מין במינו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשס_ב

אור ליום ה' ח' ניסן תשס"ב

בדין מין במינו דלר"י לא בטיל

**א**

א] בדינא דר' יהודה דמין במינו לא בטיל, נ' שנחלקו בזה הראשונים בגדר הדין, ועיקרי הדברים למדנו מד' הברוך טעם שער התערובת דין ב' פ"א ופ"ב, וכמו שיתבאר.

בחי' הרשב"א חולין דצ"ח: ז"ל, י"ל דהא דאמר ר"י דמין במינו לא באיל ע"כ לא תליא בטעמו ולא ממשו ול"ש בי' כלל, דמב"מ גזה"כ היא וכדגמרי' מדם הפר ודם השעיר, ותדע דהא לאו משום טעמו הוא דהא במשהו מיתסר ואע"ג דלי"ב בכדי נתינת טעם כלל ובכי הא ליכא מאן דאסר בעלמא, ע"כ, ומבו' בד' הרשב"א דדינא דמב"מ לא בטיל ל"ה כלל מכח הנתינת טעם ודחשיב דאכתי הטעם קיים, אלא הוי דין בפנ"ע דאין הממשות בטילה במב"מ, ואמנם בקושיתו שם נראה שפי' הרשב"א שדין מב"מ הוי משום נתינת טעם, וזהו שהק' דאי טכ"ע לאו דאורי' מ"ט אסר ר"י במב"מ, וע' מש"נ בסוגי' דטכ"ע סי' ג' סק"ג לבאר כן לד' הגרע"א.

וכן נ' ללמוד גם מד' רשב"ם שהביא האו"ז בע"ז סי' רנ"ט דאף דפליטת ביצה הוי מיא בעלמא ואין בזה טעם כלל מ"מ במב"מ דלא בטיל ה"ז אוסר כיון דבזה אין האיסור כלל משום נתינת טעם, ומבו' דדעתו כד' הרשב"א שדין מב"מ לא בטיל ל"ה כלל מכח נתינת טעם, ועיי"ש באו"ז סי' ?? שדן לחלוק על ד' רשב"ם דכיון שאין לזה טעם כלל שרי אף במב"מ, ויש להסתפק אם כונתו לחלוק דאף לדין מב"מ לא בטיל בעי' לנתינת טעם, וכהשיטות דדין מב"מ לא בטיל הוי מכח הנתינת טעם, או דכונתו דכיון דאין בזה טעם כלל הרי שאף הפליטה בפנ"ע שריא ול"ב בזה כלל לדין ביטול.

ב] אמנם מד' כמה מהראשונים נ' דדינא דמין במינו לא בטיל הוי מכח הנתינת טעם, דהנה בתוס' יבמות דפ"ב. ד"ה ר"י, ז"ל, דוקא בדבר לח ומתערב אי"ל לר"י דלא בטיל וכו', וסברא הוא דדבר המתערב מתפשט "טעם" האיסור בכל ההיתר ולא בטל אבל דבר יבש האיסור מונח במקומו אלא שאין ניכר היכן הוא, ונ' להדיא מד' התוס' דעיקר הדין דמב"מ לא בטיל הוי מכח הנתינת טעם, וזש"כ דסברא הוא דל"ש דין זה רק בלח דיהיב טעמא.[[1]](#footnote-2)

ועיי"ש עוד בתוס' שדנו בתערובת קמח בקמח אי אי"ז בטל לר"י או דאף קמח כיון שצונן הוא ואין טעם מתפשט בטל, ונ' דג"ז הוא לטעמייהו דדין מב"מ לא בטיל הוי מכח נתינת טעם וע"כ י"ל דבקמח ל"ח דאיכא נתינת טעם וע"כ ל"ש בזה דינא דר"י.

ועי' ש"ך יו"ד סי' ק"ט סק"ג שכתב לענין דין טכ"ע דקמח בקמח חשיב לח בלח, וכמש"כ תוס' זבחים דע"ג. ומנחות דכ"ב: ודלא כדמשמע בתוס' יבמות דפ"ב. דקמח בקמח ל"ה לח בלח, והאחרונים הקשו ע"ד הש"ך, דמ"ש פלוגתת התוס' אם קמח בקמח חשיב לח בלח להכא, דתוס' איירי לענין דינא דמב"מ לא בטיל ולזה י"ל דחשיב כלח בלח, אך לענין דין טכ"ע הרי אי"ז נו"ט אלא הוי תערובת בעלמא ולי"ב לדין טכ"ע, וע' ש"ך שם סק"י שמבו להדיא בדבריו דכיון דקמח הוי לח בלח אי"ב לדין טכ"ע מדאורייתא, ונ' ברור דהש"ך פירש ד' התוס' דאף דינא דר"י דמב"מ לא בטיל הוי מכח הנתינת טעם, וע"כ שפיר דימה נידון התוס' בקמח אי חשיב לח בלח לענין דינא דר"י להנידון אי אי"ב לדין טכ"ע, ודו"ק.

ג] וכן נ' גם בד' הריטב"א, דהנה בחי' הריטב"א חולין ד"ק. ז"ל, וא"ת כיון שהחתיכות היו בקדירה קודם שניער הרי נאסרו כולן במשהו מפליטת נבילה לר"י ויהי' צריך רוטב כדי כולן, וי"ל דלר"י אינו אוסר במינו במשהו אלא בדאיכא טעמי' כל דהו כדין דם הפר ודם השעיר דיליף מינה, וכ"ז שלא ניער לא נתפשט הטעם כ"א בחתיכה שנגע בה ואידך הו"ל כיבש ביבש לר"י דחד בתרי בטל, ע"כ, ובאו הדברים סתומים דמעיקרא מאי קשיא לי' הרי ליכא התם תערובת כלל שהרי ניכרת החתיכה שנתנה בה הנבילה טעם, ואין לפרש ד' הריטב"א דפירש דאיירי כשאין החתיכה ניכרת, דא"כ הרי שכיון דתירץ דל"ש בזה דינא דר"י כיון דהוי יבש ביבש, הרי ממילא דהחתיכה גופה בטילה ושריא, וא"כ מ"ט ה"ה אוסרת את חברותי' בשניער אח"כ, (אך זה תליא בדיני חוזר וניעור ואכ"מ), ועוד דלהדיא הוא בד' הריטב"א בהמשך דבריו דהחתיכה ניכרת ודע"כ אף לדידן דמב"מ בטל מ"מ החתיכה עצמה אסורה.

ונ' ברור בביאור ד' הריטב"א דאזיל לטעמי' להלן דק"ח: שכתב שם דאף בלא ניער וכיסה א"א שלא יפלט אף מעט מהאיסור הבלוע, וזהו שהק' הריטב"א דא"כ מ"ט לא נאסרו כל החתיכות כולן כיון דבלעו מעט מן הפליטה ומב"מ אוסר במשהו, וע"ז תי' הריטב"א דהגם דמב"מ אוסר במשהו מ"מ בעי' שיהי' זה משהו הנו"ט כ"ש, אך משהו כי האי שאין נו"ט כלל אינו אוסר, וע"כ אף הכא הגם דנבלע בכל החתיכות מפליטת הנבילה מ"מ הוי זה רק משהו בעלמא שאין בו כח לתת טעם כלל, ומשהו כי האי אינו אוסר לר"י, ועיקר המושג דמשהו שאינו יכול להטעים כלל, מצינו בחוו"ד סי' ק"ה סק"י שכתב כן דאף בגונא שיוצא מבלוע בלא רוטב מ"מ אי"ז אלא משהו שאין בכחו להטעים כלל, עיי"ש מש"כ לפ"ז, ונ' עד"ז לד' הריטב"א דהגם דס"ל דבכל גווני יוצא מהבלוע בלא רוטב מ"מ אין בזה כח להטעים כלל, ודמי ליבש ביבש דאינו אוסר לדעת ר"י.

ועכ"פ מבו' להדיא לפ"ז מד' הריטב"א דדין מב"מ דלא בטיל הוי מכח הנתינת טעם, ודזהו הטעם בדביבש ביבש בטיל אף מין במינו, וע"כ ה"נ אף בבליעות ליכא לדינא דמב"מ לא בטיל רק בפליטה המטעמת, וז"ב בדעתו.

ועי' גם בל' הריטב"א שם דצ"ח: בדינא דר"י שאי"ז אלא כשהוא לח בלח דומיא דדם או ע"י בישול דיהיב טעמא דומיא דדם הפר ודם השעיר, ע"כ, ומ' ג"כ דדינא דמב"מ לר"י הוי מכח הנתינת טעם, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ן בע"ז דע"ד., עייש"ה.

ועי' גם בל' ראב"ן?, ונ' מדבריו ג"כ דדין מב"מ שאוסר הוי מכח דחשיב נותן טעם.

ד] ועיי"ש בברוך טעם בפ"ג, שביאר לפ"ז ד' תוס' חולין דק"ח: דהוכיחו מסוג' שם דאף למ"ד דמב"מ במשהו מ"מ חתיכה שנאסרה ממין אחר ה"ה בטילה במינה ואין לה דין מב"מ שאינו בטל, אלא יש לו דין הדבר האוסרו, וכתבו דמכאן יש להוכיח דתבלין הבלועין מחלב או מדם ונפלו לקדירה מתבטלין בס' ואע"ג דנו"ט אפי' באלף מותר דאינו חמור מן האיסור הנבלע בהן, וד' התוס' צ"ב דלכאו' יש לחלק טובא, דבשלמא לענין דינא דמב"מ לא בטיל שפיר י"ל דלא יהי' כח הבן יפה מכח האב ואי"ז אוסר, אך לענין מלח ותבלין הרי י"ל דל"ח כלל חומרא דהרי אף האוסרה הי' אוסר בנו"ט ורק דהמלח והתבלין נו"ט טפי, ועי' בחי הגרע"א שם שג"כ הק' כן ע"ד התוס', - וכתב הברוך טעם די"ל דדעת התוס' דדין מב"מ לא בטיל הוי נמי משום דחשיב נו"ט וע"כ שפיר דימו זל"ז, ועיי"ש בברוך טעם שהביא מד' הסמ"ג דמבו' דבאמת מחלק ביניהם, ועמש"נ עוד בענין זה בסוג' דחנ"נ סי' ???. [[2]](#footnote-3)

**ב**

ה] ובגדר הדברים דמין במינו אפי' באלף חשיב נותן טעם, הנה לכאו' הי' נ' דהטעם בזה משום דאף באלף אכתי הטעם קיים, כיון דהוי מין במינו ונרגש הטעם לעולם, ועי' פנ"י ביצה דל"ח: שכתב לבאר עד"ז דהא דמב"מ לא בטיל הוא משום דטעם האיסור עדין קיים, וכ' דע"כ ל"ה רק גלוי מילתא בעלמא ומצי ר"י למילף לה מדם הפר הגם דחולין מקדשים לא ילפי'.

אמנם באמת אין לומר כן ומכמה טעמים, **א',** דכ"ז ל"ש רק לדעת אביי בע"ז דס"ו. דס"ל בתר טעמא אזלי' אך לדעת רבא דבתר שמא אזלי' וחשיב מב"מ כשששמם שוה הגם שהטעם חלוק, הרי דלדידי' דין מב"מ דלא בטיל הוי אף כשאין הטעם קיים.

**ב'**, דאף לדעת אביי דבתר טעמא אזלי', מ"מ משכח"ל גוונא דאין הטעם קיים בתערובת וחשיב מב"מ, והוא מש"כ הרמב"ן בע"ז שם דשאור ועיסה חשיב מב"מ הגם דלא שוו בשמא ובטעמא משום דראוי' העיסה להמתין וליעשות שאור, ומשו"ה הוי מין במינו מהשתא, והובאו דבריו בר"ן שם,[[3]](#footnote-4) והנה הרי בהך גוונא הרי סו"ס השתא חלוקין הטעמים ואין הטעם קיים, ומ"מ אי"ב לדינא דמב"מ לא בטיל, והיינו משום דאף לד' אביי דבתר טעמא אזלי' אי"ז משום שהטעם שוה וה"ה קיים בתערובת, אלא היינו דכי היכי דלרבא אזלי' בתר שמא לקבוע המינים ה"נ לד' אביי נקבע המינים לפי הטעם, וכיון דחשיב מין א' אי"ז בטל, ולא משום דהטעם קיים.

**ג'**, עוד מצינו גוונא דאך לדעת אביי אין הטעם קיים, והוא בסוגיא דע"ז שם דפליגי אביי ורבא בחמרא לגו חלא, דלאביי הוי במשהו משום דריחי' חלא וטעמי' חמרא חלא, והו"ל מין במינו וכל מב"מ במשהו, והק' הראשונים שם דאביי לטעמי' דאזיל בתר טעמא הול"ל דחשיב מבשא"מ כיון שטעמו חמרא, ועיי"ש ברשב"א בשם הראב"ד וברא"ה ובריטב"א ובתורי"ד מהדו"ק מש"כ בזה.

ונ' בביאורו דב' ענינים הם, דבסוג' דבתר שמא ובתר טעמא הוי הנידון על קביעות המינים, ובזה ס"ל לאביי דקביעות המינים לענין דין מב"מ הוי בתר טעמא, אך סוגיא דריחא חלא וטעמא חמרא היינו דאחר שכבר נקבע לנו דיין וחומץ ב' מינים וחומץ וחומץ הוי מין א', תו יש לנו לדון על מידי דריחא חלא וטעמא חמרא אם חשיב חמרא או חלא, ולאביי דחשיב חלא הרי ממילא דחשיב מב"מ עם חלא גמור, דהרי חלא וחלא הוי מב"מ, וכיון דהכא אי"ל תורת חלא משום ריחו תו ממילא דחשיב מב"מ עם חלא, ואין לנו לדון בכל מקרה לגופו אם שוו בטעמיי', אלא אזלי' בתר טעמא רק לקבוע עיקר המינים, ותו לא דייני' על הטעם אלא לאיזה מין שייך כל דבר, ולאביי הקובע לזה הוי ריחא,[[4]](#footnote-5) ועכ"פ הרי דבהך גוונא מצינו דחשיב מב"מ לד' אביי ואינו בטל הגם שאין הטעם קיים כיון שבפועל הטעמים שונים, ומכל הנך מילי ק' גם על ד' הפנ"י הנז' וצ"ע.

ו] ואשר ע"כ נ' דהא דמב"מ חשיב נו"ט אי"ז כלל משום דשוו בטעמיי' והטעם קיים בפועל, אלא נ' שהטעם בזה הוא ע"פ המבו' בתוס' וברא"ש חולין דצ"ח: דאף בדאיכא יותר מששים חשיב דאיכא טעם משהו, ואף במב"מ שאין הטעם נרגש חשיב דאי' טעם משהו, והיינו משום דאף ביותר מס' הרי הטעם משפיע על התערובת, וכמו שביאר כן בחי' הגר"ח בכ"ד, ורק דמ"מ כיון שאין הטעם נרגש מהני רבוי הטעמים לבטלו, ואשר ע"כ י"ל דבמין במינו לדעת ר"י כיון שמינו מחזקו חשיב דאכתי הטעם קיים, וע"כ ה"ז אסור, וז"ב, וע' היטב בתוס' ע"ז דס"ו. וברא"ש שם, ואכ"מ, ועי' גם בברוך טעם שם פ"ח שדן בזה אם הא דמין במינו הוי משום נתינת טעם הוי אף לרבא דמב"מ בשמא, ודן שם להוכיח דהוי אף לרבא מד' תוס' יבמות הנז', ויעו"ש מה שדחה בזה, ועיי"ש שמד' הראב"ן מבו' דאף לרבא הוי משום דחשיב נו"ט.

ז] עוד צריך לבאר בזה, דהרי לכאו' בע"כ דדין מב"מ דלא בטיל ל"ה משום דחשיב נו"ט, דהרי יליף לה ר"י מדם הפר והתם לא תלי כלל בטעם, וכמבו' כחולין דפ"ז ובזבחים דע"ח דלענין דם לזריקה אזלי' בתר חזותא.

וי"ל בזה בתרי גווני, חדא, דאה"נ התם דין מין במינו דלא בטיל הוא משום החזותא דחשיב שמראהו קיים, ומדמי' לה דה"נ באיסורים דתליא בטעמא חשיב דהטעם קיים, דדינא דדם דתליא בחזותא ודינא דאיסורים דהוי בטעמא דמיין זל"ז.

עוד י"ל, עפי"ד הגרע"א בגהש"ס בסוטה דט"ז:, שכתב ליישב קו' תוס' שם דבדם במים חשיב דם כיון דליכא ס' ורק בדם בדם דהוי מב"מ דדין ביטולו ברוב ל"ה חשיב דם הפר אלא משום דמב"מ לא בטיל, ודבריו צ"ע דהרי לענין זריקה לא אזלי' כלל בתר טעמא וכנ"ל ומ"ש דם במים מדם בדם, והגרע"א גופי' תמה כעי"ז בגל' שו"ע או"ח סי' תצ"ח על ד' המג"א שם סקכ"ח וע"ד התויו"ט בכלאים רפ"ט שדנו על שיעור ס' באיסור מוקצה ובאיסור כלאים דל"ש כלל לטעמא, אך התם קשיא טפי משום דל"ה כלל מידי דבר נתינת טעם, ועי' בחי' הגרי"ז בהל' טומ"צ שהק' כן ע"ד הגרע"א, וכתב ליישב ד' הגרע"א דמעיקר דינא דדם הפר ליכא למיפשט כלל דמב"מ לא בטיל, כיון דהתם כך היא מצותה, ועיקר ההוכחה הוא מדקריי' רחמנא דם בשעיר, וע"ז נקט הגרע"א דסגי לזה במה דשם דם עליו לענין דינים התלויין בטעם, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז א"ש היטב דלעולם י"ל דדין מב"מ דלא בטיל הוי משום נתינת טעם, ואף דלענין דם לזריקה לא אזלי' בתר טעם מ"מ סגי בזה למיקריי' דם השעיר, וז"פ, שו"ר דאי"ז מתישב כלל, דא"כ מ"ט ס"ל לר' יהודה דכל דם קדשים שנתערב בדם אחר אינו בטל משום דהו"ל מין במינו.

**ג**

ג] וביסוד זה דדין מב"מ דלא בטיל הוא משום דחשיב דהוא נותן טעם יש ליישב כמה מילי.

**א'** י"ל לפ"ז ד' הרי"ף בסוגיא דריחא עי' מש"נ בזה בדברינו בסוג' דריחא עיי"ש.

**ב'** בתוס' ע"ז דס"ו. הביאו די"א דכל איסור דהוי במשהו לא אמרי' בי נטל"פ, דהא אין לך טעם בטל יותר ממשהו באלף, ועי' בברוך טעם שם ספ"ב ובמעשה חשב פ"ה מחמץ ומצה, שהק' לשי' זו בהא דאמרי' בע"ז דס"ח לא ידענא מ"ט דרב אי משום דקסבר נטל"פ אסור וכו', וק' דהיאך אפשר לומר דס"ל לרב דנטל"פ אסור, והרי מ"ד דנטל"פ אסור יליף לה מגיעולי מדין כיון דאף קדירה בת יומא פגמה ומדהצריכה תורה להגעילה ע"כ דאף נטל"פ אסור, ולרב לטעמי' הרי אין ללמוד מזה דנטל"פ אסור, דהרי רב ס"ל דמב"מ לא בטיל וממילא דלהנך שי' דכל היכא דאסור במשהו אף נטל"פ אסור יש לאסור במב"מ אף בנטל"פ, וממילא די"ל דהא דהצריכה תורה להגעיל בגיעולי מדין הוי משום דשמא יבשל בזה מינו דבכה"ג אף נטל"פ אסור.

ולפי המבו' נ' ליישב, דהגם דס"ל להנך ראשונים דכל היכא דאסור במשהו אף נטל"פ אסור, מ"מ מודו דאף למ"ד דבעלמא מב"מ לא בטיל מ"מ נטל"פ שרי, דכיון דהא דמב"מ אוסר במשהו הוא משום דחשיב נו"ט, הרי ודאי דאין לאסור רק כשהוי נו"ט לשבח ולא בנטל"פ, וככל גווני דאסרי' משום נתינת טעם דנטל"פ שרי, וכל מה דס"ל דנטל"פ אסור בהנך דאוסרין במשהו, היינו בכגון יי"נ דאוסר במשהו, דאי"ז משום דחשיב נו"ט, דהרי לדידן בעלמא מב"מ בטיל ול"ח נו"ט, וע"כ בהנך דאוסרין במשהו בע"כ דנתחדש דאף דאי"ז נו"ט מ"מ ה"ז אסור וע"כ יש לאסור אף נטל"פ.[[5]](#footnote-6)

שוב העירוני דאי"ז מתישב, דמשמעות ד' התוס' דדבריהם קיימי גם למ"ד דהא דחמץ בפסח אינו בטל, הוא משום דקי"ל כר' יהודה דמין במינו לא בטל, וכ"ה בתוס' הרשב"א פסחים ד"ל., עיי"ש.

**ג'** בתוס' חולין ד"ק. כתבו לד' רבינו אפרים דמשהו הנבלע בחתיכה ל"מ לאסור אח"כ כל החתיכות מפני שהן מינה, דכיון שלא נתנה טעם בחתיכה הוי היסור כמאן דליתי', ול' הרא"ש שם דכה"ג לא חשיב מין במינו לאסור בכל שהוא, ועי' ט"ז ונקה"כ יו"ד סי' צ"ב שנחלקו בביאור הך כללא, דדעת הט"ז דהוי זה בכל האוסרים במשהו דאין אוסרין בשלא נתן האיסור טעם, ודעת הש"ך בנקה"כ שם דרק בהנך שאין אוסרין אלא במינן הוא דאין אוסרין בכה"ג, דכיון דלא נתן האיסור טעם ל"ח מין במינו וע"כ אי"ז אוסר וכאשר כ"ה ל' הרא"ש והר"ן שם, וד' הר"ן דאף בדנתן האיסור טעם מ"מ ל"ח מין במינו לאסור כיון שטעם אחר של היתר מעורב בו, וע"כ אינה אוסרת כל החתיכות רק משום דינא דחנ"נ, ועיי"ש בנקוה"כ שהוכיח כן מד' הטור והרמ"א באו"ח סי' תס"ז דמבו' בדבריהם דבחמץ בפסח שאוסר במשהו ה"ז אוסר אף בכה"ג, עיי"ש בכל דבריו בזה.

ולמש"נ יש לדון ולומר באופ"א, דכל הך דינא דבנאסר בכ"ש אין אוסר כל החתיכות הוי רק בדינא דמב"מ לא בטיל לר"י, והיינו משום דבזה הרי שורש האיסור הוי משום דחשיב נו"ט, וע"כ בזה כל דמעיקרא ליכא רק משהו הבלוע ל"ח משהו זה להטעים וע"כ אינו אוסר, [ועי' פליתי פרמ"ג ורע"א שפירשו ד' הט"ז דהוא משום דמשהו אינו יוצא כלל, ועמש"נ בזה בסוג' דחנ"נ סי' ??? , ולמש"נ י"ל דאף דמשהו יוצא מ"מ אינו חשוב להטעים וע"כ אינו אוסר וע"ד שכתב החוו"ד הנ"ל במשהו היוצא ע"י היפוך השפוד דל"ח כלל להטעים], ומשא"כ בשאר דוכתי האוסרין במשהו דאין האיסור כלל משום דחשיב נו"ט, אלא היינו דל"מ בהו דין ביטול, הרי שאף במשהו הבלוע יש לאסור, דכיון שאינו בטל ה"ה אסור,[[6]](#footnote-7) אך לפ"ז הרי דבכל האוסרין במשהו אף באלו שאין אוסרין רק במינן כדשיל"מ ויי"נ נמי ליכא להך כללא, אך הנקוה"כ שם לטעמי'לא כ' כן, וצ"ע בזה.

**ד'** בתוס' ע"ז דס"ו: בסוד"ה רבא אמר כ' דבתמץ בפסח יש לאסור אף בתנורים שלנו, דאע"ג דבזה ריחא לאו מילתא מ"מ נהי דטעם ליכא משהו בעלמא מיהא איכא ואפי' במעשה תנור דלאו פיטום, ועי' בצל"ח פסחים דע"ו: בשם מהר"ל קסוויץ שהק' דא"כ מ"ט נקט רב התם בשר שחוטה שמן, הרי לרב לטעמי' דמב"מ בכל איסורים במשהו יש לאסור אף בכחושין, ועיי"ש שכ' ליישב דרב איירי בנבילה ושחוטה שאינן ממין א', וכ' שם דזה אינו מתישב לשי' הרי"ף דס"ל דרב דאמר ריחא מילתא הואי לטעמי' דמב"מ במשהו, וא"כ בע"כ דרב איירי רק במב"מ, אך זה ל"ק דאטו הרי"ף משועבד לסברת התוס', עכ"ד, ולפמש"נ בדברינו בד' הרי"ף בסוג' דריחא בלא"ה ל"ק כיון דאף להרי"ף איירי רב אף במבשא"מ וכמש"נ שם, ועיי"ש בדבריו בסוף הסוג' שכ' ליישב עוד דנקט רב שמן דרק בכה"ג נאסר כולו.

ולמש"נ נ' דהגם דכ' התוס' דאף בכחוש משהו מיהא איכא, מ"מ ל"מ לאסור משו"ז במין במינו למ"ד דלא בטל, דהתם הרי הוי האיסור משום דחשיב נו"ט, והך משהו אין בו כח להטעים כלל, ע"ד החוו"ד הנז', ול"ח כלל נו"ט וע"כ אין לאסור בזה במב"מ, ורק בחמב"פ דאוסר במשהו דהיינו דל"מ בי' דין ביטול וע"כ הוא דאסור, הרי שבה יש לאסור אף במשהו שאינו מטעים, דמ"מ כיון דליכא עלי' דין ביטול ה"ה אסור.

**ה'** בחי' הגרע"א חולין דצ"ו הק' על שי' ההגה"מ כפי"מ שפי' במג"א סי' תמ"ז סק"ט, דבחמץ בפסח שאוסר במשהו ל"מ קליפה בצלי אלא אוסר לכולו, והיינו בפשוטו דגם בצלי משהו מיהא בלע בכולו, דא"כ מ"ט אמר שמואל שם דבצלי קולף ואוכל הרי לשמואל לטעמי' דס"ל דמב"מ לא בטיל יש לאסור לכולו, ועיי"ש שדן לומר דשמואל אמר כן רק בדרך פירוש למתני', אך הק' דאכתי מאי פריך שם מדר"ה דאמר דהכל אסור, הרי ר"ה תלמידי' דרב הוה דס"ל דמב"מ לא בטיל משו"ה אסר לכולו.

ולפמש"נ נ' דהגם דס"ל להגהמי"י דאף בצלי אי' מ"מ משהו בכולו, מ"מ אי"ז אוסר במב"מ אף למ"ד דמב"מ במשהו, ומשום דהך משהו דבלע בכולו אין בכחו להטעים כלל, ע"ד החוו"ד הנז', וע"כ אין לאסור בזה במב"מ דהרי כל האיסור במב"מ למ"ד דלא בטיל הוא משום דחשיב נו"ט והך משהו אינו מטעים כלל, ורק בחמץ בפסח שאוסר במשהו דהיינו משום דל"מ בי' ביטול וע"כ הוא דאסור, הרי שבזה יש לאסור בצלי בכולו משום דבלע משהו, דהגם דמשהו זה אינו מטעים מ"מ כיון דליכא עלי' ביטול ה"ה אסור.

- עיקרי הדברים שבאות זו דחזינן בכל הנך דוכתי דחלוק דינא דמב"מ לא בטיל לר"י משאר האוסרין במשהו, שמעתי מהר"א גרבוז שליט"א, אלא שביאר הטעם בזה באופן אחר. -

1. ועיקר הך מילתא דטעם החילוק בין לח ליבש הוא משום דבלח איכא נתינת טעם, מצינו עד"ז בכו"פ ר"ס ק"ג ובחוו"ד שם, שדנו במש"כ הראשונים דאף באיסורי משהו אין נטל"פ אוסר, דהיינו רק להסוברים דחמץ בפסח אינו אוסר במשהו אלא בלח, דלדידהו כל דהוי נטל"פ ולא חשיב נו"ט הוי זה כיבש, עיי"ש בדבריהם, וכ"ה מבו' גם בתו"ד הגרע"א במהדו"ק סי' מ"ג.

   שו"ר בכו"ח הגרע"א סו"ס ל"ג שדן לומר דאף לדעת הרשב"א דנטל"פ אינו מותר אא"כ איכא רוב כנגדו, מ"מ לא אמרי' בזה חנ"נ, וביאר הטעם, דכיון דהטעם לא אסור דהוי נטל"פ והא דבעי' בזה רוב הוא לבטל גוף האיסור, א"כ י"ל דהוי כמו יבש ביבש דלא אמרי' חנ"נ, וסייע לזה מד' הכו"פ הנז' דנטל"פ חשיב כיבש ביבש, עיי"ש, וע' עוד בד' הגרע"א במהדו"ק סי' קס"ו שהבאנו בהערה הבאה שדן לומר דאף היכא שאין לאסור משום הטעם, חשיב כתערובת דלח בלח. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה הגרע"א במהדו"ק סי' קס"ו כתב, ז"ל, ואף די"ל כיון דלאו מדין טעמא אתינן עלה, הוי כמו יבש ביבש דבטל לר"י במב"מ, מ"מ אינו מוכרח, די"ל דמ"מ כיון דמעורב הממש בתוכו מקרי לח בלח, כמ"ש הרשב"א בנימוח גיד הנשה דבעי' ס', אף דקיי"ל דאין בגידין בנו"ט מ"מ לא מקרי יבש ביבש כיון דנימוח בתוכו, ה"נ י"ל לר"י דמקרי לח בלח במין במינו ואינו בטל, עכ"ל.

   והרי שנסתפק הגרע"א, אם הא דס"ל לר' יהודה דמב"מ לא בטל בתערובת דלח בלח, הוא משום נתינת הטעם, או דאף היכא שאי"ז נותן טעם, מ"מ כיון דהוי זה תערובת דלח בלח אי"ז בטל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' בית מאיר או"ח סי' תמ"ב שתמה ע"ד הראשונים דשאור ועיסה חשיב מין א', מנדה דמ"ז. דאמרי' התם בעיסה שנתחמצה בשאור של תרומה דהוי דימוע דרבנן, והתם בברייתא איירי בה גם ר"י דס"ל מב"מ לא בטיל וא"כ מ"ט הוי הדימוע דרבנן, ובע"כ דשאור ועיסה הוו ב' מינים, ובפשוטו י"ל דהתם המכוון דמה דהחולין נעשים תרומה הוי דרבנן וכמש"כ תוס' שם לדון לפרש כן, ועי' חמד"ש יו"ד סי' י' שכתב כן, אך הבי"מ שם לא ניח"ל בזה עיי"ש, וי"ל עוד דאיירי התם בעיסה של חיטים ושאור של שעורים וע"כ הוי מבשא"מ, אך עי' בבית מאיר יו"ד סי' צ"ח שדן דלדעת הרמב"ן אף שאור ועיסה של ב' מינים חשיב מב"מ כיון שסוף העיסה להיות שאור ויהיו שוין בשמא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונ' עד"ז ליישב קו' הגרע"א בגהש"ס שם, שהק' לד' רבא דס"ל דריחא חלא וטעמא חמרא חמרא והוי מבשא"מ, דמ"מ כיון דקלט ריח חלא סופו ליעשות חלא לגמרי והוי מב"מ כמש"כ הראשונים גבי שאור ועיסה, ונ' ליישב דמש"כ הראשונים דכיון שסוף עיסה ליעשות שאור חשיב מב"מ היינו דמה"ט כד דייני' על עיקר קביעות המינים הוו שאור ועיסה מין א', ומשא"כ בההיא דחמרא לגו חלא, הרי כיון דסתם חמרא אין עתיד ליעשות חלא, ממילא דכד דייני' על עיקר קביעות המינים הוו חמרא וחלא ב' מינים, וממילא דריחא חלא וטעמא חמרא דלד' רבא הוי בכלל חמרא, הוי מבשא"מ עם חלא, והגם דבהך גוונא סופו ליעשות חלא, מ"מ ל"מ זה מידי, דכיון דבתר טעמא אזלי' וחשיב חמרא הרי דחמרא הוי מבשא"מ עם חלא, ולא דייני' בכל מקרה לגופו, ודו"ק, ושוב אחז"ר ראיתי שכבר כתב כן החזו"א יו"ד סי' כ"ו סק"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך אי"ז מיישב ד' הרשב"א דס"ל כדעות אלו דבהנך דאוסרין במשהו אף נטל"פ אסור, והרשב"א הרי ס"ל דדינא דמב"מ לא בטיל ל"ה מכח דחשיב נו"ט, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם עי' בהגה' הד"ח לברוך טעם שם, שכ' דמד' תוס' חולין הנז' שכ' שם ד' ר"ת דלא אמרי' חנ"נ רק בנאסר בנו"ט ולא בנאסר במשהו, מוכרח דס"ל דדינא דמב"מ במשהו ל"ה משום דחשיב נו"ט, דא"כ מאי נפ"מ בין נאסר במשהו לנאסר בנו"ט, ולפי דבריו אין לומר כמש"כ בד' התוס' שם, אך עיקר דבריו אינן מוכרחין. [↑](#footnote-ref-7)