גיסטרא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף כז

חולין כז. גיסטרא

**א. בשיטת רש"י אם יש פסול גיסטרא-**

קרא למאי אתא דלא לשוייה גיסטרא, פירש"י שלא יחתוך את המפרקת רק את הסימנין, בתוס' הבינו כוונת רש"י דס"ד שצריך להתיז את הראש כולו וקמ"ל דסגי בסימנין, וכן הביא המרדכי כאן בשם רבינו מאיר, ותמהו ע"ז מה"ת נימא כן.

ועיין בכו"פ כד-ב בתו"ד כתב בזה"ל:"דהו"א מצות שחיטה בכך לשבר המפרקת ולהתיז הראש כי בכך תצא נפשו כדתנן באהלות דבכך הוא יוצא מתורת חי", וכלקמן כא. דהוי מת גמור גם לענין טומאת נבילות.

ובתו"ר תמה [וכנראה זהו כוונת התוס'] דא"כ היאך ילפינן כן מקרא דמקום ששח חטהו, ותינח להך לישנא דפירש"י לעיל חטהו היינו הוצא את דמו שפיר ילפינן שאי"צ לשחוט המפרקת רק הסימנין, אבל ללישנא דפירש"י חטהו הכשירהו, מה"ת שאינו ע"י שחיטת המפרקת ג"כ[[1]](#footnote-2).

אבל במרדכי הביא שראבי"ה למד מד' רש"י שאסור לעשות גיסטרא, וכן להלכה ברמ"א כד-ה [והשו"ע היקל בזה].

בעיקר שיטת ראבי"ה בפירושו של רש"י עיין בש"ך וט"ז סי' כד העירו מד' רש"י יט: (ד"ה שחיטתו) כתב שאם שחט הסימנין קודם המפרקת כשר משמע שמותר לשחוט אח"כ המפרקת, ועיין לקמן משו"ת השיב משה.

ועיי"ש בארוך לש"ך האריך להביא דעת רוב הפוסקים להתיר בזה, ומ"מ בשו"ע כתב שנהגו להחמיר כרש"י.

**ב. ביאור פסול גיסטרא-**

בעיקר ד' המרדכי בדעת רש"י עיי"ש שנתקשה בטעם האיסור והרי כבר גמר את השחיטה ומה לי במה שחותך את המפרקת?

מבואר במרדכי שהבין שהוא מדיני השחיטה, ולא משום שמבליע דם באברים, וכן מבואר באשכול [רצב"א] שחיטה-י שהק' בגמ' קיג. השובר מפרקת מבליע דם דתיפו"ל משום דהויא נבילה, וכתב שאינו פוסל את השחיטה אלא כשהוא מצורף להשחיטה אבל אם שהה אינו חלק מהשחיטה וכל דינו משום דם.

וע"ע בתרוה"ד-קפז שדן בחותך המפרקת בשחיטה אם חייב בכיסוי הדם, וכתב דכיון שאינו אלא חומרא לא מבטלינן מצות כיסוי בשביל זה, אבל מבואר מדבריו דלרש"י באופן שיש פסול גיסטרא פטור מכיסוי הדם דהויא נבילה, מבואר שהוא פסול בשחיטה.

ויסוד דין זה עי' לשון הט"ז כד-ב:"שאמרה תורה שימית את הבהמה ע"י הסימנין ולא ע"י דבר אחר", ובדרישה א-א כתב באופ"א, ועיין תפארת ישראל דקפיד קרא שלא יעשה אותה מתה בשחיטתה אלא שתהיה חיה אח"כ מעט וע"י מפרקת היא מתה מיד, ודבריו צ"ע מכ"ד.

ומ"מ גם לפי דבריהם וודאי אם שוחט ואח"כ מתיז ראשה מצד אחר אין בו חסרון כלל שכל הפסול הוא במעשה השחיטה וכמבואר באשכול.

ומשה"ק במרדכי למה ייאסר אחר שגמר השחיטה, עיין בב"ח דדמי לדין מיעוט בתרא לשיטת רש"י דאף שגמר השחיטה יכול לפסול, וביאור דבריו שנקט שדין מיעוט בתרא הוא משום שהוא חלק מצורת מעשה השחיטה ואף שכבר יצא החיות ברוב, וא"כ ה"נ במפרקת שייך שיהיה דין פסול שהוא חלק ממעשה השחיטה, [ומ"מ הוא חידוש דבפשוטו מיעוט בתרא הוא רק בסימן שהוא המשך של הוצאת החיות אבל שבירת המפרקת אינו חלק מהשחיטה כלל].

אבל חלק מהאחרונים פי' שדין מיעוט בתרא הוא משום דכל שגמר כולו לא שייך רובו ככולו וא"כ אינו אלא בסימנין ול"ש לכאן כלל.

ולפי"ז שפיר כתב האשכול [רצב"א] שאם חותך את המפרקת לאחר שיעור שהיה אינו מצטרף להשחיטה ושרי.

**ג. שיטת הרשב"א שהוא משום מבליע דם באברים-**

ברשב"א כתב טעם האיסור משום דאמרינן קיג. השובר מפרקת מבליע דם באברים והו"ל דם האברים שפירש ממקום למקום ואסור, ובפשוטו אינו מדיני שחיטה רק איסור משום מאכ"א [ולא רק בשובר מפרקת מבליע דם אלא גם בחותך, אבל בהגה"ה במרדכי כתב דאם חותך אינו מבליע דם רק בשובר וכ"נ הרא"ה בבד"ה ריש ש"ב והרשב"א חלק ע"ז].

בט"ז כד-ב תמה ע"ז דהא דעת הרשב"א לקמן קיג. דאף בשובר מפרקת אין האיסור אלא באומצא אבל במליחה שרי ואי מקרא דרשינן לה למה יותר ע"י מליחה?

ובנקוה"כ כתב דקמ"ל קרא דלכתחילה אסור לאכול אפי' באומצא, וכבר הובא זה באשכול ותמה ע"ז דלא מצאנו לכתחילה באיסורי תורה.

עוד תי' הש"ך דקמ"ל דבקדשים אפי' דיעבד פסול והיינו משום דשחיטת קדשים להוציא את הדם הוא צריך [ובאמת ייאסר אף לצלי].

ובאמת כבר קדם לט"ז בקו' זו בבד"ה להרא"ה ריש בית שני, ובמה"ב תי' דשמואל לקמן קיג. שאסר שבירת מפרקת לא ס"ל כרב מרי דמוקי קרא דוזבחת דמיירי בחולין לדין גיסטרא ושמואל פליג עליה וס"ל כדעת ר"כ דיליף דין גיסטרא מקרא דושחט את בן הבקר דאיירי בקדשים ודוקא התם פוסל משום דלדם הוא צריך אבל בחולין לא דריש לקרא[[2]](#footnote-3), א"נ כר' חייא דיליף מוערכו בני אהרן דלא ילפינן גיסטרא מקרא כלל.

מבואר בד' הרשב"א ע"ד הש"ך דבעינן קרא לקדשים ובחולין ס"ל לשמואל דאי"צ קרא משום שמבליע דם.

ומזה מתבאר היטיב דעת הרשב"א דבחולין לעולם שרי ע"י צליה ומליחה וכן מסיק בשרידי אש יו"ד-ו ענף ב' [מיהו לעיל הבאנו ד' תרוה"ד דפטור מכיסוי מבואר שלא כדבריו].

היה מקום לומר אופ"א בדעת הרשב"א שלעולם עיקרו משום שמבליע דם אבל אי"ז מהלכות מאכ"א רק צורה בשחיטה, וכש"כ במקו"א דיסוד השחיטה הוא הוצאת הדם כדדרשינן ממקום שזב חטהו וכלשון החינוך-תנא, אלא שאם שובר המפרקת לאחר זמן אינו מצטרף להשחיטה ואינו פוסל את השחיטה רק איסור מהל' מאכ"א, אבל כשהוא מצורף למעשה השחיטה פוסל את מעשה השחיטה עצמו וזהו דילפינן מקרא, וכן נקט בדעת הרשב"א שו"ת השיב משה-כג ובשרידי אש יו"ד-ו במכתב בעל חלקו של יוסף אות ח'.

אלא שהוא דוחק קצת בלשון הרשב"א דאתא עלה משום איסור מאכ"א של דם ונקט דהוי דם שפירש ממקום למקום [שו"ר קו' זו בשרידי אש יו"ד-ו ענף ב'], ומ"מ אי משום הא יש להוסיף עפמש"כ החינוך שמצות השחיטה הוא להוציא את הדם כדי שלא ייכשל באיסור דם ואם שוחט באופן שאינו מוציא אותו מאיסור דם לאו שחיטה היא.

וסמך ומקור לזה ממש"כ מהר"י וייל בהל' שחיטה שלו שכתב טעם פסול שהיה משום שמבליע דם באברים ובוודאי אין כוונתו דמה"ט אסור משום דם רק הוא מהלכות שחיטה להוציא את הדם.

וע"ע בב"י-כד שהוכיח מד' הרשב"א דלא כראבי"ה ואין פסול בשחיטת גיסטרא רק משום דם, ולפי הנ"ל אינו מוכרח שהרי גם להרשב"א הוא פסול.

אלא דעיקר דרך זו נסתרת מד' המה"ב שהבאנו דבאמת לשמואל דאסר מסברא לא ילפינן לה מקרא ולמאן דמוקי לה בקדשים יסודו הוא פסול בעיקר השחיטה שלא הוציא דם ולא רק איסור מאכ"א של דם, וצדקו ד' הב"י.

מש"כ הרשב"א שיש לאסור בקדשים כתב ע"ז הרא"ה שאין בו איסור והרשות נתונה לשוחט לשחוט את המפרקת בבהמה דלא כתיב בה לא יבדיל, ומשמע מזה דבחטה"ע דכתיב לא יבדיל אסור לשחוט המפרקת.

אבל הרשב"א תמה ע"ז דהא מסקינן כ: גבי עוה"ע דבעי הבדלה אין מעכב אלא ב' סימנין דשייך בהו שחיטה ולא העור א"כ ה"נ המפרקת אינו בכלל הבדלה, וה"נ אף בחטה"ע דכתיב לא יבדיל אין איסור לשחוט את המפרקת.

וכנראה דעת הרא"ה דאף שאינו מעכב בעוה"ע ואינו בכלל חיוב הבדלה בעולה מ"מ הוא בכלל איסור דלא יבדיל בחטה"ע, וכנראה כן מבואר במהרש"א יט: בדעת רש"י שמצות מליקה מחזיר סימנין ואינו חותך מפרקת, וכתב מהרש"א דאיירי בחטה"ע משום לא יבדיל, והאחרונים תמהו עליו מגמ' כ: ישנו בשחיטה ישנו בהבדלה, אבל באמת כיון בזה לשיטת הרא"ה.

**ד. ביאור ד' התוספתא-**

במרדכי הביא תוספתא היה שוחט וחתך את הראש בב"א אם נתכוין לכך פסול, וכמה דרכים בביאורה:

א. המרדכי פי' שהוא דינו של רש"י וסייע לו מזה וכ"נ בכו"פ כד-א ומה"ט כתב דאף דשוחט את המפרקת קי"ל דמעיקר הדין הוא כשר ואין בו חומר אלא משום מנהג ה"מ בלא נתכוין אבל במתכוין אסור מדינא.

וע"ע בב"ח סי' כד החמיר חומרת המרדכי אף בלא מתכוין, וצ"ע שהרי יסודו מתוספתא והתם מבואר שאם לא נתכוין שרי, ועיין בשמ"ח כד-ה שאם אין מנהג ידוע לאסור יש להקל אם לא נתכוין והיינו דכל שלא נתכוין אין בו חשש מדינא רק משום דברים המותרים שנהגו בהם איסור, וע"ע בתרוה"ד-קפז שחומרא יתירה היא לאסור באינו מתכוין.

אלא דעיקר ביאור זה בתוספתא צ"ב שאם הוא מטעם גיסטרא מה תלי אם נתכוין וכבר תמה ע"ז באשכול (רצב"א) והוכיח מזה היפך שיטת המרדכי ורש"י, וכן רמז לקו' זו בארוך לש"ך ובהגר"א.

ולפי דרכו של הב"ח מתבאר היטיב דדוקא ע"י שמתכוין לעשות כן הוא חלק מהשחיטה, וכעי"ז כבר כתב בחלק"י עפי"ד הכלבו לענין מיעוט בתרא דאינו פוסל אלא אם נתכוין לשחוט גם אותו.

ובדרישה רסי' א (פמ"ג מ"ז כד-ב) פי' אם נתכוין היינו שסובר שחיתוך המפרקת הוא מתיר את הבהמה שחיטתו פסולה, וצ"ב דהא קי"ל שחיטה אי"צ כוונה.

בשרידי אש יו"ד-ו הביא בשם דמשק אליעזר דתוספתא איירי בקדשים דבעי כוונה, וצ"ע.

עויל"פ ע"ד היש"ש דכל שמתכוין לנחור לא מהני.

או יתכן כוונת הדרישה גם הוא כשנ"ת עפי"ד הב"ח שדוקא אם מתכוין הוי חלק מהשחיטה אלא שהוסיף לנו הדרישה דלא סגי במתכוין לחתוך אלא צריך גם שיחשוב שהוא חלק מהמתיר של השחיטה.

בחי' הרי"מ הל' שחיטה באר דעת הדרישה באופן מחודש שכל שנתכוין להתיר ע"י שחיטת המפרקת הו"ל באיסור בל תוסיף ואף נפסלת השחיטה והוא דבר חדש, ועיין שרידי אש יו"ד-ו פ"ב ענף ג' שתמה עליו טובא.

ב. ברמב"ן ל: ורא"ש-ז וארוך לש"ך פי' התוספתא באופ"א דעיקרו הוא מחשש דרסה, ועיין ברא"ש פי' דאיירי בסכין שאין בה כמלוא צואר ולא הוליך כל הסכין ואם נתכוין להתיז כל הראש מסתמא דרס ואם לא נתכוין רק עשה הולכה והבאה כשר ואפי' חתך המפרקת.

וברמב"ן נראה חומרא טפי דכל שנתכוין לחתוך כל הראש ולדרוס בכח פסול אבל אם נתכוין להוליך ולהביא מותוך חריפות הסכין נחתך כולו כשר שאין לחוש בו לדרסה, ובאשכול כתב שאם נתכוין לחתוך כל הראש בב"א יש לחוש בו מטעם דרסה, וכתב באחיעזר ג-ל כוונתו ששחט בהולכה לחוד בלא הבאה, ע"ע בהגר"א ובפמ"ג סי' כד ושו"ע הגר"ז כד-ט.

**ה. גיסטרא בעוף-**

כתב בשו"ת השיב משה-כג שאין איסור גיסטרא אלא בבהמה ולא בעוף, וטעמו דילפינן ליה מקרא ושחט ממקום שזב חטהו או מוזבחת ולא כתיב זה אלא בבהמה אבל עוף הלמ"מ הוא כדאמר כח. מלמד שנצטוה משה וכו', וכבר העיר עליו בשרידי אש לדון אי קי"ל כהך דרשא דוקא [גם תמה עליו דהא לשיטת התוס' ילפינן מהאי קרא דשחיטה מן הסימנין ולא מן העורף ואטו ג"ז נכשיר בעוף].

והוכיח כן מגמ' כ: מלק בסכין מטמא בגדים וכו' ומקשינן תיהני ליה סכין לטהרה מידי נבילה היינו בתורת שחיטה, ומאי קו' והרי שוחט גם את המפרקת ולדעת ראבי"ה פסול, ומזה מסיק דבעוף אין פסול זה.

וכעי"ז העיר בדרישה א-א ממתני' יט: השוחט מן העורף פסול מצוואר כשר, ולמה תלי בעורף וצוואר והרי לשיטת ראבי"ה צוואר דומיא דעורף ששוחט מפרקת נמי פסול, ועיין ראש יוסף יט: מש"כ דכל פסול גיסטרא הוא רק בצירוף רוב בשר שמוציא החיות ע"י מפרקת ורוב בשר אבל מפרקת לחוד אינו אלא טריפה ולא נבילה אין בו פסול גיסטרא.

עוי"ל עפי"ד הרשב"א שאינו אלא איסור מבליע דם באברים.

ובשרידי אש כתב דאף להב"ח כן שהמפרקת אינו ממש חלק מהשחיטה רק פסול ואיסור מחודש כעין טריפה, ועפי"ז כתב שרידי אש לדחות גם ראיית השיב משה דה"נ קו' הגמ' כ: משום דגיסטרא אינו אלא טריפה, וצ"ע.

עוד תי' שם ליישב הסוגיא כ: עפמש"כ מה"ב שאיסור גיסטרא אינו אלא לר"כ ורב יימר כז., אבל לר' חייא דיליף צוואר מוערכו בני אהרן אין איסור גיסטרא וה"נ י"ל שכן סברה הסוגיא כ:.

לפי"ד ההשיב משה מתיישבת קו' האחרונים ע"ד ראבי"ה מד' רש"י יט: דמשמע שהכשיר בעוף סימנין ואח"כ מפרקת.

אבל תמה עליו באחיעזר ח"ג-ל מד' האו"ז שחיטה-שעה דמבואר שם שהמעשה שהיה לפני ראבי"ה שפסל חיתוך המפרקת היה בעוף.

**ו. ביאור ד' הריטב"א כ.-**

עוד ראיה נפלאה לענין זה הביא בשרידי אש יו"ד-ו (פרק ראשון) מריטב"א יט: עיי"ש שהביא י"מ דלמ"ד מצות מליקה מחזיר סימנין צריך גם לחתוך המפרקת אח"כ, וכתב:"ודאמרינן כ. מאי איריא מולק אפי' שוחט נמי, לענין הכשר שחיטה דהיינו בסימנין לבדן מן העורף כשרה", ובאר בשרידי אש שהוקשה לו דוודאי בשחיטה פסול שהרי שוחט המפרקת אחר השחיטה וכדעת ראבי"ה, וע"ז דחק כוונת הגמ' דבשחיטה לענין הכשר שחיטה היינו בסימנין לבדן כשר, ומבואר דאף בעוף פסל שחיטת המפרקת.

[ועיי"ש בפרק שני מש"כ לפרש ד' הריטב"א באופן אחר לדחות ראיה זו, דהנה למ"ד דמחזיר סימנין דוקא היה מקום לפרש דרשא דראשו של זה ולא של אחר דגלי לן קרא דדוקא במליקה צריך גם לשבור המפרקת אבל בחולין יכול לשחוט את הסימנין לבדן אף בלא שחיטת המפרקת, ומ"מ אם שחט המפרקת אינו פוסל.

אבל לפי"ז קו' הגמ' ממתני' דמשמע דבמליקה דוקא כשר ובשחיטה פסול הרי מבואר להדיא דלא כבני ר"ח דמחזיר סימנין דא"כ אף בשחיטה כשר, ולא מסתבר דבני ר"ח פליגי אמתני' לגמרי, ולא משמע ליה דקו' הגמ' היא מעיקר דינא דמתני' דא"כ הו"ל תיובתא ממש על בני ר"ח.

ולכך פי' הריטב"א דהבינה הגמ' דוודאי ילפינן מדרשא דראשו של זה ולא של אחר דבחולין אסור לו לשבור את המפרקת כלל ואינו אלא חיתוך הסימנין לחוד, וא"ש מה דקתני כשר במליקה פסול בשחיטה.

אלא דמ"מ הק' הגמ' מלישנא דמתני' השוחט מן העורף פסול משמע בכל אופן והרי למ"ד במליקה מחזיר סימנין הרי מתני' איירי בכה"ג ואיך סתם לן תנא דשוחט מן העורף פסול והרי אם לא שחט המפרקת שפיר מהני.

וזה כוונת הריטב"א דשוחט מן העורף היינו לענין הכשר שחיטה בסימנין לבדן ודוקא ע"ז הק' הגמ' מלישנא דמתני', אבל אין להוכיח לכל חותך מפרקת לפסול והוא דוקא גזיה"כ למ"ד מחזיר סימנין דגבי עוף אין לו לשבור את המפרקת, אבל באמת הוא קצת דוחק בעיני לפרש גזיה"כ דראשו של זה לענין לפסול פסול נוסף בשחיטה דאף אם החזיר סימנין כיון שאח"כ שוחט המפרקת פסול.

וא"ש בזה קו' התוס' שם אמאי לא קאמר תיובתא שהרי מבואר להדיא במתני' שלא כדבריהם ובתוס' כתבו מכח זה דלכו"ע בדיעבד כשר אף בלא החזיר סימנין, אבל ברש"י שם מבואר לא כן ואף בדיעבד פסול, ולהנ"ל עיקר דינא דמתני' אינו סותר לדבריהם רק דיוק הלשון].

1. וכן העיר בתפא"י, וראיתי בס' ערוגת הבושם תי' בזה באופן מחוכם דיסוד הנידון אם צריך שחיטת מפרקת להמית הבהמה לגמרי, הוא משום דס"ד שדין שחיטה אינו מתיר את האיסור אבמה"ח ונבילה אלא שהוא צורת מיתה שאין בה סיבת איסור אבמה"ח ונבילה דלא קרינן ביה כי ימות ולכך צריך להמיתו לגמרי דוקא אבל אם לא מתה ע"י השחיטה א"א להתירו לאכילה, וע"ז ילפינן ממקום ששח הכשירהו דמשמע שהשחיטה הוא מעשה המתיר ומכשיר ואינו משום דלאו אבמה"ח ונבילה הוא, ועיקר נידון זה נתבאר במקו"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. אלא דצ"ע ל"ל קרא בקדשים תיפו"ל משום שובר מפרקת דאף בחולין פסול, ובפשוטו לק"מ לפמש"כ דע"כ בחולין אינו פסול שחיטה רק איסור דם אבל בקדשים נתחדש פסול שחיטה.

   ובישוע"י תי' דדעת הרשב"א לקמן קיא. דדם שבשלו אין בו איסור אלא בקדשים אבל לא בחולין, וממילא בקדשים אין לאסור משום מבליע דם באברים שהרי יכול לבשלו אח"כ משא"כ בחולין יש לאסור בבישול. [↑](#footnote-ref-3)