זבים פ_א מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"א מ"ד**

א] **ראה אחת והפסיק כדי טבילה וסיפוג וכו',** הרא"ש כתב דשיעור כדי טבילה וסיפוג הוא כדי הילוך נ' אמה, והוא ע"פ התוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ה, וכ"ה מבו' בד' הר"ש שם, ובד' התוס' שבת ל"ד ב' והרשב"א שם ל"ה ב' והרא"ש שם סימן כ"ג.

אך הנה בד' התורי"ד בשבת ל"ד ב' מבו' דשיעורא דכדי טבילה וסיפוג הוא שיעור מרובה, עיי"ש, ונת' להלן מ"ו אות א', וגם מד' הרמב"ם בהלכותיו דלא הביא לשיעור זה דנ' אמה, נראה דס"ל דהתוספתא דנקטה חבל של ק' אמה הוא למשל בעלמא, ועמד ע"ז בתוס' חדשים לקמן מ"ה, ועי' גם בס' קרבן אהרן לתו"כ מצורע פ"א שכתב דהא דמשלו משל לחבל של ק' אמה, הוא משל בעלמא, ולעולם אין שיעורו נ' אמה, ועי' במרחשת ח"א סימן י"ד שהאריך להוכיח כן, ועמש"נ עוד בזה לקמן מ"ה אות ו'.

ב] בטעם הא דכל שראה ב' ראיות והפסיק ביניהם כדי טבילה וסיפוג חשיבי כב' ראיות וכל שלא הפסיק כדי ראי' וסיפוג חשיבי כראי' אחת, כתב הראב"ד בתו"כ פר' זבים פ"א ה"ג, ז"ל, וכך ראו חכמים לומר שכיון שישהה כדי ליטהר מן הראי' דהיינו טבילה וסיפוגה, שדרך הטובל להיות מסתפג באלונטית, ואם שהה כך אחר הראי' הראשונה ה"ה כב' ראיות ונעשה זב, ואם שהה פחות מכך, הראי' הראשונה היא שנעקרה ולא נתמרקה לצאת אלא בסירוגין, וד"ז אין לו ראי' מפורשת מה"ת, אלא מכיון שאמרה תורה דבעינן הפסקים ביניהם שהרי הצריכתו שלש, אזול רבנן בתר סברא ואמרי דאינה הפסקה אא"כ שהה כדי טהרת ראי' וסיפוגה הצריך לה, עכ"ל.

ונראה בדבריו, דביסוד הדין אף כשלא הפסיק ביניהם כדי ראי' וסיפוג, מ"מ אם היתה הראי' השני' ראי' חדשה, הוה חשבינן להו כב' ראיות, וכל הא דכשלא הפסיק ביניהם כשיעור זה לא חשבינן לה אלא כראי' אחת, הוא משום דאמרינן דהראי' הראשונה היא שנעקרה, ולא נתמרקה לצאת אלא בסירוגין, ועמש"נ לפ"ז להלן אות ו'.

ג] והנה בד' הרמ"ה בסנהדרין ס"ג ב' מבו' בפשוטו, דאין בכלל השיעור דטבילה וסיפוג זמן העלי' מן המקוה, שהוא שוהה בו בין הטבילה להסיפוג, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ונת' להלן אות ה'.

אמנם הנה בתוספתא שהביא הר"ש תניא כמה הוא כדי טבילה וסיפוג כדי שיראה ויטבול ויעלה ויסתפג, ובביאור הגר"א ובחס"ד שם כתבו דקמ"ל דלא כדי טבילה וסיפוג בלבד, אלא כדי שירד ויטבול ויעלה ויסתפג, - ולפ"ד הראב"ד דהא דבעינן גם כדי סיפוג הוא משום שדרך הטובל להיות מסתפג באלונטית, הרי י"ל דמה"ט בעינן גם כדי ירידה ועלי', דזהו דרך הטובל לירד ולטבול ולעלות ולהסתפג, וצ"ע בזה.

ד] **או אחת מרובה כב',** ביסוד הדין דראי' מרובה כב' חשיבא כב' ראיות, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ה, ז"ל, וכאשר התמידה הזיבות כשיעור וכו' הרי שכבר ראה ג' ראיות בזמניהן, כלומר שיש בין כל אחת ואחת כדי טבילה וסיפוג, והודיענו שאין רציפות הזיבות גורמת לעשות את הראיות שבג' הזמנים ראי' אחת, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דהא דראי' אחת מרובה כב' חשיבא כב' ראיות, הוי חד דינא עם הא דראה ב' ראיות והפסיק ביניהם כדי טבילה וסיפוג דחשיבי כב' ראיות, ונתחדש בדינא דראי' מרובה, דאף שלא הפסיק ביניהם, חשבינן להו כב' ראיות, וכ"ה מבו' גם בפי' רבינו הלל לתו"כ פר' זבים פ"א ה"ג, וכ"ה בקרבן אהרן שם.

ובחזו"א סימן א' סקי"ג דקדק כן בד' הרמב"ם, וכתב לפ"ז דשיעור כדי טבילה וסיפוג בראי' מרובה, הוא מלבד משהו של ראי', וכמש"כ כן התוי"ט במשנתינו, וכ"כ המהר"י קורקוס והקרית ספר בפ"ב ממחו"כ.

ה] וכ"ה להדיא בד' הרמ"ה בסנהדרין ס"ג ב', ז"ל, ואשמועינן האי תנא דלא בעינן הפסקה בין כל אחת לחברתה אלא אפילו נמשכה שתיתת הזוב שעה מרובה בלא הפסקה וכו' כב' טבילות וב' סיפוגין, כדי שיהא בין ראשונה לשני' כשיעור טבילה וסיפוג ובין שני' לשלישית כשיעור טבילה וסיפוג, דהו"ל ב' טבילות וב' סיפוגים, ה"ז זב גמור, ואע"ג דבעינן בין כל חדא וחדא כשיעור טבילה וסיפוג לבד משעת ראי' והכא לא חשיב להו לראיות כלל אלא קא יהיב שיעורא כב' טבילות וב' סיפוגין בלחוד, היינו טעמא משום דראיות לא צריכי שיעורא באפי נפשייהו, דכיון דיהיב שיעורא בב' טבילות זא"ז וב' סיפוגין, לא סגיא דליכא שהות בין טבילה קמייתא לסיפוג ובין סיפוג לטבילה שני' ובין טבילה שני' לסיפוג כשיעור ג' ראיות, שהרי צריך לשהות בין טבילה ראשונה לסיפוג דידה כדי שיעור עלייתו מן המים, ובין סיפוג לטבילה כדי שיעור ירידה, ובין טבילה לסיפוג כדי שיעור עלי', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ומבו' להדיא בדבריו, דהא דראי' מרובה כג' חשיבא כג' ראיות, הוא משום דהו"ל כראה ג' ראיות והפסיק ביניהם, ונתחדש בדינא דראי' מרובה דאף דנמשכה שתיתת הזוב ולא הפסיק ביניהם, חשבינן להו כג' ראיות נפרדות, וע"כ בעינן שיהא כדי ב' טבילות וב' סיפוגין מלבד זמן הראיות עצמן, ואך דלעולם יש בכלל ב' טבילות וב' סיפוגין גם כשיעור זמן דג' ראיות.

ו] אמנם הנה לפ"ד הראב"ד שהבאנו לעיל אות ב', דהא דבעינן הפסק כדי טבילה וסיפוג לחשבן כב' ראיות, הוא משום דכל שלא הפסיק כדי טבילה וסיפוג אמרינן דהראי' הראשונה היא שנעקרה ולא נתמרקה לצאת אלא בסירוגין, הרי מסתברא מילתא דכל שראה ראי' אחת גדולה כדי טבילה וסיפוג, לא מצינו לחשבה כראה ב' ראיות והפסיק ביניהם, דרק כשהפסיק שתיתת הזוב ביניהם הוא דאמרינן דהויא הראי' השני' ראי' חדשה, אך כשלא הפסיק שתיתת הזוב ביניהם, דמי להיכא דלא הפסיק כדי טבילה וסיפוג, דאמרינן דהוא המשך דהראי' הראשונה.

ולדעת הראב"ד נראה, דהא דראי' ארוכה כב' חשיבא כב' ראיות, הוא דין בפנ"ע הנלמד מקרא, דראי' גדולה כשיעור ב' ראיות, דינה כב' ראיות, - והנה לפ"ז הי' מקום לומר דכל דהויא הראי' כדי טבילה וסיפוג, חשבינן לה כב' ראיות, ול"ב שיהא כדי טבילה וסיפוג מלבד זמן הראי' עצמו, אך בד' הראב"ד בתו"כ שם מפורש לא כן, ז"ל, שאפי' אחת מרובה "כאלו הג' עם אויריהן הצריכין להן לטומאה" ה"ה מטמאה כשלש, עכ"ל, והיינו משום דכך הוא הגזה"כ דראי' מרובה כב' וכג', דכל שנמשכה הראי' כשיעור זמן דב' ראיות עם ההפסק שביניהם חשבינן לה כב' ראיות, וכל שנמשכה כשיעור זמן דג' ראיות עם ההפסק שביניהם חשבינן לה כג' ראיות.

ז] ובקונט' נר לרחל כתב לסייע לדרך זו, ממש"כ התוס' בנדה ל"ה א' ד"ה לעולם, דאף אם מקום זיבה מעין הוא, מ"מ בעינן קרא ללמד דראי' שני' של זב מטמאה במשא, ובלא הך קרא הו"א דאף דמיד שראה משהו של ראי' שני' נעשה זב, מ"מ אין המשך הראי' מטמא במשא, דכמו שמשהו ראשון שבו נעשה זב אינו מטמא במשא, ה"ה כל מה שנקרא ראי' אחת דהיינו כמן גדיון לשילוח אינו מטמא במשא, אע"ג דרוקו ומי רגליו טמאין מיד אחר ראיית זוב משהו ראשון, עכ"ד, ובערול"נ שם דן לפרש בדבריהם דכונתם דאף אם ראה ראי' מרובה כמן גדיון לשילוח דנעשה עי"ז זב גמור, מ"מ היתה כל הזיבה טהורה, דלענין זה נחשב ראי' אחת, ועיי"ש לעיל מינה שכתב דהתוס' דקדקו כן מלישנא דמתניתין דראה ראי' אחת מרובה כג', והרי דחשבינן לה כראי' אחת, עיי"ש.

ולכאו' זה ניחא טפי אי נימא דלעולם לא חשבינן לראי' אחת ארוכה כב' ראיות נפרדות, אלא דגזה"כ הוא דאף דהיא ראי' אחת, מ"מ דינה כב' ראיות, וע"כ שפיר ס"ד דכל זיבה זו אינה מטמאת במשא, דלענין זה חשבינן לכולה כראי' אחת, אך אי נימא דראי' אחת ארוכה חשיבא ממש כב' ראיות נפרדות, ולא נתחדש בדינא דראי' מרובה אלא דאין רציפות הזיבות גורמת לחשבם כראי' אחת, הרי הדין נותן דכ"ה דאם ראה ראי' אחרת ה"ה מטמאה במשא, ה"נ אם ראה ראי' אחת מרובה כב' תטמא סוף הראי' במשא, שהרי חשבינן לה כראי' בפנ"ע.

ח] ועיי"ש שכתב נפ"מ לדינא בזה, בגונא דראה ראי' אחת כדי הילוך ל' אמה והפסיק כדי הילוך כ' אמה וראה ראי' שני', דבכה"ג נמצא דבין תחילת הראי' הראשונה לבין הראי' השני' יש כדי טבילה וסיפוג, אך לא הפסיק בין ב' הראיות כדי טבילה וסיפוג.

ולכאו' הדין בזה תלוי בפלוגתא זו, דלדעת הרמב"ם ודעימי', דהא דראי' מרובה כב' חשיבא כב' ראיות, הוא משום דל"ב שיפסיק בפועל בין ב' הראיות, אלא אף אם נמשכה הזיבה הו"ל כב' ראיות, הרי דה"נ בכה"ג חשבינן לה כב' ראיות, אף שלא הפסיק ביניהם בפועל כשיעור טבילה וסיפוג, אך למש"נ בדעת הראב"ד דהא דראי' מרובה כב' חשיבא כב' ראיות הוא דין בפנ"ע דכל שנמשכה הראי' כשיעור זמן זה דינה כב' ראיות, הרי מסתברא מילתא דבכה"ג שלא ראה ראי' אחת ארוכה וגם לא הפסיק בין ב' הראיות כשיעור טבילה וסיפוג, לא חשיבי אלא כראי' אחת.

ט] וכמדומה דיש ללמוד לדין זה מד' הרמב"ם בפ"ב ממחו"כ ה"י, ז"ל, הי' הזוב נגרר ויוצא ולא פסק, אם יש מתחלת הראי' עד סופה כדי טבילה וספוג וכו' ה"ז נחשבת כב' ראיות וכו', ואם ל"ה ארוכה כשיעור הזה "אפי פסק הזוב בינתיים" ה"ז ראי' אחת, עכ"ל, ונ' להדיא דכל שהיתה הראי' ארוכה כשיעור זה ופסק מעט בינתיים, חשיבא כב' ראיות, וזה מתישב להרמב"ם לטעמי', וכמש"נ.

י] והנה בתוספתא בפ"א ה"ד תניא, ראה ג' ראיות אם אין בין ראשונה לשלישית כדי טבילה וסיפוג אין בידו אלא אחת, ומבו' להדיא דכל שיש בין ראשונה לשלישית כדי טבילה וסיפוג, חשבינן להו כב' ראיות, אף שראה ראי' אחת בינתים ולא הי' כדי טבילה וסיפוג בלא ראי', ולכאו' יש ללמוד מזה דה"נ בגונא דראה ראי' אחת כדי הילוך ל' אמה והפסיק כדי הילוך כ' אמה וראה ראי' שני', דחשבינן להו כב' ראיות, אף שלא הפסיק ביניהם כדי טבילה וסיפוג.

אך נראה דל"ד זל"ז, דהתם כיון שהפסיק מעט בין הראי' הראשונה להשני', ע"כ כל שהפסיק בין הראי' הראשונה לשלישית כדי טבילה וסיפוג חשיבי כב' ראיות, ואין הראי' השני' ממעטת מן ההפסק, ומשא"כ בגונא דהיתה הראי' הראשונה ארוכה מעט, שפיר י"ל דכל שלא הפסיק בין סוף הראי' הראשונה לראי' השני' כדי טבילה וסיפוג, לא חשיבי כב' ראיות.

והטעם בזה הוא, דכל שהפסיק מעט בין הראי' הראשונה לשני', אין הראי' השני' מכלל עיקר הראי', אלא הויא שירים דהראי' הראשונה, ואין ראיית השירים נמשכת אלא עד כדי טבילה וסיפוג, וע"כ כל שראה ראי' שלישית אחר כדי טבילה וסיפוג מן הראי' הראשונה, חשבינן לה כראי' בפנ"ע, ומשא"כ כשראה ראי' אחת כדי הילוך ל' אמות, הוי הכל מכלל עיקר הראי', וכל שראה אח"כ בלא הפסק כדי טבילה וסיפוג, הוי זה שירים דהראי' הראשונה, ולא חשיבא כראי' בפנ"ע.

1. וצ"ב, דכיון דהעלי' אינה בכלל שיעור טבילה וסיפוג, א"כ הרי כשאמרו דאם הפסיק כדי טבילה וסיפוג חשיב כב' ראיות, היינו כדי טבילה וסיפוג בלא זמן העלי', וא"כ גם כשאמרו דראה ראי' ארוכה כב' טבילות וב' סיפוגין הוי זב גמור, היינו ב' טבילות וב' סיפוגין בלא זמן הירידה והעלי', וא"כ מ"ט איכא שהות כדי ג' ראיות.

   עוד צ"ע, דאם מכוון מתניתין הוא דהיתה ארוכה כדי ב' טבילות וב' סיפוגין בצירוף זמן הירידה והעלי', תיקשי דמ"ט באמת בעינן לזה, הרי כיון דשיעור טבילה וסיפוג הוא בלא הירידה, א"כ הרי בדין דאם ראה ראי' ארוכה מעט יותר מכדי ב' טבילות וב' סיפוגין בלא זמן העלי' והירידה, (שיהא במעט הזמן היותר כשיעור ג' ראיות), יהא זב גמור, ומ"ט תנן דרק אם ראה כדי ב' טבילות וב' סיפוגין עם הירידה והעלי' הוי זב גמור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)