5 השלמות לתורת לכי ויחוד לכי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 17 כל הכלים

להעמיד את הר''ן בשברי כלים דאתו מכלי ומבואר דעדיין איכא בהו תורת כלי דהוי חלקי כלי רק דבעינן שיעו מעין מלאכה או עתיד להחזירם ומבואר עוד דמשפיע על נולד דנראה דמהוש מעיקרא כלי הושתא כלי נובע מחמת עמידתו ככלי ולא הוי כמוש בעלמא אל הוי אותה קיבעה שהיהת מקודם ולא איכפת לן הוי ישמוש אחר דולא כהבית מאיר דגם בהיותו כלי איכא בהו הך שימשו

עוד חשינן בסוגיא דשברי תנור חידושי הריטב"א מסכת שבת דף קכה עמוד א

ומסתברא דמהאי טעמא הוא דלא מוקים רבא פלוגתא דשבת בתנור גופיה, משום דסבירא ליה דשאני ענין שבת דבעינן כלי והא איכא, אבל לגבי שבריו מהני האי טעמא לרבי יהודה דלא חשיבי שיירי כלי אלא היכא דאתו מההוא תנור דחשיב כלי לענין טומאה, ומבואר דלמשווי גם את שבריו ככלי בעינן דיהא כלי גמור במציואתו ובכך קובע את כל חלקיו כשברי כלי

והחילוקים בשבר כלים נובע מחמת החפצא דלכי והא דואי דלכ כמה דאיכא כלי בעצם בתרות מוכן קיים בחפצא ופחות יש יחס לבפועל.

והשתא נראה דההגבלה בהקצאה דתהוי לשבת אחת נובע מחמת דכל כמה דההכנה חיילא במחשבתו א''כ ליכא בזה ניגוד מכח מציאותו של החפץ ולכן חיילא כפי קביעתו, רק דהרשב''א ס''ל [לכה''פ במידי דלאו אורחיה] דלא מהני יחוד לשבת דבשביל שהכנה תקבע ביחס לחפץ בעינן ואי נימא דהרשב''א ס''ל דבגל גוונא בעי יחוד לעולם ורק דמהני רק היכא דהיחוד מכח מחשבתו או במעשה דאין בו תורת יחוד כמו הטמנה דלאו אורחיה, ובזה אמרינן דהיחס הוא רק לשימוש דשבת כיון דבזה דיינינן

ויש אופן נוסף דסיבת ההגבלה בגוף ההקצאה היכא דלא הוי כלי גמור דבזה סיבת ההגבלה היא מכח ההקצאה דמוגבלת רק לישמוש עומד בפועל והי מצב בעיקר עמידתו ככלי דהוי כגוף לפירות.

וברמב''ן מצינו דאיכא אופן של יחוד שקיים רק לישבה הוי כקנין פירות.

ויש לעיין בעיקר המושג הכנה דמאי אל מהני בחשב לשבת ומבואר דבעינן דבבכנה תעמוד בכלי בשביל למחשיבה כמוכן ונראה דהתרות לכי דמוקצה הוי כמוש נבתאר לעיל דשני מטומאה דבכלי הגדר הוא חזי ליה ולכן לא הוי כטומאה דירשה במחשה גרידא דהתם הנושא לאשויי כלי ונראה דבההתם בעי יחוד לעולם ורק דהכא דהחפמא הוא החזי ליה ובשביל הלעמידו כחזיליה בזה דנו אי סגי במחשבה או דבעינן מעשה ונראה דיחוד לעולם מעמידו בחפצא כדבר במשמש ובזה סגי אפשר דהראוי לכילי דטומאה בא להגדיר את השימוש כשימוש כלי ולכן מהני בשבת עצמה וכן סגי בראוי לכלי

והשתא נראה דחלוק קיחוד לשפעולם דבזה מעימדי את עצם החפצא ככלי ובזה ליכא לחצאין וכן מהני לעולם משא''כ ביחוד לשבת דמעמידו כראוי לאותה שבת ובזה ניחא הדרשיה להמעידו ביחס לשבת ומי שסורב דסגי במחשבה לשימוש בחול צ''ל דזהוי ישב דמעידו כמוכן מכח גוף הישמוש או היחוד לשימוש

ונראה דהא דבעי משעה הוי מכח הדירשה דחזי ליה והשאלה כמה נצרך עמוד בו החזי ליה דוהי עמידה בפועל לשימושים

שולחן ערוך הרב אורח חיים סימן שח סעיף נב

אבל שאר עצים וכן נדבך של אבנים אף על פי שישב עליהם פעמים רבות בחול וגם חשב עליהם שיהיו עומדים לישיבה גם בשבתות עד עת שיצטרך לפנותם מכאן לא ירד עליהם תורת כלי על ידי כך לפי שאין דרכם של שאר עצים ואבנים לייחדם לישיבה מפני שאין נוח לישב עליהם כמו על החריות לפיכך לא הוכנו לכך ע"י ישיבה או ע"י מחשבה בלבד כל שלא ייחדם לכך לעולם אלא אם כן עשה בהם מעשה רב להכינם לישיבה דהיינו שסדרם מבעוד יום כדי שיהיו מוכנים לישב עליהם למחר שמעשה גדול כזה מועיל להוריד עליהם תורת כלי אף על פי שאין דרכם לייחד לכך אבל אם שפשפם מבעוד יום כדי לישב עליהם למחר הרי זה מעשה כל שהוא ואינו מועיל כלום.

וכל זה אינו אלא להתיר לטלטלם בשבת לסדרם לישב עליהם אבל לישב עליהם כך בלי שיגע בהם לסדרם מותר בכל ענין אף על פי שלא ישב עליהם מעולם ולא חשב עליהם שום מחשבה ולא עשה בהם שום מעשה מבעוד יום שכל מוקצה אינו אסור אלא בטלטול בלבד ואף אם הם מתנענעים תחתיו בישיבתו אין זה נקרא טלטול שטלטול כלאחר יד הוא.

ולטלטלם שלא לצורך ישיבה אלא לצורך מקומם או לצורך אחר אסור בכל ענין שאין מעשה הסידור מועיל אלא לטלטול שלצורך ישיבה שבשביל כך סידרום

שולחן ערוך הרב אורח חיים סימן שח סעיף נא

ואפילו אם לא חשב עליהם כלל לישיבה אלא שאירע מקרה שישב עליהם מעט קודם השבת מותר לטלטלם בשבת לסדרם ולישב עליהם והוא הדין לצורך מקומם או לצורך עצמם כדין כלי שמלאכתו להיתר לפי שכיון שדרכם של חריות לייחדם ג"כ לישיבה לפיכך כיון שישב עליהם הוכנו לישיבה על ידי כן ונעשה עליהם תורת כלי

שולחן ערוך הרב אורח חיים סימן שח סעיף נ

חריות של דקל יש מהם שמייחדים אותם לישיבה ויש מהם שעומדים לשריפה כשאר עצים ואם קצצם מן הדקל לשריפה הרי הם מוקצה כשאר עצים ואסור לטלטלם שאין תורת כלי עליהם הואיל ועומדים לשריפה.

אבל אם נמלך עליהם אח"כ שיהיו עומדים ומיוחדים לישיבה עד עת שיצטרך לפנותם הרי מחשבה זו מוציאם מידי מחשבה הראשונה אם נמלך כן קודם השבת ונעשה עליהם תורת כלי ומותר לטלטלם בשבת לסדרם לישב עליהם אף על פי שבשעה שנמלך עליהם בחול לישיבה לא היה בדעתו בפירוש גם בשבת אלא נמלך כן על ישיבת החול.

ואפילו אם לא נמלך עליהם שיהיו עומדים ומיוחדים לישיבה אלא שחשב עליהם מבעוד יום לישב עליהם למחר בשבת בלבד ולמוצאי שבת ישתמש בהם לשריפה מותר לטלטלם ולסדרם לישב עליהם בשבת זו:

להעמיד את הרמב''ן במלמות דאיכא תורת הכנה ותרות כלי ומבואר דבעינן שיחול בו תורת כלי להמעידו כמוכן לישמושים רק מחדש הרמב''ם דריכ הכהנ לשימוש מסוים דבזה תחילת השימוש מהני למשווי בהי כמוכן להך שימוש

**יעוין בראשונים דפליגי אי מהני יחוד לשבת אחת** ובשו''ת הרשב''א מובא בר''ן בפרק ד' דף כג ע''א בדפי הרי''ף מוכיח מהא דלא מהני הנחת אבן על החבית לר' אסי למרות דישב מהני בחריות דשאני יחוד לשבת מיחוד לעולם. וז''ל, אבל יחוד שבת אינו יחוד כגיזי צמר דבעינן יחדן להטמנה וכאבן שעל פי החבית דאמרי' בפרק כל הכלים (דף קכה ב) לא שנו אלא בשוכח אבל במניח נעשה כסוי לחבית ולא קי"ל הכי אלמא אף על פי שהניחה לכסות החבית לשמה אסור עד שייחדנה לכך. ומבואר דביחס לישב איכא חילוק בין חריות דאורחיה בהכי לאבן דלאו אורחיה בהכי והיכא דלאו אורחיה ליכא משמעות להנחה כמו במעשה ישיבה והוי רק כיחוד לשבת. ויעוין בתהל''ד ס''ק כ''ח דמביא מבעל קני המנורה סק''ז דנקט דגם לרשב''א בחריות דאורחיה בהכי מהני יחוד לזמן וכן מבואר בבהגר''א סעיף כ''ב ד''ה ויש מי, ולכאורה יש להוכיח כן מהא דהוכיח הרשב''א מטמן בגיזי צמר והנחת אבן דלא מהני יחוד לשבת, ואי נימא דגם במידי דאורחיה בעי יחוד לעולם, צ''ב מאי ראיה למידי דאורחיה דמהני בהו ישב דבהא אפשר דמהני יחוד לשבת. ויעוין בתהל''ד ש''ח ס''ק כ''ח דנקט בשיטת הרשב'א דלעולם לא מהני יחוד לשבת ותמה על ראיתו.

**ובר''ן פליג עליו וס''ל דמהני יחוד לשבת אחת רק דביחוד לשבת מבואר בר''ן דמותר רק לאותו שבת, ויעוין עוד בר''ן דף כ''ב ב בדפי הרי''ף דדן בגיזי צמר שטמן אותם בע''ש בלי יחוד אי מהני רק לאותה שבת**. וז''ל, ומיהו דוקא לאותה שבת אבל לשבת אחרת לא והיינו דאמרינן לעיל [דף מח א] וכי מפני שאין לו לזה קופה של תבן עומד ומפקיר קופה של מוכין דאלמא אף על פי שאינן של הפתק טמן בהן אין מטלטלין אותן והיינו לשבת אחרת או אפשר שהמוכין הן מוקצים יותר מגיזי צמר ומשום הכי נהי דבגיזין שאינן של הפתק טמן בהן מטלטלין אותן לעולם במוכין אין מטלטלין אותן א"נ ההיא נמי בשל הפתק היא אבל כל שאינן של הפתק בין מוכין בין גיזין כל שטמן בהן פעם אחת מטלטלין אותן לעולם.

**ובגדר יחוד לשבת יעוין ברא''ש פ''ד סימן ח' דמוכיח מתוס' דבעי יחוד לצורך השבת**, והרא''ש פליג עליו וס''ל דסגי במה דיחדו לחול וכן פסק בשו''ע שח כ', ויש לעיין בבארו סברת תוס' דבעינן בדווקא דייחדו לשבת, ויעוין עוד בתהלה לדוד ס''ק כו דהקשה דאי המחשבה היא על הישיבה בחול א''כ אמאי עדיפא מישב וז''ל, ואפשר לומר דישב פעם אחת דרך מקרה וכמתעסק בעלמא שלא לשום כונה לישיבה ומישיבה כזו חשב עדיף. ויעוי''ש עוד דמצדד גם לדעת הרא''ש דמהני מחשבה בחול הכונה שיחדן לישב עליהם בכל עת שירצה עד שירצה לפנותם ולא דחשיב על ישיבה אחת, רק דלא יחדן לעולם באופן דמחשבה להפקיע מהשימוש בהם חשב כהתחדשות, אלא דיחדן לתשמיש עד שלא יהא לו צורך בזה. ויעוי''ש דנקט דבזה חלוק יחוד לאותה שבת דבזה לא איכפת לן שהגביל וסיים את היחוד רק לשבת.

**ויש לדון דכל מה דנקט הר''ן דיחוד דשבת מהני רק לאותה שבת הוי רק היכא דחשיב מעיקרא רק לשבת אולם בהאי יחוד דחול כל זמן שלא יצטרך לפנותם מהני לקבוע בו תורת כלי גם לשבת אחרת,** ויעוין בשו''ע הרב ש''ח סעיף נ' וז''ל, אבל אם נמלך עליהם אח"כ שיהיו עומדים ומיוחדים לישיבה עד עת שיצטרך לפנותם הרי מחשבה זו מוציאם מידי מחשבה הראשונה אם נמלך כן קודם השבת ''ונעשה עליהם תורת כלי'' ומותר לטלטלם ''בשבת'' לסדרם לישב עליהם אף על פי שבשעה שנמלך עליהם בחול לישיבה לא היה בדעתו בפירוש גם בשבת אלא נמלך כן על ישיבת החול. ואפילו אם לא נמלך עליהם שיהיו עומדים ומיוחדים לישיבה אלא שחשב עליהם מבעוד יום לישב עליהם למחר בשבת בלבד ולמוצאי שבת ישתמש בהם לשריפה מותר לטלטלם ולסדרם לישב עליהם ''בשבת זו''. ומשמע דאיכא חילוק בין הנך תרי גווני מחשבה. ויש לעיין בכל זה.

ונראה בהקדם מה דיש לעיין הא דנקט הר''ן דמחשבה לשבת חל הכנתו רק לאותה שבת דמ''ש מטמן שדן הר''ן דיהני הכנתו גם לשבתות אחרות למורת דגם התם נתכוין רק לאותה שבת, ומבואר דגם אי מהני הכנה במחשבה מ''מ כיון דליכא בחפץ עצמו מעשה המורה על הכנתו נמצא דכל תורת הכנה דידה נבע מעדיתו בפועל ע''י הגברא ולכן תליא לאופן עמידתו בפועל ע''י הגברא וכל כמה דמיחדו רק לשבת א''כ הכנתו רק לאותה שבת ונראה דגם הא נטק הר''ו בטמן מוכין או גיזי צמר דדן הרמב''ן דל יהני רק ואתה שבת הוי מחמת דעדיין לאו אורחיה כמו בחריות דמצד מציאותם עומידם לשיבה ולכן לא שייך לדון את הככנה מצד עצם העשיה בחפץ אלא רק מכח הכנה דידיה ומאחר דהישמוש בפועל שנעשה כעת הוי לאותה שבת הכלך ההכנה הוי רק לאותה שבת רק דדן הר''ן אי ניתן לדון את מעשה הטמנה כביטוי ליחוד לעולם להטמנה. ולפי מה שנתבאר יוצא דבישבה ודאי מהני לכל השבתות והא דאמר ר' אסי דישב ולא מבעיא חשב ולדעת הר''ן דחשיב שלבת והכנתו תהמנירק לשבת יצא דאיכא מעליותא לישב ונראה לפי מה שנבתאר דהנידון בדף נ' על אופן ההכנה מצד הגברא ובזה ודאי דאיכא עדיופת לחשב במעמיד מבחינתו את ההכנה לשבת בדהנ משיב דמצד הגברא מעמידו לשימשו בחול ורק ביחס לרביעה של הכנה בחפץ בהא איכא מעלה לשיב דהוי עישה בחפץ.

ונראה לפי''ז דהא דס''ל לרשב''א דלא מהנייחוד לעולם הוי מחמת דכל כמה דכל היחוד מגיע מעמידתו בפועל ע''י הגברא ליכא בזה תרות הכנה בחפץ ורק באורחיה יש מקום לדון דניתן לראות את עהעמידה בחפץ עצמו ולכן מהני יחודו.

ולפי'ז יתבאר היטב הא דס''ל לתוס' דבעי דמחשבתו תתיחס לשבת דמאחר דהיחוד נובע מחמת עמידתו בפועל לשימשוים א''כ בעינן דיעמידו לשבת דבזה חשיב כמוכן לשבת והרא''ש דס''ל דגם בחול מהני משבתו אפשר דכמו שמהני יבה בחול והבאור הוא מדחאר דאורחהיו בהכי א''כ חשיב בהכי שהחפץ מצד עצמו עומד לשיבה, א''כ ה''ה היא דחשב לשיבה ונראה דבזה אפשר דההכנה תהני גם לשאר שבתות ובהך מחשבה עד שיחטי לפנותו דייקנו לעיל מהגר''ז דמהני לכל השבתות אולם גם היכא דחשיב רק עי=ל שיבה אחת החול אפשר דיהנילכל השבתות. ותוס' ס''ל דגם אי מהני שיבה כיון דישבה הוי עשיה בחפץ א''כ רק בכה'ג נוכל לדון אתת הכנה בחפץ אולם כח כמה דרק חשיב עליו בהא דהיחס להכנה הוי רק מכח משחבתו ובזה בעינן שיעמיש את מחשבת הישיבה לשבת.

בהא דהכנה לדבר אחד מתירה גם שאר ד=שימושים

להמעיד את פלוגתת הראשונים בביצה

להעמיד את המושג כלי דעינין שעמוד ככלי תשמשי וכחלק ממערכת האדם ולכן בקעת דועמדת להסקה לא הוי כלי שמלאכתו לאיסור דלכיא לה מציאות של עמידה ככלי הועמש לישמוש ונראה דהיסוד הוא דמאחר דכל תורת עמידה דידה מכח הכנתו בפןעל הלכך בשבת לא חשיב כלי אולם ביו''ט אפשר דלשיב מכון ע''י דעמוד להדלקה והתרות מוכן קיים בעצמותו רק דאפשר דבנר של שעוה או פתילה כיון דהוי דבר שלם דישי בו ישמו חיבי כחשיב ככלי תשמשילמרות דאופן שימשו הוא הכילוי ויעוין בפוסקים בזה אולם לעני היתר שאר שימושים בהא יש מקון לדון דכיון דההכנה היא במכח עמידתו בפועל א''כ אפשר דחשיב כאבן לענין שאר המשימים דתות ההכנה הוי רק לםכי הך שימשו או דהוי כלי לעינן זה ואז לר''ש מותר לכל הידמשוים כיון דאיכהכנה בחפץ ולא דיינינן הבכנה לחפץ מצד עצמו אלא את הגברא והיחס גברא ליכא בצאה משאר הישמשוים ורק לר' דדן את החפץ בהא דההכנה מכח העמדתו בפועל א''כ תליא למה שהמעידו.

והרשב''א דם את זה כמוקצה כגמור לדכאי ותוארכ לכי ונראה דהוי לשיטתו דלא דן להכנהבועל ותמיד ריך לדון אאת הכנה בחפץ ובחפץ ליכא לו תואר כלי.

ונראה דהנושא בנר ובגפרורים וכדומה הוי במושג כלי להגירו כעמד לשימוש בני אדם.דמוכן תליא במידי דחזי ליה והדלקה נדונית תמיד כעשיב החומר ולא כמעתשו לשימוש אלא כעומידה לכילוי דכילוי הואביטול החומר ומצאיותו משמשת כהיכי תמצי לביטולו והפקתהנאה ממנו ואל דנון ככלי המשמש את האדם ורר בנר שי מקום לדון אי איכא ורת עמידה של נר או פתילה.

גם סוג שימשו כמו בכדור שייך שידר את הדבר כמוקצה

והי נידון בפני עצמו אולם כל כמה שלא נידון ככלי בהא הנידון בגדרי הכנו וברמהדדן' דן הכנהביח חשמישמו רק באופן של תחילת שימוש.

להמעיד את התןרת כלי כסיבה לדון תרות הכנה בחפץ וההמתעף לשברי כלי והואםנים של נולד בשברי כלי הט''ז ושאר היחילוקים ודלתות הלכים אי הא דהוי כלי הוי סיבה להתיר והמג''א במיגו דאתקצאי והמסתעף.

.