פרק ג 3
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג

**דף ט"ו ע"ב.**

**כל המספר לה"ר כאילו כפר בעיקר**. עי' **ברמב"ם** בסוף הל' טומאת צרעת, דכ' דע"י לה"ר באים לדבר באלוקים, וכופרים בעיקר.

וע"ע **בשמירת הלשון** ח"ב פי"ט, דהביא מספרי יראים דדרך בעל לה"ר, שמסתכל לצדדים לראות אם מי שאומר עליו נמצא שם, ועושה עצמו כאילו עין של מעלה אינו רואה, ולכך הוי ככופר בעיקר. ולפ"ז זה דווקא באומר לה"ר שלא בפניו.

ועי"ש עוד דביאר דכיון דאין יתרון והנאה לבעל הלשון, א"כ כשעובר על ציווי ד' בזה, הוי ככופר בעיקר.

וע"ע **במהרש"א** דפי' הקרא ד'ללשונינו נגביר', היינו כנגד השמירה של ב' החומות שעשה הקב"ה, וכדלעיל, ולכך נקרא כופר בעיקר.

**כל המספר לשה"ר נגעים באים עליו.** עי' **בחפץ חיים** בבאמ"ח, [פתיחה לאוין סק"ג], שהסתפק אם גם מקבל לשה"ר לוקה בצרעת. וע"ע בגמ' לקמן דרק היכא שאהנו מעשיו נענש בנגעים, וצ"ע מה שייך אהנו מעשיו במקבל, ואולי משום שעל ידו נגמר הסיפור, [ולפ"ז יש לחלק אם רק הצטרף לשמיעת הספור אח"כ, וכמ"ש בס' ח"ח].

ועי' **בספרי** דאיכא פלוגתא אם רק מרים לקתה בצרעת, או גם אהרן, ולכאורה אהרן היה רק מקבל לה"ר. ואמנם איתא במדרש דמרים פתחה בדבור, ואח"כ גם אהרן דיבר.

וע"ע **ברמב"ם** בפ"ז דעות ה"ג, דהמקבל חמור מהמספר, ולכאורה לפ"ז כ"ש דאיכא למקבל נגעים.

**שנאמר מלשני בסתר** וכו'. ועי' **בספרי** דילפי' מהא דאסמיכנהו קרא להשמר בנגע הצרעת, וזכור את אשר עשה ד' למרים. ועי' **בשיט"מ** לקמן ט"ו ע"א באות ז', דהק' למה לא ילפי' ממרים.

ותי' **בשיט"מ** דרק בקרא דאותו אצמית, חזינן דהחטא של לה"ר הוא צרעת, אבל מצד מה שמרים נענשה בצרעת, לא חזינן דזהו העונש של לה"ר, דהרי במרגלים חזינן דנענשו בעונש אחר. [וד"ז ק' למה באמת לא נענשו מרגלים בצרעת, וע"ע להלן].

**ובמעשה חושב** תי' דממרים ילפי' רק דנענש להיות מצורע מוסגר, והכא ילפי' דנענש להיות מוחלט. [והא דמרים לא נענשה לגמרי, עי' בח"ח דתפילת מרע"ה הועילה דלא תהיה מוחלטת. וע"ע בשמיה"ל ח"ב פ"כ, דבגמ' לקמן טו. מבואר דנגעים באים רק היכא דאהנו מעשיו, ואילו מרים לא אהנו מעשיה, והא דנענשה היינו מחמת חומרא שדברה על אדון הנביאים].

**שם.** עי' **בגמ' בשבת** לג. דמבואר דעונש לה"ר הוא אסכרה, ועי"ש **במהרש"א** דמבואר דזה איירי על לה"ר בשקר. ולפ"ז י"ל דהמרגלים נענשו באסכרה משום שדברו לה"ר בשקר. שמועת חיים. אמנם יעוי' **בחפץ חיים** פתיחה לאווין, סוף סק"ג, דמשמע בדבריו דגם בשקר, העונש הוא צרעת.

**שם.** עי' **בשמירת הלשון** שער הזכירה פ"ו, שהביא מספר הקנה, דעכשיו שאין צרעת, העניות חשובה כצרעת. ועוד ביאר בשמיה"ל דדרשי' "שומר פיו ולשונו שומר מצרות נפשו", דהיינו 'שומר מצרעת נפשו', דמ"מ גם בזה"ז איכא צרעת בנפש.

**אותו אצמית וכו' לחלוטין.** עי' בשמירת הלשון שער הזכירה פ"ח, דהביא **מפרקי דר' אליעזר**, דילפי' מהכא דהמדבר לה"ר בסתר אין לו רפואה.

**זאת תהיה תורת המצורע** וכו'. ועי' לעיל שהובאו דברי **הספרי**, דהשמר בנגע הצרעת קאי על לה"ר. וכ"כ **הרמב"ם** בסוף הל' טומאת צרעת. אמנם **בס' המצוות** ל"ת ש"א, מנה הלאו דלא תלך רכיל, דזה הלאו דלה"ר. אמנם **הרמב"ן** מונה גם הלאו דהשמר בנגע הצרעת, וגם זכור דמעשה מרים.

וע"ע **בח"ח** בפתיחה דמונה גם הלאו הזה על לה"ר, וביאר דגם אם עיקר האיסור הוא על קציצת בהרת, מ"מ גם זה נכלל באזהרת התורה.

**כל המספר לה"ר מגדיל עוונות עד לשמים. ברמב"ם** בסוף הל' טומ"צ, ביאר דע"י לה"ר, באים לדבר באלוקים וכופרים בעיקר, וזהו "שתו בשמים פיהם", ע"י ש"לשונם תהלך בארץ".

ועי' בהקדמה לס' **חפץ חיים**, דביאר דהלה"ר עולה עד לכסא הכבוד, וזהו מגדיל עוונות עד לשמים.

ועי' **בשמירת הלשון** ח"ב פט"ז, דביאר דכמו שבמצות, איכא מצוה בכל דיבור ודיבור, ה"ה בעבירה, וא"כ המדבר לה"ר, יש לו עבירה על כל דיבור ודיבור, ולכן הוא מגדיל עוונותיו מאוד.

ועוד כ' שם דכיון שצריך לבקש מהרבה אנשים מחילה, לכן עוונתיו מרובים, שאינו יכול לעשות תשובה על הכל.

ועי"ש עוד בפרק ל', שביאר דכיון שאומרים "על חטא שחטאנו לפניך בלשון הרע", ואין עושין תשובה גמורה, דליכא קבלה על להבא, א"כ בזה גופא עוברים על עוד עבירה של 'דברנו דופי', ולכן מתרבים עוונתיו עגד לשמים.

**כל המספר לה"ר אין אני והוא יכולים לדור בעולם. במחצית השקל** כ' דא"א לפרש שהכוונה דהקב"ה מסלק שכינתו מאותו גברא, דזיל קרי בי רב, דכתיב ולא יראה בך ערות דבר, ופשיטא דמסלק שכינתו מעוברי עבירה, ואין לומר דמסלק מכל ישראל, דהאיש אחד יחטא ועל כל העדה תקצוף, אלא הכוונה שהקב"ה מסלקו מהעוה"ב, ומכאן ראיה לשיטת הר"מ דבעלי לה"ר אין להם חלק לעוה"ב.

**א"ר חמא בר' חנינא מה תקנתו של מספר וכו'. א"ר אחא וכו', סיפר אין לו תקנה**. בס' **שמירת הלשון** שער התורה פ"א, ביאר דאם פייס את חבירו בודאי דמועיל לו התשובה, ואם לא פייס בודאי דל"מ מידי. אלא דפליגי אם אפשר לתקן את החטא של בין אדם למקום, קודם שפייס את חבירו.

ועי' **ברמב"ם** דפסק כר' אחא דסיפר אין לו תקנה, ועי' שם בדבריו דנקט דזה קאי רק 'בעל לשון הרע'. **ובחפץ חיים** כלל ד' ס"ק מ"ט, ביאר דכיון שהוא בעל לה"ר ודיבר על הרבה אנשים, אינו יודע ממי לבקש מחילה, ולכן אין לו תקנה, וכמו בגזל הרבים. אבל על עצם לה"ר מבואר **ברמב"ם** בפי"ג מהל' תשובה הי"ד, דמהני התשובה ויש לו חלק לעוה"ב.

וע"ע בשמיה"ל שם שהביא מס' **מנורת המאור**, דהא דאין לו תקנה היינו מי שמרגל בכך ועוד ידו נטויה, אבל מי שנכשל ורוצה לשמור את עצמו על להבא, בודאי דמהני מה שיעסוק בתורה.

**שכבר כרתו דוד ברוה"ק. ובשערי אפרים** הל' קרה"ת שער ט' סי"ג, הביא דהראיה היא מהא דכרתם, ולא התפלל עליהם שישובו בתשובה, וכמו שהתפלל יתמו חטאים ולא חוטאים. אבל בעלמא לחייבי כריתות מהני תשובה.

**שנאמר יכרת ד' כל** וכו'. עי' **בשמירת הלשון** דביאר דהכרת הוא על כח הדיבור, שיתבטל ממנו לעת"ל. א"נ כפשוטו.

**אלא מה תקנתו שלא יבוא לידי לה"ר, אם ת"ח הוא יעסוק בתורה.** עי' **בהסכמת הג"ר יוסף והג"ר בצלאל לס' חפץ חיים**, דע"כ התקנה המיוחדת לינצל מלה"ר, היא אפילו כשאינו עוסק בה, דהרי בשעה שעוסק בה מבואר בגמ' בסוטה כא. דהתורה מצילה מכל העבירות, ולאו דווקא מלה"ר. ועוד דפה המתגבר בתורה איך ידבר לה"ר.

אלא דא"כ ק' איך נכשל דואג בלה"ר. דהתם בסוטה אמרי' דנכשל משום שהתורה אינה מצילה כשאינו עסוק בה. ואי אמרי' דמלשה"ר ניצול אפי' כשאינו עסוק בה, הדרא קו' לדוכתא.

ותי' שם דבאמת רק הלימוד של הל' לה"ר ורכילות, הם המצילים מלה"ר, ואפי' בעידנא דלא עסיק בה. ולפ"ז צ"ל דדואג לא עסק בהני הלכות. ועוד כ' די"ל דגם בעצם הלימוד לא סגי, אלא בעינן שזה יהיה לימוד ע"מ לקיים, וא"כ צ"ל דדואג לא למד הלכות אלו ע"מ לקיימם. וע"ע בחשק שלמה.

והנה עיקר קושייתם, דנקטו דגם בדברי ר' אחא צריך לגרוס מרפא לשון וכו', דזה תקנה מיוחדת לינצל מלה"ר. אמנם עי' בס' **מרפא לשון** שכ' דרק בדברי ר' חמא גרסי' הך קרא, משום דאיירי במי שנכשל בחטא זה, ולכך תקנתו בתורה לשמה. אבל ר' אחא דאיירי במי שרוצה להנצל מלה"ר, בזה סגי גם בתורה שלא לשמה, וכמבואר בסוטה דבעידנא דעסיק בה, מצלת על כל העבירות.

ועוי"ל דלא הביא הקרא דמרפא לשון, אלא מביא הקרא ד'וסולף בה שבר רוח', גם על ת"ח, דע"י שלומד תורה זוכה לענוה, וכמבואר בפ"ו באבות. שמועת חיים.

**וסלף בה שבר רוח. וברש"י** ביאר דסולף היינו בלה"ר. ועי' **בשפ"א** דכל זה הוא לר' חמא דמיירי שדיבר לה"ר, וא"כ הוא 'סולף'. אבל לר' אחא דמייתי לה שזה תקנה שלא יבוא לידי לה"ר, צ"ל דהכוונה דאם אינו ת"ח והוא 'סולף' בתורה, דהוא עם הארץ, תקנתו בשבר רוח.

**כל המספר לה"ר מגדיל עוונות כנגד ג' עבירות.** עי' **במהרש"א** דאין הכונה דחומר לה"ר הוא כנגד ג' עבירות, דהא אינו חייב במיתה, אלא רק דעי"ז בא לעשות עבירות גדולות.

**שם.** עי' **ברמב"ם** בפ"ז דעות ה"ג, דהוסיף דבג' עבירות אין לו חלק לעוה"ב, ולה"ר כנגד כולם.

**שם.** עי' בהקדמה ל**חפץ חיים**, דבעוון לה"ר נחרב בית שני, ואף דביומא מבואר דמחמת שנאת חינם נחרב, הכוונה דמחמת שנאת חינם דברו לה"ר. וראייתו דאמרי' שם ללמדך שקשה שנאת חנם כנגד ג' עבירות, והך מילתא מצינו בלה"ר בסוגיין, ולכן מסתברא דהכוונה על לה"ר.

**במערבא אמרי לישנא תליתאי וכו'. וברש"י** ביאר דזה קאי על ל' 'רכיל', שהוא שלישי לגלות את הסוד. וע"ע בתוס'. **ובמהרש"א** ביאר ד'תליתאי' היינו שזה כנגד ג' עבירות.

**קטיל תליתאי. ולרש"י** איירי ברכילות, ונהרגים הרוכל, וכן ב' האנשים שע"י הרכילות נתקוטטו. וכן מבואר **בירושלמי** פ"א פאה ה"א. ועי' **ברמב"ם** פ"ז דעות ה"ג דהביא הך מימרא על לה"ר, ולפ"ז הנהרגים הם המספר והמקבל, ואותו שאומרים עליו. וע"ע **בחפץ חיים** הל' רכילות בהגה"ה בריש כלל ג', דנקט דלהרמב"ם זה קאי גם על לה"ר, וגם על רכילות.

ועי"ש עוד בה"ב **דהרמב"ם** נקט שם דלה"ר חמור מרכילות. אמנם **הראב"ד** שם השיג דרכילות חמור מלה"ר, וראייתו מהא דרכילות הורגת שלושה, וכרש"י, ואילו לה"ר הורגת רק את המספר ותו לא.

**שם.** עי' **במדרש תהילים** דלכן לה"ר חמור מג' עבירות, דשם הורג נפש אחת, וכאן הורג דג' נפשות. ולפ"ז מערבא באו לבאר את המאמר הקודם שזה כנגד ג' עבירות.