כתובות ב ג ד - הרב משה גינויאר
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

**בס"ד**

**פרק האשה שנתארמלה**

**כב' א'**

א) מתני' שהפה שאסר הוא הפה שהתיר – בתוס' בגמ' מבואר, דאם מה דהאב נאמן לומר דקידש בתו לפלוני הוא משום הפה שאסר, לא יהיה נאמן אלא בתוכ"ד דאיכא מיגו, ולפ"ז נראה מבואר דס"ל, דמה דנאמנת במתני' משום הפה שאסר לא הוי אלא באמרה תוכ"ד, וכן מבואר **בב"ח** סמ"ז בקו"א, [ויל"ע **בב"י** דכ' לומר דהטור דכתב דנאמנת גם לאחר זמן, מקורו מדברי התוס' שכתבו דנאמן לפרש גם לאחר זמן, וכ' דיש לחלק וכמשי"ת, ולכאורה בתוס' מוכרח דלא דמי וכמשנ"ת, דלפי דבריהם מבואר לכאורה במתני' דאינה נאמנת אלא בתוכ"ד], וכן מבואר **ברשב"א** בגמ' דאינה נאמנת אלא בתוכ"ד, וכן מבואר בש"מ בשם **תר"י** דדוקא בתוכ"ד נאמנת, דאי לאו הכי מתחילה הודית שיצאת מחזקת פנויה, **והריטב"א** גם כ' בגמ', דאי נאמנות האב הוי משום הפה שאסר, אינו נאמן אלא בתוכ"ד, אמנם אח"כ הביא בשם **רבינו יחיאל**,דאם מתחילה אמרה אשת איש הייתי אינה צריכה אמתלא למה דאומרת פנויה אני, דאשת איש הייתי משמע דעכשיו פנויה היא, ולפ"ז במתני' נאמנת לומר דגרושה אני גם לאחר זמן, דזהו כמו דאומרת פנויה אני דנאמנת, **והרמב"ם** פי"ב מגירושין ה"א כ' בסתם דנאמנת משום הפה שאסר, **והרמ"ך** הגיה, דהיה לו לפרש דדוקא אם אמרה בתוכ"ד, כי היכי דאמרינן בנשביתי וטהורה אני, דנשנו יחד, דאינה נאמנת לאחר זמן וצ"ע, [**ובלח"מ** שם מפרש, דהא דפשוט לו יותר גבי שבויה דהיינו דוקא בתוכ"ד, הוא משום דבאשת איש הייתי י"ל, דמעיקרא משמע דהיתה אשת איש אבל עכשיו היא פנויה, אבל גבי נשביתי אין משמעות מתחילה דהיא טהורה], **והה"מ** כ' דלולי שלא מצא מאן דכתב בביאור דנאמנת גם לאחר זמן, היה אומר דגם לאחר כדי דיבור נאמנת, דכל שאינו משנה דבריו הראשונים אלא פוטר עצמו מצד דבר אחר, נאמן גם לאחר זמן כיון דעיקר האיסור הוי על פיו, וכ' דהיה נראה ראיה לזה, מדלא מבואר בגמ' דדוקא בתוכ"ד נאמנת, אך כ' די"ל דהלשון דמתני' מעצמו משמע דאומרת הכי בדיבור אחד, וכ' דמצאתי בשם רבינו יחיאל דאומרת אשת איש הייתי ואח"כ אומרת פנויה אני דאי"צ אמתלא, דהייתי משמע דעכשיו פנויה היא, וכ' דזה מסכים לדבריו שאין דין המשנה דוקא בתוכ"ד, **ובש"מ** לק' כ"ג א' כ' בשם **ההשלמה** דצ"ע האם מתני' מיירי גם לאחר זמן, [ובדבריו מבואר דאי מהני לאחר זמן, גם במתני' דריש פירקין גבי שדה זו של אביך היתה ולקחתיה ממנו, נאמן גם לאחר זמן, והביא דכן מוכח מדברי **רש"י** לק' ק"ט א' דנאמן גם לאחר זמן, אמנם **ביש"ש** כאן מבואר דס"ל כהה"מ דנאמן גם לאחר זמן, ומ"מ היכי דבהודאתו יש זכות לאחר כגון אם תאמר דנתקדשתי לפלוני, בזה לא תהיה נאמנת לאחר זמן כיון דהוי חב לאחרים].

**והטור** סקנ"ב כ' דהרי"ו כ' דדוקא בתוכ"ד נאמנת, ושי' **הרמ"ה** דסגי בתוכ"ד של כל זמן שעוסקין באותו ענין, וכ' דנראה לי דכיון דמוספת על דבריה ואינה משנה נאמנת גם לאחר זמן, **ובב"י** שם מבואר דיש לחלק בין זה למש"כ התוס' דכל שמפרש דבריו נאמן גם לאחר זמן, דהכא אינה מפרשת אלא מוספת ואפשר דגרע ממפרש, **ובב"ח** שם מבואר בשי' הטור דגם לאחר זמן, דזה דוקא באומרת אשת איש הייתי, אבל אם אומרת אשת איש אני, בזה אינה נאמנת לאחר זמן לומר דגרושה הייתי, דזה לא הוי הוספה אלא שינוי משמעות דבריה מתחילה, אמנם לפי שי' הרי"ו והרמ"ה כ', דגם באומרת אשת איש אני נאמנת לומר אח"כ דגרושה אני, אמנם **בב"ש** סק"י כ' דגם להרמ"ה דנאמנת כל זמן שעסוקין באותו ענין, זהו דוקא באומת אשת איש הייתי, אבל באשת איש אני בעי דוקא תוכ"ד לדבריה, [ועיין **ביש"ש** דדימה שי' הרמ"ה דכל זמן שעסוקין באותו ענין, לדברי התוס' לק' ל"ג א' דכתבו דמה דנבעי להתרות בעדים תוכ"ד, סגי שיתרו בהם תוכ"ד לכל זמן שעסוקין באותו ענין], **ובשו"ע** ס"ו כ' כמתני' וכ' די"א דוקא בתוכ"ד, **וביש"ש** מבואר דהיכי דאומרת אשת איש הייתי, לכו"ע נאמנת גם לאחר זמן לומר דגרושה אני, דהא מתחילה אמרה רק שהיתה אשת איש ולא שעכשיו היא אשת איש, והא דפליגי הוא בגונא דאומרת דנתקדשתי לאיש, דבזה אין שום משמעות מה היא עכשיו, **ובמחנ"א** בהל' אסו"ב פי"ח הי"ז בד"ה ואני כ', דיל"ע בכל מקום דאמרינן הפה שאסר הוא הפה שהתיר מאיזה טעם הוי, אי משום מיגו או דלמא לאו משום מיגו, אלא דכל מקום שאין לנו חזקת איסור אלא על פיו, נאמן הוא להתיר מה שאסר, וכ' דנראה דזה המחלוקת הכא אי בעי דוקא תוכ"ד או לא, דמאן דאמר דגם לאחר כדי דיבור ס"ל דלא צריך למיגו אלא דנאמן להתיר מה שאסר, [ויל"ע בשי' **רש"י** דלעיל נתבאר, דמדבריו לק' ק"ט מבואר דנאמן גם לאחר זמן, ובבכורות ל"ו א' מבואר בדבריו דטעמא דמתני' משום מיגו], **ובק"ש** אות מ"ג הק' דא"כ נמצא דבמתני' לעיל ט"ו ב' דשדה זו על אביך ולקחתיה ממנו, גם לא הוי מדין מיגו כיון דהוי הפה שאסר, ובגמ' ט"ז א' מבואר בגמ' דהוי מיגו, וכ' דאפשר דזה גופא מה דמשני שם, דבמתני' אין שור שחוט לפניך, והיינו דלא בעי לדין מיגו אלא גם בלא זה נאמן.

**והר"ן** בקידושין ס"ד א' כ', דהא דאב נאמן לומר על בתו דקידשתיה וגרשתיה, היינו דוקא אם אמר גרשתיה בתוכ"ד, אבל היכי דהוחזקה אשת איש על פיו, אינו נאמן לומר לאחר זמן גרשתיה, דעל זה לא הימני' רחמנא, **והב"י** הביאו בס"ס ל"ז, והביא שם **תשובת הרשב"א** ח"ז סרנ"ח, דאם אמר מתחילה שקידשה לבתו, ואח"כ קידשה לאחר ואמר דקידושי הראשון היו בפסולי עדות, נאמן דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, וכ' דראיה מהגמ' בסמוך גבי אשה שאמרה אשת איש אני, ואע"ג דבגיטין פ"ט א' מבואר דאם בזמן שהיה הקול שהיא מקודשת לא היה אמתלא, אינה יכולה להחזיק לאמתלא, הכא שהוא הוציא הקול, נאמן לומר אח"כ דפסולי עדות היו, וכ' הב"י דמזה נראה דלא כהר"ן, והיינו דמבואר דגם לאחר זמן אמרינן דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, **והב"ח** שם כ', דהרשב"א מיירי לענין נאמנותו לומר דקידושי השני קידושין, וכיון דהתורה האמינה לאב בקידושין, משום הכי נאמן לומר לאחר זמן דקידושי הראשון לא היו קידושין וקידושי השני קידושין, דבתרוייהו יש לו נאמנות, אבל בהא דהר"ן, כיון דבא לומר לאחר זמן שגרשתיה דעל זה לא הימני' רחמנא, אינו נאמן אלא בתוכ"ד, **ובשו"ע** סכ"ה כ' כהר"ן, דאינו נאמן לומר גרשתיה אלא בתוכ"ד למה דאמר קידשתיה, ובסכ"ז הביא דברי הרשב"א דנאמן לומר דהיו פסולי עדות, וכ' **הרמ"א** דלי נראה דדוקא תוכ"ד נאמן וכמשנ"ת בסכ"ה, והיינו כמש"כ הב"י, דדברי הר"ן הם דלא כהרשב"א, **ובדרישה** סקמ"ב כ' דאפשר לפרש גם דברי השו"ע דמיירי בתוכ"ד, **ובלבוש** שם כ', דמיירי דמתחילה לא פירש דקידשה לפלוני אלא דקידשה סתם, וא"כ גם לאחר זמן נאמן במיגו דיאמר דקידשה מתחילה לאותו פלוני, **ובב"ש** סקנ"ב כ', דאפשר דכיון דסותר דבריו הראשונים אינו נאמן אף בכהאי גונא, **ובח"מ** סקמ"ג כ', דלפמש"כ השו"ע דברי הר"ן, הכא נמי אם יאמר שהיה תנאי או פסולי עדות, נאמן דוקא תוכ"ד, ובסקמ"ה הביא דברי הב"ח, **ובב"ש** סקנ"א כ' דדברי הב"ח תמוהים, **והט"ז** סקכ"ב כ', דכונת הרשב"א דהוא נאמן מדין אמתלא, וכן מבואר ממה דהביא להגמ' דההיא איתתא וממה שהק' מהגמ' בגיטין, ומזה הק' על הלבוש דמבאר דנאמן משום מיגו, והב"ש הביא לדברי הט"ז, וכ' דשי' הרמ"א דחשיב דסותר לדבריו הראשונים, ומשום הכי נאמן דוקא תוכ"ד, **ובאב"מ** סקכ"ג כ' דעיקר כהט"ז, [ולכאורה אכתי יל"ע מלשון הרשב"א דכ' דנאמן משום הפה שאסר, דמבואר דשייך דין הפה שאסר גם לאחר כדי דיבור], **ובמקנה** בקו"א שם סקמ"ז העיר, דהא באמתלא בעי דברים הניכרים, ואמאי יהיה נאמן מדין אמתלא.

**ובד"מ** סקנ"ב סק"ה הביא דברי הר"ן, וכ' דנראה דס"ל כהרמ"ה שהביא הטור, [והנה בשו"ע כ' דבעי תוכ"ד למה דאמר קידשתיה וזה כשי' הרי"ו, ואפשר דכיון דלשון הר"ן דלאחר זמן אינו נאמן, נראה דכל שעסוקין באותו ענין נאמן כהרמ"ה], והנה **בשו"ע** סל"ז סתם כהר"ן, ובסקנ"ז הביא שתי דעות האם דוקא תוכ"ד, **ובחי הגרע"א** אות ה' כ', דבאמת יש לחלק דדוקא באמרה היא דאסורה רק מדין שויה, בזה י"ל דנאמנת גם לאחר זמן, אבל בנאמנות האב דהוי מן התורה, י"ל דכל שאין מיגו אינו נאמן.

**הה"מ** שם כ', דהרי מבואר דע"י אמתלא נאמנת לומר דפנויה אני גם לאחר זמן כמבואר בגמ', וא"כ כל שכן דאם אומרת גרושה אני דנאמנת, **ובברכ"ש** סל"ה סק"א מבאר, דבאמת לא היה לה להיות נאמנת באמתלא, דהוי נדון של דבר שבערוה דבעי עדים, אלא דכיון דנאסרה על פיה סגי במה דאומרת אמתלא, וא"כ כמו כן במה דאומרת גרושה אני לא בעי עדים כדבר שבערוה, כיון דמה דנאסרה היה רק על פיה.

**החמדת שלמה** כ' לדון היכי דאומרת אשת איש אני, ולאחר זמן אומרת דעכשיו נתגרשה, די"ל דכיון דכל מה שהוחזק לנו שהיא אשת איש הוי רק על פיה ומדין שויה, תהא נאמנת לומר דעכשיו נתגרשה, ולא חשיב נגד חזקת אשת איש.

מתני' שם – **הגרע"א** מק' דאמאי בעי לדין הפה שאסר, הא כיון דאמרה בתוכ"ד דגרושה אני, נמצא דמעולם לא שויה אנפשה איסור אשת איש, וביותר הק' גבי שבויה, דכיון דאמרה דאע"פ דנשבית מ"מ לא נטמאה, נמצא דלפי דבריה מעולם לא נאסרה ואין כאן שויה אנפשה איסור, **ובק"ש** אות נ"ח כ' דקו' נכונה אי נימא דשויה הוי מדין נדר, אבל אי אמרינן דשויה הוי מדין דנאמנת לענין עצמה, כיון דאמרה דנתקדשה או דנשבתה, הרי אנו מחזיקים לגבה דבאמת נתקדשה או נשבתה, וממילא היא אסורה, ומה דנאמנת לומר דגם נתגרשה או דלא נטמאה, הוי רק מכח הפה שאסר.

מתני' ואם יש עדים וכו' – **הה"מ** שם מעיר, דאי נימא דהיא נאמנת לומר גרושה אני רק בתוכ"ד, אמאי לא אשמועינן רבותא יותר, דאפילו אם אין עדים כל שלא אמרה תוכ"ד אינה נאמנת, **והתיו"ט** כ' לומר דנקט עדים אגב סיפא, לאשמועינן דאם נשאת לא תצא, **והגרע"א** כ' דלכאורה מתני' איירי דקודם אמרה גרושה אני והיתה נאמנת ואח"כ באו עדים, דאי מיירי דמתחילה באו עדים, פשיטא דאינה נאמנת בשבויה לומר טהורה אני, דא"כ בטלת דין שבויה, וא"כ לק"מ דהחידוש דאע"ג דמתחילה האמנוה, מ"מ אחר שבאו עדים בטל נאמנותה, [ועיין **ברש"ש** שהעיר דבדברי הגרע"א קודם, מבואר דמיירי דקודם באו עדים].

ב) גמ' מנין להפה שאסר וכו' – **הרשב"א** מק' דאמאי בעי לדין הפה שאסר, תיפוק לן דאפילו לחזור יכול בתוכ"ד, וכ' דהכא דאינו בא לבטל דבריו הראשונים אלא בא להתירה מצד דבר אחר, בזה בעי דוקא לדין הפה שאסר.

גמ' שם – **הבית יעקב** מעיר דלפ"ז דבעי קרא להפה שאסר, יק' דכיון דכיון דהפה שאסר עדיף ממיגו, מנ"ל דמהני מיגו, וכ' לומר לפמש"כ המהרש"א לומר דאם אמרה אשת איש אני דגם תוכ"ד אינה יכולה לחזור בה, דא"כ נמצא דאין לה מיגו אחר שאמרה אשת איש אני, ומ"מ נאמנת משום הפה שאסר, אבל היכי דאיכא מיגו בודאי לא בעי קרא, ועוד כ' לפי המבואר ברשב"א בקידושין ס"ד דלא מהני מיגו בדבר שבערוה, דא"כ בעי דוקא להפה שאסר כאן, [והנה הרשב"א שם הביא הסוגיה בב"ב קל"ד דמבואר דגרשתי אשתי אינו נאמן, ולכאורה שם נראה דלא הוי מעיקר דין דאורייתא].

גמ' שם – **הרשב"א** מק' דבקידושין ס"ג ב' ס"ל לרב אסי, דהיכי דהאב אומר דקידשה לאחד, ובא אחד ואומר דהוא זה שקידשה דנאמן לכנוס, וא"כ אמאי הכא בעי לטעמא דהפה שאסר, וכ' דשם מבואר הטעם דנאמן משום דהוא ירא שהאב יכחישו וכדאמרינן שם דאם היא אומרת דנתקדשה דאין נאמן אחד לומר דהוא קידש משום דמחפה עליו, וא"כ טעם זה לא שייך באב ומשום הכי בעי להטעם דהפה שאסר, ועיין **בבית יעקב** שגם הק' הכי, והביא דברי הר"ן בקידושין ס"ג ב' דכ', דכיון דהוי רק לברר מיהו המקדש גם ע"א נאמן בזה, וא"כ אמאי בעי הכא להפה שאסר, וכ' דנתבאר במקום אחר, ובתשובה להגרע"א [נדפסה בחי' הגרע"א בקידושין שם], מבואר דבריו, דבאמת מה דנאמן לברר זהו רק משום דאיכא להטעם דירא עיי"ש, וזה כדברי הרשב"א כאן, והנה **הריטב"א** כאן כ', דלפי הס"ד באמת אינו נאמן לומר דקידשה לאחר אלא תוכ"ד, אבל למסקנא דקרא אתא לומר דהאב נאמן לאסור בתו, גם אם יאמר לאחר זמן יהיה נאמן דגלוי מלתא בעלמא הוא, והכי מוכח בסוגיה בקידושין, ולכאורה נראה כונתו, דבאמת למסקנא אמרינן דנאמן משום דהוי רק בירור וכמש"כ הר"ן בקידושין, ומשום הכי אי"צ להטעם דהפה שאסר, **וברע"א** מבואר דבעי להטעם דהפה שאסר, היכי דזה שאומר עליו שהוא קידשה מכחישו, דבכהאי גונא דאחר הוי חד נגד חד, ואינו נאמן דהוא זה שקידשה, אבל הכא האב נאמן מדין הפה שאסר.

תוד"ה מנין – **בהפלאה** כ' דלשיטת הטור דנאמנת לומר גרושה אני גם לאחר זמן משום דמוספת על דבריה, י"ל דבאמת גם בגמ' הכא באמת נאמן גם לאחר זמן לומר למי קדשה, וזהו בכלל הדין דהפה שאסר וכמו במתניתין.

בא"ד – **הרשב"א** כ' כהתוס', **והרא"ה** הק' דאמאי לא אמרינן בגמ', דבעי קרא דהזה לומר דגם לאחר זמן נאמן לומר דקידשה לפלוני, וכ' דגם זה פשיטא לי' דכיון דנאמן לאוסרה נאמן להתירה, **והריטב"א** כ' דלס"ד באמת נאמן רק תוכ"ד, אבל למאי דמסיק דקרא אתא לומר דהאב נאמן לאסור בתו, גם לאחר זמן נאמן לומר דקידשה לפלוני דגלוי מלתא בעלמא הוא ונתבאר לעיל, **וברמב"ם** פ"ט מאישות הי"א כ' דאם אמר דאינו יודע למי, ואח"כ אמר דנודע לו למי נאמן ואפילו אחר שבגרה, **והה"מ** שם כ' דנאמן מדין הפה שאסר, והוסיף דהא אפילו אחר נאמן להתירה לעצמו וכל שכן האב, [ויל"ע דלעיל נתבאר דברי הרשב"א דאחר עדיף מאב, משום דאחר ירא וזה לא שייך באב], **ובלח"מ** שם מבואר, דמש"כ הה"מ דנאמן מדין הפה שאסר, הוא לשיטתו שנתבאר לעיל במתני', דנאמנת לומר גרושה אני גם אחר כדי דיבור, ומ"מ כיון דלא ברירא לי' שם דבר זה, הוסיף דלא גרע מאחר, וגם דנפ"מ בטעם השני, דאפילו אם יהיה עדים שקידשה האב יהיה נאמן לומר למי קידשה, **ובטושו"ע** סל"ז ס"כ כתבו כהרמב"ם, **ובב"י** שם הביא הגמ' דדרשינן מקרא דהזה דנאמן להתיר, ויל"ע דהא מסיק דסברא הוא ולא ילפינן מהאי קרא, ועוד הביא דברי הה"מ דלא גרע מאחר, **והש"כ** ספ"ב בכללי מיגו אות י"ח כ', דמיגו היכא דלא הוי אלא פירוש דבריו, כמו את בתי נתתי לאיש הזה וקאמר סברא הוא אסר לה והוא שרי לה, משמע אפילו לאחר כמה ימים, וכ"כ התוס' כאן, **ובבי' הגר"א** אות ה' סק"ג גם כ', דלפרש דבריו אפילו לאחר כדי דיבור אמרינן מיגו כמבואר בתוס', **ובברכ"ש** סל"ג סק"א מבואר, דהיינו דבזה אמרינן דמהני גם מיגו למפרע עיי"ש, ועיין **בח"ר קרשקש** דכ' צד אחד, דלרב אסי דיליף הפה שאסר מקרא, נאמן האב לומר למי קידש גם לאחר זמן, דכיון שנאמן לשעתו, נאמן גם לאחר שעה כיון דאינו אלא מברר דבריו.

**ובב"י** שם הביא דברי **הרבינו ירוחם** שהביא דברי התוס' בתי' הראשון, דאם היה בפניו בשעה שאמר שקדשה, אינו נאמן לומר דקידשה לו אלא בתוכ"ד, **והרמ"א** כ' דין זה בשם י"א, **ובח"מ** סקל"ח כ' דמיירי בגונא דיש כאן אחר שאומר שהוא קידשה, דאם רק זה שהיה בפניו אומר שקדשה, דל נאמנות האב, מ"מ זה שעמד שם נאמן לומר שקידשה כמו בכל גונא דהאב אינו יודע, **ובב"ש** סקמ"ד כ' די"ל דזה שעמד שם גם אינו נאמן, כיון דהיה שם בשעה שאמר האב ולא אמר שהוא זה שקידשה, אלא דהרמ"א קמ"ל דאף האב אינו נאמן, והנה **הגרע"א** הק' בדברי התוס', דאף דהאב אינו נאמן מדין הפה שאסר כיון דהוי אחר כדי דיבור, מ"מ אמאי לא יהיה נאמן משום דלא גרע מאחר, וכ' דמיירי אף דאותו פלוני מכחישו, ואינו נאמן אלא מכח הפה שאסר, ולפי דבריו היכי דאינו מכחישו באמת יהיה נאמן מדין ע"א דעלמא, ובדברי הח"מ והב"ש מבואר דרק אותו פלוני נאמן, ובמקום אחר כ' די"ל דגם מדין ע"א דעלמא לא יהיה נאמן, דכיון דלא אמר מתחילה הוי קצת סתירה למה דאומר עכשיו, דדוחק לומר דבאמת מעיקרא לא הכירו ורק עכשיו מכירו, ולפ"ז ניחא דברי הח"מ והב"ש, והנה לפמשנ"ת דברי הרשב"א באמת האב אינו נאמן מדין ע"א דעלמא כיון דאינו ירא, אמנם נתבאר דבהה"מ מבואר דלא כהרשב"א, והפוסקים הביאו דברי הה"מ.

בא"ד – במש"כ דהיכי דעמד לפניו לא יהיה נאמן אלא בתוכ"ד דאיכא מיגו, הק' **הגרע"א** דהא כל דהוי תוכ"ד אין הפסק מרובה, וא"כ גם בלא מיגו נאמן דהרי הוא מפרש דבריו, ובמקום אחר מוסיף דממילא גם יק', דא"כ אין מקור לדין הפה שאסר.

בת"י ד"ה מנין – **הגרע"א** מק', דהא בגמ' בב"ב מבואר דאינו נאמן על למפרע דזה לא הוי בידו, ושפיר איצטריך קרא דהא מיירי דאומר דכבר קדשה מזמן, וכ' לומר דמ"מ קו' על לשון הגמ' דמנין שנאמן לאסור, ויק' למ"ד שם דגם היכי דאומר דגרשה אתמול דאינו נאמן על למפרע, דמ"מ נאמן על מכאן ולהבא, דא"כ גם באומר שקדשה מזמן, מ"מ הוא נאמן לאוסרה מכאן ולהבא משום דהוי בידו, אלא דאכתי הק' דנימא דאיצטריך קרא להיכי דאומר דקדשה לפלוני שכבר מת דתו לא הוי בידו לקדשה לו כלל, ונפ"מ לאסור אותה בקרוביו.

בא"ד – **הרא"ה** כ' דקמ"ל דאע"ג דתלי בדעת אחרים נאמן, ונראה לכאורה דמבואר דמ"מ בעי שיהיה בידו, **והריטב"א** כ' דהנכון דילפינן מהאי קרא שבידו לקדשה, ומינה שנאמן לאוסרה, ולפ"ז מבואר דרק משום דבידו נאמן, **והגרע"א** כ' דבתוס' גם נראה דבאמת אינו נאמן אלא משום דהוי בידו, ולפ"ז נסתפק לדינא באם יאמר דקידשה לאחד שכבר מת, ונפ"מ לענין שהיא אסורה בקרובי אותו האיש, דבזה לא יהיה נאמן כיון דלא הוי בידו.

ג) גמ' וחזרה ואמרה פנויה אני אינה נאמנת – **ברשב"א** מבואר דחזרה בתוכ"ד נאמנת, וכן מבואר **בטושו"ע** סמ"ז ס"ד, **ובמהרש"א** מבואר לומר דגם תוכ"ד אינה נאמנת, אך כ' דמתוס' נראה דנאמנת, ואפשר דמש"כ לומר דלא תהיה נאמנת, הוא משום דגבי קידושין מבואר בגמ' דגם תוכ"ד אינו יכול לחזור בו, ועיין **בפרישה** שם סק"ג שעמד בזה, דאמאי באמת יכולה לחזור בה תוכ"ד, **ובט"ז** סקכ"א מבואר דבאמת לא מהני חזרה תוכ"ד עיי"ש, אמנם **בב"ח** בקו"א **ובב"ש** סקנ"א מבואר, דכל מה דאמרינן דלא מצי לחזור בתוכ"ד, זהו דוקא היכי דמחיל קידושין, אבל לענין נאמנות על מעשה קידושין מהני חזרה תוכ"ד.

גמ' שם – **החו"ד** סקפ"ה סק"ג כ', דגם היכי דיש לה מיגו אינה יכולה לחזור בה בלא אמתלא, דהא כאן יש לה מיגו דתאמר דנתגרשה לשי' הה"מ והטור דנאמנת גם לאחר זמן, ואף דבזה תאסר לכהונה, מ"מ היכי דכבר היתה גרושה קודם יש לה מיגו זה, **ובכתר כהונה** דחה, דהכא אומרת אשת איש אני, ובזה לכו"ע אינה יכולה לומר לאחר זמן דנתגרשה וכמשנ"ת, ועוד כ' דיש לה מיגו דמת זה שקידשה, כיון דלא אמרה למי נתקדשה, ובכתר כהונה שם כ' לדון דלא תהא נאמנת, דבזה לא שייך הטעם דדייקא ומנסבא וגם לא דעבידא לגלויי, כיון דלא ידענו מיהו בעלה, ובחו"ד כ' לפי דבריו דגבי אמרה טמאה אני, גם אם יש לה מיגו דיכולה לטבול אינה נאמנת, **ובמקור מים חיים** שם כ' דכדברי החו"ד מוכח במהרש"א בע"ב, דכ' לבאר הצד דבטמאה אני תהיה נאמנת לומר דהיא טהורה גם בלא אמתלא משום דיש לה מיגו, ומבואר לפ"ז דלפי האמת לא מהני מיגו בלא אמתלא.

ד) גמ' ואם נתנה אמתלא וכו' – **בק"ש** בב"ב אות ת"ט כ' לבאר, דהא דנאמנת באמתלא הוא משום דהיא בריא, וכיון דנוגע רק לה, דהא נאמנותה מעיקרא הוי מדין שויה אנפשה ממילא נאמנת, [ולעיל נתבאר דברי הט"ז בביאור דברי הרשב"א בתשובה דנאמן האב לומר דמה דאמר דקדשה היה בפני פסולים דהוי מדין אמתלא, ושם כ' הרשב"א דנאמן משום הפה שאסר].

גמ' שם – **הרא"ה** כ' דאפשר דאם אמרה מתחילה דנתקדשה לפלוני כבר הודית ולא כל הימנה לחוב לו, **והר"ן** כ' בשם הרא"ה דלא מהני אמתלא בכהאי גונא, [**ובנו"ב** מהדו"ק חאה"ע ס"ס עמד בזה, דברא"ה לא כ' אלא בלשון אפשר], וכ"כ **הרמ"א** סמ"ז ס"ד, **ובח"ר קרשקש** כ' דאם הוא מודה לה שלא קדשה נראה שנאמנת, **ובח"מ** סק"ד הק' דאמאי לא תהיה נאמנת לחזור בה, במיגו דתאמר דגרשתני, **והב"ש** סק"ט כ' לומר, דהר"ן לשיטתו דאם אומרת גרשתני לא מהני לענין שתהיה מותרת לינשא לאחר, והכא נמי לענין זה מיירי, [**והבית מאיר** שם כ', דהר"ן לא כתב זה אלא בשם י"א, וגם לא מצינו דגם שי' הרא"ה הכי, אמנם באמת עיקר שי' זו היא דעת הרא"ה כמשי"ת לק' כ"ג א'], **והשעה"מ** פ"ז מאישות ה"י כ' לומר, דלא הוי מיגו טוב דנפסלת לכהונה, והבית מאיר שם כ' דנאסרת בקרוביו, אמנם אכתי הק' שם הבית מאיר, דגם בלא מיגו תהיה נאמנת כמו שנאמנת לומר גרשתני, דגם בזה איכא חזקה דאינה מעיזה פניה בפני בעלה.

**ובגליון הגרע"א** ציין **למהריב"ל** בכמה מקומות, דכ' דדברי הרא"ה הם דברי יחיד, וגבי ממון מצינו דגם אחר שהודה שחייב לפלוני, יכול לומר דאמר הכי שלא להשביע את בניו, **ובבית מאיר** שם כ' דאפשר דשם מהני, דאמרינן דמעיקרא לא חשיב כלל הודאה, דהא יש שיטות דאפילו טענינן אנן, דאמר שלא להשביע, **ובקצוה"ח** ס"פ סק"א הביא מחלוקת הפוסקים האם מהני אמתלא גבי ממון, וכ' לומר דלא מהני, והא דיכול לומר משטה הייתי או שלא להשביע, זהו משום דדרך בני אדם להודות בכונה זו, אמנם בספ"א סקכ"א הביא **דבמרדכי** נראה דכל אמתלא מהני גם בממון, **ובנו"ב** שם העיר בדברי הרא"ה, דאיזה זכות יש לארוס בארוסה דמשום הכי אמרינן דאינה נאמנת, וכ' לומר דהיינו מה דלא יצטרך ליתן לה כסף קידושין אם יבוא לישאנה, ועוד כ' לומר, דכל מה דס"ל דאינו נאמנת, זהו דוקא היכי דאמרה הכי בפני ב"ד או דאמר אתם עדים, דבכהאי גונא בממון הדין דאינו יכול לומר עוד משטה אני או שלא להשביע, ודוקא לאחר זמן דחיישינן דשמא למדו אותה לטעון הכי, דגבי ממון נמי הדין דאינו יכול לחזור בו מטענתו אחר שיצא מב"ד, [**וברמ"א** אה"ע סקט"ו ס"ו כ', דבאמרה שזנתה דמפסדת כתובתה, אם נתנה אמתלא לדבריה נאמנת, **ובח"מ** סקכ"ב **ובב"ש** סקכ"ד כתבו די"ל דזה דוקא בעודה בב"ד, אבל לאחר זמן אינה יכולה לטעון עוד כיון דהוי ענין ממון, וביצא מב"ד אינו יכול לחזור ולטעון], ועוד כ' לומר דהא דאינה נאמנת, הוא משום דעל ענין זה דנתקדשה לפלוני אין לה אמתלא אמאי אמרה דנתקדשה לו, ומשום הכי לענין חובתו אינה נאמנת, ולכאורה לשון הרא"ה לא נראה דזהו הטעם.

**ובח"מ** שם כ', דמשמע דגם בתוכ"ד אינה יכולה לחזור בה, והק' אמאי, אמנם **הב"ש** כ' דמיירי רק אחר כדי דיבור, ועיין בפ"ת.

גמ' שם – **המהרי"ט** ח"ב חאה"ע ס"א כ', דהיכי דיש ע"א דאומר דנתקדשה והיא מודה לו, תו לא מהני אמתלא, דיודעת דלא יאמינו לה, וכמו דגבי ממון היכי דאיכא תובע אינו נאמן לומר אח"כ שהודה שלא להשביע עצמו או דמשטה היה, והובא ברע"א.

בעא מיני' שמואל וכו' – **התו"ר** מבאר הספק, דאפשר דכיון דיש לה היתר לאחר ז' לא נסמוך על אמתלא, וכ"כ **הרא"ה והריטב"א** וכן מבואר **בר"ן**, והרא"ה כ' עוד די"ל דגבי בעל הוה לה למימר מילתא כדאיתא, **והרשב"א** כ', דגבי אשת איש הוי האמתלא דברים הניכרים יותר, **ובתוס' הר"ש משנ"ץ** כ', דגבי קידושין בידה לקדש עצמה כל שתמצא אדם שיקדשה, אבל גבי נדה אין בידה לטבול בכל שעה שמא תראה ותסתור, ודבריו צ"ב דהא גבי אשת איש, הגירושין הם כנגד הטהרה בנדה ולא הקידושין, וזה לא הוי בידה כלל, **והמהרש"א** בתוס' בע"ב כ', דגבי אשת איש אפשר לברר, משא"כ גבי נדה דרק היא יודעת.

**ובחו"ד** סקפ"ה סק"ה כ', דגבי נדה ס"ד דכיון דיש לה נאמנות גם מדין ע"א דהוי מילתא דאיסור, י"ל דלא מהני אמתלא אלא היכי דנאמנותה רק משום שויה אנפשה, אבל היכי דיש לה נאמנות של עדות בזה לא מהני אמתלא, וכמו בשני עדים המעידים דאינם יכולים לחזור בהם אפילו ע"י אמתלא, ומה דמסיק דמהני אמתלא כ', דכיון דהגידה חוץ לב"ד, הדין דאפילו מבודה אני יכולה לומר מדין עדות, ורק מדין שויה אנפשה אינה יכולה לחזור בה סתם, ולדין שויה אנפשה הרי מהני אמתלא, **ובש"ש** שער ו' פ"ח גם כ' לבאר דזהו הצד בגמ' דלא יהני אמתלא, אלא דכ' דבאמת ממה דמסיק דמהני, מוכח דגם היכי דיש לו נאמנות של ע"א מ"מ מהני אמתלא, וכ' להוכיח מזה דגם אב דאומר על בתו דקידשה דיש לו נאמנות מן התורה וכמבואר בגמ' לעיל, מ"מ יוכל לחזור בו ע"י אמתלא, ועיי"ש שהביא שיטות דאינו יכול לחזור בו, וכ' דלדידהו צ"ל דמה דאשה נאמנת לומר שהיא נדה, באמת לא הוי אלא מדין שויה אנפשה ומשום דהוי נגד איתחזק היתירא, ונימא כהשי' דע"א לא נאמן נגד איתחזק היתירא, **ובחי' הגרע"א** גם כ' לבאר הכי, דהנדון משום דיש לה נאמנות של ע"א, וכ' לומר דמסיק דאין לה נאמנות עיי"ש, **ובחזו"א** עמד על דברי האחרונים שכתבו להוכיח מהכא, דגם היכי שיש לו נאמנות מן התורה, מ"מ יכול לחזור בו ע"י אמתלא, דהא בע"א חוץ לב"ד הדין דגם יכול לומר מבודה אני, [ונתבאר דכ"כ באמת החו"ד], וכ' דאפשר דס"ל דמה דאומרת הכי לבעלה הוי כאומרת בב"ד.

**ובהפלאה ובחו"ד** שם מבואר, דכל שהעידה בפני ב"ד תו אינה נאמנת אפילו באמתלא, דהוי כעדים שהעידו בב"ד, דאינם נאמנים אפילו באמתלא, **ובחי' הגרע"א** באות ז' כ' דכן מבואר **בשו"ת הר"ן** סמ"ז, דהיכי דהעיד בב"ד, אינו נאמן לשנות מעדותו אלא בדבר שגם עדים יכולים לשנות, ובחו"ד שם דימה זה לעד שנאמן לשבועה, דמבואר דדינו כעדות של שנים ואינו יכול לחזור ע"י אמתלא, **ובקוה"ע** סע"ח סק"ג כ' דיש לדחות, דשם עיקר עדותו בעי שיהיה כמו עדות של שנים, דדוקא כשר ובפני ב"ד, אבל ע"א דנאמנותו גם בקרובים, בזה אפשר דמהני אמתלא אפילו במעיד בב"ד, **ובש"ש** שער ו' נראה, דגם במעיד בב"ד מהני אמתלא.

ה) גמ' אף בזו וכו' – **הרשב"א בתורת הבית** בית שביעי סוף שער שני כ', דהיכי דהוחזקה נדה בין שכנותיה, אינה נאמנת לומר דאינה טמאה אפילו נתנה אמתלא, דהא אמר רבי יהודה דהוחזקה נדה בעלה לוקה עליה אלמא כודאי משוינן לה, [**ובש"ש** שער ו' פ"י כ' בשם **חוט השני**,דאי מהני אמתלא הוי התראת ספק, וכ' דהביאור פשוט דאי מהני אמתלא, נמצא דאכתי לא הוי איסור ברור ללקות עליו, **ובדברי יחזקאל** סכ"א סק"ג כ', דגם אם מהני אמתלא י"ל דלוקין כל זמן שלא חזר בו, וראית הרשב"א דאי מהני אמתלא, מה שלובשת בגדי נדה אינו בירור שהיא נדה ואמאי לוקין, אבל היכי דאומרת דהיא טמאה, שפיר י"ל דלוקה אפילו אי מהני אמתלא], וכ' דא"ת דכיון דאינה מוחזקת אלא על פיה שלבשה בגדי נדותה, אמאי אינה נאמנת באמתלא ומאי שנא מהכא, וכ' דלעשות מעשה כולי האי אינה עושה משום האי אמתלא שנותנת, **והר"ן** כאן כ' דעת הרשב"א, **ובמאירי** כ' דנראה דלא מהני אמתלא, דאין דרך לעשות זה משום אמתלא, וכ' דנראה דהכל לפי חוזק האמתלא, **והה"מ** פ"ד מאסו"ב ה"י גם כ' דלא מהני אמתלא, דהוי כאילו ידענו שראתה, **והטור** סקפ"ה כ' בשם הרמב"ן דאינה נאמנת גם באמתלא, ופירש דהוי כאילו ראינו שראתה, ותמה דאמאי עדיף מאילו אומרת בפירוש דהיא טמאה דמהני אמתלא, [**ובמהרי"ק** שרש פ"ז כ', דאע"פ דהטור תמה עליו מ"מ לא חלק], **ובשו"ע** ס"ג כ' דאינה נאמנת, **והב"י** הביא דברי הרשב"א בתוה"ב, **ובדרישה** סק"א כ' פי' לדבריו, דכיון דהיה סגי לה לומר שהיא טמאה למה עשתה מעשה וכ"כ **הב"ח**, **והט"ז** סק"ב הביא **דהמהר"ל** כ' הטעם, דכל שהוחזקה נדה לשכנותיה, כיון דלאו כולי עלמא ידעי מן האמתלא, על מה סמכה כשהחזיקה עצמה, אבל באומרת לבעלה אפשר שסמכה על מה שתאמר לו אח"כ האמתלא, וכ' דלפ"ז יש ללמוד דכל שתאמר בפני רבים שהיא טמאה לא יהני אח"כ אמתלא, **ובתורת השלמים** חולק על זה, **ובש"כ** סק"ה כ' כהדרישה והב"ח, וכ' דמשמע מדבריהם דהיכי דלא היה אפשר לה בענין אחר בלא מעשה, מהני אמתלא גם אם עשתה מעשה, והביא כן מתשובת **הרמ"א** ס"ב, **ובחו"ד** סק"ה כ' לומר, דכל שהחזיקה עצמה בפני רבים הוי כאילו העידה בב"ד שהיא טמאה, ואינה יכולה לומר עוד מבודה אני, וא"כ גם אמתלא לא מהני עוד וכמשנ"ת על מעיד בב"ד, וכמו כן קיים דינו של הט"ז מהאי טעמא, אמנם **בהג' אמרי ברוך** עמד בזה דברשב"א מבואר טעם אחר, ולא מטעם זה.

**ובתורת השלמים** שם הק' על הט"ז, דהא מבואר בגמ' גבי אמרה אשת איש אני דמהני אמתלא, ושם אומרת בפני רבים, **ובחו"ד** סק"ב כ' דלפי דברי הש"כ בסק"ה מיושב, ולכאורה היינו דגבי אשת איש בהכרח צריכה לומר בפני רבים, אמנם המהר"ל כ' דגבי בעלה סומכת על מה שתאמר לו למחר, ולא אמר דאי אפשר לה בענין אחר, ובסק"ה כ' דלפי דבריו דהטעם משום דהוחזקה נדה הוי כאילו אמרה בב"ד, גבי קידושין דהוי דבר שבערוה, אין לה נאמנות בתורת ע"א.

**כב' ב'**

תוד"ה חזרה – **התו"ר** מוסיף דאי הבעיה אי בעי אמתלא, אמאי לא עבד שמואל עובדא כשנתנה אמתלא.

בא"ד – במש"כ לומר דהספק שמא גם בלא אמתלא תהא נאמנת, מבואר בש"מבשם **הרא"ש**,דדוקא אשת איש דבמיתה בעי אמתלא, אבל בנדה דרק כרת גם בלא אמתלא נאמנת, **והש"מ** מוסיף דאי נמי כל מדאורייתא חדא היא, ואין לחלק בין מיתה לכרת, אלא דגבי נדה י"ל דכיון דיש לה תקנה לאחר ז' לא תשקר, וגם בלא אמתלא י"ל דנאמנת לומר דבאמת היא טהורה, **והמהרש"א והמהרמ"ש** כ', דהצד דנאמנת הוא משום דיש לה מיגו לומר דטבלה היום, וכ' **בגזני יוסף** דלפ"ז צ"ל, דהספק הוי בענין שי"ל שעברו ז' ימים ממתי שראתה, **ובחו"ד** סקפ"ה סק"ה כ' לבאר, דהס"ד דאשה אינה נאמנת לומר דהיא טמאה משום דין שויה, כיון דהיא משועבדת לבעלה, ורק משום ע"א נאמנת, ולזה יכולה לחזור בה גם בלא אמתלא, דע"א דאמר מבודה אני נאמן, ומסיק דנאמנת גם משום דין שויה, דכיון דנאמנת בתורת ע"א והיא נאסרת, ממילא לא הוי נגד שעבודה לבעלה, **ובהג' אמרי ברוך** מעיר דמ"מ עד כמה דנימא דבאמת לא ראתה, אינה יכולה לומר דראתה מדין שויה, ואחר שחוזרת בה ואין כאן עדות כלל שהיא טמאה, גם אינה נאמנת מדין שויה, **ובש"ש** שער ו' פי"ט מבואר דאין חסרון דמשועבדת לבעלה, משום דמתחילת נשואין הוי על דעת כן, דכל שתאמר שהיא טמאה לא יהא כופה לשמש.

גמ' לא עבד שמואל – **הר"ן** כ' דהיינו בההיא עובדא דמייתי בירושלמי שהביאו התוס', **והמאירי** כ' דחשש, משום דיכלה לומר לו שהיא חלשה, ולא היתה צריכה לומר דהיא טמאה, **והיש"ש** כ' דאפשר דרק משום דמתחילה נשאל על זה, לא רצה להקל, אבל אפשר דמכאן ולהבא דידע הדין דנאמנת היה מתיר גם לעצמו, **והרי"ף** הביא הא דלא עבד שמואל, **וברמ"א** סקפ"ה ס"ג כ', דמי שרוצה להחמיר על עצמו שלא להאמין לה, מדת חסידות הוא.

א) גמ' רבי מנחם בר יוסי וכו' – **במהרמ"ש** לק' כ"ג א' מבואר צד אחד, דטעמי' דרבי מנחם ב"י משום דלא סבר מש"כ תוס' בד"ה הבא דאיכא חזקה דדייקא ומנסבא, ומעיקר הדין אסור לה לינשא אף לאחד מעדיה, וכ"כ **הפנ"י**,וכ' דמוכח בסוגיה ביבמות פ"ח ב', דלרבי מנחם ב"י הדין דתצא הוי דין דאורייתא, דמישב שם בתי' אחד ברייתא דדרשינן מקרא דוקדשתו דדפנו בע"כ, דהיינו כרבי מנחם ב"י, אמנם **בתוס'** בב"ב ל"ב א' מבואר בהדיא, דכתבו הסברא דדייקא ומנסבא בשי' רבי מנחם ב"י, [והגרע"א כ' לומר דיש מחלוקת הסוגיות, והסוגיה בב"ב ס"ל דטעמי' דרבי מנחם רק משום חומרא, אמנם הפנ"י כ' לומר גם בסוגיה בב"ב דטעמי' דרבי מנחם מדין דאורייתא, ומשום דלא סבר החזקה דדייקא ומנסבא], וכן לשי' הראשונים דלא כתבו ברבנן כלל הטעם דדייקא ומנסבא, אין לומר דבזה פליגי, **ובשו"ת חכם צבי** [הובא בפנ"י] ס"ב וס"ג מבואר דטעמי' דרבי מנחם ב"י, דכיון דנשא באיסור משום הכי אמרו דתצא, ולכאורה נראה הכי **ברמב"ן** לק' כ"ג א', דכ' גבי אשה שאומרת דנתגרשה דלכתחילה לא תנשא, דהא דאם נשאת תצא הוא משום דנשאת שלא ברצון חכמים, וכ' דגם רבנן מודו בזה כיון דאין לה עדים שמסייעים לה, ונראה דטעמי' דרבי מנחם ב"י הוא משום דנשאת שלא ברצון חכמים, **וברע"א** במהדו"ת סקי"א מבואר די"ל דהא דתצא, הוא משום דהחמירו גם שתצא ולא משום דהוי באיסור, והפנ"י הק' דבסוגיה ביבמות מוכח דס"ל דמן התורה לא תנשא, וא"כ משום הכי גם תצא, וברע"א שם מבואר די"ל דהוי אסמכתא.

**והפנ"י** הק' על החכם צבי עוד, דבגמ' בב"ב ל"ב ב' מבואר לומר דטעמי' דרבי מנחם ב"י דאם קודם נשאת לא תצא, דזהו משום דלא חיישינן לזילותא דב"ד, וכ' לבאר לפי דבריו, דרבי מנחם ב"י ס"ל דמעיקר הדין לא תנשא, דהא דאם נשאת ואח"כ באו עדים לא תצא, זהו משום דמיד שנשאת יצאה מחזקת אשת איש לראשון, ומשום הכי לא תצא דאדרבה עכשיו היא בחזקת השני שנשאת לו, וכ' דהא דמבואר בגמ' בב"ב דבעי לטעם דזילותא דב"ד, הוא משום דאי לאו הכי היה ראוי לומר מדרבנן דתצא עיי"ש, אמנם כבר עמד בזה **הגרע"א** שם, דמדברי **התוס'** בב"ב בסוגיה שם מבואר דגם אחר שנשאת לאחר ובאו עדים, אכתי היא בחזקת אשת איש של הראשון, כשנולד ספק אח"כ אם היה חי בשעה שנשאת לאחר, ולפי דברי הגרע"א ניחא אמאי בעי לטעמא דזילותא דב"ד, דבאמת לא משום דנשאת באיסור אמרו דתצא, אלא משום דהחמירו גם לענין דתצא.

ב) גמ' באשם תלוי – **בש"מ** בשם **שיטה** ישנה כ', דהיינו דהוי דבר שאיסור שגגתו הוי באשם תלוי, ובשם **תר"י** כ' דיש לו להביא אשם תלוי על הספק ואפילו אכלו במזיד, ועמד בזה **בק"ש** באות ס', דזה דלא כמבואר ברש"י ותוס' בכריתות, דרק באכל הספק בשוגג איכא אשם תלוי ולא במזיד.

תוד"ה הבא – **המהרש"א** כ' דהא דבתחילה כ' התוס' דבחטאת קאי, ואח"כ כ' דעד נמי בחנק קאי, הוא משום דמתחילה מיירי באחד מעלמא, ובו שייך גונא דאינו יודע כלל שיש אומרים שהיא אשת איש והוי שוגג ובחטאת קאי, אבל העדים שמעידים יודעים שהיא אשת איש, ורק הם אומרים שעכשיו היא פנויה ואיכא תרי דאינה פנויה, ומשום הכי בחנק קאי.

בא"ד – **התוס'** בב"ב ל"ב א' הק', דבקו' הגמ' דהיא גופא באשם תלוי קאי, דלא מיירי דאומרת ברי, אמאי לא תהא בחטאת דהא אין לומר דדייקא ומנסבא דהא היא שמא, וכ' בזה דנקטה הגמ' אשם תלוי, דגם למ"ד תו"ת ספיקא דאורייתא עכ"פ היא באשם תלוי, וכ"כ **הפנ"י** בתוס' כאן, דצריך לומר דעיקר קו' היא דגם לתי' הגמ' בחנק קאי, **ובתו"ש** לק' כ"ו ב' כ' עוד תי', דגם לס"ד דלא אמרינן דהיא אומרת ברי, מ"מ איכא לחזקה דדייקא ומנסבא דמרעא לחזקה, ועיין בפנ"י בתחילת דבריו, **ובבית יעקב** כאן הק' על התוס' בב"ב, דחזקה דדייקא אינו דלא תנשא עד שתדע בברי שמת, אלא דתדוק שלא תנשא עד שלא תיחוש להכחשה, ובכל זאת אמרינן דמרע לחזקת אשת איש, ובזה מבואר דברי התו"ש, ועיי"ש מש"כ לבאר בדברי התוס' שם.

בא"ד – **בתוס'** לק' כ"ו ב' ובב"ב ל"ב א' כתבו כמש"כ בת"י כאן, דגם בגירושין דייקא משום דיראה פן יזימו אותם, **ובתו"ר** לא הזכיר זה, אלא דכ' דגם בגירושין הגם דמעיזה פניה לומר נתגרשתי שלא בפני בעלה וגם יש לה עדים שמסייעין אותה, מ"מ לענין הא מהני האי דדייקא דמרעה לחזקת אשת איש, ולשון **המהרש"א** לק' כ"ג א' גבי גירושין דהיא בחנק, **ובקרני ראם** אות ב' שם עמד על דבריו, דבתוס' לק' מבואר דגם בגירושין אמרינן דדייקא, וזה מוכח בגמ' כאן דגם בתו"ת בגירושין לא תצא.

בא"ד – **הפנ"י** מעיר בתי', דהא בעד אחד שמעיד שמת בעלה או שהיא אומרת, הדין דמשום החזקה דדייקא תנשא לכתחילה, ואמאי הכא הדין דלא תנשא, וכ' די"ל דהכא דאיכא עדים לא דייקא כ"כ, ועוד כ' דתו"ת לא שכיח ולא שרינן בזה משום תקנת עגונות, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ג מבואר, דבאמת חזקה דדייקא ומנסבא לא מהניא כלום להכריע בתו"ת, כיון דהוי חזקת ראיה ולא חזקת דין של חזקה קמייתא, ורק דמהני החזקה לבטל הדין דחזקת אשת איש, ומשום דכיון דחזקת אשת איש מהני גם במקום תו"ת כיון דמ"מ יש ספק, ממילא חזקה זו אינה שייכת לספק דתו"ת, ושפיר מהני החזקה דדייקא ומנסבא לבטל חזקה זו, דרק להכריע כנגד העדים אין בכח חזקה זו, וכן מבואר **בחזו"א** דבאמת החזקה קמייתא דאשת איש בטלה, ורק דלא תנשא משום דאיכא תו"ת, ולכאורה לפ"ז פשוט אמאי לא תנשא, דהא יש כאן ספק גמור משום התו"ת, ובפנ"י נראה דס"ל דהחזקה דדייקא ומנסבא יכולה להכריע גם בספק של תו"ת, והנה **הריטב"א** כ' דהא דלא שריא לעלמא משום דאומרת מת בעלי, הוא משום דכיון דאיכא תרי דאומרים כותה שוב לא דייקא וזה כדברי הפנ"י, אמנם **הר"ן** כ', דכיון דיש תרי דמכחישים אותה אין להתירה, וכן נראה מבואר **ברא"ה**.

**ובק"ש** בב"ב אות קל"ג הק' בדברי התוס', דכיון דמבואר דגם אחר החזקה דדייקא ומנסבא אכתי הוי ספק, אכתי יק' דאמאי לא יהני החזקה דמעיקרא דתהיה בחזקת אשת איש, וכמו דכנגד הספק דתו"ת אמרינן, דכיון דאין כאן הכרעה הרי היא בחזקת אשת איש, וכ' לומר דבאמת יש כאן סיבה יותר לומר דהיא מותרת, אלא דמ"מ אין בכח זה להכריע ההיתר, אך עכ"פ מהני לגרע החזקת אשת איש, **ובחי' הגרש"ש** שם מבואר, דבאמת החזקה קמייתא בטלה לגמרי וכמשנ"ת, ורק דאיכא ספק משום תו"ת, אמנם בק"ש שם הביא דגם גבי סוטה מצינו הכי, דאתרע החזקה קמייתא אע"ג דלא בטלה לגמרי, ושם לא מיירי בתו"ת.

בא"ד – **הרשב"א והרא"ה והריטב"א והר"ן** כתבו, דבאמת אי אמרינן דתו"ת ספיקא דרבנן הוי בחטאת, והא דמק' הגמ' דבאשם תלוי קאי, היינו דגם אי נימא דתו"ת ספיקא דאורייתא מ"מ באשם תלוי קאי, [וברא"ה מבואר די"ל דמיירי באשה שהיא בחזקת פנויה, ולמ"ד דספיקא דרבנן מן התורה שריא, ומ"מ מק' הגמ' דהיא באשם תלוי למ"ד דספיקא דאורייתא, וכיון דלכו"ע אסורה עכ"פ מדרבנן לא חש לפרש], והנה התוס' מק' עוד, דמה משני דנשאת לאחד מעדיה, הא כיון דמוקמינן אחזקה מן התורה, הוי בחנק, **והרשב"א** בקידושין ס"ו א' כ', דגם בזה מהני בריא אע"ג דתו"ת ספיקא דרבנן, **והפנ"י** כאן מבאר, דחזקה לא הוי אלא במקום ספק, אבל היכי דאומר ברי, לגבי דידי' אין מקום לחזקה דלו אין ספק, [וכ' לומר דמשום הכי בעי שיקבל עליו התראה, דאי לאו הכי יוכל לומר דברי לו דלא הוי איסור], אמנם **הבית יעקב** ועוד **אחרונים** כתבו, דרק היכי דאיכא עכ"פ תו"ת, דהגם דאמרינן דאף בזה מוקמינן אחזקה, מ"מ יש כאן מקום ספק, [וכתבו בזה דבמקום תו"ת החזקה אינה יכולה להכריע דלא נשתנה, אלא דמ"מ איכא דין הנהגה כמו שהיה מעיקרא], בזה הוא דאמרינן דמהני ברי דידי' דלא נפריש אותו מהאיסור, אבל אם אין תו"ת, בזה אינו יכול במקום דאיכא חזקה, לומר דברי לו דלא הוי איסור דנניח לו לעבור על האיסור, **ובבי' הגר"א** סי"ז סקקכ"א מבואר, דגם היכי דיהיה עד אחד דאומר דנתגרשה וכן היא אומרת דנתגרשה אין מוציאין אותה ממנו, וזה נראה כהפנ"י, [אמנם אפשר דהטעם משום דדייקא ומינסבא וכמשי"ת לק'], **והחזו"א** תמה בזה, דא"כ כל אשה תפקיע עצמה מבעלה ע"י אחד שיאמר שנתגרשה ותנשא לו, [ואפשר דלא מיירי אלא היכי דאין הבעל בפנינו ומכחיש, דומיא דע"א במיתה].

תוד"ה באשם – **הריטב"א** כ' רק, דלמ"ד דאפשר לברר הכא יהיה אשם תלוי, **וברמב"ם** פ"ח משגגות ה"ג מבואר דספק מגורשת דינה באשם תלוי שהרי נקבע האיסור ומבואר כתוס', **ובכס"מ** שם כ' בתי' אחד בשי' הרמב"ם, דכל היכי דיש עדות לאסור גם בהכחשה, חשיב דאיקבע איסורא, **ובש"ש** שמעתא א' פ"ח הק' עליו, דא"כ אמאי בספק טומאה ברה"ר במקום הכחשת עדים טהור לשי' הרמב"ם דהטעם משום דספיקא דאורייתא לקולא, הא במקום אשם תלוי הוי ספיקא לחומרא, [**ובדברי אמת** כ' דרק היכי דאיכא חיוב אשם תלוי הוי ספיקא לחומרא, ולא בכל איקבע], ועיי"ש שכ' דלפ"ז גם צ"ל בשי' הרמב"ם, דבתו"ת לא חשיב דאפשר לברר האיסור ומשום דאי"ז ודאי שיתברר, משא"כ בשתי חתיכות ע"י בקי בודאי יכול להתברר עיי"ש, [ועיי"ש שכ' לפ"ז דכיון דהגמ' מק' דהיא באשם תלוי, מוכח מזה דס"ל להלכה דהטעם דבעי שתי חתיכות משום דבעי דאיקבע איסורא, דאי משום דאפשר לברר, הכא אי אפשר לברר וכמשנ"ת, וכבר כ' כן במהריק"ושם, והתי' האחרון של התוס' דהכונה באיסור אשם תלוי, לא שייך לשי' הרמב"ם דספיקא דאורייתא לחומרא מן התורה, רק היכי דאיכא אשם תלוי].

בא"ד – בסו"ד, **בתו"ר** מוסיף דמה דלאשם תלוי בעי דוקא חתיכה אחת משתים זהו גזה"כ, אבל איסור איכא בכל גונא.

תוד"ה כגון – התו"רכ' בשם **הר"ח**,דבאמת הכא מיירי דאיכא שלשה ולא חשידי, **וברשב"א** מבואר דבריו, דאם אחד נושא נמצא דנשאר רק עד אחד, ואין דבריו של אחד במקום שנים, ומשום הכי צ"ל דהשנים המכחישים הם מלבד אותו אחד שנושא, **ובתו"ר** וכן **הריטב"א והר"ן** חולקים כהתוס' דבתרי לא חיישינן, והריטב"א ביבמות פ"ח ב' כ', דכיון דמבואר לעיל דאם כנס אינו מוציא, הכא נמי הרי מבואר דאם נשאת לא תצא, ולכתחילה מבואר באמת שלא תנשא, **והה"מ** פי"ב מגירושין הכ"ג כ' על דברי הרשב"א, דכיון דהדין דאם כנס אינו מוציא אין לומר דהוא כמאן דליתי', וא"כ גם כשאחד נושא אכתי הוה תו"ת, **ובב"ש** סי"ז סקקי"ג כ' דהתוס' ושאר ראשונים דהק' מהדין דלא ישא, מוכח דס"ל דגם אם כנס יוציא, דאם אינו מוציא לק"מ, דהא גם הכא הדין דלא תנשא וכמבואר בריטב"א, וכ"כ **הפנ"י** כאן, **ובבית מאיר** על הב"ש שם כ' די"ל, דדוקא הכא דאיכא הכחשה דמי לנטען על א"א ובזה הדין יש לנו לומר דגם תצא, **ובבית יעקב** כ' דיש לפרש קו' התוס' על רבי מנחם ב"י, דמבואר בב"ב דהא דאם נשאת ואח"כ באו עדים לא תצא, הוא משום דאיכא זילותא דב"ד דמתחילה התירוה, ואי נימא דלא ישא משום הדין דמעיד לא ישא, ליכא זילותא דהא מתחילה לא היה שרי לי', **והחכם צבי** ס"ג **והרש"ש** כ' דיש לפרש קו', דמשמע דדוקא משום דאיכא הכחשה לא תנשא, אבל בלא הכחשה תנשא לכתחילה, ואמאי לא נימא דלא תנשא משום דהוי עד המעיד.

ובעיקר קו' התוס', כ' **בבית מאיר** די"ל דהכא מיירי דהעד המעיד היה נשוי בשעה שהעיד, דמבואר ביבמות שם דבכהאי גונא אין לחוש דהעיד כדי לישאנה, ויכול לנושאה לכתחילה.

רש"י ד"ה באומרת – **הרא"ה והריטב"א והר"ן** חולקים, דאומרת ברי לי היינו דוקא באומרת דיודעת בבירור שמת כגון שראתה שמת, אבל מה דאומרת דברי לה דהיה בא לא מהני ותצא, והריטב"א כ' דאע"ג דאשם תלוי בא משום דלבו נקפו, מ"מ הא דאסור מספק, אינו תלוי באם לבו נקפו או לא, וכתבו דרש"י לא ניחא לי' לפרש דהיא יודעת בבירור שמת, דא"כ היה הדין דנאמנת לגמרי, דהא הדין דאשה שאמרה מת בעלי נאמנת, ודחו זה דהכא דאיכא תו"ת לא מהני מה דהיא אומרת מת בעלי להתירה, **והפנ"י** כ' לומר, דס"ל לרש"י דאי מיירי דהיא אומרת דיודעת בבירור, לא היה חולק רבי מנחם ב"י דאם נשאת תצא, **והיש"ש** כ' דעיקר כרש"י, **והח"מ** סי"ז סקס"ח הביא שי' רש"י, וכ' דאבל הר"ן חולק, **ובב"ש** שם סקי"ב הביא שתי השיטות.

**בבית מאיר** סי"ז סמ"ב העיר, דלכאורה קשה דהגם דמהני ברי של שניהם דמשום הכי אין לאסור עליהם לינשא, מ"מ הבנים יהיו ספק ממזרים מכח התו"ת, ואצלם לא יהיה ברי ונמצא דמרבים ממזרים, וכ' דלשי' הראשונים דהיא ברי גמורה, י"ל דמהני ברי דידה להכשיר הבנים, אבל לשי' רש"י דאינה אומרת בבירור יק', **ובבית יעקב ובחמד"ש** מבואר די"ל, דכיון דספק ממזר מדרבנן, בכהאי גונא דהנשואין דידהו בהיתר, [דאע"פ דהדין דלא תנשא מ"מ לא אמרו דגם תצא], לא גזרו על בניהם דיהיו אסורים מספק, ועיין באו"ש פי"ב מגירושין ה"ז שהאריך בדין הבנים.

**הרמב"ם** פי"ב מגירושין ה"ז **והשו"ע** סקנ"ב ס"ג כ' בתו"ת בגירושין, דאם נשאת לאחד מעדיה לא תצא, שיודעין ודאי שהיא מותרת וחזקה היא שאין מקלקלין עצמן, **ובב"ש** סק"ה כ', דאפשר דהכונה בזה כשי' התוס' דמשום דדייקא ומנסבא לא אזלינן בתר חזקת אשת איש, אמנם כ' דלפ"ז צריך להיות דאם היא אומרת דאינה יודעת ונשאת, דהולד יהיה ודאי ממזר מכח החזקה דאשת איש, דלא שייך בזה דייקא ומנסבא דהא אומרת דאינה יודעת, ובדבריהם מבואר דהוי רק ספק ממזר, וכ' דאפשר דאף דאמרה מתחילה שאינה יודעת, מ"מ בזה שנשאת הוי כאומרת עכשיו שהיא יודעת, **ובבית מאיר** [הובא בפ"ת סק"ג] כ' לבאר, דזה טעם אמאי הבנים כשרים, דהא רק כשאומרת דאינה יודעת כתבו דהוי ספק ממזר.

**בדרישה** סי"ז סקס"ג מבואר, דהיכי דמתחילה באו שנים ואמרו דמת בעלה והתירוה, ואח"כ באו שנים דלא מת הדין דתנשא לכתחילה, רק דיש בזה הדין דלא תנשא משום לזות שפתים, **ובפנ"י** כ' לומר, דכל הדין דלא תנשא הוא משום לזות שפתים.

ג) גמ' תרגמה בעד אחד – **ברשב"א** מבואר דאביי משבש הלשון, דלא אמר רי"ו שני עדים אלא עד אחד, אמנם **הריטב"א** כ' דאביי מפרש, דמה דאמר רי"ו שני עדים היינו אחד משני העדים, ועוד כ' דכיון דהראשון נאמן כשנים, משום הכי קרא לו רי"ו שנים, ואגב דידי' אמר גם באחרים שנים, וכן מבואר **בהה"מ** פי"ב מגירושין הי"ט.

גמ' שם – **בש"מ** כ' בשם **ההשלמה**,דנראה דמיירי דהיא והוא אומרים ברי שמת, דאי לאו הכי באשם תלוי קאי, וצ"ב דהא אמרינן דהראשון נאמן כשנים ואין השני יכול להכחישו, וא"כ גם יכולה לינשא לאחר.

גמ' דאמר עולא וכו' – **ברא"ה** לק' כ"ג א' מבואר, דדינא דעולא הוי דוקא בדברים דמעיקר הדין היה בעי שנים, אבל בכל איסורים דהדין דע"א נאמן, בזה לא אמרינן דהוי כשנים, אמנם **הריטב"א** כאן כ', דאי אמרינן דע"א במיתה נאמן רק מדרבנן, מה דאמר עולא כל מקום שהאמינה תורה, היינו באיסורי דעלמא, ולפ"ז כ' דנמצא דבכל איסורים גם אמרינן דהראשון שמעיד הוי כשנים, וכ' דכך משמע פשטא דמימרי' דעולא דבכל מקום הוי כשנים, ועיין בש"ש שמעתא ו' פ"כ מה שהביא בזה ואכמ"ל.

גמ' אי הכי אפילו לכתחילה – **הרמב"ם** פי"ב מגירושין הי"ט כ', דאם עד אחד אומר מת ועד אחד אומר לא מת ובאו בבת אחת, הדין דאם היא אומרת ברי ונשאת לאחד מעדיה לא תצא, **והרמב"ן והרשב"א** ביבמות קי"ז ב' חולקים, וכן **בשו"ת הרא"ש** כלל ל"ב ס"ג וכלל נ"א ס"ה, **ובשו"ע** סי"ז סל"ז הביא שתי השיטות, והרמב"ן שם הביא ראיה מסוגיין, דאמאי לא אמרינן דלכתחילה לא משום דמיירי דבאו בבת אחת ונשאת לאחד מעדיה, **והה"מ** שם כ' דאוקימתא דאביי ניחא יותר, דאי"צ לדחוק ולהעמיד דוקא אם נשאת לאחד מעדיה, [ועיי"ש שהביא דפשטות הירושלמי כהרמב"ם], **ובשו"ת חכם צבי** ס"ג כ' עוד, דאי מיירי דנשאת לאחד מעדיה, גם בלא העד שאומר דלא מת הדין דלא תנשא, משום הדין דמעיד על אשת איש וכמו שהביאו התוס' בד"ה כגון, **ובבית יעקב** כ' לישב, דהא גבי גירושין מבואר בגמ' דמיירי בגונא דידעינן דהיא אשת איש על פיהם, וא"כ גם גבי מיתה מיירי גם בכהאי גונא דרק על פיהם ידעינן, ואי נימא דמיירי דהאשה יודעת דמת בעלה, אמאי לא תנשא לכתחילה, הא יש להם מיגו לומר דלא נשאת מעולם, דבמת לא שייך מש"כ התוס' דרוצה לפוסלה לכהונה, ועל כרחך דמיירי דהיא אומרת שאינה יודעת אם מת בעלה, ומשום הכי אין לו מיגו דלא יאמר כלל שהיא אשת איש, דמ"מ היא לא תנשא, דיודעת שהיא אשת איש.

**והפנ"י** כ', דאי מיירי בברי וכשנשאת לעד שאומר שמת, גם בגירושין בכהאי גונא הוי הדין דלא תצא, וכמשנ"ת לעיל בשי' הראשונים, דדין חזקה הוי למי שיש לו ספק, אבל מי שטוען ברי שנשתנה החזקה, לא אזלינן לדידי' בתר חזקה, אמנם לפמשנ"ת שי' האחרונים דרק בתו"ת אמרינן הכי, ממילא דבעד אחד בגירושין לא שייך זה, וכ' עוד, דגם לשי' התוס' דהטעם דהוי ספק משום דדייקא ומנסבא, מהאי טעמא גם בעד אחד בגירושין נימא דדייקא ומנסבא ואתרע החזקה, וכן מבואר **בבי' הגר"א** סקקכ"א, דאין לומר דמיירי בנשאת לעד שאומר מת, דא"כ גם בגירושין הוי הדין דלא תצא, אמנם **החזו"א** תמה בזה, דלא מצינו שיטה דגם בעד אחד בגירושין הוי הדין דלא תצא, והרמב"ם כ' זה רק בעד אחד במיתה, דשם בלא עד המכחיש הדין דהעד שאומר דמת בעלה נאמן, ומשום הכי ס"ל דגם באיכא עד שמכחיש, אכתי אמרינן דהוי ספק משום העד שאומר מת.

**ובב"ש** שם סקקי"ג כ', דמהא דמבואר ברא"ש דתצא משום דעד אחד בהכחשה כמאן דליתא, מבואר דבלא זה היה הדין דלא תצא, וכ' דמוכח מזה דס"ל דעד המעיד על אשה דמת בעלה דהדין דלא ישאנה משום חשד וכמשנ"ת, אם כנס הדין דאינו מוציא, **ובבי' הגר"א** שם כ' לומר, דמש"כ הרמב"ן והרשב"א דתצא באמת זהו משום חשד עיי"ש, **ובבית מאיר** שם כ' לדחות הראיה, די"ל דכונת הרא"ש רק, דאף היכי דליכא להחשד, כגון שהיה נשוי בזמן שהעיד, דמ"מ תצא.

תוד"ה אי הכי – **המהרש"א** מעיר, דנמצא דמתני' דיבמות ורי"ו נקטו אותו לשון, ומתני' דיבמות מיירי בבאו בבת אחת, ורי"ו איירי בבאו בזה אחר זה, **והמהרמ"ש** מעיר במש"כ התוס', דעולא נראה לו דוחק להעמיד המשנה בסוטה בבת אחת, דהא לשון המשנה בסוטה הוא גם הלשון במתני' ביבמות, ושם בהכרח הפירוש בבת אחת וכמש"כ התוס', **ובבית יעקב** מבואר, דחלוק המשנה ביבמות דשם יש עוד בבא דמיירי על בזה אחר זה, ומשום הכי אמרינן דבבא זו מיירי על בת אחת, אבל בלא לשנות בבא נוספת, י"ל דמשמע דמיירי בזה אחר זה.

בא"ד – **הגרע"א והחמד"ש** כ' לומר, דבאמת גם בעד אחד במיתה, ס"ל לעולא דזה שאומר מת נאמן כשנים גם בבת אחת, ורק דקודם שהתירוה הדין דלא תנשא משום לזות שפתים, אבל אחר שהתירוה אמרו דאדרבה לא נימא דלא תנשא משום דאיכא זילותא דב"ד, ועוד כ' הגרע"א לומר, דבאמת מן הדין היה דגם בבת אחת יהיה זה שאומר שמת כשנים, אלא דכיון דאיכא עכ"פ לזות שפתים, לא תקנו כלל להאמינו במקום שיש הכחשה, ורק אחר שהתירוה הוי כשנים.

משום דרב אסי – **הרשב"א** כ' דאיכא לזות, משום דלא משמע לאינשי דהראשון יהיה נאמן כתרי.

גמ' שם – בתוס' מבואר דזהו דין גמור דלכתחילה לא תנשא, וכן מבואר בתוס' ביבמות קי"ז ב', אמנם **הרא"ש** שם כ' דמתקנתא דרבנן שריא לינשא, ורק טוב הוא שלא תנשא משום לזות שפתים, וכן **בש"מ** כאן כ' דיש לפרש דזהו עצה טובה, ומדינא אפילו לכתחילה שריא, אך כ' דבתוס' מבואר לאו הכי, **והטור** סי"ז כ' דמותרת היא לינשא אלא משום לזות שפתים לא תנשא, וכ' **הב"ח** דהרא"ש והטור חולקים על התוס' דלא תנשא מדינא, וס"ל דאין כאן אלא מידה טובה, אבל ליכא איסור כלל אפילו מדרבנן, **ובח"מ** סקס"ז הביא דברי הרא"ש, **ובב"ש** סקק"י הביא גם שי' התוס'.

גמ' שם – **הרא"ש** כ' זה לדינא ביבמות, וכן נראה מבואר בתוס', דהעמידו הסוגיה ביבמות שלא יהיה סתירה לדין המבואר הכא דלא תנשא משום לזות שפתים, **והרמב"ם** פי"ב מגירושין הי"ח **והשו"ע** סי"ז סל"ז לא הזכירו זה, וכ' **הכס"מ** דס"ל דלמה דמפרשים רבא ור"א בענין אחר, ס"ל דגם משום לזות שפתים ליכא, אמנם **הטור** **והרמ"א** שם כ', דמיהו משום לזות לא תנשא.

תוד"ה משום – **הרשב"א** כ' דבמקום חד נמי, היכא דנשאת או שהתירוה להנשא, לא מפקינן לה מהיתירה הראשון ומשום לזות שפתים, והביא הגמ' ביבמות דאם התירוה לינשא ובא אחד דלא מת, לא תצא מהיתירה הראשון, ופשטות דבריו נראה דמשאירים אותה בהיתירה הראשון, ולא אמרינן דלא תנשא משום לזות שפתים, ויל"ע דמבואר בדבריו דהכא מיירי דבאו בזה אחר זה, ומבואר דגם היכי דהתירוה איכא משום לזות שפתים, ואפשר דכונתו כהתוס' דלא תצא מהיתירה לענין אם נשאת.

ד) גמ' תרוייהו באשת איש קמסהדי – בת"י מבואר דמיירי דליכא עדים שהיא מקודשת, דאם היה עדים גם אם היה רק להעד שאומר שנתגרשה תצא, דע"א אינו נאמן לומר דנתגרשה, וכן מבואר בעוד ראשונים, והביאו הגמ' לעיל י"ט ב' גבי עדים שמקיימים שטר, ואחד מהם אומר דתנאי היו דברינו, דר"פ ס"ל דתנאי הוי מילתא אחריתי ועל עיקר השטר איכא שני עדים, ועל התנאי עד אחד, ורב הונא בריה דר"י ס"ל דזה שאומר תנאי למעקר עדותו בא, כיון דאומר דאין השטר אלא אם נתקיים התנאי, וכתבו **והרמב"ן והרשב"א והרא"ה** לומר, דאביי דאמר דהוי חד במקום שנים, אתיא גם כרב הונא בריה דר"י, דדוקא תנאי דמעיקרא לא חל השטר אלא אם נתקיים התנאי, חשיב דלמעקר עדותו בא, אבל הכא בגירושין דהקידושין מעיקרא חלו, והנדון אם אח"כ היה גירושין שהתירו אותה, בזה לכו"ע אמרינן דהוי עדות במילי אחריני והוי חד במקום שנים, והרמב"ן כ' דמ"מ רבא ור"א דלא העמידו כאביי, ס"ל דגם כאן אמרינן דהעד שאומר שנתגרשה מיעקר עדותו, ולא חשיב שנים במקום אחד, אמנם הרשב"א כ' דרבא ור"א לא נחלקו בזה על אביי, אמנם **הר"ן** כ', דכיון דאחד מהעדים שהעיד שנתקדשה גם מעיד שנתגרשה, יש להאמינו מדין הפה שאסר הפה שהתיר, ונמצא דאין אלא עד אחד על הקידושין שלא נתגרשה, [ומה דר"פ ס"ל גבי תנאי דהוי חד במקום שנים, כ' דהתם אינו נאמן מדין הפה שאסר, משום דחשיב דמשים עצמו רשע דלא היה לו לחתום על השטר בסתם כיון דתלוי בתנאי עיי"ש], ומשום הכי כ' דהכא אינו נאמן מדין הפה שאסר כמבואר בת"י, דאין לו מיגו משום דרוצה לפוסלה לכהונה, ובביאור שי' הראשונים דס"ל דהוי חד במקום שנים, וס"ל דאין להאמינו מדין הפה שאסר, מבואר **בברכ"ש** סל"ד, דס"ל דלא דמי לאב שאמרינן בו הפה שאסר הגם דנאמן לענין לאסור ולא לענין להתיר, דשם עכ"פ אותו בירור שיש לנו על האיסור דהיינו הפה של האב, יש לנו גם על ההיתר, ומשום הכי אמרינן הפה שאסר הפה שהתיר ויש להאמינו על ההיתר כמו על האיסור, אמנם כאן כיון דיש עוד עד שאומר דנתקדשה, נמצא דעכשיו יש לנו בירור על הקידושין ע"י שני עדים, והבירור על הגירושין הא לא הוי אלא עד אחד, ובזה לא מהני הפה שאסר, כיון דמ"מ הבירור על האסור הוא יותר מהבירור על ההיתר, ובסל"ה כ', דהא דלא אמרינן דהאמנם דנאמנות של הפה שאסר ליכא, מ"מ יהיה נאמן מתורת מיגו, הוא משום דעד אינו נאמן ע"י מיגו, אלא ע"י הכשר עדות, וכמו דמשה ואהרן אינם נאמנים כיון דאין בהם הכשר עדות, [ויל"ע בקו' הת"י דיהיה נאמן במיגו דאי בעי שתק, האם כונתם שיהיה נאמן מדין הפה שאסר וכשי' הר"ן, או דס"ל דגם לאחר יש להאמין כשיש לו מיגו].

גמ' שם – **התו"ר** מק' דכיון דמכחישים זה את זה לענין הגירושין, אחד מהם שקרן ואיך מצטרפים לעדות על הקידושין, וכ' דמיירי דהנדון האם היה הגט קרוב לה או קרוב לו, דבזה עבידי למטעי, וכ"כ **הרשב"א**, **והרא"ה** כ' דלשון רחוק הוא, **והריטב"א** כ' הכי וכ' דאי"ז דוחק, משום דבסתם אין העדים מכחישים אהדדי אלא בכהאי גונא, **והרמב"ן והרא"ה** כ' לומר, דכיון דאיכא עדים כלל על הקידושין, אזל לה המיגו שתאמר דלא נתקדשתי, דמ"מ יש שני עדים שהיא מוקדשת, ומבואר **בח"ר קרשקש** דבאמת אסורה רק מכח הודאתה דהיא מקודשת דהפה שאסר ליכא, ויל"ע דמ"מ בגמ' מבואר דהוי חד במקום שנים, ולשון הריטב"א דמהני דיבורה לשווי לעדותם באשת איש דהוי בקושטא, וכתב דזה דוחק דלא הוזכר בגמ' דברי האשה כלל, ועוד כ' הרא"ה, די"ל דזה שאומר דלא נתגרשה אין הכונה דיודע שלא נתגרשה, אלא דאינו יודע דנתגרשה, ואע"ג דהרישא דגבי מיתה היינו דע"א אומר דיודע שלא מת, דאי לאו הכי תנשא לכתחילה על פי העד שאומר שמת, מ"מ סיפא מיירי בלא הכחשה, [ולשונו דרישא אפילו בהכחשה צ"ב, דמיירי דוקא בהכחשה וכמש"כ הוא בתחילה, דרישא לא אתיא אלא בהכחשה], **ובש"מ** בשם **תלמיד הרשב"א** כ', דכמו כן יק' לעיל י"ט ב', גבי אחד אומר תנאי ואחד אומר אינו תנאי, דאמאי לא נימא דחד שקרן ואין שני עדים על עיקר השטר, והתם ליכא למטעי, ומשום הכי כ' דלא נפסלים אלא מכאן ולהבא אבל למפרע לא, וא"כ עדותם באשת איש כשרה, ורק במה שהעידו לענין הגירושין איכא הכחשה, ואין העד ששיקר נפסל אלא במה שהעיד על הגירושין, וכ"כ **המחנ"א** בדיני עדות ס"ו דאינו נפסל אלא מכאן ולהבא, ומשום הכי שפיר יכול להצטרף עדותם באשת איש, ובדבריו מבואר יותר, דאפילו אם אחד אומר שהיא אשת איש של פלוני, ואחד אומר שהיא אשת איש של אחר, דיצטרפו לענין זה שהיא אשת איש, דאין המשקר נפסל אלא לאחר כדי דיבור דאז כבר אינו יכול לחזור מעדותו, ובמה שהעיד עכ"פ שהיא אשת איש נקבל דבריו, [ועיי"ש מש"כ לחלק בין הכחשה להזמה, ובחי' הגרש"ש סכ"ד וסכ"ה ואכמ"ל], וכ' דכן נראה מבואר **ברמב"ם** פי"ב מגירושין ה"י, דכ' דאם שנים באים וכל אחד אומר על אשה דהיא אשתו, דאינם נאמנים על האשה כיון דמעידים על עצמם, ומבואר דאם יעידו כל אחד על האשה, שהיא אישה של אחר דיצטרפו, הגם דכל אחד מעיד שהיא נשואה לאחר, **ובטושו"ע** סקנ"ב ס"ה מבואר, דהיכי דמכחישים זה את זה תנשא לכתחילה, ואם אינם מכחישים כגון דנחלקו אם קרוב לו או קרוב לה דעבידי דמטעי, הדין דתצא, **ובב"ש** שם כ' דברמב"ם פי"ב מגירושין משמע דבכל גונא מצטרפים העדים, **והגרע"א** כ' לפרש כונתו, לדברי הרמב"ם שנתבאר בדברי המחנ"א, **ובחמד"ש** מבואר, דכונתו דהרמב"ם בה"ט סתם דתצא, ולא פירש דמיירי דוקא באופן דנחלקו אם קרוב לו או קרוב לה.

**ובש"כ** סל"א סק"א הביא דנחלקו חכמי בריסק בע"א בהכחשה, האם מצטרפים לעדות אחרת להעיד יחד, והביא דברי הראשונים כאן, דמבואר דאינם מצטרפים, [וגם לפי דברי תלמיד הרשב"א והמחנ"א מכאן ולהבא אינם מצטרפים], **ובנתה"מ** שם סק"א כ' לבאר הדעה דמצטרפים, דס"ל דבכל ע"א אמרינן דשמא אומר בדדמי ומשום הכי לא נפסל לעדות, [ורק אם מעיד עם עוד אחד דעדותו מועלת לגמרי, בזה כל שאינו מעיד בבירור נפסל לעדות עיי"ש], ואמנם דאם יוכחש ע"י עדים לא נתלה דאמר בדדמי ונפסול אותו לעדות, מ"מ כל שאינו מוכחש בבירור ולא פסלינן לי', ורק מכח ממנ"פ באנו לומר דלא יצטרף, בזה אמרינן דאי"ז ודאי דאחד מהם שקרן ומצטרפים, וכ' לומר דהראשונים כאן שהק' דגם בעדותם לענין הקידושין לא יצטרפו, הוא משום דזה שמעיד שנתגרשה, אינו מעיד על הקידושין בפנ"ע, אלא דכיון דראה שנתגרשה ממילא ידע שנתקדשה, וא"כ ממנ"פ אי נימא בדדמי, גם עדותו על הגירושין אינה כלום, ואם מעיד בבירור ממילא יש כאן הכחשה, אמנם הראשונים כאן הביאו הגמ' דבשתי כתי עדים אין מצרפין עדים משתי הכתות שיעידו יחד, וגם צ"ב דמנ"ל להראשונים, דלא מיירי דהוא מעיד על הקידושין בפנ"ע.

תוד"ה תרוייהו – **ההפלאה** מק' בתי', דלכאורה האשה גם אומרת דהיא גרושה, וא"כ בלאו הכי אסורה לכהונה מכח הודאתה, וכ' דצ"ל דמכחשת לגמרי, ועיי"ש משה"ק על זה, **והגרע"א** מק', דאם מכחשת הרי יש כאן הודאה דלא נתגרשה, ואמאי לא תהיה אסורה כיון דיש שני עדים שנשאת והיא מודה דלא נתגרשה, וכ' לומר דכיון דאיסורה רק משום שויה, כיון דהיא אומרת דאינה נשואה כלל אין כאן שויה, ולא דמי להודאת בע"ד דשם יש לו נאמנות.

בא"ד – **ההפלאה** כ' לומר, דלפי המבואר בראשונים דהכא הוי ספק קרוב לו ספק קרוב לה, א"כ אין לו מיגו כיון דאמרינן דאומר בדדמי והוא טועה ולא שייך מיגו, **ובחמד"ש** כ' לבאר דברי התוס', דס"ל דבאמת גם בדדמי שייך מיגו כמבואר בסוגיה בשבועות מ"ב' ב' גבי בעל הבית טרוד בפועליו, אלא דכתבו דהכא דיש לו צורך לומר דנתקדשה ונתגרשה כדי לפוסלה לכהונה, בזה באמת י"ל דאומר בדדמי, ומשום דסבור דאסורה לכהונה אומר הכי, ואין לומר דלא היה אומר כלל שהיא אשת איש, דא"כ היתה שריא לכהונה, אבל אם באמת אין לתלות בדדמי, לזה לא חיישינן דשמא אינו אומר אמת ורק רוצה לפוסלה לכהונה, ולפ"ז כ' דיש לישב דאמאי בעי בגמ' לומר דאחד אומר דלא נתגרשה, ולא סגי דנימא דאחד אומר דאינו יודע אם נתגרשה, [ועיין בהפלאה שעמד בזה], דכ' דאי נימא דאין אחד מכחישו, שוב אין לנו צד כלל לומר דהעד אומר בדדמי, וא"כ באמת יהיה נאמן לומר דנתגרשה במיגו דהיה שותק, דרק אם אומר בדדמי חיישינן דאומר הכי כדי לפוסלה לכהונה ולא לכל העולם.

גמ' ומי חציפא וכו' – **הגרע"א** מק', דלפי הס"ד יק' על עיקר הדין דאשה שאומרת מת בעלי נאמנת, ואם אומרת דגירשה בעלה שלא בפניו אינה נאמנת, ועל כרחך דמשום דבמיתה אינה יכולה להכחישו האמינו לה יותר, וא"כ מאי קשיא לי' הכא, וכ' במקום אחד, די"ל דבחשש מת יש יותר עיגון מחשש גירושין ומשום הכי האמינו טפי במיתה, ומבנו **הגר"ש** כ', דבעלמא דאומרת דנתגרשה, י"ל דבאמת אמרינן דכשיבוא בעלה לא תוכל להעיז כנגדו, אלא דאם תנשא קודם שיבוא בעלה, א"כ גם אם תודה לו, מ"מ לא תהיה נאמנת לאסור עצמה על בעלה עכשיו, ומשום הכי מתחילה אינה נאמנת, משא"כ כאן דמיירי בתו"ת ומה דשריא זהו רק משום דאומרת ברי, כל שאח"כ תאמר דלא נתגרשה ואינה ברי, ממילא דתהיה אסורה על בעלה מכח התו"ת.

גמ' והאמר רב המנונא וכו' – **הרשב"א** כ', דאע"ג דרב המנונא לא אמר אלא בפניו, הכי קאמר כיון דבפניו מתירים לכתחילה, היה לנו לומר דגם שלא בפניו אם נשאת מיהא לא תצא, [ולכאורה לפי דבריו לא קשיא משה"ק הגרע"א, דהא מבואר לק' כ"ג א', דבאמת למ"ד דרב המנונא אמר גם שלא בפניו, הא דאין האשה נאמנת לומר דנתגרשה כמו דנאמנת לומר מת בעלי, הוא רק משום דכיון דהוי שלא בפניו, לא הוי הוכחה כ"כ כמו במת דאינה יכולה כלל להכחישו, א"כ לא מהני זה לענין להתירה לכתחילה, והא דאם גם נשאת תצא מבואר שם כיון דהוי שלא ברצון חכמים, וכ' הרמב"ן דגם רבנן מודו לרבי מנחם ב"י, כיון דאין לה עדים שמסייעים לה, וא"כ הכא דאיכא עדים, ממילא מק' הגמ' דכיון דלא חציפא ויש לה עדים אמאי תצא].

ה) גמ' רב אסי אמר וכו' – **הרי"ף** ועוד **ראשונים** כתבו להלכה כרב אסי, וכן מבואר **ברמב"ם וטושו"ע**, והרא"ש כ' בשם **הר"ח** דהלכה כרבא ולא כרב אסי, דכיון דהדין דצריכה להמתין ג' חדשים, אי אפשר לומר דמעידים שעכשיו גירשה, דהא אינה יכולה לינשא עד ג' חדשים, **והרא"ש** תמה עליו דשפיר י"ל דמעידים דעכשיו גירשה, ולענין דתוכל לינשא לאחר ג' חדשים, ועיין בחמד"ש מש"כ לבאר דברי הר"ח.

גמ' אחזי לן גיטך – **השעמ"ש** סמ"ו סקי"ד כ' להוכיח מהכא, דגם חזקת ראיה מהני להכריע במקום תו"ת, דהא הכא איכא תו"ת ואע"פ כן אמרינן דתצא משום הרעותא דאחזי לן גיטך, אמנם **בחי' הגרש"ש** סכ"ג **ובק"ש** אות ס"א כתבו לדחות, דהכא כיון דאינה מותרת אלא משום דאיכא ברי, דבלא זה הוי ספק, מהני הראיה להיות רעותא בברי דידהו.

**כג' א'**

ו) תוד"ה מאי – **המהרמ"ש** כ' במש"כ דאיכא חזקת אשת איש, דאע"ג דלעיל כ' דכיון דדייקא אתרע חזקה זו, מ"מ חזקת פנויה ליכא, ועוד כ' לומר דהא קו' דנימא דאתיא כרבי מנחם ב"י, ואיהו טעמו דלית לי' חזקה דדייקא ומנסבא, ונתבאר לעיל.

בא"ד – **הש"מ** בשם הקונטרסים מק' על התי' הראשון, דהיה לו להק' ברישא עצמה אמאי לא תצא, ולא להק' רק משום דבסיפא קתני דתצא, וכ' דברישא לבד י"ל, דטעמייהו דרבנן דאם נשאת לא תצא הוי אפילו בנשאת לאחר, ומשום דדייקא ומנסבא.

בא"ד – **הש"מ** בשם הקונטרסים מק' על התי' השני, דאמאי לא מק' על הסיפא לבד דאמאי תצא, וכ' דהיינו מעמידים בגונא דאומרים דעכשיו גירשה ומשום הכי תצא, ולכאורה הכונה דאבל משום הרישא אין לישב הכי, דא"כ אמאי נקט ברישא תו"ת על קידושין, היה לו לנקוט תו"ת במיתה וכמשי"ת בסמוך בשם הרשב"א, וכן מבואר בש"מ בהמשך.

בא"ד – **המהרש"א** כ', דאע"ג דרבי יוחנן דאמר לעיל דתצא לא חילק אם נשאת קודם או לא, י"ל משום דסמך אברייתא דאמר רבי מנחם ב"י דתצא דוקא אם קודם באו עדים, **והגרע"א** כ' דכל מש"כ התוס' דהיה לו לחלק זהו דוקא ברישא דקתני דלא תצא, ועל זה כתבו דהיה לו לחלק ולפרש, דכל מה דלא תצא זהו דוקא אם נשאת כבר קודם שבאו עדים, אבל בסיפא דקתני דתצא בזה אינו צריך לפרש דמ"מ אם כבר נשאת לא תצא, [ובזה מישב קו' הקונטרסים דאמאי לא הק' מסיפא לחוד], אמנם **החזו"א** תמה בזה, דהא קו' התוס' היא דנוקי לברייתא כרבי מנחם ב"י, ונימא דברישא דמיירי בתו"ת בקידושין, מודה רבי מנחם ב"י דלא תצא משום דהיא בחזקת פנויה, וא"כ אין לומר כלל דהיה לו לחלק ברישא בין נשאת ללא, דהא זה גופא באנו לומר דמודה דלעולם לא תצא, [אמנם ברע"א מבואר דלא הבין דקו' דנימא דרבי מנחם ב"י מודה ברישא, וכן מבואר בדבריו במקום אחר, דהק' על התוס' דאמאי לא נימא דברישא ליכא לדינא דרבי מנחם ב"י, וכמו דמצינו דרבא אמר דרק בגירושין ס"ל לרבי יוחנן כותי', ונראה דס"ל דקו' התוס' דנימא דאתיא כרבנן ובנשאת לאחר, אבל לרבי מנחם ב"י דאמר דתצא משום דכל שהחמירו שלא תנשא גם אמרו שתצא, בזה ס"ל דאין לחלק בין אם היא בחזקת פנויה או בחזקת אשת איש, ותי' הי"מ דקו' הגמ' רק דאין לומר דאתיא כרבי מנחם ב"י, ואמנם אכתי יק' דאמאי לא ניחא להגמ' לומר דאתיא כרבנן ובנשאת לאחר, וזהו קו' המהרש"א שית' בסמוך].

בא"ד – **המהרש"א** מק' דאמאי לא נוקי ברייתא בנשאת לאחר ומשום הכי לעולם תצא, וברישא לא תצא משום דהיא בחזקת פנויה, **ובמהרמ"ש** מוסיף דאי נימא דגם ברישא תצא משום דעכ"פ תו"ת ספיקא דרבנן, הא זהו תי' הראשון, אמנם **הפנ"י** כ' דזה היה פשוט להתוס' דתצא בנשאת לאחר משום דהוי עכ"פ ספיקא דרבנן, והתוס' הק' רק דנימא דרבי מנחם ב"י דאמר תצא, לא הוי אלא היכי דמעיקרא היתה בחזקת אשת איש, ולא אם היתה מעיקרא בחזקת פנויה.

בא"ד – **הרשב"א** כ', דרוצה לישב גם למ"ד דתו"ת ספיקא דאורייתא, ובקידושין ס"ו א' כ' דכיון דיצא קול דנתקדשה, תצא גם ביש לה חזקת פנויה, דלא גרע מקול דקודם אירוסין דחוששים לו, וכ' דאי נמי כיון דלא מיירי באופן דיש רעותא דאחזי גיטך, דא"כ היה לו לנקוט ברישא גונא דתו"ת במיתה, דיהיה הדין דלא תצא משום דבמיתה אין רעותא, אמאי בסיפא תצא, **והחזו"א** עמד בזה, דלכאורה הקו' דנימא דאתיא כרבי מנחם ב"י דתצא, ומ"מ ברישא מודה משום דיש לה חזקת פנויה, ועל זה אינו מתרץ כלום, **והריטב"א** כ' דלא נפקא רישא מספיקא דאורייתא או דרבנן, וזה כהתי' הראשון בתוס', **ובח"ר קרשקש** כ' דניחא לי' לאוקמא רישא וסיפא בחד גונא, דקיימא בחזקת פנויה, ונראה כונתו כמש"כ **בש"מ** בשם **שיטה** ישנה, דסיפא מיירי גם באופן שאין לה חזקת אשת איש, כגון דבאה ממדינת הים ולא ידעינן שהיא נשואה, ובכל זאת מבואר דתצא.

ובתוס' מבואר דגם אם תו"ת ספיקא דרבנן מ"מ תצא, אמנם **בריב"ש** סרס"ו נראה, דלמ"ד דהוי ספיקא דרבנן הדין באמת דלא תצא, וכן מבואר בשיטתו **במהר"ם אלשקר** סנ"ז, אמנם **בראנ"ח** סמ"א כ' לומר דגם הריב"ש ס"ל דתצא, וכמו דנראה מבואר בדבריו בסתע"ט, **ובתורי"ד** בהמשך הסוגיה נראה, דאם תו"ת ספיקא דרבנן לא תצא.

ז) גמ' תרוייהו בפנויה קמסהדי – **הרמב"ן** כ' דסירכא דסיפא נקט, דהכא גם בלא עדותם היא בחזקת פנויה, וכ"כ **הרשב"א** בלשון שמא, **והרא"ה** מפרש, דבאמת מיירי דמעיקרא היתה בחזקת אשת איש, ורק הם מעידים שנתגרשה וכמשי"ת בסמוך, ועוד כ' דבא לאפוקי דלא נימא דהראשון שמעיד דנתקדשה נאמן כשנים, והשני לא יהיה נאמן כנגדו, ולזה אמרינן דאדרבה זה שאומר דנתקדשה חשיב דהוי חד במקום שנים עיי"ש.

תוד"ה תרוייהו – במש"כ דמיירי כגון שאנו יודעים שזרק לה קידושין וכו', הנה **בתו"ר** כ' דמספקא לן אי קרוב לו או קרוב לה, ואתו הני סהדי, ומבואר יותר דמיירי דידענו דהיה ספק קרוב לה בלא העדים, וכן מבואר בהדיא **בריטב"א**,דכ' דהיה ספק למי קרוב, ובלא עדים כלל הוי הדין דהיא ספק מקודשת מדרבנן דשמא קרוב לה, אבל עכשיו שבאו עדים שאומרים שדקדקו בזה, אמרינן דתרוייהו מעידים לאפוקה מספיקא דרבנן דמעיקרא, וזה שאומר קרוב לה הוי חד במקום שנים, אמנם **הר"ן** כ' דשני עדים אלו הם המעידים לנו שהיה ספק קידושין, והא דהוי ספק קידושין אע"ג דהא חד אומר דראה דקרוב לו, וא"כ לפי דבריו לא ראה קידושין, מ"מ חיישינן דמעיקרא ראה דקרוב לה ועכשיו הוא טועה, **ובב"ש** סמ"ז סק"ו כ', דבתוס' מבואר דדוקא משום דהיה ידוע לנו בלא העדים הוי ספיקא, **והחזו"א** הק' דאי מיירי דיש ספק גם בלא העדים, א"כ עדים אלו אינם מוסיפים כלום, ואמאי לא תני בגונא שיש כת אחת ואינם יודעים למי קרוב, אמנם נתבאר דבריטב"א מבואר, דבאמת עדים אלו מוציאים מידי הספק שהיה מעיקרא, והחזו"א הק' דאיך זה שאומר שקרוב לו נאמן לבטל הספק, ואמאי אם לא יהיה מוכחש יהיה נאמן לגמרי, הא עד אחד לא נאמן בדבר שבערוה, ולכאורה לפי מש"כ בש"ש שמעתא ו' פ"ג, דהיכי דיש ספק אם יש כאן חלות של דבר שבערוה ובא עד אחד לומר דמעולם לא חל כאן, כהאי גונא לא חשיב עדות בדבר שבערוה, ממילא דניחא אמאי העד נאמן.

בא"ד – במש"כ דכיון דודאי זרק לה קידושין, מבואר **בתו"ר** דהוי ספיקא מדרבנן, וכ' דזה כמ"ד ביבמות ל"א א' דגם בכת אחת הוי ספיקא דרבנן, וכ' דמ"מ קילא מתו"ת, דשם הדין דתצא משום ספיקא דרבנן, **ובריטב"א** מבואר דאי לאו העדים היתה ספק מקודשת מדרבנן, והשתא דבאו העדים הם מפיקים מידי הספק דרבנן שהיה לנו מעיקרא, **והר"ן** כ' דאמרינן ביבמות דהוי ספק מדרבנן, ונראה מבואר בדבריהם דמעיקר דין דאורייתא שריא גם לכתחילה ורק מדרבנן אסורה, ולשון **ההג"א** דכיון דודאי זרק אין להעמיד על חזקה, ולא פירש אם הוי מדרבנן או מדאורייתא, **ובמהרמ"ש** בתוד"ה מאינראה דמן התורה לא הוי חזקה, ובאב"מ סכ"ז סקי"ח הביא דברי **המהרי"ט** דכ' דביאור דברי התוס', דלא תנשא לכתחילה מדאורייתא דבטלה החזקה, ומ"מ אם נשאת לא תצא, כיון דאין לנו חזקה שהיא אשת איש ואין להוציא אשה מבעלה, **והאב"מ** שם הק' עליו, דלא מצינו בדאורייתא דין דאסור רק לכתחילה ובדיעבד שריא.

**הרמב"ן** כ', דהכא רב פפא הוא דמוקי בהכי, ואיהו ס"ל בקידושין ס"ה ב' דמקדש בעד אחד חוששין לקידושיו, ולא אמרינן דאין דבר שבערוה פחות משנים, **והרשב"א** הביא דברי הרמב"ן, והק' דמ"מ כיון דהוי עד אחד בהכחשה אמאי לא תנשא, וכ' על זה דברי התוס', דמיירי דזרק ספק קרוב לה ספק קרוב לו, ועוד כ' די"ל דמ"מ הבעל חושש לעצמו, וכמו דאמרינן במתני' בכריתות י"א ב', דאם עד אחד אומר אכלת חלב ועד אחד אומר לא אכלת מביא אשם תלוי, [והרמב"ן כ' זה, לומר דאפילו אם היא אומרת ברי דהיא פנויה, מ"מ הבעל חושש לעצמו וכשי"ת], אלא דהק' דא"כ גם אם נשאת יש לנו לומר דתצא מטעם זה, וכ' די"ל עוד דמשום לזות שפתים לא תנשא, **והרא"ה** כ' דיש גורסים בקידושין רב פפי, ולפ"ז לא מצינו דרב פפא ס"ל דעד אחד נאמן.

**והרא"ה** כ' לבאר דמיירי הכא דבלא עדותם אשה זו בחזקת אשת איש, ובאו שניהם והעידו דנתגרשה מקידושין הראשונים, ורק דמכחישים זה את זה האם נתקדשה שוב או לא, [**ובח"ר קרשקש** כ' פי' זה, דהשני אומר דלא ראיתי שנתקדשה], ובזה אמרינן דכיון דתרוייהו מעידים שנתגרשה ממילא הויא בחזקת פנויה, ושוב אין האחד נאמן לומר דנתקדשה שוב, ולא נתפרש בדבריו דמ"מ אמאי לא תנשא לכתחילה, ולכאורה הוא משום דמעיקרא היתה בחזקת אשת איש, יש לנו לחוש לדברי האיש דנתקדשה שוב, **ובריטב"א** מבואר לפי פירוש זה, דהיה ס"ד דכיון דמכחישים זה את זה בקידושין, נמצא דעד אחד שקרן, ואין לנו אלא עד אחד נאמן על זה שנתגרשה, ותהיה בחזקת אשת איש דמעיקרא.

**והריטב"א והר"ן** כתבו כהתוס', דמיירי דיש ספק אם קרוב לה או קרוב לו, ובזה חיישינן וכמשנ"ת, **ובח"ר קרשקש** כ' דבאופן של התוס' גם תנשא לכתחילה, וכ' כפי' הרמב"ן ובסוף דבריו כ' כפי' הרא"ה.

**והרמב"ם** פ"ט מאישות הל"א כ', דאם עד אומר דנתקדשה והיא מכחישתו מותרת, ואם עד אחד אומר נתקדשה ועד אחד אומר דלא נתקדשה לא תנשא ואם נשאת לא תצא, שהרי היא אומרת לא נתקדשתי, **והראב"ד** השיג עליו, דהא מתחילה כ' דכל שמכחישתו נאמנת אפילו אם אין עד אחד שאומר כמוה, וכל שכן בסיפא דתהיה נאמנת לכתחילה, דאיכא עוד עד דאומר כמוה, **והה"מ** שם כ' לומר, דכיון דיש עד אחד דאומר כמוה, אמרינן דמשום הכי מעיזה להכחיש העד, **והר"ן** כ' לבאר דמיירי באופן דיש הכחשה בין העדים אם קרוב לו או קרוב לה, ומשום הכי אפילו אם היא מכחישה, מ"מ חיישינן דהעד שאומר דקרוב לו טועה וכמשנ"ת, אלא דכ' דהיה להרמב"ם לפרש ולא לסתום, **ובמקנה** בקו"א סמ"ז סק"ב כ' לומר, דאין כונת הרמב"ם דמתחילה הכחישה העד, אלא דבזה שהיא מתקדשת לאחר הרי היא כאומרת עכשיו, לא נתקדשתי.

**והראב"ד** שם כ', דמיירי דוקא באופן שהאשה אינה מכחישתו, כגון דזרק לה קידושין ואינה יודעת אם קרוב לו או קרוב לה, או דהעד מעיד דאביה קדשה והיא אינה יודעת, [**והה"מ** כ' לומר בשי' הרמב"ם דאם אינה מכחישה אותו, גם אם נשאת תצא כיון דהיא מסופקת, וסלק העדים מכאן הרי היא חוששת לעצמה, ולכאורה במעיד דקדשה אביה, בלא העד אין לה ספק כלל שמא קדשה אביה], ומבואר **בח"מ** סמ"ז סק"ב **ובב"ש** סק"ה, דמבואר בראב"ד דגם אם העד המכחיש אומר דלא היו כאן קידושין כלל חיישינן, דלא כהתוס' דדוקא אם הספק אם הוי קרוב לה או קרוב לו, **ובבית מאיר** שם כ', דגם בקידשה אביה משכחת לה דאיתרע חזקתה, כגון דנתועדו שם עדים לקידושין, **והחזו"א** הביא דבריו על שי' הראב"ד די"ל דבהכי מיירי, **ובמחנ"א** בדיני עדות ס"ט כ' לומר, דכל מה דמבואר דלא חיישינן לעד אחד בדבר שבערוה, זהו דוקא להוציא אשה מבעלה כגון דבא להעיד דזנתה, אבל גבי קידושין הדין דחיישינן גם לעד אחד, ובלא הכחשה גם תצא.

**ובטושו"ע** סמ"ז ס"ג מבואר דכל הדין כאן דלא תנשא, זהו דוקא באופן דהוי ספק אם קרוב לו או קרוב לה, אבל אם יכחיש העד דלא נתקדשה כלל תנשא לכתחילה, **ובב"ש** שם סק"ו הביא גם התי' השני של תוס', דבנרות דולקים גם הדין דלא תנשא, **ובח"מ** סק"ב תמה, דכיון דהראב"ד והרמב"ן והרשב"א ס"ל דגם בלא קרוב לה הדין דלא תנשא, אמאי לא הביא השו"ע שיטתם, וכן מבואר **בב"ש** סק"ה דשי' הרמב"ן והרשב"א כהראב"ד, [והנה ברשב"א בתי' אחד כ' כהתוס', דרק בספק קרוב לה הדין דלא תנשא לכתחילה וכמשנ"ת], אמנם כבר עמד בזה **החזו"א**,דהא הרמב"ן והרשב"א כתבו דסוגיין אתיא כרב פפא דגם בדבר שבערוה לא בעי שני עדים, וא"כ להלכה לא ניחוש כלל, ומיהו כ' דאין הכרח דס"ל להלכה דתנשא לכתחילה, די"ל דרק קשיא להו, דמשמע בגמ' דבלא הכחשה הדין דגם תצא, וזה ס"ל דניחא רק אי אמרינן דבדבר שבערוה לא בעי שנים.

**הרמב"ן** כ' בתחילה דהכא מיירי דהיא שותקת, דאי מכחישה, גם באיסורין הדין דאין עד אחד נאמן כשהבעלים מכחישים אותו, ואח"כ כ' די"ל דמכחישים ומ"מ הבעל יחוש לעצמו, **והרשב"א** כ' דאי משום דיחוש לעצמו, גם נשאת תצא וכמשנ"ת, ולעיל נתבאר דברי הרמב"ם והראב"ד האם חיישינן במכחישתו, **ובט"ז** [כת"י] סמ"ז סק"ה הביא שתי השיטות, **ובב"ש** סק"ד הביא דברי הה"מ ברמב"ם, דגם אם מכחישה לא תנשא באיכא עדים המכחישים, וכ' דהראב"ד והרמב"ן והרשב"א כתבו דשריא, [וכ' דכ"כ הר"ן לדעת הרמב"ם, ועיי"ש בגירסאות], אמנם בחי' הרמב"ן מבואר בסוף דבריו, דגם במכחישתו הבעל חושש לעצמו, **ובחזו"א** מבואר דהגם דמביא הרמב"ן הא דמבואר גבי חלב דמביא אשם תלוי, מ"מ כאן הדין דאם נשאת לא תצא, ואינה באשם תלוי לבעלה משום דיש לה חזקת פנויה, ואמנם דלא תנשא לכתחילה, מ"מ אם נשאת לא תצא.

ח) גמ' רב אשי אמר וכו' – **הרשב"א** כ' דהא דלא מוקי דטעמא דסיפא, משום דאומרים דעכשיו גירשה, דא"כ אמאי נקט ברישא גונא דקידושין ולא דמת בעלה, **ובמהרמ"ש** מבואר דיש מקום לדחות תי' זה, די"ל דנקט קידושין לרבותא דגם בקידושין לא תנשא, **ובש"מ** כ' בשם **הרא"ש** דאפשר לברר גם בקידושין, וכ' על זה דצ"ע, וכ' דהיה לו לחלק בגירושין עצמם בין עכשיו ללא עכשיו, אבל לעיל נקט מת לומר דמת לא חשיב אפשר לברר, **ובח"ר קרשקש** כ' דאפשר לומר דהיכי דמעיקרא היא בחזקת פנויה, בזה לא אמרינן דתצא אף באומרים דעכשיו גירשה, וזהו כשיטתו שנתבאר לעיל, דמוקי להברייתא דגם בסיפא דמיירי גבי גירושין מיירי דקודם עדותם היתה בחזקת פנויה, **והמהרש"ל** כ' דרב אשי היתה קבלה בידו דנשנית איפכא.

גמ' רב אשי אמר וכו' – **התו"ר** ועוד **ראשונים** מק' דיק' רישא לסיפא, דמהרישא יש לדייק דדוקא משום דלא ראו לא תצא, אבל אם ראו היה הדין דתצא, ומהסיפא יש לדייק דדוקא משום דלא ראו תצא, אבל אם ראו לא תצא, ותי' די"ל דהדיוק של הרישא דאם ראו תצא, מיירי בנשאת לאחר שאינו יודע, והדיוק של הסיפא דאם ראו לא תצא, מיירי בנשאת לאחד מעדיה ואומרת ברי, והא דלא משני דרישא בנשאת לאחד מעדיה וסיפא בנשאת לאחר, הוא משום דאין לשנות הברייתא בכהאי גונא, אבל בזה שהסתירה רק בדיוק בזה י"ל כמשנ"ת, **ובתורי"ד** מבואר דאם יאמרו ברישא דראו שלא נתקדשה וכן בסיפא ראו שלא נתגרשה, איכא הזמה בזה, דאומרים דהם היו עמנו ולא ראו העדות, ולפ"ז הדין בתרוייהו שוה דעדות הראשונים בטלה, וכ"כ **הריא"ז** בשם **מז"ה** דהיכי דאומרים שהיו באותו מעמד ולא ראו דהוי הזמה, וחולק על זה דלא הוי אלא הכחשה, **והמהרמ"ש** כ', די"ל דרישא אתא למימר דלכו"ע תצא, משא"כ אם ראו לרבנן לא תצא, וסיפא אתא למימר דלכו"ע לא תצא, משא"כ אם ראו לרבי מנחם ב"י לא תצא, ועוד כ' לומר דרישא דתצא היינו דאפילו מדאורייתא תצא והולד ממזר ודאי, והסיפא דלא תצא היינו דאפילו מדרבנן לא תצא, ולפ"ז י"ל דהא אם ראו בין ברישא ובין בסיפא תצא מדרבנן [בנשאת לאחד מעדיה].

גמ' לא צריכה דדיירי בחצר – **בש"מ** בשם **שיטה** ישנה **ותלמיד רשב"א** כ', דאם אומרים שהיו באותו מעמד, בזה חשיב הכחשה גמורה והוי תו"ת, וכן הביא **הב"י** סמ"ז בשם **רבינו ירוחם**, וכ"כ **בד"מ** הארוך שם, דאם הוי באותו מעמד הוי תו"ת וגם בקידושין אם נשאת לא תצא, ושם מבואר דכמו כן בגירושין הוי תו"ת אם נתגרשה, וכ"כ בד"מ סקנ"ב ס"ד, **ובט"ז ובב"ש** סמ"ז סק"א הביאו, דאם הוי באותו מעמד הוי תו"ת לענין קידושין, **והרמ"א** הביא זה סקנ"ב ס"ד בשם י"א לענין גירושין.

סיפא וכו' – ברש"י מבואר דלא תנשא משום לזות שפתים, וכן הביא **הב"ח** סקנ"ב, ויל"ע בשי' הטור דלזות שפתים לא הוי דינא דלא תנשא, אלא מדה טובה וכמשנ"ת לעיל, דהכא כ' בסתם דלא תנשא, **וביש"ש** ביבמות פט"ו סט"ו באמת הוכיח מכאן, דהדין דלזות שפתים הוי דינא ולא רק מדה טובה.

גמ' שם – **בהג' תיו"ט** על הטור סקנ"ב סק"א מבואר, דאע"ג דגבי גירושין אמרינן דלכתחילה לא תנשא, מ"מ גבי קידושין, באם פשטה ידה וקבלה קידושין מאחר לא אמרינן דתצטרך גט ממנו, דלהחמיר לעשות מעשה לא רצו.

גמ' מאי קמ"ל אע"ג דדיירי בחצר – **הרמב"ם** פי"ב מגירושין הי"ב כ' הגונא דכולם שרויים בחצר אחת, **ובדרישה** סקנ"ב סק"ט כ', דנראה דלאו דוקא דכולם שרויים, דהוא הדין אם העדים אינם שרויים שם אמרינן דנזדמנו שם וגירש בפניהם, וכ' די"ל דנקט הכי לרבותא, דאע"ג דהעדים דרים שם ונימא דהיו אומרים לשאר בני החצר, מ"מ רק לכתחילה לא תנשא.

גמ' קמ"ל דעבידי אינשי דמקדשי ומגרשי בצנעא – **הרמב"ן** מק', דהא קיי"ל כרבנן דנשאת לא תצא, וא"כ גם אם לא עבידי מ"מ לא תצא כיון דהוי תו"ת, וכ' דמיירי אפילו דאומרים דעכשיו גירשה, דנתבאר דבתו"ת תצא, ועוד כ' דמיירי גם בנשאת לאחר, וכ"כ **הרשב"א**, **והרא"ה** כ' כהרמב"ן, וכ' עוד דמיירי גם בגונא דאינה אומרת ברי.

א) גמ' אית לי' דרב המנונא – בתוס' מבואר דהיינו, דלענין שאם נשאת לא תצא אמרינן לדברי רב המנונא גם שלא בפניו, וכן מבואר **בתו"ר**,ומבואר בדבריו דבפניו מהני גם דתנשא לכתחילה, אלא דשלא בפניו אמרינן דלא מהני אלא היכי דאם התירוה כבר דלא תצא, אבל לכתחילה אין מתירים אותה, ואפילו אם נשאת תצא כמבואר במתני', וכן מבואר **ברמב"ן וברשב"א**,וכתבו דהא דאם נשאת תצא, אע"ג דמעיקר הדין נאמנת גם שלא בפניו, וכדחזינן דאם נשאת לא תצא, הוא משום דכיון דנשאת שלא ברצון חכמים החמירו גם שתצא, וכ' הרמב"ן דאע"ג דרבנן ס"ל דבתו"ת לא תצא אע"ג דנשאת שלא ברצון חכמים, התם הוא משום דאיכא עכ"פ תרי דמסייעי לה, אבל הכא דאין תרי דמסייעי מודו לרבי מנחם ב"י דתצא, אמנם **בתוס'** בגיטין פ"ט ב' וכן ביבמות קט"ז ב' בתי' השני כתבו, דגם אי אמרינן דהא דרב המנונא הוי גם שלא בפניו, היינו רק להחמיר, והא דמבואר הכא שלא תצא, היינו משום דכשאמרה היה לה מיגו דהפה שאסר הפה שהתיר, ומשום הכי נאמנת בצירוף המיגו דהפה שאסר.

**והרא"ה** כ', דעיקר דינו של רב המנונא דנאמנת היינו רק לענין דיוצאת מבעלה, אבל לא שרינן לה לעלמא בלא גט, וכשמשוה הגמ' מתני' דהכא לדרב המנונא, לגמרי משוינן לה, דגם בהא דרב המנונא אם נשאת תצא, [והרמב"ן והרשב"אהביאו כמה ראיות דהא דרב המנונא מהני דתנשא גם לכתחילה, ובגיטין ס"ד כ' הרשב"א לדחות רוב הראיות, והריטב"א ובח"ר קרשקשכאן דחו הראיות וכן בלח"מ פ"ד מאישות ה"ג], **והרמב"ן** הביא י"מ, דרב המנונא לא מיירי אלא בכהאי גונא דהיה לה מיגו מתחילה לומר דאינה אשת איש, ומשום הכי לגמרי מדמי הגמ' הא דמתני' לדרב המנונא, אך הק' על זה, דא"כ עיקר טעמו דרב המנונא משום מיגו והיה לו להזכיר זה בדבריו, ועוד שהיה לו לומר דאם אומרת גרשתני נאמנת גם אם באו עדים אח"כ, והוכיח מכמה סוגיות דמיירי גם בהוחזקה אשת איש מעיקרא, **ובב"י** סי"ז הביא **דבאורחות חיים** כ', דרב המנונא לא איירי אלא בהוחזקה אשת איש בפנינו, אבל אם יש עדים דהיא אשת איש אינה נאמנת, וכ' דאינו נראה, וגם לא נמצא בשאר פוסקים ומפרשים, וכן **בב"ש** סק"ד דחה דבריו.

**והריטב"א** כ' דהיה ראוי לדון כהרא"ה, אך הסכמת כל הפוסקים להקל גם לכתחילה, **והר"ן** כ' כשי' הראשונים דתנשא לכתחילה, ובסוף דבריו כ' די"א כשי' הרא"ה, **והרמב"ם** פ"ד מאישות ה"ג ופט"ז הכ"ו כ' דתנשא לכתחילה, **והראב"ד** בפ"ד השיג דלא מהני אלא דתופסים בה קידושי אחר, ובפט"ז כ' דשמא מהני גם דאם נשאת לא תצא, [ולכאורה מוכח לפ"ז דעיקר מקור שיטתו לא הוי מכח סוגיין וכשי' הרא"ה, דא"כ אמאי כ' דשמא אם נשאת לא תצא, הא במתני' מבואר דאם נשאת תצא, ואולי נימא דמסתפק, דנימא דלהאי מ"ד דקאי ארישא, מתני' דקתני דתצא אתיא כרבי מנחם ב"י, אבל לרבנן באמת לא תצא], **ובטושו"ע** סי"ז ס"ב כתבו דהיא נאמנת, **והרמ"א** שם כ' די"א דנאמנת רק לענין דקידושי אחר תופסים בה, ויש חולקים דלגמרי נאמנת, **ובב"ש** סק"ד כ' לומר, דרק באומרת לבד אמרינן להי"א דלא תנשא, אבל אם נתקדשה בפניו לכו"ע מהני, [והרמ"א שם הביא עוד י"א, דבזמן הזה דנפישי חוצפא, אינה נאמנת אלא לחומרא עיי"ש].

גמ' שם – **בהפלאה** כ' לבאר, הא דמבואר דלא מהני הא דרב המנונא אלא אם כבר התירוה, דמיד שהתירוה יצתה מידי חזקת אשת איש, וא"כ לפי השיטות דעד אחד בדבר שבערוה לא נאמן אלא במקום אתחזק, הכא יש להאמינה כעד אחד ועיי"ש, **ובבית יעקב** גם כ' הכי דיצתה מחזקת אשת איש, אלא דגם אם יצתה מחזקת אשת איש, אכתי יש בזה דין דבר שבערוה, אלא דהיכי דיש לה חזקת אשת איש, לא סגי בחזקה דאינה מעיזה כשהוי שלא בפניו להוציאה מחזקת אשת איש, כמו דלא סגי בחזקה זו להוציא ממון, ורק היכי דליכא חזקת אשת איש מהני חזקה דאינה מעיזה להתירה, דגם בממון מהני חזקה זו להכריע היכי דליכא מוחזק, **ובק"ש** אות ס"ג כ' לומר, דכיון דמעיקרא לא היו עדים, אכתי המיגו עומד במקומו, דהא איכא הוכחה דאומרת אמת דכשאמרה לא היה עדים, [וכ' לפ"ז דבגונא דלק' דלסוף עול שבויינהו, באמת לא יהני כלל למאן דמתני ארישא דהא אין שם ראיה כלל], אלא דכל שלא באו עדים, גם מהני הפה שאסר דלא יחשב שיש כאן חזקת אשת איש, כיון דלא ידעינן אלא על פיה, אבל אחר שבאו עדים שוב נמצא דהיא בחזקת אשת איש, [דלא כהפלאה ובית יעקב דכיון שהתירוה בטל החזקת אשת איש], ונגד חזקת אשת איש לא מהני המיגו לבד להתירה, אלא בעי גם לחזקה דאינה מעיזה גם שלא בפני בעלה, דזה עומד כנגד החזקת אשת איש, והנה כל זה הוא ביאור, לפי המבואר בתוס' בגיטין וביבמות דמה דמבואר בגמ' דנאמנת, הוא משום דאיכא צירוף של הפה שאסר עם החזקה, אבל שי' הרמב"ן והרשב"א כאן, דבאמת מה דאין מתירין לכתחילה, הוא משום חומרא וכמשנ"ת.

גמ' אבל שלא בפניו מעיזה – **בתו"ר וברשב"א** מבואר דס"ל, דכיון דמעיזה עכשיו שלא בפניו, ממילא דגם אח"כ בפניו תעיז להעמיד דבריה, ומשום הכי אינה נאמנת, וכן מבואר **בטור** סקנ"ב דכ' דאם אמרה נתגרשתי שלא בפניו דאינה נאמנת, ואפילו אם נשאת או נתקדשה וכשבא החזיקה דבריה אינה נאמנת, שלהחזיק דבריה אומרת כן ואינה צריכה גט מהשני, אמנם **בשו"ת הרשב"א** ח"א סי' אלף רנ"ג כ', דאם אח"כ אומרת בפני בעלה דגירשה, בזה איכא להחזקה דאינה מעיזה, ולא אמרינן דעבידא לאחזוקי שיקרא, והביא ראיה מהגמ' לעיל דאמרינן דמה דיכולה מכחשתו אחר שיבוא, הוא משום דאיכא עדים דמסייעי לה, הא בלא זה אמרינן דאחר שיבוא לא תוכל להכחישו, ולכאורה זה סותר לדבריו כאן, [ולפמש"כ כאן, לכאורה צ"ל דהגמ' לעיל דאמרה משום דאיכא עדים, הוא כדי לישב גם לרב אושעיא], **ובשו"ע** סי"ז ס"ב כ', דהיכי דנשאת שלא בפניו ואח"כ בא בעלה אינה נאמנת, דמעיזה עכשיו שלא תעשה אותה זונה, ויש מי שאומר דאפילו אם רק נתקדשה, **ובב"ש** סק"ז כ' דאינו יודע מי שחולק דדוקא אם נשאת, **ובבית מאיר** הביא דברי הרשב"א בתשובה דחולק, וכ' לומר דהשו"ע דכ' דאינה נאמנת היינו רק לענין להתירה לשני, אבל מ"מ צריכה ממנו גט משום דחושש לשי' הרשב"א, [והנה מ"מ שפיר כ' הב"ש שאינו יודע מי חולק דדוקא אם נשאת, דלשי' הרשב"א גם אם נשאת אמרינן דאינה מעיזה להכחישו כשיבוא], **ובב"ש** סק"ג הביא דברי הרשב"א בגונא דאף לא נתקדשה דנאמנת במה שמעיזה אח"כ בפניו, וכ' **דבריב"ש** סקכ"ז לא משמע הכי, **ובבאה"ט** סק"ג כ' דכן נראה דנאמנת מהראיה שהביא הרשב"א מהגמ' לעיל כ"ב ב', אמנם צ"ב דמשם מוכח לכאורה דגם אם נשאת דאינה מעיזה כשיבוא וכמש"כ הבית מאיר שם, **ובפ"ת** סק"ח הביא **מבני אהובה** דכ' דמהרמב"ם מוכח כהרשב"א, וגם מהריב"ש אין הכרח דחולק עיי"ש.

גמ' ומר סבר שלא בפניו נמי אינה מעיזה – **בתו"ר וברמב"ן וברשב"א** מבואר, דבאמת מצד מה שאומרת שלא בפניו היא מעיזה, אלא דחוששת שמא יבוא ואינה יכולה להכחישו, ומשום הכי כבר עכשיו לא תשקר, ומשום הכי לא אמר דמר סבר דרב המנונא הוי גם שלא בפניו, דבאמת עיקר מה דאינה מעיזה לא הוי אלא בפניו, אמנם **הרא"ה** כ' דס"ל דגם שלא בפניו אינה מעיזה מצד עכשיו, ואפילו קים לה שלא יבוא לעולם לא תעיז לומר הכי.

**התוס'** ביבמות קט"ז ב' מק' לרב אושעיא דגם שלא בפניו אינה מעיזה, אמאי לא אמרינן דאשה שאומרת מת בעלי תהיה נאמנת מעיקר הדין, משום דיש לה מיגו דתאמר דנתגרשתי, **והמהרש"א** שם מק', דכיון דעל כרחך ס"ל להתוס' דלומר מת בעלי איכא העזה כמו לומר נתגרשתי, דאי לאו הכי ממילא גם ליכא מיגו, יק' דתהיה נאמנת לומר דמת בעלי גם בלא מיגו, דמאותו טעם דנאמנת לומר נתגרשתי דאינה מעיזה, גם תהיה נאמנת לומר דמת בעלי דאינה מעיזה, **ובקרני ראם** שם **ובביה"ל** ח"ג ס"י אות ד' כתבו, דגבי מת בעלי יש לחוש דאומרת בדדמי, ומ"מ מיגו מהני גם לומר דלא אומרת בדדמי, ומה שתי' התוס' שם דאם תאמינה פעמים שתאמר בדדמי, היינו דמ"מ אין ראוי להאמין לה, דפעמים דתאמר בדדמי אפילו שיש לה מיגו עיי"ש.

והתוס' שם בתי' השני כ', דכל מה דנאמנת לומר נתגרשתי, הוא רק היכי דמתחילה היה לה הפה שאסר הפה שהתיר, **והגרע"א** שם תמה דהא זה מוכח בהדיא בסוגיין ובמתני', ומה ס"ל בקו' ובתי' הראשון, **ובביה"ל** שם כ' לומר, דכונתם דאם תאמר מתחילה נתגרשתי ואח"כ תאמר דמת בעלי, בזה תהיה נאמנת גם לכתחילה אף בלא הפה שאסר וזהו המיגו שיש לה עיי"ש, **ובבית מאיר** סי"ז ס"ב כ' לומר, דהתוס' שם ס"ל כשי' האורחות חיים שהובא לעיל, דיש חילוק בין אם הוחזקה אשת איש או דידוע לנו בעדים, וס"ל דהא דמבואר במתני' דלא תנשא זה דוקא בבאו עדים ולא בהוחזקה לבד, והק' דבהוחזקה לבד תהיה נאמנת מעיקר הדין, ושם מוכח דגם בהוחזקה לבד אינה נאמנת מעיקר הדין עיי"ש, **והחזו"א** כ' דבתי' הראשון ס"ל דמה דלא תנשא הכא אי"ז מעיקר הדין אלא חומרא, ובתי' השני ס"ל דמה דלא תנשא זהו מעיקר הדין, משום דאינה נאמנת אלא בצירוף זה שמתחילה היה לה מיגו דהפה שאסר הפה שהתיר וכמשנ"ת לעיל, אך כ' דמ"מ אכתי יק' דאין לה מיגו מאחר דאין מתירין לה לינשא ואם נשאת תצא.

**הרא"ש** כ' בשם **הר"ח** דהלכה כרבה בר אבין דמתני' אסיפא, אבל באשת איש גם אם אח"כ באו עדים תצא, וכן מבואר בשאר **ראשונים**, [**וביש"ש** כ' לומר, דגם באשת איש אם נשאת ממש לא תצא, וכ' די"ל דגם רב אידי בר אבין מודה בזה עיי"ש, אמנם בראשונים ובשאר פוסקים מבואר לאו הכי], **והרמב"ן** כ' לומר דמ"מ להחמיר להצריך גט משני חיישינן, וכ"כ **הרא"ה והריטב"א**, אמנם **הרשב"א** הביא הרמב"ן, וכ' **דברש"י** בגיטין פ"ט ב' מבואר דגם גט אינה צריכה, דכ' דליתא לרב הונא דאמר דצריכה גט, ובגיטין ס"ד ב' כ' דכן נראה גם דעת **הרי"ף**,דלא הביא הא דרב הונא שם דמצריך גט, ונראה שם דכן ס"ל עיקר, **והר"ן** כאן גם הביא דעת הרמב"ן, וכ' דאבל רש"י והרי"ף והרמב"ם חולקים, **והרא"ש** בגיטין כ' דליתא לרב הונא, **וברמב"ם** פ"ד מאישות ה"ג כ' דאין קידושין תופסין, והיינו דגם לחומרא לא וכמבואר בר"ן, **והטור** סי"ז וסקנ"ב כ' דגם אי"צ גט מהשני, ומבואר **בב"ח** דאע"ג דהיא אומרת שחלו קידושי שני ואסורה לבעלה הראשון, מ"מ אינה נאמנת להפקיע עצמה מבעלה, **והשו"ע** סי"ז ס"ב כ' כהרמב"ם, **והח"מ והב"ש** סק"ה כתבו דזה שי' רוב הפוסקים והביאו הר"ן בשם הרמב"ן דס"ל דלהחמיר חיישינן.

גמ' אמר אבוה דשמואל וכו' – **הרא"ה** כ' דאמר הכי גם לרב אושעיא דמתני ארישא וכ"כ **הר"ן**, וזה מבואר בתוד"ה מאן, אמנם **בריב"ש** סשע"ט נראה, דרק אי מוקמינן לה אסיפא אמרינן הכי, וציינו **המל"מ** בפי"ח מאסו"ב הכ"ב.

ב) אותיב אבוה דשמואל – **הריטב"א** כ' דס"ל דהן מותרות, משום דמיירי דקודם שראינו שהן שבויות אמרו דטהורות הן, ונראה מדבריו דאם באמת הן אסורות, לא היה מותיב נטורי בהדייהו, וכן נראה **ברמב"ם** פי"ב מאסו"ב הכ"ב **ובטושו"ע** ס"ז ס"ו דכ' דאם התירוה ב"ד לא תצא מהתירה, אפילו נכנס אח"כ השבאי והיא שבויה בפנינו, ומשמרין אותה מעתה עד שתפדה, ולכאורה נראה דהם מבארים, דהשמירה לא היתה מועלת שלא יטמאו אותן, אלא דמהני דנדע אם נטמאו או לא, אמנם **במהרש"א** מבואר דהשמירה היתה שלא יטמאו אותן, וכ' דזה פירוש דברי התוס' שכתבו דכבר נאסרו, דהיינו דמה דאמר שמואל דעד השתא וכו', אין כונתו שאין צריך להעמיד שמירה, אלא רק דשמירה זו לא תועיל לענין היתר, ואמר לו אבוה דלא היה לך לומר בלשון דנראה דאי"צ כלל להעמיד להן שמירה, וכן מבואר בעוד מפרשים.

גמ' סוף עול אתו שבויינהו – **בתו"ר וברמב"ן** מבואר, דהא דבטל הפה שאסר לא הוי משום עדות השובים, דאומרים שהיתה שבויה, דהא נכרים הם, אלא דחזינן לפנינו דהם שבויות, אמנם **הרשב"א** כ' לומר, דבאמת גם אחר שעול שבויינהו אינם נאמנים לומר שהיו שבויות מעיקרא, ובנות שמואל טעו ולפי טעותם אמר דהן בנן דמוריין.

תוד"ה והא – **הרמב"ן** כ' לומר, דלפי הס"ד באמת נימא דדרבי חנינא לא התירן אחר שעול שבויינהו, ורבי יוחנן דאמר לרב שמן דיטפל בקרובותיו, [וגרס רבי יוחנן במקום רבי חנינא, וכן מבואר **בתורי"ד**], היה זה קודם שעול שבויינהו, או דהוא ס"ל דלא כרבי חנינא אלא דגם אם באו עדים אח"כ שריא, וכ"כ **הרא"ה**,ומבאר דהא דאמר לרבי חנינא דאיכא עדים במדינת הים, היה זה קודם שעול שבויינהו, וכ' הרמב"ן דמה דאמר בנן דמוריין היינו דידעו שלא יאסרו אותן מכח פיהם, ולא דמהני אמריתם רק אחר שיעלו השובים, **והריטב"א** כ' דזה דס"ל להס"ד, לא ידע דאמר רבי חנינא הכי, או דמדחשבו דיהני להן מוכח דהן בנן דמוריין, אע"פ דבאמת לא הועיל להן, **והרשב"א** כ' לומר דבאמת אי אפשר לאוסרם מכח הא דעול שבויינהו וכמשנ"ת.

גמ' עדי טומאה איתמר – **הרמב"ם** פי"ח מאסו"ב הכ"ג כ', דגם אם יצא הקול שיש עדי טומאה מתירין אותה, וכ"כ **בטושו"ע** ס"ז ס"ז, **ובב"ש** שם הק' דמנ"ל להתיר לכתחילה כשיש קול מוחזק, [דקודם הביא דברי הריטב"א דגם נתחזק הקול בב"ד וכמשי"ת בסמוך], וכ' דאפשר דס"ל דפירוש הסוגיה דהאיכא עדים לפי המסקנא, היינו שיצא הקול שיש עדי טומאה, וכ' דמיהו צ"ע לישב הסוגיה לפ"ז, וגם נראה דהתוס' לא סבירא להו הכי, **ובבאה"ט** סקי"ח כ' על דברי הב"ש דאינו מבין למה, **ובהפלאה** מבאר דברי הב"ש, דמהא דמק' הגמ' דהא אתו עדים מתסרא והא התירוה לינשא, מבואר דהא דאמר דאיכא עדים, היינו אחר שכבר התירוה, דאי לאו הכי מה מק' דאמאי אם יבואו עדים תהיה אסורה, וא"כ אין מקור דגם אם ידוע לנו שיש קול קודם שמתירין אותה, דאין חוששין לקול, ועל זה כ' דמ"מ למסקנא י"ל, דבאמת אמר לו שיש קול עוד קודם שהתיר, אלא דעל זה קשיא לו, דא"כ אמאי לא משני בגמ' דבאמת הוי רק עדי שבייה, אלא דאמר לו הכי קודם שהתיר, ומש"כ דנראה דהתוס' לא סברי הכי, כ' לבאר **בראש פינה**,דמהא דלא תירצו התוס' בד"ה עד, כמו דתי' בת"י דאמר לו דהקול קיים קודם ההיתר, נראה דס"ל דבאמת לא ידע דאיכא קול עד אחר שהתיר, אבל אם נדע מהקול קודם ההיתר, באמת לא נתיר.

גמ' שם – **הריטב"א** כ' דאפילו אתחזק הקול בב"ד דאיכא עדי טומאה לא אסרינן לה, אמנם בקידושין כ' דדוקא אם לא אתחזק הקול בב"ד, **ובב"י** ס"ז הביא דברי הריטב"א כאן, וכן **בח"מ** סקי"א **ובב"ש** סקי"ג, **והבית מאיר** שם הביא דברי הריטב"א בקידושין דדוקא אם לא אתחזק, וכ' דבשו"ע לא כ' דגם אם אתחזק הקול בב"ד, וסיים דצ"ע לדינא.

תוד"ה עדי – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כאן ובקידושין כתבו החילוק דמנולה נפשה, וכתבו דאין לחלק כמש"כ התוס' בשם רש"י בין לאו לחנק, דאמרינן ביבמות קי"ט א' דאין לחלק בין לאו לכרת.

**ובתוס'** בקידושין י"ב ב' כתבו בשם י"מ, דשבויה לא ידעינן אם נטמאה, וכבר תמה שם **המהרי"ט**,דהא מסקינן בסוגיה דעדי טומאה איתמר, וכ' לומר דהם מבארים הגמ', דאמר לו דיש לחוש שמא העדים יודעים גם שנטמאה, ועיי"ש מש"כ עוד.

בא"ד – **הגרע"א** מק', דבב"ב קל"ה א' מבואר דגבי איסור יבמה גם חיישינן ושם לא הוי אלא לאו, ובמקום אחד כ' דגם ביבמה משכחת מיתה אי נימא דאין קידושין תופסין ביבמה לשוק, אם תתקדש אי תפסי בה הקידושין, ולפ"ז כ' לבאר משה"ק דמשכחת מיתה בשבויה, דלכאורה י"ל דשם דלא הוי אלא חשש רחוק שיבוא, להכי לא חיישינן, דלפ"ז גם ביבמה הוי חשש רחוק.

בא"ד – משה"ק על רש"י דבשבויה נמי איכא איסור סקילה, כ' **במג"ש** דהא התירה בזמן שאין בית, ואין חשש סקילה, **והפנ"י** כ' די"ל דהתוס' לא ניחא להו לומר, דבאמת בזמן הבית היתה אסורה ואח"כ נשתנה הדין, וכ' לומר דבאמת לשי' רש"י לא יתנו לזרעו לעבוד על גבי המזבח עיי"ש, **וההפלאה** העיר בעיקר קו', דהא קיי"ל כרבי יהושע דחלל שעבד ולא נודע שהוא חלל עבודתו כשרה, ואין כאן חילול שבת, ועיי"ש שכ' לומר, דמ"מ משכחת מיתה בשחיטת פר ביוה"כ.

**כג' ב'**

א) גמ' ת"ר וכו' – **הריטב"א** כ', דכולה סוגיה מיירי דחברתה שותקת או שהיא שוטה, דאי מיירי דהיא מכחשת דהיא טמאה, לא תטהר באמירת חברתה דהיא טהורה, אמנם בתוד"ה אין נראה, דמיירי דחברתה אומרת על עצמה דהיא טהורה.

רש"י ד"ה אלא – **הרא"ה והריטב"א** כתבו, דברישא הפירוש אינה נאמנת גבי חברתה, דאי"צ לנאמנותה.

רש"י שם ורש"י ד"ה ואינה – **המהרש"ל** מעיר על רש"י, דאמאי הוצרך לחלק בין מה דקתני אינה נאמנת ברישא, דשם יש לפרש דמשום דקתני לה אדידה, משא"כ בסיפא דקתני לה רק על חברתה, הא בהכרח אין לומר דמה דקתני אינה נאמנת היינו משום דגם בלא נאמנותה היא אסורה ולא נאמנותה הוא האוסרה, דא"כ אמאי קתני על עצמה דנאמנת, הא גם בדידה לא משום נאמנותה היא נאסרת, אלא דמשום דאיכא עדים דנשבתה היא אסורה, [ולכאורה בדידה הגם דאסורה גם בלא דבריה, מ"מ דבריה הם גם סיבה לאסור, משא"כ גבי חברתה דבריה אינם כלל סיבה לאסור, ועיין בקיקיון דיונה], **והמהרש"א** כ', דמש"כ רש"י בתחילה, דברישא אמרינן דניחא מה דקתני אינה נאמנת משום דידה, היינו דבאמת גבי חברתה אי אפשר לשנות כלום, דבאמת אינה נאמנת, אך כיון דאסורה גם בלאו הכי, גם אין לכתוב דאינה נאמנת, ומשום הכי מבאר רש"י דבאמת ברישא לא קתני לה אלא גבי דידה ולא גבי חברתה, ולפ"ז כ' דלא קשיא קו' המהרש"ל, והיינו דבאמת זה מש"כ רש"י בד"ה ואינה, דבסיפא אין לומר דלא קתני לה גבי חברתה, **ובקיקיון דיונה** כ' דהמהרש"ל לא ניחא לי' לומר, דבאמת ברישא לא קאי כלל על חברתה, אלא דהפירוש דאע"פ דאינו לשון טוב גבי חברתה, מ"מ יש לפרש קצת גם על חברתה, דאינה נאמנת היינו דגם בלא דבריה היא אסורה, ומשום הכי העיר דבסיפא אין לפרש הכי כלל, דא"כ גבי דידה גם אינה נאמנת, דהיינו דגם בלא דבריה היא אסורה.

**והרשב"א** כ' לבאר הגמ', דבסיפא כיון דהיא אסורה גם בלא דבריה, ודבריה אין בכוחם לאסור חברתה דהיא עד אחד, על כרחך דהפירוש נאמנת ואינה נאמנת, היינו האם עושים כדבריה או לא, ומשום הכי מק' דגבי חברתה גם עושים כדבריה, ואמאי קתני דאינה נאמנת, ועוד כ' לבאר לפי הצד דיבואר בסמוך דהא דנאמן העד להכשיר, הוא דוקא אם בא קודם העד דאומר דהיא טמאה, א"כ מק' הגמ' דאינה נאמנת משמע דאין נאמנות כלל לדבריה, ואם יבוא עד אח"כ להכשיר, אין ממש בדבריה להכחישו, ומק' הגמ' דאינו כן, דהיא נאמנת להכחיש העד שיבוא אח"כ להכשירה.

תוד"ה אין – במש"כ התוס' דהיינו מציעתא הק' **המהרש"א**,דהא ברישא לא מבואר דחברתה נאמנת היכי דהיא אומרת דחברתה טמאה, וזה מבואר רק במציעתא, ואין לומר דמ"מ קשיא דלתני רק למציעתא, די"ל דלא זו אף זו קתני, וכן מבואר **בריטב"א** בסוף הסוגיה,דודאי לא זו אף זו קתני, ועיין בפנ"י מש"כ וברש"ש מש"כ.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר על תי' בסוף, דא"כ מה מק' הגמ' אח"כ דהיינו רישא דרישא, הא כבר ידעינן לה באביי, וכ' דיש לישב.

ב) גמ' משתריא אפומא דידה – ברש"י מבואר דאע"ג דהוי עד אחד בהכחשה, מ"מ כל מקום שנאמן עד אחד הרי הוא כשנים, ואין השני עומד במקום שנים, **והרמב"ן והרשב"א** כתבו שני צדדים, האם מיירי הכא דוקא בבאו בזה אחר זה, ובבבא דהעד מכשיר, מיירי דהוא בא קודם לאשה, או דבשבויה הקילו דגם בבאו בבת אחת אמרינן דהעד המכשיר הוי כשנים, **והריטב"א** כ' דמיירי בבאו בזה אחר זה, **והרא"ה** גם כ' דמיירי בבאו בזה אחר זה, ומיהו מבואר בדבריו, דאפשר דהיכי דהעד אומר דטהורה והאשה אומרת דטמאה, דבזה גם בבת אחת הקילו בשבויה להאמין לעד, כיון דהוא עד כשר והאשה עד פסול, **והר"ן** כ' בתחילה דמיירי בזה אחר זה, וכ' דאחרים כתבו דאם העד הכשר הוא המכשיר, בזה גם בבת אחת טהורה, ואח"כ הביא דברמב"ם מבואר יותר, דאפילו אם האשה היא המכשירה נאמנת אפילו בבת אחת, **ובתורי"ד** כ', דמרש"י נראה דגם בבת אחת משתריא על פי העד המכשיר, וחולק דרק בזה אחר זה, ולכאורה ברא"ה נראה דגם לרש"י מיירי בזה אחר זה, **והתורי"ד** הביא, דבתוספתא מבואר דהיכי דיש הכחשה בעד אחד, לא תנשא ואם נשאת לא תצא, וכ' דאיירי בבת אחת, ומבואר דהגם דאינו כשנים, מ"מ מהני דאם נשאת לא תצא, ושאר הראשונים דכתבו דבעי בזה אחר זה, לא חילקו דמ"מ גם בבת אחת מהני שלא תצא, ועיין בהפלאה.

**וברמב"ם** פי"ח מאסו"ב הכ"א מבואר דגם בבת אחת משתריא, בין על פי העד בין על פי האשה, ומבואר **בהה"מ** דבשבויה הקילו, [והרמב"ם לשיטתו, דס"ל דהדין דעד אחד כשנים הוי רק בעד כשר, מוכרח דיש קולא בשבויה, דהא מבואר בגמ' דגם האשה נאמנת להתיר כנגד עד אחר], וכן מבואר **בטושו"ע** ס"ז ס"ה **ובנו"כ** שם.

ג) גמ' איהי שויתה לנפשה חתיכה דאיסורא – **הריא"ז** כ' דבנשואה שנשבית ויש עד אחד דהיא טהורה, נאמנת להכחישו, אבל אם יש שנים שהיא טהורה אינה נאמנת, [דאינה נאמנת להפקיע עצמה מבעלה, אבל פנויה נאמנת גם נגד שנים], וכ"כ **הרמ"א** ס"ז ס"ה, **ובח"מ** סק"ז העיר, דגם נגד עד אחד אמאי נאמנת להפקיע עצמה מבעלה, דגבי עלמא נאמן העד המכשיר, **ובבאה"ט** סקט"ו כ' דנאמנת משום דיש רגלים לדבר דהיא אסורה, **ובב"ש** סק"י **ובבי' הגר"א** סקי"א מבואר דמקורו מהגמ' הכא, דמוקי להברייתא גם בנשואה שנשבית, ומבואר דגם היכי דיש עד דהיא טהורה, היא אסורה משום דשויתה לנפשה חתיכה דאיסורא, **ובהפלאה** כ' לומר, דס"ל להריא"ז דבהכרח מיירי בנשואה, דאם בפנויה באמת הדין דלכתחילה לא תנשא, וכמו דהובא לעיל מתוספתא, ואמנם דבזה אחר זה גם לכתחילה תנשא, מ"מ משמע לי' דברייתא איירי גם בבת אחת.

רש"י ד"ה ה"ג איהי – **במרדכי** סקמ"ז מבואר דאם עד אחד אומר דהיא טמאה, אינה נאמנת לומר דנשביתי וטהורה אני, והביא הגמ' כאן, ובהגה"ה שם תמה, דהכא מיירי דאיכא עדים דהיא שבויה וכמש"כ רש"י, **ובב"ש** ס"ז סק"ח הביא דברי רש"י.

גמ' היינו רישא – עיין רש"י ותוס', **והרשב"א** כ' לבאר הגמ' דבאמת הכונה לרישא דרישא, וקרי לה רישא משום דקאי השתא במציעתא, א"כ גם לרישא דרישא קרי רישא, משא"כ בסמוך דמיירי על סיפא דסיפא, קרי לה רישא דרישא, **והגרע"א** כ' לומר, דברייתא משמע דהיא אומרת תחילה, וא"כ מרישא לא שמעינן דגם בבת אחת נאמן העד המכשיר, ורק מרישא דמיירי דהעד שמכשיר בא אח"כ, ובכל זאת מבואר דהיא אינה נאמנת, מהא שמעינן דגם בבת אחת נאמן המכשיר.

רש"י ד"ה היינו – **הפנ"י** כ' לומר, דודאי אי"ז קו' אם שנה התנא הדין דשבויה הגם דקתני לה טובא, אלא דמ"מ עיקר החידוש הוא לענין חברתה, ומשום הכי מק' על זה דמרישא דרישא שמעינן לה.

גמ' והאי דקאמרה הכי תמות נפשי וכו' – **היש"ש** כ', דהיינו דס"ד דאם תחזור בה תהיה נאמנת באמתלא זו, וקמ"ל דגם לא הוי אמתלא, אבל הא ודאי דאם נשארת בדבריה הראשונים, דתהיה אסורה.

א) מתני' וזה אומר כהן אני אינם נאמנים – **הרא"ש** בגיטין בפ"ה סי"ב כ' דהטעם דאינו נאמן על עצמו, אע"ג דבאיסורים נאמן גם על עצמו כמו בנדה, דהא אפילו אחר אינו נאמן היכי דאיכא חשש גומלין, וכל שכן דהוא עצמו לא יהיה נאמן ואע"ג דעביד לגלויי, ומשום דיש בזה שבח כהונה וריוח מתנות כהונה לו ולזרעו לדורותיו חיישינן דמשקר, **ובק"ש** אות ס"ו הק', דאמאי מבואר בגמ' לק' כ"ה ב' דקרוב גם פסול להעיד בזה, הא מבואר בגמ' בב"ב קנ"ט, דפסול דקרוב אינו משום חשש משקר אלא משום גזיה"כ, ובאות ל"א כ' לומר דהא דאינו נאמן על עצמו, הוא משום דחשיב בעל דבר, ובאיסורים גם יש פסול של בעל דבר, אלא דבנדה לא חשיבא בעל דבר לענין האיסור, דשם לא הוי נדון בעיקר גופה, אלא אם יש בה איסור ביאה או לא, **וביש"ש** סמ"א מבואר, דמה דאינו נאמן על עצמו, זהו משום דהחמירו לענין תרומה.

רש"י ד"ה ובזמן – **התיו"ט** מעיר דאמאי בשבויה לא כ' דכל אחת אומרת טהורה אני, ועיין ברש"ש.

גמ' צריכי – **הנ"י** כ' דאע"ג דלעיל כ"ב א' אמרינן דסברא הוא, זה דוקא שם דמיירי באב שאומר קדשתי את בתי לפלוני, דאמרינן דבודאי דלא בא מתחילה לאוסרה לכל העולם, אלא גם לפרש למי קידשה, אבל הכא חיישינן שמא מתחילה לא היה דעתו לומר גם מה דאמר אח"כ להתיר וכמבואר ברש"י, וכיון שכן ממילא דאין להאמינו בהפה שאסר, אמנם **בח"ר קרשקש** לעיל כ"ב א' כ' דאף דאמרינן דסברא הוא ולא בעי קרא, מ"מ על מתני' אין להק' כן, דדרך המשנה לכתוב גם דברים דידעינן מסברא.

**כד' א'**

גמ' אבל אשת איש דאיסורא – **הרא"ה** כ' דאפשר דאם היה קתני רק גבי אשת איש, לא הייתי יודע בהא דמודה רבי יהושע, דגם לא ילפינן ממונא מאיסורא, **והריטב"א** כ' דלא נוכל ללמוד, דגבי ממון י"ל דאוקי ממונא בחזקת מריה.

תוד"ה וכן – במש"כ דלפי האיבעית אימא דטעמי' דר"י משום דאין מעלין מתרומה ליוחסין ניחא, הק' **הפנ"י**,דאכתי יק' מרבי אלעזר דס"ל דחיישינן לגומלין בתרומה כמבואר ברש"י במתני', דאמאי בשבויה לא חיישינן, וכ' לומר דבאמת י"ל דרבי אלעזר ס"ל דגם בשבויה חיישינן לגומלין, והא דכתבו התוס' דבשבויה ר"י מודה, הוא משום דאמר הלשון דאין מעלין לכהונה על פי עד אחד, דמשמע דדוקא לכהונה אין מעלין אבל בעלמא מהני.

בא"ד – מבואר בתוס' דר"י דחייש לגומלין הוא רק לגבי תרומה דאורייתא, אמנם **בתו"ש** בע"ב מבואר דגם לדרבנן חייש.

בא"ד – **הפנ"י** מק' דלק' כ"ו ב' כ' התוס' דמתני' מיירי בתרומה דרבנן, וכ' דלפי התי' השני בתוס' לק' כ"ה ב', י"ל דמתני' דמסיח לפי תומו, מיירי דוקא בתרומה דרבנן דאין לה עיקר מן התורה, ומתני' איירי בתרומה דרבנן שיש לה עיקר מן התורה, [**ובבית יעקב** כ' דעל כרחך אין כונת התוס' רק לדאורייתא ממש, אלא גם לתרומה שיש לה עיקר מן התורה, דאי דוקא דאורייתא ממש, מה מק' מדמאי דלא הוי אלא מדרבנן], אבל לפי התי' הראשון דלא חלקו בהכי יק', וכ' לומר דהסוגיה לק' כ"ו ב' דמפרש למתני' דאיכא תרי ותרי דמשום הכי הוצרכו התוס' לומר דמיירי בתרומה דרבנן, אתיא כאיבעית אימא דטעמי' דר"י לאו משום גומלין.

בא"ד – **הרא"ה** כ' כתוס', דהא דמודה ר"י הוא משום דבשבויה הקילו, **והרשב"א** כ' דרבי יהודה לשיטתו לק' ל"ו ב' דשבויה אינה נפסלת, ממילא דשרי בכל ענין, **והגרע"א** כ' דלק' יש מחלוקת, האם ר"י ס"ל דלעולם שבויה שריא או דרק שם חולק, וכ' דאכתי מיושב קו' התוס', דנימא דרבה דס"ל דרק שם חולק ר"י, ס"ל דמה דר"י חולק הכא הוא כאיבעית אימא דס"ל דמעלין מתרומה ליוחסין, ובהא דמוקמינן דס"ל דחיישינן לגומלין, נימא דאתיא כרי"ו לק' דר"י ס"ל דלעולם שבויה שריא, **ובבית יעקב** כ' בביאור קו' התוס', דס"ל דר"י דמתיר הכא בשבויה, הוא גם לדבריהם דרבנן עיי"ש.

ב) גמ' עד שיהו ג' וכו' – **הרש"ש** כ' דהוא הדין דכל השלשה, יכולין שנים להעיד על השלישי.

תוד"ה אבל – במשה"ק על רש"י, הנה **בתו"ר** כאן ובקידושין מבואר, דאין לומר דלר"מ באמת חיישינן גם משום ממזרות, ומה דמבואר בגמ' שהביאו התוס' לראיה דלא חיישינן לממזרות, זהו כרבנן דכל המשפחות בחזקת בדוקות, דהא מבואר בגמ' בקידושין שם, דר"מ מצריך בדיקה רק לאיש, אבל אשה שבאה לינשא אי"צ לבדוק באיש, משום דלא הוזהרו כשרות לינשא לפסולים, ולאשה לא שרי אלא לינשא לפסולי כהונה ולא לממזר, ורש"י שם כ', דכיון דלא הקפידה תורה לענין יוחסין, אף רבנן לא עבוד מעלה ואף לענין ממזרות, ומבואר עכ"פ דגם לר"מ אשה הנושאת אי"צ לבדוק, וא"כ קשה אמאי הכא בעי עדים כדי להשיאו אשה, **והרמב"ן והריטב"א** בקידושין כ' לבאר הגמ' שם, דבאמת רק לענין חללות אמרינן דאשה אי"צ לבדוק, אבל לגבי חשש ממזרות גם אשה צריכה לבדוק באיש עיי"ש, ולפ"ז י"ל דהסוגיה הכא כר"מ, והגמ' שהביאו התוס' דלא בעי בדיקה הויא כרבנן, אמנם שי' רש"י בקידושין דגם לממזרות אי"צ בדיקה וכמשנ"ת, **וברא"ש** בקידושין ע"ב ב' מבואר, דשי' רש"י כאן דהלכה כר"מ, אך הק' דגם ר"מ מודה דאשה אי"צ לבדוק, **והטור** ס"ב כ', דשי' רש"י דכל נושא אשה בעי לבדוק אחריו, וכ"כ **הרמ"ה**,וכ' דפירש דהא דאמרינן דכל המשפחות בחזקת כשרות, היינו דמי שיש לו חזקת כשרות אי"צ לבדוק אחריו, אבל מי שאין לו חזקת כשרות כגון שאין משפחתו ידועה, צריך ראיה ליוחסין ולא סגי בעד אחד, דחיישינן שמא הוא עבד, וכ' **הב"ח** דשי' רש"י כהרמ"ה, דהיכי דאין ידוע לנו כלל שהוא בחזקת כשר בעי בדיקה, ואתי שפיר דבעי בדיקה גם לרבנן, **ובהפלאה** כ' לומר, דמה דמבואר בקידושין דאשה אי"צ, לבדוק היינו בארבע אמהות, אבל מ"מ בעי עדים שהוא כשר.

ומה שהביאו התוס' ראיה מהא דאמר לי' זיל גלי, דמבואר דיוכל לישא אשה בלא עדות שהוא כשר, כ' הב"ח די"ל דשם הכונה דימצא אשה דתנשא לו בלא לבודקו, ואחר שינשא לא יוציאו ב"ד האשה משום החשש שמא הוא פסול, **והשעה"מ** פ"כ מאסו"ב ה"ה כ' לישב הכי, גם מה שהביאו מבימות מ"ז א' דאין אתה נאמן לפסול בניך, דשם כבר היו נשואים ואין מוציאין האשה, ועוד כ' לומר, דשם מיירי דהיה ידוע שנתגייר ומשום הכי אין חשש פסול, ואמר לו דאינו נאמן לומר דהגירות היתה שלא כדין, **ובהפלאה** כ' לומר, דכל דברי רש"י דבעי בדיקה משום חשש ממזרות, הוא רק בכהאי גונא דהאשה או האיש מיוחסים וידעינן בודאי דאין בהם חשש פסול, אבל היכי דאינם מיוחסים, בזה אי"צ לחשוש על מי שנושאים שמא הם פסולים, ולפ"ז כ' דבגמ' שהביאו התוס', שם לא נשאו למיוחסים ומשום הכי לא חיישינן להו.

**ובש"מ** לק' כ"ד ב'כ' לומר, דמש"כ רש"י לק' דאיכא חשש ממזרות, באמת לזה סגי עד אחד שאינו ממזר, וכפשטות הסוגיה שם דבאמת סגי בעד אחד, וכאן דמבואר דבעי שני עדים, באמת לא הוי משום חשש ממזרות, וזה רק דין בכהונה, וכ"כ **הפנ"י** וכן **ההפלאה**,וכתב דהכא גם חיישינן לעבד, דרק ממזרות לא חיישינן דמכירים ממזרים שבהם.

בא"ד – בתוס' מבואר דגם לרבנן דאי"צ לבדוק כשבא לישא אשה, מ"מ בעי לבדוק אם רוצה לעבוד על גבי המזבח, ומ"מ כתבו דסוגיה דהכא כר"מ, כיון דמבואר דבעי עדים גם לענין להשיאו אשה, והיינו להשיא בתו לכהן בדוק, ולרבנן שרי לכהן בדוק לישא אשה שאינה בדוקה, **והרמב"ן** הביא שי' ר"ת, דמה דאמרינן להשיאו אשה הוא לאו דוקא, אלא הכונה דאם הכהן ירצה שזרעו יהיה מיוחס שיוכל לעבוד על גבי המזבח, בזה יצטרך לבדוק האשה שנושא, ולענין זה בעי כאן שני עדים, שכהן יוכל לישא בתו וזרעו יהיה מיוחס, אבל אין איסור לכהן לישא בתו, ואתי שפיר גם לרבנן, וחולק על זה, דגם רבנן מודו דאין לו לישא אישה בלא בדיקה, ומה דאמרינן בקידושין דרבנן פליגי על ר"מ, זהו רק לענין בדיקה מממזרות ולא לענין בדיקה מחללות, [עיין בדבריו בקידושין מש"כ לבאר הסוגיה שם], **והרשב"א** כ' בתחילה דאתיא כר"מ, ואח"כ הביא דברי ר"ת וכמבואר ברמב"ן, וכן **הרא"ה** הביא דברי ר"ת כמבואר ברמב"ן, וכ' דלדעת רבינו [נראה דהיינו הרמב"ן], חובה על כהן מיוחס לבדוק כשבא לישא אשה, **והריטב"א** כ' דברי ר"ת כמבואר בתוס', דיהיה אסור לכהן לישא בתו כיון דאינה בדוקה, וכן מבואר בלשון **הרא"ש** בקידושין ע"ב ב', **והר"ן** הביא דברי ר"ת דלהשיאו אשה לאו דוקא, אלא הכונה דהיינו להשיאו אשה בבדיקת ארבע אמהות, לענין שבניו יהיו כבדוקין למזבח ולדוכן ולסנהדרין, **והה"מ** פ"כ מאסו"ב ה"ה כ', דיש מן המפרשים דכ' דאי"צ בדיקה, אלא אם רצו להחזיק משפחתן בדוקה לגבי לשמש על גבי המזבח, אבל אם לא רצו לבדוק רשאין, וכ' שם שני צדדים בשי' הרמב"ם, האם מה דמצריך שם עדים, הוא משום דאין ידוע כלל שהוא בחזקת כהן, או דמיירי רק לגבי יוחסין ולא לגבי להשיאו אשה.

**ובטור** ס"ב הביא דברי ר"ת, דמה דקתני דצריך שיבדוק ארבע אמהות, היינו שאין בנו כשר לשמש על גבי המזבח ואין בתו כשרה לכהן המשמש על המזבח, אלא אם כן ישא אשה בדוקה, אבל ליוחסין שאין בו צד כהונה לא בעי בדיקה, וכ' דמשמע מדבריו דליוחסי כהונה בעי בדיקה, וכן כ' הרמב"ם, כל הכהנים בזמן הזה בחזקת כהנים הם, ואינם אוכלים אלא בתרומה של דבריהם, אבל תרומה של תורה אין אוכלין אותה, אלא כהן מיוחס שהעידו שני עדים שהוא בן כהן ששימש על גבי המזבח, וכ' על זה הטור, דנראה דאפילו ליוחסי כהונה לא בעי בדיקה, דהא אמרינן על מתני' דבעי שיבדוק, דרבנן ס"ל דאי"צ לבדוק, וכ' דמיהו אפשר דאע"ג דלרבנן אי"צ בדיקה, הלכה כסתם משנה דבעי בדיקה לכהונה באשה, **ובב"י** ביאר דברי הטור במש"כ על ר"ת, דאע"ג דמתחילת דבריו משמע, דרק לענין שבנו יוכל לשמש על גבי המזבח בעי בדיקה, מ"מ כיון דמסיים שאין בו צד כהונה, משמע דכל שיש נדון של כהונה בעי בדיקה, ואפילו לענין היתר לישא אשה, **ובדרישה** שם סקי"א הק', דאם כונתו דמשמע מדברי ר"ת דגם יש איסור לישא בלא בדיקה, מה הביא על זה דכ"כ הרמב"ם, הא הרמב"ם לא מיירי אלא לענין אכילת תרומה, [ולענין נשואין מבואר בדבריו פי"ט מאסו"ב הי"ח, דרק אם יש ערער חיישינן לחלל, וכמו דהוכיח זה **בב"ש** ס"ב סק"ג], וכ' לבאר דברי הטור, דבאמת י"ל דכל הדין דבעי בדיקה הוא רק לר"מ, אבל לרבנן לא בעי בדיקה כלל, ולזה כ' דמר"ת משמע דגם לדינא בעי בדיקה מדכ' זה בספר הישר, והביא דכן ברמב"ם מבואר דגם להלכה אמרינן דבעי בדיקה לענין יוחסין, ולזה כ' הטור, דנראה דלרבנן לא בעי בדיקה כלל, ומ"מ כ' דאפשר דהלכה כסתם משנה וכר"מ, והנה עכ"פ נראה מבואר בטור, דלרבנן הדין דאי"צ בדיקה כלל ואפילו לענין לעבוד על גבי המזבח, דהא להלכה מעלין מתרומה ליוחסין, ומ"מ כ' דלרבנן אי"צ לזה בדיקה, וכ"כ הדרישה שם, וכ' לומר עוד, דכל מה דמבואר בתוס' דבעי בדיקה לרבנן לעבודה, זהו רק היכי דאינו מוחזק לנו שהוא כהן, דלענין בירור שהוא כהן לאכילת תרומה בעי עד אחד, ולענין בירור שהוא כהן לעבודה בעי שני עדים, אבל היכי דמוחזק לנו שהוא כהן, אי"צ בדיקה לרבנן כלל אפילו לענין עבודה, [ולשון **הר"ן** דלמזבח בעי בדיקה כמבואר בקידושין, ונראה דלעולם בעי בדיקה], אמנם **הב"ח** שם כ' לבאר דברי הטור, דכונת דבריו במש"כ בסוף דבריו דהלכה כסתם משנה, היינו די"ל דגם רבנן מודו לזה, דלענין עבודה על גבי המזבח דבעי בדיקה, ורק לענין אם שרי לישא אשה שאינה בדוקה פליגי, ובשי' ר"ת והרמב"ם כ' דאין איסור לישא.

בא"ד – **התו"ר** מק' לשי' ר"ת, דאמאי אמר להשיאו אשה דזה נפ"מ לגבי בתו, ולא אמר לענין עבודה דזה נפ"מ לגבי דידי', **והרמב"ן** כ' דנקט חדא דאית בי' כולהו, [וכ' שי' ר"ת דגם לגבי בתו אין איסור לישא בתו, אלא דאין מיוחס נושא בתו כדי שזרעו יהיה כשר לעבודה וכמשנ"ת].

**הראשונים** כאן כתבו כשי' ר"ת, ומבואר דס"ל דגם היכי דאין ידוע שהוא כשר, לא חיישינן שמא הוא פסול, **והר"ן** בקידושין ע"ט ב' כ' בשי' הראשונים דגם כהן אי"צ לבדוק דלא חיישינן אף לחללות, דאפשר דמה דמבואר שם דצריך להביא ראיה על האשה, זהו משום דשם אין לה חזקת משפחה, **ובשעה"מ** פ"כ מאסו"ב ה"ה כ' לומר, דאע"ג דכאן לא חילק בזה, זהו משום דמיירי לענין חשש ממזרות ושם מיירי לענין חשש חללות, **והרמב"ם** פ"כ מאסו"ב ה"ה כ', דכהן מיוחס שאמר בני זה כהן הוא, אין מעלין אותו ליוחסין על פיו עד שיביא עדים שהוא בנו, **והה"מ** שם כ' לומר, דשי' הרמב"ם דכל היכי שאין ידוע שהוא בחזקת כשר, בעי עדות שהוא כשר ואף לענין חשש ממזרות, וזהו כשי' הרמ"ה שנתבאר לעיל, ובסוף דבריו כ', דאפשר דגם היכי דאין ידוע ס"ל להרמב"ם דלא חיישינן, וכאן לא כ' הרמב"ם אלא לענין יוחסין ולא לענין להשיאו אשה, **ובטור** ס"ב אחר שהביא שי' הרמ"ה דדוקא היכי דהוא בחזקת כשר לא חיישינן, כ' דלי נראה דהלשון דכל המשפחות בחזקת כשרות, לא משמע דאיירי במאן דאית לי' חזקה, והנה מבואר **בדרישה** סקי"ג, דלשי' ר"ת דמתני' דקידושין מיירי לענין חללות, מה דאמרינן בגמ' דרבנן פליגי דכל המשפחות בחזקת כשרות, היינו גם לענין חללות, ולפ"ז נראה ממילא, דשי' הטור דגם לענין חללות לא חיישינן אף אם אינו בחזקת כשר, ובדרישה סקי"א כ' בשי' הטור, דאם אינו בחזקת כהן בעי עדות שהוא כהן, ונראה דזהו דוקא לענין שננהג בו ככהן, אבל לענין חללות לא חיישינן לו, וכן מבואר בדבריו שם בביאור שי' התוס', **והב"ח** שם הק' על הטור דכ' לחלוק על הרמ"ה, דהא הטור עצמו בס"ג הביא דברי הרמב"ם דהאב אינו נאמן על בנו, והיינו משום דשם מיירי דאין לו חזקת משפחה, וזהו כשי' הרמ"ה, וכבר עמדו בזה **הב"ש** ס"ג סק"א **ובמגיה** בט"ז שם סק"א, דשם מיירי לענין להחזיקו ככהן ולא לענין חשש פסול להשיאו אשה, **ובשעה"מ** שם כ' לומר, דשי' הטור לחלק בין חשש ממזרות לחשש חללות וכמש"כ בשי' הר"ן, אמנם נתבאר דלכאורה מוכח דגם ס"ל דאין חשש חללות, [אמנם כ' ראיה גם ממה שהביא הטור להדין דצריך להביא ראיה על האשה].

**ובב"ש** ס"ב סק"ג ובס"ג סק"ה כ' לדינא, דיש להחמיר גם לענין חשש ממזרות היכי דאין ידוע משפחתו, וכן הביא **הבאה"ט** סק"ד דברי **הבית הלל**, אמנם **השעה"מ** שם כ', דדעת הרמ"ה היא דעת יחיד והביא דבריו **בפ"ת** סק"ב, וכ"כ **החזו"א**.

ג) גמ' למימרא וכו' – **הרשב"א** כ' דהא דמק' מברייתא, ולא ממתני' דמבואר דרבנן ס"ל דלא חיישינן לגומלין, הוא משום דמרבי יהודה לא מצי להק' אלא מברייתא, [ולכאורה כונתו דאף דבמתני' גם מבואר דר"י חולק, מ"מ אי לאו הברייתא, גם עכשיו לא היינו מפרשים דטעמי' דר"י משום דחיישינן לגומלין, אלא דס"ל דלעולם עד אחד לא נאמן, וכמו דאמר באיבעית אימא].

גמ' רבי יהודה אומר נאמן – **בירושלמי** שם מבואר, דטעמי' דר"י משום חייהם של בני העיר שיוכלו לקנות, **והגר"א** שם כ', דגם לשי' הבבלי צריך לומר טעם זה, דאף למאי דאמרינן דבדמאי הקילו, אכתי יק' דהא ע"ה אינו נאמן גם על של חבירו לומר דהוי מעושר, וכמו שהוכיח התיו"ט שם במשנה ו', מהא דמבואר במשנה א' שם, דרק בשבת יכול לאכול אם אמר לו אחר שאינו נאמן על המעשרות דמעושרין הן, אמנם **הפנ"י** הק', דמה מק הגמ' לרבנן אמאי אינו נאמן, נימא דטעמייהו דאף דמשום חשש גומלין אין לאסור, מ"מ אינו נאמן משום דהוא ע"ה, וכ' לומר דרק בודאי חשוד אינו נאמן בשל חבירו, ובמשנה א' שם מיירי באחד שידעינן שהוא חשוד, **ובבית יעקב** כ' לומר, דבמשנה א' דמיירי אחר שלקח, ע"ה אחר אינו נאמן דהוא סומך על זה שחבירו מכר הפירות דודאי עשרם, אבל כאן דמיירי קודם שמכר, אין ע"ה חשוד לומר על פירות של חבירו שהם מעושרים.

תוד"ה שלי – משה"ק דגבי חדש מאי איכא למימר, מבואר **בר"ש** במשנה בדמאי, דגם בזה צריך לומר דרוב ע"ה אינם חשודים.

בא"ד – **בחזו"א** מבואר דאי נימא דכל ע"ה חשוד על שביעית, הא דמבואר בבכורות ל' א' דאיכא חשוד על השביעית, הוא משום דיש בזה נפ"מ לקולות שיש בדמאי, דזה איכא גם בחשש שביעית בע"ה, אבל בחשוד אין לקולות אלו. ובשביעית ס"י סקי"א כ' להחמיר כהשי' דכל ע"ה חשוד על שביעית.

בא"ד – **התו"ש** כ', דמסוגיה דסוכה ל"ט נראה דכל ע"ה חשוד על שביעית, **ובתוס'** בבכורות ל' א' נראה מבואר, דמעמידים הגמ' שם בחשוד על שביעית, ועיין בתוס' בסוכה שם.

בא"ד – משה"ק דאיך קונה ממי ששלחו אצלו, כ' **הפנ"י** דלפי הגירסא במשנה שם דאמר אני אינו נאמן איש פלוני נאמן, יש לפרש דהכונה דאם אמר לו שאני נאמן אינו נאמן, אבל אם אומר איש פלוני נאמן הוא נאמן, וא"כ לא אמר על עצמו שאינו נאמן.

**כד' ב'**

גמ' בשכלי אומנתו – **הרשב"א** מבאר כרש"י, והק' דבכהן ושבויה גם איכא הוכחה דיש להן צורך לעצמן, וכ' דגבי חמרין גרע, דמוכח דרוצה עכשיו למכור, אבל גבי כהן אין תרומה לפנינו שבא לאוכלה, וכן גבי שבויה אין כהן לפנינו שבאה לינשא לו, וכ' לפ"ז דבאמת היכי דגבי כהן ושבויה יהיה זה בשעת מעשה שנוגע לעצמן לא יהיו נאמנים, **והמהרש"ל** כ' בשי' רש"י, דמיירי דהחמר השני אומר שאינו רוצה למכור, וממה שכלי אומנתו בידו מוכח דרוצה למכור, ולפ"ז לק"מ.

גמ' שם – **המהריק"ו** פי"ב ממעשר ה"י כ' בתי' אחד, דהרמב"ם לא הביא זה משום דלא הוי אוקימתא, אלא הפירוש דגבי חמרין אמרינן דמסתמא דעתו למכור, שהרי כלי אומנותו בידו.

ד) גמ' ואיבעית אימא וכו' – בתוס' לק' בד"ה או נקטו, דעיקר המחלוקת הוא האם מעלין מחילוק בגורן ליוחסין, אבל מאכילה לכו"ע אין מעלין, דיש לחוש שמא הוא עבד, והת"י כתבו דעיקר המחלוקת הוא האם מעלין מאכילה, ובזה תליא ממילא המחלוקת לק' כ"ח, האם חולקין לעבד בלא רבו, דאם מעלין אין חולקין שלא יבואו להעלותו ליוחסין, ובאמת כשמעלין מאכילה צריך לברר שאינו עבד, [ולכאורה לפי דבריו צ"ל דבאמת לכו"ע חיישינן דיעלו מחילוק בגורן ליוחסין, ולא יחששו שהוא עבד מאיזה טעם, ורק דלמ"ד דאין מעלין משום דחיישינן שמא אינו כהן כלל, ממילא דאין לחוש שיעלו אותו אף שלא יחושו שהוא עבד], **ובמגיני שלמה** כ' דכן מדויק ברש"י ד"ה במעלין, שכ' הרואה שמאכילין תרומה לאדם בחזקת שהוא כהן, והיינו דבעי עכ"פ שנדע דהוי בחזקת כהן ולא משום שהוא עבד, והק' על התוס' דכתבו דמאכילה לכו"ע אין מעלין, דא"כ נמצא דלא הוי כמו מה דמוקמינן בתחילה דפליגי בחיישינן לגומלין, דלפ"ז הנדון לענין אכילה ולא לענין חילוק בגורן, וגם מקו' התוד"ה ואיבעית מבואר, דהמחלוקת לענין חילוק בגורן, הוי באותו נדון דחיישינן האם מעלין מתרומה ליוחסין, [ועיין בסמוך דמבואר באמת, דבתו"ש תי' לקו' התוס', דשם המחלוקת לענין חילוק בגורן והכא לענין אכילה, ומשום הכי בעי לטעמא דגומלין].

והנה מבואר עכ"פ גם בת"י, דהמחלוקת דהכא והמחלוקת לק' כ"ח הוי מחלוקת אחת, אמנם **בהפלאה** כ' לומר דבאמת שתי מחלוקות הם, דהכא פליגי אי מעלין מאכילת תרומה ליוחסין, ובאמת בכל אכילת תרומה יש חשש שמא הוא עבד, ולענין זה צריך להביא ראיה שאינו עבד, אבל פליגי אם גם צריך ראיה שהוא כהן, ולק' פליגי גבי חלוקה בגורן האם הוי ראיה שאינו עבד, ועיי"ש.

תוד"ה ואיבעית – במש"כ דמשום דר"י חייש לגומלין, אמר דמעלין מתרומה ליוחסין, כ' **בבית יעקב** דצריך לומר, דכיון דבמקום חשש גומלין אינו נאמן, אמרו דלעולם לא נאמן, דאם לא כן יק' דאכתי מפסיד דלא יאכל על פי עד אחד, היכי דליכא חשש גומלין.

בא"ד – **המהריק"ו** פי"ב ממעשר העיר על הרמב"ם, דלא הזכיר שם דדוקא אם כלי אומנותו בידו, ואין לומר דס"ל כהר"ח, דבפ"כ מאסו"ב הי"א לא כ' דאם אין לכהן כלי טהרה דחיישינן לגומלין, ובתי' אחד כ' לומר, דהחמר מסתמא כלי אומנותו בידו וכמשנ"ת לעיל, ועוד כ' דדוקא לס"ד דטעמי' דר"י דחייש לגומלין, מק' הגמ' דנמצא דרבנן ס"ל איפכא מר"י, אבל למסקנא י"ל דטעמייהו דרבנן דבחמרים יש חשש יותר, דמצוי ומוכיח יותר דאומר משום גומלין, **והכס"מ** שם כ' רק דלמסקנא אי"צ לחלק בהכי ולא פירש אמאי, ולכאורה ביאור דבריו כמבואר במהריק"ו, **ובתיו"ט** כאן כ', דלמסקנא י"ל דטעמייהו דרבנן כמבואר בירושלמי, דאין צורך לתקן שיהיה נאמן, דיוכלים לקנות במקום אחר, אבל גבי תרומה יש הפסד לכהן, דאם יוכל לאכול תרומה ימצא תרומה בזול, וכבר עמד **הפנ"י** בזה, דאמאי יהיה תלוי זה בשתי התי' בגמ' בשי' ר"י, וכ' לישב שי' הרמב"ם, דלס"ד דר"י הכא חייש לגומלין וצריך לומר דבדמאי הקילו, אין סברא דנימא דרבנן מחמירים בדמאי יותר, אבל למסקנא י"ל דאדרבה בדמאי חיישינן יותר, כיון דהוא חשוד על המעשרות, **והבית מאיר** ס"ג ס"ד כ', דלאיבעית אימא י"ל דמיירי בתרומה דרבנן, [דאי טעמי' דר"י משום דחיישינן לגומלין, על כרחך דהא דבשבויה לא חיישינן, הוא משום דהכא מיירי בתרומה דאורייתא, וכמש"כ התוס' בע"א], וא"כ לא קשיא מחמרין, דשם בדמאי הוי דבר שעיקר איסורו מן התורה.

בא"ד – **התו"ש** כ' בשם **הרשב"ם** לישב עוד, דבגמ' לק' מיירי לענין לעלות מחלוקה בגורן ליוחסין, אבל כאן מיירי לענין אכילת תרומה, ובזה י"ל דלכו"ע אין מעלין, ומשום הכי דוקא משום חשש גומלין אינו נאמן, ועוד כ' בתו"ש, דאי פליגי אי חיישינן לגומלין, פליגי גם לענין תרומה דרבנן, ובזה לכו"ע אין מעלין מתרומה ליוחסין, [והתוס' בע"א כ', דרק בדאורייתא חיישינן לגומלין ועיי"ש], **והחזו"א** כ' לומר, דמה דמבואר בגמ' לק' דמעלין מחלוק בגורן לא מיירי לענין יוחסין, אלא לענין דנחזיקו ככהן לנשיאות כפים ולענין לקרות בתורה, דלא חיישינן דהוא עבד, ועיי"ש דמ"מ מבאר קו' התוס' גם לפ"ז.

בא"ד – משה"ק באיזו סברא פליגי, מבואר **במהרש"א** דכונת קו', דלמסקנא באיזה סברא פליגי.

בא"ד – בדברי התו"י כ' **החזו"א**,דיש לישב מה שהעירו בגמ' בסמוך דאמרינן משום דהוי עון מיתה, די"ל דטעמי' דמ"ד דאין מעלין, הוא משום דחושש דלא ידקדקו בעדות תרומה, ונמצא דיעלו מתרומה ליוחסין שלא כדין, וזהו דאמר בגמ' הטעם דעון מיתה, דמ"ד דמעלין ס"ל דאין לחוש לזה, כיון דיש בזה עון מיתה אמרינן דידקדקו בזה.

ולשון **הרמב"ן והרשב"א** בגמ' בסמוך דעון מיתה, דכיון דהכי דין הוא שנעלה ממנה ליוחסין, וברשב"א בסוף העמוד מבואר, דטעמי' דר"י דע"א אינו נאמן לתרומה, משום דחיישינן שיעלו ממנה ליוחסין וכשי' התוס', **והרא"ה** כ' כהתוס', **והריטב"א** שם כ', דכיון דחמירא בעי תרי, ומשום הכי מעלין ממנה ליוחסין, ובצד השני בגמ' בסמוך דאף דמתרומה אין מעלין מ"מ מנשיאות כפים נעלה כ', דכיון דתרומה בצנעא לא מעלין, והיא הנותנת שמעלין על פי עד אחד, אבל נשיאות כפים ראוי להעלות, והיא הנותנת דבעי עדים, וכ' דעיקר הספק אי סגי בעד אחד, ונקט הא דמעלין משום דעיקר טעמא היא, ואידך בדידי' תליא, ויל"ע בכונת דבריו.

**הרמב"ם** פ"כ מאסו"ב ה"א-ד' כ' דעד אחד נאמן רק בתרומה דרבנן, אבל בתרומה דאורייתא בעי שני עדים, ומעלין מתרומה דאורייתא ליוחסין, **והר"ן** חולק, דלפי המבואר בסוגיין נמצא דרבנן ס"ל דאין מעלין גם מתרומה ליוחסין, וסגי בעד אחד גם לתרומה דאורייתא, **והה"מ** שם בה"א כ', דשי' הרמב"ם דלאכילת תרומה בעי שני עדים מעיקר הדין, ומה דאמרינן דמ"ד דמעלין משום דיש בזה עון מיתה, היינו דמשום הכי בעי שנים, וכיון דבעי שנים ממילא דמעלין, וכ' דכל המשניות והסוגיות דמשמע דסגי בעד אחד, מיירי בתרומה דרבנן לשי' הרמב"ם, ובסוף דבריו כ' דאפשר דכיון דשי' הרמב"ם דמעלין מתרומה ליוחסין, משום הכי ס"ל דבעי שנים, ובה"ד כ' דאע"ג דלפי המבואר בגמ', דמ"ד דמעלין משום דתרומה עון מיתה, מבואר דלרבנן דפליגי גם בתרומה דאורייתא מעלין, מ"מ הרמב"ם לא פסק כלשון זה, אלא ס"ל דבתרומה דאורייתא גם רבנן מודו דבעי שנים ומעלין, **והפנ"י** כ' לומר, דהרמב"ם ס"ל דכיון דאיכא רוב שאינו כהן, משום הכי עד אחד אינו נאמן נגד רוב, [וכבר הביאו דבריו בקידושין ס"ג ב' דכ' דעד אחד נאמן גם נגד רוב, וכן מבואר באחרונים ואכמ"ל], **ובב"ח** ס"ג **ובב"ש** שם סק"ב כ', דבעי עדים משום דמעלין מתרומה ליוחסין, [ומיהו כ' דמוקי למתני' בתרומה דרבנן, **ובחזו"א** הק' על זה], וכ"כ **בביאור הגר"א** סק"א דס"ל דהלכה כר"י, ומשום דסתם משנה לק' כ"ח ב' כותי', וכן מתני' דיבמות צ"ט א', **ובבית מאיר** ס"ג ס"ד כ' לומר, דלתי' הראשון בגמ' דפליגי אי חיישינן לגומלין, על כרחך דמיירי בתרומה דאורייתא, דאי לאו הכי אמאי מחמיר רבי יהודה יותר משבויה וכמו שהוכיחו התוס' בע"א, וממילא דמוכח דגם מתרומה דאורייתא ס"ל לרבנן דאין מעלין, אבל לאיבעית אימא, שפיר י"ל דמיירי דוקא בתרומה דרבנן.

ה) גמ' אילימא דכתיב בי' אני פלוני כהן וכו' – **הרמב"ן** כ' בשם **תוס'** דמ"מ מהני לתרומה משום דלא גרע ממסיח לפי תומו, וכ"כ **הרא"ה** וכ' דמ"מ למ"ד דמעלין מתרומה ליוחסין לא מהני אף לתרומה, דהא יש לחוש דיעלו מזה ליוחסין, אמנם **הריטב"א** כ', דהא מבואר בב"ק קי"ח ב' דלא מהני מסיח לפי תומו אלא לתרומה דרבנן, ומתרומה דרבנן לכו"ע אין מעלין ליוחסין, וא"כ אינו תלוי במחלוקת אי מעלין מתרומה ליוחסין, וכ"כ **הר"ן** דמהני לענין תרומה דרבנן, וכ"כ **הרמ"א** ס"ג ס"ב בשם י"א, **ובח"מ** סק"ו **ובב"ש** סק"ט כ', דלפמש"כ הרמ"א דמעלין לנשיאות כפים על פי עצמו וכמשי"ת לק' כ"ה ב' בע"ה, י"ל דמה שחתם שהוא כהן, הוא משום דהא נוהג ככהן לנשיאות כפים ואין ראיה מזה כלל, וכ' דצ"ל דהרמ"א מיירי שחותם בארץ ישראל שנוהג שם תרומה דרבנן, ושם גם אינו נאמן לנשיאות כפים וכמשי"ת, ומשום הכי חשיב מסיח לפי תומו, והא דחשיב מסיח לפי תומו מבואר **בבי' הגר"א** שם סקי"ט, דהיינו דעיקר דבריו הוא חתימה על השטר, ולפי תומו הוא אומר גם על עצמו שהוא כהן.

גמ' דכתיב בי' אני פלוני כהן – **הרשב"א** כ' דמסתבר דדוקא היכי דכתוב בלשון זה, דהלוה כותב השטר, אבל אם השטר כתוב בלשון העדים, דהם מעידים דפלוני הכהן לוה מפלוני, בזה לכו"ע מעלין ליוחסין כיון דזה מדברי העדים עצמם, אבל סיים דאבל **הרמב"ם** פ"כ מאסו"ב ה"ט נראה דס"ל דבכל ענין אין מעלין ליוחסין, דכ' הגונא דאין מעלין באופן שכתוב השטר דפלוני לוה מפלוני והעדים חתומים למטה, **ובתשובת הרשב"א** ח"ב סשנ"ח מבואר לחלק, בין אם הוא לשון הלוה או לשון העדים, וכ"כ **הרא"ה**, **והר"ן** הביא שי' הרא"ה וכ' דכן נראה שי' הרשב"א, וסיים דאבל הרמב"ם כתב דגם בלשון עדים מספקא לן, וכ' דטעמו דאפשר דהסופרים סומכים על שמות בני אדם כפי מה שהם מוחזקים בעיר, וכיון דרואים שאוכל תרומה וקורין אותו כהן גם הם קורין לו הכי, **ובטושו"ע** ס"ג ס"ב כתבו כהרמב"ם, **וביש"ש** כאן כ' כהרא"ה, **והרמ"א** חו"מ סמ"ט ס"ז הביא תשובת הרשב"א לגבי סימן שאביו חי, האם מהני להוכיח דהוי יוסף בן שמעון שאביו חי, דחלוק אם כתוב בלשון העדים או בלשון הלוה וכמשנ"ת, **והש"כ** סקט"ו הביא דמבואר ברשב"א, דכמו כן יש חילוק לענין לעלות ליוחסין על פי השטר, וחולק על זה, וכ' דבין אם כתוב בלשון הלוה ובין אם כתוב בלשון העדים, תמיד אמרינן דהעדים דייקי דהוי כמו שכתוב בשטר, אלא דכשהם חותמים על זה שהוא כהן, אין כונתם בזה שהם יודעים שהוא כהן, אלא דמוחזק בעיר שהוא כהן וכמבואר בר"ן, ואין כאן עדות כלל שידוע להם בבירור שהוא כהן, ומשום הכי הוא דאמרינן דאין מעלין משטרות ליוחסין, **ובח"מ** ס"ג סק"ה הק', דהשו"ע סתם כהרמב"ם והרמ"א לא השיג עליו, ואילו בסמ"ט כ' כדברי הרשב"א, וכ' די"ל דאף לשי' הרמב"ם מ"מ יהיה הדין אמת, משום דבסמ"ט הרי מיירי שיש שני יוסף בן שמעון, ובזה מבואר בתוס' מטעם אחר דאמרינן דבודאי דייקי, ומ"מ כ' די"ל דבאמת גם באיכא שני יוסף בן שמעון לא חותמים שהוא כהן, אלא בזמן הזה דאיכא רק תרומה דרבנן ואי"צ עדות גמורה להאכילו בזה, **ובב"ש** סק"ח כ' כהש"כ, דאע"ג דהעדים דייקי ומהני לברר איזה יוסף בן שמעון זה, מ"מ לא מהני לענין יוחסין, דאין חותמים אלא דהוא מוחזק הכי.

תוד"ה אמנה – **בשו"ת הרשב"א** ח"ב שנ"ח מבואר דשם מיירי דכתוב בלשון העדים ומשום הכי מהני, **והיש"ש והש"כ** סמ"ט סקט"ו כתבו, דמדלא תירצו התוס' הכי מוכח דס"ל דאין לחלק בין לשון עדים ללשון הלוה וכמשנ"ת, אמנם **בחזו"א** מבואר די"ל, דזה דוחק להעמיד הגמ' שם דוקא בכתוב בלשון העדים, **ובב"ח** אה"ע ס"ג כ' לומר בשי' הטור דלא חילק בין אם הוחזקו שני יוסף בן שמעון, דס"ל דהא דמהני לענין לברר איזה יוסף בן שמעון, הוא משום דגבי ממון הקילו, וכמו דהקילו לענין תרומה דרבנן ונשיאות כפים, **ובש"כ** שם תמה עליו דהא הוי חומרא לנתבע, וכמו דבכל מקום חמור יותר להוציא ממון, ומיהו כ' לישב לפמשנ"ת, דהא דלא מעלין ליוחסין הוא משום דאמרינן דהעדים חותמים על סמך מה שמוחזק לנו, ואף דאין להם ידיעה בזה אם הוא באמת כהן, דא"כ שפיר מוציאין ממון, דמ"מ הוי עדות דהלוה הוא זה שמוחזק בעיר שהוא כהן, וכ' לדינא דבכל ענין יוכל לברר ע"י השטר איזה יוסף בן שמעון הוא, ואינו תלוי באם הוי בלשון הלוה או לשון העדים ודלא כהרמ"א, **ובתומים** סקי"ד כ' בתחילה דיכול לומר קים לי כהרשב"א ורא"ה דתלוי בחילוק הלשון, ומ"מ כ' לדינא גם כהש"כ משום שי' התוס', דהיכי דהוחזקו שני יוסף בן שמעון אמרינן דמעידים על הכל, וכ' לבאר דהכי עיקר שי' הרמ"א עיי"ש, **ובנתה"מ** בחי' סקי"ד כ' דברי הש"כ.

**הריטב"א** כ' דספק הגמ' הוי גם לענין תרומה, אמנם **ברמב"ם** פ"כ מאסו"ב ה"ט **ובטושו"ע** ס"ג ס"ב מבואר, דלתרומה דרבנן דאין מעלין ממנה ליוחסין מעלין משטרות, **ובב"ח** מבואר דה"ה דמהני לקרות בתורה ראשון ולנשיאות כפים, **וביש"ש** מבואר דלשיטתו דאין מעלין מתרומה ליוחסין, גם מעלין משטרות לתרומה דאורייתא, וביאר הטעם, דמעיקר הדין היה לנו להאמין לאדם עצמו שאומר שהוא כהן, אלא דהחמירו שלא להאמין לו, וא"כ בודאי דיש לנו לסמוך עכ"פ על השטר, **והש"כ** סמ"ט סקט"ו כ' לפמשנ"ת, דודאי העדים לא היו חותמים אי לאו דמוחזק שהוא כהן, וכיון דמוכח עכ"פ דהוא מוחזק ככהן, ממילא דיכול לאכול בתרומה, דלזה סגי במה שמוחזק שהוא כהן.

**הרא"ה** כ' דספק הגמ' דוקא בכהן דשייך לשם הלוה, אבל בשאר דברים בודאי דלא דייקי, ומבואר בלשונו דזהו דוקא היכי דכתוב בלשון הלוה, אבל אם כתוב בלשון העדים, אמרינן דדייקי גם בשאר דברים, **והר"ן** הביא דברי הרא"ה, **והריטב"א** גם הביא דברי הרא"ה, אבל הוסיף דמורו היה אומר דמ"מ לא הוי עדות גמורה, אלא הוי עדות מפי כתבם, והא דמבואר בסוגיין דמהני לענין לעלות ליוחסין, הוא משום דלזה לא בעי עדות גמורה, וגם מסיחין לפי תומם מהני, ויל"ע דלק' כ"ה ב' הביא שם דברי הרמב"ן, דנראה דלענין יוחסין בעי עדות גמורה ולא מהני מסיחין לפי תומן עיי"ש.

תוד"ה חד – במה דמבואר בדבריהם דמעלין מקריאה בתורה ראשון ליוחסין, עמד בזה **בהפלאה** דבגמ' לק' לא מבואר אלא דמעלין לתרומה ולמ"ד דאין מעלין מתרומה ליוחסין, ולא מצינו דמעלין גם ליוחסין, **והחזו"א** כ' לומר דכונת התוס' רק, דלמ"ד דמעלין מתרומה וכן מנשיאות כפים, י"ל דגם מלקרות בתורה מעלין, ומה דלא תנא לי' בקידושין אין ראיה.

ו) גמ' מהו לעלות מנשיאות כפים – **בתו"ר** ובעוד **ראשונים** מבואר דלהצד דמעלין ממילא בעי שני עדים לנשיאות כפים, ולהצד דאין מעלין סגי בעד אחד לנשיאות כפים, וכמו דמבואר הכי גבי תרומה דתלוי בזה, **והרמב"ן** כ' בשם **ר"ת** דגם להצד דמעלין, סגי בעד אחד לנשיאות כפים, דכיון דהוי בפרהסיא אמרינן דמהני סברא זו דאם לא היה כהן לא היה נושא כפיו בפרהסיא, דמשום הכי נעלה ליוחסין אע"פ דאין אלא עד אחד שהוא כהן, **והריטב"א** כ' בשם ר"ת כמו דמבואר בתו"ר, [אמנם שיטתו דמה דנבעי שנים, אי"ז משום דחיישינן שיעלו מזה ליוחסין, אלא מאותו טעם דמעלין גם הדין דבעי שנים וכמשנ"ת].

גמ' דאיסור עשה – **התוס'** בשבת קי"ח ב' כ' בגמ' שם, דלא ידע ר"י מה איסור יש בישראל הנושא כפים אם לא משום ברכה לבטלה, **ובד"מ** סקכ"ח סק"א הק', דהא בגמ' הכא מבואר דאיכא איסור עשה, ומבאר רש"י דתברכו כהנים ולא ישראל, וכ' דהתוס' מיירו היכי דאיכא עוד כהנים, והכא מיירי דנושא כפיו לבד וסיים דצ"ע, [**וברמ"א** שם כ' לדינא דאיכא איסור בכל גונא], **ובהג' חת"ס** בשו"ע שם כ' לבאר דבריו, דהיכי דאיכא עוד כהנים, הוי הישראל הידור בברכה משום ברוב עם ואין איסור בזה, אבל היכי שהוא לבד, לא שייך לומר דהוי הידור בברכת הכהנים, דיש רק לברכה דידי' ומשום הכי יש איסור, **ובט"ז** סק"ב כ' לבאר, דכונת התוס' להק' על הא גופא, דאמאי אמרינן דבקרא דכה תברכו איכא איסור על מי שאינו כהן לברך, דלמא רק הצווי הוא דהוי רק לכהנים אבל רשות איכא לכל אחד, **ובמג"א** סק"א כ', דאפשר דהתוס' מבארים הגמ' הכא דאמרינן דאיכא איסור עשה, היינו משום הברכה לבטלה דעובר על את ה' אלוקך תירא, וכמו דכתבו דאסור משום ברכה לבטלה, [ועיין במחה"ש ובפמ"ג אמאי לא אמרינן דגם איכא לאו דלא תשא], ועוד כ' לומר, דזה תלוי במחלוקת רבי יוסי ורבי יהודה אם נשים סומכות רשות, דלרבי יוסי דסומכות רשות, והיינו דאמרינן דרק פטורות אבל יש להן רשות לקיים המצוה, הכא נמי יש לנו לומר דגבי ישראל רק אין צווי אבל יש לו רשות לברך, ומשום הכי התם דמיירי על דברי רבי יוסי כתבו דאין איסור, [ועיי"ש בחכמת שלמה, דא"כ אמאי כתבו דאיכא ברכה לבטלה, הא שי' התוס' דנשים גם מברכות], אבל הכא דמיירי לרבי יהודה, דאיהו ס"ל דמעלין מתרומה ליוחסין, לדידי' אמרינן דאיכא איסור עשה, **ובשעה"מ** פי"ט משבת הכ"ג הק', דא"כ מה מייתי רבא ראיה מדברי רבי יוסי בברייתא, הא לדידי' אין איסור לברך, וי"ל דמשום הכי ס"ל דאין מעלין, וכמו כן יק' דלהלכה קיי"ל כרבי יוסי ומה מיבעי לן, [ולכאורה נראה די"ל, דבאמת עיקר הספק הוי גם לרבי יוסי משום דעכ"פ איכא ברכה לבטלה וכמש"כ התוס', אלא דנקט בגמ' איסור עשה דהיינו בעצם הנשיאות כפים, משום דאתיא לרבי יהודה], ועוד הק' דשי' התוס' דמה דאין סומכות, הוא משום עבודה בקדשים ודלא כשי' רש"י דאיכא משום בל תוסיף, **והפנ"י** כ' לישב דברי התוס', דרק במקדש דמברכים בשם המפורש איכא איסור, [וכ"כ **המהרי"ט** בח"א סקמ"ט], והכא בגמ' הכונה, דאפילו מנשיאות כפים במקדש לא נעלה.

ויגאלו מן הכהונה – בתוס' מבואר דהא דלא מהני חזקתם לכל דבר, הוא משום דריע חזקתייהו דנקראו על שם ברזילי שהיה ישראל וגם דלא מצאו כתבם, **ובתו"ר** כ' דמה שהיו מוחזקין מתחילה בגולה לא מהני, דקודם שהפריש עזרא הפסולים, הרי גם אותם שנתערבו בגויים היו מחזיקים אותם בחזקת כהנים והיו נושאים כפיהם, ומשום הכי גם קודם דאמרינן דחשיב דריע חזקתייהו, מ"מ ניחא אמאי לא מהני חזקתם דמעיקרא דנחזיקם כהנים גמורין, ולשון **הרמב"ן** דמה דלא הכשירם להיות כהנים גמורין, הוראת שעה היתה לפי מה שראה דלא היתה חזקה כל כך, ולשון **הרא"ה** דעזרא דלא העלם, משום דלא הוו מוחזקים במעליא.

תוד"ה שאני – **בתו"ר ובתו"ש** מבואר הקו' כמו דנראה בתוס', דמק' דאמאי באמת לא העלם גם ליוחסין, וכמו דמבואר **במהרש"א**, [ובתו"ר תי' קו' השניה באופן אחר, אמנם בתו"ש תי' כמו דתי' התוס'], ובשי' רש"י כ' המהרש"א, דמודה למש"כ התוס' דלא העלם משום דריע חזקתם, אלא דמ"מ אכתי קשה דיש לחוש דבני אדם יעלום מתרומה ליוחסין וכמו שביארו התוס' קו' הגמ', ובזה ס"ל דלא מהני מה דהיה רעותא בחזקתם, דבני אדם אינם יודעים זה, ומשום הכי פירש דריע חזקתם היינו דבני אדם רואים שאינם אוכלים בתרומה, וכן מבואר **ברמב"ן וברשב"א**.

**והתוס'** בקידושין ס"ט ב' הק' על רש"י, דאמאי לא חיישינן להא גופא, דבני אדם יעלום לאכילת קדשי קדשים, ואח"כ יעלום גם ליוחסין, ומשום הכי כ' כהתוס' כאן, דכיון דהיה רעותא בחזקתם בני אדם לא יעלום, **והרמב"ן והרשב"א** כאן כ' דאין לחוש דיעלום, כיון דיש לזה קול שאינם אוכלים בקדשים, וכ"כ **המהרי"ט** ח"א סקמ"ט, וכ' עוד דגבי אכילת קדשים היה שם סנהדרין, וכמו דאמרינן גבי מזבח דהיו שם סנהדרין שהיו בודקים ומשום הכי אין לחוש, וכ' הרמב"ן דאבל גבי יוחסין חיישינן דילך למקום אחר, ויעלו אותו ליוחסין על פי עדים שאכל תרומה, ונראה כונתו דבא לבאר אמאי גבי יוחסין חיישינן שיעלום, ולא אמרינן דאיכא קול דאינו כשר ליוחסין, והרשב"א כ' דהא דחייש ר"י דיעלו מתרומה ליוחסין, היינו בזמן הזה שאין קדשים.

**כה' א'**

גמ' ואלא מאי גדולה חזקה – רש"י כ' דלמה יש לנו לחוש להשבית החזקה, ובקידושין כ' יותר, דלשון גדולה משמע דיש איזה סיבה שלא לילך אחר החזקה, ואע"פ כן אמרינן דגדולה חזקה ואזלינן בתר חזקה, דאי רק אמר דמעמידים אותם על חזקתם, היה לו לומר רק דמנין לחזקה, ובתוס' מבואר דהקו' דאי נימא דאין מעלין, ניחא דיש רבותא וכמבואר בדבריהם, **והרמב"ן** הביא פירוש דמק', דבשלמא אי נימא דבאמת יש לחוש דיעלו ליוחסין, ואע"פ כן אמר דיאכלו משום דאין לבטל חזקתם, ניחא דגדולה חזקה, אבל כיון דאמרינן דבאמת אין לחוש, מאי גדולה חזקה, וכ' דאינו נכון, והביא דברי רש"י, וכ' דיש לפרש עוד, דהקו' דאי אמרינן דמעלין מתרומה ליוחסין, נמצא דמעיקר הדין היה ראוי שגם יעלו ליוחסין מכח מה שנושאין כפיהם, וא"כ מאי גדולה, חזקה אדרבה כאן מגרעינן לכוחם, ומשני דמ"מ גם יש גדולה בזה שמחזיקים אותם במה שהיו מוחזקים בו, **והרשב"א** כ' דכיון דאמרינן דכיון דריע חזקתם אין לחוש דיעלום ליוחסין, איזה רבותא יש דמעמידים על החזקה, וזה כדברי התוס'.

גמ' שם – **ברשב"א** מבואר דעכשיו ס"ד דאכלו רק בתרומה דרבנן, וכמו דאמר באיבעית אימא, דבזה החזיקו מעיקרא, ומדברי **המהרי"ט** שיבואר בסמוך נראה מבואר, דרק באיבעית אימא הוא דאמרינן דלא אכלו בתרומה דאורייתא.

גמ' שם – **הפנ"י** מעיר, דאמאי לא אמרינן דגדולה חזקה, דאע"פ דיש רעותא דנקראו על שם ברזילי, מ"מ העמידום בחזקתם.

גמ' ואיבעית אימא – ברש"י מבואר דבאיבעית אימא ניחא אמאי לא חיישינן דיעלו מתרומה ליוחסין, ותוס' כתבו דלא גרסינן לה, **והרא"ה** כ' דפירוש הגמ', דעכשיו דאמרינן דאכלו רק בתרומה דרבנן, ממילא דניחא גם אמאי לא חיישינן שמא יעלו מתרומה ליוחסין וזה כשי' רש"י, **והרשב"א** בתחילה כ', דאין לומר דמה דאמרינן ואיבעית אימא, קאי על מה דאמרינן דלמ"ד דמעלין מתרומה ליוחסין אמאי לא חיישינן דאתי לאסוקינהו, דא"כ היה להגמ' להביא זה קודם הקו' דאלא מאי גדולה חזקה, ועוד דא"כ על כרחך דרנב"י אמרה, דמתחילה אמר תי' אחד, ואמר עוד איבעית אימא, וזה אין לומר דהוא אמרה, דזה היפך דבריו, ומשום הכי כ' דקאי על קו' הגמ' דאלא מאי גדולה חזקה, ואמר דאיכא רבותא דאע"ג דיש מקום לגזור משום תרומה דאורייתא, מ"מ אוכלים בתרומה דרבנן משום חזקה, ונראה דלפ"ז ניחא דהאי ואיבעית אימא לא רנב"י אמרה, אלא הוי מדברי הגמ', ומשום הכי לא אכפת לי' דהוי דלא כדברי רנב"י, דהק' דאמאי לא חיישינן דיעלו ליוחסין, **ובמהרי"ט** ח"א סקמ"ט כ', דלהאיבעית אימא הסיבה דלא אכלו בתרומה דאורייתא, הוא משום זה דלא יבואו להעלותם ליוחסין.

ובמש"כ התוס' דלא גרסינן לה, מבואר בת"י בע"ב דלפי דברי התוס' שם ניחא, דמ"מ אכתי יק' אמאי לא חיישינן שיעלו מנשיאות כפים לתרומה, ומבואר **בחזו"א** דהיינו, דגם אי נימא דאין מעלין מנשיאות כפים ליוחסין, עכ"פ בודאי דמעלין לתרומה וכמבואר בברייתא דמייתי בגמ' בסמוך, ומשום הכי על כרחך צ"ל דשאני הכא דריע חזקתייהו, ובת"י כ' עוד דרך לישב גירסא זו, וכבר כ' החזו"א דצ"ב בכונת דבריהם, אך בעיקר דבריהם דכתבו, דזה היה פשוט בגמ' דאין מעלין מתרומה דרבנן ליוחסין, באמת עמד בזה **בהפלאה**,דא"כ מה הועילו התוס' במה דלא גרסינן לה, הא מ"מ הוא מוכרח בסוגיה, דמתרומה דרבנן אין מעלין ליוחסין.

גמ' דאע"ג דאיכא למגזר – מבואר **ברא"ה** דבזה יש מקום לחוש אפילו דריע חזקתם, כיון דמחלף.

תוד"ה ואלא – מבואר בתוס', דדין אכילת קדשים הוי כדין תרומה ולא כדין יוחסין, **ובחזו"א** מבואר דמ"מ לחלוק לו קדשים, הוי כמו מזבח דהוי כיוחסין, **וברשב"א** נראה דס"ל דדין קדשים כדין יוחסין, דכ' דהא דחייש ר"י דלמא אתי לאסוקי מתרומה ליוחסין, הוא שלא בזמן הבית, אבל בזמן הבית דאיכא קדשים אין לחוש, כיון דריע חזקתי' דאינו כהן לענין קדשים, וכן נראה **במהרי"ט** שהובא לעיל בתוד"ה שאני, דכ' דלענין אכילת קדשים היו סנהדרין בודקים.

תוד"ה או - **המהרש"א** מעיר, דלעיל כתבו התוס' דעיקר המחלוקת האם חיישינן שיעלו, וכאן כתבו דהמחלוקת האם חולקין לעבד בלא רבו, ויל"ע מה כונתו במה שכתב לישב עיי"ש, **ובמגיני שלמה** מק', דנראה בגמ' דהמחלוקת האם חולקין תלוי באם מעלין ולא איפכא, וכן מבואר בגמ' ביבמות ק' א', דאמרינן שם דאין חולקין לעבד שמא יבואו להעלותו ליוחסין, [ולכאורה גם לפי דברי התוס' כאן עיקר המחלוקת האם חיישינן דנעלה או לא, אלא דכתבו דלפי המבואר בגמ' לק', נראה דהמחלוקת האם חיישינן דיעלו מחילוק בגורן ליוחסין, ולא האם יעלו מאכילת תרומה ליוחסין], ועיין משנ"ת עוד לעיל בגמ' דמעלין מתרומה ליוחסין.

ז) רש"י ד"ה נשיאות – מבואר **בפנ"י**,דאע"ג דאמרינן לעיל משום דלא חציף, זהו דוקא משום דיש שם ב"ד שבודקים.

גמ' לא לתרומה – **הרמב"ן** מביא קו', דאכתי עכ"פ יהיה מוכח דלמ"ד דמעלין מתרומה ליוחסין, גם מעלין מנשיאות כפים ליוחסין, דהא כיון דמעלין מנשיאות כפים לתרומה, ממילא נמצא דגם יעלו ליוחסין, וכ' די"ל דאה"נ דמוכח, אלא דאכתי יש להסתפק למ"ד דאין מעלין, וגם י"ל דמה דנחלקו ר"ח ורבי אבינא, היינו למ"ד דאין מעלין, וכ' דלא דייק, וכ' די"ל דהברייתא אזלא כמ"ד דאין מעלין מתרומה ליוחסין, אבל למ"ד דמעלין, אה"נ דגם לתרומה לא נעלה, משום דמעלין ממנה ליוחסין, והביא די"א דגם למ"ד דמעלין מתרומה ליוחסין, כיון דאנן לא מסקינן אלא לתרומה, לא אכפת לן במה דאח"כ יעלו אותו מתרומה ליוחסין, והק' דהא בגמ' לעיל מקשינן, דכיון דפרסי ידיהו אתי לאסוקינהו, ומבואר דיש לנו לחוש לזה דאח"כ יעלו אותו לדבר אחר, **והרשב"א** כ' כמו תחילת דברי הרמב"ן, **והרא"ה** כ' כשי' הרמב"ן.

קסבר חלה בזמן הזה דרבנן וכו' – מבואר בגמ' דיש חילוק בין תרומה דרבנן בזמן הזה בארץ ישראל דמעלין לדאורייתא, לתרומה בחו"ל דאין מעלין לתרומה דאורייתא, וברש"י בד"ה ומסקינן מבואר, דכיון דיש דבר שהוא מדאורייתא, לא היו נותנים לו גם דבר דרבנן, גזירה משום מה שהוא דאורייתא, ולפ"ז לכאורה אי נימא דגם תרומה וגם חלה בזמן הזה מדרבנן דליכא למגזר, ממילא דאין חילוק בין תרומה בארץ ישראל לתרומה בחו"ל, אמנם **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו, דתרומה בארץ ישראל כיון דבזמן הבית הוי דאורייתא, זה חמור להם גם בזמן שאינו מן התורה, וכ"כ **המהרש"א** בתוד"ה נשיאות, **והרש"ש** העיר אמאי לא פירש כרש"י, וציין לדברי התוס' בע"ב, ולכאורה כיון דשם כתבו דתרומת שאר פירות דהוו מדרבנן גם בזמן הבית, דינם כתרומת חו"ל, נראה דלא כרש"י דהטעם משום גזירה, דלכאורה גם בכל תרומה בארץ ישראל, איכא למגזר משום תרומה דאורייתא, **וברמב"ן** מבואר דמה דאכלו הכהנים בני ברזילי בתרומה דרבנן שבארץ ישראל, שוה לתרומה דמבואר כאן בגמ' דמעלין ממנה לתרומה דאורייתא, ומבואר דס"ל דלא כהתוס', אלא דכל תרומה בארץ ישראל חמורה, כיון דשייך בה תרומה דאורייתא.

גמ' רשב"ג אומר אף אלכסנדריה וכו' – **הרמב"ן והרשב"א** כתבו, דאע"ג דכבר לא היה בזמנו, מ"מ נפ"מ בזה דכל מקום דיהיו קביעי ב"ד, יעלו מנשיאות כפים, **והרא"ה** כ' דנפ"מ אם יהיה עדים על אבותיו, דנשא כפים באלכסנדריה.

גמ' שהרי ז' שכבשו וכו' – **הרא"ה** כ' בשם **ר"ח** דכונתו, דלענין חלה אי"צ שכל הארץ תהיה ביד ישראל, ועכשיו נמי מ"מ מקצתה הוי ביד ישראל, ומשום הכי יש לחייב בחלה, משא"כ לענין תרומה בעי שכל הארץ תהיה ביד ישראל, ומשום הכי עכשיו לא הוי אלא מדרבנן, **ובביה"ל** ח"ג ס"א אות ד' מק', דמה מייתי מהא דנתחייבו בחלה קודם כיבוש וחילוק, הא מה דאמרינן דעכשיו תרומה אינה מן התורה, הוא משום דאמרינן דבטלה הקדושה, וא"כ גם לענין חלה יש לנו לומר שנתבטלה, וכמו דבחו"ל אין חלה נוהגת, וכ' לומר דבאמת אין הכונה בגמ' דתרומה אינה נוהגת משום דבטלה הקדושה, אלא דס"ל דאפילו בזמן בית שני, גם לא היה חיוב תרומה מן התורה, ומשום דלא חשיב כיבוש דהיו עדיין תחת שעבוד לנכרים, וכמו כן לא היה חילוק דרק מקצת עלו, ובזה הוא דאמר דמ"מ חלה נוהגת מן התורה משום דלא בעי כיבוש וחילוק, [**ובשאג"א** בשו"ת החדשות סט"ו כ' לומר, דכונתו רק לומר דאין ללמוד תרומה מחלה, דמצינו זמן דחייב בחלה ופטור מתרומה, ובאמת מה דפטור מתרומה אינו משום דלא נתקדשה, דא"כ גם חלה לא היתה נוהגת, אלא דיש איזה דרשה], **והחזו"א** כ' לומר, דס"ל דלחלה סגי בזה שנתנה הארץ לאברהם, ומה דבעי ביאת כולכם הוי תנאי ודין רק בתחילת החיוב, ואחר שחל תו לא פקע, ומאן דפטר ס"ל דהוי דין לעולם שיהיה ביאת כולכם.

**כה' ב'**

ח) תוד"ה עדות – **בתו"ר** מבואר דלא ניחא להו בפירוש רש"י, דא"כ פשיטא דמהני כמו דהוחזק לפנינו, ועיין מהרש"א.

גמ' שקרא ראשון בבית הכנסת – מבואר בגמ' דאינו יכול לעלות ראשון על פי עצמו, דא"כ איך הוי חזקה לתרומה, וכ"כ **הרמב"ם** פ"כ מאסו"ב הי"ג, **והרמ"ך** שם כ' דתימה דמנהגינו להאמינו וכן הדין נותן, דשמא יעלו לתרומה לא חיישינן כולי האי בתרומה דרבנן, **והר"ן** כ' דדברי הרמב"ם עיקר, וכ' דאפשר דהמנהג לקרותו על פי עצמו, משום דאין תרומה מצויה, וכן **הה"מ** כ' לישב המנהג, משום דאינה מצויה כלל, וכ' דאע"פ כן אין ראוי לעשות כן, **ובטושו"ע** ס"ג ס"א כתבו כהרמב"ם, **וביש"ש** כ' הטעם, דגם אי ליכא תרומה, מ"מ איכא נשיאות כפים דהוי מדאורייתא, ועוד דאולי יבנה בית המקדש, [ובזה אפשר דנימא דאז יתברר מי הם הכהנים המיוחסים], **והרמ"א** כ' די"א דנאמן בזמן הזה שאין תרומה דאורייתא, וזהו שי' הרמ"ך, וכ' דכן נוהגין שאין תרומה בזמן הזה, והיינו כמש"כ הר"ן והה"מ דאין תרומה מצויה כלל, **ובח"מ** סק"ב כ' דלפ"ז בארץ ישראל שנוהג תרומה, אין לקרות לו על פי עצמו, והביא דברי הר"ן והה"מ דגם בחו"ל אין ראוי לעשות הכי, וכן **בבי' הגר"א** סק"ז סיים דאבל לא הסכימו לזה, **ובבאה"ט ובאב"מ** סק"א הק', דגם בחו"ל אמאי לא ניחוש שיתנו לו פדיון הבן.

**והמג"א** בריש סקכ"ח כ' על דברי הרמ"ך, דעיין במש"כ סר"א סק"ד, **ובמחצית השקל** מבאר כונתו, דשם כ' להוכיח דיש לקרותו ראשון בתורה מדאורייתא משום עשה דוקידשתו, וא"כ יש בזה איסור גמור, ואין לקרותו ראשון על פי עצמו.

**הרמ"א** שם כ' דנאמן לישא כפיו על פי עצמו, **והח"מ** סק"א הק' דהרמ"ך לא כ' אלא דמהני לקרות בתורה ראשון, דכיון דאינו אלא מפני דרכי שלום, אין חשש אם נאמין לו, אבל לישא כפיו דאיכא איסור עשה, אמאי נאמין לו על פי עצמו, וכן **המג"א** בריש סקכ"ח הק' כהח"מ, **ובב"ש** סק"ב כ' לומר, דהרמ"א היה לו הכרח דגם לישא כפיו מתיר הרמ"ך, דאי לאו הכי, מהאי טעמא לא נאמינו גם לקרות בתורה, שמא יבואו ליתן לו לישא כפיו, ועל כרחך צ"ל דלענין לישא כפיו לא חיישינן כלל שמא משקר, כיון דאין לו הנאה מזה, [ויל"ע דאמאי לא חיישינן דמשקר גם לישא כפיו, משום דרוצה דיתנו לו תרומה, ואם לא ישא כפיו לא יתנו לו תרומה], **ובפמ"ג** על המג"א שם הק' על הב"ש, דלפי דבריו אמאי כ' הרמ"ך משום דליכא איסור במה שקורין אותו ראשון, הא גם בלא"ה שרי משום דאין לו הנאה, וכמש"כ הב"ש דגם בלקרות ראשון אין לו הנאה, וכ' לומר דס"ל להרמ"א, דלענין לישא כפיו דהוי ניהוג שלו לבד, אין לנו לחוש שלא ישא כפיו על פי עצמו, ורק משום חשש שיעלו אותו, אין לנו ליתן לו לישא כפיו.

רש"י ד"ה שקרא – **בר"ן [**בסוגר] כ' במש"כ רש"י בסוה"ד, דכיון דהיה כהן אחר לא היה קורא לוי שני, הוא משום דיש בזה ללוי פגם עצמו, שלא יחשדנו הכהן האחר, ומבואר **במרדכי** בגיטין סתס"ב, דהכהן האחר יאמר עליו שהוא ישראל, ולא יתן לו לקרות אחריו כשהוא יעלה ראשון, ועיי"ש שכ' לפרש עוד דנתפרדה החבילה, היינו שיקרא ראשון או שלישי ורק שני לא.

תוד"ה שקרא – **התוס'** בגיטין כ', דידע דהלוי גדול מזה שקרא ראשון, **והמהרש"ל** כ' דהכא לא ניחא להו לומר הכי, דבגמ' מבואר דלא ידע אם קרא ראשון משום דהוא גדול או משום דהוא כהן, וא"כ גם לא ידע אם הלוי גדול ממנו.

ט) תוד"ה הרי – מש"כ שיהיה נאמן במיגו גבי יוחסין, מבואר **במהרש"א** דהיינו היכי דאיכא עוד אחד שמעיד שהוא כהן, **ובהפלאה** כ' דאע"ג דלא אמרינן מיגו בתרי, צ"ל דכונתם היכי דהעד השני אינו מעיד כלל שהוא בנו של העד השני אלא מעיד סתם.

בא"ד – במש"כ דאינו נאמן משום דלדבריו הוא קרוב הק' **הגרע"א**,דכיון דהק' דיהיה נאמן מתורת מיגו ולא מתורת עדות, מה בכך דלדבריו הוא קרוב מ"מ הא יש לו מיגו, ומה דהביאו מיבמות כ' דלא דמי, דשם הנדון אם להאמינו מדין יכיר, ולזה אמרינן דלדבריו הוא נכרי ואין נאמנות של יכיר לנכרי, **ובק"ש** ח"ב ס"ג אות ח' כ' לבאר, דמה דמהני מיגו הוא משום דאמרינן דהנאמנות שהיה לו בטענה שהיה טוען, יש לו גם בטענה שטוען עכשיו, וא"כ הכא דמודה שהוא קרוב, הרי הוא מודה דמעולם אין לו נאמנות לומר עליו שהוא כהן, ולא דמי לעלמא, דשם הגם דמודה דמה שיכל לטעון אינו אמת, מ"מ הרי זהו דין נאמנותו, דיכול לטעון ואנו נאמין לו, ומה דנאמין לו הגם דאינו אמת, מ"מ הוא כפי הדין, משא"כ הכא מה דנקבל דבריו על בנו שהוא כהן אם לא יאמר דהוא אביו, זה לא הוי כפי הדין, דמה שלא ידוע לנו שהוא אביו, אינו נותן לו נאמנות לומר על בנו שהוא כהן, אלא רק לגרום לנו דנקבל שהוא כהן ממי שאין בכוחו לומר שהוא כהן, וזה לא נותן נאמנות של מיגו, ומה דהביאו ראיה מיבמות, צ"ל דשם גם יש לו מיגו דהיה פוסל בניו באופן אחר, שלא היה אומר על עצמו שהוא נכרי, [ולכאורה שם אין לו מיגו זה, דרוצה גם לומר על עצמו שהוא נכרי ולא רק לפסול בניו, אמנם הנה **החזו"א** כ' דגם אם הוי ממנ"פ, דאם הוא אביו ממילא דאי"צ עוד עדות שהוא כהן, דלא חיישינן על אמו שמא היא פסולה, מ"מ אינו נאמן לומר דהוא בנו וכהן, ולפ"ז שפיר מביאים ראיה, דהגם דאיכא ממנ"פ אינו נאמן, ושם גם איכא ממנ"פ, דאם הוא נכרי גם בניו נכרים, ואם אינו נכרי יש לו נאמנות של יכיר, ובכל זאת אינו נאמן].

בא"ד – **התו"ר** כ' לישב עוד, דלא הוי מיגו טוב, דאינו רוצה להעביר נחלתו ממנו, וכ"כ **הגרע"א**,וכ' דאע"ג דאכתי יכול ליתן לו נכסיו במתנה, מ"מ נפ"מ אפילו לר"מ לנכסים שיפלו לו שהוא גוסס, וכמבואר בב"ב קכ"ז ב'.

גמ' ואינו נאמן להשיאו אשה – בתוס' ובעוד **ראשונים** מבואר דהיינו אפילו עם עוד אחד, אמנם בשי' רש"י כתבו **הש"מ** כאן **והפנ"י וההפלאה** לעיל כ"ד א' לומר דס"ל דהיינו לבדו, דמשום הכי מבאר הכא דמיירי לענין חשש ממזרות דבזה גם ע"א נאמן, ומה דמבואר לעיל דבעי שנים, היינו לענין יוחסין לגבי כהונה ונתבאר לעיל כ"ד א'.

גמ' תאמינו להשיאו אשה – בתוס' ובעוד **ראשונים** מבואר, דהיינו דתאמינו עם עוד עד, ולפמשנ"ת בשי' רש"י, גם כאן הפירוש דתאמינו לו לבדו, **והרשב"א** כ' בתחילה לפרש, דר"ח הבין דטעמי' דרבי דמאמינו אע"פ שהוא קרוב משום דין יכיר, ומשום הכי אמר לו דאם נאמן מדין יכיר לגבי תרומה, גם יהיה נאמן לגבי יוחסין ואף בלא עד אחר.

**ובקצוה"ח** סרע"ז סק"ב הק' להשיטות דמדין יכיר גם נאמן לומר על אחד שהוא בנו, דאמאי באמת הכא אינו נאמן לומר שהוא כהן מדין יכיר, **ובאמ"מ** סי"א כ', דמה דנאמן על מי שאינו בנו היינו רק לענין ירושה, ולא לענין דין יחוס, וכמו כן אינו יכול לומר על מי שלא ידעינן דהוא בנו, דהוא בנו והוא ממזר, ועד"ז כ' **בשע"י** שער ו' פי"ג, **ובחי' הגרש"ש** סנ"ד הק', דלכו"ע יק' אמאי לא אמרינן הכא דממנ"פ יש להאמינו, דאם אינו בנו ממילא נאמן כעד אחד, ואם הוא בנו נאמן מדין יכיר ועיי"ש מש"כ, **והחזו"א** כ' דגם עשו מעלה, דלא יהיה האב נאמן מדין יכיר.

גמ' שבידו להאכילו תרומה – ברש"י ותוס' מבואר דהיינו ליתן לו תרומה לאכול, כיון דהוא כהן ונותנים לו תרומה, אמנם **הרמב"ן** כ' לפרש, דבידו היינו דיש לו מיגו דלא היה אומר שהוא בנו, והיה נאמן לומר עליו שהוא כהן, וכיון דאי"צ לזה שני עדים, אי"ז עדות גמורה ומהני מיגו, אבל להשיאו אשה דבעי עוד עד עמו דבעי שני עדים, זהו דין עדות גמורה ולא מהני מיגו להאמינו כעד, דהוי גזה"כ דקרוב פסול לעדות, ועוד דבהדי עדים אחרים ליכא מיגו, דלא מצי למימר דלאו בני הוא, דעבידא מילתא לאגלויי, **והתו"ר** הביא דברי הרמב"ן, וכ' עוד דלא הוי מיגו משום דהשני יכחישנו שהוא בנו, **והרשב"א** הביא דברי הרמב"ן וכ' דהחילוק בין אחד לשנים, דעדות דעד אחד אינה מתורת עדות גמורה, אלא כל שאנו מכירים ומדמין שהוא אמת נאמן, ורק בשנים הוי דין עדות וגזה"כ דקרוב פסול, וכן **הרא"ה והריטב"א** כ' כהרמב"ן, ולשון הריטב"א דעד אחד בתרומה אי"ז מדין עדות ממש אלא מדין בירור, וכשם שהאמינו המסיח לפי תומו, ומשום הכי שייך בו מיגו, ויל"ע דמסיח לפי תומו לא מהני אלא לתרומה דרבנן, וכמו דהביא הריטב"א בסמוך, ואפשר דרק בעדות עצמו, אבל בקרוב מהני גם לתרומה דאורייתא, וצ"ב.

תוד"ה נאמן (א) – בסוה"ד כ' **המהרש"א**,דגם י"ל דמה שלא העלו מנשיאות כפים לתרומה דאורייתא, הוא משום דנשיאות כפים הוי עשה ותרומה הוי במיתה, **ובנמוקי הגרי"ב** הק', דהא הגמ' קאי להצד דמעלין מנשיאות כפים ליוחסין, וכל שכן דלתרומה מעלין, ועיי"ש מש"כ לבאר דברי המהרש"א.

תוד"ה נאמן (ב) – **הרמב"ן והרא"ה והריטב"א** כ' דשם ידוע שהוא בנו, וכשיטתם דהמיגו הוא דיכל לומר שאינו בנו, **והרשב"א** כ' בתחילה, דר"ל דהתם ס"ל כרבי חייא וכתי' הראשון בתוס', ואח"כ הביא דברי הרמב"ן, **וברמב"ם** פ"כ מאסו"ב ה"י מבואר, דגם אם ידוע שהוא אביו נאמן על בנו שהוא כהן לענין תרומה דרבנן ולקרות בתורה ולנשיאות כפים, **והה"מ** שם כ', דהרמב"ם ס"ל דר"ל בקידושין ס"ל כרבי חייא, ורבי יוחנן שם חולק, ומה דאמר דמהני אפילו ליוחסין, צ"ל דאין הכונה דמ"מ גם לתרומה בעי לראיה, אלא דלתרומה אי"צ ראיה כלל וכמו דאמר רבי כאן דאביו נאמן, **ובטושו"ע** ס"ג ס"ב מבואר כהרמב"ם, **ובב"ש** סק"ז כ' דזהו כשי' התוס' בסוגיין ונאמן משום דבידו להאכילו תרומה, [ויל"ע **בב"ח** שם שהק' דאמאי אביו נאמן, וכ' משום דיש לו חזקת אביו שהוא כהן, ואה"נ דגם בלא עדות האב מחזיקים אותו לכהן, וכ' דבכהאי גונא דיהיה ערעור שהוא בן גרושה דבעי עדות להכשירו, בזה באמת האב לא יהיה נאמן, וצ"ב מה מק', דהא מבואר הטעם דנאמן משום דבידו להאכילו תרומה, **ובתו"ר** מוכח דגם אם יצא קול נאמן, ואפשר דס"ל דמשום בידו לא היה לו להיות נאמן אלא לתרומה ולא לקרות בתורה ולנשיאות כפים].

בא"ד – במש"כ בסוה"ד בסוגר, כ' **בהפלאה ובבית יעקב** לבאר דבעי לתרוייהו, דעיקר נאמנותו משום דהוי בידו, אלא דאכתי יש לחוש שהוא עבד, ולזה בעי שאשתו עמו וכרוכין אחריה.

תוד"ה שבידו – **הרשב"א** כ' דתי' התוס' מהני על קו' דאיך נאמן גם על לאחר מיתה, אבל אכתי יק' כמשה"ק בת"י.

בא"ד – בביאור תי' התוס' מבואר **במהרש"ל**,דהכא מתחילה הוא נאמן לגבי מחיים, ואחר שהאמנו לו מחיים כבר נאמן גם לאחר מיתה, משא"כ גבי ירושה הגם דהוי בידו ליתן לו מחיים, מ"מ הרי נאמנותו הוא לענין לאחר מיתה שירשנו ובאותו זמן גם הוי נדון על מה שנפל לו כשהוא גוסס, ואין להאמינו על זה, **וברשב"א** מבואר דאחר דהוחזק מחיים, מהני להחזיקו לעולם.

**כו' א'**

י) גמ' במסיח לפי תומו – **בהפלאה** כ' בתחילה, דלפ"ז צריך לומר דמיירי דוקא בתרומה דרבנן, וכמו שהביאו התוס' לעיל דברי הגמ' בב"ק, דלא מהני מסיח לפי תומו אלא לתרומה דרבנן, ועמד בזה דא"כ נמצא דלא הוי דומיא דמעשה דרבי דמהני גם לתרומה דאורייתא, ובסוף דבריו כ' לומר דמה דקרוב לא נאמן לא הוי אלא מדרבנן, וא"כ י"ל דמהני גם לתרומה דאורייתא, דלמה דפסול רק מדרבנן אמרו דמהני מסיח לפי תומו.

תוד"ה מבית – **הרמב"ם** פ"כ מאסו"ב הי"ד כ' כהגמ' דהוציאוהו מבית הספר, אמנם **הטור** ס"ג לא הביא זה, וכ' **הב"י** דנראה דס"ל דכך היה מעשה, ובאמת אי"צ לזה כדי להעלותו, **ובהג' בדרישה** [מכתונת פסים] סק"ו העיר, דבגמ' לק' כ"ח נראה דהוי דוקא, וכמו שהביאו התוס' דמשום הכי לא חיישינן שהוא עבד, **והב"ח** כ' דאין לומר דכל מה דבעי שיהיה הוכחה דאינו עבד, הוא רק לר"מ דחייש לפסולים, אבל לרבנן אמרינן דבחזקת כשרות הוא ואין חשש לעבד, דכיון דאינו ידוע כאן כלל שהוא מאיזה משפחה, בזה גם לרבנן חיישינן לפסול וכמשנ"ת לעיל כ"ד א', וכ' לומר דאם היה עבד היה ירא לומר דטבל לאכול מתרומה, שיש לו לירא שמא יבדקו אותו וימצאו שהוא עבד, וכ' לומר דבגמ' לק' כ"ח א' דמק' הגמ' דדלמא עבד הוא, ומשני משום דיצא מבית הספר, באמת יכלה הגמ' לתרץ דאין לחוש שהוא עבד מטעם שנתבאר, ועיי"ש דכ' דמקור סברא זו, הוא מהגמ' ביבמות צ"ט, אמנם **בב"ש** סק"ה כ' דטעמי' דהטור, דלרבנן באמת לא חיישינן שהוא עבד ואף אם אין משפחתו ידועה, וכשנ"ת לעיל כ"ד א' דחולק על הב"ח בשי' הטור, וכן **הח"מ** סק"ד כ', דאפשר דטעמי' דהטור משום דהלכה כרבנן, וכ' דכל שכן במדינתינו דלא שכיחי עבדים כנענים, **ובט"ז** סק"א כ' לומר בשי' הטור, דס"ל דכיון דהיה מורכב על כתפי אביו, זה מוכיח דהוא בנו ולא הוי עבד, ומשום הכי לא בעי הכא דוקא לומר שיצא מבית הספר, [ועוד כ' דעל כרחך צריך להיות בנו, דלא מהני טבילה אלא מדעת וצריך לומר דהיה על דעת אביו, עיי"ש], אמנם צ"ב דבהא דמתני' לק' כ"ח א', גם לא הביא הטור דיצא מבית הספר, **והשו"ע** ס"א כ' דיצא מבית הספר, [ומה דבס"ה שהביא דין המשנה לק' כ"ח לא כ' דיצא מבית הספר, כ' הח"מ דאפשר דסמך על כאן, והב"ש כ' דט"ס הוא], **ובב"ש** סק"ה כ', דמוכח מדברי הרמב"ם והשו"ע, דהיכי דאין ידוע משפחתו חיישינן גם לפסול, דאי לאו הכי אמאי חיישינן הכא שהוא עבד, **ובשעה"מ** פ"כ מאסו"ב ה"ה כ' לדחות, דדוקא היכי דהאיש עצמו אינו אומר בבריא על עצמו שהוא כשר בזה חיישינן, והכא אינו אומר על עצמו בבריא שהוא כשר, והביאו **הפ"ת** בסק"ה.

גמ' ורבי חייא מסיים וכו' – **הבית יעקב** מבאר, דלשיטתו דאב לא נאמן, לא סגי במה דאביו הטבילו, דלא עדיף מעדות אביו דלא מהני, ומשום הכי בעי למה דסיים דהיו קורין אותו חביריו אוכל חלות.

י"א) גמ' דתניא תרומה וכו' – **בתו"ר** כאן **ובתוס'** בב"ב פ"א ב', ובעוד **ראשונים** מבואר, דהברייתא מיירי לענין דין דאורייתא, ולר"ע רק ללוי, ולראב"ע אף לכהן, [ומבואר דלא גרסו בברייתא בדברי ראב"ע אף], והביאו דכן מבואר בגמ' ביבמות פ"ו ב' דמיירי לענין דאורייתא, **והרשב"ם** בב"ב כ' דראב"ע אמר דדוקא לכהן, ומשום דאיירי בתר קנסא כמבואר בסוגיין, והיינו דמבאר דמה דאמרינן בגמ' דבתר דקנסינהו, זהו פי' בברייתא, דבהכי מיירי, והרא"ה והריטב"א כ' **דרש"י** פירש כאן בתחילת הסוגיה דראב"ע משום קנס, **והריטב"א** הק' על זה דבגמ' מבואר זה רק בתי', ובתו"ר כ' דאי נימא דפליגי בתר קנס, א"כ נמצא דלר"ע הוי אף ללוי, ולראב"ע דוקא לכהן, וא"כ היה להתנא לשנות קודם דברי ראב"ע, דר"ע מוסיף על דברי ראב"ע, [אמנם הנה **הריטב"א** כאן כ' דלר"ע לא היה קנס כלל, ולפ"ז לר"ע הוי רק ללוי ולראב"ע הוי רק לכהן].

**פרק אלו נערות**

**כט' א'**

א) מתני' שיש להן קנס – **בש"מ** כ' דהא דלא קתני גם בושת ופגם, הוא משום דזה יש גם לבוגרת, ומיהו כ' דלפי ר"פ דמוקי למתני' במפותה וכמו שהביאו התוד"ה ועל, נמצא דבוגרת אין לה כלום, וכ' דנקט קנס משום דרק זה נתפרש בקרא בהדיא.

רש"י ד"ה שיש – **בש"מ** כ' דנקט אונס, משום דרק באונס נתפרש בקרא כמה חיובו, **והפנ"י** כ' דבגיורת אין לה אב, וא"כ במפותה אינו חייב בה דמחלה, ודוקא באונס חייב, ועוד כ' דכיון דנקט התנא פסולות לאפוקי דלא בעי אשה הראויה לו וכמבואר בגמ', והאי קרא כתיב גבי אונס, משום הכי כ' רש"י אופן זה דאונס.

תוד"ה אלו נערות. הבא – במש"כ דהיינו משום עבדות כדאמרינן בהערל, היינו ממה דמק' הגמ' שם, דלא דוד גזר אלא משה דכתיב מחוטב עציך עד שואב מימיך, ומבואר דכיון דגזר עלייהו שיהיו עבדים ממילא דנאסרים, ומבואר דהאיסור הוא משום עבדות, וכן בגמ' שם אמרינן דבימי רבי בקשו להתיר נתינים, וכ' רש"י שם דיכולין ב"ד להתיר ולהפקיר חלקם של ישראל דהפקר ב"ד הפקר, ומבואר דכיון דיפקירו חלק עבדות שבהם ממילא דיהיו מותרים, **ובתור"פ** שם כ' בשי רש"י, דכיון דגזר עלייהו עבדות ממילא נאסרו משום לא יהיה קדש, אלא דהק' כמו שהק' התוס' כאן בהמשך, דא"כ אמאי גרים שרו בנתינים הא בשפחה אסורים, **ובתוס' ובתו"ר** שם כ' בשי' רש"י, דכיון דגזר עלייהו שיהיו כעבדים, מסתמא גם גזר שלא יתחתנו בהם, דאין נכון שיהיו כעבדים ויתחתנו בישראל, אבל מ"מ אין בהם דין עבד המיוחד לאדוניו שיהיו אסורים משום לא יהיה קדש, [ויל"ע בתוס' שם דכתבו, דנוכל לומר דדוד גזר עליהם עבדות כדי שלא יתחתנו בהם, ומתחילה גבי משה כתבו, דכיון דגזר עבדות מסתמא גם גזר שלא יתחתנו, ואמאי גבי דוד לא אמרו גם דכיון דגזר עבדות, מסתמא גם גזר שלא יתחתנו, ובתו"ר שם גם גבי דוד כ' כמש"כ גבי משה], ובתוס' ובתו"ר שם כ' כתבו מתחילה לפרש לפי שי' רש"י, דמה דמשני בגמ' שם דמשה גזר לדורו ויהושע גזר כל זמן שבית המקדש קיים, היינו דמשום הכי ליכא בהו משום איסור עבדות, כיון דלא הוו עבדים לעולם, ודוד לא גזר אלא איסור חתנות, אך הק' על זה, דא"כ מה הפירוש בגמ' שם דחלק מזבח מי יתיר, הא כיון דחרב הבית, תו אין בהו גזירה שיהיו עבדים, ועיי"ש במהר"ם מש"כ בזה, ועוד הק' דא"כ הא דבקשו להתיר, היינו דלא יהיה בהם איסור חתנות, ואי הוי איסור בפני עצמו איך יכולים להתיר, הא אין ב"ד יכול לבטל דברי חבירו, והנה הרמב"ן שם כ' בתי' אחד, דכיון דגזירת דוד הוי מתורת קנס, יכולים לבטל זה, ולפ"ז ניחא קו' זו, אמנם מ"מ ברש"י שם מבואר, דמה דרצו להתיר היינו דלא יהיו עבדים מכח הפקר ב"ד וכמשנ"ת.

בא"ד – **בש"מ** כ', דעל משה"ק דבגמ' בע"ב משמע דהוי דאורייתא, י"ל דמ"מ אחר דגזרו עלייהו, שוב חשיבא אינה ראויה והיא מתמעטת מכלל קרא דולו תהיה לאשה, ומשום הכי הק' עוד מיבמות דאמרינן דנתינה איכא בינייהו דהא נמי דאורייתא, ואכתי י"ל, דכיון דגזר עלייהו עבדות, ממילא דינם כעבדים גמורים ואסורים מן התורה משום לא יהיה קדש, ומשום הכי הק' עוד ממתני' דמכות, דשם אין לומר דלוקין משום לאו דלא יהיה קדש, דזה לאו שבכללות כמבואר ברמב"ם, וכ' בשם קונטריסין דאין לומר הכי, דנאסרים מן התורה משום לא יהיה קדש, דא"כ דבאמת הם עבדים גמורים, יק' משה"ק בסמוך, אמאי מותרים בגרים.

בא"ד – מש"כ התוס' דצ"ל דנקט נתינה אגב ממזרת, **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** ביבמות כ' דאין לומר הכי, דמה שייכות יש בין נתינה לממזרת, ולא דמי לחלוצה דקתני אגב גרושה, דמה דאסרו חלוצה הוא משום איסור גרושה, ועוד דבמתני' במכות שם מסיים, דגרושה וחלוצה אינו חייב אלא אחת, והיינו משום דחלוצה אסורה רק מדרבנן, וא"כ מפרש התנא דחלוצה אינה מן התורה, אבל גבי נתינה אינו מפרש דאינו מן התורה, וכתבו דהא דלא מק' לס"ד דרבא דלאו דלא תתחתן מיירי בגיותן, דאיך תני לנתינה באלו הן הלוקין, הוא משום דכיון דרבא עצמו חזר בו, לא חש להק' לו, **ובש"מ** כאן מבואר, דנתינה שוה לממזרת דתרוייהו איסור עולם, ואסורים בין זכרים בין נקבות, [וביבמות ע"ו תני לעמוני ומואבי דרק הזכרים אסורים, ומצרי ואדומי אסורים רק דור ראשון ושני, ובדף ע"ח ב' תני, דממזרים ונתינים אסורים לעולם בין זכרים ובין נקבות].

בא"ד – מש"כ דלפירוש הקונטרס גזר עבדות, דמשום כך נאסרו משום לא יהיה קדש, מבואר **בפנ"י** דכונתם דיהיה איסור מן התורה דלא יהיה קדש, דכיון דהפקר ב"ד הפקר, מהני לעשותם עבדים גמורים, וכ' לבאר דקו' התוס' אמאי לא הוי לרש"י אלא איסור דרבנן, ולא איסור תורה משום לא יהיה קדש עיי"ש, ולעיל נתבאר גם דברי **הש"מ**,דאחר גזירת חכמים י"ל דדינו כעבד מן התורה, **ובתוס' הר"ש משנץ** כ', דכן מבואר ברש"י ביבמות דאסורין מן התורה, **ובק"ש** אות פ' תמה בזה, דמה יהני הפקר ב"ד לענין זה, הא כיון דנתגיירו ונעשו ישראלים גמורים, איך שייך אח"כ דיהיה דינם כעבדים, והא ישראל אינו יכול להיות עבד כנעני, וכ' לומר דקודם שנתגיירו כבר עשאום עבדים, ומתחילה לא היתה גרותם אלא לעבדות, אמנם יל"ע דמהו זה דאמרינן בגמ', דיהושע גזר כל זמן שבית המקדש קיים, הא ממילא דינם כעבדים לדורות, וצ"ל דגזר שלא ישחררו אותם, אמנם **ברע"א וברש"ש** נראה דמוכח, דרק מדרבנן איכא איסור דלא יהיה קדש, דאין לו דין עבד מן התורה גם אחר גזירת חכמים וכמשי"ת.

בא"ד – משה"ק דלא יהיה לה קנס, **בש"מ** כ' לומר דמה דשפחה אין לה קנס, זהו משום דכיון דבסתם היא מפקרת עצמה, לא חלקו חכמים, משא"כ בנתינה דכולהו משמרות עצמם, בזה שפיר יש להן קנס, אמנם **בראשונים** הביאו הירושלמי, דאין קנס לשפחה משום דלא קרינן בה ולו תהיה לאשה, דאין בה הויה לשום אדם, **והגרע"א** כ' לומר דכיון דהוו עבדים רק משום גזירה, מן התורה תפסי בה קידושין, ומשום הכי יש לה קנס דיש לה הויה, **והרש"ש** כ' דמשום דלא יהא חוטא נשכר, לא אמרו דגם לענין קנס יהיה דינם כעבדים.

בא"ד – **בתוס' הר"ש משנץ ובש"מ** בשם **תוס' הר"פ** כ' להק', דאי נימא דאסורים משום דממילא נאסרו משום לא יהיה קדש, אמאי מבואר במתני' בקידושין ס"ו ב', דנתינה הויא מאלו דיש בהן קידושין ויש עבירה, הא בעבד לא תפסי קידושין, **והפנ"י** כ' דכן הק' התוס' על רש"י, והוכיח מזה דס"ל דנעשו עבדים גמורים גם מן התורה, דאי לאו הכי שפיר יש בהן קידושין, וצ"ב דהתוס' לפנינו לא הק' זה על רש"י, אלא דכתבו דעל כרחך דמתני' איירי בגרותן, דאי לאו הכי אמאי תפסי קידושין.

בא"ד – מש"כ די"ל דלאו ממש גזר, מבואר **במהרש"א** דלפ"ז גם ניחא אמאי יש להן קנס, [**ובש"מ** כ' דעל זה לא הוי תירוץ, אמנם ממש"כ בהמשך דבריו דהירושלמי שהביאו התוס' מתפרש גם לשי' רש"י, והביא דברי התוס' כאן דלאו ממש גזר, נראה מבואר דגם הוי תירוץ אמאי יש להן קנס, דהירושלמי מיירי לענין קנס].

בא"ד – מש"כ וכן הא דקאמר התם וכו' כ' **בש"מ**,דהיינו דבשלמא לשי' רש"י דהנדון גם להתיר איסורם בקהל, ניחא דאמר דחלק מזבח מי יתיר, וכיון דאכתי יש בהם עבדות, אכתי אסורים לקהל, אבל לשי' התוס' דהוי רק נדון של עבדות, מה בכך דלא נתיר חלק מזבח, מ"מ נתיר חלק דידן, וביאר דלא רצו להתיר רק חלק, [וצ"ב דהעיקר חסר מן הספר], והביא התוס' ביבמות דכתבו, דאם נתיר חלק דידן יש לחוש שישתכח חלק מזבח, ומשום הכי לא רצו להתיר.

בא"ד – מש"כ דאע"ג דקיי"ל הפקר ב"ד הפקר, כ' **המהרש"א** דלשי' רש"י ניחא, דכיון דהוי גם נדון של איסור, לא מהני הפקר ב"ד, ויל"ע דא"כ אמאי חלק עצמם ניחא דיכולים להתיר, **והק"ר והרש"ש** כתבו דגם לשי' רש"י שפיר יותר האיסור, דכיון דמדין הפקר ב"ד יפקע שעבודם, ממילא דגם יהיו מותרים דתו אין עליהם עבדות.

בא"ד – מש"כ אבל זה אין צורך כ"כ, כ' **בש"מ** דהא דחלק עצמם רצו להתיר, הוא משום דלזה לא בעי לתורת הפקר ב"ד, דאין כאן אלא הפקעת השעבוד, אבל לשי' רש"י גם לחלק דידן בעי להפקר ב"ד, כיון דבעי להתירם לקהל ע"י זה.

בא"ד – מה דהביאו הירושלמי ראיה לשי' רש"י, כ' **המהרש"א** דאע"ג דמבואר בירושלמי דאין האיסור משום עבדות, ולעיל כתבו בשי' רש"י דהאיסור משום עבדות, מ"מ באמת י"ל דגם לרש"י לא הוי האיסור משום עבדות, אמנם **בש"מ** כ', דבאמת לא הוי ראיה אלא דהוי רק מדרבנן, אבל בזה דמבואר לרש"י דהאיסור משום עבדות, זה לא הוי כרש"י, וכ' עוד די"ל, דגם מה דאמר בירושלמי דהוי משום פסול משפחה ולא משום פסול עבדות, היינו רק דלא גזר דיהיה עלייהו דין עבדות גמורה, אבל מ"מ איסורם משום פגם עבדות, דריחקם משום דנראים כעבדים.

בא"ד – מש"כ ועוד י"ל דריחקן היינו שלא יטמעו בהן, עיין **בתוס' הר"ש משנץ** דכ' בפירוש הירושלמי לפי שי' ר"ת, דמה דאמר דריחקם משום פסול משפחה, היינו פסול דאיסור דאורייתא דלא תתחתן בם, אבל לא עשאום עבדים גמורים אלא שעבוד בעלמא גזרו, דאי נימא דעשום עבדים גמורים, אמאי יש להם קנס.

**הבעה"מ** ביבמות כ' כשי' רש"י, דהוי רק משום גזירה, וכ' דכל הסוגיה שם אתיא כמו דס"ל לרבא בס"ד, דלאו דלא תחתן קאי על גיותן, ומה דנתינים אסורים אחר גרות הוי רק משום דדוד גזר עלייהו, [וברש"ישם ע"ו א' בס"ד דרבא, דאמר דאיסורן אחר גרות הוי משום גזירת חכמים, הביא הגמ' דדוד גזר עלייהו], **והראב"ד** בהשגות שם כ' דמאותו גרות שנתגיירו הוי איסור תורה דלא תתחתן דהיו כגירי אריות, ויהושע ודוד גזרו שלא נקבל מהם גרים לעולם, דלא יתערבו בישראל וסתמן כתחילתן הן, **והרמב"ן** שם הוסיף על דבריו, דהא דמבואר במתני' דיש להם קנס ולא אמרינן דהא גירי אריות הן, הוא משום דהלכה דכולם גרים הם כמבואר שם כ"ד ב', אלא דאסרה התורה מאותו גרות, כיון דהיו כגירי אריות ועדיין הם אדוקים בע"ז, ובאם חזרו וקבלו אותן ב"ד לאחר מכן מותרין היו, אלא שגזרו שלא לקבל מהם, **ובמאירי** גם נראה כהראב"ד, דכ' דהגירות מהניא לחייבם בכל המצות ולא לענין חתנות, וכ' דדין הבנים גם כמו האבות דלא הוי גירות גמורה, וכ' דמיהו אם חזרו הבנים ונתגיירו מתחילה, מותרים מן התורה.

ועוד כ' **במלחמות** ובחי' שם, דמן התורה לא נאסרו אלא דור ראשון, ומה דאמרינן בגמ' דמשה גזר לדורו, היינו דבאמת לא גזר איסור חתנות דבזה אסורים מן התורה, אלא דגזר עליהם עבדות כדי שלא יטמעו בהם או משום אכזריות שהיתה בהם, ויהושע דגזר כל זמן שבית המקדש קיים ודוד דגזר לעולם, גם גזרו בהם איסור חתנות, דמן התורה מותרים כיון דלא היו דור ראשון, והא דגזרו עליהם עבדות, לאו היינו שיהיו עבדים בין לתקנתם ובין לקלקלתם, אלא כדי להרחיקן מקהל, ומשום הכי יש לה קנס במתני', והביא הירושלמי דמה דגזרו עליהם, הוא משום פסול משפחה ולא משום פסול עבדות, והק' בחי' דכיון דגזר עליהם איסור דורות, איך רצו להתיר בימי רבי, הא אין ב"ד יכול לבטל דברי חבירו, וכ' בתי' ראשון דעבדות גזרו עליהם ולא כונו בכך אלא שלא יטמעו בהן, וכן מבואר במלחמות, דהא דאסרום הוא ע"י שעשאום עבדים, וכ' עוד תי', דכיון מה דאסרם הוא דריחקן רק משום קנס, יכולין ב"ד אח"כ לקרבם ולהתירם, **והרשב"א** שם הביא דעת ר"ת, ודעת הרמב"ן דרק דור ראשון נאסר מן התורה בשם י"מ, וכ' **דהר"ח** כ' דסלקא שמעתא דאסורים מן התורה, **והריטב"א** כ' כהרמב"ן, **והר"ן** כאן כ' שתי השי', **ובנ"י** ביבמות ע"ח ב' מבואר כשי' ר"ת, ו**הרמב"ם** פי"ב מאסו"ב הכ"ב-כ"ג כ' כרש"י ובעה"מ, דרק מדרבנן אסורים, **והרמ"ך** שם כ' כהרמב"ן, **וביש"ש** כ' כשי' ר"ת, **ובח"מ** ס"ד סק"א הביא שי' רש"י והרמב"ם, ושי' הרמב"ן, **והב"ש** סק"א הביא גם שי' ר"ת, **ובבאה"ג** סק"ב כ' כהרמב"ם, **ובבי' הגר"א** סק"ב כ' דזה שי' הרמב"ם, אבל שי' התוס' דאסורים מן התורה לעולם, ובסוף דבריו הביא השיטה, דרק דור ראשון אסור מן התורה.

**והרמב"ן** שם בסוף דבריו הביא דברי **רש"י** בסנהדרין נ"א א' ובמכות י"ג א', דכתב דנתינים אסורים משום לאו דלא תתחתן, וכן **בבי' הגר"א** שם הביא לדברי רש"י במכות דשם כ' כשי' ר"ת, אמנם **בש"מ** כאן כ', דכיון דשי' רש"י דאחר גירות הוי רק משום דדוד גזר, נראה דרש"י במכות מוקי למתני' שם דמיירי בגיותן, דאז איכא איסור תורה דלא תתחתן.

הרמב"ן **במלחמות** שם כ' לפי דבריו דרק דור ראשון אסור מן התורה, דיש במשמע דנתינים גר ראשון של ז' אומות, ומשום הכי נמנו בכלל איסורי תורה, וכן **הר"ן** שם כ', דנתינה היינו אחת שנתגיירה דאסורה מן התורה.

ב) תוד"ה ועל הכותית – **במאירי** כ' כרש"י דאתיא כמ"ד דהוו גירי אריות, ונשארו באיסור חתנות, אלא דכ' דחייבין במצות, וכ' דמשום הכי שפיר יש לה קנס ולא חשיב דאכלה בגיותה, ומבואר דיש כאן חלות גרות גם למ"ד דהוו גירי אריות, אלא דלא מהני לענין איסור חתנות, [ועיין לעיל שיטתו לגבי נתינים], **וביש"ש** גם כ' כרש"י, וכ' דבאמת מן התורה אין לה קנס למ"ד דהוו גירי אריות, אלא דמ"מ מדרבנן יש לה משום שלא יהא חוטא נשכר, וכיון דנוהגת בדת יהודית מ"מ, תקנו לה קנס, וגרע מהא דלעיל י"א, דשם אמרינן דתחזור לגיותה ותנהג כגויים, **ובמגיני שלמה** כ' לישב שי' רש"י, דגם למ"ד דהוו גירי אריות, לא הוו נכרים בודאי, דחוששין להם ומחזיקים אותם לספק גרים עיי"ש, ועיין בפנ"י מש"כ, **ובזכר יצחק** סכ"ח כ' לומר, דגם למ"ד דהיו גירי אריות, היינו דמתחילה לא הוי גרות משום הכי, אבל מ"מ אח"כ נהגו בדת יהודית והיה גירות שלמה, אלא דמ"מ הא בזמן הבית בעי קרבן, וזה לא הביאו אלא בשעת גרות ראשונה, וכ' לומר דמחוסר קרבן הוי חסרון בגירותו, רק לענין לאו דלא תתחתן דאסור בקהל, אבל מ"מ הוי גרות, ומשום הכי הגם דהוו גירי אריות, מ"מ שפיר יש לה קנס כיון דמ"מ איכא גרות עיי"ש, **ובדברי יחזקאל** סכ"ג סק"ה כ' לישב, דבאמת רוב הכותים היו גירי אמת, ורק דחכמים אמרו לחוש למיעוט דהוו גירי אריות, וא"כ משום הכי יש לה קנס דאזלינן בתר הרוב, ובזה לא גזרו וכמש"כ התוס' בסמוך משום שלא יהא חוטא נשכר, ועיי"ש דכ' דגם לשמואל דאין הולכין אחר הרוב, י"ל דמה דנכרית אין לה קנס, הוא משום דלא קרינן בה ולו תהיה לאשה וכמשנ"ת גבי שפחה, והכא דמכח רוב נקטינן דתפסי בה קידושין, ממילא דגם קנס יש לה, [והנה **בהפלאה** כ' לישב קו' התוס' דאין הולכין אחר הרוב, דהכא דהוי נדון כללי, אמרינן דהרוב מכריע דאמה אינה שפחה, והוי ממילא הכרעה גם לענין ממון וכמו שהאריך בזה לעיל ט"ו ב', ולפ"ז ממילא דגם ניחא הכא, דהוי הכרעה לכל דבר דהיא מגירי אמת מדין תורה, וממילא הוי הכרעה גם לענין ממון].

בא"ד – מש"כ להוכיח מהגמ' לעיל י"א דנכרית אין לה קנס, כ' **הגרע"א** לבאר, דלכאורה ילה"ק דאי נימא דהוו גירי אריות, אמאי נקט כותית ולא נכרית סתם,[**ובדברי יחזקאל** סכ"ג סק"ד כ', דלא נקט נכרית משום דהיא בחזקת בעולה, ורק כותית היא בחזקת משומרת], וכ' די"ל דכיון דקנאין פוגעין בו, איכא לדינא דקלב"מ, ומשום הכי דוקא בכותית חייב, דשם ליכא לדינא דקנאין פוגעין בו, כיון דגם היו כותים שגרותם הוי לשמים, ומספק אין לפגוע בו, ולזה שפיר הביאו ראיה מלעיל י"א, דשם גם ליכא להדין דקנאין פוגעין בו, דהא שם מיירי דעכשיו היא גיורת, ורק דחיישינן שמא תחזור בה כשתגדל.

בא"ד – מה שהביאו הגמ' בב"ק, דמבואר דאתיא כר"מ דהוו גירי אמת, כ' **המאירי** דהסוגיות מתחלפות בכמה מקומות, אמנם לא פירש, באיזה סוגיה מבואר דלא כהסוגיה בב"ק.

בא"ד – משה"ק דמאי קמ"ל פשיטא, מבואר **בתוס'** בב"ק **ובתו"ר** כאן, דהיינו לפי מה דמבואר בקידושין ע"ו א', דאמר ר"נ דכותים אסורים משום דנתערב בהו ממזר, דכיון דכבר קתני דממזרת יש לה קנס כל שכן כותית, אמנם **הרמב"ן** כ' בתי', דכיון דאסורה משום הכי תני לה, ולא חשש למה שהק' התוס' דידעינן לה ממה דקתני ממזרת, והתוס' בב"ק והתו"ר תי' כהת"י, דהא גופא קמ"ל דהוו גירי אמת, והרמב"ן תי' עוד, דלא משום איסור קתני לה, אלא קמ"ל דלא קנסו בהו, וכמו דמק' בגמ' בב"ק דאמאי באמת לא קנסו, ומשני דלא יהא חוטא נשכר, **ובש"מ** מבואר בדברי התוס' דכתבו דס"ד דלא יהיה לה קנס שלא יטמעו בהו, דכונתם דאפילו אי נימא דבמקום אחר לא קנסו משום זה דלא יטמעו בהו, מ"מ הכא יש מקום לקנוס יותר, דלא יבואו לומר דכיון דנותנים לה קנס, א"כ היא מותרת, דבקרא כתיב ולו תהיה לאשה דבעי אשה הראויה לו.

בא"ד – במש"כ דגם לרב יק' דהוי קבוע, העיר **בחזו"א** דכיון דלא ניכר המיעוט, לא הוי קבוע אלא מדרבנן.

בא"ד – במה שתי' דאיכא חזקת אבהתא הק' **בק"ש** אות פ"ב, דאמאי עדיף חזקה זו מרוב, ואמרינן דמשום חזקה זו יכולה להוציא ממון, הא גם בזה יש לומר דלא יהני להוציא ממון, וכ' לומר משום דאיכא רוב וחזקה, ואע"ג דתוס' הק' גם מכהאי גונא דהוי קבוע, מ"מ מבואר בפוסקים דהיכי דמצטרף קבוע לדבר נוסף, גם לקבוע יש מעלת רוב עיי"ש.

בא"ד – מש"כ דמוקמינן אחזקת אבהתא, כ' **התו"ר** דכמו כן נימא גבי עבד שנתערב בהם דמוקמינן בחזקת האם, **ובש"מ** כ' דאין צורך לזה, כיון דעבד הבא על בת ישראל הולד אינו נכרי, ממילא יש לה קנס, וכמו דמבואר בתוס' ישנים.

בא"ד – במש"כ דאיכא חזקת אבהתא כ' **הש"ש** בשמעתא ב' פי"ט, דמקור חזקה זו הוא בגמ' לעיל כ"ו ב', דמבואר דמוקמינן לכהן בחזקה דאבוה, וביאר דהיינו דהבן עצמו חשיב דיש בו חזקה מכח אביו, [ועיי"ש דכ' לפ"ז, דהיכי דיש ספק האם אמו נבעלה לישראל והולד ממזר, או שנבעלה לנכרי והולד כשר, דמוקמינן אחזקת אמו דהוא כשר], **ובק"ש** אות פ"ב העיר בזה, דכיון דהספק כאן הוא שמא אמו שפחה, הרי לפי צד זה שהיא שפחה נמצא דאינו מתייחס כלל אחר אביו, ומה שייך לומר דיש לו חזקת אביו, וכ' דצ"ל דגם בזה יש חזקה שזרעו יתייחס אחריו, **והחזו"א** כ' לומר, דחזקת אבהתא היינו חזקת כשרות של אביו שנשא אשה המותרת לו, [וכ' דזה דלא כהש"ש, דהיכי דהספק למי נבעלה, אין חזקת כשרות יותר לומר שנבעלה לנכרי].

בא"ד – מש"כ דמצרי יש לו היתר כ' **המהרש"א**,דהיינו דיש מצרי שהוא מותר, משא"כ נדה ויבמה אע"ג דגם להם יש היתר, מ"מ היתרם הוא אחר שכבר אינה נדה ואינה יבמה, משא"כ במצרי דדור שלישי מותר הגם דהוא מצרי.

בא"ד – מש"כ מחזיר גרושתו משנשאת, מבואר **בש"מ** דהוצרכו לזה, דגם לשי' ריב"ק ביבמות י"א ב' דמחזיר גרושתו אחר שנתארסה ליכא איסור, מ"מ יק' דמשכחת לה דמחזיר אחר שנשאת, ומש"כ דבעלה שלא כדרכה, היינו דזה שנשאה אחר שנתגרשה, בא עליה דלא כדרכה, **ובהפלאה והגרע"א** הק', דהא בעל עושה אותה אותה בעולה גם שלא כדרכה כמבואר בקידושין ט' ב', **ובשעה"מ** פ"ג מאסו"ב ה"ו **ובבית יעקב** כתבו, דשי' התוס' כמבואר בש"מ לק' מ"ח ב', דהא דבעל עושה אותה בעולה גם בשלא כדרכה, היינו דוקא באופן שקונה אותה בביאה זו ולא בבא עליה סתם, ועיין בהג' ראמ"ה.

**ובש"מ** מק', דאמאי לא הק' דמשכחת לה עוד, בסוטה שנבעלה שלא כדרכה מאירוסין וגרשה ואח"כ בא עליה, וכ' דלריב"ק ביבמות י"א ב' ליכא לאו, [ועיין בהפלאה דכ' לומר, דמש"כ ונבעלה שלא כדרכה זהו קו' נוספת וכונתם לסוטה].

בא"ד – במש"כ דאם בעל ולא קידש אינו לוקה, העיר **בק"ש** אות פ"ג, דהא מ"מ אינה ראויה להיות לו לאשה, ושפיר יש לו לשנות במתני', וכ' דמ"מ אין בזה חידוש דלא אמרינן קלב"מ משום דחייב מלקות, וי"ל דלא תני במתני' אלא אלו שיש בהם חידוש, דאע"פ דהוו בני חיוב מלקות איכא קנס.

ועוד הק' **בק"ש** שם, דהא בכותית גם ליכא איסור דאורייתא אלא בדרך חתנות כמבואר בע"ז ל"ו ב', ובכל זאת קתני במתני', והנה **בקוה"ע** סמ"ה סק"ו הביא דברי **הרמב"ן והריטב"א** בקידושין ע"ח א', דבכותית לוקה גם בלא קידושין והק' מהגמ' בע"ז, וכ' לומר דמ"מ מודו דאינו לוקה אלא היכי דהוי בדרך אישות ולא בביאה סתם, אמנם **באב"מ** סט"ז סק"ב נקט, דלשיטתם גם בדרך זנות לוקה, ועיי"ש מש"כ לישב הסוגיה בע"ז, ולפ"ז ניחא דברי התוס' כאן.

ג) תוד"ה ועל אשת אחיו – **המהרש"א** מק', דאמאי הק' התוס' על הסיפא רק מחמת הרישא, הא בלא הרישא יק', דאמאי איכא קנס כיון דמחלה, והביא דברי התוס' בסנהדרין דמבואר בדבריהם דרק מכח הרישא מק', וכ' דבלא הרישא י"ל דסיפא מיירי באנוסה, כיון דשם קתני דפטור באמת, ורק משום דרישא מוקמינן במפותה, אמרינן דגם סיפא הוי דומיא דרישא, ומש"כ התוס' דממנ"פ תקשי סיפא, היינו אי מיירי במפותה, אמנם הנה כבר הביא **הרמב"ן** לתרץ, דסיפא לא מיירי במפותה, אך הק' על זה, דבסיפא עצמה גם תקשי, דאמאי מבואר דפטור משום דהוי חייבי מתות ב"ד, תפוק לי' דגם בלאו הכי ליכא קנס אי מיירי באונס משום דניתן להצילה בנפשה, **ובחמדת שלמה** כ' לישב קו זו, דבאמת איכא בגמ' שם עוד שנויי, אלא דר"פ לא ניחא לאוקמי בכהאי גונא דמשני שם, וא"כ י"ל דכל זה ברישא דקתני בסתם דחייב, אבל בסיפא דקתני דפטור, אלא דילה"ק דגם בלאו הכי פטור, בזה י"ל דנקט האי טעמא דחייבי מתות ב"ד דמשום הכי פטור בכל אופן, גם באופן דליכא לטעמא דרודף כמבואר בגמ' שם.

בא"ד – במה דהביאו דמיירי דבא עליה ומת, עמד בזה **בדברי יחזקאל** סכ"ד ענף ב' **ובק"ש** ח"ב סי"א, דמבואר דגם בקנס אפשר לגבות מיורשים, הגם דמת המתחייב קודם העמדה בדין, ועיי"ש מש"כ בזה.

בא"ד – במה שהביאו הירושלמי דמיירי שבא עליה ואח"כ מת, הנה **התוס'** בסנהדרין כ' מתחילה, דבכהאי גונא דבא עליה ובגרה, כיון דבשעת ביאה החיוב הוי לעצמו, לא שייך בזה כלל העמדה בדין, ומיד אין עליו חיוב קנס, ואח"כ הביאו הירושלמי דאם בא עליה ומת, הוי הקנס לבת אי לאו דקלב"מ, וכ' **המהרש"א** שם, דגבי בגרה ס"ל, דיותר יש לפטור משום זה דמתחילה היה החיוב לעצמו עיי"ש, וצ"ב החילוק בזה, **והתו"ר** לק' ל"ו ב' הביא הירושלמי, והק' דלא שייך בזה העמדה בדין, ומשום הכי כ' דמתני' לק' מיירי בנתארסה ונתגרשה, וס"ל דקנסה לעצמה, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** שם הביאו הירושלמי, **והרשב"א** לק' ל"ז א' גם הביא הירושלמי, והק' דכיון דהוי הקנס לעצמו, לא חל חיוב מעיקרא ולא שייך בזה העמדה בדין, וכ' דאולי דעת הירושלמי, דכיון דאין לאב עד שעת העמדה בדין, גם הוא אינו פטור לעולם, וכ' דגם אפשר דאם נתן לה אח"כ חוזר וזוכה, שיכול לכופה לעמוד עמו בדין, דלעולם מחמתה זוכה, והיא שעומדת בדין והדין דיכול לכופה לדון עם אחר, וסיים דצ"ע, **ובח"ר קרשקש** שם כ', דכיון דאין חיוב קנס עד העמדה בדין, גם בבא על בתו בעי העמדה בדין, כדי שיזכה בקנס לעצמו עיי"ש, **ובברכ"ש** סמ"ב סק"א כ' דהטעם דירושלמי, דס"ל דהבת היא הבעלים על עיקר החבלה, ולאב יש רק זכיה בממון, וכיון דאח"כ בגרה, נמצא דנפקע ממנו הממון ויכולה הבת לתבוע הקנס ממנו, [ובסי' מ"ג סק"א מבואר, דזה כונת הרשב"א בביאור הירושלמי], ושי' התוס' בסנהדרין דלא שייך עוד העמדה בדין, משום דס"ל דזכות האב היא על עיקר החבלה, וכיון דהוא בא עליה והוי מזיק ברשות, ממילא נמצא דיש כאן חסרון בעיקר מעשה המחייב, ובזה לא מהני מה דאח"כ נפקע זכותו, דיהיה לה זכות לתבוע הקנס.

בא"ד – מש"כ דבש"ס דידן משמע דמהני מחילה גם לקנס, הנה **התוס'** בסנהדרין הביאו, דיש בזה מחלוקת בירושלמי, וכ' די"ל דר"פ ס"ל דלא מהני מחילה לענין קנס, ומאן דס"ל דמהני מחילה, י"ל דס"ל כשאר אמוראי בסנהדרין דמשני בענין אחר ולא מוקי למתני' במפותה, **והרמב"ן** לק' ל"ו ב' כ' בשם **תוס'**,דלא מהני מחילה לענין קנס, וכ' דמהסוגיה לק' מ"ב אין הכרח דמהני מחילה, ולק' ל"ב א' מבואר בדבריו, דאין ראיה מהגמ' שם, די"ל דמוקמינן בנתארסה וכריה"ג דאין לה קנס עיי"ש, ומ"מ מסיק דמהני מחילה, וכן **הרשב"א** [לק' מ"א ב'] **והרא"ה והריטב"א** כ' דמהני מחילה, **והר"ן** לק' מ' א' הביא הירושלמי ודברי הרמב"ן.

והטעם דלא מהני מחילה על קנס מבואר **ברמב"ן**,דכיון דלא חל החיוב עד שעת העמדה בדין, אכתי אין כאן על מה למחול, והביא הירושלמי, דמבואר דיש מחלוקת בזה האם מהני מחילה, וכ' דנראה דמהני מחילה, דכמו דמצינו דאפשר להסתלק מנחלה העתידה לבא לו, דארוס יכול להסתלק דלא ירש את אשתו, הכא נמי יכולה להסתלק דלא יתחייב קנס, **ובקצוה"ח** ספ"ח סקי"א מבואר, דמהני מחילה על קנס כל זמן שלא עמד בדין מדין סילוק, אמנם **בחי' הגרש"ש** סמ"ב כ', דרק בשעת החיוב מהני סילוק, דמהני דלא יחול חיוב ע"י מעשה זה, אבל אחר המעשה תו אין ממה להסתלק, ומה דמבואר דמהני סילוק בעודה ארוסה, היינו דמזמן שישאנה לא יחול זכותו לירש אותה, ועוד כ' **הרמב"ן** דכיון דהוי מרצונה, גופה מסרה לו והיא שגורמת ועושה הכל, ומשום הכי במפותה פטור גם מקנס, וכרב מונא דס"ל בירושלמי דמהני מחילה, **והר"ן** לק' מ' א' הביא כל דברי הרמב"ן, וכ' סוף דברי הרמב"ן, דכיון דנתרצית האיך יתחייב והרי הוא כאומר קרע והפטר, ואע"פ שאינה זוכה עד שעת העמדה בדין, מ"מ בשעת ביאה הוא מתחייב, **ובדברי יחזקאל** סכ"ד סק"ד כ' דמש"כ הר"ן, דאע"פ שאינו זוכה עד שעת העמדה בדין, על כרחך לא קאי על הטעם השני שכתב, דלפ"ז נמצא דאין כאן כלל מעשה המחייב קנס, ועל כרחך דחוזר לטעם הראשון דמהני משום סילוק, [ועיי"ש שהביא דבמל"מ בפכ"ג מאישות ה"א נראה דהכל טעם אחד], **והרשב"א** לק' מ"א ב' כ', דהוי כאומר קרע שיראין והפטר, שהרי אינו מתחייב אלא ע"י ביאתו, והרי היא ברשות עצמה למחול לו שלא יתחייב בביאתו, הרי זה כאומר מה שתקח משלי נתון לך במתנה או מחול לך, ובטעם השי' דלא מהני מחילה כ' **החזו"א** לומר, דחיוב התורה הוי גם בכהאי גונא, משום דחשבינן שהוא הגורם גם המעשה וגם הרצון דידה למעשה זה, וכ' לפ"ז דבשאר קנסות יודו דמהני מחילה, **ובחי' הגרש"ש** שם כ' לומר לשי' התוס', דלא מהני סילוק בזכות שיש לו מן התורה ורק בדרבנן מהני סילוק, דמ"מ ס"ל דמהני מחילה בקנס, משום דשייך מחילה על זכות תביעת ממון, וזה יש לו בקנס גם קודם העמדה בדין, וכ"כ **בזכר יצחק** סס"ב, וכ' דהמחלוקת אם מהני מחילה הוא, האם החיוב נולד מכח זכות השני לתובעו בב"ד או לא, ומשום הכי לא שייך מחילה.

בא"ד – **התוס'** בסנהדרין **והתו"ר** כאן כתבו לומר, דמיירי דהיא אומרת דאינה מוחלת על הקנס, ומשום הכי גם במפותה חייב, **ובחזו"א** כ', דאי נימא דמהני דהוי חסרון בעיקר סיבת החיוב, גם אם תאמר דאינה מוחלת מ"מ לא יתחייב, כיון דאין כאן מעשה המחייב, **והרמב"ן והריטב"א והרא"ה** לק' כ', די"ל דמיירי בשוטה, **והגרע"א** כ' דמשכחת לה עוד, באופן שלא תדע דיש לה קנס, כגון דאביה קיבל גט בשבילה והיא לא ידעה, וסבורה דהוא פטור משום קלב"מ, או דגם לא תדע כלל דאביה קדשה, וסבורה דהקנס של אביה, ובכהאי גונא ליכא מחילה, **ובק"ש** אות פ"ה כ', דאי נימא דמהני מחילה כהטעם השני ברמב"ן דהוי כמזיק ברשות, נראה דגם באופן דלא תדע דהקנס לעצמה, מ"מ לא יהיה חייב.

בא"ד – מבואר בתוס' דבמפותה, היכי דבשעה שבא עליה היה הקנס לאביה ואח"כ מת או בגרה והקנס עכשיו לעצמה, בזה לא אמרינן דמחלה בשעה שבא עליה, וא"כ לא תוכל עכשיו לגבות הקנס, ונחלקו בזה **הראשונים** לק' מ"א ב', ושי' **הרמב"ם** פ"ב מנערה הט"ו כהתוס', **והראב"ד** שם השיג, דכיון דהיה מדעתה מחלה ולא תוכל אח"כ לגבות הקנס, **והרשב"א** לק' כ', דלא מהני מחילתה, משום דממון שאינה ברשותה הוא, **ובחי' הגרע"א** מבואר הטעם בשי' התוס' דיכולה לגבות, דכיון דבשעה שבא עליה היה הקנס לאביה, אמרינן דאין כאן מחילה כלל, דרק היכי דהקנס עכשיו לעצמה, אמרינן דכיון דהוי מדעתה היא מוחלת, וכ' דמשום הכי אע"ג דאח"כ נמצא דלמפרע הוי הקנס דידה, מ"מ אין כאן מחילה, [**ובתו"ר** מבואר דאם קנסה לאביה אין כאן מחילה, משום דאינה יכולה למחול בשל אביה, ולא מיירי על כהאי גונא דבגרה אח"כ], **ובק"ש** אות פ"ה כ', דאי נימא דהטעם דמהני מחילה משם דהוי כמזיק ברשות, נראה דגם אם לא ידעה דהקנס דידה, מ"מ מהני מה דהוי מדעתה, דלא תוכל לתבוע הקנס, וכ' לומר דלא הוי למפרע דידה, ומשום הכי לא מהני מחילתה, ובח"ב סי"א אות ג' כ' לבאר מחלוקת הראשונים, האם הא דאחר שבגרה הוי הקנס לעצמה, הוא משום דאמרינן דעכשיו יש כאן הפקעה על זכות האב, או דמתחילה לא היה זכותו אלא עד זמן שתבגור, דאי הוי הפקעה, באמת לא מהני מה דמוחלת בשעת הביאה, דאז אין לה כלל זכות בקנס, אבל אי הוי מעיקרא זכות רק עד שתבגור, נמצא דכבר בשעת הביאה יש לה זכות להזמן שאחר בגר, וצריך להועיל מחילתה, **ובריטב"א** לק' ל"ט ב' מבואר, הצד דמהני מחילתה להזמן שאחר בגר, משום דכשבגרה איגלאי מילתא למפרע דדידה בעי מהוי, **ובחי' הגרש"ש** סמ"ב כ', דאי נימא דהגדר בזכות האב בבתו היא, דבאמת עיקר התביעה היא של הבת, ורק דהאב יש לו זכות בזכות המגיעה לבתו, באמת אין סיבה דתוכל לגבות אח"כ, דאי נימא דמהני מחילה בקנס משום סילוק, גם בכהאי גונא איכא סילוק דידה מחיוב הקנס, ואי נימא משום דגופה מסרה לו והוי כמזיק ברשות, גם מהאי טעמא מהני הכא דלא יתחייב הקנס, וכ' דבהכרח דזכות האב הוא מחמת עצמו, ואיכא זכות גם לאב וגם לבת, ועד בגר הוי הזכות של האב ומשעת בגר הוי הזכות של הבת, ולפ"ז כ' דאי הטעם דמהני מחילה משום דהוי סילוק, באמת לא תוכל לגבות הבת גם אחר בגר, דמ"מ נסתלקה מזכותה, אבל אם הטעם משום דהוי כמזיק ברשות, י"ל דלא שייך רשות לחצאין, וכיון דלגבי האב אין רשות, שוב גם לגבי עצמה יש כאן מעשה המחייב, וכן אי נימא דמהני מחילתה משום דהוי מחילה על זכות תביעת הקנס, י"ל דכל זמן שלא בגרה אכתי אין לה הזכות תביעה, ואין כאן על מה שתמחול.

**ובדברי יחזקאל** סכ"ד ענף ב' סק"י הק' בדברי התוס', דכיון דמבואר בתוס' דהיכי דמת האב קודם העמדה בדין זוכה הבת בקנס, על כרחך דגדר זכות האב בקנס אינו דעיקר החיוב הוי לאב, דא"כ מתחילה אין ראוי לחול כלל חיוב וכמשנ"ת דברי הרשב"א, דבהכרח צ"ל דעיקר החיוב והתביעה הוי לבת, ורק דלאב יש זכות בבתו דזוכה בממון של הקנס, וא"כ ממילא דצ"ב דאמאי לא מהני מחילת הבת על עיקר החיוב, וכ' דאולי נימא, דכל שזיכתה לו התורה שיזכה בקנס אחר העמדה בדין, ויש לו זכות לכוף בתו לעמוד בדין וכמשנ"ת, תו אינה בעלים על קנס זה למוחלו ולהפקיע זכותו, ואע"ג דהכא הרי האב ממילא מוחל על החיוב ג"כ, דהרי הוא המתחייב, מ"מ גם מחילת תרוייהו יחד לא מהניא, וכ' דעדיין צ"ת, [ולפמשנ"ת דברי הגרע"א, דכיון דעכשיו אין הקנס לעצמה אין דעתה למחול, נראה דממילא לק"מ].

א) גמ' אלו נערות פסולות – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ', דפסולות היינו פגומות, דהא קתני גם שבויה פחות מבת שלש והיא כשרה אפילו לכהונה, ורק אינם בתולות שלמות, **ובש"מ** כ' די"ל דהגמ' לא מיירי על בבא זו דהבא על הגיורת, די"ל דנקט זה משום סיפא, דהיכי דהוו בנות שלש אין להן קנס, ולא קאי אלא על הרישא דהבא על הממזרת דלא קתני בבא בסיפא על זה.

תוד"ה נערה – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** מוסיפים על דברי התוס', דסיפא גלי אמתניתין דידן דנערות דוקא, ועוד כ' לומר, דמה דקתני במתני' נערות הוא מיותר, דאי למעט בוגרת הוא פשיטא ומשום הכי דייק דלא קטנה, **ובש"מ** כ' לדחות זה, דדרך התנא להוסיף תיבה אחת גם היכי דאין צריך, דהרי מ"מ ממעט בוגרת.

גמ' מאן תנא וכו' – **הש"מ** כ', דהא דמק' דמאן תנא אע"ג דסתם מתני' ר"מ היא, מ"מ כיון דסיפא דקתני דבא על בתו פטור לא אתיא כר"מ, משום הכי אמר כאן מאן תנא.

**כט' ב'**

ב) גמ' ואמאי אקרי כאן וכו' – **הרא"ה** לק' מ' א' כ' דכונת הגמ', דכיון דהדין דלו תהיה לאשה הוי רק באשה המותרת לו, א"כ באשה האסורה לא מתקיים הדין דלו תהיה לאשה, וכיון דלא מתקיים בה הדין דלו תהיה לאשה, ממילא דגם הדין קנס לא נימא בה אף בלא מיעוט, וזהו ע"פ דברי התוס' שם, דמה דבעי אשה הראויה לו, אי"ז מכח דרשה דלו תהיה לאשה, דבאמת אין כאן יתור לומר דבעי ראויה לו, [וכן מבואר **בריטב"א** כאן], **והפנ"י** מק' דבכמה מקומות אין תלוי דין אחד בפרשה בכל שאר דיני הפרשה, ומנין להגמ' להק' דהכא יהיה תלוי, **ובמצפה איתן** כ' לישב, דכיון דאמרינן דמתני' ר"מ היא, ור"מ דרש דקטנה אין לה קנס כיון דכתיב תהיה לו לאשה במהוה עצמה, א"כ מבואר דתלי קנס בקרא דולו תהיה לאשה, ושפיר מק' דגם לגבי פסולות נדרוש הכי, ונראה דלפ"ז שפיר מק' גם לרבנן, דלא מצינו דחולקים בזה, ועיין לק' בתוד"ה וחד במש"כ הק"ש שם.

תוד"ה נערה – **הרמב"ן** כ', די"ל דמה דאמרינן דאיצטריך חד לגופי', היינו למעט אם בא עליה ובגרה דקנסה לעצמה וכמבואר לק' ל"ט א', וא"כ בעי עוד נערה מלבד הנערה דכתיב בריש הפרשה, **והרא"ה והריטב"א** כתבו כרש"י ותוס', וכ' דגם אם היה כתוב לאביה, היינו ממעטים דאם בגרה קנסה לעצמה, דאביה קאי על הנערה דכתיב בתחילת הפרשה, **ובר"ן** מבואר כהר"ח, וכ' דכיון דצריך לכתוב עכ"פ לאביה, אמרינן דאביה ואבי הנערה כהדדי נינהו.

בא"ד – **הראשונים** הביאו גירסא נער נערה הנערה, וכ' דזה מוכח דהר"ח, אמנם **הריטב"א** כ' דגם לגירסא זו יש לפרש כרש"י, ומה דהביא הנערה הראשון בקרא כמו שהוא כתוב נער, והשני כמו שנקרא נערה, הוא משום דלק' מ' ב' דרשינן הנער הראשון, דבדוקא נכתב חסר לרבות קטנה, ומשום הכי מייתי לה כמו דכתיב.

בא"ד – משה"ק דכתיב חסר, כ' **הרמב"ן** לומר דדרשינן קרא ומסורת, **והר"ן** מוסיף דדוקא משום דעיקר קרא מיותר, דרשינן גם לרבות מהמקרא.

תוד"ה בתולה – **הרמב"ן** כ' לישב דמה דאמרינן חד לגופיה, היינו משום דאין דרך לכתוב כמוהר לחודי', ובשי' רש"י דלא דרשינן בתולה בתולות, מבואר **ברא"ה** דלא קפיד על לשון רבים.

גמ' חד לגופי' – **הריטב"א** מק' דאמאי בעי חד בתולה לגופי', הא אפשר למילף לה מג"ש מאונס דכתיב בי' בתולה, וכ' בשם **הרמב"ן**,דכיון דעל כרחך צריך לכתוב לכל הפחות נערה או אשה, אין כאן יתור במה דכתב בתולה.

גמ' וחד לגזירה שוה – **הש"מ** מק', דבגמ' מבואר דילפינן מכמוהר הבתולות דיהא זה כמוהר הבתולות ומוהר הבתולות כזה, וא"כ נמצא דהוי היקש ולא ג"ש, וכ' די"ל בגמ' דבאמת הכונה להיקש ולא לג"ש, וכמו דמצינו בכמה מקומות דקרי לה ג"ש והכונה להיקש, אלא דכ' דברש"י מבואר דהוי ג"ש, דכתב דהוי ג"ש בתולה בתולה, ואי הוי מהיקש דמוהר הבתולות, אי"צ בתולה באונס, וכ' די"ל דבאמת בגמ' אמרינן דאיצטריך לג"ש, ומייתי הברייתא רק לענין דבעי לילפותא, ואה"נ דבברייתא יליף מהיקש ולא מג"ש, [אמנם צ"ב דאמאי בגמ' אמר דלא כהברייתא, כיון דלא מצינו מאן דס"ל דילפינן מג"ש ולא מהיקש], וכ' די"ל גם דהא דקרי לה ג"ש, הוא משום דבאמת בעי שיהיה כתוב גם בתולה במאנס, דאי לאו הכי לא היינו יודעים לדרוש דכמוהר הבתולות קאי על מאנס, והביא כן מגליון פי' רש"י ישן, וכ' דהריטב"א חולק על זה, ולכאורה היינו ממש"כ דאע"ג דלא הוי מופנה אלא מצד אחד מ"מ למדין, ואי נימא דהוי היקש, א"כ אי"צ שיהיה מופנה גבי מפתה דהרי נלמד בהיקש, אמנם מדבריו נראה דס"ל לפרש שי' רש"י גם דהוי היקש, ורק דמ"מ בעי לכתוב גם בתולה במאנס וכמשנ"ת, ורש"י גם כ' דהוי מופנה מצד אחד, ועיי"ש בדבריו.

גמ' שם – **בתו"ר** כ' דלר"ע דלק' ל"ח ב' דדריש ג"ש אורסה אורסה אונס ממפתה, א"כ לא בעי חד לג"ש, וכ' דבעי לכתוב כמוהר הבתולות למדרש דכתובה דאורייתא, ומבואר יותר **בתו"ר וברא"ש** לעיל י' א', דמה דדרשינן דיהא זה כמוהר הבתולות ומוהר הבתולות כזה, היינו דמוהר הבתולות היינו כתובה, ודרשינן דיהא זה כמוהר הבתולות ונמצא למד דכתובה דאורייתא, **והרמב"ן** כ' דר"ע דלא בעי חד קרא לג"ש, ס"ל דלא דריש ה', ולפ"ז כ' דנמצא דגם ה' דהנערה לא דריש, וא"כ צ"ל דלית לי' דרשה דאביי דאם בא עליה ומתה פטור, וסיים דמיהו אנן ס"ל כר"ע ודרשינן כולהו, [אמנם עיין לק' ל"ח א', דשם נתבאר שי' הר"ש בן אברהם, דר"ע דמתני' לא יליף מג"ש דאורסה, והרי קיי"ל כר"ע דמתני'], **והרשב"א** כ' דה' דהנערה לא דריש, **והרא"ה והריטב"א** כתבו גם דלא דריש ה', אלא דכתבו לומר דמ"מ דריש בתולה בתולות, וא"כ יש לו עוד דרשה.

גמ' ור"פ נמי מיבעי לי' לג"ש – **הראשונים** כתבו, דאע"ג דלר"ע לק' ל"ח ב' ילפינן ג"ש מאורסה, מ"מ בעי לאוקמי להדרשות לכו"ע, **ובפנ"י** העיר דכיון דתנא דמתני' ס"ל כר"ע, מנין לנו דבאמת גם לריה"ג דחולק על ר"ע ס"ל דדרשינן לרבות פסולות, הא אשכחן תנאי בסמוך דבאמת ס"ל דלא דרשינן לרבות פסולות, וכ' לומר דכיון דלר"ע נמצא דאיכא קרא לפטור בא על הארוסה דאין לה קנס משום קלב"מ וכמבואר בגמ' לק', א"כ מבואר לפ"ז דבלא קרא היינו אומרים דחייב, ולא היינו אומרים דפטור משום דאינה ראויה לו, וא"כ לדידי' בלאו הכי לא בעי רבוי למי שאינה ראויה, ועל כרחך דמיירו כאן להחולקים על ר"ע.

רש"י ד"ה וחד – **הריטב"א** כ' דאע"ג דמופנה מצד אחד למדין ומשיבין הכא אין להשיב, **ובש"מ** כ' דנראה דבקל נוכל למצוא פירכא, וכ' בשי' רש"י דס"ל כמש"כ בתוס' חצונות במקום אחר, דרק היכי דאיכא למדרש דרשה אחרינא משיבין.

תוד"ה וחד – משה"ק דלא לכתוב קרא ולו תהיה לאשה, כ' **הגרע"א** דהא מוקמינן למתני' כר"מ דדוקא נערה, ולק' מ' ב' מבואר דטעמי' דר"מ משום דכתיב ולו תהיה במהוה עצמה, וא"כ בעי להאי דרשה, וכ' דגם לרבנן איצטריך למעט שפחה דאין בה הויה כלל, וכמשנ"ת בע"א דזהו הטעם דשפחה אין לה קנס כמבואר בירושלמי.

בא"ד – **בק"ש** אות פ"ו כ', דאי נימא דמה דבעי אשה הראויה לקיימה, היינו דבעי שיוכל להתקיים בה גם הדין דולו תהיה לאשה, וכמו דמצינו לענין אמה דאם אינה ראויה ליעוד לא נמכרת לאמה, א"כ גם אם לא היה כתוב בקרא הלשון דמשמע דבעי אשה הראויה, מ"מ היה לנו למעט אשה האסורה, ומבואר דאין זה משום דבעי שיוכל להתקיים בה כל דיני הפרשה.

תוד"ה אייתרו – **בתו"ר** מק', דהא ניחא דאחר דדרשינן ג"ש לא בעי בתרוייהו קרא לחיי"ל, ושפיר דרשינן חד לחיי"כ, אבל הא גופא קשה, דאדרבה יש לנו לדרוש כל חד לגופי' לרבות בו חיי"ל, ותו לא מייתר קרא לג"ש, וממילא בעי בתרוייהו קרא לחיי"ל, וכ' דמקובלים היו האי ג"ש.

בא"ד – **בש"מ** מק' דלפי קו' דלא ילפינן ג"ש, א"כ למאי בעי קרא גבי מפתה, הא ולו תהיה לאשה דמשמע אשה הראויה, לא כתיב אלא באונס, ואי לא ילפינן ג"ש, לא בעי כלל קרא לרבות גבי מפתה, וכ' לומר דבאמת גם בלא קרא דולו תהיה לאשה, נימא מסברא דאינו חייב קנס אלא בכשרה לו ולא בפסולה, וכ' דגם אי נימא לאו הכי, מ"מ מאחר דגבי אונס כתיב דדוקא אם ראויה לו, גם גבי מפתה יש לנו לומר הכי אף בלא דרשה, אמנם **הגרע"א** מק', דמאחר דאיכא רבוי גבי אונס, נמצא דלא מצינו שם דלפסולה אין קנס, דאדרבה מרבה לה קרא דאיכא, וא"כ אמאי נבעי רבוי גבי מפתה, **והרש"ש** כ' לומר, דגם הלשון שנכתב גבי מפתה דימהרנה לו לאשה, משמע דדוקא אם ראויה לו.

ג) גמ' דתניא ולו תהיה לאשה וכו' – **הריטב"א** כ' דהם ס"ל דלא דרשינן ה', וגם לא בתולה בתולות, ומשום הכי ליכא אלא ד' קראי, וליכא קרא מיותר לרבות חיי"ל וחיי"כ, **ובש"מ** מק' דאי נימא דשמעון התמני ור"ש בן מנסיא פליגי לענין עיקר הדין דלו תהיה לאשה, דשמעון התמני ס"ל דכל אשה דיש בה הויה, קרינן בה ולו תהיה לאשה ואע"ג דאסורה לו, ולא סבר כמתני' לק' ל"ט א' דאם אסורה לו דאינו כונסה, א"כ מנין להגמ' דלענין קנס לא מודו תרוייהו דמרבים קנס לחיי"ל וחיי"כ, כיון דהם פליגי לעיקר הדין דלו תהיה לאשה, [**ובמל"מ** בפ"א מנערה ה"ו כ', דמדברי הכס"מ והמהר"א ששון שהביא שם נראה דס"ל, דלשמעון התמני באמת גם אשה שאסורה לו הדין דנושאה, וחולק על זה], ואי נימא דפליגי רק לענין קנס, אבל לענין עיקר הדין דלו תהיה לאשה מודה שמעון התמני דאם אסורה לו דלא ישאנה, יק' הא גופא לשמעון התמני, דאיך אפשר לומר דלענין עיקר הדין דלו תהיה, פירוש תהיה דראויה לקיימה, ולענין קנס היינו דיש בה הויה, וכ' לומר דיש יתור בקרא, דאפילו אי נימא דבעי קרא דלו תהיה דמשמע מדעתה, מ"מ סגי לכתוב ותנשא לו, והיתור דקרא דרשינן לענין קנס, ובזה פליגי שמעון התמני ור"ש בן מנסיא לענין היתור דנלמד לענין הקנס, והנה בתוד"ה חד מבואר דאין כאן קרא מיותר, דכתבו דאם יש יתור, יק' דלא לכתוב להיתור ולא להרבוי, ואולי נימא דבזה גופא פליגי תנא דמתני' ותנאי דברייתא האם יש כאן יתור, **והרש"ש** כ' לומר דשמעון התמני ס"ל דאיכא חד רבוי, ומשום הכי מפרש דלו תהיה היינו דיש לו הויה.

גמ' אשה הראויה לקיימה – **התוס'** בע"א כתבו להוכיח מהגמ' דאמרינן דנתינה איכא בינייהו, דאסורה מן התורה, ולעיל נתבאר דברי **הש"מ** דכ' דיש לדחות, דאחר דאסרוה חכמים נמצא דאינה ראויה ומשום הכי אין לה קנס, והנה **הרמב"ם** פ"א מנערה ה"ה כ', דאם היתה אסורה עליו ואפילו איסור שניות לא ישאנה, וסיים שנאמר ולא תהיה לאשה אשה הראויה לו, וכ' **הכס"מ** דשניות לא חשיבי ראויות לו, דכיון דילפינן לאסור שניות מקרא דושמרתם משמרתי דעשו משמרת למשמרתי כמבואר ביבמות כ"א א', חשיבי דאינה ראויה מן התורה, וכ' דבלאו הכי כיון דאסמכינהו לדבריהם אלאו דלא תסור, חשיב דאינה ראויה, ובמל"מ שם הביא דברי **המהר"א ששון**,דכ' להוכיח מלק' ל"ו א' דשניות דאסורין רק מדרבנן לא חשיבי דאינן ראוין לקיימן, וכ' לפרש הטעם ברמב"ם דהעמידו דבריהם על דין תורה, **ובמל"מ** שם דחה הראיה מלק' ל"ו א', וכ' לומר דמקור דברי הרמב"ם, דגם מה דאסור מדרבנן חשיב אינה ראויה לקיימה הוא מסוגיין, כיון דס"ל כשי' רש"י דאיסור נתינה הוא רק מדרבנן, ובכל זאת מבואר בגמ' דחשיבא דאינה ראויה לקיימה, וכ' דגם התוס' דהק' על רש"י מסוגיין לא הק' מעיקר הדין, אלא מהא דמבואר דבקראי פליגי, וכ' לבאר קו' התוס', דבגמ' מבואר מה ממעטינן מקרא דולו תהיה אשה, ואי נימא דהוי רק מדרבנן, א"כ האף די"ל דמתמעט מקרא, מ"מ בודאי דקרא לא נכתב להכי, כיון דבזמן התורה היתה מותרת, וכ' די"ל לשי' רש"י, דכיון דאיכא גם נערות דאסורות מן התורה ועלייהו קאי הקרא, א"כ לגבי נתינה באמת הוי רק אחר שנכתב הקרא, **וביונת אלם** ס"א כ' לומר, דגם לפי דברי הכס"מ דמה דאסורה מדרבנן גורם דתחשב שאינה ראויה גם דאורייתא, מ"מ זהו רק לענין הדין דצריך לישאנה, דבזה בעי שתהיה ראויה למעשה נשואין, ובזה אמרינן דגם איסור דרבנן גורם דחשיבא דאינה ראויה למעשה נשואין, דסוף סוף יש כאן איסור בנשואין, אבל היכי דבעי שהאשה תהיה ראויה, בזה לא מהני מה דמדרבנן אסורה, דזה אינו סיבה דתחשב האשה מצ"ע דאינה ראויה, ולפ"ז כ' דגם אי בעינן לענין קנס אשה הראויה לו, זהו דין באשה עצמה ולא רק דבעי שתהיה ראויה לקיים בה נשואין, ומשום הכי בזה מודה הכס"מ דלא מהני מה דאסורה רק מדרבנן, וכן מבואר לחלק **בשע"י** שער א' פכ"ב עיי"ש, וע"ע לק' ל"ו א' באות ב'.

גמ' חילולין הוא עושה – **החזו"א** באה"ע סט"ו סקי"ח כ' להוכיח מזה, דכל ממזר ממילא גם אין בו קדושת כהונה, דאי נימא דמשכחת לה כהן ממזר, א"כ איך שמעינן מהא דכתיב דנעשה חלל דאינו עושה ממזרים, ועיין בחידושי הגרש"ר יבמות סי"א שהאריך בענין זה, וכ' לומר דבזה גופא פליג רב ישבב דלא סבר כרב סימאי.

תוד"ה חילולין – **התוס'** בתמורה ה' ב' כתבו, דרבא דדרש שם דתפסי קידושין היינו מיתור דקרא, ולא ממשמעות דקרא, ואם אינו ענין לבנים עצמם, תנהו ענין לתפיסת קידושין, וא"כ ניחא גם לרבי יהושע, **והפנ"י** כ' לומר, דהא דאביי ורבא בלאו הכי מבואר שם דתלוי בפלוגתא דתנאי, וא"כ י"ל באמת דרבי יהושע ס"ל כאביי, ועוד כ' לומר דכמו דדרשינן חילולין הוא עושה ולא ממזרים, כמו כן נדרוש מהא דמרבים דהאשה נעשית חללה, דחללה הוא עושה ולא זונה, ועל כרחך דתפסי קידושין.

בא"ד – משה"ק מהגמ' בקידושין, כ' **המהרש"א** דהתוס' בקידושין שם תי', דהגמ' שם אתיא לרבי יהושע דלא תלי ממזרות בתפיסת קידושין, **ובבית יעקב** עמד בזה, דהתוס' שם הק' על תחילת הסוגיה דמנא הני מילי, והתוס' כאן לא הק' אלא על הגמ' דאמרינן דאימא תרוייהו באשת אב ועיי"ש מש"כ, אמנם **הפנ"י** בקידושין שם כ', דבאמת לאשת אב גופא בודאי דבעי קרא, דכל מה דאמרינן דממזרות ותפיסת קידושין תליא הא בהא, הוא רק אחר שמצינו באשת אב דגם הולד ממזר וגם לא תפסי קידושין, וכ' לומר דגם התוס' בקידושין, עיקר כונת קו' על המשך הגמ' שם.

בא"ד – **בבית יעקב** עמד על דברי התוס', דתירצו על הא דבעי בגמ' שם קראי לאשת איש ואחות אשה, וקו' היתה על הגמ' דבעי קרא באשת אב גם לכתחילה וגם לדיעבד, וכ' לומר דעיקר קו' התוס' על המשך הגמ', וכ' דאפשר דט"ס בתוס' בקו' וצ"ל וכו' עיי"ש, ולכאורה שפיר יש לפרש קו' מתחילה, לא על מה דבעי קרא באשת אב גם לכתחילה וגם דיעבד, וכמשנ"ת דברי הפנ"י דזה לא קשיא, אלא קו' דמה מק' הגמ' שם דאימא תרוייהו על אשת אב, וא"כ שאר עריות מנלן, הא שאר עריות יש לנו ללמוד מהא דהולד ממזר, דהא אמרינן דהא בהא תליא, ולזה תי' דכונת הגמ' דכל זמן שלא ילפינן, באמת גם לא ידעינן דהולד ממזר.

**ל' א'**

תוד"ה אי – **הגרע"א** מק' דלגבי היבם עצמו לכו"ע לא הוי בכרת, ויק' לכו"ע דקתני במתני' דאין ביאה אחר ביאה, והיינו אפילו היבם עצמו ביבמה אחרת, ואי לא הוי אלא עשה, על כרחך דטעמי' דנפשי' אמר כמו שהוכיחו התוס'.

ד) גמ' בעולה לכה"ג – **הגרע"א** מק' דלרבא דס"ל דאי עביד לא מהני, ורב ישבב לא דרש דחילולין הוא עושה ולא ממזרים, לכאורה עדיף לרבות מצרי ואדומי דאין לנו הכרח לומר דלא תפסי בהו קידושין, דלא מצינו בהם איסור על הקידושין, ולא לרבות בעולה לכה"ג דשם יש איסור על הקידושין, וצריך להיות הדין דאי עביד לא מהני, ועיין **בש"מ** דמבואר צד לומר, דגם רב ישבב דרש דחילולין הוא עושה ולא ממזרים, אלא דדרש לה לענין בעולה לכה"ג, ולפ"ז ניחא.

גמ' שם – **בש"מ** כ' להוכיח דהלאו דלא יחלל לא קאי על בעולה לכה"ג, דא"כ הוי לאו ולא רק עשה, אמנם כ' **דברשב"א** מבואר דיש בזה להלאו דלא יחלל, **ובחזו"א** אה"ע סי"ד סק"ח כ' לומר, דהלאו דלא יחלל אינו שייך לאיסור ביאה, וא"כ אין לו שייכות לענין הדין דלא תפסי קידושין, ומשום הכי אמרינן הכא דהוי רק עשה, דלענין הנדון של תפיסת קידושין יש רק עשה.

רש"י ד"ה בעולה – **בש"מ** מק' לשי' רש"י דמיירי דהיא בעולה כבר ע"י אחר, א"כ נמצא דנעשית חללה בביאה זו, וא"כ אינו ראוי לקיימה, והיינו דכיון דראב"י ס"ל ביבמות ס' א' דגם מבעולה לכה"ג הוי חלל, נמצא דנעשית חללה, [ונראה דלא ניחא לי' לומר דאתיא כרבנן, דהא הכא מק' לאוקמי לכו"ע, וביותר דהלכה שם כראב"י], וכ' דכיון דבשעת ביאה היתה ראויה לו, קרינן בה ולו תהיה לאשה, וכבר עמד בזה **במל"מ** פ"א מנערה ה"ה, דלשי' ר"ח דמיירי דהיא נעשית בעולה בביאה זו מוכח איפכא, דבעי דתהיה ראויה אחר הביאה, דהרי לשי' הר"ח היא מותרת לו לגמרי בשעת ביאה, וכ' לשי' רש"י, די"ל עוד לפי שי' הרמב"ם דלא נעשית חללה אלא אם בא עליה אחר קידושין, דהכא דלא קידשה ממילא דאינה נעשית חללה, אמנם **בקר"א** ביבמות כ' דשי' רש"י דלא כהרמב"ם בזה, **והגרע"א** [על המל"מ] מק' על הש"מ, דאמאי בגמ' ביבמות שהביאו התוס', דמק' דאלמנה לכה"ג תפוק לי' משום בעולה, לא משני דמיירי לענין קנס, דבזה בעי דקודם הביאה תהיה אסורה לו ומשום הכי דוקא אלמנה לכה"ג, וכ' די"ל דקים להגמ', דהברייתא מיירי לענין לכונסה ולא לענין קנס, עיי"ש.

בא"ד – **בתו"ר** מק' בשם ר"י מפריש, דמבואר בסנהדרין נ"א דר"ע ס"ל כר"א דעשאה זונה, ותי' דביבמות ס"א ב' מבואר דדוקא אם בא עליה ביאות הרבה הוא דנעשית זונה לר"ע, ולא סבר כר"א דגם בביאה אחת, וכ' דר"י תי', דגם לר"א ניחא דמיירי בממאנת, ועיין במל"מ פי"ח מאסו"ב ה"ב שהאריך בדברי רש"י כאן, אמתי נעשית זונה לר"א.

תוד"ה איכא – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו כהר"ח, ומיהו הביאו הגמ' ביבמות דאמר רב דאם כנס מוציא בגט, והא דאמרינן בברייתא דאם נשא נשוי, היינו רק לענין דנפטר מקנס ע"י זה, [**וברשב"א** ביבמות מבואר בהדיא, דאי אמרינן דאם כנס אינו מוציא, א"כ לא הוי אלא מדרבנן], וכתב דמ"מ מבואר שם, דאע"ג דראב"י ס"ל דבבעולת חבירו אם נשא הולד חלל דיש חלל מחייבי עשה, מ"מ בבעולת עצמו לא הוי חלל, ומשום דסופה להיות בעולה תחתיו ולא דמיא לאלמנה לכה"ג, **והרשב"א** כאן גם כ' הכי, ומיהו מבואר בדבריו עוד, די"ל דבאמת גם בבעולת עצמו הולד חלל לראב"י, וגם היא נעשית חללה בביאה שניה, אלא דהכא אכתי ראויה היא לכונסה, דהא אכתי אינה חללה, אלא בביאה השניה תעשה חללה, וביבמות כ' על שי' זו דאסור מן התורה, דאינו מחוור, דא"כ אמאי אם נשא נפטר מן הקנס, ואפילו אי נימא משום דמ"מ תפסי קידושין, מ"מ קשה אמאי לא הוי הולד חלל, כמו דנראה בברייתא דרק בבעולת חבירו הוי חלל, וסיים דצ"ע, **ובתוס'** ביבמות ס' א' כ', דמה דמוציא בגט הוא מדרבנן, מהא דלא הוי הולד חלל לכו"ע, ומיהו כ' די"ל דמה דנקט במחלוקת רבנן וראב"י בעולת חבירו, הוא לרבותא דרבנן דאפילו בזה לא הוי חלל, אבל י"ל דלראב"י גם בבעולת עצמו הוי חלל, **ובמל"מ** פי"ז מאסו"ב הט"ו כ', דנראה ברמב"ם דגם בעולת עצמו הוי הולד חלל מדלא חילק, וכ' בשי' התוס' כאן, דנראה דס"ל דמסקנת הגמ' דאם כנס לא יוציא דמסיק בקשיא לרב, וכ' דאפשר דמש"כ דאע"ג דאם נשא נשוי, הוא משום דניחא להו לאוקמי הגמ' כאן לכל הצדדים בגמ' ביבמות, אבל לדינא אם כנס יוציא כמו דאמר רב.

בא"ד – **בחי' הגריי"ר** ביבמות ס"א כ' לבאר, דהא דמדין תורה אמרינן דלא ישא ואם נשא לא יוציא, הוא משום דאמרינן דבבעולת עצמו איכא רק עשה דהוא אשה בבתוליה יקח, דזהו רק דין בנשואין ולא הוי איסור ביאה, ומשום הכי אחר שכבר נשא, נמצא דכבר ביטל העשה, ועכשיו אין כאן עוד איסור כלל.

בא"ד – בשי' ר"ת נראה מבואר **בתוס' הר"ש משנץ**,דס"ל דבעולת עצמו לא הויא אלא מדרבנן, והא דמק' הגמ' דתפוק לי' דהויא בעולה, הוא משום דמ"מ מדרבנן אסורה, ומהא דדריש למעט אלמנה, נראה דהיכי דלא תהיה אלמנה תהיה מותרת באמת, וכ' דכמו דמבואר ביבמות פ"ה ב' גבי חלוצה דהחמירו בה, הכא נמי החמירו גבי בעולת עצמו ועשו חיזוק ואסרו לו לקחתה לאשה גם באונס ומפתה, **ובמל"מ** פי"ח מאסו"ב ה"ב כ' בשי' רש"י דלא מוקי הכא בבעולת עצמו, דהא דמבואר בגמ' שם דבבעולת עצמו לא קרינן בה ולו תהיה לאשה, הוא משום דשם מיירי לענין לכנסה והכא מיירי לענין קנס, ולענין קנס ס"ל דהגם דאינה ראויה לכונסה, מ"מ יש לה קנס כיון דבשעת ביאה היתה ראויה וכמשנ"ת דברי הש"מ, ועוד כ' די"ל דזה תלוי אי אמרינן כרב דאם כנס מוציא או לא, וס"ל דלדינא אמרינן דלא יוציא, ומשום הכי לא ניחא לי' לאוקמי הכא בבעולת עצמו, אבל לרב דאם כנס מוציא באמת אמרינן דבעולת עצמו אסורה מן התורה, ושם מבואר דרבא מק' לרב, ולדידי' מק' שפיר דגם בעולת עצמו אסורה.

בא"ד – **במל"מ** פי"ח מאסו"ב ה"ב כ' דמדברי התוס' נראה, דהא דלא מוקי רש"י דמיירי דעכשיו נעשית בעולה ע"י הכה"ג וכמו שפירש הר"ח, הוא משום דס"ל דבעולת עצמו לא הוי אלא מדרבנן, וכ' על זה דברש"י ביבמות מבואר דס"ל דאסורה מן התורה, וכ' לומר דמשמע לרש"י הלשון בעולה לכה"ג, דמיירי דהיא כבר בעולה בשעה דבא עליה, והטעם דלא מוקי בגמ' באופן זה שמפרש הר"ח, כ' לבאר לפי דברי הש"מ שנתבאר בדברי רש"י, דס"ל דהא דבעי שתהיה ראויה לקיימה הוא תלוי בשעת הביאה, וא"כ אי מיירי דאכתי היא בתולה, נמצא דהיא גם ראויה לקיימה, ולא רק שיש בה הויה.

**בתו"ר** כ' עוד לפרש הגמ', דמיירי דבא עליה אחר ביאה שאינה גמורה, דרק הערה בה וכמ"ד דזו הכנסת עטרה, **ובמל"מ** פי"ז מאסו"ב הי"ג כ' בשי' רש"י, דס"ל דאי אמרינן דבזה נעשית בעולה לכה"ג, גם חשיבא בעולה דכבר אין לה קנס עיי"ש.

גמ' עשה שאינו שוה בכל – **הגרע"א** מק', דכיון דמה דלא תפסי קידושין לר"ע בחיי"ל ובחייבי עשה, מבואר ביבמות מ"ט א' דיליף לה מחד קרא, א"כ כיון דאמרינן דלא מרבים עשה שאינו שוה בכל, נימא כמו כן דגם לא נרבה לאו שאינו שוה בכל, וכ' לחדש דהאיסור דבעולה לכה"ג, לא הוי אלא על הכה"ג ולא על האשה, ולפ"ז כ' דבחיי"ל לא הוי אינו שוה בכל כמו העשה, דכיון דהוי גם על האשה, חשיב שוה בכל יותר מעשה דבעולה, וכמבואר בתוס' בב"מ ל' ב', אמנם בתוס' בחגיגה י"ד ב' מבואר, דגם האשה עוברת בעשה זה, **והרש"ש** כ' לומר, דבאמת לא היינו מרבים אלא לאו ולא עשה, אלא דאמרינן דלאו שאינו שוה בכל ועשה ששוה בכל הם שקולים ומשום הכי מרבים תרוייהו, אבל עשה שאינו שוה בכל אין לרבות עיי"ש.

ה) רש"י ד"ה הא – **הריטב"א** מוסיף, דאפילו אי נימא דאין חופה לנדה, מ"מ קידושין תופסים בה, וגבי ראויה לקיימה כ' משום דכשתטהר הרי היא מותרת.

תוד"ה הכל מודים – **בתו"ר** כ' בשי' ר"ש בן מנסיא, דשפיר י"ל דמוכח דלא סבר כרנבה"ק, דכיון דאמר דאשה הראויה לקיימה, אמרינן דבכל אשה הראויה לקיימה קרינא בה ולו תהיה לאשה, ונדה נמי הויא בכלל כיון דראויה לקיימה, **ובש"מ** כ' יותר, דכי היכי דלשמעון התמני כל היכי שיש בה הויה יש לה קנס וגם בנדה, וכמו שביארו התוס' דיש הכרח דהכי ס"ל, כמו כן בר"ש בן מנסיא אמרינן, דכל היכי דראויה לקיימה ס"ל דיש לה קנס.

בא"ד – **הריטב"א** כ' על דברי רב חסדא, דפירושו דאליבא דרבנן הוי הכי דלכו"ע יש לה קנס, ומבואר **בש"מ** דזהו תי' על קו' התוס' וכן י"ל לשי' רש"י, והיינו דרב חסדא לא בא לומר כלל דלא ס"ל כרנבה"ק, אלא דנדה חשיבא ראויה לקיימה ולכו"ע יש לה קנס, ואה"נ דאי נימא כרנבה"ק יהיה הדין דאין לה קנס מטעם אחר דקלב"מ, **ובפנ"י** כ' דלשי' רש"י דיבואר בע"ב דהא דפטר רנבה"ק הוא רק במזיד ולא בשוגג, א"כ י"ל דבאמת רב חסדא מיירי באופן שבא עליה בשוגג, ולא שייך כלל דינא דרנבה"ק.

בא"ד – משה"ק דנימא דמודה רנבה"ק במתני' משום דאיכא רבוי, מק' **בש"מ ובמהרש"ל** דכיון דלרנבה"ק בעי קרא לרבות חייבי כריתות דלא נימא דפטור משום קלב"מ, א"כ אין לנו לרבות אלא נדה ולא שאר חייבי כריתות, די"ל דבאמת בעי הויה, וכ' בש"מ דכיון דהרבוי הראשון לרבות חייבי לאוין, בא לאפוקי מקרא דולו תהיה לאשה דלא בעי ראויה לקיימה, א"כ גם הרבוי השני יש לנו לדרוש דומיא דהכי, דבעי לאפוקי דאף לא בעי שיהיה בה הויה.

**ובש"מ** מק' עוד, דלא נילף מהרבוי השני אלא יבמה לשוק דהויא חייבי לאוין, אבל חייבי כריתות דגם איכא בהו סיבה לפטור משום קלב"מ לא נרבה, ובת"י באמת מתרץ הכי, **ובמהרש"א** מבואר, די"ל דלא ניחא לאוקמי קרא על יבמה לשוק לחודא, **ובפנ"י** מבואר, דלפ"ז גם ניחא הקו' דנימא דקרא אתיא רק לרבות נדה.

**והפנ"י** כ' לישב עוד לשתי הקו', דבאמת יש לנו לומר דהרבוי השני בא לרבות יבמה לשוק, דאע"פ דאין בה הויה יש לה קנס, ויש לנו לומר עוד דבא לרבות נדה, דאע"פ דיש לנו לומר דקלב"מ מ"מ יש לה קנס, ואמרינן דשקולים הם ונרבה תרוייהו, וממילא יש לנו לרבות כל שאר חייבי כריתות גם כן, דנמצא דגם לא בעי שיהיה בה הויה, וגם לא אמרינן דנפטר משום קלב"מ, אמנם **הגרע"א** כ' דיש לפקפק בזה, דלכאורה עדיף לרבות יבמה לשוק, דברבוי זה אין סתירה לשום דין אחר, אלא דגלי קרא דבאמת אי"צ שיהיה בה הויה לחיוב קנס, משא"כ אם נרבה נדה, נמצא דמרבים דבר שסותר דינו לכל התורה דחייבי כריתות יש בהם דין קלב"מ, וסברא זו מבוארת בש"מ לק' ל"ה ב', ועיין בש"מ שהאריך בענין זה.

בא"ד – **הגרע"א** מק' על התוס', דאיך כתבו לומר דבאמת י"ל דמודה רנבה"ק לדינא דמתני', הא בהדיא מבואר לק' ל"ה ב' בגמ', דמתני' דלא כרנבה"ק וכמו שהביאו בת"י, וכ' לבאר דברי התוס', דהנה בת"י מובא עוד, דבבתוספתא מבואר בהדיא דרנבה"ק חולק על הדין במתני', וכ' לומר דהתוס' דלא תי' דמשום הכי אמרינן דמתני' מפיק מדרנבה"ק, הוא משום דכיון דעכ"פ בגמ' לא מייתי להאי תוספתא, מבואר דלאו משום האי ברייתא אמרינן דמפיק מדרנבה"ק, דאי רק משום ברייתא זו היה להגמ' לאתויי האי תוספתא, ולפ"ז כ' דממילא י"ל, דבאמת מה דמבואר לק' ל"ה ב' דמתני' דלא כרנבה"ק, הוא משום האי תוספתא.

א) גמ' נאמר אסון בידי אדם – **הרמב"ן** מק' לפי מה דמסיק דאריא וגנבי חשיב בידי שמים, אמאי הכא הוי אסון בידי אדם, הא מה דמת ע"י אחר חשיב אסון בידי שמים, וכ' דמה דכתיב בקרא אסון, היינו דאינו חייב מיתה בב"ד וכמו דמפרש רש"י, וזה שפיר חשיב בידי אדם, ומבואר **ברא"ה** [בש"מ] דמיתת ב"ד חשיב בידי אדם, דהוי בידו שלא לעבור בפני עדים ובהתראה, וכ' דאע"ג דבגמ' לק' ל"ה א' מסקינן דפירוש דקרא אסון ממש ולא דין אסון, מ"מ ס"ל לאביי דלרנבה"ק פירוש דקרא דין אסון, וכ' די"מ דכיון דמיירי דמנצו מדעתם חשיב אסון בידי אדם, וכ' דדברי הבאי הם.

גמ' מתקיף לה וכו' – **הפנ"י** כ' לבאר דס"ל דמשאר דברים לא חשש, דבאמת הוו בידי שמים וכמו יכול לקרות בדרך גם יכול לקרות בבית, ורק מאריא וגנבי דשכיח היזק בדרך חשש, ובגמ' מק' דבאמת יהודה קיבל עליו אחריות על כל דבר עיי"ש.

תוד"ה הכל בידי – מה שהביאו מהא דלא יעמוד אדם מעיר **במהרמ"ש**,דלכאורה י"ל שם דלא יעמוד משום דמזכיר עונו ויגרום שיבוא במהרה לידי עונש בידי שמים, ולעולם לא חשיב דהוי בידי האדם.

בא"ד – מה שהביאו הא דדרשינן קרא דוהסיר ממך כל חולי על צינה, העיר **בש"מ** דאמאי לא נימא דקרא מיירי אחר שכבר נחלה דיתרפא מחולי זה, וכ' דמשמע דלא יבוא כלל מחלה זו עליו, וכסיפא דקרא דלא ישימם בך, אמנם **המהרמ"ש** כ', דאדרבה מהא דמתחילה כתיב הלשון והסיר דנראה דכבר נחלה ורק דיסיר המחלה, משום הכי מפרשים לה בצינה, דשם מה דלא ישימם בך אינו ברכה כ"כ, דהא בידו לישמר מזה, וסיפא דקרא מיירי בשאר חולי, ובש"מ כ' עוד דלא נראה דמיירי דכבר נחלה, דמה רבותא בברכה זו, כיון דיכולים לשמר מזה ולא יצטרכו לברכה זו כלל.

בא"ד – במה שהביאו הי"מ, הנה **בתו"ר** כ' זה על הבראשית רבה [ובתו"ר כ' זה בשם ירושלמי], דשי' הבראשית רבה דפירוש דקרא דצינים שהם פחים והכל קאי לענין קור, ולפ"ז ממילא דלא קשיא ממה דמוכח בגמ' בע"ז לאו הכי.

בא"ד – בסוף דבריהם העיר **בק"ש** אות פ"ט, דלכאורה מה דאמרינן שם דגוזרים אם יהיה עני או עשיר, הוי גזירה על מה שיארע עמו, ואין זה דבר מתולדות האדם.

תוד"ה מיום – **הריטב"א** כ' דכל מ' שנה היו יכולים לחזור, **ובש"מ** מבואר דיש חילוק בין התוס' לריטב"א, דהריטב"א כ' רק דהיו יכולים לחזור, ובתוס' מבואר דבאמת היו חוזרים בפועל. ועל עיקר קו' התוס' כ' עוד בשם **שיטה** ישנה, דכיון דהוי זמן מועט, לא חשש לפרש על המ' שנה קודם.

**ל' ב'**

תוד"ה דין – מש"כ דהקב"ה מיקל, לכאורה כונתם לישב בזה קו' הראשונה, די"ל דמה דתלו אותו אע"פ שהיה חייב סקילה, הוא משום דפעמים דהקב"ה מיקל, וכן מבואר יותר **בתוס'** בסנהדרין, וכן מבואר **בתוס' הר"ש משנץ** דלא כתב כלל התי' שכתבו מתחילה, אמנם **הריטב"א** כ' על קו' השניה, דלא מיירי אלא באותם שנוטלים דינם בעולם הזה, דבזה מתים כעין המיתה שמתחייבים בה בב"ד, ומבואר דהיכי דנענש, לא אמרינן דפעמים דמ"מ הקב"ה מיקל בעונשו, ובאמת על קו' הראשונה כ' רק, די"ל דמה שנתלה הוי על עבירה אחרת שעשה ולא על עבירה זו, וכ' די"מ דכל הנסקלים נתלים, וכ' דאי"צ.

גמ' מאי איכא וכו' – **בהפלאה** כ' גם די"ל דאיכא בינייהו האם כרת פוטר ממלקות כמו דמיתה בידי אדם פוטר, דלאביי ליכא ילפותא אלא לענין מיתה וממון, דבהכי איירי קרא דאסון, ולרבא דהוקש כרת למיתת ב"ד, ממילא דגם יפטור ממלקות, ועיי"ש משה"ק לפ"ז, אמנם **בבית יעקב** כ', דכיון דהפטור דמיתה ומלקות ילפינן מקרא דרשעה אחת אתה מחייבו ולא שתי רשעיות, א"כ לענין זה לא שייך כלל למילף כרת ממיתת ב"ד, דהא מ"מ אין אתה מחייבו שתי רשעיות, דהב"ד מחייבו רק מלקות.

ב) תוד"ה זר – מש"כ דהזיד במעילה לרבי דבמיתה גלי קרא דחייב, מבואר **במהרש"ל** דהיינו על כהאי גונא דמועל בשוגג, **ובש"מ** מבואר דגם על מזיד איכא גלוי דחייב, והביא דברי הרמב"ם פ"א ממעילה ה"ג, דגבי מעילה במזיד לוקה ומשלם, וכ' דהיינו משום דגלי קרא.

בא"ד – בתוס' מבואר דרנבה"ק פוטר מתשלומין גם היכי דעבר בשוגג, כמו בחייבי מיתות דפטור גם בשוגג, אמנם **ברש"י** בפסחים כ"ט א' מבואר דרק במזיד פוטר רנבה"ק, **והבעה"מ והרא"ה והריטב"א** לק' ל"ה ב' כ' כשי' התוס', **והראב"ד ובמלחמות** שם כתבו כשי' רש"י וכן מבואר **בתו"ר** שם, וכתב במלחמות דהא חיוב מלקות גם ילפינן בג"ש מחייבי מיתות, ובכל זאת ס"ל לרבי יוחנן דחייבי מלקות שוגגין משלמין, [ועיין בתוס' לק' ל"ה א' מש"כ לבאר טעמי' דרי"ו דלא יליף], **ובתוס' הר"ש משנץ** בפסחים כ' על שי' רש"י, דהניחא לאביי דיליף מאסון אסון, י"ל דכיון דקרא דאסון דכתיב גבי מיתה בידי אדם מיירי באסון ממש, גם הא דילפינן דמיתה בידי שמים פוטר, זהו דוקא באסון ממש, אבל לרבא דיליף מקרא דמיתה שלי כמיתה שלכם, אין לחלק בין שוגג למזיד, וכמו דמיתה שלכם פוטר גם בשוגג הכא נמי מיתה שלי, **ובפנ"י** כ' בשי' רש"י, דגם לרבא ניחא דרק מזיד אתקש.

בא"ד – **במהרש"א** בפסחים כ"ט א' **ובמהרמ"ש** כאן כתבו, דגם לשי' התוס' דגם ברנבה"ק איכא לדין דחייבי מיתות שוגגין, מ"מ י"ל דלא גלי קרא אלא דהיכי דהוו שוגגין, דבזה ליכא לדין דקלב"מ, אבל היכי דהוו מזידין, בזה לא מצינו דגלי קרא דליכא לדינא דקלב"מ, וכתבו דהא דלא תי' התוס' הכי, הוא משום דמשמע להו דמה דקתני דמעל, מיירי דגם היה שוגג באכילת החמץ, דומיא דמעילה דגבי הקדש דהוי בשוגג, **ובחי' הגרע"א** במערכה ה' האריך לומר, דהיה להתוס' הכרח לומר דמיירי דוקא דשגג בחמץ ולא היה מזיד לענין חמץ עיי"ש, אמנם **בת"י** באות ב' נראה מבואר, דגם על מזיד אמרינן דמהני הא דגלי קרא דלא יפטר, דמבואר דהא דבתשלומי מזיד לא נימא דיהיה חייב משום דגלי קרא, הוא משום דתשלומי שוגג חמורים ממזיד, ומבואר דבלא זה היינו אומרים גם במזיד דלא יהיה פטור, הגם דלא גלי קרא אלא בשוגג, וכן נראה מבואר **בתוס' הר"ש משנץ** בפסחים כ"ט א', דהביא דברי רש"י דבשוגג ליכא לדינא דרנבה"ק, והא דמבואר שם דפטור מיירי דהזיד בחמץ, וכ' דלפ"ז ניחא משה"ק שם, אמאי לא אמרינן דיהיה חייב משום דגלי קרא, אלא דהק' על זה, דלרבא דילפינן מכרת שלי כמיתה שלכם, אין סיבה דלא נפטור גם בשוגג וכמשנ"ת, ומבואר דעיקר דברי רש"י דמוקי להגמ' שם במזיד בחמץ, בזה אינו דוחה דברי רש"י, ואי נימא דעל חיוב דמזיד לא אמרינן דגלי קרא, א"כ אף דדוחה דברי רש"י דרנבה"ק לא פטר בשוגג, אכתי מיושב הגמ' שם, כיון דמיירי בהזיד בחמץ.

בא"ד – מש"כ דגבי מעילה פטור, ולא אמרינן דגלי קרא דחייב לרבי דהזיד במעילה במיתה, הנה **בתוס'** שם כתבו בתי' אחד, דבאמת לרבי לא יפטור כרת דחמץ, משום דגלי קרא גבי מיתה דמעילה דאינו פוטר, **והר"ש** בתרומות פ"ז משנה א' כ' דשם מיירי במזיד, והביא מתוספתא, דבאמת יש חילוק באוכל הקדש בפסח בין שוגג למזיד, ופשטות דבריו נראה, דכונתו דמיירי דהיה מזיד באכילת ההקדש, ובמזיד לא מצינו דגלי קרא דחייב במקום מיתה, ומשום הכי כ' דאע"פ דקתני דמעל, מ"מ אמרינן דמיירי במזיד, אמנם **בחי' הגרע"א** במערכה ה' סקי"ח מבואר דהבין כונת הר"ש, דמיירי במזיד בחמץ, ולא גלי קרא דליכא דין דקלב"מ אלא בדין דחייבי מיתות שוגגין, אבל היכי דאיכא דין מיתה במזיד, בזה לא גלי קרא וכמשנ"ת לעיל.

בא"ד – משה"ק מהא דפסחים ל"ב א', דאמאי לא אמרינן דרק בתרומה דגלי גלי, ולא לענין כרת דחמץ, הנה **רש"י** שם לשיטתו דרק במזיד פטר רנבה"ק כ', דשם מיירי דהיה שוגג לענין חמץ, ואה"נ דאם היה מזיד בחמץ היה פטור לרנבה"ק, **והר"ש** בתרומות פ"ז משנה א' כ' לומר, דרבא ס"ל דאם שגג במיתה, דרק לא ידע דאיכא חיוב מיתה באכילת תרומה, אבל ידע דאיכא לאו ומלקות, דמ"מ חשיב שוגג לענין תשלומי קרן וחומש, וא"כ גלי קרא דאיכא חיוב תשלומין הגם דלוקה, וא"כ כמו כן מהני להיות גילוי דאף משום חיוב כרת לא נימא דקלב"מ, **ובתור"פ** שם כ' תי' אחד כהתוס' דהוי כפרה, ועוד כ' תי' אחד דאמרינן דגלי קרא, והסוגיה כאביי ודלא כרבא, דלרבא ליכא גילוי, וגבי הקדש ליכא גילוי, דלא סבר כרבי דהזיד במעילה במיתה.

**והבעה"מ** בפסחים כ' כהתי' השני בתור"פ, דכיון דנתנה שגגת תרומה לכפרה הכא נמי אם איכא גם שגגת חמץ, **ובמלחמות** לק' ל"ה ב' הק' דזה ניחא לאביי, אבל לרבא הרי ליכא גילוי, **והרא"ה** שם כ' דאתיא כאביי, וכ' דזה מוכח דאי נימא משום שוגג, יק' דאמאי נקט תרומה ולא איירי בסתם חמץ, **ורש"י** בפסחים כ', דקמ"ל דהזיד בתרומה פטור משום קלב"מ, והיינו דאתיא כאביי, וכ' **הגרע"א** במערכה אות כ"ג, דלהמלחמות אכתי יק' דלא ניחא לי' לאוקמי דלא כרבא, וכ' לישב דלרבותא נקט תרומה, דאם הזיד בחמץ פטור אף דהוי שוגג בתרומה, ולאפוקי ממש"כ התוס' דחייב משום דהוי תשלומי כפרה, ועוד כ' דאם היה חמץ לבד באמת היה פטור, משום דהרי מבואר בסמוך דהא דשייך קלב"מ, הוא דוקא באופן שלא קנה קודם, וחיובו הוא רק משום נהנה, וא"כ בחמץ לבד באמת יהיה פטור בשוגג, דכיון דהוי דבר איסור לא חשיב הנאה בזה, ורק בתרומה חייב משום דחייבה תורה כל היכי דאיכא אכילה בתשלומי קרן וחומש, ולא אכפת לן במה דהוי איסור.

בא"ד – מש"כ התוס' דאוכל תרומת עצמו משלם כפרה לעצמו, מבואר **בתוס' הר"ש משנץ** בפסחים כ"ט א', דדין זה יש ללמוד ממה דמבואר בתרומות פ"ז משנה ב', דבת ישראל שאכלה תרומה שלא זכה בה כהן ואח"כ נשאת לכהן, דמשלמת תרומה לעצמה, [ועיין בחי' הגר"ח [סטנסל] סקי"ד, דמבואר דהיכי דאוכל תרומת עצמו יש בזה מחלוקת הרמב"ם והר"ש, דברמב"ם מבואר דגם בכהאי גונא צריך ליתן לכהן התרומה, ושי' הר"ש דבזה אי"צ, וזה כמבואר בתוס' ובתוס' הר"ש דאי"צ].

**ובמנ"ח** מצוה ר"פ אות מ"א מבואר, דדין זה ניחא לראב"ש דסבר דתשלומי תרומה הפרשתו מקדשתו, אבל לרבי דסבר דנתינתו מקדשתו וכמשי"ת בסמוך, על כרחך באוכל תרומת עצמו יצטרך ליתן לכהן, ואף במתני' דבת ישראל דמשלמת לעצמה, כ' דזה רק למ"ד דהפרשתו מקדשתו, אמנם **בחי' הגרש"ש** סכ"ט הביא, דמבואר **בירושלמי** דהיכי דאין דין ליתן התרומה לכהן, לכו"ע הפרשתו מקדשתו, [והמנ"ח שם כ' דאין הירושלמי תחת ידו] ועיין עוד בסמוך בזה.

בא"ד – מש"כ דבהפרשה כבר נשלם כפרתו, הנה **הרש"ש** ועוד אחרונים הביאו, דבתו"כ ובירושלמי יש מחלוקת תנאים בתשלומי תרומה, האם הפרשתו מקדשתו או דנתינתו מקדשתו, והעירו דלכאורה דברי התוס' אתי שפיר למ"ד דהפרשתו מקדשתו, אבל למ"ד דנתינתו מקדשתו, בלא שיתן לא סגי, והרש"ש הק' דגבי פטר חמור מצינו, דר"א ס"ל דכל זמן שלא נתן השה לכהן, הדין דאם מת החמור דיקבר, והיינו דאינו פדוי עד שיבוא ליד כהן, ובכל זאת מבואר שם דבספק פטר חמור הדין דמפריש והוא שלו, וכ' לומר דבאמת גם למ"ד דנתינתו מקדשתו, זהו רק היכי דאיכא דיש עליו דין ליתן, אבל אם אין עליו דין ליתן, באמת ההפרשה מקדשתו לכו"ע, ולפ"ז כ' לומר, דמש"כ התוס' דמהני מחילה אחר ההפרשה, זהו לכו"ע גם למ"ד דנתינתו מקדשתו, דע"י המחילה נפטר מחיובו ליתן, וממילא דסגי בהפרשה לבד, אמנם **בבי' הגר"א** על המשניות פ"ו מתרומות משנה א' גרס בירושלמי, דמחילה אחר ההפרשה, זה תלוי במחלוקת האם נתינתו מקדשתו או הפרשתו מקדשתו, והביאו **המנ"ח** שם אות מ', ושם נקט דכל דברי התוס' הם רק למ"ד הפרשתו מקדשתו, דאי נימא דנתינתו מקדשתו, כיון דעל הצד דהוא אינו כהן הרי יש כאן דין נתינה, ממילא דלא נגמר דינו אלא אחר נתינה, **ובחי' הגרש"ש** כ' גם כהרש"ש, דהיכי דאיכא ספק האם צריך ליתן, ומצד דיני הממון אינו צריך ליתן מספק, כיון דאין דין נתינה ממילא לכו"ע הפרשתו מקדשתו, דמה דנתינתו מקדשתו, הוא משום דהדין נתינה מעכב בהפרשת התרומה, והיכי דאין דין נתינה ממילא דסגי בהפרשה, וכמשנ"ת דמבואר בירושלמי דהיכי דאין דין נתינה לכו"ע סגי בהפרשה, אלא דבמה דמבואר ברש"ש דמשום הכי לכו"ע מהני מחילה אחר הפרשה, בזה כ' שם דלמ"ד דנתינתו מקדשתו, הרי לא נתקדש בהפרשה לחוד אלא בנתינה, והאיך יהני מחילה אחר הפרשה, הא אכתי לא אין לו זכות בתרומה, וכ' דמ"מ י"ל דיש לכהן זכות גם קודם הפרשה, ויש לו תביעה על הישראל דיפריש ויתן לו התשלומי תרומה, ובזה שייך מחילה גם קודם נתינה, אלא דהעיר דא"כ שיחול בזה דין קלב"מ בשעת אכילה, דלא יהיה לכהן זכות תביעה כלל, וממילא יפטר מליתן לכהן, ועל כרחך דכל זכותו הוי רק כשנותן לו, וא"כ לא יהני מחילה, וכ' דבזה י"ל, דלא אמרינן דקלב"מ פוטר אלא מכפית ב"ד או שעבוד נכסים, אבל עיקר שעבוד הגוף לא נפטר משום קלב"מ, וא"כ י"ל דאה"נ דיש לו זכות תביעה ושייך בזה מחילה, ומ"מ דין קלב"מ לא מפקיע זכות זה, [וזה דלא כמשנ"ת דברי הגר"א, דלמ"ד דנתינתו מקדשתו לא מהניא מחילה].

**ובחי' הגר"ח** [סטנסל] סקי"ד מבואר, דהא דנימא דגם למ"ד דנתינתו מקדשתו, זהו רק היכי דאיכא דין נתינה, ומשום דהדין נתינה מעכב, זה ניחא רק אי נימא דאיכא דין נתינה על האוכל מצד עצמו, ולא דהוי רק משום דיש לכהן זכות ממון בתרומה זו, דאי נימא דהוי רק משום זכות ממון של הכהן, אין בזה סברא דנימא דמעכב, דלא יהיה סגי בהפרשה לחוד, אמנם **בזכרון שמואל** ס"ב נקט, דגם אם הדין נתינה הוי משום זכות ממון של הכהן, י"ל דהנתינה תעכב עיי"ש.

בא"ד – **הבית יעקב** מק' לפי מה דאמרו דהכפרה הוי בהפרשה לחודא, אכתי יק' דאמאי כל אוכל תרומה בשוגג הדין דמשלם לכהן התרומה, ולא סגי בהפרשה לבד, ולא אמרינן דיצטרך ליתן לכהן משום קלב"מ, ועל כרחך דהכא גלי קרא דונתן לכהן את הקדש דלא אמרינן קלב"מ, ומה הועילו בתירוצם, וכ' לומר דמה דבעי ליתן לכהן, באמת אי"ז משום חיובו על מה שלקח התרומה לכהן, אלא זהו חיוב חדש על תרומה זו, וכמו כל הפרשת תרומה דיש דין לתנו לכהן, וכ"כ **בחי' הגרש"ש** סכ"ט-ל', ומוסיף דאף דהכא בעי ליתנו דוקא לכהן שהיה התרומה שאכל שלו, מ"מ גם זה הוי בכלל הדין שנאמר בתרומה זו, דכאן איכא גם דין ליתנו דוקא לאותו כהן שהיה שלו מתחילה, היכי דהיה של כהן מסוים, **ובקה"י** סל"א מק', דא"כ אמאי באוכל תרומת עצמו מבואר בתוס' דהוי לעצמו, ואמאי לא אמרינן דיש עליו דין לתנו לכהן, כמו כל תרומה שמפריש מטבל דידי', וכ' לבאר באופן אחר, דבהפרשה חל דהוי תרומה זו תשלומין לכהן, וממילא יש כאן דין לתנו לכהן, ובזה לא שייך לומר קלב"מ דלא יהיה צריך לתנו לכהן, דכיון דיש לכהן זכות בדבר שבעין, בזה ליכא לדין קלב"מ דלא יהיה לו זכות זה, ועוד כ' דכיון דזה דבר שחל בשעת הפרשת התרומה, א"כ אינו בשעה שמתחייב המיתה על מה שאכל, ולא חל בזה דין קלב"מ.

בא"ד – בתוס' מבואר דהא דלא מהני מחילה בתשלומי תרומה, הוא משום דהוי כפרה, אמנם **הר"ש** פ"ו מתרומות משנה א' כ', דאין לומר דכיון דמצינו דמשלם חומש חזינן דהוי כפרה, ומשום הכי לא מהני מחילה, דהא בגזל ונשבע דהדין דמשלם קרן וחומש לנגזל, הדין דמהני בזה מחילה, וכ' לבאר דלא מהני מחילה משום דבעי לשלם דבר הראוי הקודש והתשלומין נעשים תרומה, וא"כ אין הדבר תלוי בכהן, **ובק"ש** בב"ב אות ב' כ' לומר, דאי נימא דמחילה הוי מטעם התקבלתי, שפיר י"ל דגם היכי דהוי חיוב מדין כפרה, מ"מ מהני מחילה כיון דהוי כאילו שילם, אבל אי נימא דהוי הפקעת וסילוק החיוב, היכי דאיכא כפרה לא מהני מחילה, דאכתי ישאר החיוב משום דאכתי יש כאן דין כפרה, ובפסחים אות קל"ג כ' לישב שי' התוס', ממה שהביא הר"ש מקרן וחומש דגזל ונשבע, דשם הכפרה הויא בזה שמתחייב הקרן וחומש, אבל לא דהדין כפרה מחייבתו קרן וחומש, ומשום הכי כל שמוחל שפיר נפקע החיוב ואין כאן מחייב של כפרה, ומיהו בעיקר הדבר כ' שם, דבגמ' בב"ק ק"ג ובראב"ד שם נראה מבואר, דבאמת החיוב דחומש של גזל ונשבע לא הוי חיוב כפרה אלא חיוב ממון, ומשום הכי מהני שם מחילה, **ובחי' הגר"ח** [סטנסל] סקי"ד כ' לבאר בשי' הרמב"ם, דלא מהני מחילה משום דאיכא דין הפרשה ונתינת התרומה מצד עצמו, ולא דהוי רק חיוב ממון לכהן, ומחילה לא מהני אלא היכי דהמחייב הוי זכות הממון שיש לשני אצלו, וכאן אין תחילת החיוב משום זכות ממון שיש לשני אצלו.

ג) תוד"ה ולאביי – **בש"מ** כ' דלשי' רש"י בפסחים, דכל מה דמוקמינן שם למתני' כרנבה"ק הוא רק לאביי וכמשנ"ת, ניחא דמק' הכא על אביי ואין עדיפות להק' שם, **ובפנ"י** כ' דשם י"ל דמיירי דלא ידע דאי"ז שלו, וכיון שהוא שוגג לא נעשה גזלן, אבל הכא דמיירי דאוכל במזיד, כמו כן יודע שאין זה שלו, **ובהג' ברוך טעם** כ' דמ"מ לשי' התוס' אי אפשר ליישב הכי, דלדידהו על כרחך דשם גם מיירי במזיד, דאי בשוגג הא באמת ליכא לדין דקלב"מ, כיון דהוי תשלומי כפרה.

גמ' מודה רנבה"ק וכו' – **הרמב"ן** מק' דשמעינן לה כבר ממה דאמרינן לרבנן לק', דגונב בשבת חייב משום דנתחייב בגניבה קודם, וכ' דקמ"ל הסברא דאי בעי גחין, דמשום הכי לא חשיב דהוי צורך אכילה כמבואר בגמ' בסמוך, משא"כ בשבת דלא הוי הגבהתו כלל חלק מההוצאה, ומ"מ כ' דהיה לו לאשמועינן חידוש זה לרבנן בשבת, דגם היכי דהוי צורך הוצאה מ"מ חייב בגניבה, וכ' דכיון דרנבה"ק מיקל בתשלומין, משום הכי נקט דגם אליבי' פטור, ואי נמי דפשיטא לי' מילתא.

גמ' סוף סוף וכו' – **הריטב"א** לק' ל"ד ב' כ' דהגמ' יכלה לתרץ דהיה סבור שזה של התוחב, דבאופן זה אינו מתחייב אלא על הנאה.

ד) גמ' אי דמצי לאהדורה – **בש"מ** מבואר, דשי' רש"י דהוא מתחייב בעוד דמצי לאהדורה, דכיון דאינו מחזיר מתחייב מיד, ושי' התוס' דרק כשלא מצי להחזיר אז הוא מתחייב, ומ"מ לא הוי מיתה ותשלומין באין כאחד, דאינו מתחייב מיתה אלא אחר שלא מצי לאהדורה כשיש לו הנאת מעיו, **ובאמ"מ** ס"ל סקכ"ז גם כ' לומר הכי, דהחיוב של המיתה בא אחר הזמן שלא מצי לאהדורה, אלא דהק' דאם חיובו רק בזמן דלא מצי לאהדורה, יש לנו לומר קלב"מ לכו"ע, דהא מבואר בגמ' בסמוך דכל היכי דלא מצי לאהדורה, לכו"ע אמרינן דנפטר מחיוב ממון אף דחיוב המיתה לא בא אלא אח"כ, וכ' לומר דמ"מ כיון דאינו נצרך לעיקר חיובו לא אמרינן קלב"מ, ויתבאר בזה לק' ל"א א' באות ג' בע"ה.

רש"י ד"ה איבעי – במש"כ דאיהו מזיק לה, מבואר **בש"מ** לק' ל"א א' דדוקא משום מזיק חייב, אבל אינו נעשה גזלן, דשי' רש"י דאינו קונה משום יד וכמשי"ת שם, ונמצא דאין כאן קנין גזילה, [והנה לכאורה אכתי יש כאן קנין הגבהה, אמנם בט"ז סשס"ו סק"ו מבואר, דאם הניחו על ידו בעי שיגביה, ולא סגי במה שממילא מוגבה על ידו], ומה דאמרינן דכיון דלעסי' קניי', היינו דמתחייב מתורת מזיק, [ובהג' על הגמ' הביאו דיש ספרים דלא גרסי לשון זה בגמ'], **ובאמ"מ** סל"ג סק"ב כ' לומר דהכא אין לחייב אלא משום מזיק, לפי המבואר בקצוה"ח סל"ד סק"ג דגונב מן הגנב פטור גם מקרן דלא נעשה גזלן, אמנם בשי' רש"י אין לבאר מהאי טעמא, דהא כתב דהראשון לא נתחייב כלום וכמשי"ת בסמוך, ובס"ל סקכ"ט כ' לבאר לפי המבואר בקצוה"ח בסשמ"ח סק"ב דאינו נעשה גזלן בלא מעשה גזילה, דא"כ כל זמן שאינו מזיק גם אינו גזלן, ולפ"ז באמת כשהוא מזיק גם הוי גזלן, ולכאורה כן נראה ברש"י בד"ה ע"י ובד"ה משקין, דבאמת אם נפסד יש לחייבו גם משום גזילה.

**ובנתה"מ** סל"ד סק"ה כ', דבתוס' כאן מבואר דהשני נעשה גזלן, וכן מבואר ברשב"א ובריטב"א לק' ל"א א', והק' אמאי הא גונב מגנב פטור, וכ' דהכא דהוא מחזיקו בפיו ומשתמש בזה נעשה גזלן, ורק אם לוקח להחזיק לבד לא נעשה גזלן, **והחזו"א** כ' דאין לומר דלוקח להשתמש גרע מלוקח על מנת להחזיק כל החפץ לעצמו.

**ובאמ"מ** שם בס"ל סקכ"ז הק' דאי חיובו משום מזיק, א"כ היינו בזמן שכבר אי אפשר להחזיר דאז האוכל מוזק, ואמאי מבואר דלא הוי מיתה וממון כאחד, וכ' לומר דבאמת החיוב מיתה הוי על זמן שאחר שאי אפשר לאהדורה, אך הק' דמ"מ כיון דאי אפשר לאכול בלא שיזיק, אכתי יש בזה דין קלב"מ וכמשנ"ת לעיל, ובאות כ"ט כ' בסוגר דאולי נימא דהוי מזיק כבר קודם שאי אפשר לאהדורה, דכיון דהוי במקום דאפשר לאהדורה רק ע"י הדחק כבר הוא מזיק, ולכאורה הוא מבואר בהדיא ברש"י, דכ' דהיכי דהוי במקום דאפשר להחזיר רק ע"י הדחק, כבר לא חזיא לבעלים.

בא"ד – **בש"מ** כתב בדברי רש"י, דכבר נסתלק חיובו של ראשון, ואח"כ כ' הלשון של רש"י דלא נתחייב לכהן כלום, **והגרע"א** מק' דאמאי אינו חייב, הא כיון דנטל התרומה נעשה גזלן, **ובדברי משפט** סל"ד סק"ב כ', דאם נוטל ממון חבירו ליתן לאחר ולא ליקח לעצמו לא נעשה גזלן בזה, ומשום הכי בסוגיין הראשון אינו מתחייב כלום, **ובאמ"מ** סל"ג סק"א חולק דגם בזה נעשה גזלן, [ועיי"ש מש"כ ראיה לזה, ולכאורה כן מבואר מדברי התוס' כאן דהראשון יש לו דין גזלן], ובסק"ג כ' לבאר דברי רש"י, דמיירי כאן דהראשון היה סבור שזה שלו, ומשום הכי לא נעשה גזלן, והא דהוכרח רש"י לבאר דמיירי באופן דלא ידע הראשון ולא נעשה גזלן, כ' לבאר דס"ל כשי' בעה"מ, דהיכי דהראשון מאכיל השני, ליכא להדין דרצה מזה גובה וכמשי"ת בסמוך.

**המחנ"א** בדיני גזילה ס"ו הק' מסוגיין על שי' בעה"מ והרא"ה, דהא דגזל ובא אחר ואכלו רצה מזה גובה רצה מזה גובה, הוי דוקא אם אכל השני מעצמו, אבל אם האכילו הראשון פטור, דחשיב הוצאה דראשון, דלפ"ז יק' דאמאי הכא חייב השני, וכ' דאפשר דלא אמרו אלא בגונא דאין השני יודע דהוי גזילה, והכא מיירי שיודע דהוי גזילה ומשום הכי אפשר לחייבו, [ועיי"ש דמ"מ הק' ממקום אחר], **ובדברי משפט** סל"ד סק"ב כ', דהכא הראשון לא נעשה גזלן וכמשנ"ת בדברי רש"י, **ובאמ"מ** סל"ג סק"ב כ', דהיכי דאם לא יאכל השני יחזיר הראשון לנגזל, מודו דיש לחייב השני, והכא מיירי בכהאי גונא.

רש"י ד"ה ואי – מבואר דכיון דהיה אנוס אינו נפטר מממון משום קלב"מ, **ובש"מ** כ' בשם **שיטה** ישנה, דאף דחייבי מיתות שוגגין אמרינן בהן קלב"מ, מ"מ באונס לא אמרינן, דהא מה דגם בשוגג פטור ילפינן ממכה בהמה, דלא חלקת בין שוגג למזיד כמבואר לק' ל"ה א', ומכה בהמה באונס פטור, **ובק"ש** אות צ"ו הביא מחלוקת התוס' והרמב"ן, דשי' הרמב"ן דאדם המזיק חייב גם באונס, ודברי השיטה ישנה כשי' התוס', **והגרע"א** כ', דהא שי' רש"י דהא דפטר רנבה"ק הוא דוקא במזיד וכמשנ"ת, וא"כ בודאי דבאונס לא אמרינן קלב"מ, ונסתפק לדינא האם בחייבי מיתות באונס אמרינן קלב"מ, וכתב הצד דלא אמרינן, משום דבאונס לא חשיב כלל דעבר, ועיין בק"ש שם מש"כ בזה.

בא"ד – **בש"מ** כ' דנראה דס"ל דעל הנאה יש לחייבו בכל גונא, דאף דהיה באונס מ"מ הרי נהנה, ואח"כ בדברי התוס' כ', דמש"כ דגם על הנאה יש לפוטרו, כתבו זה גם בשי' רש"י, ולא הוצרך לכתוב זה לרוב פשיטותו, ועיין **ברע"א** במערכה ה' אות כ"ה דכ', דמדברי רש"י בבכורות נראה, דבאכל איסור בשוגג לא חשבינן לי' דאינו נהנה, ומה דמחזיר דמים הוא משום קנס, עיי"ש.

תוד"ה ואי – **בתו"ר** כ' בשם ר"ת, דקו' הגמ' אמאי חייב תשלומין, דנהי דמיתה חייב משום דלא מיחה על חבירו במה שתחב לו, מ"מ לענין ממון היה לנו לפוטרו, ואע"פ שצוה לו לתחוב, מ"מ לא היה סבור שיעשה דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, וכ' דכיון דתחב לו במקום שלא מצי לאהדורה אנוס הוא, ואפילו על הנאת גרונו אין לחייבו, ולכאורה כונתו דמה דהוא אנוס הוי סיבה לפוטרו גם מחיוב נהנה, אמנם כ' עוד דאי נמי יש לפרש, דקו' הגמ' דלא יהיה חייב לא מיתה ולא ממון כיון דאנוס הוא, [**ובש"מ** כ' בשם **שיטה** ישנה, דגם במניח לו לתחוב הוי אנוס, דאינו סבור שיתחוב לו עד מקום שלא יוכל להחזיר], וכ' דלא מחייב על ההנאה, משום דאין לו הנאה היכי דתוחבין לו עד מקום שאינו יכול להחזיר, או דאפילו אם יש לו הנאה, מ"מ כיון דבשעה שנהנה אינו בעולם, אין לחייבו וכמש"כ התוס', ואי נימא דמתחילה דעתו דאונס פוטר גם מחיוב נהנה, מה שייך זה למש"כ עוד לפרש דקו' הגמ' גם לענין מיתה, ולכאורה צ"ל דגם מתחילה דכ' דאין לחייבו על הנאת גרונו, כונתו משום מה שכ' אח"כ שני טעמים וכמשנ"ת, ויל"ע בדבריו.

בא"ד – **הרשב"א** כ' על שי' רש"י, דבאמת יכל לתרץ דתחב לו מדעתו, **והריטב"א** מוסיף דמ"מ לא ניחא להגמ' לתרץ הכי, דהלשון דתחב לו חבירו משמע שהיה באונס, והרשב"א כ' דנראה לו, דקו' הגמ' לענין תשלומין.

בא"ד – **בש"מ** כ' בשם רבינו אפרים, דאם אמר לו שיטול התרומה ויתחוב לו לפיו, זכה מיד בהגבהת חבירו, וכ' דהתוס' חולקים על זה, משום דלא אמר לו בפירוש שיזכה לו.

בא"ד – **בחי' הגרע"א** כ' דהר"י דחולק על ריצב"א, וס"ל דאינו נעשה גזלן על מה שבפיו, הוא משום דכיון דמחובר למכוש שיוצא חוץ לפיו, ומה שבפיו אינו מונח בפיו ממש אלא באויר פיו, אינו קונה בפיו, **ובק"ש** אות צ"ח כ', דשי' הר"י דבעי מעשה גזילה וכמש"כ הקצוה"ח סשמ"ח סק"ב, ומשום הכי לא נעשה גזלן בתחיבת חבירו, [וכ' דמדברי ריצב"א מוכח באמת דס"ל דלא בעי מעשה גזילה, אמנם **באבני נזר** סר"פ כ', דס"ל דמה שאינו מוציא מפיו חשיב מעשה גזילה], אמנם הנה לק' ל"א א' מבואר בתוד"ה דאי, דהיכי דגחין ואוכל מה שנמצא על ראש קנה, דגם אינו קונה בכהאי גונא, ושם הרי איכא מעשה גזילה, וא"כ צ"ל כמש"כ הגרע"א, והגרע"א הביא גם לדברי התוס' לק', [ובש"מ שם מבואר, דלשי' הריצב"א שם אינו קונה משום דפיו הוי קטפרס, וכמשי"ת שם בע"ה ולפ"ז ניחא, אך בשי' ר"י לא הוזכר לפרש משום זה].

בא"ד – בקו' הגה"ש, כ' **בק"ש** אות צ"ט לישב, דאפשר דכל מה דמבואר בגמ' שם בב"מ דקונה במה שבידו, זהו דוקא באופן שאם רוצה יוכל להחזיק באופן שלא יוכל הנותן לנתק, אבל אם לעולם יוכל לנתק לא יקנה, **וביונת אלם** סי"ח כ' לישב, דשם מבואר דזוכה במה שבידו משום דכמאן דפסיק דמי, וי"ל דעד כאן לא אמרינן דלא אכפת לן במה שיכול לנתק אלא היכי דחשבינן למה שבידו כמאן דפסיק, אבל הכא י"ל דאינו מונח בפיו ממש אלא באויר פיו ובזה אף דקונה באויר ג"כ, מ"מ כמאן דפסיק ליכא בזה, וא"כ לא מצינו דבכהאי גונא לא מבטל קנינו מה דהשני יכול לנתק.

בא"ד – מש"כ דלכל הפחות קונה מחצה, מבואר **בש"מ** דהיינו דבעלמא הדין דקונה מחצה, משום דכל אחד יש לו לזכות בהכל ואמרינן דיחלוקו, אבל הכא קונה הכל דלמפרע איהו קנאו, דאי נימא דגם הכא קונה רק מחצה, אכתי יק' דיש נפ"מ בדין קלב"מ דנפטר על החצי השני, **ובדברי יחזקאל** סנ"ז סק"ו כ', דמבואר בתוס' דשנים שגזלו, דכל אחד מתחייב בהכל.

תוד"ה לא – במה שהביאו הגמ' בחולין, כ' **בש"מ** בשם **שיטה** ישנה, די"ל דמ"מ למכור כבר אינה ראויה, ועוד כ' דיש דברים דנפסדים לגמרי, ושם מיירי במה שאינו נפסד.

בא"ד – **בתו"ר ובריטב"א** כתבו דחזיא קצת לכלב, ומדברי התוס' נראה מבואר דגם לאדם חזיא.

בא"ד – בשי' ריצב"א מבואר **ברע"א** דזהו דוקא בדבר שענינו אחד, אבל בשני ענינים אף אם יהיו בזה אחר זה מיד, מ"מ לא יחשב בבת אחת, אלא אם הוי בבת אחת ממש, **וברש"ש** מבואר, דדוקא הכא דההכנסה לפיו הוי צורך אכילה, וכן בסכין דהנגיעה הוי צורך החתך, בזה אמרינן דכיון דהוי מיד בזה אחר זה, דגם חשוב בבת אחת.

בא"ד – **בש"מ** כ' בשם **ר"ח**,דבמקום זה דמצי לאהדורה ע"י הדחק כבר יש לו הנאה, וכיון דאינו מחזיר חזינן דניחא לי'.

ה) גמ' שאכל תרומה משלו – **בש"מ** כ' בשי' רש"י דכ' דחשיב מיתה לזה וממון לזה, דאי מיירי דהתרומה היתה של בעל השיראין, היה מקום לומר דדוקא בזה איכא לדין קלב"מ, דכהאי גונא חשיב דהוי מיתה וממון לאחד, ואמר רב אשי דהתרומה שלו דאע"פ דהוי מיתה לזה וממון לזה, מ"מ איכא דין קלב"מ, וכ"כ **המהרש"א** דאם היה התרומה של בעל השראין, באמת חשיב מיתה וממון לאחד, והש"מ הביא דברי **הי"ר** בסנהדרין, דגם כ' הכי לענין הגמ' בב"ק כ"ב ב', דהיכי דשרף גדי דחד ועבד דחד, חשיב מיתה לזה וממון לזה, והיכי דהוי הגדי ועבד דחד, חשיב מיתה וממון לאחד, וכ' דבגונא דהתם עדיף, דמ"מ הוי ע"י מעשה אחד, אבל כאן דהוו שני מעשים, י"ל דגם באם הוי של אדם אחד, מ"מ לא הוי מיתה וממון לאחד, **ובתוס'** בב"ק הק' על הגמ' שם, דאיזה רבותא יש בזה דהוי גדי של אחד ועבד של אחד, כיון דחיובו מיתתו אינה שייכת כלל למה דהוא בעלים על העבד, דהא אדון שהרג עבדו גם חייב מיתה, וכ' דדצריך לדחוק דמ"מ נראה לו חידוש יותר, ומבואר דלא ס"ל כהי"ר, דנקט דבאמת יש חילוק בזה גם לפי האמת, ועיין **בחי' רבי ראובן** סי"ח סק"ג דכ' דמבואר בי"ר, דכיון דמיתה אתיא מכח ממונו של פלוני חשיב מיתה לו.

תוד"ה רב אשי – בשי' רש"י כ' **בש"מ**,דהא דאם חיובו על אכילת התרומה חשיב מיתה וממון לאחד, אע"פ דהחיוב מיתה הוא לשמים והתשלומין לכהן, הוא משום דכיון דאי אפשר לתשלומין של אכילה בלא חיוב מיתה, חשיב דהוי מיתה משום ממונו של הניזק והוי מיתה וממון לאחד, ואח"כ כ' דהא דמבואר במתני' דאם בא על בתו פטור משום קלב"מ, הוא משום דכיון דעל ביאתה נהרג חשיב מיתה וממון לאחד, וכ' דכי תימא משום דחטא לשמים הוא דמתחייב מיתה, לענין קנס נמי נימא הכי דהוי על חטאו, דהא תשלומי הקנס הוי מלבד הבושת ופגם, ולכאורה לפמש"כ בתחילה לענין תרומה, דכיון דמתחייב מיתה משום ממונו של ניזק הוי מיתה וממון לאחד, ממילא דגם ניחא הא דבא על בתו חשיב מיתה וממון לאחד, **והמהרמ"ש** כ', דלשי' רש"י הא דאמר רב חסדא דהיה שייך קלב"מ באוכל חלב של חבירו, י"ל דזהו משום דס"ל דמיתה לזה וממון לזה פטור כרב אשי, ויל"ע דא"כ יק' אמאי תשלומין על אכילת תרומה חשיב מיתה וממון לאחד, דהא רש"י לא כתב דהוי מיתה לזה וממון לזה, אלא ברב אשי דמוקי החיוב ממון על קריעת שיראין.

ומשה"ק התוס' ממדליק גדיש, ולכאורה שם דומה לתשלומין על אכילת תרומה, דנתבאר דרש"י מודה בזה דהוי מיתה וממון לאחד, כ' **בבית יעקב** לחלק, דשם מתחילה הוא מדליק איזה דבר הפקר וממנו נדלק הגדיש, וא"כ באמת אין חיוב המיתה דוקא על שריפת ממון חבירו, ורק דבמעשה אחד איכא חיוב מיתה וחיוב ממון, ולשי' רש"י יחשב מיתה לזה וממון לזה, **והגרע"א והרש"ש** כתבו, דכיון דאפשר להדליק גדיש גם בחול ואז ליכא חיוב מיתה, א"כ המיתה הויא דבר בפני עצמו.

בא"ד – בקו' הת"י דאכתי מאי איכא בין אביי לרבא, דהא לרבא חייב בכל ענין, כיון דהוי מיתה לזה וממון לזה, כ' **המהרש"ל** דצ"ל, דמה דאמרינן דאיכא בינייהו, היינו למאן דפטר במיתה לזה וממון לזה, **והמהרמ"ש** כ' דסגי בזה שיש נפ"מ לאביי, **והפנ"י** כ' דכונת הגמ' מאי איכא לדידן, **והמהרש"א** כ', דבגונא דהוי התרומה של בעל השיראין, לכו"ע פטור משום דחשיב מיתה וממון לאחד וכמשנ"ת, ובכהאי גונא הוא דאיכא בין רבא לאביי, ורק רב אשי דנקט דהתרומה שלו מוכח דס"ל דמיתה לזה וממון לזה גם פטור, **והמהרמ"ש** ועוד אחרונים הק' על זה, דא"כ מה הק' התוס' על רש"י מהא דמדליק גדיש, הא שם המיתה הוי על דבר ששייך לבעל הממון, אמנם **הבית יעקב** כ' כמשנ"ת, דקו' דשם מיירי דמדליק בתחילה דבר של הפקר, **וברש"ש** נראה לכאורה, דמש"כ דקו' התוס' משום דאפשר להדליק גם בחול ואז לא יהיה חייב מיתה, זה ישוב גם לדברי המהרש"א, אמנם צ"ב בזה, דהרי גם הכא אפשר לקרוע השיראין בלא לאכול התרומה, ואמאי חשיב מיתה וממון לאחד יותר ממדליק גדיש.

בא"ד – **בפנ"י** מעיר אמאי לא הק' ממתני' דבא על בת בתו פטור משום קלב"מ, והתם הוי מיתה לה וממון לאביה, **ובבית יעקב** כ', דכיון דמה דקתני בא על בתו, היינו על כרחך בכהאי גונא דהקנס יהיה לעצמה, א"כ בת בתו נמי נוקי בהכי, ועוד כ' לפמשנ"ת דדוקא ממדליק גדיש מק', כיון דהוי בשני דברים וכמשנ"ת, ועוד כ' דמה דהאב זוכה הוא מכח הבת, וחשיב מיתה וממון לאחד.

בא"ד – מש"כ ממון לבת שרצו להפסיד לה כתובה, כן מבואר גם **בתו"ר ובתוס' הר"ש משנץ**, **ובש"מ** מבואר, דאע"ג דהרי איכא חיוב מיתה גם על מה שרצו להרוג את הבת, והרי יש כאן מיתה וממון לאחד דהיינו בבת עצמה, מ"מ ס"ל להתוס', דכיון דאיכא גם חיוב מיתה בלא הבת, לא מהני מה דאיכא גם חיוב על הבת דיפטר משום קלב"מ, והביא דברי **הי"ר** בסנהדרין דהביא שיטות דס"ל הכי, והי"ר עצמו חולק על זה, וכן **רש"י** בסנהדרין פירש, דשם הכתובה לאב והממון הוי לאב, **והמהרש"א** כ' לגרוס בתוס', דממון לאב שרצו להפסיד לו הכתובה, **והמהרמ"ש** כ' דלפ"ז דהממון לאב, יכלו התוס' גם לומר דהמיתה היא לבת, ולא דוקא לבעל, אלא דמצד המיתה לבת הוי קצת ממון ומיתה לאחד, כיון דזוכה בכתובה מחמתה, משום הכי אמרו דהוי מיתה לבעל, ואח"כ הביא דברי התוס' בסמוך, דכתבו דגבי עדים הוי שני עדויות משום דיכלו להעיד על ממון בלא מיתה דיעידו רק על הבת, **ובביאור** שם אות ע' כ', דכונתו דלפ"ז בהכרח צ"ל דשי' התוס', דהיכי דגם חייב מיתה גם לעוד אדם, כבר מהני דלא יחשב מיתה וממון לאחד, אף דאיכא חיוב מיתה גם משום בעל הממון, דאי לא נימא הכי, אכתי יק' דאף אם יעידו על הבת לחודא אכתי יש כאן חיוב מיתה לבת, ונמצא דיש כאן מיתה לזה וממון לזה בעדות אחת, ובכל זאת מבואר דרבא מחייב, ועל כרחך דס"ל דכיון דגם איכא מיתה לבעל, זה סיבה דלא נדון למיתת הבת, ומשום הכי הוי מיתה לזה וממון לזה, וא"כ שפיר יש לגרוס דרצו להפסיד כתובה לבת, **ובבית יעקב** כ' לישב זה, דגם היכי דמעידים רק על הבת הוי שתי עדויות, דיכלו להעיד שזנתה ולא התרו בה, וא"כ היה רק הפסד ממון בלא מיתה, ומה דמעידים על מיתה שהתרו בה הוי עדות נוספת, וחשיב שני מעשים.

**לא' א'**

בא"ד – במש"כ דכיון דמתחייב מיתה לשמים, לא חשיב מיתה לזה ותשלומין לזה, כן מבואר בעוד **ראשונים**, **והרשב"א** כתב בזה, דכיון דהוי לשמים, אותו בעל הממון מחוייב בהריגתו, ואין לך מי שמחוייב יותר מחבירו, ורק בהרג או בעדים שזממו שיהרג אדם, בזה חשיב דהוי מיתה לחבירו.

בא"ד – משה"ק מהא דאמר רב יוסף, **בפנ"י** כ' לישב שי' ר"י, דשם האף דהוי עדות אחת, מ"מ איכא שם שתי תביעות, האחת של העדים והאחת של הבעל, משא"כ כאן דאין שתי תביעות דמיתה מתחייב ממילא, וכמו כן בהא דרבא אין שתי תביעות, דמה דהאב מפסיד הכתובה, הוי ממילא ואין כאן תביעה, ומשום הכי בעי לומר דהוי שני מעשים, אמנם **בתוס' הר"ש משנץ** מבואר, דבאמת ר"י הודה לקו' הרשב"א, ומ"מ הוי ישוב לשי' רש"י.

בא"ד – בשי' ר"ת, מבואר **ברא"ה** דאי אפשר לומר דנקיים לזה ולא לזה, דמאי חזית, והק' עליו דאטו מבואר בקרא דלקיים דין כאשר זמם לתרוייהו, ואי נימא דחשוב דאינו מתקיים דין כאשר זמם, א"כ שיהיה כאן הדין דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה, אבל אי"ז סיבה דנחייב תרתי נגד הדין של קלב"מ, **ובר"ן** בסנהדרין [הובא בש"מ] יישב שי' ר"ת, דבעדים זוממין חידש רחמנא שיהיה מת ומשלם דכתיב כאשר זמם לעשות לאחיו, כלומר שיענשו בכל אותן העונשים שהיו רוצים לענוש לכל אחד ואחד מאחיו.

בא"ד – **הפנ"י** כ' לומר, דלשי' ר"ת בכהאי גונא דנדון לעיל, בגונא דאיכא חיוב מיתה גם משום הבעל וגם משום הבת, ואיכא ממון לבת, בזה נחייבו ממון על הבת, דלא מתקיים כאשר זמם לבת, דמיתה חייב כבר משום הבעל, אמנם **בש"מ** נראה מבואר איפכא, דאפילו אי נימא בשי' התוס' דכיון דחייב מיתה משום הבעל, לא מהני מה דחייב מיתה גם משום האשה דיחשב מיתה וממון לאחד, מ"מ לשי' ר"ת בודאי דלא יהיה חייב ממון, דמ"מ מתקיים כאשר זמם על מה שהעידו לבת, דהחיוב מיתה עולה גם למה שזממו על הבת, דאחר שכתב די"ל דרב אשי אינו חולק על רבא משום דעדים זוממין שאני וכמש"כ ר"ת, כ' דאבל התוס' כתבו, דהיכי דחייב מיתה גם משום הבת וגם משום הבעל, דחשיב מיתה לזה וממון לזה, וא"כ בודאי חולק רב אשי על רבא, ונראה דהיינו משום דבכהאי גונא אין לומר דטעמי' דרבא משום טעמי' דר"ת.

בא"ד – מש"כ התוס' תדע וכו', הנה **בח"ר קרשקש** כתב בתי' אחד, די"ל לרבי יונתן בגמ' בסנהדרין שם, דס"ל דמה דכתיב בקרא דאם יהיה אסון דנתת נפש תחת נפש, היינו דגם יהיה חייב מיתה וגם ממון עיי"ש, ויל"ע אם לפ"ז גם נימא, דמש"כ דאם לא יהיה אסון דיתן ממון, היינו דאז יתן רק ממון, אבל אם יהיה אסון יהיה חייב גם מיתה וגם ממון, **ובחי' רבי ראובן** סי"ח כ' לתלות סברת ר"י דהוי גוף אחד, במחלוקת רבה ור"ח בב"ק מ"ט א', האם היכי דליכא לבעל איכא דין תשלומין לאשה, והיינו דיש לדון האם באמת חשיב דיש לאשה זכות בגוף הולדות או לא, ולפ"ז כ' די"ל, דמה דהביא ר"ת ראיה היינו רק לפי חד מ"ד שם, [עיי"ש שכ' צד אחד דלרבה איכא ראיה, וצד אחד דלר"ח איכא ראיה], וא"כ י"ל בס"ד בסנהדרין, דאתיא כהמ"ד השני עיי"ש.

בא"ד – **הרמב"ן** כ' על דברי הריב"א דאינו מחוור, ובסוף דבריו הביא שי' ר"ת, **והרשב"א** ועוד **ראשונים** כ' כהריב"א.

בא"ד – **הי"ר** בסנהדרין י' א' כתב כהריב"א, אמנם שם בדף ט' ב' כתב לגבי הגמ' בב"ק דמוקמינן בגדי דחד ועבד דחד, דרבא לא סבר כר"ל, וס"ל דמיירי בעבד וגדי דחד וכמשנ"ת, וצ"ל דס"ל דאין לפוטרו שם משום דין רודף, וכן מבואר **במהר"ם** בב"ק כ"ב ב', דגבי עבד וגדי לא מהני דברי הריב"א, ועייןבאו"שפ"א מרוצח ה"ז ובאחיעזרח"א סי"ח אות ג', דכתבו לבאר אמאי אין לומר דשם איכא לדין קלב"מ משום רודף, ואכמ"ל.

א) גמ' וקרע שיראין בהליכתו – **בהפלאה** כ' לדייק, דדוקא אם קרע השיראין ע"י החץ, אבל אם בשעה שהולך החץ קרע שיראין בידו, בזה לא יהיה פטור משום קלב"מ, וכ' דללישנא אחרינא בגמ' דפטור רק היכי דלא מצי לאהדורי, ניחא דבכהאי גונא יהיה חייב, אבל ללשון ראשון יק' דאמאי באמת אינו פטור גם בכהאי גונא, וכ' להביא מזה ראיה לשי' רש"י דכהאי גונא חשיב מיתה לזה וממון לאחר, וא"כ דוקא בקרע ע"י החץ פטור משום דהוי במעשה אחד וכמש"כ התוס' בשם ר"י, אבל בקורע בידו הוי שני מעשים, וס"ל לרבי אבין דמיתה לאחד וממון לאחר חייב, **ובחי' הגרש"ש** סל"ג סק"א כ' לומר, דכל מה דפטור בעקירה צורך הנחה, הוא משום דמעשה זה מביאו לידי חיוב מיתה, וא"כ בכהאי גונא דקורע בידו, ממילא דאין כאן מה שיפטרנו, דאינו זמן חיוב מיתה וגם אינו מעשה המביאו לחיוב מיתה, אלא דאח"כ כ' לבאר דהפטור דעקירה צורך הנחה, הוא משום דחשיב כמו דכבר מתחיל עכשיו חיובו וכמשי"ת לק', ולפ"ז כ' דבאמת יהיה פטור גם אם יקרע בידו, ובסק"ג כ', דברשב"א בב"ק כ"ב ב' מבואר דאם היה קורע בשעת עקירה ממש, באמת יהיה פטור גם על מה שקורע בידו, אבל על הזמן שבין עקירה להנחה, בזה אינו נפטר אלא על המעשה עצמו שמביאו לידי חיוב מיתה, ולא על מעשה אחר שעושה עיי"ש.

גמ' שעקירה צורך הנחה היא – **בש"מ** כ', דלכאורה הפירוש דבלא עקירה אי אפשר שיתחייב על ההנחה, והעקירה וההנחה הם הם גופי החיוב, אך הק' דא"כ מה מק' הגמ' מהא דרבי אבין, על הא דר"ח דמגביה חלב, דהא ההגבהה בודאי אינה מגוף החיוב, ומשום הכי כ' דהפירוש דעקירה צורך הנחה, היינו דמה שעוקר מתחילה הוא כדי להניח אח"כ ולצורך זה, וא"כ גם גבי חלב, הרי מה שהוא מגביה החלב, הוא על דעת לאוכלו ולצורך זה, וכ' דאם תשאל דהא גופא יק', דמנין להגמ' דזה הפירוש בדברי רבי אבין, ולא נימא דהפירוש דהעקירה הויא מגוף החיוב, וכ' דכיון דרבי אבין לא קאי על דברי ר"ח, אלא לבאר אמאי אמרינן קלב"מ אע"פ שעדיין אינו מתחייב מיתה, כיון דבזה שנימא דכיון דעוקר על דעת להניח ולצורך זה, כבר סגי דיש כאן סיבה דמשום הכי אמרינן קלב"מ, א"כ מנין לנו לומר דכונת רבי אבין משום דהוי העקירה מגוף החיוב, אמנם הנה **הרא"ה** כ', דמה דאמרינן דעקירה צורך הנחה, אין הפירוש משום דאי אפשר להנחה בלא עקירה, אלא משום דכבר מתחיל להתחייב בנפשו כשעוקר החפץ, כיון דהעקירה הויא חלק מהמלאכת שבת, ודומה לקוצר דבודאי דגם קודם שקוצר השיעור הנצרך, מ"מ בכל מקצת מהקצירה חשיב דמתחייב בזה בנפשו, וכ' דמ"מ בקו' הגמ' ס"ל, דכיון דצריך להגבהה כדי לאכול, משום הכי תחשב ההגבהה שעת החיוב אע"פ שאינו כן בדין, וחזרו לומר דזה אינו, משום דאפשר גם בלא הגבהה, אבל אם לא היה אפשר כלל בלא הגבהה, באמת גם בהגבהה היה דין קלב"מ, דכיון דאי אפשר בלא זה גם בזה חשבינן דהוי תחילת חיובו, ומבואר דגם בקו' הגמ' ידעינן דהעקירה חשיבא צורך, משום דלחיוב מלאכת הוצאה בעי שיהיה גם עקירה, ומ"מ ס"ל להגמ' דהכא נמי אם מצד המציאות יש צורך לעשות דבר קודם שיעשה לגוף העבירה, דגם בזה יש לנו לומר דיהיה פטור משום קלב"מ.

**והגרע"א** בשו"ת מהדו"ק תשובה קס"ד כ' צד אחד, דהיכי דיתחייב ממון במעשה העקירה, בזה הדין פשוט דיהיה פטור משום קלב"מ, ולא בעי כלל להא דרבי אבין, ורק בגונא דקרע שיראין בהליכת החץ דזה לא הוי מעיקר המלאכה, [דרק העקירה במקום אחד וההנחה במקום אחר הוו מעיקר המלאכה, ומה שעובר באמצע זהו רק היכי תמצי להתחייב על מה שמניח במקום אחר לבסוף], בזה הוא דבעי להא דרבי אבין, וזה דלא כמבואר בש"מ וברא"ה, דבהא דקרע שיראין חשיב דהממון בא בזמן שהוא עושה לחלק ממעשה העבירה, [ועיין במשי"ת בתוד"ה שעקירה, דההעברת ד' אמות הוו מכלל עיקר המלאכה דלא כדברי הגרע"א], וכ' דלפי דבריו, הא דמק' הגמ' בסמוך מהא דגונב כיס על דברי רבי אבין, אף דשם הרי הגניבה נעשית בעיקר ההעקירה, וא"כ גם בלא דרבי אבין יק' דאמאי אינו נפטר משום קלב"מ, זהו משום דבלא דברי רבי אבין י"ל, דאף דאינו מתחייב על תחילת הגבהת הכיס, מ"מ יתחייב על מה שאח"כ ממשיך להגביה הכיס, אמנם באמת דין זה תלוי במחלוקת הראשונים בסנהדרין ע"ב א', ושי' הרבה ראשונים שם דכל דבתחילת הגזילה היה דין קלב"מ, שוב אינו מתחייב על מה שאח"כ יש המשך למעשה הגזילה ואכמ"ל.

רש"י ד"ה שעקירה – מש"כ דמההיא שעתא אתחלה לה מלאכה, מבואר **בש"מ** דכונתו, דעושה זה על דעת להניח, וכמש"כ לבאר בגמ' וכמשנ"ת, אמנם **בפנ"י** מבואר, דכונתו דהעקירה הויא חלק מהמלאכת שבת, וכ' דנראה דרש"י כאן מפרש כבר לפי תי' הגמ', דהא לפ"ז ממילא דלא קשה כלל על הא דר"ח, דהגבהת החלב אינה חלק מעבירת האכילה, אמנם נתבאר דברא"ה נראה מבואר, דגם בס"ד ידעינן דמשום הכי חשיב צורך הנחה, ואעפ"כ מק' הגמ' דגם במגביה יהיה דין קלב"מ.

ב) תוד"ה שעקירה – מש"כ תדע וכו', עיין **בש"מ** שכ' דכונת התוס', דבמנסך באמת לשתי הלשונות הוי הדין דפטור משום קלב"מ, דשם לא אכפת לן מה דלא מצי לאהדורי עיי"ש בדבריו, אמנם **במהרש"א** ועוד אחרונים מבואר, דרק ללשון ראשון פטור שם משום קלב"מ, וכ' דמש"כ התוס' תדע, היינו דלא נימא דאדרבה מהא דרבי ירמיה מיירי במנסך דאפשר לאהדורה, נימא דס"ל כלישנא אחרינא דתלוי באם מצי לאהדורה, ומשום הכי דוקא במנסך חייב, וא"כ בזרוק גנבותיך גם לדידי' פטור, ולזה כתבו דללשון ראשון ס"ל דאין לחלק אם מצי לאהדורי או לא, וא"כ אין לדייק כלום מהא דמיירי על מנסך, **והמהרמ"ש** מעיר, דאין שום דיוק מהא דרבי ירמיה מיירי על מנסך, כיון דקאי שם על דין מנסך דמתני', ולא בא לומר דין בפנ"ע בדין דקלב"מ, וכ' לבאר דברי התוס', דבאו לומר דלא נימא דאף ללשון ראשון, דלרבי אבין גם במצי לאהדורה הדין דפטור משום קלב"מ, מ"מ יש בזה חידוש יותר, וא"כ אף דמצינו דרבי ירמיה ס"ל דבמצי לאהדורי דחייב, מנין דאם לא מצי גם ס"ל דחייב, ודלמא מחלק בין מצי לאהדורי ללא מצי, ולזה הביאו התדע, דמוכח מזה דללשון ראשון הוא פשוט דאין לחלק בין אם מצי לאהדורי או לא.

בא"ד – **הגרע"א** מעיר על תי' התוס' דמק' לרבי ירמיה, דמנ"ל להגמ' שם דמק' על דברי ר"פ דאיהו ס"ל כרבי ירמיה, וכ' באופן אחר מדברי התוס', לפי המבואר ברא"ה, דמה דמק' הגמ' לעיל דמכי לעסי' קניי', אתיא כלישנא אחרינא בגמ' כאן דתלוי באם מצי לאהדורה, דאי נימא דחייב משום דאי בעי גחין, א"כ כיון דאי אפשר לאכילה בלא שיכנס לפיו, ממילא דעל מה דקונה בפיו יש לנו לפוטרו משום קלב"מ, ולפ"ז כ' כיון דר"פ משני לעיל דמיירי בתחב לו משקין, מוכח דאיהו ס"ל דהגם דאי אפשר בלא הכנסה לפיו, מ"מ אינו נפטר משום קלב"מ על מה שקונה בפיו, וא"כ ללשון ראשון מוכח דר"פ חולק על רבי אבין.

בא"ד – **בחי' הגרש"ש** סל"ד הק' על מש"כ התוס' דאי אפשר לניסוך בלא הגבהה, דכיון דמבואר בתוס' דאפשר לאכילה בלא הגבהה ע"י שיתחוב לו אחר, כמו כן נימא גבי ניסוך, דאפשר ע"י שיגביה אחר, וכ' לומר דגבי ניסוך אמרינן דההגבהה חשיבא חלק ממעשה הניסוך, משום זה דאי אפשר בלא שיגביה, וממילא הגם דאפשר ע"י אחר, מ"מ אמרינן דההגבהה היא חלק ממעשה הניסוך, ופטור על מעשה זה משום קלב"מ, משא"כ גבי אכילה דהוי מעשה שבגופו, לזה בעי שהמעשה הקודם לו, בעי שלא יהיה אפשר אלא ע"י גופו, דבזה נימא דחשיב כתחילת אכילה, אבל אם אפשר ע"י אחר, הגבהת האחר לא מישך שייכא כלל לאכילתו, ורק בניסוך דהוי מעשה ביין, אמרינן דכל הגבהה חשיבא כתחילת ניסוך היין, ולפ"ז כ' דגבי בליעה עצמה יודו התוס', דאף דנימא דאפשר ע"י תחיבת אחר, מ"מ מעשה זה יש להחשיבו כתחילת אכילה, כיון דגם ע"י אחר מ"מ נעשה בגופו.

בא"ד – **התוס'** בב"ק כתבו, דבאמת יכלה הגמ' לתרץ שם משום דעכ"פ הוי צורך הנחה, אלא דלפי סברת המקשה שם מתרץ לו בענין אחר, **ובתו"ר** שם [הובא בש"מ] כ' לפרש קו' הגמ', דכיון דקונה באויר חצר, אין לו צורך כלל שינוח בחצר, ואין דעתו על זה שינוח, ויהיה פטור מחיוב שבת כיון דאינו צריך להנחה זו, ולא הוי מלאכת מחשבת בזה, והנה **הרמב"ם** פ"ג מגניבה ה"ב הביא דברי הגמ' בב"ק, דדוקא אם אינו קונה אלא כשינוח בחצר אז נפטר משום קלב"מ ולא אם קונה כבר באויר החצר, ועליו אכתי יק' דכיון דפסק להא דרבי אבין, אמאי לא יפטר גם באם יחול הקנין כבר כשהגיע לאויר החצר.

**ובש"מ** כ' עוד בשם **ה"ר ישעיה** בשם **הר"י מקורביל**,דלענין לפוטרו לא מהני מה דאינו צריך להנחה, כיון דמ"מ יודע דהחפץ ינוח שם, אלא דמ"מ לא חשיב צורך הנחה, כיון דאין דעתו וכונתו אלא על זה שיבוא לאויר החצר, ובשם **שיטה** ישנה כ', דכיון דאין דעתו שינוח, משום הכי לא חשיב שהותחל איסור שבת עד הנחה, ועוד כ' בשם **המאירי**,דרק לענין חיוב מזיק אמרינן סברא זו ולא לענין מכירה, ובשם **שיטה** כ' עוד, דשם תלוי בדעת הלוקח, ונסתלק מן הגניבה קודם שיבוא לידי איסור שבת, ועוד שאין קניית הלוקח מתערבת עם חיובו של המוכר, דהחיוב שבת הוי ע"י מעשה הזריקה, וחיוב מכירה הוי ע"י קניית הלוקח, **ובהפלאה** כ' לומר, דהסברא דלא מצי לאהדורי, היינו דבזה נמצא דהזריקה היא מחייבתו גם מיתה וגם ממון, דהא אחר הזריקה הוא כבר אנוס, ומשום הכי אמרינן בזה קלב"מ, וא"כ התם דמיירי לענין מכירה, הרי אם יחזור בו מהמכירה קודם שיבוא לאויר החצר לא יחול המכר, וגם לא בעי מעשה כדי להתחייב על מכירה, דהרי אם ימשוך הלוקח מדעת המוכר גם יתחייב, וא"כ נמצא דהחיוב על המכירה לא הויא ע"י הזריקה, ומשום הכי לא אמרינן בזה דפטור משום דעקירה צורך הנחה.

ובביאור דברי המאירי כ' **בחי' הגרש"ש** סל"ג, דאולי כונתו דמה דאמרינן דעקירה צורך הנחה, היינו דאע"ג דאכתי אינו חייב מיתה, מ"מ כיון דמעשה זה מביאו לידי חיוב מיתה, משום הכי גם בו אמרינן קלב"מ, ולפ"ז באם יתחייב ממון על מעשה אחר באותו זמן שעושה עקירה, בזה לא יפטר משום קלב"מ, כיון דגם אינו מתחייב מיתה עכשיו, וגם מעשה זה אינו מחייבו מיתה, וכונת המאירי, דבמכירה הוי מעשה בפני עצמו ואינו שייך לעצם מעשה המלאכת שבת, דיש כאן מעשה נוסף של חלות מכירה, ומשום הכי לא אמרינן בזה דיפטר משום דעקירה צורך הנחה, **ובדברי יחזקאל** סכ"ו סקי"ח כ', דכונתו דבאמת מה שמחייבו מיתה לא הוי אלא העקירה וההנחה, וההעברה אינה מעיקר החיוב, אלא דכדי להניח אחר ד' אמות בעי שיעביר באמצע, וא"כ דוקא גבי נזיקין דהחיוב נעשה ע"י הזריקה, אמרינן דנפטר משום דהזריקה מחייבתו מיתה, אבל במכירה הוי ענין בפני עצמו במה שהוא באויר החצר, ואינו שייך למעשה הזריקה, וזה כמשנ"ת דברי ההפלאה, ולכאורה לפ"ז דברי המאירי הם רק לפי הלישנא אחרינא, אמנם לפי דברי הגרש"ש דבריו הם גם ללשון ראשון, דקריעת שראין הוו בכלל מעשה ההעברה, וגם בההעברה איכא פטור דקלב"מ, משא"כ המכירה אינה מכלל מעשה ההעברה והוי מעשה נוסף.

**ובשיעורי רח"ה** בסוף מס' ב"ק כ' לישב, דחלוק איסור הוצאה מרשות לרשות מהעברה ד' אמות ברה"ר, דבהוצאה מרשות לרשות המלאכה אינה אלא העקירה וההנחה, ומה דמעביר באמצע אינו מעיקר החיוב, משא"כ במעביר ד' אמות ברה"ר, ההעברה הויא מעיקר המלאכה, [וכ' דגם היכי דמעביר יותר מד' אמות הוי רבוי בשיעור, והכל הויא מכלל המלאכה עצמה, אמנם **באפיקי ים** בח"ב סל"ז כ' לדון באמת, דמה דמעביר יותר מד' אמות לא יהיה בזה פטור דקלב"מ, כיון דכבר אינו נצרך לעיקר חיובו], ולפ"ז כ' דדוקא במעביר ד' אמות אמר רבי אבין דפטור משום דעקירה צורך הנחה, דשם ההעברה הויא מכלל המלאכה, וגם זה הויא חלק ממה דמחייבו מיתה, משא"כ בגמ' בב"ק דמיירי במכניס מרה"ר לרה"י, שם כל מה שבין עקירה להנחה לא הויא מעיקר החיוב, ואין בזה פטור דעקירה צורך הנחה, וכ' דאע"ג דבגמ' מבואר דגם על הגבהת החלב דיהיה פטור, מ"מ זה גופא תי' הגמ', דרק במה דהוא חלק מהמחייבו מיתה אמר רבי אבין דפטור משום דעקירה צורך הנחה וכמשי"ת בע"ה, **ובאהא"ז** פ"ג מגניבה ה"ב כ' לומר, דגם במעביר ד' אמות ההעברה לא הויא מעיקר המלאכה, וכן מוכח מדברי הגרע"א שהובא לעיל.

**ובחי' הגרש"ש** סל"ג סק"ב כ' בשי' התוס', דס"ל דהכונה להקנות הויא בשעת הזריקה של הגניבה, ומשום הכי יש לנו לפטור משום קלב"מ, דהא הזריקה עצמה הויא מעיקר המלאכה, ואז יש לנו לפוטרו גם על דבר אחר שעושה באותו זמן.

ג) גמ' הכי השתא וכו' – **בת"י וברא"ה ובריטב"א** מבואר, דבאם לא היה היכי תמצי דיבוא לידי אכילה בלא הגבהה, היה הדין דגם על מעשה ההגבהה היינו אומרים קלב"מ, **ובקה"י** סל"ז סק"ב הוכיח דכך גם שי' התוס', דכתבו דגבי מנסך יש לפטור על ההגבהה, משום דאי אפשר לניסוך בלא הגבהה, ושם ההגבהה לא הויא מכלל מעשה העבירה, והנה **הרשב"א** כ' בביאור הגמ', דהגבהה זו אינה צורך אכילה כלל, דאילו אכיל בלא הגבהה וכגון שתחב את החלב בכוש וגחין ונתחב החלב בבית בליעתו, גם חייב כרת דאין חיוב אכילה תלוי כלל בהגבהה, משא"כ בזורק חץ, דאי אפשר לחיוב מעביר מרשות לרשות בלא עקירה, או דרך זריקה ואי נמי דרך גרירה, דבין כך ובין כך יש עקירה והנחה, אבל בלא עקירה אינו מתחייב, והלכך מעידן הגבהה התחילה לה המלאכה, אבל אכילה אם היה אפשר לו לאכלו בלא הגבהה כלל חייב, שאין החיוב אלא באכילה לבדה, והלכך לא הותחל האיסור עד שעת אכילתו, **ובחי' רבי ראובן** סי"ז סק"ד כ', דהרשב"א חולק על הת"י והרא"ה, וס"ל דגם אם אין היכי תמצי כלל שיאכל בלא הגבהה, מ"מ כיון דבאם היה אפשר גם היה מתחייב, ממילא נמצא דאין ההגבהה תחילת המחייב מיתה, ומשום הכי לא אמרינן בזה קלב"מ, וכן **בחי' הגרש"ש** סל"ג כ' בשי' הרשב"א, דהא דאמרינן בעקירה קלב"מ, הוא משום דבאמת חשבינן דכבר מתחיל להתחייב מיתה ויש כאן מקצת חיוב עיי"ש, וזה לא שייך אלא בדבר שהוא חלק מהמחייב מיתה, ולא בדבר שהוא רק נצרך לדבר המחייב מיתה, אפילו אם אי אפשר בלא מעשה זה, ולעיל נתבאר דכ"כ גם **בשיעורי רח"ה** דזה כונת הגמ' בתי', וכ"כ **באמ"מ** ס"ל סקכ"ט, לומר דלא כהת"י והרא"ה, [וכן צ"ל לכאורה לפמש"כ **הפנ"י** ברש"י, דמש"כ דמההיא שעתא אתחלה מלאכה, זהו כפי תי' הגמ' וכמשנ"ת, דכיון דמבואר בדבריו דאין לדמות כלל הגבהת חלב לזורק חץ, ממילא דגם אם לא היה משכחת לה אופן דגחין ואכיל, מ"מ אין לדמות לזורק חץ], ולשון **הש"מ** בשם **שיטה** ישנה לק' על דברי התוס' בד"ה הכא, דכי משני אי בעי גחין ואכיל, רוצה להראות שאין האיסור תלוי אלא באכילה, והגבהה לא שייכא בחיוב התרומה כלל.

**והרא"ה והריטב"א** כ', דמה שמכניס לתוך פיו, בזה הרי אי אפשר לאכילה בלא זה, ובאמת ללשון ראשון יהיה דין קלב"מ על מה שיתחייב על מה שנעשה כשכבר הוי בפיו, וכתבו דקו' הגמ' לעיל דקודם שבלע כבר מתחייב, זהו רק ללישנא אחרינא דתלוי במצי לאהדורי, אבל ללשון זה לא אכפת לן במה שיתחייב קודם שבולע, דמ"מ כיון דאי אפשר בלא שיכנס לפיו, פטור משום קלב"מ, **ובשעה"מ** פ"ג מגניבה ה"ב העיר דלפי מש"כ הרמב"ן צד אחד, דכל מה דבעי ללישנא אחרינא דגם לא יהיה מצי לאהדורי, זהו רק בגונא דקרע שיראין דהוי מעשה נוסף על עצם ההעברה וכמשי"ת בתוד"ה הכא, אבל על מה שמתחייב בעצם מעשה העקירה, גם ללישנא אחרינא לא אכפת לן אי מצי לאהדורה, ממילא דעל מה דמתחייב בתוך פיו, לכו"ע יש לפטור כיון דאין כאן מעשה נוסף, וכ' דצ"ל דקו' הגמ' לעיל, הוא קודם דמשני הכא להא דר"ח דלא יסתור לדברי רבי אבין, **ובקה"י** סל"ז סק"ב כ', דלפי המבואר שי' הרשב"א, דלא בעי שיהיה אפשר באמת לאכילה בלא הגבהה ממילא דלק"מ, אלא דהרא"ה כ' דבריו בשם הרמב"ן.

רש"י ד"ה דאי – בביאור שי' רש"י כ' **בש"מ**,דהא ודאי דאין דרך קניה בפה, ואפילו ידו הוצרכנו ללמוד שיקנה מהא דאמר רבא לענין שבת, דידו של אדם חשובה לו ד' על ד' וכמבואר בגמ' בע"ב, והיינו משום דלא מצינו בדרכי הקניות אלא הגבהה ומשיכה, ודברים שדרכן אין נקנים אלא בהגבהה, הלכך אין למדין מגיטין לדרכי הקניות, **ובקצוה"ח** סרס"ח סק"ב הביא לדברי הש"מ אלו, דמבואר דשי' רש"י דבאמת לא קני בידו אלא מתורת הגבהה ולא מתורת יד, **ובדבר אברהם** ח"א סכ"א סקכ"ג כ' בביאור דברי הש"מ, דהא ודאי דאין לומר דאין כח קנין בידו, דהא חצר אתרבי מדין קנין יד, [וגם אם חצר מטעם שליחות, מ"מ עיקר מעשה הקנין בחצר הוא קנין יד עיי"ש], אלא דכונתו דכיון דהקנינים הם לפי דרך בני אדם, משום הכי לא יקנה בפיו, דאין דרך הקונה ומכניס לרשותו להכניס לתוך פיו, ומשום הכי לא הוי דרך קנין בפיו, ובאמת גם בידו היינו אומרים דלא יקנה, דדרכו ליתן לכליו או בחצירו, דידו לא הויא רשות חשובה בפנ"ע, ורק משום דאמר רבא דלענין שבת חשובה כרשות ד' על ד', אמרינן דגם גבי קנינים הויא רשות חשובה, ושפיר מחשב דרך קנין בהכי, וזהו שכ' דאין ללמוד מגיטין לדרכי הקניות, היינו דבגט אין תלוי במה שהוי דרך להכניס לרשותו באופן זה, אלא כל דהוי ברשותו קונה, **ובמגיני שלמה ובפנ"י** גם כתבו בשי' רש"י כהקצוה"ח, דשי' רש"י דלא קני בידו אלא מתורת הגבהה, וכ' דאין ללמוד מגט כיון דהוי בע"כ, ובמגיני שלמה כ', דאע"פ דגבי גניבה גם כתיב אם המצא תמצא בידו הגניבה, יש לפרש דהיינו אחר שקנה בהגבהה, אמנם כבר תמה על זה בגליון **ברוך טעם**,דבגמ' בב"מ י' ב' ובגיטין ע"ז א' מבואר, דיש ללמוד מקרא זה דידו קונה הגניבה ושם מרבים גם חצירו, **ובמקנה** בקידושין כ"ו א' תמה, דכיון דחצירו איתרבי שיהיה כידו, איך אפשר לומר דחצירו קונה וידו לא קונה, וכן תמה בדבר אברהם וכמשנ"ת.

**ובדברי יחזקאל** סכ"ה סק"ז כ' לומר, דשי' רש"י דבאמת קונה בפיו מדין קנין יד, אלא דמ"מ אמר דהקנין הגבהה אין צריך לו, ומבואר בדבריו דבתחילה קונה בידו מתורת יד, ועל זה באמת אין לחייבו כיון דאי אפשר בלא קנין יד, אלא דמ"מ יש לחייבו על מה שעוד מגביה הגניבה, דזה אפשר בלא קנין הגבהה, ולכאורה הא שי' רש"י בסנהדרין ע"ב א', דהיכי דבתחילת הגזילה היה פטור משום קלב"מ, שוב אינו מתחייב על המשך הגזילה, אלא דאכתי י"ל, דהכא מתחילה לא החזיק בתוך ידו אלא רק הגביה.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר דיק' מהא מבואר בגמ' בע"ב, דמשום הא דרבא דידו של אדם חשובה כד' על ד', קונה גם בפחות מג' טפחים, וכ' דיש לישב, **ובח"ר קרשקש** בע"ב מבואר בשי' רש"י, דהא דמהני הא דרבא הוא דוקא בכהאי גונא דצירף ידו, אבל אם מגביה מהארץ לא מהני, [והק' דמה טעם יש לחלק בזה], **ובנמוקי הגרי"ב ובק"ר** כתבו, דשם אינו קונה אלא באופן דאיכא חיוב על הוצאה ומשום מיגו וכשי"ת שם, **ובאמרי בינה** בדיני קנינים ס"ו כ', דהכא באמת לא אתיא לפי דברי רב אשי בע"ב, דמהני הא דרבא דלא נבעי הגבהה שלשה.

גמ' אי בעי גחין – הת"י לעיל מק' לשי' הריצב"א דקונה גם בתוחב לו חבירו, א"כ גם בכהאי גונא דגחין ואכיל, אכתי מתחייב קודם אכילה על מה שקונה בפיו, **ובש"מ** כ' דמיירי בכהאי גונא דפיו הוי קטפרס ואינו קונה, ולעיל דמיירי דתוחב לו, אין דרך לתחוב בדרך קטפרס דהוא עומד כנגדו, **והגרע"א** במקום אחד כ' לומר, דאע"פ דאי אפשר בלא שיקנה בפיו, מ"מ אפשר בלא קנין הגבהה, ועל מה שקונה בהגבהה אמרינן דלא הוי צורך אכילה.

תוד"ה דאי – **בש"מ** כ' דלפמשנ"ת בריצב"א, דהכא דאינו קונה מיירי דהיה בדרך קטפרס, ניחא דלעיל לא נקט כהאי גונא, משום דהגונא דתוחב לו חבירו שכיח יותר, והכא לא אכפת לן דלא שכיח, דסגי שיש איזה היכי תמצי בעולם, ועוד כ' בשם **שיטה** ישנה, דהכא בעי לאשכוחי גונא דמשכחת לה בו עצמו בלא חבירו.

רש"י ד"ה לא – **בש"מ** מבאר דבריו לפמשי"ת שי' הרמב"ן בתוד"ה הכא, דמה דבעי שלא יהיה אפשר להדורה הוא דוקא בקריעת שיראין, דהוה מעשה בפני עצמו, דבזה אמרינן דדוקא אם לא מצי לאהדורה, הוי בכלל מעשה המחייבו מיתה, משא"כ אם מצי לאהדורה הוי מעשה לעצמו, דלפ"ז באמת העיקר הוא מה דמשעת זריקה עומד לקרוע השיראין, **ובדברי יחזקאל** סכ"ו סקי"ח כ', דכונתו דלהאי לישנא אינו נפטר משום קלב"מ, אלא על מעשה העקירה או ההנחה דזהו המחייבו מיתה, ומשום הכי בעי דלא מצי לאהדורי, דאז נמצא דהקריעת השיראין הוו במעשה אחד עם העקירה, **ובאמ"מ** ס"ל סקל"א כ' לבאר כונתו כמשנ"ת דברי ההפלאה, דלהאי לישנא הפטור הוא משום דהמיתה והממון באים על מעשה אחד, דבזריקה נשלם כל חיובו, אמנם לכאורה לפ"ז, אכתי היה לרש"י גם לומר דסופו לנוח.

ד) **השעה"מ** פ"ג מגניבה ה"ב הביא דברי **מוהר"י אישקאפה**,דהיכי דהדליק אש ונשרף גדיש ועבד, בין אם נשרף קודם הגדיש ובין אם נשרף קודם העבד, פטור על הגדיש משום קלב"מ, כיון דעל מעשה אחד נתחייב המיתה והתשלומין, והק' עליו דא"כ אמאי הוצרך רבי אבין לומר דפטור משום דעקירה צורך הנחה, תיפוק לן דפטור משום דהוי במעשה אחד, ועוד הק' דבגמ' בב"ק שהביאו התוס', דמתחייב על מכירת הגניבה משום דקונה באויר חצר קודם שנח, אמאי לא יפטר מ"מ כיון דהוי במעשה אחד, [ושם הביא דכן מבואר גם **בחי'** תלמיד הרשב"א בב"ק כ"ב ב', אמנם בשיטתו מבואר **באמ"מ** ס"ל סק"ז, די"ל דמה דפטור הוא משום דיש לו דין רודף בשעת ההדלקה], אמנם **בתה"כ** סשצ"ב כ', דבאמת מה דאמר דפטור משום דבמעשה אחד בא הכל, זהו גופא הדין דעקירה צורך הנחה, דגם בהדלקה י"ל דהוי כעקירה צורך הנחה, דהרי הדלקה זו היא המעשה שמביאו לחיוב מיתה על שריפת העבד, ואף דבגמ' מבואר, דכיון דיכול לאכול בלא הגבהה, לא אמרינן בזה הדין דעקירה צורך הנחה, מ"מ הא מבואר בתוד"ה הכא גבי מגביה להוציא בשבת, דאף דאפשר ע"י גרירה, לא חשיב דאפשר בלא הגבהה, דמ"מ עכשיו הוא עשה המלאכה ע"י הגבהה, והכא נמי הוא עושה ההיזק והמיתה ע"י הדלקה זו, וכ' לומר דגם ללישנא אחרינא, דבעי דלא מצי לאהדורי, י"ל דבזה יהיה פטור, דהכא גם מיד שהדליק נשלם כל המעשה המחייבו, ורק דיכול לכבות האש, וזה לא סיבה דלא יהיה פטור, **ובאמ"מ** ס"ל סקכ"ו כ', דבזה לא חשיב עקירה צורך הנחה, כיון דאותה אש ששרפה העבד והגדיש, הרי יכל לעשותה על העבד והגדיש לבד, ואינו צריך כלל למה שהדליק עוד, **ובחי' רבי ראובן** סי"ז סק"ג כ' כהתה"כ, דמ"מ הרי מעשה ההדלקה היא זו שהמיתה עכשיו, ושפיר חשיב דהיה צריך למעשה זה לחיוב מיתתו, ולא דמי להגבהה בחלב, דאי"צ כלל למעשה הגבהה זו, וכאן צריך למעשה הדלקה, רק דלא צריך דוקא באופן זה, וי"ל דגם זה חשיב עקירה צורך הנחה, ובסק"ד כ', דמ"מ לפמשנ"ת שי' הרשב"א, דבעי דוקא מעשה המחייבו מיתה, ולא סגי במה שצריך למעשה זה כדי לחייבו מיתה, ומשום הכי דוקא בעקירה ממש יש פטור דקלב"מ, ולא בהגבהה אפילו אם לא היה אפשר בלא הגבהה, א"כ גם במדליק אין לפוטרו משום דהוי צורך המיתה, דהרי מ"מ אינו מתחייב אלא על מה שהאש שורפת העבד, ולא על שאר הדברים שהאש שורפת.

**ובדברי יחזקאל** סכ"ו סקי"ז כ', דעיקר הטעם דעקירה צורך הנחה, באמת לא בעי אלא למעביר סכין דשם לא הוי במעשה אחד, ומה דתלינן באם מצי לאהדורי, גם זהו רק גבי מעביר סכין, אבל בזורק חץ, באמת גם אם מצי לאהדורי, מ"מ יהיה פטור משום דהוי במעשה אחד, ולכאורה הא רבי אבין מיירי על זורק, וללישנא אחרינא אינו פטור אלא בזורק חץ ולא במעביר סכין, ומה שהק' מהגמ' בב"ק כ', דלפי המבואר לישב קו' התוס', דשם הוי המכירה מעשה בפני עצמו דתלוי בכונתו למכור, ממילא דלק"מ.

ה) גמ' היה מגרר ויוצא – הרמב"ןמביא שי' **הראב"ד**,דבגרירה לבד לא חשוב עקירה, ובמעביר ד' אמות ברה"ר אינו חייב ע"י גרירה, אלא אם מגביהו ועוקרו ממקומו, והא דחייב כאן במגרר, הוא משום דמיירי במוציא מרשות לרשות, ובזה אמרינן דההעברה מרשות לרשות, זה גופא מהני למהוי עקירה, והא דמבואר דהיכי דהגביהה על מנת להצניע ונמלך להוציא דאינו חייב, ולא אמרינן דמ"מ יש כאן עקירת רשות כשמוציא, הוא משום דמ"מ מהני דכבר אינו חשוב דהוא מונח ברה"י, וכ' **הרמב"ן** דאינו מחוור, ובחי' בשבת ח' ב' מבואר דלא ניחא לו מש"כ דמ"מ חשוב דאינו מונח ברה"י, דכיון דמ"מ כיון דעוקר גופו מרשות לרשות, אמאי לא יהני להחשיב גם דיש כאן עקירת החפץ מרשות לרשות, **והתוס'** בשבת כתבו דגם גרירה חשוב עקירה, [ודוקא שם מבואר דלא מהני גרירה, משום דאינו מוציא בגרירה אחת כל החפץ עיי"ש], **והרמב"ן** שם כ' דעיקר כהתוס', אמנם כאן כ' דבאמת מיירי דהרה"ר נמוכה מהרה"י, ונמצא דכשמוציא דהחפץ נעקר והוא מוגבה ג' טפחים, **והרשב"א** כתב שי' הרמב"ן כאן ושי' התוס' בשבת, **והרא"ה** כ' די"א כתוס', וכ' דאי בעי עקירה ג' טפחים צ"ל כהרמב"ן, **והריטב"א** כ' כהתוס' וי"א כהרמב"ן, **והפנ"י** כ' דהתוס' כאן דכתבו דבעי עקירה ג' טפחים, מבואר כשי' הרמב"ן ודלא כהתוס' בשבת, [ולכאורה י"ל, דהא גם להתוס' בשבת בעי שיעקרנו לגמרי ממקומו הראשון ע"י גרירה, והכא שמגביה במקומו שהיה שם, בעי ג' טפחים לכו"ע].

תוד"ה הכא – בכמה **ראשונים** מבואר כהתוס, **והרמב"ן** כ' עוד צד, דקו' רב ביבי בר אביי לכו"ע, דכל מה דאמרינן ללישנא אחרינא דאינו פטור אלא משום דלא מצי לאהדורה, זהו דוקא בקריעת שיראין דזה דבר נוסף על עיקר המלאכה, ובזה אמרינן ללישנא אחרינא, דכל היכי דמצי לאהדורה חשבינן לקריעת השיראין כמעשה בפני עצמו, כיון דיכל להעביר בלא קריעה, ומשום הכי לא מהני עקירה צורך הנחה לפוטרו, ורק היכי דמשעת הזריקה לא מצי לאהדורה, חשבינן לקריעת השיראין כחלק ממעשה ההעברה ומשום הכי פטור, אבל כאן דהגניבה נעשית בעיקר מעשה ההגבהה, בזה גם ללישנא אחרינא לא אכפת לן דמצי לאהדורה, כיון דמ"מ המעשה המחייבו ממון, גם הוא חלק ממלאכת שבת המחייבתו מיתה.

בא"ד – בלשון התוס' מבואר, דכיון דעכ"פ בעי עקירה או ע"י הגבהה או ע"י גרירה, ממילא דחשוב דאי אפשר בלא מה שהגביה, דאף דאפשר באופן אחר שע"י גרירה, מ"מ כל שעשה בדרך הגבהה, אמרינן דאי אפשר בלא הגבהה זו, אמנם לשון **הרא"ה** מבואר, דבאמת חשוב כאן דאפשר בלא הגבהה, אלא דכל מה דבעי שלא יהיה אפשר בלא זה, זהו דוקא בהגבהת חלב דשם אינו חלק ממעשה העבירה, ובזה כדי שיחשב לתחילת החיוב, בעי שלא יהיה אפשר בלא זה, אבל כאן דהעקירה הויא חלק ממעשה העבירה, ממילא דלא אכפת לן בזה דאפשר גם בלא זה.

תוד"ה נימא – במש"כ דמשמע לי' בכל ענין, העיר **בש"מ** דהא כשמשני בגמ' דמיירי שהגביה על מנת להצניעו, וכן כשמשני שעמד לפוש, גם לא איירי בכל ענין, ואמאי לא תי' הגמ' כקו' התוס', וכ' דעיקר דין הברייתא הוא לענין חיוב גניבה, ומשום הכי משמע דמיירי בכל ענין של גניבה, משא"כ האוקימתות בגמ' הוי בדין חיוב שבת, ובזה י"ל דלא מיירי בכל ענין.

בא"ד – **בתו"ר** מתרץ עוד דאי אפשר להגבהה ג' טפחים בלא הגבהה טפח, **ובש"מ** כ' דהתוס' דלא ניחא להו בתי' זה, הוא משום דהא לעיל כתבו, דבאמת אפשר גם בלא עקירה כלל דסגי ע"י גרירה, אלא דמ"מ כיון דהכא עקר בדרך הגבהה, משום הכי חשיב מ"מ דהוי הגבהה צורך הנחה, וא"כ מה דלא הוי ההגבהה ממש אלא צורך ההגבהה, בזה אין לפטור משום קלב"מ, דאי"ז צורך לעיקר חיובו, כיון דמ"מ אפשר בלא הגבהה כלל, **ובמהרמ"ש** כ' לומר, דכיון דגם אם היה מונח על גבי קנה גבוה ג' טפחים והיה עוקרו משם היה חייב, נמצא דאפשר גם בלא הגבהה טפח קודם, וכ' דאינו מחוור.

גמ' הכא במאי עסקינן וכו' – **הרמב"ם** פ"ג מגניבה ה"ב **והשו"ע** סשנ"א הביאו דין זה בסתם, וכ' **הה"מ** דס"ל דכל קו' רב ביבי בר אביי, הוא רק ללשון ראשון וכמש"כ בתוד"ה הכא, וס"ל להלכה כלישנא אחרינא, דתלוי אם מצי לאהדורה או לא, ולפ"ז מיירי בכל גונא דחייב, **ובאהא"ז** שם כ' דכן מוכח דס"ל כלישנא אחרינא, ממה דהביאו דינא דרבי אבין בזורק ולא במעביר.

**לא' ב'**

תוד"ה מגרר – **הרשב"א והרא"ה והריטב"א** כתבו, דבאמת מעכשיו י"ל דאתיא כרבנן ומגרר איצטריכא לי'.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר דאמאי כתבו דלכתף נראה לו חידוש טפי, הא גם אם הוי חידוש שוה, יש לו לנקוט מכתף משום דהוי בדידי', ועיין בפנ"י מש"כ לבאר לישב זה.

ו) תוד"ה אי – **בש"כ** סרמ"ג סק"ט כ', די"ל דקו' הגמ' למ"ד שם דד' אמות אינם קונות ברה"ר, ומ"מ לדינא הסכים לתוס'.

גמ' במיצעי – בתוס' נראה לכאורה, דגם לפי המבואר בגמ' בב"ב פ"ו א' דדבר שדרכו בהגבהה אינו נקנה במשיכה, מ"מ מיצעי חשיב דבר שדרכו במשיכה, ומשום הכי מק' דעל כרחך צריך לאוקמי במיצעי משום שבת ומה מק' הגמ' שם, [ואפשר דיש לדחות], אמנם **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו כאן, דהסוגיה הכא דלא כהסוגיה בב"ב, דלפי המבואר בב"ב גם מיצעי לא יקנה במשיכה, כיון דאפשר בהגבהה, ורק דבר שאין דרכו כלל בהגבהה הדין דקונה במשיכה, עיי"ש מה שהוכיחו כן מהסוגיה בב"ב שם, וכ' הרמב"ן דלפי הסוגיה שם, צ"ל כמו דמשני רב אשי כאן דצירף ידו, דלפ"ז לא הוי קנין משיכה, או דנימא כרבינא דבגניבה גם מוציא לרה"ר קונה, וכמו כן נימא דקונה במשיכה בגניבה גם דברים שדרכם בהגבהה, והנה בסוגיה שם מבואר, דמוקי למתני' בקנין משיכה, וא"כ אכתי יק' דנפלוג וניתני בדידה, דליכא למימר דמגרר איצטריכא לי' כיון דמיירי ברברבי, **והרשב"א** כ' דלא חש בגמ' שם לקו' זו, **והר"ן** בב"ב כ', דבאמת הגמ' יכלה להק' שם דא"כ לפלוג בדידי', רק דלא חש לה כיון דיכול לשנויי כרב אשי דצירף ידו והקנין לא משום משיכה, והנה **התורי"ד** כ' על קו' הגמ' דלאו אורחי', דזה גם קו' דאמאי קונה במשיכה, כיון דהוי דבר שדרכו בהגבהה והביא הסוגיה בב"ב, ולכאורה מבואר לפ"ז, דמה דמוקמינן במיצעי אתיא שפיר גם לפי הסוגיה בב"ב, אמנם הנה **הריטב"א** גם מבאר קו' הגמ', גם דאמאי קונה במשיכה כיון דדרכו בהגבהה, ובכל זאת כ' כהרמב"ן דהסוגיה הכא דלא כהסוגיה בב"ב, וצ"ל דאע"פ דלפי סוגיה דידן לא אכפת לן מה דאפשר גם בהגבהה, מ"מ מה שאין דרכו אלא בהגבהה אינו קונה במשיכה.

גמ' שם – **היש"ש והשעה"מ** פ"ג מגניבה ה"ב העירו על הרמב"ם דלא הביא אוקימתא זו, ובשעה"מ כ' דהא דלא הביא זה משום דין גניבה, דאין קנין משיכה אלא בדבר שאין דרכו אלא במשיכה, י"ל דס"ל כמשנ"ת דברי הרמב"ן, דלרבינא דלענין גניבה קונה גם ברה"ר, הכא נמי מתחייב במשיכה גם על דבר שדרכו בהגבהה, ממילא דבאמת מתחייב בכל דבר.

תוד"ה אלא – **התוס'** בב"ב כתבו עוד, דיש דבר דהוא דרך הוצאה בכך, ומ"מ אינו נקנה במשיכה אלא בהגבהה.

בא"ד – **הש"מ** כ' דהא דלא מוקי בגמ' כאן דהוציא דרך מחתרת ואפילו בזוטרי, הוא משום דבזה גם יקשה דהיינו אורחי' ופשיטא דחייב, וכמו דמק' הגמ' על רברבי, **והמהרש"א** כ' משום דאכתי יק', דאינו נקנה אלא בהגבהה.

ז) גמ' רב אשי אמר וכו' – עיין בסמוך משי"ת בשי' רש"י איזה קנין יש כאן, **וברי"מ** בב"ב פ"ו א' כ' דקונה בהגבהה, **ובראשונים** כאן מבואר דיש כאן קנין יד, וכן מבואר **ברמב"ן ובר"ן** בב"ב שם, **וברשב"ם** בב"ב מבואר דקונה מתורת משיכה, והרמב"ן שם תמה עליו, **והריטב"א** שם כ' דמדין הגבהה קני לה, וצ"ב דכאן בד"ה אלא במיצעי כ', דהגמ' בב"ב ס"ל כרב אשי דמיירי בצירף ידו, ולפ"ז מבואר כהרשב"ם בב"ב דהקנין הוי משיכה, ושם כ' דהגמ' דלא כרב אשי, דא"כ לק"מ דאינו מתורת משיכה, **ובדברי יחזקאל** סכ"ה סק"ד כ', דלפי שי' הרמב"ן במלחמות בסנהדרין ע"ב א' דהיכי דאמרינן קלב"מ בגזילה, מ"מ אם ממשיך הגזילה אחר שנפסק החיוב מיתה אז מתחייב על הגזילה, דלפ"ז קשה דהכא אמאי לא מתחייב בצירף ידו מיד אחר ההנחה, דאכתי הוא מונח בידו, וכ' דבהכרח צ"ל דמיירי דידו היתה עשויה קטפרס וכמש"כ הרמב"ן בסוגיה שם, ולפ"ז כ' דא"כ אין כאן קנין יד אלא קנין הגבהה עיי"ש, וכ' דמש"כ הרמב"ן כאן להק' על רש"י דיש כאן קנין יד, זהו לשיטתו בסנהדרין שם, דגם אם ממשיך הגזילה אחר שנפסק החיוב מיתה מ"מ אין לו חיוב גזילה, אמנם כבר נתבאר דבב"ב מבואר ברמב"ן דמפרש דלרב אשי קונה מטעם יד, **ובחי' רח"ה** פ"ג מגניבה ה"ב כ' דקונה מטעם הגבהה ולא משום יד, [ומשום הכי כ' דלא אמרינן דיקנה כל מקצת שיוצא משום דע"י ידו נימא כמאן דפסיק], ולא ביאר אמאי לא יקנה באמת מתורת יד, ולפ"ד הדברי יחזקאל אתי שפיר דאם איכא קנין יד, היה לו להתחייב על הגניבה מיד אחר שמתחייב על איסור שבת וכמשנ"ת, ומ"מ כ' דרש"י כ' דקונה מדין יד.

רש"י ד"ה כדרבא – **הרמב"ן** כ' דפירוש דברי רש"י, דאע"ג דידו ודאי קניא לי' דהא קרא כתיב ונתן בידה, מ"מ בלא דברי רבא הוה אמינא דקרא מיירי דוקא במגביה שלשה, אבל פחות משלשה דלאו הגבהה היא לא קני, קמ"ל דרבא דכי היכי דלענין שבת מקום חשוב הוא, לענין מקני נמי מקום חשוב הוא, **ובדברי יחזקאל** סכ"ה סק"ה מבואר, דהיינו דדברי רבא דידו חשובה, הוי גילוי מילתא דידו הוי מקום חשוב, וממילא יש לנו לומר דקונה מדין יד גם אם אינה גבוהה ג' טפחים, **והרשב"א** הק' על רש"י דלענין קנין לא בעי מקום ד' על ד', ועוד דיד ודאי קונה דהא כתיב ונתן בידה, וכ' דנראה שלא הוצרך רש"י לפרש שתהיה ידו חשובה ד' לענין קניה, אלא כדי שתחלוק רשות לעצמה, שאילו לא היתה חשובה לחלק רשות לעצמה כיון שהיא סמוכה תוך שלשה, הרי הוא כאילו לא הגביה מן הקרקע ולא קנה, וכ' דזה כשיטתו דהגבהה בעי ג' טפחים, ולא הסכים לפירוש רש"י, משום דמוכיח דהגבהה לא בעיא ג' טפחים, [ולכאורה נראה מלשונו דבאמת מהני מדין הגבהה לשי' רש"י, וכיון דידו חשובה לא בעי ג' טפחים, אמנם יל"ע דהרי הק' על רש"י דודאי דידו קניא דכתיב ונתן בידה, ואי נימא דבאמת רק משום דהקנין הוא הגבהה בעי שלשה בלא הא דרבא, א"כ אכתי לא תירץ קו' זו, ולכאורה נראה בהכרח דאי לאו דחשובה רשות לעצמה, גם מטעם יד לא היה קונה וכמשנ"ת ברמב"ן, אבל אחר דברי רבא, באמת שפיר קונה מטעם יד], **והרא"ה** כ' על רש"י, דנראה דאי משום קרא דונתן בידה, הוה אמינא דהני מילי במגביה שלשה, וכ' דהא נמי ליתא דלא בעי הגבהה ג' טפחים, ותו נמי פשיטא דידו קונה בכל ענין, **ובש"מ** בשם **שיטה** ישנה מבואר עוד, דהכא בעי להא דרבא, דבלא זה לא מהני לקנות מטעם יד, דהא כליו ברה"ר אינם קונות והוא הדין ידו אי לאו דרבא, **ובנתה"מ** סרס"ח סק"ב נראה דמבאר, דבאמת שיקנה מתורת יד אי"צ להא דרבא, והא דמבואר ברש"י דהיה בעי ג' טפחים, הוא משום דמיירי בגונא דאין הכל בתוך ידו דבכהאי גונא אינו קונה אלא מתורת הגבהה, **ובאמרי בינה** בדיני קנינים ס"ו גם כ' לבאר דמשום הכי בעי הכא להא דרבא, דדוחק לומר דמיירי בכיס שכולו נכנס בתוך ידו, אלא דכ' לפ"ז, דמבואר כאן דבאמת לא אכפת לן דלא הוי הכל בתוך ידו, וזה מה דמייתי מהא דרבא, דלענין שבת מהני להתחייב גם על מה שחוץ לידו, ובשי' הנתה"מ נראה לכאורה דס"ל, דהא דמהני הא דרבא הוא רק משום מיגו וכמשי"ת בסמוך, ומשום הכי בעלמא באמת לא מהני על מה שחוץ לידו.

**ובמגיני שלמה** כ' בביאור שי' רש"י, דבאמת אינו קונה בפחות מג' טפחים, והא דהכא קונה מדרבא, הוא משום מיגו דמהני לענין שבת מהני גם לענין קנין, וכן מבואר **בקצוה"ח** סשנ"א סק"א **ובנמוקי הגרי"ב ובק"ר** על המהרש"א בע"א, **ובפנ"י** מבואר דגם בלא מיגו מהני הא דרבא, **ובדברי יחזקאל** סכ"ה סק"ו הק', דכיון דהכא מיירי בפחות משלשה, נמצא דאי"צ להא דרבא לענין שבת, ואמאי איכא מיגו, ועוד הק' דמה שייך מיגו דמשום הכי לא יצטרכו הגבהה ג' טפחים, וכ' לישב זה, דמה דבעי הגבהה שלשה, הוא משום דבפחות משלשה אמרינן לבוד ולא חשוב שהגביה, ולענין זה אמרינן מיגו דכיון דידו של אדם חשובה, משום הכי חשוב הגבהה ולא אמרינן לבוד, והביא שם דברי הרמב"ן, דמבואר דלא הוי מיגו אלא גילוי מלתא וכמשנ"ת, ועוד הביא דברי **רש"י** בסנהדרין ע"ב א' דמבואר בדבריו בהדיא, דקונה מתורת יד כמו דחצירו קונה, ומבואר דלאו משום מיגו הכא מהני הגבהה גם בפחות משלשה, אלא דקונה משום יד, וכן **בחי' רח"ה** פ"ג מגניבה ה"ב כ' דרש"י כ' דמהני מתורת יד, וכ' דזה לשיטתו דהגבהה בעי ג' טפחים, ומבואר דס"ל דהא דרבא לא הוי סברא דכאן יהני הגבהה גם בפחות משלשה.

**והרמב"ן** מק' על רש"י, דעל יד לא בעי להא דרבא, דהא אפילו קלתה נגררת על גבי קרקע, מבואר בגיטין ע"ח א' דכיון שתלויה בה קניא, **ובש"מ** כ' דס"ל לרש"י דאע"ג דלענין גט כתיב ונתן בידה, שמא היינו דוקא כשמגביהו שלשה, וההיא דקלתה שאני משום דהויא הכלי שלה וקניא מדין רשותא, אבל כשידה סמוכה לארץ, הוה אמינא כלבוד דמי ובטל אגב ארעא, **ובקצוה"ח** סרס"ח סק"ה כ' דשי' רש"י, דידו לא קניא אלא מתורת הגבהה ולא מתורת יד, ומשום הכי בעי שתהיה ידו גבוהה שלשה, והביא דברי הש"מ אלו, **ובדבר אברהם** סכ"א סקכ"ג כ', דאדרבה מדברי הש"מ אלו נראה דגם לרש"י איכא קנין יד, דהא כתב דמה דכתיב בקרא ונתן בידה, היינו דוקא כשמגביהו שלשה, ואי נימא דמה דבעי הגבהה שלשה הוא רק משום דבעי לקנין הגבהה, ממילא דגבי גט דודאי מהני גם בלא קנין הגבהה [וכמבואר בקצוה"ח שם], לא יהיה צריך שתהיה ידה גבוהה שלשה, ועל כרחך דגם לגבי לקנות מתורת יד היינו אומרים דבעי דוקא שלשה, ומשום דאם אינו גבוה שלשה, אמרינן דידו בטלה אגב ארעא, ולא חשיב דנמצא ברשותו, ורק משום דברי רבא אמרינן דלעולם ידו חשובה רשות בפני עצמה, ומשום הכי גם תוך שלשה יקנה, ומש"כ דההיא דקלתה שאני, היינו משום דגם בתוך שלשה לארץ הויא רשות בפנ"ע, שהיו הדפנות גבוהות משלשה טפחים.

תוד"ה רב אשי – מש"כ התוס' דהוה מייתי אקנין ואשבת, מבואר **בש"מ** דאע"ג דלמעלה מג' הרי קונה מטעם הגבהה, וא"כ אי"צ להא דרבא, מ"מ כונתם דהוה מייתי אקנין, דאינו מתחייב באחריות משום הקנין כיון דמתחייב אשבת, **והמהרמ"ש** כ' דהיה אפשר לומר, דגם מעל ג' לא יהני כיון דלא היה על הארץ והגביהו, אלא דהוציא מרה"י וממילא הגיע לשם, ורק מחזיק שלא יפול.

בא"ד – בקו' דאמאי לא מוקי כשצירף מעל שלשה, וכגון שהאיסוקפה גבוהה שלשה, כ' **בדרישה** סשנ"א סק"א, דהגמ' מיירי מסדר העולם דהאיסקופה אינה גבוהה שלשה, **והרשב"א** כ' דלרבותא נקט שצירף ידו למטה משלשה, דגם באופן זה קונה להגניבה, אמנם רש"י לא כתב דמשום זה נקט שצירף למטה משלשה, **והקצוה"ח** בסשנ"א סק"א כ', דאי מיירי באמת דידו מעל שלשה, היה הדין דקונה כל מקצת מהגניבה, משום דידו כמאן דפסיק דמי, והיה חייב משום דחיוב גניבה קודם לחיוב שבת, ומשום הכי מיירי בצירף ידו, דאז קונה רק משום מיגו דחשוב לענין שבת, וכל זמן שאינו מתחייב משום שבת גם אינו קונה, **ובדברי יחזקאל** סכ"ה סק"ו מביא, דברש"י בשבת צ"א ב' מבואר, דקו' הגמ' שם דקונה קודם שמוציא כל הכיס ואיסור גניבה קדים, אתיא גם לפי מה דמוקי רב אשי בצירף ידו פחות משלשה, ומבואר דקונה גם קודם שמתחייב משום שבת דלא כהקצוה"ח, **והבית יעקב** כ', דלפי מה דמשני דמגרר איצטריך לי', שוב אי"צ לומר דאתיא כבן עזאי וכמשנ"ת דברי הראשונים בתוד"ה מגרר, וא"כ באם היה מיירי דידו למעלה משלשה, יתחייב באיסור גניבה קודם, דעל מה שמוציא אכתי לא יתחייב, דכל זמן שהוא ממשיך לגרור אין כאן הנחה, ורק בפחות משלשה הוי הנחה דהוי כמו דמונח על הארץ.

בא"ד – **הפנ"י** מעיר על פירושם דגרסינן אי נמי, ובא לבאר אמאי חייב על הנחה בידו, דצ"ב אמאי הוצרכה הגמ' לפרש זה כאן, הא מה דאיכא חיוב הנחה במניח ביד, זה מבואר במתני' בריש שבת, ואינו חידוש של רב אשי.

**הרמב"ן** כ' לבאר דברי רב אשי לפי שיטתו שנתבאר לעיל, דבכל הוצאה בעי שיעקור ג' טפחים, דלפ"ז בכל מגרר ויוצא צריך להיות שקרקע רה"ר נמוכה ג' טפחים מרה"י, דנמצא דיש כאן עקירה, וזה דבר שאי"צ לפרש דמגרר מיירי דהרה"ר נמוכה ג' טפחים מהרה"י, דבסתמא הוי הכי דהאיסקופה גבוהה מרה"י, אמנם רב אשי דמוקי שצירף ידו, הוצרך להוסיף ולפרש דמיירי שצירף ידו למטה מג', ופירושו למטה מג' מאיסקופת הבית, דבלא זה אין כאן עקירה, והא דמייתי הא דרבא, הוא לומר דאף אם ידו גבוהה ג' מעל הארץ, מ"מ גם חייב משום הא דרבא, והכא נמי יכל לאוקמי שידו סמוכה לארץ פחות משלשה, ולא היה צריך להא דרבא, וכ"כ **הרא"ה**, **והרשב"א** גם כ' דלמטה מג' היינו למטה מג' מאיסקופת הבית, אמנם ביאר בזה, דאם הוי תוך שלשה לאיסקופה, היה חשוב כאילו לא יצא מפתח הבית, וכמו דאמרינן בעירובין צ"ט ב' דסמוך להגג ג' טפחים הוי כהגג, וכ"כ **בש"מ** בשם **הראב"ד**, ובשם **שיטה** ישנה הק' על זה, דכיון דהיד ברה"ר, היכי משוית לה כרה"י אפילו בתוך שלשה לאיסקופה, ושם גבי גג אמרינן, דמאי דסמוך לגג כאויר הגג הוא, **והריטב"א** כ' כמש"כ התוס' בשם ריב"ם, **ובפרישה** סשנ"א סק"א הביא די"א, דרב אשי אמר שצירף למטה משלשה, משום דלמעלה משלשה ליכא איסור שבת משום דידו כחצירו, והק' דבהדיא מבואר בריש שבת, דגם מעל שלשה חייב במניח בידו ברה"ר, [ואולי י"ל דאזלו בשי' הרשב"א, וס"ל דדוקא מעל שלשה אמרינן דידו בטלה לרה"י הסמוכה לה, ובצירוף הסברא דידו כחצירו, אבל בתוך שלשה לארץ, אף בסמוך בתוך ג' לאיסקופה אינו טפל לרה"י], **והב"ח** שם כ' בשי' הטור, דאם ידו היתה מעל שלשה, נמצא דהגניבה קדים לאיסור שבת, וכ' דזה על פי שי' הריב"ם בתוס', וצ"ב בכונתו.

**בש"מ** כ' בשם **הראב"ד** צד אחד, דבתוך שלשה לארץ באמת אינו קונה מטעם יד ברה"ר, וכ' בשם **שיטה** ישנה, דהא דאינו קונה מ"מ מטעם הגבהה, הוא משום דמה דלא בעי הגבהה ג' טפחים, הוא דוקא היכי דמגביה מעל הארץ, אבל כאן דמיירי דמגרר מרה"י ונופל הגניבה לתוך ידו, בזה בעי שיהיה גבוה ג' טפחים.

הגמ' בשבת צ"א ב' מק' מברייתא זו דהגונב כיס, דאי נימא דאגד כלי שמי' אגד, נמצא דקדים איסור גניבה לאיסור שבת, דכל זמן שלא הוציא כל הכלי, אינו חייב משום שבת, אבל בגניבה מתחייב על כל מקצת שיוצא, **וברש"י** שם מבואר, דקו' הגמ' לפי תי' דרב אשי דצירף ידו, אמנם **הרמב"ן** שם כ' דלפי תי' דרב אשי ל"ק כלל, דאינו קונה הכיס אלא אחר שיצא כולו ונפל לתוך ידו, **ובדברי יחזקאל** סכ"ה סק"ט כ' דנראה מבואר ברמב"ן, דביד לא אמרינן דאויר יד קונה, ומשום הכי בעי שיפול לתוך ידו ממש, וזה נעשה רק אחר שיצא כל הכיס.

ובגמ' שם משני דמיירי בנסכא, דבמקצת לא יצא כל הנסכא עיי"ש, **ובקצוה"ח** סשנ"א סק"א הק' דלרב אשי אכתי יק', דכיון דהוי בתוך ידו, נימא כמאן דפסיק על מה שבתוך ידו ויקנה בגניבה, [ולפי דברי הרמב"ן לק"מ, דהא כ' דכל קו' הגמ' שם לא אתיא לרב אשי], וכ' לפמש"כ בשי' רש"י, דמה דקונה הוא משום מיגו, וא"כ כל שאין חיוב שבת ממילא גם אין חיוב גניבה דליכא מיגו, וכבר נתבארדבדברי יחזקאל הק', דברש"י בשבת מוכח דגם לרב אשי שפיר יכול לקנות, גם קודם שמתחייב משום שבת, **ובחי' רח"ה** פ"ג מגניבה ה"ב כ', דלרב אשי הקנין הוא מטעם הגבהה ולא מטעם יד וכמשנ"ת, ויש לפרש כונתו דמיירי באופן דלא שייך קנין יד וכגון שידו קטפרס וכמשנ"ת, ומשום הכי גם לא שייך לומר כמאן דפסיק, וכן בדברי יחזקאל שם כ' לבאר, דלפי קו' הגמ' שם קונה מטעם הגבהה עיי"ש, ועיין בדבר אברהם סכ"א מש"כ בזה.

ח) תוד"ה וברשות – **בראשונים** מבואר כר"י דגניבה שאני, **והרא"ה** כ' דמה דאין משיכה קונה ברה"ר, זה דוקא אם מתחילה היה ברה"ר, אבל במוציא מרשות בעלים לרה"ר, בכהאי גונא קונה משיכה ברה"ר, וכ"כ **בח"ר קרשקש** וכ"כ **הריטב"א** צד אחד.

ולענין הלכה, הנה **הריטב"א** בשבת צ"א ב' כ' דאין הלכה כרבינא, אמנם **הרמב"ם** פ"ג מגניבה ה"ב **ובשו"ע** סשנ"א ס"א כ' בסתם דמיירי דהוציא לרה"ר, וכ' **היש"ש והשעה"מ והגר"א** בסק"ו, דס"ל כרבינא דגניבה שאני וגם משיכה ברה"ר מהניא, אמנם **הטור** שם כ' דמיירי בצירף ידו כרב אשי, וכן **היש"ש** בב"ק פ"ז סל"ב כ' לדינא כהטור, **ובמל"מ** פ"במגניבה הט"ז הביא נדון זה, האם גניבה שאני דגם ברה"ר מהני משיכה, וכ' דסתימת הפוסקים דגם בגניבה בעי מקום הראוי לקנין, והשעה"מ שם תמה עליו, דלא כ' דברמב"ם מבואר דקונה גם ברה"ר.

**ובשעה"מ** שם הביא דברי התוס' בב"מ צ"ט דמבואר בתי' אחד, דבשומרים מהני גם משיכה ברה"ר, כיון דלא הוי אלא לענין חיוב אונסים, וכ' דזהו כהר"י הכא, דבגניבה מהני גם משיכה ברה"ר, כיון דהוי רק לענין חיוב אונסים, ולפ"ז תמה על הטור בסצ"א דכ' בשי' הרמב"ם, דגבי שומרים בעי משיכה במקום הראוי לקנין, אמנם **בדברי יחזקאל** סכ"ה סק"ב כ' לבאר, דהטעם בגניבה דסגי במשיכה לרה"ר, דגניבה תלוי במה שהוא מוציא מרשות בעלים, [ובהגבהה ברשות בעלים כיון דהוי מעשה קנין, גם חשיב הוצאה מרשות בעלים בזה], וא"כ דוקא בגניבה סגי במשיכה לרה"ר, ולא בשומרים.

א) גמ' ורמינהי וכו' – בהקדמת **הפנ"י** מק' חתנו של הפנ"י **מוה"ר בערוש** על שי' רש"י שהביאו התוס' ביבמות נ"ט, דחיוב קנס לא הוי אלא על גמר ביאה, דאמאי לא משני הכא, דמה דלוקה הוא על העראה דהיינו תחילת ביאה, ומה דמשלם קנס היינו על הגמר ביאה, וכ' דמ"מ כיון דגם הגמר ביאה הוי מחייב מלקות, ממילא דיש לנו לפטור גם על הגמר ביאה משום דאין לוקה ומשלם, והביא דכן מבואר **בירושלמי** לגבי מדליק גדיש בשבת, דהא דפטור על שבולת שניה הוא משום דבכל שבולת יש סיבה לחיוב מיתה, **והגרע"א** כ' דלא דמי להתם, ומשום דכיון דאיכא רק התראה בתחילה, נמצא דאין לחייבו על הגמר ביאה, וממילא דהוי כחייבי מלקות שוגגין, וא"כ בשלמא במדליק בשבת דהוי חייבי מיתות שפיר מפטר, אבל כאן אכתי יק' דאמאי משני רבי יוחנן דמיירי בלא התרו, הא אף בהתרו אכתי יש לחייבו קנס על גמר ביאה דבזה הוי כשוגגין, **ובדברי יחזקאל** סכ"ו סק"ז-ח **ובק"ש** ח"ב ס"י סק"ב כתבו, דזה תלוי במחלוקת רש"י ותוס' במכות כ' ב', דשי' רש"י שם, דהיכי דעושה עבירה שמתמשכת, עם חדא התראה בתחילה, יכול לומר על ההמשך דשכח ההתראה, ולפ"ז באמת הוי כחייבי מלקות שוגגין, אבל שי' התוס' דכיון דאינו מפסיק בעבירה, ההתראה קיימא על כל מה שעובר, אלא דכיון דאין התראות מחלקות, לא חשיב כמה מעשים להתחייב על כל חלק וחלק, וא"כ לשי' התוס' שפיר הוי חייבי מלקות מזידין, דבאמת המלקות הוי גם על הגמר ביאה, אלא דלא הוי מעשה מחולק בפנ"ע שילקה שתים, ובק"ש שם כתב לישב עוד לפי דברי הרשב"א לעיל ל' א', דאע"ג דיש חיוב על העראה לבד, מ"מ כל שגומר ביאתו לא מחלקים הביאה לשנים, ומשום הכי לא אמרינן דכהן שבא על אחותו, שיהיה חייב גם משום זונה ותעשה חללה, משום זה דבהעראה כבר נעשית זונה, והיינו משום דלא מחלקים ביאה לשנים, וכ' לבאר בזה, דיש לדון בהא דחייב על העראה, האם הוי משום דתחילת ביאה הוי סיבת חיוב בפני עצמה, או דגדר הדין דחשבינן לתחילת ביאה כאילו גמר הכל, ולפי צד זה, היכי שגומר אין לחייבו יותר, וממילא דבאמת המלקות על הכל.

**והגרע"א** כ' דבאמת קו' זו היא בכלל קו' התוס' ביבמות שם, דהק' לפ"ז על המבואר בגמ' בסנהדרין ע"ג ב', דיש לנו לפטור כל בא על אחותו משום רודף אחר עריות, דאמאי לא נימא דכיון דחיובו על גמר ביאה, אחר העראה כבר אינו רודף, ושפיר מתחייב קנס על גמר ביאה, [ובגמ' שם מבואר תירוץ זה רק למ"ד דהעראה זו נשיקה, אבל למ"ד דזו הכ"ע אכתי ק', ועל זה מק' התוס' דגם לדידי' ניחא], וכ' הגרע"א לישב, דיסוד הדין דקלב"מ מהני דחשבינן להאי מעשה כאילו עשאו אחר, וכאן באם היה אחר בא עליה אפילו בהעראה, כבר לא היה לה קנס דכבר אינה בתולה, ורק באונס ומפתה עצמו הוי גזה"כ, דמה דנעשית בעולה על ידו אינו סיבה לפוטרו על גמר ביאתו, וא"כ באם נחשוב כאילו עשאו אחר ממילא דיפטר על הגמר ביאה, והביא התוס' בגיטין נ"ג, דטעמי' דשמואל שם דפטר לגוזל יין ומנסכו משום קלב"מ, דהא דלא אמרינן דיתחייב על ההגבהה דנעשה גזלן קודם שמתחייב מיתה, הוא משום דכיון דאם אחר היה מנסך, יכל לומר לו הרי שלך לפניך, א"כ הגם דעכשיו נסכו הוא וזה סיבה דלא יוכל לומר הרי שלך לפניך, מ"מ משום קלב"מ הוי כאילו נסכו אחר, **ובדברי יחזקאל** שם סק"ב כ' די"ל, דשם באמת גם אחר הניסוך חיובו רק בצירוף דבניסוך הוא מזיק, **ובק"ש** שם סקי"ב כתב דלא דמי, דשם הרי אם לא היה נעשה כלל מעשה זה דניסוך, היה יכול לומר לו הרי שלך לפניך, ומשום הכי אמרינן דכיון דמתחייב על הניסוך מיתה, לא יוכל מעשה זה לחייבו גם ממון, אבל הכא באם לא היה נעשה כלל העראה, הרי היה מתחייב על הגמר ביאה, אלא דמ"מ כתבו דיסוד זה מתבאר משי' **רש"י ותוס'** במכות ט"ו ב', דכתבו דלמ"ד דבלאו הניתק לעשה אינו חייב אלא בבטלו, ההתראה הויא בשעת עבירת הלאו, דאע"ג דאם לא יבטל העשה לא ילקה, מ"מ כל שמבטל אח"כ הרי חיובו על עבירת הלאו, **והרמב"ן והריטב"א** שם חולקים, דההתראה היא בשעת ביטול העשה, דזה הוי גמר הלאו לשיטה זו, והוכיחו זה מהא דמבואר שם ט"ז א', דהיכי דיתחייב מיתה על ביטול העשה, דלא ילקה משום קלב"מ, ומזה הוכיח דמעשה הביטול זהו המחייבו מלקות, ומשי' רש"י והתוס' מוכח, דהגם דאין חיובו על ביטול העשה אלא על עבירת הלאו, מ"מ כיון דביטול העשה זהו תנאי לחיובו על עבירת הלאו, ממילא דגם בזה אמרינן קלב"מ, והיינו מהאי טעמא דמבואר ברע"א דחשיב כאילו עשאו אחר, **ובדברי יחזקאל** שם סקי"ב כ' לומר, דהתוס' ביבמות גם מודו דחשיב כאילו עשאו אחר, ורק בסוגיה דסנהדרין קשיא להו, דשם כיון דפטורו משום רודף, בזה ס"ל דכיון דאין חיובו עונש על מה דבועל, אלא דזה גורם דקודם ניתן להציל בנפשו, אין לומר דמעשה זה הוי כאילו עשאו אחר, אלא רק דבאותו זמן אין לחייבו גם עונש אחר עיי"ש.

**ובבית יעקב** מבואר דהא דאמרינן דחייב על הגמר ביאה, אין הפירוש דחייב רק על הגמר ביאה, אלא דחיובו על כל הביאה, ומשום דבגמר הביאה היא כבר בעולה, צריך לומר דחיובו על כל הביאה, ולפ"ז ממילא דניחא דיש לפטור משום קלב"מ.

**והרשב"א** לק' ל"ז א' **והריטב"א** לק' ל"ו ב' הק' זו על מתני' שם, דאמאי בחייבי מיתות פטור מקנס, ולא אמרינן דמתחייב מיתה בהעראה, וקנס הוי בגמר ביאה, ותי' כמש"כ מוה"ר בערוש, דמ"מ כל שעתא עביד חיוב מיתה.

ב) תוד"ה ורמינהי – **בש"מ** מעיר דבכמה מקומות מק' מסיפא ולא מייתי לכולה מתני', וא"כ גם הכא יכל להביא רק הסיפא, וכ' דאם היה מביא רק הסיפא, היה משמע דמהרישא דשם אין להקשות, וזה אינו דגם מהרישא שם יש להק' על הסיפא כאן.

בא"ד – **בתו"ר** כ' עוד, דס"ד דברישא י"ל דר"מ היא דס"ל דלוקה ומשלם, וכמו דמבואר בריש הפרק דמתני' ר"מ היא, אבל הסיפא ס"ד דבהכרח לא אתיא כר"מ, ומשום דס"ל השתא דר"מ אית לי' דגם מת ומשלם, וא"כ גם בחייבי מיתות הדין דמשלם, וכ"כ **הרמב"ן והרשב"א**, ועוד תי' הרשב"א, דברישא י"ל דמיירי בממזר הבא על הממזרת דליכא איסור, **והרא"ה** כ' דלאלומי קו' הק' מסיפא, דהגם דמצינו דרבי יצחק ס"ל דליכא מלקות בחייבי כריתות, מ"מ מק' גם מזה, דבמתני' במכות מבואר דאיכא מלקות גם בחייבי כריתות, ולא יכל לתרץ דבאמת דמתני' דידן אתיא כרבי יצחק, משום דאכתי עכ"פ יק' רישא, דבממזרת לכו"ע איכא מלקות, וכ"כ **הריטב"א** דהא דלא משני דמתני' כרבי יצחק, משום דעכ"פ אכתי יק' מהרישא, **ובש"מ** כ' עוד, דלשי' **הרמב"ם** פט"ו מאסו"ב ה"ב דאין לוקין בחייבי לאוין אלא אם בא עליה אחר שקדשה, ממילא דלק"מ, דבאמת ליכא מלקות ברישא, ורק הויא אשה דאין ראוי לקיימה.

**והש"מ** כ' דיש לתרץ עוד, לפי דברי התוס' לק' בד"ה אלמא, דהא דלא אמרינן דמשלם, משום דאיכא רבוי דנערה הנערה לחייב גם על חייבי לאוין, משום דא"כ בעי חד קרא לחייבי עשה וחד קרא לחייבי לאוין, וא"כ אין לנו מקור לרבות גם חייבי כריתות, דא"כ מרישא לבד לא יכל להק', דבזה י"ל משום דרבי קרא, [וכ' דאין לתרץ הכי כמו שיתבאר לק' ויל"ע למה כונתו], והנה לכאורה לפ"ז לא היתה הגמ' צריכה להביא למתני' דמכות דלוקין על חייבי כריתות, אלא דכיון דלחייבי לאוין בעי רבוי בפני עצמו, ממילא מנ"ל דאיכא קנס כלל בחייבי כריתות, אמנם **בהפלאה ובביאור** על המהרמ"ש אות ק' מבארים, דאי ליכא מלקות בחייבי כריתות, באמת י"ל דאדרבה נרבה רק חייבי כריתות, דאינם סותרים להכלל דלוקה ואינו משלם, אבל חייבי לאוין דיש בהם מלקות לא נרבה מקרא, משום דבכל התורה כל הלוקה אינו משלם, **והמהרמ"ש** כ' דהתוס' לא תירצו הכי, משום דא"כ נמצא דעיקר תי' דעולא, דלא בעי קרא בפני עצמו לרבות חייבי לאוין, וא"כ העיקר חסר מדבריו.

בא"ד – **הרמב"ן** כ' קו' התוס', דלמה מק' מסיפא דאפשר לומר דאתיא כרבי יצחק ולאתויי מתני' דמכות, לפרוך מרישא דקתני ממזרת דלא מצי לאוקמה כרבי יצחק, וכ' **בש"מ**,דנראה מדבריו דמה דמייתי בגמ' למתני' דמכות, הוא משום דלא נימא כרבי יצחק דאין מלקות בחייבי כריתות, אבל אי הוה מק' מהרישא, היה מק' בלא להביא למתני' דמכות כלל, דגם בלא מתני' ידעינן דאיכא מלקות בחייבי לאוין, ולפ"ז ממילא דלא שייך לומר כתי' התוס', דהא לא היה צריך כלל להביא להאי מתני'.

**לב' א'**

תוד"ה וקיימא – במש"כ דנראה דלא פריך אמתניתין דהתם, כ' **הגרע"א** לבאר דמכח הכרח אמרו זה, דילה"ק בגמ', דגם בלא מתני' דהכא יש להק' על מתני' דמכות אמאי לוקה, הא איכא תשלומין דבושת ופגם דהוו תשלומי חבלה, ובזה לכו"ע רבתה תורה לתשלומין, ועל כרחך דבזה י"ל דמתני' דהתם מיירי באופן דליכא תשלומי בושת ופגם, וא"כ מוכח דלא פריך אמתני' דהתם.

בא"ד – **בתו"ר** לא כ' אלא דידע דאפשר לאוקמי בבוגרת, **והמהרש"א והמהרמ"ש** כ' על התוס', דהא דלא מפרשים דקו' הגמ' מבושת ופגם דגם בבוגרת משלם, דא"כ לא משני עולא מידי במה שאמר דמיירי בבוגרת, **ובקרני ראם** עמד בזה, דהא התוס' כתבו דגם ידע דמצי לאוקמי במפותה, וא"כ גם בושת ופגם ליכא.

בא"ד – **הריטב"א** כ' כהת"י דהקו' אמאי לקי, כיון דעל קנס איכא רבוי, [ובת"י כ' דיש לפרש קו' הגמ' על חייבי כריתות, דנמצא דעל זה ליכא רבוי, והריטב"א לק' כ' עוד תי' אמאי לא משנינן משום דאיכא רבוי, ולפי אותו תי' אין לפרש גם על חייבי כריתות], **ובש"מ** כ' לפרש, דהגמ' בקו' ס"ל דעל כרחך דשם מיירי במקום דאיכא גם חיוב תשלומין, דאי לאו הכי מאי קמ"ל במה דקתני להו שם דיש בהן מלקות, [ועיי"ש מש"כ דאין לומר דקמ"ל דאיכא מלקות בחייבי כריתות].

ג) תוד"ה דאין – מש"כ דליכא למימר דפריך מבושת ופגם, העיר **בש"מ** [בשם קונטרסין] דהיכי מצינו דחייב בושת ופגם דיק' משם, וכ' דדומיא דגיורת דקתני במתני', דשם חייב גם בושת ופגם דהא ליכא מלקות, ועוד כ' דמתני' דלק' ל"ט א' דמפתה נותן שלשה ואונס ארבעה קאי על כולהו מתני', **והמהרש"ל** כ' דמה שכתוב במתני' דיש להן קנס, היינו הקנס וכל השייך עמו.

בא"ד – מש"כ דכל מלקות ילפינן ממלקות דעדים זוממין, **בפנ"י** מבואר דפירש דבריהם, דמהכא ילפינן בכל חייבי לאוין דלוקין, כמו דמצינו בעדים זוממין דלוקין על לאו, והק' דאין עונשים מן הדין, ועוד הק' דבמכות י"ג ב' מבואר דילפינן מקרא דאם לא תשמור והפלה, ועוד הק' דאיך ילפינן דאין לוקין ומשלמין מע"ז לכל התורה, הא י"ל דדוקא ע"ז משום דלא עשו מעשה, וכ' לומר באופן אחר ממש"כ התוס', דבאמת קרא מיירי בכל חייבי מלקות, ורק דבקרא נרמז מלקות לע"ז וכמבואר בגמ' במכות ב' ב', ומשום הכי מוקמינן קרא דכדי רשעתו באופן דישנו גם בע"ז, ואי בע"ז מיירי על ממון ומלקות, ממילא דגם בכל שאר חייבי לאוין דכלולים בהאי קרא, אמרינן דקאי גם על ממון ומלקות, וקאי גם על לאו דאחותו עם ממון דקנס דאונס ומפתה.

בא"ד – **המהרמ"ש** כ' דאין להק', דכמו דאמרינן דלרבנן מיירי בכל ענין גם על ממון שנתחייבו מצד דבר אחר בזמן עדותם, הכא נמי נימא לר"מ דמיירי גם בממון אחר, וא"כ שפיר משכחת לה ממון שאינו קנס בהדי מלקות, דמ"מ עיקר קרא מיירי על ממון שמתחייבים מחמת עדותם, וכיון דבזה הדין דלוקין ומשלמין דילפינן ממוציא שם רע, ממילא לא מוקמינן קרא על ממון ומלקות.

**והפנ"י** הק' על דברי התוס', דמנין לומר דבאמת קרא מיירי גם על ממון אחר שמתחייב בזמן עדותו, וכ' לבאר דהרי הקרא דוהיה אם בן הכות הרשע גבי ע"ז, מיירי שהעידו על אחד שהוא בן גרושה דלוקין, וא"כ מה דילפינן כדי רשעתו גם קאי על כהאי גונא, ובכהאי גונא הרי אין ממון אלא מחמת דבר אחר, ומשום הכי אמרינן דמיירי גם על ממון אחר, אמנם כל זה לרבנן, אבל לר"מ דס"ל דלעולם ע"ז לוקין גם היכי דמשלמין, שפיר איירי קרא בממון שמתחייבים ע"י זממתם, דגם בכהאי גונא לוקין.

**ובהפלאה** כ', דודאי קרא דכדי רשעתו דכתיב גבי מלקות, בא לומר דלוקה ואינו משלם, ומשום הכי אמרינן דמיירי על ממון אחר, דבזממו לחייבו ממון באמת משלם ואינו לוקה, ולפ"ז הק' דא"כ אין חילוק בין ר"מ לרבנן, דבממון אחר שפיר יש לפרש לתרוייהו בין על ממון ובין על מלקות, וכ' דהחילוק היכי דמעידים גם על ממון וגם על מלקות, דבזה לר"מ לוקין ומשלמין, אמנם לרבנן כיון דלא ילפינן ממוציא שם רע, בזה יהיה הדין דילקו ולא ישלמו, דבזה דגם המלקות בא על מה שזממו, לא מצינו שרבתה תורה דמשלם ואינו לוקה, ומשום הכי מוקמינן קרא גם לממון ומלקות, ומבואר בדבריו דהרבוי לא הוי על כהאי גונא דיש לחייבם מלקות משום כאשר זמם, ועיין בזה בגמ' בע"ב.

בא"ד – מש"כ דמיירי אף אם טבחו שור של גניבה, הק' **בהפלאה** דבכהאי גונא נמצא דבשעת עדותם היו פסולים, כיון דגנבו ממון קודם לזה, ונמצא דאין חייבים כלל מלקות על עדותם, כמבואר בגמ' בב"ק ע"ג א', דהיכי דנמצא דהיו פסולים אין בהם עונש דכאשר זמם, כיון דנתברר דעדותם פסולה מצ"ע, וכ' לומר דשי' התוס' דמ"מ מלקות מלא תענה איכא גם בכהאי גונא, **והב"י** כ' לומר, דמיירי באופן שאין לנו עדים שגנבו וטבחו הגניבה, אלא דהם מודים דגנבו וטבחו, ולא הוי מודה בקנס דמיירי דהם מודים דעמדו על זה בב"ד אחר, וא"כ שפיר מלקים אותו, דאינו נאמן לפסול עצמו ולבטל עדותו, ויל"ע בזה, דכיון דמ"מ לפי דבריהם הרי באמת אינם חייבים מלקות על עדותם, נמצא דלפי הודאתם אין בהם דין קלב"מ ואמאי לא ישלמו, **ובהג' ראמ"ה** כ', דמיירי דחזרו בתשובה קודם שטבחו, ומיירי באופן שלא יכלו להחזיר, ומשום הכי נתכשרו לעדות.

בא"ד – בדברי ריצב"א דטעמייהו דרבנן משום דקרא משמע גם ממון ומלקות, ועל כרחך דגם בקנס אין לוקה ומשלם, הק' **הגרע"א** דלפ"ז אי נימא דע"ז ממונא, ממילא נמצא דאפשר למילף ממוציא שם רע לשאר חייבי קנס דשם ילקה וישלם, וא"כ אמאי לא משני בגמ' דהתנא ס"ל דע"ז ממונא, ומשום הכי לוקה ומשלם דילפינן ממוציא שם רע, [ובאמת כבר הק' כן **התוס'** בב"ק ע"א א'], וכ' דצ"ל דלא באו התוס' אלא להוסיף, דגם למ"ד דע"ז קנסא י"ל דחולק על ר"מ, אבל מ"מ אכתי אמרינן כמש"כ בתחילה, דממעטים גם קנס דבהדי מלקות משום דקרא מיירי בכל ענין וכמש"כ בתחילה.

בא"ד – במש"כ דאי אפשר למילף ממוציא שם רע משום דחידוש הוא, העיר **הפנ"י** דלפ"ז יש לישב קו' בפשיטות, דנימא דבאמת ע"ז ממונא, והא דאין לוקה ומשלם בקנס ולא ילפינן ממוציא שם רע, הוא משום דחידוש הוא, **והגרע"א** כ' דבלא דנימא דע"ז לא הוי חידוש כולי האי, אין לומר דמוציא שם רע חידוש הוא, כיון דמצינו גם דע"ז חייבים על דיבורם, [ויל"ע דגם אי נימא דע"ז לא הוי חידוש כולי האי, מ"מ אכתי מצינו נשבע ומקלל דלוקים על דיבורם, וכמש"כ הראשונים בגמ' לק'].

בא"ד – **בתו"ר ובתוס'** במכות ד' ב' כתבו, דלרבנן כיון דלא ילפינן ע"ז ממוציא שם רע, ממילא דרשינן קרא גם על ממון ומלקות, וכיון שכן אמרינן דגם בקנס אין לוקה ומשלם, דקרא משמע כל ענין ממון גם אם הוי חיוב של קנס, ומה דאיכא קרא במוציא שם רע, על כרחך דשם הוי גזה"כ ושם דגלי גלי, אבל בעלמא אין לוקה ומשלם גם בקנס.

ד) גמ' אמר עולא וכו' – בהקדמת **הפנ"י** שם מק' עוד, לפי שי' רש"י דחיוב קנס הוי על גמר ביאה, דא"כ כיון דס"ל לעולא דמשלם ואינו לוקה, אמאי בעי לומר דמתני' דמכות בבוגרת, הא גם בנערה שפיר ילקה, דכיון דאינו משלם קנס אלא על גמר ביאה, על ההעראה שפיר יכול ללקות, וכ' לומר דעל תחילת הביאה בלאו הכי יש לפוטרו ממלקות משום דהוא רודף, וכמבואר בגמ' בסנהדרין ע"ג ב', [ולפ"ז כ' דכשמוקי בגמ' במפותה, ממילא נמצא דיש לחייבו על תחילת ביאה, כיון דבמפותה ליכא לדין רודף, וא"כ אי"צ לומר דמהני מחילה גם לקנס, אלא דמ"מ צ"ל דמיירי ביתומה, דאי לאו הכי אכתי יש לו חיוב בושת ופגם על ההעראה], **והגרע"א** כ', דלפמשנ"ת לעיל דמשום קלב"מ חשיב כאילו עשאו אחר, ממילא גם זה מיושב, דאי אפשר לחייבו על ההעראה, דא"כ נמצא דחשיב כאילו עשאו אחר, וממילא דלא יתחייב קנס על גמר ביאה דהרי היא בעולה, וכיון דהדין דמשלם ואינו לוקה, ממילא דהתשלומין על גמר ביאה מהני שלא ילקה על ההעראה, ועוד כ' וכן **הב"י**,די"ל דעולא ס"ל כלשון ראשון דרק מגביה חלב חייב משום דאי בעי גחין ואכיל, וא"כ כאן לא שייך בלא העראה.

אמנם **הגרע"א** הק' איפכא, דלהשיטות בתוס' ביבמות נ"ט דחיוב קנס הוי גם על העראה לבד, אמאי לא נימא דמשלם ממון על העראה, וילקה על גמר ביאה, **ובאחיעזר** ח"א סי"ח סק"ג כ', דמשמע מתני' דמכות דגם בהעראה לבד לוקה, דהא היכי דליכא קנס באמת חייב גם על העראה לבד, ומשום הכי ניחא לעולא לשנויי דמיירי בבוגרת, **והחזו"א** כ' דבכהאי גונא היינו בעולה, וכבר כתבו התוס' דגם יכל לשנויי הכי, רק דניחא לאשכוחי גם בבתולה, [ובחי' הגרש"ש סל"ח כ', דהגם דאין קנס על גמר ביאה, מ"מ תשלום בושת ופגם איכא גם על גמר ביאה, וצ"ב דהא עולא לא משני אלא על תשלום קנס].

גמ' ביתומה ומפותה – רש"י כ' דלא גרסינן שוטה, אמנם **הרמב"ן** הביא **דהנגיד רב שמואל** כ' דאין למחוק גירסא זו, וביאר דמה דאמרינן יתומה, אין הכונה ליתומה ממש, אלא לנערה שנתארסה ונתגרשה בחיי אביה, ואתיא כריה"ג לק' ל"ח א' דאין לה קנס כלל, ומשום הכי בעי גם לאוקמי בשוטה שאין לה בושת ופגם, וגם במפותה, דאי לאו הכי יש לה צער, ולא סגי במפותה, דכיון דיש לה אב בושתה ופגמה שלו, דהא אכתי מצי מסר לה למנוול ומוכה שחין, והק' הרמב"ן דאמאי לא מוקי ביתומה ממש, ולא נצטרך לומר דמיירי גם בשוטה, וכ' לומר דס"ל דלא מהני מחילה בקנס וכמשנ"ת לעיל כ"ט א' בתוד"ה ועל אשת אחיו, וא"כ גם אי מיירי ביתומה גמורה, אכתי צ"ל דגם מיירי דנתארסה דאין לה קנס, ואה"נ דבמקום שוטה יכל להעמיד ביתומה גמורה, וחולק על זה דמהני מחילה, וגם כ' דאין הלשון יתומה מתפרש לנערה שנתארסה ונתגרשה, **והרא"ה** כ' די"ל דגם אם מהני מחילה, מ"מ ניחא לי' לאוקמי בחיי אביה ולא ביתומה ממש, וכ"כ **הריטב"א**,ועוד כ' בשם **ה"ר יהודא** דלא מהני מחילתה לבושת גם ביתומה גמורה, משום דיש בושת לבני משפחתה ולא מצי' למחול על זה, והרמב"ן והרא"ה כ' לומר דגם אי גרסינן שוטה, צ"ל דבאמת אי"צ לאוקמי דגם היא שוטה, אלא משום דמתחילה אוקמה בשוטה, הזכיר זה גם במסקנא הגם דאי"צ.

רש"י כ' דלא גרסינן שוטה, ומ"מ נראה מבואר בדבריו דגם בשוטה הוי הדין הכי, אלא דאי"צ לאוקמי בכהאי גונא, **ובאו"ש** פ"ב מנערה הי"א הוכיח מזה, דהא דמבפותה פטור מקנס אי"ז מטעם מחילה, אלא דאין כאן מחייב, דבשוטה לא מהני מחילה, ועיין בסמוך, ועיין עוד לק' מ"ד ב' אות ד'.

גמ' שם – **בב"י** סת"כ מבואר דחובל בעבד כנעני שלו, אם הוי הכאה שיש בה ש"פ אינו לוקה, **ובקצוה"ח** תכ"ד סק"א כ' דהטעם בזה, דאע"פ דאין חיוב תשלומין לעבדו, מ"מ זהו משום דהוא זוכה מעבדו החיוב שחייב לו, אבל בעיקר הדבר יש כאן חיוב לעבד, ומשום הכי חשיב דמשלם ואינו לוקה, והק' לפ"ז דאמאי מבואר כאן דבמפותה לוקה משום דאינו משלם, הא מבואר בתוס' לק' נ"ו א' דמה דבקרע כסותי הדין דאינו משלם, הוא משום דאיכא מחילה, ולא משום דאין כאן מחייב כלל, כיון דדין תורה דהוא חייב ורק מתורת מחילה מהני, וא"כ כמו כן במפותה הוי משום מחילה, וכיון דבאמת יש כאן חיוב רק דאיכא מחילה, דמי לחובל בעבדו דנתבאר דמ"מ אינו לוקה, וכ' דלפמש"כ בסר"ט סקי"א, דלרבי יהודה דבדבר שבממון תנאו קיים, הוא משום דאמרינן דיכול להפקיע את עיקר החיוב ניחא, **ובדברי יחזקאל** סכ"ד סק"ה כ' דעל כרחך במפותה לא הוי משום מחילה, כיון דהוי דבר שלא בא לעולם, [אמנם לעיל כ"ט א' בתוד"ה ועל נתבאר דברי הגרש"ש, דגם בקנס שייך מחילה על הדין תביעה עיי"ש], אלא הוי מטעם סילוק, וא"כ משום הכי לוקה דאין כאן חיוב כלל, וכ' עוד לומר, דאף דמבואר בתוס' דבקרע כסותי אי אפשר להפקיע את עיקר החיוב, מ"מ במפותה נימא דכיון דהוי מדעתה, הוי חסרון בעיקר המחייב, דכל שהיא גרמה אין כאן סיבת חיוב, וכ"כ **באבני נזר** סרפ"ד, עיי"ש מש"כ ראיות לזה.

ה) רש"י ד"ה קסבר – **הפנ"י** כ' לבאר, דלשון הגמ' דקסבר עולא נראה דמעצמו הוא דאמר דינו, ולא מכח הכרח דסתירת המשניות, ולזה כ' רש"י דעל הסתירה י"ל דמתני' בלא התרו, וממה דלא משני הכי, אמרינן דס"ל דהדין דמשלם ואינו לוקה.

תוד"ה אלמא – **בתו"ר** מבואר בשי' ר"ת, דגם לר"ל אין לנו לרבות אף אם התרו, די"ל דכל מה דרבי קרא, הוא רק בלא התרו אבל בהתרו אינו משלם קנס כיון דלוקה, **ובתוס' הר"ש משנץ** הק', דמאחר דאיכא רבוי, מנין לנו לומר דאתיא רק לגונא דלא התרו, כיון דבעלמא אין חילוק בין התרו ללא התרו, ואדרבה יש לנו לומר דהכא רבי קרא בכל ענין דמשלם ואינו לוקה.

בא"ד – **המהרש"א** מק' דלפמש"כ דבאמת איכא רבוי, נמצא דהא דמשלם לא קשיא, אלא דקשיא דמנ"ל דחייבי כריתות גם משלם, וא"כ מה משני עולא דמתני' בנערה, הא גם בקו' ידעינן זה, אלא דמק' דבעי רבוי לזה, ואין לנו קרא לחייבי כריתות, **ובמהרמ"ש** מבואר, דהתוס' לא קאו אלא על עולא ולא על המקשן, ולפ"ז ניחא דעולא שפיר משני דמיירי שם בבוגרת וכאן בנערה, והיינו דהדין באמת דמשלם ואינו לוקה, ורק היכי דליכא תשלומין הדין דלוקה, אלא דהא גופא מק', דאמאי לא יק' קו' התוס' גם על המקשן, דהא איכא כאן רבוי דמשלם קנס, וכ' לומר דקו' המקשן היא, דכאן מבואר דמשלם ושם מבואר דלוקה, ועל זה קשה דאין לוקה ומשלם, ודבריו צ"ב, דהא לעיל כתבו התוס' דהא ניחא לי' אמאי שם לוקה, די"ל דמיירי באופן דאינו משלם, וא"כ ממילא דאי איכא רבוי שוב לק"מ, [ועיין בביאור אות ב' מש"כ בזה ובסו"ד נשאר בצ"ע, ומ"מ לפי המבואר בתוס' לפנינו, דגם ניחא להמקשן לאוקמי מתני' דהתם דאף בושת ופגם ליכא, ממילא דאין מקום כלל לכל דבריו], **ובנמוקי הגרי"ב** כ' דהמקשן ס"ד דחייב תרוייהו ומשום הכי הק', אמנם בתוס' לעיל מבואר, דניחא להמקשן לומר דמתני' דמכות מיירי באופן דליכא תשלומין, וא"כ ממילא דאין להק' דחייב תרוייהו, **ובחמד"ש** כ', דהמקשן ס"ל דאין לומר דמשלם ואינו לוקה, ואי איכא רבוי על כרחך נימא דגלי קרא דהכא ליכא לדין דכדי רשעתו, אך א"כ יק' דאמאי בבתו לא נימא גם כן דימות וישלם, ומשום הכי ס"ל דעל כרחך דליכא למימר משום רבוי, דא"כ גם בבתו ימות וישלם, ועולא משני דבאמת משלם ואינו לוקה, אמנם גם בזה לכאורה מבואר בתוס' לעיל לאו הכי, דהא כתבו דזה ניחא לי' אמאי לוקה במתני' דמכות, די"ל דמיירי באופן דליכא תשלומין, ומבואר בדבריהם דזה ניחא להמקשן לומר דמשלם ואינו לוקה.

בא"ד – מש"כ בתי' דדייק מדפריך בוגרת, כ' **הגרע"א** לק' ל"ד ב', דהא דלא פירשו בפשיטות טפי דההוכחה מהא דמשלם במתני' גם בושת ופגם וכמשנ"ת בתוד"ה דאין, הוא משום דבמתני' באמת י"ל דכמו דמרבים אותם לקנס, הכא נמי מרבים לענין בושת ופגם דגם ילפינן להו מקרא בפרשה זו, ועוד כ' די"ל דכיון דמשלם קנס נמצא דאין דין מלקות, וממילא משלם גם בושת ופגם.

בא"ד – משה"ק בת"י על ר"ת, כ' **בב"י והגרע"א** לישב, דהנה באמת י"ל דמה דמרבה קרא דמשלם קנס, הוא משום דכיון דבושת ופגם הדין דמשלם, דנתרבה בחובל דמשלם ואינו לוקה, ממילא דאין כאן מלקות שיפטרו אותו מממון, ומשום הכי ממילא גם משלם קנס, וא"כ י"ל דקו' הגמ' על עולא היא, משום דבהא דמשני עולא דמיירי בבתו בוגרת, נראה דס"ל דגם אם היה רק חיוב קנס, גם היה הדין דמשלם ואינו לוקה, דאי לאו הכי הרי סגי להעמיד בשוטה דאין לה בושת ופגם, דהא מה דמשני דמיירי בבוגרת, אינו סיבה דגם אין בושת ופגם, ועל זה לא מצינו רבוי בקרא, אלא דזה תלוי אם ממון לקולא או ממון לחומרא, דאי נימא דממון לקולא, י"ל דכל מה דהקילה תורה זהו רק בחובל משום דהותר בכללו, אבל כאן דגם יש מלקות משום לאו דעריות, בזה לא מצינו דהקילה תורה דישלם ולא ילקה, וא"כ אכתי יק' די"ל דעולא ס"ל דממון לקולא, ומשום הכי ס"ל דממילא יש רבוי בקרא דמשלם קנס ואינו לוקה, דמשום תשלומי חבלה אין לומר וכמשנ"ת, ולפ"ז ממילא ניחא דלמסקנא דאמרינן דעולא תחת תחת גמר, י"ל דס"ל דממון לחומרא, ומשום הכי לא בעי קרא כלל לבושת ופגם, דזה נתרבה מחובל דמשלם ואינו לוקה.

בא"ד – משה"ק על ר"ת ממסקנת הגמ', כ' **הגרע"א** לישב, דנימא למסקנא דבאמת עולא לא סבר כר"ל, וא"כ אין לומר דמשלם משום רבוי דנערה הנערה, די"ל דמיירי בלא התרו בו, ומשום הכי בעי לגז"ש דמשם ילפינן דגם בהתרו בו משלם ואינו לוקה.

והנה לפ"ז מבואר דהיכי דאינו לוקה משום דמשלם, ממילא חשיב כאינו מחוייב מלקות, ומשום הכי יש לחייבו גם שאר תשלומין דלא נתרבה בקרא דישלם אותם, **ובפנ"י** לק' ל"ה ב' **ובב"י** כאן כ', דגם לר"ל שפיר י"ל דלא יפטור מלקות אלו מממון, וגרע מחייבי מלקות שוגגין, דכיון דניתן לתשלומין ממילא נמצא דבאופן זה לא ניתן הלאו למלקות כלל, אמנם **במהרש"ל** לק' מבואר, דלר"ל דחייבי מלקות שוגגין פטורין, גם בזה יהיה פטור מתשלומין אחרים, **והגרע"א** כ' לומר דזהו שי' התוס' כאן, דהק' דנימא משום דרבי קרא, ולא תירצו דאי משום הכי נימא דכל מה דרבי קרא הוא רק באופן דאיכא תשלומי בושת ופגם וכמשנ"ת, משום דס"ל דאכתי לר"ל גם באופן זה לא היה לו לשלם קנס, **ובהפלאה** לק' ל"ה ב' מבואר שני צדדים בזה, **והחזו"א** כ' דגם לרבי יוחנן יהיה פטור בכהאי גונא מתשלומין אחרים, דכיון דמה דלא לקי הוא רק משום דיש כאן עונש ממון דפוטרו מהמלקות, אין לומר דזה סיבה דיתחייב בעוד ממון, ועיי"ש מש"כ בזה, וכ"כ **באבי עזרי** פ"ד מחו"מ ה"ט דגם לרבי יוחנן אינו משלם קנס בכהאי גונא.

בא"ד – בת"י בסוף דבריו, הנה **בתה"כ** סתכ"ד כ' בשי' הרמב"ם, דתשלומי בושת ופגם דאונס ומפתה לאו דררא דהחובל הוא, וכ' דמצינו דנחלקו בזה ר"י והריב"ם בתוס' כאן, ומבואר דהבין דברי הריב"ם, דמה דבבושת ופגם לא אמרינן דמשלם משום דנתרבה לתשלומין, הוא משום דאמרינן דזה לא הוי דררא דהחובל.

בא"ד – **הריטב"א** כ' עוד תי', דאי נימא דמרבים הכא דמשלם ואינו לוקה הגם דבעלמא לוקה ואינו משלם, גם נרבה בא על בתו דישלם ולא ימות, דמה לי חייבי מלקות מה לי חייבי מיתות, ועיין לק' בריש ע"ב בדברי המהרש"א, ולק' בע"ב כ' הריטב"א על מה דאמרינן שם, דרבתה תורה ע"ז לתשלומין, דהא דלא אמרינן דגם בכהאי גונא דיתחייבו מיתה וממון דישלמו ולא יהרגו, הוא משום דסברא שידונו בחמורה, וליכא לאוקמי קרא אלא אלא בקל דהיינו מלקות.

ו) גמ' מה לחובל בחבירו וכו' – **בש"מ** מק' דאי אמרינן דממונא לחומרא, למאי בעי כלל ילפותא דמשלם ואינו לוקה, הא מסברא יש לנו לומר דמשלם דוכי איתגורי איתגור וכמו שהק' בתוד"ה ואי, וכ' דדוקא בגמ' בסנהדרין שהביאו התוס', דשם יש שתי חיובים על מה דבא על חמותו ועל מה דבא על אשת איש, והיה לנו לדונו על תרוייהו ורק משום דאי אפשר דיינינן בחד, ובזה בודאי דאין לנו לומר דידון בקלה, אבל הכא דהקילה התורה דנדונו רק באחד י"ל גם דנדונו בקלה, וכ' דממשה"ק התוס' על ממונא לקולא דוכי איתגורי איתגור נראה דלא ס"ל הכי, אמנם הביא **דהריטב"א** מק' קו' התוס', דאם הכהו בפחות מש"פ בזה הדין דלוקה, ואם הכהו בש"פ הדין דמשלם, ואי נימא דממון לקולא, איך אפשר דמשום דהכהו יותר דיפטר מהדין החמור וידון בקלה, וכ"כ **הפנ"י** בכונת התוס', דדוקא משום זה מק', **והגרע"א** הק' על זה, דא"כ איך בעי בגמ' למילף מע"ז לקנס דאונס ומפתה דישלם ולא ילקה להצד דממונא לקולא, הא יש לנו לומר גבי קנס כמו כן, דבאם רק יבוא עליה בהעראה גרידא יהיה הדין דילקה ולא ישלם, [והיינו לשי' רש"י בסנהדרין ע"ג ב' דאין חיוב קנס אלא בגמר ביאה והובא בריש הסוגיה], ובאם יבוא ביאה גמורה ישלם ולא ילקה, ולא דמי לע"ז דשם לא שייך טענה זו, **ובמנ"ח** מצוה מ"ט סק"א כ', דבאמת מסברא אין לנו לומר דממון חמור, אלא דאחר דמצינו קרא דמשלם ואינו לוקה, יש לנו לומר דנימא דבזה גלי קרא דממון חמור, **ובהג' ראמ"ה ובאו"ש** פ"א מנערה הי"א כתבו, דכיון דממון הוי חיוב לחבירו ומלקות הוי חיוב לשמים, י"ל דאע"ג דממון חמור מ"מ ילקה, כדי לקיים בו מה שנתחייב לשמים, **והחזו"א** לק' ל"ה ב' כ' על דרך זה, די"ל דמ"מ ילקה דרחמנא חפץ במוסר החוטא עיי"ש.

ובת"י באות ב' מבואר דרבי יוחנן דאמר דלוקה ואינו משלם, על כרחך דס"ל דמלקות חמור, דאי לאו הכי יק' דוכי איתגורי איתגור, ולפי דבריהם י"ל כאן רק כמש"כ המנ"ח, דרק אחר דאיכא קרא דמשלם י"ל דממון לחומרא, דאי נימא דהשתא דיינינן בגמ' דממון לחומרא מסברא, יק' דמשום הכי יש לנו לומר דמשלם ואינו לוקה, דלפי שאר התי' שנתבארו, מהאי טעמא גם י"ל דרבי יוחנן ס"ל דבאמת ממון לחומרא, ומ"מ לוקה ואינו משלם מהטעמים שנתבארו.

גמ' שכן הותר מכללו – **הרשב"א** כ' דלפ"ז אשת אחיו מ"מ נוכל למילף, דגם איסור זה הותר מכללו במקום יבום, **ובש"מ** מק', דלפי שי' ר"י דקו' הגמ' דלא נדע לרבות חייבי כריתות, א"כ אחר שנרבה אשת אחיו, ממילא תו נדע כל החייבי כריתות, [וצורת קו' צ"ב, דלפי ר"י דהקו' דלא נדע לרבות חייבי כריתות, היינו משום דאין בהן הויה כלל, א"כ ממילא דלא שייך כל דברי הרשב"א, דהא החסרון באשת אחיו לא הוי רק משום דין דאין לוקה ומשלם, אלא משום דאין בו הויה כיון דליכא רבוי], וכ' לומר דהפירוש בגמ' דהותר מכללן, היינו לגבי חיוב תשלומין, דהגם דהב"ד מכין ויש כאן סיבה לחיוב תשלומין, מ"מ הותרו מכללן דאין בהן חיוב על הכאתן, וא"כ אין לזה שייכות לאשת אחיו, דשם הותר האיסור ולא הדין ממון, **ובחמד"ש** דייק בדברי רש"י דכ' דהותר מכללן דיש רשות לב"ד להלקותו, דאמאי לא כתב יותר דמצוה על ב"ד להלקותו, דהא במקום חיוב מלקות הם מחוייבים להלקותו, וכ' לומר דבאמת ס"ל לרש"י דמה דהותר במקום מצוה לא חשיב קולא, דשם יש היתר משום דאיכא עשה דדחי לל"ת, אלא דבחובל איכא רשות לב"ד להכות במקום צורך גם במי שאינו מחוייב מלקות, וזה לא הוי אלא רשות.

גמ' שם – **הריטב"א** מק', דכיון דהוי כדי לייסר הרשעים איזה קולא יש בזה, וכ' דהקולא הוי מה דלא חיישינן דיוסיף על השיעור, ועוד כ' דאורחא הוא למפרך בהכי, וכמו דגבי חלב אמרינן דהותר מכללו בחלב חיה הגם דלא חשיב חלב, ומצינו פירכא כל דהו.

גמ' גמר מעדים זוממין – **בש"מ** כ' בצד דממון לקולא, דלא הוי ק"ו דמה ע"ז שאין צריכים התראה משלמים ולא לוקין, ק"ו שאר לאוין דצריכים התראה, דאי הוי ק"ו, לא היה מצי לפרוך דע"ז לא עשה מעשה משום דנימא דכל זה אכניס בק"ו, ומשום הכי כ' רש"י דהוי בבמה מצינו, וכ' דהא דבאמת לא הוי ק"ו, הוא משום דגם יש לנו לומר דמה דאי"צ התראה הוי סיבה דילקה ולא ישלם, דחזינן דמהדר קרא אמלקות בע"ז, ועוד כ' **משיטה** ישנה, דאין למילף מע"ז דהוו קנס, אלא הוי גלוי מילתא דמה דאמרה התורה כדי רשעתו דנדונו רק בעונש אחד, הכונה דנדונו בממון ולא במלקות.

רש"י ד"ה שכן אין צריכין התראה – מה שהזכיר ממון, כ' **הרש"ש** דלאו דוקא נקט, דהא בכל מקום ממון אי"צ התראה, ועיין **בש"מ** דהעיר בגמ', דמה דאמרינן דאי"צ התראה לכאורה יש לפרש, דמשום הכי משלם ואינו לוקה, דמלקות אלו נדחים בקל מפני ממון, אלא דכ' דא"כ גם בהצד דממון לקולא יכלה הגמ' לומר דאין ללמוד מהאי טעמא, וכ' דמשום הכי כ' רש"י דנענשין במיתה או במלקות או בממון, והיינו דאי רק המלקות היה בלא התראה, באמת זה גופא הוי סיבה דנדחה מפני ממון, מיהו כיון דגם על מיתה וממון אי"צ התראה, א"כ משום חומרא הוא דאי"צ התראה, והויא לה פירכא דחומרא.

גמ' שכן לא עשו מעשה – התוס' הביאו הגמ' בסנהדרין דגם אם עקימת שפתים הוי מעשה, מ"מ שאני ע"ז שישנן בראיה [ויש שם כמה פי' בראשונים עיי"ש], **והרשב"א** כ' דהוי מעשה זוטא, ועוד כ' לפרש דלא עשו מעשה במי שהעידו עליו, דהרגו אין נהרגין.

תוד"ה ואי – **הריטב"א** מוסיף בתי' התוס', דדוקא שם דאיסור גמור וחמור שיש בו מיתה, אבל הכא דליכא אלא מלקות, אימא דהכי עדיף שישלם, כדי שלא יפסיד הניזק.

בא"ד – **המהרמ"ש** כ' דגם בע"ז שייך תי' התוס', וכ' דזה ראיה קצת דבממון גם בכאשר עשה חייבים, וכמש"כ התוס' בב"ק ד' ב' דבממון עונשים מן הדין, ומשום הכי שייך לומר דחס רחמנא עליו, וכ' דגם במפתה שייך תי' התוס'.

גמ' שכן יש בהן צד חמור – בתוס' כתבו כמה פירושים בזה, **והרמב"ן והרשב"א והרא"ה** הביאו לפרש, דצד חמור היינו דהחומר שיש בכל אחד מהם אין בשום מקום אחר, וזה גופא הצד השוה, שיש בהן איזה חומר שאין במקומות אחרים, והק' על זה, דבצד הקל יק', דמצינו כמה דברים שהותרו מכללן, [אמנם לפמשנ"ת דברי החמד"ש בשי' רש"י, דמה דהותר משום מצוה לא חשיב הותר מכללן, ורק בהכאה חשיב הותר דיש היתר לב"ד להכות הגם דאין מצוה ממש בזה, אפשר דבאמת לא מצינו זה בשום מקום אחר], וכמו כן הצד הקל שלא עשו מעשה מצינו בעוד מקומות דאין מעשה כגון נשבע ומקלל, [וגם בזה יל"ע לפי הפירוש ברשב"א, דלא עשו מעשה במי שמתחייבין עליו דהרגו אין נהרגין], ועוד הק' בגמ' בפסחים דהביאו התוס', דהחומר דחייבי כריתות הרי איכא בכמה מקומות, וכתבו דאי נימא דמ"מ אין כרת בחייבי עשה משא"כ בפסח, אכתי מצינו כרת במילה, וכתבו דמ"מ אפשר דכיון דמיירי שם לענין קרבנות, לא מצינו שום קרבן שיש בו כרת, ולפמש"כ התוס' לישב הגמ' שם, ממילא דלק"מ משם.

**והרמב"ן והרשב"א** הביאו עוד לפרש, דצד חמור היינו שיש בכל אחד חומר שאין בלמדין, אבל בלמדין אין חומר שאין במלמדין, וזה גופא הצד השוה שבהן, דבתרוייהו יש איזה חומר, משא"כ בלמדין אין שום חומר, ובעלמא דלא פרכינן הכי, היינו משום דגם בלמדין יש איזה חומר אחר שאין במלמדין, והביאו דכן נראה **ברש"י** בסנהדרין ס"ו א', **וברא"ה** מבואר לפי פירוש זה, דהגם דהרי מבואר בגמ' דבכל אחד גם יש קולא, דע"ז לא עשו מעשה וחובל הותר מכללו, ונמצא דיש בלמדין חומר שאין במלמדין, מ"מ כיון דאין בלמדין איזה חומר שאין בתרוייהו, לא חשיב חומרא זו דנימא דמשום הכי אין עדיפות למלמדין, וכ' דאע"ג דאיכא חומרא כאן בלמדין דיש בהם כרת, דהא בעי למילף לבא על חייבי כריתות, מ"מ זהו חומרא דבא מעלמא, ולא הוי חומר בעצמו של האיסור, והקשו מהגמ' בפסחים, דשם מצינו חומר בשאר קרבנות בעומר ושתי הלחם דמתירים חדש, וכ' דבאמת זה אין למדין, וכמבואר שם דיש לזה ילפותא אחרינא, ועוד הק' שם דיש חומר בשאר קרבנות שכן מכפרים, וכ' דפסח נמי מכפר שיש בו הרצאת דמים, והרא"ה כתב לפי דבריו דבעי שיהיה בלמדין חומר שאין בתרוייהו, דגם אי נימא דפסח אינו מכפר, מ"מ תמיד הרי הוא מכפר וסגי בהכי כמשנ"ת, והרמב"ן סיים דצ"ע ובדיקה, **והרשב"א** ניחא לי' פירוש זה.

**והריטב"א** כ' בשם רבינו, דהוי חומרא מאותו ענין דהוו חמורים בענשם, וכמו כן הקולא הוי באותו ענין דהוי בעיקר האיסור, ובמכות ד' ב' מבואר יותר בשם **הרא"ה**,דהכא החומרא הוי באותו ענין שבאים ללמוד עליו, דחייב בחמישה דברים הוי חומר בענין שבאים ללמוד עליו דהיינו חיוב ממון, **ובח"ר קרשקש** מבואר, דהיכי דהוי חומר בענין אחד, י"ל דמאותו טעם שיש לחומר האחד יהיה גם לחומר השני, ומשום הכי גם בממון לקולא דאמרינן משום דלא עשו מעשה, היינו דזה עצמו סיבה דמשום הכי ניתן לו העונש הקל, אבל בעלמא הוי הפירכא מדבר שאינו סיבה לדין שבאים ללמוד אותו, ושם בעי הצד השוה עיי"ש.

**והמהרש"ל** כ' לבאר, דהכא הדין דכדי רשעתו דמשום רשעה אחת, ואפשר בכל אחד מהרשעות ולא ידעינן איזה, בזה אמרינן די"ל דדוקא היכי דאיכא צד חמור אמרה תורה דדינו בממון אי ממונא לחומרא, או היכי דאיכא צד קל אמרה תורה דדינו בממון אי ממונא לקולא, וכ' דמשום הכי בגמ' הכא לא מצינו חולק על פירכא זו, דהכא כו"ע מודו בזה מטעם זה.

**והמהרמ"ש והפנ"י** כתבו לבאר, דהכא הרי לא מצינו הצד השוה בין ע"ז וחובל, וקנס דאונס ומפתה דבאים ללמוד עליו מהם, אלא רק דבכולהו איכא ממון ומלקות, והרי לענין זה גופא אנו באים ללמוד, ומשום הכי בזה אמרינן דמה להצד השוה דאיכא צד חמור או צד הקל, דכיון דלא מצינו איזה צד אחר שיש בשניהם דנתלה בו הדין דמשלם ואינו לוקה, ממילא דיש לנו לומר דבכל אחד יש סיבה בפנ"ע, ורק היכי דמצינו איזה צד שוה אחר שיש בכולהו, לומר שהוא גורם הדין בזה לא פרכינן דאיכא צד חמור, דאדרבה יש לנו לתלות הדין בצד השוה שביניהם, אבל כאן ליכא איזה צד שוה אחר שנתלה בו.

**לב' ב'**

תוד"ה שכן [בע"א] – מש"כ דגם בע"ז איכא חיוב של חמישה דברים היכי דזממו לחייבו חמישה דברים, כ' **בק"ש** אות ק"ז לבאר בזה, דגדר חיוב דע"ז הוא דהם מתחייבים באותו חיוב שזממו לחייב הנדון, דאי לאו הכי אמאי אצלם חשיב חמישה דברים.

בא"ד – מש"כ בשם ר"ת דהצד הקל היינו דליכא כרת, העיר **במהרמ"ש**,דהא לעיל כתבו דאין לומר דילפינן מרבוי דנערה, דא"כ חייבי כריתות מנין, ולפמש"כ כאן הרי נמצא דחייבי לאוין שפיר אפשר למילף, ורק חייבי כריתות לא, וא"כ לזה נימא דילפינן מרבוי דנערה, וכ' דר"ת לשיטתו דמתרץ לעיל באופן אחר. אמנם **הגרע"א** מעיר דלפי דבריהם כאן דבאמת חייבי לאוין אפשר למילף, נימא דמה דלא מוקי עולא למתני' דמכות בהתרו בו, משום דאכתי יק' בממזרת אמאי לוקה.

**ובתו"ר** כ' בענין אחר, דגם ע"ז הותר מכללן, דאמרינן בר"ה כ"א גבי קידוש החדש, דמאיימין על העדים לומר שראו הגם שלא ראו, **ובחת"ס** כ' דהא דלא אמרינן גם גבי ע"ז דהותר מכללן, משום דבאמת לא הוי פירכא גמורה, דכיון דהב"ד יודעים שהם מעידים שקר, אינו בכלל לא תענה, ומשום הכי לא פרכינן זה אלא על הצד השוה, דבזה סגי בפירכא כל דהוא, **והריטב"א** כ' על פי' זה בגמ', דאין הלשון הולם פי' זה.

בא"ד – מש"כ דצד חמור יש לפרש כי הכא לר"ת, **בריטב"א** במכות ד' ב' כ' בשם **הר"מ** האשכנזי,דהיינו דהיכי דהם מעידים על בעל דהוציא שם רע דדינו דלוקה ומשלם, א"כ היכי דהוזמו גם הם לוקים ומשלמים, אמנם **הב"י** דחה פירוש זה מהא מבואר בסנהדרין ט' ב', דגם בע"ז דוקא היכי דהוי מיתה לזה וממון לזה הדין דנהרגין ומשלמין, ובסמוך בתוד"ה שלא יתבאר ענין זה בע"ה, וכ' לפרש דר"ת לשיטתו לעיל ל"א א', דרק בע"ז אמרינן דחייב היכי דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה.

בא"ד – מש"כ על הגמ' בפסחים דבטעם מועט מסתלק, מבאר **המהרש"א** דשם מק' רק אמאי בעי קרא, ואמאי טרח וכתב לה קרא, ומשום הכי לא חש לבאר הפירכא שבאמת יש, דהיינו שישנן לפני הדיבור, משא"כ במקום אחר היה לו לפרש הפירכא.

ז) גמ' תחת תחת גמר – **המהרש"ל** מעיר דא"כ אמאי בעי קרא לחייב לאוין, הא מהא דמרבי קרא דמשלם ואינו לוקה, על כרחך דגם בחייבי לאוין איכא קנס, וכ' לומר דיש לאוקמי קרא בנדה דאיכא מלקות, אבל חייבי לאוין דאינה ראויה לו ליכא קנס ומשום הכי בעי רבוי, **והמהרש"א** כ' דאין לומר הכי כיון דאין גז"ש למחצה, וכבר כתבו **הגרע"א ובנמוקי הגרי"ב**,דהכא דהרבוי הוא לענין דמשלם ואינו לוקה, והנדון בחייבי לאוין הוא משום דליכא בהו כלל דין קנס משום דאינה ראויה לקיימה, לא שייך בזה כלל לומר דאין גז"ש למחצה ונרבה כל חייבי לאוין, דהגז"ש אינה מקור כלל לומר דלא בעי אשה הראויה לקיימה, ורק דאי לא משכחת לה חייבי לאוין דראויין לקיימן, ממילא דיש הכרח דלא בעי ראויה לקיימה, והמהרש"א כ' דבאמת לעולא אי"צ תרי רבויי, דמצינו גם תנאי לעיל דלא דרשי לה, והגרע"א הק', דבתוס' לק' ל"ה ב' מבואר דר"פ מצי סבר כעולא, ור"פ דריש לעיל תרי קראי, **והמהרמ"ש** כ' דכל שאין רבוי דלא בעי ראויה לקיימה, אין לנו למדרש מהאי גז"ש דמשלם ואינו לוקה, כיון דלא מצינו קנס בחייבי לאוין.

גמ' שם – **המהרש"א** מעיר דכיון דעולא ס"ל דחייבי לאוין שוגגין גם פטורים וכמש"כ התוס' לעיל, א"כ מאחר דאיכא רבוי דמשלם ואינו לוקה, נימא דכמו כן נרבה דמשלם ואינו מת, וגם בבא על בתו יהיה הדין דמשלם ואינו מת, וכמש"כ התוס' לעיל ל' א', דלרנבה"ק כיון דאיכא רבוי לחייבי כריתות, ממילא דגם יש לנו לרבות חייבי מיתות, וכ' דלעיל הרבוי הוא בסתם ואין לנו להעמיד דוקא על חייבי כריתות, אבל הכא דהרבוי הוי על חייבי לאוין, דבהכי מיירי הקרא דתחת בהכאה, י"ל דרק זה נתרבה ולא חייבי מיתות, ועיין **בפנ"י** לק' ל"ד ב' בתוד"ה ור"מ דכ', דאף אי אמרינן דמשלם ואינו לוקה, מ"מ אין לנו לומר דמשלם ואינו מת, ואף אם על כרחך משלם מאיזה סיבה, אין לנו לומר דלא ימות משום זה, **והגרע"א** במערכה ה' סקל"ב הק' על המהרש"א, דבתוס' בע"א מוכח דלא כקו', דהא הק' דנימא דהכא משלם משום דאיכא רבוי, ולפי דברי המהרש"א אין לומר דמשום רבוי, דא"כ חייבי מיתות נמי, [ולעיל נתבאר דבאמת הריטב"א מתרץ הכי לקו' התוס'], ומשום הכי כ' דקו' המהרש"א תלויה במחלוקת אביי ורבא לק' ל"ה א' מנין דגם חייבי מלקות שוגגין פטורין, דאביי דס"ל דמשום גז"ש לחייבי מיתות, באמת יש לנו לומר כהמהרש"א, אמנם לרבא דהטעם משום דגם בחייבי מלקות דרשינן מכה מכה, שפיר י"ל דחלוק חייבי מיתות מחייבי מלקות, ורק בחייבי מלקות רבי קרא, [ובמהרש"א מבואר דגם לרבא איכא היקש, ותמה על זה הגרע"א], ובמקום אחר כ' הגרע"א, דלעיל ל' א' כתבו התוס' דאין לחלק בשם רשב"א, אבל ר"י שם שהק' מבואר דס"ל, די"ל דרק נרבה חייבי כריתות ולא חייבי מיתות, וא"כ י"ל דקו' המהרש"א היא לשי' רשב"א בתוס', והתוס' בע"א דלא פירשו קו' הגמ' הכי, הוא משום דהתוס' שם היא שי' ר"י.

תוד"ה אלא – בעיקר דברי התוס', הנה ברש"י בסמוך בד"ה מאי מבואר דעולא אמר בכל מקום, וכ"כ **בח"ר קרשקש**, וכן מבואר **ברא"ה** לק' ל"ה ב'.

בא"ד – **הפנ"י** כ', דאי נימא דעולא לא אמר בכל מקום אלא באונס ומפתה דאיכא רבוי, א"כ נראה דבבוגרת דליכא קנס, באמת יהיה הדין דלוקה ולא ישלם בושת ופגם, ומשה"ק הגמ' לעיל על עולא דהא איכא בושת ופגם, זהו משום דאכתי לא ידעינן למה דמסקינן דעולא תחת תחת גמר, אמנם זה תלוי במשנ"ת לעיל בתוד"ה אלמא, האם יש לדון לחיוב ממון דבושת ופגם משום חובל בחבירו, דאי נימא דיש לזה דין תשלומי חבלה, א"כ אדרבה גם בלא הרבוי דתחת תחת יש לנו לומר דישלם זה ולא ילקה.

בא"ד – **הפנ"י** מביא דברי התוס' בסמוך בד"ה ועולא, דמבואר בדבריהם דבעלמא מודה דלוקה כדדריש רבי יוחנן ממה דסמיך לי' ארבעים יכנו, וכן מבואר **בריטב"א** כאן דדוקא באלו משום דגלי בהו קרא, אמנם **בב"י** בע"א כ' לומר, דדוקא משום דאי אפשר ללמוד משלשתן, ומשום הכי כ' דזהו דוקא להצד דממון לחומרא עיי"ש.

ח) גמ' אלמא קסבר רבי יוחנן וכו' – **הרמב"ם** פי"ח מסנהדרין ה"ב כ', דכל לאו הניתן לתשלומין כגון לא תגזול לא תגנוב אין לוקין עליו, **והכס"מ** הק', דהא מבואר בסוגיין דהיכי דאיכא ממון ומלקות הדין דלוקה ואינו משלם, **ובפנ"י** בב"מ ס"א ב' כ', דכל מה דאמר רבי יוחנן דלוקה ואינו משלם, זהו דוקא היכי דהלאו אינו מחמת הפקעת ממון חבירו, אבל היכי דהלאו הוי משום הפקעת ממון חבירו כגון גזילה, בזה בודאי דהדין דמשלם ואינו לוקה, וכמו דגלי בגזילה דוהשיב את הגזילה, הכא נמי בכל לאו של הפקעת ממון, וכ' דכן הוא הסברא, דאטו משום מלקות של זה נפקיע ממונו של זה, **ובשעה"מ** פ"א מחו"מ ה"ג בסוף דבריו כ' לישב, דבכל אלו הלאוין שנתנו לתשלומין, גם גלי קרא בהדיא דמשלם ואינו לוקה, והוי כמו דאמרינן גבי חובל דמשלם ואינו לוקה, אמנם יל"ע אם איכא בהו יתור, דגבי חובל מבואר דבלא יתור היינו אומרים דקרא דישלם מיירי דוקא בלא התרו בו, **ובאחיעזר** ח"א סכ"א סק"ג הק', דיש מקומות דהחיוב תשלומין הוי קודם עבירת הלאו, וא"כ היה לו ללקות ולשלם, ומשום הכי כ' דדין לאו הניתן לתשלומין הוא משום דהוי כלאו הניתק לעשה, והשעה"מ שם הביא דכן פירש בעל **יבין שמועה** דהוי מדין לאו הניתק לעשה, אלא דהק' דבכמה לאוין ליכא עשה, ובאחיעזר בסק"ד כ', דמ"מ אמרינן דהתשלומין הוו תיקון ללאו, וכמו דמצינו בלאו הניתק לעשה דהעשה הוי תיקון ללאו, הכא נמי כל היכי דאיכא תשלומין, וכ' דמשום הכי גם ר"מ דס"ל דלוקה ומשלם, מ"מ מודה בלאו הניתן לתשלומין דאין לוקין עליו מהאי טעמא, **ובאבי עזרי** שם כ', דהא דאין לוקין על לאו הניתן לתשלומין, הוא כלל בדיני הלאוין כמו דלאו שבכללות או לאו דאין בו מעשה דאין לוקין עליו, ולא שייך כלל לומר דילקה ולא ישלם.

ת"י ד"ה מנא – **הש"מ** כ' על דברי הת"י דזה דוחק, דהא אח"כ בעי מאי טעמא לא אמר כעולא, ועיי"ש מש"כ לישב באופן אחר, **והגרע"א** כ' לישב לפמש"כ התוד"ה שכן, דצד הקל היינו דאין בהם אלא לאו, דלפ"ז נמצא דחיי"ל עכ"פ אפשר ללמוד מחובל וע"ז, וא"כ יק' דאמאי בחייבי לאוין לא אמר רבי יוחנן דמשלם ואינו לוקה, ולעיל מק' הגמ' על עולא מחייבי כריתות.

גמ' והרי חובל וכו' – **בש"מ** מבואר דס"ד דאין יתור בחובל, וא"כ מהא דאמרינן דגם בכהאי גונא דהתרו בו דמשלם, על כרחך דאמרינן דכיון דאיכא קרא דמשלם אמרינן דהוי בכל ענין, וא"כ הכא נמי באונס ומפתה נימא דהוי אף במקום מלקות.

גמ' כדאמר רבי אילעא וכו' – **הרשב"א** מק' דנילף מחובל וע"ז, וכ' דלאו קו' היא, דהא גלי רחמנא דארבעים יכנו דלוקה ואינו משלם, וכ"כ **הריטב"א** דעדיף ללמוד לעלמא ממה דסמיך ארבעים יכנו, **ובש"מ** עמד על קו', דהא בגמ' לעיל מבואר דאי אפשר למילף מחובל וע"ז דאיכא פירכא, ועיי"ש במש"כ, **ובח"ר קרשקש** מבואר, דבאמת מה דלא ילפינן, הוא משום דאיכא לפירכא דלעיל, אבל אם לא היה פירכא היינו למדים, **ורש"י** בד"ה מאי ביאר קו' הגמ', דאמאי לא ס"ל לרבי יוחנן בכל חייבי לאוין דמשלם ואינו לוקה, **וההפלאה** לק' ל"ה ב' עמד בזה, דהא מבואר בגמ' דטעמי' דרבי יוחנן דכדי רשעתו סמיך למלקות, וכ' לומר דנוקי קרא בכהאי גונא דהוי ממון אחר, ובכהאי גונא דהוי ממון בההוא מילתא דלוקה, יהיה הדין דמשלם ואינו לוקה, [ולק' ל"ה ב' בתוד"ה מתניתין יתבאר ענין זה בעז"ה], [**ובאחיעזר** ח"א סכ"א סק"ח הק' לפי המבואר ברשב"א בע"א, דלאו דאשת אח גם חשיב דהותר מכללו, דא"כ אמאי מבואר במתני' במכות דבא על אשת אחיו לוקה ומוקי רבי יוחנן בהתרו, הא אכתי היה לנו ללמוד מחובל דישלם ולא ילקה, וכ' לישב לפמשנ"ת בשי' הרמב"ם, דהא דרבתה תורה היינו דחשיב לאו הניתן לתשלומין, דלפ"ז לא שייך זה אלא על לאו דלא יוסיף דיש בו ענין תשלומין, אבל גבי לאו דאשת אח לא שייך כלל לומר בזה דניתן לתשלומין, והנה לפי דברי הרשב"א כאן, דכ' דלא ילפינן מחובל וע"ז לעלמא, ממילא דמיושב קו' האחיעזר].

ט) גמ' בפירוש רבתה תורה עדים זוממין לתשלומין – עיין לעיל בע"א בתוד"ה שאין דנתבאר דברי **ההפלאה**,דמה דאמרינן דרבתה תורה, זהו דוקא היכי דיש לו ללקות רק משום דעבר על לא תענה, אבל היכי דראוי ללקות משום הכאשר זמם, דהוא זמם לחבירו ממון ומלקות, בזה לא אמרינן דרבתה תורה דמשלם ואינו לוקה, **ובמרחשת** בסוף קונטרס הזמה הביא דברי **הריטב"א** בגמ' בסמוך גבי יד ביד למה לי, דמבואר דגם בכהאי גונא הדין דמשלמין ואינם לוקין, [והנה בעיקר ביאורו בדברי הריטב"א, עיין בגמ' לק' מה שיש להעיר בזה, אלא דמ"מ ממשה"ק הריטב"א, דאמאי גבי ממון ומיתה לא אמרינן גם דרבתה תורה לתשלומין, ושם לא משכחת לה אלא בכהאי גונא דבאו לחייב גם מיתה וגם מלקות, מבואר דבמלקות וממון בכהאי גונא הדין דמשלמין ואינן לוקין], **והגרע"א** כ' להוכיח מהא דמבואר בסנהדרין ט' ב', דהיכי דהעדים באו לחייב לעדים מיתה ולבעל מלקות וממון, דהדין דנהרגין ומשלמין משום דהוי מיתה לזה וממון לזה, ולא אמרינן דלוקין ונהרגין, על כרחך דגם בכהאי גונא דיש לו ללקות משום כאשר זמם, הדין דמשלם ואינו לוקה, והנה כבר נתבאר בתוד"ה שכן, דהריטב"א במכות כ' בשם הר"מ, דבכהאי גונא דזממו לחייב הבעל ממון ומלקות, הדין דהם לוקין ומשלמין, ולפ"ז יק' דאמאי שם לא אמר דגם לוקין, **ובאחיעזר** ח"א סכ"א סק"ו בהגה"ה הביא **דבהפלאה ובב"י** לק' מבואר, דהא דמיתה לזה וממון לזה הדין דמת ומשלם זהו רק בממון, אבל במלקות ומיתה נפטר ממלקות בכל ענין, וא"כ שם מפטר על המלקות משום המיתה, ומשום הכי רק ממון אפשר לחייבם, **ובחזו"א** כ' דלשי' ר"ת דהוי דין רק בע"ז, ומשום דבעי שיתקיים הזמה לכל אחד, ממילא דגם במיתה ומלקות יש לנו לומר הכי ועיי"ש מש"כ עוד, **ובמרחשת** בקונטרס הזמה ס"ג סק"ד גם כ' לומר, דבמיתה ומלקות לעולם אמרינן קלב"מ, ועוד כ' דכיון דבע"ז ליכא אלא אזהרה דלא תענה, א"כ אי אפשר לחייבם גם מיתה וגם מלקות, דאין שני עונשים על לאו אחד, ולפ"ז כ' דהכא נמי באם יעידו על אחד שחייב מלקות שמונים, לא ילקו אלא ארבעים, דגבי דידהו ליכא אלא לאו אחד.

**והגרע"א** כ' לומר, דאם הטעם דמשלמין ואינם לוקין הוא משום דרבתה תורה, י"ל דלא נימא דרבתה תורה, אלא היכי דהמלקות משום לא תענה, דנקיים כאשר זמם ולא ילקה, אבל לר"א דאמר דמשלמין משום דלאו בני התראה נינהו, א"כ גם היכי דהמלקות משום כאשר זמם, מ"מ כיון דאפשר לקיים כאשר זמם בממון, ממילא דלא אמרינן דילקו, אמנם **במרחשת** שם ס"ב סק"ב וס"ד סק"ד כ' לומר איפכא, דאם משום דרבתה תורה, בכל ענין רבתה תורה, משא"כ אם הוי משום דלאו בני התראה נינהו, י"ל דזהו דוקא לענין מלקות משום הלאו דלא תענה, דבזה אמרינן דלא נתחדש מלקות אלו בלא התראה, אלא היכי דאי אפשר לקיים כאשר זמם, אבל היכי דגם המלקות משום כאשר זמם, כיון דבכל מקום מקיימים כאשר זמם במלקות בלא התראה, הכא נמי גם אם יש קיום של כאשר זמם בממון, והביא בס"ג סק"ג דכן מבואר **במהרש"א** לק' וכשי"ת שם.

י) גמ' בפירוש רבתה תורה חובל בחבירו לתשלומין – **הרמב"ם** פ"ד מחו"מ ה"ט **ובטושו"ע** סתכ"ד ס"ב מבואר, דחובל בחבירו ביוה"כ משלם ואינו לוקה גם אם התרו בו, משום דבפירוש רבתה תורה חובל בחבירו לתשלומין, ומבואר דגם היכי דיש סיבה שילקה מצד לאו אחר, מ"מ אמרינן דמשלם החבלה, ולא אמרינן דילקה על הלאו האחר ויפטר ע"י זה מתשלומי החבלה, והנה מקור דין זה הוא במתני' בב"ק פ"ז א', אלא דשם לא מבואר דאף בהתרו בו דמשלם, ולדינא דקיי"ל כרבי יוחנן דחייבי מלקות שוגגין משלם י"ל דמיירי בלא התרו, **ובתה"כ** סתכ"ד מבואר, דאין לומר דמ"מ לר"ל על כרחך מבואר דאינו נפטר אף משום לאו אחר, ונלמד מזה גם לדידן, דלדידי' י"ל דמתני' שם אתיא כר"מ דס"ל דלוקה ומשלם, וכמו דמוקי למתני' דהכא כר"מ.

**ובהפלאה** כ' דזה תלוי האם אמרינן דממון לקולא או לחומרא, דאי ממון לקולא, י"ל דכל מה דהקילה התורה הוא דוקא בלאו דחבלה משום דהותר מכללו, ואין לנו ללמוד דגם במקום שיש לאו אחר, דנימא דמשלם ואינו לוקה, אבל אם ממון לחומרא, בזה אמרינן דהתורה החמירה בתשלום חבלה דמשלם, וא"כ גם אם יש לאו אחר מ"מ ישלם ולא ילקה, ולפ"ז כ', דכיון דלא הוכרע בגמ' האם ממון לקולא או לחומרא, הוי ספק אם משלם או לוקה, וכ' לומר דמספק יש לנו דמשלם, כיון דאי ממון לחומרא ממילא הדין דמשלם, ואי ממון לקולא, מספק יש לנו ליתן לו הדין הקל עיי"ש, **ובאחיעזר** ח"א ס"כ סק"ב כ', די"ל דכיון דהוי ספק להלקותו אי אפשר, דגם אם ב"ד לא יוציאו ממנו ממון מספק, מ"מ להצד דחייב ממון, הרי גם בלא גמר דין יש כאן חיוב ממון דפוטרו ממלקות, וממילא דהדין דישלם מתורת ודאי, דהוי כחייבי מלקות שוגגין, **ובב"י** כ' לפמשנ"ת בתוד"ה אלמא, דלמסקנא דעולא תחת תחת גמר, על כרחך דממון לחומרא, דאי לאו הכי, אכתי לא ידעינן דגם במקום דאין קנס, דמשלם בושת ופגם ואינו לוקה עיי"ש, והנה בתוס' ישנים בע"א מבואר, דלרבי יוחנן דלוקה ואינו משלם על כרחך דממון לקולא, דאי לאו הכי וכי איתגורי איתגור, ולפי המבואר ברמב"ם נמצא דממון לחומרא, ובש"מ כ' דלפי המבואר לעיל לבאר דאין להקשות בזה דוכי איתגורי איתגור וכמשנ"ת שם, ממילא דאין ראיה דרבי יוחנן ס"ל דממונא לקולא.

**וההפלאה והב"י** הביאו הגמ' לק' ל"ה ב', דמבואר דהיכי דחבל בפחות מש"פ וקרע לו שיראין באותו זמן, דלוקה ואינו משלם, ומבואר דמה דמשלם ואינו לוקה, אי"ז משום דהלאו דחבלה קיל ונדחה מפני תשלומין, דא"כ גם כשיש מחייב תשלומין אחרים היה צריך להיות דישלם ולא ילקה, אלא זהו משום חומרא דתשלומין דחבלה, וא"כ גם אם יש מלקות משום לאו אחר ישלם ולא ילקה, אמנם ההפלאה דחה דשם איירי לר"ל, ולדידי' דגם חייבי מלקות שוגגין פוטר מתשלומין, א"כ מעיקר קרא דחובל חייב בתשלומין, ידעינן דמשלם ואינו לוקה, וי"ל דמה דאיכא יתור בקרא, על כרחך אתא לומר דאף אם יש לאו אחר דמ"מ ישלם, **ובחזו"א** לק' ל"ה ב' כ' דיש לומר, דגם אי נימא דמה דמשלם ואינו לוקה הוא משום דלאו דחובל קיל וממון קיל ממלקות, מ"מ בתשלומין אחרים יהיה הדין דלוקה על לאו דלא יוסיף, ומשום דלא הקילה התורה אלא באם התשלומין הם תשלומי חבלה שיש בזה חמישה דברים, **ובב"י** גם כ' לדחות הכי, אך לא ניחא לי' בדחיה זו עיי"ש.

**בתה"כ** סתכ"ד הק' על הרמב"ם, מהא דאמר רבי יוחנן דמתני' דמכות מיירי בהתרו בו ומשום הכי לוקה ואינו משלם, דאכתי יק' דהא גם איכא תשלומי בושת ופגם דהוי תשלומי חבלה, ונימא דישלם ולא ילקה, וכ' דצ"ל דבושת ופגם דנערה לאו דררא דחובל הוא, וכ' דנחלקו בזה הר"י והריב"ם בתוד"ה אלמא וכמשנ"ת שם, וכ' דלשי' ר"י בתוס' לעיל צ"ל דלא כהרמב"ם, אלא דרבי יוחנן ס"ל דרק לאו דחובל נדחה מפני תשלומי חבלה, וכ"כ **הגרע"א** דזה תלוי במחלוקת ר"י וריב"ם לעיל, ובביאור דבר זה דלאו דררא דחובל הוא, עיין **בחי' הגרש"ש** סל"ו דכ' לומר, דבאמת באונס ומפתה ליכא כלל דין חבלה כיון דהוי דרך תשמיש האדם להנאתו, ורק דין מזיק יש לו, וגם מה שמשלם בושת ופגם הוי מדין מזיק עיי"ש, ועיין **בחי' הגרנ"ט** ס"מ דכ' דתשלומי בושת ופגם דנתרבה מקרא, הוו דין מחודש ולא הוו כמו תשלומי בושת ופגם בכל חבלה, וכ"כ **ביונת אלם** ס"ג **ובאבי עזרי** פ"ב מנערה הי"ב, ובזה יישבו הקו' על הרמב"ם מהא דרבי יוחנן, אמנם באבי עזרי שם הק', דאמאי באמת גם לא יהיה חיוב דבושת ופגם שיש בכל התורה, ולפי דברי הגרש"ש ניחא דאין כאן תורת חבלה אלא מזיק, אמנם הק' שם עוד מהא דאמרינן בב"ק ה' א', דרב הושעיא לא תני אונס ומפתה משום דהוי קנס, ובושת דידה היינו בושת דקתני לה ופגם היינו נזק, ומבואר דהתשלומי בושת ופגם דאונס ומפתה הוו בכלל תשלום בושת ונזק של חבלה, **והחזו"א** כ', דהגם דהוי תשלומי חבלה, מ"מ באונס ומפתה ליכא להלאו דלא יוסיף דחבלה, כיון דבכהאי גונא דהוי ברצון לא הוי מעשה חבלה כלל, ולא נתרבה תשלומי חבלה, אלא באופן שיש כאן הלאו דחבלה.

**ובשיעורי רח"ה** בב"מ פ"ב כ' לישב, דבאמת משלם הבושת ופגם, אלא דמ"מ אי"ז פוטרו מהמלקות של חייבי לאוין או כריתות, ומשום דהמלקות הם על חטא שלשמים, וכיון דמבואר בראשונים לעיל ל"א א' דמיתה לשמים חשיב מיתה לכל העולם, ומשום הכי מהני לפטור מממון דהוי מיתה וממון לאחד, ממילא דהיכי דמתחייב ממון לאחד, אי"ז סיבה לפוטרו מהמלקות, דאמנם דחשיב דהחיוב מלקות הוי גם לזה שמשלם לו, מ"מ גם הוי חיוב לאחריני, ומחיוב זה לא מצי הממון לפוטרו, ולפ"ז כ' דבאמת בחובל בחבירו ביוה"כ, הגם דמשלם מ"מ ילקה על לאו דיוה"כ, כיון דזה הוי חיוב לכל העולם ואין הממון פוטרו, וא"כ גם הכא באמת ישלם בושת ופגם אלא דמ"מ ילקה, ומשום הכי פטור מהקנס, והנה לפ"ז צ"ב אמאי אמר עולא דמתני' דמכות מיירי בבוגרת, הא גם אי מיירי בנערה מ"מ שפיר לוקה, כיון דהממון אינו יכול לפוטרו, **ובאחיעזר** ח"א ס"כ סק"ח גם כ' לומר הכי, דבאמת לוקה אע"פ שמשלם בושת ופגם, וכמו כן חובל ביוה"כ אע"ג דמשלם, מ"מ לוקה על לאו דיוה"כ, והטעם דמה דמשלם, הוא משום דרבתה תורה דהלאו דלא יוסיף ניתן לתשלומין, ודין תשלומין אלו אינם נפטרים מחמת מלקות, כיון דתשלומין אלו הם תיקון להלאו, ואין מלקות יכולין לפטור מידי עשה, וכמו כן אין תשלומין אלו פוטרים ממלקות, אמנם הק' שם דא"כ איך בעי בגמ' למילף לעולא מתשלומי חבלה, לכל התורה דמשלם ואינו לוקה, הא נתבאר דתשלומין אלו דין אחר להם, וכ' דאי נילף מתשלומי חבלה לכל התורה, באמת לא נימא דחבלה הוי בדין לאו הניתן לתשלומין, אלא דהוי תשלומין בעלמא, וכיון דבכל התורה משלם ואינו לוקה גם כאן הוי משום דין זה, [ועיי"ש שהק' מהא דמבואר ברמב"ם פ"ו מתרומות ה"ו, דזר שאכל תרומה במזיד אינו לוקה ומשלם, וכ' לומר דשם מיירי על תשלומי שוגג, אמנם בחזו"א כ' להכריח דלא מיירי על תשלומי שוגג עיי"ש, ולכאורה י"ל, דשם הרי בהכרח דהנדון לענין תשלומין משום דין נהנה, דאי משום גזילה הרי זה בא קודם החיוב מלקות, ובחיוב נהנה שפיר אמרינן דאין לוקה ומשלם], ועיין באבני נזר סרפ"ז סקט"ו ובאבי עזריפ"א ממעילה ה"ג מש"כ לומר, דמה דאינו נפטר ממלקות משום כדי רשעתו דאינו לוקה ומשלם, הוא משום דבאמת אין כזה דין דאין משלם ולוקה, דתשלומין אינו פוטר ממלקות, ורק מלקות פוטר מתשלומין, ומה שאינו לוקה על לאו דלא יוסיף ובע"ז על לא תענה, הוא מטעם אחר עיי"ש.

**באמרי משה** סמ"א כ' לומר, דנדון זה האם אמרינן דרבתה תורה גם היכי דאיכא לאו אחר, יהיה תלוי במחלוקת רי"ו ור"ל בחייבי מלקות שוגגין, דיש לבאר דמה דרבתה התורה, הוא דתשלומי חבלה לא יפטר מחמת מלקות, וכיון דמשלם ממילא דאינו לוקה, ולפ"ז יש לנו לומר דגם אם יש לאו אחר מ"מ ישלם, ויש לבאר עוד, דרבתה תורה דבזה הדין דעבדינן הרשעה של הממון ולא של המלקות, ולפ"ז יש לנו לומר דרק באותו לאו אמרינן הכי ולא בלאו אחר, ולפ"ז כ' דהנה אי נימא דגם היכי דמשלם ואינו לוקה חשיב עכ"פ חייבי מלקות שוגגין, וכמשנ"ת לדון בזה לעיל באות ה', א"כ לר"ל על כרחך דאין לומר כהצד השני, דהא עכ"פ יש לפוטרו משום דהוי חייבי מלקות שוגגין, ועל כרחך כהצד הראשון דרבתה תורה דבזה ליכא פטור דקלב"מ, משא"כ לרבי יוחנן שפיר י"ל כהצד השני, וא"כ נמצא דלר"ל גם אם איכא לאו אחר הדין דמשלם ואינו לוקה, ולרבי יוחנן רק באותו לאו, [ועיי"ש דכ' דלפ"ז, הגם דלר"ל נימא דעל כרחך דממתני' דב"ק פ"ז דחובל ביוה"כ דמשלם, מוכח דגם באיכא לאו אחר דאמרינן דרבתה תורה לתשלומין, מ"מ אכתי לדידן דקיי"ל כרבי יוחנן י"ל דמתני' מיירי בלא התרו, אבל בהתרו י"ל דלוקה ואינו משלם].

ועיין **בחי' הגרש"ש** סל"ז דכ' לבאר ענין זה דרבתה תורה, דהתורה פטרה ממלקות, משום דרצתה שבזה יתחייב תשלומין, ואם היה לוקה לא היה מתחייב לשלם, [וכ' די"ל דדוקא לפ"ז, באם מוחל גם פטור ממלקות, דמ"מ לא חייבה תורה במלקות, משא"כ אי נימא דהדין בכל התורה דמשלם ואינו לוקה, י"ל דהיינו דהממון פוטר מהמלקות, וא"כ באם ימחול יתחייב מלקות].

יא) תוד"ה שלא – **התוס'** במכות הק' על רש"י, דבב"מ צ"א א' אמרינן דלר"מ חוסם פי פרה לוקה ומשלם, ושם איכא רק לאו דלא תחסום, ומזה ילפינן גם לחייבו תשלומין והוו מחד קרא, **והרמב"ן** שם **והרא"ה** כאן תירצו, דאע"ג דבלא קרא דלא תחסום לא היה חייב כלום, מ"מ בקרא דלא תחסום לבד, גם לא סגי לחייבו תשלומין, דאע"פ דחשיב שהוא גוזל להבעלים במה שחוסם, מ"מ מנין שיצטרך לשלם, אלא דילפינן מקרא דוהשיב את הגזילה דחייב בתשלומין, וא"כ לא הוי חד קרא.

**והרמב"ן** שם מק' על רש"י, דאמאי לא מוקמינן גם לר"מ לקרא דכדי רשעתו בממון ומלקות, בכהאי גונא דהוו משם אחד, וכ' דאין היכי תמצי של ממון ומלקות משם אחד, ומבואר דס"ל דהיכי דהעידו על מוציא שם רע יהיה הדין דחייב ממון ומלקות, ודלא כמש"כ התוס', דכהאי גונא חשיב ממון ומלקות מחד קרא.

**והרמב"ן** שם הק' על רש"י, דמ"מ כיון דר"מ לא דריש כדי רשעתו לממון ומלקות, אמאי אם יהיה מלקות וממון משם אחד, יהיה הדין דלא ילקה וישלם, **ובמהרמ"ש** כ', דמסברא הוא דאמרינן הכי, אף דהוי קצת נגד הסברא.

בא"ד – במש"כ דלא מסתבר שלא יהו חייבין ממון ומלקות בכהאי גונא, כיון שרצו לחייבו שניהם, נקט **הפנ"י** דכונתם דגם לרבנן בכהאי גונא ילקה וישלם, והק' דבגמ' בסנהדרין ט' ב' מבואר, דהיכי דרצו לחייב הבעל ממון והעדים מיתה, דנהרגין ומשלמין משום דהוי מיתה לזה וממון לזה, ומבואר דבלא זה לא היו משלמין, ואמאי לא אמרינן דגם באדם אחד יהרגו וישלמו כיון דרצו לחייבו שניהם, **והגרע"א** הק' ממה דמבואר שם, דהיכי דרצו להרוג האשה וגם להפסידה כתובה, דנהרגין ואין משלמין, ואמאי לא אמרינן דרצו לחייבה שניהם, וכ' לישב דשם מה דמפסדת כתובה, אי"ז משום דהיא מתחייבת גם מיתה וגם ממון, אלא דממון ממילא מפסדת, ובזה לא אמרו תוס' דיתחייבו שניהם, דדוקא היכי דהם זממו לחייב הנדון בשתי רשעיות, אמרינן דמדין כאשר זמם גם הם יתחייבו בשתי רשעיות, וממה שכ' הפנ"י להוכיח מהא דמחייבים הבעל ממון והעדים מיתה, דהם נהרגין ומשלמין רק משום דהוי ממון לזה ומיתה לזה, לא הק' כלל, **ובחזו"א** מבואר, דלפי ביאור הגרע"א בתוס', דכמו דהם זממו לחייב שתי רשעיות הכא נמי הם יתחייבו, ממילא דגם משם לא קשיא, דבאם היה הדין דמיתה לזה וממון לזה גם אמרינן קלב"מ, ממילא דלא היה מקום שם לחייבם שניהם, דשם לא זממו לחייב שתי רשעיות, דהבעל נדון רק בממון והעדים רק במיתה, **ובחי' הגר"ח** [סטנסל] סכ"א כ' דכונת התוס', דכיון דמתחייב תרוייהו משום כאשר זמם, לא חשיב שתי רשעיות אלא הכל הוי רשעה אחת, ולפ"ז כ' דדוקא בממון ומלקות מתחייב תרוייהו, אבל במיתה וממון דשם המיתה פוטרת הממון, ולא הוי רק משום שתי רשעיות, גם היכי דהוי תרוייהו משום כאשר זמם מ"מ החיוב מיתה יפטור החיוב ממון.

אמנם אכתי הק' **הגרע"א** מהא דמבואר בגמ' שם, דהיכי דהעידו על הבעל והעדים והוזמו, הם נהרגין ומשלמין, ולא הוזכר דגם לוקין, ולפי דברי התוס' גם היה להם ללקות, ומשום הכי כ', דכל דברי התוס' הם רק לר"מ, דבזה בודאי יש לנו לומר דלוקה ומשלם, אבל לרבנן גם בכהאי גונא נפטר משום כדי רשעתו, וכיון דנתרבו ע"ז לתשלומין, משום הכי הדין דהם משלמין ולא לוקין, וכ"כ **הב"י** בתוד"ה שכן, דדברי התוס' כאן הם רק לר"מ, אמנם נתבאר לעיל בתוד"ה שכן, **דבריטב"א** במכות כ' בשם הר"מ דגם לרבנן לוקין ומשלמין היכי דרצו לחייב תרתי, [**ובמרחשת** בסוף קונטרס הזמה העיר, דבריטב"א כאן בסמוך גבי יד ביד למה לי, מבואר דבכהאי גונא משלמין ואינם לוקין וכמשנ"ת לעיל בגמ', אמנם לפי דברי הגרע"א בביאור התוס', לכאורה י"ל דהריטב"א כאן לא מיירי על כהאי גונא דזממו לחייב הנדון בשתי רשעיות], ועל קו' הגרע"א כבר נתבאר בגמ' מש"כ לישב קו' זו.

בא"ד – במש"כ התוס' דלא בעי אזהרה לחיוב תשלומין דממון לא בעי אזהרה, **בתו"ר** כ' דממון לא בעי התראה, ועוד דאמרינן לק' דכל ע"ז לא בעו התראה, וצ"ב בדבריו, דמה שייכות יש בין התראה דהיינו בשעת מעשה, לאזהרה דהיינו דהתורה כותבת אזהרה לעונש, והרי אע"ג דכל ע"ז לא בעו התראה, מ"מ ללקות ולמיתה בעי אזהרה גם בע"ז.

בא"ד – **התוס'** במכות כתבו רק דממון לא בעי אזהרה, **והריטב"א** הק' דכיון דר"מ ס"ל דאיכא אזהרה אחרינא, למאי בעי לומר דממון אי"צ אזהרה, ועוד הק' דזה פשיטא דממון לא בעי אזהרה, ואמאי הוצרך ר"מ לומר זה, וכ' דבאם כל אזהרת ע"ז לא היתה אלא מקרא דלא תענה, באמת לא היו לוקים כיון דפירש קרא עונשם דועשיתם לו כאשר זמם, והיינו דאע"ג דממון לא בעי אזהרה, מ"מ כיון דנתפרש כאן העונש על לא תענה דהוי כאשר זמם, [דבזממו מלקות או מיתה, על כרחך זהו העונש לאזהרה דלא תענה], לא היו לוקים, ודוקא משום דאיכא אזהרה אחרינא אמר ר"מ דלוקה ומשלם, וכן מבואר **ברמב"ן** במכות.

יב) גמ' ונימא כל המשלם אינו לוקה – **בחי' הגר"ח** [סטנסל] סש"ו, הק' לפמש"כ התוס' לעיל ל"א א' בשם ר"ת, דבע"ז הדין דנהרגין ומשלמין משום דבעי לקיים כאשר זמם לכל אחד, ורק באם הוי מיתה וממון לאחד נפטרים משום קלב"מ, כיון דנתקיים מקצת החיוב דכאשר זמם, א"כ הכא דהמלקות הוי משום הלאו דלא תענה, נמצא דאכתי לא נתקיים בהו העונש דכאשר זמם, וא"כ יש להם לשלם אע"פ שלוקין, [ומאחר שישלמו ממילא לא ילקו], וכ' לישב, דדוקא גבי מיתה וממון, דהדין דהמיתה פוטרת הממון, אמרינן דהיכי דחיובו משום כאשר זמם דאינו נפטר, אבל במלקות וממון דהוי משום כדי רשעתו, בזה לעולם הדין דאין ב"ד יכולים לחייב שתי רשעיות, אלא דהק' דא"כ נמצא דמלקות פוטר מממון יותר ממיתה.

גמ' בפירוש רבתה תורה ע"ז לתשלומין – **הריטב"א** מק', דנימא גם דהיכי דיתחייבו מיתה וממון, ישלמו ולא יהרגו, וכ' דבזה סברא שידונו בחמורה, ואין להעמיד קרא אלא בקל דהיינו מלקות.

תוד"ה מכדי – **הריטב"א** כ' דבלא קרא דיד ביד הייתי אומר, דקרא דכאשר זמם איירי דוקא במיתה או מלקות או בממון לחוד, ולא נתפרש בדבריו מהו ההיכי תמצי דאיכא ממון לחוד, דהא לעולם עוברים על לאו דלא תענה, ובש"מהביא **שיטה** ישנה דכ', דבלא קרא דיד ביד, היינו אומרים דקרא מיירי דוקא בלא התרו בו, ולפ"ז אפשר דגם כונת הריטב"א הכי, דמשכחת לה ממון לחוד בלא התרו, אלא **דהש"מ** הק' על זה, דהא ע"ז לא בעו התראה, וכן ביאר **המהרש"א** כונת התוס', דרק גבי חובל כתבו דבעי יתור לכהאי גונא דהתרו בו, דבע"ז לעולם לוקים גם בלא התראה, [**ובאבי עזרי** פ"כ מעדות ה"ח כ' לומר דבאמת למלקות משום לא תענה בעי התראה, ולר"מ דכל ע"ז לוקין ומשלמין בעי באמת התראה, ורק בעדות על בן גרושה לא בעי דהוי במקום הזממה, וזה כדברי השיטה ישנה], **ובמרחשת** בסוף קונטרס הזמה מבואר דהבין דכונת הריטב"א, דממון לחודא היינו בכהאי גונא דלא זממו אלא לחייבו ממון, וממון ומלקות היינו בכהאי גונא דזממו לחייבו גם ממון וגם מלקות כגון מוציא שם רע, וכונת הריטב"א דאיכא קרא מיותר לומר, דאף היכי דמצד הכאשר זמם לבד יש לנו לחייבו גם מלקות וגם ממון, מ"מ לוקה ואינו משלם, אמנם יל"ע דלפ"ז נמצא דעל עיקר הנדון בגמ', דכל ע"ז ילקו ולא ישלמו [דבהכי מיירי מתני'], לזה סגי בקרא דכאשר זמם לומר דמשלמין, ואמאי הוצרכה הגמ' להביא דרשה גם על כהאי גונא דמחייבין ממון ומלקות.

תוד"ה חובל – בסוף דבריהם, הנה **בש"מ** כ' דהוא הדין דהוה מצי למימר, מכדי כתיב יד ביד כן ינתן למה לי, אלא דנקט כאשר עשה לומר, דאי נקטי' משום כל פרשה שנאמרה ונשנית וכו', במאי דכתיב כאשר עשה הוה סגי, ולכאורה מישב בזה דאמאי הביא בדוקא קרא דכאשר עשה, **ובמהרש"א** נראה דכונת התוס', דכיון דמ"מ סמיך על קרא דיד ביד, גם יכל להביא האי קרא.

גמ' יד ביד למה לי – **בב"י** כ' דאין לומר דנימא דבאמת הוי יד ביד ממש, ורק דאתא קרא לומר דדינו בזה ולא במלקות, דאי הוי יד ביד ממש, כיון דהוי עונש בגופו גם זה בעי אזהרה, ואין לנו כלל קרא למלקות.

תוד"ה ורבי יוחנן – **הרשב"א** כ', דמה דאמרה הגמ' מאי טעמי' דרבי יוחנן לאו קושיא היא, די"ל דלא גמיר האי ג"ש, אלא לברר טעמי' דרבי יוחנן אמר זה, ובמש"כ התוס' דכו"ע מודו דדרשינן תיבת תחת לג"ש, הנה **הפנ"י** כ', דמדברי **הרמב"ן** בסה"מ שורש ב' ובמגילת ספר שם נראה, דלא סגי שניתנה התיבה לידרש אלא בעי גם דניתן לדרוש כאן, ועיי"ש מש"כ לומר, דאעפ"כ י"ל הכא דכו"ע מודו דדרשינן לה לענין מיטב, והכא כיון דבעי לכדאביי, נמצא דמופנה רק מצד אחד, ולענין מיטב למדין דאין להשיב, אבל לענין שישלם ולא ילקה אין למדין, משום דיש להשיב.

והנה **הרמב"ן** הק', דנימא דלא דריש הג"ש, ועוד דהא מבואר בגמ' דדריש סמוכין, וכ' דכיון דאינו לא מופנה ולא מוכח לא דריש לה, והלכך טפי עדיף לדרוש ג"ש, וכ' דהגמ' בעיא לגלויי טעמא דרבי יוחנן ולאו קושיא היא, והנה מקו' נראה כהרשב"א, די"ל דלא דריש לה וממילא דאין לנו ללמוד האי ג"ש, אמנם ממש"כ בתי' דטפי עדיף לדרוש ג"ש נראה כהתוס', **והרא"ה והריטב"א** כתבו גם כהרמב"ן, דכיון דאינו לא מוכח ולא מופנה עדיף לדרוש ג"ש, והריטב"א מוסיף דאין לומר דלא דריש כלל האי ג"ש, כיון דניתן תחת לידרש וכמש"כ התוס', ועיין בח"ר קרשקש.

יג) גמ' א"כ בטלת ערות אחותך לא תגלה – **הרשב"א** כ' דאע"ג דאיצטריך קרא לאזהרה, מ"מ כיון דהזהיר יש לו ללקות, **ובש"מ** נראה מבואר, דכונת הרשב"א דאיצטריך לאזהרה לכרת, דהביא על זה דברי **שיטה** ישנה דחייבי כריתות אי"צ אזהרה כמבואר במכות י"ג ב', ועוד כ' דגם למ"ד דבעי אזהרה, י"ל דזה דוקא אם יש בו מלקות, ובשם **קונטרס** כ' דאיכא עוד אזהרה לאחותו, ועוד כ' די"ל דס"ל כרב מרדכי במכות דכרת לא בעי אזהרה, והנה שם לא מצינו לכאורה מאן דחולק על רב מרדכי, אלא דמתחילה מק' דנימא דקרא בעי לאזהרה, ומשני דלא בעי אזהרה ומוכיח זה מכרת דפסח ומילה, אמנם ברמב"ם בסה"מ בסוף שורש י"ד מבואר, דכל חייבי כריתות חוץ מפסח ומילה בעי אזהרה, ואכמ"ל.

תוד"ה אם כן – **בש"מ** כ', דממה דמק' הגמ' דחובל בחבירו נמי, נראה דגם אם אי אפשר לאוקמי באופן אחר, מ"מ ילה"ק דבטלת, [ועיין בסמוך דמבואר דבאמת רבי יוחנן ס"ל דאין להק' אלא מלאו דערות אחותך], וכ' לשי' התוס' דגם שם אפשר לאוקמי קרא דתשלומין בגונא דלא התרו בו, והביא דברי רש"י בב"מ צ"א א', דגם היכי דאינו משלם משום קרא דכדי רשעתו, מ"מ חייב לשלם לצאת ידי שמים [ומהני תפיסה], וכ' דלפ"ז יש לפרש הסוגיה, ולכאורה כונתו די"ל דנימא דבאמת קרא דחייב לשלם לא הוי בב"ד.

**לג' א'**

גמ' חובל בחבירו נמי וכו' – **הריטב"א** מק' דאמאי לרבי יוחנן לא הוקשה אלא גבי ערות אחותך, וכ' דגבי חובל לא כתיב לאו דידי' בהדיא דהא מלא יוסיף נפקא, וכן ע"ז לרבנן לא כתיב בהדיא דהא מלא יוסיפו לעשות נפקא, ואין זה לאו מפורש דאיכא לאוקמי להכרזה כדמוקי ר"מ במכות ה' א', [וצ"ב דשם מבואר איפכא דר"מ דרש ללאו לע"ז, ורבנן דרשי מקרא דלא תענה], ומשום הכי סגי דנעמיד בכל דהו, אבל לאו דאחותך דכתיב בהדיא, ס"ל דאין לנו להעמיד בבוגרת דוקא, **ובש"מ** מבואר דהתוס' תירצו על זה, דדוקא בלאו דאחותך ס"ל דלוקה, משום דאיכא לאוקמי ג"ש אמילתא אחריתי.

תוד"ה אלא – **בתו"ר** מבואר יותר, דגם אם יהרגו הטריפה הדין דפטורים.

יד) גמ' לאו בני התראה נינהו – **בתוס'** בסנהדרין ס"ה ב' מבואר, דמהאי טעמא גם ע"ז שוגגין נהרגין, **והרמב"ם** פ"כ מעדות ה"ד כ' דאין לע"ז שגגה, [**ובתומים** סל"ח סק"ו כ' לבאר, דכונת הרמב"ם דאין בהם קרבן חטאת על שגגתם], אמנם **בקצוה"ח** סכ"ח סק"ד כ' לומר, דודאי בעי שיהיו מזידין וידעו האיסור והעונש, ורק דבכל מקום איכא גזה"כ דבעי שנדע בבירור שיודעים האיסור והעונש, ואמרינן דאם לא התרו בתוכ"ד שמא שכחו, והגזה"כ הזה לא הוי בע"ז.

גמ' שם – **ברשב"א וברא"ה** מבואר, דזה סיבה דמשום הכי אמרינן דנעביד בהו הרשעה של ממון ולא של מלקות, והיכי דאין בהם חיוב ממון כגון בבן גרושה בודאי לוקין, והיינו דרק משום דיש דין כדי רשעתו, אמרינן דכאן דינא דישלמו ולא ילקו, אבל בלא הדין דכדי רשעתו היו גם לוקין וגם משלמין, כמו דמצינו בבן גרושה דלוקין בלא התראה, וכן נראה **בריטב"א**, **ובש"מ** כ' דברש"י נראה, דהיכי דשייך לקיים בהו כאשר זמם לא שייך בהו מלקות, ולא רק דבפועל אין לוקין, וכ' דצ"ע בזה, ולעיל באות י"ג נתבאר דברי **האבי עזרי**, דבאמת היכי דמתקיים כשאר זמם בעי התראה למלקות, כגון לר"מ דלוקה ומשלם הוי דוקא בהתראה.

רש"י ד"ה דלאו – **המהרש"א** הק', דאמאי בכהאי גונא דרצו לחייב ממון ומיתה הדין דנהרגין, ולא אמרינן דאין עונש הגוף בלא התראה, וכ' דשם כיון דמתקיים בהו כאשר זמם במיתה, לא בעי שיהיה התראה לעונש הגוף, ורק הכא דהמלקות הם מלא תענה, אמרינן דבעי התראה היכי דהוי עונש הגוף, **ובהפלאה** תמה, דבסוגיה מוכח דגם על עונש דכאשר זמם בעי התראה, דאביי אמר דלא בעו התראה, משום דהם זממו להרוג בלא התראה, ומבואר דבלא זה היה בעי התראה, והיינו על עונש דכאשר זמם, **ובב"י** כ', דודאי לאביי דמשכחת התראה בע"ז, גם בעונש דכאשר זמם היה בעי התראה, אי לאו סברת אביי דהם זממו להורגו בלא התראה, אבל לרבא דלא משכחת התראה, בודאי דעונש דכאשר זמם הוי גם בלא התראה, והנה לפ"ז יל"ע דלאביי יק' משה"ק המהרש"א, ואפשר דלאביי דאמר הטעם משום דהם זממו להרוג בלא התראה, בודאי דיש לנו לומר כהמהרש"א, דרק לענין מלקות דלא תענה דהוי רק משום משפט אחד, בזה אמרינן דהיכי דאיכא חיוב ממון אינו לוקה, [והנה לפמשנ"ת דכל מה דאמר ר"א, הוא רק דמשום הכי אמרינן דנדון בממון ולא במלקות, אבל אין נדון לענין הדבר עצמו אי בעי התראה, ממילא דאם נפרש גם דברי המהרש"א לענין זה, נראה דלק"מ, אלא דנתבאר דשי' רש"י נראה, דהוי נדון גם לענין עיקר חיוב מלקות בלא התראה].

ובעיקר קו' המהרש"א, **במהרמ"ש** כ' די"ל, דדוקא במיתה דחמורה אמרינן דנהרגין אע"פ שלא התרו בהן, [ולכאורה דבריו אתי שפיר יותר לפמשנ"ת דברי הראשונים, דהנדון רק לענין איזה עונש ליתן לו, ולא דלא חל עלייהו כלל עונש מיתה], **והגרע"א** כ' די"ל, דבאמת גם במיתה וממון הוי הדין דמשלמין ואין נהרגין, והא דמשמע בגמ' בסנהדרין, דאי לאו דהוי ממון לזה ונפשות לזה היו נהרגין ולא משלמין, הוא משום דהתם הוי שתי עדויות, ומחייבינן להו בזממה של העדות החמורה, אבל היכי דהוי באדם אחד, באמת ישלמו ולא ילקו, **ובמרחשת** בקונטרס הזמה ס"ג סק"ג כ' עליו, דזה דלא כדברי המהרש"א כאן.

רש"י ד"ה פרשי – **הריטב"א** כ' דהם יחששו דיזימו אותם בשקר, והק' על פי' רש"י, דהא מבואר בסנהדרין כ"ט א' דמאיימים על העדים, ולא חיישינן דיפרשו, **ובש"מ** מבואר די"ל שם דמאיימים עלייהו מעיקרא עיי"ש, והביא דברי הרמב"ם פי"ב מסנהדרין הי"ג, דמבואר גבי דיני נפשות דמאיימים עליהם גם בתוך עדותם, אלא דכ' דשם מוסיפים להם דלא יאמרו דמה לנו ולצרה הזאת, דאם הויא עדות אמת אין להם לחוש וכמבואר ברמב"ם שם, וכ' דמ"מ אין לומר דגם יתרו בהם באופן זה, דבכהאי גונא לא הוי התראה מעליא, והוי הפסק בין ההתראה למעשה.

טו) גמ' וניתרי בהו בתוכ"ד – ברש"י מבואר דהיינו בתוכ"ד של העדות, דאכתי יכולים לחזור בהם, ובתוס' כתבו דאע"ג דההתראה עצמה הויא יותר מתוכ"ד, מ"מ כיון דעסוקים בענין העדות, יכולים לחזור בהם תוכ"ד, וכן **הריטב"א** כ' דתוכ"ד יוכלו לחזור בהם, **והרשב"א** כ' דכיון דלא לקו בלא התראה, נמצא דההתראה הויא צורך העדות, והוי כתוכ"ד של עדות, והק' בשם **הראב"ד**,דכיון דאמרינן דלא חשיב דנגמרה עדותן עד אחר התראה, ומשום דהוי ההתראה צורך העדות, ממילא אמאי לא מהני גם אם יתרו בהם אחר כדי דיבור, דמ"מ כל שלא התרו בהן לא נגמרה העדות, וכ' דאחר כדי דיבור יוכלו לומר דשכחנו העדות, ומשום הכי לא מהני התראה, אמנם **בח"ר קרשקש** כ', דאע"ג דהוי צורך העדות, מ"מ באם לא יתרו בהם בתוכ"ד, לא יהני מה דהוי צורך העדות, וכמו דיכול לחזור בתוכ"ד לעדות חבירו וכמו שהביאו התוס', ומ"מ באם יעיד חבירו לאחר זמן, לא יוכל לחזור בו, דרק אם נצטרף מה שהוי צורך העדות בתוכ"ד, אז אמרינן דאכתי לא נגמר עדותו, ומבואר בדבריו, דמה דאמרינן דהוי צורך העדות, אין הכונה דמשום דבלא התראה ממילא דעדותם תתבטל משום דהויא עדות שאי אתה יכול להזימה, דא"כ ממילא דגם לאחר כדי דיבור בהכרח הוי צורך העדות, דבלא זה עדותו בטלה ממילא, אלא דהוי צורך משום דיש בזה נפ"מ להלקותו, וברש"י מבואר גם, דרק בתוכ"ד יוכל לחזור בו ולא אח"כ, וכן נראה בתוס'.

אמנם מדברי **הגרע"א** מבואר, דהא דאמרינן דיהני התראה גם לאחר כדי דיבור, הוא משום דבלא התראה לא הויא עדותם כלל עדות, משום דהויא עדות שאי אתה יכול להזימה, וכ' לפ"ז דזהו רק היכי דהכאשר זמם הוי מלקות או מיתה, דבזה כל זמן שלא התרו בהם, הויא עדותם עדות שאאיל"ה דאי אפשר לקיים בהו כאשר זמם, אבל בהא דר"א דגם בלא התראה חייב ממון, הרי אין חסרון דעדות שאאיל"ה, וא"כ באמת לא יוכלו לחזור בהם אחר כדי דיבור, וכ' דמ"מ אין לומר דאביי שאמר דניתרי בתוכ"ד, הוא משום הא דר"א דמיירי על עדות ממון, דהא מה דאמר אביי דלא בעי התראה משום דהם זממו להרוג בלא התראה, לא מהני טעם זה, דבהא דר"א גם לא ניבעי התראה וכמשי"ת בסמוך, ועל כרחך דאביי קאי על עיקר הנדון אם ע"ז בעו התראה, וא"כ יק' דגם לאחר כדי דיבור יהני התראה וכדברי הראב"ד, ומ"מ כ' לומר, דבעדות דבן גרושה לפי התי' השני בתוס' במכות ב' א', דבזה לא בעי עדות שאתה יכול להזימה, [דלא כהתוס' כאן בד"ה אלא], באמת דוקא בתוכ"ד יהני התראה, ומשום הכי אביי אמר דניתרי בתוכ"ד, כדי להק' גם על עדות דבן גרושה דמשכת התראה, ועוד כ' דגם במעידים על מוציא שם רע בעי התראה בתוכ"ד, [להצד דלוקין עיין באות ט'], דשם אין חסרון דיהיה עדות שאאיל"ה, משום דעכ"פ מתקיים כאשר זמם בממון, ובמקום אחר כ', דגם בדברי רבא לא נראה דקאי רק על האי דר"א דמעידים על חיוב ממון, אלא על גם על ע"ז בעלמא קאי, וגם בהם אמר דאי אפשר להתרות בסוף משום דמאי דהוה הוה, ופירש רש"י דכבר אינם יכולים לחזור בהם.

**ובב"י** כ', דגם אי נימא דלא מקבלים עדותם לגמור הדין על הנדון משום דהויא עדות שאאיל"ה, מ"מ כבר לא יוכלו לחזור בהם לאחר כדי דיבור, כיון דמ"מ כבר העידו עדותם ואין חוזר ומגיד, [והביא ראיה לזה מדברי התוס' בפסחים, אמנם **באו"ש** פ"ג מעדות ה"ה דחה הראיה משם], ובאו"ששם כ', דעל כרחך צ"ל דמשכחת התראה בתוכ"ד, דאי נימא דרק לאחר כדי דיבור משכחת התראה, א"כ בזוממי זוממין לא יוכל להתקיים דין כאשר זמם, דכיון דעדותם הוא לבטל עדות הראשונים, בודאי דגם היכי דאי אפשר לקיים בהו כאשר זמם, מ"מ נקבל עדותם לפטור זה שהעידו עליו העדים הראשונים, דלא גרע מהכחשה דמקבלים שנים אחרים להכחיש הראשונים, וכיון שכן נמצא, דכל זוממי זוממין לא יוכלו לחזור בהם לאחר כדי דיבור, וא"כ לא משכחת בהו התראה, וכיון שבהם לא יהיה דין כאשר זמם, ממילא נמצא דגם עדות הראשונים לא נוכל לקבל, דשוב הויא עדותם עדות שאאיל"ה, דהא לא נקבל לעולם המזימים לענין לענוש הראשונים, כיון דעדות המזימים הויא עדות שאאיל"ה, כיון דלא משכחת בהו התראה וכמשנ"ת, ומשום הכי על כרחך צריך לומר דמשכחת התראה בתוכ"ד.

גמ' שם – **בחי' הגרש"ש** סל"ט מק', דאף דיכולים לחזור בהם, מ"מ כבר הוי אחר דעברו העבירה ואמאי יתחייבו, וכ' דלפי דברי העמודי אור דכל עדות לא נגמרת אלא אחר כדי דיבור לעדותם, ובאם ימותו בתוכ"ד לא נקבל עדותם, ניחא דבאמת לא נגמרה העבירה עדיין, [ולכאורה מ"מ אם ההתראה עצמה היא יותר מכדי דיבור, נמצא דגמר ההתראה הויא אחר שנגמרה עדותם], אמנם כ' דאין נראה כדבריו, וכ' דלשי' הראב"ד דכל שלא מתרים בהם לא נגמרה העדות גם ניחא, אבל לשי' רש"י דמבואר דאין עדותם תלויה בהתראה וכמשנ"ת, יק' דמה מהני מה דיכולים לחזור בהם, ועוד כ' דגם לשי' הראב"ד אכתי יק', לפי מה דמבואר בתוס' במכות ט"ו ב', דבעי התראה בשעת מעשה העבירה ולא סגי להתרות בגמר העבירה, [והביא דהראשונים שם חולקים על התוס'], וכ' לומר דבאמת לענין הא דבעי התראה שיעשה העבירה במזיד, הכא לא בעי התראה כלל וכמשי"ת לק' בביאור דברי הרמב"ם, וכל הנדון בסוגיה הוא רק לענין הדין דבעי התראה כדי שיתיר עצמו למיתה, ובזה כל שיכול לחזור בו ואינו חוזר, כבר סגי שבזה הוא מתיר עצמו למיתה, **ובקה"י** סל"ה כ', דכל שלא נתקבל העדות בב"ד באמת לא נגמר איסורו, [ואף אם אין יכול כבר לחזור בו], דרק כשמתקבל בב"ד והויא עדות המועלת עובר על לא תענה, והביא דכן מבואר במלחמות בסוף סנהדרין, וא"כ שפיר מהני התראה, דבאמת אכתי לא עברו בלא תענה, [ורק דאם אין יכולים לחזור, מ"מ אין מקום להתראה].

טז) גמ' הדר אמר אביי וכו' – **הרא"ה והריטב"א** כתבו, דהיינו דממה שהק' על דברי רבא, נראה דבאמת נימא בע"ז דבעי התראה, דמנין לומר דלא בעי, ועל זה אמר דלאו מילתא היא, דודאי לדינא לא בעי התראה.

גמ' שם – **ברא"ה** מבואר דדברי ר"א דמשלמין משום דאין התראה בע"ז, אתי שפיר גם לפי הטעם דאמר אביי אמאי אין בהם התראה, אמנם **הגרע"א** כ', דלפי המבואר ברש"י דמה דאמרינן משפט אחד, הוא משום דמשוים עדות דבן גרושה לרוב זוממין, א"כ באם היה נדון גם על כל עדות של ממון שילקו משום לא תענה, לא שייך על זה לומר משפט אחד, דרוב עדויות הוו על ממון, ולא שייך למילף ממשפט אחד דגם בעדות זו ילקו בלא התראה.

**הרמב"ם** פ"כ מעדות ה"ד כ' דאין לע"ז שגגה, לפי שאין בהם מעשה לפיכך אי"צ התראה, **והראב"ד** השיג עליו דא"כ מגדף לא ניבעי התראה כיון דאין בו מעשה, ועיין בנו"כ שם מש"כ, **ובתומים** סל"ח סק"ו כ' לבאר דברי הרמב"ם, דמה דאמר דאין בהם מעשה, היינו דלא נגמר עדותם עד שיתקבל בב"ד ויגמרו הדין על פיהם, וא"כ לא שייך התראה בשעת עדותם, דאכתי לא נגמר האיסור אז עיי"ש, ומה דאמר אביי דלא בעי התראה משום דזממו להרוג בלא התראה, אי"ז טעם דמשום הכי לא ניבעי התראה, אלא דרק דבזה דאמרה תורה דועשיתם לו כאשר זמם, מוכח דלא בעי התראה, דאי בעי התראה, נמצא דלא הוי עונשם כאשר זמם, **ובחי' הגרש"ש** סל"ט כ' לבאר, דבע"ז חיובם על מה שזממו לשני, ולא על עצם עבירת הלאו, ומשום הכי לא בעי התראה, דסגי שיודעים דע"י עדותם יתחייב השני שלא כדין, ורק היכי דחיובם על מעשה העבירה, בזה איכא דין דבעי מזיד והתראה.

יז) גמ' ומותרה לדבר חמור וכו' – **המהרש"ל** מק' דאף דהוי התראה על מלקות, מ"מ אין כאן התראה על חבלה, דגם אם יחבול יענש, וכ' לומר דסתם אדם יודע שאסור לחבול, ולא בעי התראה אלא כדי שיתיר עצמו למלקות, וסגי שהתיר עצמו למיתה.

גמ' ואמר רחמנא ולא יהיה אסון ענוש יענש – **ההפלאה** מק', דמה דמשלם דמי ולדות לא הוי תשלומי חבלה, ולק' ל"ה ב' מבואר דהיכי דאיכא תשלומין אחרים בהדי חבלה שאין עליה תשלומין, לוקה ואינו משלם, וכ' לומר דכיון דמתו הולדות, מסתמא היה חבלה גם באשה, ומאחר דמשלם על חבלת האשה, ממילא אין מלקות ומשום הכי משלם גם על הולדות, אמנם לעיל באות ה' נתבאר דברי החזו"א והאבי עזרי, דגם בכהאי גונא אינו חייב לשלם ממון אחר עיי"ש, **והחזו"א** כ', דהעובר ירך אמו ובשעת הכאה קאי על הולדות בלא יוסיף, וחשיב תשלומי חבלה.

תוד"ה אלא – **הב"י** כ' לומר, דכונת התוס' במה שהביאו זה, אע"פ דמפורש זה בגמ' בסנהדרין, משום דשם אמרינן מתחילה דמה דחייב, הוא משום דהוי מיתה לזה וממון לזה, וכונת התוס' דלפי זה באמת אין ראיה מהאי קרא דמשלם ואינו לוקה, די"ל דמה דאינו לוקה כאן הוא משום דנפטר מחמת דהוי רודף, דגבי מלקות ומיתה גם אם לא הוי לאחד נפטר ממלקות, [עיין לעיל אות ט'].

וכ' הב"י דמשום הכי כתבו דבריהם על הגמ' דמייתי ראיה דגם באתרו בי' משלם ואינו לוקה, ולא על עיקר הדין דמשלם, דעל עיקר הדין יש עוד סיבה בגמ' בסנהדרין, אמאי לא הוי רודף, ובחי' הגרע"א בהגה"ה שם מובא דברי **הגר"ש איגר** דכ' לבאר, דאי לא מוקמינן באתרו בי', י"ל דמשום הכי אינו נפטר משום רודף, דרודף בעי התראה קודם שהורגים אותו, והא דלא נימא דעכ"פ יפטר דהוי כחייבי מיתות שוגגין, הוא משום דדוקא היכי דיש לו דין מיתה על מה שעשה, אמרינן דאף דלא התרו מ"מ בעיקרו הוי בדין מיתה, משא"כ ברודף דהוי רק היתר להורגו, כל שלא התרו בו לא חל כאן היתר להורגו, ואין כאן כלל דין מיתה.

**לג' ב'**

תוד"ה ודלמא – **המהרש"א** מעיר דאמאי לא הוכיחו דמיתה חמורה, מהא דמיתה ומלקות נדון במיתה, **וההפלאה** כ' דעל זה גופא גם יש לדון, דמנין דהוא במיתה דלמא הוי במלקות דמלקות חמור, אלא דמ"מ כ' דאכתי אפשר להוכיח מהא דחובל בחבירו לוקה, וחובל באביו חייב מיתה, ועל כרחך דמיתה חמורה, ולכאורה מ"מ משם לא חזינן דסייף חמור ממלקות.

בא"ד – **בתו"ר** כ' דודאי מיתה חמורה ממלקות, אבל י"ל דלבני אדם חמירא להו מלקות משום אורך היסורין, **והריטב"א** כ' דהכא אמרינן, דלמא התראת מלקות חמור, משום דמיתה ניחא לי' לקבל דהוי באם ימות חבירו, אבל מלקות דהוי רק באם יחבול בחבירו, בזה י"ל דמלקות דידי' חמור לו מחבלה דחבירו.

תוד"ה אילמלי – **בש"מ** הביא שיטה, דבאמת אין חיוב שלא לעבור גם במקום שמלקים אותו, ולא דמי להא דר"ע, דמ"מ היה קצבה ליסורים דהרי עמדו להורגו, משא"כ היכי דמיסרים אותו בלא קצבה, גרע מהא דר"ע.

בא"ד – במש"כ דמסרו עצמן משום קידוש השם, מבואר **בתו"ר ובתוס' הר"ש משנץ** בפסחים נ"ג ב', דהיה בזה קידוש השם, דמתוך שהיו דבוקים ביראת יוצרם לא הסכימו להשתחות אלא לבוראם, **ובחי' רבינו דוד ובר"ן** שם כתבו, דנבוכדנצר נתכוין להרבות כבוד עצמו ולמעט כבוד שמים, **וברמב"ן וברשב"א ובנ"י** מבואר דהיה בזה קידוש השם, משום דהיו בני אדם שטעו וחושבין דחשיבא ע"ז, **והרא"ה** כ' שאם לא היו מוסרין עצמן, היו אלו שטועין אומרים דהתירו הפרושים לעבוד ע"ז.

בא"ד – מש"כ דהיינו דכתיב וכו', כ"כ גם **הריטב"א**, אמנם **ברמב"ן וברשב"א** מבואר דאדרבה, משם מוכח לכאורה דהוי ע"ז ממש דאמרו לו לאלהך, והיינו דהבינו דגם זה קאי על הצלם, וכ' דצ"ל דהיינו לצלם שאתה עושה אותו כאלוה.

בא"ד – **בתו"ר** הביא עוד גמ' בע"ז ג' א', דיעיד נמרוד על אברהם שלא השתחוה לע"ז, ויעיד נבוכדנצר על חנניה מישאל ועזריה שלא השתחוו לצלם, ומהא דשינה הלשון דגבי אברהם אמר שלא השתחוה לע"ז, נראה דהצלם לא הוי ע"ז.

בא"ד – **בתו"ר** הביא עוד הגמ' בפסחים נ"ג ב', דמה ראו חנניה מישאל ועזריה שמסרו עצמן לכבשן האש, ואי נימא דהיה ע"ז ממש, הרי היו מחוייבים למסור עצמן, ובסוף דבריו הביא ממדרש חזית, דשאלו ליחזקאל דמה הוא בעי למעבד, ואמר להם שיחביא עצמו, והם אמרו לו דהם ימסרו עצמן, שיאמרו דכל האומות עובדים לצלם חוץ מישראל, וכ' דהיינו מה שאמרו בגמ' בפסחים דמה ראו שמסרו עצמן, שהיו יכולין להסתלק משם כמו יחזקאל, ולכאורה זהו דלא כמש"כ מתחילה, דמשם מוכח דלא היה ע"ז ממש, וכן מבואר **בתוס'** בפסחים, דמתחילה כ' שי' ר"ת, ואח"כ כתבו בשם ר"י דיכלו לברוח, **ובר"ן** שם מבואר בהדיא, דאם אמרינן משום דיכלו להסתלק, צ"ל דמה דאמרינן הכא דפלחו לצלם הוי בדרך גוזמא כיון דמבואר דהוי ע"ז והיה אסור להם, **והרמב"ן** מתחילה הביא דברי התוס', ואח"כ הביא המדרש, וכ' דזה העיקר שהיו יכולין להסתלק, **והרשב"א** הביא גם דברי התוס' דלא היה ע"ז ממש, אלא משום קידוש השם, והביא הראיה מפסחים, וכ' דכן מוכח במדרש חזית, וסיים דלפיכך אמרו דמה ראו שמסרו עצמן, שהיה להם להסתלק אלא שמסרו עצמן לקידוש השם, **ובח"ר קרשקש** כ' יותר, דכן מוכח במדרש דלא ע"ז היה, ובסוף סיים דמשם נראה דיכולים היו להסתלק, אלא דלקידוש השם נתכונו, וצ"ב דלכאורה אדרבה שם נראה דרק יכלו להסתלק, אבל בלא זה הויא ע"ז, **ובנ"י** מבואר, דמהמדרש מוכח דלא הוי ע"ז ממש, דרק משום שלא יאמרו הדין צלמא וכו' מסרו נפשם, והיינו דהיו אנשים שטעו בזה, ואח"כ מבואר בדבריו שני צדדים, האם מה דאמרינן דמה ראו, הוא משום דיכלו לברוח, או משום דלא היה איסור להשתחוות לצלם.

בא"ד – מש"כ דפלחו משמע שהיה ע"ז, כ' **בתו"ר** דלשון פלחו הוא לאו דוקא, **והנ"י** כ' לפי המבואר דהקידוש השם היה משום דהיו מקצת בני אדם שטעו בזה, דמשום הכי אמר הלשון דפלחו לע"ז.

בא"ד – **הרמב"ן** כ' בתחילה דמה דאמר דהיו עובדים לצלם לאו דוקא, ובדרך גוזמא אמר, **והרא"ה** כ' דלא היה לו לומר הכי, אי לא הוי באמת, **והרשב"א** כ' עוד בשם **רש"י**,דבלשון תמיה אמר.

בא"ד – **הפנ"י** מעיר דגם אי נימא דהוי ע"ז ממש, מ"מ הא מבואר בסנהדרין ס"א ב', דהיכי דמשתחוה לע"ז ולבו לשמים לא הוי עובד ע"ז, וכל שכן הכא דהיה מחמת אונס, וכ' דמ"מ לא גרע מאביזרייהו, ובהג' **ברוך טעם** כ', מ"מ היו מחויבים מצד קידוש השם כיון דהוי מעשה של עבודת ע"ז, וגם דלא גרע מערקתא דמסנאי. **ובנ"י** כ' לפי המבואר בתוס' דלא היה ע"ז ממש ורק משום קידוש השם, דצ"ל דאפילו איסור אין בזה, דאי נימא דמ"מ יש בזה איסור, א"כ הגם דלא הוי ע"ז ממש, מ"מ הדין בזה דיהרג ואל יעבור, כמו דאין מתרפאין מעצי אשירה, וכ' דגם אי נימא דיכלו לברוח מ"מ חזינן דמסרו עצמן, וכ' דאע"ג דכתיב וחי בהם, מ"מ מי שמקדש השם במצוה שאין מצוה ליהרג עליה הרי הוא משובח, וכ' דמיהו אפשר לחלק בין הנך עבירות לשאר עבירות.

רש"י ד"ה אלא – **הגרע"א** כ' לומר דלרבי דאמר ממון, א"כ הכא נמי נתכוין לחבול בזה וחבל באחר אינו לוקה, וא"כ ליכא מלקות כלל בכה"ג, ותמה על רש"י דכ' רק משום דאפשר לאוקמי קרא בלא התרו, **ובק"ש** אות קט"ז כ' דגם לרבי הוי רק גזה"כ לענין רוצח, אבל בכל התורה גם נתכוין לאחר חייב, ורק בשבת פטור משום מלאכת מחשבת כמבואר בכריתות י"ט.

גמ' מהכא אם יקום וכו' – **הגרע"א** מק' מכאן לשי' הלבוש, דמה דאמרינן דאם יכול להצילו באחד מאבריו דנהרג עליו, זהו רק באחר הבא להציל הנרדף, אבל נרדף עצמו גם ביכול להציל באחד מאבריו פטור אם הרגו, דא"כ לפי הס"ד דמיירי במזיד, אמאי משלם באמת ולא אמרינן דיפטר משום קלב"מ, דהותר דמו משום רודף והוי מיתה וממון לנרדף.

תוד"ה דלמא – **הריטב"א** כ' דעוד י"ל, דלפי מה דמוקמינן לענין גלות י"ל דמיירי דמת מיד, וקרא אתי לאשמועינן דגולה אע"פ דלא נתכוין לו אלא להרוג חבירו, **ובש"מ** כ' בשם **שיטה** ישנה, דמיירי דגבי חבירו היה קרוב למזיד, ואמרינן דגבי זה שהרג לבסוף הוי שוגג, ויל"ע דהאי קרא לא מיירי כלל מענין דנתכוין לאחר, ומהיכי תיתי לאוקמי הא דגולה בכהאי גונא.

בא"ד – **הרמב"ם** פ"ה מרוצח ה"ב כ' דבעי שימות הנהרג מיד, **והראב"ד** השיג דלפ"ז צ"ל, דמה דמבואר דחובשין אותו דאי מיית קטלינן לי', לא אמרו אלא במכה שאין בה חבורה ולא מחוור, וכ' כמש"כ התוס' בתי' השני, דרק בשחט בו שנים חיישינן, **והכס"מ** כ' דמבואר בראב"ד, דס"ל דדין זה דחיישינן הוי גם בחיוב מיתה דלא כמש"כ התוס', וכ' דשי' הרמב"ם כתוס', והעיר על הראב"ד, דאמאי לא הק' טפי ממה דמבואר כאן דגם בגלות חובשין אותו, אמנם לפי דברי הריטב"א באמת לא מיירי לענין חבישה.

א) גמ' אפילו בתו נמי – **הגרע"א** לק' ל"ה א' מק', דנימא דר"מ ס"ל כהתנא דחולק על תנא דבי חזקיה לק' ל"ה א', [עיי"ש שהעמיד קו' על מש"כ התוס' דרבי חולק על תנא דבי חזקיה], וס"ל דבחייבי מיתות שוגגין חייב, ומתני' איירי בהתרו בו ומשום הכי יש חילוק בין חייבי מיתות לחייבי מלקות, וברייתא איירי בלא התרו בו ומשום הכי מחייב ר"מ.

גמ' גנב שור הנסקל וטבחו – **הש"מ** כ', דהא דשינה הלשון ולא אמר גנב וטבח שור הנסקל, משום דהכא בשעת הגניבה היה שור הנסקל, משא"כ בשבת ובע"ז היה זה רק בשעת הטביחה, וכ' דאע"ג דרבה לק' ל"ד ב' דאמר גנב וטבח בשבת, הכונה דגם הגניבה היתה באיסור שבת, מ"מ כאן נקט שבת דומיא דע"ז, דלא הוי אלא בשעת שחיטה, דלא שייך איסור ע"ז בשעת גניבה.

תוד"ה גנב – **בק"ש** אות קי"ז כ', דממש"כ התוס' דאפשר למכור לנכרי, מוכח דהחסרון במכירת איסורי הנאה הוא מצד הלוקח, והביא דברש"י בב"ק מבואר דאינו מכור משום דאינו ברשותו, וכ' דלפ"ז גם לנכרי אינו יכול למכור, אמנם **בקה"י** בנדרים סל"ב סק"ו הביא השיטות דהנגזל יכול למכור לגזלן, משום דאצל הגזלן הוי ברשותו, וא"כ גם אם החסרון משום דאינו ברשותו, י"ל דאפשר למכור לנכרי, דאצל הנכרי חשיב ברשותו.

ובקה"י שם כ' לישב עוד את קו' התוס', דאי נימא דאיסורי הנאה חשיבי רק אינו ברשותו ולא דאינו שלו, י"ל דר"ל לשיטתו בב"ק ס"ח דס"ל דנגזל יכול למכור ואין חסרון דאינו ברשותו, וכיון דכל הקו' לר"ל, הוא לשיטתו שפיר איכא מכירה באיסורי הנאה, אמנם **בזכר יצחק** ס"ל(א) כ', דגם ר"ל מודה דאיכא חסרון דאינו ברשותו, ורק דס"ל דע"י גזילה לא נעשה אינו ברשותו, וא"כ באיסורי הנאה מודה דאינו ברשותו, ומודה דאי אפשר למכור.

בא"ד – במש"כ דאין תופס דמיו, מבואר **בפרי יצחק** ח"ב סנ"ה, דאם היה תופס דמיו לא היה חשוב מכירה אלא מתנה, אלא דהק' שם, דהא מבואר בב"ק ע"ח ב' דגם אם נותן במתנה חייב דו"ה, וכ' שם לומר דדין זה תלוי במחלוקת ר"מ וחכמים בבכורות נ"ב, האם מתנה כמכר לענין חזרה ביובל, וכ' דכיון דמוקמינן ברייתא כר"מ, לדידי' מתנה לא הוי כמכר עיי"ש, [ועיין **בחזו"א** כ' הלשון דהחיוב כשמוכר ונהנה במכירתו, וא"כ נראה דכשמוכר ותופס דמיו, נמצא דאין לו שום הנאה במכירה, משא"כ במתנה הרי חזינן דהנתינה שוה לו להפסיד השור, והרי נהנה בנתינתו].

ב) גמ' בטובח ע"י אחר – **בטור** סש"נ מבואר, דמיירי דשלחו לטבוח בשבת, וכ' הכי בשי' הרמב"ם, אמנם **במל"מ** פ"ג מגניבה ה"ו דייק מדברי הרמב"ם שם, דכ' שעשה שליח לשחוט והוא שחט בשבת, דמיירי דוקא באופן ששלחו סתם, אבל אם יאמר לו בהדיא דישחוט בשבת, האמנם דנתרבה שליחות בטביחה, מ"מ כל ששלחו לשחוט בשבת, כיון דלענין עבירת שבת אין שליח לדבר עבירה, ממילא דבטלה כל השליחות, **ובשעה"מ** שם כ' דכן נראה גם בתוס' בב"ק ע"א א', דכתבו גבי שלחו לשחוט לע"ז, דהיינו באופן שאמר לו שישחוט כפי רצונו ואפילו לע"ז, ומדלא כתבו דמיירי דשלחו לשחוט לע"ז, נראה דבכהאי גונא באמת תתבטל השליחות, אמנם הביא דברמב"ם **בפה"מ** בב"ק שם כ' הלשון דשלחו לשחוט ביוה"כ, וזה כדברי הטור, **ובהפלאה** מבואר דהא דבטלה כל השליחות, הוא כהשיטות דבשליח לדבר עבירה כל השליחות בטלה, ואם שלחו לקדש אשה באיסור לא יחולו הקידושין, אמנם **בחי' רבי ראובן** בב"מ סי"ב כ', דיש לבאר השיטות דהשליחות לא בטלה לענין חלות הקידושין, דזהו משום דתרי עניני שליחות איכא, האחד לענין דיהיה לשליח לפעול עבור המשלח, והאחד דיחשב כמו מעשה המשלח לענין שיתחייב על מעשה השליח, וי"ל דבשליח לדבר עבירה אמרינן רק דלא הוי שליחות דיחשב כמו שעשה המשלח, אבל מ"מ קיבל כח מהמשלח לפעול עבורו, ומשום הכי הוא דחלין הקידושין, וא"כ הכא דהנדון לענין דיחשב כאילו שחט הוא, בזה כיון דלגבי עבירת שבת אמרינן דאין שליח לדבר עבירה ולא חשיב כאילו שחט המשלח, ממילא דגם לענין דו"ה לא יחשב כאילו שחט הוא, ולא יתחייב דו"ה.

**ובמל"מ** שם הביא ראיה דבכהאי גונא בטלה כל השליחות, מדברי **הרמב"ם** פ"ז ממעילה ה"ב, דאע"ג דבמעילה יש שליח לדבר עבירה, מ"מ באם נתערב עוד איסור בטלה השליחות, וא"כ גם הכא יש לנו לומר דבטלה כל השליחות, והנה מקור דברי הרמב"ם שם הם מתוספתא וכמש"כ הראב"ד שם ויק' על הטור משם, **ובשעה"מ** שם כ' לחלק, דבמעילה מיירי באופן שאינו יכול לעבור על מעילה בלא האיסור האחר, ומשום הכי בטלה כל השליחות, אבל כאן הרי יכול לשחוט בחול, ויתקיים השליחות על עצם הטביחה, ומשום הכי אמרינן דלא בטלה השליחות על הטביחה, **ובקצוה"ח** סרצ"ב סק"א הביא דברי המהרי"ט, דבטביחה באמת לא הוי מתורת שליחות, אלא דרבתה תורה דכל שנעשה על ידו מתחייב בדו"ה, והגם דאין תורת שליחות, ולפ"ז ממילא דגם אם יש כאן עוד עבירה אי"ז סיבה לפוטרו, דהא לעולם יש חסרון שאין שליחות משום דהוי לדבר עבירה ומ"מ חייבי' רחמנא, וכעין זה כ' **בחי' רבי ראובן** בב"מ סי"ג סק"ב, דבשליחות בטביחה הרבוי הוי, דאע"ג דהוי שליחות בעבירה, מ"מ נתרבה דגם שליחות זו מחייבתו דו"ה, משום דנשתרש בחטא, וסגי בשליחות כהאי, וממילא דלא אכפת לן באם יש עוד עבירה, משא"כ במעילה הרבוי הוא דעבירת המעילה לא מחשיבה השליחות לדבר עבירה, ומשום הכי אם יש עבירה אחרת בטלה השליחות.

גמ' או לרבות – בש"מ בשם **תור"פ** כ' דאתיא כרבי יונתן דלא בעי או לחלק, ובשם **שיטה** ישנה כ' עוד, דגם לרבי יאשיה י"ל דהכא הוה מצי לכתוב ומכרו וטבחו, דעל כרחך היינו או טבחו, דאינו יכול לטבוח אחר שמכר.

**לד' א'**

ג) תוד"ה רבי – **התוס'** בב"ק ע"א א' הק' על מש"כ דדנים דבר הנאמר בסיני, דביבמות י"ז ב' מבואר גבי דנים אחים מאחים, דעדיף ללמוד מבני יעקב כיון דהלשון שוה הגם דהוי קודם סיני, **ובהפלאה** כ' לישב, דשם כיון דמצינו עכ"פ גם לאחר סיני מקומות שאחים הוו דוקא אחין מן האב, יש ללמוד גם ממה שנאמר קודם סיני.

בא"ד – **בתו"ר ובתוס'** בב"ק כתבו עוד תי', דדנין שחיטה דאיסורא משחיטה דאיסורא, ומשום הכי דנין טביחה דהכא משחוטי חוץ, ומה דלא אמר בגמ' הכי גבי אותו ואת בנו, הוא משום דשם פעמים ששוחט קודם השחיטה שאינה ראויה, דהוי בהיתר.

גמ' השוחט בשבת וכו' – **הרא"ה** מק' דאמאי אין שחיטתו פסולה משום דהוי מומר, ותי' דהיה בצנעה דלא נעשה מומר, אמנם **בתוס'** בחולין י"ד א' הק' על זה דהא מיירי גם לר"מ, ור"מ ס"ל דמומר לדבר אחד הוי מומר לכל התורה, וא"כ גם בצנעה הוי מומר, ותי' שם עוד דבפעם אחת לא נעשה מומר, והרא"ה הביא עוד בשם תוס' [ונמצא **בתוס'** בסנהדרין ס"א א'], דכיון דבשחיטה זו הוא שנעשה מומר, לא הוי מומר גמור אלא שיאסר מכאן ולהבא, **והר"ן** בחי' בחולין כ', דעד גמר שחיטה לא הויא מלאכה משום דאכתי אין כאן תיקון אלא קלקול, ובגמר השחיטה דנעשה מומר הרי כבר נעשית השחיטה, **ובקצוה"ח** סנ"ב סק"א כ' דהתוס' שם דלא תי' הכי, הוא משום דס"ל דגם תחילת השחיטה הויא מלאכה, משום דהוא עושה על מנת לתקן לגמור השחיטה, ועיין בחי' הגרע"א שם במערכה מש"כ בשי' הר"ן ואכמ"ל, אמנם **בח"ר קרשקש** מבואר, דהגם דנימא דעד גמר שחיטה לא הויא מלאכה, מ"מ חשיב שחיטת מומר דשמד ושחיטה באין כאחד, [ובדבריו מבואר דהיכי דאומר דבגמר זביחה עובדה, חשיב דנשחטה קודם שנעשה מומר, ויל"ע בזה], **ובהפלאה** העיר על הר"ן, דהכא מוקמינן להברייתא כר"ש, ור"ש ס"ל דמקלקל בחבורה חייב, ולשיטתו הוי שחיטת מומר, **ובב"י** כ' לומר דרק מדרבנן אסור, אבל מן התורה חשיב בר זביחה כיון דהוי לתאבון עיי"ש.

רש"י ד"ה במזיד – **בתו"ר** ובעוד **ראשונים** מבואר דשי' רש"י כאן, דבמזיד שרי לר"מ לאחרים מיד, והק' עליו מהגמ' בחולין וכמו שהוכיחו התוס', **וברמב"ן** מבואר דגם בר"י בשוגג מבואר ברש"י דלאחרים שרי מיד, **וברש"י** בחולין כ' כשי' התוס' כאן, והביא שם י"מ, דלאחרים שרי במזיד לר"מ וכן בשוגג לר"י מיד, והק' עלייהו כמו שהוכיחו התוס' כאן מסוגיה דהתם, דגם לאחרים אסור בו ביום, וכאן מפרש כהי"מ שהביא שם.

בא"ד – במה שכ' רש"י דאסור לו לעולם, מבואר **בש"מ** דמ"מ יש חילוק בין מזיד דר"מ למזיד דר"י, דלר"מ שרי לאחרים מיד, ולר"י שרי לאחרים רק למוצאי שבת, וזהו דפירש ר"י דבמזיד לא יאכל עולמית, דבזה הוא דחלוק הוא מאחרים.

בא"ד – **בש"מ** כ' לומר, דמש"כ רש"י אחרים, היינו דמ"מ בני ביתו לא יאכלו, דאם יאכלו יערימו ויבשלו זה לזה.

רש"י ד"ה ר' יהודה – **בש"מ** כ' דאע"ג דהטעם הוא משום קנס אטו מזיד, מ"מ לא אסרו אלא בו ביום, ולא אמרו דיהיה אסור לעולם כמו במזיד, משום דלא קנסינן בשוגג, אלא בצירוף טעם דלא ליתהני ממה שעשה מלאכה בשבת.

תוד"ה לכם – **בש"מ** מעיר לפי תי', דאמאי בעי למסמך למחלליה למדרש דדוקא מזיד, הא בהכרח דלא אסר קרא אלא במזיד, דאי גם בשוגג למאי איצטריך קרא, **והמהרמ"ש** מעיר דאיך אמרינן בגמ' יכול אפילו שוגג, הא א"כ לא בעי קרא, ותירצו דבלא שהיה קרא דשוגג מותר, היינו דורשים קודש לאסור גם בהנאה ולכם להתיר שוגג.

פליגי בה רב אחא ורבינא וכו' – **בראשונים** מבואר דפליגי אליבא דריה"ס, וכמבואר בגמ' דמק' דלמ"ד דרבנן מאי טעמייהו דרבנן, והנה **הרי"ף** בשבת ל"ח כ', דקיי"ל בכל התורה דהיכי דפליגי רב אחא ורבינא דהלכה כדברי המיקל, וש"מ דליתא לדריה"ס, **והבעה"מ** שם הק', דנראה מבואר מדברי הרי"ף דמה דפליגי רב אחא ורבינא, היינו האם הלכה כריה"ס ואז אמרינן דהוי מן התורה, או דהלכה כר"י או כר"מ ואז הוי דרבנן, ומשום הכי כ' הרי"ף, דכיון דהלכה כדברי המיקל ממילא דליתא לדריה"ס, וכ' דבסוגיה מוכח לאו הכי, והיינו ממה דאמרינן דלמאן דאמר דרבנן, מאי טעמייהו דרבנן בברייתא וכמשנ"ת, **והרשב"א** כאן הק' עוד, דהיה להם לפרש דפליגי כמאן הלכתא, ומשום הכי כ' לפרש דברי הרי"ף דכיון דקיי"ל כדברי המיקל, נמצא דגם לריה"ס אין כאן איסור דאורייתא, וכל הנדון הוא רק גבי דרבנן, ובודאי דאין להחמיר לפסוק כריה"ס, כיון דהוי מחלוקת בשל סופרים, וכ"כ **במלחמות** שם, דכיון דהוי דרבנן אין להחמיר לפסוק כריה"ס, וכ' עוד לפרש, דבאמת שי' הרי"ף דפליגי אם הלכה כריה"ס או כרבנן, וקו' הגמ' מאי טעמייהו דרבנן, היינו דכיון דס"ל דהלכה דלא כריה"ס, בודאי לא נראה להעמיד שי' חכמים בברייתא כיחידאה, דבשלמא למ"ד דהלכה כריה"ס, ניחא דמהאי טעמא קתני שיטה זו בברייתא בסתם, אבל לאידך יקשה.

**והרמב"ן והרא"ה** הביאו י"מ, דפליגי בין לריה"ס ובין לר"מ ור"י, דגם לר"מ אמרינן, דמה דבמזיד לא יאכל היינו מן התורה, אלא דדרש דדוקא בעוד שהיא קודש אסור, והיינו בשבת ולא אח"כ, ור"י דרש דרק למחלליה אסור ולא לאחרים, והאיסור לאחרים הוי מדרבנן, ומבואר ברא"ה דגם לר"מ דרשינן דרק למחלליה, והא דאסר לאחרים בשבת היינו רק מדרבנן.

**הרא"ש** בב"ק כ', דנראה מדפליגי אליבא דריה"ס דהלכה כותי', ובאם ישחוט בשבת יהיה פטור משום דהויא שחיטה שאינה ראויה, **ובטור** סש"נ כ' דהיכי דשוחט בשבת ע"י שליח, שי' הרמב"ם דחייב דו"ה, ושי' הרא"ש דפטור משום דהויא שחיטה שאינה ראויה, **והיש"ש** בב"ק תמה, דהא באו"ח לא הזכיר הטור שיטה דהלכה כריה"ס, וגם הרא"ש בחולין הביא רק שתי שיטות אם הלכה כר"י או כר"מ, אבל לא כ' צד דהלכה כריה"ס, **ובדרישה** שם סקי"ח כ', דכיון דבגמ' לא הוזכר המחלוקת דרב אחא ורבינא אלא כאן, אמרינן דרק לענין חיוב דו"ה פסקינן כריה"ס, וצ"ב דאם לענין איסור אין הלכה כותי', ממילא דיש לחייבו דו"ה, **ובב"ח** שם כ', דלענין חיוב דו"ה דהוי להוציא ממון מהגנב, בזה חיישינן דהלכה כריה"ס והממעה"ר, עוד הק' היש"ש, דגם אי נימא דהלכה כריה"ס, הא הלכה כדברי המיקל ונקטינן דאינו אסור אלא מדרבנן והויא שחיטה ראויה, והדרישה שם כ', דלענין חיוב דו"ה אדרבה, הוי לקולא לומר דהוי מדאורייתא ופטור, [ויל"ב דזה לשיטתו דכל הנדון לפסוק כריה"ס, הוא רק לענין חיוב דו"ה].

**והיש"ש** הק' עוד דא"כ אמאי שוחט ביוה"כ חייב, הא מ"מ אינה ראויה, **והב"ח** שם כ' דצ"ל דבאמת שם מיירי דהיה שוגג, ולא רק דמיירי דלא התרו אף שהיה מזיד, **והפנ"י** כ' דלא ילפינן לאסור ביוה"כ כמו בשבת, ואין איסור מן התורה במעשה יוה"כ.

והנה **הטור** שם כ' לענין שחט ונמצא טריפה דמ"מ חייב דו"ה, והיינו דפסקינן דשחיטה שאינה ראויה שמה שחיטה, וא"כ ק' דאף אי נימא דהוי שחיטה שאינה ראויה מ"מ יש לחייבו, **ובפרישה** סקי"ג כ', דשאני הכא דידוע בשעת שחיטה שיאסר, משא"כ בטריפה דלא ידוע בשעת שחיטה אלא אח"כ נמצא טריפה, [ועיין בדרישה סקי"ח דהק', דכיון דהגנב ששחט בשבת מ"מ דעתו לאכול מהשחיטה, אמאי חשיב שחיטה שאינה ראויה], **והב"ח והפנ"י** בב"ק כתבו, דשאני טריפה דהשחיטה מצד עצמה הויא שחיטה טובה, ונאסר רק מצד אחר, משא"כ בשחיטה בשבת, הרי השחיטה עצמה גרמה האיסור, **ובסמ"ע** שם סק"א הביא דברי הטור, אמנם **הש"כ** סק"א כ' לחלוק על הטור, וכ' דאין כונת הרא"ש דלדינא יהיה פטור, כיון דגם שחיטה שאינה ראויה חייב.

**ובנתה"מ** סק"א כ' לומר, דמ"מ לדינא יהיה פטור, ומשום דאי מיירי דאמר לו בהדיא שישחוט בשבת, פטור כמשנ"ת לעיל דברי המל"מ, ואם אמר לו שישחוט סתם, כיון ששחט בשבת ונאסר, ממילא נמצא דהוא מקלקל ובטלה השליחות, ומה דמבואר בגמ' דחייב על שחיטת השליח, הוא משום דעל כרחך מיירי באופן שאמר לו שישחוט לרצונו, ואפילו בשבת אם ירצה, דאי נימא דשלחו סתם, בשחט לע"ז לא הוי שחיטה האסורה כלל וכמשי"ת לק' דברי התוס' בב"ק, דבכהאי גונא אמרינן דלצעורי' קא מכוין, [וכן מבואר **ברע"א**,דדוקא בכהאי גונא הוא דחייב על שחיטת השליח בשבת], ובסוף דבריו כ' דמהאי טעמא אפילו אי נימא דהלכה כר"י, מ"מ בטלה השליחות כיון דמ"מ אסור לדידי' לעולם, [ויל"ע דלכאורה כונתו דנאסר למשלח, דאי נימא דנאסר לשליח, מה אכפת למשלח בזה, **ובש"מ** מבואר, דאי נימא דמה דאוסר ר"י לעולם הוא מדאורייתא, משום קרא דמחלליה דרק למחלל נאסר, דלמשלח יהיה מותר, ואולי לפי מה דאמרינן דהאיסור מדרבנן, נימא דגם למשלח אסור], ועוד כ' דכיון דאמרינן דנאסר בשחיטה זו, כיון ששחט בה פורתא נאסרה דכבר איכא מלאכת שבת, וא"כ הוא קונה מיד השור, דמה דמבואר בתוס' דלא חשיב בתחילת שחיטה שינוי לקנות, זהו דוקא אם לא נאסר השור, אבל אם נאסר כבר לא מצי לומר הרש"ל, וממילא דקונה אותו, וכמבואר בתוס' בגיטין נ"ב ב', וכיון שכן נמצא דבגמר שחיטה לאו דמרי' קא טבח ופטור, ולזה מהני גם מה שנאסר אפילו מדרבנן, ומה דבגמ' לא אמרינן דטעמייהו דרבנן משום דקונה בשינוי, הוא משום דמצינו בב"ק צ"ג ב' דר"ש בן יהודה בשם ר"ש ס"ל דשינוי אינו קונה, אבל להלכה דשינוי קונה ממילא דיהיה פטור, [ועיי"ש שכ' דאפילו דקיי"ל דלא כריה"ס, מ"מ לענין שלא יוכל לומר לו הרש"ל סגי בהכי, והביא דברי הש"כ ביו"ד ס"ד סק"ה, דכיון דיש שיטות דנאסר כבר יכול לומר דהוא חושש לשיטות אלו, ושיטול זה לעצמו ויתן לו דמים, ולכאורה כאן אדרבה הבעלים יאמרו לו דאינם חוששים לאיסור, כדי שיתחייב להם דו"ה].

גמ' ולמאן דאמר דרבנן וכו' – **בש"מ** כ', דאין לומר דכיון דעכ"פ אינה ראויה מדרבנן, חשיבא דאינה ראויה, דחכמים אמרו להחמיר ולא להקל, **והמהרש"ל** מק', להשיטות דבכל איסורי הנאה דרבנן אם קידש לא מהני, חזינן דמהני האיסור דרבנן דמשום הכי גם מדאורייתא לא יהיו קידושין, וגם כאן נימא דמהני מה דאסור מדרבנן, דיחשב גם שאינו ראוי מן התורה, **והרש"ש** כ', דבתוס' בב"ק ע"ב ב' מבואר, דחלוק הא דמהני מה דאסור מדרבנן דיחשב דלאו דידי', להא דגבי שחיטה לא מהני, [אמנם שם לא מבואר טעם החילוק וזה קו' המהרש"ל], וכ' לבאר, דכיון דמהני הך שחיטה עכ"פ דאין לו איסור דאורייתא לאכול הבשר, שפיר חשיב ראויה, **ובקוה"ע** סמ"ב סק"ב הביא, דבריטב"א בקידושין נ"ו ב' מבואר, דהא דמקדש באסורי הנאה דרבנן אינה מקודשת, הוא משום דכיון דמ"מ אי אפשר להנות מזה, ממילא לא יהב לה מידי, ולפ"ז כ', דגבי שחיטה שאינה ראויה, כיון דעכ"פ מדאורייתא יש כאן תורת שחיטה המתרת, ממילא דראוי להתחייב על זה, והביא דברי רש"י בפסחים ז' א', דכ' הטעם בקידושין משום דהפקר ב"ד הפקר, וכ' דלפ"ז ממילא דלק"מ, דלא שייך זה לענין שחיטה הראויה.

**ובק"ש** אות קי"ט הק' מכאן על הכס"מ, שכ' בפ"א מנערה ה"ה דאשה שאסורה מדרבנן, חשיבא אשה שאינה ראויה מן התורה, ולפי דברי הרש"ש דהכא חשיב שחיטה הראויה, משום דמהני עכ"פ דאין איסור דאורייתא לאכול, א"כ שם מה בכך דלא יעבור על איסור דאורייתא, מ"מ כיון דמדרבנן אסורה ממילא חשיבא דאינה ראויה, [אמנם הכס"מ שם כ', משום דאסמכו איסורם אלא תסור, וא"כ יש לדון דכיון דאסור מדרבנן, איכא גם איסור דאורייתא דלא תסור].

**ובחי' הגר"ח** [סטנסל] סשע"ח כ' לומר, דכל מה דמבואר בגמ' דשחיטה דאינה ראויה רק מדרבנן, לא מהני שיחשב שאינה ראויה בדין תורה, זהו רק בכהאי גונא דנאסר משום מעשה שבת, דאיסור זה הוי איסור גברא ולא הוי חסרון בעיקר שחיטה, אבל היכי דיהיה חסרון בעיקר שחיטה, גם אם הוי רק מדרבנן, מהני דיחשב שחיטה שאינה ראויה גם לדין תורה.

תוד"ה מאי – **הרא"ה** בגמ' לעיל ל"ג ב' כ', דאי פליגי לענין שליח, לא היה להם לחלוק לענין שבת אלא סתם, **והמהרמ"ש** כ' בדברי התוס', דלפי מה דבעו לשנויי דפליגי אי חייב ע"י שליח, צ"ל דהא דנקטה ברייתא בשבת הוא לרבותא דר"מ, דגם בזה מחייב ולאפוקי מקו' מר זוטרא לעיל, **ובפנ"י** בב"ק העיר, דלכאורה אי נימא דבהא פליגי, נמצא דהעיקר חסר מהברייתא דלא הוזכר שליח, וכ' לבאר דקאי על מתני' שם דפוטר בשבת משום קלב"מ, וזה לכו"ע גם לר"מ, ולזה אמר בברייתא דר"מ מחייב בשבת, והיינו על כרחך דלא בכל גונא מיירי, ועל כרחך דהיינו ע"י אחר, ובזה פליגי חכמים דבכל ענין פטור בשבת, והיינו משום דס"ל דע"י אחר לעולם פטור, ולפ"ז גם ניחא אמאי נקט שבת, דהיינו דבזה לא משכחת לחכמים אופן שיהיה חייב, ולעולם פטור.

**ובש"מ** לעיל מק', דאמאי לא אמרה הגמ' דפליגי בקו' מר זוטרא ותי' הגמ', וכ' דלשי' התוס' ניחא דלא ניחא לגמ' לומר דפליגי בזה, אבל לשי' הרא"ה קשה, דלפ"ז פליגי דוקא בשבת, וכ' דמ"מ היה להברייתא לפרש דמיירי ע"י אחר, ויל"ע דא"כ אמאי לא תי' הרא"ה גם על קו' זו של התוס', דהיה להברייתא לפרש דפליגי בע"י אחר.

בא"ד – **בש"מ** מעיר דאמאי לא הק' זה לעיל דמק' הגמ' מאי טעמייהו דרבנן דפטרי, וכ' דלעיל קו' הגמ' דאי דרשינן קראי לרבות שליח א"כ מאי טעמייהו דרבנן, אבל הכא דלא משכח טעם לרבנן מק' התוס' דנימא דפליגי אי חייב ע"י שליח, **והפנ"י** בב"ק כ' דלעיל י"ל דניחא להגמ' לשנויי באופן אחר, אבל כאן דלא מצא טעם נימא דבהכי פליגי, **והגרע"א** כ' דלעיל י"ל דלא ניחא להגמ' לשנויי הכי משום דמשמע ברייתא דגם בשוגג מיירי, וא"כ אין לומר משום דלא מרבים שליח, דמ"מ היכי דהשליח שוגג לא בעי רבוי, וכמש"כ התוס' בב"ק ע"ט א' דהיכי השליח שוגג יש שליח לדבר עבירה, אבל עכשיו דחזינן בגמ' דניחא להגמ' לאוקמי במזיד דוקא, מק' התוס' דא"כ נימא דפליגי במזיד אי מרבים שליח.

תוד"ה כי – **בתו"ר** כ', דכיון דבמתני' בב"ק שנויים יחד, נקט גם בברייתא לשלשתן.

ד) גמ' כיון דשחט בי' פורתא וכו' – **הרשב"א** בב"ק [הובא בש"מ בריש העמוד], כ' דהוה מצי לשנויי, דאתיא כמ"ד בחולין מ' דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, ולכאורה היינו דוקא לפי מה דמבואר שם לחלק בין מעשה רבה למעשה זוטא, ודוקא בגמר זביחה דהוי מעשה רבה אדם אוסר, דאי נימא דאפילו במעשה רבה אינו אוסר, יק' דהוי שחיטה ראויה, אמנם **הר"ן** שם כ', דגם למ"ד אין אדם אוסר, מ"מ לא ניתר באכילה ע"י שחיטה זו, וא"כ הויא שחיטה שאינה ראויה.

**והתוס'** בב"ק הק', דבגמ' בחולין מ"א א' מבואר דגם למ"ד אדם אוסר, מ"מ בישראל אמרינן דלצעורי' קא מכוין ולא נאסר, וכ' דהכא אמר הגנב לשליח דישחוט כרצונו ואפילו לע"ז, **והרשב"א** שם כ', דגבי ע"ז שוחט הגנב עצמו, וכיון שהוא סבור שלא יחזור ליד הבעלים דהא גנב מהם, לא שייך לומר דרק לצעורי' קא מכוין.

גמ' שם – **ההפלאה** מעיר, דלפי המבואר בגמ' בסמוך בשור הנסקל, דמיירי דגנב מבית שומר וחייב משום גורם לממון, דא"כ גם הכא שפיר יהיה חייב, דמה בכך דנאסר, הא מ"מ אכתי יוכל השומר לומר לבעלים הרש"ל, וכמו דאמרינן דהיכי דנגמר הדין ונאסר, דיכול לומר לבעלים הרש"ל, וכ' לומר דמ"מ כיון דכאן נאסר מחמת איסור ע"ז, א"כ באם ימכור יתפוס דמיו דע"ז תופסת דמיה, ונמצא דליתי' במכירה וכמבואר בתוד"ה גנב, דאם תופס דמיו חשיב דליתי' במכירה, ויק' לר"ל דאמאי חייב הא ליתי' במכירה, וכ"כ **הגרע"א**, אמנם **הב"י** כ' דבכאי גונא דנאסר ע"י מעשה שחיטה, הגם דמצד תחילת שחיטה לא חשיב שינוי, מ"מ כאן דנאסר ע"י תחילת השחיטה, חשיב היזק ניכר ולא יוכל לומר לו הרש"ל, וכמו דאם שוחט ונתנבלה הבהמה, דמבואר ברמב"ן דחשיב היזק ניכר, הגם דלא ניכר דנתנבלה ולא נשחטה כדין, הכא נמי כיון דנאסרת ע"י מעשה זה, חשיב היזק ניכר.

גמ' לאו דמרי' קא טבח – **הביה"ל** ח"א סמ"ח סק"ט כ', דגם אי נימא דאיסורי הנאה הוו שלו, מ"מ איכא יאוש בעלים בזה, וא"כ האמנם דלא הוי הפקר ביאוש עד שזוכה אחר, מ"מ הרי כבר שרי לכל אחד ליקח ולעשות בחפץ כרצונו, וזהו מה דאמרינן דלאו דמרי' קא טבח, שהשחיטה לא הויא לקיחה מהבעלים, **ובק"ש** בב"ק אות ל"ז כ' דהפירוש דלאו דמרי', היינו דאין לבעלים בשור דין ממון, ואין כלל מחייב בשחיטה זו, **ובהג' ראמ"ה** בתוד"ה גנב לעיל כ', דלשי' ר"ת דהשור לא נאסר מחיים, צ"ל דמה דמק' הגמ' דלאו דמרי' קא טבח, היינו דכיון דיש דין להביאו לב"ד ולסקלו, אין לבעלים תביעה על מה ששחטו.

תוד"ה כיון – **בתוס' הר"ש משנץ** כ' עוד תי', דבכל טביחה בהכי חייבי' רחמנא, כיון דמ"מ ע"י השחיטה גרם להכניס השור לעצמו, משא"כ כאן דרק אוסר השור על הבעלים, בזה לא מצינו דחייבי' רחמנא, **ובק"ש** אות קי"ח הק' על התוס', דאמאי לא תי' הכי, דהא בודאי דבאם יפקיר הבעלים השור אחר תחילת שחיטה, דלא נימא דמ"מ יהיה חייב, כמו דחייבי' רחמנא בכל שחיטה דמיד קנאה, דודאי לא חייבי' אלא היכי דהוא זוכה מחמת השחיטה, [ומ"מ לא דמי למפקיר, דשם אינו בא כלל מחמת מעשיו, משא"כ כאן דגם האיסור בא עכ"פ מחמת השחיטה].

תוד"ה סבר – **הרמב"ן** כ' בתחילה, דאינו מחייב אלא מדרבנן, וכ' דאי נמי מן התורה, מ"מ לאו ממון הוא לשלומי כפל אלא קרן משום דמפסיד לי', **והרשב"א** כ' בשם י"מ כתי' הראשון בתוס' ודברי הרמב"ן, **והרא"ה** כ' דלחייב כפל בעי גופו ממון, וזה לא שמעינן מר"מ, **והריטב"א** הביא התי' דהוי מדרבנן, ועוד דר"ש מיירי לענין דו"ה, אבל ר"מ לא מצינו דמיירי על דו"ה, וכ' דהנכון כהרמב"ן דלא מהני לענין קנס, דבעי בזה שיהיה גופו ממון.

**והראב"ד** בב"ק צ"ח ב' כ', דגורם לממון גרע מכל גרמי, דשם בעי שיתבענו האחר ובלא זה אין עליו חיוב, וחשיב כגורם דגורם, ועוד כ' דגורם לממון אינו ודאי ממון, דאלא אפשר שיבוא לידי חסרון עיי"ש.

**לד' ב'**

א) תוד"ה ור"מ – **המהרש"א** מק', דאמאי במכות ד' ב' מבואר דטעמי' דר"מ דלוקה ומשלם, משום דיליף ע"ז ממוציא שם רע, הא כיון דס"ל דע"ז קנסא משום הכי ילקה וישלם, כמו דאמרינן דמת ומשלם דחידוש שחדשה תורה, **והמהרמ"ש** כ', דכיון דקרא דכדי רשעתו כתיב בע"ז, א"כ אי לאו דילפינן ממוציא שם רע, ממילא הייתי אומר דקרא מיירי בכל שתי רשעיות וגם בממון ומלקות, וגלי קרא דגם בחיוב דקנס אין לוקה ומשלם, **והפנ"י** כ', דשם בעי דרשה דלא נימא דמשלם ואינו לוקה, אבל גבי מת אין לומר דמשום דמשלם לא ימות, מסברא ומקרא דלא תקחו כופר, **ובהפלאה** כ', דע"ז דהוי התשלומין קנס משום דלא עשו כלום, גם המלקות ומיתה בהם הוי חידוש, וכיון דעל כרחך מבואר דעכ"פ אין לוקין ונהרגין, ממילא דגם יש לנו לומר דגם אין משלמין ולוקין, [ויל"ע דא"כ אמאי אמרינן לר"מ דמת ומשלם קנס, הא חזינן בע"ז דאין לוקין ונהרגין, אף דהמלקות דידהו הוי כמו תשלומי קנס בעלמא], **והגרע"א** כ', די"ל דסוגיה דהתם דלא כרבה, דאמר דלר"מ מת ומשלם קנס.

תוד"ה דאמר – **בתו"ר** מבואר דכתבו זה, משום דקשה דאיך שבק רבנן וסבר כר"מ.

רש"י ד"ה פטור – **ברשב"א** מבואר דצ"ל דמיירי באופן שגנבו ע"י הגבהה, וכגון שלא עמד באמצע דפטור משום דעקירה צורך הנחה, **ובמהרמ"ש** כ' דהוי כלשון ראשון לעיל ל"א א', דלל"ב כיון דמצי לאהדורה אינו נפטר משום קלב"מ, אמנם לעיל ל"א א' ברש"י ד"ה לא נתבאר דברי הש"מ, דס"ל לרש"י כהרמב"ן שם, דגם לל"ב בכהאי גונא פטור עיי"ש.

וכ' **הרשב"א** דאין לומר דמיירי שגררו, דא"כ אי"ז שייך למחלוקת ר"נ ורבנן אם אמרינן דחי נושא עצמו, ולכו"ע פטור בכהאי גונא כיון שהולך ברגליו, וגם מש"כ רש"י דמיירי בכפות, מסתבר דבאופן שיגרור לא יקנה במשיכה דאין דרכו בהכי אלא בהגבהה, ואפשר דגם משום שבת לא יתחייב דאין דרך הוצאה בהכי, אמנם **ברמב"ן וברא"ה ובריטב"א** מבואר דברי רש"י באופן שגוררו, ועל מה שהק' הרשב"א דאינו קונה במשיכה, כ' דמיירי באופן שצירף ידו פחות משלשה, ועוד כ' כהרשב"א דמיירי בהגבהה.

בא"ד – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו דמשכחת לה באופן שהפרה רבוצה ברשותו והוא טובחה, דהגניבה באה יחד עם הטביחה.

גמ' גנב וטבח בשבת – **הרשב"א** מק' לשי' רש"י דמיירי דגנב קודם טביחה, דגם אם טבח אח"כ בחול יהיה פטור, כיון דלא נתחייב על הגניבה, וכ' לומר דבאמת לאו דוקא אמר דטבח בשבת, אלא משום דרישא מיירי שטבח בשבת מיירי גם בסיפא על כהאי גונא, אמנם **הרא"ה והריטב"א** כתבו, דבאם יטבח אחר השבת באמת יתחייב דו"ה, דכיון דהגניבה בעיני', יתחייב עכשיו משום גניבה על מה שטובח, וכ' הריטב"א דכן מבואר ממה דאמר בב"ק ס"ה א', דאם גנב חבית ששוה זוז והוקרה ושברה, דמחויב כשעת השבירה, וכ"כ **הגרע"א**, וכ' דאע"ג דכבר גנבה מתחילה, וא"כ מה שעכשיו הוא טובח הוי כגונב מן הגנב, מ"מ כיון דבתחילה לא נתחייב משום קלב"מ, נמצא דלא נעשה גנב עדיין, ושפיר מתחייב על מה שטובח עכשיו גם קרן וכפל מדין גנב, ובמקום אחר כ' יותר, די"ל דמקרי עדיין ברשות בעלים שיכולים להקדישו, וכן אם יבוא אחר ויגנוב יהיה חייב, וכ' דפרט זה צל"ע לדינא, **ובחי' הגרש"ש** ס"מ כ', דודאי חשוב אינו ברשותו גם אי נימא דאין לו קניני גניבה, דמ"מ במציאות אינו ברשותו, אלא דכ' דמ"מ י"ל, דדוקא משום קניני גניבה הוא דאמרינן דלא נעשה עוד גנב אח"כ במה שטובח, **ובק"ש** אות קכ"ג כ', דמשום דאינו ברשותו במציאות, נראה דאי"ז סיבה כלל דלא יתחייב משום גניבה, כיון דזה נעשה בכל רגע ע"י שמחזיק הגניבה אצלו, וא"כ שפיר יש לחייבו משום גניבה, ורק היכי דזוכה בקניני גניבה, בזה אמרינן דגם אצל הגנב כבר הוי כגונב מן הגנב, והנה לפי דברי הגרע"א לכאורה גם בלא טביחה, אלא בזה דממשיך להחזיק הגניבה אצלו יתחייב משום גניבה, אמנם **באמ"מ** סל"ד סקי"ג כ', דגם לפי דבריו י"ל דמה דממשיך להחזיק הגניבה אינו מתחייב בזה, כיון דאינו מוסיף כלום על מה שכבר נעשה, ובסוף סמ"א וכן **בחזו"א** כ' לומר, דבאמת יש לו קניני גניבה גם בקלב"מ, ומ"מ מתחייב על הטביחה משום דהוי גמר גניבתו הראשונה, ויש בזה סיבה להתחייב גם על קרן וכפל, וכ' דמשום הכי יש לו להתחייב גם אם לא טבח ברשותו, דמ"מ הרי נשלמת גניבתו בזה, וכ' דאע"ג דבלא הגניבה הראשונה הרי לא היה נעשה גנב במה שטובח עכשיו, מ"מ אינו נפטר משום קלב"מ, דהוי רק כתנאי לחיובו עכשיו.

**ובק"ש** אות קכ"ה הק' על הרשב"א, דאמאי אינו חייב בחול משום דיש בזה גניבה חדשה, ועיי"ש שכ' לומר, דס"ל דבעי שיגנוב קודם הטביחה, אמנם ברשב"א מבואר דגנבה וטבחה בשבת מיירי דגונב ע"י הטביחה, ומשום הכי אמרינן דמתחייב בנפשו בשעת הגניבה, ומבואר דאי"צ שיגנוב קודם, אך בעיקר קו' צ"ב, דהא שי' רש"י ותוס' בסנהדרין ע"ב א', דהיכי דבשעת גניבה היה פטור משום קלב"מ, אפילו אם שבר אח"כ בידים אינו חייב, וי"ל דשי' הרשב"א כותייהו.

גמ' גנב וטבח במחתרת – **הרשב"א** לשיטתו לעיל כ' לפרש כאן, דמיירי דהגניבה והטביחה באותה שעה, ומיירי דבשעה שהגביהו לא נתכוין לזכות עד שעת שחיטה, ועם שחיטתו יזכה, **ובק"ש** בב"ב אות ש"ט עמד בזה, דמבואר בדבריו דאפשר לזכות בגזילה לאחר זמן, [אמנם יל"ע דאמאי אין חסרון דכלתה קנינו, ולכאורה על כרחך דמיירי דבשעת טביחה אכתי הוא מגביה לגדי, וא"כ אין ראיה דאפשר לזכות לאחר זמן], **ובחזו"א** עמד בזה דמה בכך דאינו רוצה לזכות מיד, הא גזלן מתחייב בעל כרחו ואי"ז תלוי בו, וכ' לפרש דדעתו דבאם לא יטבח לבסוף יחזירנו לבעלים, ונמצא דבאמת כל זמן שלא טבח אכתי אין כאן גזילה, ומ"מ כ' דיל"ע אם יש בזה דין דקלב"מ, דכל ששוחט יש לנו לומר דזוכה בגניבה קודם השחיטה ממש, דאם לא כן כל גונב על מנת לזרוק לא יהיה גזלן, דבשעה שזורק כבר אי"ז בידו, והעיר דלעיל ל' ב' לא משני דמשכחת לה באין כאחד, כגון דלא נתכוין לגזול אלא כשיבלענו.

תוד"ה אבל – במה שהק' דעיקר קרא ברציחה דבעי התראה, כ' **בב"י** די"ל דקרא דלא יהיה אסון דפטור, הוא משום דיש לו דין רודף, ולא משום חיוב מיתה דרוצח, והא דלא יהיה אסון, היינו דלא נתכוין כלל להריגה, וכמש"כ בש"מ לק' ל"ה א'.

בא"ד – מה שהק' דגבי שבת מתני' היא בב"ק, כ' **בב"י** די"ל, דרבה קמ"ל דגם בלא התרו בו פטור, וממתני' י"ל דדוקא אם התרו בו, ומה שהק' דגבי מחתרת מתני' היא בסנהדרין, כ' די"ל דס"ד דאין הלכה כאותה משנה עיי"ש.

בא"ד – בביאור סוף דברי התוס' כ' **בחי' הגרש"ש** ס"מ, דבאמת איכא חיוב גם בקלב"מ, אלא ליכא שעבוד נכסים ואין ב"ד דנים חיוב זה, [ולפ"ז ביאר דאמאי אם שבר אח"כ אינו חייב לשלם, דכיון דבאמת יש לו חיוב הגוף על הגזילה, אין מתחייב עוד על מה שהזיק, דהרי כבר מחויב דמי הדבר, ואע"פ דעכשיו הרי יתחייב בחיוב דדנים אותו בב"ד, מ"מ אי"ז סיבה שיחול עליו חיוב, ולפ"ז כ' דבאמת אם תתייקר הגניבה, י"ל דעל היוקר יתחייב משום מזיק], אמנם להחזיר הגניבה בעיניה, בזה מבואר דברי רבה דמוציאין מתחת ידו, וא"כ נמצא דכל שהגניבה בעין הרי ישלם חיובו, דכיון דמוציאין ממנו הגניבה ממילא גם מתקיים בזה חיוב תשלומין דידי' לנגנב, ומשום הכי ס"ד דכיון דבשעת גניבה הגניבה בעולם, שפיר יכול להתחייב גם כפל, וכמו כן יתחייב גם דו"ה על הטביחה, כיון דמעיקרא חל בו דין תשלומי קרן, ויל"ע **בברכ"ש** סמ"א סק"ד, אם מבאר הס"ד דנימא דכיון דמחויב בהשבת הגזילה בעין, גם מתחייב ממילא גם בתשלומין כיון דישנה להגניבה אצלו.

בא"ד – **הרמב"ן** כ' כמו מש"כ התוס', דקאי על הא דבקנס מת ומשלם,וסיים דעדיין אינו מחוור, **והרא"ה** הק' על זה, דהיה לו לנקוט בצריכותא הצד הקל שבכל אחד, דמשום הכי לא היה נלמד מהשני, וכ' לפרש דקאי על מה שפטור, ואצטריך לאשמועינן דלא נימא דיתחייב גם בקרן כיון דדינו להתחייב בקנס, וכ"כ **הריטב"א** דהיה מקום לומר, דכיון דפטור הקרן גורם פטור הקנס, א"כ אדרבה שיתחייב גם בקרן, **ובש"מ** כ' לומר, דבאמת איצטריך לעיקר דין קלב"מ, ומשום דמיירי אליבא דר"מ, ולדידי' לא שמעינן דגם ס"ל דפטור, אלא דכ' דלשי' רש"י דרבה ס"ל כר"מ, לא היה צריך לאשמועינן, דבודאי לא פליג על כל הני מתניתין דמבואר בהם דאיכא דין דקלב"מ, ועיי"ש מש"כ עוד בשם שיטה ישנה.

ב) גמ' היתה לו פרה שאולה וכו' – **באמ"מ** ס"ל סקכ"ד מק', דגם אי נימא דשואל מתחייב משעת אונסים, מ"מ הרי גם במתה הפרה מאיליה הדין דחייב, ומה שייך בזה קלב"מ, דרק בדבר שחיובו על מעשה דידי' אמרינן דמשום קלב"מ אינו מתחייב, אבל במה שמתחייב גם אם הוי ממילא אמאי נפטר משום קלב"מ, וכ' לבאר דכיון דאמרינן דחייב רק משעת אונסים, אמרינן דמה דמתחייב שואל, היינו דבכל רגע מתחדש עליו חיובי שואל, ועל חיוב זה אמרינן קלב"מ עיי"ש, ועיין בחי' הגר"ח סרמ"א.

גמ' פרה אתא לאשמועינן – **בש"מ** מעיר לפמש"כ רש"י דלא גרסינן דאם אין גניבה אין טביחה, דאיזה שייכות יש בין דברי ר"פ לדברי רבה, ואי קו' הגמ' על תחילת דברי ר"פ, על זה לא משני מידי, וכ' לפרש דקו' הגמ', דמה דחזינן בדברי ר"פ דחיובו על שעת הטביחה, זה שמעינן כבר מדברי רבה דדוקא אם טבח בשבת פטור, אבל אם טבח בחול יהיה חייב, ויל"ע דאיזה חידוש יש בזה דחיובו על שעת הטביחה, הא כל מה שיש לדון בזה, הוא דנימא דמתחייב משעת משיכה, ונדון זה אינו שייך לדברי רבה.

רש"י ד"ה פרה – **הראב"ד** בב"ק גרס לה, וביאר דמיירי באופן שאחר שטבח טען שלא היה שואל אלא ש"ח ונגנבה, דבכהאי גונא אם היה טובח בחול היה מתחייב דו"ה, **והרשב"א** כאן הביא לדבריו, **והרמב"ם** פ"ד מגניבה ה"ד כ', דאם טבחה בשבת דרך גניבה פטור, משום דאם אין גניבה אין טביחה, ומבואר דגרס לה, **ובש"מ** כ' דכונת הרמב"ם כמו שביאר הראב"ד, דמיירי דאח"כ טוען שהיה ש"ח ונגנבה, אמנם צ"ב דפ"ד מגניבה ה"ב מבואר דהרמב"ם חולק על הראב"ד, וס"ל דכל ששלח יד קודם שטען טענת גנב, הדין דאינו מתחייב אח"כ על מה שטוען טענת גנב, והראב"ד שם השיג עליו, וכ' דאם טבח ואח"כ טען טענת גנב מתחייב דו"ה, וזהו כשיטתו כאן, אבל ברמב"ם מבואר דבכהאי גונא אינו מתחייב עוד דו"ה, אמנם **באמ"מ** סל"ה כ' לומר, דכל דברי הרמב"ם שם, הם רק באופן שמתחילה רק שלח יד דלא הוי גזילה גמורה, ורק מפרשת שליחות יד מתחייב, ובזה אמרינן דנעשה גזלן ולא גנב, ותו אינו יכול להתחייב משום טוען טענת גנב, אבל היכי דאכל הפקדון דבזה הוא גזלן גמור, כל שיטען אח"כ טענת גנב, גם להרמב"ם יתחייב כפל כדין גנב, דבטענתו נשלם דמה דאכל מעיקרא הוי גניבה ולא גזילה, וא"כ שפיר מבואר בש"מ דיתחייב דו"ה לשי' הרמב"ם, דהכא הרי מיירי דבטביחה עצמה הוא גונב הפרה, והוי גזילה גמורה דאיכא שינוי, ושפיר מתחייב דו"ה.

**וברמב"ם** פ"ד מגניבה ה"י כ', דשומר שגנב מרשותו, כגון שגנב טלה מעדר שהופקד אצלו וסלע מכיס, אם יש עדים חייב כפל, **והראב"ד** השיג דזה אינו כלום, **והה"מ** שם מבאר דכונתו, דלא מצינו כפל בשומר אלא בטוען טענת גנב, ואי נימא דבנטילה לבד מתחייב כפל, בכל כפירה בלא שנשבע נימא דנעשה גנב, [ועיי"ש מש"כ לפרש דברי הרמב"ם ונשאר בצ"ע], **והכס"מ** כ', דכל כופר כיון דהפקדון במקומו לא נעשה גנב, אבל הכא מיירי שנטל ממה שהופקד אצלו בדרך גניבה, וכן מבואר **בליקוטי הגר"א** שם, דדוקא אם נטל ממקומו הוא דנעשה גנב, **והלח"מ** שם הק', דא"כ אמאי בכל שליחות יד אינו מתחייב כפל, ולעיל נתבאר דברי **האמ"מ**,דהיכי דכל חיובו מפרשת שליחות יד, בזה לא נתחדש אלא דהוי גזלן ולא הוי גנב, ובאמ"מ שם כ' לומר, דכל דברי הרמב"ם הם דוקא באופן שהפקיד אצלו עדר או כיס, דאינו יודע כמה היה שם, ואינו יודע כלל לתובעו על מה שגנב, אבל כל היכי דיודע לתובעו, אינו נעשה גנב אלא גזלן, ועיי"ש מה דהכריח לומר הכי.

**ובש"כ** סשמ"א סק"ו כ', דהרמב"ם בפ"ד ה"ד גבי טביחה, גם איירי באופן שטבח דרך גניבה ומשום הכי נעשה גנב, **ובנתה"מ** שם סק"ט מבאר, דהיינו דוקא באופן שאינו טובחה במקום שמירתה, דבמקום שמירתה הוי גזלן ולא גנב וכמשנ"ת דברי הכס"מ, והא דלא אמרינן דמיד שהוציאה נעשה גנב, ונמצא דנתחייב בקרן וכפל קודם שבא לידי חיוב שבת, הוא משום דמיירי דהפרה יצאתה מעצמה, וכיון שאם היה נועל שם לגונבה היה נעשה גנב, הכא נמי כשטבחה הוי מעשה גניבה.

ובשי' רש"י והראב"ד דלעולם שומר הוי גזלן ולא גנב, מבואר **בחזו"א** דס"ל, דדוקא היכי דגונב מבית הבעלים הוא דנעשה גנב, אבל היכי דהוי ברשותו, אין כאן גניבה מרשות הבעלים, ורק גזילה איכא, דענינה לקיחת ממון השני.

ובעיקר דברי הרמב"ם דכ' הטעם דפטור, משום דאם אין גניבה אין טביחה, הק' **הלח"מ** שם, דכיון דקיי"ל דלא כרבה, אמאי הוצרך לטעם זה, הא בלא"ה פטור משום קלב"מ על הקנס עצמו, **ובש"מ** כ' דלפי דבריו דכונת הרמב"ם באופן שטבח ואח"כ טען טענת גנב, באמת אין לפטור משום קלב"מ, דהחיוב כפל ודו"ה היה בא אח"כ כשטוען טענת גנב, **והנתה"מ** סשמ"א סק"ט כ', דהאי טעמא דכ' הרמב"ם עדיפא, דמשום הכי גם אם יטבח ע"י אחר דאין פטור דקלב"מ, מ"מ לא יתחייב דו"ה משום דאין גניבה, דהיכי דגם נעשה גנב ע"י טביחה זו ליכא שליחות, דלא מצינו שליחות אלא היכי דכבר היתה גניבה, ושליחותו היא רק לענין חיוב טביחה, **והגרע"א** לשיטתו שיתבאר לק' בסוף הסוגיה, דבאמת איכא חיוב להרמב"ם על הקרן, משום דמתחייב משעת שאלה, אלא דמ"מ אי"ז סיבה לחיוב כפל ודו"ה, כיון דלא הוי מחמת גניבה, כ' דמשום הכי נקט הרמב"ם טעם זה, לאשמועינן עיקר דין זה, דמה דמשלם קרן מחמת חיוב דשאלה לא הוי סיבה דיחשב משום זה דמשלם דו"ה, אלא הוי שלשה וארבעה.

ג) גמ' משתמשין בה – **בשו"ת הרשב"א** ח"א סי' אלף קמ"ה כ', דלא אמרו דאין השואל רשאי להשאיל אלא במטלטלין, ובאותם שאין דרך הבעלים להשאל עמהן, מפני שאפשר להבריחם ואינו רוצה שיהיו מטלטליו אצל אחרים, וכ' דלא נימא דדוקא בשכירות, אבל בשאלה כלל לא משום דאין רצונו לעשות חסד אלא לזה, והביא גמ' דידן דהיורשים משתמשין, **והגרע"א** כ' דדבריו צ"ע, וכ' לומר דהא דאין השואל רשאי להשאיל הוא דוקא לכתחילה, אבל בדיעבד מהני מה שמשאיל לאחרים, ויורשים לעולם הוי כדיעבד, ובמקום אחד כ' דאפשר דיורש שאני, **ובנתה"מ** סשמ"א סק"ג כ' לומר, דמיירי דוקא ביורשים שהם סמוכים על שולחנו של משאיל, דגם בחיי המשאיל הם בכלל השאלה, דכשמשאיל נותן לו על דעת דגם כל בני ביתו ישתמשו בזה.

גמ' מתה אין חייבין באונסיה – הרשב"א כ' בשם **הר"א אב"ד** דהא דאין חייבין, זה דוקא אם עומדת באגם ולא נשתמשו בה, אבל היכי דרצו להשתמש בה כל ימי שאלתה, ואחזיקו בה בתורת שאלה ומתה חייבין באונסיה, אמנם **הראב"ד** בב"ק כ', דגם אם נשתמשו בה אינן חייבין, והק' דאי נימא דאם משתמשין בה יש להם דין שואל, א"כ גם בלא נשתמשו יהיו חייבין באונס כיון שיש להם זכות להשתמש, וכמבואר בגמ' בב"מ כ"ט א' גבי דמי אבידה, דכיון דיש לו רשות להשתמש מיד הוי כשואל, **ובמאירי** שם כ', דבדמי אבידה דבלא היתר תשמיש הוי ש"ש, אמרינן דמשום היתר תמשיש הוי כשואל, אבל כאן דבלא היתר תמשיש אין להם להיות אלא ש"ח, משום היתר תשמיש אינם מתחייבים באונס, **והרשב"א** הק', דלשון הגמ' נראה דמתה אין חייבין, קאי גם על משתמשין בה, ועוד הק' אמאי בטבחוה משלמין דמי בשר בזול, הא לא גרע מנשתמשו בה, ולפי דבריו אפילו אם רק עומד בחצירו ודעתו להשתמש מתחייב באונסים, ונראה דס"ל דשי' הרב אב"ד, דגם אם לא ידעו דלא הוי של אביהם, מתחייבים באונס, **ובנ"י** בב"ק כ' בשם הראב"ד, דהיכי דרצו להשתמש בתורת שאלה אחזיקו בה וחייבין באונסיה, והכא מיירי במתה באגם, ולכאורה היינו הרב אב"ד ולא הראב"ד, **ובמחנ"א** דיני שאלה ס"ב מבואר, דכל דברי הנ"י הם רק אם ידעו היורשים דהפרה שאולה.

**והראב"ד** כ', דכיון דמשתמשים מכח ירושת אביהם ולא משום שאלה שלהם, אינם מתחייבים באונסיה, **והרשב"א** כ' דיש להסתפק בדין זה, דאמנם דבלא נשתמשו אין לחייבם משום שאלת אביהם, מ"מ אם נשתמשו אמאי לא אמרינן דנכנסו תחת אביהם, וכמו דזכותו להשתמש הוי בקבלת אונסים, הכא נימא גבי היורשים ויהיה כשואל דבעלים, ועוד הק' דקיי"ל כר"י דשוכר פרה והשאילה לאחר, חייב השואל לבעלים משום דהוי שואל בעל דברים של הבעלים, ומהאי טעמא מבואר בגמ' בב"מ צ"ו ב', דאם עשו בעל בנכסי אשתו כשואל, מתחייב על מה ששאלה אשתו, וא"כ גם הכא אמאי לא הוו בעל דברים של משאיל ויחשבו כשואלים מהבעלים, ובדבריו בביאור שי' הראב"ד מבואר, דכיון דמ"מ הם לא שאלו כלום אלא מחמת אביהם הם באים, אין להם כלל חיוב דשואל, ואינם מתחייבים מעולם כדין שואל, וכ"כ **הריטב"א**,דבשואל משוכר הרי מ"מ נעשה על פרה זו שואל, וכן בבעל בנכסי אשתו עשאוהו חכמים כשואל וכאילו שאל בפירוש, אבל כאן אינם שואלים, ורק זוכים במה שהיה לאביהם, **ובמחנ"א** דיני שאלה ס"א הביא דברי הריטב"א, והביא דברי **רש"י** בב"ק, דכ' דאינם חייבין משום דלא קבלו עלייהו נטירותא ועיי"ש, **וברא"ש** בב"ק **ובטושו"ע** סשמ"א ס"ג מבואר, דגם אם נשתמשו בה אינם חייבין באונסיה.

גמ' שם – **הרא"ש** בב"ק כ', דאם יאמר להם המשאיל, דאו דיקבלו אחריות אונסים או שיחזירו לו הפרה, דאדעתא דהכי לא השאיל, הדין עמו, וכ"כ **בטור** סשמ"א, **ובשו"ע** ס"ג בשם יש מי שאומר.

תוד"ה מתה – **בראשונים** כאן מבואר כשי' התוס', **והרא"ה** כ' דלא גרע משומר אבידה דהוי ש"ש, ומבואר **בח"ר קרשקש**,דהיינו דכמו דשם אמרינן, דכיון דיש לו הנאה דפרוטה דרב יוסף הוי ש"ש, הכא נמי מכיון שנהנה הוי ש"ש, **והריטב"א** מוסיף על זה, דאע"פ שההנאה מגיע להם מחמת הירושה, מ"מ כיון דיש להם הנאה לא סגיא דלא להוו ש"ש.

**והרמב"ן** בב"מ צ"ו ב' חולק, וכ' דאפילו מפשיעה פטורים, דלא קבלו עלייהו שמירה כלל, וכן נראה **בנ"י** שם, דהביא הגמ' כאן על דין בעל שם דאינו חייב כלל, ובב"ק הביא הנ"י שי' הראשונים דהוי ש"ש, **והרשב"א** כ', דאיכא למימר דגם קודם שנשתמשו הוו ש"ש, וכ"כ **הריטב"א**, **ובטור** סשמ"א מבואר גם דהוו ש"ש, **ובשו"ע** ס"ג מבואר דאפילו לא נשתמשו, ועיין בש"כ סק"ב דהביא **דהמהרשד"ם** כ', דשי' הרא"ש נראה דדוקא אם נתשמשו.

גמ' כסבורין של אביהם וכו' – **הלח"מ** פ"ב משאלה הי"א דן, האם גם בכהאי גונא אמרינן דיש להם דין ש"ש דהואיל ונהנים, ועיי"ש מש"כ לדמות זה לדברי הרמב"ם, דגבי בעל יש חילוק אם ידע דאשתו שאלה החפץ או לא, **ובש"מ** כ', דהא דאם טבחו הם פטורים, ואינם חייבים מדין ש"ש, הוא משום דהם אנוסים, ומבואר דבאמת גם בלא ידעו הוו ש"ש, [אלא דמבואר דיש לפוטרם מטעם דהם אנוסים, ולפ"ז באם יגנב, דלכאורה גם אם ידעו דהוי שאלה לא היו שומרים יותר, יהיו חייבים], **ובשלט"ג** בב"מ פ"ח על הרי"ף שהביא המימרא דרבא באות תקט"ז, כ' דאם פשעו ואפילו הזיקו הפרה פטורים, משום דלא ידעו דהוי של אחר, והיינו דהם אנוסים, **ובמחנ"א** בדיני שאלה ס"ב כ' בתחילה דגם בלא ידע הוי ש"ש, ואח"כ כ' דנראה דדוקא אם ידע נעשה ש"ש.

**ובש"ג** שם מבואר, דהיכי דהניח אביהם אחריות נכסים, הדין דאם פשעו גובה מהנכסים, דהא האב פשע שלא אמר להם וכמו בטבחוה, אמנם **בנתה"מ** סשמ"א סק"ה כ' לומר דלא יגבה, דמה דלא שמרו היורשים אי"ז בא מחמת פשיעת האב, דאדרבה האב יכול לומר, דסבור דאם לא יאמר להם דהוי של אחר והם יסברו דהוי שלהם, ישמרו על זה יותר, ועוד דאפשר דאם יאמר להם, הם יאמרו דאין רצונם כלל לשמור החפץ, ויותר עדיף דלא יאמר להם, ורק אכילת היורשים בא מחמת פשיעת האב.

גמ' דמי בשר בזול – **הראב"ד** בב"ק [הובא בש"מ כאן] **והרשב"א** מק', דר"ח אמר בב"ק קי"א ב' דאחד שגזל ובא אחר ואכלו, רצה מזה גובה רצה מזה גובה, ולא אמרינן דמשלם זה שאכל רק דמי בשר בזול, וכ' דהתם ירד השני על דעת גזילה, וכתבו דהא דמבואר שם דהבנים חייבים, היינו בגונא דידעו דהוי גזילה, אבל בלאו הכי באמת אינם חייבים אלא דמי בשר בזול, **והרא"ה** כ' עוד, דשם מיירי בכגון יין ופת, דאם היה בא לקנות היה משלם כפי שוים.

גמ' אחריות נכסים – **הרמב"ם** פ"א משאלה ה"ה כ' דאם הניח נכסים, וכ' **הה"מ** דהיינו אחר תקנת הגאונים דגם גובים ממטלטלי דיתמי, וכן מבואר **ברא"ש** בב"ק, **ובטושו"ע** סשמ"א ס"ד ובסמ"ע סקי"ב, אמנם **הריטב"א** כ', דתקנת הגאונים היתה רק לבע"ח ולא לשאר חיובים, וכ' דכ"כ הרמב"ם, וכ' **הש"מ** דהיה לו נוסחא משובשת ברמב"ם.

תוד"ה אבל – **בראשונים** מבואר כתוס', **וברמ"ה** בב"ק [והובא גם בש"מ כאן] בתחילת דבריו כ' עוד ביאור, דהיכי דהניח להם אחריות נכסים, כיון דאפשר דהפרה גזולה אצל אביהם, נחתי אדעתא דאפשר שישלמו הכל, דבאם ימצא שהיא גזולה יגבה הנגזל כל דמי הפרה, **ובש"מ** מבואר דלפ"ז מיושב פירושו של רש"י, ועיי"ש מש"כ לבאר עוד דברי רש"י.

**והרשב"א** הק' על פירוש התוס', דאמאי לא אמרינן דלמא מלאך המות הוא דאנסיה, וכמו דאמרינן הכי בב"ב ע' ב', דאין ראיה ממה דלא אמר לבניו דהשטר פרוע, משום דאימר דמלאך המות אנסיה, **ובנתה"מ** סרנ"ג סקי"ד כ', די"ל דדוקא שם אמרינן דמה דלא אמר להם, הוא משום דסמך דיאמר להם אח"כ סמוך למיתה, ולא הוי ראיה דלא החזיר, אבל י"ל דמ"מ הוי פשיעה במה דלא אמר מעיקרא, **והש"כ** בסשמ"א סק"ו כ' לומר, דמשום הכי לא ס"ל להרמב"ם כלישנא זו וכמשי"ת.

**ובנתה"מ** שמ"א סק"ח כ' לבאר, דאף אם היה האב אנוס במה שלא אמר להם, מ"מ נמצא דהתחיל האונס כבר בחייו, כשנמצא שאינו יכול לומר להם דהפרה שאולה, ומשתעבדי נכסיו כבר מחיים משום זה.

ד) **הרמב"ם** פ"א משאלה ה"ה כ', דהיכי דהניח אחריות נכסים ומתה הפרה או טבחוה חייבין לשלם, ומבואר דגם במתה מעצמה חייבין, **והרשב"א** הק' דאמאי פסק כל"ק, הא הוי ספק בגמ', ול"ב מוקי דוקא אסיפא, ועוד דיש לנו להשוות דברי רבא עם ר"פ, והביא דברי **הרמב"ן** בב"מ צ"ו ב', דכ' דסוגיה דהתם מוכח דחייב משעת אונסים, דשם מבואר דהוי איני יודע אם נתחייבתי, [**והריטב"א** שם כ', דגם אם חייב משעת משיכה, מ"מ הרי כל שלא אירע האונס אינו חייב, וחשיב איני יודע אם נתחייבתי לכו"ע], **והה"מ** הביא שי' הראשונים שחולקים על הרמב"ם, והק' עוד דסותר עצמו, דבפ"ג מגניבה ה"ד כ', דאם טבח בשבת פטור אף מכפל, דאם אין גניבה אין טביחה, ומבואר דאינו חייב על הפרה, ובגמ' מבואר דאם מתחייב משעת משיכה, אין לפוטרו משום קלב"מ, **והכס"מ** כ' לומר, דהרמב"ם לא גרס והיינו דר"פ או דפליגא אדר"פ, דבאמת גם אם מתחייב משעת משיכה, מ"מ נפטר משום קלב"מ, דמה דאמרינן בגמ' קמ"ל היינו, דאף דמתחייב משעת משיכה, מ"מ אכתי חיוב זה תלוי ועומד שמא לא תיאנס, ורק אם תיאנס חייב, וא"כ נמצא דכשטובח אז מתחייב בפועל, ורק דחיוב זה התחיל בכח משעת שאלה, **ובמל"מ** שם כ' דהוי כמתנה בשעת שאלה, שאם יארע אונס שיהיה חייב, דזה סיבה להתחייב גם אם ימות קודם שיארע התנאי, ומ"מ איכא לדין קלב"מ בשעה שאירע התנאי המחייב, **ובק"ש** בב"ב אות שפ"א כ', דמבואר בכס"מ דאע"פ דהחיוב לא חל אלא בשעת האונס, מ"מ שעבוד נכסים כבר איכא משעת משיכה, וביאר בק"ש דכיון דסיבת החיוב הוי המשיכה, מהני שיחול שעבוד נכסים, **ובקצוה"ח** סשמ"א סק"ג הק' דכיון דקלב"מ פוטרו, אמאי מתחייב על מה דאירע לאחר מיתה, הא כיון דמת נפטר מכל מחייב, **ובש"כ** סשמ"א סק"ו הק', דאם לא שייך דברי רבא לדברי ר"פ, אמאי מייתי בגמ' כאן לדברי רבא.

**ובשלט"ג** בב"מ בפ"ח שם כ' לומר, דמש"כ הרמב"ם דמתה, היינו דמתה בפשיעת היורשים, ומשום הכי חייבין, דנמצא דבא מחמת פשיעת האב שלא הודיע להם, וכ' דמשום הכי בתחילה שכ' הרמב"ם דפטורים אם מתה, לא חילק אם השאיר האב נכסים, דשם מיירי במתה באונס, **והש"כ** שם כ' דלא נראה דבריו כלל.

**ובש"מ** כ' לישב, דכל היכי דטובח דרך גניבה כלתה שאילתו, וחיוב חדש ופנים חדשות באו לכאן, ואינו מתחייב אלא משעת טביחה, אבל היכי דאירע אונס דחיובו משום דין שואל, בזה מתחייב משעת שאלה, ועיי"ש מש"כ דרב אחא בריה דרבא ס"ל הכי, ומשום הכי הק' דפרה אתא לאשמועינן ופסק כותי', **ובקצוה"ח** שם כ' כהש"מ, וכ' דמש"כ דכלתה שאילתו, אתיא כר"ע בב"מ מ"א דהיכי דשלח יד כלתה שמירתו, וכיון דאינו שואל עוד לא נתחייב על זה משעת שאלה, **ובאחיעזר** ח"ב ס"ה סק"ה כ', דאף לר"ע לא מצינו דכלתה שאילתו אלא לחומרא, דצריך להחזיר ליד בעלים, וכ' לבאר בש"מ, דכיון דגם בלא דיני שומרים הרי הוא חייב על מעשה זה, משום כך אי"ז בכלל מה שנתחייב משעת שאלה, אמנם לשון הש"מ דכלתה שאילתו.

**והש"כ** שם כ' לומר דמש"כ הרמב"ם דפטור, היינו דוקא מכפל ולא מהקרן, **ובנתה"מ** סק"ט הק' דהא הרמב"ם כ' דפטור אף מכפל, ומבואר דגם מקרן פטור, וכ' לומר דמה דחייב על הקרן, זהו מדין שואל ולא מדין גזלן, ונפ"מ לענין אם שמין השברים ולענין אם יוזלו השברים למי יהיה הפחת, ומש"כ הרמב"ם דפטור אף מכפל, היינו דגם מהקרן פטור מדין גנב, אבל מדין שואל באמת חייב, והא דאינו מתחייב כפל ודו"ה, משום דעכ"פ מתחייב על הקרן מדין שאלה, מבואר בדבריו דכיון דכנגד השברים אינו חייב, נמצא דהוי כחמישה חצאי בקר, **והגרע"א** גם כ' הכי, אלא דכ' דחיוב דשואל אינו סיבה כלל להחשב קרן לענין שיהיה חיוב כפל ודו"ה, כיון דאינו מתשלומי גניבה, ויל"ע בנתה"מ דגם כתב בדבריו, דאם אין איסור גניבה גם אין איסור טביחה ומכירה דזה לכאורה כדברי הגרע"א, והנתה"מ כ', דמה דמק' הגמ' על ר"פ מהא דמחייב במזונות משעת משיכה, היינו משום דמדבריו נראה דפטור לגמרי ואפילו מדין שואל, והגרע"א כ' לומר דביאור הגמ', דס"ד דכיון דאמר דחייב משעת משיכה, א"כ הכא נמי חייב באונסים, וא"כ יחשב דיש כאן קרן וישלם גם כפל ודו"ה, קמ"ל דכיון דמה דחייב אינו משום דין גניבה, אי"ז סיבה לחייב כפל ודו"ה וכמשנ"ת, וכ' לפ"ז דאדרבה מבואר דבאמת ר"פ ס"ל דמשעת משיכה מתחייב באונסים, וכ' לומר דגירסת הרמב"ם בגמ' היתה איפכא, דלל"ק היינו דר"פ ולל"ב פליגא אדר"פ, ופסק הרמב"ם כל"ק דס"ל כר"פ.

**ובאבני נזר** סרצ"ב סק"ד כ' לבאר, דהרמב"ם דמחייב היינו משום דפשע דלא הודיע לבניו, ובעלמא היכי דאח"כ יש אונס, הדין דנפטר ממה שפשע, דכיון דאירע אונס שהוא פטור על זה, הוי כמו שהחזיר הפקדון לבעלים וכמש"כ הקצוה"ח סש"מ סק"ד, אמנם כאן דבאמת חייב על אונסים, ורק דאין לחייב היורשים על זה, אין לומר דהוי כהחזיר הפרה לבעלים, ומשום הכי חייב על פשיעתו, ובגמ' דמבואר דפטור, היינו משום דמיירי על הרישא דידעו היורשים דהוי פרה שאולה ואין כאן פשיעה, ועל דרך זה כ' **בחי' הגרש"ש** סמ"א, אלא דכ' דכל שמת ולא הודיע, הוי כאילו כבר אבודה הפרה מהבעלים ומשום הכי חייב.

**והרא"ש** בב"ק כ' כל"ב, **והש"כ** שם כ' דשי' הרי"ף דהביא המימרא בב"מ נראה כהרמב"ם ולא ביאר אמאי, **ובקצוה"ח** סרצ"ד סק"ז כ' דלא ס"ל כהרמב"ם, **והטור** בסשמ"א הביא שי' הרמב"ם ושי' הרא"ש, **והשו"ע** בס"ד לא הזכיר דגם במתה חייבין.

**בשו"ת הרשב"א** ח"ב סשל"ב מבואר, דהא דשואל חייב כפי מה ששוה בשעת משיכה או כפי מה ששוה בשעת אונסים, תלוי באם מתחייב משעת משיכה או משעת אונסים, **והקצוה"ח** סרצ"א סק"א הביא דברי **הה"מ והש"כ** דחייב כפי שעת הפשיעה, והק' דלפי מה שפסק הרמב"ם דמשעת משיכה חייב, יש לו להתחייב כפי מה ששוה בשעת משיכה, **ובאב"נ** סרצ"א סק"ו כ' לומר, דהרמב"ם דכ' דחייב משעת משיכה זהו רק בשואל, והה"מ מיירי בשומרים, **ובאהא"ז** בפ"ח ממלוה הי"ג כ' דהה"מ מיירי בהוקר, וי"ל דבהוזל ישלם כשעת משיכה, והביא הקצוה"ח דברי **הריטב"א** בב"מ מ"ג א', דכ' דחלוק שואל מגזלן דמשלם כשעת גזילה, דשואל אכתי הוי ברשות בעלים לגמרי, משא"כ בגזלן כבר יצא מרשות בעלים, וכ' דלפ"ז ניחא דגם אם שואל חייב משעת משיכה, מ"מ כיון דהוי ברשות בעלים מתחייב כפי שעת האונס, והעיר בזה דא"כ לר"ל דחשיב גזילה ברשות בעלים ויכול להקדיש, נימא דיתחייב כפי שעת אונסים, ועוד כ' הקצוה"ח, דלפי המבואר בריטב"א דגם למ"ד משעת משיכה, מ"מ חשיב איני יודע אם נתחייבתי, דמ"מ כל זמן שלא נאנס לא נשלם חיובו, ממילא דאתי שפיר אמאי משלם כשעת אונס, **והגרע"א** גם כ', דגם אם חייב משעת משיכה, מ"מ משלם כשעת אונס, וגובה למפרע כפי מה שישוה בשעת אונס, ובמקום אחד כ' דצ"ע לדינא בזה.

א) גמ' אלא ר"ל וכו' – **הריטב"א** כ' דאע"ג דרישא ר"מ היא דנערה ולא קטנה, מ"מ עדיף לאוקמי שאר מתני' גם לרבנן.

גמ' שם – **הריטב"א** כ' דהא דלא מק' דאמאי לא אמר כעולא, הוא משום דקים להו דסבר כאביי, דלא מייתר קרא דתחת.

גמ' אמר לך כיון דאילו אתרו בי' וכו' – **הגרע"א** מק' לפי מש"כ התוס' לעיל ל"ב א' לתרץ בשם ר"ת דמשו"ה לא אמרינן דאמר עולא דמשלם משום דאיכא רבוי, דאין לנו לרבות אלא כהאי גונא דלא אתרו בי', דא"כ אכתי יק' הכא דאמאי לא מוקי ר"ל בלא אתרו בי' ומשום דשאני הכא דאיכא רבוי, וכמו כן לפמש"כ בת"י שם בשם ר"ת לישב דקו' הגמ' מהא דהוצרך לומר דמיירי במפותה ולא סגי בבוגרת משום דאכתי איכא תשלומין של בושת ופגם, דבזה קשה דליכא רבוי, דא"כ במתני' דמיירי בנערה, א"כ גם על הבושת ופגם נימא דשאני הכא דאיכא רבוי, [עיין משנ"ת שם דברי הגרע"א דאמאי באמת לא קשיא להו אלא מבוגרת].

גמ' איתיבי' ר"ל לרבי יוחנן – **הריטב"א** מבאר דמתחילה ניחא לומר דהיינו אסון ממש משום דהכי הוא פשטי' דקרא, ולאיכא דאמרי ניחא לומר דהיינו דין אסון משום דסיפא דקרא מיירי בדין אסון.

**לה' א'**

תוד"ה מאי – **המהרש"א** מעיר על תי' הראשון, דכיון דסיפא דקרא דאם יהיה אסון היינו דין אסון, א"כ רישא דלא יהיה אסון היינו גם דין אסון בלא התרו, ולעיל ל"ג א' מבואר בגמ' דאין להעמיד רישא דקרא בלא התרו וסיפא בהתרו, וכ' דיש לישב, **ובמהרמ"ש** כ', דרישא דקרא איירי גם באסון ממש דהיינו דלא הרג כלל, ובכהאי גונא אפילו בהתרו משלם דמי ולדות, וא"כ ניחא דרישא מיירי גם בהתרו והוי דומיא דסיפא, ועיין בקרני ראם מש"כ עוד לישב.

בא"ד – **המהר"ם** כ' בסוף דבריו לפרש דלפי האי נמי בתוס', גם רישא מיירי דלא נתכוין לאשה, ודוקא משום דלא היה אסון באשה, הא אם היה אסון פטור מדמי הולדות, דאף דמשלם דמי האשה מ"מ מדמי הולדות פטור, וכ' דזה דחוק קצת, [**ובתוס'** בב"ק מ"ב א' מבואר דבזה נחלקו רבא ואביי ורבי אדא בר אהבה שם], **והמהרמ"ש** הק', דא"כ נמצא דיש חילוק באינו מתכוין בין אותו ממון לממון אחר, דאף דאותו ממון נתפרש בקרא דמשלם, מ"מ ממון אחר אינו משלם, ולפ"ז כ' דא"כ גם בשוגג יש לנו לומר, דאף דהדין דאינו משלם ממון אחר, מ"מ אותו ממון ישלם, וכמו דמצינו באינו מתכוין דאותו ממון משלם, ולפ"ז הק' דכיון דמבואר בתוס' בע"ב בד"ה מתניתין, דקנס דאונס ומפתה חשיב אותו ממון, איך אמר רבי יוחנן דמתניתין מיירי בלא התרו, הא לפ"ז יק' דאמאי בסיפא בחייבי מיתות פטור, הא באותו ממון נתבאר דחייב, **והגרע"א** כ', דבאמת לרבי יוחנן אתיא מתני' כתנא דבי חזקיה דגם אותו ממון פטור, [והרי לפי מה דאמרינן דסיפא גם בלא התרו, לא שייך כלל כל דברי הגמ' כאן, דהא מודה רבי יוחנן במיתה], ובעיקר הקו' עיין לק' בע"ב דנתבאר, דיש לפרש דברי התוס' שם באופן אחר, ולפ"ז אין שום ראיה דקנס דאונס ומפתה חשיב אותו ממון, ובאמת גם זה חשיב ממון אחר, ולפ"ז ממילא דלק"מ.

והמהרמ"ש כ' לפרש, דלפ"ז באמת דהחילוק הוא בין נתכוין ללא נתכוין, ובלא נתכוין גם מממון אחר לא מפטר, ובמתכוין גם באותו ממון מפטר אף בשוגג, אמנם **המהר"ם** הק' על זה, דכיון דבסיפא דקרא אמרינן דהכונה דאם יהיה אסון היינו בנתכוין לאחר, ממילא דגם הרישא דלא יהיה אסון היינו דלא יהיה אסון באשה כלל, הא אם יהיה אסון באשה, אף דנתכוין לאחר לא ישלם דמי ולדות, **והחזו"א** כ' לפרש הקרא דאם לא יהיה אסון ישלם דמי ולדות, ואם יהיה אסון ישלם אף דמי האשה, ואה"נ דגם ישלם דמי ולדות, ומ"מ דרשינן ממה דאייתר קרא לומר דאם לא יהיה אסון דישלם רק דמי ולדות, דבא לומר דהיכי דיהיה אסון בנתכוין, פטור מדמי ולדות.

ב) תוד"ה ומי – בעיקר קו' התוס' כ' **הרא"ה** לומר, דלא מק' כלל משום דליכא דפליג, דבאמת גם אי ליכא מאן דפליג י"ל דחולק מסברא דנפשי', אלא דקו' רבא אמאי לא מודה בדרשה זו, **והפנ"י** כ' לישב, דרבא מוקי בב"ק ל"ה א' לסתם מתני' שם כתנא דבי חזקיה, ומשום הכי מק' דסתם משנה כתנא דבי חזקיה.

בא"ד – **הרמב"ן** כ' שני צדדים, האם רבי חולק על תנא דבי חזקיה, די"ל דכיון דחזינן דלענין דמי הנהרג אינו שוה מתכוין לאינו מתכוין, ממילא דלא דרשינן להאי היקש כלל, וי"ל דרק לענין דמי הנהרג לא דרשינן, משום דגלי קרא שיש חילוק, **והר"ן** בסנהדרין ע"ט ב' כ' בשם הרמב"ן שחולק, **והרא"ה והרשב"א** כתבו דחולק, **והריטב"א** כ' דאינו חולק.

בא"ד – מה שהביאו הגמ' בסנהדרין דאיכא תנא שחולק, הנה **רש"י** שם כ', דכונת הגמ' שם לרבי יוחנן אליבא דרב דימי, וכ"כ **הרמב"ן** כאן, אי נימא דרבי לא חולק על תנא דבי חזקיה, וכ' דאי"ז מחוור, **והרא"ה** הוכיח מהגמ' שם דרבי חולק.

בא"ד – מש"כ דהיינו רבי חגא מדרומא, הנה זהו כשי' **רש"י** בב"ק שם, אבל שי' **התוס'** שם, דהוא חולק רק בלא נתכוין, וס"ל דלרבי דחייב בדמי הנהרג, הוא הדין דחייב גם ממון אחר, ועיין בתוד"ה מאי משנ"ת בענין זה, האיך הדין לרבי בממון אחר, **והפנ"י** כאן עמד בזה, דהתוס' שם חולקים על התוס' כאן, **והר"ן** בסנהדרין ע"ט ב', הזכיר שתי השיטות בסוגיה שם.

בא"ד – מש"כ דממתני' מוכח כתנא דבי חזקיה, גם **הרשב"א** כ' כן, וכ' דמ"מ כיון דלא מפורש במתני', וגם בתנא דבי חזקיה מבואר הטעם אמאי פטור, משום הכי מק' ממנו, **והרמב"ן** כ' דיש לדחות דמתני' הכי קאמר, דאע"פ שהן בכרת ממש, מ"מ יש להן קנס, משא"כ חייבי מיתות אם יש בהן מיתה ממש אין בהן קנס, ולעולם מיירי בהתרו, אלא דהק' דא"כ אמאי לא מחלק בחייבי כריתות עצמם אם התרו בהן, דאין קנס משום המלקות, וכ' דמשום דיוק זה לא אתותב רבי יוחנן, **והרא"ה** גם כ' כתחילת דברי הרמב"ן, אמנם אח"כ לא הק' דהיה להתנא לחלק בחייבי כריתות עצמם, אלא דהיה להתנא לחלק בחייבי מיתות, דרק בהתרו פטור ולא בשוגג, [ולכאורה היינו משום, דמה דקתני בחייבי מלקות דחייב זהו משום דמיירי בלא התרו, א"כ כמו כן היה להתנא לומר, דבחייבי מיתות חייב באופן זה שלא התרו], וכ' דמ"מ אינו מפורש במתני', ועוד כ' דזהו בכלל מה דקתני במתני', דאע"פ שהן בכרת אין בהן מיתת ב"ד, והיינו דאין בהן מיתת ב"ד בפועל, והכא נמי בחייבי מיתות בלא התרו, **והפנ"י** כ' לומר, דמשום הכי קתני בסיפא חייבי מיתות, ולא חייבי מלקות בהתרו בו, דבעי לנקוט גונא דפטור לכו"ע, ור"מ ס"ל דרק בחייבי מיתות פטור.

בא"ד – **הרשב"א** כ' דלתנא דבי חזקיה הפירוש בקרא, דאם יהיה אסון דינו בנפש ולא בממון, ומ"מ כאן גם אין דינו בנפש, כיון דלא נתכוין לו, ועיקר קרא רק בא לומר דהיכי דיש אסון, אין לדונו אלא בנפש ולא בממון, **והר"ן** בסנהדרין ע"ט ב' כ' בשם **רבנו דוד** [הובא בש"מ כאן], דקרא מיירי היכי דאין במה שהכה כדי להמית, דבזה מודה תנא דבי חזקיה דדינו בממון.

ג) תוד"ה אף – מש"כ בסוף דבריהם דבעי קרא לפטור מדמי האשה, והיינו דזה לא מצינו למילף מכל דין קלב"מ, הנה מבואר הכי גם **בתוס'** בב"ק ד' א' בשם **ר"י**,דלא שייך לפטור מכופר משום דין קלב"מ, **ובש"מ** בב"ק מ"ג ב' כ' בשם **הר"מ**,דכונת ר"י דיש לחייבו משום דכופרא כפרה, ואין בכפרה דין קלב"מ וכמו דאינו פוטר מחטאת, אמנם בתוס' כאן לא נראה משום דהוי כופר, אלא דגם אם הוי חיוב דמים, אין לפוטרו משום קלב"מ, **והמהר"ם** בב"ק ד' א' כ' בביאור דברי התוס', דכופר הוי חיוב על אותו דבר דמחייבו מיתה, ולא שייך בזה קלב"מ, דאדרבה מה דהמית מחייבו בשני דברים, וחיוב המיתה לא הוי כל החיוב, וכן מבואר בש"מ שם מ"ג ב' לסברא זו, **והנחל"ד** בב"ק כ"ב ב' הק' מהא דמבואר במכות ד' ב', דמה דמוציא שם רע לוקה ומשלם, סותר לדין דאין לוקה ומשלם, ושם הרי הוי על דבר אחד, **ובחי' ר' ראובן** בב"ק ס"ג אות א' כ' לומר, דשם הוי הממון על ההיזק, דהא חשיב לה לעיל ג' ב' בהדי כ"ד אבות נזיקין, והמלקות על ההוצאת שם רע, [**ובריטב"א** לק' מ' ב' כ', דכאילו תאמר דהמלקות על מה דגרם קטלא, והממון על ההוצאת שם רע עיי"ש], ולא דמי למיתה וכופר, דתרוייהו הוו על מה דהמית.

תוד"ה רבא – **התו"ר** כ' לתרץ, דרבי יוחנן ורבא ס"ל דהג"ש נכתבה במזידין ולא בשוגגין, **ובש"מ** עמד בזה, דזהו תי' רק על הקו' הראשונה של תוס', ולא על הקו' דאמאי בעי לק' דרשה לחייבי מלקות, ועיי"ש מש"כ, ועוד כ' לישב, דלא דרשינן מהג"ש, משום דכיון דאפשר לדרוש לפטור חייבי מלקות כמו דדרש רבא, א"כ קשה אמאי בעי קרא בחייבי מיתות נילף מחייבי מלקות, ומשום הכי אמרינן דבא למעט דלא נדרוש לפטור גם חייבי מלקות, [ויל"ע דאכתי בעי היקש גם בחייבי מיתות לאינו מתכוין ולדרך עליה ולדרך רפואה], ועוד כ' דכיון דמצינו במוציא שם רע דלוקה ומשלם, ובעדים זוממין וחובל בחבירו דמשלם ואינו לוקה, משום הכי לא נדרוש הג"ש דרשע רשע לענין קלב"מ, [ולכאורה זה תי' רק על הקו' השניה], ועיין בע"ב **בח"ר קרשקש** דכ', דמה דיליף ר"ל מג"ש לשוגגין, היינו משום דמזידין כבר ידעינן מקרא אחרינא, ולפ"ז ניחא דסוגיה דלק' אתיא גם לאביי.

בא"ד – **הגרע"א** מק' דלפי דבריהם נמצא דלאביי יש מקור דאין לוקה ומשלם מג"ש דרשע רשע, ויק' דאף דר"מ ס"ל דלא דרשינן כדי רשעתו למלקות וממון, משום דילפינן ממוציא שם רע דלוקה ומשלם, מ"מ נימא דזהו רק בקנס, אבל בממון יהיה הדין דלוקה ואינו משלם, מג"ש דרשע רשע, [ובזה לא שייך מש"כ התוס' לעיל ל"ד ב' בד"ה ורבי מאיר], וכ' דאי נימא דבאמת הוי הכי לאביי, יק' דהא ר"ל אמר דר"מ ס"ל דלוקה ומשלם אבל לא מת ומשלם, ואמאי לא נימא דבקנס גם מת ומשלם מג"ש דרשע רשע, דכמו דלענין מלקות איכא חילוק בין ממון לקנס, הכא נמי לגבי מיתה.

בא"ד – **המהרמ"ש** הק' בסוף דבריהם, דאדרבה נימא דרבי יוחנן דריש לה כמו דדריש בריש החובל דהיינו ממון, ומשום הכי הוא דלא דרש כרבא, דכיון דקרא מיירי לענין ממון, לא איירי כלל במלקות ולא שייך לומר אם אינו ענין.

תוד"ה וכתיב – **בתו"ר** כ' דכמו דאמרינן דהביא קרא אחר משום דניחא לי' להביא מה דסמיך לי', כמו כן י"ל דגם אי גרסינן בגמ' וסמיך לי', אין הכונה דדרשינן סמוכין אלא מג"ש, **ובש"מ** כ' **דמרש"י** ד"ה רבא מבואר דילפינן מהיקש, והביא **דרש"י** בב"ק מפרש דהיינו מג"ש, וזה כדמוכח מהגמ' שם כמו שכתבו התוס', ועיי"ש מש"כ, אמאי הכא נראה לו לפרש דכונת הגמ' להיקש.

ויל"ע **במלחמות** בע"ב, דלכאורה נראה דמפרש דמכה מכה, היינו ג"ש חייבי מלקות מחייבי מיתות, וכן מבואר לכאורה **במהרש"א** לעיל ל"ב ב', ושם תמה עליו **הגרע"א** דאי"ז ג"ש חייבי מלקות מחייבי מיתות.

**לה' ב'**

גמ' לא צריכא – **המהרש"ל** כ', דלפמש"כ בתוד"ה מתניתין לחלק בין אותו ממון לממון אחר לר"ל, השתא דמוקמינן בממון אחר, ממילא דשפיר מיירי אף אם איכא ש"פ באותו הכאה, דמ"מ דוקא על החבלה דהוי אותו ממון הדין דמשלם, אבל ממון אחר אינו משלם, [ונראה דבלא דברי התוס', נימא דהיכי דאיכא בהכאה ש"פ, כיון דבכהאי גונא נתרבה לתשלומין, ממילא גם על ממון אחר נתרבה בכהאי גונא], אמנם **הפנ"י** כ' לומר דכיון דנתרבה לתשלומין, מהשתא בכהאי גונא לא חשיב כלל דניתן למלקות, וממילא גם לר"ל בכהאי גונא ישלם, דלא חשיב כלל כחייבי מלקות, ועיין משנ"ת בזה לעיל ל"ב א' באות ה', **והמהרמ"ש** בע"א העיר, דאיך אפשר לומר דמיירי גם באופן שיש בהכאה ש"פ, הא נמצא דאינו לוקה, ויחזור קו' הגמ' דבר תשלומין הוא וגם בהתרו אינו לוקה, ואי אפשר להתחיל לדרוש דלא נחלוק בין התרו ללא התרו.

תוד"ה דלמא – **בש"מ** כ' דלשי' רש"י דדרך עליה וירידה גם אתיא לפטור דקלב"מ אכתי יק', וכ' דאתא לרפואה, וכ"כ **המהרש"א** דהתוס' יכלו לתרץ דאתא לרפואה, **והמהרמ"ש** כ' דס"ל דחזקיה לא ניחא לי' דלרפואה אתא, ואפשר דיליף ממקום אחר.

ד) גמ' לרבה דאמר וכו' – **המהרש"א** מק' דאמאי לא אמרינן דרבנן היא, ושאני הכא דאיכא רבוי דהנערה דמשלם קנס גם בחייבי לאוין וחייבי כריתות, ותי' דכיון דאמרינן דילפינן דדין חייבי מלקות כדין חייבי מיתות, כיון דמרבים חייבי מלקות, הכא נמי יש לנו לרבות חייבי מיתות, **ובנמוקי הגרי"ב** כ' דזה תלוי באביי ורבא, דלאביי דילפינן חייבי מלקות מג"ש לחייבי מיתות, יש להשוותם ולרבות תרוייהו, אבל לרבא דלא ילפינן מג"ש לחייבי מיתות אלא מקרא בפני עצמו בחייבי מלקות, שפיר יש לחלק ביניהם גם לר"ל, וכבר נתבאר לעיל ל"ב ב' אות ז' דכ"כ גם **הגרע"א**, וכ' דלא היה ניחא להמהרש"א לתרץ כהת"י, דהיה להגמ' לומר דקשיא חייבי כריתות ולא ממזרת, **ובקרני ראם** הק', דאם יש להשוות חייבי מיתות לחייבי מלקות, יק' אמאי חובל בחבירו בשבת פטור, ומאי שנא מחובל ביוה"כ, אמנם במהרש"א לעיל ל"ב ב' מבואר, דהיכי דאיכא רבוי סתם אין לחלק ביניהם, אבל היכי דאיכא רבוי בהדיא לחייבי מלקות, אין לנו לומר דמזה נלמד גם לחייבי מיתות, ועוד כ' המהרש"א, דאכתי לא נדע חייבי כריתות, כיון דבעי רבוי בפני עצמו לחייבי לאוין, וזהו תי' ר"י לעיל ל"ב א' בתוד"ה אלמא, ותי' הראשון זה תי' הריטב"א שם.

תוד"ה מתניתין – **הש"מ** כ' לת' קו' הראשונה, דר"פ אמר דבריו לעיל אליבא דרבה, והוא לא ס"ל הכי.

בא"ד – משה"ק דנימא כעולא, כ' **בש"מ** דהתוס' לשיטתם לעיל ל"ב ב', דעולא לא אמר אלא באונס ומפתה, אבל בעלמא י"ל דמודה דלוקה ואינו משלם, אמנם רש"י לשיטתו שם, דכ' דלעולא לעולם הדין דלוקה ומשלם, ממילא דגם בכהאי גונא דהוי ממון אחר, הדין דמשלם ואינו לוקה, וכן מבואר **בפנ"י** דקו' היא לפי שיטתם לעיל, וכ"כ **החזו"א**,אלא דכ' דלשונם אינו מדוקדק כ"כ לפ"ז, דאין הכונה כפשוטו לממון אחר, אלא לממון שאינו של אונס ומפתה, אמנם **המהרש"ל** כ', דלפי דבריהם לעיל, לא היו צריכים כלל לחילוקם הכא בין ממון אחר לאותו ממון, וכן מבואר **במהרש"א**, והיינו דס"ל דהכא הוי חילוק אחר, ואף אם עולא ס"ל דבכל מקום משלם ואינו לוקה, מ"מ זה רק אם הממון הוי על אותו דבר שלוקה, וכ' המהרש"א, דהא דלא הק' דעולא לא אמר אלא באונס ומפתה, הוא משום דגם לעיל לא פסיקא להו הכי, ועוד דמק' על רש"י, ורש"י עצמו ס"ל דבכל מקום אמר עולא.

והמהרש"ל לשיטתו בפירוש דברי התוס' כ', דהא דמחלקים התוס' בין אותו ממון לממון אחר, למדו לחלק הכי מדברי רבי לעיל, דמחלק בין דמי הנהרג לממון אחר, והמהרש"א מק', דא"כ איך אמר לעיל דרבי יוחנן ור"ל אזלי לטעמייהו, הא כיון דבמתני' איירי באותו ממון, נמצא דפליגי בדרבי, דהיינו האם באותו ממון גם אמרינן דפטור בלא אתרו, **והמהרמ"ש** בע"א כ', דמ"מ י"ל דאזלי לטעמייהו, דכמו דרבי יוחנן ס"ל בממון אחר דגם בלא התרו פטור, הכא נמי ס"ל באותו ממון, ור"ל ס"ל דחייב כמו בממון אחר, וכ' המהרש"א, דודאי דרבי לא אמר דחייב באותו ממון אלא בלא נתכוין, אלא דהתוס' כתבו, דכמו דמחלק רבי באינו מתכוין, הכא נמי נחלק לעולא גם במתכוין, בין אותו ממון דמשלם ואינו לוקה, לממון אחר דלוקה ואינו משלם, **והפנ"י** הק' דאיך אפשר לומר דלמדו מרבי, הא בתוס' מבואר דטעמי' דעולא משום דיליף ג"ש מתחת, ועוד הק' דברבי איכא גזה"כ, דהיכי דלא נתכוין חיובו ממון ולא דבר אחר ולא שייך להכא, וכ' לפרש כונת המהרש"ל, דרק דכמו דמצינו ברבי דאיכא חילוק בין אותו ממון לממון אחר, הכא נמי נימא לעולא, דכיון דאיכא דרשה דתחת תחת דמשלם ואינו לוקה, וגם איכא ג"ש דרשע רשע דלוקה ואינו משלם, [ובהפלאה כ' דאיכא דרשה דכדי רשעתו עיי"ש], נימא דהג"ש דתחת תחת מיירי בממון אחר, ולפ"ז כ' דלרבי יוחנן ור"ל דלא דרשי הג"ש דתחת תחת, ממילא דלא שייך כלל לחלק בין אותו ממון לממון אחר, ולא קשיא קו' המהרש"א, ולכאורה דברי הפנ"י היינו בכלל מש"כ המהרש"א במסקנת דבריו, דבאמת כונתו רק דכמו דאמרינן לרבי נימא כאן לעולא.

**ובבית יעקב** בע"א כ' לומר, דהא דמשלם לרבי בנתכוין לאחר, היינו משום דיש לו כפרה בדמי הנהרג, ולפ"ז אין לזה כלל שייכות לכאן, וכן **החזו"א** כ', דתשלומי קנס לא שייכא כלל לרבי, ופירש התוס' כהש"מ, ועיין **ברא"ה** שכ' לחלק כהתוס', בין אותו ממון לממון אחר, והביא הגמ' דבהדי דמחיי' לחברי' קרע שיראין, ולא הזכיר כלל דברי רבי.

בא"ד – **הרא"ה** כ' על הקו' השניה, דלא ניחא להגמ' לאוקמי כעולא, ועוד כ' דמשמע להגמ' דעולא ור"ל בודאי פליגי, דעולא ס"ל לעולם דמשלם ואינו לוקה, אפילו אם חיוב הממון הוי מצד דבר אחר, ור"ל ס"ל דלעולם אינו משלם, דומיא דחייבי מיתות, ורק חובל בחבירו רבתה תורה לתשלומין, **והריטב"א** כ' כהתוס', ובש"מ מובא דברי **הרמ"ה** דכ' דלא ניחא להגמ' לישב כעולא, כיון דמוקים למתני' דמכות באופן דחוק.

גמ' קשיא אחותו – **התו"ר** מק' דרנבה"ק מודה בשוגג, ואמאי לא מוקמינן מתני' בשוגג, וכ' דמדקתני במתני' דאע"פ שהן בהכרת אין בהן מיתת ב"ד, נראה דבא לאפוקי מדרנבה"ק, ואין לומר דכולה רנבה"ק והכי קאמר, דחייבי מיתות אפילו שוגגין פטור, דא"כ לפלוג בחייבי כריתות עצמן בין שוגג למזיד, **ובמלחמות** כ' דאם אתיא כרנבה"ק ואיירי בשוגג, לא היה להתנא לומר דאע"פ שהן בהכרת דזה מיותר, **והרשב"א** כ' דהלשון שהן בהכרת, נראה דאיכא כרת ממש, וכ"כ **הרא"ה** מדלא קתני שיש בהן כרת אלא שהן בהכרת, **והריטב"א** כ' דזה בכלל מה דאמרינן, דאי סבר כרבי יוחנן ניחא, דהא רבי יוחנן מוקי בלא התרו, אמנם צ"ב דמה דחולק ר"ל על רבי יוחנן, הוא משום דס"ל דגם בשוגג פטור, אבל אי נימא דרנבה"ק מודה בשוגג, ממילא דאתי שפיר גם לר"ל, וכמשי"ת בסמוך דהריטב"א כ', דגם לר"ל אמרינן דמודה רנבה"ק.

**והרא"ה** כ' עוד, דגם אי נימא דרנבה"ק מודה בשוגג, מ"מ זהו רק לרבי יוחנן, אבל לר"ל, כמו דאמרינן דחייבי מלקות גם שוגגין פטורין, משום דהוקשו לחייבי מיתות, הכא נמי יש לנו לומר בחייבי כריתות לרנבה"ק, **ובראשונים** כאן מבואר דס"ל, דגם לר"ל י"ל דמודה רנבה"ק בשוגג, **והריטב"א** בע"א כ', דגם לר"ל אמרינן דמודה, משום דלא אשכחן דאיתקוש חייבי כריתות לחייבי מיתות, **ובח"ר קרשקש** כ', דרק בחייבי מלקות אמר ר"ל, משום דמזיד ילפינן מקרא אחרינא, ולא בעי להג"ש אלא לשוגג.

גמ' קשיא ממזרת – הת"י כ', דאי נימא דמשום דאיכא רבוי בקרא דהנערה, אכתי יק' דכיון דבלא קרא לא היינו יודעים דחייבי לאוין משלם, אין לנו קרא מייתר לרבות חייבי כריתות, ויק' דאמאי באחותו חייב קנס, **והמהרש"א** כ' דאם משום הרבוי, יש לנו לרבות גם חייבי מיתות, וכמשנ"ת בתחילת הגמ', **ובש"מ** בשם קונטרס כ', דעדיף לרבות חייבי כריתות אע"פ שאין בהן הויה מ"מ איכא קנס, מלרבות חייבי לאוין, דזה סותר לכלל דלוקה ואינו משלם, ולפ"ז אתי שפיר דאמר דקשיא ממזרת ולא אחותו.

גמ' שם – **הרמב"ן והרא"ה** כ', דאין לומר דמיירי בממזר שבא על ממזרת דליכא מלקות, [**ובירושלמי** מוקי בהכי], דא"כ פשיטא, ועוד כ' הרמב"ן דדומיא דכותית דמיירי בישראל, וכ' דאין לומר דמיירי בכותי שבא על כותית, דלא בעי התנא לכתוב דינים לכותים, **והתו"ר והרשב"א** כ', דא"כ אינה פסולה לו וראויה היא לו, ולעיל כ"ט אמרינן דאלו נערות פסולות קתני.

גמ' שם – **הרשב"א** מק', אמאי לא אמרינן דרבי יצחק ס"ל בחייבי מלקות כר"מ דלוקה ומשלם, וכ' דלא ניחא להגמ' לאוקמי לרבי יצחק כיחידאה, ובש"ממובא תשובה של **חכמי לוני"ל** שהק' כן, **והרמ"ה** כ' להם בתשובה, דקים להגמ' דרבי יצחק לא סבר כר"מ, ועוד כ' דהשתא שביק לאוקמי כרבנן ומוקים כרבי יצחק, ופלגא ס"ל כר"מ ופלגא חולק בחייבי מיתות, **והש"מ** תמה על עיקר הקו', דאי נימא דהתנא דמתני' ס"ל כר"מ רק בחייבי מלקות, כבר אי"צ לומר כלל דהיינו רבי יצחק, דמה דחייב בחייבי כריתות הוא משום דס"ל דלוקה ומשלם, ועל כרחך דקו' רב פפא דלא מצינו תנא דס"ל כר"מ רק לענין דלוקה ומשלם, וא"כ איזה ריוח יש בזה, דנימא דרבי יצחק ס"ל כר"מ רק לענין לוקה ומשלם.

גמ' שם – **הרמב"ם** פט"ו מאסו"ב ה"ב כ', דכל חייבי לאוין אינו לוקה אלא אם קידש ובעל, [דס"ל דאביי ורבא דפליגי בקידושין ע"ח א' אם בעי קידש, היינו בכל חייבי לאין], **והראב"ד** השיג עליו, דא"כ מה מק' הגמ' מממזרת, הא כיון דלא קידש אינו לוקה, **והה"מ** שם הביא תשובת הרמב"ם לחכמי לוני"ל, דכ' די"ל דרבי יצחק ס"ל כאביי בקידושין דגם בלא קידש לוקה, וכבר הביא הש"מ תשובת **הרמ"ה** דתמה, דאיך מקשינן בגמ' מכח זה די"ל דס"ל כאביי, הא נימא דלא ס"ל כאביי ולא יקשה כלום, והביא תשובת **חכמי לוני"ל** דכ' להוסיף נופך בתשובת הרמב"ם, דהא ר"פ מק' לאביי לשיטתו, דכיון דאמר דגם בלא קידש לוקה, א"כ גם ס"ל דגם רבה רבו ס"ל הכי, וא"כ לדידי' קשיא ממזרת, והרמ"ה השיב להם דבכל הספרים גרסינן רבא ולא רבה.

והרמב"ם שם בתשובה כ' עוד, די"ל דרבי יצחק ס"ל כמו דסבר עולא באחותו דהמלקות בבוגרת, ובסוף דבריו כ' דאי בעינן לאוקמי הא דרבי יצחק כהלכה [כרבא דרק קידש לוקה], נימא דס"ל בממזרת כמו שאמר עולא באחותו, ואם תרצה תאמר דס"ל כאביי, ודבריו אינם מבוארים לכאורה, דאיזה ריוח יש בזה דנימא דס"ל כמו דסבר עולא באחותו דהמלקות בבוגרת, הא מ"מ איזה קו' יש ממזרת כיון דלא קידש, ואולי כונתו דמוקי למתני' דחייב קנס גם בקידש, וכמבואר בתשובת **הרמ"ה** שם, דבחייבי לאוין גם בקידש איכא קנס של אונס ומפתה כיון דאסור לקיימה, וא"כ יק' מתני' דמכות, וצ"ל כעולא דשם מיירי בבוגרת, ומשום הכי מק' הגמ' דקשיא ממזרת, אמנם צ"ב דאמאי לא כתב סתם, דס"ל דמתני' מיירי גם בקידש, **והרמ"ה** שם הק', דאיך אפשר לומר דס"ל כעולא, הא אי נימא הכי ממילא דלק"מ על רבה, כיון דס"ל דמשלם ואינו לוקה, **וחכמי לוני"ל** השיבו לו, דכונת הרמב"ם לא דלפי המק' נימא דס"ל כעולא, אלא דאליבא דהלכתא נימא דהכי מוקים לה, והרמ"ה השיב להם, דהא הרמב"ם בא לישב קו' הגמ' מממזרת, ועוד הק' דאי אתיא כעולא, אי"צ כלל לומר דאתיא כרבי יצחק, דגם סיפא ניחא.

גמ' לר"ל דאמר וכו' – **הבעה"מ** מבאר דרנבה"ק פטר גם בשוגג, ומשום הכי לרבי יוחנן ניחא דמוקמינן בשוגג, אבל אי נימא דרנבה"ק מיירי דוקא במזיד, גם לרבי יוחנן יק' דהא במזיד איכא מלקות, **והראב"ד** בהשגות כ' דמשכחת לה במזיד ולא התרו בו.

גמ' מאן תנא דפליג עלי' דרנבה"ק – **התו"ר** מק', כיון דר"ל מוקי למתני' כר"מ, ממילא מבואר דר"מ חולק על רנבה"ק, ועוד הק' דאמאי לא אמרינן דהיינו שמעון התמני לעיל כ"ט ב', דדריש מקרא דבחייבי כריתות אין קנס משום דלא תפסי בהו קידושין, ומבואר דבלא מיעוט היה קנס, וזה דלא כרנבה"ק, והנה לשי' הראשונים דבשוגג מודה רנבה"ק דמשלם, ממילא דלק"מ, ויל"ע דהתו"ר כאן לעיל כ' דבשוגג מודה רנבה"ק, ועיין בש"מ מש"כ על דברי התו"ר.

א) רש"י ד"ה אין – **הרמב"ן** מק', דאי שהתה עמו כדי ביאה פשיטא דאין לה קנס, ואי איכא עדים שלא נתיחדה עמו, אמאי באמת אין לה, וכ' דבאמת מיירי ששהתה עמו, ומ"מ ס"ד דאוקמה אחזקת בתולה ונימא דלא נבעלה עדיין, והיכי דטענה בבריא שהיא בתולה להימנה, ואי נמי אפילו לא טענה, נימא דכיון דאין עדים ישלם שלא יהא חוטא נשכר, **והרשב"א** כ' דאיכא עדים שלא נבעלה ואעפ"כ אין לה קנס, דלא סמכינן על עדים אלו להוציא ממון, דאמרינן דלא דייקי במה דלא רמיא אדעתייהו להעיד, כמבואר לעיל י"א ב', דאפילו איכא עדים כתובתה מנה, **והיש"ש** כ', דהכא מיירי דהיא בחזקת שלא נתיחדה, ומ"מ אין לה קנס, ולא אמרינן דכיון דמיאנה איגלאי מילתא למפרע דסניא לי', ונימא דאכתי היא בחזקת בתולה, אבל היכי דאיכא עדים שלא נתיחדה, בזה באמת יהיה לה קנס, ולא דמי להא דאמרינן דגם בכהאי גונא כתובתה מנה, דשאני התם דאין השני סומך על העדים.

**והרמב"ן** כ' עוד, דעיקר החידוש הוא במה דדייקינן מינה, דהא קטנה דעלמא יש לה קנס, **ובח"ר קרשקש** הק', דלפי מה דמשני בגמ' דמיירי גם בנערה, אכתי יק' דמאי קמ"ל, **והריטב"א** כ' דקמ"ל דגם נערה ממאנת, [ולרפרם לא מיירי כלל בממאנת].

תוד"ה הממאנת – משה"ק על רש"י, כ' **הריטב"א** לפמשנ"ת בשי' רש"י, דעיקר החידוש הוא דהא בעלמא יש לה קנס, דא"כ על כרחך דמיירי בקטנה, ופירוש הברייתא דאפילו אם בא עליה מיד אחר שמיאנה דאכתי היא קטנה יש לה קנס, דאי לא נימא הכי מאי קמ"ל, **ובש"מ** כ' דממאנת היינו דעומדת היא במיאונה, וכשהיא נערה דכבר אינה יכולה למאן, כבר אין בה תורת ממאנת, **ובהפלאה והגרע"א** כתבו לומר, דגם לפי פירוש רש"י מיירי דבא עליה קודם שמיאנה, ואי לאו דהיא בחזקת בעולה, האמנם דקודם שמיאנה אין לה קנס, [וכשי"ת בסמוך בתוד"ה ולא], מ"מ אחר שמיאנה ונעקרו הקידושין למפרע, ממילא דמאז יש לה קנס על מה שבא עליה קודם מיאון, וא"כ אכתי היא קטנה, והא דלא נימא דברייתא מיירי שבא עליה אחר שמיאנה, וכבר היא נערה, משום דאז היה מהני מחילתה, וכמשי"ת בסמוך לישב קו' התוס' על פי דרך זו.

בא"ד – מש"כ דהא איכא למ"ד, כ' **המהרש"א** דהיינו דלאותו מ"ד, גם הכא לא יהיה לממאנת קנס אפילו מיאנה אחר אירוסין, וזהו כשי' הי"מ שהביא הרמב"ן וכמשי"ת בסמוך, דס"ל דנתנו לממאנת דין כמו ארוסה דאורייתא, אמנם **המהרמ"ש** כ' דכונת התוס', דלאותו מ"ד אם היה נוקט גם הכא דאם נתגרשה אין לה קנס, לא הוה ידעינן דממאנת אין לה קנס, כיון דהיא אינה לא ארוסה ולא נשואה, **ובהפלאה** מבואר, דבהכרח אין כונת התוס' דהאי תנא ס"ל דארוסה שנתגרשה אין לה קנס, דמסיפא מוכח דס"ל דיש לה קנס עיי"ש, אלא דכונתם דהיכי דכבר נשאת, לכו"ע אין לה קנס ולא מטעם בעולה, וא"כ לא נדע מזה ממאנת, דשם עקרה הקידושין למפרע, אמנם **בבית יעקב** הביא, דבתוס' לעיל כ"ט א' מוכח דלמ"ד נתגרשה מאירוסין יש לה קנס, הכא נמי נתגרשה מנישואין אם לא נבעלה, [ומ"מ נראה דיש לבאר דלא נקט כל אשה, דשם היינו אומרים דהוי מטעם אחר].

בא"ד – בפירוש ר"י, מבואר **בח"ר קרשקש** דהא דבאמת אין לה קנס, הוא משום דכיון שבא עליה בחזקת שהיא אשתו, אין לה קנס, **והיש"ש** הק' על ר"י דפשיטא דאין לה קנס כיון דהוי בהיתר, וכ' דצ"ל דמיירי שבא עליה כשהיתה רק ארוסה, ובזה ס"ד דיהיה לה קנס, כיון דבאמת אין היתר לבא על ארוסתו, **ובק"ש** אות קכ"ח כ', דהא דבאמת אין לה קנס, הוא לפי דברי רח"ה פ"ב מאישות ה"ט, דמיאון לא הוי עקירה גמורה למפרע עיי"ש.

בא"ד – **הפנ"י** כ' לשי' ר"י, דהא דלא פירשה הגמ' להברייתא כרש"י, ונימא דבאמת מיירי כשבא עליה כשהיא נערה, משום דס"ל דא"כ לא היה להברייתא לכתוב סתם ממאנת, כיון דאחר אירוסין יש לה קנס, דהא אינה בחזקת בעולה.

**הרמב"ן** הביא שי' דמיירי הכא בממאנת מאירוסין, ואתיא כריה"ג דנערה שנתארסה שוב אין לה קנס, וכאן אמרו שיהיה לה דין ארוסה דאורייתא, ומשום הפקר ב"ד מהני שיהיה פטור, וכ' דלא דמי לשניות דמבואר בגמ' דיש להן קנס, דאיכא כמה דלא מינסבן ויש להן קנס, וכן לא דמי למה דמבואר בגמ' לעיל ל"ד א', דטביחה שאינה ראויה מדרבנן, לא אמרינן דלא שמה טביחה, דהתם אע"ג דאסרוה לכתחילה מדרבנן משלם, אבל הכא כיון דתקנו שיש לה קידושין, כארוסה של תורה היא.

תוד"ה ולא – **הרשב"א** כ' דגם קטנה אין לה פתוי, דהא מיירי כאן בקטנה שיש לה קידושי מיאון, ומבואר בגיטין ס"ה א' דרק משהגיעה לעונת הפעוטות יש לה קידושי מיאון, ואז הדין דגם מחילתה מחילה כמו דמתנתה מתנה, [והנה הגרע"אמביא הגמ' שם, דאדרבה מבואר דזמן קידושי מיאון קודם לזמן שמתנתה מתנה, אמנם גירסת הרשב"א שם כהרי"ף, דזמן קידושי מיאון שוין לזמן דמתנתן מתנה], **והריטב"א** כ', דכיון דאמרינן דפתוי קטנה אונס, ממילא דמבואר דליכא מחילה בקטנה, [וסיים דכן פירשו בתוס'], **ובח"ר קרשקש** כ', דלא אמרינן דהוי אונס אלא לענין דאינה נאסרת על בעלה בזה, אבל לא לענין דליכא מחילה בזה, **והמהרש"א** כ' בתוס', דקטנה ליכא מחילה משום דמתנתה אינה מתנה, ולכאורה זהו כהגירסא לפנינו בגמ' בגיטין, דהזמן שמתקדשת למיאון קודם לזמן שמקחן מקח.

בא"ד – **בח"ר קרשקש** כ', דאפשר לאוקמי בשוטה ומשום הכי ליכא מחילה, **ובק"ש** אות קכ"ט כ', דלפי מה שהביאו התוס' בקידושין מ"ה ב' שי' בה"ג, דקטנה שהלך אביה למדינת הים גם יש לה קידושי מיאון, ממילא דמשכחת קטנה שיש בה מיאון ויש לה אב, וממילא דלא מהני מחילתה.

בא"ד – **ההפלאה** כ' לומר דמיירי בברייתא דנבעלה לאחר תחת בעלה, ובזה כל זמן שלא מיאנה אין לה קנס, [והגרע"א כ' הטעם, משום דעכ"פ אינה ראויה לקיימה מדרבנן, וכפי האוקימתא בגמ' דאתיא כר"ש בן מנסיא וכמשי"ת בסמוך דברי המל"מ, ולפי מה דאוקמינן כשמעון התימני, נימא דס"ל כרפרם דביאור הברייתא דהיינו הראויה למאן, ומיירי דוקא בקטנה], וא"כ בזמן הביאה אכתי אין חיוב קנס, אלא דאחר דמיאנה ונעקר הקידושין למפרע יש לה קנס, ונמצא דבזמן הביאה הוי הקנס דבר שלא בא לעולם, ולא מהני בזה מחילה, **וברע"א** מבואר, דכיון דבשעת הביאה אין לה קנס, לא היה כלל דעתה למחול.

בא"ד – במה דמבואר בתוס' ובראשונים, דקטנה ושוטה מפותה יש לה קנס, כ' **באו"ש** פ"ב מנערה הי"א, **דמרש"י** לעיל ל"ב א' מדויק, דאפילו בקטנה ושוטה היכי דהוי מדעתה חשיב דיש כאן מחילה וכמשנ"ת שם באות ד', וכ' דכן מבואר מדברי **הרמב"ם** שם עיי"ש, וכ' לבאר דס"ל דכל שהוי מדעתה ליכא חיוב כלל כיון דמוסרת לו גופה, ועיין משנ"ת לעיל שם.

**לו' א'**

ב) גמ' כיון דמדאורייתא חזיא לי' וכו' – **הרמב"ם** פ"א מנערה ה"ה כ', דאם היתה אסורה עליו ואפילו איסור שניות לא ישאנה, וסיים שנאמר ולו תהיה לאשה אשה הראויה לו, וכ' **הכס"מ** דשניות לא חשיבי ראויות לו, דכיון דילפינן לאסור שניות מקרא דושמרתם משמרתי דעשו משמרת למשמרתי כמבואר ביבמות כ"א א', חשיבי דאינה ראויה מן התורה, וכ' דבלאו הכי כיון דאסמכינהו לדבריהם אלאו דלא תסור, חשיב דאינה ראויה, ובמל"מ שם הביא דברי **המהר"א ששון** דהק', דבסוגיין מבואר דחשיבי ראויות לו, דהא מבואר דאי נימא דשניות הוו מן התורה, ניחא אמאי אין להן קנס, ורק משום דהוו מדרבנן קשיא להגמ' דחשיבי ראויות, וכ' דכל שכן שיק' למסקנא דמומקינן באמת כר"ש בן מנסיא, דאמאי לא אמרינן דשניות היינו כפשוטו שניות מדברי סופרים, ומשום הכי כ' לפרש הטעם ברמב"ם, דהעמידו דבריהם על דין תורה, **ובמל"מ** שם כ' לישב סוגיין, דמתחילה ס"ל להגמ' דאין להעמיד הברייתא אלא כשמעון התימני וכמבואר ברש"י ד"ה אמאי, דכיון דלא נקט התנא אלא עריות, מבואר דס"ל דחייבי לאוין יש להן קנס, וזה דלא כר"ש בן מנסיא, וכיון שכן בודאי דכיון דשניות לא הוו אלא מדרבנן, א"כ תפסי בהו קידושין וממילא דיהיה להן קנס, ומה דלמסקנא דמוקמינן כר"ש בן מנסיא, לא אמרינן דשניות היינו שניות מדברי סופרים, היינו משום דא"כ יק', אמאי לא נקט התנא גם חייבי לאוין דאין להן קנס, ומשום הכי על כרחך צריך לפרש דבאמת שניות הכונה לחייבי לאוין, ובאמת דלפ"ז גם שניות דדברי סופרים לא יהיה להן קנס, דחשיבי אינן ראויות וכמשנ"ת, וכמו דחייבי עשה גם חשיבי דאינן ראויות וכמבואר לעיל ל' א' בגמ' ומ"מ לא הזכיר להן, הכא נמי שניות דדברי סופרים, **ובשע"י** שער א' פכ"ב **וביונת אלם** ס"א כ', דכל דברי הכס"מ הם רק לענין לישאנה, דחשיבא דאינה ראויה לישאנה גם מן התורה, אבל לענין הדין גבי קנס דבעי שתהיה ראויה להויה, בזה כל שאין בה איסור תורה יש לה קנס, ונתבאר לעיל כ"ט ב' באות ג'.

**וברמב"ן** לעיל ל"ה ב' גבי ממאנת אין לה קנס, נראה דאי כל מי שאינה ראויה מן התורה אין לה קנס, גם לשניות לא יהיה קנס, דכ' דמשום דאיכא כמה דאינן ראויות דיש להם קנס, גם לשניות יש קנס, וזהו כדברי המל"מ דכ' דלר"ש בן מנסיא, באמת אין לשניות קנס, **ובש"מ** כאן הק' על שי' רש"י דס"ל דנתינה אסורה מדרבנן, ובכל זאת מבואר לעיל כ"ט ב' דחשיבא דאינה ראויה לקיימה, דמאי שנא משניות, וכ' דנתינים אסרום לגמרי כממזרים, משא"כ שניות לא נאסרו אלא משום הרחקה, וכ' דמשום הכי כ' רש"י כאן דאסרום להרחיק מן העבירה, **ובמל"מ** שם כ' דאין טעם לחילוק זה, אמנם **בשעה"מ** [ציינו הגרע"א] פי"ח מאסו"ב הכ"ד הביא ראיה לחילוק הש"מ, מהא דמבואר ברמב"ם דנתין פוסל בביאתו, ובשניות לא נפסלות, והמל"מ כ' בשי' רש"י, דגם שניות באמת אין להן קנס לר"ש בן מנסיא, דבעי ראויה לקיימה ממש.

תוד"ה אבל – **ההפלאה** כ', דלשי' רש"י ודעימי', דרנבה"ק מודה בחייבי כריתות שוגגין דלא אמרינן קלב"מ, דממילא ניחא קו' התוס', דא"כ בשוגג איכא קנס בחייבי כריתות, וברייתא קתני סתמא דאין להן קנס.

בא"ד – **הגרע"א** מק', דאי אתיא כרנבה"ק ונימא דחייבי כריתות אין להן קנס משום קלב"מ, על כרחך צ"ל דלא מרבים חייבי כריתות מיתור דהנערה, וא"כ גם אי לא נימא כרנבה"ק, מ"מ לא יהיה קנס בחייבי כריתות כיון דליכא רבוי, וכ' די"ל דהא דתליא ברנבה"ק, הוא משום דלדידי' אין לרבות מהיתור השני אלא יבמה לשוק, דלא תפסי בה קידושין וגם לא הויא חייבי כריתות, אבל עריות דאית בהו כרת אין לרבות, משא"כ לרבנן, אין לחלק בין יבמה לשוק לשאר חייבי כריתות, אלא דהעיר דהתוס' לעיל ל' א' לא תירצו הכי, דמשום הכי בהכרח דרנבה"ק ס"ל דאין קנס בחייבי כריתות, אמנם באמת דברי התוס' כאן הם מת"י, ובת"י לעיל ל' א' כ' לתרץ הכי, דלרנבה"ק אין לרבות חייבי כריתות, דלידי' נימא דאתיא רק לרבות יבמה לשוק.

בא"ד – **בש"מ** מק' בשם קונטרסים, דאיך נימא דאתיא כר"ע, הא גם לדידי' יש לנו לרבות גם חייבי כריתות, דלדידי' חד קרא לחייבי עשה וחד לחייבי לאוין וחייבי כריתות, וכ' לת' שם דכונת התוס' דנימא דר"ע ס"ל כשמעון התימני דלא דרש יתור דהנערה.

ג) רש"י ד"ה ובממאנת – **הפנ"י** כ' לבאר, דיש חידוש במה דאמרינן דנערה בעלמא יש לה קנס, דהכונה לנערה יתומה דומיא דממאנת, ובזה מצינו לק' מ"ד ב' דלרבי יוסי בר חנינא באמת אין לה קנס עיי"ש, וקמ"ל הכא דיש לה.

תוד"ה ואם – **בש"מ** כ' לומר, דגם רבי יאשיה ס"ל כרבנן גבי קנס עיי"ש, וכן האריך בזה במגיני שלמה, **והרמב"ן** לק' מ' ב' גם כ', די"ל דגבי קנס מודו דגם קטנה יש לה קנס, ונתבאר לק' מ' ב' באות ב'.

תוד"ה וליתני – **במגיני שלמה** הק' על קו', דאיך נשמע מהברייתא דאינה יכולה למאן אלא עד שתביא שתי שערות, הא כל כמה דלא ידעינן דאינה יכולה למאן אחר שתביא שתי שערות, אדרבה יש לפרש הברייתא כפשוטה, דממאנת אין לה קנס ומיירי בנערה, **והפנ"י** כ' לפי דבריו לעיל בשי' ר"י, דאין לפרש כרש"י דמיירי שבא עליה אחר שמיאנה, די"ל דנימא דס"ל לרפרם דלא נראה להעמיד דמיירי לענין בעלה, ובהכרח דהפירוש דהיינו ראויה למאן, ועל כרחך דמפיק קטנה וקמ"ל דממאנת רק עד שתביא שתי שערות, **ובהפלאה** כ', דקו' התוס' דנימא דרפרם ניחא לו לומר, דמה דקתני פיתוי הוי דוקא, ועל כרחך דמיירי בקטנה, וכמש"כ התוס' לעיל, דבנערה בלאו הכי אין לה קנס משום דמחלה.

גמ' איילונית אין לה קנס – **הרמב"ם** פ"א מנערה ה"ט כ' דאיילונית אין לה קנס, **והראב"ד** השיג, דהא לדידן דקטנה יש לה קנס, גם איילונית יש לה קנס עד שתהא בת עשרים, דאז יוצאת לבגרות, וכמבואר בגמ' דלרבנן איילונית יש לה קנס, **והמהרי"ק** בשורש קל"ח [הובא בכס"מ] כ', דהרמב"ם מפרש דמה דאמרינן בגמ' דסבר לה כר"מ בחדא ופליג עלי' בחדא, היינו דבאיילונית סבר כר"מ, ובשאר קטנה כרבנן, **והכס"מ** כ', דאמרינן דגם לרבנן דמרבים קטנה, מ"מ כיון דזהו משום דנכתב נערה חסר, אין לנו לרבות אלא קטנה דאתיא לכלל נערות, ולא איילונית דאין לה ימי נערות, וכ' דאע"פ דבגמ' לא משני הכי, זהו דוקא למאי דס"ל מעיקרא דרבנן פליגי גם בקטנה, **והיש"ש** כ' לומר, דכונת הרמב"ם באמת על איילונית אחר שנת עשרים דנעשית גדולה, דקודם עשרים אינה קרויה איילונית ודאי, דהא היא ספק איילונית, ומ"מ בגמ' לא ניחא לאוקמי להברייתא, דהכונה על אחר זמן בגרותה, **ובאו"ש** שם כ' מוסיף בזה, די"ל דהגמ' אתיא כשמואל דס"ל דאיילונית נעשית בוגרת למפרע, ועל כרחך דאף אי נימא דמיירי על אחר שהיא בוגרת, מ"מ מיירי גם על זמן שאכתי לא ידעינן שהיא איילונית, וממילא דגם משמע דמיירי גם קודם שנעשית בת י"ב, משא"כ להרמב"ם דקיי"ל כרב דנעשית בוגרת רק מכאן ולהבא, שפיר י"ל דאיילונית לא משמע אלא על זמן שידעינן שהיא איילונית בודאי, ועיי"ש מש"כ עוד לישב שי' הרמב"ם, וע"ע במרחשת ח"ב סכ"ח.

א) גמ' והאיילונית – **הרשב"א** כ' דמיירי דמתחילה קיבל עליו, דגם אם תמצא איילונית דלא יהיה מקח טעות, **ובש"מ** כ' בשם **שיטה ישנה**,דמיירי דנשאת בשנת כ', דאז יש לו לחוש שמא תמצא איילונית, ואמרינן דסבר וקיבל.

גמ' יש להן קנס – שי' **הבעה"מ** דהאי ברייתא דיש לחרשת קנס אתיא כר"ג, דיש לה קנס משום דטענינן לה שהיתה בתולה, ולר"י אין לה קנס, משום דהיא בחזקת בעולה, **והראב"ד** השיג דאם אינו טוען שהיתה בעולה אי"צ לטענינן, אלא בסתם היא בתולה ואי"צ טענה כלל, ואי מיירי שהוא טוען שהיתה בעולה, גם בפקחת שתאמר ברי שהיתה בתולה אינה נאמנת דהוי ברי וברי, **והמלחמות** כ' דממנ"פ, אי נימא דהיא בחזקת בתולה, אי"צ כלל לטענינן, ואי אינה בחזקת בתולה, לא מצי לטעון לה שהיא בתולה, דלא אמרינן טענינן אלא להעמיד החזקה, ובחי' כ' **הרמב"ן**,דגם היכי שהוא טוען ברי אינו נאמן להפסידה קנס, דא"כ מה הועילה תורה בחיוב קנס, כיון שיכול לעולם לומר שהיתה בעולה, ועוד דבטלת תורת קנס בקטנה, שאינה יודעת לטעון שהיא בתולה, ואביה לא ידע אם היא בתולה או לא, **ובמל"מ** פי"א מאישות ה"ח בד"ה אשר ע"כ כ', דהיכי דהיא טוענת ברי, גם הבעה"מ מודה דבודאי אינו נאמן לומר שהיתה בעולה, דא"כ בטלת תורת קנס, ומש"כ הרמב"ן דא"כ מה הועילה תורה בחיוב קנס, אין כונתו להיכי דהיא טוענת ברי, דבזה אין צד שיהיה הוא נאמן, אלא כונתו לחיוב קנס בחרשת, ולזה הוסיף דאף אי נימא דבאמת בחרשת לא מצינו דקרא איירי לחייב בה קנס, ונימא דבאמת לעולם יכול לטעון, מ"מ גבי קטנה אין לומר הכי ובטלת קנס בקטנה, אמנם בראב"ד נראה מבואר דס"ל, דבאמת אף היכי דהיא טוענת ברי מ"מ הוא נאמן, וכן מבואר בדברי **הגרע"א** בשי' התוס', **ובחזו"א** כ' על דברי הרמב"ן דכ' הטעם משום דא"כ מה הועילה תורה, דנראה דהיינו דאיכא גזה"כ דאינו נאמן, וכ' דלפמש"כ הרמב"ן לעיל ט' ב', דהבעל אינו נאמן מעיקר הדין להפסידה כתובה, משום דאיכא רוב וחזקה שהיא בתולה, גם הכא מהאי טעמא אין לו להיות נאמן, אלא דלא פסיקא להרמב"ן דמשום רוב וחזקה אינו נאמן, וכ' טעם דאיכא בודאי דמה הועילה תורה, ובאמת י"ל דהטעם דחייבה התורה קנס, הוא משום דאינו נאמן כיון דהוי נגד רוב וחזקה, ועוד כ' כמש"כ במל"מ, דכל נדון הרמב"ן הוא רק גבי חרשת דאינה טוענת, אבל היכי דטוענת, בודאי דאינו נאמן לומר דהיתה בעולה.

**והריטב"א** כ', דגבי קנס גם לר"י אינו נאמן להפסידה, דרק גבי כתובה מפני שיש עליה טוען וחזקה דאין טורח בסעודה נאמן לר"י, אבל לענין קנס דאין עליה טוען ברור, בחזקת בתולה מוקמינן לה, **ובמל"מ** שם בד"ה עוד יש לדקדק בדבריו כ', דמש"כ הריטב"א דאין עליה טוען ברור, היינו דאף אם טוען ברי דהיתה בעולה אינה נאמן, כיון דאי"ז טענה ברורה לפנינו, משום דאין כאן חזקה דאין אדם טורח בסעודה המסייע לטענתו, ומיהו הק' דלעיל ט' ב' מבואר, דאף היכי דאיכא חזקה זו, אינו נאמן להפסידה כתובתה אלא משום דכתובה דרבנן והם אמרו והם אמרו, אבל הכא דמיירי לענין קנס דאורייתא, אף אם היה חזקה דאין טורח בסעודה, לא היה לו להיות נאמן, ועוד הק' דטעמי' דר"י לאו משום חזקה דאין אדם טורח, דהא בעי בגמ' לעיל י"ב ב' לומר, דר"י ור"ג פליגי בכל ברי ושמא אי ברי עדיף, ועוד דהא ר"י מיירי באופן שאין הכחשה בין הבעל לאשה, אלא דהוא אומר שמא היתה בעולה קודם שאירסה, ולא שייך בזה כלל חזקה דאין אדם טורח בסעודה, וכ' לבאר דברי הריטב"א, דכל מה דר"י ס"ל דחיישינן שהיתה בעולה, זהו דוקא היכי דאיכא רעותא דעכשיו היא בעולה לפניך, אבל היכי דליכא רעותא כלל, ואין לו נאמנות לומר דעכ"פ עכשיו היא בעולה, בודאי דלא ניחוש שמא היא בעולה, ומשום הכי גבי קנס שהוא אומר שהיא בעולה, כיון דאין חזקה דאין אדם טורח המסייעת לטענתו, אינו נאמן כלל לומר דהיא בעולה, ואף בלא טענה דידה טוענים לה שהיתה בתולה, ומיהו אם היה לו חזקה המסייעת, היה נאמן היכי דהיא אינה טוענת, ולעיל דאמרינן דוקא משום דכתובה דרבנן, זהו משום דשם היא טוענת כנגדו, ובזה כ' הריטב"א דדוקא גבי כתובה נאמן לר"י, משום דאיכא חזקה דאין אדם טורח, והיינו דאי לאו חזקה זו, היתה האשה נאמנת לומר דנאנסה משנתארסה, במיגו דהיתה אומרת דהיא בתולה, ורק משום דבזה אינה נאמנת, דאיכא לדידי' חזקה דאין אדם טורח בסעודה וליכא מיגו, והוא נאמן לומר דבעולה היא, ונמצא דאיכא רעותא לפנינו, ממילא חיישינן כבר דשמא היא בעולה קודם אירוסין, אבל הכא דליכא חזקה דאינו טורח בסעודה, ממילא נמצא דאינו נאמן כלל ליצור רעותא לפנינו שמא היתה בעולה כלל, ומודה ר"י דהרי היא בחזקת בתולה בלא רעותא.

גמ' משום דאית לי' למירמא אחריתי – **בפנ"י** עמד בזה, דמה בכך דאית לי' רומיא אחריתי, דמשום הכי יק' גם מהדין דשנוי גבי איילונית, וכ' לישב לפמשי"ת דבריו לק' בתוד"ה החרשת, דאי מוכ"ע יש לה קנס או לא, זה תלוי במחלוקת ר"מ וחכמים, דר"מ דס"ל דכתובתה מאתים, הכא נמי ס"ל דיש לה קנס עיי"ש, ולפ"ז כ' דאי לא גרסינן בברייתא ראשונה דיש להן טענת בתולים, אלא דיש להן קנס וקו' הגמ' מקנס לכתובה, א"כ היה אפשר לישב דבאמת היא בחזקת מוכ"ע, וברייתא דיש לה קנס כר"מ, ולזה הק' קודם מאיילונית דקתני דאיילונית יש לה קנס, וצ"ל דאתיא כחכמים ודלא כר"מ, וא"כ יק' על הדין דחרשת, וכ' דגם אי גרסינן בברייתא ראשונה דיש להן טענת בתולים, י"ל לפי שי' ר"ח שהביאו התוס' בע"ב דמוכ"ע פתחה סתום, וא"כ י"ל דמה דקתני דיש לחרשת טענת בתולים, איירי שטוען פתח פתוח, דבהכרח היא בעולה ולא מוכ"ע, וא"כ לר"מ דמוכ"ע כתובתה מאתים, הגם דחרשת היא בחזקת מוכ"ע, מ"מ יש לו טענת בתולים דהיא בעולה, וברייתא דאין לה טענת בתולים כחכמים דמוכ"ע כתובתה מנה, וא"כ כיון דחרשת בחזקת מוכ"ע וכתובתה מנה, והוא נתחייב לה מאתים, הוי כהכיר בה ומ"מ נתחייב לה מאתים, וא"כ גם אינו יכול לטעון דהיא בעולה, דבלאו הכי היא בחזקת שאינה בתולה משום מוכ"ע, ומה בכך דהיא גם בעולה, ולזה הק' קודם מאיילונית, דאין לומר דברייתא ראשונה כר"מ.

רש"י ד"ה הא – **הראב"ד** בהשגות לא כ' אלא דטענינן דהיא מוכ"ע, וכ"כ **במלחמות**,ומיהו בדבריו מבואר דשפיר גם אפשר לטעון דנאנסה תחתיו, אלא דאף היכי דקידש ובעל לאלתר, מ"מ אכתי טענינן דהיא מוכ"ע, **והרשב"א** וכן **הר"ן** על הרי"ף לעיל י' ב' כתבו כרש"י, דגם טענינן דנאנסה משנתארסה, **והריטב"א** כ' כרש"י, וכ' די"מ דמיירי בטענת מוכ"ע, וכיון דרגילא דמחבטא משום הכי הוי כטענת ברי, **ובתוס'** נראה דס"ל דאין טוענים לה שנאנסה תחתיו, וכן נראה **בפנ"י** דשי' התוס' דרק מוכ"ע טענינן, משום דבזה מוקמינן לה אחזקה שלא נבעלה וליכא רעותא כלל, אבל לומר רק שנאנסה תחתיו, כיון דכבר איכא רעותא דהיא בעולה, לא טענינן דנאנסה תחתיו, אמנם **החזו"א** כ', דזה מבואר מהסוגיה לק' ע"ו שהביאו, דגם בלא טענת ברי אמרינן דהיה תחתיו, וא"כ גם הכא אי"צ טענת ברי לזה, אלא דכ' דשם מבואר, דדוקא היכי דיכול להיות שנהיה אחר שנשאת אי"צ טענת ברי, אבל אם בודאי היה קודם נשואין, לא מהני לומר דהיה מאירוסין משום חזקה לבד, והכא ניחא להו לומר דמיירי גם בלא אפשר שהיה אחר נשואין, ומשום הכי לא טענינן שהיה תחתיו.

**והרמב"ן** כ' מתחילה, דטוענים לה דמוכ"ע היא תחתיו, וכ' דאין זה מחוור, דמשמע דאין לה טענת בתולים בכל ענין, ואפילו אם קידש ובעל לאלתר, וכ' דבאמת מיירי אפילו בקידש ובעל לאלתר, ומ"מ כתובתה מאתים, ומשום דחרשת אין לה כתובה דהא אין בה נשואין מעיקר הדין, ומה שיש לה כתובה, הוא משום דכתב ונתחייב לו מעצמו כתובה, וא"כ ממילא דיש לה מאתים כמו שכתב לה, דרק היכי דחיובו מצד תקנ"ח [ואפילו אם כותב, מ"מ הרי הוא מתחייב בכתובה מה שחייבוהו חכמים], בזה הוא דס"ל לרבנן דמוכ"ע כתובתה רק מנה דלא חשיבא בתולה, וכ"כ במלחמות, והביא **דבהל' הנגיד** גרסינן הא ר"מ אליבא דר"ג, הא ר"מ אליבא דר"י, וכ' דנראה דבאמת דוקא לר"מ דס"ל דמוכ"ע כתובתה מאתים, יש לה מאתים, והנה **בתוס'** מבואר, דלרבנן אין לחרשת אלא מנה, וכן מבואר **ברשב"א**, **ובמל"מ** שם בד"ה והנני יוצא כ' לומר, דלשי' התוס' מיירי שנתקדשה ע"י אביה, אבל היכי דנתקדשה מעצמה, י"ל דמודו להרמב"ן דאין לה טענת בתולים, אלא דהק' דאמאי הוצרך רב ששת לומר דברייתא דאין להן טענת בתולים אתיא כר"ג, הא י"ל דמיירי דנתקדשה ע"י עצמה, ולכאורה י"ל דא"כ לא הוי קרי לה התנא דאין לה טענת בתולים, דנראה דאינו יכול לטעון, ולא דאין זה סיבה שתפסיד כתובתה, **ובבית יעקב** כ' לומר, דהתוס' ס"ל דמיירי הכא דלא פירש כמה מתחייב בכתובתה, אלא דמתחייב בסתם, כפי דינה באם היתה פקחת, **והגרע"א** מעיר, דאי נימא דשי' התוס' דלא כהרמב"ן, אלא דגם מה שמתחייב דעתו רק אם היא בתולה, אמאי יש לה מנה כשאין לה מאתים, הא לא נתחייב אלא על דעת בתולה, וממילא שלא יהיה לה כלום, ובשלמא בפקחת יש לה מנה עכ"פ משום תקנת כתובה, אבל הכא הא יש לה רק מחמת חיובו.

**וביש"ש** הק', דכיון דחיובו מצד עצמו, בזה אינו נאמן כלל לטעון טענת בתולים, דמבואר לעיל ט' ב' דדוקא משום דהם תקנו כתובה והם האמינוהו הוא דנאמן, וכ' דלשי' רש"י י"ל, דמיירי דנתחרשה אחר נשואין דכתובתה מעיקר הדין, ורק לטעון אינה יכולה, אמנם ר"י כ' דאין לה טענת בתולים שהיא בחזקת מוכ"ע, ועל כרחך דהיתה חרשת קודם, וכ' די"ל דנתחרשה אחר אירוסין, ובכהאי גונא יש לה כתובה מעיקר הדין, דכיון דמקודשת מן התורה תקנו לה כתובה בנשואין, או דנימא דיש כתובה לארוסה, אמנם לפ"ז כ', דא"כ נמצא דאינה בחזקת מוכ"ע אלא אחר אירוסין, וא"כ גם לרבנן יהיה לה כתובה מאתים, וכיון דרשב"א בתוס' כ' דרק לר"מ יש לה מאתים, ממילא מבואר דלא בהכי מוקי לה, ולפי דברי המל"מ דמוקי דקדשה אביה, ממילא דאתי שפיר דתלוי במחלוקת ר"מ וחכמים, דגם הכא חיובו הוי מתקנ"ח.

ואכתי ק' לשי' הרמב"ן, דכ' דהכא מיירי דהוא מחייב עצמו בכתובה ואין חיובו משום תקנ"ח, **ובבית יעקב** כ', דמיירי שטוען טענת דמים, דבזה נאמן גם בלא הטעם דהם האמינוהו, **והגרע"א** כ' לומר, דהלשון דאין להן טענת בתולים, נראה דלא רק משום חסרון נאמנות לא מקבלים טענתו, אלא דאי"ז טענה בעצם, וכ' דיש נפ"מ היכי דיש להאמינו משום מיגו, כגון דאין השטר כתובה מקוים ויש לו מיגו דמזוייף, וגם כ' דנפ"מ בטענת דמים, דאין להן טענת בתולים, נראה דגם בכהאי גונא לא יפסידו כתובתן, ועוד כ', דהרמב"ן לעיל ט' ב' מק', דאמאי באמת אינו נאמן מעיקר הדין, ותי' משום דהיא ברי ויש לה מיגו, וא"כ הכא דאינה טוענת ברי, באמת יש לו להיות נאמן מעיקר הדין, וכ' דגם לפמש"כ הרמב"ן שם, דאינו נאמן משום דאיכא רוב וחזקה דהיא בתולה, וזה מהני להוציא ממון, אפשר דזהו רק היכי דגם איכא טענת ברי שלה, ועוד כ' דגם לפמש"כ הר"ן לעיל דמעיקר הדין אינו נאמן, משום דאין מהראוי שיפתנה לינשא לו וישלחנה, י"ל דזהו סברא רק היכי דהיא טוענת ברי, **ובחזו"א** מבואר די"ל, דהגם דהכא מתחייב מדנפשי', י"ל דאין דעתו שיהיה חיובו יותר ממה דהיה נאמן באם היה חייב מתקנ"ח.

ובהא דלא כ' רש"י דטענינן לה דהיא מוכ"ע וכ' דנאנסה תחתיו, כ' **המהר"ם** לומר דס"ל דמוכ"ע לא שכיחא ולא טענינן, [וכ"כ הבעה"מ וכשי"ת לק', אלא דהוא כ' דמשום הכי גם לא טענינן דנאנסה תחתיו], **ובמל"מ** שם בד"ה ודע שכל כ' לומר עוד, דלא ס"ל כהרמב"ן דגם אם היא מוכ"ע קודם דאינה מפסדת, וא"כ משום הכי נקט טענת נאנסתי דזה הוזכר במתני', אבל מוכ"ע תחתיך לא הוזכר, [**ובחזו"א** כ' דלפמשנ"ת לומר דמיירי בסוגיין שנתקדשה ע"י אביה, אי"צ לומר דלא ס"ל כהרמב"ן], ועוד כ' די"ל דלפי המבואר בגמ' לעיל י"ב ב' לומר דטעמי' דר"ג משום מיגו, א"כ בטענת מוכ"ע ליכא מיגו ואינה נאמנת, **ובש"ש** שמעתא ב' פי"ב כ', דס"ל לרש"י דהא דטענינן לר"ג, הוא רק משום דאמרינן דחזקה כאן נמצא כאן היה, וליכא רעותא על קודם נשואין, וא"כ באם חיישינן שמא היה קודם נשואין דכבר לא שייך לומר כאן נמצא כאן היה, גם לא נטען דהיא מוכ"ע, דכבר יש לחוש גם שמא היא בעולה, ועיי"ש שכ' דלפמש"כ שם לומר, דסברת כאן נמצא לא שייך אלא היכי דבאם היה קודם מתבטל המקח משום זה, על כרחך צ"ל כהרמב"ן, דגם אם היתה מוכ"ע קודם אינה מפסדת כתובה כלל, דאי נימא דמפסדת מנה, אמאי באמת יש לה מאתים, הא יש לחוש שמא היא מוכ"ע קודם, ובזה ליכא למימר דטענינן דנעשית מוכ"ע תחתיו משום חזקה דכאן נמצא כאן היה, כיון דגם אם היה קודם לא מתבטלו הקידושין משום זה.

**במל"מ** שם בד"ה וראיתי לדקדק מק' על הרמב"ן, דכיון דר"ש ס"ל דגם אם נמצאת בעולה כתובתה מנה ולא הוי מקח טעות, אמאי אמר ר"ש בגמ' דלר"י יש לה טענת בתולים, הא כיון דנתחייב מעצמו, כל דלא אמרינן דהוי מקח טעות הדין דכתובתה מאתים, וכ' לומר דחיישינן שמא זינתה תחתיו ברצון, דבזה בודאי מפסדת כתובתה, וכ' דאף אי נימא דבעלמא לא חיישינן לזה אף לר"י, י"ל דהכא דמיירי בחרשת ושוטה דאינה בת עונשים, בה בודאי יש לחוש שמא זינתה תחתיו ברצון, ואע"ג דאינה נאסרת עליו, מ"מ מפסדת כתובתה משום דיכול לומר דאינו רוצה באשה זונה, אלא דהק' דהא פיתוי קטנה אונס הוא והוי כנאנסה, ואמאי תפסיד כתובתה, וכ' דאי לא גרסינן בברייתא ראשונה דיש להן טענת בתולים, וכמו דמבואר כן באמת ברמב"ן ובעוד ראשונים דלא גרסי לה, וקו' הגמ' הוי מקנס על כתובה, י"ל דהמקשן בגמ' על כרחך ס"ל דנמצאת בעולה הוי מקח טעות, ומשום הכי מק' דאמאי אין להן טענת בתולים, ור"ש דמשני דהא ר"ג היינו לשיטתו של המקשן, אבל אליבא דנפשי' באמת נימא דהא דאין להן טענת בתולים הוא גם לר"י, ומשום דכיון דאין הכתובה מתקנ"ח אלא איהו דנתחייב, ממילא דאין לה להפסיד אפילו אם היתה בעולה באמת וכמו שביאר הרמב"ן, **ובחזו"א** כ' לומר, דכל מה דס"ל לר"ש לעיל י"א ב', דגם אם נמצאת בעולה דלא הוי מקח טעות, זהו רק לענין ביטול הקידושין, אבל לענין מה שמתחייב לה, בזה הוי כמקח טעות דלא נתחייב על דעת שתמצא בעולה, ובאמת מודה ר"ש דאם נמצאת בעולה דאין לה תוספת כתובה, ורק מנה יש לה משום תקנ"ח דחייב עכ"פ מנה, וא"כ ממילא דבחרשת ושוטה דרק משום התחייבות דידיה הוא מתחיייב, בהן יהיה פטור לגמרי, דלענין חיובו הוי כמקח טעות, וכבר מבואר סברא זו **בבית יעקב**,וכמשי"ת לק' בתוד"ה החרשת בסוף הדיבור.

תוד"ה החרשת – משה"ק דאיך טוענים מספק לאפוקי ממונא, הנה **בלמחמות** הק' על הבעה"מ, דכ' דלר"ג יש לה קנס משום דטענינן לה שהיא בתולה, דממנ"פ אי מהני חזקה דגופה, הרי בתולה היא ואי"צ טענה, ואם אין חזקתה עושה אותה בתולה אלא א"כ טוענת, אמאי איכא באמת קנס לחרשת, וכי טענת ב"ד ברי היא שנחזיק בחזקת בתולה בשבילה, בשלמא להעמיד חזקה דגופא או חזקה דממונא מהניא טענת ב"ד בכל מקום, אבל בכגון זה שאין דינה כבתולה בלא טענת ברי, מה מוסיף טענת ב"ד, **ובמל"מ** שם בד"ה נמצינו למדין מבואר, דגם לענין קנס י"ל טענינן לשי' הרמב"ן כמו לגבי כתובה, ולפ"ז לא נתפרש לכאורה אמאי בדברי הבעה"מ אין לומר גם, דחשיב רק טענינן להעמיד חזקה דגופא, **והריטב"א** הביא להק' על רש"י, דהא לעיל מבואר דהטעם לר"ג דנאמנת משום דהיא ברי, וכ' דדוקא שם דיודעת לטעון בעי ברי דידה, אבל כשאינה יודעת לטעון אנן טענינן לה, כמו כל מקום שטוענים ליורש, וכבר מבואר במל"מ שם בד"ה עוד ראיתי לדקדק, דהתוס' שהק' הוא משום דלא דמי לכל מקום דטענינן, דשם הוי בחזקת היורש או הלוקח ורק דאין לו טענה, אבל הכא הוי להוציא וכמבואר בדבריהם, **ובש"ש** שמעתא ב' פי"ב **ובקצוה"ח** ספ"ב סק"ה ובסקמ"ט סק"ה מבואר דהבין קו' התוס', דכיון דמיירי בבעל דבר עצמו לא אמרינן טענינן, ורק ליורש או לוקח טענינן, ולכאורה לשון התוס' מבואר, דכיון דהוי להוציא, לא מצינו דנימא טענינן להוציא, דכיון דבשמא אין מוציאין ומבואר דבעי ברי, מה מהני טענינן הא מ"מ ליכא ברי, וכן מבואר **בפנ"י** דזהו קו' התוס'.

**ובפנ"י** כ' מתחילה, דלפי שי' רש"י מבואר דסגי בחזקה לחוד, ואח"כ כ' דהיכי דהתובע שמא אינו יכול להוציא ממון, כיון דיש לו צד ספק, ודוקא הכא דאינה יודעת לטעון, לא חשיב דיש לה צד ספק, דאדרבה אמרינן דאם היתה פקחת היתה טוענת ברי כהחזקה, דחזקה הוי קרוב לודאי דכן הוא, ורק בשמא דבזה נמצא דיש לו צד ספק שמא לא הוי כהחזקה, בזה אין מוציאין ממון.

**בחזו"א** כ' לומר, דאין כונת הרמב"ן והריטב"א דהוי מדין טענינן, כיון דמבואר לק' ע"ו דבאמת לא בעי לטענינן, וגם בשמא מוציאין ממון ע"י חזקה, ומיהו הביא שי' **הר"ן** לק' ע"ו, דס"ל דבאמת ר"ג ור"י פליגי בברי ושמא דוקא, והיכי דאפשר שנבעלה בבית חמיה, באמת אינו שייך למחלוקת ר"ג ור"י ולכו"ע מוציאין ממון, ולפי מה דיבואר בסמוך דברי הבית יעקב, דאי מיירי הכא שהיתה חרשת קודם נשואין, ממילא דלא שייך לומר כאן דכאן נמצא וכאן היה, א"כ כיון דשי' הרמב"ן דמיירי בכהאי גונא, דהא כתב דהכא בחרשת אין לה כתובה כלל מעיקר הדין כיון דאין בה נשואין, ממילא דאתי שפיר דבעי לטענינן, אלא דהרמב"ן והריטב"א מיירו גם על טענת מוכ"ע, ובזה כ' החזו"א דלעולם דמי להא דכאן נמצא כאן היה, כיון דאין לנו רעותא כלל לומר שהיא בעולה, דמה דטוען טענת בתולים י"ל בזה דהיא רק מוכ"ע, וזהו סברת כאן נמצא כאן היה דאין רעותא לרשות קודמת.

בא"ד – במה שהביאו מסוגיה דלק' ע"ו הק' **בבית יעקב**,דשם הטעם הוא משום דכאן נמצא כאן היה דעכשיו היא ברשות הבעל, אבל הכא מיירי בחרשת דאין בה נשואין מעיקר הדין, וכ' דדוחק לומר דמיירי בנשאת ואח"כ נתחרשה, אמנם לפמשנ"ת דברי המל"מ לומר דמיירי הכא שנתקדשה ע"י אביה, ממילא דלק"מ דגם נשאת ע"י אביה.

בא"ד – **בחזו"א** כ' לבאר, לפמש"כ תוס' דהטעם דאין לה טענת בתולים, משום דמהני חזקה דכאן נמצא כאן היה להוציא ממון, דהא דמבואר בגמ' בסמוך דהטעם הוא משום דפתח פיך לאלם, היינו משום דס"ד דאף דלא בעי טענת ברי, מ"מ בלא תביעה אין לנו לומר דהיא מוכ"ע, ולזה אמרינן דפתח פיך לאלם ואנן תבעינן בשבילה, ועוד כ' לומר דכיון דמוכ"ע לא שכיח, הייתי אומר דבלא טענה לא תלינן בהכי, ולזה אמרינן דפתח פיך לאלם לתלות דהיא מוכ"ע, [וכמו כן י"ל לענין משארסתני נאנסתי].

בא"ד – במש"כ דהיא בחזקת מוכ"ע, הנה **בתו"ר ובתוס' הר"ש משנץ** כתבו מתחילה, דדוקא חרשת ושוטה הוו בחזקת מוכ"ע משום דמחבטי טפי, ואח"כ כתבו כהתוס', דגם אי הוו ככל נשים, מ"מ בשאר נשים מדלא אמרו לא תלינן דהן מוכ"ע.

ולפי המבואר בתוס', דהחילוק בין חרשת לשאר נשים, הוא דשאר נשים היה להן לטעון הכי, יל"ע דחילוק זה ניחא לגבי טענת בתולים, אבל לפמש"כ לומר דגם קנס אין לחרשת משום דהיא בחזקת מוכ"ע, אמאי בשאר נשים יש להן קנס, הא גם הם הוו בחזקת מוכ"ע כמו חרשת, **ובמהרמ"ש** כ', דבשאר נשים הן טוענות ברי שהם בתולות, ומשום הכי יש להן קנס, **וברע"א** מבואר דכיון דטוענות ברי נמצא דהוי ברי ושמא, ובאם יטעון הבועל ברי שהיתה מוכ"ע, באמת גם בשאר נשים לא יהיה להן קנס, [ועיין בזה לעיל באות א'], **ובפנ"י** כ' די"ל דבשאר נשים דמגידות לאמן י"ל דיש לזה קול, ומשום הכי כל שלא יצא קול לא הוו בחזקת מוכ"ע ומשום הכי יש להן קנס, וכ' דזה דוחק, וגם בע"ב לא פירשו התוס' דמשום דמגידות איכא קול, אמנם **בריטב"א** בע"ב מבואר סברא זו דבשאר נשים יש לזה קול וכמשי"ת שם.

בא"ד – במש"כ דבחזקת מוכ"ע נשאות, העיר **בבית יעקב** דלכאורה אי"צ לומר אלא דהיא בחזקת מוכ"ע לטעון להו הכי, ואמאי צ"ל דנשאות בחזקת מוכ"ע, וכ' דהוצרכו לזה לפי הגירסא דמק' מקנס על כתובה, דלפ"ז צ"ל דהיא בחזקת מוכ"ע מצד עצמה ולא רק היכי דנמצאת בעולה, ועוד כ' דהוצרכו לזה, דמהאי טעמא גם לרבנן דס"ל דמוכ"ע כתובתה מנה, מ"מ בחרשת מן הדין כתובתה מאתים, ומשום דנשאת על דעת דהיא מוכ"ע, ועל דעת זה נתחייב לה מאתים.

בא"ד – בשי' ר"י מבואר **בתו"ר**,דר"י דס"ל דיש לה טענת בתולים, הוא משום דס"ל דמוכ"ע לא שכיחא ולא תלינן במוכ"ע, וכן מבואר **בתוס'** לעיל ט' ב', דר"ג ור"י נחלקו האם מוכ"ע שכיח או לא, **ובמל"מ** שם בד"ה וא"ת הק', דמנין לומר דר"י ס"ל דמוכ"ע לא שכיח, הא י"ל דמה דמבואר במתני' לעיל י"ב א' דאינה נאמנת לומר דהיא מוכ"ע לר"י, הוא משום דס"ל דחזקת ממון עדיפא, וכמו דס"ל דאינה נאמנת לומר משארסתני נאנסתי, וכ' לומר דר"ש ס"ל דאי מוכ"ע שכיח, גם ר"י היה מודה דהיתה נאמנת לומר דהיא מוכ"ע, כיון דאיכא תרתי חזקות, חזקת כשרות וחזקה דמחבטי, ועוד כ' דתהיה נאמנת משום דאיכא ס"ס, שמא תחתיו נאנסה ושמא היא מוכ"ע, אלא דהק' דא"כ דטעמי' דר"ג משום דכנסה בחזקת מוכ"ע, מהו זה דאמרינן בגמ' דאימור דשמעת לי' לר"ג היכי דטענה איהי, ואמרינן דפתח פיך לאלם הוא, הא אין הטעם כלל משום טענה אלא משום דכנסה בחזקת מוכ"ע, **ובבית יעקב** כ' דבעי לזה, משום דאמאי לא ניחוש דלמא באמת היא בעולה ולא על דעת זה נשאה, ולזה אמרינן דטענינן לה דהיא בחזקת מוכ"ע, ואין לנו לחוש שמא היא בעולה.

**ובמל"מ** שם בד"ה וראיתי כ' בשם **מהרנ"ח**,דלפי מה דמסיק ר"ש דהא ר"ג והא ר"י, א"כ פירוש הגמ', דלר"ג לא בעינן טענה כלל משום דהיא בחזקת מוכ"ע, ורק בעלמא בעי טענה משום דמדלא טענה יש להוכיח איפכא דאינה מוכ"ע, אבל ר"י ס"ל דלא מהני חזקה להוציא ממון ואפילו אם היא טוענת, וכל שכן הכא דאינה טוענת כלום דלא תוכל להוציא ממון, וכ"כ **הפנ"**י, וביאר דמה דמבואר בתוס' דהטעם משום דהיא בחזקת מוכ"ע, היינו דוקא בקו' הגמ', דס"ל למקשן דטעמי' דאין להן טענת בתולים, הוא משום דאמרינן דהיא בודאי בחזקת מוכ"ע, וגם לר"י צריך להיות שלא יהיה להן טענת בתולים, ומשום הכי מבואר בתוס' דיש להק' גם מקנס לכתובה, אבל ר"ש משני דבאמת אינה בודאי בחזקת מוכ"ע, ורק לר"ג אמרינן דהיא מוכ"ע משום חזקת הגוף.

**במהרש"א** מבואר בשי' ר"י, דהא דכתובתה מאתים, זהו דוקא לר"מ דס"ל דמוכ"ע כתובתה מאתים, אבל לרבנן דמוכ"ע כתובתה מנה, גם חרשת כתובתה מנה, **ובמל"מ** בד"ה עוד נראה מבואר, דכן נמצא לשי' המהרנ"ח, דלמסקנא טעמי' דר"ג רק משום דטענינן דהיא מוכ"ע, אבל לפי המבואר בתו"ר, גם למסקנא טעמי' דר"ג משום דבחזקת מוכ"ע נשאה, וגם לרבנן כתובתה מאתים, וכ' דמקו' רשב"א, דאמאי לא משני דהא דאין להן טענת בתולים אתיא כר"מ, נראה דלשי' ר"י באמת כשמשני דהא ר"ג, היינו דאפילו לרבנן אין להן טענת בתולים וכתובתן מאתים, ולפי המהרנ"ח צ"ל, דקו' רשב"א רק על הא דאמרינן דהא ר"י, דאמאי לא אמרינן דאתיא גם כר"ג, ורק דאתיא כרבנן דמוכ"ע כתובתה מנה, והנה בת"י מתרץ על קו' רשב"א, דעל כרחך הא דקתני דאין להן טענת בתולים לאו ר"מ היא, דר"מ פליג בסיפא דסומא אין לה טענת בתולים, ומבואר בזה כמשנ"ת להתו"ר, דלשי' ר"י גם למסקנא אתיא ברייתא דאין להן טענת בתולים אף לרבנן, ודלא כמהרש"א.

בא"ד – מבואר מדברי התוס' דמוכ"ע אין לה קנס, ומשום הכי אי חרשת הויא בחזקת מוכ"ע, מן הדין שלא יהיה לה קנס, **ובטור** סקע"ז כ', דשי' **הרמ"ה** דמוכ"ע יש לה קנס, ושי' **ר"י** דאין לה קנס, **והיש"ש** כ' דאין לה קנס, **והפנ"י** כ', דלר"מ דמוכ"ע כתובתה מאתים, כמו כן יש לנו לומר שיהיה לה קנס, והוסיף דר"מ ס"ל דכתובה דאורייתא מקרא דכמוהר הבתולות, וכיון דס"ל דמוכ"ע הויא בכלל האי קרא לענין כתובה, ממילא דגם לענין קנס דבזה איירי עיקר קרא, הוי בכלל בתולה, ועוד הביא דר"מ ס"ל ביבמות נ"ט, דגם מקצת בתולה הויא בכלל בתולה.

בא"ד – במש"כ דהגמ' מק' מקנס לטענת בתולים, הק' **בש"מ** דיש לחלק בזה, דדוקא לענין קנס דאין רעותא לפנינו לומר דהיא בעולה, בזה לא אמרינן דהיא מוכ"ע, אבל היכי דהוא טוען ונאמן בטענתו, ונמצא דאיכא רעותא לפנינו, בזה י"ל דתלינן במוכ"ע, וכ' לומר דגם זה יכלו התוס' להק', אלא דעדיפא מק' בשם רשב"א, דגם על הקו' מטענת בתולים על טענת בתולים נימא דהא ר"מ והא רבנן, והנה **המהרש"ל** כ' על קו' רשב"א, דלפמש"כ התוס' דקו' הגמ' מקנס על טענת בתולים, ממילא דאין מקום לקו' רשב"א, וכ' דקו' רק אי גרסינן בברייתא ראשונה דיש טענת בתולים, ויש כאן קו' מטענת בתולים על טענת בתולים, אמנם **במל"מ** שם בד"ה כתב רש"ל, הק' על דבריו, דכיון דלפי מה דגרסינן בקמייתא דיש להן טענת בתולים, כ' רשב"א דמצי לשנויי דהא ר"מ והא רבנן, ומבואר דמהא דיש להן קנס אין להק', ומשום דיש לחלק דשם ליכא רעותא וכמשנ"ת, א"כ כמו כן אי לא גרסינן בקמייתא דיש להן טענת בתולים, וצריך לפרש דקו' הגמ' מקנס על טענת בתולים, יק' על הגמ' גופא, דאמאי לא משני דשאני קנס דליכא רעותא, ואי זה לא קשיא לי', ממילא דגם אי גרסינן בקמייתא דיש להן טענת בתולים, י"ל דלא מצי לשנויי דהא ר"מ והא רבנן, משום דאכתי יק' מהא דקתני דיש להן קנס, ועל כרחך צ"ל כמש"כ בש"מ, דבאמת גם זה בכלל קו' רשב"א, דיש לחלק בין קנס לטענת בתולים, אלא דמוסיף להק' גם אי גרסינן בקמייתא דיש להן טענת בתולים, **והגרע"א** כ' דיש לבאר קו' רשב"א, דבאמת כל זמן דאמרינן דברייתא שניה אתיא אף לרבנן דמוכ"ע כתובתה מנה, א"כ מהא דמבואר דחרשת אין לה טענת בתולים והיינו דיש לה מאתים, מוכח דבכל חרשת חיישינן מעצמינו שמא היא מוכ"ע, ומשום הכי אמרינן דכיון דכתב לה מאתים, על כרחך דלא חשש לזה שתהיה מוכ"ע, והסכים להתחייב לה מאתים אפילו תמצא מוכ"ע, דאי נימא דכל זמן שלא ראינו שהיא בעולה לא חיישינן דהיא מוכ"ע, אמאי כתובתה מאתים לרבנן, וא"כ שפיר מק' הגמ' אמאי יש לה קנס, אבל אי אמרינן דמה דיש לה מאתים אתיא כר"מ, שוב י"ל דבאמת בלא רעותא לא חיישינן דהיא מוכ"ע, וא"כ משום הכי יש לה קנס, והא דאין לה טענת בתולים, הוא משום דאתיא כר"מ דגם נמצאת מוכ"ע כתובתה מאתים.

בא"ד – בקו' רשב"א כ' **המהרש"א**,דהא דעדיף לשנויי דפליגי במחלוקת ר"מ ורבנן לענין מוכ"ע, הוא משום דמחלוקת זו קודמת במשנה לעיל, **והמהרמ"ש** כ' לפי הצד המבואר לעיל, דלמסקנא דאתיא כר"ג צ"ל גם דאתיא כר"מ דמוכ"ע כתובתה מאתים, דא"כ משום הכי ניחא לומר דברייתא קמייתא כרבנן, דאתיא חדא ברייתא כהלכתא, **ובמל"מ** בד"ה עוד נראה כ' לפי המבואר לשי' התו"ר, דגם למסקנא אתיא ברייתא דאין להן טענת בתולים אף לרבנן, דצ"ל דמ"מ מק' רשב"א, אמאי עדיף לר"ש לשנויי דברייתא שניה כר"ג וכהלכתא, ולא לשנויי דברייתא ראשונה כהלכתא, ועוד כ' די"ל, דהקו' אמאי לא אמרינן איבעית אימא, דפליגי במחלוקת ר"מ ורבנן, **והפנ"י** כ' דכיון דכבר אמרינן דברייתא ראשונה דלא כר"מ, ניחא לשנויי דקמייתא כרבנן דר"מ.

בא"ד – במש"כ דעל כרחך איילונית יש לה כתובה מנה, העיר **המהרש"א** דטפי הוה להו לומר, דעל כרחך דגם השתא דמוקמינן לברייתא כרבי יהושע, מ"מ מה דקתני דיש לחרשת טענת בתולים, היינו רק לענין מנה, **ובבית יעקב** כ' די"ל, דבאמת מה דס"ל לר"ש דבעולה יש לה כתובה מנה, אי"ז מעיקר הדין דנימא דאין כאן מקח טעות לענין חיוב מנה, אלא באמת כל מה שנתחייב לה בטל כשנמצאת בעולה, ורק לבטל את עיקר הקידושין והנשואין זה אינו רוצה, ומשום הכי חייב לה עכ"פ מנה מתקנ"ח, דאיכא חיוב כתובה בכל נשואין, וא"כ בחרשת דאין עליו חיוב מתקנ"ח, דמעיקר הדין לא הוו נשואין כלל, כשנמצאת בעולה באמת לא יהיה לה כתובה כלום גם לר"ש, ורק באיילונית יש לה מנה משום תקנ"ח.

גמ' והא ר"י – **הראב"ד** בהשגות על בעה"מ, לא גרס בברייתא ראשונה דיש להן טענת בתולים, וכ' דבאמת אתיא שפיר גם לר"ג, והא דאמרינן והא ר"י היינו אף ר"י, דמודה שיש לה קנס וכמשנ"ת, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, והרשב"א הביא דגירסת **הר"ח** רק דהא ר"ג, והיינו דברייתא שניה אתיא כר"ג, [דא"י נימא דאתיא גם כר"י, על כרחך צ"ל דהיא בחזקת בעולה ומשום הכי אין לה טענת בתולים, ויק' ברייתא ראשונה אמאי יש להן קנס], **והריטב"א** כ' לומר בשי' רש"י, דגם גרס בברייתא ראשונה רק דיש להן קנס, והא דאמרינן דהא ר"י, היינו משום דס"ל להגמ' דמה דקתני דיש להן קנס, היינו קנס של הפסד כתובה, **ובמל"מ** שם בד"ה והנה גירסת תמה על דבריו, דא"כ לא הוי דומיא דאיילונית דשם הפירוש רק קנס ממש, ועוד תמה דמנין להגמ' לפרש דהכונה לקנס של הפסד כתובה, ומשום הכי לומר דאתיא רק כר"י, וכ' דודאי רש"י גרס בברייתא ראשונה גם דיש להן טענת בתולים.

שי' **הבעה"מ** דמשני, דלר"ג יש להן טענת בתולים, דכיון דהיא בחזקת בתולה, עכשיו שנמצאת בעולה יש לה טענת בתולים, ולא טענינן דהיא מוכ"ע או דנאנסה תחתיו, משום דלא שכיח, ולר"י אין להן טענת בתולים, דכיון דלית לי' חזקה דגופה, מתחילה יש לחוש דהיא בעולה, ואדעתא דהכי נתחייב לה כתובה, **ובמלחמות** הק', דהא גם ר"י מודה דאיכא חזקת הגוף דהיא בתולה, אלא דס"ל דלא מהני להוציא ממון, ואמאי לא אמרינן דכנסה על דעת בתולה, **ובמל"מ** שם בד"ה והרמב"ן כ' די"ל, דכיון דלר"י לא אלים חזקת הגוף, אמרינן דלעולם הבעל חושש שמא היא בעולה כבר.

**הרי"ף** לעיל י' ב', הביא להברייתא דאין להן טענת בתולים וכן **הרא"ש**, ומבואר דס"ל דמקומינן ברייתא דאין להן טענת בתולים כר"ג, דלא כהבעה"מ, **ובטור** סס"ח גם כ' דאין להן טענת בתולים, **והב"ח** שם כ', דנראה שיטתו כמש"כ התוס', דהן בחזקת מוכ"ע ומשום הכי אין להן טענת בתולים, **והרמב"ם** פי"א מאישות ה"ח **והשו"ע** סס"ח ס"א כ', דכל אשה שלא תקנו לה כתובה אין בה טענת בתולים, וכ' **הה"מ** שאין טענת בתולים, אלא להפסידה מתנאי ב"ד, **ובמל"מ** בד"ה והנה רבינו הק', דהא בסוגיין מבואר די"ל, דגם בחרשת יהיה טענת בתולים, וכ' דאי נימא דהטעם דאין לה טענת בתולים משום דכנסה בחזקת מוכ"ע וכמש"כ התוס', ניחא דברי הרמב"ם דכלל דכל אשה שלא תקנו לה כתובה אין בה טענת בתולים, דבכולן הטעם משום דהוו בחזקת מוכ"ע, וזה גופא טעמא דר"ג דאין לה טענת בתולים, ובד"ה והנני יוצא כ' לישב דברי הה"מ, דבסוגיין מיירי שנתקדשה ע"י אביה, דיש לה כתובה מתנאי ב"ד, אבל בנתקדשה שלא ע"י אביה, באמת לא שייך טענת בתולים, כיון דלא הוי כתובה מתנאי ב"ד, אלא דהק' דא"כ אמאי לא הביא הרמב"ם לדין המבואר בסוגיין, דחרשת שנתקדשה ע"י אביה דאין לה טענת בתולים, **ובחזו"א** כ' לומר, דכיון דאין לה כתובה מתנאי ב"ד אלא משום דנתחייב, אינו נאמן לומר שפתחה פתוח להפסידה כתובה, דרק על עיקר כתובה נאמן משום דהם אמרו והם אמרו וכמבואר לעיל ט' ב', וכמו דאינו נאמן להפסידה תוספת, הכא נמי בזה אינו נאמן אף על עיקר כתובה, [וזהו כמשנ"ת לעיל קו' היש"ש], ומ"מ צ"ל דזהו דוקא לר"ג, אבל לר"י דלא אלים לי' חזקת הגוף להוציא ממון, ס"ל דנאמן להפסידה כתובה גם בלא שתקנו להאמינו, וסוגיה דלעיל ט' ב' דרק משום דהם אמרו, אתיא כר"ג.

**הרמב"ם** פ"א מנערה ה"ט כ', דחרשת ושוטה אין להן קנס, [וכבר כתבו דנראה דגרס בברייתא שניה דאין להן קנס וכגירסת התורי"ד], **והראב"ד** השיג, דבגמ' מבואר דיש להן קנס, **והכס"מ** כ', דכיון דקיי"ל כר"ג, משום הכי אין להן קנס, והיינו כפי המבואר בתוס', דקו' הגמ' היתה גם מקנס על טענת בתולים, **ובטור** סקע"ז הביא שי' הרמב"ם והראב"ד, וכ' דשי' הרמ"ה דגם מוכ"ע יש לה קנס, ושי' **ר"י** דלכולהו אין קנס, **ובמל"מ** שם בד"ה וראיתי להטור כ', דלפי המבואר בתוס' דרשב"א מק' אמאי לא משני דהא ר"מ והא רבנן, מבואר דגבי קנס שפיר י"ל דגם לר"ג יש להן קנס, אמנם לפמשנ"ת דברי הגרע"א בקו' רשב"א אתי שפיר, דבאמת קו' רשב"א אמאי לא משני דהא ר"מ, וא"כ אין הכרח לומר דלר"ג אין להן קנס, אבל כיון דמ"מ לא משני הכי בגמ', אכתי מבואר בגמ' דלר"ג באמת אין להן קנס, ובמל"מ כ' לומר דטעמי' דהרמב"ם דאין להן קנס, הוא משום דאינן בנות הויה, אלא דהק' דכיון דקיי"ל דיש קנס לקטנה אף דלא הויא בת הויה, כמו כן נימא דיש קנס לחרשת ושוטה, [ועיין במשנת ר"א].

**לו' ב'**

ב) תוד"ה אי – **בתוס'** לעיל ט' א' ביארו שי' הר"ח דקו' הגמ' דכיון דנותנים לה כל לילה ראשון, הרי שיש בוגרת שיש לה דמים טובא, וא"כ יש לנו לומר דבוגרת אין פתחה פתוח, דאי פתחה פתוח, אי אפשר שיהיה לה דמים הרבה, ומשני דבאמת יש לה טענת פתח פתוח, ורק טענת דמים אין לה דאפשר שיכלו דמיה, **והרמב"ן** כאן **והר"ן** על הרי"ף בסוגיה לעיל דף ט', ביארו דכיון דפתחה סתום, א"כ אפשר שיהיה לה דמים מן הצדדים, ומשום נותנים לה לילה ראשון, אבל באמת דמים של בתולים אין לה, ודם מן הצדדין אי"ז מוכרח שיהיה ומשום הכי אין לה טענת דמים.

ושי' **הרי"ף** לעיל כהר"ח, אמנם שי' **הראשונים** כאן דעיקר כשי' רש"י וכמו שהביאו התוס' לעיל דכן מבואר **בירושלמי**, [ועיין בתוס' לעיל מש"כ דיש לדחות הראיה מהירושלמי], וכן **הרמב"ם** בפי"א מאישות הי"ב-י"ג מבואר כשי' רש"י, [והביא שם דיש גאונים כשי' הר"ח, וכ' דטעות היה בנוסחאות אצלם עיי"ש], **וברא"ש** בפ"א סכ"א גם מסיק כשי' רש"י, **ובטושו"ע** סס"ח ס"ג גם מבואר כשי' רש"י, ועיין **בב"ש** סק"ג דהעיר בזה דברא"ש בנדה ובטור ביו"ד מבואר דיש פעמים דבוגרת אין לה דמים, וא"כ לא יהיה לה טענת דמים, דלא כמש"כ כאן דיש לה טענת דמים.

בא"ד – משה"ק לשי' הר"ח לגבי מוכ"ע, מבואר **במהרמ"ש** דלשי' רש"י י"ל דמוכ"ע גם אין לה דמים וגם פתחה פתוח, **וברמב"ן** כאן מבואר בתחילת דבריו דנקט בפשיטות דמוכ"ע אין לה דמים אבל פתחה סתום, אך בסוף דבריו הביא **דבירושלמי** מבואר דגם מוכ"ע פתחה פתוח, **ובב"ש** סס"ח סק"ד כ' דמבואר בתוס' ובמרדכי ובר"ן דאין טענת פתח פתוח במוכ"ע, וכ' דכן משמע ברמב"ם בפי"א, **ובמל"מ** בפי"א מאישות ה"ח בסוף דבריו בד"ה והוי כ' דשי' הר"ח דמוכ"ע פתחה סתום היא סברא יחידית, וכל הראשונים דס"ל דמה דקתני בוגרת אין לה טענת בתולים היינו טענת פתח פתוח, על כרחך כיון דהתנא שונה מוכ"ע בהדי בוגרת, גם במוכ"ע הפי' דאין לה טענת פתח פתוח, והיינו משום דפתחה פתוח, וכ' דגם לשי' הרי"ף סד"ל כהר"ח בבוגרת, י"ל דלגבי מוכ"ע מודה דפתחה פתוח, [והיינו דגם אין לה דמים וגם פתחה פתוח], וסיים דכן מוכח גם בירושלמי.

בא"ד – בעיקר קו' על שי' הר"ח, כבר מבואר **במהרש"א** דקו' רק לשי' ר"י לעיל דפי' דהא דאין להם טענת בתולים, הוא משום דהוו בחזקת מוכ"ע, אבל לשי' רש"י לעיל לק"מ, ועיין בפנ"י שכ' לבאר הקו' גם לשי' רש"י לעיל.

בא"ד – בסוף דבריהם עמד בזה **במל"מ** שם בד"ה ואכתי, דנראה בדבריהם דהיה מקום לומר דמיירי ברייתא דלעיל לענין לאוסרה עליו, והרי כיון דמיירי בחרשת ושוטה, א"כ לא תאסר עליו אפילו אם זנתה, דאין להם קידושין מן התורה, וכ' דאפילו אי נימא דלגבי חרשת תאסר, כיון דתקנו קידושין דרבנן, מ"מ בשוטה ודאי דאין לומר דתאסר עליו, ועיי"ש שכ' לומר דמיירי דקיבל אביה קידושין, ועיי"ש שהאריך בזה דגם אמאי לא הוי ס"ס לגבי לאוסרה כמבואר בגמ' לעיל ט' א'.

גמ' כולהו רואות – **הריטב"א** כ' פי' אחד [בשם הרא"ה] בשם **ה"ר פנחס**, דמה דאמרינן דרואות הכונה דהם רואות כשהולכות ולא שכיח כ"כ שיחבטו, ועוד דגם אם הם נחבטות הם מראות לאמן, וכן מבואר **ברא"ה** לעיל ט' א'.

**הריטב"א** מק' דלפי המבואר בגמ' נמצא דמוכ"ע הוי דבר שכיח, או עכ"פ הוי שכיח דתחבט וישרו בתוליה, ולעיל ט' א' כ' דמוכ"ע לא שכיח וכן מבואר בירושלמי, וכ' לומר דכיון דמראות לאמן, א"כ באם נשרו בתוליהן, יש לזה קול, והיכי דלא יצא קול, תו הוי לא שכיח, [ואח"כ הביא פי' ה"ר פנחס, דלפ"ז מבואר דבמי שרואה באמת לא שכיח כמו בסומא, וכ"כ הרא"ה לעיל ט' א'], **בפנ"י** בע"א [בד"ה וכן נראה], כ' דבתוס' דלא פירשו הכא בגמ' דכיון דמראות לאמן, א"כ היה צריך להיות קול, נראה דלא סברי כן, ולעיל ט' ב' נראה בתוס' דבאמת לפי המבואר בגמ' כאן מוכ"ע הוי שכיח, אלא דכל הסוגיה כאן אתיא כר"ג, אבל לר"י באמת ס"ל דלא אמרינן דכולהו חבוטי מיחבטן, וס"ל דמוכ"ע לא שכיח, **וברא"ה** לעיל ט' א' מבואר בתוך דבריו דחכמים פליגי על ר"מ בזה, דהם ס"ל דלא שכיח חבטה של השרת בתולים, וכן נראה **בריטב"א** שם, וכמו דמבואר **בפנ"י** שם דזה כונת דברי הריטב"א שם.

בשי' ת"ק דחולק על סמוכוס בשם ר"מ, נתבאר דברי **הרא"ה** לעיל ט' א' דהם ס"ל דלא הוי שכיח, **והגרע"א** בע"א כ' דת"ק ס"ל דגם סומא יכולה לידע, ועוד כ' לומר דאי נימא דלא כהמהרש"א בתוס' בע"א, אלא דמש"כ התוס' דאין להן טענת בתולים משום דהן בחזקת מוכ"ע, הוי אפילו לחכמים דפליגי על ר"מ וס"ל דמוכ"ע כתובתה מנה, די"ל דכל זה הוא דוקא בחרשת ושוטה דאין להן כתובה מעיקר הדין, ואמרינן דכיון דהן בחזקת מוכ"ע והתחייב להן כתובה משום הכי כתובתן מאתים, אבל בסומא דיש לה נשואין וכתובה מעיקר הדין, בזה כיון דמוכ"ע כתובתה מנה, ממילא דגם לה אין אלא מנה, ור"מ לשיטתו דכתובת מוכ"ע מאתים.

ג) תוד"ה היוצאת – **בתו"ר** בסוגר הק' דאמאי לא הזכירה הגמ' בלשון הקו' דבעולה היא, וכ' לבאר דבאמת מיירי דנבעלה שלא כדרכה ואינה בעולה מחמת זה, אלא וקו' הגמ' דכיון דבת סקילה היא, א"כ אין לה קנס דהוי כבא על מתה.

גמ' לא מגבינן בי' – **בתוס'** לק' פ"ה א' מבואר דלא גובים ולא קורעים השטר, וכ"כ **הטור** סס"ג בשם **הרמ"ה**, וכ' דמשהים זה ביד שליש, וכ"כ **בשו"ע** ס"ב, [ועיין בתומים סק"א דכ' לומר דשי' ר"ח ור"ת דיכול לגבות ע"י שבועה, ובקצוה"ח סק"ב דחה דבריו].

רש"י ד"ה אין – **הרשב"א והריטב"א** כ' כרש"י, **ובש"מ** כ' על זה דאבל **רה"ג** פי' הגמ' דאין חוששין לענין לאסור על בעלה, ונראה דס"ל להש"מ, דשי' רה"ג דדוקא לבעלה אין חוששין, אבל לפסול לכהונה חוששין.

גמ' דאתו בי תרי ואמרו לדידהו תבעתנהי באיסורא – ברש"י מבואר דחיישינן דלא הויא בתולה, אמנם **הרמב"ם** בפ"ב מנערה הי"ז כ' דכל מי שמפקרת עצמה לזנות אין לה קנס, ואפילו היא עדיין בתולה, וכ' דזהו הטעם כאן דאין לה קנס, **והר"ן** הק' דא"כ מה מק' הגמ' דבשלמא התם שכיחי פרוצין, ולכאורה כונתו, דהכא גם אי נימא דלא היו אחרים, מ"מ הרי הפקירה עצמה, **ובש"מ** מבאר שי' הרמב"ם, דס"ל דאין לנו להוציאה מחזקת בתולה, אלא רק אמרינן דהרי הוחזקה דמפקרת עצמה, וקו' הגמ' דכיון דשכיחי פרוצים, אמרינן דמשום הכי יש לנו לומר דאכתי מפקרת עצמה, דאי לאו הכי היה לנו לומר דכיון דלא שמעו לה, משום הכי היא חזרה בה, ותו לא הפקירה עצמה עוד, וא"כ היה מן הדין שיהיה לה קנס.

גמ' אמר להו זייפו לי – **הרי"ף** גרס לדידן אמר לן זייפו לי האי שטרא, והראשונים הביאו דכך היא גירסת **הר"ח**, וכ' **הרשב"א** דדוקא על אותו השטר דביקש מהם לזייף חיישינן, אבל על שטר אחר, כגון אדם אחר או ממון אחר לא חיישינן, וכ' **הריטב"א** דגם לפ"ז, דוקא אם מעידים על שטר מסוים, אבל אם מעידים בסתם דביקש מהם לזייף שטר, בזה חיישינן לכל שטר שיוציא, וכ' דדעת **מורו** דבכל אופן חיישינן לכל שטר שיוציא וכ' דכן הדעת נותנת, **והרא"ש** כ' די"מ כהריטב"א וכ' דלא מסתבר, דמשמע בגמ' דדוקא האי שטר שיש בו רעותא, ובאופן שמעידים שביקש מהם סתם כ' על זה הרא"ש, דמסתבר קצת שחשוד לזייף כל שטרותיו, וכ' דתלינן שזייף שטר אחד ולא ידעינן הי נינהו, **והר"ן** כ' דלגירסת הר"ח והרי"ף נראה דלא חיישינן אלא לאותו שטר, וכ' דאבל הגירסא בגמ' דידן דאמר להו זייפו לי, ולא נתפרש דביקש שטר מסוים, **והרמב"ם** בפכ"ב ה"ה הביא להלכה זו, כמו גירסת הר"ח והרי"ף, **והטור** סס"ג כ' כדברי הרא"ש, וכ' דבסתם חשוד לזייף כל שטרותיו, **והב"ח** שם העיר בדברי הרא"ש, דמתחילת דבריו נראה דחיישינן שמא זייף כמה שטרות, ובסוף דבריו כ' דרק שטר אחד זייף ולא ידעינן איזהו, ונפ"מ דאם יוציא שתי שטרות על אדם אחד, דבזה יוכל לגבות מכח ממנ"פ אחד מהשטרות, וכ' לומר דהרא"ש מסתפק בזה עיי"ש ומשום הכי סתם הטור כתחילת דברי הרא"ש, דחיישינן גם לכמה שטרות, דמספק אין להוציא ממון, [**ובדרישה** גם כ' לדינא הכי, אלא דכ' לבאר דעל חשש שמא זייף כמה שטרות, כ' הרא"ש דמסתבר קצת, ולחוש לאחד מן השטרות, זהו בודאי], **והשו"ע** סס"ג ס"א לא הזכיר אלא דברי הרמב"ם, דאמרו על שטר מסוים, **והרמ"א** בס"ב כ' דבסתם חיישינן לכל שטרותיו של זה כדברי הטור, **ובסמ"ע** סק"ט מבואר דגם שתי שטרות על אדם אחד לא יגבה כלום, וכ"כ **בש"כ** סק"ה, וכ' הטעם דהא יש לחוש לכל סכום מעות, וגם לכל אדם.

גמ' אימר זיופי זייף – בהג' ברש"י מוסיפין **מכת"י**,דמשום הכי לא מהני אפילו אם יש עדים דמכירים החתימות, וכ"כ **בתורי"ד**, **ובריטב"א** מבואר דאפילו אם יבואו העדים עצמם ויאמרו דזה חתימתם לא יהני, אלא א"כ זוכרים שהם חתמו על שטר זה, וכן נראה **ברשב"א**, **והרמב"ם** בפכ"ב ה"ה כ' דיראה לי' דאם באו העדים עצמם והעידו על חתימתם גובין בו, **והר"ן** כ' בתחילה דאפשר דאפילו העדים עצמן לא מהני, והביא דברי הרמב"ם, ובכס"מ נקט בתחילה דהרמב"ם מיירי דמעידים רק על כת"י אבל אין זוכרין ההלואה, וכ' דצ"ל דכת"י יוצא ממקום אחר, דאי לאו הכי לא מהני קיום כשמעידים רק על חתימת ידם, ואינם זוכרים המעשה, כמו שכ' הרמב"ם בפ"ח ה"ד, וכ' עוד די"ל דמעידים דזוכרים ההלואה, ומ"מ כיון דמעידים רק דזוכרים ההלואה, אבל אין זוכרים שחתמו, א"כ נימא דהוי רק מלוה ע"פ, ולזה כ' הרמב"ם דמהני כיון דמכירים חתימת ידם,ומל"מ שם הביא **דבספר התרומות** שער י"ז ח"א דין ד' הביא דברי הרמב"ם וסיים דהטעם משום דכל ישראל לא הוחזקו, וביאר דבריו דכיון דעל כרחך דמיירי דמעידים גם על ההלואה עצמה, א"כ סגי בזה דלא חיישינן דהעדים שקרנים, אלא דהק' על זה, דא"כ אמאי כ' הרמב"ם רק דיראה לי, הא זה מבואר בגמ' דכל ישראל לא הוחזקו, והחשש רק שמא הוא זייף, **והטור** כ' בשם **הרמ"ה** דגם אם מעידים על חתימת ידם לא מהני, אלא א"כ זוכרים ההלואה, **ובב"ח** כ' לבאר דהיינו אפילו אם לא זוכרים שחתמו, **ובשו"ע** ס"א כ' דברי הרמב"ם, **והרמ"א** כ' דיש חולקין דלא מהני הכרת החתימה.

**ובש"כ** סק"ד הק' על הפי' הראשון בכס"מ, דכיון דבלא כת"י ממקום אחר לא מהני, א"כ אי אפשר לסמוך על כת"י ממקום אחר, [וכן הק' **המל"מ** על הכס"מ], ועל הפי' השני גם הק' דמה בכך דזוכרין ההלואה, הא מ"מ יש לחוש דהשטר מזויף ואכתי ישאר מלוה ע"פ, וכ' לבאר דברי הרמב"ם, דאע"פ דהדין דאם אינם זוכרים ההלואה לא מהני קיום דידהו, מ"מ בסתמא כל שאומרים שזה חתימת ידם, לא חיישינן שמא אינם זוכרים, וא"כ הכא מיירי בסתמא, ועיקר החידוש דלא חיישינן שמא טועים בהכרת חתמיתם, וכ' עוד דאפילו אי נימא דאומרים דזוכרים ההלואה, אכתי יש לחוש דהשטר מזויף, ובזה כ' הרמב"ם דבהם עצמם יראה דלא חיישינן דטועים, וכ' דהרמ"ה חולק אפילו אם זוכרים ההלואה, דמ"מ לגבי השטר לא מהני והוי כמלוה על פה, וכ' [בסק"ג], דאפילו היכי דהעדים מעידים דחתמו על שטר, מ"מ לא הוי אלא מלוה על פה, דיש לחוש דעל מה שחתמו אי"ז השטר הזה, ושטר זה הוא מזויף, ובמה דמבואר בטור דאם זוכרים ההלואה מהני, כ' לומר דמהני רק לגבות מכח העדות על ההלואה והוי כמלוה על פה, אבל לא מהני לקיום השטר, [וגם בדברי הריטב"א כ' לומר דכונתו רק דיהיה מלוה על פה, היכי דמעידים דחתמו לו על שטר זה], אמנם **בסמ"ע** סק"ה וסק"ז כ' דהיכי דזוכרים ההלואה, או שיש עדים שחתמו על שטר זה, מהני גם לגבות ע"י השטר, וכ' דגם הרמ"א מודה לזה, ורק לא מהני הכרת העדים עצמם על חתימתם, **ובנתה"מ** סק"ב ביאר, דכיון דידעינן דהיה הלואה עם שטר, ממילא אין לנו להוציא מידי חזקה משום רעותא, [וכ' דלא סגי בעדות על ההלואה גרידא, אלא גם בעי שיעידו דאמר להם לכתוב שטר, דאמרינן חזקה דעשו שליחותן עיי"ש], וכמו כן במה דמבואר בגמ' דחיישינן שמא זינתה עם אחר, זהו דוקא לגבי קנס, אבל היכי דחייב כתובה, לא אמרינן דלא יהיה חייב לה כתובה שמא זינתה עם אחר, ובחי' סק"ג וסק"ה כ' דהעיקר כהסמ"ע, **ובהג' אמרי ברוך** כ' לדחות מש"כ דאיכא חזקה, דכיון דחוב עומד לפרעון, ממילא חיישינן שמא פרע החוב, ושטר זה הוא שטר מזויף.

**ובבי' הגר"א** בסק"ו כ' בתחילה דאפשר דלשי' הרמב"ם גם הכרת אחרים מהני, ורק קיום ע"י שטר אחר לא מהני, אמנם בליקוט כ' שם לבאר דכל מה דמהני מה שמעידים על חתימת ידם, זהו רק דאמרינן דבסתם הוי עדות גם שזוכרין העדות עצמה, כמו דבעלמא אי"צ לשאולם אם הם זוכרין, וזהו כמש"כ הש"כ לבאר דברי הרמב"ם, ולפ"ז כ' לומר דהרמב"ם והרמ"ה לא פליגי, והיינו משום דהרמ"ה מיירי באופן שמעידים דרק מכירים החתימות, ואינם זוכרין העדות עצמה, וכמבואר בטור דאם מעידים דזוכרים ההלואה מהני גם להרמ"ה, [וזה דלא כהש"כ דמבאר דמהני להיות רק עדות על פה].

א) תוד"ה ואלו – **התו"ר** בגמ' כ' לומר דמן התורה אין לה קנס, משום דהוי ספק אם נבעלה ואיכא חזקת ממון לזה שבא עליה, **ובפנ"י** כ' לומר דאיכא רוב דנבעלה לנכרי, ורק לגבי איסור שריא מן התורה, משום דאיכא מיעוט המסייע לחזקה וגם איכא ברי דידה, [וכ' דכן נראה ברש"י בגמ', אמנם בתו"ר לא מבואר הכי בשי' רש"י], **ובהפלאה** כ' לבאר דברי התוס', דמתני' מיירי גם באופן דמצא בה בתולים, דמ"מ חיישינן דשמא הערה בה הנכרי וזה לא הוי אלא חשש בעלמא, ועיין בהג' **מצפה איתן** מש"כ דאמאי אין כאן רוב מן התורה, אמנם בתו"ר מבואר, דגם אם הוי רק ספק ניחא דלא יהיה לה קנס מן התורה, **ובק"ש** אות ע"ג כ', דלפי המבואר **ברמב"ם** בפי"ח מאסו"ב הי"ז, דהא דשבויה אסורה רק מדרבנן הוא משום דכל הספיקות מדבריהם, א"כ גבי קנס כיון דמספק אין מוציאין ממון, ממילא דמן התורה אין לה קנס.

**ובברכ"ש** ס"מ נסתפק לפי דברי התוס' דהא דאין לה קנס הוא רק משום גזירה, האיך יהיה הדין כשיהיה עד אחד שהיא טהורה, דהדין דלענין איסור נאמן ומותרת לכהן, האם נימא דכיון דכבר לא שייך הגזירה ממילא שיש לה קנס, או דנימא דמ"מ אחר שתקנו דאין לה קנס, הוי כבר דין ממון ובעי שני עדים שאינה בעולה, וכ' דאי נימא דבעד אחד יהיה לה קנס, י"ל עוד דגם היכי דליכא עד אחד, אלא דזה שאנס אותה מודה שאינה בעולה, גם יתחייב קנס, ולא חשיב מרשיע את עצמו, דבעדותו הוא מתירה לכהונה, וממילא ליכא להגזירה ויש לה קנס, והביא דברי **הרמב"ם** פ"א מנערה ה"י דהרי הן כבעולות, ונראה דרוצה לומר, דבזה מבואר דהדין הוא דהיא בחזקת בעולה, ולא אמרינן רק דהוי כספק ורק יכול לטעון שהיא בעולה, ועיי"ש שכ' לישב לפ"ז דברי **הכס"מ**,דהביא מקור לדברי הרמב"ם ממה דאמרינן לעיל י"א לענין כתובה דהיא בחזקת בעולה, ותמוה דאמאי לא הביא למתני', אלא דבמתני' י"ל דמהני רק לענין דיכול לטעון שהיא בעולה ואין לה קנס, אבל מהא דלעיל מוכח דמחזיקים אותה כבעולה לגמרי, עיי"ש מש"כ לבאר אמאי שם מוכח יותר.

ב) גמ' רבי יהודה הא דאמרן – **בש"מ** כ', דהא דלא אמרינן דטעמו דלא סבר הגזירה שמא תנשא לכהן, [לפי המבואר בתוס' דהטעם לרבנן משום גזירה], דמדאמר דהרי היא בקדושתה, משמע דטעמו משום דלא ריע חזקתה, והיא כשאר הבנות הכשרות.

גמ' אמר רבה דלמא לא היא וכו' – **בתוס'** לעיל י"א א' מבואר דגרסו בגמ' רבא, והק' דהא רבא שם לא ניחא לו לומר דגיורת קטנה אית לה קנס משום שלא יהא חוטא נשכר, וכתבו דשאני הכא דהיא בקדושתה מעיקר הדין, אבל התם דיש לחוש דאח"כ תמחה ותחזור לגיותה ואז אין לה מעיקר הדין, בזה לא ניחא לו דמשום שלא יהא חוטא נשכר יהיה לה קנס, **והתו"ר** כאן בתי' אחד כ', דהכא גרסינן רבה דנזכר קודם אביי, ועוד כ' דהכא אמר דרבי יהודה אית לי' האי טעמא, אבל לרבנן לא ס"ל טעם זה, **והרשב"א** כ' יותר, דאדרבה כיון דאמר הכא דטעמי' דרבי יהודה שלא יהא חוטא נשכר, א"כ חזינן דרבנן פליגי עלי' בטעם זה, ומשום הכי לעיל לא ניחא לו לומר טעם זה, וכ"כ **הריטב"א** וכ' דאביי דאית לי' לעיל הטעם שלא יהא חוטא נשכר גבי גיורת קטנה, אית לי' הכא כרבי יוחנן, דלא פליגי בטעם שלא יהא חוטא נשכר, ועוד כ' הרשב"א והריטב"א, דהתם דהחשש שינתן הקנס לנכרית, ס"ל דלא מהני טעם זה, אבל הכא דהוי לבת ישראל מהני.

גמ' בתרומה דרבנן – רש"י מבאר, דהיינו דמתיר לה רק תרומה בזמן הזה דהיא רק מדרבנן, **והתו"ר** הביא דהק' **הר"מ** דהיה לו לומר תרומה בזמן הזה, וכ' לפרש הגמ', דבאמת מיירי גם בתרומה דאורייתא, אלא דמ"מ לא הוי האיסור אלא מדרבנן כיון דאיכא חזקה דלא נבעלה, משא"כ לגבי הקנס מן התורה אין לה קנס מספק דהממעה"ר.

גמ' כתובתה מאתים – **הרשב"א** מק' דאמאי לא פליג במתני' לעיל י"א, וכן אמאי לא פליג לעיל כ"ג ב' גבי שבויה, **ובתו"ר** כ' דחולק כאן אחר דנתבאר כל הדינים גבי שבויה, [ויל"ע לרבה דחולק רק על מתני' דלעיל י"א גבי כתובה].

תוד"ה משום – **בתו"ש** מבואר דכיון דפודה ונושאה מסתמא יודע שלא נבעלה, והוי כאילו מעיד, ועיין במפרשים מש"כ.

**ובש"מ** כ' בשי' רש"י, דהס"ד דגם הרישא וגם הסיפא מיירי במעיד ופודה, אלא דרישא מיירי דקודם פדה ואח"כ העיד, וסיפא מיירי דקודם העיד ואח"כ פדה עיי"ש.

גמ' מעיד בה לא ישאנה – **בח"מ** ס"ז סק"ו **ובב"ש** סק"ז מבואר דאע"ג דלעצמו אינו נאמן, מ"מ לגבי אחר נאמן.

גמ' שם – **הגרע"א** בגליון ס"ז ס"ג מביא, **דבנו"ב** נסתפק היכי שנשאה האם צריך להוציאה, והביא **דהריטב"א** ביבמות כ"ה ב' הביא מתוספתא דאינו מוציא.

תוד"ה מכל מקום – **בח"ר קרשקש** כ' לפרש דמק' לכו"ע, דמ"מ מצינו בברייתא דמחמיר יותר מחכמים וכאן מיקל, **ובש"מ** כ' לפרש דקו' הגמ', דכיון דרבי יהודה מיקל היכי דאיכא טעם נוסף, גם הכא יש לו להתיר, בצירוף הטעם דלא שדי זוזי בכדי.

גמ' אמר רב פפא וכו' – **התו"ר** כ' דמה דאמר בין כך ובין כך הוא לאו דוקא, דהא אפילו אינו מעיד כלל ישאנה כיון דהיא בקדושתה, וזה לשי' התוס' דהכא אזלינן לרבי יוחנן, אמנם **בח"ר קרשקש** לשיטתו דהקו' גם לרבה, כ' דהוי דוקא אם מעיד.

גמ' לא שדי איניש זוזי בכדי – **ביש"ש** מבואר פירוש אחד, דאם אינו יודע באמת, הוא חושש שמא יבואו עדים דנאסרה ויצטרך לגרשה, ועוד מבואר בדבריו דאם אינו יודע, כיון דלפי האמת הדין דאסורה לו, לא יוציא דמים בכדי, והק' דאמאי לא נימא דכיון דנתן עיניו, מהאי טעמא גם נימא דיוציא דמים אע"פ דבאמת אסורה לו, וכ' לומר דלא חיישינן שמא עיניו נתן בה, אלא אחר שפדאה והיתה אצלו, ומשום הכי אמרינן דמעיקרא לא היה פודה אותה אם אסורה לו.

**לז' א'**

ג) גמ' והתניא – בתוד"ה מכל מבואר דקו' הגמ' לרבי יוחנן, דס"ל דרבי יהודה סבר בכל מקום דבקדושתה קיימא, **והפנ"י** כ' דכיון דהבחנה לא הוי אלא חשש מדרבנן, משום הכי מק' דלא היה לו לאסור, אבל שפיר י"ל דמודה רבי יהודה דאסורה לכהונה.

תוד"ה וסבר – **בתו"ר** כ' בתחילה כמש"כ התוס' בסוף, דכיון דאינה ראויה להתעבר כשהיא קטנה לא מנטרה נפשה, ואח"כ כ' כמש"כ התוס' בתחילה, דבמתני' אמרינן שנבעלה קודם שהיה דעתה להתגייר, וביאר תי' הגמ', דגם בדעתה להתגייר מ"מ אינה חוששת לשמור עצמה, כיון דיכולה להמתין ג' חדשים אחר שתתגייר, **ובתוס' הר"ש משנץ** כ' בשם רבו, דבאמת במתני' חולק גם בגיורת לס"ד, ונקט שבויה והוא הדין לגיורת וכל שכן הוא דתלוי ברצונה, וכ"כ **הרשב"א**, ובתו"ש שם הק' על זה, דא"כ היה לו לרבי יהודה לומר דהרי הן בקדושתן בסתם, ולא להזכיר כלל שבויה, דכיון דאמרינן דחולק גם בגיורת, חולק גם במשוחררת, ועוד כ' לפרש ואפשר דכונתו, דבמתני' י"ל דבאמת בגיורת לא שייך לומר דמנטרה נפשה, אלא דבברייתא כיון דחזינן דרבי יוסי ס"ל דגם גיורת אי"צ להמתין, על כרחך דגם בה שייך לומר דמנטרה נפשה, וא"כ אמאי סבר רבי יהודה דצריך להמתין, **והריטב"א** כ' דבת ג' לא ידעה לשמור עצמה.

בא"ד – בתוס' מבואר דמדמה גיורת דדעתה להתגייר לשבויה, ולפ"ז תי' הגמ' דגם דעתה להתגייר גרעה משבויה וכמשנ"ת דברי התו"ר, וכן מבואר **בריטב"א**,דדוקא דעתה להתגייר מדמה לשבויה, וכ"כ **הרשב"א** בצד אחד, אמנם כ' עוד לומר דכל נכרית מדמה, וס"ל השתא דכל נכרית מנטרה נפשה, ומה דחיישינן דהיא בעולה, היינו רק מצד האיש דיצרו גדול משל אשה, וזה תי' הגמ' דרק ישראלית מנטרה נפשה, **ובח"ר קרשקש** כ' צד אחד דמדמה כל גיורת לשבויה, דכיון דהיא ברשותם לא עדיפא מכל נכרית, ותי' הגמ' דשבויה מנטרא נפשה דמנולה נפשה לשבאי.

רש"י ד"ה דיה – במה דנראה מבואר ברש"י, דאם היו גוזרים בה מפקידה לפקידה היה הדין דמטמאה משעה שטבלה, מבואר **במהרש"ל**,דבסתמא היא בודקת עצמה כשטובלת ומשום הכי הוי שעת פקידה, ועוד כ' דכיון דמאותה שעה ראויה לטמא בנדה, ממילא הוי זה כפקידה.

תוד"ה צריכות – במשה"ק דהסברות הפוכות, הק' **הפנ"י** לפי מש"כ התוס' ביבמות ל"ד ב', דהא דגיורת גדולה לא תנשא לשמואל, הוא משום גזירה אטו ישראלית, א"כ משום הכי לא גזרינן בגיורת קטנה דהוי גזירה לגזירה, משא"כ לרבי יהודה דהטעם דאסר משום דחיישינן דלא נתהפכה יפה, א"כ נמצא דהוי חשש בדידה ולא רק משום גזירה, ומשום הכי גזר גם בקטנה אטו גדולה, ואמאי הוו סברות הפוכות, וכ' דמ"מ נמצא דבדין יש כאן סברות הפוכות, ועוד כ' לומר דהתוס' הכא לא ס"ל כמש"כ התוס' ביבמות דטעמי' דשמואל משום דגזרינן אטו ישראלית, אלא דגם לשמואל הטעם דלא נתהפכה יפה, אמנם אין בזה ישוב לקו', דהתוס' ביבמות גם הק' דהוי סברות הפוכות.

בא"ד – במשה"ק דכמאן ס"ל לשמואל, מבואר **ברמב"ן** ביבמות לומר, דלא ס"ל כרבי יהודה דגזרינן בקטנה, והא דבגדולה גזרינן, הוא משום דס"ל כר"מ בדף מ"ב דגזר גם באינה ראויה להתעבר, והכא נמי גזר בגיורת גדולה, ומ"מ בקטנה דלא שכיח לא גזר.

בא"ד – מש"כ דלמאי דמוקי בראוה שנבעלה אתי שפיר, כ' **המהרש"א** דמ"מ משה"ק דיותר יש לגזור בישראלית מגיורת אכתי לא יתישב, דהא בהא דלא גזר בנשואה מיירי גם בראוה שנבעלה, **והפנ"י** כ' דמזה מעיקרא לא קשיא להו כ"כ עיי"ש.

בא"ד – **הפנ"י** מעיר דכיון דכתבו דאי מוקי בראוה שנבעלה אתי שפיר, על כרחך דשמואל מיירי בלא ראוה שנבעלה ומשום הכי ס"ל דשריא, וא"כ אמאי לל"ב בגמ' שם דשמואל מתיר גם בגדולה, אמרינן דהוי כרבי יוסי, הא י"ל דגם לרבי יהודה אתי שפיר, דרבי יהודה מיירי בראוה שנבעלה, ושמואל מיירי כשלא ראוה וכמשנ"ת, וכ' דיש לישב.

בא"ד – מש"כ דשמא בנשואין מודה רבי יוסי, הק' **המהרש"א** דא"כ נמצא דסברת רבי יוסי הפוכה מסברת רבי יהודה, דרבי יוסי גוזר יותר בישראלית נשואה, ורבי יהודה גוזר יותר בגיורת, **והמהרמ"ש** כ', דבתנאי אין לחוש אם הסברות הפוכות, **והפנ"י** כ' דכיון דהא מיירי בנשואין והא מיירי בזנות, אין לחוש אם הסברות הפוכות.

בא"ד – מש"כ בזנות ודאי פליג, כ' **הפנ"י** דהיינו דחולק על שמואל, דשמואל סבר דבזנות בגדולה אסורה, וכ' דס"ל לשמואל דחיישינן שלא נתהפכה יפה כרבי יהודה, ומ"מ בגיורת מתיר משום דאמרינן דמשמשת במוך, וכן מבואר **בת"י ובתורי"ד** ביבמות, אמנם **רש"י** שם כ', דטעמו דגזר בזנות אטו נשואין משא"כ בגיורת, ואכמ"ל.

גמ' שראוה שנבעלה – **בהפלאה** כ' דאי"צ שיראוה סמוך לגירות, אלא כל שראינו שנבעלה כבר יצאה מחזקתה, וחיישינן שנבעלה עוד פעם סמוך לגירותה, וצריכה להמתין ג' חדשים ועיי"ש.

גמ' א"ה מאי טעמא דרבי יוסי – **הרמב"ן** כ' דגם לשי' רש"י דגרסינן יתירות על בנות ג', מ"מ מיירי גם בגדולה ממש, ומשום הכי לא מתרץ דטעמי' דלא גזרינן אטו גדולה, **והפנ"י** כ' דמהברייתא הראשונה מוכח דגם בגדולה מתיר, ומשום הכי מייתי לה הכא.

גמ' אלא יוצאה בשן ועין – **הרשב"א** מעיר דאמאי לא מק' מיד מאנוסה, וכ' דמתחילה מיירי על שפחה דאיירי בה בברייתא, ועוד כ' דמק' דסתימת הברייתא נראה דבכל שפחה אי"צ להמתין.

גמ' הרי אנוסה וכו' – **התו"ר** מק' בשם **הר"מ** דנימא דמיירי בבתולה דאינה מתעברת מביאה ראשונה ומשום הכי מתיר, דלא גזר אטו בעולה, ותי' לפמש"כ התוס' דלא גרסינן בברייתא יתירות על בנות ג', דרבי יהודה לא גזר אטו גדולה, וא"כ על כרחך דברייתא מיירי בבעולה, דאי בבתולה לא פליג רבי יהודה כיון דגם הוא לא גזר.

גמ' מתהפכת – שי' רש"י דמהאי טעמא גם יוצאה בשן ועין אי"צ להמתין, ושי' התוס' דבזה מודה רבי יוסי דצריכה להמתין, ושי' **הרמב"ן והרא"ה** כהתוס', **והרשב"א** כ' שי' רש"י וכ' דיש מחמירים כתוס', **והריטב"א** כ' דהעיקר כרש"י, דברייתא מיירי בכל ענין, **ובח"ר קרשקש** הק' על רש"י, דגם לפי מה דאמרינן הטעם משום מוך היה להתיר ביוצאת בשן ועין דגם זה לא הוי טורח, ועוד הק', דמ"מ שפחה הנשואה לעבד אמאי תתהפך.

גמ' שמא לא נתהפכה יפה – **בתו"ר** מק' בשם **הר"מ**,דנימא דטעמי' דגזרינן אטו היכא דלא נתהפכה, וכ' לת' כמו לעיל דגם רבי יהודה לא סבר דגזרינן וכמשנ"ת.

א) גמ' דחמיר איסורי' – **התו"ר** מק', דכיון דקרא דלא יהיה אסון מיירי ברוצח, אכתי יק' דסקילה ושריפה דחמירי יותר מנלן, והביא הסוגיה בסנהדרין מ' ב' דאי אפשר ללמוד לגבי דרישה וחקירה חייבי מיתות קלות מחמורות, וכ' דשם דהוי נדון לגבי גוף המיתה סגי בפירכא כל דהוא, אבל הכא נהי דעביד צריכותא בכל דהו, מ"מ לא הוי פירכא, דלא נילף לשאר חייבי מיתות.

**ובש"מ** כ' לומר, דכיון דאיכא קרא דלא יהיה אסון, ממילא אמרינן דקרא דכדי רשעתו מיירי בכל ענין וגם במיתה וממון, ומשום הכי אמרינן דגם חייבי מיתות חמורות הוו בכלל, וכ' לישב לפ"ז משה"ק התוס', דאמאי מייתי בב"ק הקרא דכדי רשעתו, דמקרא דלא יהיה אסון לא הוי ילפינן גם לחייבי מיתות חמורות, ולפ"ז כ' דגם נימא אמאי לא סגי לאביי בגז"ש דרשע רשע, דאי הוי ילפינן חייבי מלקות מחייבי מיתות, אכתי לא הוי ידעינן חייבי מיתות חמורות.

תוד"ה חדא – בתוס' לעיל מבואר, דגם לאביי דיליף רשע רשע בעי לקרא דכדי רשעתו למיתה ומלקות וכמבואר בע"ב, **והפנ"י** כ' עוד, דבעי למילף דהיכי דמבואר בקרא דמשלם, דאמרינן דאינו לוקה, דמקרא דלא יהיה אסון לא שמעינן אלא דמה דמת או לוקה הוי סיבה שלא ישלם, אבל לא נתבאר דהיכי דגלי קרא דמשלם, דמשום הכי לא ילקה.

**לז' ב'**

תוד"ה וחדא – **הרשב"א** כ' דס"ל לרבנן, דכיון דמלקות וממון אמרינן בזה כדי רשעתו, ק"ו במלקות ומיתה, ואי נימא דמה למלקות ומיתה דחמירי, מ"מ זה אפשר ללמוד ממיתה וממון, דגם חמור שיש מיתה ובכל זאת פטור, **והגרע"א** כ' בתוס' דלא ניחא להו לומר דלא סברי הצריכותא בגמ', וממילא אפשר ללמוד ממיתה וממון, דהא מבואר בחולין פ"א ב', דלרבי יוחנן חייבי מיתות שוגגין וחייבי מלקות לא נפטר ממלקות, ואי נימא דילפינן לה מחייבי מיתות וחייבי ממון, גם בשוגגין יהיה פטור.

ב) גמ' ואל תקחו וכו' – עיין בש"מ האיך יתפרש קרא לענין לפטור ממון אחר דבהדי חיוב מיתה.

תוד"ה לא – **הרא"ה** לק' ל"ח א' **והריטב"א** כאן כ', דאי אפשר למילף שוגג ממזיד, משום דס"ד דכיון דמצינו כפרה בשורו שהרג כיון דלא איהו הרג, כמו כן נימא דהיכי דהרג בשוגג הוי כמו שורו שהרג ויהיה בו כפרה ע"י כופר, והוי כמו דגלי קרא בהדיא דנפטר ע"י ממון, וכן משוגג אי אפשר למילף למזיד, דדוקא שוגג דאפשר ע"י גלות, אין לו כפרה ע"י ממון, אבל במזיד דדינו במיתה, נימא דמהני בו כפרה ע"י ממון, וכמו דמצינו בשורו שהרג דאיכא כפרה למיתה בידי שמים, נימא דהכא נמי למיתה בידי אדם, ויל"ע בדברי **הרמב"ן** לק' בכונת דבריו.

רש"י ד"ה ואתה תבער – **המהרש"א** כ' לפרש דבריו, דבאמת דרשה זו לא שייכא להכא, דהא לא מיירי לענין ממון אחר בהדי חיוב מיתה, אלא דכיון דכתיב בתר עריפה והכא דרש לקרא לענין עגלה ערופה, משום הכי גם דרש לקרא זה, אמנם כ' דלפי המבואר בתוס', דכיון דילפינן מקרא דלארץ לא יכופר דאם נמצא ההורג דנהרג, נמצא דהקרא דואתה תבער מייתר, א"כ משום הכי מק' הכא, דאחר דדרשינן קרא דולארץ לא יכופר דאם נמצא ההורג נהרג, ממילא ק' דמה דרשינן מקרא דואתה תבער.

גמ' אמר קרא ואהבת לרעך – הש"ממביא דברי **הרמ"ה** בסנהדרין, דאפילו רשע דנתחייב מיתה מקרי רעך, ועוד כ' דדרשינן רעך מלשון רעים שבך, **והש"מ** כ' דכיון דנענש הרי הוא כאחיך, כמו דדרשינן דכיון דנקלה הרי הוא כאחיך.

גמ' מיתה יפה – בש"מ מביא דברי **הרמ"ה** בסנהדרין, דקופיץ לא הוי מיתה יפה משום דאינו חד כמו כסייף, אלא משבר הבשר הסמוך למקום החתך, **והש"מ** כ' דקופיץ עשוי להרוג בהמה, אבל סייף עשוי לאדם, ועוד כ' דהדרך להרוג מצד הסימנים בסייף, וממול עורף בקופיץ, והמיתה יפה הוי בצד סימנים דממהר למות, או משום דממול עורף הוי דרך ניוול.

רש"י ד"ה ערכו – **הרש"ש** מעיר דכיון חרם הוי לשון הקדש, מנין דקרא מיירי על עומד ליהרג, וכ' דמות יומת הכונה דמיירי על אדם העומד ליהרג, וכ' דאפשר דמש"כ ברש"י חרם הוא ט"ס וצ"ל יחרם, והיינו דדרשינן כל חרם היינו אדם העומד למות, אשר יחרם שיאמרו עליו ערכו עלי, [ועיי"ש שכ' לומר עוד דלא כרש"י, אלא דהכל לשון מיתה].

ג) גמ' לפי שמצינו וכו' – **בש"מ** כ' דלא נתברר שפיר לפי דרשה זו, אמאי כתיב בקרא מן האדם.

גמ' יכול אף בידי אדם כן – **הגרע"א** מק', דנראה דדוקא חייב מיתה בידי אדם דרשינן מקרא דאין לו כפרה, אבל חייב מיתה בידי שמים יש לו כפרה, ולא מצינו בשום מקום דיש כפרה לחייב מיתה בידי שמים, ועיין **בפנ"י** דדן אמאי אין כפרה לחייבי מלקות, וגם **בש"מ** עמד בזה בריש העמוד עיי"ש.

תוד"ה לפי – בסו"ד **בתו"ר** כ' דלכתוב וגם בעליו, **ובתוס' הר"ש משנץ** כ' יסקל כבעליו, ואי נמי וגם כבעליו יומת, ועוד דאי אפשר לעקור לקרא מפשטי' לגמרי, וכ"כ **התוס'** בסנהדרין, **ובש"מ** הביא דברי התוס', דאי נמי לכתוב וגם בעליו כמש"כ בתו"ר.

תוד"ה יכול – **במג"ש** כ' לומר דס"ל כרנבה"ק לעיל ל' א', דיליף דגם חייבי מיתות בידי שמים אמרינן בהו דין קלב"מ מג"ש דאסון אסון, וכיון דהוקש חייבי מיתות בידי שמים לחייבי מיתות בידי אדם, נימא דגם לענין כופר הוקש, [ועיי"ש דכ' דגם לרבא דס"ל דרנבה"ק לא אמר אלא בכרת ויליף מקרא אחרינא, מ"מ י"ל דרבי ישמעל בנו של ריב"ב ס"ל דילפינן אסון אסון].

רש"י ד"ה מיתות – **הש"מ** כ' לפרש על פי דברי רש"י, דמה דחשיב מיתות קלות, הוא משום דדינם במזיד בלא התראה בכרת, דהיכי דליכא כרת גם בלא התראה דינו במיתה חמורה, אלא דאי אפשר לעונשו בלא התראה, ובידי שמים יענש באופן של המיתה החמורה כמבואר בגמ' לעיל ל' א', והא דרוצח חשוב מיתות קלות הגם דאין בו כרת, דמ"מ כיון דחמור והיה לו למידק במיתת חבירו, לא היה ראוי להתכפר בגלות בשוגג, ומה דמתכפר הוי קולא.

תוד"ה מיתות – **הרמב"ן** כ' דכיון דבעי לכתוב ולא תקחו כופר וגם בעי לכתוב מן האדם, משום הכי כ' כל כופר, ועוד כ' דאם היה תרי קראי, הייתי אומר דדוקא בדרך עליה לא מהני כופר, ואע"ג דיש היכי תמצי של כפרה בדרך ירידה ממש, אבל בדרך ירידה ממש וכן בשאר חייבי חטאות דאיכא כפרה באותו אופן דעבר, בזה מהני ליפטר ע"י כופר, **ובש"מ** הביא כל דברי הרמב"ן וכ' דדבריו סתומים, **והרשב"א** כ' כהתוס', **והרא"ה והריטב"א** כתבו כהתי' השני ברמב"ן, והק' דמ"מ סגי לכתוב ולא תקחו כופר, דמזה ידעינן עכ"פ דרך עליה בהורג, ותו לא בעי אלא עוד חד קרא לדרך ירידה, ואמאי בעי לכתוב כל חרם, וכתבו דמלא תקחו אי אפשר ללמוד אפילו מיתות חמורות שאין בהם כפרה, משום די"ל דשאני הורג דאיבד נפש משום הכי לא מהני בו כופר, **ובש"מ** כ' לישב שי' רש"י, דאף דהורג הוי מיתות קלות, מ"מ אי אפשר ללמוד ממנו לשאר חייבי מיתות קלות, כיון דמ"מ לא מצינו בו כפרה בכל ענין אלא בדרך ירידה, ועוד דשאר חייבי מיתות קלות יש בהן כפרה גם ע"י כרת וכמשנ"ת.

בא"ד – **בתו"ר** מבואר דכפרת גלות חמירא וכפרת חטאת קילא, ומשום הכי אכתי י"ל דהיכי דמצינו כפרת חטאת גם מהני כופר, **ובש"מ** כ' דכפרת גלות הוי בגופו, משא"כ כפרת חטאת הוי חוץ לגופו, וי"ל דכמו כן מהני כפרה במזיד ע"י ממון.

בא"ד – **בש"מ** מבואר דלפי שי' התוס' דרוצח הוי בכלל מיתות חמורות, א"כ לפי מה דמשני רמי בר חמא דס"ד דדוקא דרך עליה, נמצא דלא בעי קרא לכל מיתות חמורות אלא לרוצח בדרך ירידה, וצ"ל דמה דאמרינן בברייתא דאין לי אלא מיתות חמורות, היינו דלמיתות חמורות בעי תרי קראי, ובעי להאי קרא דנדע גם האופן של רוצח בדרך ירידה במיתות חמורות, וכ' עוד, דאפשר דמלא תקחו כופר ילפינן לרוצח בדרך ירידה, ומקרא דכל חרם ילפינן לכל חייבי מיתות חמורות ורוצח בדרך עליה.

בא"ד – **בתו"ר** מוסיף בסוף דבריו, דגם למ"ד דבעלמא הוי דמי ניזק, י"ל דהכא דלא שייך דמי ניזק הוי בדמי מזיק, אלא דמ"מ זה ניחא אי אמרינן דכופרא כפרה, אבל אי אמרינן דכופרא ממונא, לא שייך זה בעלמא.

בא"ד – **בש"מ** כ' לבאר, דקו' בסוף היא לשיטתם דרוצח הוי מיתות חמורות, אבל לשי' רש"י דהוי מיתות קלות, י"ל דעכ"פ בעי קרא לרוצח, ובמיתות חמורות בעי למכה אביו דשייך דמי החבלה, אלא דמ"מ כ' לפמשנ"ת לישב שי' רש"י, דבעי קרא גם לרוצח וגם לשאר חייבי מיתות קלות, משום דאי אפשר למילף מרוצח, ממילא נמצא דגם לרש"י אכתי יק'.

**לח' א'**

רש"י ד"ה לחייבו – **בש"מ** עמד בזה, דשי' רש"י דבאמת גם דרך עליה ודרך ירידה מיירי לענין לפטור מממון אחר, ומה דמבואר בגמ' דלתנא דבי חזקיה יש ללמוד מזה דליכא כופר בדרך ירידה, זהו רק משום דממילא נדרוש גם לענין זה, אמנם **בתוס'** לעיל ל"ה א' פירשו דברי התנא דבי חזקיה, דדרך עליה ודרך ירידה מיירי לענין לפטור עצמו ממיתה ע"י כופר וכמו דדריש לה בגמ' כאן, **והרמב"ן והרא"ה** כתבו כרש"י, **והריטב"א** כ' כתוס'.

ד) גמ' ה"מ היכא דסימא את עינו והרגו בה – **התו"ר** מק' לפמש"כ לעיל ל"ה א', דלתנא דבי חזקיה אמרינן דקרא דלא יהיה אסון הכונה דלא יהיה אסון בחבירו, ואם יהיה אסון היינו בחבירו וכמבואר בתוס' שם, א"כ נמצא דקרא מיירי על הכאה בחבירו והיזק בולדות, וא"כ הוי שתי הכאות בשני גופים, **ובש"מ** כ', דלפי מה דמבואר בתוס' שם עוד אופן לפרש לפי תנא דבי חזקיה ממילא דלק"מ, וכ' עוד דכיון דבענין זה פליגי רבנן ורבי על תנא דבי חזקיה, י"ל דבזה באמת לא הוי כותי'.

גמ' שם – **הש"מ** מק', דכיון דקרא דלא יהיה אסון מיירי לענין תשלומין דמי ולדות לבעל, והאסון היינו באשה, א"כ אע"ג דהוי בגוף אחד, מ"מ יש בזה יותר חילוק ממה שיש בסימא בדבר אחד והרגו בדבר אחר, וכ' דאפשר דבצריכותא כל דהו סגי.

גמ' נשקול ממונא מיני' – בש"מ בשם **שיטה** ישנה כ', דמיירי דלא מת מיד, דא"כ לא שייך תשלומין על העין, וכ' דהס"ד דישלם דמי בושת וצער, אבל דמי העין אין לו לשלם, דהא בזמן זה כבר עומד למות, **והש"מ** כ' דמלשון רש"ידכ' דמי עין, נראה דמיירי על דמי נזק, וגם כ' דמשמע גם דהרגו לגמרי בבת אחת.

תוד"ה אבל – מש"כ להכי איצטריך כל חרם, מבואר בת"י דאין לומר דהא דרשינן מלא תקחו כופר, דבסמוך אמרינן כל חרם מאי עביד לי', [**ובתו"ר** כ' זה על הגמ' בסמוך, ועיין בש"מ דכ' לומר, דבאמת כאן יש לפרש דדרשינן מלא תקחו כופר], **ובש"מ** כ' לשי' רש"י דכתב דמחד מנייהו דרשינן, וי"ל דבאמת היינו מלא תקחו כופר [וממילא דלא קשיא משה"ק התוס'], צ"ל דמה דבסמוך אמרינן דכל חרם מאי עביד לי', היינו דמאחר דגם לא תקחו מייתר, הרי אפשר למילף מלא תקחו כופר דאין לו כפרה, וא"כ אמאי איצטריך כל חרם, אבל לפי האמת י"ל, דמכל חרם ילפינן דאין לו כפרה ע"י ממון.

**ובש"מ** מבאר לשי' התוס', דהא דבאמת לא ניחא להגמ' לומר דכל חרם אתיא לדרשה דאין לו כפרה ע"י ממון, ולא תקחו כופר אתיא למה דדרשינן בגמ', להרגו בדבר אחר דפטור, הוא משום דלא תקחו כופר משמע דבא לומר דאין לו פדיון ע"י ממון, ולא דאתיא לדרשה דנפטר מממון אחר, אבל קרא דכל חרם יש לפרש דהכי נדרוש, דכל חרם היינו ממון, וכמו דמצינו בקרא הלשון דכל רכושו יחרם, והכי קאמר קרא, דכל דין ממון לא יצטרך ליתן היכי דדינו במיתה, וכיון דאין פירוש דקרא זה ברור, משום הכי גם יש לפרש הקרא באופן זה.

בא"ד – **במהרמ"ש** עמד בזה דלפי דברי התוס' נמצא, דמכל חרם דרשינן חד דאין מת ומשלם באופן שסימא עינו והרגו בדבר אחר, וחד דאינו יכול ליפטר ע"י ממון במיתות קלות, והרי זה שני ענינים נפרדים.

תוד"ה הא – ברש"י מבואר איפכא, דהא דסימא את עינו והרגו בה ילפינן מעין תחת עין, והרגו בדבר אחר ילפינן מהיקש דמכה אדם למכה בהמה, וכ"כ **הרא"ה והריטב"א** בפירוש ראשון, וביארו דכהאי גונא דהוי בדבר אחד מקרי עין בלחוד, וילפינן דלא מתחייב תרתי על מעשה אחד, ובכהאי גונא דמת ע"י העין, יתחייב מיתה ולא דמי העין.

**ובתו"ר** כ' בשם **ה"ר משה** מאיברא [**ובריטב"א** בשם הר"מ מקוצי], דדרשינן עין בתרא דעין תחת עין, דדוקא תחת עין משלם עין, אבל לא תחת נפש ועין.

בא"ד – **המהר"ם** מק' לשי' התוס', דילפינן מהדרשה דעין תחת עין דגם אם הכהו בדבר אחר דפטור מדמי העין, דא"כ קרא דלא יהיה אסון למה לי, [ולשי' רש"י ניחא, דאי לאו הדרשה דעין תחת עין, הייתי אומר דקרא דלא יהיה אסון מיירי דוקא באותה הכאה], וכ' לומר דאיצטריך לקרע שיראין דהוי דבר אחר לגמרי, אמנם מתוד"ה אמר, דהק' דלישני דאיצטריך כל חרם לקרע שיראין מבואר דלא ס"ל הכי, [והנה לעיל נתבאר קו' הש"מ, דמלא יהיה אסון מבואר דגם פטור מדמי הולדות דהוי לבעל דזה חילוק יותר, וכ' דמ"מ הוי צריכותא כל דהו, ולפי דבריו נראה דזה לא הוי ידעינן ממה דפטור מדמי עין, דהוי לאותו אדם שהרגו].

בא"ד – בסו"ד שהק' דתפוק לי' דהוי רודף, הק' **הב"י** דהא עכשיו בעי קרא דאיכא פטור דקלב"מ גם היכי דהרגו בדבר אחר, וכל כמה דלא נדע דאיכא דין קלב"מ בכהאי גונא, ממילא דגם ברודף לא יהיה דין קלב"מ, כיון דאינו רודפו להרגו באותו דבר שהוא מזיקו, וכ' דאפשר דקו' התוס' רק על הלשון דהרגו בדבר אחר, דגם אם לא הרגו באמת, מ"מ יהיה פטור משום רודף.

תוד"ה אמר – **המהרש"א** כ' דלשון קו' נראה דקשיא להו, גם על אופן דבהכאה שהכהו קרע לשיראין דידי', וביאר דכיון דמ"מ הוי שני דברים, אין ללמוד מהיכי דהמיתה והממון הוו בגוף אחד, והאשה והולדות חשיבי גוף אחד, אמנם **המהרמ"ש** כ', דכונת התוס' לקרע שיראין במעשה אחר.

בא"ד – בקו' בסו"ד מבואר **במהרש"א** ועוד אחרונים, דהיינו דאמאי חזר בו ממה דהוי סבירא לי' מעיקרא, דקרא דמכה אדם משמע דוקא באותו הכאה, נימא דבאמת הוי הכי, ומשום הכי איצטריך קרא דכל חרם לקרע שיראין.

בא"ד – בסו"ד עמד **החזו"א** על לשונם, דמש"כ ע"י אותה חבלה, הכונה רק דהוי באותו גוף, דהא מבואר לעיל דגם אפשר למילף מהאי קרא הרגו בדבר אחר.

בא"ד – **הגרע"א** מק', דבתוס' לעיל ל"ב א' מבואר דהדין דאין לוקה ומשלם, הוי גם באופן דמתחייב מלקות על מעשה אחד וממון על מעשה אחר, ומנין דגם בכהאי גונא מיירי קרא, וכ' דמלקות וממון דילפינן מקרא דכדי רשעתו בודאי דמשמע בכל ענין, ורק הכא דילפינן מלא יהיה אסון, דמיירי על אופן שהוי במעשה אחד, בזה בעי בגמ' ילפותא דגם בשני מעשים אמרינן דפטור, **ובחזו"א** כ' לומר, דמה דכתבו התוס' דלפי האמת כולהו נפקי מתנא דבי חזקיה, אי"ז משום דקרא מקיש גם לאופן שהוי שני מעשים, דבאמת במכה בהמה אין שום משמעות גם להיכי דהוי חיוב ממון נוסף בהדי שהכה, דאיזה שייכות יש לחיוב הנוסף למה שהכה הבהמה, ורק במכה אדם יש שייכות ביניהם, כיון דהדין מיתה פוטר מממון, אלא דלפי האמת אמרינן דאין לחלק אם הוי החיוב ממון ע"י אותו מעשה או מעשה אחר, וממילא דניחא דגם במלקות וממון פטור בכל גונא, ומ"מ כ' דפשטות לשון התוס', דהילפותא היא דבמכה בהמה לא חלקת, ולא דבעצם אין לחלק בין מעשה אחד לשנים.

תוד"ה סלקא – **הרא"ה** כ' דאחר דאיכא קרא דגם בקנס אמרינן דנפטר משום קלב"מ, ממילא אמרינן דדינא דלא יהיה אסון הוי גם בקנס, ושפיר מייתי להאי קרא, וכ' דכן פירש רש"י, **והריטב"א** כ' דכיון דאיכא קרא דלא יהיה אסון, משום הכי ילפינן מאידך קרא דגם בקנס אמרינן קלב"מ, וכ' עוד דהנכון דאורחי' דתנא דלא קפיד להביא דוקא הקרא דמיני' ילפינן.

א) מתני' וקנסה לעצמה – **ברמב"ם** פ"ב מנערה הט"ז מבואר דדוקא הקנס הוי לעצמה, אבל הבושת ופגם הוי לאביה, וכן מבואר **בשו"ת ר"י מיגש** סצ"ח וכן מבואר **ברמב"ן** ועוד **ראשונים** לק' מ' א' [והביאו שם דכן מבואר **בירושלמי** ועיי"ש משי"ת], **והרא"ש** כ' בביאור שי' הרמב"ם, דכיון דמבואר לק' מ' ב' דהבושת ופגם לאביה דבידה למוסרה למנוול ומוכה שחין, א"כ כיון דגם אחר שנתארסה ונתגרשה הדין דבידה למוסרה וכמו דאמר ר"ע בברייתא בגמ', ממילא דיש לנו לומר דהבושת ופגם יהיה שלו, [**וביש"ש** כ', דמהאי טעמא מודה הרמב"ם דאם בגרה קודם שעמד בדין דגם הבושת ופגם הוי לעצמה, דכשבגרה כבר אינו יכול למוסרה למנוול ומוכה שחין, **ובקה"י** סמ"ב כ' לומר, דהא דבגרה הבושת ופגם לעצמה, הוא משום דהאב אינו זוכה אלא בשעת העמדה בדין וכמשי"ת לק' מ"ב א' בסוף אות ב', וא"כ כאן בנתארסה דהיא ברשותו גם בשעת העמדה בדין דרק לענין קנס יצאה מרשותו, משום הכי הבושת ופגם לאביה], **ובתיו"ט** לק' במשנה ו' כ', דהרמב"ם דייק הלשון במתני' דקנסה לעצמה דדוקא הקנס, [ומיהו בר"י מיגש לא כתב שום ראיה, אלא כיון דשבח נעורים לאביה, ממילא דיש לנו לומר דהבושת ופגם הוי שלו], **והרא"ש** חולק, דבמתני' לק' מ' א' מבואר דמפתה נערה שנתארסה ונתגרשה פטור משום דמחלה, ולשי' הרמב"ם אכתי חייב בושת ופגם דהוי לאביה, [ועיי"ש משי"ת דברי **הראשונים**, דבאמת לא קאי על בושת ופגם], **והטור** סקע"ז הביא שי' הרמב"ם והרא"ש חולק, **וביש"ש** סט"ו כ' לדינא כהרא"ש, ויתבאר עוד לק' מ' א' בע"ה.

ב) גמ' אמר קרא וכו' – **בש"מ** כ' בשי' רש"י דרק משום דאיכא תרי קראי דאשר לא אורסה, אמרינן דממעטינן דאין לה קנס לגמרי עיי"ש, וכ"כ **הפנ"י**,וכ' דאי לאו הכי יק', דאמאי באמת קתני האי קרא גם במפתה וגם באונס, ולא סגי בחד ונילף מג"ש דאם נתארסה אין לה קנס, והביא דכן מבואר בילקוט בשם הספרי.

גמ' אלא מעתה נערה ולא בוגרת וכו' – **המהרמ"ש** מק' דאי נימא דקרא רק ממעט דלעצמה, אמאי בעי לזה קרא, הא גבי קידושין לא הוי לאביה אחר שבגרה, וכ' די"ל דקנס שאני, וזה יהיה שלו גם אחר שבגרה, ועיין בפנ"י מש"כ, **ובהפלאה** כ' דאיצטריך לומר, דגם אם בא עליה כשהיא נערה ואח"כ בגרה דהוי לעצמה.

גמ' מיבעי לי' לכדתניא וכו' – **התו"ר** מק' דהא תנא דמתני' ס"ל דממעטינן עכ"פ דהוי לעצמה ולא לאביה, וא"כ איך דריש מהאי קרא ג"ש, וכ' לפרש דהכי קאמר, דכיון דדרש לג"ש, ממילא אין לומר דארוסה אין לה קנס כלל, דא"כ בעי להאי קרא לגופי', אבל השתא דאמרינן דדרשינן רק דהוי לעצמה ולא לאביה, ולא מפקינן מעיקר דין קנס, אכתי נוכל לדרוש ג"ש, דהאי דרשה דהוי לעצמה ממילא משתמע, **והמהר"י בן לב** כ', דכיון דהמקראות סתומים לענין חמישים שקלים, על כרחך דבעי למדרש ג"ש אונס ומפתה מהדדי וכמו שכ' התוס' בע"ב, ומשום הכי אמרינן דהאי קרא דאשר לא אורסה אתיא לג"ש, ורק משום דמ"מ לא נפיק קרא מפשוטו אמרינן דהוי לעצמה, ועיין **בש"מ** שכ' לומר, דכיון דגבי מפתה לא נתפרש בקרא בהדיא דהוי לאביה, אין לנו לומר דהקרא אתיא למעט רק דהוי לעצמה ולא לאביה, דבתו"רבב"מ נ"ז א' כ' דלא דרשינן מיעוט אלא על מש"כ בקרא בהדיא, [אמנם הוסיף שם לומר, דמה דהוי קנסה לעצמה, זה יש לנו לומר גם בלא קרא, וצ"ב בזה].

**והרשב"א** מק', דלעיל כ"ט ב' אמרינן דילפינן ג"ש מקרא דכמוהר הבתולות, והרי קיי"ל כר"ע דמתני', ולדידי' הרי מבואר דילפינן מקרא דאשר לא אורסה, ועוד הק' דאי ילפינן מקרא דאשר לא אורסה, נמצא דקרא דכמוהר הבתולות מייתר, ועל כרחך דדרשינן לה לענין דכתובה דאורייתא, [עיין לעיל כ"ט ב' באות ב' משנ"ת דברי הרא"ש], והא קיי"ל דכתובה דרבנן, [אמנם **בח"ר קרשקש** כ' דצ"ע לר"ע דמאי דריש מקרא דכמוהר הבתולות, ובצד אחד כ' דדריש לענין חייבי לאוין וחייבי כריתות], וכ' בשם **הר"ש בן אברהם**, דר"ע דמתני' יליף ג"ש מכמוהר הבתולות, וכמו דיליף ריה"ג בע"ב, והא דס"ל דלא ממעטינן מקרא שלא יהיה לה קנס כלל, הוא משום דכיון דלא אישתני גופה, אמרינן דלא אתא קרא אלא לומר דלא הוי לאביה, אבל לא למעט לגמרי מקנס, והא דאמרינן בגמ' דמיבעי לי' לכדתניא, דנראה דדרש הג"ש מאשר לא אורסה הוא לאו דוקא, אלא עיקר כונת הגמ' דכמו דלר"ע דברייתא אמרינן דדרשינן מאשר לא אורסה משום דלא אישתני גופה, הכא נמי לר"ע דמתני' אמרינן דלא ממעטינן אלא דהוי לעצמה ולא דאין לה כלל, משום דלא אישתני גופה, והרשב"א הק' על זה, דאמרינן בע"ב דריה"ג האי סברא מנ"ל, ומבואר דלר"ע דמתני' ניחא, והיינו משום דגם איהו דריש הג"ש מאשר לא אורסה, **ובנ"י** כ' דטעמי' דר"ע מבואר לק' מ' א', דמשוה נתארסה ליתומה, דבתרוייהו לא אישתני גופה, וכמו יתומה דיש לה קנס לעצמה הכא נמי בנתארסה, ולכאורה זה כדברי הר"ש בן אברהם, **ובש"מ** עמד בזה, דבתו"ר מבואר דלא כהר"ש בן אברהם, [והנה ברש"י בע"ב בד"ה לא מבואר גם, דר"ע דמתני' יליף מג"ש דאשר לא אורסה, אמנם לכאורה זה מבואר בגמ' שם, דאמרינן דבשלמא ר"ע דמתני' לא אתיא ג"ש ומפקא לי' לקרא מפשטי', ומבואר דגם לר"ע דמתני' ילפינן ג"ש מאשר לא אורסה].

**והמהרש"א** מק', דאמאי ר"ע דמתני' לא ממעט לגמרי לנתארסה מקנס, וכ' דיש לישב, **והמהרמ"ש** כ' דכיון דאיצטריך גם לג"ש, ממילא אין לנו למעט לגמרי, כיון דלא בא רק לגופו למעט נתארסה מקנס, [**ובקרני ראם** כ' דכיון דלא אישתני גופה, אמרינן דלא ממעט אלא דלא הוי לאביה, ולכאורה תירוצו כשי' הר"ש בן אברהם].

גמ' והדין נותן – **ברשב"א** בע"ב מבואר, דילפינן מהא דכסף הבא לה מחמת ביאה לאחר אירוסין הוי דידי', הלכך אף כסף קנסה דהוי מחמת ביאה יהיה לאב, **ובפנ"י** תמה בדברי הגמ', דכיון דלריה"ג אמרינן דאין לה קנס כלל, מה שייך לענין זה למילף מכסף קידושין, הא בעולה גם כסף קידושיה שלו, ואע"פ כן אין לה קנס, ועיי"ש מש"כ לפרש.

רש"י ד"ה לאביה – **הפנ"י** מק' דכיון דאין קרא מפורש, אדרבה נילף גם לקידושין דאם נתארסה אין קידושיה לאביה, ועוד הק' דמבואר לק' מ"ו ב', דלא ילפינן קנס וממון מהדדי, אמנם **בש"מ** לק' מ' ב' כ' בשם **תלמיד רשב"א**,דדוקא ממונא מקנסא לא ילפינן, אבל קנסא מממונא ילפינן, דמה דהוי חידוש לא הוי סיבה דלא נילף מממון, והפנ"י כ' לבאר דברי ר"ע, דכיון דילפינן לק' ל"ט ב' דהבושת ופגם הוי דאביה משום דשייך בגוייהו דבידו למוסרה למנוול, א"כ מאחר דבידו לקדשה, עכ"פ הבושת ופגם הוי דידי', ומעתה יש לנו להקיש כסף קנסה לבושת ופגם, דגם זה הוי דאב.

גמ' לדון הימנו ג"ש – **הריטב"א** מק', דא"כ לא לכתוב בחד מנייהו נערה ונילף מאידך, וכ' דלא ילפינן מהג"ש אלא לפרש המקראות הסתומים, ואי לא היה כתיב נערה, היה כתיב בקרא כי יפתה אשה, והוי משמע אף בוגרת ובעולה, ולא היינו ממעטים מג"ש, אמנם בת"י בע"ב מבואר, דאפשר ללמוד מג"ש לענין בתולה.

**לח' ב'**

גמ' אימא בתולה לג"ש – **ברשב"א** בסמוך נראה, דלפי מה דאמרינן בסמוך דאין לנו לאפוקי לקרא מפשטי' לגמרי, וקרא דאשר לא אורסה קרינן בי' אשר לא ארוסה, ממילא דאין להק' דנילף ג"ש מבתולה, דמ"מ אין להוציא לקרא מפשטי', **ובח"ר קרשקש** כ' דקו' הגמ' לתנא דמתני' דלא מפיק לגמרי אלא דריש דהוי לעצמה, [ויל"ע בדברי הרשב"א בסמוך]. וכ' דהגמ' יכלה לת' דאשר לא אורסה עדיפא משום דמופנית, ויל"ע אמאי זה מופנה יותר מקרא דבתולה.

בת"י ד"ה אימא – בש"מ בשם **קונטרסין** מבואר, דמש"כ חד לחייבי לאין ועשה, היינו חייבי לאוין דתפסי בהו קידושין, ומה דאמר וחד לחייבי לאוין וחייבי כריתות, היינו דלא תפסי כגון יבמה לשוק, ומש"כ אח"כ חייבי לאוין וחייבי כריתות, היינו לר"ע דלא תפסי קידושין בחייבי לאוין.

תוד"ה אימא – **בתו"ר** מק' עוד דאין אדם דן ג"ש מעצמו, וכ' כתי' התוס', ולשון **הריטב"א** דרוב הג"ש גמירי רק שיש ג"ש, ולא קבלו המילות, וזהו דבעינן מופנה מצד אחד או משני צדדים, [ועיין ברש"ש דכ' לדחות הראיה מסנהדרין], ועוד כ' התו"ר דידע שפיר דאיכא ג"ש דבתולה, דאשכחן האי ג"ש ביבמות ס' א', [ומ"מ מבואר בש"מ, דלא הוי תי' על קו' הראשונה].

גמ' מסתברא – **בש"מ** כ' על פי דברי הרא"ה בסמוך, דמה דאמר מסתברא סומך על משי"ת בסמוך, דהאי אישתני גופה והאי לא אישתני, ועיי"ש שכ' לפרש על פי דברי רש"י באופן אחר.

גמ' נפקא לי' מדתניא – **בח"ר קרשקש** כ', דר"ע ס"ל דעדיף למדרש מקרא דאשר לא אורסה, משום דמופנה משני צדדים, וריה"ג ס"ל דעדיף לאוקמי קרא דאשר לא אורסה כפשוטו, ויליף מקרא דכמוהר הבתולות דמופנה מצד אחד, וכ' דאפשר לומר דלא הוי ג"ש אלא משמעות דקרא, ועיין משנ"ת בזה לעיל כ"ט ב' באות ב' בגמ' דחד לגזירה שוה.

ג) רשי ד"ה לא – **המהר"י בן לב** מק', דאמאי איכא חד מופנה, הא בעי תרוייהו לומר דאין לנתארסה קנס, ובש"מ בע"א כ', דלענין זה אפשר למילף להו מהדדי גם בלא ג"ש כלל, דחזינן דאירוסין מוציאין הקנס מרשות אביה, **ובפנ"י** כ' דזה שני הצדדים ברש"י אם יש כאן אחד מופנה, האם בעי ילפותא לענין זה דיוצא מרשות אב.

בא"ד – מש"כ דליכא למיפרך מידי, הק' בש"מ בע"א בשם **שיטה** ישנה, דהא איכא למיפרך דמה לאונס שכן עבר על דעתה ועל דעת אביה, לכך נותן חמישים, וכ' לומר דמ"מ אפשר למילף אונס ממפתה לענין שקלים, וכיון דכבר ילפינן מהדדי, שוב ילפינן שפיר גם מפתה מאונס לענין חמישים, **והש"מ** כ' לומר דכיון דהקנס לאביה, אין נפ"מ במה דעבר גם על דעתה עיי"ש.

**ובשיטה** ישנה שם הק', דכיון דאמרינן דמפתה קיל מאונס, אמאי לא אמרינן גם לריה"ג דשפיר אפשר למילף ג"ש מאשר לא אורסה, דסגי שנכתוב באונס ונוכל ללמוד מפתה גם בלא ג"ש, ואייתר קרא דאשר לא אורסה במפתה, [והנה **בש"מ** כ', דר"ע דברייתא ס"ל דבעי מופנה משני צדדים, ולפ"ז לכאורה גם נימא בריה"ג הכי, אמנם ברש"י לעיל כ"ט ב' מבואר, דהג"ש דכמוהר הבתולות אינו מופנה אלא מצד אחד], **ובש"מ** כ' לומר, דכל מה דאמרינן דאין לה קנס כלל, הוא משום דאיכא תרי קראי עיי"ש.

בא"ד – עיין בע"א משנ"ת דברי התו"ר ומהר"י בן לב, איך ילפינן גם ג"ש וגם דאיצטריך לגופי', ובש"מ בע"א בשם **שיטה** ישנה מביא דברי התוס' בב"מ מ"א ב', דהיכי דיש כמה תיבות שוות, דרשינן ג"ש בכל ענין.

גמ' קרי בי' אשר לא ארוסה – **הרשב"א** מק', דהא בברייתא אמר דמופנה לג"ש, ולא דקרינן בי' אשר לא ארוסה, וכ' דכיון דאתא למדרש דאשר לא ארוסה, נמצא דחד אשר לא ארוסה מופנה, דהא ילפינן מחד לכל התורה, דגם בקנס אמרינן קלב"מ, וזהו מה דאמר בברייתא, דכיון דלא ילפינן לענין דממעט מקנס, לא בעי תרי קראי, ובסוף דבריו כ' לומר, דר"ע דברייתא אמר לדבריו דריה"ג וכמשי"ת, וממילא דלק"מ, **ובש"מ** כ', דלפי דברי התוס' דגם אי דרשינן לומר דארוסה אין לה קנס, אכתי קשה דאמאי כתיב אורסה ולא ארוסה, ממילא דאתי שפיר, דעל זה קאי בברייתא דמה תלמוד לומר אורסה ולא ארוסה.

**והרשב"א** מק' עוד, דמ"מ בברייתא נראה דר"ע מודה, דקרא קאי על נערה שנתארסה ונתגרשה, ורק דמוקי לה לג"ש, וכ' לומר דלדבריו דריה"ג אמר, דלדידך דדרשת לגונא דנתארסה ונתגרשה, הדין נותן דבכהאי גונא יש לה קנס, אלא נדרוש לג"ש, וכ' דאי קשיא, דמ"מ אף דנדרוש ג"ש כדברי ר"ע, מ"מ איך אתיא ג"ש ומפקא לקרא מפשטי', וכ' די"ל דאמר לי' דהיה לך להפנותו לג"ש, ומיהו הכי מידריש דהא אורסה הוי לעצמה, וכתנא דר"ע דמתני'.

תוד"ה ארוסה – **בריטב"א ובח"ר קרשקש** מבואר כהתוס', דכיון דשינה הלשון לכתוב אורסה, אמרינן דגם נכתב לג"ש, **והתו"ר** מסיים דהוי מופנה מצד אחד כדפי' רש"י, [ויל"ע דבע"א נראה בדברי התו"ר, דרק משום דמופנה דרשינן האי ג"ש לתנא דמתני', ואם היה צריך לגופי' לא היינו דורשים].

בא"ד – **הגרע"א** כ' דעל כרחך צ"ל לפי דברי התוס' דבעי שיהיה מופנה משני צדדים, דאי לאו הכי אמאי כתבו דמשום דכתוב בלשון אורסה ילפינן מג"ש, הא גם אם היה כתוב ארוסה בהדיא הוי ילפינן, דחד אשר לא אורסה מייתר, כיון דמבואר בגמ', דמאחר דכתוב במקום אחד דגם בקנס אמרינן קלב"מ, ילפינן לה לכל התורה, ממילא דסגי שיהיה כתוב או באונס או במפתה, ועל כרחך דס"ל, דבעי שיהיה מופנה משני צדדים.

ד) גמ' ולא לאבי מתה – **בתו"ר** כ' הלשון, דהלכך דרשינן למעט מתה ובוגרת, ונראה דהכל הוי מדרשה אחת, דבוגרת ומתה כבר לא הוי אבי הנערה, אמנם **הרמב"ן והרא"ה** לעיל כ"ט ב' כתבו לומר שם, דר"ע לא סבר כאביי, דלדידי' אין יתור למעט אבי מתה עיי"ש, ואי נימא דמדרשה זו גם ממעטינן אם בגרה, נמצא דר"ע גם לית לי' לסתם מתני' דלק' מ"א ב', דאם בגרה קודם העמדה בדין הקנס לעצמה, **ובפנ"י** הביא **דברא"ה** לק' מ"ב ב' מבואר, דכמו דמבואר שם דלר"ש דרשינן מונתן, דלא הוי לאב עד שעת נתינה, הכא נמי לרבנן דרשינן האי קרא, אלא דמבארים דונתן היינו שעת העמדה בדין, וכן מבואר **ברמב"ן** שם, וא"כ אי"צ להיתור דאבי הנערה, **ובחי' רח"ה** פ"א מנערה הט"ו מבואר, דאבי מתה הוי דין אחר מהדין דבא עליה ובגרה, ובמתה אינה יוצאה מרשות אביה וכמשי"ת בסמוך, ולפ"ז מבואר גם בהכרח דהוי דרשה בפנ"ע, ובגי' **חזו"א** שם כ' בפשיטות כמשנ"ת מדברי התו"ר, דהוי דרשה אחת, וכ' דהא דאמרינן לעיל כ"ט ב' דאיצטריך לכדאביי, ולא אמרינן דאיצטריך לבא עליה ובגרה, הוא משום דלא אשכחן בשום מקום, דזה הדרשה למעט בא עליה ובגרה.

תוד"ה לאבי – **בתו"ר ובתוס' הר"ש משנץ** לא הוזכר מש"כ התוס' דאי אפשר לפוטרו בולא כלום, ונראה דאי"ז עיקר התי', אלא דכאן היינו אומרים מסברא, דסגי מה דבשעת ביאה היא ברשות האב, ושם היינו אומרים מסברא, דלדין המיתה בעי שגם בשעת גמר דין תהיה בדין סקילה, וביותר דבתו"ר מבואר, דגם דן לענין מה דאמרינן דאם בא עליה ובגרה דהקנס לעצמה, ושם הרי אינו נפטר אלא משלם לבת, [ועיי"ש שכ' דלא נימא בבוגרת דיהיה הקנס לעצמה משום דאישתני גופה, כיון דבוגרת אין לה קנס, ונראה דאם היה קנס לבוגרת ורק דהיה לעצמה, מסברא היינו אומרים דאם בגרה לעצמה], אמנם **במהרמ"ש** נראה דעיקר התי' הוא, דשם לא תהיה פטורה לגמרי, דעכ"פ תהיה חייבת חנק, אבל הכא באם נימא דפטור, הרי נמצא דפטור לגמרי וזה אין לנו לומר, **ובק"ש** אות קל"ד הק', דלמ"ד דמותרה לדבר החמור לא הוי מותרה לדבר הקל, גם שם נמצא דפטורה לגמרי, וכ' דאפשר דכיון דהוי רק משום חסרון התראה, לא אכפת לן בזה.

**הרי"ף והרא"ש והרמב"ם** פ"א מנערה הט"ו פסקו כאביי, וכ' **הכס"מ** דכיון דרבא מספקא לי', בזה הדין דהלכה כאביי, אמנם **הרמ"ך** שם הק' דאמאי פסק כאביי, וכ' דסוגיה דריש פרקין מסייע לאביי, וסיים דצ"ע, **והמאירי** הביא דיש שיטות דמהני תפיסה, כיון דרבא מספקא לי', וכ' דאין נראה, [ויל"ע לפי דברי הרח"ה שיתבאר בסמוך, דלכאורה נמצא דרבא בודאי לא סבר הדרשה דלא אבי מתה, אלא דרק מספקא לי' שמא יוצאת מרשותו משום דעושה בגרות].

**הרמב"ם** בפ"א מנערה הט"ו כ' דאם בא עליה ומתה פטור מן הקנס, ומבואר **ביש"ש** דרק מקנס פטור, אבל בבושת ופגם חייב, **ובחי' רח"ה** הק' דאמאי לא מקישים הבושת ופגם לקנס, וכמו דבאם בגרה מבואר ברמב"ם דגם הבושת ופגם הוי של עצמה, הכא נמי במתה נימא דגם הבושת ופגם יוצא מרשות אביה, ובגי' **חזו"א** כ' דבאמת גם הבושת ופגם יוצא, אלא דמ"מ האב זוכה בזה בתורת ירושה, והביא דכ"כ רח"ה עצמו פ"ה מנחלות ה"ח, והנה בחי' רח"ה שם העיר, דאמאי אמר אביי דבא עליה ומתה פטור, הא כיון דחזינן דבבגרה הקנס לעצמה, הכא נמי במתה יש לנו רק לומר דיצא מרשות אב וזוכה הבת בזה, אבל לא דמפטר, ולכאורה להשי' דאין אדם מוריש קנס לבניו אין מקום לקו', דהאף דגם במתה ראוי להיות של הבת, מ"מ כיון דאין ירושה בקנס ממילא דמפטר, ולכאורה מוכח דהרח"ה אזיל בהשיטה דאדם מוריש קנס לבניו, וא"כ ממילא דגם אי נימא דראוי להיות של האב מדין ירושה, מ"מ אכתי יק', דכיון דגבי קנס איכא פטור דאפילו ירושה ליכא, הכא נמי גבי בושת ופגם נימא דגם ירושה ליכא.

והרח"ה שם כ' לישב, דמה דממעטינן אבי מתה, לא נאמר בזה דחיוב הקנס נפקע מרשות האב, אלא דהוי פטור כל שמתה הבת, ובאמת מצד עיקר הקנס אכתי היא ברשות אביה גם לקנס, ולפ"ז כ' דכל מה דאמרינן דדין בושת ופגם כדין הקנס, זהו רק לענין דכל שמצינו דהקנס יוצא מרשות האב ועומד ברשות הבת, הכא נמי הבושת ופגם, אבל כאן דהוי רק דין פטור בקנס, לזה לא הוקש הדין בושת ופגם, דגם בהם יהיה אותו פטור שיש בקנס, וכ' עוד לישב, דבאמת המיעוט הוא דכל שמתה איכא ביטול זכות האב בקנס, אלא דמ"מ אי"ז משום דאמרינן דהבת יוצאת מרשותו, אלא רק דתו אין לו זכיה בקנס של בתו, ובאמת גם לבת אין זכות בקנס זה, כיון דלא יצאה מרשותו לענין הקנס ואינה ברשות עצמה, ולפ"ז כ' דהא דבבגרה אמרינן דאם הוי קודם העמדה בדין זוכה הבת גם בבושת ופגם, זהו משום דבבגרות נאמר הדין דחוזר הקנס להיות של הבת, ואף דכבר מעשה הביאה היה קודם שבגרה, מ"מ נתחדש בזה דחוזר להיות של הבת גם מה שלמפרע, ומשום הכי אמרינן דגם הבושת ופגם חוזר להיות של הבת, אמנם במתה, דנתבאר דאינו חוזר להיות של הבת, אלא דרק נתבטל זכות האב כל שמתה הבת, לא אמרינן זה אלא לענין הקנס דאכתי לא היה העמדה בדין, ואכתי לא זכה בחיוב הקנס, אבל בבושת ופגם דמיד חל החיוב, ממילא דאף אם מתה כבר לא יתבטל זכותו, ורק בבגרה דנתחדש שם דהבת זוכה גם במה שלמפרע, אמרינן דגם זוכה בבושת ופגם.

אלא דהק' דלפ"ז נמצא, דרבא דמיבעי לי' אם מיתה עושה בגרות או לא, הרי מבואר בשני הצדדים דלא כאביי, דאביי אמר דבאמת אכתי היא בעצם ברשות אביה, ורק דמ"מ אין לו הקנס וכמשנ"ת, ורבא נסתפק רק די"ל דיצאה לגמרי מרשות אביה, וכ' לומר דמה דאמרינן לאביי דאין לאביה זכות בקנס, באמת זהו רק משום דבאמת אכתי היא ברשות אביה, דאי נימא דמיתה עושה בגרות, א"כ לא מיבעי להצד השני, דהמיעוט דנתבטל זכית האב בקנס של הבת, דזה לא שייך בבת עצמה, אלא גם להצד הראשון דהוי פטור מהקנס, י"ל דזהו רק היכי דהקנס הוי של אביה, אבל אם הוי של עצמה לא מצינו מיעוט, וא"כ נמצא דלאביי פשיטא דאין עושה בגרות, ובזה הוא דאמרינן בגמ' דרבא מספקא לי' אם עושה בגרות.

ה) גמ' יש בגר בקבר – **בשו"ת חמד"ש** סע"ח סק"ב כ' על הספק דרבא, דבאמת בודאי לאחר מיתה אין השתנות, ולא נעשתה בוגרת, [ועיין באה"ע סל"ז בח"מ סק"ו וב"ש סק"ה, די"ל דאחר ששה חדשים נעשית בוגרת אפילו אם לא תביא סימני בגרות], מעתה הוא נגד הסברא לומר דפקע אב, רק דאפשר לומר כיון דהא דזכתה התורה שבח נעורים לאביה להפקיע מרשותה, הוא קצת חידוש ואין לנו בו אלא חידושו, לאחר כלות הנערות י"ל דלא זכה רחמנא להפקיע מרשותה, ועל כן לאחר ששה חדשים שהיה ראוי שתעשה בוגרת אלו לא מתה, לא זכתה התורה להפקיע מרשות הבת.

תוד"ה יש – במש"כ דנפ"מ לענין בע"ח, הק' בזה **בהפלאה** דאיך יגבו הבע"ח, דלא מיבעיא דאם ישלם הקנס במעות, דלא יוכל לגבות דהוי מטלטלין דיתמי, אלא אפילו אם יגבו קרקע, הא כיון דס"ל לרבא בפסחים ל"א, דמכאן ולהבא הוא גובה, ומבואר שם דלפ"ז גם אם יגבו קרקע אין הבע"ח יכול לגבות, אלא משום דאיכא שעבודא דר"נ, הכא האיך יגבה, כיון דלא היה משועבד לבת מחיים, דהרי לא זכתה בזה אלא אחר שמתה, ואין כאן שעבודא דר"נ לבת, ובסו"ד כ' לומר, דהכא דלא זכו היורשים אלא אחר העמדה בדין, בזה הבע"ח קודם שאין לומר עליו שצריך שבועה, דבשעה שחל החוב כבר נשבע עיי"ש, **והחזו"א** כ' דבאמת מוכח מדברי התוס', דגם אם חל החוב לאחר מיתה, יש בזה לדין שעבודא דר"נ לגבי הבע"ח דידה, ומיהו כ' דאכתי יק' דלא חל שעבוד, כיון דבא לידה אחר שכבר נתחייבה לבע"ח דידה, ובעלמא בעי לדאיקני וכאן דבא לאחר מיתה אינה יכולה להקנות זה, וכ' דבאמת הוי רק משום מצוה על היתומים לפרוע חוב אביהן, דמבואר בב"ב קנ"ז א' דגם היכי דלא נשתעבד הקרקע, מ"מ כופין היורשים לשלם משום מצוה.

**והריטב"א** כ' עוד נפ"מ באם מחלה הבת, דאם יש בגר בקבר כיון דעכשיו זוכה בזה, הועיל מחילתה מעיקרא כיון דאיגלאי מילתא למפרע דדידה בעי מהוי, אמנם לק' מ"א ב' מבואר בריטב"א, דלא מהניא מחילתה קודם בגר עיי"ש.

בא"ד – במש"כ התוס' דפקע אב היינו רק לענין דבע"ח דבת יגבה, הק' **בהפלאה** דהא אביי אמר דפטור והיינו לגמרי ואמאי, וכ' לומר דאביי ס"ל דהא פשיטא דמיתה עושה בגרות, וא"כ אמאי איצטריך לדרשה דלא אבי מתה, ועל כרחך דבא לומר דבכהאי גונא פטור המאנס לגמרי, [אלא דהק' דליכא תרי יתורי חד לבוגרת וחד למתה, ועיין משנ"ת בזה לעיל], **ובלחם אבירים** הק' דכיון דאביי פטר לגמרי, ורבא ס"ל רק די"ל דהוי של אב מדין ירושה, מהו זה דאמרינן בגמ' דמילתא דפשיטא לאביי מיבעי לרבא, הא רבא בודאי לא סבר כאביי דפטור, **ובהפלאה** שם כ' לומר, דהכונה דאביי פשיטא לי' מסברא דעושה בגרות, דאי לאו הכי, הגם שיש יתור, נימא דלא בא אלא לומר דמיתה עושה בגרות, ונפ"מ דהוי דאב מדין ירושה ובע"ח דבתו גובים.

בא"ד – במה שמבואר בתוס' דאיכא שעבוד לבע"ח על קנס גם קודם העמדה בדין, כ' **בק"ש** ח"ב סי"א סק"ב, די"ל דזהו דוקא להצד דנקטו עכשיו דאדם מוריש קנס לבניו, ואמרינן דהוי זכות ממון, אבל להצד דאין מוריש דאמרינן דאין זה זכות ממון, ממילא דגם לא יהיה שעבוד לבע"ח, על חיוב זה קודם העמדה בדין.

בא"ד – במשה"ק דאי מוריש קנס לבניו אמאי אמרינן בסמוך דפקע אב, הנה **בתוס'** בב"ק **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** לק' מ"ב ב' כתבו, די"ל דכיון דהכא לא בא ליד הבת כל זמן שהיא חיה, לאחר מיתה גם אינה זוכה בקנס, ומשום הכי אין האב יורשה, דאמרינן דגם הבת עצמה אינה זוכה בזה, והא דמתחילה מבואר דבנה יורשה, מבואר בתוס' בב"ק דמיירי לענין בושת ופגם, והרמב"ן והרשב"א כ' דבס"ד סברו דגם זוכה בקבר, [והרמב"ן לשיטתו לא יכול לומר דהספק לענין בושת ופגם, דס"ל דהוי של האב גם אם בגרה הבת], **ובק"ש** ח"ב סי"א סק"ג הק' על מה דמבואר בתוס' בב"ק דיש חילוק בין קנס לבושת ופגם, דכיון דס"ל עכשיו דאדם מוריש קנס לבניו וחשיב זכות ממון, אמאי אמרינן דבקנס אינה זוכה הבת אחר מיתה, ובבושת ופגם זוכה, וכ' דאפשר דבאמת גם אם אדם מוריש קנס, אי"ז משום דהוי זכות ממון, אלא דגם לענין זה אמרינן דהיורש במקום מורישו, ועיין **בברכ"ש** סמ"ט סק"א דכ', דחשיב יש בו ממש לכל הפחות לענין דהיורש יכול להיות במקומו על התביעה, ועיין בהמשך דבריו דמבואר דיש לזה תורת ממון, **והחזו"א** כ', דהא דלא אמרינן דגם בבושת ופגם לא תזכה משום דלמי שזה ניתן זה ניתן, הוא משום דמה דאינה זוכה זהו רק משום דהיא מתה, ולא הוי חסרון בעצם דאי"ז ברשותה לזכות.

בא"ד – מש"כ די"ל דהוה מצי לאקשויי דאין מורשת קנס, עד"ז מבואר גם **בראב"ד** בהשגות על בעה"מ, דכ' דבתחילה היה סבור דאדם מוריש קנס, והספק רק בכהאי גונא דיש לה בן, ולבסוף חזר בו דאין מוריש קנס והספק אם פקע אב, **וברשב"א** מבואר דברי הראב"ד, אמנם **בש"מ** מביא דהרשב"א דחה תי' הראב"ד, דנראה דחזר בו רק משום דלא משכחת לה שיהיה לה בן.

בא"ד – מש"כ שי' ר"י דהספק לענין בושת ופגם, הנה **הרמב"ן** חולק, דבבושת ופגם גם אם בגרה הוי לאביה, וכן היא שי' עוד **ראשונים** לק' מ"א ב', ויתבאר שם בע"ה.

בא"ד – מש"כ דאע"ג דתנן בריש נערה דאם בגרה הבושת ופגם דידה, הק' **הפנ"י והגרע"א** דמה הוצרכו להביא מתני' דלק', הא בסוגיה עצמה הוא מוכרח דהוי דידה, דהא כיון דמפרש ר"י הספק בגמ' לענין בושת ופגם, והיינו דאם יש בגר בקבר פקע זכות האב מבושת ופגם, ממילא מבואר דאחר שבגרה גם הבושת ופגם דידה, והפנ"י כ' דניחא להו להביא דין גבי ירושה.

**הבעה"מ** כ' לישב, דלפי מה דאמרינן דבעיא דרבא אם בנה יורשה, הספק אליבא דר"ש דס"ל לק' מ"ב, דגם אם בגרה אחר העמדה בדין הקנס לעצמה כל שלא נתן הקנס, ואחר העמדה בדין שפיר אדם מוריש קנס, ולפי מה דבעי בסוף אם פקע אב והיינו דאינו יורשה, לפ"ז הספק קודם העמדה בדין ובין לרבנן ובין לר"ש, **והראב"ד** השיג דהא אין הלכה כר"ש, [**והרשב"א** מוסיף דמשום הכי היה לו לפרש דהספק אליבא דר"ש], ועוד דהיה לו לפרש דמתחילה הספק אחר העמדה בדין, ולמסקנא הספק קודם העמדה בדין, **ובח"ר קרשקש** נראה, דכיון דלא קאי למסקנא הספק אם בנה יורשה, לא פירש בזה ולא אכפת לן דאתיא רק לר"ש.

**הרמב"ן** כ' לבאר, דמתחילה ס"ל דכיון דהקנס מעיקרא הוי של האב, היכי דליכא בן ואיהו היורש, אמרינן דאין הבגר מפקיע וזכותו כדקאי מעיקרא, ורק אם יש לה בן, בזה אמרינן דפקע מהאב הגם דהבן עצמו אינו יורש, והלשון **בח"ר קרשקש** כשמביא פי' זה, דבגרות כי האי לא מפקע זכות האב, אמנם מסיק דגם בכהאי גונא יש לנו לומר דפקע אב.

וברש"י בד"ה יש כ' דהבן ירש הקנס, ולק' בד"ה ופקע כ' דהאב אינו יורש בתו, **והפנ"י** כ' לבאר שיטתו כהראב"ד, דבאמת יש בזה חילוק בין תחילת הסוגיה לסוף הסוגיה, **ובק"ש** בח"ב סי"ב כ' לומר, דרש"י מחלק בין שאר יורשים לבן, דמהסוגיה בב"ב קנ"ט א' מתבאר דמלבד דין ירושה שבכל יורשים, איכא בבן עוד דין דקם תחת אביו, וזה סיבה דגם יעמוד תחתיו לענין תביעת הקנס.

**לט' א'**

ו) רש"י ד"ה משמשות – **בבית מאיר** בסכ"ג כ', דמלשון רש"י כאן נראה דהאיסור גם על האשה, ולא רק מצד האיש.

בא"ד – **הפנ"י** כ' לומר דגם רש"י מודה למש"כ התוס' דלר"מ צריכות לשמש במוך, אלא דניחא לו לפרש דגם קתני דינא, ולא רק עצה טובה קמ"ל, ועוד דלפ"ז ניחא מה דהוסיף ר"מ לומר, דפחות מכאן ויותר מכאן משמשת כדרכה, ולכאורה אי"צ לזה, דכבר אמר מבת י"א ויום אחד עד בת י"ב ויום אחד, אלא דבא לומר דאיכא איסור בפחות או יותר.

תוד"ה שלש – במש"כ התוס' בשם ר"ת, דיש להתיר כמו דמצינו דשרי לשמש עם קטנה, מבואר **בתוס'** ביבמות דהיינו להתיר לה להניח אח"כ מוך להוציא הזרע, אבל בשע"ת מודה ר"ת דאסור וכמש"כ התוס' בשם ר"י דהוי כזורע על העצים, וכן בתוס' כאן מבואר דרק אח"ת שרי ר"ת, [וכ"כ בחי' רבי ראובןביבמות סי"ג דבדברי התוס' מבואר, דמתחילה הבינו שי' רש"י דמיירי דמניחה מוך אח"ת, ורק ר"י בתי' אחד כ', דדוקא בשע"ת אסור לשי' רש"י], **ובתוס' הר"ש משנץ** כאן **ובהג' מרדכי** ביבמות כתבו עוד, דכיון דבשע"ת אין מוך, ממילא דאין לדידי' שום איסור, **ובחי' רבי ראובן** שם בהוספות לסי"ג מבואר, דמה דהתוס' כתבו דשרי רק משום דמצינו בקטנה דשרי, הוא משום דגם אם מניחה מוך אח"כ יש מקום לאסור, משום דנמצא בזה דמעיקרא משמש על דעת שלא תתעבר מביאה זו, ואי לאו דמצינו דשרי לשמש עם קטנה יש מקום לומר דגם זה אסור.

בא"ד – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** מק' על שי' רש"י, דכיון דאינה ראויה להתעבר, איזה איסור יש לשמש במוך, הא בלא"ה אינו ראוי להזריע, ואין כאן השחתת זרע כלל, **ובחי' רבי ראובן** ביבמות סט"ו דקדק דהראשונים לא הק' אלא משום דבלאו הכי לא מעברא או משום דאם תתעבר תמות, אבל מכה"ג דרק בודאי תפיל לא מק', ומשום דבזה שפיר י"ל דאע"ג דלא יהיה בן קיימא מ"מ כיון דמתעברא יש איסור השתחתת זרע, **והריטב"א** הק' עוד דהאמנם דרבנן אמרי דמשום שומר פתאים ה' יכולה לשמש בלא מוך, מ"מ איך אסרינן משום זה להניח מוך היכי דחוששת להכניס עצמה בסכנה.

**ובריטב"א** וכן **בנ"י** ביבמות מבואר דגם בשע"ת שרי להניח מוך, וגם בזה מק' דכיון דאינה ראויה להתעבר אין איסור, **והגרע"א** הוכיח מזה דס"ל דאין לאסור בשע"ת משום דהוי כזורע על העצים והוי כמוציא ז"ל, ורק בקטנה שרי משום דדרך תשמיש שרי, דא"כ אמאי אם אינה ראויה להתעבר יהיה מותר להניח מוך בשע"ת, הא מ"מ עי"ז נמצא דהוא כמוציא ז"ל, דזה אינו בלא שמניחה מוך אף דאינה ראויה להתעבר, אלא מוכח דגם במוך בשע"ת כל האיסור הוא משום דיש בזה השחתת זרע, ומשו"ה כתבו דהיכי דאינה ראויה להתעבר ממילא דאין כאן השתחת זרע, [והגרע"א שם כ' דהאיסור מצד האשה, **ובאחיעזר** ח"א סכ"ג כ' דלזה אין ראיה מהנ"י, דאפשר דאסר משום האיש דכשהוא משמש כשיש מוך הרי יש בזה השחתת זרע, ועיין בסמוך], **ובתו"ר** כ' דיש לקיים פירוש רש"י דמ"מ אין לה להשחית זרע האיש, ולא דמי למשמש עם קטנה דשם הוי דרך תשמיש, והכא נמי אם תתן לאח"ת שרי, אבל הכא מיירי שנותנת קודם הלכך אסור משום דהוי כזורע על העצים, ונראה מבואר בדבריו גם, דהאף דכ' דאסור משום דהוי כזורע על העצים, מ"מ כ' בתחילה דהאיסור משום השחתת זרע האיש.

והנה **ברש"י** ביבמות מבואר דשרי להניח מוך בשע"ת וכן הוא **בנ"י** שם, **והריטב"א** כ' דלשי' רש"י אסור להשחית במוך ואפילו היה מונח בשע"ת אסור, והנה **הראשונים** כתבו לשי' רש"י דהגם דאשה אינה מוזהרת על השחתת זרע, מ"מ אסור להן להשחית זרע האיש, ואי נימא דמיירי גם על מנחת בשע"ת, נראה מבואר מדבריהם דמה דאיכא מוך בשע"ת אי"ז סיבה לאסור על האיש לשמש משום השחתת זרע, אלא על האשה ומשו"ה הוצרכו לומר דיש איסור על האשה, אמנם אפשר דלא כתבו זה אלא לבאר דאף אח"ת אסור, וכמבואר בריטב"א דיותר יש לאסור אח"ת, **והגרע"א** כ' בדעת הנ"י, דהאיסור במניחה מוך בשע"ת הוי רק משום לתא דידה, ועל הבעל ליכא איסורא דמ"מ הוי דרך תשמיש, ורק משום האשה אף דמנחת ק"ת מ"מ חשיב בזה השחתת זרע, **ובאחיעזר** שם תמה, דמה שמנחת מוך ק"ת אין האיסור בהנחה, אלא בזה שאח"כ משמשת עם המוך, וא"כ יש לאסור על האיש כמו על האשה, **ובריטב"א** ביבמות מבואר דאיכא איסור גם על האיש, וכ' דהוי כזורע על האבנים, ועל כרחך דכונתו רק לענין השחתת זרע, דהא גם שם מבואר בריטב"א דבאם אינה ראויה להתעבר, אין לאסור לשמש במוך.

בא"ד – מבואר בתוס' דר"ת לא שרי אלא אח"ת, ולפ"ד אף ר"מ דמתיר משום סכנה לא מתיר אלא אח"ת, אבל בשע"ת לא התיר, **ובבית מאיר** סכ"ג מבואר דמה דאסר ר"ת ליתן ק"ת זהו משום דאפשר ליתן אח"ת, אמנם **בתו"ר** ביבמות כ' דנראה כפי' ר"ת, דלשי' רש"י דמניחה בשע"ת, א"כ הוי כמטיל על העצים וכיון דמשחית זרעו כמביא מבול לעולם לא מסתבר שיתירו לאלו הנשים בשביל שמחת עונה דמוטב שלא ישמשו כלל, **ובחי' רבי ראובן** ביבמות סי"ג כ' לבאר דשי' ר"ת דהיכי דאיכא מוך בשע"ת הרי זה גורם דהוי כניאוף ויש בזה איסור דמוציא ז"ל, ומשו"ה אין להתיר אף במקום סכנה, והדין בכה"ג דלא ישמש, אמנם שי' רש"י והר"י דמבואר דיש להתיר, הוא משום דס"ל דכל דהוי דרך ביאה אין לאסור אלא משום השחתת זרע, וזה יש להתיר היכי דאי אפשר בלאו הכי, ואין לו לימנע מתשמיש משו"ז [וכן מבואר **בחזו"א**], ובהוספות שם כ' דאף דמבואר בר"י דלא חשיב לגמרי כדרך ביאה דמשו"ה לא דמי לקטנה, צ"ל דדוקא לענין דלא יחשב כלל השחתת זרע אמרינן דיש חסרון בדרך ביאה, אבל לענין דלא יחשב ניאוף סגי בזה דהוי דרך ביאה, ובסי"ד כ' לומר דשי' ר"י דהיכי דהוי סכנה יש היתר הגם דחשיב דרך ניאוף עיי"ש.

בא"ד – **בתו"ר** כ' דצריכות לשמש ולא הזכיר דעצה טובה קמ"ל, **וברמב"ן** מבואר דאיכא איסור לשמש בלא מוך לר"מ, וכ"כ **הרא"ה** דאסורות לבעליהן בלא מוך, ולשון **הרשב"א והריטב"א** דחייבות לשמש במוך, **ובחי' רבי ראובן** ביבמות סי"ג סק"ב עמד על לשון התוס' דנראה דגם לר"מ אין חיוב.

בענין מוך ק"ת, הנה ברש"י ביבמות מבואר דמיירי במוך ק"ת, ומבואר דבשאר נשים איכא איסור לשמש במוך, וכך היא שי' ר"ת וכן מבואר בתוס', ובריטב"א ובנ"י מבואר דאם בלאו הכי אינה ראויה להתעבר אין איסור במוך ק"ת, **וביש"ש** ביבמות, כ' להתיר בכל גונא במוך ק"ת, אמנם **בפוסקים** באה"ע סכ"ג ובפ"ת שם סק"ב מבואר דאסור להניח מוך ק"ת, ואח"ת מבואר שי' ר"ת דשרי בכל אשה, וכ"כ **בתו"ר** ביבמות דאין איסור השחתת זרע אלא בשעת יציאה מהגוף ולא אח"כ, ונתבאר דשי' **הראשונים** לאסור גם אח"ת, **ובבית מאיר** בסכ"ג כ' דיש להחמיר כשי' רש"י, וכן מבואר **בפוסקים** שם, **ובשו"ת הגרע"א** מהדו"ק סע"א מבואר, דגם במקום שיש לאשה צער לידה אין להתיר בין ק"ת ובין אח"ת, [ובדבריו מבואר דגם אם יש סכנה, אין להתיר, **והחזו"א** כ' דבהכרח לא מיירי דיש חשש סכנה ממש, דבדבריו לא מבואר כלל דאסור לה לשמש בלא מוך, ואי הוי חשש סכנה ממש, א"כ כל שאינה משמשת במוך היה מן הדין לאסור עליה לשמש כלל], **ובפ"ת** סכ"ג סק"ב הביא משו"ת **חת"ס** דכ' דאין להתיר ק"ת אלא לאח"ת, אמנם הביא דבשו"ת **חמד"ש** כ' להתיר גם ק"ת, וכ"כ **באחיעזר** ח"א סכ"ג סק"ד, **ובחזו"א** כ' להתיר דוקא ק"ת ולא אח"ת, דאע"ג דשי' ר"ת איפכא מ"מ שאר הראשונים נחלקו עליו, ואדרבה ס"ל דאח"ת חמור יותר מק"ת, וכמבואר בלשון **הריטב"א** כאן דכ' הלשון דאפילו בשע"ת אסור.

רש"י ד"ה שמא יעשה – **התו"ר** כ' דאינה חוזרת ומתעברת אפילו נפל, אלא החשש שמא נתעברה תאומים ויפחות הזרע צורתן, **והריטב"א** כ' כרש"י, וכ' דאע"ג דאינה מתעברת בבן קיימא, מ"מ באינו בן קיימא חוזרת ומתעברת ואכמ"ל.

גמ' שנאמר שומר פתאים ה' – **בק"ש** אות קל"ו כ' לומר דכל היכי דדרך הארץ לנהוג כן אמרינן הכי דשרי משום שומר פתאים ה', ועיין **בשו"ת חמד"ש** ס"מ סק"ב דכ' דהכא הוי חשש רחוק מאוד דאי"צ ליזהר מזה מעיקר הדין, ורק דר"מ החמיר בזה, וכ' דלפי השיטות דמיירי הכא באופן שבלא חשש סכנה יש איסור להניח מוך, צ"ל דר"מ חולק במציאות דהוי חשש דצריך לחשוש לו.

גמ' וכי תימא וכו' – **הראשונים** הק' דבגמ' ביבמות מבואר, דלתנא דרבה בר שמואל אפשר דתלד ותחיה, אלא דאמרינן דבנים הרי הם כסמנים, ונמצא דמשכחת לה דתמות בעודה נערה ויהיה לה בן, וכתבו דצ"ל דמה דאמרינן שם דבנים כסמנים, היינו משעת העיבור, וא"כ נמצא דבשעת הלידה היא כבר בוגרת, **והרא"ה** כ', דמ"מ בסוגיין נראה דס"ל דבודאי מתה, וזה כשי' רבה בר ליואי שם, אלא דהא דלא תי' דרבא ס"ל דרק שמא תמות הוא כדאמרן, **והמהרש"ל** העיר על דברי רש"י דכ' הטעם משום דתמות, דבגמ' ביבמות מבואר משום דבנים כסמנים, **והמהרש"א** כ' דאתיא הכא כרבה בר ליואי, וזהו כשי' הרא"ה.

**וברמב"ם** פ"ב מאישות ה"ט מבואר, דרק משעת לידה הוו בנים כסמנים, ולפ"ז יק' דמשכחת לה דבנה יורשה, **ובחי' רח"ה** שם כ' לבאר שי' הרמב"ם, דמה דעד לידה לא הוו סמנים, הוא משום דעיבור לבד אינו הוכחה על גדלות אלא אם ילדה לבסוף, ומשום הכי עיבור לבד לא הוי סימן גדלות, אבל הא מיהא כל שילדה לבסוף, נמצא דנתברר דהעיבור הוי עיבור של גדלות, ומ"מ לא נעשית גדולה אלא כשנשלם הסימן דהיינו כשילדה בן קיימא, ולפ"ז כ' די"ל דכל שילדה לבסוף ונמצא דהעיבור כבר יש בו סימן גדלות, ממילא דנימא דמיד נעשית גם בוגרת, כיון דבאמת עברו ששה חדשים מתחילת העיבור, ודין בוגרת הוא כל שעברו ששה חדשים ממתי שהיה בה סמני גדלות, ועיי"ש שכ' כמה צדדים בזה ואכמ"ל.

**הקצוה"ח** סרע"ו סק"א כ' להק' על שי' הרמב"ם פ"א מנחלות הי"ג, דנפל גם יורש אמו להנחיל לאחין מן האב, דא"כ גם הכא שפיר משכחת הספק, כגון שנולד נפל תוך ששה חדשים, ואכתי לא מת עד אחר מיתת אמו, **ובבית אפרים** באה"ע סקל"ד כ' לישב, דכיון דהכא בעי העמדה בדין, הרי קטן אינו יכול לדון אלא ע"י אפוטרופוס, ואין מעמידין אפוטרופוס לנפל, ובשו"ת **חמד"ש** סע"ח כ' לישב לפמשנ"ת בתחילת הסוגיה, דהספק דרבא שמא נימא דכיון דהיתה ראויה להיות בוגרת, לא זכתה התורה לזמן זה, דלפי הצד דאמרינן דהספק אם בנה יורשה, הא דלא ניחא לומר דהספק אם פקע אב, דס"ל דזה ודאי דרק אם יש תועלת לבתו, אמרינן דהתורה אמרה דאחר ששה חדשים יפקע זכות האב, ומשום הכי דוקא אם יש לה בן דראוי ליורשה, אמרינן דמשום בנה יפקע זכות אביה, וא"כ כיון דלא משכחת לה אלא בנפל, בודאי אין לבת תועלת בזה, ואין לנו לומר דפקע זכות האב משום זה, ועיין בהגהות על הקצוה"ח מה שהביא לישב עוד.

ז) גמ' בא עליה ונתארסה – **הריטב"א** כ' דאם היה הספק לריה"ג, א"כ להצד דלא הוי לאביה, יש לנו לומר דלא ישלם קנס כלל, דהא ס"ל בנתארסה דאין לה קנס כלל, ויל"ע אם כונתו דבאמת יש מקום להסתפק בזה, דהא מבואר במתני' לק', דאם בא עליה ובגרה קנסה לעצמה, ואע"ג דאחר שבגרה אין לה קנס כלל, או רק דמכריח דאין הספק לריה"ג.

תוד"ה בא – **הרמב"ן** לעיל ל"ב א' כתב בשי' ריה"ג דאין לה קנס כלל, דזו לא יצאה מרשותו אלא לענין קנס, משום דאמר קרא אשר לא אורסה, אבל לשאר מילי ברשותו עומדת עיי"ש, ולשונו נראה דגם לריה"ג יש בזה יציאה מרשותו.

רש"י ד"ה בגרות – **הגרע"א** מק', דלכאורה גם בגרות צריך למילף מהפרת נדרים וכמש"כ רש"י לגבי נשואין, דמש"כ רש"י גבי מעשה ידיה, הא באמת לא מצינו בקרא דיש חילוק בין נערה לבוגרת, ואי לאו דמצינו במקום אחר, נימא דגם מעשה לידיה לאביה אף בבוגרת, [ונראה דמה דלא ניחא לו לומר דמ"מ אשכחן בקנס, דבאמת בבוגרת אין לה קנס כלל, אלא דלכאורה י"ל דהיינו מזה גופא, דממעטינן דאם בא עליה ובגרה קנסה לעצמה, וגם מעיקרא ידעינן זה].

תוד"ה מה – מבואר בתוס' דרק משום קרא אמרינן דאם בא עליה ובגרה הוי לעצמה, וכן מבואר ברש"י ד"ה לעצמה, אמנם **בש"מ** מבואר די"ל, דבאמת מסברא אמרינן דהוי לעצמה, כיון דבשעת העמדה בדין כבר אינה ברשות האב, ומה דגבי נשואה מבואר בגמ' די"ל דהוי לאב, הוא משום דמה דאמרינן בגמ', דמי כתיב ונתן לאבי הנערה אשר לא אורסה, היינו דכיון דנכתב אשר לא אורסה על שעת הביאה ולא גבי נתינה, נראה דאדרבה באמת אי"צ דבשעת העמדה בדין לא תהיה ארוסה, אלא רק תלוי בשעת ביאה, וא"כ נימא דכמו כן נילף גבי נשואין דתלוי רק בשעת ביאה, ולזה חילק לו דיש לדמות נשואין לבגרות, [ויל"ע בדבריו בתחילת הגמ', דנראה דמוציא זה מדברי הריטב"א, דהספק הוא מסברא ולא משום דרשה], ועיין **בפנ"י** הביא דברי **הרא"ה**,דילפינן מדכתיב ונתן דהיינו שעת העמדה בדין, ונתבאר לעיל באות ד'.

גמ' נשואין מוציאין מרשות אב – **התו"ר** מק', דמצינו גבי מוציא שם רע דהמאה כסף הוי לאב, הגם דהוי אחר נשואין, וכ' בשם **הר"מ**,דשם הוציא לעז על האב דיאמרו ארור שזו גידל, ומשום הכי נסקלת על פתח בית אביה, הלכך עיקר החיוב משום גנאי האב, [ועיין **בברכ"ש** סמ"ו סק"ד, דמה דהאב זכאי בקנס של מוציא שם רע, אי"ז מדין דשבח נעורים לאביה, אלא דעיקר החיוב הוא לאבי הנערה, ומשום הכי לא אכפת לן דעכשיו אינו אבי הנערה].

א) תוד"ה צער – **התו"ר** מוסיף בקו', דאין לומר דהגמ' ס"ל דעל כרחך לאו היינו צער ביאה, דא"כ אמאי במפתה פטור, דא"כ אמאי לא מק' לפי האמת, אמאי אינו חייב במפותה על צער ביאה, [וצ"ב דכיון דנחית לומר דהיה לו הכרח מהא דמפתה פטור, ממילא דיש לנו לומר כתי' הרשב"א, דכיון דמפותה פטור, על כרחך דס"ל דחיישינן לכחש גופנא].

בא"ד – **הריטב"א** כ' כשי' ר"י, וכן **בהג"א** כ' על פי שי' ר"י, דמשלם רק צער דשעת חבלה.

בא"ד – לשי' ר"י, הא דמחייב על צער דפיסוק רגלים, ולא אמרינן דאינה מרגשת משום תאות תשמיש, כ' **המהרמ"ש** דזה ישנו קודם התשמיש.

**לט' ב'**

גמ' וכן הוא אומר וכו' – **הריטב"א** מביא י"א, דמביא הקרא ללמד מהו פיסוק רגלים, וכ' דלא משמע הלשון הכי, וכ' לבאר דהנביא מוכיחם, דמרוב זנות לא היתה חוששת לצער שיש לה בזה.

תוד"ה אי – **בתו"ר** מבואר בשי' רשב"א, דקו' הגמ' דכיון דמחייבים באונס הגם דמפותה גם יש לה צער זה, על כרחך דלא חייש לכחש גופנא, [ונראה דזה דלא כמבואר בתוס' דצער זה הוי לעולם], וא"כ קשה דמפותה נמי יהיה חייב, **ובש"מ** כ' בדברי התוס' דמבארים דהקו' דאמאי אמר דאין דומה, ולא פירשו כפשוטו דהקו' דגם מפתה יהיה חייב, דכיון דמתחילה לא הק' הגמ' דמפותה גם יהיה חייב, אלא דאמאי אונס חייב, גם הכא יש לנו לפרש דקו' הגמ' לא אמאי מפותה פטור, אלא דקאי על אונס דאמאי חייב, וזהו שכתבו דאמאי אמר דאין דומה ומשום הכי חייב באונס, הא כיון דגם מפותה יש לה צער זה יש לנו לפטור גם באונס.

בא"ד – בביאור דברי הרב דודי, כ' **בש"מ** דכונתו לבאר, דאמאי באמת לא מק' הגמ' אלא על הברייתא דמחלקת בין מפתה לאונס, ולא מק' על עצם מתני', דאמאי אונס חייב, והיה לו להק' דאמאי אונס חייב, ולא דאי הכי מפותה נמי, ועל זה כ' דבמתני' י"ל דמשום הכי חייב, כיון דגם תחת בעלה יהיה לה צער זה, ומה דמפותה פטור הוא משום דברצונה היה ולא הקפידה בכך, אמנם מדברי ר"ש בן יהודה, חזינן דלא סבר דמשום הכי יש לחייב, דהא אמר דכיון דסופה להצטער תחת בעלה פטור, ועל כרחך היינו דמשום הכי לא חשיב אצלה צער, ורבנן הא מודו לו בזה, אלא דאמרו לו דאינו דומה צער דאנוסה לצער דמפותה, ועל זה קשה דמה חילוק יש בין מפותה לאנוסה, והנה לפ"ז נמצא, דמה דחייב באונס, הוא משום דאינו דומה צער דאנוסה לצער דמפותה, אבל אם היה דומה, יש לפטור באונס דכיון דסופה להצטער תחת בעלה לא חשיב צער זה, ולפ"ז צ"ב דמה מתרץ ר"נ מתחילה דדמי לקרע שיראין שלי והפטר, הא מ"מ אכתי אינו מבואר אמאי אונס חייב, כיון דסופה להצטער תחת בעלה, וכ' לבאר בש"מ, דר"נ מתרץ דבאמת הטעם דמחייבי רבנן באונס, הוא משום דלא סברי דמה דגם לנשואה יש צער זה, דלא חשיב לחייב על צער זה, ומה דאמרו לו דאינו דומה, באו להוסיף לבאר בזה דאמאי מפותה פטור, ולזה אמרו דאינו דומה, והיינו משום דמוחלת.

אמנם **המהרמ"ש** נקט, דודאי רבנן דאמרו דאינו דומה, כונתם לבאר אמאי אין לפטור משום זה דסופה להצטער תחת בעלה, דעל זה השיבו לו דתחת בעלה הוי ברצון ולא באונס, ואינו דומה צער דאנוסה לדמפותה, ומשום הכי מק', דלפי המבואר בתוס' דקו' הגמ' על מה דהשיבו דאינו דומה, דאמאי אינו דומה, דלפ"ז לא מובן מה תי' ר"נ דהיא מוחלת, ומשום הכי כ' לבאר דברי התוס', דבקו' הגמ' דמפותה נמי, נכלל שני דברים, האחד דאמאי אונס חייב הא סופה להצטער תחת בעלה, ומה השיבו לו דאינו דומה, והשני דאמאי מפותה פטור מצער זה, ועל זה כתבו בשם הרב דודי, דעל עיקר הדין דאמאי אונס חייב בלא מה דמבואר בברייתא דהטעם משום דאינו דומה, בזה אין להקשות דאמאי חייב הא סופה להצטער תחת בעלה, דבזה י"ל דחייב משום דגם עכשיו אכתי תצטער תחת בעלה, אלא דמאחר דמבואר בברייתא הטעם משום דאינו דומה, על זה מק' דאמאי אינו דומה, ולפ"ז תי' דר"נ הוא על הקו' דאמאי מפותה פטור דזהו משום מחילה, אלא דאכתי לא מיושב בהכי, דאכתי יק' דמה אמרו לו דאינו דומה דמשום הכי אונס חייב, וכתב לבאר בזה, דטעם דמחילה הוי ישוב גם לזה דאינו דומה, דאמרו לו דמה דתחתיו היא תצטער, זה הוי מרצונה ומוחלת על זה, ואי"ז סיבה דמשום דסופה להצטער, דגם עכשיו באונס לא יהיה חייב על צער זה, וקו' הגמ' דלא הוי שלה אלא של אבוה, לא הוי קו' אלא על מה דבא לישב גם אמאי מפותה פטור, אבל על מה דמישב בזה דברי רבנן דמשום הכי אין לפטור באונס משום דסופה להצטער, דשאני סופה דהוי מרצונה ומוחלת על הצער, על זה באמת לא קאי קו' הגמ', וכן פירש **בפנ"י**.

גמ' אלא אמר רב נחמן וכו' – **בש"מ** מבואר דס"ל דעל גבי קרקע לא חשיב צער, ולא פירש מנין לומר הכי, **ובשו"ת חכם צבי** סקמ"ו חולק, דגם למסקנא, היכי דיהיה חבטה על גבי קרקע ישלם גם צער על זה.

גמ' משל דמפותה וכו' – **בתו"ר** בע"א מבואר בשי' רשב"א, דהשתא משני גם על צער ביאה דמפותה פטור משום דמחלה, ולפ"ז י"ל דאונס חייב גם בצער ביאה, אמנם **ברא"ה** נראה דלא קאי אלא על צער פיסוק רגלים, וכן מבואר **בש"מ** בשי' הרא"ה, והא דמבואר במסקנא דאין צער במפותה, כ' **בש"מ** לפי שי' התו"ר דמיירי גם על צער ביאה, דהפקחות יודעות שלא להצטער כמעט מחמת ביאה [בפיתוי], ומעתה גם אלו שמצטערות, חשיב דמחמתה בא לה ודין הוא שיפטר.

גמ' שלי, דאבוה נינהו – **הרשב"א** מק' דאיך ס"ד דר"נ לדמות זה לקרע שיראין שלי, וכ' דטעמי' דר"נ משום דמפותה אין לה צער, והלכך כשיראין דידה הוו, דהא אי בעיא מפקעא זכות האב, וכל שבידה להפקיע זכות האב בפתויה, כשיראין דידה הן, אלא שהמקשה לא הבין דבריו, וסבר דעיקר קנס קאמר שהוא שלה ומדין מחילה אתיא, ואהדרינן דהכי קאמר ר"נ, דפקחות אומרות שאין לה צער, **והריטב"א** כ', דס"ל מעיקרא דלא זכי רחמנא לאב אלא צער דאנוסה, דהוא דמי לחבלות דעלמא, אבל כשהיא ויתרה גופה, לא זכה לי' רחמנא מידי, **ובח"ר קרשקש** כ', דס"ד דכיון דניחא לה בצער זה, אי"ז צער הראוי להשתלם.

גמ' שם – **בכס"מ** פ"ב מנערה הי"ג מביא דיש שם גירסא **בראב"ד**,דהצער הוי לעצמה ולא לאביה, וכן הביא **הטור** סקע"ז, **ובלח"מ** שם הק', ממה דמבואר בהדיא בסוגיין דהצער הוי דאבוה, **ובשו"ת חכם צבי** סקמ"ו כ' לישב, דטעמי' דהראב"ד דדוקא בושת ופגם הוי דאבוה, משום דבידו למוסרה למנוול ומוכה שחין כמבואר לק' מ' ב', אבל צער אין בידה לצערה ומשום הכי הוי דידה, וא"כ כל זה הוא למסקנא דמפותה אין לה צער, ונמצא דאין בידו לצערה דיכולה להבעל ברצון, אבל לפי מה דס"ד דגם מפותה יש לה צער, באמת מן הראוי דגם הצער יהיה לאביה דבידו לצערה, ובשי' **הראשונים** דגם הצער הוי דאביה, מבואר **ברמב"ן** לק' מ"א ב', דבידו למוסרה למנוול והיא נבעלת על כרחה.

רש"י ד"ה דאבוה – **המל"מ** פ"ב מנערה הי"ג מעיר, דנראה מלשונו דילפינן לה ממה דכתיב בנעוריה דכל שבח נעורים לאביה, והק' דלק' מ' ב' מבואר דבאמת לא דרשינן מהתם דבהפרת נדרים כתיב, והביא דכן הק' התוס' בב"מ י"ב ב' על רש"י שם.

גמ' מפותה אין לה צער – **ברשב"א** מבואר דאין לה צער ש"פ אלא מעט, **והרא"ה** כ' דאין צער כולי האי שיהא ראוי לתשלומין, **ובח"ר קרשקש** כ' דאין זה צער הראוי להשתלם.

ב) גמ' אשתו היא – רש"י מפרש דהיינו בתמיהה, אמנם הרשב"א כ' בשם **הראב"ד** דקו' הגמ' בניחותא, דאי מיירי כשכנסה, אמאי כשיוציא נותן קנס, הא כיון דנשאה שוב אינו חייב קנס, ומוסיף עוד דגם כתובה כשיעור הקנס אין לה, דאין לה אלא מנה כיון דבעולה היא, **והרשב"א** הק' דאי נימא הכי, נמצא חוטא נשכר, דכיון בא עליה אינו מתחייב על מה שנושאה אלא מנה, ועוד הק' דיבוא להערים, דיכנוס ואח"כ יגרש כדי שלא ליתן אלא מנה, וכ' דצריך תלמוד.

**וברמב"ם** פ"א מנערה ה"ג **ובטור** סקע"ז כ', דכותב לה כתובה כשאר הבתולות, **ובמל"מ** הביא שי' הראב"ד דאינו כותב אלא מנה ולא ככתובה של בתולות, והביא דכן מבואר **בתוס' ובנ"י** ביבמות ס' א', והביא דברי **רש"י** בפרשת משפטים על הקרא דמהר ימהרנה לו לאשה, דיכתוב לה כתובה, **והרמב"ן** שם הק' עליו דהא כתובה דרבנן, **והרא"מ** כ' על זה, דהא יש בזה מחלוקת תנאים אם הוי דאורייתא או דרבנן, ובמל"מ כ' על זה, דהא הכא היא בעולה, ולכו"ע הוי דרבנן, וכ' דיש לבאר דברי הרא"מ, דבשלמא אם אשכחן כתובה דאורייתא, י"ל דכאן חייבו הכתוב ליתן כתובה כמו בבתולה, אבל אם ליכא כתובה כלל מן התורה, גם כאן אין לומר דמחייבו הכתוב כתובה, אך כ' די"ל לפ"ז דגם אם כתובה דרבנן, מ"מ כיון דהמנהג היה לכתוב כתובה, משום הכי חייבו הכתוב כאן שיכתוב, ולא ימנע מלכתוב מאחר שעשאה בעולה, **והפנ"י** הביא **דבמכילתא** שם מבואר, דבמפותה כשכונס אינו נותן קנס, אבל עושה עליה מוהר, ופירש דהיינו דחייב הקרא ליתן לה כתובה כאילו לא בעלה והיא בתולה, וזה כדברי רש"י שם.

גמ' אימא לכשלא יכנוס – **הריטב"א** כ' דלפ"ז הפירוש במתני' לכשיוציא היינו בב"ד, שיאמר שאינו רוצה לכונסה.

גמ' שם – **המנ"ח** במצוה ס"א סק"א מדייק מלשון זה, דדוקא אם נושא נפטר, אבל בקידושין לבד לא סגי, אמנם **בהפלאה** לק' מ' א' נקט דגם בקידושין לבד מתקיים העשה, ועמד בזה **באפיקי ים** ח"ב סמ"ב סק"ה במחלוקת זו, והביא דברי **הרשב"א** לק' מ' א' דמבואר כהמנ"ח, דרק אחר שבועלה לשם אישות הוא מקיים העשה, וכ' דכן נראה **בחינוך**.

תוד"ה בושת – **הפנ"י** כ' לומר, דכיון דאשכחן דאונס נותן הכל מיד, בעצם היה לנו ללמוד מפתה מאונס דגם יתן הכל מיד, אלא דבקרא מבואר דאינו נותן הקנס אלא אם אינו כונס, וא"כ לענין בושת ופגם אכתי יש לנו להעמידו כדין אונס.

ג) תוד"ה אין – מש"כ דאמאי צריך קרא לאביי, **בתו"ר** מוסיף דגם לרבא יק', דרק באונס אמר דלא בעי קרא, כיון דמשלם קנס לאו חוטא נשכר הוא כמבואר בגמ', אבל במפותה דאם כונס אינו משלם קנס, גם לדידי' קשה דפשיטא דיכול למאן שלא יכנוס, דאי לאו הכי הוי חוטא נשכר, **והמהרש"א** כ' לומר דגם התוס' מודו לזה, ומשה"ק רק מאביי הוא משום דבגמ' נתפרש סברא זו רק בדברי אביי, **ובש"מ** כ' לומר, דלרבא ידעו די"ל דבעי קרא לענין זה דמשלם קנס במיאון האב, ורק דלאביי סברו דגם זה פשיטא דלא יהיה חוטא נשכר, ועיי"ש מש"כ עוד, ועיין בהפלאה מש"כ לבאר דאמאי רק לאביי קשיא להו.

בא"ד – מש"כ וכן במיאון אביה, מבואר **בש"מ ובמהר"ם** דהיינו דכמו כן באביה, הדין דמהני מיאון האב אפילו אם לא מהני לענין שלא יוכל לכונסה, וכגון שכבר בגרה והיא רוצה לינשא לו, דמ"מ מהני מיאון האב שיתחייב קנס, [וכ' בש"מ דאי לומר רק דמהני מיאון האב לענין קנס, אמאי לא נוכל למילף זה ממה דמהני מיאון דידה, ואמאי נכתב גם דהוא יכול למאן, אמנם צ"ב דא"כ לפי התי' השני בתוס', דרק אם מהני המיאון לענין נשואין אמרינן דמהני לענין קנס, אכתי יק' אמאי נכתב מיאון האב, ובש"מ שם כ' דס"ד דרק היא יכולה למאן דעינה אותה בעל כרחה, וצ"ב דאיירינן הכא במפתה], אמנם **המהרמ"ש** נסתפק בזה, דממה שקצרו דבריהם, לא נראה דכונתם דמהני מיאון האב אף אם בגרה, אלא רק דאיצטריך מיאון דאב לענין דמתחייב קנס.

בא"ד – **במהרש"א** ובעוד **אחרונים** מבואר דלפי מש"כ ועוד נראה, באמת בכהאי גונא דהיא עדיין נערה, לא מהני המיאון דידה שיצטרך ליתן קנס אפילו אם כונסה, [ובש"מ ובהפלאה כתבו צד אחד, דגם לפ"ז איכא קנס אף בנערה הממאנת], **ובתוס'** בקידושין מ"ו א' כתבו כהתי' הראשון כאן, וכתבו דאי נמי ביתומה, **ובתו"ר** כאן כ' רק התי' הראשון, וכ' דכהאי גונא פירש **רש"י** בקידושין, [ועיין **בש"מ** דכ', דברש"י כאן נראה בפשטות לאו הכי, ויש לדחוק דברי רש"י בקידושין, ומיהו פירש גם דברי רש"י כאן לפי התי' הראשון בתוס'], **והרמב"ן** בקידושין נקט דלא מהני מיאון הבת היכי דהאב משיאה, וכ' לישב דהא דמהני מיאון הבת, היינו בכהאי גונא דבשעת העמדה בדין נתרצה האב, דמעתה גם אם ימאן אח"כ לא יהיה חייב קנס, דכבר נפטר בשעת העמדה בדין, וכל שכן אם ימות בלא לחזור בו, ובכהאי גונא מהני דאם הבת ממאנת, חייב קנס משום מיאון דידה, דכל שלא נשאת לו מהני גם מיאון הבת, הגם דמחמת מיאון האב אינו חייב קנס וכמשנ"ת, **והרשב"א** שם הביא דברי התוס' ודברי הרמב"ן, **והרא"ה** בסוף הפרק גם כ', דהיכי דהאב רוצה לא מהני מיאון הבת, וכ' דהא דמהני מיאון הבת, הוא בגונא דהאב אומר דהוא מצ"ע רוצה להשיאה, אבל משום דבתו אינו רוצה הוא ממאן, ובלא קרא היה פטור כיון דלא הוי מיאונו מחמת עצמו, **והריטב"א** כאן כ' כתי' הראשון, דגם נערה הממאנת יש לה קנס, ובקידושין כ' כדברי הרמב"ן, **ובר"ן** כאן נראה מבואר כהתוס'.

**בק"ש** אות קל"ז כ' דנראה לשי' הרמב"ן, דכמו כן באם מתחילה יאמר דאינו רוצה שישאנה דמתחייב קנס, דמעתה גם אם אח"כ יאמר דהוא רוצה, מ"מ כבר נתחייב המפתה קנס.

בא"ד – **המהרש"א** כ', דהא דלתי' השני אמרינן דנערה שמיאנה לא מהני אף לענין קנס, הוא ממילא דכיון דס"ל דבאמת אין רבוי בפנ"ע ליתומה, נמצא דמה דאמרינן שם לרבות יתומה לקנס, היינו דמה דמבואר בקרא דמהני מיאון בבת היינו בכהאי גונא, וא"כ ממילא דמבואר בברייתא, דדוקא במיאון דיתומה מהני לענין קנס, ולא במיאון של נערה שיש לה אב.

ובתי' הראשון דאמרינן דגם מהני מיאון הבת אף אם היא עדיין נערה, כ' **הפנ"י** דזהו משום דהא עיקר קרא מיירי שעדיין היא נערה ואביה קיים, וממילא אמרינן דמה דמבואר דמהני מיאון דידה, היינו אף במצב זה.

תוד"ה אלא – **התו"ר** כ' עוד, דמדכתיב בקרא דהיא יכולה למאן, משמע מיעוט דרק היא, דאי לאו הכי לשתוק קרא לגמרי וליגמר מהדדי, **והריטב"א** כ' כעין זה, דרק מה דמפורש בזה וסתום בזה ילפינן מהדדי, אבל לענין מיאון כיון דלא הוזכר אלא מיאון הבת, הרי נתפרש דתלוי בה, ואין לנו למילף מג"ש דגם אביה, ועוד כ' כהתוס'.

בא"ד – משה"ק דאמאי איצטריך למכתב איהי גבי אונס, תי' **הריטב"א** דמהני מיאון דידה, דהאב לא יוכל להשיאה לו בעל כרחה, ואע"ג דבעלמא יכול האב להשיאה בעל כרחה, הכא גזה"כ דאינו יכול כיון דאנסה מקודם, ורק גבי מפותה מבואר בגמ' בקידושין מ"ו א', דבודאי יכול להשיאה בכל כרחה, דכיון דבא עליה מדעתה, אין לומר דתוכל לעכב שלא יוכל לישאנה, **ובח"ר קרשקש ובר"ן** גם כתבו הכי, אלא דהביאו עוד שיטה, דבאמת יכול להשיאה בעל כרחה, ומש"כ בקרא דהיא יכולה למאן, היינו לומר דבכהאי גונא אין על המאנס מצוה לישאנה ואפילו שהאב רוצה, **ובהפלאה** כ' לומר דהתוס' דלא תי' הכי, משום דס"ל דגם בלא קרא ידעינן מסברא, דליכא מצוה היכי שהיא אינה רוצה אפילו אם רוצה האב.

בא"ד – מש"כ דאינו מיותר, עיין **בש"מ** דמבאר דאמאי אינו סותר למש"כ לעיל כ"ט בתוד"ה וחד, דאיצטריך קרא לדרשה זו.

גמ' רבא אמר ק"ו – **המהרמ"ש** מק' דיש לפרוך, דגבי מפתה באם לא היה מהני מיאון האב, ממילא דהיה המפתה נושאה והיה נפטר מהקנס, וא"כ משום הכי יכול למאן דבלא זה גם קנס לא יהיה, אבל גבי מאנס דנותן קנס בכל ענין, שוב י"ל דלא מהני מיאון האב, וכמו דאמר בגמ' דמשום זה ליכא להטעם דלא יהיה חוטא נשכר, וכ' לבאר דמ"מ מהא דמהני מיאון האב במפתה, בין לענין קנס ובין לענין שלא ישאנה, ולא אמרינן דמהני רק לענין קנס, אבל מ"מ יוכל לישאנה בעל כרחו, מזה יש ללמוד לאונס.

גמ' כיון דמשלם קנס וכו' – **בהפלאה** כ' לבאר דגם זה דמשלם קנס, אכתי אין בזה סברא דמשום הכי כבר יהיה לו זכות לישאנה בעל כרחו של האב, אלא כונת הגמ' דהמאנס יוכל לומר לו, דאם הוא תובע קנס ממילא יוכל הוא לכונסה, ואם אינו רוצה ליתן לו לכנוס, לא יוכל לתבוע הקנס.

ד) גמ' מי מצי מפיק לה – **בהפלאה** מק' דנימא דמיירי כשגרשה באיסור, ואי נימא דעכ"פ יש לו חיוב להחזיר, וא"כ שוב לא יתן כתובה, אכתי יק' דנוקי בכהן שגירש שאינו יכול להחזיר, וכ' לומר דכהן שגירש לא יתחייב כתובה משום קלב"מ, דהדין דלוקה, ואע"ג דאכתי משכחת לה בלא התרו, מ"מ לר"ל דס"ל דגם חייבי מלקות שוגגין איכא קלב"מ מק' הגמ', אמנם כ' די"ל דאין בזה דין קלב"מ, כיון דהכתובה מתחייב בנשואין, והגירושין זהו רק זמן שדינו לשלם החיוב, ועיי"ש מש"כ לבאר בגמ'.

גמ' רבנן סברי וכו' – **בפ"ת** סקע"ז סק"ה נסתפק היכי דליכא עדים שאנסה ורק הוא הודה, דבכהאי גונא אינו חייב לשלם קנס, ומ"מ יש לו עשה לכונסה וכמו שהביא שם, האם בכהאי גונא יצטרך לשלם כתובה כשיגרשה, כיון דמ"מ שייך הטעם דלא מצי מפיק לה, אבל מ"מ אין לומר בזה דיצא כסף קנסה בכתובתה.

תוד"ה טעמא – **התו"ר** כ' לישב, דלענין כתובה דאורייתא, בודאי יש לנו לומר דקנסה עומד כנגד כתובתה, דכיון דכתיב בקרא דכסף ישקול כמוהר הבתולות, מבואר דכסף זה הוא עומד במקום כתובה, ונדון הגמ' על תקנת כתובה דרבנן.

בא"ד – **הפנ"י** כ' לומר דכל עיקר כתובה הוי משום חינא בין באלמנה ובין בגרושה, ומה דמבואר משום דלא תהא קלה בעיניו להוציאה, זהו רק טעם אמאי אסור לשהות בלא כתובה או ליחד לה מטלטלין לכתובתה.

בא"ד – בקו' האחרונה, הנה **בתו"ר ובריטב"א** כ' הקו' דאמאי שינה הלשון, דגבי גירשה אמר דאין לה עליו כלום, וגבי נתאלמנה אמר דיצא כסף קנסה בכתובתה, **ובש"מ** כ' על פי דברי רש"י, דהפירוש בברייתא, דאע"פ שאמרו דנותן מיד, וא"כ נמצא דאינו ראוי שיעמוד כסף זה במקום כתובתה, מ"מ כשיוציא אינו חייב כתובה, וכ' דלפ"ז משום הכי לא נקט ברישא הלשון דיצא כסף קנסה בכתובתה, דהא על זה קאי, דאע"פ דכבר נתן מ"מ יש לנו לומר דאינו צריך ליתן כשיגרש, וא"כ י"ל דבאמת אין חילוק בין הרישא לסיפא, והנה **במגיני שלמה** כ' לישב קו' התוס' לפמשנ"ת דברי התו"ר, דבאמת לענין חיוב כתובה דאורייתא, הוי הטעם משום דיצא כסף קנסה בכתובתה, דא"כ משום הכי אמר לשון זה, אמנם בתו"ר גם מק' קו' זו, אלא דנתבאר דקו' דאמאי שינה הלשון מהרישא לסיפא, ועל זה לא מהני דברי המגיני שלמה.

**מ' א'**

תוד"ה מהר – **הריטב"א** כ' כהתי' השני, והביא דיש גירסאות דלא גרסינן לו מדעתו, אלא רק מדעתו, ולפ"ז כ' דילפינן לה ממה דכתיב ימהרנה לחודא גם בלא מילת לו, ובש"מ כ' בשם **תר"י** דחלוק אם כתוב לו בתחילת הקרא או בסופו.

תוד"ה ניתי – **הרמב"ן** כ' לומר כמו שדחו התוס' בתחילת דבריהם, דקו' הגמ' דוקא ממצא בה דבר ערוה, דזה לא נתמעט מקרא דאשה הראויה לו, כיון דבשעת הויה היתה ראויה לו, וכן **הריטב"א** הביא תי' זה, ובמשה"ק התוס' דהוי עשה ול"ת, כ' **בדברי יחזקאל** סי"ח סק"ג דשי' הראשונים דלא הוי עשה, אלא גלוי מלתא על הדין דאם נסתרה נאסרת כמו סוטה, **ובאחיעזר** ח"א סי"ב כ' דס"ל דהוי לאו הבא מכלל עשה וגם זה נדחה מפני עשה וכשי"ת שי' הרשב"א, **והרשב"א** הק' על זה בשם מורו דכיון דכבר בא עליה לשם אישות תו ליכא לעשה כלל, **ובאפיקי ים** ח"ב סמ"א כ' לבאר דשי' הרשב"א דאף דאסור לו לגרשה, מ"מ רק לאו יש ולא עשה, ושי' הרמב"ן דאיכא גם עשה לעולם, והנה **ההפלאה** כאן כ' דאיכא עשה לעולם, דהא דרשינן במכות ט"ו א' דגם אחר שגירשה יש לו עשה להחזירה כיון דכתיב כל ימיו, ומבואר דכל ימיו איכא עשה, ולשי' הרשב"א נראה דהוי רק דרשה ללמוד דאחר שמגרשה איכא עשה להחזירה, אבל כשהיא תחתיו ליכא עשה.

בא"ד – **הרא"ה והריטב"א** בסו"דכ' כתי' הראשון דליכא יתור לדרוש, אלא דלא מפרשים למתני' דאשה הראויה היינו משום דדרשינן דלו תהיה מדעתה, אלא דמפרשי קרא וסמכי לטעמייהו, כלומר דאע"ג דכתיב ולו תהיה לאשה, אשה הראויה לו קאמר.

בא"ד – **הרשב"א** כ' כהתי' השני בתוס', וכ' דקו' הגמ' דנדרוש הקרא דולו תהיה לאשה, דהיינו אשה שיש בה הויה וממעט חייבי כריתות, אבל חייבי לאוין דיש בהו הויה לא ממעט, והק' על זה דא"כ דנדרוש דהיינו שיש בה הויה, נמצא דחייבי עשה כגון מצרי ואדומי גם הוו בכלל הקרא דלו תהיה לאשה, והא מנא תיתי כיון דקיי"ל דאין עשה דוחה עשה, וכ' די"ל דעשה דמצרי ואדומי, כיון דלא הוי עשה גמור אלא לאו הבא מכלל עשה, לא עדיף מלאו גמור דנדחי מפני עשה, [וכ"כ גם על בעולה לכה"ג, וכ' עוד דבעולה לכה"ג הוי עשה שאינו שוה בכל ונדחה, ועיין בהפלאה משה"ק על דברי הרשב"א דאיסור עשה יש בו הדין דעדל"ת, וכן בשאג"א סל"ג הק' על זה עיי"ש, ובקוה"ע סל"ח סק"א יישב קו' ואכמ"ל], וכ' דא"נ י"ל דכיון דקיי"ל דעדל"ת, נשמע דכי כתב רחמנא ולו תהיה לאשה, היינו אשה דיש לו בה הויה, [ונראה כונתו דכיון דהגמ' לא מק' דנפרש דהיינו אשה שיש בה הויה, אלא משום דבאשה האסורה לבד יש לנו לומר דעדל"ת, א"כ כיון דאיכא חייבי עשה דאין בהם דחיה, ממילא דמשום הכי יש לנו לדרוש דממעט אשה האסורה לו, ועל זה תי' דגם חייבי עשה נדחים, וכ' בא"נ דאף אם לא נדחים, מ"מ כיון דאם מפרשים דהיינו אשה האסורה, גם חיי"ל מתמעטים, וזה אינו ראוי למעט, ממילא דיש לנו לפרש דהיינו אשה שיש בה הויה].

והנה **הגרע"א** כ' לישב קו' התוס', דאי נימא דעדל"ת, באמת חשיבא משום זה אשה הראויה, ולא היה לנו למעטה מקרא דבעי אשה הראויה לו, והדרשה דילפינן דבעי אשה הראויה לו, נוקי בסוטה דהוי ל"ת ועשה דלא דחי עשה, והא דבעי לדרשה ולא אמרינן דבלאו קרא אסורה משום דאין כאן מה שידחה להאיסור, כ' לישב לפי שי' הריב"א בתוס' בחולין קמ"א א', דהיכי דאיכא עשה כנגד ל"ת ועשה, הגם דאמרינן דלא דחי העשה לל"ת ועשה, מ"מ מהני העשה שאם יעבור על הל"ת ועשה לא ילקה, דמ"מ העשה דחי להל"ת, וא"כ לזה בעי קרא, דהכא בכהאי גונא ליכא כלל להעשה, וילקה על הל"ת, אמנם מדברי הרשב"א דכ', דהיינו אומרים דפירוש דקרא היינו דבעי אשה שיש בה הויה ולא אשה הראויה, נראה דכל דאמרינן דפירוש דקרא היינו אשה הראויה, ממילא יש לנו למעט חייבי לאוין, ולא נימא דחשיבא ראויה לו משום דעדל"ת, דאשה הראויה לו משמע בעלמא, **ובחי' רבי שלמה** סי"ט סק"ד העיר על סוף דברי התוס', דמבואר דיש לנו ללמוד מכאן לעלמא דאין עדל"ת, דהא כאן איכא גזה"כ דבעי אשה הראויה לו, ובאינה ראויה לו ליכא כלל להעשה, וא"כ איזה ראיה יש מהכא דאין עדל"ת, וכ' לבאר דס"ל דאי נימא דעדל"ת, ממילא חשיבא אשה הראויה לו, וכיון דמתמעט מאשה הראויה, על כרחך דאין עדל"ת, ומבואר לפ"ז כהגרע"א, דהא דבעי אשה הראויה לו, אינו נדון האם בעלמא ראויה לו, אלא האם כאן היא ראויה לו, ואם עדל"ת חשיבא ראויה.

בא"ד – **התוס'** ביבמות נ"ט ב' הק' על התי' השני, דכיון דאמרינן דבאמת איכא יתור, א"כ למסקנת הגמ' אמאי בעי לדרשה זו, הא בלאו הכי תיפוק לן משום דאין עדל"ת, וכתבו דבאמת למסקנא מפרשים למתני' כמו דאמרינן לתי' הראשון, דכיון דדרשינן דרק מדעתה ממילא דאין כאן עדל"ת, ורק בס"ד ס"ל דהוי דרשה דבעי אשה הראויה, ומשום הכי מק' דנימא דעדל"ת וקרא לחייבי כריתות, אמנם **הגרע"א** תמה על קו', דגם למסקנא שפיר י"ל, דאי לאו קרא הייתי אומר דאפילו חייבי כריתות יש בהן העשה וכמש"כ התוס', ורק משום דהמיעוט דקרא אמרינן דאין בהן עשה, ורק דגם ממעטים מזה גם חייבי לאוין, כיון דגם הם לא הוו אשה הראויה, ורק לפי הס"ד דיש כאן עדל"ת, אמרינן דאין לנו למעט כיון דמן הדין הן מותרות.

בא"ד – **הרמב"ן** הביא לתי' האחרון, וכ"כ **הר"ן** התי' האחרון.

בא"ד – **בק"ש** אות קמ"א כ' לומר, דאי נימא לפי האמת דאיכא דרשה למעט אשה הראויה לו, א"כ נמצא דמה דאינו כונסה, הוא משום דממעט מקרא ואיכא פטור, משא"כ אי נימא דאין דרשה ורק דאמרינן דמשום דכאן אין עדל"ת, הוי כאנוס מקיום המצוה ולא הוי פטור, וכ' דנפ"מ בזה היכי דבשעת האונס לא היתה ראויה לו ואח"כ נהיתה ראויה, כגון שאנס אחות אשתו ואח"כ מתה אשתו, האם עכשיו צריך לכונסה, דאי הוי פטור, כבר אינו מתחייב, ואי הוי רק כאונס, כשתהיה ראויה ממילא דיהיה חייב, **ובירושלמי** מבואר דפטור בכהאי גונא, והעיר בק"ש דא"כ אמאי לא אמרינן בגמ', דבאמת בלאו הכי אין לו לכונסה משום דעדל"ת, אלא דמ"מ בעי קרא לומר דאיכא גם פטור, ונפ"מ לאנס אחות אשתו ומתה אשתו וכמשנ"ת.

גמ' אי אמר לא בעינא וכו' – בשי' רש"י דכ' דמלמדין אותה מבואר **בקוה"ע** סי"ד סק"ג, דנראה דמבאר התי' דחשיב אפשר לקיים שניהם, וכן נראה מבואר בתוד"ה ניתי בסו"ד, וכן מבואר מדברי הת"י שנדפס בצד, וכן מבואר **בתו"ש**, וכן הוא לשון **הרמב"ם** פ"ג מנערה ה"ה, דכ' דמשום הכי לא אמרינן דיבוא עשה וידחה הל"ת, שהרי אפשר שלא תרצה היא ונמצא עשה ול"ת קיימין.

**והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו, דכיון דאי אמרה לא בעינא ליכא להעשה, הוי עשה קל כיון דביד האדם לבטלו מעיקרו, ודמי לעשה שאינו שוה בכל דאמרינן דאינו דוחה ל"ת, **ובתורי"ד** כ' דכיון דאי אמרה לא בעינא ליכא לעשה, נמצא דלא הוי המצוה אלא להפיס דעתה, ועשה כהאי אינו דוחה ל"ת.

ובת"י כ' לפרש הגמ', דגבי דידה אין עשה דהא אי בעיא אמרה דלא בעינא, ומשום הכי אין לה היתר לעבור על האיסור דידה, **והפנ"י** כ' מדנפשי' דכיון דגם היא מוזהרת, לאיסור דידה אין עשה שידחה האיסור, כיון דהעשה הוא עליו ולא עליה, ומבואר בדבריו דביבום איכא עשה גם על האשה, ומשום הכי אמרינן שם דעדל"ת, [אמנם **במנ"ח** מצוה א' אות ט"ו כ', דמלשון הרמב"ם והחינוך נראה דאין עשה על האשה], אמנם העיר דלשון הגמ' לכאורה לא משמע משום דאין לה עשה, **ובתוספת יוה"כ** ביומא פ"ו ב' כ' דהא דשרי ביבום, הוא משום דהעשה דידי' מתיר גם לה לעבור על הלאו, כיון דהוי צורך העשה דידי', והוכיח זה מסוגיין, דמבואר דדוקא משום דאי בעיא אמרה לא בעינא לא אמרינן דעדל"ת, אבל בלאו הכי שפיר אמרינן דעדל"ת, **והגרע"א** שם כ' על דבריו, דהת"י באמת מפרש דזה גופא כונת הגמ' כאן.

רש"י ד"ה מי – **הריטב"א** מק' על רש"י, דכל התי' חסר מן הספר, ועוד דאי אמרה דרוצה אני מאי איכא למימר, והא מתני' קתני דאינו רשאי לקיימה, ולא הזכיר דיש אופן דיקיימה, וכ' די"ל בזו, דכיון דלדידי' איכא איסור, כופין לה עד שתאמר לא בעינא, וכיון דאמרה הכי, מסתמא ניחא לה שלא יכנסנה, משום דמצוה לשמוע לדברי חכמים, [והרמב"ן כ' דאנן סהדי דניחא לה שלא יכנסנה, משום דאסורה לו ולדידה נמי איכא איסור], וכן מבואר **ברמב"ן** ועוד **ראשונים** לפי פי' זה, דכופין אותה עד שתאמר דלא בעינא, **והרא"ה** אחר שכ' זה, כ' דליתי'.

**והתורי"ד** מק' על רש"י, דאמאי גבי יבום לא אמרינן דמלמדין אותו לומר דאינו רוצה ליבם, דהא כתיב בקרא דאם לא יחפוץ, דרשאי לחלוץ ואין לו דין ליבם, **ובקה"י** סמ"א כ', דרש"י מודה למש"כ התורי"ד לפרש הגמ', דכיון דתלוי בדעתה, נמצא דהמצוה רק להפיס דעתה, אלא דס"ל דזה רק סיבה דמשום הכי יש לנו לראות שלא יתבטל הל"ת משום העשה, ולא דממילא אין עשה כהאי דוחה לל"ת, אבל בשאר עשה, גם אם אפשר לבטל העשה, מ"מ אין שום ענין לבטל כדי שלא לעבור על הל"ת.

תוד"ה כגון – משה"ק דכלאים בציצית אפשר לקיים שניהם, מבואר **בתו"ש** דקו' על מה דמבואר בסוגיה, דכיון דאי אמרה לא בעינא ליכא לדין דעדל"ת, והיינו משום דאפשר לקיים שניהם, וכמשנ"ת דכך פירשו התוס' לתי' הגמ', **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** הק' גם, דאפשר לקיים ע"י טלית צמר, ותי' דהתם מ"מ גם בצמר הרי איכא לעשה דציצית ורק דאין לל"ת, משא"כ כאן אי אמרה לא בעינא ליכא לעשה, ומבואר **בק"ש** אות קמ"ב, דהראשונים לשיטתם דביארו תי' הגמ', דכיון דאי אמרה לא בעינא ליכא לעשה א"כ הוי עשה קל, ומשום הכי תי' כאן, דכיון דגם בצמר מ"מ איכא לעשה, ממילא נמצא דאי"ז עשה קל, אבל לשי' התוס' דתי' הגמ' דאפשר לקיים שניהם, ממילא דהוצרכו לת', דמה דאפשר בצמר לא חשיב דאפשר לקיים שניהם.

**והריטב"א** הק' עוד דאפשר לפטור עצמו בטלית שאינה מת ציצית כגון שיש קרן עגולה, ותי' דהתם איתי' לעשה אלא שפוטר עצמו בטלית שאינה בת ציצית, וכי עביד הכי מיענש כמבואר במנחות מ"א א', אבל הכא כי אמרה לא בעינא עקרה לעשה לגמרי, **ובחי' רבי ראובן** ביבמות בהשמטה לס"ג סק"ב כ' לבאר דברי הריטב"א דס"ל דהא דעדל"ת לא בעי לזה לחיוב העשה אלא סגי בקיום העשה, ומשו"ה בציצית נמי אע"ג דאפשר בלא טלית בת חיובא, וא"כ נמצא דאין כאן בהכרח חיוב של עשה וזה אפשר לבטל להחיוב, מ"מ כיון דקיום איכא לעולם דהרי גם כשאינו לובש טלית בת חיובא, מ"מ באם ילבש הרי יקיים מצות עשה, א"כ נמצא דהקיום ישנו לעולם, משא"כ הכא הרי אם אומרת לא בעינא ליכא לעשה כלל, וגם אם ישאנה לא יקיים להעשה ומשו"ה הוי עשה קל, והביא דכן מבואר **ברא"ה** דכ' עיקר התי' דהאמנם דאפשר בטלית צמר, מ"מ הרי כשלובש טלית פשתן בהכרח איכא עשה דציצית, משא"כ הכא דאי אמרה לא בעינא נסתלק העשה לגמרי, אמנם הביא **דבר"ן** בב"מ מבואר דדוקא חיוב עשה הוא דדחי לל"ת, ולפ"ז יק' דגם ציצית אפשר שלא יהיה חייב ואמאי דחי לל"ת, וכ' לומר דס"ל דכל מה דאמרינן דהעשה קל משום דאפשר לבטלו, זהו רק כגון הכא דגם כשאומרת דלא בעינא, דסיבת המצוה היא מה שאנסה וזה קיים גם כשאומרת לא בעינא, ומשו"ה אמרינן דכיון דאפשר לבטל דלא יהיה חייב בעשה הוי עשה קל, משא"כ בציצית דכל עיקר החיוב הוי רק אם לובש טלית בת ארבע כנפות, א"כ כיון דאי אפשר שילבש טלית זו ולא יהיה חייב בציצית ממילא דלא הוי עשה קל, ויל"ע בדבריו בשי' הריטב"א, דמה הוצרך הריטב"א להביא הגמ' דאיכא עונש אם אינו לובש טלית בת חיוב, דהא גם אי ליכא עונש כלל, מ"מ זה דבר פשוט דמ"מ אם ילבש יש עליו עשה להטיל ציצית, וכיון דמבאר דזהו עיקר החילוק בין ציצית לכאן, לא היה צריך להוסיף דאיכא עונש, **ובקה"י** סמ"א סק"א כ' דרק הכא דיכולה לומר לא בעינא ואז ליכא כלל לרצון התורה שיתקיים העשה, בזה הוא דהוי עשה קל, משא"כ בציצית דכיון דמיענש אם אינו לובש, הרי חזינן דאע"פ שאינו מחויב מ"מ איכא לרצון התורה שיתקיים העשה, וא"כ בזה לא חשיב דהוי עשה קל משום דיכול שלא להתחייב, ולכאורה לפ"ז אי"צ לומר דדוקא חיוב העשה דוחה הל"ת.

בא"ד – מש"כ דבטלית של פשתן אי אפשר לקיים, כ' **הפנ"י** לבאר דהוי דבר דקפדי עלה אינשי ויש רוצה דוקא בטלית של פשתן, משא"כ לענין חוטי הציצית אין לאינשי קפידא בזה, אלא דהעיר דאמאי לא נימא דמלמדין אותו שלא ילבש בגד של פשתן, וכ' דיש לישב ולחלק, ואח"כ הביא דברי המרדכי בהל' ציצית סתתקמ"ד דאין איסור ללבוש בגד בלא ציצית, אלא דמחויב להטיל ציצית, והיכי דאינו יכול להטיל אינו עובר על מה שלובש בלא ציצית, ולפ"ז כ' לבאר כונת התוס', דאי נימא דאין עדל"ת בטלית פשתן, א"כ אדרבה יהיה הדין דיוכל ללבוש הבגד בלא ציצית, וא"כ ממילא דיש לנו לומר דדחי כדי שיתקיים העשה.

**ובקוה"ע** סי"ד סק"ח העיר על דברי התוס', דאמאי היכי דאיכא שתי יבמות שהאחת אסורה, לא נימא דיהיה שרי לו ליבם האסורה משום דרוצה בה, וכמו"כ אם יהיה לו מצה של חדש ושל ישן יוכל לאכול החדש משום דרוצה במצה זו, [ולפי פי' השני בפנ"י לק"מ], וכ' לחלק דבציצית יש לו מצוה בכל בגד, ונמצא דהמצוה שמקיים בבגד זה אינו יכול לקיים בבגד אחר, משא"כ ביבם ומצה, דהנדון באיזה יקיים המצוה אין לו היתר לקיים באיסור משום דרוצה באיסור, ובסק"ט כ' לחלק דהכא המחייב הוא מה שלובש הבגד להנאתו, ומשו"ה כיון דרוצה בבגד פשתן שרי לו, אבל ביבם ומצה דהמחייב הוא המצות יבום ואכילת מצה, ממילא דאין להתיר לו לקיים במה שרצונו בזה.

בא"ד – משה"ק דאמאי מבואר דפטר פשתן בשל צמר כיון דאפשר בצמר, הנה **הרמב"ן** ביבמות כ' דבאמת האי תנא דדריש לה חולק על ר"ל דאם אפשר לקיים שניהם לא דחי, **והרשב"א** שם כ' דמשכ"ל בכה"ג דאין לו חוטי צמר, **והב"י** בסי"א מביא לדברי הרשב"א, וכ' לחלוק דגם בכה"ג דאין לו חוטי צמר בכל זאת לא דחי כיון דמ"מ מצ"ע אפשר בצמר, **ובק"ש** אות קמ"ג כ' דמדברי התוס' דלא תרצו כהרשב"א נראה דס"ל כהב"י, ועיין בחי' רבי ראובן ביבמות בס"ג סק"ד מש"כ בזה.

**ובהפלאה** מעיר דהא משכ"ל דיעשה כנפות הבגד מעור דבכה"ג אין איסור כלאים, וא"כ משכ"ל דיפטור פשתן בשל צמר, ואמנם לפי האמת הדין דיכול להטיל פשתן בשל צמר, ולא אמרינן לו דיעשה הכנפות מעור משום דאינו מחויב בזה, מ"מ אין להק' מהא דמבואר דפוטר דמשכ"ל בכה"ג, וכ' דצ"ל דכיון דהא דפשתן פוטר בשל צמר ילפינן לה מהסמיכות דגדילים לצמר ופשתן, א"כ יש לנו למילף מהתם גם דיש בהם דחיה של עדל"ת להטיל פשתן בשל צמר.

בא"ד – בענין המיגו דתכלת פטרה, עיין **בחי' רבי ראובן** ביבמות ס"ב-ג מה שהאריך לבאר בזה, אמנם מ"מ בס"ב סק"ה כ' דמש"כ התוס' כאן דאמרינן מיגו דצמר פטר בשל פשתן פטר גם פשתן בשל צמר, על כרחך הוא מכח ילפותא דגם פשתן פטרה בשל צמר, **ובחי' רבי שלמה** ביבמות ס"ד כ', דיסוד דין מיגו הוא על פי שי' ר"ת דהותרה כלאים בציצית.

בת"י ד"ה אי – **התו"ר** בב"מ ל"ב א' הק' כמשה"ק כאן דאמאי בעי קרא גבי כיבוד אב, ותי' בשם **רבינו מאיר** דכאן כשאמרה לא בעינא ליכא עשה כלל לגבי מאנס זה, אבל הכא אי אמר האב השתא לא בעינא בשביל זה לא ביטל העשה עולמית ואפשר שיתקיים תדיר בשאר דברים, **ובדברי יחזקאל** סכ"ח סק"ב **ובק"ש** אות קמ"ד כתבו לבאר דבריו, דכאן כשאמרה לא בעינא בטל העשה לגמרי, ואפילו אם אח"כ תחזור בה ותאמר דבעינא כבר בטל העשה, משא"כ בכיבוד אב לא נתבטל העשה, ורק דכל זמן שאומר לא בעינא אין כאן כיבוד לקיימו, אבל עיקר העשה לא בטל, [ועיין בק"ש באות ק"מ מה שהביא בענין זה האם יכולה אח"כ לחזור בה ולומר דבעינא ועיין מש"כ בזה באפיקי ים ח"ב סמ"ב סק"ו], ועוד כ' בתו"ר שם דגבי כיבוד אב אפילו אמר האב דלא בעינא שייך העשה דמ"מ מצוה שיכבדו אותו בכל דבר אפילו אמר לא בעינא.

וביאור דברי הת"י כאן כתב **בברכ"ש** ביבמות ס"ג סק"ג לבאר לפמשנ"ת דברי הראשונים דתי' הגמ' דכיון דאי אמרה לא בעינא ליכא להעשה, משו"ה הוי עשה קל, דדוקא כאן דגם אם אומרת לא בעינא אכתי איכא לעיקר המחייב של העשה דהיינו מה שאנסה, ומשו"ה אמרינן דכיון דתלוי ברצונה משו"ה הוי עשה קל, משא"כ גבי כיבוד אב כל עיקר העשה הוי רק היכי דאומר דהוא רוצה, והיכי דאומר דלא בעינא ליכא כלל לגוף המצוה א"כ לא חשיב משו"ז קולא בעשה, וכ"כ **בדברי יחזקאל** בסכ"ח סק"י, ועמד שם דלפ"ז צ"ל דדברי הת"י כאן, הם דלא כמבואר בת"י על הגמ' בצד, דשם מבואר דביאור התי' בגמ' דאי אמרה דמשו"ה חשיב דאפשר לקיים שניהם, **ובחי' רבי ראובן** ביבמות בהשמטה לס"ג סק"ב כ' דיש לפרש חילוק זה גם לענין אי חשיב דאפשר לקיים שניהם, דדוקא אם גם כשתאמר דלא בעינא אכתי איכא לעיקר המחייב, ורק דאמרינן דאפילו הכי פטור, א"כ בזה חשוב דאפשר לקיים שניהם, [דכיון דמצינו דאע"פ דאיכא להמחייב בכל זאת הוא פטור, א"כ ממילא דאמרינן דאין המצוה מחייבת אלא בתנאי שהיא רוצה, וא"כ כל דתאמר שאינה רוצה חשיב דנתקיים שניהם], אבל אם כשאינו רוצה ליכא כלל לגוף המצוה, א"כ בזה שיאמר לא בעינא לא חשיב אפשר לקיים שניהם.

בא"ד – **הקצוה"ח** בסצ"ז סק"א מביא מתשובת הרשב"א, דגם על עשה דכיבוד אב הביא למה דמבואר בגמ' כאן דליכא עשה אי אמרה לא בעינא, דמשו"ה אין מברכים על עשה דכיבוד אב, ולפ"ז כ' דיק' דאמאי לגבי עדל"ת, מבואר בגמ' בב"מ ל"ב א' דבלא קרא הייתי אומר דעשה דכיבוד אב ידחה ל"ת, וכ' לישב דמשום דהוקש כבודם הייתי אומר דחמיר העשה הגם דיכול להתבטל אי אמר לא בעינא, ועיין בדברי יחזקאל סכ"ח סק"ב מה שהעיר בזה.

בא"ד – **בהפלאה** מק' על מש"כ לפרש משום איסור האשה, דא"כ בקטנה נימא דישאנה, משום דלה אין איסור, וכ' דמ"מ איכא איסור דלא תאכילום, אמנם **הגרע"א** כ' דלא תאכילום לא הוי אלא לאו, ואכתי נימא דידחה העשה לשני הלאוין, ועוד כ' ההפלאה דכיון דאינה ראויה אחר שתגדיל, א"כ גם בה לא איירי המצוה, והגרע"א כ' לומר דכיון דקרא מיירי במהוה עצמה וכמו דדרשינן לר"מ בע"ב, א"כ ליכא להעשה אלא בנערה ולא בקטנה, ואף דלרבנן מרבים גם קטנה, מ"מ י"ל דלא הוי הרבוי אלא לענין קנס ולא לענין העשה, ונסתפק לפ"ז האם נימא דמ"מ יש לו מצוה לישאנה אחר שתגדיל, **והרש"ש** לק' מ"ב א' כ' על התוס' שם דרצו להעמיד מתני' דהכא בקטנה, דמבואר לפ"ז דגם בקטנה איכא להעשה דהא במתני' קתני דיש לו עשה, וכ' דבפרט איכא ראיה להצד דנימא דאפילו לכשתגדיל אין עשה, ולכאורה להצד דאיכא עשה כשתגדיל, אין ראיה מהתוס' דלא כהגרע"א.

**הרמב"ם** בפ"א מנערה ה"ה כ' דגם שניות הדין שלא ישאנה שנאמר ולו תהיה לאשה האשה הראויה לו, ועיין משנ"ת בזה לעיל כ"ט ב' אות ג' ול"ו א' אות ב', **והיש"ש** כ' דס"ל כרש"י דכיון דאי אמרה לא בעינא משו"ה מלמדין אותה לומר שאינה רוצה, וא"כ ממילא דגם בשניות מלמדין כדי שלא לעבור על איסור דרבנן, וכ"נ **בבי' הגר"א** סקע"ז סקי"ג דציין לגמ' כאן ולרש"י, **ובפנ"י** כ' לפמשנ"ת דכיון דלדידה גם איכא איסור א"כ אין לו דחיה, דמשו"ה גם לאיסור שניות דרבנן אין דחיה, ובשי' הכס"מ דכ' דבאמת חשיבא אינה ראויה וכמשנ"ת לעיל, אפשר דזהו משום דמ"מ לשון הרמב"ם דאסורה משום דילפינן דבעי אשה הראויה לו.

מתני' יתומה שנתארסה ונתגרשה וכו' – **היש"ש** מק' דכיון דעיקר דמתני' אתא לומר דנתארסה ונתגרשה הויא כיתומה וכמבואר בגמ', א"כ אמאי תני לא תני לה אחר מחלוקת ריה"ג ור"ע, ואמאי תני תה בתוך דיני בושת ופגם, ועוד דאמאי לא אמר ר"א בהדיא דהלכה כר"ע, וגם רבי היה לו לומר רק דהלכה כר"ע, [**וברשב"א** מבואר דבדברי ר"א מבואר טעם בשי' ר"ע וכמשי"ת בגמ'], וכ' לומר דר"א מיירי על בושת ופגם ובא לומר, דלא רק הקנס הוי לאביה אלא גם הבושת ופגם, וכשי' הרא"ש שנתבאר לעיל ל"ח א' דגם הבושת ופגם הוי דאביה ולא רק הקנס, ועיין בסמוך דברי הירושלמי והראשונים בענין זה.

מתני' והמפתה פטור – רש"י מבאר דמהני מחילתה לענין קנס, והראשונים הביאו **דבירושלמי** יש מחלוקת בזה האם מהני מחילה לגבי קנס, דיש מ"ד דלא מהני כיון דאכתי לא זכתה בקנס עד העמדה בדין, ועיין משנ"ת בזה לעיל כ"ט א' באות ג'.

מתני' שם – **הירושלמי** מק' על מתני' דוכי יש אדם מוחל דבר שאינו שלו, ומבואר **ברמב"ן** לעיל ל"ו ב', ובעוד **ראשונים** כאן דקו' הירושלמי, דאמאי מפתה פטור בנתארסה ונתגרשה, הא רק הקנס הוי לעצמה, אבל הבושת ופגם אכתי הוי דאביה, ומשני דבאמת הא דתני דפטור קאי רק על יתומה, ולעיל ל"ח א' נתבאר שי' הרא"ש דגם הבושת ופגם הוי דידה, **ובתיו"ט** כאן הק' עליו דבירושלמי מבואר לאו הכי, וכ' די"ל דכל מה דמבואר בירושלמי דהוי דאביה, זהו רק למ"ד דלא מהני המחילה על הקנס, אבל למ"ד דמהני מחילה בקנס, ולדידי' מה דאמרינן מפתה פטור קאי גם על נתארסה ונתגרשה לענין קנס, א"כ הכא נמי אמרינן דקאי על הכל ואף על בושת ופגם של נתארסה ונתגרשה, ומשום דגם זה הוי דידה ולא דאביה.

רש"י ד"ה בשיטת – **הריטב"א** מק', דבדבריו כאן מבואר דמה דקתני יתומה, הכונה לנתארסה ונתגרשה, ולפ"ז הפירוש במתני' דיתומה, דהיינו נתארסה ונתגרשה, ורש"י במתני' כ' דנתארסה ונתגרשה מילתא אחריתי היא, ולפ"ז יתומה היינו יתומה ממש, וכ' דבאמת תרתי קאמר במתני', חד יתומה ממש, ועוד יתומה דאינה ממש יתומה, אלא נתארסה ונתגרשה דהיא כיתומה.

גמ' יתומה פשיטא – **ברמב"ן** לעיל ל"ו ב' **וברא"ה** כאן מבואר, דאין כונת הגמ' דלא איצטריך למתני הדין גבי יתומה, אלא דגם ביתומה לחוד פשיטא דהדין הכי, וא"כ אמאי הוסיף במתני' גם דנתארסה ונתגרשה, **ובריטב"א** בצד דלא מהני מחילה בקנס, ומה דקתני דמפתה פטור לא קאי על קנס, מבואר דקו' הגמ' כפשוטו דפשיטא דמהני מחילתה, **ובח"ר קרשקש** מבואר, גם אם מהני מחילה בקנס, דקו' הגמ' כפשוטו דפשיטא דמהני מחילה.

גמ' הא קמ"ל וכו' – **הרמב"ן** לעיל ל"ו ב' ועוד **ראשונים** כאן כתבו על פי דברי הירושלמי, דאי אמרינן דלא מהני מחילה בקנס, א"כ מה דקתני במתני' דמפתה פטור, לא קאי אלא על יתומה ולא על נתארסה ונתגרשה, דבנתארסה ונתגרשה גם מפתה חייב בהכל, דבקנס לא מהני מחילה, ובושת ופגם הוי דאביה וכמשנ"ת במתני', **והריטב"א** כ' בזה, דלשון הגמ' באמת רק דהיא כיתומה דקנסה לעצמה, ולא אמרינן דהיא כיתומה דמפתה פטור.

גמ' הלכה כר' אלעזר – **בתו"ר ובריטב"א** כ' דהא דלא אמר דהלכה כר"ע, משום דפליגי תנאי אליבא דר"ע, והיה צריך להאריך דהלכה כר"ע דמתני', וניחא לו לומר דהלכה כר"א, **והרשב"א** כ' עוד דבדברי ר"א מבואר הטעם לדברי ר"ע דהקנס לעצמה, דכמו דמצינו גבי יתומה דאף דבקרא כתיב לאבי הנערה, מ"מ מרבים יתומה לקנס, ואמרינן דכיון דלא נשתנה גופה אכתי איכא דין קנס ורק דהוי לעצמה, הכא נמי בנתארסה ונתגרשה הגם דאמרינן דנשתנה דין הקנס, מ"מ כיון דלא נשתני גופה אמרינן דלא נשתנה אלא בזה דהוי לעצמה, ולא אמרינן דאין לה קנס כלל, **והיש"ש** כ' לפמשנ"ת דבריו, דר"א מוסיף דגם הבושת ופגם הוי דידה.

גמ' קרי רב עלי' וכו' – **הרשב"א** מק' דאמאי קרי עלי' דר"א ולא על ר"ע, וכתב לפמשנ"ת דר"א גם אמר הטעם בדברי ר"ע, ועוד כ' דכיון דפליגי אליבא דר"ע, משו"ה קרי עלי' דר"א, **והריטב"א** כ' דקרי עלי' דר"א משום דתפס השיטה הנכונה, וגם נתן טעם.

א) מתני' איזהו בושת וכו' – **בש"מ** כ' בשם **הרמ"ה** דשמין בושת, דכמה היתה רוצה ליתן שיבוא עליה בצנעה ולא ידעו ולא יהיה לה בושת בזה.

רש"י ד"ה הכל – **הר"ן** כ' דבעלמא הוי הכי דאדם בינוני בושתו מרובה משל אדם זולל ואדם חשוב, אבל כאן כל שהוא זולל בשתו קשה, **וברש"י** בב"ק פ"ג ב' בריש החובל כ' דהקל בושתו מרובה, וזהו שלא כדבריו כאן, **וביש"ש** כ' לומר דדברי רש"י כאן הם רק באונס ומפתה, דבאדם זולל יאמרו דמה דבא עליה משום דיצרי' אגברי' ואין לה בושת כ"כ, אבל אדם בינוני יאמרו דנתכוין לפוגמה וגם היא נאותה קצת למעשיו, **והב"ח** בסקע"ז גם כ' דהיה מקום לומר דדוקא הכא אדם בינוני בשתו מרובה, אך הביא דברי הר"ן דמבואר איפכא, דכאן יש יותר סיבה לומר דבשתו של זולל מרובה.

**והרע"ב** הביא דברי רש"י כאן וכ' דהעיקר דזולל בשתו מרובה, **ובש"מ** מביא **מלקוטי גאונים** דככל שהוא אדם חשוב יותר נותן בושת מרובה, ובשם **תר"י** דאדם זולל בשתו מרובה, **והרמב"ם** בפ"ב מנערה ה"ד **ובטור** סקע"ז כ' דאינו דומה המתבייש מאדם חשוב וגדול למתבייש מאחד מן הנבלים וקל מן הקלים, ומבואר **בש"מ ובפרישה** סק"ה דכונתם דאם מתבייש מאדם חשוב הוי בשתו פחות, ולכאורה פירשו הכי משום **דברמב"ם** בפ"ג מחובל ה"א **ובטושו"ע** סת"כ סכ"ד כתבו בהדיא דבושת אדם קל הוי יותר מבושת מאדם חשוב, **ובסמ"ע** בסתכ"ד סקכ"ה הביא דרש"י והר"ן כאן חולקים דמאדם בינוני בשתו מרובה.

**מ' ב'**

ב) גמ' אלא אמר רבי זירא וכו' – **הרשב"א והריטב"א** מבארים דבפגומה אין לה פגם כלל וא"כ הכל קנס, [ויל"ע דלכאורה מ"מ יש לה בושת וכמבואר ברמב"ם בפ"ב מנערה ה"ח], ובבתולה חלק הוי כנגד הפגם ופעמים הכל, ואמר לו אביי דהכא נמי עבד פעמים הוא מוכה שחין והוי הכל קנס ופעמים שהכל כנגד הקרן, [ולכאורה כונתם לבאר דהוסיף רבי זירא עכשיו דנמצא דפעמים דהכל קנס ופעמים דהכל קרן, משא"כ לעיל לעולם הוי מקצת כנגד הקרן], והריטב"א מוסיף דהכא נקט מוכה שחין דזה דומיא דפגומה, ולעיל נקט נוקב מרגליות ועושה מחט דזה עבד מלך מן הסתם וזה עבד הדיוט, **והש"מ** כ' פירוש אחד דמתחילה אמר חילוק דהוי חוץ לגופה ועכשיו מיירי על חילוק בגופה, ועיי"ש מש"כ עוד פירוש מה הוסיף רבי זירא.

גמ' יאמרו בעל שלימה חמישים וכו' – **התו"ר** מביא י"מ דאין הפירוש דמיירי באותה נערה דהאחד שבא עליה כשהיא שלימה מתחייב חמישים, והשני שבעל פגומה גם משלם חמישים, אלא מיירי בשתי נערות, ובעל שלימה היינו דלא נבעלה קודם ועכשיו בא עליה כדרכה, ובעל פגומה היינו בנערה אחרת, דמתחילה נבעלה שלא כדרכה ועכשיו בא עליה כדרכה, וכ' דכן משמע ברש"י, ולפ"ז מה דאמר מתחילה אילו באו עליה שנים, מיירי על אחת מהנערות, ומיירי על השני שבא עליה דדינו כמו אחר שבא מתחילה, וכ' דמשמע לפירוש זה דאינו מתחייב קנס אלא אם בא עליה כדרכה, ומשו"ה אין לפרש דמיירי הכל באותה נערה, משום דהראשון דבא עליה שלא כדרכה באמת לא יהיה חייב קנס, ומהאי טעמא ניחא דלא נקט דבאו עליה שנים שלא כדרכה, דבאמת בכה"ג אין חיוב קנס, אמנם כתב דאי אפשר לומר הכי דשלא כדרכה אין חיוב קנס וכמו שהוכיחו התוס'.

ושי' **הרמב"ם** בפ"א מנערה ה"ח דאין חיוב קנס אלא אם בא עליה כדרכה, ובפ"ב מנערה ה"ח כ' דאם באו עליה שנים אחד כדרכה ואחד שלא כדרכה, זה שבא שלא כדרכה אם הוא ראשון חייב בושת ופגם ואם הוא שני אינו חייב אלא בושת, וזה שבא כדרכה לעולם הוא חייב קנס, ולענין בושת ופגם יש חילוק אם הוא ראשון או שני, [דגם שני יש בו פגם כיון דהראשון בא רק שלא כדרכה, אלא דמ"מ לא הוי כמו אם בא ראשון], ויש לפרש הגמ' לשיטתו כמש"כ התו"ר הי"מ.

**והראב"ד והרמ"ך** וכן **הראשונים** כאן חולקים דגם בבא עליה שלא כדרכה יש חיוב קנס, וכמו שהוכיחו התוס' מכמה מקומות, **והמאירי** בסנהדרין ע"ג ב' [הובא בש"מ כאן], כ' על הגמ' בקידושין דמודה רבי לענין קנס, דשם מיירי על מי שיבוא עליה אחר כל אלו שבאו עליה שלא כדרכה, וכ' דלשון הגמ' דכולהו חייבין לא נראה הכי, אלא קאי על אינהו גופייהו שבאו עליה שלא כדרכה, [ויל"ע בדבריו שם אם רוצה לפרש לשי' הרמב"ם דמיירי דהראשונים גם באו עליה כדרכה אלא דרק באו בהעראה ולא ביאה גמורה דאכתי חייב גם השני קנס, וכמו דלענין סקילה הדין דכולם חייבים סקילה, אך לפ"ז צ"ל דרבנן ורבי דפליגי לענין סקילה בבא עליה שלא כדרכה, האם השני גם חייב סקילה, דהכא נמי פליגי לענין העראה].

ובגמ' בסנהדרין ע"ג ב' אמר דאיכא חיוב קנס בבא על אחותו, ולא אמרינן דפטור משום קלב"מ דיש לו דין רודף, משום דהיא נפגמה משעת העראה וממונא לא משלם עד גמר ביאה, וכ' **רש"י** שם דאינו חייב אלא בגמר ביאה משום דאז איכא השרת בתולים, דכיון דאינו חייב אלא בבתולה א"כ אהה קפיד, והתוס' הק' דגם בשלא כדרכה איכא חיוב קנס וכמו דהוכיחו כאן, וכתבו לפרש הגמ' שם, או דדוקא שם דעל ההעראה איכא פטור קלב"מ משו"ה אינו חייב אלא על גמר ביאה, או דגבי חיוב אונס ומפתה לא אשכחן רבוי דמחייב על ההעראה, והביאו דבירושלמי מבואר לאו הכי עיי"ש, **וביד רמה** שם מבואר דגם אי אמרינן כמש"כ רש"י, מ"מ בשלא כדרכה שפיר מתחייב משום דאיכא פגימת בתולים פורטא, **והר"ן** שם [הובא בש"מ כאן] כ' דדוקא בביאה כדרכה אינו מתחייב אלא בהשרת בתולים, אבל ביאה שלא כדרכה ביאה אחרת היא ומ"מ מחייב עלה.

**היש"ש** מעיר דאמאי לא איירי רבי זירא בשתי נערות דעל אחת בא כדרכה ועל אחת שלא כדרכה, דזה שבא עליה שלא כדרכה הוי הפגם פחות, וכ' לומר דקמ"ל דדוקא אם היו שנים שבאו על הנערה, אבל אם היה אדם אחד שבא עליה שני פעמים, בזה לא יהיה חייב אלא קנס אחד, [ומיהו כ' דאם יעמוד בדין על הביאה ראשונה ואח"כ יבוא עליה שוב יתחייב שוב קנס פעם שניה].

תוד"ה יאמרו [בע"א] – **התו"ר** כ' דנקט אחד כדרכה לרבותא, דאף דהשני הוסיף במה שבא עליה דעכשיו עשאה בעולה כדרכה, מ"מ אכתי יש לחייב הראשון יותר כיון דקודם לא היתה בעולה כלל.

ג) גמ' מסר לה למנוול וכו' – **התו"ר** כ' דלאו דוקא נקט מנוול, אלא מפני שהוא נותן קידושין גדולים, ועכשיו יש לו הפסד גדול, ורש"י כ' דבידו לביישה וכ"כ לק' מ"ו ב' ובקידושין ג' ב', ולכאורה אין לה בושת אלא במנוול ומוכה שחין, ולא בסתם אדם.

רש"י ד"ה דאי – מש"כ רש"י דהשתא אפסדי', הנה התוס' בקידושין כתבו לפרש בתחילה דילפינן לה ממה שבידו למוסרה כשהיא קטנה וכשהיא נערה אכתי הקידושין קיימים בה, וכ"כ הראשונים בשם **רה"ג**, ולפ"ז לכאורה לא הוי משום דאפסדי', דהא עכשיו שהיא נערה כבר אינו יכול למוסרה, אלא הוי משום דמצינו דיש לו זכות למסור בתו לפגם ובושת זה.

תוד"ה דאי – במש"כ לפרש דבעי למילף מבושת ופגם של קטנה, מבואר **ברמב"ן** בקידושין דלפ"ז מה דדחי בגמ' שם דשאני בושת ופגם דאביה שייך בגוייהו היינו דכיון דהקדושין דידי' משום דאין לה יד, משו"ה גם הבושת ופגם דידי', אבל היכי שיש לה יד לקדש עצמה, שם לא יהיה לאב כלום, ובת"י כאן מפרש דגם הוא מתבייש ומצטער כמותה.

בא"ד – בפירוש האחרון שהביאו התוס', מבואר **ברמב"ן** בקידושין דלפ"ז ביאור הגמ' דכיון דנילף מעשה ידיה מבושת ופגם, א"כ על כרחך דהא דאמר רב הונא דילפינן מאמה הוא לאו דוקא, וא"כ שוב י"ל דמה דכתיב בנעוריה בית אביה היינו כל שבח נעורים, ומשם ילפינן דקידושיה לאביה.

גמ' אלא מסתברא וכו' – **ברמב"ן** ועוד **ראשונים** לק' מ"א ב' מבואר דמה דהבושת ופגם הוי לאב, אי"ז מכח הקרא דונתן לאבי הנערה, דכיון דכתיב בהאי פרשה גם בושת ופגם אמרינן דגם זה הוי לאב, אלא מסברא, ומשו"ה כתבו דלא כהתוס' שם דאם בגרה קודם העמדה בדין דהבושת ופגם הוי לבת משום דהוקש לקנס, אמנם **בחי' רח"ה** בפ"ב מנערה הי"ג כ' דמה דהבושת ופגם הוי לאב, זהו מגזה"כ דונתן לאבי הנערה, דאיתרבו גם תשלום בושת ופגם מהאי קרא כדדרשינן בסוגיה מקרא דתחת או מקרא דהשוכב, ונראה דמבאר דמאי דאמרינן דאבוה שייך בגוה, היינו דזה רק סברא דנפרש הקרא דונתן לאבי הנערה דקאי גם על הבושת ופגם, אבל מ"מ משום זה דאבוה שייך בגוה לבד לא היינו אומרים דהוי לאב, ונראה דכ' דבריו לפי שי' הרמב"ם, דס"ל דאם בגרה קודם העמדה בדין, גם הבושת ופגם הוי לבת וכשי' התוס' שם.

ובחי' רח"השם כ' לדון בכה"ג דיבוא עליה באופן שלא יהיה מחייב של קנס, כגון דמשמש מת, האם הבושת ופגם בכה"ג יהיה של האב או של הבת, די"ל דלא זכתה התורה לאב הבושת ופגם אלא על ביאה שיש בה דין קנס, אבל ביאה שאין בה דין קנס הויא כשאר חבלות דהוו לבת, וכ' לומר דזה תלוי האם זכות האב בבושת ופגם בבתו, הוי זכות בעיקר המחייב הבושת ופגם דהוי הבעלים על המחייב, או דלעולם עיקר המחייב הוי להבת, אלא דהאב זכאי בממון שיש בחיוב הבושת ופגם, דאי נימא דהוי זכות בעיקר המחייב, א"כ גם באופן שאין דין קנס בביאה זו, מ"מ הוא הבעלים על היזק זה, ואי נימא דהוי זכות רק בחיוב הממון של הבושת ופגם, א"כ לא מצינו שזכתה התורה אלא על ביאה שיש בה קנס, ועיי"ש שכ' לומר דנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד, **ובק"ש** אות קמ"ה כ' לומר דגם אי נימא דבקנס הוי זכות האב רק בממון ולא בעיקר המחייב, מ"מ בבושת ופגם הוי עיקר התביעה של האב, מהאי טעמא דאי בעי מסר לה למנוול ומוכה שחין.

תוד"ה כמה – **הטור** בסקע"ז הביא דברי התוס', דאם היא בת מלכים, שמין כמה היה רוצה ליתן ליקח לעבדו בת מלכים בתולה או בעולה, **והב"ח והדרישה** בסק"ו מק' דאמאי לא נשום בת מלכים שאדם רוצה לעצמו, וכתבו דכשרוצה לעבדו הוי חומרא יותר, דכדי שתנשא לעבד ישלמו יותר, [וצ"ל דגם החילוק בין בתולה לבעולה הוי יותר, וכמש"כ התוס' דיש חילוק בזה בין בת מלכים לשפחה], ועוד כ' הדרישה דאין דרך של אדם ליתן ממון על זה דאדרבה האשה מכניסה נדוניה.

א) גמ' במהוה עצמה וכו' – **הק"ש** באות קמ"ו מעיר דהא מהאי טעמא גם יש למעט חייבי כריתות, אלא דאמרינן דהנערה ובתולות ריבה וכמבואר לעיל כ"ט ב', ואמאי מרבים חייבי כריתות יותר מקטנה.

גמ' שם – **הגרע"א** לק' מ"ד ב' הוכיח מהתוס' והרא"ה שם דשוטה יש לה קנס גם לר"מ עיי"ש, והק' דאמאי לא נמעט באמת דכיון דאין בה הויה דלא יהיה לה קנס וכמו דממעטינן קטנה.

תוד"ה הא – **התו"ר** כ' כהתי' השני אך כ' משום דנערה בת עונשים, וכן הביא **הרמב"ן**, והק' על זה דבמתני' בערכין ט"ו א' אמרינן דהאומר חמור מן העושה מעשה, דהמוציא שם רע חייב מאה סלעים, והאונס חייב רק חמישים, ובגמ' שם מק' דדלמא מוציא שם רע חמור משום שגורם לה מיתה, ומשני רבא דקרא כתיב כי הוציא שם רע על שם רע שהוציא, ומבואר דאין חיובו אלא על עצם ההוצאת שם רע, ולא משום דגורם לה מיתה, וכ' לומר דשם הוי אסמכתא בעלמא לומר דאומר חמור מעושה, ומשום השם רע לבד היה ראוי לחייבו, ומ"מ דוקא משום דאמר עונש מיתה עליה, אבל בקטנה לאו שם רע גמור הוא, **והרא"ה** כ' דאדרבה מקו' הגמ' בערכין דדלמא משום דגורם מיתה מוכח דדוקא על נערה שיש בהוצאת שם רע מיתה יש לו חיוב קנס, [וצ"ב דהא לפי האמת בודאי דאינו חייב אלא בנערה כמו דאמר ר"ל], **והריטב"א** כ' על הגמ' בערכין דרבא אמר דלא משום קטלא בלחוד, וכאילו תאמר דהמלקות משום דגרם קטלא והממון משום הוצאת שם רע.

בא"ד – **הרא"ה והריטב"א** כתבו עוד תי' דכיון דכ' הנערה משמע דקאי על לעיל, ומשו"ה אמרינן דגם לעיל מיירי באופן זה דוקא.

בא"ד – **התוס'** לק' מ"ד ב' כתבו דקו' רב אדא בר אהבה היא, דמדברי ר"ל נראה דנער חסר משמעותו גם קטנה, ומשו"ה דוקא משום דכתיב נערה מלא אמרינן דקטנה פטור, ועל זה מק' דהא כתיב גם והוציאו את הנערה אל פתח בית אביה, ושם נכתב נער חסר, ומ"מ אין הפירוש אלא נערה ממש ולא קטנה, וכתבו דלפ"ז ניחא דרבנן מחייבים את הבועל סקילה גם בקטנה, דבאמת לא ילפינן ממיתה לעיקר הפרשה, דמיירי דוקא בנערה, אלא דרק בא לומר דמש"כ נער חסר, אינו סיבה דנאמר דנכלל בזה גם קטנה, וכ' **הפנ"י** כאן **והמהרמ"ש** שם דדבריהם הכא הם לפמש"כ שם בד"ה אם, דכן הוי ילפותא לכל הפרשה עיי"ש.

**הרמב"ם** בפ"ג מנערה ה"ב כ' דמוציא ש"ר על הקטנה פטור דכתיב הנערה מלא, **ובכס"מ** שם העיר דבגמ' מבואר דאין צריך להאי דרשה אלא לעלמא, וכתב דמ"מ כיון דכתיב נערה מלא ראיה זו פשוטה וקצרה יותר, **ובמל"מ** שם כ' לומר דס"ל להרמב"ם דהסוגיה דערכין שהביאו הראשונים באמת פליגא על סוגיה דהכא, וכיון דמבואר שם דחיובו על ש"ר שהוציא ממילא דיש לחייבו גם במוציא ש"ר על הקטנה, ומשו"ה הוצרך לומר הטעם משום דכתיב הנערה מלא, **ובחמד"ש** לק' מ"ד א' ד"ה אמנם לשיטת כ' דהרמב"ם ס"ל כמש"כ התוס' לק' מ"ד ב' דבאמת מאחר דאמרינן דבכל מקום נער חסר הוי גם קטנה, א"כ שפיר איצטריך להא דכתיב הכא נערה מלא, וקו' הגמ' רק דאם היה כתוב כאן נער חסר, לא היינו יודעים דבעלמא היכי דכתיב נער חסר הוי גם קטנה בכלל, וא"כ לפי האמת דנער חסר הוי גם קטנה ממילא דרק משום דכתיב כאן נערה מלא אמרינן דעל הקטנה פטור.

ב) הרי"ף מביא שי' **הר"ח** דהלכה כר"מ, **והרי"ף** חולק דהלכה כחכמים, **והראב"ד** בהשגות כ' דהלכה כר"מ, והרמב"ן **בספר הזכות** כ' דנוטה דהלכה כחכמים, ושאר **הראשונים והרמב"ם** בפ"א מנערה ה"ח **והטור** בסקע"ז כ' דהלכה כחכמים.

**הרי"ף** מביא ראיה מדברי ר"ל דהמוציא שם רע על הקטנה פטור משום שנאמר ונתנו לאבי הנערה, דנערה מלא דבר הכתוב, והא אונס ומפתה דכתיב נער הוי גם בקטנה, **והראב"ד** כ' דלטעמייהו דרבנן אמר ולגלות טעמם, **והרמב"ן והרשב"א** כתבו דאין לומר הכי כיון דהוי מימרא בפני עצמה ולא קאי על דברי חכמים.

**הרי"ף** מביא עוד ראיה מדאמר רב יהודה אמר רב דזו דברי ר"מ, ובכל מקום אמרינן דזו ולא סבירא לי', **והראב"ד** כ' דמצינו זו וס"ל, **והרמב"ן והרא"ש** כתבו דכל שלא נתפרש בהדיא דזו וס"ל אמרינן דזו ולא ס"ל, ואי נימא דזו ולא ס"ל מאי קמ"ל במה דאמר דחכמים פליגי, ועוד כ' הראב"ד דמ"מ הא רבי יוחנן אמר דהלכה כסתם משנה וסתם משנה כר"מ, ורב ורבי יוחנן הלכה כרבי יוחנן, והרמב"ן והרא"ש וכן **הרשב"א** כתבו דבכמה מקומות פסקינן דלא כסתם משנה מכח אמוראי דפסקו לאו הכי, וא"כ גם הכא כיון דרב אמר דאין הלכה כר"מ יש לנו לפסוק כחכמים.

**הרמב"ן** מביא למתני' דסנהדרין ס"ו ב' דאתיא כר"מ וכן רבי יונתן ורבי יאשיה שם אתו כר"מ, וכ' לומר דגם אי נימא דשם הלכה כר"מ, זהו משום דבפרשת נערה המאורסה כתוב פעם אחת נערה מלא, אבל גבי אונס ומפתה הלכה כחכמים כיון דלא נכתב כלל נערה מלא, והביא מקור לחילוק זה **מירושלמי**, **ובתוס'** לעיל ל"ו א' מבואר דאין לחלק בזה, ועיי"ש בש"מ ומגיני שלמה.

**מא' א'**

א) מתני' האומר פתיתי בתו של פלוני וכו' האומר גנבתי וכו' – **בבעה"ת** שער כ"א חלק ב' דין ג' כ', דאע"ג דקיי"ל דאין אדם משים עצמו רשע, מ"מ כאן נאמן לחייב עצמו, דדאין הדבר אמור אלא לענין עדות שאדם קרוב אצל עצמו, וכשם דאינו נאמן לפסול את קרובו, הכא נמי אינו נאמן לפסול עצמו לעדות, ומשום הכי גם אם תובע מחבירו ע"י טענה שמשים עצמו רשע בה נאמן, **והריטב"א** במכות ג' א' כ', דדוקא בחיוב שבגופו אמרינן דאין משים עצמו רשע, אבל לענין ממון פלגינן דיבורי', שהרי יוצא מדבריו שהוא מודה שיש לחבירו ממון אצלו, **והרשב"א והריטב"א והר"ן** לק' ע"ב א' על הגמ' שם, דמק' דמנין ידע הבעל שאשתו האכילתו טבל לענין דמוציאה בלא כתובה, הביאו דברי **הראב"ד** דהא דלא אמרינן דידע על פי הודאתה, הוא משום דאין אדם משים עצמו רשע, והקשו עליו דהא לחובתו נאמן כמבואר במתני', **ובקוה"ע** סכ"ב סק"ב כ' לבאר שי' הראב"ד, דדוקא במתני' דמה דחייב על הגניבה אי"ז משום האיסור אלא על עצם המעשה, משום הכי הגם דאינו נאמן שעשה עבירה, מ"מ נאמן על עצם מעשה הגניבה, משא"כ בהא דהאכילתו טבל, מה דמפסדת כתובתה אינו משום עצם המעשה, אלא משום העבירה בזה דמכשילה אותו, ובזה ס"ל להראב"ד דלא פלגינן נאמנות, וכיון דאינה נאמנת לענין עצם זה שעברה עבירה, גם אינה נאמנת לענין החיוב.

ב) תוד"ה וליתני – **הריטב"א** מבאר קו' הגמ' דליתני אף אנסתי, **ובפנ"י** עמד בזה, דלפ"ז צ"ב מה תירצה הגמ', ועיין **בש"מ** דכ' בשי' רש"י, דקו' הגמ' דליתני לשון הכולל לתרוייהו, כגון באתי על בתו של פלוני, **והפנ"י** כ' דהא דבאמת לא נקט לתרוייהו, הוא משום דא"כ היה צריך לחלק בצער דישנו באונס ולא במפתה, ולא רצה להאריך.

תוד"ה רבי – **הש"מ** כ' לומר דרק באומר פתיתי חולק ר"ש, וכמו שכ' **רש"י** דלאו כל הימנו שיוציא עליה לעז מזנה, וא"כ משום הכי הוצרך לק' לומר דפטור משום קנס, דנפ"מ לגבי הודה שאנס, **ובהפלאה** כ' לישב עוד, דאיכא נפ"מ היכי דאיכא עד אחד דפיתה או אנס, דלענין להוציא עליה לעז באמת הוא ואחר מצטרפין דפלגינן דיבורי', ואין נפ"מ אלא לגבי דידי'.

בא"ד – **בהפלאה** מעיר בעיקר קו', דכיון דמה דאינו משלם על פי עצמו הוא משום דלאו כל הימנו, נמצא דמ"מ אם באמת בא עליה, הרי הוא חייב בושת ופגם, וכיון דשבועת הפקדון הוי גם חוץ לב"ד, שפיר יש לו להתחייב קרבן שבועה, ואדרבה לפ"ז אתי שפיר טפי, הא דר"ש ס"ל דתבעו קנס ולא בושת ופגם כמבואר לק' מ"ג א', דכיון דגם על בושת ופגם אינו מתחייב על פי הודאתו, ממילא דאין לו לתבוע הבושת ופגם יותר מהקנס, וכ' לומר דהתוס' ס"ל דכיון דלא מקבלים דבריו, באמת אין כאן בושת ופגם, כיון דהעולם לא מאמינים לו ומחזיקים שלא נבעלה, והביא דברי הרמב"ם פ"ה מחובל ה"ז דכ' גבי בושת, דכשמודה בב"ד אז איכא להבושת, דעכשיו נודע דעשה לו הדבר שיש לו הבושת, [ויל"ע לגבי הפגם אי תלוי בידיעת בני אדם].

ג) רש"י ד"ה לא – בתוד"ה לא מבואר כרש"י, דהגם דהחצי נזק דמשלם חשיב דלאו דידי' שקיל, מ"מ מאחר דחייבו רחמנא, א"כ מה דפחת נבילה על הניזק חשיב דגם הוא בתשלומין, אמנם **הרשב"א** כ' דקאי על מועד, דבתם לא חשיב דהניזק בתשלומין, **ובש"מ** עמד בזה דבב"ק כ' הרשב"א כרש"י, **והריטב"א** הביא שתי השיטות וכ' דלשי' הרשב"א צ"ל דמתני' דתשלומי נזק דמייתי בגמ' זה קאי על תם כמבואר בגמ' דחד בתם וחד במועד.

**מא' ב'**

תוד"ה הא – **בריטב"א** מבואר, דאם באמת אין אופן שמתחייב חצי כופר, חשיב שיור מה דלא חילק דמועד חייב כופר, וכ' דבאמת אין הכרח דריה"ג ס"ל דמשלם חצי כופר, ולא דק בגמ', ונקט רק תנא דאפשר דס"ל דחייב חצי כופר, ואי ריה"ג ס"ל דלא משכחת חצי כופר משום דהשור בסקילה, מ"מ מצינו דרבי טרפון ס"ל הכי בב"ק כ"ו א', דמחייב בתם כופר שלם בחצר הניזק, והא דלא אמר דרבי טרפון היא, משום דלשיטתו בחצר הניזק גם תם משלם נזק שלם, ובברייתא לא מחלק בהכי, ועוד כ' לומר, דכיון דר"ע דדרש שם נקי לקנס של עבד ולא לחצי כופר, השיב לר"א דלא משכחינן חצי כופר בתם, וריה"ג דדרש שם לדמי ולדות לא השיב לו, נראה דס"ל דבאמת משכחת לה שיהיה חצי כופר בתם.

גמ' מאי לאו בתם – **הרשב"א** בשם **הראב"ד** כ', דלפ"ז סיפא דקתני גבי עבד דפטור משום דאינו משלם על פי עצמו, הא על פי עדים חייב, היינו גם בתם, וצ"ל דאתיא כריה"ג דמחייב חצי כופר, והכא נמי מחייב חצי קנס, וכ' דאיכא דמוקי כרבנן, ומה דמחייב בעדים לאו כופר וקנס, אלא דמי בן חורין ודמי עבד, דאע"ג דפטור מחצי כופר וחצי קנס, מ"מ מדמים אינו נפטר, וכ' דליתא, דבב"ק מק' ר"ע לר"א אמאי בעי קרא דפטור מחצי כופר, הא בלאו הכי לא משכחת לה, דיאמר לו הביאהו לב"ד ואשלם לך, ואי נימא דמודה ר"ע דדמים משלם, יק' לדידי' נמי איך משכחת לה חצי דמים, נימא לי' הביאהו לב"ד ואשלם לך.

גמ' ניפלוג וניתני בדידה – בדברי הת"י, כן מבואר גם **בתו"ר**, **ובש"מ** בשם תר"י מעיר, דאי קאי על רק הזיק שור, אמאי לא משני דמשום הכי נקט בסיפא דהזיק עבדו, דניחא לי' לחלק בנזקי אדם.

ד) גמ' משונה הוא ולא מגבינן בבבל – **הרשב"א** מק', דנראה דדוקא משום דהוי קנס לא מגבינן בבבל, והא בגמ' בב"ק פ"ד ב' מבואר דכל דבר שלא שכיח לא דנים בבבל, **והריטב"א** כ' דהא דאין דנים, היינו דוקא נזקי שור דלא שכיחי משום דהבעלים משמר אותם, אבל כלבא ושונרא לא נטרי להו ושכיח ההיזק, ונראה דס"ל דאע"ג דבאופן זה לא שכיח, מ"מ כיון דעיקר הזיקם שכיח דנים בכל ענין, **ובח"ר קרשקש** כ' דהיזק דבהמה שכיח.

גמ' ואי תפס – הרא"ש בב"ק כ' בשם **הרמ"ה**,דהא דמהני תפיסה הוא דוקא עד כדי הנזק, אבל בקנס שהוא יותר על הנזק כגון כפל, בזה לא מהני תפיסה, דתפיסה זו הוי תקנ"ח ולא תקנו אלא שישתלם נזקו, וכ"כ **הנ"י** שם, אמנם **הרא"ש** שם כ', דתפיסה מהניא מעיקר הדין, דהא מדאורייתא מחייב לי', אלא שאין לו דיין בבבל שיכופנו ליתן לו, ובכל כהאי גונא עביד אינש דינא לנפשי', **ובשע"י** שער ז' פי"ט כ' לבאר שי' הרא"ש, דמה דקנס אינו חייב אלא ע"י ב"ד, אי"ז משום דאין לו חיוב קודם גמר דין, אלא דכל חיוב קנס הוא ע"י כפית ב"ד, ומעצמו אין כלל חיוב קנס, וא"כ הכא נמי אם תופס הניזק, דהתשלומין נעשים בעל כרחו של המזיק, בזה איכא שפיר לקיום תשלום חיוב הקנס, והוי כמו כפיה בב"ד.

גמ' שם – **הראב"ד** [על הרי"ף] כ', דאם הודה אפילו אחר שתפס הניזק, תו לא מהני תפיסתו דהא מודה בקנס פטור, **והרמב"ן** בספר הזכות חולק, דכיון דעכשיו לא דנים דיני קנסות, נמצא דהודאתו הויא כהודאה חוץ לב"ד ולא מהני, וכמבואר בגמ' בב"ק ע"ד ב', דכיון דר"ג הודה חוץ לב"ד שסימא עין טבי עבדו, משום הכי לא הוי הודאה לפוטרו, ומשום דרק הודאה שהיה ראוי לדון לחייבה על פיה מהניא לפוטרו, וממילא דאם יתפוס הניזק מהני, וכן מבואר בשאר **ראשונים**, וכן מבואר לדינא **בסמ"ע** ס"א סקי"ח ובשאר **נו"כ** שם, [ועיי"ש **בקצוה"ח** סק"ה, דהביא מחלוקת היכי דליכא עדים, האם מ"מ מהני התפיסה על פי הודאתו חוץ לב"ד, והביא ראיה דאע"פ דלא הויא הודאה הפוטרת, מ"מ גם הודאה המחייבת אינה, מהא דאמרינן בגמ' בב"מ ג' ב' דפיו אינו מחייבו קנס, **ובשע"י** שער ז' פי"ט כ', דהשיטות דס"ל דגם בלא עדים אפשר לחייבו, זהו דוקא לענין תפיסה בזמן הזה, דס"ל דזה אינו דיני קנסות, אלא רק בעי בירור שתפס כדין, אבל לענין לחייבו קנס לכו"ע לא מהני הודאתו אפילו חוץ לב"ד], **והט"ז** שם כ' לישב שי' הראב"ד, דדוקא בזמן הזה דאמרו דמהני תפיסת הניזק, כל שמביא אח"כ עדים לב"ד ומבררים דהזיק אותו, דבזה אומר דכי היכי דתקנו דמהני הבירור בב"ד דיהני תפיסת הניזק ולענין זה הוי כב"ד מומחה, הכא נמי נחשיבו כב"ד מומחה לענין שיתקבל הודאתי לפטור אותי מהקנס, אבל בזמן הבית דהיה בעי ב"ד מומחה כדי לדון, גם הראב"ד מודה דלא מהני הודאתו אלא בב"ד מומחין, [**ובנ"י** בב"ק ע"ה הביא דברי הראב"ד, דבזמן הזה מהניא הודאתו אפילו אם יבואו אח"כ עדים, ואפילו אם אינו מחייב עצמו בקרן, משום דאין מקבלין עדים בזמן הזה ולא מהני מה שתפס הניזק, ועיי"ש בשע"י שם מש"כ לבאר בזה].

**הראב"ד** נסתפק היכי דתפס שלא בעדים, האם נימא דכיון דיש לו מיגו דלא תפס, הוי כעדים ותו לא מהני הודאת הניזק, דהוי כמודה אחר שבאו עדים, **והרמב"ן** שםכ' דלא מהני הודאה דלא הוי מרשיע עצמו, דגם אם יכפור לא יוכל להוציא הממון.

תוד"ה ואי – **בתו"ר** וכן **הרא"ש** בב"ק כ', דמה דנוציא השאר לא חשיב דדנים דיני קנסות, דמה שתפס כבר נפרע מנזקו בזה, ומה שמוציאים ממנו השאר אי"ז דין קנסות, אלא אדרבה מוציאים ממנו מה שמחזיק שלא כדין.

בא"ד – **בתו"ר והריטב"א** חולקים, דגם אם תפס דבר אחר מהני, ומיהו לענין חיוב חצי נזק, כיון דאין משתלם אלא מגופו, בזה כתבו כר"ת דלא מהני אלא אם תפס המזיק עצמו, **והרא"ש** בב"ק לא הזכיר חילוק זה דבחצי נזק הדין כר"ת, **ובסמ"ע** ס"א סקי"ח ובעוד **נו"כ** שם מבואר לדינא כחילוק זה, דבשאר קנסות מהני תפיסה בכל ממון, ובחצי נזק רק המזיק, ועיין **בפ"ת** סק"ז.

גמ' משמתינן לי' וכו' – **הרי"ף** בריש פרק החובל הביא, דמנהג שתי ישיבות שאע"פ שאין גובין קנס בבבל, מנדין אותו עד דמפייס לי' לבעל דינו, וכד יהיב לי' שיעור מאי דחזי למיתב לי', שרו לי' לאלתר גם אם לא נתפייס בעל דינו, וכן הביא **התו"ר** כאן, וכ' דלא הוי מעיקר הדין, דהא מבואר בגמ' דלא משמתינן לי' אלא עד דמסלק המזיק, אלא דאח"כ תקנו זה כדי שלא יזיקו, **והראב"ד** כאן כ', דהיכי דהזיק בדבר שחיובו מעיקר הדין בדבר קצוב, הדין דמשמתינן לי' עד שישלם אותו שיעור הקצוב, **והרמב"ן** בספר הזכותחולק, דא"כ נמצא דדנים דיני קנסות, אלא תקנו רק שיפייס אותו כפי הראוי להתפייס, דזה לא הוי דיני קנסות כיון דאין אומרים שישלם כפי הקנס שקצבה התורה, וכן מבואר בשאר **ראשונים**, וכן מבואר **בטושו"ע** ס"א ס"ה.

גמ' דאמרינן לי' סליק הזיקך – **הריטב"א** כ', דדוקא בכלבא ושונרא אמרינן הכי, אבל בשור שהזיק דעביד כל מלאכה, בזה רק אמרינן לי' שישמור שמירה מעליא, אבל אי"צ לסלקו, **והרא"ש** בב"ק כ', דדוקא כאן דהזיק מי שגדול ממנו דהוי שינוי גדול אמרינן הכי, ולא בשאר נזק של קרן תם, [ועיי"ש שכ' שני צדדים בכל מועד, האם כיון דמשלם נזק שלם אי"צ לסלק].

**פרק נערה**

א) מתני' לא הספיקה לעמוד בדין – **ברש"י** מבואר משום דאין אדם מוריש זכות שיש לו בבתו, ומבואר **בריטב"א**, דהגם דכל קנס אין אדם מוריש לבניו, מ"מ הכא בעי להא דאין מוריש זכות שיש לו בבתו, דהרי גם אחר מיתת האב אכתי חייב המפתה לשלם דהבת בעולם, ובאם היה מוריש, היו הבנים זוכים בקנס שמגיע לבת, ומבואר **בחי' הגרש"ש**, דהיינו דהיו זוכים אחר העמדה בדין בחיוב שנתחייב המפתה לבת, דעיקר תביעת הקנס אינם יכולים לרשת מאביהם, כמו כל קנס דאינם יורשים עיי"ש, והביא הריטב"א עוד בשם **תוס'**, דכל קנס אדם מוריש לבניו, ורק הכא אינו מוריש משום דאין אדם מוריש זכות בתו לבנו, [וזה שי' **ר"י הלבן** בתוס' לעיל ל"ח ב' ובב"ק ע"ב א'], ומבואר **בקה"י** ס"מ, דהיינו כמו הדין דאם בגרה קודם העמדה בדין הוי לעצמה, ומשום דבעי דיהיה לאב זכות בבתו בשעת העמדה בדין, הכא נמי אם מת אין הקנס מגיע לבניו, דאין לו זכות בבתו בשעת העמדה בדין, דבניו אינם יורשים זכות שיש לו בבתו, **ובברכ"ש** סמ"ה סק"ג כ' בשם **הגר"ח** דהביאור בדברי התוס', דמה דאב זכאי בקנס דבתו, אין זה משום דחשיב בעלים על עיקר המחייב הקנס, אלא זהו רק זכות בתשלום הקנס, ובזה הדין דלא נגמר זכותו אלא בהעמדה בדין דחל חיוב הקנס, ומשום הכי אינו יכול להוריש לבניו, דגם זכיית עצמו לא נגמרה, וכ' שם דאי אמרינן דכל קנס אינו מוריש לבניו, באמת גם בבתו אמרינן דחשיב בעלים על עיקר המחייב, והוי כבעלים על בתו, ומ"מ אינו מוריש לבניו משום דאין אדם מוריש קנס לבניו, ויל"ע דאם החסרון רק משום דאין מוריש קנס לבניו, אמאי בבגרה דאין חסרון זה, גם אמרינן דהוי לעצמה, אמנם בסק"ד שם נראה, דבאמת לפ"ז נימא כמשי"ת בסמוך דברי האב"מ, דגם בכל עיקר תביעת קנס בעי שיהיה בעלים עד העמדה בדין, ובאם ימכור הפרה קודם העמדה בדין לא יהיה לו הכפל.

**באב"מ** בשו"ת ס"ח מבואר, דהדין דאם לא הספיקה לעמוד בדין עד שבגרה דהקנס לעצמה, הוי גם בשלשים של עבד, דאם ישחררו האדון קודם העמדה בדין לא הוי הקנס לאדוניו, דכתיב יותן לאדוניו והוא כבר אינו אדונו, **ובעמודי אור** ס"נ כ', דבשלמא גבי בתו ילפינן מקרא דלאבי הנערה כמבואר ברש"י ותוס' לעיל ל"ט א', אבל בשאר קנסות לא מצינו ילפותא, דבעי שיהיה הוא הבעלים על הדבר שעליו מתחייב המזיק להקנס, **ובקה"י** ס"מ הביא לשון **התוס'** בב"ק ע"ב, כשמחלקים דדוקא קנס של בתו אינו מוריש אבל כפל מוריש, דכתבו דהחילוק דבבתו אינו מוריש הדבר שממנו יוצא הקנס, אבל בכפל מוריש הדבר שממנו יוצא הקנס דהיינו הבהמה, וכך הוא לשון **הרא"ה** לק' מ"א ב' לענין קנס של עבד, וכ' דאי נימא דרק בבתו בעי שתהיה ברשותו בשעת העמדה בדין, למאי הוצרכו לומר דגבי כפל הוא מוריש גם הדבר שממנו יוצא הקנס, הא גם אי נימא דאינו מוריש הבהמה, מ"מ שם אי"צ שיהיה בעלים על הדבר שממנו יוצא הקנס בשעת העמדה בדין, ועל כרחך נראה כהאב"מ, דלא הוי רק דין בקנס דבתו, [ועיין לעיל ל"ט א' דנתבאר דברי הש"מ לומר, דגם בבתו הא דבגרה קודם העמדה בדין הוי לעצמה, זהו מסברא ולא מקרא], **ובברכ"ש** סמ"ו סק"ד מבואר, דיש לחלק בין שלשים של עבד לכפל, דדוקא שלשים של עבד נימא דבעי שיהיו אדון דידי' בשעת העמדה בדין, דהדין תשלומין הוא לאדון העבד, ומשום הכי בעי דבשעת העמדה בדין אכתי יהיה אדון העבד, כמו דגבי נערה בעי שיהיה אבי הנערה בשעת העמדה בדין, משא"כ בכפל אין דין בתשלומין שיהיו לבעל הפרה, אלא דהחיוב מעיקרא חל לבעל הפרה, אמנם בסמ"ה סק"ד נקט דברי האב"מ גם לענין כפל עיי"ש.

בדברי התוס' שמחלקים בין שאר קנסות לקנס דאונס ומפתה, דאינו מוריש משום דגוף הבת גם אינו מוריש, הק' **הגרע"א** דאף אי נימא דמוריש זכות בתו, מ"מ קנס דאונס ומפתה לא יוכל להוריש, דכמו דאמרינן בגמ' לק' מ"ב ב', דלר"ש עד נתינה אינו מוריש משום דלא זכתה לו התורה עד נתינה, הכא נמי לרבנן יש ללמוד מונתן, דלא זכתה לו תורה עד העמדה בדין, דונתן היינו העמדה בדין לרבנן, והנה **בבית יעקב** מבואר, דלרבנן לא דרשינן כלל להקרא דונתן דלא זכה אלא משעת נתינה עיי"ש, [ועיין לעיל ל"ח ב' באות ד'], ולפ"ז ניחא קו' הגרע"א, אמנם הנה **הרא"ה** לק' מ"ב ב' גם כ' לדברי התוס', ושם בד"ה וקשיא לן דהכא, מבואר כמש"כ הגרע"א, דגם לרבנן דרשינן ונתן, רק דמפרשים דהיינו העמדה בדין, ואכתי יק' בדבריו.

**בתוס'** בב"ק לג' ב' הוכיחו ממתני' דהכא, דבכל קנס אינו זוכה אחר העמדה בדין למפרע משעת ההיזק, דאי נימא דזוכה למפרע, אמאי אין הבנים יורשים הקנס, **ובתוס' שנץ** שם [בש"מ] כ' לדחות, שאין האב זוכה למפרע אלא א"כ היתה ההעמדה בדין בעוד הבת ברשותו עיי"ש, **והרשב"א** בב"ק ע"ד ב' כ' לדחות, דשאני הכא דאין אדם מוריש זכות בתו לבנו, **ובברכ"ש** סמ"ה סק"ד כ' לבאר כמשנ"ת לעיל בשי' ר"י הלבן, דמ"מ זכות האב לא נגמר אלא בהעמדה בדין, ובסמ"חסק"ב כ', דהא דאמרינן דלא נגמרה זכות האב, הוא משום דגם לרבנן דרשינן קרא דונתן דלא זכתה תורה אלא משעת נתינה, אלא דס"ל דהעמדה בדין היינו ונתן, ובסק"א כ' בשי' התוס' דלא ניחא להו בתי' הרשב"א, דס"ל דלרבנן לא דרשינן כלל לקרא דונתן.

**בברכ"ש** סמ"ו סק"א כ' לבאר הא דמצינו גבי פלגא ניזקא, דאמרינן לר"ע דיכול להקדיש ולמכור השור גם קודם העמדה בדין, משום דאחר העמדה בדין הוי למפרע שלו וכמבואר בתוס' בב"ק ל"ג ב' ושי' הרשב"א דהוי בכל הקנסות וכמשנ"ת, ומ"מ איכא להדין דקודם העמדה בדין אין אדם מוריש קנס לבניו, דזהו משום דלענין שיוכלו בניו לתבוע הקנס, בעי שיזכו בעיקר המחייב של הקנס, דבלא זה אי אפשר לחייבו הקנס, משא"כ בהקדש ומכירה אינו אלא מקדיש ומוכר לחוב וממון הקנס, אבל עיקר המחייב של הקנס הוי מכח הבעלים שהקדיש ומכר.

ב) מתני' הרי הן של עצמה – **בתוס'** מבואר דגם הבושת ופגם של עצמה, וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ב מנערה הט"ו, ומבואר בתוס' הטעם, דהגם דהוי ממון מ"מ הוקש בושת ופגם לקנס, אמנם שאר **הראשונים** כתבו דהוי לאחין, ורק הקנס הוי לעצמה, וכתבו דלא שייך לומר בזה דהוקש עיי"ש, **ובתורי"ד** מבואר כשי' תוס', אמנם ביאר הטעם, דכיון דאינו קצוב ובלא העמדה בב"ד לא יתן לו, לא זוכה בזה האב עד העמדה בדין עיי"ש, ומבואר בדבריו דס"ל דעד העמדה בדין הדין דזה של הבת, ובהעמדה בדין זוכה האב בזכות הבת, ועיין לק' מ"ב א' סוף אות ב', דנתבאר דברי האחרונים בזה בשי' התוס', **ובפנ"י** כ' די"ל עוד, דהבושת ופגם הוי לעצמה, משום דדרשינן ונתן דרק משעת נתינה הוי לאב, וי"ל דקאי גם על בושת ופגם, ואף דרבנן לא דרשי ונתן דרק משעת נתינה, מ"מ גם לדידהו ילפינן להקרא דונתן, אלא דמפרשים דונתן היינו העמדה בדין, וכמבואר **ברא"ה** לק' מ"ב ב'.

**ובפנ"י** בסמוך מבואר, דבמפותה בגונא דמת האב קודם שבגרה, אי נימא דמהני מחילתה דכאשר היא זוכה בזה הוא נפטר וכמשי"ת בסמוך באות ג', בזה יש לנו לומר גם לשי' התוס', דהאחין ירשו להבושת ופגם, דהא מבואר בתוס' לעיל ל"ח ב' דההיקש הוא רק דלמי שזה ניתן זה ניתן, אבל היכי דפטור מקנס לא אמרינן דגם יפטר מבושת ופגם, והכא דאם תזכה הבת יפטר המפתה, לא אמרינן דהוי לבת, ולכאורה כאן דנפטר רק משום דחל מחילת הבת, אי"ז סיבה שיזכו האחין.

ג) בדין מפותה מבואר **ברמב"ן ורא"ה**, דאם מת האב או בגרה קודם העמדה בדין לא הוי לעצמה, כיון דמפותה מדעתה עבד ואין לה תביעה עליו, והנה לעיל ל"ו ב' הביא הרמב"ן בשם **תוס'**, דבכל מפותה דאין לה אב מ"מ חייב לה קנס, ולא אמרינן דמחלה בזה שנתרצתה ויפטר, דמחילה לא מהני בקנס כיון דאכתי לא חל חיוב עד העמדה בדין, וכ' שם דזה מחלוקת בירושלמי, ובסו"ד כ' דנראה דפטור ונתבאר לעיל כ"ט א', **ובתוס'** לפנינו לעיל כ"ט א' **ובתו"ר** שם מבואר דס"ל, דשי' הבבלי דמהני מחילה גם על קנס, וכבר הביא הריטב"א לעיל מ' א', דבתוס' אחרונות מבואר דפטור גם מקנס, **והריטב"א** הכא כ', דגם מפותה יש לה קנס כיון דבשעת ביאה היה שיך לאביה, הרי זה כאומר קרע שיראין של חברי, **וברשב"א ור"ן** מבואר שתי השי', וזה מחלוקת **הרמב"ם והראב"ד** פ"ב מנערה הט"ו, דשי' הרמב"ם דיש לה קנס בכהאי גונא, ושי' הראב"ד דלא, ועיין לעיל כ"ט א' משנ"ת בענין זה.

א) מתני' עמדה בדין – **ברמב"ם** פ"ב מנערה הי"ב י"ג מבואר, דהבת חשיבא תובעת באונס ופיתוי לענין שבועת היסת ושבועת מודה במקצת, **והראב"ד** השיג עליו במש"כ דחייב שבועת מודה במקצת, דהבת לא חשיבא תובע שהתשלומין אינם שלה, וכמו מנה לאבא בידך הוא, **והכס"מ** שם כ' דשי' הרמב"ם, דמאחר שמה שזוכה בהם האב הוא על ידה שפיר מקרי' תובע, ומפורש במתני' כאן, שאפילו כשאביה קיים היא העומדת בדין, והיינו לישנא דמתני' דעמדה בדין, **ובריטב"א** במתני' הביא דעת קצת מרבנן, דאין האב יכול לתבוע הקנס שלא מדעתה, מלישנא דמתני' דקתני עמדה בדין, [ואי"ז מוכרח דכך היא שי' הרמב"ם, די"ל דהגם דחשיבא תובע, מ"מ גם האב יכול לתבוע מצ"ע] וכ' דליתא ולישנא דמתני', הוא דכיון דמכחה זכי רחמנא להאב, משום הכי תלי תביעת האב בדידה, וכמו כן צ"ל בשי' הראב"ד דהשיג על הרמב"ם, ובעיקר מחלוקת הרמב"ם והראב"ד כ' **בחי' רח"ה** בתחילה לפרש, דהרמב"ם ס"ל כמו שכ' הכס"מ, דכיון דזכות האב הוי ע"י הבת משום הכי חשיבא הבת תובע, ושי' הראב"ד דרק למי שלו חל חובת התשלומין הוא חשיב תובע, ובסו"ד כ' לבאר עוד בשי' הראב"ד, דס"ל דהאב יש לו זכות בעיקר המחייב של התשלומין, וממילא הוא זוכה בחיוב זה מעצמו שלא ע"י בתו, ומשום הכי אין להחשיב הבת לתובע עיי"ש.

**מב' א'**

תוד"ה לאביה – **הגרע"א** כ' דאי אפשר לאוקמי בקטנה, דא"כ גם פתוי דידה הוי אונס, והדין דנותן מיד ושותה בעציצו, ובמתני' מבואר דחלוק אונס ממפתה, **והרש"ש** כ', דכיון דגבי אונס כתיב תחת אשר עינה, ובפתוי קטנה אף דחשבינן לה כאונס, מ"מ ליכא בזה עינוי דהא אינו משלם צער, א"כ לענין זה דינו כמפתה, **ובמלחמות** לק' מ"ד ב' [הובא בחזו"א] גם מבואר כתוס', וכ' דכיון דכתיב נער חסר ודרשינן דמשמע אפילו קטנה, ממילא מבואר דגם פיתוי קטנה יש לו דין מפתה, ולא דין אונס.

ב) תוד"ה ר"ש – בדברי **התוס'** מבואר, דלחיוב קרבן שבועה בעי יחוד כלי וכמבואר בסוגיה בב"מ מ"ח א', אמנם **בראשונים** שם כתבו לומר דלא בעי יחוד כלי, ובסוגיה שם רק מיירי על פירוש הקראי דמיירו דהיה יחוד כלי, והוזכרה שי' זו **בתוס' הר"ש משנץ** לק' בע"ב בשם ר"ח כהן עיי"ש.

בא"ד – **הפנ"י** מק' על קו', דאמאי עדיף לומר הטעם דיחוד כלי מהטעם דאינו משלם על פי עצמו, דהיינו דאין כאן כפירת ממון כלל, **ובהפלאה** כ' לבאר, דממה דאמר הטעם דאין משלם על פי עצמו, יש לנו לשמוע, דהיכי דיעמוד בדין ואח"כ יתבענו דמשלם על פי עצמו, יהיה חייב, ובזה מק' דכיון דאין יחוד כלי, גם אם יעמוד בדין אכתי לא יהיה חייב.

בא"ד – **הגרע"א** מק' דלמסקנא דר"ש פטר גם בעמד בדין, בודאי דבזה שייך יחוד כלי, אלא דבמתני' מיירי קודם שעמד בדין, ומבואר בגמ' דלדבריהם דרבנן אמר, וא"כ י"ל דרבנן ס"ל דאדם מקנה דשלב"ל, ומשום הכי לא יכל לומר להם משום חסרון יחוד.

בא"ד – במש"כ לחלק בין מקנה על תנאי דירדו גשמים להכא, מבואר **בהפלאה וברע"א** דהבינו החילוק, דהיכי דהדבר הנקנה בעולם ורק מגביל ההקנאה, בזה אין חסרון דדשלב"ל, אבל הכא הקנין נעשה ע"י החיוב קנס, וכיון שאין חיוב הקנס בעולם ממילא דליכא קנין כלל, והק' דאמאי לא נימא דמקנה לו הכלי ע"י משיכה, ושפיר הוי בא לעולם, וכ' דס"ל דאי אפשר להקנות ע"י משיכה, משום דאמרינן דמנה אין כאן משכון אין כאן עיי"ש, אמנם הגרע"א הק', דא"כ גם אי נימא דאדם מקנה דשלב"ל, מ"מ הכא דאין במה לעשות קנין לכו"ע לא צריך להועיל, אמנם **בקצוה"ח** סר"ז סק"ח מבואר כונת התוס', דהוא נותן לו קנין משכון בדבר, וזה לא יכול לחול אלא אחר שיחול חיוב תשלומין ע"י העמדה בדין דאיכא שעבוד הגוף, ומשום הכי עכשיו הוי קנין זה דשלב"ל, דאי אפשר לזכות בקנין זה קודם שיחול החיוב ע"י העמדה בדין, ועל דרך זה מבואר בחי' **הגרש"ש** סמ"ג, אלא דכ' לבאר גדר היחוד כלי באופן אחר, שכל זכות גביתו תהא רק מדבר זה עיי"ש.

בא"ד – במש"כ דכיון דאדם מקנה דשלב"ל שפיר שייך יחוד כלי, הק' **בק"ש** אות ק"נ, דמ"מ כיון דעכשיו עדיין אין לזוכה כלום, והמזכה יכול לחזור בו, אמאי חשיב כפירת ממון בזה.

בא"ד – מה שתי' תוס' דחדא ועוד, הנה **בתו"ר** כ' התי', דאה"נ דבכלל מה דאמר ר"ש דפטור כיון דאין משלם קנס ע"פ עצמו מונח ב' סיבות, האחד דמשום הכי הוי דשלב"ל, והב' דליכא כפירת ממון כיון דאי מודה מפטר, וצ"ב בתוס' דלא ביארו כן אלא כ' דהוי חדא ועוד, ותי' **הגרש"ש** סמ"ג סק"ב, דלטעמא דהוי דשלב"ל אי"צ להא דאין מתחייב ע"פ עצמו, דגם אי נימא דמתחייב, מ"מ אי נימא דכל שאינו מודה ולא הוברר לב"ד ליכא חיוב ממון, גם בזה כבר איכא לטעמא דדשלב"ל, ומשום הכי הוי חדא ועוד, ובתו"ר צ"ל דהא בהא תליא, דמה דליכא חיוב כל זמן דאינו עומד בדין זה כלול בדין דאין משלם ע"פ עצמו והכל נכלל בדברי ר"ש.

בא"ד – בדברי הת"י כ"כ גם **המהר"ם**, **והרש"ש** הק' דהא רבנן מחייבים משום דבושת ופגם תבע, וזה הוי ממון גמור, וכן מבואר **במהרש"א ובמהרמ"ש** דלרבנן לא קשיא, **ובשע"י** שער ז' פכ"א ד"ה לכן כ' לת' על פי דברי התוס' לעיל, דבושת ופגם הוקש לקנס ומשום הכי הוי לעצמה אם בגרה קודם העמדה בדין, דהביאור בזה דילפינן מההיקש, דהאב אינו זוכה בבושת ופגם אלא אחר העמדה בדין, [ולעיל אות ג' נתבאר דכן מבואר **בתורי"ד** לשיטתו עיי"ש], וממילא דלגבי האב הוי דשלב"ל, **ובחי' רח"ה** פ"א מנערה הט"ו מבואר דהאב זוכה מיד, דכ' דמיד נגמר חיובם וזכה בהם האב, וכשבגרה אמרינן דנפקע רשות האב, וכל הני זכיות של האב גם שלמפרע חוזרין להבת.

ג) רש"י ד"ה אלא – **המהרש"א** מעיר, דגם אי נימא דלרבנן תובע תרוייהו אתי שפיר דחייב קרבן שבועה, ואמאי כ' דאינו תובעו אלא בושת ופגם, והביא לשון הגמ' בשבועות ל"ח ב' דאף בושת ופגם, דנראה דבאמת תובע לתרוייהו, וכ' דרש"י היה נראה לו מלשון הגמ' כאן בסוף הסוגיה, דאמרינן לרבנן דלא שביק מידי דכי מודה בו לא מפטר, דבאמת אינו תובעו אלא בושת ופגם ולא קנס, דומיא דמה דאמרינן דלר"ש דלא שביק מידי דקייץ, דמשום זה אמרינן דתובעו רק קנס.

תוד"ה ונשבע – מבואר **בפנ"י** דקו' רק לשי' רש"י בסמוך, אבל לשי' תוס' דביארו דאביי נסתפק משום ר"ש דמתני', דס"ל דהוי של הבת גם אחר העמדה בדין, א"כ משום הכי נסתפק דוקא לר"ש, וכן מבואר **בח"ר קרשקש** דמשום הכי נסתפק רק לר"ש, וגם כ' משום הברייתא בסמוך, והק' דאדרבה צ"ב אמאי לא היה פשוט לו דגם אחר העמדה בדין פוטר ר"ש, וכ' לומר דהיה קשה לו מתני' דשבועות דמייתי בגמ', דשם נראה דלא פליגי אלא קודם העמדה בדין, דהא רבנן דפטרו בודאי מיירי קודם העמדה בדין, ואי ר"ש חולק גם אחר העמדה בדין, היה למתני' לפרש דגם באחר העמדה בדין פליגי, ויל"ע דלכאורה לא נתפרש למסקנא דאמרינן דגם אחר העמדה בדין חולק ר"ש, אמאי לא הוזכר זה במתני', אמנם י"ל דבמה דאמרינן דלדבריהם דרבנן אמר, ניחא דלא הוזכר דחולק גם אחר העמדה בדין.

בא"ד – **הרשב"א** כ' דנסתפק לר"ש משום הברייתא דבסמוך, אמנם התוס' כתבו על זה, דא"כ היה לו לקבוע ספיקו על הברייתא ההיא, **והמהרמ"ש** כ' דלשי' רש"י דהספק רק לענין קרבן שבועה, ניחא דנסתפק על מתני' דשבועות, משום דמשם יש להוכיח דאחר העמדה בדין מודה ר"ש, דהא אמר הטעם דפטור משום דאינו משלם על פי עצמו, וכמשה"ק באמת בסוף הסוגיה ממשנה זו, **והרא"ה** כ' דבאמת עיקר ספיקו הוא גם לרבנן, אלא דכיון דנסתפק לענין קרבן, לא יכל להתספק לרבנן, דלדידהו בלאו הכי איכא שבועה, משום דתובע בושת ופגם.

בא"ד – במש"כ דמצי למיבעי לרבנן אם פירש דקנס תבע, מעיר **המהרש"א** דלשי' רש"י דהנדון רק לגבי קרבן שבועה אבל אי מודה לא מפטר, א"כ גם בלא פירש הוי תביעתו על קנס, דהא מבואר בגמ' לק', דמה דלרבנן אינו תובע להקנס משום דאי מודה מפטר, [ולפי המבואר דברי הפנ"י הרי דברי התוס' כאן הם לשי' רש"י], וכ' לפמשנ"ת ברש"י דתובע רק הבושת ופגם, די"ל דבאם אמרינן דאי מודה לא מפטר אז תובע לתרוייהו, ואכתי יש לחייבו, **והמהרמ"ש** כ' לישב עוד, דכיון דבבושת ופגם סגי שיודה דאנס או פיתה, משא"כ גבי קנס צריך להודות גם שעמד בדין, גם זה סיבה שיתבע יותר להבושת ופגם.

**וברשב"א** מבואר דאחר העמדה בדין, על כרחך אף לר"ש מיירי הספק בפירש, דאחר העמדה בדין גם הבושת ופגם הוי מידי דקייץ, דב"ד שמו כמה הוי, וכ"כ **המהרמ"ש** בתי' אחד, אמנם **הגרע"א** כ', דבתוס' מבואר דרק לרבנן הוא דבעי לומר דהספק דוקא בפירש, ואין לומר כהרשב"א, ובמהרמ"ש בהמשך דבריו כ', דגם אחר העמדה בדין לא חשיב קייץ, כיון דמ"מ אינו ידוע לעולם.

תוד"ה או דלמא – שי' רש"י דדין מודה בקנס פטור ודאי דליכא אחר העמדה בדין, ובתוס' מבואר, דלשיטתו גם אין ספק דשמא אינו מורישו לבניו וכמבואר **במהרש"א**, וכ"כ **בח"ר קרשקש**, אמנם **ברשב"א** **ובריטב"א** בע"ב מבואר בתו"ד, דיש מקום לומר לשי' רש"י, דהגם דאי מודה לא מפטר, מ"מ אכתי לא הוי ממון להוריש לבניו, וכן מבואר **במג"ש ובפנ"י**, וברשב"א ובפנ"י מבואר הטעם, דגבי הודאה כיון דעכ"פ כבר הרשיעוהו ב"ד, תו לא הוי מרשיע עצמו, ובדברי **המהרמ"ש** מבואר, דעכ"פ נראה ברש"י דאביי נסתפק, דשמא טעמא דר"ש משום קרא דוכיחש דבעי דומיא דפקדון, וא"כ נראה דלכל דבר אחר הוי ממון.

בא"ד – משה"ק דלימא דרבה דאמר דהוי ממונו, היינו לענין דאי מודה לא מפטר, כ' **המגיני שלמה** דזה היה פשוט לאביי דלא מפטר, וזהו לשיטתו דכ' בשי' רש"י, דלאביי יש ספק גם לענין להוריש לבניו, אמנם שי' התוס' לאו הכי וכמשנ"ת.

בא"ד – משה"ק דלקשי אביי לנפשי', כ' **הריטב"א** לישב דבאמת גם לדידי' קשיא, ואביי גופא ששאל לרבה, הוא משום דלא ידע איך לפרש הברייתא שמביא בסמוך, ומתחילה הק' לו דנראה דגם בעמד בדין פוטר דומיא דרישא, וכשאמר לו דבאמת מיירי בעמד בדין, הק' לו דמ"מ צ"ב דא"כ אמאי אמר דיצאו אלו שהן קנס, ועוד כ' לפי מה דנימא דאע"פ דלאביי אי מודה לא מפטר, מ"מ לא הוי ממון להוריש לבניו, דא"כ משום הכי לדידי' ניחא דאכתי חשיב קנס.

בא"ד – **בח"ר קרשקש** כ', דנראה דרש"י פירש דהוי ספק רק לענין קרבן שבועה, משום דאי לאו הכי לא היה לו לפרש ספיקו רק לענין קרבן שבועה אלא להסתפק בכל מילי, **וברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר כשי' התוס' דהספק לכל מילי, והא דמיבעי דוקא לענין קרבן שבועה, הוא משום דבאמת גם נסתפק דאפשר דרק לענין קרבן שבועה נימא דגם אחר העמדה בדין פטור, ועוד כתבו דמשום דמותיב מברייתא דלענין קרבן שבועה, משום הכי אמר ספיקו על ענין זה.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר במש"כ לפרש, דהספק האם יש חילוק בין קרבן שבועה ומודה מפטר, לבין להורישו לבניו, דהא התוס' כתבו לעיל בדברי רש"י, דאין לחלק בין אי מודה מפטר לבין להורישו לבניו, וכ' דהספק לשי' התוס', אי נימא דיש איזה מקור מקרא לחלק בזה, אבל מסברא אין לחלק.

בא"ד – בהא דמבואר בתוס' דשייך לומר דמודה מפטר הוי גם אחר העמדה בדין, הנה לא שייך זה אלא בב"ד אחר, אבל באותו ב"ד הרי מיד שבאו עדים, תו ליכא לדין דמודה מפטר, **ובקצוה"ח** סש"נ סק"ב מבואר דבב"ד אחר הוי הודאה הפוטרת, ובאם יבואו עדים אח"כ לא יוכלו הב"ד האחר לחייבו, אמנם **בנתה"מ** שם וכן בחי' **הגרע"א** כתבו, דאחר העמדה בדין אמרינן רק דהודאתו בב"ד אחר אינה יכולה לחייבו, אבל מ"מ אי"ז הודאה הפוטרת, ואם יבואו עדים אח"כ יוכלו ב"ד לחייבו.

**והגרע"א** כ' דלפ"ז י"ל, דהיכי דהוא יודה שאנס ועמד בדין, כיון דלפי דבריו אי"ז הודאה הפוטרת, אלא רק דאי אפשר לחייבו על פי הודאה זו, באם אח"כ יבואו עדים שאנס, שפיר יחייבו אותו ב"ד, ולא הוי מודה בקנס שנפטר אפילו אם באים עדים אח"כ, כיון שהוא מודה דאין כאן הודאה הפוטרת, ולפ"ז כ' לישב אמאי לא נסתפק אביי בכהאי גונא דהוא מודה שאנס ורק אינו מודה שעמד בדין, די"ל דבאמת בכהאי גונא יתחייב קרבן שבועה, דנמצא דבזה שכופר שעמד בדין, ע"י זה הוא יפטר מחיוב גם אח"כ כשיבואו עדים שהוא אנס, וזה הוי כפירת ממון, משא"כ היכי דאינו מודה כלל, ממנ"פ כל שלא באים עדים, הרי גם אם היה מודה לא היה מתחייב, ואחר שבאים עדים הרי באמת גם עכשיו ב"ד יחייבו אותו, כיון שלא הודה בקנס.

תוד"ה אמר – **הרמב"ן** בע"ב כ' לומר דאביי שאל לרבה מילי טובא, והוא אמר לו בסתם דהוי ממון, ואביי היה סבור דלכל דבר, ואמר לו דרק לענין להוריש לבניו, ואכתי היו סבורים דגם על אונס ופיתוי אמר, עד שפירש רב יוסף דלא אמר לענין זה.

ד) תוד"ה הפלת – בתוס' **הר"ש משנ"ץ** מבואר הקו', דלא שייך יחוד כלי כיון דהעבד מוחזק בגופו, ומש"כ התוס' דמיד זכה בעצמו, לכאורה בהכרח דאין הקו' רק משום דכבר נשתחרר, דהא כתבו דר"ש ס"ל דבעי גט שחרור, ואכתי אינו משוחרר ומעשה ידיו של האדון כל זמן שלא עמד בדין, ויל"ע בפירוש דבריהם, ועל מש"כ דתו לא הוי קנס כ' **המהרמ"ש**, דכונתם דתו אין כאן חיוב של קנס שיהיה עליו יחוד כלי, דכיון דהעבד זוכה בעצמו, אין כאן דבר חיוב.

בא"ד – במש"כ לבאר דמיירי לענין דמי דמי העין, מבואר **בחי' הגר"ח** [סטנסל] סקס"ז **ובק"ש** אות קנ"ג, דאע"ג דדמי העין לא הוו קנס, מ"מ כיון דחיוב זה תלוי במה שמשתחרר בהפלת השן, והפלת השן הוי קנס, א"כ כמו שאינו יכול להשתחרר ע"י הודאתו, הכא נמי אינו יכול להתחייב בדמי העין ע"י הודאתו, ושפיר יש לו דין קנס.

בא"ד – במש"כ דלמ"ד דבעי גט שחרור אינו יכול לתובעו על מעשי ידיו, הק' **השעה"מ** פ"ה מעבדים הי"ז [ועיי"ש מש"כ עוד בדברי התוס' בהמשך] **והגרע"א**,דבתוס' בגיטין מ"ב ב' מבואר בפשיטות, דגם למ"ד דבעי גט שחרור, מ"מ גם קודם לזה, מעשי ידיו לעצמו, **ובמהרמ"ש** מבואר, דדוקא אחר העמדה בדין אמרינן דמעשי ידיו לעצמו, אבל קודם העמדה בדין גם מעשי ידיו לרבו.

בא"ד – במשה"ק דאין חיוב קרבן שבועה על עבדים, הנה הק' כן על שי' **הרמב"ם**, דס"ל להלכה דאין קרבן שבועה על עבדים, ולמאי הוצרך להביא הדין דאם העבד אומר הפלת שיני דפטור מקרבן, **ובקצוה"ח** סצ"ה סק"ח כ' לישב, דהעבד תובע דהאדון ישחררו, וא"כ תביעתו היא דהאדון יעשהו בן חורין והוי תביעת בן חורין ולא תביעת עבד, ובתוס' בקידושין ז' א' מבואר דבני חורין לא הקשו לקרקעות אלא עבדים, ומיושב קו' התוס', ועיין בהפלאה שהאריך בזה, **ובחי' הגר"ח** סטנסל שם כ' לומר, דהרמב"ם מיירי לענין קרבן שבועה על דמי העין, והתוס' דלא ניחא להו לומר הכי, הוא כמשנ"ת בדבריהם, דכיון דר"ש ס"ל דצריך גט שחרור, באמת אינו חייב על דמי העין, [אמנם באמת גם אי נימא דצריך ליתן לו דמי עינו, נראה דזה יהיה רק אחר העמדה בדין, כיון דמבואר דבריהם דגם מעשה ידיו הוי של האדון כל זמן שלא עמד בדין וכמשנ"ת], ועיי"ש מש"כ בשי' הרמב"ם דאע"ג דגם ס"ל דבעי גט שחרור, מ"מ יש לדון גם על תשלומי דמי העין ואכמ"ל.

**מב' ב'**

ה) גמ' תשלומי כפל דו"ה וכו' – **הרמב"ן והרא"ה** מק', דלפי מה דאמרינן דרישא רבנן וסיפא ר"ש, אמאי מיירו רבנן בכפל ודו"ה ואונס ופיתוי, ור"ש איירי באונס ופיתוי ושלשים של עבד, וכ' לומר, דר"ש אמר דאונס ופיתוי כשלשים של עבד, כמו דשם פטור דהכל קנס, הכא נמי באונס ופיתוי פטור ואע"ג דאיכא גם ממון, ומשום דעיקר תבע להקנס דקייץ וכמבואר בגמ' בסמוך, ומשום הכי לא נקט תשלומי כפל ודו"ה, דשם כשתובע בסתם מודה ר"ש דחייב, משום דאיכא קרן דקייץ כמו הכפל ודו"ה, ורבנן נקטו תשלומי כפל ודו"ה, לומר דאונס ופיתוי הוי כמוהם, דבאם תובע סתם הוי תביעת ממון בכלל תביעתו, וגם קודם העמדה בדין חייב, ועוד כ' הרמב"ן, דקנסא חשבי ואזלי ולאו דוקא, **והריטב"א** כ', דרבנן נקטו אפילו קנס שאין בו תביעת ממון כלל, ור"ש נקט אפילו קנסות דפתיך בהו ממון, וכמשי"ת בסמוך דבשלשים ושחרור של עבד פתיך בהו תשלומי ממון, **ובח"ר קרשקש** כ' עוד בשם רבנו, דר"ש לא אמר דבריו על רבנן, וכשאמר דבריו דיבר על הקנסות שהוזכר בדבריו.

גמ' שם – **בח"ר קרשקש** כ' דצ"ל דשילם הקרן, דאי לאו הכי תיפוק לן משום הקרן דהוי ממון, אמנם **בת"י** ד"ה תשלומי כתבו דר"ש לא פליג אהא, **וברמב"ן** מבואר דמיירי גם באופן דתובע בפירוש להקנס, ומשום הכי דוקא בעמד בדין חייב לרבנן.

רש"י ד"ה כפילא – **הריטב"א** מק' בשם תוס', דבכל תביעות גם של ממון נימא, דמי יימר דהוא חייב לו, ועיין במהר"ם, וכ' כמו שהוסיף רש"י, דכיון דמודי מפטר אמאי יהיה חייב, **והמהרמ"ש** מעיר, דאי"ז קו' דוקא על כפל עיי"ש, **ובפנ"י** כ' לומר, דקרא דאשר ירשיעון לא נאמר אלא גבי כפל, וא"כ באמת י"ל דבשאר קנסות לא בעי העמדה בדין, וי"ל דידעינן דאי מודה מפטר רק מקרא דוכיחש, ובזה מישב קו' התוד"ה לא.

ובעיקר הפירוש בגמ' כ' **בח"ר קרשקש** לבאר, דמק' דכיון על כרחך דשילם הקרן וכמשנ"ת, א"כ כיון שתובע רק הכפל ולא על עיקר הגניבה, על כרחך דמיירי דעמד בדין, דקודם העמדה בדין אכתי אינו מתחייב הכפל.

תוד"ה לא – **הריטב"א** לק' כ', דגם אם מודה מפטר, מ"מ אי לאו דכתיב וכחש בעמיתו, הוה אמינא דחייב גם על כפירת דברים, כיון דכפר בב"ד ונשבע שלא כדין וחזר והודה, אמנם **בח"ר קרשקש** הביא, דמ"מ בספרא מבואר דדרשינן מיתורא דוכחש בה, ואכתי קשה למאי בעי למדרש מיתור, **והרמב"ן והרא"ה והריטב"א** תי' דאיצטריך קרא לאנסת ופתית, דאע"ג דפתיך בזה גם תביעת בושת ופגם, מ"מ כיון דהוא תובע עיקר להקנס, אין בזה קרבן שבועה וכמבואר לק' מ"ג א', ובח"ר קרשקש מוסיף, דאע"ג דלא משמע להכי אתא קרא, מ"מ מצי לדחויי הכי ועדיף לו להק' מרישא, **והרשב"א** מק', דכיון דמבואר בגמ' דטעמי' דר"ש דאינו תובע אלא הקנס, לא בעי קרא דפטור, וכ' לתרץ וכן הריטב"א, דאצטריך קרא להמית שורך את עבדי והפלת שיני, דבזה פתיך גם תשלומי ממון דמי העבד והשן, **ובח"ר קרשקש** כ' דאינו מחוור, חדא דהפלת שיני לא פתיך כלל ממון, כיון דהוי חבלה בעבדו ומבואר בב"ק דאינו חייב בזה בחמישה דברים, ועוד דמה בכך דנפטר מממון בקנס זה, מ"מ כיון דהדין דבכל הקנס אי מודה מפטר, נמצא דלא הוי כפירת ממון, ועיין **בברכ"ש** ס"נ דכ', דבהא דלא הוי כפירת ממון משום דאי מודה מפטר יש לחקור, האם זהו משום דכיון דגם אם מודה יפטר, נמצא דהוי כפירת דברים דהא לא יתחייב בהודאתו כלום, או דכיון דמודה ומפטר, נמצא דאכתי ליכא חיוב ממון ולא חשיב תביעת ממון, ומשום הכי הוי כפירת דברים, ולהצד השני כ' לבאר, דמשום הכי היכי דיש בקנס גם תשלום לדמי ההיזק, היה אפשר לומר דבכלל תביעתו שישלם לו ההפסד, וזה חשיב תביעת ממון, הגם דמה דחייבתו תורה הוא רק בקנס, מ"מ עיקר המחייב יש בו תורת תשלום ממון.

ו) גמ' ומודינא לך וכו' – **בתוס'** בע"א מבואר, דמ"מ גם לפ"ז אמרינן דאי מודה מפטר, ורק הוי ממון להוריש לבניו, אמנם **ברשב"א** הכא נראה מבואר, דלפ"ז הוא הדין דאי מודה לא מפטר, וכן נראה בדברי שאר הראשונים, **ובתוס'** **הר"ש משנ"ץ** יש סתירה, דבע"א כ' כמבואר ברשב"א כאן, וכאן כ' כמבואר בתוס' בע"א, **ובח"ר קרשקש** כ', דמהא דמק' הגמ' בסמוך, דהיה לר"ש לומר הטעם בהא דאינו חייב קרבן שבועה באנסת ופתית, דהוא משום דכתיב ונתן ולא בעי לקרא דוכיחש, מוכח דכל דהוי ממון להוריש לבניו, הכא נמי דאי מודה לא מפטר, דאי לא תליא הא בהא, י"ל דשפיר אצטריך קרא דוכיחש, משום דאע"ג דאמרינן דלא הוי ממון להורישו לבניו לר"ש, מ"מ אכתי י"ל דאי מודה לא מפטר, ושפיר יש לו להתחייב קרבן שבועה, ולכאורה שם י"ל, דמאחר דדרשינן מונתן דאין לו זכות עד נתינה, ממילא נמצא דאכתי אין לו זכות ממון.

רש"י ד"ה וכי – לכאורה מדוייק בדבריו, דבאונס ומפתה עד נתינה, הדין גם דאי מודה מפטר, אמנם בתוס' בע"א כ' בהדיא לאו הכי בשי' רש"י, וכ' **המהרמ"ש** דזה מוכרח ממה דמשמע מדברי רש"י בסמוך, בקו' אביי ממתני' בשבועות דהא עמד בדין דמשלם על פי עצמו, דהקו' מכל עמדה בדין ומת האב, דא"כ מבואר דאחר העמדה בדין לא מפטר אף לר"ש, ועיין בפנ"י שדחה הדיוק.

ובביאור דבר זה, דלא הוי ממון להורישו לבניו ומ"מ אי מודה מחייב, כ' **המהרמ"ש** דבאמת אחר העמדה בדין הוי ממון וכמו כל קנסות, ומשום הכי אי מודה מחייב, אלא דמ"מ האב אינו זוכה בחוב אלא משעת נתינה, ולפ"ז כ', דמשום הכי ניחא מה דמבואר בגמ', דלא בעי לקרא דוכיחש לומר דפטור מקרבן שבועה, הגם דאמרינן דאי מודה מחייב, דמ"מ כיון דאכתי לא זכה בזה האב, נמצא דמה שתובע את המאנס או המפתה, אכתי לא הוי הוא בעלים על החוב הזה.

גמ' לענין להורישו לבניו – שי' **הר"י הלבן** [הובא בתוס' לעיל ל"ח ב' ובראשונים כאן], דאין הפירוש דקנס קודם העמדה בדין אינו מורישו לבניו, אלא דכונת הגמ' דהוי ממון להורישו לבניו, דאצלם חשיב ממון דאין עיקרו קנס, דכשזכו בזה כבר הוי חיוב ממון, ואם יכפור להם יהיה חייב קרבן שבועה, וקו' הגמ' דכיון דאצל הבנים אמרינן דהוי ממון גמור, מבואר דהקנס מצ"ע אחר העמדה בדין כבר אין בו תורת קנס, ואמאי לא ירשו בניו את הקנס לר"ש, ועל זה משני דשאני הכא דאמר קרא ונתן, דעד שבא ליד האב אינו זוכה בזה, וא"כ יש בזה החסרון דאינו מוריש זכות שיש לו בבתו לבנו.

תוד"ה דאחין – **ברמב"ן** מבואר דלא רבה עצמו נתקשה, אלא דלא ידעו פירוש דברי רבה, ורב יוסף פירש דבריו, **והרשב"א והריטב"א** כ', דרבה ידע דצריך לחלק בין קנס דאונס ומפתה לשאר קנסות, רק דלא ידע הטעם בזה.

גמ' שאני התם דאמר קרא ונתן וכו' – **בתורי"ד** בע"א נראה מבואר, דאין הפי' דלא חל חיוב בהעמדה בדין, אלא דהחיוב הוי לבת כל זמן דאינו נותן, ורק בנתינה זוכה האב מהבת, [אמנם צ"ב, דלפ"ז מבואר דכיון דאכתי לא זכה האב, אין בזה חיוב דקרבן שבועה, ובמתני' בשבועות מבואר דלרבנן איכא קרבן שבועה על תביעת בושת ופגם, הגם דס"ל להתורי"ד דלא זכה האב אלא אחר העמדה בדין וכמשנ"ת במתני'], אמנם מדברי **הריטב"א** בשם השר מקוצי שיבואר בסמוך נראה מבואר, דביאר דלא חל חיוב עד נתינה, וגם הריטב"א לא נחלק, אלא דמ"מ כשבגרה חל חיוב להבת אבל קודם לא, ועיין משנ"ת דברי המהרמ"ש ברש"י.

גמ' שם – **בברכ"ש** סמ"ט סק"ג ובס"נ סק"ד כ', דגם לר"ש דלא זכה עד שעת נתינה, מ"מ מהני העמדה בדין דכבר מהני מחילה ויחוד כלי, וכן עדים זוממין לא יהיו חייבים אם כבר עמד בדין על מה שהעידו, וכ' דמסתבר דגם יכול להקדיש.

גמ' אלא מעתה – **הרשב"א** מק', דהא אביי לשיטתו בכל הקנסות אמרינן דלא הוי ממון עד הנתינה, ומה מק' לרב יוסף משלשים של עבד, וכ' בשם **הראב"ד** דמק', דעל כרחך דאין החילוק משום דכתיב ונתן, דא"כ היה לו לר"ש לחלוק גם בשלשים של עבד, וכ' דאינו מחוור, וכ' לבאר דמק' על דברי רב יוסף, דמשמע מדבריו דרק קנס דאונס ומפתה שאני, וכ"כ **הריטב"א**, **והחזו"א** כ', דאי נימא דגם בעבד הוי הדין הכי, יק' דאמאי בעי ר"ש לומר משום וכיחש, ובזה לא שייך תי' הגמ' שבסמוך.

רש"י ד"ה אי הכי – **הרשב"א** מק', דנימא דמייתי קרא דוכחש, משום דזה טעם לכולהו קנסות, ועוד דזה סיבה אף לדברי רבנן דלא דרשי ונתן, **והרא"ה** כ' על הקו' הראשונה, דלא היה לו לר"ש להביא מקרה זה ראשון, [ולכאורה בזה יש לישב גם הקו' השניה], והרשב"א כ' לבאר קו' הגמ', דאיך אפשר למילף גם לקנס דאונס ומפתה, דשם אכתי אין לו זכיה כלל, וגם שאר קנסות דכבר יש לו בהן זכיה, עיי"ש במש"כ.

גמ' כי איצטריך וכחש וכו' - **הריטב"א** כ' בשם **השר מקוצי**, דמה דמבואר בגמ' חילוק, דאם האב זכי מכח בתו שבגרה ואח"כ מתה, דבזה ליכא לגזה"כ דלא זכה עד שעת נתינה, זהו רק בבגרה ואח"כ עמדה בדין, אבל אם קודם עמדה בדין ואח"כ בגרה, כיון דבשעת העמדה בדין לא זכה האב, הוא הדין דהבת לא תזכה כשתבגור, וכ' על זה דאינו מחוור, דכיון דבגרה זכתה לה תורה בהעמדה בדין דמעיקרא, **וברש"י** בד"ה כגון, מבואר כהריטב"א.

גמ' כגון שעמדה בדין ובגרה ומתה – **בתוס'** לעיל ל"ח ב' מבואר שי' ר"י הלבן, דאע"פ דבעלמא אמרינן דהיכי דירשו הבנים, דמתחייב קרבן שבועה על תביעתם, דאצלם לא היה קנס מעולם, מ"מ אב שאני דמעיקרא היה לו הזכות לתבוע קנס זה, **והחזו"א** מק', דאמאי הוצרכה הגמ' לחדש זה, הא אפשר לשנויי בפשיטות, דמיירי דבגרה ואכתי לא עמדה בדין ומתה, ואח"כ העמידו האב בדין, דבכהאי גונא גם בשאר יורשים לא מתחייב קרבן שבועה, משום דגם אצלם היה עיקרו קנס.

גמ' שם – **בהפלאה** מק' לפי מה דאמר אביי לעיל ל"ח ב', דאם בא עליה ומתה פטור מקרא דלאבי הנערה, דא"כ לר"ש דדרש עד שעת נתינה, צריך להיות דגם אחר העמדה בדין פטור, ואמאי אמרינן הכא דהקנס לאביה, וכ' דמזה ראיה, דמה דאמר אביי דפטור, הוא משום דאין ירושה בקנס, וא"כ אחר העמדה בדין דמוריש קנס לבניו אף לר"ש, ממילא דאביה יורשה, ולכאורה לשי' ר"י הלבן, דס"ל דכל קנס מוריש לבניו ואעפ"כ אמר אביי דפטור, מוכח דס"ל דהוי גזה"כ דפטור לגמרי וכאן אינה מורשת, ויק' דאמאי הכא מורשת, אמנם הרי נתבאר לעיל ל"ח ב', דלשי' ר"י הלבן מה דמבואר בגמ' דפקע אב ולא אמרינן דיורש בתו, היינו משום דהבת אינה זוכה כלל בקנס, וא"כ כאן שכבר זכתה מחיים, ממילא דמורשת לאביה, אלא דאכתי יק' לשי' התוס' לעיל, דכתבו דמה דאמרינן דפקע אב, היינו דהוי דידי' רק מתורת ירושה ונפ"מ לבע"ח, ומבואר דלא ניחא להו לומר דהבת אינה זוכה בקנס, א"כ אביי דאמר דפטור על כרחך דהיינו מגזה"כ, ויק' כאן, ולפי דברי **רח"ה** שנתבאר לעיל ל"ח ב', דהא דפטור אי"ז משום דיוצאת מרשות אביה, אלא משום דאיכא פטור על הקנס או דאיכא בזה ביטול זכות האב, ונתבאר דכל זה שייך רק בנערה שמתה ולא בבוגרת, ממילא דלק"מ, דכאן שבגרה ליכא להדין דאביי.

**ובהפלאה** מעיר עוד, דכיון דס"ל לאביי דאם מתה יוצאת מרשות האב, לא היה צריך כאן לומר דבגרה ומתה, אלא אף אם לא בגרה, מ"מ כשמתה יוצאה מרשות אביה, והאב לא יזכה אלא מכח ירושה, ולשי' ר"י הלבן לק"מ, דבכהאי גונא באמת היא עצמה אינה זוכה בקנס וגם אינה מורשת אותו, אבל אי נימא דפטור רק משום דאין ירושה בקנס קודם העמדה בדין יק', ולפי דברי **רח"ה** לעיל ל"ח ב', דמה דמתה הוי פטור או ביטול זכות האב, ממילא דאי נימא דלר"ש עד שעת נתינה אכתי איכא להגזה"כ דלא אבי מתה, יהיה הדין דהוא פטור לגמרי, **ובברכ"ש** סמ"ו סק"ב כ', דלפמש"כ רח"ה דהוי ביטול זכות האב, מודה ר"ש דזה תלוי בשעת העמדה בדין, ולא בשעת נתינה.

גמ' טעמא דלא עמד בדין וכו' – בתוס' בע"א מבואר, **דרש"י** מבאר הגמ' על אונס ומפתה ששייך לאב מעיקר הדין, דגם בזה אחר העמדה בדין אי מודה לא מפטר, אמנם לשי' תוס' ושאר הראשונים, דס"ל דאי אמרינן דלא זכה עד שעת נתינה, הדין גם דאי מודה מפטר, צ"ב משה"ק אביי דהא עמד בדין דמשלם ע"פ עצמו, הא הדין דמודה מפטר גם אחר העמדה בדין, ומשום הכי כ' **התוס'** דמיירי על כהאי גונא דבגרה ואח"כ מתה, דבזה כיון דהאב יורש ממנה, אין עיקרו קנס אצלו ואי מודה לא מפטר, ושי' התוס' דבכהאי גונא, גם אביי מודה דהאב יורש הבת ואי מודה מחייב וכמשי"ת בסמוך על תוד"ה הא, ומבארים הגמ' דמה דאמר דהא עמד בדין, מיירי על גונא דגם לאביי לשיטתו באמת הדין דאי מודה מחייב, ורק דהוא ס"ל דבזה באמת איכא חיוב קרבן שבועה, אמנם **הרא"ה והריטב"א** כתבו, דמה דאמר אביי דהא עמד בדין דמשלם על פי עצמו, מיירי לשי' רבה דס"ל דאחר העמדה בדין, היכי דבגרה או בשאר קנסות משלם על פי עצמו, ונראה דס"ל לאביי לשיטתו, באמת אין היכי תמצי דאחר העמדה בדין דישלם על פי עצמו, ומשום הכי לדבריהם אין שום ענין לפרש הגמ' דוקא על עמדה בדין ובגרה ומתה, אלא מיירי בכל שאר קנסות.

גמ' שם – **ברא"ה** מבואר, דלשי' **ר"י הלבן** ביאור קו' אביי, דכיון דאמר דאצל היורשים לא חשיב עיקרו קנס היכי דירשו אחר העמדה בדין, בהכרח דגם אצל האב הדין דאחר העמדה בדין כבר אי מודה לא מפטר, דאי לאו הכי, הרי נמצא דגם אחר העמדה בדין אכתי יש לו תורת קנס, וגם אצל הבנים אכתי יחשב תביעת קנס, [ומה דאינו חייב קרבן שבועה אצל האב, היינו משום גזה"כ דהיה עיקרו קנס], והנה בתוד"ה כי, נראה מבואר לאו הכי, אלא דגם אי אמרינן דכל זמן שהקנס אצל האב הדין דאי מודה מפטר ואפילו אחר העמדה בדין, מ"מ כשירשו הבנים לקנס זה אחר העמדה בדין, יהיה הדין אצלם דחשיב ממון גמור, ואי מודה מחייב וגם קרבן שבועה איכא, ועמד בזה **החזו"א**,דשי' ר"י הלבן דלא כהתוס'.

תוד"ה הא – מבואר בתוס', דגם לאביי היכי דעמדה בדין ובגרה ומתה האב יורשה, ובכהאי גונא לאביי באמת חייב קרבן שבועה אף לר"ש, **והמהרמ"ש** מק', דלאביי צריך להיות הדין דהאב לא ירש כלל לבתו, כיון דס"ל דבכל קנסות אף אחר העמדה בדין לא הוי ממון להורישו לבניו, וכ' דכיון דההעמדה בדין היה בזמן שהיה הקנס ברשות האב, והבת זכתה בקנס אחר העמדה בדין, אצלה לא הוי הקנס עיקרו ממון, ומשום הכי שפיר מורישה זה לאביה, וכן נראה ביאור דברי **המהרש"א**, ועיין מה שנכ' על הגמ'.

**מג' א'**

בת"י ד"ה רבי שמעון – בקו' הראשונה כ' **הגרע"א** לישב, דמסברא אין לחלק בין להורישו לבניו לענין אי מודה מפטר, ורק מעיקרא דסבר דקרבן שבועה תלוי באי מודה מפטר, הוצרך לחלק דאע"פ דמוריש לבניו, מ"מ אי מודה מפטר, מדחזינן דפטור מקרבן שבועה, אבל למאי דמסיק דפטור מקרבן שבועה גם אי מודה מחייב, שוב אין לנו לחלק בין הורשה להודאה.

א) תוד"ה בת – **בראשונים** מבואר כתוס', **ובח"ר קרשקש** כ' די"ל דעיקר בעיא דרבי אבינא הוי אפילו אי מן התורה הוי דאחין, ומ"מ בשי' רב ששת גם הוא כ' דודאי רק מדרבנן הוי דאחין וכמו שהוכיחו התוס', **ובש"מ** מבואר דלפ"ז ממילא דמיושבת קו' רשב"א בתוס', דהכא הנדון לגבי דאורייתא האם מה שזנים בע"כ דמי למה שהאב זן דיהיה מעשה ידיה שלהן מדאורייתא.

גמ' במקום אב קיימי – **המהרמ"ש והגרע"א** מבארים, דהגם דמעשה ידיה של בת לאב אף אם אינה זן אותה, מ"מ דרך האב לזון בתו ומשו"ה זכתה לו תורה מעשה ידיה, וכמבואר בקידושין ד' א' דהיינו אומרים דדוקא מעשה ידיה של הבת לאב משום דמתזנא מיני', וביארו התוס' בגיטין מ"ז ב' דהיינו דדרך האב לזון בתו**, ובפנ"י** כ' לבאר צד זה בגמ', דדעת האב דכמו דהוא זן אותה אדעתא דהכי כיון שזוכה במעשה ידיה, הכא נמי דעתו במה שמתחייב שהבנות יזונו מנכסיו לאחר מיתה, דיהיה אדעתא דהיורשים יזכו במעשה ידיה.

תוד"ה בת – בקו' רשב"א כבר כ' **הפנ"י**, דכל זה הוא לשי' התוס' בסוגיה שם אבל לפי' רש"י שם לק"מ, וכ' לישב קו' רשב"א, לפמשנ"ת דהספק האם אמרינן דכיון דזנים מכח חיוב האב, אמרינן דדעתו דיזכו במעשה ידיה תמורת מה שזנים, דא"כ היכי דזנים מדעתם אין סיבה שיהיה מעשה ידיה שלהן יותר ממי שזן בעלמא דאין המעשה ידיה שלו, והיינו דבאמת הצד דהמעשה ידיה יהיו שלה אי"ז משום דזנים אותה בעל כרחם, אלא דלא אמרינן הסברא דדעת האב שיהיה המעשה ידיה שלהן תמורת מה שזנים אותה, **והגרע"א** תמה על קו' התוס' דהספק בגמ' דכיון דלאו מדידהו מיתזנא, א"כ לא חשיב דנזונת מן האחין אלא מן האב, ומשו"ה לא יהיה להם מעשה ידיה, דלא הוי כמו אצל האב דנזונת ממנו, אבל לעולם י"ל דמה דנזונת בע"כ הוי סיבה יותר שיהיה להם מעשה ידיה.

ב) תוד"ה עשו – **בתוס'** מבואר דלא תקנו לאלמנה, משום דאינה יורשת כלל משא"כ בת דיורשת כשאין בנים, אמנם **הריטב"א** כ' דמה"ט גופא דאין קצבה לאלמנה, משו"ה לא תקנו לה, ובב"ב ק"מ א' נתבאר יותר ואכמ"ל.

בא"ד – **בר"ן** בב"ב ק"מ מבואר דדעת רוב המפרשים כתוס', אך הביא **דברי"ף** נראה דבכל ענין אלמנה נזונת והבת תשאל על הפתחים, וכן מבואר **ברמב"ם**, וכן נוטה דעת **הרמב"ן**, וכן מבואר בדברי **רש"י** שכ' מי שמת והניח אלמנה ובת והיינו בלא בנים, וכן מבואר **בש"מ** דרש"י חולק על תוס', **ובשו"ע** סצ"ג ס"ד הביא שתי השיטות, ואכמ"ל.

תוד"ה לא – **בתו"ר ובריטב"א** מבואר בצד דרק האב זן אותה, דמילתא פסיקא היא שהאב זן את בתו אבל לא האחין.

בא"ד – ברש"י מבואר כהגירסא הראשונה דמאי למימרא, ומיירי דהאב זן אותה והאחין לא, **ובהפלאה** כ' דרש"י לשיטתו בד"ה מה דהאב אינו זכאי במציאתה אלא כשזן אותה, א"כ על כרחך כגירסא זו, דאי גם האב לא זן אותה היכי קתני דמציאתה לאביה.

גמ' אבל עבד עברי וכו' – **בברכ"ש** בגיטין סכ"א סק"א העיר בזה, דבעבד עברי הא איכא חיוב מזונות, וא"כ בודאי דאינו יכול לומר לו עשה עמי ואיני זנך, דהא אפילו לומר צא מעשה ידיך במזונותך אינו יכול לומר לו, וכ' דמצד דין זה, הרי באם יקדיש מעשה ידי עבדו יחול ההקדש אף אם לא יזונו, דמה שחייב לזונו זהו דין בפני עצמו, ואינו מבטל הזכות מעשה ידים שיש לו בעבד, משא"כ מצד הדין המבואר בגמ' הכא דאינו יכול לומר לו עשה עמי ואיני זנך, בזה אמרינן דכל שאינו זנו אין לו כלל זכות על המעשה ידים דידי', ומשו"ה באם לא יזונו ויקדיש מעשה ידי עבדו לא יחול ההקדש כלל.

רש"י ד"ה מה – **התו"ר** מק' דאי הטעם דמציאתה לאביה משום מה שזנה, א"כ מה מק' לרב ששת ממציאתה, הא לרב ששת יש לנו לומר דגם מציאתה לאחין אף דלא שייך הטעם דלא יזונו אותה, וכמו דס"ל גבי מעשה ידיה דהוי לאחין אף דלא מדידהו אכלה, **ובתוס'** לק' מ"ז א' כתבו דאין לומר דכיון דהטעם משום איבה שלא יזון אותה, א"כ גבי האחין לא שייך טעם זה כיון דזנים אותה בע"כ, ומשו"ה בודאי דאין מציאתה שלהם, דגם בהם שייך איבה שלא יטריחו אותה לב"ד כדמוכח מהא דמעשה ידיה של אלמנה לבנים, הגם דהטעם דהוי לבעל הוא משום איבה, ומשו"ה כתבו דמה דתקנו דמציאתה לאביה, היינו משום איבה שלא ימסרנה למנוול ומוכה שחין ויתבאר לק' מ"ז א', **ובמגיני שלמה** שם כ' די"ל דבאמת גבי יורשים לא שייך איבה [וכן מבואר ברש"י לק' צ"ו א'], והא דמעשה ידיה של אלמנה לבנים, הוא משום דתקנת מעשה ידיה, הוא דזה עומד במקום המזונות, ואמנם דתקנו זה משום איבה, מ"מ גדר התקנה דיש לו המעשה ידיה כפרעון למזונות, [ועוד כ' דאי לא היה חשש דאיבה היו מתקנים דיזון אותה בחנם, אבל כיון דאיכא איבה ממילא דתקנו דלא הוי בחנם אלא מעשה ידיה הוו כתשלום על המזונות], ומשו"ה גם אצל בנים אמרינן דיהיה מעשה ידיה שלהם, אבל מציאתה דהוי לאביה אי"ז כפרעון על המזונות, אלא דמשום איבה תקנו זכות לאב במציאה, וא"כ גבי אחין דליכא איבה, ממילא דאין סיבה שיהיה המציאה שלהם, ועד"ז מבואר בפנ"י.

ג) גמ' א"ר כהנא מ"ט – **תוס'** מבארים דמשו"ה פריך לרב הגם דלרב ששת ג"כ אין מעשה ידיה של בנים אלא מדרבנן, דרב אמר בהדיא דהוי לעצמה, **והריטב"א** כ' עוד לפרש, דלר"ש י"ל דאין מעשה ידיה של בנים משום קו' התוד"ה מגיד דילפינן מעשה ידיה מלאמה, וא"כ כמו דאמה אין מורישה לבניו הכא נמי מעשה ידיה, אבל לרב לא סגי בהכי דכיון דלא ניחא לי' לומר דמדרבנן יהיה מעשה ידיה של בנים תחת מזונות, נראה דס"ל דיש קפידא בתורה דלא יהיה מעשה ידיה לבנים, ומשו"ה גם רבנן לא תקנו שיהיה מעשה ידיה לאחין, ולזה אמר רב כהנא דרב יליף קרא דלא בנותיכם לבניכם, דקפיד רחמנא שלא תהא כדין העבד כדי שלא תהא אצלם כאמה, ומשו"ה אמרינן דאף כשנזונת מהם לא תקנו דיהיה מעשה ידיה שלהם.

גמ' שם – **הגרע"א** מק' דגם בלא רב מ"מ ממתני' מוכח דעכ"פ היכי דאינה נזונת אין מעשה ידיה של בנים, ומוכח דמדאורייתא אינם יורשים, וכ' לת' דבמתני' י"ל דמיירי דוקא בנערה, דבה בודאי אינם זוכים כיון דילפינן דמעשה ידיה של אחין מאמה וכמבואר בתוס', ולפ"ד הריטב"א שנתבאר לק"מ, דגם בקטנה באמת י"ל דאין מעשה ידיה של אחין משום דילפינן לה מאמה.

רש"י ד"ה ואימא – מבואר **במהרמ"ש ופנ"י** דהגם דהכא מיירי לענין דאורייתא ומדאורייתא אינם חייבים לזונה, מ"מ נימא דדרך הבנים לזון אותה, וכמו דבאב אמרינן דמעשה ידיה שלו משום דדרך הוא שזן אותה וכשנ"ת לעיל.

תוד"ה מגיד – **בריטב"א** מבואר דאה"נ דגם ממה דילפינן מלאמה י"ל דמשו"ה אין מעשה ידיה לבנים ונתבאר לעיל, **ובת"י** הק' על תי' התוס' דאכתי י"ל דיו, והיינו דכיון דאין הבנים יכולים למוכרה, א"כ מהיכי תיתי דמעשה ידיה שלהם, אמנם הא גופא יל"ע מנין דאינם יכולים למוכרה, **ובפנ"י** מבואר דעל זה לא שייך ירושה, ולא נתבאר בדבריו הטעם דלא שייך ירושה בזה, [וגבי קידושין כ' משום דהוי איסורא], **ובבית יעקב** מבואר דכיון דהוי דין בגופה ולא רק זכות ממון, ליכא ירושה בזה, ונראה דזה גם הביאור בפנ"י, אמנם **הגרע"א** כ' לומר, דמה דאינם יכולים למוכרה גם זה נלמד מקרא דוהתנחלתם, ולפ"ז לא קשיא דנימא דיו, דהא כל זמן דלא ילפינן מוהתנחלתם אמרינן גם דמצו למוכרה, אלא דאכתי הק' דלפי מה דבעי לומר דמעשה ידיה שלהם, ורק קנסות וחבלות אינם יורשים, יק' דמהיכי תיתי דמעשה ידיה שלהם, כיון דזה עכ"פ ילפינן מקרא דוהתנחלתם דאינם יכולים למוכרה, [ואפשר דזה גם כונת הת"י בקו' דנימא דיו, והיינו לתנא רב חנינא דמוקי רק בקנסות וחבלות], **והפנ"י** כ' לת' קו' הת"י, דמה דילפינן דמעשה ידיה לאב מק"ו דהשתא זבוני מזבן לה, אי"ז מדרך ק"ו סתם, אלא יש בזה גילוי מלתא דכיון דמצי למזבן לה על כרחך דמעשה ידיה שלו, ומה דמצי למוכרה הוי ראיה דיש זכות לאב במעשה ידיה של הבת, ומעתה אמרינן דדין מעשה ידיה לאביה הוי דין בפנ"ע דנתגלה לנו בדין מכירת הבת לאמה, וא"כ האמנם דלא מצו האחין למוכרה אכתי בעי למיעוט דאין מעשה ידיה שלהן, מאחר דאיכא דין בתורה דהאב זוכה במעשה ידיה.

רש"י ד"ה ואימא – **בח"ר קרשקש** כ' לבאר דנימא דלא מיעט אלא להוריש גופה, וקנסות וחבלות הוו דבר שבגופה, אבל מעשה ידיה שאינם אלא שעבוד שיש לו עליה אפשר דהוי בתורת ירושה כמו דיורשים חוב אביהם.

גמ' חבלות צערא דגופא נינהו – **הריטב"א** כ' דאי"ז קו' על עיקר הדחיה, דגם אי נימא דלא ממעט חבלות מ"מ י"ל דקרא מיירי רק בפתוי וקנסות, **ובש"מ** כ' לומר דכיון דממעטינן מקרא דמיירי בהורשת עבדים, א"כ יש לנו להעמיד הקרא על ירושת ממון או דמעשה ידיה או דחבלות, אבל אין לומר דאתיא רק לקנס על אונס ופתוי, ועוד כ' לפרש דקו' הגמ' דעל כרחך הא דתני רב חנינא משבשתא היא, דחבלות צערא דגופא נינהו וגם לאב לא הוו.

גמ' שם – שי' **בעה"מ** בב"ק פ"ז ב', דבחבלה שיש בה נזק גם הצער לאביה, ורק היכי דאין נזק הוי הצער לעצמה, ושאר ד' דברים הוי לאביה, ונראה דפירש הגמ' כאן בקו' הגמ' דמיירי דלא היה נזק ומשו"ה מק' דצערא דידה הוי, ועל כרחך דלא מיירי בחבלות גדולות וכמש"כ התוס' דא"כ אמאי לא הוי גם עכשיו השבת לאחין, ומשני דפצעה בפניה והיינו דהוי נזק שאין בו שבת, דאז באמת גם הצער הוי לאביה, ועיין **במלחמות** שם משה"ק על שי' הבעה"מ.

תוד"ה חבלות – **בבית יעקב** מעיר דאמאי לא הק' התוס' ממה דמבואר בב"ק פ"ז ב' דלכו"ע השבת של בתו קטנה הוי לאביה, וכ' לומר דגם בקו' ידעו התוס' דדמי שבת הוי לאחין ואין לומר דזה ממעט, אלא דס"ד דאכתי י"ל דמה שנותן כנגד נזק זה ממעטינן דלא ירשו בנים, ומשו"ה הק' מעבד דחזינן לרבנן דיש זכות לאב גם בשבת גדולה, ותי' דגם בזה אין למעט שלא יהיה לאחין.

**מג' ב'**

ד) גמ' אמר ריב"ח שפצעה בפניה – **הריטב"א** כ' לבאר הגמ', דמק' דאיך אמרינן דממעט חבלות בסתמא, דנראה דהאב עצמו זוכה בשתלום החבלות, הא בכל חבלה איכא צער דהוי דבת ואי"צ לומר דהרפוי לא הוי לאב, וחלק השבת גם לא מיירי בו דזה הוי גם לאחין וכמבואר בתוד"ה חבלות, ומשני דמיירי דפצעה בפניה דבזה ליכא אלא נזק דזה הוי לאב ולא לאחין, ובתחילת דבריו כ' בשם **תוס'** דהיכי דאיכא גם צער ובושת, א"כ כיון דבהם לא זכה האב הכא נמי אינו זוכה בנזק.

גמ' שם – **בפנ"י והגרע"א** מבואר דהא דממעטינן זה טפי ממעשה ידיה, הוא משום דבזה ההפסד לענין מכירה וכמבואר ברש"י, וכיון דלא מצי למוכרה ממילא דאין להם זכות בחבלה זו, **ובפנ"י** כ' לשיטתו דגם בלא קרא אין הבנים יכולים למכור הבת, דאי"צ לדרשה דהחבלות לא הוו לאחין, אמנם **הגרע"א** לשיטתו כ' לומר, דזה גופא דלא מצו הבנים למוכרה, גם ילפינן מהאי קרא.

תוד"ה שפצעה – בתי' הראשון דפליגי לגבי התשלומין שעל הזמן שלאחר בגרות, כ' **בק"ש** ח"ב סי"א, דפליגי האם זכות האב בבתו הוי לעולם ורק דהבגרות מפקיעה להזכות, או דמתחילה זכותו עד בגרות.

בא"ד – בתי' ריצב"א כ' **המהרמ"ש**,דהתוס' לא ניחא להו בזה, דאמאי תני חבלות ולא מעשה ידיה דבזה תלוי חבלות, ועיין בב"י.

א) מתני' כתובתה שלו – **ברש"י** בסנהדרין י' א' מבואר הטעם משום דשבח נעורים לאב, **ובתורי"ד** כאן כ' דכיון דביד האב לקדשה וזוכה בכסף קידושיה, הכא נמי זוכה בכסף כתובתה, **ובפנ"י** כ' לומר דלר"מ דכתובה דאורייתא מכסף ישקול, א"כ ילפינן כתובה מקנס, ואי כתובה דרבנן, כ' לבאר לפי שי' רש"י לק' דמציאתה לאביה משום איבה דלא יזון אותה דהכא נמי נימא גבי כתובה דהוי מהאי טעמא, **ובהפלאה** מעיר דכתובת ארוסה לכאורה לכו"ע הוא מדרבנן, והביא **מירושלמי** דטעמי' דר"י כדי שיתן נדוניא בעין יפה, [וטעם זה לא שייך לת"ק דרק מארוסין הוי לאב], ודן בזה האם בבבלי מוכח דלא כהירושלמי עיי"ש, **ובמקנה** בקו"א סל"ז סק"א מבואר די"ל דתקנו דהוי לאב משום איבה.

בהא דלת"ק מנשואין הוי לבת מבואר **בפנ"י** דכיון דזמן הגביה הוי אחר שתצא הבת מרשות האב, זכות כזאת לא זוכה האב ומבואר בדבריו דגרע מחוב שעדיין לא הגיע זמן הפרעון, דשם עיקר החיוב הוי עכשיו, משא"כ כתובה עיקר החיוב הוי לאחר שתתגרש או תתאלמן, ובשי' רבי יהודה דהוי לאב מבואר **ברא"ש** דהוי מדרבנן, וכן מבואר בלשון התוס' ד"ה ומיגבא, וכן מבואר **בירושלמי** שהביא הפנ"י.

ב) גמ' סתים לן תנא כרבי – שי' **רש"י והראשונים** דבאמת דינא דמתני' דיש לה כתובה הוי גם באם היתה מתאלמנת ב' פעמים [וכן מבואר **בטושו"ע** ס"ט ס"א], רק דלא רצה התנא לנקוט דרך פורענות, ובשם **ר' משה** **ב"י** כתבו, דאם היתה מתאלמנת ב' פעמים לא היה לה כתובה בפעם שניה, ומבואר בראשונים ב' טעמים, הא' דנתברר עתה דהיא בחזקת קטלנית, והב' דלא קרינן בה לכשתנשאי לאחר, והראשונים דחו ב' טעמים אלו, דעל הטעם הראשון מבואר **ברמב"ן וברשב"א** משום דבשעת נשואין לשני לא הוחזקה, [ויל"ע בלשון הרשב"א דכ' דבשעה שנשאת לו ראויה היתה לו ועוד דיכולה היא לומר דהשתא הוא דאיתרע מזלה ומתחילה ראויה הייתי, דנראה דיש כאן שני טעמים], **והרא"ה והריטב"א והר"ן** כ' דהגם דאסורה מ"מ אי"ז אלא ספק ואפילו אחר פעם שלישית, ואין לה להפסיד כתובה, אלא דאחר דנאסרת ונשאת באיסור בזה אין לה כתובה, **ובח"ר קרשקש** כ' לשני הטעמים, **והרא"ש** כ' דהגם דבתרי זמני הוי חזקה, מ"מ זה רק לענין איסורים ולא לענין ממון, ובשאר **הראשונים** מבואר משום דאין זה מתורת ודאי, אלא חיישינן לסכנה, [והרמב"ן כ' שיטה דיש לה כתובה משום דמן שמיא אנסו לה ולא משום לתא דידה, ולפ"ז לעולם יש לה כתובה, וכ"כ בשם **הרב אב"ד**, וכ' דליתא דמ"מ הוי מקח טעות], **ובב"ש** ס"ט סק"ד הביא דברי הרא"ש והר"ן, ועל הטעם השני כתבו, דכיון דתפסי בה קידושין ואין אסורה מחמת זיקתו, שפיר קרינן בה לכשתנשאי לאחר.

תוד"ה טעמא – בשי' ריב"ן ביאר **בפנ"י** דמכח הדיוק ממתני', אמרינן דמיירי באשה אחת ואתא לאשמועינן כרבי.

ג) גמ' הואיל וברשותו נכתבים – לפי רב אסי דגם מנה ומאתים גובה מנשואין, מבואר **בתוס' והרא"ש** דמשו"ה בעי שיכתב ברשותו, דאם לא כן אזלינן בתר הכתובה שבשעת הנשואין, דעל הכתובה של שעת ארוסין מוחלת, וחיובו משום הכתובה של נשואין, וזה לא הוי ברשותו בבגרה, ולפי ר"ה דמנה ומאתים לעולם מאירוסין, כתבו התוס' דצ"ל דלא תקנו לאב זכיה בלא נכתב ברשותו, ומבואר **ברא"ש** דדוקא בנכתב דאלים טפי דקצת הוי כגבוי, בזה אמרו דיזכה האב, ולפ"ז מבואר בתוס' והרא"ש דהיכי כתבו כתובה בארוסין, בזה גם אם בגרה קודם נשואין מ"מ יהיה הכתובה לאב, אמנם **ברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר דגם באם כתבו באירוסין, אם יחזרו ויכתבו בנשואין, לא יהיה לאב בבגרה, ומה דאמרינן דהואיל וברשותו נכתבים היינו מה שחוזרין וכותבין מן הנשואין, ולפ"ז צ"ב אמאי בעי שיכתב הכתובה של נשואין ברשותו, כיון דגובים מזמן האירוסין, ומבואר **בריטב"א** דהכי תקון רבנן, שיפקע זכות האב בבגרות של בין אירוסין לנשואין, ולא ביאר הטעם בזה.

גמ' ומיגבא מאימת גביא – בשי' רש"י מבואר בתוס' **ובראשונים** דס"ל דהספק הוא דלמא כתובה של ארוסה, כיון דהוי בעל פה לא גביא ממשועבדים, ואפילו נתגרשה מאירוסין, אמנם **המהרש"ל** כ' לבאר, דגם לרש"י הספק רק אחר שנשאת, אם גובה מזמן אירוסין, דבד"ה אחד כ' דמן הנשואין משום דמחלה לשעבוד קמא**, והמהרש"א** כ' לפרש כונת רש"י, דכל ארוסה מוחלת שלא יחול שעבוד כבר משעת אירוסין, אמנם **בריטב"א** מבואר דשי' רש"י, דר"א דאמר דמן הנשואין, אינו מאותו טעם דביאר בספק הגמ', והק' מה הכריח את רש"י לבאר הספק דליכא שעבוד כלל באירוסין, ולא מטעם מחילה כיון דמפרש ברב אסי דטעמו משום מחילה, **ובפנ"י** מת', דס"ל לרש"י דמחילה לא מהניא להפקיע זכות האב דהאב אינו רוצה למחול, [ובתוס' נדחקו בזה דלא תקנו חכמים לאב אלא כשלא מחלה הבת], ומשו"ה על כרחך דהספק דלמא אין בארוסין שעבוד כלל, אמנם בדברי רב אסי אין לומר דליכא שעבוד כלל, דא"כ אמאי הזכיר התוספת, ומשו"ה פירש רש"י דטעמו משום מחילה עיי"ש בדבריו.

תודה ומיגבא – בתוס' מבואר דהספק דוקא בכה"ג דנערה דהכתובה של אירוסין הוי לאביה, ובשם ר"י פירשו דהספק דוקא בהא דרבי יהודה דבגרה בין אירוסין לנשואין, ובשם רשב"א פירשו דהספק בכל גונא אף לרבנן, אמנם **התו"ר** וכן **ברא"ש** מבואר דהספק הוא בכל אשה, דהאם הטעם לרבי יהודה היכי דבגרה דהוי לעצמה, הוא משום דלעולם אשה מוחלת בנשואין על כתובת האירוסין, ומשו"ה גם כאן אמרינן דמהני המחילה דיתבטל זכות האב, דהכי היתה התקנה, דכל היכי דבעלמא איכא מחילה על כתובת האירוסין דהכא נמי יתבטל זכות האב, או דבאמת ליכא מחילה לעולם על כתובת האירוסין, והטעם לרבי יהודה הוא משום דלא זכה אלא אם נכתב ברשותו דהוי קצת כגבוי וכמשנ"ת, **והפנ"י** הק' על דברי התוס' כאן דכיון דלק' בד"ה והלכתא מבואר בדבריהם, דמה דאמרינן דאחד זה ואחד זה מן הנשואין קאי על כל אשה, א"כ אמאי לא ניחא לפרש הספק הכא גם על כל אשה וכמו שפירש הרא"ש, וכ' דנראה לו דהספק דמיגבא מאימת גביא קאי על האי גונא דאיירינן לעיל, והשתא היה פשוט להגמ' דאשה בעלמא לא מחלה על כתובת האירוסין ורק הכא מספ"ל דנימא דהטעם דמחלה כדי שיהיה הכתובה לעצמה, וכ' לדון לפ"ז האם רק בסוף הסוגיה מיירי בכל אשה, או דגם ברב הונא ורב אסי נימא הכי עיי"ש במש"כ.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר לפי הצד דאמרינן דהוי שלה משום דמחלה, והיינו דכיון דלא נכתבו ברשות האב אמרינן דמהני מחילה דידה, א"כ מה מק' רבא לעיל על רבה ורב יוסף דאמרי הטעם משום דזכה משעת אירוסין, מברייתא דאם בגרה קודם נשואין הוי לעצמה, הא י"ל דלעולם הטעם משום דזכה משעת אירוסין ורק דהיכי דבגרה, אמרינן דהוי לעצמה משום דהיא מוחלת על כתובת האירוסין, וכ' דיש לישב, **והמהרמ"ש** כ' דרבא מק' דאי נימא דסגי בזה דמשעת אירוסין זכה, א"כ אין לומר דאם בגרה דלא יהיה שלו משום דמוחלת, דאדרבה כיון דהוי של אב אינה יכולה למחול, ולזה משני דטעמא דרבי יהודה דוקא משום דברשותו נכתבין, והיינו דבעי גם שיכתב ברשותו, דאי לאו הכי יכולה למחול, **ובפנ"י** מבאר קו' המהרש"א, דלא היתה הגמ' צריכה לדחות דבריהם מתחילה דמשעת אירוסין זכה האב, אלא רק לומר דמ"מ באם מוחלת בשעת נשואין לא מהני מה שזכה משעת אירוסין, ועיי"ש מש"כ לישב לפי דברי רשב"א לק' בתוד"ה והלכתא.

בא"ד – מש"כ ומיהו היכא וכו', מבואר **בפנ"י וברע"א** דגם בבגרה באירוסין, מ"מ עד שנשאת הוי לאב, והגם דלא היה כתיבה באירוסין, ולא ביארו הטעם בזה.

ד) גמ' ותוספת מן הנשואין – **הרא"ה והריטב"א** מבארים דמיירי גם באם כתב לה תוספת מאירוסין, [וכשיטת הראשונים דכל הסוגיה מיירי גם בכתב כתובה מן האירוסין, ויתבאר לק' בתוד"ה והלכתא], דאפילו לרבנן לק' מ"ז א' דס"ל דאם כתב תוספת מאירוסין גובה גם במתה מאירוסין, ודלא כראב"ע שם דלא כתב אלא על דעת נשואין, מ"מ מודו דהיכי דנשאת היא מוחלת על השעבוד שמשעת אירוסין.

גמ' ר"א אמר אחד זה וכו' – שי' **רב שרירא גאון והרמב"ם** בפ"י מאישות הי"א, דארוסה אינה גובה ממשועבדים כלל, ואפילו דכתב לה כתובה, **והרמב"ן** הביא טעמםדאומדן דעתא הוא דלא אסיק אדעתי' דליטרוף לקוחות, והרא"ש כ' בשם **רי"ו** דס"ל דלא אמרינן אחריות ט"ס לענין כתובה שמשעת אירוסין, דדוקא בשעת נשואין אמרינן דכיון דתקנו שישעבד לה נכסיו, באם לא פירש בשטר מ"מ אמרינן דהוי ט"ס, אבל מאירוסין אם לא נשתעבד בפירוש אין לנו לומר דהוי ט"ס, **והתוס' והרא"ש והראשונים** חולקים דגובה ממשועבדים, ורק אמרינן דמנשואין מוחלת, **ובטור** סנ"ה הביא ב' השיטות וסיים בשיטת הרא"ש, **והשו"ע** בס"ו פסק כהרמב"ם, **ובנו"כ** שם הביאו שי' החולקים.

ברשב"א נראה דשי' **ר"ח** דהא דלר"א גובה רק מן הנשואין, זה דוקא היכי דגם כתב תוספת, ומשום התוספת מוחלת גם על המנה ומאתים, אמנם **הרשב"א** עצמו כ', דגם בלא כתב לה תוספת גביא רק מנשואין, דעיקר כתובת ארוסה הוי רק לאם תתגרש או תתאלמן מאירוסין, וכל שבאה לכלל נשואין כאילו מחלה שעבודא דמן אירוסין דאומדן דעת שניהם הוא, וכן מבואר **ברא"ה ובריטב"א** דכ' דמיירי גם באופן שכתב כל התוספת כבר בשעת אירוסין וא"כ אינו מוסיף כלום בנשואין.

**ברמב"ן** נראה מבואר דדוקא אם כתב בנשואין דמוסיף על מנה ומאתים דאית ליך עלי או דחזי ליכי, אבל אם כתב דכתבית מן האירוסין, א"כ הרי הוי תוספת על כתובת האירוסין ותגבה מנה ומאתים מן האירוסין, וכ' דאבל **הר"ח** כ' דכתב לה דמוסיף על מה דכתבית מן האירוסין לא תגבה מן האירוסין, **והרא"ה** הביא דברי הר"ח, וכ' דנראה דס"ל דדוקא בכה"ג הוא דס"ל לר"ה די לה מנה ומאתים מאירוסין, וכתב על זה דאי בכהאי גונא לא היה ר"א חולק, וגם לא היתה הגמ' מק' מידי על ר"ה, דהא כיון דמפרש דמוסיף על כתובת האירוסין, א"כ הרי משאיר השעבוד של האירוסין, וכ' דמיירי דכתב דמוסיף על מה שיש לה עליו סתמא וכהרמב"ן, [ומיהו מסקנת דבריו דגם בלא כתב כלל שמוסיף, הוי הדין הכי וכמשי"ת בסמוך].

רש"י ד"ה אחת – **בתו"ר** כ' דנראה דמש"כ רש"י דהיא מוקדמת, דאי הוי איפכא דשל שלש מאות מוקדמת בזה הוי הדין דגובה תרוייהו, דבזה לא שייך לומר מש"כ בגמ' בסמוך דהכי קאמר לה אי מזמן ראשון גביאת וכו', וכ"כ **הנ"י** בשם **הרא"ש**, ויל"ע דהא בגמ' מבואר דדוקא משום דהוסיף אמרינן דלא ביטל את הראשון, **ובח"ר קרשקש** לק' מ"ד א' נראה דגם בכה"ג הוי הדין דביטל שני את הראשון, וכ"כ **בפרישה** ס"ק סקמ"ט, וכ' דכן מבואר לפי גירסת **הב"י** בטור דאינה גובה אלא אחרונה, ואם האחרונה יתרה, גובה איזה שתרצה, וסתם דכל דאין השניה יתרה דגובה רק השניה, ולשון **השו"ע** שם סי"ד כ' דאם היתה באחת משתיהן תוספת גובה איזה שתרצה, ונראה כהתו"ר דאף אם בראשונה יש תוספת על השניה, ולענין מכר ומתנה מבואר **בראשונים** לק' וכן **ברמ"א** סר"מ ס"ב דאם בשטר השני יש פחות, הדין דמבטל השטר הראשון.

**מד' א'**

גמ' מדלא כתב לה וכו' – שי' **רש"י והרשב"א** דגבי כתובת נשואין, מה דלא אמרינן דאחולי אחילתי' לשעבודא קמא, הוא משום דכתב ואוסיפית לה על מה דתקון רבנן, וכן מבואר **ברמב"ן**, ושי' **הרא"ה** דגם בלא זה, כיון דכו"ע כותבין שוב כתובה בנשואין, א"כ אין ראיה מזה כלל דמוחלת על שעבוד קמא, ורק בכהאי גונא דר"ה, דהשניה נכתבה אחר נשואין, בעי להא מדלא כתב לה אוסיפית לך וכו', ועיקר קו' הגמ' דמי אמר ר"ה הכי, הוי על הא דאמר ר"ה דאינה גובה מאתים מזמן ראשון ומנה מזמן שני דמה הטעם בזה, וכיון דמפרש הטעם ממילא דניחא אמאי כאן גובה מנה ומאתים מאירוסין ותוספת מנשואין, ויל"ע **בריטב"א** שכ' כאן דברי רש"י, ולעיל נראה לכאורה דס"ל כהרא"ה.

גמ' ומודה ר"נ וכו' – שי' **רש"י** דגם בזה אמרינן דאם אינו כותב ואוסיפית לו וכו', דאחלי' לשעבודא דקמא, וכמו בב' כתובות דר"ה [וכ"כ הרא"ש בשם **תשו' להרי"ף**, וכ"כ הריטב"א בשם **הרמ"ה** וכך היא שי' **הרא"ה**], אמנם שי' **הערוך והרמב"ם** בפ"ה מזכיה ה"ט [כמבואר בר"ן] **והרא"ש**,דבזה הדין דגובה מזמן ראשון ממשועבדים והתוספת מזמן שני, ולא אמרינן דאחלי' לשעבודא קמא, וכ"כ **בטושו"ע** סר"מ ס"ב, ובטעם החילוק מבואר ברא"ש, דדוקא בכתובה דדרך לכתוב ואוסיפית לה, אמרינן דאם כתב הכל יחד, דעתו להוסיף רק אם יתבטל שעבוד דקמא, אבל במכר הדרך לכלול בשטר שני יחד, גם מה שכבר מכר קודם והתוספת, **והרשב"א** כ' דהחילוק הוא, דבכתובה פעמים שאומרת שאבד הכתובה הראשונה, ומשו"ה כותב לה עוד כתובה, וא"כ דעתו בכתובה השניה דליכא להראשון, ומשו"ה אמרינן דדעתו דימחל שעבוד קמא, אבל במכר יודע דהראשון קיים, ואעפ"כ כותב לו עוד שטר, [דגם באבד אין זה מצריכו לכתוב עוד שטר], וא"כ יודע דהראשון נשאר אצל הלוקח, ואין דעתו שימחל שעבוד דקמא, **והר"ן** כ' דס"ל, דדוקא בשט"ח כמו כתובה אמרינן דאחלי' לשעבודא דקמא, ולא בשטרי מכר, ולא ביאר טעם החילוק.

**הרא"ה** כ' דבשטר מתנה גם היכי דהוסיף בשטר השני אמרינן דביטל שני את הראשון, כיון דלא שייך בזה לומר דמה דצריך לשני השטרות, הוא דאי בעי לגבות מזמן ראשון שיטול בלא התוספת, כיון דאין שעבוד בשטר מתנה, וזהו כשיטתו בסמוך, אמנם לשי' התוס' גם בשטר מתנה שייך מחילה וכמשי"ת, **והר"ן** כ' דגם במתנה שייך מחילה דיוכלו בע"ח שבין זמן ראשון לשני לגבות קרקע זו, אך כ' דבאם נתן לו השטר הראשון קודם השטר השני, בזה לא שייך מחילה כיון דכבר זכה בשדה וכמשי"ת בסמוך, ורק היכי דזיכה לו שני השטרות בזמן אחד שייך לומר דמחל על זמן ראשון, וצ"ב דאי מיירי במסר לו בזמן אחד, א"כ גם אם לא ימחול על שטר ראשון, מ"מ יוכל בע"ח לגבות קרקע זו, כיון דבאמת לא זכה בשדה אלא לאחר החוב.

ה) גמ' משום דינא דבר מצרא – **הגרע"א** מעיר דאמאי לא אמרינן דכתב לו שטר מתנה משום בע"ח, דהדין דבע"ח גובה שבח מלוקח ולא ממקבל מתנה, [כמבואר בב"מ ט"ו א' דלוקח יש לו על מי לחזור ולא מקבל מתנה], ובהגה"ה שם מבואר דכונתו להק' דכיון דדינא דבר מצרא לא שייך תמיד וכמש"כ התוס', א"כ אמאי לא אמר נפ"מ זו דלעולם יש לחוש שמא איכא בע"ח ומשו"ה כתב לו מתנה, [והנה בכה"ג נראה לכאורה דאם יוציא לו השטר מתנה הוי שלא כדין, כיון דבאמת יש לו אחריות ויש לו על מי לחזור, ונראה דהגרע"א ס"ל דגם יש לתלות שמסר לו שטר אחר שלא כדין, ועיין בסמוך לענין בר מצרא אמאי הוי כדין].

תוד"ה משום – כשי' תוס' דבעי להצניע, כן מבואר גם **ברא"ש** ובעוד **ראשונים** **ובטושו"ע**, אמנם **הרשב"א** כ' בשם **רב נטרונאי גאון**, דגם אם נודע שיש לו שטר מכר ליכא משום בר מצרא, וכ' הרשב"א דשמא י"ל לפי דבריו, דשטר מתנה עם אחריות גרע, כיון דהוי בשטר עצמו של המתנה, אבל כל דהוי שטר לעצמו, א"כ שטר זה נדון כמתנה ומהני.

**והריטב"א** הק' לפי מה דס"ל כתוס', דמה ירויח שיצניע מ"מ הבר מצרא יתבע אותו לדין ויצריכו לישבע, ועל כרחך יודה דיש לו שטר מכר, וכ' בשם **הרמב"ן** דאין משביעין על דינא דב"מ כיון דהוי רק משום הישר והטוב, אך כ' **דברמב"ם** נראה דמשביעין, וכ' לומר דמ"מ סבור דלא יערערו עליו או יתפשרו עמו, והנה נראה מדברי הראשונים דשרי לו להצניע, וצ"ב אמאי כיון דבאמת יש לו שטר מכר, **ובפרישה** סר"מ סק"ב כ' דכיון דיכל ליתן לו דמי הקרקע במתנה והוא יתן לו הקרקע במתנה, ואז לא יהיה דינא דבר מצרא, א"כ גם עכשיו שקנה כדי שיהיה לו אחריות, יכול להראות השטר מתנה והוי כהוגן, **ובנתה"מ** שם סק"א כ' לומר, דבאמת לא שרי אלא היכי דיודע דבאמת היה מתנה, ונכתב שטר מכר רק כדי שיהי' אחריות, ורק דב"ד לא יאמינו לו, ומשו"ה אמרינן שיצניע השטר מכר בכה"ג, אבל אם באמת היה מכר אסור לו להוציא רק השטר מתנה.

בא"ד – מש"כ דנפ"מ לענין דרך דמוכר בעין רעה מוכר, כן מבואר גם **ברא"ש ובטור**, **וביש"ש ובב"ח** מבואר דהגם דקיי"ל דלענין דרך גם מוכר בעין יפה מוכר, מ"מ י"ל דכתב לו שטר מתנה דלא יהיה ערעור דמכר בעין רעה עיי"ש, אמנם **הדרישה** בסק"ב **ובסמ"ע** סק"ד כ' דלהלכה באמת אין נפ"מ לענין דרך, אלא דמ"מ אכתי יש כמה נפ"מ דגבי מתנה נותן טפי בעין יפה, ודייק כן מלשון הרמ"א דכ' או לשאר דברים שמתנה עדיפא ממכר, ולא הזכיר דרך, דלהלכה גם מוכר הוי בעין יפה לענין זה, **ובבאה"ג** סק"ד כ' דיש נפ"מ לענין דרך, **והגר"א** בסק"ה כ' כהסמ"ע.

ו) גמ' משום דינא דבע"ח – **הרא"ש** כ' דגם בזה בעי דיצניע להשטר מתנה, דאי לאו הכי נימא דלא כתב השטר מכר אלא ליפוי כח, **והטור** בסר"מ הביא **דהרמ"ה** חולק דמה דמשתעבד בשטר מכר הוי כתוספת דקל דמהני, וכ' דטעמא דמסתבר הוא, **והרמ"א** בס"א הביא ב' השיטות, וכבר תמה **ביש"ש** על הרא"ש דמה בכך דכ' לו ליפות כוחו, מ"מ הרי יפה כוחו ונתן לו כח לגבות ממנו הדמים הכתובים בשטר, **ו**כ' לפרש דבריו, דאם יראה שניהם יאמר לו דלא כיון אלא ליפוי כח לענין דכשיבוא בע"ח לגבות ממנו הקרקע וירצה לסלקו בזוזי, דיראה לו רק השטר מכר, דרק לוקח מצי לסלק הבע"ח בזוזי ולא מקבל מתנה, [וצ"ב מנ"ל חידוש זה], **ובלבוש** ס"א מבואר דגם היכי דבא לגבות מהנותן בעי שיראה רק השטר מכר, אמנם **בפרישה** סק"ב **ובסמ"ע** סק"ו כ' לומר דכל דברי הרא"ש הם רק בבא לגבות ממשועבדים, אבל מיני' דידי' ודאי יכול לגבות דנתחייב לו, **והנתה"מ** סק"א מפרש דבריו, דחיישינן דכ' השטר מכר לקנוניא להוציא מלקוחות, ולא נתכוין להתחייב לו באמת, ומשו"ה מיני' דידי' שפיר יכול לגבות.

ז) גמ' אימר אחולי אחלי' לשעבודי' – **בתוס' ובראשונים** מבואר דהיינו מחילה ממש, ובמכר מחל לו על השעבוד לגבות מזמן ראשון, באם יוציאו ממנו הקרקע, אמנם **הריטב"א** כ' דאין לומר דמחל על השעבוד דמאיזה טעם ימחול כיון דלא הוסיף לו כלום, וכ' לבאר דכונת הגמ' דאמרינן דהמוכר חזר וקנה ממנו הקרקע, ומשו"ה הוצרך לקנות ממנו שוב, ומצינו דקרינן לקנין לשון מחילה, **והרא"ש** כ' דהא דאמרינן דמחל לו הוא משום דאמרינן דשמא שמע דמסר הנותן מודעא על שטר ראשון.

תוד"ה אימר – מבואר בתוס' דרב אחא קאי גם על שניהם במתנה, וכן מבואר גם **ברא"ש** **ובריטב"א**, אמנם **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו דרב אחא מודה במתנה לרפרם, ודוקא במכר די"ל דמחל לשעבוד קמא, ס"ל דיותר מסתבר לומר כן מלומר דאודויי אודי, ועל מש"כ תוס' בשם רשב"א, דנפ"מ לבע"ח של נותן שבין שטר ראשון לשני, כתבו **הראשונים** דלא שייך מחילה בזה, דהא בעי להקנות השדה לנותן כדי דיהיה זכות לבע"ח לגבות, **והריטב"א** כ' דאין הכי נמי דבמתנה לא אמרינן דמוחל, אלא דפירוש הגמ' דאמרינן דהמקבל הקנה השדה לנותן ומשו"ה הוצרך ליתן לו שוב וכמשנ"ת, וכ"כ **בפנ"י** בשי' רשב"א, דאמרינן דהקנה לו השדה, [והנה לשון התוס' בר"י נראה דהוי רק מחילה ולא דהקנה לו, אך באמת הפנ"י כ' דר"י חולק על רשב"א, וי"ל ברשב"א דהכונה דהקנה לו], **והגרע"א** כ' לפרש דברי רשב"א, דאמרינן דיש בזה קנין אודיתא דהשדה של הנותן עד עכשיו, ואי"צ להקנאה מלבד כתיבת השטר השני, דבזה גופא איכא אודיתא, **ובחי' הגרש"ש** סמ"ה ביאר לפ"ז, דהא דנקטה הגמ' לשון אחולי אע"ג דלפ"ז לכו"ע הוי משום הודאה, הוא משום דאי אמרינן דהוי הודאה דהשטר הראשון פסול, א"כ לא מהני הודאה זו למי שיודע האמת, דאם באמת השטר הראשון לא היה פסול בודאי דליכא אורועי סהדי בשאר שטרות, ויש כאן רק תורת הודאת בע"ד דמהני לענין הבע"ד עצמו, אבל אי הוי מתורת אודיתא, א"כ מהני גם אם באמת לא הוי כמו הודאתו דאודיתא הוי הקנאה, ומשו"ה נקטה הגמ' לשון אחולי להורות דיש כאן חלות כמו שמוחל.

בא"ד – **הגרע"א** כ' לומר בדברי רשב"א דדוקא היכי דאין נפ"מ אחרת, נימא דמחל לענין אם לוה בינתים, דאם יש נפ"מ אחרת כגון לענין בר מצרא מנין באמת דגם דעתו לזכות לו הקרקע, דבאופן אחר לא מהני שיוכל הלוה לגבות וכמשנ"ת.

ח) גמ' אורועי סהדי – רש"י כ' דלרפרם פסולים, ותוס' הק' דאיך אפשר לפסול העדים בענין זה, **והמהרמ"ש** כ' דאין לומר דהמוכר והלוקח הוו ב' עדים דהם נוגעים, **ובהשלמה** [מובא בש"מ], כ' דמיירי דאיכא עוד עד שיצטרף, ונראה דס"ל דהלוה דהוי לחובתו נאמן לפסול, ועיין **במגיני שלמה** כ' דמשכ"ל דתרוייהו אינם נוגעים בעדות בכה"ג שאין נפ"מ בין זמן ראשון לשני, אמנם כבר הק' **בהפלאה** דמ"מ אין כאן עדות דהרי אינם מעידים, ומה דהחתימו עדים אחרים אין בזה עדות, **והגרע"א** כ' דלא עדיף מעדות בכתב דלא מהני, [וכ' דכונת התוס' להק' דאף אם אחר לא יצטרף לאפוקי ממש"כ בהשלמה, ומשו"ה הק' דאיך יכול לפסול בענין זה, ולא דאין כאן עדים], **ובר"ן** מבואר דיש לפרש דברי רש"י דלגבי דידי' הם פסולים, ולא לכל העולם.

**ובתוס' וברא"ש**  מבואר לפרש, או דלגבי המקבל מתנה אמרינן דהודה דהם פסולים, ומעתה הם פסולים לו לכל עדות אחרת, או דההודאה דזייף החתימות, ומעתה כל שטר אחר שיש לו, דחתומים בו עדים אלו, ניחוש דזייף לחתימתם, **ובראשונים** מבואר כהדרך הראשון בתוס', וכתבו דמיירי דהעדים באו לפנינו, ואמרו דהם חתמו על שטר זה, דאי לאו הכי לא נימא דמודה דהם עדים פסולים, אלא דהוא זייף, **והרשב"א** מסתפק במש"כ התוס' בדרך השני, האם באמת ניחוש לזה.

**הרא"ה והריטב"א** כתבו דגם היכי דאותם עדים חתומים על ב' השטרות, אמרינן דאורועי סהדי, דאמרינן דעד עתה היו פסולים ועתה הוכשרו, **והרשב"א** חולק דלא שייך בזה אורועי סהדי, וכ' דבזה מודה רפרם דאמרינן דאחולי אחלי'.

ט) גמ' ולטסקא – **הרמב"ן והר"ן** כתבו דהא דאמרינן דאדויי אודי זה דוקא לגבי הלוקח, אבל לא לגבי המוכר דהוא כתב השטר השני לטובת הלוקח, ולפ"ז צ"ב אמאי המוכר משלם טסקא, **וברא"ה ובריטב"א** מבואר דכיון דאוכל הפירות צריך לשלם הטסקא, דתשלום הטסקא הוי על מי שאוכל הפירות, ומבואר ברא"ה, דאם הטסקא יותר מדמי הפירות, דלא יצטרך לשלם, אמנם **בתורי"ד** מבואר דהוי הודאה גם כלפי המוכר, ומשו"ה משלם, **ובנתה"מ** סר"מ סק"ד כ' לומר דבאמת ליכא הודאה כלפי המוכר, אך מ"מ ספק איכא, ומיירי הכא שהמלך תובע להמוכר, ובזה אמרינן דאין המוכר יכול לתבוע להלוקח דהממעה"ר, [**וביש"ש** גם כ' כהנתה"מ, אך כ' הכי לפי מה דס"ל להלכה דהוי ספק גם כלפי הלוקח, וא"כ מבואר דלרפרם דהוי ודאי הכא נמי גם כלפי המוכר הוי ודאי וכהתורי"ד].

**הריטב"א** כ' לשיטתו דאודיי אודי היינו דאמרינן דהוא הקנה למוכר וחזר וקיבל ממנו, דהא דמשלם הלוקח טסקא הוא משום דכל זמן שלא ידעינן אימת הקנה למוכר הוי בחזקת הלוקח, **ובנתה"מ** סר"מ סק"ד כ' דהיכי דהם אומרים דבאמת הקנה וחזר וקיבל ממנו, ומחולקין אימת הקנה לו, דאם המלך הוציא הטסקא מהמוכר, בזה לא יוכל לתבוע מהלוקח דשמא הקנה לו מיד.

**הרמב"ן והרא"ה** כ' דנראה דהיכי דנמצא דהעדים בשטר השני קרובים או פסולים, א"כ לרפרם דהודה, נמצא דאין לו כלום, אבל לרב אחא רק שעבוד לא יהיה לו, **ובח"ר קרשקש** כ' דצ"ע בזה, די"ל דכיון דהוא פסול הרי הוא כחספא בעלמא ואינו מבטל שטר הראשון, ועוד כ' אם כתב בשטר השני רק חצי הקרקע, לרפרם יפסיד חצי הקרקע ולרב אחא לא, רק דמשמע דמיירי דיצאו שתי שטרות שוין, והביא הרמב"ן דהתוס' כתבו דהמחילה הויא על גוף הקרקע, והיינו דלפ"ז גם לרב אחא יפסיד השדה.

**הרא"ש** ועוד **ראשונים** כתבו דהלכה כר"א דאחלי' לשעבודא, וביארו הטעם דמספק אין לנו לפסול להעדים, והרא"ש הוסיף לגבי פירי וטסקא, דמוקמינן להשדה בחזקת הלוקח, וכפי שהיה עד שיצא לפנינו השטר המאוחר, אמנם **הרמב"ם** בפ"ה מזכו"מ ה"ט פסק כרפרם, ומבואר **בר"ן ובהה"מ** דס"ל דמוקמינן להשדה בחזקת המוכר דהוא המר"ק, **ובלח"מ** שם העיר על הרמב"ם דאמאי לא הביא גם הדין דאורועי סהדי, **וביש"ש ובדרישה** סר"מ סק"א כ' דהרמב"ם פסק כרפרם מספק ומוקמינן בחזקת המוכר, ומשו"ה לענין אורועי סהדי מספק לא פוסלים שטר אחר, [ועיין בב"ח שם מש"כ], **ובשו"ע וברמ"א** מבואר להלכה כהרמב"ם, **והגרע"א** ציין דהרבה פוסקים כר"א דרק אחלי' לשיעבודא דקמא, והביא שי' הראשונים דבמתנה גם רב אחא מודה דאדויי אודי, וכ' דלפי המבואר בראשונים דבמתנה גם רב אחא מודה, א"כ גם יהיה הדין דאורועי סהדי, כיון דלא מספק אלא מודאי.

**והטור** שם כ' דהמוכר נוטל הפירות עד זמן השטר השני, **ובד"מ** סק"א **ובב"ח** מבואר דזה כשי' הרמב"ם, אמנם **בפרישה** סק"א כ' דהטור לא מיירי אלא על פירות שהם בעין, דבזה אמרינן דכמו דמחל על שעבוד הקרקע, הכא נמי מוחל על הפירות הקיימים, אבל מה שכבר אכל זה אי"צ הלוקח לשלם, ופסק כרב אחא וכשי' הרא"ש, **ובנתה"מ** סק"ג כ' דאע"פ דהפירות הם דבר בעין מ"מ הא מבואר בתוד"ה אימר דמהני מחילה גם בדבר שהוא בעין, **ובש"כ** סק"ב הביא דברי **קיצור פסקי הרא"ש** אות ה' דגם שם כ' הטור דהמוכר או הנותן אוכל פירות עד הזמן השני, וכ' דבזה מבואר כהפרישה, **ובתפארת למשה** כ' על הקיצור פה"ר, דשמא כונתו דוקא אם כבר אכל המוכר או הנותן דבזה אמרינן דמחל לו על מה שכבר אכל וכמבואר בתוס' וברא"ש.

**בנתה"מ** סר"מ סק"ג כ' לומר דהיכי דמת הלוקח או המקבל, והיורשים מוציאין שני השטרות, בזה בודאי נתלה דהמר"ק חזר וקנה ממנו הקרקע ומשו"ה היה צריך להקנות לו שוב, ורק היכי דהמקבל לפנינו ואינו טוען הכי לא תולים בזה.

י) תוד"ה והלכתא – במשה"ק דהלכתא כר"נ ורפרם ור"א פליגי אליבי', הק' **הגרע"א** דזה הם לא מיירו בענין אם הוסיף אם ביטל את הראשון או לא, וזהו רק מימרא דר"פ דמודה בזה ר"נ, אלא דכ' דמ"מ אכתי ילה"ק דהא בכתובה כותבין בלשון דמוסיף על העיקר וכמש"כ רש"י בד"ה הכא, וא"כ זה עדיף מהא דר"פ דשם לא כתב דהוסיף.

בא"ד – בתוס' מבואר דהא דאמרינן דזה וזה מן הנשואין, זהו דוקא בלא כתב לה כתובה באירוסין, [**וברא"ש** מבואר דאמרינן דמחלה על הכתובה הראשונה, כיון דאין כתוב לה שטר אלא על זמן הנשואין, **ובפנ"י** כ' לבאר בתוס' דמתחילה לא תקנו כתובת אירוסין אלא לזמן האירוסין, ולשון התוס' דנתבטל ע"י שטר לכאורה לא נראה הכי], אבל בכתב אמרינן דלא ביטל את הראשון, ואי בעיא לגבות מנה ומאתים מזמן ראשון תגבה, ומזה הוכיחו דיש כתובה לארוסה, **והתו"ר** כ' לדחות, דבאמת מיירי דכתב מן האירוסין, ואי בעיא לגבות מנה ומאתים תוכל לגבות מן האירוסין, והא דאמרינן דזה וזה מן הנשואין, זהו דוקא בבאה לגבות גם תוספת, ולפ"ז כ' דנמצא דגם היכי דכותב בשטר הלשון דמוסיף על מה שכבר נתן אינו גובה תרוייהו, ולא מצינו עוד שיטה הכי, דגם היכי דכתב דמוסיף על מה שכבר נתן דלא יגבה תרוייהו, ובגמ' לא נתפרש דיש חולק בזה, [**וביש"ש** כ' לדינא דאם כתב גם באירוסין דהדין דתגבה מאיזה שתרצה, וגבי שטר מתנה כתב, דאפילו לא פירש דמוסיף גובה תרוייהו, וכשנ"ת לעיל שי' הרא"ש], **ובתוס' הר"ש משנץ** כ' עוד דבאמת מיירי בכתב לה מתחילה, אלא דהכא מיירי דוקא בנערה דכתובת האירוסין הוי לאביה, ומשו"ה אמרינן דהכתובה השניה לבטל הראשונה ולא חשש להשאירה כיון דהיתה של אב, **והרא"ש והראשונים** כתבו דכתובה שאני דעיקר כתובה מנשואין, ומשו"ה אמרינן דודאי הדעת הוא דתגבה רק מנשואין אף אם כתב גם מאירוסין, וכל עיקר כתובת ארוסה הוא רק לשמא תתאלמן או תתגרש מאירוסין, אבל כל דנשאת לבסוף, אמרינן דעיקר כתובתה הוא מעתה וגביא מנשואין, וכ"כ **בטושו"ע** ס"ק סי"ד.

בא"ד – בתי' רשב"א בסוה"ד כ' **הפנ"י** לבאר, דמיירי דכבר פסק בשעת אירוסין להוסיף, אלא דלא כתב עד שעת נשואין.

**והמהרש"א** הק' על תי' התוס' דא"כ מה הק' רבא, לרבה ור"י לעיל מהאי ברייתא, דמוכח דאין הטעם משום דמשעת ארוסין זכה האב, הא לפי פירוש זה שכתבו התוס' לק"מ דמיירי רק על התוספת, **והמהרמ"ש** כ' דודאי לפי האמת אין נראה לפרש הכי, אלא דיש מקום לדחות דאין הכרח מכאן דארוסה יש לה כתובה, ועו"כ די"ל דלפי האמת דיש לה כתובה, א"כ מיירי גם בלא כתיבה, ובכה"ג אין צד לומר דיזכה גם בתוספת עיי"ש, **והפנ"י** כ' לת' דאי רבי יהודה מיירי על תוספת, א"כ מוכח דהיכי דלא בגרה דגם התוספת של האב, וא"כ על כרחך דאין הטעם משום דזכה משעת אירוסין, דא"כ אמאי התוספת גם שלו.

א) מתני' הרי זו בחנק – **הפנ"י** מק' דהאמנם דנתמעטה גיורת מפרשת מוציא ש"ר דכתיב בישראל, מ"מ בדין נערה המאורסה דבסקילה אף בלא מוציא ש"ר, לא הוזכר בישראל, וא"כ אמאי לא יהיה דינה בסקילה משום פרשה זו ועיין מש"כ כאן ובע"ב, אמנם **בתורי"ד** מבואר, דכיון דבגמ' מבואר דמוציא ש"ר יש בו חידוש יותר בדין סקילה, דמבואר לק' מ"ה א' דנתרבה במוציא ש"ר לסקילה יותר מארוסה בעלמא, א"כ כיון דנתמעטה מדין סקילה מפרשת מוציא ש"ר, ק"ו דאין בה דין סקילה גם מפרשת נערה מאורסה דעלמא, [והנה לשי' רש"י ודעימי' למסקנא אין חידוש טפי במוציא ש"ר, ונראה דמ"מ י"ל דמדין במה מצינו ממעטינן גם מפרשת נערה מאורסה].

מתני' שם – **הגרע"א** כ' דלפמש"כ התוס' לעיל י"א א' בתי' אחד דגירות קטן לא הוי אלא מדרבנן, על כרחך צ"ל דמתני' מיירי דאח"כ שנעשית נערה נתגיירה שוב, ואי לאו דממעטינן מקרא דאינה בסקילה, א"כ היתה בסקילה, אע"ג דמן התורה היתה נכרית עד שגדלה, דמ"מ כיון דנתגיירה גירות דרבנן פחות משלש שנים, א"כ הרי היא בחזקת בתולה, אך הק' דמ"מ אמאי בעי קרא מן התורה למעט דאינה בסקילה, הא כיון דלא משכחת לה גירות לקטנה מן התורה, א"כ לעולם היא בחזקת בעולה.

תוד"ה אין – **האו"ש** בפ"ג מאסו"ב ה"ט הביא דבספרי איכא דרשה לרבות דהיכי דאין לה פתח בית אב דהיא בסקילה.

**מד' ב'**

ב) גמ' ההיא ישראלית מעלייתא היא – **ההפלאה והגרע"א** מק' לפמש"כ התוס' בע"א, דהא דלא אמרינן דבעינן קרא כדכתיב ודוקא אם יש לה פתח בית אב, הוא משום דמרבינן ומתה אפילו הורתה שלא בקדושה, דא"כ נימא דאי לאו קרא דומתה, הייתי אומר דבישראל בא למעט אפילו הורתה ולידתה בקדושה, דלהורתה שלא בקדושה לא איצטריך קרא, כיון דבלאו הכי אין לה פתח בית אב, וא"כ לא נרבה מומתה אלא הורתה ולידתה בקדושה, וכמבואר בתוד"ה א"כ, דהיכי דלא איצטריך קרא להורתה שלא בקדושה, ממעטינן מבישראל אפילו הורתה ולידתה בקדושה, וההפלאה תי', דצ"ל דהא דאמרינן דבעינן קרא כדכתיב אינו אלים כל כך לומר דבישראל בא למעט אפילו הורתה ולידתה בקדושה, ואדרבה נימא דקרא אתא להורתה שלא בקדושה, ומהכא יהיה מוכח דלא בעי קרא כדכתיב.

תוד"ה מנא – מש"כ דידעינן דבכל דין בעינן הורתו ולידתו בקדושה, כ' **המהרש"ל ומהר"ם** דלשונם לאו דוקא, דהא בעינן שאמו תהא מישראל, ולא סגי בזה דהורתו ולידתו בקדושה, אלא דשם בעי קרא דלא סגי באמו מישראל, ובעי אביו מישראל.

תוד"ה א"כ – עיין **פנ"י ורע"א** דנתקשו מה ס"ל להתוס' בקו' ובתי' הראשון, הא מבואר בהדיא דדרשינן בתולת ישראל ולא גרים, ואמאי בעי בישראל למלקות ומאה כסף, והפנ"י כ' דס"ל בקו' דאיצטריך שני מיעוטין, חד להורתה ולידתה שלא בקדושה, וחד להורתה שלא בקדושה ולידתה בקדושה ועיין בסמוך, [ועו"כ דחד לקנס וחד למלקות].

בא"ד – **בתו"ר** מבואר דאין לומר דלא אצטריך בישראל למעט מקנס, דזה יש לנו למילף ממה דמרבינן מומתה דדוקא למיתה נתרבתה ולא לקנס, דבאמת אין במש"כ ומתה מיעוט דקנס לא מרבינן, אלא רק דכיון דכתיב ומתה, ממילא דלא מצינו רבוי לקנס, וא"כ באי נימא דמרבים גם הורתה שלא בקדושה, ונמצא דאין כלל דין בישראל, א"כ ממילא נימא דגם קנס יש לה, ורק משום דמרבינן רק לידתה שלא בקדושה ואיכא דין בישראל, אמרינן דלא הוי רבוי אלא למיתה, **והמהרש"ל והש"מ** כ' דכונת הקו' דבעי קרא למעט אפילו הורתו שלא בקדושה ולידתה בקדושה, דממה דאמרינן דלמיתה נתרבתה, י"ל דנרבה רק היכי דגם הורתה שלא בקדושה, **והרש"ש** כ' דאם לא היה כתוב בישראל, לא היינו אומרים כלל דבעי בישראל, ולא היינו דורשים ומתה לרבות גיורת אלא לדבר אחר.

בא"ד – מש"כ ואע"ג דלגבי מיתה כתיב, העיר **המהרש"א** דלכאורה אי"ז לעיקר תי' ר"י, וכתב לבאר דכל זמן שלא הביאו הדרשה דבתולת ישראל, א"כ כיון דמבואר בגמ' דממעטינן גם קנס, על כרחך דהיינו משום דילפינן ממיתה, אבל השתא דהביאו הדרשה דבתולת ישראל, וא"כ אין הכרח דמה דליכא קנס הוא משום דילפינן ממיתה, משו"ה הוצרכו להוכיח דילפינן קנס ממיתה.

בא"ד – **בש"מ** מק' על תי' השני דאימא דבאמת מומתה מרבים אפילו הורתה שלא בקדושה, ומשו"ה בעי תרי קראי לענין קנס, דחדא ממעט הורתה שלא בקדושה, וחדא ממעט אפילו לידתה שלא בקדושה, וכ' דלפמשנ"ת דקו' התוס' רק דנימא דאיצטריך קרא למעט אפילו הורתה שלא בקדושה ולידתה בקדושה ממילא דלק"מ.

בא"ד – מש"כ אלמא ילפינן קנס ממיתה, הק' **הגרע"א** דהא מיתה לא ממעטינן אלא רק אם גם לידתה שלא בקדושה, ואיך נילף לקנס דאפילו אם רק הורתה שלא בקדושה דאין לה קנס, אמנם **במהרמ"ש** מבואר, דמש"כ תוס' ילפינן קנס ממיתה, היינו דילפינן לדין קנס מקרא דכתיב גבי מיתה דהיינו בישראל, דקאי גם על תחילת הפרשה דהיינו הקנס ומלקות, וכיון דגבי זה אין ריבוי, ממילא נתמעט גם אם רק הורתה שלא בקדושה.

בא"ד – **הש"מ** כ' דרש"י שהביא הקרא כי עשתה נבלה בא לישב קו' התוס', דמשמע הרבוי על עונש הנערה דבזה איירי קרא.

ג) גמ' שנאמר ונתנו לאבי הנערה – בחי' **הגרע"א** מבואר דס"ל דאין בזה מיעוט דאם אין לה אב דאינה בכלל פרשת מוציא ש"ר, אלא דכיון דכ' ונתנו לאבי הנערה, א"כ ממילא יתומה דאין אב ליתן לו, לא מצינו שחל עליו דין תשלומין לבת, ולפ"ז הק', דנימא דבעי קרא דבתולת ישראל לפוטרו ממלקות, וכ' דצ"ל דקנס ומלקות תלי זה בזה, וכל דאין עליו דין תשלומין גם מלקות ליכא, אמנם **ביונת אלם** ס"ג כ' לומר דהוי מיעוט, דכל דליכא לאבי הנערה אינה בכלל פרשת מוציא ש"ר, וכ' ראיה לזה, דאי נימא כהגרע"א, יק' במה דמשני דבא עליה ואח"כ נתיתמה, דאכתי יק' דאמאי משלם, הא כל חיוב התורה הוא רק לאבי הנערה ולא לבת, [**ובתורי"ד** כ', דמש"כ בקרא דקנס של מוציא ש"ר לאביה, אין זה דשייך לו דהרי כבר נשאת ויצאה מרשותו, אלא דיעשה לה סגולה, ולפ"ז ממילא דאי אפשר לומר כהגרע"א, אמנם בשאר ראשונים וכן בדברי האחרונים מבואר דלא כהתורי"ד, ובאבי עזרי תמה על דברי התורי"ד].

גמ' לרבות יתומה לקנס – שי' **רש"י ותוס' והרמב"ן** ועוד **ראשונים** דקאי על קנס דמפותה, ושי' **הבעה"מ והתורי"ד** דקאי על קנס דאונס, דבמפותה ליכא קנס כיון דמחלה, ואמרינן דאם אינו ענין למפותה תנהו לאונס, [והתורי"ד מוסיף דהא גמירי מהדדי אונס ממפתה], **והראב"ד** בהשגות על בעה"מ כ', דגם לאונס לא בעי קרא, דיש רבוי אחר בספרי לרבות יתומה לקנס דאונס, וקאי על מוציא ש"ר, ולשי' רש"י ודעימי' דקאי על מפותה, הא דלא אמרינן דיפטר משום דמחלה, מבואר **בראשונים,** דגם אי נימא דשייך מחילה על קנס, מ"מ אכתי משכחת לה בקטנה או בשוטה דאין מחילתה מחילה, **ובאו"ש** בפ"ב מנערה הי"א הוכיח מדברי רש"י לעיל ל"ב א' דמפתה אינו חייב לנערה גם אם היא שוטה דמ"מ הוי מדעתה, ונתבאר שם באות ד', וכ' שם דלפ"ז צ"ל דמאן דהק' הכא ס"ל דלא מהני מחילה בקנס.

רש"י ד"ה מאן – **ברמב"ן** ועוד ראשוניםמבואר דמש"כ רש"י דילפינן מפתה מאונס, היינו דמשו"ה אע"פ דלא כתיב אבי הנערה במפתה, מ"מ יש לנו ללמוד דבעי לאבי הנערה מאונס דילפינן מהדדי, ומשו"ה מהא דתני דחייב על יתומה במפתה מוכח דלאבי הנערה לאו דוקא,[ועיין במהמרש"א שכתב לפרש דברי רש"י באופן אחר, וצ"ב דאמאי לא פירש כפשוטו וכמבואר בראשונים].

בא"ד – מבואר ברש"י דליכא רבוי מיוחד ליתומה, ובתוס' מבואר בשם רשב"א דהוי יתור בפנ"ע ליתומה, [והא דילפינן שתי דרשות, כ' **התוס'** לעיל ל"ט ב' דהיינו מדשינה הלשון מאן ימאן, **והרא"ה** כאן כ' מוא"ו דואם, **ובתורי"ד** מבואר דילפינן לה מעיקר התיבה דימאן, וצ"ב דהא בעי לה דמהני מיאון של הבת וכמשה"ק התוס'], ולפ"ז יק' משה"ק רש"י דנימא דשאני מפותה דרבי קרא, וכמו"כ ק' לשי' התורי"ד ובעה"מ דקאי לרבות אנוסה, דנימא דשאני אנוסה דרבי קרא, **ובתורי"ד** מבואר, דיש לנו למילף, דכמו דגלי קרא באנוסה דלאבי הנערה לאו דוקא, הכא נמי נימא במוציא ש"ר, וכן מבואר בתוד"ה בתולת דאפשר למילף מהדדי, **והראב"ד והרמב"ן** כ' דאי אפשר למילף מהדדי, דקנסא מקנסא לא ילפינן, ועוד כ' הרמב"ן דכיון דאיכא ילפותא דלאבי הנערה, א"כ כל דליכא רבוי בהאי פרשה, אין לנו לרבות אפילו אי במקום אחר יש רבוי.

**הרמב"ן והרא"ה** כ' לשיטתם דלפי הס"ד לא בעי רבוי ליתומה, וזהו מה דבעי להוכיח מהברייתא דמרבה יתומה ממאן ימאן דלא בעי רבוי, דלפ"ז יק' מהספרי שנתבאר דבעי רבוי ליתומה לקנס דאונס, דמשם מוכח דבעי רבוי ליתומה, ולהס"ד צ"ל דהתנא דמייתי בגמ' חולק על האי תנא דהספרי, ולמסקנא באמת אמרינן דבעי רבוי ליתומה, ומבואר ברא"ה דלמסקנא גם במפתה איכא קנס אפילו ליתומה בשעת הפתוי משום דיש לנו למילף מאונס דשם איכא רבוי, [ויל"ע לפ"ז דא"כ מהיכי מוכח מהתנא דמרבה ממאן ימאן יתומה לקנס, דס"ל דלא בעי רבוי ליתומה, הא י"ל דבאמת מה דאין חסרון בזה שהיא יתומה זהו משום דגבי אונס איכא רבוי וכמו דדריש בספרי, והתנא דבעי רבוי ליתומה, הוא מטעם אחר דבלא רבוי לא מצינו דמיאון דידה גורם קנס, דזה לא שייך למילף מאונס, דשם חיוב קנס אינו תלוי כלל במיאון].

תוד"ה המוציא – משה"ק ממתני', כ' **הרשב"א** די"ל דנימא, דזה באמת הטעם בהורתה שלא בקדושה דאין לה קנס, משום דלא שייך בה לאבי הנערה, ומשה"ק ממתני' דריש אלו נערות, כ' **הבעה"מ** דהוי מדרבנן שלא יהא חוטא נשכר, וגבי מוציא ש"ר לא שייך טעם זה ומשו"ה פטור לגמרי, **ובמלחמות** הק' דלא מצינו חיוב חכמים כהאי גונא, **והראשונים** הק' עוד ממתני' לעיל מ' א', דמבואר דאונס יתומה חייב קנס, **ובבעה"מ** כ' גם על זה די"ל דמדרבנן, **ובתורי"ד** מבואר דלתי' הגמ' ניחא, דהכא נמי שם מיירי דבא עליה ואח"כ נתיתמה, [וס"ל כשי' הרמב"ן והרא"ה לעיל מ"א ב', דבמפותה מהני מחילתה גם אם בזמן הפתוי היה אביה קיים, דבמתני' מבואר דבמפותה פטור], **ובראב"ד** מבואר דלשיטתו ניחא מתני' דאלו נערות, די"ל דשאני אונס דאיכא קרא בספרי לרבות, וקו' הגמ' רק מברייתא דקאי על מוציא ש"ר וכשנ"ת, וכמו כן כ' **הרמב"ן**, דלשי' רש"י דברייתא קאי על מפותה, י"ל דמתני' דאלו נערות קאי על אונס ובזה יש רבוי כמו שהביא הראב"ד, וקו' הגמ' ממפותה משום דבה אין רבוי וכש"כ רש"י, **והתוס' והריטב"א** כ' לת' כל הקו', דריב"ח לא אמר אלא לריה"ג דמאורסה אין לה קנס כלל, אבל לר"ע דיש לה קנס וקנסה לעצמה, א"כ חזינן דלדידי' לאבי הנערה לאו דוקא, והוא הדין יתומה יש לה קנס, **והרא"ה** גם כ' דתלוי במחלוקת ריה"ג ור"ע, אלא דכ' דפליגי רק באונס ומפתה, דשם חזינן לר"ע דלאבי הנערה לאו דוקא, אבל במוציא ש"ר גם לר"ע אמרינן דלאבי הנערה דוקא, ודברי ריב"ח הם לכו"ע, ולפ"ז אכתי ק' דאמאי לא מק' ממתני' דידן, וצ"ל כתי' הרשב"א, **והרמב"ן** גם כ' דתלוי בר"ע וריה"ג, אלא דבדבריו אין הכרע מה הדין במוציא ש"ר לר"ע, [והנה שי' התוס' דאפשר למילף מהדדי, וא"כ נראה בהכרח דלר"ע גם במוציא ש"ר נימא דלאבי הנערה לאו דוקא, והרא"ה לשיטתו דלא ילפינן מהדדי, ולפ"ז נימא דשי' הרמב"ן כהרא"ה, אמנם הריטב"א שכ' דברי התוס', הביא בתחילה דברי רש"י דאי אפשר למילף מהדדי, ועיין בסמוך בדברי הגרע"א].

**הגרע"א** מק' במש"כ תוס' דתלוי בר"ע וריה"ג, דהרי לר"ע ליכא קרא דבארוסה קנסה לעצמה, וי"ל דאין לה קנס כלל, ורק דמסברא ס"ל דהוי לעצמה, וא"כ על כרחך דלאבי הנערה לאו דוקא, וא"כ מדר"ע נשמע לריה"ג דלאבי הנערה לאו דוקא, וכ' לת' דעל כרחך צ"ל דריב"ח ס"ל דבזה פליגי ר"ע וריה"ג, האם לאבי הנערה הוי דוקא או לא, דריה"ג דאמר דארוסה אין לה קנס הוי משום דלאבי הנערה הוי דוקא, וארוסה דלא הוי לאביה ממילא אין בה כלל קנס, [ודלא כהסוגיה לעיל ל"ח, וסוגיה דהתם כרבא דלכו"ע לאבי הנערה לאו דוקא], אמנם **ברא"ה** מוכח לאו הכי, דהא כ' דבמוציא ש"ר הוי לכו"ע, ואי דטעמי' דר"ע דלאבי הנערה לאו דוקא, א"כ גם במוציא ש"ר יחלוק, ובדבריו מבואר דטעמי' דר"ע, דמארוסה מוכח דלאבי הנערה לאו דוקא, [ולפמשנ"ת דהריטב"א כ' דלא כהרא"ה, י"ל דבאמת טעמו משום דאמרינן דבזה פליגי ר"ע וריה"ג כדברי הגרע"א, וכן משמע לשונו עיי"ש].

גמ' בבא עליה ואח"כ נתיתמה – להשי' דמבואר לעיל דס"ל דאיכא רבוי מיוחד ליתומה, מבואר **ברא"ה ובתורי"ד**, דלתי' הגמ' צ"ל דבעי רבוי גם לכה"ג דבא עליה ואח"כ נתיתמה, **ובפנ"י** הק' דכיון דקרא דלאבי הנערה כתיב גבי נתינה, א"כ יש לנו לומר דגם אם אח"כ נתיתמה דלא יהיה לה קנס, וכמו דממעט אביי לעיל ל"ח ב' דאם מתה קודם העמדה בדין דאין קנס מקרא דלאבי הנערה, וכ' לומר דאין הכי נמי דגם לרש"י דלא הוי רבוי, מ"מ כיון דרבי קרא דמיאון דידה גם מחייב, על כרחך דמיירי לכל הפחות באופן זה דבא עליה ואח"כ נתיתמה, דבעי גונא דיהיה הקנס לעצמה.

ד) גמ' השתא בישראל פטור – **הגרע"א** מק' דכיון דמה דאין לה קנס לא הוי משום מיעוט, אלא דכיון דאין לה אב ממילא דאין למי לשלם הקנס, א"כ לענין מלקות לכאורה אין לנו למעט כהאי גונא ממלקות, וא"כ איצטריך להמיעוט לענין מלקות, והוסיף דכיון דגבי מיתה מצינו דמרבינן גם גיורת וחזינן דלא מיירי כל הפרשה בחד גונא, א"כ גם לענין מלקות נימא דאע"ג דקנס ליכא מ"מ מלקות איכא, וכ' דמ"ל דמלקות ומאה כסף בודאי תלו בהדדי, וסיים דצ"ע, ולכאורה מש"כ דתלו בדהדדי, אכתי אי"ז תי' על קו' הראשונה דכיון דמה דפטור מקנס הוא משום דאין למי לשלם לא חשיב דפטור מקנס.

רש"י ד"ה מדתני – **התורי"ד** במתני' כ', דהא דאין לה אב לגיורת אי"ז משום דאין יחס לנכרי, דהא בקרא כתיב מרודך בלאדן בן בלאדן, אלא משום דהוא נכרי והיא גיורת, **ורש"י** בבכורות מ"ו א' כ' הטעם שכ' כאן דמשו"ה גר אינו נוחל לאביו, **והתוס'** שם הק' עליו דאי"צ לטעם זה אלא משום דגר שנתגייר כקטן שנולד, ובעודו נכרי יורש את אביו ולא אמרינן דרחמנא אפקרי' לזרעי', אמנם הביאו דבגמ' ביבמות צ"ח א' מבואר כרש"י, דמשו"ה תאומים שנולדו אחר שנתגיירה אמן בעודה מעוברת אין בהם דין יבום דרחמנא אפקרי' לזרעי', וכ' דשם בעי לטעם זה משום דאי לאו הכי היה לנו להצריך חליצה מדרבנן עיי"ש.

תוד"ה הא לאו הכי– **ברמב"ן וברא"ה** לשיטתם דאי אפשר למילף מהדדי, מבואר דבאמת מה דמוציא ש"ר על היתומה חייב, הוא נלמד מהא גופא דממעט קרא דבתולת ישראל ולא גרים, דהא ישראל כהאי גונא חייב.

תוד"ה הא כל מקום – מש"כ דר"מ ס"ל בכל מקום דנער היינו דוקא נערה, מבואר **במהרש"א** דהיינו מהא דאמרינן בסנהדרין ס"ו ב' דלר"מ בא על קטנה מאורסה פטור.

בא"ד – **המהרמ"ש** מעיר דלר"מ אמאי לא כתיב בכל מקום נער חסר, ומזה נדע דבכל מקום הוי נערה דוקא, ולא איצטריך קרא באונס ומפתה דמהוה את עצמה.

בא"ד – **בהפלאה** כ' לישב קו' התוס', דמהא דס"ל לר"מ דקטנה אין לה קנס משום דדרשינן דבמהוה עצמה הכתוב מדבר, מוכח דס"ל דכיון דדין אחד הוי דוקא בנערה, אמרינן דכל הפרשה הוי דוקא בנערה, דהא ולו תהיה לאשה הוי דין ששותה בעציצו, ומנין לומר דגם קנס אין לקטנה, ועל כרחך דילפינן לכל דיני הפרשה, וא"כ כמו כן לענין בא על קטנה מאורסה אמרינן דכיון דהדין בה הוי רק בנערה, משו"ה גם כל הפרשה הוי דוקא בנערה, אבל לעולם ס"ל דנער משמע אפילו קטנה.

**מה' א'**

א) גמ' באו לה עדים בבית אביה וכו' – גי' **רש"י** שזינתה בבית אביה, וס"ל דדוקא אחר שנשאת הדין דנסקלת על פתח בית אביה וכמבואר בקרא, דגבי מוציא ש"ר כ' דנסקלת על פתח בית אביה, ובנערה מאורסה כ' על פתח שער העיר, וכך היא שי' **הרשב"א והרא"ה והריטב"א**, אמנם גי' **הרי"ף** שזינתה בבית חמיה, וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ג מאסו"ב ה"ט דנערה מאורסה נסקלת על פתח בית אביה, ודוקא בזינתה בבית חמיה קודם שימסרנה האב אז נסקלת על שער העיר, ואפילו אם חזרה אח"כ לבית אביה, וכ"כ הריטב"א בשם **הראב"ד**, דהא דמבואר בקרא דנערה מאורסה נסקלת על שער העיר, זה דוקא כשהיתה הולכת לבית חמיה וקודם שחל נשואין, [והריטב"א כ' דגירסת הרמב"ם דבאו עדים בבית חמיה שזנתה בבית חמיה דסוקלין על שער העיר, וכ' דליתא, ודבריו צ"ב דברמב"ם לא מבואר דין זה, ואדרבה כ' דהיכי דהוציא ש"ר, דהדין בזה דגם אם זינתה אחר שנכנסה לחופה דינה בסקילה וכמשי"ת בסמוך, דמ"מ דינה דנסקלת על פתח בית אביה].

גמ' סרחה ולבסוף בגרה וכו' – **בח"ר קרשקש** כ' דאפשר דיליף לה מדכתיב את הנערה ומשמע לי' דהיינו דעכשיו היא נערה, וכן נראה **בריטב"א**, ורק למסקנא אמרינן דאדרבה משמע דהנערה שהיתה כבר, ויל"ע בזה דגבי מוציא ש"ר גם כתיב את הנערה, ואמאי שם אמרינן דגם אם בגרה דינה בסקילה, ועוד יל"ע דבגמ' בעי רנב"י לומר דפליגי אי אמרינן אישתני גם בעלמא, דמייתי הא דפליגי לענין קרבן, וא"כ נראה דהוי דין בכל התורה ולא רק דיש כאן גזה"כ, ואולי דיש ללמוד מכאן לעלמא.

ב) גמ' שאני מש"ר דחידוש – שי' **רש"י** ועוד **ראשונים** דהיינו, דהיה ראוי לומר דכיון דאישתני דינא דתדון בחנק ומ"מ לא אמרינן הכי, והכא נמי לא נימא דכיון דאישתני גופא דתדון בחנק, **והרא"ה** כ' דנראה **ברי"ף** דרבא אמר דכיון דנכנסה לחופה ולא נבעלה בחנק אע"ג דאכתי בתולה היא, א"כ מצינו דרשות הבעל משוי לה כאילו אישתני גופה והוה לי' כמי שבגרה, [ולפ"ז לכאורה צ"ל דרב הונא בדר"י דהק' דדלמא כי חדית רחמנא היכי דלא דלא אישתני גופא, חולק בזה גופא דנשואין לה הוי כאילו אישתני גופה, **ובשיטה** לר"ן מבואר דקו' רב הונא בדר"י דאי אפשר למילף מחידוש לחידוש, ולפ"ז נראה דגם אי נימא דכניסה לחופה חשיב כאישתני גופא, מ"מ מק' שפיר, אמנם לשון הגמ' דכי חדית היכי דלא אישתני גופא].

ושי' **רבינו שמואל** בתוס' וכן שי' **הרמב"ם** בפ"ג מאסו"ב ה"ח, [**והראב"ד** השיג עליו], דבמוציא ש"ר יש חידוש, דגם אחר כניסה לחופה כל זמן שלא נבעלה, אם נגמר דינה ליסקל ע"י דרך דמוציא ש"ר דינה בסקילה, ולא כשאר נשואה דבחנק, אלא דשי' ר' שמואל דכה"ג אינה נסקלת על פתח בית אביה, דכבר לא שייך בזה ראו גידולים שגדלתם, ושי' הרמב"ם דגם כהאי גונא נסקלת על פתח בית אביה, **והרא"ה** מק' על שיטתם, דא"כ מאי קאמר רבא שאני מוציא ש"ר וכו', דוכי משום דנאמר חידוש אחד נאמר גם חידוש אחר, **והריטב"א** כ' די"ל דכולה חד חדושא הוא, שגזה"כ שכל דין מוציא ש"ר בסקילה.

**בחי' רבי שלמה** סי"א העיר בשי' רש"י ותוס' דהוי חידוש משום דאישתני דינא, דלכאורה מה דאם נשאת דינה בחנק ולא בסקילה לא הוי אישתני דינא, דמה דדינה בחנק הוי משום דמעכשיו הוי זנות של נשואה ולא של ארוסה, ויש חילוק בין זנות של נשואה לזנות של ארוסה, וכמו דאם נתגרשה ואח"כ באו עדים לא נימא דאישתני דינא, הכא נמי אם נישאת, וכ' דלק' מ"ט א' מבואר דגם היכי דרק נכנסה לחופה ונתגרשה, דאם אח"כ נתארסה שוב דינה רק בחנק, וא"כ מובאר דמה דנשואה דינה בחנק, אי"ז רק משום דהוי זנות של נשואין, אלא דכל דנשאת נפקע ממנה דין חנק גם אם הזנות יהיה של נערה מאורסה.

תוד"ה אמר רבא – מש"כ דמה דאמר ולא נבעלה הוא לאו דוקא, הנה **הריטב"א** כ' דנקט זה כדי לפרש דמה דאמר דהוי חידוש הוא משום הכניסה לחופה ואע"פ דהוי רק אישתני דינא, ואם היה אומר ונבעלה היה מקום לטעות דכונתו דהוי חידוש משום דהאי נבעלה והייתי אומר דמה דנבעלה חשיב שינוי הגוף ודוקא מזה מייתי ראיה לבגרה.

בא"ד – מש"כ דלא גרסינן בעלמא, הנה **ברש"י** מבואר דגרס בעלמא וכן הוא **בבעה"מ ובמלחמות**,ומ"מ פירשו כתחילת דברי התוס', ובמלחמות נראה דמפרש, דמהא דמצינו בכל נערה מאורסה דאם נכנסה לחופה ולא נבעלה דינה בחנק, מבואר בזה דרשות הבעל משנה דינה לחנק, וא"כ נמצא דבכל מוציא ש"ר איכא אישתני דינא, **והמהרמ"ש** כ' ברש"י דבעלמא אתי לאפוקי אם בגרה.

**ובהפלאה** כ' לומר בשי' רש"י דבאמת בכה"ג דזינתה באירוסין, באם נכנסה לחופה ולא נבעלה, אין כאן שינוי הדין כלל ומשום דאין חופה לפסולות, וכיון דנאסרה לו לא מהני בה חופה, ומשו"ה דוקא אם בעל נעשית נשואה, ומשו"ה אמר בעלמא, דכאן אם לא יבוא עליה באמת לא תהיה נשואה, ולפ"ז כ' דרישא מיירי שפיר גם בלא מוציא ש"ר, דמיירי שלא בא עליה וא"כ אין כאן נשואין, ואכתי דינה בסקילה ככל נערה המאורסה, [אמנם יל"ע דא"כ אמאי נסקלת על פתח בית אביה, וצ"ל דגלי במוציא ש"ר דהגם דלא חלו נשואין נסקלת על פתח בית אביה, אמנם זה רק לרבנן דדין מוציא ש"ר הוי גם בלא בעל], ולפ"ז ניחא גם משה"ק בת"י מברייתא דלק' דלא אמר לעדים באו והעידוני, דשם מיירי גם בלא בא עליה ואכתי היא ארוסה.

ובתוס' מבואר דחל נשואין גם בלא ביאה, **וההפלאה** מק' כמשנ"ת דהא איכא מ"ד ביבמות נ"ז דאין חופה לפסולות, **והגרע"א** מק' על השיטות דבעולה לא חל בה נשואין ע"י חופה, **ובחזו"א** כ' לדון, דנימא דהכא מיירי דחל נשואין ע"י מסירת האב, ונימא דזה מהני גם בכהאי גונא דלא מהני חופה, ודן בזה האם לנשואין של מוציא ש"ר סגי במסירת האב.

בא"ד – משה"ק בת"י מהגמ' לק' דגם אם לא אמר באו והעידוני הדין דהיא בסקילה, הנה **הריטב"א** כ' דמה דאמרינן דאילו מוציא ש"ר בסקילה הוא לאו דוקא דאין דין מוציא ש"ר אמרינן ואפילו באו מאליהם, ובתחילת הסוגיה כ' דמשם מבואר דאפילו אם באו העדים בלא הוצאת ש"ר דינה בסקילה, וצ"ב דבריו דאי מוציא ש"ר לאו דוקא והוי דין בכל נערה, א"כ אמאי לענין בגרה אמרינן דיש חילוק אם הוי דרך מוציא ש"ר או לא.

בא"ד – משה"ק בסוה"ד כ' **הפנ"י** לת', דכונת הדרשה פרט למסר האב לשלוחי בעל, ואותו בעל גרשה מיד אחר מסירה או מת, ושוב נשאה לאחר, דבזה כבר יצאה מדין סקילה ע"י מסירה לבעל הראשון, **ובעמק הנצי"ב** בדברים כ"ב י"ד כ' דסיפא דקרא דלזנות בית אביה, באמת לא קאי על מוציא ש"ר, אלא על שבאו עדים שזנתה בבית אביה בלא הוצאת ש"ר, [אמנם כ' שם דשי' רשב"ם דהיכי דזנתה בבית בעלה דדינה בסקילה, גם דינה ליסקל על פתח בית אביה, וזהו רישא דקרא דוהוציאו את הנערה, ובתוס' מבואר בשי' הרשב"ם לאו הכי, אלא דבכה"ג נסקלת על שער העיר, וא"כ לא איירי כלל על שני מקרים].

אמר לי' רב הונא בדר"י וכו' – **הרמב"ן** מעיר דמהא דלא הק' מעיקרא מכל דין מוציא ש"ר דאמאי חייב ולא אמרינן דאישתני דינא, על כרחך דס"ל די"ל דדוקא בזה גלי רחמנא ולא היכי דבגרה, וא"כ רבא דמשני לי' דחידוש הוא היינו דסבר דאין לומר דדוקא בזה גלי, ורב הונא בדר"י חוזר שוב על הקו' דמעיקרא די"ל דדוקא בזה גלי, וכ' לפרש דמתחילה ס"ל דאין ללמוד כלל ממה דגלי בחד גונא למקרה אחר, ועל זה משני רבא דאפשר ללמוד, ועל זה מק' רב הונא בדר"י דמ"מ מאישתני דינא לאישתני גופא אי אפשר ללמוד, ועוד כ' ובעוד **ראשונים** לבאר,דמעיקרא ס"ל דאישתני דינא אין זה סיבה לאישתני קטלא, וליכא חידוש במוציא ש"ר כלל, ורבא משני דהוי חידוש, ורב הונא בדר"י מק' דגם אם הוי חידוש מ"מ אי אפשר למילף מזה לאישתני קטלא.

**וברמב"ן** בתחילת פירושו לקו' רב הונא בדר"י כ', דדילמא בנכנסה לחופה לבד לא אישתני גופא ודינא הוא דתידון כמעיקרא, וכ' אי נמי לעולם חידוש הוא ומ"מ לא חדית אלא באישתני דינא, ויל"ע דלישנא דרב הונא בדר"י נראה דיש חידוש בהא דאישתני דינא ורק דאין ללמוד מזה לאישתני גופא, ולא דאין בזה חידוש, ואמאי כ' מתחילה לפרש דאין בזה חידוש כלל, **וברשב"א וברא"ה** מבואר דגם לדברי רבא דאמר דחידוש הוא, זהו דוקא לתנא דשילא, אבל לדידן ס"ל דאישתני דינא לא אישתני קטלא, וכ' על קו' רב הונא בדר"י דהיינו דאף אי נימא כמו דאמרת דכל מוציא ש"ר הוי חידוש, מ"מ אין ללמוד מזה לאישתני גופא.

תוד"ה דלמא – **הריטב"א** כ' דמבואר כאן דבעילה לא הוי אישתני גופא, ולא התייחס למה שהביאו התוס' מלעיל.

**הגרע"א** מק' דאיך חל הנשואין, הא כיון דזינתה ממילא הוי נשואי טעות דהרי היא בעולה, ורבא ס"ל לעיל י"א ב' דנמצאת בעולה הוי מקח טעות, ובפרט הכא דהרי נאסרה עליו, וכ' לומר דמקח טעות הוי מדין תנאי, ובחופה לא מהני תנאי כיון דליתא ע"י שליח, עיי"ש שהאריך בזה, **ובאו"ש** פי"א מאישות הי"א כ', די"ל דכל דבר שאירע אחר שנתארסה, לא אמרינן דיהיה סיבה למקח טעות על הנשואין, דכיון דכבר בלאו הכי היא קנויה לו בארוסין, י"ל דאינו מקפיד על הנשואין [ועכ"פ לא חשיב אומדנא דמוכח], ובדברי **הפנ"י** מבואר דיש לו צד, דלפי האמת הוי נשואין בטעות בזינתה ארוסה.

ג) גמ' אלא אמר רנב"י – **המהרמ"ש** כ' דמ"מ גם לפ"ז צ"ל דמה דתני שילא דבאו לה עדים בבית חמיה, היינו דוקא ע"י דרך דמוציא ש"ר, דאם רק באו עדים, הא כיון דמבואר השתא דאין לחלק בין אישתני גופא לאישתני דינא כמבואר בתוס', א"כ לשילא, כמו דאמרינן אישתני גופא הכא נמי אמרינן אישתני דינא, וא"כ נשואה דינה בחנק, ועל כרחך דמוציא ש"ר שאני דחידוש הוא, ומ"מ כ' דיש נפ"מ בין רבא לרנב"י, דלרנב"י מה דתני שילא דסרחה ולבסוף בגרה תדון בחנק הוא אפילו בדרך מוציא ש"ר, דאמרינן דלא חדית רחמנא אלא באישתני דינא, אמנם **בפנ"י** נראה, דלפי רנב"י באמת בכל גונא דנשאת דינה בסקילה, ומשום דילפינן מפרשת מוציא ש"ר, דרק רבא ס"ל דהוי חידוש רק בכהאי גונא של דרך דמוציא ש"ר, אבל לרבנ"י שפיר י"ל דילפינן לכל גונא דבאו עדים אחר שנשאת דלא אישתני דינא.

תוד"ה תנאי – **הרשב"א** כ' דמנויין כאישתני גופא היא, וכך הוא לשון רש"י דכ' אלמא דמשום דאישתני גופא.

גמ' תנאי היא – **הריטב"א** מק' מה ס"ד דרנב"י לתלות במחלוקת רבנן ור"ש, הא ר"ש לא מחייב כהשתא, וכ' דס"ל לרנב"י דמה דאינו מביא קרבן כהשתא, זה משום דכ' אשר נשיא יחטא דבעי שיהיה נשיא בשעת החטא, והגמ' דדחתה זהו משום דאי אמרינן אישתני דינא, א"כ ראוי לחשב כמו דנשיא חטא כיון דאזלינן לפי שעת ידיעה, **ובברכ"ש** סנ"א כ', דכל מה דמבואר בריטב"א דמשום אישתני דינא יש לנו לחייבו כהשתא [הגם דעכשיו הוי עונש חמור יותר], זה דוקא בקרבן דאמרינן דדין כפרה על החטא הוא לפי שעת הידיעה, אבל בחיוב מיתה כיון דבשעה שעבר לא הוי מחייב לעונש החמור, א"כ לא שייך לומר דיתחייב אח"כ בשעת גמר דין, העונש שראוי לפי שעת גמר דין.

**מה' ב'**

תוד"ה אימור – בתוס' מבואר דביאור הגמ', דבר"ש רק מבואר דבאישתני דינא אזלינן בתר זמן העבירה ובתר זמן הגמ"ד, אבל דאזלי' רק בתר גמ"ד לא שמעינן, אמנם **הרמב"ן והרא"ה** ביארו הגמ', דמה דר"ש פוטר הוא משום דס"ל דגבי קרבן כיון דאי אפשר להביא עד שנודע, א"כ בעי שגם בזמן ידיעה יהיה באותו דין שבשעת החטא, אבל בחיוב מיתה נתחייבה משעה שזינתה, [ואם היה מחייב להביא פר ושעיר, מוכח מזה דאזלינן בתר השתא, ועל כרחך דאמרינן אישתני דינא ודינו כעכשיו, אבל כיון דפוטר א"כ י"ל דזהו משום דבעי לתרוייהו, וגבי חיוב מיתה אין צורך לתרוייהו], **ובש"מ** מבואר דכך היא גם שי' **רש"י**, **ובק"ש** סי"ג סק"ה כ' לבאר דבריהם, דבאמת בדין מיתה חל חיוב מיד בעבירה, רק דגדר חיובו הוא למות ע"י ב"ד, וזה שייך רק אחר העמדה בדין עיי"ש, אמנם **בקה"י** בשבועות ס"ד מבאר דבריהם, דהמחייב במיתה הוי העבירה לבד, משא"כ גבי קרבן לא חשיב דנגמר המחייב אלא אחר הידיעה, [ויל"ב זה לפי דברי השע"י שער א' ריש פ"ד עיי"ש], ועיי"ש מה שהאריך בזה.

**וביד רמ"ה** בסנהדרין ע"א ב' ביאר הדין דאישתני דינא, דכל כמה דלא נגמר דינו לא גמר חיובי', והוה לי' כמאן דעבד מקצת בשעת חיוב זה, ומקצת בשעת חיוב האחר, והנה לפ"ד הק"ש נראה דבודאי לא אתי שפיר דברי הרמ"ה עם דברי הרמב"ן והרא"ה, אמנם לפ"ד הקה"י י"ל דזה גופא הנדון בדין אישתני דינא, האם כיון דהחיוב לא חל עד גמ"ד, הוי גם סיבה דיחשב כמו דמקצת עשה בזמן החיוב האחר או לא.

ובחי' **רח"ה** הל' ממרים ביאר הדין דאישתני דינא, דזה דבר הנאמר בהלכה שיחול דין פטור אחר שכבר עבר להפקיע חיובו, ועיי"ש בדבריו דמבואר, דגם אחר גמ"ד שייך בעצם לומר דאכתי נימא אישתני דינא, ורק משום דחשיב גברא קטילא לא אמרינן הכי, **ובגי' חזו"א** שם כ' לבאר הדין דאישתני דינא, דכל היכי דנאמר דהעונש הוא רק באיש כזה, כגון בבן סורר דאחר שהקיף זקן התחתון כבר לא נעשה בן סורר, בכלל זה גם דאין להעניש אם כבר לא חשוב בן אלא איש, על מה דעבר על דין דבן סורר עיי"ש.

ד) גמ' אמר קרא הנערה וכו' – **המהרמ"ש** מק' אמאי לא נימא דרק במוציא ש"ר גלי קרא, וכ' דכיון דגבי לחייבו קנס ומלקות לא מהני מה דמוציא ש"ר על קודם, א"כ גבי דין האשה אמרינן דלא הוי משום חידוש דמוציא ש"ר, אלא משום דלא אמרינן אישתני גופא, ומתחילה כ' לומר דגם בכל נערה המאורסה כתיב את הנערה, אך כ' דשם לא מייתרא, [ולכאורה הוה מצי למכתב אותה], וגם דא"כ לא היה לרש"י להביא הקרא דכתיב גבי מוציא ש"ר, **ובש"מ** מבואר דכיון דילפינן השתא מיתור בקרא, א"כ אמרינן דהוי דין בכל מקום, ולא רק חידוש במוציא ש"ר עיי"ש.

תוד"ה הנערה – **במהרמ"ש** מבואר לפרש כונתם דמשו"ה גם בכל נערה המאורסה אמרינן דדינה בסקילה עיי"ש, ועיין בפנ"י.

גמ' אי הכי וכו' – **הריטב"א** כ' דהיינו דבשלמא אי נימא משום דמוציא ש"ר חידוש הוא, י"ל דבדידה חדית ולא בדידי', וצ"ב דהא החידוש הוא בגם אם נכנסה לחופה מ"מ דינה בסקילה, ושם מבואר גם דהוא לוקה ומשלם מאה כסף, **והמהרמ"ש** כ' לומר דאי הוי משום דלא אמרינן אישתני גופא, י"ל דרק לענין עונש מיתה לא אמרינן ולא לגבי עונש מלקות וקנס, אבל כיון דילפינן מדרשה, הא גבי קנס גם כתיב לאבי הנערה, ומשני דמ"מ אין סברא למדרש שם הנערה שהיתה כבר.

**הרמב"ם** בפ"ג מאסו"ב ה"י כ', דבכה"ג דאח"כ בגרה הדין דנסקלת בבית הסקילה, **וברשב"א** בע"א מבואר דנסקלת על שער העיר כמו כל נערה מאורסה, **והה"מ** כ' מקור לדברי הרמב"ם ממה דקתני בברייתא בע"א, דהיא וזוממיה מקדימין לבית הסקילה, ומבואר דשם נסקלת, **ובש"מ** כאן כ', דזה מוכח מהא דמבואר בשילא דהוי ג' מדות, ואי אמרינן דבגרה גם נסקלת על שער העיר, א"כ דינה כבאו לה עדים בבית אביה, ואין כאן ג' מדות, **והמהרמ"ש** כ' דבאמת למסקנא אין כאן ג' מדות ומשבשתא היא.

**ברמב"ם** שם מבואר עוד, דכמו כן אם אחר שנבעלה לבעלה באו עדים שזינתה ארוסה, דנסקלת בבית הסקילה, **והראב"ד** משיג על זה, דהא לראב"י דהלכה כותי' כל דין מוציא ש"ר הוא רק אם בעל, ואע"פ כן מבואר דנסקלת על פתח בית אביה, **והה"מ** שם הסכים לקו' הראב"ד, **ובמאירי** כ' דמוציא ש"ר שאני, וכ"כ **הגרע"א**, [דהא מתחייב קנס ומלקות אף שבעלה], וכ' מקור לדברי הרמב"ם, דמבואר לק' מ"ו א', דאם לא אמר לעדים באו והעידוני דהיא וזוממיה מקדימין לבית הסקילה, ועל כרחך צ"ל דבא עליה, דאי לאו הכי דינה על פתח בית אביה, וזה כמשנ"ת דיוק הה"מ גבי בגרה, [**ובחי' רבי שלמה** סי"א כ' דהרמב"ם והראב"ד לשיטתם, דשי' הרמב"ם דמצינו חידוש במוציא ש"ר דגם נבעלה אחר חופה נסקלת וכשנ"ת, והראב"ד שם משיג על הרמב"ם, וא"כ נמצא דלשי' הרמב"ם שפיר י"ל גם הכא דמוציא ש"ר שאני כמבואר במאירי, אבל להראב"ד לשי' לא מצינו חילוק בין מוציא ש"ר ללא מוציא ש"ר], **ובחמד"ש** בד"ה ועפי"ס כ' לומר דהה"מ דלא הביא מקור הברייתא דלק', דלא גרס שם היא אלא רק זוממיה וכמו דבתוספתא לא גרסינן היא, והא דלא תי' הה"מ כאן דמוציא ש"ר שאני, כ' משום דהא רבא דאמר בע"א דמוציא ש"ר שאני, מבואר דגם היכי דהוציא עליה ש"ר אחר שבגרה יש בזה תורת מוציא ש"ר, וא"כ כיון דמבואר שם דנסקלת בבית הסקילה, ממילא מבואר דאין חילוק אם הוי ע"י הוצאת ש"ר או לא, וא"כ אמאי לענין בעל אמרינן דיש חילוק אם הוי ע"י הוצאת ש"ר או לא, אמנם כ' לפי המבואר בגירסא דידן בברייתא לק' דאם בעל נסקלת בבית הסקילה, א"כ מבואר בהדיא דיש חילוק בין אם הוי ע"י הוצאת ש"ר או לא, וא"כ צ"ל דהא דמבואר בברייתא דאם בגרה והוציא ש"ר דנסקלת בבית הסקילה, על כרחך היינו משום דאחר שבגרה אין לזה תורת מוציא ש"ר כלל, ואע"ג דמדברי רבא מוכח דיש לזה תורת הוצאת ש"ר, זהו דוקא לפי מה שרצה לישב תנא דשילא, אבל למסקנא באמת נימא דמוכח דאין לזה תורת מוציא ש"ר כלל, ועיי"ש מש"כ לישב עוד.

**ביונת אלם** סל"ו מבאר בשי' הרמב"ם, דהדין פתח בית אביה ושער העיר, אין זה דין בעיקר החיוב סקילה, אלא רק דין בקיום הסקילה, ומשו"ה זה תלוי בשעת הסקילה ממש, וכ' לומר דאפילו בגרה אחר גמ"ד דתסקל בבית הסקילה, אמנם **בחמד"ש** בד"ה ועפ"ז נ"ל מבואר, דאם בשעת גמ"ד היה דינה ליסקל על פתח בית אביה שוב לא ישתנה.

ה) גמ' אין לה פתח בית אב וכו' – **ברמב"ם** שם הי"א כ', דאם אין לה אב או דאין לה בית אב סוקלין אותה בבית הסקילה, ודוקא בהורתה שלא בקדושה ולידתה בקדושה נסקלת על פתח שער העיר, והק' **ביש"ש** דבברייתא מבואר דנסקלת על שער העיר, וכ' ביש"ש דשמא הי' לו גי' אחרת, **ובעמק הנצי"ב** בדברים כ"ב כ"ד כ' לומר דהרמב"ם סבר דהברייתות דמבואר דהיכי דבגרה או היכי דנבעלה בלא הוצאת ש"ר, דינה דנסקלת בבית הסקילה וכמשנ"ת, על כרחך דפליגי על ברייתא דהכא עיי"ש, **וביונת אלם** שם כ' לבאר לשי' הרמב"ם, דמש"כ בברייתא אין לה פתח בית אב, היינו כה"ג דאין בה תורת פתח בית אב, והיינו הורתה שלא בקדושה, [ובאו"ש כ' דזה דחוק].

**המנ"ח** מצוה תקנ"ג הק' על הרמב"ם, מאי שנא הורתה שלא בקדושה מישראלית שאין לה אב או פתח בית אב, **ובחי' רבי שלמה** שם כ' דיש לחקור בהא דמרבינן הורתה שלא בקדושה מקרא דומתה דנסקלת, האם הרבוי דהיא בכלל פרשת מוציא ש"ר, או רק דיש לה הדין סקילה של נערה המאורסה, וכ' דמדברי **התוס'** לעיל מ"ד א' דכתבו, דמהא דמרבינן מקרא דומתה להורתה שלא בקדושה, מוכח דלא בעי קרא כדכתיב על פתח בית אביה, מוכח דנתרבתה לדין סקילה של מוציא ש"ר, דאי הוי רבוי רק לדין סקילה של נערה מאורסה, א"כ מנין דגבי מוציא ש"ר לא בעי קרא כדכתיב, אמנם בשי' **הרמב"ם** כ' לומר, דהרבוי הוא רק דיש לה דין סקילה דנאמר בנערה המאורסה, [ולפ"ז כ', דבאמת החידוש דנסקלת גם בזינתה אחר נשואין ע"י דרך של מוציא ש"ר כשנ"ת שי' הרמב"ם לעיל, זה לא יהיה בהורתה שלא בקדושה, וכן מדויק ברמב"ם בה"ח, דרק מי שיש בה דין קנס ומלקות לבעל, בזה נאמר החידוש דנסקלת גם בזינתה אחר נשואין, והורתה שלא בקדושה אין בה קנס ומלקות לבעל], וא"כ אתי שפיר דבהורתה שלא בקדושה נסקלת על שער העיר, כמו דכתיב בפרשת נערה מאורסה, אבל אם רק אין לה אב, דהיא בכלל פרשת מוציא ש"ר, בזה כל דלא שייך לקיים הקרא דפתח בית אביה, ממילא דינה ככל הנסקלים דדינם בבית הסקילה, **ובאו"ש** כ' לבאר החילוק, לפי הדרשות דמרבים הורתה שלא בקדושה ואין לה בית אב עיי"ש.

גמ' על פתח ב"ד – **הרא"ה** כ' דאפילו אם נדונת בעיר שזינתה בו, סוקלין אותה על פתח ב"ד, ולכאורה נראה דהיכי דנדונת בעיר אחרת דסוקלין אותה על פתח ב"ד של אותו ב"ד שדנו אותה, דאי נימא דסוקלין על פתח ב"ד של אותה העיר שזינתה, א"כ אדרבה בכהאי גונא שדנו אותה בעיר אחרת, יש רבותא טפי שיסקלו אותה על פתח ב"ד של העיר שזינתה בו, וכן מבואר **בהפלאה ובבית יעקב** דסוקלין על פתח ב"ד שדנו שם, ויל"ע לפמש"כ התוס' והתו"ר לעיל מ"ד א' דשער ב"ד קרוי שעריך ומשו"ה מתקיים קרא כדכתיב, א"כ לכאורה הדין דסוקלין על שער ב"ד של העיר שזינתה בו.

תוד"ה על – **התוס' והתו"ר** בסנהדרין מ"ב ב' כתבו דשאני הכא דכתיב שעריך וכיון דאי אפשר מוקמינן אשער ב"ד, ועיין בהפלאה ובבית יעקב שהאריכו בזה לומר דאין סתירה מהתוס' כאן לתוס' שם.

בא"ד – מש"כ דבטלה קדושה היקף החומה, עיין **בזכרון שמואל** סי' פ"ב [בקונ' זכרון נפתלי] אות ח' בשם הגר"ח, דרק כל זמן דיש רוב נכרים אין קדושה, אבל כשיהיה לאחר זמן רוב ישראל אין צריך לקדש שוב, דאין הפקעה מעיקר הקדושה.

גמ' נערה המאורסה מנא לן – **בח"ר קרשקש** כ' דאע"ג דגבי נערה המאורסה כתיב אל שער העיר ההיא, מ"מ כאן בעי על מוציא ש"ר דאין לה פתח בית אב, ובמוציא ש"ר לא כתיב אלא פתח בית אביה, ונראה לשונו דגבי נערה המאורסה לא בעי כלל לילפותא דשער העיר ההיא היינו שער שזינתה בו, אמנם **במהרש"א** נראה מבואר דבעי ילפותא דהיינו שער שזינתה בו ולא שער שעבדה בו, אלא דמ"מ לכל נערה המאורסה סגי בילפותא דשער שעריך, והא דמבואר דבעי גם למילף פתח מפתח זהו דוקא משום דמיירי על מוציא ש"ר, [ויל"ע לפמש"כ בחי' רבי שלמה בשי' הרמב"ם דהורתה שלא בקדושה נתרבתה לסקילה של נערה המאורסה, דא"כ ממילא דלא בעי לילף לדין סקילה דידה פתח מפתח, וצ"ל דפירוש הברייתא דאין לה פתח בית אב כפשוטו, ומה דהרמב"ם פסק דלא כהאי ברייתא הוא כמשנ"ת לעיל לישב באופן אחר].

א) רש"י ד"ה כר' אליעזר - **המהרש"א** מק' אמאי הוי לאו שאין בו מעשה לר"י, הא ס"ל לק' דבעי שישכור עדים, **ובש"מ ומהרמ"ש** לק' וכן **בק"ר**  כתבו, דעיקר מה דמתחייב הוא על ההוצאת ש"ר, [ושכירות העדים הוי רק כמו תנאי בחיוב, אבל אי"ז חלק מעיקר המחייב].

**ובתו"ר** הק' על רש"י דאי חשיב לאו שאין בו מעשה, אמאי לא חשיב ללאו זה בתמורה ד' ב' בהדי מימר ונשבע ומקלל חבירו דהוו לאוין שאין בהן מעשה ומ"מ לוקין עליהן, ונראה לכאורה דס"ל דבאמת חשיב לאו שיש בו מעשה.

תוד"ה ר"י אומר – משה"ק דלק' מבואר דלא מהני אלא לאזהרה, כ' **במגיני שלמה** די"ל דזהו לרבנן דס"ל דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו, אבל לר"י באמת הוי לאו בפנ"ע שלוקין עליו, **והפנ"י** כ' לבאר דברי התוס', דס"ל דבאמת אין סיבה לפרש הקרא על מוציא ש"ר דוקא, וא"כ אמאי ס"ל לר"י דמוציא ש"ר לוקה משום לא תלך רכיל, [ונראה דזה היה פשוט להתוס' דאין כל רכיל לוקה, ומשו"ה אין לומר דבאמת לר"י לא הוי דוקא אזהרה לענין מוציא ש"ר], ועל זה כתבו דלק' לא אמרינן אלא דהוי אזהרה למוציא ש"ר, אבל מ"מ לא קאי קרא רק לענין מוציא ש"ר, ואח"כ כתבו דאפילו אי נימא דיש איזה סיבה דנימא דקאי על מוציא ש"ר, מ"מ א"כ גם יהיה בכלל זה כל מחרף אשתו על זנות, וא"כ כל מחרף ילקה.

בא"ד – משה"ק אמאי אצטריך ויסרו, כ' **המהרמ"ש ופנ"י** לתרץ, דאי לאו ויסרו ס"ד דלא ילקה כיון דמשלם קנס, והדין דאין לוקה ומשלם, **ובהפלאה** כ' לבאר קו' התוס' דס"ל דכיון דאמרינן דלוקה גם אם לא בעל, א"כ יש לנו לומר דהמלקות על עצם ההוצאת ש"ר, והממון על זה שבעל והוציא ש"ר, וא"כ לא הוו על דבר אחד.

בא"ד – במש"כ לישב שי' רש"י בשם רשב"א, מבואר **בש"מ** דזה תי' על כל הקו', דכיון דבלא ויסרו לא היינו אומרים דהוי אזהרה למוציא ש"ר, א"כ גם עכשיו לא אמרינן דהוי אזהרה לכל מחרף אשתו, ומ"מ לא בעי דברים ככתבן דדוקא אם בעל, דכיון דבעי לקרא דלא תלך רכיל ולא סגי במה דכתיב בפרשה זו, א"כ בזה לא אמרינן דבעי דברים ככתבן.

**ובח"ר קרשקש** מבואר כרש"י דלוקה מן התורה, וכ' דכיון דלא תלך רכיל הוי אזהרה לכל רכילות, משו"ה לענין מלקות לא בעי לכל מה שכתוב בפרשה, ומ"מ ברכילות דעלמא ליכא מלקות משום דהוי לאו שבכללות.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר דגם לר"ת אכתי יק' להמקשה דלא אסיק אדעתי' דהפירוש מלקות מרדות, **ובש"מ** כ' לומר דגם המקשן ידע דהיינו מלקות מרדות, ורק דס"ל כר"פ דאין לומר בברייתא דאינו לוקה דהיינו רק מלקות מן התורה עיי"ש.

בא"ד – מש"כ דאע"ג דלר"י לוקה על לאו שאין בו מעשה, מבואר **בש"מ** דלא קשיא להו אלא שילקה גם בלא בעל ולא נבעי דברים ככתבן, אבל בכל רכילות לא קשיא להו שילקה דלא תלך רכיל לא הוי אלא אזהרה בעלמא.

בא"ד – **בתוס' הר"ש משנץ** אחר שכתב דברי התוס' דמודה ר"י כאן דאין לוקין משום דגלי קרא דלוקה רק אם בעל, כ' דעוד אומר רבי דאי"ז פירכא, כיון דהא דס"ל לר"י דלוקין על לאו שאין בו מעשה, הוא משום דיליף מעדים זוממין וממוציא ש"ר וכמו שהביאו התוס' בסוף הדיבור, ולכאורה נראה דבא לישב דאמאי לר"י לא אמרינן דלוקה גם כשלא בעל, ולכאורה אדרבה זה ישוב לשי' רש"י, דגם לר"י שפיר בעי לכתוב ויסרו, דבלא האי קרא לא הוי ידעינן כלל דלוקין על לאו שאין בו מעשה, אבל מ"מ מאחר דאיכא קרא הכא וילפינן דגם לאו שאין בו מעשה לוקין, מעתה ילקה בכל מוציא ש"ר וגם בלא בעל, וכ"כ **המהרמ"ש ובמגיני שלמה** לישב שי' רש"י, אמנם **בש"מ** כ' דכיון דמהכא ילפינן לכל התורה, א"כ בודאי דלענין הפרשה הכא יש לנו לומר דדברים ככתבן ורק בבעל ילקה, וכ"כ **הפנ"י** דמשו"ה ס"ל לתוס' דלשי' רש"י על כרחך נצטרך לומר דר"י ס"ל דלא בעי כלל דרשה דויסרו.

**מו' א'**

ב) גמ' וענשו אותו זה ממון – **הש"מ** מעיר דקודם כתיב בקרא ויסרו והיה להתנא קודם למדרש לויסרו, ועוד מק' דמאי קמ"ל במה שאמר שזה ממון, הא פשיטא דבהדיא כתיב בקרא דוענשו אותו מאה כסף, וכתב לבאר דבאמת היה מקום לומר דמאי דכתיב וענשו אותו קאי גם על מש"כ אח"כ ולו תהיה לאשה, וכולל בין התשלומין ובין הא דאינו יכול לשלחה, ואי נימא כן יק' דא"כ אי ויסרו היינו עונש נוסף היה לו למכתב בתר וענשו אותו, ומשו"ה אמר מתחילה דוענשו לא הוי אלא עונש ממון, וא"כ שפיר י"ל דויסרו היינו מלקות, ועיי"ש מש"כ לבאר המשך דברי הגמ'.

רש"י ד"ה ויסרו – **בתו"ר ובנ"י** כ' דהילפותא היא יסרו מיסרו, והא דיסרו דהתם היינו מלקות ילפינן לה מג"ש דבן בן, **ובש"מ** הביא דרש"י בסנהדרין כתב כהתו"ר כאן, ועיי"ש מש"כ לבאר דאמאי רש"י כאן לא פירש הכי.

גמ' אזהרה למוציא ש"ר מנלן – **בחפץ חיים** בפתיחה לאוין בבאר מים חיים אות י"ז כ', דלפמש"כ שם דיש כ"כ הרבה לאוין בלה"ר, א"כ אמאי מק' הגמ' אזהרה מנ"ל, ולא מייתי אלא לאו אחד מכל מה שמנה שם, וכ' דזה אינו קו', דהגמ' רוצה למצוא לאו מיוחד שיהא ראוי ללקות עליו, וכן משמע בתוס' לעיל ד"ה ר"י, וכל הלאוין שכ' שם הם לאו שבכללות, כגון לא תונו והשמר בנגע צרעת עיי"ש, וכבר עמדו על דבריו, דהא לאזהרה סגי גם בלאו שבכללות, כש"כ הרמב"ם בסה"מ ל"ת קצ"ה, דאזהרה של בן סורר הוי מלאו שבכללות, וגם מש"כ דכן משמע בתוס' צ"ב כונתו.

**בש"מ** לעיל מ"ה א' מבואר לומר, דכל מה דמלקים מוציא ש"ר הוא דוקא אם מודה דשיקר, אבל בלאו הכי אינו לוקה, דאף דהוזמו העדים מ"מ לא הוכחשו, ואפשר דבאמת זינתה ואומר הבעל אמת.

ג) גמ' אתיא שימה שימה – **הריטב"א** כ' דהיינו דמשו"ה שני קרא וכתב לשון שם לומר דההוצאת ש"ר באה ע"י שימת ממון.

תוד"ה אתיא – **בתו"ר** כ' דבפרק איזהו נשך ממעטינן קרקע מכלל ופרט וכלל, ובגמ' לא נמצא דרשה זו, אלא דהתוס' שם כתבו מעצמם לומר דנכתב כסף ופירות למדרש כלל ופרט וכלל למעט קרקעות.

בא"ד – **הרשב"א** בב"מ כ' לומר דמה דילפינן שימה שימה, לא ילפינן מעיקר איסור רבית, אלא ילפינן ממה דכתיב גבי שימה ברבית, דשם נכתב גבי כסף וא"כ גם הכא יש לנו לומר דבעי שימה של כסף, ומה דגבי רבית איכא רבוי לכל דבר, לא הוי סיבה דגם נרבה כאן כל דבר, אלא דהעיר דלפ"ז יש להסתפק בכל דבר שאינו כסף ולא רק בקרקע, ובגמ' לא בעי אלא בקרקע, **והמהר"ם** כאן כ' דממה דבעי בגמ' דמה הדין בקרקע אין להוכיח דאין רבית בקרקע, די"ל דספק הגמ' דרק לגבי רבית ריבה רחמנא גם קרקע משום חומרא דרבית, או דכיון דילפינן משם אמרינן דהוי בכל דבר כמו שם, ונראה לכאורה דניחא לו לומר דהגם די"ל דהספק רק הכא, מ"מ לא הוי הספק אלא גבי קרקע ולא גבי שאר מטלטלין.

בא"ד – **הר"ן** כ' על מה שהביאו התוס' מסוגיה דערכין, דשם זוזי דזביני חשיבא כהלואה ופירי דאכיל הוא שכר מעותיו, אבל נותן קרקע ברבית מלוה אינו רבית של תורה, **והרש"ש** כ' בביאור דברי הר"ן, דשם אמרינן דהוי רבית משום דמה שמשתמש בבית חשבינן כמטלטלין, אבל אם יתן לו גוף קרקע ברבית לא הוי רבית של תורה, אמנם הנה **הריטב"א** כ' כתחילת דברי הר"ן דפירי דאכיל הוי שכר מעותיו, ומסיים דכן אמרינן השתא בנותן קרקע בשכר מעותיו, ומבואר בדבריו דגם אם נותן קרקע לא הוי רבית, ולכאורה יש לפרש דברי הר"ן שכ' דאם נותן קרקע ברבית מלוה, דהיינו דנותן לו הקרקע במלוה.

בא"ד – **הגרע"א** עמד בדברי התוס' דלכאורה כמו דאמרינן גבי קרקע, דבעי דגם ההלואה וגם הפרעון יהיה בקרקע, א"כ כמו כן גבי חצי פרוטה, בעי שגם החוב וגם הרבית יהיו פחות מפרוטה, אמנם ממה דהוכיחו התוס' דפחות מפרוטה אין איסור ממה דמדמי בגמ' איסור רבית לגזל ואונאה, מוכח דגם אם רק הרבית לבד הוי פחות מפרוטה אין איסור, אך כ' דצ"ב בזה, דאמאי חלוק הדין דבקרקע אין רבית מהדין דבפחות מפרוטה אין רבית.

בא"ד – **הריטב"א** כ' כתוס' וכ' דמ"מ מדרבנן איכא איסור אפילו בקרקע ואפילו בפחות מש"פ, וכ"כ **הר"ן** דלא גרע מרבית דברים, **ובמל"מ** בפ"ו ממו"ל ה"א העיר בזה דבחצי פרוטה יהיה אסור מן התורה מדין חצי שיעור ואכמ"ל.

בא"ד – בגליוני הש"ס הביא תשובת **הרדב"ז** שכ' בשם **הרמ"ה** דמה דמיבעי בשכרן בקרקע הוא משום דגבי רבית לא משכחת לה איסור בקרקע, דאם אמר לו הילך ד' אמות על מנת שתתן לי ה' אמות הוי חליפין ולא מלוה.

גמ' בעי רבי ירמיה וכו' – **הנ"י** בב"מ ס' א' כ' דאסיקנא בגמ' כאן דאינו חייב עד שישכור בכסף, וכ' **הרש"ש** דבגמ' לפנינו לא נפשט, וצ"ל דהיה לו גירסא אחרת בגמ'.

גמ' הוציא ש"ר על נשואין ראשונים – **ברש"י ובריטב"א** מבואר דהיינו דאומר דלא מצא בתולים בפעם ראשונה, אמנם **ברמב"ם** בפ"ג מנערה ה"ט **ובמאירי** מבואר, דבפעם הראשונה רק אירסה ועכשיו כונסה, ואומר דזינתה תחתיו באירוסין ראשונים.

גמ' על נשואי אחיו – **ברמב"ן** מבואר דאי נימא דלראב"י בעי שיביא השמלה לב"ד, א"כ צ"ל דהספק הכא אליבא דרבנן, דהא אין במשמע דהיבם יטעון טענת בתולים על נשואי אחיו, ומבואר **ברא"ה** דהיינו דעל כרחך הספק דכנסה הראשון ואח"כ נפלה ליבום, דאי נפלה מארוסין א"כ שפיר קרינן בי' את בתי נתתי, **ובריטב"א** כ' דאי נפלה מארוסין, א"כ לא הוי על נשואי אחיו, ונראה מדבריהם [ועכ"פ מדברי הרא"ה] דבנפלה מאירוסין באמת יהיה בה תורת מוציא ש"ר, כיון דהחלות נשואה הוי אצלו, אמנם **במאירי** מבואר, דספק הגמ' הוי בנפלה לפניו מן האירוסין.

**הרמב"ם** שם כ' גבי נשואין ראשונים דפטור ממלקות ותשלומין, וכל הפטור אם רצה לגרש יגרש, והק' **המל"מ** אמאי יכול לגרש, הא כיון דהוי בעיא דלא אפשטא א"כ הוי ספק מ"ע דלו תהיה לאשה, **ובעונג יו"ט** חלק יו"ד סע"א כ' דהרמב"ם ס"ל דספק מ"ע לקולא, וכמו דס"ל גבי ספק איסור, **ובאחיעזר** ח"ג ספ"ב סק"ז הק' על זה, דהא מ"מ מדרבנן הדין דחייב גם בספק, ואמאי הכא ליכא לדין זה, וכ' לומר דכיון דמצינו בעשה זה דאי אמרה לא בעינא דליכא לעשה, והיינו דניתן למחילה, א"כ חזינן דיסוד המצוה הוי חיוב ושעבוד של הבעל לאשה, וא"כ הרי זה כמו ספק מצוה של פריעת בע"ח דפטור.

**המנ"ח** מצוה תקנ"ג מק' על הרמב"ם דמבואר מדבריו דאם רצה לקיים דיכול, ואמאי הא כיון דאמר דזינתה שויה אנפשי' חתיכא דאיסורא, ובשלמא בכל מוציא ש"ר דחייב בודאי במצוה דלו תהיה לאשה, י"ל כש"כ הבית יעקב לעיל י' א', דכיון דיש עשה דלו תהי' לאשה אמרינן דעדל"ת, ולפמש"כ בת"י לעיל מ' א' דאי אמרה לא בעינא היינו, דכיון דלה ליכא עשה א"כ אין מה דידחה הלאו דידה, אבל הכא הלאו הוא רק על האיש דשויה אנפשי', ובו אמרינן דעדל"ת, או דנימא כמו שתי' עוד, דכיון דמשועבד לאשה דהא אסור לו לו לגרשה אינו נאמן, אבל הכא דהוי ספק וגם יכול לגרשה כש"כ הרמב"ם, א"כ איך שרי לו לקיימה אם ירצה, וכ' לת' על פי דברי המל"מ, דבשויה אנפשי' נגד עדים יכול לחזור בו גם בלא אמתלא, וא"כ שפיר יכול לקיימה כשחוזר בו, **ובאחיעזר** שם כ' דבאשת ישראל ליכא שויה כלל, דאומר דמה דאמר קודם דזנתה הוא משום העדים, ועכשיו שנמצאו זוממין באמת אפשר דלא זנתה, ואי משום דלא מצא בתולים הא הוי ס"ס, וכל הקו' בעלמא הוי רק מאשת כהן, והכא לא מבואר דבאשת כהן יכול לקיימה, וכבר מוזכר זה גם בתו"ד המנ"ח שם.

ד) תוד"ה בשלמא – **הרא"ה** כ' דעיקר כהתוס' דבעי שיטעון גם שלא מצא בתולים, והביא דכן איתא בירושלמי, ובתו"ר בסוגר כ' בשם **הראב"ד** דמה דבעי שיפרוש השמלה, משום דבלא זה יוכל הבעל לומר דלא בעל ולראב"י אינו מתחייב מלקות וקנס אלא א"כ בעל, **והרמב"ן והריטב"א** בצד אחד כ' די"ל דבאמת לא בעי דיביא השמלה לב"ד, ורק דכתיב בקרא ופרשו השמלה להורות דבעי שיבעול, דאז יכול לומר דלא מצא בתולים, וכ"כ **הרשב"א** בשם **הראב"ד**, וכן **הרמב"ם** הגם דפסק כראב"י, מ"מ לא הזכיר כלל ענין שיביאו השמלה לב"ד, [**ובחמד"ש** בד"ה ולפמ"ש מבואר בשי' הרמב"ם, דאמנם דלא בעי שיביא השמלה, מ"מ בעי שיטען דיודע שזינתה ע"י שלא מצא בתולים], אך ברמב"ם אכתי צ"ב דבהי"ב שם מפרש לקראי דפרשו השמלה כמו דמבואר בגמ' אליבא דרבנן, וכבר עמד על זה **הכס"מ** דלפי מה דפסק כראב"י א"כ יש לפרש כפשוטו, **והמאירי** כ' דאע"פ דאפשר לפרש קראי כפשוטם, מ"מ נראה דדרך משל הוא שידונו עד שיהא ברור כשמלה חדשה ואלו בתולי בתי היינו עדים המזימים, ועיין בחמד"ש שם מש"כ בשי' הרמב"ם, **והנ"י** כ' כהרמב"ם.

**מו' ב'**

א) מתני האב זכאי וכו' ובביאה – **רש"י** מבאר דהיינו למוסרה לביאה על כרחה, אמנם **התוס'** בקידושין ג' ב' כתבו בשם **הירושלמי** דהיינו שנוטל שכר מהבעל לקדשה בביאה, ומבואר **בתו"ר** שם דלשון זכאי היה קשה להירושלמי, דאיזה זכות יש לו במה דמקדשה בביאה, וכ' דמיהו לפום גמ' דידן, אמרינן דהזכות היא בזה גופא שיש לו כח לקבל קידושיה, **ובמקנה** בקידושין העיר דהא קתני גם הפרת נדריה, ושם לא הוי זכות ממון, ועיי"ש מש"כ.

**ובריטב"א** שם כ' על הירושלמי, דהיינו דקמ"ל מתני', דכמו דיש לו זכות בקידושין עצמם, הכא נמי יש לו זכות במה שבא מחמת הקידושין, דהיינו השכר שנותן הבעל, **ובברכ"ש** שם ס"ג מבאר, דהיינו דמוכח דהאב מקדש בתורת בעלים, ולא הוי רק כשליח, דשליח אין בכוחו לקצוץ שכר עבור מעשה הקידושין.

גמ' השתא אביה מקבל קידושיה – **רש"י** בקידושין ג' ב' כ' דאפשר דעל חינם זכהו הכתוב בקבלת קידושיה בתמיה, **וברמב"ן** שם מבואר דכיון דקטנה אין לה יד ושליחות, א"כ על כרחך דמה דהאב מקדש בתו זהו מכח עצמו דניתן לו כח עצמי לקדש הבת, וא"כ בודאי דשקיל כספה, דהוא הבעלים והמקדש וא"כ הכסף צריך להיות שלו, **והריטב"א** שם מבאר דכיון דבידו לקדשה בעל כרחה, א"כ חזינן דלא הוי מתורת שליחות, דא"כ נבעי דעתה, וכיון דחזינן דהוא בעלים על קדושי בתו, הוא שקיל כספא דהוא המקנה והמקדש, [ובחי' **תלמיד הרשב"א** בקידושין ה' ב' מבואר דלפי האמת אמרינן, דמה דהאב מקדש בתו אי"ז בעלות על בתו, כמו מה דמוכרה לאמה, אלא דאמרינן דידו כיד בתו, ומשו"ה בכוחו לקדשה, וזה אתי שפיר לפי שי' רש"י דקו' הגמ' רק דאפשר על חינם וכו', ומבואר דבעיקר הדבר שפיר י"ל דיקדש בתו קטנה בעל כרחו ובכל זאת הכסף יהיה לבת].

תוד"ה השתא – רש"י כ' דאיצטריך קרא דמתקדשת בכסף, ובש"מ כ' בשם **תלמיד הרשב"א** דרב לא סבר הדרשה דקיחה קיחה.

ב) גמ' ואימא הני מילי קטנה – **ברש"י ותוס'** הכא שכתבו דלפ"ז את בתי נתתי קאי שהיתה קטנה, נראה מבואר דקו' הגמ' דנערה רק היא תקדש עצמה, [ובש"מ לא כ' הכי בשי' רש"י ודבריו צ"ב], **ובתוס'** בקידושין וכן **בתו"ר** כאן ובשאר **הראשונים** מבואר עוד, דקו' הגמ' דאה"נ דהאב יוכל לקדשה בעל כרחה, מ"מ נערה גם היא תוכל לקדש עצמה, והנה בגמ' בקידושין מ"ג ב' מבואר מחלוקת רי"ו ור"ל, דר"ל ס"ל דלפי האמת נערה גם היא יכולה לקדש עצמה דאתקש הויה ליציאה, ורי"ו ס"ל דרק אביה ולא היא, ואף דבגט ס"ל לרבנן דגם אביה וגם היא, מ"מ בקידושין רק אביה, ומבואר שם בגמ' ב' טעמים דחלוק קידושין מגרושין, **ובתו"ר** בקידושין מבואר דלפי הפי' בגמ', דהקו' דהיכי דתקדש עצמה יהיה כסף דידה, דזה קו' רק אליבא דר"ל, דלרי"ו הא אמרינן דכיון דהאב מצי לקדשה על כרחך דרק אביה ולא היא, אמנם **בתו"ר** כאן בסוד"ה וכי וכן **ברמב"ן ובריטב"א** בקידושין מבואר, דקו' הגמ' גם לרי"ו, דנימא דתוכל לקדש עצמה ג"כ, ועל זה בעי למילף בגמ' דהיא אינה יכולה לקדש עצמה, ובריטב"א בקידושין ד' ב' מבואר דהקו' בין לרי"ו ובין לר"ל, דלרי"ו הקו' דמנא לן דאין יכולה לקדש עצמה, ולר"ל מנא לן דכהאי גונא דמקדשת עצמה דהכסף לאביה, והא דמבואר בקידושין מ"ג ב', דטעמא דרי"ו משום דחלוק קידושין מגירושין, כ' הריטב"א דאי"ז עיקר הטעם, אלא שם מבואר רק אמאי באמת יש חילוק, ולא דהחילוק זה הסיבה דאמרינן משום זה דרק אביה ולא היא.

**בתורי"ד** בקידושין מבואר, דלפי קו' הגמ' דהיכי דתקדש עצמה יהיה הכסף דידה, א"כ הוא הדין דהיכי דהאב יקדשה לנערה יהיה הכסף דידה, ויל"פ דבריו לפי דברי הרמב"ן שם, דקו' הגמ' דאימא דקטנה דאין לה יד ושליחות אמרינן דהאב הוא הבעלים על קידושיה, אבל בנערה נימא דכיון דיש לה יד גם היא תוכל לקדש עצמה, ולפ"ז י"ל, דבנערה גם האב שמקדשה הוי רק בתורת שליחות, כיון דיש לנערה יד ושליחות וא"כ משו"ה יהיה הכסף לבת גם באם יקדשה אביה.

תוד"ה ואימא – **הפנ"י** בקידושין מק' על קו' דנילף ממה דמצי למוכרה, דמשם אין ראיה דבכח האב לקדש בתו אלא רק דיש לו זכות ממון, וכ' לומר דזה ודאי י"ל דילפינן מיעוד, דכיון דע"י המכירה האדון יכול ליעדה, בודאי דיש כח לאב לקדש בתו, אלא דמ"מ משם לא נדע דיש לו זכות ממון בקידושי בתו, [ונראה דמהאי טעמא גם נימא דלא יוכל לקדשה, דאע"ג דמצד האיסור יש לו בעלות, מ"מ י"ל דלא יוכל לקדשה משום הזכות ממון], ועל זה הק' דזכות הממון נילף ק"ו ממה דמצי למוכרה.

בא"ד – **הרמב"ן והריטב"א** בקידושין כ' כתי' השני, **וברשב"א** שם מבואר כהתי' השלישי דבאמת אפשר למילף.

ג) תוד"ה ממונא – **בתו"ר** תי', דאי קו' הגמ' רק דגם היא תקדש עצמה ותשקול כספא, א"כ כל מה דבעי למילף, הוא רק דכהאי גונא דמקדשת עצמה דגם בזה הכסף לאביה, וא"כ ליכא בזה איסורא כלל, וזה אתי שפיר לפי מה דמבואר בדבריו בקידושין, דקו' הגמ' לר"ל דבאמת יכולה לקדש עצמה, אבל לפי מה דמבואר בדבריו כאן, דבעינן למילף דלא תוכל לקדש עצמה, א"כ בעינן למילף גם איסורא, ויק' קו' התוס', אמנם בתו"ר כאן גם כ' תי' זה, וצ"ב בכונת תי', דכיון דמה דבעי למילף מהפרת נדרים הוא, דהיא ברשות אביה ורק הוא יוכל לקדשה ולא היא, וכש"כ **הרמב"ן** בקידושין, דבעי למילף מהפרת נדרים שהכל ברשות האב, שאילו היתה ברשות עצמה כלל, הואיל ונדרה מדעתה האיך יפר האב, א"כ זה לא הוי ממונא.

גמ' ממונא מאיסורא – **הרמב"ן** בקידושין כ' דמהאי טעמא לא קשיא דנילף מעשה ידיה מקידושיה, דהוי ממונא מאיסורא, וצ"ב דבגמ' בקידושין ד' א' מבואר טעם אחר דלא ילפינן מעשה ידיה מקידושיה, משום דמעשה ידיה טרחא בהו, וכמו דהביאו התוס' בד"ה זכאי, **ובמקנה** שם מק', אמאי באמת לא אמרינן דאי אפשר למילף, משום דהוי ממונא מאיסורא עיי"ש מש"כ.

ד) גמ' וכי תימא נילף מבושת ופגם – **התוס'** לעיל מ' ב' ד"ה דאי מק', דהא מבואר שם בגמ' דבו"פ הוי לאב משום דמצי למוסרה למנוול ומוכה שחין, וא"כ איך מק' הכא דנילף מבו"פ, הא כל כמה דלא ידעינן דהאב מקדש בתו נערה, גם לא ידעינן דהבו"פ הוי לאב, וכתבו תי' א' דבעי לדחות הכא, אפילו אי נימא דיש מקור אחר למילף דבו"פ לאב, ולפ"ז מבואר **בת"י** שם **ובתו"ר** בקידושין, דצ"ל בתי' הגמ' דשאני בו"פ וכו', דאין פירושו כמו שפי' רש"י דבידו למוסרה, דהא השתא קיימינן גם אם אין בידו למוסרה, אלא תי' הגמ' דכיון דגם לו יש ע"י זה בו"פ, משו"ה י"ל דדוקא תשלומין אלו זכתה תורה לאב, ועוד תי' התוס' דאפשר למילף ממה דבידו למוסרה למנוול בעודו קטנה, וישאר קידושין אלו גם אחר שתהא נערה, **ובתוס'** בקידושין **ובראשונים** הוסיפו, דאע"ג דגם ישאר אחר שתבגור, וא"כ אמאי לא אמרינן דגם בו"פ דבבגרות יהיה לאב, וכתבו לחלק דשאני בגרות דיוצאת לגמרי מרשות אביה, ועוד תי' התוס' בקידושין ועודראשונים לפי הביאור דקו' הגמ' דגם היא תקדש עצמה, אבל גם אביה יכול, דא"כ נילף דהבו"פ לאב ממה דגם הוא יכול לקדשה ולמוסרה למנוול ומוכה שחין.

**והריטב"א** כ' בשי' רש"י דמפרש תי' הגמ' דבידו למוסרה וגם ס"ל דלפי הס"ד רק הבת יכולה לקדש עצמה ולא אביה, דמה דאביה זכאי בבו"פ ילפינן לה ממה דמקדשה שהיא קטנה וכמו שכתבו התוס', אמנם רש"י בקידושין כ' בתי' הגמ' דהאנס מחסר ממנה ממון זה, ואי נימא דילפינן רק ממה שיכול לקדשה כשהיא קטנה, א"כ בנערותה אינו מחסר ממון האב כלל, ותי' הגמ' רק דמצינו דיש לאב בעלות על בו"פ של הבת, ולא משום דעכשיו נחסר זה, ובחי' **תלמיד הרשב"א** שם כ', דבאמת דיכול לקדשה אפשר למילף מהפרת נדרים דהוי איסורא, ורק דכסף של אב לא ידעינן, [ואע"ג דאמרינן לעיל דאם מקדשה בודאי דהוא שקיל כספה, מ"מ זהו דוקא אם כתיב בהדיא דהוא יכול לקדשה, אבל אם ילפינן מנדרים רק איסורא ילפינן], וא"כ הבו"פ עכ"פ הוי לאב משום זה דבידו למוסרה למנוול, ומבואר **בתורי"ד** שם דיכל ליטול ממנו ממון על זה, דלא היה מוסרה אם לא היה נותן לו הממון עיי"ש.

ה) תוד"ה יציאה – **בתו"ר** כ' דסברא הוא דלגמרי ממעט מדין הך יציאה דהתם דאין כסף לאותו אדון אבל יש כסף לאדון אחר ביציאתה ממנו, להכי נמי גמרינן מההיא יציאה מה התם בנערה הכא נמי בנערה, דהא דכוותה ממעט לגמרי, דאי לאו הכי לא ידעינן דבנערה איירי וכן פי' ר"ח, ונראה לכאורה מדבריו דתרתי נכלל בהא דאמרינן דהוי יציאה דכותה, גם הא דהוי לאביה וגם דגם בנערה הדין הכי, ולפ"ז נראה דקו' הגמ' דאימא הני מילי קטנה, היינו גם דלא נילף מדרשה דאין כסף אלא לקטנה, **והמהר"ם והמהרמ"ש** כ' בשי' ר"ח דקו' הגמ' רק דאימא דקרא מיירי בקטנה ואיצטריך קרא לומר דמקדשה בכסף, אבל הא דהכסף לאביה, זה לא קשיא לי' גם מעיקרא דודאי דמשמעות דקרא דאין כסף דביציאה אחרת הוי לאביה.

בא"ד – כסברת התוס' בסו"ד כן מבואר גם **בתו"ר** ועוד **ראשונים**, **והגרע"א** הק' דמה הכרח יש בזה, דבשלמא איפכא אמרינן דכיון דמקדשה, על כרחך דהוא הבעלים ומשו"ה שקיל כספא, אבל איפכא י"ל דהכסף דידי' רק משום שבח נעורים וכמו מעשה ידיה, ולעולם הבת היא הבעלים על הקידושין, ובחי' **הגרש"ש** סמ"ו כ' לת', דבעי דיהיה למתקדשת הנאה מהכסף, ובלא זה אין הכסף יכול לחייב ולהחיל קידושין, וכן במקח באם אין המוכר מקבל הנאה בכסף לא יחול מקח, וא"כ אי נימא דהאב זוכה בכסף הקידושין על כרחך דהוא המקדש, דהבת לא תוכל לקדש עצמה דלא יהיה לה הנאה מהכסף, **ובקה"י** בקידושין ס"ד כ' לת' דמה דילפינן מיציאה דכותה היינו דכמו דאם היה כסף ביציאה מהאדון היה נתינת הכסף בעקרו לאדון, א"כ הכא נמי ביציאה מהאב דיש כסף אמרינן דהכסף בעקרו הוי לאב, וא"כ דעיקר נתינת הכסף לאב על כרחך דהוא המקדש, דאיך תוכל הבת לקדש עצמה ע"י נתינת כסף לאביה, והנה **בתו"ר** כאן **וברשב"א** בקידושיןמבואר דכמו כן אי ילפינן מבו"פ, גם אמרינן דכיון דהכסף לאביה ממילא הוא המקדש, ולפ"ד הקה"י נצטרך לומר דגם בבו"פ הוי עיקר החיוב לאב, ועיין ברשב"א לעיל ל"ז א' דכ' בסו"ד לומר דעיקר החיוב לבת וכשנ"ת לעיל כ"ט א' אות ג'.

**והגרע"א** כ' לבאר תי' הגמ', דאה"נ דילפינן רק דהכסף הוי לאב, מ"מ מאחר דהכסף לאב, נמצא דכל מה דבעינן למילף הוא רק דגם הוא המקדש, וזה אפשר למילף מהפרת נדרים דתו הוי רק איסורא מאיסורא, דהא הממון הוי לאב בכל גונא, ועל תי' התוס' הק' **הגרע"א**, דמבואר בגמ' בקידושין ד' א' דבעי למילף דקידושיה לאביה ממעשה ידיה, ואי נימא דע"י דכסף הקידושין לאביה אמרינן בהכרח דגם הוא המקדש, א"כ האיך נילף זה ממעשה ידיה, דהא זה לא מצינו במעשה ידיה דהוא בעלים על בתו לקדשה, ורק דיש לו זכות בממון הבת זה אפשר למילף, **ובקה"י** שם כ' לומר דגם עצם הקידושין חשיבי מידי דממונא, ומשו"ה ס"ל דגם עיקר הקידושין אי אפשר למילף מהפרת נדרים, וא"כ הא דמבואר בגמ' דהיה אפשר למילף קידושיה ממעשה ידיה, היינו ממעשה ידיה ומהפרת נדרים יחד דחזינן דיש לו זכות גם בממונות וגם באיסורים, אמנם לפ"ז גם כאן יכלו התוס' לת' דילפינן מיציאה דכותה ומהפרת נדרים יחד וזהו כעין תי' הגרע"א, **ובשלנ"ל** בקידושין מבואר דרק הכסף חשיב ממונא.

תוד"ה לענין – **בתו"ר** מבואר לפרש קו' הגמ' והא לא דמיא וכו', דבאדון דין הוא שאם היה כסף דיהיה לאדון כיון דהוא נפסד, משא"כ באב הרי אינו נפסד ואין סיבה דנימא דיהיה הכסף לאב, ולפ"ז כ' דלא הוה מצי לומר לענין תרומה, כיון דאין לאב הפסד בזה, והתוס' כתבו רק דמשו"ה ניחא להגמ' להביא הפרת נדרים, אבל לא דלא שייך להביא אכילת תרומה, [וצ"ל דמבארים קו' הגמ' כמבואר ברש"י דלא הוי יציאה דכותה].

ו) תוד"ה זכאי – **בתו"ר** כ' באופן אחר, דמה לקידושין ומעשה ידיה דמרוחת ע"י זה, דבקידושין מרוחת בזה דהיא מקודשת, ובמעשה ידיה דזנה האב, **ובתו"ר** בקידושין כ' עוד, דהגם דמבואר דאי אפשר למילף קידושין ממעשה ידיה משום דמתזנה מיני', מ"מ י"ל דלפי האמת גם בקידושין הוי של האב דעל סמך זה זנה, משא"כ במציאה דאין לומר דזנה על סמך דתמצא מציאה ויהיה שלו, **וברשב"א** בקידושין כ' לת', דמה לקידושין ומעשה ידיה דבאים משבח דגופה, משא"כ מציאה, **והריטב"א** כ' לת' דקידושין ומעשה ידיה שכיח יותר ממציאה ואי אפשר למילף מציאה דלא שכיח.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר דאמאי לא אמרינן בגמ' בקידושין דאין למילף מעשה ידיה מקידושיה, דמה לקידושיה שכן האב נפסד דמפקעת עצמה, וכ' דהוי פירכא כל דהו ולא פרכינן זה על חדא מחדא, **ובבאה"ט** סל"ז סק"א כ' דאי אפשר למפרך הכי, דגם במעשה ידיה נפסד וכמבואר בתוס'.

**במגיני שלמה** כ' לומר דכל מה דאמרינן דמציאתה לאביה רק משום איבה זהו רק בנערה, אבל בקטנה הוי מה"ת שלו, דכיון דמבואר בב"מ י"ב ב' דמציאת אמה לרבה, ורבי יוחנן שם ס"ל דרק בנוקב מרגליות לא הוי לרבה, א"כ גבי אב לעולם הוי מיצאה דידי', דהא יכול למוכרה למלאכה אחרת מנקיבת מרגליות, **ובהפלאה** לעיל מ"ג א' כ' גם דכל היכי דמציאת אמה לרבה, א"כ גם יש לנו לומר דהוי לאביה, וכ' דרק בכהאי גונא דמגבהת עם מלאכתה דמבואר בגמ' בב"מ שם דבכהאי גונא לא הוי מציאתה לרבה, בזה הוא דאין מציאתה לאביה מן התורה, אלא דכ' דגם בנערה יש לנו לומר הכי, דכיון דהא דמעשה ידיה לאביה הוא משום דהוקשה לאמה, א"כ גם לענין זה נימא דהוקשה דמה מציאת אמה לרבה הכא נמי מציאת בתו, אמנם **בקוה"ע** סל"ח סק"ז כ', דמה דמציאת אמה לרבה הוא משום דלא גרעה מפועל כמבואר בגמ' בב"מ שם, ולענין דין פועל שיש באמה לא אמרינן דילפינן לבתו עיי"ש, [ויל"ע האם גם בקטנה דהוי מק"ו גם נימא דלענין דין פועל לא ילפינן מק"ו].

ובמגיני שלמה כ' עוד דכמו שהק' התוס' בד"ה ואימא דנילף דקידושיה לאביה מק"ו ממה דמצי למוכרה, הכא נמי ילה"ק דנילף דמציאתה לאביה מהאי ק"ו, ותי' הראשון של תוס' מהני דמשו"ה גם נילף דמציאתה לאביה, אמנם תי' השני והשלישי לא מהני לענין מציאה, וא"כ באמת יש לנו למילף מהתם דמציאתה לאביה מה"ת.

**בחלקת מחוקק** סל"ז סק"א נסתפק במתנה שניתן לבת, האם זוכה האב, וכ' דלא דמי לקידושין דשם ביד האב למוסרה ומשו"ה זוכה בכסף קידושין, אבל מתנה אחרים מזכים לה, וכן כ' דאי אפשר ללמוד ממציאה דתקנו לאב משום איבה, ונימא דהוא הדין מתנה, דהא חזינן גבי אשתו דיש חילוק בין מעשה ידיה למתנה, **ובב"ש** סק"א כ' לומר דמתנתה לאביה מה"ת דילפינן מקידושיה, ואף דאיכא למפרך שכן האב נפסד, מ"מ הא נתבאר דברי המהרש"א דהוי פיכרא כל דהו ולא פרכינן על חדא מחדא, ומתנה אפשר למילף מקידושין לבד, דמש"כ תוס' דמציאה אי אפשר למילף משום דבמציאה טרחה, זה לא שייך במתנה, וא"כ לא פרכינן שכן נפסד דהוי פירכא כל דהו, **והגרע"א והבאה"ט** סק"א הק', דא"כ גם מה דיורשת נילף דהוי לאביה, ועוה"ק הבאה"ט דאי נימא דמתנתה לאביה, א"כ אמאי לא נילף דמציאתה לאביה מבמה הצד מקידושין ומעשה ידיה ומתנתה, דהא בזה לא שייך לפרוך שכן האב נפסד, ומשו"ה כ' דמוכח דפרכינן שכן נפסד גם על חדא מחדא ודלא כמהרש"א, **ובמקנה** בקו"א סק"א כ' לומר דאין למילף מתנה מקידושין ומעשה ידיה, משום דלא חשיב כלל דבא על ידה ולא דמי לקידושין ומעשה ידיה ומציאה דבאים על ידה ומחמתה, ולפ"ז שפיר י"ל כמהרש"א, [ומדבריו נראה, דגם אי נימא דמתנה גם חשוב דבא על ידה דהרי ניתן לה בדוקא, מ"מ ירושה ודאי לא היא הויא סיבה כלל לזכיתה בירושה, ובזה ודאי אי אפשר למילף, ומיושב קו' הגרע"א והבאה"ט], ומ"מ כ' דאפשר דמשום איבה גם תקנו דמתנתה לאביה, **ובקצוה"ח** סקע"ו סק"ו הביא **מתשו' הרשב"א** דמבואר דמתנתה לעצמה, **ובאב"מ** סק"א הוסיף להוכיח **ממרדכי** דהוי לעצמה.

והנה **בתוס'** בב"מ י"ב ב' כתבו דלרי"ו דס"ל דגדול הסמוך על שלחן אביו מציאתו לאביו, א"כ הכא נמי דאין יכול לזכות ערוב ע"י בנו הגדול הסמוך על שלחנו, **והראשונים** שם כתבו לומר דלא דמי דהיכי דמזכה בודאי יש לו יד לבנו, דהא כהאי גונא לא חייש האב לאיבה, **וברמב"ן ובר"ן** שם מבואר דהוא הדין דכל מתנה זוכה הבן לעצמו, ושפיר יש לו יד, **ובשו"ע** או"ח סשס"ו ס"י הביא ב' השיטות לענין ערוב, **ובקצוה"ח** סע"ר סק"א כ' להוכיח מדברי השו"ע, דכ' דגם בתו נערה אין יכול לזכות ערוב על ידה, דמתנתה לאביה, דאי לאו הכי אמאי אין יכולה לזכות בערוב, הא גבי מתנה יש לה יד, **ובנתה"מ** שם כ' לדחות, דודאי לשי' התוס' דבכל מציאת בנו הסמוך דתקנו דיהיה לאב משום איבה, אמרינן דמשו"ה אין לו יד כלל לזכות לעצמו, ואין יכול לזכות בערוב, א"כ חזינן באמת דגם מתנה תקנו שיהיה לאב, וא"כ הוא הדין במציאת בתו אפילו אינה סמוכה, אבל הנדון של החלקת מחוקק והב"ש הוא לשי' החולקים על תוס' וכשנ"ת, האם בבתו מתנתה לאביה, וכן מבואר **בבי' הגר"א** באו"ח, דמש"כ בשו"ע דע"י בתו נערה לא מצי לזכות, זה דוקא לשי' תוס' גבי בנו הסמוך.

**מז' א'**

ז) גמ' משום איבה – שי' **רש"י והרשב"א** דהיינו איבה דמזונות, ושי' **תוס' וריטב"א ור"ן** משום איבה דימסרנה למנוול, וגבי מציאת אשה דלבעלה משום איבה כמבואר לק' צ"ו א', גם מבואר ברש"י שם איבה דמזונות, ותוס' מבארים דהיינו איבה דקטטה, וברש"י לעיל מ"ג א' מבואר לפי שיטתו, דהיכי דאינה סמוכה על שלחן אביה, דמציאתה לעצמה, ועיין **במהרש"א** דהק' דלשי' רש"י נמצא, דאין חילוק בין נערה לבוגרת לגבי מציאה, דסמוכה בכל גונא הוי לאביה, ובאינה סמוכה גם נערה לא, ובמתני' קתני לה בהדי הדברים דהאב זכאי בבתו נערה ולא בוגרת, **ובבית יעקב** כ' דגם לרש"י דהיינו משום איבה דמזונות לא חשו אלא בנערה ולא בבוגרת, וכמו דמצינו דתקנת בנן נוקבין הוי רק עד שתבגר הבת.

תוד"ה משום – מש"כ דלשי' רש"י מתני' דהתם לצדדין קתני, מפרש **המהרש"א** דהיינו במה שקתני דבנו ובתו הגדולים מציאתן לעצמן בזה הוי לצדדין, דבתו דוקא אם אינה סמוכה, ובנו אפילו אם הוא סמוך, ולשיטתם לא קשיא להו דנערה לעולם הוי לאביה, דלא מיירי במתני' דהתם בנערה, אלא דהק' דמ"מ גם לר"י הוי לצדדין לשי' רבי יוחנן דלא קטן ממש, דמ"מ זהו דוקא בבנו, אבל בבתו בקטנה ממש גם הוי לאביה בכל גונא, ונמצא דמה דקתני בנו ובתו הקטנים הוי לצדדין, דבנו היינו דוקא באינו סמוך והוא קרי לו קטן, ובבתו היינו כל קטנה ממש וגם סמוכה אפילו גדולה, **ובבית יעקב** כ' לישב דמתני' דב"מ מיירי בבתו דומיא דבנו דאינה ברשות אביה עוד כגון שנשאת ונתגרשה, ורק לרש"י כתבו דמ"מ בבתו נערה בסמוכה לעולם איכא חשש דאיבה דמזונות, והמהרש"א כ' לגרוס בתוס' דמתני' דהכא לצדדין, דלשמואל בקטנה הוי אפילו אינה סמוכה ובנערה דוקא אם סמוכה.

בא"ד – במשה"ק על רש"י דאמאי פשוט להגמ' דאין מציאת הבת לאחין, הק' **הדרישה** בסע"ר סק"ג דגם לדידהו יק' לרבי יוחנן דס"ל דמציאת בנו ובתו הסמוכים על שולחנו לאביהם, דא"כ אמאי פשוט להגמ' דאין מציאתה לאחין, וכ' לומר דשי' התוס' דמה דתקנו דמציאת בנו ובתו לאביהם אי"ז משום איבה, אלא משום דכיון דעושה עמהם טובה גם תקנו לו כנגד זה שיזכה במציאתן, **והגרע"א** כ' על תי' זה דזה דוחק, **ובתוס'** בב"מ י"ב ב' מבואר דהטעם הוא משום איבה, ויק' משה"ק הדרישה.

בא"ד – **בבית יעקב** מק' על רש"י דלשי' רבי יוחנן דמציאת בנו תלוי אם הוא סמוך ואז אפילו גדול הוי של אביו, א"כ אין חילוק בין בתו לבנו לענין מציאה, [וכ' דכן הק' המהרש"א], וכ' לומר דהיכי דהבת נזונת משל עצמה בזה בבנו הוי לעצמו, אבל בבתו גם בזה הוי לאביה כדי שאם לא יספיק מעשה ידיה למזונותיה שיזון אותה האב, ומה דמבואר ברש"י דהיכי דאינה סמוכה על שלחן אביה הוי מציאתה לעצמה, זהו דוקא באופן שראינו שהיה פעמים שלא היה במעשה ידיה כדי מזונותיה ולא זנה האב.

**הר"ן** מק' על רש"י מהא דמק' הגמ' בב"מ י"ב ב' על מה דקתני דמציאת אמה עבריה לעצמה, דאי מיירי שיש לה אב דאבוה הוי, ולשי' רש"י כיון דשם היא סמוכה על שלחן רבה, א"כ ליכא איבה דמזונות ומציאתה לעצמה, **ובמגיני שלמה** כ' די"ל בדוחק, דכיון דאחר שתצא מרשות רבה, תחזור לרשות אביה, א"כ אכתי איכא איבה שלא יזונה אחר שתחזור אליו, אלא דכ' דמ"מ ילה"ק דהגמ' יכלה שם לאוקמי באופן שלא היתה סמוכה על שלחן אביה כשמכרה.

**ברש"י** בב"מ י"ב א' מבואר דהא דמציאת בתו נערה לאביה, הוא משום דילפינן מקראי דכל שבח נעורים לאביה, וכן מבואר **בפה"מ** להרמב"ם שם, וכבר הק' **התוס' והרשב"א** שם דבסוגיין מבואר דהוי רק משום אביה ולא מה"ת.

גמ' מעשה ידיה וכו' – **בפנ"י** בסוגיין **ובבית יעקב** וכן **במקנה** בקידושין ד' א' מבואר, דהאב גם יכול לכופה למעשה ידיה, ולא רק דאם עושה הוי דידי', וכן מבואר **בראשונים** לעיל מ"ג א', אמנם **בפנ"י** בקידושין ט"ז ב' מבואר בתו"ד דאין יכול לכופה.

ח) רש"י ד"ה הא – **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' דאי"צ לזה, אלא מהא דזוכה בקידושיה מוכח דגם מצי למוסרה לחופה, דהרי על מנת לכנוס מקדשים האשה.

גמ' אלא הא דזכי וכו' – **המהרש"א** מעיר דלפ"ז יש להק' דלמאי הוקשה בתו לאמה, הא בלאו הכי ידעינן דמעשה ידיה לאביה ממה דמצי למוסרה לחופה, **ובבית יעקב** כ' דממה דמצי למוסרה לחופה אין לנו לדעת אלא דמה שעשתה שייך לאביה, אבל אי אפשר לדעת דאביה יכול לכופה לעשות מעשה ידים, וזה אפשר למילף רק מהיקש לאמה.

תוד"ה דזכי – משה"ק בסוה"ד דנילף קידושין מחופה, הנה **בתו"ר** לעיל מ"ו ב' ד"ה ממונא מבואר באמת דאפשר למילף, ולפי מה דמפרש הסוגיה לעיל דקו' הגמ' בנערה דגם היא תקדש עצמה, והיינו משום דבאמת מה דהאב יכול לקדשה זה אפשר למילף מהא דיכול למוסרה לחופה, וקו' הגמ' דנימא דגם היא יכולה לקדש עצמה הוי גם על חופה דגם היא תוכל למסור עצמה לחופה, **ובש"מ** בשם גליון מת' דאי אפשר למילף דהוי ממונא מאיסורא, דבחופה ליכא ממון משא"כ בקידושין, **והפנ"י וההפלאה** תי', די"ל דדוקא בחופה נמסר לאב, משום דבזה היא יוצאת מרשותו לגמרי, אבל אירוסין י"ל דהבת היא הבעלים ולא האב.

תוד"ה דמסר – **המהרש"ל** מק' דבמו"ק י"ח ב' מבואר דמארסין במועד ואין כונסים, ואין עושין סעודת אירוסין, ומבואר דנשואין אסור גם בלא סעודה, וכ' דהתוס' מבארים הגמ' שם דאין מארסין וכונסים יחד, אבל אם כבר אירס שרי לכנוס, והביא דבפוסקים מבואר לאו הכי, אלא גם נשואין לבד אסור ואפילו בלא סעודה, **והמהרש"א** כ' דהתוס' סוברים דבנשואין בלא סעודה ליכא איסור מה"ת, ומה דבמו"ק מבואר דאסור היינו מדרבנן, והכא קאי על קרא דאורייתא.

בא"ד – **הרש"ש** כ' לישב עוד דיו"ט היינו ראש השנה דאין בו דין שמחה, והביא דכן תי' הטו"א על קו' במקום אחר.

רש"י ד"ה בנעוריה – **הריטב"א** מק' דבהדיא כתיב בתחילת הפרשה ואסרה איסר בבית אביה בנעוריה, **ובש"מ** כ' דשם יש לפרש דנדרה כשהיא קטנה ועכשיו היא נערה, והריטב"א כ' דחד מתרי קראי נקט, והש"מ מבאר דהיה קשה לרש"י דקרא דבנעוריה בית אביה כתיב בסוף הפרשה ולא מפורש דמיירי על הפרת נדרים עיי"ש.

א) גמ' זכה הבעל – **הראשונים** מק' לפי שי' רש"י דמיירי מאירוסין, דהא בעל אין יורש את אשתו מאירוסין, וא"כ גם אי נימא דזכה הבעל, מ"מ כשמתה הרי זה שלו רק בתורת ירושה ואין ארוס יורש אשתו, וכתבו דזה רק בנכסי מלוג או נכסים שלא כתבה לו מאירוסין, אבל במה דזכה בתורת נכסי צ"ב מאירוסין, זה הוי שלו גם לאחר מיתה, **והרא"ה** מוסיף דכמו דהיא זוכה במה דכתב לה לגמרי, הכא נמי הוא זוכה במה דהאב כתב לו, [ויל"ע דהא בתי' הגמ' מבואר, די"ל דר"נ מודה דהיא לא זכתה כראב"ע], ולא נתבאר בתי' דמ"מ אמאי הוי לבעל לאחר מיתה הא אינו יורש ארוסתו, **ובפנ"י** מבואר לומר, דבזה אמרינן דארוס יורש הגם דבשאר דברים אינו יורש, דמה דהכניסה בתורת צ"ב וכבר זכה בזה הדין דגם יורש, דכיון דאמרינן דדעתו ליתן משעת אירוסין א"כ מהאי טעמא גופא גם יש לחכמים לתקן דגם ארוס ירש ארוסתו בזה, וכן מבואר הלשון **בחי' רבנו קרשקש** דהוי מתורת ירושה, **והריטב"א** כ' דהכא לאו מכח ירושת הארוסה הוא זוכה אלא מכח האב שהקנה לו מעכשיו, **ובאב"מ** סנ"ג סק"א כ' לומר, דנכסי צ"ב לאחר מיתת האשה דהוי לבעל אי"ז מתורת ירושה, אלא דכיון דכ' בכתובה לכשתנשאי לאחר, א"כ אי"ז חוזר לאשה אלא כשמת הוא או גרשה, והביא דכן מבואר בסוגיה לק' פ"א כמבואר בראשונים שם, [**ובראשונים** מבואר בכמה מקומות דהוי מתורת ירושה, וכו מבואר בלשון **הרמב"ן** לק' נ"ג א' דלא הוי משום לכשתנשאי לאחר, וצ"ב בזה], **וביש"ש** סט"ו מבואר דגם למ"ד דירושת בעל דאורייתא מ"מ בנדוניא לא הוי אלא מדרבנן, ומשום דמעיקר הדין היה צריך להיות שיחזור לאביה שלא נתן אלא שיהיה לו כל ימי חייה ולזרעה אחריה, ורק חכמים תקנו שאם מתה הבעל יורשה, ומבואר לפ"ד דדין ירושה בנדוניא אינו דין דממילא מכח הא דבעל יורש אשתו, אלא יש כאן תקנת ירושה בפנ"ע, ולפ"ז אתי שפיר טפי דאינו תלוי בשאר דיני ירושה.

גמ' שם – **הפנ"י** מק' דבתוס' ובפוסקים נראה דגם אם פסק מעות דלא הוי דבר בעין אמרינן דזכה הבעל, וכיון דמבואר דהוי מדין ירושה, א"כ ק' דשי' רוב הפוסקים דאין בעל יורש מלוה משום דהוי ראוי, ובסוף דבריו כ' דצריך לחלק בין ירושת שאר מלוה לירושת נדוניא כיון דאית לי' גם זכייה בגוייהו והפסיקא היתה אדעתא דחתנו, ומבואר בדבריו דהאב מתחייב לבתו, אמנם **באב"מ** ס"צ סק"ד כ' דהחיוב הוי לחתנו ולא לבתו, ורק דהוא מתחייב באחריות המלוה הזו, וכשמתה האשה חל חיובו להחזיר, ואז הוא יורש מלוה של עצמו, אלא דהק' דמ"מ גם במלוה שעמו קיי"ל דפליגי, וא"כ אמאי הכא מבואר דיורש הכל, וכ' לפמשנ"ת דבאמת בנדוניא לא הוי מתורת ירושה אלא דלא הגיע זמן הגביה של האשה, ועיין בהפלאה מש"כ, **ובחי' הגרש"ש** סמ"ז סק"ה כ' לומר דמה דבעל אינו יורש בראוי הוא משום דכיון דבירושה נמצא דהוא עומד במקום האשה לגבות החוב, א"כ בזה אמרינן דכיון דמיד שמתה פקע השארות, משו"ה אין לו דין יורש על מה ששייך לאחר זמן, וא"כ במלוה שעמו כיון דאם הוא ירש המלוה הדין דמיד נפקע החוב א"כ שפיר יורש הבעל, ודוקא גבי בכור דדינו ליטול פי שנים ולא דזוכה בהכל, וגם אין לו אלא בשעת חלוקה, בזה אמרינן דגם במלוה שעמו יש לנו לדון משום דהוי ראוי עיי"ש.

תוד"ה כתב – משה"ק דאמאי קבעי אסיפא דמתני', כ' **הרמב"ן** לישב, דמשמע במתני' דכל שלא נשאת לא זכה הבעל ואפילו אם כתבה לו מאירוסין וזהו כת"ק דר"נ, **והרשב"א** הק' דא"כ היה להגמ' לומר דמתני' דלא כר"נ, וכ' דהגמ' באה לפרש מתני' דקתני דדוקא אם נשאת, דהיכי דנכתב כתובה מאירוסין יש בזה מחלוקת האם זכה גם קודם שנשאת, **והריטב"א** כ' דאע"ג דמתני' משמע כרבנן מ"מ כיון דאינו מפורש ואפשר לדחות דמיירי בשלא כתב, משו"ה לא אמרינן דמתני' דלא כרבנן.

בא"ד - משה"ק דהא כתב שיבואו עמה לבית בעלה והא לא באו, בת"י בסוה"ד כ' לישב דבאמת אי"ז מלשון הכתוב בשטר אלא נתינת טעם לת"ק, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, ויל"ע **במלחמות** דנראה דבאמת מיירי שכותב הכי, אלא אמרינן דמ"מ כיון דכותב זה מאירוסין, אמרינן דמ"מ מזכה לו כבר משעת אירוסין ואף דעיקר מה שנותן הוא כדי שתנשא בזה.

בא"ד – משה"ק דהכא נקט לשון איחתוני על אירוסין ולק' לשון איקרובי דעתא, כ' **הראשונים** לישב, דגבי מה שהאב נותן שייך לשון אחתוני, דנותן א"ז משום שבאו בקשרי חיתון, אבל מה שהאיש נותן לאשה שייך לשון אקרובי דעתא, דמשום שינשאו זה עם זה הוא דכותב לה.

בא"ד – בדחיית הגמ' לשי' ר"ת מבואר בלשון **ר"ת** **בספר הישר** **ובריטב"א**, דתי' הגמ' דכיון דהכא דמיירי מדידה לדידי' הרי הנדון על אחר נשואין וכבר היה נשואין, וי"ל דראב"ע מודה דסגי באומדנא זו, וכמו דהתם זוכה בנשואין, ומה דאיכא אומדנא אחרינא במדידה לדידי' אי"ז סיבה שלא יזכה בשעת נשואין, וכ"כ **המהרש"א** בפירוש התוס', וכ' דמש"כ התוס' דאי הוה שייך התם אומדנא אחרינא, היינו דאם היה שייך אומדנא מוקדמת היה הדין דהיתה זוכה קודם, אמנם **המהרמ"ש** **והפנ"י** ביארו דברי התוס', דמש"כ דאי הוה שייך אומדנא אחרינא היינו דהיה אומדנא אחר נשואין לא היתה האשה זוכה אפילו בנשואין, ומ"מ הכא הבעל זוכה, דמדידה לדידי' סגי באומדנא דנשואין, ויש חילוק בין מדידה לדידי' למדידי' לדידה, ובלשון **התוס' הר"ש משנץ** נראה מבואר יותר כותייהו דכתב דאי הוה שייך אומדנא יותר ונראה דהיינו אומדנא מאוחרת יותר.

**מז' ב'**

בא"ד – מש"כ בסוה"ד דברייתא דלק' אתיא כר"נ, **בספר הישר ובמרדכי** מבואר עוד תי', דשם מיירי דהאב זיכה לבתו, וכהאי גונא חשיב כהגיע ליד בעל, **וברא"ה** מבואר דכל שכתב דברים מסויימים חשיב דהגיע ליד הבת, **והריטב"א** לא הזכיר כלל דמיירי דבא ליד הבת אלא כ' דאם כתב לו נכסים מסויימים בזה זוכה בכל מקום שהם וגובה אותם גם מבית בעלה, אמנם **ברמב"ן** מבואר דגם היכי דיקנה לו בסודר דלא מהני לר"ת כל שלא באו לרשותו, וכן מבואר **ברשב"א** דהביא דהתוס' תי' דשם מיירי דהבעל גבה וחזר והפקיד אצל האב, [והק' דאינו מחוור דהא קתני שם דאע"פ דהכתובה בבית אביה, ואי מיירי שכבר גבה הבעל א"כ אין בזה רבותא דבזה גם הוי של הבעל], ומבואר דדוקא אם גבה הבעל זוכה בנכסים, **ובבית מאיר** סנ"ג כ', דמדברי **הב"ש** סע"ז סק"ח מבואר דלא מהני מה דבא ליד הבת, וכ' דצ"ע לדינא, **ובפ"ת** סק"ב הביא **דבנו"ב** מבואר דמהני, **ובפנים מאירות** כ' דזה מחלוקת התוס' והמרדכי ויכול האב לומר דקים לי כהתוס' היכי דהוא מוחזק.

בא"ד – משה"ק דלק' מוכח דגם רבנן אזלי בתר אומדנא, פירש **המהרש"א** לשיטתו בדברי התוס' לעיל דכיון דמבואר דאיכא אומדנא לרבנן בשעת אירוסין, א"כ חזינן דאיכא אומדנא מוקדמת במדידי' לדידה, וא"כ אמאי ראב"ע אמר דלא זכתה עד שעת נשואין, **והפנ"י** לשיטתו ביאר דקו' התוס' על הס"ד בגמ' דס"ל לדמות המחלוקת הכא למחלוקת ראב"ע ורבנן התם, דראב"ע אזיל בתר אומדנא ורבנן לא, דהא מבואר לק' דגם לרבנן אזלינן בתר אומדנא, וא"כ אמאי יהיה תלוי בראב"ע ורבנן דהתם.

בא"ד – **הראשונים** הק' על ר"ת דמנין להגמ' לומר דלראב"ע דאזיל התם בתר אומדנא יסבור כאן כרבנן דלא קנה בשעת נשואין משום דאיכא אומדנא דלא כתב אלא שתהנה בתו, דלמא ראב"ע ס"ל דליכא אלא אומדנא דנשואין וכמו דס"ל לרבי נתן כאן, **והפנ"י** כתב לבאר שי' ר"ת דזה היה פשוט לגמ' דאיכא אומדנא דלא כתב אלא שתהנה בתו, אלא דס"ל להגמ' דפליגי האם אזילנן בתר אומדנא ראשונה, דכיון דכבר היה איזה דבר שיש לו הנאה בזה כבר אמרינן דהוא מקנה הנדוניא, או דאמרינן דאינו מקנה עד דיתקיים האומדנא האחרונה, ומשו"ה ס"ל להגמ' דלרבי נתן דסגי בנשואין, היינו משום דס"ל דסגי באומדנא ראשונה, וא"כ גם במדידי' לדידה יהיה סגי בארוסין, כיון דהתם האומדנא הראשונה היא שעת האירוסין כדחזינן מרבנן התם, וראב"ע דס"ל התם דאזלינן בתר אומדנא דנשואין דהיינו אומדנא אחרונה הכא נמי כאן יסבור כרבנן, ולפ"ז כ' דמיושב גם קו' התוס' על ר"ת.

גמ' עד כאן וכו' – **בראשונים** מבואר לשי' רש"י דתרוייהו מיירי מאירוסין, דחילוק הגמ' דמה שהאיש כותב לאשה הוא משום דהיא תשמשנו, וא"כ אין דעתו אלא על אחר נשואין, אבל מה שהאב כותב הוא משום דנקרא חתנו וזה איכא כבר באירוסין.

**הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו כשי' רש"י, **והבעה"מ והרא"ש** כ' כר"ת, **ובהג"א** הביא שיטות כרש"י, והביא שי' דאם תפס יכול לומר דקים לי כרש"י, **וברמב"ם** בפכ"ב מאישות ה"ב מבואר כרש"י, **והטור** בסנ"ה הביא שתי השי' וכ' דמסקנת הרא"ש כר"ת, **ובד"מ** סק"ב הביא **דהתה"ד והמהרי"ק** כ' דאין מוציאין מיד האב, וכ"כ **ברמ"א** סנ"ג ס"ג, דהוי ספיקא דדינא ואין מוציאין מהאב, ואם תפס החתן לא מפקינן, **וביש"ש** כ' דעיקר לדינא כרש"י, ומיהו אם האב מוחזק קשה להוציא ממון מידו.

ב) תוד"ה שלא – **הפנ"י** הק' על קו', דלכאורה לראב"ע אמרינן דלא חל זכות הבעל עד שכונסה, וא"כ אי"ז שייך כלל ללוקח בהמה ונטרפה, דשם בא לבטל מקח שכבר חל.

בא"ד – בתי' התוס' מבואר **בש"מ**, דהכא כל מה דמקדשה הוא כדי לכונסה, וכן באצטריך לי' זוזי, כל מה דמוכר הוא משום צורך הזוזי, וכיון דלבסוף לא בא לידי כך בודאי אינו מוכן לכנס בספק זה, ולא דמי ללוקח בהמה דמיד שזכה בבהמה הרי כבר הוא שלו, ויש לו הנאה בזה גופא דזוכה בבהמה, **ובנו"ב** קמא יו"ד סס"ט כ', דיש אומדנא גדולה דבזה אמרינן, דגם בתלוי בדעת שניהם לא היה מסכים ובטל המקח, ויש אומדנא דאינה גדולה כ"כ ובזה אמרינן דכיון דתלוי בדעת שניהם אינו מבטל המקח משום זה, **ובמל"מ** פ"ו מזכו"מ ה"א ד"ה אבל, כ' לבאר דברי התוס' על דרך דברי התוס' בהמשך, דהכא לא אכפת להאשה להתקדש כיון דאם ימות הרי תחזור להיות פנויה, ולא הפסידה כלום, וכן באצטריך זוזי לא אכפת להמוכר כיון דחוזר אליו המעות, אבל במוכר בהמה ונטרפה, הרי אם יחזור המקח יפסיד הבהמה, [ולשון התו"ר ותוס' הר"ש משנץ מפורש יותר כהש"מ ונו"ב].

**הנתה"מ** סר"ל סק"א הק' לפי ביאור המל"מ בתוס', דא"כ בכהאי גונא דיהיה הפסד רק ללוקח, כגון שקנה דירה ואח"כ גזר עליו המלך שלא ידור בעיר זו, דיוכל להחזיר המקח כיון דאין הפסד למוכר, דהבית חוזר אליו והוא יכול לדור בו, וכ' לומר דכל היכי דהיה הלוקח ראוי להשתמש במה שקנה, בודאי לא שייך לומר דיבטל המקח, דכבר בא לידו החפץ וראוי להנאת המקח, והתוס' קאי דוקא בכהאי גונא דרק קדשה, דכל זמן דלא נשאת אכתי אין לו כלום מאשתו, וכך מבואר בתוס' בב"ק ק"י ב', דקו' הגמ' שם מנפלה לפני מוכה שחין הוא דוקא בנפלה מאירוסין, דאילו מנשואין כבר היה לה טובה ממנו, ומשה"ק מלוקח בהמה ונטרפה, הוא דוקא בכהאי גונא דאכתי לא היה ראוי לבוא ליד הלוקח, כגון שהוצרך להשאיר עדיין הבהמה אצל המוכר, אמנם בהג' **אמרי ברוך** הביא דברי הש"מ בב"ק בשם **הרא"ש**, דמשום הכי בעי דנפלה מאירוסין, דאחר נשואין אמרינן דמקפיד הבעל לבטל הקידושין, דלא תהא בעילתו בעילת זנות, ומבואר דבעצם י"ל, דגם אחר שכבר נהנה, דיתבטל המקח משום דבר שאירע אח"כ.

**הנתה"מ** שם כ' לת' קו' התוס', דנטרפה אחר המקח יכול לומר לו דמזלך גרם ונסתחופה שדך, משא"כ הכא דאין הבעל שדה של האשה, ולא שייך לומר כן, ובבי' הגר"א סר"ז סקי"ד כ' לת', לפי הי"א ברמ"א שם דבמתנה אמרינן דדברים שבלב הוו דברים, דהכא הוי כמתנה ומשו"ה אמרינן דמהני אומדן דעת, [ונראה בדבריו דהוי תי' גם על הא דאצטריך לזוזי וצ"ב דשם הוי מכר].

**הביה"ל** ח"ג ס"ג כ', דהיכי דנמצא מום בבעל שקידש אשה דבטלו הקידושין, וכ' דאע"פ דמבואר בתוס' הכא, דדבר התלוי בדעת שניהם דלא בטל משום מום, זה דוקא אם אירע אח"כ, דבזה בעי לדין אומדנא ותנאי, ואמרינן דגם אדעתא דהכי נתרצתה, אבל אם היה מום בשעת המקח, הרי זה טעות בעיקר המקח ואין זה המקח שנעשה ובטל מצד עצמו, [ולפי ביאור הש"מ והנו"ב בתי' התוס', נראה דאי"צ לזה, וגם בלא זה הוי סיבה לבטל המקח].

א) גמ' קבורתה תחת כתובתה – **הרמב"ן** לק' נ"ג א' מק' דכיון דמה דנוטל הנדוניא הוא מתורת ירושה, א"כ אמאי אמרינן דהוי תחת כתבותה, הא אף נכסי מלוג הוא יורש, ועוד הק' למ"ד דירושת הבעל דאורייתא א"כ האיך תקנו להחזיר לה במקצת הירושה, וכ' דיש לפרש דתקנה זו היא דכיון דהוא יורשה א"כ קרוביה לא יקברו אותה משום דהוא יורש אותה וכמבואר ביבמות פ"ט ב', ולפיכך לא אמרו תחת ירושת נכסי מלוג משום דתקנו מצוי למצוי ונכסי מלוג אינו מצוי, [ויל"ע דנראה דיש שייכות בין התי' לקו' השניה לתי' על הקו' השניה ולכאורה כל אחד הוא תי' בפנ"ע], **והרא"ה** שם הק' דלמאי בעי לתקנה כלל, הא בכל יורשים הדין הכי דמי דיורש חייב בקבורה, וכ' דאיצטריך לתקנה דגם היכי כשאין האשה מורשת לו כלום, מ"מ מחויב הוא בקבורתה, **והיש"ש** כאן כ' דהא דלא אמר תחת ירושתה סתם, הוא משום דסבר ירושת הבעל דאורייתא וא"כ לא שייך לתקן כלום כנגד זה, [ועיין בסמוך באות ב' לענין מעשה ידיה תחת מזונות האם זה רק למ"ד דמזונות דרבנן], אלא דמ"מ ירושת הנדוניא זה הוי מדרבנן לכו"ע משום דמעיקר הדין היה צריך להיות שיחזור לאב שלא נתן אלא שיהיה לבתו ולזרעה אחריה, ורק דחכמים תקנו שאם מתה יורשה.

גמ' ופירקונה תחת פירות – **הרשב"ם** בב"מ מ"ט ב' כ' דהבעל יכול לומר בעודה ארוסה איני אוכל פירות ואיני פודה, והיינו משום דנתקן לטובתו וכמבואר הלשון דפירקונה תחת פירות, אמנם **התוס'** כאן ושם ושאר **ראשונים** כתבו דפירקונה עיקר וכמו שהוכיחו התוס', והא דתני פירקונה תחת פירות ולא פירות תחת פירקונה, מבואר מדברי התוס' כאן דבא לומר דמ"מ גם היא אינה יכולה לומר דאיני נפדית ואיני נותנת פירות, וכן מבואר בתוס' בב"ב, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' דגם בזה איפוך וכמו דאמרינן לר"ה דאימא תקנו מעשה ידיה תחת מזונות, ועו"כ הרמב"ן והרא"ה דכיון דמסיים דלפיכך הבעל אוכל פירות מבואר דפרקונה עיקר, ומשו"ה לא חש לכתוב מתחילה האי לישנא.

גמ' שם – **המהרמ"ש** כ' דהא דלא הוסיף זה בסוף הברייתא שיהיה סמוך ללפיכך, משום דנקט להו כסדר המשנה.

תוד"ה אנוחי – **הרא"ה** כ' לבאר הס"ד, דנימא דנניח הפירות כדי דאם תשתבה יהיה ממה לפדותה, ובאמת יהיו הפירות שלה ורק דהבעל יכול לכופה להניח הפירות כדי שיהיה ממה לפדותה, קמ"ל דאוכל, **והריטב"א** כ' בשם תוס', דס"ד דמהפירות ניקח קרקע ויאכל הבעל פירות הקרקע, והקרקע תשאר שלה, קמ"ל דאוכל הפירות עצמם.

תוד"ה זימנין – במש"כ בסוה"ד דשאני פירות דידו כידה וכו', מבואר **בהפלאה** דלפ"ז בעודה ארוסה יכולה לומר דאיני נפדית ואיני נותנת פירות, דאכתי לא זכה הבעל ולא הוי ידו כידה, והק' דא"כ אכתי יק', אמאי לא מוקמינן בב"ב מ"ט בכהאי גונא, דאין לה פירות, וכ' לומר דאין הכי נמי דמצי לאוקמי, רק דכיון דמוקמינן בכהאי גונא דאמר הבעל, ממילא אין נפ"מ בזה, אבל אי נימא דגם נשואה יכולה לומר, א"כ יק' אמאי מוקמינן בבעל ודוקא בעודה ארוסה.

**והגרע"א** מעיר, דלפ"ד התוס', תוכל לומר עדיין על נכסים דאכתי לא באו לרשותה, דלא יהיה לבעל פירות, והנה **ברמב"ן וברא"ה** לק' פ"ג א' מבואר לומר, דבעל אינו יכול להסתלק מפירות אחר נשואין, גם מנכסים דאכתי לא הוו של האשה, דגם על מה דעתיד לבא אמרינן דחשיב כבר ידו כידה ולא מצי להסתלק, וא"כ לכאורה הכא נמי לא תוכל האשה לומר דלא יהיה לבעל פירות בזה, ובהג' **הרמ"ך** על הרמב"ם בפי"ב מאישות ה"ד כ' בשם רבותיו, דיכולה האשה לומר דאיני נפדית ואיני נותנת פירות על נכסים דאכתי לא באו לידה, וזה נראה כמו שהעיר הגרע"א, דבמה דלא בא לידה תוכל לומר, וס"ל דבאמת הוי הכי.

בא"ד – **האב"מ** ספ"א סק"ב מק' עמש"כ תוס', דלא שייך לומר שזוכה בגוף הידים, דא"כ איך מבואר לק' נ"ח ב', דבעל יכול להקדיש ידי אשתו לעושיהם, וכ' לומר דאין הכי נמי דלר"ה אמרינן דאינו יכול להקדיש עיי"ש מש"כ, ועוד כ' וכן מבואר בחי' **הגרע"א**, דיש לבעל רק שעבוד על האשה, ומשו"ה יכול להקדיש השעבוד עיי"ש, ומ"מ יכולה לסלקו כמו דמחילה מהני בשעבוד.

**בראשונים** מבואר עוד טעם דאינה יכולה לומר, משום דזה נתקן גם לטובת הבעל, דגם הבעל רוצה לפדותה, דהרי זה כמו דקנה שפחה לשמשו, וצריך לפדותה בשביל עצמו גם כן, ועוד כ' **הרשב"א והר"ן**, דאי נימא דיכולה האשה, א"כ לעולם כשיהיה לאשה פירות, תאמר דאיני נפדית ואיני נותנת פירות, וכשלא יהיה לה לא תאמר, ונמצא דהאיש מפסיד בתקנה זו, **והריטב"א** כ' משום שלא תטמע, וכן מבואר **בטושו"ע** סס"ט ס"ה, **ובח"מ** סק"ח כ' גם הטעם שכ' הראשונים.

**הרשב"א** לק' פ"ג א' מק' על מה דמבואר בגמ' שם, דבעל יכול לומר בעודה ארוסה דאינו זוכה בפירות, דהא מבואר בסוגיין דנתקן לטובת האשה, ויל"ע בתי' הראשון שם, ואפשר דכונתו, דשם מיירי דהאשה מתרצה בתנאו, ובכהאי גונא שפיר יכול הבעל לומר, ועוד תי' דשם מיירי דמסתלק מזכותו בפירות לבד, ולא בא לבטל גם זכות האשה דחייב לפדותה, וסיים דצ"ע.

**היש"ש** לק' נ"ג א' כ' דאע"פ דמבואר דאינה יכולה לומר דאיני נפדית ואיני נותנת פירות, מ"מ היכי דמחלה על כל הכתובה מהני גם לענין דאינו חייב לפדותה, דכיון דתנאי כתובה ככתובה ובטל עיקר הכתובה ממילא דנמחל גם החיוב לפדותה, וכ' עוד דכיון דמחלה על כתובתה נמצא דאסור להשהותה, וא"כ לא קרינן בה ואותיבנך לי לאנתו, וכ' דכיון דאינו חייב לפדותה ממילא גם אינו אוכל פירות, ויל"ע במש"כ דאינו אוכל פירות האם זהו רק משום דאסורה לו או גם משום דנמחל החיוב לפדותה.

**ברמב"ן וברא"ה** מבואר, דבקבורה וירושה גם הדין כן, דאין אחד מהם יכולה לבטל, וכתבו גבי בעל דלא מצי לומר איני יורש ואיני קובר, כמבואר לק' פ"ג א' דאין הבעל יכול להסתלק מירושה, וכ"ש דהיא אינה יכולה, דהירושה עיקר, והנה לק' פ"ג מבואר, דרק אחר נשואין אין הבעל יכול להסתלק, אבל בעודה ארוסה יכול להתנות דלא יירש, וא"כ נראה לכאורה לפ"ד דבעודה ארוסה יכול הבעל לומר איני יורש ואיני קובר, [ובאות א' נתבאר דברי הרמב"ן לק' דעיקר התקנה דכיון דהבעל יורשה א"כ אין מי שיקברנה], אמנם **הר"ן והה"מ** בפי"ב מאישות ה"ד כתבו דין זה בסתם, דאין הבעל יכול לומר דאיני יורש ואיני קובר, ולא כתבו דדוקא אחר נשואין, והשוו הבעל והאשה, וכן **הרמ"א** בסס"ט ס"ה כ' על תרוייהו דאינם יכולים לומר, **ובח"מ** סק"ט כ' הטעם, דנתקן לטובת שניהם, ולפ"ז גם בעודה ארוסה אינו יכול לומר, **וביש"ש** כ' דאין הבעל יכול לומר דאיני קובר ואיני יורש מטעמי' דהרשב"א והר"ן שנתבאר גבי פירות, דא"כ לעולם היכי דהקבורה תהיה מרובה מהירושה יאמר דאיני קובר ואיני יורש, ועוד כ' דחיובו לקבור הוי תנאי ב"ד ואינו יכול לבטלו, וכמש"כ התוס' לר"ל גבי מזונות.

גמ' ואיפוך – ברש"י מבואר דקו' דנימא דמזונות תחת פירות ופרקונה תחת מעשה ידיה, אמנם **בתוס' ובתו"ר** לק' נ"ב א' נראה דס"ל דקו' הגמ' דאימא דקבורתה תחת פירות, ופרקונה תחת כתובתה, ועיי"ש דכתבו שני צדדים בתי' הגמ' דתקנו מצוי האם הכונה דפירות ופרקון הוי מצוי או דקבורה וכתובה הוי מצוי, **ובש"מ ובמהרש"א** שם מבואר די"ל דגם אם נפרש קו' הגמ' כרש"י, מ"מ אכתי צ"ל כתי' הגמ' גם לענין קבורתה תחת כתובתה, דאמאי בזה לא נימא איפכא, וא"כ קו' התוס' שם הוא גם אם נפרש הגמ' כאן כרש"י, ולפמשנ"ת דברי הרמב"ן לק' נ"ג דמה דתקנו דקבורתה תחת כתובתה היינו דכיון דהוא יורשה א"כ אין מי שיקברנה, ממילא דאין מקום להק' כלל על קבורתה דאיפוך, וכמו כן כ' בחי' **הגרע"א** לק' דמסברא אין להק' אמאי לא אמרו דקבורתה תחת פירות, די"ל דכיון דבמיתתה הוא זוכה בכתובתה משו"ה תקנו כנגד זה דיקבור אותה במיתתה.

גמ' שם – **הגרע"א** מק' לפי מה דמבואר בתוס' לעיל מ"ו ב' דהא דלא הוי מציאת הבת לאביה מן התורה משום דאיכא למפרך דמעשה ידים בא ע"י שזנה ונפסד האב, א"כ מצינו בתורה דאיכא מזונות תחת מעשה ידים, וא"כ משו"ה גם הכי תקנו חכמים, אמנם לפמשנ"ת באמת שי' התוס' דאין קו' הגמ' על מה דמזונותיה תחת מעשה ידיה.

רש"י ד"ה ואיפוך – בחי' **הגרע"א** מבואר דכונת רש"י דגם אם תאמר דאיני נזונת ואיני נותנת פירות לא מהני, וכ' דלפי הטעמים המבוארים בתוס' דאמאי אינה יכולה לומר דאיני נפדית ואיני נותנת פירות משום דמפקעת לגמרי או משום שלא תטמע, א"כ בזה לא שייך טעמים אלו, ולכאורה ברש"י רק מבואר דאינה יכולה לומר דאיני נזונת ואיני עושה כיון דלא הוי מעשה ידים תחת מזונות, אבל י"ל דיכולה לומר דאיני נזונת ואיני נותנת פירות.

ב) גמ' אמר רבא האי תנא סבר וכו' – בתוד"ה ראב"י מבואר דברייתא דקתני דתקנו מזונות תחת מעשה ידיה, משמע דמזונות הוי רק מדרבנן, **והרא"ה** כ', דלשי' ר"ה לק' נ"ח ב' דמפכינן לברייתא, וגורסים תקנו מעשה ידיה תחת מזונותיה, א"כ י"ל דמזונות מדאורייתא, ורבנן תקנו מעשה ידיה כנגד זה, ומה דאמר רבא דהאי תנא סבר מזונות דאורייתא, הוא משום דבברייתא דתקנו מזונות תחת מעשה ידיה י"ל דמדרבנן וי"ל דמדאורייתא, **וברשב"א** לק' נ"ט ב' ד"ה ולעניין כ', דמה דמבואר הכא דלהברייתא הוי מזונות מדרבנן, היינו לפי מה דגרסינן תקנו מזונות תחת מעשה ידיה, אבל לר"ה דמפיך אמרינן דמזונות מה"ת, **ובפנ"י** כ' לומר גם בדברי התוס' דכונתם רק אליבא דר"ל אבל לר"ה דמפיך שפיר י"ל דמזונות מה"ת, אמנם **ההפלאה** כ' דדברי התוס' הם גם לר"ה דמ"מ לא הוי זה תחת זה אי מזונות דאורייתא אלא רק משום איבה, [והעיר מהא דקתני דתקנו קבורתה תחת ירושתה אע"ג דירושה מה"ת עיי"ש, ובאות א' נתבאר דברי היש"ש דבאמת לא שייך לומר שתקנו כנגד ירושה דאורייתא], וכ' הפנ"י דלשי' רש"י לעיל מ"ג א' דהיכי דאיכא חיוב לזון לא שייך טעם דאיבה, א"כ בהכרח דגם לר"ה מזונות דרבנן, דאי הוי מה"ת א"כ לא היה צורך לתקן דמעשה ידיה של בעל משום איבה, **והתו"ר** כ' ראיה דהוי מדרבנן מלשון הגמ' לק' נ"ח ב', דקסבר ר"ה דכי תקינו רבנן מזונות עיקר, והרשב"א שםדחה זה עיי"ש, **והריטב"א** כ' עוד ראיה דהוי מדרבנן, מדברי רבא לק' פ"ג א' דאמר, האומר אי אפשי בתקנ"ח כגון זו דאמר ר"ה איני נזונת ואיני עושה שומעין לו, ומבואר דנזונת הוי תקנ"ח, **והרשב"א** לק' ע' ב' מבאר, דכיון דחכמים תקנו דלא יהיה לה מזונות אלא א"כ תתן מעשה ידיה לבעלה, והפקיעו זכותה למזונות בלא שתתן מעשה ידיה דהפקר ב"ד הפקר, משו"ה קרי לה תקנ"ח.

**הרמב"ם** בפי"ב מאישות ה"ב פסק דחיוב מזונות הוי מה"ת, וכך היא שי' **הרשב"א** וכשנ"ת, אמנם **הרמב"ן** לק' ע' ב' **והרא"ה והריטב"א והר"ן** כאן כ' דהוי מדרבנן, וכן מבואר **ברא"ש** לק' פי"ג ס"ו, **והטור** סס"ט כ' דברי הרמב"ם, **והב"ח** תמה דהוי דלא כשי' אביו הרא"ש, **ובח"מ** סק"ג הביא השיטות בזה.

**הרא"ה** כ' דמאן דסבר מזונות דרבנן י"ל דס"ל כראב"י דקרא מיירי לענין כסות ולית לי' הק"ו שהביאו התוס', וי"ל דס"ל דהכל מיירי לענין עונה, ושאר היינו קירוב בשר וכסותה היינו לענין עונה דיקיימה על מטה מוצעת ולא על הארץ, ולפי תי' הראשון נמצא דכסות הוי מה"ת, ולפי התי' השני נראה דכסות גם הוי מדרבנן, **והר"ן** כ' בתחילה דנראה דכסות לכו"ע הוי מה"ת, דהא כולהו תנאי פירושו כסותה כמשמעו, אמנם כ' דכיון דלא הוזכר כסות במתניתין נראה דהוי בכלל מזונות, וא"כ כיון דקתני עלה בברייתא, דתקנו מזונות תחת מעשה ידיה, נראה דהכא נמי כסות הוי מדרבנן, והביא דברי **הרמב"ן** עה"ת, דגם מבואר כן דכסות מדרבנן, אמנם **הה"מ** בפי"ב מאישות ה"ב כ' לומר דכסות הוי מה"ת אף דמזונות הוי מדרבנן, **ובב"ש** סס"ט סק"א כ' דלפ"ז הא דלא קתני במתני' כסות הוא משום דלא קתני אלא דברים שתקנו חכמים, ועוד מבואר שם דשי' **הרא"ש** כהה"מ דכסות הוי עכ"פ מה"ת, **וביש"ש** מבואר כהה"מ דכסות לכו"ע מה"ת.

והנה **הר"ן** לק' נ"ח ב' כ', דאשה שאומרת איני נזונת גם כסות בכלל דכסות בכלל מזונות, וכן הביא **הרמ"א** בס"ד, **ובב"ש** שם מעיר, דנראה דרק להר"ן לשיטתו כסות בכלל מזונות, וא"כ איך סתם הרמ"א כשי' הר"ן, וכ' דיש לישב קצת, ובמהדו"ק מבואר די"ל דבלשון בני אדם כסות בכלל מזונות, וא"כ כשמחלה על המזונות אמרינן דבכלל זה גם כסות, **ובהפלאה** בקו"א סק"א חולק דבודאי כשמוחלת על מזונות לא הוי כסות בכלל, אלא דכ' דגם אי אמרינן דכסות מה"ת, מ"מ אם אינה עושה גם כסות אין לה, דתקנו המעשה ידיה כנגד המזונות והכסות, וכמשנ"ת דברי הרשב"א דגם אם מזונות מה"ת, אם אינה עושה אינה חייב לזונה.

**מח' א'**

גמ' ועונתה – **ביש"ש** כ' דאע"פ דדרש גם קרא דעונתה לענין כסות, דזהו רק אגב שדרש לשארה לענין כסות, אבל מודה דהעיקר לעונה ממש קאתי, ומה שלא יתן חדשים בימות החמה ממילא שמעינן מהא שלא יתן ילדה לזקינה, ולכאורה לפי מה שהביאו התוס' ממכילתא דאמר דרך ארץ מנין מבואר דלא דרש כלל לענין עונה ועיין בסמוך דהיש"ש כ' דאינו עיקר.

תוד"ה רבי – **ביש"ש** כ' דכיון דבגמ' לא מייתי המשך הברייתא שהביאו התוס', א"כ ש"מ דלא מתני בי ר' חייא ור' הושעיא, ואינו עיקר, אלא אסמכתא בעלמא כי אינו ק"ו ממש אלא סברא, ומודה שאינו מה"ת, ולכאורה הרכיב שני דברים האחד שאינו עיקר, והשני דהוי אסמכתא בעלמא, ואמנם נראה די"ל דגם אי הוי עיקר מ"מ כיון דהוי רק אסמכתא לא הוצרכה הגמ' להביא זה, מ"מ ביש"ש התחיל דש"מ שלא מתני בי ר"ח ור"א, וגם יל"ע דכיון דשנוי במכילתא לכאורה בודאי דהוי עיקר.

א) תוד"ה דאורחי' – **הריטב"א** כ' לבאר לפי פי' רש"י, דהיכי דאורחי' דידי' ולא דידה, סגי בב' חלילין ומקוננת, אפילו אם אורחי' דידי' ביותר, **ובש"מ** בשם **תר"י** כ', דהכא מיירי על כהאי גונא דאין דרך משפחתה כלל בהספד, וקמ"ל ר"י דלא יפחות, דהיינו שיעשה לה הספד כמו הדרך אצל משפחתו, וסתם הספד לא הוי פחות מב' חלילין ומקוננת.

בא"ד – **בב"ש** ספ"ט סק"א כ' דאם בני משפחתה אינם מספידים כלל, ובני משפחתו מספידים לזכרים ויש שפוחתין לנקבות, מבואר בתוס' דלא יפחות לה, **ובהפלאה** כ' דמבואר בדבריו דמפרש דברי התוס' דמיירי דבמשפחתה אין מספידין כלל, וכ' דלא משמע כן לשון התוס', וגם דלפ"ז לא מובן משה"ק דמשמע דאיכא דלאו אורחייהו בהכי, ולפ"ז באמת במשפחתה אין אורחייהו אפילו בהכי, אלא הפירוש בתוס' דגם במשפחתה מספידין, אלא דונהגין לנקבות פחות מלזכרים, וכ' דהא דלא פירשו התוס' בגונא המבואר בב"ש, משום דא"כ נמצא דאמרינן תרתי גם דאזלינן בתר משפחתו וגם דאזלינן בתר הזכרים ולא מבואר זה במתני'.

**הרמב"ם** בפי"ד מאישות הכ"ג כ' דחייב הבעל לעשות לאשתו הספד וקינים כדרך כל המדינה, וכ' **הכס"מ** דהיינו דאי מנהג המדינה שלא להספיד אינו צריך להספיד כלל כמבואר **בירושלמי**, וכ' הרמב"ם עוד דאפילו עני לא יפחתו משני חלילין ומקוננת, ואם היה עשיר לפי כבודו ואם היה כבודה יותר מכבודו קוברין לפי כבודה, וכ' הכס"מ דמש"כ הרמב"ם מתחילה שלא יפחות משני חלילין היינו משום דאין הספד בפחות מזה, וביאר **הלח"מ** דהיה ק' לו דבגמ' מבואר דדוקא משום דאורחי' דידיה או דידה, אבל בלא זה אינו חייב אפילו שני חלילין, ולזה כ' דאין הספד פחות מזה, אך הק' דאמאי כ' הרמב"ם מתחילה דהכל כמנהג המדינה, הא אינו תלוי אלא במשפחתו ומשפחתה, והיינו דהא לת"ק דמבואר דיכול לפחות היינו בכה"ג דאין דרך משפחתה, וא"כ ר"י דמחייב היינו משום דעכ"פ דרך משפחתו, וא"כ היכי דאין דרך שתי המשפחות להספיד פטור, ואינו תלוי במנהג המדינה.

ב) גמ' ב"ד יורדין לנכסיו וכו' – בגמ' לק' מ"ט ב' מבואר, דהיכי דלא אמיד אין כופין האב לזון בניו ובנותיו [יותר מבני שש], ואם הוא אמיד כופין דלא גרע מצדקה דכופין, ושי' **הרשב"א** שם, דאע"פ דכופין מ"מ אין יורדין לנכסיו, **והר"ן** שם חולק דגם יורדין לנכסיו, ושי' **הרמב"ם** בפי"ב מאישות הט"ו ופ"ז ממתנ"ע ה"י, **והטושו"ע** סע"א ס"א וביו"ד סרמ"ח ס"א כהר"ן, ובהא דיורדין לנכסיו מצינו די"ל מב' טעמים, האחד כש"כ **הרמב"ן** בב"ב קע"ה, דגם למ"ד שעבודא לאו דאורייתא, מ"מ ב"ד יכולין להוציא מנכסיו, דעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו, והב' כמו שכ' **הכס"מ** בפי"א מנחלות הי"א, דאיכא שעבוד נכסים בצדקה, **ובקצוה"ח** סל"ט סק"א וסר"צ סק"ג האריך בב' טעמים אלו, ועוד יבואר בסמוך בע"ה.

גמ' שם – **הר"ן** לק' מ"ט ב' הוכיח מהא דמבואר דב"ד יורדין לדבר אחר ואיכא מ"ד דהיינו צדקה, דבצדקה יורדין לנכסיו, **והשעה"מ** פי"ב מאישות הט"ו הק' על הר"ן, דהא הר"ן עצמו כ' גבי הא דזנים בניו, דהוא משום דאמרינן דניחא לי', וא"כ הכא נמי נימא גבי צדקה, ובשם ספר **נתיבות משפט** כ' דס"ל להר"ן דרק בלזון בניו שייך לומר כן ולא בצדקה, אמנם בשי' הרשב"א שפיר י"ל דיורדין לצדקה הוא משום דאמרינן דניחא לי' ואין ראיה דכופין על צדקה, ובעיקר מה דמבואר בר"ן, דהוי מדין דיורדין לנכסיו בצדקה, הק' **המחנ"א** בדיני צדקה ס"א, דמה שייך זה בשוטה דאינו מחוייב במצוות.

ג) גמ' וזנים ומפרנסים את בניו – **ברמב"ם** פי"ב מאישות הי"ז כ' דהא דזנים היינו רק עד בני שש, **ובר"ן** לק' מ"ט ב' **ובהה"מ** מבואר, דהרמב"ם מיירי באינו אמיד, אבל אמיד מוציאין גם ליותר מבני שש, דהא בפי"א מנחלות כ' הרמב"ם דאפילו לצדקה מוציאין, וא"כ כ"ש לזון בניו דהוי יותר משאר צדקה כמבואר לק' מ"ט ב', אמנם **בטור** סע"א מבואר בשי' הרמב"ם, דגם באמיד אין מוציאין, **ובהפלאה** העיר דלפ"ז בהכרח צ"ל דר"ח דאמר דזנים היינו לפחות מבני שש, ולפ"ז יק' דמה מק' הגמ' מהא דמי שיצא דשם מיירי על יותר מבני שש, וכ' לומר דקו' הגמ' רק מדבר אחר, ועיי"ש מה שהוסיף בזה, **והר"ן** כ' דאפילו אינו אמיד מוציאין, דמסתמא ניחא לי' לזון בניו, וכך הוא סתימת **הטושו"ע** בס"ג וכמבואר **בב"ח ובח"מ** סק"ו.

גמ' ודבר אחר – **הרמב"ם** בפי"א מנחלות הי"א פסק דנשתטה פוסקין עליו צדקה אם היה ראוי, **והר"ן** הק', דכיון דקיי"ל כר"ח דדבר אחר היינו תכשיט, א"כ מנ"ל דמוציאין צדקה [ולפי גי' רש"י בסוגיה מבואר בגמ' כהר"ן, דלר"ח אין מוציאין לצדקה], **והכס"מ** כ' דהרמב"ם ס"ל דאמרינן דמסתמא ניחא לי' למעבד מצוה בממוני', ואין לנו לומר דר"ח חולק על זה, ועוד דאיכא שעבוד נכסים לצדקה, **ובשו"ע** חו"מ סר"צ סט"ו כ' כדברי הרמב"ם, **ובקצוה"ח** שם סק"ג הק' על הטעם השני בכס"מ, דמה שייך שעבוד בשוטה הא ליכא עליו מצוה, ומבואר לעיל דכבר הק' המחנ"א כן, **וביש"ש** מבואר דאפילו אינו אמיד מוציאין צדקה, וזה לשיטתו דבאמיד גם ביוצא לדעת מוציאין וכשי"ת בע"ה.

ד) גמ' ולא דבר אחר – **הרשב"א** לק' מ"ט ב' הוכיח מזה דאין מוציאין ממנו צדקה, דאין יורדין לנכסיו בצדקה, **והר"ן** שם כ' דיורדין וכשנ"ת, והכא אפשר דאין יורדין משום דהוי שלא בפניו ומדעתו, [**ובבית מאיר** סע"א ס"ג תמה אמאי כ' בלשון אפשר, אמנם עיין בסמוך די"ל דהכא מיירי דוקא באינו אמוד], **ובמחנ"א** שם כ' לבאר זה, לפי מה דמבואר לק' פ"ח א' דגם בבע"ח לא היו יורדין לנכסיו שלא בפניו אלא משום שלא תנעול דלת, וא"כ הכא דלא שייך טעם זה אמרינן דאין יורדין, **ובקצוה"ח** שם כ', לפי המבואר דהא דיורדין הוא מטעם הרמב"ן, דעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו, א"כ שלא בפניו דלא שייך כפיה בגופו גם בממונו לא כפינן, **ובק"ש** ב"ב אות תרס"ט הק' דמה טעם בזה, דהכא דיצא אי"ז דליכא משו"ה דין כפיה בגופו, אלא דלא שייך במציאות לכופו, וא"כ כיון דבממונו שייך כפיה, אמאי לא כפינן, **ובריטב"א** מבואר דר' יוסף דמחלק בין תכשיט לצדקה הוא משום דאמרינן דהוא עושה צדקה במקום שהוא שם, **ובכס"מ** שם כ', דזהו הטעם דאין יורדין לנכסיו מדין צדקה.

ובקצוה"ח שם הביא **דבהג"מ** בפ"א מת"ת אות א' נראה דכופין בממונו לקיים מצוה שלו אפילו שלא בפניו, ומה דהכא אין מוציאין י"ל דמיירי באינו אמוד או כמש"כ הריטב"א, והק' על **הב"ח והש"כ** ביו"ד סרמ"ח סק"ד דכתבו על דברי הרמב"ם ושו"ע דבאמת י"ל דגם היכי דהוי שלא בפניו כופין על צדקה, דכאן מבואר בדבריהם דאין כופין, וכן הק' **בבית מאיר** סע"א ס"ב.

גמ' אבל לא בניו ובנותיו – **ברמב"ם** בפי"ב מאישות הי"ז מבואר דאפילו אמיד אין אין מוציאין לזון בניו, והר"ן לק' כ', דקרוב לומר דאם הוא אמיד, דמוציאין אף דהוי שלא בפניו כיון דיורדין לנכסיו בצדקה שהוא חוב גמור, **ובשעה"מ** שם הביא מחלוקת בין ספר **נתיבות משפט למוהרש"ך,** האם שאר צדקה גם ס"ל להר"ן דמוציאין, וכל מה דמבואר דאין מוציאין לדבר אחר הוא דוקא בלא אמיד, והשעה"מ כ' לומר דבאמת מעיקר הדין י"ל דמוציאין, ורק משום טעמי' דהריטב"א דעושה צדקה במקום שהוא שם אמרינן דאין מוציאין, וזה לא שייך לגבי לזון בניו דאינו נפטר ע"י נתינת צדקה למקום אחר, [**ובקצוה"ח** שם מבואר בתו"ד דלהר"ן מוציאין לכל צדקה], **והיש"ש** כ' דמוציאין לכל צדקה, **ובטושו"ע** סתמו דאין מוציאין, ומבואר **בב"ש** דזה כשי' הרמב"ם דאפילו אמיד אין מוציאין, **והרמ"א** כ' בשם י"א דמוצאין באמיד למזון בניו, **והב"ש** בסק"ו כ' דרוב הפוסקים כ' דאין מוציאין ורק הר"ן לא החליט שמוציאין, ולכן נראה עיקר דאפילו אמוד אין מוציאין, [וביו"ד סרמ"ה ס"ד מבואר **ברמ"א** דמוציאין שלא בפניו לצורך מלמד לבניו כדין שמוציאין לבע"ח, **ובנקה"כ** שם כ', דלפי המבואר בטושו"ע הכא דשלא בפניו אין מוציאין הוא הדין שם, **ובקצוה"ח** שם כ' דהרמ"א לשיטתו דכ' כאן כהר"ן, **ובבית מאיר** סע"א ס"ב מבואר דיש לחלק בין מלמד לצדקה].

**הלח"מ** מק' לשי' הרמב"ם דגם אמיד אין מוציאין, דא"כ לר"י דדבר אחר היינו צדקה מה צורך לומר זה, הא כיון דלזון בניו לא מוציאין כ"ש צדקה, **והשעה"מ** שם כ' לת', דגבי בניו י"ל דאין מוציאין משום חשש צררי עיי"ש, **והאב"מ** סק"ה כ' לישב לפי מה דמבואר ברש"י לק' ק"ז ב', דצדקה היינו מה דפוסקים על בני העיר, א"כ היה אפשר לומר דבזה איכא טפי לדין כפיה והוצאת ממון וכמבואר בתוס' לק' מ"ט ב' ד"ה אכפיי'.

**באב"מ** שם מק', אמאי בנשתטה מוציאין ממון משום דאמרי' דניחא לי', הא קיי"ל דיאוש שלא מדעת לא הוי יאוש, וכ' לישב לפי המבואר בב"י ביו"ד סשל"א, דבנחותא דמצוה לכו"ע מהני, אך הק' מתכשיט דבזה ליכא מצוה, וכ' לישב לפמש"כ התוס', דהיכי דהוא בר דעת מקבלת מעיקר הדין, ורק בנשתטה אין לה, דאין לו דעת להתאות לה כמבואר בש"מ, וא"כ כל כמה דאמרינן דניחא לי' בזה, א"כ שוב הוי מעיקר הדין, [ולפ"ז נראה דתכשיט, ומה דפוסקין קישוטין לאשה זה היינו הך], **ובבאר יצחק** ס"א ענף ה' כ' לומר, דהוי מדין זכין, והוכיח מזה דגם אמרינן זכין מאדם, ועוד מבואר שם דלשי' **הש"כ** בסשנ"ה סק"א, דגם למאי דקיי"ל דלא הוי יאוש מ"מ גבי מתנה מהני כיון דהוי מרצונו, א"כ לק"מ.

תוד"ה ולא – **במרדכי** בסו"ד כ' כהתוס', אמנם בתחילה הביא בשם **י"מ**, דאם היה זן קודם אמרי' דניחא לי' גם ביוצא לדעת, ומה דמבואר דאין זנים, היינו בכהאי גונא דלא התחיל כבר לזונם ביותר מבני שש, **ובב"ח** סע"א מבואר דלפ"ז צ"ל דקו' הגמ' היא רק מדבר אחר ולא מבניו ובנותיו, [**ובפנ"י** כ' בשי' התוס' דגם גבי דבר אחר נימא דשם מיירי דלא נתן קודם עיי"ש מש"כ], **והרמ"א** בס"ב הביא שי' זו, **ובח"מ** סק"ד הביא שי' התוס' דחולקים, **והש"כ** סק"ז כ' דמיהו התוס' חולקים, [ועיין בחי' **הגרע"א** שדן, האם היכי שיצא קודם שהיו בני שש, דאין לנו ראיה דאין רוצה לזונם, האם נימא דלכו"ע יזונו גם אחר שש, וכ' דסתימת הפוסקים מבואר דבכל ענין אין זנים].

בא"ד – **הב"ח** בסע"א מעיר בעיקר קו' דר"ש שם מוקי לה הכי לישב שי' שמואל שם, וכיון דקיי"ל שם כרב א"כ ממילא דאי"צ כלל לומר דמיירי בכה"ג, וכ' לבאר דמק' דהגם דלדידן אי"צ לומר דמיירי בכהאי גונא, מ"מ הרי גם לדידן י"ל דמיירי בהכי.

תוד"ה הכי – **בש"מ** כ' דשי' רש"י דפליגי בין בהא דר"ח ובין בברייתא לק', וא"כ לא קשיא ממה דמבואר לק' דפליגי בהא דמי שהלך למדה"י, ועיי"ש מש"כ דאמאי לא ניחא לרש"י לפרש גם כאן דפליגי לענין הלך למדינת הים כמו דמבואר בגמ' לק', **והפנ"י** כ' דכיון דמייתי להברייתא דמי שהלך רק להק' על ר"ח ואי"ז עיקר הסוגיה, אין נראה דעל זה מייתי הפלוגתא.

תוד"ה מי – **בש"מ** כ' דיש לישב קו' הראשונה דנקט מי שהלך משום דבא לאשמועינן דיורדין לנכסיו.

בא"ד – **המהרש"א** מק' דאמאי לא הק' על הגירסא שדחו גם, דמה מק' הגמ' דאף לפי כבודו כר"י דמתני', הא ר"י מיירי כשהיא אצלו, אבל כשהלך אפשר דמודה לרבנן, **והמהרמ"ש** כ' דאי"ז סברא לפי האמת אלא רק צד רבותא.

בא"ד – בקו' רשב"א כ' **במגיני שלמה** לישב, דס"ד דלפי כבודו דוקא מדלא אמר אף, ומשו"ה ס"ד דאמר לפי כבודו לגריעותא, ועוד כ' דעיקר קו' הגמ' דאי נימא דכונתו דאף לפי כבודו א"כ היינו רבי יהודה דמתני' והיה לו לומר דהלכה כר"י, ולזה משני דבאמת הפירוש אף לפי כבודו והא קמ"ל דאפילו לאחר מיתה עולה עמו, והיינו דכיון דיש צד דהא דעולה עמו היינו דוקא מחיים, א"כ יש מקום לטעות לפרש דברי רבי יהודה במתני', דהכי קאמר דלא יפחות לפי כבודה, אבל לפי כבודו אי"צ ליתן, ומשו"ה לא אמר סתם דהלכה כרבי יהודה, דבא לפרש דלפי רבי יהודה הדין דאף לפי כבודו.

א) תוד"ה לעולם – בסוף דברי התוס' מבואר **בתו"ר** דדוקא משום דקתני לרשות האב לחופה משמע דעד גמר הכניסה דהיינו חופה אינה אוכלת, [ונראה דהכא נמי אי גרסינן לנשואין, ורק דאם היה כתוב רק לרשות האב לא היה משמע דבעי כניסה לחופה].

**והריטב"א** הק' על גירסת רש"י דהיכי משמע הלשון לרשות הבעל לנשואין דלאו היינו מסירתה לשלוחי הבעל, וכ' די"ל דדייק לישנא יתירה דקתני לרשות הבעל לנשואין, אמנם אי"ז תי' על קו' התוס' דלק' מ"ט א' גם קתני האי לישנא.

בא"ד – **המהרש"א** כ' דגם לפי מה דכתבו התוס' לישב דלא יק' ממתני' לרב, מ"מ בגמ' דמק' על רב אסי על כרחך היינו מברייתא, דהא במתני' לא קתני עד שתכנס לחופה, אמנם **בתו"ר** מבואר דקאי על קו' הגמ' בע"ב, [אך כשישב הגירסא דעד שתכנס לרשות הבעל סיים דהגירסא לחופה וכמשנ"ת, ובתחילת דבריו הביא גם הגירסא דלנשואין], **והמהרמ"ש** כ' דגירסת רש"י היתה במתני' עד שתכנס לחופה לרשות הבעל לנשואין, ויל"ע דלמאי הוסיפה המשנה לרשות הבעל לנשואין.

**מח' ב'**

מתני' מסרו שלוחי האב וכו' – בש"מ כ' בשם **תר"י** דדוקא אם מסרו מדעת האב מהני, אבל מדעת עצמם לא מהני, וכ' **הש"מ** דברש"י נראה דגם אם מסרו מעצמם מהני, ובספר **קובץ** על הרמב"ם בפכ"ב מאישות ה"ב כ' ראיה לשי' רש"י, מהא דלא עירב במתני' דמסר האב או שלוחיו לשלוחי הבעל, והיינו דאם היה מערב היינו אומרים דשלוחי הבעל דומיא דאב דהוי מדעתו.

גמ' לאפוקי ממשנה ראשונה וכו' – **בתורי"ד** מבואר, דלמשנה ראשונה בהגעת זמן היא ברשות הבעל לכל מילי, גם למציאה ומעשה ידיה וירושה, ולמשנה אחרונה אינה כלל ברשות הבעל, אף למציאה ומעשה ידיה וירושה, וזה אתי שפיר לפמש"כ במתני', דהא דארוסה אינה אוכלת בתרומה זהו משום דבעי קנין כספו גמור, **ובפנ"י** גם מבואר בדרך זו לשי' רבה בנדרים ע"ג ב', דס"ל דלמשנה ראשונה גם מיפר נדריה לבד, וכש"כ הר"ן שם דטעמא דמשנה ראשונה לרבה, דחשיבא כנשואה לקצת דברים עיי"ש, וכ' דכיון דמיחד לה דוכתא קרינן בה בית אישה, **והרמב"ן והרשב"א** כ' דבמסר היה ס"ד דתאכל אף אם לשאר דברים אינה ברשות בעל, כמו דמצינו בהגעת זמן למשנה ראשונה, ומבואר דלא כתורי"ד דלמשנה ראשונה הויא כנשואה.

ובעיקר דברי התורי"ד, דלמשנה אחרונה אינו זכאי במעשה ידיה ומציאתה, כן מבואר **ברא"ה** לק' ק"ז ב', [ולא חילק בין משנה ראשונה למשנה אחרונה], וכ"כ בפשיטות **הפנ"י** לעיל מ"ז ב', אמנם **הריטב"א** לק' נ"ז א', **ובח"מ** סס"א סק"ב כ' דמעשה ידיה ומציאתה שלו, **ובפ"ת** סנ"ו סק"ב כ' בשם **טיב קידושין**, דמעשה ידיה שלו, ונסתפק במציאתה, **והגרע"א** בגליון שם ציין לריטב"א, ובחידושיו כאןכ' דאין מציאתה לאביה כיון דאינה נזונת ממנו, ולכאורה היינו גם אי נימא דאין מציאתה לבעלה, דמ"מ גם לא הוי לאביה, אמנם **באו"ש** בפ"י מאישות הי"ט מבואר דלהצד דאין מעשה ידיה לבעלה א"כ הוי לאביה ועיי"ש.

ב) תוד"ה רב אסי – **ברמב"ם** פ"ו מתרומות ה"ג כ' הטעם שמא תשקה, ומבואר כשי' רש"י, דגם למשנה אחרונה י"ל הטעם משום שמא תשקה, **ובתוס' הר"ש משנץ** מבואר די"ל דבאמת רב אסי חולק על מה דמבואר לק' נ"ז ב' דטעמא דמשנה אחרונה משום סמפון, וס"ל דגם למשנה אחרונה הוי משום שמא תשקה ופליגי האם איכא למיחש כיון דמייחד לה דוכתא, **והרשב"א** לק' נ"ח ב' הביא דבסוגיה בקידושין י' ב' וכן ביבמות ס"ח א' מוכח דגם למשנה אחרונה הטעם משום סמפון, ועוד האריך בזה עיי"ש, **ובמגיני שלמה** כ' עוד די"ל דמה דמבואר לק' דלכו"ע הוי הטעם משום סמפון היינו משום דכאן איתותב רב אסי וא"כ מוכח דהטעם משום סמפון ולא משום שמא תשקה.

בא"ד – **בתוס' הר"ש משנץ** מק', דבגמ' בקידושין י"א א' מבואר, דיש מחלוקת תנאים האם הטעם משום שמא תשקה או סימפון, וא"כ אמאי אתותב רב אסי, נימא דאתיא כהתנא דמשום סמפון, ורב אסי ס"ל כהתנא משום שמא תשקה, **והמהרמ"ש והפנ"י** כ' דרש"י לשי' דקו' הגמ' לק' היא גם לרב דמבואר דרק לירושה היא ברשותו לק"מ, ותוס' לשי' דהקו' רק לרב אסי, אמנם אכתי יק' בשי' **התורי"ד**,דכאן כ' כרש"י ולק' כ' כהתוס' דהקו' רק למאן דאמר דאף לתרומה, **ובמגיני שלמה** כ' דצ"ל דברייתא לק' קאי על מתני' ורב אסי גם קאי על מתני', וא"כ איתותב דמתני' מתפרשת דלא כמו שאמר.

בא"ד – משה"ק מהגמ' לק', **בתוס'** בקידושין י"א א' כתבו לפרש הגמ' דמסר והלך היינו דבר אחד דהלך האב עם שלוחי הבעל ומשו"ה אכתי יש לחוש לשמא תשקה.

**הפנ"י** מק' אמאי לא חיישינן לסמפון לגבי שאר דברים, וכ' דגבי ירושה וליטמא י"ל, דכיון דמתה וכבר אי אפשר להתברר סומכים על הרוב, **ובהפלאה** כ' דכיון דתו לא שייך קפידא, כבר לא הוי מקח טעות, דרק היכי דמקפיד לבסוף הוי מקח טעות, **והרש"ש** הביא דכן מבואר בתוס' יבמות נ"ו א', וגבי מעשה ידיה כ' הפנ"י דאם ימצא סמפון יחזיר, וגבי נדרים כ' די"ל דמ"מ כבר נודרת על דעת בעלה, ובקו"א כ' דיש להסתפק בשי' רש"י, האם באמת לא חיישינן לסמפון לנדרים כיון דלא הזכיר הפרת נדרים, **ובמהרמ"ש** מבואר הכי בדברי רש"י דבאמת יש לחוש גבי הפרת נדרים, והרש"ש כ' דמ"מ בתוד"ה ושמואל מבואר דלא חיישינן גם לגבי הפרת נדרים, וההפלאה כ' דיש לחוש אלא דמ"מ יש נפ"מ לאחר דתנשא ויתברר דליכא סמפון דהנדר מופר למפרע, ולפ"ז לכאורה אין ראיה מתוס' דלא חיישינן, דלא מבואר בתוס' דאפשר לסמוך על ההפרה גם קודם כניסה לחופה, **ובתוס' הר"ש משנץ** לק' נ"ח א' כ' דנחלקו בזה רבה ואביי בנדרים ע"ג ב', דרבה ס"ל דכמו דחיישינן לענין תרומה הכא נמי יש לחוש לענין הפרת נדרים, ואביי ס"ל דיש לחלק בזה ולא ביאר החילוק.

רש"י ד"ה לעולם – **הגרע"א** מעיר דאמאי הוצרך לומר דמוקמינן לענין תרומה, הא גם בלא זה יק' דמ"מ לרב אסי מבואר דהוי מסירתה להכל, וא"כ יק' מהא דמבואר במתני' דרק בכניסה לחופה היא ברשות הבעל לגמרי.

ג) רש"י ד"ה שמואל – **הפנ"י** כ' לבאר, דבדוקא כ' רש"י נדוניא, דרק זה יורש משום דאחיל אב, אבל שאר נכסים אינו יורש, [ועיין לעיל מ"ז א' אות א' משנ"ת בירושת נדוניא], ורש"י בזה אתי לשיטתו דרק לירושה היא ברשותו, אמנם לשי' התוס' דגם לשאר דברים היא ברשותו בודאי הבעל יורשה לגמרי וכן מבואר בדבריהם, והנה בשאר הראשונים דס"ל כרש"י דרק לירושה, לא מבואר דמשום מחילה ואפשר דיורש הכל, **ובש"מ** מבואר בדבריו דאין לחלק בין נדוניא לשאר ירושה, [ואדרבה י"ל דרק נדוניא לא יירש], **והחזו"א** כ' דסתימת הפוסקים נראה דיורש הכל גם אי נימא דמהני רק לירושה, וכ' דצ"ל דכיון דירושת הבעל מדרבנן, בזה אמרו דסגי במסר האב, **ובב"ש** סנ"ז סק"א כ' בשי' הרמב"ם ושו"ע דרק לענין ירושה וכ' הטעם משום מחילה, ולפי המבואר נמצא דאינו יורש אלא הנדוניא, ויל"ע בחזו"א דהזכיר דברי הב"ש שם דכ' דרק לירושה, ולא הביא דכ' הטעם משום מחילה.

גמ' ר"ל אמר וכו' – התוס' כתבו שני צדדים האם חולק על שמואל או דלא מיבעיא קאמר, **וברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר דר"ל חולק על שמואל וס"ל דלא מהני כלל לדברים של בעל, [וזה כשיטתם דגם לשמואל מהני רק לירושה ולא לשאר דברים], **ובח"ר קרשקש** מבואר דכן מוכח מדלא אמר ר"ל אף לכתובתה, **וביש"ש** גם כ' דר"ל חולק על שמואל, וכ' לפ"ז דיש להוכיח מזה כשי' התוס' דלשאר מילי הרי היא ברשות הבעל לכו"ע, דלישנא דמתני' דהרי היא ברשות הבעל, נראה דיש לבעל איזה זכות בה, ולא דרק הויא ברשותו לענין דכתובתה מאחר מנה.

גמ' כתובתה מאחר מנה – **ברשב"א** מבואר דאע"ג דאכתי בתולה היא מ"מ בטל חינה.

גמ' שם – **ברמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' די"ל דשמואל מודה לר"ל, ולפ"ז נראה דהלכה כר"ל דלא מצינו מי שחולק עליו, [ועיין בסמוך **דהריטב"א** כ' צד אחד דאיתותב ר"ל, וא"כ אין הלכה כותי'], אמנם **היש"ש** כ' דשמואל חולק על ר"ל, וכ' דאין הלכה כר"ל.

תוד"ה ושמואל – מש"כ דירושתה נקט לרבותא, **בתו"ר** מוסיף דגם אי נימא דירושת הבעל דאורייתא י"ל דכיון דילפינן לה מדכתיב שארו, א"כ ס"ד דלא מקרי שארו אלא אחר כניסה לחופה.

בא"ד – **המהרש"א** מק' לשי' התוס' דא"כ נמצא דשמואל היינו רב, **והמהרמ"ש** כ' דאין הכי נמי ורק כל אחד נקט לשון אחר, **וביש"ש** כ' דשמואל אתא לאפוקי מר"ל דכתובתה מנה, [ומזה הוכיח דשמואל חולק על ר"ל וכמשנ"ת].

**בראשונים** בסוגיין מבואר כשי' רש"י, [**וברמב"ן** מבואר דגם אין הבעל חייב במזונות], ומשה"ק תוס' מתנא דבי רי"ש דדריש דיוצאת לענין הפרת נדרים, כתבו לישב דרק יוצאת מרשות אביה, אבל מ"מ לא חשיבא ברשות הבעל וגם הוא אינו יכול להפר, [ועיין לק' משי"ת בשי' רש"י שם], **ובב"י** בסרל"ד כ', דשי' הר"ן בנדרים פ"ט א' מבואר כתוס' דבעל מיפר לבדו, אמנם **השעה"מ** הק' דבר"ן כאן מבואר כשי' רש"י, וכ' דצריך לדחוק דברי הר"ן בנדרים, ועיין **בבית מאיר** סנ"ז מש"כ לפרש דברי הר"ן, **ובנ"י** כאן נראה דהעיקר כהראשונים, אמנם בנדרים כ' כתוס' דהיא ברשותו גם למעשה ידיה ומציאתה, **והרא"ש** ביבמות פ"ו ס"ה כ' דבמסר האב היא ברשות הבעל לכל דבר ואינה אוכלת בתרומה, **והשעה"מ** בקונ' חופת חתנים ס"ד הביאו וכ' דמזה נראה דס"ל כשי' התוס', **וביש"ש** כ' לדינא כשי' התוס', **והט"ז** בסנ"ז סק"ד כ' בתוך דבריו דקנאה לכל דבר מחמת מסירה לרשותו, **ובב"ש** סק"א נראה דס"ל עיקר כשי' רש"י, [ובסוף דבריו הביא לשון הט"ז], וכ' דממש"כ הרמב"ם בפכ"ב מאישות ה"א וכן בשו"ע שם דהוא יורשה נראה דדוקא לענין זה היא ברשותו ולא לשאר דברים כשי' רש"י, והשעה"מ שם הק' דגבי נדר מבואר ברמב"ם כשי' תוס', וגם השו"ע גבי נדר כ' שי' התוס' בסתם, ורק בשם י"א כשי' הראשונים, **ובחזו"א** כ' די"ל דמש"כ הרמב"ם דלענין הפרת נדרים היא ברשות הבעל, הוא משום דממילא מהא דמבואר בקרא דאינה ברשות האב יש ללמוד דהיא ברשות הבעל, דבלא זה לא היתה יוצאת מרשות האב, אמנם לכאורה קו' השעה"מ דכיון דגבי נדרים ילפינן דהיא ברשות הבעל א"כ יש ללמוד מזה דהוא הדין לשאר דברים, **והגרע"א** ביו"ד סשע"ג ס"ד הביא שתי הדעות בראשונים לענין אי מיטמא לה.

לשי' הראשונים דאמרינן רק דיוצאה מרשות אב, אבל גם אכתי לא חשיבא נשואה, מבואר בלשון **הרא"ה** דיצאה מרשות האב לכל דבר, אמנם **ברשב"א** מבואר דאכתי למעשה ידיה וקבלת גיטה היא ברשות האב, **ובבית יעקב** מבואר החילוק, דרק גבי סקילה והפרת נדרים כתיב בהו בית אביה, אבל שאר זכויות האב לא נפקעו, וכן מבואר בחי' **הגרע"א** לעיל מ"ה א', דמשום דכ' בית אביה אמרינן דיוצאת, **ובריטב"א** בנדרים פ"ט א' כ' דע"י מסירה חשיבא קצת נשואה, [וכ' דמשו"ה אחר חופה יוכל להפר נדרים שאחר מסירה, דלא חשיב קודמין], וזה נראה שי' הרא"ה דכ' דיוצאת מאביה לכל מילי.

**הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' דאפשר דגם לענין הא דכתובתה מנה מהני מסירתה, וברייתא לא קתני אלא דברים שברשות הבעל, אמנם **הריטב"א** כ' צד אחד דאפשר דהוי תיובתא לר"ל דמתני' קאמר לירושתה דוקא.

ד) **החלקת מחוקק** סס"א סק"ב כ' דלשי' הרמב"ם דחופת נדה לא מהני דבעי ראויה לביאה, הוא הדין דלא מהני מסר האב בנדה, דאי לאו הכי לעולם יהני מדין מסירה, **ובב"ש** סנ"ז סק"א כ' לומר דמהני, [ממה דמבואר מדברי הרמב"ם והשו"ע שם דבאלמנה גם מהני מסירה, ובירושלמי מבואר דליכא חופה באלמנה], וכ' לבאר דמסירה מהני רק ליורשה משום דמחלה וכשנ"ת, והנדון בחופת נדה הוא על תורת דין נשואה, והא דבחופת נדה לא מהני ליורשה עכ"פ, הוא משום דמיירי באופן דליכא מסירה כגון שהיתה בבית אביה ובזה ליכא למחילה, **ובבית יעקב** לעיל ב' א' כ' לומר, דמסירה מהני רק בקטנה ונערה דהאב מוסרה, וזה מהני דהוא מוסרה לבעל לחופה, ומעכשיו יכול הבעל להכניסה לחופה בלא דעת האב והבת, אבל בבוגרת לא שייך זה עיי"ש, ומשו"ה אי אפשר לומר דחופת נדה יהני מטעם מסירה דמיירי בבוגרת, וצ"ב דהרי ברמב"ם ושו"ע מבואר דגם בבוגרת ואלמנה שייך תורת מסירה וכשנ"ת, ובחי' **הגרנ"ט** שם כ' לחלק, דחופת נדה לא מהני רק למה דשייך לדברים שבינו לבינה, כמו היתר ביאה, אבל לקנין דנשואה, כמו ירושה ולטמא ולהפרת נדרים מהני גם בנדה, ולפ"ז לק"מ ממסירה, דגם מסירה לא מהני אלא לקנין ולא לדברים שבינו לבינה, [ובעיקר דבריו, הנה **בבית מאיר** מבואר איפכא, דלהיתר ביאה מהני גם בנדה, ולקנין לא מהני].

ה) גמ' או שהיה לו חצר – הראשונים הביאו שי' **ר"ח** דגרס ושהיה, וס"ל דבעי תרתי גם מסר וגם נכנסה עמו, ומשו"ה הוי תיובתא גם לשמואל, והק' עליו דשמואל קאי על מתני', ואי במתני' דקתני מסר אמרינן דמ"מ בעי גם נכנסה, א"כ הוא הדין לשמואל, **ורש"י והראשונים** מבארים דהוי דבר בפנ"ע ולא שייך למסר, [**ובח"ר קרשקש** כ' דאו דרישא הוא לאו דוקא דהא מיירי דוקא בכהאי גונא דלא מסרו שלוחי האב לשלוחי הבעל ונקט או אגב סיפא].

**הרשב"א** מק', דלפי מה דס"ד דמיירי במפרש לשם נשואין, א"כ אמאי אינה אוכלת בתרומה, וכ' דס"ל דחופה בדרך לא מהני לתרומה, דאכתי אינה בודקה ויש חשש סמפון, ומבואר מדבריו דלמסקנא דמיירי בסתם, ניחא הא דלא חשיב חופה גמורה ולא ביאר אמאי, **והמהרמ"ש** כ' דלא מקרי חופה שלמה, [אך אינו מחלק בין פירש ללא], **ובפנ"י** ג"כ כ' דלא חשיב חופה ממש, דלחופה בעי מקום מיוחד כמבואר בסנ"ה כמה חילוקי דעות, וגם לשי' הרמב"ם דחופה היינו יחוד, הא כ' הב"ש בסק"ב שם דדרך עראי לא מהני יחוד, ומשו"ה לא מהני אלא לירושה, **ובבי' הגר"א** סנ"ה סק"ט כ' דלא הוי חופה ממש, כיון דלא הביאה למקום עיקר קביעתו לחופה, אבל כל שקובע החופה אפילו בחצרה סגי להיות נשואין גמורין, ולכאורה זהו החילוק ברשב"א בין מפרש לסתם, דבמפרש הוי קביעות למקום נשואין משא"כ בסתם.

**ובח"ר קרשקש** כ' דבאמת לפי הס"ד דמיירי במפרש לשם נשואין צ"ל דמה דקתני במה דברים אמורים לא קאי אלא על מסר האב לשלוחי הבעל, והביא דברי רש"י בד"ה במה דמבואר הכי דלא קאי אלא על מסירה לשלוחין, אמנם כ' דלמסקנא דמיירי דנכנסה עמו בסתם, א"כ לא מהני אלא לירושה ולא לשאר דברים, **ובב"ש** סנ"ז סק"ב הביא דברי רש"י גם למסקנא דבסתם הוי נשואין גמורין, **ובבי' הגר"א** סנ"ה סק"ט הביא דברי רש"י בד"ה הא, דכ' דהא סתמא אמרינן דזו היא כניסת חופתה, ונראה מבואר דגם בסתמא ס"ל לרש"י דהוי כמו כניסה לחופה, **ובתשו' הרא"ש** כלל ל"ז ס"א[הביאה הב"י בסנ"ז], כ' דסתם חצר דידיה לנשואין אוכלת בתרומה, וכ' **הפנ"י** דמבואר בזה דס"ל דבמה דברים אמורים לא קאי אלא על מסירת שלוחין, ובבי' הגר"א שם ובפנ"י כ' דמ"מ לשון הברייתא נראה דמה דאמר במה דברים אמורים קאי גם על היתה לו חצר דלא כרש"י.

גמ' סתמי סתמי קתני – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** מק' דאכתי יק' דרישא משמע דוקא חצר דידה הא דתרוייהו הוי נשואין, וסיפא משמע דוקא דידי' הא דתרוייהו לא הוי נשואין, וכ' דכל דהוי גם רשותו הוי לשם נשואין, דכיון שיש לו רשות נושא שם אשתו.

ו) גמ' אילימא נשואה ממש – **הפנ"י** מק' דאיך אפשר לומר דהיינו נשואה ממש, הא לזה לא בעי כלל קרא למעט דבהדיא כתיב בקרא דנשואה בחנק, ועוד דמנין לדרוש קרא דמאורסה הא איצטריך לגופא דדוקא מאורסה ולא פנויה, וכ' לומר דעיקר הדרשה למעט היכי דהיתה נשואה ונתגרשה ועכשיו היא מאורסת, ודרשינן מדכתיב מאורסה ולא ארוסה, וזהו כשי' רש"י בסוגיה, אבל לשי' התוס' דקו' הגמ' בסמוך על נכנסה לחופה מבואר לאו הכי, **ובאו"ש** בפ"ג מאסו"ב ה"ט מבואר דבאמת אין כאן דרשה מיתור, אלא גופא דקרא דרשינן דדוקא מאורסה ולא נשואה, [ולפ"ז נראה דיל"פ קו' הגמ' אילימא נשואה ממש, היינו דזה לא היה התנא צריך לפרש דבה אין סקילה, כיון דכבר אמר דבתולה ולא בעולה].

תוד"ה היינו – בש"מ הביא **דהריטב"א** כ', דהא דאמרינן דבעל עושה אותה בעולה שלא כדרכה, זה דוקא משום דאהני ביאתו לקנותה מהני גם לדונה כבעולה, וכ' **הש"מ** דלפ"ז, הכא דהוי אחר חופה ולא נקנית בזה, א"כ גם בבעל לא יהני לחשב כמו ביאה כדרכה, וכ' דהתוס' חולקים על הריטב"א, **ובמשנת ר"א** כ' לומר דגם תוס' מודו דביאה בעלמא לא חשיבא כביאה כדרכה אפילו בבעל, ודוקא הכא דבעינן לומר דע"י הביאה נחשבת נשואה גמורה, אמרינן דגם ביאה שלא כדרכה נחשב כמו ביאה כדרכה.

**מט' א'**

גמ' ואימא היכא דהדרא וכו' – שי' **רש"י** דקו' הגמ' רק על מסר האב לשלוחי הבעל, דכיון דלא חשבינן לה כנשואה ממש, אלא רק נפקא לן מקרא יתירא דבית אביה, א"כ נימא דהיכי דהדרא בית אביה קרינן בה, ושי' **תוס'** בשם ר"י וכן **הראשונים** בשם **ר"ח,**  דקו' הגמ' גם על חופה דנימא דהדרא, וכיון שכן מנ"ל דקרא דבית אביה למעט מסר האב, דלמא אתא למילף דלא הדרא, ובתוס' מבואר דגם לפ"ז, כל מה דבעי קרא הוא רק לכהאי גונא דלא נבעלה, אבל אם נבעלה בודאי לא הדרא, ולא בעי קרא, ובתנא דבי רי"ש דקתני מוצאת מכלל אב היינו על כה"ג דנבעלה, **וברמב"ן ורא"ה** מבואר צד אחד, דגם בנבעלה בעי קרא דלא הדרא, ומש"כ בברייתא דמוצאת מכלל אב, היינו כהאי גונא דבגרה וכשי"ת, **ובח"ר קרשקש** כ' דאינו מחוור פי' ר"ח, דהיכי משמע ממה דכתיב לזנות בית אביה דלא הדרא לבית אביה, הא אדרבה יש לנו לומר דהדרא והויא בכלל לזנות בית אביה, **ובנ"י** מבואר דדרשינן לומר דלעולם היתה בבית אביה.

תוד"ה ואימא – משה"ק על פירושם העיר **המהרמ"ש** דלכאורה גם על שי' רש"י ילה"ק כן דאיך ילפינן מהפרת נדרים לדין סקילה ועיי"ש מש"כ, אמנם **בתוס' הר"ש משנץ** מבואר דלשי' רש"י דהנדון בגמ' הוא על מה שילפינן מלזנות בית אביה דבמסירת האב כבר דינה בחנק, דנימא דזהו רק כל זמן שלא הדרא לבי נשא, אבל כשהדרא שפיר קרינן בה לזנות בית אביה, א"כ בזה שפיר ילפינן מהפרת נדרים דכיון דיצאה שעה אחת תו לא מקריא בית אביה, וממילא דאין לחלק בין הפרת נדרים לדין סקילה, דמ"מ כבר אינה קרויה בית אביה ומימעטא מקרא דלזנות בית אביה, ורק לשי' התוס' דהגמ' מק' דבעי קרא דלזנות בית אביה לומר דגם היכי דהדרא לבי נשא מ"מ דינה בחנק, א"כ בעי למילף מהפרת נדרים דגם בלא קרא דלזנות בית אביה לא הדרא.

בא"ד – משה"ק על רש"י דאמאי המתין עד כאן כ' **המהרש"א** דבדברי רש"י מבואר, דמאחר דמבואר דלא נפקא לן אלא מקרא דלזנות בית אביה, א"כ י"ל דלא ילפינן אלא היכי דלא הדרא, אלא דכ' דמ"מ אכתי ילה"ק דכיון דהוי ספק לענין דינא, א"כ שפיר אפשר להסתפק גם בלא שידעינן דילפינן מקרא דלזנות בית אביה, **ובש"מ** מבואר דקודם דמייתי האי ברייתא, א"כ י"ל דמה דהוי כנשואה הוא משום דגם מסירה חשיבא כחופה וא"כ בודאי דלא הדרא כמו בחופה, ורק מאחר דמבואר דבעי קרא בפנ"ע למסירת האב ומבואר דאי"ז כחופה, א"כ איכא למיבעי דנימא דהיכי דהדרא לבי נשא הדרא למילתא קמייתא.

גמ' מוצאת מכלל אב – **הראשונים** כתבו בשם **הראב"ד** דהיינו על כהאי גונא דנכנסה לחופה, וילפינן דמוצאת מכלל אב מקרא דבנעוריה בית אביה, דכיון שנשאת תו לא קרינן בה בנעוריה בית אביה, [ובחי' הרא"ה כתב רק מילת בנעוריה ולכאורה העיקר הוא דלא קרינן בה בית אביה וכמבואר ברשב"א וריטב"א], **והרמב"ן והרא"ה** כ' דלשי' הר"ח הא דמבואר כאן דלא בעי קרא לנשאת היינו בכהאי גונא דבגרה, ועוד כ' די"ל דהיכי דנבעלה כבר לא קרינן בה בנעוריה בית אביה, והר"ח מיירי רק על נכנסה לחופה ולא נבעלה,והרא"ההביא על זה דקודם שנבעלה שפיר קרינן בה בנעוריה בית אביה, כדכתיב ושבה אל בית אביה כנעוריה מלחם אביה תאכל, [וצ"ל דאע"ג דשם מיירי גם בנבעלה, היינו דשם באמת לא נקראת בנעוריה, אבל בנעוריה בית אביה לא מקרי אלא קודם שנבעלה], ועוד כ' עוד לפי שי' רש"י דקרא בעי רק למסר האב, די"ל דמסברא אמרינן דכל שיצאה מרשות אביה דתו אינה חוזרת, דכבר נתרוקנה רשות האב לבעל, ורק במסר האב דכל מה שנתרוקן מרשות אב הוא בשביל רשות הבעל, וא"כ כל שלא הספיקה לבא לרשות הבעל עד שחזרה לרשות אביה י"ל דחוזרת ומיפר נדריה, וכן נראה ברש"י דהוי מסברא.

**הריטב"א** כ' כפי' ר"ח דבעי קרא דלא הדרא גם בחופה, ובתנא דבי רי"ש כ' דלא בעי קרא אלא לכהאי גונא דמסר האב והדרא, דאם מסר לחופה אפילו הדרא לא קרינן בה בנעוריה בית אביה, [ולא פירש אמאי לענין סקילה בעי קרא ולענין הפרת נדרים לא בעי קרא, ולכאורה הוא משום דהפרת נדרים ילפינן מבית אביה אך יל"ע בזה], ולכאורה לפי דבריו מקרא זה כבר אפשר למילף לענין סקילה דלא הדרא בנכנסה לחופה, ולא בעי לקרא דונדר אלמנה אלא דלא נימא במסר דעכ"פ הדרא, ויל"ע בלשונו דכ' דהא דילפינן דין סקילה מהפרת נדרים הוא משום דבתרוייהו כתיב בית אביה, והא בעינן לומר דקרא דכתיב בית אביה הוא מיותר.

ובריטב"א מבואר עוד, דגם מסר כל זמן דלא הדרא לא בעי לקרא דונדר, ואפשר למילף מקרא דבנעוריה בית אביה, וצ"ב דהא גבי סקילה מבואר, דאי בעי לקרא דבית אביה למעט הדרא, דאי אפשר למילף כלל למסר האב דזה קו' הגמ' לר"ח, וא"כ אמאי בנדר ילפינן מבנעוריה בית אביה למעט מסר האב, הגם דאצטריך לדלא הדרא, [ואפשר דדוקא בסקילה בעי יתור, דמסברא י"ל דלא גרע מיתומה דבסקילה, וכמבואר **בפנ"י** סברא זו, דמשו"ה אי אפשר למילף דמסירה מהניא לענין סקילה מהפרת נדרים, ורק לענין דלא הדרא אפשר למילף, דזה חשיב רק גלוי מילתא וכמש"כ הריטב"א בדבריו].

גמ' אלא הרי שמסר וכו' – כבר נתבאר לעיל שי' **רש"י והראשונים** דאף דיצאה מרשות אב מ"מ בעל גם אינו מיפר, ושי' **תוס'** דבעל מצי מיפר, [ועיין לעיל בשי' הר"ן ונ"י], **והרמב"ם** פי"א מנדרים הכ"ב כ', דמסר האב אין מיפר הבעל דאין מיפר בקודמין, ומזה דייק **בכס"מ ובב"י** סרל"ד, דדוקא במה שנדרה קודם אינו מפר, אבל מה שנדרה אחר מסירה מפר וכשי' תוס', [וכן מבואר בעוד אחרונים בשי' הרמב"ם], **ובב"ח** כ' לומר דשי' הרמב"ם דבעל לא מצי מיפר, ומש"כ שאין מפר בקודמין היינו לומר דמשו"ה לא יוכל להפר נדרים אלו גם אחר שנכנסה לחופה, אבל קודם שנכנסה בודאי דאינו יכול להפר, והביא לשון הרמב"ם בפי"א ה"ח וה"י דמיפר משתכנס לחופה, **ובטור** סרל"ד מבואר, דבעל לא מצי מיפר, **והשו"ע** כ' שי' תוס' והרמב"ם בסתם וי"א כהטור, **ובט"ז** מבואר דרק לחומרא יש לנו לומר דאינו מיפר, וכן **בבי' הגר"א** סקכ"א נראה דעיקר דמיפר.

וברש"י בד"ה אלא מבואר דהנדון גם בנדרה בעודה בדרך קודם שמת הבעל, וכן מבואר בתוד"ה האיך דזה שי' רש"י, [ובהגהות הביאו גירסא ברש"י דמיירי על שמת הבעל], וכ' **בש"מ** דהלשון דתנא דבי רי"ש נראה דאין אלא או בית אביה או בית בעלה, ואין מציאות דכבר לא הויא בבית אביה ומ"מ גם בבית בעלה לא חשיבא, ומשו"ה הוכרח רש"י לפרש דלתנא דבי רי"ש, בעודה בדרך היא חשובה בבית בעלה ומיפר הנדרים, והא דכתב לעיל דלשמואל אינה ברשותו אף להפרת נדרים זהו משום דממתני' דנדרים פ"ט א' מבואר הכי דהיא ברשות עצמה בעודה בדרך עיי"ש מש"כ, וכ' על משה"ק התוס' על רש"י דמלזנות בית אביה נפקא, דהתוס' לשיטתם דס"ל דבאמת במסירת האב הרי כנשואה לכל דבר, אבל לשי' רש"י שם דאינה כנשואה לכלום, א"כ מבואר דאי אפשר למילף דהיא ברשות הבעל מהא דדינה בחנק ומשו"ה שפיר בעי ילפותא להפרת נדרים דהבעל מיפר, אמנם **בב"י** בסרל"ד מבואר גם בשי' רש"י, דגם תנא דבי רי"ש לא סבר דהבעל יכול להפר נדרים במסירת האב, וכ"כ **הפנ"י** וכ' דיש לפרש דברי רש"י דנקראת בית אישה רק לענין שלא נתרוקנה הרשות לאב במיתת הבעל וכמו דמסיק רש"י, ועוד כ' דכיון דאיכא אמוראי לעיל דס"ל דבאמת מהני גם לענין שהבעל יכול להפר לא חש לדקדק בלישנא.

**בריטב"א** בנדרים פ"ט מבואר דבעל לא מצי מיפר, ומ"מ כ' דהויא קצת נשואה, ומהני דיוכל להפר אחר חופה ולא יחשב קודמין, וכ"כ **הט"ז** מדילי' לדינא [והטעם שכ' צ"ב], ויל"ע דלכאורה לפמשנ"ת דברי הב"ח בדברי הרמב"ם דמש"כ דאין מיפר בקודמין היינו דמשו"ה אינו יכול להפר אפילו נכנסה לחופה, א"כ נראה דגם מה שנדרה משיצאה מרשות אביה אינו יכול להפר.

**בטור** שם מבואר עוד, דאם הדרא אחר מסירה, דהאב יכול להפר נדרים שנדרה מעכשיו, **ובב"י** הק' עליו, דבסגיין מבואר דלא הדרא, **והב"ח** כ' לבאר דרק לגבי מה דנדרה בזמן המסירה לא הדרא, אך **הט"ז** סקי"ד **והש"כ** סקכ"ה כתבו, דמ"מ קרא דנדר אלמנה משמע דגם נדר שאח"כ לא מצי האב להפר, **ובט"ז** כ' להגיה בדברי הטור, **ובשו"ע** סי"ב כ' דאין יכול להפר.

תוד"ה ונדר – בש"מ ובמגיני שלמה כ' לישב קו' התוס' עיי"ש ואכמ"ל.

א) גמ' במזונות בתו הוא דאינו חייב – **המהרמ"ש** מק' דאמאי לא נימא דנקט בתו לרבותא, דלא נימא דחייב משום תנאי ב"ד וכמו דמבואר במתני' דבעינן להא דדרש ראב"ע, אבל בנו פישטא דליכא חיוב כיון דאין בהו תנאי ב"ד כלל.

גמ' קל וחומר וכו' – **הגרע"א** כ' לומר דיש נפ"מ בזה היכי דיש לו רק כדי מזון אחד מהם דלר"מ יזון את הבן, ולר"י יזון את הבת.

**מט' ב'**

ב) גמ' באושא התקינו וכו' – **הה"מ** בפי"ט מאישות ה"ד כ' דחייב לזון בניו בתקנת אושא עד שיהו בני שש, וכ"כ **הטור** בסקי"ב, ובאב"מ סע"א סק"ג הביא דבתשו' **מהר"ם** תמה על הטור דתקנת אושא הוי על יותר מבני שש וכמבואר בתוד"ה כשהם, והדין דעד שש חייב לזונם להלכה, ובגמ' מסיק דאין מחייבין אותו והיינו על יותר מבני שש, וכ' לומר דס"ל דהיה שתי תקנות, ומתחילה תקנו עד בני שש, והוסיפו גם יותר ובזה אין הלכה הכי, **ובאב"מ** שם הביא דברי **רש"י** במהדו"ק שהובא בש"מ, דכ' דהספק בגמ' האם הלכה כותי' היינו האם יש לסמוך על דברי רבי אילעא שכך התקינו, ולפ"ז כ' לבאר דלמה דמסקינן דאין כופין אותו, אמרינן דאין הלכה כרבי אילעא אלא ס"ל דמה דהתקינו באושא היה רק דחייב לזון עד שיהו בני שש.

גמ' שם – **הרמב"ם** בפי"ב מאישות הי"ד **והשו"ע** בסע"א ס"א כ' דיותר מבני שש מאכיל האב לבניו עד שיגדלו כתקנת חכמים, ואם לא רצה גוערין ומכלימין אותו ואם לא רצה מכריזין בציבור, אבל אין כופין, [ובהט"ו כ' דאם הוא אמוד כופין מדין צדקה], **ובהג"מ** אות ט' הביא את מה דמבואר בגמ' דבאושא התקינו שיהא זן כל זמן שהן קטנים, **ובאב"מ** שם הק' דהא מסקינן דאין הלכה כרבי אילעא, וכן **בבי' הגר"א** סק"ב כ' דצ"ע על מש"כ דזן אותם בתקנת חכמים.

גמ' כפו לי' אסיתא בצבורא – **בתורי"ד** מבואר דמה דאמר למעבד הכי, הוא כדי שידעו הציבור דהוא אינו זנם וירחמו עליהם, ויל"ע דא"כ סגי שיאמר שהוא אינו זנם, ובש"מ בשם **תר"י** מבואר דעביד הכי להלבין פניו בציבור.

תוד"ה הא – **בש"מ** כ', דלפי פי' התוס' יל"ע דמה רבותא בזה דעורב בעי בניה כיון דזהו מין שזן בניו, **והרמב"ם** בפי"ב מאישות הי"ד **והטושו"ע** סע"א ס"א כ' דהוא גרוע מעוף טמא ולא הזכירו כלל עורב, **ובפרישה** סק"ב כ' דעוף טמא הוא אכזר שהוא דורס ואוכל, ולפי פי' רש"י מבאר בשם **תר"י** דאע"פ דמתחילה נולד לו ספק עליהם שאינם בניו כיון דהם לבנים, מ"מ אח"כ זן אותם.

תוד"ה אכפיי' – בתי' הראשון דאכפיי' בדברים, הק' **הר"ן** דגם בלא אמיד מבואר דכפינן בדברים, **ובש"מ** כ' דמה דמבואר בגמ' דאמרו לו, זה חשיב רק פתוי דברים ולא כפיה, ועל דרך זה מבואר **במהרש"א ובמהרמ"ש** עיי"ש.

ועל התי' השני מק' הר"ן, דא"כ מה מייתי ראיה להא דכייפינן לזון בניו, הא דוקא רבא כפה משום דקצבו בני העיר, **והמהרמ"ש** כ' לומר, דיש לפרש דבאמיד הדין להלכה כמו תקנת אושא כיון דמצינו דשייך כפיה בזה, **ובבית יעקב** כ' לומר, דהכא נמי לענין לזון בניו, כופים רק היכי דקצבו בני העיר לכפות על צדקה, וכיון דזה מוטל עליו כופים אותו.

ולפמש"כ בתי' השלישי דאיכא לאו נמצא, דלעולם כופין בצדקה וגם בהכאה וכ"כ **הר"ן**, וכן מבואר **ברמב"ם** בפה"מ כאן ובפ"ז ממתנו"ע ה"י **ובטושו"ע** סרמ"ח ס"א, **והש"כ** שם בסק"ג הביא לתי' השלישי. ועיין לעיל מ"ח א' משנ"ת האם יורדין לנכסיו.

**בתוס'** בב"ב ח' ב' כתבו בשם **ריצב"א**, דאין ב"ד נענשים אם לא כופים, אבל מ"מ שפיר יכולים לכפות, **והמהר"ם** שם מבאר, דהא דמבואר בגמ' דבאמיד כופין ונראה דהוי מדינא ולא רק אם רוצים, הוא משום דבאמת ראוי לכפותו, ורק דכיון דאין נענשים על זה אמרינן דאין לנו חיוב לכפותו בזה עד שתצא נפשו, וכן מבואר **במרדכי** שם עיי"ש, **והאב"מ** סע"א סק"ד כ', דמשו"ה יליף בגמ' מהא דאכפיי' רבא דגבי בניו כופים מדינא, דכיון דמצינו דגם בלא אמיד כופים אותו בדברים, וחזינן דהכא בעי יותר להצריכו לזון בניו, א"כ היכי דאמיד אמרינן דודאי דינא ועצה טובה לכופו, הגם דאין חיוב בזה.

**הריטב"א** כ' דשאני צדקה דכופין מפני מחסורם של עניים, וכמו דמצינו אזהרה בקרא דועשית אזהרה לב"ד שיעשוהו, וקאי גם על נדר של צדקה, וילפינן מזה לכל חיוב צדקה, **ובאב"מ** שם כ' בשם **מהרי"ק** שורש קמ"ח, דרק היכי דיש שכר של אריכות ימים חשיב מתן שכרה בצידה, ועוד כ' שם לת', דהמתן שכר הוי על זה דנותן ברצון הלב כדכתיב ולא ירע לבבך, וכ"כ **המנ"ח** מצוה תע"ט אות ג', [והביא דכ"כ גם **המל"מ** בפ"ג מעבדים הי"ד], ועוד כ' לת', דכיון דלא בכל מקום שנכתב מצות צדקה כ' גם מתן שכרה, לא חשיב כהאי גונא מתן שכרה בצדה, **ובקצוה"ח** סר"צ ססק"ג כ' לת' לפי דברי הכס"מ דיש שעבוד נכסים בצדקה, דמשו"ה כופין אותו, כיון דיש עליו חיוב לעניים, ויש להם זכות ממון אצלו, **ובשעורי רח"ה** בב"ב הביא דברי הרמב"ם בפ"ט ממתנו"ע ה"ב דכ' דמצוה להעמיד ממונים בכל עיר על הצדקה, ומבואר דאיכא דין גם על אחרים לראות שיתנו צדקה, וא"כ לענין זה לא שייך לפטור משום דמתן שכרה כתוב בצדה, דזהו רק אי הוי רק מצוה דילי'.

**הבית יעקב** מק' עמש"כ תוס' דאיכא לאו, דא"כ אמאי אמרינן בצדקה דעוסק במצוה פטור מן המצוה, כמבואר בב"ק נ"ו ב' ובכמה מקומות, **ובאו"ש** בפ"ג מיו"ט ה"ח **ובק"ש** ב"ב אות מ"ח תי', דכל הלאו הוא לקיום העשה, ואי ליכא עשה משום עוסק במצוה, ממילא ליכא להלאו, [ועיין בק"ש מש"כ עוד בזה].

במש"כ תוס' דכיון דאיכא לאו כופין, אע"ג שיש מתן שכרה בצדה, מבואר **בחוו"ד** סקס"א סק"ו, דבלאו הכפיה הוי מדין לאפרושי מאיסורא, ומשו"ה לא אכפת לן בזה שיש מתן שכרה בצדה, [ועיין בחי' הגרש"ר בב"ב מש"כ בזה].

ב) רש"י ד"ה גדולה – **המהרמ"ש** כ' לבאר מש"כ בגדולה, דכיון דבגמ' לא הוזכר דהגדולה היא מה דאמרו דניסת הבת אלמנתו ניזונת, א"כ נראה דהגדולה היינו עיקר מה דאלמנו ניזונת ממה שמוריש לבניו, וזה קשה דזה בודאי לא הויא גדולה, ומשו"ה כ' בגדולה, והיינו דמצינו באלמנה דבר שבזה היא גדולה ממה שאמר הכי.

גמ' מתקיף לה ר"ז וכו' – התוס' מבארים דקו' ר"ז, דכיון דמצינו דתקנו לגבות מבעל הגם דבעיקרו דינו כלוקח, א"כ כ"ש דיש לנו לתקן דיזון הוא ואשתו ממה שכתב לבנו.

**והרמב"ן** כ' דשי' רש"י דהקו' דממה דאמר דהוא ואשתו נראה דאלמנתו אינה נזונת, ולזה הק' דאפילו אלמנתו נזונת דיש לנו לומר דשויוהו כיורש וכדחזינן דשויוהו לבעל כיורש, [וכ' דאין הקו' על עיקר הדין דבודאי היה צריך לאומרו, אלא דהקו' דהיה לו לומר אלמנתו וכ"ש הוא ואשתו], אלא דהק' דא"כ אמאי לדינא לא אמרינן דבאמת אלמנתו נזונת, וכ' דהטעם דתקנת אושא הוא משום דאמרינן דאיכא אומדנא דלא נתן אלא על מנת שאכתי יזון מנכסיו, ולא היה דעתו אלא שיקנה גוף מהיום ופירות לאחר מיתה במה שישאר אחר שיזון, אבל כל מה שצריך למזונותיו אכתי שייר לעצמו שיוכל ליטול אף מהגוף, [ויל"ע אמאי כ' דנותן לו גוף מהיום ופירות לאחר מיתה, כיון דמבואר דלצורך מזונות יכול ליטול גם הגוף עצמו, ואי דנימא דרק משום דנותן לו פירות לאחר מיתה חשיב כירושה, מ"מ הא גופא יל"ע מנין דדעתו דיזכה בפירות רק לאחר מיתה], וא"כ נמצא דהוי כירושה שאינו זוכה אלא לאחר מיתה, ומשו"ה יש לנו לומר דאף אלמנתו נזונת וכמשנ"ת, אבל למאי דמסיק דהוא ואשתו אין נזונים והיינו משום דדעתו ליתן לו הכל מיד וגף ופירות, א"כ ממילא אינו כירושה ומשו"ה גם אלמנתו אינה נזונת.

**והרשב"א** הק' דמה מק' ר"ז, הא מה דנזונת מבעל הוא משום דמעיקר הדין הוי יורש, ובמקום פסידא דאלמנה לא שויוהו כלוקח, וזה לא שייך הכא, וכ' בשם **הראב"ד** דבאמת מצי לשנויי הכי, אלא דמשני דגם אי נימא דבעל הוי כלוקח מעיקר הדין, ומה דאלמנתו נזונת זהו משום תקנה אכתי יש לחלק, והק' על זה דמ"מ מה ס"ד דר"ז להק', וכ' לבאר דטעמי' דתקנת אושא הוא משום דאמרינן דאומדן דעת הוא דלא נתן לבנו אלא אם לא יצטרך לו למזונות, והוי כמו דפירש דנותן לו מעכשיו כל מה שישתייר לאחר מיתתו, ומה שהוא נזון הוא מעיקר הדין, ומה דאמרינן התקנו היינו דאמרו דכך הדין משום דירדו לסוף דעתו, ור"ז ס"ל דהא דמוציאים מבעל, הוא משום דאמרינן דדעת האיש דאלמנתו תזון גם מבעל בתו, ואין זה משום תקנה אלא עיקר הדין כך הוא, ומשו"ה אמרו דיהיה שעבוד גם להוציא מהבעל, ומשו"ה מק' דגדולה מזו אמרו.

**והרא"ה והריטב"א** כתבו על קו' הרשב"א, דר"ז ס"ל דבעל הוי כלוקח לכל דבר, ורק לגבי אלמנתו אפקוהו מדיני' ושויוהו כיורש, וכ' דקו' ר"ז היתה רק על אשתו, דהוא ודאי דבעי תקנה דהא מדעתו נתן, ואין לו שום שעבוד על הנכסים, ורק מאשתו קשיא לי' משום דיש לה מזונות מן הדין, ומבואר **בח"ר קרשקש** דתקנת אושא היתה, דאע"ג דאין לו מעיקר הדין, מ"מ כיון דאין אדם נותן נכסיו על דעת שימות ברעב, תקנו שיהיה דין מתנה זו כפי מה שדעתו של אדם ליתן, וקו' הגמ' דאי"צ לתקנה זו גבי אשתו, דשם יש סיבה נוספת שתוכל להוציא מזונות כמו שמוציאה מבעל דגובה מכח שעבוד נכסים.

**והמהרמ"ש** כ' דממש"כ רש"י הוא ואשתו שהוא קיים, נראה דכונתו דמה דנקט דהוא ואשתו מיבעיא, אין כונתו דגם הוא לא איצטריך, אלא נקט הוא לארויי דמיירי על אשתו כשהוא קיים, ובזה אמרו דכל שכן שהיא תוציא, והקו' רק על אשתו, אך כ' דממש"כ ואלו בניו הם נראה דגם מהוא מק', ולכאורה י"ל דכונתו דכיון דהם בניו לא שייך דאי לאו דעביד לי' נייח נפשי' וכמש"כ בד"ה מיבעיא, אבל באמת מק' על אשתו ולא על הוא, וכן נראה **בח"ר קרשקש** דלרש"י הקו' רק משום אשתו.

ג) תוד"ה הוא – מש"כ דאיצטריך לאשמועינן בנו משום דמיירי לענין מטלטלין, כ' **המהרש"א** דאעפ"כ מק' דהשתא אלמנתו ניזונת, אע"פ דשם לא הוי אלא ממקרקעי, דמ"מ כיון דאמרינן דבודאי דיש לנו לתקן דיזון ממה שנתן לבניו, א"כ בזה אין לחלק בין מקרקעי למטלטלין, דרק גבי אלמנה הוי דוקא ממקרקעי דאין מוציאין מנכסי יורשים ממטלטלין.

בא"ד – מש"כ להביא ראיה מב"ב קל"ג א' דאינה גובה ממקבל מתנה, הק' **מהרש"א** דמה צורך לזה, הא מסקינן דאין הלכה כתקנת אושא, וא"כ אפילו מבנו לא גביא, וכ' לומר דנדון התוס' רק על מה שיתנו היורשים, **ובמהרמ"ש** מבואר דלפי התי' בתוס' דקו' הגמ' רק מהוא ולא מאשתו, א"כ ממילא דלק"מ דלא מבואר גם למסקנא דאשתו אינה ניזונת,ועוד מבואר בדבריו דגם לי' דנקט בנו משום דמיירי לענין מטלטלין, י"ל דמה דאין הלכה הוי דוקא לענין מטלטלין, **ובהפלאה** משום זה תמה על המהרש"א דאין כאן קו' כלל, **ובבית יעקב** כ' לבאר קו' המהרש"א עפמש"כ הסמ"ע בחו"מ סצ"ד, דאין דין שעבוד על מזונות האשה עיי"ש, וא"כ הרי לא שייך כלל לדון דאשתו תגבה ממקבל מתנה מדין שעבוד, ורק דלס"ד י"ל דמשום תקנת אושא גם תקנו בזה גם דתגבה מכח שעבוד, וא"כ כיון דקיי"ל דלא כתקנת אושא, ממילא דליכא לדון מצד שעבוד כלל, ומשו"ה כ' המהרש"א דבאמת כל נדון התוס' רק לענין אלמנה דבה איכא שעבוד, ולכאורה אכתי יל"ע בדברי המהרש"א דאמאי כ' דהנדון על מה שנתנו היורשים, דלכאורה אלמנה ראויה שתגבה גם ממה שנתן הבעל אי נימא דגובה ממקבל מתנה, דבתוס' מוכח דגם על מה שנותן מחיים יש לדון דאלמנה תגבה מזה וכמש"כ הפנ"י.

**ובמהרש"א** כ' להוכיח דהתוס' מיירו על לאחר מיתה, ממה דמחלקים בין מקרקעי למטלטלין, וחילוק זה איכא רק לאחר מיתה דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי אבל מחיים אין לחלק, וכבר תמה בדבריו **בקרני ראם** דמה דאין לחלק זהו רק במה שתקנו שיזון ממה שנתן לבנו, אבל מאחר בודאי דלא יזון ממטלטלי, דלא גרע מתנה מיורש, וכן מוכח בתוס' דכתבו דנקט הכא בנו משום מטלטלין, ומבואר דמאחר לא יגבה ממטלטלי.

בא"ד – במש"כ דמלוה על פה לא גבי ממקבל מתנה, הנה כן מבואר גם להלכה בלא חולק, אמנם **באבי עזרי** בפי"א ממו"ל ה"ז מביא **דבשערי שבועות** שער העשרים, מבואר דגובה ממקבל מתנה, ועיי"ש מש"כ, **וביש"ש** כ' לומר דבכל מלוה על פה אם נתן אחר שהגיע זמן הגביה, דמוציא מהמקבל מתנה ואפילו מטלטלין עיי"ש.

בא"ד – מש"כ דלפי תקנת הגאונים גביא ממטלטלין דמתנת שכ"מ, הנה **במרדכי** סקס"א כ' בשם **ר' שמואל** דמתנת שכ"מ מפקיעה, ומה דמבואר בב"ב דדומה לירושה מק"ו, כ' דק"ו פריכא הוא ודחוי בעלמא הוא, והוכיח דבבעל בעי לתקנה מיוחדת דתגבה האלמנה, ואע"ג דהוי לוקח רק מדרבנן, וא"כ הוא הדין למתנת שכ"מ דהוי מדרבנן, **ובנ"י** בב"ב קל"ג כ' עוד בשם רשב"א וריטב"א, דלא תקנו הגאונים אלא על יורשים, ולא על מתנת שכ"מ, **וברמ"א** סצ"ג ס"כ כ' בשם י"א דאינה נזונת וכונתו להמרדכי, ולפ"ז גם אם נתן קרקע במתנת שכ"מ לא תגבה וכן מבואר בנו"כ, **ובב"ש** סקל"ה ובס"ק סק"ה מבואר לדינא דגובה, וכ"כ **בבי' הגר"א** סקל"ו, ועוד הביא **דהריב"ש** בסק"ז לא סמך על דברי הנ"י, **ובבית מאיר** שם כ' לומר דאי נימא דתקנת הגאונים לגבות ממטלטלין משום דבלאו הכי איכא עכ"פ מצוה על היתומים, א"כ במתנת שכ"מ דלא ברירא דהיא כירושה בזה לא תקנו, אבל אי הוי משום דהם בני שעבוד א"כ גם במתנת שכ"מ תקנו, ועיי"ש שהאריך בשי' ר' שמואל ומסיק דאם בא ליד המקבל מתנה גם במתנת שכ"מ אין מוציאין מידו.

**נ' א'**

ד) תוד"ה עשיתינהו – **בריטב"א** כ' לפי פירוש התוס' בגמ', דמשמע דכפאו בנדוי וכיוצא בו, וכן **בנ"י** כ' דמנדין.

ובתוס' מבואר דאי היה הדין כמו דאמר רבי אילעא, היו מלקין וכופין עד שיזונו, **והריטב"א** כ' דהיו יורדים לנכסיו.

בגמ' מבואר למסקנא דאין הלכה כתקנת אושא דאמר רבי אילעא, **והראשונים** מק' דהא ר"ז מתקיף דהוי ק"ו ממה דמוציאין מבעל, ואמנם דבהוא ואשתו אמרינן דליכא ק"ו כמבואר בגמ', מ"מ אלמנתו תגבה, **והרמב"ן והרשב"א** כתבו לפי מה דביארו הגמ', דהטעם הוא משום דאמרינן דאיכא אומדנא דדעתו לשייר למזונות, דא"כ להלכה אמרינן דאינו משייר ומשו"ה גם אלמנתו אינה נזונת, ועוד כ' הרשב"א די"ל דס"ל למסקנא דמה דמוציאין מהבעל אי"ז משום דאומדנא דדעת האיש שתגבה גם מבעל בתו, אלא דרבנן אמרו הכי להעמיד הבעל על דינו שיהיה כיורש משום פסידא דאלמנה, **והרא"ה והריטב"א** כתבו דלהלכה אמרינן, דהא דמוציאה מבעל אין זה משום תקנ"ח מיוחדת באלמנה, אלא גם מלוה על פה גובה מבעל כמבואר בסוגיה בב"ב קל"ט ב', [ויש בזה מחלוקת ראשונים שם], וא"כ לא שייך ק"ו כלל, אמנם **המרדכי** בסקס"א כ' בשם **הר"מ,** דגבי אלמנתו אמרינן להלכה כתקנת אושא, והוסיף עוד דגם באשתו הלכה כתקנת אושא, ורק לגבי דידי' אין הלכה, **והרמ"א** בס"ק ס"א כ' בשם י"א, דאם נתן למי שראוי ליורשו אשה גובה כתובה מהם, וכ"כ **ביש"ש**, **ובח"מ** סק"ז כ', דזה הוי רק להלכה ולא למעשה, **ובב"ש** סק"ו חולק על זה, רק דכ' דמ"מ הוי מחלוקת, ויכולים לומר קים לי כהשי' דאינה גובה, **והגר"א** סק"ז כ' דדעת כל הפוסקים דלא כהי"א.

**בנ"י** מבואר דאע"ג דאין הלכה כרבי אילעא מ"מ היכי דאין לאב במה להתפרנס עבדינן כמו דעבד ר' יונתן וכופין את הבן בנדוי או בענין אחר לזון אביו.

א) גמ' באושא התקינו – **בגה"ש** מביא **מירושלמי**, דהלכה היתה בידם ושכחוה, וחזרו ועמדו השניים והסכימו לדעת הראשונים, ונראה דהוי הלכה לממ"ס וכן מבואר בפי' **הגר"א** בפאה פ"א מ"א דהוי מה"ת, אמנם **בחת"ס** יו"ד סרכ"ט נקט דהוי מדרבנן, ומה"ת בעי גם יותר מחומש כל שיש לו מזון לכדי חייו היום, וכן הוא לשון **הרא"ש** בב"ק ט' ב' דהוי תקנ"ח.

גמ' המבזבז אל יבזבז יותר מחומש – **רש"י** מפרש לעניים, ובש"מ מביא **מרש"י מהדו"ק** דפירש על הקדש, **ובב"י וברמ"א** סרמ"ט הביאו זה לענין צדקה, **וברמב"ם** פ"ח מערכין הי"ג כ' זה על כל המצוות, דמפזר ממונו על מצוות לא יפזר יותר מחומש, **ובתוס'** ב"ק ט' ב' **וברא"ש ובראב"ד ורשב"א** שם וכן **בר"ן** בסוכה [דף רמ"ו ב'], הביאו גמ' זו לענין דאי"צ להוציא כל ממונו לקיום מצוה ואפילו מצוה עוברת, [והרשב"א והר"ן שם כ' בשם הראב"ד, דאין לו להוציא כדי שלא יעני ויפול על הציבור, וכמש"כ רש"י כאן הטעם דאל יבזבז], וכ"כ **הב"י והרמ"א** באו"ח סתרנ"ו, ועיין **בבכורי יעקב** סתרנ"ו דדן, דלכאורה על כל המצוות יחד אין חיוב אלא חומש, ולא חומש על כל מצוה, וא"כ כשנותן חומש לצדקה, שוב לא יוציא כלום על שאר מצוות עיי"ש, [ובש"מ כאן כ' בשם **תר"י**,דאל יבזבז יותר מחומש בפעם אחת, ואח"כ יעשה צדקה כפי השגת ידו].

**באהבת חסד** ח"ב פ"כ ס"א כ', דמבואר מדברי הפוסקים, דעשיר יכול ליתן גם יותר מחומש דאין לחוש דיעני, ועוד כ' שם לומר, דמי שיש לו פרנסה קבועה, אין בו הדין דאל יבזבז יותר מחומש, ועוד כ' בס"ב, דהיכי דבאים עניים לפניו יכול ליתן גם יותר מחומש, וזה על פי דברי **הרמב"ם** בפה"מ ריש פאה, והאריך בזה בפי"ט שם ס"ד בהגה"ה עיי"ש, ועיין עוד **בביה"ל** סתרנ"ו.

**בש"מ** כ' לומר, דלהוציא על תלמוד תורה אפשר גם יותר מחומש, **ובאהבת חסד** שם כ' לבאר, דכיון דעי"ז יש לו חלק בשכר תורתו של מי שנותן לו, משו"ה אפשר גם יותר מחומש.

בגמ' מבואר דלא יבזבז יותר מחומש, ולגבי עיקר חיוב נתינת צדקה, מבואר **ברמב"ם** בפ"ז ממתנו"ע ה"ה **ובטושו"ע** יו"ד סרמ"ט ס"א, דמצוה מן המובחר ליתן חומש, ומדה בינונית מעשר, **ובב"י** כ' דכיון דמייתי בגמ' קרא יש לדקדק דמצוה ליתן חומש.

בש"מ כ' בשם **הרב המעילי** דנראה סמך לחומש ממה שיש חיוב ליתן בתבואה שני מעשרות מעשר ראשון וגם מעשר שני או מעשר עני, וכ' לפ"ז דמעשר אחד יש לו רשות להוציא לכל דבר מצוה ואפילו למצוה לצורך עצמו כגון שיכתוב מהם ספרים ללמוד הוא ובניו ולהשאילן לאחרים, וכמו מעשר שני שהיה הוא עצמו אוכל בירושלים, ומעשר אחד ליתן צדקה לבני עניים כמו מעשר ראשון שנותן לכהנים ולויים שיחזקו בתורת ה', וכן מעשר עני לעניים, ועיין בזה ברמ"א סרמ"ט ס"א ובנו"כ שם.

גמ' עשר אעשרנו – **בש"מ** כ' לומר דהא דאפקי' קרא לחומש בלשון שני מעשרות, הוא לארויי דעדיף טפי ליתן הצדקה בזה אחר זה מליתן בבת אחת, וכמש"כ הרמב"ם באבות דעדיף ליתן אלף זוז באלף פעמים מליתן בפעם אחת, **ובהפלאה** כ' דמתחילה בעי ליתן מעשר לבד, דהא קיי"ל דמרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין.

ב) גמ' בר שית קביל וספי לי' כתורא – **המהרמ"ש** מעיר לפי התי' הראשון בגמ' דאינו מחלק בין מקרא למשנה, דבתקנת אושא מבואר דעד י"ב מגלגל עמו, ומהא דאמר רב מבואר דרק עד בן שש מגלגל עמו, וכ' לומר דמה דקרי לי' מגלגל בתקנת אושא, היינו כנגד מה דאמר דיורד לחייו, אבל באמת הפי' דספי לי' כתורא דזה יותר ממגלגל, ועוד כ' דמגלגל היינו בדברים רכים, וספי לי' כתורא היינו ללמוד הרבה, ואמר רב דעד בן שש יגלגל בלימוד מועט, ומבן שש יגלגל בלימוד הרבה, ומ"מ הוי בדברים רכים, וזה עושה עד שהוא בן י"ב, ועוד כ' לומר דבאמת למספי היינו יותר מגילגול, ומה דאמרינן בתקנת אושא דמגלגל עד י"ב מיירי לענין משנה דמגלגל מבן עשר עד בן י"ב, ומ"מ ס"ל להגמ' דאי נימא דלמספי כתורא היינו כמו לירד לחייו, א"כ כיון דלענין מקרא חזינן דיורד לחייו מבן שש, א"כ גם במשנה הגם דאין ללמדו עד בן עשר, מ"מ מיד בבן עשר היה לירד לחייו במשנה, ויל"ע לפ"ז דאמאי גבי למספי כתורא, לא אמרינן דכיון דחזינן דגבי מקרא מספי מבן שש, א"כ גם במשנה יעשה הכי מיד מבן עשר.

גמ' בר שית למקרא – **בתוס'** מבואר דהיינו שש ויום אחד, ומה דקתני באבות, דבן חמש למקרא, היינו לגלגל עמו, והא דאמר רב לר"ש בר שילת דלא יקבל עד בר שית אע"ג דלגלגל הוי מבן חמש, כ' **המהרמ"ש** דאמר לו שלא יקבל לענין למספי לי' כתורא, **והפנ"י** כ' דדרכו היה למפסי כתורא, ומשו"ה אמר לו שלא יקבל, **והריטב"א** הביא פירוש דעד שש אביו מגלגל עמו, אבל לא יכניסנו ללמוד אצל מלמד.

**ובתוס'** בב"ב כ"א א' תי', דמתני' דאבות מיירי בבריא גמור, וכ' **הפנ"י** דזה אתי שפיר רק לאב"א דמחלק בין כחיש לבריא, אבל לתי' הראשון, הרי מבואר דהיה דרך להכניס גם חלש, [ולכאורה אינו מוכרח], **והריטב"א** כ' עוד פי', דבר שית היינו תחילת שנה השישית, דהיינו בן חמש ויום אחד, ומתני' דאבות היינו אחר ששלמו חמש שנים.

**הרמב"ם** פ"ב מת"ת ה"ב כ', דמכניס מבן שש ובן שבע לפי כח הבן, ומקורו מב"ב כ"א א', **ובכס"מ** וכן **בב"י** סרמ"ה כ', דלפ"ז צ"ל דמתני' דבן חמש למקרא היינו סוף חמש שזה תחילת שש, ומה דכ' הרמב"ם בן שש היינו תחילת שש וזהו כמשנ"ת דברי הריטב"א בפי' מתני' דאבות, **ובהג"מ** אות ב' **ובב"ח** תי' כש"כ תוס', דמתני' לענין לגלגל עמו, ועו"כ בהג"מ דמתני' מיירי בבריא גמור וכ"כ **התוס'** בב"ב, ויל"ע לפ"ד דנמצא דהרמב"ם לא הזכיר למתני' דאבות, **ובשו"ע** ס"ח כ' דמתחילת שש ותחילת שבע, וזה כמש"כ בב"י, ובס"ה כ' דמכניסין כבן שש או בן שבע, **ובש"כ** סק"ג מבואר דהיינו בן שבע שלמות וכ' דמיירי בכחוש גמור.

גמ' בר תליסר לתעניתא – **ברי"ף** ובשאר **ראשונים** מבואר דהגירסא בגמ' היא בר תריסר לתעניתא מעת לעת ובתינוקת, והיינו דמה דאמרינן דבבר תריסר היינו בתינוקת, ועל תינוק לא מיירי כלל בגמ', וכן מבואר מסדור דברי רש"י וכן מבואר מהד"ה בתוס' דכתבו ובת תריסר לתעניתא, וכ"כ **המהרש"א** בדברי התוס', ולפ"ז מבואר **ברשב"א** לדינא, דבאמת רק בתינוקת אמרינן דאיכא דין לחנכה שנה קודם גדלותה להתענות מעת לעת, אבל בתינוק אין דין חינוך לתענית מעת לעת כלל, ומשום הטעם שכ' רש"י דאינה מתשת כח, ולפ"ז אין מקום למשה"ק התוס' על רש"י, והתוס' ס"ל בפשיטות דכמו דאיכא חינוך בתינוקת הכא נמי איכא חינוך בתינוק, והרשב"א כ' בסוף דבריו כ' לומר דגם רב הונא ור"נ דס"ל ביומא דאיכא דין חינוך גם להשלים לא מיירו אלא בתינוקת, והביא דברי **הרי"ף** ביומא דס"ל להלכה כמבואר בתוס' דגם בתינוק איכא חינוך להשלים שנה קודם גדלותו, ואכמ"ל.

ג) גמ' האשה שמכרה בנכסי מלוג וכו' – בגדר התקנה כ' **הקצוה"ח** סק"ג סק"ט, דברש"י מבואר בכמה מקומות דאלמוהו לזכות הבעל בפירות דיהיה כקה"ג, וממילא אין האשה יכולה למכור באם היא תמות קודם, וכן מבואר ברש"י כאן במהדו"ק, אמנם מדברי **התוס'** כאן, דכתבו דלרבי יוחנן איכא להתקנה בכהאי גונא דנסתלק הבעל מהפירות וא"כ תו ליכא לבעל ק"פ כלל, ובכל זאת מבואר דאיכא לתקנת אושא, הוכיח דהתקנה הויא דיחשב לוקח על הגוף עצמו, **ובר"י מיגאש** בב"ב קל"ט ב' מבואר כש"כ הקצוה"ח בשי' רש"י, **וביד רמה** שם מבואר כש"כ בשי' התוס', ואכמ"ל.

גמ' הבעל מוציא – בלשון **הרא"ש** מבואר דגם מחיים אמרינן דלא זכה הלוקח בגוף הקרקע, וכן מבואר בדברי **הר"ן** בשם **הרשב"א**, **ובטור** ס"צ כ', **דברמב"ם** מבואר דעד שמתה הוי הגוף ללוקח, וכ' דהרא"ש חולק, **ובשו"ע** ס"ט כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' י"א כהרא"ש, **והנו"כ** שם הק' מאי נפ"מ אם הגוף ללוקח, **ובדרישה** סקל"ד כ' דנפ"מ האם יוכל הבעל לחפור בורות אף דהלוקח יעכב, אך כ' **דברמ"א** מבואר דלכו"ע יכול הלוקח לעכב, וכמו דהביא דברי **הנ"י** דיכול לעכב, **ובפרישה** סקל"ד **ובח"מ** סקכ"ז כ' דנפ"מ לענין פרוזבול, **ובב"ח** שם מבואר דנפ"מ גם לענין קנין חצר ומשיכה ברשות לוקח.

**ברי"ף ובראשונים** מבואר דאם המעות בעין חוזרים ללוקח כיון דהמקח בטל, וכל שיש מעות אצל האשה אמרינן בסתמא דזה מעות המכר, ולא תולים לומר דמצאה מעות אלו, [**ובח"ר קרשקש** כ' דהיכי דנתנן המעות לבעל קמו עלה במלוה דיש לו כבר רשות להוציאן, ויל"ע דכיון דהוי מקח טעות, א"כ אמאי לא נימא דגם כשהמעות אצל הבעל דיחזירם], **והרשב"א** בשם **רבינו אפרים** כ' דגם מעות בעין אינם חוזרים והובא בטור ס"צ, וברשב"א נראה דאמרינן דכיון דנתן לה המעות הוו כמלוה אצלה, והבעל אינו חייב לשלם מלוה דאשתו, אצנם **הב"ח** שם כ' לבאר דס"ל דיש לתלות דהמעות מתנה דידע דלא מצייה למכור, **ובשו"ע** מבואר להלכה כהרי"ף בלא חולק.

רש"י ד"ה תנא – **המהרש"ל** כ' לפרש דקאי על עיקר המימרא, אמנם **המהרמ"ש** כ' דקאי על מי שאמר מימרא זו עיי"ש.

גמ' דמנח לי' בכיסתי' – **המהרמ"ש** כ' דנקט בכיסתי' ולא בקופסא, משום דגבי כיס מצינו דאדם עשוי למשמש בכיסו בכל שעה, והכא נמי גם אחר דתנא מיני' ארבעין זמנין, אכתי הוי כמונח בכיסתי' דממשמש בזה בכל שעה.

גמ' זה הזן בניו ובנותיו – בש"מ כ' בשם **תר"י** דזהו דוקא באינו אמיד, אבל באמיד מפני כבודו הוא עושה הכי.

גמ' דלא אתי לאינצויי – **הריטב"א** מק' על פירוש רש"י דלזה אי"צ שיהיה בנים דוקא אלא גם בנות סגי, וכ' בשם ר"י דהכונה דלא יהיה לו בן אחד שיש לו בנים ובן אחד שאין לו, דבכהאי גונא דרך האב ליתן יותר לזה שיש לו בנים ובאין לידי קטטה, ועוד כ' בשם ר' יחיאל דהצדוקים אמרו דבתו יורשת יחד עם בת הבן, וא"כ היכי דאין לבנו בנים אלא בנות אתי לאינצויי עם הצדוקים.

**והמהרש"א** מק' על פי' רש"י, דאמאי ליתי לאינצויי הא כל סדר הנחלה היכי שאין לו בנים גם מפורש בקרא, וכ' לבאר דהיכי דאין לו בנים הוא מחלק נכסיו לאחרים ובזה שייך דליתי לאינצויי.

**נ' ב'**

א) גמ' יתיב רב יוסף וכו' – **הפנ"י** מק' למה הוצרך ר"ה ללמוד דאין נזונות אלא מן הקרקע, משום דאמרינן דהוי דומיא דכתובת בנין דכרין, תפוק לי' משום דתנאי כתובה ככתובה, וכ' לת', דהא מבואר בגמ' לק' דהוי מחלוקת רבי ורשב"א אי נזונות ממטלטלין, ובעלמא הלכה כרבי מחבירו, וא"כ ראוי לפסוק כרבי דגם ממטלטלין, ולזה אמר ר"ה דכיון דמצינו דראב"ע במתני' דרש דמזונות שוה לכתובת בנין דכרין, א"כ הכא נמי פליג על רבי, ואין הלכה כרבי מחביריו, **ובהפלאה** תי' דכיון דמזונות לא גובים ממשועבדים, משו"ה י"ל דבזה לא נימא דתנאי כתובה ככתובה, די"ל דדוקא עיקר כתובה דגובה ממשעבדי משו"ה לא גבי ממטלטלין, וכש"כ תוס' לק' צ"ו א' ד"ה אלמנה סברא זו, לענין אי מהני תפיסת מטלטלין.

**הפנ"י** מק' עוד, דתפוק לי' דלא תגבה ממטלטלין, דלא עדיף מכל בע"ח דלא גובה ממטלטלי דיתמי, וכ' לומר דחיוב מזונות שאני דעיקר התנאי ב"ד לא היה אלא לאחר מיתה ועיקר החיוב חל על היתומים, וא"כ היה מקום לומר דיזונו גם ממטלטלין, דחשוב כמו מיני', [ולכאורה כונתו כמו שהביא לעיל מ"ט ב' שי' הראב"ד, דכל עיקר חיוב מזונות לא חל אלא אחר מיתה, ולעיל הוכיח מתוד"ה הוא דלא ס"ל כהראב"ד, דמבואר בדבריהם דשייך לדון דיוציאו למזונות ממתנה שנתן הבעל, ומבואר דיש שעבוד גם מחיים], ובחי' **הגרע"א** מבואר גם בלא זה, די"ל דדוקא בע"ח לא יגבה ממטלטלין, כיון דלא על דעת זה הלוה, דלא אסיק אדעתא שימות הלוה, אבל במזונות דכל זמן הגביה הוא אחר מיתה, בזה י"ל דגם ממטלטלין, **ובהפלאה** מבואר די"ל, דמה שחייבו ב"ד בתנאי ב"ד, בזה יהיה הדין דגם ממטלטלין, ולא דמי לבע"ח דהחוב בא ממנו, **והבית יעקב** כ' לת', דיש נפ"מ אי יהני תפיסה קודם שבא ליד היורשים, וכמבואר לק' פ"ד א' דבבע"ח מהני תפיסה, [וכ' דאפילו לר"ע דס"ל שם דלא מהני, י"ל דלמזונות יהני וכש"כ התוס' לק' צ"ו], ומשו"ה אמרינן דהוי ככתובת בנין דכרין, דאין בזה כלל תורת גביה ממטלטלין, והנה לק' נ"ב ב' מבואר דהא דכתובת בנין דכרין לא הוי במטלטלין, משום דככתובה שויוה רבנן, והרי בכתובה עצמה מבואר לק' פ"ד דמהני תפיסה, אמנם כבר הביא **הגרע"א** כאן דברי הר"ןשם, דמה דמבואר דמהני תפיסה זה רק לר"מ דכתובה נגבית ממטלטלין, אבל לרבנן דאינה נגבית, גם תפיסה לא מהני.

וברש"י ד"ה או כ' דאין לגבות מזונות ממטלטלין משום דהוי תנאי כתובה ככתובה, **והמהרמ"ש** מק' דהא רב המנונא אמר הטעם משום דהוי כתקנת כתובת בנין דכרין ולא סתם משום דהוי תנאי כתובה ככתובה, ולפ"ד הפנ"י דרב המנונא אמר זה רק לבאר אמאי לא פסק כרבי, א"כ נראה דלפי האמת י"ל דהטעם הוא גם משום דתנאי כתובה ככתובה, אלא דבפנ"י מבואר דממה שהביא רש"י לעיל גבי כתובת בנין דכרין להא דר"ש לק' צ"ג ולא אמר משום תנאי כתובה נראה דאינו מבאר כמשנ"ת.

רש"י ד"ה דלמא – **הגרע"א** מק' דאמאי מייתי מהא דר"ש דבעי מותר דינר דבזה פליגי חכמים, ולא מיירי על כתובת בנין דכרין עצמה דבזה לכו"ע הוי דוקא ממקרקעי, אמנם **בהפלאה** מבואר דמהא דבעי ר"ש שיהיה מותר דינר מוכח דהכתובת בנין דכרין עצמה לכו"ע הוי דוקא ממקרקעי, ובלא זה לא מצינו דהוי דוקא ממקרקעי עיי"ש.

גמ' בידי' דרב בנאי וכו' – **הפנ"י** מק' דלמא שאני התם דאכתי לא בא ליד היתומים ומהני תפיסה, וכ' לומר דקים להו דהיה אפוטרופוס, והוי כבא ליד היתומים, אמנם **הבית יעקב והגרע"א** כתבו, דגם תפיסה לא מהני וכמשנ"ת דהוי ככתובה דלא מהני תפיסה כרבנן דכתובה לא נגבית ממטלטלין.

**בפנ"י** מבואר, דהא דרבי ס"ל לק' דזנים ממטלטלין, זה משום הא דאמר רב יצחק בר יוסף, דבעלייה התקינו שיהו בנות נזונות ממטלטלין, וכ' לומר דקיי"ל דהוי תקנה קדומה גם בזמן ראב"ע דמתני', אמנם **בתוס' ובתו"ר** מבואר, דלפי מה דבעי בגמ' לאתויי דרב ושמואל ס"ל דזנים ממטלטלין, זהו משום דס"ל דהוי תקנה שתקנו חכמי הדורות אחר המשנה, ומשו"ה לא חשו למתני'.

ב) תוד"ה ומאי – מש"כ דהוי לעלוייא לענין מטלטלין, **בר"ן** לק' ס"ח מבואר החילוק, דלענין יותר מעישור לא מהני אומדנא, משום דיש בזה עבורי אחסנתא ולא תקנו דנוציא, אבל לגבי מטלטלין דלא שייך זה שפיר מוציאים.

בא"ד – מש"כ דרבנן מהדרו לי' וכו' כ' **המהרמ"ש** דלפ"ז מה דאמרו פעמים שאדם עשיר והעני, היינו דהיכי דנתן פחות מעישור כגון שנתן אחד מי"ב, גם לא ניתן שיעור זה דפעמים דהעני בדעת ועכשיו דעתו ליתן אחד מט"ז.

בא"ד – **הרמב"ן** לק' כ' די"ל עוד דהוי עלוייא גם לגבי עד עישור, והוא דהנה בתוס' מבואר, דמש"כ שם דלרבנן שמין הנכסים, היינו דיתנו עישור, אמנם הרמב"ן שם ביאר על פי המבואר בתוספתא, דהיינו ששמין כמה רגילים ליתן אצל חברותיה, ואם נותנים פחות מעישור יתנו פחות, [ורבי הוא דס"ל דתלוי בעישור נכסים], ועל זה איכא עלוייא דנותנים עד עישור.

בא"ד – מש"כ דיש קצבה למזונות כששעבדו האחין, כ' **המהרמ"ש** לומר דבדוקא נקטו אחין, משום דאצל האב לעולם לא הוי קצוב שמא יהיו לו עוד בנות, והא דגבי פרנסה לא הזכירו כששעבדו האחין, כ' לומר דשם בלאו הכי אין לומר דיגבו ממשועבדים של אב, וכמש"כ **בהג"א** לק' ס"ט א' דחיוב פרנסה לא הוי מתנאי כתובה וכל החיוב הוי על נכסי היורשים, אלא דהעיר דמ"מ מדברי ההג"א נראה דבלא זה היו גובין גם ממשועבדים של אב.

בא"ד – בתוס' מבואר, דפוסק לזון בת אשתו חמש שנים צריך ליתן גם רפואה שאין לה קצבה, אמנם **הרא"ש**  לק' ס"ח כ', דרק בתנאי ב"ד הוי רפואה בכלל מזונות, אבל לא באם מתחייב מעצמו, ולפ"ז מבואר **במהרמ"ש** דאין מקום להוכחת התוס'.

בא"ד – במש"כ דחשוב קייצא כיון דאפשר לאמוד דעת האב, הנה **הראשונים** לק' כתבו, דהיכי דאכתי לא שיימינן דעת האב חשוב קצוב, כיון דבסתם הוי עישור נכסים, **והריטב"א** שם כ' דרוב בני אדם לא ידעינן שומתן, ונראה בדבריהם, דהיכי דימכרו ורק אח"כ ישומו דהוי יותר מעישור, דלא יוציאו יותר מעישור ממשועבדים.

בעיקר דין פרנסה אי מהני שומא גם להוסיף על עישור נכסי, **הרי"ף** לק' ס"ח הביא שתי שיטות בזה, ושי' **רש"י** שם ועוד **ראשונים** דגם ליותר מעישור מהני, ושי' **הר"ח** כמו דהביאו תוס' דלא מהני להוסיף וכ"כ **הר"ן** לק', **וברא"ש** מבואר דכן נראה שי' **התוס'** כר"ח, וכ' דכיון דהוי פלוגתא דרבוותא אין להוציא מיתומים, **והרמב"ם** בפ"כ מאישות ה"ג כ' בסתם דהולכין אחר דעת האב, וכ"כ **הה"מ והר"ן** דס"ל דגם להוסיף, **והטור** סקי"ג הביא שתי השי', וכ' דמסקנת הרא"ש דלא מהני ליותר, **וביש"ש** לק' נ"ב ב' כ' דמהני גם ליותר ואפשר להוציא ממון מהיורשים, ובדרישה סקי"א כ' בשם **המהרש"ל** לחלק, דהיכי דהשומא ע"י מה דהשיא האב בתו הראשונה מהני גם ליותר, והיכי דע"י אומדנא סתם לא מהני, וכ"כ **הט"ז** בסק"ב, **והב"ח והדרישה** כתבו דאין לחלק בזה, **והרמ"א** בס"ב הביא שתי השי' האם מהני אומדנא גם להוסיף, **ובבאה"ט** סקי"ב כ' דרוב הפוסקים ס"ל דאין מוציאים יותר מעישור בכל גונא.

ג) רש"י ד"ה אילו – **והגרע"א** כ' לבאר, דאפילו בע"ח דמיני' דידי' גובה מטלטלין ובכל זאת מיורשים לא, א"כ מזונות דהוו תנאי כתובה, וכתובה עצמה אפילו מיני' לא גביא ממטלטלין, כ"ש דמיורשים לא נגבה, ועיי"ש מש"כ להק' על פי' רש"י.

**נא' א'**

תוד"ה סוף – שי' תוס' בשם **ר"ח** דחכמים ור"מ פליגי בכל מקום, והלכה כר"מ וכמו דפסקינן בב"ק נ"ט ב' כר"ש, לענין אכילת פירות העומדים ליתלש, **ובתוס**'בסנהדרין ט"ו א' כ' בתי' אחד, דגבי בע"ח דוקא אמרינן דהוי כתלוש, כיון דלא סמכא דעתי' דבע"ח על זה, **והרשב"א** כ' דבהא דמייתו התוס' למתני' דשבועות דשם פליגי במוסר לחבירו לשמור גפנים טעונות, בזה הלכה כחכמים דהוי כקרקע משום דלאו לתולשם מסר לו ומשו"ה חשיבי כקרקע, אבל כאן עומד ליתלש, וכ"כ **הטור** בסצ"ה בשם **הר"י מיגש** דודקא לענין שומר הוו כקרקע, אבל לגבי מוכר לחבירו דלמשקל זבנינהו ניהלי', בזה הוו כתלושין לגבי אונאה ושבועה, ובשם **הרמ"ה** כ' דלכל דבר הם כקרקע, ושי' **הריטב"א** כאן **והר"ן** בשבועות, דמחלוקת ר"מ וחכמים, רק כאשר אכתי יושבחו אם ישארו בקרקע, ובאי"צ כלל לארעא מודו רבנן דהוי כתלושים וסוגיה דהכא כחכמים, והא דמבואר בגיטין דפליגי במכחשי, מבואר בריטב"א בגיטין ובר"ן שם, דכונת הגמ' דפליגי בדבר כזה דסופו להיות מוכחש, אבל השתא אכתי יש תועלת במה דמחובר, **ובעיטור** במאמר מלוה על פה כ' דדוקא בענבים אמרינן דלאו כבצורות דמיין משום דמחוסר מעשה בידי אדם, אבל תמרים דמעצמן נופלים הוו כגדורין, והביאו הב"ח בסצ"ה, **והש"כ** שם סק"ט הק' דהעיטור סותר דבריו במקום אחר עיי"ש, **ובתומים** סצ"ה סק"ג כ' לומר בדעת הרא"ש והטורדבכל דבר דבעינן שיהיה דבר המיטלטל כגון מה דילפינן מכלל ופרט דאמרינן מה הפרט דבר המיטלטל, בזה ס"ל לחכמים דכל מחובר אף שעומד ליתלש מ"מ לא הוי דבר המיטלטל ודינו כקרקע, אבל בדבר שדינו מחמת שהוא קרקע כגון הסוגיה שהביאו התוס' לענין בהמה שאכלה פירות, בזה כל שעומד ליתלש לא חשיב כקרקע עיי"ש.

**והרמב"ם** בפ"ה מטו"נ ה"ד כ' דאם טענו ענבים העומדות ליבצר ואינן צריכין לקרקע והודה במקצת חייב שבועה, **והראב"ד** השיג דזהו כר"מ והלכה כחכמים, וכ' דמקור דברי הרמב"ם מסוגיין, וכ' דאפשר דאין למדין שבועה לשאר דברים, שהרי עבדים של יתומין הוו כמטלטלין ולגבי שבועה הוו כקרקע, **והה"מ** שם כ' לומר דשי' הרמב"ם דהלכה כחכמים או דס"ל דרבנן מודו באם אי"צ לקרקע [והיינו דס"ל כשי' הר"ן], והביא דכמו כן מבואר ברמב"ם בפ"א ממכירה הי"ז גבי מכר דאם מוכר ענבים העומדות ליבצר ואי"צ לקרקע הוו כמטלטלין, והק' דבפ"ב משכירות ה"ד מבואר דגבי שומרים גם אם עומד ליבצר הוו כקרקע, וכ' דלא ידע טעם בזה, אמנם **הב"י** בסצ"ה כ' דשי' הרמב"ם כהר"י מיגש וכמשנ"ת דלענין שומרים דוקא הוו כקרקע דלא למתלש מסרם, **והש"כ** בסק"ט הביא דכן מבואר בהדיא **בפה"מ** בשבועות דכ' דהלכה כחכמים, וזהו דוקא כשימסרם בתורת שמירה, אבל לענין מקח ודיני אונאה והודאה במקצת כשיהיה עיקר התביעה שלא בתורת שמירה, הרי הם כמטלטלין, ובשי' הראב"ד דכתב לחלק בין שבועה לשאר דברים, כ' די"ל דאין כונתו דרק לענין שבועה הוו כקרקע ולא לגבי שום דבר אחר, אלא דבא לחלק בין שבועה לבע"ח וכמשנ"ת, דגבי בע"ח דתלוי בסמיכות דעת בזה הוו כתלושין, וזהו מה דמייתי מעבדים לענין יתומים, דגם שם מה דאין גובין מיורשים הוא משום דלא סמכא דעתי' דבע"ח הגם דלכל דיני התורה הוו כקרקע, והכא נמי לענין עומד ליתלש, גבי כל דין דאינו תלוי בסמיכות דעת הוו דינם כקרקע.

**ובטור וברמ"א** בסקצ"ג כ' דלגבי מכירה גם בעומדות ליבצר הוו כקרקע, **והשו"ע** שם כ' כהרמב"ם דהוו כתלושין, ובסצ"ה ס"ב כ' כהרמב"ם דחייב שבועה, אמנם **הש"כ** שם כ' לומר לדינא דאינו חייב שבועה דלכל דבר הוו כקרקע, ודוקא לענין בע"ח מבואר כאן דהוו כמטלטלין וכמו שחלקו התוס' בסנהדרין דבע"ח לא סמכא דעתי' היכי דעומד ליתלש, ובסקצ"ג סק"א כ' דמה דלא חלק הרמ"א בסצ"ה הוא משום דגם אי הוו כקרקע איכא עכ"פ חיוב שבועה מדרבנן, **ובתומים** סק"ג כ' דהוי ספיקא דדינא ויכול המוחזק לומר קים לי, ולענין שבועה יהיה פטור, **ובנתה"מ** בחי' סק"ב כ' הכרעת הש"כ.

**וברי"ף** בב"מ ט"ו א' **וברמב"ם** פכ"א ממו"ל ה"ב **ובשו"ע** סקט"ו ס"א מבואר, דגם לגבי גביית בע"ח חשיב כקרקע אפילו אי"צ לקרקע, ומבואר **ברשב"א** דאע"ג דהכא מבואר דחשיבי מטלטלין באי"צ לקרקע, חלוק בע"ח דחשיב ארעא בחזקתו, וכל שלא החזיק לוקח ע"י תלישה הרי הם בחזקת הבע"ח, וכעי"ז כ' **הש"כ** שם סקי"ח, דהרמב"ם לשיטתו אמרינן דכיון דהבע"ח נוטל הקרקע, יכול לומר דהוא דעתו לקיים הפירות, אבל הכא לא באים לגבות גם הקרקע, אלא רק להוציא הפירות למזונות, ובזה הוא תלוי בדעת יתומים ואמרינן דהוי כתלוש, **ובבי' הגר"א** סצ"ה סקי"ב כ' דכיון דמבואר בגמ' בב"מ דגובין שבח מלוקח משום דהלוה כתב לו אחריות על השבח ומשו"ה אמרינן דיש למלוה זכות גביה גם בשבח, א"כ מהאי טעמא גם אמרינן דיש לו זכות לגבות ממה דעומד ליתלש, אבל הכא דמיירי מיורשים דאין גובין מהם משבח, א"כ הכא נמי אין גובין מעומד ליתלש, [ולכאורה כונתו דכיון דנתבאר דגבי שומר הוי כקרקע משום דלא מסרם לו לתולשם, א"כ גבי לוקח אמרינן גם דמחזיקם שלא על דעת לתולשם כדי שיוכל לגבות בע"ח וכמו דאמרינן גבי שבח].

ו**הבעה"מ** בב"מ שם כ' דבע"ח אינו גובה וכ"כ **הרשב"א** כאן, והם ס"ל דאפילו אם עדיין צריכים לקרקע אין בע"ח גובה מהם, ובזה שאר **הראשונים** חולקים דאם עדיין צריכים לקרקע בע"ח גובה, אבל אם אי"צ כלל שי' **רש"י והרמב"ן והרא"ש** ועוד **ראשונים** דבע"ח אינו גובה, **והטור** בסקט"ו כ' דאם קרובים ליתלש בע"ח גובה מהם, וכ' **הב"י** דסתם דבריו כשי' הרא"ש, וכ"כ **הב"ח** דמדכ' קרובים ליתלש משמע דאם ראויים עכשיו ממש ליתלש דאין בע"ח גובה, **והש"כ** בסקי"ח כ' דעיקר לדינא דלא כהשו"ע, אלא דאין בע"ח גובה כל שאי"צ עוד לקרקע.

ד) תוד"ה ממקרקעי – מש"כ דאחר תקנת הגאונים גובים מזונות ממטלטלין, העיר בחי' **הגרע"א**, די"ל דתקנת הגאונים מהני רק כאילו שעבד בפירוש, אבל גבי מזונות הבנות הרי הוי חיוב לדשלב"ל ומהני רק משום דהוי תנאי ב"ד, וכמבואר בב"ב קל"א א' לגבי כתובת בנין דכרין, וא"כ כיון דתקנו רק ממקרקעי, שוב לא יזונו ממטלטלי, דעל זה לא היה תנאי ב"ד, ולעיל נ' ב' הק' כמו כן, אמאי מבואר בפוסקים דמהני אם שעבד מטלטלי אגב מקרקעי למזונות הבנות, ושם כ' די"ל דהחסרון דלדשלב"ל הוא משום דלא מהני לחול חיוב, אבל אם כבר חל י"ל דגם מהני לשעבד לחוב זה, וכמו דמצינו דמהני דאקני הגם דלהתחייב באופן דהוי דשלב"ל לא מהני, והכא נמי נימא גבי לדבר שלב"ל, **ובאבי עזרי** פט"ז מאישות ה"ז כ' לומר, דחיוב מזונות הבנות הוי חיוב לאשה, וכמבואר ברמב"ם דמהני מחילת האשה על זה, וחלוק מחיוב כתובת בנין דכרין.

א) מתני' מפני שהוא תנאי ב"ד – **המהרש"א** בע"ב מק' לפי מה דמבואר בגמ' לומר דמתני' ר"מ היא, דא"כ אמאי קתני מפני שהוא תנאי ב"ד, הא ר"מ ס"ל דכתובה דאורייתא כמבואר לק' נ"ו ב', וכ' דיש לישב, **ובק"ר** כ' די"ל דקאי על כתובת אלמנה, אמנם אכתי יק' לפי מה דכתבו **הרשב"א והריטב"א** לק' בצד אחד דר"מ ס"ל דגם כתובת אלמנה הוי מה"ת, **והפנ"י** כ' לומר דאי אתיא כר"מ א"כ החידוש במתני' דאפילו כתבה התקבלתי לא מהני וזהו רק מתקנ"ח וכמשי"ת, אמנם שי' הרבה ראשונים דר"מ מודה דמהני אם כותבת התקבלתי וכמשי"ת, ועוד כ' לומר דכונת המשנה דגם אינו נאמן לטעון פרעתי, דהיכי דאין כותבין כתובה לכו"ע אינו נאמן לטעון פרעתי, **ובהפלאה** כ' לומר דגם לר"מ דכתובה דאורייתא לא הוי אלא אחר ביאה, וחכמים חייבו מנשואין.

**והמהרמ"ש** כ' דבסיפא אי אפשר לת' דמשום אלמנה דהא מיירי בבתולה, [ובהפלאה מבואר דזה כונת המהרש"א בקו'], וכ' לומר דמשום תנאי ב"ד לא מהני מחילתה, אף דגבי מחילתה אין חסרון דמתנה על מש"כ בתורה, וזה כתי' הפנ"י לעיל.

מתני' ולא כתב לה כל נכסים וכו' – **בח"ר קרשקש** בגמ' מבואר דלפי מה דבעי לומר בגמ' דמתני' ר"י היא דס"ל דאחריות ט"ס, מתני' תרתי קתני, חדא דכתב לה שוה מנה וחדא דלא כתב כל נכסים וכו', אמנם למסקנא דמתני' ר"מ היא ומה דקתני דחייב היינו מנכסים בני חורין, א"כ על כרחך דחדא קתני דאם כתב יחד שדה שוה מנה ולא כתב אחריות על שאר נכסים, דמ"מ חייב מאתים מפני שהוא תנאי ב"ד, **והרש"ש** כ' בסתם דמתני' תרתי קתני.

גמ' מני ר"מ היא וכו' – **רש"י** מבאר דהס"ד דמתני' מיירי גם בכהאי גונא דמחלה, ולר"י מהני מחילה, ומבואר **בפנ"י** די"ל דמשו"ה ס"ד דגם במחלה, דאי לאו הכי מאי קמ"ל, ותי' הגמ' דהכא מיירי בסתם ולא מחלה, וקמ"ל מתני' דלא נימא דבלא כתב לה הוי כמו דמוחלת, ונראה מדברי רש"י, דאם באמת תמחול דמהני, וצ"ב דבסוגיה לק' נ"ז א' מבואר ברש"י דלא מהני מחילה בע"פ ובעי כתיבה דוקא, **ובהפלאה** כ' לת', דרש"י הוצרך לומר דליכא מחילה, משום דאיכא מאן דס"ל לק' דבתחילת חופה מהני גם מחילה בע"פ, והכא הוי מחילה בתחילת חופה, ועוד מבואר בדבריו, די"ל דכל דברי רש"י לק' דלא מהני מחילה בע"פ, הוא רק בכהאי גונא דיש שטר כתובה בידה, וכמו דמצינו דיש שיטות דלא מהני מחילה בחוב בכהאי גונא דיש למלוה שט"ח בידו, [עיין בש"כ סרמ"א סק"ד] אבל הכא דלא כתב לה מהני מחילה בע"פ, אך דחה זה, דנראה דמה דלא מהני מחילה בע"פ לר"י הוא משום דעשו חיזוק לדבריהם, וכן מבואר **ברשב"א** לק' נ"ג א' דהא דבעי כתיבה דוקא הוא משום שעשו חיזוק לדבריהם, **ובריטב"א** לק' נ"ז מבואר דהטעם דלא מהני מחילה בע"פ הוא משום דאמרינן דאנן סהדי דלא מחלה בלב שלם, אמנם לכאורה לא כ' זה בשי' רש"י, אלא לפי שי' רש"י בביאור הסוגיה שם, **ובח"מ** סס"ו סקי"ג כ' הטעם דבלא כתיבה יכולה לומר דמשחקת היתה בו.

**התוס'** כתבו דהס"ד דלא כתב מפני שהתנה עמה, **והרשב"א** כ' דהס"ד דכיון דלא חששה שיכתוב לה ממילא הוי כאילו מחלה, [וכ' דהוי מחילה רק על מנה, ויל"ע אי ס"ל דגם ר"י מודה דאינה יכולה למחול על כל הכתובה], **והריטב"א** כ' דהס"ד דלר"י גם תנאי מהני, [ומה דאמר ר"י דרצה כותב ולא אמר רצה פוחת לה ממאתים, דמפני הרואים עדיף לו באופן זה דהוא כותב לה מאתים והיא כותבת לו התקבלתי], וכן מבואר **בתוס' הר"ש משנץ**, וכולהו ס"ל דתי' הגמ' דרק כותבת מהני לר"י ולא מחילה בע"פ.

**והרמב"ן** כ', דהס"ד דכיון שנשא שלא בכתובה, א"כ אין לנו לחייבו אלא כפחות שבדין הכתובות, וכל דתהיה מותרת בכתובה זו שנחייבו סגי, וא"כ לר"י אף דנחייבו כתובה מ"מ לא נחייבו אלא שיכתוב לה מאתים ותמחול לו מנה, ומסקנא דהנשואין בסתם כל שלא מחלה הוי על דעת שמתחייב לה מאתים, וכל שאינה מוחלת מקצת אח"כ חייב מאתים כמו שתקנו חכמים, **והרשב"א** מק' דהרי גם אם מחלה בפירוש הדין לר"י דחייב מאתים, ולא אומרים דיכתוב לה מאתים והיא תמחול על מנה, ועוד מק' דאי נימא דבכה"ג מהני מחילתה א"כ נעשה זה כמו שכתב לה מאתים ואח"כ מחלה, ואין אין מחילתה מחילה אמאי נכוף אותה לכתוב לו התקבלתי.

**והרא"ה** כתב דהס"ד דלר"י מהני גם תנאי ולא רק מחילה, ומשו"ה מק' הגמ', דלר"י כל שלא כתב יוכל לטעון דהתנה שלא יהיה חייב, [וי"ל דכיון דליכא כתובה הוי סיבה לומר דהתנה], ורק לר"מ דלא מהני תנאי, אף דמחילה אחר שחל החיוב מהני, מ"מ בזה אינו נאמן, דכל דהיה ודאי חיוב אינו נאמן לטעון דהיה מחילה, ומסקנת הגמ' דגם לר"י לא מהני היכי דלא מתחייב מעיקרא, אלא רק אם מתחייב ואח"כ מוחלת מהני, ובזה מהני אפילו אם מחלה בע"פ ולא בעי דוקא כתיבה.

**ובתורי"ד** מבואר דקו' הגמ' משום סיפא דמתני' דקתני דכתב לה שדה שוה מנה, דמבואר דלא רק אם לא כתב הוא חייב, [וכמו דמבואר בתוס' דבאמת הוה מצי להק' מהסיפא לחוד].

גמ' שם – **בבית יעקב** מק' דלפי מה דמבואר בגמ' דממה דקתני דלא כתב יש להוכיח דגם אם מחלה דלא מהני, דיק' בסיפא דלא כתב אם תשתבאי דשם מהני מחילה לכו"ע, וכ' לישב לפמשנ"ת דברי הפנ"י כ' דמה דס"ל השתא דמיירי אפילו במחלה דאי לאו הכי הוא פשיטא, דא"כ בסיפא קמ"ל עיקר החיוב לפדות, [וכ"כ בחי' הגרע"א מכת"י תלמיד], והנה **הגרע"א** מק' במה דמבואר בגמ' דטעמא דסיפא דחייב משום דאחריות ט"ס, הא כמו דברישא אמרינן דלא כתב היינו אפילו אם מחלה, א"כ גם מה דקתני בסיפא דלא כתב דכל נכסים אחראין היינו אפילו אם מחלה, וק' דבכהאי גונא דמחלה לכו"ע אין גובין ממשועבדים, אמנם לפ"ד הבית יעקב י"ל דגם שם לא הוי פשיטא דקמ"ל דאחריות ט"ס.

ב) רש"י ד"ה והיא – מבואר ברש"י דלר"מ לא מהני מחילה גם אחר נשואין, וכן מבואר **ברשב"א** לק' נ"ג א' ולק' נ"ו ב', וכ"כ **הר"ן** לק' נ"ז א' **והה"מ** בשי' **הרמב"ם** פי"ב מאישות ה"ח, [**ובב"ש** סס"ו סק"ט כ' לומר דהרמב"ם מיירי דוקא בשעת נשואין], וכן מבואר צד כזה **בתו"ר** שם, וברשב"א מבואר דכיון דהוי דאורייתא ס"ל לר"מ דתנאו בטל ומשו"ה אפילו כתיבה לא מהני, **ובחזו"א** כ' דאפשר דכיון דחיוב הכתובה נשלם רק במיתתו או בגירושין, א"כ ביטול הכתובה קודם לזה הוי בכלל מתנה על מש"כ בתורה, **ובפנ"י** מבואר דהסיבה בזה הוא משום תקנ"ח דלא מהני מחילתה משום דמסתמא לא הויא מחילה גמורה, אמנם **הרא"ה והריטב"א** כתבו, דאמנם דבשעת נשואין לא מהני אם תמחול מכח תנאו של בעל, משום דגם בזה הוי מתנה עמש"כ בתורה, מ"מ אח"כ מהני מחילתה, וכן מבואר בדברי **התוס'** וביותר **בתוס' הר"ש משנץ** דלמסקנא אמרינן דגם לר"מ מהני בכותבת, וכן מבואר **ברא"ש** לק' נו' ב', **ובטור** סס"ו כ' כהרא"ש, ובסס"ט כ' דברי הרמב"ם, ולפ"ד הב"ש אין זה סתירה בדבריו.

ולשי' רש"י והרמב"ם, הא דמבואר בכמה סוגיות דמציא למחול, מבואר **בר"ן** דמיירי בגונא דאין דעתו לקיימה, והתוס' הביאו הסוגיה בב"ק פ"ט א', דמבואר דמציא למחול על כתובה אחר שמכרה הכתובה לאחר, **ובתו"ר** לק' נ"ז א' כ' דיש לפרש שם שתמחול אחר שתתאלמן, **ובבי' הגר"א** סס"ו סקי"ד מבואר לת' גם שם בכהאי גונא דדעתו לגרשה, וציין לתוס' שם דכ' בתי' אחד דחיישינן דיגרשה כדי שתמחול ויחזירנה, **ובהפלאה** כ' לומר דרק על החוב עצמו לא מהני מחילה, אבל על השעבוד מהני, ומשו"ה במוכרת לאחרים דזכו אחרים בשעבוד, כל דתמחול על השעבוד לא יוכלו לגבות, ועל זה מיירי בב"ק, **ובבית יעקב** סס"ו כ' לומר, דהתם חיישינן דיכתוב לה כתובה אחרת, ואז תוכל למחול על הראשונה.

ג) תוד"ה מני – מש"כ לבאר אמאי גבי אלמנה גם תנאו בטל, מבואר **במהרמ"ש** דדוקא לריב"ן הוא דבעי לבאר זה, אבל לשי' ר"י דגם היכי דמהני תנאו הדין דהויא בעילת זנות, א"כ י"ל דבאמת גבי אלמנה באמת מהני תנאו, ומה דמבואר מדברי ר"מ דתנאו בטל וכמו שביארו התוס' בסמוך, י"ל דהיינו דוקא בבתולה, אלא דמ"מ מבואר שם דאכתי נצטרך לומר גם לשי' ר"י דר"מ ס"ל דתנאו בטל אפילו באלמנה, ממה דבעי לאוקמי מתני' דהכא דגובה הכתובה כר"מ, וא"כ מבואר דגם באלמנה לא מהני תנאו, **והרמב"ן והרא"ה** לק' נ"ו ב' כתבו צד אחד כמש"כ התוס' כאן דלא פלוג רבנן בין אלמנה לבתולה, וכ' עוד צד דבאמת ר"מ מודה באלמנה דתנאו קיים, ולהרמב"ן לשיטתו בביאור קו' הגמ' דלא נכופו אלא על פחות שבכתובות דאפשר דתשתרי לי' בההיא כתובה, ניחא דגם באלמנה דתנאו קיים מ"מ אינה מותרת לו, וא"כ גם באלמנה נחייבו בכתובה של מנה, אמנם לשי' הרא"ה דמבאר דקו' הגמ' משום דלר"מ לא מצי לכנוס בלא חיוב כתובה משא"כ לר"י, יק' דאי נימא דמודה ר"מ באלמנה א"כ יק' גם על ר"מ וכמשנ"ת הוכחת המהרמ"ש, **והרשב"א והריטב"א** כ' צד אחד כהתוס', וצד אחד כ' דר"מ ס"ל דגם כתובת אלמנה היא מדאורייתא, כיון דנקראת אלמנה על שם דכתובתה מנה כמבואר לעיל י' ב'.

בא"ד – **המהרש"א** כ' דלשי' ריב"ן מה דאמר בגמ' לק' נ"ו ב' כל הפוחת אפילו בתנאה דמבואר דיש רבותא בתנאה, [דלשי' ר"י הפי' דאפילו בתנאי דלא חל תנאו ובאמת חייב כל הכתובה], היינו דלא מיבעי אם כתבה לו התקבלתי דבעילתו בעילת זנות דלא סמכא דעתה, אלא אפילו אם רק התנה עמה לא כתבה לו התקבלתי גם לא סמכא דעתה, אלא דכ' דזה אינו משום דבאמת נמחלת הכתובה היכי דכותבת התקבלתי גם לר"מ וכמשי"ת, וכ' לבאר דאפילו בתנאה, היינו דלא מיבעיא דאם רק לא כתב לה כתובה אבל לא התנה, דבכה"ג הוא חייב ולא סמכא דעתה, אלא אפילו אם התנה מ"מ לא מהני התנאי וחייב, **והמהרמ"ש** מוסיף די"ל דהיה ס"ד דבתנאי אין חסרון דלא סמכא דעתה דבאמת מסכמת שלא יהיה לה כתובה, ונימא דדמי להיכי דבאמת נמחל הכתובה דלשי' ריב"ן לא הויא בעילתו בעילת זנות.

בא"ד – **המהרש"א** כ' גם בשי' ריב"ן, דבאם כותבת התקבלתי מהני, וכמו דהביאו תוס' מב"ק דגם לר"מ מהני מחילה, **והפנ"י**  ועוד **אחרונים** הק', דהא ר"מ קאי על דברי ר"י ור"י מיירי בהתקבלתי, **והבית יעקב** כ' לומר, דכונת המהרש"א דמהני התקבלתי רק אחר נשואין, אבל קודם נשואין מודה דלא מהני משום דיש בזה חסרון דמתנה עמש"כ בתורה משום דסילוקה גורם שלא יחול כלל חיוב, ובפנ"י כ' דאף אחר נשואין לא מהני דלא כמהרש"א והטעם משום דלא סמכא דעתה, ומשו"ה בב"ק מבואר דמהני מחילתה דשם לא שייך לומר דלא סמכא דעתה, ועיין משנ"ת בענין זה באות ב'.

בא"ד – משה"ק על ריב"ן מהסוגיה בב"ק, **בש"מ ובפנ"י** כ' דגם לשי' ריב"ן היכי דמהני מה שפוחת לה, הגם דלא הויא בעילתה בעילת זנות מ"מ איכא איסור לפחות, ועוד כ' הפנ"י דדוקא אם היה מהני בשעת נשואין ס"ל דאין בזה חסרון, כיון דעל דעת כן נשאת דלא יהא לה כתובה, אבל אחר נשואין, כיון דבשעת נשואין היה לה כתובה, הוי בעילת זנות גם אם חל מחילה אח"כ, **ובבית יעקב** כ', די"ל דהתם דב"ד כופים אותה למכור, אמרינן דיש חסרון, אבל היכי דמרצונה מחלה ומהני, בזה אין חסרון, **והגרע"א** כ' לת' דהיכי דמחלה על הכתובה לגמרי, הוי בעילת זנות גם אם מהני, ומה דהוצרך לריב"ן לומר דלא חל, זה דוקא היכי דמחלה רק על מקצת כמו מתני', דבזה כיון דנשאר סגי, אלא א"כ לא מהני מחילתה, דיש חסרון דלא סמכא דעתה.

בא"ד – במשה"ק לומר דגם לר"מ מהני תנאי, כ' **המהרש"א** דלפ"ז נימא דהא דפליגי ר"מ ור"י זהו רק לענין אי בעילתו בעילת זנות, ועוד כ' דפליגי איפכא דלר"מ תנאו קיים אפילו בלא כתבה, ולר"י תנאו בטל ורק בכתבה מהני.

בא"ד – בקו' לר"מ מבואר **במהרמ"ש** דלשי' הריב"ן ניחא, דאי נימא דבכתבה מהני מחילתה, א"כ אמאי בעילתו בעילת זנות.

בא"ד – בקו' לר"מ הק' **המהרש"א** דהא כבר כתבו, דהשתא ס"ל דאין לחלק בין כתב לה או דהוי ע"פ, וא"כ מה קשיא להו כלל דנחלק לר"מ בין כתבה ללא כתבה, וכ' דעל קו' הראשונה י"ל עוד דהשתא ס"ל דמתני' מיירי בכל ענין ואפילו אם כתבה לו התקבלתי, ומשו"ה ס"ל דהוי דלא כר"י, ועל זה איכא מ"מ לקו' השניה דא"כ גם לא אתיא כר"מ, דלא שמענו דלר"מ לא מהני היכי דכותבת התקבלתי, **והמהרמ"ש** מוסיף דלפ"ז צ"ל דמה שכתבו התוס' בתי' על הקו' הראשונה דהתם מיירי לפי המסקנא, זהו משום דסמכו עצמם על התי' על הקו' השניה, אבל משום הקו' הראשונה לבד היו מתרצים דגם לפי הס"ד ידעינן דלר"י לא מהני אלא היכי שכותבת, ורק דהס"ד דמתני' איירי אפילו בכותבת וכמשנ"ת, ומשו"ה הוסיפו הקו' השניה.

**בתוס' הר"ש משנץ** נראה, דבתי' הראשון אמר דהשתא ס"ד דאין חילוק בין כתבה למחלה בע"פ, ועל זה אכתי מק', דא"כ כמו"כ לר"מ אין חילוק, דר"מ נחלק על ר"י רק בזה אי הוי בעילת זנות או לא, אבל מודה דמהני מחילה, ואי לר"י מהני בע"פ הכא נמי לר"מ, ועל זה הוסיף לת', דהשתא ס"ד דלר"י מהני גם תנאי וס"ד דמה דקתני דלא כתב היינו לפי שהתנה, ובזה בודאי ר"מ חולק כמבואר לק' נ"ו ב' וברש"י שם, אמנם בתוס' לא מבואר הכי, דגם בקו' על ר"מ הק' רק דנימא דמודה בכתיבה.

תוד"ה מני – **המהרש"א** כ' דאע"ג דלעיל כתבו דהשתא אין נראה לו לחלק בין כתבה ללא כתבה, מ"מ שפיר הוצרכו לומר דמשמע דלא כתב לפי שהתנה, דאי לאו הכי בודאי די"ל דהיכי דרק לא כתב סתם מודה ר"י דחייב, וכ' דכיון דבמסקנא אמרינן דר"י ס"ל דרק בכותבת מהני, א"כ י"ל דגם למסקנא מיירי שהתנה עמה, אלא דאין הכרח לומר הכי די"ל דגם מיירי אפילו בלא התנה, **ובחזו"א** העיר בזה דכיון דלא מבואר גם במסקנא לומר דמתני' מיירי בלא התנה, א"כ מנין דאפשר לומר הכי במתני'.

ד) גמ' אתאן לר"י דאמר אחריות ט"ס – **הראשונים** מק', דבמתני' מבואר הטעם מפני שהוא תנאי ב"ד, **והרמב"ן והרשב"א** תי', דבעי לתנאי ב"ד משום מה דמבואר דכתב לה שדה שוה מנה, דבזה י"ל דמתחייב רק מנה, ואע"ג דבעלמא במתחייב מאתים וכ' שדה שוה מנה אפותיקי לא אמרינן דמוחל על השאר, מ"מ הכא י"ל דניחא לה במנה, ולא מתחייב יותר ממה שמתפייס לכתוב לה, ועל זה אמר דחייב מפני שהוא תנאי ב"ד דמשו"ה אמרינן דאין כאן מחילה על השאר אלא הוי כמו כל חוב בעלמא דליכא מחילה, אבל מה דיש אחריות על כל הנכסים זהו משום דאחריות ט"ס, **והרא"ה** כ' דהיכי שיכתוב לה דמתחייב מאתים ושדה זו תהא לגבות ממנה חוב זה, בזה מהני דתגבה שדה זו במקום כל המאתים משום דאין אונאה לקרקעות, ומתני' מיירי שרק כתב דמתחייב לה שדה זו, דבזה אמרינן דכיון דלא כתב דיהיה תחת מאתים, דשמין לפי שויה ונמצא דנתחייב רק מנה, וזה לא מהני מפני תנאי ב"ד, **והריטב"א** כ' על זה דצ"ע, דנראה דגם בגונא הראשון דכתב מאתים ושדה זו לגביה, לא יוכל לפרוע רק שדה זו, כיון דשויה באמת רק מנה, והריטב"אכ' לת' הקו', דאי לאו דהוי תנאי ב"ד, י"ל דהקילו גבי כתובה דיצטרך אחריות מפורש.

ומבואר **ברא"ה** דהיכי דהוא מתנה שלא יהיה חייב כתובה, כיון דתנאו בטל ויש לה כתובה מאתים, א"כ גם גובה ממשועבדים משום דאמרינן דאחריות ט"ס, [ומדברי **הרמב"ן והרשב"א** נראה לכאורה דמבואר עכ"פ דהיכי דלא כתב לה כתובה דגובה ממשועבדים, דהא כיון דכתבו דאי לא היה תנאי ב"ד א"כ לא היה חייב אלא מנה, א"כ נראה דאין כתוב בכתובה דמתחייב מאתים, ובכל זאת מבואר בדבריהם דגובה מאתים ממשועבדים, אמנם ממש"כ **בח"ר קרשקש** נראה כונתם דהיה חייב רק מנה באם היה פרעונה מהשדה שיחד לה, אבל מדבר אחר באמת תגבה מאתים], אמנם **היש"ש** כתב דדוקא היכי דאין כותבין כתובה אמרינן דמכח תנאי ב"ד גם איכא שעבוד על חיוב הכתובה, אבל היכי דכותבין כתובה והוא לא כתב, האמנם דהוא חייב מכח תנאי ב"ד, מ"מ שעבוד ליכא דלא שייך לומר בזה אחריות ט"ס, דהא לא כתב לה כלל כתובה, **ובבית יעקב** גם נקט בפשיטות דהיכי דיכתוב לה שדה מנה תחת חיוב כתובתה, דאע"פ דלא מהני לפוטרו מהמנה השני, מ"מ לא תגבה ממשועבדים.

גמ' דאי ר"מ וכו' – **הרמב"ן והרא"ה** מק' דהא איכא לתקנת שמעון בן שטח דכל נכסיו יהיו משועבדים, וא"כ נימא דמהאי טעמא גם לר"מ יש שעבוד, וכ' דתקנת שמעון בן שטח לא היתה דיחול שעבוד ממילא, אלא דהוא ישעבד, ואי אחריות לאו ט"ס, א"כ נמצא דלא שעבד, [וכן מבואר **ברא"ש** לעיל מ"ג ב'], אמנם **בתורי"ד** מבואר דאה"נ, דאי לר"מ גם בכתובה אמרינן דאינו גובה ממשועבדים כל שלא כתב, א"כ צ"ל דלית לי' תקנת שמעון בן שטח, **ובתוס'** לק' נ"ו ב' נראה דמבארים דכהאי גונא דיחד קרקע, לא בעי לכתוב אחריות נכסים גם לפי תקנת שמעון בן שטח, וא"כ לק"מ.

**נא' ב'**

גמ' ושאני לי' לר"מ וכו' – **בתורי"ד** מבואר דהטעם דנימא דשאני הוא משום דבכתובה איכא לתקנת שמעון בן שטח דדכל נכסיו יהיו משועבדים, ויל"ע אם גם י"ל הכי לשי' הראשונים דהתקנה היתה שישעבד בפירוש, דמ"מ נימא דבזה מודה ר"מ דיש לנו לומר דאחריות ט"ס, כיון דדינא הוא שישעבד נכסיו.

תוד"ה וגט – **בבית יעקב** כ' לישב לפי דברי רשב"א, דכל מה די"ל דמיירי דפירש דליכא אחריות, זהו דוקא אי אמרינן דר"מ ס"ל דבכהאי גונא אינו גובה כלל אפילו מבני חורין, דאז י"ל דקמ"ל ברייתא דלא כר"מ, אבל למאי דמסקינן דלא כשמואל וליכא תנא דס"ל דבפירש שלא באחריות אינו גובה אפילו מבני חורין, א"כ אין לומר בברייתא דמיירי בפירש דא"כ פשיטא.

א) גמ' אמר אבוה דשמואל וכו' – בתוס' מבואר דמדאורייתא ס"ל דאסורה, **והריטב"א והתורי"ד** כתבו דרק מדרבנן אסורה, ומשה"ק הגמ' דאיך משכ"ל אונס דשריא רחמנא, ביאר הריטב"אדהיינו, איך משכחת לה שיתקיים הדין דאונס מותרת, **ובשעה"מ** בפ"ה מיסוה"ת ה"ח כ' דלפמש"כ **הט"ז** ביו"ד סקי"ז סק"א דדבר המפורש בתורה להיתירה אין כח ביד חכמים לאסור, מיושבת קו' התוס', דאי לא משכחת לה אופן שיהיה אונס מותר, א"כ הרי זה כמפורש בקרא להיתירה, **ובתוס' הר"ש משנץ** כ' דאין לומר דהוי מדרבנן משום דלא היו מוציאים אשה מבעלה על זה.

**הפנ"י** מק' אמאי חיישינן, ולא מוקמינן לה בחזקת היתר וחזקת כשרות, וכ' דס"ל דגם אם יצר אלבשה מ"מ אסורה, ורוב נשים אמרינן בהו דיצר אלבשה, ורובא עדיף מחזקה, **ובש"ש** ש"א פט"ו כ' לומר, דכיון דהספק הוי אם הוי באונס או ברצון, א"כ חשיב זה מקום סתר, וכש"כ תוס' בסוטה דנדה אפילו ברה"ר הוי ספק טומאה ברה"י, כיון דהדם שבמקור הוי מקום סתר, וכיון שכן הרי הכא נמי הוי ספק טומאה ברה"י, דכל סוטה חשיבא ספק טומאה, וא"כ לא מהני חזקה, [ומש"כ תוס' לעיל ט' א' דאזלינן בתר חזקה, הוא למסקנא דמשכחת לה דצוחה מתחילה ועד סוף, ואז הוי דבר גלוי].

**בהפלאה ובחת"ס** או"ח סר"ב מבואר, דאבוה דשמואל מיירי רק לענין לאוסרה לבעלה, אבל חיוב מיתה לא יהיה, כיון דעכ"פ הוי גם באונס, ועל רצון לבד אינה חייבת מיתה, [ובהפלאה מבואר די"ל דהוי היתר, ומ"מ אסורה לבעלה דהוי מעל בבעלה, ועל פי דברי המהרי"ק שרש קס"ז דכל דהוי ברצון, גם אם הוי בהיתר אסורה לבעלה], **ובבית יעקב** גם מבואר כן, אלא דהביא דברי התוס' בב"ק מ"א א' ד"ה כמאן, דמבואר דהשוו הסוגיה דידן לחיוב מיתה עיי"ש, ומשו"ה כ' לומר דבאמת בכהאי גונא דאיכא גם אונס וגם רצון גם שריא לבעלה, ואבוה דשמואל דאסר הוא משום דחייש שמא בסוף ביאה היתה יכולה לישמט ממנו, והיא גמרה הביאה ברצון, ובזה אסורה לבעלה וגם חיוב מיתה איכא, ולפ"ז ישב קו' התוס' מאסתר דשם היתה אנוסה עד לבסוף, ולכאורה לפ"ז נמצא דמהתוס' מוכח דגם בלא היתה יכולה לישמט, אם הוי מרצון הרי היא אסורה.

תוד"ה אסורה – **הרמב"ן והרשב"א והרא"ה** הק' על רש"י בסמוך, דשבויי מלכות בכהאי גונא דסבורה דישאנה דאסורה לבעלה, א"כ אמאי אסתר שריא למרדכי הא שם נשאה, ולכאורה לפ"ד התוס' דשאני אסתר דצדקת גמורה היתה ממילא דגם ניחא דאין לאוסרה משום הגמ' בסמוך, ונראה דהראשונים לא ניחא להו בזה ויק' קו' התוס', **ובתו"ר** בסוגר כ' בשם ראבי"ה דהאיסור הוי מדרבנן והתירו לו כמו דמצינו שהתירו אצל נחמיה סתם יינם, **ובחי'** **הר"ן** כ' על קו' תוס', דבאמת אבוה דשמואל יחלוק על מה דמבואר במגילה י"ג ב' דהיתה מותרת למרדכי, **ובבית יעקב** כ' דכל מה דאסרינן הכא הוא רק משום דאמרינן דשמא היתה יכולה לישמט ממנו בסוף ביאה ובאסתר לא שייך זה וכמשנ"ת.

גמ' היכי משכחת לה – **בתו"ר** מבואר דאין לומר דמיירי בצדקת גמורה, דהא דייקינן לה מקרא דוהיא לא נתפשה, והיינו דמיירי באחת שראויה ליסתר מעצמה, ומ"מ באם נתפסה שריא.

ב) גמ' ופליגא דרבא וכו' – **הפנ"י** מק', דביבמות ל"ד א' מבואר דחייב לר"א על כל כח וכח, ואמאי לא אמרינן יצר אלבשה, [**ובחת"ס** שם מבואר, דמהא דחייב על כל ביאה וביאה ל"ק, דבביאה אחרת לא שייך לומר על זה דיצר אלבשה], וכ' לומר דהיכי דהוא הכניס עצמו לאונס, ליכא להפטור דיצר אלבשה, דהוא הלביש עצמו ביצר וחייב על זה, **ובמנ"ח** מצוה תקנ"ו אות ב' כ', דכך מבואר גם **בכס"מ** פ"כ מסנהדרין ה"ג, **ובהפלאה** כ' דאכתי יק' ממה דמבואר דבאמרה לו נטמאתי ופירש באבר חי דחייב, ואמאי לא אמרינן דיצר אלבשה, אמנם הנה **ביש"ש** מבואר, דהיכי דהיא תעשה מעשה בסוף ביאה, כגון דמקרבת אותה אליו, דבזה לא אמרינן יצר אלבשה, דלעשות מעשה לא אמרינן דיחשב אונס, וא"כ הכא נמי פורש באבר חי, ובהפלאה כ' לומר דהא דאמרינן דיצר אלבשה זהו רק משום דאיכא חזקת כשרות, ומשו"ה בכהאי גונא דבאים לחייבו על שוגג אין לנו לתלות שיצר אלבשה, **ובעין יצחק** ס"ע סק"כ כתב לומר, דרק באשה אמרינן הכי ולא באיש, ובסקכ"א כ' לומר, דיצר אלבשה הוי רק אונס קרוב לשוגג ולא אונס גמור, וא"כ הגם דלבעלה שריא, מ"מ אין זה פוטר מחיוב קרבן.

**ביש"ש** מבואר דאשה שאנסוה להביא הערוה עליה, אע"ג דהדין דתהרג ואל תעבור, מ"מ אם עברה לא תאסר לבעלה, דחשיב מעל בהשם דעברה על מצות עשה דונקדשתי, אבל לא הוי מעל בבעלה, **ובבית מאיר** סקע"ח ס"ג נסתפק בזה.

**ברא"ה** בריש פ"ז דברכות כ' דמי שאוכל דבר איסור לאנסו, הגם דיש לו הנאה מ"מ אינו מברך, והביא לזה סוגיה דידן דתחילתו באונס וסופו ברצון פטור, וחזינן דלא חשיב הרצון לחייבה ושריא לבעלה, והובא **בב"י** סר"ד **וברמ"א** שם ס"ח ושם לא הוזכר דבר איסור, ועיי"ש **במ"ב** סקמ"ה דיש חולקים על זה ובשעה"צ סק"מ ואכמ"ל.

גמ' ויש לך אחרת אע"פ שלא נתפשה – **בנ"י** מבואר דבלא יתור אמרינן, דרק היכי דנתפשה מתחילה ועד סוף הוי אונס ושריא, אבל אם בסוף הוי ברצונה, בזה לא הוי אונס להתירה, וילפינן מהיתור דגם זו מותרת, אמנם **בתוס'** ביבמות נ"ו ב' כ' על דרשה דהכא דהוי אסמכתא, ועיקר הדין הוי מסברא.

גמ' תניא אידך – **בש"מ** כ' דהביא ברייתא זו, כדי לישב לאבוה דשמואל מה דרש מהיתור דוהיא לא נתפשה.

ג) גמ' שבויי מלכות וכו' – בחילוק שבין מלכות אחשורוש לבן נצר, שי' **רש"י והתורי"ד** דבאחשורוש יודעת שלא ישאנה ואין לחוש דמתרצית, אבל בבן נצר סבורה דישאנה ונבעלת ברצון, **והראשונים** חולקים על זה דאין לנו לחוש על אשה דתבעל ברצון, דהרי היא בחזקת כשרה, וגם דא"כ נתת דבריך לשיעורין דתלוי לפי האשה והשובה, והביאו פי' **ר"ח**, דאצל אחשורוש אין לה לצווח דלא יהני לה מה שתצווח, אבל בן נצר יהני דיבאו ויחזירו אותה, [**וברא"ה ובר"ן** מבואר דבן נצר היה שר בבית המלך ומשו"ה היו מצילין אותה דהוא אינו המלך], ומדלא צוחה אמרינן דהיה ברצונה, ומבואר **ברמב"ן** דהא דלא נימא מהאי טעמא, דגם בלסטים תהא אסורה מדלא צוחה, דבלסטים אמרינן דאנן סהדי דלא ניחא לה, ובהכרח יש לנו לומר דמשום יראה לא צוחה, ועוד כ' דבלסטים יש לה לחוש דיהרגנה ומשו"ה שותקת, אבל בן נצר דהיה מלך אין דרכו להרוג בחנם והיה לה לצווח, **וברא"ה ובר"ן** מבואר, דבן נצר היה לוקח בפרהסיא, ומשו"ה אם היתה צוחת היה מניחה, אבל לסטים לוקח בצנעה ואם תצווח יש לה לחוש דיהרגנה, ועוד פי' מבואר **בראשונים** דבן נצר היה מזהיר עמו שלא לזנות עם הנשואות, דאלוקיהם של אומה זו שונא זמה, ומבואר **ברמב"ן ורשב"א ורא"ה** דמשו"ה אם היתה אומרת דהיא נשואה היו מניחים אותה, ומשו"ה אמרינן דהיה ברצונה, **ובריטב"א ונ"י** מבואר דאם היתה צווחת היו מצילים אותה, משא"כ במלכות אחשורוש, ומה דנקטה הגמ' דמותרת באחשורוש, מבואר בריטב"א משום דהוא ידוע דלא הקפיד על זה דחזינן דאהב נשים, והא דקרי לי' לסטים מבואר ברמב"ן ורא"ה משום דחיילותיו היו שוללין לעצמן בליסטות, משא"כ אחשורוש היה מקבץ נשים אליו כדרך מלכות, והריטב"א כ' דלא היה מלך גמור אלא לסטים שמלך כמו שפי' רש"י, ויל"ע דלפ"ז לכאורה אין הטעם תלוי כלל במה שאחשורוש היה מלך והוא היה לסטים שמלך, אלא דבמקרה אותו בן נצר היה מקפיד על זנות, ואמאי תלי בברייתא בשבויי מלכות וגנובי לסטות.

**הב"י** בסע"ח מביא **דהרי"ו** כ' דאשה דנתפסה לאדם עשיר, לשי' רש"י אסורה לבעלה ולשי' שאר מפרשים מותרת, וכונתו למחלוקת רש"י והראשונים בסוגיין, וכמו שביאר **הב"ח** שם, וס"ל דלשי' רש"י כל עשיר הרי הוא כבן נצר, דחיישינן דניחא לה להיות אשתו, וכמבואר בראשונים דכן צריך להיות לשי' רש"י, והב"חשם כ', דכל זה דוקא בידעינן דתפסה לתשמיש, [והב"ש הביא דבריו דדוקא בידעינן שנבעלה], אבל בלאו הכי י"ל דתפסה כדי למוכרה ולכו"ע שריא, וכ' עוד דלהלכה נקטינן כשאר הראשונים דלא חיישינן דנתרצתה, **והב"ש** שם סק"ז כ' על זה דצ"ע.

א) במתני' ואותבינך לי לאינתו – **הרמב"ם** בפי"ד מאישות הי"ח כ' דבאשת ישראל מחזירה לו לאשה כמות שהיתה ואם רצה אח"כ מגרשה ונותן לה כתובתה, וכ"כ **בשו"ע** סע"ח ס"ו, **ובח"מ** סק"ז כ' לבאר הכונה דאינו יכול לפדותה ולגרשה ולהניחה במקום שהיא שם, אלא מחויב הוא לטפל בה להחזירה לביתו, דלא גרע מאשת כהן, דאע"פ דאסורה לו מ"מ מחויב הוא להחזירה למדינתה, **ובאו"ש** שם כ' לומר דס"ל דמה דמתחייב בכתובה דאותבינך לי לאינתו, היינו דלא יגרשה אלא יחזירה לו לאשה, וזהו דכתב הרמב"ם דמ"מ אחר שהחזירה לאשה כמות שהיתה מעתה יכול לגרשה כמו באם לא היתה נשבית, וכ' לבאר טעם בזה, דאם יגרשה קודם שיחזירה לאשה, יאמרו דמה דאינו רוצה להחזירה הוא משום דנתרצתה לשבאים ואסורה עליו, ויוציא עליה לעז, ומשו"ה מתחייב להחיזרה לו לאשה ומעתה אף אם יגרשה כבר לא יהיה לעז, דאיך נתייחד וחי עמה כמו איש עם אשה, אמנם **הריטב"א** במתני' כ' על מש"כ במתני' דאינו רשאי לומר דהרי גיטה וכתובתה ותפדה עצמה, היינו דאינו רשאי ליפטר מפדיונה בכך, אבל יכול לגרשה ולפדותה.

**נב' א'**

גמ' ממזרת ונתינה וכו' – **הגרע"א** מק' דגם בלא טעמא דאין אני קורא בה לא יהיה חייב לפדותה, כיון דאין זה תנאי ב"ד דלמישקל ומיפק, דהא באשת ישראל התנאי ב"ד הוא ואותבינך לי לאנתו, וא"כ אין זה למישקל ומיפק.

תוד"ה ממזרת – **בריטב"א** נראה דצריך להחזיר הפירות גם אם לא נשבית, וכ"כ **המאירי** בשם בשם גדולי הפוסקים, וכן היא שי' **רש"י** ביבמות ושי' **הרמב"ם** בפכ"ד מאישות ה"ד, וכמבואר **בח"מ** סקט"ז סק"ד, **וברמ"א** סע"ח ס"ז מבואר כש"כ התוס', דרק כשנשבית מחזיר הפירות, וכמבואר **בבאה"ט** סק"ו.

**ובבית יעקב** סע"ח ס"ה כ' לומר דכל מה דאמרינן דחייב לפדותה בשיעור הפירות שאכל, זהו דוקא היכי דמעיקרא אינו חייב לפדותה יותר מזה, דבזה אמרינן דעכ"פ מעיקרא חל עליו חיוב לפדות כשיעור הפירות, אבל היכי דמעיקרא היה חייב לפדות ורק אח"כ נפטר כגון שהדירה אח"כ לר"י בסמוך, בזה גם לא יהיה חייב לפדות כפי שיעור הפירות שאכל, דכיון דעכשיו נפטר הרי הוא נפטר מכל החיוב, אלא דעכ"פ כשיעור הפירות שיאכל אחר שידירה יהיה חייב ליתן בפרקונה.

בא"ד – **המהרש"א** כ' בסוף דבריהם דכונתם דאי נימא דהכא תוכל לומר דאיני נותנת פירות כיון דאיני נפדת, א"כ נמצא דחוטא נשכר, **ובק"ר** הק' דכיון דמבואר בגמ' ביבמות שם דהוא מרגיל אותה, א"כ לאו חוטא נשכר הוא, **והפנ"י** כ' דאי נימא דהטעם דאינה יכולה לומר הוא משום דלא תטמע כמש"כ התוס' לעיל מ"ז ב' בתי' אחד, א"כ הכא דאינו חייב לפדותה ממילא דליכא לטעם זה, ולא שייך לומר דמשום דלא יהא חוטא נשכר לא תוכל לומר, [ולכאורה מה דאמרינן דלא תטמע זהו טעם התקנה, אבל אחר שתקנו כבר הוי דין בפנ"ע דאינה יכולה להפקיע זכותו], וכ' דהתוס' כאן אזלו לפי הטעמים האחרים בתוס' שם.

ב) גמ' לא הב"ע כגון שנדרה איהי וכו' – **המהרש"א** מביא הקו', דכיון דעד השתא אמרינן, דמה דהוא מדיר אין זה סיבה דנימא דהוא נותן אצבע ומשו"ה יהיה חייב לפדותה, א"כ אמאי לא אמרינן בגמ' בפשיטות, דפליגי האם מה דהוא נותן אצבע הוי סיבה דיהיה חייב לפדות או לא, ואמאי אצטריך השתא למימר דלכו"ע הוי סיבה דאינו נפטר מלפדות, וכ' לומר דבאמת זה מה דמסיק לבסוף, דפליגי אי אזלינן בתר בסוף או לא, והיינו דהסיבה דניזל בתר מעיקרא הוא משום דהוא גורם [ועיין בזה לק'], והא דלא אמרינן כבר עתה אוקימתא זו, כ' המהרש"א דזהו קו' התוד"ה כגון, **ובאב"מ** סע"ח סק"ד כ' לומר, דבהדירה הוא איכא טעם אחר דאינו חייב לפדותה, וכמבואר לשון הרמב"ם והשו"ע דאינו חייב שמשעה שהדירה נתחייב לגרשה וליתן לה כתובה, וביאר דמשו"ה פטור דהוי כמו דנשבית אחר גירושין כיון דחייב לגרשה, ולפ"ז ביאר דבנדרה היא וקיים הוא, כיון דמבואר ברמב"ם דאינו חייב לגרשה אפילו אי אמרינן דהוא נותן אצבע, א"כ ליכא לטעם זה, ומשו"ה אמרינן דמה דהוא נותן אצבע לא הוי סיבה דיפטר, ויל"ע לפ"ד דאמאי בהדיר הוא אמרינן לאביי דבאשת כהן חייב לפדותה, הא בגרשה אינו חייב גם באשת כהן.

גמ' שם – **הבעה"מ** כ' דלא גרסינן בגמ' ר"א סבר הוא נתן, ובאמת גם אם הוא נתן לא הוי סיבה דיהיה חייב וכמבואר עד השתא, ורק גרסינן ור"י סבר היא נתנה ומיירי באשת כהן, והגמ' רק באה לישב דאביי אתיא לכו"ע, אבל לרבא אכתי צ"ל דתנאי היא, **והרא"ה** כ' דאינו מחוור, דכיון דאמרינן לר"י דחשיב דהיא נתנה אצבע בין שיניה ומשו"ה אינו חייב לפדותה אפילו באשת כהן, א"כ כמו כן יש לנו לומר דניחא הא דחייב לפדות לר"א ואפילו באשת ישראל משום דחשיב דהוא נתן אצבע בין שיניה.

גמ' ור"י סבר היא נתנה – **הרמב"ן והריטב"א** מק', למה הוצרכה הגמ' לומר דלר"י היא נתנה, גם בלא זה סגי דנימא דהוי כדבר אחר גרם לה, ותי' דאה"נ דסגי בזה, אלא דס"ל דבכהאי גונא בהכרח או דחשבינן כהוא נותן או כהיא נתנה, וכיון דאין לומר דס"ל דהוא נותן דזה לא הוי סיבה לפוטרו, בהכרח דס"ל דהיא נתנה, ועוד כ' וכן מבואר גם בהשגות **הראב"ד** על בעה"מ **וברא"ה**, דאמרינן כן כדי לישב דברי ר"י גם לאביי ואפילו באשת כהן, ולזה אמרינן דר"י ס"ל דהיא נתנה, ומשו"ה אפילו באשת כהן פטור, [ויל"ע ברמב"ן דנראה דמה דמוסיף בי"מ שכ' בסוף דבריו, זהו דבר זה דאיצטריך לומר דהיא נתנה כדי לישב גם לאביי באשת כהן, ואח"כ כ' דמה דלא תי' הגמ' דטעמי' דר"י משום דהוי כדבר אחר הוא משום דיק' לאביי, ועוד כ' משום דאי לא אמרינן דחשיב דהוא נתן ממילא דיש לנו לומר דהיא נתנה, וזהו לכאורה הדרך הראשון ועכשיו לא אזיל בדרך זו].

רש"י ד"ה הכא – **התו"ר** מק' עמש"כ רש"י דבכהנת ע"י נדר לכו"ע אי כאביי אי כרבא, דאמאי לרבא יהיה פטור אליבא דר"א, הא הוא נתן אצבע ואין לפטור באשת כהן יותר מאשת ישראל, **והרמב"ן** כ' לומר, דאין כונת רש"י לומר דלרבא יהיה פטור גם לר"א, אלא דמצד סברת רבא דגם באשת כהן בעי עכ"פ דלא יהיה דבר אחר גורם לה, על זה כ' רש"י דבזה י"ל לכו"ע כרבא, אבל אה"נ דמצד סברת ר"א דהוא נתן יהיה חייב לפדות, ועד"ז מבואר **במהרמ"ש**, **והריטב"א** כ' דבאמת י"ל דבאשת כהן גם לר"א יהיה פטור ולא אמרינן דהוא נתן, דרק באשת ישראל דשריא לי' אחר שנשבית אמרינן דכיון דנאסרת לו ע"י הנדר דחשיב דהוא נתן, אבל באשת כהן דנאסרת ע"י שביה, א"כ נמצא דהשתא דנשבית אינו גורם כלום בנדר זה, ומשו"ה לא חשיב דהוא נותן אצבע והוי כדבר אחר גורם לה, **ובבאה"ט** סע"ח סק"ד כ' גם הכי דבאשת כהן לא חשיב דהוא נתן, אלא דכ' דזהו דוקא היכי דנדרה אחר שנשבתה דכבר נאסרה על בעלה ועיי"ש מש"כ לבאר בזה דברי רש"י.

ג) גמ' ר"א אזיל בתר מעיקרא – **בתורי"ד** נראה מבואר דטעמא דאזלינן בתר מעיקרא משום דהוא גרם לה, וכן מבואר **במהרש"א** וכשנ"ת, אמנם **ברא"ה** מוכח לאו הכי, דמבואר דהנדון אי בתר מעיקרא הוי נדון גם אם אמרינן דהוא נתן עיי"ש בדבריו, וכן **בריטב"א** לעיל נ"א ב' לגבי אשת כהן שנשבית מוכח דהוי סברא בפנ"ע דכ' דר"א מודה דאם נבעלה מרצון דאינו חייב לפדותה משום דקנסינן לה, ואי טעמא דר"א משום דהוא גרם ממילא דלא שייך זה היכי דהיא גרמה.

גמ' ור"י אזיל בתר בסוף – **הרמב"ם** בפי"ד מאישות הכ"א **והטושו"ע** בסע"ח ס"ה כ' הטעם דאינו חייב משום דמשעה שהדירה נתחייב לגרשה, **ובבית מאיר** שם כ' לבאר דהיה קשה להרמב"ם טעמא דר"י דאמאי אזלינן בתר בסוף כיון דעל ידו אינה ראויה, ולזה פירש הטעם דכבר נתחייב לגרשה והיינו דהוי כאילו כבר גירשה, [וכבר נתבאר לעיל דיש להעיר בזה דא"כ אמאי מבואר בגמ' דלאביי באשת כהן חייב לפדותה], אלא דהעיר בזה דא"כ אמאי מבואר בברייתא דגם היכי דהדירה אחר שנשבתה היה לנו לומר דפטור מלפדותה ורק משום הערמה חייב, הא אחר שביה הדין דגם אם יגרשה עכשיו לא יפטר מלפדותה, וא"כ מהאי טעמא אין לנו לפוטרו היכי דמדירה, וכ' דיש לדחוק בזה.

**הרי"ף** לא הביא למחלוקת ר"א ור"י במדיר את אשתו, וכ' **הרא"ה** דס"ל דר"א ור"י תרוייהו ס"ל דלא חשיב דהוא נתן אצבע בין שיניה, ומשו"ה פליגי האם חייב לפדותה, אבל למאי דקיי"ל לק' ע"א א' דחשבינן דהוא נתן אצבע בין שיניה, א"כ בודאי דחייב לפדותה, וכ"כ **הר"ן** בשם י"א בשי' הרי"ף, **ובח"ר קרשקש** כ' דכן עיקר לדינא, והרא"ה כ' דאינו מחוור דדוקא לענין כתובה אמרינן לק' דאינו נפטר מכתובה משום דחשיב דהוא נתן, אבל לענין חיוב פדיה, כיון דמ"מ אינו ראויה לו מחמת איסור אחר אינו חייב לפדותה, **והכס"מ** בפי"ד מאישות הכ"א **והיש"ש** כ' דגם שי' הרי"ף דאינו חייב לפדותה כר"י, והא דלא הביא דין זה הוא משום דהוי בכלל דברי רבא דכל דאיכא איסור אחר אינו חייב לפדותה אפילו באשת כהן, **וברמב"ם** שם **ובטושו"ע** סע"ח ס"ה מבואר דהלכה כר"י דאינו חייב לפדותה.

**בש"ג** בלשון **ריא"ז** מבואר להלכה בנדרה היא וקיים הוא אחר שנשבית דאינו חייב לפדותה, אמנם **בב"ח** סע"ח **ובח"מ** סק"ו **ובב"ש** סק"ה מבואר, דכיון דקיי"ל דהוא נתן אצבע בין שיניה, א"כ גם בכהי גונא חייב לפדותה, **ובבאה"ט** סק"ד כ' לומר, דמ"מ באשת כהן בנדרה אחר שנישבת וקיים הוא דאינו חייב לפדותה, דבזה אין לומר דנתן אצבע כיון דבלאו הכי אסורה לו ואין לו תועלת להפר נדרה והוי כאיסור דבר אחר, [ובישועות יעקב סק"ב חולק עיי"ש], **ובבית יעקב** מבואר עוד דאינו יכול כלל להפר, דכיון דאסורה לו א"כ לא הוי דברים שבינו לבינה.

ד) **בראשונים** לעיל נ"א ב' מבואר דהיכי דחיישינן בשבויה דנבעלה ברצון דאינו חייב לפדותה, **וברא"ה ובריטב"א** מבואר דאפילו באשת כהן אינו חייב, והרא"ה כ' הטעם דכהאי גונא כו"ע מודו דהיא נתנה אצבע בין שיניה, והריטב"א כ' דודאי ראוי לקונסה, ומשו"ה מפסידה גם לר"א דס"ל דבתר מעיקרא אזלינן, **וברמ"א** סע"ח ס"ו הביא דברי **הר"ן** לעיל, דשבויה שנאסרה על בעלה אין חייב לפדותה, **ובח"מ** סק"ח כ' לומר, דזה דוקא באשת ישראל, אבל באשת כהן מאחר דכבר נאסרה משעת שביה, א"כ תו אינה מפסדת אפילו זינתה ברצון, **ובב"ש** סק"ז כ' דגם באשת כהן אינו חייב, דהא מבואר בברייתא דבהדירה הוא אחר שביה חייב לפדותה משום דחיישינן להערמה וכמבואר ברש"י, ומבואר דבלא זה אמרינן דאינו חייב לפדותה לרבא, משום דחשיב דבר אחר גרם לה, ואע"ג דמיד שנשבית כבר נאסרה באשת כהן, ולפ"ד נמצא דרק לרבא אינו חייב אבל לאביי חייב, דהא בדבר אחר גרם לה חייב לאביי באשת כהן, אמנם לפ"ד הרא"ה והריטב"א גם לאביי פטור, **ובאב"מ** סק"ה כ' לדחות ראית הב"ש, דבגמ' מיירי בכה"ג דאין לאוסרה משום שביה, כגון שיש ע"א שמעיד דלא נבעלה, ומשו"ה י"ל דע"י הנדר יחשב כדבר אחר גרם לה, אבל אם ליכא ע"א ונאסרה לבעלה, א"כ כבר זכתה בפרקונה הגם דדינה להתגרש, וא"כ תו לא אכפת לן במה דזינתה ברצון.

ה) גמ' נשבית לאחר מיתת בעלה וכו' – **הרי"ף** הביא להברייתא דאין היבמין חייבין לפדותה, וכ' **הרא"ש** דכך היתה גירסתו בגמ', וכ' דמה דמבואר ברי"ף דמהא דאין חייבין לפדותה מוכח דאין אוכלין פירות, ביבמין זהו דוקא בנכסים שנפלו כשהיא שומרת יבם, אבל מה שהיה לה בעודה תחת בעלה אוכל יבם פירות לרבא דס"ל לק' פ"ג א' דידו דבעל עדיפא מידה ואמרינן נפ"מ לשומרת יבם, אמנם **בראשונים** ביבמות ל"ח מבואר דשי' הרי"ף דאין לבעל פירות כלל, **והרשב"א** לק' פ' ב' כ' דנראה דאינו אוכל פירות כלל כיון דאינו חייב בפרקונה, ומה דמבואר בגמ' דהנכסים בחזקת בעל זהו רק לענין גוף הקרקע, אלא דהק' דבגמ' ביבמות ל"ט א' נראה מבואר דגם פירות יש לו וכ' דצ"ע, [**והריטב"א** שם כ' לומר דמה דלשון הגמ' ולפירות הוא לאו דוקא, ועיין בדברי הגר"א בסמוך], **והר"ן** שם כ' דכיון דמה דיש לו פירות זהו מכח אחיו, א"כ לא אכפת לן במה דאינו חייב לפדותה, דלא אמרו דאם אינו חייב לפדות דאין לו פירות, אלא דמתחייב בפרקונה כנגד הפירות, ובאם נמצא מקרה דאין לו דין פרקונה משום דלא קרינן בה עכשיו ואהדרינך לי לאנתו, אי"ז סיבה דלא יהיה לו זכות אכילת פירות, **ובבי' הגר"א** סק"ס סקי"ח כ' בשי' **הרמב"ם** דס"ל דאין היבם אוכל פירות, דזהו דוקא למאי דמסקינן הכא דגם אם נודע לבעלה מחיים ומת אין חיוב לפדותה, אבל לברייתא דאם נודע לו איכא חיוב גם על היורשים, א"כ י"ל דמשו"ה גם אוכל היבם פירות כיון דשייך שיהיה אצלו חיוב פרקונה.

**וברא"ש** מבואר דהא דאין היבם חייב לפדותה זהו דוקא עד שכונסה דלא קרינן בה ואותיבנך לי לאנתו, **ובפסקי ריא"ז** מבואר משום שלא היתה אשתו עד עכשיו, אמנם **ברשב"א** לק' מבואר דגם אחר שכנסה אינו חייב לפדותה, ומשום דהחיוב הכתובה הוי על בעלה הראשון, ובו לא קרינן ואותבינך לי לאנתו, **והר"ן** שם כ' כהרא"ש דכיון שכונסה זוכה בכל פירות נכסי מלוג שלה מכח מה שכנסה, וחייבוהו חכמים בפרקונה, **ובתורי"ד** כאן כ' דהא דלא קרינן ביבמה ואותבינך לי לאנתו הוא משום דקרויה יבמתו ולא אשתו, ואע"ג דדרשינן דולקחה לו לאשה דכיון שכנסה נעשית כאשתו לכל דבר, זהו רק דדינה כאשה דעלמא, אבל מ"מ קרויה יבמתו ולא אשתו וכדכתיב ויבמה, **ובשו"ע** סע"ח ס"ח כ' דאפילו היא זקוקה ליבום אין חיוב לפדותה, **ובח"מ** סקי"ב הביא דברי הרא"ש, [**ובב"ש** סקי"א כ' דנראה דגם באשת כהן אינו חייב, ומשום דלא תקנו החיוב ביבם, **והגרע"א** תמה דלפי מה דקיי"ל כרבא דבעי שלא יהיה דבר אחר גורם ממילא פטור].

גמ' ואח"כ מת וכו' – **התיו"ט** במתני' כ' דהא דאם גרשה אחר שנשבית חייב לפדותה, ולא אמרינן דלא קרינן בה ואותבינך לי לאנתו, הוא משום דגם אחר שגירשה אכתי ראויה להחזירה לו לאשה.

א) גמ' פעם ראשונה פודה – שי' **התוס' והרא"ש והרשב"א** בגיטין בתחילת דבריו, דגם לפי הצד בגיטין מ"ה א', דטעם האיסור לפדות השבויין יותר מכדי דמיהם הוא משום דלא ליתו ולגרבו, מ"מ אתי שפיר מה דהכא פודה גם ביותר מכדי דמיה, והטעם מבואר **בתוס' ובריטב"א** דהאדם עצמו רשאי לפדות עצמו גם ביותר מכדי דמיו דכל אשר לו יתן בעד נפשו, ולא תקנו על עצמו דלא יוכל לפדות עצמו, וא"כ הוא הדין אשתו דאשתו כגופו, **וברשב"א** בגיטין מבואר הטעם, דכיון דמחוייב לפדות אשתו, א"כ הרי זה כמו דיש לה ממון זה וחשיב כפודה עצמו, ויל"ע דבסיפא דמכאן ואילך דרק רצה פודה ואינו מחוייב ליכא לטעם זה, ובכל זאת מבואר דרשאי, **וברא"ש** כ' שני הטעמים, **ובהפלאה** כ' לבאר שיטתו דלסיפא בעי להטעם שכתבו התוס' כיון דשם אין חיוב וכמשנ"ת, אמנם ס"ל דמ"מ משום טעם התוס' אין זה סיבה לחייבו לפדות, אלא רק הוי סיבה דאין לנו למנעו מלפדות, ומשו"ה הוצרך להוסיף דמאחר דחייב לפדות א"כ הרי זה כפודה עצמה.

**וברמב"ן וברשב"א** בסו"ד **ובר"ן** בגיטין מבואר, דת"ק דברייתא לא סבר כלל להתקנה דאין פודין השבויין, [ומבואר שם ברמב"ן דאי יש איסור משום דלא ליתו וליגרבו, גם את עצמו אסור לו לפדות, ולא מצינו עוד מאן דס"ל הכי], **והרא"ה** כ' דת"ק ס"ל דהטעם משום דוחקא דציבורא.

ב) גמ' רשב"ג אומר וכו' – רש"י כ' דטעמא דרשב"ג דלא ירגילו להעלות על דמיהם, ולכאורה היינו כטעמא דלא ליתו ולגרבו, ונראה דס"ל דלטעמא דדוחקא דציבורא לא אתי שפיר דברי רשב"ג, [אמנם **בש"מ** מבואר דיש לפרש דברי רש"י גם לטעם דדוחקא דצבורא, **ובהפלאה** כ' לומר דכל דברי רש"י הם רק לס"ד עיי"ש], וכן מבואר **ברמב"ן וברשב"א** בגיטין **וברא"ה** כאן, [וכתבו דהגמ' שם יכלה לפשוט הספק מדברי רשב"ג כאן, וכתבו דמשו"ה לא הביא **הרי"ף** לספק הגמ' שם], אמנם **התו"ר** כ' דיש לפרש דברי רשב"ג, דמאחר ואמרו דאין פודין השבויין יותר מדמיהן, לא החמירו בבעל דיהיה חייב לפדותה ביותר, **והריטב"א** וכן **הר"ן** כאן ובגיטין כתבו די"ל דהכי קאמר, דכמו דאמרו דאין פודין השבויין יותר מדמיהן משום דוחקא דצבורא, הכא נמי לא הצריכו הבעל לפדות אשתו משום דוחקא דידי', **ובש"מ** בשם **תר"י** כ' דמפני דרוב פעמים מוטל על הציבור משו"ה תקנו כך לעולם גם היכי דאין מוטל על הציבור.

**ברי"ף וברמב"ם** בפי"ד מאישות הי"ט מבואר דהלכה כרשב"ג, וכן מבואר גם **ברמב"ן וברשב"א** בגיטין **וברא"ה** כאן, **והריטב"א** כ' בשם **ר"ח** דהל' כרשב"ג, וכ' **דמקצת גאונים** פסקו כת"ק דברייתא, וכ"כ **הרא"ש** בשם **הרמ"ה** וכ' דהכי מסתבר, **ובטור** סע"ח הזכיר שני השיטות ושי' הרא"ש כת"ק, **ובשו"ע** שם ס"ג כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' בשם י"א כהרא"ש.

ובטעמא דהרי"ף ודעימי' דפסקו כרשב"ג, מבואר **ברמב"ן וברשב"א ובר"ן** בגיטין, דכיון דרשב"ג נקט לישנא דמתני' דגיטין דאין פודין את השבויין וכו', נראה דת"ק דברייתא לית לי' כלל להאי דינא, וא"כ הלכה כרשב"ג כסתם מתני' דגיטין, ושי' **הרא"ה** דת"ק ורשב"ג פליגי מה טעם התקנה וכשנ"ת, וכ' דהלכה כרשב"ג דכך הוא גם לישנא דמתני' דגיטין כדברי השב"ג, ואפשר דכונתו דהכא נמי במתני' דגיטין דאמרינן דמפני תקון העולם היינו דלא ליתו ולגרבו כרשב"ג כיון דהלשון שוה, **והרא"ש** כ' דטעמא דהרי"ף, משום דסתם מתני' דגיטין נראה דגם באשתו איתא להאי תקנה דלא מפליג, **והריטב"א** כ' דמשו"ה ס"ל לר"ח דהלכה כרשב"ג דסתם מתני' כותי' רהטא, ויל"ע דכיון דלעיל מינה כ' הריטב"א, דגם לת"ק י"ל דאסור משום דלא ליתו ולגרבו, וגם לרשב"ג הדין דיכול לפדות, ורק דלא חייבוהו לפדות משום דוחקא דידי' וכשי"ת, א"כ במה אייתי סתמא דמתני' דגיטין כותי'.

ג) לשי' רשב"ג האם רק חיוב לפדות ליכא, או דגם איכא איסור לפדות, הנה מדברי **הרא"ש** בשי' **הרי"ף** ומדברי **הרא"ה** מבואר דגם איסור איכא, ומשו"ה אמרינן דמתני' דגיטין כותי' דאסור בכל ענין ואפילו אשתו, והרא"שעצמו וכן **הריטב"א** כתבו, דרק חיוב ליכא אבל מ"מ רשאי לפדות, **ובטור** ביו"ד סרנ"ב כתב דרשאי, **והב"י** שם הק' דלא היה לו לסתום, דלשי' הרי"ף והרמב"ם דהלכה כרשב"ג, א"כ איכא איסור לפדות, **ובשו"ע** שם ס"ד לא כ' דיכול לפדות אלא את עצמו אבל אשתו לא הזכיר, **והרמב"ם** בפי"ד מאישות הי"ט **ובשו"ע** אה"ע סע"ח ס"ב כ', דאין מחייבין הבעל לפדות יותר מכדי דמיה, **והלח"מ** כ' דע"כ הלשון לאו דוקא וגם אסור לפדות, וכמו דהוכיח הב"י, וכ' לבאר דמש"כ הלשון דאין מחייבין היינו לכהאי גונא דכתובתה יותר מדמיה, דבכהאי גונא אם רוצה יכול ליתן לה כתובתה והיא תפדה עצמה דהאדם עצמו לכו"ע יכול לפדות גם ביותר מדמיו, **ובח"מ** סק"ב הק' על הלשון דאין מחייבין, **ובב"ש** סק"ב כ' דנקט לשון זה דבכדי דמיה מחייבין אותו לפדות, אמנם **בט"ז** סק"ב מבואר דגם לפ"ד השו"ע רשאי לפדותה, דהא רק אמר דאין מחייבין, וכ"כ **השעה"מ** בדעת הרמב"ם, וביאר דאע"ג דקיי"ל כרשב"ג, זהו כמבואר ברשב"א ובר"ן דנראה דת"ק לית לי' כלל להדין דאין פודין את השבויין, אבל גם לרשב"ג זה רק סיבה דאין חיוב אבל מ"מ רשאי, וכמבואר בתוס' הטעם דליכא בזה להתקנה דלא לייתו ולגרבו, **והרמ"א** כ' די"א דיכול לפדותה, וכ' **הב"ש** שם **ובבי' הגר"א** סק"ד דלפ"ז גם חייב לפדותה דהא בהא תליא, **והט"ז** שם לשיטתו הכריח זה, דאי לאו הכי א"כ אינו מוסיף מידי על השו"ע, **ובב"ח** ביו"ד כ' להלכה דרשאי, והביאו **הש"כ** שם בסק"ד [וכ' דאפילו שאר קרובים יכול לפדות, ומשום דלא נפשט הספק בגמ' בגיטין עיי"ש].

ד) תוד"ה רצה – **הרא"ש** מק' על שי' ר"ח דאיזה סברא יש בזה דחייב כדי דמיה ולא יותר, ועיין **ביש"ש** מש"כ לבאר סברא בזה, והנה **הרמב"ם** שם כ', דבפעם שניה אם רצה לגרשה מגרשה ונותן לה כתובתה ותפדה עצמה, **ובכס"מ ובב"י** סע"ח כ' דנראה שיטתו דאם אינה מגרשה אינו חייב ליתן לה כתובתה לפדות עצמה, **והנו"כ** בטושו"עהק' דא"כ פשיטא דאם רצה לגרשה דמגרשה, **ובבית יעקב** כ' לומר דבא לומר דבאם אינו יכול עכשיו ליתן לה כתובתה לפדות עצמה, א"כ אינו יכול לגרשה עיי"ש, **והב"ח** **והפרישה** בסק"ה **והח"מ והב"ש** בסק"ד כ' בדעת הרמב"ם דאם אינה מגרשה חייב לפדותה, והוכיחו כן מדברי הטור שהביא הרמב"ם, ונראה מדבריו דזה שיטה בפנ"ע, [ובפרישה מבואר דרק עד דמי כתובתה, ובהג' **תיו"ט** מבואר, דהיינו דבזה פורע לה הכתובה בלא לגרשה ויותר מזה אינו חייב, ומשו"ה כ' דעכ"פ יצטרך לכתוב כתובה חדשה כשתחזור דאסור להשהות בלא כתובה, אמנם בשאר הפוסקים נראה מבואר דגם ביותר מדמי כתובה חייב לפדותה כמו פעם ראשונה], **ובאב"מ** סק"ג ביאר הטעם בזה לפ"ד התוס' בע"ב, דבפרקונה אינו יכול לומר הרי גיטה וכתובתה, משום דאכתי לא קבלה כלום עבור הפירות שאכל, וא"כ היכי דכבר פדה בפעם אחת תו לא שייך טעם זה, וזהו כל הדין דבפעם שניה יכול לומר הרי גיטה וכתובתה, ולשון **השו"ע** בס"ג כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' דגם בלא גרשה אינו חייב לפדות כלל, וכ' **הב"ש** דזה כשי' רש"י והרא"ש דלעולם אין לו חיוב בפעם שניה.

בא"ד – משה"ק בסוה"ד כ' **במעיל שמואל** דאי גרסינן בברייתא שניה דברי רבי כמבואר ברי"ף וברא"ש, ממילא דלק"מ.

**בהג' מרדכי** סרפ"ח מבואר, דאם נשבו איש ואשתו אשתו קודמת, כיון דאשה קודמת לאיש לפדיון שבויים כמבואר בהוריות י"ב א', וכ"כ **בשו"ע** יו"ד רנ"ב ס"י, **ובב"ש** סע"ח סק"ב כ', דבכהי גונא לכו"ע חייב לפדותה אפילו יותר מדמיה, דהא אם לא יפדה אותה יפדה עכ"פ עצמו ביותר מדמיו, וא"כ היא קודמת, **ובש"כ** ביו"ד סקי"א נראה לאו הכי, ויל"ע בלשונו שם, **וביש"ש** נחלק בעיקר הדין, דהיכי דהנדון לפדות עצמו אין הדין דאשה קודמת לאיש, עיי"ש.

**נב' ב'**

תוד"ה אין – **בתוס' הר"ש משנץ** מבואר דאין לומר דקאי דוקא אסיפא אבל ברישא מודה, דא"כ מה דייק בגמ' הא בכדי דמיהן פודין, הא בודאי דאם רצה פודה בכדי דמיהן, וכן בברייתא השניה בודאי דאם רצה פודה יותר מדמי כתובתה, **ובש"מ** ביאר דברי התוס' דאסיפא לא פליג רשב"ג דגם לדידי' אם רצה פודה ביותר, ורק ארישא דס"ל לת"ק דאיכא חיוב חולק רשב"ג, **והמהרש"א** כ' דדברי התוס' הם לשי' רש"י דלת"ק בפעם שניה אינו חייב לפדות כלל, וא"כ אין לומר דרשב"ג קאי אסיפא, דמדבריו נשמע דעד כדי דמיהן בעי לפדות וא"כ נמצא דמחמיר יותר מת"ק, וברייתא משמע דאתי לפחות, אמנם לשי' הר"ח כ' די"ל דקאי גם על הסיפא, וקאי על מה דאמר ת"ק דאם רצה לפדות ביותר דיכול, ועיין עוד במהרמ"ש מש"כ.

ה) גמ' עד עשרה בכתובתה – **הרי"ף והרמב"ם** בפי"ד מאישות הי"ט **והרא"ש** כתבו דהלכה כרבי [דגרסו ברישא דברי רבי], וכ' הרא"ש דאע"ג דרשב"ג היה אביו ורבו, ובזה ליכא להכלל דהלכה כרבי מחברו דלאו חברו הוא, מ"מ סתמא דמתני' נראה כותי', **ובהג' מרדכי** סרפ"ז מבואר שיטה דגם מאביו ורבו הלכה כרבי, **והתורי"ד** כ' דהלכה כרשב"ג כיון דהוא רבו דרבי, [וכן **הריטב"א** הביא שיטה זו], וכ"כ לדינא **בש"ג** מלשון **ריא"ז**, **ובטושו"ע** סע"ח ס"ג מבואר דהלכה כרבי הכא.

א) במתני' לקתה וכו' – **הריטב"א** כ' דמשו"ה קתני לקתה ולא חלתה, לאשמועינן דדוקא אם הוי ע"י אונס, אבל בפשיעתה אינו חייב לרפאותה, **והנ"י** כ' עוד דנקט לשון זה דמשמע דהוי לקות לפי שעה והוי דבר שיש לו קצבה וקמ"ל דגם בחולי שיש לו קצבה בעל חייב לרפאותה ודלא כהעיטור וכמשי"ת בסמוך.

ודברי הריטב"א הובאו **באב"מ ובבית יעקב** סע"ט סק"א, **והפ"ת** בסע"ח סק"א הביא דברי **הבית מאיר** דכ' דגם בפשיעה חייב לרפאותה, והשיג עליו מדברי הריטב"א, [ועיי"ש מש"כ עוד בזה לענין אם נשבית בפשיעה אם חייב לפדותה], **ובב"ח** חו"מ סקע"ז כ' גבי יורשים דאינם חייבים אם חלתה בפשיעתה, **והש"כ** שם סק"ג כ' דגם בפשיעה חייבין, **ובנתה"מ** סק"ה כ' דמסתבר כהב"ח, **ובפ"ת** סק"א הביא תשובת **חכם צבי** דדעתו נוטה לש"כ, וכ' דאי לאו הכי יוכלו היורשים לעולם לומר דהוי בפשיעתה ותצטרך לבא לדון עמם בב"ד.

במתני' אמר הרי גיטה וכתובתה רשאי – **רש"י** במתני' כ' דהא דגבי פדיה אינו רשאי, הוא משום דכבר נתחייב בפדיונה משנשבת, והא דלא אמרינן כן גבי רפואה, מבואר **בש"מ** בשם **הרמ"ה** דפדיון הוי בפעם אחת וכבר נתחייב, אבל רפואה הוי בכל יום ויום, ואי אפשר עכשיו לרפאות בפעם אחת, ומשו"ה כל יום הוי חיוב בפנ"ע, **והתוס'** כאן כתבו החילוק, דעל רפואה דהיא בכלל מזונות, כבר קבלה כנגד מעשה ידיה עד היום, ומשו"ה אם מגרשה נפטר על להבא, אבל פדיון דאכתי לא קבלה תשלום, לא נפטר אם מגרשה, **והרא"ש** כ' דבפרקונה כבר נתחייב בשביל פירות שאכל עד היום, אבל רפואה הוי כמזונות של כל יום, **וברא"ה** נראה דבחולי כיון דאינה ראויה לשמשו, משו"ה אמרינן דיכול לגרשה ולפטר, משא"כ בפרקונה דראויה לשמשו כשיפדנה, **ובאב"מ** סק"ד הביא דבריו והק' דא"כ אמאי באשת כהן אינו יכול לגרשה וליפטר כיון דאסורה לו, וכ' דהתנאי הוא בפירוש דאהדרינך למדינתך, ועיי"ש **במגיה** דאכתי יק' דאמאי באשת כהן אינו יכול לגרשה וליפטר אע"ג דאינה ראויה לשמשו.

**הרשב"א והריטב"א והר"ן** הביאו מספרי, דדרשינן גבי יפת תואר דאם היא חולה ימתין לה עד שתתרפא, וכתבו בשם **הראב"ד** דק"ו בבת ישראל, והא דמבואר במתני' דרשאי לגרשה, תי' דהתם מיירי דמוטלת על המטה, אבל הכא מיירי שיכולה לעמוד, **וברמב"ם** פי"ד מאישות הי"ז כ' סתם, דיכול לגרשה אך אין ראוי לעשות כן מפני דרך הארץ, וכ"כ **בטושו"ע** סע"ט ס"ג, **ובהה"מ** שם כ' דהרמב"ם ס"ל דהדרשה דוקא ביפת תואר דהיא בארץ נכריה לה, אבל בשאר נשים ליכא איסור ומ"מ אין ראוי, וכ' דאפשר דס"ל דגם הדרשה בספרי לא הוי אלא אסמכתא, אלא דמ"מ הק' דאמאי לא הביא הרמב"ם דין זה לגבי יפת תואר, **והכס"מ** כ' לומר, דלהלכה דדרשינן ושלחתה בלא גט דלא היה קידושין, א"כ ליכא להדרשה דספרי, ומ"מ הוציא משם דאין ראוי, **ובח"מ** סק"ב **ובב"ש**  סק"ד **ובבי' הגר"א** סק"ב כ' דהרמב"ם ס"ל דאסמכתא בעלמא היא, והדין רק דאין ראוי אבל ליכא אסור.

**והרמב"ם** שם כ' דאם ראה שהחולי ארוך, וכך הוא הלשון **בטושו"ע** סע"ט ס"ג, **והב"ח** כ' לומר בשי' הרמב"ם דס"ל דדוקא אם החולי ארוך, וזה הישוב על הספרי דשם מיירי בחולי שאינו ארוך, **ובח"מ** סק"ב כ' דאפשר לומר דאורחא דמלתא נקט, והוא הדין בחולי שאינו ארוך דיכול לומר הכי, **ובבאה"ט** סק"ג כ' דהח"מ כ' דגם בחולי שאינו ארוך יכול, והב"ש כ' דדוקא אם החולי ארוך, ולכאורה לא מבואר זה בב"ש, ואולי כונתו למה שהביא דברי המהרש"ל דבזמן הזה אפילו החולי ארוך אינו יכול לגרשה וכמו דיבואר בסמוך, דמשמע מזה דהיכי דאין החולי ארוך מעיקר הדין אינו יכול לגרשה, **ובאב"מ** סק"ד כ' לומר דהטור נקט דהחולי ארוך משום דבכהאי גונא יכול לומר הכי אפילו בזמן הזה דאיכא חדר"ג לגרשה בעל כרחה וכמשי"ת בסמוך.

**בדרישה** סע"ט סק"ג מבואר דהיום דאיכא לחדר"ג דלא לגרש בע"כ, א"כ גם בחולה אינו יכול לומר הרי גיטה וכתובתה, וכ"כ **הב"ח** בשם **מהרש"ל**, ובסע"ז הביא בשם **מהר"א מזרחי** דכל היכי דרוצה לגרשה בע"כ, הגם דאסור משום חדר"ג מ"מ כבר אינו חייב במזונות והסכים עמו, ולפ"ז לכאורה גם הכא לא יצטרך לרפאותה, **ובח"מ** סק"ג **ובב"ש** סק"ה שם כתבו לומר דלא כהב"ח ומהר"א מזרחי עיי"ש, **ובב"ש** סע"ח סק"ד כ' לומר, דבגונא דהיא חולה י"ל דיכול לגרשה, **ובאב"מ** סק"ד כ' לומר דדוקא בחולי ארוך יכול לגרשה, ומשו"ה נקט הטור אם החולי ארוך וכמשנ"ת.

ב) גמ' רשב"ג אומר רפואה שיש לה קצבה וכו' – **הראשונים** מביאים שי' **העיטור,** דברפואה שיש לה קצבה הבעל גם אינו חייב לרפאותה, והביא כן מירושלמי, אמנם הראשונים חולקים דבכל ענין חייב הבעל לרפאות, דבברייתא מיירי דוקא באלמנה, ומה דהביא מירושלמי, מבואר בראשונים או דנימא דמיירי שם באלמנה, או דעכ"פ בבבלי דלא הובא אלא על יורשים על כרחך דחולק על הירושלמי, **ובראב"ד** בב"ב קמ"ד ב' [בש"מ] נסתפק בזה וכ' דיש סעד דחייב מדלא מפליג במתני', וכן מדאמר רשב"ג דמתרפאת מכתובתה וזה לא שייך מחיים, **ובטושו"ע** סע"ט ס"א מבואר כהראשונים.

ברש"י במתני' מבואר דרפואה כמזונות, ונראה דחיוב דרפואה הוא בכלל חיוב מזונות, וכן מבואר בתוס', אמנם לשון **הרא"ה** דת"ק דמחייב גם ביש לה קצבה הוא משום דכמו דחייבים במזונות מתנאי ב"ד אף ברפואתה היה תנאי, שהרי שניהן שוין ששניהן חיובי ודינה עם היתומים בשניהם כבעלה, ורשב"ג סבר דהתנאי ב"ד הוי רק במזונות ורפואה שאין לה קצבה נתרבתה מדין מזונות, ונראה מבואר דעיקר חיוב מזונות הוי חיוב בפנ"ע, ורק כ' דברשב"ג אמרינן דאם אין לה קצבה יש לרבות מדין מזונות, **והריטב"א** לעיל נ"א א' כ' בשם **הרמב"ן** דהחילוק בין יש לה קצבה ללא הוא דוקא ביורשים דחיובן מתורת מזונות, אבל בעלה חיובו מתקנת חכמים ולא מדין מזונות, **והאב"מ** בסע"ט סק"ב הביא דבריו, **וברמב"ם** פי"ב מאישות ה"ב **ובשו"ע** סס"ט ס"ב, דכ' דעשרה דברים חייב הבעל, והאחד זה מזונות והאחד לרפאותה, ונראה דרפואה הוי חיוב בפנ"ע.

**והרא"ש והתורי"ד** כתבו דבעל חייב גם ביש לה קצבה, דהא מצינו דחייב בפרקונה, וביתומים דלא חייבים בפרקונה, כמו"כ אין חייבים ברפואה שיש לה קצבה, **ובב"ש** סע"ט סק"א למד מזה, דאם יש לה קצבה באמת חיובו הוי מדין פרקונה דתחת פירות, אמנם **בהפלאה** בקו"א סק"א **ובאב"מ** סק"ג כתבו, דגם להרא"ש לא הוי תחת פירות, והרא"ש כ' זה רק לבאר דאמאי לא חייבים היורשים ברפואה שיש לה קצבה, ובאב"מ ביאר יותר דהרא"ש לשיטתו, דאחד שמתחייב מזונות אין בכלל זה חיוב רפואה כלל, ורק ביורשים דהוי תקנת ב"ד אמרו דגם רפואה בכלל, וכמו שהובא לעיל נ' ב', ולזה כ' הרא"ש דרפואה שיש לה קצבה לא תקנו שיהיה בכלל מזונות, דזה דומה לפרקונה דאינם חייבים, והכא נמי לא חייבום ברפואה שיש לה קצבה, **והנ"י** כ' בשם **הרמ"ה** דרפואה שיש לה קצבה טעמא דמחייב הבעל, משום דלא דמי למזוני אלא לפרקונה דאתי בבת אחת, ובעל דמחייב בפרקונה מחייב נמי בהך רפואה, ובלשון זה יש יותר משמעות כדברי הב"ש.

**וההפלאה** שם הק' דאי כהב"ש, א"כ לא יצטרך לרפואתה ברפואה שיש לה קצבה יותר מפעם אחת, ובחי' **הגרע"א** כ' לומר דבאמת אינו חייב, וכ' דגם אם פדאה פעם אחת אינו חייב לרפאותה, **והאב"מ** שם מק' דבגמ' לעיל מ"ז ב' מבואר דתקנו מזונות תחת מעשה ידיה משום דתרוייהו שכיחי, ופירות תחת פרקונה משום דתרוייהו לא שכיחי, והרי רפואה שיש לה קצבה שכיח ואפילו יותר מרפואה שאין לה קצבה, וא"כ יש לו להיות תחת מעשה ידיה כמזונות, אמנם לפ"ד הגרע"א, א"כ כמו שכתבו התוס' בע"א דפרקונה לא שכיח משום דאינו מחויב אלא פעם ראשונה, הכא נמי רפואה שיש לה קצבה חשיבא דלא שכיחא.

**באב"מ** סק"ב כ', דלפי המבואר ברא"ה דחיוב רפואה הוי חיוב בפנ"ע וכשנ"ת, א"כ באומרת איני נזונת ואיני עושה אכתי חייב לרפואתה, ובחי' **הגרע"א** מבואר, דלפמש"כ הב"ש דשי' הרא"ש דביש לה קצבה הוי תחת פירות, א"כ באומרת איני נזונת ואיני עושה, עכ"פ יהיה חייב ברפואה שיש לה קצבה.

**בש"ג** בלשון **ריא"ז** מבואר, דגם על רפואה שיש לה קצבה יכול לומר הרי גיטה וכתובתה, **ובב"ש** סע"ט סק"א כ', דלפי המבואר ברא"ש דהוי כפרקונה, א"כ כמו דעל פרקונה אינו יכול לומר, הכא נמי על רפואה שיש לה קצבה, וכבר נתבאר **דההפלאה והאב"מ** חולקים על דבריו, דאין כונת הרא"ש דהוי תחת פירות, **ובבית יעקב** הביא שי' הרמ"ה דהחילוק בין פרקונה לרפואה דרפואה הוי בכל יום ויום וכמשנ"ת לעיל, ולפ"ז כ' דגם אם הוי תחת פירות מ"מ יכול לומר, והב"ש קאי לפי מה דחילקו התוס' דכבר קבלה על מעשה ידיה משא"כ על אכילת פירות, וכמו דמפורש בדבריו.

ג) גמ' עשינו עצמינו כעורכי הדיינים – **ברש"י** לק' פו' א' **ובריטב"א** מבואר דלמי שאינו קרובו, אפילו אינו אדם חשוב אין לו לעשות עצמו כעורכי הדיינים, **ובתיו"ט** באבות פ"א משנה ח' כ' לומר דאם אינו אדם חשוב, גם לאינו קרובו רשאי.

והא דאסור באדם חשוב, כ' **רש"י** לק' שלא ילמדו ממנו לעשות אף למי שאינו קרוב, **והתורי"ד** כ' משום לזות שפתיים.

**ובריטב"א** מבואר דהא דאסור, זה דוקא במגלה לו לעשות דבר, שלפי המצב עכשיו לא היה נפטר, כמו הכא דלמדם שיעשו קצבה, אבל לגלות הדין כפי שהוא רשאי, אמנם **ברמב"ם** בפה"מ באבות מבואר, דכל טענה לא ילמד, **וברי"ו** שם כ' דאפילו טענת אמת, ומשום לזות שפתיים, **ובתיו"ט** שם מבואר דלפ"ז ודאי מיירי במתני' שם באדם חשוב דוקא.

**וביש"ש** כ' דהאידנא כל אדם יעשה עצמו כאדם חשוב ולא ישיא עצה אפילו לקרוביו היכי דיש קצת ערמה ותחבולה.

א) מתני' לפיכך אם רצו היורשים וכו' – הש"מבשם **תר"י** מק' דמה הוצרך לומר לפיכך הא פשיטא דהכי הוא, וכ' דכונת המשנה דאפילו אם לא פירשו בכתובה הכי, מ"מ כיון דדרכם לכתוב כמי שכתב דמי.

גמ' הא נמי דאורייתא הוא – **הריטב"א** כ' דהיינו דהוי מצוה מדאורייתא מדברי קבלה, אבל לא חובה היא.

ובגמ' בסמוך לק' נ"ג א' אמר הא נמי תקנתא דרבנן היא, **והמהרש"א** שם מעיר דרק כתובת בנ"ד הוי דרבנן, אבל הא שיתן נדוניא לבתו הוי דאורייתא כמבואר הכא, וכ' דמה דילפינן הכא אי"ז אלא סמך בעלמא ותקנתא דרבנן היא דמה שיתן האדם לבתו להשיאה לא מקרי מעביר נחלה, **והחת"ס** הק' דאי לא הוי דאורייתא א"כ אכתי קשה קו' הגמ' דמי איכא מידי, וכ' לומר דהגמ' לק' קאי על השיעור דכמה יתן לבתו, ובהגהות שם הובא **דבשאילתות** שאילתא כ"א גרס בגמ' שם הא נמי דאורייתא היא וכו'.

גמ' ועד כמה וכו' – **בתוס'** לעיל נ' ב' **ובר"ן** לק' ס"ח א' מבואר, דהנדון בגמ' עד כמה רשאי ליתן לבתו, אמנם **בש"מ** לק' ס"ח מבואר בשם **הריב"ש** לפרש, עד כמה הוא מדה בינונית, אבל אפשר גם יותר, **ורש"י במהדו"ק והתורי"ד** מבארים קו' הגמ' עד כמה הוא זקוק ליתן, ונראה דזה לכל הפחות ראוי ליתן אבל רשאי גם יותר, **וביש"ש**  גם כ' דאפשר גם יותר, **ובריב"ש** לק' בשם **הרי"ד** וכן **ביש"ש** כתבו דמ"מ לא יתן לבת יותר מחלק הבן, **ובאב"מ** סקי"ג סק"ג הק' על שי' תוס' והר"ן, דלק' מבואר בגמ' דר"י לא רצה ליכנס עם ר"פ, משום דלא רצה לעשויי לאבא סוראה ליתן לבתו, ועל כרחך דשם מיירי ביותר מעישור, דעד עישור אמאי לא רצה לגרום שיתן, הא זה ראוי מעיקר הדין, ומבואר דגם יותר מעישור יכול ליתן, ורק דאין ראוי לעשויי ליתן.

רש"י ד"ה אב – בש"מבשם **תר"י** כ' לפרש דהאב ימנע משום דלא ברירא דירשו בני בתו דאפשר שלא יהיו לה בנים ואפשר שלא יהיה מותר דינר, אבל עכשיו שבאם ירשו ירשו גם לחלק הבעל, א"כ ניחא לו ליתן על ספק דגם פעמים ירויחו.

ב) רש"י ד"ה ותגבי – כ' **המהרש"ל** דאע"ג דרש"י לעיל כ' דכן מוכח ממתני' לק' צ"א א', מ"מ הכא לא מייתי אלא לדברי הגמ' לעיל, דבמתני' לק' היה מקום לדחות דר"ש אמר לה התם דבעי מותר דינר קרקע, אך מהגמ' לעיל מוכח דאמרינן דמר"ש נשמע לרבנן דמ"מ גבי הכתובת בנ"ד עצמה גם הם מודו דלא הוי אלא מקרקע.

גמ' ככתובה שויוה רבנן – **הרשב"א** כ' דכיון דתנאי כתובה היא ומשום שיקפוץ אדם לבתו כבנו די לה אם תהיה ככתובה עצמה, ובש"מ בשם **תר"י** כ' דכיון דמכח כתובן אמן ירתי, לא עדיפי מכתובה עצמה דאינה נגבית ממטלטלין, ולשון **היש"ש** דחכמים לא רצו להעלות כתובת בנ"ד בדרגה יותר על כתובה.

תוד"ה ותגבה – **הרא"ה** לק' נ"ג א' כ' בשם **גאונים** דהשתא ליכא כלל לתנאי דכתובת בנ"ד, כיון דאין חשש שלא יתן לבתו, והובא גם בריטב"א והרא"ש, אמנם **בתוס'** מבואר דנוהג גם בזה"ז, וכן שי' **הריטב"א והרא"ש** בסו"ד, והביאו כן מעוד ראשונים וכן מבואר **ברמב"ם** פי"ט מאישות ה"א **ובטושו"ע** סקי"א ס"א, **וביש"ש** כ' לומר דאע"פ דמבואר דלא בעי שיכתוב מ"מ בעי שיאמר.

ובתוס' מבואר דבזה"ז גם גובה ממטלטלין מתקנת הגאונים וכ"כ הרא"ש בשם **ריצב"א**, אמנם בשם **רמ"ה ורי"ו** כ' דעל זה לא היתה תקנת הגאונים, דאמנם דלא נתבטלה התקנה, מ"מ לא תקנו על זה דיגבה ממטלטלין, וכך היא שי' **הריטב"א והרא"ש** וכ"כ **הרמב"ם** פט"ז מאישות ה"ז, **ובטור** סקי"א כ' כהרא"ש, **ובשו"ע** סי"ד כ' די"א דדוקא מקרקע, **וביש"ש** כ' דכיון דהטעם דלא גביה ממטלטלין משום דלא רצו שיהיה יותר מכתובה וכמשנ"ת, א"כ אחר תקנת הגאונים דכתובה נגבית ממטלטלין, כל שכן שיש לנו לומר דכתובת בנ"ד תהיה נגבית ממטלטלין.

**ובב"י** שם כ' דלפמש"כ הרמב"ם דלא נגבית, נראה דגם אם ישעבד בכתובה מטלטלין אגב מקרקעי, מ"מ כתובת בנ"ד לא יגבה ממטלטלין, כיון דאין לנו אלא מה שתקנו חכמים, אלא דהביא **דהריב"ש** כ' דכהאי גונא יגבו גם ממטלטלין, **ובשו"ע** שם כ' די"א דאם שעבד אגב מקרקעי דגם ממטלטלין, **ובב"מ** שם מק' דהא בב"ב קל"א מבואר דמעיקר הדין אי אפשר להתחייב כתובת בנ"ד דהוי לדשלב"ל והוי רק מתנאי ב"ד, וא"כ מה מהני דשעבד אגב מקרקעי הא הוי לדשלב"ל, ותנאי ב"ד אין על זה, **ובאב"מ** סק"ט כ' לת' לפמשנ"ת דברי הש"מ בשם תר"י דמה דמשני ככתובה שויוה רבנן היינו דכיון דירתי מכח אמן לא עדיפי מכתובת אמן, דא"כ כל שכותבין אגב מקרקעי וכתובה גובה ממטלטלין, ממילא דאף כתובת בנ"ד יטלו ממטלטלין, **ובאבי עזרי** פט"ז מאישות ה"ז תמה דא"כ גם בלא ששעבד, מ"מ מאחר דתקנת הגאונים דכתובה נגבית ממטלטלי, ממילא גם כתובת בנ"ד תגבה, ולפ"ד **הגרע"א** שנתבאר לעיל נ"א א' אות ו' דכל היכי דחל חיוב, כבר אפשר לשעבד גם לדשלב"ל, מיושב קו' הב"מ.

תוד"ה ירתון – **המהרש"א** ביאר דברי התוס', דהיה להם הכרח דהמקשן ידע דירתון תנן, דאי לאו דירתון תנן באמת הדין דגביא ממשעבדי וכמבואר לק' נ"ה א', **ובפנ"י** כ' **דברש"י** לא נראה כתוס', וכ' לומר דקו' הגמ' דידע למחלוקת דלק' נ"ה א' אם גובה ממשעבדי אך לא ידע הטעם, וכן נראה **בתורי"ד**, ועוד כ' לומר דהק' מכח המנהג דלא גבו.

**נג' א'**

ג) תוד"ה השתא – במש"כ דהיה אחר קידושין הק' **החת"ס** דא"כ אמאי שרי לו לפסוק, הא כל מה דשרי הוא רק משום דעל ידי זה ירצו לנושאה, וא"כ היכי דכבר קדשה ליכא לטעם זה.

גמ' הדרנא לא קאמינא – **במאירי** מבואר משום דאין ראוי לאדם לשנות דברי פיו, **ובהפלאה** מבואר דאיכא הכא משום מחוסר אמנה, דאף דבב"מ מ"ט א' מבואר דבמתנה מרובה ליכא משום מחוסר אמנה, זהו משום דלא סמכה דעתי', והכא סמכה דעתי' דמקבל אף דהוי מתנה מרובה.

ד) גמ' מכרה כתובה לבעלה וכו' – **ברש"י** מבואר דהסיבה דאין לה משום דכיון דבטל זכותה שלה לקבל הכתובה, ממילא ליכא גם לכתובת בנ"ד, דכתובת בנ"ד הוא דבניה זוכים במה שהיה ראוי להיות לאמם אם היה מת הוא קודם, ועל דרך זה מבואר **בריטב"א** דכיון דמכרה או מחלה הוי כמו דנפרעה כתובתה, וממילא ליכא כבר לדין כתובת בנ"ד, [ויל"ע בדברי הריטב"א שכ' גבי מוחלת, דכיון דלא מטא הנאה לידה פשיטא לי' דלא מחלה זכות בניה, ולכאורה לשיטתו אינו תלוי כלל בכונת האשה], אמנם **ברש"י מהדו"ק** מבואר דהנדון האם מוכרת לבעלה גם את זכות בניה, ולפ"ז מבואר דהנדון על האשה עצמה, האם בכלל מכירתה איכא גם להכתובת בנ"ד, [ויל"ע דלכאורה לא שייך בזה מכירה אלא מחילה], **ובתורי"ד** כ' דמוכח מסוגיין, דאם ראובן אמר לשמעון שיקנה ממנו שיתן דבר מסוים ללוי, דשמעון יכול למחול על חיובו, ומבואר דהא דמהני מחילתה, אי"ז כמבואר ברש"י וריטב"א, אלא כשנ"ת מרש"י מהדו"ק, דיש כאן מחילה על הכתובת בנ"ד עצמה, **והנ"י** כ' דמוחלת אין לה כתובת בנ"ד משום דנראה דנקל בעיניה זכות בנה, ויש כח בידה להפסיד זכותם בזכותה, דמשום זכותה ובשבילה הוא דזכו ולדידה נכתבה ונתקנה התקנה, **ובפ"ת** סק"ה סק"ג כ' בשם **יד המלך**, דהא דמהני מחילתה על כתובת בנ"ד הגם דאי"ז חוב לאשה אלא לבנים, דכיון דהוי רק מתורת תנאי ב"ד, דהא חיוב לא שייך בזה דהוי לדשלב"ל וכמבואר בב"ב קל"א, א"כ כך היתה התקנה, דכל דמחלה על גוף הכתובה בטלה ג"כ תנאי כתובה זו, וזה לכאורה כשי' רש"י במדוה"ק, ובאופן אחר ממש"כ התורי"ד, **ובח"מ** סק"ה סקי"א ובסקי"א סקי"ז נראה דאפשר לה למחול גם על כתובת בנ"ד לבד, ובזה צריך לומר על דרך דברי התורי"ד, ובחי' **הגרע"א** כ', דלשי' רש"י גם במוחלת על חלק מהכתובה מהני, דעל חלק זה ליכא לתורת כתובת בנ"ד, אמנם בשי' הרמב"ם והרא"ש כ' לומר דלא מהני, [וכ' דמשו"ה לא אוקמי הרא"ש לסוגיין כהאי גונא דמחלה על הכל חוץ מהעיקר, דכהאי גונא באמת לא בטל הכתובת בנ"ד כלל עיי"ש], ומשום דמה דמהני, הוא משום דאמרינן דכיון דמחלה על הכתובה אמרינן דדעתה גם למחול על הכתובת בנ"ד, אבל כל דשיירה מקצת, הרי חזינן דלא מחלה על הכל, והוא הדין לכתובת בנ"ד דלא מחלה.

גמ' ותבעי לך מוחלת – רש"י ותוס' מבארים משום דזה שכיח יותר, **ובש"מ** כ' דשי' התוס' דרק משום דשכיח יותר, אבל רש"י גם כ' דמטיא לה הנאה, וכ' לבאר דדוקא משום תרוייהו אמר לו, דכיון דבמוכרת מטיא הנאה א"כ נראה דדוקא משום הכי מספ"ל ואין בזה סברא, ואי לאו דמוחלת שכיח יותר א"כ הגם דבמוכרת מטיא הנאה, מ"מ כיון דאי"ז סיבה באמת א"כ משו"ה לא חייש למיבעי במוחלת, אבל כיון דמוחלת שכיח א"כ מדנקט מוכרת נראה דבדוקא נקט, ואי לאו דמטיא הנאה, א"כ כיון דאין שום סיבה לחלק בין מוכרת למוחלת, אין לחוש במה שנסתפק על הגונא דלא שכיח, **ובתו"ר** כ' דאם היה מסתפק על מוחלת יכל לידע הדין במוכרת, דגם אם היה אומר לו דאין לה כתובת בנ"ד יכל לידע דמוכרת יש לה מדלא מרתח ואמר לו דהשתא מוכרת אין לה כל שכן מוחלת, משא"כ עכשיו אם יאמר לו דמוכרת יש לה לא יוכל לידע דמוחלת אין לה, מדלא מרתח ואמר לו דהשתא מוחלת יש לה, דכיון דמה דאין לה הוי להעמיד דין נחלה דאורייתא א"כ לא מרתח באם הדין דיש לה, ועוד כ' בסוגר בשם **רבינו דוד** דכונת רבא דאמאי לא נסתפק על מוחלת בהדי מוכרת, **והריטב"א** הביא פירוש רש"י משום דשכיח וכ' דלא נהירא, וכ' דסבר דמיבעי דוקא במוכרת משום דמטיא לה הנאה, אבל במוחלת דלא מטיא הנאה פשיטא דלא מחלה, ואמר לו דגם במוחלת יש לו להסתפק דלא היתה מוחלת אם לא דעבד לה נייח נפשה.

גמ' שם – **הרמב"ן** מק' דאיך מהני מחילתה כלל הא יכולה לומר דנחת רוח עשיתי לבעלי כמבואר בב"ב מ"ט ב', וכ' בשם **הרב אב"ד** [כן מבואר ברשב"א]דמיירי דקבלה עליה אחריות, [ויל"ע דלכאורה זה שייך רק במוכרת הנצ"ב לאחרים ולא במחילה לבעלה, **והרשב"א** כ' הקו' גם על מוכרת לבעלה, ובמוכרת אפשר דאיכא אחריות אם יש לה בע"ח], והרמב"ן והרשב"א כ' דרק בנותנת הנצ"ב ושלש שדות שיחד בכתובתה מציא לומר דנחת רוח עשיתי לבעלי, אבל לא במוחלת על עיקר כתובה דכל הנשים יש להן כתובה, והוא הוא שנתן עיניו בגירושין וכ"כ בשם **הראב"ד** בתשובה, ועיין בב"ב שם משנ"ת עוד בענין זה ואכמ"ל.

גמ' מאי טעמא זוזי אנסוה – **ברש"י** מבואר דבלא זה לא היה לכתובת בנ"ד, משום דהוקל בעיניה למכור כתובתה, ולהפסיד בניה אם נתארמלה, **ורש"י מהדו"ק** כ' דלא גרסינן זה, וזה לשיטתו דהא דבטל כתובת בנ"ד זה משום דדעתה דגם הכתובת בנ"ד יהיה בכלל המכירה, וזה לא שייך במוכרת לאחרים, **והרשב"א** גם כתב דיותר נכון אי לא גרסינן זה, דכיון דאכתי איכא שעבוד הכתובה על בעלה שפיר איכא כתובת בנ"ד, ועוד דכיון דמתה היא נמצא דלא הועיל מכירתה כלום, וכ"כ **הריטב"א** משום דלא מכרה אלא זכותה באם ימות או יגרשנה, והביאו שתי שיטות אי גרסינן לה, האיך הדין בנותנת לאחרים דלא שייך לומר זוזי אנסוה, האם בטל הכתובת בנ"ד, או דכיון דאי לאו דעביד לה נייח נפשה לא היתה נותנת הוי כאונס, **והנ"י** כ' דאם נתנה אין לה מזונות, דאי משוטם טעמא דעבד לה נייח נפשה, א"כ גם במוחלת לבעלה נימא האי טעמא, **ובח"ר קרשקש** כ' דגם אי גרסינן לה לא בעי להאי טעמא אלא משום דאכתי שעבוד כתובתה על בעלה הוא.

גמ' מוכרת לבעלה כמוכרת לאחרים – **הרשב"א** כ' משום דלא מכרה אלא אם ימות הוא בחייה, הא אם תמות היא אין מכירתה מועילה כלום, וזהו כשיטתו דבמוכרת לאחרים אין צריך להטעם דזוזי אנסוה וכמשנ"ת.

**הרמב"ן והרשב"א** הביאו **תשו' הרי"ף** דכ', דסוגיין מיירי אחר מיתת הבעל, דבחיי הבעל אסור לה למחול על הכתובה, דאסור להשהות אשתו בלא כתובה, **והרשב"א** הק', דאם כבר מת הבעל קודם כבר לא שייך לדון על כתובת בנ"ד, דזה רק במתה האשה קודם, וכ' דשמא כונתו דמיירי בכהאי גונא דהיא מחלה רק על צד שימות ולא על צד שיגרשנה, דאז ליכא למיחש שתהא קלה בעיניו להוציאה, וכ"כ **הרא"ה** בשם **העיטור**, **ובראשונים** מבואר עוד לומר דמוחלת בשעת מיתה, או דמיירי דמחלה באיסור וצריך לכתוב לה כתובה חדשה, **ובנ"י** מבואר דהרי"ף ס"ל דזה תימה לפרש הגמ' דנקט בסתם בדבר שאסור לעשותו, **ובתו"ר** כ' דמחלה על הכל חוץ מהעיקר, וכך כתבו עוד גם **הרא"ה והריטב"א**, [ועיין לעיל משנ"ת דברי **הגרע"א** על זה].

**הרשב"א** כ' בשם **הראב"ד** דבכהאי גונא דכותב לה כתובה חדשה, אי מיירי באופן דלא נפקע הכתובת בנ"ד כגון שמכרה לבעלה, בזה הדין דגם על הכתובה החדשה יש דין כתובת בנ"ד, והיכי דמהני מחילתה וכתב לה כתובה חדשה איכא דין כתובת בנ"ד על מש"כ עכשיו, וכן מבואר **ברא"ש**, אמנם **הפנ"י** כ' לומר דרק על מה דמתחייב בשעת נשואין הוא דאיכא כתובת בנ"ד.

ה) גמ' מוחלת כתובתה לבעלה אין לה מזונות – **ברש"י ובראשונים** מבואר דהיינו מזונות דלאחר מיתה, אבל מחיים יש לה מזונות, **וברא"ש** מבואר הטעם, דמזונות דמחייב לא הוו משום תנאי כתובה, אלא או מן התורה או מתקנ"ח תחת מעשה ידיה כמבואר לעיל מ"ז ב', אמנם שי' **הרמב"ם** בפי"ז מאישות הי"ט נראה דגם מחיים אין לה מזונות וכמש"כ **הר"ן**, **ובטור** סצ"ג כ' כרש"י והרא"ש, **ובשו"ע** שם ס"ט כ' שתי השיטות, **ובפ"ת** כ' בשם **ישועות יעקב** דהעיקר דרק לאחר מיתה אין לה, **ובאב"מ** סק"ו הק', דביבמות פ"ה מוכח דגם מזונות מחיים הוו בכלל תנאי כתובה, **ובהגה"ה** שם כ' לישב דהאמנם דמחיים איכא גם חיוב משום תנאי כתובה דלא גרע מאלמנה דנזונת, אך איכא גם עוד סיבה לחיוב, והוא מדאורייתא או מתקנ"ח תחת מעשה ידיה.

**הרא"ה והר"ן** כתבו דלהצד דיש לה מזונות, הוא הדין דאם מחלה ליתומים יש לה מזונות, וכמבואר בירושלמי דלא מהני מחילתה גם לגבי יורשים, והא דמוכח לק' ק"ד ב' דמוחלת ליורשים אין לה מזונות, כ' דזה דוקא לאנשי יהודה דאם נותנין לה היורשים כתובתה תו אין לה מזונות והוא הדין אם מחלה, אבל לדידן דקיי"ל כאנשי גליל, גם אם מחלה יש לה מזונות, אמנם **הריטב"א** כ' דאם מחלה ליורשים אין לה מזונות כדמוכח לק', והירושלמי דמבואר דיש לה על כרחך דפליג על גמ' דידן.

**הרמב"ן והרשב"א** כתבו דמיירי בשמחלה הכל, וביאור דבריהם **בנ"י** שכ' דמיירי שמחלה הכל ולא שיירה כלום, דאי שיירה כיון דקיי"ל דאם מכרה מקצת כתובה אכתי יש לה מזונות, א"כ גם באם לא מחלה על הכל אכתי יהיה לה מזונות.

**הרא"ה והריטב"א ובח"ר קרשקש** כ' דקיי"ל דמוחלת כתובתה לבעלה יש לה מזונות, אמנם **הרמב"ם** בפי"ז מאישות הי"ט כ' דאין לה מזונות, וכן נראה מבואר **ברא"ש**, **והר"ן** כ' דדברי הרמב"ם נראין עיקר, **ובב"י** סצ"ג כ' דכן נראה דעת **הרי"ף**, **והנ"י** כ' דזה דעת כל **הגאונים** ורוב **האחרונים**, והריטב"א כ' דמה דאמרינן דיש לה מזונות זהו דוקא במוחלת לבעלה דיש לה מזונות מדאורייתא או מדרבנן, אבל לא במוחלת ליורשים דמזונותיה הוו מתנאי ב"ד, ולפ"ז לכאורה גם במוחלת לבעלה מהני דלא יהיה לה מזונות מן היורשים, וא"כ נמצא דלדינא אינו חולק על הרא"ש שכתב דמה דמהני מחילתה היינו רק לענין מזונות שלאחר מיתה, **ובטושו"ע** סצ"ג ס"ט מבואר דאין לה.

ו) **הרמב"ם** בפט"ז מאישות הי"ט כ' דמוחלת כתובתה אבדה כל תנאי כתובה, **ובח"ר קרשקש** כ' דלא הוי מחילה לשאר חיובי הכתובה כגון פרקונה, ורק תוספת ונדוניא בכלל הכתובה, ונראה דכ' זה גם להצד דאמרינן בגמ' דאין לה מזונות, [דדוקא מזונות משום דאם נפרעה כתובתה אין לה מזונות], **והר"ן** גם כ' מתחילה דאבל שאר תנאי כתובה יש לה, וכ' דאבל הרמב"ם כ' דאבדה כל תנאי כתובה, **ובטושו"ע** סק"ה ס"ד כתבו כהרמב"ם, **וביש"ש** כ' לומר דמ"מ אינה יכולה למחול על חיוב קבורה, דלאו כל הימנה למחול על זה ותהיה מוטלת על הציבור.

**ביש"ש** כ' דאע"פ שאינה יכולה לומר לא אתן פירות ולא תפדה אותי, מ"מ הכי דמוחלת על כתובמה ובטל כל תנאי ב"ד פשיטא דפטור אף מפרקונה, וכ' עוד דהרי גם אסורה לו דאין לה כתובה ולא קרינן בה ואותבינך לי לאנתו, ולכאורה יש נפ"מ בכהאי גונא שיחזור ויכתוב לה מנה ומאתים דאין איסור להשהותה, ואפשר דס"ל דבכהאי גונא ממילא גם יחזור החיוב לפדותה, **ובהפלאה** בקו"א סצ"ג סקי"ג נראה דכל שיכתוב לה אח"כ כתובה אחרת ממילא יתחייב במזונות.

**ברמב"ם** פי"ט מאישות הי"ב מבואר, דאם מחלה על הכתובה מהני גם לענין החיוב לזון הבנות, **והראב"ד** השיג עליו דוכי מזון הבנות תלוי בפרעון הכתובה, והמחילה אינה אלא כפרעון, וכי אם פרע הבעל כתובת אשתו לא יטלו בנותיו מזונותיהן, **והר"ן** הסכים לדברי הראב"ד, **והרמ"א** בסקי"ב ס"א הביא לדברי הראב"ד בשם י"א, **ובח"מ** סק"ד כ' דלא נתבאר לשי' הראב"ד, באם מחלה בהדיא על מזון הבנות האם מהני או לא, ובסק"ה סקי"א נראה בדבריו שם דגם מחילה בפירוש לא מהני, **ובב"ש** בסק"ג מבואר דבפשטות מהני וכ' גם צד דלא מהני, **ובלח"מ ובאב"מ** סק"א מבואר דמהני, אמנם **בבני אהובה וביד המלך ובאו"ש** על הרמב"ם שם כתבו דלא מהני, ומשום דהוי זכות הבנות ולא זכות האם, ובאו"ש מבאר דמש"כ הראב"ד דתלוי בפרעון, כונתו בזה לבאר דמאי שנא דעל כתובת בנ"ד מהני המחילה, ועל זה כ' דשם מהני פרעון הכתובה, וזה כשנ"ת לעיל דברי הריטב"א.

**ובאב"מ** כ' ראיה דמהני, מהא דמהני תנאי בשעת נשואין דלא יהיה חייב מזון הבנות, ומשום דהוי דבר שבממון, והרי מה דמהני תנאי בדבר שבממון, הוא או כש"כ הרשב"א דהתנאי הוא שתמחול, או כש"כ הרמב"ן דיסוד הדין הוא לטובתה וכל דמתרצתה שלא יחול דין זה מהני דלא יחול, ומוכח עכ"פ דחשיב זכות האשה ולא זכות הבנות, **ובאבי עזרי** על הרמב"ם שם כ' לחלק, דהגם דיסוד הזכות והחיוב הוי לאשה מ"מ הרי החיוב בפועל הוי לבנות, ומשו"ה אחר שחל החיוב כבר לא מהני מחילת האם.

**בטושו"ע** סק"ה ס"ד כתבו דמוחלת על כתובתה אבדה כל תנאי כתובה, **ובח"מ** סקי"א כ', דמשמע דגם מזונות הבנות דהוו תנאי כתובה נמחל, וזה כשי' הרמב"ם, והק' דבסקי"ד ס"ג מבואר דלא מהני מחילת האם על מה דנתחייב לזון בתה חמש שנים, ומאי שנא הכא, וכ' לחלק דשם הבת בעולם בשעת חיוב וזכתה בחיוב, אבל הכא אין הבנות בעולם בשעת חיוב, **ובב"ש** סקי"א סק"ג כ' לומר, דמה דמהני מחילה על מזון הבנות, זהו משום דנגרר אחר הכתובה, וכיון דנמחלה הכתובה אמרינן דגם התנאי כתובה דמזון הבנות נמחל, ומבואר בדבריו עוד די"ל דמש"כ בסק"ה דאבדה כל תנאי כתובה, קאי רק על זכויות שלה ולא על מזון הבנות.

ז) גמ' זיל קבר או הב לה כתובתה – **ברמב"ן וברא"ה** מבואר, דבאמת מעיקר הדין חייב לה כתובתה כיון דאין יורש ארוסתו, ואכתי לא ס"ל לטעמא דאין אני קורא בה לכשתנשאי לאחר, ורק דכיון דבנשואה הדין דיורשה וקוברה, אמרינן גם גבי ארוסה דיכול לפטר מכתובה באם יקברנה, ולפ"ז כ' הרמב"ן דזהו מה דמדייקת הגמ' טעמא דמת הוא הא מתה היא אין לה כתובה, דבאמת לפי מה דס"ל דחייב לקוברה, אמרינן דעיקר חיובו הוא כתובה ורק דנפטר אם קוברה, אמנם **רש"י** כ' בגמ' דהא מתה אין לה כתובה היינו דין כתובה.

רש"י ד"ה גובה – **הגרע"א** מק' עמש"כ דגם תוספת, דהא בברייתא קתני דאינה יורשה והיינו נדוניית בית אביה כש"כ רש"י, והיינו כרבנן לעיל מ"ז א' דלא זכה הבעל, ולרבנן אמרינן דגם היא לא זכתה בתוספת כראב"ע, כמבואר בסוגיה לעיל מ"ז, [ויל"ע עוד ברש"י, במש"כ דאינו יורש נדוניית בית אביה דלא תקון ירושת הבעל, ולכאורה בלא זה נמי אין כאן ירושה משום דלא זכה כלל והוי של אביה].

רש"י ד"ה אין – מש"כ רש"י דבנשואה תניא ותחת נדוניית בית אביה, לכאורה זהו כמש"כ התוס' דמה דקתני תחת כתובתה הכונה לנדוניית כתובתה, אמנם **בש"מ** כ' לומר דרש"י מפרש תחת כתובתה ממש של מנה ומאתים, ואע"ג דאינו מתחייב בזה כלל, מ"מ תקנו קבורה במקום מה שהיה מתחייב בכתובה באם היה מת הוא, ומ"מ לא תקנו מחמת המנה ומאתים אלא משום דהוא יורש הנדוניא, ומשו"ה בארוסה דאינו יורש הנדוניא בזה לא תקנו שיקבור תחת המנה ומאתים, והא דלא תקנו תחת הנדוניא הוא משום דא"כ היכי דלא הכניסה לו נדוניא לא היה חייב לקוברה, אמנם שי' התוס' דעיקר הקבורה הוי תחת ירושת הנדוניא, [ומה דחייב לקבור גם היכי דלא הכניסה לו כלום, מבואר **ברא"ה** דמ"מ תקנו תחת זה שהוא ראוי ליורשה], ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ובתורי"ד** כ' דמיירי בנשואה שיורש נדוניא וכל נכסי מלוג, ונראה דמבואר בזה כהש"מ ברש"י דהנדוניא הוא רק סיבה דמשו"ה תקנו תחת כתובתה ולא דזהו הפירוש כתובתה, דהא נכסי מלוג בודאי לא הוו בכלל כתובתה, וכן מבואר בסוף דבריו דהפירוש כתובתה היינו מה שנתחייב לה בכתובה, דכ' דהא דבנשואה הוא חייב בקבורתה אף דגם שם איכא להא דרב הושעיא, דמ"מ שם הוא מורישם לבנים שיש לה ממנה לאחר מיתה, אלא דצ"ב דמתחילה מבואר דכיון דהוא יורש לנדוניא ונכסי מלוג משו"ה אמרו דחייב בקבורתה תחת כתובתה ובסוף דבריו מבואר משום הדין דכתובת בנ"ד.

תוד"ה שאין – **הרמב"ן והרשב"א** לק' פ"א כתבו בשם **ר"ת**, דגם אחר חזרה יש נפ"מ בין ב"ש לב"ה, דב"ש דרשי גם מה דאינו מפורש, כדחזינן דאמרו לב"ה והלא מספר כתובה נלמוד, ופשיטא להו דיש לדרוש, ואמרינן דגם מה דאינו מפורש, אמנם ב"ה הגם דחזרו והודו, י"ל דרק במה דמפורש, [ועל דרך זה יש לבאר דברי התוס' שחילקו לענין לגרע כחה], ומשו"ה גבי ארוסה הכא הוי כמפורש, דהכי קאמר דכשתפרדי ממני ותהיי נשואה כמו עכשיו, וא"כ במתה היא אינה בכלל כתובה גם לב"ה, אבל לק' מיירי גבי יבם, וזה הוי מדרש ולא מפורש עיי"ש, **והרמב"ן**  שם כ' לומר, דרק אביי לק' ס"ל דב"ה פליגי על ב"ש, וס"ל דחזרו משום ק"ו, אבל אנן ס"ל דחזרו משום מדרש כתובה, **והרא"ה** מק' על זה, דהא הכא אמר אביי זילו אמרו לי' כבר תרגמה רב הושעיא, ונראה ודאי דמודה לזה, ומבואר דגם אביי ס"ל דאמרינן להלכה מדרש זה, **והרא"ה והריטב"א** כאן כתבו, דהכא אי"ז שייך כלל למדרש כתובה, אלא דהכי קאמר, דכל החיוב הוי בנתאלמנה או נתגרשה, ומה דאמר רב הושעיא דאין אני קורא בה, לישנא בעלמא נקט.

**נג' ב'**

א) גמ' אמר לי' רב חסדא וכו' – גירסת **רש"י ותוס' והרא"ש והבעה"מ** כמו הגירסא לפנינו, ומבארים הנדון לענין ארוסה אם יש לה מזונות מאחין, וזה מה דפליגי רב ולוי, ולפ"ז מבואר דהטעם דאין לארוסה מזונות, דאמרינן דהארוס יזון אותה.

**והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו דגירסת כל הספרים איפכא, דמסברא אית לה דכיון דאירסה לא ניחא לי' דתיתזיל, והביאו שי' **הר"ח והרי"ף** דמבארים הספק על כהאי גונא דהגיע זמנה לינשא דנזונת מהארוס, דהיכי דמת הארוס האם נזונת גם עכשיו מיורשי הארוס, כמו אלמנה מנשואין או לא, ואי ארוסה אין לה כתובה צ"ל דמיירי דכתב לה כתובה מאירוסין, ומסקינן דיש לה כיון דאמרינן דלא ניחא לי' דתיתזיל, והביאו **דר' שמואל הנגיד** הק' על זה דלק' צ"ז א' מבואר במתני' דאלמנה מאירוסין אין לה מזונות, ומשמע אפילו אחר הגעת זמן, והביאו **הראשונים** ירושלמי ותוספתא, דמבואר דיש לה מזונות היכי דנפלה לפני יבם, וכתבו דעל כרחך אי"ז מכח היבם, דעד ג' חדשים אין היבם חייב במזונות, ועל כרחך דיש לה כשי' ר"ח והרי"ף, **והרשב"א** כ' דיש לדחות, דרק היכי דאגידא מחמתו בזה יש לה מזונות, אבל אי ליכא יבם בזה אין לה, דאע"ג דאסורה לינשא ג' חדשים מ"מ אח"כ מותרת, משא"כ היכי דיש יבם דגם אח"כ אסורה, והק' על שיטה זו דכיון דמיירי שהגיע זמן א"כ אמאי אמרינן בגמ' דלא קים לי' בגוה הא הוא בודקה ע"י קרובות, [ויל"ע לפי הפי' ברש"י במהדו"ק דחושש שמא יחזרו בהו, האם י"ל דגם בהגעת זמן אכתי חושש], ואפילו למשנה אחרונה דאינה אוכלת בתרומה משום דבדיקת חוץ לא מהני, זהו רק לענין חומר תרומה, ועוד כ' דכיון דהוא זן אותה מחיים ולא הקפיד לבדוק יותר, כל שכן לאחר מותו דלא אכפת לי' בסמפון, ומה שייך לומר דהיורשים לא יהיו חייבין מטעם זה, **ובמאירי** מבואר דטעם שי' זו דדוקא בעודו בחייו לא הקפיד כיון דהוי זמן מועט, **והראשונים** הק' עוד דמה שייך ספק זה לכאן, **והרמב"ן** כ' דכיון דמיירי בענין ארוסה אם יש לה מזונות מאחין, אמר נמי אם יש לה מזונות מיורשי ארוס.

**והרמב"ן** ועוד **ראשונים** מבארים כמו דהביאו בשם **ר' שמואל הנגיד,** דהספק הוא דמאחר דאין לה מהאחין, האם נימא דיש לה מהארוס כיון דמחמתו היא הפסידה מזונות מהאחין, ומסקינן דיש לה, **והרא"ש** כ' דזה שי' הרי"ף, [ובקרבן נתנאל מבואר דלא גרס ברי"ף והני מילי לאחר י"ב חדש], וכ' דעיקר כרש"י, דלפי פי' זה היה להגמ' לפרש דהספק בארוסה יתומה, **וברמב"ם** פי"ט מאישות הט"ו **ובשו"ע** סקי"ב ס"ג כתבו דבכהאי גונא יש לה מזונות מהארוס, **והטור** בסנ"ה כ' דשי' הרא"ש דאין לה מהארוס, **ובב"ש** סק"ו כ', דכיון דלשי' רש"י ותוס' והרא"ש אין מקור לומר דהארוס חייב, יכול הארוס לומר קים לי כשיטתם ופטור.

**ברא"ה** מבואר דכיון דסיבת החיוב של הארוס הוא משום דמפסדת מהאחין, א"כ אם תבגור אחר אירוסין כבר לא יהיה חייב, **והריטב"א** כ' דחייב מאחר שכבר נתחייב, **והר"ן** כ' דאפשר דאין לה כשתבגור, וכ"כ **הח"מ** סק"ח. **ובח"ר קרשקש** כ' לפ"ז דגם היכי דתתארס בחיי אביה, דהארוס יהיה חייב במזונותיה אחר מיתת האב, כיון דבלא האירוסין היו היורשים חייבים לזונה.

גמ' לא קים לי' בגוה – רש"י מבאר דחושש שמא ימצא בה מום, **ורש"י במהדו"ק** כ' עוד דאינו יודע אם יחזרו בהו ולא יתנוה לו.

ב) הרשב"א כ' בשם **ר"ח** דהא דארוסה אין לה מזונות, זה דוקא בנערה אבל בקטנה יש לה מזונות, דכיון דהאחין הם המקדשים אותה לאו כל כמנייהו להפסידה מזונות, וכ' **הרשב"א** דאפילו אם הוי מדעתה יהיה לה מזנות דאין מעשה קטנה כלום, ואע"ג דיכולה למחול כמו דיכולה ליתן כמבואר בגיטין נ"ט א', הני מילי במטלטלי אבל בקרקעות לא, והכא הוי מקרקעי דאין גובין מזונות אלא ממקרקעי, **ובח"ר קרשקש והר"ן** כתבו דליכא מחילה כיון דלא מחלה בפירוש, והיכי דתמחול בפירוש אפשר דמהני דלא כהרשב"א, [**ובמרדכי** סק"צ מבואר דלענין מחילת שעבוד גם על הקרקע הוי כמטלטלין, **ובב"ש** סקי"ג סקי"ז הביא לשתי השיטות], וכ' הר"ן דבזה"ז דגובה ממטלטלין נמצא דמהני מחילה, **והריטב"א ונ"י** כתבו דבקטנה הוי רק כשידוכין כיון דיכולה למאן, ומשו"ה יש לה מזונות, **ובהה"מ** פי"ט ה"י מבואר הטעם, דכיון דהוי רק מדרבנן משו"ה יש לה מזונות.

והרשב"א הביא דברי **הראב"ד** דכ' די"מ דגם אם קדשוה אחיה והגיע זמנה לינשא אבדה מזונותיה משום דאתו קידושין דרבנן ודחו מזונות דרבנן, [ויל"ע דנראה דדוקא אם הגיע זמן לינשא, ולכאורה אז כיון דיש לה מזונות משום הגעת זמן, א"כ לכו"ע אין לה מזונות מן האחין], **וברמב"ם** פי"ט מאישות הט"ו מבואר דגם בקטנה אין לה מזונות מהאחין אלא מהארוס והביאו הר"ן, **ובטור** סקי"ב כ' בשם **הרמ"ה** דאם נתקדשה מדעתה אין לה מזונות אבל מדעת אחיה יש לה, [**ובב"ח** ביאר דמעצמה היינו כגון ע"י אמה, **ובט"ז** סק"ו כ' דהרמ"ה ס"ל כהשיטות בסקנ"ה דיכולה לקדש עצמה, **ובח"מ** סק"ט כ' תרוייהו], **ובב"ש** סק"ז מבואר דזהו גם שי' הר"ח כמש"כ הטעם דלאו כל כמנייהו, **ובשו"ע** ס"ג כ' דגם קטנה אין לה מזונות, **והרמ"א** כ' די"א דבקטנה יש לה מזונות, וי"א דאם קדשה עצמה אין לה כהרמ"ה, ועל הי"א הראשון כתבו **הט"ז** סק"ה **והב"ש** סק"ז דברי הה"מ דמחלק בקטנה דהוי רק מדרבנן, **ובב"מ** מק' דאמאי לא אמרינן, דמהאי טעמא דארוסה קטנה יש לה הוא הדין דנשואה יהיה לה, ואי משום דנשואה יש לה מבעל, הא לשי' הרמב"ם ושו"ע והראשונים גם מארוס יש לה מזונות, **ובאב"מ** סק"ד כ' דנשואה דיש לה מזונות הוי מעיקר הדין, אמנם בארוסה הוי רק מטעם דהפסידה מאחין, וא"כ כיון דאינה ראויה להפסיד, ממילא אין לה מארוס ויש לה מאחין, אמנם אכתי מק' **הגרע"א** דגם בנשואה שיהיה לה מהאחין אחר שימות הבעל, דרק תחת בעלה יש לפוטרם דהעמידו את הבעל במקומם, אבל אחר מיתתו אמאי לא יהיו חייבים, ובבי' הגר"א שם כ' בטעם הי"א הראשון כהרשב"א.

**הב"ח** כ' לבאר בשי' הרמב"ם דקטנה אין לה מזונות בכל ענין, דהא דלא אמרינן דאיך ביד האחין להפסידה מזונות הוא משום דלשיטתו יש לה מהארוס, א"כ ממילא דאין מפסידים אותה כלום, **והגרע"א** כ' דהאמנם דמעיקר הדין אין לנו לומר דהם יפטרו והארוס יתחייב, אלא אדרבה דהם ישארו בחיובם, מ"מ כיון דעכ"פ בנערה על כרחך נקבע הדין דיש לה מארוס, א"כ מעתה גם בקטנה לא חשבינן דהאחים מפסידים לה מזונות, דאדרבה נימא דע"י האירוסין מפסדת מאחין, וממילא יש לה מארוס.

ג) גמ' אלמנה בבית אביה – שי' **רש"י ותוס'** דהיינו דנתארסה ונתאלמנה, **ובתוס' ובראשונים** מבואר דלפ"ז צ"ל דס"ל להאי תנא דארוסה יש לה מזונות מאחין, **ובהפלאה** בקו"א סקי"ב סק"ז כ' דלפי הגירסא ברש"י לפנינו נראה דכל שכן די"ל דברייתא אתיא כרב דארוסה אין לה מזונות, [אמנם הראשונים הביאו דברי רש"י כמו שהוא לפנינו ומ"מ כ' דלא אתיא כרב], וכ' לומר דגם לרב אם נתאלמנה אחר אירוסין חוזרת ליטול מזונות, אמנם **המהרמ"ש** כ' דאין הכי, דאי נימא די"ל דמ"מ אחר שתתאלמן יהיה לה, א"כ אמאי לא אמרינן בגמ' דהא איכא בין ת"ק לר"י, דר"י ס"ל דכיון דיצאת שעה אחת אפילו מאירוסין שוב אין לה מזונות.

ושי' **ר"ת והריטב"א ונ"י** דמיירי דנשאת בחיי אביה ונתאלמנה, דכיון דחזרה להיות פנויה קודם שחל חיוב מזונות יש לה מזונות, **והתוס'** ועוד **ראשונים** כתבו דכהאי גונא ודאי אין לה, דכבר יצאת מרשות אביה, **ובתו"ר** ועוד **ראשונים** בשם **ר"ח** ביארו על דרך שי' ר"ת, רק דכתבו דמיירי דוקא בנתאלמנה אחר אירוסין בחיי האב דאכתי לא יצאת מרשות אביה, ומשו"ה יש לה מזונות.

**וברמב"ם** פי"ט הט"ז מבואר דגם נתאלמנה מנשואין של קטנה יש לה מזונות, [**ובב"ש** סק"ט נראה דהרמב"ם הוי חידוש יותר משי' ר"ת, ולכאורה הרמב"ם מיירי דוקא בנשואי קטנה, אבל ר"ת הא מיירי על נשואין דאורייתא, ובזה י"ל דלא ס"ל להרמב"ם כר"ת], **ובמאירי** מבואר דלפ"ז ת"ק ור"י פליגי באלמנה מנשואין של קטנה, וחשבינן לאלמנה מנשואין אלו כמו אם מיאנה, ולת"ק דאם נתאלמנה יש לה הכא נמי אם מיאנה, ולר"י דאם נתאלמנה אין לה הכא נמי אם מיאנה אין לה, אמנם לשי' שאר הראשונים נראה מבואר דדוקא מיאנה יש לה מזונות לת"ק ולא אם נתאלמנה, **ובב"י** סקי"ב כ' דר"י חולק רק בממאנת, ומשום דנתאלמנה דהוי בעל כרחה אין לה להפסיד וחוזרת מעתה, אבל מיאון דהוי מדעתה בזה ס"ל לר"י דאינה חוזרת.

**והטור** סקי"ב כ' כהתו"ר, **והשו"ע** בס"ג כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א דדוקא אם נתאלמנה מן האירוסין, אבל מן הנשואין שוב אין לה מזונות, וכ' די"א עוד דדוקא אם נתאלמנה מן האירוסין קודם מיתת האב, אבל לאחר מיתת האב אבדה מזונותיה מיד שנתארסה, וכ' דכן נראה עיקר, **ובט"ז** סק"ז **ובב"ש** סק"ט הק' דלא מצינו חולק על מש"כ בשם י"א האחרון, **ובהפלאה** בקו"א סק"ז כ' לומר דשי' רש"י דלא כי"א האחרון, אלא גם אם נתאלמנה אחר מיתת האב מ"מ יש לה מזונות וכמשנ"ת.

**בפרישה** סק"ט כ' דלשי' הראשונים דאם נתארסה ונתאלמנה בחיי אביה יש לה מזונות, הוא הדין דאם נתארסה ונתאלמנה אחר מיתת האב דיש לה מזונות כיון דבשעת מיתת האב חל חיוב מזונות, ורק בכהאי גונא דהיתה ארוסה בשעת מיתת האב אין לה מזונות, **ובט"ז** סק"ח חולק דכיון דנפקע חיוב מזונות שעה אחת שוב אינו חוזר, **ובב"ש** סק"ט הביא לשתי השיטות, **ובתו"ר** מבואר בהדיא כהט"ז דהיכי דנתארסה אחר מיתת האב ונתאלמנה אין לה מזונות.

**הרשב"א** כ' בשם **ר"ח** דשמעינן מהכא דארוסה קטנה לכו"ע יש לה מזונות, ולא ביאר מהיכי שמעינן, ועוד כ' בשם ר"ח דמיירי כגון שהלך בעלה של קטנה למדינת הים ולותה ואכלה ועמדה ומיאנה כמו שיש לק' ק"ז ב', [ושם מבואר דמבעל אין לה], ופשטה להו דפליגי בזה ת"ק ור"י, ולכאורה לפ"ז הנדון האם יש לה מזונות מהאחין כיון דמבעל אין לה, ויל"ע במה שסיים פי' זה דקיי"ל כר"י, דלפי הפירוש הראשון כ' דקיי"ל כת"ק, ואמאי צריך לומר לפ"ז דקיי"ל כר"י, ואי נימא דהנדון לפי פי' זה האם יש לה מזונות מבעל ניחא דכ' דקיי"ל כר"י, כיון דלק' ק"ז מבואר דאין לה מזונות, אך צ"ב דת"ק ור"י מיירו לענין מזונות מן האחין.

תוד"ה אלמנה – **במהרמ"ש** מבואר דקו' אמאי נקט שומרת יבם הוא דוקא לשי' רש"י, אבל לשי' ר"ת דבעודה נשואה אין לה, ומיירי דוקא משום דנתאלמנה, א"כ י"ל דשומרת יבם היינו דאכתי היא שומרת יבם ושפיר קמ"ל דאפילו דעכשיו היא שומרת יבם מ"מ יש לה מזונות, **ובתו"ר** גם הק' דאמאי נקט שומרת יבם וכ' דנקט שומרת יבם לאשמועינן דאוכלת, דלא תימא דדוקא ארוסה אוכלת וכמו שחילקו התוס', וצ"ב דכיון דמבאר דמיירי דוקא בארוסה שנתאלמנה בחיי אביה, אבל אם היא עדיין ארוסה כשמת אביה אין לה מזונות, א"כ שפיר קמ"ל דאף דהיא שומרת יבם יש לה וכמש"כ המהרמ"ש, [ואולי ס"ל דבאמת אם היא עדיין שומרת יבם באמת אין לה מזונות, ומיירי דוקא שהיתה שומרת יבם וחלץ לה היבם, ועל זה מישב דהיה ס"ד דכיון דהיתה שומרת יבם שעה אחת דלא מחסרא מסירה לחופה, א"כ חשיבא נשואה באותה שעה ושוב לא יהיה לה מזונות כמו נשואה שנתאלמנה, אמנם לשונו שכ' מתחילה דאבל נתאלמנה בחיי אביה יש לה מזונות אפילו שומרת יבם, נראה לכאורה דאפילו אם אכתי היא שומרת יבם ולא רק אם היתה שומרת יבם כשנתאלמנה אבל עכשיו כבר חלץ לה].

**הרמב"ם** בפי"ט הי"ד כ' דבת ממאנת יש לה מזונות, **והראב"ד** השיג עליו דאיך משכת לה בת לממאנת, **והה"מ** כ' דהרמב"ם לשיטתו דרק לידה הוי כסימנים, וא"כ משכת לה דנתעברה ומיאנה ואח"כ ילדה, ובחי' **רח"ה** פ"ב מאישות ה"ט ד"ה והנה הרמב"ם כ' לומר, דגם הראב"ד מודה דמשכחת לה כהאי גונא, אלא דמ"מ מק' דהנה בממאנת הדין דמותרת בקרובים, ועל כרחך דהוי עקירה למפרע, אמנם הרי מצינו דהדינים שנהגו בעודה תחת בעלה כגון מזונות, דאין צריכה להחזיר לו, ועכצ"ל דרק לגבי מכאן ולהבא אמרינן דנעקר למפרע, וא"כ זהו שהשיג הראב"ד, דבשלמא אם משכחת לה דיהיה לה בת קודם מיאון, אתי שפיר דכבר זכתה בחיוב מזונות, אבל אי לא משכחת לה א"כ אכתי לא זכתה, דבעודה עובר אינה זוכה, וא"כ אחר מאון כבר לא תוכל לזכות, דגבי מכאן ולהבא אמרינן דחשוב דנעקר למפרע, **והר"ן והנו"כ** על הרמב"ם מק' מנ"ל להרמב"ם דין זה, ועיין **בב"ח** סקי"ב מש"כ בזה, וכ' לפרש דברי הרמב"ם במיאנה מחמת קידושי טעות, ומשו"ה שפיר משכחת שיש לה בת, אמנם **בב"ש** סקי"א כ' דבכהאי גונא בודאי דאין מזונות לבתה כיון דנתברר דמעולם לא היה כאן קידושין, ולא דמי לממאנת דרק אח"כ עוקרת הקידושין ע"י מיאון, אבל בשעת נשואין שפיר נתחייב בכתובה.

ד) תוד"ה בת – **בראשונים** מבואר כהי"מ, אלא דהתוס' כתבו דהספק אף בדאית לי' לראשון, ומבואר **בש"מ ובב"ח** סקי"ב דשי' התוס' דגם היכי דאין לו לראשון נכסים איכא לספק הגמ', אמנם **בתו"ר והרא"ש והריטב"א והר"ן** כתבו דהספק הוי דוקא היכי שיש לראשון נכסים דאז אין כתובתה על השני, אבל היכי דאין לראשון נכסים דגובה כתובתה מנכסי בעלה השני, בזה בודאי דאיכא מזונות לבתה כיון דנתחייב בכתובתה, [**ובמהרמ"ש** מבואר יותר, דבכהאי גונא יש לנו לומר דממנ"פ יש לה מזונות, דאי נימא דתנאי כתובה לא הוי ככתובה, א"כ אין סיבה שלא יהיה לה מזונות משני, דכיון דאין לה מראשון ממילא דיש לנו לומר דיש לה משני, ואי נימא דהוי ככתובה, א"כ כיון דבכהאי גונא גובה כתובתה משני ממילא דגם יהיה מזונות לבתה משני, וכ' דדוחק לומר דבאמת הוי ככתובה ומשו"ה יש לנו לומר שלא יהיה לה משני כיון דעיקר כתובה על הראשון, ומ"מ לא אלים לגמרי דנימא דכיון דבכהאי גונא הוי על השני ממילא דגם יש לנו לומר דיהיה מזונות על השני], וכן מבואר **בטושו"ע** סקי"ב ס"ה, **ובב"ש** סק"י כ' דלשי' התוס' גם היכי דאין לראשון נכסים איכא לספק הגמ', **ובהפלאה** בקו"א סק"ח כ' לומר דגם התוס' מודו דהיכי דאין נכסים לראשון וגובה כתובתה מנכסי שני דאז בודאי דאיכא מזונות לבתה, ומה דמבואר מלשון התוס' דהספק גם היכי דאין נכסים לראשון, היינו בגונא דאיכא נכסים לראשון רק כדי כתובת האשה ולא כדי מזונות, אבל אם אין לו נכסים כלל דגובה כתובתה משני בזה ליכא לספק הגמ' כמבואר בשאר ראשונים.

בא"ד – מש"כ דיבמה עצמה בודאי דיש לה מזונות כן מבואר בעוד **ראשונים**, אמנם **רש"י מהדו"ק** [ובתורי"ד בסוגר]כ' דיבמה עצמה בודאי דאין לה מזונות, שהרי מכח נשואי ראשון נזדקקה ליבום וכשמת היבם נתאלמנה זו עכשיו מנשואי ראשון והרי אלמנת הראשון היא, ולפיכך אם אין נכסים משל ראשון אין לה מזונות.

בא"ד – מש"כ לדון לענין כתובת בנ"ד, הנה **הרא"ה** כ' דגם כתובת בנ"ד תלוי בספק הגמ', **והריטב"א** כ' בשם **העיטור** דיש לה כתובת בנ"ד, דאי לאו הכי מימנע ולא כתב האב וכמש"כ התוס', **ובח"ר קרשקש** כ' דיש לה משום דאין היבם יכול לירש מאחיו יותר ממה שהיה לו, וכיון דכל זמן שהיה אצל המת היה הדין דאיכא לדין כתובת בנ"ד, א"כ גם היבם שזכה בנכסים, לא זכה יותר מאחיו המת, [ולכאורה שאר הראשונים שלא כתבו טעם זה, הוא משום דהרי גם אצל אחיו רק בניו שלו ממנה היו זוכים, ולא הבנים של היבם, וא"כ לא שייך לומר בזה דהיבם לא יהיה עדיף מהמת, דמה דבניו לא יזכו אין בזה עדיפות ליבם].

ה) גמ' בת שניה וכו' – **הרא"ה** כ' דכתובת בנ"ד בודאי אין לה כיון דאין לה כתובה, **ובח"ר קרשקש** כ' דאע"ג דמבואר לק' ק"א א' דדוקא עיקר כתובה אין לה אבל תוספת ונדוניא יש לה, מ"מ גם בזה ליכא לדין כתובת בנ"ד, כיון דבעיקר כתובה אין דין בנ"ד הכא נמי בתוספת דתוספת בתר עיקר כתובה גריר, וכ"כ **הר"ן**, **ובאב"מ** סקי"ב סק"ה דייק מדברי התוס' דכתבו דאארוסה לא מצי למיבעי, דהא גבי בת שניה מצי למיבעי גם לענין כתובת בנ"ד, [ועיי"ש שכ' לומר דגם מש"כ הר"ן בשם הרא"ה דליכא כתובת בנ"ד היינו דוקא משום דקיי"ל מספק דאין להוציא, אמנם ברא"ה וביותר בח"ר קרשקש מבואר דעל זה ליכא ספק].

**נד' א'**

ו) גמ' בת ארוסה – רש"י מבאר דהא דיש לה כתובה הוא או דמיירי בכתב לה, או דנימא דתקנו חכמים כתובה גם לארוסה, **והר"ן** כ' רק להגונא דכתב לה כתובה, **והרשב"א** לעיל מ"ג ב' כ' דנראה דמשום דתקנו חכמים מדלא מפרש בגמ' להספק דמיירי בכתב לה, **ובתורי"ד** מק' דאי נימא דיש לה כתובה רק משום דמיירי דכתב לה, א"כ מה מיבעי בגמ', הא ממנ"פ אם נתחייב גם מזונות בודאי דיש לה מזונות, ואי לא נתחייב א"כ אמאי שיהיה לה מזונות הא לא נתחייב, וחיוב חכמים אין כאן.

**והרשב"א** לעיל **והרא"ש** כאן כתבו בשם **הראב"ד** דספק הגמ' בהיה לה בת ממנו מאירוסין ואח"כ נשאה, [**ובהפלאה** כ' דממש"כ התוס' דלענין כתובת בנ"ד לא מצי למיבעי מבואר דלא מיירי בנשאת כשי' רש"י], וברא"ש נראה מבואר דהספק דוקא משום דנשאה אח"כ, אבל בעודה ארוסה בודאי דאין חיוב מזונות, וכן מבואר **בש"מ**, **ובהפלאה** בקו"א סק"ט מעיר דלפ"ז נמצא דהספק האם חיובו לזון הבנות, הוי רק על בנות שיהיה להן מכאן ולהבא, או גם על בנות שכבר קיימים, וא"כ גם על בת שנולדה קודם אירוסין יש להסתפק, וכ' לומר דאין הכי נמי דהספק גם על נולדה קודם אירוסין, וכ' לדייק הכי מדברי הב"י עיי"ש, אמנם **באב"מ** סק"ו כ' דאם נתעברה וילדה קודם אירוסין בודאי דלה אין מזונות, דרק כשהיה איזה אישות ביניהם מתחייב, והרשב"א כ' לפי שיטתו דיש כתובה לארוסה, דלפ"ז הצד בגמ' דאין לה מזונות הוא משום דמשעה שנשאת נמחל שעבודא דמשעת אירוסין עד שעת נשואין, ולכאורה נראה דמבאר איפכא דאי לא נשאת בודאי דיש לה, והספק רק שנשאת דנמחל הכתובה של אירוסין.

**והריטב"א** הביא די"מ דהספק בכהאי גונא דהגיע זמן, דהיא יש לה מזונות לאחר מיתת הארוס, כמשנ"ת לעיל נ"ג ב' באות א'.

**ובטושו"ע** סקי"ב ס"ה מבואר כשי' הראב"ד, **ובח"מ** סקט"ו הביא גם לדברי הר"ן דמיירי בכתב לה ומאירוסין.

**בשו"ע** שם כ' דהיכי דנולדה אחר נשואין בזה בודאי דיש לה מזונות, ומבואר **בח"מ** סקי"ד דהיינו אפילו אם נתעברה קודם נשואין, **ובאב"מ** סק"ז ביאר דכיון דעובר אין לו מזונות כמבואר ביבמות ס"ז ב', א"כ חזינן דתלוי בנולד, וא"כ ממילא דהוא הדין דלא אכפת לן אם היתה מעוברת גם קודם, והוא הדין דבאם נתעברה קודם אירוסין וילדה אחר נשואין יש לה מזונות.

גמ' שם – **הרא"ה** כ' דלענין מזונות שלה עצמה תלוי אם הגיע זמן או לא, ונראה כונתו דאם נתאלמנה קודם הגעת זמן אין לה מזונות ואם אחר הגעת זמן יש לה מזונות וכמו שהביא לעיל נ"ג ב' מירושלמי וכמשנ"ת שם, **וברא"ש** מבואר דלה עצמה אין מזונות, וכ' דזה ניחא טפי לשי' הראב"ד דגם על בתה לא הוי הספק אלא לאחר שנשאת, **ובאב"מ** סקי"ב סק"ו כ' לבאר דגם לפי שי' רש"י דהספק קודם שילדה, דמ"מ לה עצמה אין מזונות, דכל מה שיש לה זהו רק משום דאיכא כבוד בעלה כשנשארת אלמנה, ובארוסה לא שייך כבוד בעלה, **ובתורי"ד** ובש"מבשם **תר"י** כ' דגם לענין היא עצמה תלוי בספק הגמ', ובאב"מ שם כ' דאע"ג דמבואר במתני' דקודם הגעת זמן אין לה מזונות, זהו לענין מזונות שבחיי הארוס, דזה לא הוי מכח תנאי כתובה, ולעיל נ"ג א' אות ה' נתבאר דהאב"מ בסצ"ג הוכיח מגמ' ביבמות דגם מזונות מחיים הוו משום תנאי כתובה, ובהגה"ה שם כ' דמחיים יש שתי סיבות לחיוב מזונות, ולפ"ז אכתי יק' ממה דמבואר במתני' דאין מזונות לארוסה, ועוד הק' האב"מ שם דלק' צ"ז א' במתני', אמר רבי שמעון דמוכרת מאירוסין לא תמכור אלא בב"ד משום דאין לה מזונות, ומבואר דגם לאחר מיתה אין לה מזונות.

גמ' שם – **הרא"ה** כ' דגם דין כתובת בנ"ד תלוי בספק הגמ', **והריטב"א** כ' דכיון דאין בעלה יורשה ממילא דליכא לדין כתובת בנ"ד, וזהו כשיטתם דלא מבארים הגמ' דאח"כ נשאת, דאי הספק רק בנשאת לא שייך לדון על כתובת בנ"ד.

גמ' או דלמא כיון דלא תקינו וכו' – רש"י כ' דלא תקנו לכתוב, והיינו דאי נימא דהא דיש לה כתובה משום דתקנו גם לארוסה, א"כ מה דאמר דלא תקינו היינו דלא תקנו לכתוב, **והרשב"א** לעיל כ' דכיון דעיקר כתובה תקנו משום נשואין וחיבתו, ולארוסה תקנו רק משום דלא תיפוק בכדי, הלכך י"ל דאין תנאי כתובה עד נשואין דלא חשו לולדות שדרך זנות, ועיקר בעיא אם תנאי כתובה נגררין אחר כתובה מאירוסין אע"פ שעיקרן מנשואין, **ובבי' הגר"א** סנ"ה סקכ"ג כ' על דברי רש"י דזה דחוק דאמאי הוי זה סיבה דנימא שאין מזונות לבתה, ולשון **הרא"ה** דמספקא לן כיון שאין כותבה עד שעת נשואין והיא עיקר כתובה, **והריטב"א** כ' דלא תקנו לכותבה ולעשותה עיקר, **ובח"ר קרשקש** כ' כיון דלא כתבי אלא משעת נשואין עיקרה משום נשואין, ונראה דזה הוכחה דאין עיקר החיוב אלא משום נשואין, וכ' דאיכא לפרש עוד דהכי קאמר דכיון דעיקר משום נשואין שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, ולא תקנו לארוסה אלא דלא תיפוק בכדי, והיינו דרש"י מבאר דלא תקינו היינו לכתוב, ויש לבאר עוד דלא תקינו היינו עיקר התקנה לא הוי אלא לנשואין, ובש"מבשם **תר"י** כ' דלא תקנו שיהיו הנכסים אחראין לכתובה אלא משעת נשואין, ולכאורה גם לפ"ז הכונה דהוי הוכחה דעיקר כתובה משום נשואין.

ז) תוד"ה בת – **בתו"ר** ועוד **ראשונים** כתבו דבאמת גם אנוסה עצמה איכא ספק, אלא דכיון דבאחריני הוי הספק דוקא בבתה, משו"ה גם בזה נקט הספק על בתה, **ובמאירי** כ' לומר דאין לה מזונות כיון דאמרינן דיצא כסף קנסה בכתובתה, ונמצא דכבר נפרעה כתובתה, וכל שנפרעה כתובתה בטלו תנאיה, וכ' דיש לפקפק בה ולמקצת חכמי הדורות ראיתי שיש לה, **ובמגיני שלמה** כ' דאי ר"פ ס"ל כאנשי יהודה, א"כ כיון דאין לה כתובה בודאי אין לה מזונות, דלא גרע מרצו ליתן לה כתובתה דאין לה מזונות, וכ' עוד דגם אי ס"ל כאנשי גליל מ"מ כיון דאין לה כתובה לא גרעה מתבעה כתובתה דאין לה מזונות, וכ' דהגם שמבואר ברש"י דהא דתבעה אין לה מזונות הוא משום דגלי דדעתה לאנוסבי וכמשי"ת בסמוך וזה לא שייך הכא, מ"מ כיון דבעלמא שיש לה מזונות הוא משום דנשארת אלמנה מחמת כבודו של בעלה, א"כ י"ל דבעי הוכחה דמשו"ה נשארת אלמנה וזהו מהא דאינה גובה כתובתה, אבל הכא דאין לה כתובה א"כ אין הוכחה דהוי משום כבוד בעלה, ומשו"ה אין לה מזונות, [ויל"ע דהיכי דנפרעה כתובתה אי"צ להטעם דגליא דעתה דבעי לאינסובי, וכמו שמבואר בדברי הגרע"א דקיי"ל דגם מכרה כתובתה מחיים אין לה מזונות, וא"כ בלאו הכי אין לה מזונות, אמנם לפ"ד דבעי הוכחה, א"כ י"ל דזהו גם הטעם בכל מכרה כתובתה ואפילו מחיים דמ"מ ליכא הוכחה], **ובהפלאה** כ' דגם לפי דבריו אכתי משכחת לה דהכניסה נדוניא והוא כתב לה כתובה כנגד זה, [ולכאורה מ"מ כיון דבסתם אין לה משו"ה מיבעי בבתה].

גמ' בת אנוסה – **הרא"ה** כ' דכתובת בנ"ד בודאי אין באנוסה כיון דאין לה כתובה, **והריטב"א** כ' אם נתן לה האב נדוניא בודאי דאיכא לדין כתובת בנ"ד, דכל שכן באנוסה דלא ירצה האב ליתן.

ח) גמ' תיקו – **המאירי** כ' דנראה דבכל הני ספיקות אם תפס לא מפקינן מינה, וכ"כ **הב"י** בסקי"ב בשם **רבינו ירוחם**, **ובש"ג** כ' לשון **ריא"ז** גבי בת יבמה דאם הנכסים מועטין ותפסו אין מוציאין מידם, אבל בנכסים מרובים מוציאין, שאף אם יש להם מזונות אין להם אלא דבר יום ביומו, **והב"ש** הביא לדבריהם, וכ' על הש"ג דאחר שיוציאו ממנה בנכסים מרובים אפשר שאין לה דתו אינה מוחזקת, וכ' דעיקר דבר זה דכתבו דמהני תפיסה תלוי בפלוגתא אם מהני תפיסה בתיקו, **ובהפלאה** בקו"א סק"י העיר בדברי הש"ג דדין נכסים מועטין ליכא אלא בקרקעות ואפילו אחר תקנת הגאונים, וא"כ היכי משכחת לה תפיסה כלל, וכ' די"ל דמיירי ששעבד מטלטלין אגב קרקע, ועיי"ש מש"כ עוד, **והגרע"א** נסתפק בבת ארוסה להשי' דהספק בגונא דאח"כ נשאת, היכי דיש לה עוד בנות לאחר נשואין, האם חשיבי הבנות האלו מוחזקין לענין שלא יתנו לבת ארוסה, או דתרוייהו לא חשיבי מוחזקין כיון דהנכסים בעיקרם של בנים.

**ובמל"מ** בפכ"א ממו"ל ה"א בד"ה ועוד יש לחקור, הביא להק' דהה"מ בפ"ד מגזילה ה"ז כ' דלא מהני תפיסה בספק תקנה, וזה דלא כמבואר בדברי הרי"ו כאן דמהני תפיסה הגם דהוי ספק תקנה, **ובבית מאיר** שם ס"ה כ' לישב דהכא דהוי תנאי ב"ד אלים מסתם ספק תקנה, [ועיי"ש מש"כ להעיר בעיקר דברי הה"מ], והנה **הלח"מ** בהל' גזילה שם כ' לומר דרק היכי דודאי הדבר הספק לא נכלל במה שנתפרש בתקנה ורק דיש ספק האם גם בזה תקנו, בזה הוא דאמרינן דלא מהני תפיסה מספק, ולפ"ז לכאורה הכא הרי באם תקנו הרי זה בכלל עיקר התקנה וא"כ שפיר מהני תפיסה, **ובנחל יצחק** סכ"ב בביאור ספק תקנה ענף ד' כ' לפי המבואר במהרי"ק דמהני תפיסה בספיקא דדינא משום דהוי כברי, דבא מחמת טענה דהדין עמו, דלפ"ז משו"ה מהני תפיסה אף בספק תקנה משום דהוי כברי, אמנם כל זה הוא לשי' הראשונים דבעלמא לא מהני תפיסה ובספיקא דדינא מהני, ועל כרחך הטעם דהוי כברי, אמנם שי' הרמב"ם דבכל ספק מהני תפיסה, וא"כ גם מה דמהני תפיסה בספיקא דדינא י"ל דלא הוי משום דהוי כברי, וא"כ משו"ה לשי' הרמב"ם באמת גם בספק דדינא לא יהני תפיסה בספק תקנה, משא"כ בשי' רי"ו נימא דבעלמא לא מהני תפיסה, וא"כ בספיקא דדינא על כרחך הטעם משום דהוי כברי, וא"כ משו"ה גם בספק תקנה מהני תפיסה לדידי', [ולפ"ז ניחא דהרמב"ם כאן סתם דאין לה מזונות, ולא כ' דהוי ספק ונפ"מ לענין תפיסה, דלשי' הרמב"ם באמת לא מהני תפיסה, אלא דשי' הב"י נראה דס"ל דגם כאן מהני תפיסה אף לשי' הרמב"ם, מדהביא דברי הרי"ו וסתם דבריו].

א) גמ' ולא בביקתי – **בראשונים** מבואר דשי' **רש"י** נראה דבכהאי גונא דהשאיר רק ביקתא אין לאלמנה זכות כלל על היתומים, והביאו שיטות דס"ל דמה דאמרינן דלא בביקתי זהו רק לענין דאם האלמנה רוצה לדור שם, והיתומים גם רוצים דהם קודמים, ומיהו צריכים לשכור לה מקום אחר לדור בו, ולפ"ז כתב **הרמב"ן** דהא דמבואר בגמ' דמר בר רב אשי אמר דאין לה מזונות, כונתו רק דאין לה מזונות כאילו היא דרה עמם, וכמבואר לק' ק"ג א' דהיכי דאומרת דרצונה לדור בבית אביה ולזון שם, דאין נותנים לה מזונות משלם משום דברכת הבית ברובה, אלא נותנים אלא אלא לפי מה שמשערים שהיה צריך להוציא אם היתה דרה עמם, דהוי שיעור פחות, וס"ל למר בר רב אשי דהכא נמי הכא, כיון דאינה דרה עמם אין לה מזונות משלם, ומסיק בגמ' דלית הלכתא כותי', אלא כיון דהכא מה שאינה דרה עמם לא הוי מחמתה אינה מפסדת מזונות כלל ונותנים לה מזונות משלם, **והריטב"א** הק' דא"כ אמאי אמר הלשון דאפילו מזונות אין לה, הא י"ל דמה דאמרינן בביתי ולא בביקתי הוא לטובת האשה, דלא יאמרו לה דתשאר עמם במדור צר זה, אלא חייבים לשכור לה מדור אחר.

**ובירושלמי** מבואר דהיכי דאין שם בית, צריכים הירושים לשכור לה בית, ומבואר דהיכי דאין לה מדור אצל בעלה צריכים לשכור לה בית וזהו כהפירוש שהביאו הראשונים דצריכים לשכור לה מקום לדור שם, **והרמב"ן** כ' דאפשר לומר דמה דמבואר בירושלמי דצריכים לשכור לה בית זהו דוקא היכי שלא השאיר כלל מקום דירה, דכיון דתנאי ב"ד הוא שתשב בביתו, וצריכין היורשים לשכור מקום לעצמם, אמרינן דישכרו מקום הראוי לדירת כולם, ומקום שהיורשים דרים שם זהו ביתו, אבל היכי דיש דירה ורק אינו ראוי אף לדירת האלמנה, בזה אין להם חיוב לשכור דירה לה לבדה, **והר"ן** הביא דברי הרמב"ן בסוף דבריו, אמנם **הריטב"א** כ' דאדרבה אם היכי דליכא דירה כלל חייבים לשכור לה מקום, כל שכן שהיכי דאיכא דירה ורק דאין ראוי אף לאלמנה דיהיו חייבים, וכ"כ **היש"ש** וכ' עוד דגם היכי דלא השאיר דירה כלל, הרי פעמים דכבר היה ליורשים דירה לעצמם, ואינם צריכים לשכור עכשיו כשמת האב, ולפ"ד הרמב"ן בכהאי גונא לא יצטרכו לשכור לה דירה, ולא מוזכר חילוק זה בירושלמי.

**והרא"ה והריטב"א** הסכימו לשי' רש"י וכתבו דגמ' דידן פליגא על הירושלמי, **והרמב"ן** הביא דכמה ראשונים ס"ל דחייבים לשכור לה בית בכל גונא, ואע"פ דאין הגמ' מחוורת לפ"ז מ"מ נקבל דבריהם, **והרשב"א** הביא לדברי רש"י וכ' דאבל הראשונים אמרו דצריכים לשכור לה בית, **והר"ן** הביא לדברי הרמב"ן, **והרא"ש** הביא לשתי השיטות, **ובטור** סצ"ד מבואר דמסקנת הרא"ש דצריכים לשכור לה בית, וכ' **הב"י** דאינו רואה הכרח לזה בדברי הרא"ש ואפשר משום דזהו הפירוש האחרון שהביא.

**והרמב"ם** בפי"ח מאישות ה"ג כ' דאם נפל הבית או שלא היה לבעלה בית אלא בשכר, נותנין לה מדור לךפי כבודה, וזהו כמבואר בירושלמי, **והרמב"ן** כ' דנראה דס"ל דגם היכי שהשאיר ביקתא דצריכים לשכור לה מקום, וכ"כ **הה"מ** שם, אמנם **הגרע"א** כ' דלכאורה נראה שי' הרמב"ם כמש"כ הרמב"ן לחלק בין היכי דלא השאיר מדור כלל או השאיר ביקתא, דבה"ב שם כ' הרמב"ם נפל המדור של האלמנה דאין היורשים חייבין לבנותו, ולא כ' שם דצריכים לשכור לה מקום אחר, ונראה דהתם דנשאר בית, א"כ היכי דלאלמנה אין מקום תו אין חייבין לה כלל, ורק בה"ג דלא השאיר בית כלל כ' דצריכים לשכור לה בית.

**והטור** בסצ"ד הביא שתי השיטות, וכ' דמסקנת הרא"ש כהרמב"ם וכמשנ"ת, **ובשו"ע** שם ס"ב וס"ה כ' כדברי הרמב"ם.

והראשונים הביאו דברי **הירושלמי** דאם לה היה שם בית דהיורשים שוכרין לה בית, מכאן ואילך היא אומרת קרקע והם אומרים מעות הדין עם היתומים, **והרמב"ן** כ' בתחילה לפרש דאם לא היה שם בית ראוי לדירת האלמנה והיורשים, דהיורשים שוכרים לה בית, ואם היא אומרת אותו בית אני רוצה לא כל הימנה לפי שאין גוף הקרקע קנוי לה אלא שעבוד בעלמא, וכיון שכן הם שוכרים לה בית אחר, ועיי"ש המשך ביאור דברי הירושלמי שם ומסיק דאינו מחוור ואינו נכון, וכ' לפרשו בענין אחר עיי"ש וכן בשאר **ראשונים** מבואר לפרש דברי הירושלמי בענין אחר, אמנם **הרא"ש** כ' לפרש כמשנ"ת דברי הרמב"ן בתחילת דבריו, **והגרע"א** כ' בשי' הרא"ש דלפי פירושו בירושלמי, מבואר דמה דצריכים לשכור לה מקום, זהו משום דיש זכות ליורשים ליתן לה מקום אחר במקום מדור אחר, כיון דגוף המדור שלהם ולה יש רק שעבוד, אבל מ"מ מבואר דבעצם יש לה זכות במדור גם בכהאי גונא, וא"כ לפ"ז גם היכי דאביהם לא השאיר נכסים שיוכלו לשכור מזה מדור לאלמנה מ"מ יהיו חייבים לשכור משלהם, משא"כ בדברי הר"ן נראה דאין לאלמנה כלל זכות במדור זה דאינו ראוי לכולם, ולפ"ז לא יצטרכו לשכור לה מדור אלא באם השאיר האב נכסים, וכ' לומר בשי' הרא"ש יותר דרק היכי דאיכא מדור רק שאינו ראוי לשניהם, בזה צריכים לשכור לה מדור כיון דגם לה יש זכות במדור זה, וכל זכותם הוא ליתן לה מדור אחר, אבל היכי דלא השאיר מדור כלל, בזה לא יצטרכו לשכור לה מדור, דלעולם אין עליהם חיוב לשכור לה מדור אחר, אלא כל זכותה הוא רק במדור שהשאיר בעלה, אלא דהביא דבטור מבואר לאו הכי דהביא דברי הרמב"ם דצריכים לשכור לה מדור היכי שלא השאיר האב בית, וסיים דכך מסקנת הרא"ש, והנה הרמב"ן בתחילת דבריו שפירש כהרא"ש באמת כ' דמש"כ בירושלמי שאין שם בית היינו הראוי לתרוייהו, ואמנם דזה מוכרח דאי מיירי דלא השאיר כלל א"כ לא שייך לדון עוד דהיא אומרת קרקע, מ"מ לא הזכיר כלל דאיכא חיוב לשכור לה גם היכי שלא השאיר בית כלל, ובסוף דבריו דמפרש דגם היכי דאין שם בית כלל צריכים לשכור לה, כ' הלשון דביקתא הוי כמו שלא היה לו לבעלה בית כלל דמי, וזהו כמש"כ הגרע"א בשי' הר"ן דאין לה זכות על הבית כלל, ואין צריכים לשכור לה אלא מנכסי האב, וצ"ל דמש"כ הרמב"ן על הפירוש הראשון דאינו מחוור ואינו נכון, היינו דחוזר מעיקר גדר הדין המבואר בירושלמי בחיוב היורשים לשכור לה בית.

**רש"י במהדו"ק** הביא פירוש דלא בביקתי היינו דאין לאלמנה זכות לומר דיתנו לה מדור קטן בפני עצמו אלא דרה עמהם, ומה דאמרינן דאבל מזונות אית לה, היינו דהיכי דיש לה לעצמה מדור כגון שנפל לה בירושה, לא אמרינן דדוקא בביתו של בעלה יש לה מזונות, אלא גם בכהאי גונא יש לה מזונות, והק' דהא מבואר לק' ק"ג א' דבאמת בכהאי גונא יכולים לומר לה דדוקא בעודה עמהם יהיה לה מזונות משום דברכת הבית ברובה, **והמאירי** כ' דלפי פי' זה באמת מה דאמרינן דיש לה מזונות היינו דמ"מ פחותין לה לפי ברכת הבית וכמבואר לק' ק"ג א' בכל היכי דרוצה לדור בבית אביה, ולא פירש מה ס"ל למר בר ר"א.

**הרמב"ן** מביא מתשובה **לרב צמח גאון** דכ' דאם יש לו בית קטן אין עליה מן הדין לדור בו, והולכת לבית אביה או שוכרת בית גדול ושכר מן היורשים, וכ' דנראה דהיא משובשת דמה דדרש רב יוסף לא הוי לטובת האשה, ולא פירש מנין דלא הוי לטובת האשה, וי"ל דזהו ממה דמסיים דאבל מזונות יש לה, וכן ממה דאמר מר בר ר"א דאפילו מזונות אין לה, ונתבאר דברי הריטב"א דאם יש טובה לאשה במה דדרשינן ולא בביקתי לא שייך לשון אפילו, אמנם **המאירי** כ' די"מ דזה הוי לטובת האשה, ולפ"ז כ' דמה דאמרינן דיש לה מזונות לא הוי משלם, אלא פוחתין לה לפי ברכת הבית, כמו בכל מקום דרוצה לדור בבית אביה.

**במרדכי** סקס"ז הביא **מספר המקצועות** בשם **רב צמח גאון** דלא בבי עקתי דהיכא דליכא אלא בית אחד, מצו יתמי לומר לה אילו היה לנו בית אחר היינו נותנים לך אחד מהם, עכשיו שאין בית אחר יכולים לומר דלכי לבית אביך, וכ' דמשמע מתוך דבריו דכל שיש רק בית אחד אפילו הוא גדול אין לה זכות לדור עמהם, **והרמ"א** בסצ"ד ס"א כ' די"א דיכולין ליתן לה מדור הראוי לה בבית אחר, **ובח"מ** סק"ג כ' דדין זה הוא על פי דברי המרדכי, וכ' לפ"ז דהיכי דיש שני בתים אינם יכולים ליתן לה מדור אחר, אלא אחד משני הבתים, **ובהפלאה** בקו"א סק"ב כ' דהיכי דיש כמה יורשים וכל אחד דר בבית אחד, בזה הגם דיש כמה בתים יוכלו לדחותה, דכל אחד יכול לדור בבית לעצמו, **ובב"ש** סק"ג כ' דמדברי התוס' והרשב"א והרא"ש ושאר פוסקים לא משמע כהרמ"א.

**הרמ"ך** בפי"ח מאישות ה"ג הק' על הרמב"ם דלא הביא הדין דבביתי ולא בביקתי, **ובהפלאה** כ' לומר דס"ל דהירושלמי חולק על הבבלי וכמשנ"ת, ולכאורה אכתי יק' דהיה לו להביא הדין דאין לה זכות לדור בבית עצמו, ויל"ע לפי הפירוש שהביא רש"י במהדו"ק, דכיון דכתב הרמב"ם דיושבת במדור שהיתה יושבת בחיי בעלה, ממילא דאי"צ להביא עוד דין זה.

תוד"ה בביתי – **הרא"ש** כשהביא הירושלמי דהיא אומרת קרקע ויתומים אומרים מעות, ופירש דהיא רוצה לדור בבית בעלה והם אומרים דנשכור לך בית למדור, דהדין עם היתומים לפי שאין גוף הקרקע קנוי לה, סיים דהא דאמרינן דמשתמשת במדור שנשתמשה בו בחיי בעלה, היינו כשיש לכולם דירה והם רוצים ליתן דירה פחותה מבית בעלה, ונראה מבואר דאם רוצים ליתן לה דירה כמו של בית בעלה יכולים גם היכי דיש לכולם דירה, ויל"ע דא"כ מאי נפ"מ באם יש שם מקום הראוי לדירת כולם, ולכאורה נראה מדברי הרא"ש דאז יכולים לשכור לה גם מקום פחות מבית בעלה ויל"ע אמאי.

גמ' אפילו מזונות אין לה – לעיל נתבאר דברי הרמב"ן די"ל דאין כונת מר בר ר"א דאין לה מזונות כלל, אלא רק דפוחתין לה לפי ברכת הבית, **והיש"ש** גם כ' הכי, והק' על השיטות דהפירוש דאין לה כלל, דהגם דאמרינן דס"ל דמה דדרשינן הלשון בביתי ולא בביקתי גם על מזונות, מ"מ זה גופא צ"ב דמאיזה טעם יתקנו דגם המזונות יהיו תלויים באם נשאר לה מקום לדור שם.

ב) גמ' תובעת כתובתה בב"ד – **ברש"י מהדו"ק** וכן **ברש"י** בגיטין מבואר הטעם דגליא דעתה דבעי לאינסובי, ולשון **הרשב"א** בע"ב דתביעת הכתובה אנו חושבין כגביה לענין מזונות ולא קרינן בה מיגר אלמנותך, ועוד כ' דקמ"ל שם בגמ' דלא נימא דדוקא תביעת העיקר הוי כאילו גבאתו דהוי חיוב מתנאי ב"ד, אבל תוספת לא תהא תביעה כגביה עיי"ש, וע"ע בסמוך.

גמ' שם – **הרא"ה והריטב"א** מביאים **מירושלמי** דאם רמו אותה ומשו"ה תבעה כתובתה דאינה מפסדת מזונותיה, וכ"כ **הרא"ש** וכ' דהוא הדין דאם תובעת כתובתה משום דלא זנו אותה, וכ"כ **הטור** בסצ"ג, **והב"י** כ' דאפשר דהרי"ף והרמב"ם שלא הביאו זה ס"ל דאין הלכה הכי מדלא מחלק בזה בסוגיין, **ובשו"ע** ס"ה כ' דין זה בשם י"א, **ובהפלאה** בקו"א סק"ט כ' לומר דאי הטעם כמש"כ רש"י דגליא דעתה דבעי לאינסובי, א"כ מה בכך דהוי משום רמאות, מ"מ הא גליא דעתה דבעיא לאינסובי, והירושלמי דמבואר דלא הפסידה צ"ל דהטעם בתבעוה לינשא משום מחילה, וכשרמו אותה הוי מחילה בטעות עיי"ש.

גמ' שם – **הב"ש** בסצ"ד סק"א כ' דגם מדור אין לה וכן מבואר לשון **הרא"ש והטור**,דכתבו דאם אין מספיק נכסים ורוצה לישב בבית בעלה בלא מזונות ובלא תביעת כתובה יכולה, ונראה דאם תתבע כתובתה אין לה זכות לישב בבית בעלה, **ובבית מאיר** שם כ' דכן נראה גם **ברש"י** בע"ב דכ' על הגמ' דתנאי כתובה ככתובה, דקאי על כל מה דלעיל ובגמ' מבואר דנפ"מ לתובעת כתובתה, אמנם כ' דמתשובת **הרשב"א** בח"ב סקס"ה [והובאה בב"י] נראה דאכתי יש לה זכות, דכ' דאין זכות מדור תלוי בגביית כתובה, דאם אין לה כתובה מ"מ יש לה מדור, וצ"ע.

תוד"ה לית – **הרי"ף** לא הביא המימרא של שמואל דאם תבעוה לינשא דאין לה מזונות, ומבואר **ברא"ה ובריטב"א** דס"ל דלא כהתוס' אלא דגם בזה יש לה מזונות להלכה, ומשה"ק התוס' דא"כ קשיא דשמואל אדשמואל, כ' הריטב"א דממה דאמר שמואל דתובעת כתובתה אין לה מזונות אין בזה הכרח דבתבעוה לינשא יש לה, ורק דהגמ' היא דמסיקה דלית הלכתא אלא כהאי מימרא דשמואל דתבעה כתובתה בב"ד אין לה מזונות, ובמה דאמר דתבעוה לינשא אין לה מזונות אין הלכה כותי', וכ' דאי כהתוס' לא היה להגמ' לומר משום תרתי מתוך תלתא דלית הלכתא ככל הני שמעתתא, **והרא"ש** גם כ' דנראה כהרי"ף וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"ח מאישות ה"א דלא כתב אלא דאם נתארסה דאין לה, וכ"כ **בטושו"ע** סצ"ג ס"ז, **ובבי' הגר"א** סקט"ו ציין לתוס' דחולקים.

**ובש"מ** כ' דלפי מש"כ ברש"י דתבעה כתובתה אין לה מזונות משום דגלי דעתה דבעי לאינסובי, א"כ ממילא דצריך להיות הדין דגם תבעוה לינשא לא יהיה לה מזונות כיון דהוו מטעם אחד, אמנם **הנו"כ** בטושו"ע הביאו דברי רש"י על תובעת כתובתה הגם דנתבאר דלהלכה אמרינן דתבעוה לינשא יש לה מזונות, **והב"ח** כ' משום דאמרינן שתחזור מפיוסה.

**הב"י** שם כ' דגם להלכה דתבעוה לינשא יש לה מזונות, מ"מ אם נשתדכה אפילו בלא קידושין אין לה מזונות, משום דהפקיעה בזה מעליה כבוד בעלה הראשון ואין שם בעלה הראשון עליה, **והיש"ש** כ' דיש לה מזונות דדוקא ע"י אירוסין אינה קרויה עוד אלמנה, וכיון דלדינא אמרינן דתבעוה יש לה הוא הדין נתארסה, ונראה דס"ל דלדינא מה דאין לה מזונות בנשאת זהו רק משום דכבר אינה קרויה אלמנה, וכן **הב"ח** חולק, וכ' דזה לא גרע מתבעוה לינשא ונתפייסה דדבר זה אין נעשה אלא ע"י שידוכין ובכל זאת קיי"ל דלא הפסידה מזונות, **והרמ"א** בס"ז כ' בשם י"א כהב"י, והסכימו לזה **הח"מ** סקי"ח **והב"ש** סקט"ז.

גמ' והתניא וכו' – **בתוס' הר"ש משנץ** מעיר דאמאי לא מק' הגמ' ממתני' לק' צ"ז א' דאם מכרה או משכנה לא תמכור אלא בב"ד, והיינו משום דאין לה מזונות, וכ' דבברייתא מבואר בפשיטות דאין לה מזונות, והעיר דיש לדייק ממתני' דהתם מדלא הזכירה להגונא דמשכנה דבזה באמת לא הפסידה מזונות ודלא כמבואר בברייתא.

גמ' שם – **הב"ש** בסצ"ג סקי"ח הק' לשי' הב"ח דמוכרת כתובתה בחיי בעלה הפסידה גם מזונות דמחיים, דא"כ אמאי לא משני דברייתא דקתני דאין לה מזונות היינו אפילו מזונות דמחיים, דזה לא הוי אלא במכרה וכ' דיש לדחות, **והגרע"א** הק' דגם אי נימא דלא הפסידה אלא מזונות דלאחר מיתה, אכתי יק' דהא מבואר שם בשו"ע דגם אם מכרה מחיים דהפסידה מזונות דלאחר מיתה, והיינו דכיון דכל שאין לה כתובה אין לה דין מזונות, והדין דתובעת מבואר ברש"י דזהו משום דגליא דעתה דבעי לאינסובי, וטעם זה לא שייך היכי דמכרה כתובתה מחיים, וא"כ משו"ה נקט דוקא מוכרת דבזה הפסידה אפילו אם מכרה מחיים.

גמ' ומשכנה כתובתה – **הרא"ה** מק' דהא קיי"ל דמכרה מקצת לא הפסידה כתובתה, **ובריטב"א** מבואר הקו' דבודאי לא משכנה ככל הכתוב בה, ותירצו דמ"מ כיון שעבדה הכתובה כולה לאחרים כמאן דגבתה כולה.

גמ' תובעת בב"ד אין – **במגיני שלמה** מבואר דכל שלא תבעה בב"ד אמרינן דלא הסכימה בדעתה לגמרי לתבוע.

א) גמ' וכך היו אנשי ירושלים וכו' – בהשגות **הראב"ד** על הבעה"מ מבואר דעיקר כתובה הוי לכו"ע כאנשי ירושלים וגליל, ורק דאנשי יהודה הוסיפו על התנאי כתובה, אמנם **בח"ר קרשקש** כ' דפליגי בעיקר התנאי כתובה האיך תקנו, דאי נימא דרק אנשי יהודה הוסיפו א"כ לא שייך מחלוקת בזה האיך הלכה, וכן מבואר **בטור** סצ"ג דפליגי בעיקר התקנת מזונות.

**ברא"ש** בפי"א סי"ב כ' דהיכי דנפרעה מקצת כתובתה, בזה לכו"ע יכולין היורשים להגבות לה שאר הכתובה בעל כרחה, דאי לאו הכי לעולם תגבה כל כתובתה חסר דינר ותמשיך לזון, וכן מבואר **בטושו"ע** סצ"ג ס"י.

גמ' והא לנהרדעא נסיבא – **הריטב"א** כ' דשמעינן מהכא דאשה שנשאת אדעתא דתדור במקום בעל, הולכים כפי המקום שבאת לשם, **והב"י** הביאו בסצ"ג, ובסס"ו הביא **תשובת רשב"א** דהולכים אחר המקום שידורו שם, ובסתם אמרינן דהולכין אחר מקום דירתו של הבעל כיון דיכול הבעל להוליך אשתו למקום שהיה דר שם, עיי"ש.

התוס' כ' בשם ר"ח דהיכי דליכא מנהג הלכה כשמואל דהלכה כותי' בדיני, וכן מבואר **ברי"ף** וכ' הכי בשם מר **רב משה גאון**, **והבעה"מ** הביא דכמה גאוני עולם פסקו ועשו כרב וכן דעתו נוטה, וכ' דתלמודינו הוא תלמוד בבלי ובבל נהוג כרב, ובכל מקום תפסו קולי כתובה, **והראב"ד** כ' דמה דמצינו גאונים דס"ל כרב הוא משום דהיו בבבל ושם נהגו כרב, אבל היכי שאין מנהג הלכה כשמואל, וכ' לשיטתו דעיקר התנאי הוי לכו"ע כאנשי גליל, דא"כ נמצא דבני יהודה הם המשנים ובלא ראיה ומנהג אין לנו לדון הכי, והביא **דבירושלמי** מבואר דשאר ארצות כירושלים, **ובמלחמות** הביא **תוספתא** דמבואר הכי דשאר ארצות כירושלים, וכ' דמזה מוכח דהמנהג בשאר מקומות כאנשי גליל, ומש"כ הבע"מ דתלמודינו תלמוד בבלי, כ' דהא גם נהרדעא הוי התלמוד, וכמה אמוראי כשמואל ור"נ הוו בנהרדעא, ונהרדעא היא עיקר בבל, ושאר **ראשונים** כתבו דהלכה כשמואל וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"ח מאישות ה"א, **ובטושו"ע** סצ"ג ס"ג,[**והיש"ש** כ' דמעולם לא שמענו שהאלמנה היתה כופה להיתומים לזונה, וכ' לומר דרב ושמואל פליגי רק איך ראוי לנהוג, אבל היכי דאין מנהג ולא פירשו בכתובה דתלוי באלמנה, בזה הדין כאנשי יהודה, וכ' דכך הראוהו מן השמים לחזק ולישב המנהג].

**הרי"ף** מביא ראיה דהלכה כשמואל, דאסקינן לק' צ"ו א' דנזונת תנן כאנשי גליל, **והבעה"מ** כ' דהתם הוי רק דחויי' דאין ראיה דהנזונת תנן, אבל לעולם לא פשיט דנזונת תנן, **ובראב"ד ובמלחמות** מבואר כונת הרי"ף, דכיון דמסקינן די"ל דנזונת תנן, וכל הגירסאות במתני' גרסינן נזונת, א"כ שפיר חזינן דנזונת תנן, **והרא"ש** כ' דלפמש"כ התוס' שם דספק הגמ' היכי תנן, לא הוי ספק האיך הלכה, אלא דאי נזונת תנן וכאנשי גליל א"כ אמרינן דלאנשי יהודה דיכולים לסלקה ממזונות ע"י כתובה, באמת אין מעשה ידיה של יורשים, א"כ אין ראיה כלל ממה דנזונת תנן דהלכה כאנשי גליל.

**הרי"ף** מביא עוד ראיה ממה דבע"ב אמר רי"ו לקרובים דידהו שיאמר לאביהם שייחד ארעא למזונותיה, ואי הלכה כאנשי יהודה אמאי לא אמר להם דיתנו לה כתובתה, **והבעה"מ** דחה די"ל דאותו אדם היה מאנשי גליל, ועוד כ' דשמא היתה כתובתה מרובה, ולא רצו להגבותה כתובתה, דסברי דלמא שכבה בלא שבועה ולא יוכלו יורשיה לגבות הכתובה כיון דאינם יכולים לישבע, וכן דחה **הרא"ש**, **והמאירי** כ' דשמא היתה כתובתה יותר מהנכסים שהשאיר ולא יכלו להגבותה כתובה, [ויל"ע דא"כ אמאי צריכה האלמנה כלל לזון מהם ולא תגבה כל הנכסים לכתובתה], **והראב"ד** בהשגות הק' דאי הלכה כאנשי יהודה א"כ אמאי לעולם זנים היורשים את האלמנה ולא מגבים לה כתובתה, ובגונא דהם יורשי האלמנה שהם בניה, הרי גם אם תגבה מ"מ כשתמות יחזור אליהם, ואם תרצה לינשא הרי תגבה כתובתה אז, ואין ריוח שאין בו ספק וכאן יש ודאי הפסד עכשיו כשנזונת.

**הרי"ף** מביא עוד ראיה מהא דמבואר בב"ב קל"ט א' דהיכי דאיכא אלמנה ובת, האלמנה נזונות, וגם אם נשאת וגם אם אח"כ מתה האלמנה נזונת ממה שירש הבעל, **והבעה"מ והרא"ש** כתבו דאין ראיה משם דלא מיירי כשרצו ליתן לה כתובתה, **ובמלחמות** כ' לבאר דראית הרי"ף היא דמהא דתקנו דהבעל יהיה רק כיורש ולא כלוקח משום פסידא דאלמנה, א"כ אי נימא דלעולם יכולים לסלקה ע"י שיתנו לה כתובה, נמצא דאין כאן הפסד גמור במה דנימא דלא תגבה מזונות מבעל ולא היה ראוי לתקן דנחשוב הבעל כיורש לענין זה, ועוד כ' דמהא דאלמנה קודמת לבת במזונות גם יש להוכיח זה, דאי נימא דיכולה לסלקה ע"י שתגבה לה כתובה, א"כ נמצא דהנכסים בחזקת הבת ואמאי האלמנה קודמת, וכ' דיותר יש להוכיח מהא דמבעי בגמ' בב"ב ק"מ א' אי מזונות אלמנה ממעט בנכסים, דכיון דאם נשאת אין לה מזונות י"ל דאינו ממעט, ואי נימא דיכולים לסלקה, א"כ כיון דכתובה עצמה אינה ממעטת ממילא דגם מזונותיה אין ראוי שימעט כיון דלעולם בידם להפקיע מידי מזונות.

**הראב"ד והרשב"א** כ' דממתני' לק' צ"ז א' דאמר ר"ש דאלמנה מוכרת שלא בב"ד למזונות ולא לכתובה, מוכח כאנשי גליל, דאי כאנשי יהודה, אמאי יכולה למכור אפילו למזונות שלא בב"ד, הא לעולם יכולים היורשים להגבותה למה שמכרה לכתבותה ונמצא דלא הוי מכירה למזונות. עוד הביאו ברייתא לק' ק"ז ב' דהאשה שהלכה היא ובעלה למדינת הים ובאה ואמרה מת בעלי, דרצה גובה כתובתה רוצה נזונת, אלמא בדידה תליא מילתא.

**הראב"ד** הביא עוד ברייתא לק' צ"ו ב' דמוכרת נכסי בעלה וכותבת אלו למזונות ואלו לכתובה, ור"י אומר דכותבת סתם וכך כחה יפה דיכולה לומר גם דמכרה למזונות וגם דמכרה לכתובה עיי"ש, אלמא דבדידה תליא מילתא, **ובמלחמות** מוסיף דאי כאנשי יהודה באם לא פירשה יכולים היורשים לומר לה דתטול זה לכתובה ואין כחה יפה.

**במלחמות** מביא ראיה מסוגיה דערכין ע"א ב' דמבואר דבזמן דב"ד יכריזו למכירת קרקע להגבות לאשה כתובתה יש הפסד ליתומים דנוטלת מזונות בזמן זה, ואי נימא כאנשי יהודה, א"כ כיון דב"ד מוכרים להגבות כתובתה כבר הפסידה מזונות, דהא לשון התנאי הוא עד שירצו היורשים, וכיון דכאן רוצים הב"ד להגבות לה כתובה, והם מתעסקים במכירת הקרקע כדי להגבות כתובתה, א"כ מיד מפסדת מזונות, דהב"ד הם במקום היתומים.

**הריב"ש** בסק"ז כ' בסוף התשובה דבמקומו תקנו שכל שירצו היורשים לפרוע לה כתובתה ולסלקה מזכות המזונות דהרשות בידם, וכ' דמהני תקנה זו וכל הנושא מאז שתקנו הכי הוי על דעת התקנות שתקנו שם וכן כותבין בכתובה דנעשה כהוגן וכתקון חכמים על פי התקנות שתקנו קהל זה, **ובב"י** סצ"ג הביא תשובה של **הר"י בן הרא"ש** דאין יכולין לתקן הכי, וכ' דנראה לו דזה תקנה הגונה וראויה והביא דכן מבואר בתשובת הריב"ש, וכ"כ **הרמ"א** בס"ג שם דב"ד יכולין לתקן במקומן שיסלקו כשירצו, **ובפ"ת** סק"ה הביא כמה אחרונים דכן הוא המנהג של בתי דינים עיי"ש.

ומבואר בריב"ש שם דתקנו דיכולין לסלקה אחר שלשה חדשים דאז מותרת לינשא לאחר, **ובריב"ש** בסק"ז כ' דהוא הדין בכל מקום שאסורה לינשא מחמתו דאין להם לתקן דיוכלו לסלקה ע"י שיגבו לה הכתובה, **ובאב"מ** סק"ד מבואר דזהו דוקא עכשיו דמעיקר הדין זה תלוי בדידה, אבל לאנשי יהודה דהיו כותבין כשירצו יורשים ליתן כתובה דאין לה מזונות, בזה גם יכולים ליתן לה בתוך ג' חדשים ותפסיד מזונות. **ובשי למורה** בס"ג הביא **מפנים מאירות** דהיכי דתובעת כתובה בזה מפסדת מזונות גם בתוך ג' חדשים, וכ' דלפי המבואר בפוסקים הטעם משום דגליא דעתא דבעי לאינסובי אי"ז מוכרח לומר כן.

ב) גמ' שמין מה שעליה – **הריטב"א** כ' דהיינו דוקא דשמין זה בכתובתה, אבל אי אפשר לסלקה במעות וליטול הבגדים, שאינו בדין שיפשיטוה, והא דאמר בסמוך הלשון שלח ופוק, הוי לישנא בעלמא, והביאו **הב"י** בסצ"ט וכ"כ **הרמ"א** בס"א, **ובח"מ** כ' דנראה דאף בגדי שבת דידה לא מצו לסלקה במעות אף דשם לא שייך טעמא דהריטב"א, **והגרע"א** כ' דמ"מ תכשיטין דאמרינן בזה דאינו מקנה לאשתו וכמשי"ת לק', בזה גם יכולין לסלקה מגוף התכשיטין, וכ' דכמו כן לשי' הרמב"ם דבגדי שבת אינו מקנה לאשתו וכמשי"ת, א"כ יכולין לסלקה מגוף הבגדים, [**וביש"ש** מבואר דגם משלשלאות של כסף אין יכולין לסלקה, אמנם שיטתו דגם תכשיטין מקנה לאשתו וכמשי"ת], **ובב"ש** סק"ד כ' דנראה דאף אם הבגדים הוו יותר משיעור הכתובה יכולה לשלם המותר, ואינם יכולים לסלקה מעיקר הבגדים, **ובהפלאה** כ' לומר דהיכי דהיתומים נתנו לה מלבוש בזה יכולים ליטול הבגדים עצמם.

גמ' דתנן וכו' – **בהפלאה** מק' לפמשנ"ת דברי הריטב"א דגם לרב אין יכולין לסלקה מגוף הבגדים, א"כ מבואר דגוף הבגדים שלה ורק דיש לו זכות ליטול ממנה שויות הבגדים, וא"כ נימא דמשו"ה לא חל ההקדש על זה, וכ' לומר דבאמת כל דברי הריטב"א הם רק למסקנא דגם רב מודה דמקנה כל זמן דקיימא קמי', אבל לס"ד השתא באמת אפשר לסלקה גם מגוף הבגדים, **והגרע"א** כ' די"ל דמ"מ יחול ההקדש על זכותו ליטול ממנה שויות הבגדים, ויחול ההקדש כמקדיש שור לדמיו, אלא דכ' דמ"מ נראה דכל זמן שלא הקדיש במפורש, א"כ אי"ז בכלל הקדש נכסיו, והנה אכתי י"ל דקו' הגמ' דאמאי במעריך אין ההקדש גובה זכותו ליטול דמי הבגדים, אלא דההפלאה לשיטתו שיתבאר בסמוך דממעריך לק"מ די"ל דההקדש לא מצי לגבות משום דהוא משעובד לאשתו, אבל לפ"ד הבית יעקב שיתבאר בסמוך ממילא די"ל דהקו' ממעריך.

גמ' שם – **בהפלאה** מק' דכיון דהוא מחויב כסות לאשתו, א"כ משו"ה הוי של האשה מחיים, אבל אחר שנתאלמנה דאינו מחויב לה משו"ה שמין מה שעליה, וכ' דלהשיטות דדינא דמתני' הוי גם בבגדי שבת ניחא דגם מה שאינו מחויב מבואר דאין לו בזה, אבל אי נימא דהוי רק בבגדי חול וכמשי"ת בסמוך א"כ יק', וכ' לומר דמ"מ אי נימא דאינו מקנה נמצא דגוף הבגדים הוי דידי', ורק יש לה קנין פירות, וא"כ היה צריך להיות דחל ההקדש על הגוף, וממילא לא תוכל להשתמש בקנין פירות שיש לה, אמנם **בבית יעקב** כ' דהגם דמחויב לה, מ"מ כל יום הוי חיוב לעצמו, ועכשיו אינו צריך להקנות לה מידי אלא ליתן לה ללבוש, ואי נימא דאין דעתו להקנות א"כ שפיר יחול ההקדש, וגם במעריך הקדש יוכל לגבות דבע"ח קודם לחיוב מזונות כמבואר בחו"מ סצ"ז.

גמ' אדעתא למיקם קמי' – בגמ' בב"ק ק"ב ב' מבואר דיש לפרש למתני' דהוי של האשה גם קודם שבא לידה משום דהצבע מזכה לאשה מעיקרא, ויש לפרש דבאמת הבעל הוא הזוכה מן הצבע אלא דנעשה כמי שהקנה לאשתו ובניו מעיקרא, **ובקצוה"ח** סצ"ז סקי"ג כ' דבגמ' הכא מוכח דלא הוי משום דהאשה זוכה מיד הצבע, דא"כ האיך חוזר להיות של הבעל כשנתאלמנה, הא מעיקרא לא זכה בזה, ועכשיו כבר כלתה קנינו.

ג) גמ' לקיט – **רש"י והר"ן** כתבו דהיינו שכיר שדר בבית בעל הבית, **ורש"י במהדו"ק** כ' דמיירי שלא קצב שכרו מתחילה, ומבואר **במאירי** דבזה י"ל דעל דעת שכירות עשאם ושזה יהיה חלק מדמי השכירות, אבל אם קצב בזה בודאי י"ל דאין שמין, וכ' דנראה דגם בקצב י"ל דשמין דעל סמך שכירותו נתן אלא א"כ פירש, ואם הלקיט לא היה רוצה שיהיה זה בדמי שכירותו היה לו להתנות, **והרא"ש** כ' דמיירי בעני המלקט בבית בעל הבית ואוכל פת עצמו ומסייע לבעל הבית במלאכתו, ובעה"ב מהנו לפעמים במאכל ופעמים נותן לו מלבוש, אבל שכיר לזמן ידוע, אם יצא תוך זמנו כפועל שיכול לחזור באמצע היום בזה הדין דשמין, אבל אם יוצא בזמנו בזה הדין דאין שמין, **ובנ"י** כ' גבי לקיט דיוצא בתוך זמנו, ומבואר דלא כהרא"ש, **והיש"ש** כ' דדברי רש"י בגמ' נראה כהרא"ש, אמנ ם הנ"י גם כ' כלשון רש"י.

גמ' וחילופה בלקיט – **רש"י במהדו"ק** מבאר דהטעם לרב דמחליף משום דכאן יודע שהולך למחר, וכיון דנתן לו בסתם על כרחך דהיינו על דעת שיהיה לגמרי שלו, ושמואל מחליף משום דגבי לקיט אין לו חיוב להלבישו, ואמרינן דלא נתכוין כלל להקנות לו.

גמ' יתמא וארמלתא – **רש"י במהדו"ק והתורי"ד** כ' דקרי ללקיט יתמא משום דנוהגין בו מנהג יתמין לצאת בלא מלבוש, **וברא"ש** לשיטתו בפי' לקיט כ' הלשון עני המלקט בבית בעל הבית וכמשנ"ת.

**בקצוה"ח** סשל"א סק"ב תמה על הרמב"ם ושו"ע דלא הביאו הדין דלקיט.

ד) גמ' למשקל ולמיפק וכו' – **הרי"ף** כ' דשמעינן מינה דמאן דגריש מדעתא דנפשי' אין שמין לו מה שעליה דלאו איהי בעיא למיפק אלא איהו בעי לאפוקה, [ובדבריו הגירסא למשקל ומיפק לאחריני], **ובמלחמות** מבואר שיטתו דיכולה לומר תנו לי בעלי ואעמוד לפניו, והבגדים עצמם לטבועין נתנו, ודומה לנותן מתנה על מנת שישמשנו, דאם אינו רוצה שישמשנו לא בטלה המתנה כיון דלא הוי עיכוב ע"י המקבל, וכאן נמי הוי מתנה גמורה, ורק דאיכא תנאי דתעמוד לפניו, דהכי קאמר דאדעתא דלמיפק לא אקני ולא אמר דאקני רק כל זמן דקיימא קמי', **והבעה"מ** חולק דגם בגרושה שמין, ושי' **הראב"ד** בהשגות **והמלחמות** כהרי"ף וכתבו דבגמ' לא הוזכר אלא אלמנה ולא גרושה, וכן שי' **הרשב"א והריטב"א והרא"ש** והמרדכי סקע"ב בשם **הר"מ**, ושי' **הרא"ה והמאירי** והמרדכי בשם **ר"י** כבעה"מ, **והר"ן** כ' שתי השיטות, **והרמב"ם** בפט"ז מאישות ה"ד **וטושו"ע** סצ"ט ס"א כ' כהרי"ף.

**והמאירי** כ' דגם לשי' הרי"ף דאין שמין זהו רק היכי דמגרשה בלא טענה, אבל אם סרחה עליו ומשו"ה מגרשה בזה מודה הרי"ף דשמין מה שעליה, וכ"כ **הטור** בשם **העיטור**, וכן מבואר **בשו"ע** דכ' אם מגרשה בלא טענה, **ובח"מ** סק"ב כ' דממש"כ **הה"מ** על דברי הרמב"ם שכ' דאם מגרשה לרצונו, דבא לאפוקי אם היא יוצאה בעל כרחו כגון אלו שכופין אותן להוציא, נראה דדוקא בכהאי דהוא חייב להוציא שמין, אבל כל שלא הוי בעל כרחו, אבל אם הוי משום טענה מ"מ אין שמין, וכ' דכן נראה פשט לשון הרי"ף והרא"ש דסתם גירושין אינם בלא טענה, וא"כ ממש"כ בסתם דאין שמין נראה דהיינו גם היכי דמגרשה מחמת טענה, אמנם **הב"ש** בסק"ב כ' דמש"כ הה"מ דאם הוי בעל כרחו, היינו דגם באופן שכופין אותו להוציא מחמת סיבה אצלו, מ"מ כיון דהוי בעל כרחו שמין, אבל היכי דהוי מחמת סיבה באשה, בזה שפיר י"ל דגם אם אין כופין אותו להוציא מ"מ שמין, וכ' דאף בזמן הזה דאין מגרשין אשה בעל כרחה, וא"כ נתרצית לגירושין, מ"מ אין שמין כיון דהיא מצד עצמה היתה נשארת תחתיו.

**הבעה"מ** כ' דאלמנה נמי מן שמיא אנסי לה למיפק, ולא היא מוציאה עצמה, ורב גופי' דס"ל דשמין, ס"ל דהלכה כאנשי יהודה שהיורשין פוטרין אותה בעל כרחה, **והראב"ד** כ' דדוקא אלמנה שהיא ברשות עצמה לצאת, [ויל"ע בכהאי דהם פוטרין אותה בעל כרחה האיך הדין באמת], **והרשב"א** כ' דמקנה לה כל זמן שהיא לא נפקא מדעתה או דלא מפקי משמיא.

**הבעה"מ** כ' עוד דגבי לקיט מאן יימר דאיהו בעי למיפק דלמא מארי' הוא דמפיק לי', **והמלחמות והרשב"א** כ' דלקיט עומד לצאת, ומשו"ה אמרינן דכל גונא שיוצא זהו זמנו לצאת ומתחילה הוא שכור על דעת שיצא כשירצה הבעלים, אבל אשתו אינה עומדת לצאת, ובאלמנה שיתנו לה היתומים גם הויא כלקיט ולא הקנו לה אלא כל זמן שירצו שתעמוד לפניהם, **והרא"ש** כ' גבי לקיט דאם יצא מעצמו שמין מה שעליו, ונראה דבאמת אם יוציאו בעל הבית לא ישומו, [ויל"ע דהרא"ש לשיטתו בביאור האי דלקיט וכמשנ"ת לא יחשב דהוא עומד לצאת], וכן מבואר **בש"מ** בשם **תר"י** דגם בלקיט יש חילוק, וכ"כ **בנ"י** דבלקיט שיוצא בתוך זמנו יש חילוק אם יצא מדעתו או דהבעה"ב אמר לו לצאת.

ה) **הרשב"א** כ' די"א דבגרושה דאין שמין מה שעליה, אפילו בגדי שבת אין שמין, ולא דמי להא דאמרינן בב"ק י"א ב' דאחין שחלקו דאין שמין מה שעל בניהם ונשיהם, והביא שם הרי"ף דברי הירושלמי דזהו דוקא בגדי חול אבל בגדי שבת שמין, דדוקא שם הטעם דאין שמין משום דלא יפשיטנה ערומה, [דיצטרך להביא הבגדים לב"ד לשומן כמבואר ברא"ש], אבל הכא הוא מקנה לאשתו בין בגדי חול ובין בגדי שבת, וכיון דאמרינן דבגרושה אין שמין ממילא דהוא הדין לבגדי שבת, וכמו כן לענין אם הקדיש או העריך דאין לו בכסות אשתו דזהו גם בבגדי שבת, וכ"כ **הריטב"א** בשם מקצת מרבוותא, וכ"כ **הרא"ש**, **והמאירי** הביא שתי שיטות בזה, [ולפי השיטה דגם בגדי שבת אין שמין, כ' דבאלמנה דשמין היינו דוקא בגדי שבת אבל בגדי חול אין שמין, ובשאר ראשונים לא מבואר דיש חילוק בזה].

**וברמב"ם** בפ"א ממו"ל ה"ה כ' דבע"ח גובה מבגדי שבת של אשתו ובניו, **והה"מ** שם הביא שיטת החולקין, דלגבי אקנויי בעל לאשתו אין חילוק בין בגדי שבת לחול, ורק גבי אחין שחלקו יש חילוק וכמשנ"ת, והק' על הרמב"ם דאמאי בהל' ערכין לא חילק לגבי מקדיש ומעריך בין בגדי שבת לבגדי חול, [**ובגדו"ת** שער א' ח"א דין ז' כ' לומר דבאמת הוא מקנה לאשה, ורק דגבי בע"ח דעתו שיהיה לו זכות בזה לפרוע חובו וגבי הקדש לא אסיק אדעתי' שיקדיש], **ובריב"ש** סקכ"ח וסש"א מבואר דלשי' הרמב"ם גם יש חילוק לגבי גרושה, דמה דאין שמין זהו דוקא לבגדי חול, [**והמל"מ** שם הביא תשו' **מהרש"ך** דרק גבי בע"ח כ' הרמב"ם לחלק משום דדין הוא לעשות לו תקנה שלא יפסיד מעותיו, וכמו כן גבי אחין שחלקו אמרינן שיש חילוק שלא יפסידו זכותן שהניח להן מורישן, אבל גבי הקדש דאין הפסד להקדש בזה אין חילוק בין בגדי שבת לבגדי חול, ולפ"ז לכאורה י"ל דגבי גרושה גם לא יהיה חילוק כיון דהוא נתן לה מדעתו, ועיי"ש במל"מ משה"ק עליו וצ"ב בקו'], **ובנ"י** בב"ק י"א ב' כ' בשם **הרמ"ה** דהטעם גבי אחין שאין שמין מה שעל בניהם ונשיהם, דכיון דאין לו בכסות אשתו ובניו, א"כ כשלקח זה אחד מן האחין ושתקו הם מחלו כיון דלא נשאר להיות שלו, **ובש"ג** שם כ' דלפ"ז אין לחלק בין בגדי שבת לבגדי חול, כיון דהדין דאין לו בכסות אשתו ובניו גם בבגדי שבת, וסיים דמיהו אי נימא דגם גבי מקדיש יש חילוק בין בגדי שבת לבגדי חול א"כ גם לשי' הרמ"ה יהיה חילוק גבי אחין בין בגדי שבת לבגדי חול, **ובריב"ש** שם מבואר דשי' הרמב"ם כהרמ"ה ומשו"ה ס"ל דמהירושלמי דגבי אחין יש ללמוד גם לגבי בע"ח, **ובגדו"ת** שם כ' דכן נראה **ברמב"ם** בפ"י מנחלות ה"ג דכ' הטעם דאין שמין באחין משום דכבר זכו בהן לעצמן.

**ובספר התרומות** שער א' ח"א דין ז' הביא שי' הרמב"ם לגבי בע"ח וכ' די"א שאם היא מיוחסת אין בע"ח גובה אפילו מבגדי שבת ולא מתכשיטיה מפני שעולה עמו ואינה יורדת, וי"א דלעולם אין לבע"ח אפילו בבגדי שבת, **והטור** בחו"מ סצ"ז הביא דבריו, ובאה"ע סצ"ט כ' בסתם דגם בגדי שבת אין שמין בגרושה, **וביש"ש** הק' על הטור דלא פירש בסצ"ז מסקנתו כהשיטה דאין חילוק בין בגדי שבת לבגדי חול, **ובדרישה** בצ"ז סקמ"ה כ' דכיון דכ' שם שיטה אחרונה דאין חילוק א"כ זהו עיקר שיטתו, **ובב"ש** סצ"ט סק"ג כ' דנראה בטור דיש לחלק בין בע"ח לדין שמין בגרושה, **ובשו"ע** בסצ"ז סכ"ו כ' כהרמב"ם דבע"ח גובה מבגדי שבת, **והרמ"א** כ' דיש חולקים, ובסצ"ט ס"א כ' השו"ע דאין שמין לגרושה רק בגדי חול, וזהו כמבואר בריב"ש דכך היא שי' הרמב"ם וכמו שהביא **בב"י**, **ובח"מ ובב"ש** סק"ג כתבו דהיכי דהאשה מוחזקת בשיעור הכתובה יכולה לומר דקים לי כהשיטות דגם בגדי שבת אין שמין ותחזיק בכל הכתובה, וכ' בב"ש דהשו"ע סתם כהרמב"ם משום דהבעל מוחזק, **והגרע"א** כ' דמשו"ה לא כ' הרמ"א דיש חולקים כמש"כ בחו"מ סצ"ז דהכא הבעל מוחזק.

**הה"מ** בפ"א ממו"ל ה"ה כ' דודאי יש חילוק בין האחין שחלקו להא דמקנה אדם לאשתו, דגבי אחין שחלקו מבואר רק דמה שעליהן אין שמין, אבל מה שלקח לשמן ועדיין לא לבשו בודאי דשמין, וגבי בעל דאמרינן שמקנה לאשתו מבואר דגם מה שלקח לשמן כבר אין לו בזה זכות, **והלח"מ** שם הק' דהא בגמ' כאן מבואר דפליגי במה שעליהן, ובכל זאת לשמואל דאין שמין הוי גם במה שלקח לשמה אף שלא לבשה עדיין, דהא בגמ' מדמה לא למקדיש ומעריך, ועל כרחך דאין ראיה מלשון זה, וכ' די"ל דאף דשמואל דס"ל דאין שמין היינו גם במה שעדיין לא לבשה, מ"מ נקט לישנא דמה שעליהן משום רב דאף במה שעליה שמין, ועיי"ש מש"כ לישב עוד, **ובקצוה"ח** סצ"ז סקי"ג כ' לישב לפי המבואר בגמ' בב"ק ק"ב ב' דהא דגם מה שלקח לשמן אין מוציאין להקדש ומעריך הגם דלא בא לידה ולא זכתה בזה, משום דאמרינן דנעשה כמי שהקנה להן מעיקרא עיי"ש, וכ' לומר דלא מהני זה אלא לענין אחרים כגון הקדש ובע"ח, אבל לגבי דידי' לא אמרינן דנעשה כמי שהקנה אלא אכתי הוי דידי' עד שבא ליד האשה, וא"כ משו"ה דוקא במה שעליהן פליגי, דמה שלא בא לידה באמת הוא מוריש לבניו והאשה לא זוכה בזה, ודוקא לענין מקדיש ומעריך מהני אף דלא בא לידה האשה משום דנעשה כמי שהקנה להן מעיקרא, ומ"מ שפיר מוכיחה הגמ' כאן כשמואל, משום דלרב דשמין אפילו מה שבא לידה, א"כ חזינן דאין דעתו כלל להקנות להן, וא"כ גם אין לנו לומר דנעשה כמי שהקנה להן מעיקרא.

**הרמב"ם** בהל' מו"ל מסיים דאי"צ לומר דבע"ח גובה טבעות וחלי זהב או כסף של האשה, וכ' **הה"מ** דבזה כו"ע מודו דהבעל לא מקנה זה לאשה, וכ"כ **הריב"ש** בסקכ"ח ובסש"א והביאו **הב"י** בסצ"ט ובסצ"ז, **ובספר התרומות ובטור** בסצ"ז כשהביאו השיטה דיש חילוק אם היא מיוחסת או לא מבואר דלמיוחסת מקנה גם תכשיטין, וכ' **הדרישה** בסקמ"ה דבשיטה האחרונה דלעולם אין חילוק בין בגדי שבת לבגדי חול, לא הזכיר דגם תכשיטין, ומשום דבזה אמרינן כהה"מ דבאמת תכשיטין אינו מקנה לאשה, אמנם **היש"ש** כ' דתכשיטין הוו כבגדי שבת וגם זה מקנה לאשה ובגרושה אין שמין, [וכ' דכן מוכח ממה דקתני דאין לו בכלים שלקחן לשמן, ועל כרחך היינו תכשיטין, ולפנינו לא כתוב דבר זה בגמ', ואדרבה הריב"ש הוכיח דתכשיטין אינו מקנה מדלא הוזכר במתני' אלא בגדים], **ובד"מ** סק"ז כ' דבמרדכיסקע"ב מבואר דגם תכשיטין מקנה לאשה, וכבר עמדו על דבריו דלכאורה לא נזכר שם מידי מענין זה, **ובסמ"ע** סקס"ב כ' דהרמ"א כ' דיש חולקין דבע"ח אינו גובה אחר שכ' השו"ע דבגדי שבת גובה, ולא כתב זה אחר שכתב דאי"צ לומר תכשיטין משום דבזה פוסק דכו"ע מודו דבע"ח גובה וכהה"מ, **והגרע"א** בסצ"ט ציין להסמ"ע.

**הרא"ה** כ' בשם **הגאונים** דאם נתן לה מתנה אין שמין אותה לכו"ע, והוכיח זה מהא דאיכא מ"ד בב"ב נ"א ב' דבעל שנתן מתנה לאשתו, קנתה ובעל אוכל פירות, ואי נימא דאחר שיוצאת ממנו חוזר לבעלים, א"כ מה יש לה ממתנה זו, והביאו **הר"ן**, **ובבית יעקב** כ' דראיה זו היא רק לשי' בעה"מ דגם בגרושה שמין, אבל לשי' הרי"ף הרי איכא נפ"מ אם יגרשנה, [**והגרע"א** כ' לומר דגם לשי' הרי"ף דבגרושה אין שמין, מ"מ לאחר מיתתה או מיתתו דגם בלא הגירושין היה הדין דשמין, א"כ גם עכשיו הדין דשמין, וא"כ גם להרי"ף איכא ראיה דאין לומר דאיכא נפ"מ לענין הפירות שאחר הגירושין ועד המיתה, דנראה דקנתה הגוף עיי"ש, ומ"מ כ' דאי אפשר להכריע הדין מכח ראיה זו], **ובטור** סצ"ט כ' דין זה על גרושה שמוציאה מחמת טענה, ומבואר **בנו"כ** דהוא הדין באלמנה, וכן מבואר **ברמ"א** שם בס"ב.

גמ' כלתא דבי בר אלישיב וכו' – **ברש"י מהדו"ק** מבואר דכבר היו לה בגדים אלו שהלבישו אותה, ורק אמרו לה ללבוש זה כשבאה לב"ד, ועשו זה כדי שיראו הבגדים וישומו אותם, **והמאירי** כ' כדי שלא תכפור בבגדים אלו.

ו) גמ' נדוניא לברת וכו' – **הרא"ש** מביא גירסא בגמ' דאמר ד' מאה זוזי נדוניא לברת, וכ' דכן עיקר, דאי רק אמר נדוניא לברת פשיטא, דאי זל נדוניא דהוי פורנא ליתמי, וכן מבואר **בטור** סרנ"ג דאם אמר תנו לבתי לנדוניא כך וכך חפצים במאתים זוז והוקרו או הוזלו הרויח וההפסד ליתומים, **והיש"ש** כ' לומר לדינא דלא כהרא"ש, דכיון דאמר ד' מאה זוזי, א"כ לעולם יש ליתן לה בד' מאה זוזי, אמנם בגונא דהטור דהזכיר איזה חפצים ליתן לה, בזה כ' דאף דהזכיר מעות, מ"מ הרי גם פירש מה ליתן לה.

גמ' זל נדוניא – **הרא"ה והריטב"א והרא"ש** כתבו דהוא הדין אם הוקר הנדוניא הוי על היתמי וצריכים להוסיף, [והרא"ה כ' דכן מוכח בסמוך דאמרינן גבי ד' מאה זוזי מחמרא דאם הוקר הוי הריוח ליתמי, וצ"ב דשם הריוח הוי ליתמי ולא לזה שנתן לו ומה ראיה יש לנדון דידן], וכ"כ **המאירי** אמנם הביא שיטה לאו הכי, **ובטור** סרנ"ג מבואר דהוא הדין אם הוקר הוי על היתמי.

**הטור** בסרנ"ג הביא לדין הגמ', **והב"י והב"ח** העירו דכיון דקודם לזה הביא הדין המבואר בגמ' בסמוך, דהיכי דאמר ד' מאה זוזי מחמרא לברת הוי הריוח וההפסד ליתומים, אמאי הוצרך לכתוב עוד דין זה דהכא דהרויח וההפסד ליתומים, **ובפרישה** סק"ל כ' דהביא זה לאשמועינן דין הרא"ש דהגם שהזכיר מעות, אמרינן דנותנים רק כפי מה שעולה הנדוניא עכשיו, **ובהגה"ה** בבאה"ט אחר סקל"ב תמה על דבריהם, דבגמ' בסמוך מיירי דנתן דמים, ובזה אמרינן דאם הוקר או הוזל היין, דהוי ליתומים ולו נשאר לעולם השיעור של הדמים שאמר ליתן לו, והכא מיירי דנתן נדוניא, והוקר או זל הנדוניא ולא מה שהוריש לבניו, דבזה אמרינן דזכותה משתנית לפי יוקר או זול של הנדוניא, וא"כ אינו מענין אחד של הגמ' בסמוך.

**הריטב"א** כ' בשם רבותיו דאין ליתן לבת אלא כשתנשא תצטרך לכך, ואם מתה אין ליורשיה כלום, אבל האומר תנו מאתים זוז לפלונית לנדנויא חייבים לתת לה מעכשיו ויוקרא וזולא דידה הוי, ואפילו מתה קודם שתנשא זכו בהן יורשיה, והביא דבריו **בב"י** סרנ"ג, וכ"כ **בשו"ע** סט"ז, **ובד"מ** סק"ז כ' דיש חולקים דאם מתה אין נותנים ליורשיה, **וברמ"א** שם כ' דכן נראה עיקר.

**ובשו"ע** שם כ' החילוק בין אם אמר מאתים לבתי בנדוניא דבזה נוטלת רק כשתנשא לבין אם אמר תנו מאתים לבתי לנדוניא דבזה זוכה מיד, **ובסמ"ע** סקל"ה כ' לומר דהחילוק הוא דבגונא הראשון לא אמר תנו משא"כ בגונא השני, אלא דהק' דבטור מיירי בגונא דאמר תנו, ובכל זאת כ' הטור דהיוקר והזול על היתומים, וכ' דדוחק לחלק דס"ל להטור דאף דצריך ליתן מיד מ"מ כל שלא נתן לה עדיין הריוח וההפסד ליתומים דאינו מן הסברא, **ובש"כ** סק"כ כ' כהסמ"ע, וכ' דשפיר י"ל דהטור ס"ל דאף דצריך ליתן מיד, מ"מ הריוח וההפסד ליתומים, **ובההג"ה** בבאה"ט שם העיר דמ"מ נמצא דהטור דלא כהריטב"א, דבריטב"א מבואר דהיוקר והזול דידה, **והגרע"א** בגליון הק' על הסמ"ע דבודאי גם היכי דצריך ליתן מיד, מ"מ כל זמן שלא נתן הוי הריוח וההפסד ליתומים, כמבואר בגמ' בסמוך גבי ד' מאה זוזי מחמרא, דאף דצריך ליתן מיד מ"מ כל זמן שהוקר או הוזל קודם שנתנו לו הוי ליתומים, והוכיח דהדין כאן ושם שוה, דהב"י הק' על הטור דאמאי הוצרך להביא הדין כאן של נדוניא לבתי, מאחר שקודם לזה הביא הדין המבואר בגמ' בסמוך דד' מאה זוזי מחמרא לברת, ומבואר דס"ל דהדין שוה בשניהם, **ובהגה"ה** בבאה"ט **ובקצוה"ח** סק"ז **ובנתה"מ** סקי"ב הק' על הסמ"ע דבלא אמר תנו מבואר ברמ"א בס"ב דלא מהני דבריו מידי.

והסמ"ע שם הביא דברי **הלבוש** דהחילוק הוא האם אמר בנדוניא או דאמר לנדוניא, והק' עליו דבטור כ' דאמר לנדוניא ובכל זאת מבואר דהרויח וההפסד ליתומים, **ובהגה"ה** בבאה"ט **ובקצוה"ח ובנתה"מ** שם מבואר דעיקר החילוק בריטב"א הוא האם אומר ליתן נדוניא דהיינו חפצים, או ליתן מעות, דבגמ' מיירי דאומר ליתן חפצים דהיינו צרכי הנשואין, ובזה אמרינן דאין נותנים לה אלא כשנשאת, אבל אם אומר ליתן מעות בזה הדין דבעי ליתן לה מיד, ובזה כ' הריטב"א דהריוח וההפסד דידה, דהיינו דבין אם הוקר הנדוניא או הוזל אין נפ"מ בזה כמה ליתן לה, אלא לעולם נותנים לה מאתים זוז, ומשו"ה בטור דאמר בהדיא דיתנו כך וכך חפצים במתאים זוז, א"כ הגם דאמר לנדוניא, מ"מ כיון דפירש דיתנו חפצים ממילא דהדין ליתן רק כשנשאת והריוח וההפסד של החפצים על היתומים, משא"כ בשו"ע דלא הזכיר ליתן חפצים, בזה החילוק בין אם אמר בנדוניא דאז מתפרש דיתנו לה המאתים זוז בצרכי נשואין ומשו"ה נותנים רק כשנשאת והריוח וההפסד ליתומים, ובין אם אמר לנדוניא דאז מתפרש דיתנו לה שיעור מעות מאתים זוז, ורק דאמר דנותן לה זה לצרכי נשואין אבל מ"מ יתנו לה מעות, ובזה לא אכפת לן בריוח והפסד של הנדוניא.

**נד' ב'**

גמ' מן חמרא – **הרי"ף** גרס דאמר דמי חמרא לברת, והרא"ש הביא **דהראב"ד** כ' דדוקא בכהאי גונא הוא דאמרינן דריוח ליתמי, אבל אם אמר מחמרא, בזה אמרינן דהרי הוא מיפה כוחו, והיכי דהוקר הריוח למקבל, והיכי דהוזל הוי ההפסד ליתמי כמבואר בגיטין ס"ו א' דנתכוין ליפות כוחו, **והרא"ש** חולק ומבואר **בק"נ** אות ר' דס"ל דמה דאמרינן שם דהוא מיפה כוחו, זהו רק לענין דאם יהיה אונס ביין דההפסד לא הוי על המקבל, ולעולם יש לו זכות לד' מאה זוזי מהיין הנשאר, אבל אם הוקר הוי ליתמי, וכן מבואר **ברמב"ן** בגיטין, **והרשב"א** שם הביא דברי הרמב"ן ואח"כ הביא שי' הראב"ד, **ובטושו"ע** סרנ"ג סי"ג מבואר כהרא"ש.

ז) גמ' קמפסדה מזוני וכו' – **הש"מ** בשם **תר"י** כ' דהיתה דרכה לבזבז הממון ולהוציא יותר מדאי, ולאחר מיתה היו צריכים ליתן לה כשיעור זה, כיון דחיובם לזון כפי השפע וההנהגה שהיתה נזונת עם בעלה, ואח"כ כתבו עוד בתר"י בשם **הרי"ו** דמיירי דקצץ לה כאשה בינונית, ומשו"ה אי"צ לומר שהיה בפניה, והיינו דבאמת מה דהיתה רגילה לזון הוי יותר ממה שצריכה, ורק משום דכך היה דרכה היה חיוב לזונה אח"כ בשיעור זה, וא"כ כל שאח"כ יפסוק הבעל ליתן לה מזונות רק כפי הצורך ממילא דאין חיוב לזונה יותר מכך, **והריטב"א** הביא דברי רש"י דייחד בפניה, וכ' דזהו דוקא אם בא לפחות מן הראוי לה, אבל אם נותן כראוי לה ורק שלא תוכל להרבות שלא לצורך בזה אי"צ שיהיה בפניה וזה כדברי התר"י, **והרמב"ם** בפי"ח מאישות הי"ח **ובטושו"ע** סצ"ג סט"ז כתבו דאם ייחד לה ושתקה, ומבואר **בהה"מ** דהיינו כמש"כ רש"י דבעי בפניה.

רש"י ד"ה דנייחד – **בבית יעקב** מבאר הל"א ברש"י, דכשחילק שאר הנכסים לבניו לא פירש מה הוא נותן לכל אחד, אלא רק הזכיר כמה יטול כל אחד מכלל הנכסים כגון דאחד יטול שליש, ומשו"ה לר"ל דאמר דריבה לה מזונות, א"כ אמרינן דבאמת כשחילק לא היה דעתו להפקיע זכות האשה משאר נכסים למזונות, ולא נתכוין כשחילק אלא ליתן מלבד מה שתטול למזונות.

תוד"ה דנייחד – **הריטב"א** כ' כתוס', **ובש"מ** בשם **רש"י מכת"י** כ' דהמעשה דלעיל היה אחר המעשה הכא, ובאמת גם על המעשה הזה נתחרט, **והיש"ש** כ' דשאני הכא דהיתה אוכלת יותר מהשיעור ודמי לפשיעה.

גמ' אתו לקמי' דר"ל – מבואר **ביש"ש** דרי"ו לא יכל לדון משום שהיה קרוב, וכ' דבכל מקום שיש אב"ד בב"ד והוא עכשיו אינו נמצא בדין שלפניהם, ויש שם דיין חכם כמותו כמו הכא דר"ל היה תלמיד חבר לרי"ו, דאינו צריך לפסוק כדעת האב"ד.

גמ' שריבה לה מזונות – רש"י מבאר דהיינו דאם לא יתנו לה אלא מזונות מצומצמים שתטול מקרקע זו להעדפה, **והרמב"ם** בפי"ח מאישות הי"ח כ' דאם לא יהיה מספיק לה קרקע זו למזונות תטול משאר נכסים, ואם יש בו יותר תטול כל מה שיש בו, **והר"ן** הביא דבריו, **והמאירי** כ' דמזונותיה על היתומים ואם רוצה בהרוחה יש לה על אותה שדה וזה כמש"כ רש"י, **ובטושו"ע** סצ"ג סט"ז כ' כהרמב"ם, **ובפרישה** סקכ"ה כ' על הטור דגם היכי דאין בקרקע שיעור מזונות, כוחה יפה שאם יצמצמו לה ליתן לה בדוחק יהיה לה קרקעו זו לתוספת עד שיהיה בידה די, ומבואר דס"ל דהרמב"ם מודה למש"כ רש"י דגם מהני דתוכל ליטול מזה מלבד המנוזונת שיתנו לה היורשים, וכן נראה מבואר **בלבוש** שם דבתחילה כ' כדברי רש"י ואח"כ כ' דברי הרמב"ם, אמנם **בהפלאה** בקו"א סק"כ הק' על הרמב"ם דבגמ' נראה דמה דאמר דריבה לה מזונות היינו באופן דהכא דבא ליחד ארעא לפחות לה מזונות, וא"כ מבואר דהיכי גם היכי דאין מספיק יש כאן רבוי מזונות, וכ' לומר דשדה זו פעמים עושה הרבה ופעמים מעט, וא"כ היכי דעושה הרבה יש לה רבוי, ועו"כ לומר דיש נפ"מ דתוכל לגבות גם מהפירות שבקרקע ולא הוו כמטלטלין עיי"ש, ונראה דס"ל דבאמת לשי' הרמב"ם לא אמרינן דברי רש"י דמהני בכל אופן שתוכל לטול מזה יותר על מה שיתנו לה היורשים, אלא רק דאם בקרקע זו אין מספיק יכולה לתבוע היורשים להשלים לה, אבל מתחילה נוטלת מקרקע זו.

ובעיקר דברי הרמב"ם מבואר **ביש"ש** דס"ל דמש"כ דתטול כל מה שיש בו, היינו אפילו שלא לצורך מזונות, וחולק דכיון דאמרינן דריבה לה מזונות, א"כ מבואר דלא נתן זה אלא למזונות ורק יכולה להעדיף מקרקע זו, אבל לא לשאר דברים.

גמ' שכנגדי חלוק עלי – **בהפלאה** מבואר דכונתו דכיון דאין כאן טעה בדבר משנה ממילא דאינו יכול להחזיר הדין.