15 בגדרי רה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בגדר רה''ר לשבת

1. בדין רה''ר לשבת מצינו כמה הגבלות. הן מבחינת רוחב הרשות דבעינן ט''ז אמה כמבואר בדף צ''ט ע''א, הן מבחינת צורת הרשות דלא יהא מקורה כמבואר בדף ה', עוד מצינו דין רוחב ד' דאיכא ברה''י, ויעוין בבהגר''א שמה סעיף ו' דמוכיח דברה''ר ליכא להאי דינא דרוחב ד' מהא דנקטה הגמ' דהא דבעי ד' בכרמלית הוי מקולי רה''י, ומבואר דמצד הא דהוי כרה''ר לא בעי ד' יעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דבעמוד ט' דדינו כרה''ר לא בעי רוחב ד' מדיני הרשות. אולם בשיטה לר''ן בדף ז' נקט דבתרוויהו בעי ד' ויעוי''ש מה דמיישב את קושית הר''ן ויש לעיין באור הנידון בזה.

ובשיעור ס' ריבוא פליגי הראשונים, יעוין בתוס' בסוגין ז' ע''ב דבעי ס' ריבוא וכן ברש''י עירובין נ''ט ע''א וכן בדף ו', רק דברש'י מתיחס לעיר דבעינן עיר שיש בה ס' ריבוא. וברמב''ן הבין דבעינן שיעברו בפועל ס' ריבוא בעיר,וכן כשהביא בשו''ע סימן שמה סעיף ז' להך שיטה כתב דבעינן שיעבור ס' ריבוא בכל יום. אולם במיוחס לר''ן שבת בדף ו' ע''ב מביא מהרא''ה וז''ל, דאע"ג דפי' רש"י ז"ל ובה"ג דלא הוי רשות הרבים אלא של ששים רבוא לאו דבעינן ששים רבוא אלא שיש כאן דרך לששים רבוא כלומר שיהו רגילין לילך שם אנשים רבים תדיר כששים רבוא. ומבואר דהעיקר תליא שיהא אפשרות להליכה של ס' ריבוא.

1. עוד מצינו ברמב''ן שם דמדייק מרש''י דביאר דהא דמדבר לא הוי רה''ר הוי מחמת דאינו מקום הלוך לרבים דהולכי מדברות לא שכיחי, ומוכח מדבריו דדרכים ועיירות דשכיחי הוי רה''ר אף על גב דלא הוו תמן ששים רבוא, וכתב שם הרמב''ן וז''ל, ושמא דעת הראשונים לומר שהאיסרטיא שהיא כבושה חוץ לעיירות והולכים ממנה מעיר לעיר וממדינה למדינה עד סוף כל העולם אין מדקדקין בה בעוברין עליה ששים רבוא דהא דכולי עלמא הוא, אבל בתוך העיר אין שם רשות הרבים בלא ששים רבוא דתהוי כדגלי מדבר. ומבואר דאיכא חילוק בין מקום המסור מצד עצמו לכל העולם למקום המתיחד לציבור מסוים דבזה בעינן לשיעורא דס' ריבוא.

ויעוין עוד בריטב"א בעירובין נ"ט וז''ל, רש"י ז"ל אינו מצריך שיתיישבו בעיר ס' רבוא אלא שיכנסו בה סמ"ך כאלו הכרכים והעיירות שהם פתוחים למקומות הרבה ורגילין בה סוחרים וכיוצא בהם, ותדע שאף ירושלים לא היו בה ששים רבוא תדיר ואעפ"כ יש בה משום ר"ה אלמלא דלתותיה ננעלות בלילה, ומעתה כל שבתחלתה נתיישבה ככרכים ושווקים גדולים להיות רוכלת העמים זו היא של רבים. עכ"ל. וכעין זה כתב ג"כ הריא"ז והביאו הש"ג בפ"ק דעירובין וז"ל, מבואות של כרכים המפולשין חוץ לעיר מצד זה ומצד זה ורחבין ט"ז אמה והן מעבר לס' רבוא כדרך הכרכים שכל באי עולם עוברין שם הרי המבואות הללו ר"ה גמורה הן עכ"ל. ומבואר דגם העיר עצמה או מבואותיה למרות דלא הוו מקום המסור מצד עצמו לכו''ע. דהרי שייך לעיר הזאת מ''מ כיון דאיכא בה שייכות לרבים ושייך שיעברו בה ס' ריבוא סגי בהכי ובלשון הריטב''א נראה דבעינן שבמשך זמן יעברו בה ס' ריבוא רק לא בעינן תדיר.

1. עוד מצינו בפלטיא דאיכא לה גדר רה''ר אחר מרה''ר דעיר, האחד. הא דמבואר ברמב''ן עירובין נ''ט דלמרות דלר' יהודה שתי מחיצות הוי דאוריתא וחשיב רה''י מ''מ ברה''ר גמורה כי האי לא מהני כיון שהרבים קבועים ועומדים שם כל היום.

שנית. מצינו ברשב''א בעבודת הקדש שער ג' א' דלמרות דרה''ר דדלתותיה נעולות בלילה לא הוי רה''ר כמו שמבאר שם הרשב''א שאין רשות הרבים אלא הנמסר לרבים בכל שעה, מ''מ בפלטיא חשיב בכל גוונא רה''ר. וז''ל, איזו היא רשות הרבים, כל מקום שהוא רחב שש עשרה אמה על שש עשרה אמה ומתקבצין שם בני אדם לסחורה ולעשות שם צרכיהם כשווקים שבמדינות, ואף על פי שדלתות המדינה ננעלות בלילה, וזו היא פלטיא שאמרו. וכן הביא המאירי בסוגין מגדולי הצרפתים וגדולי הדור.

ויעוין בחסדי דוד לתוספתא פ''א ה''א דהוכיח כן גם מרש''י בסוגין דנקט דבעינן מבואות המפולשין, ובפלטיא לא הזכיר רש''י דבעינן מפולש, וגם אי איכא לו ג' מחיצות הוי רה''ר. ויעוי''ש דמקשה דאמאי לא אמעיט אינו מפולש מהילפותא ממדבר כמו שממעטינן רה''ר מקורה. ומיישב דגם במדבר איכא תרי גווני דרה''ר. האחד. הא דהלכו במדבר בשעת מסען ובזה בעינן שיהא מפולש כדי שיהא דומה לדגלי מדבר בשעת מסען. אולם גם בשעת חנייתן אע''ג דמחנה ישראל היה כולו מוקף אהלים בריבוע י''ב מיל וחשיב עיר אחת, מ''מ מקום חנית משה רבינו היה חשוב רה''ר לפי שכל ישראל היו מתקבצין שמה, כמבואר בדף צ''ו דמחנה לויה רה''ר כמו שמבאר רש''י שם שהיו הכל מצויין אצל משה רבינו. ומהא יליף הרשב''א דהרחוב שבו מתקבצין לעסקיהן הוי רה''ר בפני עצמו.

1. עוד מצינו ברמב''ן שם וכן מבואר ברש''י בעירובין דף ו' דבעינן שהפילוש יהא מכוון משער לשער, ובב''י נקט דבעינן שהפתחים יהו מכוונים. וכן הביא המג''א סימן שמה להלכה. ויעוין בשו"ת אגרות משה אורח חיים חלק ה סימן כח דתמה דמנ"ל שבדגלי מדבר היו הפתחים מכוונים. ויעו''ש דמדייק מרש"י בעירובין דף ו' ע"ב ד"ה ירושלים, דכתב רק שהרה"ר הוא מכוון משער לשער, וכונתו שלא הלך בדרך עקלתון והוי באופן דליכא הפסק המבטל מדיני רה"ר. ומדייק כן מעוד הרבה ראשונים ומסיים שם וז''ל, ולא ראיתי מכל רבותינו הראשונים שהביא שיכתבו שמפולשין הוא שיהיו השערים מכוונים, אלא רק באו"ז עירובין סימן קס"ד שכתב עיר של יחיד שאין רה"ר עוברת בתוכה שאין פתחיה מכוונין זה כנגד זה כגון דגלי מדבר. ולכן אני נבוך בעיקר דין זה שהמג"א מפרש זה על לשון הש"ע, דבשביל שמצא כן רק בלשון הרמב"ן במק"א במלחמות עירובין דף כ"ב ע"א (ו' ע"א מדפי הרי"ף). ואף שנוסף גם האו"ז, אין לומר כן, דאדרבה היה יותר נוטה לומר שכל רבותינו שלא הזכירו לשון זה פליגי עכ''ל. רק דמביא מרש''י בעירובין דף ו' ע"ב על הא דאמר עולא הני אבולי דמחוזא אלמלא דלתותיהן ננעלות בלילה חייבין עליהן משום רה"ר, דכתב שם שהיו שערי העיר מכוונים זה כנגד זה והיו בה ס' ריבוא.

ובעיקר הבאור בזה יעוי''ש דמדייק מרש''י בעירובין ו' ע"א ד"ה רה"ר, וז''ל, משמע רחב שש עשרה אמה ועיר שמצויין בה שישים ריבוא ואין בה חומה או שהיה רה"ר שלה מכוון משער לשער שיהא מפולש דומה לדגלי מדבר. ויעוין ברא''ש דגרס לתיבת או שהיה, דלא כהמגיה. ומוכרח דהא דבעינן מפולש משער לשער הוי רק כשיש להעיר חומה כל סביבותיה שהיא עיר סגורה שיוצאין רק דרך שערים הפתוחין. דכן נחשב שהיו ישראל במדבר שעננים הקיפום. והעננים, מאחר שהקיפם הקדוש ברוך הוא, היה זה בחשיבות מחיצה גמורה, שהרי היתה עדיפא יותר ממחיצות של חומת אבנים וממחיצות של ברזל. וכשהיו צריכים ורוצים לצאת, היו יכולים לצאת והיה נחשב כמו שיוצאין דרך פתחים. וזה היה אפשר מכל רחוב שהיה נמצא הרוצה לצאת. שא"כ נמצא שהיו שעריה מכוונים ממש זה כנגד זה, ופתוחים תמיד, ומחמת זה היה נחשב רה"ר אף שהיו מחיצות. וילפינן מזה דעיר מוקפת חומה נעשית רה"ר כשהשערים הם מכוונים. אבל עיר שאינה מוקפת חומה אין למילף מדגלי מדבר, שהיו מוקפין. ולכן כשיש בעיר ס' ריבוא, שהוא המספר שמחשיב לרה"ר, הוא בדין רה"ר בכל אופן שיכולין לצאת. משום דרק כשאיכא מחיצות שהוא דבר הסותר לרה"ר, שהוא בדין רשות היחיד אף כשאיכא שם אינשי בלא מספר, שצריך שיתבטלו המחיצות, לא נבטלו מצד שערים הפתוחין אלא כשהן מפולשין וגם מכוונים זה כנגד זה. אבל בעיר שאינה מוקפת, שאינה שייכת לחשיבות רשות היחיד, סגי לחשיבות רשות הרבים במספר האינשי דס' ריבוא ומדת ט"ז אמות הרחוב, אף שהיציאה מהעיר אינו מכוון וגם אינו מפולש עכ''ל. וצ''ב גדר הדבר, דממ''נ אי אתו רבים מבטלי מחיצתא מה הצירוף בהא דאיכא פילוש ושערים מכוונים.

1. ונראה בהקדם מה דיש לעיין בגדר ''רשות הרבים'' דהא פשיטא דיסוד הילפותא מדגלי מדבר הוי להגדיר את המושג המחודש של ''רשות הרבים'' דמאחר דילפינן ממשכן דאיכא יחס למלאכות שנעשו שם והבינו חז''ל דגם עשיה ביחס לרשויות הוי מלאכה הלכך ילפינן מהתם למושג של ''רשות הרבים'', אימתי ההעברה מרה''י להך רשות חשיב שינוי. וא''כ בודאי דלא הוי אוסף של נתונים מציאותיים שלמדו חז''ל ממשכן, אלא דמה דלקחו חז''ל ולמדו ממשכן הבינו חז''ל דאלו הנתונים שמעמידים את החפצא ד''רשות הרבים'' וא''כ יש לעיין מהו המושג ''רשות הרבים''.

ונראה דהא פשיטא דהנתון היסודי הוא מקום שמשתייך לרבים, וברמב''ן בעירובין נ''ט נקט דעיר ששייכת ליחיד גם אי איכא בה רבים חשיב רה''י, ובריטב''א שם מוסיף דאפילו אי יהא ס' ריבוא וסרטיא ופלטיא ברוחב ט''ז אמה לא הוי רה''ר. וז''ל הרמב''ן, מ''ט רשות הרבים כשמה שהיא של רבים. וצ''ל דלמרות דהיחס של הרבים לרשות הרבים הוי מכח מה שהרשות עומדת לשימושם אולם אי הוי רשות השייכת ליחיד לא חשיב שימוש דידהו אלא משתמשים אצל היחיד ולכן חסר בזה בתורת ''רה''ר''. וכן מבואר בלשון הרמב''ן שם כיון שהרשות כולה של יחיד ומתוך רשותו הן באין לתוכה רה''י היא. [ובעיקר יסוד הרמב''ן יעוין בהערות לגר''מ הרשלר [הוצאת הרב קוק הערה 294] דמביא מהתוס' דפליג וס''ל דסגי בעצם המצב המציאותי דהולכים בו רבים] .

והא דלא הצריך הרמב''ן ס' ריבוא. נראה דהרמב''ן ס''ל דסגי בעצם הקביעה של הרשות כרשות העומדת לרבים ולא איכפת לן כלל במימוש בפועל של הרבים בהאי רשות. ולכן לא איכפת לן כלל בכמות המשתמשים אלא העיקר דעומד לכלל הציבור. ובשיטת הראשונים שהעמידו יחס לס' ריבוא. יש לעיין ראשית כל מאי איכא בס' ריבוא. שנית. באור הנידון אי בעי להילוך בפועל בכל יום או דסגי במה דאיכא דרך לס' ריבוא. ובבאור הא דאיכא יחס לס' ריבוא נראה דמאחר דילפינן ממשכן ס''ל לחז''ל דהתורת רשות הרבים לא סגי בעצם הדבר דלא עומד ליחיד אלא לרבים, אלא בעינן שיהא להנך רבים יחס מסוים להיותם בשם ''רבים'' ורק היכא דאיכא יחס בין הרשות להנך ''רבים'' דאיכא בהו להאי יחס. איכא בזה תורת ''רשות הרבים'' ומאחר דבמשכן היה ס' ריבוא ילפינן דרק לרבים בשיעורא דס' ריבוא דהוי שיעור ''עם'', איכא יחס ד''רבים'', ומאחר דהתורת ''רשות הרבים'' לא הוי מכח קנינים, אלא מכח המציאות של העמדת הרשות לרבים א''כ לא סגי בעצם הדבר דעומד כאפשרות שימוש לרבים אלא בעינן שבפועל יתממש לרבים. רק דבהא פליגי הראשונים אי בעינן שבפועל יעברו שם בכל יום ס' ריבוא, דרק בזה נוכל לראות יחס בין הרבים לרשות, או דסגי דאיכא בעיר דרך לס' ריבוא דבמשך הזמן יעברו במקום, דגם בזה סגי למשווי כרשות הרבים מאחר דאיכא מקום מוגדר לרבים דאיכא להם יחס להך רשות, ולכן גם בזה חשיב ''רשות הרבים''.

1. ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הא דבעינן רוחב ט''ז אמה, דנראה דמאחר דבאנו להעמיד רשות העומדת לרבים הלכך ילפינן גם את גודל הרשות דרק בגודל זה נוכל לראות את הרשות כרשות המיועדת לרבים ולא רק דהולכים בה רבים.
2. ונראה דבזה יתבאר הא דנקט בבהגר''א דליכא דין רוחב ד' ברה''ר דעיקר ענין ''רשות הרבים'' הוא בהעמדתה לרבים ובזה שייך שיעורא דרוחב ט''ז אמה דילפינן ממשכן דכך הצורה של רשות העומדת לרבים, אולם שיעור ד' יעוין בחידושי הגר''ח הלכות שבת פרק יד בד''ה אכן דעת הרמב''ם. וז''ל, דהא דבעינן ברה"י שיהא לו קרקע ד' הוא מתרי טעמי, חדא משום דבעינן מקום הראוי לתשמיש ובלא קרקע אין זה מקום תשמיש, ועוד נראה דגם בלאו הך טעמא דמקום תשמיש עוד הוי זה מעיקר דין ושם רה"י דבעינן דוקא קרקע למטה, ומשום דיסוד הדין של מקום ד' האמור ברה"י שזהו עיקרו של רה"י כל יסוד חלות דינו הוא רק עם קרקע. ונראה דלא מבעיא להך טעמא דמקום תשמיש דשייך רק ברה''י דהעמדתה לשימושים הוי מעצם מהות הרשות, אלא גם הא דבעי גוף קרקע ד' נראה בלשון הגר''ח דכל הצורך בגוף הקרקע הוי ברה''י. ואפשר דהבאור בזה הוא דרה''ר דעיקר ענינה הוא הילוך הרבים נמצא שהקרקע הוי היכי תימצי להילוך, אולם ברה''י שבאה לסיים מקום ליחיד בהא גוף הקרקע הוא חלק ממציאות הרשות ולא כהיכי תימצי בעלמא.
3. ונראה עוד דהא דנקט בבהגר''א שמה סעיף ח' לגבי רה''ר המתקצרת [שיש מב' הצדדים רה''ר רוחב ט''ז אמה] דדוקא עד רוחב ד' הוי רה''ר ומוכיח כן מהא דאיתא במשנה בעירובין צ''ט דבין הכותל לבור היכא דאיכא ד''ט הוי רה''ר ומבואר דבעי שיעור ד', ומשמע דהוי שיעור ברשות. נראה דכונתו דכיון דרק מרוחב ד' איכא דריסת רבים לכן גם בגוונא דהוי באמצע רה''ר דבפועל רבים דורסים, מ''מ מאחר דמצד הרשות אין בה שיעור דריסת רבים בהא לא יהני הטפלתה לרשות הרבים, כיון דבזה איכא סיבה לנתקה מרה''ר דעיקר ענינה רשות הילוך. ולפי''ז לא הוי מדין מקום ד' דרה''י אלא הוי מהך הלכתא דרוחב ט'ז דבעי מקום הילוך, רק דפחות מד' הוי גרעון בעצם מציאותו כמקום הילוך מצד עצמו. ולכן בעמוד ט' ברה''ר לא שייך הך הלכתא דהיחס של עמוד כרה''ר מחמת היותו משמש את רה''ר. ועיקר הבאור דשיעורא דד' הוי ביחס להילוך יעוי''ש בריטב''א דהוי מחמת דפחות מד' לא דרסי אינשי ולכן ליכא לזה שייכות לרה''ר דהוי כגבוה ג' פחות מד' דהוי מק''פ. אולם בבהגר''א נראה דזה עומד כשיעור בגוף הקרקע דבעינן שתהא ראויה לדריסת רבים.

ובשיטת הר''ן דנקט דבעי מקום ד' נראה דס''ל דשיעורא דמקום ד' הוי בגוף המקום דליכא לו יחס כל היכא דהוי פחות מד' והוי כמאן דליתא, ולכן גם ברה''ר איכא להך ד. [ויעוין בר"ן על הרי"ף סוכה [דף ב ע''א בדפי הרי''ף] בד''ה עושה טפח שוחק וז''ל, אפילו הכי בציר מארבעה לא חשיב בשום דוכתא]. ונראה דזה מה דהוכיח הגר''א מהא דבעמוד לא בעי ד''ט דליכא ברה''ר להלכתא דד' דרה''י, וכונתו דאי איכא ברה''ר דין רוחב ד' כמו ברה''י א''כ הוי שיעור בחשיבות המקום דכל כמה דלא הוי רוחב ד' הוי כמאן דליתא ובזה לא יהני מה דמשמש לרה''ר.

1. ונראה עוד דלהכי ילפינן ממשכן שלא יהא מקורה, דמאחר דעיקר היחס של הרבים ברשות הוא לא מכח ההשתמשות בגוף הרשות אלא רק כמקום מעבר לעסקיהם וענינם א''כ נראה דכל כמה דאיכא קירוי כיון דקירוי מעמיד סוג שימוש של הנחה ברשות, דתחת קירוי הוי מקום הנחה ולא רק מעבר בעלמא, הלכך בצורת העמדת זו ליכא יחס ל''רבים'' אלא הוי כיחידים המשתמשים ברשות, דרק בשימוש למעבר איכא יחס אחד לכולהו, אולם כל כמה דאיכא יחס לשימושים בגוף הרשות כל חד נידון לעצמו, ואי היינו דנים רה''ר גם במקורה הוי מחמת דגם בהך אופן של העמדה דיינינן להו כרבים ולא יחידים.
2. ונראה דבזה יתבאר הא דלא משכחת רה''ר מקורה היכא דהמקום המקורה נמצא באמצע רה''ר ועוברים בו ברה''ר [כדמוכח מהא דבדף ה' לא משכחת הגמ' רה''ר מקורה], וצ''ב מ''ש מדינא דרוחב ט''ז אמה דמבואר בתוס' בדף ז' ד''ה אבל בין העמודים, [וביתר אריכות בתוס' בעירובין ו' ע''ב ד''ה וכי תימא], דברה''ר שמתקצר באמצע לפחות מט''ז דיינינן להו כרה''ר מחמת דבני רה''ר בוקעין בה. ונראה דברה''ר מקורה כיון דהגרעון קיים בגוף הרשות דעומדת כרשות הנחה הלכך בהא לא שייך למידן את הטפילות לרה''ר דעוברת בה כיון דסכ''ס בתוך המקום המקורה לא הוי כמקום מעבר, ורק ברוחב ט''ז אמה דהוי צורה במקום דנוכל לראותו כמשויך לרבים בהא סגי במה דהוא נמצא בתוך רה''ר המשויכת לרבים דמכח זה גם חלק זה ישתייך לרה''ר.

ועיקר הבאור דקירוי מעמיד יחס של מקום הנחה מוכח בגמ' בדף ה' דמבואר התם דאי רה''ר מקורה הוי רה''ר, לרבי דביתא כמאן דמליא דמיא דיינינן לחפץ כמונח. והדברים צ''ב דשלמא ברה''י מוקף מחיצות דהוי מקום הנחה בהא אמרינן דכל כמה דהוי מקורה דיינינן לכל אויר הרשות כמקום הנחה לא רק לקרקע, [דהוי כמחסן שכל האויר עומד כמדפים להנחה] וא''כ מאי שיאטיה לרה''ר מקורה בלי מחיצות דנדון אותה כמאן דמליא דמיא. ומוכח דעצם הקירוי מעמיד את אופן העמדת הרשות כהעמדה להנחה ברשות ולכן שייך לדון מכח הקירוי לכל אויר הרשות כמקום הנחה ועדיין יש לעיין.

1. ונראה דלפי''ז יש ליישב מה דהעירו דאמאי לא נקטה הברייתא בהנך גווני דכרמלית רה''ר מקורה וכן דליכא בה רוחב ט''ז אמה. וברמב''ן בעירובין תמה רק על רש''י דהצריך ס' ריבוא דאמאי לא נקטה הברייתא להך תנאי דס' ריבוא ומבואר דהא לא הוקשה לו על רוחב ט''ז אמה ומקורה וצ''ב.

ולפי מה שנתבאר דהצורך בהנך דינים להעמיד את היחס של הרבים לרשות דיהא חשיב ''רשות של רבים'', א''כ אפשר לומר דעיקר חילוק הברייתא הוא בחילוק הרשויות מצד עצמם, ובזה שאני ים ובקעה ושאר גווני דהברייתא דהוי חסרון בעצם העמדת הרשות מצד עצמה לרבים, ובזה חשיב הכרמלית כרשות בפני עצמה. אולם בהך גווני דמקורה ולא רוחב ט''ז אמה דמצד גוף הרשות היא עומדת לרבים רק דהחסרון ביחס של ה''רבים'' להך רשות בהא לא דיינינן כרשות בפני עצמה.

ולפי מה שנתבאר בהא דבעי ס' ריבוא דגם הוי ביחס של הרבים להך רשות, א''כ גם בזה איכא למימר דלא חשיב רשות הרבים מצד עצמה. והמשל בזה דהוי כאילו הרשות הופקרה לרבים רק דליכא רבים שיזכו בה ויחשב מחמת כך ''רשות הרבים''.

ויעוין בשיעורים לגרש''י בורנשטין ס''ס י' דמביא מהישועות יעקב שמ''ה סק''ה דכתב דלמרות דכתבו הפוסקים דאין בזה''ז רה''ר דליכא ס''ר, מ''מ היכא דאיכא בתוך רה''ר דזמנינו שטח פחות מד' לא הוי כרמלית מדינא דמצא מין את מינו וניעור ע''י דשאר רה''ר הוי כרמלית דליכא בה ס''ר. וז''ל, דבאמת מצד עצמן רה''ר הוא אלא מצד שאין בוקעין בו אבל ל''ש בזה לומר מצא מין את מינו וניעור דהרי אין זה מינו והרי כשיבואו ס''ר יהיה נחשב רה''ר אף שלא יעשה שום שינוי בגוף הרשות. ומבואר דליכא יחס להך רשות ככרמלית מצד עצמה.

והא דתמה הרמב''ן על רש''י דאמאי לא נקטה הברייתא לתנאי דס''ר נראה דהוי לשיטתו כפי מה שהבין ברש'י דבעי להילוך בפועל של ס''ר, והבין הרמב''ן דהוי מעצם צורת רה''ר דילכו בה ס''ר כמו בדגלי מדבר וא''כ כל היכא דלא הולכים בה ס''ר לא הוי רה''ר מצד עצמה.

1. ונראה דבזה יתבאר הא דבעינן שהפתחים יהיו מכוונים וכפי איך שביאר באגרות משה דהוי דוקא היכא דאיכא מחיצות, דנראה דהיכא דאיכא מחיצות מאחר דהמחיצות מסיימים את המקום הלכך איכא בזה סתירה לרשות הרבים רק דע''י דרבים עוברים ברשות הוי סיבה לבטל להך סיומא דהמחיצות ולהעמיד בחזרה את רשות הרבים, ורק דבשביל זה בעינן שלא נראה את כניסת הרבים ככניסה לרשות ויציאה מהרשות, אלא רק כמעבר בעלמא וכל כמה דאין פתחיהם מכוונים כל כניסה נדונית ככניסה לרשות ויציאה ממנה בצד השני ותו ליכא בזה ביטול לסיום של המחיצות.
2. והשתא נראה לבאר את החילוק בין פלטיא לשאר רשות הרבים, דמאחר דעיקר ענין רשות הרבים הוא העמדת הרשות לרבים א''כ איכא למימר דכל כמה דהרשות מצד עצמה כל צורת שימושה והעמדתה הוי לרבים א''כ בהא הוי רה''ר גמורה. ולכן בזה לא מהני דלתות נעולות בלילה, דעיקר הא דמהני דלתות נעולות הוי מחמת דכל כמה דזמן מן הזמנים איכא ניתוק בין הרשות לרבים א''כ תו לא שייך לדונה כרשות המסורה לרבים אלא כרשות המסוימת שרק ביום מתאפשר לרבים להשתמש שם, וא''כ כל זה שייך היכא דהיחס לרבים מכח שימושם ברשות כמעבר וליכא יחס לרבים מצד גוף הרשות, אולם היכא דהיחס שלהם קיים בגוף הרשות כמו בפלטיא, בהא ליכא גרעון בהא דדלתות הרשות נעולות.
3. וכן ניחא לפי''ז הא דאיתא ברמב''ן דבזה לא מהני שתי מחיצות דר' יהודה, דנראה דעיקר הא דמהני שתי מחיצות דר' יהודה לאשווי רה''י הוי מחמת דלשיטת ר' יהוה עיקר תורת רה''י הוי מחמת המניעה של שימוש הרבים דאיכא מכח המחיצות ולא הסיום בגוף הרשות כרשות מובדלת, דנראה דלענין לאשוויי כרשות מובדלת מצד עצמה בהא פשיטא דבעינן ג' מחיצות או ד' מחיצות לרמב''ם. ורק דר' יהודה ס''ל דלאשווי רשות היחיד סגי בהא דאיכא סיבה לגרע את הילוך הרבים ובהא גופא משווי ליה כרשות היחיד [יעוי''ש ברמב''ן דמבאר בחד פירושא הא דלא דיינינן לר' יהודה כל רה''ר מוקפת מחיצות מכח ההרים והבקעות דהוי מחמת שכל שאין המחיצה מעכבת וממעטת על הרבים כלום אין בה תורת מחיצה ומבואר דאיכא תועלת בשתי המחיצות למעט את הליכת הרבים] והלכך כל מה דשייך דיהני שתי מחיצות הוי רק כלפי רה''ר דעומדת כרה''ר מכח הילוך הרבים בהך רשותא דבזה מהני שתי מחיצות לגרע את הילוך הרבים, אולם היכא דהשייכות לרבים הוי מכח עצם הרשות בהא בעינן לפעול בגוך הרשות ולהעמידה כמובדלת בעצמותה ולכן בהא לא מהני ב' מחיצות.

ויעוי''ש ברמב''ן וז''ל, שלא אמר ר' יהודה שתי מחיצות תורה אלא ברחב שש עשרה שדרך הרבים עוברת שם ואין הרבים נקבעין ועומדין שם, דגמר ממדבר דליכא מחיצות. ולכאורה קשה דממ''נ אי שתי מחיצות משווי ליה רשות היחיד א''כ ממילא לא הוי רה''ר, ומה צריך לבאר דלהוי מחמת דגמר ממדבר דליכא מחיצות וכי בשביל לומר דג' מחיצות מהני בעינן למיגמר ממדבר דליכא מחיצות, רק אי נימא דכונתו דאי היה מחיצות במדבר היה ראיה דמחיצות במקום המסור לרבים לא משוו ליה רשות היחיד ולא בתור הסבר אמאי לא הוי רה''ר ודוחק. ונראה דכונתו דמאחר דעיקר הא דמהני שתי מחיצות הוי ע''י מניעת רבים [ורק מאחר דאיכא מצב בגוף הרשות שמעמיד את זה חשיב רה''י ולא הוי כרמלית] א''כ אי לתורת רה''ר ליכא גרעון בעיכוב הרבים ע''י מחיצות א''כ ליכא כלל משמעות לשתי מחיצות לאשווי כרה''י, ורק מחמת דרה''ר דמשכן הוי רשות הרבים המסורה לרבים בלי מניעת מחיצות, הלכך אהני המחיצות לגרע מהעמדת הרשות לרבים ולאשווי כרה''י.

1. ונראה עוד דבזה יתבאר חילוק הרמב''ן בשיטת רש''י בין סרטיא לדרך המהלכת בתוך העיר, דגם בזה אמרינן דכיון דסרטיא הוי דרך שמצד עצמה מסורה לכל העולם דהוי דרך מרכזית לכל בני העולם ולא משתייכת לעיר מסוימת, הלכך חשיב רה''ר מכח עצם מציאותה כמקום הילוך לכו''ע.

ורק הראשונים שהבאנו לעיל חידשו דגם היכא דאיכא שייכות בין הדרך לעיר כיון דסכ''ס עוברים בה כל מי שמגיע לעיר להתעסק שם הלכך חשיב בהכי ג''כ כרה''ר ורק דבדבריהם מבואר דבעי אפשרות בפועל לס''ר וכן נראה דבעינן שבמשך הזמן יעברו שם ס''ר.