טהרות פ_ג מ_א
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ג מ"א**

א] **קרשו הרי אלו שניים,** פירש הר"ש הטעם דחשובין כאוכלין שנגעו במשקין.

והנה להלן במתני' פליגי הר"ש והרא"ש, דדעת הר"ש דאף באוכל שנהפך למשקה אמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה, ודעת הרא"ש דאוכל שנהפך למשקה פרחה טומאתו ממנו, ונת' בזה להלן אות ה', ולדעת הר"ש דאף כשנהפך לדבר אחר אמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה, ק' דא"כ מ"ט קרשו הרי אלו שניים, נימא טומאת תחילה שהיתה עליהן להיכן הלכה.

ובד' הר"ש בתוס' הרשב"א בפסחים דל"ג: נרמז הישוב לזה, ז"ל שם, ותירץ רבי התם קרשו הרי אלו שניים, פי' דטומאה שבהן "של משקין" אין כאן, והוי שניים דהוי כאילו נגעו בעצמו וכו', עכ"ל, והיינו דהגם דאמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה אף בשנהפך מאוכל למשקה, כ"ז הוא בטומאה השוה באוכלין ובמשקין, אך בטומאת תחילה שנתחדשה במשקין, לא אמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה, וכ"כ בדברי יחזקאל סימן א' סק"ד ובמקד"ד סימן מ"ב.

ולפ"ז נמצא, דכל הא דקרשו הרי אלו שניים, הוא רק בשנטמאו מתחילה מולד הטומאה, דכה"ג כל טומאת תחילה שעליהן היא טומאה שנתחדשה במשקין, אך היכא שנטמאו משרץ וקרשו, אמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה והוו ראשון, ומתני' איירי בכה"ג שנטמאו מולד הטומאה, שהרי ברישא תנן להא דכשהן משקין הוו תחילה, ול"ב לדין תחילה דמשקין אלא בשנטמאו מולד הטומאה, (ובקה"י סימן מ"ד הוסיף עוד, שהרי הר"ש במשנה ב' פירש דגוש של זיתים איירי בשנגע בראשון ולא בשנגע בשרץ, וא"כ ה"נ יל"פ הכא).

וצ"ל עוד לפ"ז, דמה שהוצרך הר"ש לפרש דטעם הא דהוו שניים הוא משום דחשיבי כאוכלין שנגעו במשקין, וכ"כ גם בתוס' הרשב"א שם, אחר שהביא לדינא דטומאה שבהן להיכן הלכה, הוא רק לגונא שנטמאו ע"י שנגעו בשני לטומאה, דאי נטמאו ע"י שנגעו בראשון לטומאה, הרי הגם דטומאת תחילה שעליהן היא מכח שהן משקין, וע"ז לא אמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה, מ"מ על טומאת שני שהיתה עליהן גם אם היו אוכלין, אמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה, ול"ב להא דנגעו במשקין.

ב] ויש להוסיף בזה, דהנה בטעם הא דקרשו הוו שניים, פירש הרא"ש דהוא משום דקודם שנקרש הכל נגע הקרוש במשקה שאצלו ונעשה שני, וכשנקרש הכל אין עליו עוד שם משקה ונשאר אוכל שני, וצ"ע דלפ"ז נמצא שהטיפה האחרונה שקרשה אינה נטמאת, וא"כ מ"ט תנן בחזרו ונימוחו דרק כביצה מכוון טהור אך יותר מכביצה טמא, הרי אף אם הי' טיפה אחת יותר מכביצה הי' לנו לטהר, דכיון שנימוחה טיפה אחת לא נשתייר כביצה טמא, שהרי הטיפה האחרונה שקרשה אינה טמאה, וצע"ג, ושמא י"ל דאיירי בשאין ידוע איזו היא הטיפה האחרונה שקרשה, וע"כ היא בטלה ברוב, אך זה ניחא רק אם מהני ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט ואף להשלים לשיעור, ואכמ"ל.

ובאלי' רבה במתני' כתב, ז"ל, וטיפה אחרונה שנקרשה באחרונה טמאה משום חיבור דהוי גוש אחד כדאמר גבי מקרצות נושכות זב"ז בשלהי פ"ק, עכ"ל, אך אכתי קשיא דבגונא דאין כביצה אלא בצירוף טיפה זו, מ"ט ה"ז מטמא, הרי ל"מ דין מקרצות להשלים לשיעור כביצה, וכמפורש במתני' פ"א מ"ה ומ"ו, גם לדעת הר"ש והרא"ש לעיל פ"א מ"ח ליכא דין מקרצות אלא היכא דאף אם יפרשו ישאר בהן טומאה, ולפ"ז לכאו' ל"ש הכא דין מקרצות, כיון דהוו האוכלין שני, ואין מטמאין להאוכל המחובר בהן, (ובגוונא דליכא כביצה בלא טיפה זו, בלא"ה אינם מטמאין אותה, משום שפחות מכביצה אינו מטמא אחרים).

אך הנה הר"ש סתם בלשונו ופירש דחשיבי כאוכלין שנגעו במשקין, ובתוס' הרשב"א פסחים שם כתב דהוי כאילו נגעו בעצמו, ויל"פ שאין כונתו כד' הרא"ש, דע"ז קשיא כנ"ל, אלא כונתו דהגם דלענין טומאת תחילה לא אמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה, משום דטומאת תחילה שבהן היא טומאה שנתחדשה במשקין וכנ"ל, אך לגבי טומאת שני, שפיר י"ל טומאה שבהן להיכן הלכה, והיינו שכשהיו משקין ונטמאו ונעשו תחילה, הרי נגעה טיפה בחברתה, ומכח זה אף אם הי' עליהן תורת אוכלין היו נעשין שני, ולא אמרי' שבעה לה טומאה, כמבו' בתוס' מנחות דכ"ד: דכה"ג חשיב כבת אחת דלא אמרי' שבעה לה טומאה, וגם לדעת הרר"ש שהביאו התוס' שם לא אמרי' שבעה לה טומאה בטומאה הבאה מעצמו, וע"כ לענין טומאה זו אמרינן טומאה שבהן להיכן הלכה, וזהו מש"כ הר"ש דחשיבי כאוכלין שנגעו במשקין, והיינו דכיון דגם אוכלין שנגעו במשקין נעשין שני, ע"כ לענין טומאה זו אמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה.

והרא"ש שהוצרך לפרש דטומאתן היא משום שקודם שנקרש הכל נגע הקרוש במשקה וכו', אזיל לטעמי' דס"ל דבנהפך מאוכל למשקה לא אמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה, וה"נ בנהפך ממשקה לאוכל, ובע"כ דהא דהן טמאין הוא משום שנטמאו אחר שנקרשו, שו"ר בתוס' הרא"ש פסחים דל"ג: שכתב ג"כ דמה שהן שניים הוא משום דנגע בעצמו כשנהפך מאוכל למשקה, הגם דהתם ס"ל דאמרי' בכה"ג טומאה שבהן להיכן הלכה, וצ"ע.

ועיקר ד"ז דיל"פ דהא דקרשו ה"ה שניים, אי"ז משום שנגעו במשקין קודם שנקרש הכל אלא משום דינא דטומאה שבהן להיכן הלכה, כתב כן בקה"י טהרות סימן מ"ד לישב דעת הרמב"ן והרשב"א בשבת דצ"א. דאוכל פחות מכביצה אינו מקב"ט אף מדרבנן, וכ"נ בד' הרשב"א בחולין דקי"ח לחד תירוצא, וקשיא ממתני' דא"כ מ"ט אם קרשו טמאין אף שאין בהן אלא כביצה מכוון, הרי בכה"ג ל"מ ליטמא קודם שקרש הכל, דעדין אין בהן כביצה, והגר"א באלי' רבה הוכיח ממתני' דאוכלין מקב"ט בכל שהוא, וכתב לישב דהא דהן טמאין אי"ז משום דנגעו במשקין קודם שקרש הכל, אלא הוא משום דאמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה, וכנ"ל.

ג] בפי' הר"ש להלן משנה ב' הביא מתוספתא דהרוטב והגריסין והחלב שקרשו א"צ מחשבה לאוכלין, אך הרמב"ם בפ"ט מטומ"א ה"ב כתב דהן צריכין מחשבה לאוכלין, והראב"ד שם פ"א ה"כ השיג ע"ד הרמב"ם מד' התוספתא, ובכס"מ שם כתב דהרמב"ם גריס הכי בתוספתא.

וצ"ע לדעת הרמב"ם, דמ"ט הרוטב הגריסין והחלב שנטמאו וקרשו הוו שניים, הרי בשעה שקרשו אכתי אינם מקב"ט עד שיחשב עליהן, וכבר פקעה טומאתן מהן, ובפשוטו צ"ל דאיירי בשחישב עליהן קודם שקרשו לאכלן כשיקרשו, והאמנם יש לדון דל"מ מחשבתו, וכעין מש"א בנדה ד"נ: דמחשבת חיבור ל"ש מחשבה, ולפמש"כ המקד"ד סימן נ"ב אות ג', ל"ד להתם, אלא כיון דחישב לאכול כשיקרשו וקרשו מהניא מחשבתו, עיי"ש, גם יתכן דכל הא דמחשבת חיבור ל"ש מחשבה הוא רק בדבר שהי' עומד לבהמה, ול"מ מחשבתו להפקיעו מיחודו ולייחדו לאדם אא"כ חישב בשעה שעומד לאכילה, ומשא"כ הכא י"ל דשפיר מהניא מחשבתו, אך י"ל דאיירי בשחישב עליו קודם שקרש כולו, דבכה"ג שפיר נטמא מה שקרש, ואמנם בכה"ג לא יהא כולו טמא, רק מה שחישב עליו, ויתכן דמה"ט פירש הרמב"ם בפירושו ובספר היד לבבא דחזרו ונימוחו דאיירי בשנטמאו אחר שקרשו, ודלא כפשטות מתני', ומשום דאם נטמאו מתחילה ואח"כ קרשו וחזרו ונימוחו, גם אם יש בהן יותר מכביצה אי"ז טמא, כיון שאין כל הכביצה טמא אלא מה שחישב עליו קודם שקרש הכל.

ובחזו"א טבו"י סימן ד' סק"ז כתב, דדוחק לומר דאיירי בשחשב מקודם ועוד דמחשבת חיבור ל"ש מחשבה, וע"כ כתב דכל הא דכשקרשו פקע מינייהו טומאת משקין, הוא רק בשירד לדין אוכל, אך כ"ז שלא חישב עליו שלא ירד לדין אוכל, לא פקע מיני' טומאת משקין, ובשעה שחישב עליהן לאכילה פקע מיני' שם משקין וירד עליו דין אוכל והוי אז כנוגע בעצמו ונעשו שניים, עכ"ד, ודבריו צ"ב, שהרי מצינו בכ"ד דכה"ג לא חשיב כמגע, וכגון בהא דתנן בכלים פכ"ז מ"ט דסדין שהוא טמא מדרס ועשאו וילון נטהר, ורק למ"ד דטומאת בית הסתרים מטמאה, הוא דטמא הסדין מגע מדרס, ולא אמרי' דבשעה שפקע ממנו טומאת מדרס הוי כנוגע בעצמו ונטמא, והאמנם בחזו"א כלים סימן ל"א סק"א כתב לפרש בד' תוס' מנחות דכ"ה. דלמ"ד דטומאת בית הסתרים מטמאה, ה"ה נטמא בשעה שעשאו וילון, דזה יוצא וזה נכנס חשבי' לי' כנוגעין זב"ז, אך כתב שם דל"ש כן רק בדבר הראוי לקב"ט דשבע לה טומאה, אך בדבר שאין ראוי לקב"ט לא אמרינן כן, והוכיח כן מהא דבעי בנדה ד"ע: במתים לע"ל אם צריכין הזאה, עיי"ש, ובאמת הוא מוכרח כן ממשנתינו, דבחזרו ונימוחו כביצה מכוון טהור, ולא אמרי' דכשפקע מיני' שם אוכל וירד עליו דין משקה הוי כנוגע בעצמו שהי' בו כביצה, והחזו"א אהלות סו"ס כ"ג כבר הוכיח כן, וצ"ע.

והי' מקום לישב עוד, דהא דהן שניים, הוא מדינא דטומאה שבהן להיכן הלכה, וכמש"נ לעיל אות ב' לדעת הר"ש, אך אי"ז מתישב בדעת הרמב"ם גופי' שסתם וכתב בנימוחו דהמשקה טהור, ומ' דהוא טהור לגמרי, ולא אמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה, ובע"כ שדעתו כדעת הרא"ש דבנהפך לדבר אחר לא אמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה.

ד] **חזרו ונימוחו כביצה מכוון טהור,** בפי' הר"ש הק' דנימא טומאה שבהן להיכן הלכה, כמש"א בפסחים דל"ג: בענבים שנטמאו ודרכן, וכתב דטהור לאו לגמרי קאמר אלא כלומר טהור מדין משקה דל"ה ראשון אלא שני בעלמא כדין אוכל, וכ"כ בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש ותור"פ בפסחים דל"ג: בשם ר"י.

ובפי' הרא"ש כתב דכשנהפך מאוכל למשקה לא אמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה, ומשא"כ במשקין דמיבלע בליעי דשם משקה עליו, וכ"ה בתשו' מהר"ח או"ז סימן ט' בשם הר"מ ב"ר חסדאי, ועי' לקמן פ"ד מ"י שנחלקו שם הר"ש והרא"ש בביאור טעמא דר' יוסי דהתם, ואזלי לטעמייהו הכא, וכמש"נ שם אות ח'.

וע' יתרון האור במשנה ג' שהוכיח שאין כוונת הרא"ש דבמשקין דבמיבלע בליעי טומאתן היא מדין טומאת משקין, אלא כונתו דכיון שהי' בצורת משקה, ל"ה פנים חדשות, ואמרי' בזה טומאה שבהן להיכן הלכה, וכ"ה בל' מהר"ח או"ז שם דנטהר משום דפנים חדשות באו לכאן, ועיי"ש שכתב דה"נ יי"נ שהגליד פקע איסורו, וצ"ב, והסכים לזה החזו"א טבו"י סימן ד' סק"ו, וע' קה"י טהרות סימן מ"ה שהאריך הרבה בזה.

ה] בתורי"ד פסחים דל"ג: הק' מ"ט לא פריך למ"ד דמשקין מיבלע בליעי מריש פירקין, דחזרו ונימוחו כביצה מכוון טהור וכו', ואי משקין מיבלע בליעי אפי' פחות מכביצה נמי, עכ"ד, וצ"ב רב, דלכאו' ל"ש הפלוגתא אי משקין מיבלע בליעי או מיפקד פקידי, רק במשקין שבענבים וזיתים, אך ברוטב וכו' שקרשו הרי ודאי דכולו מקבל טומאה, וא"כ תיקשי לכו"ע מ"ט פחות מכביצה ה"ז טהור, וכמו שעמדו ע"ז הראשונים, ומ"ט תלי לה הרי"ד בהך פלוגתא.

ו] לדעת הר"ש דטהור לאו לגמרי קאמר אלא הוי שני, קשיא דא"כ מ"ט לא יטמאו מנגיעת טיפה בחברתה ויהיו תחילה, וכן קשיא גם במה שפירש הר"ש להלן משנה ב' בגוש של זיתים וכו' דמיירי בגוש שהוא שני, דאי ראשון א"כ גם המשקה היוצא ממנו ראשון למ"ד משקין מיבלע בליעי, וק' דגם אם הוא שני והוי המשקה היוצא ממנו שני, מ"ט אין מטמאה טיפה אחת לחברתה ויהי' הכל תחילה.

ובמקד"ד סי' מ"ד סק"ג תירץ ד' הר"ש דהכא דכיון שהוא משקה אחד הוי זה מגע בית הסתרים, אך אי"ז מתישב בד' הר"ש גופי' שפירש בפרה פ"ט מ"ה דהא דפרה ששתתה מי חטאת לא נטהרו מטומאה קלה, הוא משום שקיבלו טומאה חמורה כאילו נגעו בשרץ שהרי נגעו בעצמן כשהיו ראויין לטמא טומאה חמורה, וזה כפירש"י פסחים די"ח., והרי דלא חשיב כמגע בית הסתרים, וכן מצינו בד' הר"ש בטבו"י פ"ב מ"ז ובד' התוס' וש"ר בע"ז ד"ס. דמים שבקילוח ושכנגד הנקב חוזרין ומטמאין לכל המים שבכלי ושבחבית, אך יש לדחות דהתם כיון דלא חשיבי המים חיבור זל"ז ע"כ לא חשיב כמגע בית הסתרים, ומשא"כ היכא דחשיבי חיבור זל"ז, שפיר י"ל דחשיב כמגע בית הסתרים, (וכ"כ במקד"ד סימן מ"ג), וילה"ע עוד ממתני' ריש מקואות, דמבו' דכשתולש המים מטמאת הטיפה הטמאה לכל המים, (אך לפי' הרמב"ם שם אין מקור לזה), והאמנם בתור"פ בפסחים שם נ' דעתו דכה"ג חשיב כמגע בית הסתרים, עיי"ש, וכ"נ גם בתוס' הרשב"א שם במה שהביא די"מ דהמים טמאין משום שנגעו באפר, אך בד' הר"ש הכא אין לישב כן וכנ"ל.

וביותר תמוה דלכאו' אי"ז מתישב מיני' ובי', ופלא שלא עמדו בזה, שהרי תנן דאם יש בהן יותר מכביצה טמא דכיון שיצאה טיפה הראשונה נטמאת בכביצה, ופירש הר"ש דכשנימוחו אח"כ כולן חזרה הטיפה וטימאה את הכל, והרי דמטמאה טיפה אחת לשאר המשקין, ובע"כ דלא חשיב כמגע בית הסתרים, והיינו או משום דלעולם לא חשיבי משקין המחוברין זל"ז כמגע בית הסתרים, או משום דבשעה שהן נימוחין ונוגעין במשקה הטמא ל"ח כמגע בית הסתרים, וכמו כל משקין טמאין הנוגעין במשקין טהורין שמטמאין אותן ולא חשיב כמגע בית הסתרים, וא"כ מ"ט אם יש כביצה מכוון טהור, הרי כיון שהטיפה הראשונה הויא שני, מ"ט אינה מטמאה לשאר המשקין ויהיו תחילה, דמ"ש אם הי' יותר מכביצה דמטמא טיפה אחת להשאר מאם הי' כביצה מכוון שאין מטמאה טיפה אחת לשאר.

ז] ובחזו"א טבו"י סימן ד' סק"ו כתב לישב ההיא דגוש של זיתים, דיש להן דין אוכל שאינו מטמא אחרים בכל שהוא אלא בכביצה, וכ"כ בקה"י טהרות סימן מ"ד ע"ד הר"ש הכא, ויסדו דבריהם ע"ד הרש"ש במשנה ב' שכתב לדון ע"ד הר"ש שם, די"ל דאף אם הוו המשקין ראשונים אינם מטמאין כלים, כיון דלא נחתא להו טומאה אלא מכח האוכל, וה"נ י"ל דאין מטמאין בפחות מכביצה.

אך צ"ע, דמלבד דד' הרש"ש שם הם שלא כד' הר"ש שנקט דאם היו המשקין ראשונים היו מטמאין כלים, הגם שטומאתן היא מכח האוכל, אך בל' הר"ש והרא"ש להלן פ"י מ"ה מ' כד' הרש"ש, וצ"ע, גם לכאו' א"א לומר כלל בדעת הר"ש דאין משקין אלו מטמאין בפחות מכביצה, דא"כ מה דן הר"ש כלל שיטמאו את הכלים, הרי אין בהן כביצה, שהרי איירי שכל הגוש הי' כביצה מכוון, ומוכח דהגם שטומאתן היא מכח האוכל מ"מ הן מטמאין בפחות מכביצה, ומצאתי בספר כתבי קה"י פסחים סימן פ"ה שכבר הקשו כן להקה"י, ועיי"ש מה שנדחק לישב.

ח] והנה כעין קו' זו קשיא בהא דתניא בתוספתא והביאה הר"ש במשנה ב', דהשלג שנטמא מקצתו לא נטמא כולו, וצ"ע דמ"ט אין טיפה מטמאה לחברתה, ובביאור הגר"א לתוספתא פירש דאיירי בטבו"י שפוסל ואינו מטמא, אך כבר תמהו ע"ז מגמ' דנדה די"ז. והביאה הר"ש, דפריך רישא לסיפא, דקתני נטהר מקצתו אלמא נטמא כולו, והוצרך אביי להעמידה בשהעבירו על אויר התנור, ואי נימא דכל הא דלא נטמא כולו הוא רק בשנגע בו טבו"י אך בשנגעו שאר טמאים נטמא כולו, א"כ מאי פריך כלל, וצע"ג.

ועד"ז קשיא בדינא דהניצוק והקטפרס ומשקה טופח אינו חיבור לטומאה, דמ"מ מ"ט אין מטמאה טיפה אחת לחברתה, ובאלי' רבה לקמן ספ"ח כתב דאיירי בטבו"י, וכ"ה בפי' הראב"ד ע"ז דע"ב. לגבי משקה טופח, והובא במאירי שם, (ומבו' דס"ל דמשקה טופח מטמא אחרים ול"ב שיהא טופח ע"מ להטפיח, וכ"נ דעת הרמב"ם בכ"ד, ואכמ"ל, וזה דלא כמש"כ הר"ש במתניתין, והר"ש לעיל פ"א מ"ט נסתפק בזה), אך מדוקדק בדבריו שלא הוצרך לזה רק במשקה טופח, ולא בניצוק וקטפרס, וצ"ע הטעם בזה, וע' חזו"א מכשירין סימן ה' סק"ט שתמה ע"ז מכ"ד.

ט] והחזו"א שם סק"י כתב לישב, דהטעם שאין כל טיפה מטמאת חברתה, הוא משום דהא דמשקין תחילה לעולם הוא משום דגזרו משקין הבאין מחמת ראשון ושני משום משקין הבאין מחמת שרץ, ומשום שלא ידעו הרואין אם נטמאו בשרץ או בראשון, ואם נטהר שלישי הנוגע בהן אתו לטהר משקין הנוגעין במשקין הבאין מחמת שרץ, וגזירה זו ל"ש בניצוק, שהרי הניצוק לעולם לא הוחזק בטומאה ולעולם נגיעת השני בראשון בשעה שהראשון מקבל את הטומאה, ואין כאן חורבא אי אמרינן אין ניצוק חיבור ואין כאן רק נגיעה טיפה בטיפה והשלישית טהורה בחולין, עכ"ד.

והגרד"ל שליט"א הביא מקור נאמן לד' החזו"א, ממש"כ בתוס' הרא"ש שבת ד"ה: בדין שמן שצף ע"ג יין דלת"ק דאינו חיבור זל"ז, אם נגע טמא בשמן, הוי היין שני לטומאה, וכ"ה בחי' הר"ן עירובין דע"א:, וקשיא טובא דמ"ט הוי היין השני, הרי המשקין תחילה לעולם, ובע"כ כד' החזו"א דכה"ג ליכא לגזירת תחילה, ולכאו' כן מ' גם ברש"י שבת ד"ק. ד"ה שצף שכתב דאילו הוה טמא הוה מטמא לי' לשמן ושמן פסל לי' ליין, עכ"ל, והרי דאין נטמא היין ואינו אלא פסול, והאמנם דבפשוטו אי"ז מתישב, שבדין שיהא היין שני, ומ"ט אינו אלא פסול, אך נ' דרש"י לטעמי' במנחות דל"א. דלר"ש שזורי דלהלן משנה ב' אין על שמן תורת משקה ולי"ב לגזירת תחילה, ולדידי' אם נגע טמא בשמן הוי השמן שני וע"כ אין היין אלא שלישי לטומאה, ופירש רש"י כוותי', וכמש"א במנחות דל"א. דהלכה כר"ש שזורי.

י] ולפ"ז י"ל דע"כ אף הכא במתניתין אף דהוו המשקין שנימוחו שניים, מ"מ אין טיפה מטמאה את חברתה לעשותה תחילה, ול"ד להיכא דיש יותר מכביצה שנטמאת הטיפה הראשונה וחוזרת ומטמאה את שאר המשקין, דכיון שהיא נטמאת אחר שנימוחה, שפיר היא מטמאה את שאר המשקין שנימוחו אח"כ, ומשא"כ היכא דיש כביצה מכוון שטומאת המשקין היא מכח מה שנטמאו מתחילה י"ל דכה"ג ליכא לגזירת תחילה.

אך מלבד דיש לפקפק אם דמי להתם, גם כמדומה לא נתישב בזה ההיא דגוש של זיתים, שהרי תנן התם דאם היו פרודין אפי' הן סאה טהור, ובכה"ג שלא היו הזיתים מחוברין מעיקרא כלל, לכאו' הי' בדין שיטמא השמן שיצא מזית אחד לשמן שיצא מזית אחר ויהא תחילה.

גם עיקר ד' החזו"א לכאו' אינם מתישבים בד' הר"ש בטבו"י פ"ב מ"ב שכתב בתו"ד בביאור ד' התוספתא דלא משכחת משקין שניים, ולד' החזו"א הרי שפיר משכח"ל משקין שניים, והנה אמנם בלא"ה קשיא שהרי משכח"ל משקין שניים בגונא דקרשו וחזרו ונימוחו ובגוש של זיתים, שכתב הר"ש דהוו המשקין שניים, והעיר בזה בהגה' מהרש"ם שם, (וע' רש"ש שהעיר כעי"ז במש"כ התוס' בהא דלא קתני השותה משקין ראשון ומשקין שני, ויקשה מזה גם ע"ד החזו"א, וביותר תיקשי כן בד' תוס' הרא"ש שמדבריו בשבת ד"ה: מוכח כד' החזו"א וכנ"ל, ובדי"ג: כתב דלא תני השותה משקה ראשון ומשקה שני משום דמשקין תחילה לעולם, וצ"ע), אך נ' דמזה ל"ק, כיון דנטמאו בעודן אוכלין, וע"כ אי"ז בכלל ד' התוספתא שם, וכן נסתר ד"ז מד' הרמב"ם פ"י מאה"ט ה"ג שכתב שאין שם משקין שניות לעולם, וכ"כ שם ה"י שאין אתה מוצא משקין שניות לעולם ולא משקה שאינו תחילה חוץ ממשקה טבו"י או מחוס"כ בקודש, וכ"ה בהקדמת הרמב"ם לפיהמ"ש טהרות, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דפליג ע"ד הר"ש במתניתין, וס"ל כד' הרא"ש דחזרו ונימוחו ה"ה טהור לגמרי, וגם בההיא דגוש של זיתים לא משכח"ל שיהיו המשקין שני, לפ"מ שפסק הרמב"ם כמ"ד דמשקין מיפקד פקידי, וצ"ע בזה.

יא] דעת רש"י בכ"ד דמשקין אין מטמאין אחרים בפחות מרביעית, וקשיא ע"ז ממתניתין דקרשו הרי אלו שניים, אשר היינו משום דהוו כאוכלין שנגעו במשקין, ואף שאין במשקין רביעית, ועי' באלי' רבה שפירש ברישא דהוא משום דמשקין מטמאין אחרים בכ"ש.

וי"ל בזה לדעת רש"י, דהא דהן שניים אי"ז כלל משום דנטמאו אחר שהוו כאוכלין שנגעו במשקין, אלא הוא משום דאמרי' טומאה שבהן להיכן הלכה, אך צ"ב, דכ"ה שפקעה מהן טומאת תחילה, משום דטומאה זו היא טומאה שנתחדשה במשקין, (בגונא שנטמאו מולד הטומאה), א"כ הדין נותן דהיכא שנטמאו ע"י שנגעו בשני לטומאה, דכה"ג כל עיקר טומאתן היא מכח טומאת תחילה שנתחדשה במשקין, הי' בדין דכל שקרשו יהיו טהורים, ולא נימא בזה טומאה שבהן להיכן הלכה, וכאשר כן נת' לעיל סוף אות א' בד' הר"ש, וי"ל.

יב] אך אכתי קשיא בהא דתנן דחזרו ונימוחו יותר מכביצה טמא שכיון שיצאת טיפה ראשונה נטמאת בכביצה, אשר היינו משום דכשנימוחו אח"כ חזרה וטימאה את הכל, וקשיא דהיאך היא מטמאה את הכל הרי לי"ב רביעית, ועד"ז קשיא בהא דתנן להלן משנה ב' דגוש של זיתים שנפל לתנור והוסק יותר מכביצה טמא שכיון שיצאה טיפה ראשונה נטמאה בכביצה ומטמאה את התנור, ואף דלי"ב רביעית, וכן קשיא בהא דתנן להלן משנה ג' בטמא מת שסחט זיתים וענבים יותר מכביצה טמא, שכיון שיצאת טיפה הראשונה נטמאת בכביצה, אשר היינו משום שטיפה זו מטמאת את שאר המשקין, ואף דלי"ב רביעית.

והנה בפי' הר"ש במכשירין פ"ו מ"ד הוכיח מההיא דגוש של זיתים דל"ב רביעית, ושוב כתב לישב דהגם דלחולין אין מטמאין בפחות מרביעית אך לתרומה וקדשים מטמאין בכל שהן, וכל הנהו דאשכחן דמטמאין בכל שהן נעמיד בתרומה וקדשים, עכ"ד, ולכאו' כן צ"ל בדעת רש"י.

אך באמת אי"ז מתישב בד' רש"י, שהרי בפירש"י פסחים די"ז: כתב, ז"ל, ודקי"ל שיעור טומאת משקין ברביעית, ה"מ לטמא אחרים, אבל לעצמן טמאין בכל שהן, כדתנן בטהרות וכו' טמא מת שסחט כו' כיון שיצתה טפה ראשונה נטמאת בכביצה, עכ"ל, והרי להדיא דפירש דרק הטיפה עצמה נטמאת אף שאין בה רביעית, אך אינה מטמאת אחרים, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י בפסחים דל"ג: ד"ה בכביצה נמי, וצ"ע דא"כ מה לי שנטמאת הטיפה הראשונה, הרי אינה מטמאת את שאר המשקין כיון שאין בה רביעית.

יג] ומצינו הישוב לזה בפירש"י בפסחים דל"ג: דפירש להא דתנן במשנה ג' דיותר מכביצה טמא, ז"ל, וכשיוצאת טיפה ראשונה עדין יש באוכל כביצה ונטמאת הטיפה וחוזרת "ומתערבת במשקין", עכ"ל, וכן פירש שם גם בהא דתנן התם דאם הי' זב או זבה אפי' גרגיר יחידי טמא, ז"ל, נטמאו משקין שעל העץ במשא וכו' וכשחזר ונתנו לתוכו נתערב טהור בטמא והכל טמא, עכ"ל.

ועיי"ש בתורי"ד שמבו' בדבריו דרש"י לטעמי' אזיל שפירש שם דאין משקין מטמאין אחרים אלא ברביעית, וע"כ הא דאם נטמאת טיפה הראשונה טמא, אי"ז משום שהיא מטמאת את שאר המשקין שהרי אין בה רביעית, אלא הוא משום שהיא מתערבת בהן, ועד"ז מתפרש גם הא דתנן דחזרו ונימוחו יותר מכביצה טמא שכיון שיצאה טיפה הראשונה נטמאת בכביצה, ודגוש של זיתים שנפל לתנור והוסק יותר מכביצה טמא שכיון שיצאה טיפה הראשונה נטמאה בכביצה.

ועיי"ש שתמה ע"ז, דאם אינה מטמאת אותן, מה לי שהיא מתערבת בהן, והיינו כמו שמצינו במתני' ריש מקואות ובטבו"י פ"ב מ"ז שטיפה טמאה שמתערבת במים טהורין, כל שאין בכחה לטמאותן, ה"ה בטלה, ובפשוטו צ"ל דרש"י לטעמי' אזיל שפירש שם ד"ל. דקי"ל דמב"מ לא בטיל, אך התורי"ד שם תמה ע"ז, דאף אם מב"מ לא בטיל, מ"מ מאי נפ"מ במה שאין טיפה זו בטלה, עיי"ש בדבריו, ועיי"ש שתמה עוד מהא דתנן להלן משנה ב' בגוש של זיתים, שה"ז מטמא את התנור, ולמש"נ הרי"ד גופי' בהמשך דבריו דיל"פ למתני' דהתם בזיתים טהורים ותנור טמא והתנור רוצה לטמאות את הזיתים, (הבאנו דבריו להלן משנה ב' אות י'), ניחא קו' זו, וצ"ע בדעת רש"י.

מצאתי דבר חדש בפסקי רי"ד בחולין דק"כ., ז"ל, ואי קשיא ממאי דתנן בפ' שלישי דטהרות הרוטב והגריסין והחלב, בזמן שהן משקה טופח, הרי אילו תחלה, קרשו הרי אלו שניים, דאלמא כל רוטב שקרש חשוב אוכל, ואמאי הכא לא חשיב אוכל באנפי נפשיה כי אם על ידי צירוף. יש לומר דלעולם הרוטב הקרוש אינו חשוב אוכל בפני עצמו לקבל טומאה מפני שאין דרך העולם לאכלו לבדו כי אם על ידי הבשר, והילכך אינו מקבל טומאה כי אם עם הבשר להצטרף עמו ולא לבדו, ומאי דתנן התם קרשו הרי אילו שניים, דאלמא הוא בעצמו מקבל טומאה, התם משום דנטמא בעודו משקה, כדתנן הרי אילו תחלה, ועכשיו כשקרש לא פרחה טומאתו ממנו אלא חזר להיות שני. אבל לעולם אם לא ניטמא בעודו משקה טופח אינו מקבל טומאה כשקרש לבדו מפני שאין דרכו להיאכל לבדו, עכ"ל, - וצ"ע דאם באמת אי"ז אוכל והא דהוא טמא הוא משום דלא פרחה טומאתו ממנו, מ"ט אינו אלא שני לטומאה, הרי כשנטמא מתחילה הי' ראשון לטומאה, ולכאו' צ"ל כמש"נ לעיל אות א' בדעת הר"ש, עיי"ש.