20. בסוגיא דאסמכתא
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

כ"ח אד"א ע"א

**סימן כ**

**בסוגיא דאסמכתא**

**א]דעת הרשב"א וסיעתו בגדר אסמכתא ובטעם הדין דאסמכתא**

**ב]דעת הראשונים שזה גם בדבר שמעונין ובהכרח דביארו אחרת את סברת אסמכתא**

**ג]בנידון הראשונים האם בעכו"ם יש סברת אסמכתא**

**ד]בעשה אסמכתא ולא אסמכתא האם חלק חל או הכל ובנידון הרי"ף באשלם אלפא זוזי האם חייב כההפסד**

**ה]האם עוזר באסמכתא שמגלה דעתו אחרי זה שגמר ומקני**

**ו]האם עוזר שמגלה למפרע שגמר והקנה או דהוי דברים שבלב**

**סיכום שיטות הראשונים בענין אסמכתא**

**ז]שיטת רש"י ותוס'**

**ח]שיטת הטור**

**ט]שיטת ר"ת**

**י]שיטת הרשב"א**

**י"א]שיטת הרמב"ן**

**י"ב]שיטת הרמב"ם**

**י"ג]בדין הלוהו על שדהו ועל יינו מה הטעם דהוי אסמכתא**

**י"ד]בחלות אפותיקי ובדין חלות וודאי על תשלום ספק כגון שומר וערב ושיעבוד**

**ט"ו]הטעם דמשחק בקוביא זה לא אסמכתא**

**ט"ז]בביאור מה שהגמ' מביאה מר"ט**

**י"ז]בפסק הלכה לענין משחק בקוביא וביאור שיטת הרמב"ם**

**י"ח]באיזה אופן חל החיוב דמשחק בקוביא**

**י"ט]בדין מעכשיו והאם התחיבות הוי מעכשיו**

**כ]בדין אסמכתא בערב ובשיעבוד מטלטלים**

**דעת הרשב"א וסיעתו בגדר אסמכתא ובטעם הדין דאסמכתא**

א]עיין בב"ב ק"מ: אם תלד אשתי זכר יטול מאתים ואם נקיבה מנה עיין ברימ"ג שכתב שזה דוקא בשכיב מרע אבל בבריא זה לא חל א. כי זה אסמכתא ב. כי אין מטבע נקנה בחליפין ג. שזה קנין דברים ועיין רשב"א שהקשה אם זה אסמכתא מה עוזר שזה מתנת שכיב מרע ואיפה מצאנו שבזה אין חיסרון של אסמכתא וביד רמ"ה כתב לישב או מצד שכיון שזה ככתובין ומסורין הרי כה"ג אין חיסרון של אסמכתא ולכאורא כוונתו שכל שזה ביד המקבל אפילו אם לא זכה אין חיסרון של אסמכתא וכדעת הרמב"ם לענין ערבון עוד כתב שאדם לא משטה בשעת מיתה דהינו ששורש אסמכתא שלא גומר בדעתו ברצינות כי תולה שאולי זה לא יהיה אמנם בשעת מיתה אדם מה שהוא עושה גומר בדעתו ע"ש

אמנם עיין רשב"א וריטב"א שכתבו שאין זה ענין לאסמכתא מצד דכל החיסרון באסמכתא כיון שמדובר על חיוב שהוא לא רוצה אותו אבל כאן שהנידון על דבר שמעונין בו דהרי אם יולד לו בן זכר הוא מעונין שיקבל המתנה א"כ אין זה ענין לדין אסמכתא ובסברא זו האריך הרשב"א בב"ב קס"ח ובתשובותיו הובא בב"י באריכות והנה בלשונו הוזכר כמה פעמים שזה תלוי בדבר שהוא קנס או לא ובב"י נקט שזה כפשוטו ושזה שיטה אחרת אם מה שהובא בר"ן שזה תלוי אם רצונו בדבר או לא וכתב נפק"מ האם קשה ממשחק בקוביא שאם זה מצד קנס א"כ משחק בקוביא זה לא קנס אבל אם הנידון האם זה חיוב שהוא מעונין בו א"כ במשחק בקוביא זה חיוב שהוא לא מעונין בו אמנם הרשב"א עצמו במיוחסות כ"ד הקשה ממשחק בקוביא וע"ש מה שישב הובא לעיל ומבואר שכוונתו בלשונו שכל קנס זה דבר שהוא לא רוצה וכן משמעות דבריו בב"ב ק"מ

והנה בעיקר הסברא שנקט הרשב"א שבדבר שהוא רוצה לא שייך אסמכתא ביאר כוונתו שכל סברת אסמכתא שמה שאומר זה לא ברצינות ולכן זה רק שייך בדבר שלא מעונין בו אבל בדבר שמעוניין בו אומר ברצינות ועיקר הסברא מבוארת גם בתוס' בב"מ ס"ו. לענין הלוהו על שדהו ששם כיון שלוה ומגיע לחברו הוא כן אומר ברצינות וכן מבואר בשו"ת הרא"ש כלל ע"ב סימן ג' במקרה שדיבר שם שאין זה שייך לאסמכתא כיון שהוא מעונין בדבר שמתחייב ע"ש ועיקר הסברא מבוארת בלשון רש"י בב"מ ס"ו. בביאור אסמכתא שזה הבטחה בעלמא וכן בסנהדרין ביאר דמרישא אדעתיא שהוא לא יעשה הוא מתחייב דהינו שאין כוונתו להתחייב כלל וזהו יסוד סברת ר"ת הובא בתוס' ע"ד. ובתוס"ר סנהדרין ובעוד דוכתי שרק איפה שרוצה להסמיך את חברו על דבריו זה אסמכתא דהיינו שלא מתכוין ברצינות ועיין שו"ת הרא"ש כלל ע"ב ס"ג לענין גזים וז"ל וכן היכא דגזים וכו' אע"ג דהוי בידו הוא אסמכתא כי אמר שפת יתר וכיון להסמיכו על דבריו ומעולם לא נתכוין מה שאמר אלא שאומר בלבו ודאי אעשה דבר זה כי בידי לעשותו ומאי נפק"מ אם אומר שפת יתר ולא גמר בלבו להקנות לעולם עכ"ל ומפורש שיסוד הסברא שלא נתכוין בכלל לומר ברצינות

והנה מה שצ"ע כיון שחבירו מלוה לו כסף על דעת הכי או נותן לו לרדת בקרקע א"כ איך יכול לומר שלא התכוין ברצינות הרי זה גזל דהרי הוא לוקח ממון חבירו שנתנו לו אדעתא דהכי שיתחייב והניחא אם הגדר היה שאין לו גמירות דעת להתחיב וכדלקמן א"כ זה מציאות אבל אם מצד שלא מתכוין ברצינות צ"ע כנ"ל והראוני דהנימוק"י בפ' גט פשוט כתב שכיון שהוא לא אומר ברצינות ממילא גם המוכר יודע שלא מתכוין להתחייב ועדין צ"ע איך זה מתחיל

והנה מבואר בגמ' בב"ב שלענין שיעבוד מטלטלים מועיל מה שאומר שיחול דלא כאסמכתא ועיין ברמ"א סימן ר"ז דהביא דנחלקו בזה הראשונים האם זה סברא מיוחדת שם עיין לקמן סקי"ד דאין זה אסמכתא גמור או שזה תמיד מועיל אם אומר שלא יוכל לטעון שזה אסמכתא ולכאורא לביאור הנ"ל שכל סברת אסמכתא כי לא מתכוין לומר ברצינות א"כ אם אומר שמתכוין ברצינות לכאורא אין סיבה שלא יחול ואין לומר שזה דברים שבלב דהרי אומר בפיו שנגד האומדנא והניחא אם זה הלכה שכה"ג קים להו לחז"ל שאין גמירות דעת א"כ למעשה לא גמר בדעתו אפילו שאמר אבל אם כנ"ל צ"ע

**דעת הראשונים שזה גם בדבר שמעונין ובהכרח דביארו אחרת את סברת אסמכתא**

ב]אמנם מצאנו בכמה מהראשונים שלכאורא נקטו לא כך אלא שאסמכתא זה גם על דבר שהוא מעונין בו א. דעת הרימ"ג הנ"ל דבמחלק נכסיו הוקשה לו שזה אסמכתא וכן הסכים עמו הרמ"ה ב.עיין ב"י שהביא מהמרדכי להקשות כל מתנת שכיב מרע למה זה לא אסמכתא אפילו שעד כמה שהוא מת הוא מעוניין בחלוקת נכסיו ג.עיין שו"ת הרי"ף סימן רמ"ז שכתב שאין בנדרים ושבועות דין אסמכתא דהרי יעקב נדר שאם ינצל כל מה שיהיה לו הוא יעשר וכן מעם ישראל שנדרו שאם נתון תתן את העם הזה בידי והחרמתי את עריהם ומבואר שזה חל אפילו שזה אסמכתא והנה כאן היו מעונינים בהצלתם ובנתינה להקב"ה לצורך הצלתם ובכל אופן נקט שזה קשור לאסמכתא וכן עין ב"י שהביא משו"ת הרי"ף סימן רע"ו שכתב וז"ל ולענין אסמכתא ששאלת על איזה דרך היא כל שאומר אם יהיה כך וכך אתן לך כך וכך ואם לא יהיה כך לא אתן לך כך וכך זו היא אסמכתא שאינה קימת וכה אמרו רבותינו ז"ל כל דאי לא קני ואפילו אם נתקיים לא קנה ויש מקומות שמתקיימת בהם אסמכתא כגון השכירות והדומה לו וכו' עכ"ל ומבואר שבכל דאי זה אסמכתא ומשמע אפילו בדבר שמעונין בו [אמנם עדיין היה מקום לומר שזה רק במקום שאין לו ענין בעצם ההתחיבות אלא כדי שהוא יקבל דבר מסוים ואין זה דומה למתנת שכיב מרע שעד כמה שהוא ימות הוא מעונין בעצם ההתחיבות] ד. וכן עיין לשון הרמב"ם פי"א ממכירה בענין אסמכתא שכתב שכל דבר שאומר אם תעשה כך וכך אני אתן לך כך וכך זה אסמכתא אפילו שזה דבר שמעונין בו כגון שילך עמו ע"ש בכל לשונו אמנם עדין יתכן שזה רק באופן של הרי"ף וכנ"ל שאין לו ענין בעצם ההתחיבות אלא שרוצה את זה בגלל שמעונין בדבר שבו התנה ה.עיין רמב"ן שנתקשה מתנאי בני גד ובני ראובן למה זה לא אסמכתא והרי שם משה רבינו היה מעונין שיעברו במלחמה ויקבלו את עבר הירדן ומבואר שגם כה"ג שאומר ברצינות זה אסמכתא

ולדעת כל הראשונים האלו צ"ב מה הטעם של אסמכתא ובהכרח צ"ל שכיון שהוא לא בטח שהוא יתחייב מכח התחיבותו כיון שיתכן הרי שלא יעשה התנאי וממילא הוא לא יתחייב לכן כה"ג מצב זה עצמו חשיב חוסר גמירות דעת וכן הוא לשון הרמב"ם ה"ה וז"ל שכל האומר אם יהיה או אם לא יהיה לא גמר והקנה שהרי דעתו עדין סומכת שמא יהיה או שמא לא יהיה עכ"ל אלא שדעת הרמב"ן שזה רק איפה שיש לו יותר סיבה לתלות שזה לא יהיה וכדלקמן ודעת הרי"ף והרימ"ג והרמב"ם שזה בכל אופן ואפילו אם יש יותר סיבה לתלות שזה כן יקרה וכסתימת לשונם וכהוכחת הרי"ף מיעקב אבינו שהרי היה לו הבטחה מהקב"ה

והנה גם לסברא זו היה מקום לומר חילוק זה דכל מה שחסר לו בגמירות דעת רק על צד שלא מעונין בו אבל עד כמה שהוא מעונין זה עצמו סיבה שגומר בדעתו יותר וכדחזינן דלענין נדרים שזה דבר רציני הוא כן גומר בדעתו או לענין גיטין וקידושין או במקום שיש לו הנאה כגון בערב הוא כן גומר בדעתו אמנם לביאור הראשון שזה מצד שלא נתכוין להתחייב ברצינות הדבר מוכרח שבדבר שהוא מעונין זה לא שייך וכנ"ל והנה יש כמה נידונים בדיני אסמכתא שלכאורא תלוים בנ"ל וכדלקמן

**בנידון הראשונים האם בעכו"ם יש סברת אסמכתא**

ג]והנה עיין ברמב"ם פ"ה מחמץ ומצה דדעת הראב"ד דאין דין אסמכתא אצל גוי ובפשוטו הרמב"ם שם פליג דיש דין אסמכתא אצל עכו"ם ובפשוטו הביאור כמו שכתב המג"א סימן תמ"ח סק"ד שכיון שכך הוא בדיניהם גמר ומקני וכן הוא בתשובות הרשב"א ח"ג סימן ס"ג הובא בב"י סימן ר"ז וסימן נ"ה דבנתחייב שאם יחזור בו יפרע חצי לאומני העיר שהיו עכו"ם וחצי לחברו שכיון שלענין אומני העיר גמר ומקני כי הם וודאי יגבו ממנו ולא יעזור שיטעון שזה אסמכתא ממילא הוא גמר ומקני לגמרי גם לענין חברו

ועיין בגליון רעק"א סימן תמ"א שהקשה על המג"א הרי החיסרן של אסמכתא כיון שהוא בטוח שזה לא יקרה א"כ הוא לא גומר בדעתו וא"כ מה יעזור שאצל העכו"ם אין דין אסמכתא אבל למעשה הוא לא גומר בדעתו כי חושב שזה לא יקרה אמנם בדבר הרשב"א והראב"ד הנ"ל מוכרח דכל דין אסמכתא בנוי על מה שחושב שגם אם יצא שאני אתחייב בי"ד לא יחייבו אותו כי זה לא ברצינות וביאר בזה הגר"ר שמולאביץ דהרי דעת הרשב"א שגם בדבר שלא בידו יש אסמכתא וא"כ צ"ע איך שייך שלא עושה ברצינות הרי יודע שיתכן שכך יקרה ויחייבו אותו ובהכרח כנ"ל שחושב שבבי"ד גם לא יחיבו אותו אמנם כל זה שייך לסברת הרשב"א שיסוד החיסרון של אסמכתא כי אומר הדבר שלא ברצינות ולכן צריך להגיע למה שחושב שגם בי"ד לא יקחו הדברים ברצינות ועד כמה שזה עכו"ם וודאי יקחו הדברים ברצינות ממילא בהכרח שכוונתו ברצינות אבל לדעת הרמב"ם שהחיסרון שכיון שחושב שאולי לא יגיע לידי גמר מצב זה עצמו הוא חיסרון גמירות דעת א"כ זה וודאי שייך גם בעכו"ם שלמעשה לא גמר בדעתו וכטענת הגרעק"א ולפ"ז הרמב"ם שחלק על הראב"ד זה לשיטתו והנה לדעת רש"י ותוס' דכל אסמכתא כי חושב שמסתמא הוא לא יגע לידי חיוב אין הכרח לסברת הרשב"א שזה רק מצד שחושב שבי"ד לא יחייבו אותו ויתכן דס"ל כרמב"ם אמנם הרשב"א לשיטתו זה מוכרח אמנם יתכן שבאמת כל דברי הרשב"א רק במקום שזה לא בידו כמו האופן שהיה שם ששם כל מה שיכול לעשות שלא ברצינות מצד שחושב שכך בי"ד יפסקו אבל במקום שזה בידו יתכן שעושה שלא ברצינות מצד שתולה שלא יגיע לידי חיוב ודו"ק

**בעשה אסמכתא ולא אסמכתא האם חלק חל או הכל ובנידון הרי"ף באשלם אלפא זוזי האם חייב כההפסד**

ד]והנה מבואר שם ברשב"א עוד שכיון שביחס לעכו"ם הוא התכוין ברצינות ה"ה ביחס לישראל ובפשוטו גם סברא זו היא מצד שכל הסברא באסמכתא שלא עשה ברצינות ולכן עד כמה שעשה ברצינות הכל זה ברצינות דלא מחלקים דיבור לשנים

והנה מבואר בגמ' דבמקבל שדה מחברו ואמר דאם אוביר ולא אעביד אשלם במיטבא הוא חייב אבל אם אמר אשלם אלפא זוזא הוא לא חייב וכתב הרי"ף שבכל אופן כשיעור דמיטבא הוא מתחייב והרא"ש חלק שכיון שזה גוזמא ולא אמר ברצינות ממילא לא חל כלל והנה בעיקר הדין דמשלם במיטבא דעת הר"ח דזה רק תקנה דרבנן ולא שמעיקר הדין אין כאן חיסרון דאסמכתא ולפ"ז א"ש דברי הרי"ף שגם כאן יש את הסיבה של התקנה דרבנן אמנם הרמב"ן הביא השיטות שגם כאן זה מעיקר הדין שכה"ג אין החיסרון דאסמכתא וצ"ע קושית הרא"ש והנה עיקר סברת הרא"ש זה על דרך הרשב"א הנ"ל שכיון שעל חלק זה ברצינות ממילא הכל זה כך אלא שבמקרה הרא"ש זה הפוך ולפ"ז ביאר הנ"ל דהרמב"ן והרי"ף לשיטתם שיסוד החיסרון דאסמכתא שאפילו שהוא עושה ברצינות אבל הוא לא גמר ומקני כיון שחושב שאולי לא יתחייב או שמסתמא לא יתחייב א"כ שייך לחלק שביחס למה שאדם גומר בדעתו הוא מתחייב לדמרי וכן שייך לחלק הדיבור לשנים כי החוסר גמירות דעת זה לא מצד שהו לא מתכוין אלא שמצב זה מצד עצמו הוא סיבה שלא יהיה גמירות דעת ודו"ק בזה

**האם עוזר באסמכתא שמגלה דעתו אחרי זה שגמר ומקני**

ה] והנה עיין בגמ' דאם הוא מצא אותו שהוא שתי שיכרא זה סימן שהוא גמר בדעתו לתת לו והגמ' דוחה שזה לא ראיה וצ"ב גם אם זה ראיה אבל הרי זה רק עכשיו בזמן הפירעון אבל בזמן ההלואה לא גמר בדעתו וזה היה אסמכתא ועכשיו הרי אין שום מעשה קנין ועיין חידושי הר"ן בסנהדרין שביאר שכיון שעכשיו גומר בדעתו זה יכול לחול במעשה קנין של אתמול ויסוד הדברים מבואר גם בדברי הרמב"ן שדן דבתנאי שאם אני יעשה מעשה זה יחול אין חיסרון של אסמכתא כיון שעושה המעשה הוא מראה שרוצה שיחול דאל"כ שלא יעשה המעשה ועיין לשונו בספר הזכות בגיטין פ' מי שאחזו שכתב מפורש הטעם שעכשיו גומר בדעתו אמנם עין ב"י [עמוד נ"ח] שהביאו מתלמידי הרשב"א שהקשו כיון שבתחילה הוא לא גמר בדעתו מה יעזור שעכשיו רוצה וכן עיין נימוק"י בסנהדרין הובא בב"י סימן ר"ז שכתב שעכשיו לא יעזור מה שרוצה כיון שעכשיו אין כאן מעשה קנין אלא שכונת הגמ' שזה מראה למפרע שהוא גמר בדעתו להקנות עכ"ד

והנה מבואר שנחלקו כאן הראשונים האם במקום שיש חיסרון של אסמכתא מועיל שאחרי זה רוצה ושמעתי מהגר"ר גפן לבאר כוונת הרמב"ן דבאסמכתא אין הכוונה שאין כאן מעשה קנין כלל אלא שיש כאן חיסרון גמירות דעת ובזה הדין שמועיל אחרי זה אם גומר בדעתו וכדחזינן בראשונים לענין קידושי קטן שאם אין חיסרון של דשלב"ל מועיל כשיגדיל וצ"ע כמו שהקשו הראשונים הרי הוא לא בר דעת ובהכרח שמעשה קידושין הוא יכול לעשות והגמירות דעת נשלם בגדלותו כשהוא רוצה ובפשוטו יש לבאר בזה דברי התור"פ הובא באבנ"מ דבקידש ונמצא בעל מום שזה מקח טעות בכל אופן אם אחרי זה רוצה הקידושין חלים אם הכסף הראשון ויש לבאר כנ"ל שהמקח טעות יוצר שאין כאן גמירות דעת למעשה אבל לא שאין כאן מעשה קידושין כלל ואם עכשיו יש גמירות דעת כיון שאין כלתה קנינו זה יכול לחול אמנם כל זה הרמב"ן לשיטתו שהחיסרון מצד שכיון שחושב שלמעשה זה לא יהיה לכן חסר בגמירות דעת אבל לראשונים שהסברא שלא עשה המעשה ברצינות א"כ אין כאן מעשה מקח כלל וודאי לא יעזור אם עכשיו רוצה

**האם עוזר שמגלה למפרע שגמר והקנה או דהוי דברים שבלב**

ו]והנה מבואר עוד דהנימוק"י ביאר כוונת הגמ' שזה מגלה למפרע ומבואר שאם באמת גמר בדעתו אין בזה החיסרון של אסמכתא אמנם הר"ן הוכיח מסוגין כנ"ל ומבואר שנקט שלא שייך לומר שזה מגלה למפרע אמנם אין זה מוכרח מצד דיתכן דס"ל שזה לא ראיה למפרע אלא שרק עכשיו רוצה במקח וביאר הנ"ל דיתכן דגם זה תלוי בנ"ל דלדעת הרמב"ן שהוא מצידו עשה ברצינות אלא שקים להו לחז"ל שאדם לא גומר בדעתו כה"ג א"כ אפילו שהוא כן יגמור אבל זה דברים שבלב כיון שהחיסרון בגמירות דעת בלבד וכמו שכתב החזו"א שבגט מעושה גם אם באמת הוא רצה בכל מקרה זה דברים שבלב משא"כ אם החיסרון שאין כאן מעשה כל שהוא התכוין ברצינות א"כ יש כאן מעשה גמור וכמו בנדרי זירוזין דמבואר בירושלמי שאם התכוין לנדר חל הנדר דחשיב דיסוד הנידון האם יש כאן מעשה הקנאה או לא ודו"ק בזה

אמנם יש לעיין בדעת הר"ן שאחרי זה הביא את הרשב"א והסכים עמו ומשמע שלא חזר בו מהביאור בגמ' בב"מ אמנם יתכן שהביא את סברת הרשב"א גם לפי הבנת הרמב"ן וכנ"ל

והנה לדעת הנימוק"י שאם אחרי זה מראה שדעתו שרוצה זה עוזר למפרע דהינו שאין חיסרון של דברים שבלב צ"ע א"כ כל אסמכתא זה ספק אולי הוא כן גמר בדעתו ואין לומר שבאמת זה כך דהרי הראשונים כתבו שגם בעירבון שהוא מוחזק צריך להחזיר וכן לענין מחילה כתבו שזה לא חל ואולי מצד שמהיכי תיתי שעשה ברצינות אבל אם אומר שעשה ברצינות באמת זה חל וצ"ע

ועיין פסקי הרי"ד שביאר שבאמת בשתי שיכרא זה חל מצד שעכשיו יש מעשה קנין שהוא מחזיק בקרקע דהינו שנקט שלא מועיל שעכשיו גומר בדעתו וכן לא מועיל גילוי למפרע אמנם יתכן מצד שס"ל שכאן זה לא גילוי למפרע

והנה עיין לעיל דהבאינו דברשב"א והראב"ד מבואר שהטעם שאסמכתא הוא לא עושה ברצינות כי תולה שבי"ד לא יחייבו אותו וצ"ע א"כ במעשה דרב שבא שהוא הביא לו היין והגמ' דנה מחילה בטעות חזינן שלמעשה הוא חשב שבי"ד יגבו ובכל אופן מבואר שזה אסמכתא והיה מקום לומר שזה לא מגלה למפרע דהוי דברים שבלב אמנם למה דביארנו לעיל דלדעת הרשב"א אין כאן חיסרון של דברים שבלב א"כ צ"ע אמנם אם ננקוט שכל דברי הרשב"א במקום שזה לא בידו דכה"ג כל מה שלא גומר כי בי"ד לא יחיבו אותו אבל בדבר שזה בידו הסיבה שלא גומר בדעתו מצד שחושב שלא יגיע לידי כך א"כ א"ש שכאן שייך חיסרון אסמכתא גם בכה"ג אמנם בדעת הראב"ד צ"ע שהרי הוא דיבר על אותו אופן של סוגין וצ"ע אמנם יתכן שבאמת הוא לא מתכוין ברצינות אלא שכיון שאומר ויודע שבי"ד יחייבו אותו לכן אומר ברצינות אבל זה בטעות דאם היה יודע שזה דבר שבי"ד לא יחיבו אותו הוא לא היה אומר ברצינות וצ"ע בזה ויתכן שכל סברת הראב"ד במשכון וצ"ע

**סיכום שיטות הראשונים בענין אסמכתא**

**שיטת רש"י ותוס'**

ז] עיין רש"י בסנהדרין וכשיטתו ביאר הרא"ש בב"מ והתוס' בעירובין ובסנהדרין דיסוד דין אסמכתא כי תולה שכיון שזה בידו הוא וודאי יעשה שהוא לא יתחייב ולכן הוא לא גמר בדעתו להתחייב ועיין לעיל דלשונו בכל מקום שממילא גם מה שהתחייב זה לא ברצינות ולכן ביאר דדבר שזה לא בידו כגון משחק בקוביא לא שייך כלל לדון שזה אסמכתא דכאן הוא עושה ברצינות דאין שום סיבה שלא יעשה ברצינות ועיין חידושי הר"ן דלפ"ז לא שייך לומר כדעת הרמב"ם שמדרבנן זה כן גזל כיון שאין כאן כלל המציאות של אסמכתא

והנה הגמ' בב"מ ע"ג: אומרת שאדם התחייב לחברו שיקנה לו יין במקום הזול ואם לא יקנה יתן לו יין כשער הזול או שישלם לו ההפסד והגמ' אומרת שזה אסמכתא והגמ' שואלת מה זה שונה מאם אוביר ולא אעביד אשלם במיטבא והגמ' עונה ששם זה בידו אבל פה זה לא בידו והקשה ר"ת שזה היפך סברת רש"י והנה מבואר בגמ' ק"ד: שאם אומר אם אוביר ולא אעביד אשלם אלפא זוזא זה לא חל כיון שהוא גזים ונקטו הראשונים הכלל לפי רש"י ולפ"ז יישבו שיטתו שאם זה לא בידו כלל כגון קוביא וודאי שזה חל ואם זה בידו לגמרי כגון אם אוביר ולא אעביד כה"ג אם זה גוזמא הוא לא מתכוין ברצינות וכמבואר בלשון הרא"ש בתשובותיו כלל ע"ב ס"ג ואם זה לא גוזמא הוא מתכין להתחייב אמנם ביין כיון שזה בידו ולא בידו דהרי זה תלוי אם יתנו לו או לא לכן שם הוא לא מתחייב אפילו אם זה לא גוזמא

והנה מצאנו בזה שני ביאורים בחידושי הר"ן בסנהדרין ובמאירי שם ביארו שהכוונה שכיון שביין זה לא בידו לגמרי לכן כה"ג זה כמו גוזמא דהוא לא רואה סיבה להתחייב אמנם לשון הרא"ש בתשובותיו וכן ברא"ש בב"מ ועוד ראשונים מפורש שכאן חשיב שזה לא גזים כיון שבאמת הוא הפסיד את מחיר הזול ולכאורא הביאור שכיון שתולה שיצליח לקנות כה"ג זה המציאות של אסמכתא אלא שגם כה"ג הרי בשדה רואים שמוכן להתחייב אמנם הכוונה שדוקא שם כי יודע שזה תלוי רק בו א"כ מוכן להתחייב כי ממ"נ אם יהיה אשם הוא רוצה להתחייב ואם לא הוא יעבוד האדמה משא"כ כאן שיש צד שהוא לא יהיה אשם לכן לא רוצה להתחייב ואומר רק להסמיך חברו ולפ"ז כוונת הראשונים שזה בידו לגבי ששיך כאן שסומך שלא יתחייב אמנם לגבי הנידון שיש כאן סברא מיוחדת שמוכן להתחייב זה לא שייך כאן והנה בעיקר הדין דבבידו גמור הוא מוכן להתחייב הראשונים הביאו מרבינו חננאל שזה רק תקנה דרבנן עיין בדבריהם ובפסקי הרי"ד ביאר כוונת הגמ' שבשדה זה בידו הכוונה שהשדה בעין וא"כ יש פה נזק משא"כ ביין עדין לא היה היין הידו ולא חשיב מזיק בידים

**שיטת הטור**

ח]עיין טור שנקט שיש שלש דרגות אלא שס"ל שדבר שתלוי ביד אחרים כגון הלוקח או מישהו אחר זה גם אסמכתא ורק משחק בקוביא שזה לא תלוי בדעת של בן אדם זה לא אסמכתא ויש שנקטו שעיקר הסברא שאם זה תלוי בדעת אחד מהבעלי דינים זה אסמכתא ועיין רמ"א שהעתיק כשיטה זו וצ"ע הסברא בזה ובפשוטו לא מצאנו חבר לשיטה זו וצ"ע הכעת הרמ"א אמנם עיין שו"ת הרא"ש כלל י"ג כ' הובא בטור סימן רמ"א דתלה הדבר בדעת מישהו אחר ומבואר שנקט שזה אסמכתא לולי שהיה מעונין בצד זה ע"ש אמנם יתכן לדחוק שם אפילו שזה היה תלוי בדעת מישהו אחר אבל זה היה דבר שיותר מסתבר שיסכים וממילא לא יחול המתנה וכמו בערב או יין וצ"ע וכן עיין כלל ע"ב שהאריך לבאר שלא מתחייב בלא בידו ולא הזכיר כלל כי הרי תולה שיצליח ומשמע קצת כטור שכל שזה תלוי בבני אדם אחרים ולא טיבעו של עולם אדם לא גומר בדעתו להקנות וצ"ע בזה

**שיטת ר"ת**

ט]שיטת ר"ת בספר הישר סימן ר"כ ותרצ"ג הובא בתוס' בב"מ ע"ד דבאמת בדבר שזה בידו לא הוי אסמכתא אלא אם זה דרך גוזמא אבל בדבר שזה לא בידו בכל אופן הוי אסמכתא ורק במשחק בקוביא לא הוי אסמכתא והטעם או כיון שכל אחד לא מתחייב לחברו אמנם זה רק סברא במקום שמעונינים בחיוב ולא בערבון שמעדיפים שיחול המקח או שכל המושג אסמכתא שרוצה להסמיך חברו על דבריו דהינו שמעונין בהלואה וכדי שיסכים אומר לו התחיבות זו משא"כ כאן שרצונם על עצם ההתחיבות ולא שזה התחיבות לצורך משהו אחר והנה בהא דר"ת נקט שבדבר שזה לא בידו זה יותר סברא שזה אסמכתא בזה הראשונים הוכיחו דלא כדבריו מהצריכות של הגמ' בסנהדרין כ"ה. וצ"ל שיש סברא לומר כרש"י אמנם רש"י שביאר שזה סברא מעיקר הדין בזה סתר ר"ת מדברי הגמ' בב"מ אמנם בעיקר שיטתו עיין תוס"ר בסנהדרין שהסכים עמו דלמעשה אסמכתא זה גם אם לא בידו ורק שבידו וחברו הפסיד דהיינו שזה לא גוזמא זה סיבה להתחייב אפילו שבידו זה יותר סיבה שיהיה אסמכתא

והנה לכאורא לפ"ז יסוד הסברא של אסמכתא זה שהוא לא מתכוין ברצינות אלא שלענין דבר שבידו כיון שיכול לדאוג שלא יתחייב אין לו סיבה שלא להתכוין ברצינות ובזה יש חילוק בין גזים שכיון שזה דבר שאין סיבה שהוא יתחייב שלא מתכוין ברצינות לבין לא גזים שיש לו סיבה להתחייב וכן משמעות שו"ת הרא"ש כלל ע"ב ג' ע"ש

**שיטת הרשב"א**

י] שיטת הרשב"א בחידושין בב"ב קס"ח ובמיוחסות כ"ד ובעוד כמה דוכתי שבאמת דין אסמכתא לא משנה אם זה בידו או לא בידו אמנם כל מה ששיך להחשב אסמכתא זה רק בדבר שהוא לא מעונין בו אבל בחלות שמעונין בו לא שייך לדון כלל אסמכתא והא דמשחק בקוביא לא הוי אסמכתא ביאר במיוחסות כ"ד כיון שהוא חושב שיודע יותר טוב ורוצה שחברו יתחייב לכן הוא רוצה להתחייב והא דבקבלנות לא הוי אמכתא נקט לעיקר שבאמת זה רק תקנה דרבנן אמנם במקום אחד הביא הצד שבמקום שזה בידו לגמרי ויש לו סיבה להתחייב הוא מוכן להתחייב עוד הוסיף בזה הרשב"א שלענין גיטין וקידושין כיון שאם לא יבוא לא רוצה שתתעגן לכן כאן רוצה הגט לצד זה ולא הוי אסמכתא וכנ"ל ובריטב"א בנדרים כתב שכיון שיתכן שגומר בדעתו זה מספיק סיבה שזה לא אסמכתא וצ"ל כוונתו שזה דברים שבלב ובמקום אחר דן שכיון שהוא לא חייב כלל לתת הגט ונותן מרצונו כה"ג לא שייך אסמכתא דבהכרח שגומר בדעתו דאל"כ למה שיעשה מעשה גירושין ובר"ן בסנהדרין הביא סברא זו וכתב שלפ"ז גם במתנה לא שיך אסמכתא כלל ורק במקום שרוצה המקח וכדי לפיס חברו מתחייב שייך אסמכתא

והנה במה שביאר לענין משחק בקוביא צ"ע דהגמ' עושה צריכותא הפוכה דבמקום שחושב שינצח זה סברא יותר שזה אסמכתא והרי הגמ' יכלה לעשות אותה צריכותא אם הסברא ההפוכה כמו שזה באמת לשיטת הרשב"א

**שיטת הרמב"ן**

י"א] שיטת הרמב"ן דבדבר שזה לא בידו אלא תלוי ביד אחרים אין אסמכתא ולכן משחק בקוביא אין אסמכתא ולכן כל תנאים שתלה בדעת חברו אין אסמכתא ובדבר שזה בידו לגמרי נסתפק האם כדעת ר"ח שכל מה שמתחייב זה תקנה דרבנן או שזה מעיקר הדין אמנם בגזים וודאי שלא מתחייב ובדבר שזה בידו ולא בידו כגון שמתחייב לקנות לו יין כה"ג זה אסמכתא אמנם נקט שכל זה כי תלה בדעתו אם ישיג יין אבל אם תלה באם יתנו לו יין אפילו שזה אותו דבר כיון שלא תלה בדעתו לא הוי אסמכתא ונסתפק עוד דאולי בתנאי של קום ועשה ועשה שרק לכן חל ההתחיבות אין חיסרון אסמכתא דעכשיו גמר ומקני

והנה בפשוטו שיטתו על דרך רש"י ותוס' אמנם אפילו שבדינים זה דומה אבל הטעם הוא אחרת לגמרי דהוא ס"ל ביסוד דין אסמכתא שזה לא מצד שהוא אומר בצחוק אלא שכיון שזה לא וודאי יתקיים לא גומר בדעתו אלא שס"ל שזה רק סברא בדבר שבידו לעשות שלא יתקיים והיה מקום לומר שעיקר הסברא כיון שיכול לעשות שלא יתקיים א"כ משאיר הגמירות דעת לזמן קיום התנאי האם אז ירצה או לא ולכן גם בדבר שמעונין שיעשה התנאי ויחול ההתחיבות הוי אסמכתא אמנם בספקו לענין תנאי בקום ועשה כתב שכל הסברא כי תולה שהוא יקים התנאי ולא יחול המקח ולפ"ז צ"ע קושיתו מתנאי בני גד ובני ראובן שהוצרך לסברא שזה ביד אחרים הרי שם רצה שיתקים התנאי ואולי הכל בכלל חידושו שסיבת האסמכתא כי חושב שיקרה הצד שלא יחול אבל אם אסמכתא היה גם כה"ג כיון שלמעשה הוא לא בטוח א"כ לא היה משנה האם מעונין בחלות הנ"ל או לא

והנה הגמ' אומרת שערב זה אסמכתא והקשה הרמב"ן הרי שם זה תולה ביד אחרים ותירץ א. שכיון שבטוח שחברו ישלם זה כמו תולה בדעת עצמו ב. שחושב שיכפה אותו לשלם ולכן הוי כמו תולה בדעת עצמו וע"ש שכתב שלכן זה לא אסמכתא גמור שעוזר קנו מידו או בההיא הנאה ע"ש והנה צ"ע עד כמה שהוא עצמו דן ששי תולה באחרים שזה כמו עצמו א"כ אולי הכל תלוי בנ"ל כמה חושב שהוא יתחייב ולא שיש הבדל לענין ייין אם תלה בעצמו או באחרים וצ"ע

ועיין רמב"ן שכתב להוכיח עוד שתולה בדעת אחרים זה לא אסמכתא מהמאן דאמר שביין סתם לא הוי אסמכתא וביאר כיון שזה תלוי במוכרי היין וצ"ע עד כמה שזה טעמם א"כ למה ביין זה, זה אחרת והניחא אם מצד שיין סתם יכול להציל וזה בידו ולא גזים וכן הוא בתוס"ר בסנהדרין אבל לרמב"ן שזה כמו ביד אחרים צ"ע

וע"ש שכתב דבגיטין וקידושין אין אסמכתא ובשו"ת הרשב"א נתקשה מה הסברא בזה וצ"ל שזה סוג דבר רציני שאדם גומר בדעתו בכל מקרה וכמו שהבאינו לעיל מהרי"ף לענין נדרים ושבועות

ועיין ריטב"א בב"ב קס"ח ובנימוק"י בנדרים שנקטו את כל התנאים ביחד דהינו שדבר שביד אחרים זה לא אסמכתא ודבר שבידו ולא גזים זה לא אסמכתא ודבר שרוצה שיחול לא הוי אסמכתא דרק בדבר שלא רוצה שיחול הוי אסמכתא ולענין גיטין וקידושין נקט דלא הוי אסמכתא מצד שלא רוצה שתתעגן

**שיטת הרמב"ם**

י"ב] שיטת הרמב"ם שכל תנאי של אם שלא חל מעכשיו הוי אסמכתא וכן משמעות הרי"ף והרימ"ג הנ"ל וגם בדבר שאין סיבה שיחשוב שזה לא יחול אמנם עיין ט"ז וסמ"ע שכתבו שכל זה במקום שאומר אם יתקים התנאי יחול דהינו שאומר שכל סיבת העשיה בגלל קיום התנאי וכיון שלא ברור שיתקים התנאי חשיב שאין גמירות דעת אבל אם עושה עשית סתם ורק מוסיף לזה תנאי שעיקר הגמירות דעת לא קשורה לתנאי וכגון שאומר לו אתן לך בית זה ואני מתנה עימך שתעשה דבר זה כה"ג לא הוי אסמכתא כיון שהגמירות דעת לנתינה לא תלויה בקיום התנאי ודו"ק ע"ש והנה דבר זה גם למה שנתבאר שדעת הרמב"ם דהאסמכתא לא כי לא אומר ברצינות אאל זה עצמו שיש ספק חשיב שאין גמירות דעת אלא שבכל אופן יש הבדל האם הספק הוא בעצם ההקנאה או בתור ביטול התנאי צדדי ועיין פסקי הרי"ד סברא כעין זה

ועיין רמב"ם שהוסיף עוד תנאי שהדבר שעליו הקנה לא נמצא ביד הקונה דאם זה נמצא ביד הקונה הוא גמר ומקני אפילו אם זה לא מעכשיו ולכן נקט דבעירבון המוכר שהמעות בידו הוא זוכה בהם ועיין בראשונים דהקשו עליו דבתוספתא משמע דבערבון שניהם יחזירו ועיין תוס' בב"מ ס"ו דהביאו מר"ת דכיון דחברו לא מתכוין ברצינות ממילא גם ממנו לא יכול לגבות דכל מה שהוא התחייב כי חברו התחיב וכן דחה בריטב"א ובדעת הרמב"ם מבואר כמו שביאר במאירי בסנהדרין שכל אחד זה התחיבות נפרדת וכן משמעות כל הראשונים שהקשו מזה

ועיין ראשונים שהקשו עוד ממשליש שטרו ופרע לו חלק ואמר לו אם אני לא נותן לך עד יום פלוני תחזיר לו השטר והכוונה שמה שנתתי זה בתור מתנה ולא בתור פירעון והגמ' תולה באסמכתא ועיין רשב"א שדחה שהתנאי היה על החזרת השטר וממילא הכסף מתנה אבל יסוד הנידון על החזרת השטר וזה אסמכתא והנה צ"ב דלכאורא דברי הרשב"א מוכרחים דאל"כ זה מעכשיו דמבואר בגמ' שאין חיסרון של אסמכתא לרוב הראשונים וצ"ל שבאמת אפילו שוודאי יכול להשתמש בכסף אבל זה בתור הלואה עד שיגיע הזמן ורק אז יחול מתנה וצ"ע א"כ הוא יכול לחזור בו לפני שמגיע הזמן ולומר שלא נותן מתנה אמנם לתירוץ הרשב"א יתכן שזה וודאי שהצורה שעשו זה למפרע רק שהתנאי תלוי בשטר

**והנה יש לדון בכמה סוגיות שתלוי בשיטות הראשונים ונבאר בס"ד**

**בדין הלוהו על שדהו ועל יינו מה הטעם דהוי אסמכתא**

י"ג] עיין בב"מ לענין מלוה על שדהו ואומר אם לא נתתי לך מכאן ועד יום פלוני הרי הוא שלך או שאומר לו תזכה כנגד החוב או בחייב לחברו מעות ואומר לו שאם לא ישלם יתן לו יין זה דמבואר בגמ' למסקנא דזה אסמכתא והנה רש"י ביאר לענין שדה כי מתחיב לו שווה מנה במאתים ולענין יין כתב כי זה התיקר ועיין רמב"ן שכוונתו לבאר שרק לכן זה אסמכתא כי יש כאן התחיבות יותר מחיובו ולכן זה כמו גזים ועיין רמב"ן שכתב שצריך לומר שגם לענין שדה מדובר שהשדה התיקרה ועיין רמב"ן שתמה על זה דהרי בזמן החיוב היין זה היה מחירו והיה מקום לדחוק שכוונת רש"י שמלכתחילה לא גומר בדעתו כי יתכן שזה יתייקר אמנם רש"י ביאר שבפועל זה יתייקר אמנם שמעתי לבאר שכונת רש"י שכל מה דהוי אסמכתא דהינו שלא מתכוין ברצינות זה ביחס לצד הפסד שיהיה לו אבל אם לא יהיה לו שום צד הפסד הוא מוכן להתחייב ולכן רש"י ביאר שבסוף זה יתיקר וצ"ע

אמנם עיין תוס' ורמב"ן שביארו שכאן תמיד שאדם מוכר קרקעו זה כמו גזים שמרגיש שנותן דבר שלא היה רוצה לתת וכן ביין כיון שזה יינו הוא רוצה לשומרו או שעכשיו זה שעת הזול והוא רוצה לשומרו כשעת היוקר ע"ש ולפ"ז אם זה כבר שעת המכירה ואין לו סיבה שלא יסכים לא הוי אסמכתא

והנה לכאורא עיקר נידון הראשונים מצד שהבינו שכאן זה בידו לגמרי לשלם ולכן הוקשה להם מה זה שונה מאם אוביר ולא אעביד דלא הוי אסמכתא אמנם צ"ע דלמה הוי בידו לגמרי הרי אולי לא יהיה לו מעות לשלם ובאמת דבשטמ"ק לקמן ע"ג: ביאר מהראב"ד שלכן חשיב שזה לא בידו לגמרי והוי אסמכתא אמנם צ"ע דעת כל הראשונים שדנו בזה והיה מקום לדון דהוקשה להם שכיון שזה מגיע למלוה על הלואתו כה"ג זה לא גזים וכל הסברא שללא בידו לגמרי שזה גזים וכנ"ל מהר"ן אמנם צ"ע א"כ מה תירצו ועוד שכבר הבאינו דרוב הראשונים ביארו דלא כהר"ן וצ"ע

**בחלות אפותיקי ובדין חלות וודאי על תשלום ספק כגון שומר וערב ושיעבוד**

י"ד]עיין בגמ' באפותיקי הוי למיגבי מיניה והנה רש"י ביאר שהכוונה שאם אמר לו בתחילה שמפה וודאי יגבה גם אם יהיה לו כסף ועיין סמ"ע שביאר שהחידוש שלא אמרינן שכיון שמה שאמר שיגבה הכל זה אסמכתא ה"ה דבר זה אמנם כל הראשונים חלקו על זה וביארו שגם אם יכול לסלקו במעות לא הוי אסמכתא מה שאומר לו שאם יבוא לגבות לא יגבה אלא מכאן ובטעם הדבר ברא"ש משמע שכיון שהמלוה גם מפסיד שלא יכול לגבות ממקום אחר לכן גמר ומתחייב ובריטב"א ביאר שכיון שהלוה יכול עדין לסלקו במעות א"כ זה כמו בידו ולא גזים שאין חיסרון של אסמכתא והנה בפשוטו כל מה שחל חיוב אם אמר כך מפורש אמנם עיין רמב"ן שביאר שזה חל מאליו כיון שמצידו סיכם שיגבה כל הקרקע ובב"י הביא שתלמידי הרשב"א נסתפקו בזה

ולכאורא היה מקום לבאר עוד שאפותיקי זה חלות וודאי וכה"ג אין חיסרון של אסמכתא שרק אם מתנה שאם יהיה יחול הוי אסמכתא אבל כאן וודאי קיבל זכות בקרקע וכה"ג זה לא אסמכתא והנה הגמ' דנה לענין שיעבוד מטלטלי אגב קרקע שיהיה אסמכתא ולכאורא גם שם חל חלות וודאי של שיעבוד אמנם עיין רימ"ג שם שמשמע דבפשוטו משתעבד רק אם אל ישלם ומה שכותב בשטר שזה לא אסמכתא הכוונה שמשעבד בתורת וודאי וממילא אין זה ענין לאסמכתא וכנ"ל

והנה הגמ' דנה לענין ערב שזה אסמכתא ולכאורא היה מקום לומר שזה חלות ודאי של ערב אמנם בפשוטו כיון שכל החלות שמה שהלוה לא ישלם זה מה שמחייב אותו לשלם לכן הוי אסמכתא והנה משמעות הרמב"ם דערב זה לא אסמכתא וצ"ב מהגמ' ושמעתי לבאר דבגמ' דנה שכל התחיבותו רק אם הלוה לא ישלם דאין סיבה שיתחיב על כל הצדדים והגמ' עונה בהאי הנאה וממילא התחייב על כל הצדדים ואין כאן חיסרון של אסמכתא ודו"ק ועיין שיעורי הגר"ח בב"מ ק"ד

והנה הקשה הרמב"ן איך מתנה ש"ח להיות כשואל למה זה לא אסמכתא ותירץ שזה לא בידו וצ"ע לדעת הרמב"ם שגם לא בידו הוי אסמכתא וכן לדעת הרשב"א עוד הקשה הרמב"ן ממתנה ש"ח להיות כש"ש ותירץ כי זה בידו ויש כאן הפסד כמו אם אוביר ולא אעביד ויש לעין אם זה רק תקנה דרבנן האם זה שייך כאן ולכאורא היה מקום לומר כנ"ל שכאן הוא מתחייב חיוב אחריות בתורת וודאי רק שיתכן שזה לא יפסד ולא יצטרך לשלם מכח זה אמנם גם כאו אינו מוכרח שכיון שהחלות חיוב יחול רק אם יפסד וההיזק זה מה שיחייב יתכן שכה"ג לא הוי חיוב וודאי והוי אסמכתא וצ"ע בכל זה

**בדין משחק בקוביא**

**הטעם דמשחק בקוביא זה לא אסמכתא**

ט"ו] מבואר במשנה בסנהדרין כ"ד: דמשחק בקוביא פסול לעדות ובגמ' נחלקו אמוראים דעת רמב"ח דהוי אסמכתא ודעת רב ששת דהוא מצד שאינו עסוק בישובו של עולם ומבואר בסיפא דר' יהודא אומר שאינו פסול אלא אם אין לו אומנות אלא הוא והגמ' אומרת דלרב ששת הוא בא לבאר רישא ולרמב"ח הוא חולק וס"ל כר"ש אמנם דעת ת"ק דתמיד הוא פסול מצד שזה אסמכתא והגמ' מביאה ברייתא מפורשת דיש תנא שזה אסמכתא והגמ' אומרת שזה ר"י בשם ר"ט שס"ל שלא ניתנה נזירות אלא להפלאה עכת"ד הגמ' והנה למ"ד דהוי אסמכתא הא דהוא לא פסול מדאוריתא עיין תוס' בר"ה כי מורי היתרא אמנם ברש"י וברמ"ה ובחידושי הר"ן ביארו דלא פוסל לעדות אלא כעין ויגזול את החנית ולא פה שנותן לו לקחת

והנה צ"ב מה הטעם דמ"ד דלא הוי אסמכתא הרי קי"ל דאסמכתא לא קני ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים וכנ"ל ונבארם בס"ד

א. דעת רש"י דכל מה דאסמכתא לא מועיל בדבר שזה בידו שהוא תולה שיעשה ולא יתחייב אבל בדבר שזה לא בידו לא שייך סברא זו וממילא הוא גומר ומתחייב ועיין תוס' מה שהקשו על זה ומה שישבו דלא קשה מהגמ' באיזהו נשך ונתבאר לעיל סק"ח וכן נקט לעיקר ברא"ש וברמב"ן דהינו שכל סברת אסמכתא שהוא תולה שידאג שלא יתחייב ולכן לא גמר ומקני ולכן בדבר שזה לא בידו לא שייך סברא זו ובדעת רמב"ח לכאורא אפש"ל כסברות המבוארות בגמ' דהוא תולה דגם כאן זה בידו והוא יצליח יותר מחברו וכן הוא בר"ן ולפ"ז במקום שבאמת יודע שהוא יודע לשחק יותר טוב יש מקום לומר שיהיה אסמכתא

ב. עיין תוס' שהביאו מר"ת שס"ל שאסמכתא זה גם בדבר שלא בידו כלל ובפשוטו מצד שיסוד סברת אסמכתא שכיון שזה דבר שהוא לא רוצה בחיובו וזה לא ברור שיגיע לידי חיוב לכן כל התחיבותו זה לא ברצינות וכמו שהאריך בזה הרשב"א ולכן ביאר סברא אחרת שכל ששניהם מתחיבים אין בזה אסמכתא דהינו שכה"ג שגם הצד השני מתחייב זה סיבה שהוא גמר ומקני ובדעת רמב"ח דלכאורא הוא חולק על סברא זו וס"ל שגם כה"ג הוא אסמכתא ועיין תוס' שהקשו על זה מערבון דכל אחד מתחייב שאם יחזור ישלם דמים דהוי אסמכתא ועיין ברמב"ן בב"ב קס"ח ובר"ת בספר הישר סימן ר"כ ובחידושי הר"ן דהובא בספר הליקוטים פ"ז מגילה דכל סברת ר"ת במקום שמעונין בעצם החיוב כגון במשחק בקוביא שמעונין שאם הוא ינצח הוא יקבל את הכסף אמנם בעירובן הרי הוא מעונין שהמקח יתקים ואין לו שום ענין שחבירו יחזור בו כה"ג אין דעתו ברצינות ושגם חבירו באמת לא יתחייב והנה שיטת הרמב"ם שבעירבון אם הלוקח חוזר בו המוכר לוקח העירבון ואם המוכר חוזר בו זה אסמכתא והוא לא נותן לו ומבואר שאין זה התחיבות כלל של אחד בעד השני ולפ"ז לכאורא אין מקום כלל להקשות על ר"ת שהוא דיבר בקוביא שזה התחיבות של אחד נגד השני משא"כ שם שכל אחד זה התחיבות נפרדת וכן יישב המאירי בסנהדרין

והנה בשו"ת המיוחסות סימן כ"ד כתב שרק כאן כיון שהוא חושב שהוא יודע יותר מחבירו ויודע שאם הוא לא יתחייב חבירו לא יתחייב לכן הוא מוכן להתחייב ולכאורא עיקר סברתו כר"ת שכיון שחבירו מתחיב כנגדו הוא מוכן אלא שהוקשה לו מערבון ולכן ישב שרק כאן כיון שהוא חושב שהצד שהוא ירויח יותר מהצד שהוא מפסיד ועיין לעיל סקי"א מה שהקשינו על שיטת הרשב"א הנ"ל

ג.עיין תוס' בב"מ ע"ד. ובתוס' בשבועות מ"ב: שכתבו שכל סברת אסמכתא במקום שרוצה לשכנע חברו על דבר מסוים כגון בעירבון שלא יחזור בו או בחוב שהוא ישלם לו וכדו' אבל במשחק בקוביא אין לו לענין להסמיך את חבירו אלא שהם מעונינים לעשות התחיבות כל אחד לשני וכה"ג אין זה כלל שייך לסברת אסמכתא

**בביאור מה שהגמ' מביאה מר"ט**

ט"ז] והנה הגמ' אומרת שר"ט שס"ל שלא ניתנה נזירות אלא להפלאה ס"ל דבמתניתין הוי אסמכתא והנה הקשו תוס' בב"ב ע"ד. דהניחא לרש"י דכאן זה לא בידו לגמרי לכן זה דומה לכאן שגם כה"ג הוי אסמכתא אמנם לסברת ר"ת שיש כאן סברא מיוחדת שרוצה להתחייב כדי שחברו יתחייב א"כ שם זה לא שייך והנה אפשר לבאר סוגין שמתחייב שאם זה שלא כדבריו הוא יהיה נזיר [וכמדומה שזה כוונת רש"י] ולפ"ז כתב המאירי שיתכן שזה דומה לסוגין אבל רוב הראשונים ביארו שאדרבא אם כדבריו הוא יהיה נזיר וא"כ זה הרי ההתחיבות רק אם כדבריו ואין זה קשור להתחיבות חברו אמנם עיין בספר הליקוטים פ"ו מגזילה דהביאו מחידושי הר"ן וכן הוא בר"ת בספר הישר סימן תקצ"ג דר"ת זה סברא אחרת שלא מעיל איניש נפשיה לספיקא דהינו שכל שהוא לא בטוח שזה יהיה אין לו גמירות דעת שיחול הדבר ולפ"ז אין כלל מצד החיסרון הרגיל של אסמכתא כי לא רוצה שזה יחול ולגבי זה לא שיך את סברת ר"ת ולפ"ז צ"ע מה שהקשו הראשונים מכל דיני תנאים דכולי ש"ס דלמה שלא יהיה חיסרון זה

והנה בפשוטו מדמיון הגמ' לנדרים חזינן שאסמכתא זה גם בנדרים אמנם הרמב"ן ביאר שבעלמא בנדרים אין חיסרון של אסמכתא רק שלר"ט יש פסוק שגם נדרים זה כגדרי ממון ומזה שכה"ג לא חל חזינן דבממון כה"ג הוי אסמכתא אמנם בתוס' כתבו דמה דצריך פסוק דאל"כ היה חל מדין ידות וחזינן שגם בנדרים שיך אסמכתא וצ"ע מה זה ענין לידות שכאן חסר בגמירות דעת

**בפסק הלכה לענין משחק בקוביא וביאור שיטת הרמב"ם**

י"ז] והנה בפשוטו למאי דהגמ' פוסקת שאינו פסול לעדות אלא באין לו אומנות אלא זו א"כ בהכרח קי"ל שאין זה אסמכתא וכן מבואר במרדכי ובתוס' בעירובין פ"ב. וכן הוא בפסקי הרי"ד ובפסקי או"ז וכן הביא הרמ"א בסימן ר"ז ובסימן תש"ע דמותר לשחק בקוביא אם זה לא אומנתו הקבועה אמנם הרמב"ם פסק בפ"ו שבמשחק בקוביא עובר על איסור גזל מדבריהם כיון שזה אסמכתא ובכל אופן פסק שאינו פסול אלא אם אין לו אומנות אלא זו [והראוני שכן הוא בשו"ת הרי"ף ח"ג ס"ב] ומכח זה פסק שבעכו"ם שאין מקום לאסור מצד גזל אין בו פסול לעדות ועיין ביאור הגר"א ובחידושי הר"ן דמקורו מהגמ' בשבת קמ"ט שיש איסור משחק בקוביא ולא מסתבר כתוס' שזה רק דלא כהילכתא וכן הגמ' בר"ה כ"ב. אומרת שמשחק בקוביא פסולו מצד שזה גזל מדבריהם ובביאור שיטתו עיין בחידושי הר"ן הובא בספר הליקוטים שהמחלוקת אמוראים האם זה אסמכתא מדאוריתא או רק איסור גזל מדרבנן ועד כמה שזה רק מדרבנן זה לא סיבה לפסול אלא א"כ אין לו אומנות אלא הוא ובביאור הגר"א כתב שהרמב"ם פסק כרמב"ח שזה אסמכתא וס"ל שבכל אופן זה לא סיבה לפסול אלא מצד שאין לו אומנות אלא זו והגמ' רק אומרת לדעת המקשן שס"ל שאם זה אסמכתא אין סברא לחלק בין יש לו אומנות אחרת או לא ע"ש והנה לביאורים אלו יסוד החיסרון הוא מצד אסמכתא ולפ"ז אם הוא משחק אם קנין סודר במעכשיו אין בזה איסור והוא לא יפסל לעדות וכן מוכח שלא ס"ל כסברת הראשונים שהובא לעיל שלכן זה לא אסמכתא לכל הפחות שמדרבנן זה אסמכתא

אמנם עיין רמב"ם פכ"א ממכירה ה"ג הובא בשו"ע סימן ר"ט שכתב וז"ל אבל האומר לחברו כל מה שיש בבית הזה אני מוכר לך בכך וכך ורצה הלוקח ומשך אין כאן קנין כלל שלא סמכה דעת הלוקח שהרי אינו יודע מה יש בו אם תבן אם זהב ואין זה אלא כמשחק בקוביא וכן כל כיוצא בזה עכ"ל והנה צ"ב מה הדמיון למשחק בקוביא שיש ספק האם מתחייב או לא אבל כאן הרי הוא וודאי מתחייב ועוד שכאן זה בקנין וא"כ הרי לדעת הרמב"ם אין חיסרון של אסמכתא ומבואר מדברי הרמב"ם שיש כאן חיסרון חדש ולכאורא שורש החיסרון שזה חיוב ממון בצורה לא רצינית ולפ"ז מוכח שמצד גדרי אסמכתא אין חיסרון אלא שיש כאן חיסרון אחר וצ"ע

**באיזה אופן חל החיוב דמשחק בקוביא**

י"ח] והנה בעיקר הנידון של אסמכתא במשחק בקוביא צ"ע מה פתאום חל עליו חיוב ובפשוטו מדובר שהניחו כסף שמי שינצח הוא יקח את זה ואחרי שאחד זוכה הוא לוקח את זה מצד ההסכם הקודם וכה"ג למקנה אין דעת קנין אלא מצד ההסכם הקודם ואם זה הסכמה של אסמכתא אין כאן הסכמה ואם הוי הסכמה יש כאן הסכמה ועל דרך זה כתבו התוס' בסנהדרין שיש שם דף ששייך לשניהם ועליו מונח הכסף ומה שמנצח זוכה מיד בחצר [ועיין קצוה"ח שהקשה הרי חצר השותפין אינם קונים זה מזה] או כדמשמע בתוס' בעירובין ומבואר בתוס"ר בסנהדרין שעשו קנין סודר שמי שינצח חברו מתחייב לו ועד כמה שאסמכתא קניא הוא חייב לשלם לו ואם לא הוא לא חייב לשלם לו והנה במקרה שאחרי זה נתן לו מדעתו למ"ד אסמכתא לא קניא זה אסור מצד שזה מחילה בטעות אמנם עיין קה"י שהאריך ששיטת הרמב"ם ועוד ראשונים שמחילה בטעות הוי מחילה ולפ"ז בהכרח הנידון שלא היה כאן עוד הסכמה מצידו מצד שחשב שכך ההלכה אמנם עיין תוס' בב"מ ע"ד שהביאו מר"ת וכן דן הרא"ש בפרק איזהו נשך שזה דברים שנקנים באמירה שכיון שכל אחד מתחייב לחבירו גמרי ומקני ובתוס' כתבו שעיקר סברת ר"ת מצד שכמו שסברא זו היא סיבה להוריד סברת אסמכתא כך זה סיבה לחייב ללא קנין אמנם עיין טור שביאר שהמעות מונחים על השולחן וביאר שזה לא אסמכתא מצד שזה לא בידו וביאר הגר"א סימן ר"ז שס"ל שזה חל על ידי גמירות דעת לבד ע"ש שהביא עוד כאלו דוגמאות וכן הביא הרמ"א שיטה אחת ועיין נתה"מ מה שביאר בכוונת הטור

והנה התוס' בסנהדרין והתוס' בב"מ הובא ברא"ש שם לאחר שכתבו שזה לא אסמכתא אבל כתבו שכל זה אם הוא מונח על הדף של שניהם אבל אם זה באמנה צריך קנין סודר בבי"ד חשוב ועיין תוס"ר שהקשה עד כמה שזה לא אסמכתא למה צריך בי"ד חשוב ובביאור הגר"א כתב שצריך למחוק הלשון בי"ד חשוב וכן מבואר בתוס' בעירובין שרק כתבו שאם אין שום קנין זה לא חל אמנם צ"ע דהרא"ש בב"מ מפורש כתב בי"ד חשוב וקשה לשבש כל הספרים ובפרט שהתוס"ר הקשה כן

אמנם עיין ב"י ועל דרך זה בנתה"מ דהביאו משו"ת הרא"ש דגם אם אסמכתא קניא במשחק בקוביא אבל לא מוציאים בדינים ולפ"ז כוונת הראשונים שאם זה על דף א"כ חשיב שהגיע לידו אבל אם זה סתם קנין בי"ד לא יוציאו מידו ורק אם נעשה בבי"ד חשוב שאז אין זה אסמכתא כה"ג גם יוציאו מידם עכ"ד והנה צ"ע מהיכי תיתי לומר שבי"ד לא מוציאים דבר זה עד כמה שיש כאן חיוב גמור וצע"ג

**בדין מעכשיו והאם התחיבות הוי מעכשיו**

י"ט]מבואר בגמ' בב"מ ס"ו דאם מלוה על שדהו ואומר שיחול מעכשיו אין חיסרון של אסמכתא ודעת תוס' והרא"ש שזה סברא מיוחדת בהלואו על שדהו כי עשה לו טובה והקרקע ממושכנת בידו אבל בעלמא גם במעכשיו יש חיסרון של אסמכתא ורק בקנו מידו בבי"ד חשוב אין חיסרון של אסמכתא אמנם דעת הרמב"ם והרמב"ן ועוד הרבה ראשונים שכל מעכשיו אין חיסרון של אסמכתא והנה יש לדן האם זה דוקא בהקנאה של משהו מסוים כה"ג אין חיסרון של אסמכתא או גם בהתחיבות של ממון שזה לא משהו מסוים אין החיסרון

והנה בפשוטו במשחק בקוביא היה קנין דאל"כ הוא בין כה לא מתחייב וכן לענין הגמ' שדנה בבעל חוב שהתחייב לפרוע לו יין מסוים צ"ל שעשו קנין סודר דאל"כ מה הנידון וכן בערבון מבואר בראשונים מהתוספתא שמתחייב אם לא אעשה כך אתן לך ממון לכאורא מדובר שהיה קנין סודר דאל"כ מה הנידון וכן הרמב"ם כתב שחכמי ספרד היו מתחייבים בשטר שיעור הממון ואחרי זה מוחלים למי שיקים התנאי והנה עשו שהחיוב יחול מיד ואחרי זה מוחלים וןלכאורא כה"ג אין חיסרון של אסמכתא ולכאורא מכל זה מוכח שהתחיבות לתת ממון יש בזה חיסרון של אסמכתא ולא חשיב מעכשיו

אמנם עיין תשובות הרשב"א והריב"ש הובא בב"י סימן נ"ד שנקטו מפורש לענין קנין סודר במעכשיו על החיוב שאין בזה חיסרון של אסמכתא וכן הטור סימן רי"ג לענין שיעבוד כמטלטלים כתב שאם אמר מעכשיו אין חיסרון של אסמכתא וכן הוא ברשב"א ר"ן וריטב"א בב"ב מ"ד: וכן הוא בטור סימן רכ"א לענין ערב באסמכתא שאם עשו קנין במעכשיו הוא מתחייב ולפ"ז צ"ל בכל אופני אסמכתא שעדין לא חל חיוב וצ"ע שא"כ תמיד לפני שחוזר מהשידוך יחזור בו מההתחיבות וכן בהלוהו על שדהו קודם שהגיע הזמן יחזור בו וכן במשליש שטרו קודם שיגיע זמן הפירעון יחזור בו צ"ע

**בענין אסמכתא בערב ושיעבוד מטלטלים**

כ]הגמ' בב"ב קע"ג: שואלת למה חל ערב הרי זה אסמכתא והגמ' עונה בהאי הנאה שסומך עליו גמר ומקני ובגמ' בהמשך מבואר שאם זה שלא בשעת מתן מעות צריך קנו מידו ועיין רמב"ן שנתקשה הרי בעלמא לא עוזר קנין להוריד חיסרון של אסמכתא ובסופו הוסיף שגם בהאי הנאה לא מצאנו שזה מוריד דין אסמכתא וע"ש שביאר שהרי כאן זה תולה ביד אחרים דהינו הלוה שישלם וכה"ג זה לא אסמכתא גמור ולכן מועיל קנין

והנה כל זה שייך לשיטתו אבל לדעת ר"ת והרשב"א שגם תולה ביד אחרים חשיב אסמכתא א"כ צ"ע מה עוזר כאן קנין אמנם לכאורא לדעת הרשב"א שבמתנה או גיטין וקידושין שלא הוצרך לעשות הדבר לא הוי אסמכתא א"כ הניחא בשעת מתן מעות הוי אסמכתא כין שלא עשה את זה מדעתו אלא רצה שילוה לחברו משא"כ שלא בשעת הלואה א"כ אם לא גומר בדעתו שלא יתחייב ולכן כאן אין חיסרון כלל של אסמכתא ומה דמבואר בגמ' דבהאי הנאה יתכן שזה סיבה להוריד החיסרון של אסמכתא

ועיין רמב"ם פכ"ה ממכירה דנקט דערב שחל חיוב אם היה כל התחיבותו אם יהיה כך וכך שזה אסמכתא ואפילו קנו מידו לא מיתחייב ע"ש כמה אופנים והראב"ד השיג עליו דבערב והיה קנין אין חיסרון של אסמכתא וצ"ב דעת הרמב"ם וקצת משמע שנקט שבערב רגיל אין חיסרון של אסמכתא וצ"ב ועיין לעיל ובאבן האזל

והנה מבואר בגמ' בב"ב מ"ד דהגמ' דנה דשיעבוד מטלטלים הוי אסמכתא וזה חל אגב קרקע ושכותב דלא כאסמכתא וביארו בראשונים דהרי ערב מבואר בגמ' שזה אסמכתא והרי שיעבוד זה כמו ערב אלא שכל שיעבוד קרקעות אין בזה החיסרון של ערב אבל כאן שאין דעתו לשעבד המטלטלים אלא א"כ לא יגבה מהקרקעות הוי כמו אסמכתא ועל ידי שכותב שמשעבד כמו קרקע זה מסלק החיסרון ועיין רמב"ן ושאר ראשונים שרק כאן עוזר לכתוב כי זה לא אסמכתא גמורה וכמו בערב שמועיל קנין והנה למה שביאר הרמב"ן שערב ההסיבה שזה לא אסמכתא גמורה כי זה תלוי בדעת אחרים א"כ כאן זה לא שייך כי זה הלוה בעצמו וצ"ל שזה רק דרך דמיון ועיין בפוסקים שלכן אפילו אם בעלמא לא מועיל מעכשיו אלא בבי"ד חשוב כאן מועיל גם אם זה לא בי"ד חשוב ועיין שו"ת הרא"ש מה שביאר בזה