‏‏עה                ה-ב
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / המדיר - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

1. אמר רבא רישא כ"נ וכו'. מצינו שנחלקו רש"י ותוס' עם הר"ן גם בדינא דרישא וגם בדינא דסיפא. רש"י ותוס' הק' הרי גם במשנה לעיל יב: איכא ריעותא בחזקה"ג, ואפ"ה האשה זוכה בכתובה. ותי' דהתם מיירי באופן שהריעותא נמצאה ברשות הבעל. עי'. והר"ן נחלק בזה וכתב דדוחק להעמיד את המשנה באוקימתא. ולכך פי' דשני סוגיות הם, והתם בברי ושמא והכא בשמא ושמא. ונמצא שנחלקו האם חזקה"ג שיש בה ריעותא יכולה להוציא ממון אליבא דר"ג. ובעיקר קו' התוס' ממתני' דלעיל יב: עי' בשיטה דהתם י"ל דכיון שא"א למצא את המום עד לאחר נשואין חשיב שנמצא המום ברשות הבעל. ודבריו צריכים הסבר דסו"ס הוברר שהמום היה כבר בשעת ארוסין. ועי' בב"י על התוס' ד"ה וחדא.
2. עוד נחלקו למה בסיפא האשה זוכה בכתובה האם מכח חזקה"ג לחודיא או משום הדין של כ"נ כ"ה, דכ"נ כ"ה הוי כמו חזקה שברשות זו נולדו המומין. לדעת רש"י האשה זוכה בכתובה מכח חזקה"ג, ולא בעינן בסיפא לדין כ"נ כ"ה, אלא שבעינן לומר שאין ריעותא כלפי רשות האב, אבל לעולם חזקה"ג לחוד היא מוציאה ממון. אבל לפי הר"ן הטעם שבסיפא האשה זוכה בכתובה הוא מכח כ"נ כ"ה, דכ"ה וכ"ה הוא הכרעה וחזקה שהמומין נולדו ברשות בעל.
3. ובדעת רש"י שהאשה זוכה בכותובה מכח החזקה"ג עי' בפנ"י שתמה בזה איך חזקה יכולה להוציא ממון. וע"ע בש"ש ש"ב פ"ד.
4. ובדעת הר"ן שדין כ"נ כ"ה הוא סברא מצד עצמה להוציא ממון. עי' בחי' רע"א במערכה אות מה. ובחת"ס.
5. ועי' בתורא"ש שהביא קו' בתוס' שאנץ ממתני' דראוה מדברת ומעוברת והתם לא שייך כ"נ כ"ה ואפ"ה ס"ל לר"ג דאזלינן בתר חזקה"ג. ועי' שם ב' תי'.
6. רש"י ד"ה חדא במקום תרתי וכו'. דבמקום חזקה"ג חזק"מ לאו כלום היא, מבואר בדברי רש"י שגם חזקה"ג עם ריעותא אלימא יותר מחזק"מ, וצ"ב רב דא"כ מה קאמר רבא רישא כ"נ כ"ה, מה אכפת לי שיש ריעותא בחזקה"ג, סו"ס חזקה"ג אלימא טפי מחזק"מ.
7. יש בסוגיא קושי גדול דאם הטעם בסיפא משום דאיכא תרתי א"כ אי"צ לומר 'סיפא כ"נ כ"ה' דזה לא סיבה שהרי אפי' אם הוא יביא עדים שכ"נ כ"ה ברשות האב נמי על הבעל להביא ראיה כמבואר בגמ'
8. רב אשי אומר רישא מנה וכו'. הראשנים נחלקו בביאור דברי ר"א, רש"י ותוס' פי' שחזקה"ג של הבת לא מהני לאב, והביאור בזה עי' בשמעתא ש"ב פ"ה. ובשער"י ש"ב ריש פ"ג. אבל הרמב"ן והרשב"א כתבו שהאב טוען שמא והשאלה האם ברי של הבת יכולה לסייע לאב. ועי' בשמעתא ש"ב פ"ו.
9. בדברי ר"א צריך לחשבן איך מתיישבת קו' אביי. לדברי רש"י כיון שלאחר נשואין הכתובה שלה ממילא יש לה חזקה"ג. ולדברי הראשנים לאחר שניסת מהני הברי שלה גם כלפי זמן הארוסין. ועי' בתוס' שהביא ראיה שרב אשי מיירי אפי' בשמא ושמא דמסתמא לא פליג ר"א על שמואל וכו'. והטעם הוא משום שנולד הספק ברשותו. ודברי התוס' צ"ב רב דבשלמא לאחר נשואין שפיר י"ל שאפי' בשמא ושמא על הבעל להביא ראיה משום שנולד הספק ברשותו. אבל אם הביא הבעל עדים שראו את המום בעודה ארוסה בכה"ג לא שייך כל שנולד הספק ברשותו, ואפ"ה על הבעל להביא ראיה [וזהו קו' אביי על רבא] וע"כ דמשום דמהני משום הברי שלה. ודו"ק. וצ"ל כמו שכתב הבית מאיר והחמדת שלמה דרב אשי ס"ל דלאחר ארוסין הרי היא ברשות הבעל ולא ברשות האב. ורב אשי חולק בזה על רבא. ועי' בתורא"ש בסמוך.

דפי המראי מקומות נועדו לעורר את לב המעיין. ולא כלימוד עיקרי

**בביאר הסברא דכ"נ כ"ה.**

א. השמעתא ש"ב פ"ד ביאר דיסוד הסברא הוא שאין מחזקינן ריעותא מרשות לרשות. פירוש: זה פשוט שכל שאין ריעותא לפנינו לא נחתינן וחיישינן לספיקות, כגון טבח שקנה בהמה ונאבדה, אין יכול הלוקח לטעון למוכר טריפה היתה, ומקחי מקח טעות היה ואיני חייב לשלם, [ואין לפרש שמכח רוב בהמהות כשרות הוא חייב לשלם, דקיי"ל אין הולכין בממון אחר הרוב], וע"כ דמהכי"ת להסתפק בדבר זה ולעורר ספיקות, וכן כל מזיק אינו יכול לומר טריפה היתה, והטעם משום שאין ריעותא לפנינו אין סיבה להסתפק. והחידוש כאן הוא שאפי' אם התעורר לנו ספק ברשות אחת כלפי הרשות השניה לא חשיב ריעותא כלל. וזהו הסברא שאין מחזיקין ריעותא מרשות לרשות.[[1]](#footnote-2)

ומקור הך דינא הוא בריש נדה לענין קופה שנשתמשו בה טהרות בזוית זו וטלטלוה לזוית אחרת ונמצא בה שרץ, דחזקיה סבר לא מחזקינן טומאה ממקום למקום וכו' יעו"ש בכל הסוגיא [ומבואר שם ברש"י דהך דינא מהני אפי' ברה"י, והיינו שכל הדין שס"ט ברה"י טמא הוא רק בכה"ג דאיכא ספק, אבל בכה"ג שנמצא הטומאה במק"א דייני' שאין סיבה לספק כלפי אחר ושפיר מטהרינן אפי' ברה"י].

אכן צריך להוסיף בזה, דהנה התם שפיר י"ל שכיון שבלא ראיית השרץ אין לנו סיבה להסתפק שמא יש כאן שרץ, א"כ גם בכה"ג דחזינן שרץ במקום א' אין לנו סיבה להסתפק שמא היה השרץ במקום אחר ובא לכאן, דהמצאות שרץ במקום אחר היא המצאות שלא ראינוה ואין לנו לבדות לזה מליבינו. אכן בנידו"ד אינו מובן אמאי בנמצאו המומים בבית הבעל חשיב כרשות אחרת, הרי המומים נמצאו בגוף האשה ומה"ת דניזל בתר רשות הממון להחשב כמק"א, [וזה פשוט שבכה"ג שהאשה הלכה ממקום למקום ל"א דאי"ז ריעותא כלפי המקום הא', הכ"נ נימא בנישאת], וכעי"ז תיקשי במחט שנמצאת לאחר המקח אמאי חשבי' לזה כשינוי מקום הא המחט נמצאת בגוף הבהמה ומה אכפ"ל באיזה רשות ממונית נמצאת הבהמה.

וכנראה צ"ל דכיון שיסוד הספק הוא לענין הרשויות, האם נמצאו המומים ברשות האב או ברשות הבעל, שפיר חשבי' להמצאות המום ברשות הבעל כרשות אחרת ודו"ק [ואפי' לדעת הרי"ף והבעה"מ בסוף הסוגיא דאזלי' בתר המקום שהיא נמצאת במציאות מ"מ פשוט שכ"ז הוא רק בנישאת, אבל בלא נישאת והלכה ממקום למקום ל"א הכי]. שו"ר שכ"כ החת"ס בנדה (הו"ד בנדמ"ח בסוגיין) דשאני הכא דלא דייני' על מקום מעמד האשה אלא ארשויות, אי ברשות בעלה נולדו ונסתחפה שדהו או ברשות אביה נולדו והיה מקחו מקט טעות יעו"ש.

אך ביאור זה מהני רק כלפי הדין של הסיפא שאם נמצאו מומין ברשות הבעל אין לנו סיבה להסתפק על רשות האב, אולם אכתי לא נתבאר מהו ענין כנכ"ה דרישא, דנהי שיש לנו לומר דהמומים אתיילדו ברשות האב, מ"מ מהכי"ת לתלות שנולדו המומים מעיקרא קודם ארוסין, הא גם אם נולדו המומים כעת הרי"ז ברשותיה דאב, ומהכי"ת להקדים את שעת לידת המומים קודם האירוסין. וצ"ב. ועי' בסמוך.

**ביאור מח' רש"י ותוס' עם הר"ן בביאור דברי רבא, גם בביאור דין הרישא וגם בביאור דין הסיפא.**

א. רש"י בד"ה רבא אמר כתב דרבא בא לאוקמי כולה כר"ג, וסיפא ניחא, והטעם שברישא על האב להביא ראיה 'דכיון דנמצאו המומין ברשות האב 'איתרע חזקתיה דאב דאיכא למימר כאן היו קודם אירוסין'. פי' דכיון שמחמת הכ"נ כ"ה הורע חזקה"ג של האב לכך ברישא על האב להביא ראיה. ומיירי אפי' באופן שהאב טעון ברי אפ"ה כיון שיש כ"נ כ"ה ברשותו מפסיד הכתובה, דחזקה"ג עם ריעותא לא מהני אפי' בברי להוציא ממון. ונמצא שעיקר דברי רבא ברישא כ"נ כ"ה לומר שיש כאן חזקה"ג עם ריעותא של חסר לפניך, ובכה"ג גם ר"ג מודה שאין בכח החזקה"ג להוציא ממון. [[2]](#footnote-3)

והק' רש"י ותוס' ממתני' דלעיל יב: דס"ל לר"ג דחזקה"ג מהני להוציא ממון אפי' כשיש כ"נ כ"ה ברשות האב, שהרי ודאי שנבעלה ברשות האב ואפ"ה סבר ר"ג שהיא מקבלת כתובה. ותי' דמתני' דלעיל איירי בכה"ג שעבר זמן מהנשואין באופן שיכול להיות שנאנסה תחת רשות הבעל, אבל בגוונא שלא יתכן שנבעלה לאחר נשואין, נמצא שיש כ"נ כ"ה על רשות האב בכה"ג אין האשה מקבלת כתובה, אפי' שטוענת ברי. [[3]](#footnote-4) . ויש להק' ע"ז הרי מיירי שהיא אומרת מ'שארסתני' נאנסתי וא"כ לדבריה כ"נ כ"ה ברשות האב. ועמד בזה ש"ש ש"ב פ"ג. ועי' בתורא"ש כאן שהכוונה שאפי' שהיא טוענת משארסתני נאנסתי, מ"מ נאמנת במיגו שהיתה יכולה לטעון תחתיך נאנסתי.

בשיטה תי' באופ"א [הובא בב"י בסמוך] דיש חילוק בין מום לבעולה, דרק במום שייך לומר שאם היה המום ברשות הקודמת, יש כ"נ כ"ה על הרשות הקודנת, כמו שהגמ' שאלה בסמוך איתביא אביי וכו', אבל לגבי בעולה מכיון שא"א למצא את הבעולה עד לאחר נשואין לכך זה נחשב כ"נ כ"ה ברשות הבעל. ולכאו' כוונתו שאזלינן בתר שעת מציאה ממש. וצ"ב ועי' בב"י בסמוך על התוס' ד"ה חדא.

ב. ויש להוסיף בזה דרש"י כתב בד"ה רבא אמר דרבא מהדר לאוקמא כולה כר"ג דהילכתא כוותיה. משמע שבאמת אפשר להעמיד את המשנה כמו ר"י, ורישא שפיר על האב להביא ראיה וסיפא כיון שכ"נ כ"ה על הבעל להביא ראיה, דכ"נ כ"ה זה חזקה מצד עצמה להכריע את הספק, אלא דכיון שהילכתא כר"ג לכך העמדנו מתני' כר"ג. אמנם לפי דרכו של רש"י א"א לפרש כן, שהרי לפי דרכו מתני' לעיל יב: מיירי אפי' באופן זה שכ"נ כ"ה ברשות הבעל, כמבואר בתוס', ואפ"ה ס"ל לר"י במתני' שלא מהני חזה"ג להוציא ממון מחזקתו, לא יעזור גם היכא שיש כ"נ כ"ה. ועי' בחי' רע"א, ובמהר"ם שיף.

[אמנם זה גופא מנלן, דילמא מתני' כר"י ובסיפא כ"נ כ"ה, ולכך מהני חזקה"ג להוציא ממון דיש כאן חזקה"ג עם כ"נ כ"ה, ומתני' דלעיל איירי כשנבעלה מיד ואי אפשר שנאנסה תחתיו, ולפיכך אין כ"נ כ"ה ברשות הבעל, וכן פי' להדיא בשטמ"ק בדעת רש"י, דלכך רש"י קאמר דכיון דהילכא כר"ג וכו'].

וכ"ז הוא דעת רש"י דדינא דמתני' איירי לענין כתובה, אבל בריטב"א בשם הרא"ה דאפשר להעמיד גם מתני' כר"י ולא לענין הכתובה אלא לענין הגט, דאין ה"נ כתובה אין לה אפי' בגוונא שיש כ"נ כ"ה משום דחזק"מ עדיפא [גם כלפי חזקה"ג עם כ"נ כ"ה], אבל כלפי גט דאין חזק"מ ומותרת להאשה להינשא בלא גט, והחילוק הוא שברישא כ"נ כ"ה ואינה צריכה אפי' גט, והחידוש שכ"נ כ"ה ברישא בא לקולא שאינה צריכה גט [ולא כדברי רש"י שהוא רק בא לעשות ריעותא בחזקה"ג]. ובסיפא צריכה גט כיון שיש כ"נ כ"ה, מבואר מדבריו שכ"נ כ"ה הוי חזקה גמורה לפטור אותה מגט[[4]](#footnote-5). ועי' בקוב"ש אות רסו].

ג. והר"ן נחלק ע"ז וכתב שדוחק גדול להעמיד את המשנה לעיל באוקימתא הנ"ל. וא"כ הרי לנו משנה מפורשת שטענת ברי עם חזקה"ג אפי' במקום שיש כ"נ כ"ה על רשות האשה אפ"ה לר"ג האשה זוכה בכתובה. ולמה ברישא כאן על האב להביא ראיה. לפיכך פי' הר"ן שיש כאן ב' סוגיות, ולעולם בכה"ג שהאשה טוענת ברי עם חזקה"ג, הרי היא זוכה בכתובה ואפי' שיש חסרון של כ"נ כ"ה, וזהו מתני' דלעיל יב: והכא מיירי מתני' שהאב טוען שמא, ומכיון שהם טוענים שמא צריך כ"נ כ"ה ברישא ובסיפא. ודאם יש כ"נ כ"ה על רשות האב הוא מפסיד כתובה דחזקה"ג לא מסייעת לו שהרי הוא טוען שמא. וכשנכנסה לרשות הבעל על הבעל להביא ראיה משום שנמצא המום ברשותו ולא משום חזקה"ג שהרי היא טוענת שמא. והם שני סוגיות. ולפי"ז קאי מתני' ככו"ע דגם ר"י מודה בסיפא שעל הבעל להביא ראיה כיון שכ"נ כ"ה ברשות הבעל, ולא פליג ר"י אלא בגוונא של הרישא שנמצאו המום ברשות האב, דבהכי איירי מתני' לעיל, ובזה ס"ל לר"י שלא מהני ברי עם חזקה"ג להוציא ממון.

ונמצא שנחלקו רש"י ותוס' עם הר"ן בתרתי, חדא האם מהני ברי בגוונא שנמצא המום ברשות אביה, דלרש"י ותוס' לא מהני משום שיש כ"נ כ"ה, וחזקה"ג עם ריעותא לא מהני להוציא ממון. אבל להר"ן ברי וחזקה"ג מהני להוציא ממון אליבא דר"ג גם כשיש כ"נ כ"ה כמבואר במשנה לעיל יב:. ועוד נחלקו האם ר"י מודה לדין כ"נ כ"ה בסיפא, דלדעת רש"י בהא נמי פליג ר"י, שהרי מתני' לעיל נמי מיירי בכה"ג שיש כ"נ כ"ה, ואפ"ה ס"ל לר"י שא"א להוציא ממון מחזקתו. ואילו להר"ן מודה ר"י בכ"נ כ"ה דסיפא דמהני להוציא ממון.

ובפשוטו עולה מפרש"י דכ"נ כ"ה ברישא הוי רק 'ריעותא' בחזקה"ג, כמו שכ' רש"י 'ואיתרא חזקתיה דאב' וכו', וכן הל' בתוס' 'ולא מצי למימר השתא העמד רשות האב על חזקתו דהא איתרא ליה וכו', נמצא שיסוד דברי רבא הם דכל דברי ר"ג דחזקה"ג מהני להוציא ממון הוא רק חזקה דלא איתרע, אבל חזקה דאיתרא אינה יכולה להוציא ממון. והגדר בזה דאע"ג שכל חזקה דמעיקרא עדיפא על חזקה דהשתא, ואפי' שנמצא היום המקוה חסר אמרינן השתא הוא דחסר, מ"מ הך חזקה הוי חזקה גריעה וקלישא שלא מהני להוציא ממון.

ד. ונחלקו נמי בביאור דין סיפא דמתני' 'סיפא כ"נ כ"ה'. מה כוונת הגמ' האם כוונת הגמ' שמחמת הכ"נ כ"ה האשה זוכה בכתובה, או שהזכיה של האשה הוא מחמת חזקה"ג לחוד, אלא שבעינן לומר סיפא כ"נ כ"ה לומר ולחדש את הכלל שאין מחזקינן ריעותא מרשות לרשות, ומכיון שהריעותא נמצאה ברשות הבעל, ואמרינן שאין מחזקינן ריעותא מרשות לרשות, נמצא שכלפי רשות האב אין ריעותא כלל ואין מקום להסתפק, וממילא חזר הדין שיש כאן חזקה"ג שלימה בלא ריעותא דמהניא להוציא ממון לר"ג. אך היה מקום לפרש שחזקה"ג לחוד לא מהני להוציא ממון וצריך את הסברא של כ"נ כ"ה להכריע ולומר שהמומין הללו נולדו ברשות הבעל ולפיכך הבעל חייב כתובה.

והנה גי' רש"י 'אמר רבא רישא כ"נ כ"ה', ולא הזכיר סיפא כ"נ כ"ה, ועי' בשטמ"ק שעמד בזה. משמע שכלפי דין הסיפא אי"צ לומר שיש ריעותא על רשות הבעל, אלא די לנו שאין ריעותא כלפי רשות האב, ואין מחזקין ריעותא מרשות לרשות, וממילא חזקה"ג לחודיא מהני להוציא ממון. וגם לשונו מורה כן שכתב 'ובפ"ק וכו' ובה אמר ר"ג דלא הורעה חזקת אביה בכך' הרי בסיפא סגי לן שלא הורע החזקה"ג, ובזה לחוד היא זוכה בכתובה[[5]](#footnote-6).

וביותר מבואר בתוס' בסמוך עו. ד"ה רישא שסיפא דמתני' איירי אפי' באופן שטוען שמא, ואפ"ה הבעל מפסיד כתובה, הרי שבחזקה"ג לחוד [ואפי' בלא טענת ברי] האשה זוכה בכתובה. [וכן מבואר בתוס' לקמן עו. ד"ה ותנא תונא דגם בסיפא בעי' לדינא דחזקה"ג].

אך הר"ן נחלק גם בזה, וס"ל שאין הטעם בסיפא משום חזקה"ג, דל"מ חזקה"ג אלא בצירוף ברי, [והכא מיירי אפי' בשמא, ועוד דמתני' אזיל נמי כר"י, ולר"י ל"מ חזקה"ג אפי' בצירוף ברו"ש] אלא טעמא דסיפא משום כ"נ כ"ה ברשות הבעל, וזה סיבה מצד עצמה לחייב את הבעל כתובה, והביא ספרים שגרסו 'סיפא כ"נ כ"ה. ומחמת הדין כ"נ כ"ה אני מכריע ומחזיק שהמום בא עכשיו דוקא, דכ"נ כ"ה זה סיבה בפנ"ע. וזה חידוש גדול שאפי' שהר"ן העמיד הסוגיא גם בשמא ושמא, אפ"ה בסיפא כיון שיש כ"נ כ"ה מהני להוציא ממון. והחידוש הוא שכ"נ כ"ה אינו רק סברא לסלק את הריעותא מהרשות הראשונה. אלא שכ"נ כ"ה הוא חזקה בפועל להוציא ממון. וצ"ב איך מהני כ"נ להוציא ממון.

**ובפנ"י דייק מדברי רש"י דחזקה"ג לבדה מהני להוציא ממון.**

ה. ובדעת רש"י ותוס' תמהו האחרונים איך מהני להוציא ממון ע"י חזקה"ג לחודיא, והרי אפי' ברוב אין הולכין בממון אחר הרוב, וקי"ל דרובא וחזקה רובא עדיף, [והוסיף הפנ"י דאין לומר דה"ט משום דאיכא צירוף ברי ושמא, דהא מקור הדין שאין הולכין בממון אחר הרוב איירי בברי ושמא, כגון במוכר שור לחברו ונמצא נגחן]. וכבר הובא לעיל בשם הפנ"י [וחזר ע"ז כמה פעמים, והגרש"ש בשער"י ש"ב פי"ג באריכות] דאין ה"נ כשיש גם רוב וגם חזקה בזה רוב עדיף מחזקה, אבל לא בגלל שהכרעת הרוב היא אלימא יותר מהכרעת החזקה[[6]](#footnote-7), אלא שהכרעת הרוב הוא לסמוך וללכת אחר הרוב, וממילא אין מקום לדון חזקה, דיסוד דין חזקה הוא לומר העמד דבר על חזקתו, ולומר שאין שינוי, ועד כמה שיש רוב שמורה לנו שיש כאן שינוי ממילא אין מקום להנהגה של דין חזקה. אבל כשדנים כל אחד בפנ"ע בזה חזקה"ג עדיפא מרוב, דהדין דהממע"ה אינו הכרעה ובירור על עצם הספק, אלא הוא פסק על הממון, שבמקום ספק כל שאין ראיה מבוררת א"א להוציא הממון מספק. ובזה ס"ל לר"ג 'דאלימא חזה"ג' משום דחזה"ג הוי הכרעה על שורש הספק. וזה החילוק בין רוב לחזה"ג, דרוב אינו פושט את שורש הספק אלא הוא דין לתלות ברוב, זה לא מהני להוציא ממון, אבל חזה"ג אלימא שהיא פושטת את שורש הספק

אך בשמעתא ש"ב פ"ד [ובשער"י ש"ב פי"ג] חולקים עליו וס"ל דחזקה"ג לבדה בלא כ"נ כ"ה לא מהני להוציא ממון. ולכך פי' דגם בסיפא צריך לסברת כ"נ כ"ה. ויש כאן צירוף של חזקה"ג עם כ"נ כ"ה.

**ומצינו עוד ראשנים שנקטו כסברת רש"י שהטעם של רבא בסיפא הוא משום חזקה"ג.**

ה. בתורא"ש הביא קו' התוס' שאנ"ץ שהק' איך אמר רבא הכא דטעמא דר"ג בסיפא הוא משום כ"נ כ"ה, הרי תנן לעיל דראוה מדברת ומעוברת דאזיל ר"ג בתר חזה"ג להכשירה לכהונה אפי' שלא שייך כ"נ כ"ה, [דאין כאן הבדל בין רשויות, אלא השאלה האם נבעלה לפסול]. ותי' בתוס' שאנ"ץ [הביאו בתורא"ש] דהא דבעינן לסברת כ"נ כ"ה הוא רק כנגד חזקת ממון, כמו הכא שהבעל הרי יש לו חזקת ממון, אבל בכה"ג שאין לבעל חזקת ממון סגי בחזקה"ג לחודיה, והתם כיון שלא מיירי להוציא ממון אלא לענין איסורים, ולכך מהני חזקה"ג לבדה בשביל להכשירה. משמע מדבריו דאם איכא חזק"מ כגון הכא, לא סגי בחזקה"ג לחודיא אלא בעינן נמי לסברת כ"נ כ"ה, ובצירוף חזקה"ג עם כ"נ כ"ה מוצאים ממון. אך בתורא"ש כתב 'ולי נראה דאפי' בלא טעם דכ"נ כ"ה הוי אזיל ר"ג בתר חזה"ג, ואגב דאמר רבא רישא כ"נ כ"ה אסיק למילתא ואמר סיפא כ"נ כ"ה, ''וכן מוכח סוגיא דשמעתין בתר הכי'' עכ"ל, הרי להדיא שנחלקו בעלי התוס' בביאור דברי רבא, דהתוס' שאנץ נקט שעיקר דברי רבא הוא שבסיפא יש כ"נ כ"ה, וכל מה דס"ל לר"ג דמפקינן ממון מיד הבעל ע"י חזקה"ג הוא רק כשיש את הסברא של כ"נ כ"ה, ולכך הוצרך לומר שבמעוברת אי"צ לסיוע של כ"נ כ"ה הואיל ואין חזקת ממון. אבל התורא"ש נקט שעיקר דברי רבא הוא רק על הרישא, אבל בסיפא אי"צ לכ"נ כ"ה, וסגי בחזקה"ג להוציא ממון מיד הבעל, וכמבואר בראוה מדברת ומעוברת, והטעם שברישא לא מפקינן ממון הוא משום הריעותא של כ"נ כ"ה. [[7]](#footnote-8)

אך עדין אין ראיה מהתורא"ש האם חזקה"ג 'לחודיה' מוציאה ממון או שצריך צירוף עם ברי. והמעי' בדברי התורא"ש לקמן עו. ד"ה רישא יראה דס"ל כמו הסק"ד של תוס' שם דאיירי בברי דוקא, וביאור הסיפא דמתני' הוא משום דאיכא ברי עם חזקה"ג ולכך מהני להוציא ממון, והוכיח שם דבריו מהא דמבואר בריש פ"ב דלא איירי ר"ג אלא בברי ושמא, והדברים דומים לדברי הרא"ש לעיל דף ט. הובא לעיל בריש הסוגיא, וא"כ אין לנו ראיה מדברי התורא"ש שחזקה"ג לחודיה מהני להוציא ממון, אלא רק בצירוף של ברי.

והא דכתב התוהרא"ש 'דכן מוכח סוגיא דשמעתין בתר הכי', נראה דכונת התוהרא"ש למ"ש רבא דלאחר הנישואין אפי' אי אתו עדים שהיו בה המומים משנתארסה ל"מ דהו"ל תרתי במקום חדא, דלפי"ז נמצא שודאי סוף ד' רבא הם לאו דוקא, דהא כשנישאת אפי' אי ליכא כנכ"ה המסייעו מפקי' ממונא מדין תרתי כנגד חדא.

ו. ועולה נפק"מ לדינא מה הדין ברישא שעל האב להביא ראיה, האם הבעל יכול לתבוע חזרה את המעות של הקדושין [למ"ד לאו לטבעון נתנו]. דלשיטת רש"י ותוס' שהכ"נ כ"ה ברישא הוא רק בא לגרע בחזקה"ג של רשות האב, ולומר שכיון שנמצאו המומין ברשות האב 'איתרע חזקתיה דאב דאיכא למימר כאן היו קודם אירוסין'. ולכן האב לא יכול לתבוע כתובה. אבל גם הבעל לא יכול לתבוע את האב על המעות קדושין, דסו"ס כיון שיש כאן ספק והאב מוחזק וגם טוען ברי אינו חייב להחזיר. דכ"נ כ"ה לא אומר לנו שהמום היה לפני הארוסין. אבל לפי הר"ן שכ"נ כ"ה זה סיבה מצד עצמה להחזיק ולהכריע שברשות זו נמצאו המומין, א"כ כמו שכ"ה כ"ה בסיפא שנמצא ברשות הבעל אמרינן שיש לנו הכרעה שכאן נמצאו המומין, כך בכ"נ וכ"ה ברישא יש לנו הכרעה, והאב חייב להחזיר את מעות הקדושין.

וכ"כ הטור סי' לט שכתב שבנמצאו המומין ברשות האב מעות הקדושין חוזרים. [וברא"ה ובריטב"א הוסיפו שאפי' גט אינה צריכה, ולדבריהם הוי הכרעה בתורת ודאי שהמומין היו קודם האירוסין]. הרי שכ"נ כ"ה הוי חזקה בפועל לומר שמומין הללו היו קודם ועדיפא על פני חזה"ג. והדברים צ"ב מה הסברא לומר שכ"נ כ"ה מחדש לנו שהמום היה קודם ארוסין. וגם מה עדיפות יש לחזקה דכ"נ כ"ה יותר מחזה"ג שהוא חזקה דמעיקרא.

[[8]](#footnote-9)

**ומצינו ב' דרכים למה כ"נ כ"ה דרישא אומר שהמומין באו לפני הארוסין.**

א. איתא בנדה ד. נגע באחד בלילה וא"י אם חי אם מת ולמחר השכים ומצאו מת, ר"מ מטהר וחכמים מטמאין שכל הטומאות כשעת מציאתן, ואיתא בתוספתא דמודים חכמים בראוהו חי מבערב שטהור. והדברים צ"ב מאי נפק"מ אם ראוהו חי מבערב או לא, הא גם בלא ראוהו מבערב אית ליה עכ"פ חזקת חי, ואפ"ה סברי חכמים דאזלינן בתר חזקה דהשתא. וביארו בזה האחרונים (עי' בנוב"י אבהע"ז ל"א ועוד) דיסוד החילוק הוא אם ראוהו חי במקום הזה או לא, דבכה"ג שלא ראוהו חי במקום הזה קלישא החזקת חיים דילי', דכמו שאין מחזיקים ריעותא ממקום למקום הכ"נ איכא קלישות בחזקת חי, דבבית הזה לא הוחזק חי, ולכך אזלי' בתר שעת מציאתן דהיינו חזקה דהשתא, משא"כ בראוהו חי בערב בבית הזה אית ליה חזקת חי מעלייתא ולא אזלי' בתר שעת מציאתן.

ולפי"ז ביאר החת"ס לסוגיא דידן, ואפי' אם נדון שגם אחרי אירוסין היא ברשות אביה, מ"מ אי"ז אותה הרשות כקודם אירוסין, דעדין יש חילוק דקודם אירוסין היתה הבת ברשות האב לגמרי, וכעת היא גם ברשות הארוס, וא"כ גם ברשות האב עצמו יש שני רשויות, וכשבאים להסתפק על הזמן של הארוסין האם היו בה מומים, ומכיון שקלישא לה חזה"ג, נמצא שכלפי הרשות החדשה שהיא שעת הארוסין א"א להחזיקה כשלימה, דמעולם היא לא הוחזקה ברשות זו כשלימה, שהרי כל החזקה"ג שהיתה לה היא ברשות הקודמת, ולכך אזלי' בתר שעת מציאתן ואמרי' שכבר היו בה המומים בשעת אירוסין. ולפי"ד החת"ס נמצא שאין כונת הגמ' לחזקה מחודשת של "כאן נמצא כאן היה", אלא כונת הגמ' לחזקה דהשתא, ויסוד החילוק בין נידו"ד לכל חזקה דהשתא, הוא דבכ"מ איכא חזקה דמעיקרא המנגדתה ולכך לא אזלי' בתר השתא, משא"כ בנידו"ד דקלישא לה החזקה דמעיקרא אזלי' בתר השתא.[[9]](#footnote-10)

[ולכאו' כוונתו דמכח הוראת החזקה דהשתא, אמרינן שנולדו המומים בשעת האירוסין גופא, ואפי' שכלפי הרגע שקודם האירוסין איכא חזה"ג מעלייתא לדון שהיתה שלימה, מ"מ כלפי הרשות החדשה שנמצאו בה המומין תלינן שנולדו המומים בשעת האירוסין גופא, וגם בכה"ג הו"ל מק"ט. ואכתי יל"ע מלשון רש"י בד"ה רבא אמר שכתב דבכנכ"ה דרישא איתרע כח החזקה ואיכא למימר כאן היו "קודם אירוסין", וצריך לדחוק דהך לישנא הוא לאו דוקא, ועיקר כונתו שהיו המומים בשעת הקנין].

ב. ומד' הגרע"א למדנו ביאור אחר בזה, דהנה יעוי' ברעק"א במערכה אות מ"ה וביתר ביאור בח"ה סי' ע"ח דנהי דבכ"מ חזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא ודייני' דהשתא הוא דחסר, מ"מ בנידו"ד שנמצאו המומים בבית אביה שאני, דאי נימא שנולד המום לאחר האירוסין נמצא דאיכא ריעותא בב' רשויות, גם ברשות האב וגם ברשות הבעל, ומאידך אי נימא שנולדו המומים קודם אירוסין נמצא שלא חלו האירוסין כלל ואיתרעא רק רשות האב, ולכך עדיף טפי לדון שנעשה המומים לפני האירוסין כדי שלא להרע את רשות הבעל (וכנראה כונת הגרע"א דנהי דמבואר בסוגיין דארוסה הויא ברשות האב מ"מ יש כאן גם רשות הבעל במקצת).

ובזה ביאר הגרע"א את ד' בעה"מ בסוף הסוגיא דבמחליף פרה בחמור חשיב שנולדה הריעותא ברשות בעל החמור ומפקי' מיניה ממונא כנגד חזה"ג, וכן את ד' הריטב"א הנ"ל שכתבו דברישא א"צ גט עכת"ד, וכעי"ז ביאר הגרש"ש בשע"י ש"ב פי"ד.

והנה ד' הגרע"א הם מחודשים מאד, דנהי דחזינן בסוגיין דרשות הבעל ורשות האב חשיבי כב' רשויות לענין דאין מחזיקים ריעותא מרשות לרשות, מ"מ מסברא היה נראה שכ"ז הוא רק בגונא דסיפא שנמצאו המומים ברשות הבעל ולא חזינן כלל ריעותא ברשות האב, משא"כ בגונא דרישא שנמצאו המומים לאחר אירוסין הרי אנו רואים ריעותא גם ברשות הבעל, ונהי שלצד שנולדו המומים קודם אירוסין אי"ז רשות בעל כלל, מ"מ הרי ע"ז גופא אנו דנים האם הך רשות היא רשות האב והבעל או רשות האב בלבד, ומהכי"ת לדון מדין כנכ"ה שלא נעשה ריעותא ברשות הבעל, ועי'.

**איתיביה אביי נכנסה לרשות הבעל וכו',** ותי' בגמ' שלאחר נשואין אפי' אם יביא הבעל עדים מהיו בה המומין משנתארסה, לא היה נפטר מכתובה, כיון דאיכא תרתי גם חזה"ג לומר עכשיו נולדו המומין, ואפי' אי תימא שהורע כוחה שהרי מומין לפניך, מ"מ איכא חזקה אין אדם שותה וכו'. וכנגדו איכא חזקה אין אדם מפיס במומין, והוי חדא במקום תרתי. ועי' רע"א בתשו' קכא שדן בזה דלפי"ז אפש"ל דמתני' קאי גם כר"י, דכל מה דלא אזיל ר"י בתר חזקה"ג, הוא רק במקום שיש כנגדו רק חזק"מ, אבל עם מצטרף חזקה אחרת בהדי חזה"ג אפשר דאף לר"י מוצאים ממון. וכאן יש עוד חזקה דאין אדם שותה. ועי' בקו' זו בסמוך בשם המהרש"א.

**בביאור הגדר דחזק"מ.**

והק' רש"י הלא גם לבעל איכא תרתי, שהרי יש גם העמד ממון על חזקתו. ותי' 'דבמקום חזקה דגופא חזקה דממונא לאו כלום היא. וצ"ב הרי אין כאן חזקה"ג שלימה שהרי נמצאו מומין ברשות האב, ואיתרע ליה חזקה"ג, וחזינן מדברי רש"י שאפי' שאיתרע חזקה"ג מ"מ יש לחזקה"ג עדין מעלה יותר מחזקת ממון. 'וחזקה דמומונא לאו כלום היא' וא"כ מתעורר קו' גדולה על רישא דמתני' דמודה ר"ג דעל האב להביא ראיה, וביאר רבא משום כ"נ כ"ה, פי' שיש כאן ריעותא בחזקה"ג, והרי רש"י כאן כתב שאפי' חזקה"ג עם ריעותא עדיפא יותר מחזק"מ.

והנה בפשוטו יסוד דין חזקת ממון אי"ז מדין חזקה המכרעת שהממון שלו, אלא הוא דין 'מוחזק' והממע"ה, אבל אין דין חזקה לומר שמפני שהוא מוחזק בממון יש לנו הכרעה שנולדו המומין ברשות אב[[10]](#footnote-11), וא"כ שורש המח' ר"ג ור"י האם מהני חזקה"ג נגד חזקת ממון אין הנידון של חזקה נגד חזקה היי מיניהו עדיפא, שהרי חזקה"ג ענינה חזקה המכרעת, ואילו חזקת ממון הוא דין מוחזק והממע"ה, אלא יסוד מחלקתם הוא על החזקה"ג מצד עצמה האם היא חשובא כראיה להוציא ממון.

אבל כבר הובא לעיל שמרש"י בסוגין יש כמה ראויות שמשמע שחזקת ממון נמי הוי חזקה המכרעת שהממון שלו, שכתב לא תימא ר"י לא אזיל וכו' 'שאין חזקת ממון עומדת נגדה להכחישה' וכו'. משמע שהם שני חזקות והנידו הוא היי מיניהו עדיפא.

וגם מכאן יש ראיה שרש"י הק' שחזקת ממון יצטרף לחזקה של אין אדם מפייס במומין להיות תרתי, הרי מחכח שחזקת ממון היא חזקה המכרעת, ולא רק מוחזק בעלמא, שהרי הכח של תרתי הוא רק אם יש כאן ב' חזקות.

אבל זה ברור שגם אם חזקת ממון הוי חזקה המכרעת מ"מ יש גם דין מוחזק והממע"ה, ושני הדנים אמת הם. וא"כ לדברי ר"ג שחזקה"ג מהני להוציא ממון, חזינן שחזקה"ג הוי גם ראיה להוציא ממוחזק, וגם חזקה עדיפא להוציא מחזקת ממון. [והביאור בזה שעד כמה שיש לפנינו חזקה"ג שלימה בלי ריעותא א"כ אין בכלל מקום להסתפק שמא היא בעולה, ולכך אין צורך בראיה, דמהכי"ת להסתפק ולחשוש שהיא בעולה] ואולי גם ר"י מודה שחזקה"ג הוי חזקה עדיפא מחזק"מ, מ"מ בכדי להוציא ממוחזק צריך ראיה, וחזקה"ג לאו ראיה היא. [[11]](#footnote-12)

ומעתא יש להסתפק בביאור דברי רבא דברישא לא מהני לאשה חזקה"ג כיון דאיתרע ליה חזקה"ג ע"י כ"נ כ"ה, האם הכוונה שלכך אין מעליותא לחזקה"ג כלפי חזק"מ, או שמכיון שיש ריעותא בחזקה"ג שוב אינו ראיה כלפי הדין מוחזק של הבעל, ועי' בתוס' שכתבו 'ולא מצי למימר השתא העמד רשות האב על חזקתו דהא איתרע ליה שנמצאו ברשותו, הלכך אזלינן בתר חזק"מ', משמע שכח החזקה"ג הוא איתרע ואינו אלים יותר מחזק"מ, ואדרבא אזלינן בתר חזק"מ. אולם ברש"י כתב הכא שגם חזקה"ג שיש בה ריעותא אלימא יותר מחזק"מ, שהרי רש"י כתב כאן שחזק"מ לאו כלום היא, ובע"כ צ"ל שרש"י פי' את דברי רבא דכיון שאיתרע ליה חזקה"ג שוב יש לנו סיבה להסתפק, וממילא יש כאן מוחזק וצריך ראיה כדי להוציא ממנו, וחזקה"ג אינה ראיה טובה להוציא ממוחזק. ואי"ז מאותו הטעם של ר"י, דלר"י חזקת ממון עדיפא מחזקה"ג, ולר"ג חזקה"ג גם כשיש בה ריעותא היא אלימא יותר מחזק"מ, ומ"מ ברישא כיון שהורע חזקתיה שוב אינו חשיב ראיה להוציא ממון.

ולכך ניחא דברי רש"י דברישא על האב להביא ראיה כיון שאיתרע חזקה"ג שוב אינה חשובה כראיה להוציא ממון ממחוזק, והדר דינא שהממע"ה, וכאן דן רש"י דלהוי תרתי, ובזה חידש רש"י שכיון שעדין נשאר שיש מעליותא לחזה"ג [גם כשאיתרע] נגד חזק"מ, ולכך לא שייך לומר שיש לבעל תרתי לטובתו גם חזק"מ וגם חזקה אין אדם מפייס במומין, דחזקה דמומונא במקום חזקה"ג לאו כלום היא.

ועי' בריטב"א תי' ע"ז באופ"א. 'דחזק"מ לא חשיבא ליה כלום במקום שהוא טעון שמא, כיון דחיובו ברור לפנינו שכנסה ונתחייב לה כתובתה', והן הן דברי התורי"ד שהובא לעיל בריש הסוגיא, על מתני' יב: דשאני הכא שיש חזקת חיוב שהבעל נתחייב לאשתו כתובה בשטר, וכיון שבא לפטור עצמו מספק וכו'. ועדין צ"ב שהרי אין כאן חזקת חיוב כלל שהרי טוען דהיה מקחו מקח טעות. ואינו דומה כלל לאיני יודע אם פרעתיך. [וצ"ל דאף שטעון שמא לא נתחייב לה, מ"מ טענתו היא נגד הפשטות שהרי הוא מחדש לנו שהמעשה שנעשה כאן אינו מעשה המחייב כתובה, וגם בכה"ג הוי כאיני יודע אם פרעתיך].

**הערה גדולה בפשט**

ובעיקר דברי הגמ' יש להעיר דבמסקנת הסוגיא נראה שהטעם שברישא אינה מקבלת כתובה משום שאין לה תרתי אלא חדא דהיינו חזקה"ג, ובסיפא רק משום שיש לה תרתי על הבעל להביא ראיה, א"כ מה רבא תי' רישא כ"נ כ"ה סיפא כ"נ כ"ה, הרי לא זה הטעם, אלא הטעם ברישא שנמצא המום ברשותו שיש לאשה רק חדא, ובסיפא לא משום שיש כ"נ כ"ה לרשות הבעל אלא משום שיש לאשה תרתי. וזה הערה גדולה.

ואולי י"ל דבאמת לפי ר"ג הרי חזקה"ג מהני להוציא ממון [עם טענת ברי או לחוד], ובזה חידש רבא שאם יש כ"נ כ"ה הרי יש ריעותא על חזקה"ג והוא מקלקל את המעליותא של החזקה"ג ולא מהני להוציא ממון. וע"ז חידשה הגמ' שאם יש לאשה תרתי גם חזקה"ג וגם חזקה דאין אדם שותה וכו' הרי זה חוזר ומאלים את החזקה"ג, והוי כמו חזקה"ג בלא ריעותא.

אבל כ"ז מהני לשיטת רש"י ותוס', אבל לפי דרכו של הר"ן שמתני' לדברי הכל היא נמצא שרבא חידש שגם לר"י בסיפא האשה מקבלת כתובה מכח כ"נ כ"ה, וטעם זה אינו נכון שהרי לאחר נשואין גם אם הוא יביא עדים שראו את המומין בעודה ארוסה היא מקבלת כתובה [וזהו קו' אביי, הרי שכ"נ כ"ה לא מהני להחזיק את הממון ברשותו] וע"כ שהטעם הוא משום תרתי. וצ"ב.

**תוד"ה וחדא.** הק' התוס' הרי לבעל נמי יש תרתי, חדא כ"נ כ"ה ואין אדם מפייס במומין. וכמו שחזינן ברישא שכ"נ כ"ה עדיף מחזקה"ג, וכן חזינן בסיפא דאם הביא הבעל ראיה דעד שלא תתארס היו בה מומין אזי חזקה דאין אדם מפייס במומין עדיפא מחזקה דאין אדם שותה בכוס וכו'. [[12]](#footnote-13)

ותי' התוס' בתי' הראשון דבאמת חזקה"ג עדיפא מכ"נ כ"ה, וכן חזקה דאין אדם שותה בכוס עדיפא מחזקה דאין אדם מפייס במומין, אלא שבכה"ג שהוא חדא נגד חדא הבעל פטור משום דמסייע ליה חזקת ממון, ולחזקה אחת הוא יכול לסייע ולא לשתים, ולכך כשיש לאשה תרתי לא חשיב לבעל אלא חדא, דאחר הסיוע של חזק"מ יש לו חזקה אחת, ולכך לאשה יש עוד חזקה עדיפא.

והנה אם כל דין חזק"מ הוא רק דין מוחזק בעלמא והממע"ה, א"כ צריך לפרש שכוונת התוס' שדין המחזק מסייע לבעל וצריך להביא כנגדו ראיה טובה, וכיון שחזקת האשה הורע ע"י החזקה של הבעל שוב אין לאשה ראיה טובה להוציא מהבעל. אבל מהו הכלל שכתבו התוס' דחזקת ממון יכולה לסייע רק לאחת ולא לשתים, הרי כלפי כל ראיה בנפרד אמרינן שהחזקה של האשה אינה ראיה מספקת להוציא ממון. ומה אכפת לי שלאשה יש תרתי, סו"ס אין כאן ראיה. [ובשלמא אם כח חזק"מ הוא חזקה המכרעת שפיר י"ל שא"א להשתמש בכח ההכרעה של החזקה ב' פעמים].

עוד תי' בתוס' דלעולם חזקת הבעל עדיפא מחזקת האשה כשהם חדא כנגד חדא, ומ"מ כשהם תרתי כנגד תרתי חזקות של האשה עדיפות, והטעם הוא מפני שאצל האשה כל אחת מן החזקות לבדה מהני לה, דאם באו המומין אחר שנתארסה [כפי הכרעת חזקה"ג] נסתחפה שדהו, וכן אפי' אם באו המומין קודם שנתארסה יש סברא שידע ונתפייס, ולכך אצל האשה יש כאן שני כוחות נפרדים לסייע לה וחשיב תרתי. משא"כ אצל הבעל רק אם שניהם אמת מצטרפים שניהם כאחד לפטור אותו מחיווב כתובה, דרק אם נולדו המומין קודם ארוסין ולא נתפייס נפטר מכתובה, וחשיב כאילו הם חדא טענה, ולכך הדין עם האשה.

הב"י תי' עפ"י דברי השיטה [שהובא לעיל] שדברי ר"ג במתני' לעיל יב: מיירי גם באופן שבא עליה מיד ואי אפשא שתאנס תחתיו, ואפ"ה אין זה נחשב שנמצא הקלקול ברשות האב, ויש כ"נ כ"ה ברשות האב, משום שלא נודע שהיא בעולה עד לאחר שנשאה, אמנם כ"ז הוא רק כלפי בעולה, שהבעל הוא שמצאה אותה בעולה ברשותו, אבל כלפי מומין מכיון שכל הריעותא של המון הוא משום שהבעל מקפיד, ומכיון שראו עדים את המום ברשות האב הרי שודאי יקפיד הבעל, ונחשב שהעדים רואים את ערעור הבעל, ומשו"ה כל הטעם של כ"נ כ"ה הוא משום שודאי הבעל יקפיד, ונמצא שזה בנוי על אין אדם מפייס במומין, וממילא הוי חזקה אחת נגד שני חזקות.

**ולמסקנת הסוגיא הק' במהרש"א** למה לא תי' רבא דמתני' כולה ר"י היא, ורישא א"ש שהאב צריך להביא ראיה דחזקה"ג לא מהני נגד חזק"מ, ובסיפא על הבעל להביא ראיה משום שלאשה יש תרתי, חדא חזה"ג ועוד א"א שותה בכוס וכו' ומכח תרתי הוא מוציא ממון. [ובאמת שלרש"י י"ל שר"י ס"ל שאין כאן חדא במקום תרתי, כיון שגם לבעל יש תרתי, חזק"מ וחזקה אין אדם מפייס במומים, ורק לר"ג רש"י תי' שבמקום חזקה"ג חזקה דמומונא לאו כלום היא]. ותי' במהרש"א 'דלר"י חזה"ג ליתא כלל לגבי חזק"מ, וא"כ הני תרי חזקה דבעל, דהיינו חזק"מ וחזקה אין אדם מפייס, עדיפי מהנך תרי דאשה, אבל לר"ג ניחא כמו שכ' התוס'. ובקרני ראם הק' ע"ז שהרי אמרינן לעיל דגם ר"י מודה דכשליתא לחזק"מ אזלינן בתר חזה"ג וצ"ע. ועי' ברע"א ובמהר"ם שיף.

**רב אשי אומר רישא מנה לאבא בידיך וכו'.** ר"א בא לתרץ את הסתירה וקאמר שיש חילוק מי התובע, דברישא האב תובע ובסיפא הבת תובעת. והעיקר מה שצריך לחשבן בדברי ר"א למה בגוונא שנמצאו המומין ברשות הבעל הבעל צריך להביא ראיה ש'עד' שלא נתארסה וכו' [קו' אביי לעיל], הרי כיון שהמומין היו כבר בשעת ארוסין שוב לא מהני לה חזקה"ג או ברי דהוי כמנה לאביך בידי, ונמצא שאין חילוק בין ארוסין לנשואין.

ונחלקו הראשנים בביאור דברי ר"א. האם הוא מדין ברי ושמא ולא מהני הברי של הבת לאב, או מדין שלא מהני חזקה"ג דבת כלפי האב.

**שי' רש"י ותוס'.**

רש"י ותוס' נקטו דמיירי הכא גם בשמא ושמא, והחילוק בין הרישא לסיפא, דברישא לא מהני חזקה"ג של הבת, לפי שאין הטענה שלה אלא של אביה, ובסיפא שהכתובה שלה מהני לה חזק"ג להוציא ממון כמבואר לעיל יב: והראשנים הבינו בכוונת רש"י דלא מועיל חזקת הבת לאב, דכל מה דמועיל חזקה הוא רק לנדון עצמו, ולכך רק בסיפא שנכנסה לרשות הבעל והכתובה שלה מהני החזקה עבורה. ותמהו בזה שהרי בכל מקום מצינו שמועיל החזקה לכל, כגון חזקת מקוה מהני לכל הטובלים בו, וכיון שהספק היא הבת עצמה, ועליה יש חזקה למה לא מהני לאב. והרמב"ן הוסיף בזה 'דהא חזקה דממונו הוא', וכוונתו דמבואר בהמשך הגמ' דמהני חזקת החמור לבעל החמור. [ותוס' עצמם הוכיחו מההו"א דגמ' דלא מהני חזקת החמור לבעליו, וכתבו ע"ז דמסתמא לא פליג ר"א על שמואל, ועי' רע"א דלמסקנא איכא חילוק בין חמור לבעליו לבין חזקת הבת לאביה].

ובביאור שי' רש"י מצינו ב' דרכים באחרונים.

א. בשער"י ש"ב ריש פ"ג [ופי"ג ד"ה והנה ופ"א ד"ה ועפ"ד] כתב לפי דרכו דכוונת רש"י דליכא לאב את המעליותא דחזקה"ג. דהנה יש להתבונן איך מהני חזקה"ג להוציא ממון, הרי להוציא ממון בעינן ראיה, והביאור בזה דבאמת ליכא מעלה בעצם החזקה של חזקה"ג, אלא חזקה"ג הוא חזקה בשורש הספק, וע"י החזקה ליכא כלל ספק לפניך, אבל אין ה"נ במקום שיש ספק לא מהני אפי' לא חזקה"ג. והוסיף בזה הגרש"ש דהא דאמרינן שחזקה"ג פושט את שורש הספק, הוא רק בכה"ג שהנידון הוא בשורש הספק. [כגון חזקת מקוה כשאין חסר לפניך, אמרינן דכיון דאין ספק על האדם האם הוא היה טמא או לא וכן אין ספק האם הוא טבל שהרי ודאי טבל, וכל הספק האם עלתה לו טבילתו או לא, בזה אמרינן דחזקת כשרות של המקוה פושט את שורש הספק]. אבל בחזקה שאין הנידון על שורש הספק, [כגון שהמקוה כבר חסר לפניך, ושוב אין נידון על המקוה, אלא על האדם האם הוא טמא או לא], בכה"ג אין מעליותא לחזקה"ג על פני חזק"מ. ולפי"ז פשוט שאם הנידון הוא על האשה עצמה, בכה"ג הכרעת החזקה היא על שורש הספק, האם היה בה מום או לא ומהני חזקה"ג שלה כנגד חזק"מ, משא"כ כשאב תובע הכתובה, והנידון האם יש לו כתובה, ואין הנידון על שורש הספק האם יש בה מום, בכה"ג אין החזקה"ג פושטת את שורש הספק, וממילא לא שלא מהני חזקת הבת לאב, אלא דכלפי האב אין לזה תוקף של חזקה"ג.

ולפי דרכו לא נחלקו ר"א ורבא בעיקר דין דכ"נ כ"ה, ולא בדין חזקה"ג האם מוציאה ממון. ואולי לדבריו נחלקו האם חזקה הוי דין אפי' כשאינה נפק"מ בגוף הדבר. וצ"ע.

ב. בש"ש ש"ב פ"ה מחדש דר"א בא לתרץ קו' אביי לעיל על סברת רבא, דאמרינן דאי איכא סברא דכ"נ כ"ה אמאי בנכנסה לרשות הבעל, הבעל צריך להביא ראיה 'שעד שלא נתארסה היו בה מומין', ולמה לא סגי עדים מזמן האירוסין ומטעמא דכ"נ כ"ה, והיה דוחק לר"א לומר דהוי חדא במקום תרתי. [וכתב עפ"י מח' הראשנים לקמן גבי הדין של רמי בר יחזקאל שחידש שכל שנולד הספק ברשותו עליו הראיה, ונחלקו הראשנים מה הכוונה 'רשותו' האם הכוונה הרשות המציאותית היכן שהחמור עומד, או רשות הדינית דהיינו ברשות מי עומד איזה ממון עומד החמור. וכתב השמעתא עפ"י שי' רש"י ותוס' להרא"ש לקמן דאזלינן בתר רשות הדינית של החמור י"ל גם הכא] . דהנה אף שכל בת גם אחרי ארוסיען היא ברשות אביה, אפ"ה לאו לכל דבר היא ברשותו, אלא לכמה דברים היא ברשות אב ולכמה דברים היא ברשות הבעל, ולכך בשלמא ברישא שהכתובה היא לאב, והאב הוא התובע, א"כ מכיון שהבת נחשבת לענין זה ברשות אביה, וממילא שוב יש בה חסרון וריעותא דכ"נ כ"ה ברשות אביה, שהרי ברשות 'התובע' נמצא הריעותא ולכך עליו הראיה. אבל אחר שכבר כנסה ונכנסה לרשות הבעל, והיא התובעת את הכתובה. בכה"ג צריך הבעל להביא ראיה שעד שלא נתארסה וכו', משום שאם הוא יביא עדים שראו מומין הללו בעודה ארוסה הוא לא יפטר, מכיון שבזמן שהיא ארוסה הרי גם ברשות הבעל, ובשביל לפטור אותו מכתובה צריך לחדש ריעותא על רשות האב, ולא מחזקינן ריעותא מרשות לרשות. ונמצא שעיקר החידוש של ר"א דכיון שהבת היא תובעת את הכתובה ממילא אין כ"נ כ"ה אפי' שיביא הבעל עדים שראו את המום בזמן שהיא ארוסה. [[13]](#footnote-14) ועי' בבית מאיר קיז סעי' ח' שכתב כסברא זו.

ולפי"ז נחלקו רבא ור"א האם סגי לן שהריעותא דכ"נ כ"ה נעשית בזמן שהיתה הכתובה של האב, וחשיב שכבר איתרע הרשות, או שלא דנים על הזמן שבו הביא הבעל ראיה, אלא על זמן תביעת הכתובה, וכיון שאז התביעה היא של הבת, שוב אין לה הריעותא של רשות האב.

ומתוך דברי התוס' עולה דלר"ג דס"ל דחזקה"ג מהני להוציא ממון, אפי' בגוונא דשמא ושמא, [וכדעת התוס' לו.] ולכך בסיפא שכתובתה לעצמה מהני להוציא ממון. והא דאמרינן לעיל טז. דלא אמר ר"ג אלא בברי ושמא, כבר ביאר הפנ"י דבא לאפוקי ברי וברי, אבל בשמא ושמא נמי מהני. וכבר כתבו האחרנים הטעם בזה, או כמוש"כ הפנ"י דחזקה"ג לחודיא הוי חזקה מעליתא, או כמוש"כ השמעתא שם פ"ו לדרכו דהכא הוא חזקה"ג בצירוף סברת כ"נ כ"ה, ואין מחזקינן מרשות לרשות. ואין ה"נ לעיל במתני' יב: לא בעינן ברי ושמא, ורק לעיל גבי ספק מוכת עץ או דרוסת איש, דהתם ליכא הך סברא, שהרי האשה מודה שהריעותא לא נעשה ברשות הבעל אלא ברשות האב, והספק איך נעשה פתח פתוח, לכן בכה"ג בענין טענת ברי בצירוף עם חזקת כשרות שלא נבעלה.

**שי' הרמב"ן והרשב"א והר"ן**

הראשנים נחלקו על רש"י ותוס', ופי' דר"א פליג על רבא ולא ס"ל סברת כ"נ כ"ה, וחזקה"ג לחודא לא מהני להוציא ממון אלא בצירוף ברי, ואין ה"נ גם ברישא אם האב היה טעון ברי היה מהני להוציא ממון מהבעל, ולא איכפת לן שיש לו חסרון דכ"נ כ"ה. [ודין זה שייך רק בטהרות, או דכ"נ כ"ה מהני רק כשטוען שמא ולא בברי עי' רשב"א], ועיקר החילוק בין הרישא לסיפא האם יש טענת ברי או שמא, דברישא האב תובע כתובה והוא טוען שמא, ולא מהני לו טענת הברי של הבת, ובסיפא שהבת תובעת הכתובה וטוענת ברי, יכולה להוציא ממון מהבעל מכח טענת ברי בצירוף חזקה"ג.

ועולה לדבריהם דר"א ס"ל דטענת ברי בצירוף חזקה"ג מהני להוציא ממון גם בלא סיעתא דכ"נ כ"ה. ובשמעתא ש"ב פ"ו הק' ע"ז מג' מקומות. [ועי' בחזו"א פב סק"ז].

א. אמרינן בסוגיא דשור שנגח את הפרה, דאם לא ידוע אם היתה הבהמה מעוברת בשעת נגיחה, יחלוקו, ואמרינן זו דברי סומכוס, אבל חכמים אומרים הממע"ה, הגם שהניזק טוען ברי ומסייע ליה חזקה"ג של הפרה.

ב. בסוגיא דמחליף פרה בחמור וילדה, וזה אומר משלקחתי ילדה וזה אומר עד שלא מכרתי, קי"ל דהממע"ה הגם דטוען ברי ומסיע ליה חזקת מעוברת.

ג. בסוגיא דהשואל ב"מ צז: גבי שאלה חצי יום ושכרה חצי יום, המשאיל אומר בשעה שהיתה שאולה מיתה והלה אומר איני יודע חייב, כשיש עסק שבועה בינהם, ואי ליכא עסק שבועה ביניהם, הדין הממע"ה. ומשמע התם דגם בהיפוך כגון ששכרה חצי יום ושאלה חצי יום, נמי פטור אם לא היה עסק שבועה, אף שאיכא חזקה"ג לומר השתא מתה בעידן השאלה, ומיירי בטעון ברי.

ובאמת באחרונים דנו האם חזקת מעוברת הוי חזקה. עי' בשמעתא שם פי"ב ובנתיה"מ רכג סק"ג.

וגם עיקר קו' מצינו בתורי"ד לעיל יב: שהק' כן מסוגיא דשור שנגח את הפרה. ותי' 'דשאני הכא שיש חזקת חיוב שהבעל נתחייב לאשתו כתובה בשטר, וכיון שבא לפטור עצמו מספק, בזה סבר ר"ג דאוקי אשה על חזקתה, ומוצאים ממון מהבעל. [הובא לעיל]. ולפי"ז ניחא דרק הכא אמרינן דברי מהני עם חזקה"ג, שהרי יש כאן פשטות של חיוב, והוי כעין איני יודע אם פרעתיך. ועי' בזה בשער"י ש"ב סוף פ"ג.

**תוס' ד"ה רישא וכו',** תוס' הביא ב' ראיות שאין החסרון ברישא משום שאין האב טוען ברי. חדא מדלא קאמר עד שיטעון האב ברי. ועוד דשמואל קאמר בסמוך כל שנולד הספק וכו', ונכנסה לרשות הבעל על הבעל להביא ראיה אפי' טוען האב והבת שמא וכו' משום שנולד הספק ברשותו. ומסתמא ר"א לא פליג וכו', הרי שברישא גם על האב להביא ראיה, וכל המשנה מיירי בשמא ושמא. אבל עדין יש כאן קו' גדולה למה הבעל צריך להביא ראיה ש'עד שלא נתארסה' היו בה מומין, הרי מכיון שהוא הביא ראיה שהיו בה המומין ברשות האב א"כ שוב למה האב יכול להוציא ממנו, הרי נולד הספק ברשות האב, [וזהו ממש קו' אביי על רבא]. וע"כ הטעם הוא משום שאין לאב טענת ברי .

ועי' בבית מאיר ובחמדת שלמה שרב אשי חולק בזה גופא על רבא, דרבא סובר שלאחר ארוסין היא עדין ברשות האב. ורב אשי חולק בזה וס"ל שמכיון שהנידון העומד לפנינו הוא הכתובה ולא המע"י, לכך מיד לאחר ארוסין הרי היא ברשות הבעל, ונולד הספק ברשות הבעל. ועי' בתורא"ש בסמוך שכתב כעי"ז.

איתביה וכו'. עי' בתוס' ואמאי. ועי' בש"ש ש"ב פ"ט .

1. והעירו בזה שהגמ' בחולין יא: בא להוכיח דאזלינן בתר רובא ממה דאמרה תורה להביא קרובנות ולא חישינן דילמא טריפה הם. ולדברי השמעתא שאני התם דליכא כלל ריעותא, ולא נחתינן לספיקות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואפשר להוסיף בזה טעם, דאם יש חזקה"ג בלא ריעותא כלל, בכה"ג החזקה"ג אומרת שאין כלל ספק לפניך, ולא נחתינן לספיקא, ולכך ס"ל לר"ג שזה מוציא ממון, דמהיכ"ת להסתפק שמא היא בעל מום, אבל במקום שיש חסר לפניך, אפי' שחזקה"ג אומרת השתא הוא דחסר, מ"מ להוציא ממון הוא לא יכול, דסו"ס כיון שיש ספק הרי הבעל מוחזק בממון. ועי'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' בתוס' בסמוך עו. דמבואר דכנכ"ה דרישא אינו רק ריעותא בחזקה"ג של האב. אלא הוא בגדר "חזקה", ולכך הק' התוס' דלבעל נמי איכא תרי חזקות, והנך תרי דבעל עדיפי מהחזקות דהאשה [ואף שבתוס' בסוגיין כתבו ג"כ כד' רש"י דכנכ"ה מהני רק להרע את חזקת רשות האב, י"ל דכונתם דהך חזקה דכנכ"ה מהניא רק לגרע את חזקת אב]. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויתבאר לקמן למה כ"נ כ"ה הוי הכרעה שודאי בא המום ברשות האב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובאמת בר"ן משמע שלרש"י ל"צ כלל בסיפא כ"נ כ"ה, דכיון דמוקמינן סוגיא כר"ג הרי סיפא א"ש לר"ג, ולא צריך להוסיף כ"נ כ"ה, שהרי כל הקו' היא רק מהרישא, אמנם לפי מש"כ דכ"נ כ"ה דרישא הוי ריעותא של החזקה"ג, שפיר צריך לפרש שסיפא אין ריעותא על חזקה"ג של האב, דרק על רשות הבעל יש כ"נ כ"ה, ואין מחזקין ריעותא מרשות לרשות, ונמצא שחזקה"ג שתחת האב היא חזקה"ג בלא ריעותא ולכך הוא מוציא ממון. [↑](#footnote-ref-6)
6. והעירו בזה דהתוס' חולין יא: הק' אמאי אצטריך קרא דאזלי' בתר רוב, הא מאחר דידעי' דאזלי' בתר חזקה כ"ש דאזלי' בתר רוב, דרובא וחזקה רובא עדיף. ומבואר להדיא מדבריו דהטעם דרובא עדיף מחזקה הוא משום דהכרעת הרוב אלימא מהכרעת החזקה, דלדעת הפנ"י אין התחלה לקושיתם. [↑](#footnote-ref-7)
7. והעירו בזה קו' עצומה, דהנה לעיל יג. פליגי ר"ג ור"י בהיא אומרת מוכ"ע אני, וביארו בראשונים שם דטעמי' דר"ג דאיהי מהימנה הוא משום דאיכא חזקה שלא נבעלה [ובביאור הך חזקה נח' הראשונים, דעת הר"ן והרא"ה דאיכא חזקת כשרות שלא זינתה, וברמב"ן כתב דאיכא חזקה שאינה דרוסת איש בלא בעל ואכ"מ], וצ"ע לד' התוס' שאנץ האיך מהניא הך חזקה להוציא ממון הא התם ליכא כנכ"ה המסייע לאשה. ובשלמא לדעת התוהרא"ש דלר"ג סגי בחזקה גרידתא וכונת רבא רק לאפוקי היכא דאיכא כנכ"ה המתנגד לחזקה א"ש, דהתם ליכא כנכ"ה הסותר לחזקה, אבל לד' התוס' שאנץ דבעי' כנכ"ה לטיבותא צ"ע אמאי אזלי' בתר חזקה בההיא דמוכ"ע. וכעין הך קו' תיקשי ע"ד הגמ' בריש פ"ב דמתני' דהיא אומרת בתולה נשאתי והוא אומר אלמנה נשאתיך כתובתה מנה, דבגמ' בדט"ז ס"ד דמתני' דלא כר"ג, ולד' התוס' שאנץ אינו מובן האיך מהניא חזקה בההיא דהתם, הא התם ליכא כנכ"ה המסייע לאשה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולא עוד אלא שמצינו שכ"נ כ"ה מהני להוציא ממון אפי' נגד חזקה"ג. כמבואר בהמשך הסוגיא גבי מחליף פרה בחמור ומשך בעל החמור את הפרה ולא הספיק בעל הפרה למשוך את החמור עד שמת החמור, והספק הוא מתי מת החמור האם לפני המשיכה או אחרי המשיכה. ומסקינן דאתא רמי בר יחזקאל משמיה דשמואל ואמר כל שנולד הספק ברשותו עליו להביא ראיה, ולכאו' היינו כ"נ כ"ה. ונחלקו הראשנים מה הכוונה כל שנולד הספק ברשותו. שיטת רש"י ותוס' דכוונת הגמ' דאזלינן בתר רשות הדינית, ומכיון שכבר משך בעל החמור את הפרה הרי שעפ"י דין החמור כבר של בעל הפרה, ונמצא שהריעותא נמצאה ברשות בעל הפרה, והיינו כ"נ כ"ה אומר שהריעותא היא ברשות בעל הפרה, ובעל הפרה מפסיד, ולפי"ז חזקה"ג של החמור גם מסייע לבעל החמור לזכות בפרה.

   אך הר"ן שם נקט כדעת בעה"מ דאזלינן בתר הרשות המציאותית, ומכיון שהחמור עדין ברשות בעל החמור, בעל החמור מפסיד, שהרי הריעותא בא ברשותו, וזהו כ"נ כ"ה, וכ"נ כ"ה אמר לנו שהחמור מת ברשות בעל החמור, ובזה הרי הכ"נ כ"ה בא כנגד חזקה"ג, ואפ"ה יש הכרעה של כ"נ כ"ה שהוא מת ברשות בעל החמור. וה"נ בסיפא כיון שכ"נ כ"ה הרי שהמומין באו ברשות הבעל. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם צריך להוסיף בזה, דהנה לכאו' עצם ד' החת"ס צ"ב היכי מחזקינן מכח החזקה דהשתא שהיו בה מומים בשעת אירוסין, הא לצד שהיו בה מומים בשעת אירוסין נמצא שלא חלו האירוסין כלל, וא"כ היא באותה רשות דקודם האירוסין, וכלפי אותה רשות שפיר שייכא חזקה דמעיקרא להורות שהיתה שלימה. וצ"ל דדייני' איפכא, דאנו צריכים לדון תחילה על אלימות החזקה דמעיקרא, וכיון שאם ניזיל בתר חזקה דמעיקרא להורות שהיתה שלימה בשעת האירוסין נמצא ששפיר חלו האירוסין, וא"כ אם חלו הארוסין הרי"ז רשות אחרת וקלישא החזקה דמעיקרא, א"כ ל"ש לילך בתר חזקה דמעיקרא ואזלי' בתר חזקה דהשתא ודו"ק. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכבר הובא לעיל דדין מוחזק נרמר גם באופן שכל הספק נולד עכשיו, כמו במחליף פרה בחמור ב"מ ק. דאמרינן ונחזי ברשות מאן קיימי וכו', והתם מה שהוא מוחזק בולד אינו משום שאתמול הוא היה בעלים, אלא משום שעכשיו היא ברשותו, ולכך בפשטות הכוונה שהוא 'מוחזק' בספק, ובשביל להוציא ממנו צריך ראיה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובאופן אחר יש לפרש דכלפי דין מוחזק והממע"ה כו"ע מודו דברי ושמא ברי עדיף ויש בטענת ברי כח להוציא ממון ממוחזק כשהוא שמא. וכל הטעם שאין ברי עדיף הוא משום 'דאוקי ממונא בחזקת מריה' היינו שהכרעת דין החזקה הוא שהממון שלו. ומשו"ה אמר ר"ג דבר"ש עם חזקה"ג מהני להוציא ממון דחזקה"ג עדיפא על חזקת ממון. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכבר הובא לעיל שהל' בתוס' מורה שכ"נ כ"ה אינו רק ריעותא בחזה"ג דאשה, כמו שפרש"י לעיל, אלא הוא ענין חזקה בפנ"ע כנגד חזה"ג, ולכך ס"ד דתוס' שנעשה כאן תרתי לריעותא. ועי'. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועד כמה שהאשה היא התובעת לא אכפת לי שבזמן שהיא ארוסה הרי קצת ברשות אביה. וכתב ע"ז השמעתא הא למה זה דומה לראובן ושמעון שהיו שותפין בבהמה, ומכר ראובן חלקו ללוי, ואח"כ נמצאו בה מום, ודאי שכלפי ראובן אמרינן שלא נמצאו המומין ברשותו, שהרי כבר מכר חלרו ללוי, ואפי' שכלפי שמעון איתרע ליה רשותו. ועי'. [↑](#footnote-ref-14)