שביעית שיעור 10
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בסייעתא דשמיא, שיעורי שביעית, אדר א' תשפ"ב, שיעור מס' 10

**שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**באיסור עבודת האילן וקצירה כדרך הקוצרין**

# קצירה לעבודת האילן

במתני' (פ"ו מ"ב) דעושין בתלוש בסוריא אבל לא במחובר דשים וזורין ודורכין ומעמרין אבל לא קוצרין ולא בוצרין ולא מוסקים כלל, והיינו איסור לקצור בשביעית כדרך הקוצרין (וקמ"ל דנוהג אף בסוריא), ובתו"כ (ויקרא כ"ה) ילפי' זה מקרא דאת ספיח קצירך לא תקצור דאסור לקצור כדרך הקוצרים, וכ"ה ברמב"ם (פ"ד הכ"ב), אכן דהוא הוסיף (שם) דה"ה דילפי' מהך קרא לאסור לקצור לצורך עבודת האילן ואם עבר וקצר הר"ז לוקה, וכ"כ לעיל (פ"א ה"ב) אינו לוקה מה"ת אלא על הזריעה או על הזמירה ועל הקצירה ועל הבצירה וכו', ומבואר דקצירה מיהא אסורה מה"ת מדין עבודת קרקע והוא בכלל קרא דלא תקצור.

ושיטת החזו"א (סי' י"ב סק"ז) דאיסור זה של קצירה לעבודת האילן הוא בכלל איסור עבודת הארץ ולא משום עבודת הפירות, ושכן משמע בגמ' (מו"ק ג' א') דקצירה ובצירה בכלל עבודת הקרקע (וילפי' מינה דאבות אסר רחמנא ולא תולדות)[[1]](#footnote-1), ונקט לפי"ז דאיסור זה אין תלוי בקדושת הפירות אלא בשנה השביעית, ולפיכך בפירות שישית שנכנסו לשביעית אסור לקוצרן אף שאין בהן קדו"ש, ובפירות שביעית שיצאו לשמינית מותר לקוצרן אף שיש בהן קדו"ש (ואף שלגבי האיסור לקצור כדרך הקוצרין הוא תלוי רק בקדושת הפירות ולא בשנה השביעית, ולפיכך בפירות שישית שנכנסו לשביעית מותר לקוצרן כדרך בעלים אך לא בשל שביעית שנכנסו לשמינית).

וכ"ה בתוס' ר"ה (י"ב ב') שפי' דאף דדרשי' מקרא דתבואה שהביאה שליש בשביעית דנוהגת בה קדו"ש (שאסורה בסחורה וחייבת בביעור), מ"מ איצטריך קרא דתוספת שביעית לאסור אף לחרוש ולקצור ולעדור אותה תבואה, דדין זה אין תלוי מצד קדושת הפירות אלא מצד עבודת הארץ, וכיון שיצאה שנת השביעית אין שייך איסור זה.

אכן, דבמתני' (שביעית פ"ב מ"ה) פגי ערב שביעית שנכנסו לשביעית ושל שביעית שיצאו למו"ש לא סכין ולא מנקבין אותן וכו' ור"ש מתיר בעבודת האילן, ועיי"ש בר"ש וברא"ש דר"ש שהתיר עבודה מיירי רק בשמינית וס"ל דאף שהפירות קדושים מ"מ מותרים בעבודת הארץ, וציינו שכ"ה בתו"כ (שם) דדריש שבת שבתון כיון שיצא שביעית אע"פ שפירותיה שמיטה מותר לעשות בגופו של אילן, עיי"ש, ומבואר דלת"ק אסור אף בשמינית, וכ"פ הרמב"ם (פ"ג ה"י).

ובאמת שבחזו"א (סי' י"ז סק"ב) כתב דצ"ל דאיירי בשביעית עצמה, וצריך לקרוא במתני' פירות של שביעית שיֵצאו לשמינית ולא שיַצאו לשמינית, ומיירי שעושה עבודה בפירות בשביעית לצורך מה שיגדל בשנה השמינית, ומשו"ה אסרי רבנן, אך בשמינית מותר לכו"ע.

אמנם בקה"י (שביעית, סי' ט' אות א') דקדק להוכיח מכאן דאף שעבודה לצורך האילן הוא משום איסור עבודת הארץ ואין נוהגת בשמינית אף כשהפירות קדושים, מ"מ בעבודה לצורך הפירות זה נאסר מצד קדושת הפירות, ושפיר שייך איסור זה אף בשנה השמינית, והך סיכת פגי שביעית מיירי שעושה עבודה לצורך הפירות עצמן ולפיכך אסרו רבנן אף בשמינית, עיי"ש.

# באיסור קצירה בסוריא

והנה במתני' (שם, מ"א) תנן דבעולי מצרים נאכל ולא נעבד, ושיטת הר"ש דנאכל היינו שאין חייב בביעור, ועי' ברש"ס ובגר"א (שם) דמשמע דה"ה דאף אין נוהגת בהן קדו"ש[[2]](#footnote-2), ומשמע לפי"ז דה"ה דלא נהגא קדו"ש בסוריא, אכן דבמתני' (הנ"ל) מפורש דאף בסוריא אין קוצרין ואין בוצרין.

ולפי"ד הרמב"ם הנ"ל דיש איסור קצירה לצורך עבודת האילן ניחא דמתני' קאי על קצירה לצורך האילן שאסורה בשנה השביעית אף בפירות שאין בהם קדו"ש, אכן דבר"ש (שם) גופיה לא פי' כן, אלא העמיד דמתני' מיירי רק בקוצר מהשמור ולא מן המופקר (דס"ל דאיסור לקצור כדרך הקוצרין קאי רק על קוצר מן השמור, עיי"ש), ובע"כ שייך כן רק בפירות שיש בהן קדו"ש שמחויב להפקירן, ומבואר שפי' דמתני' קאי באיסור קצירה כדרך הקוצרין לחוד, דהא אם איסור קצירה לעבודת הקרקע לא שייך לחלק בין מופקר לתלוש, ומינה דיש קדו"ש בפירות סוריא, וצ"ע, (ויתבאר להלן).

# ביאור קו' הירושלמי

והנה, בירושלמי (שם, ה"ב) פריך אמתני' דבסוריא אסור במחובר ומותר בתלוש, דאי מיירי בפירות שישית שנכנסו לשביעית אפי' בארץ מותר, ואי בפירות שביעית שנכנסו לשמינית חרישה מותר קצירה אסור (בתמיה, הלא אף קצירה מותר), ובע"כ דמיירי בשל שביעית שנתלשו בשביעית, עיי"ש.

ומבואר בירושלמי דבסוריא מותר לעשות בין בשל שישית שנכנסו לשביעית ובין בשל שביעית שנכנסו לשמינית, והוא תמוה, דאי האיסור תלוי בשנה השביעית אמאי התירו בשל שישית שנכנס לשביעית, ואי תלוי האיסור בקדושת הפירות למה התירו בשביעית שנכנסו לשמינית.

ובחזו"א (סי' י"ב סק"ז) פי' לפי שיטת הרמב"ם הנ"ל, דמשמע לירושלמי דמתני' שהתירה תלוש בסוריא ואסרה קצירה מהמחובר, קאי בכל ענין בין כשקוצר לצורך עבודת האילן ובין כשקוצר לאכילה כדרך הבעלים, ולזה נתקשו, דאי מיירי בשל שישית שנכנסו לשביעית (דניחא הא דאסור לקצור במחובר לעבודת האילן) א"כ בתלוש[[3]](#footnote-3) מותר אפי' בארץ (דאין בהן קדו"ש ול"ש בזה איסור כדרך הקוצרין), ואי מיירי בשל שביעית שנכנסו לשמינית (דניחא הא דבארץ אסור בתלוש כיון שהפירות קדושים) א"כ כבר אין איסור במחובר לקצור לעבודת האילן (דכבר אינה שנת השביעית), עיי"ש.

אכן, כתב בקה"י (שביעית סי' ט' אות ב') דתי' זה לא ניחא לשיטת הר"ש (הנ"ל) שהעמיד מתני' דעושין בסוריא בתלוש ולא במחובר באיסור קצירה כדרך הקוצרין, וכנ"ל, ושלפי"ז ניחא הא דשל שישית שנכנסו לשביעית דמותר אפי' בארץ (כיון דלית בהו קדו"ש), אך למה התיר הירושלמי לקצור אף בשל שביעית שיצאו לשמינית (שיש בהן קדו"ש, ואסור לקוצרן כדרך הקוצרין).

ועיי"ש שהביא מהחזו"א (סי' ג' סקכ"ג) שצידד דפירות שביעית שיצאו לשמינית אף שעדיין נוהגת בהן קדו"ש מ"מ אין בהן דין הפקר, (אלא שהחזו"א דחה צד זה מכח פי' הרמב"ם (פ"ט מ"ז) אמתני' דעד מתי עניים נכנסין לפרדסות עד רביעה שניה, דקאי אפירו"ש בשמינית, וש"מ דאף בשמינית הפירות הפקר), ופי' דבע"כ צריך לפרש כן בשיטת הר"ש, וזהו דפריך בירושלמי דא"א להעמיד מתני' דאסרה לקצור בסוריא במחובר בפירות שביעית שיצאו לשמינית, דבהם ליכא דין הפקר ואין איסור לקצור כדרך הקוצרין.

וכן מבואר בתוס' בר"ה (הנ"ל) שפי' דמצד איסורי שביעית (אי לאו דינא דתוספת שביעית) אין איסור לקצור תבואה של שביעית שיצאה לשמינית, ומשמע דאפי' לקצור כדרך הקוצרין שרי, אלמא אף שנוהגת בה קדו"ש אין בה דין הפקר להצריך לקצור כדרך הקוצרין.

ועיי"ש בקה"י דזהו ג"כ המבואר בתו"כ שבת שבתון יהיה לארץ כיון שיצאת שביעית אע"פ שפירותיה שמיטה מותר אתה לעשות מלאכה בגופו של אילן, והיינו דאיסור עבודה הוא מצד עבודת הארץ ונוהג רק בשנה השביעית.

ובביאור הדבר דאין דין הפקר בשמינית אף שהפירות קדושים, עיי"ש בחזו"א (שם) שאף שהתורה הפקירה את הפירות בשביעית מ"מ בשנה השמינית כבר זכו בהן הבעלים עד שעת הביעור, אך בקה"י פי' באופ"א, דמה שהפירות הן הפקר בשביעית אי"ז מחמת קדושת הפירות אלא מחמת איסור עבודת הקרקע שכיון שרצתה תורה שנשמיט שדותינו ולא נחזיק בארץ כבעלים היא הפקירה אף את הפירות שלא יהיה לו שום חזקה מהארץ.

# ישוב מתני' דסוריא לדעת הר"ש

ולפי"ז בפירות שישית שנכנסו לשביעית, לפי סברת החזו"א ודאי דאין בהן איסור לקצור כדרך הקוצרין, אך לדעת הקה"י לכאו' אף שאין בהן קדו"ש מ"מ יש לאסור לקצור כדרך הקוצרין כיון שיש איסור עבודת קרקע ומתחייב מחמת זה להפקיר הפירות ובכלל זה אף נאסר לקצור כדרך בעלים. (והירושלמי דפריך בשל שישית שנכנסו לשביעית אפי' בארץ מותר קאי רק אתלוש (וכדביאר החזו"א הנ"ל), אבל במחובר דאסור י"ל דהוא אפי' בסוריא).

וארווחנא בזה הקו' הנ"ל בדעת הר"ש דס"ל דאין קדו"ש בעו"מ וה"ה דאין קדו"ש בסוריא, ואפ"ה ס"ל דאסור לקצור הפירות כדרך הקוצרין, ולהנ"ל אין זה סתירה כלל[[4]](#footnote-4).

אכן דזה נסתר מהגמ' (ר"ה ט"ו א') באתרוג של שישית שנכנס לשביעית דאיכא למד"א דחייב במעשר ופטור מביעור (ואיכא למד"א דפטור אף ממעשר מטעם דיד הכל ממשמשין בה), אלמא דלכו"ע אין בו דין הפקר מצד דיני השנה השביעית כיון שאין בו קדו"ש.

אך דעי' בקה"י (שביעית, סוסי' ג') שחידש דמה שפירות בשביעית הוו הפקר אי"ז מכח קדושת הפירות, אלא שהתורה הפקירה את הקרקע בשביעית ושוב כל הגדל בה אינו שלו כיון שלא גדל אצלו, אך בפירות של שישית שנכנסו לשביעית שכל מה שגדל בשישית הוא כבר זכה בהן ואח"כ כשהוסיף לגדול בשביעית הוא גדל מחמת הפרי שלו שפיר לא הוי הפקר[[5]](#footnote-5).

ולפי"ז מתבאר דפירות שביעית עצמן הוו הפקר אף שאין בהן קדו"ש, ומשא"כ בפירות שישית שנכנסו לשביעית דאף אין בהן דין הפקר, ומעתה ניחא דפירות שגדלו בשביעית בסוריא אף שאין בה קדו"ש מ"מ אסור לקצור כדרך הקוצרין, אך דאם הם של שישית שנכנסו לשביעית מותר אף לקוצרן כדרך הקוצרין.

# איסור קצירה כדרך הקוצרין

ובעיקר האיסור לקצור כדרך הקוצרין, כתב הרמב"ם (פ"ד ה"א) דהוא כגון שקצר כל השדה והעמיד כרי ודש בבקר וכו' אלא קוצר מעט מעט וחובט ואוכל, והיינו שאסור לבעלים לקצור את כל השדה, ולדעת הרמב"ן (ויקרא שם) והר"ש (פ"ו מ"ב ופ"ח מ"ו) היינו שקוצר כדרך כל שנה בלא שינוי, ולדעת הגר"א היינו שקוצר התבואה בכלי ואפי' שלא כדרך שלא הותר אלא בדרך תלישה ביד.

ובחזו"א נקט בשיטת הרמב"ם דאין דין שינוי בקצירה כלל אלא העיקר רק שלא יקצור את הכל, אך בתלוש מודה הרמב"ם דיש דין לעשות שינוי, ובדעת הר"ש, עיי"ש בתחי"ד שהביא פי' הערוך דאפי' במחובר בעי' שינוי, אך לפי גי' דידן העמיד מתני' שהצריכה שינוי בתלוש, ואפשר לפי"ז דבמחובר מודה דמותר אף בלא שינוי, ולמעשה, עי' בחזו"א (סי' י"ב סק"ח) שלדעת הר"ש יש איסור גם במחובר וצריך לעשות בשינוי, אך לעיל (שם, סק"ה) כתב דהר"ש התיר במחובר.

ומסקנת החזו"א לדינא דצריך לעשות שינוי אף במחובר, אך כשא"א בענין אחר יקצור אף בלא שינוי, ומ"מ בתלוש צריך שינוי, עיי"ש, והוא תמוה איך יתכן דבתלוש חמיר טפי ממחובר, ואולי דשינוי דתלוש אינו משום שצריך לעשות שלא כדרך (ודומיא דמלאכת שבת) אלא שהוא משום ביטול ההפקר, ולפיכך במחובר אין נפ"מ אם עושה כדרך או לאו, העיקר שלא יראה כבעלים, ורק כשעושה בתלוש יש נפ"מ בזה לפי ששם הוא צריך לעשות באופן שלא יראה כבעלים.

ובשיטת הגר"א קשה, דהא לעיל (שם, מ"א) פי' דבעו"מ אין קדו"ש וא"כ כ"ש בסוריא, ואפ"ה כתב דאסור לקצור שם מהמחובר בכלי אלא רק לתלוש ביד, ולכאו' אי ליכא קדו"ש בפירות אמאי אסור לקצור שם כדרך הקוצרין, ועיי"ש בחזו"א (סי' י"ב סק"ז) דהוא ס"ל דהאיסור הוא מצד מלאכת קצירה, ולפיכך כל שקוצר בכלי אסור ואפי' שאי"ז דרך קצירה, ולפי"ד ניחא בפשיטות הגמ' במו"ק דמני איסור קצירה מצד איסור עבודת הארץ.

ועיי"ש בגמ' דבשביעית נאסר ד' מלאכות קצירה ובצירה נטיעה וזמירה, וכ"פ הרמב"ם (פ"א ה"ב), אכן דלדברי הרמב"ם דאיסור קצירה היא כשעושה לעבודת האילן א"כ הוי כמלאכת חורש וזורע לענין שבת, ואפ"ה לענין שביעית חשיב כד' מלאכות, אך לשיטת הגר"א ניחא בפשיטות דהאיסור בקצירה לצורך הפירות ג"כ משום עבודה וזה לא חשיב תולדת חרישה וזריעה כלל אלא איסור קצירה בפנ"ע, ודקדק כן בחזו"א (הנ"ל).

ובחזו"א העיר על שיטת הגר"א ממתני' (פ"ה מ"ו) דמותר למכור מגל יד כיון שאין מלאכתו מיוחדת לעבירה, ולדברי הגר"א דאסור לקצור בכלי אפי' בשינוי נמצא דאין בשביעית שום שימושי היתר במגל יד, וכן העירו (בהגה שם) בשם הגר"ח וולאזין, עיי"ש.

והנה, לפי דעת הגר"א נמצא דאין שייכות לאיסור קצירה בקדושת הפירות, ולפי"ז בשביעת לשמינית ודאי מותר לקצור בכלי אף שהפירות קדושים, אך בשישית לשביעית יש לאסור דאף שהפירות אינם קדושים אסור בכלי, ולפי"ד צ"ל דבע"כ הירושלמי שהתיר בשישית לשביעית אפי' בארץ מיירי רק בתלוש (וכפי' החזו"א).

**מסקנת הדברים:**

1. שיטת הרמב"ם דבכלל איסור דלא תקצור הוא לקצור לעבודת האילן, והחזו"א הכריח דהוא משום איסור עבודת הארץ, וכן מבואר בתוס' ר"ה, ובקה"י הכריח דמ"מ כשעושה עבודה לצורך הפירות יש לאסור אף בשמינית כיון שהפירות קדושים, ובחזו"א לא פי' כן.
2. במתני', דעושין בתלוש בסוריא אבל לא במחובר, לדעת הרמב"ם קאי על איסור עבודת האילן, אך לדעת הר"ש דמיירי באיסור קצירה כדרך הקוצרין שנוהג אף בסוריא מבואר דשייך איסור זה אף בדבר שאין בו קדו"ש (דהא לר"ש אין קדו"ש בפירות סוריא, אך עי' הערה 2 בדעת הר"ש בזה).
3. הירושלמי שהתיר בפירות שישית שנכנסו לשביעית אפי' בארץ, פי' החזו"א דהוא רק בתלוש, וזה ניחא אף לר"ש שדין ההפקר תלוי באיסור עבודת הארץ משום שכאן הפירות גדלו אצלו וכבר זכה בהן, ומה שהתירו קצירה בשל שביעית לשמינית, לדעת הרמב"ם היינו איסור עבודת האילן, ולדעת הר"ש היינו איסור קצירה כדרך הקוצרין דאף שיש בהן קדושה מ"מ אין בהן דין הפקר אלא בזמן שנוהג איסור עבודת הארץ (אכן עי' הערה 4 דזה נסתר בדברי הר"ש בידים).
4. באיסור קצירה כדרך הקוצרין, לדעת הרמב"ם היינו שאסור לבעלים לקצור כל השדה, ולרמב"ן והר"ש היינו שצריך לקצור בשינוי, ודעת הגר"א דהוא איסור קצירה ומותר רק לתלוש ביד, ולפי דבריו האיסור רק בשנה שביעית ואפי' בפירות של שישית שנכנסו לשביעית ולא בשנה שמינית אפי' בפירות של שביעית שנכנסו לשמינית.

1. ושלפי"ז בקרא דלא תקצור נתחדש ב' לאוין חלוקין, איסור קצירה לעבודת האילן ואיסור קצירת הפירות כדרך הקוצרין, ועי' בביה"ל (פ"א, שם ד"ה אינו לוקה) שפי' בזה ע"פ המלבי"ם, דעיקר קרא לאיסור מלאכה, ואיסור קצירה כדרך הקוצרין ילפי' מיתורא דנזירך דמשמע שלא תקצור בתורת שלך והיינו כדרך הבעלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. ודלא כמל"מ (פ"ד הכ"ו) דרק ביעור לא נוהג, ועי' בחזו"א (סי' ג' סקכ"א) דפשיטא ליה דלר"ש אין קדו"ש, אך להלן (סקכ"ב) הסכים למל"מ, [ועיי"ש (סקכ"ד) שהביא מהירושלמי שיש ביעור אף בסוריא ושלפי"ז צ"ל דנאכל היינו רק שאם עבר ולא ביער לא נאסרו הפירות, וכן מסיק בסי' י"ב (סק"ז) ממתני' חלה פ"ד מ"ז ומהירושלמי הנ"ל, עיי"ש, ודו"ק דכן מוכרח בר"ש (ידים, פ"ד מ"ג) שנסתפק אי בעבר הירדן הוי עו"מ או עו"ב, וכתב דאפי' אי הוי עו"מ מ"מ נוהגת בו ביעור (וכדתנן בשביעית פ"ט מ"ג) עיי"ש, ובע"כ לפי"ז דהא דבעו"מ נאכל בלא ביעור היינו בדיעבד אם עבר ולא ביער, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכ"פ בפנ"מ (על הירושלמי, שם), אכן ברש"ס ומהרא"פ (שם) פי' דקאי אמחובר, ומבואר דס"ל דאיסור קצירה לעבודת האילן אינו בכלל עבודת הקרקע ותלוי ג"כ בקדושת הפירות, וציין כן במעדני ארץ (שביעית, סי' ד'). [↑](#footnote-ref-3)
4. אמנם בר"ש בידים (פ"ד מ"ג) הוכיח דבעבר הירדן בחלק שכבשו עו"מ הפירות הפקר ופטורים משביעית מהא דתנן (בשביעית פ"ט מ"ב) דנוהג ביעור בעבר הירדן, ומבואר בדבריו דהפקר ופטור מעשרות תלוי בקדושת הפירות ולא באיסור העבודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. והוסיף לבאר לפי"ז מש"כ הר"ן (חי', ר"ה ט"ו סע"ב) באתרוג של שביעית ונלקט בשמינית דלמד"א אתרוג בתר לקיטה הוא פטור מביעור וממעשר, ופי' הר"ן דאף שאינו קדוש אין חייב במעשר כיון שגדל בשביעית, וביאר הקה"י (בדרך ב') דהא דפירו"ש הוו הפקר אי"ז מכח הקדושה אלא משום שגדלו בשדה שאין לה בעלים, וה"נ דהך אתרוג הוי הפקר בשביעית אף שלמעשה לא הייתה בו קדו"ש מעולם מאחר שנלקט בשמינית. [↑](#footnote-ref-5)