בגדר המחייב בכאשר זמם
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

בגדר המחייב בכאשר זמם

יש לחקור האם המחייב בכאשר זמם הוא הזממה, או העדות שקר, או מה שגרמו לגמר דין, דהיינו שעדותן הוי כזרק חץ, וכשחל הגמר דין פגע החץ, ונמצא דחיובם על מה שעשו גמר דין, ולא על הזממה לחוד, ואפילו הכי התמעט כאשר עשה, דהיינו שאם כבר נעשה על פי הגמר דין אינו חייב.

כתוב בחי' ר' נחום ב''ק דף ד' ב' דהנה בעיקר הדבר דעדים זוממים חשיבי בהדי אבות נזיקין נראה בביאורו דאע"פ שבפועל לא אירע נזק, מ"מ מאחר שהעדים מצ"ע פעלו בעדותם גמר דין שחייב את הנידון לשלם חשבי' להו כמזיקים, דבפרשת עדים זוממים נתחדש דעצם זה שהנתבע נתחייב לשלם וראוי להוציא ממנו ממון מיקרי היזק, ודוגמא לדבר מצינו לקמן קיז, א דמוסר שהראה ממון חבירו לעכו"ם חשיב שנעשה הנזק לאלתר דכיון דאוקמיה עילויה מעיקרא מיקלי קלייה, ומבואר מזה דעצם זה שהמוסר העמיד את הממון במצב שעומד להלקח ע"י העכו"ם חשיב כנזק, והכ"נ י"ל בנידו"ד דעצם הגמ"ד חשיב כנזק ודו"ק.

וז''ל הריא"ז בפירקין ה"א דין י"א, אין העדים זוממים נהרגין עד שייגמר הדין על פי עדותן שנא' נפש תחת נפש שכבר נגמר דינו של נידון והרי הוא כהרוג "וכאילו אבד נפשו" וכו', עכ"ל, עוד שם הי"ג, ז"ל, חיוב עדים זוממים אינו אלא דרך קנס, שהרי לא נהרג הנידון על פיהם והן נהרגין "הואיל ונגמר דינו על פיהם", וכן כשמעידין על הממון, אע"פ שהממון ביד הבעלים וכו' הן משלמין לו "הואיל ונגמר דינו על פיהם", עכ"ל, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן במלחמות בסנהדרין דפ"ו: דהא דאין העדים זוממין חייבין קודם שנגמר הדין, הוא משום דלאו מידי קעבדי, עי"ש.

ראיות שאין חיובם על מה שגרמו גמר דין

א. במתני' דף ו' ב' הוא והן נהרגין, ולכא' בכה''ג א''א לחייבם על מה שעשו גמר דין, דהרי הגמר דין הוא אמיתי ואינו בטל אף לאחר שהוזמו, ולא עשו רעה במה שגרמו לגמר דין - וא''ת אף אם חיובם על מה שזממו, הא לא זממו, דהרי הם רק בגדר ז''י וז''י, דכיון שחיובם על הזממה, הרי זממו להרוג, או שיחול גמר דין, ואמרה תורה כל שזממו והעידו חייבים -.

ב. עוד יש להוכיח מהדין הנ''ל דאין הגדר שחייבים על מה שעשו גמר דין, דהרי הו''ל ב' שעשו וז''י וז''י דבכל התורה אינם חייבים, ולא דמי לכת אחת של ג' או ד' עדים, מכיון שהוא חידוש התורה של נטפל, ובלא קרא לא היו חייבים מהאי טעמא דא''צ לעדותן - ואין לדחות דהתם הוא משום שבאו אחרונים, דהא אף בדין הוא והן נהרגין הוא אף כשהזוממים באו אחרונים -.

ג. בתוס' והריטב''א מבואר דהטעם שעדים שזממו להרוג פטורים אע''פ שבאמת חייב מיתה, משום דבעינן דו''ח, ושמא לא יגמר דינם, וא''כ בכל הוא והן נהרגין, הרי רגע לפני הגמר דין אחרי הדו''ח הוי כגברא קטילא, ואם חיובם על מה שגרמו גמר דין, הרי גרמו גמר דין בגברא קטילא, דהרי באמת היה חייב מיתה, וע''כ דאין חיובם על מה שגרמו גמר דין, ודוחק לומר דאיירי בגוונא דעשו דו''ח רק על ב' העדים הזוממים משום שאין צורך בשאר, וגמרו את הדין על פי הזוממים, והוזמו, והן נהרגין, ואח''כ דנים על פי שאר העדים והוא נהרג, ובדברי הריטב''א דף ב' א' לענין גלות מפורש שאע''פ שגמרו את הדין על פי עדותן והודאת בע''ד חייבים, אע''פ שאחרי שהודה הרי הוא כמחוייב, דהרי א''צ דו''ח בהודאת בע''ד, ושם ודאי עשו דו''ח לעדים ועל פיהם גמרו את הדין, דאל''כ היאך משכ''ח בכה''ג שיתחייבו בכאשר זמם, וא''כ מדברי הריטב''א ודאי מוכח ככל הנ''ל מהא דהגמר דין נעשה בבר חיובא, וע''י ב' שעשו, ונעשה כדין על פי הודאתו.

ד. הגר''ח חקר בגדר דין כאשר זמם ולא כאשר עשה, וכתב צד שכל החיוב רק כשהם עדיין בגדר זמם, וע''כ דס''ל דחיובם על הזממה, ולא על מה שעשו, ויש לדחות דחיובם על מה שעשו גמר דין, שבזה הם זוממים להורגו.

ה. בסנהדרין יכולים לומר לאוסרה על בעלה באנו, ומשמע ברש''י ובר''ן דאף כשידעו שתהרג, אם לא התכוונו לכך פטורים, ולכא' אם חיובם על מה שעשו, או על העדות שקר, הרי עשו גמר דין והעידו שקר וה''ל כפסיק רישיה, וע''כ חיובם על מה שזממו, והרי לא זממו.

ו. הרמב''ן והריטב''א הקשו מדוע אין כאשר זמם בעדות בן גרושה על מה שזמם להפסידם תרומה, ותי' הרמב''ן דאינו אלא גרמא, והריטב''א תי' דאין קיץ, ואי נימא דחייב על מה שניזוק בגמר דין, היה צריך להתחייב כעין מתני' דדף ג' א' אומדים כמה אדם וכו', והיה צריך לאמוד כמה אדם ישלם שלא יפסיד זכות קבלת תרומה ואין זה דבר דלא קיץ, וכן אינו גרמא אלא ניזוק בגמר דין - ואולי אפי' ניזוק מיד בעדותו, דאף בלא גמר דין לא יתנו לו תרומה אחרי שבאו ב' ואמרו שהוא בן גרושה.

ז. תוס' סנהדרין דף ס''ה ב' כתבו דס''ד לחייב ע''ז בקרבן קודם גמר דין, ולכא' מבואר בדבריהם דאין הגמר מדין המחייב בכאשר זמם ואינו אלא תנאי בעלמא.

אף אם אין חיובם על מה שגרמו גמר דין, אכתי אולי י''ל דחיובם על מה שהם גורמים ומשתמשים עם כח ב''ד ע''י עדות שקר, וכמבואר בדברי האפיקי ים דאף בפסולים יש חיוב כשנעשה ע''י גמר דין כגון בקידוש החודש, ובזה י''ל דאין נ''מ אם חל באמת ע''י כת אחרת, משום שלא על הרעה לחבירו חייבים, אלא על מה שבגלל עדות השקר שלהם חל גמר דין, וכן י''ל דאין כאן חיסרון של ב' שעשו, משום שאין החיוב על יצירת הגמר דין, דזה אינו אלא גרמא, אלא חיובם במה שגרמו לגמר דין לחול ע''י עדות שקר, וזה שייך גם בז''י וז''י שיש להם חלק בגמר דין, וחל הגמר דין גם ע''י עדות שקר, וא''צ שיתייחס הכל אליהם, אלא די שיש קשר בין עדותן לגמר דין.

נ''מ

א. היכא שהעידו שחפץ הנמצא ביד פלוני אינו שלו - אך אינו מעיד שגנבו, ואין לו חיובי גניבה - ובשעת העדות החפץ שוה זוז, ובשעת הגמר דין החפץ שוה ב' זוזים.

ב. הגר''א גנחוסקי זצ''ל דן מדברי הירושלמי בע''א שהעיד, וצריך עוד עד, ויש לפנינו ב' עדים וא' פסול ואין ידוע מיהו הפסול, דל''מ ששנייהם יעידו, משום דהו''ל עדות שאי אתה יכול להזימה, ואי נימא דעד פסול יש בו כאשר זמם, אף כאן נימא דהוי כב' שעשו וזא''י וזא''י, ואף הפסול גרם לגמר דין, ואי נימא דרק המתחזה ככשר ומשתמש עם פרשת עדות להזיק לחבירו יש כאשר זמם, י''ל דכל זה בעד פסול המתחזה לעד כשר, אך כאן שידוע שאחד פסול, אין גורם ע''י כח עדות לגמר דין, אלא גורם ממ''נ וכו', וכל כה''ג לא נאמר כאשר זמם, אך אי נימא דהעונש על המשתמש בכח ב''ד לגמור את הדין, לכא' אף הפסול גורם לכך, ואולי י''ל דעד המתחזה ככשר גמרו ע''י את הדין, אך כאן הרי גמרו את הדין על סמך הכשר ולא על סמך הפסול.

ג. נח' במקום שא''צ גמר דין, האם יש דין כאשר זמם גם בלא גמר דין - מנ"ח (מצוה לז סק"ד) קצוה"ח (סי' לח סק"ד) נתיה"מ (שם סק"ב) - אי נימא שחייבים רק כשבדיבורייהו איתעיבד מעשה, הרי לא נעשה כלום על פיו, וכן אי נימא שחייבים על מה שהשתמשו בכח ב''ד שלא כדין, הרי לא עשו ב''ד מאומה, ולא חל כלום ע''י ב''ד, משא''כ לשאר האופנים י''ל שכשא''צ גמר דין, יש כאשר זמם אף בלא גמר דין.

אכתי יש לחקור האם חיובם על מה שזממו שיהיה גמר דין, דהיינו זממו שיחול עליו גמר דין, או חיובם על מה שזממו שיהרג.

בדברי הגר''ח

א. בדברי הגר''ח נראה - וכן קצת נראה שהבין האבי עזרי בדבריו - שהחיוב על מה שזממו שיגמר הדין, דאל''כ וחיובם על מה שזממו שיהרג, במלקות לא היה צריך להיות חיוב כאשר זמם, משום שלעולם אין הם זוממים שילקה, אלא רק שיקבל חבלה בעלמא, ורק משום שחיובם על מה שזממו שיתחייב, בזה אמרה התורה דאע''פ שבאמת לא חל הגמר דין, דנים אילו היתה עדותן אמת, ודנים כאילו היה גמר דין.

ב. ועל פי זה כתב הגר''ח דלעולם לא שייך כאשר עשה במלקות, ולא דמי למיתה וממון דאע''פ שאיגלאי שאין על המיתה שם מיתת ב''ד, ואין על הממון שם תשלומין, אפילו הכי בהכי חייבה רחמנא לדון כאילו היתה עדותן אמת, ובהכי אמרה התורה דאינו חייב היכא דכאשר עשה, משא''כ במלקות דמלבד מה שלא נעשה על פי ב''ד, גם לא נעשו כלל מלקות אלא חבלות, ולא דמי למיתה שאין ב' סוגי מיתות, אע''פ שאם לא נעשה על פי דין אינו מיתה על פי ב''ד ואין מתקיים העונש, אפילו הכי דנים כאילו הוא על פי ב''ד, אך במלקות שיש עוד חיסרון אין מקור שדנים אילו היתה עדותן אמת, ולכן אילו היה חייב על מזמם שילקו, אין מקור מהתורה שיש חיוב כאשר זמם כה''ג.

ג. אלא שהיה מקום לדון שחייב על מה שזמם חבלות, אך הגר''ח נקט שהחיוב על מה שזמם שיחול גמר דין, וכיון שכן לא משכ''ל כאשר עשה, ורק אילו היה חייב על מה שזמם חבלות היה משכ''ל כאשר עשה, אלא שאילו היה חייב על מה שזמם חבלות יש לדון מה היה עונשו, הרי אין חיוב חבלות בתורה, ולא אשכחן בכאשר זמם עונש שאין כה''ג חיוב בתורה, וכן נראה במתני' דף ד' א' דהזומם מלקות עושנו מלקות אם כל דיני מלקות, ואין עושנו חבלות, וכדהוכיח הגר''ח מהא דלוקה ל''ט אף אם הנידון היה דינו בפחות מכח דין אומדים אותו.

ד. הרמב''ן והריטב''א דנו מדוע אין חיוב כאשר זמם על הפסד התרומה, ומבואר ברמב''ן ובריטב''א שאין הנידון לנזק שגרם לו בגמר דין, דהיינו שהיה מקום לומר שדנים כמה אדם מוכן לשלם שלא יפסל ויפסיד תרומה, אך הריטב''א כתב דאין לזה קיצבה ולכן לא שייך בהו כאשר זמם, וכן הרמב''ן כתב דהוי רק גרמא, ואם הנידון על מה שהפכו לפסול ובזה הזיקו, לכא' אין זה גרמא, וא''כ מבואר בדבריהם שאין החיוב על מה שיצרו גמר דין, ועונשם שיעשו להם גמר דין, אלא חיובם על הזממה להפסיד לחבירו.

ה. אף אי נימא דכל כאשר זמם אינו עונש על הגמר דין, אכתי י''ל דמלקות דוהצדיקו הוא על מה שעשה שירשיעו צדיק, ואין המחייב בכאשר זמם, כמו המחייב במלקות דוהצדיקו אלא כאשר זמם חייב על הזממה, על הזממה שיהרג, ולא על מה שעשה גמר דין, משא''כ מלקות דוהצדיקו הוא עונש על מה שעשה גמר דין.

נ''מ בין הצדדים

א. באופן שיכול לברוח מב''ד, וברור שהיה בורח שהרי הוא יודע את האמת שהוא פטור, זממו שיחול עליו גמר דין של מיתה, אך לא זממו עליו שיהרג, ואפי' כשיש צד שהיה בורח לכא' חסר בחיוב אילו היה חיובו על מה שזמם שיהרג, ורק אם חיובו על מה שזמם שיחול עליו גמר דין, בזה הדין דדנים כאילו היתה עדותן אמת, ואין אומרים דבאמת לא היה מחוייב ויכל לברוח, והיאך עונשים אותן בחיוב אמיתי של מיתה שאינם יכולים לברוח.

ב. וכן נ''מ נמי בזממו לחייבו ממון, וברור שלא יציית דינא ולא ישלם, ומכאן קצת מוכח שחיובם על מה שזממו שיחול עליו גמר דין, דהרי אף אם ישלם, הרי לא זכה אידך בממון, והוי רק כפקדון או הלואה אצלו, וא''כ לא זמם שיפסד ממנו לגמרי, והיאך עונשים אותו שיפסיד לגמרי, ועוד מסתבר שבמשך השנים ישוב בתשובה ויחזיר לו את שלו, ואיך מחיביים אותו חיוב שלעולם לא ישוב אליו.

ג. כעין זה נ''מ כשהנידון חייב מעות לזה שפסקו שחייב לו, ואין על זה עדים ויכול לכפור, וכעת שמחייבים אותו ב''ד, הרי ברור שיתן כי מוכרח לתת, אך ודאי לא יפרע את מה שחייב, ונמצא שלא הפסיד מידי.

בגדר עונש כאשר זמם

יש לחקור האם עונשם כפי שזממו כן יעשה לו, או עונשם כפי שעשו גמר דין כן יעשו להם גמר דין, ואף אם חיובם על הזממה, ולא על מה שעשו גמר דין, יש לחקור אם העונש על הזממה הוא לעשות להם כפי שזממו שיהיה גמר דין, או כפי שזממו שיהרג כן יהרגוהו, ולכא' הרי זה תלוי אם חיובם על מה שזממו שיהרג, או על מה שזממו שיחול בו גמר דין, ואינו מוכרח.

הגרנ''ט כתב נ''מ בזממו שינזק בנזק שאינו ניכר - כגון שהעידו שנתנסך יינו - אם חיובם משום דהוי כאילו הזיקו, הרי הזק שינו ניכר פטור, משא''כ אם חיובם על מה שזממו ע''י עדות שקר, ואינו קשור כלל לפרשת מזיק, אף בזממו הזק שאינו ניכר חייבים בכאשר זמם.

כאשר זמם בהפסד ממון

כתוב בשיעורי ר' שמואל אות צ''ה 'מצינו עוד גדר דין הזמה בממון, דהנה בשלמא היכא שהעידו לחייבו בחוב ממון שפיר שייך לומר כנ"ל דמחייבינן להו נמי בהאי חיובא גופיה וכמו במיתה ומלקות, אבל היכא דהעידו על פלוני שמכר שדהו, בזה הא ל"ש לומר דיהבינן עלייהו אותו גמ"ד שזממו, דאין אנו מוכרין שדה שלהם, אלא דמיחייבי לשלומי מכאש"ז, ובע"כ זהו גדר נוסף של כאש"ז, דנתחדש בזה תורת דין "מזיק" דעדים זוממין, שמתחייבין בתשלומי הממון שרצו להפסיד, וכדתני להו ר"ח (ב"ק ד' ע"ב) בהדי כ"ד אבות נזיקין'

א. היראים הקשה מנא לן דכאשר זמם בממון משלמים לנידון, ומאי שנא כאשר זמם על הפסד ממון, מכאשר זמם על מיתה ומלקות, ועי' מקור ברש''י פרשת משפטים פכ''ב פ''ח.

ב. לכא' המקור שמשלמים לנידון, הוא גם המקור לגדר החדש של כאשר זמם בממון, דמלבד כל כאשר זמם שהוא עונש על הזממה, בממון יש חידוש נוסף דדינינן ליה כאילו הזיק, ומחוייב בתשלומי הנזק - ואע''פ שאין מה להשלים, כמו שדנים שכאילו הזיק, דנים כאילו יש מה להשלים -.

ג. על פי זה מבואר בשיעורי ר' שמואל שם, דמש''כ התוס' בב''ק דכשזמם לחייב עדית א''צ מקור דחייב עידית, אלא רק כשזממו לחייב זיבורית, וביארו שם דכשזממו לחייב עידית מדין כאשר זמם של כל התורה חייבים כפי שזממו, וכשזממו לחייב זיבורית, נלמד מקרא דחייבים על מה שנחשב שכאילו הזיקו בעידית.

ד. לכא' גם בדברי הגר''ח מוכח כיסוד הנ''ל, דהרי הגר''ח כתב דבמלקות הזממה הוא על מה שזמם גמר דין של מלקות, ולא על מה שזמם שילקה, דהרי לא ילקה, אלא רק יקבל חבלות, ומבואר לכא' בדבריו שאין חיוב על זממה שאינו דבר דיני, דהיינו רק בזמם שימות או יתחייב ממון, שהוא דבר דיני שייך בו חיוב הזמה, משא''כ בזמם רק צער, וצ''ב כשזמם הפסד ממון שאינו חיוב ממון, אלא כקושית הראשונים שיהיה חייב על הפסד התרומה, וכמשו כשכתב הרשב''א דהזומם ששור חבירו הוא מועד יהיה חייב כשיגח פעם רביעית, דהיינו חייב על הפסד הממון שזמם להפסידו, אע''פ שאינו חיוב דיני, וע''כ דממון שאני, ויש עוד פרשת כאשר זמם בממון וכנ''ל, ומקורו כנ''ל מהא דחייב את הממון לנידון.

בגדר עונש כאשר זמם

יש לחקור האם העונש הוא לעשות לו כפי שרצה שיעשו לחבירו, כשזמם שיהרגוהו הורגים אותו, וכשזמם להלקותו מכין אותו, או''ד שהעונש הוא להטיל עליו את הגמר דין שרצו להטיל עליו, ויש שרצו לומר שכאשר זמם הוא לראות כאילו הוא חלל שבת וכד'.

א. מבואר בגמ' 'ואין משלמין את הכופר קסברי כופרא כפרה והני לאו בני כפרה נינהו' עי' רש''י וריטב''א, ולפי רוב הדרכים מוכח שאין הגדר שדנים אותם כאילו עשו, דא''כ הוי כאילו הרג שורם אדם, והוי כאילו עשו מעשה.

ב. הקו''ש כתב דמעתיקים את הדין שרצו להחיל, ובדבריו מבואר דהוי כעין ירושה, וכעין זה י''ל דמחילים גמר דין שפי שהם רצו להחיל, וקשה על זה מכמה מקומות שלא שייך להעתיק את הדין, כזממו שהזיק, דזממו שיתחייב להשלים את הנזק - כדמוכח מדין רמ''ג רמ''ג - ולא שייך לחייבם להשלים נזק, משום שאין נזק ואין מה להשלים - ולא דמי להנ''ל דדנים כאילו הזיקו, דלהנ''ל הגדר הוא שחייבים כאילו הזיקו, וב''ד מחייבים אותם כאילו הזיקו, ולא מעתיקים את הפסק - וכן כשזממו שהשדה שלו אינו שלו, או זממו לפוטרו מחוב לא שייך להעתיק את הדין, וע''כ דבכאשר זמם ודאי כתוב לעשות כפי שזממו שיעשה לנידון, אלא דאכתי י''ל דמלבד זה יש גם דין להעתיק את הפסק, דבכאשר זמם כלול לעשות כל מה שזמם.

ג. בשיעורי ר' שמואל בסגויית כופר כתוב 'הא למה זה דומה, למי שחייבוהו מלקות והיה בידו לברוח מיד ב"ד, דפשיטא דאפ"ה אית בהו כאש"ז' וביאר דמלבד מה שיש כאשר זמם על מה שרצו שיעשה לנידון, וזה לא שייך כשברור שהיה בורח, אכתי יש כאשר זמם להטיל עליו את הגמר דין - ומשכ''ל גם כשיש אצלו פקדון של חבירו בלא עדים או שטר, וזממו עליו שחייב לבעל הפקדון כסף, וכשיכפוהו ודאי יאמר לאידך הנה הפקדון שלך - ולפי''ז באופנים הנ''ל וכגון שזממו שהזיק, שאין שייך להעתיק את הגמר דין, וגם היה בורח, לא יהיה כלל דין כאשר זמם, וצ''ע.

זממה על צער לחבירו

יש לחקור האם רק כשזמם חיוב או דין אחר על חבירו יש חיוב של כאשר זמם, או''ד כל זממה מחייבת.

א. בכאשר עשה במלקות נראה שנח' הגר''ח והחזו''א האם שייך לחייבו על מה שזמם שיקבל חבלות, הגר''ח נקט שרק חיוב דיני, או הפסד ממון, מחייב בכאשר זמם, אך זממה שיקבל חבלות לא שייך ביה חיוב כאשר זמם, וכל המחייב במלקות הוא על מה שזממו שיתחייב מלקות, ולא על מה שיקבל חבלות, והחזו''א נקט שחייב על מה שזמם שיחבירו יצטער בחבלות, ולכן גם במלקות נתמעט כאשר זמם ולא כאשר עשה.

ב. ולכא' לדברי החזו''א יחייבוהו גם חבלות, אך מפורש בדברי החזו''א שהעדים מתחייבים מלקות, ולכא' משום שאין שייך לחייב חיוב שלא מצינו כיוצ''ב בתורה, ולכן א''א לחייב חבלות - כשם שא''א לחייב לברוח כשזמם שחבירו חייב ממון או מלקות ומחמת כן יברח, וזה היה מטרתו שיברח ויעזוב את העיר - וזה על פי מה שמוכח - עי' שיעורי ר' שמואל בסוגיית כופר - שאין פוסקים עליו שחייב כאשר זמם, אלא פוסקים עליו שחייב מיתה מלקות או ממון, ואפילו הכי מחייבים אותו מלקות, וע''כ משום שאע''פ שהזממה הוא חבלות, כיון שהחבלות נוצרו ע''י גמר דין של מלקות, אפשר לקיים כאשר זמם ע''י העתקת הפסק שהיה גורם את הצער.

ג. כיוצא בו מצינו בזמם שימכר בע''ע, דאפי' לפי הצד שנמכרים אף כשיש להם כסף, ודאי יוכלו להשתחרר ע''י גרעון כסף, וצ''ע הרי זממו שהם יעבדו, ומדוע לא יחוייבו לעבוד ולא לפדות את עצמן, וע''כ כנ''ל דלא שייך חיוב לעבוד, אלא רק דין ונמכר בגניבתו.

ד. ולפי''ז כשזמם לחייבו מיתה בכדי שיברח, יחוייב מיתה משום שזה הגמר דין שגרם את הבריחה, וכשזמם שיחוייב בתשלומי נזקין ובודאי היה בורח, אין מה להענישו, דא''א להעתיק את הפסק, ואין חיוב שנקרא חיוב בריחה.

ה. וא''ת א''כ מדוע בזממו לחייב טריפה מיתה לא נימא דכיון שזממו צער, יעתיקו את הפסק דין שגרם לצער, י''ל דמעולם לא היה עליו חיוב מיתה, אלא כמוש''כ האחרונים דהיה עליו רק חיוב של וביערת הרע מקרבך, וא''ת שנעתיק את הפסק של וביערת הרע מקרבך, י''ל דלא שייך להעתיק חיוב זה, מכיון שאינו נקרא רע, ורק העושה מעשה שחייבים עליו מיתה נקרא רע, עי''ל דילפינן מוהצדיקו שאין חיוב הזמה אא''כ הרשיעו צדיק, ובטריפה שלא נעשה מחוייב מיתה, אלא יש דין להורגו רק מכח וביערת הרע, אין חיוב הזמה.

ו. צ''ע לדברי הגר''ח דאין חיוב אלא כשזממו לחייבו או להטיל עליו דין, מקושיית הרמב''ן והריטב''א על בן גרושה מדוע אינם חייבים על הפסד התרומה, וכוונתם על התרומה שלא יקבלו, ולא על הדין שאינם יכולים לקבל תרומה, כדמוכח מתי' הרמב''ן דהוי רק גרמא, ומתי' הריטב''א דלא קייץ, וי''ל על פי הנ''ל דממון שאני, והתחדש בממון דדנים כאילו הזיק, ומחייבים אותו תשלומי נזק.