שיעורי תערובת ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – ב

**יו"ד סי' צח, א**

**אם צריך קפילא ובמה הוא עדיף**

**כתב** השו"ע **[צח,א] איסור שנתערב בהיתר מין בשאינו מינו כגון חלב שנתערב בבשר יטעמנו נכרי, אם אומר שאין בו טעם חלב או שאומר שיש בו טעם אלא שהוא פגום, מותר.** הגר"א [סק"ה] מנה ד' שיטות בהא דנותנים לגוי לטעום. שיטת התוס' [חולין צז. ד"ה סמכינן] דצריך שיהא קפילא ואי"צ שיהא מסיח לפי תומו. להרשב"א [תוה"א ב"ד ש"א טז:] כשאינו מסל"ת בעינן שיהא קפילא אבל במסל"ת מהני אפילו אינו קפילא. להרא"ש [חולין פ"ז סי' כה] צריך גם קפילא וגם מסל"ת. ולהרמב"ם [מאכ"א פט"ו ה"ל] כל גוי מהני ואף לא מסל"ת. והשו"ע פסק שצריך מסל"ת ואי"צ קפילא.

**ומבואר** דדעת רוב הראשונים [חוץ מהרמב"ם] דבעינן דוקא שיהיה קפילא. והטעם שצריך קפילא יש בזה דרכים. **הא'** שהקפילא מכיר בטעמים. **והב'** שסתם גוי חוששים שישקר, ועל כן צריך שיהיה קפילא דאינו משקר דלא מרע אומנותיה. וכתב הרשב"א [שם] להוכיח כטעם ב', דהא בישראל שטועם אמרי' [חולין צז.] 'בשלמא תרומה טעים ליה כהן' ולא הוזכר שצריך קפילא, וע"כ שהטעם להצריך קפילא הוא כדי שלא ישקר. אכן הש"ך [סק"ב] הביא בשם מחותנו הר"ר גרשון להוכיח מהרא"ש דדעתו שקפילא הוא משום שמכיר בטעמים, דהא מצריך שיהיה גם קפילא וגם מסל"ת, וא"כ לא שייך לומר שצריך קפילא כדי שלא ישקר, דהא כשהוא מסל"ת לא מרע אומנותיה. אמנם מהרשב"א מוכח דלא כסברתו, דאחר שהביא ביאורו שהקפילא הוא כדי שלא ישקר, הביא דעת הסוברים שצריך גם קפילא וגם מסל"ת, ולא כתב דפליגי עליו בהבנה אמאי צריך קפילא. ונראה ליישב קושיית הר"ר גרשון מה שייך מרע אומנותיה אם הוא מסל"ת, עפ"י הט"ז [סק"ב] שכתב שמסל"ת היינו אף אם יודע שרוצים לסמוך עליו, כל שאינו יודע ששואלים אותו לעניין היתר ואיסור, עדיין חשיב מסל"ת, ולפי"ז נדחו דברי הר"ר גרשון, דהא לעניין הבנת הטעמים לא מיירי שהוא מסל"ת וא"כ אם משקר הרי מרע אומנותיה. אמנם עיקר דברי הט"ז צריך ביאור מה החילוק אם יודע שהוא שואל בעניין איסור והיתר, הא קיי"ל [סי' קיח ס"ב בהגה] דכל שאין לגוי הנאה אין חוששים שיכשיל את הישראל, וא"כ אף אם שואלו לעניין או"ה אמאי חמיר יותר. ועי' בבדי השולחן שהעיר בזה. ועכ"פ עולה חומרא שלהרא"ש צריך שידע שסומכים עליו דאל"כ לא מהני מה שהוא קפילא.

**בקו' האחרונים איך מהני מסל"ת**

**הקשו** האחרונים אמאי מהני כאן מסל"ת, הא קיי"ל דטעם כעיקר דאו' וא"כ לא מהני מסל"ת, כמבואר בב"ק [קיד:] דאין מועיל מסל"ת בדאורייתא [ועי' רע"א שכתב שזה גופא הטעם דלא מהני קפילא להרמ"א]. ותירץ הש"ך [סס"ק ב] דגוי משקר אף במסל"ת אבל כאן שמיד יאכל הישראל ובודקו בזה אינו משקר [כן נראה כוונתו, וק"ק אמאי כתב הש"ך שנותן לאחר לטעום והא הוא עצמו יכול לטעום].

**והפלתי** [סק"ב] כתב ליישב שהטעימה בפה אסורה רק מדרבנן, וא"כ יכול לסמוך על הקפילא לעניין שיכול להכניס לפיו, דבדרבנן מהני מסל"ת, ואחר שטועם בפיו יודע בעצמו אם יש טעם איסור [לדעות שמהני טעימה בפה בלא בליעה, ונתבאר בשיעור א'].

**עוד** מצינו בערוך לשולחן [ס"ק כג] ליישב שאפשר לסמוך על הקפילא משום שיש חזקת היתר על החתיכה שלא נאסרה, וא"כ אין זה איסור תורה. והנה בסי' קה [ס"א] בהיתר שנכבש עם איסור ויש ספק אם שהה מעת לעת, מבואר בשו"ע שבאיסור דאו' מחמירים, והט"ז [שם סק"ג] הקשה דנסמוך על חזקת היתר. אמנם השב שמעתתא [ש"ג אות ז] חולק על הט"ז דלא שייך בזה להעמיד על החזקה, כיון שההיתר עומד בהיתרו ואין אומרים שנאסר ההיתר אלא יש ספק שמא מעורב בו איסור, ומה מועיל חזקת ההיתר לגבי האיסור. והיד יהודה [שם סק"ג ובקצר סק"ח] כתב להוכיח דודאי גם בזה מעמידים על חזקה, דהא מבואר להדיא בפסחים דבית בדוק ושאינו בדוק יש בו חזקה, אף שהבית עצמו אינו חמץ אלא הנידון הוא אם יש חמץ בבית. אמנם כתב וכן כתב החזו"א [יו"ד סי' לא סק"ב], שאף שיש חזקה מ"מ אין להתיר לכתחילה, משום דאיתרע החזקה [כמבואר בתוס' כתובות כג], שאין סומכים על חזקה לאחר שאיתרע [וכן מבואר בנקוה"כ והפר"ח על הט"ז שם שתירצו על קו' דאסור משום דאיתרע]. ואחר כל זה חוזר תירוצו של הערה"ש שאחר שסומכים על חזקה הוי רק מדרבנן, ובדרבנן מהני מסל"ת [ובזה מיושב אמאי בנשפך מחמירים, דהא מדרבנן אסור כיון שאיתרע חזקה אמנם רע"א בתשו' ח"א סי' פב כתב שאין לסמוך על חזקת היתר בנשפך כיון שיש חזקת איסור על האיסור שנתערב והוי חזקה כנגד חזקה ולפי"ז כבוש שאני כיון שאין ודאי שיש כאן איסור וא"כ נדחה תירוצו של הערוה"ש].

**בדברי הש"ך לחייב טעימה אף כשיש ס'**

**וכתב** השו"ע **ואם אין שם גוי לטועמו משערינן בס'.** וכתב הש"ך [סק"ד] דלהמחבר אף כשיש ששים כשיש גוי צריך ליתן לו לטעום, ולפי"ז עולה חומרא גדולה, שהסומכים על דעת המחבר צריכים להחמיר ליתן לגוי לטעום [במקום שיש גוי], ואין להתיר בששים. אמנם הגר"א [סק"ז] פליג דאם יש ס' אי"צ ליתן לגוי לטעום. ואף לדידן דלא סמכינן על קפילא יש לדון בזה, דהא כתב הש"ך [ס"ק ה] דסמכינן על טעימת ישראל, וא"כ בדבר שהוא היתר כגון צנון שחתכו בסכין של בשר, צריך הישראל לטועמו אף כשיש ששים. ואף באיסור יש להקשות, דהא מבואר בש"ך לקמן [ס"ק כט] דביותר מששים סמכינן על טעימת הגוי, וא"כ כל שיש ששים למה נתיר לו לאכלו בלא טעימת הגוי [ועי' בבדי השולחן בביאור הלכה ד"ה אין שם שהעיר מזה].

**ובאמת** הדבר פשוט לכל המורים שכל שיש ששים מתירין ואי"צ לטעום, ונראה ליישב הדבר דדברי השו"ע הם מהרמב"ם, ונראה דאזיל לשיטתו [מאכ"א פט"ו הכ"ט וה"ל] דששים אינו שיעור שכל שיש ס' ודאי לא יהיה טעם, אלא הוא שיעור ביטול מעוצם מיעוטו, ומטעם זה כתב הרמב"ם שבתרומה צריך מאה ובערלה צריך מאתים ואפי' במין בשאינו מינו, ואם למעלה מס' אין נתינת טעם מה שייך שיאסרו ביותר מס', אלא ודאי ס"ל להרמב"ם שאף ביותר מס' שייך שיהיה טעם, וביטול בס' הוא דין ביטול מעוצם מיעוטו, והחמירו חכמים בתרומה בק' ובערלה בר'. ועל כן ס"ל להרמב"ם שכל שיש גוי חייב ליתן לו ואין סומכים על ס', דאף כשיש ס' אין זה מוכיח שאין טעם, והשו"ע העתיק דברי הרמב"ם בזה.

**אמנם** כל הראשונים פליגי ע"ז, וסוברים דהס' הוא ראיה שאין טעם איסור [ומצינו גם דעת רש"י דומה להרמב"ם, דרש"י [חולין צח. ד"ה בס'] סובר דדין ששים הוא גזה"כ מזרוע בשילה וקפילא הוא ביותר מששים, וא"כ גם לדבריו שיעור ששים אינו ראיה שאין טעם איסור, אבל אין פוסקים כן. ועי' ברע"א שביאר עפ"י דעת רש"י את הטעם דאנן לא סומכים על קפילא, אמנם צ"ב דהא שיטת רש"י היא דששים אינו ראיה להיתר טעם ולא קיי"ל כן [והיה אפשר ליישב כוונתו שרק לעניין הא דבפחות מס' אין סומכים על קפילא מצרפים שיטת רש"י, וכן מבואר בפמ"ג ובגליון מהרש"א בביאור החילוק דבכל איסור דרבנן לא סמכינן אקפילא וביותר מס' סמכינן, וכן מבואר באור גדול. אלא שזה קשה דברע"א מבואר דסמכינן אקפילא באיסור דרבנן, וא"כ צ"ב אמאי אין נותנים לקפילא לטעום באיסור דרבנן ביותר מס']. וא"כ ממילא נמצא שדברי הש"ך נכונים לשיטת השו"ע, אבל לדידן דקיי"ל שכל שיש ששים אין נתינת טעם, א"כ ודאי שכשיש ששים שוב אי"צ ליתן לקפילא לטעום.

**טעימת ישראל**

**וכתב** הרמ"א **ואין נוהגין עכשיו לסמוך אגוי ומשערין הכל בששים.** וכתב הש"ך [סק"ה] לדייק דדוקא על גוי אין סומכים, אבל אטעימת ישראל סמכינן, וכגון בתרומה שנפלה לחולין אפשר לסמוך על טעימת כהן. והקשה רע"א דכיון דקיי"ל חנ"נ בשאר איסורים, הרי יש לחשוש שהחולין נבלעו בתרומה וקיבלו טעם ונאסרו ונעשו חנ"נ, ואח"כ נפלטו לחוץ, וא"כ לא שייך לטעום דהוי מין במינו, וכבר כתב כן בפמ"ג [מ"ז סי' צב סק"א]. אמנם כל זה לאחר שנח מרתיחתו, אבל קודם לכן אין חוששים שנפלט לחוץ [כמבואר חולין קח:], אלא דאין אנו בקיאין בשיעור נח מרתיחתו, וא"כ לעולם יש לאסור. וכתב רע"א ליישב דתרי דרבנן הוא, דהא חנ"נ בשאר איסורים דרבנן, ועוד דמין במינו דרבנן, וע"כ כל שאפשר דלא חשיב נח מרתיחתו יש להקל ולסמוך על טעימה.

**והוא** נפק"מ גם בשאר איסורים אם טעה ואכל, ואח"כ נודע לו האיסור, ויודע שאין שם טעם איסור, דאי סמכי' על טעימה שרי, אבל אם נחשוש למה שנבלע ונפלט א"א להקל.

**אמנם** בכלים כגון כשבישלו חלב בכלי בשרי בזה אין חשש, דא"א שהחלב שנבלע בכלי נעשה כנבילה, כיון שהחלב שלא נבלע מקושר עם החלב שנבלע. וא"כ עולה נפק"מ לדינא דאי נפל איסור לאוכל לא מהני טעימתו, אבל אם בישלו בכלי איסור או חלב בכלי בשרי, מהני טעימתו להתיר כשיודע שאין שם טעם כגון שטעם בשוגג. אמנם דעת הלבוש וכן מסיק היד יהודה דלא סמכינן על טעימת ישראל כלל ונתבאר בשיעור הקודם.

**קפילא באיסור דרבנן לדידן**

**ובביאור** הטעם שלהרמ"א לא סמכינן על קפילא, כתב רע"א דחוששים לדעות דבעינן מסל"ת, וחוששים דלא מהני מסל"ת בדאורייתא. ולדבריו עולה שדוקא באיסור תורה לא סמכינן על קפילא, אבל שבאיסור דרבנן אפשר לסמוך על קפילא. ובאמת בדברים שנותנים טעם אף ביותר מס', כתב הש"ך לקמן [ס"ק כט] שאפשר לסמוך על קפילא ביותר מששים. אמנם כתב הגליון מהרש"א דדוקא בזה מקילים, אבל בשאר איסורים דרבנן לא סמכינן על גוי, וכן פוסקים למעשה דאין לסמוך על קפילא אף באיסור דרבנן.

**איך משערין הס'**

**בפתחי** תשובה [סק"ב] כתב שמשערין ששים במדה ולא במשקל. והביא שם מהבית אפרים לעניין חמאה, שכשהיא נימוחה נעשית גדולה יותר בנפח, וכתב דאזלי' אחר זמן שנפל ששיעורה מועט, וסברתו דלא מסתבר שיתרבה טעמה ע"י שנימוחה, מיהו אם יפול לאחר שנמס, כתב דמשערין לפי שיעור הנפח כשנמס, כיון שזהו שיעור חכמים לשער בששים בכל דבר, אבל באותו תבשיל לא מסתבר שישתנה דינו לאחר שנמס.

**ואם** יש חללים כגון בפת, כתב שאין משערין את החללים, והיא מחלוקת גדולה בכל השיעורים אם מצרפים האווירים, ובמשנ"ב [סי' תפו סק"ג] פסק לצרף אווירים קטנים ולא גדולים, וכן נקטו הפוסקים, אבל כאן באיסור יל"ד בזה [והוא נפק"מ בין לגבי המתיר אם מצרפים האווירים לששים, ובין לגבי האוסר אם מצרפים האוירים לשיעור האוסר], דהנה בחזו"א [עוקצין סי' ג סק"ז] כתב לעניין שביעה ועירוב, שבבלילה עבה סגי בפחות, שברור שלא נעשה שבע מאווירים, וביש אווירים אפילו קטנים מצריך יותר מחמת סברא זו, וא"כ לכאו' ה"ה גם לעניין טעם דלאוירים אין טעם וא"כ איך ישערו את האווירים. אמנם למעשה נראה שמצרפים את האווירים הקטנים ולא הגדולים, ובמקום ספק נבאר אי"ה לקמן.

●נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א●