כ - עציץ נקוב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד, שיעור הגר"א עוזר שליט"א - כ, נמסר בש"ק עקב תשס"ז

עפר חו"ל הבא בספינה לארץ, ודין עציץ נקוב

א) על הכתוב בפרשה 'כל המקום אשר תדרך כף רגלכם בו לכם יהיה' דרשו בספרי לרבות כל מקום שתכבשו ואפילו מחוצה לארץ - יהיה דינו כארץ לענין מצוות התלויות בארץ. ובירושלמי (חלה רפ"ב) מבואר שלמדים מהכתוב הזה גם על עפר חוצה לארץ הבא בספינה לארץ שחייב במעשרות ובשביעית (כדתנן שם), כלומר כל עפר שרגליכם דורכות עליו בארץ ישראל – לכם יהיה (עפ"י פירוש ר"י בן מלכי צדק למשנה בחלה שם). הרי שנתרבו שני אופנים מהופכים לענין מצוות התלויות בארץ; ריבוי על מקום בחו"ל שבאו ישראל בגבולו, וריבוי על העפר שבחו"ל שהובא למקום ישראל. האופן הראשון נתבאר בפעם אחרת[[1]](#footnote-2), ועתה עניננו בבאור האופן השני; עפר חו"ל הבא בספינה לארץ.

בסוגיא בגטין (ז: ובראשונים) מבואר שהספינה המדוברת כאן דינה כדין עציץ נקוב, אם משום שמדובר במנוקבת [ונקביה סותמו ברגבי אדמה. מאירי], או בספינה של חרס שהוא מלחלח ומחלחל אף בלא נקב (רש"י) או בשל עץ דוקא (תוס'). ויש לשאול אם כן למה צריך ריבוי מיוחד מקרא לעפר חו"ל הבא בספינה, והלא דין פשוט הוא בכל מקום שדבר הגדל בעציץ נקוב [ובשל חרס אפילו אינו נקוב לפרש"י, או של עץ להתוס'] דינו כגדל בקרקע מדאוריתא להלכות השונות.

ומבואר מכאן כמו שכתב המקדש-דוד (ר"ס נה) שלענין מצוות התלויות בארץ, מלבד גורם ה'מקום' ישנו גורם חיוב נוסף - ה'עפר', ודלא כהמשנה-למלך (בכורים ב,ט) שנקט בסברא פשוטה שאין משמעות לעפר ורק המקום גורם. והרי מכך שהוצרכנו ללימוד מיוחד לעפר הבא בספינה לארץ מוכח שלולא כן היה פטור מפני שאינו עפר הארץ[[2]](#footnote-3)]. אלא שהמקד"ד הרחיק לכת במה שנקט לפי"ז שעפר הארץ הנמצא בחו"ל, הגדל עליו מתחייב בתרומות ומעשרות, וזהו דבר מחודש בסברא, אבל יש לקיים את עיקר סברתו ששני גורמים הם לתורת מצוות התלויות בארץ; המקום והעפר, וצריך את שניהם כדי לחול חיוב, ולפיכך הוצרכנו ריבוי מיוחד על עפר הבא בחו"ל בספינה שהוא נידון כעפר הארץ לחייב.

וכן מבואר בפירוש ר"ש סירליאו על הירושלמי שם.....

ועדיין הדבר טעון באור, מה בכך שהוא עפר חו"ל הלא סוף סוף הגידולים צומחים מהקרקע שלמטה, שהרי בספינה שדינה כעציץ נקוב עסקינן כאמור, וא"כ דל מהכא את העפר שבספינה, מ"מ הצמח יונק וגדל מהקרקע שלמטה שהיא ארץ ישראל, והדרה קושיא לדוכתה, מדוע צריך לרבות עפר חו"ל הבא בספינה לארץ הלא גידול הצמח מתייחס לאדמה שלמטה שהיא אדמת ארץ ישראל.

ב) באור הדבר, על פי מה שהביא בספר אפיקי ים (ח"ב מג) בשם הגר"ח שנקט מסברא שזה שאנו דנים את הגדל בעציץ נקוב כגדל בקרקע, היינו רק כלפי הצמח, שהואיל ויונק מהקרקע הריהו כגידול-קרקע, משא"כ העפר עצמו שבעציץ, אינו נידון כקרקע שלמטה שהרי הוא תלוש ואין לו שייכות לקרקע [והאריך בזה הגרשז"א בספריו (ע' מנח"ש מ ועוד). ונפ"מ בין השאר לענין עבודה בעפר העציץ בשביעית כשעדיין אין צמח כגון חרישה, או אפילו זריעה בעציץ; אם העפר נידון כתלוש - אין כאן עבודת הארץ, אלא אם נאמר דאזלינן בתר סוף הדבר שאז ייקלט הזרע ויינק ויחשב כגידול הקרקע]. אלא שהקשה לפי זה מדוע כל צמח הגדל בעציץ נקוב חייב בתרומות ומעשרות ואין דנים אותו כטבל וחולין המעורבין זה בזה שהרי גידולו נגרם גם על ידי העפר שבעציץ שהוא נידון כתלוש, נמצא גדל מן החיוב (הקרקע) ומן הפטור (עפר העציץ).

והביא האפק"י בשם בנו לתרץ שעיקר הגידול מתייחס לעפר שלמטה מחמת היניקה, ואילו הגידול מעפר שבעציץ אינו נחשב כל כך, הלכך הגדל בעציץ נידון כגדל מן החיוב ולא מן הפטור. וזה דבר קשה בסברא, הן מצד מציאות הדברים שהרי אף בעציץ שאינו נקוב הצמח גדל ואין נראה שבנקוב כדי שורש קטן עיקר גדילתו מיניקת הקרקע. ועוד קשה (כן הקשה הגרש"ר בזכרון שמואל ה) מדברי הירושלמי (חלה שם), ישראל הקונה עציץ נקוב בסוריא, והקרקע שלמטה שייכת לנכרי [והיא פטורה מתו"מ, שיש קנין לעכו"ם בסוריא להפקיע מן המעשרות ומהשביעית] - גידולי העציץ חייבים בתרומות ומעשרות. הרי מבואר מזה שעיקר הגידול הוא מעפר שבעציץ, שאם כדבריו שהעיקר הוא ביניקת הקרקע א"כ בדין הוא שייפטר שהרי עיקר גידולו מקרקע נכרי הפטורה בסוריא - אלא ודאי עיקר הגידול הוא מהעפר שבעציץ. [אלא שעדיין דברי הירושלמי צריכים באור, כפי שהקשה הגרש"ר שם: סוף סוף בלא היניקה היה פטור, כדין עציץ שאינו נקוב, וכיון שאנו צריכים את קשר היניקה מהקרקע שלמטה, מדוע יתחייב הרי קרקע של פטור היא. ויתבאר בע"ה בהמשך הדברים]. וא"כ אכתי קשה מ"ט כל הגדל בעציץ נקוב לא יחשב כטבל וחולין מעורבים זב"ז.

ומחוורתא כתירוץ האחר באפיקי ים, שאף העפר שבעציץ נחשב כאדמת הארץ לחייב. ודבר זה מתבאר שם בשני אופנים. האופן האחד: הואיל ואנו דנים את הצמח כגדל מן הקרקע בגלל היניקה, א"כ גם העפר שבעציץ נידון כמותו ונטפל אל הצמח. האופן השני: הוכיח שם על פי משמעות הגמרא בשבת (צה:) 'חמש מדות בכלי חרס, ניקב כמוציא משקה.. ועדיין כלי הוא להכשיר בו זרעים. ניקב כשורש קטן טהור מלהכשיר בו זרעים ועדיין כלי הוא לקבל בו זיתים' - מזה משמע שעל ידי הנקב בטל העציץ מתורת 'כלי' לענין זה ולכן נחשב הכל כגידולי קרקע שאינו מקבל טומאה ואינו מכשיר את הזרעים, מאחר ואין כאן כלי המפסיק. אמנם הסבר זה האחרון צ"ע כפי שהעיר שם בעצמו, הרי כאמור עציץ של חרס (לפרש"י) או של עץ (לתוס') אעפ"י שאין שם נקב כלל, נידון הוא כעציץ נקוב, והלא כאן אין ביטול מתורת 'כלי' [ויתבאר בע"ה בסוף הדברים].

לפי זה מובן מדוע צריך לימוד מיוחד לחייב עפר חו"ל הבא בספינה לארץ, שהואיל ועיקר הגידול הוא מהעפר שבעציץ כנ"ל, והרי כאמור העפר עצמו מהוה גורם המחייב כמו המקום, א"כ לולא קרא הוה אמינא לפטור מפני שגדל גם [ובעיקר] מעפר חו"ל.

ויש לסייע לכל הנ"ל מסידור ההלכות בספר היד החזקה, שדין עציץ נקוב הביא הרמב"ם בפ"ה מהלכות תרומות (הט"ו), ואילו דין עפר חו"ל הבא בספינה לארץ הביא במקום אחר (פ"א הכ"ג), יחד עם דיני הארץ וגבולותיה ודיני סוריא וחו"ל - הרי מבואר שהנושא הנידון בירושלמי הוא עפר חו"ל הבא לארץ, האם נידון כ'ארץ' או כ'חו"ל' ועל זה בא הריבוי לחייב, ואין הנידון לחייב משום יניקת הצמח מהקרקע שבארץ, שזה ענין כללי בדין יניקת ספינה ועציץ, הנידון במקום אחר.

ג) אלא שיש להקשות שתי קושיות על ההסבר האמור; -

רבי יהודה אמר באותה משנה בחלה, אימתי (העפר הבא בספינה חייב) - בזמן שהספינה גוששת, כלומר ששוליה נוגעים בקרקע, אבל אינה גוששת - פטור. ומבואר בירושלמי שם (כפירוש הפני-משה והרש"ס ושאר מפרשים, אמנם לגר"א יש פירוש חדש בירושלמי), דלר' יהודה א"צ קרא ד'כל המקום אשר תדרך', שעל כן אמרו שם שכשם שחולק רבי יהודה על דרשת הספרי לחייב בכיבוש מקום בחו"ל, כמו כן אינו סובר לחייב עפר חו"ל הבא בספינה, מלבד אם היא גוששת. והרי בסוגיא בגטין שם מבואר שחכמים ור"י נחלקו בשאלה פרטית בגידולי ספינה, שלר"י הואיל והספינה 'עשויה לברוח' פטור ולחכמים חייב, ולכאורה היא שאלה פרטית בדין יניקה, אבל עיקר הנידון בעפר חו"ל הבא לארץ לא ידענו אלא מקרא, וא"כ הלא אף לרבי יהודה צריך קרא ללמד את עיקר הדבר שעפר הבא בספינה גוששת לארץ חייב הגם שהוא עפר חו"ל וכנ"ל.

ועוד קשה מדברי הריטב"א והמאירי בגטין שם, דלא פליג רבי יהודה אלא בעפר חו"ל, אבל עפר הארץ שבספינה שאינה גוששת חייב. ואמנם מדבריהם ראיה לכל האמור לעיל, שהעפר הוא גורם החיוב ועל כן יש חילוק בין עפר הארץ לעפר חו"ל לר"י, ועל כן חכמים מצריכים ריבוי מיוחד לחייב עפר חו"ל, אבל מאידך קשה טובא בסברא הלא הם דיברו לפי סוגית הבבלי, ובסוגיא גופא מבואר שנידון מחלוקת התנאים הוא בשאלת היניקה בספינה שבמים, וא"כ מה מקום לחלק בענין זה בין עפר הארץ לעפר חו"ל, הלא אף בעפר הארץ צריך יניקה מהארץ, ואם סובר ר"י שבספינה העשויה לברוח אין יניקה, א"כ יש לו לפטור אף בעפר הארץ.

ד) בגמרא בשבת (פא) אמר אביי, פרפיסא (עציץ נקוב) המונח על גבי קרקע והניחו בשבת על גבי יתדות, חייב משום תולש. ופירשו רש"י ותוס' 'חייב' - לאו דוקא, אלא מדרבנן אסור, אבל מדאוריתא אין זה נחשב תולש שהרי קיימא לן עציץ נקוב המונח ע"ג יתדות, הגדל בו חייב בתרומות ומעשרות, הרי שנידון הוא כקרקע אף לאחר שהוגבה, על כן אין זה תולש ממש אלא חייב מכת מרדות מדרבנן. וכבר עמדו האחרונים על דברי הרמב"ם (שבת ח,ד) שנראה מפשט דבריו שחייב חטאת ממש [שהרי הקדים בתחילת הל' שבת שכל מקום שיכתוב 'חייב' הוא חיוב דאוריתא]. יש שכתבו שדעת הרמב"ם שכל מיעוט היניקה בכלל 'קוצר' הוא (מהגר"י מפוניבז. והאריכו האחרונים בדבר - ע' דבר אברהם ח"א כה ודברי יחזקאל . ואכ"מ).

והגר"מ סולוביצ'יק תירץ (מובא ב'שיעורי הגר"מ', וכן ב'חדושי הגר"ח על הש"ס') שיש להבחין בין נידון הצמח כ'גידולי קרקע' לענין מצוות התלויות בארץ, ובין הנידון אם הוא 'תלוש' או 'מחובר' שהוא נידון השייך למלאכת שבת ואינו נוגע למצוות התלויות בארץ, וסובר הרמב"ם שעציץ נקוב שע"ג יתדות, אעפ"י שנחשב כגידולי קרקע בשל היניקה, אין היניקה מחשיבתו כ'מחובר' לקרקע, ולכך המגביה עציץ מהקרקע ומניחו ע"ג יתדות הריהו 'תולש' אעפ"י שגם בעודו מונח על היתדות נחשב כ'גידול קרקע' לענין תרומות ומעשרות. וכבר קדמו אביו הגר"ח בחילוק זה (כמובא במכתב שבסוף ספר שיעורי הגר"מ והגרי"ד).

ובזה פירש את הנראה מדברי הרמב"ם (טומאת אוכלין ה,ט) שקישות הגדלה בעציץ שאינו נקוב ויצאה חוץ לעציץ - מקבלת טומאה כדין דבר התלוש, כי אמנם כשיצא החוצה הרי גדל מאוירא ונחשב כגידולי קרקע לענין מצוות התלויות בארץ, אבל לא נחשב משום יניקת האויר 'מחובר' לקרקע, [וכמו בעציץ נקוב המונח ע"ג יתדות], הלכך מקבל טומאה. והראה שתלוי הדבר בשתי גירסאות בתוספתא (פ"ב דעוקצין) בעציץ נקוב המונח ע"ג יתדות, האם יש בו תורת הכשר לקבלת טומאה כמו דבר תלוש אם לאו. וכנראה גרסת הרמב"ם שמכשיר, שלא כגרסת הר"ש (עוקצין ב,י). ובזה הלכו הראשונים לשיטתם במגביה עציץ בשבת ע"ג יתדות, האם נעשה בכך תלוש, אם לאו.[[3]](#footnote-4)

על פי זה יש ליישב קושיותנו; עפר הארץ הנמצא בספינה שאינה גוששת [וכן בעציץ המונח ע"ג יתדות, לר' זירא בגטין שם], מודה רבי יהודה שחייבים בתו"מ (כדברי הריטב"א והמאירי) כי אעפ"י שהעפר אינו 'מחובר' לקרקע, מ"מ בגלל היניקה נחשב הצומח בו כגידול קרקע, וסובר ר"י שאף בספינה שאינה גוששת ישנה יניקה. ואולם בעפר חו"ל, לא יועיל מה שנחשב גידולי קרקע כי סוף סוף גדל הוא מעפר חו"ל [כנ"ל שעיקר הגידול הוא מהעפר שבעציץ, והעפר הוא מגורמי החיוב], ולית ליה לר' יהודה דרשה ד'כל המקום' לרבות עפר הבא בספינה. ורק בספינה גוששת מחייב רבי יהודה כי אז הוא נידון כקרקע ממש מחמת טפילותו אליה שהרי הוא מונח עליה, והוי כמביא עפר מחו"ל ומניחו על קרקע א"י ממש, דודאי חייב בתו"מ ואין צריך קרא [והרי לא מן הנמנע שעפר רב נכנס מחו"ל לארץ ע"י הרוח ונעשה כארץ ישראל לכל דבר]. וחכמים סוברים שנתחדש מריבוי הכתוב שאף בספינה שאינה גוששת מועילה היניקה להחיל חיוב אף בעפר חו"ל לעשותו כעפר הארץ, אבל לר"י דלית ליה ריבויא (כמבואר בירושלמי הנ"ל) נשאר העפר חו"ל בפטורו, ואולם מודה הוא בעיקר הדבר שקיימת יניקה אף בספינה שאינה גוששת, [וכמו בעציץ המונח ע"ג יתדות שלדעת הרמב"ם יונק אעפ"י שאינו מחובר], אלא שלא תועיל היניקה בעפר חו"ל כיון שסו"ס הצמח גדל על עפר פטור[[4]](#footnote-5).[[5]](#footnote-6)

והנה התוס' בגטין (ז סע"ב) הוכיחו מהא דכותבים פרוזבול על עציץ נקוב המונח ע"ג יתדות (ע"ש לז) שהעציץ נידון כמחובר[[6]](#footnote-7), ומזה מוכרח שהמגביהו מהקרקע על היתדות בשבת אינו חייב מדאוריתא. וצריך ליישב לשיטת הרמב"ם קושיא זו, הרי מהלכה זו מוכח שהגדל בעציץ שבאויר, לא זו בלבד שנחשב 'גידולי קרקע' אלא נידון העציץ כקרקע ממש שכותבים עליו פרוזבול, וא"כ לכאורה מוכח שהגדל בעציץ מוגבה הוי כמחובר לקרקע.[[7]](#footnote-8)

וכבר הרגיש הגר"מ סולוביצ'יק בקושיא זו וכתב שאכן הרמב"ם לא פסק כסוגיא זו, וכפי שיטתו שאין זה 'מחובר'. אך זה דבר קשה לומר שיפסוק כנגד גמרא מפורשת שלא מצינו בה מחלוקת[[8]](#footnote-9). ואי משום השמטת הרמב"ם - לא איריא, שהרי אין זה מאמר מפורש בגמרא אלא אוקימתא שפירשו בגמרא הא דתני הלל 'אין כותבין פרוסבול אלא על עציץ נקוב בלבד' והקשו הלא איכא מקומו, ותירצו דמנח אסיכי. וממילא שמעינן הלכה דאף עציץ המוגבה נידון כקרקע, ועל כן לא הביא הרמב"ם דין זה כיון שאינו מפורש בגמרא כמאמר לעצמו אלא דממילא שמעינן לה מאוקימתא דברייתא. וכן דרכו בכמה מקומות שאינו מביא כל כגון זה שאינו מפורש.[[9]](#footnote-10)

ה) וליישב זאת נדרשים אנו להבחנה נוספת המובאת באחרונים: יש להבחין בין שם 'קרקע' ו'מטלטלין' לענין מעמד הנכס בדין הממון, ובין דין 'תלוש' ו'מחובר' בשאר הלכות; ענבים העומדות ליבצר, לדעת רבי מאיר כבצורים דמו ונשבעים עליהם כשם שנשבעים על שאר מטלטלין, ואעפי"כ כתבו התוס' (בשבועות מג. וב"מ ק:) שודאי התולש מהם בשבת חייב. ופירש בספר המאיר לעולם (ה) דאמנם הם נידונים כמטלטלין, אך זהו לענין הגדרת הרכוש, שעל כן נשבעים עליו כשאר חפצי מטלטלין של אדם, אבל ודאי מחוברים הם לקרקע. וכן נגע בחילוק זה בספר אור שמח (גירושין א,ו).

וכן לאידך גיסא, מצינו דבר שהוא תלוש מן הקרקע אבל יש לו דין 'קרקע' לענין הגדרת הנכס; תלוש ולבסוף חיברו, קיימא לן שנחשב כתלוש לענין הלכות שונות שבתורה, כגון בית שעבדוהו בע"ז - נאסר כשאר דברים תלושים הנעבדים (ע' ע"ז מז), ואעפי"כ פסק הרמב"ם (מעילה ה,ה) שאין מעילה בבתים. ופירש הגרשש"ק (שערי ישר ג,כד) שאעפ"י שדינו כ'תלוש', אבל לענין הגדרת הנכס והתיחסותו לבעליו, הרי הוא מוגדר כ'קרקע', וכמו לענין חזקת הבתים דינו כשאר חזקת קרקעות וכד', הלכך אין בו מעילה כי מלבד שאין מעילה ב'מחובר', קיים דין נוסף שאין מעילה ב'קרקע'. תדע, דהא אין מעילה בעבד משום שעבדים הוקשו לקרקעות, הגם שאין העבד נידון כמחובר לענין שאר הלכות - אלא משום שלענין הגדרת הממון הריהו לבעליו כמו קרקע.

ולפי זה נראה שעציץ נקוב, אמנם לימדונו חכמים שהוא מוגדר כ'קרקע' לענין דיני ממונות, שעל כן כותבים עליו פרוזבול, מ"מ כיון שאינו מחובר לקרקע כשהוא ע"ג יתדות לשיטת הרמב"ם וכנ"ל, לכך המגביהו בשבת חייב משום תולש שהרי כשהוא מונח ע"ג קרקע, התולש מהצמח הגדל בו חייב משום קוצר (ע' בשבת צה.), הרי שהוא נידון כמחובר לקרקע, אבל ע"ג יתדות לשיטת הרמב"ם אינו מחובר, וכגון לענין קבלת טומאה והכשר, על כן המגביהו נחשב תולשו, אעפ"י שבתור נכס הוא מוגדר כ'קרקע'.

ו) ולבאר דברי הירושלמי הנ"ל גבי הקונה עציץ נקוב בסוריא אעפ"י שלא קנה עפר שתחתיו - חייב במעשרות אפילו נתון ע"ג יתדות. והלא סו"ס לולא היניקה היה פטור, והרי יניקתו זו היא מאדמת הנכרי שהיא פטורה - יש לומר עפ"י דברי הגרי"ז (ריש הל' תרומות) בבאור הסוגיא בגטין (כב) גבי צמח הגדל בעציץ שנקבו בארץ ונופו בחו"ל, אביי אמר בתר נקבו אזלינן ורבא אמר בתר נופו אזלינן. ופירש [בישוב שיטת הרמב"ם גבי אילן העומד בחו"ל ונופו נוטה לחו"ל] פלוגתתם לענין חלות הדין ארץ ישראל הנאמר לענין מצוות התלויות בארץ; לאביי הדבר תלוי ביניקה, וכל שיונק מא"י הריהו בכלל פירות א"י וחייב בתרו"מ, ולרבא בעינן שהגידולין עצמם יהיו בא"י, ולא אזלינן בתר היניקה. הרי שלפי מאי דקיי"ל כרבא, הקובע לענין תו"מ הוא המיקום של הפירות [אלא שבאילן המשורש באדמה, שדינן נופו בתר עיקרו לענין כל התורה, ומקום הפרי הוא במקום העיקר, אבל בעציץ נקוב אעפ"י שיונק ממקום אחד, לא שדינן נופו בתר עיקרו לענין מקום הגידולין אלא הולכים אחר מקום הפרי עצמו, ע"ש בדבריו המאירים].

ואם כן עציץ של ישראל על אדמת נכרי בסוריא, הלא כיון שעיקר היניקה הוא מהעפר שבעציץ (כנ"ל), והרי העפר הוא של ישראל ומחייב בתרו"מ, א"כ מקום גידול הפירות הוא במקום של חיוב דהיינו העציץ, ואמנם בעינן נקב כדי שיחשב 'גידולי קרקע' כנ"ל, אבל חיובו חל מחמת עפר ישראל, דלענין מצוות התלויות בארץ הקובע הוא מיקום הפרי.[[10]](#footnote-11)

ז) ובישוב הקושיא דלעיל, על מה שכתב באפיקי ים שעציץ נקוב נחשב כמחובר משום שע"י הנקב בטל מתורת כלי. ודייק כן מלשון הסוגיא בשבת (צה:) והקשה מדין ספינה גוששת שלפרש"י מדובר בשל חרס שאין צריך נקיבה, והרי כיון שהכלי שלם ואעפי"כ הגדל בספינה חייב, מוכח שאין הטעם משום ביטול מתורת כלי[[11]](#footnote-12) - י"ל שלדעת רש"י כל הגדל בכלי חרס, נהי דחשיב 'גידולי קרקע' כמו בעציץ נקוב, אבל שיחשב העפר כמחובר לקרקע, כמו לענין דין קבלת טומאה של הזרעים, אין נחשב כמחובר אלא אם בטל מתורת כלי ע"י הנקב *(כמדומה שכך נאמרו הדברים).*

ולפי מה שנתבאר לעיל בדעת הרמב"ם שעציץ נקוב המונח על הקרקע נחשב כמחובר לקרקע, אין לתרץ כן[[12]](#footnote-13) אמנם מכל דבריו (בהל' כלים יט,ב ובהל' טומאת אכלין ב,ט-י) מדויק שלשיטתו אין הנידון בסוגיא על קבלת טומאה של הזרעים שבעציץ, אלא על תורת הכשר במים שבכלי זה[[13]](#footnote-14), האם יש להם דין 'תלושים' להכשיר לקבל טומאה פירות שנפלו לתוכם, אם לאו. וא"כ י"ל שאמנם לשיטתו העפר שבעציץ נחשב מחובר לקרקע אף בלא תורת ביטול כלי, אבל המים שהם מלתא אחריתא, אין להם דין 'מחובר' אלא בהיבטל תורת כלי ע"י הנקב.[[14]](#footnote-15)

## עיקרי דברים

א) חלות מצוות התלויות בארץ תלויה בשני גורמים: המקום והעפר של ארץ ישראל, וצריכים את שניהם לחייב. (א)

עפר חו"ל הבא לארץ: אם מונח בספינה גוששת או בעציץ נקוב המונח על הקרקע, וכל שכן על קרקע א"י ממש - הריהו נטפל לעפר א"י ונעשה כמותו לדברי הכל. ואם הוא בספינה שאינה גוששת או בעציץ מוגבה, לדעת הירושלמי חכמים מחייבים במצוות התלויות בארץ משום ריבוי הכתוב 'כל המקום אשר תדרך כף רגלכם', ורבי יהודה פוטר דלית ליה הך דרשא. (א-ד)

ב) צמח הגדל בעציץ נקוב, עיקר גידולו הוא מעפר העציץ ולא מיניקת הקרקע, והיניקה מועילה להחשיב את הצמח כגידול-קרקע, וממילא גם העפר שבו נידון כדין קרקע. (ב)

חיוב תרומות ומעשרות וכד' תלוי במקום גידול הפרי ולא במקום היניקה (הגרי"ז בדעת הרמב"ם). ולפי האמור יוצא (כנראה בירושלמי) שהגדל בעציץ נקוב של ישראל המונח על אדמת נכרי הפטורה (כגון בסוריא, או למ"ד יש קנין לגוי בקרקע א"י) חייב בתו"מ, שהרי עיקר הגידול הוא מעפר העציץ החייב, ושם הוא מקום הגידול. (ו).

ג) עציץ נקוב המונח על הארץ, אף כי נחשב כקרקע ממש, מכל מקום המים שבתוכו אינם נחשבים כמחוברים לקרקע [לענין הכשר פירות] אלא בגלל ביטול תורת כלי ע"י הנקב, אך לא בכלי שלם המחלחל. כן נראה בדעת הרמב"ם.

ולדעת רש"י יתכן שאף העפר והזרעים שבתוכו אינם נידונים כקרקע ממש אלא בגלל ביטול שם 'כלי', ואולם לענין מצוות התלויות בארץ חייבים אפילו בלא ביטול הכלי מאחר והם גידולי קרקע. (ז)

ד) עציץ נקוב שע"ג יתדות, נראה מדברי הרמב"ם (כהסבר הגר"ח) שאינו נידון כמחובר לקרקע, רק הגדל בו נידון כ'גידול קרקע' בגלל היניקה. (ד)

ומכל מקום לענין הגדרת הממון נחשב הוא כרכוש של מקרקעין ולא כמטלטלין, וכחילוק האחרונים בין הגדרת 'קרקע' ו'מטלטלין' ביחס לדין הממון, להגדרת 'מחובר' ו'תלוש' לשאר הלכות. (ד ה)

1. דברים ה'תשס"ו. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך שמא מריבוי זה למדנו שאין מקור העפר גורם כלל אלא מקומו העכשוי. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכן נקט בקהלות יעקב (זרעים כה), שלדעת הרמב"ם עציץ נקוב המונח ע"ג יתדות הוי כתלוש (אלא שהוא נקט שאף בתרו"מ דינו כעציץ שאינו נקוב, ורק לענין ערלה שונה שאין צריך שיגדל בקרקע).

   ולפי"ז מה שכתב הרמב"ם (מכירה ג,טז) שהזרעים שבעציץ נקוב נקנים בחזקה ולא במשיכה 'שהזרעים שבעציץ נקוב זרועים הם בארץ וכל המחובר לקרקע הרי הוא כקרקע', זהו רק בעציץ המונח על הקרקע, ולא המונח ע"ג יתדות.

   וכן יש לדייק בלשון הרמב"ם (כלאים ה,כג) גבי המעביר עציץ נקוב בכרם, 'אם הניחו תחת הגפן ונשתהה שם בארץ כדי להוסיף אחד ממאתים הרי זה קידש' - ומשמע שבאויר לא, והיינו כנ"ל שאעפ"י שיונק לא חשיב 'שדך'. [↑](#footnote-ref-4)
4. לפי"ז למאי דקיי"ל כרבי יהודה, עפר המובא מחו"ל המונח בעציץ שע"ג יתדות, פטור מתרומות ומעשרות ומשביעית. אך לפי מה שאמרו בירושלמי שם, אף לר"י חייב באינה גוששת מדרבנן. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש מקום לומר שבעציץ שאינו נקוב ייפטר אפילו מדרבנן, שכיון שאין כאן יניקה הרי הוא נשאר בפטורו הראשון בהיותו עפר חו"ל, והוי כחו"ל ממש. אך יתכן שגם בזה גזרו חכמים אטו נקוב, שהרי אילו יינקב יהא נידון כעפר הארץ]. [↑](#footnote-ref-6)
6. לקרקע [ולפי האופן הראשון באפק"י הנ"ל, צ"ל דמיירי רק בשיש שם זרעים שהם עושים את העפר כקרקע, אבל בלא"ה אין העפר נידון כמחובר. [↑](#footnote-ref-7)
7. המאירי בגטין ז. צדד שמא גבי פרוסבול הקילו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובקה"י (זרעים כה,ב) פירש לפי שיטתו שדין עציץ נקוב ע"ג יתדות - אפילו בעפר הארץ - תלוי ברבי יהודה וחכמים, והברייתא לענין פרוסבול חכמים, אבל הרמב"ם שפסק כר"י לא נקטה להלכה. [↑](#footnote-ref-9)
9. [ועדיין קשה מדוע השמיט גופא דברייתא דאין כותבין אלא על עציץ נקוב, וקשה לומר שסמך על מה שידענו ממקומות אחרים שהגדל בעציץ נקוב דינו כגדל בקרקע, דאכתי יש חידוש בכך שהעציץ נידון כקרקע.

   ויתכן לומר בדעת הרמב"ם, דהנה הקשה הרשב"א על תירוץ הגמ' דמנח אסיכי, והאיכא מקום סיכי דהלא קרקע כלשהו כותבים עליה פרוזבול. וי"ל שהרמב"ם מפרש תירוץ הגמ' דלא מיירי בעציץ הקבוע במקום אחד אלא בכגון זה המיטלטל ומונח ע"ג יתדות שמעבירים אותו מהכא להתם, ואין כותבים פרוסבול בשאילת קרקע אלא בכגון שהשאילו מקום לתנור וכירה, כלשון הגמ' והרמב"ם, אבל הרשהו להניח דבר נייד לזמן מה אינו בכלל זה. וא"כ לעולם י"ל ששולי העציץ נוגעים בקרקע אלא שהוא נייד כגון עציץ הנתון על רגליות. [↑](#footnote-ref-10)
10. א. בירושלמי שם איתא 'אפילו נתון ע"ג שתי יתדות', ומשמע דכל שכן כשמונח העציץ על הקרקע ממש דחייב. ומשמע שאף בזה מקום הגידול הוא העציץ ולא הקרקע שתחתיו (וכ"מ לכאו' מרבא דאזלינן בתר נופו, ופשטא דמלתא מיירי בעציץ שעל הקרקע). והרי לפי האמור לעיל עציץ שעל הקרקע נחשב מחובר ואף העפר שבו טפל לקרקע שמתחתיו, שלכך מודה ר' יהודה שחייב אף בעפר חו"ל בלא ילפותא מקרא. ואם מקום הגידול הוא העפר מדוע חייב. ואי"ל דר' יהודה פליג, דהירושלמי שם קאי אף לר"י. (ורק לפי המקד"ד דסגי באחד לחייב, או עפר או מקום יש מקום ליישב, דעציץ שבסוריא חייב משום עפר ישראל, ועפר שבספינה חייב משום המקום).

    ולכאו' נראה בדעת הירושלמי לאידך גיסא, דאפילו עציץ ע"ג יתדות חשיב כקרקע ממש כל שהוא מנוקב, והרי זה כקונה שכבה עליונה מהאדמה דחייב כיון שהצמח גדל בה.

    ב) עוד יש לעיין דבירושלמי שם מוזכר אף לענין שביעית, והרי בשביעית כתיב 'ארץ' (אף לענין דין הפירות) ולכאו' תליא בקרקע ולא בעפר שבעציץ. וצ"ל שהעפר של ישראל מקבל דין 'ארץ' ע"י היניקה.

    ויש לעיין לפי"ז דלכאו' היה נראה שיש קנין לגוי בעפר הארץ הגם שאין לו קנין בארץ עצמה משום 'והארץ לא תמכר לצמיתות', שהרי אפשר למכור לו העפר ויקחנו לצמיתות. וא"כ לפי"ז תועיל מכירת עציץ נקוב לנכרי בשביעית, הגם שיש יניקה מהקרקע שלמטה, שהרי עיקר הגידול הוא מהעציץ. וע' חזו"א שביעית כא,ט. [↑](#footnote-ref-11)
11. הרמב"ן בגטין כב כתב הטעם שא"צ נקב בחרס כי החרס עצמו כאדמה שתחתיו ומין במינו אינו חוצץ. ולפי"ז לא קשה אלא לדעת התוס' דכלי עץ אינו צריך נקיבה, אא"כ נאמר שאינו נחשב 'כלי' החוצץ לענין זה. [↑](#footnote-ref-12)
12. יתכן שלדעת הרמב"ם אף בחרס ובעץ צריך נקב וא"כ קושיא מעיקרא ליתא לשיטתו. [↑](#footnote-ref-13)
13. בהל' טו"א שם ובפיה"מ עוקצין ב,י מבואר דתרוויהו איתנהו בהאי הלכתא, טומאת הנטוע בעציץ ודין המים. [↑](#footnote-ref-14)
14. נראה שאף לפי סברת האפק"י שמדין ביטול הכלי אתינן עלה, בעינן גם יניקה כפשטא דמלתא, ועל כן אם הניח דבר אטום מתחת העציץ הנקוב, הוי כאינו נקוב, ולא נימא כיון דאין כאן כלי בטל העפר לקרקע. ולכך לאביי (בגטין כב) אזלינן בתר נקבו ולא בתר עיקר הצמח. אך מסתבר שזהו רק לענין להחשב גידול קרקע בעינן יניקה מהקרקע, אבל לענין שם תלוש ומחובר על העפר, ושמא אף על הזרעים, די בנקב בלא יניקה כדי לבטל שם כלי. [↑](#footnote-ref-15)