אורח חיים קעח - ציונים והערות ב
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**אורח חיים קע"ח – ציונים והערות**

**א, הדינים העולים מהסוגיא**

**א, שינוי מקום – מחייב ברכה ראשונה ואולי גם ברכה אחרונה** סברא מוסכמת היא (חוץ מדעת ר' יוחנן) שישנה סברא ששינוי מקום בתוך הסעודה יגרום לברך ברכה ראשונה. והיינו בין אם ממשיך לאכול במקום אחר, ובין אם חוזר לאכול במקום הראשון. ולדעת הרמב"ם מחייב שינוי מקום גם ברכה אחרונה קודם שיתחיל לאכול את המשך הסעודה. (ולדעת הרמב"ן חיוב הברכה האחרונה הוא רק בדברים הטעונים ברכה במקומם.) **ב, רב חסדא ורב ששת** חידש רב חסדא, שבדברים הטעונים ברכה במקומם, לא נאמר שינוי מקום, הן לגבי אכילה במקום אחר, והן לגבי חזרה לאכול במקום הראשון. (וכשאוכלים במקום השני, לא התפרש בסוגיא היכן יברכו לבסוף.) והיא דעת הרמ"א. ואילו ר"ש פליג על חילוק זה, והיא דעת השו"ע. **ג, זקן או חולה** חדשה הברייתא שהנחתם של זקן וחולה במקום הסעודה, גורמת לביטול עניין שינוי המקום. (ולא התפרש אם מועיל גם לגבי אכילה במקום אחר או דווקא באותו מקום. ולא התפרש האם גם בדברים שאינם טעונים ברכה במקומם.) **ד, מפינה לפינה** מבואר בגמ' שמפינה לפינה (או ממקום למקום) אין שינוי מקום. ולתוס' הכוונה היא מפינה לפינה באותו חדר. אבל מחדר לחדר באותו בית נחשב שינוי מקום. אבל ברש"י מבואר שהכוונה אף מחדר לחדר. **ה, דעת מראש** הביאו התוס' מהירושלמי שלגבי קידוש במקום סעודה מועילה דעת לעבור מחדר לחדר באותו בית. וכיון שהשוו התוס' את דיני קידוש ודיני שינוי מקום בסעודה, יעלה שמועילה דעת לעבור באמצע הסעודה מחדר לחדר באותו בית.

**ב, סברות שינוי מקום ופתרונותיהם**

דובר כבר במהלך לימוד הסוגיא שנראה שיש כאן שתי סברות בסיסיות בכל עניין זה של שינוי מקום. הא', שינוי המקום מגדיר הפסקת סעודה והתחלת סעודה חדשה. ב', שינוי המקום יוצר היסח הדעת מהסעודה והוי כעין מי שנמלך מלאכול.ועלינו להבין את פרטי הדינים השונים המבוארים בסוגיא, ואת הדעות השונות בפוסקים לפי ההבנות הנ"ל. ופשטות לשון הרמ"א נראית שבהבנות אלו תלויה מחלוקת הרמב"ם והתוס' האם בשינוי מקום מתחייב לברך גם ברכה אחרונה. אשר הרמב"ם ס"ל ששינוי מקום עניינו הפסקת הסעודה והתחלת סעודה חדשה. וכיון שסיים את סעודתו הראשונה מתחייב בברכת המזון. ואילו תוס' והרא"ש ס"ל שהעניין הוא היסח הדעת, אשר מחייב ברכה ראשונה, אך כיון שהסעודה ממשיכה, אינו צריך לברך ברכה אחרונה.וצריך להבין כיצד מועילה הנחת זקן או חולה לשתי הסברות. ולסברת סעודה חדשה הרי זה פשוט, שכיון שישנם אנשים הממשיכים את הסעודה, וחוזר לאכול עמם, הרי ודאי חוזר לאותה סעודה (וברור שהפשטות הגדולה היא שכל העניין הוא שישארו אנשים שסעד עמם, וכן מוכח שנקטו בפשטות הלבו"ש ועוד, ודברי המהריק"ש בעניין הם חידוש וצ"ע). ולסברת היסח הדעת צריך לומר שכיון שיודע שגם בעזיבתו את המקום ממשיכה בפועל הסעודה, הרי זה מסייע בעדו שלא להסיח דעתו ממנה. ולשני הטעמים, נראה שכל התועלת בזקן או חולה היא רק עד כמה שדעתו לחזור לאותה סעודה. אבל כאשר הולך על מנת להמשיך את סעודתו במקום אחר, לא יועיל מה שממשיכה הסעודה במקום הראשון, כיון שהוא כבר התנתק ממנה. וכ"ה במ"א שמועיל זקן או חולה רק לגבי חזרה למקום הראשון. אלא שיש לדון במקרה שרוצה לאכול במקום השני ולחזור ולאכול במקום הראשון. וכאן לכאורה יהיה תליא בהנ"ל. דלצד שהנושא הוא סעודה אחרת, הרי לכאורה הסעודה במקום השני היא סעודה אחרת גם אם כוונתו לחזור אח"כ לסעודה הראשונה במקום הראשון (ויש להסתפק בזה) אך לצד שהנושא הוא היסח הדעת, הרי כל עוד דעתו לחזור לסעודתו הראשונה במקום הראשון, לא הסיח דעתו מהאכילה וממילא לא יצטרך לברך על האכילה גם במקום השני.

ומה שמועילה דעת בשעת הברכה לאכול בשני המקומות. לצד של שתי סעודות – על ידי הדעת אין קביעותו לחדר זה בלבד וממילא אין שינוי המקום מגדיר סעודה חדשה. ולצד של היסח הדעת, כיון שאין קביעותו דווקא למקום הראשון, לא גורמת היציאה ממנו היסח הדעת. [וראה בהמשך הדברים תליות נוספות בצדדים הנ"ל.]

**ג, האם כל יציאה נחשבת שינוי מקום**

הנה – פשטות הסוגיא היא שכל שינוי מקום, הן כאשר ממשיך לאכול במקום אחר, והן כאשר חוזר ואוכל במקום הראשון, הרי זה מוגדר שינוי. ולא הוזכר שום חילוק לגבי מטרת היציאה. אמנם מסברא יש מקום גדול לחלק בין מטרות היציאה, וזה לפי שתי הסברות הנ"ל. דודאי מסתבר שכל מה שהיציאה מגדירה את המשך האכילה – אף באותו מקום – לסעודה חדשה, הוא רק כאשר היתה היציאה למטרה שאינה שייכת לסעודה, וכדוגמת דין הגמ' – לקראת חתן וכלה, בית המדרש ובית הכנסת. אבל כאשר היציאה תהיה לצורך המשך הסעודה, הרי אין שום סיבה לראות את המשך האכילה כסעודה חדשה. אמנם לגבי אכילה במקום אחר ניתן להבין שתהא הסיבה אשר תהא, עצם מה שהיא במקום אחר, הרי היא מוגדרת סעודה חדשה. ומצד סברת היסח הדעת, מסברא ניתן להבין שכל שיציאתו היא למטרת הסעודה, חסר בהיסח הדעת. אלא שא"כ היה צריך להיות שכאשר הולך למקום אחר להמשיך לאכול שם, גם אז אין היסח הדעת, כיון שהולך למטרת אכילה. והרי דין הגמ' נאמר על ההולך לאכול במקום השני ובכל זאת הוי היסח הדעת. ושמא נחלק בין אם מטרת ההליכה אינה דווקא לצורך האכילה, וכציור הגמ' אשר מדבר בהולך מביהכנ"ס לביתו (דנהי שכוונתו להמשיך לשתות שם יין, אבל א"א לומר שזו מטרת ההליכה לבית), לבין מקום שכל מטרת הגעתו למקום השני היא רק לצורך המשך האכילה. ואם ישנו לחילוק זה, הרי גם ביוצא וחוזר נימא שרק יציאה שלא לצורך הסעודה כציורי הברייתות היא היסח הדעת משא"כ כאשר יציאתו היא לצורך המשך הסעודה, אשר לא שייך לומר שמסיח דעתו. אמנם למעשה לא מצאנו אף אחד מהפוסקים שחילק בזה. אמנם הביאוה"ל בסימן רע"ג לגבי קידוש במקום סעודה הביא שמי שיצא לבית הכיסא בין הקידוש לסעודה ודאי שאינו הפסק כיון שהוא מצרכי הסעודה, אך בסימננו, לגבי שינוי ברכות כתב להיפך. ובהכרח שהיא סברא מיוחדת בקידוש במקום סעודה.

נידון נוסף שיש לדון בו, הוא יציאה לזמן קצר מאוד שיש לדון שאין בה היסח הדעת והפסק הסעודה. והשורש לחילוק זה הוא בדברי התוספתא שהביאו הראשונים אשר מי שיצא לדבר עם חבירו "והפליג" צריך לחזור ולברך, ומשמע דווקא אם דיבר עמו זמן ארוך. אמנם הרמב"ם למד ש"הפליג" היינו יצא מהבית, וממילא לדרכו אין מקור לחילוק זה. וגם בזה סתמו הפוסקים ולא חילקו, אמנם הגר"ז והמו"ק חילקו בזה, ונקט כמותם האגרו"מ להלכה (הביאו בפסקי תשובות).

**ד, רואה מקומו**

חידש הראב"ד אבחנה נוספת בשינוי מקום, והיא – ראיית המקום הראשון. ומשתלבים דברי ראב"ד אלו עם דברי הגאונים לגבי קידוש במקום סעודה שכל שסועד במקום שרואה ממנו את מקום הקידוש, מוגדר קידוש במקום סעודה. ולגבי קידוש במקום סעודה הביא המחבר דין זה בשם י"א. ולגבי שינוי מקום הביא המ"א דין זה ודנו האחרונים האם מועיל רק מחדר לחדר או אף מבית לבית. ומסקנת השעה"צ שמבית לבית ודאי אין להקל כיון שכל דין זה של ראיית מקום הוא חידוש אף לגבי קידוש, אשר הובא רק בשם י"א, וכ"ש לגבי שינוי מקום אשר הביאו רק המ"א. אך מחדר לחדר יש להקל ע"י ראיה, כיון שבלא"ה יש צד שמחדר לחדר אינו מוגדר כלל שינוי מקום.

ויש לדון האם צריך שהראיה תהיה גם בכל הדרך למקום השני. ולכאורה תליא בצדדים הנ"ל. דלצד של היסח הדעת, לכאורה כדי שלא יהיה היסח הדעת צריך רצף של ראיה כל הזמן. אמנם לצד של סעודה חדשה, עד כמה שנימא שהמשך אכילה במקום הנראה למקום הראשון, נחשב אותה סעודה, ייתכן שסגי במה שבמקום האכילה השני רואים את המקום הראשון, למרות שבדרך לשם לא ראוהו.

**ה, שינוי מקום בשטחים פתוחים**

בסוגיא מצאנו מחדר לחדר ומבית לבית. ויש לדון כיצד נדון שטחים פתוחים. האם נדון את הכל כחדר אחד, או כמחדר לחדר, או כמבית לבית. והמקור שמצאנו לנידון זה הוא הירושלמי אשר פסק הרמב"ם והשו"ע (ס"ב) שהאוכל במזרחה של תאנה ושוב אוכל במערבה, הרי זה שינוי מקום. ומבואר כאן שאין זה נחשב כמפינה לפינה באותו החדר. ועדיין צריך לבאר האם ההגדרה היא כמחדר לחדר ותועיל דעת, או שהוי כמבית לבית ואף דעת לא תועיל. עוד צריך לדעת מדוע באמת מוגדר כשינוי מקום, האם מחמת עצם השינוי, או משום שהתאנה מפריעה לראות מקומו הראשון. עוד צריך לדעת האם מיירי שהתאנה מוקפת מחיצה או לא.

**מקום אחד שאינו מוקף מחיצות** הנה נקיטת הפוסקים שדין התאנה מיירי כשאינו רואה מקומו הראשון. ונקט המ"ב שגם לא מיירי כשמוקפת מחיצות. ונחלקו הפוסקים האם כשתהיה דעתו לעבור ממזרח התאנה למערבה, יועיל. והיינו, האם הוי כמחדר לחדר (דהרי אין כאן דבר ממשי ה'מחלק' בין שני המקומות) או הוי כמבית לבית (דכיון שלא מוקף מחיצות, ייתכן שאין מה שיקשר את שני המקומות). ובדעת הראב"ד מבואר להדיא שמועילה דעת, אלא שנחלקו בדעת השו"ע שלא הוזכר זאת להדיא (מ"ב סקל"ז ושעה"צ ל'). **המ"א** ס"ל שלא מועילה דעת. ואילו **המאמר מרדכי** ועוד ס"ל שמועילה דעת. ולכאורה עולה כאן מחלוקת יסודית בכל שטח שאינו מוקף מחיצות, האם המעבר ממקום למקום נחשב כמחדר לחדר או כמבית לבית. ובסעיף ד' נקט המ"ב (סקמ"ב) בפשיטות שמועילה דעת כמו מחדר לחדר, **וצ"ע** אמאי לא הוי דומיא דכאן שהביא בזה מחלוקת. ועוד נקט בשעה"צ (ל"ח) שאף מארץ לעגלה אינו נחשב שינוי מקום. ועכ"פ מדבריו בסעיף ד' נראה שסובר המ"ב לעיקר, שהסיבה שמבית לבית לא מועילה דעת, הוא רק משום שיש כאן שני דברים המוגדרים באופן מוחלט כנפרדים זה מזה. משא"כ בדרכים, ואף מהרחוב לעגלה, הכל הוא מאותו עניין, ומועילה דעתו.

**שני מקומות שונים, ללא מחיצות** אמנם ברור שכל מה ששייך לדון את המקום ללא מחיצות כמחדר לחדר הוא עד כמה שאין סיבה להגדירו ככמה מקומות נפרדים. וזהו יסוד הדין של "מגן לגן" (סעיף ג'), אשר אף שייתכן ששני המקומות אינם מוקפים מחיצות, הרי מצד עניינם חלוקים הם ונחשבים להדיא כשני מקומות שונים, ועל כן נחשבים מבית לבית. וייתכן שמיירי אף כשמוקפים שניהם במחיצה אחת, כיון שסוף סוף ישנה הגדרה חלוקה להדיא לכל גינה ועומדת בפני עצמה, הרי זה כמבית לבית.

**מקום המוקף מחיצות** וכשמוקף מחיצות – נחלקו (מ"ב סקל"ז) האם נחשב כחדר אחד ולא בעינן אף דעת (משום ששטח מוקף מחיצות הרי הוא ממש כחדר). או שנחשב כמחדר לחדר המצריך דעת (כיון שהוי שטח פתוח, וגם על ידי המחיצות לא נחשב כמקום אחד ממש).

**ד, חדרים בבעלות נפרדת**

ויש לדון בשני חדרים בבית אחד אשר כל אחד בבעלות נפרדת. דהנה לשון המ"ב (סקי"ב) בשם הפוסקים בסימן רע"ג שהכל תלוי ב"גג אחד". אמנם מסברא היה נראה שעד כמה שכל חדר שימושו אחר לגמרי אין אפשרות להגדיר שקובע את אכילתו בכל חדרי הבניין (שזו היא תועלת הדעת וכנ"ל), כיון שאין שום שייכות בין סוג השימושים של כל חדר וחדר. באשר כל חדר עומד לשימושם ושהותם של אנשים אחרים. ויש לדון במעבר מבית פרטי לחדר משותף (חדר מדרגות), והאריכו בכל זה פוסקי זמננו (עי' "דרשו").

וכמו"כ יש לדון לגבי מרפסת אשר אמנם אינה תחת אותה קורת גג, אבל משמשת כחלק מחדרי הבית לגבי שימושים מסויימים, ומסתבר מאוד שאינה נחשבת כמבית לבית. ובפרט למבואר במ"ב שאף מארץ לעגלה אינו נחשב מבית לבית (וגם בזה נחלקו הדעות).

**ה, דעת לצאת ולחזור**

בהא דהתחדש שמועילה דעת מראש. יש מקום עצום להסתפק, שמא מועילה הדעת רק כאשר דעתו לאכול גם במקום השני, דאזי מוגדר שקובע אכילתו בשני המקומות יחדיו. אבל מה שמתכנן מראש שיצא ויחזור אינו מועיל. וכן נראה מפשטות הביאוה"ל (ד"ה בבית אחד) שהעיד שהמנהג לצאת באמצע הארוחה מהחדר והתחבט כיצד להתירו, ולכאורה אם זהו המנהג הרי יש לכך דעת מראש, ונראה שלא מועיל. מאידך, הביאו ב"דרשו" מפוסקי זמננו שהתירו בזה. ויסוד לחילוק בין דעת לאכילה במקום אחר לבין דעת לצאת ולחזור מצאנו להדיא בדברי הט"ז (סק"ט) אשר חידש שאף לדעת רב ששת שיש שינוי מקום גם בדברים הטעונים ברכה במקומם, אפ"ה מועילה דעת אף מבית לבית. אמנם הגביל שהיינו דווקא כשדעתו לאכול במקום השני ולא כשדעתו לצאת ולחזור. אמנם להביא ראיה ממנו לנדוננו א"א שהרי מבואר בדבריו שדעת זו של אכילה במקום השני עדיפה טפי מהדעת של סעודה שלא במקום הקידוש, ואפ"ה מועילה הדעת לקידוש במקום סעודה לגבי מחדר לחדר, עיי"ש. וממילא יש לומר שמחדר לחדר תועיל אף דעת לצאת ולחזור למרות שאינה בדרגה של דעת לאכול במקום השני. ועי' בספק המ"א (קפ"ד סק"א) האם מועיל לאכול במקום אחד ודעתו מראש לברך בחדר אחר באותו בית, ושייך זאת הגר"י עדס שליט"א לנושא דנן, האם מועילה דעת לצאת ולחזור, ויש לחלק[[1]](#footnote-1).

ויש לדון לדברי הט"ז, אדם שאכל בבית אחד ודעתו לאכול בבית אחר, הלא סו"ס עובר בדרכו לבית השני ברחובות שאין דעתו לאכול בהם ומדוע זה גופא לא ייחשב שינוי מקום.

1. כד דייקת, יש כאן שלוש דרגות. א', דעת לאכול במקום השני אשר מגדירה את שני חלקי הסעודה לסעודה אחת ארוכה. ב', דעת שאינה לסעודה עצמה, אלא לדבר שצריך להיות באותו מקום של הסעודה, וזה או לקידוש שצריך להיות במקום הסעודה או לברכה שצריכה להיות במקום הסעודה. וכאן הדעת פחות מועילה מדרגה א', כיון שסו"ס אכל רק במקום אחד, ומאידך היתה דעתו לשייך את שני המקומות, ע"י מעשים שיעשה בהם. ג, כאשר דעתו לצאת ולחזור, אשר אין דעתו לעשות במקום היציאה שום דבר אשר שייך לעצם הסעודה, ואין כאן אלא תכנית גרידא לבקר באותו מקום תוך כדי זמן הסעודה. אשר יש לדון טובא אם יש משמעות לתכנית זו. [↑](#footnote-ref-1)