56 בדין ניצוק - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ל' שבה"ל סי' ה' עמ' כ"ד, הרב ר' ברוך מרנשבורג הי' תמי' על ניצוק למה אסרוהו, היכן מצינו בשום מקום שההיתר הנוגע באיסור יהא אסור בנגיעה בעלמא, אלא היכא שנבלע בתוכו, עכ"ל.

בטעם ד' הראשונים דניצוק אינו כמגע, נ' דאי"ז משום דל"ח כדבר א' ממש ואי"ז אלא תערובת, דא"כ נמצא דכ"ה שאינו חיבור לטומאה ולטהרה, ה"נ אינו חיבור ליי"נ, ואי"ז אלא תערובת, ואי"ז במשמע.

וביותר נסתר ד"ז ממה שדנו הראשונים דלא מסתבר שיהא יי"נ חמור מטהרות, ע' בעה"מ ורשב"א, והרי רשב"א גופי' ס"ל דאי"ז כמגע בכולו.

עוד ילה"ע מד' הראב"ד בתמ"ד קי"א, והר"י מלוניל, שכתבו דגם בההיא ברזא אי"ז אלא מדין תערובת, ע' בדבריהם, והתם הרי חשיב כמגע בכולו אף בטבו"י, ומ"מ ביי"נ אי"ז אלא תערובת

וע' גם בראב"ן שכתב דהא דבההיא ברזא אין נאסר מה שלמטה, הוא משום דרק בסיס למגע אוסר, ולא בסיס לנגרר, והרי דאי"ז כמגע ממש, אך אי"ז מוכח.

עוד מצינו בתמ"ד קי"ג שו"ת הראב"ד קמ"ו, ז"ל, אלא שיש לומר כי זה הגוי שכעס על ישראל והוציא הברזא מן הכלי לא נגע אלא בקלוח היוצא עם הוצאת הברזא והוא נצוק, ואם כוחו בחמתו אינו אוסר כל שכן נצוק מחמתו שלא נאסר, דלא עדיף נצוק מכחו ממש, ודבר זה השכל נותנו והדעת מקבלו, עכ"ל.

וצ"ב דמ"ט אי"ז נאסר בשתי', דהגם דלא אסרי' לי' משום מגע במה שלמעלה משום דהוי בחמתו ולא עדיף נצוק מכחו, מ"מ כיון דמה שלמטה נאסר, א"כ בדין שיאסור הכל בתערובתו.

וכתב עוד, ז"ל, והשני ששפך הגוי מן הברזא לראות אם היה בו מים או יין, ואחר כך הוציאו עליו מן החבית, ויש בכם מי שעלה בדעתו להתיר מפני שאין היין הנשאר בברזא נאסר מכח שפיכת הגוי אלא משום נצוק, ור"ל כי הכלי הגדול שהוציאו ממנו על אותו היין הוא נצוק בר נצוק, הנה דעת זה המתיר כתרוצה דרב ששת דאמר כח גוי דרבנן וכי גזור רבנן במאי דנפיק לבראי אבל מאי דלא נפיק לבראי לא גזור רבנן, ואין הלכה כההוא תירוצא, חדא דדחייה בעלמא הוא ולא מסקנא דמלתא הוא, ועוד דרב ששת כדעת המתיר בנצוק אמר זה התירוץ וקאמר כל שמתיר בנצוק כל שכן שאוסר בכחו במה שבחבית דלא עדיף נצוק מכחו שהרי נשתכשך כלו, עכ"ל.

והנה מבו' בד' הראב"ד, דהא דלדידן נאסר אף מה שבפנים, אין הטעם כמש"כ בפירושו דאסור משום ניצוק, ואדרבה זהו סברת החולק, אלא ס"ל דאסור הכל מדין כחו, דמלבד דרב ששת הוי דחי' בעלמא וכמש"כ כן גם המאירי, גם תלוי הא בהא, דאם ניצוק אינו אוסר, אף כחו אינו אוסר, אך אם ניצוק אוסר כ"ש דכחו אוסר, וממילא דאוסר אף מה שבפנים.

וד' הראב"ד צ"ב, דמה ענין ניצוק לכחו.

ונ' מד' הראב"ד, דאזיל הכא דאיסור נצוק הוא מכח דחשיב כמגע בכולו, והנה נת' לעיל דהטעם לומר דאי"ז מגע בכולו, הוא משום דלגבי יי"נ בעי' מגע ממש ול"ב דין מגע, אך אי נימא דחשיב כמגע בכולו, הרי בע"כ דסגי שהמגע מתייחס אליו אף דליכא מגע בפועל, וא"כ כ"ש דכחו יהא אסור, דטפי מתיחס אליו מה שע"י כחו ממה שע"י נצוק.

אך צ"ע בזה, שהרי דין נצוק הוי גם לתערובת, וא"כ מהיכ"ת יהא תלוי בדין נצוק גם אם חשיב כמגע או לא.

וי"ל בתרי גווני, חדא כמש"כ מהרי"ל דדין תערובת דנצוק הוי גזירה אטו מגע דנצוק.

ועוד י"ל דהכל תלוי בדקדוק מתני' ואם דייקי' ממתני' דהוי חיבור לענין יי"נ, ומתני' איירי לגבי מגע, בע"כ נתחדש בזה תרתי, חדא דחשיב הכל כחד, וממילא ודאי דהוי תערובת, ועוד נתחדש בזה דאף מגע קלוש דנצוק ג"כ אוסר, ודו"ק.

ראב"ד בתמים דעים קי"א, כעי"ז כתב גם הר"י מלוניל, וצ"ע יחוס הדברים להראב"ד, אך כ"ה גם בתמ"ד ק"י וק"ו, עיי"ש, וצ"ע, יחוס הר"ר משה ב"ר יוסף לר"י מלוניל, מצינו בתשובה אחרת בתמ"ד, עיי"ש

בדין ניצוק, יל"ע במרדכי ע"ז סי' תתמ"ז מ"ד. בתשובת מהר"ם מר"ב דכל טיפה אוסרת טיפה שנוגעת בה..

שו"ת מהרי"ל החדשות סי' נ"ג סוף אות ב' דאיסור ניצוק הוא גזירה אטו מגע גוי בניצוק, וע"כ לא גזרו בשאר איסורים.

בדין ניצוק אם הוי כמגע או כתערובת, ע' תמים דעים סי' י"ח ק"י קי"א וקי"ב ושלטי גיבורים ל"ד:,

ראב"ן סו"ס ש"ה, דהמחובר ע"י ניצוק, כיון שראוי ליפול באיסור כאילו כבר נפל.

תמים דעים סו"ס קי"ג מבו' דאף יין האסור בשתי' אוסר בניצוק, וכ"ה בכללי יי"נ בסו"ס השלמה עמ' כ"ח, וכ"כ יין המשמח בדעת תוס' רא"ש וראב"ן שאסרו ניצוק בזה"ז אף דבזה"ז אין היין אסור בהנאה, וכ"נ מכל הראשונים בדנ"ט:, ואפשר לחלק דהתם הוי במגע, אך לד' הרשב"א גופי' לכאו' אין לחלק כן.

מאירי כתב דאם יש בגת יין גמור, נאסר אף מה שאינו יין, וזה מתאים עם הסבר הרמב"ן, ולא עם הסבר הרא"ש, ובזה מבו' ד' הרשב"א בחרצנים ע' חזו"א שעמד בזה.

שו"ת מהר"מ מר"ב פראג תס"ה מ' דניצוק אוסר אף בדבר שאינו יין, וכ"נ במרדכי ע"ז תתנ"ו בשם רשב"ט וראבי"ה, אך רא"ש פ"ד סי' ח' כתב דאין ניצוק אוסר במים

ראבי"ה סי' אלף ע"ג דודאי אסור הכל בשתי' דודאי חמור הוא מניצוק וקטפרס ודמי לאשבורן

ופירש בדעת רש"י, דכיון שאינו נסך גמור לא אחמור בניצוק וקטפרס דידי' אע"ג דדמי לאשבורן, שמקום מגעו לא יחזור להתערב למה שבחבית, והקילוח הראשון יניח לישפך והשאר מותר בשתי'.

תמים דעים סי' ק"ז ואילך בטעם הא דכל היין שמעל הנקב אסור.

תמים דעים סי' ט"ז די"ל דלענין טהרות החמירו טפי.

לפ"ד הרי"ד יל"פ הטעם דבנוגע בנקב הוצרכו לה"ט דהוי כמפי' ומשולי', ויל"ע מרכה"מ פי"ב הי"ב.

נובי"ק יו"ד סי' ל"ט, צ"ע שלא הזכיר מענין גישתא ובת גישתא.

ט"ז יו"ד קכ"ד סקכ"ז שבפירש"י מבו' דהיין שתחת הגישתא מותר, ועש"ך שם סקס"ט,

שו"ת הרי"ד סי' ק"א כתב כד' הראב"ד דאין לאסור משום ניצוק למטה מן הברזא, דלא עדיף מנגד בנקב עצמו, עייש"ה.

ראב"ן סי' ש"ה כתב, דלא אמרי' ניצוק חיבור אלא היכא שהאיסור למטה שוף ההיתר לבא ולשכון באיסור, ובקנישקנין ל"ה חיבור שאין האיסור נגרר אלא כשמוצצו, וזהו המו"מ בגמ' בגישתא דש"מ ניצוק חיבור אף כה"ג שהאיסור למעלה, וע"ז משני דכולה חמרא גריר והוי כאיסור למטה, ול"ד לקנינקשנין שצריך לחזור ולמצוץ כל שעה.

והביא דין זה ראבי"ה בסי' אלף ס"ט, והסמיך ד"ז להא דקמפלגי' בין התירא לגו איסורא לאיסורא לגו התירא, וצ"ב הדמיון

ושם הביא ראבי"ה די"א דניצוק אינו חיבור אא"כ איכא נקב כשפוה"נ והובא שי' זו גם בשו"ת הרי"ד סי' ק"א, ופליג ע"ז.

ראבי"ה סו"ס אלף ס"ט הביא בשם אביו דניצוק אינו אוסר במה שאינו יין, אך תערובת אוסרת, דהוי מב"מ במשהו, וכדחזי' דלאביי ה"ז אוסר, ואף לרבא הכא שכבר יצא היין לא מיקרי עינבי, והוי מב"מ.

ספר הישר לר"ת (חלק החידושים) סימן תשג

כל דלהדי ברזא חמרא אסיר ואידך שרי. היינו טעמא דרב פפא דס"ל כשם שאין קטפרס לטומאה כך אין קטפרס ליין נסך. וזהו מעין קטפרס. דכל דבר שהוא ע"י דופני הכלי או על גבי קרקע קרוי קטפרס. וכאן נמי כל שאר היין מחובר לו לזה ע"י קטפרס. ולא ע"י ניצוק. הילכך שרי כל היין. ומכאן אתה דן קנישקין דלקמן. רבה בר רב הונא שתי בקנישקין. מפני שהוא קטפרס. ועל כן הוא מותר. ועתה לפי דברי רבותי' שאוסרין נצוק תוכל לתרץ כך שחילוק יש בין קטפרס לנצוק. כי מה דקאס' רב [הונא] דנצוק קאמ'. ויש ספרים שכתו' בהן אמ' רב הונא נצוק לטומאה ולטהרה לא הוי חיבור לעניין יין נסך הוי חיבור. ובנצוק הוא דקאמ' ולא בקטפרס. ומשקה טופח נמי לקמן חזינן דלאו מידי הוא. מדאמ' רב אשי אי איכא טופח ע"מ להטפיח בעי ניגוב ואי לא לא בעי ניגוב. וכמו כן אינו חיבור. ה"ג להדיא למבינים. ואי איכא חילוק בין נצוק לטופח [ו]לקטפרס הרי מצינו חומר בנצוק מבקטפרס מדאמרי' בסוטה כל הנצוק טהור חוץ מדבש הזיפין וצפחת ב"ש אומ' אף מקפה של גריסין מפני שהיא סולדת לאחוריה. אבל בקטפרס אין חילוק להיתר. ואין זה דומה לגישתא ובת גישתא דההוא כמו שוליה הוא לגישתא נמי כמו שוליה חבית הוא שאילו תסתום מעמידו וסותמו נהי דגריר (לית) [ליה] דרך כוס מכל מקום אינו מעמידו ואין היין זה נסמך עליו אלא מעכבא בעלמא הוא. ויש (המינו) [הימנו] למטה כמו כן אינו כמו נוגע בפיה. שהרי אינו נוגע בו. ואין לו לאוסרו אלא משום קטפרס. וס"ל לר' יהודה דאין זה כמו קטפרס. ותנן הנצוק ומשקה טופח אינו חיבור. "ורבנן ס"ל דאין זה דומ' לנצוק ולא לקטפרס אלא הרי הוא נוגע בכולה". ואין הלכה כמותן. דכי האי גוונא אשכחן טובא בתלמוד. וקא בעיא כוותיהו. ור' יהודה אומ' מפיה ומשוליה. הכי מפרש בפ' טבול יום מפיה מפני שהמשקה גריר על גבי ידו (אחד) מן הצדדין (עליהן) [עולה] באחד ומאה כך היא הבריית' בפ' ב' במס' טבול יום. והמשנה סתם היא. ופי' כמו שבבריית' וקא מידק אודוקי. דחמרא אסור דכחו של גוי הוא נצוק הוה על זה נחלקו

מבו' בד' ר"ת דטעמא דר"ת הוא משום דל"ד לניצוק וקטפרס אלא ה"ה כנוגע בכולו, והיינו דחשיב כאשבורן.

ר"ת בספה"י סי' תשל"ו פירש דר"ה דנקט דהגרגותני נאסרת, פירש כן במתני' דמה שבבור אסור ומ' דאף הגרגותני שהיא בתוך שולי הבור, וע"ז פריך ש"מ ניצוק חיבור.

ולפי דבריו אין להוכיח מזה דניצוק אינו חיבור, דהגמ' לא פריך על ר"ה, אלא ממתני' דמוכחת כד' רב הונא, וכמש"כ ר"ת.

ועיקר ד' ר"ת הם להיפך מד' הרמב"ן שפירש דבמתני' מדויק דאין הגרגותני נאסר אלא מה שבבור, עיי"ש.

ראבי"ה תשובות וביאורי סוגיות סימן תתקצא ד"ה ודרך קצרה, ודרך קצרה אודיעך. נר' לי דאם נגע הגוי ברתיחת יין לאיסור, מההיא חביתא שכתבת. דמסתמא ביין חדש מיירי שרגיל בחופי' לשכב אגבא דחביתא כשתוסס. ומדנקט אגבא ש"מ דמתוכו הוי חיבור. ומריש (דברכות) טבול יום (פ"א מ"א) אין ראיי' להתיר ביין חדש ולדמותם, לניצוק יוכיח לרב הונא דהוי חיבור ליין נסך (ע"ז עב ע"א). ואפי' למאן דפליג בנצוק (ו)בקטפרס מודה. כדאמרי' גבי ההיא דאשתכח במעצרתא (ס ע"ב). ולא סגי במקום שנגע בו לבדו להדיחו דסתמא קאמר. ותו לכך דנצוק אפי' לטומאה קלה וחמורה לא הוי חיבור ואפי' הכי איפליגו לגבי יין נסך אי הוי חיבור או לאו ואפי' ובסתם יינן בית שמאי ובית הילל בריש טבול יום דלגבי שאר כל הטומאות הוי חיבור וא"כ הוי ראוי להחמיר כן ביין נסך שהרי ר' יוחנן דימה אותו [ל]חצר החלוקה במסיפס והלכ' כר' יוחנן ול"ג והא תניא, ובזה אין להסתפק (דלא) דסמכי' אגמר' דידן דאין הלכ' כר' שמעון. וכי מדמי ליה (בגמ' ס ע"א) לגבי חביות שניקבה בין מפיה ובין משוליה התם לא מדמינן לה אלא לעניין היתר הנאה אבל בשתיי' אסור דהא הוי אשבורן דהוי חיבור אפי' לטומאה. ועוד יש בריש טבול יום (לגבי שאר כל הטומאת הוי חיבור וא"כ ראוי להחמיר).

ד' ראבי"ה הם להיפך מד' ר"ת שכתב דאף אם ניצוק ל"ה חיבור קטפרס הוי חיבור, וראבי"ה נקט להיפך.

עוד מבו' בדבריו, דלכל טומאות ודאי דכל החבית הוי חיבור, דהוי זה כאשבורן, וע"כ ודאי לגבי שתי' ה"ז אסור, וכל הנידון הוא לגבי איסור הנאה, וכ"ה בראבי"ה סי' אלף ע"ג, וצ"ב דאם הוי אשבורן מ"ט אי"ז נאסר בהנאה, הרי אפי' ניצוק אוסר.

וצ"ל דס"ל דניצוק אף במגע חשיב רק בתערובת, וממילא אין לאסור בהנאה, והכא אתינן לאסור בהנאה משום דחשיב כמגע בכולו, וזה מדמי' לטבו"י, ויל"פ דהגם דלטומאות דאורייתא חשיב כמגע בכולו, מ"מ ביין נסך דבעי' לחשבו כניסוך של כולו בעי' חיבור טפי לחשבן כדבר א' ממש, ועדין צ"ב, גם בד' ראבי"ה אלף ע"ג מ' קצת שהנידון דאם הוי אשבורן יש לאסור משום תערובת, ובזה כתב דכיון דאי"ז יי"נ גמור לא החמירו בניצוק וקטפרס ואשבורן דידי', ומ"מ לחכמים יש לאסור משום דחשיב כמגע בכולו, ול"ב לאיסור תערובת.

ראב"ד - תשובות ופסקים סימן ג

אבל אם יביא גוי כליו ויין בתוכו וימדוד לו ישראל בו בכלי מונח בקרקע אעפ"י שהנצוק חבור אינו חבור לאסור מה שביד ישראל בהנאה +וכ"כ בהשגתו בהלכות מאכלות אסורות פי"ב הל' יא+ כדעת רשב"ג ומה שבכליו של גוי כבר מופרש ועומד הוא (ודמי) [וכמי] שהוליך הנאה לים המלח דמי, ומה בכך אם יהיה בו יין או לא יהיה ומעולם אותו האסור לא בא לרשות ישראל.

ראב"ד - תשובות ופסקים סימן סח

כתב הראב"ד ז"ל +א"ח ח"ב שם כב והובא בב"י יו"ד סי' קכד בשם הכלבו והקשה עליו דאם כן ההיא דרב פפא דאסר (ע"ז נט ב) היכי משכחת לה, ועיין דרכי משה שם שתירץ דמשכחת לה היכא דהניח ידו דוקא על הנקב אבל בשופתא הוה ליה מגע גוי על ידי דבר אחר+ שאם נגע גוי בקלוח היוצא מן המרזב בקלוח היוצא לחוץ מאי דלהדי ברזא דהינו קלוח ראשון שעומד במרזב אסור ונאסר מתורת נצוק דמאי דבראי ואסור בשתייה. ואם החזיר השופתא במרזב והשופתא קצרה שאינה עוברת חוץ למרזב מבפנים לחלל החבית שישכשך בה היין שבחבית מותר. אי נמי שנגע גוי בפי המרזב בידו אם יש בקנקן קיתון של מים לבטל אותו מעט יין שבתוך המרזב הנאסר במגע גוי הוי כל היין שבתוך החבית מותר בשתייה "שהרי שני כלים הם" ואין חבורן אלא חבור נצוק דהוי תערובת.

מבו' בד' הראב"ד דהא דחשיב כניצוק הוא משום דהוי בב' כלים, וזהו כמבו' בד' הראב"ד בסוגיין.

ראב"ד - תשובות ופסקים סימן ק

מיהו האי ניצוק חבור דאמרינן לא עדיף מתערובת. וכבר אמרו הלכה למעשה יין סתם אפילו יין ביין ימכור כולו לגוי חוץ מדמי יין נסך שבו +עבודה זרה עד א ועיין לעיל סי' כ.+ ואין עכשיו יין נסך גמור חוץ מאותו ששותין הכומרים בבית ע"ז שלהם ועליו נאמר ישתו יין נסיכם וגו'

ראב"ד - תשובות ופסקים סימן קמד

כתב +תמ"ד סי' קיא+ הרב ר' אברהם ב"ר דוד ז"ל. הסכמנו בהסכמה אחת על חבית המקלחת ונגע גוי למטה בקילוח אעפ"י שהניצוק חבור אינו אוסר מה שבחבית אלא בשתיה דעירוב חשבינן ליה ולא גוף המגע. וקיימא לן דסתם יינן אפילו יין ביין ימכר כלו לגוים חוץ מדמי יין נסך שבו +עבודה זרה עד א, וראה לעיל סי' קמב+ הילכך אם היה בחבית קיתון של מים והיה באותו הקיתון כדי לבטל בו עיקר המגע של גוי כל שבחבית מותר אפילו בשתיה, מאי טעמא סלק את מינו כמי שאינו והקיתון של מים רבה עליו ומבטלו, וכל שכן אם היתה החבית מקלחת לכלי אסור או שיש בו מעט יין אסור, אע"פ שדין החבית נאסרה בנצוק, אם היה בחבית קיתון של מים (שהכל) [הכל] מותר לפי שהקיתון רבה על מה שהיה תחלה בכלי אסור והתיר את החבית, אבל מה שעירה לתוכו ודאי אסור. ואם יאמר המשיב הלא אמרו חכמים כי הנצוק חבור, וכיון דחבור הוא נחשוב נגיעת הגוי שנוגע בקלוח כאילו נוגע בכל החבית ותהא אסורה אפילו בהנאה ואפילו היה שם קיתון של מים לא תועיל לה כלום. אינו כן, דהרי ראינו במעשה דברזא דאמר רב פפא (דאתי) [דלהדי] עד ברזא אסור ואידך שרי +שם /ע"ז/ נט ב+ ואי ס"ד דניצוק חבור אפילו להנאה כאילו נגע בכלו הכא במעשה דברזא (דאתי) [דלהדי] הברזא הוי מגעו ואידך להוי כניצוק, שאם התחתון אוסר את העליון מתורת חבור כ"ש העליון שיאסור את התחתון מתורת חבור, אלא ש"מ מדהכא אמרינן דאידך שרי בהנאה אלמא חבורו עירוב הוי ולא גוף המגע כ"ש ניצוק דעירבוב הוי ולא גוף מגעו כדאמרן. והא דאמרן בפרק בתרא בשמעתא דאמימר סוף סוף מדמטי לאוירא דמנא קנייה יין נסך לא הוי עד דמטי לארעיתא דמנא ש"מ ניצוק חבור +שם /ע"ז/ עא ב+ הוא לאסור את כלו בהנאה, התם כתנא קמא דרשב"ג דאמר יין ביין כלו אסור בהנאה, אבל השתא דקיימא לן כרשב"ג דסתם יינו אפילו יין ביין מותר בהנאה נצוק נמי אינו אסור בהנאה דעירוב הוי ולא מגע כדאמרן. ודוקא דנגע בקלוח למטה ולא קטפיה אבל קטפיה קטופי כוליה אסור בהנאה, דההוא לאו מטעם נצוק מתסר אלא מטעם דחמרא כוליה משתכשך בקטופי דההוא קלוח. וילפינן לה ממעשה דגישתא ובת גישתא דאנח גוי ידיה אגישתא ופסקיה ואסריה רבא לההוא חמרא כוליה בהנאה +שם /ע"ז/ עב ב.+ ואמרינן טעמא דמלתא לאו משום ניצוק אלא משום דחמרא אגישתא גריר. כלומר וכיון דפסקיה שכשכיה כוליה ומתסר +עיין רמב"ם בהלכות מאכלות אסורות פי"ב הל' י שכתב הטעם: נאסר כל היין שבחבית שהכל היה יוצא ונגרר לולי ידו ונמצא הכל כבא מכחו.+ ואי קשיא לך האי מעשה דגישתא כיון דקיימא לן ניצוק חבור ממילא שמעינן ממעשה דגישתא דנצוק נגיעה הוי ולא עירוב דהא קאתינן למפשט מניה דנצוק חבור וכוליה אסור בהנאה. ואף על גב דדחייה רבא במילתא אחרינא מיהו מסקנא דשמעתא הכי הוא דנצוק חבור, וכיון דמסקנא דשמעתא הכי ש"מ דמגע ממש הוא ולא עירוב. לא קשיא מידי דכי אמר ליה רב פפא לרבא בההוא מעשה במאי בנצוק הכי אקשי ליה כלומר וכי נצוק מגע הוי והלא עירוב הוי, ואי משום עירוב הא קימא לן כרשב"ג, ולא גרסינן בגמרא בהאי מלתא ש"מ נצוק חבור +כ"ה הנוס' לפנינו.+ אלא הכי גרסינן במאי בנצוק אמר ליה שאני דכוליה חמרא וכו'. וההיא טעמא דגישתא גופו מחו לה (ארוחא) [אמוחא] ואמרי דשאני התם דכוליה חמרא איעקר ממנא והוא גריר אגישתא בכח השאיפה והרוח השואף, וכי פסקיה לגישתא אהדרי לדוכתיה, אבל קיטוף הקילוח אינו אלא מעמיד היין במקומה בשעת הקיטוף ואינו מחזיר לאחוריו. ולא עוד אלא שהוא (מתפלל) [מתפצל] לצדדים אחרים ונשפך שם ואינו משתכשך כלל, וכך נראה לי. והמעשה דגישתא נמי איכא למשמע דהנך מרזבי שקורין להם קנונש היין הבא דרך אותם המרזבים תורת נצוק יש לו אעפ"י שהוא מחובר בכלי ונכנס לתוכו, דהא גישתא נמי הכי הוא ועדיף מנייהו, שהגישתא נכנסת בכלי עד קרקעיתו ואפילו הכי הוא מדמי ליה לנצוק, ואי לאו דכולי חמרא בתר גישתא גריר כנצוק הוה חשיב ליה ולא מתסר בהנאה. הלכך גוי דנגע בפי המרזב אי נמי דאהדר ברזא לההוא מרזבא מאי דאתי בברזא מתסר בתורת נצוק ובשתיה בלחוד כרשב"ג, ומאי דלא אתי בברזא איכא נמי מאן דשרי ליה בשתיה +רמב"ם בהלכות מאכלות אסורות פי"ב הל' ט ושם השיגו הראב"ד דאסור בשתיה+ דלא אסרינן בנצוק אלא מאי דאתי בתריה, אבל מאי דלא אתי בתריה לאו ניצוק הוא ולא גזרינן ביה דאי חשבינן לההיא נצוק דבראי כמעורב במאי דאתי בתריה לא גזרינן כוליה האי למיסר משום עירוב דעירוב כנצוק, ואני שמעתי כי הרב רבינו משה בר' יוסף זצ"ל הוה מפרש במעשה דרב פפא דאתי בברזא אסור בשתיה ואידך שרי אפילו בשתיה, ואני לא עמדתי על סוף דעתו עד כמה שנים, ועתה חשבתי כלפי הדרך הזה מסעד לדבריו בענין המרזב כאשר כתבתי.

מבו' בד' הראב"ד דמגע דניצוק ל"ח כמגע בכולו לאסור, ולמד כן מהא דאין כל החבית נאסרת, ופירש דמש"א בגמ' דבת גישתא במאי בניצוק, היינו דלא כרשב"ג, ולפ"ז אין ללמוד משם דקי"ל דניצוק אינו חיבור, מדלא אמר להו רבא דאה"נ ה"ז אסור בניצוק.

עוד ישב הראב"ד לפירש"י והרמב"ם דמה שבתחתית החבית מותר בהנאה, דהוא משום דלא אסרי' בניצוק בדבר שאינו אסור אלא משום תערובת, עייש"ה.

עו"כ הראב"ד דמגישתא למדנו חידוש שאף דהוי בתוך הכלי חשיב כניצוק, וזה כמש"כ הראב"ד בפירושו.

ראב"ד - תשובות ופסקים סימן קמו ד"ה ומאי דאיבעיא, ומאי דאיבעיא לכו בנצוק ביין שאינו אסור בהנאה אם היא אוסר או לאו. וידעתי כי הגיע בכם יד הצרפתים החדשים החושבים בלבם כי המה הגבורים אשר מעולם, אני לא שמעתי הפרש. ומה שהביאו מגמרא סיוע לנצוק שהוא אסור מן המשנה נטל את המשפך ומדד לתוך צלוחיתו של נכרי וחזר ומדד לתוך צלוחיתו של ישראל אם יש בו עכבת יין אסור, ואמר האי עכבת במאי מתסרא לא בנצוק, אטו התם משום דהוה נצוק מכליו של גוי אסור בהנאה. והתניא נודות הגוים וקנקניהם ויין ישראל כנוס בהם אסורים ואיסורם איסור הנאה דברי רבי מאיר, וחכמים אומרים אין איסורן איסור הנאה, ומתניתין דהכא לא אפליג בין שהיה יין בצלוחיתו של נכרי בין שלא היה בו יין אלא אסור שתיה נמי עושה יין נסך. עכ"ל הראב"ד, וזה ממש כמו שדקדק הגר"א מסתימת הגמ' ודלא כפירש"י.

ראב"ד - תשובות ופסקים סימן ריט

כתב הראב"ד אני והנדיב ר' נתן הסכמנו בהסכמה אחת על חבית המקלחת ונגע גוי בקלוח למטה אע"פ שהנצוק חבור אינו אוסר אפילו בשתייה דערוב חשבינן ליה ולא גוף המגע וקיימא לן דסתם יינן אפילו יין ביין נמי ימכר כולו לגוים חוץ מדמי יין נסך שבו, הלכך אם היה בחבית קיתון של מים והיה באותו הקיתון כדי לבטל בו עיקר המגע של הגוי כל מה שבחבית מותר אפילו בשתייה מאי טעמא סלק את מינו כמי שאינו והקיתון של מים רבה על אותו מגע ומבטלו. וכל שכן אם היתה החבית מקלחת לכלי אסור או שיש בו מעט יין אסור, אע"פ שדין החבית להיות נאסרה בנצוק, (שאם) [אם] היה בחבית קיתון מים שהכל מותר אף בשתייה לפי שהקיתון רבה על מה שהיה בתחלה בכלי אסור והתיר את החבית, אבל מה שעירה לתוכו ודאי אסור.

ממש"א בגמ' במאי בניצוק הוכיחו הראשונים דקי"ל דניצוק אינו חיבור, ודחו דמכוון הגמ' דאתיא הך דינא גם בלא דין ניצוק.

ומצינו עוד כמה דרכים, הראב"ד כתב בשו"ת דמשום ניצוק אין הכל נאסר בהנאה, וזהו הא דתמה ר"פ במאי בניצוק, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב דס"ג. כשדן ע"ד הראב"ד, וילה"ע .

לדעת הרמב"ם כתב הלח"מ דלא חשיב ניצוק כיון דהוי ע"י מציצה, וזהו הא דפריך ר"פ במאי בניצוק אף בכה"ג דאתי ע"י מציצה.

ראב"ן פירש דבמאי בניצוק אף דאין סופו ההיתר לבא למקום האיסור אלא ע"י מציצה ודמי לקנישקנין דל"ח ניצוק, ומשני דכולה חמרא גריר וע"כ חשיב ככל ניצוק שסופו ליפול.

לד' ר"ת בספה"י נ' דהוי כקטפרס וזהו גופא הא דפריך במאי בניצוק, הרי קטפרס לכו"ע אינו חיבור, וע"ז משני דהוא משום דכולה חמרא גריר, וע' ר"ת שפירש דע"כ דמי לשולי' דאסור לכו"ע.

]]

בדין ניצוק בר ניצוק, לכאו' הי' נ' דהוא משום דכל איסור הניצוק הוא משום דחשיב כתערובת, אך באמת אין בזה יי"נ, וע"כ אין בכחו לאסור ניצוק אחר.

אך אי נימא דמגע בניצוק חשיב כמגע בכולו, א"כ אין לפרש כן, שהרי הכל הוי גוף האיסור, ובע"כ צ"ל דהוי זה קולא, שלא אסרו ניצוק בר ניצוק.

ונפ"מ בזה באשבורן בר ניצוק אם ה"ז אסור, דלפי' קמא י"ל דה"ז מותר, אך לפי' בתרא לכאו' ה"ז אסור, ויל"ע בזה בדינא דשו"ע דבנגע בקילוח היוצא מן הברזא מותר השאר אף בשתי', ועיי"ש בגליון הגרע"א.

הרי"ד בספר המכריע סו"ס ל"ז כתב דאיכא ג' דרגות, דבגישתא לכו"ע הוי ניצוק חיבור, משום דכל היין סופו ליצא עי"ז, ול"ד לחבית שאין יוצא רק מה שסמוך לו ואילו היין שבשולים אינו יוצא, ובקנישקנין לכו"ע אינו חיבור משום שאינו יוצא כלל מאליו, אלא ע"י מציצה, וע"כ גרע מניצוק שכבר א"צ לכוחו.

התוס' דימו יוצא ע"י מציצה דקנישקנין לגישתא, והרש"ש וחזו"א תמהו ע"ז, ומכבר נת' דמכוון תוס' ע"פ דבריהם בדנ"ט:, אך באמת ראב"ן חילק כן, וכן מבו' גם בס' המכריע סו"ס ל"ז.

וע' ראב"ד שפירש דבגישתא חשיב כשכשוך, ול"ד לנגע בקילוח מתרי טעמי, חדא שבקילוח אינו מחזיר היין ובגישתא מחזיר היין, ונ' להדיא דס"ל דהמציאות היא כד' התוס', דכל שמניח ידו משיב כל היין למקומו, וע"כ הוא דחשיב זה כשכשוך בכל היין.

במש"כ הטור סי' קכ"ו דבניצוק צריך למכור חוץ מדמי יי"נ שבו, והב"י תמה, ופרישה דחק בל' הטור, ועי' דרכי משה מה שישב, וצ"ב שורש הפלוגתא בזה.

ולכאו' נ', דהנה הרשב"א בית ה' ריש ש"ה פליג עם הרמב"ן שישב ד' הרי"ף דלא שרי אא"כ מפרש חוץ מדמי יי"נ והרשב"א פליג.

ונ' בביאור הפלוגתא, דהנה ל' הרמב"ן הוא שבאמת נאסר הכל בהנאה, ורק אם מפרש חוץ מדמי יי"נ הוא דשרי, והיינו דהוי עי"ז כהוכר האיסור, אך כל שאינו מפרש אסור אף ליהנות מדמי ההיתר, אך הרשב"א ס"ל דאין הכל נאסר בהנאה, וכל' הרשב"א בקצר שם, דאוסר בשתי' ומותר בהנאה, ובלבד שלא יהנה מאותו משהו של יי"נ, ואשר ע"כ לדידי' א"צ לפרש חוץ מדמי יי"נ.

ונפ"מ בפלוגתייהו נ', בדין ניצוק אם שרי בזילוף, דלהרשב"א נ' דמותר ולהרמב"ן נ' דאסור, והחזו"א בכ"ד נקט שודאי התערובת כולה אסורה בזילוף ולא התירו אלא מכירה, ובמק"א הביא כן מד' הש"ך קכ"ד סקס"ב שהביא כן בשם הר"ן, אך י"ל דלא כתב כן הר"ן אלא התם דהוי תערובת ממש, וצ"ע בזה.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט דעת הרשב"א דבניצוק א"צ למכור חוץ מדמי יי"נ שבו, שהרי בפועל אינו נהנה מן האיסור, אך בדעת הטור י"ל דס"ל כדעת הרמב"ן, וע"כ אף הכא צריך למכור חוץ מדמי האיסור, ואכתי צ"ב דעת הטור.