ד (ב) - בפלוגתת קמאי בדין נגח אדם שור וחמור, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ב' ב' כסליו תשע"ה

**א**

א] ב"ק ד"ב:, מ"ש גבי אדם דכתיב כי יגח ומ"ש גבי בהמה דכתיב כי יגוף, אדם דאית לי' מזלא כתיב כי יגח בהמה דלי"ל מזלא כתיב כי יגוף, ומילתא אגב אורחי' קמ"ל דמועד לאדם הוי מועד לבהמה ומועד לבהמה ל"ה מועד לאדם.

וכתבו התוס', ז"ל, ואפילו לרב פפא דאמר וכו' דמועד לאדם סתמא ל"ה מועד לבהמה, היינו דוקא שנגח ג' בנ"א דבהכי ל"ה מועד לבהמה, אבל נגח אדם ושור וחמור דהוי מג' מינים הוי מועד לכל וכו', עכ"ל.

ומשמעות ד' התוס' דבכה"ג דנגח אדם שור וחמור הוי מועד אף לאדם, וכ"ה להדיא בחי' תלמיד הרשב"א לקמן דל"ז., שהביא לתי' זה דהתוס' וכתב דהוי מועד בין לאדם ובין לבהמה, וכ"ה בשטמ"ק לקמן שם בשם הרא"ה.

ב] אמנם הנה בתור"פ בסוגיין כתב, ז"ל, אבל הכא מיירי שנגח שור וחמור ואדם, דכה"ג אפי' ר"פ מודה דהוי מועד לבהמה, שהרי אפי' וכו', וא"כ היכא דאדם הוי א' מן המינים מהניא השלמתו לעשותו מועד לכל הבהמות, כיון דאדם אית לי' מזלא טפי, עכ"ל, ונראה להדיא בדבריו, דכה"ג דנגח שור חמור ואדם אינו נעשה מועד אלא לבהמות ולא לאדם, וכ"ה להדיא בנימו"י לקמן דל"ז. בשם הרמ"ה ובס' ההשלמה שם, ועמש"נ בסימן ה' (א) ענף ד', דלדעת רש"י יש ללמוד מסוגיית הגמ' לקמן דמ"א. דבכה"ג אינו נעשה מועד לאדם.

ובטעמא דמילתא כתב הרמ"ה שם, ז"ל, דה"מ לכל מיני בהמות וחיות, אבל לאדם דאית לי' מזלא וכו' לא, ואפי' היכא דהוי אדם חד מינייהו, כגון דנגח שור וחמור ואדם לא מצטרפו נגיחות ול"ה מועד לאדם, ולגבי אדם כחדא נגיחה גרידתא דמי, עכ"ל, והיינו דכיון דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם משום דאדם אית לי' מזלא, הרי דאף בנגח שור חמור ואדם, כלפי העדאת האדם ליכא אלא נגיחה אחת, וע"כ אינו נעשה מועד לאדם, - וכ"ה בהגמי"י ד"ק פ"א מנז"מ ה"י, עיי"ש שהביא ד' התוס' דכה"ג הוי מועד אף לאדם, וכתב ע"ז, ז"ל, וגם נ"ל שאם נגח ב' מיני בהמות ואדם דל"ה מועד לאדם, דהא כו"ע מודו וכו' דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם וכו', וכיון דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, ה"נ נגיחת ב' מיני בהמות אין מצטרפות להעדאת אדם, הואיל ואפי' אם נגח ג' מינים משאר מינים כל מין ומין ג' פעמים ל"ה מועד לאדם, עכ"ל.

וצ"ב בדעת התוס' ודעימייהו דפליגי ע"ז וס"ל דבכה"ג ה"ה נעשה מועד אף לאדם, ותיקשי דהיאך נעשה מועד לאדם, הרי כלפי העדאת האדם ליכא אלא נגיחה אחת.

ג] עוד יש להעיר בזה, דהנה מש"כ התוס' ותלמיד הרשב"א דכה"ג נעשה מועד אף לאדם, אף דהכא לא נתפרש אלא דהוי מועד לבהמה, נראה דהוא משום דס"ל דאם ל"ה נעשה מועד אף לאדם, ל"ה נעשה מועד כלל, דאם אינו מועד לאדם ותלינן דנגיחת האדם מקרה היא, אינה מצטרפת להעדאתו, אך בד' הרמ"ה ודעימי' מבו' דס"ל דאף דאינו נעשה מועד לאדם, מ"מ הוא נעשה מועד לבהמות, וצ"ב יסוד הפלוגא בזה.

**ב**

ד] עוד קשיא טובא בד' התוס', דלפ"מ דס"ל דנגח אדם שור וחמור הוי מועד אף לאדם, והרי דאף דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, מ"מ כל דנגיחה אחת מכלל ההעדאה הויא נגיחה דאדם, ה"ה נעשה מועד אף לאדם, הרי נמצא דאף אם הי' הדין דמועד לאדם ל"ה מועד לבהמה, דהי' לבהמה מזלא טפי מאדם, נמי הי' הדין דאם נגח אדם שור וחמור הוי מועד לבהמה, כיון דב' נגיחות מכלל ההעדאה הוו נגיחות דבהמה, - ולפ"ז הרי נמצא, דבהך דינא דנגח אדם שור וחמור נעשה מועד לבהמה, לא חזינן כלל להא דמועד לאדם הוי מועד לבהמה, שהרי אף אם מועד לאדם ל"ה מועד לבהמה, הי' נעשה בכה"ג מועד לבהמה, ובגמ' הרי אמרינן דהא דבכה"ג הוי מועד, הוא משום דמועד לאדם הוי מועד לבהמה.[[1]](#footnote-2)

ושמעתי מאאמו"ר שליט"א שכבר הק' כן מכבר, ושאל ד"ז מהגר"נ זצ"ל, והשיב לו דאה"נ הא דמועד לאדם הוי מועד לבהמה בכה"ג הוא מילתא דפשיטא, וכל עיקר מה שנתחדש הכא הוא הא דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, והוסיף הגר"נ דבלא"ה הוא כן, שהרי לולי הך קרא דכי יגח וכי יגוף הו"א דאין חילוק בין נגיחת אדם לנגיחת בהמה, וע"כ ודאי דגם בלא הך קרא ידעינן דמועד לאדם הוי מועד לבהמה, ועיקר מה שנתחדש הוא דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, ודקדק כן גם מל' רש"י בד"ה ואגב אורחי', דמבו' דעיקר החידוש הוא דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, וכ"ה בחי' הגר"נ אות ל"ב.

אך הק' אאמו"ר ע"ז, דלכאו' אי"ז מתישב, דאף דודאי הך מילתא דמועד לאדם כה"ג הוי מועד לבהמה, הוא מילתא דפשיטא, ולא זהו עיקר מה שנתחדש כאן, וכמבו' מד' רש"י, הרי הא מיהא ממש"א ע"ז דמועד לאדם הוי מועד לבהמה, מבו' דאילו הי' הדין דמועד לאדם ל"ה מועד לבהמה, הרי דאף בכה"ג דנגח אדם שור וחמור, ל"ה נעשה מועד לבהמה, וזה צ"ע וכנ"ל, דכ"ה דחזינן דאף דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, מ"מ אם נגח אדם שור וחמור הוי מועד אף לאדם, ה"נ בדין דאף אם מועד לאדם ל"ה מועד לבהמה, מ"מ אם נגח אדם שור וחמור הוי מועד אף לבהמה, וצע"ג.

ה] עוד ילה"ע בזה בד' תור"פ, שפירש להא דמועד לאדם הוי מועד לבהמה, דהוא בנגח שור חמור ואדם דהוי מועד לבהמה, ובהא דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, פירש דהוא בנגח אדם ב' פעמים ובשלישית בהמה דל"ה מועד בהכי לאדם, - וצ"ע דמ"ט הוצרך לפרש להא דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם בגוונא אחרינא, ומ"ט לא פירש דהוא הא דנגח שור חמור ואדם ל"ה מועד לאדם, ויתפרש הכל בחד גוונא, דהא דבכה"ג הוי מועד לבהמה הוא משום דמועד לאדם הוי מועד לבהמה, והא דבכה"ג ל"ה מועד לאדם, הוא משום דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, וכ"ה בשטמ"ק בשם גליון, ז"ל, היכא דנגח אדם וגמל ושור בהכי הוי מועד לכל הבהמות ולא הוי מועד לאדם והרי שמועיל צירוף אדם לבהמה וצירוף בהמה לאדם לא מהניא.

**ג**

ו] ונראה בזה, דהנה נת' בסימן ד' (א) פלוגתת קמאי בדין נגח ב' שוורים וחמור, דדעת רש"י ודעימי' דאינו נעשה מועד כלל, ודעת הרמב"ן והרא"ה דה"ה נעשה מועד לשוורים וחמורים, ונת' שם דטעם הסוברים דהוא מועד לשוורים וחמורים, אף שלא נגח שוורים אלא ב"פ ולא נגח חמורים אלא פעם אחת, הוא משום דכל שנגח ג"פ ומדינא דחזקה אמרינן דנגיחות אלו הם מחמת טבעו ליגח, הרי דמכח זה אנו דנים על כל נגיחה ונגיחה שהיא מחמת טבעו, וע"כ מכח מה שנגח ב"פ שוורים אמרינן דהוא מועד לשוורים, ומכח מה שנגח פ"א חמורים אמרינן דהוא מועד לחמורים.

ולפ"ז נראה בדעת התוס', דמה"ט הוא דבנגח אדם שור וחמור נעשה מועד לאדם, אף דכלפי העדאת האדם ליכא אלא נגיחה אחת, והיינו משום דכיון דנגח ג' נגיחות ומדינא דחזקה אמרינן דנגיחות אלו הם מחמת טבעו ליגח, תו מהני מה שאחת מן הנגיחות הויא נגיחה דאדם, להחזיקו כמועד לאדם.[[2]](#footnote-3)

אך בדעת הרמ"ה ודעימי' נראה דס"ל דל"מ החזקה אלא כלפי מה שהוחזק לנו ג"פ, ואף אחר שהוחזק ג"פ, הוי כל כח החזקה רק כלפי מה שהוחזק כל הג"פ, וע"כ אף דבנגח אדם שור וחמור נעשה מועד לבהמות, כיון דאית לן ג' נגיחות המורות לנו שהוא מועד לבהמות, מ"מ אינו נעשה מועד לאדם, דכלפי העדאת אדם אין לנו ג' נגיחות המורים לנו דהוא מועד, וע"כ הוא נעשה מועד לבהמה ולא לאדם, וכבר נת' כן בסימן ג' (א) סקי"א.

ז] ובזה מתפרש מה שנחלקו עוד, דבד' התוס' ודעימי' מבו' דאם ל"ה נעשה מועד לאדם ל"ה נעשה מועד כלל, ובד' הרמ"ה ודעימי' מבו' דאף דאינו נעשה מועד לאדם ה"ה נעשה מועד לבהמה, ולפי הנ"ל הוא מתפרש היטב, דהתוס' ודעימי' לטעמייהו דעיקר דינא דחזקה הוא דמכח זה תלינן דכל א' מהנגיחות הי' מחמת טבעו ול"ה מקרה בעלמא, וע"כ אי נימא דבכה"ג דנגח אדם שור וחמור אינו נעשה מועד לאדם, והיינו משום דתלינן דנגיחת האדם היא מקרה בעלמא, ל"ה נעשה מועד כלל, אך הרמ"ה ודעימי' לטעמייהו דאין מדין החזקה להחזיק דכל א' מהנגיחות ל"ה מקרה, וכל כח החזקה הוא להחזיק את היוצא מבין ג' הנגיחות, וע"כ אף דבכה"ג דנגח אדם שור וחמור אינו נעשה מועד לאדם, משום דליכא ג' נגיחות המורות לנו כן, מ"מ ה"ה נעשה מועד לבהמה, דע"ז איכא ג' נגיחות המורות כן.

**ד**

ח] ולפ"ז נראה לדון בישוב מה שפירשו התוס' דהא דמועד לאדם הוי מועד לבהמה הוא בנגח אדם שור וחמור דהוי מועד לכל, אשר צ"ע דאף אם הי' הדין דמועד לאדם ל"ה מועד לבהמה, הי' נעשה מועד בכה"ג אף לבהמה, דומיא דהא דהוא נעשה מועד בכה"ג לאדם, אף דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, - ולפמש"נ נראה די"ל בזה, דאף דודאי דאף אם מועד לאדם ל"ה מועד לבהמה, הי' נעשה מועד בכה"ג לבהמה, אך ל"ה נעשה מועד לכל הבהמות אלא לשור וחמור, ורק מכח דמועד לאדם הוי מועד לבהמה, הוא דה"ה נעשה מועד בכה"ג לכל הבהמות, ושוב שמעתי מאאמו"ר שליט"א כן בשם הגר"א פינקל שליט"א.

והטעם בזה הוא, דהרי לעולם אם מועד לאדם ל"ה מועד לבהמה, לא מהני נגיחת האדם לייעדו לבהמה, והא דה"ה נעשה מועד אף לבהמה, הוא משום דבכלל העדאתו נכללו ב' נגיחות לבהמה, ומכח נגיחות אלו ה"ה נעשה מועד לבהמה, - וע"כ כ"ז הוא לעשותו מועד למינים אלו, אך אם באנו לעשותו מועד לשאר המינים, אשר לזה שיתייעד ע"י ג' מינים, הרי דכיון דמועד לאדם ל"ה מועד לבהמה, ל"מ נגיחת האדם להצטרף להעדאה זו, ול"ה נעשה מועד אלא למינים אלו שנגח, וע"כ כל הא דהוא נעשה מועד לכל, הוא רק משום דמועד לאדם הוי מועד לבהמה, ודו"ק.

**ה**

ט] והנה לפמש"נ בדעת הרמ"ה ותור"פ היא דל"מ החזקה אלא כלפי מה שהוחזק לנו ג"פ, וע"כ הוא דנגח אדם שור וחמור אינו נעשה מועד לאדם, הרי הדין נותן לדעתם, דבנגח ב' שוורים וחמור, אינו נעשה מועד כלל.[[3]](#footnote-4)

ואמנם לכאו' ד"ז נסתר ממש"כ תור"פ לפרש דהא דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, דהוא בנגח אדם ב"פ ובשלישית בהמה דל"ה מועד בהכי לאדם, ומבו' דאלמלי הא דאדם אית לי' מזלא, ומועד לבהמה הוי מועד לאדם, הי' נעשה מועד בכה"ג לאדם, ומבו' להדיא מזה, דאף דלא נגח אלא ב' מינים, דנגח ב"פ אדם ופ"א בהמה, נעשה מועד למינים אלו, ולפ"ז הרי דה"נ אם נגח ב' שוורים וחמור נעשה מועד למינים אלו, וזה דלא כמש"נ להוכיח בדעתו דכה"ג אינו נעשה מועד כלל.[[4]](#footnote-5)

י] ונראה די"ל בזה בדעת תור"פ, דהנה בעיקר מש"נ בדין נגח ב' שוורים וחמור, דדעת רש"י ודעימי' דאינו נעשה מועד כלל, ודעת הרמב"ן והרא"ה דנעשה מועד לשוורים וחמורים, הנה באמת לפמש"נ בד' תור"פ י"ל דעה אחרת בזה, דבכה"ג ה"ה נעשה מועד לשוורים ואינו נעשה מועד לחמורים.

והטעם בזה הוא, דכיון דלדעת תור"פ דינא דהעדאה הוא דה"ה נעשה מועד למה שהוחזק לנו ג"פ, אך למה שנכלל בהעדאה זו שלא הוחזק לנו ג"פ, אינו נעשה מועד, וע"כ בנגח אדם שור וחמור אינו נעשה מועד לאדם, ע"כ כל שנגח ב' שוורים וחמור, הרי דלגבי העדאתו לשוורים, איכא ג' נגיחות המורות כן, כיון דנגח ב"פ שוורים, וגם נגיחת החמור מורה לנו דשמא הוא מועד אף לשאר מינים, וע"כ ה"ה נעשה מועד לשוורים, ומשא"כ לגבי העדאתו לחמורים, ליכא ג' נגיחות המורות כן, דלענין זה הרי ב' נגיחות השוורים כחד חשיבי, דמה שהוסיף ונגח עוד שור, אינו מעורר טפי ריעותא שהוא מועד אף לחמורים, (דמה"ט אף אם נגח ג"פ שוורים אינו נעשה מועד לחמורים), וז"פ, ונמצא דליכא אלא ב' נגיחות המורות שהוא מועד לחמורים, וע"כ אינו נעשה מועד לחמורים, ודו"ק.

יא] ולפ"ז ניחא מש"כ תור"פ דאם מועד לבהמה הוי מועד לאדם, הרי דכל שנגח אדם ב"פ ובשלישית בהמה הי' נעשה מועד לאדם, כיון דאיכא ג' נגיחות המורות על העדאתו לאדם, דאיכא ב' נגיחות דאדם המורות כן, וגם נגיחתו לבהמה מורה דשמא הוא מועד אף לאדם, ורק משום דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, ונגיחת הבהמה אינה מורה כלל על העדאה לאדם, אין נגיחה זו מצטרפת לעשותו מועד לאדם.

יב] והנה בחי' הגר"נ אות ל"ג כתב דמד' תור"פ יש ללמוד דנגח ב' שוורים וחמור נעשה מועד לשוורים וחמורים, וזה ממש"כ תור"פ דהא דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם איירי בנגח אדם ב"פ ובשלישית בהמה, דאינו נעשה מועד לאדם, ומבו' בדבריו דלגבי הבהמה שפיר חלה ההעדאה, והרי דאע"ג דלא נגח השור ג' מינים ולא נעשה מועד לכל, מ"מ לגבי אותו המין דהבהמה שפיר חלה ההעדאה, עכ"ד, ומצאתי במלבושי יו"ט ח"ב סימן כ"ד שכנראה כונתו להוכיח כן, עיי"ש.

אמנם הנה לפמש"נ בדעת תור"פ, הרי דבכה"ג דנגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד לחמורים, וה"נ בנגח אדם ב"פ ובשלישית בהמה אינו נעשה מועד לבהמה, - ומה שדקדק הגר"נ ממש"כ תור"פ דבנגח אדם ב"פ ובשלישית בהמה ל"ה מועד לאדם בהכי, ומ' דנעשה מועד לבהמה, הנה למש"נ נראה דאף דבכה"ג אינו נעשה מועד אף לבהמה, מ"מ שפיר כתב תור"פ דל"ה מועד לאדם, והיינו משום דלבהמה פשיטא לן דאינו נעשה מועד, כיון שלא נגח בהמה אלא פעם אחת, והו"ל כנגח ב' שוורים וחמור שאינו נעשה מועד לחמורים, וכל הס"ד שיהא מועד, הוא רק לאדם, דהו"ל כנגח ב' שוורים וחמור דנעשה מועד לשוורים, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, אינו נעשה מועד לאדם בהכי, ודו"ק.[[5]](#footnote-6)

**ו**

יג] ומעתה נראה די"ל במה שפירש תור"פ להא דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, בנגח אדם ב"פ ובשלישית בהמה דל"ה מועד לאדם, ולא פירשה בגוונא דרישא דנגח שור חמור ואדם דאינו נעשה מועד לאדם, - ולפמש"נ נראה די"ל דבכה"ג דנגח שור חמור ואדם, ל"ה נעשה מועד לאדם, אף אם הי' הדין דמועד לבהמה הוי מועד לאדם, וכל הא דבעינן להך דינא דמועד לבהמה הוי מועד לאדם, הוא רק בגוונא דנגח אדם ב"פ ובשלישית בהמה.

והטעם בזה הוא, דהנה הרי הדבר פשוט, דאף דמועד לקטנים ל"ה מועד לגדולים, מ"מ אם נגח שור קטן ושור גדול וחמור, לא נימא דהוא נעשה מועד לכל המינים, דומיא דנגח שור חמור וגמל, והיינו משום דהגם דשור קטן ושור גדול חשיבי כמינים חלוקים, מ"מ לגבי חילוק המינים דבין שוורים לשאר מינים, חשיבי שור קטן וגדול כמין אחד, וע"כ כל שנגח שור קטן ושור גדול וחמור, ליכא אלא נגיחת ב' מינים, ואינו נעשה מועד לכל, - ולפ"ז י"ל בדעת תור"פ, דאף אם מועד לבהמה הוי מועד לאדם, מ"מ אם נגח שור חמור וגמל ל"ה נעשה מועד לאדם, כיון דלגבי חילוק המינים שבין בהמה לאדם חשיבי כל הבהמות כמין א', אמנם בד' התוס' מבו' להדיא לא כן, שהרי פירשו דהא דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם הוא בנגח שור חמור וגמל דאינו נעשה מועד לאדם, ומבו' דאם מועד לבהמה הוי מועד לאדם, הי' נעשה מועד לאדם בכה"ג, וכ"ה מבו' בנימו"י לקמן דל"ז. בשם הרמ"ה.

ולפ"ז נראה, דה"נ בנגח שור חמור ואדם ל"ה נעשה מועד לאדם אף אם מועד לבהמה הוי מועד לאדם, דכיון דכל הבהמות חשיבי כמין א' לגבי חילוק המינים שבין אדם לבהמה, הרי דכל דנגח שור חמור ואדם הו"ל כנגח ב' שוורים וחמור דאינו נעשה מועד לחמורים, וכמש"נ לעיל סק"י לדעת תור"פ, וע"כ הוצרך תור"פ להעמיד למש"א דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, בגונא שנגח ב"פ אדם ובשלישית חמור, דבכה"ג כל הא דאינו נעשה מועד לאדם, הוא רק משום דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, דאם הי' מועד לאדם, הו"ל כנגח ב' שוורים וחמור דנעשה מועד לשוורים.

1. ובהגמי"י ד"ק פ"א מנז"מ ה"י הק' ע"ד התוס', דאין בזה חידוש כלל שאם נגח אדם וב' מינים שנעשה מועד לכל, שהרי אפי' נגח שאר ג' מינים הוי מועד לכל, עכ"ל, ובסו"ד כתב דבאמת לדעת רב פפא הוי עיקר החידוש בהא דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, - ואמנם לא הק' דבכה"ג הי' נעשה מועד אף אם מועד לאדם ל"ה מועד לבהמה, שהרי איהו גופי' ס"ל שם דנגח אדם שור וחמור לא נעשה מועד לאדם, וא"כ אם מועד לאדם ל"ה מועד לבהמה, אף אם נגח אדם שור וחמור ל"ה נעשה מועד לבהמה, אלא הק' דהא דהוי מועד לבהמה בכה"ג הוא מילתא דפשיטא ולא הוצרך להשמיענו, וע"ז י"ל כד' הגר"נ דבאמת עיקר החידוש הוא הא דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, - אך לדעת התוס' גופייהו קשיא טפי, דאף אם הי' הדין דמועד לאדם ל"ה מועד לבהמה, הי' נעשה מועד בכה"ג אף לבהמה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני די"ל עוד, דאף אי נימא בדעת התוס' דנגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד כלל, י"ל דהוא משום דליכא חפצא א' דמועדות לשור וחמור, וע"כ אינו נעשה מועד כלל, דכיון דאי"ז מועדות אחת, נמצא דעל העדאתו לשור ליכא אלא ב' נגיחות ועל העדאתו לחמור ליכא אלא נגיחה אחת, ואין מצטרפין זל"ז להעדאה כלל, וכמש"נ כן בסימן ד' (א) סק"ז, משא"כ בנגח אדם שור וחמור דה"ה נעשה מועד לכל המינים, ומצטרפין הנגיחות זל"ז להעדאה, תו אמרינן דה"ה נעשה מועד לכל הנכלל בהעדאה זו, - ועד"ז הוא גם למש"נ שם סקט"ז טעם אחר בהא דאינו נעשה מועד לשוורים וחמורים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש לסייע לזה, ממשמעות ד' תור"פ בסוגיין, דכל הא דבנגח שור חמור וגמל נעשה מועד כלל, הוא רק מכח הא דה"ה נעשה מועד לכל, עיי"ש, וזה כמבו' בד' רש"י לקמן דל"ז. ובחגיגה ד"ד., וכמש"נ בסימן ד' (א) סק"א, ולפ"ז הרי ודאי דבנגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד, - ויש להוסיף, דהנה בסימן ד' (א) סקי"ב נת' ללמוד מד' התוס' לקמן דל"ז. ד"ה נעשה מועד לסירוגין לכל בתי' קמא דס"ל דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד למינים אלו, אף בגונא דאינו נעשה מועד לשאר המינים, אך בתור"פ שם לא כתב לתי' זה דהתוס', וכתב רק לתי' בתרא, וי"ל דהוא משום דס"ל דאם אינו נעשה מועד לכל המינים, אינו נעשה מועד כלל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה מכבר נת' לדחות בזה, דהנה בד' השטמ"ק לקמן דל"ז. בשם הרא"ה נראה להדיא, דאם נגח ב"פ אדם ופ"א בהמה, נעשה מועד לכל, וצ"ע דמ"ט הוא נעשה מועד אף לשאר מיני בהמות, הרי לא הוחזק מועד בג' מינים, ולכאו' בעכצ"ל בזה, דכיון דאדם עדיף מבהמה, הרי דהגם דמועד לאדם ל"ה מועד לבהמה, דשמא אית לי' גורם מסוים לנגיחת אדם, מ"מ כל שנגח גם בהמה וחזינן דאין נגיחתו מסוימת לאדם, ה"ה נעשה מועד לכל המינים, וצ"ע, - ועכ"פ אי נימא הכי, הרי דשפיר נקט התור"פ דאם מועד לבהמה הוי מועד לאדם, הי' נעשה מועד לאדם, אף דלא הוחזק אלא בב' מינים, וזה לפמש"נ בסימן ד' (א) ענף ג', דבכה"ג דמהניא העדאה זו להעידו לכל המינים, שפיר מצרפינן ג' נגיחות אף מב' מינים, עיי"ש.

   אך עתה נתבוננתי דאי"ז מתישב כלל, דהרי כל הא די"ל דנגח ב"פ אדם ופ"א בהמה נעשה מועד לכל מיני בהמה, הוא רק מכח הא דאדם עדיף מבהמה דאדם אית לי' מזלא, אך ד' תור"פ הרי קיימי על הא דקמ"ל דאדם אית לי' מזלא ודמכח זה אמרינן דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, וע"ז הוא שכתב דהנפ"מ בזה הוא בנגח ב"פ אדם ובשלישית בהמה, והיינו דאלמלי הא דאדם אית לי' מזלא וכו', הי' נעשה מועד לאדם, והרי אלמלי הא דאדם אית לי' מזלא, ודאי דל"ה נעשה מועד בכה"ג לכל מיני בהמה, ואפ"ה הי' נעשה מועד לאדם. [↑](#footnote-ref-5)
5. והעירוני דבזה מתפרש מה שהוצרך תור"פ לפרש להא דמועד לאדם הוי מועד לבהמה, בנגח שור חמור ואדם, ולא פירשה בשנגח אדם ב"פ ובשלישית בהמה, דומיא דסיפא, ולפמש"נ ניחא, דבאמת בכה"ג שנגח אדם ב"פ ובשלישית בהמה, אינו נעשה מועד כלל לבהמה. [↑](#footnote-ref-6)