גיטין א ב - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין

**מראי מקומות**

**שנכתבו בישיבת כנסת יצחק בחדרה ע"י מורינו רבי**

**יעקב דוד אילן**

**מח"ס משא יד ד"ח ור"מ ישיבת כנסת יצחק חדרה**

מסכת גיטין

**בס"ד קיץ תשע"ב**

**מסכת גיטין פרק ראשון**

**מראה מקומות והערות**

**דף ב.**

המביא גט ממדינת הים וברש"י כל חוץ לארץ קרי ליה מדינת הים בר מבבל, וברמב"ן רשב"א ריטב"א ור"ן הקשו דא"כ משמע דגם מרקם וחגר שהם מחו"ל צ"ל בפ"נ, ובמתני' מוכח דלת"ק במביא מרקם וחגר אצ"ל בפ"נ, ולכן פי' הראשונים כתוס' דמדה"י היינו מקומות המרוחקים, וראה במהר"ם שי"ף בדעת רש"י.

צריך שיאמר בפ"נ, וברש"י ושליח זה הבעל עשאו שליח להולכה, עי' בר"ן דאתי לאפוקי שליח לקבלה דגומר ומגרש ולא יערער עי"ש טעמו, והעיר הפנ"י דדברי הר"ן מתאימים רק עם נפרש דבפ"נ הוא משום ערעור הבעל, דבזה אמרי' דבשל"ק הבעל לא יערער, אבל אם החשש אמיתי שלא היה לשמה ליכא נ"מ, ומה"ט הק' מדברי רש"י ב: ד"ה ורבנן עי"ש, [ואין לומר דלרבא ה"נ הוי רק חשש מערעור הבעל, וכ"כ הכת"ס דדברי רש"י דהוי חשש גמור קאי לטעמא דלשמה משא"כ לרבא, אך צ"ע דא"כ לימא דאיכא בינייהו שליח קבלה], ובפנ"י תירץ דכיון דבשל"ק נגמרו הגירושין במדה"י עצמה תו לא חיישינן כי היכי דלא חיישינן לגיטין שניתנו במדה"י מיד הבעל ליד האשה ובאתה אח"כ לא"י דמותרת להינשא וכו'. אכן בתורא"ש מבואר דגם לרש"י הוי רק לעז ולא חשש גמור, [אך י"ל דמשום חשש לעז איכא תק"ח של בפ"נ לידע בודאי שהגט נכתב בהכשרו] וניחא דבשל"ק ליכא החשש.

- בחת"ס כ' דבר חדש דלרש"י שליח לקבלה אינו נאמן על בפ"נ דשל"ק אחר קבלתו ל"ה שליח כלל, ויסד דבריו על דברי הריב"ש בסימן מג, וע"ע לשון רש"י להלן כד. דנראה ב' טעמים גבי אשה דאינה אומרת בפ"נ חדא דכבר נתגרשה ולגבי ראיה ל"ב בפ"נ ועוד דלאו שליח היא עיש"ה. ונחלקו קדמאי אם לשל"ק יש נאמנות במקום שאמר בפ"נ דהב"ש קמב סק"ז נקט דאינו נאמן, והמאירי להלן ו הביא מח' בזה, ולהלן כד נקט דאינו נאמן, אך ברשב"א כד ובתשו' רמב"ן עו וברשב"א אלף קעא נראה דנאמן עי"ש. - ועי' ברא"ש דע"י בפ"נ נאמן גם שהוא השליח וכו', ובקרבן נתנאל פי' דנאמן מדין שליש, ועי' רמב"ן וריטב"א, [והב"ש בסי' קמב סק"ז וסקט"ו הנ"ל כ' נ"מ בשל"ק דאינו אומר בפ"נ וכן בארץ ישראל, דאינו נאמן על שליחותו].

תוד"ה המביא גט אע"ג דלשאר שטרות פעמים נמי קרי גט וכו', מבואר בתוס' דעל גט יש דין שטר, ואינו רק ספר כריתות, וכ"ה ברש"י להלן יא ולהלן סד ובר"מ בפה"מ ריש פ"ב, ועי' תוי"ט ובחי' אנשי שם, [אך מ"מ נראה דהוי דין שטר של גרושין, ועי' פנ"י להלן לו שכ' דאף להר"מ דכל שטרות הוי מפי כתבם שאני גט דאין זה דברי העדים, ולשון הגט הוא דברי הבעל, והעדים נותנים תוקף שטר ולהכי הוי מהתורה ול"ה מפי כתבם, הרי דהוי דין שטר בפ"ע בתורת שטר גרושין].

תוד"ה אף האחרונים הקשו דדלמא היו גרים שם ישראל אבל רובם היו נכרים, עי' משנה אחרונה נדה פ"ז מ"ג.

תוד"ה ואשקלון ואומר ר"ת כו', אך בר"מ תרומות פ"א ה"ז וה"ט מבואר דאשקלון לא כבשוה עולי מצרים ועי"ש ברדב"ז דהר"מ הוציא דינו ממתני' דגבולות לגט הם גבולות שכבשו עולי מצרים, והיינו דשם א"י תלוי בכיבוש עולי מצרים והתקנה היתה שבא"י אצ"ל בפ"נ, וכן מפורש בר"מ גרושין פ"ז שכ' דבהלכות תרומות יתבארו תחומי ארץ ישראל, הרי דתליא בגבול של עולי מצרים. אך לר"ת תליא בכיבוש עולי בבל, ומ"מ גם בלא כבשו עולי בבל אם היו שכיחי וגמירי אצ"ל בפ"נ, ועי' ברמב"ן דגם אם קדשה לע"ל היכא דלא כבשו עולי בבל צ"ל בפ"נ הואיל ולא שכיחי וגמירי, ולענין עכו כ' הרמב"ן והריטב"א דאף דלא כבשוה עולי בבל חיבת הארץ יש לה.

ב] ואם יש עליו עוררין יתקיים בחותמיו, עי' בר"מ גרושין פ"ז הכ"ד ופי"ב ה"ב דאשה המביאה גיטה אין חוששין למזויף והראב"ד השיגו דיתקיים בחותמיו אע"פ שלא יצא ערער, [ולשיטתם נחלקו בפ"ו מעבדים], ועיין היטב בלשון הר"מ הנז' שכתב הטעם "דאין דיני האיסורין כדיני הממונות", ובמ"מ כ' ראיה דהרי אמרו האשה שאמרה לבעלה גירשתני נאמנת, ועי' לח"מ, [והאחרונים הק' מעבד שהביא גיטו דא"צ קיום ער"מ עבדים פ"ו ה"ז אף דהוי דין ממונות, ועי' באבן האזל שם].

- בסוף מתני' ואם יש עליו עוררין, ברש"י כ' דהבעל מערער שהוא מזויף, ומשמע דאינו נאמן לערער על שאר הפסולים, אך ברש"י ט. ד"ה אם סתם כתב "**לפוסלו**", וכך מפורש בר"מ בפה"מ "או שפסלנו באיזה צד מצדדי הפסלנות", ומבואר חידוש דיכול לערער בא"י דהוי שלא לשמה, ואולי הוא משום מגו דמזויף, עי' חת"ס שכ' דנאמנותו משום המגו דמזויף ולהכי מהני הקיום לבטל המיגו, וניחא הא דהקיום יהני על ענין של"ש, וכ"מ בריטב"א ב: ובמהר"ם שי"ף ג. והדברים מחודשים.

- עי' מח' הראשונים במביא גט בא"י דאצ"ל בפ"נ אם נאמן גם לגבי הכתובה, עי' בדברי הרשב"א בדף ט וברא"ש שם. ועי' לשון הריטב"א להלן ט. כתב דבארץ ישראל הוי "נישאת שלא כדין" [וצ"ב בדבריו] ומש"ה ל"ל כתובה.

- ברש"י יתקיים בחותמיו אם יעידו העדים כו', ולא הזכיר רש"י קיום דדמוי החתימות, וכ' הטיב גיטין דלשיטת רש"י היכא דהבעל מערער בעי קיום מהתורה [עי' ש"ך סימן מו סק"ט דכ"ה שיטת רבינו אביגדור], ודמוי החתימות ל"מ היכא דבעי קיום מהתורה. ונתכוין לתי' זה במרחשת ח"ב סוף סימן ז, [וניחא לשון המתני' יתקיים "ב"חותמיו, ולא קתני סתמא יתקיים חותמיו]. אך כ"ז אינו לתוס' בכתובות יט. ד"ה מודה דגם כשהבעל טוען מזויף בעי קיום רק מדרבנן.

**תוד"ה ואם** ולא טענינן מזוייף וכו' משום עיגונא, [ובתורא"ש הוסיף דל"ח שתקלקל עצמה], ועי' במהר"ם שי"ף דהרי בלא"ה בגט ל"ש לא שבקת, ותי' דלא פלוג רבנן, ובמש"כ התוס' דלא שבקת כו' אף דלא חציף איניש דמש"ה אמרי' נחקרה וקיום אינו אלא מדרבנן, עי' באבן האזל פ"ו מעבדים ה"ט ובשעורי ר"ש דהחשש שאחד יזייף שטרות כל העולם, וע"ע בפנ"י. - ובטעם דלא טענינן מזויף כ' התוס' בב"מ יג: ד"ה הא דהטעם דלא שכיח, והתוס' בכתובות צב: ד"ה דינא כ' הטעם כיון דמהתורה א"צ קיום וכו', ובתורא"ש כ' ב' הטעמים חדא דטענת מזויף לא שכיח ועוד כיון שקיום שטרות מדרבנן מספיקא לא טענינן לשום אדם מזויף עכ"ל. ולשון ריטב"א מכ"י להלן ט. דחשש זיוף הוא ספק בעיקר החיוב וגרע מטענת נאנסו ולהכי נימא טענינן, וכ"ה לשון הרשב"א בתשו' ח"א סימן אלף קעא. - בא"ד דטענינן ליה פרוע, עי' במהר"ם דנ"מ לשטר תוך זמנו דליכא טענת פרוע, וע"ע ברע"א. ובפנ"י ורש"ש הק' דנימא לא שבקת דיזייף שטר שלא הגיע זמנו ויוציא מיתומים כו', ובתומים סט-יא כ' דמוכח מתוס' דטענינן ליתמי פרוע גם בתו"ז. - ובהא דטענינן פרוע ליתומים אף דלגבם אין את המגו של בירור, כמו שהעיר הנתיבות קמו-כא, עי' בקובץ שיעורים ח"ב סימן ג' סק"ד דס"ל לתוס' דמגו לאו מטעם בירור אלא העברת זכות הטענה וכו'. - בא"ד ואין לומר דטענינן פרוע דהא רב אית ליה כו' לעי' קו' מהרש"א ורע"א דע"כ לרב טענינן מזויף דלא שבקת כיון דלא טענינן פרוע, ועי' מהר"ם וקרני ראם.

- עי' היטב דברי הר"ן על הרי"ף (ג.) טעם אחר בהא דלא טענינן דאין אשה זו ממונו של בעל אלא ברשות עצמה היא להנשא ואנן לא מנעינן לה "ועוד" דמתוך חומר שהחמרת עליה בסופה הקלת עליה בתחילתה ונאמנת כענין מה שנאמנת לומר מת בעלי ע"כ, וכ"ה ברמב"ן וריטב"א להלן ט [ולשון ריטב"א דאנן לא עבדי' בהכי מעשה היא היא שהולכת ונשאת כו' והדגיש הריטב"א דל"ה פסק ב"ד עיש"ה], וכעי"ז ברשב"א שם, ונחלקו גדולי עולם אם הם ב' תרוצים, והריב"ש בתשובה סימן שפה נקט דהם ג' תרוצים בראשונים והקשה על התי' השני דהבא לימלך אשה זו אסורה או מותרת איך נוציאנה מחזקתה וע"כ דהעיקר כטעם האחרון דמתוך חומר שהחמרת וכו'. - ועי' יסוד הגרי"ז ז"ל בספרו בהל' גרושין דנאמנות הבעל בערעורו הוא מדין בעל השטר ולא כדין טענת בעל דבר, ועי"ש ביאור הר"ן דאין האשה ממונו של בעל ול"ש טענינן דה"ד לבעל דין, [ונקט הגרי"ז דזהו עיקר התירוץ בר"ן], אמנם יקשה מגט דעבד דהאדון הוי בעל דין. [ובשו"ת הרמב"ן סימן ח הנדפס בסוף ס' התרומה כ' דשטר שאינו מקויים לאו כלום הוא ובהוציא שובר על היתומים ואינו מקיימו מגבינן בשטרא, (ודלא כרשב"א להלן ט), והרמב"ן אזיל לשיטתו בב"ב ע ועוד דשטר שאינו מקויים כחספא, אך הרמב"ן הוסיף דכ"ז בשטר ממון ולא בגט עיש"ה].

- בא"ד התוס' דאיתרע בנפילתו כו' דהוחזק בהיתר, ע"ע בתוס' ב"מ יג: [וז"ל דבא ליד המלוה בהיתר, ובתוס' לפנינו י"ל הכוונה דהוחזק השטר וכמש"כ בברכ"ש בב"מ] ועי' בתוס' כתובות צב: בשנויים חשובים, [ולתוס' לפנינו גם במקויים איכא ריעותא דנפילה, ועי' ברש"ש על לשון התוס' אם ימצא עדי קיום וכו', והתוס' בכתובות כ' דבשטר שיש בו הנפק לא איתרא בנפילה כיון דכבר דקדקו ב"ד שקיימו, ובתוס' כאן מבואר דריעותא דנפילה הוא בצירוף טענת הלוה ול"א בזה טענינן, ולכא' הוחזק בהיתר שייך רק בשטר מקויים ולא סגי שמצא עדי קיום], וע"ע ברע"א דבאיתרע בנפילה בעי קיום מהתורה, ונ"מ להנך שי' דהיכא דבעי קיום מה"ת ל"מ קיום של דימוי החתימות להכי לא יחזיר שמא יקיימו בקיום זה וכו'. וברשב"א להלן ט. נראה דהוקשה לו דאם בנפל נאמן הלוה בטענת מזויף תו נימא טענינן ותי' דבזה ודאי דלא שכיח היינו כיון דהוי מקוים, ואפשר דהכוונה דכיון דטענת הלוה הוא בצירוף דנפל ל"ש טענינן, כיון דל"ה טענה מצד עצמה אלא בצירוף הנפילה, וע"ע בתש' הרשב"א ח"א סימן אלף קעא בזה.

**דף ב:**

ג] שאין בקיאין לשמה, וברש"י וממילא שיילינן ליה כו', וברש"י ג. ד"ה לא גייז כ' א"נ סתמא לשמה, ועמדו בזה הפנ"י והרע"א, ועי' רמב"ן שכ' דסומכין עליו בסתמא על כל דיני הגט, ועי' בר"ן בהא דאמרי' דסתמא בעדותו לשמה. ובמהרש"א ורע"א נקטו דה"ד למסק' דלא חיישינן לשאר פסולים אלא לפסול לשמה, [וברש"י הדגיש דאין בקיאין לשמה לשם האשה, וי"ל עפ"י קו' הרע"א דאם החתימה ל"ה לשמה ל"ה מדעת הבעל המתחייב, ובאמרי משה כ' דנ"מ לגבי הלשמה דהאשה, וניחא מה דרש"י הדגיש לשם האשה, דלשם האיש בעי' בלא"ה מדין שטר]. - ויש לדקדק דברש"י בסוגיא נראה דהחשש הוא דה"נ לא היה לשמה עי' רש"י ד"ה ורבנן [בסוף העמוד] למיחש למילתא, ובתוס' ד"ה לפי, וע"ע ברש"י ותוס' ה: דפי' דהחשש שמא הבעל יערער דלא היה לשמה, ועמדו בזה המפרשים. [ויל"ע באמר השליח בפ"נ ובפ"נ אבל אומר דאינו יודע מהלשמה, ולכא' זהו הנ"מ בין רבה לרבא ודוק].- ועי' קו' נפלאה ברע"א דאם ל"ה חתימה לשמה ל"ה בצווי הבעל ואינו גט כלל עי"ש נ"מ בלאיזה שארצה אגרש בו וכו'.

מאי בינייהו עי' בתו"ג שכ' דלרבה דהוי משום לשמה נאמן גם לגבי טענת מזויף [דאל"כ לימא הך נ"מ], ומפורש כדבריו בר"ן להלן ה: עי"ש. - ברש"י הזכיר גבי באותה מדינה "מעיר לעיר" וצ"ב דבחו"ל גם באותה העיר בעי בפ"נ לרבה, [ורש"י לשיטתו כ' כן גם להלן ד:]. - ובהא דלרבא ל"ח משום לשמה, עי' ברש"י ד: שכ' ואע"ג דאין בקיאין לשמה הואיל ומצויין לקיימו לא צריך, ועפנ"י שם דמשמע דרבא מודי דלא בקיאין לשמה, אולם ברש"י להלן שם כ' בד"ה רבה דכולהו בקיאין ועמד בזה הרש"ש שם.

- שי' הרמב"ם פ"ז מהל' גרושין ה"ב דערעור הבעל דהוא מזוייף [להלכה דקי"ל כרבא], פוסל מהתורה את הגט מדין ודאי, ובגמ' מפורש דרק רבנן הצריכו קיום ומש"ה השליח נאמן, ועי' בלח"מ, והמ"מ כ' דבטוען ברי מזויף העמד אשה על חזקתה, ויש מי שכתב דבכל גוונא הוי ספק מגורשת ע"כ, ועי' בבית שמואל סימן קמב סק"ב דבערעור הבעל בעי קיום מהתורה, [וכ"ז דלא נתקיים ל"ל דין שטר ולכך בנישאת הולד ממזר], אבל בסוגין דערער הבעל לאחר עדות השליח, הקיום רק מדרבנן ותו לא מהימן הבעל, [וביארו הבית מאיר והישועות יעקב שם דכיון דנתקיים הגט הוחזקה האשה כגרושה].

- דאתיוהו בי תרי, בר"מ פ"ז הי"ד דבשנים שהביאו אין הבעל יכול לערער, ודלא כטור בסימן קמב ועי"ש בב"י ובדרישה.

- תוד"ה דאתיוה, התוס' העתיקו לשון רש"י "אלו יקיימוהו" וברש"י לפנינו הלשון "הרי הם מצויין לקיימו", ודוק דיש ליישב בזה קו' התוס' דכך שוים שנים כו', [והיינו דכוונת רש"י דהוי כשיירות מצויות דבזה לא תיקנו חז"ל בפ"נ, אבל אין הכוונה דוקא שהם יקיימוהו], ועי' בתורא"ש כאן, וע"ע ברש"י להלן טז: ד"ה כשר. - בא"ד שהבעל שלחם והמ"מ שם הוסיף דאומרים כן בב"ד, ועי' בתו"ג בסימן קמב סי"ח, ובחמדת שלמה פי' כן ברש"י שיעידו שהבעל שלחם ואין הבעל יכול לפוסלם ובעי' שיעידו כן בב"ד עי' בדבריו. - שם בא"ד בפנינו גירשה עי' חת"ס.

ועי' בקו' הראב"ד על הרי"ף דלמאי בעינן בפ"נ יהא סגי שיאמר שליח אני, ותי' דאיכא למיחש שהבעל יערער כו' וע"ע ברמב"ן דכ"ז שלא נתקיים הגט אין להאמינו שהבעל שלחו במקום הכחשה, וכ"נ בריטב"א ובר"ן.

תוד"ה מאי בינייהו, חידוש גדול בחמדת שלמה דגם בגט מקויים בעי' בפ"נ לומר דההנפק לא מזוייף עיש"ה. [ובזה ניחא דברי הרמ"א סוף סימן קמב שכ' דבגט מקויים הבא ממדה"י בשעת הדחק יש להקל אף שלא אמר בפ"נ ועי"ש בהגר"א, וצ"ע שלא צויין התוס' שלפנינו שכ' כן בפשיטות ול"ב לזה שעת הדחק, ונראה דהרמ"א יפרש בתוס' דמ"מ בעי בפ"נ דההנפק אינו מזויף, וזש"כ הרמ"א דבשעת הדחק לא בעי' כן, אמנם בתוס' דחוק לומר כן דתוס' להלן ג. כ' דהיכא דבעי' אמירה בתרוייהו ורק חלוקים בלשון לא חשיב נ"מ].

ד] ע"א באיסורין. ברש"י שהרי האמינה וכו' ועי' ברשב"א ועוד דילפי' מנדה דנאמנת על עצמה, ובאיתחזק דאינו נאמן עי' סוגית הגמ' ביבמות פח וברש"י שם דאי לאו הכי אין לך אדם אוכל משל חבירו כו' [דסמכינן עליה כ"ז שלא נחשד], וע"ע רש"י חולין י. והיכא דהוי בידו נאמן לרא"ש בפ' הניזקין דהוי בעלים כו' ולמהרי"ק הטעם דהבידו מגרע החזקת איסור. ועי' בר"ן בסוגיא. וניחא קו' תוס' בהא דילפי' משחיטה, דכיון דמעלת בידו הוא לגרע החזקה שפיר ילפי' על נאמנות ע"א בלא איתחזק. - עי' בתורא"ש דניקור הגיד והחלב ל"ח בידו וע"ע בש"ש ש"ו פ"ה אם ניקור חשיב איתחזק איסורא. ועי' חידוש המאירי אם אמ"ה ואינו זבוח חשיב איתחזק. ויש לפרש דברי המאירי עפ"י הרע"א בכתובות יג בהא דע"א אינו נאמן נגד איתחזק. [בריטב"א כתובות כב הביא שיטה דבאשה ל"א דנאמנת באיסורין חוץ מנדה דגזה"כ, ובר' דוד פסחים ד הפקיע מסברא זו וכ' דהא לאו עדות הוא והאשה מצווה כמו האיש וכו', מיהו י"ל דלס"ד דע"א נאמן גם באיתחזק בזה הוי גדר עדות ואשה אינה נאמנת]. - ועי' תוס' קדושין סה: דע"א באיסורין נאמן להתיר ולא לאסור, וכ"ה בשו"ע יו"ד סימן קכז ס"ג, אך הרא"ש בפ' הניזקין כ' דנאמן לומר שהוא מותר, ועי' הגר"א שם סקכ"א.

אבל איתחזק איסורא כו' ברע"א בכתובות יג: ד"ה ואפשר כ' דע"א אינו נאמן באיתחזק בגוונא דבלא עדותו ל"ה ספק דמהיכי תיתי דנשתנה אבל בספק לפנינו נאמן אף נגד חזקה, וצ"ע בסוגין דהוי ספק לשמה. [ועי' בחו"ד סימן קכז סק"ה דבע"א שהעיד נעשה לאיתחזק דהוחזק עפ"י ע"א לוקה ואין השני נאמן דהוי איתחזק, ולכא' אם הפי' דע"א אינו נאמן נגד חזקה ל"ש זה אלא בחזקה ממש משא"כ בהכרעה עפ"י ע"א, ומוכח מהנתיבות כרע"א הנז'].

הוי דבר שבערוה, מח' הראשונים בסוגיא אם גרסי' ועוד כו', דבדבר שבערוה גם בלא איתחזק בעי' ב' עדים, עי' רשב"א ורמב"ן וש"ר. - ועי' בשמעתא ש"ו פ"ג מתש' מיימוני דבליכא חזקה ע"א נאמן אף בדבר שבערוה, ובאריכות בבית הלוי ח"ב סימן לז. - ובחילוק בין איסורין לדבשב"ע להנך דבעי' איתחזק בדבשב"ע, עי' ביאורו הנפלא של חי' הגר"ש היימן בסוגין, אולם דבריו נסתרים מתורא"ש לפנינו שמדמה דין איתחזק באיסורין לדבשב"ע עי' בדבריו. [בר"ן להלן לה: מדפי הרי"ף כ' דל"מ עדות מיוחדת בדבשב"ע כיון דשייך בדיני נפשות]. – ובמש"כ תוס' דסד"א דבדשב"ע בעי שנים לאסור ולא להתיר, עי' תוס' יבמות פח. בשם ר"י בטעם הדבר.

ובעיקר הא דבפ"נ לשמה חשיב איתחזק בדבשב"ע, העירו האחרונים דהרי אין העדות אלא על הלשמה, [והרי לא איתחזק איפכא דל"ה לשמה], ועי' ברע"א בשו"ע בסי' יג שהוכיח מסוגין לנידון כשמעיד דל"ה נפל בשחיטה דחשיב איתחזק איסורא, ולא אמרי' דהע"א מעיד לענין כשרות הגט ולא על האשה וממילא אינו נחשב לאיתחזק כלל, אלא כיון דבתוצאה אמרי' דהוי גרושין מיקרי כנגד איתחזק עיש"ה. ועי' תו"ג ובשעורי הגרש"ש סימן א ובשערי יושר ש"ו פ"א. ואכן בהא דס"ד בגמ' דהכא הוי כאסורין צ"ל דס"ל דכיון דאינו מעיד על עיקר הגרושין אלא על הגט שנעשה כהלכתו ל"ה דבשב"ע.

תוד"ה ע"א בסופו דאינה בחזקת שתהא רואה כו', עי' ברשב"א ותורא"ש, ועי' במהרש"א.

תוד"ה עד אחד, הקשה ר"ת עיקר הגט יוכיח שצריך לחותמו בשנים, ובכתבי הגר"ח [והו"ד בדברי יחזקאל סימן לא-א] כתב דשאני בזה דבעינן שנים מדין השטר דע"א בשטר ל"ה שטר [עי' תוס' ב"ב קסח וכתובות כ: אך ברע"א בתש' רכב סי"א דהוכיח מתוס' דאם ע"א נאמן בגט היה כשר בחתימת ע"א וה"ה במקדש בשטר בע"א], וצ"ל דתוס' ס"ל דה"ד במקום שע"א לא נאמן דלאשויי שטרא בעי' עדות המועלת, אבל בגט אם ע"א נאמן ממילא מהני לאשויי שטרא. [וכרע"א הנזכר], ומצאתי ברע"א קדושין סה: [בחדש עמוד רמט ד"ה והנה מה"ט] וז"ל אבל בגט בחתימת עד אחד לא הוי שטר בעצמותו לגרש בו וכו' ובהמשך דבריו הוסיף הטעם דהיכא דאפשר להכחישו לא חשיב שטר.

תוד"ה הוי, עי' בתו"ג, והרע"א בסי' קכד הק' סתירת התוס' דמבואר דאם נדה הוי דבשב"ע אינה נאמנת אף דליכא איתחזק, ולשיטתם לעיל דבדשב"ע בעי' ב"ע רק באיתחזק.

ורבנן הוא דאצרוך, עי' בבית הלוי ח"ב סימן כג דלתוס' חולין יב הא דלר"מ חוששין למיעוט הוי רק מדרבנן וא"כ י"ל לרבה כמו לרבא דמשום עגונא הקילו.

**דף ג.**

ה] ברש"י אוקי חד לבהדי חד, בפנ"י הק' דבעל עדיף מע"א, ועי' בדברי הגרי"ז בספרו בהל' גרושין בנאמנות הבעל מדין בעל השטר וכו'. [והתוס' רי"ד כ' כרש"י חד נגד חד על המשך הגמ' לרבא בערעור דמזויף, ומדבריו סתירה לדברי הגרי"ז].

עי' בחת"ס שהביא מהרע"א בד' התוס' ד"ה חד דערעור הבעל ל"מ אחרי הבפ"נ, והרע"א דן בזה דנימא על השליח דהריהו כשנים. [אך י"ל לריטב"א ה: דלמסק' דרוב גמירי נידון כאסורין תו ל"א דהוי כשנים, ועי' בברכ"ש].

ושיטת הר"מ בפ"ז מגרושין ה"א וה"ב דבבא הבעל וערער אם לא נתקיים בחותמיו תצא והולד ממזר ועי' מ"מ שם דאית לה חזקת אשת איש, ועי' בקו' הלח"מ שם דא"כ אמאי נאמן השליח דמידק דייק הא הוי גט פסול מהתורה, ועי' מש"כ הבית מאיר סימן קמב סק"ז, [וראה שעורי הגרנ"ט סימן סג ובאבי עזרי שם].

ועי' לשון המרדכי בסוף קדושין בהגהות שכ' וז"ל: דלא איתא לדר"ל אלא במקום שאין מכחישן כו' והכא משום עיגונא סגי בחד היכא שאין מכחישן ואע"ג דקיום הגט דהיינו בפ"נ אינו אלא משום חשש דהכחשה דאם יבא בעל ויערער השתא מיהא לא אתי וליכא הכחשה אבל היכא דאיכא הכחשה קמן "אפילו מדאורייתא בעי קיום גמור" ואי לא מקיימי חספא בעלמא הוא וכו'. ומבואר שיטתו כרמב"ם הנ"ל דבמערער בעי קיום מהתורה, והבפ"נ מהני קודם ערעור הבעל.

תוד"ה ורבנן, בחידושם דאפי' לר"א צריך ע"מ שידעו שעשאו הבעל שליח, בתורא"ש כ' הטעם דבעי' שיהא מוכח לר"א כמו לר"מ בעדי חתימה היינו דהוי מדין מוכח מתוכו, ועי' בחי' רע"א שהק' ממשנה להלן סג: דאין הע"מ צריכים לידע שהוא השליח. ועי' בחמדת שלמה להלן בפ' כל הגט, וכן בשעורי הגרנ"ט בזה.

מידי דהוי אקיום שטרות וכו' ראה בתוס' חכמי אנגליה מה שהעיר דל"א כדלעיל מידי דהוי אשאר עדויות שבתורה וכו' עי"ש.

כדר"ל כו' נחקרה, עי' היטב בריטב"א ב' הפי', ומבואר דהוי כנחקרה ולהכי א"י לחזור מהגדתו בשטר, ותרוצו השני צ"ב.

וברש"י כ' דלא חציף וכו', ועי' בש"ך בסימן מו סק"י דלא אמרי' נחקרה בכתב ידו, ועי' בקצות שם דלא חציף וכו'. והיינו דהש"ך ס"ל דרק כשיש עדים דהוי נחקרה אמרי' דמהני הלא חציף להוציא ממון ולכן קיום שטרות דרבנן דהוי עדות חקורה כבר, משא"כ בכתב ידו, ועי' בשו"ת מהרי"ק סימן עד שהביא בשם רבינו חננאל וז"ל דאי מדאורייתא השטר בחזקתו והטוען בו עליו ראיה מידי דהוי אעדים בעלמא וכל ישראל כשרים בו והטוען בו שהוא פסול עליו להביא ראיה עכ"ל, והו"ד גם באו"ז בסימן תשמ"ה. ועי' בפנ"י בכתובות כח כ' דקיום דרבנן ה"ד כשיודעים שיש עדים בעולם ושמותיהן כן, ועי' נתיבות סימן מו סק"ה. - [ודוק בסוגין דטעמא דנחקרה אמרי' רק בלישנא דרבא, אבל לרבה דלשמה ל"א דנחקרה וכו' וסיוע לדברי הגרי"ז בספרו, והרגיש בזה בברכ"ש].

בריטב"א ה: מבואר דהקולא להאמין לשליח הוא דנאמנותו כע"א באיסורין. ולמסק' דמידק דייק אית ליה נאמנות כשנים כמש"כ התוס' רי"ד, והריטב"א לפנינו, וכ"כ רש"י בכ"ד בריש פרק שני דהימנוהו רבנן כתרי, [ועי' בחת"ס בסוגיא בשם הרע"א שכ' גם בס"ד דנאמן מדין ע"א באיסורין דאמרי' דהריהו כשנים].

אתי לאיחלופי וכו', כ' בב"י בסימן קמב וז"ל וא"כ נאמר ג"כ דכשיראו צריך שיראה שכותב לשמה מינכר מילתא דדין גט לחוד ולא אתו לקיומי שאר שטרות בע"א, וכעי"ז ביש"ש בסימן ח, ומצאתי כן בתורי"ד להלן טו עי"ש, ומבואר דמשום איחלופי מעיד על כתיבתו לשמה ובזה חלוק מקיום שטרות דעלמא, היינו דמעיד על קיום "גט" ולא שטר בעלמא, וע"י שמעיד על כתיבתו לשמה הוי עדות על קיום גט, [ובזה ניחא קו' תוד"ה אתי ודוק].

תוד"ה חד בא"ד שיסבור שלא יאמינוהו כו' [היינו היכא דאיכא בפ"נ דהגט כשר], ועי' במהרש"א ע"ד התוס'. בא"ד ולמאי כו' עי' במהר"ם ותורא"ש. [ולפי המהר"ם שי"ף מבואר חידוש דקיום מהני גם על ערעור דשלא לשמה, וי"ל באופ"א עפ"י הר"ן ה: דכשמעיד על לשמה מעיד דאינו מזויף, ושפיר הבפ"נ מעיד דאינו מזויף]. - בסוה"ד אבל הגט כשר [וי"ל דהיינו לאחר הבפ"נ, דרק אם הגט כשר מצד מסתמא, חיישי' ללעז, אבל היכא דכשר מעדות השליח ל"ח ללעז].

תוד"ה אטו בא"ד דלא בעי למנקט וכו', והמפרשים העירו מקו' התוס' לעיל ב: דלימא נ"מ אם צריך לישאל וכו', ועי' במהרש"א. - ובהא דידעתי ל"מ לתוס', ע"ע ברשב"א בשו"ת ח"ב סימן קמג.

אתי למגזיה, וברש"י וכל המשנה כו', אף דבגמ' ה: אמרי' דינא דכל המשנה רק לר"מ, צ"ל דגם לרבנן מ"מ הגט פסול, וע"ע רמב"ן ורשב"א דכיון דהכל אומרים כן וזה אינו אומר אין דבריו לשמה, [וי"ל עוד בד' רש"י דמצד של"ש הוי רק חששות, ומדין כל המשנה כו' הוי פסול ודאי]. וע"ע במהר"ם שי"ף. - חדא מתרתי לא גאיז, עי' ברש"ש דבפ"נ ובפ"נ הוי ב' אמירות, ועי' בתורא"ש. [ומש"כ בדברי יחזקאל סימן לב].

**דף ג:**

ו] אי ר"מ כו', וברש"י "דאמר עיקר השטר זו היא חתימתו", וכ"ה ברש"י להלן כו: ד"ה דאפילו "דכי כתיב וכתב לה אחתימת עדים קאי שהיא עיקר כתיבתו", היינו דמח' ר"מ ור"א היא בעיקר כח שטר דלר"מ הוא משום חתימתו ומש"ה וכתב היינו וחתם דכח השטר הוא העדות על דעתו, ולהכי בזה שהחתימה לשמה נחשב כל הגט לשמה, [ועי' בחשק שלמה כאן], ולר"א כח שטר הוא משום שנכתב מדעת המתחייב וניתן מידו ובעי' עדות על זה ולהכי וכתב היינו כתיבת הגט, וכ"ה ברש"י להלן כא: ד"ה חתמו "דכי כתיב וכתב דקרא אחתימת עדים שהיא עיקר".

ובדין עדי מסירה לר"א: לתוס' להלן ד. ס"ל דלר"א כשר דוקא בע"מ ולא בעדי חתימה, ועי' היטב דברי הרי"ף והרמב"ן והר"ן בפ' המגרש לקמן מז: - מח. מדפי הרי"ף. והנה שיטת הרי"ף בפ' המגרש דלר"א דע"מ כרתי אף ע"ח גרידא מהני, והגט כשר בין בעדי מסירה בלי עדי חתימה ובין בעדי חתימה בלי עדי מסירה, וכ"ה בר"מ פ"א הט"ז, וברמב"ן ורשב"א פי' בד' הרי"ף דע"ח נמי כרתי, והרמב"ן הק' מקו' הגמ' אי ר"א חתימה לא בעי, ולוקמי בליכא אלא ע"ח ובעי לשמה, והר"ן בפ' המגרש שם [מח.] כ' דלרי"ף אין הפי' דהע"ח כרתי כר"מ, אלא דהו"ל כע"מ דכשהגט מתח"י בידוע שהבעל מסר לה, דלר"א המסירה כורתת "**כל שיש עדים בדבר**" בין עדי חתימה בין עדי מסירה, ונמצא לר"ן דזהו בכלל העדות דע"ח, אך עי' בקצות בסימן מב סק"א וסימן צ סק"ז וסימן רמא סק"א דע"י הע"ח אנן סהדי שמסר לו וכו', דהאנ"ס משויי לשטרא, וכ"נ במנ"ח מצוה ד סוף אות א, וזהו חידוש דאעפ"כ בעי חתימה לשמה, [וי"ל באופ"א בד' הר"ן דהעדים בשטר מעידים על הגרושין ומהני לאשויי שטרא, וזהו ע"ד דברי הגר"ח בעדות פ"ג ה"ד דבע"ח הגדתן שבשטר משויה ליה לשטרא וחשיבא גם עדות ראיה על גוף המעשה של הגו"ק וכדומה וכו' וה"נ לדעת הר"ן עדים אלו חשובים עדי מסירה לאשויי שטרא, ועי' עוד בקהל"י ובשעורי הגרש"ר ז"ל]. וברא"ה בכתובות צד: מבואר דהע"ח מהני לא בתורת עדי מסירה אלא כהיכי תימצי דלא יוכל להכחיש השטר, וע"ע בחי' הרמ"ה להלן לו.

ועי' בריטב"א שכ' דבע"ח כרתי לר"א בעי' גם כתיבה לשמה וגם חתימה לשמה, וכ"ד הרמב"ן במלחמות בפ' המגרש שם, וע"ע ברשב"א להלן ד. גבי מזויף מתוכו, והריטב"א כאן הביא שיטה מחודשת דלר"א באיכא רק ע"ח בעי רק חתימה לשמה ולא בעי' כתיבה לשמה [זולת מדין מזויף מתוכו], ובמגרש בעדי מסירה בעי כתיבה לשמה ולא חתימה, וקו' הגמ' היא דלעולם לא בעי' תרוייהו לשמה, והרמב"ן כאן ר"ל דאף היכא דע"ח כרתי לר"א לא בעי' חתימה לשמה אלא כתיבה, אך הרמב"ן דחה דהא ר"א מודה במזויף מתוכו דשמא יגרש בע"ח לחוד, ולכן פי' הרמב"ן דבליכא ע"מ צריך שיחתמו ע"ח לשמה וקו' הגמ' היא דהשליח נותן בפני ב' עדים ולהכי ל"צ חתימה לשמה, [ומתבאר ברמב"ן ג' פירושים לפי' הראשון לר"א בעדי חתימה בעי רק כתיבה לשמה, ולפי' השני בעי' כתיבה וחתימה, ולפי' השלישי בריטב"א הנ"ל בעי רק חתימה לשמה], ובר"ן פו כ' הטעם דלר"א בע"ח בעי לשמה כיון שהם הכורתים בעינן שיחתמו לשמה, אך בריטב"א כ' דכיון שהם הכורתים אכל כתיבה שבגט הקפידה שיהא לשמה כיון דעידי חתימה צריכי דהא מגרש בהו, והיינו דהחתימה בכלל הכתיבה, וע"ע בהגר"א סימן קלא סק"ח שכ' באור חדש בשיטה דלא בעי' חתימה לשמה אף בליכא ע"מ דוכתב לא קאי אחתימה כלל **וחתימה דגט אינו אלא מדין שטרות** עכ"ל.

- ולדעת הר"ן בהמגרש הנ"ל דהע"ח לר"א מהני רק כאנן סהדי על המסירה, לכאורה ל"ש לומר דבעי לשמה, וסותר לר"ן בחי' כאן שכ' דבעי' חתימה לשמה, ועמד בזה מו"ר הגרש"ר ז"ל.

- שטר שנמחל שעבודו אם יהיה כשר בע"מ, עי' בש"ך בסימן מח סק"ה ובקצות סק"ו.

תוד"ה דתנן, בקושייתם דדלמא לכתחי' וכו', ההפלאה הקשה דאם בפ"נ הוי משום ערעור הבעל פשיטא דל"ש משו"ז תקנת בפ"נ, וא"כ דברי התוס' סותרים לשיטתם לעיל ב: דשל"ש הוי רק מחמת ערעור הבעל, [ודוח"ל דזהו כוונת התוס' בתרוצם], ואולי י"ל [ע"ד מש"נ בשעורים לעיל] דמשום ערעור הבעל, אנן כבר מצריכים להעיד על הלשמה ומש"ה בעי בפ"נ, וברשב"א מתבאר דגם אם בעי' לכתחי' חתימה לשמה לר"א שייך לתקן בפ"נ, ומוכרח כמש"כ.

תוד"ה שלשה בא"ד בכתב ידו כו' אין לך חתימה גדולה מזו, בכתב ידו דמהני כתב רש"י להלן פו. במתני' דהוי כמאה עדים [ועי"ש בב"ח דהוי הגהה ברש"י, ובתורא"ש הביא כן מתש' רש"י], ולהלן שם במשנה כ' רש"י דוכתב ונתן קרינא ביה, [וכפיה"נ זה כר' יהודה דוכתב היינו גם כתיבה], ובתוס' לפנינו שכ' הטעם דאין לך חתימה גדולה מזו, אין לפרש כוונתם מדין הודאת בע"ד, דהא התוס' להלן ד. ד"ה דקימ"ל כ' דל"מ הודאת בע"ד בגט, [וע"ע בתוס' י:], וצ"ל בביאור התוס' כאן דכשהבעל כתב בכת"י יש ראיה מוכחת דהגט בא מהבעל לאשה, ולפ"ז מבואר בתוס' דגם לר"מ כח שטר הוא משום שנכתב מדעת המתחייב והע"ח מעידים על כך ומשוו לשטרא, ובכתב ידו דמוכח בלא עדים דהוי מדעת המתחייב אין לך חתימה גדולה מזו והוי שטר בלי ע"ח, ועי' ר"ן קדושין סה: בשם הרמב"ן דכת"י מהני "משום **דכשהיא מוציאתו כאילו יש עדים בדבר**" ומבואר בדבריו ע"ד מש"נ בתוס' כאן.

ובר"ן מבואר דכתב ידו מהני רק לר"א ולא לר"מ, עי' בלשונו שכ' דהא לשווי שטרא לא בעינן עדים לדידן דקי"ל כר"א דאמר ע"מ כרתי, ומפורש דלר"מ ל"מ כ"י דבעי' עדות בשטר על דעתו.

ועי' רש"י יבמות ל: במתני' דכת"י מלתא היא דתניא הוציא כ"י גובה מב"ח אלמא מלתא היא, וכוונת רש"י לשיטתו הנ"ל דכ"י מהני מדין הודאת בע"ד כמאה עדים דמהני בממון. ואכן הריטב"א שם הק' דשאני שט"ח דהודאת בע"ד כו', ולכן פי' דכת"י מהני משום דכתי' וכתב לה. וכן בנמוק"י שם הקשה דלא דמי כלל דהתם ראיה בלחוד בעינן והא איכא הודאת בע"ד כמאה עדים דמי אבל גבי גט כריתות בעינן, ובחי' הגר"ח בכתבים ביאר דבגט בעינן עדים לקיומי על הגירושין. ואכן צ"ב לתוס' שכ' דאין לך חתימה גדולה מזו כו' והרי בעינן עדים לקיומי, ועיין בפנ"י שכתב דכ"י מהני בנוגע לשטר, אבל מ"מ בעי בפני ע"מ לקיומי בשעת הגירושין, וכן נקט הגר"ח כמובא בברכת שמואל סימן יא דבכתב ידו לר"מ בעינן עדי מסירה שיהיו עדים לקיומי על הגרושין והכתב ידו מהני רק במקום הע"ח לאשויי שטרא, וכן משמע ברשב"ם ב"ב קעו. ד"ה ואין עליו עדים עי' שם. וע"ע בחי' הגר"ח בהל' גרושין פ"ו ה"ט שכ' דגט בכתב ידו בלי עדי מסירה מהני לעדות לקיומי על הגרושין דזה הוא ההלכה שהשטר מעיד שבא ליד האשה דעקר השטר הוא שהבעל נותנו לה ולכן כ"י מהני לאשויי שטרא ולעדות לקיומי על הגרושין וכו'. [ועי' נתיבות סימן כח סק"ז דבכל ע"ח בשטר מהני דכשהוא בידה אנן סהדי שהגיע מיד הבעל, וה"נ בכתב ידו דמהני לאשויי שטרא והוי אנ"ס דמיד הבעל הגיע לאשה]. - ועיין ברשב"א ביבמות שם שהביא דברי רש"י בדף פו הנ"ל, וכתב דמהני בגט כתב ידו דבגירושין מהני הודאת בע"ד דלא חשיב חב לאחריני, משא"כ בקדושין דהוי חב לאחריני, – עוד מבואר ברשב"א ביבמות דטעמי' דרש"י דוכתב ונתן הוא גם אם כר"מ דע"ח כרתי דהוי גזה"כ דמהני בכ"י ומהני לקיומי כמו שמועיל ע"א בטומאה, וגזה"כ הוא, ומה"ט כ' דבשטר קדושין לא ילפי' מגט ול"מ בשטר קדושין כתב ידו. וברא"ש ביבמות שם סימן ז כ' דכ"י מהני בשטר קדושין, וכן הריטב"א שם הביא מח' בזה די"א דאיתקש הויא ליציאה, ועי' אב"מ סימן לב סק"ז. וע"ע בתוס' יבמות שם בשם ריב"ן שכ' דכ"י סגי בחתימה גרידא ולא בעי' גם כתיבה.

עוד כ' ברש"י להלן פו. דכ"י פסול מדרבנן גזירה אטו כ"י סופר, [היינו שיהא כתב סופר בלי עדי חתימה ועדי מסירה, דאם יהיה ע"מ כשר לת"ק שם], ודלא כתוס' לפנינו שפי' דפסול מדרבנן מחסרון הזמן כיון שיכול לכתוב הזמן כמו שירצה, ועי' פנ"י פו. שביאר בהא דרש"י לא כ' טעם התוס'. [ובספר גט מקושר סימן ז כתב דנ"מ לכ"י בשטר קדושין].

כתב סופר ועד. ברע"א כ' דמסתמא מכוין להעיד, ולהלן הקשה הרע"א דא"כ כתב סופר כעד הוי כחתימה ובעי לשמה, וכל סופר כתיבתו הוי עדות, וכשכתב הסופר שלא לשמה הוי כנמצא קרוב ופסול, ואפי' איכא עוד עדים ליהוי כנמצא אחד קו"פ דבטל כל העדות, והסיק הרע"א דבשל"ש ל"ה פסול בגוף העדות ול"ש בזה דין דנמצא אחד קו"פ. ולכאורה י"ל עוד דבכתב שלא לשמה כגון להתלמד אין כאן עדות כלל ואינו מצטרף עמהם לבטלם, ועי' בדברי יחזקאל סימן לג ובקהל"י. [ובמהר"ם שי"ף להלן יח משמע דבשלא לשמה יש דין נמצא קו"פ, ועי' בשו"ת משיב דבר ח"ד סימן נה שהוכיח כן משו"ת הרא"ש כלל מו עי"ש].

רש"י ד"ה ולא בעי כו' עי' קו' רע"א בגליון הש"ס דדילמא ר"א נמי פוסל מדרבנן רק מוסיף גט רביעי הכשר מהתורה ופסול מדרבנן, וכה"ק במהדו"ב למהרש"א, והיינו דלעולם לר"א נמי פסול לכתחילה ומ"מ פליג על ת"ק היכא דהוי כתב סופר בלי ע"ח דלת"ק פסול גם בדיעבד ור"א מוסיף דאפי' בכה"ג בע"מ כשר בדיעבד, [ומה שנקט הרע"א בתו"ד דלת"ק כתב סופר ועד פסול דאורייתא, היינו אף בע"מ וסבר כר"מ, עי' רש"י פו דת"ק אינו כר"מ, ומהא דמהני לת"ק כתב ידו מוכח כרש"י דע"מ כרתי, ולרש"י שם ניחא קו' רע"א דהרי א"א לומר דר"א אתי לאשמועי' דכתב סופר ועדי מסירה כשר בדיעבד דהרי גם לת"ק הכי ס"ל, וע"כ דר"א קמ"ל דאם יש עדי מסירה כשר לכתחילה וזהו קושית הגמ' וא"ש היטב קו' רע"א ודוק]. ועי' ברש"ש.

וברש"י במתני' פו. מבואר דת"ק שם היא שיטה שלישית דלא כר"מ ודלא כר"א, ולדידיה כתב ידו כשר, [והמשך הרש"י שם דת"ק כר"מ הוא הגהה של רש"י כדברי הב"ח שם], וגט לכתחילה הוא בעדי מסירה, והיינו דאם כשר בכתב ידו היינו בעדי מסירה, ומוכרח דלרש"י זה אין כתב ידו מדין הודאת בע"ד, דא"כ יהני לעשות השטר כמו עדי חתימה, אלא דע"י הכתב יד יש הוכחה שהגט נמסר ממנו אבל אינו בתורת עדות ולהכי כשר לת"ק רק בשיטת ר"א דלא בעי עדים בגוף השטר אלא בע"מ, אולם עדיין צ"ע לשיטת רש"י להלן כב: ד"ה ר"א ולהלן סד. ד"ה ר"א דס"ל דלר"א מהני דוקא ע"מ ולא ע"ח [ודלא כרי"ף הנ"ל] וא"כ אם עדי חתימה לא מהני האיך יהני כתב ידו, בלי עדי מסירה, וכיו"ב העיר הרע"א בכו"ח תניינא סימן ז בדעת הטור דס"ל כרש"י הנז' דדוקא ע"מ כרתי ולא עדי חתימה, ומ"מ פסק דכתב ידו מהני בלי עדי מסירה, וצ"ע דהא הכ"י יכול להועיל רק במקום ע"ח, וכיון דלר"א מהני רק עדי מסירה איך יהני בכתב ידו. [ועי' בתירוץ הרע"א שם דלר"א הא דל"מ ע"ח הוא מחסרון דמפי כתבם ולהכי בכ"י דל"ש חסרון זה דלאו עדות הוא עדיף מע"ח ומהני אף לר"א בלי ע"מ, וזה חדש, וע"ע בתו"ג סימן קל סק"כ].

תוד"ה שלשה בא"ד וי"ל שהסופרים, עי' בחזו"א בסי' קג סקכ"ה.

תוד"ה כתב בכת"י דלפעמים תפסיד וכו' עי' באב"מ בסי' קכז סקי"ב ובסי' עח סק"א שכ' לדון אם בכתב ידו הוי כעדי חתימה ואין לבעל פירות משעת כתיבה או רק משעת נתינה ונקט שם דאין לבעל פירות רק משעת נתינה וכו', וכ"נ במהר"ם כאן, אולם עי' בקצות סימן סט סק"א דבכ"י הוי כמו עדי חתימה ואין לו פירות משעת כתיבה, וכן משמע בתוס' יבמות ל: ד"ה כתב בכת"י עיש"ה. - בא"ד ועוי"ל תתפוס הפירות, עי' במהר"ם.

תוד"ה ר"א אומר וא"ת דילמא וכו', עי' ברע"א שדייק בד' הר"מ דלר"א בשטר דאיכא ע"ח פסול באין בו זמן כיון דבהוציאה הגט א"צ להביא ע"מ והיכא דליכא ע"ח כשר באין בו זמן דבעי להביא ע"מ והם יודעים היום שנמסר, ובזה תי' קו' תוס' דר"א ע"כ לא מיירי בכ"י דבזה גם לר"א פסול מדרבנן משום דאין בו זמן דכ"י הוי כע"ח ואם הוציאה הגט א"צ להביא ע"מ וע"כ דר"א איירי דוקא בכתב סופר ואין עליו עדים דבזה כשר לכתחילה ולא מיפסיל משום דאין בו זמן עכתו"ד, אך מתוס' משמע דלר"א אין פסול של אין בו זמן אף בשטר בע"ח, וברמב"ן ב"ב שם כ' דלר"א אף בשטר דאין בו ע"ח פסול משום שאין בו זמן ולא פליג על ת"ק.

וגובה ממשועבדים ברש"י גובה כתובתה עי' ברשב"א, ובתוד"ה גובה ופסק ר"ח עי' בחזו"א סימן פו סק"א,ג.

**דף ד.**

ז] במזויף מתוכו כו', ברש"י להלן י: בגוונא דחתומין עדי ערכאות דפסולין דאמרי' דגם בע"מ הוי מזויף מתוכו, כ' רש"י דהוי פסול מדרבנן דאתי למסמך עלייהו, וברש"י סנהדרין כח: כ' באופ"א דבמאי קני לה בהאי שטרא האי שטרא חספא בעלמא, ומשמע דפסול מהתורה, [ובחת"ס עמד בסתירת דברי רש"י]. - ועי' בר"מ פ"ג ה"ח יש מי שאומר כו' ולא יראה כו' הרי"ז פסול מדבריהם. [והיא השיטה שהביא הרי"ף בפ' המגרש שם], וע"ע בר"מ דגט בע"א אף שנמסר בעדים הוי מזויף מתוכו.

תוד"ה במזוייף תימה לר"י כו', הפנ"י כ' דלשיטת רש"י דשלא לשמה היינו שמו כשמה, א"כ הוי חתימה שלא מדעת הבעל ול"ה עדות ואיכא תקלה אם יסמכו עליהם. - בא"ד זימנין דחתמו תחילה, בנתיבות סימן לט סקי"ג כ' דהעדות בשטר נגמרת בשעת מסירת השטר ובחתמו קודם הכתיבה אין עדות כלל. - וע"ע בחי' הגרי"ז בהל' גרושין דהוכיח מהתוס' דגט של"ש אית ליה דין שטר לראיה, וצ"ב דהרי התוס' מיירי לר"א דלא בעי' לשמה בחתימה אלא מדרבנן, ולהכי הק' דהא הוי שטר לראיה, אבל למ"ד דבעי לשמה בחתימה שפיר י"ל דבשל"ש ל"מ גם לראיה, והרי כך מוכרח ברע"א לעיל ג: במשה"ק גבי כתב סופר דבשל"ש יהיה נמצא קו"פ, הרי דס"ל דהוי עד פסול גם לראיה, וכפיה"נ הגרי"ז למד בתוס' ע"ד הרשב"א המובא להלן דהוי החתימה בכלל הכתיבה וממילא יש בו דין לשמה [ולתו"ג הוי מהתורה], ולהכי הוכיח מתוס' דבשל"ש כשר מיהא בתורת שטר ראיה, וזהו גופי' תרוץ התוס' דבעי לשמה חתימה אטו כתיבה וממילא החתימה בכלל כתיבת הגט ושייך ביה פסול מזויף מתוכו, וע"ע בתורא"ש מה שהוסיף ע"ד התוס'.

ועי' היטב ברשב"א שכתב "אבל כאן שעידיו כשרין אלא שלא חתמוהו לשמה ואף הן אינן צריכים לחתום לשמה מאי פסול איכא כיון דע"ח לא כרתי" והיינו דלר"א כיון דע"ח לא כרתי אין בהם דין לשמה, ותי' דמש"ה קרי ליה מזויף מתוכו משום דלדידה כתיבה לשמה בעי וחתימתן של עדים מכלל כתיבת הגט דפעמים שאין כאן עדי מסירה וגט זה מתקיים בחותמיו וכשר אף לר"א דמימר אמרי' כו' כדין נמסר בפני שנים כו' והלכך כיון דחתימי עליה אי לא חתמי לשמה מזויף מתוכו קרינן ביה" הרי דהחתימה מכלל הכתיבה וכו' ומשמע דפוסל מהתורה, וכן עי' המשך דבריו לשיטת הרי"ף, ומשה"ק בסוה"ד, [ויש לדון אם הקושיא היא על ב' הפירושים], ועי' במהר"ם שי"ף, וראה בשעורי הגרנ"ט שהאריך בדברי הרשב"א. - וע"ע בשו"ת המיוחסות לרמב"ן סוף סימן צא דפסול מדינא דאע"פ שמסרו אינו אלא כמוסר שטר פסול.

תוד"ה מודה וי"ל דמ"מ איכא למיגזר כו', עי' ברש"ש.

תוד"ה דקיימא לן, במש"כ התוס' דאף דע"ח לר"מ בעינן עדים לקיומי בשעת נתינת הגט, ובר"מ פ"א הי"ג י"ד טו מבואר דגם במסרו בינו לבינה כשר מהתורה, וע"ע רש"י כב: דא"צ ע"מ לר"מ, אולם ברשב"א יז: ולהלן סד. כ' כר"ת דבעי' ע"מ משום הקיום, ועי' בקצות סימן צ סק"ז ובחי' הגר"ח פ"ו מגרושין ה"ט, דמה שהשטר מעיד על הגרושין הוי עדות לקיומי, ובברכת שמואל בסימן יד ביאר החולקים על ר"ת דס"ל דע"י הע"ח איכא אנ"ס שנמסר לידה וסגי בזה גם לקיומי.

בא"ד ולא מהני ע"ח אלא שאם ימותו וכו' עי' בר"מ פ"ג מעדות ה"ד דשטר מהני מד"ס והרמב"ן הק' מגט בע"ח, ועי' חי' הגר"ח שם דגם להר"מ מהני מהתורה בנעשה לקנין.

בראית התוס' משנים ששלחו שני גיטין, עי' ברמב"ן במלחמות בהמגרש מו. ובס' הזכות מח. מדפי הרי"ף. - בסוף התוס' דבממון מהני דהודאת בע"ד עי' בקצות בסימן מב סק"א דגם ר"א מודה דנגמר הדבר בע"ח, וע"מ בגו"ק הוא משום דבשב"ע וכו', אבל מצד אשויי שטרא סגי בעדי חתימה ולהכי בממון סגי בהודאת בע"ד וכשר בע"ח, ועי' באמרי משה סימן טז אות י ובדברי יחזקאל סוף סי' לג שהק' עליו דאם הע"מ הוא משום הקיום לא בעי' שידעו העדי קיום באיזה גט מתגרשת, ועי' מש"כ בברכ"ש בסימן יד אות ב בביאור התוס' דבממון ע"י הע"ח איכא אנ"ס על המסירה וסגי בזה לאשויי שטרא, אבל בגט דבעי' עדים לקיומי לא סגי באנ"ס וממילא אף לאשויי שטרא לא מהני האנ"ס ובעי עדים ממש, וע"ע בשעורי רבי שמואל ז"ל.

בא"ד דבגרושין אסר לכהן, והרשב"א ביבמות לא כ' דכ"י מהני בגט מדין הודאת בע"ד דל"ה חב לאחרים ועי"ש.

**דף ד:**

ח] מובלעות כו', עי' בתורא"ש דמובלעות יותר סמוכות בתוך תחום שבת, ולרש"י מובלעות הן מוקפות וכו'.

ברש"י באותה מדינה מעיר לעיר, וכ"ה ברש"י לעיל ב:, ומשמע דבאותה העיר גם לרבה ל"ב בפ"נ, והמפרשים כ' דבאותה העיר ליכא חשש ערעור הבעל, [וי"ל עוד דלרש"י ב: דהחשש הוא מחמת שמו כשמה כו' זה ל"ש באותו העיר]. - לדקדק ברש"י דמבואר בטעמא דרבא דלא צריך אע"פ דאין בקיאין לשמה והוכיח הפנ"י דמוכח דגם לרבא אין בני חו"ל בקיאין לשמה, אולם ברש"י להלן כ' דכולהו בקיאין, ועמד בזה הרש"ש. [ויש לציין דברש"י בכ"ד בש"ס הזכיר דבפ"נ הוי מחשש לשמה, אף דהלכתא כרבא, כמו שפסקו רוב הראשונים, עי' רש"י יבמות כה. במתני', וברש"י קדושין עב, וברש"י סוכה לד: וברש"י שבת לו: ושם הזכיר גם טעמא דרבה וגם טעמא דרבא]. - אם יש עליו עדים יתקיים בחותמיו, בתוי"ט על מתני' שם כ' דאתי כר"א דע"מ כרתי, ולהכי קתני אם יש עליו עדים כיון דמשכח"ל גוונא דאין עדים. [ולכא' בגט הבא ממדה"י ע"כ דאיכא ע"ח, דאל"כ מנלן דהוא השליח]. ועי' בר"מ גבי אשה שהביאה גיטה שכ' דיתקיים בחותמיו או ע"י עדי מסירה, [ובשליח שהביא לא הזכיר ע"מ דהא לא ידעי' דהוא שליח]. ועי' ברמב"ן במלחמות ריש פרק שני שביאר המשנה דיתקיים בחותמיו היינו דבעי' קיום ע"י השנים ולא סגי בקיום דחד. – עכ"פ אם מתני' כר"א דע"מ כרתי, והתוס' הקשו ב: דליבעי בפ"נ על זמן, מבואר לתוס' דגם לר"א בעי' דין זמן בגט, ובשעור כללי הבאתי מח' ראשונים בזה. - והוינן בה מאי ואינו יכול כו', עי' ברשב"א שהק' בהא דלא פריך מעיקר המשנה דקתני דמהני בקיום בחותמיו, ועי' מהרש"א על תוד"ה אילימא ה. וכ"ה בתורא"ש.

**דף ה ע"א**

ט] רש"י כ' דאין קטן נעשה שליח ממיעוט מקרא, ומשמע דבלא"ה היה מהני לגרושין וצ"ל דסד"א דכח הגרושין הוא מצד הבעל, וע"ע ברש"י כג. שכ' מקרא ויקחו איש למעט קטן, וע"ע רש"י ב"מ עא דכי כתיב שליחות בראוי לתרום כו' , - ויש שהק' על הגמ' שנתנו כשהוא פיקח וכו' דכיון דנעשה חרש בתוכ"ד לנתינה נימא דנפסל משעת נתינה דתוכ"ד כדיבור, ואף דלגבי גרושין ל"א תכ"ד כדיבור, אמנם לכה"פ תיפסל השליחות וזה ל"ש לדינא דאין תוכ"ד כדיבור בגרושין דלא מיירי על ביטול הגרושין אלא על ביטול השליחות, ויש לדון דבחרש ליכא הפקעה בשליחות אלא דאין חרש יכול לפעול גרושין וא"כ ליכא חסרון במה שנעשה חרש תוכ"ד דהרי בגרושין ל"א תוכ"ד כדיבור. [ובתוס' להלן ה: מבואר דשייך דין תוכ"ד על הבפ"נ של שעת נתינה, וצ"ע דהרי בגרושין ל"א תוכ"ד כדבור, אכן י"ל דהתם הנידון על קיום השליחות ובזה הוי ככה"ת דתוכ"ד כדיבור].

תוד"ה אילימא חרש. עי' במהרש"א שכ' דבאילם שיכתוב בפ"נ למ"ד משום קיום לא מהני ולטעמא דלשמה מהני, וכ"מ בתורא"ש, ויש לסייע לסברא זו מהריטב"א להלן ה: דלמ"ד בפ"נ משום קיום הוי עדות ולהכי בעי בפני ג', משא"כ למ"ד משום לשמה, ועי' ברע"א, אמנם עי' בר"ן [ג. מדפי הרי"ף] ד"ה מאי שכ' דאילם יכול לכתוב בפ"נ, וכ"ה ברמב"ן וריטב"א להלן ט. ועי' בקצות בסימן מו סקי"ט שהק' בסתירת דברי הריב"ש דאיהו כ' דבכל קיום כיון דהוי דרבנן מהני מפי הכתב. וכמובא ברמ"א חו"מ סימן מו ס"ז, [ויש לדון עפי"מ שנתבאר בשעורים ריש פרקין לחלק בין קיום דגט לקיום דשטרות, ועי' בשעורי רבי שמואל זצ"ל], ובבית מאיר בסימן קמב ס"ו כ' דהא דלא מהני בכתב הוא דוקא בשליח דנאמנותו היא בע"פ דמידק דייק וכו', [וע"ע בזכרון שמואל בסימן מד בשם הגרי"ז, ויש להוסיף דבעי' בפני כמה מוסרו לה וכו' וז"ש באמירת שליח בע"פ דחשיב בפני ב"ד משא"כ באומר בכתב]. עוד מבואר בבית מאיר שם דנאמנות השליח היא דוקא בע"פ ולא בכתב דבעי' בזה לדין שטר ואין שטר בע"א עי"ש. [ויש להעיר לפי"מ שנתבאר לעיל ב: ע"ד תוס' דעיקר הגט יוכיח וכו', דהיכא דע"א נאמן וכגון בפ"נ אם הוי כאיסורין ה"נ נעשה לשטר עפ"י ע"א]. - אכן בתורא"ש ומהרש"א שכ' דלטעמא דלשמה מהני בפ"נ מהכתב, מוכח דאיכא מידק דייק, ורק דלמ"ד משום קיום הוי דין עדות. - ובבית שמואל בסימן קמב סקי"א מבואר דהריב"ש מיירי רק באילם אבל ביכול לדבר מהני גם בפ"נ בכתב. - ולא הספיק לומר כו', בחזו"א בסי' קג סקי"א הוכיח דאם נתקיים א"צ לחזור וליתן הגט, כמו בסוגיא להלן ה: היכא דלא אמר בפ"נ].

לאחר שלמדו וכו', מהסוגיא נראה כדברי החת"ס דלאחר שלמדו ליכא חשש לדידן דשל"ש, והגזירה שמא יחזור וכו' הוי חשש רק מערעור הבעל, [ונתבאר לעיל ב: אם של"ש הוי חשש דידן או רק מערעור הבעל], ועי' ברא"ש בפ' המגרש שהביא מרה"ג דמהא דלאחר שלמדו לא תצא ה"נ בכל פסולי דרבנן, וצ"ע דה"ד בלאחר שלמדו ומה ראי' לכל פסולי דרבנן, ומוכרח דס"ל דכמו דלאחר שלמדו הוי רק חשש דערעור [ול"ה חשש לדידן] וה"נ בכל פסולי דרבנן, וזהו שהרא"ש הסיק דיש להחמיר במתני' דבפ"נ עיש"ה. וע"ע בר"ן בהמגרש שם. [ולדברי החת"ס יהיה נ"מ דקודם שלמדו דהוי חשש דידן ולא רק ערעור הבעל, א"כ בבעל שהביא גיטו בעי בפ"נ כיון דהוי חשש דידן לשלא לשמה, ורק לאחר שלמדו דהוי רק חשש ערעור בזה אמרי' דבבעל שהביא גיטו לא יהיה ערעור ול"ב לבפ"נ].

מה אילו יאמרו בפנינו גירשה וכו', עי' ברשב"א שכ' דלה"ט אם הביאוהו שנים שהם קרובים זל"ז או לאיש והאשה, צריכין לומר בפ"נ דל"ל אילו יאמרו בפנינו גירשה. ובאו"ש פ"ז מגירושין הי"ד עוד נ"מ בזה כגון בשני נשים שהביא גט. ועי' בתוס' לעיל ב: בשם ריב"א דנאמנותם מדין שלוחים, ובתש' הרשב"א אלף רכח פי' דהוי נאמנות של מגו, [ודוק כן ברש"י], ועי' בחת"ס דלומר דהבעל שלחם הוי בע"ד ומעידים על עצמם ולכך בעי' למגו, אלא דק' דאין מגו בבי תרי.

ועי' בראב"ד על הרי"ף ריש מסכתין ושם נראה פי' חדש באתיוהו בי תרי דהוי כע"מ, ונראה בדבריו דדוקא באתיוהו בי תרי הוי ע"מ דהוי כמנוי הבעל [וסיוע להגרנ"ט דע"מ בעי מנוי הבעל] משא"כ בדין בפני כמה נותנו לה דליכא מנוי הבעל ל"ה כע"מ עיש"ה. - עוד מבואר בראב"ד שם דלאחר שלמדו ירד גם חשש מזויף, וצ"ע מהסוגיא דמבואר דלא כדבריו. - וברש"י ב: כ' גבי אתיוהו דשניהם אדוקין בגט, והכא בסוגיא לא נזכר ד"ז, אלא דבשנים אמרי' מגו, ואולי הכא מיירי בלא אדוקין ולהכי בעי' למגו, וע"ע לשון הר"מ פ"ז הי"א דמשמע דבשנים אין הבעל יכול לערער שהרי שלוחיו וכו', ובברכ"ש כ' בשם הגר"ח דערעור הבעל שייך רק כשמתירין האשה על סמך הגט, משא"כ כשההיתר על סמך ב' השלוחים שהם עדים על גרושין עי"ש. והיינו דכה"ג לא ניתקן דין בפ"נ כיון ששניהם שלוחים.

תוד"ה אי הכי, עי' במהרש"א.

בגמ' כשניסת. עי' בר"מ פ"ז ה"ז שכ' דבלא אמר בפ"נ הגט פסול, ועי' ב"י קמב סוד"ה לא אמר השליח ובב"ש בסק"ד דבניסת לא תצא כמבואר בר"מ פ"י ה"ב, והטור פסק דבניסת תצא, ועי' בחזו"א. - והפנ"י בסוגיא הק' דאם הוי רק משום ערעור הבעל, א"כ אמאי תצא הא כבר למדו ואם הוי רק לעז בעלמא אמאי תצא, [וצ"ל דמחמת ערעור הבעל הוי גם ספק לפנינו והוי חשש דידן ומש"ה תצא].

**דף ה ע"ב**

רש"י והא רבה "ובעינן לקיימו", לשון רש"י משמע דדין בפ"נ הוי דין קיום, ונתבאר בשיעור כללי מח' ראשונים אם בפ"נ הוי מדין קיום שטרות או דבגט הקילו וא"צ קיום דשטרות והוי תקנה של בפ"נ למנוע ערעור הבעל.

י] ומ"ד בפני ג' וכו', בריטב"א כ' דלמ"ד משום לשמה השליח נאמן מדין ע"א באיסורין ומש"ה לא בעי' ב"ד, משא"כ למ"ד משום קיום הוי כעדות וכו'. וע"ע בחי' הר"ן. ועי' היטב במאירי.

בשליח נעשה עד וכו', עי' בריטב"א שכ' דכיון דקי"ל בקדושין מג דשליח נעשה עד איכא לאיפלוגי וכו', אבל למ"ד דאין שליח נעשה עד דהוי כגופי' ה"נ בע"ד אינו נעשה דיין, [אכן שם הטעם דשליח כגופיה להכי אינו נאמן, אבל בדין פ"נ הרי גם בע"ד נאמן כאשה עצמה המביאה גיטה], ודוק ברש"י ותוס' רי"ד, ועי' באב"מ בסימן לה סק"א ובחזו"א. ובתורא"ש לפנינו מבואר דאף למ"ד התם דאין שליח נעשה עד שאני הכא דהא שליח נאמן לומר בפ"נ. [וי"ל עוד דדוקא עד אינו נעשה דיין אבל הכא דנאמנותו מדין "שליח" ולא מדין עד בזה שפיר נעשה דיין].

ובהא דבדרבנן ענ"ד. בריטב"א כתובות כא: דבקיום שטרות ענ"ד אף לקבל עדות עצמו והוא עד ודיין בב"א, וכ"ה בר"ן שם ח:, וברא"ש שם פ"ב סי' יט שכ' דלקב"ע בקיום שטרות סגי בדיין אחד, והרמב"ן שם כא ס"ל דאף בקיום שטרות אין עד נעשה דיין בשעה שמעיד, ובריטב"א לפנינו כ' דהכא הקילו משום עיגונא להיות עד ודיין.

[ונראה דהריטב"א לשיטתו בזה, דהנה רש"י כ' דהא דמוסרו בפני ג' הוא ככל קיום, והינו דהוי מדין קיום, אבל הריטב"א כ' דהוי ככל עדות דבעי ב"ד, וע"ע ר"ן כרש"י, והתוס' רי"ד כ' דהוי מעשה ב"ד, אמנם בד' רש"י י"ל דהבפ"נ ל"ה דין עדות לכ"ע ורק מדין קיום בעי ג', ומה"ט י"ל לרש"י דיהני עד מפי עד בדין בפ"נ, וכ"נ במאירי, [ועי' בקו"ש ב"ב בפ' חזקת לח: שהוכיח מתוס' שם דמהני עמ"ע בבפ"נ], וניחא קו' הפנ"י שהק' דלמ"ד בפני שנים ליהוי חסרון דעד מפי עד עי"ש, עכ"פ נראה דהריטב"א לשיטתו דהב"ד הם לקבל עדות הבפ"נ להכי כ' דהכא ענ"ד הוי כאחת והוי קולא, אבל לרש"י דדין ג' הוא במעשה הקיום של הגט א"כ ל"ש לעדות בפ"נ ול"ה כאחת, ועד"ז כ' בחי' רבי נחום ז"ל, וע"ע בר"ן שכ' דגם לרבה דבפ"נ הוי משום לשמה נאמן גם על קיום ושוב הק' הר"ן דא"כ ניבעי בפני ג' גם לרבה ותי' כי היכי כו' והקילו בפני ב', והנה להריטב"א שכ' דבפני ב' למ"ד לשמה הוא משום דהוי כאיסורין ול"ה עדות, א"כ פשוט דל"ש לומר דאהני על קיום, דלגבי קיום דהוי עדות בעי בפני ג', והר"ן אזיל לשיטתו דפי' כרש"י דבעי ג' ככל קיום, אבל לא מדין עדות, וגם לרבא דהוי משום קיום ל"ה עדות, ושפיר כ' דהבפ"נ בפני ב' משום לשמה מהני גם על קיום].

- מסוגיא זו הק' הלח"מ פ"ז ה"ב על הר"מ שם דס"ל דבערער הבעל בעי קיום מהתורה, דא"כ איך אמרי' הכא דעד נעשה דיין בדרבנן וכו' עי"ש. [ולר"מ י"ל כהך גירסא שהביאו התוס' ודחו אותה]. וצ"ל דס"ל להר"מ דסברת מידק דייק היא לא לחשוש לערעור ומדרבנן בעי דין קיום בפני ב"ד, וא"כ הדין קיום הוי דרבנן, דמהתורה סגי בנאמנות לדחות ערעור הבעל, ודין דיינים הכא ה"נ הוי מדרבנן. ולשון הר"מ סוף פ"ה מעדות נוטה למש"כ.

- בר"מ פ"ו ה"ז כ' דרשע הפסול לעדות שהביא גט פסול אף שנתקיים ועי' רשב"א לפנינו, ומש"כ המשנ"ל שם. [ודבר חדש מצינו בספר השטרות לרה"ג בדין קיום סימן כב שכ' בזה"ל וחותמין הקיום שלשה עדים שאחד מהן דיין עכ"ל, וצע"ג דמשמע בדבריו דהוי דין ג' עדים ואחד מהן דיין].

תוד"ה ה"ג ר"ת, דמייתי לה קרוב, וברשב"א כ' דקרוב כשר להיות דיין בקיום גט.

כיצד יעשה כו' יחזור ויטלנו, עי' בתוס' להלן פד: ד"ה אמר חזקי', ועי' בתוס' רי"ד לפנינו הטעם דיחזור ויטלנו דדוקא לשליח הימנוה רבנן וכו', וכ"נ ברשב"א להלן כד. ד"ה ואי "אבל כאן שנגמר שליחותה וכו'", ומבואר ברשב"א דכיון דבעי' לתקן הנתינה עדיין לא נגמר שליחותו, [ויל"ע אם הוי מעשה נתינה גרידא או גירושין שניים, ועי' לשון המאירי בהא דחוזר ונותנו "הואיל ובא בידה בפסול", ולכא' נ"מ בנתקיים אח"כ, ועי' בחזו"א בסוגיא, ובשעורי הגרש"ר ז"ל, ועי' להלן]. וע"ע בתורא"ש ב"מ נה שהביא שיטה דגם לרבנן הולד ממזר ואמרי' כיצד יעשה וכו'. - ובריב"ש בסימן מג כ' דבמת הבעל ל"מ שיחזור ויתן דבטלה שליחותו, וכ"ה בשו"ע קמב ס"ח. [וצ"ב דבלא"ה אין גט לאח"מ ואיך יחזור ויתן אחר מיתת הבעל, ומוכרח בריב"ש דיחזור ויתננו אין הפי' דהוי גירושין חדשים, אלא בעי' מעשה נתינה, וזה שייך גם אח"מ הבעל, ויש לבאר עוד דהא דבעי' מדרבנן נתינה חדשה אין הפי' דהוי עדיין אישות דרבנן אלא דהאישות כבר פקע ורק בעי' נתינת גט, ומצינו כיו"ב בפ' האשה רבה גבי תצא מזה ומזה, והנה בר"מ אף שפסק דבניסת לא תצא, מ"מ מבואר דכותבין לה גט אחר וכמש"כ בפ"י גבי בכ"מ דהוי גט פסול, ועי' הגר"א בסימן קנ שציין הגמ' דכיצד יעשה על דין הר"מ דכותבין לה גט אחר, ולכא' צ"ע דהא בלא"ה לא תצא ומ"ל בגט אחר, ומוכרח דאין הגט להפקעת האישות אלא לקיום הדין דרבנן דבעי' נתינה בכשרות וכדפי', ולהר"מ ניחא קו' התוס' ה. בניסת דליתני בהנך ג' גיטין פסולין וכו' דהרי שפיר נ"מ דהתם בעי' לכתוב גט אחר, אבל הכא בנתקיים חשיב גט כשר ולא בעי' גט אחר].

תוד"ה כיצד לרבנן וכו', ובריטב"א כ' דאף לרבנן כיון דניסת שלא כדין קנסינן לה ותצא והתקנה היא בשביל לינשא לאחר. ועי' ר"ן בשם תוס' דלולד א"צ שיטלנו ממנה, וגם אמירה שלא בשעת נתינה מהני לולד, וכ"נ בתוס' רי"ד ודוק ברש"י. ובמש"כ תוס' דלאחר נשואין לר"מ ל"ל תקנה, עי' בריטב"א שהביא די"א דאף לר"מ מהני תקנה זו ולא תצא והולד כשר וכו', וי"א דהולד ממזר והתקנה מהני דלא תצא. עוד מבואר בריטב"א דבנתקיים בחותמיו אע"פ שלא אמר בפ"נ הולד כשר דנתברר למפרע וכו', ובלשון הר"מ פ"ז הי"ח שכ' הרי"ז נתקיים בחותמיו ואח"כ ינתן לה משמע דגם בנתקיים בעי' נתינה אחריתי, והיינו כיון דהנתינה הקודמת היתה בפסול, ועי' במשנ"ל שם הי"ז, ומש"כ בחזו"א, דיש לדון דבנתקיים ליכא לתקנת בפ"נ.

תוד"ה יטלנו בשעת נתינה, ועי' רא"ש בסימן ו דאף לאח"ז מרובה יכול לומר אלא שתיאמר בפני הע"מ, וכ"ה בטור קמב מהרמ"ה, והמרדכי סימן שכב כ' דבעי' בפני הע"מ דלא ליהוי חצי דבר. [ויסוד הדין דבעי' אמירת בפ"נ בשעת נתינה יש לפרש בתרי גווני, או דכל נאמנות השליח היא דוקא בשעת נתינה דאז מידק דייק, וזה הפי' בפני כמה נותנו היינו דעיקר הבפ"נ הוא בשעת הנתינה, וכ"נ בתוס' להלן פד, ומהתוס' רי"ד, ומהר"ן נראה דאית ליה נאמנות גם אח"כ אלא דכך הוא מטבע שטבעו חכמים בסדר הגירושין, ומה דבעי' יחזור ויטלנו היינו כיון דהנתינה היתה בפסול להכי בעי' נתינה אחריתי, וכ"ה לשון המאירי "הואיל ובא בידה בפסול", וי"ל דנ"מ בנתקיים הגט בחותמיו אם בעי' נתינה אחריתי, דאם הוי נתינה בפסול תו בעי' נתינה אחריתי, משא"כ להתוס' רי"ד דהטעם דאית ליה נאמנות רק בשעת נתינה, א"כ בקיום ל"ב לנאמנות השליח, ועי' בר"מ פ"ז הי"ז, ובהי"ח כ' הרי זה יתקיים בחותמיו ואח"כ ינתן לה, ומבואר דגם בנתקיים בעי' נתינה אחריתי, והמשנ"ל בהי"ז דן בזה, ויש להוסיף דמדוייק כן בר"מ דבהי"ח כ' שכ' ולא הספיק לומר עד שנשתתק, ובגמ' אי' עד שנתחרש, והכס"מ כ' דבאילם לא הקילו שיועיל בפ"נ מתוך הכתב, ועי' לעיל מח' בזה, אכן י"ל דלהר"מ דגם בנתקיים בעי' נתינה אחריתי שייך זה רק בנשתתק דבר גירושין ושליחות הוא ושפיר יכול לחזור וליתן הגט, אבל בנתחרש דלאו בר גירושין ושליחות הוא הא אינו יכול לחזור וליתן, וממילא הגט פסול, ועי' בר"מ סופ"ה מעדות אבל בשל דבריהם עד נעשה דיין וכו' כאילו נטלוהו מב"ד, היינו דדין הקיום של גט הוא דהוי כאילו נטלתו מב"ד וזהו המעשה קיום, ולפ"ז בעי אמירת בפ"נ בשעת נתינה דעי"ז הוי מעשה קיום ב"ד].

צריך לעמוד על כל אות ואות, והר"ן הביא מהראב"ד להוכיח מהכא דהלכה כרבה, וכ' ומיהו דגם לרבא כיון דצריך לומר בפ"נ ס"ל דלא מצי למימר אא"כ עומד על כל אות. - שיטה אחת כו', ובריטב"א כ' דהיינו גם לרבא כשראה השיטה שהוא עיקר הגט כו', והרמב"ן כ' דלרבא דבעי' בפני נכתב משום איחלופי בעי עדות גמורה והיינו גם עדות על הלשמה, [ולכן בעי' על כל אות], וכ"נ להדיא בתוס' רי"ד ריש פ"ב, ועד"ז כ' בב"י בסימן קמב דמשום התקנה דלא ליתי לאיחלופי תיקנו שיעיד על הלשמה, דעי"ז ניכר דהוא דין בגט ולא אתי לקיומי שאר שטרות בע"א, וכ"ה ביש"ש [ועי' בט"ז בסי' קמב סקי"ג שהביא את הב"י הנז' והעיר בדבריו], והרמב"ן חזר בו, אמנם בר"מ נראה להדי' כן דהרי פסק כרבא והביא הכא הגמ' בפ"ז הי"ב גבי יוצא נכנס מחסרון לשמה, ומוכרח דלאחר דהצריכו אמירת בפ"נ לרבא משום קיום בעי' עדות על כל כשרות הגט, וממילא נכלל בעדותו גם הכשר הלשמה. - קן קולמוסא כו', בריטב"א כ' דס"ל כרבא ומהני רק בכתיבה אבל החתימה בעי לראות מתחילה ועד סוף, וכ"נ בשו"ע קמב סט"ו, וכ"נ בר"מ שכ' ושמע קול קולמוסא וחתמו העדים בפניו, הרי דעל החתימה בעי בפניו וניחא קו' התוס' מסומא, וברא"ש מבואר דאף על החתימה מהני קן קולמוסא, וכ"נ בתוד"ה אפילו, ובמש"כ ל"ד לסומא וכו', והרא"ש סימן ג כ' דהא דסומא פסול הוא משום דצריך שיראה הקלף וכו', והביא מתוס' דסומא פסול דנראה שקר אם יאמר בפ"נ ואם יאמר שמעתי קול קולמוסא ל"ה לשון שתיקנו חכמים, [ועי' בחזו"א קג סקל"ח], וע"ע בשו"ע קמב סי"ב שפסק דביש עדים דהבעל מסר לסומא זה הך גיטא כשר דכיון שיש עדים אצ"ל בפ"נ ויהיב ליה באפי הנך סהדי, ועי' ב"ש שם סקכ"א.

**דף ו: סוגיא דשרטוט**

א] וא"ר יצחק שתים כותבין וכו', עי' ברמב"ם שסתר שיטתו דבהל' ס"ת פ"ז הט"ז כ' דג' תיבות שרי, ובהל' יבום פ"ד ה"ה כ' דאסור לכתוב ג' תיבות בלא שרטוט, ועמד בזה בהג"מ בהל' ס"ת שם ועי"ש בכס"מ ולח"מ, ובאור שמח כ' תירוץ מחודש דבכותב יותר מג' תיבות בעי' הכל בשרטוט, אבל ביבום דכל פרשת יבמין "לא חפצתי לקחתה" הוי רק ג' תיבות, שאני. והיעב"ץ וכת"ס כ' לחלק בין בפסוק בתורה דבזה גם ג' אסור לבין פסוק בנ"כ. - [ובעיקר הטעם דעד ג' תיבות שרי, י"ל בתרי אנפי או דבזה יכול לכוין וליישר הכתב אף בלי שרטוט, וכ"נ ברמב"ן כאן ובר"ן במגילה טז:, אך י"ל באופ"א דהוי שיעור בכתיבת תורה דעד ג' תיבות לא חשיב כתיבת תורה, ונ"מ אם רק מתיבה שלישית והלאה בעי שרטוט, ועוד דלמש"כ האו"ש הנ"ל דבכותב יותר מג' תיבות בעי הכל שרטוט והיינו דכיון דגם התיבות הראשונות בכלל ד"ת, ויבואר בשעורים דכ"נ בדברי הגר"א בשו"ע].

- המאירי בספרו קרי"ס כ' דדינא דר' יצחק אינו אלא מדרבנן.

- ברמב"ן כ' דלא אמרו אלא כגון ס"ת נ"ך שכתובין אשורית, אבל בכתיבה שאינה אשורית שרי לכתוב בלא שרטוט, והרא"ש חולק.

תוד"ה א"ר יצחק, וא"ת דאמר בהקומץ רבה דתפילין כו', עי' בתוס' סוטה יז: ד"ה כתבה שתי' באופ"א דאע"ג דאסור לכתוב בלא שרטוט אין לפסול בכך.

ועי' היטב בספק התוס' שם אם שרטט לאחר הכתיבה אע"ג דבשעת כתיבה כתב באיסורא אם מהני וכו'. וברע"א בתשובה סימן נ' הק' מההיא דמנחות לב דס"ת שבלה דנימא דשרטט אחר הכתיבה, וע"ע ברע"א שם שכ' על קו' התוס' דנ"מ לגבי מה שנסתפק המרדכי אם מהני שירטוט בבדיל שאינו מתקיים אחר הכתיבה. ועי' במרומי שדה בסוטה שם.

- בריטב"א מבואר דלגבי תפילין הוי הלמ"מ דלא בעי שרטוט, ורק במזוזה איכא הלמ"מ דבעי שרטוט, והרמב"ן כ' הטעם דתפילין שהן מחופין ולא עומד לקריאה ל"ב שרטוט, ומבואר שם בשם הגאונים דבמחופין ליכא דין שרטוט דר' יצחק, [ולפ"ז יש ליישב קו' התוס' בסוטה שם לגבי מגילת סוטה, כיון דמגילת סוטה עומדת למחיקה ואינה עומדת לקריאה]. - והרמב"ן ס"ל דגם בכותב לשון צח בעי שרטוט. ובב"י הביא שיטת רבינו שמחה דבשרטט התפילין פסול, וצ"ל בבאור שיטתו דכיון דשרטוט הוי מדין הכתיבה, א"כ אם שרטט הוי כתיבה אחרת ולהכי פסול.

ועי' היטב בכס"מ בהל' ס"ת פ"ז הט"ז וז"ל וא"ת היכי אמרי' בתפילין וכו' ואילו רצה שלא לכתוב יותר מג' תיבות בכל שיטה רשאי וכו' עיש"ה. ובתשב"ץ ח"א סוף סימן ב כ' דשרטוט הוא כדי שיהיה הכתב מיושר, והסיק מסוגין דג' תיבות הלכה היא ולא סברא. [ועי' בעמק ברכה בהל' תפילין בשם הגרי"ז שביאר עפ"י לשון הר"מ פה"מ בסוטה פ"ב דבהלכתא דד' אין כותבין נאמר דאסור לכתוב פסוקים של תורה רק בתורת כתבי הקודש דבעי' שרטוט, ובתפילין דיש דין מיוחד בכתיבתו ל"ש האי הלכתא].

בתוס' שם, בא"ד ופריך ס"ת שבלה וכו', ועי' בב"ח באו"ח בסימן לב שתירץ דשרטוט דמזוזה צריך לשמה, ובבית הלוי עה"ת בסוף הספר כ' להוכיח מהתוס' דא"צ שרטוט לשמה במזוזה, ומש"ה הקשו דשרטוט של תפילין נמי מהני למזוזה עי"ש. ובטור יו"ד בסי' רעא דא"צ שרטוט לשמה, וכ"ה במאירי, וכ"פ הש"ך, ודלא כב"ח, ועמד בזה הפרמ"ג שם במשב"ז סק"ד. ובאשכול וארחות חיים לר"א מלוניל מפורש דשרטוט דמזוזה בעי לשמה, [וי"ל דאם חובת שרטוט מדין ספר הוי כתיקון הקלף דבעי לשמה, ואאמו"ר זצ"ל הסתפק בשרטוט במגילת סוטה אם בעי' כהן כמו דבעי כהן בכתיבת המגילה, ותליא אם שרטוט הוי מדין הכתיבה עצמה או מדין ספר].

ובמש"כ התוס' דאם אין הסופר יכול לכתוב יפה צריך לשרטט, הקשו דא"כ בההיא דמנחות הא מורידין עושין נימא דמיירי דהסופר לא יכול לכתוב כו', והב"ח שם כ' דכיון דל"צ שרטוט ל"מ האי שרטוט למזוזה, ומבואר דבמשרטט משום זה קלי ואנוהו ל"מ למזוזה דבעי' שרטוט מדין מיוחד במזוזה מהלמ"מ. וכעי"ז כ' התפא"י דכיון דבמזוזה בעי' שרטוט מהלמ"מ ל"מ שרטוט דתפילין דהוי רשות. [ופשוט דאם דין שרטוט בתפילין הוא מדינא דר' יצחק דג' אין כותבין ל"ש בזה חובת שרטוט לשמה].

בתוס' שם, בא"ד הא דפסלינן שלא בדיו כתיבה כתיבה כו' עי' חי' הגרי"ז בהל' מגילה דמקרא דדברי שלום ילפי' דהכתוב במגילה יש לו דין של דברי תורה דבעי שרטוט אבל דין ספר ובדיו הוי מדיני ס"ת וזה אינו במגילה. - בא"ד ואמאי לא ילפי' מאמיתה של תורה, עי' חי' הגרי"ז שם דהא דס"ת בעי' שרטוט אין זה מדין ס"ת אלא מדין תורה עצמה וכנ"ל.

עי' בביאור הלכה סימן לב ס"ו דשיטה עליונה בתפילין מעכב, מיהו בתוס' סוטה שם הנ"ל מבואר דאינו מעכב.

- בשו"ע אב"ע סימן קכה ס"י בדיני גט ונוהגין לשרטטו, ובב"ש סקי"ד משום דגט נקרא ספר, וציין לרש"י מנחות לב: כתבה איגרת פסולה ופרש"י בלא שרטוט, הרי דמדין ספר בעי שרטוט מהתורה.

- עי' בתוס' שבת קטו ד"ה לא דבכתבי הקודש שנכתבו שלא כהלכתן אסור לקרות בהן דדברים שבכתב א"א לאומרם בע"פ, [ולפ"ז בס"ת להנך ראשונים דבעי שרטוט, אם נכתב שלא בשרטוט אסור לקרות בו].

**דף ז ע"ב סוגיא דגט הבא בספינה**

ב] המביא גט בספינה כו' הא ר"י וכו', ברש"י מבואר דלגבי הנהר השו"ט אם הוי כא"י, ולהלן בעציץ כ' רש"י דהשו"ט אם כמנחא אארעא, והיינו דבנהר אף דהיניקה מהקרקע מ"מ לר"י אין חיוב תרו"מ דל"ח שגדלים מקרקע דא"י, [ופשוט דאפי' אם הנהר כחו"ל ל"ה כיוצא לחו"ל כיון דהוי בתחומי א"י ורק לענין תרו"מ תליא בגדולי קרקע של א"י, וכלשון תשו' הרא"ש כלל ב' דכתיב היוצא השדה שנה בשנה], ובריטב"א כ' דלר"י הנהר חלק רשות לעצמו, והריטב"א לשיטתו כ' ד"ח דלר"י בעציץ דפטור ממעשרות ה"ד למעלה מי' טפחים אבל תוך י' יונק מהקרקע, והיינו דתוך י' ל"ה רשות בפני עצמו [ויל"ע אם גם בנהר נימא כן או דחשיבות נהר הוא גם בפחות מי' מהקרקע]. - ועי' ריטב"א ומאירי בטעם ר"י דבעי' ספינה גוששת דכשאינה גוששת אינה יונקת מהקרקע, ולפ"ז דחוי הגמ' הוא דרק בספינה בעי גוששת דעשויה לברוח היינו דלהכי ליכא בזה יניקה אא"כ גוששת, וברש"י כ' דבורחת היינו דמהלך כל שעה, ומבואר דבורחת בפועל כה"ז. וע"ע באפיקי ים ח"ב סימן מג דלכ"ע יש יניקה מהנקב ורק נחלקו אם הוי חיבור מהעפר בספינה לקרקע דלתרו"מ בעי שיהא העפר מחובר לקרקע ובעציץ המונח על הקרקע נחשב כמחובר דע"י הנקב בטל ממנו שם כלי, אבל במונח ע"ג יתדות נחלקו אם הוי כמונח על הקרקע, ועד"ז כ' בשעורי הגרש"ר ז"ל סי' צ - צד.

והא דהגמ' מדמה גט בספינה, היינו אם חשיב כמקום א"י או חו"ל, דאם גבי תרו"מ פטור דלאו כמנחא אארעא ה"ה גט שנכתב שם לא חשיב דנכתב בא"י, ועי' ברמב"ן לעיל ה: במה שדן אם קי"ל דלא תחלוק במדה"י וכו' והק' מספינה דשכיחי ואיך יחשב כחו"ל אלא דאמרי' שלא תחלוק. [והרמב"ן הסיק דברב נחמן דבנהרות דא"י לא פליגי כי פליגי בים ולאו משום שלא תחלוק שאין בים לא עדים מצויין אלא שאם הוא כא"י לשאר דברים אין לחלק ביניהם לענין גיטין שלא גזרו מתחילה בים וכו', ועי' בחזו"א בסימן קד דמבואר דבים כיון דאינו מקום דיורין ממילא תליא דאם הוי מא"י לא תיקנו בפ"נ]. - ועי' בדברי התוס' ד"ה עציץ ובמש"כ הרש"ש שם.

עוד מבואר לכא' בסוגיא דבפ"נ בגט תליא במקום הכתיבה, ואם במקום הכתיבה מצויין לקיימו א"צ בפ"נ וכמש"כ רש"י "שנכתב בספינה", אף דניתן הגט ביבשה, וכן הוכיח החזו"א סימן קד סק"ב, ועי' במהר"ם שי"ף ריש מסכתין ע"ד התוס' גבי רקם שכ' דאזלי' בתר אנשי המקום.

עפר חו"ל הבא בספינה לארץ חייב במעשר. עי' במשנ"ל פ"ב מבכורים ה"ט דאין חילוק בין עפר חו"ל לעפר הארץ, ועפר חו"ל הבא לארץ דינו כארץ, ועפר הארץ שיצא לחו"ל דינו כחו"ל, אלא דנקט עפר חו"ל לרבותא דאם היא גוששת דינה כארץ אף דהוי עפר חו"ל, ועי' בריטב"א שכ' בדין עציץ נקוב המונח ע"ג יתידות דמיירי בעפר חו"ל, וכ"כ המאירי, [וכ"נ בתוס' ד"ה הא שהזכירו עפר חו"ל], ומשמע דבעפר א"י לא פליג ר"י, ואע"ג דס"ל דליכא יניקה, י"ל דמ"מ חייב מדרבנן כדין עציץ שאינו נקוב. ועי' במק"ד תרומות סימן נה שהביא מתוספתא דעפר א"י אפי' בחו"ל חייב, ומוכח דחיוב מעשרות תלוי בעפר, ובירושלמי חלה פ"ב מבואר דבעפר חו"ל שבא לארץ חייב בתרו"מ דחל על העפר דין א"י משום כיבוש.

עציץ נקוב המונח ע"ג יתידות, באנו למח' ר"י ורבנן, עי' ריטב"א הנ"ל שכ' דלרבנן יונק ואפילו למעלה מי' ל"א דוקא למטה מי' אבל לא למעלה, [ויש גירסא דלמטה מי' ר"י מודה לרבנן וכנ"ל], ועי' דבר אברהם ח"א סימן כה אות ב. ובחי' רא"ל מלין ח"א סימן לח.

עפר עציץ נקוב, להלן כב מבואר דעציץ נקוב דינו כמטלטלין והזרעים שבתוכו דינם כקרקע, ועי' אפיקי ים ח"ב סימן מג בשם הגר"ח שהקשה דנימא דהגדל בעציץ נקוב יהיה טבל וחולין מעורבין כיון דיונק גם מהעפר שבעציץ והעפר אינו מחובר, אולם החזו"א בעוקצין סימן ד סק"ו נקט דהעפר חשיב מחובר, וכדבריו נראה בפי' מהר"י בן מלכי צדק חלה פ"ב מ"ב שכ' בטעם רבנן בעפר חו"ל הבא בספינה חייב במעשר דכל עפר שאתם דורכים רגליכם עליה בארץ ישראל לכם תהא.

תוד"ה עציץ נקוב. וברש"י צ"ל דאף דבשל עץ יונק יותר מ"מ בעציץ הוי כלי המפסיק וכל חרס אינו מפסיק, והמאירי כ' הטעם דחרס הוא ממין הארץ וטבעו למשוך היניקה בלא נקב, וביראים השלם סימן רעד כ' דחרס כעפר משוינן ליה, והיינו דהוי כמין במינו ואין חציצה מהעפר בקרקע לעפר שבעציץ, ועי' רמב"ן להלן כא: שהביא י"א דאע"ג דלמעשרות ל"ב נקוב בשל חרס מיהו אינו מחובר אלא בנקוב דכל שהוא יונק מריח האדמה חייב במעשרות דאין מין במינו חוצץ וכו', אמנם התוס' שהקשו ס"ל דגדולי קרקע ומחובר הוי ענין אחד, ואזלי לשיטתם להלן תוד"ה דלמא עי"ש.

תוד"ה דילמא חייב משום תולש עי' בר"מ פ"ח משבת ה"ד וביארו האחרונים דמיעוט יניקה הוי תולש [עי' בדב"א שם סימן כה ובדב"י סימן ב].

**דף ח ע"א סוגיא דכיבוש יחיד**

ג] בתוס'. עי' ברמב"ן סו"פ עקב. וברמב"ם ריש הל' תרומות סתר שיטתו אם דין כיבוש יחיד הוא מחמת דהוי קודם א"י או דבעי' כיבוש רבים, ועי' היטב בדברי הרדב"ז שם בה"ג שכ' דמשמע מהכא שאם נכבשה וכו' ולבי מהסס וכו'.

ושיטת המאירי בסוגיא מחודשת דאף למ"ד דשמיה כיבוש ל"ה כא"י לגמרי מטעמא דהספרי דנכבשה קודם א"י. [וכ"כ המאירי לשיטתו בע"ז כא ויש ליישב עפי"ז שיטת רש"י בסוגיא]. - ובירושלמי שקלים פ"ד ה"ט אי' דאין מביאים עומר מסוריא וי"ל דקאי גם למ"ד דשמיה כיבוש. – ובקרן אורה יבמות פב כ' דבסוריא הוי כיבוש רבים ורק כיון דכבשה קודם א"י נידון ככיבוש יחיד, וכן משמע בר"מ בפה"מ בדמאי.

והא דעפרה טמא גם למ"ד שמיה כיבוש, י"ל עפ"י הרדב"ז הנ"ל דל"נ בקדושת א"י ממש ומהני הכיבוש רק לתרו"מ, ועי' ע"ז כא דמבואר דבסוריא למ"ד שמיה כיבוש הוי כא"י לאיסור לא תחנם. – ועי' חזו"א שביעית סימן ג סקכ"ו שהוכיח דבסוריא היה כבוש עולי בבל דאל"כ עפרא טמא כמו בכל מקום שלא כבשו עולי בבל דיש בהם טומאת ארץ העמים. וכ"נ בתוס' ריש פירקין ד"ה ואשקלון דסוריא עדיפא על עכו וכבשוה עו"ב.

המוכר עבדו לסוריא כמוכר בחו"ל וברש"י דאסור לצאת כו', ובר"ן שלהי כתובות הטעם דמבטלו ממצות ישוב א"י [וס"ל שם דגם אשה הוי במצות ישוב א"י וה"נ עבד], ועד"ז בתוס' רי"ד להלן מג דמפקיעו ממצות הנוהגות רק בא"י, וכעי"ז ברשב"ם ב"ב צא. ולכאורה בסוריא הא מקיימים מצות ישוב א"י למ"ד דשמיה כיבוש, ובתשב"ץ ח"ג סימן ר מבואר דכיון דגזרו בסוריא כטומאת ארץ העמים מש"ה יצא לחירות דהוציאו ממקום טהרה, ועי' בתוס' ריש פירקין. ועי' שעורי הגרש"ר אות קיד.

כותבין עליו אונו וכו', בס' קובץ על הר"מ פ"ו משבת הק' דאיך שרי לכתוב בשבת ע"י עכו"ם הא כתיבה הוי איסור דאורייתא, [ובמ"ב כ' דהותר משום ישוב א"י וראה בשו"ת הרי"ד בארוכה], וכ' לחדש דמיירי בלא נתן מעות וכו' וגם העכו"ם רוצה בשטר שלא יחזור ונמצא דהוי גם לצורך העכו"ם, ונראה בביאור הדברים דהנה הראבי"ה כ' דאמירה לעכו"ם שרי גם באיסור דאורייתא אלא דאם הוי ממש עבור הישראל אסור כמו בחמימיה וכו', משא"כ בשופר שרי להביא אף מרה"ר דהוי לצורך המצוה, [ומצאתי באו"ז בהל' ר"ה סימן רסה שכ' דאם עכו"ם מביא השופר מותר דמצות לאו לה"נ וכ"ה בשה"ג בר"ה], והיינו דהאיסור באמירה לעכו"ם ה"ד אם הוי לצורך הישראל ממש, והכא בכתיבת השטר דהוי גם לצורך העכו"ם שרי, ובזה מבואר מש"כ הראבי"ה שם דאם היו יכולים להביא מרה"ר ע"י מחיצת עשרה שרי ע"י עכו"ם, והיינו דכיון דלישראל איכא עצה ע"י עשרה בנ"א שוב ל"ח שנהנה מהעכו"ם ול"ח כלצרכו ואכ"מ].

בתוספות כ' דמשום מצוה אחרת לא מתירין אמירה לעכו"ם, ועי' בשו"ע או"ח רעו ס"ב בר"מ די"א דמותר כו' ויש להחמיר. – ועי' ברש"ש בדעת תוס' דס"ל דרבוי בשעורין אסור מהתורה ועי' מהרש"ם ומהר"ם שי"ף. אולם בר"ן ביצה ט: מדפ"ה כ' מהרשב"א דרבוי בשעורין הוא מדרבנן וחולק דהוי דאורייתא, ועי' קו' רע"א עירובין סח, ומש"כ בקו"ש ביצה אות מט ואכ"מ.

בס"ד **דף ח ע"ב - סוגיא דפלגינן דיבורא**

א] ת"ר עבד שהביא גיטו וכתוב בו עצמך ונכסיי וכו', וברש"י ממדה"י וצ"ל בפ"נ, ובתוס' רי"ד פי' דהגמ' מיירי בל"צ בפ"נ, וכ"נ בר"מ פ"ז ה"ב דסתם בזה, [ועמד בזה הרידב"ז בתוס' רי"ד בירושלמי דהרמב"ם מפרש כתוס' רי"ד], והנה לרש"י השו"ט אם פלגי' עדותו לקיים השטר, ולתוס' רי"ד הוי בחששות בכשרות השטר לענין הנכסים, ועי' היטב בדברי הרע"א מש"כ בביאור דעת רש"י, ודבריו יסודיים בכל הסוגיא דדין פלגינן בעי' רק באמר בפ"נ דפלגינן הנאמנות לענין גט ולא על הנכסים עיש"ה. וע"ע ברע"א במשה"ק בהא דלא אמרי' דעצמך קנה לקנין האיסור ולא לגבי הממון, היינו דעצמו קנה לישא בת חורין דעל זה מהני בפני נכתב, משום עיגונא, ולגבי קנין מעשה ידיו לא מהני, ומוכרח דבזה ל"ש לחלק, דדוקא לגבי העבד והנכסים חשיב כב' שטרות שטר שחרור ושטר הקנאה מש"ה שייך פלגינן.

[ויל"ע דאמאי לא נפרש הגמ' בגוונא דשליח שהביא גט ואומר בפ"נ, ועמד בזה בתפא"י, ואפשר דבשליח נאמן גם על הנכסים ורק דבעי' עוד ע"א לצירוף שיהא ב' עדים ותו ל"ש לפלגינן, ורק בעבד דאין לו נאמנות כלל על הנכסים שייך פלגינן, וכעי"ז בזכר יצחק בסימן יג עמוד נד].

איבעיא להו וכו'. בסוגיא זו מצינו כמה דרכים, ברש"י הזכיר ענין דפלגינן דיבורא, וברמב"ן נראה ב' דרכים בסוגיא אם הוי כדין פלגינן דיבורא בעדות, ורבא לשי' דס"ל בסנהדרין ט. גבי פלוני רבעני וכו' דפלגינן, [ולפי' זה יש לעמול הרבה בהא דהגמ' מביאה את ר"ש להלן דס"ל פלגינן, וכן להלן בדין מתנת שכ"מ, דהתם ל"ש כלל לדין פלגינן דעדות], ויש מהאחרונים שפי' דהכא הוי מענין פלגינן נאמנות, עי' בקובץ הערות ביבמות סימן כא סקי"א (ובקו"ב לפנינו) ביאור חדש דתלי ליה אם הוי הקנאה אחת וכו'.

והדרך השניה ברמב"ן נראה דהפלגינן הוא לומר דמקבלין חלק מהשטר וכו', דל"ש קיום על חלק מהשטר, וכן לתוס' רי"ד הנ"ל דהכא לא מיירי בדין בפ"נ מוכח דהנידון כלפי נאמנות השטר עצמו, והיה נראה דהשו"ט היא בקיום דלגבי הנכסים הוי כחספא וממילא הוי שטר שבטל מקצתו וכו', [וביותר להרמב"ן לשיטתו בתש' סימן ח דבדרבנן דבעי קיום הוי כחספא, א"כ בעי' קיום לעשותו שטר, ונמצא דלגבי גט הוי שטר ולגבי הנכסים הוי כחספא, ולהכי מבע"ל דל"ש קיום לחצאין, אכן בשיעורים בריש פירקין נתבאר דלענין גט ליכא לסברת הרמב"ן דהוי כחספא], וע"ע בלשון הריטב"א באביי דאמר מתוך וכו' דאינו בדין ששטר זה יהיה מקויים למקצת ולמקצת אינו מקויים וכו', [והא דבעצמך ונכסי אמרי' לכ"ע פלגינן, היינו דהתם דהוי כשני ענינים בשטר או כב' שטרות, ומקבלים ההגדה לגבי השחרור ולא לגבי הנכסים], ונמצא דלפי' זה מח' אביי ורבא היא דאביי ס"ל דדוקא בעצמך ונכסי הו"ל כשני שטרות אבל בכל נכסי דאין הקנאה בפ"ע בעבד דנעשה בדיבור אחד דכל נכסי העבד נידון כגוף אחד עם הנכסים והוי חדא שטרא, ורבא ס"ל דמ"מ נעשו כשתי הקנאות ושחרור העבד וקנין הנכסים כתרי שטרות נינהו.

ודברי הרע"א הנ"ל ברש"י שכ' דמיירי בבפ"נ תליא בזה דאם הוי כדין פלגי' בעדות, ע"כ ה"ד בהך גוונא שאמר בפ"נ. [אלא דצ"ב לרש"י דמאי שנא כל נכסי מעצמך ונכסי הרי דיבור העבד הוא בשניהם לומר בפ"נ]. אך בריטב"א הנ"ל שכ' דהנידון דהשטר מקויים במקצתו מבואר כרש"י דמיירי באמר בפ"נ, ומ"מ מפרש דאינו כפלגינן נאמנות כרע"א, אלא ע"ד הרמב"ן דהוי כפלגינן בגוף השטר.

ובאור גדול בסימן נג הק' דלגבי שחרור עצמו סגי בנתינה וקבלה גרידא, ולקנין הנכסים בעי' שיזכה העבד בשטר קנין ונמצא דא"א שיקנה הנכסים אלא אחרי שיחול השחרור ואיך יזכה בנכסים, [והאמרי משה בסימן כה סקי"ב הוסיף להקשות כן לדברי הקצות בסימן ר' דגיטו וידו בכ"א ה"ד משום דשחרור סגי בנתינה גרידא, ועי"ש שר"ל דמיירי במזכה ע"י אחרים]. עכ"פ מתבאר חידוש בסוגיא דבחד שטר איכא שחרור והקנאת נכסים, וע"י הפלגי' הוי הקנאת שחרור בפ"ע, ושייך קיום על חלק זה, אבל אם ל"א פלגי' ליכא דיבור בפ"ע על שיחרור ול"ש לקיים השטר בחלקו רק על דיבור של שחרור.

וברמב"ן לפנינו לשיטתו בפי' הסוגיא (בדרך א') כ' דבקרוב המביא גט שכתוב בו מתנת נכסים אינו נאמן אף לגבי האשה כיון דבקרוב ל"א פלגינן וממילא אמרי' עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ובסו"ד הסיק דגם קרוב נאמן, ועי' ברא"ש בפ"ק דמכות בשם הראב"ד דפלג"ד אמרי' דוקא בבע"ד, אבל בקרוב כיון שחלק מהעדות בטלה אמרי' דבטל כל העדות. וכ"ה ברמב"ן במכות שם. ועי' ברע"א בסימן קכד ד"ה גם שכ' דבעדות אשה שהכשירו פסולים ליכא דין נמצא קו"פ אף בנמצא רשע, והקשה על זה מדברי הרמב"ן דמבואר דגם הכא דהכשירו פסולין איכא דין בטלה מקצתה בטלה כולה, וע"ע בשו"ת רע"א בסימן קכה בתשו' הנתיבות לחלק דדוקא בעדות אשה דלא בעי הגדה בב"ד ליכא דין קו"פ משא"כ בגט דבעי הגדה בפני ב"ד.

ב] שייר קרקע כל שהו וכו' וברש"י, ועי' ברשב"א וריטב"א בקו' היכא דשייר קרקע מסויימת, וכן מה שהק' דמה ראיה מר"מ דל"א פלגינן הא טעמו מדנחית לשיורא. - ובעיקר הסברא דאמרי' דנחית לשיורא עי' בתו"ג דדוקא הכא אמרי' האי סברא משא"כ בשאר מקבלי מתנה וכו'.

[ובד' רש"י צ"ל דבגוונא דלא שייר קרקע מסויימת והקנאת הנכסים לא חלה ע"כ אם שייר העבד לא הקנה כלום וליכא אף לחנופי ול"ש לומר דלדידיה נמי שייר, ואם ר"מ ס"ל דגם בזה ל"ה בן חורין ע"כ דהוא משום דאומרין דלא מפלגינן, ובזה ניחא רש"י להלן מב. שכ' דמח' ר"ש ור"מ הוא בדין פלגינן, ועמד בזה בתורע"א בפאה פ"ג מ"ח, וצ"ל דהתם מיירי רש"י בגוונא דסיים השיור ולהכי בעי' לומר דל"א פלגינן].

ועי' בר"מ בפה"מ פאה פ"ג מ"ט שכ' דלא נחלק השטר וכאילו התנה על אחד מאבריו וכו', וצ"ב דהזכיר סברת המסקנא דכרות גיטא, וכ' טעם הס"ד דל"א פלגינן, ודברי הר"מ מקורם בר"י מיגש בב"ב שם שכ' דכיון ששייר כל שהו נעשה כאילו שייר בגוף העבד וכו', היינו דכיון שכתב דיבור אחד העבד והנכסים דכתב כל נכסי והוי הקנאה אחת, כיון דל"א פלגינן, מש"ה הוי כשייר בגוף העבד, וכ"ה מפורש ברמ"ה ב"ב שם פ"ט אות קו, והוי חידוש גדול דאף דע"כ הוי ב' חלויות חלות שחרור על העבד וחלות הקנאה על הנכסים, מ"מ נידון כהקנאה אחת על ב' חליות, ואין כאן מעשה שחרור בפ"ע, ולהכי בשייר חשיב שיור בכריתות העבד ודוק.

ועי' בתו"ג בדעת רש"י עפ"י הראשונים דאף דהאומר נכסי לפלוני עבדים בכלל, מ"מ האומר לעבדו נכסי קנויים לך אין עצמו בכלל אא"כ פירש ואמר כל נכסי, [וכ"נ ברמב"ן לפנינו], ומשום דבלא פירש ל"א דגיטו ומתנתו בכ"א, ולהכי באמר כל נכסי ושייר הו"ל הכל לאו דוקא ולהכי אין העבד בכלל ע"כ.

**דף ט ע"א**

רש"י לעולם וכו', ובהא דבעי' לסיים המקח, עי' ברמב"ם זכיה פ"ג ה"ה ובראב"ד ובמ"מ וכס"מ שם, [והאחרונים האריכו דדעת הר"מ כן ה"ד בשטר דבעי' מוכח בתוכו מה שקנה, וכעי"ז בפנ"י לפנינו דבעי' שיהא מבורר ע"י השטר איזה שדה קנה כדכתי' ואקח את ספר המקנה, ועי' בקובץ ביאורים אות ח ובקו"ש ח"ב סימן לד].

ועי' ברא"ש בסימן ז דמיירי דאין לו מטלטלין ועי"ש בק"נ אות ז דאלא"ה כל נכסי קאי אמטלטלין ואעבד, וצ"ע דמטלטלין ל"ש בקנין השטר, ועי' ברע"א בתשו' שעמד בזה.

ג] כרות גיטא, בפרש"י עי' בתו"ד התורע"א במשניות בפאה שם שכ' דס"ל לרש"י דכיון דנחית לשיורא ואי"ל דשייר להעבד לאו כריתות הוא, דאף דודאי ראוי לומר דמה דשייר שייר ומה דלא שייר לא שייר אלא בגט בעי כריתות מוכח דלא יהא נדנוד ספק בלשון השטר וכיון דאיכא לספוקי קצת דשיירו אין עליו שם כריתות עכ"ל. [ומבואר דלה"א בגמ' דאמרי' לדידיה נמי שייר הוי סברא ודאית, אבל למסק' הוי חששא בעלמא, ול"מ השחרור מחסרון כרות גיטא דבעי' דברים ברורים על שחרור].

ובפי' התוס' דבלשון יש שיור, ע"ע ברא"ש דכיון דכלל העבד בכלל הנכסים ובאותו הלשון יש שחרור כיון דנשאר זכות לאדון לאו כרות גיטא, ולהכי בכתוב עצמך ונכסי חוץ מדבר פלוני ואין לו אלא אותו דבר דל"ק נכסים מ"מ עצמו קנה כיון דהוזכר העבד בפ"ע, והיינו דבדיבור עצמך לית ביה שיור, [ולפ"ז ק' דנימא כאן פלגינן בהך גוונא דליכא חסרון בכריתות, ומוכרח דאפי' נימא פלגינן חשיב דבור אחד ולא יהני, דהפלגינן אומר דדבור דשחרור הוי דיבור בפ"ע, אבל כיון דאומר דיבור דכל נכסי הוי שיור בשחרור כיון דהוי אמירה של כל נכסי ותו ל"ה כרות גיטא דבהך דיבור של כל נכסי יש שיור].

ושיטת הרי"ף ז"ל "דכיון דשייר לה קרקע כל שהוא וכתב הכי בגיטא הו"ל לרביה זכותא בגויה דגיטא וכגון זה אינו גט כריתות דבעינן דלהוי גיטא דחירותא כוליה לעבדא וליכא" וכ"ה ברמב"ם בפ"ז מעבדים ה"א דכיון דשייר לעצמו זכות בגט וכו', ומה"ט אף בעצמך ונכסי אין זה כריתות. והרע"א הק' מהגמ' להלן מ. בכותב לשפחתו בשטר צאי והתקדשי בו הרי דמהני לשחרור אף דהוי שטר קדושין לאדון עיש"ה תירוצו, ומש"כ התו"ג, [ונראה תוספת לדבריו דמה דהוי תועלת לאדון ל"ה חסרון בכרות גיטא, ורק אם במסירת השטר איכא שיור לאדון, הוי חסרון כרות גיטא, וכלשון רע"א דשיור הוי כחזר ולקחו, משא"כ הכא הוי נתינת שטר גמורה גם לענין הקדושין, דעיקר השטר הוא בשבילה שנתקדשה וחל הקנאת השטר לגמרי דמהות השטר הוא למקבל ושפיר ל"ה חסרון בכרות גיטא, וכ"נ כוונת הרע"א וזהו שכ' דבמה שכתוב בו חוץ מקרקע פלוני הוי כמו שטר מהעבד לרבו ויש זכות לרבו בהאי שטרא והוי כאילו הי' שטרא דידיה וזה מיקרי אגידא ביה וכו', ועד"ז כ' התו"ג, ומבואר ברע"א יותר דבכל שיור אין פי' דהקרקע שמשייר ל"ה בכלל הקנאתו דא"כ אמאי חשיב דיש לאדון שטר על השיור והא אין זה אלא דמפרש את הקנאתו מה נכלל בה, (והרי פשוט דבמכר בית כור אחד ל"א דכיון דיש ביד הקונה שטר שיש בו גם ראיה למוכר שאין מכירה על שני בית כור ואמאי הכא חשיב שטר ראיה לאדון), אלא הפי' דהוי חלות דין שיור אבל מצד עצם הקנאתו הכל בכלל, ויש כאן הקנאת "הכל" עם שיור של חוץ, ולהכי חשיב דיש לאדון שטר על חלות השיור].

-

תוד"ה הלכה כר"מ, עי' במהרש"א, ובקרני ראם, וראה היטב בתורא"ש.

תוד"ה ואינו חוזר עי' מהרש"א מהרש"ל ובמהר"ם שי"ף. ובדברי הרע"א, ומש"כ באחיעזר ח"א בסימן לג.

אלא ערעור דבעל וכו', עי' בראשונים דבאומר בפ"נ בא"י גובה כתובתה ממדרש כתובה, והרמב"ן כ' דגובה גם מלקוחות, וע"ע בר"ן דמ"מ תוספת כתובה אינה גובה, והיכא דלא אמר בפ"נ כ' הריטב"א דאינה גובה כתובה דלא היתרוה לינשא אלא שאם ניסת לא תצא, [ונתבאר בריש מסכתין], והרא"ש בסימן ח כ' דכ"ז שהבעל לא ערער גובה כתובה מב"ח. [ועי' קובה"ע יבמות סימן כא סק"ז].

מתני' אם יש עליו עדים עי' בתוי"ט דקאי כר"א דע"מ כרתי, ועי' רמב"ן במלחמות ריש פרק שני.

- שוו למוליך ומביא ובתוס' כ' דחשוב עיגון דאסור בבת ישראל וכו', [ובקו' התוס' מבואר דאף דחז"ל הצריכו קיום והוי חספא, מ"מ אינו אלא ספק ומש"ה אסור בשפחה ובבת חורין], עי' בפנ"י דעיקר הבפ"נ הוא על הג"ש המתיר את קנין האיסור וממילא נפקע קנין הממון, - וברע"א כ' דבר חדש דלענין גט שחרור לא בעי' לקולא להאמינו בבפ"נ, כיון דהוי כאיסורין וע"א נאמן (ול"ח איתחזק דרוב בקיאין וכו') וביאר הדברים עפ"י המרדכי דדבר שבערוה ה"ד היכא דהולד ממזר וכו'. [וברע"א ב"מ כ נראה דהוי דבשב"ע ודלא כדבריו כאן, וכ"נ להדי' בראב"ד על הרי"ף דף מב: ועי' בשעורי ר"ש ב"מ בזה], וכבר העיר המגיה דאף דאיכא הוצאת ממון מהאדון, וא"כ ליבעי ב' עדים, אזיל הרע"א לשיטתו לעיל ח: דהממון דעבד היא תןצאה מדין עבד שבו ואם פקע קנין האיסור תו ל"ל לאדון מעש"י, ועי' ריטב"א קדושין ב. ד"ה ותו "קולא בשחרורי עבדים שהוא ממון הקל", הרי דהעיקר קנין הממון, ולכא' להריטב"א השטר ג"ש מהני להפקעת קנין הממון והאיסור.

[וצע"ג דלדברי רע"א יהיה הדין דעבד כנעני שיאמר נשתחררתי יהיה נאמן והוי ב"ח, דע"א נאמן באיסורין ואפי' בע"ד, וזו לא שמענו, וע"כ דחשיב גם הוצאת ממון דבעי' ב' עדים, ואפשר דדדוקא כשהנידון על השטר נחשב כאיסורין כיון דהג"ש מהני בעיקרו על האיסורין וממילא פקע הממון, אבל כשהעבד תובע שחרור מיקרי תביעת ממון ובעי ב' עדים. ויותר נראה דלענין לומר על עצמוח דהוי ב"ח הוי נגד איתחזק איסורא ולהכי אינו נאמן, ודוקא הכא דכ' הרע"א דרוב בקיאין הן וכו' והוי פלגא ופלגא נאמן השליח דל"ה איתחזק. - עוד צ"ע לדברי הרע"א דאמאי בגט שחרור בעי' ב' עדים בשטר, ונימא עיקר הגט יוכיח וכו' דבעי ב' עדים, וע"כ דלא חשיב כאיסורין בעלמא, ואפשר כנ"ל דהרע"א כ' דבריו רק לענין קיום גט שחרור דסגי בע"א כבאיסורין, אבל עיקר ג"ש בעי ב' עדים, ועו"נ בזה דאף דל"ה דבשב"ע מ"מ להעיד על הכשרו של אדם אם הוי ישראל בעי' ב' עדים וכיסוד המחנ"א בהל' עדות סימן יט, ומש"ה בודאי דלהעיד דהוי ב"ח בעי ב' עדים, ורק לענין קיום דבזה מהתורה ידעי' דהוי ישראל, ורק חיישי' לזיופא בזה ל"ש הסברא הנ"ל, ומש"ה כ' הרע"א דטעמא דל"ה אלא כאיסורין ויהיה סגי בע"א וצ"ע].

בס"ד **דף ח ע"ב - סוגיא דפלגינן דיבורא**

א] ת"ר עבד שהביא גיטו וכתוב בו עצמך ונכסיי וכו', וברש"י ממדה"י וצ"ל בפ"נ, ובתוס' רי"ד פי' דהגמ' מיירי בל"צ בפ"נ, וכ"נ בר"מ פ"ז ה"ב דסתם בזה, [ועמד בזה הרידב"ז בתוס' רי"ד בירושלמי דהרמב"ם מפרש כתוס' רי"ד], וכ"נ בהגר"א יור"ד סימן רסז סקצ"ז עי"ש, ועי' ברשב"א ט. שנקט דמייר בלא ערעור וחיישי' למזויף אך בסו"ד כ' דאיירי דהבעלים ערערו ולגבי שחרור הימנוהו רבנן כמו בגט אשה, וכ"כ בתורא"ש בריש פרקין, ורש"י כ' דמיירי במביא ממדה"י דצ"ל בפ"נ, והיינו אף בלי ערעור.

- והנה לרש"י השו"ט אם פלגי' עדותו לקיים השטר, ולתוס' רי"ד הוי בחששות בכשרות השטר לענין הנכסים, ועי' היטב בדברי הרע"א מש"כ בביאור דעת רש"י, **ודבריו יסודיים בכל הסוגיא דדין פלגינן בעי' רק באמר בפ"נ דפלגינן הנאמנות לענין גט ולא על הנכסים, אבל בלא אמר בפ"נ לכ"ע עצמו קנה ונכסים לא קנה עיש"ה.** וע"ע ברע"א במשה"ק בהא דלא אמרי' דעצמך קנה לקנין האיסור ולא לגבי הממון, היינו דעצמו קנה לישא בת חורין דעל זה מהני בפני נכתב, משום עיגונא, ולגבי קנין מעשה ידיו לא מהני, ומוכרח דבזה ל"ש לחלק, דדוקא לגבי העבד והנכסים חשיב כב' שטרות שטר שחרור ושטר הקנאה מש"ה שייך פלגינן.

[ויל"ע דאמאי לא נפרש הגמ' בגוונא דשליח שהביא גט ואומר בפ"נ, ועמד בזה בתפא"י, ואפשר דבשליח נאמן גם על הנכסים ורק דבעי' עוד ע"א לצירוף שיהא ב' עדים ותו ל"ש לפלגינן, ורק בעבד דאין לו נאמנות כלל על הנכסים שייך פלגינן, וכעי"ז בזכר יצחק בסימן יג עמוד נד].

איבעיא להו וכו'. בסוגיא זו מצינו כמה דרכים, ברש"י הזכיר ענין דפלגינן דיבורא, וברמב"ן נראה ב' דרכים בסוגיא אם הוי כדין פלגינן דיבורא בעדות, ורבא לשי' דס"ל בסנהדרין ט. גבי פלוני רבעני וכו' דפלגינן, [ולפי' זה יש לעמול הרבה בהא דהגמ' מביאה את ר"ש להלן דס"ל פלגינן, וכן להלן בדין מתנת שכ"מ, דהתם ל"ש כלל לדין פלגינן דעדות], ויש מהאחרונים שפי' דהכא הוי מענין פלגינן נאמנות, עי' בקובץ הערות ביבמות סימן כא סקי"א (ובקו"ב לפנינו) ביאור חדש דתלי ליה אם הוי הקנאה אחת וכו'. והדרך השניה ברמב"ן נראה דהפלגינן הוא לומר דמקבלין חלק מהשטר וכו', דל"ש קיום על חלק מהשטר, וכן לתוס' רי"ד הנ"ל דהכא לא מיירי בדין בפ"נ מוכח דהנידון כלפי נאמנות השטר עצמו, והשו"ט היא בקיום דלגבי הנכסים הוי כחספא וממילא הוי שטר שבטל מקצתו וכו', ודברי הרע"א הנ"ל ברש"י שכ' דמיירי בבפ"נ תליא בזה דאם הוי כדין פלגי' בעדות, ע"כ ה"ד בהך גוונא שאמר בפ"נ. [אלא דצ"ב לרש"י דמאי שנא כל נכסי מעצמך ונכסי הרי דיבור העבד הוא בשניהם לומר בפ"נ]. אך בריטב"א כ' דהנידון דהשטר מקויים במקצתו מבואר כרש"י דמיירי באמר בפ"נ, ומ"מ מפרש דאינו כפלגינן נאמנות כרע"א, אלא ע"ד הרמב"ן דהוי כפלגינן בגוף השטר. ובחת"ס חו"מ קנב כ' דהכא אין זה מענין פלגינן דיבורא שבש"ס אלא לישנט קיטא נקט, והעיקר דהמח' היא אם שייך לנקוט דהשטר כשר לדבר אחד ומזוייף לדבר אחר עי"ש.

ובאור גדול בסימן נג הק' דלגבי שחרור עצמו סגי בנתינה וקבלה גרידא, ולקנין הנכסים בעי' שיזכה העבד בשטר קנין ונמצא דא"א שיקנה הנכסים אלא אחרי שיחול השחרור ואיך יזכה בנכסים, [והאמרי משה בסימן כה סקי"ב הוסיף להקשות כן לדברי הקצות בסימן ר' דגיטו וידו בכ"א ה"ד משום דשחרור סגי בנתינה גרידא, ועי"ש שר"ל דמיירי במזכה ע"י אחרים]. ומתבאר חידוש בסוגיא דבחד שטר איכא שחרור והקנאת נכסים, וע"י הפלגי' הוי הקנאת שחרור בפ"ע, ושייך קיום על חלק זה, אבל אם ל"א פלגי' ליכא דיבור בפ"ע על שיחרור ול"ש לקיים השטר בחלקו רק על דיבור של שחרור.

וברמב"ן לפנינו לשיטתו בפי' הסוגיא (בדרך א') כ' דבקרוב המביא גט שכתוב בו מתנת נכסים אינו נאמן אף לגבי האשה כיון דבקרוב ל"א פלגינן וממילא אמרי' עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ובסו"ד הסיק דגם קרוב נאמן, ועי' ברא"ש בפ"ק דמכות בשם הראב"ד דפלג"ד אמרי' דוקא בבע"ד, אבל בקרוב כיון שחלק מהעדות בטלה אמרי' דבטל כל העדות. וכ"ה ברמב"ן במכות שם. ועי' ברע"א בסימן קכד ד"ה גם שכ' דבעדות אשה שהכשירו פסולים ליכא דין נמצא קו"פ אף בנמצא רשע, והקשה על זה מדברי הרמב"ן דמבואר דגם הכא דהכשירו פסולין איכא דין בטלה מקצתה בטלה כולה, וע"ע בשו"ת רע"א בסימן קכה בתשו' הנתיבות לחלק דדוקא בעדות אשה דלא בעי הגדה בב"ד ליכא דין קו"פ משא"כ בגט דבעי הגדה בפני ב"ד.

ב] שייר קרקע כל שהו וכו' וברש"י, ועי' ברשב"א וריטב"א בקו' היכא דשייר קרקע מסויימת, וכן מה שהק' דמה ראיה מר"מ דל"א פלגינן הא טעמו מדנחית לשיורא. - ובעיקר הסברא דאמרי' דנחית לשיורא עי' בתו"ג דדוקא הכא אמרי' האי סברא משא"כ בשאר מקבלי מתנה וכו'.

[ובד' רש"י צ"ל דבגוונא דלא שייר קרקע מסויימת והקנאת הנכסים לא חלה ע"כ אם שייר העבד לא הקנה כלום וליכא אף לחנופי ול"ש לומר דלדידיה נמי שייר, ואם ר"מ ס"ל דגם בזה ל"ה בן חורין ע"כ דהוא משום דאומרין דלא מפלגינן, ובזה ניחא רש"י להלן מב. שכ' דמח' ר"ש ור"מ הוא בדין פלגינן, ועמד בזה בתורע"א בפאה פ"ג מ"ח, וצ"ל דהתם מיירי רש"י בגוונא דסיים השיור ולהכי בעי' לומר דל"א פלגינן].

ועי' בר"מ בפה"מ פאה פ"ג מ"ט שכ' דלא נחלק השטר וכאילו התנה על אחד מאבריו וכו', וצ"ב דהזכיר סברת המסקנא דכרות גיטא, וכ' טעם הס"ד דל"א פלגינן.

ועי' בתו"ג בדעת רש"י עפ"י הראשונים דאף דהאומר נכסי לפלוני עבדים בכלל, מ"מ האומר לעבדו נכסי קנויים לך אין עצמו בכלל אא"כ פירש ואמר כל נכסי, [וכ"נ ברמב"ן לפנינו], ומשום דבלא פירש ל"א דגיטו ומתנתו בכ"א, ולהכי באמר כל נכסי ושייר הו"ל הכל לאו דוקא ולהכי אין העבד בכלל ע"כ.

**דף ט ע"א**

רש"י לעולם וכו', ובהא דבעי' לסיים המקח, עי' ברמב"ם זכיה פ"ג ה"ה ובראב"ד ובמ"מ וכס"מ שם, [והאחרונים האריכו דדעת הר"מ כן ה"ד בשטר דבעי' מוכח בתוכו מה שקנה, וכעי"ז בפנ"י לפנינו דבעי' שיהא מבורר ע"י השטר איזה שדה קנה כדכתי' ואקח את ספר המקנה, ועי' בקובץ ביאורים אות ח ובקו"ש ח"ב סימן לד].

ועי' ברא"ש בסימן ז דמיירי דאין לו מטלטלין ועי"ש בק"נ אות ז דאלא"ה כל נכסי קאי אמטלטלין ואעבד, וצ"ע דמטלטלין ל"ש בקנין השטר, ועי' ברע"א בתשו' שעמד בזה.

ג] כרות גיטא, בפרש"י עי' בתו"ד התורע"א במשניות בפאה שם שכ' דס"ל לרש"י דכיון דנחית לשיורא ואי"ל דשייר להעבד לאו כריתות הוא, דאף דודאי ראוי לומר דמה דשייר שייר ומה דלא שייר לא שייר אלא בגט בעי כריתות מוכח דלא יהא נדנוד ספק בלשון השטר וכיון דאיכא לספוקי קצת דשיירו אין עליו שם כריתות עכ"ל. [ומבואר דלה"א בגמ' דאמרי' לדידיה נמי שייר הוי סברא ודאית, אבל למסק' הוי חששא בעלמא, ול"מ השחרור מחסרון כרות גיטא דבעי' דברים ברורים על שחרור].

ובפי' התוס' דבלשון יש שיור, ע"ע ברא"ש דכיון דכלל העבד בכלל הנכסים ובאותו הלשון יש שחרור כיון דנשאר זכות לאדון לאו כרות גיטא, ולהכי בכתוב עצמך ונכסי חוץ מדבר פלוני ואין לו אלא אותו דבר דל"ק נכסים מ"מ עצמו קנה כיון דהוזכר העבד בפ"ע, והיינו דבדיבור עצמך לית ביה שיור, [ולפ"ז ק' דנימא כאן פלגינן בהך גוונא דליכא חסרון בכריתות, ומוכרח דאפי' נימא פלגינן חשיב דבור אחד ולא יהני, דהפלגינן אומר דדבור דשחרור הוי דיבור בפ"ע, אבל כיון דאומר דיבור דכל נכסי הוי שיור בשחרור כיון דהוי אמירה של כל נכסי ותו ל"ה כרות גיטא דבהך דיבור של כל נכסי יש שיור].

ושיטת הרי"ף ז"ל "דכיון דשייר לה קרקע כל שהוא וכתב הכי בגיטא הו"ל לרביה זכותא בגויה דגיטא וכגון זה אינו גט כריתות דבעינן דלהוי גיטא דחירותא כוליה לעבדא וליכא" וכ"ה ברמב"ם בפ"ז מעבדים ה"א דכיון דשייר לעצמו זכות בגט וכו', ומה"ט אף בעצמך ונכסי אין זה כריתות. והרע"א הק' מהגמ' להלן מ. בכותב לשפחתו בשטר צאי והתקדשי בו הרי דמהני לשחרור אף דהוי שטר קדושין לאדון עיש"ה תירוצו, ומש"כ התו"ג.

תוד"ה הלכה כר"מ, עי' במהרש"א, ובקרני ראם, וראה היטב בתורא"ש.

תוד"ה ואינו חוזר עי' מהרש"א מהרש"ל ובמהר"ם שי"ף. ובדברי הרע"א, ומש"כ באחיעזר ח"א בסימן לג.

אלא ערעור דבעל וכו', עי' בראשונים דבאומר בפ"נ בא"י גובה כתובתה ממדרש כתובה, והרמב"ן כ' דגובה גם מלקוחות, וע"ע בר"ן דמ"מ תוספת כתובה אינה גובה, והיכא דלא אמר בפ"נ כ' הריטב"א דאינה גובה כתובה דלא היתרוה לינשא אלא שאם ניסת לא תצא, [ונתבאר בריש מסכתין], והרא"ש בסימן ח כ' דכ"ז שהבעל לא ערער גובה כתובה מב"ח. [ועי' קובה"ע יבמות סימן כא סק"ז].

ד] מתני' אם יש עליו עדים עי' בתוי"ט דקאי כר"א דע"מ כרתי, ועי' רמב"ן במלחמות ריש פרק שני. - שוו למוליך ומביא ובתוס' כ' דחשוב עיגון דאסור בבת ישראל וכו', [ובקו' התוס' מבואר דאף דחז"ל הצריכו קיום והוי חספא, מ"מ אינו אלא ספק ומש"ה אסור בשפחה ובבת חורין], עי' בפנ"י דעיקר הבפ"נ הוא על הג"ש המתיר את קנין האיסור וממילא נפקע קנין הממון, - וברע"א כ' דבר חדש דלענין גט שחרור לא בעי' לקולא להאמינו בבפ"נ, כיון דהוי כאיסורין וע"א נאמן (ול"ח איתחזק דרוב בקיאין וכו') וביארו עפ"י המרדכי דדבר שבערוה ה"ד היכא דהולד ממזר וכו'.

[וצע"ג דלדברי רע"א יהיה הדין דעבד כנעני שיאמר נשתחררתי נאמן והוי ב"ח, דע"א נאמן באיסורין ואפי' בע"ד, וזו לא שמענו, וע"כ דחשיב גם הוצאת ממון דבעי' ב' עדים, עוד צ"ע לדברי הרע"א דאמאי בגט שחרור בעי' ב' עדים בשטר, ונימא עיקר הגט יוכיח וכו' דבעי ב' עדים, וע"כ דלא חשיב כאיסורין בעלמא, ונראה דהרע"א כ' דבריו רק לענין קיום גט שחרור דסגי בע"א כבאיסורין, אבל עיקר ג"ש בעי ב' עדים, וביאור הדברים נראה דאף דל"ה דבשב"ע מ"מ להעיד על הכשרו של אדם אם הוי ישראל בעי' ב' עדים וכיסוד המחנ"א בהל' עדות סימן יג, ומש"ה בודאי דלהעיד דהוי ב"ח בעי ב' עדים, ורק לענין קיום דבזה מהתורה ידעי' דהוי ישראל, ורק חיישי' לזיופא בזה ל"ש הסברא הנ"ל, ומש"ה כ' הרע"א דטעמא דל"ה אלא כאיסורין ויהיה סגי בע"א וצ"ע].

בס"ד **בסוגיא דערכאות ט: - יא**

**דף ט ע"ב**

א] בערכאות כו' חוץ מגיטי נשים, וברש"י דלאו בני כריתות נינהו הואיל ול"ש בגו"ק אבל על הדינין נצטוו בני נח, וכן שחרורי עבדים כו' דגמרי' לה לה, בתוס' ב"ק פח. הביאו מרש"י בסוגין דגוי כשר לעדות מהתורה, וכ"ה במרדכי סימן שכד בשם ס' התרומה ובהגאשר"י דרק משום חשש משקר עכו"ם פוסל, והיכא דלא מרעי אנפשייהו כשר, וכ"ה בתורא"ש לפנינו בד' רש"י, וכ' הקצות בסי' סח סק"א ובתומים שם דזהו מש"כ רש"י דנצטווה על הדינים ולהכי כשר לעדות מהתורה, [וע"ע בתש' חת"ס אב"ע סימן מג]. אולם בר"ן ותוס' רי"ד להלן י: ס"ל דגוי פסול לעדות מהתורה, [ומ"מ התורי"ד העתיק דברי רש"י שלפנינו], והר"ן כ' דאע"ג דלא מרעי נפשייהו גזה"כ דפסולין דמשה ואהרן נמי פסולין. [אכן גם לרש"י י"ל דעכו"ם כשר לעדות בפרשת דינים ועדות דעכו"ם, ולכן ניחא קו' תוס' ב"ק שם מעבד דנתמעט מאחיך, דבעבד הנידון מדין עדות דישראל ובזה נתמעט עבד מקרא דאחיך].

וברש"י ד"ה כשרין כ' דדינא דמלכותא דינא, הרי דב' טעמים ברש"י בהא דמהני שטרי ממון בערכאות, [ועי' באבן האזל נז"מ פ"ח ה"ה שכ' דמש"כ רש"י דעל הדינים נצטוו זהו המקור לדין דינא דמלכותא דינא].

ועי' בקצות בסימן סח סק"ח שביאר עפ"י הר"ת דעכו"ם לאו בר שטר הוא, להכי ס"ד דגוי אינו יכול לעשות שטר קנין ולהכי בעי' לטעמא דדינא דמלכותא דינא, וכדבריו מפורש בתורא"ש בקדושין יד: ובסוגין דלהכי עכו"ם ל"ה בתורת שטר עי"ש.

[ויסוד הקצות מוכרח בהא דפרכי' בגמ' י: בשטר מתנה דלאו בני שטרא נינהו, ויקשה לרש"י דגוי בר עדות ורק דחיישי' דמשקר, א"כ אמאי לא יהני ערכאות בשטר מתנה, ובזה כ' הקצות דעכו"ם לאו בני שטר נינהו, וס"ל להגמ' דה"מ לגבי שטר קנין, משא"כ לגבי שטר ראיה הוי בר שטרא, וכ"נ בתורא"ש שם, ויסוד זה מוכרח גם בתוס' דבדף ט: כ' בסתמא דבמתנה ל"מ בערכאות, ורק בדף י: הוסיפו בארוכה ההסבר, והיינו דבדף ט: דהתוס' קאי כר"מ דע"ח כרתי, הרי פשוט דבשטר מתנה ל"מ הערכאות לאשויי שטרא, אבל בדף י: דמיירי לר"א דע"מ כרתי בזה הוסיפו הביאור בהא דלר"א ל"מ ערכאות בשטר מתנה ועי"ש, והנה הרא"ש בפסקים כ' בהא דל"מ ערכאות בתורת ע"מ אף דלא מרעי נפשייהו, כיון דדוקא בשטר דהוי בכתב אמרי' דל"מ נפשייהו ולא בעדות בע"פ, והתומים ובנתיבות תמהו דתיפ"ל דהע"מ ל"מ לאשויי שטרות דע"מ ערכאות ל"מ לזה כמו דל"מ בע"ח לר"מ, והתומים כ' דחזי' דחלוק ע"ח מע"מ, וצ"ל דהחילוק הוא דדוקא בע"ח לר"מ דהע"ח הן עצמו של שטר והוי עדות בתוך השטר, וכמש"כ הגר"ח בהלכות עדות, ובזה בערכאות ל"מ, דערכאות הוי רק גדר ראיה, אבל בע"מ לר"א דהוי אשויי שטרא אבל ל"ה עדות בגוף השטר, בזה גם ערכאות היה מועיל אם היה בזה נאמנות דלא מרעי נפשייהו, ועד"ז כ' גם בשיעורי רבי שמואל. ויל"ע עוד בזה דאם עכו"ם לאו בר שטרא ומש"ה ל"מ ערכאות בשטר קנין, א"כ תיפ"ל גבי גט דערכאות ל"מ בגט דלא עדיף משטר קנין, ול"ל לטעמא דל"ה בתורת גו"ק, וצ"ל דגט הוי שטר בפ"ע ול"ש לשטר קנין].

ומצינו כמה שיטות בגדר נאמנות הערכאות, דהרא"ש כ' דמהתורה אין עדותן מועלת אלא שחכמים האמינום והכשירו עדותן בשטר מלוה ומכר במקום שהדבר נעשה בפניהם הוא אמת ומקויים וכו', ובשו"ת הרשב"א ח"א תתקפב כ' בתו"ד "שהרי מה שהכשירו לא מדינא דעדות הכשירו אלא משום דחזקה לא משקרי ולא מרעי נפשיהו", וכ"ה במיוחסות עד "מסתברא לי כו' שערכאות לא מדין עדות הוכשרו אלא דחזקה לא משקרי ולא מרעי נפשייהו וכל שהלכו חכמים בדברים אלו על סמך האמת לא חילקו בין אחד לשנים כו' ובדבר שסמכו בו על אמתת הנהוג זה נראה דאפילו עד אחד כשר" ועי' תשב"ץ ח"א סימן עח עד"ז דל"ה מדין עדות והביא את הרשב"א הנ"ל. ועי' הגר"ח גרושין פ"ו ה"ט. ובחזו"א כ' דלא מרעי נפשייהו הוי חזקה דאפשר לחכמים לדון על פיה כמו חזקה דאין אדם פורע תוך זמנו ומ"מ בגט לא מהני חזקות כאלו דלא ניתן ענין זה אלא לדון בין אדם לחברו, ועד"ז באבן האזל מלוה פכ"ז ה"א.

[ובדברי האור זרוע ריש ב"ק בהל' ערכאות סימן א-ד נראה דרך חדשה בדין ערכאות דמהני בתורת שטר של עכו"ם ובתורת דין של עכו"ם דמהני לישראל עיש"ה].

ובמש"כ רש"י דעכו"ם פסול לכתיבת גט שחרור דגמרי' לה לה, בהג' פורת יוסף הק' דבלא"ה עכו"ם אינו בתורת שחרור [וגם הא ל"ל עבדים, מיהו זה הוי חסרון היכי תימצי ודוק] ואינו בתורת וכו'.

עוד מבואר ברש"י דבאינו בתורת ל"ה סברא אלא ילפי' מקרא דוכתב ונתן, וכ"ה ברש"י להלן י: ד"ה כריתה, והפורת יוסף הנ"ל כ' ליישב קושייתו דלהכי בגט שחרור בעי' לגזירה שוה דלה לה ולא סגי בהא דאינו בתורת ג"ש עי"ש. [ובזה יש לדון על הקצות הנ"ל דעכו"ם אינו בתורת שטר ולהכי פסול לשטר מתנה, וכ"מ בתורא"ש בד' רש"י, והרי לרש"י בעי' לפסוק לדין אינו בתורת], והנה חזינן דלענין להיות שליח בגו"ק אי' בגמ' כג סברא דאינו בתורת וכו', וכן בקדושין מא לגבי תרומה, [ורש"י כ' דדרשי' כן בפרק שני, אך שם ליתא הך דרשא], וצ"ל דשא"ה דלהיות שליח הוי ככח המשלח ונעשה לחלות דידיה, ובזה הוי סברא דאינו בתורת ל"ה שליח, אבל לענין עשיית השטר אולי ל"ה חלות ע"י העדים אלא דממילא בע"כ נעשה שטר, בזה בעי' לקרא דאינו בתורת כו', ועוד נראה דאפשר דה"נ לענין מסירת הגט הוי סברא דאינו בתורת גו"ק, משא"כ לענין הכתיבה בעי' למיעוט דוכתב ונתן דכתיבת עכו"ם פסולה. - ויל"ע דלקצות דעכו"ם לאו בר שטרא, א"כ גם גט הוי שטר ואמאי בעי' לאינו בתורת גו"ק, הא בלא"ה אינו בתורת שטר, וצ"ל כנ"ל דגט לא דמי לשטר קנין וצ"ע.

תוד"ה אע"פ, ועוד דבעינן לשמה וכו', והא דרש"י לא כ' ה"ט, י"ל למש"כ הבית שמואל בשו"ע דמלשון רש"י בפרק שני כג שכ' "שמא כתבו לשם אחר", נראה דבגוי הוי רק ספק שנכתב שלא לשמה, והתוס' כג: כ' דגוי עושה סתם, היינו דמופקע מדין לשמה, כמש"כ הגר"ח בפ"א מתפילין, ומעתה לרש"י לשיטתו ניחא שכ' טעם דלאו בני כריתות, דמטעם זה הוי ודאי פסול. - והפנ"י חידש בד' רש"י דנ"מ בגוונא דיאמרו הערכאות דחתמו לשמה דלא מרעי נפשייהו, ומתאימים הדברים לרש"י כג: הנ"ל דהוי ספק בעכו"ם אם הוי לשמה. - ובחי' רבי נחום ז"ל כ' דעל חתימה ל"ש פסול של"ש בחתימת עכו"ם, דהרי בחתימה הוי עדות שהבעל מגרש, ורש"י ס"ל דגוי כשר לעדות, ונמצא דמעיד דהבעל הזה הוא המגרש והוי עדות נכונה, וא"כ ליכא חשש לשם אחר ותו הוי לשמה, והרי כיו"ב נקט הרע"א לעיל בריש פירקין ג. בקושייתו דאם חתם שלא לשם הבעל ל"ה חתימה כלל ע"ש הבעל ופשיטא ועי"ש שכ' הנ"מ בלאיזה שארצה וכו' ומבואר כמש"כ, ועי' בס' אילת השחר שכ' כעי"ז אלא שהעיר דהא מ"מ בעי' לשמה דלשם כריתות עי"ש.

שם בתוס' בא"ד אע"פ שכתבו ישראל כו' צ"ע דלר"מ דע"ח כרתי אפי' מצאו באשפה כשר ומאי מעליותא דכתבו ישראל, ועמד בזה בתפארת יעקב, ועי' בשעורי רבי דוד ז"ל.

- ובמש"כ התוס' ומ"מ שטר מתנה וכו' לשיטתם להלן י: דלאשויי שטרא לא יהני הראיה דערכאות, [ועי' בהגר"א חו"מ סימן סח סקט"ו, ומש"כ באבי עזרי פי"ג מגרושין הכ"ט].

רש"י ד"ה יחזור בסו"ד דאנן סהדי כו' נראה דס"ל לרש"י דזכיה מדין שליחות.

תוד"ה מקרעין, עי' בתורא"ש וש"ר. בא"ד בירושלמי פריך וכו' ועי' בתו"ג דמבואר בתוס' דאף כשהכתב השני ניכר יותר מהראשון חשיב כתב ע"כ כתב.

תוד"ה קורין ול"ה עד מפי עד וכו', ובר"ן רמב"ן וריטב"א להלן יט: הלשון דהוי גילוי מילתא בעלמא ועבידא לאגלויי, וכ"נ בב"י סי' קל, [היינו דהעדים מעידים על דעת המתחייב כמש"כ הנתיבות בסי' כח ובסי' מו, ונמצא דאין עדותם על הא דהוי גט, דזה ל"ה מעיקר העדות]. - ובהשגות הראב"ד על הרי"ף (להלן לג.) ס"ל דעמפ"ע פסול רק בעדות בע"פ ולא בעדות בשטר.

ב] לא יתנו לאח"מ, וברש"י דנפקא ליה רשותא מיניה וכו' ובקצות בסי' קפח הוכיח דרש"י ס"ל דהשליחות קיימת גם במת המשלח וכו'.

ושיטת רש"י דאף דזכות לעבד כו', מ"מ בעינן מטי לידיה וכשיטת הרי"ף (להלן ה. בדפי הרי"ף, ובר"מ עבדים פ"ו ה"א), והתוס' ד"ה לא הקשו בסתירת דברי רש"י, והרא"ש בסימן יג הק' דכיון דאינו בן חורין עד דמטי לידיה אמאי אינו יכול לחזור בו, וברש"י להלן ד"ה מילתא שכ' לא יתן לאח"מ דהא לא אקני ליה ארעא עד דלימטיא שטרא לידיה כו' מבואר דגם במתנה ס"ל כן, ומטעם דהוי סברא בדעת המקנה דאינו מקנה עד דמטי לידיה.

והרבה דרכים נאמרו באחרונים בשיטת הרי"ף, ראה מהלך הפנ"י בד' הרי"ף דהוי כדין שליח הבאה דאינה מתגרשת עד שיגיע הגט לידה והוי כשל"ק לענין שהקבלה שלו היא הנתינה, וע"ע מהלך הקצות בסימן קכה סק"ג, דהוי זכיה עם תנאי שיתן לה, וע"ע באבה"א פ"ו מעבדים ה"א, ובחי' הגר"ש היימן ז"ל. ובדברי אמת כ' [ונתכוונו לדבריו החת"ס יא: ובאחיעזר אב"ע סימן לג,ד] דהא דס"ל לרי"ף דבעי' מטי לידיה ה"ד על קנין האיסור דכיון דזכי' לאו מדין שליחות ל"ה מידו לידו ול"ח גט אלא בהגיע ליד העבד, אבל הקנין הממוני דהעבד פקע בזכייה.

[הנה בשיטת הרי"ף לפי' הדברי אמת בספרו עמוד קלג: מבואר דבגט בעינן ונתן בידה ובשל"ק הוי ידה אריכתא, אבל בזכיה דל"ה מדין שליחות אף דיש כאן הקנאת הגט ע"י זכיה, אבל בידה לא הוי, ומבואר עוד שם בדברי אמת דבשחרור דחל במטי לידיה אף אם בטלי גיטך לא יהני בשטר שחרור, אמנם הכא לא בעי' מיד ליד, דהנתינה כבר התקיימה, ולקיום דין בידה סגי שלוקח את הגט, ונראה מוכרח בדבריו דבדין ונתן בידה איכא ב' דינים, חדא דין ונתן וזה מתקיים ע"י הנתינה זו שע"י זכייה, ומצר הבעל והאדון הוי נתינה גמורה, ורק דבעי' גם דין "בידה" שיהא ביד המקבל, ובזה חל השחרור, ולכא' מוכרח כן דאם האדון חוזר בו ל"ה שליח דביטלו וע"כ דל"ב מיד האדון, ולכך ס"ל לרי"ף דחזרה לא מהני כיון דהקנאת המקנה נגמרה, [ולפ"ז כ"ז בגט אבל במתנה ה"נ לא בעי' מטי לידיה, מיהו רש"י ט: ס"ל כן גם במתנה, ומשמע דהוא משום קפידא דנותן ושייך זה גם במתנה]. ובזה ניחא הא דהעבד יכול לזכות אף דאין יד לעבד ורק דבמשתחרר אמרי' גיטו וידו כו' וע"כ דלענין שחרור עכ"פ למנוע חזרה מהאדון יש לעבד יד. וכמ"כ נראה דלהכי ליכא חסרון דטלי גיטך, דמצד האדון הוי נתינה גמורה, ורק בעי' מטי לידיבה לקיים הבידה, אבל הוי מכח האדון, וכדחזי' בר"מ פ"ב מגרושין ה"ב שכ' דטלי גיטך היינו שלא תיטול מעצמה, ומשמע דכל דהבידה הוי מכח הבעל סגי, וה"נ כאן הוי מכח האדון ושפיר חשיב נתינה.

והנה לר"א דע"מ כרתי, נראה ברור דהע"מ בעי' בשעה שמסר האדון לשליח ולא בשעה דמטי לידיה, דהרי אז איכא למעשה השחרור, ומוכרח כן דאם נימא דהע"מ הם רק בשעה שמטי לידיה א"כ רק אז נהיה שטר ואמאי לא יהני חזרה דאדון, הא קודם דמטי לידיה הוי מסירת ניר בעלמא, וע"כ דהע"מ הם בשעת מסירת האדון, וכן מצאתי כעת בחי' רבי נחום ז"ל ושם צויין לחמד"ש שכ' דהע"מ הם בשעת המטי לידיה עי"ש. ומעתה נראה דהנה ברש"י ט: גבי לא יתנו לאח"מ כ' דפקע רשותיה, והקצות הק' דתיפ"ל דבטל השליחות כיון דהאדון מת, ואכן רש"י כח: כ' כן, אמנם נראה דבדף ט: רש"י לשיטתו דס"ל כרי"ף דבעי מטי לידיה רק לקיום דין בידה אבל הקנאת הנתינה כבר נגמרה במסירה לשליח, א"כ הא דבעי' דין בידה מהני אפי' בנטלה מאליה ואפי' בבטל שליחות דלא בעי' נתינה מיד האדון לעבד וכנ"ל, וסגי בטלי גיטך, א"כ רש"י לשיטתו שם דס"ל כרי"ף, אף בבטל השליחות יהני, כיון דנתקיים כאן תנאי דבידה, ולהכי כ' רש"י רק טעמא דפקע רשותיה, [דלרש"י לשיטתו לעיל י. הרי בכל חזרה בטל השליחות אלא דאין בזה חסרון לנ"ד דבעי רק קיום של בידה וכמש"נ], וכעי"ז כ' באבן האזל סופ"ו מעבדים ה"א עי"ש].

גמ' והאיכא לשמה וכו', יש לדקדק בלשון הרמב"ם דאף דבלשמה בגט אשה כ' לשם הבעל והאשה, מ"מ לענין גט שחרור כ' הר"מ פ"ו מעבדים ה"ה לשם המשוחרר עצמו, ולא הזכיר לשם האדון. ועמד בזה בס' מכתבי תורה בסי' קצג במו"מ עם הצפנת פענח, והסיק בכוונת הר"מ דבשטר שחרור א"צ לכתוב השם של השפחה עי"ש.

רש"י ערכאות פסולו דאורייתא לפי שאינו בתורת גו"ק ורחמנא אמר וכתב ונתן וכו', רש"י לשיטתו דאינו בתורת ל"ה סברא אלא דרשא, [ומה שציין רש"י לגמ' כג: ליתא שם, אלא אמרי' שם דגוי אינו נעשה שליח מסברא דאינו בתורת גו"ק]. - ויל"ע לרש"י לגבי עדי מסירה דמנלן דבעי' שיהיו בתורת, וע"ע בתוס' כב: שכ' דאינו בתורת ה"ד בדבר דבעי' שליחות או עדות וכ"ה ברא"ש שם סימן כה. - וברשב"א מבואר בתו"ד דלר"א ל"ב בחתימה שיהיה בתורת גו"ק ומש"ה ערכאות כשרין.

תוד"ה מילתא, בתרוצם עי' במהרש"א.

**דף י ע"א**

דאיתא בקדושין, מבואר בסוגיא וברש"י דמחובר פוסל בשטר קדושין, וכ"ה ברשב"א כאן ובר"ן קדושין כ' דבכסף ליכא חסרון מחובר, וכבר העירו על התש' הרשב"א דס"ל דאין פסול מחובר, [וי"ל דמשכח"ל תרי גווני פסול מחובר חדא מחוסר קציצה ועוד מחובר בשעת נתינה, ומחובר בשעת נתינה לכ"ע פסול גם בקדושין].

ובמש"כ רש"י דאין פסול מזוייף מתוכו בשטר קדושין, עי' הערת התו"ג מעד כותי דהרי כיון דפוסל רק מדרבנן א"כ תיפ"ל דפסול דרבנן ל"ג בקדושין, ותי' דכיון דהפסול אינו מיוחד בקדושין אלא משום דפסול לכל עדות שייך לגזור כן גם בקדושין, וכבר עמד בקושיא זו בתורא"ש בנו"א דכיון דעדות כותי פסולה רק מדרבנן איך פסלינן לקדושין ושרינן אשת איש לעלמא והביא מהר"מ מאיברא דעד כותי דליתא בקדושין היינו שבגט א"צ רק ע"א כשר ובקדושין אפי' שנים כשרים עי"ש.

[ועדיין צ"ע דהרי כיון דמיירי הכא בעדי מסירה וכדכ' רש"י גבי ערכאות, וא"כ הרי באיכא ע"מ יוכשר על ידם, ומה דחתימי עד כותי הא הוי מזוייף מתוכו דאינו פוסל אלא מדרבנן ובקדושין הרי ליכא פסול מזוייף מתוכו, והיא הערה עצומה, ונראה בזה ובהקדם דעי' באב"מ בסימן לב מש"כ להק' על הר"ן בקדושין שכ' דיש פסול מזויף מתוכו בשטר קדושין, וצ"ע מסוגין דמבואר דאין פסול מזויף מתוכו בקדושין ועי' באב"מ דדוקא בערכאות לא שכיחא ול"ג, אכן נראה דודאי היכא דהוי פסול מזוייף מתוכו מחסרון פסול בכל השטרות ה"נ יפסול גם בקדושין, והסוגיא קאי רק גבי ערכאות דפוסל בגו"ק מדרבנן דילמא אתי למסמך עלייהו, ומה"ת פסילי לגו"ק, בזה לא גזרו בקדושין, ומה"ט נראה דהיכא דהוי מזוייף מתוכו של עדים קרובים ל"ה גזירה מיוחדת בשטר קדושין ונוהג בכל השטרות, ה"נ יפסול בקדושין, וכמ"כ בעד כותי דפסול מחשש משקר, הרי פסול זה שייך בכל השטרות א"כ שייך זה נמי בקדושין, והר"ן בקדושין מיירי במזוייף מתוכו ביכול להזדייף דהוי גזירה כללית גם בשטרות וזה ה"נ נוהג בשטר קדושין וא"ש היטב].

והנה בר"מ נשמט הדין במזוייף מתוכו לגבי קדושין, וי"ל בזה עפ"י יסוד האבי עזרי בהא דהר"מ אף דפסק כרי"ף דאף ע"מ כרתי ומהני ע"ח, מ"מ בשטר קדושין השמיט דמהני ע"ח, וביאר בזה דהע"ח מהני כראיה בתורת ע"מ, כדברי הר"ן בפ' המגרש, אכן כ"ז בגט דמהני בע"כ, אבל בקדושין דבעי' דעת האשה ובעי' עדים ע"ד האשה לא יהני הע"ח כע"מ דהרי לא ידעי' מדעת האשה עכתו"ד, ומעתה י"ל דבקדושין ל"ש מזויף מתוכו, דכל מזויף מתוכו הוי חשש שימסור בע"ח, וכמש"כ הרי"ף דהחשש דיהא סגי בע"ח, וזה ל"ש בקדושין כיון דבקדושין בלא"ה בעי' עדים בשעת מסירת השטר ותו ל"ש הך גזירה, ולהכי ליכא פסול מזויף מתוכו בשטר קדושין.

רש"י ד"ה חזרה, מבואר דחזרה היינו ביטול השליחות. ורש"י כ' דרחמנא אמר ונתן בידה כו' וצ"ב דל"ל לקרא להכי הא א"א לגרש בלי רצון הבעל, - ברש"י אבל בפ"נ כו' דילמא אתי בעל מערער, וצ"ב דהרי שיטת רש"י לעיל ב: דהחשש הוא שהיה של"ש ולא רק מערעור הבעל, ומוכח מכאן כמש"נ בשיעורים שם דגם לרש"י יסוד התקנה מחמת ערעור הבעל דמשו"כ בעי' גט בידיעה ודאית דהוי לשמה, אבל במקום דליכא ערעור כשל"ק וכו' ל"ב בפ"נ וא"ש היטב. וע"ע ברשב"א וריטב"א ומהר"ם שי"ף כאן מש"כ בדברי רש"י.

עי' בר"ן שכ' דהטעם דאין פוסלין ערכאות בשטר קדושין משום דרוב קדושין הם בכסף והו"ל שטר מילתא דלא שכיחא, עי' אב"מ בריש סימן לב.

בעיקר הסוגיא בר"מ מנה בששה דברים שוה גיטי וכו' עי"ש, ועי' תו"ג שדן בדין טלי גיטך בשטר שחרור, ועי' רע"א יג. בזה, ויל"ע עוד דאמאי לא קתני דין לאו כרות גיטא דשוה ג"ש לגט אשה, ועמד בזה המאירי ותרוצו צ"ב.

תוד"ה בשליחות בקו' התוס' עי' בתורא"ש הנוסח דכיון דעומד וצווח ודאי חוב הוא לו וכו' ועי' ברשב"א קדושין כג: ואכ"מ. – ובקו' התוס' בסוה"ד ראה ישוב נכון בתו"ג.

**סוגיא דעד כותי.**

מתני' חוץ מגיטי נשים, והק' האחרונים דמנ"ל דחתמו לשמה והא חשודים הם בלפ"ע, ובאמרי משה בסי"ז תירץ דבחתימתם מעידים על כשרות הגט שנעשה לשמה ואל"כ הוי עדות שקר. - ברש"י דחשידי אעדות שקר, והיינו דהוי עדים כשרים ורק חשודים בשקר, ובמאירי כ' דאינם בקיאים בהלכות גיטין, ולפי הסוגיא משמע דכיון דאין בקיאים בדקדוקי מצות אף דאינם חשודים על לאו דלא תענה, מ"מ חשודין בעדות שקר מהל' עדות דאינם בקיאים בהם אף דסוברים דהוי עדות אמת עי' בסוגיא.

ועי' ברא"ש בסי' ט דהאידנא עד כותי פסול גם בשטרות דעשאום כעכו"ם.

ברש"י שימור לשם "חובת" מצה, דברי רש"י מחודשים בדין לשמה במצה דבעי' לשם חובת מצה, וגם משמע ברש"י דשימור הוא ענין לשמה, וכן ברש"י קדושין עו דבעי' שימור לשם מצת מצוה, ועי' בברכת שמואל בסוגיא בסימן י ואכ"מ.

ובגמ' דאמרי' כגון דאחזוק וכו', יל"ע דהרי לרש"י דהוי חשש עדות שקר א"כ השו"ט היא אם עוברים על לאו דלא תענה וא"כ מה נ"מ דאחזוק בגט כו', ולשון הראב"ד דפסול כותי מפני שאין מדקדקין בכל ההלכות וא"ש.

[אכן נראה דעי' בטור בהל' עדות וברש"י עירובין פב בהא דמשחק בקוביא פסול לעדות דאינו עוסק בישוב של עולם וכיון דאין בקיאין בטורח ובצער בנ"א אין חסין על חבריהם להפסידן ממון וכו', ומבואר דחשודין על עדות שקר אף דיגרם הפסד ממון, ובלא חשיד היינו דאינו חשוד לשקר ולגרום העוולה שיהיה ע"י עדות שקר, וכיון דאין חסין על ממון תו ישקרו אף שיצא הפסד ממון, ומעתה בעד כותי כיון דאין מקפידין בגיטין תו ישקרו בעדות שקר בגט, ולענין מצה דאחזוק לא ישקרו לענין זה כיון דמקפידין לענין זה].

תוד"ה מצת כותי, מבואר בתוס' דלפ"ע הוא גם בביטול עשה, עי' בזכר יצחק סימן סה. – ועי' במהרש"ל בהא דאין חוששים דחמץ הוא דחושש שיתן לו הישראל לאכול ממנו וע"ע במהרש"א.

אי ת"ק אפי' בשאר שטרות, הערת הפנ"י דגם לרמב"ם דשטרות מד"ס דנחשב לכתיבה עי' בדבריו.

כגון דחתים ישראל לבסוף, עי' ברשב"א דדוקא באחזוק מכשיר ר"א וכו' ובדבריו משמע דבידעינן שהוא חבר מהני גם בלא אחזוק, אולם בחת"ס פי' באופ"א ברשב"א, ועי' שעורי ר"ש אות קסז.

**דף י ע"ב**

תוד"ה אי לאו, עי' בחת"ס ומש"כ בברכ"ש, ועי' תרוץ מחודש בתורא"ש שכ' דיש שדקדקו דב' עדים גזירת מלך הוא ולא משום חשש מש'ר, (וכידוע דהנתיבות בסי' לד הביא דע"א הוי חשש משקר, והקצות בסי' ל הביא מהרמב"ן דגזירת מלך היא), והיינו דאם הוי גזירת מלך ניחא, ועי' בחי' רבי נחום ז"ל.

– ועי' ברשב"א מה שתי' על קו' תוס'.

- ועי' בר"מ פ"ו ה"ו שכ' והוא שיהיה כותי חבר ולא הזכיר שחתם ישראל לבסוף. והפ"ת כ' דהכוונה בר"מ חבר ר"ת חתום בראש.

**המשך סוגיא דערכאות.**

כל השטרות העולים בערכאות וכו', ראה במצויין לעיל ט: במח' הראשונים אם הוי נאמנות של עדות מה"ת, או הוי רק נאמנות מדרבנן דלא מרעייהו אנפשייהו. דשיטת רש"י (כמש"כ בתוס' הרא"ש ובתוס' ב"ק פח) דגוי כשר לעדות מהתורה, ורק דאיכא חשש משקר ומש"ה בערכאות דלא מרעי נפשייהו נאמנין, עי' בהגא"ש מר' יקר והמרדכי, והתוס' וש"ר כ' דהוי תק"ח ותקנת השוק להאמינם, ועי' בריטב"א דמש"ה ה"ה בחתימת אחד מהערכאות מהני, וכן נפסק ברמ"א עפ"י תש' הרשב"א.

אלא מתנה וכו', ובר"ן וריטב"א דה"ה מכר דכל היכא דהוי קנין בשטר ל"מ, ורק לראיה מהני מתק"ח, אך ל"ה דין עדות ולכן ל"מ לאשויי שטרא, ועי' בנתיבות סימן סח סק"ב דל"ה תורת שטר עלה אפי' לראיה, ורק משום ראיה בעלמא סומכין על הערכאות, ונ"מ בזה למח' הראשונים אם בערכאות בעינן בכל דיני שטר, עי' ברשב"א להלן יא. גבי שטרא פרסאה דס"ל דגם בערכאות בעי' דיני שטר שיחזור בשיטה אחרונה וכתב שאינו יכול להזדייף, וכ"ה ברא"ש שם סימן יא, אולם בעל העיטור ס"ל דבערכאות ל"ב דינים אלו והיינו משום דס"ל דשטר בערכאות כשר בתורת ראיה בעלמא ולא בתורת שטר, [ועי' שעורי ר"ש אות קעב, ואות קפא]. והקצות סימן סח כ' דהוי חספא משום שעכו"ם אינן בתורת קנין שטר ול"מ לאשויי שטרא ורק לשטר ראיה מהני דלא מרעי נפשייהו, ובכתבי הגר"ח הק' דאם מהני לראיה יהני לשטר קנין כמו שטר בכ"י, ותי' דבעי' שיהא נאמנות בתוך השטר כמו בכ"י אבל בערכאות אין הנאמנות מכח ההגדה עצמה להכי ל"מ לשטר קנין. ועי' הגר"ח בספרו פ"ו מגרושין ה"ט דלאשויי שטרא בעי' עדות, ולא סגי בבירור ונאמנות, ורק לראיה מהני הערכאות. וראה בתורא"ש לפנינו עוד טעם דל"מ במתנה כיון דחותמין בשטר קודם שראוי הקנין ל"ש לומר לא מרעי נפשייהו. וראה להלן.

ועי' בלשון הרע"א דערכאות מהני בממונא אבל לא במילתא דאיסורא, אולם מצאתי בתש' מהרי"ק סי' קכא דנכראה בדבריו דגם באיסורא היה מהני ערכאות דהוי חזקה גמורה ורק בגו"ק לא מהני מטעם דלאו בר כריתות הוא.

דאי לאו דיהיב זוזי וכו', בשי' הר"מ פכ"ז ממלוה ה"א דבעי' נתינת מעות ועי' בהגר"א בסימן סח סקט"ו [ובאבן האזל נז"מ פ"ח ה"ה ואמרי משה סימן טז סק"ב].

והר"מ והראב"ד שם נחלקו בשטר חוב בערכאות ועי"ש במ"מ, ומש"כ בברכ"ש סימן טו ובקו"ש ב"ב סימן תרכח.

רש"י חוץ וה"ה דמצי לשנויי, התוס' חלקו בזה מדין מזוייף מתוכו, ועפנ"י בישוב ד' רש"י דמיירי בשמות מובהקין. ועי' מש"כ הנתיבות בסימן סח סק"ח. ובתש' הרשב"א אלף קעב מבואר ג"כ דמיירי בשמות מובהקין ולא גזרי' מובהקין אטו שאין מובהקין אלא בגט ולא בשטרי ממון.

תוד"ה חספא, ואומר ר"י דכי היכי, ועי' בתורא"ש וברא"ש בסימן יא דבעדות בע"פ מרעי נפשייהו, ועי' תומים סח סק"ח ונתיבות שם הנ"ל שתמהו דהא הע"מ בעי' לאשויי שטרא, ואיך יהני הערכאות, והתומים כ' דחזי' חילוק בין ע"ח לע"מ, [היינו דדוקא בע"ח דהעדות בתוך השטר בזה ל"מ הערכאות לאשויי שטרא משא"כ ע"מ ודוק].

בא"ד חספא בעלמא, עי' במהר"ם דרק בגט דבעי לשמה הוי כחספא, וע"ע ברש"ש ובנתיבות סימן לו סק"י. ובתורא"ש כ' כיון דגוים אינן בתורת שטר, ונתכוונו לזה הקצות בסימן סח בקושייתו דאם עכו"ם בר עדות אמאי הוי חספא ותי' דלאו בר שטרא כו' [והו"ד לעיל ט:], ועי' בתו"ג בטעם דגם במתנה דבעי' שליחות בכתיבה וכ"ה בנתיבות רמד סק"ג, ותמהו האחרונים דפשיטא דבשטר מתנה ל"ב שליחות בכתיבה (כדמוכח להלן כו), אכן ברמב"ן לעיל ב: מפורש כדברי התו"ג, וצ"ל דמהגמ' כו לק"מ דהגמ' מיירי באופן שרק הכתיבה של גוי, אבל אם הכתיבה והחתימה של הגוי בזה כ' התו"ג בד' התוס' דל"מ.

ועי' בתורא"ש בהא דבמתנה הוי חספא "כי בשעה שחתמו עדיין השטר ביד הנותן ול"ש לומר בהא לא מרעי נפשייהו".

דינא דמלכותא וכו', עי' ברשב"א מהר' יונה ואזיל לשיטתו בב"ב נד דהפקר ב"ד ל"מ לעשות זכיה, [ובארוכה ברע"א בסי' רכא, ובדב"א ח"א סימן א דדינא דמלכותא לר' יונה מהני מדין הפקר ב"ד, ומהני רק להפקיר ולא לעשות זכיה], ולפי' הרשב"א וריטב"א נראה דה"נ ל"ה שטר אלא דגזירת מלך היא דחספא מהני וכו', ולשון המשנה דכל השטרות בערכאות "כשרים" משמע דהערכאות הוי הכשר על השטר, וכ"ה ברא"ש דע"י דדמ"ד הוי שטר. - גמ' ואב"א תני כו' עי' ברשב"א אם ב' הלשונות פליגי.

ירד ר"ש כשיטת של ר"א וכו', ועי' הגר"א בסימן קלא דמוכח דבאיכא ע"מ לא בעי' ע"ח לשמה דהא עכו"ם אדעתא דנפשיה, וצ"ע על השי' דגם באיכא ע"מ בחתימה שלא לשמה פוסל מהתורה, אכן ברשב"א לעיל ד כ' בהאי לישנא "דחתימת נכרי אינה חתימה כלל וכמאן דמלייה בדיוטא דמי והילכך לא מיפסל בחתימתן" עי"ש.

רש"י מודה ר"א כו' פסול מדרבנן, מבואר שי' רש"י דמזוייף מתוכו פסול מדרבנן, וסותר לרש"י סנהדרין כח: שכ' דחספא בעלמא משמע דפסול מהתורה, עי' מש"כ ליישב בחת"ס לפנינו.

עי' שיטת הריא"ז [בשלה"ג ד: מדפי הרי"ף] דמהני ערכאות לראיה אף בגרושין.

**דף יא ע"א**

בשמות מובהקין, עי' ברשב"א לעיל ד. ד"ה ואיבע"א.

ה"נ קאמר וברש"י, עי' ברמב"ן ורשב"א דמי פסולו של זה וכו', היינו דבגט בע"מ הוי מזויף מתוכו ובשאר שטרות בהדיוטות הוי שקרנים כו'.

וברש"י ד"ה לא נחלקו, פסול דאימר שיקרא חתים, והיינו בלא ע"מ, וצ"ע דאמאי ר"ע מכשיר וצ"ל דבחתימה בשטר אינם משקרים. ובש"ר פי' דמיירי בע"מ.

תוד"ה לא נחלקו וחכמים פוסלים, עי' במהרש"א מהר"ם שי"ף ותו"ג.

שטרא פרסאה, וברש"י הדיוטות, וברא"ש בד' הרי"ף דמיירי בערכאות, והרא"ש חולק דערכאות הרי גובה ממשועבדין, ולכן פי' שטר פרסאה בלי חתימה - עי' היטב בתוס' לעיל ג: סוד"ה וגובה מש"כ לבאר בסוגין, ועי' בדברי המהרש"א שם, [ועי' ברמב"ן בפ' המגרש בס' הזכות דף מז. מדפי הרי"ף]. ועי' בלשון הר"מ פכ"ז ממלוה שכ' דהוי כתיקון שטרי ישראל. [ומוכח דאין הכשרו מתורת ערכאות דהרי בערכאות ס"ל דלא בעי' כתיקון שטרות]. - ובהא דמגבינן מבני חרי עי' בתוס' רי"ד דהחידוש דהוי שטר ואינו נאמן לומר פרעתי כו' והוכיח מכאן דגם בכ"י ליכא לטענת פרעתי.

והא בעינא כתב וכו' מח' הראשונים בסוגיא עי' רשב"א ורא"ש אם בערכאות בעי' דיני שטרות אלו, ותליא אם ערכאות דין שטר ראיה עלה וכנ"ל.

והא לא ידעי למיקריה, עי' בגמ' יט דע"מ צריכי למקרי' ועי"ש בפנ"י אם מעכב, ומש"כ הרע"א כאן. - צריך שיחזור בשיטה כו' עי' בתורא"ש.

**דף יא ע"ב**

עדים החתומין מהו לאכשורי, וברש"י בע"מ, ומשמע דלענין פסול דאורייתא בליכא ע"מ ודאי חיישינן, וברש"י ד"ה אע"פ ואפי' בלא ע"מ כו', וצ"ע דלרש"י לשיטתו אם ס"ל כרי"ף ע"כ דאיכא ע"מ [ועי' במלא הרועים], ולהלן ברש"י ד"ה התם ואפי' בע"מ כרבנן דמתני' צ"ב דלכאו' אתי גם כר"ש, והרשב"א הק' דלרבנן גם בשמות מובהקין פסול, ועי' במהרש"א, וברשב"א מבואר דגם בשמות מובהקין שייך לומר דהוי ישראלים ורק דלא שכיחי, ולהלן ברשב"א דאפי' במובהקין דחיישי' לרבנן היינו מגזירה אטו שאין מובהקין א"נ דחישי' דאתי למסמך עלייהו, [ומתאים לרשב"א לשיטתו דגם במובהקין יכ"ל דהוי ישראלים]. - לוקוס ולוס ובר"ן בשם הראב"ד דמוכח מהכא דהלכה כר"ש.

ולהלן הבאתי עבור התלמידים המראה מקומות הנ"ל בקצרה.

בס"ד **בסוגיא דערכאות ט: - יא**

**דף ט ע"ב**

א] בערכאות כו' חוץ מגיטי נשים, וברש"י דלאו בני כריתות נינהו הואיל ול"ש בגו"ק אבל על הדינין נצטוו בני נח, וכן שחרורי עבדים כו' דגמרי' לה לה, בתוס' ב"ק פח. הביאו מרש"י בסוגין דגוי כשר לעדות מהתורה, וכ"ה במרדכי סימן שכד בשם ס' התרומה, ובהגאשר"י סימן י הק' דלא מרעי אנפשייהו לא עדיף ממשה ואהרן דאינם נאמנים ותירץ דעכו"ם פסולין מפני שהן גזלנים ומשום חשש משקר עכו"ם פוסל, והיכא דלא מרעי אנפשייהו כשר, וכ"ה בתורא"ש לפנינו בד' רש"י, וכ' הקצות בסי' סח סק"א ובתומים שם דזהו מש"כ רש"י דנצטווה על הדינים ולהכי כשר לעדות מהתורה, [וע"ע בתש' חת"ס אב"ע סימן מג]. אולם בר"ן ותוס' רי"ד להלן י: ס"ל דגוי פסול לעדות מהתורה, [ומ"מ התורי"ד העתיק דברי רש"י שלפנינו], והר"ן כ' דאע"ג דלא מרעי נפשייהו גזה"כ דפסולין דמשה ואהרן נמי פסולין.

וברש"י ד"ה כשרין כ' דדינא דמלכותא דינא, הרי דב' טעמים ברש"י בהא דמהני שטרי ממון בערכאות, [ועי' באבן האזל נז"מ פ"ח ה"ה שכ' דמש"כ רש"י דעל הדינים נצטוו זהו המקור לדין דינא דמלכותא דינא]. ועי' בקצות בסימן סח סק"ח שביאר עפ"י הר"ת דעכו"ם לאו בר שטר הוא, להכי ס"ד דגוי אינו יכול לעשות שטר קנין ולהכי בעי' לטעמא דדינא דמלכותא דינא, וכדבריו מפורש בתורא"ש בקדושין יד: ובסוגין דלהכי עכו"ם ל"ה בתורת שטר עי"ש. ועי' ברע"א תניינא נד הועתק כאן בלקוטים שהסתפק אם מהני נאמנות ערכאות באיסורין, ולכא' אם הנאמנות הוא מצד דעכו"ם נצטווה על הדינים ל"ש זה באיסורין. [ובהא דפרכי' בגמ' י: בשטר מתנה דלאו בני שטרא נינהו, יקשה לרש"י דגוי בר עדות ורק דחיישי' דמשקר, א"כ אמאי לא יהני ערכאות בשטר מתנה, ובזה כ' הקצות דעכו"ם לאו בני שטר נינהו, וס"ל להגמ' דה"מ לגבי שטר קנין, משא"כ לגבי שטר ראיה הוי בר שטרא, וכ"נ בתורא"ש שם, ויל"ע דאם עכו"ם לאו בר שטרא ומש"ה ל"מ ערכאות בשטר קנין, א"כ תיפ"ל גבי גט, דערכאות ל"מ בגט דלא עדיף משטר קנין, ול"ל לטעמא דל"ה בתורת גו"ק, וצ"ל דגט הוי שטר בפ"ע ול"ש לשטר קנין].

ומצינו כמה שיטות בגדר נאמנות הערכאות, דהרא"ש כ' דמהתורה אין עדותן מועלת אלא שחכמים האמינום והכשירו עדותן בשטר מלוה ומכר במקום שהדבר נעשה בפניהם הוא אמת ומקויים וכו', ובשו"ת הרשב"א ח"א תתקפב כ' בתו"ד "שהרי מה שהכשירו לא מדינא דעדות הכשירו אלא משום דחזקה לא משקרי ולא מרעי נפשיהו", וכ"ה במיוחסות עד "מסתברא לי כו' שערכאות לא מדין עדות הוכשרו אלא דחזקה לא משקרי ולא מרעי נפשייהו וכל שהלכו חכמים בדברים אלו על סמך האמת לא חילקו בין אחד לשנים כו' ובדבר שסמכו בו על אמתת הנהוג זה נראה דאפילו עד אחד כשר" ועי' תשב"ץ ח"א סימן עח עד"ז דל"ה מדין עדות והביא את הרשב"א הנ"ל. ועי' הגר"ח גרושין פ"ו ה"ט. ובחזו"א כ' דלא מרעי נפשייהו הוי חזקה דאפשר לחכמים לדון על פיה כמו חזקה דאין אדם פורע תוך זמנו ומ"מ בגט לא מהני חזקות כאלו דלא ניתן ענין זה אלא לדון בין אדם לחברו, ועד"ז באבן האזל מלוה פכ"ז ה"א.

ובמש"כ רש"י דעכו"ם פסול לכתיבת גט שחרור דגמרי' לה לה, בהג' פורת יוסף הק' דבלא"ה עכו"ם אינו בתורת שחרור [וגם הא ל"ל עבדים, מיהו זה הוי חסרון היכי תימצי ודוק] ואינו בתורת וכו'. עוד מבואר ברש"י דבאינו בתורת ל"ה סברא אלא ילפי' מקרא דוכתב ונתן, וכ"ה ברש"י להלן י: ד"ה כריתה, והפורת יוסף הנ"ל כ' ליישב קושייתו דלהכי בגט שחרור בעי' לגזירה שוה דלה לה ולא סגי בהא דאינו בתורת ג"ש עי"ש. [ובזה יש לדון על הקצות הנ"ל דעכו"ם אינו בתורת שטר ולהכי פסול לשטר מתנה, וכ"מ בתורא"ש בד' רש"י, והרי לרש"י בעי' לפסוק לדין אינו בתורת], והנה חזינן דלענין להיות שליח בגו"ק אי' בגמ' כג סברא דאינו בתורת וכו', וכן בקדושין מא לגבי תרומה, [ורש"י כ' דדרשי' כן בפרק שני, אך שם ליתא הך דרשא], וצ"ל דשא"ה דלהיות שליח הוי ככח המשלח ונעשה לחלות דידיה, ובזה הוי סברא דאינו בתורת ל"ה שליח, אבל לענין עשיית השטר אולי ל"ה חלות ע"י העדים אלא דממילא בע"כ נעשה שטר, בזה בעי' לקרא דאינו בתורת כו', ועוד נראה דאפשר דה"נ לענין מסירת הגט הוי סברא דאינו בתורת גו"ק, משא"כ לענין הכתיבה בעי' למיעוט דוכתב ונתן דכתיבת עכו"ם פסולה.

תוד"ה אע"פ, ועוד דבעינן לשמה וכו', והא דרש"י לא כ' ה"ט, י"ל למש"כ הבית שמואל בשו"ע דמלשון רש"י בפרק שני כג שכ' "שמא כתבו לשם אחר", נראה דבגוי הוי רק ספק שנכתב שלא לשמה, והתוס' כג: כ' דגוי עושה סתם, היינו דמופקע מדין לשמה, כמש"כ הגר"ח בפ"א מתפילין, ומעתה לרש"י לשיטתו ניחא שכ' טעם דלאו בני כריתות, דמטעם זה הוי ודאי פסול. - והפנ"י חידש בד' רש"י דנ"מ בגוונא דיאמרו הערכאות דחתמו לשמה דלא מרעי נפשייהו, ומתאימים הדברים לרש"י כג: הנ"ל דהוי ספק בעכו"ם אם הוי לשמה. - ובחי' רבי נחום ז"ל כ' דעל חתימה ל"ש פסול של"ש בחתימת עכו"ם, דהרי בחתימה הוי עדות שהבעל מגרש, ורש"י ס"ל דגוי כשר לעדות, ונמצא דמעיד דהבעל הזה הוא המגרש והוי עדות נכונה, וא"כ ליכא חשש לשם אחר ותו הוי לשמה, והרי כיו"ב נקט הרע"א לעיל בריש פירקין ג. בקושייתו דאם חתם שלא לשם הבעל ל"ה חתימה כלל ע"ש הבעל ופשיטא ועי"ש שכ' הנ"מ בלאיזה שארצה וכו' ומבואר כמש"כ, ועי' בס' אילת השחר שכ' כעי"ז אלא שהעיר דהא מ"מ בעי' לשמה דלשם כריתות עי"ש.

שם בתוס' בא"ד אע"פ שכתבו ישראל כו' צ"ע דלר"מ דע"ח כרתי אפי' מצאו באשפה כשר ומאי מעליותא דכתבו ישראל, ועמד בזה בתפארת יעקב, ועי' בשעורי רבי דוד ז"ל.

- ובמש"כ התוס' ומ"מ שטר מתנה וכו' לשיטתם להלן י: דלאשויי שטרא לא יהני הראיה דערכאות, [ועי' בהגר"א חו"מ סימן סח סקט"ו, ומש"כ באבי עזרי פי"ג מגרושין הכ"ט].

רש"י ד"ה יחזור בסו"ד דאנן סהדי כו' נראה דס"ל לרש"י דזכיה מדין שליחות.

תוד"ה מקרעין, עי' בתורא"ש וש"ר. בא"ד בירושלמי פריך וכו' ועי' בתו"ג דמבואר בתוס' דאף כשהכתב השני ניכר יותר מהראשון חשיב כתב ע"כ כתב.

תוד"ה קורין ול"ה עד מפי עד וכו', ובר"ן רמב"ן וריטב"א להלן יט: הלשון דהוי גילוי מילתא בעלמא ועבידא לאגלויי, וכ"נ בב"י סי' קל, [היינו דהעדים מעידים על דעת המתחייב כמש"כ הנתיבות בסי' כח ובסי' מו, ונמצא דאין עדותם על הא דהוי גט, דזה ל"ה מעיקר העדות]. - ובהשגות הראב"ד על הרי"ף (להלן לג.) ס"ל דעמפ"ע פסול רק בעדות בע"פ ולא בעדות בשטר.

- והאחרונים דנו הרבה אם לערכאות יש דין שטר, דבר"מ מלוה פכ"ז ה"א מבואר דאין הלוה יכול לטעון פרעתי בשטרי ערכאות ומוכח דיש בזה דין שטרך בידי, [אך צ"ע במ"מ שם ה"ב], ועי' ברשב"א יא שחולק עם בעל העיטור אם שטרי ערכאות צריכין תיקוני שטרות, והגר"א סימן סח סקכ"ב כ' בטעם דלא בעינן כתיקון שטרות "דכיון דע"פ הדין פסולים רק משום תקנתא או משום דינא דמלכותא מה נ"מ אם כשר בדיננו אם לאו", ובתש' רמב"ן סימן נד וסימן ע ס"ל דשטר ערכאות הוי כשטר ישראל ויש בו שעבוד ונקנה בכו"מ, וכן נפסק בשו"ע חו"מ סו-ו דערכאות נקנה בכו"מ, ומוכח דהוי דין שטר, אך בנתיבות סח,ב נקט דאין להם תורת שטר, ועי' בחי' רא"ל מלין סימן מא, וכן בחי' ושעורי מורינו הגר"ש בזה.

ב] לא יתנו לאח"מ, וברש"י דנפקא ליה רשותא מיניה וכו' ובקצות בסי' קפח הוכיח דרש"י ס"ל דהשליחות קיימת גם במת המשלח וכו'. - ושיטת רש"י דאף דזכות לעבד כו', מ"מ בעינן מטי לידיה וכשיטת הרי"ף (להלן ה. בדפי הרי"ף, ובר"מ עבדים פ"ו ה"א), והתוס' ד"ה לא הקשו בסתירת דברי רש"י, והרא"ש בסימן יג הק' דכיון דאינו בן חורין עד דמטי לידיה אמאי אינו יכול לחזור בו, וברש"י להלן ד"ה מילתא שכ' לא יתן לאח"מ דהא לא אקני ליה ארעא עד דלימטיא שטרא לידיה כו' מבואר דגם במתנה ס"ל כן, ומטעם דהוי סברא בדעת המקנה דאינו מקנה עד דמטי לידיה.

והרבה דרכים נאמרו באחרונים בשיטת הרי"ף, ראה מהלך הפנ"י בד' הרי"ף דהוי כדין שליח הבאה דאינה מתגרשת עד שיגיע הגט לידה והוי כשל"ק לענין שהקבלה שלו היא הנתינה, וע"ע מהלך הקצות בסימן קכה סק"ג, דהוי זכיה עם תנאי שיתן לה, וע"ע באבה"א פ"ו מעבדים ה"א, ובחי' הגר"ש היימן ז"ל. ובדברי אמת כ' [ונתכוונו לדבריו החת"ס יא: ובאחיעזר אב"ע סימן לג,ד] דהא דס"ל לרי"ף דבעי' מטי לידיה ה"ד על קנין האיסור דכיון דזכי' לאו מדין שליחות ל"ה מידו לידו ול"ח גט אלא בהגיע ליד העבד, אבל הקנין הממוני דהעבד פקע בזכייה.

גמ' והאיכא לשמה וכו', יש לדקדק בלשון הרמב"ם דאף דבלשמה בגט אשה כ' לשם הבעל והאשה, מ"מ לענין גט שחרור כ' לשם המשוחרר עצמו, ולא הזכיר לשם האדון. [ועמד בזה בס' מכתבי תורה במו"מ עם הצפנת פענח].

רש"י ערכאות פסולו דאורייתא לפי שאינו בתורת גו"ק ורחמנא אמר וכתב ונתן וכו', רש"י לשיטתו דאינו בתורת ל"ה סברא אלא דרשא, [ומה שציין רש"י לגמ' כג: ליתא שם, אלא אמרי' שם דגוי אינו נעשה שליח מסברא דאינו בתורת גו"ק]. - ויל"ע לרש"י לגבי עדי מסירה דמנלן דבעי' שיהיו בתורת, וע"ע בתוס' כב: שכ' דאינו בתורת ה"ד בדבר דבעי' שליחות או עדות וכ"ה ברא"ש שם סימן כה. - וברשב"א מבואר בתו"ד דלר"א ל"ב בחתימה שיהיה בתורת גו"ק ומש"ה ערכאות כשרין.

תוד"ה מילתא, בתרוצם עי' במהרש"א.

**דף י ע"א**

דאיתא בקדושין, מבואר בסוגיא וברש"י דמחובר פוסל בשטר קדושין, וכ"ה ברשב"א כאן ובר"ן קדושין כ' דבכסף ליכא חסרון מחובר, וכבר העירו על התש' הרשב"א דס"ל דאין פסול מחובר, [וי"ל דמשכח"ל תרי גווני פסול מחובר חדא מחוסר קציצה ועוד מחובר בשעת נתינה, ומחובר בשעת נתינה לכ"ע פסול גם בקדושין].

ובמש"כ רש"י דאין פסול מזוייף מתוכו בשטר קדושין, עי' הערת התו"ג מעד כותי דהרי כיון דפוסל רק מדרבנן א"כ תיפ"ל דפסול דרבנן ל"ג בקדושין, ותי' דכיון דהפסול אינו מיוחד בקדושין אלא משום דפסול לכל עדות שייך לגזור כן גם בקדושין, וכבר עמד בקושיא זו בתורא"ש בנו"א דכיון דעדות כותי פסולה רק מדרבנן איך פסלינן לקדושין ושרינן אשת איש לעלמא, והביא מהר"מ מאיברא דעד כותי דליתא בקדושין היינו שבגט א"צ רק ע"א כשר ובקדושין אפי' שנים כשרים עי"ש. [ועדיין צ"ע דהרי כיון דמיירי הכא בעדי מסירה וכדכ' רש"י גבי ערכאות, וא"כ באיכא ע"מ יוכשר על ידם, ומה דחתימי עד כותי הא הוי מזוייף מתוכו דאינו פוסל אלא מדרבנן ובקדושין ליכא פסול מזוייף מתוכו, ונראה דעי' באב"מ בסימן לב מש"כ להק' על הר"ן בקדושין שכ' דיש פסול מזויף מתוכו בשטר קדושין, וצ"ע מסוגין דמבואר דאין פסול מזויף מתוכו בקדושין וכ' באב"מ דדוקא בערכאות לא שכיחא ול"ג, ונראה דודאי היכא דהוי פסול מזוייף מתוכו מחסרון פסול בכל השטרות ה"נ יפסול גם בקדושין, והסוגיא קאי רק גבי ערכאות דפוסל בגו"ק מדרבנן דילמא אתי למסמך עלייהו, ומה"ת פסילי לגו"ק, בזה לא גזרו בקדושין, ומה"ט נראה דהיכא דהוי מזוייף מתוכו של עדים קרובים ל"ה גזירה מיוחדת בשטר קדושין ונוהג בכל השטרות, ה"נ יפסול בקדושין, וכמ"כ בעד כותי דפסול מחשש משקר, הרי פסול זה שייך בכל השטרות א"כ שייך זה נמי בקדושין, והר"ן בקדושין מיירי במזוייף מתוכו ביכול להזדייף דהוי גזירה כללית גם בשטרות וזה ה"נ נוהג בשטר קדושין וא"ש היטב].

ובר"מ נשמט הדין במזוייף מתוכו לגבי קדושין, וי"ל בזה עפ"י יסוד האבי עזרי בהא דהר"מ אף דפסק כרי"ף דאף ע"מ כרתי ומהני ע"ח, מ"מ בשטר קדושין השמיט דמהני ע"ח, וביאר בזה דהע"ח מהני כראיה בתורת ע"מ, כדברי הר"ן בפ' המגרש, אכן כ"ז בגט דמהני בע"כ, אבל בקדושין דבעי' דעת האשה ובעי' עדים ע"ד האשה לא יהני הע"ח כע"מ דהרי לא ידעי' מדעת האשה עכתו"ד, ולפ"ז י"ל דבקדושין ל"ש מזויף מתוכו, דכל מזויף מתוכו הוי חשש שימסור בע"ח, וכמש"כ הרי"ף דהחשש דיהא סגי בע"ח, וזה ל"ש בקדושין כיון דבקדושין בלא"ה בעי' עדים בשעת מסירת השטר ותו ל"ש הך גזירה, ולהכי ליכא פסול מזויף מתוכו בשטר קדושין.

רש"י ד"ה חזרה, מבואר דחזרה היינו ביטול השליחות. ורש"י כ' דרחמנא אמר ונתן בידה כו' וצ"ב דל"ל לקרא להכי הא א"א לגרש בלי רצון הבעל, - ברש"י אבל בפ"נ כו' דילמא אתי בעל מערער, וצ"ב דהרי שיטת רש"י לעיל ב: דהחשש הוא שהיה של"ש ולא רק מערעור הבעל, ומוכח כמש"נ בשיעורים שם דגם לרש"י יסוד התקנה מחמת ערעור הבעל דמשו"כ בעי' גט בידיעה ודאית דהוי לשמה, אבל במקום דליכא ערעור כשל"ק וכו' ל"ב בפ"נ. וע"ע ברשב"א וריטב"א ומהר"ם שי"ף כאן מש"כ בדברי רש"י.

עי' בר"ן שכ' דהטעם דאין פוסלין ערכאות בשטר קדושין משום דרוב קדושין הם בכסף והו"ל שטר מילתא דלא שכיחא, עי' אב"מ בריש סימן לב.

- בר"מ מנה בששה דברים שוה גיטי וכו' עי"ש, ועי' תו"ג שדן בדין טלי גיטך בשטר שחרור, ועי' רע"א יג. בזה, ויל"ע עוד דאמאי לא קתני דין לאו כרות גיטא דשוה ג"ש לגט אשה, ועמד בזה המאירי ותרוצו צ"ב.

תוד"ה בשליחות בקו' התוס' עי' בתורא"ש הנוסח דכיון דעומד וצווח ודאי חוב הוא לו וכו' ועי' ברשב"א קדושין כג: ואכ"מ. – ובקו' התוס' בסוה"ד ראה ישוב נכון בתו"ג.

**סוגיא דעד כותי.**

ג] מתני' חוץ מגיטי נשים, והק' האחרונים דמנ"ל דחתמו לשמה והא חשודים הם בלפ"ע, ובאמרי משה בסי"ז תירץ דבחתימתם מעידים על כשרות הגט שנעשה לשמה ואל"כ הוי עדות שקר. - ברש"י דחשידי אעדות שקר, והיינו דהוי עדים כשרים ורק חשודים בשקר, ובמאירי כ' דאינם בקיאים בהלכות גיטין, ולפי הסוגיא משמע דכיון דאין בקיאים בדקדוקי מצות אף דאינם חשודים על לאו דלא תענה, מ"מ חשודין בעדות שקר מהל' עדות דאינם בקיאים בהם אף דסוברים דהוי עדות אמת עי' בסוגיא.

ועי' ברא"ש בסי' ט דהאידנא עד כותי פסול גם בשטרות דעשאום כעכו"ם.

ברש"י שימור לשם "חובת" מצה, דברי רש"י מחודשים בדין לשמה במצה דבעי' לשם חובת מצה, וגם משמע ברש"י דשימור הוא ענין לשמה, וכן ברש"י קדושין עו דבעי' שימור לשם מצת מצוה, ועי' בברכת שמואל סימן י ואכ"מ.

ובגמ' דאמרי' כגון דאחזוק וכו', יל"ע דהרי לרש"י דהוי חשש עדות שקר א"כ השו"ט היא אם עוברים על לאו דלא תענה וא"כ מה נ"מ דאחזוק בגט כו', ולשון הראב"ד דפסול כותי מפני שאין מדקדקין בכל ההלכות וא"ש. [ועי' בטור בהל' עדות וברש"י עירובין פב בהא דמשחק בקוביא פסול לעדות דאינו עוסק בישוב של עולם וכיון דאין בקיאין בטורח ובצער בנ"א אין חסין על חבריהם להפסידן ממון וכו', ומבואר דחשודין על עדות שקר אף דיגרם הפסד ממון, ובלא חשיד היינו דאינו חשוד לשקר ולגרום העוולה שיהיה ע"י עדות שקר, וכיון דאין חסין על ממון תו ישקרו אף שיצא הפסד ממון, ומעתה בעד כותי כיון דאין מקפידין בגיטין תו ישקרו בעדות שקר בגט, ולענין מצה דאחזוק לא ישקרו לענין זה כיון דמקפידין לענין זה].

תוד"ה מצת כותי, מבואר בתוס' דלפ"ע הוא גם בביטול עשה, עי' בזכר יצחק סימן סה. – ועי' במהרש"ל בהא דאין חוששים דחמץ הוא דחושש שיתן לו הישראל לאכול ממנו וע"ע במהרש"א.

אי ת"ק אפי' בשאר שטרות, הערת הפנ"י דגם לרמב"ם דשטרות מד"ס דנחשב לכתיבה עי' בדבריו.

כגון דחתים ישראל לבסוף, עי' ברשב"א דדוקא באחזוק מכשיר ר"א וכו' ובדבריו משמע דבידעינן שהוא חבר מהני גם בלא אחזוק, אולם בחת"ס פי' באופ"א ברשב"א, ועי' שעורי ר"ש אות קסז.

**דף י ע"ב**

תוד"ה אי לאו, עי' בחת"ס ומש"כ בברכ"ש, ועי' תרוץ מחודש בתורא"ש שכ' דיש שדקדקו דב' עדים גזירת מלך הוא ולא משום חשש מש'ר, (וכידוע דהנתיבות בסי' לד הביא דע"א הוי חשש משקר, והקצות בסי' ל הביא מהרמב"ן דגזירת מלך היא), והיינו דאם הוי גזירת מלך ניחא, ועי' בחי' רבי נחום ז"ל. – ועי' ברשב"א מה שתי' על קו' תוס'.

- ועי' בר"מ פ"ו ה"ו שכ' והוא שיהיה כותי חבר ולא הזכיר שחתם ישראל לבסוף. והפ"ת כ' דהכוונה בר"מ חבר ר"ת חתום בראש.

**המשך סוגיא דערכאות.**

ד] כל השטרות העולים בערכאות וכו', ראה במצויין לעיל ט: במח' הראשונים אם הוי נאמנות של עדות מה"ת, או הוי רק נאמנות מדרבנן דלא מרעייהו אנפשייהו. דשיטת רש"י (כמש"כ בתוס' הרא"ש ובתוס' ב"ק פח) דגוי כשר לעדות מהתורה, ורק דאיכא חשש משקר ומש"ה בערכאות דלא מרעי נפשייהו נאמנין, עי' בהגא"ש מר' יקר והמרדכי, והתוס' וש"ר כ' דהוי תק"ח ותקנת השוק להאמינם, ועי' בריטב"א דמש"ה ה"ה בחתימת אחד מהערכאות מהני, וכן נפסק ברמ"א עפ"י תש' הרשב"א.

אלא מתנה וכו', ובר"ן וריטב"א דה"ה מכר דכל היכא דהוי קנין בשטר ל"מ, ורק לראיה מהני מתק"ח, אך ל"ה דין עדות ולכן ל"מ לאשויי שטרא, ועי' בנתיבות סימן סח סק"ב דל"ה תורת שטר עלה אפי' לראיה, ורק משום ראיה בעלמא סומכין על הערכאות, ונ"מ בזה למח' הראשונים אם בערכאות בעינן בכל דיני שטר, עי' ברשב"א להלן יא. גבי שטרא פרסאה דס"ל דגם בערכאות בעי' דיני שטר שיחזור בשיטה אחרונה וכתב שאינו יכול להזדייף, וכ"ה ברא"ש שם סימן יא, אולם בעל העיטור ס"ל דבערכאות ל"ב דינים אלו והיינו משום דס"ל דשטר בערכאות כשר בתורת ראיה בעלמא ולא בתורת שטר, [ועי' שעורי ר"ש אות קעב, ואות קפא]. והקצות סימן סח כ' דהוי חספא משום שעכו"ם אינן בתורת קנין שטר ול"מ לאשויי שטרא ורק לשטר ראיה מהני דלא מרעי נפשייהו, ובכתבי הגר"ח הק' דאם מהני לראיה יהני לשטר קנין כמו שטר בכ"י, ותי' דבעי' שיהא נאמנות בתוך השטר כמו בכ"י אבל בערכאות אין הנאמנות מכח ההגדה עצמה להכי ל"מ לשטר קנין. ועי' הגר"ח פ"ו מגרושין ה"ט דלאשויי שטרא בעי' עדות, ולא סגי בבירור ונאמנות, ורק לראיה מהני הערכאות. וראה בתורא"ש עוד טעם דל"מ במתנה כיון דחותמין בשטר קודם שראוי הקנין ל"ש לומר לא מרעי נפשייהו. וראה להלן. ועי' בלשון הרע"א דערכאות מהני בממונא אבל לא במילתא דאיסורא, אולם מצאתי בתש' מהרי"ק סי' קכא דגם באיסורא היה מהני ערכאות ורק בגו"ק לא מהני.

דאי לאו דיהיב זוזי וכו', בשי' הר"מ פכ"ז ממלוה ה"א דבעי' נתינת מעות ועי' בהגר"א בסימן סח סקט"ו [ובאבן האזל נז"מ פ"ח ה"ה ואמרי משה סימן טז סק"ב]. והר"מ והראב"ד שם נחלקו בשטר חוב בערכאות ועי"ש במ"מ, ומש"כ בברכ"ש סימן טו ובקו"ש ב"ב סימן תרכח.

רש"י חוץ וה"ה דמצי לשנויי, התוס' חלקו בזה מדין מזוייף מתוכו, ועפנ"י בישוב ד' רש"י דמיירי בשמות מובהקין. ועי' מש"כ הנתיבות בסימן סח סק"ח. ובתש' הרשב"א אלף קעב מבואר ג"כ דמיירי בשמות מובהקין ולא גזרי' מובהקין אטו שאין מובהקין אלא בגט ולא בשטרי ממון.

תוד"ה חספא, ואומר ר"י דכי היכי, ועי' בתורא"ש וברא"ש בסימן יא דבעדות בע"פ מרעי נפשייהו, ועי' תומים סח סק"ח ונתיבות שם הנ"ל שתמהו דהא הע"מ בעי' לאשויי שטרא, ואיך יהני הערכאות, והתומים כ' דחזי' חילוק בין ע"ח לע"מ, [היינו דדוקא בע"ח דהעדות בתוך השטר בזה ל"מ הערכאות לאשויי שטרא משא"כ ע"מ ודוק].

בא"ד חספא בעלמא, עי' במהר"ם דרק בגט דבעי לשמה הוי כחספא, וע"ע ברש"ש ובנתיבות סימן לו סק"י. ובתורא"ש כ' כיון דגוים אינן בתורת שטר, ונתכוונו לזה הקצות בסימן סח בקושייתו דאם עכו"ם בר עדות אמאי הוי חספא ותי' דלאו בר שטרא כו' [והו"ד לעיל ט:], ועי' בתו"ג בטעם דגם במתנה דבעי' שליחות בכתיבה וכ"ה בנתיבות רמד סק"ג, ותמהו האחרונים דפשיטא דבשטר מתנה ל"ב שליחות בכתיבה (כדמוכח להלן כו). - ועי' בתורא"ש בהא דבמתנה הוי חספא "כי בשעה שחתמו עדיין השטר ביד הנותן ול"ש לומר בהא לא מרעי נפשייהו".

דינא דמלכותא וכו', עי' ברשב"א מהר' יונה ואזיל לשיטתו בב"ב נד דהפקר ב"ד ל"מ לעשות זכיה, [ובארוכה ברע"א בסי' רכא, ובדב"א ח"א סימן א דדינא דמלכותא לר' יונה מהני מדין הפקר ב"ד, ומהני רק להפקיר ולא לעשות זכיה], ולפי' הרשב"א וריטב"א נראה דה"נ ל"ה שטר אלא דגזירת מלך היא דחספא מהני וכו', ולשון המשנה דכל השטרות בערכאות "כשרים" משמע דהערכאות הוי הכשר על השטר, וכ"ה ברא"ש דע"י דדמ"ד הוי שטר. - גמ' ואב"א תני כו' עי' ברשב"א אם ב' הלשונות פליגי. - ירד ר"ש כשיטת של ר"א וכו', ועי' הגר"א בסימן קלא דמוכח דבאיכא ע"מ לא בעי' ע"ח לשמה דהא עכו"ם אדעתא דנפשיה, וצ"ע על השי' דגם באיכא ע"מ בחתימה שלא לשמה פוסל מהתורה, אכן ברשב"א לעיל ד כ' בהאי לישנא "דחתימת נכרי אינה חתימה כלל וכמאן דמלייה בדיוטא דמי והילכך לא מיפסל בחתימתן" עי"ש.

רש"י מודה ר"א כו' פסול מדרבנן, מבואר שי' רש"י דמזוייף מתוכו פסול מדרבנן, וסותר לרש"י סנהדרין כח: שכ' דחספא בעלמא משמע דפסול מהתורה, עי' מש"כ ליישב בחת"ס לפנינו. ונתבאר בשיעורים.

עי' שיטת הריא"ז [בשלה"ג ד: מדפי הרי"ף] דמהני ערכאות לראיה אף בגרושין.

**דף יא ע"א**

בשמות מובהקין, עי' ברשב"א לעיל ד. ד"ה ואיבע"א. - ה"נ קאמר וברש"י, עי' ברמב"ן ורשב"א דמי פסולו של זה וכו', היינו דבגט בע"מ הוי מזויף מתוכו ובשאר שטרות בהדיוטות הוי שקרנים כו'.

וברש"י ד"ה לא נחלקו, פסול דאימר שיקרא חתים, והיינו בלא ע"מ, וצ"ע דאמאי ר"ע מכשיר וצ"ל דבחתימה בשטר אינם משקרים. ובש"ר פי' דמיירי בע"מ. - תוד"ה לא נחלקו וחכמים פוסלים, עי' במהרש"א מהר"ם שי"ף ותו"ג.

שטרא פרסאה, וברש"י הדיוטות, וברא"ש בד' הרי"ף דמיירי בערכאות, והרא"ש חולק דערכאות הרי גובה ממשועבדין, ולכן פי' שטר פרסאה בלי חתימה - עי' היטב בתוס' לעיל ג: סוד"ה וגובה מש"כ לבאר בסוגין, ועי' בדברי המהרש"א שם, [ועי' ברמב"ן בפ' המגרש בס' הזכות דף מז. מדפי הרי"ף]. ועי' בלשון הר"מ פכ"ז ממלוה שכ' דהוי כתיקון שטרי ישראל. [ומוכח דאין הכשרו מתורת ערכאות דהרי בערכאות ס"ל דלא בעי' כתיקון שטרות]. - ובהא דמגבינן מבני חרי עי' בתוס' רי"ד דהחידוש דהוי שטר ואינו נאמן לומר פרעתי כו' והוכיח מכאן דגם בכ"י ליכא לטענת פרעתי. - והא בעינא כתב וכו' מח' הראשונים בסוגיא עי' רשב"א ורא"ש אם בערכאות בעי' דיני שטרות אלו, ותליא אם ערכאות דין שטר ראיה עלה וכנ"ל. - והא לא ידעי למיקריה, עי' בגמ' יט דע"מ צריכי למקרי' ועי"ש בפנ"י אם מעכב, ומש"כ הרע"א כאן. - צריך שיחזור בשיטה כו' עי' בתורא"ש.

**דף יא ע"ב**. עדים החתומין מהו לאכשורי, וברש"י בע"מ, ומשמע דלענין פסול דאורייתא בליכא ע"מ ודאי חיישינן, וברש"י ד"ה אע"פ ואפי' בלא ע"מ כו', וצ"ע דלרש"י לשיטתו אם ס"ל כרי"ף ע"כ דאיכא ע"מ [ועי' במלא הרועים], ולהלן ברש"י ד"ה התם ואפי' בע"מ כרבנן דמתני' צ"ב דלכאו' אתי גם כר"ש, והרשב"א הק' דלרבנן גם בשמות מובהקין פסול, ועי' במהרש"א, וברשב"א מבואר דגם בשמות מובהקין שייך לומר דהוי ישראלים ורק דלא שכיחי, ולהלן ברשב"א דאפי' במובהקין דחיישי' לרבנן היינו מגזירה אטו שאין מובהקין א"נ דחישי' דאתי למסמך עלייהו, [ומתאים לרשב"א לשיטתו דגם במובהקין יכ"ל דהוי ישראלים]. - לוקוס ולוס ובר"ן בשם הראב"ד דמוכח מהכא דהלכה כר"ש.

בס"ד **סוגיא דתופס לבע"ח. יא:**

שטר שחרור לעבדי, עי' בקצות בסימן קפב סק"ב, דהנוב"י אב"ע סימן עז נקט דהוי שליח העבד, [ובזה תי' הקו' מהא דהמשחרר עבדו עובר בעשה וא"כ נימא אשלד"ע], והקצות פי' דהוי שלוחו של המשחרר, ול"ד לשליח במתנה דבעי' שיהיה שלוחו של בעל הממון היינו הנותן.

התופס לבע"ח וכו' וברש"י, מלשון רש"י נראה דהכא הוי כתופס לבע"ח, כיון דתפס לענין שהאדון אינו יכול לחזור בו הוי כבע"ח שכבר חל דין נתינה ורק ליכא כאן קבלת העבד, וזהו דמדמי' דאם מהני מה שהשליח מקבל כעת עבור העבד אף שהאדון חזר בו ע"כ דמהני תפיסתו, אך לתי' הגמ' דתן כזכי היינו דהזכיה כבר החילה השחרור וכבר נגמר ולא בעי' לתפיסה כלל דלימטי לידיה אלא ממילא הוי משוחרר, אך לשון רש"י הוא דל"ה כשאר תופס לבע"ח, אך י"ל דהכוונה דהכא כיון דתן כזכי לא בעי' לדין תפיסה כלל, או דעכ"פ לא בעי' לדין תפיסה מחדש אלא דמה שתפס מעיקרא ממשיך בשביל לעשות זכיה לעבד ודוק.

במח' רש"י ותוס' בעשאו שליח עי' בקצות סימן קה סק"א ובמה שהעיר שם על הפנ"י. והש"ך שם פי' דה"ד בשכרו דהוי כפועל.

תוד"ה בגיטי, בביאור הירושלמי, עי' בתורא"ש דבעבדו של קצין נמי זכות הוא לו שהרי יכול למוכרו לאחר שלא מדעתו ועדיף לו שישחררנו משימכרנו לאחר, וקו' דאשה לא תירץ הירושלמי וסמך על הא דטב למיטב וכו', אולם במהרש"א ביאר את הירושלמי דלאו בחובה וזכות תליא אלא בעבד שיוצא בע"כ ע"י מכירה לאחר כיון שבא ליד שליח כבא לידן דהאדון הוא הבעלים משא"כ באשה דאין מתגרשת בע"כ אין הבעלים כבעלים לאשויי של"ק לאשה, ועי' ברש"ש, ובתו"ג ביאר באופ"א דבעבד כיון דעיקר היציאה לחרות הוי זכות רק דיש קצת חובה שנפסל מתרומה בזה אמרי' דלא נחשב לחוב וכו' . ועי' ברשב"א ר"פ השולח מש"כ על הירושלמי הנז' ותו"ד כמש"כ בברכ"ש דבזכות גמור מהני מדין שליחות ובגט דבעי' ידה בעי לדין שליחות ובאשה דא"ז זכות גמור דטב למיטב מהני מדין זכיה גרידא וזה ל"מ באשה ועי"ש.

מי שליקט את הפאה, ברש"י וריטב"א ב"מ ט: ובקו' הרע"א שם המועתק מדבריו בפאה פ"ד מ"ט.

חב לאחרים, ברש"י ב"מ שם דלאו כל כמיניה לזכות מעצמו, ולהכי ס"ל דבעשאו שליח מהני, ראה להלן.

בשו"ע קה ס"ב היכא דגם הלווה חייב לתופס זכה בתפיסתו מגו דאי בעי זכי לנפשיה, ועי' בהגא"ש, ועי' בקצות שם.

יסוד דין שלוחו של בעל הממון, מבואר בר"ן בב"מ יא וז"ל שאי אפשר לזכות לחבירו מתורת שליחות אם לא שעשאו בעל הממון שליח והכא גבי מציאה ליכא בעל הממון ע"כ, וכן מבואר בתוס' ב"מ עא: ד"ה בשלמא גבי עכו"ם.

ובירושלמי בפרק התקבל ה"א ובירוש' מע"ש פ"ד ה"ז ר' זעירא בעי קומי ר' מנא אף לענין מתנה כן אדם עושה שליח לקבל דבר שאינו שלו א"ל תמן התורה זיכת אותה בגיטה והיא עושה שליח לקבל דבר שהוא שלה וכו', ועי' רידב"ז שם דהכוונה דשאני גט דסגי בנתינה גרידא ולא כשטרי קנין וה"ה שטר שחרור (כד' הקצות בסימן ר) ומש"ה לא בעי' שליחות מצד הבעל כיון דלא בעי' הקנאה, וכ"כ באו"ש גרושין פ"ג הט"ו ד"ה אולם, ולפ"ז ניחא קו' הקצות הנ"ל כיון דבגט שחרור לא בעי' שלוחו של בעל הממון, וכן תירץ הדברי משפט בסי' קפב דבגט לא בעי' שלוחו של בעל הממון.

והנתיבות קפח סק"א ס"ל דדוקא במתנה בעי' שלוחו של בעל הממון, ולא במקח. וע"ע בנתיבות קה סק"ב דדוקא אם זכי' מדין שליחות ל"מ זכייתו כשאינו שלוחו של בעל הממון.

הר"ן על הרי"ף כ' "ולי נראה דברים כפשטן דממתני' שמעינן דכל אדם מדעתו יכול ליעשות שליח לחבירו שיעמוד במקומו" וכו', ועי' בהגא"ש. והיינו דמיניה ילפי' דתופס לבע"ח קנה שמעמיד עצמו כשלוחו של המלוה לתפוס עבורו, [והר"ן לא הזכיר כלל ענין חב לאחרים, ומשמע דבעי' להך חידושא לעיקר דין תפיסה דנעשה במקומו], ובמחנ"א שלוחין סימן ד הק' דבעי' שלוחו של בעל הממון וכיון דלא עשאו האדון שליח לזכות לעבד איך יהני, ולפי המובא לעיל מהירושלמי ניחא היטב דה"נ בגט לא בעי' שלוחו של בעל הממון.

ובתו"ג ט: כ' בד' הר"ן דבשעה שקיבל מהאדון הוי שליח להולכה ואח"כ עושה עצמו שליח לקבלה [ומהני ואין בגט דשחרור חסרון דטלי גיטך כו'], וכ"כ בנתיבות בסי' קפה סק"א.

וצ"ע דהר"ן בקדושין שהאריך בזה אמאי לא הביא ראיה מסוגין דזכיה מדין שליחות, ונראה דאפי' אם זכיה מדין שליחות היינו דאיכא אנ"ס כאילו יש דעת בעלים, אכן לתופס לבע"ח לא יהני אף אם זכיה מדין שליחות דאז הוי מעשה דידיה מכח הבעלים, והכא בעי' לחידוש נוסף דעומד במקומו וחשיב כתפיסה של הבעלים, וכלשון התוס' ד"ה ש"מ שכ' "כאילו תפס הוא עצמו", והזכירו התוס' דאפי' נימא דתופס לבע"ח קנה "היינו משום שהוא שליח" ומבואר כמש"כ, ולדברי הר"ן הראי' ממתני' היא דעומד במקומו, ועי' בברכ"ש בסוגין כעי"ז, ונ"מ נראה דבתופס לבע"ח קטן לא יהני, היינו משום דהכא בעי להיות עומד במקומו וקטן אין לו זכיה.

[והנה במתני' לס"ד בסוגיא דתן לאו כזכי נתן הג"ש לשליח להולכה, והשליח תופס השטר עבור העבד, היינו דכמו דיכול למסור לשל"ק של העבד, ה"נ נעשה הוא עצמו של"ק של העבד דהוי כמותו, וכמש"כ התו"ג, ומדברי הר"ן נראה דאם הוי מדין זכיה לא יהני לעשות עצמו לזוכה עבור העבד, ויתבאר יותר עפי"ד הדברי אמת דבג"ש לא סגי בקבלה מדין זכיה דבעי' ונתן בידה, והא דמהני בשל"ק היינו דשל"ק הוי ידו כידה וידה אריכתא היא של השליח, ומה"ט כ' הדברי אמת דאם זכיה לאו מדין שליחות ל"ה כיד הבעלים ואין כאן ידה ולא יחולו הגרושין, וזש"כ הר"ן דלמסור הגט כזוכה היינו דעומד במקומו ונחשב כיד העבד. וממתני' ילפי' לדין תופס לבע"ח היינו דאם נעשה כמו הבעלים ה"נ התופס וכו', כיון דנעשה כמו הבעלים, דחזינן דנעשה כבמקומו של העבד, וה"נ כל תופס הוי במקומו של הבע"ח. ולפ"ז י"ל בישוב קו' המחנ"א שהק' דאיך של"ה יעשה של"ק הא ל"ה שלוחו של בעל הממון, ומלבד די"ל דבגט ליכא דין זה כמו שביארו האחרונים עפ"י הירושלמי, י"ל עוד דכיון דנעשה כבע"ד הוי כהעבד עצמו וממילא הוי שלוחו של בעל הממון].

קושיא עצומה ברע"א בכו"ח דאיך עושה עבד שליח לקבלה מיד שליח אדונו הא הוי תופס לבע"ח במקום שחב לאחרים דאפי' עשאו שליח לא מהני וצע"ג ע"כ, והחמדת שלמה כ' דה"נ לא מהני לעשות של"ק וכו' ולא דמי לגט אשה דמהני עי"ש.

[ונראה בזה דהנה שיטת הרי"ף דהא דמהני זכיה בג"ש ה"מ לענין חזרה, אבל השחרור לא חל עד דמטי לידיה, ובר"מ מבואר כד' הרי"ף בתם כזכי, וביאר הלח"מ דמדלא אמר זכי אלא תן משמע שיש בו קפידא שיגיע הגט ליד העבד והזכיה תועיל רק במקצת לעכב חזרת האדון, והנה התוס' לעיל ט: חלקו בזה אך הדגישו משום דתן כזכי, וכ"ה ברא"ש ובר"ן, ומבואר דלה"א בסוגין דל"א תן כזכי ה"נ מהני הזכיה רק למנוע חזרה, ומודגש כן בתוס' לפנינו שכ' לענין שלא יוכל לחזור וכו', דבתן גרידא הוי זכיה לגבי דלא יהני חזרה ולא לגבי שחרור, ולפ"ז נראה דהנה פשוט דהיכא דהאדון עושה שליח להולכה והעבד רץ לקראתו ומקדים עי"ז השחרור דמהני, וה"ה אם השל"ק של העבד ירוץ לקראתו דיהני כיון דהוי כיד העבד, וא"כ כשהעבד שולח של"ק לקחת משל"ה פשיטא דמהני שהרי רק מקדם את זמן השחרור, וזה ל"ח חב לאחרים, ורק בסוגיא הכא לס"ד בגמ' דל"א תן כזכי, א"כ מהני הזכי רק לענין שלא יוכל לחזור אבל לא מהני לענין השחרור עד דמטי לידיה, וא"כ מה שהשליח להולכה נעשה כשל"ק מעצמו, מונע בכך את החזרה של האדון, וזה ה"נ הוי חב לאחרים שמונע חזרה מהאדון, וכ"נ בתוס' רי"ד דמה שהאדון לא יוכל לחזור זהו חב לאחרים, וא"ש היטב קו' הרע"א דה"נ בעושה העבד של"ק לקחת מהשל"ה שפיר מהני דהשל"ק כיד העבד ול"ש בזה חב לאחרים, ורק בסוגין לס"ד דנעשה של"ק ע"י דין זכיה, דמועיל רק למנוע חזרה מהאדון, בזה ל"ש לומר דיהני כיון דבזה הוי חב לאחרים, ובזה ניחא גם קו' המחנ"א בהל' שלוחין סימן ד ויבואר בס"ד בשיעורים].

תוד"ה ש"מ, לדייק בלשונם במש"כ כאילו תפס הוא עצמו וכו' את האדון מלחזור בו, והיינו דהשו"ט לענין חזרה דהאדון ולא דהוי משוחרר, ועי' תוס' לעיל ט:, וכן להלן שלא יוכל לחזור וכו', ואף דהתוס' לעיל שם פליגי על שיטת הרי"ף, אכן מודגש שם מדבריהם דקו' היא כיון דתן כזכי להכי ס"ל דהוי משוחרר, אבל הכא דהגמ' סברה דתן לאו כזכי שפיר ס"ל גם לתוס' דמהני רק לענין שלא יוכל לחזור. וכן הרא"ש בקושייתו על הרי"ף הדגיש כיון דתן כזכי עי"ש. - בא"ד כי אינו חייב לשחררו וכו' יל"ע בגוונא דיוצא בשן ועין שחייב לשחררו ודוק היטב.

תמיהת הפנ"י דמה יהני דהשליח נעשה במקום העבד הא בעי' דעת משחרר.

[ובעיקר תי' התוס' לכאורה נראה כוונתם דכיון דנייח נפשיה חשיב מחוייב והוי כבע"ח, להכי שייך בזה תפיסת העבד לענין דלא יהני חזרת האדון, והיינו דמה שהאדון נתן הגט לשל"ה הוי מעשה של זכית הגט לעבד, ודומה קצת לנותן הגט שחרור שיחול לאחר ל' יום דאיכא מעשה שחרור, ושייך תפיסה לענין לעכב החזרה, וחזרה היינו דחוזר ממסירת השטר, והתפיסה מועילה למנוע חזרה דחשיב דהשטר תפוס ביד העבד, ובזה כ' התוס' בקו' דכיון דאינו מחוייב לשחררו ל"ש תפיסה, ובתי' ס"ל דהוי מחוייב וחשיב דהשטר נכנס לרשות העבד לענין דלא יהני חזרה, וביסוד הדברים נראה דבמוסר לשל"ה הוי מסירת ג"ש ולהכי שייך שליחות].

במח' רש"י ותוס' ד"ה התופס אם בעשאו שליח מהני גם בחב לאחרים, דנקטו כמה אחרונים דלרש"י זכיה לאו מטעם שליחות וכו', עי' קצות קה סק"א, אולם ברש"י לעיל ט: מבואר דזכי' מדין שליחות, ועי' בקצות שם דאפי' אם הוי מדין שליחות ל"ה כמנוי שליחות ועי"ש במה שהעיר שם על הפנ"י בכתובות שכ' דחב לאחרים ל"מ דאשלד"ע, (והש"ך שם פי' דה"ד בשכרו דהוי כפועל). -

ומבואר דלרש"י חב לאחרים הוי חסרון בזכיה, ולהכי בעשאו שליח להדיא מהני. [וע"ע בתוס' להלן עב. ד"ה קולו דמוכרח דזכיה הוי מדין שליחות]. ולתוס' דל"מ גם בעשאו שליח י"ל כטעם הרא"ש סימן יג דלאו כל כמיניה לשויה שליח לחוב לאחרים, ועי' אבן האזל מלוה פ"כ ה"ב דל"מ שליחות שעיקרה לחוב לאחרים. אלא דצ"ב דא"כ מה מהני היכא דלשליח יש מגו דזכי והרי החסרון מצד המשלח דלאו כל כמיניה וכו'.

ועי' בר"ן שהביא מתש' הרי"ף דדוקא היכא דהוי פסידא לבע"ח מהני תפיסה מתק"ח הא לא"ה יכ"ל לאו בע"ד דידי את, והרא"ש ב"מ שם הק' והוכיח דבלא חב לאחרים מהני תפיסה מדינא, ועי' בריטב"א לפנינו.

[וי"ל דהרי"ף לשיטתו, דהנה הרי"ף בהא דבעי מטי לידיה בג"ש לד' הדברי אמת היינו משום דס"ל דזכיה לאו מדין שליחות, ולהכי שפיר לשיטתו שייך סברת לאו בע"ד דידי את, אבל הרא"ש הק' דכיון דהוי כשליח ל"ש סברת לאו בע"ד וכו'].

וז"ל הר"י מיגש [המובא בפי' ר"י אלמנדרי על הרי"ף] ואע"ג דקימ"ל דזכין לאדם שלא בפניו ה"מ היכא דאינו חייב לאחרים אבל היכא דחב לזה וזכה לזה אע"ג דזכין לאדם שלא בפניו הא קי"ל דאין חבין לו לאדם אלא בפניו, וכיון דהאי חוב לאותו בעל חוב אחר בהאי תפיסה לא מהניא תפיסתו מידי דכמאן דליתא דמי עכ"ל, והיינו דלזכות לזה ולחוב לזה לאו כל כמיניה והוי חסרון בדין זכיה ולהכי ה"ד בזוכה מעצמו ולא במשלחו וכשיטת רש"י, ובתוס' ורא"ש ס"ל דאף בשלח ועי' ברא"ש הנ"ל שכ' דלאו כל כמיניה לשויה שליח לחוב לאחרים. [ויל"ע להך ס"ד בגמ' דל"ש לתפוס לבעל חוב כלל אפי' במקום שאינו חב לאחרים אם כאן יהני לרש"י בעשאו שליח, או דבזה לכ"ע לא מהני דל"ש תפיסה דלאו בע"ד דידי את ודוק].

בקו' התוס' ממציאה ברמב"ן ב"מ י כ' דלר"י מציאה ל"ח חב לאחרים שעדיין לא זכו בה אחרים [והרע"א בשו"ת קמא סימן קלג פירש דהוי רק מניעת ריווח, ואין להק' מפאה, דהתם כבר הוי ממון עניים, ועי' בחי' ר' ראובן ב"מ סימן י],

ובהא דמהני המגו וגו' יש שכ' דע"י המגו תו ל"ה חב לאחרים, ויש מהאחרונים שכ' דבמציאה ליכא מעליותא דעשאו שליח לרש"י כיון דלא הוי שלוחו של בעל הממון, וכ"ד רש"י שייך בחוב דיש לו זכות בהך ממון ושייך שליחות, ועי' בחי' הגר"ח ז"ל [הוצאת אורייתא] ב"מ הנדפס מכ"י בסוף הספר עמוד רנד שכ' בישוב קו' התוס' מיימר בר חשו דהתם שאני דגבי שאר תופס לבע"ח דאיכא שעבוד מהני תפיסתו אבל התם דמיירי ביתומים ליכא שעבוד על מטלטלין דיתמי תו ל"מ תפיסתו דהוי חב לאחרים, וכעי"ז בנתיבות קה סק"ב ובבית הלוי ח"ג סימן מד דדוקא היכא דמשועבד מהני תפיסה דמקרי שלוחו של בעל הממון וכנ"ל.

תוד"ה כל האומר, בשיטת הר"ת דדוקא בחוב אמרי' תן כזכי, צ"ע דא"כ תיקשי במתני' גבי גט דלמה לי לטעם דחובה, ומשמע דאם היה זכות היה מהני תפיסה דתן כזכי והרי ל"ש בגט סברא דהוי בע"ח וצע"ג. שו"ר בפנ"י בתו"ד שהרגיש בזה. ומצאתי בתוס' רי"ד להלן יד הנוסח דתן כזכי שייך בעבד דשייך בגויה דהוא ראשון לזכות בעצמו ולהכי הוי כחוב וכו' והיא הבנה מחודשת בענין, ולפ"ז ניחא הקו' מגט אשה. - ובהמשך התוס' עי' הערה גדולה ברש"ש . - עוד מבואר בתוס' דהא דמעמ"ג הוי הלכתא בלא טעמא קאי גם על פקדון, וריהטת הסוגיא להלן דקאי רק על מלוה עי"ש.

- בנובי"ק אב"ע סימן ב כ' בתו"ד חידוש עצום דאף דקודם חדר"ג יכול לגרש אשתו בעל כרחה, אמנם בעושה שליח לגרשה לא יהני בעל כרחה כיון דהוי חב לאחרים היינו לאשה, והדברים צע"ג דהרי לענין לגרש בע"כ יש לבעל זכות וא"כ השליח הוי כמו הבעל ובודאי יהני בע"כ, וכל הנידון בסוגיא הוא היכא דע"י התפיסה רוצה לזכות דבזה בחב לאחרים א"י לתפוס וכיוצא, אבל בגט דהבעל עדיף וזכותו לגרש בע"כ, ודאי דיהני בע"כ גם ע"י שליח, ומפורש כן בגמ' לעיל י,א וכן בגמ' גיטין כא,א ובכ"ד, ועי' בנובי"ק מהדו' מכון י"ם ושם הובא במילואים מגדולי עולם בהם הקצות והגאון ר' משולם איגרא ובפלס חיים ובית מאיר שכבר תמהו כ"ז על הנוב"י עי"ש דברים נחמדים בלשונות רבותינו.

**דף יב ע"א**

מי שליקט את הפאה, ברש"י ב"מ ט: ב' שיטות אם מיירי בבעל השדה, דהרי בבעל השדה ליכא מיגו דזכי לנפשיה דמוזהר בעני על שלו, ועי' רא"ש פאה פ"ד מ"ט, [וביאור המחלוקת ראה קהל"י ב"מ שם], ובקצות בסימן ריב דיתננו לעני הנמצא ראשון מדין נדרי צדקה, [ואולי ס"ל לרש"י דהגזה"כ דלא תלקט לו לעני הך איסורא הוא על הבעה"ב ולא על אחר, ולהכי פי' בסוגין דקאי על בעה"ב]. - ובכתבי הגר"ח כ' באופ"א דמגו מהני רק לגבי ממונא דחזי אבל באיסור לא תלקט דהוי איסורא ל"מ המגו.

ועי' היטב בריטב"א ב"מ ובתורא"ש דבבעל השדה בעי' לתרי מגו, והריטב"א ס"ל דגם אם יפקיר השדה איכא האיסור להזהיר לעני על שלו כיון דהיה בעל השדה בשעת חיובא, ועי' בקו' הרע"א שם המועתק מדבריו בתורע"א פאה פ"ד מ"ט.

- תוד"ה אלא עי' היטב בתורא"ש ודוק בדבריו. דלכאורה למ"ד דחב לאחרים קנה ל"ב לתרי מגו, ונראה דהרי בעי' שליחות של בעל הממון דרק הבעלים יכולים ליתן כח לשליח לזכות למקבל כתוס' ב"מ עא:, ולפ"ז י"ל דבעי' למגו דיהא לו כח זכיה לחברו, ובשלמא בכל תופס לבע"ח יש לו כח זכיה דהבע"ח המלוה נקרא בעל הממון דיש לו זכות בנכסים וכמש"כ הנתיבות הנ"ל, אבל בפאה הרי אין לו כח זכיה ובעי' למגו. – וע"ע במשנ"ל פ"ב מתרומות בספיקו בפטור פאה ממעשר אם הוא משעת ההפרשה או לאחר הזכיה ודוק מתוס'. וע"ע ברש"ש ע"ד תוס'.

- וראה בקו' הרע"א דשא"ה דגלי קרא כדאמרי' בפ"ק דתמורה ואיך נילף מהכא. – ועי' בקצות קה סק"א שהוכיח מתוס' דל"א אשלד"ע רק כשהוא עבירה למשלח.

סוגיא דעשה עימי ואיני זנך

צא מעש"י וכו' וברש"י אלא חזור על הפתחים, ובתוס' להלן בע"ב ד"ה ש"מ כ' דבשני בצורת אינו יכול, ומבואר דמעיקר הדין אין לאדון חיוב מזונות בע"כ, דהוי כשורו וחמורו דאין לבעלים חיוב ממון במזונותיהן, והמח' הכא היא בצאי מעש"י, היינו דכיון דאם אין לו מזונות ימות בזה ל"ש להעבידו בלי מזונות, וי"ל עוד דהוי שיור בקניינו דכנגד עבדותו בעי מזונות, ועי' בברכ"ש בסוגין סי' כא ותו"ד דעשה עמי כו' אינו מצד דמזונות על האדון כנגד מעש"י אלא דהעבד יש לו תביעת מעש"י דקנויים לו לפרנסתו ולמ"ד דיכול כו' ס"ל דאין לעבד קנין במעש"י לצורך פרנסתו היכא דנותן לו לחזור על הפתחים, וכדמוכח בב"ק פז:, ועי' בשעורי ר"ש אות רכה.

[וע"ד משל י"ל דכמו דאמרי' בנדה מז. גבי שמואל בדיק באמתיה ויהב לה ד' זוזי דמי בושתה שמואל לטעמי' דלעולם בהם תעבודו לעבודה נתתים ולא לבושה, וכיו"ב י"ל הכא דאם לא יתן מזונות הרי נימא דלעבודה נתתיו ולא למיתה, ומש"ה חייב במזונות כל היכא דלא ימצא לחזר על הפתחים או בשני בצורת, אבל כשמוצא תו ל"ה למיתה ושפיר חייב לעבוד בו ולא לתת מזונות, וזהו גם הביאור בגמ' ביצא לגלות דאמרי' דבעי חיות טפי, והמפרשים הקשו דזה הוי דין על ב"ד, ולפ"ד ניחא, וכמ"כ מבואר בהמשך הסוגיא דאם א"י לומר עשה עמי כו' אינו יכול להקדיש מעש"י, היינו דכה"ג אין לו זכות לקחת ממנו מעש"י ולכן אינו יכול להקדישן, ומה"ט נראה דאף דבמוכר מעש"י לחבירו חיוב המזונות על חבירו ואם לא יתן מזונות מ"מ יהני המכירה, דהוי חוב על הקונה, אבל לגבי הקדש דמדיני הקדש אינו יכול ליתן מזונות לעבד כמש"כ המאירי, בזה שפיר נחשב דאין לו בעלות להקדשת מעש"י העבד והוי שיור בקניינו של האדון וכדפי'].

ועי' לשון הר"מ עבדים פ"ט ה"ז אלא ילך וישאל על הפתחים שישראל מצווין להחיות וכו', ומבואר דלמ"ד דיכול אין חיוב מזונות על האדון וכיון דישראל מצווין להחיות חשיב שיש לו מזונות וכנ"ל, [ועי' בחזו"י על התוספתא בה"י שר"ל דכיון דמעש"י לאדון מדין עבדות יכ"ל שיחזר על הפתחים כמו שכופהו לעבודה אחרת וממילא יהיה לו מזונות].

סד"א וחי עביד ליה חיותא טפי, עי' בברכ"ש שם שהק' דמצות וחי קאי על ב"ד ולא על האדון. – ת"ש המקדיש כו' ומוכרח מקו' הגמ' דעד כמה שצריך למזונות אין לאדון זכיה במעש"י ולהכי א"י להקדיש ודוק.

תוד"ה עבד, עי' הוספת תורא"ש הילכך אין האדון רוצה להשתעבד בו כלל.

דף יב ע"ב

גמ' ולימא ליה הקדש כו' עי' במהר"ם שי"ף. - בפחות מש"פ וברש"י ותוס', לרש"י דלא חל ההקדש עי' בפנ"י דכיון דל"ה ממון וה"נ ל"ש קנין על פחות מפרוטה, וכ"מ בתוס' רי"ד סו"פ לולב הגזול, והאור שמח פ"ו מערכין חידש דגם לרש"י ה"ד בהקדש בד"ה אבל קדוה"ג לכ"ע חל על פחות מפרוטה. וטעמו דדוקא בבד"ה בעי' ראוי לפדייה וכו', וי"ל עוד דדוקא בבד"ה דהוי כהקנאה להקדש משא"כ בקדושת הגוף ואכ"מ, [ובקהל"י ועוד אחרונים חידשו ליישב קו' המהר"ם שי"ף בסוגיא, דאף דאין הקדש חל על פחות מפרוטה, מ"מ הוי ממון הקדש גם בפחות מפרוטה, ומדברי התוס' רי"ד בסוכה שם נראה דבפחות מפרוטה ל"ה אף ממון הקדש עי"ש].

בקו' תוד"ה פחות עי' בתורא"ש וברשב"א דההקדש חל ואין מועלין, ועי' ש"מ בכורות יד. והתוס' הרא"ש הק' על הריב"ם והרשב"א, דע"כ דאסו"ב מה"ת דאל"כ איך צירף לזמן מרובה מועלין ואכ"מ.

חיוב רפוי, בקו"ש דן אם הוי חיוב רפוי או חיוב ממון, והוכיח מסוגין דאם הוי חיוב דמים צ"ל לרבו, [ויל"ע מהמשך הגמ' בסמא חריפא וכו' דהרי מ"מ נתרפא בפחות], ועי' בשעורי רבי שמואל, ומצאתי ברמ"ה לפנינו מפורש דהוי חיוב רפוי ומבאר בזה הגמ' עיש"ה. ונתכוין לזה במרומי שדה ב"ק פה:, ובזה מבואר הרמב"ן שמות כא,יט דאין יכול לתבוע דמי הרפואה לעצמו כיון דל"ה חיוב ממון - ועי' בקו' הרש"ש דפעמים דמי רפואה עולים יותר משויו של עבד כו'.

הקוטע יד עבדו, בחיוב שבת, עי' בנתיבות שסג סק"ב ביסוד חיוב שבת אם הוי משום ביטול מלאכה וכו' דאם עבדו כשורו הרי על ממונו ליכא שבת וחידש שם דשבת הוי מעיקרו חיוב לעבד. אך י"ל דשבת הוי לאדון דהוי ג"כ בכלל מעש"י דהוי לאדון, [וע"ע במהר"ם שי"ף דשבתו לרבו מחמת דיכ"ל עשה עימי וכו'], ועי' בתוס' לענין צער ובמה שהוסיף בתורא"ש. וראה היטב בתורא"ש להלן מב: דבר חדש דשבת הוי בכלל חיוב הנזקין דמה לי קטלא כולה וכו'.

- חיוב נזק וצער, עי' בר"מ חו"מ פ"ה ה"ו דהוי קנס, ורש"י כ' דצערו בכלל רפואתו ועי' רא"ש ב"ק פ"ו ס"ט מח' הר"י ור"ש אם תשלום צער הוי רק על הצער בשעת הנזק או גם על הצער שבא מחמת המכה, ואכ"מ.

תוד"ה רפואתו, מח' ב' התרוצים בחבל בעבדו אם חייב, ועי' בתוס' ב"ק פז שכ' הטעם "שכבר זכה בכל" [ועי"ש במהרש"א דא"ש גם בשבת], ועי' בפנ"י שם שכ' כמה טעמים בזה דחזינן דאקיל רחמנא לגבי עבדו וכו', ועי' בקצות בסימן תכד סק"א דחובל בעבדו בפחות מש"פ אינו לוקה ואף שאינו משלם כיון דחייב בתשלומין ורק דזוכה מדין יד עבד וכו' ונ"מ הכא בחובל בעבדו ודוק.

תוד"ה וכי תימא, עי' במהרש"ל דדוקא היכא דביסודו הוי זכות אמרי' דאם מה שחוב בלא"ה יהיה ל"ה חובה, ונתכוין למפורש כאן בחי' רמ"ה בסוגין.

חוב לעבד, עי' במהר"ץ חיות שהק' מיציאת עבד בשו"ע דהא הוי חובה וכו'.

דאי בעי שקיל וכו', עי' הערת הרש"ש דכיון דברח העבד הוי אינו ברשותו ואיך יכול למוכרו וכו'.

תוד"ה וכי תימא בא"ד ספק קרוב, היינו דבספק קרוב הוי ספק משוחרר ואף דלממון אמרי' חזקת מר"ק מ"מ לענין איסור ל"א חזקה ועי' שע"י ש"ה פ"ח. - תוד"ה שביק בא"ד שמא מכרו עי' בקובה"ע סימן מז סק"ג שהק' דנוקמי בחזקת היתר לתרומה, וע"ע בקו' הדברי יחזקאל סימן נד דהק' דכיון דהעבד ברח ואינו ברשות האדון איך מהני המכירה עי' בדבריו.

בס"ד **סוגיא דתופס לבע"ח. יא: - יב:**

א] שטר שחרור לעבדי, עי' בקצות בסימן קפב סק"ב, דהנוב"י אב"ע סימן עז נקט דהוי שליח העבד, ובזה תי' הקו' מהא דהמשחרר עבדו עובר בעשה וא"כ נימא אשלד"ע, והקצות פי' דהוי שלוחו של המשחרר, ול"ד לשליח במתנה דבעי' שיהיה שלוחו של בעל הממון היינו הנותן, והא דל"א אשלד"ע משום דעשה לו נייח נפשיה וליכא איסור בשחרור, ובדברי משפט שם תי' עפ"י הירושלמי דבכל שליח לקבלה ליכא חסרון דשלוחו של בעל הממון דהתורה זיכתה לה ולהכי גם בעבד ילפי' דיכול לעשות שליח לשחרור אף שאינו בעל הממון, וע"ע במהר"ץ חיות מה שתי' על קו' הנוב"י עפ"י שיטת הרי"ף דהשחרור חל רק במטי לידיה וכו'.

התופס לבע"ח וכו' וברש"י, מלשון רש"י והתוס' רי"ד נראה דהכא הוי כתופס לבע"ח, כיון דתפס לענין שהאדון אינו יכול לחזור בו הוי כבע"ח שכבר חל דין נתינה ורק ליכא כאן קבלת העבד, וזהו דמדמי' דאם מהני מה שהשליח מקבל כעת עבור העבד אף שהאדון חזר בו ע"כ דמהני תפיסתו, אך לתי' הגמ' דתן כזכי היינו דהזכיה כבר החילה השחרור וכבר נגמר ולא בעי' לתפיסה כלל דלימטי לידיה אלא ממילא הוי משוחרר, ולשון רש"י הוא דל"ה כשאר תופס לבע"ח, אך י"ל דהכוונה דהכא כיון דתן כזכי לא בעי' לדין תפיסה כלל, ועכ"פ לא בעי' לדין תפיסה מחדש אלא דמה שתפס מעיקרא ממשיך בשביל לעשות זכיה לעבד ודוק. וראה בדברי המ"מ בפ"כ מהל' מלוה ה"ב שכ' מקור להר"מ שם מסוגין, ומתבאר כן בדברי בעה"ת שער סז ח"ב אות א "דכל האומר תנו כאומר זכו הו"ל כאילו הוא עצמו נתן לו כח שיזכה לעבד זה ומש"ה אינו יכול לחזור בו האדון, וה"ה בתופס לבע"ח בשליחות הלוה עצמו שמצוה לו טול מטלטלין אלו לפלוני שאני חייב לו כו' אין יכולים שאר בע"ח להוציא מידו כיון דבשליחות הלוה עצמו עשה מה שעשה" והן הם דברי המ"מ שם.

- ובטעם דל"ק בחב לאחרים, ברש"י ב"מ שם כ' דלאו כל כמיניה להיות קופץ מאליו, [ולהכי ס"ל דבעשאו שליח מהני, ראה להלן], וברש"י כתובות פד כ' דלאו כל כמיניה לחוב לזה כדי לזכות לזה, וברא"ש ב"מ שם סימן כז כ' דלאו כל כמיניה לזכות לזה ולחוב לאחרים ואין יד השליח כיד המשלח לחוב לאחרים. והפנ"י כתובות פד: כ' הטעם דאשלד"ע, והקצות קה כ' דל"ח זכיה ממש דזוכה לזה וחב לזה, ובברכ"ש קדושין יא-ג כ' דלא נתחדש שליחות במקום שעי"ז נגרם חוב לאחרים, וכ"כ באבן האזל מלוה פ"כ ה"ב, ובר"ן ב"מ יא מבואר דהוא משום דבעי' שלוחו של בעל הממון כיבואר להלן. - ובמח' רש"י ותוס' בעשאו שליח, עי' בקצות סימן קה סק"א ובמה שהעיר שם על הפנ"י. והש"ך שם פי' דה"ד בשכרו דהוי כפועל.

תוד"ה בגיטי, בביאור הירושלמי, עי' בתורא"ש דבעבדו של קצין נמי זכות הוא לו שהרי יכול למוכרו לאחר שלא מדעתו ועדיף לו שישחררנו משימכרנו לאחר, וקו' דאשה לא תירץ הירושלמי וסמך על הא דטב למיטב וכו', אולם במהרש"א ביאר את הירושלמי דלאו בחובה וזכות תליא אלא בעבד שיוצא בע"כ ע"י מכירה לאחר כיון שבא ליד שליח כבא לידן דהאדון הוא הבעלים, משא"כ באשה דאין מתגרשת בע"כ אין הבעלים כבעלים לאשויי של"ק לאשה, ועי' ברש"ש, ובתו"ג ביאר באופ"א דבעבד כיון דעיקר היציאה לחרות הוי זכות רק דיש קצת חובה שנפסל מתרומה בזה אמרי' דלא נחשב לחוב וכו'. ועי' ברשב"א ר"פ השולח מש"כ על הירושלמי הנז' ותו"ד כמש"כ בברכ"ש דבזכות גמור מהני מדין שליחות ובגט דבעי' ידה בעי לדין שליחות ובאשה דא"ז זכות גמור דטב למיטב מהני מדין זכיה גרידא וזה ל"מ באשה ועי"ש.

מי שליקט את הפאה, עי' ברש"י וריטב"א ב"מ ט: ובקו' הרע"א שם המועתק מדבריו בפאה פ"ד מ"ט.

בשו"ע קה ס"ב היכא דגם הלווה חייב לתופס זכה בתפיסתו מגו דאי בעי זכי לנפשיה, ועי' בהגא"ש, ועי' בקצות שם.

- יסוד דין שלוחו של בעל הממון, מבואר בר"ן בב"מ יא וז"ל שאי אפשר לזכות לחבירו מתורת שליחות אם לא שעשאו בעל הממון שליח והכא גבי מציאה ליכא בעל הממון ע"כ, וכן מבואר בתוס' ב"מ עא: ד"ה בשלמא גבי עכו"ם.

- ובירושלמי בפרק התקבל ה"א ובירוש' מע"ש פ"ד ה"ז ר' זעירא בעי קומי ר' מנא אף לענין מתנה כן אדם עושה שליח לקבל דבר שאינו שלו א"ל תמן התורה זיכת אותה בגיטה והיא עושה שליח לקבל דבר שהוא שלה וכו', ועי' רידב"ז שם דהכוונה דשאני גט דסגי בנתינה גרידא ולא כשטרי קנין וה"ה שטר שחרור (כד' הקצות בסימן ר) ומש"ה לא בעי' שליחות מצד הבעל כיון דלא בעי' הקנאה, וכ"כ באו"ש גרושין פ"ג הט"ו ד"ה אולם, ולפ"ז ניחא קו' הקצות הנ"ל כיון דבגט שחרור לא בעי' שלוחו של בעל הממון, וכן תירץ הדברי משפט בסי' קפב דבגט לא בעי' שלוחו של בעל הממון.

והנתיבות קפח סק"א ס"ל דדוקא במתנה בעי' שלוחו של בעל הממון, ולא במקח. וע"ע בנתיבות קה סק"ב דדוקא אם זכי' מדין שליחות ל"מ זכייתו כשאינו שלוחו של בעל הממון.

- הר"ן על הרי"ף כ' "ולי נראה דברים כפשטן דממתני' שמעינן דכל אדם מדעתו יכול ליעשות שליח לחבירו שיעמוד במקומו" וכו', ועי' בהגא"ש. והיינו דמיניה ילפי' דתופס לבע"ח קנה שמעמיד עצמו כשלוחו של המלוה לתפוס עבורו, [והר"ן לא הזכיר כלל ענין חב לאחרים, ומשמע דבעי' להך חידושא לעיקר דין תפיסה דנעשה במקומו], ובמחנ"א שלוחין סימן ד הק' דבעי' שלוחו של בעל הממון וכיון דלא עשאו האדון שליח לזכות לעבד איך יהני, ולפי המובא לעיל מהירושלמי ניחא היטב דה"נ בגט לא בעי' שלוחו של בעל הממון. ועי' הערת פורת יוסף ופנ"י על הר"ן, ומש"כ בביאור דברי הר"ן בברכת שמואל סימן כג ובקדושין סימן יא-ג, ובחי' הגרנ"ט סימן עב ובקהל"י סימן י ובשעורי ר"ש אות ריב.

- ובתו"ג ט: כ' בד' הר"ן דבשעה שקיבל מהאדון הוי שליח להולכה ואח"כ עושה עצמו שליח לקבלה [ומהני ואין בגט דשחרור חסרון דטלי גיטך כו'], וכ"כ בנתיבות בסי' קפה סק"א, ועד"ז בחמדת שלמה כאן.

- וצ"ע דהר"ן בקדושין שהאריך בזה אמאי לא הביא ראיה מסוגין דזכיה מדין שליחות, ונראה דאפי' אם זכיה מדין שליחות היינו דאיכא אנ"ס כאילו יש דעת בעלים, אכן לתופס לבע"ח לא יהני אף אם זכיה מדין שליחות דאז הוי מעשה דידיה מכח הבעלים, והכא בעי' לחידוש נוסף דעומד במקומו וחשיב כתפיסה של הבעלים, וכלשון התוס' ד"ה ש"מ שכ' "כאילו תפס הוא עצמו", והזכירו התוס' דאפי' נימא דתופס לבע"ח קנה "היינו משום שהוא שליח" ומבואר כמש"כ, ולדברי הר"ן הראי' ממתני' היא דעומד במקומו, ועד"ז כ' בברכ"ש שציינתי לעיל, ונ"מ נראה דבתופס לבע"ח קטן לא יהני, היינו משום דהכא בעי להיות עומד במקומו וקטן אין לו זכיה.

- לעי' קושיא עצומה ברע"א בכו"ח דאיך עושה עבד שליח לקבלה מיד שליח אדונו הא הוי תופס לבע"ח במקום שחב לאחרים דאפי' עשאו שליח לא מהני וצע"ג ע"כ, והחמדת שלמה כ' דה"נ לא מהני לעשות של"ק וכו' ולא דמי לגט אשה דמהני עי"ש.

תוד"ה ש"מ, לדייק בלשונם במש"כ כאילו תפס הוא עצמו וכו' את האדון מלחזור בו, והיינו דהשו"ט לענין חזרה דהאדון ולא דהוי משוחרר, ועי' תוס' לעיל ט:, וכן להלן שלא יוכל לחזור וכו', ואף דהתוס' לעיל שם פליגי על שיטת הרי"ף, אכן מודגש שם מדבריהם דקו' היא כיון דתן כזכי להכי ס"ל דהוי משוחרר, אבל הכא דהגמ' סברה דתן לאו כזכי שפיר ס"ל גם לתוס' דמהני רק לענין שלא יוכל לחזור. וכן הרא"ש בקושייתו על הרי"ף הדגיש כיון דתן כזכי עי"ש. - בא"ד כי אינו חייב לשחררו וכו' יל"ע בגוונא דיוצא בשן ועין שחייב לשחררו ודוק היטב.

לעי' בתמיהת הפנ"י דמה יהני דהשליח נעשה במקום העבד הא בעי' דעת משחרר.

[ובעיקר תי' התוס' לכאורה כוונתם דכיון דנייח נפשיה חשיב מחוייב והוי כבע"ח, להכי שייך בזה תפיסת העבד לענין דלא יהני חזרת האדון, והיינו דמה שהאדון נתן הגט לשל"ה הוי מעשה של זכית הגט לעבד, ודומה קצת לנותן הגט שחרור שיחול לאחר ל' יום דאיכא מעשה שחרור, ושייך תפיסה לענין לעכב החזרה, וחזרה היינו דחוזר ממסירת השטר, והתפיסה מועילה למנוע חזרה דחשיב דהשטר תפוס ביד העבד, ובזה כ' התוס' בקו' דכיון דאינו מחוייב לשחררו ל"ש תפיסה, ובתי' ס"ל דהוי מחוייב וחשיב דהשטר נכנס לרשות העבד לענין דלא יהני חזרה, וביסוד הדברים נראה דבמוסר לשל"ה הוי מסירת ג"ש ולהכי שייך שליחות].

- במח' רש"י ותוס' ד"ה התופס אם בעשאו שליח מהני גם בחב לאחרים, דנקטו כמה אחרונים דלרש"י זכיה לאו מטעם שליחות וכו', עי' קצות קה סק"א, אולם ברש"י לעיל ט: מבואר דזכי' מדין שליחות, ועי' בקצות שם דאפי' אם הוי מדין שליחות ל"ה כמנוי שליחות ועי"ש במה שהעיר שם על הפנ"י בכתובות שכ' דחב לאחרים ל"מ דאשלד"ע, (והש"ך שם פי' דה"ד בשכרו דהוי כפועל).

- ומבואר דלרש"י חב לאחרים הוי חסרון בזכיה, ולהכי בעשאו שליח להדיא מהני. [וע"ע בתוס' להלן עב. ד"ה קולו דמוכרח דזכיה הוי מדין שליחות]. ולתוס' דל"מ גם בעשאו שליח י"ל כטעם הרא"ש סימן יג דלאו כל כמיניה לשויה שליח לחוב לאחרים, ועי' אבן האזל מלוה פ"כ ה"ב דל"מ שליחות שעיקרה לחוב לאחרים. אלא דצ"ב דא"כ מה מהני היכא דלשליח יש מגו דזכי והרי החסרון מצד המשלח דלאו כל כמיניה וכו'.

ועי' בר"ן שהביא מתש' הרי"ף דדוקא היכא דהוי פסידא לבע"ח מהני תפיסה מתק"ח הא לא"ה יכ"ל לאו בע"ד דידי את, והרא"ש ב"מ י, א הק' והוכיח דבלא חב לאחרים מהני תפיסה מדינא, ועי' בריטב"א לפנינו בשם הרא"ה דבתו]פס לבע"ח אם לא עשאו שליח יכ"ל לאו בע"ד דידי את והריטב"א חולק.

[וי"ל דהרי"ף לשיטתו, דהנה הרי"ף בהא דבעי מטי לידיה בג"ש לד' הדברי אמת היינו משום דס"ל דזכיה לאו מדין שליחות, ולהכי שפיר לשיטתו שייך סברת לאו בע"ד דידי את, אבל הרא"ש הק' דכיון דהוי כשליח ל"ש סברת לאו בע"ד וכו'].

וז"ל הר"י מיגש [המובא בפי' ר"י אלמנדרי על הרי"ף] ואע"ג דקימ"ל דזכין לאדם שלא בפניו ה"מ היכא דאינו חייב לאחרים אבל היכא דחב לזה וזכה לזה אע"ג דזכין לאדם שלא בפניו הא קי"ל דאין חבין לו לאדם אלא בפניו, וכיון דהאי חוב לאותו בעל חוב אחר בהאי תפיסה לא מהניא תפיסתו מידי דכמאן דליתא דמי עכ"ל, והיינו דלזכות לזה ולחוב לזה לאו כל כמיניה והוי חסרון בדין זכיה ולהכי ה"ד בזוכה מעצמו ולא במשלחו וכשיטת רש"י, ובתוס' ורא"ש ס"ל דאף בשלח ועי' ברא"ש הנ"ל שכ' דלאו כל כמיניה לשויה שליח לחוב לאחרים. [ויל"ע להך ס"ד בגמ' דל"ש לתפוס לבעל חוב כלל אפי' במקום שאינו חב לאחרים אם כאן יהני לרש"י בעשאו שליח, או דבזה לכ"ע לא מהני דל"ש תפיסה דלאו בע"ד דידי את].

- בקו' התוס' ממציאה ברמב"ן ב"מ י כ' דלר"י מציאה ל"ח חב לאחרים שעדיין לא זכו בה אחרים [והרע"א בשו"ת קמא סימן קלג פירש דהוי רק מניעת ריווח, ואין להק' מפאה, דהתם כבר הוי ממון עניים, ועי' בחי' ר' ראובן ב"מ סימן י],

- ובהא דמהני המגו וגו' יש שכ' דע"י המגו תו ל"ה חב לאחרים, ויש מהאחרונים שכ' דבמציאה ליכא מעליותא דעשאו שליח לרש"י כיון דלא הוי שלוחו של בעל הממון, וכ"ד רש"י שייך בחוב דיש לו זכות בהך ממון ושייך שליחות, ועי' בחי' הגר"ח ז"ל [הוצאת אורייתא] ב"מ הנדפס מכ"י בסוף הספר עמוד רנד שכ' בישוב קו' התוס' מיימר בר חשו דהתם שאני דגבי שאר תופס לבע"ח דאיכא שעבוד מהני תפיסתו, אבל התם דמיירי ביתומים ליכא שעבוד על מטלטלין דיתמי תו ל"מ תפיסתו דהוי חב לאחרים, וכעי"ז בנתיבות קה סק"ב ובבית הלוי ח"ג סימן מד דדוקא היכא דמשועבד מהני תפיסה דמקרי שלוחו של בעל הממון וכנ"ל.

תוד"ה כל האומר, בשיטת הר"ת דדוקא בחוב אמרי' תן כזכי, צ"ע דא"כ תיקשי במתני' גבי גט דלמה לי לטעם דחובה, ומשמע דאם היה זכות היה מהני תפיסה דתן כזכי והרי ל"ש בגט סברא דהוי בע"ח וצע"ג. ובפנ"י בתו"ד הרגיש בזה. ומצאתי בתוס' רי"ד להלן יד הנוסח דתן כזכי שייך בעבד דשייך בגויה דהוא ראשון לזכות בעצמו ולהכי הוי כחוב וכו' והיא הבנה מחודשת בענין, ולפ"ז ניחא הקו' מגט אשה. - ובהמשך התוס' עי' הערה גדולה ברש"ש . - עוד מבואר בתוס' דהא דמעמ"ג הוי הלכתא בלא טעמא קאי גם על פקדון, וריהטת הסוגיא להלן דקאי רק על מלוה עי"ש.

- בנובי"ק אב"ע סימן ב כ' בתו"ד חידוש עצום דאף דקודם חדר"ג יכול לגרש אשתו בעל כרחה, אמנם בעושה שליח לגרשה לא יהני בעל כרחה כיון דהוי חב לאחרים היינו לאשה, והדברים צע"ג דהרי לענין לגרש בע"כ יש לבעל זכות וא"כ השליח הוי כמו הבעל ובודאי יהני בע"כ, וכל הנידון בסוגיא הוא היכא דע"י התפיסה רוצה לזכות דבזה בחב לאחרים א"י לתפוס וכיוצא, אבל בגט דהבעל עדיף וזכותו לגרש בע"כ, ודאי דיהני בע"כ גם ע"י שליח, ומפורש כן בגמ' לעיל י,א וכן בגמ' גיטין כא,א ובכ"ד, ועי' בנובי"ק מהדו' מכון י"ם ושם הובא במילואים מגדולי עולם בהם הקצות והגאון ר' משולם איגרא ובפלס חיים ובית מאיר שכבר תמהו כ"ז על הנוב"י עי"ש.

**דף יב ע"א**

ב] מי שליקט את הפאה, ברש"י ב"מ ט: ב' שיטות אם מיירי בבעל השדה, דהרי בבעל השדה ליכא מיגו דזכי לנפשיה דמוזהר בעני על שלו, ועי' רא"ש פאה פ"ד מ"ט, [וביאור המחלוקת ראה קהל"י ב"מ שם], ובקצות בסימן ריב דיתננו לעני הנמצא ראשון מדין נדרי צדקה, [ואולי ס"ל לרש"י דהגזה"כ דלא תלקט לו לעני הך איסורא הוא על הבעה"ב ולא על אחר, ולהכי פי' בסוגין דקאי על בעה"ב]. - ובכתבי הגר"ח כ' באופ"א דמגו מהני רק לגבי ממונא דחזי אבל באיסור לא תלקט דהוי איסורא ל"מ המגו. - ועי' היטב בריטב"א ב"מ ובתורא"ש דבבעל השדה בעי' לתרי מגו, והריטב"א ס"ל דגם אם יפקיר השדה איכא האיסור להזהיר לעני על שלו כיון דהיה בעל השדה בשעת חיובא, ועי' בקו' הרע"א שם המועתק מדבריו בתורע"א פאה פ"ד מ"ט.

- תוד"ה אלא עי' היטב בתורא"ש ודוק בדבריו. דלכאורה למ"ד דחב לאחרים קנה ל"ב לתרי מגו, ונראה דהרי בעי' שליחות של בעל הממון דרק הבעלים יכולים ליתן כח לשליח לזכות למקבל כתוס' ב"מ עא:, ולפ"ז י"ל דבעי' למגו דיהא לו כח זכיה לחברו, ובשלמא בכל תופס לבע"ח יש לו כח זכיה דהבע"ח המלוה נקרא בעל הממון דיש לו זכות בנכסים וכמש"כ הנתיבות הנ"ל, אבל בפאה הרי אין לו כח זכיה ובעי' למגו. – וע"ע במשנ"ל פ"ב מתרומות בספיקו בפטור פאה ממעשר אם הוא משעת ההפרשה או לאחר הזכיה ודוק מתוס'. וע"ע ברש"ש ע"ד תוס'.

- וראה בקו' הרע"א דשא"ה דגלי קרא כדאמרי' בפ"ק דתמורה ואיך נילף מהכא. – ועי' בקצות קה סק"א שהוכיח מתוס' דל"א אשלד"ע רק כשהוא עבירה למשלח.

**סוגיא דעשה עימי ואיני זנך**

ג] צא מעש"י וכו' וברש"י אלא חזור על הפתחים, ובתוס' להלן בע"ב ד"ה ש"מ כ' דבשני בצורת אינו יכול, ומבואר דמעיקר הדין אין לאדון חיוב מזונות בע"כ, דהוי כשורו וחמורו דאין לבעלים חיוב ממון במזונותיהן, והמח' הכא היא בצאי מעש"י, היינו דכיון דאם אין לו מזונות ימות בזה ל"ש להעבידו בלי מזונות, וי"ל עוד דהוי שיור בקניינו דכנגד עבדותו בעי מזונות, ועי' בברכ"ש בסוגין סי' כא ותו"ד דעשה עמי כו' אינו מצד דמזונות על האדון כנגד מעש"י אלא דהעבד יש לו תביעת מעש"י דקנויים לו לפרנסתו ולמ"ד דיכול כו' ס"ל דאין לעבד קנין במעש"י לצורך פרנסתו היכא דנותן לו לחזור על הפתחים, וכדמוכח בב"ק פז:, ועי' בשעורי ר"ש אות רכה.

[וע"ד משל י"ל דכמו דאמרי' בנדה מז. גבי שמואל בדיק באמתיה ויהב לה ד' זוזי דמי בושתה שמואל לטעמי' דלעולם בהם תעבודו לעבודה נתתים ולא לבושה, וכיו"ב י"ל הכא דאם לא יתן מזונות הרי נימא דלעבודה נתתיו ולא למיתה, ומש"ה חייב במזונות כל היכא דלא ימצא לחזר על הפתחים או בשני בצורת, אבל כשמוצא תו ל"ה למיתה ושפיר חייב לעבוד בו ולא לתת מזונות, וזהו גם הביאור בגמ' ביצא לגלות דאמרי' דבעי חיות טפי, והמפרשים הקשו דזה הוי דין על ב"ד, ולפ"ד ניחא, וכמ"כ מבואר בהמשך הסוגיא דאם א"י לומר עשה עמי כו' אינו יכול להקדיש מעש"י, היינו דכה"ג אין לו זכות לקחת ממנו מעש"י ולכן אינו יכול להקדישן, ומה"ט נראה דאף דבמוכר מעש"י לחבירו חיוב המזונות על חבירו ואם לא יתן מזונות מ"מ יהני המכירה, דהוי חוב על הקונה, אבל לגבי הקדש דמדיני הקדש אינו יכול ליתן מזונות לעבד כמש"כ המאירי, בזה שפיר נחשב דאין לו בעלות להקדשת מעש"י העבד והוי שיור בקניינו של האדון וכדפי'].

ועי' לשון הר"מ עבדים פ"ט ה"ז אלא ילך וישאל על הפתחים שישראל מצווין להחיות וכו', ומבואר דלמ"ד דיכול אין חיוב מזונות על האדון וכיון דישראל מצווין להחיות חשיב שיש לו מזונות וכנ"ל, [ועי' בחזו"י על התוספתא בה"י שר"ל דכיון דמעש"י לאדון מדין עבדות יכ"ל שיחזר על הפתחים כמו שכופהו לעבודה אחרת וממילא יהיה לו מזונות].

- סד"א וחי עביד ליה חיותא טפי, עי' בברכ"ש שם שהק' דמצות וחי קאי על ב"ד ולא על האדון. – ת"ש המקדיש כו' ומוכרח מקו' הגמ' דעד כמה שצריך למזונות אין לאדון זכיה במעש"י ולהכי א"י להקדיש ודוק.

תוד"ה עבד, עי' הוספת תורא"ש הילכך אין האדון רוצה להשתעבד בו כלל.

**דף יב ע"ב**

גמ' ולימא ליה הקדש כו' עי' במהר"ם שי"ף. - בפחות מש"פ וברש"י ותוס', לרש"י דלא חל ההקדש עי' בפנ"י דכיון דל"ה ממון וה"נ ל"ש קנין על פחות מפרוטה, וכ"מ בתוס' רי"ד סו"פ לולב הגזול, והאור שמח פ"ו מערכין חידש דגם לרש"י ה"ד בהקדש בד"ה אבל קדוה"ג לכ"ע חל על פחות מפרוטה. וטעמו דדוקא בבד"ה בעי' ראוי לפדייה וכו', וי"ל עוד דדוקא בבד"ה דהוי כהקנאה להקדש משא"כ בקדושת הגוף, [ובקהל"י ועוד אחרונים חידשו ליישב קו' המהר"ם שי"ף בסוגיא, דאף דאין הקדש חל על פחות מפרוטה, מ"מ הוי ממון הקדש גם בפחות מפרוטה, ומדברי התוס' רי"ד בסוכה שם נראה דבפחות מפרוטה ל"ה אף ממון הקדש עי"ש].

בקו' תוד"ה פחות עי' בתורא"ש וברשב"א דההקדש חל ואין מועלין, ועי' ש"מ בכורות יד. והתוס' הרא"ש הק' על הריב"ם והרשב"א, דע"כ דאסו"ב מה"ת דאל"כ איך צירף לזמן מרובה מועלין ואכ"מ.

-- חיוב רפוי, בקו"ש דן אם הוי חיוב רפוי או חיוב ממון, והוכיח מסוגין דאם הוי חיוב דמים צ"ל לרבו, [ויל"ע מהמשך הגמ' בסמא חריפא וכו' דהרי מ"מ נתרפא בפחות], ועי' בשעורי רבי שמואל, ומצאתי ברמ"ה לפנינו מפורש דהוי חיוב רפוי ומבאר בזה הגמ' עיש"ה. ונתכוין לזה במרומי שדה ב"ק פה:, ובזה מבואר הרמב"ן שמות כא,יט דאין יכול לתבוע דמי הרפואה לעצמו כיון דל"ה חיוב ממון - ועי' בקו' הרש"ש דפעמים דמי רפואה עולים יותר משויו של עבד כו'.

- הקוטע יד עבדו, בחיוב שבת, עי' בנתיבות שסג סק"ב ביסוד חיוב שבת אם הוי משום ביטול מלאכה וכו' דאם עבדו כשורו הרי על ממונו ליכא שבת וחידש שם דשבת הוי מעיקרו חיוב לעבד. אך י"ל דשבת הוי לאדון דהוי ג"כ בכלל מעש"י דהוי לאדון, [וע"ע במהר"ם שי"ף דשבתו לרבו מחמת דיכ"ל עשה עימי וכו'], ועי' בתוס' לענין צער ובמה שהוסיף בתורא"ש. וראה היטב בתורא"ש להלן מב: דבר חדש דשבת הוי בכלל חיוב הנזקין דמה לי קטלא כולה וכו'.

- חיוב נזק וצער, עי' בר"מ חו"מ פ"ה ה"ו דהוי קנס, ורש"י כ' דצערו בכלל רפואתו, ועי' רא"ש ב"ק פ"ו ס"ט מח' הר"י ור"ש אם תשלום צער הוי רק על הצער בשעת הנזק או גם על הצער שבא מחמת המכה, ואכ"מ.

תוד"ה רפואתו, מח' ב' התרוצים בחבל בעבדו אם חייב, ועי' בתוס' ב"ק פז שכ' הטעם "שכבר זכה בכל" [ועי"ש במהרש"א דא"ש גם בשבת], ועי' בפנ"י שם שכ' כמה טעמים בזה דחזינן דאקיל רחמנא לגבי עבדו וכו', ועי' בקצות בסימן תכד סק"א דחובל בעבדו בפחות מש"פ אינו לוקה ואף שאינו משלם כיון דחייב בתשלומין ורק דזוכה מדין יד עבד וכו' ונ"מ הכא בחובל בעבדו ודוק.

תוד"ה וכי תימא, עי' במהרש"ל דדוקא היכא דביסודו הוי זכות אמרי' דאם מה שחוב בלא"ה יהיה ל"ה חובה, ונתכוין למפורש כאן בחי' רמ"ה בסוגין.

חוב לעבד, עי' במהר"ץ חיות שהק' מיציאת עבד בשו"ע דהא הוי חובה וכו'.

דאי בעי שקיל וכו', עי' הערת הרש"ש דכיון דברח העבד הוי אינו ברשותו ואיך יכול למוכרו וכו'.

תוד"ה וכי תימא בא"ד ספק קרוב, היינו דבספק קרוב הוי ספק משוחרר ואף דלממון אמרי' חזקת מר"ק מ"מ לענין איסור ל"א חזקה ועי' שע"י ש"ה פ"ח. - תוד"ה שביק בא"ד שמא מכרו עי' בקובה"ע סימן מז סק"ג שהק' דנוקמי בחזקת היתר לתרומה, וע"ע בקו' הדברי יחזקאל סימן נד דהק' דכיון דהעבד ברח ואינו ברשות האדון איך מהני המכירה עי' בדבריו.

בס"ד **דף יג א-ב**

**דף יג ע"א**

א] תוד"ה האומר דאשמועי' במאי דנקט זה עי' במהרש"א ורע"א. ועי' בתו"ג ט: שהק' דאם ל"ה מיד ליד הא הוי טלי גיטך דל"מ בג"ש, ועי' ברע"א לפנינו אם טלי גיטך מועיל בג"ש, [ובריטב"א בקדושין כג מפורש דל"מ, ועי' קצות קכה סק"ד ובאב"מ קלט סקי"ב, ובנתיבות קפה סק"א], ובחמדת שלמה ר"פ הזורק מבואר דהיכא דאתי ע"י זכיה כיון דבא מכוחו ליכא חסרון דטלי גיטך עי"ש. [ויש לבאר עפ"י יסוד הגר"ח המובא בברכ"ש דבליכא מזכה ליכא זוכה, ושפיר הוי מכוחו ול"ה כטלי גיטך, וע"ע בר"מ גרושין פ"ב ה"א "ולא שתיטול מעצמה" משמע דרק בכה"ג נחשב לטלי גיטך].

בא"ד דלא אמרי' תן כזכי, ומבואר להדי' בתוס' דאם ל"א תן כזכי ה"נ גם לתוס' ס"ל כד' הרי"ף דל"ה משוחרר עד דמטי לידיה, וכן מבואר בדבריהם לעיל ט: ולעיל יא: ובזה תירצנו הסתירה בשיטת רש"י כמש"נ בשעור כללי. - בא"ד והותחל כ"כ מחיים וכו' עי' ברע"א.

תוד"ה לא, אע"ג דבהדיא תנן וכו' וצ"ע דשם מיירי באומר שיחול לאח"מ ול"ש להכא. - בא"ד לא חשיב להיות כמותו וכו' עי' ברע"א שהק' דכבר שמעינן כן ממתני' להלן כח. המביא גט והניחו זקן וכו' בחזקת שהוא קיים הרי דלאח"מ לא יתן לה אף דמינוהו בחייו וצ"ע ע"כ.

[ויש ליישב קושית הרע"א עפי"ד הנתיבות בסימן רמג סק"ו דבשליחות על כתבו ותנו נעשית במקום הבעל וכאילו היא אשתו דהוי שליח על כל הגירושין וכו' ובזה מיישב הקו' דאיך יהני שליחות בכתבו ותנו הא קודם הכתיבה הוי התנו דבשלב"ל עי"ש, וי"ל דבמתני' כח מיירי בתנו גרידא ובזה אשמועי' דל"ה כמותו אח"מ, אבל הכא דהוי בכתבו ותנו דנעשית כמותו, בזה בעי' יותר לאשמועי' דל"מ לאח"מ ודוק. והנה ברש"י כח. כ' הטעם דבטל השליחות, ולפ"ד לעיל עפ"י הנתיבות שפיר י"ל דהתם בטל השליחות, אבל הכא דמיירי בכתבו ותנו לא יהני ה"ט כיון דהוי כמותו ובעי' לטעמי' דפקע רשותיה].

ועי' ברע"א בשו"ע אב"ע סימן קכא שכ' וז"ל גם אני מסתפק בנתן לה הגט ולא תתגרשי עד לאחר ל' וביום הל' אחזו קורדייקוס י"ל דפסול מדאוריתא דדוקא במינה שליח ונשתטה דהשליח עומד במקומו, אבל היכי דגירש בעצמו בעינן דבשעת חלות הגירושין הוא ראוי לגרש עי' תוס' גיטין יג. ד"ה לא יתנו ודוק, ומילשנא דרש"י גיטין סו. ד"ה לאחר מיתה תיזקק ליבם ועי' מהרש"א שם וכו' עכ"ל הרע"א, ודוק בדבריו בראייתו מהתוס' לפנינו דמוכח דגם לאחר הקמ"ל איכא החילוק דבשליח הוי כמותו. [ולפלא דהרע"א לא הזכיר דברי הרשב"א בשם הירושלמי בזה].

ובהא דאין גט לאח"מ, ברש"י לעיל ט: דפקע רשותיה, וכבר הבאנו לעיל שם את דברי הקצות בזה, וברש"י ריש כתובות כ' דאין המתים מגרשים, וע"ע ברש"י להלן סו. ובמהרש"א שם, והבית מאיר בסימן קכא כ' דחשיב דאיכא אישות מחמת דאיכא זיקה ליבום מחמת אישות הבעל.

תוד"ה תנו בא"ד ואיירי שהאשה רוצה ואשמעי' דלא תקון מעמ"ג בשטר אלא בממון וכו', ובתוס' ב"ב קנב. כ' הטעם דלענין מה שכתוב בשטר ל"מ, ועי' בר"ן ובריטב"א בשם הרא"ה הטעם דאין גופו ממון, ובחי' הגרש"ש סימן ה דבעי' לזכות בראיה שבשטר ובזה ל"ש מעמ"ג, וע"ע בתומים סימן סו אות עח דתליא אם תיקנו מעמ"ש במלוה. ועי' אבי עזרי גרושין פ"א ה"ז דכיון דאין דין שמירה על שטרות ואין לו חוב אליו להכי ל"ש מעמ"ש. [ומש"כ תוס' שהאשה רוצה כו', אף דמדין גט הוי בע"כ, מ"מ מדין מעמ"ג בעי' דעתה, עי' בתוס' בע"ב, ועוד דבלא"ה כיון דהכא מהני בגט מדין קנינים דמהני בגט לכמה ראשונים בר"פ הזורק, ובזה בעי' דעת האשה ככל קנין, ול"ד לנתינה בידה דהוי דין נתינה כד' הקצות ולהכי מהני בע"כ, וכ"כ בתורת גיטין סי' קלט סט"ו], ועי' בתש' הרע"א קמא סימן רכא אות ו,ז שהוכיח מהתוס' דמהני קנינים בגט מדס"ד דמהני מעמ"ג, [ומה"ט הק' הרע"א סתירה בדברי הר"ן דס"ל דל"מ קנינים בגט למש"כ הכא לדון במעמ"ג בגט, משום דלא תיקנו במידי דחובה, וצ"ל דמעמ"ג עדיף דהוי זכייה מכוחו], ועי"ש עוד בקו' הגרש"א ז"ל דאיך יהני לגט אם קנין דרבנן ל"מ לדאורייתא. ועי' מה שהעיר בשעורי ר"ש אות רמז.

ובמש"כ התוס' דלא תיקנו בשטר, עי' בתוס' ב"ב קנב הנ"ל שכ' דאפי' את"ל דלגבי "הניר השטר הוי ממון" לענין שכתוב בתוכו לא מהני וכו'. וע"ע בדברי הר"ן שצויין לעיל בזה. ועי' בקצות בסימן סו סקכ"ד דהסיק דל"מ מעמ"ג בשטרות.

תוד"ה והא, בשיטת ר"ת גבי מלקד"ה דבעי' ביד השליש, ביד רמ"ה כאן מבואר הטעם דבלא"ה יכ"ל טענת משטה ופטומי מילי וכו', ועי' בריטב"א ורשב"א דהעיקר שלא יהיה ביד היורשין שיוציא מרשותו ומניחו ברשות אחרים כההיא דהמשליש וכו'. ועי' בר"ן שתי' דמשום מלקד"ה לא זכה עדיין המקבל וכו', רק דב"ד כופין היורשים לקיים המצוה וביתומים קטנים אין כופין, וכ"ה במרדכי ב"ב פי"נ סימן תרל דמלקד"ה ל"ה קנין, וכ"פ הרמ"א בסימן רנב ס"ב דבקדמו היורשין ומכרו מה שעשו עשו, ועי' במחנ"א בהל' זכיה סימן כט שהק' מהגמ' להלן יד: הולך מנה לפלוני וכו' דמשמע דעושה קנין, ועי' בתוס' כתובות ע. ובפסקי תוס' שם שכ' להדי' דאינו עושה קנין ולהכי בעי' לדינא דדברי שכ"מ ככתו"מ, ועי"ש ברע"א ובקו"ש. ובחי' ר"ש בסימן טו ביאר דגם לר"ן אינו רק מצוה לשמים אלא מצוה לחבירו והוי המקבל בע"ד לתבוע זאת דמיקרי מצוה ממונית לחבירו.

**דף יג:** **בסוגיא דמעמד שלשתן**

ב] אפי' במלוה מ"ט, וברש"י במלוה קנה הא ליתא בעינא דלקנייה, ולמסק' אמרי' דהוי הלכתא בלא טעמא, וריהטת הסוגיא היא דהא דמהני במלוה הוי הלכתא בלא טעמא, אבל בפקדון הוי כשאר קנינים דרבנן, והפנ"י כ' דבפקדון אמרי' תן כזכי, ועי' בתוס' יא: ד"ה כל האומר דס"ל דגם בפקדון הוי כהלכתא בלא טעמא, וכן נראה קצת ברש"י יג. ד"ה במעמד שכ' ולקמן מפרש טעמא וכו', אף דרש"י מיירי בפקדון, ועי' בקצות בסימן קכו סק"ג דמעמ"ג הוי ככל קנינים דרבנן וכסיטומתא דמהני, ורק במלוה דהוי אינו ברשותו ואינו בר הקנאה בעי' לדינא דהוי הלכתא בלא טעמא. וע"ע בדברי הקצות בסימן רנג סקי"ד. [ועי' שעורי הגר"ש אות רטז]. - וברש"י בקדושין מח. כ' במ"ד דמעמ"ג מהני רק בפקדון דהטעם דאיתיה בעין וסמכה דעתיא דמקבל ע"כ, ועי' בקצות בסי' קכו שם בשם המהרי"ט.

[ויל"ע לרש"י כתובות ר"פ אע"פ נה: דשייך קנין אג"ק במלוה, א"כ אמאי לא יהיה שייך קנין מעמ"ג, והרא"ש בפרק הכותב בסי' י הביא סוגין והוסיף דמלוה לא נקנית באג"ק ה"נ מעמ"ג, ועי' בקצות בסימן רנג שם דשאני אגב דל"ה קנין עצמי במלוה אלא אג"ק, משא"כ במע"ג, ויש לבאר יותר לדברי הגר"ח בספרו פכ"ב ממכירה דחוב הוי דבר הנקנה ורק החסרון במעשה הקנין].

ובתוס' ר"י הזקן בקדושין מז מבואר דחידוש דמעמ"ג במלוה הוא דלא מצי למימר לאו בע"ד דידי את וכו' [וביאור דבריו עפ"י שיטת הראב"ד בהא דמכירת שטרות דרבנן דיכ"ל לא לך נשתעבדתי ולאו בע"ד דידי את וכו' וזהו החידוש במעמ"ג במלוה דליכא טענה זו]. ולשיטה זו ודאי דלא יהני מחילה בהקנה המלוה במעמ"ג. - ועי' בר"ן בהא דבגט לא מהני מעמ"ג דלא תיקנו אלא במידי דזכות דיכול לזכות לנפשיה ולא במידי דחובה, ומבואר בדברי הר"ן דמע"ג גדרו מדין זכיה, וכ"נ בתוס' יג: ד"ה במעמד שכ' דל"מ בעכו"ם דאין זכיה וכו', ועי' בהגר"א בסימן קכו סקנ"ט שכ' להדי' דד' התוס' דמהני מדין זכיה ולכן ל"מ בעכו"ם, ועי' בקצות בסימן סו סקכ"ד. [והקצות כ' בד' הר"ן דבכל שטרות מהני מעמ"ג זולת בשטר שחרור, דל"ש המגו דזכי לנפשיה, ועי' בנתיבות שם סקכ"ט ובהגר"א שם סקפ"ט דלד' הר"ן ל"מ מעמ"ג בכל השטרות].

- ובדברי התוס' דמהני בע"כ של הלוה, עי' בטור דיפוי כוחו של המלוה וכו', ועי' בבעה"ת דיכול גם לכפותו לבא למעמ"ג. ועי' בפנ"י שכ' דע"י מעמ"ג נעשה הנפקד שומר של המקבל, אולם הקצות קכו סקי"ז ס"ל דאינו נעשה שומר של המקבל.

[אמנם צ"ע דלתוס' דמעמ"ג מדין זכיה ולהכי ל"מ בעכו"ם, איך ס"ל דמהני מעמ"ג בע"כ של הלווה הא ל"ש זכיה בע"כ, ועי' בק"נ באות ק דהא דמהני מעמ"ג בע"כ לתוס' והרא"ש היינו כיון דמצינו קנין זכיה בתורה אסמכוה רבנן למעמ"ג אפי' בע"כ משום תקנת השוק, משא"כ גוי דלא מצינו לו זכיה מהתורה לא עדיף מעמ"ג מזכיה גמורה ברצונו וכו'].

ודבר חדש מצינו בקרית ספר פ"ו מהל' מכירה שכ' דנראה דמעמ"ג הוי דאורייתא עי"ש. וכ"נ ברגמ"ה בב"ב שכ' דהוי הלמ"מ עי"ש. [ומש"כ התוס' גבי הנותן עכו"ם, עי' בקצות קסג סק"א דל"מ משום דבזכיה בעי' שלוחו של בעל הממון].

תוד"ה גופא בא"ד יקנה באודיתא, עי' מהרש"א ומהר"ם ומהרש"ל, ולמהרש"א ומהר"ם מחודש דאודיתא בעי עדים, ועי' רע"א שעמד בדבריהם וכן דן בזה הרע"א בב"מ מו עי"ש. וכן הפנ"י כ' דאודיתא א"צ עדים עי' ראייתו, וע"ע בקצות סי' מ סק"א ונתיבות שם ובקצות בסי' קצד סק"ד דאודיתא הוי כהודאת בע"ד ויש בכוחה לזכות. - [ובעיקר קו' התוס' דיאמר לו זכי, עי' בתוס' רי"ד שכ' דאף ביאמר לו בפירוש זכה ל"ק בלי מעמ"ג דרשותו של אדם זוכה לעצמו ואינו זוכה לאחרים, ועי' בר' יונה ב"ב פה שכ' דכיון דחצר משום יד חצרו זוכה לחברו].

נעשה באומר. עי' בקו' הרמב"ן והר"ן דיהא תלוי בברירה ועי' תרוצם. [דכיון דכ"א יכול להיות הקונה ליכא חסרון ברירה, וצ"ל דהוי שעבוד לכ"א בשעת מתן מעות אם בסוף אתי מחמתו וצ"ב]. ועי' בקצות בסימן סא סק"ג .

הרי"ט אלגזי בבכורות פרק חמישי פי' בדרך חדשה את הענין דהוי כדין עבד כנעני דהלוה משתעבד למקבל מחמת שקיבל המעות.

ועי' ברמב"ן דל"ל למעמ"ג תיסגי בשעבוד הלוה לפלוני ותי' דאינו סומך דעתו וכו'.

-- תוד"ה תנהו, בד' התוס' דל"מ מחילה במעמ"ג, וברמב"ן נסתפק דשמא אף במע"ג מהני מחילה, ועי' ברא"ש סימן יז הטעם לר"ת לשיטתו דהמלוה מוחל משום שנשאר השעה"ג, אבל במוכר במעמ"ג דנסתלק גם שעבוד הגוף ומשתעבד גופו לשני ולא נשאר לראשון שום זכות בו וכו', וע"ע בר"ן. ולשון הבעה"ת [שער כ"ח ח"ו ג] דהטעם כיון דנכנס בשעבוד עצמו ללוקח ונסתלק המוכר לגמרי וכו', ובריטב"א כ' הטעם דכיון דהוי הקנאת הלוה שמחייב עצמו הוי כזקיפה במלוה דל"מ מחיל, ומבואר כן בדברי הש"ך סימן סו ס"ק צז ובסמ"ע שם ס"ק עא עיש"ה.

ובמש"כ התוס' דלגבי כתובה ל"מ מעמ"ג, בתוס' ב"מ כ. ד"ה ש"מ הוסיפו דלא תיקנו מעמ"ג אלא בדבר דראוי לגבות מיד משא"כ בכתובה כו', ועי' בש"ך שם שדן אם בחוב תוך זמנו לא יהני מעמ"ג, והרי ראי' מכתובה דהוי חוב תו"ז, וכבר נתבאר בשעורים בפ' אע"פ מחלוקת הראשונים אם חיוב הכתובה חל רק במיתה וגרושין או דכבר חל בשעת הנשואין וכתוס' ורא"ש ר"פ אע"פ ואכמ"ל.

**דף יד.**

הלכתא בלא טעמא וכו', לעיל נתבאר מח' ראשונים אם קאי גם על פקדון, וע"ע ברש"י בקדושין מח במ"ד דמהני בפקדון דאיתיה בעין וסמכא דעתיה דמקבל. ועי' בקרבן נתנאל על סימן יז אות ס דאע"ג דבפקדון הוי בעין מ"מ במאי קנה והוי כהלכתא בלא טעמא שעשאוהו כאילו אמר זכה לפלוני כו'.

[ויש מקום לחדש דה"נ לה"א חידוש מעמ"ג הוא דמהני במלווה, אבל למסק' דהלכתא בלא טעמא הוי חידוש בין במלוה בין בפקדון].

וביסוד מעמד ג', יש לפרש דהוי כחוב חדש לשני, או דהחוב והשעבוד עובר לשני, ודוק ברש"י ומשעביד נפשיה בלב שלם "ומינתיק מקמא", ועי' בש"ך בסימן סו סקצ"ז שכ' וז"ל דכיון דשלשתן עומדים יחד הו"ל כאילו פרע הלוה למלוה ונתן המלוה המעות לזוכה וחזר הזוכה והלוהו ללוה וכו', והיינו דהמעות אצל הלוה מכח הזוכה, [ועי' בקדושין מח דהיה שייך מעמ"ג בקדושין, וצ"ע דהא בעי' כסף מהמקדש, והכא הוי כסף של לוה, ומוכח דהממון שמשועבד למלוה מעביר שעבודו לפלוני, ויש כאן דעת מקנה של המלוה ומהני בצירוף ההקנאה של המלוה, ושפיר חשיב ממון בעלים, וע"ע באבי עזרי קמא אישות פ"ה הי"ז].

ועי' היטב במח' הבעה"מ והרמב"ן הידועה בב"ק ר"פ דו"ה גבי גזילה בא"ב, ובתו"ד נחלקו דהבעה"מ כ' דחוב הוי ברשותו והראי' דמהני מעמ"ג, ועי' ברמב"ן, ובקצות בסי' קצד נקט דמעמ"ג מהני ע"ד שאינו ברשותו.

-- עי' בלשון הר"מ דבמעמ"ג אין אחד מהשלשה יכול לחזור בו, ומוכח דהקנין נעשה ע"י השלשה, [עוד מוכח לכאורה בר"מ דל"מ בע"כ של הלווה, ודלא כתוס' דאם מהני בע"כ ל"ש לומר דין חזרה, ועי' בברכ"ש בסוגין].

עי' בדברי הרא"ש בהא דל"מ שליחות הנותן למעמ"ג, דהוי הלכתא בלא טעמא והבו דלא לוסיף עלה ובשליח המקבל מהני, [וצ"ע דבלא"ה ל"ש שליחות על דיבורו, ועי' כיו"ב ברא"ש נדרים עב: דבמידי דממילא ל"ש שליחות וי"ל], והפרישה שם הוסיף לענין האמצעי דל"מ בו שליח כמו לגבי הנותן עי"ש.

אמנם צ"ע דלתוס' דמעמ"ג מדין זכיה ולהכי ל"מ בעכו"ם, איך ס"ל דמהני מעמ"ג בע"כ של הלווה הא ל"ש זכיה בע"כ, ועי' בק"נ באות ק דהא דמהני מעמ"ג בע"כ לתוס' והרא"ש היינו כיון דמצינו קנין זכיה בתורה אסמכוה רבנן למעמ"ג אפי' בע"כ משום תקנת השוק, משא"כ גוי דלא מצינו לו זכיה מהתורה לא עדיף מעמ"ג מזכיה גמורה ברצונו וכו'. ועפי"ד י"ל דגם להגר"א אין כוונת התוס' דמהני מדין זכיה ממש, והרי הגר"א כ' בתו"ד דאף דהוי מדין זכיה מ"מ מהני באינו ברשותו ואפי' בע"כ, הרי דנחית להכי, אלא מישך שייכי לזכיה אבל עיקרו דהמלוה משעבד הלווה ליתנו לשלישי וכדיבואר בשיעורים, וכן מוכח ברא"ש דבתחילה כ' הטעם דל"מ מעמ"ג בגוי דהבו דלא לוסיף עלה, ואח"כ כ' דלא עדיף מזכיה גמורה דל"מ בגוי ומוכח כמש"כ, [וגם מש"כ הגר"א בד' הרי"ף דמהני בעכו"ם דהוי כדין סודר וכו', אין הכוונה מדין סודר ממש, אלא דכמו דמהות סודר הוא קנין ע"י דברים דאיכא אומדנא וגמ"ג וכמש"כ הריטב"א והמהרי"ט בקדושין ה"נ עניינו של מעמ"ג, ועי' לשון התוס' ב"ב קמד. סוד"ה כהלכתא שכ' דמסתמא כיון שאמר לו במעמד שלשתן הקנה לו לגמרי וכו'].

בס"ד **דף יד. עד סוף הפרק**

א] הנהו גינאי, עי' ברשב"א ור"ן בסוגיא. - ה"ל קנין בטעות [צ"ב דמעיקרא ל"ה התחייבות כלל וליכא ממון שיחול ע"ז השעבוד, ול"ל לדין קנין בטעות]. תוד"ה ולא פש גביה שהיו בע"ד מודים לו, וברא"ש בסימן יז בסופו כ' דאם הנותן מודה והמקבל אינו יודע אם יש לנותן נכסים אחרים נאמן והמקבל יגבה מהנותן ואם אין לו נכסים אחרים אינו נאמן דהוי חב לאחרים וכו'. - בא"ד אע"ג דאית ליה מגו ברשב"א וברא"ש כ' דהוי מגו נגד אנ"ס דאין דרך בנ"א להודות שיתכוין חשבונו, וע"ע בתורא"ש דאין דרך להודות עד שיכוין יפה, והרע"א ציין לתוס' בב"ב דדוקא היכא שהודה שעשה קנין דאז ל"מ המגו, וע"ע ברשב"א וריטב"א דהכא ל"ש מגו דהא קנו מיניה דסתם קנין לכתיבה עומד ול"ש טענת פרוע, ולשון הרמב"ן לא היה לו לפורעו בלא עדים וכו', [ולכא' מוכרח מכאן יסוד הגר"ח ז"ל דליכא טענת פרוע נגד שטר מצד כח שטר ולא מצד הראי' דשטרך וכו' ודוק].

עי' בקצוה"ח בסימן עה סק"ו בנידון מח' הט"ז והש"ך בטען המלוה ששילם לו ממטבע מזוייפת, והלוה אומר שאינו יודע, אם חשיב כאיני יודע אם פרעתיך, ועי"ש מה שהוכיח מהרשב"א בסוגין.

הולך מנה לפלוני וכו', הרי"ף בשיטתו הידועה דבמזכה בגט שחרור אינו משוחרר עד דמטי לידיה ומהני הזכיה רק לענין דאינו יכול לחזור בו, הוכיח שיטתו מדינא דרב דחייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר, והרא"ש הק' על הרי"ף דמילתא דתמיהא איך מתחלק שחרור מחזרה, ובשלמא אם זכיה לאו מדין שליחות הוי זכיה במקצת אבל מדין שליחות הוי שלוחו כמותו והוי כבא לידו, ומה שהוכיח הרי"ף מסוגין דחה הרא"ש דהכא זכה המלוה בגוף המנה כאילו בא לידו ולדבר שהוא זכותו נעשה שלוחו אבל לחיוב אחריות דהוי חובה לא נעשה שלוחו, וע"ע בר"ן [ה. מדפי הרי"ף] שכ' לדחות הראי' מסוגין "אין ענין זה דומה לנדון זה כלל, דהתם ודאי דינא הוא דלא מיפטר לוה מיניה דמלוה עד שיגיע ממון לידו דאי אמרינן מיפטר חוב הוא לו אבל הכא כיון דזכות הוא לעבד כשנתנו לשליח ואמר לו תן הרי הוא כאילו קבלו העבד" ע"כ. ומבואר דאפי' הוי כזכי מ"מ ל"ה פרעון עד שיגיע ליד המלוה.

- בטור בסימן קכה בשם הרמ"ה כ' דאין שליח יכול לתפוס מעות עבור חוב שהמלוה חייב לו דכיון דא"ל תן כו' אי מקיים תנאי זכי ואי לא לא זכי, וכאילו לא יצא מיד הלוה או הנפקד, והביא שיטה דיכול לתפוס. ועי' בקצוה"ח שם סק"ג שהק' מהא דפסקי' דבהחזיר המנה למשלח ואח"כ העני ואין לו לשלם דהשליח חייב, והא כיון שלא הגיע ליד המלוה הוי כאילו לא יצא מהמשלח, ואמאי איכא חיוב אחריות על השליח.

וע"ע בטור שם שהביא דבתופס לבע"ח ונאבד ביד התופס דחייב באחריות והלוה נפטר מאחריות והמלוה תובע מהתופס, והטור כ' דהרא"ש חולק, ועי' ב"י בבד"ה שם דאם המלוה ילך לתופס ואין לו נכסים ילך ללווה, והב"ח חולק דבכל גוונא נפטר הלוה עי"ש.

דכ"ע הולך כזכי, וברש"י ואם היו במתנה דליכא אחריות מודה שמואל דאינו חוזר, וברמב"ן כ' דלשמואל גם באומר זכה מאחר ועדיין הוא ברשות הלוה לגבי אחריות להכי ל"ש זכיה עבור המלוה, ובמאירי כ' באופ"א דה"נ חל הזכיה ורק משום חיוב האחריות מונעו אבל במת הלוה דליכא על היורשים חיוב אחריות אינו חוזר כיון דחל הזכיה, ולהכי בע"ח אחרים אינם יכולים לקחת כיון דזכה המלווה. [וברש"י נוטה להמאירי במש"כ אם בא לחזור ולומר החזירם "שמא יאנסו" והיינו דהתביעה לחזרה הוא שמא יאנסו וחייב באחריותו],

ועי' בברכת שמואל בסימן כד שכ' דלשמואל מחמת המגו דחייב באחריות אמרי' דהולך לאו כזכי, ולפ"ז בזכי ממש שמואל מודה לרב, וברמב"ן הנז' מפורש דגם באומר זכה לשמואל ברשות הלווה עומדין וכו'. [ויל"ע דלרא"ש שהק' על הרי"ף בראייתו דהוי זכיה ורק לגבי חזרה הוי חוב והיינו דלגבי שאינו חוזר הוי של המלוה ול"מ חזרה, ונמצא דמעיקרא חלה הזכיה רק לגבי דל"מ חזרה, ולפ"ז קשה סברת שמואל דמתוך וכו'].

והאחרונים יסדו בזה דל"ה פרעון חוב עד שיגיעו ליד המלוה ממש ולא סגי בזכיה, [ראה בברכ"ש שם, ובהגרש"ש במערכת הקנינים סימן ה ובאבן האזל פ"ד מזכיה ה"ד ובהל' מלוה פ"ד ה"ג], ומצאנו דבר זה מפורש בשו"ת הרשב"א ח"א סימן תשצג שכ' "דפרעון גמור לא הוי שהרי חייב באחריותן", וע"ע בתש' הרשב"א ח"ד סימן רמ דחייב בפרעון דל"ה כפרעון ממש וכו'.

ברא"ש סימן יט הק' דאמאי גרע מתופס לבע"ח דקנה וכו' עי"ש ב' התרוצים, ובתרוץ הראשון דה"ד היכא דיהיה הפסד וכו' [דבר זה דומה לתש' הרי"ף שהביאו הראשונים לעיל יא: דתופס לבע"ח הוא תק"ח משום הפסד כו' מיהו הרא"ש בפ"ק דב"מ סימן כז חולק על שיטת הרי"ף, ואכן הפל"ח שם אות ל' הקשה בסתירת שיטת הרא"ש, וכן עמד בזה בקרבן נתנאל לפנינו], ובתי' השני כ' הרא"ש נ"מ לתו"ז וכו' דל"מ תפיסה, [והרא"ש הסיק דמהני תפיסה בתו"ז, עי' במהרי"ק פ"ט משמיטה ה"ט דמבואר דבתו"ז ל"מ תפיסה].

וברא"ש כ' תי' אחר ולי נראה וכו', ועי' היטב בהגר"א בסימן קה סקי"ג דכוונת הרא"ש למגו מתוך שחייב באחריות חוזר וא"כ בכל תופס לבע"ח כן, וגם רב מודה דמצי למימר את לא מהימנת וכו' היינו דרק ביש זכוי מדעת הלוה דל"ש טענת את לא מהימנת להכי ל"א מגו, ועי' בהגר"א דלרא"ש ניחא קו' התוס' שהקשו דאם לאו כזכי ל"ל למגו עיש"ה, והדברים נפלאים.

[והנה ברא"ש מבואר דנ"מ בהאמינו, וז"ש רק לפי המאירי דהמגו הוי זכות ללוה כי בגלל האחריות שמא יאנסו יכול לחזור ובזה ס"ל להרא"ש דאם האמינו ל"ל זכות חזרה. ולפ"ז היכא דהתופס יקבל אחריות ה"נ ליכא לדין מתוך וכו', ולכא' את האחריות מקבל כלפי הלווה אבל המלוה הא יוכל לתבוע מהלווה, ועמד בזה במלא הרועים על הרא"ש, ובמאירי כ' להדי' דלשמואל בקיבל השליח אחריות ליכא למגו, ועי' בטור בסימן קה בשם העיטור גבי תופס לבע"ח ונאבד ביד התופס דהתופס חייב באחריות והלוה נפטר מאחריות והמלוה תובע מהתופס, והב"י בבד"ה כ' דאם המלוה ילך לתופס ואין נכסים ילך ללוה, והב"ח חולק דבכל גוונא נפטר הלווה, עכ"פ מבואר דהמלוה יכול לתובע מהתופס].

ועי' בריטב"א ובתוס' רי"ד מש"כ על קו' הרא"ש. ובריטב"א מבואר בענין המגו דהכא לאו כזכי דתי' על קו' הרא"ש דה"ד במכוין לתפוס אבל הכא דהולך לאו כזכי אינו מתכוין לתפוס ודוק.

אין רצוני וכו', וברש"י ואמאי אינו חוזר הא לאו זכי הוא, והיינו דהא דבפקדון אינו חוזר הוא משום דתן כזכי, אף דבלא"ה הפקדון שייך למפקיד וא"צ לזכות בו, צ"ל דיש לשומר זכות לתבוע שהפקדון יהיה בידו כיון דחייב באחריותו, ועי' בברכ"ש שם שהביא מהגרי"ז ז"ל דשומר יש לו זכות שהפקדון יהיה ברשותו וקנוי לו לענין זה וכו' ולכא' הוא משום חיוב אחריות דידיה, ועי' בשעורי רבי שמואל ובחי' הגרש"ר סימן יד אות ב,ה. - בהוחזק כפרן עי' בריטב"א דבזה גם שמואל מודה דאינו חוזר, ומה"ט הביא הריטב"א מרבו דלמסק' אזדא התני' כוותי' דרב כיון דמשני הוחזק כפרן וגם שמואל מודה, וכ"ה בריטב"א קדושין מג לשיטתו עי"ש.

תוד"ה לסוף עי' במהרש"א, ובמהר"ם כ' דל"ש במלוה אין רצוני וכו' וכ' דמיירי בפקדון, ובפנ"י כ' דהתוס' קאי על הגמ' להלן בע"ב וכדבריו מפורש בתורא"ש.

**דף יד ע"ב**

אמאי תיעביד הכי, וברשב"א כ' דכיון דכבר זכה בשבילו אסור להחזיר ובהחזיר הוי פושע וחייב לשלם, ואהדר ליה דאנוס הוא, ועי' בר"מ פט"ז ממלוה ה"ב שכ' דבהחזיר לוי את המנה לראובן שניהם חייבים באחריותו עד שיגיע ליד שמעון כל חובו ועי"ש בראב"ד ובלח"מ. והראשונים הביאו תש' הרי"ף בזה עי"ש, ועי' בתוס' ר"י הזקן בקדושין מג שכ' דאם הלוה אין לו נכסים תובען מהשליח מדינא דגרמי. [ומוכרח דלהר"י הזקן ס"ל דהמלוה לא זכה בגוף הממון ולהכי השליח הוי רק מזיק וביש ללוה נכסים אחרים תו ל"ה מזיק].

סוגיא דדברי שכ"מ ומלקד"ה.

הא בבריא הא בשכ"מ עי' רש"י, וברש"י להלן טו. ד"ה ויש אומרים, ומבואר דיכול לחזור בו, כמו בכל דברי שכ"מ אף דהכא נעשה הולך כזכי, ומבואר דההולך כזכי הוא רק היכא דהדברי שכ"מ ככתובין וכמסורין ואם חזר בו ליכא הולך כזכי, ועי' ברשב"א דאכן מה"ט ל"מ חזרה, ובטור בסוף סימן קכה הביא מהרמ"ה דאינו יכול לחזור בו בלא עמד ואם עמד חוזר, והמרדכי סי' שלד הביא דאף אם עמד אינו חוזר. והטור כ' הסברא דכיון דבשכ"מ דעתו נטרפת אמרי' דמתכוין לזכי ותלינן דאמר שאמר תן כוונתו לזכי, [ובמחנ"א הק' דא"כ אמאי תליא בדינא דכו"מ דמי הא הוי סברא דנתכוין לזכי], וברשב"א כ' דכיון דככו"מ דמי אלים דבוריה והולך דידיה כזכי.

[והנה שיטת רש"י בסוגיא דאף דמחמת דברי שכ"מ אמרי' הולך כזכי מ"מ ה"ד כ"ז שלא חזר משלח מדבריו, והק' הקצות דהרי הולך כזכי ואיך יהני חזרה, וברשב"א כ' להדי' דל"מ חזרה, אכן עי' היטב בתוס' ב"ב קעה. ד"ה ודברי במש"כ בנידון הסוגיא שם דבשכ"מ שהודה אצ"ל כתובו דדבריו ככו"מ, וכ' התוס' דהכתובין התם היינו דאלימו טובא כדברים הכתובים הלכך הוי כאילו אמר כתובו והרבה יפוי כח עשו בשכ"מ כי ההיא דפ"ק דגיטין דהולך כזכי בשכ"מ אפי' דל"ה בבריא כזכי ע"כ, ומפורש בתוס' דבשכ"מ הולך כזכי דעשו חכמים יפוי כח בדברי שכ"מ וכו', והיינו דבתקנה דכו"מ האלימו את דברי שכ"מ דמהני בלי קנין, ודבריו הוי כאומר כתובו, וה"נ בנ"ד, דהרי בהולך כזכי השו"ט היא אם מתכוין שיזכה ורוצה שיחול יותר ויש אלימות בדבריו שיחול מיד - ומה"ט לר"ת דדוקא בחוב הוי כזכי היינו משום דבחוב רוצה יותר שיחול מהר ממתנה - ולכך כ' התוס' דגבי שכ"מ יש יפוי כח שיהא כזכי. ומעתה ניחא שיטת רש"י כיון דכ"ז מחמת דדברי שכ"מ ככו"מ, הוי אלימות שיהא כזכי, אבל בחזר דליכא ככו"מ דמי תו ל"ש הולך כזכי וניחא קו' הקצות. וברשב"א כ' דבעי' גם להולך כזכי דדברים שאמר ליתן מחיים ל"ה ככו"מ דמי דרק דברי שכ"מ ליתן לאחר מיתה הוי ככו"מ וכו', ומוכח ברשב"א דאלימות דהולך כזכי הוא בכל שכ"מ אף אם ל"ה ככו"מ, שהרי הרשב"א כ' דהכא ל"ש ככו"מ, ולפ"ז לרשב"א ה"נ חזרה לא יהני, דדוקא לרש"י דמשום דככו"מ הולך כזכי, א"כ בחזר בו ל"ה ככו"מ ותו ל"ש הולך כזכי, אבל לרשב"א כל דברי שכ"מ אלימי למיהוי הולך כזכי א"כ ה"נ בחזר בו, ודברי התוס' בב"ב מסייעי לשי' הרשב"א, שהרי התוס' כתבו כן בכל דין הודאה של שכ"מ דהוי ככתובו וכאן ל"ש דין ככו"מ].

רש"י הא דליתיה למקבל נמצאת זכיה בטעות וכו', והרא"ש כ' דאין קנין למת, ועי' בקצות בסימן קכה סק"ה שתמה על רש"י דבלא"ה אין קנין למת. [ובמהר"ח או"ז בתש' כ' דלצרכי המת יש למת זכיה ואכ"מ].

[ובגמ' הלשון "בשעת מתן מעות" ולכא' ראי' לרש"י דמהני מצד הולך כזכי, דאם מהני מדין דברי שכ"מ הול"ל בשעת אמירת הדברי שכ"מ].

רש"י דמית נותן זכה בהם המקבל וכו', המחנ"א בהל' זכיה סי' כט הוכיח מכאן דמלקד"ה עושה קנין, וראה מה שהבאתי לעיל יג. דדעת המרדכי דבקדמו ומכרו היתומים מהני, הרי דל"ה קנין, והרע"א בכתובות ע. העיר על קו' התוס' דל"ל לדין דברי שכ"מ תיפ"ל מדין מלקד"ה דנימא הך נ"מ בקדמו ומכרו, ובפסקי תוס' בכתובות שם אכן כ' הך נ"מ הרי דס"ל דמלקד"ה אינו עושה קנין, וכן תי' בתוס' שאנץ בכתובות שם.

ובמחנ"א שם הביא ד' הר"ן בסוגין שכ' דביתמי קטני לאו בני מצוה נינהו, הרי דהוי בגדר מצוה בעלמא ודלא כרש"י, [מיהו יש לחלק דגם לרש"י הזכיה הוי מכח המצוה ובמי שאינו מצווה לקיים דברי המת ל"ש זכיה, ועי' בחי' הגרש"ר ז"ל, וכבר קדמו בזה בחי' הגר"ש הימן בכתובות שם סימן יט אות ח, וע"ע באחיעזר ח"ג סימן לד, וי"ל בגדר הדברים דרק מחמת דצריך לקיים דברי המת ואין חוזרין מדבריו של מת תו הוי כקנין אבל בליכא למצוה תו ל"ש הקנין, ועי' לעיל ברש"י יג. דמשמע כן].

רש"י מספ"ל אי כזכי ואי מלקד"ה, צ"ע ברש"י אמאי חשיב ספק ספיקא והספק השני ה"ד במת המשלח, ובלא מת המשלח הספק רק בדין תן כזכי וא"כ ל"ל לרש"י להוסיף דמלקד"ה, ועי' במשנ"ל פ"ד ממלוה ה"ו ד"ה ולענין הלכה - ציינו בגה"ש - דהוכיח מהכא דל"מ ס"ס להוציא ממון, [ודן בזה בש"ש ש"א פ"כ ואכ"מ], ואכן אם מלקד"ה הוי מצוה גרידא ל"ש לנידון של ס"ס, כיון דמלקד"ה הוי ספק המצוה ול"ש לנידון דס"ס בממון.

תוד"ה הא בסוה"ד דהוי כמסורין למקבל למפרע וכו', ועי' בקצות בסימן רנ בד' התוס' דדברי שכ"מ חל למפרע והק' מכ"ד, ועי' לשון הרא"ש דדברי שכ"מ למפרע לענין לקנות אחר מיתתו וכו'. ובד' התוס' צ"ב דלמסק' דבריהם דהוי למפרע, א"כ אמאי כ' לעיל מיניה דהוי נתינה אליו או ליורשיו, הא בלא"ה אפי' הוי נתינה אליו הא זוכה למפרע וממילא הוי ליורשיו.

**סליק פירקא בס"ד**

**בס"ד**

**פרק שני מראה מקומות עד דף כ:**

**דף טו.**

א] רש"י בפני נחתם חציו אחד מן העדים, האחרונים כ' דאתי לאפוקי דבמעיד על שני חתימות סגי, אפי' דהרבה עדים חתומים עליו, מ"מ במעיד על שנים סגי, וכמש"כ בשו"ע בסימן קמב סי"ב בשם תשו' הרא"ש, ועי' בבית שמואל שם סקל"ד שהק' מהא דפסקי' דכולם משום עדים, [וצ"ל דמ"מ תקנת בפ"נ היתה על שנים ככל דין קיום שטרות].

תוד"ה המביא בא"ד טפי מכתב סופר וכו', והפנ"י הק' דלמ"ד דכתב סופר ועד כשר לכתחי' אמאי פסול בפ"נ כולו ובפ"נ חציו, ועי' ביאור התורת גיטין דבאומר הבפני נכתב לקיום אתי לאיחלופי, וכ"כ בדו"ח רע"א מכ"י. וכן תירץ ברע"א כו"ח לעיל ג: ד"ה ואין להקשות, ועי' בברכת שמואל סימן כו.

אמר ר"ח או כולו וכו' ביאור הריטב"א. - קו' מפורסמת בכתבי הגר"ח לפנינו (סימן קמב) דליהוי כולו בקיום הגט ויהני בצירוף השליח עם העד חתימה ועד מסירה וכו', והוי כההיא דב"ב קסה דע"א בכתב וע"א בע"פ מצטרפין, והפנ"י הק' כן על מתני' עי"ש תירוצו, ומה שביאר בדבריו בחי' הגרש"ר ז"ל בסימן טז. [ועי' מש"כ בענין זה בחזו"א].

- מי איכא מידי וכו' עי' ברמב"ן ור"ן, ובריטב"א [רמ"ה] כ"י כ' דלא איכפ"ל כיון דכל סהדא וסהדא מע"ח מילתא באפי נפשה הוא, ובד' התוס' דהוי חסרון במידק, נ"מ בב' שלוחים דכל אחד קיים חתימה אחת דלטעם הגמ' מהני ולטעם התוס' לא מהני, וכן נראה נ"מ באמר בפ"נ חציו והבעל יערער רק על חתימה דקויים דלטעם הגמ' איכא קיום על הך חתימה ורק דל"מ להצטרף, [ועי' בחי' רא"ל מלין ז"ל סימן מג שהרגיש בזה].

וכן נ"מ בא"י דליכא תקנת בפ"נ ורק דאי אמר מהני דליסגי דיקיים חתימה אחת, אמנם יש לחדש דמסברא דאו כולו בתק"ח לא חשיב קיום כלל גם על הך חתימה, וכן בא"י באמר בפ"נ כולו ונחתם חציו לא מהני גם על הכתיבה דתק"ח היא להעיד על הכתיבה והחתימה, דגדר התקנה היא דהשליח יעיד על כל הכשר הגט, ומה"ט נראה דבאומר אני חתמתי ליכא עדות על הכשר הגט, [והתוס' בע"ב כ' מדין נוגע עי' להלן].

ובתוספת ביאור נראה דמש"כ התוס' הטעם דאו כולו וכו' דליכא מידק דייק, אין זה טעם נפרד מהגמ', וכמ"כ בתוס' בע"ב שכ' הטעם דאני חתמתי הוי נוגע וכו', עיקר הטעם הוא דהשליח אית ליה נאמנות על בפ"נ ובפ"נ כשמעיד על כל כשרות הגט, [ומעיד בזה גם על הלשמה ותלוש ושאר פסולים עי' תוס' לעיל ב:], וזהו ביאור הענין של או כולו בקיום וכו' היינו דליכא צירוף בין השליח לקיום עדות, וי"ל עפי"מ שנתבאר בשעורים ריש מסכתין דבפ"נ ל"ה דין קיום אלא נאמנות מיוחדת לשליח, להכי שפיר ליכא צירוף בין בפ"נ לקיום, ובתשו' נחלת יוסף דרך באופן זה עי"ש, [ולפ"ז י"ל למש"כ בשיעורים בפ"ק דבגט שחרור ה"נ בפ"נ הוי דין קיום וכלשון הר"מ פ"ו מעבדים "דזהו קיומו", שפיר י"ל דכל דיני הסוגיא דאו כולו בקיום וכו' לא יהיו בג"ש, דהתם ה"נ הוי צירוף כיון דהכל הוי חד דין קיום].

– ונ"ל עוד בזה עוד דהתוס' והגמ' הם ב' ענינים, היינו דהגמ' דינא מצד נאמנות כעדות שיש לשליח וזש"כ רש"י דהריהו כשנים, וכן אמרי' כן להלן יז. ובזה אמרי' או כולו וכו', ומה"ט הביא הרמ"ה ב"ב קסה. אות ו ראיה מהך גמ' דל"א בגט צירוף של עד בשטר ועד בע"פ עי' בדבריו [ומה שהעיר עליו בחי' הגר"ש], והתוס' דנו מצד נאמנות השליח לומר בפ"נ בתורת שליח [וכמו שנתבאר בפ"ק דהוי נאמנות מיוחדת לשליח ולא בתורת עדות, עי' מאירי לעיל ה: בשם חכמי ההר], ובזה כ' התוס' דאם אין אומר בפ"נ ובפ"נ החסרון הוא דלא דייק. ונמצא דהגמ' והתוס' הם ב' ענינים, וכן מוכח בתוס' להלן בע"ב במש"כ דהוי נוגע קצת לומר זה חתימת ידי היינו דרק לענין נאמנות שליח אמרי' כן דמיחשיב נוגע ולא דייק, ועי' ברשב"א כאן ובמה דס"ל בכתובות כא דאינו נאמן לומר על חתימתי דהוי נוגע, וע"כ דרק בשליח ס"ל כן ועיב"ז.

ועי' בפת"ת בשם הרדב"ז דמחלק דבאמר בפ"נ בזה מהני ורק באני חתמתי לא מהני, ויבואר עפימש"כ דרק במעיד על כל הכשר הגט ע"י בפ"נ ובפ"נ נאמן. [ובזה מיושב קו' התפא"י על התוס' דאני חתמתי ליהוי כבפני נחתם עי"ש].

תוד"ה מי איכא מידי בא"ד לכך נראה ערש"ש, וראה בתורא"ש.

**דף טו:**

ב] נכי ריבעא, ולשי' רש"י ל"ש הך דינא בגט אלא משום גזירה דשטרות, והרש"ש כ' הטעם בקיום גט כיון דהוי רק מחשש לעז וכו', [וי"ל דכיון דהנאמנות על החתימה בבפ"נ אינו דין עדות דגם פסולים כשרים אלא הוי נאמנות בעלמא, ובתורת עדות מעיד על חצי והוי כסיוע ממגו או שאר אומדנא בחתימה השניה], ועי' טעם נוסף בתורא"ש דדוקא גבי ממון דמתחלק לחצאין שייך למימר נפיק וכו'. ומובא כיו"ב בשם הגר"ח דע"א בממון הוי שם עדות רק דבעי ב"ע, אבל בד"נ לע"א אין כלל שם עדות, וראה עוד בתירוץ הראשון של תורא"ש.

אני הוא עד שני וכו' עי' בחי' הר"ן וברמב"ן. - עי' באור זרוע בח"א סימן תש"י שכ' דעד אינו יכול להיות שליח ומקורו מסוגין כיון דע"כ יצטרך לומר אני הוא עד שני וכתירוצא דרב אשי, והבית מאיר סימן קכ ס"ח כ' דמהני ושאני הכא דאמר בפ"נ "חציו" עי"ש.

תוד"ה אני, בשו"ת חת"ס אב"ע [ח"ב סימן נב] כ' דלתירוץ התוס' דהוי נוגע אתי רק ליישב מקו' הגמ' מי איכא מידי, אבל עיקר הטעם הוא דאו כולו וכו', ועי' ברשב"א וריטב"א. - ובנובי"ת אב"ע בסי' קכח הק' דבלא"ה שליח נוגע כשר דגם אשה עצמה מביאה גיטה וכו', והגרא"ק בשו"ת ח"ב סימן נא כ' לחלק דאשה נאמנת לאו מדין עד וכו'. ובפשטות שאני אשה דלא חשודה לשקר. - ועי' בקצות בסימן מו סקי"א דבגט ביד השליח ליכא נחקרה על חתימתו ובעי' על חתימתו קיום מהתורה ולהכי אין השליח נאמן, ועי' בנתיבות ובמשובב שם.

ג] משי חדא ידיה, בתוס' רי"ד מבואר דהספק בנגבה אבל בנטל בזאח"ז בלא ניגוב מהני דהוי מעשה אחד, וכ"נ ברש"י ד"ה פלגא, [ויבואר עפ"י המשנה ברורה בסימן קסב ס"ק כט עיש"ה], אולם במאירי נראה דהספק הוא אף בלא ניגב. [ועי' בסוגיא זו בברכ"ש סימן כז].

תוד"ה גידוד בקו' התוס' עי' במהרש"א ובפנ"י, ובתי' תורא"ש [וכ"מ בתוס' עירובין עח].

**דף טז.**

הניצוק כו' הגר"א בטהרות פ"ח מ"ט הק' דלגבי טומאה אף אם ל"ה חיבור טמא דהוי נוגע וכו', [ועי' שע"י ש"ג סופכ"ז]. - תוד"ה הנצוק בפי' ר"ת בחי' הגרי"ז מקואות פ"ו ה"ג ד"ה והנה. - הא תני תנינא וכו' עי' הביאור בפנ"י, [ועי' בחי' הגר"ח פ"ז מטומ"א בחילוק דין עירוב מקואות ודין חיבור למקוה דבחיבור נעשה הכל למקוה].

הבא ראשו ורובו לרש"י גזרו גם בטהור וכן שי' הר"מ בפ"ט מאבה"ט ה"א, ודלא כר"מ בפה"מ זבים פ"ה מי"ב דהגזירה היא שישאר בטומאתו עי"ש. ועי' בריטב"א.

ברש"י ששניהם אדוקין, ועי' בתוס' ומש"כ בפנ"י, וע"ע ברשב"א מש"כ בד' רש"י. - וברש"י אבל הגט יוצא בב"ד וכו' וכ"נ במ"מ גרושין פ"ז הי"ד, ובתו"ג סימן קמב סי"ח כ' דא"צ למסור בפני ב"ד. [ועי' בתוס' לעיל ב: ובציונים שם].

**טז:** רש"י ור' יהודה סבר וכו', ברע"א לעיל במתני' העיר דמבואר ברש"י דדוקא באיכא שנים על הכתיבה ליכא איחלופי, וא"כ ברישא דאחד אומר בפ"נ ואחד אומר בפ"נ מודה ר"י דפסול, ורש"י במתני' כ' דר"י מכשיר.

**סוגיא דזמן בגיטין**

יז ע"א. מפני מה תיקנו זמן בגיטין וכו'

ד] עי' בר"ן לפנינו דנראה דעיקר דין זמן קתני במתני' להלן פו דג' גיטין פסולין וכו', [ןבהערות להגריש"א העיר דכ"ה גם במתני' להלן כו: דמניח מקום הזמן], והכא הוי פסול מוקדם, ובריטב"א נראה דחד דינא הוא, דבלי תקנת זמן ליכא פסול מוקדם, וכן מבואר ברמב"ם פ"א הכ"ה, וכן הביא הכס"מ פ"ח ה"ד מתשובות הרמב"ם עי"ש, אמנם כבר תמה בהגהות הרמ"ך על הר"מ שם דבגט שאין בו זמן אין הולד ממזר ולא תצא, משא"כ בגט מאוחר. - ע"ע בריטב"א דחידושא דמתני' דלא בעי' לכתוב בזמן דגט שעות.

- ברש"י מפני מה כו' כיון דלאו שטרא דגוביינא הוא, ומשמע דבשטר ממון דהוי לגוביינא בעי' זמן, וכ"ה בתורי"ד, ועי' תוס' לעיל י,א סוד"ה כי שכ' מפורש דבשטרות ליכא תקנת זמן זולת בגט שחרור וגט אשה. [ובפי' ראמ"ה ביבמות לא כ' להדי' בד' רש"י דבכל שטרי ממון בעי זמן וניחא רש"י לשיטתו, וכ"ה בשלה"ג הובא בחת"ס].

ועי' בר"מ בפה"מ לפנינו דבר חדש בפסול דנכתב ביום וכו' דהוי כעדות שקר וצ"ב, והשעה"מ עמד בדבריו, ועי' בחת"ס.

- בנמוק"י סנהדרין ר"פ ז"ב [י: מדפי הרי"ף] הק' דניבעי זמן מדין דרישה וחקירה וכו', ותי' דרבנן תקון בממון דלא בעי' דו"ח "וכן גט דמכשרינן אפילו אין בו זמן מהאי תקנתא הוא דלא בעינן דרישה וחקירה כיון דשכיחי טובא כהודאות והלואות ויש כח ביד חכמים לעשות משום דכל דמקדש אדעתא דרבנן קא מקדש ובהאי גט אפקעינהו רבנן לקדושי מיניה", וכן למקדש בשטר לא בעינן שיהיה זמן כתוב בשטר מה"ט עכ"ל הנמוק"י. ועי' בחי' הגר"ח בספרו בהל' עדות דליכא דין דו"ח בעדות בשטר. [ומש"כ הגר"ח ז"ל שם דנימא דבעי זמן מדרבנן מדין דו"ח, הנה לנמוק"י ביטלו דין דו"ח בגט בדרבנן ואפקעינהו וכו', ובלא"ה מוכח דזמן בגט אינו מדין דו"ח, דא"כ ליבעי גם שעות, ובגמ' להלן מבואר יותר דלתקנת זמן סגי בשבוע, ואיך יהני לדין דו"ח, ועי' בפנ"י. - ומש"כ עוד הגר"ח דמהא דמהני חתימה בלילה מוכח דבשטר ל"ה הגדת עדות, צ"ב דדין עדות ביום אינו מהל' עדות כלל, אלא הוא משום דעדות כתחילת דין, וזה ל"ש בחתימה בשטר דל"ה עדות בב"ד].

- בראשונים נחלקו בגט שנכתב ונחתם ביום ואיחר הנתינה אם פסול משום מוקדם, עי' ברא"ש סימן ד,ה וברשב"א ורמב"ן, ועי' בר"מ פ"ב ה"ב שכ' "והוא מגרש בכל עת שירצה".

- עי' במח' הקצות והנתיבות בסימן ל אם בעי זמן בחתימת העדים בגט דלקצות הוי זמן החתימה, ולנתיבות הוי זמן צווי הבעל, ועי' במשובב מש"כ עוד בזה. עוד דנו האחרונים אם הזמן הוי כחלק מהגט, ובראשוניפ כו. מבואר דהזמן צ"ל כתוב לשמה.

- ר"ל אמר משום פירות, בתוס' רי"ד בריש ע"ב כ' דהא דלר"ל יש לאשה פירות משעת חתימה הוא משום דעדיו בחתומין זכין לה, וצ"ע מ"ש כן בגט.

- מבואר בסוגיא דגם לרבי שמעון דמתני' שייך תקנת זמן [ורק דס"ל דאין לבעל פירות משעת כתיבה וכו'], אף דר"ש ס"ל לעיל י: כר"א דע"מ כרתי, וברשב"ם ב"ב קעב: ס"ל דלר"א דע"מ כרתי לא פסלי' מחסרון זמן, ועי"ש בתוס', ויעוי' ברע"א לעיל ג: דמ"מ היכא דהבעל החתים עדים איכא לתקנת זמן כיון דסמכינן על הע"ח לראיה, וכ"נ בר' יונה ב"ב שם, אולם הבית מאיר בסימן קכז כ' בד' הרשב"ם דלר"א בכל גוונא ליכא פסול באין בו זמן עי"ש. והב"י כ' דמסתימת הטור והר"מ מבואר דאף דפסקו כר"א מ"מ באין בו זמן פסול. וכבר נתבאר הענין בארוכה בשיעור כללי בפ"ק.

תוד"ה נכתב עי' במהרש"א. - תוד"ה מפני בא"ד מיגו דאי בעי תטמין את גיטה, ועי' ברע"א שהק' דהא הוי מגו להוציא [המזונות] ואיך מהני, [ואולי הך מגו הוי כמגו דאי בעי שתיק דלהרבה ראשונים מהני להוציא, ועוד דהכא איכא חזקת חיוב, ומבואר בש"ך בכללי מגו סימן פב אות טו דבאיכא חזקה עם המגו אמרי' מגו להוציא].

בא"ד אע"ג דבעל שאמר גרשתי וכו' מכאן ולהבא, והרע"א בתש' ח"א סי' קכד כ' דלגבי למפרע ליכא ספק כלל כיון דל"ה בידו. - בא"ד תוס' לא מצינו שיהא נאמן כשאשתו מכחישתו, דברי התוס' מחודשים דלכא' כיון דהבעל אית ליה "בידו" והוי כמגו, אמאי אינו נאמן באשה מכחישתו, ומ"ש מכל מגו דנאמן אף בהכחשת הבע"ד, ובבית מאיר בסימן קנב ס"א כ' דכיון דמכחישתו אין בידו לגרשה דא"א לגרשה בע"כ, ועי' עוד בנתיבות סימן לו סק"י שכ' דבמקום שמכחישתו אינו נאמן אף שבידו לגרש דילפי' מנפשות דל"מ אז בידו, ובאמרי בינה בעדות סימן ל כתב ע"ד הבית מאיר דכה"ג שמכחישתו ל"ה בידו. [והמעיין היטב בראב"ד בהשגות על הרי"ף להלן בפ' השולח כא: ד"ה חיישינן, יראה דבר חדש דנאמנות הבעל הוא מדין עד אחד ואף דהוי דבשב"ע על זה מהני בידו, ונמצא דעיקר נאמנותו הוא מדין עד אחד, ומעתה ניחא שפיר דבמכחישתו האשה הוי ע"א בהכחשה ותו לא מהני הבידו, (מיהו הדבר מחודש דשייך בידו בדבשב"ע, וי"ל דהבידו מוריד את האיתחזק ותו ל"ה דבשב"ע, אלא דלתוס' ב: נראה דהבידו הוי נאמנות בפ"ע ולא דמוריד האיתחזק), ולפ"ז יתחדש דגם בהכחשה של אחר אינו נאמן, ולא רק בהכחשה של האשה, ויל"ע דהתוס' מיירי לגבי המזונות ובזה הוי תביעת ממון ול"ש נאמנות ע"א].

- בא"ד יכולה האשה לבקש ע"מ וכו' וברש"ש הק' דהוי עד מפי עד וכו' עי"ש, וע"ע באב"מ קכז-יא. - בא"ד ואין מוכיח מתוכו וכו' עי' בתוס' לעיל ג,א, ולברכ"ש שם דברי התוס' הכא ל"ש למש"כ שם, והכא הוי לענין דין עדיו בחתומיו זכ"ל דה"ד במוכח מתוך החתימה עי"ש. - בא"ד שהעבד מוחזק, עי' בקצות בסימן רמא סק"ג שהק' דמספק א"א לשעבדו וע"כ דהעבד מוחזק בגופו וכו'.

תוד"ה משום, עי' בפני יהושע, ולכא' הוי ב' תרוצים בתוס' חדא דגרושה לפניך ועוד דאית ליה חזקת צדקת ומש"ה לא מוקמינן לה על חזקת אשת איש, והפנ"י העיר דהא חזקה דמעיקרא עדיף על חזקה דהשתא, [ועי"ש דשא"ה דאיכא ברי וחזקת גרושה מצטרפת] עוד הק' דאם איכא חזקת צדקת א"כ גם בליכא לגט נימא מחמת חזקת צדקת דע"כ היו גרושין, ועי' בפנ"י דלתוס' הוי חדא תירוצא והוי כתרתי לריעותא וכו', וכ"כ הרע"א, ועי' במחנ"א אישות סימן ג, ובאב"מ בסימן קכז סק"ב ובשמעתא ג פי"ד ובשערי יושר ש"ב פ"ז וכן בש"ג פי"ד עי"ש. [וי"ל עוד דבחזקה עם ריעותא דגרושה לפנינו ל"מ לדיני נפשות].

תוד"ה ר"ל וא"ת גט מאוחר וכו', עי' במהרש"א - ברא"ש סימן ה מבואר דגם לר"י קשה כיון דל"פ אלא משום דס"ל דיש לבעל פירות עד הנתינה ובגט מאוחר מודה, ועי' בר"ן דגם לטעמא דשמא יחפה יקשה דבגט מאוחר יכול לחפות, ובמ"מ פ"א הכ"ה ורמ"ך שם מבואר דבגט מאוחר ליכא פסול משום בת אחותו, ועי' ברע"א. - שם ואומר ר"י ואין הגירושין כו' וברא"ש שם כ' דהא דאינו גט לגרש עכשו דאין זה כריתות, והסיק להחמיר דאינה מגורשת עד זמן הכתוב בו דהוי כאילו א"ל דלא תתגרשי עד אותו זמן, וע"ע בר"ן.

- בר"מ פ"א הכ"ה דגט מאוחר פסול כגט שאין בו זמן, [ודוק בר"מ דהוי פסול עצמי כאין בו זמן ולא בעי' לחשש דחפוי], והראב"ד כ' דהגט כשר ומגורשת מיד אלא דהבעל אוכל פירות עד אותו הזמן, והרא"ש כ' דדוקא אם נכתב מדעת האשה הפסידה פירות דמחלה האשה פירותיה לבעל, [וצ"ב דמ"ש מחילה ובעי' קנין], ובב"י בסימן קכז הק' על הראב"ד דאמאי הגט כשר הא איכא למיחש לשמא יחפה, ועי' ברע"א. - ברשב"א כ' בד' הראב"ד דהוי כשיור וחוץ וכו' היינו דהוי גירושין חוץ מזכות פירות, [וי"ל נ"מ נפלאה בין ב' הפי' לענין אם הבעל יהא חייב בפדיונה, דאם הוי שיור הא כיון דיש לו פירות חייב, אבל לרא"ש דהוי מחילה דהאשה א"כ הוי נתינה חדשה לבעל ושפיר י"ל דאינו חייב בפדיונה].

- [מבואר בתוס' דדוקא לר"מ בליכא ע"ח ל"ח ראוי לגרש בו משא"כ בחסרון ע"מ לר"א, והיינו דלר"מ הע"ח הן השטר עצמו משא"כ בע"מ לר"א וכמש"נ בשיעורים בפ"ק עפי"ד הגר"ח בספרו].

- עי' בבית שמואל סי' קכז סקט"ז דאם הגט נכתב בתשרי וכתב הזמן בחשון ונחתם בחשון כשר כיון דהחתימה היתה באותו הזמן, וברע"א שם כ' דהרשב"א לא ס"ל כן עי"ש. וע"ע בפת"ת שם.

**דף יז ע"ב**

- יש לעיין ברשב"ם המחודש בב"ב קמו: שכ' דבמתה אשתו מתוך קטטה שיש בדעתו לגרשה שוב אינו יורשה כדאמרי' בגיטין משנתן עיניו לגרשה שוב אין לבעל פירות עכ"ל. ובתוס' וברמב"ן כבר הק' דהך סברא דמשנתן עיניו הוי דוקא לר"ש ולא לרבנן ואנן קי"ל דיש לבעל פירות עד שעת נתינה.

קסבר כו' עד שעת נתינה, במהר"ם שי"ף הק' דלר"ש ס"ל דאין לבעל פירות משעת חתימה ומנלן דרבנן פליגי בזה דילמא פליגי רק בחשש דשמא יחפה אבל בפירות מודו לר"ש, ועי' ברע"א. - עי' באב"מ שם סק"ג דגם לר"ש אם בשעת הכתיבה הקדימו הזמן ולא ידע הבעל פסול לכ"ע דל"ש לומר דנתן עיניו לגרשה וכו' ועי"ש באב"מ חידוש דבהקדימו הזמן שלא בידעתו הו"ל כנכתב שלא לשמה.

תוד"ה זנות עי' באב"מ שם ובתו"ג. ובתורא"ש תי' דזנות דבת אחותו לא שכיח, [וצ"ל דאף דכ' הראשונים דבת אחותו לו"ד אלא דהוי יותר חשש שיחפה על בת אחותו מאשה שאינה קרובתו, וא"כ הרי החשש הוא על כ"ע ומה תי' תורא"ש דבת אחותו לא שכיח, היינו דמעיקרא עיקר הגזירה היא משום בת אחותו דעליה ירצה לחפות, וממילא גזרו על כ"ע, ור"ל ס"ל דזנות לא שכיח היינו דעל בת אחותו לא שכיח שתזנה בבעלה שהוא קרובה, וממילא לא גזרו בכ"ע].

תוד"ה עד בא"ד דכי אתי למיטרף בעי אתויי סהדי כו' עי' באב"מ קכז סק"א בסופו, - שם ויכתבו שמאותו יום נתגרשה, באב"מ קכז סקי"א הק' דא"א לכתוב שטר שלא מדעת המתחייב, [וי"ל עפ"י תוס' כתובות כ: ד"ה ור' יוחנן]. - בא"ד וי"ל דמסתמא אחר כתיבה יתן לה עי' בתורא"ש, ומש"כ ברע"א.

בקו' הגמ' מג' גיטין פסולין, ברש"י ותוס' דקו' הגמ' בין למ"ד משום יחפה ולמ"ד משום פירות, ועי' ברע"א דנימא דמהני גם בלי זמן לגבי מן התורה כיון דזמן הוי דרבנן, ונראה דלענין פירות כיון דמדרבנן פסול ה"נ יש לו זכות פירות ול"ק מה הועילו בתקנתן.

אהנו דלכתחי' לא תינשא, בתוס' רי"ד הק' דאכתי ניחוש שיכתוב בכתב ידו דוק היטב בתירוצו המחודש, ובתורא"ש כ' דלהא ל"ח דרוב אנשים אין בקיאים וכו', ועי' מהר"ם שי"ף.

גזייה לזמן, עי' בר"מ פ"א הכ"ו דבחתך הזמן כשר, ובהשגת הראב"ד דלכתחי' לא תנשא, וברשב"א לפנינו, ובנמוק"י כ' אבל ר"ח ז"ל פי' לרמאי ל"ח וכשר הוא וכ"כ הר"מ דגזייה לזמן כשר ומשיאין אותה בגט זה לכתחי' דומיא דכתב בו שבוע עכ"ל, ועי' באב"מ סימן קכז סק"י, ובחזו"א סימן פח סקט"ז, ובשעורי הגרנ"ט ז"ל דלשי' הר"מ תקנת זמן הוא על שעת הכתיבה, וכבר קדמו במרכבת המשנה.

רש"י מה הועילו כו' ומשום פירות, עי' בתוס' לעיל ג: ד"ה כתב בכ"י דאחר שפסלוהו אין גובה אלא משעת נתינה, ולתוס' לשיטתם דמשום נתינה לא הוצרכו לתקן ולפ"ז ל"ק למ"ד משום פירות.

תוד"ה גזייה לזמן דמספיקא לא קטלינן כו', ובישוב הרש"י עי' בפי' ראמ"ה ביבמות שם דכיון דאיכא רגלים לדבר דמחקה כדי לחפות מוקמי' לה על חזקת א"א, וכעי"ז במאירי שכ' דכיון דכל הגיטין יש בהם זמן וזה אין בו זמן הדבר מוכיח דאשת איש והורגין אותה, ובהמשך דבריו דחה סברא זו. ועי' בט"ז ריש סי' קכז שכ' דודאי מספיקא לא קטלינן אלא דביש הוכחה כהכא דנעשה זיוף שאני וכו', ועי' קצות סימן ל סק"א - ועי' בשמעתא ש"ג פי"ד מש"כ בד' הטור.

תוד"ה כתביה עי' באב"מ קכז סק"ד.

**דף יח.**

תוד"ה הנהו וי"ל גזירה, עי' ברא"ש סימן ד. - משעת כתיבה וכו' עי' ברע"א דדוקא מכתיבה ולא מחתימה.

מאימתי כתובה משמטת, ובתוס' רי"ד כ' דכתובה לא קיימא לגוביינא מיד אלא למזונות והילכך כ"ז שניזונית ואינה תובעת כתובה לא קרינא ביה לא יגוש ולהכי אינה משמטת [ונ"מ בכתובת אלמנה דאין לה מזונות].

פגמה וזקפה. בראשונים ב' דרכים אם הטעם משום דשביעית משמטת דוקא מלוה [עי' בתוס' לפנינו ובריש אע"פ נה. וברשב"א ור"ן שם] וברש"י כ' דל"ק ביה לא יגוש, וכ"פ הר"מ בפה"מ בשביעית פ"י מ"א, [ונ"מ אם בזקפן נעשה כמלוה וחיובו מתורת הלוואה ולרש"י אף דלא הוי מלוה עובר בלא יגוש]. ועי' בתומים בסי' סז סקי"ח שהק' דגם בכתובה הא הוי בשטר והוי חוב. - הר"מ פסק (פ"ט משמיטה הי"ג) כשמואל, ובשעה"מ סז סק"ז הק' דקי"ל כרב באיסורי, וברדב"ז שם כ' ועוד דמסתבר טעמיה דשמואל דלרב קשה אמאי בזקפה ולא פגמה אינה משמטת מ"ש מהקפה ושכר שכיר דאינם נשמטים ואם זקפן נשמטים. - בשו"ת הרשב"א ח"א סימן תתקפט כ' דזקיפה במלוה כפרעון דהחוב הראשון נפרע וכעת מתחייב חוב אחר ולהכי השביעית משמטת.

- אונס קנס כו', בתורא"ש דאין משמטין דקודם העמדה בדין לאו ממון הוא ולא קרינן ביה לא יגוש, ועי' במאירי שהביא שיטה דפגימה מהני בקנסות ויש חולקין, ועי' יש"ש סימן ח, [ולפ"ז מיירי לאחר העמדה בדין דקודם ל"ש פגימה דליכא חיוב], ובהקפת החנות דן ההפלאה בכתובות שם דגם בפגם במקצת אין שביעית משמטת המותר.

תוד"ה מה כשעמ"ב גובה ממשעבדי, ובשו"ת רע"א ח"א סימן קלב ד"ה אמנם כ' דבעמד בדין הוי שעבודא דאורייתא.

עסוקים באותו ענין, עי' ברמב"ן דה"ה בכל השטרות, ועי' בר"ן דה"מ בשטרי הלוואה דזוזי משעבד ליה אבל בשטרי חיוב דמתחייב בקנין אע"ג דאיכא קלא במילי אינו מתחייב, ובט"ז חו"מ סימן מג סי"ז ונתיבות שם. - ובר"מ פ"א הכ"ה כ' דבגט ל"מ עסוקין ועי' רא"ש סימן ז ובתוס' לעיל יז. ד"ה ר"ל דמהני עסוקין ועי' בק"נ.

תוד"ה אף, ובר"ן כ' דאפי' בתוספת בההיא הנאה וקלא אית להו.

**דף יח ע"ב**

שמא פייס. בתוס' רי"ד כ' דכיון דנמלך מלגרשה אינו מפסיד פירות משעת כתיבה, ואם נמלך עוד וגרשה בגט זה אינו מפסיד אלא משעת נתינה ואתיא למיטרף שלא כדין, [ובתוס' רי"ד לעיל יז: כ' דלר"ל דמפסיד משעת חתימה הוא משום דבחתומיו זכ"ל], - ובריטב"א מבואר דאף לר"ש בגט שנכתב ונחתם אף בנתפייס מפסיד משעת כתיבה, וע"ע ברשב"א ורמ"ה.

כולם משום עדים, ברש"י וקודם שנתנו לה חתמו כולן, ובר"ן (ג,ב מדפי הרי"ף) דלר"ל בעי שיחתמו כולן קודם נתינה ולר' יוחנן דהוי תנאי יכולים השאר לחתום גם אחר נתינה (ובר"ן משמע דמהני אף אחר שניסת ועי' תורע"א פ"ח, ובח"מ סי' קכ סקכ"ב כ' דאף דאפשר לקיים התנאי אף אחר שניסת מ"מ תצא מבעלה כיון דהגירושין חלין רק בשעת קיום התנאי, ועי' בתו"ג שם סקכ"ט דהתנאי הוי כמעכשיו).

- משום תנאי, ובתו"ג סי' קכ סק"ל דבמתנה עם השליח לא בעי' משפטי התנאים, ועי' אב"מ סי' לח סק"ב [וי"ל עפ"י התו"ג הנ"ל דהוי כמעכשיו וממילא ל"ב משפטי התנאים].

- עד עשרה ימים, לעי' בקו' הרע"א - שנמצא קו"פ וברש"י, במהר"ם שי"ף מבואר דבחתמו חלק מהעדים של"ש אף למ"ד משום עדים כשר, כיון דבשל"ש לא בטלה עדות כולם, ומשמע דלר"מ גם בשל"ש בטלה עדות כולם, וברע"א ג: דן בזה דלא בטלה אף לר"מ, [וצויין שם מתש' הרא"ש המובא בשו"ע]. - ובסוגיא מוכח דגם בשטר יש דין נמצא קו"פ אף דבפסולים ל"ה כנחקרה דאין כאן עדות, ובזכר יצחק הוכיח דגם בפסולים הוי עדות בשטר. - בב"י בסימן קכ מבואר דבחזר הבעל והוציא הפסול מכלל העשרה למ"ד משום עדים צריך לבטל עדות כולם ולמסור עדות לכשרים לבד, ועי' בט"ז סק"ב ובתו"ג סקל"א.

- בר"מ פ"ט הכ"ז דבהי' אחד משנים הראשונים פסול הרי"ז גט פסול כו' ולא הכשרוהו בגט שעדיו רבים אלא מפני שע"מ הן העיקר, ועי"ש בראב"ד ומ"מ, [ועי' באבי עזרי שם].

תוד"ה ואינך ובמעמד כולם כו' עי' ברמב"ן לעיל י: בשם הראב"ד דסגי בחותם בפני האחרים ולרמב"ן בעי' שיחתמו יחד ועי"ש רשב"א ור"ן. - תוד"ה א"ל ואומר ר"ת כו' וברא"ש כתובות פ"ב סי"ג דהחזקה דאינו מחתים עדים פסולים הוי כעדים.

**דף יט ע"א** בשעת הדחק וברש"י, עי' ברע"א.

**סוגיא דבכל כותבין כו'**

ה] מתני' דבר המתקיים, בר"ן כ' דבין לר"מ ובין לר"א כותבין רק בדבר המתקיים ע"ד המתקיים. ולכאורה מקור הדין הוא דבעי' וכתב ובאינה מתקיימת ל"ה כתיבה, וכ"כ הפר"ח בסימן קכד, ולפ"ז בשאר שטרות א"צ שטר המתקיים, [ויל"ע לר"מ דוכתב קאי על החתימה אם דין דדבר המתקיים קאי רק על החתימה או גם על הכתיבה].

בר"מ מבואר (בפ"ד ה"ג) דבעי' כתיבה של קיימא אבל אין עיכוב אם יכתוב ע"ד שאינו של קיימא עי"ש במ"מ פ"ד ה"ז. ולגבי דין כותב בשבת מבואר בר"מ פי"א משבת הט"ו דה"ד בכותב ע"ד המתקיים, ואפשר דהתם א"ז מדין הכתיבה אלא דבעי' שהמלאכה תהי' של קיימא וכמש"כ בדברי יחזקאל סי' ד סק"ו.

המעביר דיו ע"ג סיקרא וכו', וברש"י שהרי הוא כבתחילה לא כתב ולא מחק [היינו דלא נוסף ע"י הדיו השני בין במחיקת הקודם ובין בעשיה חדשה ולהכי ל"ה מחיקה ול"ה כתיבה, ובכתבי הגר"ח דן אם תלוי בעיקר אם נמחק הכתב הקודם דאז הכתב השני הוי כתב], ובכתבי הגר"ח כ' דבדיו ע"ג דיו ה"נ הכתב הקודם נמחק והא דאינו חייב משום מוחק הוא משום דלגבי שבת בעי' מוחק ע"מ לכתוב והכא לא תיקן במחיקתו יותר מבתחילה, עי"ש ראייתו מההג"מ פ"ו מס"ת.

עדים שאין יודעים לחתום מהו שיכתבו להם בסיקרא ויחתמו, ובמאירי כ' דבנתגרשה בגט זה יראה שהיא ספק מגורשת, ועי' בהגא"ש סי"א. - ובפשטות גם בסיקרא ע"ג דיו בגט יהיה ספק, דדוקא בשבת פטור משום דהוי מקלקל אבל בגט כמו דדיו ע"ג סיקרא הוי כתיבה ה"נ סיקרא ע"ג דיו, ועי' בשעורי הגרש"ר. - ועי' בתו"ג במש"כ בהא דמדמי הש"ס עדים לשבת וכו'.

רש"י ד"ה נעשה להביא חולין, ובר"מ פי"א משבת הט"ו פסק דחייב חטאת, והחת"ס כ' דהר"מ פי' הגמ' דאף דלגבי שבת חייב חטאת בגט ל"ה כתיבה, וכ"כ בחיי אדם כלל לו בנש"א אות ב, וקדמם בתש' תשב"ץ ח"א קכז, [וכן ברשב"א להלן כ מבואר דגיטין גרע משבת].

רש"י ד"ה מקרעין מסרטין, עי' תוס' לעיל ט: ד"ה מקרעין "רושמין קצת כדי לחתום עליו עדים", ובר"ן ט. מדפי הרי"ף "שלא היו מסרטין אלא מקצת כל אות".

תוד"ה דיו ואומר ר"י כו' עושה לשמה כו', ועי' במהרש"א דא"כ מאי בעי מהו שיכתבו בסיקרא הא כתב הראשון אינו לשמה, וברע"א תי' דלר"א דע"מ כרתי א"צ לשמה, [והחזו"א סימן קמז תמה על הרע"א עי"ש], וע"ע בתו"ג ובמהר"ם שי"ף. ובריטב"א כ"י להלן כ. מבואר תי' על קו' המהרש"א "אבל לעיל בעדים שאין יודעים לחתום וכתבו להם בסיקרא דמעיקרא נמי לשמה כתביה השתא נמי מאי אוסיף ביה כתב העליון כזה אינו כתב" ועי' עוד בתורא"ש להלן כ. ד"ה ע"כ, ומפורש בדבריו כיסוד התו"ג דתוספת לשמה היינו תיקון להכתב הראשון ולהכי כשהכתב הראשון לא בא אלא לצורך הכתב השני אין השני כמתקן את הראשון ועי"ש. [ויל"ע היכא דכתב במחובר ותלשו והעביר עליו קולמוס בתלוש אם מהני].

סיקרא ע"ג דיו א"ל חייב מוחק הוא וברש"י דמשום כותב אינו חייב וכו', ועי' תורא"ש לעיל ט: דמבואר דהטעם דדיו ע"ג סיקרא חייב שתים אין הטעם משום שנמחק המראה הקודם אלא משום דהכתב של הדיו חשוב יותר מכתב הסיקכרא, וניחא דבסיקרא ע"ג דיו כיון דסיקרא אינו חשוב כדיעו הוי כתב עג"כ.

תוד"ה מוחק וחשיב ליה מוחק כו' עי' בתורא"ש. - בא"ד ומקלקל ל"ה כו' עי' בתוס' שבת עג: ד"ה וצריך לעצים דבעי' מוחק ע"מ לכתוב אף באינו מקלקל ועי' בגה"ש שם, [ובדברי יחזקאל סימן ד סקי"ג], ועי' בביאור הלכה סי' שמ ס"ג ד"ה המוחק שכ' בשם הפרמ"ג דגם המוחק ע"מ לתקן חייב והוכיח כן מתוספתא עי"ש.

**דף יט ע"ב**

אמר רשב"ג בד"א וכו' ובר"מ פכ"ד ממלוה ה"ו קרעו להם בשאר שטרות מכין אותן מכת מרדות והשטר פסול, ועי' ברשב"א ור"ן דאיכא מ"ד דהשטר כשר.

- עדים שאין יודעים כו' עי' בתוס' לעיל ט: ד"ה קורין. ובתורת גיטין שם ונתיבות סי' כח סק"ד. - עוד מבואר בתוס' שם דבעי שנים קורין או יחיד כו' ועי' ברא"ש סימן יב - ומה שנאמנין לומר שכך כתוב בשטר עי' ברמב"ן ורשב"א דהוי מילתא דעבידא לאגלויי. - ומגבי ממשעבדי בתוס' רי"ד גו' מבני חרי. - והא לא ידעי למיקרי עי' ברא"ש סימן יב בשם העיטור.

תוד"ה טעמא בא"ד א"נ דאיירי עי' במהרש"א, ובק"נ באות ר. - תוד"ה ושמואל השתא לא צריכי כו' עי' במהר"ם שי"ף, אך ברשב"א ור"ן חולקים על תוס'.

הנהו בתי תרי צריכי למקריה, בטעם הדבר עי' בפנ"י דמשמע דהוי מהתורה דע"מ כרתי, וכן היה משמע בריטב"א ובר"ן שכ' דכיון דאינהו ע"מ עבדי כריתות, ועי' בברכת שמואל סימן לא,לב שהוסיף מטעם דדבשב"ע וכו' וכן מבואר באב"מ סימן לא סק"ד, וברמב"ן משמע דדין זה הוי דרבנן, וכ"כ הרע"א לעיל יא דהקריאה מדרבנן ומ"מ שיעידו בטביעות עין וכו' עי"ש., וע"ע בדברי יחזקאל סימן מ.

**דף כ ע"א**

אי משום כריתות דאית בה, וברש"י שכתוב בה וכתב לה ספר כריתות, וצ"ב דהא לא כתיב לשון גירושין דהרי את מותרת לכל אדם, ועי' במהר"ם שי"ף, ובמאירי כ' "ושמא תאמר והרי אמרו שבהרי את מותרת לכל אדם חוששין לגט מ"מ אף הרי את מותרת לכל אדם שאינו אלא סיפור בעלמא" וכו', ובריטב"א כ"י כ' "ושמעינן מינה דאע"ג דתנן גופו של גט הרי את מותרת לכל אדם, ה"מ דלא משתריא לעלמא לכתחילה אלא בהכי, אבל למיחש כו' כיון דכתוב בה ענינא דגירושין ופיטורין חיישינן לה, דדיקינן מדקאמר ר"י אי משום כריתות דאית ביה כו', אע"ג דלא כתיב ביה הרי את מותרת כיון דכתיב שם כריתות חיישינן" עכ"ל.

יהיב ליה זוזא לספרא וברש"י, ועי' בריטב"א דהוא כדי לקנות הקלף.

הא בעי' שמו ושמה ובתוס' עי' בתורא"ש ובמהר"ם, וברמב"ן מבואר דאתי כר"מ דע"ח ובעינן מוכח מתוכו, והב"י בסי' קכט כ' דמהתוס' מוכח דבשינה שמו הוי פסול מהתורה, עי"ש דאתי גם כר"א, ועי' בקצות בסי' נא סק"ג שהוכיח דגם בשטרי ממון ואליבא דר"א דע"מ כרתי בעי' שיהיה שמו כתוב בשטר. - והרמב"ן ס"ל דפוסל מהתורה גם לר"א וז"ל משום דכתיב ספר כריתות והיינו ספירת דברים של כריתות, ואי אפשר לספר כריתות שבינו לבינה אא"כ כתב שמו ושמה, ועי"ש ברמב"ן שהביא שיטה דהוי דרבנן ואפקעינהו כו', או דאיכא אומדנא שלא נתן מעות לסופר לגרשה בגט שאינו כשר מדרבנן.

אין השם מן המובחר, ועי' בראשונים דלר"ח דהוי כתב ע"ג כתב ל"ה כלל כתיבה לשמה והביאו מהירושלמי דרבנן לדבריו דר"י קאמרי וכו', - בחת"ס בסוגיא כ' ד"ח דאף דבכל המצות הידור ונוי אינו אלא לכתחילה אבל בכתיבת השם הדין נוי הוי לעיכובא.

- בראשונים הביאו עוד גי' "עד כאן לא קאמר ר"י אלא התם דלא בעי' כריתות אבל הכא כריתות בעינן וליכא" ובריטב"א [רמ"ה] כ"י "כלומר בעינן כל מאי דכתיב בתורף לשם כריתות" [ומוכח כנ"ל דבכתב ע"ג כתב שני הכתיבות הוי כתיבה אחת וכיון דמקצת האות אינו לשמה תו הוי חסרון בכריתות].

והכא איהי קא כתבה ליה כו', ועי' תוס' כב: ומבואר שם דכיון דהיא משלמת שכר הסופר לא מתקיים ונתן דל"ה גט של הבעל, ונמצא דהקנין צ"ל בין הכתיבה לנתינה, וכ"מ ברש"י כב: ד"ה כותבת, והפר"ח בסימן קכ הוכיח דתליא בשעת הנתינה, אמנם ברא"ש בסדר כתיבת הגט כ' "הסופר יתן הדיו והקלף במתנה לבעל דכתיב וכתב ונתן שיהא הגט שלו" וכ' הב"י "כלומר כדרך הכותבים בדבר שהוא שלהם וגם ל"ש נתינה אלא בדבר שהוא שלו", ומבואר דגם הכתיבה בעי משלו, ועי' ברא"ש בסימן כה ובהג"א לפנינו סימן כ ובפנ"י.

א"ל רבא כו' אקנויי אקני ליה רבנן, עי' במהר"ץ חיות להוכיח מכאן דבכח הפקר ב"ד לעשות זכיה, וכן הוכיח להלן נה: מהגמ' שם דאמר רבא אוקמיה רחמנא ברשותיה, וברשב"א להלן לו: מבואר דתליא בב' הפסוקים מהם ילפי' דין הפקר ב"ד, [או מקרא דראשי המטות או קרא דמייתי שם דיחרם כל רכושו, ולדידי' ניחא דלרבא דילפי' מראשי המטות ע"כ דהפקר ב"ד מהני לעשות זכיה].

כתבו על אסו"ה כשר, הקצות בסימן ר סק"ה כ' דלא בעי' בגט שתקנה האשה אלא בעי' ונתן שיתן לה הבעל דהא אשה מתגרשת בע"כ וליכא זכיה בע"כ, והוכיח כן מהא דכתבו על אסו"ה כשר, וכ"ה באב"מ בסימן קמ סקי"ג עי"ש. - ובהר"ז גט והניר שלי אינו גט ולרש"י עה הטעם משום דבעי' ונתן ולא יהיב ליה מידי, וצ"ב דאמאי באסו"ה ל"ה כמו הרי"ז גיטך והניר שלי, ובר"מ מבואר דבניר שלי החסרון דא"ז כריתות ועי' הגרש"ש סימן ה וברכ"ש סימן כג], והאחרונים נקטו דגם בגט בעי זכיה בגט אלא דהגט נקנה לאשה ע"י הונתן בידה ולא בעי' דרכי הקנינים, ועי' בית אפרים או"ח סימן מא. [ויל"ע דאם אסו"ה הוי הפקר ליכא בגט קיום דין ונתן הבעל].

אבל לא בכתב שע"ג כיפה וברש"י, ועי' מג"א סימן שמ סק"י.

הא דחק תוכות כו' בס' התרומה סימן קטו מבואר דאף דבדיו ע"ד דיו לשמה מהני ה"מ כשהכתב התחתון הוי של"ש, אבל אם כתב בחק תוכות לא יהני העברת קולמוס לשמה, וצ"ב דיהני העברת קולמוס משום כתב העליון, ובכתבי הגר"ח ז"ל ביאר דע"כ דס"ל דהכתב העליון מצטרף לכתב התחתון וכו', ומצאתי במרדכי סימן שד"ם שכ"ה מס' התרומה וז"ל דאם מועיל העברת קולמוס על האות הנכתב שלא לשמה לשויי כלשמה, לשויה אות לא יועיל ע"כ.

**דף כ ע"ב**

התקבלי גיטך וכתובתך וכו', מבואר דבנתינת הגט מקיים פרעון בעל כרחה, והיינו דאף דבגט סגי בנתינה גרידא [עי' לעיל מהקצות] מ"מ הבעל הוא הנותן ובכוחו להתנות שיהיה לפרעון חוב, ועי' בברכ"ש הנ"ל.

- ועי' ברש"י דספק הגמ' דבעי למיתב לה מתנה גמורה משום גירושין ולא לשם פרעון כו' היינו דאם פורעו בזה חובו הוי חסרון בנתינה מצד הבעל, ובר"ן הל' דלא יהיב לה מידי, וע"ע ברשב"א.

והניר שלי וברש"י דנמצאו פורחות באויר, וברש"י עה. ד"ה והנייר "לא יהיב לה ולא מידי ורחמנא אמר ונתן בידה", וברמב"ם פ"ח ה"ד כ' אינה מוגרשת שאין זה כריתות, וע"ע ברשב"א ובריטב"א [ומש"כ בקהל"י], והמפרשים הק' על רש"י מהגמ' להלן בין שיטה לשיטה כו' דהא אין האותיות פורחות באויר ומוכח כר"מ דהחסרון משום כריתות.

- ותיפ"ל דספר אחד אמר רחמנא, ובריטב"א ור"ן דכיון דסופו לקצצו הוי ב' ספרים, והחת"ס תמה דהא לא קי"ל כר"ש דעומד לישרף כשרוף, ועי' בכתבי הגר"ח שביאר הגמ' דכיון דאם יקצוץ הניר הוי ב' ספרים להכי גם הניר בין שיטה לשיטה הוי חלק מהגט ויש בו דין נתינה והוי בכלל הדין דהרי"ז גיטך והניר שלי וכו', ועי' בסוגיא זו בדברי יחזקאל בסימן לד.