו לפני ארי בסוה"ד אבל סתם יתושים כבר התחילו ליפול עליו וכו' -** כונתם כמש"כ בחהר"ן בשם התוספות שאותן יתושין שהתחילו בו אין גומרין מיתתו דהני אזלי והני קא אתו ואעפ"כ הוא חייב מפני שכל היתושין שם אחד הם כענין המים שודאי אינו מת באותן המים שנכבש לתוכם אם הם מים זוחלים, אלא דשם מים אחד הם, ה"נ שם היתושים אחד הם. ובזה פליג רב אשי דאין נחשבים היתושים כגוף אחד, ושאני ממים שדבוקים זב"ז.

**תוד"ה סוף חמה לבא וההיא דאשקיל עליה בידקא דמיא אפילו כפתו והביאו וכו' -** פי' דבריהם (עפי"ד מהר"ם ב"ק דף נו.) שלפי מה שהקדימו התוס' שכשמקרב הדבר אצל האש חמור משאר מצמצם ונחשב כאדם המזיק בידים, היה מקום לומר בדין בידקא דמיא [שנתבאר בשלהי סוגיין דכשכפתו חייב רק כשהמים בכח ראשון הרגוהו ולא במים שבכח שני], שאם הביאו לשם חייב אף ע"י מים שבכח שני ומשום דלא גרע מים אלו מסוף חמה לבא, ובזה ביארו התוס' שמכיון שיש תריס המונע את המים אין התייחסות של מזיק בזה שמקריבו, ושאני מסוף חמה לבא דסו"ס ישנה בעולם ובודאי שתבא מעצמה.

**שם בתוס' והא דתנן בחולין נפלה סכין מידו וכו' קשה נפלה ניהוי כהפילה וכו' אם לא נחלק בשחיטה וכו' -** בביאור שו"ט דתוס' ביאר החזו"א (בגליונות הגר"ח שכנים יא, א ובליקוטים כאן) לפי מה שעולה בדברי הרא"ה (בשמ"ק ב"ק נו) דחלוק גדר המעשה הנדרש לחיוב נזקין שמתחייב בכל מעשה שהוא המתייחס לאדם, לבין מעשה שחיטה שלא סגי בהתייחסות המעשה לאדם אלא בעינן שיהיה ע"י 'כח גברא' בהמעשה, וכן לחיוב מיתה ברציחה אינו כשאר מזיק, שחייב ברציחה רק כשנעשה בכח גברא.

וזהו שהק' התוס' מאחר ונחשבת נפילה למזיק כמעשה אדם (חציו) יהני גם לשחיטה, ואך יש לחלק שאין במעשה זה כח גברא בכדי שיועיל לשחיטה [דלנזקין חייב אף בלא כח גברא], וחזרו להוכיח מדמהני לחיוב רציחה, מוכח דנחשב מעשה זה לכח גברא ממש, וא"כ בדין הוא שיועיל אף לשחיטה. ועי"ש בחי' הגר"ח.

**שם בתוס' בסוה"ד -** דייקו התוס' דמשמע שמתחייב רק כשהולכת מכח זריקתו, ואילו נפלה תחתיה כפי טבעה פטור, והק' דיחשב גם באופן זה לכחו כמו אש שמתחייב עליה (למ"ד אשו משום חציו) כשהולכת ברוח מצויה ובתירוצם הראשון נקטו דאה"נ שיתחייב בנפילת החפץ כמו ברו"מ [וסוגיין כמ"ד אשו משום ממונו], ובתירוצם השני חזרו בהם דאף באש ההולכת ברו"מ (לגי' מהרש"א) לא יתחייב מיתה, ופי' מהרש"א שרק כשהולכת האש בלא סיוע נוסף כלל בזה נחשב לכח האדם לחיוב רציחה.

אמנם בחזו"א פי' דבאופן רגיל שמוליכה הרוח אש היוצאת מתחת ידו נחשב לכחו גמור ומתחייב, ורק באופן של כח כחו שזורק האש ולאחר שנחה ממשיכה ללכת ברו"מ, בזה כבר כלה כח האדם (וזש"כ תוס' דל"ד לצרורות שגם כח השני כתוצאה מכח הראשון ולכן חייב עליה האדם). ולכן צרור שזרקו ולאחר מכן נתחדש בו כח נוסף להורידו אין כח זה מתייחס לאדם. (מסקנת החזו"א ב"ק סי' ב, בד"ה כ"ב א').

שיטה נוספת הביא חהר"ן (עז:) מרבינו דוד לחלק בין רוח מצויה "הפועלת" בחפץ שפעולה זו שעושה הרוח בחפץ מתייחסת אדם. אך חפץ הנופל כפי טבעו שאי"ז פעולה חיצונית הפועלת בה, אין כאן פעולה שנוכל לייחס לאדם להחשב על ידו כאדם המזיק, ומעצמו נפל. (כ"מ כוונת דבריו).

והר"ן השיג על זה ופירש שהקילה תורה בחיוב רציחה שאינו נענש כל שלא עשה מעשה בכח גופו ממש [ונמצא מדבריו דאה"נ נחשב נפילת הדבר ככח האדם, ויתחייב על זה ד' תשלומים בחבלתו כדין חובל, ורק שיש להקל במיתה דרוצח, ולרבינו דוד נפקא שכלל אין כח זה מתייחס להאדם ודו"ק]. ועי' באבהא"ז י"ד מנז"מ הל' י' ד"ה והנה מה שנסתפק בדברי הר"ן.

**דף ע"ז ע"ב**

**גמ' זרק חץ ותריס בידו וכו' -** בחילוק דין התריס שפטור ואינו חייב כמצמצם (על אף שלהרבה שיטות נחשב התריס לגרמי) יל"פ דתריס אינו עשייה בגוף הניזק עצמו וחלוק ממצמצם שעושה מעשה בגוף הניזק.

וכעין שמצינו סברא זו בראשוניםשהביאו בתוס' ב"ק (כו:) מחלוקת בדין המסלק כרים וכסתות אם נחשב לגרמי (וס"ל דפטור בגרמי) או גרמא, ופי' הרא"ש שם שנחלקו כשעשייתו לא בגוף הדבר הניזוק אם משו"ז ירד לדרגת גרמא בלבד.

ובדרך זו מתבאר היטב שהחמירה התורה יותר במעשה הנעשה בגוף הנרצח עצמו (שכפתו) לחייבו מיתה. (וע"ע משנ"ת לקמן עמ' ב' בגמ' דכפתיה ואשקיל בידקא דמיא).

**גמ' זרק חץ וסמנין בידו וכו'** **-** בספר לקוטי הלכות (לח"ח) בעין משפט אות כ' הק' איזה תוספת דין יש באופן זה דסמנין יותר ממה שכבר נאמר בסולם וכדו'. וביאר דאפשר שהחידוש דמהני סמנין להחשב כפסיקי גירי דיליה כבתריס ולפוטרו, אף דאפשר שלא יועילו לו. ע"כ.

ובדבריו נתחדש דקס"ד לחייב הרוצח מחמת האפשרות הרחוקה שלא יועילו לו הסמנין, וצ"ב. ובהכרח שבאמת שכל מכה שבכחה להמית הרי היא מוגדרת למכת מוות שחייבים עליה על אף שישנה אפשרות רפואה (ודו"ק היטב בל' רש"י בסוגיין שלא סגי בזה שיש תרופה בעולם, וכל נדון הגמ' איירי רק כשיכול להזדמן להנרצח) והיינו שמכיון שהמכה ממיתה מצד עצמה הרי זה רציחה המחייבת מיתה, ורק באופן שבשעת המכה עצמה ביד הנרצח להציל עצמו ע"י תרופה ובודאי יעשה כן, בזה אמרינן דכלו לו חציו. ולכן ישנה סברא שכל כמה שאין רפואת התרופה בטוחה הדר הוי מעשה רציחה . ודו"ק. (ועי' היטב באו"ש א' מרוצח הל' ח')

ובעיקר מש"כ הח"ח דאיירינן בסמנין שיתכן שאינם מועילים,יל"ע מהמבואר בסוגי' דגם פטרינן להמפזרן שרק גורם הוא להמיתה, ואם אין ברור שהסמנין מועילים מה מקום יש לחייב על פיזורן, ועי' היטב לשון המאירי.

**גמ' נזדמנו לו סמנין מהו א"ל הרי יצא מבי"ד זכאי -** ביד רמה נסתפק אם דוקא היו סמנין בידו בשעת עמידה בדין ואז אמדוהו לחיים, או אף בזמן אחר, שאילו היה עומד בדין היה נפטר עי"ש. ועיין מש"פ בערול"נ. ובעיקר ד"ז שמהני אומד הבי"ד לצאת זכאי אף שמת לבסוף, עי' בסוגי' לקמן עח: ומשנ"ת שם.

**רש"י ד"ה כגון אלו המשחקים בכדור וכו' -** אריכות לשון רש"י באופן משחקם פי' בערול"נ שזהו בכדי לבאר מדוע בסתמא תולים בדעת המשחקים דניח"ל שיתרחק הכדור יותר מד' אמות, והיינו שרוצים שיתרחק הכדור ועי"ז יתעכב חבירו מלתופסו וכו', עי"ש.

**גמ' ורמינהי המקדש ונפל קידוש על ידו וכו' -** מדפשיטא לגמ' לדמות נדון כחו בקידוש האפר לנדון דרציחה, הוכיח החזו"א (גליונות הגר"ח הנז"ל) דפשוט לגמ' דאף לרציחה בעינן "כח גברא" ולא סגי בעצם זה שמתייחס אליו המעשה, שאם נימא דלרציחה סגי בכל מעשה שהוא מהיכ"ת לדמות לקידוש דבעינן בהו כח גברא.

**גמ' האי מאן דכפתיה לחבריה ואשקיל עליה בידקא דמיא וכו' -** לכאו' מכיון שכח ראשון נחשב לכח אדם עצמו, א"כ מדוע נצרך שיכפתנו [וממנ"פ הכפיתה כשלעצמה שהיתה קודם דאשקיל בבידקא אינה מחייבת וכדין סוף חמה לבוא]. עי' ברש"ש חולין טז. שעמד בזה.

ועיין באבן האזל פ"ג מרוצח הל' י' שייסד מזה (ומלשונות הר"מ) דכל שאין המזיק מכחו ממש כמו בחץ, בעינן ג"כ שעשה איזה מעשה בגופו, והיינו שאז מצטרף מעשה הכפיתה עם פתיחת המים להחשב יחד כ"מעשה" רציחה, עיש"ה.

**שם בגמ' -** מבואר שבידקא דמיא נחשב כמי שעושה מעשה בגוף המים, ועדיף מגמ' לעיל זרק חץ, שהמסלק את החץ פטור. עי' ביד רמה שפירש דשאני חץ שבשעה שסילק התריס לא היה החץ במקום זה, ומשום כך אינו נחשב כפועל המעשה בחץ עצמו. עי"ש עוד.

**גמ' הני מילי בכח ראשון אבל בכח שני גרמא בעלמא הוא וברש"י -** בביאור כח ראשון ושני עי' יד רמה שהביא כמה שיטות בזה, וביניהם הביאור דמים היוצאים ראשונה שהם יוצאים מיד כשהסירו את הדופן המונע יציאתם, ועיי"ש שהק' דלא ברור איזה שיעור מים יחשבו בכח ראשון. (ועי' מש"כ הפוסקים בזה לגבי נט"י בפתיחת הברז [שזהו נלמד מדין בדקא דמיא] שכח ראשון היינו קילוח דק מאוד שאינו מספיק בכדי נטילת יד אחת, ולכן צריך לפתוח כמה פעמים. עי' או"ח קנט, ט ובמג"א ומ"ב שם ס"ק ס"ד).

**דף עח.**

**רש"י ד"ה כל דהוא נפש וכו' ולא שנים שהכו -** לפי"ז נפקא שאף אם הכהו עשרה בנ"א יחד במקל אחד ג"כ פטורים. ויעוין ברשב"א ב"ק נג: סוד"ה שור ואדם שדייק מל' הסוגי' דבמקל אחד חייבים והניח בצ"ע. ובס' דבר אברהם (ח"א סי' כ' סק"ג) האריך בזה.

וברש"י ב"ק י: פי' טעם הפטור כשהכהו בב"א משום שלא נודע ע"י מי נהרג, ובפשוטו היינו משום שא"א לצמצם להכותו בבת אחת, ולא נודע מי הוא האחרון (עי' ערול"נ). אמנם בדבר אברהם שם סק"ט כ' לפרש עפי"ד תוס' בסוגיין שתרצו שהקילה תורה לחובשו עד שנדע בבירור שנהרג על ידו, וא"כ כ"ש כשהכהו בבת אחת שאין בירור מי מהם הרגו (עי"ש עוד שביאר בזה שדברי רש"י בסוגיין משלימים לדבריו בב"ק).

וע"ע ביד רמה שהוסיף לפרש דבעינן נפש תחת נפש, ולא ב' נפשות תחת נפש (ויל"פ כונתו ע"ד שכ' בזכר יצחק (סי' מז, א ) .

**עוד שם -** בהא דצריך למיעוט מיוחד ולא פטרינן כדין שנים שעשו מלאכה וכדו' (עי' שבת צב:), כ' התפארת ישראל בזבחים (פי"ג אות ט"ז) שרק גבי עבירות הדומות למלאכת שבת שאסרה תורה את עצם המלאכה יש לפטור כשעשה רק חציה, אבל בעבירות שחיובם נובע מתכלית המעשה כברציחה, בזה אפי' שנים חייבים, ולזה נדרש לימוד מיוחד שאעפ"כ פטורים. ועי' בשי' הגרש"ר למכות אות כ"א, ובמכתבי תורה (לרגוצ'ובר) סי' רכ"ט. וע"ע משנ"ת לקמן בגמ' חד אמדוהו למיתה וחיה.

**גמ' הכל מודים בהורג את הטריפה שהוא פטור -** היינו כפרש"י דחשוב כבר כגברא קטילא, ומשום כך כ' ביד רמה שמסתבר שזה שעשאו טריפה חייב מיתה [והיינו אף שלאחר מכן אחר סיים להורגו] משום שמתחילה כמי שאין לו אפי' נפש כל דהו. ע"כ. (ועיין בחזקוני עה"ת שמות כא, יב שנקט שהעושה טריפה פטור וע"ע בדבר אברהם ח"א ה, שהוכיח לדעת התוס' ד"ה גוסס שלא יהרג הראשון) וע"ע מנח"ח לד,ה. וגרש"ש ב"ק סי' כ"ד, א'

**גמ' בגוסס ביד"ש שהוא חייב -** היינו כמו שביאר המנח"ח (ל"ד, ה) שאף שנתקצר זמן חיותו, מ"מ לא גרע מכל אדם שנחשב כנפש להתחייב עליו בכל מצב שהוא אף שימיו הולכים ומתקצרים. דכל שלא נעשה בו מעשה הממית נחשב כנפש גמור להתחייב עליו. עיין עוד לקמן.

**גמ' לא נחלקו אלא בגוסס בידי אדם מר מדמי ליה לטריפה וכו' האי איתעבד ביה מעשה -** עי' יד רמה שע"י שנעשה בו מעשה נחשב כמת וכעין טריפה עי"ש בפירושו השני, והכונה שאמנם מצד מצב בריאות גופם שוים הם הגוסס בידי שמים לזה שבידי אדם , אך בכל זאת חלוקים בגדרם, שלגוסס ביד''ש מתייחסים כגוף חי לגמרי, ומשא''כ כשהוכה בידי אדם וסיבת המיתה כבר מונחת בו בגופו, הרי מעתה אין כבר חשיבות של חיים לחייב עליו ברציחה שכבר סיבת המות בו, וכפי שמתייחסים לטריפה שברור שהטרפות שבו תמיתנו (עי' תוד''ה ההורג) ושאני מכל גוסס ביד''ש דאף שיודעים העתיד שבמהלך זה ימות לבסוף מ''מ אין המיתה מונחת כבר עכשיו, ומשא''כ כשגופו הוכה הרי ''בכח'' מונחת בו כבר המיתה.

וע"ע תוס' נדה מד: שכ' דהא דנתבאר בסוגיין שההורג גוסס פטור היינו משום דרוב גוססין למיתה, עי"ש. ובודאי שאין כוונתם דכל מי שעפ''י רוב ימות פטורים על מיתתו, שהרי א''כ גם בגוסס ביד''ש נימא כן (וכמשה''ק בהג' מהר''ץ חיות שם) אלא שהמכוון הוא ביחס להגדרת המכה עצמה, שמכיון שבמכה זו שהוכה מונח בה סיבת מיתה עפ''י רוב, הרי משו''ז כבר נחשב שמונח בו המיתה ואין בו נפש שלם וכמשנת''ל.

ע''ע משנ''ת להלן בתוס' ד''ה בגוסס.

**תוד''ה בגוסס-** עי' בסנהדרי קטנה דביאר קושיית תוס' שנתייחס לגוסס עצמו כמת וממילא יתחייב הראשון שעשאו גוסס, וזהו שתרצו שהגוסס נחשב לחי ואף אם ברור לנו שימות אחר כך (ולא נימא שמת הוא ופירכוסו רק כזנב הלטאה), והוכיחו הדבר מזה שהצריכה תורה חבישה, וכן מעצם אפשרות שיכול לחיות שמוכח שאין הגסיסה מיתה, עכ"ד. אמנם צ''ב לפי''ז לשון תוס' בתירוצם שכ' שהקילה תורה שחובשין אותן וכו', דלפי''ז אי''ז קולא אלא שעדיין אינו נחשב כמת.

ולכאו' ביאו"ד שהקשו דאם שאמנם מת בפועל ע"י צירוף מכת השני, מ"מ עדיין יש להחשיב את הראשון כמכה כל נפש, ומשום שסו"ס הכאתו היתה 'מכת מות' שבכחה להמית [ופשיטא לתוס' שמחייבים הרוצח על עצם המכה שבכחה להמית אף שבפועל לבסוף מת גם ע"י שני]. עי' משנ"ת בעמ' ב' גבי אמדוהו למיתה וחיה, וע"ע אפיקי ים ח"א סי' ל"ט, י' מה שדייק כעין זה מהמרדכי.

ובזה תרצו התוס' שנתחדש מהדין שחובשין אותו, שכלפי ההורג עצמו לא נדון המוכה לפי המכה (להחשב שהמיתו בזה) וכל עוד שלא נתברר לנו שאכן מכה זו ממיתה, נדונו לפי מצבו של המוכה שרק אם מוכח שמת על ידו בפועל, נהרג (ומשא''כ כלפי המכה השני שהכהו נדונו שכבר יצתה מקצת נפשו ע"י שמונחת בו סיבת מיתה מהראשון). ולפי''ז זהו שסיימו התוס' תדע דאשכחן גוסס ביד''ש, היינו שכך חדשה תורה להתייחס כלפי הרוצח כאילו גוסס ביד''ש הוא, כל שעדיין לא נתברר טיב מכתו.

**שם בתוס' והמכה חבירו ואמדוהו למיתה ומת מי לא מחייב והא נמי אמוד למיתה הוא** **-** צ"ב הוכחתם מאמדוהו ומת, שהרי שאני היכן שמת שבזה נתברר בלא ספק בלא להסתמך על רוב שהכאתו מכת מות, ואינו שייך לקושייתם להסתמך על אומד בלא שראינו שמת. ולכאו' מוכח שגם כשאומדים למיתה אין האומד שולל לגמרי אפשרות שיחיה ורק שעפ"י רוב ימות ממכה זו (עי' חזו"א סנהדרין סי' כ"ב סק"א ד"ה ואם אמדוהו. ובמשנ"ת בדעת חכמים לקמן עמ' ב'. ודו"ק) ולכן גם כשמת אי"ז בירור מוחלט שמחמת המכה מת, דשמא מהמיעוט הוא שחיים ורק שחולי אחר הכביד, ועדיין צריכים לדין רוב. ועדיין צ"ב.

**גמ' טריפה שהרג בפני בי''ד חייב וכו' דכתיב ובערת הרע מקרבך-** לכאו' מכיון שבפני בי"ד אין חסרון דעדות שאאי''ל כשראוהו בי''ד, א''כ הריגתו כדין כל רוצח, אך משמע מלשון הגמ' שהביאה לקרא ד'ובערת הרע' שזהו מדין כללי לבער הרע מן העולם.

וביארו הערוך לנר ובקוב''ש ח''ב סי' ל''ט ועיין או''ש ב' מרציחה הל' ט' דמכיון שגברא הרוג הוא, לא ניתן לקיים בו דין מיתת בי''ד האמור בחייבי מיתות, ולכן כל מיתתו רק מדין הכללי שמחוייבים הבי''ד למנוע הרע (וגם על דבר כזה כשבאים עדים, בעינן שיוכלו להזימם, שדין זה דיוכלו להזימם נאמר בכל עדויות ולאו דוקא בנפשות). עי''ש עוד מה שהוסיפו בזה.

[ויעוי' בגמ' להלן פא. סד"א כיון דנגמר דינו לעבירה קלה האי גברא קטילא הוא קמ"ל, וצל"ע מ"ש מטריפה, וי"ל. ]

**גמ' אפי' שור טריפה שהרג פטור מ''ט כיון דאילו בעלים וכו'-** צ''ב מדוע נצרך ללומדו מאדם תיפו''ל דהשור כבר כמת ההוא דמאה''ט ל"ש מיתה באדם. וכ' בקוב''ש הנ''ל אות ה' דצ''ל דדוקא באדם דכתיב ביה נפש תחת נפש, אבל בשור לא כתיב נפש, ורק שיסקל ושפיר שייך ד"ז אף בטריפה.

**רש"י ד"ה שרגלים לדבר שלא מת מחמת מכה זו שהרי הקל -** צ"ב במה פליגי רבנן, וביותר להמבואר בסוגי' דר' נחמיה יליף דינו מפסוק, ומשמע שאינו מסברא עי' משנ"ת בזה לקמן. (יעוי' מהרש"ל לקמן עמ' ב' וכעי"ז בחזו"א סי' כ"ב דישנה סברא מיוחדת שאין מת מחמת חולי המכה שהרי דרכו להיפך מכל החולים שהיקל לאחר שהכביד).

**דף ע"ח ע"ב**

**במחלוקת חכמים ור' נחמיה בכל הסוגי' -** עיקר העולה מסוגיין, שלדעת ר' נחמיה בכל פעם שכבר אמדוהו לחיים ומת לאחר מכן אין מחייבין להרוצח, אלא שחלוקים הם באופניהם ומקורותיהם, ***א.*** *כשמתחילה אמדוהו לחיים ושוב מת.* פוטרים הרוצח מסברא דעלמא שיצא מבי"ד זכאי וכבכל התורה שאין מחזירין לחוב. (ומה שהוסיף רש"י בד"ה לחיים שתולים המיתה בחולי יתבאר לקמן).***ב.*** *כשאמדוהו בתחילה למיתה ושוב הוקל לחיים ומת*. בזה בעינן למילף מקרא ד'ונקה המכה' שמתבטל אומד הראשון, ונחשב מעתה כמי שאמדוהו מתחילה לחיים שאין מחזירין דינו לחובה.

ורבנן נחלקו בב' אלו האופנים **א.** *אמדהו מתחילה לחיים*. בעינן לילפותא מקרא לפוטרו. דס"ל שמסברא לבד אין לדמות לשאר היוצא מבי"ד זכאי, שכאן באומד לא נשלל מכל וכל הצד שימות ממכה זו ורק שנאמד לחיים משום שכך הוא בדרך כלל. ואשר על כן צריך לימוד מקרא שבכ"ז נחשב להכרעה לזכות וא"א שוב לחייבו. (וע"ע לקמן מה שהובא מהחמו"ח). ***ב.*** *באמדוהו מתחילה למיתה ושוב הוקל ונאמד לחיים ומת,* חייב מיתה. דס"ל לרבנן שמכיון שבאומד ראשון הוכרע למיתה הרי אף שהיה אח"כ אומד שני שמסתבר שיחיה, לא מתבטל צד מיתה דאומד ראשון לגמרי שעכ"פ גם עכשיו נחשב כצד אפשרי שימות, ולכן באופן זה שנאמד לחיים ולא בצורה מוחלטת (בגלל אומד ראשון) אין נחשב למעלת יצא זכאי מבי"ד שא"א לדונו לחובה.

(ונמצא לפי"ז דב' ההלכות שנחלקו בהם שורש אחד להם, שלר' נחמיה מתחשבים רק עם הכרעת האומד, ולכן בכל אופן שהוא שהוכרע לחיים שוב זכאי הוא ואין מחזירין לחובה. ולרבנן בכל אומד ישנם ב' צדדים, ורק שחדשה תורה להתעלם מצד המיעוט כמי שאינו (ומאה"ט יצא זכאי), אך כשהוכרע באומד ראשון שימות ושוב חזר ונאמד לחיים אין אומד הראשון מתבטל לגמרי, שאין באומד לחיים שלילה גמורה לצד זה שימות, ולכן אם מת תולים מיתתו מחמת מכה).

מעקרי סברות אלו הוזכרו בחזו"א סנהדרין סי' כ"ב, א-ה עי"ש.

[יעוי' בסנהדרי קטנה שלמד מסוגיין לכל פעם שחיבוהו ושוב החזירוהו לזכות, שבכה"ג יוכלו לחזור וללמד עליו חובה. ולמשנ"ת אינו דומה חזרה מאומד לשאר חזרות ודו"ק.]

**גמ' מלמד שחובשין אותו -** ופרש"י שלא יברח. משמע מזה שאינו אלא היכ"ת שנוכל להורגו לאחר מכן. אמנם צ"ב מדוע נצרך ילפותא מקרא לדבר זה.

אך בעיקר גדר חבישה יש להוכיח שיש בזה גם דין בפנ"ע, דבר"מ פ"ד מרוצח הל' ז' כתב לגבי רוצח שנתערב באחרים שא"א להורגם, שעכ"פ אוסרין אותם. וכ' הכס"מ שהוא כדין חבישה דסוגיין, ומבואר בעליל שחובשין אף שלא יבא לידי מיתה בפועל. ובס' משאת המלך למסכתין הביא להוכיח כן מהגר"א בתו"כ אמור פ' י"ד שכ' שכמו שאין דנים שנים כאחד, אף אין חובשין שניים כאחד. ודו"ק.

**גמ' חד לאמדוהו למיתה וחיה וברש"י -** הנה מפרש"י וכ"ה בפי' אחד ביד רמה צריך ללימוד לפטור המכה ממיתה, וצ"ב מאי קס"ד. ומוכח בזה לכאו' שיסוד המחייב ברוצח לחיוב מיתה, איננה איבוד נפשו שהרי כאן לא מת, אלא עצם פעולת ההכאה שיש בה כח להמית היא המחייבתו (ושאני מחיוב מזיק שיסוד חיובו חסרון חבירו שנחסר ע"י מעשיו), וכעי"ז נת"ל בקו' תוס' עמ' א' ד"ה בגוסס. וצל"ע.

וע"ע משנת"ל עמ' א' מהתפארת ישראל ועוד אחרונים שנקטו שהמחייב ברציחה הוא התוצאה וכען גדר מזיק .

**גמ' הרי יצא מבי"ד זכאי** - מבואר לכאו' דאומד נחשב בגדר 'דין' שא"א לחזור ממנו לחובה, וכמו שפי' רש"י ד"ה שהרי יצא. וכבר עמד הגר"י ענגיל (בס' בית האוצר ח"ב עמ' 72 ) שלכאו' ענין בירור מציאותי זה אינו מוגדר ל'דין' [וכעין המבואר ביבמות צב. שבי"ד שהורו ששקעה חמה, אי"ז נחשב כהוראת בי"ד]. ובצפנת פענח (ח"ב מהדו"ת עמ' ע"ו) כ' מכח טענה זו שאין אומדים במסוים מכה זו, אלא דנים ע"ד כלל האם מכה כעין זו הורגת, ובזה שייך הכרעת דין שא"א להחזירו לחובה. ועדיין צ"ת.

**רש"י ד"ה לחיים אין אומדין וכו' שהרי יצא מבי"ד זכאי ואמרינן מחמת חולי אחר וכו'** **-** צ"ב בצירוף ב' דברים אלו, וממנ"פ אם אכן ישנה סברא שהכביד חולי אחר, הרי שכך יהיה הדין אף אם לא אמדוהו כלל, וא"צ להלכה שיצא מבי"ד זכאי. ועי' ערול"נ.

ולכאו' הכונה שבאמת צד רחוק הוא, ויסוד הפטור רק מפני שיצא זכאי, ורק שלכאו' יש לערער על עיקר אומד זה שכבר נתברר כטעות, ודומה לטעות בדבר שהצדוקים מודים בו ויתבטל אומד זה מאליו (עי' חזו"א כב,ה. ועי' בחמרא וחיי שביאר בטענה זו דעת רבנן שהוצרכו לדרשא מקרא ולא מסברא כר"נ ) ולזה אמרינן שאין זו טעות בעליל שניתן לתלות המיתה בחולי, שוב אינו טעות מוכחת, והאומד במקומו עומד שדינו כיצא מבי"ד זכאי.

**תוד"ה בשלמא דס"ד כיון דאמדוהו למיתה פטור וכו' -** לכאו' ביאו"ד כמו שכ' ביד רמה בביאורו השני דס"ד אמינא שמכיון שאמדוהו למיתה כמאן דאיחייב קטלא דמי ואין מת ומשלם, קמ"ל. אמנם החזו"א כ' (כב, א) בכונת דבריהם שמכיון שסו"ס לא מת ע"י הכאה זו, אין שייך בכהאי פטור דקלבר"מ [ואם יזיק בהכאה זו את בגדיו פשיטא שישלם] אך מ"מ כיון שבכח מכה זו להמית, י"ל שא"א להתחייב עליה ה' דברים, שאין שייך חיוב ה' תשלומין בהכאת מיתה, ולזה אתי קרא לחייב. עכ"ד.

**רש"י ד"ה נתכוין להרוג את הבהמה וכו' משום דכי אתרו ביה התראת ספק הוא וכו' -** צ"ב מדוע נחשב להתראת ספק, ובמה שונה מכל זורק חץ שאין ברור שיצליח לפגוע בחבירו, ומוכרח שמכיון שנתכוין לבהמה או גוי כגונא דמתניתין גרע טפי מגונא שכונתו לישראל. עי' משנת ר' אהרן לכתובות כה, טו.טז. ועדיין צ"ב. וע"ע לקמן.

**תוד"ה וכל קבוע וי"ל דיש לפרש לר"ש בתשעה ישראלים וכו' -** צ"ב דלכאו' מכיון שעל שאר אנשים שלא נתכוין אליהם פטור לדעת ר"ש, מ"ש מגונא דט' גויים שפטור.

ופשוט שרק בכונת המעשה שעי"ז יוגדר למעשה רציחה תליא בעיקר מציאות המעשה אם עפ"י רוב יפול בחיוב או בפטור, אך הכונה הנדרשת לר"ש היא מגזה"כ שבעינן בנוסף לעצם המעשה שיוגדר לרציחה גם כונה בדעתו של הרוצח, וכונה זו אינה תלויה בהגדרת עצם המעשה.

**שם ברש"י -** הק' היד רמה דמשמעות לשון המשנה דמשום כונה לבהמה פטור ולא משום התרא"ס, ולכן פירש דמשום שגגה הוא. ואמנם משמע דלשיטת רש"י כיון שקיבל התראה כצד אפשרי שיפגע בישראל נחשב למזיד, וכן היא דעת רש"י (בלשנא קמא) לעיל עז: ותוס' שם שהזורק כדור והרג אם התרו בו חייב בכל גווני ואף כשנפל תוך ד' אמות ומשום ההתראה עי"ש.

(ולפי"ז לשיטת יד רמה לכאו' בכדור אף שהתרו בו לא יתחייב כדין מזיד למיתה תוך ד' אמות, וכ"ה דעת הר"ן שם שאין ההתראה עושה אותו למזיד, ועי"ש שהוכיח ד"ז ממשנתינו).

אך עדיין צ"ב בשיטת רש"י כמשה"ק הרמה שמלשון המשנה משמע שהפטור משום עצם כונתו לבהמה וגוי. (וע"ע לקמן משנ"ת לשיטת רש"י בדברי התוס' עט. ד"ה א"נ).

**דף עט.**

**גמ' ר"ש אומר אפי' נתכוין להרוג את זה והרג את זה פטור -** יש להסתפק אם מקרא זה למדנו שדיני המזיד ברציחה שונים מכה"ת, שלא סגי שיתכוין לאיסור רציחה אלא שכל שלא נתכוין לרציחת אדם מסויים אי"ז נחשב למזיד להתחייב עליו מיתה. או"ד שאמנם מזיד גמור נחשב, ואך שנתחדש בזה במעשה הרציחה עצמה דכל שלא נתכוין לאדם המסויים אין זה מעשה רציחה. עי' באבי עזרי (ה,ד) שדן בזה, וכ' דנפ"מ לב"נ שחייב אף ברציחה בשוגג, דלפי הצד השני שחסר בעיקר מעשה הרציחה יפטר. (וע"ע חי' ר' ליב מאלין סי' ע"א ).

**גמ' אמרי דבי ר' ינאי פרט לזורק אבן לגו וכו' אי נמי פלגא ופלגא ספק נפשות להקל וברש"י -** פרש"י דמצי למימר לכותים קא מתכווינא. הק' יד רמה הכיצד יכול לומר כן אחר שקיבל עליו התראה עוד יל"ע בלשונו שכ' דמצי למימר ומשמע אף שאין הלה טוען כן, בכל גווני נפטר.

ויעוי' היטב מה שהאריך השמ"ק כתובות טו. ביישוב שיטת רש"י, וזה תורף דבריו: דס"ל לרבנן דילפינן מ"וארב לו" דאף שא"צ שיתכון לפלוני המסויים שנהרג, אך עכ"פ בעינן כוונת המעשה להריגת ישראל. ובזה מק' הגמ' במאי עסקינן אם ברוב גויים הלא המעשה מוגדר מצ"ע כמעשה פטור שאי"ז מעשה הריגת ישראל, ובאופן זה אף אם יתכוון להדיא להריגת ישראל (ואכן ישראל נהרג) לא יתחייב שסו"ס אין זה מעשה הריגת ישראל שמתחייבים עליו. וכן להיפך כשרוב ישראלים לא יהני כוונתו לגוי, שיתחייב ע"י מעשה זה שמוגדר ע"י רובו למעשה הריגת ישראל.

ובפלגא ופלגא אף שהמעשה עצמו אינו מוכרע אם הריגת גוי או ישראל, מ"מ מוהצילו העדה עלינו להכריע שמעשה הריגת גוי הוא, ושוב אף אם יאמר שנתכוין לישראל לא יתחייב. וזהו שכ' רש"י שמעצם זה שיש אפשרות בהמעשה להריגת גוי [שאין המעשה עצמו הוכחה וצורה של הריגת ישראל דוקא] הרי"ז פטור, ואף אם נדע שכונתו היתה לישראל, וכמשנ"ת.

**רש"י ד"ה אי נמי פלגא ופלגא וכו' משום דספק נפשות להקל מוהצילו העדה -** וכ"ה שיטת רשב"ם ב"ב נ: דהטעם בספק נפשות מקרא זה ד'והצילו'. ובתוס' ב"ב שם חולקים וס"ל דלא גרע מכל ספק ממון שאין מוציאין מספק. ובקוב"ש ב"ב שם (כג-כה) ביאר דנפ"מ מקרא דוהצילו לפטור גם שור הנסקל בספק מדין כמיתת בעלים. ולכאו' גם נפ"מ לקלבדר"מ, שע"י שנלמד מפסוק לפוטרו בתורת ודאי לא יפטר על ממון עי"ש. ועי' שיעורי ר' שמואל מכות אות שע"א (ובשמ"ק כתובות הנ"ל הביא נוסחאות ברש"י שעל פיהם מתפרש שב' חלקים נפרדים הם ספק נפשות ולימוד דוהצילו עי"ש הנפ"מ).

**רש"י ד"ה לא צריכא וכו' והא ליכא למילף מיניה כרובא דמי -** צ"ע מהו הצד להחשיב המיעוט כרוב שהרי עי"ז שאר הישראלים הקבועים גם יחשבו כן ושוב יש כאן מחצה על מחצה. עי' ערול"נ.

וביאר השערי ישר (ד, א) דנפ"מ כשהגוי קבוע וישראל אינם קבועים, שבזה קס"ד שיגדל כחו של הקבוע יותר מן הרוב דניידי. ובזה תירץ רש"י שאין הכרח לגדר מחודש זה שנתנה תורה חשיבות לקבוע להחשב כרוב, ורק שלמדנו שחשיבותו שאינו מתבטל להרוב. עכ"ד.

ומעצם קו' רש"י שיחשב כרוב הוכיח השער"י שם (ד"ה ועפי"ד) שהגדרת דין קבוע הוא שהחשיבה תורה את הקבוע ועי"ז אינו כמיעוט (ולכן הק' רש"י שנימא דחשוב אף יותר להחשב כרוב). אמנם בקוב"ש (כתובות אות מ') נקט [וכן הסכים הגר"ח] שנתחדש בדין קבוע שלא נאמרו בו דיני הכרעת רוב על אף שהוא המועט עי"ש עוד.

**תוד"ה א"נ פלגא וי"ל דשאני התם שיודע בברור וכו' -** תירוצם צ"ב דלכאו' יסדו בזה כלל בכל התראה שכל שאין הוודאות תלויה בחוטא לכו"ע אינה התראה, וא"כ הדרא קו' תוס' למקומה מדוע נצרכה הגמ' לספק נפשות להקל. ופירש בערול"נ דאה"נ בשאר איסורים דעלמא גם בספק כזה יחשב להתראה (למ"ד התרא"ס שמה התראה) ומשום שאין זה חילוק גמור ומוכרח לחלק בין הספיקות, ורק בנפשות מקלים על סמך סברא זו לומר שאי"ז התראה אף למ"ד דבעלמא הוי התראה.

**תוד"ה ומפקא מדרבנן וי"ל וכו' לענין דמי הנהרג דוקא פליגי משום דגלי רחמנא וכו' -** כונתם (כפי המבואר במהר"ם בב"ק דף ד) שמכיון שחדשה תורה תשלומין על המיתה ומענין עונש המיתה עצמה הוא שאינו תשלום על דבר אחר, בזה ס"ל לרבי ור"ש דאין פטור דקלבדר"מ.

[אמנם מדעת הר"מ מבואר דלא כתוס' שהרי פסק כדעת חזקיה, ומאידך כ' (פ"ד מחו"מ הל' ו') דבשאינו כיון להריגת האשה משלם דמי ולדות ומשום שאין בכה"ג מיתת בי"ד, עכ"ד. וביאר האבי עזרי (ה' מרוצח ד') שמכאן מוכח שגדר דעת ר"ש שכל שאינו מכוון להנהרג עצמו אינו כשוגג אלא שאי"ז מעשה רציחה ולכן חייב ממון במעשה זה עיי"ש].

**דף ע"ט ע"ב**

**תוד"ה בין שוגג למזיד בשלשה עניני ממון איירי תדב"ח וכו' לפטור מדמי הנהרג -** עי' בחי' מרן רי"ז הלוי הל' רוצח ג, יב ד"ה והנה ז"ל.

**גמ' אמר ר' אבהו אמר שמואל הכא ברוצח שלא נגמ"ד שנתערב ברוצחים אחרים שנגמ"ד -** הק' בסנהדרי קטנה, מכיון שמפשטות ל' המשנה משמע שנתערב חייב בהפטורים. נהי דא"א לאוקמא שנתערב בפטורים לגמרי וכדחיית הגמ', מ"מ נעמיד המשנה בנשתערב מי שנגמר דינו בשאינו נגמר דינם. עי"ש מה שתירץ [ויש לפלפל בדבריו].

**גמ' רבנן סברי אין גומרין דינו של אדם אלא בפניו -** אף שלכאו' ישנה אפשרות להביא את כל המסופקים לבי"ד בזה אחר זה וממנ"פ יהיה גמ"ד על אותו יחיד, ביאר בשער"י (שער ג' סופ"ב) שאי"ז נחשב לבפניו כאשר אין יודעים בבירור שעליו פוסקים (שמסתבר שגדר מאי דבעינן גמ"ד בפניו היינו שמייחסים אליו הגמ"ד, ואם יש ספק אם מתייחסים אליו בזה אין לדבר חשיבות של בפניו. ודו"ק).

אמנם ביד רמה כ' לבאר דלא מהני בכה"ג משום שאין כאן אפשרות של והצילו העדה, שלגבי כל אחד מהם לא נודע על איזה מעשה נידון וממילא אין אפשרות ללמד עליו זכות. ע"כ. ומבואר מזה שמצד עיקר דין בפניו מתקיים אף בכה"ג. עי"ש בשער"י.

**שם בגמ' -** בביאור מח' רבנן ור"י ביאר הגרי"ז (סטנ' לזבחים ע:) דנחלקו אם גם לכיפה צריך גמר דין בפניו כבשאר דינים, וממילא א"א לדונו לכיפה. ועיין ביד רמה כאן שלכאו' רמז לכעין ביאור זה, אמנם העיר הגרי"ז מדברי רש"י ד"ה דפטירי שפי' בדעת ריש לקיש דמטעם והצילו אין כונסין לכיפה, ומבואר לכאו' שמשום גמ"ד אין חסרון, וצ"ב. (ובפשטות י"ל שא"א לפרש דברי ר"ל מטעם דבעינן גמ"ד וכנ"ל, דא"כ גם בשור נימא הכי דכמיתת בעלים כך מיתת השור ולא ומיתם כלל. [קו' חי' הרי"ם בזבחים ע:. אמנם י"ל ואכמ"ל], ולכן ביאר דמטעם והצילו פטרינן לרוצח וד"ז ודאי לא שייך בשור).

**רש"י ד"ה דפטירי וכו' אין לך ראיה לזכות גדולה מזו ורחמנא אמר והצילו העדה -** מבואר דשייך דין והצילו אף לגבי הכנסה לכיפה אף שאיננה מיתת בי"ד כשאר ד' מיתות, וכן רמז בחזו"א להוכיח (בסי' כא, ה) ועי"ש.

**תוד"ה בשור הקשה ר' יצחק וכו' מה התם דרובא דהיתרא ופסידא דקדשים אמר ימותו כולם וכו' -** צ"ב מאחר שנתערבו עם שור האסור בהנאה שוב נאסרו כולם ואין כאן פסידא כלל. ביאר בספר טהרת הקודש בזבחים ע: דס"ל לריב"ם דכל האיסור הנאה רק באופן שחייבים סקילה, וכאן שמצוות סקילה נתבטלה מחמת התערובת שוב מותר בהנאה דלא קרינן ביה בפועל השור יסקל.

**שם ונראה לו דגרסינן וכו' בשור שלא נגמ"ד שנתערב בשוורים אחרים מעלייא עסקינן -** הק' הקר"א בזבחים דא"כ שכלל אין כאן גמ"ד לסקילה, מדוע לר"י כונסין לכיפה וצ"ע (ויתכן דס"ל דעכ"פ משום ובערת הרע מקרבך וכעין שכ' תוס' לקמן. ויל"ע). עי' כעי"ז לקמן.

**שם אפי' בנגמר דינו היה אומר ר"ל נכבשינהו דניניידו וכו' -** הק' מהרש"ל ומהרש"א דאם אכן מועיל דניידי מדוע לרבא לקמן הורגים כל התערובת ולא פוטרים אותם ע"י ניידי. עי"ש. ותירץ בס' עולת שלמה בזבחים דס"ל לרבא שעכ"פ בעינן להורגם משום ובערת הרע מקרבך, ולר"ל לא ס"ל ובערת הרע בזה.

**שם בתוס' שמא יבואו עשרה כהנים בב"א ומסקו מן הקבוע -** הקשו האחרונים בזבחים שמסקנת הגמ' בע"ז שכל החשש רק כשיקחו מן הקבוע עצמו, ואז אסור אף בכהן אחד דכמחצה על מחצה. וצ"ע עי"ש באריכות.

**דף פ.**

**שם בתוס' (הנמשך מעמ' קודם) אבל במתני' דזבחים חיישינן לתקלה טפי וכו' כגון רכב ע"ג שור וכו' -** עיין במהרש"א דכוונתם דבמוקדשים חוששים יותר לתקלה שאסור אף בשלא כדרך הנאתו, ומשא"כ בשור הנסקל שאסור רק בכדרך. והק' האחרונים בזבחים מגמ' פסחים כו. ותוס' שם דמפורש שאין מעילה בשלא כדרך הנאתה. ועי"ש בס' טהרת הקדש שחילק ב' אופני מעילה.

**שם בתוס' ועוד אור"ת דשוה"נ אינו נאסר מחיים -** פי' בטהרת הקודש שבאו ליישב בזה ב' הקושיות: מה שהק' שיתקנו רבנן מיתה משום איסוה"נ, וכן משה"ק ריב"ם ממשנה דזבחים שממיתים לכל התערובת, ובזה תרצו דמכיון ששור הנסקל אינו נאסר מחיים שפיר לא ממיתים להתערובת שלא להפסיד לבעלים שמותר שור זה בהנאה, אך כשנתערב במוקדשין דבלא"ה אסורים הם בהנאה מחמת הקדשם שוב אין פסידא אם ימותו.

**עוד בשיטת ר"ת -** חידש ר"ת דנאסר השור אף אם ישחט, וצ"ב דבשלמא סקילה אוסרתו בהנאה ומשום שעי"ז מתקיים דינה להסקל נאסרת, אך בשחיטה שאין מתקיים דינה מהיכ"ת תיאסר. וביאר בספר חמדת דניאל לזבחים (תלמיד הגר"י מפונביז') בשם רבו, בב' אופנים א. גם בשחיטה מתקיים דינו וכבכל חייבי מיתות שאם א"א להורגם במיתה המחוייבת הורגים אותם במיתה אחרת, ושפיר מתקיים בשחיטה זו ובערת הרע כבסקילה. ב. אף לר"ת י"ל שהאיסור נעשה בגמר דין (וכדיבאר להלן) ורק דלא נאסר בפועל שכל האיסור הוא על "בשר" שוה"נ ונמצא עכ"פ כשיחשב לבשר ואף ע"י שחיטה חייל בו האיסור ממילא.

**שם בתוס' ויש לפרש גמר דינה כלומר מחיים חל עליה איסור שאסורה אפי' שחטה דעבדה כעין בשר -** כוונתם (פי' בחמדת דניאל) דבשעת הגמ"ד חל איסור הנאה ב"כח" לאסור את בשרה, ולכשתשחט נאסרה בפועל, ובזה חלוק מאיסוה"נ דמת שכל איסורו מתחדש משעת מיתה.

**שם בתוס' ומיהו מה שאומר ר"ת דאין לו מכר ואין לו בעלים זה לא יתכן -** פי' בשפת אמת בזבחים ביאור ד' ר"ת דס"ל דכיון דכתיב בעל השור נקי, פסוק זה קאי משעת הגמ"ד ואף שלא נעשה לאיסור הנאה בחפצא, מ"מ הפקיעה התורה בזה זכותו של בעלים על השור (ורק ששייך לזכות בזה מחדש) עכ"ד, וצ"ת.

**גמ' שנים שהיו עומדין ויצא חץ מביניהם וכו' אפי' אבא חלפתא ביניהן -** הנה באופן זה אין עידות ראיה על הרציחה ורק אומדנא שהשני הרגו. ומכאן הוכיח הגרש"ר (שיעורי מכות דף י' הע' נ"ב) דאין עדות זו מועילה אף לכיפה, שגם לזה בעינן עדות שראו כבכל דיני נפשות, ודלא כאו"ש (ד' מעדות א') וזכר"י (יח, ב) דנקטו שדין עדות המועילה לממון מועילה לכיפה. ועי' בזה להלן פא:.

**דף פ' ע"ב**

**תוד"ה אלא למ"ד זה וזה גורם וכו' דחד איסורא וחד היתרא כו"ע מודו דחוששין -** תוס' בחולין נח. ד"ה מכאן כתבו בדרך זו לאידך גיסא שכשכל אחד מהם מותר לא שייך זה וזה גורם (ונמצא א"כ שכששניהם מותרים תליא בחוששין לזרע האב, וכשאחד אסור תליא בזה וזה גורם), וצ"ב מהו הסברא לחלק בין הנדונים.

וביאר בספר נחלת ברוך (להגאון בעל מנחת ברוך סי' א' ענף ג') שאם אחד מהם אסור, והנדון לאסור על ידו הולד, הלא כל איסור הולד רק מחמת שנגרם ע"י האיסור ואינו איסור מצד עצמו, [וכמו בולד הנוגחת שודאי אין הולד נגחן] וכל הנדון לאוסרו מעצם זה שנוצר מאיסור, ובזה דנים להיתר מחמת זה וזה גורם, שמכיון שסו"ס נוצר ונגרם גם ע"י המותר אינו נאסר במה שנגרם ע"י צד אחד האסור. אך כששניהם מותרים וכמו בחיה שבאה על בהמה וצריך להגדיר את מין הולד, הרי הנדון להגדירו מצד עצמו ולא מעצם זה שנגרם ע"י חיה או בהמה, ובזה ל"ש דין זה וזה גורם [שכאמור שייך רק בדינים הנגרמים ע"י אביו ואמו] ורק יש לדון אם מעצם זה שנוצר במעי אמו הרי הוא בהמה כאמו, עכת"ד העמוקים. (ויסודי הדברים מבוארים בחי' הגר"ח פ"ג ממאכלות אסורות הל' י"א).

**גמ' ש"מ מותרה לדבר גמור הוי מותרה לדבר קל -** מבואר שכל הנדון לגבי ההתראה אך עצם העונש שייך להענישו אף שדינו בחמור, ופי' הר"ן דבכלל מאתים מנה שנכלל עונש הקל בחמור ומתקיים דינו עיש"ה, (וכעי"ז מצינו לעיל עא: דקלה בחמורה מישך שייכא ודו"ק).

והק' בקוב"ש כתובות אות קי"ד דלכאו' כל הצורך בהתראה ליצור עליו חיוב עונש על מעשיו, ובנדון דידן מכיון דאמרינן שע"י שנתחייב בחמור נכלל אף חיוב הקל, מדוע עדיין נזקקים גם לסברא דמותרה גם לקל זה, שמאחר שכבר נתחייב בעונש זה שוב אין צריך לדון על ההתראה, והניח בצ"ע. (וקצת דוגמא לקו' שם בתוד"ה הוי מותרה שכ' דגוי שעשה עבירה ושוב נתגייר יענש אף שלא בחרו בו בשמנו, דהואיל וכבר נתחייב בהעונש לו נפטר עי"ש ומבואר ששייך להעניש בלא התראה).

**שם בגמ' -** הק' תוס' כתובות לג. ד"ה ממאי, מהו הצד דאין מותרה לקל, שהרי ודאי היה עובר בכל מקרה לאחר שעבר אף כשהתרו בו על החמור, ותירץ דגזה"כ דבעינן שיתיר עצמו למיתה זו שחייב בה דוקא ועיי"ש בחכמ"ש שם.

ולכאו' גדר גזה"כ זה אינו משום שחסר בהזדה לעבירה זו שהרי בכלל הזדה על החמור הוא, אלא שדין זה להזכירו מיתה מסוימת פי' רש"י בסוגיין ד"ה הוראת שעה וכן ל' תוס' כתובות שם משום דבעינן שתיר עצמו למיתה, ועיין לעיל דף מא. שדין נפרד הוא מדין ההתראה שנלמד מפסוק דיומת המת כמש"כ רש"י בסוגיין, ודבר זה לא בכדי לעשות מזיד (וכמו שדנו שם תוס' שאף חבר יצטרך להתיר עצמו למיתה עיי"ש בהג"ה מהר"ץ חיות), וא"כ גזה"כ הוא שכשהתיר עצמו לחמורה לא נחשב שהתיר עצמו לקלה.

**תוד"ה הוי מותרה -** הק' דתיפו"ל שיוכל להמיתו בקלה מדין זה שאם א"א להורגם במיתה הכתובה בהם הורגים אותם בכל מיתה, ותרצו האחרונים בחזון יחזקאל יב, ג ובזכר"י עמ' ס"א ובשי' הגרש"ר מכות אות ס"א, שאם דין המיתה במשנתינו מדין כל מיתה שאתה יכול, בדין היה להורגם במיתה הקלה ביותר שבכל ד' מיתות ומהיכ"ת להמיתם באותה הקלה שביניהם, שהרי בין כך לא מקיימים בזה את עיקר דין מיתתם ורק משום ובערת הרע [ועי' בתוספתא הי"ב שם שאכן דעת ר' יוסי שממיתים לכל הספיקות במיתה הקלה ביותר בחנק], ומזה שניתן להענישם אף בעונש שאינו הקל ביותר מוכח שמתקיים בזה דין מיתה שמחייב בה, ובהכרח שאינו מדין הכללי כשא"א להמיתו ולכן צריך שיהיה מותרה למיתה זו.

**תוד"ה הנסקלין -** משמעות לשונם שהק' משום דניזל בתר רוב, ולא משום ביטול ברוב, ומשום שבאדם לא שייך תערובת גופים, עי' בזה שער"י ג, ה ד"ה וכן.

וממה שהקשו התוס' שנחמיר בנפשות ע"י שנתערב ברוב (ועי' גירסת מהרש"א הנצרכת לתוס') מבואר דפשיטא להו שדין רוב המועיל בנפשות אף ברובא דאיתה קמן, ועי' בשער"י ג, א שהאריך לדון בזה, ונקט בשי' הר"מ שרק בדליתא קמן אזלינן בנפשות אחר הרוב.

**דף פא.**

**גמ' סד"א כיון דנגמר דינו לעבירה קלה בר קטלא הוא קמ"ל -** הנה ההורג את מי שנגמר דינו למיתה פטור שהורג גברא קטלא (עי' מכות ה. וערכין ו:) וצל"ע מ"ש מטריפה שהרג (עח.) שכל הריגתו רק משום ובערת הרע מקרבך, וכפי שביארו האחרונים שם של"ש בו חיוב מיתת בי"ד שכבר נחשב כמת, וי"ל.

**תוד" ונגמר דינו ועוד י"ל כיון דאי מתזמי קמאי או מתכחשי מהני סהדותייהו וכו' -** יעוי' בגבורת ארי במכות ה. דמכיון שמועילה עדותם לגונא שיוזמו הראשונים, שוב בכל גונא יענשו לכשיוזמו, ולא יוכלו לומר שהעידו בגברא קטילא, ותמהו עליו האחיעזר (יו"ד כ"ה, ח) ובש' הגרש"ר למכות (אות ר"מ) שודאי כונת התוס' דסגי באפשרות דהזמה באופן שיוזמו הראשונים, עי"ש.

**גמ' ואל אשה נדה לא קירב שלא נהנה מקופה של צדקה -** ערש"י, ופי' המאירי דעסקינן בגבאי של צדקה שאינו לוה מן הקופה, והיינו הדימוי לאשה נדה דבאמת שלו הוא ואך אסור להשתמש ואדם זה צדיק הוא חיה יחיה.