חבורה על הטושע סי_ רנג סעיף א.
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה על הטוש"ע סימן רנ"ג סעיף א'.

הנה מובא בטור שני השיטות בענין שהייה שיטת הרי"ף והרמב"ם ועוד ראשונים דהלכה כחכמים ונאסר להשהות על גבי כירה שאינה גרופה וקטומה. כל דבר שהוא מבושל אלא אם כן נתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו. ולכאורה פסק כחכמים וכרב דמצטמק ורע לו לא נאסר והטעם שהם סברו דהאיסור שהייה הוא משום חשש חיתוי וליכא חשש חיתוי ויתכן דהביאור הוא כהרשב"א דרבי יהודה התיר מצטמק ורע לו ופליג על רבי מאיר או משום שהוא פוסק כרב שהוא תנא ופליג והתיר להשהות מבושל כל צרכו במצטמק ורע לו. אמנם בשני אופנים יש התר באופן של קדירא חייתא או שהטיל חתיכה חיא. והנה מהו השיעור של קדירא חייתא. פשטות לשון הטור מטה שכוונתו דכל שלא נתבשל כשיעור מאב"ד הרי הוא נחשב עדיין קדירא חייתא. אמנם הב"י שהביא דין קדירה חייתא בתחילת סי' רנ"ג כתב דהתר קדירא חייתא הרי הוא אם הוא חי לגמרי אבל אם הוא התחיל להתבשל קצת ליכא להיתרא דקדירא חייתא. ולא כתב דהטור פליג משמע שהוא סובר שכן גם כוונת הטור. אמנם הב"ח בתחילת סעיף א וכן בסוף דברי הרי"ף דייק את לשונו של הטור דקדירה חייתא מותר להשהותו דכתב אבל אם נתבשל קצת אפילו אם נתבשל כמאב"ד שהוא שליש בישולו אסור להשהותו. והנה אם כוונתו לאסור אפילו פחות מבן דורסאי אז מדוע הוא צריך לכתוב אפילו אם נתבשל כמאב"ד דמשמע דיש חידוש שגם שיעור זה נחשב נתבשל קצת הרי אפילו פחות משיעור זה הוא כבר לא קדירא חייתא. וגם הוקשה לב"ח מדוע הטור צריך להיכנס למחלוקת הרמב"ם ורש"י מהו שיעור של מאב"ד כיוון דזה לא נפק"מ כאן בדינא דהרי אפילו פחות מותר להשהות. וממילא בהכרח דכל שהוא פחות ממאב"ד הוא עדיין נחשב חי. והנה המאמ"ר. הקשה על הב"ח דאם כן מהו לשון הטור ואפילו אם נתבשל קצת אפילו אם נתבשל כמאב"ד דלכאורה הרי רק אם נתבשל כמאב"ד פחות מותר ומהו האפילו אלא בהכרח דכוונת הטור דאם נתבשל קצת ואפילו אם כבר נתבשל בשיעור מאב"ד שהוא כבר שיעור בישול חשוב חיישינן לחיתוי. אמנם היה מקום לפרש את כוונת הטור דאם נתבשל קצת ואפילו אם נתבשל רק שליש בישול כבר חשיב נתבשל קצת ואפילו אם לא נתבשל חצי בישולו. ובאמת הב"ח בשו"ת החדשות סי' כו. התייחס לשאלת המאמ"ר . וביאר דהאפילו מתייחס לשיעור שליש בישול ולא בעינן שיעור של חצי בישולו. והנה יש לעיין שם בכוונתו דאפילו כהרמב"ם כאן אין זה תלוי בשיעור של מאב"ד אלא דכו"ע מסכימים דשליש כבר נחשב תחילת בישול. ואפילו אם ב"ד להרמב"ם זה חצי בישול כאן השיעור הוא שליש בישול אמנם בב"ח כאן מבואר להדיא דזה רק לשיטת רש"י אלא דהאפילו הוא שלגבי זה מכריעים כרש"י. והב"ח דן שיש סתירה בדברי הטור מהו השיעור של מאב"ד. וזה בדיבור השני. דכאן כתב דהשיעור הוא כרש"י אמנם בי"ד סוף סי' סט כתב שבמקום שאין מלח שיעור הצלייה הוא מחצית בישולו. וביאר דבדאוריתא הוא מחמיר ולכן כאן שרוצים להחמיר דלא נחשב חי מחמירים משיעור שליש בישולו. וכן שם לגבי השיעור להתירו באכילה השיעור הוא מחצית בישולו דעד אז נאסר באכילה אמנם בי"ד סי' קי"ג לגבי בישולי עכו"ם שהוא דרבנן הוא מכריע דהשיעור הוא שליש בישולו. אמנם יש לעיין דמדוע כאן נחשב שהוא שיעור דאוריתא הרי כאן זה דרבנן דאיסור שהייה זה דרבנן ומבואר בב"ח ובביאור הטור דזה נידון כדאוריתא משום שאיסור שהייה הוא סניף מבישול ולכן אזיל לחומרא. ואולי זה הסבר למה לגבי איסור הנאה במעשה שבת פסק לחומרא אמנם שם זה עדיין קשה דהרי האיסור ממעשה שבת במהותו הוא איסור דרבנן. עוד פירשנו דנחשב דאוריתא משום שהאיסור הוא משום חשש חיתוי שהוא עצמו איסור דאוריתא. והנה יש לעיין דהרי ברש"י ור"י לא פירש שיעור אחר בשעיית מאב"ד ומשמע דסמך על השיעור שכתב קודם דהיינו שליש בישולו ואם באמת הוא מסתפק מדוע סמך על שיעור זה. הרי זה נחשב דאוריתא והיה צריך לאסור להשהות אלא אם כן נתבשל כמחצית בישולו. והנה יש לדון דאולי כיוון דהם עצמם ר"י ורש"י מודים דהשיעור הוא שליש בישולו ולא רצה לומר דהשיעור הוא מחצית בישולו משום שהיה משמע שזה שיטתם ולכן סתם אמנם אולי באמת לדעת הטור צריך להחמיר דלא לשהות אלא אם כן הוא מחצית בישולו. וצ"ע.

עוד יש לדון דהטור לא כתב דההתר בקדירא חייתא הוא רק בבשר ומשמע שזה גם בירק אמנם באמת יש לעיין דהרי שם יהיה מוכן כבר בלילה אלא דבאמת הטור לא כתב דההתר הוא משום שהוא לא יהיה מוכן בלילה אלא רק למחר אלא משום שוודאי עד למחר יהיה מוכן בלא חיתוי אמנם בהיתר של חתיכה חייתא הזכיר שאינה יכולה להתבשל עד למחר ושמא שם למד דזהו משום שלא יכול להתבשל לאורתא דאם לא אז הרי הוא לא מסיח דעתו ממנה והנה גם אח"כ כשהביא את שיטת רש"י ור"י הביא וכל זה בעניין שהייה לצורך הלילה וכמו שכתב ר"ח ומשמע מלשונו דאם משהא לצורך מחר אפילו אם יתבשל בלילה מותר להשהותו והנה אם נלמד כפשוטו יהא מבואר דההתר הוא בכל דבר שהוא מסיח דעתו ובדרך כלל נותן על האש דבר חי אז באמת אינו מתכוון אלא למחר. אמנם באמת מה שהביא בדעת רש"י ור"י דהכל תלוי בדעתו אם כן יש לעיין מהו ההתר דקדירא חייתא הרי לכאורה שם ההתר הוא משום שהוא מתכוון לצורך מחר ושם הוא מתיר אפילו לא בקדירא חייתא וזהו ברור דעכ"פ בדעת הרי"ף ההתר הוא רק בחייתא ובצירוף מה שבעי למחר והנה לפי"ז יתכן דגם בירקות וגם בפחות משליש בישולו דשורש הסברא הוא דהוא מסיח דעתו והדבר יתבשל גם בלי חיתוי עד למחר. אלא דצריך מעשה היסח הדעת ולכן רק בדבר שהוא נחשב חי הוא מסיח דעתו וממילא זהו הסברא שהוא מתיר בירקות . והב"י הביא מהרמב"ם בפי' המשנה כזה סברא אמנם ביד הרמב"ם פסק לא כן. אמנם הב"י לא דייק כן בטור. והנה כלפי הטור ברש"י ובר"י נסתפק הב"י בכוונתו. האם כוונתו כן דהכל תלוי בדעתו וכמו שהתיר הכלבו והמרדכי בכל אופן שדעתו להשאיר למחר אלא כיוון דלא נתבאר היתר זה בפוסקים. דן שאולי כוונתו דאורחא דמילתא נקט דבד"כ מי שמשאיר למחר עושה הטמנה אבל אין כוונתו להתיר בכל אופן והנה נראה לי דגם אם כוונתו כהמרדכי מכל מקום היתר זה הוא רק ברש"י ובר"י דאפשר שסבר שכך משמע בדעתם שהכל תלוי בדעתו אמנם בדעת הרי"ף בוודאי בעינן חי וכמו שכתב דאם לא כן ליכא נפק"מ וממילא או שנחלק בין הרי"ף לר"י או שנדחה שכוונתו הוא כהב"י דדיבר רק באורחא דמילתא.

והנה יש נידון האם ההיתר של קדירא חייתא הוא רק בתנור כן מבואר בתוס ריש לח. אמנם הב"י נטה להכריע שמהתוס' בע"ב מבואר שההיתר נוהג גם בכירה וכן כתב להדיא הטור. והנידון הוא דהאם משום שאין חומה רב אז יבוא לחתות ולא יבוא לסמוך שיתבשל עד הבוקר. והנה הב"י דחה הראיה מהתוס' שאפשר שהאפילו לא מתייחס לכירה אלא לגו"ק. אמנם אפשר שהאפילו מתייחס לכירה שהתוס' דן האם ההיתר דיבר על תנור ובזה כתב אפילו אמנם אחרי שהכרענו שההתר דיבר על תנור אז באמת יתכן שההיתר הוא רק בתנור ולא בכירה וכסברת התוס' בע"א.

והנה מבואר בב"י שכל החילוק בין תנור וכופח לכירה הוא רק דבכירה מועיל גו"ק ובתנור לא מועיל וכן דסמיכה מועילה בכירה אבל לא בתנור אמנם לגבי מה הותר להשהות ההיתר של קדירא חייתא וכן ההיתר של מתבשל ברע לו נאמר גם בתנור ואין נפק"מ בזה דשם ההיתר הוא משום שלא חיישינן לחיתוי וגם בתנור לא יחתה. והנה בטור הוזכר דההתר של כופח בקש וגבבא הוא רק בגו"ק ובגפת ועצים אין היתר אפילו בגו"ק. והנה לא הוזכר מה הדין סמיכה בקופח בגפת ועצים. והנה תמהו על הטור הב"י והב"ח מהיכן הגיע שיעור זה של גו"ק וכבר דיברנו בזה בשעתו אמנם נחזור בזה בקצרה דהב"י הבין דהגם שפוסקים כאביי מכל מקום הפי' של המשנה היא כר' אדא דאיירי בגו"ק וממילא הבין דגם ההתר שהוזכר בקש וגבבא הוא גם בגו"ק והאיסור של שהייה בגפת ועצים הוא גם בגרוף וקטום. אמנם הב"ח ביאר דהברייתא מבואר דבקש וגבבא בכופח אין נותנין אבל סומכין והנה זה יקשה ממשנתינו ובע"כ דאיירי באינו גו"ק . וכנראה דהב"י דלא הביא משם ראיה זהו משום שגרס כהגר"א דנותנין. והב"ח הקשה, מדוע לא הזכיר שסומכין לכופח בקש וגבבא בלא גו"ק וביאר דאפשר שזה פשוט שהגדר הוא שכופח בקו"ג הוא ככירה ובכירה התירו סמיכה באינה גו"ק. ובגפת ועצים דינה כתנור וביאר דמשום כן בעינן גו"ק ומצינו בחידושי הגהות שביאר כן מדוע בעינן גו"ק בקו"ג בכופח וביאר כן מסברא דדינו הוא ככירה.

ומצינו שהבית יוסף דן דכל התנורים שלנו דינם ככירה מתוך שהם גרופים לגמרי ואין חומם רב והביא כן מפי' הר"ח דלא יחפור.. אמנם עדיין דן שהיום נוגע כופח דהגם שהיום עשויים מטיט ואז היו עשוים מחרס. והביא שרבינו ירוחם כתב שאין היום דין כופח דאין חומם רב אמנם מתוך פי' הר"ן הביא שכן יש היום דין כופח. אמנם עיין במשנה ברורה ובשאר הציון.

[עוד נידון מצינו בדין סמיכה לדעת הב"ח האם מותר לסמוך לאש או בעינן דופני כירה מבדילים ומלשון התוס' משמע שלא הותר לסמוך לאש ממש אמנם הביא מהתרומות הביא דמותר לסמוך לאש ממש ועיי"ש שהביא ראיה מגחלים שהותר להשהות ולא חיישינן לחיתוי וכן לשיטות שהותר להשהות קדירה בתוך התנור חזינן שאין יותר חשש חיתוי קרוב לגחלים אמנם התוס' סבר דזה במבושל בשיעור שלא רוצה לחתות אמנם בשיעור שרוצה לחתות אז בזה משום שהגחלים מכוסין לא יבוא לחתות אבל כל כמה שהוא קרוב לגחלים אז באמת יבוא לחתות.]

והנה בדעת רש"י והר"י מבואר דהתיר להשהות היכן שהוא כמאב"ד וכדנתבאר לא כתב השיעור והביא הב"י דבתנור לגבי שהיה הוא ככירה וכל החילוק הוא רק לגבי חזרה. והנה הב"ח אמנם הביא מהסמ"ג והסמ"ק שפסקו כחנניה ומכל מקום טענו שבתנור צריך גו"ק. והב"ח רצה להביא ראיה לדעתם מהסוגיא בדף יח דשם דיברו בתנור וכתבו דהשיעור הוא בשיל ש"ד ומשמע דמאב"ד לא ניתן להשהות והגם שההלכה כחנניה אלא דבהכרח דבתנור באי גו"ק ואפשר לפי"ז ליישב שם את רש"י שגם ביאר בשיל בשיל כל צרכו ואפשר שהוא מודה שבתנור בשהייה בעי גו"ק אמנם התוס' שם באמת פליג. וכבר רע"א שם בסוגיא לח. העיר על התוס' שם ד"ה תנור דניתן לפרש את הגמ' כהב"ח וצ"ע מה היא ראיית התוס' והרע"א עצמו טען דניתן להביא ראיה מחררה על גבי גחלים אם היא כב"ד מותר בשהיה ולחנניה זהו כפשוטו ושם איירי בתנור. וכתב הב"ח דנקטנין כהסמ"ק והסמ"ג דמסתבר טעמם ועוד שאמרו להחמיר באיסור שבת וחזינן שלא בכל דבר בשבת בדרבנן אומרים ספק דרבנן לקולא וצריך לידע באמת היכן אומרים כן והיכן לא אומרים כן. והכוונה דבמקום שיש נטייה להחמיר לא אומרים ספק דרבנן לקולא מה שאין כן בשאר התורה דאם זה לא ממש שיטת יחידאי אז פוסקים לקולא וכאן פוסקים לקולא רק אם זהו ספק שנראה בו יותר להקל.

ומבואר בטור דכל הנידון של תנור וכופח איירי לגבי חזרה. והנה ביארנו דהחומרא בחזרה הוא או משום שאיסור חזרה יסודו הוא משום מיחזי כמבשל. או משום חשש חיתוי וחיישינן יותר.

וכתב הטור דלזה הסכים א"א הרא"ש. והנה מצינו שנחלקו הביאהו"ל והחזו"א בהבנת דברי הרא"ש דהביאהו"ל כתב דמסתבר לרא"ש לפסוק כהרי"ף דמחמיר אלא שכתב שאין למחות ביד המקילים שנהגו כמנהג ומשום שלא ישמעו לנו ולכן הכריע הביאו"ל דלכתחילה צריך להחמיר כדברי הרי"ף אלא שיש אופנים שניתן להקל כגון שבאו אורחים שלא היה מודע אליהם ולא יכל להתכונן קודם. אמנם אם עשה בכוונה שלא יקל. אמנם החזו"א הכריע דכוונת הרא"ש שכוונת הרא"ש שאע"ג שעיקר הפסק כן מכל מקום היה מקום לבוא לחדש חומרא אלא דמשום שחומרא זו לא תתקבל ממילא הרא"ש לא חידש חומרא והשאיר את הפסק והמנהג על כנו. והנה מלשונו של הטור שכתב שכן הסכים אבי אדוני הראש משמע כהחזו"א דלהביאו"ל כוונתו רק דאין למחות במקילים אמנם הסכים לרי"ף והדרישה תמה על דבריו דהיכן משמע לו דבר זה ברא"ש ומשמע שהבין כהביאהו"ל. וביאר הדרשא דמהגמרא משמע דלמעשה במנהגא תליא מילתא וכיוון שזה היה מנהגם אז זהו דין הנח להם כמנהגם כיוון שזהו המנהג אז גם זה ההלכה ולמעשה יוצא דמשמע דההלכה היא כהחזו"א בהרא"ש שהרא"ש פסק כחנניה. אמנם בהחלט משמע שמי שרוצה להחמיר יש מקום לזה. אלא דבתורת פסק למעשה לא נפסק להחמיר והפסק הוא כחנניה. והנה למעשה נחלקו הב"י והב"ח בהבנת דברי רש"י דהב"י הביא בשם רש"י ראבי"ה ומרדכי דהבינו דההתר של גו"ק הוא גם בהטמנה דלמד דהטמנה במקצת שמא הטמנה וגם בזה סבר רש"י שהותרה שהייה לחנניא ואפילו לחכמים באופן של גו"ק והגם שזה נוגע בגחלים. וזהו רש"י לשיטתו שהטמנה ושהיה חד דינא והב"ח טען דרש"י לא פליג על שאר הפוסקים אלא רק בא לבאר שיסוד איסור השהיה הוא משום חשש חיתוי כמו הטמנה אבל באמת הם מחולקים בדין יש קצת סמך להבנת הב"ח מהטור דהרי הביא פי' רש"י ובפירוש רש"י עצמו כתב דאיירי בקדירא של ברזל שאינו טמון ולא כתב שרש"י עצמו פליג בזה. אמנם יתכן דסבר דגם רש"י פי' פירוש זה רק בחכמים אמנם בחנניא גם רש"י מסכים שחלוק שהייה מהטמנה. וממילא באופן של הטמנה תאסר השהייה. או דהבאנו דגם רש"י מודה בחכמים שמונח ממש על גבי גחלים שזהו הטמנה במקצת בגחלים נאסר ומה שהתירו הטמנה בגו"ק זהו היכן שאינו נוגע בגחלים עצמם עיין לעיל מה שדיברנו בזה ודוק.

הב"ח תמה מדוע הטור השיג על הרמב"ם ולא על הרי"ף הרי הרי"ף גם סובר כרמב"ם. והנה לעצם הקושיא מה היתה קושיית הטור עיין ב"י אמנם הב"ח נראה דהבין דהגמרא הביאה ראיה מרבי יוסי אע"ג דשם הוי מזיד. ואמר הב"ח דהרמב"ם יתרץ דשם היה שוגג. אמנם הב"ח עצמו חידש פשט מחודש בגמ' דהכוונה דאסר להם לשבת הבאה הכוונה למעשה שבת ואסר להם אם הם יעברו עוד פעם אז יאסר להם גם המעשה וכל מה שהותר המעשה שבת הוא רק בשבת הזאת אבל אם הם יעברו פעם אחת בכוונה אז גם בשוגג יאסר להם גם לשבת אחרת אמנם אם מעולם הם לא עברו אז מותר להם בשוגג. עיי"ש וזהו חידוש רב ודלא כדברי רש"י. ועוד מבואר שם חידוש רב דביאר מדוע הטור פסק לחומרא וביאר דאו משום שזה קרוב לבוא לידי איסור דאוריתא וכמו דלגבי חזרה פסק הרי"ף לחומרא והנה שם יש לעיין דהוא קרוב לבוא לידי איסור אם נתיר לו את הפעולה אבל כאן הרי רק אוסרים מעשה שבת ומהפעולה שלו לא תבוא כלל לידי איסור תורה והוי רק גדר וצ"ע.