שביעית פ_י מ_ג
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"י מ"ג**

א] **פרוזבול אינו משמט,** בטעם הא דפרוזבול אינו משמט כתב בפירש"י בגיטין דל"ב:, ז"ל, פרוזבול שהוא מוסר שטרותיו לב"ד, דאיהו לא תבע לי' לבע"ח אלא הבי"ד והן יורדין לנכסיו ולא קרינא בי' לא יגוש, עכ"ל, ושם דל"ו. כתב, ז"ל, מוסרני לכם את שטרותי שאתם תהיו נוגשים ואני לא אגוש, ולקמן מוקי דיש כח בידם להפקיע ממונו של זה וליתן לזה במקום שיש סייג ותקנה, עכ"ל, ובכתובות דפ"ט. כתב, ז"ל, שמוסר שטרותיו לבי"ד שיגבו מן הלוה חובו כ"ז שיתבענו, דהשתא לא קרינן בי' לא יגוש, שאינו תובעו כלום אלא הבי"ד תובעו שהפקירם היה הפקר והם יורדין לנכסיו, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דפרוזבול אינו משמט, הוא חד דינא עם הא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט, דאף בפרוזבול הו"ל כמוסר שטרותיו לבי"ד, וכ"ה גם בפירש"י בב"ק דל"ז. וב"ב דכ"ז. ומכות ד"ג:, עיי"ש.

והתוס' בגיטין שם כתבו בדעת רש"י, דאף הא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו אלא מדרבנן, וקרא דספרי אסמכתא בעלמא הוא, וכ"ה מסקנת הרמב"ן שם, דכל הא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט הוא מתקנתו של הלל, וכן צידד בתוס' הרא"ש שם, עיי"ש.

ב] והתוס' במכות שם הקשו ע"ד רש"י, דבמתניתין דהכא תני המוסר שטרותיו לבי"ד והדר קתני פרוזבול אינו משמט, אלמא תרי מילי נינהו, ועיי"ש שכתבו דתרי מילי נינהו, ומוסר שטרותיו לבי"ד מדאורייתא אינו משמט, ופרוזבול אינו אלא מדרבנן, וכ"כ כמה מקמאי בגיטין דל"ו., עיי"ש.

ובטעמא דמילתא דפרוזבול ל"ה כמוסר שטרותיו לבי"ד דאינו משמט מדאורייתא, כתב הרמב"ן בגיטין שם דהא דמוסר שטרותיו אינו משמט, הייינו כשמוסר שטרותיו לבי"ד ממש, ומשא"כ בפרוזבול דאינו מוסר להם אלא שכותב מוסרני לכם כלומר בכל מקום שהם יהיו כמסורות לידכם, ואמרו בירושלמי ואפי' נתונות ברומי, עכ"ד, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, ובתוס' הרא"ש בגיטין שם כתב דהא דפרוזבול ל"ה כמוסר שטרותיו, הוא משום דדוקא מוסר שטרותיו לב"ד הוא דאינו משמט ולא במוסר חובותיו, וצ"ע אם ד' הרמב"ן ודעימי' וד' תוס' הרא"ש הם דבר אחד, או דתרי מילי נינהו, דלהרמב"ן ודעימי' היינו דכל שאין מוסר את השטר ממש לבי"ד, לא חיילא המסירה, וע"כ מדינא שביעית משמטתו, ולהתוס' הרא"ש היינו, דאף דשפיר מצי למסור את החוב, אף כשאינו מוסר את השטר, מ"מ כל הא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט, הוא רק כשיש ביד בי"ד את השטר שעל ידו יש בידם לגבות, אך כל שאין ביד בי"ד את השטר, שהן גובין על ידו, ה"ז משמט.

ג] והתוס' בגיטין שם כתבו דפרוזבול מהני מדאורייתא, דהו"ל כמוסר שטרותיו לבי"ד דמדאורייתא אינו משמט, והא דפריך בגיטין שם, דמי איכא מידי דמדאורייתא משמט שביעית ותיקן הלל דלא משמט, אף דהא דפרוזבול אינו משמט הוא דינא דאורייתא, הוא משום דלא הי' לו לעשות תקנה ללמד לעשות כן שביטל בכך השמטת כספים שצותה תורה, עכ"ד.

ד] בד' רש"י שהבאנו באות א' מבו' דלהא דפרוזבול אינו משמט בעינן לתרתי, חדא, דהוא משום דהוא אינו נוגש אלא הבי"ד ולא קרינן בי' לא יגוש, ועוד דהפקר בי"ד הפקר, וכ"ה גם בפירש"י בגיטין דל"ז. בדין מוסר שטרותיו לבי"ד, ז"ל, דתפסי לה בי"ד דהפקרן הפקר וגבי מלוה לא קרינן בי' לא יגוש, עכ"ל, וכ"ה גם בפי' רשב"ם בב"ב דס"ו., ז"ל, לא קרינא בי' לא יגוש, דדיינין קמגבו לי' והפקר בי"ד הפקר, עכ"ל.[[1]](#footnote-1)

ובתורת זרעים כתב לפרש בזה, דבעינן בזה לתרתי, דבהא דהפקר בי"ד הפקר לחוד לא סגי, דאף דמהני הפקר בי"ד לענין הממון, מ"מ ל"מ זה להתיר לאיסורא דלא יגוש, וע"כ בעינן להא דהוא אינו נוגש אלא הבי"ד ולא קרינן בי' לא יגוש, - ומאידך בהא דלא קרינן בי' לא יגוש לחוד לא סגי, דאף דליכא בזה להלאו דלא יגוש, מ"מ אכתי חיילא דין שמיטה על החוב ופקע החוב, ול"ד למלוה לי' שנים דכיון דלא קרינן בי' לא יגוש אין שביעית משמטתו ולא פקע החוב, דהתם החוב עצמו אינו בר נגישה, אך הכא הרי החוב הוא בר נגישה ע"י המלוה, ואך דכל שנוגשו מכח הבי"ד לא קרינן בי' לא יגוש, וע"כ שפיר חיילא דין שמיטה על החוב עצמו, ולזה בעינן להא דהפקר בי"ד הפקר, עכ"ד, ועי' בחי' הגר"נ בגיטין שם אות פ"ו מה שהוסיף בזה.

ה] אך הנה בעיקר מש"כ רש"י דהא דפרוזבול אינו משמט הוא משום דהפקר בי"ד הפקר, בפשוטו למד לזה מהא דמשני רבא התם דהפקר בי"ד הפקר, ולדעתו קאי גם על הא דפריך דמי איכא מידי דמדאורייתא משמט שביעית ותקון הלל דלא משמט, עיי"ש, ולהדיא דהא דפרוזבול אינו משמט הוא משום דהפקר בי"ד הפקר, - ולפ"ז נראה לדעתו, דלעולם עיקר הא דאינו משמט, הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, ואך דכל עיקר הך מילתא דכה"ג לא קרינן בי' לא יגוש, אי"ז מדינא, אלא הוא מתקנ"ח, דמדאורייתא אף בכה"ג הוי בכלל לא יגוש, ותיקנו חכמים דיועיל מסירת שטרותיו לבי"ד דתו לא קרינן בי' לא יגוש, והא דמהני זה כנגד שמיטה דאורייתא, הוא משום דהפקר בי"ד הפקר.[[2]](#footnote-2)

וכ"נ בד' התוס' בגיטין שם, דמשמעות דבריהם שפירשו בד' רש"י דהא דמוסר שטרותיו לבי"ד ופרוזבול אינם משמטין, לי"ב דינא דאורייתא כלל, וכל עיקרו הוא משום הפקר בי"ד הפקר, ובחי' הגר"נ שם עמד ע"ז דאי"ז כד' רש"י שלפנינו שכתב דהוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, עיי"ש, - ונראה מזה שפירשו התוס' בד' רש"י, דמדאורייתא קרינן בי' לא יגוש, ואך מדרבנן הוא דלא קרינן לא יגוש, וע"כ ל"מ זה אלא משום דהפקר בי"ד הפקר.

ו] **שנמנעו העם מלהלוות זא"ז ועוברין על מה שכתוב בתורה השמר לך וכו' התקין הלל פרוזבול,** הר"ש הביא להא דפריך בגיטין ל"ו א' דמי איכא מידי דמדאורייתא משמטת שביעית והלל תיקן דלא תשמט, ומשני בשביעית בזה"ז ורבי היא דס"ל דשביעית בזה"ז דרבנן.

והנה לפ"ז, הרי דמהא דתנן דאותם שנמנעו מלהלוות עוברין על מה שכתוב בתורה השמר לך וכו', מ' דאף דשביעית בזה"ז דרבנן, מ"מ הנמנע להלוות מפני פחד השביעית עובר באיסורא דאוריייתא דהשמר לך, - אך המהר"ם שי"ף שם כתב דמש"א דראה וכו' ועוברין על מה שכתוב בתורה קאי קודם החורבן דהי' שמיטת כספים דאורייתא, ונת' להלן אות ח', וי"ל עוד בדוחק, דהמכוון הוא דמדרבנן הם עוברים באיסור זה.

ואמנם הנה בד' החינוך מצוה ת"פ מפורש דאף בזה"ז עוברין באיסור זה מדאורייתא, ז"ל, ונוהג איסור זה וכו' ובכל זמן, שאף בזה"ז שאין שמטת כספים נוהגת מה"ת אלא מדרבנן, מ"מ אנו מוזהרים ג"כ שלא נמנע מלהלוות אל הצריך מפני פחד שנת השמטה שמשמטת, עכ"ל.

ז] והנה בפשוטו הי' נראה, דד"ז תליא במה שיש להסתפק בגדר הך איסורא דהשמר לך וגו', אם הוא משום לתא דמצות הלואה, שהזהירה תורה שלא לימנע מלהלוות לעני, והא דכתיב קרבה שנת השבע וגו', הוא ללמד דאף דמה שהוא נמנע מלהלוות הוא מפני פחד השמיטה שיפסיד את חובו, ה"ז אסור, או דהוא משום לתא דשמיטה, שאסור לימנע מלהלוות כדי שלא תשמיטנו שביעית, ולהפקיע עצמו מדין השמיטה, ועמש"נ להלן דפליגי בזה רבוותא.

ובזה הוא דתליא דין הנמנע מלהלוות בזה"ז דשמיטת כספים דרבנן, דאם הך איסורא הוא משום לתא דמצות הלואה, הרי דאף הנמנע מלהלוות בזה"ז עובר באיסור זה, וכ"כ במנחת שלמה ח"א סימן מ"ז סק"א ובחי' הגר"נ בגיטין שם אות פ"ז, אך אם הך איסורא הוא משום לתא דשמיטה, הרי דבזה"ז דשמיטת כספים דרבנן, אינו עובר באיסור זה אלא מדרבנן.

ח] אך באמת אין הדבר מוכרע, די"ל דאף אם האיסור הוא משום לתא דמצות הלואה, הרי כיון דבפשוטו הנמנע מלהלוות מפני חשש הפסד אחר אינו עובר באיסור זה, הרי דהא דהנמנע מלהלוות מפני השמיטה עובר באיסור זה, הוי זה מדיני השמיטה, דלא הותר לו לימנע מלהלוות מפני חשש הפסד זה, והדר דינא דהו"ל ככל הנמנע מלהלוות דעובר באיסור זה,[[3]](#footnote-3) וע"כ כל שנמנע מלהלוות מפני פחד שמיטת כספים בזה"ז דרבנן, הרי דכלפי דינא דאורייתא הו"ל כנמנע מלהלוות מפני חשש הפסד אחר, דאינו עובר בל"ת זה, ורק מדרבנן הוא דעובר באיסור זה.

ובד' המהר"ם שי"ף בגיטין שם נראה טעם אחר בזה, דכל הא דאסור לימנע מלהלוות מפני פחד השמיטה, הוא רק משום דאחר השמיטה מן הדין אין הלוה חייב לפרוע לו, וע"כ אסור לו לימנע משום כך, אך בזה"ז דשמיטת כספים דרבנן, ע"כ מדאורייתא שפיר עבדי דאין מלוין, כיון דאינם פורעין לו אחר שביעית כפי דינם מדאורייתא, והיינו דדמי להנמנע מלהלוות מפני חשש שיכפור בו הלוה ולא יפרע לו, דאינו עובר באיסור זה.

והחת"ס בגיטין שם כתב טעם אחר בזה, ז"ל, דשמיטת כספים דרבנן וכו' א"כ אין כאן העברה על דברי תורה במה שנמנעים להלוות, כי מהיכ"ת יעשה מעותיו אנפרות להלוות לזה ולבסוף ישמיטנה שביעית דרבנן, בשלמא בזמן התורה הרי הבטיח הקב"ה למען יברכך והמסופק בזה ה"ה בליעל, אבל בתקנת חז"ל איננו מובטח בלמען יברכך, עכ"ל, אך לפי דבריו הי' הדין נותן, דבזה"ז אינו עובר באיסור זה אף מדרבנן, וצ"ע.

ט] בעיקר הנידון בגדר הך איסורא, הנה מצאנו שנחלקו בזה רבוותא, דהנה כתב רבינו יונה בשע"ת ש"ג אות ס"ז, ז"ל, ולא תקפוץ את ידך מאחיך האביון, השמר לך פן וכו' לאמר קרבה שנת השבע שנת השמטה ורעה עיניך באחיך האביון ולא תתן לו, למדנו מזה כי הנמנע מהלוות לעני עובר בב' לאוין שהם "השמר פן", ואם לעת אשר קרבה שנת השבע הוזהרנו שלא נחדול מלהלוות מיראת דבר השמטה, אף כי בזמן שלא יפסיד חובו, כי יגדל חטא הקופץ ידו מלהלוות, עכ"ל.

ומבו' בד' רבינו יונה, דהך איסורא דהשמר לך וגו', אין עיקר האיסור משום לתא דשמיטה, אלא הוי עיקר האיסור משום לתא דמצות הלואה, שהזהירה תורה שלא לימנע מלהלוות לעני, והא דכתיב קרבה שנת השבע וגו', הוא ללמד דאף דמה שהוא נמנע מלהלוות הוא מפני פחד השמיטה שיפסיד את חובו, ה"ז אסור,[[4]](#footnote-4) וזהו שכתב רבינו יונה דכ"ש דאם הוא נמנע מלהלוות בזמן שלא יפסיד את חובו, דעובר בלאו זה.

וכ"ה משמעות הגמ' בסוטה דמ"ז: דאמרינן התם דמשרבו צרי עין וטורפי טרף רבו מאמצי הלב וקופצי ידים מלהלוות ועברו על מה שכתוב בתורה השמר לך פן וגו', ומ' דכל הקופץ יד מלהלוות עובר בלאו זה.

י] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פ"ט משמו"י ה"ל, מי שנמנע מלהלוות את חבירו קודם השמיטה שמא יתאחר החוב שלו וישמט עבר בל"ת שנא' השמר לך וכו', עכ"ל, וממש"כ הרמב"ם לאיסור זה רק בנמנע מלהלוות קודם השמיטה, ולא הביאו בהל' מלו"ל אלא בהל' שמו"י, משמע דכל האיסור בזה הוא רק בנמנע מלהלוות מפני פחד השמיטה, אך הנמנע מלהלוות שלא מפני פחד השמיטה אינו עובר בלאו זה, וכ"נ גם בד' החינוך במצוה ת"פ, עיי"ש, - ועי' בלח"מ בפ"א ממלוה ה"א שכתב כן בדעת הרמב"ם, והוכיח לזה ממה דבמנין המצוות שבהל' שמו"י כתב הרמב"ם שלא ימנע להלוות קודם שמיטה שלא יאבד ממונו, ובהל' מלו"ל לא כתב ללאו זה.

יא] ועיי"ש בלח"מ שפירש הטעם בזה, דשאני המונע מלהלוות מחמת שמיטה שזה נראה כמורד בקונו אבל כשהמניעה מצד דבר אחר לא, וכ"כ הגרי"פ עשין כ"ט בסופו בדעת הרס"ג דדוקא הנמנע מלהלוות מיראת השמיטה עובר בל"ת זה דה"ז כמורד במצות השמיטה ומבקש תחבולות להנצל ממנה, ועיי"ש שכתב לסייע לזה, מהא דתניא במכילתא אם כסף תלוה חובה, אתה אומר חובה או אינו אלא רשות ת"ל והעבט תעביטנו, והשתא היכי ס"ד לומר רשות, הרי מוזהר ועומד בלאו דהשמר לך פן וגו' שלא למנוע מלהלוות לישראל, אלא ודאי מוכרח מזה דלא שמענו מלאו זה אלא דוקא אזהרה למונע מלהלוות מחמת יראת השמיטה. אבל על מניעת הלואה בעלמא ליכא אזהרה זו.

והנה אמנם החינוך שם כתב דמשרשי המצוה לחזק ולקבוע בלבינו מידת הנדיבות, והרי דאין האיסור מכח שנראה כמורד בקונו, - ונראה לדעתו, דטעם הא דאין האיסור בזה אלא בנמנע מלהלוות מפני פחד השמיטה, הוא כמש"כ החינוך שם, ז"ל, לחזק ולקבוע בלבבנו מדת הנדיבות ולהרחיק תכלית ההרחקה מדת הכילות, ואין נדיב בעולם כמלוה מעותיו עם היותו יודע שהזמן קרב להשמיט הלואתו ולהפסידה ממנו אם אולי יארע בו אונס או שום מקרה שלא יוכל לתבוע הלואתו קודם שנת השמיטה, עכ"ל, ואשר ע"כ ל"ה האיסור אלא בנמנע מלהלוות מפני פחד השמיטה, דעיקר המצוה היא להלוות אף שיודע דיתכן דיפסיד מעותיו, דזהו דקובע בלבו את מידת הנדיבות, וע"כ כל שנמנע מלהלוות מטעם אחר, אינו עובר באיסור זה, ובזה יש מקום להבין למש"כ החינוך דאף בזה"ז עוברין באיסור זה מדאורייתא, ואכתי צ"ע.

יב] והנה בד' רבינו יונה שם מבו' דכל האיסור בזה הוא רק כשנמנע מלהלוות לעני, אך אם נמנע מלהלוות לעשיר אינו בכלל לאו זה, אך בד' הרמב"ם בהל' שמו"י שם שכתב דמי שנמנע מלהלוות "את חבירו" קודם השמיטה וכו' עובר בל"ת, מבו' דאף הנמנע מלהלוות לעשיר מפני פחד השמיטה עובר בל"ת זה, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת רל"א, ז"ל, שהזהירנו מהמנע להלוות "קצתנו לקצתנו" מפני השמיטה כדי שלא ישמט החוב וכו', עכ"ל,[[5]](#footnote-5) וכן נראה בד' החינוך שם, ז"ל, שלא להמנע "מלהלוות אל הצריכים" מפני פחד השמיטה, וכבר עמד בפלוגתא זו באהבת חסד בפתיחה בנתיב החסד סק"א.

יג] ובפשוטו הי' נראה דלטעמייהו אזלי, דרבינו יונה לטעמי' דהוי האיסור אף בנמנע מלהלוות מפני טעם אחר, ואין האיסור במסוים כשנמנע מלהלוות מפני פחד השמטה, הרי מסתבר לפרש דגדר האיסור הוא דהוי זה ל"ת על מצות הלואה, דאחר שחייבה תורה להלוות, נצטוינו במצות ל"ת שלא לימנע מלהלוות, וי"ל דאף החמירה תורה בכך, דאסור לו לימנע מלהלוות אף מפני חשש הפסד ממונו, וי"ל דבכה"ג ליכא לעיקר העשה דהלואה, וכמש"כ הגרי"פ עשין כ"ה, עיי"ש, וע"כ כיון דמצות עשה דהלואה הויא רק בהלואה לעני, וכאשר כ"ה בד' הרמב"ם בפ"א ממלוה ה"א והחינוך מצוה ס"ו והטוש"ע בסימן צ"ז, וכמו שעמד ע"ז באהבת חסד פ"ו נתיב החסד סק"ג, ומש"כ בטוש"ע שם דאפי' עשיר שצריך להלוות מצוה להלוותו לפי שעה, הוא מצוה בעלמא, ולכאו' היינו משום גמ"ח, ה"נ האיסור שלא לימנע מלהלוות הוא רק בעני.[[6]](#footnote-6)

אך להרמב"ם והחינוך לטעמייהו דהוי האיסור רק כשנמנע מלהלוות מפני פחד השמיטה, והיינו או משום שנראה כמורד בקונו, או משום דבזה הוא שקובע בלבו מידת הנדיבות, ע"כ הוי האיסור אף כשנמנע מלהלוות לעשיר.[[7]](#footnote-7)

יד] והנה באהבת חסד שם כתב די"ל דטעמא דרבינו יונה הוא, מדכתיב בסוף הך קרא ורעה עינך באחיך האביון ולא תתן לו, ובדעת הרמב"ם והחינוך י"ל, דהך קרא כולל ב' ענינים, וסיפא דקרא הוא לענין צדקה, וכדכתיב התם ל' נתינה, עיי"ש בדבריו.

אך צ"ע בזה, חדא, דלכאו' ודאי דאף האיסור לימנע מלהלוות נלמד מקרא דורעה עינך באחיך האביון ולא תתן לו, דברישא דקראי לא נזכר כלל דנמנע מלהלוות, וכ"ה להדיא בד' הסמ"ג ל"ת רע"א, שהביא בלאו זה לכל הך קרא דהשמר וגו' ורעה עינך באחיך האביון, והרי דמזה נלמד הל"ת שלא לימנע מלהלוות, ומ"מ סתם כל' הרמב"ם דהאיסור הוא בנמנע מלהלוות "לחבירו", - עוד צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם בפ"א ממלו"ל ה"א, ז"ל, והתורה הקפידה על מי שימנע מלהלוות לעני שנאמר ורעה עינך באחיך האביון וגו', עכ"ל, והלח"מ שם עמד דאי"ז כמשמעות ד' הרמב"ם דהאיסור הוא רק בנמנע מלהלוות מפני השמיטה, וכתב דמ"מ משמע מקרא דקפיד על מה שעינו רעה שאינו רוצה להלוות, עיי"ש, ועכ"פ מבו' להדיא דהך קרא דורעה עינך באחיך האביון, קאי על הלואה, וא"כ הרי מינה נשמע דהאיסור הוא רק בנמנע מלהלוות לעני.

ושמא י"ל בזה, דאף דבקרא כתיב אחיך האביון, דיבר הכתוב בהוה, דלא מסתבר לחלק בין עני לעשיר בזה, כיון דהוי האיסור משום לתא דשמיטה, וכאשר מצינו כיו"ב בד' היראים מ' קפ"ג לענין הלאו דלא תהי' לו כנושה, דהגם דכתיב בקרא את העני עמך, הוי הלאו אף בעשיר אלא שדיבר הכתוב בהוה, עיי"ש, - אך אי"ז מתישב היטב עם ד' הרמב"ם בהל' מלו"ל, שהביא מקור מזה שהקפידה התורה על הנמנע מלהלוות לעני, וצ"ע בזה.

טו] החינוך שם כתב, ז"ל, ואולי יעלה במחשבתך בני לאמר ואיך ימנע אדם מהלואה לעולם מפני זה ולמה נכתב על זה לאו, והלא בידו להתנות עמו ע"מ תשמיטנו בשביעית וכו', אל יבהילך דבר זה כי התורה תזהירנו בדברים ואף על פי שאפשר בתקנות ותנאים, עכ"ל, - ועי' גם בחי' הרמב"ן וש"ר בגיטין דל"ו. ובחי' הריטב"א במכות ד"ג: שהקשו דמ"ט הוצרך הלל לתקן פרוזבול, והרי ביד המלוה להתנות ע"מ שלא תשמטני בשביעית, עיי"ש מש"כ בזה.

והנה בס' בכור שור במכות שם כתב, והביאו המנ"ח שם, ז"ל, דאם כשבא הלוה להלוות והמלוה לא רצה א"א בתנאי שלא ישמיטנו, והלוה לא רצה להסכים לתנאי זה ומתוך כך נמנע המלוה להלוותו, מיד הוא עובר על השמר לך וגו', שאסור למנוע בשביל שמיטה, עכ"ל, - אך מד' הראשונים שעמדו בזה מבו' דס"ל דבכה"ג אינו עובר באיסור זה, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

טז] ונראה דהוא תלוי בפלוגתת הראשונים בגדר האיסור, דלדעת רבינו יונה דהאיסור בזה הוא משום לתא דמצות הלואה, דאסור לימנע מלהלוות, הרי פשוט דבכה"ג דהוא מתרצה להלוותו בתנאי זה והלוה לא רצה להסכים לתנאי זה ומתוך כך נמנע המלוה מלהלוותו, אין המלוה עובר באיסור זה, דהרי ודאי דחובת מצות ההלואה אינה מחייבתו להלוות בלא תנאי זה, שהרי אין הפסד בכך ללוה,ג[[8]](#footnote-8) וממילא דאף ליכא לאיסור זה דהשמר לך וגו'.

אך לדעת הרמב"ם דהאיסור בזה הוא משום לתא דשמיטה, וכמש"כ הלח"מ דכל שנמנע מלהלוותו מפני השמיטה, הוי כמורד בקונו, הרי י"ל דבכל גווני שהי' מלוה בלאו הכי ונמנע מחמת השמיטה עובר באיסור, וה"נ בגונא דלא רצה הלוה להסכים לתנאי, כיון שהמלוה הי' מלוה לו בלא תנאי זה, וכל הא דאינו מתרצה להלוות לו הוא משום פחד השמיטה, ה"ה עובר בלאו זה.

יז] ודבר חידוש מצינו בזה בד' בעה"ע אות פרוזבול ע"ז א', ז"ל, ע"מ שלא תשמטני שביעית אין שביעית משמטתו וכו', והלל דתקין פרוזבול לא תקין על מנת, דתקנתא דהתירא תקין, תקנתא להתנות על דבר איסור לא תקין, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהמלוה ומתנה ע"מ שלא תשמטני בשביעית עביד איסורא, - ובפי' הגרי"פ עשין כ"ה כתב דהיינו דאע"ג דבדיעבד אם התנה ע"מ שלא תשמטני שביעית אין שביעית משמטתו, מ"מ לכתחילה אסור להתנות כן, דיש בה עבירת לאו דהשמר לך פן וגו', אע"פ שמתרצה הלוה על תנאי זה, עכ"ד, ועי' גם בתשו' חת"ס חו"מ סימן קי"ג שכתב דהמתנה ע"מ שלא תשמטיני שביעית עביד איסורא, עיי"ש,

ונראה מד' הבעה"ע, דעיקר איסורא דהשמר לך וגו', הוא משום מצות השמיטה, דנצטוינו להשמיט את כל החובות, ואסור להפקיע עצמו ממצוה זו ע"י שנמנע מלהלוות, וע"כ ה"נ אסור להפקיע עצמו ממצוה זו ע"י התנאי, ול"ד להיכא דעושה פרוזבול, דמצד עיקר דיני השמיטה אין השמיטה משמטת בכה"ג, ולא חשיב כמפקיע עצמו ממצות השמיטה, וצ"ע.

יח] והב"ח בסימן ס"ז והב"ח בסימן ס"ז סקי"ב כתב בדעת רש"י, דבכה"ג שמתנה ע"מ שלא תשמטני בשביעי, הוא עובר "קצת" על השמר לך וגו', שהרי לולי תנאי זה הי' נמנע מלהלוות, עכ"ד, ומבו' בדבריו דאין בזה איסור גמור דהשמר לך וגו', ואין בזה אלא סרך איסור, - והיינו דכיון דבלא התנאי ל"ה מלוה, ונמצא דמכח מצות שמיטה הי' נמנע מלהלוות, ורק מכח התנאי הוא מתרצה להלוות, איכא בזה סרך איסור דהשמר לך, וצ"ל דל"ד להיכא דהוא מלוה רק משום שדעתו לכתוב פרוזבול, דאינו עובר בל"ת זה, וצ"ע, אך אינו עובר ממש על איסור זה, כיון דבפועל לא נמנע מלהלוות.

יט] בכס"מ פ"ב מממרים ה"ב כתב בתו"ד, ז"ל, אע"ג דאמרינן התם שהתקין פרוזבול לפי שראה שנמנעו העם מלהלוות זא"ז ועוברים מש"כ בתורה השמר לך פן יהי' דבר עם לבבך בליעל, לאו איסורא לגמרי הוו עבדי כשנמנעין מלהלוות דהא שוא"ת הוא, עכ"ל, ולא זכינו לעמוד על הדברים, שהרי בקרא כתיב נתון תתן לו ולא ירע לבבך בתתך לו, ומפורש הוא בד' הרמב"ם ספ"ט משמו"י ובסהמ"צ ל"ת רל"א דהנמנע מלהלוות מפני השמיטה עובר בל"ת, ואע"ג דהוי שוא"ת, ומצוה לישב.

כ] **שם בר"ש, ובפ' השולח פריך מי איכא מידי דמדאורייתא משמטא שביעית וכו' ומשני בשביעית בזה"ז דרבנן,** בגיטין שם פריך עוד, בהא דתיקנו חכמים שמיטת כספים בזה"ז, דמי איכא מידי דמדאורייתא לא משמטא שביעית ותקינו רבנן דתשמט,[[9]](#footnote-9) ומשני אביי דשוא"ת שאני, ורבא משני דהפקר בי"ד הפקר, ופירש"י דרבא אתא לשנויי גם לפירכא קמייתא דמי איכא מידי דמדאורייתא משמטא שביעית ותקין הלל דלא תשמט, וע"ז משני רבא דהפקר בי"ד הפקר ואי"ז עקירת דבר מה"ת, וכ"כ הרשב"א שם והראב"ד בפ"ט משמו"י הט"ז, והרשב"א שם כתב דמזה נלמד דכח בי"ד יפה להפקיר ממון מזה ולזכותו לזה אפי' קודם שבא לידו, ועש"נ בזה להלן אות כ"ב.

אך התוס' שם כתבו דרבא לא משני הכי על פירכא קמייתא, משום דאף דהפקר בי"ד הפקר, מ"מ ל"ה לו להלל לעקור שביעית שהיא דאורייתא,[[10]](#footnote-10) וכעי"ז כתב המאירי שם, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' הרמב"ם בהל' שמו"י שם שכתב דאין הפרוזבול מועיל בשמיטה של תורה,[[11]](#footnote-11) - וכ"נ גם בד' הריבמ"צ והר"ש במשנתינו שהביאו דבגיטין משני על הך פירכא דבשביעית בזה"ז ורבי היא, ואי נימא דלדעת רבא מהני פרוזבול אף בשמיטה דאורייתא, ומשום דהפקר בי"ד הפקר, מ"ט לא הביאו לדבריו.

כא] ובתורת זרעים כתב בדעת הרמב"ם, דהא דאין פרוזבול מועיל בשמיטה של תורה אף דהפקר בי"ד הפקר, הוא משום דהרי בהשמטת מלוה איכא תרי דיני, דין הפקעת ממון המלוה ע"י אפקעתא דמלכא, וגם דין איסור שלא לתבוע את החוב מהלאו דלא יגוש, והפקר בי"ד ל"מ אלא לענין דין הפקעת הממון, אבל לענין האיסור דלא יגוש שלא שייך בזה הפקר בי"ד, שהרי המלוה אינו בא לתבוע מכח חיוב חדש של בי"ד אלא מכח המלוה שהלוהו, ונמצא שעובר בלא יגוש, - ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דפליג וס"ל דפרוזבול מועיל אף בשמיטה של תורה ומשום דהפקר בי"ד הפקר, דאזיל לטעמי' דס"ל דבמוסר שטרותיו לבי"ד ובפרוזבול ליכא מדאורייתא להלאו דלא יגוש, כיון דהוא אינו נוגשו אלא בי"ד, וכל הא דפריך דמי איכא מידי וכו', היינו משום דאף דליכא בזה להלאו דלא יגוש, מ"מ אכתי חיילא דין שמיטה על החוב ופקע החוב, ונת' בזה לעיל אות ד', וע"ז שפיר מהני הא דהפקר בי"ד הפקר.

ובס' דברי אליעזר בגיטין סימן י"א כתב בדעת רש"י, דהא דמהני הפקר בי"ד אף לענין איסורא דלא יגוש, הוא משום דאיסורא דלא יגוש תלי בהפקעת החוב, וכל דלא פקע החוב משום דהפקר בי"ד הפקר ממילא דליכא לאיסורא דלא יגוש, ובהא הוא שנחלק הרמב"ם וס"ל דאיסורא דלא יגוש הוא איסור בפנ"ע אף בלא הפקעת החוב, ואדרבה מכח איסורא דלא יגוש, הוא דנפקע גם החוב, וע"כ ל"מ פרוזבול בשמיטה דאורייתא, דאף דהפקר בי"ד הפקר, מ"מ אכתי יש בזה לאיסורא דלא יגוש, עכ"ד, ועי' בחי' הגר"נ בגיטין שם אות צ"א מש"כ עוד בזה.

כב] ובעיקר קו' זו, דהיאך מהני הפקר בי"ד להתיר לגבות את החוב, הנה כבר עמד בזה הפנ"י בגיטין שם, דמי עדיף הפקר בי"ד מהיכא דנתן לו הלוה מדעתו דאסור לקבל ממנו,[[12]](#footnote-12) וכתב דהוא משום דבהפקר בי"ד עשו כאילו אינו נותנו לו בפירעון חוב אלא בתורת הפקר, עכ"ד, ולכאו' היינו דמכח דינא דהפקר בי"ד הפקר חייבוהו בי"ד בחוב חדש, וע"כ לי"ב לאיסורא דלא יגוש, - וכ"נ בד' הרשב"א שהוכיח מהא דמהני הפקר בי"ד שלא תשמט שביעית, דכח בי"ד יפה להפקיר ממון מזה ולזכותו לזה אפי' קודם שבא לידו, ואי נימא דההפקר בי"ד דהכא הוא לבטל דין הפקעת החוב, לכאו' אין ללמוד מזה דמהני הפקר בי"ד לזכות ממון לאחר אף קודם שבא לידו, ובע"כ מדבריו דההפקר בי"ד דהכא הוא לחייבו בחוב חדש, וע"כ יש ללמוד מזה דמהני הפקר בי"ד לזכות ממון לאחר אף קודם שבא לידו, וצ"ע בזה.

כג] **שם, ורבי היא דתניא וכו' בב' שמיטות הכתוב מדבר אחת שמיטת קרקע ואחת שמיטת כספים,** הר"ש פירשה בשם ר"ת דשמיטת קרקע הוא יובל שהקרקעות חוזרות לבעליהן, ובזמן דאין היובל נוהג דאין כל יושבי' עלי' אין שמיטת כספים נוהגת, וכ"כ התוס' וש"ר בגיטין שם, ומבו' בדבריהם, דהא דממעטינן שמיטת כספים, נתמעט מזה כל דיני השביעית, (וקרי לה משמט כספים, משום דבזה חלוקה שביעית מיובל, דשביעית משמטת כספים ויובל אינו משמט כספים).

אך בפירש"י בגיטין שם כתב, דשמיטת קרקע הוא דין שמיטת הקרקעות בשביעית, ושמיטת כספים הוא דין שמיטת הכספים בשביעית, והא דבזה"ז אין שמיטת קרקע בשביעית נוהגת, דמזה ילפינן דאף אין שמיטת כספים נוהגת, הוא משום דבזמן שאין היובל נוהג אין שביעית נוהגת, או משום דבטלה קדושת הארץ, וצ"ע במה ששינה רש"י פירושו בזה, ועי' בית הלוי ח"ג סימן א' ענף א' מש"כ לישב בזה.

והנה לב' דרכים אלו נמצא, דלדעת רבי אף שמיטת קרקעות בשביעית בזה"ז אינה אלא מדרבנן, ולדעת רש"י י"ל דאף רבנן מודו לזה, ולא פליגי אלא בדין שמיטת כספים, דלרבנן דלא מקשי שמיטת כספים לשמיטת קרקע, הרי דשמיטת כספים בזה"ז דאורייתא, אך בביה"ל ח"ג סימן א' ענף ג' אות ב' הוכיח מד' הראב"ד בפ"א ופ"ט משמו"י, דאף דקי"ל כרבי דשמיטת כספים בזה"ז דרבנן, מ"מ שמיטת קרקע הויא מדאורייתא, ועיי"ש במש"כ בדעת הרמב"ם בזה, ועיי"ש מש"כ בזה באורך.

כד] ודעת הרמב"ם בפ"ט משמו"י ורוב קמאי דקי"ל כרבי, וע"כ קי"ל דשמיטת כספים בזה"ז אינה אלא מדרבנן, ודין שמיטת קרקע בזה"ז, תליא במש"נ לעיל סוף אות כ"ב, אך הרמב"ן בס' הזכות בגיטין שם כתב דקי"ל כרבנן דלא מקשי שביעית ליובל, ועי' חזו"א סימן ג' סק"ז שסייע לזה מסוגיית הגמ' דקי"ל כרבנן בזה, עיי"ש, וגם קי"ל כמ"ד דקדושה שני' קדשה לע"ל, וע"כ שביעית נוהגת בזה"ז מדאורייתא ואף שמיטת כספים,[[13]](#footnote-13) וכ"נ בד' הרמב"ן בפר בהר (כ"ה ז' בסופו) דקי"ל כרבנן דשביעית בזה"ז דאורייתא, אך בחי' הרמב"ן במכות ד"ג: נקט דקי"ל דשמיטת כספים בזה"ז דרבנן, וצ"ע.

כה] בתשו' הרז"ה שהביא הבעה"ת בשער מ"ה כתב דאין שמיטה נוהגת בזה"ז ואפי' מדרבנן, והטעם בזה הוא משום דקי"ל כרבי דאין השביעית נוהגת אלא במן שהיובל נוהג, והא דבבית שני נהגה שמיטה מדרבנן, הוא משום דאף יובלות נהגו בה מדרבנן, אך בזה"ז דאין היובל נוהג כלל, משום דאין בי"ד מקדשין את השנה, אף שביעית אינה נוהגת, - ועיי"ש שכתב טעם נוסף בזה, די"ל דהשמיטין צריכין קידוש בי"ד, מדכתיב וספרת לך, ודרשו חכמים בספרא ספירה בבי"ד, וכיון שאמרו בערכין דמנו יובלות לקדש שמיטין, למדנו דאף שמיטין צריכות קידוש בי"ד כשם שהיובל צריך קידוש בי"ד, ובזה"ז דליכא קידוש בי"ד, אין השמיטה נוהגת.

והראב"ד בס' הזכות בפ' השולח צידד ג"כ דאין שמיטה נוהגת בזה"ז כלל משום דאין יובל נוהג אפי' מדרבנן, וכל הני אמוראי שנהגו שמיטת כספים בזה"ז, מידת חסידות הוא, - והרמב"ן שם האריך לחלוק ע"ז, דאף דיובל אינו נוהג כלל בזה"ז, מ"מ שמיטה נוהגת מדרבנן, ועיי"ש שכתב דאף בבית שני לא נהג יובל אפי' מדרבנן, ואפ"ה נהגה שמיטה מדרבנן, וכתב עוד, דאין לומר דמה שנהגו בשמיטת כספים מידת חסידות הוא, דאלמלי תקנת חכמים היא או ד"ת, איזה חסידות יש בדבר להשמיט כספים ולנעול דלת בפני לווין, ובכיו"ב אמרו כל שאינו מצווה בדבר ועושה נקרא הדיוט.

ובדעת הראב"ד נראה, לפמש"כ בביה"ל ח"ג סימן א' ענף ז' אות א', דאם אין שביעית נוהגת בזה"ז משום דאין היובל נוהג, היינו רק דליכא בזה לחיובא דשמיטה, אך המקיים שמיטה בזה"ז עושה מצוה דאורייתא, דרצון התוה"ק דהארץ הקדושה תשבות בשביעית, ורק אין החיוב בה עתה משום דאין היובל נוהג, ועיי"ש דמדמי לה להא דקיים אאע"ה את התורה עד שלא ניתנה, ובודאי דאף בזמן שאין היובל נוהג רצון התוה"ק שישמרו אותה ישראל אע"ג דחיובא ליכא, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, - ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ הראב"ד דנהגו שמיטת כספים ממידת חסידות, ולא תיקשי דאיזה חסידות יש בדבר ודכל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט, דשאני הכא, דאף דליכא לחיובא דשמיטה בזה"ז, מ"מ המקיימה עושה את מצות התורה, וע"כ הוא שנהגו בשמיטת כספים, אף דחיובא ליכא.

כו] והרמ"א בסימן ס"ז ס"א כתב די"א דאין שמיטה נוהגת בזה"ז, וכתב דנראה שעליהם סמכו במדינות אלו שאין נוהגין דין שמיטה כלל בזה"ז, והמנהג היו נוהגים עדיין בזמן הרא"ש, כמש"כ בתשו' כלל ע"ז סימן ב' וסימן ד' וסימן ו' שהי' צווח ככרוכיא לבטל המנהג, ולא אשגחו בי', וכתב דהאחרונים ז"ל כתבו טעם למנהג דאין נוהגין שמיטה.

ובדרכ"מ שם כתב דהא דאין נוהגין שמיטת כספים בזה"ז, הוא משום דסומכין ע"ד הרז"ה דאין שביעית נוהגת בזה"ז, ובתרוה"ד סימן ד"ש כתב דהוא משום דלא גזרו חכמים שמיטת כספים, אלא בארצות הסמוכות לא"י, וכ"כ בתשו' מהרי"ל החדשות סו"ס קצ"ז, ועיי"ש במה שפקפק בזה, ועי' מהרי"ק שורש קצ"ב שכתב טעם אחר בזה, ולד' התרוה"ד והמהרי"ל והמהרי"ק רק בשמיטת כספים נהגו דאינה נוהגת בזה"ז, אך שמיטת קרקע בא"י נוהגת אף בזה"ז, אך לד' הדרכ"מ אף שמיטת קרקע אינה נוהגת, וצ"ע.

כז] בד' הראב"ד בהשגות הרי"ף שם מבו', דגם אם אין היובל נוהג משום דאין שם בי"ד תוקעין או משום דאין עבדים משתלחין, דכל אלו מעכבין ביובל, אין שביעית נוהגת, וכ"ה גם בתו"ד הרמב"ן בס' הזכות שם, עיי"ש שכתב דבזמן שבטלה סנהדרין מא"י, ל"ה תוקעין ולא משמטין ולא משלחין עבדים ואין יובל נוהג דקי"ל שלשתן מעכבין, ואפ"ה היתה שביעית נוהגת מדרבנן, והוכיח מזה דשביעית נוהגת מדרבנן אף בזמן שאין יובל נוהג אף מדרבנן, - ועד"ז מבו' בד' הרז"ה בתשובתו שם, דכל דאין היובל נוהג משום דאין שם בי"ד שיקדשוהו והיובל טעון קידוש בי"ד, אין השביעית נוהגת.

אך בחי' הגר"ח בפ"י משמו"י כתב, דנראה דלענין ספירה וקידוש אין שביעית תלוי' ביובל, וכתב דאף דדעת בעה"מ לא כן, מ"מ ש"ר חלקו עליו, וצ"ע דבהך מילתא לא מצאנו שחלוקין עליו חביריו על בעה"מ, (ולא נחלקו עליו אלא דמדרבנן נוהגת שביעית אף בזמן דאין יובל נוהג כלל), ופירש הטעם בזה, דדוקא לענין כל יושבי', דאם ל"ה כל יושבי' עלי' ה"ה פטורין מדין יובל, בזה הוא דתליא שמיטה ביובל, דהיכא דפטורים מיובל פטורים גם משביעית, משא"כ היכא דחסר הקידוש וספירה הא אין בזה דין פטור מיובל, דהרי רחמנא אזהר וספרת וקדשתם, אלא דאם לא ספרו ממילא אין כאן יובל, אבל לא דפטורים הם, וגם היכא שאין ב"ד כלל לספור ולקדש, ג"כ לא פטירי מיובל, ורק דאנוסים הם, ובכה"ג דאין נפטרים מהיובל לא מצאנו דתלי רחמנא שביעית ביובל, וע"כ שביעית נוהגת אפילו היכא דחסר הספירה וקידוש, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ולפי דבריו ה"נ אם אין היובל נוהג משום דאין בי"ד שיתקעו ואין עבדים משתלחין וכו', ג"כ שביעית נוהגת, וצ"ע בזה.

1. ובל' רש"י בכתובות מ' טפי דמש"כ להא דהפקר בי"ד הפקר, הוא לפרש להא דיש כח ביד בי"ד לתבוע כלל להלוה, ואף דאינו חייב להם כלום, ולא מצו לתבוע מכח הלוה, דא"כ הוה קרינן בי' לא יגוש, וע"ז הוא שכתב דהפקר בי"ד הפקר, וכ"נ בל' רשב"ם בב"ב דס"ו., - אך באמת מסוגיית הגמ' בגיטין דל"ו: לפירש"י שם, מבו' דעיקר הא דמהני הפרוזבול אף דמדאורייתא ה"ז משמט, הוא מכח דהפקר בי"ד הפקר ותיקנו חכמים דלא ישמט, ונת' להלן אות ה'. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכ"ה מבו' בד' הפנ"י בגיטין שם, שהק' ע"ד רש"י דהיאך מהני הפקר בי"ד להתיר לאיסור שביעית, ומי עדיף הפקר בי"ד מאילו נתן לו הלוה מדעתו דאסור לקבל ממנו, ועיי"ש מש"כ בזה, ובחי' הגר"נ שם עמד על דבריו דמאי קשיא לי', הרי פירש"י דלי"ב לאיסור לא יגוש משום דהוא אינו נוגשו, עיי"ש בדבריו, - אך בפשוטו נראה מד' הפנ"י, שפירש בד' רש"י, דמדאורייתא הו"ל בכלל לא יגוש, ורק מדרבנן הוא דלא קרינן בי' לא יגוש, ול"מ זה אלא משום דהפקר בי"ד הפקר, וע"ז שפיר הק' דלא עדיף מהיכא שנתן לו הלוה מדעתו דאסור לקבל ממנו. [↑](#footnote-ref-2)
3. אך הנה באהבת חסד ח"ב פ"ח בהג"ה, נקט דהדין נותן דכ"ה דהנמנע מלהלוות מפני פחד השמיטה עובר באיסור זה, ה"נ בנמנע מלהלוות מפני חשש הפסד אחר ה"ה עובר באיסור זה, ולא דן לחלק בזה, אלא די"ל דרק דשאני נמנע מלהלוות מפני פחד השמיטה, דשם הבטיחנו הש"י דלא יהא לו הפסד עי"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי' בפי' הגרי"פ עשין כ"ה שכתב דבכה"ג שהוא נמנע מפני פחד השמיטה, אינו עובר אלא בהך ל"ת, אך אינו עובר בעשה דהלואה, וכתב לפרש בזה למש"א דעוברין על עיקר מ"ע דהלואת עני, ועיי"ש במה שהאריך עוד בענין זה. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך ל' הרמב"ם במנין הקצר מ' רלא, שלא ימנע מלהלוות "לעני" מפני השמיטה, וכ"ה ל' החינוך בסימני המצוות, והרי דכל האיסור הוא בנמנע מלהלוות לעני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. ואמנם באמת אין הדבר ברור דליכא למצות עשה דהלואה בעשיר, ובד' הסמ"ע סימן צ"ז סק"א מבו' דמ"ע דהלואה היא גם בעשיר, וכ"נ בד' הגר"א שם סק"ב, ועי' באהבת חסד שם מש"כ בזה, - ועי' בפי' הגרי"פ עשין ס"ה ואבהא"ז פ"א ממלו"ל ה"א שהאריכו בדעת הרמב"ם דהמ"ע דהלואה היא רק בעני, עיי"ש בדבריהם. [↑](#footnote-ref-6)
7. והנה אמנם בד' החינוך שם מבו' דכל האיסור בזה הוא כשנמנע מלהלוות אל הצריכים, והרי דכשנמנע מלהלוות למי שאינו נצרך להלואה אינו עובר באיסור זה, והי' מקום לומר דכ"ז הוא להחינוך לטעמי' דעיקר האיסור הוי כדי לקבוע בלבו מידת הנדיבות, וע"כ כ"ז הוא כשנמנע מלהלוות אל הצריכים, אך כשנמנע מלהלוות למי שאינו חשוב כצריך, לי"ב לאיסור זה, אך אי נימא דהאיסור הוא משום לתא דשמיטה ומשום שנראה כמורד בקונו, כאשר כן נראה טפי מד' הרמב"ם שהביא לדין זה בהל' שמו"י, הוי איסור זה אף כשנמנע מלהלוות למי שאינו חשוב כצריך, וכאשר כן מ' בד' הרמב"ם בהל' שמו"י, דכל הנמנע מלהלוות את חבירו עובר בל"ת.

   אך באמת י"ל, דגם אם האיסור הוא משום לתא דשמיטה, וביסודו הוי האיסור בכל הנמנע מהלוות לחבירו, מ"מ כל האיסור בזה הוא רק כשחבירו חשוב כצריך להלואה זו, דאם אינו חשוב כצריך להלואה זו ואין עליו כלל מצוה להלואתו, לא חשבינן לזה כנמנע מלהלוות מפני השמיטה, שהרי כלל אין מוטל עליו להלוות לו, ורק כשמוטל עליו להלוות לו והוא נמנע מפני פחד השמיטה, חשיב כנמנע מלהלוות מפני השמיטה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' כן בפי' הגרי"פ עשין כ"ה, ז"ל, דבכל כיו"ב ודאי עשה דהלואת עני ליכא. דפשיטא דהרשות ביד המלוה להתנות כל תנאי שירצה בהלואתו כל שאין בו שום הפסד ללוה ויש בידו לקיימו, ואם הלוה אינו מתרצה בכך, ה"ז כאינו רוצה ללוות ואין למלוה לחוש לו כלל. ולא שייכא בזה עשה דהלואת עני, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובחינוך מצוה תע"ז כתב, ז"ל, ואע"פ שהשמטת כספים עכשיו מדרבנן "וקי"ל שעבודא דאורייתא", הא איפסיקא הלכתא וכו' דהפקר בי"ד הפקר, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דפריך דמי איכא מידי דמדאורייתא לא משמטא שביעית ותקינו רבנן דתשמט, הוא רק מכח הא דשעבודא דאורייתא, ובשערי חיים קידושין סימן ט"ז עמד ע"ז, דאף אי שעבודא לאו דאורייתא, הרי חיוב הגוף איכא מה"ת, והוא חיוב של ממון, וא"כ אכתי תיקשי מי איכא מידי וכו', ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחי' הגר"נ בגיטין שם אות צ' מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ומבו' עוד בדבריהם כמש"כ המהרש"א שם, דכל מה שפירש"י דרבא אתי לשנויי גם לפירכא קמייתא, ניחא רק לרש"י לטעמי' דפרוזבול אינו מועיל אלא מדרבנן, דלפ"ז מתפרש הא דפריך דמי איכא מידי וכו', דהיאך יש כח ביד חכמים לעקור דין שמיטה דאורייתא, וע"ז שפיר מהני רבא דהפקר בי"ד הפקר, אך לפ"מ שפירשו התוס' שם דפרוזבול אינו משמט מדאורייתא, והא דפריך דמי איכא מידי וכו' היינו דל"ה לו לעשות תקנה ללמד לעשות כן שביטל בכך השמטת כספים שציותה תורה, א"כ הרי דע"ז ל"מ מידי הא דהפקר בי"ד הפקר, ובע"כ דרבא לא אתא לשנויי להך פירכא. [↑](#footnote-ref-10)
11. אך יש שפירשו בד' הרמב"ם, דאף דלפום שנויא דרבא הדין נותן דיועיל פרוזבול אף בשמיטה דאורייתא, מ"מ כיון דלפי האמת בזמן הלל ל"ה שמיטת כספים נוהגת אלא מדרבנן, נמצא שלא עקרו בתקנתם לדינא דשמיטת כספים דאורייתא, וע"כ כשתהא שמיטת כספים דאורייתא, ל"מ פרוזבול. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובחי' הגר"נ שם אות פ"ו עמד ע"ד הפנ"י דמאי קשיא לי', הרי להדיא פירש"י דלי"ב לאיסורא דלא יגוש משום דהוא אינו נוגשו, ועמש"נ לעיל אות ה' ובהערה שם בדעתו. [↑](#footnote-ref-12)
13. ופשוט דכל ד' הרמב"ן מתישבים לטעמי', דס"ל דשנויא דרבא דהפקר בי"ד הפקר, הוא גם על פירכא קמייתא דהיאך תיקן הלל פרוזבול, ואשר ע"כ שפיר י"ל דקי"ל דשמיטת כספים דאורייתא בזה"ז, ואפ"ה מהני פרוזבול משום דהפקר בי"ד הפקר, - אך להני קמאי דשנויא דרבא לא קאי על פירכא קמייתא, ואף לרבא כל הא דמהני פרוזבול הוא משום דשמיטת כספים בזה"ז דרבנן, בע"כ דהכי קי"ל, שהרי ודאי דקי"ל דמהני פרוזבול בזה"ז. [↑](#footnote-ref-13)