יב - מ_ט ב_ - נ_ א_, כ_א א_
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

**מ"ט ב' - החופר בור ברה"ר ופתחו לרה"י, - עי' תוס' דכללא דמילתא בכל הך שמעתתא דבור בתר פתחו אזלינן דנחשב הבור כאילו הוא במקום שהפתח שם, ועי' מהרש"א דהיינו דלגבי כל מילי אזלינן בתר פתחו, ולמ"ד דבור ברה"ר פטור אם הי' הבור ברה"ר ופתחו ברה"י חייב ואם הי' הבור ברה"י ופתחו לרה"ר פטור, וזה נלמד ממש"א ר' ישמעאל דהחופר בור ברה"י ופתחו לרה"ר זהו בור האמור בתורה, ומבו' דלמ"ד דבור ברה"ר פטור, ה"ה פטור על בור זה, - והא דפטור כשהוא ברה"י ופתחו לרה"ר, י"ל דהוא משום דאין חייב על בור כשאינו ראוי להפיל לתוכו, דכל תורת המזיק דבור הוא רק משום דיש בו גם להתקלה, אך הא דחייב בכה"ג דהבור ברה"ר ופתחו ברה"י, צ"ב, דהרי החבטה וההבלא ל"ה דידי', ואף להני קמאי דנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, היינו רק לדעת שמואל, - ועי' תוס' לקמן נ"ד א' ד"ה בין דלמ"ד דבור ברה"ר פטור, לא משכח"ל לדינא דרב דאין חייב על חבטו, דבכל מקום שיתחייב בהבל יתחייב בחבט, ומבו' דגם הא דמודה רב בבור ברשותו משום דחבט דידי', הוא אף בבור ברה"ר ופתחו ברה"י, דאל"כ הרי משכח"ל גוונא שיתחייב בהבל ולא יתחייב בחבט, וצ"ע, - ועי' פנ"י בסוגיין דהא דאזלינן בתר פתחו הוא משום דבחופר ברה"ר ופתחו ברה"י, ודאי דהוא משתמש בו וע"כ קאי ברשותי' לענין נזיקין, וי"ל דהוא ע"ד הא דגזלן חייב בנזיקין, ועוד דעלי' דידי' רמיא למלויי אף אם פתחו אחר, ובחופר ברה"י ופתחו ברה"ר לאו עלי' דידי' רמיא למלויי, וצ"ב.**

**ועי' רשב"א שהק' למ"ד דבעל הבור בעל התקלה, דהרי בע"כ דאית לי' נמי בעל הבור ממש ישלם, דאל"כ מ"ט מחייבינן בחופר ברשותו ופתחו לרה"ר, ומ' דאף לשמואל אין לחייב בכה"ג אלא משום בעל הבור, וצ"ע דמ"ש מנתקל באבן ונישוף בקרקע דדעת הרשב"א דחייב, וכתב דכיון שפתחו לרה"ר ל"מ למימר תורך בביראי מאי בעי, ומ' דבחופר ברה"ר ופתחו ברה"י לא אזלינן בתר פתחו לחייב למ"ד דבור ברה"ר פטור, דבכה"ג ליכא לטעמא דהרשב"א, ואם הוא משום דאזלינן בתר פתחו, א"כ מאי קשיא לי' להרשב"א בחופר ברשותו ופתחו לרה"ר, וי"ל, - ועי' תלמיד ר"ת דמתניתין לא זו אף זו, דלא מיבעיא חופר ברה"י ופתחו לרה"ר דאיכא תרתי לריעותא, דכל הבור שלו ועוד דל"מ למימר ברשותי מאי בעי, אלא אפי' ברה"ר ופתחו לרה"י דאיכא תרתי לטיבותא דאין הבור שלו ועוד דמצי אמר ברשותי מאי בעית חייב, וצ"ע דהרי בחופר ברה"י ופתחו לרה"ר מוכח דלי"ב להחומר דבור ברשותו, וכדחזינן דלא מחייב בזה ר' ישמעאל אלא משום בור ברה"ר.**

**ברה"י ופתחו לרה"י אחר, - בפירש"י כתב שהפקיר רשותו אותה שפי הבור בתוכה, ועי' תוס' שדנו לפרש דאיירי בשפתחו לרה"י של אדם אחר ובא אותו אדם והפקיר רשותו, וכתבו דאין מ' כן, אלא איירי הכל ברשות עצמו, - ומבו' דראובן החופר בור בחצר שמעון והוזק שם אחר, פטור, אף דל"ש בזה פטורא דרשות המזיק, כמבו' לעיל י"ד דבחצר שאינה של שניהם חייב על הקרן, - ועי' תוס' לעיל מ"ז ב' דבחצר השותפין שהניח א' מהן קדירות או פירות והוזקה בהמת חבירו, פטור, ועי' ראב"ד שם דמשמע דרק בהכניס קדירותיו פטור, כיון שהכניסם מדעת בעל החצר ועליו לשמור עצמו, אך בד' הרא"ש בפ"ק סימן י"ח והנימו"י שם מבו' דחייב, ועי' חזו"א סימן ד' סק"א, - ועי' ראב"ד פ"ג מנז"מ הי"ג דפטור בכה"ג משום דינא דשניהם ברשות הוזקו זב"ז פטורין, ולפ"ז ה"נ בחפר בחצר חבירו והוזק בו אחר פטור מדינא דשניהם שלא ברשות דהוזקו זב"ז פטורין, ועי' ברכ"ש סימן כ"ב סק"א.**

**עי' תוס' בשם ר"י דהיינו כשחפרו ברשות עצמו ופתחו לרשות חבירו וה"ה חייב על נזקי בעל חצר, והק' ע"ז דכיון דהוא משלם נזקי החצר על בעל חצר למלויי' ומ"ט הוא חייב בנזקיו, - ועי' בגהש"ס שציין למש"כ התוס' לעיל מ"ח א' דבחופר בור ברשות חבירו, חייב בעל החצר בנזקי הבור, דעלי' דידי' רמיא למלויי, וכ"ה מבו' בנימו"י, עיי"ש, ולפ"ז מש"כ התוס' דפטורו הוא משום דמשלם נזקי החצר, היינו דדינא דהתם דעל בעל החצר רמיא למלויי, הוא רק משום דהחופר משלם נזקי החצר, וכ"ה בחי' הראב"ד לעיל שם, ועי' ביאור הגר"א סימן תי"ג סוסק"ה שכתב ללמוד כן מד' התוס' הכא, - אך בשטמ"ק בשם תוס' שאנץ כתב דיש לפטור בזה משום תרי טעמי, חדא משום דעל בעל החצר מוטל למלאותו שלא יזיק אחרים, ועוד, דכיון דהחופר משלם לו נזקי החצר, על בעל החצר למלאותו אף כלפי עצמו, ומבו' דבדינא דלעיל ל"ב להא דמשלם לו נזקי החצר, ורק דהיכא דמשלם לו נזקי החצר איכא טעם אחר לפטרו, ולפ"ז י"ל, דהתוס' הכא לא דנו מצד דינא דלעיל, דהכא איירי אף היכא דאין הבור ראוי להזיק לאחרים ולא רמיא עלי' למלויי וכמש"כ תור"פ, ואך דמ"מ כל שהוא משלם לו את נזקי הבור רמיא עלי' למלויי אף לגבי נזקי עצמו, - ועי' שטמ"ק מתוס' הרא"ש דאיירי הכא קודם שנודע לבעל החצר חפירת הבור, וע"כ חייב החופר בנזקי הבור, וכ"כ הנימו"י והטור בסימן ת"י, - ועי' תור"פ שכתב דאיירי הכא בגונא דאינו ראוי להזיק אחרים דלא הפקיר רשותו וע"כ אין על בעל החצר למלאות וחייב החופר בנזקיו, ועי' יש"ש סימן כ"א שהאריך בזה, ועיי"ש שכתב דמ"מ אחר ששילם לו נזק החצר, ה"ה פטור, והכא איירי כשעדיין לא שילם לו, ועו"כ דאם בעל החצר מתרצה לקבל ממנו נזקי החצר פטור החופר על נזקי הבור, והכא איירי כשאינו מתרצה לקבל נזקי החצר אלא רוצה שיסתמו ויכול לכופו על כך, וצ"ע אם היינו כד' הראב"ד בפ"ה מטונ"ט ה"ב דבכל חופר ברשות חבירו מצי לתבעו למלאות החפירות, או דהכא מצי לכופו ע"ז משום דין בור, וע"כ הוא חייב בנזקי הבור, - ועי' תלמיד ר"ת, דאף בגונא דאם נפל שם אחר חייב בעל החצר בנזקיו, דעלי' דידי' רמיא למלויי, מ"מ החופר חייב בנזקי בעל החצר עצמו, אך בתוס' שאנץ ותור"פ כתבו דאין לחלק כן, - ועיקר הך דינא דחופר בור ברשות חבירו חייב בעל החצר בנזקי אחר, הוא שנוי בפלוגתת קמאי, ויתבאר בעזה"י במקומו.**

**ר"ע אומר הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו זהו בור האמור בתורה, - עי' בחי' הגרע"א לעיל ו' א' דכל הא דמחייבינן בהפקיר רשותו ולא בורו אף דחפר ברשות, הוא רק משום דילפינן משור דחייב אף ברשות, וזה שלא כד' התוס' שם, עיי"ש, וצ"ע דלישנא דזהו בור האמור בתורה, מ' דהוא עיקר בור, ול"ב בזה לילפותא משור.**

**אם על פתיחה חייב על כרי' לא כ"ש, - עי' תוס' דבמכילתא אמרינן דמכאן דאין עונשין מן הדין, אבל בש"ס שלנו אין סובר כן, ועי' מהדו"ב דאם לדין יש תשובה, דהכא ל"ב לק"ו, דבכרי' עושה גם פתיחה, ועי' כ' הגר"ח החדש בריש מכילתין דבעינן לק"ו לחייב אף כורה אף כשכסהו וחזר ונתגלה, דאם משום פותח הרי דכל שכיסהו נסתלקו מעשיו ואף אם חזר ונתגלה פטור, ועי' חי' הגר"נ בריש מכילתין מש"כ לדון בזה.**

**אמר רבה וכו' לא נחלקו אלא בבור ברשותו, - בפירש"י כתב דטעמא דר' ישמעאל דפטר, הוא משום דכי אפקרנא לך רשותי לא לאחיובי אנא בהזיקא אפקרתי', ועי' פסקי רי"ד דאדעתא דהכי לא אפקר שתכנס בהמתו בחצרו ואתחייב בנזקי בור, ועי' מלחמות לעיל כ"ח ב' דהוא משום דא"ל האי בירא ברשות כריתי' וכי אפקרנא רשותי ויהיבנא משלי לרה"ר לאו לאחיובי נפשאי עבידנא ואינהו הו"ל לעיוני, ועיי"ש שדימה ד"ז למפקיר נזקיו באונס דפטור ולא אמרינן דהי' לו לסלק, הואיל ולא על עסקי כרי' הוא חייב, וצ"ע דהתם פטורו הוא משום שהפקירן ואינם שלו, אך הכא הרי הבור שלו, ופטורו הוא משום כי אפקרנא וכו', ומה מייתי מהתם.**

**עי' תוס' ורשב"א דלד' רש"י אם סמך הבור מתחילה לרה"ר חייב, והק' ע"ז ממש"א להלן דהא דתניא דחופר לאושין פטור הא לאו לאושין חייב הוא כר"ע, ועי' חי' הגר"נ לעיל כ"ח ב' אות ט' שהק', דאם חייב בכה"ג, מ"ט לא מוקמינן לקמן נ"א א' בכה"ג לבור של ב' שותפין, - ועי' מהרש"א דלא הק' התוס' מהא דתניא לקמן דברה"י הסמוכה לרה"ר פטור ומוקמינן לה כר' ישמעאל, דהתם פירש"י דאיירי במקצה מקום מרשותו לרה"ר דהו"ל כהפקיר רשותו, - ועי' מהר"ם שי"ף שצידד בדעת רש"י דחופר ברשותו סמוך לרה"ר פטור לכו"ע משום שהרשות בידו לחפור ברשותו בכל מקום שירצה, ועיי"ש שדקדק כן מד' רש"י לעיל כ"ט ב', (ועמש"נ להלן דכ"ה במאירי בסוגיין), והא דבהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו חייב, הוא משום דההפקר עצמו הוי ככריית הבור, דע"י ההפקר הולכין הרבים סביב לבורו, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמש"א דהא דתניא דהחופר לאושין חייב הא לאו לאושין פטור אתיא כר"ע, היינו דעכ"פ לא אתיא כר' ישמעאל, אך לפי האמת אף לר"ע הוא פטור, והתם איירי בארווח ארווחי.**

**עי' מלחמות לעיל כ"ח ב', דמאן דמחייב ולא אמרינן דכי אפקרנא וכו', הוא משום דממונו הוא וחייב לסלק נזקו כשהוא מפקירו, ולכאו' היינו דהא דכי אפקרנא ל"מ אלא אם באנו לחייבו משום כרי', דההפקר הו"ל כנתינת תקלה ברה"ר, אך מאן דמחייב ס"ל דה"ה חייב על בור דממונו, וא"צ לחייבו על ההפקר, וע"ז ל"מ הא דכי אפקרנא.**

**עי' תוס' דטעמא דר' ישמעאל דפטר הוא משום דא"ל תורך ברשותי מאי בעי, וכ"כ התוס' לעיל כ"א ב' וכ"ח ב', וכ"כ הרשב"א, וכ"כ הבעה"מ לעיל כ"ח ב', ועי' מלחמות שם בתו"ד שהזכיר גם לטעם זה, וצ"ע, - ועי' תור"פ דטעמא דר"ע דמחייב, הוא משום דל"ה לו לצמצם כ"כ, וכ"כ התוס' לעיל כ"א ב', והרא"ש בסימן ז', ולפ"ד התוס' לעיל שם, הוא מבו' כן בסוגיית הגמ' שם.**

**עי' ראב"ד לעיל כ"א א', דטעמא דמאן דפטר בבור ברשותו, הוא משום דהו"ל ברשות, וע"כ על ההולכים שם לשמור את עצמם, ובתו"ד כתב דהוא משום דלא הפקיר רשותו להסתלק משם לגמרי, וזה ע"ד ד' רש"י, וטעמא דמאן דמחייב הוא דאף דהו"ל ברשות, מ"מ על בעל הבור לשמור את בורו.**

**בפירש"י כתב דאם הפקיר אף בורו הו"ל בור ברה"ר וחייב אף לר' ישמעאל, וכ"כ רש"י לעיל כ"ח ב', - ועי' תוס' שם שכתבו דבכה"ג לכו"ע פטור דכיון דחפר בהיתר וגם עכשיו שהפקיר לאו בעל הבור הוא, והוכיחו כן מהא דלא מומקינן לקמן נ"א א' בכה"ג להא דבור של ב' שותפין, וכ"כ הראב"ד והרשב"א לקמן שם, והרמב"ן במלחמות והרשב"א לעיל שם, והתורי"ד בסוגיין, והרא"ש בסימן ז' והריא"ז, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב מנז"מ ה"ב, וכתב דהא דפטור הוא משום שנא' בעל הבור ישלם מי שיש לו בעלים וזה הפקר ובתחילה ברשות חפר, וצ"ב בעינן לזה מיעוטא דקרא, - ועי' מהר"ם שי"ף בסוגיין דטעמא דרש"י הוא משום דבההפקר עצמו חשיב כנותן תקלה ברה"ר, וכמש"כ רש"י לעיל מ"ח א', וכ"ה בדברי משפט סימן ת"י סק"א ואמר"מ סימן כ"ט סקי"ג, עיי"ש, - ועי' פנ"י שהק' דלרש"י לטעמי' דטעם הפטור בהפקיר רשותו הוא משום כי אפקרנא וכו', א"כ מה"ט יפטר גם בהפקיר רשותו ובורו, וכתב דבאמת לדעת ר' ישמעאל אף בהפקיר רשותו ובורו פטור, עיי"ש, ועי' פנ"י ונחל"ד לעיל כ"ח ב', וי"ל עוד, דרק כשלא הפקיר בורו אמרינן דכי אפקרנא וכו', דאל"כ לא יהא בידו להשתמש בבורו, (והרי שייר לו את הבור), ועי' חי' הגר"נ לעיל כ"ח ב' אות ח'.**

**בבור ברשותו נמי חייב דכתיב בעל הבור בבור דאית לי' בעלים, - עי' מלחמות לעיל כ"ח ב' דמשמע דאין חיובו כלל מתורת כרי', אלא כיון דהו"ל ממונו עליו לסלק נזקו, וכ"נ בד' הרשב"א לעיל שם ולקמן נ"א ובד' הריא"ז בפירקין, ומבו' בדבריהם דאיכא תרי גווני דחיוב, הא', בכרי' שלא ברשות דמתחייב על עסקי פתיחה וכרי', והב' בבור ברשותו דהוא חייב בשמירתו ובסילוקו, - ועי' רמב"ם פי"ב מנז"מ ה"ג דהלוקח בור או שניתן לו במתנה חייב, ועי' שער משפט סימן ת"י סק"א דהוא רק בבור ברשותו, אך בבור ברה"ר ל"ש לזכות בו, (אף דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו), ועי' מהרי"ל דיסקין בקו"א אות רנ"ה שנסתפק בדין ירושה בבור ברה"ר, וצ"ע, - ועי' לעיל מ"ח א' דחיוב בעל החצר בנזקי בור שחפר שור בחצרו, הוא משום דהו"ל למלויי וכמאן דכריי' דמי, וית' בעזה"י במקומו.**

**כי פליגי בבור ברה"ר, - עי' דינא דגרמי להרמב"ן דלמ"ד דמפקיר נזקיו פטור משום דבור ברה"ר פטור, אינו חייב מדינא דגרמי, שהרי לא גרם לו נזק אלא הלה בא ונתקל בה, ולא ברי הזיקא וכו', שהרי הלה מדעתו בא כאן ויכול לומר לו אני לא באתי אצלך אתה הוא שבאת בגבולי אע"פ שאין אותו רשות שלו, ואילו לא חייבה התורה בור לא היינו מחייבין אותו מדינא דגרמי, ועוד שהתורה פטרה בור ברה"ר וגזיה"כ הוא, ועי' ברכ"ש סימן י"ח מש"כ בזה.**

**ור"ע הנהו מצרך צריכי וכו' הו"א כרי' הוא דבעי כיסוי, - עי' ים התלמוד שהק' דמאי ס"ד דיהא פותח פטור בבור ברשותו, ומי גרע משור שחפר בו בחצר חבירו דחייב משום דעלי' דידי' רמיא למלויי, וכמש"א לעיל מ"ח א', ועי' אמר"מ ל"ו סוסק"ח, דאין לומר דנפ"מ כשלא הי' לו פנאי לסלק, דכ"ה דאחר שנעשה בור ה"ה חייב לסלק, ה"נ הוא חייב לשמור ממונו שלא יעשה בור, ועי' מפרשי הים שם דכל הא דמחייבינן משום דעלי' דידי' רמיא למלויי, הוא אחר שנתרבה דאף פותח חייב, ועי' קובץ ביאורים אות ל"ה, דאם כשחפר אחר אין בעל החצר חייב אלא אחר ששילם לו נזקי החצר, י"ל דבעינן קרא דאם פתח חייב אף קודם ששילם לו נזקי החצר.**

**החופר בור ברה"ר ופתחו לרה"י פטור וכו' אלא לרב יוסף וכו' אלא רישא מני, - מדלא מוקמינן לה כר"ע דבור ברה"ר פטור, מ' דחופר ברה"ר ופתחו לרה"י חשיב כבור ברשותו, וכמש"כ התוס' דלכל מילי אזלינן בתר פתחו, אך י"ל דממש"א ואע"פ שאין רשאי לעשות כן וכו', מ' דבור ברה"ר חייב, וטעם פטורו הוא משום שפתחו לרה"י.**

**החופר בורות ברה"י הסמוכה לרה"ר, - עי' תוס' לעיל כ"ח ב' דהא דחופר ברה"י הסמוכה לרה"ר חייב, הוא משום דחפר באיסור, וכ"כ הרא"ש בסימן ז', אך הרשב"א לעיל שם כתב דהוא משום דצריך לשמור את בורו שלא יזיקו בו אחרים, וס"ל דלא חשיב כחפר באיסור, כיון שהוא בתוך רשותו, ונפ"מ בשהפקיר אח"כ את בורו, דלדעת התוס' והרא"ש חייב, וכ"ה להדיא בהג"א בפ' המניח סימן ד', ולדעת הרשב"א תלי בהנידון בהפקיר רשותו ואח"כ הפקיר בורו אם חייב, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ועי' מאירי שכתב דחופר ברה"ר הסמוכה לרה"י פטור אף אם עשה כן שלא לצורך יסוד, וכן מ' בד' הרמב"ם דלא הביא לחיובא דחופר ברשותו הסמוכה לרה"ר, וצ"ע, דהכא אמרינן דאם לאו לאושין חייב, וכ"ה בשלהי סוגיין דכל המקום לפטור בזה הוא למ"ד דבור ברשותו פטור, ואמנם המהר"ם שי"ף כתב בדעת רש"י דהיינו רק במקצה מקום, אך המאירי לא חילק בזה.**

**כגון אלו החופרים לאושין פטור, - בפירש"י כתב דהוא משום דדרך לעשות כן ואינו פושע, ועי' ראב"ד דהא דפטרינן משום דעביד ברשות ול"ד להא דמחייבי רבנן בנר חנוכה, הוא משום דהתם ברה"ר ממש הוא, אבל הכא בור ברשותו הוא וברשות קעביד, - ועי' רשב"א שהק' בהא דמוקמינן לה להלן בארווח ארווחי לרה"ר, דא"כ מ"ט הוא פטור, ומ"ש מנר חנוכה לרבנן דמחייבי, והיינו דאם איירי בחופר ברשותו, ל"ד לנ"ח דחייב, דהתם עביד ברה"ר ממש, וכמש"כ הראב"ד, אך לפ"מ דמוקמינן לה בארווח ארווחי לרה"ר והוא חופר ברה"ר, דמי לנ"ח, וכתב דהוא משום תקנת עולם, ואף דבמוציא זבלו חייב, הכא הוי יותר תיקון העולם וישוב המדינה וכולה מדינא ניח"ל בהכי דכולהו מצרך צריכי להא, - ועי' רשב"א לקמן נ"א א' דמבו' דפטורא דחופר לאושין, הוא משום דחיובא דבור הוא רק כשהכרי' היא שלא ברשות, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ח ב'.**

**עי' טור סימן ת"י דחופר לאושין פטור אף כשמרחיבו ברה"ר, וכ"ה בפסקי ריא"ז, אך המאירי כתב דאם נכנס בתחום רה"ר חייב, וכ"נ בחינוך מ' נ"ג, - ועי' יש"ש סימן כ"א שהאריך דיש לחייב בזה, וכתב דהא דמוקמינן לה בארווח ארווחי לרה"ר, הוא במקצה מקום, והגי' כן בפירש"י שם, וכ"כ הב"ח בסימן ת"י והש"ך שם סק"א והגר"א שם סקי"ח, - ועי' ערוה"ש שם ס"ט דמד' הרי"ף והרמב"ם והרא"ש שהשמיטו לדין זה, נראה דלפ"מ דקי"ל דכל העושים ברשות חייבין לשלם אף זה בכלל.**

**ברה"י הסמוכה לרה"ר, - בפירש"י כתב דהוא כגון מקצה מקום מרשותו לרה"ר דהו"ל הפקיר רשותו, כ"ה הגיר' שלפנינו, וכן גרסו המהרש"א ומהר"ם ומהר"ם שי"ף, אך המהרש"ל והב"ח הפכו הגיר', - וצ"ע דמ"ט הוא פטור, הרי הו"ל כהפקיר רשותו ואח"כ חפר בור דחייב, וצ"ל דשייר לעצמו זכות לחפור שם בור לצרכו, והו"ל כהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו, ועד"ז מצינו בד' רש"י לעיל כ"א א', ונת' שם.**

**חפר ופתח ומסר לרבים פטור, - עי' ראב"ד דהיינו כשמתחילה לא עשאו אלא לצורך הרבים, דלא נעשה בעל הבור אפי' שעה אחת, ועיי"ש שכתב דל"ד למשליך נזקיו לרה"ר ע"ד הפקר דחייב אף שלא נעשה בעל התקלה שעה אחת, דהתם כשהיו ברשותו הי' בעלים עליהן, אבל הכא ל"ה בעלים מעולם, וצ"ב טעם החילוק בזה, ועוד דהתם לי"ב צורך הרבים, אך הכא יש בהן צורך הרבים, - ועי' רמב"ם פי"ג מנז"מ הכ"ג, דהחופר בור לצורך הרבים מותר, ומ' דעיקר הא דפטור, הוא משום דמותר לחפור, וכל שחפירת הבור היא ברשות, אינו חייב עליו, כמבו' בד' הרמב"ם פי"ב ה"ב, - ועי' טור סימן ת"י בשם הרמ"ה דאם חפר מתחילה לצורך עצמו ונמלך למסרו לרבים, אינו נפטר עד שימלאהו או יכסהו, ולכאו' כ"ה גם לפ"ד הראב"ד, והטור נחלק ע"ז, דכיון דמוסרו עתה לרבים והן צריכין לו מאי נ"מ שחפרו מתחלה לצרכו, וי"ל דהוא אף לפ"ד הרמב"ם דעיקר הפטור הוא משום שחפירת הבור הוא ברשות, דמ"מ אף כשחפר שלא ברשות, מ"מ כיון דעתה כשמסרו לרבים הוא ברשות, סגי בכך לפטרו.**

**כ"א א' - לימא בבור ברשותו קמיפלגי, - בפירש"י כתב דהפירות ששטח שם הו"ל כמו בור למאן דמחייב בבור ברשותו, ולמאן דפטר בבור ברשותו ל"ה הפירות כבור, ועי' תור"פ שהק' דאף למאן דפטר בבור ברשותו, היינו כשחפר בור בשעה שלא הפקיר רשותו, אבל הכא שהניח הפירות אחר שהקצה רשותו, דמי לחפר בור אחר שהפקיר רשותו דחייב לכו"ע, וכתב די"ל דיש לו רשות להניח פירותיו שם אחר שהקצה ולמנוע ההולכים מלילך שם בעוד שפירותיו שם וע"כ הוי כלא הפקיר רשותו, וזה ע"ד מש"כ רש"י לקמן נ' א' בחופר בור במקום שהקצה לרה"ר, ונת' שם, - ועי' תלמיד ר"ת דמקום הפירות עצמו לא הפקיר, וע"כ הו"ל כהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו.**

**עי' תור"פ דהא דחייב משום בור, הוא משום דלא הפקיר הפירות, ומבו' דכיון דהנחת הפירות היא ברשות, אין לחייב בזה אלא משום חיובא דבור דממונו, וע"כ אינו חייב אלא בפירות שלו.**

**עי' תוס' שפירשו דפלוגתייהו תליא בדין בור ברשותו, דלמ"ד דבור ברשותו חייב ול"מ למימר תורך בביראי מאי בעי דאין אדם יכול לצמצם כ"כ, ה"נ הכא פטור דלא הי' לו לקרב פירותיו, ולמ"ד דבור ברשותו פטור דמצי למימר תורך ברשותי מאי בעי, ה"נ הכא חייב, ועי' שטמ"ק בשם ה"ר ישעי' דכן משמע מתוך פי' ר"ח, וצ"ע בפי' ר"ח שלפנינו, ומבו' דהפלוגתא בבור ברשותו, אי"ז פלוגתא מסוימת בדיני בור, - ועי' ראב"ד דלמ"ד דבור ברשותו חייב, דכיון שהפקיר רשותו הו"ל כרה"ר גמורה דעליו לשמור בורו, ה"נ עליו לשמור פירותיו, ולמ"ד דבור ברשותו פטור דעליהן לשמור כיון דהוי הבור ברשות, ה"נ אין עליו לשמור פירותיו, ומבו' דהפלוגתא אם בור ברשותו חייב, היא אם בכה"ג דהוי הבור ברשות, על בעל הבור לשמור, או דבכה"ג על ההולכים שם לשמור.**

**דבשלמא בור וכו' אלא פירות מי איכא למימר לאו אדעתי', - בפירש"י כתב דהיינו דמה"ט אף אם הוחלקה בהן פטור, דאע"ג דכל תקלה בור הוא, ה"מ ברה"ר דאין לו רשות לתת שם תקלה, ועי' תור"פ שהק' דהא דכל תקלה בור היא הוא אף כשיש לו רשות, דומיא דפותחין ביבותיהן, - ועי' תלמיד ר"ת דאף ברה"ר הוא פטור דאי"ז תקלה, עיי"ש.**