חזקת הנגע אי דמי לחזקת הטהרות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

# אי חזקת הנגע דמי לחזקת הטהרות

א. תוס' י: ד"ה ודילמא הקשו מ"ט בבית המנוגע לא נטהר מדין תרתי, חזקת טהרה דהאדם והרי חסר לפניך, והניחו בצ"ע. ובשיטמ"ק בשם י"מ כתב לתרץ דכיון דספק הטומאה באה מן הבית, **אין לנו להזכיר** כח חזקת האדם כי אם כח חזקת הנגע, דגבי מקוה נמי לא אזלינן אחר חזקת הטהרות שנגע בהם האדם לפי **שהטומאה באה מכחו**, הנה כתבו הי"מ לתרץ דנגע דמיא לאדם שטבל במקוה ספק חסר ונגע בטהרות, דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, ובטעמא דמילתא דלא אזלינן לגבייהו (לכה"פ לאשויי ספק) הוא משום ששורש הנידון הוא האדם אך צריך לבאר מ"ש דבזה אזלינן בתר השורש יותר מהמקוה כלפי האדם, ויש בזה ד' דרכים ולפי רובם יתבארו דברי הי"מ.

א.בשער"י [ב' ב'] ובחזו"א [עי' אהע"ז סי' פ' ועי יו"ד רי"ד] נוקטים דהטעם במקוה משום דהוא חסר ואין נידון עליו עצמו, וא"כ באדם שנגע בטהרות כיון דהוא עצמו נידון ראוי להכריע בו תחילה, ואפשר דזו כוונתם.

ב. בר"מ בר שניאור (הו"ד בריטב"א עירובין ל"ו.) כתב גבי עירוב שנמצא ע"ג שרץ, וספק אם טימא כבר בבה"ש, דאע"פ שאיכא תר"ל היינו חזקת ביתו וטמא לפניך, מ"מ מכשרינן משום דיש לדון תחילה את שורש הספק, וראיה לזה מהא דלא מהני חזקת הטהרות שנגע בהם, עכ"ד, וצ"ע מ"ש לתרץ כהנ"ל דהרי גם על האוכל כבר אין נידון ואפ"ה דן הר"מ בר שניאור את השורש, וע"כ צ"ל דס"ל דכל דראוי לנידון בפ"ע יש להכריע בו תחילתה ולכך האוכל דהוא נידון בפ"ע וכן האדם הנוגע בטהרות, משא"כ במקוה כל מציאותו היא לגבי לטהר את הטמאים ואין נתפס בו נידון בפ"ע (רק צ"ע דיש נפק"מ במים שנתלשו ממנו אם הם מקב"ט אמנם לזה אפשר שא"צ דוקא רביעית עי' פ"ק דמקוואות), ולפי"ז בבית דראוי לנידון בפ"ע שפיר כתבו הי"מ להשוותו לאדם שנגע בטהרות.

ג. סברא מסוימת בקבלת טומאה דענינה התפשטות הטומאה שאצל נותן הטומאה, וכיון דהוא אותו דבר עצמו שהתפשט אל מקבל הטומאה ראוי בזה לדון את שורש הספק ולהכריע בו תחילה, וזהו הטעם דחלוק אדם הנוגע בטהרות ממקוה, (דמקוה מטהר אבל אי"ז התפשטות טהרה הצבורה במקוה ופשוט), ולפי"ז שפיר קאמרי הי"מ דבית המנוגע שענינו התפשטות הטומאה אל הבא אל הבית שפיר דומה לטהרות.

ד. בדעת תוס' נראה דס"ל דחזקת הטהרות אינה מצטרפת להיות כנגד שאר החזקות כיון דהספק לא שייך גבה דצדדי הספק הם האם נחסר המקוה או לא וחסרון המקוה הוא נידון השייך למקוה ולטבילה ולכך חזקת הטובל היא בכלל הנידון אבל חסרון המקוה אינו שייך ישירות לטהרות לפיכך אינם יכולים להיות בכלל הנידון ונמצא שהוכרע הנידון בלא חזקתם, וטמאים, ולפי"ז צדקו דברי התוס' דדימו נגע למקוה ולא לטהרות כיון דהכא הנידון דחסרון הנגע, הוא שייך גם לבית המנוגע וגם אל הבא אל הבית המנוגע, ואין לומר דה"נ דמי לטהרות דהנגע טימא הבית והבית טימא את הבא אל הבית ואין האדם שייך ישירות לנגע, דזה אינו וכמו שאמר הגר"ח דאין הבית מקבל טומאה מהנגע אל 'בית המנוגע' הוא הוא השרץ בעצמו (ובאמת מוכח כן דהרי הבית המנוגע הוא אב הטומאה והיינו שהוא תחילת סיבת הטומאה ולא קיבל את הטומאה כמו מצורע וזב וכו'), והשיטמ"ק לא ס"ל כלל כדרך זו דא"כ לא דמי ועי' תוה"ש סי' ק"צ י"ג דכתב דהרואה כתם על בית בא"י נחשב כתם על דבר המקב"ט כיון דהוא מקבל טומאת נגעים,ועי' חידושי הגר"ח החדשים על תוס' נדה נ"ז. דכתב דאינו כן דבית אינו מקב"ט כמו שנתבאר ודוקא על בגד כתבו כן תוס' דבנגעי בגדים מלבד דהבגד הוא השרץ עצמו י

ש בו גם קב"ט יעו"ש) ונראה דמסתמא גם הוא לא נתכוין דהוא ממש קב"ט אלא ס"ל דלענין מה שתקנו טומאה על דבר המקב"ט סגי בזה שחל בו טומאה גם אי אינו באופן של קב"ט וצ"ע.

ה. בריטב"א בעירובין שם כתב על דברי הר"מ בר שניאור דהטעם דהטהרות אינם טמאים הוא משום ד'ודאי נגע', ולכאו' כוונתו לומר דהיא ריעותא גדולה בחזקה כמו שחוטה לפנינו וכך נראה ברשב"א פרק המפלת דדימה זאת לאשה שראתה חתיכה שלפעמים יוצאת עם דם דכבר אין לה חזקה כמו ודאי נגע, אך יל"ע מ"ט במקוה לא נימא ודאי נגע ואז נוכל לדון גבי בית המנוגע, ואפשר דכל דברי הריטב"א הם סברא בקבלת טומאה וכנ"ל וצ"ע.