בענין ספק עובר בן קיימא לחלל עליו שבת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / רפואה ופיקוח נפש / פיקוח נפש - הרב שמואל פרידמן

בענין ספק עובר בן קיימא לחלל עליו שבת

א. בטור ושו"ע סי' של סעי' ז: הולד שנולד עושין לו כל צרכיו וכו' אבל נולד לח' או ספק בן ז' או בן ח' אין מחללין עליו את השבת אא"כ גמרו שעריו וצפורניו, עכ"ל, וזהו ע"פ הברייתא בשבת קלה. דאמרי' ספק בן ז' ספק בן ח' אין מחללין עליו את השבת ואמנם ברש"י שם ד"ה בן ח' פירש דקאי לגבי מילה בשבת וכן הרמב"ם לא הביאו אלא בהלכות מילה פ"א הי"ד אבל הטור והשו"ע נקטו דקאי על חילול שבת גרידא, ואף שיש צד שהוא בן ז' והוי בן קיימא מ"מ מספק אין מחללין את השבת.

אלא דצ"ע שהרי שנינו ביומא פג. דגם בספק מחללין כדתנן נפלה עליו מפולת ספק הוא שם ספק אינו שם וכו' מחללין את השבת, ומאי שנא דבספק בן ז' אין מחללין.

ובמשנ"ב שם ס"ק כט כתב: כיון דמספק"ל אם היה בן קיימא מעולם לא מחללין, עכ"ל, ונראה בכוונתו שולד זה לא הוחזק לן בחזקת חי, וסברא זו מצינו בערכין ז. דפרכינן אדינא דשמואל דאמר האשה שישבה על המשבר ומתה בשבת מביאין סכין ומקרעין כריסה ומוציאין את הולד, וביאר רבה דקמ"ל דמביאין סכין דרך רה"ר ופרכינן מאי קמ"ל דמספק מחללין שבת הא תנינא מי שנפלה עליו מפולת וכו' ומשני מהו דתימא התם הוא דהו"ל חזקה דחיותא, אבל הכא דל"ה לי' חזקה דחיותא לא קמ"ל, עכ"ד הגמ' ואף שבגמ' נראה שאי"ז רק הו"א ולמסקנא אי"צ חזקה דחיותא, צריך ליישב לדעת הטור כמ"ש בהגהות יד אפרים על המג"א בס"ק טו דכוונת הגמ' קמ"ל שגם זה נחשב לחזקה דחיותא. אכן צריך ביאור עיקר הסברא דניבעי חזקה כדי להתיר חילולי שבת לצורך פיקו"נ.

ב. עוד יש להקשות דהנה המג"א בס"ק טו כתב דנראה לו שכל דין הטוש"ע דבספק בן ז' אין מחללין זהו רק לשיטת הרי"ץ גיאות ודעימי' המובא ברא"ש ביומא פרק ח סי' יג דעל עובר אין מחללין את השבת דלשיטת הבה"ג ודעימי' דאף על עוברין מחללין את השבת הרי כבר בהיותו עובר חיללנו עליו את השבת, והיאך עכשיו שנולד ספק בן ח' לא נחלל עליו את השבת (ועי"ש מש"כ המג"א מהרמב"ן וכבר תמהו עליו הדגמ"ר והרעק"א עי"ש), עכת"ד המג"א. ויש לתמוה דהטור בסי' תריז בדינא דעוברה שהריחה כתב להדיא שמאכילין אותה משום סכנת האם או משום סכנת הולד ועי"ש בב"י שזהו כשי' הבה"ג דאף על עובר מחללין, וא"כ הטור סתר משנתו דהיאך ס"ל דעל ספק בן ז' אין מחללין את השבת כיון דס"ל כשי' הבה"ג דאף על עוברין מחללין את השבת.

ובביאור הלכה שם ד"ה או ספק כתב דקצת יש לדחות דבעוברה שהריחה מסתמא לבסוף תלד בן קיימא וישמור שבתות הרבה ולכך התירה התורה. משא"כ בזה שכבר נולד, וחזינן שלא גמרו שערו וצפורניו מסתברא שהוא בן ח' ולא יחי' ולמה נחלל עליו את השבת, עכ"ד עי"ש. ולכאו' בדעת הטור ע"כ צריך לומר כן. אלא דצ"ב דאם גם על עובר מחללין ומה"ט דישמור שבתות הרבה, למה מספק אין מחללין.

ג. והנראה בזה ובהקדם דברי התוס' בב"מ קיד: ד"ה אמר לי' שהקשו כיון שאליהו כהן היה היאך החי' את בן האלמנה ותירצו: שהיה ברור לו שיחייהו לכך היה מותר משום פיקו"נ, עכ"ל. ומדברי התוס' האלו הוכיח בקובץ הערות סי' מח ס"ק טז דחילול שבת אינו מכח מצוות 'וחי בהם' שהרי אין ציווי להחיות מתים אלא מכח מה שיגרום שיקיים מצוות וישמור שבתות הרבה עי"ש, והנה מלשון התוס' מבואר שרק משום שהיה ודאי שיחייהו שרי, ולכאו' הא גם בספק פקו"נ שרי, וצ"ל דהנה ביומא פה: קאמר שמואל דאי הואי התם אמינא שמקור דין פיקו"נ הוא מ'וחי בהם' ומסקינן שם דלכולי איכא פירכא אשכחן ודאי ספק מנלן, ומבואר דוחי בהם שעניינו לדאוג לחיי האדם זה גם להציל מספק וכמו שפירש"י שם, אבל לשאר הלימודים אין מקור להציל מספק.

וא"כ מבוארים דברי התוס' דלהחיות המת שלא נכלל ב'וחי בהם' אין היתר מספק דהחשבון של חלל עליו שבת אחת כדי שימור שבתות הרבה זה רק בודאי דאל"כ אין ספק מוציא מידי ודאי, ומשו"ה כתבו תוס' שהיה ברור לו שיחייהו, וכן ביאר בספר העמק שאלה להנצי"ב בפרשת וזאת הברכה קסז.

ד. והנה גם לשיטת הבה"ג שמחללין שבת על עוברין מבואר ברמב"ן שזה משום הך סברא דחלל עליו שבת כדי שישמור שבתות הרבה ע"י חילול זה, וא"כ לפי המתבאר זהו רק בהצלה ודאית ולא בספק, וסתם עובר הוא נחשב לודאי דרוב ולדות בני קיימא, משא"כ כשנולד ספק בן ז' ספק בן ח' ולא גמרו שערו וצפורניו דהוי ספק בן קיימא אין מחללין.

ואף דלהצד שהוא בן ז' חייל בי' דין וחי בהם מ"מ מבואר דאין מחללין, וכמו שאמרו בערכין דלית לי' חזקא דחיותא, וביאור הדבר הוא דהדין וחי בהם הוא על מי שהוחזק שמצווין להחיותו. אף שעכשיו זה ספק הצלה, צריך לדאוג לחיותו אף מספק, אבל אם לא הוחזק שהוא בכלל הציווי דלהחיותו דאית לן ספק אם הוי בכלל נפש, בזה לא חייל דין וחי בהם להחיותו (דבאמת כמו שבשאר הלימודים זהו רק בודאי ה"נ וחי בהם ורק שמי שנאמר עליו וחי בהם צריך להצילו גם על צד הספק וכמ"ש רש"י להלן פה: ודוק).

ה. אלא דלכאורה יש לתמוה דבסוגיא בשבת קלו. מבואר דכל שלא ידעינן דכלו לו חדשיו הו"ל ספק בן ז' וכן לגבי בהמה שלא ידעינן דכלו חדשי העיבור אסור לשוחטה, ואם שחטה קודם ח' ימים אסורה באכילה וכן נפסק ביו"ד סי' טו, וא"כ היאך מחללין שבת על עובר הרי לא כלו לו חדשיו – לשי' הטור והשו"ע.

ויש לבאר לפי המבואר ברא"ש שם (פרק יט סי' ז) שתמה על הריף שפסק כרשב"ג התם דהא כרבנן קיי"ל אפי' לקולא דאם אשת כהן היא אינה חולצת ומחזקינן לי' בולד גמור להתיר יבמה לשוק וסמכינן ארוב ולדות שהו בני קיימא ולא עבדינן כרשב"ג אלא להחמיר ולהצריך חליצה לאשת ישראל ולאסור בהמה שנשחטה תוך ז' ימים וכו' עכ"ד הרא"ש, ומבואר דבאמת כל הך דינא דחיישי' בולד רגיל שלא ידעינן דכלו לו חדשיו שמא הוא נפל הוא חומרא דרבנן דחיישי' שלא במקום עיגון אשת כהן, אבל מדינא ודאי דאזלינן בתר רוב דולד מעליא ילדן. וא"כ לגבי פיקו"נ בודאי שרבנן לא החמירו שלא לחלל עליו את השבת.

ולפ"ז כל דברי בטור והשו"ע שבספק בן ז' ספק בן ח' אין מחללין אי"ז כל שלא ידעי' דכלו לו חדשיו רק בכה"ג שלא גמרו שערו וצפרניו, דאיכא ריעותא שאינו בכלל רוב ולדות משו"ה הוי ספיקא ואין מחללין שבת מספק בכה"ג.

ו] ובמשנ"ב שם סק"ל כתב בשם הגר"א דאף בגמרו שערו וצפרניו בעינן שישהה ל' יום וזהו ע"פ הגר"א בביאורו שכתב דביבמות פ: אמרי' דלא סמכינן ארבי דגמרו שערו וצפרניו אלא בצירוף רשב"ג דשהה ל' יום עי"ש ולכן החמיר דאף בגמרו שערו וצפרניו בעינן שישהה ל' יום.

אמנם בחזו"א יו"ד סי' קנה סק"ג כתב בשם הגר"א דאף בלא נגמרו שערו וצפרניו מחללין עליו את השבת, (עי"ש דקאי אדרכי משה ביו"ד סימן רסו דאין מפקחין את הגל בשבת על ספק בן ז' דלא נגמרו שערו וצפרניו), וזהו הגר"א בביאורו בסימן שלא סעיף ג' אחר שהאריך טובא כתב בסו"ד: אבל מש"כ בסי' של ס"ז דבגמרו בין ספק ובין ודאי מחללין צ"ע ואפשר משום דספק נפשות להקל וסמכי' ארבי, אלא דא"כ בספק אפי' לא גמרו הול"ל דמחללין וכו', עכ"ל, ומזה הוציא החזו"א דלהגר"א אף בלא גמרו מחללין מה"ט דעל ספק נפשות מחללין, וצ"ע שהמשנ"ב העלים עיניו מדברי הגר"א שבסי' שלא, שנמצא דלהגר"א אדרבה אף בלא גמרו מחללין, וצ"ע.

והחזו"א שם בסק"ד כתב: יש טועין וסוברים דהנולד קודם ט' הוא נפל ומתייאשין הימנו ואינם זריזין ברפואתו, וזו טעות אלא כל שנגמרו שערו וצפרניו הרי הוא ספק בן קיימא וכו' ומחללין עליו את השבת לרפואתו עכ"ל ולכאורה לפי הגר"א אף בלא נגמרו מחללין, ואולי להלכה לא פסיקא לי' למיעבד דלא כהטוש"ע.

ז. ומעתה לפי המבואר כל דברי הטור והשו"ע דיש כאן ספק אמיתי להוציאו מכלל רוב ולדות מעליין זהו רק בלא נגמרו שערו וצפרניו, אבל בנגמרו שערו וצפרניו הוי בכלל רוב ולדות דמחללין עליהם (ועדיין צ"ע דודאי בן ח' לכאו' גם בגמרו כבר אינו בכלל רוב ולדות מעליין דרוב ולדות אינם משתהין, אמנם דברי הגר"א בסי' של ס"ז קאי נמי אספק בן ז' כמבואר שם להדיא וצ"ע).

ולפ"ז יש לתמוה על המג"א בס"ק טו שהביא לקו' העולת שבת דהא בסעיף ה' איתא דמחללין שבת אף שלא הי' לו חזקת חיים מעולם כגון יושב על המשבר, והמג"א תי' דמיירי בס"ה בכלו לו חדשיו ולכאו' למה הוצרך לזה הרי שם אין ריעותא דלא גמרו שערו וצפרניו, וא"כ הוי בכלל רוב ולדות מעליין. ואין לומר דמ"מ איכא ריעותא שהאם מתה וזה מספק שמא גם הולד מת, דא"כ לא הועיל המג"א בתירוצו דכלו לו חדשיו שהרי סו"ס יש כאן ספק מכח מיתת האם. (ובדוחק י"ל שרק צירוף שתי הריעותות שהאם מתה ומיעוט נפלים קודם שכלו חדשיהן הו"ל בכלל ספק לצאת מהרוב, וצ"ע.)

ח] ע"כ נתבאר בשיטת הטור והשו"ע, אמנם מצאנו שיטה נוספת בדעת הבה"ג בשטמ"ק בכריתות ז. אות ה' בשם תוס' הרא"ש שהקשה אהא דתנן בפ"ז דאהלות מ"ז האשה שהיא מקשה לילד מחתכין את הולד במעי', והא מדבעינן לחלל עליו את השבת עליו כדאמרי' דמביאין סכין מרה"ר א"כ אמאי הורגין אותו במעי אמו ותירץ משום שדוחין ספק נפש מפני ודאי נפש עכ"ד,ומבואר דס"ל דהא דמחללין עליו את השבת בהכרח משום דהוי נפש, ומשו"ה הוקשה לו ותי' כנ"ל, אולם לפי הרמב"ן דלבה"ג הא דמחללין הוא משום הסברא דישמור שבתות הרבה א"כ אי"ז משום דיש כאן נפש. ולפ"ד תוס' הרא"ש א"כ ודאי שאין מקום לשיטת הטור דספק בן ז' ספק בן ח' אין מחללין עליו את השבת ולדבריהם עכצ"ל דקאי רק על מילה וכשי' רש"י והרמב"ם, והבה"ל הביא שם שהבה"ג בעצמו ס"ל דספק בן ז' ספק בן ח' מחללין עליו את השבת, ולפי המג"א הוא לשיטתו, ולהנ"ל יש להוסיף דאי הבה"ג הוא מטעם התוס' הרא"ש דאף עובר חשיב נפש הרי שודאי מוכרח דאף על ספק מחללין.

ויש לדון דלפי"ז רק לאחר ארבעים יום של העיבור מחללין דבפחות ממ' יום הוי כמיא בעלמא ואין כאן נפש, דהרמב"ן לשיטתו דטעמא דהבה"ג כדי שישמור שבתות הרבה כתב דלפ"ז אף קודם מ' יום, אבל להתוס' הרא"ש בערכין ז. הנ"ל דווקא לאחר מ' יום (ועי' משנ"ב סי' תקנ סק"ג שג"כ דימה לענין מעוברת שאי"צ להתענות, דבפחות ממ' יום לא הוי מעוברת).

וע"ע בשטמ"ק בערכין ז:באות א בשם תוס' שכתב תירוץ אחר על הקושי' מאהלות דהכא במתה אמו מיירי נמי בהוציא ראשו, וזה תירוץ נוסף לשי' הרי"ץ גיאות דס"ל דדוקא על ילוד מחללין את השבת. אבל התוס' הרא"ש שבשיטמ"ק בע"א זה כשי' הבה"ג.