1החילוק בין מלאכה שאצל_ג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / קונטרס דעת המחשבת

**החילוק בין מלאכה שאצל"ג לבין אינו מתכוין**

יסוד הדין של מלאכה שאצל"ג מבואר בראשונים שענינו הוא שאף היכן שהאדם התכוין לפעולה זו, מ"מ אם לא התכוין **לתכלית** הפעולה, ס"ל לר"ש שפטור, ושאני מ'אינו מתכוין' דשם התכוין **לפעולה אחרת.** וכגון הגורר ספסל ונעשה חריץ ע"י גרירתו, הרי שיש כאן ב' פעולות, האחת ה'חרישה' והשני 'העברת ספסל', אבל מלאכה שאצל"ג היינו כגון שחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה (שבת עג:), שכוונתו לפעולה זו של חפירת הבור, אלא שאין לו צורך בתכלית של יצירת הבור, אלא רק בתכלית של לקיחת העפר.

וחילוק זה מבואר ברשב"א (שבת קלג.) בריטב"א (שבת מב. קיז. קלג.) וכן בכס"מ (שבת פ"א ה"ז) בשם הר"א בן הרמב"ם, וע"ע בתוס' שבת צד. ובחגיגה י:[[1]](#footnote-1)

אמנם יש כמה קושיות על חילוק זה:

[א] עי' בגמ' **שבת קלג.** דמבואר דהחותך מילה שיש בה בהרת, הרי זה תלוי בדינא דאינו מתכוין, ולפי ר"ש שדבר שאינו מתכוין מותר, הרי גם זה בכלל ההיתר. ולכאו' צ"ב מדוע חשיב דבר שאינו מתכוין, והרי לכאו' הוא מתכוין לפעולה זו של חתיכת הבשר.

וכבר עמדו בזה הראשונים שם, ועי"ש ברשב"א שתי' שאיסור קציצת הבהרת אינו בעצם **הקציצה**, אלא בכך **שמטהר את עצמו** שאין בו צרעת, וממילא המילה וקציצת הבהרת הם ב' פעולות שונות, ולכן חשיב כאינו מתכוין. [וביאור דבריו נראה שהלאו דהשמר בנגע הצרעת אין עוברים עליו בעצם פעולת הקציצה, אלא הוא מידי דממילא שאחרי שהבהרת קצוצה הגברא ממילא נעשה טהור, ולכן חשיב שהפעולה שבא לעשות אינה של הלאו דהשמר בנגע הצרעת אלא היא פעולה אחרת].

ולפי דברי הרשב"א יש ליישב עוד כמה קושיות, וכדלהלן.

[ב] **שבת קיז.** המפשיט עור וא"צ לעור, משמע בגמ' דהוי דבר שא"מ, עי"ש. ולכאו' הוי מלאכה שאצל"ג שהרי הוא מתכוין לפעולת ההפשטה אלא שא"צ לתכליתה. [והמאירי שם נדחק בזה וכתב דבאמת הוי מלאכה שא"צ לגופה, ונדחק בדברי הגמ'. אולם בראשונים בכ"ד מבואר שנקטו דהוי דבר שאינו מתכוין, דהביאו ראיה משם לדברי הערוך שפסיק רישא דלא ניחא ליה מותר. וכן הרעק"א שם הקשה מדוע חשבינן כדש"מ ולא כמלאכה שאצל"ג]. ובריטב"א שם ביאר ש"עיקר מלאכתו הוצאת הבשר מן העור לצרכו, ואיפשר ליה בלא הפשטה אי שקיל ליה בברזי" וכו', ע"ש.

[ג] **שבת קג.** התולש עולשין והמזרד זרדין, יש בזה משום קוצר ויש בזה יפוי הקרקע, ומבואר בגמ' שאם מתכוין לקצירה הוי כדבר שא"מ לגבי יפוי הקרקע. וצ"ב שהרי לכאו' זו אותה פעולה של הקצירה מהקרקע, וא"כ מדוע לא חשיב כמלאכה שאצל"ג.

וצ"ל שאלו ב' פעולות שהזדמנו לפונדק אחד, שפעולת הקצירה אינה קשורה כלל ליפוי הקרקע, וכן יפוי הקרקע בעצמותו אינו שייך כלל לקצירה, וכעין מש"כ הרשב"א, וממילא יפוי הקרקע אינו בעצם הקצירה, אלא הוא דבר דממילא שנעשה מכח הקצירה, דלאחר שתלשו מן הקרקע את העשבים הקרקע נעשית מיופה, ונמצא שעצם הפעולה היא רק הקצירה בלבד ואילו יפוי הקרקע הוא דבר דלאחר מכן, ולכן חשיבי כב' פעולות נפרדות.

[ד] **שבת קז.** מפיס מורסא, עי' בתוס' קג. ובכתובות ו: שנקטו דהוי דש"מ [ומה דאיתא בגמ' קז: דהוי מלאכה שאצל"ג, צ"ל דשם אזלינן לפי רב דס"ל דדשא"מ אסור, ולכן נקטינן דעכ"פ הוי מלאכה שאצל"ג]. וכן נקט הגר"ח (הל' שבת) בפשיטות עיי"ש. ותמה הגרעק"א (כתובות שם) אמאי חשבינן כדבר שא"מ והרי הוא מתכוין לפעולה זו של נקיבת החור במורסא. ובחי' ר' שלמה (כתובות) כתב ליישב דהתם הפתח אינו נעשה מחמת עצם החור, אלא רק מחמת מחשבתו שיהיה פתח להוציא ולהכניס, דבלא זה לא מיקרי "פתח" ולא הוי בונה, וממילא הו"ל כפעולה אחרת דאי"ז נקיבת חור בעלמא. [וע"ע קה"י כתובות סי' ה'].

1. והנה פטור זה של אינו מתכוין אינו רק בשבת אלא בכל התורה, ומקורו הוא מסברא שהמעשה לא מתייחס אל האדם העושה. ואילו מלאכה שא"צ לגופה הוא פטור מסוים רק בהלכות שבת וילפינן ליה מ"מלאכת מחשבת" [כפשטות הגמ' בחגיגה] או דבעינן דומיא דמלאכת המשכן, וכמ"ש התוס' בסנה' פה. ועוד.

   אולם בגמ' בשבת מב. מוכח דיסוד שניהם חדא הוא, דעי' בגמ' שם דבהו"א הגמ' סברה ששני דינים אלו תלויים זב"ז. וגם במסקנת הגמ' לא משמע שהגמ' חזרה בה מכך, אלא רק קאמרה דשמואל ס"ל כר"י בחדא וכר"ש בחדא, דהיינו שאינם **בהכרח** תלויים זב"ז, עי"ש. וצ"ל שיסוד שניהם הוא שאין לאדם רצון במלאכה, ומחמת כן אין המלאכה מתייחסת אליו, אלא שב'אינו מתכוין' האדם אינו רוצה את עצם הפעולה, ואילו במלאכה שאצל"ג האדם אמנם מעונין בעצם הפעולה אבל אינו מעונין בתכלית של הפעולה, דלענין כל איסורי התורה אין חילוק בזה, אלא רק לענין שבת, דבעינן מלאכת מחשבת, פטור משום דבעינן מלאכה שלימה. [↑](#footnote-ref-1)