ל - חינוך למצוות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - ל, נמסר בליל ש"ק וירא תשס"ח[[1]](#footnote-2)

חינוך קטנים למצוות

א) בספר משך חכמה (פר' וירא) כתב על הפסוק 'כי ידעתיו למען אשר יצוה את בניו ואת ביתו אחריו ושמרו דרך ה' לעשות צדקה ומשפט': מקור מצות חינוך במצוות עשה - מזה הפסוק, מאברהם אבינו שיצוה את בניו בקטנם על המצוות, וקרא ד'חנוך לנער עפ"י דרכו' שהביא הרמב"ם (בסוף הל' מאכלות אסורות) - מדברי קבלה, אבל העיקר מאברהם.

פשטות לשונו מורה שחינוך הקטנים למצוות - דבר תורה הוא, מהכתוב הזה. ואולם הלא ידוע ומבואר בש"ס ובכל הפוסקים בכל מקום שחינוך למצוות אינו אלא מדרבנן. וגם הרי הכתוב הזה לא נאמר כחובה, וא"כ לכאורה אין מקרא זה אלא כאסמכתא למצות חינוך. ויבואר הענין בע"ה בסוף הדברים.

\*

ב) הנה הקשו הראשונים סתירת הסוגיות אהדדי; מחד אמרינן (בברכות מח.) שהאוכל כזית פת מוציא ידי חובתו בברכת המזון את האוכל כדי שביעה, הגם שזה מדרבנן וזה מדאוריתא. מאידך אמרו (שם כ:) שקטן אינו מוציא את הגדול בברכתו. ופרש"י (בדף מח.) שקטן אפילו מדרבנן אינו חייב, שעל אביו הוא שמוטל לחנכו. וכן דעת הרמב"ן (במלחמת ה' שם בדף כ). והתוס' הקשו על כך [וע' להלן בישוב פרש"י] ופירשו (וכן דעת הר"ן במגילה פ"ב ועוד ראשונים) שהקטן מחויב מדרבנן ואעפי"כ אינו מוציא ידי חובה את המחויב מדאוריתא, ושונה גדול האוכל כזית שהוא מחויב בעצם מדאוריתא במצוה זו, הלכך מוציא את חברו מדין 'ערבות' וכדין כל הברכות שאעפ"י שיצא מוציא.

הרי שנחלקו הראשונים ז"ל האם הקטן עצמו מחויב מדרבנן משום חינוך, או הקטן עצמו אינו מחויב אלא החובה מוטלת על אביו לחנכו. ויש לברר דעת הרמב"ם בשאלה זו.

בכס"מ (מצה ו,י) דקדק מלשונות הרמב"ם כרש"י ורמב"ן שאין החיוב מוטל על הקטן אלא מוטל על הגדולים לחנכו: 'קטן שיכול לאכול פת מחנכין אותו במצות ומאכילין אותו כזית מצה' (הל' מצה שם); 'ומחנכין את הקטנים לקרותה' (- את המגילה. ריש הל' מגילה).

ואמנם כן משמע בעוד כמה מקומות בלשון הרמב"ם; 'נשים ועבדים וקטנים פטורים מקריאת שמע, ומלמדין את הקטנים לקרותה בעונתה ומברכין לפניה ולאחריה כדי לחנכן במצות' (ק"ש ד,א); 'הכל חייבין במזוזה אפילו נשים ועבדים. ומחנכים את הקטנים לעשות מזוזה לבתיהם' (מזוזה ה,י); 'קטן שיודע לשמור תפיליו - אביו לוקח לו תפילין כדי לחנכו במצות' (תפלין ד,יג); 'כל קטן שיכול לאחוז בידו של אביו ולעלות מירושלים להר הבית אביו חייב להעלותו ולהראות בו כדי לחנכו במצות שנאמר יראה כל זכורך' (חגיגה ב,ג).

אלא שלעומת כל אלו, נקט הרמב"ם במקומות אחרים לשון חיוב על הקטן: 'נשים ועבדים וקטנים חייבים בתפלה' (תפלה ו,י); 'הקטנים חייבין בברכת המזון מדברי סופרים כדי לחנכן במצוות' (ברכות ה,א); 'ומדברי סופרים שכל קטן שיודע להתעטף חייב בציצית כדי לחנכו במצות' (ציצית ג,ט); 'קטן שאינו צריך לאמו שהוא כבן.. חייב בסוכה מדברי סופרים כדי לחנכו במצות' (סוכה ו,א); 'קטן היודע לנענע חייב בלולב מדברי סופרים כדי לחנכו במצות' (לולב ז,יט). וכבר עמד הגר"ח קניבסקי שליט"א (בספרו על מסכת תפלין, ד) על שינוי הלשונות ברמב"ם. ונשאר ב'צ"ע'.[[2]](#footnote-3)

ג) ויש להקדים דברים הרווחים בי מדרשא. במצות חינוך שצווו חכמים ישנם שני ענינים (עכ"פ לדעת התוס' וש"ר הנ"ל): חיוב המוטל על האב לחנך את בניו [והוא מבואר בברייתא בסוכה מב. אביו לוקח לו תפילין.. אביו לומדו תורה וק"ש], וחיוב על הבן עצמו. ויסוד לדבר, דהנה הקשו הראשונים על מה שאמרו (ביבמות קיד ועוד) קטן האוכל נבלות אין ב"ד מצווים להפרישו, והלא מצווים לחנכו במצוות. ונאמרו בדבר כמה תירוצים; יש שחילקו בין מצוות עשייה ובין מניעת איסורים (ר"א ממיץ בעל היראים, מובא בתו"י יומא ובתוס' בנזיר. ועתורי"ד ורשב"א יבמות שם[[3]](#footnote-4)). יש שאין מחלקים בכך והעמידו הא דאין ב"ד מצווים להפרישו בקטן שלא הגיע לגיל חינוך (תוס' שבת קכא. ורמב"ן וש"ר ביבמות שם). ואילו בתו"י יומא (פב.), וכן הוא בתוס' בנזיר (כח:) מובא תירוץ נוסף: דוקא האב יש עליו מצות חינוך, משא"כ אחרים. ומקור הדבר בסוגיא בנזיר דאמרינן לריש לקיש שהאב מדיר את בנו בנזיר כדי לחנכו במצוות [דלא כריו"ח שהלכה היא בנזיר], איש דוקא חייב לחנך בנו במצוות ולא האשה, ולא האיש את בתו. הרי שחיוב חינוך מוטל על האב ולא על האם או על אחרים. [והחולקים סוברים שדין מסויים הוא בנזיר, אם מפני שאין מצוה להיות נזיר או מטעם אחר (ע' בחדושי רבנו פרץ לנזיר וקרן אורה שם), או שלא אמרו שם אלא לריש לקיש כדי ליישב שיטתו, כדיוק לשון הגמרא 'סבר ריש לקיש', אבל לדידן דקיי"ל כרבי יוחנן, אין חילוק בין האב לאם ובין הבן לבת. ע' אורח מישור ועוד]. וחזר והקשה בתו"י מהסוגיא דריש סוכה שהוכיח רבי יהודה להכשיר סוכה למעלה מעשרים מהילני המלכה שעשתה סוכה כזו לבניה ולא מיחו בה חכמים. ומאי ראיה, הלא אין האם מצווה בחינוך בניה, לכך לא הוצרכו חכמים למחות. ותירצו דאפילו נאמר שלא היה להם אב היתה מחנכתם למצוה בעלמא.

ופירש בקהלות יעקב (ברכות כד) דבריהם [הלא סו"ס מה הראיה מדלא מיחו אם אינה חייבת רק נהגה מצוה בעלמא - כקושית רעק"א בגליון הש"ס ריש סוכה], דבדין חינוך ישנו חיוב על הקטן עצמו [עכ"פ לדעת התוס' והר"ן הנ"ל] וגם חיוב על האב לחנכו, והנה לענין נזירות ודאי לא הטילו חכמים מצוה זו על הקטן, דהלא אף בגדול אין הנזירות חובה, וגם הקטן אינו בר קבלת נזירות בעצמו, ובגדול אין שייך שאדם אחר יזירנו, אלא שהדרת האב את בנו בנזיר שייכת לדין חינוך המוטל על האב להרגילו לפרישות והנהגת קדושה, וחיוב זה אינו מוטל על האם כי אם על האב בלבד. משא"כ מצד החיוב המוטל על הבן עצמו, אין חילוק בזה בין האב לאם שהרי מצות הקטן היא, וכל מי שהבן ברשותו מצוה עליו לדאוג לכך שיקיים את חיובו שהטילו עליו חכמים. הלכך אף כי הילני המלכה אינה מצווה בדין חינוך שעל האב, מ"מ עושה מצוה בכך שדואגת שיקיימו את חובתם, ומצד זה היו חכמים צריכים למחות אילו היתה הסוכה פסולה.[[4]](#footnote-5)

והוסיפו אחרונים נופך לפירוש זה, דעל כרחך הסוגיא בסוכה קיימא רק כלפי הדין המוטל על הבנים עצמם, דהנה כתב הריטב"א (ריש סוכה) להוכיח מהסוגיא הזו שדין חינוך הקטנים צריך להעשות בכל דקדוקי המצוה, שעל כן אילו היתה הסוכה פסולה, היו צריכים חכמים למחות מאחר ואין מתקיימת מצות חינוך בסוכה פסולה. והקשו האחרונים ממה שאמרו (שם מו) לא ליקני איניש לולבא לינוקא ביום הראשון, מפני שהקטן קונה ואינו מקנה, ולא יוכל הגדול לקיים מצות לולב ביום הראשון דבעינן 'לכם'. וכתב הראב"ן (והובא במרדכי שם) שעל כן יתן לקטן ליטול בלא להקנות לו. הרי שמתקיימת מצות חינוך גם בלא פרטי ההכשר של המצוה, דהלא בעינן 'לכם'. וכיו"ב מקשים מדברי התוס' בפסחים (פח.) שפירשו למ"ד 'שה לבית אבות' לאו דאוריתא, ואין המנאה על הפסח לקטנים, א"כ כיצד אפשר להאכילם מפסח והלא אין הפסח נאכל אלא למנוייו. ופירשו התוס' דמשום מצות חינוך שרי. וקשה הלא כיון שאין לקטן מינוי אין כאן קיום מצוה כלל, ומאי 'חינוך' איכא - ויש שתרצו (ע' מנחת חינוך סוף מצוה ז; חדושי הנצי"ב ריש חגיגה) לחלק בין פסול בחפצא דמצוה גופא, כגון סוכה למעלה מעשרים או אתרוג החסר וכד', שבזה אמר הריטב"א שצריך לקיים דקדוקי המצוה בקטן, ובין דבר שאינו פוסל החפץ עצמו אלא שהוא דין המעכב בקיום המצוה בלבד מפני היותו קטן, כגון שאין הלולב שלו, וכן בפסח שאינו נמנה עליו - הלולב והקרבן כשרים מצד עצמם אלא שהאדם המסויים הזה אינו מקיים המצוה. ובזה לא אכפת לן במה שהקטן אינו מקיים, כי העיקר שיעשה המצוה בדבר הכשר, והרי אילו היה גדול היה מקיים המצוה בלולב ובפסח שלו, ומה שעכשיו אינו שלו מחמת שהוא קטן, אינו מעכב בדין חינוך.

ובזה יש ליישב סתירת דברי המשנ"ב, שמצד אחד הביא (תרנח סקכ"ח ובשעה"צ) דברי הראב"ן שיכול למסור לולב לקטן לנענע בלא שיקנה לו. ומאידך בסימן הקודם הביא בבאור הלכה כדבר פשוט שצריך ליתן לקטן דבר הכשר למצוה ולא פסול [ותפס שם בפשיטות כדעת הריטב"א בלא להזכירו] - ולהאמור ניחא, שיש לחלק בין פסול בחפצא לפסול בקיום כנ"ל.

ואולם יש מישבים בדרך אחרת[[5]](#footnote-6), שאמנם לענין החיוב שחדשו חכמים על הקטן עצמו שנתחייב במצוות כמו גדול, הרי הוא כחיוב הגדול לכל דבר וענין, וכל שעושה בפסול - לא קיים מצוותו, כי אין זה חיוב מחודש עם כללים אחרים, אלא שאמרו חכמים שהמצוה המחוייבת מהתורה לגדול, מחוייבת היא כמו כן בכל קטן שהגיע לחינוך. משא"כ החיוב המוטל על האב לחנך את בנו במצוות, מתקיים גם בלא כל פרטי המצוה, כי עיקר עניינו חינוך והרגל הבן למצוה, כדברי הרמב"ם (סוף מאכ"א ועוד) שמקורו מ'חנוך לנער על פי דרכו גם כי יזקין לא יסור ממנה', על כן גם באופן שאין מתקיימים כל פרטי המצוה, נשארת מצות חינוך, דחיוב 'חינוך' הוא ולא חיוב 'לולב'. ואם כן לענין קרבן פסח וכד' שאי אפשר לקיים פרטי המצוה בקטן שאין לו המנאה, מ"מ נשארת חובת חינוך שעל האב להרגיל בנו למצוות, ומצד זה מאכיל את בנו מהפסח אעפ"י שאינו מנוי. וכן בלולב, נותן לו לולב אעפ"י שאין מקנה לו. אבל בסוגיא בריש סוכה הלא מיירי באם שאינה נכללת בחיוב חינוך שעל האב, כדברי הגמרא בנזיר, וא"כ הנידון שם אינו אלא מצד חיובו של הקטן עצמו וכנ"ל, ובזה צריך שימולאו כל דקדוקי המצוה, משא"כ לענין קרבן פסח ולולב, הגם שאין מתקיימים פרטי המצוה, עדיין קיימת חובת האב לחנכו כדי שיתרגל.[[6]](#footnote-7)

ד) ועתה נבוא לבאר דברי הרמב"ם, שבששה מקומות נקט לשון חינוך המוטל על אחרים ולא על הקטן [בקריאת שמע, תפלין, מזוזה, מצה, מגילה, ומצות ראיה], ובחמשה מקומות נקט לשון חיוב המוטל על הקטן עצמו [תפילה, ברכת המזון, סוכה, לולב, וציצית]. ופתרון דבר זה מתבאר מתוך דיוק לשון הרמב"ם בהלכות שביתת עשור (ב,י): 'קטן בן תשע שנים ובן עשר שנים מחנכין אותו לשעות. כיצד.. לפי כח הבן מוסיפין לענות אותו בשעות. בן אחת עשרה שנה בין זכר בין נקבה מתענה ומשלים מדברי סופרים כדי לחנכו במצוות'. הנה פתח בלשון מצוה על אחרים: 'מחנכין אותו', וסיים בלשון מצוה עליו 'מתענה ומשלים'. ועוד דקדק רבנו מנוח שם על שפתח בבן בלבד וסיים בזכר ונקבה. והוסיף לדקדק מדוע רק בחלוקה השניה כתב הרמב"ם 'מדברי סופרים' ולא עשה כן בחלוקה הראשונה, בענין תענית שעות. ופירש רבנו מנוח ד'תרי חנוכי הוו' [והוא לשון הגמרא ביומא (פב.) אלא שלולא דבריו היינו מפרשים בפשיטות ששני דינים החלוקים בפועל יש בחינוך יוהכ"פ, חינוך לשעות וחינוך לעינוי שלם, אבל הוא מפרש ששני דינים הם בחינוך, החלוקים ביסודם]; חינוך השעות אינה חובה מדרבנן אלא חובה המוטלת על כל אדם ללמד ולהרגיל בניו לילך בדרכי יושר דכתיב 'חנוך לנער' וגו' וכדי להכניסו תחת כנפי השכינה. ועל חינוך זה אמרו בנזיר שם שאינו אלא בבן ולא בבת, אבל בחינוך השני שמתענים ומשלימים - שוים בו התינוק והתינוקת, שזו חובה מדברי סופרים לעשות המצוה כמשפטה.

הרי בדבריו הקצרים של רבנו מנוח כלולים כל הדברים הנ"ל: שני דינים הם במצות חינוך דרבנן, על האב ועל הבן. החיוב שעל האב אמור כלפי בנו בלבד לפי סוגית הגמ' בנזיר, ולא בבת [או באם]. והוא שייך גם כשאין מתקיימים פרטי המצוה, כגון תענית לשעות. והחיוב שעל הבן ענינו החלת המצוה עצמה על הקטן, כאילו הורידו חכמים את גיל החיוב שמדאוריתא. והיא שייכת בבת כבבן, ובלבד שתהא המצוה מתקיימת כמשפטה.

ובזה מוסברים שתי לשונות בדברי הרמב"ם, בהביאו הדין שאין ב"ד מצווים להפריש את הקטנים מאיסור, כתב (בסוף הלכות מאכלות אסורות): 'אעפ"י שאין ב"ד מצווין להפריש את הקטן, מצוה על אביו לגעור בו ולהפרישו כדי לחנכו בקדושה שנאמר חנוך לנער על פי דרכו וגו''. וכן בהלכות אבל (ג,יב): 'כהן קטן... אם בא להטמא מעצמו אין ב"ד מצויין עליו להפרישו, אבל אביו צריך לחנכו בקדושה'. ויש לדקדק שדוקא בשני מקומות אלו מתוך כל המקומות שהביא דין חינוך, הוסיף דברים מלבד הדין המעשי: 'לחנכו בקדושה', 'שנאמר חנוך לנער...' ומה בא ללמדנו בזה -

אך לפי כל האמור אתי שפיר, וכבר מובא כן בשם הגרי"ז בקיצור (בהשמטות שבסוף חדושי הגר"ח על הש"ס), ששיטת הרמב"ם כבעל היראים הנ"ל שמצות חינוך קיימת רק במצוות ולא באיסורים. ואולם זה אמור רק כלפי המצוה שעל הקטן עצמו, שחכמים הטילו חיוב על הקטן והוא 'מחויב' בחפצא, אבל בחובת חינוך המוטלת על האב משום 'חנוך לנער', אין חילוק בין מצוות לאיסורים. ועל כן באיסורי אכילה וטומאת כהן שאין ב"ד מצווים להפרישו אלא אביו, הדגיש הרמב"ם שאין לבוא כאן משום דין חינוך-במצוות שחייבו חכמים את הקטן, כי דין זה לא נאמר אלא במצוות עשה, אבל באיסורים אין שם כי אם חובת חינוך כללית המוטלת על האב ליישר דרכי בנו. ועל כן אין ב"ד מצווים להפרישו ורק אביו מצווה - מאחר ואין הקטן בעצמו מצווה אלא מצות אביו היא לחנכו בקדושה.[[7]](#footnote-8)

ה) מעתה נראה שבכל המקומות שכתב הרמב"ם חיוב על האב ולא הזכיר שהבן עצמו מחויב, טעמו הוא משום שאי אפשר לקיים המצוה בכל תנאיה ודקדוקיה, ועל כן אין בה אלא חובת האב מטעם 'חנוך לנער' ולא חובת הבן. ויבואר הדבר אחת לאחת; -

**מצות ראיה**, אי אפשר בקטן שהרי ראיית פנים מצרכת קרבן, וקטן שעולה אינו מביא עולת ראיה מפני שאינו חייב מדאוריתא (ערש"י ותוס' ריש חגיגה, ודעת הרמב"ם כרש"י שאין אביו מביא עליו קרבן, כמוש"כ המשל"מ חגיגה ב,ג), והרי לדעת הרמב"ם (ריש הל' חגיגה) כשבא לעזרה בלא קרבן, לא קיים המצוה. ועוד הקשה החזו"א (או"ח קכט סק"ג) הלא סתם קטן אין לו קרקע ומה טעם חייב לעלות עם אביו הלא מי שאין לו קרקע פטור מראיה. ועוד, הלא אינו יכול לעלות לבדו אלא עם אביו, ובגדול כי האי גוונא פטור - אלא ודאי נראה דאמנם הקטן עצמו אינו מחויב בראיה שאי אפשר לקיים המצוה עם כל דיניה כנ"ל, אלא שמ"מ משום חובת האב הכללית לחנך את בנו ולהרגילו במצוות, מחויב הוא להעלותו גם באופן שאין מתקיימים בו כל דיני המצוה כאמור.[[8]](#footnote-9)

**תפלין.** נראה שהרמב"ם הולך לשיטתו שהסח הדעת האסור בתפלין אינו קלות ראש בלבד כדברי כמה מהראשונים, אלא הסח הדעת כפשוטו, שלכן נקט שהמצטער ומי שאין דעתו מיושבת ונכונה עליו - פטור מן התפלין (הל' תפלין ד,יג). ונראה מדבריו (כמוש"כ הנצי"ב במשיב דבר ו) שלדעתו הסח הדעת אינו איסור משום בזיון מצוה אלא דין זה נובע ממהות מצות תפלין גופא, שכך היא צורת המצוה, שלא יסיח דעתו מהן. ובזה מיושבת קושית הראשונים כיצד מותרת שינת עראי והלא מסיח דעתו מהן - משום שהסח הדעת אינו איסור עצמי אלא מפני שאינו מקיים המצוה כשמסיח דעתו ממנה, והרי בשעה שישן בלא"ה אינו מקיים המצוות.

ואם כן כשכתב הרמב"ם (שם) שקטן היודע לשמור תפיליו אביו לוקח לו תפלין, והיינו שמירת הגוף בנקיות - והלא בגיל זה סתם קטן אינו יכול שלא להסיח דעתו מהן והרי אין מתקיימת המצוה כהלכתה, ועל כרחך לומר שאין בזה אלא מצות האב להרגילו.

וזה שפירשנו דברי הרמב"ם 'לשמור' - שמירת גוף נקי, כן מפורש בשו"ע (סוס"י לז) דהיינו שנזהר משינה והפחה. והגרי"ז בחדושיו (בקונטרס שלהי סוכה) הקשה על השו"ע מדוע לא פירש שמירה מהסחת דעת והלא הוא פוסק כהרמב"ם דבעינן שלא יסיח דעתו. אך נראה שאף כוונת הרמב"ם היא שמירת גוף נקי, ומשום שאין איסור בהסח הדעת אלא שאינו מקיים המצוה כאמור, ועל כן בקטן לא הצריכו זאת. נמצא א"כ שדברי השו"ע - המפרשים את דברי הרמב"ם - מהוים סיוע לדברינו.

**קריאת שמע.** זו לשון הרמב"ם: 'נשים ועבדים וקטנים פטורים מק"ש ומלמדין את הקטנים לקרותה בעונתה ומברכין לפניה ולאחריה כדי לחנכן במצוות'. והנה לדעת רש"י (בברכות כ) פטרו קטנים מק"ש אפילו הגיעו לחינוך מפני שאין אבותיהם מצויים אצלם בשעת ק"ש. [ופירש בתר"י (בישוב קושית התוס' על רש"י) שזה שאמרו (בסוכה מב) שאביו מלמדו פסוק ראשון של ק"ש, אינו בדרך חיוב אלא כדי להרגילם למצוות]. והתוס' חולקים ומפרשים שזה ששנו במשנה קטנים פטורים מק"ש היינו בשלא הגיעו לגיל חינוך, אבל בשהגיעו לחינוך - חייבים. ועתה אם נפרש דברי הרמב"ם בשהגיעו לחינוך וכרש"י, הרי באמת פטורים הם מן הדין אלא שיש להרגילם למצוות. ואם נפרש כהתוס' ש'פטורים' היינו בשלא הגיעו, יש לומר שהרמב"ם מדבר גם כן באופן זה, ומ"מ מלמדים אותם לקרוא הפסוקים (וכמו שפירש הסמ"ג עשה עח). הרי שאין מדובר בקריאה המועילה מן הדין, דבקטנים פחות מגיל חינוך עסקינן שאין בהם כלל כוונה הנצרכת לקריאת שמע אלא שמרגילים אותם לומר הפרשה כדי לחנכם במצוות, אבל פשוט שאינם 'מחוייבים' בעצם, שהרי אין שייכת אצלם מצות קריאת שמע כדינה. [ובתפילה שכתב הרמב"ם שהקטנים חייבים, בקטנים שהגיעו לגיל חינוך ויודעים לכוין מיירי. ועוד יש לחלק דתפילה שאני דרחמי נינהו (ע' ברבנו מנוח). ולפי המבואר אצלנו במק"א דמהאי טעמא אף בלא כוונה המעכבת באבות שם 'תפילה' עליה, הלכך מצד זה הטילו חיוב על הקטן עצמו אע"פ שלא יוכל לכוין כראוי].

**מצה**, מבואר ברמב"ם (מצה ו,י) שהמדובר על 'קטן היודע לאכול פת' [וכבר עמדו המפרשים על מקור הדבר וטעמו], והלא בגיל זה שיודע לאכול פת, ודאי עדיין אין לו לקטן כוונת מצוה כלל ואינה אלא חובת האב[[9]](#footnote-10).

וכן ב**מקרא מגילה**, סתם קטן אינו יכול לקרוא ולשמוע כל תיבה ותיבה, הלכך אין כאן קריאה כשרה ומ"מ חובת האב להרגילו בשמיעת המגילה כמה שאפשר.[[10]](#footnote-11)

**מזוזה** - נראה כיון שאין חיוב מזוזה אלא בבית שיש בו דיורין, והרי הדיורין מהוים תנאי מקדים בעיקר הבית החייב [שלא כבציצית שגם בגד שאין לובשים אותו כעת מטילים בו ציצית, משא"כ בית שאין בו דיורין אין קובעים בו, שאין חייב אלא בית דירה בפועל], א"כ יש לומר שבבית של קטן חסר בעיקר המחייב, כיון שאין שם דיורין המחייבים. [ורק בבית של גדול שדרים בו קטנים, חייב האב מדאוריתא מצד דיורי האב, מצד שגרים בו הטפלים אליו, תדע דהא ודאי אם קבע מזוזה כשקטן דר ואח"כ בא לשם גדול או הגדיל הקטן - א"צ לקבוע מחדש, הרי שאף בזמן שהקטן דר בו היה מחויב מהתורה מדין דירת הגדול. משא"כ בית של קטן חסר בעיקר הדיור]. והואיל וכן, הרי אי אפשר שיהא הקטן מחויב בעצם במזוזה, כי לעולם אין מתקיימת המצוה כדינה בדיורי קטן, שהרי אין שם דירה המחויבת במזוזה.[[11]](#footnote-12)

ואולם בכל שאר המצוות שהביא הרמב"ם לשון 'חיוב' - מתקיימת המצוה כמשפטה, ושפיר שייך להטילה חיוב על הבן עצמו, מלבד החיוב הכללי שעל האב.

ו) ונבאר בקיצור שיטת רש"י שאין הקטן חייב בעצמו אלא אביו חייב, והיא הסיבה שאין הקטן מוציא את הגדול בברכתו. והקשו התוס' (בברכות מח) א"כ כיצד מוציא הקטן את הגדול שלא אכל כדי שביעה, והלא הקטן אינו מחויב כלל. ועוד הקשה הגרעק"א (שם) הלא אמרו בגמרא (כ) שאם נשים בברכת המזון דרבנן, אינן מוציאות את האנשים, הרי שאף המחויב מדרבנן אינו מוציא את המחויב מדאוריתא, וא"כ גם אם הקטן היה מחויב לא היה מוציא את הגדול [ורק גדול שאכל כזית מוציא את האוכל כדי שביעה כיון שבעצם הוא מחויב מדאוריתא, ומוציאו מדין 'ערבות' כמוש"כ התוס'].

אך נראה שאין כוונת רש"י לומר שהקטן עצמו אינו מחויב בפועל, והרי אם יבוא הקטן לפנינו וישאל האם צריך לעשות המצוה – ודאי נשיב לו לחיוב, כי אף במסתרים שאין אביו רואהו, צריך הקטן לקיים המצוות (וכן כתב הגרשז"א במנחת שלמה ח"ב עט / פב), אלא שלרש"י והרמב"ן חיוב הקטן משתלשל ובא מכח מצות חינוך המוטלת על אביו, ואינו חיוב המוטל על הקטן בעצם, ומצד זה חיובו קלוש ואינו מוציא את הגדול בברכה, וכפי שמובא מהגרי"ז (בליקוטים שבסוף חדושי הגרי"ז על סוטה).[[12]](#footnote-13)

וביתר באור נראה על פי המבואר בכמה מקומות ששני אופנים יש בדינים דרבנן; יש וחכמים הרחיבו את גבולות המצוה שמדאוריתא, והחלו אותה על אופנים נוספים, כגון חמץ בשעה ששית בערב הפסח, שנידון מדרבנן כאיסור חמץ של השעה השביעית. ויש שתקנו או גזרו דין מחודש, ואין שם המצוה דאוריתא עליו אלא שם חדש של הרחקה וגזרה מדבריהם[[13]](#footnote-14). וסובר רש"י שבדין חינוך הקטן, אין הגדר הוא הרחבת גבולות החיוב דאוריתא, להחילו על הקטנים מבן י"ג, אלא חיוב מחודש הוא מדין חינוך.

ועל כן אין הקטן מוציא את הגדול, כי אמנם הקטן מחויב בדבר אבל חיובו אינו מחמת חיוב המצוה המסוימת אלא הוא חיוב אחר לגמרי, של מצות חינוך דרבנן – שלא כדין האוכל כזית שמוציא את מי שאכל כדי שביעה, שגם זה שאכל כזית נחשב מדרבנן כמחויב בברכת המזון, שהרחיבו חכמים את תחום החיוב דאוריתא להחילו אף בפחות מכדי שביעה (ונתבאר יותר בשבת פר' עקב תשס"ו).

ומה שקטן שאכל כדי שביעה יכול להוציא את הגדול שאכל כזית, כי סוף סוף מחויב הוא בברכה מדין חינוך ושם 'ברכה' עליה ודי בזה להוציא את הגדול שאכל כזית, [הגם שאצל הגדול החיוב נובע מהרחבת המצוה דאוריתא ואינו חיוב מחודש, מ"מ שניהם מדרבנן]. משא"כ את המחויב מדאוריתא אינו יכול להוציא - בשונה מהאוכל כזית שמוציא את האוכל כדי שביעה - מפני שאף במערכת החיובים שמדרבנן אין הקטן מחויב ב'מצות ברכת המזון' אלא חיוב 'חינוך' הוא.[[14]](#footnote-15)

וזהו גם הטעם שנשים המצוות מדרבנן אינן מוציאות את האנשים המחויבים מדאוריתא - כי החיוב בנשים אינו מוגדר כהרחבת המצוה דאוריתא אלא דין מחודש הוא מדרבנן[[15]](#footnote-16). וקיצרנו בכל זה.

\*

ז) נשוב עתה לפתיחת הדברים. לכאורה נראה להוכיח מכמה מקומות על קיומה של מצוה מדאוריתא שהאב מצווה על קיום מצות בניו:

א. המג"א (שמג) הביא מהילקוט (והוא מדרש תורת כהנים בפרשת אמור), שבנו ובתו חייב בהם מצוות, כלומר חייב לחנכם למצוות [נקט כפי פירושו ב'זית רענן' בבאור דברי הילקוט. ואמנם יש שם פירושים אחרים, אך כן הוא הפירוש המיושב יותר בפשט, ע"ש]. ומשמע שם שזהו מדאוריתא, שהרי המדרש מצריך את כל שבעת הקרובים, למה נאמר כל אחד ואחד, ועל זה אמר שאילו נאמר 'בנו ובתו' הייתי אומר שדוקא להם נטמא כי 'חייב בהם מצוות', משא"כ לאחיו ולאחותו.

ב. מבואר בקדושין (ל.) שמצות 'ולמדתם אתם את בניכם' מחייבת ללמדו מקרא בלבד, ולא תושבע"פ. והקשה החזו"א (אה"ע קמח לדף ל) הלא לעיל שם אמרו שאם בנו חריף, לימוד הבן קודם ללימוד האב כדמצינו אצל רב יעקב ברד"א, והרי בתורה שבעל פה עוסקים שם, ומבואר שמחויב ללמדו תושבע"פ. והביא מהרמ"ה (בטור יו"ד רמה) שהאב חייב ללמדו אף הלכות ואגדות אם יודע ללמדו בעצמו, וכן חייב לשכור לו אם אפשר לו - ומנין להרמ"ה דבר זה.

וכתב החזו"א: 'ונראה דמצות עשה המיוחדת בלימוד בנו, אינו אלא מקרא כדמסיק בגמרא, ומיהו עדיין האב חייב בחינוך בנו לשמור דרכי ד' שהעיקר בזה לימוד התורה. ואם נתחייב ללמדו אומנות משום דחיותא היא, כל שכן תורה שמוצאה מוצא חיים, אלא שבזה אי אפשר להגביל לכל אדם, ואיש איש כפי מעלתו במעשים ובטחונו ביוצרו ית', וזה שכתב רמ"ה שחייב ללמדו בעצמו או לשכור לו עדיין אם אפשר לו - כמו שכתוב 'כי ידעתיו למען אשר יצוה' וגו''.

ג. במצות ראיה כתב הרמב"ם 'כל קטן שיכול לאחוז בידו של אביו ולעלות מירושלים להר הבית, אביו חייב להעלותו ולהראות בו כדי לחנכו במצות שנאמר יראה כל זכורך'. ופירש הנצי"ב (ריש חגיגה) שמלשון הרמב"ם נראה שיש בדבר חיוב דאוריתא, ו'כל זכורך' בא לרבות את הקטנים [וי"מ משום הג"ש ל'הקהל']. והרי כתב הרמב"ם 'כדי לחנכו במצות' - הרי מבואר שעיקר החינוך הוא מדאוריתא.

ד. הרמב"ן (ואתחנן, עה"פ ושננתם לבניך) כתב שמצות 'ושננתם' נרמזה כבר בכמה מקומות שצוותה תורה 'לדורותיכם', 'אות היא לעולם' וכד' - 'הנה אנחנו מצווים שידעו בנינו המצוות, ואיך ידעו אותם אם לא נלמדם'.

מכל זה נראה שאמנם החיוב לחנך את בנו באופן מעשי בקיום מצוות בעודו קטן - זה אינו אלא מדרבנן, אבל עיקר החיוב המוטל על האב לדאוג לכך שבניו ילכו בדרך התורה והמצוה לכשיגדלו - זהו דין תורה. וזה מתקיים על ידי שמלמדו את התורה ומצוותיה ומדריכו ומורה לו את המעשה אשר יעשה בעתיד. ואם כי אין הדבר מפורש בפוסקים, אך מלבד הראיות הנ"ל נראה כן מסברא פשוטה, שאין עולה על הדעת שמדין תורה רשאי אדם להעלים מבניו כל ענין יהדותם ושמירת התורה והמצוות. אלא שהרגלת הקטן במצוות באופן מעשי[[16]](#footnote-17), זה אינו חיוב תורה, אבל להנחותו הדרך אשר ילך בה כשיגדל, ולידע המעשה אשר יעשה – חיוב דאוריתא הוא.[[17]](#footnote-18)

וזהו שכתב במשך חכמה שחיוב זה נלמד מ'למען אשר יצוה', וכן הוא בחזו"א שם. והיינו כדי שישמור דרך ה' לעשות צדקה ומשפט בעתיד לכשיגדל[[18]](#footnote-19) והרי ודאי זהו יסוד ופינה בכל התורה כולה, שילמד האדם את בניו וידריכם בארחות יושר כדי שיזכו לחיי עולם.

עיקרי דברים

**א**) אף על פי שדין חינוך קטנים למצוות הוא מדרבנן כמבואר בש"ס ופוסקים, זהו לענין ההרגלה בעשיית המצוות בעודו קטן, אבל עיקר החיוב ללמדו ולהדריכו בדרך התורה כדי שיקיימה לכשיגדל - חובה דאוריתא היא.

יש סוברים שבכלל חובה זו, חובת לימוד תורה שבעל פה לבן קטן (א ז)

**ב**) נחלקו הראשונים בדין חינוך במצוות של הקטנים, האם הקטן עצמו מחויב בדבר או חובת האב היא. ונראה [לדעת הרמב"ם ועוד] ששני הדברים ישנם; חובת הקטן עצמו, שנחשב מדרבנן 'בר חיוב' במצוה. וחובת האב להרגיל את בנו במצוות.

באופנים שאין המצוה יכולה להתקיים אצל הקטן ככל משפטיה, לא מתקיימת חובת המצוה של הקטן, אבל עדיין אביו חייב לחנכו בדבר כדי להרגילו. ובאופן זה אין חיוב על האם ולא לענין הבת, לפי כמה דעות. (ב-ד)

ישנן מצוות שמעצם טיבן אי אפשר שיתקיימו בקטן ככל דקדוקיהן [עכ"פ בקטנים ביותר], כגון מצות ראיה שא"א לקטן להביא קרבן ולא לילך לבדו, ומצות תפלין שא"א לו שלא יסיח דעתו. אותן מצוות אינן מוגדרות כחובת הקטן אלא האב חייב להרגילו בהן כפי הענין כאמור. בכלל זה מצות קריאת שמע, מצה, מקרא מגילה ומזוזה. (ה)

**ג**) נראה מדברי הרמב"ם (כמש"כ הגרי"ז) שדוקא במצוות חל על הקטן 'חיוב', אבל באיסורים אין הקטן עצמו 'מחויב' אלא האב חייב לחנכו משום 'חנוך לנער על פי דרכו'. (ד)

**ד**) גם לדעת רש"י ורמב"ן שאין חיוב מצוות על הקטן בעצמו, זהו רק לענין שאינו נחשב 'מחויב' במצוה, כי חובת המצוה המסויימת אינה מוטלת בעצם אלא על הגדול, אבל בפועל הקטן צריך לעשותה משום חובת חינוך.

מטעם זה יכול הקטן להוציא בברכת המזון גדול שלא אכל כדי שביעה, כי בפועל גם הקטן מחויב בדבר מדרבנן (ו)

**ה**) לדעת הרמב"ם, הסח הדעת האסור בתפלין היינו הסחת דעת כמשמעה, ואין זה איסור משום בזיון המצוה אלא שמבטל המצוה בכך שמסיח דעתו מהן, כי כן צורת מצוה זו.

ומכל מקום קטן היודע לשמור על גוף נקי, מחנכים אותו בתפלין [כמו שכתב בשו"ע] ואעפ"י שאינו נשמר מהסחת דעת - כדי שיורגל במצוה. (ה)

1. כתיבה ראשונה. [↑](#footnote-ref-2)
2. בכל אלו האחרונים נקט הרמב"ם את לשון המשנה והברייתא (בברכות כ ובערכין ב:) דקתני 'חייב', ואילו בראשונים לא נאמר לשון זו מלבד גבי מזוזה דתנן 'חייבים' והרמב"ם שינה. י"ל מפני שנקט נשים ועבדים שחייבים מדאו' לכך לא רצה להכליל הקטן עמהם. גם י"ל שדמיה יקרים ואין מצוי שיהיה לקטן מזוזה, לכך נקט לשון חיוב על אחרים (כדרך שכתבו התוס' ערכין ב: גבי 'אביו חייב ליקח לו תפילין').

   ומ"מ טעמא בעי מדוע רק במצוות אלו שנו חכמים לשון חיוב על הקטן ולא בשארא. [↑](#footnote-ref-3)
3. שמעתי מהגרש"פ שליט"א (כסלו תשס"ח) טעם לחילוק זה כי הנמנע מאיסור בגלל סיבה חיצונית, אינו נחשב כמקיים מצוה, וא"כ לא חייבו חכמים מצות חינוך בלאוין שאז יימנע בגלל שנתחנך ולא בגלל מצות התורה, משא"כ במצוות עשה שבכל אופן מקיים המצוה. [↑](#footnote-ref-4)
4. [וא"ת א"כ מדוע אין ב"ד מצווים להפרישו מצד החיוב המוטל על הקטן עצמו, והרי מלשון התו"י משמע שלפי תירוץ זה אין חילוק בין מצוות לאיסורים. וי"ל דאין חובה למנוע הקטן כדי שיקיים חובתו, דאין כופין על המצוות אלא בגדול. וכדמשמע מלשנא דהתו"י דאינה אלא 'מצוה בעלמא'. וזהו שנקטו הלשון 'אין ב"ד מצווין להפרישו'. ומ"מ ראוי למנעו לכל מי שיכול בכך מצד חובת הקטן עצמו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ע' בית ישי לד; 'הערות במסכת סוכה' שם ועוד. [↑](#footnote-ref-6)
6. א. להראב"ן מבואר שלא חייבו חכמים את האב ליקח לולב נוסף לבנו כדי לקיים החובה שעל הבן. ואולם למצוה יש לו לראות שבנו יקיים מצוותו וכנ"ל. וכן יש להסתפק האם על הבן עצמו מוטל חיוב מדרבנן ליקח לולב כשיש לו ממון. או שמא לא חייבוהו חכמים במצוה זו הכרוכה בהוצאת ממון. ודוגמא לדבר: מצות מחצית השקל, שאף שמקבלים מן הקטן או מאביו בשבילו, אבל לא מצינו חיוב על הקטן מדרבנן לשקול כשיש לו (ערמב"ם שקלים א,ז).

   ועכ"פ נראה שאף שמוסר האב לולב לבנו קטן בלא הקנאה, צריך שיהא כשר בכל דקדוקי המצוה, ולא נימא הלא בין כך אין מתקיימת המצוה כתיקנה, כי נראה שזהו ג"כ חלק מחיוב האב, לחנכו לפרטי המצוה ג"כ בכל מה שאפשר.

   ומאותו הטעם מסתבר היה לומר שגם כשא"א לו לקיים המצוה ככל דקדוקיה ומחנכו בלולב פסול, י"ל שאף מחנכו לברך על המצוה, שהרי סוף סוף יש כאן ענין חינוך והרי מצווה לחנכו בברכות (ואין כאן הוצאת ש"ש לבטלה כיון שלצורך מצות חינוך הוא עושה, וכהתוס' בפסחים שם). אך אין כן דעת הגרשז"א (ע' הלי"ש תפלה פ"ג סק"ו) דס"ל שנחשב כמחנכו בברכה לבטלה.

   ב. בפסחים שם מבואר שאף לבת קטנה מאכיל הפסח. ולפי התוס' דההתר הוא משום חינוך מצוה, ע"כ צ"ל דנקטו דאף בבת איכא חובת חינוך על האב, ומה דאמרינן בנזיר דאין בבת חינוך היינו דוקא לענין נזיר (ועתוס' נזיר שם. ושניהם בשם ר"י).

   ואכתי יל"ע למ"ד נשים בפסח רשות הלא לכאו' ליכא חינוך מצוה ותהא הקטנה אסורה משום שלא למנוייו. ושמא איכא מצות חינוך גם למצוה שברשות. ולפי"ז זכינו שקטנה הנוטלת לולב שפיר מלמדים אותה לברך (לנוהגים שנשים מברכות) ולא אסרינן משום ברכה לבטלה, כי אעפ"י שאין כאן חינוך לחיוב מ"מ איכא חינוך לקיום מצוה.

   ונראה לפי"ז שאין מעכבים את התינוקת מלתקוע בר"ה כשם שאין מעכבים את התינוק. [↑](#footnote-ref-7)
7. *איני בטוח אם אכן כך נאמר, שדין הפרשת ב"ד תלוי בזה אם קיים החיוב על הקטן אם לאו.* ולכאורה נראה שבכל אופן אין ב"ד מצווים להפרישו, דהא גבי עינוי מבואר שיש מצות חינוך כנ"ל, הגם שאינו אלא שביתה ומניעה, מ"מ יש בה מצות עשה ד'ועניתם' וכמו"ש התו"י. ואם כן מסתבר שאף בשביתת שבת כיון דאיכא נמי עשה דשבתון, מוטלת מצוה על הקטן עצמו מדרבנן. והרי הרמב"ם פסק (מאכ"א יז,כז; שבת יב,ז) שקטן הבא לחלל שבת מדעת עצמו, אין ב"ד מצווים להפרישו (וצ"ע מדברי הרמב"ם בפכ"ד שם הי"א שמשמע שבדאוריתא מצווים להפרישו, כפי שהקשה המ"מ שם). ומבואר שאף במצוות המוטלות על הקטן עצמו, אין חיוב מניעה לאחרים (וכמוש"כ לעיל בדעת התו"י ביומא).

   ולפי"ז אין ב"ד מצווים להפריש קטן בן י"ב שאוכל ביוהכ"פ. וכן מסתבר, דכל שכן הוא ממצוות לא תעשה כמו שכתבו הראשונים.

   ובגוף הסברא לחלק בין מצוות לאיסורים, שבמצוות הקטן מצווה ובאיסורין אין מצווה אלא אביו, נראה מפני שבמצוות צריך שיהא 'בר חיוב' לחול עליה שם מצוה, הלכך עשאוהו את הקטן 'חייב', משא"כ באיסורים שאין בהם מעשה מצוה, אין בדבר נפקותא אם הוא 'מחויב' אם לאו, וה'חיוב' חל על האב בלבד, לקיים מצות חכמים למנוע את בנו. (ע"ע בשיעור קטז,א). [↑](#footnote-ref-8)
8. ע"ע בענין זה בסוף שיעור סג. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכ"ה בבית ישי (לד). וצ"ל שכשהגיע לגיל הבנה במצוה, יתחייב כבכל שאר המצוות, אלא הרמב"ם לא איירי מזה, לכך נקט רק חובת האב. [↑](#footnote-ref-10)
10. בזה אפשר ליישב דעת הראשונים דתרי דרבנן מוציא חד דרבנן (ע' מג"א קפו סק"ג) והלא עומדת לנגדם ראיית התוס' במגילה יט: ממשנה ערוכה שאין הקטן מוציא את הגדול בקריאת המגילה (וע' במובא בשיעור כז אות ב מהגרש"ר). אך לפי האמור שאני מגילה שאין שם חלות חיוב על הקטן כלל, משא"כ בברכת המזון וכד'.

    אלא שעיקר הטעם לכאורה צ"ע דהלא רבי יהודה (במשנה שם) מכשיר בקטן הקורא לגדול. הרי דס"ל שקריאה כשרה היא זו ו'מחויב' הוא בעצם [מה גם דאיהו ס"ל (בברכות טו) קרא ולא דקדק באותיותיה לא יצא], ומדר"י נשמע לרבנן. ודוחק לומר דפליגי בהכי, דמהי תיתי לחדש מחלוקת בזה ולומר דלרבנן אין הקטן מחויב בעצמו לשמוע.

    ויותר נראה לפרש הכוונה דאמנם קטנים בני דעת שיכולים לקרוא ולשמוע כולה, חייבים בעצם מדרבנן (וכמו גבי מצה כנ"ל), אלא שגיל חינוך במגילה מתחיל אף בקטנים טובא, משעה שמבינים ענין הנס, ועל כן לא נקט הרמב"ם לשון חיוב על הקטן. ובזה א"ש לשון השו"ע (תרפט,ו) 'מנהג טוב להביא קטנים וקטנות לשמוע מקרא מגילה'. ועמד הבאה"ל על הלשון הלא מיירי בשהגיעו לחינוך וא"כ חיובא הוא - אך להאמור אין כאן חיוב חינוך בעצם, כי אינם מסוגלים לשמוע כולה אלא מ"מ מנהג טוב להביאם משום פרסומי ניסא.

    גם יתכן טעם נוסף בק"ש ומגילה, שהרבה קטנים אין גופם נקי ואינם זהירים מצואה במקומה במשהו אלא דמ"מ מחנכים אותם שאל"כ ישתכחו מהם תורה ומצוות (ע' הלי"ש ח"א), אבל הלא בגדול כי האי גוונא לא יצא ידי חובה, וע"כ אין כאן צורת קיום מצוה שיוצאים בה. [↑](#footnote-ref-11)
11. א. לענ"ד צריך מקור לכך שדיורי קטן לאו 'דיורין' המחייבים נינהו, דלכאורה אין חסר בעיקר הדיורין אלא חסר רק בחיוב הגברא, וא"כ לא שנא זה מאכילת מצה של קטן וכד' שנחשבת 'אכילה' גמורה וחשיב כמקיים דקדוקי המצוה הגם שזו אכילת קטן. (וכמו כן נראה דאף לב"ש דבעינן סוכה לשם חג, אם עשה סוכה לקטנים כשרה ואין אומרים כיון שלא נעשתה לשם דיורי מי שמצווה במצוה הו"ל כסוכה שעשאה שלא לשם דיורי מצוה. וכדמות ראיה מהא דשמאי הזקן סיכך בשביל הקטן).

    ב. לפי"ז, לדעת רבנו מנוח שחילק בתענית שעות בין קטן לקטנה, לכאורה גם כאן יש לחלק בכך, שבית הקטנה פטור ממזוזה. וזהו דבר חדש. אא"כ נאמר דלאו כולהו בחדא מחתא מחתינהו רבנן ויש מקומות שחייבו גם בבת. [↑](#footnote-ref-12)
12. נראה לפרש שאי אפשר להטיל על הקטן חיוב דרבנן (כמוש"כ רש"י בנדה מו: 'אבל בקטנותו לא באו לאסור עליו, דקטן לאו בר קבולי עליה תקנתא דרבנן הוא') שהרי מי מצווהו לשמוע בקולם והלא אין הקטן בר מצוות מדאוריתא (וכקושית האחרונים), אלא שאנו מחייבים אותו בפועל אבל אין חלות דין חיוב. [↑](#footnote-ref-13)
13. ע' בהרחבה בשיעורים טו,ה; כד,ו. [↑](#footnote-ref-14)
14. נראה שהתוס' לשיטתם שכתבו בדעת רש"י 'אבל עליו אין שום חיוב' ודלא כאמור, לכך הקשו משם. אך רש"י עצמו לא נקט לשון זו. [↑](#footnote-ref-15)
15. ע"ע קה"י ברכות כד,ב. [↑](#footnote-ref-16)
16. שהוא ענין 'חינוך' בכל מקום - לשון מילוי ידים והתרגלות מעשית ראשונית, כידוע. [↑](#footnote-ref-17)
17. בזה מובן טעם התוס' בפסחים (פח. כהבנת רוב המפרשים) שבמקום חנוך מצוה אין איסור ספיית איסורים לקטן, דלא נפקא מ'לא תאכלום' אלא דומיא דנבלות דליכא מצוה. ואם מדאוריתא אין זו מצוה, מהי תיתי שבמקום חינוך ליכא איסור ספייה דאוריתא - אלא ודאי יש בזה קיום מצוה דאוריתא בכך שמרגילו במצוות. [↑](#footnote-ref-18)
18. וחיוב זה קיים בבת כבבן, כמו שדייק המש"ח מקרא ד'את בניו ואת ביתו אחריו', וכמבואר בספרא גבי 'בנו ובתו'. ואין זו קושיא על הדעות הפוטרות מחינוך הבת, כי הם מיירו במצות חינוך דרבנן בעשיית המצוות לקטנים, וכאן מדובר על עיקר החובה דאוריתא שיהיו מחונכים לכשיגדלו כאמור. ויש להעיר מדוע נקט המש"ח 'מצוות עשה' והלא לכאורה חובה זו כוללת את כל מצוות התורה. ומכח זה, וכן מקושייתו על חינוך הבת, משמע שכוונתו היתה לדין חינוך המוזכר בש"ס, וזה צ"ע. [↑](#footnote-ref-19)