בורר ביו_ט
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' כ"ב טבת תשס"ח

א] עי' היטב בד' הנשמת אדם כלל פ"ד סק"א,

דעת הראב"ד נ' ע"פ המאירי והכל בו, דדמי דין הרקדה לדינא דברירת קטניות, וכ"ה דבברירת קטניות שרי לברור ביד ואסור לברור בכלי, ה"נ בנפל צרור אסור לברור בכלי, ושרי לברור ביד, ואך דגם בכלי שרי לברור ע"י שינוי, וכנר' דגם בברירת קטנית שרי לברור ע"י שינוי

בד' הרשב"א בעבוה"ק מבו' דבנפל צרור אסור לברור בכלי ומותר לברור ביד, ואזיל לטעמי' דלא הותרה ברירה האסורה ביו"ט, וע"כ בכלי דהוי זה הרקדה גמורה אסור, וביד דאף בשבת אינו חייב ע"ז, וכמש"כ הרשב"א דהוי זה כלאח"י, התירו ביו"ט.

וברור שגרס בגמ' להיפך, דתני דשוין בנפל צרור דשונין, וא"ל אדרבה הוי בורר ול' מיחזי כבורר צ"ב, אך ביד שרי דאי"ז דרך ברירה, ודמי ממש לדין בורר קטנית.

והנה אמנם יל"ד דסתימת ל' הרשב"א מ' דשרי אף לאח"ז, עוד צ"ב מה הוצרך לפרש הכא טעם התירא דבידו משום דהוי זה כלאח"י, ובפשוטו התירא דברירה בידו אי"ז משום כלאח"י, שהרי אף דבר שדרך ברירתו ביד שרי לבררו בידו, וגם א"כ מ"ט אם ברר בידו לאח"ז חייב, ואולי נימא דצרור אין דרך ברירתו ביד ובזה פטור אף בלאח"ז וע"כ שרי לבו ביום, וכ"ז אינו במשמע, וגם דבפשוטו ודאי דצרור דרכו ביד, וכמש"כ הנשמ"א דאדרבה משו"ז אסור לברור צרור ביד ול"ד לברירת קטניות דשרי לברור ביד.

בחי' המאירי פירש דאף דהי' אפשר מערב יו"ט, מ"מ מפני שאפשר שלא הי' גומר בדעתו בערב יו"ט מה יאכל ביו"ט התירו לו בכך, וכתב כן רק לדעת ב"ש, אך לדעת ב"ה נ' בדבריו דבעכצ"ל דס"ל דבאוכל נפש לא התירו אם אפשר מאתמול.

ולדעת הסוברים דגם באוכ"נ עצמו אסור מה"ת בדאפשר מאתמול, צע"ג דא"כ מ"ט שרו ב"ה לברור כדרכו, ובע"כ צ"ל לדעתם דמה"ת שרי אף ברירת פסולת מתוך אוכל לאלתר, והדברים מתישבים לרש"י לטעמי', וצע"ג בזה.

לדעת הסוברים דבורר פסולת מתוך אוכל לאלתר שרי, צ"ב דמ"ט דב"ש דלא שרו אלא לברור כדרכו.

ונ' פשוט דהטעם בזה הוא משום איסור מוקצה, וכמש"א בגמ' דקמ"ב: דבאיסורא לא טרחינן, ומצאתי כן בריטב"א ביצה שם שפירש טעמא דב"ש משום איסור מוקצה, עיי"ש.

ברמב"ן במלחמות ר"פ תולין, כתב דהא דשרי ליתן למשמרת ביו"ט, הגם דמלאכת בורר לא הותרה ביו"ט, הוא משום שאין דרך ליתן לימים הרבה וה"ז מתקלקל, וצ"ב אם עיקר כונתו משום שבנפה וכברה נראה כעושה לימים הרבה, או עיקר כונתו משום דהי' אפשר לעשות מאתמול, וזה כד' התוס' ר"פ תולין, עיי"ש.

בביאור המ"ד דאסור להוציא צרור שנפל לקמח בידו, פירש הט"ז דהוא משום שיכול לעשות בהיתר, וצ"ב מ"ט לרקד הוי זה היתר, הרי הוא מרקד הפסולת ממש, וע' בית מאיר שתמה ע"ז, וע' חזו"א מש"כ בזה, והחיי אדם פירש דהוא משום שדרכו בכך, והגר"ז פירש דהוא משום שעושין לזה לימים רבים, ועיקר הא דקמח עושין לימים רבים משא"כ קטניות, מבו' ג"כ ממה דלא התירו לנפח אלא מעט מעט, ובקטניות לא מצינו לזה, וע' ביאוה"ל סימן תק"י שהביא להוכיח משם.

והנה לד' החיי אדם צ"ע מהא דנותנין לתלוי' ביו"ט, וצ"ל או דמודה לד' הט"ז דאם א"א באופן אחר מותר, אך אי"ז מתישב, דא"כ מאי קשיא לי' מסימן תק"י שהוצרך לחלק כן, אך י"ל דקשיא לי' דהתם נמי יכול לברור אוכל מתוך פסולת, ובאמת צ"ע מזה ע"ד הט"ז, ועי', או דגם להחיי אדם כל האיסור הוא בעשוי לימים רבים, ע' ס' מגילת ספר שכתב כן.

ועפי"ז יל"ד בדין ברירת זבוב שאסר הט"ז, דכ"ז הוא לטעמי' דאפשר בהיתר, אך לגר"ז ודאי שרי, וגם לחיי אדם יש מקום להתיר.

ועד"ז הוא בדין ברירת עצמות, ודו"ק.

ובאמת עיקר הך דינא, הרי לפמש"כ המאירי והכל בו בביאור ד' הראב"ד, הרי אין לנו מי שמחמיר בהוצאת צרור מן הקמח בידו, וצ"ע אם יש לנו להחמיר בזה, אחר שגם הרמ"א הביא ב' דעות.

ואמנם בדבר שאפשר לעשות מערב יו"ט, יש לאסור מכח ד' הביאוה"ל ר"ס תק"י, שכתב דכל ההיתר הוא רק משום דבידו הוי זה שינוי מעט, ולפ"ז בדבר שהדרך להוציא בידו אין להתיר, אך אם א"א מערב יו"ט שפיר יש להתיר לברור בידו, וצ"ע בזה לדינא.

הר"ח בשבת דע"ד. כתב דמולל מלילות הוי מלאכת דש דאורייתא, ולפ"ז צ"ע מ"ט הותר למלול מלילות ביו"ט, ויל"פ שדעתו כדעת רש"י ותוס' דגם ביו"ט לא הותר רק בשינוי, או דס"ל דמלאכת דש הותרה לגמרי ביו"ט בכל גווני, דומיא דבורר להסוברים כן, וצ"ע עוד בזה.

בד' הפוסקים בסימן תק"י מבו' דדינא דסוגיא דביצה הוא איסור טירחא, והיכא דהאוכל מרובה על הפסולת בטורח ובשיעור אסור לברור את האוכל.

וזהו שתמהו המג"א שם סק"ד ע"ד היש"ש, דמה לי דהלוזים הוו שומר, הרי כיון דחיישי' לטורח הי' לנו לאסור אף בכה"ג, ועיי"ש שכתב דגם בלוזים יברור באיזה ענין שקל לברור, ובט"ז שם סק"ב כתב בתו"ד, ז"ל, אבל אם כמות הפסולת והאוכל שוין והאוכל הוא דק אז אסור לברור האוכל כמו שיש איסור לברור הפסולת אם הוא דק, עכ"ל.

אך לול"ד הי' נ' לפרש בפשיטות ע"פ סוגיא דשבת דקמ"ב:, דלעולם ליכא דין למעט בטירחא, ואך דכללא הוא דבהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, והך דינא הוא רק היכא שטירחת האיסור מרובה, אך היכא שטירחת ההיתר מרובה מותר לטרוח אף בפסולת, כיון שהוא בטל לאוכל, וזהו דמדמי בסוגיא דהתם דה"נ מותר לטלטל האבן המוקצה לצורך ההיתר, עיי"ש.

ול' הרשב"א בעבוה"ק ש"א, כשהוא בורר נוטל אוכל ומניח את הפסולת או פסולת ומניח את האוכל, בד"א בששניהם שוין בטורח ואפי' היה האוכל מרובה בשיעורו, אבל בזמן שהפסולת מרובה בשיעורו או מועט בשיעורו ומרובה בטורחו נוטל את האוכל ומניח את הפסולת, עכ"ל.

וממש"כ הרשב"א אפי' הי' האוכל מרובה בשיעורו, מ' דס"ד דכה"ג אסור לברור את האוכל, דומיא דהא דהיכא דהפסולת מרובה בשיעורו אסור לברור את הפסולת, וזהו דקמ"ל דכיון דהוא שוה בטורח מותר לבררו, אך אם האוכל מרובה בטירחתו מ' דאסור לברור את האוכל, דאל"כ מהו שכתב ואפי' הי' האוכל מרובה בשיעורו, הרי לעולם אין איסור בברירת האוכל.

אך מאידך ממה שסתם אח"כ בדין ב' מיני פירות דמותר לברור, ולא חילק בין ברירת המין שרוצה לאכול לברירת המין שאינו רוצה לאכול, וגם לא חילק בשיעור הטירחא, מ' דהכא כל האיסור הוא משום מוקצה, שלא הותר איסור מוקצה היכא שהפסולת מרובה, או היכא דהיא מרובה בטירחא, וע"כ בב' מיני פירות דליכא מוקצה שרי בכל גוונא לברור א' מהן ואף שהוא מרובה בשיעור ובטורח.

אמנם ממש"כ הרשב"א להתיר אף היכא שטורח שניהם שוה, ולכאו' אי נימא דלא התירו איסור מוקצה אלא משום מיעוט הטורח, הי' בדין שלא יהא מותר אלא היכא שממעט הטירחא עי"ז, ונ' מזה כד' האחרונים דאיסור טירחא שנו כאן.

ובחי' המאירי כתב באמת דהיכא דשוין בטירחא בורר את האוכל, עיי"ש.

אך צ"ע דלא מצינו איסור על כל פעולה שיש בה טירחא מעטה, ואולי בברירה דהוי זה מלאכה שיש בה טירחא החמירו טפי, וצ"ב בזה.

ואולי י"ל בביאור ד' הרשב"א עפמש"נ בד' רי"ו, דאי"ז איסור טירחא, אלא היינו דבכה"ג אין הדרך לברור את הפסולת, וע"כ הדר דינא דיש בזה משום איסור ברירה, ואיסור ברירה דאורייתא לא הותר ביו"ט להרשב"א, ואזלי הרשב"א ורי"ו לטעמייהו, ודו"ק, ולפ"ז יתכן דבכה"ג שהאוכל מרובה בשיעורו ובטירחתו אי"ז דרך לברור את האוכל, ויהא בזה איסור ברירה, אך זה אינו נראה.

וסמך לזה מל' הרמב"ן בסוגיין שנקט לל' הגמ' בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, ונ' מזה דמדמי דין ברירה לדינא דגמ' לקמן דקמ"ב:, דהא דאסור לברור הפסולת, הוא משום שדרך אכילה היא לברור מה שאוכל, וזהו מה שאמרו דבאיסורא לא טרחינן והיינו שלטרוח בדבר אחר לצורך האוכל, לא הותר, וה"נ מה"ט לא הותר איסור מוקצה בכה"ג, והגם דלגבי איסור מוקצה התירו היכא שהאוכל מרובה על הפסולת לברור הפסולת, דכה"ג התירו אף לטרוח באיסור, מ"מ איסור ברירה הוא אף בכה"ג, ולהרשב"א דמו זל"ז, ודו"ק היטב.