48 הזמנה מילתא ג - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ד' ז' אייר תשע"ג

א] בדין עיבוד לשם ס"ת מבו' בסימן ל"ב ס"ח דמהני לתפילין, והטעם בזה דבכלל מאתים מנה, ולכאו' מוכח דהלשמה הוא לשם קדושה ולא לשם מצוה, וצ"ע למש"כ רמב"ן דהוי לשם מצוה, וכ"ה בר"ן סנהדרין, ולפ"ז לכאו' בדין דלא יועיל בכה"ג.

עוד ילה"ע בדין תנאי, דאם בעינן לקדשו וכד' רמב"ן ור"ן, בע"כ להזמינו, ועמדו ע"ז אבנ"ז סו"ס י"ח, וחזו"א סימן ו', ואף למש"נ דב' דינים נינהו, לכאו' כ"ז בס"ת עצמו, אך בעיבוד הקלף כל קדושתו הוא ע"י שנתייחד לכך, - ואמנם י"ל דלהלכה אין פוסקים כב' טעמים אלו.

ב] רא"ה וריטב"א דכ"ז שלא חזר בו לכו"ע הזמנה מילתא, ויל"ע עפי"ז בדינא דלשמה דמ"ט לרבא ל"ב משום דהזמנה לאו מילתא הוא, - ובעיקר דבריהם נראה דלעולם מותר לצור זוזי משום דעי"ז מבטל ההזמנה, ול"ד לההיא דבית הכסא, דגם כשבא לקרוא שם קר"ש, אינו מבטל לההזמנה לביהכ"ס, אך הכא הרי אם משתמש בו גם למעות, כבר אי"ז מיוחד לתפילין, - ונפ"מ דאם בא אחר לצור, יהא אסור, דהוא אין בידו לבטל ההזמנה.

ויל"ע דהרי במשמשי ע"ז אי"ז כן, ואין נאסרין כלל בהזמנה, - וי"ל דבע"כ דאין עיקר הפלוגתא אם הזמנה מילתא אחר שחזר, אלא הפלוגתא אם הזמנה מילתא בכל ענין, ואך דקודם שחזר בו מהני מטעם אחר, וע"כ כל הנפ"מ בפלוגתא זו היא רק אחר שחזר, ובע"כ ליכא לה"ט לאסור, וע"כ גם קודם שחזר אמרינן דהזמנה לאו מילתא, - אך צ"ע מהו הדין הב' שמכחו אסור קודם שחזר בו.

והי' מקום לפרש, דהא דאסור אף בלא דין הזמנה, הוא משום דכ"ז שההזמנה קיימת חשיב כמשמש בפועל לדבר זה, וכל שהוא משמש בפועל לכך, ה"ז אסור אף בלא דין הזמנה, ולגבי ע"ז לא סגי בהכי לאסור, ורק ע"י הזמנה ה"ז נאסר, וע"כ נמי ל"מ זה לגבי דין לשמה, אך צ"ע דהרי בפשוטו בצר בי' ולא אזמני' אינו אסור כלל, ומאידך בע"ז הרי לדעת רש"י ה"ז נאסר כ"ז שמשתמש בו אף שלא הזמינו.

ג] בל' הר"י מלוניל מ' קצת, דהא דאם לא אזמני' ורק צר בי' אסור הוא משום דאקראי בעלמא הוא, וע"ז הוא דמהני אזמני' דעי"ז ל"ה אקראי בעלמא, וכ"ה להדיא בד' הר"י מלוניל בהל' תפילין שהובא בקוש"ק.

אך מהא דבעשאו לשם חי אינו נאסר אף כשמת אדם זה והניחו בקבר, ועי' ביאוה"ל שכתב כן לגבי עשה כיס לתפילין ועדיין ל"ה לו תפילין, דאינו נאסר אח"כ כשמניח בו תפילין, מבו' דהאיסור חל מכח ההזמנה, דאם ההזמנה הויא רק לגילוי מילתא, לכאו' ליכא גריעותא במה שהיתה ההזמנה בעודו חי, ושמא מפרש הר"י מלוניל כפי' הרמ"ה שעשאו לשם חי לדור בו.

וכ"ה מוכח מד' הרמב"ן בתורת האדם והובא גם בר"ן והרי"ד והריא"ז והנימו"י דאף אם הניח ע"ד לפנותו ה"ז אסור, ואם כל הא דמהני ההזמנה הוא רק לגלות על ההנחה, ל"ש זה היכא דהניח להדיא ע"מ לפנותו.[[1]](#footnote-2)

וממה שחילקו הפוסקים בדין זה בין הזמנה במעשה להזמנה בדיבור, ועי' שעה"צ בסימן מ"ב שנסתפק אם האלי' רבה פליג ע"ז, אשר כן מ' בד' הרי"ד, אך בד' הרמב"ן שהביא הר"ן אין מוכח כן, די"ל דכונתו דההזמנה שבדיבור ג"כ היתה ע"מ לפנותו, מבו' דהוא משום דלא אתי דיבור ומבטל מעשה, ומבו' דגם אם הזמנה לאו מילתא, לאו היינו דלא חיילא ההזמנה, אלא לעולם חיילא ההזמנה וה"ה מוזמן לתשמיש זה, ואך דלא סגי בזה לאסרו עד שנשתמש מכח הזמנתו, וזה דבר חדש.

וכ"ה מוכח גם ממה שלמדו הרמ"ה והר"ן כללי דין הזמנה למ"ד דהזמנה מילתא, לכללי דין הזמנה באזמני' וצר בי' למ"ד דהזמנה לאו מילתא, עי' בדבריהם, והרי דגם באזמני' וצר בי' חייל האיסור מכח ההזמנה, דומיא דמ"ד דהזמנה מילתא.

וכ"נ גם מד' הרמ"ה שכתב דבדבר מחובר ל"מ הזמנה כיון דלי"ב מעשה ואף אם הניח ע"מ שלא לפנותו ל"מ, ואם כל הא דבעינן לההזמנה הוא כדי שההנחה לבסוף תהא ע"מ שלא לפנותו, ל"ש הך דינא, - ועד"ז מוכח גם מד' הנימו"י בשם מורי הרב דלעולם ל"מ הנחה לעולם אא"כ הזמינו מתחילה, אך שמא יש לדחות בזה, דכל שלא הזמין מתחילה, אמרינן דשמא ימלך בו, וע"כ ל"ה ההנחה יחוד גמור, ורק אם הזמין מתחילה ואח"כ הניח, הוא דהו"ל יחוד גמור, ולפ"ז גם יש לדחות הראי' מד' הרמ"ה.

עוד ילה"ע בזה ממה שנקטו הראשונים דדין הזמנה לדינא דצר בי' ואזמני', תליא בדין הזמנה לדעת אביי, ואם התם בעינן מעשה גם הכא בעינן מעשה, ואם הכא אין ההזמנה אלא לגלות על המעשה, לכאו' אין ענין זל"ז.

עוד ילה"ע במש"כ הביאוה"ל דאם הזמינו לתפילין ואח"כ צרר בו תפילין עם מעות, ה"ז אסור, והתם בע"כ דהאיסור מכח ההזמנה הראשונה שבאה לידי מעשה, דמכח המעשה א"א כלל לאסור, ודו"ק.

והעירוני בזה במש"כ הביאוה"ל דצר בי' ואזמני' מהני גם בקטן, ודלא כהפמ"ג, ולהנ"ל יל"ע קצת בזה.

ד] תלמיד הרמב"ן כתב, דבעודן שם אסור אף בצר ולא אזמני', כדמוכח סוגיין, - ולכאו' כונתו להמבו' בסוגיין דגם בלא אזמני', מ"מ כ"ז שהמת בתוכו ה"ז אסור, - ועי' רמ"ה בשלהי סוגיין שהאריך לפרש לזה, וכ"כ הרמ"ה גם בד"ה ת"ש קבר חדש ובד"ה ת"ש קבר חדש.

והרמ"ה שם כתב דמצינו כן גם לגבי ע"ז, דאף בדליכא הזמנה מעליא, וזה להרמ"ה לטעמי' משום דבמחובר ליכא הזמנה, ובפירש"י בע"ז שם פירש דהוא משום שהכניסו ע"מ לפנותו, מ"מ כ"ז שהע"ז בתוכו ה"ז אסור.

ואמנם בעיקר הדין בע"ז, הנה אמנם כ"ה לפירש"י בע"ז שם, אך הבעה"מ והרמב"ן וש"ר פירשו דאיירי בשייחדו לעולם, והא דכשהוציאו מותר הוא מדין ביטול, ולפ"ז אין מקור דגם כשלא יחדו לעולם ה"ז אסור כ"ז שהע"ז בתוכו, ומדלא העמידוה בכה"ג מ' דה"ז מותר גם כ"ז שהע"ז בתוכו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שהק' כן על פירש"י דמ"ט הוא אסור כ"ז שהע"ז בתוכו, ותירץ דהוא מדרבנן גזירה אטו ע"ז קבוע, ומ' דלפי פירושו אין הדין כן.

ולפ"ז הרי דאם בע"ז אין הדין כן, צ"ע מ"ט בקבר הוי הדין כן, ואולי בקבר גזרו טפי משום שאין הדרך לפנותו, וע"כ איכא מראית העין טפי, וצ"ע.

ועי' בנימו"י בסוגיין דבעוד שהתפילין שם אסור, אך במ"ב וביאוה"ל סו"ס מ"ב פירש דהוא רק בקשר א' ומשום כבוד התפילין וכד' רש"י בברכות דכ"ג:, ונקט שם דאי"ז איסור גמור, אך כבר נת' דבד' תלמיד הרמב"ן מפורש שלמד מדינא דקבר, דאף בתפילין כה"ג ה"ז אסור מדינא, וצ"ע מסוגיא דברכות דכ"ג: דלכאו' מוכח לא כן, וכמו שרמז הביאוה"ל שם.

ויל"ע עוד בס' חמרא וחיי בסוגיין שדן בזה בד' הראשונים, וג"כ מסיק דבקשר א' אסור ובב' קשרים מותר, עיי"ש

ועכ"פ כיון דבקבר לכו"ע אסור, נראה דזהו ביאור הדין דאף דנפל אינו תופס קברו, מ"מ כ"ז שהוא שם אסור, והיינו משום דלאסור כ"ז שהוא שם ל"ב שיקנה את מקומו ויתייחד לו, וכדחזינן דאף בלא הזמנה כלל ה"ז אסור, וע"כ דין זה הוא אף בנפל, ומשא"כ אחר שפינהו דכל האיסור הוא משום שנתייחד לו, הרי דנפל אינו קונה מקומו.

ה] בדין תשמישי קדושה, נ' מוכח דליכא בזה לדינא דקדושה לא פקעה בכדי, שהרי מבו' במ"ב סימן קנ"ג דאם עשו ביהכ"נ לרגלים, ה"ה אסור בשעת הרגלים, והרי דשייך איסור לזמן, - והא דבכל הזמנה ה"ז אסור לעולם, ול"מ לחזור בו ולבטל את ההזמנה במעשה, היינו משום דאף דתתבטל ההזמנה, אך האיסור לא נתבטל, דכיון דמתחילה היתה ההזמנה לעולם, גם הי' האיסור לעולם, ואין בידו עכשיו לבטל את האיסור, אך ביסוד הדין שפיר שייך שיהא האיסור לזמן ויפקע אחר הזמן.

וכ"ה מוכח גם מד' הרא"ה והריטב"א שכתבו דגם למ"ד דהזמנה לאו מילתא ה"ז אסור לאותו הזמן, והיינו משום דבאותו הזמן שה"ז משמש לזה ה"ז אסור, אך כשחזר בו אינו אסור, ומשא"כ למ"ד דהזמנה מילתא דחיילא מעיקרא הזמנה לעולם, וכבר חל איסור לעולם, ל"מ מה שבטלה ההזמנה להתירו, וכנ"ל.

ולפ"ד המ"ב שם נראה, דהא דהזמנה לזמן אינה אוסרת, הוא משום דגם לאותו זמן אי"ז הזמנה גמורה, דכיון דאינו מזמין אלא לזמן, עשוי טפי לחזור בו וכיו"ב, וזהו שחילק דאם הזמין לעולם, הגם דלא הזמין אלא לרגלים, שפיר חיילא ע"ז ההזמנה.

] בפלוגתת רש"י והתוס' אם למ"ד דהזמנה לאו מילתא בעינן עיבוד לשמה, ובד' ר"ת וסה"ת מבו' דגם לדעתם לא חשיב כהזמנה מילתא, ואפ"ה בעינן עיבוד לשמה, נראה דיסוד הפלוגתא הוא, דלדעת רש"י כל דין הלשמה הוא בהתפילין עצמן, וליכא דין לשמה על הקלף, וע"כ כלפי התפילין הוי העיבוד הזמנה בעלמא, וע"כ למ"ד דהזמנה לאו מילתא ל"ב לזה, אך לדעת התוס' איכא דין לשמה על הקלף עצמו, דלהכשיר הקלף למצותו בעינן שתהא עשייתו לשמה, וע"כ גם למ"ד דהזמנה לאו מילתא, מ"מ בהעיבוד שהוא עיקר העשי' בעינן שיהא לשמו, ודו"ק.

למש"כ הר"ן דעיקר דינא דלשמה בעיבוד הוא כדי שיתקדש העור למצותו קודם שיכתוב עליו, צ"ע דא"כ מהו שאמרו דאם עיבוד לשמה בעי כ"ש דכתיבה לשמה בעי, ומה ענין זל"ז, וכבר עמד ע"ז באבנ"ז סימן י"ח.

ונראה דהטעם בזה הוא, דאם בעינן שיתקדש הקלף כדי שיהא כשר למצותו, כ"ש דבעינן שיתקדשו התפילין עצמן בשעת כתיבתן, - והיינו דהגם דכבר איכא קדושה על הקלף, אך ודאי איכא תוספת קדושה בתפילין, ובעינן שיתקדשו בשעת הכתיבה, - והגם דאף אם לא כתבן לשמה, יש עליהן קדושה מסוימת דכתבי הקדש, וכמש"כ המג"א בכל דף שכתב עליו ד"ת, מ"מ אין עליהן קדושה גמורה דתפילין, ולזה בעינן שיכתבם לשמה.

תשב"ץ קטן תכ"ג, דטעמא דרשב"ג דבעי עיבוד לשמה הוא משום דהוי גוף הקדושה, וצ"ע דבגמ' תלינן לה בפלוגתא דאביי ורבא, וצ"ל כד' הגר"ח, דלדעת אביי דלא ס"ל לחלק בין גוף הקדושה וכו', הוא דתלינן לה בפלוגתא דתנאי, אך לדעת רבא לא תלי בפלוגתא זו כלל.

דעת רי"ד וריא"ז וכ"ה פשטות הגמ', דגם אם הזמנה לאו מילתא, מ"מ כשנגעו במיטה אסורין מדינא, ורק בדהוי מפני מרריהו הוא דמן הדין מותרין ורשב"ג אסר משום דמחלף בתכריכי המת, אך הר"י מלוניל ותלמיד הרמב"ן כתבו לא כן, והיינו דלפי האמת אי"ז אלא הזמנה, וכל האיסור בזה לרשב"ג הוא משום דמיחלף בתכריכי המת.

הל' תפילין לרבינו תם שהובאו במחזור ויטרי סימן תקי"ז, והוא ל' ר"ת עצמו, כמבו' בסה"ת שהביא מד' ר"ת אלו, עיי"ש, כתב להדיא דאף דעיבוד לשמה הוא גם לדעת רבא דהזמנה לאו מילתא, דעיבוד עדיף, מ"מ אי"ז מועיל לאסור, וכ"ה גם בסה"ת, - והיינו דהא דעיבוד עדיף, אי"ז משום דעיבוד הוי הזמנה מעליא, אלא משום דעיבוד הוי עיקר העשי', ובזה מתקיים דין לשמה לרבא, ודוקא לאביי דהזמנה מילתא מצי לקבוע ולייחד לשמה גם ע"י הזמנה וא"צ להעשי' עצמה.

האשכול הל' ס"ת, נראה לכאו' דלדעת ר' משה גאון ל"ב עיבוד כלל, וע"ז חלקו עליו והצריכו לשמה, ומכח זה בעי עיבוד, וזה מבו' כמש"כ הרמב"ן במלחמות בפ"ק דסוכה, - ועי' גם ברי"ו נתיב ב' ח"ב, - ועי' ביאוה"ל סימן ל"ב סל"ז בשם הפמ"ג דדין עיבוד בבתים הוא רק משום הלשמה, - וכנראה זהו שכתב הביאוה"ל שם בהמש"ד דלת"ק דל"ב לשמה גם ל"ב עיבוד כלל, והיינו משום דהא בהא תליא, - וגם מתפרש בזה מש"כ דהרמב"ם לטעמי', אך לש"ר ניבעי עיבוד לשמה מפני השי"ן, וצ"ע שהרי להרמב"ם חזינן דל"ב עיבוד כלל, והרי דל"ד למזוזה, וילה"ע כן ע"ד הגר"א שהביא שם, ומבו' דאם הוה בעינן לשמה, הרי דמכח זה הוה בעינן עיבוד.

או"ז סימן תקל"ד הק' מנלן עיקר דין לשמה בתפילין, ועי' הל' ר"ת שבמחזור ויטרי שכתב דהוא מהילכתא, ובד' הריא"ז נ' דילפינן לה מציצית, והריטב"א בסוכה כתב דבמידי דקדושה ל"ב קרא דדמי להקדש, ועד"ז כתב הר"ן בפי' הרי"ף בגיטין, ונשמט בדפוסים.

בד' ר"ת בהל' תפילין נראה דלמ"ד דהזמנה מילתא ל"ב חיתוך הקלפים ושרטוט לשמה, אלא סגי שיזמינו בדיבור, וכ"ה בנימו"י ר"י מלוניל הל' תפילין ז., וכ"נ בד' עוד מקמאי, ולכאו' לדעת התוס' בסוגיין דהזמנה ל"ב מעשה בגופו, אלא סגי שיטלנו, גם לענין זה סגי בהכי, - והתוס' במק"א שכתבו חיתוך הקלפים, הוא משום דס"ל כדעת הריא"ז והר"ן בסוגיין, אשר כן צידד בתור"פ, דבעינן מעשה בגופו.

1. ובד' הרי"ד נראה להדיא, דאף אם הוסיף את הדימוס ג"כ ע"מ לפנותו, אפ"ה ה"ז אסור, כיון דקעביד מעשה, ועי' בל' הריא"ז בקונט' הראיות דנראה דרק קבורת המת לא חשיבא כהזמנה, אם אי"ז לעולם, אך עשיית מעשה לצורך זה, שפיר חשיבא כהזמנה גם אם אי"ז ע"ד להניחו שם לעולם, וצ"ע, - והפוסקים נקטו בפשיטות דכל הך דינא הוא רק משום שבתחילה הזמינו במעשה לעולם. [↑](#footnote-ref-2)