עז,ב               ג
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / הזורק - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**והוא שעומדת בצד ביתה וכו'.** עי' בתוס' עירובין צא: ד"ה אשה דבעינן בתוך הבית ממש. ועי' בשו"ע ורמ"א מו"מ ר' סעי' א'. ובנתיה"מ שם סק"ג ובסי' רב סק"ה.

**בדברי הב"י** סי' קלט דבחצר גדולה לא מהני שעומדת בצד אחד אם אין משתמר צד השני. עי' בט"ז שם סק"ב ובתור"ג. ובשו"ת רע"א תנינא צב ד"ה אמנם.

**מר סבר חצר משום שליחות**. ויל"ע הא בעינן שיהי' השליח בר דעת ובתורת גו"ק. ועי' פנ"י בתוס' לעיל כא. ד"ה אטו, ובגר"ח סטנסיל סי' קמט דאינו קנין ע"י השליח, אלא הקנין הוא קנין יד, וההתיחסות של החצר היא מפרשת שליחות.

**בדברי הרשב"א** דמהני כשנתן הגט בחצרה ואח"כ אמרה האשה תזכה לי חצרי. עי' בר"ן שהסכים לדברי הרשב"א אלא שסבר שבגוונא קמא צריך לחזור ולומר הא גיטך. אבל הרמ"ה בטור הובא בטור קלט נחלק על דברי הרשב"א. ועי' במחנ"א הל' גרושין על הרמב"ם פ"ה ובתור"ג קלט סעי' א'. [וע"ע באמרי משה סי' כ' אות ט'].

**בקו' הרשב"א**. בס"ד דר' אושיעא דחצר משום שליחות אי איירי בגירושין בע"כ או מדעתה. עי' באבנ"מ קלט סק"ב וברע"א.

**אזל גיטא נפל בפיסלא.** עי' רמב"ם פ"ה ה"ט. ובביאור המ"מ הובא בשו"ע קלט סעי' יא. ועי' בר"ן בסוגיין ובב"ש שם ובאבנ"מ סק"ט.

**ל"צ דגבוה עשרה.** עי' רש"י. רשב"א. ומהר"ם שיף

**אמר עולא והוא שעומדת בצד ביתה ובצד חצרה.** דין זה דעומד בצד שדהו מצינו בב' מקומות. חדא הכא דכיון דגט מתגרשת בע"כ אין החצר מדין שליח אלא מדין יד ובעינן דומיא דידה כדילפינן בסמוך 'כידה מה ידה בסמוכה אף חצרה בסמוכה'. ואידך בב"מ יא. גבי חצר שקונה מדין שליחות ולא בעינן דומיא דיד, מ"מ בגוונא שאין החצר משתמרת וגם ליכא ד"א מקנה בעינן שיהי' הקונה עומד בצד שדהו ומשמרה. ונראה דאיכא נפק"מ בין דינים הללו בין גט למציאה.

**א.** בפשוטו עומדת בצד ביתה היינו שעומדת ליד ביתה וליד חצרה. אך בגליון ציין לתוס' בעירובין צב: ד"ה אשה שהוכיחו שעומדת בצד ביתה ובצד חצרה היינו בתוך ביתה ובתוך חצרה, ולא סגי שעומדת בצידו מבחוץ דבעינן דומיא דידה. וכ"כ ברשב"א. ולכאו' כ"ז הוא רק בגט דבעינן דומיא דידה, אבל בחצר שאינה משתמרת דבעינן שיעמוד בצידו בכדי שיהי' משתמר, די לו שיעמוד בצידו ממש.

אלא שה"ה פי"ז מגזו"א ה"ח הביאו לענין חצר דעלמא דבעינן שיעמוד בחצר ממש. ונחלקו בזה השו"ע והרמ"א חו"מ ר' סעי' א'. ועי' בבית מאיר קלט א' שהביא שהטור ס"ל שרק לענין גיטין בעינן בתוך החצר ממש אבל בעלמא סגי ביכול לשמור מבחוץ.

וביאר בנתיה"מ ר' סק"ג דדעת הרמ"א דהחסרון של חצר שאינה משתמרת הוא דאינו דומיא דשליח, ולכן אף שהגברא משמרו מבחוץ אינו הופך את החצר להיחשב כחצר המשתמרת, דעצם החצר אינו דומיא דשליח, ולכך החצר אינה קונה מדין שליחות אלא רק מטעם יד ובעינן שיעמוד בתוך החצר דוקא. וכן משמע בפנ"י ב"מ יא דעומד בצד שדהו מהני מדין יד.

אלא שהעיר שם מקנין בכלי בסימטא דאינו משתמר, ובודאי לא משכחת לה שיעמוד בתוכו ממש. הרי שמהני שמירה מבחוץ. ועוד מצינו שיכולה לקבל הגט בכלי כמבואר בסמוך גבי מיטה שלה וקלתה, ועוד העיר בסי' רב סק"ה דמצינו שאפשר לתת גט ביד עבד כמבואר לקמן עח. וכי איירי שם שעומדת ע"ג העבד. וכן בבהמה כפותה. ועי' בדברי יחזקאל נו אות ח'.

ועוד העיר בתו"ג ר"ס קלט דבגמ' לקמן עט. מבואר 'אלימיא בגג דידה וחצר דידה למה לי אויר הגג', מבואר דהיא קונה באויר החצר אף שהיא עומדת בראש הגג שהוא רשות אחר, דהא בגג שיש לו מעקה עסקינן.

ובאמת בסי' רב סק"ה חזר בו וכתב דודאי מהני משום שליחות כשעומד בצד שדהו, ולא בעינן שיעמוד בתוך השדה ממש, ודברי התוס' בעירובין והרמ"א הם רק בגט ומציאה, בגט משום דלא מהני ביה שליחות דהוי בע"כ ומהני רק מטעם יד ובעינן שתעמוד בתוכה. וכן במציאה דלא מהני שליחות [או כמו שכ' הרא"ש בב"מ שם דאנן סהדי שאין אדם רוצה שיהיו חפציו ביד שליח כשאין משתמר, או כמש"כ הר"ן שם דבעינן שלוחו של בעל הממון וליכא] לכך מהני רק מטעם יד ובעינן שיעמוד בתוך השדה ממש, אבל במקח וממכר דמהני ביה שליחות כיון שמשמרו יכול החצר לקנות מטעם שליחות. וכן נקטו המחנ"א קנין חצר ב' ובבי"מ ריש סי' קלט.

אלא שעדין צ"ב איך משכח"ל קבלת גט בכלי וכן קבלת גט ע"י עבד הרי בעינן שתעמוד בתוך החצר.

ואפשר לומר דדברי רש"י ותוס' בעירובין הם רק במקום שהאשה והגט ברשות אחר, וכיון שיש מחיצה בין הרשויות, אינה חשובה כסמוכה לחצר, דרשויות מחלקות, אבל בקיבלה הגט בכלי בזה אף שאין האשה בתוך הכלי מהני, כיון שהכלי והאשה באותו הרשות, ובכה"ג חשובה האשה כסמוכה לכלי אף שאינה בתוכו, וכמו"כ י"ל גבי עבד.

**ב.** עוד מצינו לומר נפק"מ, בחצר גדולה בגוונא דאף שהיא משמרת צד אחד אין הצד השני נשמר, דאם בעינן עומד בצד שדהו בשביל שיהי' משתמר י"ל דבכה"ג אינו משתמר, אבל אם איירי במשתמר ובעינן עומד בצידו בכדי לקיים דומיא דידה, י"ל דבכה"ג כיון דסו"ס היא בתוך ביתה סגי.

והנה כתב הב"י בריש סי' קלט שגם בעומדת בתוך החצר, אם המקום גדול דאינו נשמר מצד לצד לא מהני. והבין הט"ז דהב"י איירי בחצר המשתמרת, ואפ"ה בעינן שתעמוד בתוך החצר בכדי שיהי' דומיא דידה, ואעפ"כ ס"ל לב"י דאם המקום גדול לא מהני להחשיבו כולו כידה, ותמה ע"ז דמסברא נראה דכיון שעומדת בתוכו כל הרשות כולו כידה. וגם התור"ג קלט סעי' א' הסכים לסברת הט"ז, אלא שכתב שהב"י איירי בחצר שאינה משתמרת ובעינן שתעמוד בתוך החצר בכדי שתהיה משתמרת, ולכך בעינן שהיה משתמר גם בצד הרחוק, אבל במקום שהוא חצר המשתמרת ובעינן עומדת בתוך חצרה בשביל שיהי' כידה סגי בעומדת בצד אחד.

אמנם ברע"א בשו"ת תנינא צב ד"ה אמנם כתב שהב"י איירי בחצר המשתמרת ואפ"ה בעינן שיהי' הכל משתמר ע"י, ואם צד אחר לא משתמר ע"י לא מקרי יד, 'דיד לא מיקרי אלא כשמירתה עליו'. והביא ראיה מדברי הראשונים שדנו האם אפשר לתת גט בחצר בזמן שהאשה ישינה בתוך החצר, ובר"ן במשנה בסמוך כתב דלמ"ד דבעינן עומדת בצד חצרה א"א לגרש בחצר כשהיא ישינה. והדבר צ"ב הרי החצר מצד עצמה משתמרת גם כשהיא ישינה, וכל מה שצריך שתעמוד בתוך הבית היינו בשביל שיהי' כידה, אמאי לא מהני לתת כשהיא ישינה דומיא דידה ממש. ועי' ברשב"א. חזינן דהא דבעינן שתעמוד בבית כדי שיהי' כידה אינו רק שתעמוד שם לחוד, אלא שיהיה דומיא דידה שמשתמר על ידה, ואפי' שהחצר מצד עצמו משתמר, מ"מ בעינן שיהיה משתמר לדעתה, כמו שדעתה על מה שבידה, וכן מבואר להדיא בנתיה"מ פתיחה לסי' ר' ד"ה לכן, שהקשה שם למה אין חצר לקטן, אף שאין לו שליח, מ"מ כשיעמוד בתוך הבית יהי' הבית מדין יד, וכתב וז"ל 'דבסמוך לחוד לא סגי דלהוי דומיא דידו, רק שיהא עומד בצידו ודעתו עליו לשמרו'. והביא ע"ז דברי הר"ן דלעיל.

**גמ' לימא בהא קמפליגי** דמר סובר חצר משום ידה ומר סבר חצר משום שליחות איתרבאי. יש לברר איך ס"ד דחצר מטעם שליחות הרי מרבינן ליה מקרא דידה. ובאמת רש"י ב"מ י: כתב שלחצר משום שליחות אי"צ פסוק מיוחד אלא הוא נלמד משליחות דעלמא של שליח. וכן בהמשך הגמ' שם דאמרינן דבגט לכו"ע חצר משום יד ביאר רש"י דע"כ חצר דגט מדין יד, דאי הוי מטעם שליחות אי"צ קרא, דהא מרבינן שליחות מקרא דושלח ושלחה, מבואר שאי"צ פסוק מיוחד לזה. ועי' תוס' שם ד"ה ואי ובריטב"א.

ועוד תמה בפנ"י לעיל כא. בתוס' ד"ה אטו איך ס"ד דחצר מהני משום שליחות הא בעינן שיהי' השליח בתורת גו"ק. ועוד דבאמת באופן שנתן גט בחצר מדעתה [בדעת הרשב"א] מהני החצר כשליח קבלה. והרי אינו בר דעת ואינו בתורת גו"ק.

וביאר בגר"ח סטנסיל סי' קמט דודאי בין אם חצר משום יד ובין משום שליחות עיקר הקנין נעשה ע"י שנכנס החפץ לתוך רשותו וקונה בתורת יד, אלא דהנידון הוא מדוע תפיסת החצר מיחסת את החפץ לבעלים, דאם חצר מטעם יד הכונה בזה דחשיב כידא אריכתא של הבעלים, [ובעינן שיהיו הבעלים סמוך לחצר, דומיא דידה]. אבל אם חצר משום שליחות אי"ז כידא אריכתא של הבעלים, אלא הוי יד בפנ"ע ומכח פרשת שליחות נחשב שהחצר מחזיקה את החפץ לבעליו. אבל אינו דומה לכל שליח דעלמא שהשליח עצמו פועל את מעשה הקנין, אבל בחצר הבעלים הוא הקונה והוא המגרש אלא שההלכה הזו שהחצר מתייחסת לידו הוא מפרשת שליחות של התורה.

ולפי"ז ביארו את התוס' לעיל כא: ד"ה אטו שהק' למ"ד חצר משום שליחות מה החיסרון בחצר מהלכת הרי כל שליח הוא נייד. ותי' דדוקא לענין שלא בפניו אמרינן דלא גרע משליחות, אבל בשאר דברים בעינן דומיא דיד כיון דאפקיה רחמנא בל' יד, ולהנ"ל מבואר הדבר שפיר, דגם למ"ד משום שליחות עצם הקנין הוא בקנין יד, ולכך כל שהיא מהלכת חסר בעיקר הקנין היד, ורק לגבי התיחסות פעולת החצר מהני בתורת שליחות, ומהני אף שאין עומד בצידו, [דהחיסרון דאינו עומד בצידו אינו בעיקר היד אלא בהתיחסות ולזה מהני תורת שליחות].

**אלא כידה** מה ידה משתמרת לדעתה כך חצרה משתמרת לדעתה. לכאו' צ"ב למה צריך שיהיה משתמר לדעתה, הרי הבעל נותן את הגט בחצרה, והוא שומר בשבילה את הגט, ולא לא מספיק דעתו לשמור עבורה. וכמו שמצינו שהרא"ש בב"מ יא: [במסקנת הסוגיא דיש חילוק בין מציאה למתנה, דבמתנה א"צ שתהא החצר משתמרת לדעת המקבל, ולא שיעמוד בצידו, ובמציאה צריך חדא מתרתי, או שתהא משתמרת או שיהא עומד בצידה] וביאר דכיון שבמתנה הדבר משתמר לדעת הנותן חשיב משתמרת. אבל מציאה בעינן עומד בצד חצרו. [ומהני מטעם יד ולא מטעם שליחות דאנן סהדי שאין אדם רוצה שיהיו חצפיו ביד שליח כשאין משתמר]. וא"כ גם הכא הוא משתמר לדעת הבעל.

ובאמת הקצה"ח בתחילת סי' ר' דן על דברי הב"י שהבין שכוונת הרא"ש שהנותן עומד בצד חצרו ומשמרו, והקצות כתב ע"ז דאי"צ לזה אלא כיון שאחרים בדלים מזה, שהרי המוכר לא רוצה לתת להם, בזה סגי.

ואפשר שכל דברי הקצות הם רק במתנה, דבזה החצר מהני מדין שליחות, אלא שאנן סהדי שלא ניחא ליה שיהיה המתנה ביד שליח שאינו משתמר, בזה סגי שהחפץ משומר בפועל ע"י שאחרים בדלים ממנו, אבל בגט שהוא מתורת יד, ועד כמה שהחצר מצד עצמה אינה משתמרת חסר לה בעיקר המהות של יד, בזה לא מהני שמירת הבעל, דסו"ס בעיקר החצר חסר בתורת יד.

**בדברי הרשב"א**

מסקנת הסוגיא בב"מ יא: אלא אמר ר"א חצר משום יד ולא גרע משליחות, גט דחוב הוא לה וכו' וכמו שהביאו התוס' כאן. ומבואר דבגט משום שהוא חוב אינו יכול לפעול מכח שליחות.

**א. כתב הרשב"א,** דהא דבעינן לעולא שעומדת בצד ביתה היינו דוקא במתגרשת בע"כ, דבכה"ג מהני מדין יד, אבל במקום שמתגרשת לדעתה ולרצונה בחצר המשתמרת, מודה עולא דמתגרשת, אף שאינה עומדת בצד ביתה, ומטעם שליחות. אמנם כ"ז כשאמרה מפורש אחר נתינה תזכה לי חצירי, אבל אם נתן מדעתה בחצר שאינה סמוכה, אף שמקודם נתרצתה להתגרש, אינו מועיל, דחיישינן שמא חזרה בה כמוש"כ הירושלמי בריש התקבל. והביא ראיה מהירושלמי 'נתן לה את גיטה ואמרה תזכה לי חצרי שבעכו, אמר ר"ח נעשית כמי שהיתה ידה ארוכה' וכו'. הרי דאם נתן כבר הגט שם ואח"כ אמרה תזכה מהני.

והוסיף הרשב"א וכתב ולא עוד אלא אפי' לא נתנו שם עדין, אלא שאמרה היא תזרוק לי גיטי לחצרי ותזכה לי חצרי, משמע דמגורשת, דהא חצר לא גרעה משליחות. והיינו דאף עולא שסובר שצריך לעמוד בצד ביתה, כ"ז הוא רק כשאינה רוצה להתגרש ע"י חצרה, אבל כשאומרה האשה זרוק לחצרי חשוב כאליו היא מינתה את החצר לקבלת הגט, ומהני דחצר מטעם יד ולא גרעה משליחות.

[והריבותא בדין השני יותר מן הראשון, כתב באמרי משה סי' כ' אות ט'. דלא מבעי בגוונא קמא שהניח כבר הגט בחצר ואח"כ אמרה האשה תזכה לי חצרי, דמגורשת דליכא למימר שמא חזרה בה. אלא אפי' בגוונא דעדין לא נתן הגט בחצר מהני ואיכא למיחש דילמא חזרה בה, מ"מ לא חיישינן, והטעם משום שחשוב כאילו היא עשתה החצר לשליח קבלה, ובמינוי שליחות ליכא למימר שמא חזרה בה].

והר"ן הסכים אם דרכו של הרשב"א, אלא שנחלק עליו בדין של גוונא קמא שנתן כבר בחצרה ואח"כ אמרה תזכי לי חצרי, ובזה כתב הרשב"א שמהני. וכתב ע"ז הר"ן לא ידעתי האיך היא מגורשת, דהרי בשעה שזרקו שם בחצר, לא היה החצר לא שליח שלו ולא שליח שלה, והרי בעינן שיאמר אח"כ הא גיטך, ואינו אלא כאילו נתנו לפקדון בידה ואח"כ כשאמרה תזכה לי חצרי האיך מתגרשת הא בעינן שיאמר הרי"ז גיטך, [כמבואר במשנה לקמן שאם נתן לה והיא ישינה, ניעורה וכו' צריך לחזור ולומר לה הא גיטך]. ואם מיירי בעינן שאומר לה אח"כ הא גיטך לאחר שאמרה תזכה לי חצרי, א"כ היינו גוונא בתרא שבדברי הרב.

מבואר שנחלקו בנתנה לחצרה ואח"כ אמרה היא תזכה לי חצרי, האם צריך הבעל לחזור ולומר הא גיטך, דדעת הרשב"א דאין הבעל צריך לומר לה כן, ומיד כשאומרה תזכה לי חצרי מגורשת, אך דעת הר"ן דאינה מגורשת אלא אם אמר לה הא גיטך, והוי כמו שנתן לה לשם פקדון, וכיון שסובר הר"ן שצריך לחזור ולומר שוב הוי כמו גוונא בתרא. ועי' בתור"ג קלט סעי' א' ובאור גדול במשניות.

אבל הרמ"ה הובא בטור קלט נחלק על דברי הרשב"א וכתב דצריך דבשעה שנותן לה הבעל בחצרה שתהא היא עומדת בצדה, אבל אם בשעה שנתן הגט בחצרה לא היתה שם ואח"כ באתה שם, אע"פ שאמר לה הא גיטך אינה מגורשת.

וסברתו פשוטה דכיון שבשעה שנתן לתוך חצרה לא היתה עומדת שם, או שלא הודיעה לו שהיא רוצה בזה. לא הוי חצרה כידה ולא קרינן ביה ונתן בידה, דבעינן מה ידה בסמוכה וכו' ומה מהני מה שהוא אומר אח"כ הא גיטך, הא הוי טלי גיטך מע"ג קרקע.

ובאמת צריך לבאר סברת הרשב"א. וכתבו המחנ"א [על הרמב"ם פ"ה מגרושין והתור"ג קלט סק"א] דהרשב"א מיירי שהוא נתן את הגט בחצר של האשה שהיא 'משעבדת' לבעל, וכ"ז שהאשה לא עמדה שם או לא גלתה דעתה שהיא חפצה בגט הרי לא חלו הגרושין, ואם הגרושין לא חלו הרי הגט מונח עדין בתוך רשות הבעל שהרי החצר משעבדת לו, וא"כ בשעה שהיא גלתה דעתה שהיא חפצה בגט או שהיא בא לעמוד בצד חצרה באותה שעה הרי הוא נותן לה גם את החצר וגם את הגט, וכיון שגיטו וחצרה באין כאחת חשיב שיש כאן עכשיו נתינת גט. ודומה להיכא שהיה הגט בחצרו והוא הקנה לה את החצר דמבואר לעיל כא. דחשיב שיש כאן נתינה של הבעל על הגט[[1]](#footnote-2). אבל גם הרשב"א מודה שאם מתחילה הוא הניח את הגט בחצר שאינה משעבדת לבעל, ולא היתה עומדת שם, בכה"ג גם שאח"כ היא תבא לצד חצרה והוא יאמר לה הא גיטך לא מהני, שהרי לא היה כאן נתינה אלא הוי כטלי גיטך מע"ג קרקע. ונמצא לפי"ז שאין כאן מח' כלל דהרשב"א מיירי בחצר המשעבדת לבעל, והרמ"ה מיירי בחצר שאינה משעבדת לבעל אלא בחצר האשה.

**ב. והק' הרשב"א.** דא"כ באיזה אופן נחלקו עולא ור' אושיעא דאם אינה רוצה לקבל ומיירי בע"כ הא לכו"ע לא שייך לומר שתתגרש, דגם אם חצר מטעם שליחות לא מהני בגט בע"כ כמבואר הסוגיא בב"מ יב: דאין חבין לאדם בע"כ. ואם איירי בגוונא שהאשה רוצה להתגרש, הא גם למ"ד משום יד למה אינה יכולה להתגרש בחצר, הרי זה כמו שמינתה החצר לשליח קבלה. ותי' וז"ל 'דהתם לאו באומרת תקנה לי חצרי, אלא באומרת ניחא לי שתזרוק לי בחצרי, דלא הוי כעין שליח קבלה אלא כעין שליח הבאה'.

וכתב ע"ז באבנ"מ קלט סק"ב 'ולבי מהסס בזה, דודאי אם אין האשה רוצה שתתגרש בחצירה בתורת שליחות לקבלה אלא בתורת שליחות להולכה, מ"ט דר' אושיעא, דנהי דס"ל חצר משום שליחות כיון שלא ניח"ל שתתגרש מיד אלא כעין שליח הבאה ודאי דאינה מגורשת עד שיגיע גט לידה'. ועוד הק' מה אמרו דעולא ס"ל דמשום יד, הרי גם הוא מודה דמהני משום שליחות אלא דאינה רוצה לקבל הגט בתורת שליח.

ולכן כתב האבנ"מ לת' קו' הרשב"א דלעולם מיירי מתני' בגוונא שהאשה מתגרשת בע"כ, וכדתנן סתמא זרק לה גט בחצרה. ואפ"ה ס"ל לר' אושיעא שאם חצר מטעם שליחות היתה מתגרשת בחצרה אפי' בע"כ. ואפי' שבעלמא לא אשכחן שליח בע"כ. והטעם בזה דבעלמא אדם שממנה שליח הוא צריך 'לבטלו' מלהיות שליח מכח הדין של אתי דיבור ומבטל דיבור, [כמבואר בקדושין נט.] וכ"ז שלא עשה השליח מעשה יכול לבטלו, היינו משום שהוא עשה את המינוי, אבל הכא בחצר שהתורה ממנה את השליח אין בכח הדיבור של המשלח לבטל את השליח, ולכן היא מתגרשת מטעם שליחות אפי' בע"כ.

וסיים האבנ"מ דכ"ז הוא בהו"א, אבל למסקנא כו"ע מודו שאין חצר מטעם שליחות, וחזרה בה הגמ' מחי' זה, וס"ל דלא נאמר דין חצר מטעם שליחות אלא רק במידי שהוא זכות, ולא כשהוא חובה.

ג. אמנם המתבונן בדברי הרשב"א מבואר להדיא שלא מהני לדברי ר"א נתינת גט בחצר בע"כ של האשה. וביותר העירו [קוב"ש ב"מ אות ט] על דברי האבנ"מ, שהרי אפי' שאין האשה יכולה לבטל את השליח, מ"מ כל שהיא לא לדעתה אין השליח יכול לפעול אפי' שהוא לא התבטל, וכמו שכתב הרשב"א בסוגיא דלציעורא קא מכון, שאפי' שאין ביטל השליחות, מ"מ אין השליח יכול לפעול ולעשות מכח צווי הבעל. ויסוד הדברים מבוארים ברע"א בריש השולח אם בעי' ביטול שליחות בהדיא, או דסגי במה דלא ניח"ל בהשליחות. [[2]](#footnote-3)

וראיתי מי שפי' דודאי אין כוונת הרשב"א דבאומרת תזרוק לי בחצרי, שיש כאן הגבלה מצד האשה שהחצר תהיה שליח להבאה ולא שליח לקבלה, דא"כ גם לר' אושעיא לא מהני, כמו שהק' באבנ"מ. אלא כוונת הרשב"א שבל' תזרוק לי לחצרי הוי ל' גרוע שאין בו מינוי שליחות לקבלה שתהיה ידו כידה, אלא רק לשון שניחא לה שתזרוק לחצרה. ובזה חלוקים עולא מר' אושעיא, דלר' אושעיא דהחצר מצד עצמה היא שליח של האשה מגזה"כ דונתן בידה מ"מ, ואין צריך מינוי מיוחד של האשה על עצם שליחות החצר, ומה דבעינן הוא דעתה דאשה, היינו משום דכיון דאין שליחות בע"כ, מ"מ עצם חלות השליחות הוא של התורה, ונמצא דהא דבעינן דעתה דאשה אינו בשביל לעשות החצר כשליח קבלה, אלא בכדי להחשיב את הגירושין, לגירושין מדעתה, ולכן סגי באומרת תזרוק לי לחצרי, דאף דבכה"ג ליכא מינוי שליחות על החצר שתהי' ידו כידה, מ"מ יש כאן דעת על עצם מעשה הגירושין בחצר, ובזה סגי לר' אושעיא. אבל לעולא דחצר משום יד אבל אינה שליח בעצמותה כיון דאין חבין לשב"פ, לדידיה בעי' מינוי מפורש לאשווי להחצר שתהיה ידו כידה, ולהכי באומרת תזרוק לי לחצרי יש כאן רק צווי על המעשה וליכא כאן מינוי. ולכך דימה הרשב"א לשליח הבאה דהוי שליחות על מעשה הקבלה בלבד ולא על עצם הזכיה הבגט שיהיה ידו כידה, וה"נ כשאומרת תזרוק לחצרי אף דנתרצתה על מעשה הקבלה מ"מ על עצם היד ליכא שליחות

ד. ורע"א מיישב קו' הרשב"א דבאמת עולא ור' אושיעא לא איירי בחד גוונא, דלעולא שחצר מטעם יד מהני חצר אפי' בע"כ, וע"ז קאי מתני' הכא כסתם גירושין דהוי אפי' בע"כ, אבל לר' אושיעא דחצר מטעם שליחות לא מהני חצר אלא מדעתה ובהכי איירי מתני'. וסיים רע"א דצע"ג למה מיאן הרשב"א בזה. והרשב"א הבין שר"א בא להוסיף דלא רק שמהני מדין יד אלא גם מהני מדין שליחות, ולא צריך עומדת בצידה, ולכך הבין הרשב"א שמיירי גם במקום שהגרושין הם בע"כ.

**לא דכו"ע חצר משום ידה איתבאי וכו'** ומר סבר מה ידה מדעתה אף חצרה מדעתה. והנה לעולא דסבר דבעינן סמוכה היינו דאפי' בחצר משתמרת לדעתה מ"מ בעינן גם סמוכה דומיא דידה. ומהו משתמרת לדעתה כתב רש"י ד"ה כמי כלומר על פיה ועל צוויה לאפוקי הא דאמרינן לקמן נתן גט ביד עבדה ניעור אינו גט וכו', וכ' הט"ז קלט סק"ב דאין כוונת רש"י דבעינן שיהי' משתמר ע"י ממש ולא ע"י אחר, דהרי ר' אושיעא ס"ל דאפי' היא בטבריה וחצרה בציפורי מהני, אלא ע"כ הכוונה דמשתמרת לדעתה היינו דהכח והזכות בחצר הוא שלה ואין לאחר חלק בו, ולאפוקי עבדה שיש לו של עצמו. ולפי"ז כתב דאפי' בחצר גדולה אף שאין צד השני משתמר ע"י ממש, מהני כיון דסו"ס אין כח לשום אדם באותו החצר וזה חשוב משתמר לדעתה. ואף לעולא דבעינן שתעמוד שם [דדומיא דידה בעינן], אין סברא שיחלוק עולא בפרט זה וחשוב כאילו הכל כידה. ותמה על הב"י שכתב שבכה"ג לא יהי' גט כיון שלא יכולה לשמור אותו מקום. ועי' בתור"ג.

וכבר כתבנו לעיל בשם בשו"ת רע"א תנינא סי' צב. דלעולא דמהני חצר מטעם יד בעינן שיהי' משתמר מכח היד, דאין כח קנין ליד כשאינו משתמר, ולכך לא מהני מה שהחצר משתמרת מעצמה.

**אזל גיטא נפל בפיסלא וכו'** חד מקום מושלי איניש תרי מקומות לא מושלי איניש. משמע מל' הגמ' דאין חסרון בדעת הבעל להשאיל לה הפיסלא לבד, אלא דיש חסרון דחד מקום מושיל איניש ותרי לא מושאיל, וא"כ יש להעיר אמאי לא נימא היפכא שרק את מקום הפיסלא הוא משאיל. או עכ"פ שיהיה כאן ספק שמא כוונתו למקום פיסלא. ומאידך אף אם נימא מאיזה טעם שיהי' שאינו משאיל מקום הפיסלא עצמו, מ"מ כיון שהפיסלא מונח ע"ג החצר של הבעל ואת החצר הוא משאיל, למה לא תקנה בחצר. שהרי הוא דומה לכליו של מוכר ברשות לוקח, שכתבו התוס' בב"ב פה: שהוא תלוי בנידון של כליו של לוקח ברשות מוכר. וצ"ב.

וצ"ל דודאי דכיון שהבעל השאיל לה רשות אחת, מסתבר יותר שהשאיל את החצר ולא את הפיסלא. ולכך אם הפיסלא אינו רשות לעצמו, מהני דהרי הוא בכלל החצר, אך אם הוא רשות לעצמו, הרי דאינו מענין החצר, והוי כמו ב' חצרות זו למעלה מזו, וחצר השאיל לה ופיסלא לא השאיל לה. ועוד דכיון שהפיסלא הוי רשות לעצמו אין משמעות לקרקע שמתחתיו, דהרי זה מכח הפיסלא להחשיב הכל כרשות אחרת.

והעירו לי למה לא אמרו בגמ' שהחצר של האשה והפיסלא של הבעל, ולכך אם הוא פלג רשות לעצמו אינה מגורשת, ואם הוא לא פלג רשות הרי הוא בטל לחצר האשה והיא מתגרשת בו. ואולי צ"ל שאם החצר הוא שלה בכה"ג הפיסלא בטלה לגבי החצר גם בכה"ג שהוא פלג רשות, דהסברא של פלג רשות הוא סברא בתוך רשות אדם האם יש כאן רשות אחת או שנים. אבל אם החצר הוא של האשה והפיסלא הוא של הבעל בכה"ג הוא בטל לחצר. וצ"ע. או לאידך גיסא י"ל דבכה"ג שהפיסלא של הבעל אינה בטלה לגבי החצר גם אם הוא לא בשיעור של פלג רשות, דסו"ס הוא בתוך כליו של מוכר. וצ"ע בכ"ז.

**שיטת הרמב"ם**

כתב הרמב"ם פ"ה ה"ט 'השאילה הבעל מקום בחצרו ולא יחדו, וזרק לה הגט לד"א שלה שהיא עומדת בהן הי"ז מגורשת'. [וביאור דבריו ע"פ האבנ"מ] דאם היה מיחד כל החצר לגרושין, לא היה צריך שיפול בתוך ד"א, כי כל החצר הרי הוא שלה לענין גרושין והיא עומדת בתוך חצרה. אבל כיון 'דלא יחדו' אמרינן דדעתו להשאיל רק מקום הנחת הגט, וכשהוא רחוק מד"א נמצא שלא השאיל המקום שביניהם, ונמצא דאינה סמוכה לגיטא ולא מהני משום דבעינן חצרה דומיא דידה בסמוכה, ורק תוך ד"א חשובה כסמוכה לה. עי' באבנ"מ קלט סק"ט.

והוסיף הרמב"ם 'נתגלגל ונפל ע"ג קורה או ע"ג סלע רחוק ממנה, אם היה המקום שנפל עליו אין בו ד"א וכו' ואינו גבוה י' וכו', הרי"ז לא חלק רשות לעצמו וכו', ואם יש שם א' מג' דברים אלו, חלק רשות לעצמו ומקום א' השאיל לה ב' מקומות לא השאיל לה'.

ופי' המ"מ דברי הרמב"ם בב' אופנים,

א' שאם מתחילה נפל הגט מחוץ לד"א שלה, לא עוזר אף בנפל על פיסלא דאין בו ד"א ואינו גבוה י', כי סו"ס אינה סמוכה לו והוי כאינה עומדת בצד הבית והחצר. [שהרי השאיל רק את מקום הגט, וכמו שנתבאר לעיל]. ורק בנפל הגט בתוך ד"א שלה ונח שם, ואח"כ נתגלגל על פיסלא מחוץ לד"א ונח שם, בזה תלוי אם הפיסלא אינו ד"א וכו'. והיינו דלפירוש זה הנידון בסוגין הוא בגוונא דנפל קודם בתוך ד"א ומשם מתגלגל חוץ לד"א ע"ג פיסלא וזה הנידון אם הוי רשות בפני עצמה. אבל אילו מתחילה היה נופל ברחיוק ד"א לא היה מהני אפי' שהפיסלא קטנה, שהרי סו"ס כיון שהוא לא השאיל אלא את מקום הגט הרי נמצא שהאשה אינה בצד החצר.

ובב"ש סי' קלט סקי"ז תמה בזה מה איכפת לן שנתגלגל אח"כ הרי נח קודם בתוך ד"א שלה. וכן הק' הש"ך שם. וביאר באבנ"מ קלט סק"ט דהדין הוא שיד שלא מקבלת כמו עשתה ידה כקפטרס לא הוי נתינה מעליתא, ולא מהני, ולכך אם הגט נפל תחילה בריחוק ד"א לא מהני אפי' שאין בפיסלא שיעור מקום הקובע רשות לעצמו, דאפי' שהוא חלק מהחצר מ"מ כיון שהוא לא השאיל לה את כל החצר אלא רק מקום הגט, לכך לא הוי עומדת בסמוך לחצרה וכנ"ל, אבל אם מתחילה הוא נח בתוך ד"א שלה, בזה הרי בתור נתינה לא מהני כיון שהוא מתגלגל ויורד לחוץ לד"א שלה, אלא שבזה זה תלוי בשיעור של הפיסלא, דאם הפיסלא הוא קובע רשות לעצמו, נמצא דהוי כאילו שהגט יצא מרשותה, שהרי הוא רשות לעצמו, וכלפי הרשות השניה אינה עומדת בד"א שלה. אבל אם אין הוא קובע רשות לעצמו, נמצא שהוא כמו החצר גופא, ומ"מ כיון שבתחילה נפל סמוך לה והבעל משאיל את מקום הגט, ואח"כ התגלגל הגט, נמצא שהמקום שמשאיל לה ממשיך להתארך על פני כל המקום שמתגלגל בו הגט, והתחיל מקום חצרה בקרוב לה ד"א, ועכשיו הכל חצר אחת גדולה, ומהני שעומדת בצד חצרה אף שאינה בצד הגט.

[ולפי פי' זה בגוונא שנפל הגט בתוך ד"א שלה והוא ע"ג פיסלא שקובעת רשות לעצמה, לכאו' לא מהני, דכיון שהוא משאיל לה רק מקום אחד כוונתו היא לחצר כנ"ל ולא לפיסלא. וצ"ע].

ב. עוד פי' המ"מ באופ"א וכן פירש הר"ן, דודאי אם נפל בתוך ד"א שלה אף שנפל ע"ג פיסלא שיש בו ד"א וכו' מהני דסו"ס הוא בתוך ד"א שלה, ולא אמרו שאינה מגורשת אלא דוקא בנתגלגל הגט חוץ לד"א על פיסלא, בזה תלוי אם יש בפיסלא ד"א וכו'. [וצריך להוסיף כאן, דאם נפרש שהבעל לא משאיל לה אלא רק את מקום הגט עצמו, א"כ מה אכפת לי אם הפיסלא הוא רשות לעצמו או לא, הרי סו"ס הוא משאיל לה רק את מקום הגט, וזה רחוק ממנה ד"א, נמצא שאינה עומדת בצד חצרה , כמו שביאר האבנ"מ לפי' הראשון. וע"כ צ"ל דלפי פירוש זה הבעל משאיל לה את כל החצר, ולכך אם אינו קובע רשות לעצמו הרי היא עומדת בצד חצרה. אלא שעדין צ"ב הלשון שכתב הרמב"ם בתחילת דבריו 'שלא יחד לה מקום'. ופירשנו שכוונת הרמב"ם שהוא משאיל לה רק את מקום נפילת הגט. אך בל' המ"מ נראה שנשמר מזה ופי' 'וזה שכתב רבינו או ע"ג סלע רחוק ממנה לומר שאם היה קרוב לה בכל גווני מגורשת' ע"ש].

והנה הר"ן אחר שהביא שיטת הרמב"ם הק' עליו מנין לו דבתוך ד"א חשוב כרשות אחת אף שנפל ע"ג פיסלא שיש לו ד"א וכדו'.

ונראה לומר דהרמב"ם סובר דהא דחד מקום מושלי איניש תרי מקומות לא מושלי איניש אין זה מיעוט שאינו משאיל את הפיסלא, אלא הוי אומדנא דאינו משאיל גם החצר וגם הפיסלא כא', אלא או את החצר או את הפיסלא, וא"כ י"ל בכל גווני כשנפל הגט בפיסלא הוא משאיל את מקום הפיסלא, רק אינו משאיל את החצר, ובזה ס"ל להרמב"ם דאם הפיסלא בתוך ד"א שלה מהני הגט מדין עומד בצד שדהו, [דשיעור ד"א הוא שיעור של עומד בצד שדהו כמבואר באבנ"מ שם], ולא איכפת לן שהוא רשות בפנ"ע דסו"ס הוא עומד בצידו של הפיסלא, אבל כשעומדת בריחוק ד"א דאז אין עליו דין דעומד בצד שדהו, לא מהני אלא א"כ נימא דהוא משאיל את מקום החצר שבצד הפיסלא, דאז אם היה משאיל הוי הכל כחצר אחת גדולה ומהני אף שהוא בריחוק ד"א, אבל השתא דתרי מקומות לא מושלי איניש נמצא שהיא רחוקה יותר מד"א מהפיסלא, וליכא עומד בצד שדהו.

**קבלת גט בחצר שאולה.**

עוד כתב הב"י ריש סי' קלט דמסוגיין שמעינן שחצר שאולה או שכורה מהני לגירושין, ואע"ג דבעלמא ס"ל להרמב"ם דחצר שאולה ושכורה קונה למשכיר, גט שאני. וביאר בבי"מ סעי' א' דכיון שאין למשכיר זכיה בגט שפיר נחשב כרשות האשה. וכמוש"כ הש"ך שיג סק"א דדברי הרמב"ם נאמר רק בהפקר ששניהם יכולים לזכות בו, ובזה ס"ל להרמב"ם דאלים כח המשכיר והמשאיל, אבל כשיש מקנה שמקנה רק לשוכר ואין למשכיר אפשרות לזכות בממון גם הרמב"ם מודה שקנינו של שוכר מספיק כדי שהחצר תזכה לו.

והעירו בזה, שיש כאן חידוש גדול דהרמב"ם מיירי שהאשה שכרה או שאלה חצר מעלמא, אבל כאן מיירי שהיא שאלה מהבעל, וזה חידוש גדול, שהרי המחנ"א [חצר סי' ג] והמהרי"ט נחלקו לדעת הרמב"ם האם המשכיר יכול לקנות מהשוכר בחצר זו, דדעת המהרי"ט דיכול השוכר לקנות מן המשכיר בחצר משום שהגוף שלו. אך המחנ"א נחלק עליו, וכתב שרק מעלמא הוא יכול לקנות, אבל מהשוכר הוא לא יכול לקנות, דכל הקנאה צריך הוצאה מרשות המוכר והכנסה לרשות לוקח, וכיון שהשוכר יש לו קנין פירות ליכא הוצאה מרשותו. ומהגמ' כאן יש ראיה למהרי"ט דמבואר הכא שהאשה יכולה לקבל גט גם מחצר שהיא שאולה ושכורה מהבעל, ולא אמרינן שכיון שהגוף שלו אין כאן הוצאה מרשותו.

**עח.**

**ל"צ דגובה עשרה.** פרש"י שהוי רשותא לנפשיה ולא חשיב ההוא אוירא רשות מוכר לבטל את רשות הכלי, מל' רש"י מבואר שהנידון הוא האם הכלי בטל לגבי החצר[[3]](#footnote-4), ולזה כתב רש"י שאף שפשוט דגם למעלה מי' חשיב רשות מוכר לגבי קנינים, [כמו שהוכיח הרשב"א שאויר חצר קונה עד הרקיע כדתנן עט.], מ"מ לגבי הסברא שרשות המוכר מבטל את רשות הכלי, היינו דוקא שהכלי מונח ע"ג קרקע שהוא רשות גמורה, אבל באויר למעלה מי' אין כח באויר לבטל הכלי ומהני. וצ"ב הטעם בזה.

אך מל' התוס' והראשונים משמע דהוא מטעם אחר דהנידון הוא האם הוא משאיל לו את המקום בחצר, או שהוא רק לא מקפיד, דאם הוא משאיל לו את המקום הרי הוא יכול לקנות בכלי. [וכמו שהזכירו התוס' סברא דלרחקה קאתי שהוא סברא שהבעל לא משאיל את המקום]. וזה הסברא שכיון שיכול להשתמש תחת המטה ואינו מונע שימוש הבעלים בחצר, לכך אינו מקפיד על האויר וכל שאין מקפיד הרי הוא כאילו אומר לו קני, דבזה קנו כליו של מוכר.

ועל פרש"י הק' ברשב"א מאי פריך והאיכא מקום כרעי, מה איכפת לן במקום הכרעי הרי הקנין גט הוא במיטה המונחת למעלה מי' והוא מקום לעצמו. ועוד הק' על רש"י הרי אוויר חצר נחשב גם למעלה מי' דהא עולה עד לרקיע. אבל לדבריו שפי' דלא קפיד אם תשתמש האשה במטה כיון שהוא יכול להשתמש תחתיו, פריך שפיר דכיון שקפיד אכרעי המטה הרי דקפיד שהמטה לא תהיה כאן. ועי' מהר"ם שיף.

וכל' הרשב"ם במסקנת הגמ' ב"ב דהיכא דא"ל קני מהני 'דכמאן דמשאיל ליה מקום הוא'.

**תוד"ה אמקום.** 'לכל הפחות באשתו', כ"ה שי' הרא"ש והרשב"א, אך מרש"י והר"ן משמע דלכל אדם אין מקפיד. 'וכן באויר המטה', כוונתם לכאו' דלא רק מקום כרעי לא קפיד היינו לכל הפחות באשתו, אבל אדם אחר קפיד, אלא אפי' ע"ג המטה דהוי פחות קפידא מאשר כרעי, ג"כ ה"מ באשתו ולא באדם אחר.

ועי' ב"ש קלט סקט"ו שפי' כוונת התוס' שאפי' אם המטה תלויה באויר דליכא קפידא דמקום כרעי, והמטה גובה י' שראוי להשתמש תחתיו, אעפ"כ רק באשתו אינו מקפיד אבל בעלמא מקפיד.

**כגון שהיתה קלתה תלויה בה.** היינו דכיון שהיא תלויה בה אין רשות המוכר מבטל את הכלי של הלוקח, וכן בקשורה אע"פ שאינה תלויה, סברא הוא שאינו מתבטל לרשות מוכר. אך ברשב"ם ב"ב פה: כתב דתלויה קונה לה קלתה דדמי להגבהה, [ודייק התור"ג קלט סעי' טו דאף לראשונים דלא מהני קנינים בגט בהגבהה שפיר קונה דהם בכלל קנין יד], אלא שבגמ' מבואר דקשורה אע"פ שאינה תלויה ע"כ שהיא קונה מדין קנין חצר, דכיון שהיא קשורה הוי כאילו נתן בידה, דאין האדם מתבטל אצל הרשות, ולא דמי לנותן בכלי, ומה דחק הרשב"ם לפרש בתלויה דמיירי בהגבהה, היה לו לפרש דהוי כקנין חצר כיון שהוא תלויה בה הוי כנתן בידה.

**כגון שהיתה קלתה מונחת לה בין ירכותיה.** פרש"י דאין אדם מקפיד על מקום מושב אשתו, וכ"ה בהדיא בגמ' לפי שאין אדם מקפיד על מקום חיקה וכו', מבואר דכל שאינו מקפיד הוא משאיל לה המקום, והק' התוס' ב"ב פה: ד"ה כגון דנהי דנתן לה רשות ומשאילה, מ"מ גם שאלה בעי קנין חזקה בקרקע, ותי' ריב"ם דכיון שיש לה רשות להביא הכלי שם, הוי כמו סימטא דכליו קונים לו כיון שיש לו רשות להניחם שם.

והעירו לי דאם הוא משאיל לה את המקום א"כ למה צריך לומר שהוא נתן לתוך קלתה דהיינו בתוך הכלים, הרי גם על הארץ הוא יכול להניח. ולפי דברי התוס' ניחא, משום שלמעשה היא לא עשתה קנין שאלה ואין הארץ שתחתיה שלה לקנות שם הגט, ורק בתוך הכלים שלה מהני כמו שמהני כלים בסימטא.

1. ויש לדון בסברא זו, שהרי נתבאר לעיל שכל הסברא לומר שאין כאן טלי גיטך מעג"ק הוא רק במקום שהבעל הוא עושה את מעשה ההקנאה, ובזה הוא נותן לה גם את החצר וגם את הגט, אבל במקום שהיא פועלת שהקרקע תהיה שלה חסר במעשה נתינה של הבעל, וכאן היא הרי פועלת את המציאות שהחצר תפעל בשבילה וגם תהיה שלה, שהרי בזה שהיא בא ועומדת בצידה, או שהיא מגלה דעתה שהיא חפצה בגרושין הרי היא פועלת את הגרושין, ובלעדיה החצר והגט נשארים ברשות הבעל. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירו לי בזה, דכל דברי הראשנים הוא רק בשליח של הבעל שהוא צריך לפעול חלות גרושין וכדו', בזה ס"ל שאפי' שאין השליח מתבטל מ"מ אינו יכול לפעול עבור המשלח, אבל הכא מיירי בשליח קבלה של האשה שאינו צריך לפעול בחלות הגרושין כלל, ובזה כל זמן שלא בטל מנוי השליחות הרי הוא יכול לקבל את הגט. ולכן בחצר מהני קבלה של הגט גם כשהיא בע"כ כיון שהאשה לא יכולה לבטל את המינוי כמו שכתב האבנ"מ. [↑](#footnote-ref-3)
3. דכמו שמצינו שכליו לא קונים ברה"ר, משום שאין הוא יכול לעשות רשות בתוך רה"ר, כך נמי אינו יכול להיות רשות בתוך רשות המוכר. [↑](#footnote-ref-4)