2  נשימה אחת ושתי נשימות
קטגוריות: ש_ס / טז ראש השנה / שופר - הרב משה חדש / חבורות

תקיעות בנשימה אחת או בב' נשימות

כתב הר"ן דף י' ע"ב בדפי הרי"ף דרשאי לרבות בשברים יותר משלש ומ"מ צריך ליזהר לעשותן בנשימה אחת כמו תר"ת לר"י דמצוה אחת היא ולכן עושה אותה בנשימה אחת ה"נ בשברים, ואח"כ הביא כן בשם ר"ת בתשובה דשברים עושה אותן בנשימה אחת דמצוה אחת הן, אבל השברים ותרועה דתשר"ת לא מסתבר דגינוחי וילולי בחדא נשימה לא עבדי אינשי. אבל הרמב"ן נחלק עליו [בש"ת] דהא תרועה אחת היא ואין ראוי להפסיק בה ואע"פ שהן קולות מוחלקין הרי אינן מוחלקין יותר מפשוטה ושברים או תרועה אליבא דר"י שהוא מצריך לעשותן בנשימה אחת משום דמצוה אחת הן וה"ה בשברים ותרועה לדידן. עכ"ד. וכ"ה בדרשות הרמב"ן. וכ"כ הרא"ש סי' י' עי"ש שכתב דאע"פ שאין דרך לגנוח ולילל בנשימה אחת מ"מ תרועה היא וצריך שתהא התרועה כאחת בלא הפסק.

והנה לא ביארו לנו הרמב"ן והרא"ש איך מתיישב טענת ר"ת דגינוחי וילולי לא עבדי אנשי בנשימה אחת, ובפשוטו צ"ל דכוונתם דע"כ אין הכוונה שצריך לגנוח כדרך אנשים הגונחין אלא לתקוע קולות של גינוחי וילולי. אמנם לדעת ר"ת נראה דכיון שכן הדרך לגנוח בהפסק נשימה בין הגניחה ליללה מחויב לעשותם בב' נשימות, ומה שהקשו מהא דתר"ת י"ל דכיון שכן הדרך הרי הנשימה היא חלק מהקול תרועה ולא משום דבעינן להפסיק ביניהם ליחשב ב' קולות נפרדים אלא כדי שיהא כדרך הגניחה.

אמנם מדברי הרמב"ן נראה שהבין דלר"ת הם ב' קולות נפרדים, דעי' ברמב"ן בדרשות שהוסיף שלפי"ז מנין הקולות בסה"כ הוא כ"ז דהיינו ג' פעמים ט' קולות דשברים ותרועה אחד הן והרמב"ם שכתב דמנין הקולות הוא ל' לא דקדק בדבר עכ"ד. ומשמע דמחלוקתן היא אם ש"ת קול אחד הן או ב' קולות, שלר"ת הוי ב' קולות וכן סובר הרמב"ם, וע"ז חולק הרמב"ן דקול אחד הם, וזהו שהוכיח מתר"ת לר"י והיינו דהתם נמי אמרינן בגמ' דלר"י תר"ת כיון שהוא מצוה אחת הוא קול אחד וכ"ש ש"ת לדידן. ואע"פ שהמציאות הם חלוקים מ"מ הם חפצא אחד של תרועה. ויל"ע לדעת התרוה"ד דבעינן שיהא הפסק ביניהם אף לרמב"ן דלכאורה טעמא משום דחשיבי ב' קולות, וצל"ע.

והמרדכי וכן בהגהות אשר"י דחו קושית הרמב"ן עפ"י מש"כ רש"י בסוכה דגם בתר"ת דאמרינן אין ביניהם ולא כלום כתב רש"י אלא כדי נשימה, ומבואר דגם בתר"ת אפשר להפסיק בכדי נשימה [ובפשוטו גם צריך כדי נשימה] ורק שלא יהא יותר מזה. וכ"כ התוס' שם ל"ד ע"א ויותר מבואר בדבריהם שצריך דוקא להפסיק כדי שתהא תקיעה לחוד ותרועה לחוד, ומשמע דר"ל דהוי ב' קולות ולכן צריך להפסיק בכדי נשימה. ולפי"ז ה"ה בש"ת צריך להפסיק ביניהם. ויל"ע דבמרדכי בשם ראבי"ה מבואר דהא דבעינן ג' שברים בנשימה אחת הוכיח ר"ת מהגמ' בסוכה [וכמש"כ הר"ן] ולכאורה זה דלא כרש"י בסוכה, [ואמנם המרדכי והגהות אשר"י לא כתבו כן בדעת ר"ת אבל הריב"ש כתב כן לדעת ר"ת] אמנם הראוני בראבי"ה סי' תקמ"ב שהוסיף דאפי' אם בתר"ת בעינם לנשום ביניהם היינו משום דלא אפשר בענין אחר אבל עדיף שלא יהיו מופסקים עי"ש. ומשמע דאף אי נקטינן כרש"י בעינן נשימה אחת. ולפי"ז הדק"ל דה"נ בין ש"ת בעינן שלא יהא הפסק כיון שאפשר לעשותם בנשימה אחת ואי ס"ל דדמי לתר"ת דא"א בלא נשימה א"כ מאי הוצרך להביא מרש"י דפשיטא דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, וצ"ע.

אכן לולי דברי הגאשר"י י"ל דאף ר"ת מודה דבתר"ת לר"י אין ביניהם כלום אבל בשברים עצמם גרע מטעם הנ"ל דבעינן גניחה כדרך הגונחים. אמנם לרמב"ן דטעמא דר"ת הוא משום דהוי ב' קולות שפיר קשיא ליה מהא דתר"ת לר"י דכיון דהתם הוי מצוה אחת אע"פ שבמציאות הוי ב' קולות מ"מ חשיבי כקול אחד ה"ה בש"ת.

ועי' בריב"ש דכתב לדחות ראית הרמב"ן עפ"י רש"י בסוכה ומ"מ כתב דנראה כהרמב"ן אע"פ שאין לו ראי' והיינו דהכא הם יותר קול אחד מתר"ת וגם ברמב"ן מבואר דהכא יותר יש לחברם מדכתב דק"ו הוא.

והנה מה שכתבנו דלר"ת אין כוונתו רק שיכול לעשותם בב' נשימות אלא שצריך לעשות כך דוקא וגם זה מעכב, באמת כך מבואר בתרוה"ד, אבל הב"י והב"ח סברי דלר"ת נמי אינו לעיכובא אלא דעדיף לעשותם בנשימה אחת והוכיחו כן מהא דתר"ת לרבנן דהם ב' מצוות ואפי"ה מבואר בירושלמי דאם עשאן בנשימה אחת יצא כמו שהביא הרא"ש ועי' בשו"ע ס"ד, וה"נ בש"ת. ולדבריהם ע"כ דגם ר"ת מודה שאי"צ לעשותם בדוקא כדרך הגונחים אלא כוונתו רק להוכיח מזה דב' קולות הם דאין דרך לגנוח בנשימה אחת ומזה ידעינן דבעינן גניחה לחוד ויללה לחוד, אבל גם אם עשאן בנשימה אחת יצא אע"פ שהם ב' קולות, וכדמצינו בתר"ת לרבנן, וה"ט דניכר ההפרש ביניהם ע"י חילוק הקול, וכ"כ הר"ן במשנה ובבהגר"א והוכיחו כן מהא דמשך בתקיעה כשנים דאי לאו דפסוקי תקיעה לא מפסקינן היה כשר לב' תקיעות, והכא דניכר ההפרש ע"י הקול שפיר הוי ב' קולות אף שלא מפסיק ביניהם.

אמנם למבואר לעיל מהריב"ש דר"ת ס"ל כרש"י בסוכה שכתב דלר"י נמי איכא הפסק נשימה משמע דזה מעכב ואף בלא טעמא דדרך הגונחים הוא ומשום דב' קולות הם ואי ליכא הפסק הוי קול אחד, [אמנם יל"ד דאין כוונת רש"י שזה מעכב אלא דאפשר לעשות כן משום שקשה לתקוע כך בלא נשימה ועי' ראבי"ה] ועי' אבנ"ז שביאר עפ"י הגמ' בחולין שהביא התרוה"ד דמבואר דתרועה שהיא בכדי נשימה לתקיעה הוי כתקיעה בלא תרועה, אלא שצ"ע מהא דהירושלמי דתר"ת בנשימה אחת מהני עי"ש באבנ"ז שהאריך בזה לדרכו.

ויותר מזה מבואר במ"מ פ"ג ה"ג עי"ש שעמד בדברי הרמב"ם שכתב שהם ל' קולות, וביאר דס"ל שאין חייב לעשותם בנשימה אחת אלא יכול להפסיק ביניהם וסיים דמ"מ יש לחוש לרמב"ן שצריך לעשותן בנשימה אחת. ומדבריו מבואר דלרמב"ם אין צריך לעשותם בהפסק נשימה ואף לא לכתחילה אלא רק שיכול להפסיק ביניהם והטעם משום שהם ב' קולות ולכן אין ענין לעשותן בנשימה אחת אלא דקמ"ל איפכא דאף שהם ב' קולות יכול גם לעשותן בנשימה אחת.

ובפשוטו אין זה כשיטת ר"ת דלדבריו משמע דעכ"פ לכתחילה צריך להפסיק ביניהם בנשימה ובפרט לתרוה"ד דאם לא עשה כן לא יצא יד"ח. אמנם הריב"ש כתב גם לדעת ר"ת שרק אי"צ לעשותם בנשימה אחת אבל אם רוצה יכול לעשותם בנשימה אחת. ובשו"ע העתיק כדברי המ"מ שאין צריך לעשותן בנשימה אחת ומשמע להדיא דאם רוצה יכול לעשותן בנשימה אחת. ולכאורה זה דלא כר"ת. אלא דאח"כ כתב דיר"ש יעשה במיושב בנשימה אחת ובמעומד יעשה בב' נשימות והיינו לחוש לתרוה"ד בשיטת ר"ת. ולפי"ז במיושב צריך לעשותן בדוקא נשימה אחת, ולשון השו"ע בתחילה שרק יכול לעשותן בב' נשימות אינו מדוקדק. אמנם במ"ב משמע דפי' לשון השו"ע דס"ל כר"ת אלא דאח"כ כתב השו"ע לחוש לתרוה"ד שזה מעכב. ועי' בהגר"א.

והנה למבואר בהגאשר"י דתי' קושית הרמב"ן על ר"ת מהא דתר"ת לר"י דאין ביניהם ולא כלום עפ"י דברי רש"י שאין הכוונה שלא יהא הפסק כלל אלא שיהא רק כדי נשימה ולא יותר מכדי נשימה, ומבואר דגם לר"ת אין יכול להפסיק ביניהם כ"כ. ויל"ע דאי חשיבי ב' קולות אמאי לא יפסיק יותר מכדי נשימה, ומזה היה נראה דמודה לרמב"ן דהוי קול אחד אלא דס"ל דאפי"ה מפסיק קצת ביניהם, ולפי"ז צ"ל דגם בתר"ת לר"י הוא כן ואף לרש"י דמפסיק ביניהם כדי נשימה, ולדברי הראבי"ה הוא מוכרח דבעצם בעינן שלא יהא הפסק אלא דא"א בלא"ה וה"נ גם בש"ת בעינן שלא יהא ביניהם כלום כהרמב"ן ומשום דחשיב קול אחד אלא דאעפ"כ בכדי נשימה יכול להפסיק ביניהם, והיינו דמה דאמרינן דהוי קול אחד לאו היינו ממש קול אחד אלא קול תרועה המורכב מב' קולות ולכן יכול להפסיק בנשימה. אולם לדברי המ"מ ע"כ הוא ב' קולות דהא כל דבריו מיוסדים על דברי הרמב"ם שכתב שמנין התקיעות ל' קולות, ואפי"ה מבואר בשו"ע [שהעתיק כדבריו] שאין יכול לעשותם ביותר מכדי נשימה ב' נשימות, וצ"ב הסברא. וצ"ל דאע"ג דב' קולות הם מ"מ כיון דמצוה אחת הן בעינן לחברם קצת וצ"ע.

הנה נחלקו רבותינו לדינא בין לר"ת בין לרמב"ן דמדברי המ"ב מבואר דלשטת ר"ת דבעינן שלא יהא בנשימה אחת היינו שצריך שיהא בב' נשימות או הפסק כדי נשימה, ולדברי הרמב"ן דכתב שצריך שיהא בנשימה אחת, פי' התרוה"ד והב"י דמ"מ בעינן הפסק מעט. אולם החזו"א האריך דעפ"י הגהות אשר"י בדעת ר"ת דבעינן שלא יהא הפסק יותר מכדי נשימה ע"כ דבעינן שיהא ההפסק רק פחות מכדי נשימה, ומעתה לרמב"ן אי נימא דבעינן הפסק מעט א"כ ליכא פלוגתא בינו לר"ת ומזה הכריח דלרמב"ן והרא"ש אין להפסיק כלל ביניהם.

אולם מש"כ דלר"ת ע"כ דבעינן הפסק פחות מכדי נשימה צ"ב דרש"י בסוכה שהוא מקור הדין כתב שלא יהא אלא כדי נשימה ומשמע להדיא דמ"מ כדי נשימה בעינן ולא פחות. וכנראה דהוקשה לחזו"א שא"א לצמצם דכיון שאסור שיהא יותר מנשימה מוכרח שיהא פחות מכדי נשימה, וממילא מוכרח דלמ"ד דבנשימה אחת היינו בלא הפסק כלל. ועוד י"ל דלא ניחא ליה דלא פליגי אלא בשיעור מצומצם דלר"ת מפסיק כדי נשימה ולרמב"ן רק משהו פחות מכדי נשימה אולם י"ל דלרמב"ן בעינן מעט משהו עד כדי נשימה ולא עד בכלל.

ומעתה אי נימא דלר"ת בעינן דוקא כדי נשימה ולא פחות איכל"מ דלרמב"ן נמי בעינן הפסק אלא שיהא מעט והיינו פחות מכדי נשימה וכמש"כ התרוה"ד והב"י.

אמנם אף שאין לנו את ראית החזו"א מ"מ עיקר דברי התרוה"ד דבעינן הפסק מעט יל"ע בהם וכבר עמד בזה באבנ"ז סי' תמ"ד בעיקר הדברים [ועי"ש דלענין ב' נשימות ס"ל כפי' הב"י וכפשטות דברי ר"ת ורק בדין נשימה אחת פליג]. דמלבד מה שהעיר החזו"א על הוכחת התרוה"ד דלשון נשימה אחת היינו בהפסק מעט דאין ה מוכרח דאין ראי' מהגמ' חולין אלא דאף בהפסק מועט קרינן ביה נשימה אחת אבל אין ראי' דהכוונה דווקא בהפסק מועט. עוד צ"ע דהוכחת הרמב"ן דבעינן נשימה אחת היא מתר"ת לר"י ומדברי הר"ן מבואר דגם הא דבעינן שברים בנשימה אחת נלמד מתר"ת לר"י דמשום דהוי מצוה אחת צריך להיות בנשימה אחת ומעתה אי נימא דכוונת הרמב"ן שיהא הפסק מועט א"כ גם בשברים עצמם נצטרך הפסק מועט בין שבר לשבר, ומדברי הרמב"ן בדרשות מבואר דאף שהשברים צריכים להיות מופסקים מ"מ לא יהא הפסק שהיה ביניהם אלא רק הפסק ע"י שבר ניגון, ובזה יש לדון אם מהני שינוי הניגון לחוד אף כשהם מחוברים ממש או בעינן שיהא מופסק כלומר שיחתוך הקול בסוף השבר [שיגמור ה"טו" בלא חיבור ל"או"] אבל הא מיהא דודאי לרמב"ן לא יהא הפסק ע"י שהיה ממש ביניהם, וא"כ ה"נ בש"ת שנלמד מתר"ת דמדמה לה הר"ן לשברים עצמם. אמנם העירו דהרמב"ן לא הביא את ראית הר"ן וי"ל דס"ל דבשברים בעינן שיהיו מחוברין מסברא דהוי קול אחד ממש. [ובעיקר הדבר אם יש לחבר השברים אולי זה תלוי אי מה דבעינן ג' שברים הוא משום דכן דרך הגונחים לגנוח ג"פ או דכל שבר הוא גניחה אלא שקיבלו חז"ל לעשות ג' פעמים. ולכאורה זה מחלוקת הראשונים דלרמב"ן מדינא בתשר"ת סגי בשבר אחד וב' יבבות והריטב"א שם פליג דפחות מג' יבבות אינם כלום דכך היא דרך הגניחה. ולפי"ז ע"כ להרמב"ן בעינן הפסק מעט ומש"כ הרמב"ן שבשברים לא יהיה הפסק ביניהם אלא בשבר קול היינו כצד ב' שלא יהא שהיה ביניהם אלא קול חתוך].

ועוד עי' ברמב"ן בדרשה [ד"ה והמפרשים] שכתב בתר"ת לר"י **קול אחד ממש שצוה הכתוב להעביר קול אחד דיהיה תחילתו וסופו פשוט ואמצעיתו רועע** ומשמע להדיא דהוי ממש קול אחד וה"נ לדידן בש"ת וזהו מש"כ הרמב"ן בדף ל"ד א' ומסתברא שאין להפסיק כלל בתשר"ת בין שברים לתרועה וכו' א"כ הכל תרועה אחת ואין להפסיק בין התרועה עצמה. הרי להדיא דאין הפסק כלל. ומעתה למדנו גם לש"ת לדידן דנשימה אחת היא בלא הפסק.

ועי' ב"י דאחר שהביא דברי ההגהות אשר"י שהחזיקו בדעת ר"ת כתב דיותר טוב להפסיק ביניהם והוא שלא ישהה יותר מכדי נשימה, כתב ומ"מ מדברי הרא"ש משמע דבעינן **שלא יפסיק ביניהם כלל**, ולשון זה משמע דלא יהא שום הפסק ביניהם. [ובחזו"א ר"ל דהב"י כתב כן בדעת הרא"ש אבל לדעת הרמב"ן בעינן הפסק קצת והא גופא קאמר הב"י שלדברי הרא"ש א"א לצאת גם ידי שיטת ר"ת עי"ש אולם פשטות הב"י שנתכוון גם לשיטת הרמב"ן ולא מצינו יותר ברא"ש מהרמב"ן בזה וצל"ע]. וצ"ע בדברי התרוה"ד והב"י.

והנה בבהגר"א ס"ז במעשה דמגנצא שהריע בין השברים והראב"ן ס"ל שאם לא גמר התרועה יכול להשלים השברים אח"כ והרא"ש תמה דהא הפסיק כדי נשימה והגר"א כתב דגם ראב"ן מודה דהפסק נשימה מפסיק אלא דמיירי דלא הפסיק בנשימה ובמקראי קודש הוכיח מזה דס"ל כתרוה"ד דהא דבעינן נשימה אחת אין הכוונה בלא הפסק אלא אף הפסק מעט חשיב נשימה אחת. אולם לאידך גיסא בהא דתר"ת שעשאן בנשימה אחת שהביאו הראשונים מהירושלמי דיצא וכתב הגר"א דגם מהבבלי מוכח כן מהא דאמרינן בתקיעה

ולענ"ד היה נראה דגם לשיטת התרוה"ד דבעינן הפסק אין הכוונה שיהא שהיה מעט ביניהם אלא כוונתו רק שלהא יהא מחוברים כקול אחד ועיקר דבריו לומר שגם לרמב"ן אינו קול אחד ממש שמשתנה בניגונו אלא הוא תרועה אחת המורכבת מב' קולות ובעינן שיהיו מחוברים אבל שיהא הפסק קול ביניהם, ולפי"ז נראה דגם השברים צריך שיהיו מופסקים ומה שכתב הרמב"ן שמופסקים ע"י שבר ניגון אין הכוונה רק לשינוי הניגון לחוד אלא דכשמשנה הניגון צריך לעשות עוד כח נפרד ובזה הקולות מופסקים ולזה חשיבי ב' קולות, [משא"כ בתרועה שהיא בכח אחד ממש אלא שע"י נקישת הלשון נעשה חילוק הקולות זה משוי לה רק כצורת הקול ולא קול אחר].

ומטיין בבי מדרשא שבבהמ"ד לדרמן הנהיג הגרח"ק שליט"א לעשותן מופסקים כלומר בקול חתוך, ולפנים כשהגר"י שפירא זצ"ל היה המקריא היה השברים מחוברים וכן אמרו תלמידי החזו"א שאצל החזו"א עשו קולות מחוברים. ונראה לענ"ד דלחזו"א לשיטתו בתשר"ת דבעינן שיהיו מחוברים ודאי דאי נימא דכוונתו שיהא מריע מתוך השבר ממש ע"כ שגם בשברים הוא כן דלא יתכן שיהא מחוברים יותר משברים עצמם[[1]](#footnote-1) ואי נימא דגם לחזו"א בתשר"ת לא בעינן חיבור ממש שיריע מתוך השבר אלא רק שלא יהא שהיה כלל ביניהם איכל"מ דה"נ בשברים עצמם, אבל לתרוה"ד ע"כ בעינן שיהיו מופסקים וכנ"ל. אמנם כמדומה שהמנהג אינו כן אלא שבשברים עושים אותם מחוברים וכן הורה הגריש"א זצ"ל. ואע"פ שבתשר"ת עושים כהתרוה"ד להפסיק ביניהם. וצ"ע.

והנה בעיקר הוכחת התרוה"ד דגם בנשימה אחת בעינן הפסק מעט, הבאנו לעיל דפשטות כוונתו להוכיח מהלשון, דהרי התם לא איירינן בשברים ותרועה אלא דמוכיח דלשון נשימה אחת מתפרש כן, וה"ה במש"כ הראשונים כאן. וכן הבין החזו"א עי"ש סו"ס קל"ו ולכן חולק עליו דלא אמרו שם שלשון בנשימה אחת מתפרש רק בהפסק אלא שלשון זה סובל גם כוונה זו שיפסיק ביניהם מעט אבל יתכן שהכוונה גם בלא הפסק כלל.

אמנם יתכן דאין ראית התרוה"ד רק מהלשון נשימה אחת אלא מהדין דהתם מבואר דבעינן תקיעה וגם תרועה ולכן צריך שיהא נשימה ביניהם דאל"כ הוי קול אחד ולא הוי תרועה אלא רק תקיעה [עי' בט"ז ס"ק ו' שנראה שהבין כן]. ומעתה איכל"מ דס"ל דש"ת לא הוי קול אחד ממש ולכן צריך שיהא הפסק ביניהם, אבל בשברים שהם קול אחד ממש בזה מתפרש לשון נשימה אחת דהיינו בלא הפסק כלל. מיהו עצ"ע דבר"ן מבואר שלמד שברים מתר"ת לר"י וש"ת נמי ילפינן מתר"ת לר"י. ובדוחק י"ל דילפינן שברים מתר"ת דע"כ בעינן נשימה אחת אבל באמת גם בלא ראי' הם מחוברים ממש אך לא משמע כן ברמב"ן.

1. שוב שמעתי מהגר"א בלוך שליט"א שהקשה להגרח"ק לשיטתו שמצריך בש"ת לחברן ממש כמריע מתוך השבר איך יתכן שהש"ת יהיו מחוברים יותר מהשברים עצמם. וכמדומה שהגר"ח השיב לו דבשברים ההפסק הוא לחלקן משא"כ בשברים תרועה שינוי הקול מחלקן, וצריך בירור. [↑](#footnote-ref-1)