חובת חגיגה
קטגוריות: ש_ס / כג חגיגה / חגיגה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ד' ט' ניסן תשס"ד

א] כתב הרמב"ם פ"ב מחגיגה ה"ד, כל החייב בראי' חייב בחגיגה וכל הפטור מן הראי' פטור מן החגיגה, עכ"ל, אמנם התוס' בחגיגה ד"ב: ד"ה שומע כתבו, דשומע ואינו מדבר ומדבר ואינו שומע חייבין בחגיגה ואע"פ שפטורין מן הראי', עיי"ש בדבריהם.

והנה עיי"ש בטו"א בחגיגה ד"ג. באבני שהם, שעמד ע"ד התוס', שהרי מוכח מכ"ד דילפי' חגיגה וראי' זמ"ז בבנין אב או בהיקש, וא"כ מ"ט לא נילף חגיגה מראי' לפטור מי ששומע ואינו מדבר או שמדבר ואינו שומע מחגיגה, כ"ה דהוא פטור מן הראי', ועיי"ש שכתב דלכאו' זה תליא אם דבר הלמד בגז"ש חוזר ומלמד בבנין אב וחוזר ומלמד בהיקש, שהרי הא דמי שאינו מדבר או שאינו שומע פטור מן הראי' ילפי' לה בגז"ש מהקהל, וד' התוס' מתישבים להצד דאינו חוזר ומלמד בבנין אב, ועיי"ש שדן לומר דאף להצד דאין חוזר ומלמד בבנין אב או בהיקש, מ"מ הכא שפיר גמרי' לה, כיון דבחד זימנא גמיר, דילפי' חגיגה מראי' לפטור טמא, ובחד זימנא ילפי' גם לפטור מי שאינו מדבר או שאינו שומע, וזהו דעת הרמב"ם דפטר להו מן הראי', עכ"ד.

אך לכאו' אכתי צ"ע בדעת הרמב"ם, שהרי הא דדבר הלמד בגז"ש אם חוזר ומלמד בבנין אב הוי בעיא דלא איפשיטא בזבחים ד"נ., ואם חוזר ומלמד בהיקש תליא בפלוגתא דר"פ ומר זוטרא שם, ולא הוכרעה שם ההלכה בזה, וכן ה"ט דבחד זימנא גמיר הוי רק לחד לישנא בזבחים דנ"ז:, וגם אי"ז רק לפירש"י שם, אך התוס' שם מפרשי לה בע"א, ולדעתם אי"ז שייך לנידו"ד, וא"כ צ"ע מ"ט הכריע הרמב"ם שכל הפטורין מן הראי' פטורין אף מן החגיגה.

אמנם יל"ד ולומר בזה, דחובת הקהל ל"ח קודש, ואשר ע"כ ניחא דשפיר מצינו למילף חגיגה מראי', שהרי דעת מר זוטרא דפליג אדרב פפא וס"ל דאין ללמוד מהא דילפי' תודה משלמים דהלמד בגז"ש חוזר ומלמד בהיקש, היינו משום דס"ל דבתר מלמד אזלינן, עיי"ש בסוגיא, וע"כ היכא דהמלמד חולין ילפי' בזה לכו"ע למד מן הלמד, דלרב פפא הלמד בגז"ש חוזר ומלמד בהיקש, ולמר זוטרא בתר מלמד אזלי' ואי"ז קדשים, וע' בדברינו בכללי למד מן הלמד סק"א בהערה שהבאנו כן מד' התוס' בכ"ד דהלמד בגז"ש חוזר ומלמד בהיקש לכו"ע היכא שהמלמד הראשון הוא חולין, וי"ל עוד, למש"נ בדברינו בכללי למד מן הלמד סק"ג בדעת כמה ראשונים דכל הנך דלא איפשיטא בסוגיא דזבחים אם חוזרין ומלמדין, ה"ה חוזרין ומלמדין לפי האמת, עיי"ש.

ב] ולכאו' נ' די"ל בביאור דעת הרמב"ם, דהא דכל הפטורים מראי' פטורין מחגיגה, אי"ז כלל משום דילפי' חגיגה מראי', אלא דינא הוא דל"ש חובת חגיגה רק באותן המחויבין בראי', וכמו שיתבאר הטעם בזה.

דהנה ל' הרמב"ם פ"א מחגיגה ה"א, החגיגה האמורה בתורה הוא שיקריב שלמים ביו"ט הראשון של חג "כשיבא להראות", עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ם דמצות חגיגה הויא להביאה עם הראי', וכ"ה ל' הרמב"ם בסהמ"צ עשין נ"ב, היא שציונו לעלות לרגל למקדש וכו' והוא אמרו ית' שלש רגלים תחוג לי בשנה, וכבר התבאר בכתוב שזאת החגיגה הוא שיעלה בקרבן יקריבהו וכו', עכ"ל, ולהדיא בד' הרמב"ם דמצות חגיגה מישך שייכא לחובת ראיית פנים, שבזמן הראי' מחויב להקריב קרבן חגיגה.

וגדולה מזו מצינו בל' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קנ"ו והחינוך במ' פ"ח, שמי שלא הביא שלמי חגיגה עבר על ל"ת דלא יראו פני ריקם, והמל"מ בהגה' החינוך תמה ע"ז, ובהגה' לחינוך הנדמ"ח כתבו דיש מקום לפרש ד' החינוך על מי שלא הביא עולת ראי', (שהחינוך שם במצוה זו כלל גם מדיני עולת ראי'), אך ל' הרמב"ם בסהמ"צ שם הוא ועכ"פ יהיו עולה ושלמים, וצ"ע עוד בזה, וכ"ה בפירש"י עה"ת ס"פ ראה דברים ט"ז ט"ז, ולא יראה את פני ד' ריקם, אלא הבא עולות ראי' ושלמי חגיגה, עכ"ל, ומפרשי רש"י תמהו על דבריו, ע' בדבריהם, והאמנם בד' הרמב"ם בהלכות רפ"א דחגיגה מת' להדיא דהלאו דלא יראו פני ריקם לא קאי רק על עולת ראי' ולא על שלמי חגיגה, אך מ"מ נ' שביסוד הדברים לא חזר בו הרמב"ם דחיוב חגיגה מישך שייך להראיית פנים, ואך דהל"ת דלא יראו פני ריקם לא קאי ע"ז, וז"ב.

ונ' דמה"ט הוא דס"ל להרמב"ם דכל הפטור מן הראי' פטור מן החגיגה, דכיון דכל הפטור מן הראי' פטור אף מראיית פנים, ע' תוס' ריש חגיגה שהביאו מד' הירושלמי דיש מן הפטורים מראי' דחייבין בראיית פנים, והוכיחו התוס' מכ"ד דהבבלי פליג ע"ז וכל הפטורין מן הראי' פטורין אף מראיית פנים, הרי ממילא דל"ש בו חיוב חגיגה כלל, כיון דכל חובת חגיגה הויא רק כשבא ליראות, וע"כ כל שפטור מן הראי' ל"ש בו חובת חגיגה, ואף אם יעלה ויראה לא יתחייב בחגיגה, דהראי' המחייבת בחגיגה היא ראי' שמתקיים בה דין דיראה כל זכורך, וז"פ.

ג] אמנם צ"ע בזה, דהנה בחי' הרמב"ן שלהי סוכה, ז"ל, וא"א ששלח נמי עולתו בשביעי קודם שנתראה פנים בעזרה, שאין חובתה אלא בשעת ראי' דכתיב ולא יראו פני ריקם, ומפורש אמרו בירושלמי במסכת חגיגה שאינו משלח חגיגתו ביד אחר ולמדו מן הטמא שפטור מן הראי', עכ"ל.

והנה בפשוטו מש"א בירושלמי דאינו משלח חגיגתו ביד אחר קאי נמי על קרבן חגיגה שאין חובתה אלא בשעת ראי', הגם שעיקר ד' הירושלמי שם הם על עולת ראי', עיי"ש בכל סוגית הירושלמי דקרי לעולת ראי' חגיגתו וזה סייעתא למש"נ בדעת הרמב"ם דחובת קרבן חגיגה הויא כשבא ליראות.

ולכאו' הוא מוכח כן מיני' ובי', שהרי בירושלמי למדו דין זה דאינו משלח חגיגתו ביד אחר, מהא דטמא פטור מעולת ראי', משום שאינו ראוי לבא, וישלח חגיגתו ביד אחר, ומזה הוא שלמד ר' יוסי שאינו משלח חגיגתו ביד אחר, והנה הרי טמא פטור אף מקרבן חגיגה, וגם בזה תיקשי דישלח חגיגתו ביד אחר, ובע"כ דאינו משלח שלמי חגיגתו ביד אחר.

וכבר הביאו שמפורש יוצא כן מד' התוס' בפסחים ד"פ. דא"א לשלח קרבן חגיגה ע"י שליח, דיעו"ש בתוס' שכתבו במש"א שם דאם יטמאנו במת אתה מדחהו מחגיגתו, והק' התוס' דהא קי"ל דערל וטמא משלחין קרבנותיהם, ותירץ ריב"א דהואיל והיא חובה לבא ברגל יש לה דין עולת ראי' דדרשי' בפ"ק דחגיגה דטמא פטור מן הראי' שנא' ובאת שמה והבאתם שמה וכו', וכן איתא בירושלמי פ"ק דחגיגה דאיתקש לעולת ראי', וא"ת השתא כשמשלחהו לדרך רחוקה נמי מדחהו מחגיגתו שאינו יכול לבא ביו"ט מחוץ לתחום וכו', ועיי"ש במהרש"א שהק' דכיון דטהור הוא יכול לשלח קרבנותיו מעיו"ט והשליח יהא בתוך התחום ומביאו ביו"ט, ואפשר דבכה"ג נמי אינו יוצא ידי חגיגתו דומיא דראי' דבעי ובאת שמה והבאתם שמה, עכ"ל, והרי שדעת התוס' דא"א להביא שלמי חגיגה קודם שנראה בעזרה, והיינו משום שיש לה דין עולת ראי' שאינו משלח קרבנו קודם שנראה בעזרה.

והמנ"ח מ' ת"צ נקט בפשיטות דאם הקריב עולת ראי' ע"י שליח ואח"כ נתראה בעזרה יצא יד"ח, וכנר' מפרש ד' הירושלמי דרק בטמא שאינו ראוי לביאה הוא דאינו משלח ביד אחר, אך ל' הירושלמי לא מ' כן, שהרי דינא דטמא פטור מן הראי' כבר תנן לה במתני', ומש"א ר' יוסי זאת אומרת שאין משלח חגיגתו ביד אחר, היינו ודאי דאף מי שהוא טהור וראוי לבא אינו משלח ביד אחר, וכאשר כן מפורש גם בד' הרמב"ן הנז', וכן מבו' גם מד' התוס' בפסחים הנז', (ואין נ' לומר דבגונא דהתוס' גרע כיון שהוא חוץ לירושלים ואינו יכול לבא משום איסור תחומין), וראיתי שכבר תמה הגאדר"ת בזהב שבא פסחים ד"פ. ע"ד המנ"ח, עיי"ש באורך.

ד] אמנם באמת מד' הרמב"ן נ' להדיא דדוקא עולת ראי' ל"מ לשלח קודם שנתראה פנים אך שלמי חגיגה מצי שפיר לשלוח אף קודם שנתראה פנים, שהרי הרמב"ן הביא ד' התוס' שהעמידו בשחט חגיגתו בשביעי ובא בשמיני ונתראה פנים, והק' הרמב"ן ע"ז שהרי זה שלא בא לעזרה עד יום שמיני צריך הוא להביא עמו עולת ראי' בשמיני וא"א ששלח נמי עולתו בשביעי קודם שנתראה פנים וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דהוה ניח"ל הא דהביא החגיגה בשביעי קודם שנתראה פנים, ולא קשיא לי' אלא מעולת ראי', וז"ב בדעת הרמב"ן.

ולכאו' נ' שהרמב"ן למד כן מסוגיא ערוכה בפסחים ד"ע:, דאמר עולא אמר ר"א שלמים ששחטן מערב יו"ט אינו יוצא בהן וכו' ולא משום חגיגה וכו', משום חגיגה הוי דבר שבחובה וכל דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, ע"כ, ובפשוטו מבו' מזה, דאילו שחט חגיגתו בערב יו"ט יוצא בה יד"ח חגיגה, ורק משום ששחט שלמים הוא דאינו יוצא יד"ח חגיגה דהוי דבר שבחובה ואינו בא אלא מן החולין, וכן נ' מד' הרמב"ם פ"ב מחגיגה הי"א דמפרש הסוגיא כפשטה דכל מה דלא נפיק יד"ח חגיגה הוא רק משום דהיו השלמים נדר או נדבה, ודבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, וע' מהר"י קורקוס שם שהאריך בזה שכ"ה דעת הרמב"ם, וע' בד' האחרונים שציינו בס' המפתח שם, והוא מפורש כן בד' הראב"ד בפ"ב מחגיגה ה"י דחגיגת י"ד יוצא בה יד"ח חגיגה אם התנה עלי' לצאת בה ושחטה בי"ד, עכ"ל, ולהדיא דאף ששחטה בי"ד יוצא בה יד"ח חגיגה.

ונ' דמזה למד הרמב"ן דמהני לשלח חגיגתו קודם שהתראה פנים, שהרי כל ששחט חגיגתו בערב יו"ט הוי זה קודם ראיית פנים, שראיית פנים בערב יו"ט לאו מידי היא, שאין מתקיים בה דין ראי' ואינה ראי' המחייבת בקרבן, ובע"כ מזה דרק עולת ראי' א"א לשלח קודם שנתראה פנים, אך שלמי חגיגה מצי לשלח.

והתוס' בפסחים ד"פ. דס"ל דא"א לשלח שלמי חגיגה ביד אחר, נ' פשוט דאזלי לטעמייהו, דמפרשי בסוגיא ד"ע: שם דהא דאינו יוצא בשלמים ששחטן בערב יו"ט משום חגיגה, היינו אפי' הקדישן מתחילה ושחטן לשם חגיגת ט"ו, דהואיל והוי דבר שבחובה ואינו בא אלא מן החולין, סברא הוא שישחט נמי בשעה הראוי' לחגיגה, עכ"ל, ולדעתם שפיר י"ל דכ"ה דא"א להביא חגיגתו קודם יו"ט, גם א"א להביאה קודם שנתראה פנים בעזרה.

אמנם לכאו' אכתי צ"ע בזה, דאי נימא דא"א להביא החגיגה קודם שנתראה פנים בעזרה, א"כ מ"ט אמרו דשחטן בערב יו"ט אינו יוצא ידי חגיגה, הרי אפי' שחטן ביו"ט קודם שנתראה פנים אינו יוצא בהן יד"ח חגיגה, וגם הרי התוס' כתבו הטעם דבעי' שישחט בשעה הראוי' לחגיגה, ולא פירשו שהטעם משום דאכתי לא נתראה פנים.

ובפשוטו נ' די"ל, שהרי התוס' שם בדף פ. כתבו דהא דאיכא לשלמי חגיגה דין עולת ראי' הוא משום דהיא חובה לבא ברגל, ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא רק אחר שלמדנו דא"א להביא החגיגה מערב יו"ט, וע"כ דמיא לעולת ראי', אך אילו הי' הדין דחגיגה באה אף מערב יו"ט לא הי' לנו לדמותה לעולת ראי', וע"כ שפיר הוצרך ר"א ללמדנו דאין חגיגה באה מערב יו"ט משום דבעי' שישחט בשעה הראוי' לחגיגה, ומכח דין זה הוא דמדמי' לה לעולת ראי' שאף א"א להביאה קודם הראי', וצ"ע עוד בזה, ולהלן סוסק"ה ית' בעזה"י דרך אחרת בזה.

האמנם דצ"ע רב בזה, שהרי כבר נת' לעיל דמוכח מד' הירושלמי דאף חגיגה ל"מ לשלח ביד אחר, שהרי הא דל"מ לשלח עולת ראי' ביד אחר למדוה מהא דטמא פטור מן הראי', והרי מהא גופא יש ללמוד דאף אינו משלח שלמי חגיגה ביד אחר, שהרי טמא פטור מן החגיגה משום שאינו ראוי לבא, ואם יכול לשלח חגיגתו ביד אחר מ"ט הוא פטור מן החגיגה.

ה] ונ' די"ל בזה, דהנה בפשוטו מצות חגיגה הויא להקריב קרבן חגיגה ואין אכילת החגיגה מכלל עיקר מצות חגיגה, ואף אם ל"מ לאכול החגיגה קיים מצותו, וכ"כ הצל"ח והשפ"א בפסחים ד"ע: והאו"ש בפ"ב מחגיגה ה"י, והחזו"א או"ח סי' קכ"ט סק"י.

ובס' מזבח אבנים סימן כ"א סק"ד הוכיח כן מד' התוס' בפסחים ד"פ. שהבאנו לעיל, שדנו מ"ט טמא ל"מ לשלח חגיגתו ביד אחר, וכתבו דהוא משום שאינו ראוי לביאה, והרי להדיא דאף דל"מ לאכול מ"מ שפיר יכול להביא חגיגתו.

אמנם הנה מד' הרמב"ן הנז' נ' דפליג בזה, דהביא שם ד' התוס' בדין לינה, ז"ל, שאם שחט חגיגתו בשביעי ובא שמיני ונתראה פנים בעזרה ואכלה, שהרי נאכלת היא לב' ימים וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דמכלל חובת חגיגה הוי אכילתה, וע"כ הוצרכו להעמידה בששחט חגיגתו בשביעי דבכה"ג יכול לאכלה בשמיני שבא לירושלים, דהחגיגה נאכלת לב' ימים.

ולכאו' יש ללמוד כן גם מהא דמצינו דמהני להקריב החגיגה מערב יו"ט, וכמו שהבאנו לעיל סק"ג שכ"ה דעת הרמב"ם והראב"ד, וצ"ב הטעם בזה שהרי חובת החגיגה הויא ברגל, ומ"ט יהני להקריבה מערב יו"ט, אך פשר דבר למדנו מל' הרמב"ם פ"ב מחגיגה הי"א, ז"ל, מי שהיו לו שלמים וכו' ושחטן מערב יו"ט, "אע"פ שאכלן ביו"ט", אינו יוצא בהן יד"ח חגיגה וכו', עכ"ל, ומבו' בל' הרמב"ם שהטעם שהי' ראוי שיצא בזה יד"ח חגיגה אלמלי הא דאינה באה אלא מן החולין, הוא משום שאכלן ביו"ט, ולכאו' נ' שהביאור בזה הוא ע"פ הנ"ל, שעיקר מצות חגיגה הוא להביא קרבן לאכילה, דומיא דפסח שעיקרו לאכילה, וע"כ מהני אף להביא הקרבן מערב יו"ט אם אכילתו תהא ברגל, ושו"ר כן בשפ"א מגילה ד"ה ואבנ"ז או"ח סו"ס תכ"ג, ועיי"ש סי' תכ"ב סק"ב.

ובזה נ' לבאר ד' הרמב"ם פ"א מחגיגה ה"א שכתב דהשמחה האמורה ברגלים הוא שיקריב שלמים יתר על שלמי חגיגה ואלו הן הנקראין שלמי שמחה וכו', ותמהו האחרונים מ"ט לא יצא בשלמי חגיגה ידי שמחה, ומה גרע חגיגה מנדרים ונדבות שיוצא בהן ידי שמחה, והצל"ח בחגיגה ד"ו למד מזה דבכלל מצות שמחה נכלל להקריב פעם א' ברגל שלמי שמחה, ולא סגי באכילת קדשים, וחיוב זה אינו יוצא בשלמי חגיגה, ועיקר ד"ז כתב הצל"ח גם בפסחים ד"ע, וכ"כ החת"ס בחי' הנדמ"ח לחגיגה די"ז, וכ"כ האמרי ברוך בהגה' טו"א חגיגה ד"ו:, וכ"כ השפ"א בר"ה ד"ה. בישוב ד' הרמב"ם הנז', והאריך בזה באבי עזרי פ"ב מחגיגה, אך החזו"א בספרו ובמכתבו שנד' בסו"ס אבי עזרי האריך דאין לומר כן כלל, ופי' שאין כונת הרמב"ם לומר שאינו יוצא בשלמי חגיגה ידי שמחה, ע' בדבריו.

ולפי המבו' י"ל, דכיון דעיקר מצות חגיגה היא להביא קרבן לאכילה, ע"כ ל"מ נפיק באכילה זו יד"ח שמחה, שאכילה זו עולה לו לקיום מצות חגיגה, ול"מ ליצא בה יד"ח שמחה, דרק באכילת נדרים ונדבות שאינו מחויב בהן יוצא יד"ח שמחה, אך באכילת חגיגה שמחויב בה והוי מכלל חובות הרגל אינו יוצא ידי שמחה, ושו"ר שכבר כתב כן האבנ"ז באו"ח סי' תכ"ג סקי"ב, ועיי"ש שהוכיח סברא זו ממש"כ הרמב"ם שיוצא יד"ח שמחה בתודה ששחטה בער"פ, והיינו שמחת הלילה, ולמה צריך לצאת בתודה הרי יש לו פסח לאכילה, ובע"כ דבפסח שהוא חובת הגוף לאכלו אינו יוצא ידי שמחה,[[1]](#footnote-2)

ועיי"ש באבנ"ז שלמד ד"ז דעיקר מצות חגיגה היא לאכילה, ממש"א בגמ' חגיגה ד"ו. דחגיגה עדיפא שיש בה ב' אכילות, וממש"א שם ד"ח. אכילה ראשונה מן החולין, וע' גם בדבריו בסי' ת"ה סק"ב שכתב ג"כ כן, ולמד כן מל' הגמ' בחגיגה ד"ז. נאמרה חגיגה להדיוט, ויש להוסיף, דכן מ' קצת ממתני' שם ד"ט: מי שיש לו אוכלין מרובין וכו', ומ' דחגיגה באה לאכילה, וביותר נ' כן ממה שפירש"י שם ד"ח: דמה"ט אישתרי טפילה בחגיגה, משום דיש אדם שיש לו אוכלין מרובין ונכסים מועטין וא"א להביא אכילות כולן מן החולין, עכ"ל, ונ' להדיא דהחגיגה באה לאכילה, וע"כ ראוי לו להביא החגיגה לאכילת כולן, ועיי"ש עוד בפירש"י ד"ה וחגיגת יו"ט, ז"ל, שהוא ודאי דבר שבחובה אפי' יש לו בשר הרבה דילפי' לקמן מוחגותם אותו וכו', עכ"ל, והרי דס"ד דכל שיש לו בשר א"צ להביא חגיגה, והיינו משום דעיקר מצות החגיגה היא לאכילה.

ו] ומעתה נ', דמה"ט הוא דמהני לשלח חגיגתו ביד אחר קודם שנתראה פנים, ול"ד לעולת ראי' דא"א לשלחה קודם שנתראה פנים, והיינו משום דהא דא"א לשלח עולת ראי' קודם שנתראה פנים הוא מפני שחיובה הוא מכח הראיית פנים, וע"כ א"א להקריבה קודם הראיית פנים, וכ"ז הוא בעולת ראי' שעיקר דינה הוא בההקרבה, וע"כ ל"מ להקריבה קודם הראיית פנים שהוא זמן חיובה, אך משא"כ שלמי חגיגה שעיקר דינם הוא בהאכילה, ע"כ שפיר מהני לשלוח חגיגתו קודם שנתראה פנים כיון שאוכלן אחר ראיית פנים, ולא גרע הבאת החגיגה קודם ראיית פנים, מהבאת החגיגה קודם יו"ט דהגם שהביא הקרבן קודם זמן החיוב, מ"מ יוצא בו יד"ח חגיגה אם אך אוכל החגיגה ביו"ט, וה"נ המביא קודם ראיית פנים אף שעדין אינו מחויב, יוצא בו יד"ח חגיגה אם אוכל החגיגה אחר ראיית פנים.

וזה מדויק בל' הרמב"ן שם שהעמידה בשחט חגיגתו בשביעי ובא שמיני ונתראה פנים בעזרה ואכלה, ודקדק להעמידה שאכלה אחר שנתראה פנים בעזרה, והיינו משום שאם אכלה קודם שנתראה פנים לא יצא יד"ח חגיגה, דומיא דעולת ראי' שהקריבה קודם ראיית פנים, ורק אם אכלה אחר ראיית פנים הוא דיצא יד"ח, וזה נ' נכון בעזה"י.

ולפ"ז ל"ק כלל משה"ק לעיל דהיאך מצי לשלח חגיגתו ביד אחר, הרי מהא דטמא פטור מן החגיגה יש ללמוד דא"א לשלח חגיגה ביד אחר, אך למש"נ א"ש היטב, שהרי מה שלמד הירושלמי מהא דטמא פטור מן הראי' דל"מ לשלח עולת ראי' ביד אחר, היינו דל"מ לשלח עולת ראי' בלא ראיית פנים, משום דכל המחייב דעולת ראי' הוי ראיית פנים, וע"כ טמא שאינו בר ראיית פנים, אף ל"מ לשלח עולת ראי' ביד אחר,[[2]](#footnote-3) ונ' דמה"ט אף פטור טמא מן החגיגה, דכיון שאינו מחויב בראיית פנים, ע"כ אף אינו מחויב בחגיגה, שכל חובת החגיגה הויא מכח ראיית פנים.

ולא תיקשי שהרי יכול לשלח חגיגתו קודם שנטהר וליראות פנים למחר ולאכול חגיגתו, דודאי אה"נ טמא שיטהר לערב יכול לשלוח שלמי חגיגה ביד אחר, דלא גרע טמא שאינו מחויב בחגיגה מערב יו"ט דאכתי ליכא חיוב חגיגה ויכול להביא חגיגתו לדעת הרמב"ם והראב"ד, וטמא לא גרע מינה דג"כ יכול להביא חגיגתו אם יטהר לערב ויתראה פנים למחר, וראיתי בצל"ח פסחים ד"ע: שכתב כן בתו"ד, דאם מהני להקריב חגיגה בערב יו"ט, מהני אף להקריבה בעודו טימא, אך כד דייני' על חיוב חגיגה, הרי שטמא שאינו בר ראיית פנים אינו מחויב בחגיגה, כיון שכל חובת חגיגה היא מכח ראיית פנים, ואינו מחויב להביאה כשאינו בר ראיית פנים, ויש להוסיף, שטמא שאינו ראוי ליטהר לערב אינו יכול להביא חגיגה מטעם אחר, משום שעיקרה לאכילה, וכיון דל"מ איהו למיכל מינה ל"ש כלל שיביא חגיגתו, אך אף בגונא שראוי ליטהר לערב, מ"מ כ"ז שלא נתראה פנים אינו מחויב בחגיגה.

] ויש להוסיף בזה, דלפמש"נ נ' דהתוס' והרמב"ן לטעמייהו אזלי, דהתוס' דס"ל דא"א לשלח חגיגתו קודם שנתראה פנים, אזלי לטעמייהו דס"ל דחובת חגיגה הויא בההקרבה ול"ב כלל להאכילה, וכמו שהבאנו לעיל להוכיח ממה שדנו התוס' מ"ט טמא אינו משלח חגיגתו, וע"כ ל"מ להקריב החגיגה קודם שנתראה פנים ונתחייב בחגיגה, אך הרמב"ן לטעמי' דס"ל דמכלל חובת חגיגה הויא אכילתה, ע"כ ס"ל דשפיר מהני להקריב החגיגה קודם שנתראה פנים, כיון שאוכלה אחר שיתראה, וז"ב.

וי"ל עוד בזה, דהתוס' דס"ל דא"א להביא חגיגתו קודם ראיית פנים, אזלי לטעמייהו דס"ל שם בד"ע: דא"א להקריב חגיגתו מערב יו"ט משום דבעי' שישחט בשעה הראוי' לחגיגה, וי"ל דמה"ט גם א"א להקריב החגיגה קודם ראיית פנים, ששעה זו עדין אינה ראוי' לחגיגה שעדין לא נתחייב בחגיגה עד ראיית פנים, וע"כ ל"מ להקריב החגיגה בשעה זו.

ח] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה עיקר מש"כ התוס' דהואיל והוי דבר שבחובה ואינו בא אלא מן החולין, סברא הוא שישחט נמי בשעה הראוי' לחגיגה, צ"ב מה ענין זל"ז.

ולכאו' הי' נ' לפרש ד' התוס', שהרי עיקר הא דס"ד שיצא יד"ח בהקרבת החגיגה בערב יו"ט, הרי בע"כ הוא משום דעיקר חובת חגיגה הוא להקריב קרבן לאכילה, וע"כ מהני אף להקריב בערב יו"ט דעי"ז יש לו קרבן לאכילה ביו"ט, והגם דההקרבה אינה בזמן החיוב לא איכפת לן, דאין עיקר החיוב בעצם ההקרבה אלא במה שיהא לו קרבן לאכילה, וזמש"א דכיון דהוי דבר שבחובה ואינו בא אלא מן החולין, והיינו דלא סגי במה שיהא לו קרבן לאכילה, אלא בעי' שיהא קרבן מיוחד לחובתו ואינו בא אלא מן החולין, ע"כ נמי בעי' שישחט בשעה הראוי' לאכילת החגיגה, שאם ישחט קודם הזמן הראוי לאכילת החגיגה, ואתי' עלה מכח הא שבשעה הראוי' לאכילה אית לי' חגיגה לאכילה, חשיב זה כמביא שלא מן החולין, דכאילו מאליו יש לו חגיגה ברגל.

ומה"ט נמי ל"מ להקריב החגיגה קודם ראיית פנים, כיון שחובת החגיגה הויא רק אחר ראיית פנים, וע"כ כל שמקריב החגיגה קודם ראיית פנים, הרי שהגם דאחר ראיית פנים אית לי' חגיגה לאכילה, מ"מ חשיב זה כמביא שלא מן החולין.

אך בעיקר הדברים צ"ע, שהרי כבר נת' דמד' התוס' מוכח דחובת חגיגה הויא בההקרבה עצמה ול"ש כלל להאכילה, וא"כ אין לפרש כמש"נ דהנידון דיהני להקריב החגיגה מערב יו"ט הוא משום דמצותה הוא באכילתה, וצ"ע עוד בזה.

ט] אמנם עיקר הדברים שנתבארו דמכלל מצות חגיגה היא אכילתה, צ"ע רב אם מצינו לומר כן בדעת הרמב"ם, שהרי לא נזכר בכל ד' הרמב"ם כלל שצריך לאכול החגיגה.

ואשר ע"כ נ', דאף אם אמנם מתקיימת מצות החגיגה אף בלא שאוכלה בפועל, מ"מ עיקר המצוה היא להקריב קרבן שיהא לאכילת ההדיוט, ואך דל"ב שיאכלנו בפועל, וסגי במה שראוי הוא לאכילה, ולפ"ז יל"ד עוד בכל הדברים שנתבארו למעלה, וצ"ע עוד בזה.

1. ויל"פ בזה גם ד' הרמב"ם פ"ב מחגיגה ה"י דחגיגת י"ד רשות לפיכך אינו יוצא בה יד"ח חגיגה אבל יוצא בה יד"ח שמחה, והראב"ד בהשגות שם תמה מאי לפיכך, ועיי"ש במהר"י קורקוס שדן לפרש דמש"כ הרמב"ם לפיכך קאי אסיפא דמילתי' דמה"ט יוצא בה יד"ח שמחה, עיי"ש מה שביאר בזה.

   ולמש"נ נ' ביאור ד' הרמב"ם, דאילו היתה חגיגת י"ד חובה לא הי' יוצא בה יד"ח שמחה, כיון דעיקר חובת חגיגת י"ד הויא לצורך אכילתה בליל ט"ו, וכיון שעיקר מצות הקרבן לאכילה, ע"כ ל"מ נפיק באכילתו ידי שמחה, וכ"ה שאינו יוצא באכילת הפסח יד"ח שמחה, ורק משום שחגיגת י"ד רשות ואינו מחויב להביאה לאכילה, ע"כ יוצא בה יד"ח שמחה.

   והנה עיי"ש במהר"י קורקוס דמסיק דאין לפרש כן בד' הרמב"ם, שהרי בן תימא ס"ל דחגיגת י"ד חובה, וסבר דיוצא בה יד"ח שמחה, וכדתניא בפסחים ד"ע, אך הנה כבר ביארו האחרונים בדעת הרמב"ם, דס"ל דאף לבן תימא אין חגיגת י"ד חובה, אלא הוי זה קרבן רשות שדיניו חלוקין מדין שאר שלמים, והרי לדעת הרמב"ם אף לדידן הויא חגיגת י"ד מין קרבן בפנ"ע, ואיכא ע"ז קראי, וע"כ שפיר י"ל דאה"נ למ"ד דחגיגת י"ד חובה, והיינו בן דורתאי לפי' רש"י בפסחים ד"ע:, אינו יוצא בה יד"ח שמחה, וא"ש היטב ד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונ' מכח זה, דמה שלמד הירושלמי מהא דטמא פטור מן הראי' דאינו משלח חגיגתו ביד אחר, עיקר המכוון בזה הוא דחיוב עולת ראי' הוי רק כשנתראה פנים, וע"כ טמא שאינו בראיית פנים אינו בחיוב עולת ראי', אך לעולם גם אם הי' הדין דיכול לשלח עולת ראי' ביד אחר קודם שנתחייב בראי', ומשום דמהני להביא עולת ראי' אף קודם שנתחייב בה, נמי הי' ניחא הא דטמא פטור מן הראי', דכיון שאינו בר ראיית פנים אינו חייב בעולת ראי', ומה לי הא דמצי להביא עולת ראי' קודם שנתחייב בה, ואך מכוון הירושלמי הוא דלא מחייב בעולת ראי' בלא ראיית פנים, וממילא פשיטא דאינו משלח חגיגתו ביד אחר קודם שנתחייב בה, דא"א להביא קרבן קודם זמן חיובו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)