בישול לצורך גוי - רשימות
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

יום ועש"ק תרומה ב' אד"א תשס"ח

א] ביצה דכ"א. בעו מיני' מרב הונא הני בני באגא דראמו עלייהו קמחא דבני חילא מהו לאפותה ביו"ט, אמר להו חזינא אי יהבי לי' ריפתא לינוקא ולא קפדי, כל חדא וחדא חזיא לינוקא ושרי, ואם לאו אסור וכו', ופליגא דריב"ל דאמר ריב"ל אין מזמנין את הגוי ביו"ט שמא ירבה בשבילו.

ובבית מאיר סימן תקי"ב תמה בזה, דהנה הא דשרי רב הונא לאפות מכח הא דכל חדא וחדא חזי לינוקא, ודאי דאיירי בתנור א' ובאופן דשייך פת נאפה יפה, וכמש"כ כן המג"א שם סק"?, דאל"כ קשיא מברייתא דלעיל די"ז. דאפי' בישראל לא שרינן לאפות יותר מהצריך לו הגם דכל חדא וחדא חזיא לי' אלא בתנור א', וא"כ מהו שאמרו דפליגא ע"ז הא דריב"ל, הרי יל"פ דטעמא דרב הונא הוא משום דה"ט דהפת נאפה יפה מהני אף בשל גוי, ומשא"כ בההיא דריב"ל דחיישי' שמא ירבה בשבילו בקדירה אחרת, ובזה מודה רב הונא דאסור, עיי"ש מש"כ לישב בזה בב' דרכים, וב' הדרכים מיוסדים על הא דאף אם ירבה בשבילו בקדירה אחרת בידו לאכול חתיכה א' ממנה, וממילא בדין שיהא מותר כל בישולו דהוי חדא טירחא, עיי"ש.

אמנם באמת ?בחי' הרא"ה כתב דטעמא דרב הונא, הוא משום הואיל, ואע"ג דמשום הואיל לא שרינן לכתחילה, הכא ע"י הדחק שרינן, ומבו' דאין ההיתר משום דהפת נאפה יפה, אלא משום הואיל, ול"ד להא דאסרינן בישראל לאפות יותר מהצריך לו, דהוא משום דהואיל ל"מ להתיר לכתחילה, ורק הכא דהוי שעת הדחק שרינן.

ומש"א דפליגא אדריב"ל פירש הרא"ה שם, דמדגזר שמא ירבה בשבילו, אלמא חמירא לי' האי מילתא, ולא שרינן לה משום דוחקא בעלמא, עיי"ש

אמנם ?

והנה בפירש"י בסוגייין כתב, ז"ל, כל חדא וחדא, ופליג רב הונא אדרב חסדא דאמר חצי' של נכרי וחצי' של ישראל אסור לאפותה, עכ"ל, ועיי"ש בתוס' ורשב"א ור"ן מש"כ בזה.

והנה לד' הנך ראשונים דהא דשרי רב הונא לאפות, הוא אף בשאופה בתנור בפנ"ע, ומשום דינא דהואיל דכל חדא וחדא חזיא לי', והתירו לזה בשעת הדחק, הרי דשפיר י"ל דמודה רב הונא בעיסה חצי' של נכרי וחצי' של ישראל דאסור לאפותה משום דאפשר למיפלגי' בלישה, וחשיב כעושה לצורך הגוי, והגם דיש לומר בזה הואיל וכל חדא וחדא חזיא לי', הרי לא שרינן לה אלא בשעת הדחק.

ומד' רש"י ודעימי' שדנו לומר דרב הונא פליג אדרב חסדא, נ' מוכח ?

אמנם מד' הרשב"א והר"ן נ' להוכיח שפירשו בע"א, דהנה בהא דאסר ריב"ל שמא ירבה בשבילו, כתב הרשב"א, ז"ל, ואע"ג דקי"ל כרבה דאית לי' הואיל ואפי' אם ירבה בשבילו בקדירה בפנ"ע ליכא איסורא דאורייתא וכו', אפ"ה אסור גזירה שמא ירבה בשבילו דברים האסורין דליכא הואיל, וכולה חדא גזירה היא, עכ"ל, וכן הביא הר"ן בשם אחרים.

והנה לפי' זה הרי אין לפרש דמש"א דפליגא דריב"ל הוא מכח הא דאסר ריב"ל שמא ירבה בשבילו, ורב הונא שרי אף להרבות בשבילו בשעת הדחק, שהרי כל הא דאסר ריב"ל שמא ירבה בשבילו הוא שמא ירבה דברים האסורין, ובהא ודאי מודה רב הונא דאסור לבשל דברים האסורין, דלא חזיין לי' כלל וליכא הואיל.

ונ' מוכח לדעת הרשב"א והר"ן, דהא דאמרי' דפליגא דריב"ל, הוא משום דלריב"ל דאסר להזמין את הגוי מגזירה שמא ירבה בשבילו, ה"נ יש לאסור לאפות לצורך בני חילא, שמא ירבה בשבילן, ומהא דשרי רב הונא לאפות לבני חילא, חזינן דלא ס"ל להגזירה דשמא ירבה בשבילו, וע"ז פליגא דריב"ל דס"ל דגזרינן שמא ירבה בשבילו.

והנה אמנם בבית מאיר שם כתב, דאין לפרש דמש"א דפליגא דריב"ל, הוא משום דכמו דריב"ל גוזר אטו קדירה אחרת ה"ה דהי' לו לר"ה לגזור אטו תנור א' כולו בשביל גוי לחוד, דא"כ חזינן דשייך הא דשמא ירבה בשבילו אף בגוי שאינו חפץ ביקרו דומיא דבני חילא, וא"כ מה מקשה הגמ' לעיל עלי' דרב חסדא מעיסת הכלבים, דילמא טעמי' דר"ח נמי משום גזירה שמא יאפה לגוי בלבד, משא"כ בכלבים דודאי לא עדיפי מעבדו ושפחתו דליכא למיגזר, אלא ודאי דזה אינו דליכא למיגזר בבני חילא ואף לא בגוי שאינו מזמנו וחפץ ביקרו, עכ"ד.

אמנם נ' די"ל דשאני בההיא דבני חילא, דעיקר האפי' היתה לצורך הגוי, וע"כ יש לגזור בזה שמא ירבה בשבילו, ומשא"כ בעיסה חצי' של ישראל וחצי' של גוי דעיקר אפייתו היא לצרכו, וכיון שאין אפייתו כלל לצורך הגוי אין לגזור בזה שמא ירבה בשבילו.

וי"ל עוד בזה, דבאמת מה שנקט הבית מאיר בפשיטות דבכלבים ליכא למיגזר דלא עדיפי מעבדו ושפחתו, יש לדון בזה לפמש"כ בחי' הרשב"א בסוגיין בהא דבעבדיו ושפחותיו לא גזרינן, ז"ל, שאין דרך להרבות בשבילו בקדירה אחרת ולבשל להם דבמזומנים שאדם רוצה להתכבד בהם הוא דאיכא למיגזר משום דמילתא דשכיחא היא הא בשביל עבדיו ושפחותיו לא שכיחא, ואפי' עביד להו קדירה בפנ"ע אינהו גופייהו שכיח דמבשלי להו ולא שכיח דמבשל להו ישראל, עכ"ל, וה"ט בתרא דאפי' עביד להו קדירה בפנ"ע אינהו גופייהו שכיח דמבשלי להו, ל"ש בכלבים, וע"כ יש מקום לומר דבעיסת הכלבים יש לגזור שמא ירבה בשבילן.

והדברים מוכרחים כן בד' הראב"ד בכתוב שם שכתב, ז"ל, גם לעיסה של גוי ושל ישראל לא דמיא, דההיא לא רמיא עלי' למפיי' "ודמיא לזימון", אבל קמחא דבני חילא וחלה בטומאה מילתא דרמיא עלי' דלא סגיא דלא אפו לה וכו', עכ"ל, והרי דמפרש דהאיסור בעיסה חצי' של גוי וחצי' של ישראל הוא משום איסור זימון, ומש"א דהאיסור הוא משום דאפשר למיפלגי' בלישה, נ' דהוא משום דאם ל"ה אפשר לחלקה בלישה, נמצא שאין עשייתו כלל לצורך הגוי, ול"ש בזה איסור זימון, ורק משום דאפשר למיפלגי' בלישה והוא אינו מחלק, הויא עשייתו גם לצורך הגוי, וע"כ יש בזה משום איסור זימון, ולדעתו הרי מהא דפריך עלה מעיסת הכלבים, יש ללמוד דגם בעיסת הכלבים שייך איסור זימון ול"ד לעבדיו ושפחותיו, וכמש"נ הטעם בזה, אך יתכן דדעת הראב"ד דגם בעבדיו ושפחותיו שייך איסור זימון, ויש להוסיף, דבד' הראב"ד שם מבו' דגם באפיית חלה בטומאה הי' מקום לאסור משום איסור זימון, ואך דכיון דלא סגי דלא אפה לה לי"ב איסורא, והרי דס"ל דאיסור זימון אינו במסויים בהזמנת גוי שהוא חפץ ביקרו, וה"נ יש לאסור גם בעיסת הכלבים.

?שוב נתבוננתי דיל"פ דבריו בע"א, דמש"כ דדמי לזימון, היינו דכה"ג דבזימון אסור שמא ירבה בשבילו בבישול בפנ"ע, ובישול בפנ"ע לצורך הגוי אסור, ה"נ כל דאפשר למיפלגי' בלישה הו"ל כאפי' בפנ"ע בשביל הגוי, וע"כ ה"ז אסור, ואין כונתו דבאמת האיסור בזה הוא משום איסור זימון, וצ"ע עוד בזה.

שוב מצאתי בחי' בית מאיר לסוגיין שכבר עמד ע"ז דלהמפרשים דהגזירה שמא ירבה בשבילו היא שמא ירבה דברים האסורין, בע"כ דמש"א דפליגא דריב"ל הוא משום דגם בדינא דר"ה איכא למיגזר שמא ירבה בשבילו קדירה האסורה, דנהי דהסכימו הפוסקים דליכא ההוא גזירה בעבדים ובגוי שאין חפץ ביקרו, מ"מ בבני חיל איכא נמי למיגזר, עכ"ד.

והנה בבית מאיר שם הק' לדעת ?דבתנור א' שרי, א"כ מ"ט אסרו בההיא דרב הונא, אך להנ"ל ניחא דאסרו בזה משום איסור זימון?.

ונ' להוכיח כן עוד בדעת הר"ן, דהנה ז"ל הר"ן בסוגיין, והוי יודע שהרמב"ם פסקה לדרב הונא וכו' ולא דחאה מפני הא דריב"ל, מפני שהוא ז"ל מפרש הא דרב הונא בענין של"ה אפשר למישקל ריפתא לינוקא אם לא יאפה את כולה, וכה"ג ודאי קשרי דבדידי' קטרח וכו', אבל הרי"ף ז"ל נראה וכו' ומוקי הא דרב הונא בדאפשר למישקל ריפתא לינוקא אפי' כי לא אפי לה כולא, ומשו"ה מידחיא דרב הונא מקמי דריב"ל וכו', עכ"ל.

והנה נ' פשוט, דכל מש"כ הר"ן דבגונא דל"מ למישקל ריפתא לינוקא אם לא יאפה לכולה שרי לאפות לכולה, הוא רק בתנור א', שהרי ודאי אסור לאפות לצורך גוי אף אם עי"ז יתן לו הגוי אוכ"נ, ולא חשיב זה אף כמכשירי אוכ"נ, וע"כ ודאי דאסור לאפות בתנור אחר לצורך הגוי כדי שיניח לו הגוי ליקח פת לתינוק, ורק בשאופה בתנור א' דמעיקר הדין שרי משום דהפת יפה בזמן שהתנור מלא, ואך דלא שרינן לה בשל גוי, בזה י"ל דבכה"ג דל"מ למישקל ריפתא לינוקא אם לא יאפה את כולה, דבדידי' קטרח, הדר דינא דשרי לאפות בתנור א' אף את של הגוי, וז"ב.

ועד"ז מתפרש מש"כ התוס' במש"כ רש"י דפליג רב הונא אדרב חסדא, וכתבו התוס', ז"ל, ואומר ר"י דלא פליגי דשאני עיסה דחצי' של נכרי וחצי' של ישראל דישראל מצי למיפלגה ולאפות חלקו, אבל הכא מיירי שהי' הקמח לבני חילא וכו' הלכך לא היו יכולין ליקח כלל מן הקמח קודם אפי' לאפותו לצורך התינוק, אבל אח"כ שאפו בשביל החיל אז לא קפדי, עכ"ל, ונ' דלאו היינו דהותר לאפות לצורך הגוי כדי שיניח לו ליקח לצורך התינוק, אלא היינו דהרי מעיקרא דדינא הי' לנו להתיר בעיסה חצי' של גוי וחצי' של ישראל דהויא אפייתו לצורך הישראל דומיא דבהמה חצי' של נכרי וחצי' של ישראל דמותר לשוחטה, וכל הא דאסרינן בזה הוא משום דאפשר למיפלגא בלישה, וע"כ כל שאינו מחלקן חשבינן דאפייתו היא גם לצורך הגוי, וכל דלא מצי למיפלגא מאיזה טעם שיהי', הדר דינא דמותר לאפותה דהוי כל האפי' לצורך ישראל.

שו"ר בשו"ת משיב דבר ח"א סו"ס ל"ז שתמה ע"ד התוס', ז"ל, משמע שעיקר ההיתר הוא משום שיהיה בידם לקחת מהפת לאחר אפי', וקצרה דעתי להבין דבריהם הקדושים, וכי שרי לאפות ולבשל לצורך עו"ג למען ישלם שכרו משלם, ויהא לצורך יו"ט, אדרבה כה"ג אפילו לצורך ישראל אסור, שהרי נשכר הוא ביו"ט, עכ"ל, ובמש"נ נתישבו ד' התוס'.

והנה בל' התוס' מדוקדק?

אמנם בחי' הרשב"א מבו' להדיא לא כן, אלא אף בכה"ג שרי? ונ' דאף בכה"ג חשיב דא"א למיפלגא, ודו"ק?

ולפ"ז מוכח מד' הר"ן דפשיטא לי' דלא שרי רב הונא לאפות בב' תנורים, וזה כמש"נ בדעתו.

הצל"ח והחת"ס בפסחים דמ"ו. והפנ"י בביצה דכ"א. כתבו, דהא דאסור להרבות באותו תנור לצורך גוי, ולא שרינן לה משום דאיכא צורך בכך ויש להתיר לזה מדין מתוך, ומחודש בדבריהם דגם צורך אוכ"נ שאינו צורך גמור, יש להתירו מדין מתוך, דבדין מתוך נתחדש דל"ב צורך גמור אלא אף צורך קצת סגי, ודו"ק, הוא משום דבשל נכרי ל"מ מתוך, דומיא דהא דאסרינן בנדרים ונדבות משום לכם ולא לגבוה הגם דאית בהו מתוך.

ולול"ד הי' נראה, דהא דאסרינן בנדרים ונדבות, הוא משום דכל מטרת ההקרבה היא לצורך גבוה, וע"כ הגם דהוא יש לו צורך בזה מצינו למעטו מלכם ולא לגבוה, ומשא"כ במרבה בתנור דהמתוך אינו כלל משום צורך הגוי, אלא יש ב' מטרות באפי', הי' מקום גדול לומר דל"ש לומר דמשום לכם ולא לגויים לא יועיל דין מתוך, ודו"ק.

ונ' דמה"ט הקשו התוס' בסוגיין בעיסה חצי' של ישראל וחצי' של גוי, דמ"ט לי"ב להתירא דרשב"א, ול"ה מצו לחלק דהכא שאני משום דהוי של הגוי ולצורך הגוי, וכדמוכח מהא דבעי' לטעמא דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, אשר מזה מוכח דשל הגוי ולצורך גוי גרע, וכמש"נ להלן, ובע"כ דאם איכא להתירא דרשב"א דהוי הכל גם לצורך הישראל, ל"ש לאסור משום לכם ולא לגויים.

ובזה נ' לישב מה שיש להעיר בד' התוס' שלא הקשו אלא מדינא דרשב"א, אך לרבנן ניחא, והרי בפשוטו איירי הכא בעיסה אחת, ובזה יש להתיר גם לרבנן מדין רבוי בשיעורים, ועי' שעה"צ תק"ו סקנ"ו, ולמש"נ ניחא, דאם באנו להתיר מדין רבוי בשיעורים, הרי דכל שעושה בשל גוי א"א להתיר, וע"כ הקשו התוס' רק משום דינא דהפת נאפה יפה, דבזה יש להתיר גם בשל גוי, כיון דהוי הכל לצורך ישראל.

ובאמת הדברים מפורשים כן בד' התוס' בפסחים דמ"ו. דס"ל דהתירא דרשב"א מהני גם בשל גוי, ואילו בהתירא דפת אחת כתבו שם ע"ב דל"מ בשל גוי, ובע"כ כמש"נ.

ולפ"ז יל"פ מטעם אחר מה שהוצרך הר"ן לפרש דל"ש לגזור שמא ירבה בשבילו בקדירה אחת, משום דהתבשיל משתבח, ולא כתב משום רבוי בשיעורים, ובבית מאיר כתב דהוצרך לזה דאל"כ הי' לנו לגזור שמא יוסיף בקדירה אחר שהניחה ע"ג האש, אך למש"נ א"צ לזה, אלא אם משום רבוי בשיעורים ל"ש כלל להתיר בשעושה לצורך גוי, וכמש"נ, ושו"ר כן באבנ"ז סימן תי"ג סק"ד.

אך שו"ר דאי"ז מתישב בד' הר"ן, שהרי בד' הר"ן לעיל די"ז. מבו' להדיא דיש להתיר ברבוי בשיעורים אף בשעושה לצורך גוי, ודגם מכח זה צל"פ דהגזירה שמא ירבה בשבילו הוא בקדירה אחרת, וכ"ה גם בחי' הרשב"א שם, אך בדעת התוס' שפיר י"ל כן.

ולפ"ד הרשב"א והר"ן צ"ל דהא דבשחיטה בעי' לה"ט דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, הוא או משום דל"ש רבוי בשיעורים אלא היכא דכל חדא חזי, אך זה לא ניחא לד' האו"ש דאי"ז רבוי בשיעורים, או משום דשל גוי גרע.

ועכ"פ גם מד' הר"ן מוכח עיקר החילוק שנתבאר, שהרי הר"ן הק' בעיסה חצי' של ישראל דמ"ט לא שרינן מכח הא דהפת נאפה יפה, והביא דאחרים מפרשים דאיירי בב' תנורים, אך בלא"ה שרי, וקשיא שהרי בבהמה דהוי מעשה א' ולד' האו"ש אי"ז כלל רבוי בשיעורים מ"מ כל שהוא של גוי גרע, וא"כ מאי קשיא לי' מדינא דממלאה אשה פת, ובע"כ כמש"נ, דהא ודאי דכיון דהוי של גוי גרע, אך בדינא דממלאה אשה פת, אשר היינו משום דכל האפי' היא לצורך ישראל, ס"ל דלא איכפ"ל במה דהוי זה של גוי.

ועיקר הדברים מבוארים בשעה"צ סימן תק"ו סקנ"ו, שדקדק ממש"א בגמ' דהתירא דבהמה חצי' של ישראל וחצי' של גוי הוא משום דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, דבלא"ה הי' אסור אף דהוי בחדא טירחא, עיי"ש.

שו"ר בשו"ת בית אפרים או"ח סימן מ"ט ובאבנ"ז סימן תי"ג סק"ד שעמדו ע"ז, דמוכח מסוגיא דבשל גוי אסור להרבות אף בחדא טירחא, עיי"ש.

בחי' הרא"ה כתב דליכא הכא להתירא דרשב"א משום דבשל גוי לא התירו, ומיהו אם עבר ועשה אין בו מלקות, ויל"פ שכונתו דהוי זה איסור דאורייתא, אך אין בו מלקות אלא איסור עשה, ודו"ק.

והנה אמנם בד' הרא"ה לעיל מבו' דלמאן דממעט מלכם ולא לגבוה ה"ה לוקה, והביאור בזה הוא כמש"נ, דאם עשי' זו נאסרה, הרי ודאי דגם אינה טעם להתיר, וע"ד מה שמצינו בד' הראשונים דאפי' מיו"ט לשבת ודאי אסורה ולוקין עלי' לדעת רבה משום איסור הכנה, ועד"ז מצינו גם בחי' ר"ד והמאירי במש"א בדמ"ז: דאזהרתי' מלא תעשה כל מלאכה.

ברוך טעם לטו"א חגיגה די"ח. הוכיח מסוגיין דהוצרכו לה"ט דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, דבשל גוי א"א להתיר מדין ריבוי בשיעורים, כיון דשל גוי לא חזי כלל לאוכל נפש, ומה"ט גם אסור ללוש עיסה חצי' של גוי, הגם דהוי חדא טירחא וכמש"כ הפנ"י בסוגיין.

אך למש"כ האו"ש דבשחיטת בהמה אי"ז רבוי בשיעורים כלל, הרי מבו' דצורך גוי גרע, ואף שהמלאכה נצרכת גם לצורך ישראל, מ"מ כיון שחלק מן המלאכה אינו נצרך אלא לצורך גוי, אית בי' איסורא, ומשא"כ אחר שא"א לכזית בשר בלא שחיטה, הרי נמצא דכל השחיטה הויא לצורך ישראל, והגם דהויא גם לצורך נכרי לא איכפת לן.

ולפ"ז ניחא משה"ק מבהמה מסוכנת דמותר לשחטה אף שא"צ אלא לכזית בשר, דהתם ודאי שרי, משום רבוי בשיעורים או אף בלא רבוי בשיעורים, אך בשל גוי גרע, וכנ"ל.

ברוך טעם לפנ"י פסחים דמ"ו. כתב במש"כ הפנ"י שם דאפיית החלה מימעטא מלכם ולא לגבוה, וכתב ע"ז הברוך טעם דלכאו' אין אפיית החלה כלל לצורך גבוה, עיי"ש.