ציונים והערות- 15 סלק
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

**שמעתא דמין במינו לרבי יהודה - ב' אדר ב' מס' 15**

**ענין סלק את מינו כמי שאינו**

**גמ' דף ק'**. דרש רבה וכו' רבא אמר וכו' עד המשנה. והנה אין להתעכב בעניני וגדרי חנ"נ [ובעזה"י נעסוק בזה בא' אייר הבעל"ט, בפרק כל הבשר דף ק"ח.] אלא רק במה דשייך לשמעתא דר"י, [ולכך אין ראוי להתעכב בדברי התוס', מלבד תד"ה סלק].

**נידון הסוגיא:** רב קאמר דחתיכה של היתר שקיבלה טעם מחתיכת נבילה נאסרת, וזהו הנקרא חנ"נ, ושוב היא אוסרת את שאר חתיכות ההיתר מדין מין במינו לא בטיל, ומקשה הגמ' דתפו"ל מצד הנבילה עצמה, ומדוע הוצרכנו לומר דהחתיכה הסמוכה לה נעשתה חנ"נ, ומשני אביי שסילק לנבילה עצמה, ורבא משני דאם לא היתה חתיכת ההיתר נאסרת היה מספיק בהא דיש ברוטב ס' כנגד הנבילה, **דאמרינן סלק את מינו כמי שאינו וכו'**, אבל אחר שגם חתיכת ההיתר נעשתה נבילה וליכא ברוטב ס' כנגד שניהם, לפיכך נאסרים כל החתיכות מדין מב"מ לא בטיל. **והנה** לר"י דמב"מ לא בטיל, כאשר נתערב איסור במינו ושאינו מינו, כגון ב' חתיכות של בשר אחת כשרה ואחת טריפה, ברוטב שכולו היתר, לכאו' היה צריך להיות הדין דאוסרת חתיכת הטריפה את החתיכה הכשירה, אמנם בסוגיין מתחדש דאמרינן 'סלק' את מינו כמי שאינו וכו', היינו דדנים רק את ה'מין בשאינו מינו' שבתערובת, ואיכא ברוטב ס' לבטלה, ואחר שהאיסור בטל בהיתר דאינו מינו, שוב אינו אוסר את מינו. **ויש לדון ולברר** **א.** איך באמת מהני 'סלק' ומהו גדר הדין בזה. **ב.** **בתוה"ב** חידש ללמוד מזה לרבנן דמין במינו בטל ואינו מינו בנו"ט, דמ"מ נסלק לאינו מינו והמינו יבטל, וחלקו עליו דא"א ללמוד ממב"מ דר"י לנו"ט, ויש להאריך בביאור הפלוגתא.

**רבא אמר סלק וכו'.** הנה רבא חידש בתירוצו דאמרינן סלק וכו', ועי' הערה דאפשר דאיכא אמוראי דפליגי[[1]](#footnote-2). **וצריך** לבאר את עיקר חידושא דסלק, מהו הגדר בזה, ומהו השו"ט אם לומר סלק או לא. **וכן צ"ב** מ"ט לא נדון איפכא, היינו קודם את המין במינו ויאסר ושוב לא נימא סלק, וביאור סוגיין יש ללמוד מדברי הרשב"א והפוסקים דלקמיה.

**כתב בתורת הבית** (ב"ד דף י"א:) דלרבנן דמב"מ בטיל חד בתרי (מדאורייתא), ובאינו מינו אוסר עד ס', א"כ כאשר נתערב איסור בהיתר, ורוב ההיתר הוא מאותו מין, ויש שם גם היתר שאינו ממין האיסור והוא מוטעם מהאיסור, כי אין ס' כנגד האיסור, ולכאו' היה צריך לאסור, **ומחדש הרשב"א דמותר**, ויליף מסוגיין, דכמו דלר"י דמב"מ לא בטיל וראוי היה לאסור את כל החתיכות, אפ"ה אמרינן סלק את מינו כמי שאינו, א"כ ה"ה לדידן נימא איפכא דמסלקים את 'האינו מינו', ורוב ההיתר שיש מאותו מין מבטל את האיסור 'חד בתרי', ואחר שהוא נעשה היתר א"כ הטעם שנותן באינו מינו הוא טעם של היתר, ומדאורייתא שרי, ואמנם מדרבנן גם מין במינו בעי ס' [גמ' צ"ז.], מ"מ כיון שהוא רק מדרבנן יש לן להקל בספק ס' כגון שנשפך מהתבשיל דספק דרבנן לקולא, והו"ד בטור ושו"ע סי' צ"ח ס"ב.[[2]](#footnote-3)

**ועי' מאירי** (סוף צח:) דהביא את שיטת הרשב"א הנ"ל, אולם כתב "ויש חולקין בזו"[[3]](#footnote-4). **והמהרש"ל** ביש"ש פ"ח סי' מ"ו תמה מאוד על הרשב"א, וכתב דאין זה דמיון כלל, דבשלמא התם **גבי מין במינו דר"י** אין בו איסור משום צד נתינת הטעם, אלא דאיכא גז"ה שמב"מ אינו בטל, ומשו"ה כי איכא בהדיה נמי מין בשאינו מינו, אמרינן סלק את מינו, כדי שיבטל הטעם בשאינו מינו, וממילא יותר הכל, אבל הכא שהוא אוסר את שאינו מינו בנו"ט מדאורייתא, איך נימא סלק, והא סוף סוף איכא טעם האיסור, וכן תמה **הש"ך**, יעו"ש[[4]](#footnote-5),[[5]](#footnote-6).

**ועי' בט"ז** ס"ק ה' שביאר ויישב דעת הרשב"א, דלא אכפ"ל במה שהוא נו"ט, כי הוא נחשב טעם של היתר, וזהו מה דילפינן מדין סלק דר"י, דהרי גם שם היה ראוי שהמינו יאסור ויזיק להיתר, ואפ"ה שרי כיון דנחשב היתר והוה האיסור כמאן דליתא, ה"ה הכא. וכבר קדמו חמיו **הב"ח** בתירוץ זה, (וכמו שהעיר הש"ך בנקודות).

**וצ"ב** מהי יסוד פלוגתת מהרש''ל וש''ך עם הב"ח והט''ז, דזה אומר שכלל אינו דומה, וזה אומר דשפיר הוא דומה. **ולכאו'** מתבאר דנחלקו בביאור יסוד דינו דר"י, **דהמהרש"ל והש"ך** למדו דהגז"ה דמין במינו לא בטיל הוא רק **דאין בו 'כח ביטול'** כיון שהוא אותו מין, ולכך מהני 'סלק', היינו דסגי במה שיש בתערובת 'אינו מינו' דיש לו כח ביטול, אבל א"א ללמוד מזה לרבנן כשהאיסור נו"ט **דהוא סיבה וכח לאסור את ההיתר**, דבזה לא שייך לומר סלק, כיון דמה שההיתר מוטעם מהאיסור הרי הוא אוסרו, **והט"ז והב"ח** למדו דדינו דר"י דמין במינו לא בטל אי"ז העדר כח ביטול, אלא כיון שמין במינו ו'חד הוא' א"כ **נחשב ההיתר בעצמו לדבר שיש בו איסור** **ולכך לא בטיל** [עי' בר"ן בנדרים נ"ב. שכ' 'אלא אדרבה מעמידו ומחזקו'] ונתחדש דאפ"ה אמרינן סלק **ונידונית בתחילה כתערובת בשאינו מינו**, והא דאינו אוסר את 'מינו', משום דנחשב האיסור כמאן דליתא, ומעתה שפיר יליף הרשב"א אף לנו"ט דאע"פ דהוא 'אוסר', **דמ"מ נדון תחילה דמינו מבטלו** ושוב האיסור כמאן דליתא[[6]](#footnote-7), ויש להאריך בדבר ולטרוח הרבה לבאר היטב גדר הדברים והשיטות. **והנה** לכאו' הצד בשמעתין שלא לומר סלק הוא מפני שמין במינו הוא כאוסר, דכל המינו נידון כדבר אחד שיש בו איסור וכמש"נ, **ולכאו'** הביאור במסקנת הגמ' תלוי בפלוגתא הנ"ל וכמש"נ, ויש להאריך

# כמה נידונים בדין סלק את מינו

**ואינו מינו רבה עליו ומבטלו.** עי' **פמ"ג** (שער התערובות ח"ג פ"א ד"ה ופשיטנא, ופ"ד ד"ה והנה), דלכאו' צ"ע בהך דינא דסלק, דאע"פ שיש ס' כנגד האיסור, הא מ"מ **עדיין נרגש טעם מין זה** משום החתיכות היתר שהם אותו טעם כמין האיסור, יעו"ש שנדחק בזה. **אמנם** באמת כבר יש בזה דברים ברורים **בר"ן** בע"ז (דף צ"א. מדפי הרי"ף, ד"ה ולדידי), שהרי הדבר פשוט וכו' דחצי זית נבילה וחצי זית כשרה במין אחר, ויש ס' כנגד חצי זית בלבד, שרי לכו"ע, כיון **דהאיסור מצד עצמו אין בכוחו להיות 'נותן טעם'**, ורק מחמת עזרה תמידית מההיתר נרגש טעמו, א"כ אין שייך בו האוסר של נו"ט בתערובת, [דרק כאשר יש לו כח עצמי ליתן טעם הוא 'חשוב בתערובת'].

**ואינו מינו רבה עליו ומבטלו.** עי' היטב בסוף דברי **רש"י,** והרוטב לבדו וכו', וכ"כ רש"י ק"ט. ד"ה ותו לא מידי וכו' אבל אם יש ברוטב לבדו וכו'. וכ"כ להדיא **בדרישה** אות ד' **ובמשב"ז** ס"ק ה', דבעינן דיהא **באינו מינו לחוד** **ס'** כדי לבטל את האיסור, ולא מצרפינן למינו דהיתר לבטל את האיסור[[7]](#footnote-8). **ויל"ע** הרי הטעם שפיר בטל בזה שהוא מתחלק לס' חלקים, ולכאו' מתבאר דעד כמה דאמרינן 'סלק' את מינו, ואנו דנים כאילו אינו בתערובת, א"א להשתמש בו כמבטל ומאבד ל'טעם'. **אבל** קשה דלכאו' זו 'מציאות' שטעם שמתחלק לס' חלקים נאבד, וצ"ע. **ועי' חידושי הגר"ח** [פי"ג מתרומות] סוף ד"ה אלא דאכתי, דמהא מוכח דבס' בעי **נמי** **לדין 'ביטול'** ולא סגי באיבוד הרגשת הטעם.

**רד"ה ודבר אחר וכו' ולא מצו חתיכות לבטלה וכו'.** ומה"ט קאמר הש"ס דר"י היא, דלרבנן שפיר בטלה בס' של שאר החתיכות, וכן כתב ברש"י בע"א ד"ה ואוסרת כל החתיכות, דיש בחתיכות ההיתר כדי ביטול שתי האסורות, [והעיר שם הראש יוסף דמה דכתב רש"י 'וקא ס"ד' אינו מדוקדק, דהא למסקנא נמי הכי הוא].

**תד"ה סלק, והשתא היאך ניעור וכו'.** **הנה** צ"ע קושיתם, דסלק אמרינן כאשר יש ב' אופנים איך לדון את התערובת עם האיסור, היינו אם לדון את האינו מינו כנגדו או את המינו, אבל התם דנתרבה המים, א"כ עתה אין כלל אפשרות נוספת לדון דהמים הם מיעוט, דהרי באמת עתה הם רוב, וזהו כל ענינו דחו"נ דכיון שעכשיו יש הרבה מים אין ראוי לדון רוב ציר, וא"כ אין שייך שם לומר 'סלק'. וגם בתירוצם לא נראה דחילקו כן, אלא חילקו דבטומאה קיימת סיבה שהכל יהא טמא מחמת המגע, משא"כ מין במינו אין הכל 'נאסר' אלא שיש בקרבו איסור. וע"ע **בתוס' בכורות** כ"ב: סוף ד"ה יתיב דכתב דאין תירוץ על קושיא זו, וע"כ הגמ' חולקת על סלק, (ועי"ש בשיטמ"ק אות כ"ט)[[8]](#footnote-9). וע"ע **קה"י** בכורות סי' כ"ב [עומקא 544] ד"ה והנראה.

1. **כתב** הצל"ח (ק"ח. ד"ה בלא זה) דאביי דלא תירץ כרבא הוא משום דפליג על חידושא דסלק, וכן עי' תוס' בבכורות כ"ב: סוף ד"ה יתיב, דכתבו דיש אמורא דחולק בזה, וכ"כ תוס' ע"ז נ"ו: ד"ה אבל. [↑](#footnote-ref-2)
2. **כתבו** האחרונים [פמ"ג, יד יהודה, וכן מתבאר בב"ח ובט"ז דלהלן], דכל חידושא דהרשב"א הוא רק כשהיה תערובת של מינו ואינו מינו היתר, ושוב נפל שם איסור זה, או דנתערב הכל באותה שעה, אבל בגוונא דהיה קודם תערובת רק של המינו, **הוא דין פשוט** דנעשה הוא היתר, ואף דשוב נפל לאינו מינו, הרי לא נפל אלא 'דבר מותר'. ועי"ש ביד יהודה דאי"ז שייך לנידון דחוזר וניעור, דהנ"מ כשנוסף איסור, אבל כאשר עתה בנפילה השניה נפל לאינו מינו **דהיתר** אי"ז יכול לעשותו שיהא חוזר וניעור. [↑](#footnote-ref-3)
3. **והוסיף** המאירי, ומ"מ יש לי סעד בה ממה ששאלו בחתיכה שנתבטלה בין החתיכות ליבטל ברובא במין במינו יבש, ואע"פ שיש שם רוטב, עכ"ל, וצ"ע ראייתו, דהא התם איכא ס' כנגד הטעם וכדתנן והרוטב בנו"ט, והא דהחתיכות אסורות אע"פ שהטעם אבד הוא משום בריה וחתה"ל, וא"כ איך מוכיח המאירי מזה דינא ד'סלק'. [↑](#footnote-ref-4)
4. **הש"ך** נקט שהקושיא היא מוכרחת, עד כדי שדחק דהרשב"א באמת לא התיר את האינו מינו המוטעם באיסור, אלא התיר רק את המינו, אך בודאי לא נראה כן פשטות דברי הרשב"א, וכמש"כ הפר"ח והיד יהודה. **ועוד** צ"ע דאי בהתרת מינו עסקינן, פשיטא, ומה צריך ליסוד ד'סלק', דבגמ' יש חידוש משום דע"י הסלק מתירים אנו את **מה שלא היה ראוי להיות בו ביטול** היינו המינו, וה"ה הכא כשנדון להתיר את **מה שלא היה ראוי שיהא בו ביטול, דהיינו מה שהאיסור נו"ט בשאינו מינו**, להא בעינן לדין סלק, אבל כלפי המינו לכאו' פשיטא שמתבטל ואי"צ לדין 'סלק', ועי' שפ"ד ס"ק ח'. [↑](#footnote-ref-5)
5. **החזו"א** (יו"ד כ"ו ב') תמה מאוד על קושית הש"ך, וכתב דבאמת דין הרשב"א הוא פשוט, עד שאינו מבין מ"ט בעי לחידושא ד'סלק', דכיון שהוא בעצמו מותר מחמת רוב היתר דמינו, א"כ מה שמעורב בו עוד **'היתר'** של אינו מינו אינו יכול לגרע, וכמו דאי היה מתערב מקודם עם ההיתר דמינו היה פשוט דאינו אוסר דהטעם דהכא הוא מותר, א"כ כאשר נתערב יחדיו טעם ההיתר עם טעם האיסור באינו מינו, וכי יכול לגרע מה שיש כאן עוד היתר, ובכל מקום שבא הטעם הוא בא עם רוב ההיתר עמו, ובשלמא התם בגמ' בעינן לחידושא דסלק כדי **דלא נימא מצא מין את מינו** ואוסרו, אבל הכא שאין טעם אסור שיאסור פשיטא דשרי, ולכך הסיק שם שפשוט שהלכה כרשב"א ואין בזה פקפוק כלל. **אמנם** באמת דברי החזו"א צ"ב טובא, דמלבד שדבריו נסתרים מהמהרש"ל והש"ך, הרי גם מהרשב"א גופיה נסתרים דבריו, דהרי הרשב"א הוצרך לחידושא דסלק, ואם כדברי החזו"א הרי אי"צ הכא לסלק, וע"כ דנקטו כל הני רבוותא דטעם איסור המטעים את ההיתר הוא אוסרו, ולולי סלק הרי יש ב'תערובת זו' נו"ט האוסר. [↑](#footnote-ref-6)
6. **והא דדנים תחילה הכי, הוא משום דעד כמה שיש ב'תערובת' סיבה וכח לסלק את האיסור וממילא גם לא יהא את ה'אוסר', א"כ מחויב הדבר שייעשה כן.** [↑](#footnote-ref-7)
7. **ועי'** בדרישה דסיכם החילוקים בין דברי הגמ' לגוונא דהרשב"א, דבגמ' דקיימינן אליבא דר"י בעינן ס' באינו מינו כדי לבטל את האיסור, וברשב"א סגי ברוב. **וכן** בגמ' האינו מינו צריך להיות ס' בלי צירוף המינו ,כי מין במינו אוסר, משא"כ ברשב"א השישים יכול להיות יחד עם המינו. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ואולי** תוס' פירשו דעיקר שם התערובת היא 'הטומאה והטהרה' ולא המים 'והציר', וא"כ ליכא עתה לפנינו רוב טומאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)