פרק ד-ה
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב יהודה נהוראי

**בס"ד פרק מי שהוציאוהו.**

**דף מ"א ע"ב.**

**מתני' מי שהוציאוהו וכו'. דין יוצא מן התחום שאין לו אלא ד' אמות.**

מבואר במשנה דהיוצא חוץ לתחום אסור לצאת מד' אמותיו אף שכבר עקר מן התחום, וצ"ב למה אינו יכול עתה להלך כמה שירצה דמאי דעבד עבד.

ויש לחקור בגדר האיסור אם על ידי שהוא מתרחק מן התחום עוד הוי כאילו הוא מוסיף להתרחק ולצאת מן מקום שביתתו ומן הדין היה שיהיה איסור על כל אמה ואמה, אלא שכל שהוא בתוך ד' אמותיו אין זה נחשב עדיין לתוספת יציאה ונחשב שהוא עדיין באותו המקום, ורק כאשר יצא לגמרי הוא עובר שוב את האיסור.

או שבאמת מצד התחום הראשון אין בו איסור יותר כיון שעקר מתחומו, אלא שאחר שהפסיד את תחומו הוא קובע לעצמו מקום חדש וממילא יש כאן איסור מחודש שלא לצאת מהמקום החדש.

ולהלן יתבאר כמה וכמה ראיות שהדין ד' אמות הוא תחום חדש ומשמע שהוא מדרבנן לרוב השיטות.

והנה בראשונה יש להקדים לשיטת ר"ע דתחומין דאו', או לשיטת הרמב"ם [שבת כז,ב] והרי"ף [ספ"ק] שנקטו דלכ"ע יותר מי"ב מיל אסור מן התורה כיון שהוא חוץ לשיעור מחנה ישראל, ולוקין על זה כמבואר לעיל בספ"ק, האם לוקין עוד על כל אמה ואמה או לא ויש בזה כמה דרכים.

ברמב"ן להלן דף מג: בסה"ד [בקטע וגדולה מזו אמרו] נראה מדבריו שאם יצא מן התחום באיסור יש חיוב על כל פסיעה ופסיעה אלא שעד ארבע אמות אינו עובר[[1]](#footnote-1). וכן עולה מדברי רש"י להלן ד"ה את ל"ת שבתורה שאם תחומין מדאו' אסור לצאת מד"א.

מאידך בתו"י ביומא סז. לגבי המשלח את השעיר כתב שאפי' למ"ד תחומין דאו' כיון שאינו קונה שביתה במקום הצוק מבעוד יום אין איסור מן התורה לחזור לסוכה שהכינו לו. ועי' בחזו"א סוף סי' פ' שהסתפק בדעת התו"י אם מכיון שיצא מחוץ לתחום שוב אינו עובר כלל אם יצא מד"א, או רק כאשר הוא חוזר לכיוון התחום שקבע לו אין את האיסור אבל אם הוא מתרחק יותר חייב על כל ד"א. וכהצד השני כן נקט המנ"ח מצ' כ"ד אות ו'.

ועי' עוד בקר"א בסוגין ולקמן מד: שנקט שהדין ד' אמות אינו מן התורה אלא אם הוא יצא עוד פעם מתוך י"ב מיל וכן כתב הגא"י שם בתירוצו השני, והוכיחו זאת מזה שיש היתר לחיה הבאה לילד שיצאה ברשות לילך עוד אלפים אמה ומוכח שאין שם איסור מן התורה אף שעברה י"ב מיל. אבל במנ"ח שם אות ד' כתב שכל ההיתר הוא רק אם לא יצאה אלא עד י"ב מיל וכמ"ד תחומין לא"ד, אבל אם עברה את התחום דמדאו' אין בי"ד מתנין לעקור דבר מה"ת.

והנה אם שייך לעבור את האיסור מדאו' בכל ד"א מובן שגם למ"ד תחומין מדרבנן יהיה גדר האיסור משום שהוא יוצא ומתרחק עוד מתחומו הראשון, אבל אם אין איסור אחר שכבר יצא מתחומו, בהכרח יש כאן איסור חדש שלא לצאת מד' אמותיו, ויש לדון מהו גדר האיסור.

**הראיות שד' אמות הוא קנין תחום בפ"ע.**

א. במשנה לקמן מה. נחלקו רבנן וריו"ח אם מי שישן בדרך אם קנה שביתה במקומו ויכול להלך אלפיים אמה לכל רוח או שאין לו אלא ד"א, ומבואר שמי שאינו קונה שביתה אז מקומו הוא רק ד' אמותיו ואסור לצאת מתחום זה.

ב. בגמ' לקמן מב: מבואר שבספינה אף אם אין בה מחיצות רשאי להלך את כולה כיון שהספינה נוטלתו מתוך ד' ומנחתו בסוף ד', ומבאר רש"י שם בפירוש קמא שמשיצא חוץ לתחום לא קנה לו ד' אמות כיון שהספינה כל שעה היא מהלכת וקופצת כל רגע מד' לד' וכיון שלא קנו לו ד' אמות אינו אסור לצאת מהד"א, ומבואר שכל האיסור הוא רק מחמת שהוא קונה שביתה מחודשת בד"א ולא משום שהוא מתרחק יותר מתחומו.

ג. עי' רש"י לקמן מד: שמבאר שמה שמבואר להלן שאם חזר לתחומו לצורך נקביו אמרי' כיון דעל על זהו מדין הבלעת תחומין, שנחשב שיש לו התחברות עם התחום הקודם לתחום שהוא שם והוי כחד תחומא, ואם האיסור הוא משום היציאה מן התחום כאן הרי הוא חזר לתחומו, ומבואר שלמ"ד הבלעה לאו מילתא היא הוא מפסיד תחום ביתו לגמרי.

ד. בגמ' מה. מובא דעת ר"א שאם הוא בתוך ד"א מתחומו יכול להכנס חזרה אל התחום מדין הבלעת תחומין, ומבואר כנ"ל שיש כאן קנין תחום חדש ומאריך את תחומו דמקודם.

בעיקר הילפותא לדין ד' אמות עי' בסוגיא לקמן מח. דילפי' לה מהקרא דשבו איש תחתיו דגופו ג' אמות ועוד אמה לפישוט יו"ר, ונחלקו הראשונים על מה מדובר בגמ' אם על טלטול או על שביתה. עי' רש"י נא. ד"ה אלו ד"א שמפרש על יוצא חוץ לתחום וכ"כ הבה"ג עירובין סי' י', אולם הרמב"ם פי"ב הט"ו הביא את הפסוק הנ"ל לענין איסור טלטול חוץ לד"א, ועי' בפירוש אור גדול על המשניות שהאריך טובא בענין זה.

**החזירוהו כאילו לא יצא.**

מבואר שעל ידי יציאתו אינו מפסיד את תחומו שמקודם אלא אם כן חזר באיסור. ויש לעיין למ"ד תחומין דאו' אי נימא כהשיטות שעל ידי יציאתו הוא קונה לו תחום חדש ואסור לצאת מתחומו החדש אם כן משכח"ל שהוא הוחזר לתוך תחומו והוא עדיין בתוך התחום החדש, וא"כ יהיה אסור לו להתרחק יותר מאלפיים אמה מהתחום החדש.

ועי' בקר"א לקמן מד: שעמד על קושיא כעי"ז איך שייך הבלעת תחומין להתיר לו לחזור לתוך תחומו הישן והרי הוא נעקר על ידי יציאתו, ותי' שם שמ"מ עיקר תחומו הוא מה שקנה לו ביה"ש אף מן התורה.

**נתנוהו בדיר או בסהר וכו' מהלך את כולה.**

נחלקו הראשונים ביצא לדעת ונכנס לתוך דיר או סהר אם הוא רשאי להלך את כולה או רק ארבע אמות, עי' תוס' לעיל כט. בתירוצם השני [הובא בתור"ע כאן] שכתבו דכיון שכל העיר נחשבת כד"א אין חילוק בין שוגג למזיד. ועי' בב"י סי' ת"ה שהביא שנחלקו בזה בעלי התוס' לקמן מג. ומאידך שיטת הרמב"ם בפכ"ז משבת הי"ג שאם יצא לדעת ונכנס לדו"ס אין לו אלא ארבע אמות ועי' בהה"מ ובב"י את שיטות הראשונים בזה.

ועי' לקמן מב. בסוגיא שמבואר שאם שבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצות דכיון שלא שבת באויר מחיצות לא הוי כד"א ואין לו אלפיים ששבת בהן. וכתב רש"י שאף לר"ג דאמר שאם נתנוהו בשבת ודיר וסהר אע"ג שלא שבת באויר מחיצות מהני כד"א, היינו דוקא במי שיצא חוץ לתחום שהקילו בו חכמים להחשיב את היקף המחיצות כד"א אף אם לא שבת בהן, אבל הקונה שביתה שיש לו אלפים לא הקילו בו חכמים וכ"כ התוס'. ועי' בריטב"א ובתורא"ש אם מודים לחילוק של רש"י או שאליבא דר"ג לא בעינן שבת באויר מחיצות כלל, ויש לתלות קצת את המחלוקת דלעיל בנידו"ז.

וע"ע בחי' הריטב"א כאן משכ"ב.

**רד"ה הוליכוהו לעיר אחרת, והרי היא מוקפת מחיצות.**

וכ"כ השו"ע סי' ת"ה ס"ו שהניחוהו בעיר מוקפת חומה, וצ"ב דהא בכל דוכתי עיר אינה צריכה מחיצות אלא חיבור של בתים מחשיב כולה כד"א, ועי' בחי' הרמב"ן ובחי' הר"ן משכ"ב. ועי' בביאוה"ל שם שהאריך בנידו"ז.

**גמ' ת"ר ג' דברים מעבירין את האדם על דעתו וע"ד קונו וכו'. [דין יוצא בשוגג]**

מתבאר כאן דרוח רעה חשיב כאונס גמור וע"כ חשיב כיצא שלא לדעת. ויש לעיין במי שיצא בשוגג אם הוי כיוצא באונס או במזיד, ויש להסתפק הן לגבי יציאה בשוגג והן לגבי חזרה בשוגג ולא באונס. עי' בגמ' לקמן מג: מעשה דנחמיה בר"ד חנילאי שמשכתיה שמעתתא ומשמע ששוגג חשיב כאונס. וכ"פ השו"ע הן לגבי יציאה בשוגג והן לגבי חזרה בשוגג שתרוייהו הוי כאונס ורק במזיד אסור.

ויש להקשות מדברי הרמב"ן במשנה שכתב שאלולא תקנת ר"ג לא היו רשאין להלך בכל העיר ולא היה להם אלא מקומן בלבד משום דחשיבי כיוצאין לדעת, ואיך יתכן שמי שיצא בהיתר יהיה גרע ממי שיצא בשוגג. וצ"ל שלדידיה שוגג בדין הוי כיוצא לדעת אבל משכתיה שמעתתיה הוי כמתעסק ולא היתה כונתו כלל לעקור ממקומו.

שו"ר במשנ"ב ת"ה סקכ"ג שמפרש שם את דברי המחבר 'או ששגג' דמיירי שהיה טרוד בעניניו ומתוך כך לא נתן לבו על תחומו ויצא. ובשעה"צ שם הראה מקורו מדברי הגמ' דף מג: הנ"ל, ומשמע שדוקא בכעין זה שרי. [ועי' במשנ"ב שם אות ב' ואות ו' שכתב שלדבר מצוה ק"ו מיוצא בשוגג ודלא כמו שחילקנו]

איברא דבתוס' לעיל כט. מתבאר לכאו' שלכ"ד שכתבו על ההיא דר"מ שבא אחד לפניו ואמר לו עירבתי בבצלים לטיבעין והושיבו ר"מ בד"א, וכתבו שם התוס' ד"ה והושיבו דבכה"ג הוי כיוצא בשוגג ול"ק שוגג אטו מזיד יעו"ש, ושם דמי לספיקא דדינא וצ"ע על דברי המשנ"ב הנ"ל.

ויש עוד מהלך לחלק בין הדין יציאה שלא לדעת דבזה להעקר מתחום ביתו צריך צריכים דרגה של אונס גמורה לבין חזרה שלא לדעת, דבזה עיקר הקפידא שלא תהיה החזרה במזיד כיון שהוא חוזר לתחום ביתו.

**אלא אימא חזר לדעת אין לו אלא ד"א.**

יל"ע למה אינו יכול להלך יותר והרי הוא חוזר למקומו ושביתתו, ואפשר דהוי כעין קנס וכ"כ בפי' הר"ח בר שמואל. ועי' ברא"ש כאן בשם המהר"ם שאם חזר לדעת לתוך העיר אף שאינו יכול לצאת מד"א מ"מ דנים את כל העיר כאילו היא ד' אמות כיון ששבת בה מע"ש, ולכאו' מזה מוכח שאין זה קנס שהרי נראה מדבריו שאם נכנס במזיד לעיר אחרת אין לו ד"א ואילו בזה חוזר לדינו שהיה לו מקודם, וצ"ל שיש קולא מיוחדת במי שהוחזר להחשיבו כאילו לא יצא, ויתכן שלא שייך זאת למ"ד תחומין דאו'. וכ"נ מדברי הרמב"ן להלן לגבי כלים שכתב שהיוצאין חוץ לתחום קנו להן ד"א שם כאדם ואינם חוזרין לשביתה הראשונה, ועי' במה שנכ' להלן.

ובעיקר דברי הרא"ש נחלקו האחרונים אם בכל גווני שחזר לעירו הוא רשאי להלך את כולה או רק בשהיתה מוקפת מחיצות.

**חזר לדעת אין לו אלא ד"א, הא נמי תנינא וכו', [תוד"ה לצדדין].**

מבואר שבין אם יצא לדעת או שלא לדעת אם חזר לדעת אינו חוזר לשביתה הראשונה. והכל נלמד מזה שכתוב במשנה שאם החזירו נכרים כאילו לא יצא. והתוס' הקשו למה לא נימא לצדדין קתני דהיינו שאין לדייק מן הסיפא שאם חזר לדעת אין לו אלא ד' אמות משום שהסיפא מיירי דוקא במי שיצא לדעת שאז הוי תרתי לרעותא אבל אם יצא שלא לדעת אם חזר אפי' לדעת הוי חדא לריעותא ושרי.

ועי' תורא"ש שמתרץ דא"כ לא היה צריך לשנות הסיפא דהחזירוהו דק"ו הוא שאם בחזר לדעת כאילו לא יצא ק"ו החזירוהו נכרים אף אם יצא לדעת [וצ"ב מה הפשיטות בזה], אבל בסיפא לא שייך זה שאם נימא דחזר לדעת לא מהני כלל צריך לפרש שהחזירוהו מועיל.

והמהרש"א מפרש תירוצם שאין לומר שיש ב' טעויות היינו גם שאם חזר לדעת מהני וגם החזירוהו נכרים מועיל אבל אי נימא דברישא לא מהני כלל חזרה לדעת ניחא שאין כאן אלא טעות אחת.

ואי אפשר לומר דלר"נ דוקא יציאה שלא לדעת כאילו לא יצא אבל אם יצא לדעת פשיטא ליה ורק לענין חזרה היה לו טעות לומר דמהני אף חזרה שלא לדעת, משום שאין בזה סברא לומר שכניסה לדעת תועיל יותר מחזרה שלא לדעת.

**אי פקח הוא עייל לתחומא וכיון דעל על.**

עי' רש"י ותוס' לקמן מד: שנחלקו אם דין זה נוגע לדין הבלעת תחומין, ולכאו' שורש פלוגתייהו הוא אם הוא נחשב שהפסיד את תחומו הראשון וצריך לחזור ולקנותו או שלעולם התחום הראשון קים אצלו.

**אר"פ פירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו אפי' במזיד לא הפסידו מקומן.**

מבואר בדברי ר"פ ב' חידושים א. שהפירות נחשבים שחזרו למקומן באונס וע"כ לא הפסידו תחומן ומותר לטלטלן ביו"ט חוץ לד' אמות. ב. שאם חזרו למקומן אינם נאסרים משום מעשה שבת. והטעם שאינם נאסרים עי' תוס' כאן ד"ה לא [לפי הסבר רוב האחרונים כמו שנציין להלן] וכן בחי' הרמב"ן שפירשו דבכה"ג ל"ש לאסור משום מעשה שבת הואיל ולא אהנו מעשיו כיון שהוחזרו למקומן. ובראשונים כתבו עוד חילוקים ויש בזה נפקותא רבתי לדינא דמעשה שבת וכמו שיתבאר להלן.

ואם לא חזרו הפירות למקומן אזי הדין הוא דבשוגג נאכלין אף חוץ למקומן, ומבואר כאן דבשוגג עכ"פ בדרבנן אין לאסור מדין מעשה שבת. ובמזיד אסורין ומבואר בתוס' שזה משום שנעשה בהן איסור ומוכח שיש דין מעשה שבת במזיד אף באיסורים דרבנן, וזה משנה מפורשת בתרומות פ"ב מ"ג שהמטביל כלים בשבת במזיד אסורין בו ביום ושם במ"ד לענין מי שמעשר בשבת.

ולדעת ר' נחמיה חוץ לתחום אסורין בכל גווני בין בשוגג ובין במזיד, וטעמו מבואר בתוס' להלן ד"ה מכלל שמבארים שכל מקום שאסורים בטלטול אסורים גם באכילה לדידיה שמא יוציאם חוץ לד"א. וכמו"כ בתוך התחום לא מהני חזרה והפסיד את מקומו ומשמע שאסורים אף באכילה, ולכאו' זהו גם מהטעם הנ"ל שכיון שאסורין בטלטול אסורים באכילה ונמצא שנקודת המחלוקת העיקרית ביניהם היא באיסור תחומין אם הפירות נחשבים כאנוסים או שהפסידו מקומם, וכל כמה שאסורים בטלטול אסורים אף באכילה.

אכן התוס' שם הביאו מהירושלמי שהטעם שאסורים באכילה במקומן הוא מדין מעשה שבת והדבר צ"ת ועי' משנכ"ת במקומו.

וע"ע בחי' הרמב"ן דפליג דבמקומן אינם נאסרים באכילה וכן אינם נאסרים לדידיה משום מעשה שבת רק לענין טלטול ורק בחוץ ס"ל שאסורים משום מעשה שבת, ובשוגג אינם אסורים אלא בטלטול ולא באכילה ומה דנקט יאכלו יעו"ש.

**בדין מעשה שבת באיסור תחומין והוצאה [נערך עפ"י הארחות שבת ח"ג בירורים סי"ג]**

א. הנה מבואר בסוגיא דבחזרו למקומן אף במזיד אינם אסורים כיון שלא הפסידו את מקומן דאנוסין נינהו. והראשונים הקשו מדוע לא נאסרו מחמת דין מעשה שבת, ויש לדון בזה הן מצד איסור תחומין והן מצד איסור הוצאה בשבת מרה"ר לרה"י. ועי' **בריטב"א** שתירץ דהכא ביו"ט עסקינן דליכא איסורא אלא משום תחומין ותחומין דרבנן, ובזה לא קנסינן ליה שלא יאכלו.

ותמוה בתרתי דלדבריו קשה אמאי מחוץ למקומן לא יאכלו במזיד והרי הוא איסור דרבנן. עו"ק מהמשנה בתרומות הנ"ל שמבואר שאף באיסור דרבנן דטבילת כלים ומעשר בשבת אסור בדיעבד.

ועי' במג"א סי' ת"ה סקי"ד שלמד כמו כן בדברי התוס' בשמעתין ותמה מהמשנה בתרומות הנ"ל, וכתב לחלק בין מקום שאין לו פירות אחרים לבין מקום שיש לו עוד פירות שגזרו בהן. אך אכתי קשה למה חוץ למקומן אסורין באכילה וכמבואר בתוס' ד"ה במזיד שזה משום שנעשה בהן איסור, וצ"ל שזו הלכה מחודשת מדין איסור תחומין שלא להנות ממה שהובא חוץ לתחום, וכדמצינו לגבי איסור שהיה בשבת שהחמירו בו יתר משאר איסורין דרבנן.

ב. עוד כתב **הריטב"א לתרץ בשם הר' יונה** דאף כאשר הוציאן בשבת מותר לאכלן במקומן ואף שעבר על איסור הוצאה דאין לאסור מצד מעשה שבת אלא באופן שנעשה תיקון בגופו שזה נקרא 'מעשה' אבל מלאכת הוצאה והבאה מחול"ת אינם קרויים 'מעשה'.

ולפי"ד בהכרח צ"ל שמה שהן אסורין חוץ למקומן הוי הלכה מחודשת שכל שהם מחוץ לתחומן במזיד אסורין, וכ"כ במנחת שלמה סי' ה' אות ב'.

והנה בעיקר היסוד של הריטב"א והר"י הנ"ל עי' בביאור הלכה סי' שי"ח שכתב בשם החיי"א [כלל ט' אות י"א] שכל שלא נעשה מעשה בגופו כמו בישול שנשתנה מכמות שהיה כגון הוצאה מרשות לרשות **אם בשוגג מותר** בו ביום, וכתב שעכ"פ באיסור דרבנן אין להחמיר בכגון דא.

ובנשמ"א הביא מקור לחילוק זה מדברי הרמב"ם פ"ו הכ"ד שלא התיר בזה אלא בשוגג יעו"ש, ובדרך סניף ציין שם גם לדברי הריטב"א דידן. אכן בתוס' בשמעתין מבואר דבאיסור דאו' יש להחמיר אפי' בכה"ג.

ועפי"ד החיי"א נוכל לבאר עוד אליבא דרב פפא אמאי שרי בשוגג ואפי' יצאו בשבת חוץ למקומן אי נימא דקיי"ל כר"י שיש דין מעשה שבת אף בשוגג, דבזה לא אסרינן בשוגג וכנ"ל. וכן עולה בהכרח מסתירת השו"ע דבסי' שי"ח פסק שמעשה שבת אסור אף בשוגג בו ביום, ואילו בסי' ת"ה לענין תחומין התיר חוץ למקומן בשוגג ואפי' בשבת.

ג. והנה **בחי' הרמב"ן** גם נקט בפירושא דשמעתתא דמיירי אף בשבת ואינם נאסרים באכילה במקומן אפי' העבירן ברה"ר, אבל טעמו הוא משום דכל היכא שחזרו לביתו תו ליכא משום מעשה שבת משום שאינו נהנה מן האיסור דהלא בביתו היו עמו. אמנם אם יחזירם שלא לביתו אלא לרה"ר יהיו אסורים באכילה מכיון שהוא נהנה בהוצאתם מביתו לרה"ר. ועי' בהגהת הרא"ז שתמה על סברת הרמב"ן דמאי נפק"מ אם מע"ש היו בעירו או בעיר אחרת סוכ"ס אילולא שהחזירן באיסור לא יכול היה להנות מהן בביתו.

ד. והנה **כדרך הרמב"ן כן כתבו התוס'** שיש לחלק בין הבאים מחוץ לתחום לבין היכא שחזרו לתחומן דבכה"ג אין לאסור משום מעשה שבת, וכמו שהבינו בכוונתם האליה רבה והגר"ז וחמד משה בסי' ת"ה שם, ודלא כהמג"א.

אולם נראה בתוס' שחילוק זה קים דוקא באיסור דרבנן אבל באיסור דאו' כגון הוצאה מרשות לרשות אפי' יחזירם למקומן יהיה איסור. [ובשמעתין צ"ל דמיירי ביו"ט דליכא משום הוצאה או דמיירי במקום שאין שם רה"ר גמורה.]

ומתבאר מדבריהם שיש בזה ב' דינים א' מה שיש הנאה גמורה ותועלת מן האיסור וזה שייך אף באיסור דרבנן, ב' שלא להשתמש בדבר שנעשה בו איסור דאו' ולהנות מן העבירה. ולפ"ז אם יכול היה להנות מן החפץ אף בלא שנעשה בו איסור אין לאסרו באיסור דרבנן וכדמצינו לגבי מצוה הבאה בעבירה. ועי' בחמד משה שהוסיף עוד לבאר חילוקם שהגדר במעשה שבת באיסור דרבנן הוא שלא יהנו מעשיו שנעשה באיסור וכל שלא הוסיף במעשיו כלום אין לאסור.

**רד"ה לא הפסידו מקומן וכו' 'ואי שבת מותרין באכילה במקום שחזרו'.**

לפי רהיטות דברי רש"י החידוש הוא שלא נאסרו באכילה משום איסור תחומין הואיל ולא הפסידו מקומן ומבואר שהאיסור תחומין בחפצים אוסר גם להשתמש בהן דומיא דאיסור השתמשות במוקצה, וכן נראה קצת מדברי המשנ"ב סקמ"ד.

אולם הרמב"ן מפרש דברי רש"י שהכונה היא דשרי לטלטלן ולאכלן חוץ לד"א, דאילו היו נחשבין שיצאו במזיד אינו רשאי להוציאן ולאכלן אלא בתוך ד' אמותיו ואפי' הוא נמצא ברה"י המוקפת מחיצות, דהוי כמי שיצא לדעת שאין לו אלא ד' אמות, והשתא לר"פ בפירות שחזרו למקומן ואליבא דר' נחמיה אם חזרו בשוגג עכ"פ רשאי לטלטלן בכל העיר כל כמה שאינו נוגע באיסור הוצאה.

ולעיל הובאה שיטת הרא"ש שכתב שאפי' בעיר שאין לה מחיצות אם שבת בתוכה ויצא במזיד וחזר הואיל ושבת באויר מחיצות רשאי להלך את כולה שנעשית כד"א, ולשיטתו לא נוכל לפרש כדברי הרמב"ן הללו, ועי' מה שנכתוב בסמוך בדברי התוס'.

ועי' ברמב"ן שם בהמשך דבריו שמבאר עוד בשיטת ר' נחמיה שבמזיד אסורין חוץ לד"א שתחומין הם משום קנין שביתה הוא וכל שיצאו להן חוץ לתחום קנו להן ד"א שם ואינם חוזרין לשביתה הראשונה כאדם, ומשמע שהם מתנתקים לגמרי מהמקום הראשון ובזה פליגי ת"ק ור"נ וע"ע.

**דף מ"ב ע"א.**

**תוד"ה מכלל, וכן איתא בירושלמי דקאמר ר"נ דאמר וכו' אתיא כר"מ וכו'.**

מבואר מדבריהם שטעמו של ר' נחמיה שאוסר היכא דחזרו למקומן במזיד הוא משום דס"ל דמעשה שבת אסור אף בכה"ג שחזרו למקומן. וצ"ע שהרי מקודם ביארו שהיכא שאסור לטלטל אוסרים באכילה שמא יטלטלנו יותר מד"א וא"כ תפו"ל דלר"נ אסורין בטלטול וה"ה באכילה.

ושמעתי מהרה"ג נ. זיו שליט"א ליישב לפי מה שכתבו בהמשך שבמקום שהחפצים נתונים בעיר ליכא למיגזר שמא יוציאם מחוץ לעיר, וצ"ל שהתוס' נקטו בזה כהרא"ש שהשובת בעיר ויצא וחזר לדעת יש לו את כולה כד"א, וה"ה בפירות רשאי להוליכם בכל העיר ולכך הוכרחו לומר שהאיסור הוא מדין מעשה שבת.

**אר"נ היה מהלך ואינו יודע תחום שבת מהלך אלפיים פסיעות בינוניות.**

בשו"ע סי' שצ"ט כתב שאין מודדין תחו"ש אלא בחבל של פשתן שארכו חמישים אמה וכו', ועי' בביאוה"ל שם בשם הכלבו שאם הוא מודד בדרך הילוכו אלפיים פסיעות אין לסמוך על זה לילך בכולן שמא אינו מודד בצמצום כראוי אמה. והביאוה"ל שם הביא ראיה שרק כלפי מי ששבת בבקעה ואינו יודע המידה התירו לו לסמוך על מידת פסיעותיו אבל מי שהוא יכול למדוד כראוי לו.

והנה מה שאמור כאן פסיעות בינוניות יש לפרש הלשון לאפוקי פסיעה גסה אבל משערים בכל אחד ואחד לפי מה שהוא שתיקנו לו אלפיים פסיעות. אבל ברש"י מבואר שצריך לכוין לשיעור אמה והיינו לפי אדם בינוני, ועי' בביאוה"ל סי' שצ"ז שכתב שאם הוא אדם שפסיעותיו רחבות אינו יכול לשער אלא לפי אדם בינוני.

וע"ע בריטב"א שכתב שליכא איסור משום מדידה בשבת דמיירי שהולך לצורך מצוה ומדידה הותרה לצורך זה, ומשמע דבלא"ה אסור.

**שבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה בשבת מהלך אלפיים אמה וכו'.**

מבואר שאינו רשאי להלך את כולה כיון שלא שבת באויר מחיצות מבע"י, ועי' בראשונים [תוס' ותו"ר ועי' ריטב"א ורשב"א איך שהביאו מהירו' כרש"י] שהביאו מהירו' שדין זה נאמר רק אליבא דר"י ור"ע דס"ל דבהוציאוהו נכרים לדיר וסהר אינו יכול להלך אלא ד"א, אבל לר"ג לא בעינן שבת באויר מחיצות ובזה שמואל לטעמיה דפסק הלכה דלא כר"ג בדו"ס, ודלא כרש"י בשמעתין. וצ"ע דלפ"ז היה צריך להשמיענו דהלכה כר"י ולא להאריך בהיכי תמצי כזו, וצ"ל שעיקר החידוש הוא שרשאי לטלטל מחוץ לתחום על ידי זריקה ולא גזרינן טלטול אטו הילוך. אך קשה שגם דין טלטול הרי שייך להשמיענו בדיר וסהר לענין חוץ לד"א ולא היינו צריכים לפרשה בשובת בבקעה, אולם לקמן בע"ב לגבי כלתה מידתו בחצי חצר, מבואר ברש"י בל"ב דהיכא שהיו מחיצות קימות מע"ש ויש בהם היתר לאדם מסוים לא נאסר לטלטל בתוך התחום כיון שיש היתר לאנשים אחרים במקום זה ולא אמרי' דהוי נפרץ למקום האסור לו, ולפ"ז עיקר החידוש הוא אליבא דר"ה ודוחק.

ועי' בבעה"מ לקמן מג: שמפרש בתחילה את דברי ר"נ דלא כר"ג אלא כר"י. והקשה על זה מההיא דר"נ משכתיה שמעתיה ויצא חול"ת ועשו לו מחיצה של בנ"א והחזירוהו לתוך התחום ומבואר דל"ב שישבות באויר מחיצות. וכתב שם במהלך הראשון לחלק דמחיצה של בני אדם קלה היא ממחיצה של נכרים ואעפ"י שזו אינה מותרת להלך בכולה זו מותרת להלך בכולה. ותמוה שאם הנידון הוא משום שלא שבת באויר מחיצות מאי נפק"מ איזו מחיצה היא. ועוד מ"ש מדיר וסהר דלא מהני. וצ"ל שבאמת למהלך זה הוא חוזר לומר את החילוקים אלו אליבא דר"ג שאם היו המחיצות מע"ש מועיל להחשב כד"א אבל מחיצות הנעשים בשבת אינם קובעים את המקום להיות כד"א.

ומתבאר שהדין דבעי שישבות באויר מחיצות אינו מוחלט ותלוי בזה שאם היא מחיצה של קבע שהיא גודרת את המקום צריך שישבות בה בע"ש ואי לא שבת אינה חשובה לו כד"א, אבל אם היא מחיצת עראי שאינה אלא לזמן היא יכולה להחשב כד"א אפי' בשבת ודו"ק.

**רד"ה מהלך וכו', דמי שהוציאוהו נכרים אין לו אלא ד"א הקילו חכמים וכו'.**

בביאור החילוק בין הדין דמתני' של דיר וסהר לבין שבת בבקעה ובדרכו של רש"י הנ"ל מצינו כמה דרכים, עי' בבבעה"מ שם במהלך השני שכתב שדוקא מי שהוציאוהו נכרים דאי"ל אונס החשיבוהו כד"א אבל שבת בבקעה דלי"ל שום אונס, אם הקיפוהו גוים אינו מהלך יותר מאלפיים כיון דלא שבת באויר מחיצות מבע"י כשמואל ובהא אפי' ר"ג מודה. [ועי' עוד רש"י לקמן בע"ב ד"ה אטו שכתב ובדו"ס אע"ג שלא שבת במחיצותיהן מבע"י כד"א דמיין ליה הואיל ובאונס יצא מתחומו]

והראב"ד שם [בס' כתוב שם] השיג דאין לנו לתלות הענין באונס ושלא באונס, ומה דומה שבת מבע"י לדעתו וקנה שביתה במקומו, למי שיצא בשבת שלא קנה שביתה שאם נעשית לו מחיצה הועילה לו ואפי' נעשית בשבת וכו', מיהו בשבת בבקעה אפי' רב מודה דמחיצה לא מהניא ליה להלך יותר מאלפים דמקומו קונה לו שביתה.[[2]](#footnote-2)

והנה לדעת הבעל המאור הכל צריך להיות נקבע בע"ש אלא דהוי קולא מיוחדת לענין מי שנעקר במקומו באונס להחשיבו כאילו שבת שם מבע"י, אבל לדעת הראב"ד אפי' מי שיצא במזיד רשאי להלך את כולה, והכל תלוי אם יש לו שביתה אחרת במקומו או לא.[[3]](#footnote-3)

אכן בדברי רש"י נראה כתרוייהו שאף לר"ג בעי שישבות באויר מחיצות, אך הקילו לגבי מי שאין לו שביתה במקומו שיהיה לו ההיקף כד"א אף אם לא ישבות באויר המחיצות [ועי' היטב בריטב"א ורשב"א] וצ"ב בגדר הקולא הזו.

וע"ע במאירי בדרך הראשונה שכתב חילוק נוסף שבמשנה מיירי שהוציאו מחוץ לשביתתו ובע"ש הוא שבת באויר מחיצות של מקומו, וע"כ אף כשנעקר ממקומו יש לו את כל המקום אבל מי ששבת בבקעה לרצונו בלא מחיצות ולא שבת באויר מחיצות לא, וצ"ל שהגדר הוא שרבנן כביכול העתיקו את שביתתו ממקומו למקום שיצא משם וע"כ שולטת שביתתו בכל הרשות, אבל כאשר הוא בא לעקור ולקנות מקום חדש אינו יכול לקנות באמצע שבת.

ויש נפקותא בזה למי שהיה ישן בע"ש ולא היה באויר מחיצות שאינו רשאי לקנות את מקום המחיצות בשבת.

**עי' בריטב"א** שדן במקרה שהוציאוהו לסטים מצד אחד של הבקעה לצד השני חוץ לאלפיים, אי נימא דכיון דעקר ממקום השביתה יש לו את כל מקום המחיצות או לא, והביא בשם מורו לאסור כיון שנאסר באותם המחיצות מתחילה אין לו אלא ד' אמות. והאחרונים התקשו בכונתו שהרי לקמן מבואר שאף אם עשו לו מחיצה במקומו אחר שיצא לשם מהני. וצ"ל דכיון שאינו מן הדין אלא קולא הוי חוכא ואיטלולא אם יוכל לשוב ולהיות ניתר במה שהיה נאסר מתחילה. ועי' בחזו"א [ק"ט ג'] שכתב שאף לדעה הראשונה פשיטא שאם יחזור לתחומו יתבטל ממנו הדין מחיצות וחוזר לד"א שהיו לו מע"ש. ולשיטת המאירי דלעיל פשיטא שאינו יכול לטלטל בכולה כיון שלא שבת באויר מחיצות מבע"י. וע"ע בחי' הר"ן כאן ובביאוה"ל ריש סי' ת"ג שהביא בזה את דעות האחרונים.

וע"ע בגאו"י לקמן מה. שדן לגבי מי שישן בעיר אחרת אליבא דרבנן דישן לא קונה שביתה אם בכה"ג רשאי להלך את כולה או דבעי שיתכוין לשבות באויר המחיצות.

ע"ע ברמב"ם פכ"ז הי"ד שכתב שאם הוציאוהו נכרים והקיפוהו מחיצה בשבת מהלך את כולה ובלבד שלא תהיה יותר מאלפיים ועי' ראב"ד שתמה על דבריו, ועי' בהה"מ מה שכתב בביאור סברתו.

**ומטלטל בכולה על ידי זריקה.**

עי' רש"י ותוס' שנחלקו אם הוא נאסר אף בתוך אלפיים בטלטול כי אורחיה מדין נפרץ למקום האסור לו בטלטול רגיל או לא. ועי' בתורא"ש ותור"פ שמבארים דעת רש"י שהכא לא שייך לדון משום נפרץ כיון שאינו אסור בעצם אלא מחמת מניעת הילוך. אולם נראה שהחזיקו לעיקר כדעת התוס' שגם בכה"ג שייך דין נפרץ וצ"ב. וצ"ל שגם מקום שהוא מחוץ לתחום נחשב כמקום האסור מצד עצמו ולא נחשב רק איסור גברא. ועי' בזה בשו"ע סי' ת"ג ברמ"א ס"א, ובמש"כ המשנ"ב סק"ט ובשעה"צ סק"ד וסק"ה.

וע"ע במהרש"א שנראה שמבאר דעת רש"י באו"א דלא חשיב מקום האסור משום שיש לו היתר על ידי זריקה. והאח' הקשו עליו מהגמ' להלן דאף לר"ה יש היתר על ידי משיכה ואפ"ה חשיב כנפרץ למקום האסור לו, עי' להלן.

ועי' גם בראשונים דלעיל ובתוס' להלן שהוכיחו כשיטתם ששיך דין נפרץ לחצאין מכלי הבית שיצאו לחצר וע"ע.

**דף מ"ב ע"ב.**

**אמר לך ר"ה, לא ע"י משיכה.**

רש"י ל"ג ליה וכתב לפרש גם את הגירסא דילן. ועי' בתורי"ד שכתב שרש"י בל"ק פליג שאין להתיר לר"ה במשיכה כיון שהוא נפרץ למקום האסור לו, וצ"ל דהשתא אנו דנים על המקום שהוא מחוץ לאלפיים דשרי על ידי משיכה. וצ"ל שמחוץ לאלפיים הוא אסור מדינא שמחמת הגזירה אסרו לטלטל במקום זה אבל להחזירו לתוך התחום אינו בכלל הגזירה אלא דאסור מדין נפרץ למקום האסור לו.

ובביאור הלישנא בתרא ברש"י עי' בפסקי הרי"ד ועוד ראשונים [מובאים במגיה לריטב"א] שהעמידו את דבריו בחפצי הפקר שכל זמן שלא באו לתחומו לא חשיבי כדידיה ולא גזרו בהם, ולדבריו אם כבר נכנסו לאלפיים לא יוכל לטלטל שם אף על ידי משיכה ודלא כהתוס' כאן. ולפ"ז לפי רש"י לא מצינו היתר טלטול בחפצי האדם עצמו על ידי משיכה וזה מתאים עם המהלך של המהרש"א שכל זמן שיש היתר טלטול אפי' בזריקה לא חשיב נפרצה למקום האסור לה, אבל זה שיש היתר כלפי חפצים אחרים בזה אף רש"י מודה דחשיב מקום האסור ביחס לכלים אלו וכמו שהוכיחו התוס' מכלי הבית בחצר.

**וכלתה מידתו על שפת תקרה וכו' מ"ט הואיל ותקרת הבית חובטת.**

לרש"י הכונה שהוא בדרך היכר לזה שכלתה מידתו ולא ימשך לשם. אולם הר"ן בשם הראב"ד מפרש שהבית עצמו עומד בתוך התחום אלא שנפרץ לצד חוץ לכיוון חוץ התחום, ויש כאן חידוש שלא נאסר לטלטל בתוך הבית אף שנפרץ למקום שאסור בטלטול, דמהני הדין פי תקרה לבטל הדין נפרץ למקום האסור לו.

אולם מדברי רש"י כאן בד"ה וכלתה מבואר דפליג ע"ד הראב"ד הללו, ודוקא אם נפרץ הבית לצד החצר שהיא מותרת בטלטול אינו נאסר, אבל אם נפרץ לצד חוץ לא מהני להתיר מדין פי תקרה וצ"ב אמאי.

**רד"ה לא גזרינן וכו' ואע"ג דבשבת בבקעה והקיפוה נכרים ל"ס ליה כוותיה וכו'.**

עי' בריטב"א לעיל שכתב שנראה שרש"י כאן חזר בו מחילוקו דלעיל שאף ר"נ מודה במי ששבת בבקעה שיש לו תחום אלפים שצריך שישבות באויר מחיצות. ועי' בשפ"א כאן שכתב שרש"י מיירי לפי ההו"א דל"פ דמעיקר הדין רשאי להלך את כל המחיצות של דיר וסהר וכל הטעם שאסור הוא מחמת הגזירה דאטו בקעה וממילא לא בעינן כלל שישבות באויר המחיצות, אבל לפי המסקנא דפליגי אם יש קולא ביוצא בשוגג יש לומר דמדינא לכ"ע לית להו בשבת בבקעה שמועיל מחיצות שלא שבת באוירן וכדברי רש"י לעיל [דלא מסתבר דפליגי ר"ג ור"י אם מעיקר הדין צריך שיהיה שבת באויר המחיצות או לא]. אלא דקשה לפ"ז מה הפשט באי נמי דמודה ר"ג במי שלא יצא באונס.

אולם בעצם המהלך של רש"י יש לתמוה דלפ"ז ר"נ כמאן שהרי לכ"ע מעיקר הדין היכא דליכא למגזר אטו מקום אחר מועיל המחיצות להחשב כד"א, וא"כ ר"נ לא כר"ג ולא כר"י. ועי' ברש"ש שעמד על זה וכתב דר"נ ס"ל כתנא דמערה שהביא רש"י לעיל שהמודד וכלתה מידתו בחצי מערה אינו מהלך את כולה אלא עד מקום התחום ובעי שישבות באויר מחיצות, וזה חידוש להגיד דלפי ר"ג ואף לפי ר"י מהלך את כולה, אך הראוני דבהגהת אשר"י בסוף הפרק כתב שלפי הירושלמי דר"ג ור"י פליגי אף בשבת בבקעה אם צריך שישבות באויר מחיצה או לא לפ"ז המודד וכלתה מידתו בסוף המערה רשאי להלך את כולה.

**ור"י ור"ע נמי ממאי וכו' דקסברי כי אמרי' כולה הבית כולו כד"א דמו וכו'.**

עי' במסה"ש שמצין לגמ' בברכות כ"ה לגבי מי שקורא במקום שאינו נקי ששם מבואר דלרשב"א שכל הבית חשיב כד"א וצריך לצאת מן הבית. והנה שם הוא דעת יחידאה וגם אין הוכחה שבכל היקף מחיצות נאמר דין זה.

והנה מצינו שהשובת או הנותן עירובו בעיר כולה כד"א אבל שם זהו דין בעיר ששובת בה ולא מצד המחיצות. אולם זהו משנה מפורשת לקמן סא. שהנותן עירובו במערה מהלך את כולה וחוצה לה אלפיים לכל רוח כדין ד"א של מקום שביתה.

**\*הנ"מ היכא דשבת באויר מחיצות.**

יש לעין מה הכונה שבת באויר מחיצות אם ענינו מה שיש קנין שביתה במקום זה מע"ש, או המציאות שלו שהוא היה באותו מקום בע"ש מגדירה שזהו מקומו ונפק"מ למי שקונה שביתה במקום אחר ונמצא במקום המחיצות הללו בע"ש. והראוני ראיה לזה מדברי הר' יונתן במשנה שמפרש מעשה דפלנדרסין דהיינו שהיו בע"ש בנמל וקנו שביתה בעיר כדין הנמצא בתחום העיר שיכול לקנות שביתה כאנשי העיר והפליגה ספינתם משם ואעפ"כ זה נחשב שהוא שובת באויר מחיצות.

והנה יהיה בזה נפקותא גדולה לדינא לענין נותן עירובו ברחוק אלפיים מן העיר והוא נמצא בתוך העיר ועי' משנ"ב סי' ת"ח ס"ג וביה"ל ד"ה מקום שהאריך דכיון שהוא יכול להגיע למקום עירובו דכל העיר כד"א חשיב הוא ועירובו במקום אחד.

והחזו"א סי' פ' סק"ב ובסי' ק"ט סק כתב שאין זה כלום שאם אינו יכול להגיע למקום עמידתו בע"ש אינו נחשב שהוא במקום שביתתו ואף שעד כמה שהוא חוץ לתחום שביתתו הרי הוא כאילו נתנוהו בדיר וסהר ויכול להגיע למקום עירובו על ידי דין הבלעת תחומין מ"מ זה לא מהני להחשיבו כנמצא במקום עירובו, ומבואר מדבריו שאין חושבים אותו כאילו הוא בתוך ד"א של התחום על ידי מה שהוא בתוך העיר בע"ש, ומבואר שם בדבריו שאפי' היה מקום זה מוקף מחיצות לא מהני.

ועי' בחזו"א שהוכיח זאת מהמשנה לקמן ס. שמבואר שאם היה רחוק מביתו בתוך אלפיים אינו יכול לקנות שביתה בריחוק אלפיים מהבית לכיוון השני והקשה שהרי הוא יכול לבוא אל ביתו בלא קנית העירוב ונמצא שיכול להלך מביתו אל מקום עירובו וזה סותר לדברי המשנ"ב.

אולם לפי המבואר אין ראיה משם שאם הוא עצמו באותה העיר וק"ו אם המקום מוקף מחיצות מועיל מדין שכל הבית כד"א.

שבתי וראה בחי' האבן העוזר לקמן נ"א ע"ב שהקשה על התוס' שם שכתבו שאם הוא קונה שביתה בריחוק אלפיים מקצה עירו ברגליו אינו יכול לחזור ללון בביתו שבתוך העיר והקשה סתירה מדלקמן ס: שמבואר דבעיר שלן בה יכול לחזור ולהלך את כולה, ותירץ שדוקא כאשר הוא עצמו היה בתוך העיר בביה"ש דאמרי' דשובת באויר המחיצות מועיל להלך את כולה שנעשית כד"א, אבל אם הוא לא היה בעיר בע"ש לא מעלה ולא מוריד מה שהוא גם לן בתוך העיר שיוכל להלך את כולה.

**\*הטעם דספינה לא נחשב כשובת באויר מחיצות.**

הראשונים הקשו לפי המהלך הזה של הגמ' שר"י ור"ע מודו במקום ששבת באויר מחיצות מע"ש א"כ מ"ט דפליגי בספינה והרי הוא שובת באויר מחיצות ותי' על אתר משום דסברי מחיצות להבריח מים עשויות.

אמנם בגאו"י כתב על קושיא זו שיש לחלק בין היכא דשאני ספינה שהיא יצאה מן התחום ולא קאמר שבת באויר מחיצות אלא היכא דקאי בתחומיה, וכוונתו שהרי הדין ד"א נאמר ביחס למקום השביתה שבארץ ולא שייך לדון בזה משום שבת באויר מחיצות. וכ"כ ליישב החזו"א בסי' פ' בדף מ"ב, והוכיח החילוק הנ"ל מהגמ' לעיל לד. במי ששבת במגדל שמבואר בתוס' שאם נפל המגדל אינו קונה שביתה בגג המגדל אלא במקום המגדל ומבואר שהשביתה אינה בכלי אלא בקרקע. וזה גם פשטות דברי התוס' להלן ד"ה אבל שכתבו דר"ג ור"י אית להו בכל מקום שהוא חוץ לתחום שאין לו אלא ד"א.

אמנם נראה שהראשונים כאן לא היה ניחא להו בחילוק זה משום שהד"א נקבעים לפי הדיורים ואם הדיורים מתפשטים על כל פני הספינה לא חשיב יציאה מד"א, ואין זה נחשב שהוא יוצא מתוך הד"א אלא נחשב שד' אמותיו זזו יחד עמו ממקום למקום.

והדברים מתבארים היטב בריטב"א כאן שכתב להלן בדעת רבה לבאר מחלוקת ר"ג ור"י לפי דרכו שר"ג סבר דכיון שקנה מע"ש שביתה בספינה בנמל ובאותה שעה דכ"ע כולה כד"א דמיא כדין השובת בתוך העיר **אף עתה לא נפקא מדינא**, ונידונית כאן בסופה כד"א. ומיהו ר"ע ור"י סברי דכיון שנכנס שם על דעת שתהלך הספינה ותוציאנו מתחומו וגם דספינה ניידא מכיון דנפק מתחומו בטל דינא דמעיקרא והוי כאילו לא שבת שם.

ומשמע שפליגי אם אמרי' הותרה בספינה והדבר צ"ב במה נחלקו. ונראה שפלוגתא זו תלויה ביסוד הסברא דכולה ביתא כד"א דמי אם זהו סברא שמחמת הדיורים נחשב הכל כמקום שביתתו והדין דשבו תחתיו מתיחס לכל מקום שביתתו, או שבאמת השביתה בעצם היא בתוך ד"א שזה מוגדר כמקומו של אדם אך הד"א מתרחבים לכל מקום המחיצות, ובזה תליא הפלוגתא הנ"ל שאם השביתה היא מתיחסת לכל הבית אנו דנים שגם כששבת במקום זה השביתה נמשכת יחד עימו לכל מקום שהוא שם, אבל אם השביתה היא בד"א אינה יכולה להתיחס אלא על מקום זה בלבד אבל במקום אחר לא מהניא, ויסוד הדברים שמעתי מידידי הרה"ג יעקב פקטר שליט"א.

[אמנם יש לדקדק שבריטב"א נראה שאף הם היו מודים לסברא דהותרה אם מעיקרא שבת במקום זה ובא גל והוציא את הספינה בע"כ שבכה"ג קים ההיתר בכל מקום שהוא ואף שיצא ממקום זה, שבכה"ג דנים שהד"א נמשכו למקום אחר וצריך לדעת מהו החילוק אם נתכוין לצאת או לא]

אכן צ"ע דהראשונים סתרו דבריהם דהתוס' והריטב"א לא היה ניחא להו לחלק בין ספינה לשאר שובת באויר מחיצות והוצרכו לסברא נוספת דהמחיצות להבריח מים עשויות ומשמע שאם היה בית גמור בספינה היה נחשב כד"א, אבל להלן כתבו התוס' ד"ה והריטב"א סברא אחרת אליבא דרבנן אם משום דיצא מחוץ לתחום או משום שנכנס על דעת לצאת.

ויש לומר בזה ב' דרכים שיתכן דבאמת תרי טעמי נינהו וכל אחד שייך לעצמו א' משום שיצאת חוץ לתחום וב' אפי' אם היא בתוך התחום מ"מ כיון שלהבריח מים עשויות אין כאן שביתה באויר מחיצות ויש נפקותא לפ"ז אף בלא יצאה מן התחום דלא חשיב שביתה וכגון אם היתה יותר מב"ס שלא מהני שביתה לקנות לו ד"א, וכן מצד שיצאתה חוץ לתחום שאפי' אם היה מחיצות גמורות לא מהנו כיון שנתכוין לצאת מן התחום.

או דנימא שצריך להגיע לב' הסברות גם משום שהמחיצות להבריח מים עשויות דמשו"ה לא חשיב שביתה גמורה וגם משום שהיא יצאת חוץ לתחום ואבד מקום שביתתו והיינו שבמקום זה צריך להגדיר לו שביתה מחודשת ואין זה המשך של השביתה הקודמת כאשר נתבאר ואילו היה לו מחיצה גמורה היה מועיל בכל מקום שהוא משום שהמקום היה נמשך עמו לכל מקום שהוא. ולפי דרך זו לא נצטרך לומר שיש כאן ב' מחלוקות בין ר"ג לר"י כמו שכתב בתור"ע אלא שהכל תלוי בשורש פלוגתתם אם יש דין שביתה באוי"מ כאשר הוא מחוץ לתחום במחיצות שאינם גמורות.

וביאוה"ד לפי היסוד דלעיל שאליבא דר"ג נחשב שהמקום זז יחד עמו [ומה"ט זה מועיל אף לדידן דקי"ל כרב לענין מזיד כמו שכתבו הפוס' בסי' ת"ה ס"ז] ולכן אין כאן יציאה מד"א, משא"כ לר"ג ור"י אין זה נחשב שהמקום זז עמו ולא עדיפי המחיצות משאר דיר וסהר, אך גם הם מודים שכל זה דוקא כאשר הוא שובת בסתם היקף או שההיקף בא אליו אחר ששבת אבל אם היה לו היקף גמור שהוא שובת בתוכו לדירה חשיב שהמקום זז יחד עמו.

ועולה לפ"ז שגם פלוגתתם בדיר וסהר שייכא בהנ"ל דלר"ג כיון שהוא יוצא לד"א חדשים הוא מקבל דיורים גמורים במקום זה ואם הוקף המקום במחיצות יכול לדור בכל אויר המחיצות [שהקילו להחשיב כאילו שבת בהם מעיקרא] אבל לר"י אי אפשר להקל עליו שיחשב כשובת באויר המחיצות שהרי אין אלו עיקר דירתו שנגדיר שהוא שובת בכל ההיקף ושהכל יחשב כמקום שביתה ואינם מתחשבים בסברא דר"ג שהכל חשיב כמקום דיורין.

והנה הרא"ש לעיל בר"פ בדינא דהמהר"ם כתב להוכיח מספינה שהיוצא במזיד אף שהפסיד אלפים אמה מ"מ אינו מפסיד שביתה דד"א בעיר או במחיצות כשם שבספינה אף שיצא מן התחום מ"מ חשיב שבת באויר מחיצות.

והנה לפמש"כ אין ראיה מספינה שבספינה נחשב שהמחיצות נגררות עמו לכל מקום שהוא שם ואילו כאן הרי יצא ממקום שביתתו ומה"ת שיוכל לחזור לזה.

וצ"ל שכיון שהעיקר תלוי בדיורים שנתבאר שאף שמחיצות להבריח מים עשויות מ"מ יש כאן דיורים בכל המקום וסגי בזה לענין הדין דכולה ביתא כד"א, וממילא שייך לומר דה"ה לענין מי שיצא מעירו וחזר שאף שהפסיד את מקומו לא בטלו דיוריו.

ועפ"י הנ"ל נוכל להבין את מש"כ התוס' ד"ה אבל שגם הדין דספינה מהלכת מתלא תלי בפלוגתא הנ"ל דר"ג ור"י והדבר תימה שהרי בדינא דר"ז ליכא כלל יציאה מד"א כיון שכל שעה הספינה מוציאתו מד"א לד"א, ואינו יוצא מד"א שבים.

וצ"ל גם עד"ז שמצד המצב שלו לקושטא דמילתא יש כאן יציאה מד"א מכיון שהוא מרחק מהמקום שבו הוא נמצא, אלא שאין לו קנין באותם ד"א כהמהלך הראשון דרש"י או משום שהוא קונה ד"א חדשים ובזה פליגי שלר"ג אין איסור לצאת מד"א אם אינו קונה דירה במקום זה או שקונה דירה אחרת, אבל לר"ע הדין ד"א הוא דין איסור יציאה מד"א בכל מקום שהוא ואין משמעות לקנין ואף שהוא זוכה בד"א חדשים מ"מ אסור לו לצאת מד"א הללו, ומה"ט פליגי של"ש קולת דו"ס ועי' בדברי יחזקאל איך שהעמיד הפלוגתא דר"ג ור"י.

**ר' זירא אמר הואיל וספינה נוטלתו מתחילת ארבעה לסוף ארבעה.**

עי' רש"י ובמה שנכ' להלן. ועי' בר"ן שמפרש שכיון שאין לו אפשרות לעמוד בתוך ד' אמות גמורות שהרי ספינה מוליכתו לכן תקנו לו שיוכל להלך את כולה אף שמעיקר הדין אינו רשאי להלך יותר מד"א. ועד"ז כתב הרמב"ן להלן מג.

וצ"ב לפי דבריהם לשון הגמ' הואיל ונוטלתו לסוף ארבעה דלאו"ד לסוף ארבעה אלא מחוץ לד"א כל שעה ושעה.

ובדעת רבנן דפליגי יוצא שלא יוכל ללכת אפי' אמה אחת שהרי אין לו דין ד' אמות כלל, וצ"ל דרבנן ס"ל שהד"א נקבעים על הספינה ולא על הים שמתחתיה וכאשר יתבאר להלן מהריטב"א.

**ור"ז מ"ט וכו' אמר לך מחיצות להבריח מים הן עשויות.**

לקמן צ. נחלקו רב ושמואל כיו"ב לענין ספינה שהיא יותר מב"ס [כפרש"י ותוס' שם] אם היא נחשבת מוקפת לדירה או לא דלרב חשיבא כמוקפת לדירה ורשאי לטלטל בה ולשמואל אמרי' דמחיצות להבריח מים הן עשויות ואין לטלטל שם, ולכאו' סוגיין תלויה במח' הנ"ל, דלשמואל אין להתיר אלא כשהיא מהלכת ולרב אפי' כשהיא עומדת הואיל ושבת באויר מחיצות.

אולם מרהיטות הסוגיא משמע דהשו"ט כאן הוא דוקא אליבא דשמואל למה יש להתיר בספינה. כמו"כ משמע שר"ז אמר דבריו גם אליבא דרב דפסק הלכה כר"ג ולפ"ז קשה דרב אדרב. ועי' תוס' להלן ד"ה כי פליגי שכתבו בזה ב' מהלכים.

ועי' ברמב"ן בריש פרקין (מא:) שעמד על זה בתו"ד והוכיח מזה דיש חילוק בין הילוך לבין טלטול דלענין הילוך מהני מחיצות בעלמא אף שאינם מוקפות לדירה, אבל לענין טלטול בעי שיהיו מוקפות לדירה גמורה. ונמצא לפ"ז שהמחלוקת בין רבה ור"ז היא בדברי שמואל גופיה מה הכוונה שהמחיצות להבריח מים הן עשויות האם זה רק להגדיר שלא נעשו להקיף או שיש חיסרון בעצם המחיצה שאין לה תורת מחיצה כלל כיון שלא נעשית לגדור אלא למנוע המים מלהכנס. ובעצם היסוד דלא בעי היקף לדירה כן נקט גם בחי' הר"ן לעיל שם, וזה שלא כהבנת התוס' מז: והאו"ז סי' ו' ששם מבואר להיפך בדעת הר' יואל שמחיצות גמורות לא בעינן אבל היקף לדירה בעינן כדחזינן לענין שבת בתל.[[4]](#footnote-4)

ויש לדון לפ"ז אם הספינה יש לה שם רה"י מן התורה או לא דלפי הצד שחסר בתורת מחיצה אפשר דהוי סברא מה"ת. וצריך לפ"ז לחלק בין מחיצה זו למחיצה העומדת מאליה דשמה מחיצה לעיל טו.[[5]](#footnote-5) ועי' במה שנכ' להלן בדברי התוס' ד"ה כי פליגי.

**ועי' תוס' לקמן צ: ד"ה דהא** שכתבו דסברת ר"ז אתיא אף אליבא דרב שלענין יוצא חוץ לתחום גרע שלא התירו לו להלך את כולה על ידי מחיצות הספינה. וצ"ע שהרי התוס' בדף מז: דימו ענין הילוך לטלטול ומה החילוק, ואדרבה לענין שובת בעיר לא בעי מחיצות כלל. וצ"ל שהתוס' נקטו שאף לרב אין הכונה שהמחיצות לתוכן עשויות וגם הוא מסכים שהם נעשים בעיקרן להבריח מים וגם גובהן וצורתן נעשית לשם כך, אלא שהמקום מצד עצמו מוגדר כבית דירה והוא מוקף במחיצות כראוי ונעשה כרה"י, אבל לענין שיחשב כד"א צריך שהמקום יהיה נגדר באופן כזה שהמחיצות יעשו לתוכן ולהגדיר את המקום כמקום תשמיש אחד, ובזה התוס' סוברים ההיפך מדברי הרמב"ן הנ"ל אליבא דשמואל. ולפי הנראה התוס' שם אזלי בשיטת התירוץ האחרון כאן דשמואל הדר ביה.

**רד"ה נוטלתו.**

ברש"י ישנם ג' מהלכים בדעת ר' זירא וצריכים לבארם וגם לבאר במאי פליגי רבנן ומ"ט אינם מודים לר"ג.

במהלך הראשון מבאר רש"י דהספינה כל שעה היא מהלכת וקופצת מחוץ לד"א ולא עמד פסיעה שלימה בתוך ד"א, ולפ"ז ה"ה במי שקופץ כל שעה ושעה יכול לצאת מד"א. ומבואר שהד"א אינם נקבעים לפי הספינה אלא לפי הים שתחתיה. ולפ"ז צ"ע איך מהני כלל להתיר להלך על ידי מחיצות הספינה אפי' בשעמדה [אם היו נחשבות מחיצות גמורות כמבואר להלן] והרי הוא נקבע לתוך הד"א שבים ולא דמי לדיר וסהר דמחיצות כלי אינם מחיצות וי"ל.

ובדעת רבנן דפליגי מבאר הריטב"א דספינה מינח נייחא ומיא הוא דקממטו לה, והיינו שאינו קובע כלל את הד"א בים אלא בספינה והד"א שתחתיו הם שלו בכל מקום שהם.

ובדרך הזו של רש"י מבואר חידוש גדול שאם אינו קונה שביתה בד"א הוא רשאי להפליג מתחומו כמה שיחפוץ כיון שעקר את מקום שביתתו והארכנו בנידו"ז לעיל.

ובמהלך השני מבאר רש"י שהוא הולך לכיוון ההפוך והספינה מחזירתו כל העת אל ד' אמותיו, וצ"ע שהרי מיירי שהספינה הפליגה טובא והיא מחזירתו למקום אחר חוץ לד"א שהיה בתחילה ומאן מפיס שתחזירו לתוך ד"א במדויק.

במהלך השלישי כתב רש"י סברא אחרת דכל שעה הוא קונה ד"א חדשות ולכן הוא רשאי להלוך בהם ועי' בריטב"א שהחזיק במהלך זה דוקא, ועי' שם שמבאר את סברת רבנן דפליגי משום דספינה מינח נייחא והוא קונה שביתתו בספינה ולא בים ובספינה אין שום שינוי.

**\*רד"ה נוטלתו [מהלך א'].**

כלומר משיצא זה חוץ לתחום לא נקט ליה ד"א דספינה כל שעה היא מהלכת בכל קפיצה וקפיצה יותר מד"א נמצא שאין לה תורת ד"א כלל וכו' ולא קנו ליה ד"א.

עי' בפירוש הר"י על הרי"ף שהביא מהלך זה והוסיף בו דברים וכתב שאפי' לא תתיר לו אלא ד"א בספינה אותן ד"א הם יותר מנ' אמה בים וכו', ונראה מדבריו שלא די בסברא זו לבד שאין לו ד"א בים אלא צריך לדון גם מצד הד"א דספינה. וכ"נ מלשון הריטב"א שכתב דכיון שלא עמד בד"א אין לו תורת ד"א והרי כל הספינה כד"א ומשמע דאל"ה היה לו דין ד"א בתוך הספינה אלא שאנו חושבין את כולה כד"א.

והנה ילה"ק לפירוש רש"י שהרי ספינה זו היתה מע"ש בתוך התחום ומה בכך שלא קנה ד"א מחוץ לתחום הרי מ"מ הוא משויך לד"א שבמקום שביתתו ואסור לו לצאת מהם וכי בשביל שיש לו גם תחום אין לו דין ד"א במקומו. עוד ילה"ק דר"ע ור"י דפליגי אסברא הנ"ל וס"ל שיש לו קנין ד"א בספינה כמ"ש הריטב"א

**תוד"ה אבל, וי"ל דקסברי מחיצות להבריח מים הן עשויות.**

וכ"כ הריטב"א כאן והוסיף כדאמרי' לקמן אליבא דר"ז [ומשמע דלרבה לא שייך טעם זה] ועי' בתוס' רע"א על המשניות שהעמיד שר"ג ור"ע פליגי בב' סברות א' אם בעינן שביתה באויר מחיצות, ב' אם ספינה נחשב כאויר מחיצות בפלוגתה דרבה ור"ז והדבר צ"ב.

אולם עי' ברשב"א ובריטב"א שכתבו אליבא דרבה בטעמייהו דרבנן דפליגי משום דסברי דלא שיך לדון כאן שביתה באויר מחיצות כיון שנכנס על דעת זה שתוציאו הספינה מחוץ לתחומו, ולכאו' אין זה קנס אלא שהשביתה מתיחסת אל מקום שבו האדם שרוי בים ולא אל מחיצות הספינה. ועי' עוד בגא"י משכ"ב, ובחזו"א סי' פ' בהערותיו לסוגיין עד"ז. וצ"ב א"כ מדוע לא נחית הריטב"א לחילוק שכתב להלן וצ"ע. ועי' מה שהרחבנו בכל זה במילואים.

**תוד"ה ור' זירא, וי"ל דלר"י ור"ע ניחא דאי"ל בכל מקום שהוא חול"ת שאין לו ד"א וכו'.**

דבריהם אינן מובנים דמה ענין פלוגתייהו בענין דיר וסהר למחלוקתם בענין ספינה והרי הוא שובת באויר מחיצות, ואפשר דהוי כעין לא פלוג. עוד יתכן דלא חשיב כשובת באויר מחיצות כיון שהוא זז ממקומו יחד עם הספינה וע"ד הרשב"א וריטב"א דלעיל.

אמנם מדבריהם עולה שאף סברת ר' זירא תלויה במח' ר"ג ור"י וזה לא מובן שהרי אין כאן יציאה כלל מד"א. ובאו"א י"ל שטעמייהו דהנך תנאי משום דגזרי הילוך אטו הילוך ולא משום דבעי שישבות באויר מחיצות. ועי' מהר"ם. וע"ע ברשב"א שכתב דלפי הסוגיא כאן הדרינן למימר דרבנן ור"ג פליגי בגזירה אטו הילוך, והביא עד"ז מפיהמ"ש להר"מ. ועי' במילואים שהרחבנו בהעמדת המחלוקת דר"ג ור"י לפי סוגייתינו במהלך מחודש ולפ"ז ניחא הכל.

**א"נ בקופץ מספינה לספינה.**

עי' בריטב"א כאן שהוכיח מזה כמו הדעות שאף ביוצא מתחומו לדעת יש לו את כל המחיצות, ועי' בר"ן לעיל מא: שהעמידה בקופץ מאונס וכ"כ המאירי בחי' הר"ן בר"פ.

ותמוה שהרי השתא לא מיירי בהיתר ד"א דמחיצות אלא בסברת ר"ז שאף בלא מחיצות רשאי להלך את כולה ומה הוכחתם, ומתבאר שבלא דין דיר וסהר לא היינו מתירים להלך את כל הספינה [וכמ"ש התוס' דאליבא דר"י ור"ע לא שיך ההיתר דר"ז ועי' היטב ברש"י שכתב במהלך השלישי שכתב דהרי הוא נכנס לד"א על כרחו והוי כהוציאוהו נכרים]. אמנם כל זה מתאים רק בשיטת ר"ז דר"ע ור"י פליגי על דינא דמהלכת אבל לא אליבא דר"ה דס"ל דבמהלכת כו"ע ל"פ וא"כ אין זה קשור לדין דיר וסהר. ועי' במלחמות בשם הראב"ד שכתב שכל ההיתר הוא דוקא במהלכת אבל לא בשעמדה כיון שיצא לדעת.

**לענין הלכה.**

עי' ברי"ף שהביא להפלוגתא דרבה ור' זירא אם ספינה חשיבא כשובת באויר מחיצות או לא וכן לענין מהלכת שמועיל אפי' לרבנן, והבעה"מ תמה למה לו כל האריכות והרי קיי"ל כרב שהלכה כר"ג בדיר וסהר אף בדלא שבת באויר מחיצות.

ועי' בשו"ע סי' ת"ה ס"ז שכתב דמי שהפליגה ספינתו בים מהלך את כולה **הואיל ושבת באויר מחיצות**. ועי' במשנ"ב שם שהעיר שהלשון מגומגם והעיקר הוא הואיל והוא עתה נמצא בתוך מחיצות. ובביאוה"ל הביא מהמג"א נפקותא לענין מי ששבת בספינה ויצא ממנה וחזר לדעת שהוי כיוצא לדעת ואעפי"כ חשיב ששבת באויר מחיצות ועי' שם אריכות דבריו מתי חשיב כיוצא לדעת ומתי לא. ועי' בביאוה"ג.

ועי' במלחמות שם דכתב שאיכא נפקותא לענין מהלכת שמי שקפץ מספינה לספינה מדעת מותר להלך את כל הספינה אף שיצא במזיד מד' אמותיו היינו הספינה הראשונה.

אך יש לדקדק למה הוצרך להביא את המחלוקת הנ"ל והעיקר שהרי לכו"ע קי"ל כר"ג ובמהלכת לכו"ע שרי ר"ג, וממו"ר הגרג"כ שליט"א שמעתי לבאר דהוצרך להביא מחלוקתם דנפק"מ לענין מי שיצא באיסור דלר"ז יהיה איסור אף במהלכת שהרי הוא מזיד ואין לו הקולא דדיר וסהר ולא הקילו ר"ג ור"א רק בשוגג אבל במזיד מודו לר"ע, אבל אליבא דרבה שבמהלכת כו"ע ל"פ יהיה היתר אף במזיד.

אך צין שהדברים הללו הם נגד המהלך של הפוס' דלעיל שבמזיד נחשב כשובת באויר מחיצות והרי בזה עלינו להודות לר"י שלענין מזיד לא חשיב כשובת באוי"מ.

**דף מ"ג ע"א.**

**\*מחיצות להבריח מים הן עשויות.**

עי' בתור"פ שהקשה וא"ת והא בכ"ד אשמעינן דספינה אית ליה דין רה"י, ותי' דה"ק להבריח מים עשויות ולא לדירה ואין כאן היקף לדירה ולא הוי ההיקף חשוב כד"א וא"כ כשהם יתירות מבית סאתיים אין מטלטלין בהם אלא בד"א. ומרהיטות דבריו משמע שרק ביותר מב"ס אין מטלטלין בהן שהרי בפחות מב"ס הוי רה"י גמורה לענין טלטול ולא נראה שכוונתו לחלק בין טלטול לבין הילוך. וכן מוכח בגמ' לעיל דף טו. שמחיצות דתל בפחות מב"ס חשיבי מחיצות אף לענין טלטול. [אולם התוס' לקמן בדף צ: כתבו שמודה ר"ז לרב דשרי לטלטל אף יותר מב"ס ורק לענין חוץ לתחום ל"מ] ונמצא לפ"ז דאליבא דרבה הוי מחיצות גמורות אף יותר מב"ס וקשה דשמואל בע"כ אית ליה דמחיצות אלו אינם מתירות טלטול יותר מב"ס. ואין לפרש כונתו כהרמב"ן שאי"צ היקף לדירה לענין הילוך שהרי לקמן הוא חולק שאין מתירים להלך את כל העיר. ועוד העירו שמשמע מדבריו בהמשך שאף לר' זירא נראה שלר"ג עצמו יש דין דו"ס בספינה ובע"כ דחשיב היקף לדירה ול"ד לתל ואילו כאן נראה שזה תלוי בדין טלטול.

**ורבה מ"ט לא אמר כר"ז וכו'.**

הנה לפי רבה עולה דפלוגתייהו בשעמדה ופליגי אם מחיצות אלו הינם מחיצות טובות או להבריח מים הן עשויות כמ"ש התוס' לעיל ד"ה אבל, ותמוה דלפ"ז אין מחלוקת זו קשורה למחלוקתם בדין דיר וסהר, לפי מה שכתבו הראשונים לעיל דבעי שיהיו פחותין מבית סאתיים או מוקפין לדירה, ולשיטת הר"ן לעיל במשנה שאין צריך מוקפות לדירה ניחא.

עוד יש לעין שעד כמה שרבה מודה לסברת ר' זירא בדין מחיצות להבריח מים עשויות למה אינו מפרש כר' זירא דפליגי במהלכת. ועי' בסמוך.

ולדעת ר' זירא פלוגתייהו במהלכת ולא בעומדת דבשעמדה לכ"ע מהנו המחיצות, וצ"ע דא"כ אין קשורה מחלוקת זו לפלוגתייהו בדין דיר וסהר ויתכן שבאמת ב' מחלוקות נפרדות הינם ואינם בחדא מחתא. ועי' בתור"ע על המשניות שהעיר על זה.

**תוד"ה כי פליגי וכו', וי"ל דהתם ביותר מבי"ס ומטעם דלהבריח מים הן עשויות ל"ח כמוקפות לדירה.**

לכאו' עולה מדבריהם דלשמואל מחיצות אלו יש להם דין מחיצות לענין פחות מב"ס ומה"ט מהני גם לענין הילוך, אבל לר' זירא אין המחיצות מועילות כלום כיון שלהבריח מים הן עשויות, ולפ"ז לא מהנו מידי אף לענין טלטול בפחות מב"ס וכ"נ מדברי הגאו"י כאן. ושיטה זו מבוארת בדברי הריטב"א כאן ולקמן צ. וכן בחי' האבן העוזר הוציא כן מדברי רש"י בד"ה להבריח ובד"ה אלא דלר"ז לד"ה בעמדה אסור לצאת מד"א.

ועי' במהרש"א ומהר"ם להלן על הגמ' והלכתא כר"ג שכתבו בדעת הל"ב ברש"י ד"ה ר"ח, דר' זירא ס"ל שרבנן ור"ג נחלקו אף בשעמדה, שלר"ג מהני מחיצות הללו כמו דיר וסהר ולרבנן לא, וביארו שאין הכונה שאינם חשובות מחיצה כלל אלא דלענין שביתה ל"ח שובת באויר מחיצות דמחיצות כאלו אינם חשובות לשבות בתוכם, אבל לר"ג דס"ל שאף בדלא שבת באויר מחיצות מהלך את כולן ה"ה בספינה.

**תוד"ה הלכה כר"ג בספינה. [דין הפלגה בספינה]**

בגמ' בשבת יט. איתא אין מפליגין בספינה ג"י קודם השבת ולצורך מצוה מותר אפי' בע"ש. וברי"ף שם הביא את שיטת הר"ח [עה"ג שם] שמיירי בספינה גוששת ולמטה מי' וחשו לה משום איסור תחומין, והרי"ף הקשה על שיטה זו ג' קושיות א' דמשמע ספינה סתם בין קטנה ובין גדולה, ועוד שאם משום תחומין נגעו בה א"כ קודם ג' ימים אמאי שרי [ובגוונא שאין פיקו"נ להמשיך להפליג], וכן לדבר מצוה אמאי התירו, ועי' בשו"ע סי' רמ"ח שבאמת פסק מכח זה שאם יש לחוש לאיסור תחומין כגון למטה מי' אסור לצאת אף קודם ג"י.

ועי' באו"ז סי' ג' שמיישב את הקושיא דבאמת אין כאן איסור יציאה גמור מחל"ת כיון דתחומין דרבנן ואינו יוצא ברגליו אלא מיא הוא דקממטו לה, ואינו אלא משום מראית העין דמחזי שרוצה לילך בשבת אבל קודם ג"י אין לחוש לזה.

והרי"ף העמידה אף בספינה גדולה וטעמו משום עונג שבת שכיון שהמפליג בספינה רוחו משתברת ואינו חוזרת אליו אלא אחר ג"י אסור לצאת קודם שבת. [וק' שאין זה דומיא דהמשך הברייתא שאין צרין על העיר ג"י קודם השבת שענינו שאסור לגרום לעצמו אונס בשבת קודם ג' ימים, ומתרץ שם הרי"ף שגם זה משום טרדא ופחדא ואין לחוש לזה אלא עד ג"י.]

ובדעת הרי"ף יש להסתפק אם הוא חולק לגמרי שאף בספינה קטנה אין לחוש לתחומין כיון שאינו אלא גרמא, או שהוא חולק לחומרא שאין להתיר איסור תחומין בשום ענין שזה הפשטות בדבריו, וכן נקט הב"י. אכן במהרי"ק שורש קמ"ה נקט בדעת הרי"ף כהצד הראשון.

והר"ן על הרי"ף שם כתב הטעם לאסור בשם התוס' שהוא מהדין שאסור לשוט שמא יעשה חבית של שייטין, ועי' באו"ז שכתב שקודם ג' ימים ליכא למיגזר כיון שיש בו היכר ולא אתי לעשות מעבורת בשבת.

ועי' ברא"ש בשבת שם שכתב שכל הדין של הברייתא נאמר רק לפי שמאי שאסור להתחיל במלאכה בע"ש אם היא נגמרת בשבת מאיליה והכ"נ יש לאסור משום תחומין אבל למ"ד שאין חוששין לזה ה"ה דשרי להכנס מע"ש.

וע"ע ברמב"ן בסוגיא שכתב שאין לחוש כלל לאיסור תחומין שהילוך הספינה אינו קרוי הילוך כלל שהרי הוא יושב בתוך רה"י שלו וספינה הוא דקמסגיא וחצר מהלכת היא ולא אדם מהלך כלל, ונראה מדבריו שאפי' אם הוא ינהיגה בעצמו אין לחוש לאיסור תחומין.

ולמעשה העולם נהגו היתר להפליג בספינה היכא דשבת בה מע"ש, ועי' בר"ן על הרי"ף שם וברמב"ן כאן משכ"ב.

נמצא שיש ג' היתרים בראשונים למה אין לחוש לאיסור תחומין או משום דמיירי למעלה מעשרה או משום שהמלאכה נעשית מאליה או על ידי נכרי, או משום דהילוך דספינה ל"ח הילוך ואין בו משום איסור תחומין.

ויש בזה גם מחלוקת נוספת אם יש איסור על זה שהוא גורם לעצמו לצאת אל מחוץ לתחום בשבת, ואפי' קודם השבת, ונידו"ז מיתלא תלי בגדרי איסור תחומין.

**שם. ואור"י שאותם בנ"א שמדליקין נרות בספינה וכו'.**

משמע בדבריהם שזה נחשב קנין שביתה לענין שיוכלו להלך בספינה יותר מד"א [עי' מהרש"א] וכ"כ הר"ן והאו"ז שם[[6]](#footnote-6). אולם הרא"ש כאן בסי' ג' נחלק דמה קנין שביתה שייך בספינה כיון שהולכת חוץ לתחום. ומבואר מדברי הרא"ש שאף שאמרי' לעיל דחשיב שובת באויר מחיצות היינו כל שהוא דר ושרוי בהן כל הזמן אבל לקנות שביתה בד"א אלו לא שייך אם הספינה זזה ממקומה וע"ע.

וע"ע ברא"ש שהקשה דמה הועילו בזה שקנו שביתה והרי אסור להפליג בשבת, ועי' באו"ז סי' קמ"ז שמבאר שכיון שהוא שובת במקום זה ביה"ש חשיב כביתו ויש בזה היכר ולא יבוא להפליג בשבת, ועי' ברוקח סי' קפ"ב שהביא בזה מח' ר' משה ור' יהודה ועי' היטב בלשונו בזה. וע"ע בנוב"י או"ח תנינא סי' מ"ט.

**שם. ומה שפירש רשב"ם וכו' דקיי"ל כרב דאמר אפי' דו"ס דלא שבת באויר מחיצות וכו'.**

הב"י סי' ת"ה הוכיח מכאן דשיטת התוס' שאף ביוצא לדעת יש לו לילך כל הד"א. אולם הגר"א מפרש שכיון שהספינה מוציאה אותו ממילא חשיב כיוצא שלא לדעת.

**שם. ואור"י דאפי' בע"ש אסור וכו' כיון דאפשר לו לירד אסור.**

מבואר שנחלקו הרשב"ם ור"י אם מדינא אסור לצאת על ידי קרון ואף דמינח נייח מ"מ כיון דאפשר לו לירד בסוף התחום הרי הוא כאילו יצא וצ"ב במאי פליגי ומ"ש מספינה. ועי' בקהל"י סי' ט"ז שמבאר דפליגי בגדרי האיסור דיציאה חול"ת אם היא בגדרי איסור מלאכה ומעשה וכל שלא נעשה בידיו אלא בגרמא אינו בכלל האיסור, או שהאיסור הוא מה שהוא מביא את עצמו למצב של יציאה חול"ת ובכל אופן שיעשה את היציאה נאסר ורק על ידי ספינה שאינו יכול לצאת אינו בכלל האיסור.

ויש להוסיף שאותם ראשונים שאסרו גם לצאת בספינה מע"ש בזה ודאי מבואר כיסוד הנ"ל, אך לדעת הר"י דבספינה אין האיסור מעיקר הדין כיון שאינו יכול לירד צ"ב החילוק. וצ"ל שאין האיסור קים על האדם אלא בשעה שהוא עומד אצל הגבול שלא יצא ממנו ואם בשעה שעמד עליו האיסור אינו יכול להמנע מאיסור זה אי"ז בכלל האיסור.

ועיי"ש בקהל"י שהביא את קושית החת"ס מדוע לא מצינו באיסור תחומין היתרא דאו"נ כמבואר בביצה כד: שאסור לאכול הבא מחוץ לתחום ביו"ט, ויש לפלפל בזה.

**בעי רב חנניא יש תחומין למעלה מי' או אין תחומין למעלה מי'.**

בביאור הספק עי' רש"י בד"ה בעמוד שנראה מדבריו שהטעם הוא משום דלמעלה מעשרה ל""ח הילוך ואינו בכלל האיסור ואין זה בכלל האיסור לכאו'. ולפ"ז כל הנידון הוא רק לגבי האדם אבל לגבי הוצאת כלים אין זה קשור להילוך לכאו' [ועי' סוגיא לקמן מה: ולקנו שביתה בעבים וש"מ אין תחומין למעלה מי']. ויל"ע לדרך זו אם זה גם סיבה שלא יהיה קנין שביתה למעלה מי' או רק שאין איסור יציאה בזה ויש הוכחות בסוגיא שאין קנין שביתה.

אך יעוי' בראשונים שכתבו עוד דרכים, עי' במאירי שכתב דלמעלה מי' הוא מקום פטור, וכ"כ בפי' הר"ח בר שמואל, ומשמע שהנידון של תחומין נוגע באיסור הוצאה וכיון שלמעלה מי' הוא מקום פטור ה"ה לענין תחומין שרי.

ודרך זו היא מתאימה עם שיטת הרמב"ם [בתשובה סי' קנ"ו, הובאה בב"י סי' ת"ד] והמחבר רס"י ת"ד שסובר שאין איסור דאו' ביציאה חול"ת בימים ונהרות אף ביותר מי"ב כיון שאינם רה"ר אלא כרמלית [ועי' בביה"ל שהכונה היא לכרמלית שאינה ראויה להילוך כלל אבל לא בא לאפוקי מדבריות וכיו"ב]. אך יש להתבונן לדרך זו אמאי על גבי עמוד פשיטא לן שיש איסור תחומין והרי הוי רה"י, ועי' במאירי שמחלק בין הילוך לבין טלטול.

דרך נוספת היא שלמעלה מי' אינו נחשב כארץ אלא מעל הארץ כמבואר לעיל בדף ד: שלא ירדה שכינה למטה מעשרה, וממילא אינו נחשב כיוצא מן התחום אלא כעולה לרקיע וחוזר לארץ וע"כ אין בזה איסור יציאה. ודרך זו נראית בראשונים בסוגיין שהעמידו את הספק בסוגיא לענין אם יש קנין שביתה למעלה מי' ומשמע שזה עיקר היסוד.[[7]](#footnote-7)

ונפק"מ בין השיטות לכאו' לענין איסור יציאה מד' אמות שלפי הדרכים הראשונות לכאו' היינו הך אבל אם הסברא היא משום דהוי מקום פטור יתכן שהוא קים גם ביותר מעשרה, אבל לפי הדרך השניה יתכן שיש דין מקום אף למעלה מי'. ועי' בזה במשנ"ב סי' ת"ה סקכ"ו בשם בית מאיר ועו"ש שאין איסור ד"א בלמעלה מעשרה, אבל הגר"ז שם [בסוגריים] נקט בפשיטות דבספינה שהיא ראויה להילוך יש דין ד"א אף למעלה מי' יעו"ש. וראיתי הוכחה לשיטה זו מדברי האו"ז סי' ג' שכתב שהמהלכים בנהרות הגדולות כגון דונאי ורינוס וליבו שהם עמוקים יותר מי' מותר להפליג בהם מבא השמש ואף מותר להלך בכל הספינה **כיון ששבת באויר מחיצות** ומבואר שיש איסור ד"א אף למעלה מי' אם לא שבת באויר מחיצות ושלכ"ד המשנ"ב.

ועי' בראשונים כאן ולהלן מה: שכתבו שאם שבת במקומו אף אם יצא למעלה מי' וחזר למקומו שאף שמותר לו לחזור לארץ מ"מ אינו יכול לצאת מד"א והוכיחו זאת מכ"ד וכל הנידון יתכן רק לפי הצד האחרון שיש לדון שחשיב עקירה מן התחום לגמרי.

**בעמוד גבוה י' ורחב ד' ל"ת דכארעא סמיכתא היא.**

עי' רש"י שמפרש דחזי להילוך והילוך מעליא הוא. ואילו"ד היינו יכולים לפרש כפשוטו שאין משמעות לגובה בכה"ג דהרי זה כמהלך על גבי הרים וגבעות שזהו גובה הארץ. ועי' בשו"ת רעק"א תנינא סי' ב' שהביא מחלוקת האחרונים [ט"ז ואהע"ו סי' שפ"ג] לגבי מים הנקרשים אם מבטלים המחיצות והויין כארעא סמיכתא או לא.

וכתב שאף אי לא נימא דהוי כארעא ממש מ"מ מ"ש מעמוד ותי' דעמוד ניחא תשמישתיה. ומשמע מדבריו דעמוד לא חשיב כגוף הארץ ואפ"ה יש בו דין תחומין מאידך מים הנקרשים יש לאסור אף דל"נ תשמישתייהו מ"מ הוי בכלל תחומין כיון שזהו ארעא סמיכתא ממש.

ויש לדון לדברי הגרעק"א בתל רחב ג' דל"נ תשמישתיה אם יש בו איסור תחומין למעלה מי' או דוקא בעמוד תלוש ולא שמענו חילוק בזה.

וע"ע בב"י סוף סי' רמ"ו שנראה דפשיטא ליה שהמהלך על הקרון שגבוה י' ורחב ד' שאסור משום דניחא תשמישתיה כעמוד, ונסתפק שם ברוכב על גבי סוס אם עבר באיסור תחומין אף למעלה מי' יעו"ש.

**כי תבעי לך בעמוד גבוה עשרה ואינו רחב ד'.**

עי' רש"י שמפרש דל"נ תשמישתיה וצ"ב. ועי' בחזו"א סי' ק"ט סקי"ח בד"ה ל"א שהסתפק במי שקנה שביתה למה מעשרה ושוב עלה למעלה מי' אי שרי ליה לירד, וכוונתו להסתפק למה שחידשו הראשונים בסוגיין ולקמן מה: שאם קנה שביתה למטה מי' אף אם הלך למעלה מעשרה אינו רשאי לצאת מד"א אם הוא רשאי להוריד עצמו אל למטה מי'. ולשונות הראשונים רהטי דשרי אלא שלא יזוז ועי' ריטב"א בשמעתין.וכן היא פשטות הסוגיא למאן דמפרש קפיצה כמשמעו ולא ע"י שם. מאידך יש לדייק מדברי המאירי שהעמיד הספק ביצא למעלה מי' אם הוא רשאי לחזור ומשמע דלירד פשיטא ליה דאסור. ויש לפרש משום שאף שלמעלה מי' לא חשיב יציאה מן התחום מ"מ כשיהיה למטה חשיב כיוצא מן התחום והרי הוא כמוציא עצמו בגרמא אל מחוץ לתחום. ועי' ברמב"ן שכתב שאם יצא למטה מי' יש לו להלך כל הד"א או כל העיר ומתבאר שהוי כיוצא בהיתר.[[8]](#footnote-8)

ועי' בחזו"א שהוכיח מלשון המשנ"ב בסי' ת"ה שעיקר האיסור לירד הוא משום יציאה מד"א ולא משום יציאה מן התחום ולכאו' אין הדברים מוכרחין דמיירי שכבר יצא את התחום שנחה הספינה למטה מי'.[[9]](#footnote-9)

**לישנא אחרינא בספינה מאי.**

משמע דלל"ק אין נידון כלפי ספינה וצ"ב אמאי. והנה נידון הגמ' יש לפרש בתלתא גווני או שהנידון הוא על היציאה מן התחום בתוך ספינה וזה תלוי בנידון דלעיל אם יש איסור לצאת חול"ת בספינה.

גם יש לפרש שהנידון הוא על ההילוך בספינה גופיה אם יש דין ד"א בספינה למעלה מעשרה, וזה תלוי במח' האחרונים אם יש דין ד"א למעלה מי' אפי' למ"ד אין תחומין למעלה מעשרה.

עוד כתב הרשב"א שהנפקותא הינה לענין מי שהיה בביה"ש בתוך הספינה למעלה מי' אם הוא קונה שביתה במקומו למעלה מי' והוי כיוצא חוץ לתחום או שאין שביתה למעלה מי' וכשיגיע למקומו וירד מן הספינה יקנה משם ואילך אלפיים אמה.

ולפי הדרך הראשונה נוכל לומר דבזה גופה פליגי ב' הלישנות, ולדרך הב' י"ל שפליגי אם יש דין מחיצות בספינה ובמח' ר"ע ור"ג. ולדרך הג' יש לומר שנחלקו אם הוא זוכה תחום חדש כשיגיע למקומו.

וע"ע בגאו"י שנקט שרש"י לא גרס בגמ' כלל ל"א בספינה אלא מפרש מדנפשיה דסתם ספינה למעלה מי' ודמי לקפיצה בכדי לבאר את ראית הגמ' מספינה לענין תחומין למעלה מי'.

**ת"ש מעשה שבאו מפלנדרסין וכו'. אלא א"א אין תחומין אמאי רצו וכו'.**

עי' רש"י שכתב שהרי אין בו איסור ואפי' עמדה, ומוכח מדבריו שאין קנין שביתה בים, ועי' ברמב"ן שהאריך אם הוא קונה שביתה חדשה בעיר להיות כאנשי העיר ומאיזה טעם.

וילה"ק לפי דברי הגר"ז סי' שצ"ז דבספינה יש איסור ד"א אפי' למעלה מי' מאי קשיא ליה והרי אסור לצאת מד"א.

ויש שרצו להעמיד את קושית הגמ' לפי פירוש הר"י במשנה דמיירי שהספינה הפליגה בשבת עצמה ובער"ש עמדה בתוך תחום העיר והיתה למעלה מי' ומשום איסור תחומין נגעו בה, אבל משום מהלכת ליכא למיחש אלא דלמא עמדה ויוצאים מד"א וגם זה תמוה לחדא דסוכ"ס אינם רשאין לצאת מד"א אף אם לא שבתה למעלה מי'.

**ת"ש פעם אחת לא נכנסו לנמל עד שחשיכה וכו' כי לא היינו בתוך התחום מאי הוי.**

עי' ברמב"ן ועו"ר שהוכיחו מכאן דלמ"ד אין תחומין למעלה מי' אינו קונה שביתה אף למטה מי' אם לא היה במקום שביתתו בע"ש למטה מעשרה. ועוד מוכח בשמעתין שהם רשאין להלך כל האלפים אמה [ואפי' לשיטתם שאין מהלכין את כל העיר ביוצא שלא לדעת]. והקשה הרמב"ן מהגמ' לקמן לגבי ישן שאינו קונה שביתה באמצע השבת אם לא קנה משחשיכה וא"כ איך יקנה עכשיו שביתה. ועי' תוס' לקמן מה: ד"ה ליקנו שכתבו שהיינו במי שהיה בע"ש במקום הראוי לשביתה ולא שבת שאין לו אלא ד"א, אבל מי שהיה במקום שאינו ראוי לקנין שביתה ירידתו לארץ היא קונה לו שביתה במקומו אלפיים אמה וצ"ב.[[10]](#footnote-10)

וברמב"ן מיישב [במהלך הראשון] שהכא כיון שהם עתידים להגיע לתחום העיר בשבת הוי כמי שישב בדרך ונודע לו שהוא בתוך התחום דלר"י יכנס והרי הוא כבני העיר, והכא אף שהוא מחוץ לתחום מ"מ כיון שאין קנין שביתה בים הרי הוא כבתוך התחום וצ"ב. וכתב שלפ"ז אם יעלו על אי שאינו עיר לא יקנה להם אלפיים אמה ולא יוכלו להלך אלא ד"א, כיון שקנו שביתה בעיר שרצו להגיע אליה [או מחמת שאין קנין שביתה באמצע שבת]. וע"ע במהרש"ל ומהרש"א לקמן מה: על התוס' ד"ה ליקנו ובמשכ"ב.

**\*במהלכת ברקק.**

הקשו הראשונים אמאי ניחא ליה במהלכת ברקק או אפי' למעלה מי' למ"ד יש תחומין למעלה מי' דקנו שביתה בים והרי לקמן דף מו. מבואר דגשמים לא קנו שביתה באוקינוס דמיא מינד ניידי וה"ה דספינה ניידא ולא קנתה שביתה.

ועי' ברמב"ן בסוף דבריו ד"ה ועוד נ"ל שכן העלה למעשה דאף במהלכת ברקק לא קנו שביתה בים ויש להם אלפיים מאותו מקום שתעמוד הספינה בשבת, והוכיח כן מהסוגיא לעיל דבספינה מהלכת כ"ע ל"פ שכיון שהספינה נוטלתו מתחילת ארבע לסוף ארבע לא העמידוהו בד"א שלו. ולפ"ז תמוה דאמאי לא אמר ולטעמיך מי ניחא.

[ולגוף הקושיא יכולנו לומר שקושית הגמ' היא אליבא דר"ז דלית ליה סברא זו ור"ע ור"י פליגי אף במהלכת דספינה לא חשיבא ניידא אלא כאדם המהלך, ולדידהו קשה דמ"מ כיון שאין תחומין למעלה מי' לא קנה שביתה כלל]

ועי' ברשב"א ובחי' המאירי שמיישבים דמ"מ יכול היה לתרץ דמיירי בשעמדה כל בין השמשות במקום אחד ואעפ"כ קשיא ליה למ"ד אין תחומין למעלה מי' דאף בכה"ג לא קנה שביתה, ולדרך זו גם תירוץ הגמ' מיירי באופן זה.

ועי' בביה"ל סי' ת"ד ד"ה ממקום שדייק מלשון המחבר ורוה"פ שלית להו חילוק זה ובכל גווני שהיתה הספינה מהלכת בתוך י' [או למעלה מי' לחומרא] קנו שביתה במקומם, ומדמה הביה"ל זאת להסברא המובאת בגמ' ב"מ ט: דספינה מינח נייחא ומיא הוא דקממטו לה, וכיון שכך הוא קונה שביתה במקומו.[[11]](#footnote-11) ועי' עוד בחי' המאירי שכתב דאם היא למטה מי' הוי כארעא סמיכתא ול"ח שהיא ניידא.

ועי' בר"ן שמיישב באו"א דאדם דמי לישן בער"ש דכיון שהיה במקום הראוי לשביתה בער"ש שוב אינו קונה שביתה באמצע שבת, ולקמן מחלק בין מים וכלים שאם לא קנו שביתה מע"ש במקומן הרי הם נגררים אחר האדם שזכה בהן משא"כ אדם אינו נגרר אחר אחרים. ונראה שזוהי שיטת התוס' לקמן מה: שחילקו בין הבאין בספינה שלא היו מער"ש במקום הראוי לשביתה לבין מים ששבתו באוקינוס ובאו בשבת מחוץ לתחום דרך למעלה מעשרה ולא נחתו להחילוק אם יש ד"א או לא [וכ"ה בריטב"א וברשב"א שם].

ובאמת יש לומר שהרמב"ן בזה לשיטתו בסוגיין דכד הקשה כקושית הראשונים מ"ש ישן שלא קנה שביתה מהבא מהים באמצע שבת תי' דישן קנו לו ד' אמותיו בע"ש משא"כ הבא בספינה שלא קנה אף ד"א בים לכן כשיצא זכו לו אלפיים. וממילא הרמב"ן לא יכול לתרץ כתירוץ הר"ן שאף בזה לא קנו לו ד"א מקודם האלפיים. אבל הר"ן נוקט שכיון שהוא ראוי לקנין שביתה בער"ש שוב אינו יכול לחזור ולקנות שביתה באמצע שבת ואפי' אם לא קנה ד"א.

ולכאו' שורש מחלוקתם הוא ביסוד הדין ד"א דיוצא חוץ לתחום אם הוא הלכה שהתחדשה רק עד כמה שאין לו תחום ולעולם אם יוכל לקנות שביתה לא שייך בו איסור יציאה מד"א, או שהיא התחדשה כלפי כל מי שלא קנה שביתה בע"ש שאסור לו לצאת מד"א הראשונות שיעמוד בהן ורק מי שקנה שביתה בער"ש קנה לו מקום אחר, ומה שהבאין בספינה קונים שביתה בשבת הוא משום דלאנשים אלו נחשב שעת כניסתם למקום שביתה כתחילת השבת.

וע"ע ברשב"א לקמן מה: שגם נראה מדבריו כהרמב"ן שרק בישן שאינו יכול לקנות שביתה באמצע שבת יש לו איסור יציאה מד"א אבל מי שירד לי' בשבת יכול לקנות שביתה בשבת ויש לו כל האלפיים. ונפק"מ בכל זה לשיטת הראב"ד במהלך.

אלא דלפ"ז יצא סתירה בדברי הרשב"א דלקמן הוא מבאר הטעם דישן לא קנה משום שכיון שהיה הוא במקום הראוי לקנות שביתה והוא עצמו ראוי לקנות שביתה שוב אינו קונה שביתה בשבת, ומאידך בשמעתין הוא נוקט כדעת הרמב"ן שאף הבאין בספינה למטה מי' קונים שביתה במקומן [ולכן הקשה מאי מקשה ממעשה דנמל שהרי אף אם יש תחומין למעלה מי' אינם קונים שביתה בים]. ובאמת הר"ן בשמעתין מיישב את הקושיא הנ"ל על פי דרכו שאף שלא קנו שביתה בים אעפ"כ כשיבואו ליבשה לא יזוזו ממקומן וכמו בישן.

ובאמת הדברים מיושבים בלשון הרשב"א מנו"ב שלגבי ישן כתב שהוא עצמו ראוי לקנות שביתה והמקום שבו הוא ראוי לקנין שביתה, משא"כ הבאין בספינה אינם בעצמם ראויין לקנות שביתה בער"ש גם אם ירצו. אך הא גופא צ"ב למה זה תלוי אם האדם עצמו ראוי או לא ראוי לקנות שביתה.

ונראה דיסוד פלוגתייהו דהנך ראשונים מתלא תליא בדין ד"א דיוצא חול"ת או מי שאין לו תחום כלל, האם הכונה היא שכיון שאין לו תחום אחר הוא עומד בתוך תחום של הד"א, או שהגדר הוא שהתחום הוא מרחיב את הד"א הקימים לו בלא"ה וכל שאין לו תחום הרי הוא עומד בד"א. ודעת הרמב"ן היא כמו הצד הראשון שעד כמה שלא קנה ד"א בתחילת השבת אין לו מניעה לזכות תחום באמצע השבת, אולם הר"ן למד כמו הצד השני שהדין שביתה שחל עליו בער"ש קבע עליו דין שלא יזוז ממקומו כיון שהיה בארץ בע"ש ולא חל עליו תורת תחום להרחיב את הד"א לכל תחום שירצה. [ואף שבפועל לא חל לו קנין בד"א מסוימים כיון דנייד אך מ"מ נקבע לו שביתה עקרונית כלפי כל מקום שיעמוד שם ויחשב כמקומו העכשוי.] ורק בגוונא שהיה במקום שאינו מקום שביתה לא חלו עליו לא דין אלפים ולא דין ד"א וכשיגיע למקום התחום יוכל להחיל על עצמו דין ד"א מורחב כשיעור התחום. [ועי' באבן העוזר לקמן מה: שביאר את הטעם שישן לא קנה שביתה באמצע השבת דכיון שחל עליו מע"ש דין ד' אמות שוב הוא בחומרא זו כל השבת כעין הדין מיגו דאיתקצאי שלא משתנה דין שביתתו כל השבת.]

ודעת הרשב"א בעיקר המהלך היא כהרמב"ן כלפי זה שלא היה במצב של שביתה שלא חל עליו דין שלא יזוז מד"א אף שהוא למטה מעשרה, אך לענין ישן לא סגי בהא כיון שאף שקנה ד"א מ"מ אמאי לא נימא שיוכל להרחיב את הד"א שלו למקום התחום אף באמצע שבת דבזה הוא סובר כשאר ראשונים שאין הדין ד"א סותר לדין תחום אלא הם משתלבים יחדיו, ולכן הוצרך לזה שאינו יכול לקנות שביתה באמצע שבת דהיינו שהדין ד"א שחל עליו כבר אינו יכול להשתנות באמצע השבת.[[12]](#footnote-12)

**רד"ה בקפיצה, בשם מי הוי הילוך או לא.**

משמע שיש איסור לצאת מן התחום גם על ידי שם ואף שאין בזה מעשה וזה מתאים עם הצד שהאיסור הוא על התוצאה ולא על המעשה. ועי' בראשונים [כ"ה בערוך וכן סתימת לשון הראשונים בסוגיין אך הפוסקים הביאו בעיקר את פירושו של רש"י] שפירשו בקפיצה שהיה גבור כח וקפץ לגובה ומרחק למעלה מי' ולסוף אלפים. ובדעת רש"י יש לומר דקפיצה כזו נחשבת הילוך כיון שהוא עומד כל שעה לנוח בקרקע ואינו עומד באויר. ויש לזה משמעות מדברי רש"י ד"ה בספינה שאם הספינה היתה נחה בארץ לא היה נחשב למעלה מי', ועי' בגר"ז ת"ד ס"א.

ולענין עצם השימוש בשמות הקודש, עי' בהגהת היעב"ץ בסוף המסכתא שהקשה דהא אמרי' ודאשתמש בתגא חלף והביא הוכחות שהנביאים לא היו משתמשים בשם המפורש אפי' במקום פיקוח נפש.

**דלמא יוסף שידא אמרינהו.**

עי' רש"י שמפרש דלא מינטר שבתא. אולם באו"ז עירובין קמ"ז דן שהשדים שומרים אף תושבע"פ, וכתב דמשמעתין אין ראיה דאפשר שהיה שד אחד שומע בסורא ומדבר לחבירו שבפומבדיתא על ידי קנה חלול וכיו"ב.

ומשמע מהגמ' שאפשר לכתחילה להשתמש בשדים וללמוד מהם. ועי' בזה בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תי"ג.

**דף מ"ג ע"ב.**

**הריני נזיר ביום שבן דוד בא וכו'.**

יש לדון ממתי אוסר עצמו אם משעה שהתחיל היום או רק מזמן ביאתו של בן דוד ואי נימא שאסר עצמו מתחילת היום לכאו' הר"ז נוגע לדין ברירה [דל"מ שעושה בדרך תנאי אם יבוא יהיה נזיר ואם לא לא]. ומלשון הברייתא ורש"י משמע שהוא אסור אף קודם שבא דלמא אתי. אא"כ נימא שחוששים שמא בא ולא ידע מביאתו, אך בגמ' משמע שרק באליהו אמרי' דלמא בא לביה"ד הגדול אבל לא לענין משיח עצמו.

ולמסקנת הסוגיא מבואר שלעולם הוא נאסר דלמא אתי מאתמול, ולתוס' אסור ודאי משום דאסר עצמו ביום הראוי לראיה.

**אא"ב יש תחומין למעלה מי' היינו דבשתות ויו"ט מותר.**

עי' בקו"ש פסחים מה שהקשה שהרי הותר לו לצאת מחול"ת משום פיקוח נפש שמציל את ישראל מן המיתה ומן היסורים. ולפשוטו מצד זה אין היתר שיכול היה לבוא מאתמול.

אך יש להקשות מהגמ' בספ"ק שנראה שאם תחומין לא"ד לא נאסרו במחנה כמו לענין עירובי חצירות, ואין לך מחנה גדול מזה. ויש להוכיח מזה כשיטת הרי"ף והרמב"ם דשיעור י"ב מיל הוא מן התורה או דסוגיין כמ"ד תחומין דאו'.

**בענין שביתה ברקיע.**

מקושית הגמ' להלן בחד בשבא לישתרי מדלא אתא אליהו מאתמול מוכח שאין היתר לאליהו לבוא בשבת משום איסור תחומין והיינו בירידתו לקרקע. ועי' בדברי יחזקאל סי' ז' אות יח שהקשה מכאן לשיטת התוס' לקמן מה: לגבי גשמים היורדים בשבת דאף למ"ד אין תחומין למעלה מי' מ"מ אין קנין שביתה ברקיע שאינו מקום שביתה, וא"כ הרי הוא מקום שביתתו בארץ כיון שלא היה לו תחום קודם השבת. ונראה שם שהקושיא היתה דוקא מאליהו שירד מהשמים אבל משיח לא קשיא ליה דאפשר שהוא שבת בארץ אלא דמהלך על ידי שם בקפיצה.

אך מאליהו קשיא ותירץ שם דלענין איסור הליכה יותר מי"ב מיל לא בעינן קנין שביתה.

ואילו"ד יש לפרש שאף אם יקנה שביתתו במקום אחד לא יוכל לבשר את כל הארץ, שלא יוכל לצאת מתחום המקום הראשון שהגיע אליו. [ועי' באחרונים כאן שהקשו איך אליהו נמצא בשבת בכמה בריתות]

ולגוף קושית הדבר"י יש לחלק בין מים השובתים ברקיע שאין זה מקום שביתתם לבין אליהו שמקום שביתתו הוא בשמים ולא בארץ וכן חילקו האחרונים.

**אלא אמרי' לבית דין הגדול אתא.**

עי' בריטב"א שמפרש דהיינו ללשכת הגזית מקום בי"ד הגדול ששם יגלה בתחילה. ועי' במהרצ"ח כאן שהוכיח משמעתין כמ"ש הרמב"ם בפיהמ"ש שהסנהדרין תתמנה עוד קודם הגאולה כלשון הכתוב בישעיה ואשיבה שופטייך כבראשונה ויועצייך כבתחילה ואח"כ יקרא לך עיר הצדק יעו"ש.

**והא לא אתא אליהו מאתמול וכו', כבר מובטח להן שאין אליהו בא וכו'.**

מלשון זה נראה שאין שום התכנות לזה שיבוא אליהו בימים אלו. ועי' בכריתי ופליתי קונטרס בית הספק שיובא להלן שכתב דהנ"מ בעיתה אבל אם יחיש הקב"ה את הפדות ומדלג על ההרים ומקפץ על הגבעות לשנות את הסדר ולמהר ביאת בן דוד אף קודם שיבשר אליהו. וממילא שייך שיבוא בן דוד בכל יום רק אין חוששים לזה כי אדרבה תקנתו קלקלתו יעו"ש.[[13]](#footnote-13)

**תוד"ה ואסור, וניחא נמי מה דמקשינן אמאי אסור והלא משיח בן יוסף וכו'.**

עי' במהרש"א שהתקשה בדבריהם טובא ועי' בכו"פ הנ"ל שהאריך לבאר דבריהם על פי דרכו.

**האי תנא ספוקי מספקא ליה וכו'.**

עי' ברשב"א וריטב"א שדייקו מדברי רש"י בשמעתין ומהא לא תפשוט דאין תחומין וכו' דמספיקא יש להחמיר באיסור תחומין למעלה מעשרה וכ"ה שיטת הרמב"ם פכ"ז ה"ג עי' בהגמ"י שם.

והרמב"ן כאן כתב שאין להביא ראיה מכאן שהסוגיא מתפרשת דלחומרא יש לחוש לגבי איסור דאו' דנזיר שמא לא בא אליהו מאתמול אבל לגבי דין תחומין דרבנן אין צריך להחמיר וכ"פ השו"ע סי' ת"ד וכשיטת הרי"ף בשבת יט. והרשב"א תמה ע"ז דאדרבה אי פשיטא לן דאין תחומין יש יותר סיבה לאסור בנזיר ואילו לענין דין תחומין אפי' הוי ספיקא הוא לקולא וא"כ אין שום נפקותא בספק זה.

והרשב"א כתב מהלך מחודש בזה שכל מה שיש להקל בספק דתחומין היינו לגבי מי שאין לו שביתת ביתו כגון מי שעולה מן הספינה ליבשה בשבת, דמספק אמרי' שלא קנה שביתה למעלה מי' ויכול לצאת תחום העיר, אבל מי ששבת בעירו מע"ש ורוצה לצאת מתחומו על ידי קפיצה או בספינה שכבר הוחזק בתחום ביתו בזה לא אמרי' ספק דרבנן לקולא במקום חזקת ביתו, וכ"כ בעבוה"ק ש"ד אות ר"א. ודבריו צ"ב שהרי אינו בא כלל לעקור חזקת ביתו אלא מספק אנו באים להתיר את האיסור יציאה חול"ת אבל שביתת ביתו במקומה עומדת.

ועי' בשו"ת הריב"ש החד' סי' כ"ב שמבאר עוד דאם שבת משחשיכה בביתו ושביתתו ודאית, אסור לו להכניס עצמו בספק להפליג בספינה בשבת עצמה, דספק אם יצא חוץ למקום שביתתו, ואין ספק מוציא מידי ודאי. מוכח מדבריו שגדר הדין דאין תחומין למעלה מי' הוא משום דחשיב שנעקר משביתתו ואזל לרקיע ועל זה דנים דמספיקא לא נפיק מחזקת ביתו ושלכ"ד רש"י שנקט הטעם לעיל משום שאין זה הילוך.

וע"ע בחידושי המאירי בשמעתין משכ"ב.

**אמר לו עשה לו מחיצה של בנ"א ויכנס.**

יש בדבריו כמה חידושים א' שיכול לחזור ולהכנס מקומו וללכת את כל העיר ולאו דוקא ד"א, ולפ"ז יוצא שכל מי שיוציאוהו נכרים לדיר וסהר שמכניסו אל תוך התחום אמרי' כיון דעל על ולהלן נחלק בזה. ב' שמהני לעשות מחיצה כזו אף בשבת ול"א שהוא עושה מחיצה המתרת כמבואר בגמ' להלן. ג' שאין זה בכלל מחיצה הנעשית בשבת דבמזיד לא הוי מחיצה.

ועי' ב"י סי' שס"ב שהביא מהר' יהונתן שהטעם שמבואר לקמן שצריך לעשות מחיצה זו שלא לדעת הוא משום שמחיצה הנעשית במזיד אינה כשירה. ועי' ט"ז שם ס"ג שתמה על זה שאם זה הטעם צריך להיות זה לפי מי שמעמיד את המחיצה ולא לפי האנשים שעומדים,[[14]](#footnote-14) אלא דכאן שהמחיצה נעשית בהיתר אין לחוש משום מחיצה הנעשית בשבת. ומה שצריך להיות שלא לדעת היינו בכדי שלא יבואו לזלזל באיסור שבת אבל משום עשית מחיצה לא שייך כאן משום שאין זה דרך בנין כמש"כ רש"י לקמן מד: ועי' במג"א שם סי"א שנראה מדבריו גם כן כהט"ז שלא יבואו להקל באיסור שבת.

והנה לפי ב' הטעמים אם יעשו את המחיצה מע"ש לא יצטרכו שיהיה שלא לדעת. וכן מבואר בפוס' בסי' שס"ג ס"ג שאפשר להעמיד את חבירו לשם לחי אפי' אם הודיעו שהוא מעמידו לשם זה.

ועי' בפמ"ג סי' שס"ב שצין לדברי העול"ש שלא מצינו לשום פוסק שמחלק בין אם העמידו אותו בשבת או מע"ש אם צריך להיות לדעת, והביאו השעה"צ סקכ"ג, וכתב דבשעה"ד אפשר להקל בזה.

אך שם בשעה"צ אות כ"א כתב בפשיטות שאם העמיד אנשים למחיצה [בחול] כדי שיוכל ללמוד במקום שאינו נקי שרי אף אם ידעו שהעמידם לשם זה ולכאו' כונתו שאין לחוש לאיסור מחיצה הנעשית בשבת, וצ"ע בסתירת הדברים.

וע"ע בשו"ע סי' תר"ל סי"ב וכ"ה ברמב"ם ספ"ד מסוכה שכתבו שאם עושה דופן שלישית מאדם ביו"ט צריך להעמידו שלא לדעת, ואם עושה כן בחול המועד שרי אפי' שלא לדעת וצ"ע מכאן על דברי העו"ש ופמ"ג שלא נחתו לחילוק זה וצ"ל שכל חומרתם הינה דוקא במחיצה הנעשית לצורך שבת ומשום דל"פ רבנן בתקנתא.

**דף מ"ד ע"א.**

**או"ד בדלא מלו גברי עסקינן.**

בשו"ת הרא"ש כלל ב' סי"ט כתב שמחיצה זו מועלת אפי' כאשר הן מהלכין. ובעו"ש [שס"ב ו'] הקשה דא"כ אף בדלא מלו גברי יכולים הם לילך אל תוך התחום. ועי' תוס' לעיל שהקשו שיביא אנשים אחרים ויעמידם בתוך ב' אמותיו, והקשה על זה שם דבלא"ה יוכלו להלך אל התחום וכתב דבע"כ לא מצא אנשים שתחומם כלה בתוך תחומו ולכן הסתפקנו אם רשאי להכנס ומיושב קושית התוס' הנ"ל.

**וקמבע"ל הלכה כר"א או אין הלכה כר"א.**

מבואר שאליבא דרבנן אף אם יצא אמה אחת ואפי' בשוגג לא יכנס דלי"ל הבלעת תחומין. והנה בגמ' לקמן מה. מבואר שעד כאן לא פליגי רבנן אדר"א בדין הבלעת תחומין אלא לדבר מצוה אבל לדבר הרשות לא. ועי' רש"י לקמן נב: בסוף פרקין במתני מי שיצא חוץ לתחום שפירש במזיד ומדעת שלא לשם מצוה, והראשונים מדיקים מדבריו שרבנן מודים באונס שאמרי' הבלעת תחומין, וקשה דבשמעתין מבואר שאף דין שוגג כזה תלוי בפלוגתא הנ"ל, וצ"ל שאה"נ זו כונת הגמ' אם הלכה כר"א או לא היינו שבזה אף רבנן מודו, ועי' בזה במאור לקמן נב: ובגאו"י כאן.

והרמב"ן שם חולק עליו שאין ראיה לפסוק הלכה כר"א משום דלמסקנא לא קאי האי דיוקא שעיקר החידוש הוא שמועיל לעשות מחיצה המתרת ולכן אמר ויכנס דהיינו להתיר את כניסתו, ולא מיירי במי שכלו מחיצותיו בב' אמות דסוף התחום.

ועי' בגאו"י ובחזו"א סי' ק"ט שנוקטים בדעת הרמב"ן שיש חילוק לענין הבלעת תחומין בין אם יצא לדבר הרשות אפי' היה באונס, לבין יצא לדבר מצוה שהקילו עליו להחשיבו כל שהוא סמוך לתחום כאילו לא יצא, משא"כ באונס חשיב כיוצא ולא הוי כחוזר לתוך התחום. ועי' בחזו"א שם שדן לומר אליבא דהרמב"ן שאפי' הוא נכנס בתוך המחיצות לתוך התחום לא מהני אא"כ נתפזרו המחיצות והוי כאילו החזירוהו לתוך התחום [ועי' מה שנכ' בסמוך ע"ד התוס'], אבל כל שהוא שרוי עדיין בהיקף המחיצות זה נוגע לדין הבלעת תחומין דלאו מילתא הוא.

וע"ע בריטב"א ובחי' הר"ן כאן שכתבו שהטעם שפסקו בשמעתין הלכה כר"א היינו משום דחשיב אונס בדבר מצוה ובזה מודו רבנן ומשמע דבשאר אונס לא מהני. ועי' עוד באליה רבה רס"י ת"ה שהקשה למה בשמעתין לא הוי כיצא באונס וכתב שיש לחלק בין אונס ודבר מצוה לשוגג ונחמיה הוי כשוגג, ועי' בשעה"צ שם שדחה את דבריו.

**תוד"ה או דלמא וכו', וי"ל דלא דמי דהכא כשתסלק מחיצה דגברי וכו'.**

מבואר בדבריהם שהדין היקף מחיצות דומה לדין ד' אמות אלא שכאשר הוא יוצא מדין ד' אמות שלו אחר שנסתלקו מחיצותיו הוא זוכה בד"א חדשות, וכיון שהוא בתוך התחום הוי הכל כד"א והדברים צ"ב.

ועי' בתורא"ש כאן שכתב שכאשר הוא נכנס לתוך המחיצה של בני אדם **נסתלק מד' אמותיו והותר לילך כל היקף המחיצה**, וכשנסתלקה מחיצה זו מן הדין היה לו לחזור לדין ד"א, אלא כיון שנכנס לתוך תחומו הראשון לא ניתן לו עוד ד"א חדשות אלא חוזר לתחומו הראשון. ומבואר מדבריו שאין הכונה שהד"א שלו נמצאים בתוך ההיקף אלא הוי קולא מיוחדת שיוכל ללכת את כל המחיצות וכיון שנכנס בהיתר ואין לו היתר הילוך אחר חוזר לדינו.

ועי' בתור"פ שם שחיזק סברא זו עפ"י הגמ' דלעיל שאם הוצרך לנקביו אזיל לתחומיה וכיון דעל על דכיון שהתבטל ממנו דין ד"א ונכנס על ידי היתר דכבוד הבריות, אין אומרים שיחזור לדין ד"א אלא הוא חוזר לדין התחומו הראשון וע"ע.

ועי' בריטב"א שהקשה כקושית התוס' מ"ש מאילו היו כלים ד' אמותיו בתוך התחום שאסור להכנס לרבנן ובמחיצות שרי, וכתב דמוכח מכאן שאם כלו מחיצותיו בתוך התחום מודו רבנן דהבלעת תחומין מילתא היא וצ"ב. ולקמן מד: ביאר שיטתו יותר דכל מה דרבנן אינם מודים לדין הבלעת תחומין זה משום שהתחום עצמו מוגבל אבל במקום שהוא רשאי ללכת כמה וכמה כמו במקום צנוע בהא ודאי כיון דעל על וה"ה במחיצות של בנ"א. והדברים אינם מובנים דהרי התחדש שהדין דיר וסהר הוי כד"א ומה"ת לדון שיש לו רשות להלך כמה וכמה.

ויתכן לחלק שאדם שיש לו הילוך ד"א אינו נחשב שהוא שרוי בכל הד"א אלא שהוא רשאי להלך אנה ואנה שהכל בכלל תחתיו, אולם הנתון בדיר וסהר חשיב שהוא נתון בכל הדו"ס, ולכן נחשב שהוא ממש בתוך התחום ואינו צריך להכנס מחדש אל התחום ולכן מודו בזה רבנן.[[15]](#footnote-15)

**ולא יזקוף את המטה לפרוס עליה סדין.**

עי' רש"י שמפרש שיש בזה חידוש שאע"ג דלא מיחזי כבנין שדומה כמתכוין לפנות לו מקום אפ"ה אסור. ויש לדון לפ"ז שכל ההיתר המבואר לקמן אליבא דרבנן במקום שאינה מחיצה המתרת שיהיה זה דוקא באופן שמערים כמבואר בברייתא שאח"ז שההיתר הוא בזקיפת המטה. אולם לא מצינו מי שיביא חומרא זו להלכה עי' בשו"ע סי' שט"ו ס"א, ועי' במש"נ בסמוך.

**לפי שאין עושין אוהל עראי בתחילה ביו"ט.**

מבואר כאן שסוכה חשיבא אוהל עראי ואין עושין אוהל עראי בתחילה אבל מוסיפין עליו כמבואר בהמשך הסוגיא. וקשה לפמש"כ השעה"צ סי' שט"ו אות ו' ואות י"א שכל אוהל שנעשה לקביעות של כמה ימים חשיב אוהל קבע, עי' בפמ"ג שם, א"כ הכא שנעשה לקביעות לכמה ימים למה חשיב אוהל עראי.

ויתכן לומר שלכן בדוקא נקטה הברייתא את הדוגמאות הללו שעושה מחיצה מאדם וכלים או בזקיפת המטה שכל אלו הדברים עומדים לזמן מועט, אבל איה"נ יהיה אסור לעשות כן באופן שראוי לעמוד כל החג. ועי' עוד בפמ"ג סי' תרכ"ו א"א אות ח' שהסתפק אם עשית סוכה בשבת הוי איסור דאו' או איסור דרבנן ונפק"מ לדין אמירה לנכרי, ועי' בספר ביכורי יעקב שם שנקט בפשיטות שאין לזה אלא דין אוהל עראי. וצ"ב למה לא הוכיחו מהסוגיא דסוכה חשיבא אוהל עראי.

**ל"ק הא בדופן שלישית הא בדופן רביעית.**

עי' רש"י שדופן רביעית נחשבת כתוספת אוהל עראי, אבל דופן שלישית הוי כעושה אוהל בתחילה, ועי' מה שנכתוב להלן בכוונתו. ועד"ז כתבו התוס' סד"ה פקק וכ"ה הר"ן בשבת קכ"ה דמחיצה רביעית הוי כתוספת אוהל עראי ומותרת. ונראה מכאן שלהעמיד מחיצה לצניעות מלכתחילה בלא תוספת על בנין קים אסור. אך עי' בשו"ע רס"י שט"ו שכתב שדוקא גג אסור לעשות בשבת בדרך עראי אבל מחיצות שרי ואין מחיצה אסורה אא"כ נעשית להתיר טלטול. וכן עולה גם מדברי התוס' בשמעתין שהוכיחו זאת מהגמ' לקמן צד. דלכל השיטות שם נראה שמחיצה העשויה לצניעות בעלמא מותר לעשותה בשבת, ולפ"ז קשה למה הוצרכו הראשונים כאן להיתר המיוחד של תוספת אוהל עראי והרי בכה"ג שרי אפי' לכתחילה.[[16]](#footnote-16)

וי"ל בב' אנפי א' שדוקא כאן לענין סוכה הוצרכנו ליסוד זה משום שהיום המחיצה הרביעית גם לה יש כח להתיר ואף שלא נעשית בעבור זה מ"מ אם יפלו אחת משאר הדפנות תועיל אף זו להשלים שיעור דפנות, וע"כ צריכים כאן היתר נוסף מה שהוי תוספת על אוהל קים.

עי"ל שמה שהתירו במחיצה הנעשית לצניעות זהו משום שחסר בתורת מחיצה שלה, אבל באופן שהיא מתווספת לעוד מחיצות שכבר בנויות וקימות אז קימת בעיה להעמיד גם מחיצה הנעשית לצניעות כיון שעי"ז יש לה שם מחיצה אפי' כשהיא עראי וצריכים להגיע להיתר מיוחד כנ"ל. ועי' מה שנכתוב עוד להלן על התוס' בגדרי מחיצה המתרת.

בפמ"ג שט"ו בא"א סק"א הוכיח מסוגיין שגם תוספת אוהל עראי אסורה באופן שהיא באה להתיר ורק אם היא נעשית לצניעות שריא. והקשה על זה מדברי המהר"מ המובאים ברמ"א שם שמותר לעשות מחיצה המתרת בשבת אם היתה משולשלת כבר מבע"י בשיעור טפח דעי"ז חשיבא כתוספת אוהל ולא כמעמיד מחיצה [וכשם שהתירו בגג בכה"ג אף שיש בו תורת אוהל לגמרי].

וצריך לחלק בין היכא שכבר התחילו לעשות את המחיצה הזו והוא רק גומר אותה בשבת, לבין מקום שלא העמיד מקצת דופן כלל ואף שאין זה דומה לעושה אוהל בתחילה מ"מ דנים על כל מחיצה באנפי נפשה.

**תוד"ה פקק, בפ' כל הכלים פי' בקונטרס דהאי חלון הוי למעלה בגג וכו'.**

בל' רש"י בגמ' בשבת קכ"ה ע"ב ד"ה שאין עושין אוהל נראה שאף הוא מודה לחילוקם של התוס' ששיך איסור עשית אוהל גם בדפנות אם הם באות להתיר שכתב שם דמחיצה לאו אוהל היא **אם היא נעשית לצניעות**, ומשמע שדוקא בכה"ג שרי מחיצות. וכן נראה מדבריו לקמן פו. שגרס בגמ' כהתוס' 'אלא פירסו ס"ד', אבל בסוכה מחק גירסא כמו שהביאו התוס' בשמו, וצ"ע בסתירת הדברים. ועי' ריטב"א כאן שרש"י כאן חזר בו מפירושיו בשאר דוכתי.

**שם. ועוד דבשמעתין מוכח דמן הצד שייך עשית אוהל וכו'.**

עי' בקרב"נ על הרא"ש בשבת שם שהביא מספר מגיני שלמה שדייק מלשון רש"י בשמעתין שמבאר את הטעם שאסור לעשות מחיצה שלישית משום דבב' דפנות אין קרוי אוהל וכי עביד בה דופן שלישית משוי ליה אוהל, ומשמע שעיקר הקפידא הוא משום הסכך שעליה שמקודם לא היה בה תורת סוכה ואין קרוי אוהל ורק מכח הדופן השלישית חזיא להכשר סוכה והסכך מועיל בה. ותמוה שהרי בכה"ג שקדם הסכך לדפנות הוי תולמ"ה ומקודם שנתן הסכך עליה מה תועלת יש בדפנות. ועי' בריטב"א כאן שמפרש את דברי רש"י ע"ד שאר הראשונים שמחיצה העשויה להתיר אסורה בשבת.

**שם. והיכא שהמחיצה מועלת להתיר חשוב עשית אוהל בתחילה וכו'.**

צ"ב הלשון דחשיב כעשית אוהל בתחילה שהרי נידון זה קים גם כאשר הוא עושה מחיצה אחת בפ"ע שאם היא נעשית להתיר הוי כאוהל, ואם נעשית לצניעות לא הוי דרך בנין, ולכן צריך לדון על תוספת זו אם הויא כתוספת אוהל עראי או קבע, ולא מחמת שהיא נחשבת כעשיה בפ"ע וי"ל. [ועי' בדברי האבנ"ז שהובאו בהערה שהוציא מדבריהם דבסתם מחיצה גם יש איסור, ועי' בתור"פ וריטב"א כאן]

והנה עי' במשנ"ב סי' שט"ו סק"י שהביא מחלוקת גדולה באחרונים בענין מחיצה הנעשית להתיר כגון מחיצה שעושים בפני הנר או בפני הספרים והמחיצה סוככת לגמרי, שאם המחיצה לא היתה גבוהה אלא עשרה פשיטא דהויא מחיצה המתרת, אבל הכא שהיא מכסה לגמרי וכשירה אפי' בפחות מי' תורת כיסוי עליה ולא מחיצה וכ"כ המג"א וגר"ז, ולעומ"ז האליה רבה וחמ"מ ומאמ"ר פליגי דכיון שהיא גבוהה עשרה סוכ"ס תות מחיצה עליה וצ"ב במאי פליגי.

ולכאו' שורש פלוגתתם הוא מה טעם האיסור במחיצה זו אם מחמת חשיבותה של המחיצה דבכה"ג שהיא מתרת יש לה שם אוהל, או שמחמת כח ההיתר שלה היא נחשבת כמחיצה קבועה ואינה ככיסוי בעלמא. ואם נדון מצד החשיבות כל שבחפצא של המחיצה יש כח היתר [וזה ודאי תלוי גם בהגדרת תשמיש המקום] אסורה אף שאיננו משתמשים למעשה בכח ההיתר שלה, אבל אם הגדר הוא מצד הקביעות י"ל דהכא שהיא למעשה עומדת ככיסוי בעלמא ולא כמחיצה המתרת אינה נחשבת כקבועה אלא כמכסה בעלמא.

ויל"פ עד"ז את לשון התוס' הנ"ל שכוונתם לומר דמכיון שהיא באה להתיר חשיבא כקבועה כאילו נעשית בתחילה ולא מתיחסים אליה כסדין בעלמא.

**דף מ"ד ע"ב.**

**מתני' מי שיצא ברשות ואמרו לו כבר נעשה מעשה וכו'.**

צ"ב למה לא דנה המשנה על עצם היוצא ברשות שיש לו אלפיים אמה לכל רוח ומה החידוש במי שהפסיק הליכתו באמצע יותר מזה. ולפי האוקימתא דרבה דמיירי שהוא בתוך תחומו בזה יש החידוש דלא אמרי' כיון שהיה דעתו לעקור תהיה לו שביתה חדשה במקום שהוא שם אלא כאילו לא יצא, אבל לפי מאן דמוקים לה שיצא מן התחום לגמרי צ"ב למה לא מדברים על המקרה הפשוט. ועי' בגאו"י שכתב שבא להשמיענו רבותא שאף כאשר לא נעשה מעשה מ"מ הוא מקבל אלפים אמה.

ועי' עוד ברמב"ם פכ"ז משבת הט"ז שהביא את ההלכה דמי שיצא ברשות שיש לו אלפים אמה לכל רוח, ובהי"ז שם הביא את דין משנתינו וכתב שאם היה מקצת התחום מובלע בתוך שיעור תחומו הר"ז חוזר למקומו וכאילו לא יצא, וצ"ע למה לא הביא החילוק הנ"ל גם לגבי מי שיצא ברשות גמור. וכן הוא בשו"ע סי' ת"ז ס"א וס"ב.

ויעו' באליה רבה שם שהביא מרבינו ירוחם שאם היה מקצת תחומו מובלע בתוך התחום אינו רשאי לילך לרוח אחרת בכה"ג הוא חייב לחזור לתחומו ואינו רשאי לילך לרוח אחרת וכל זה בשלא נעשה מעשה, אבל לענין מי שהגיע למקומו הוא מסתפק שם אם רשאי לחזור לתחומו, ולפי דבריו מובן הדיוק הנ"ל.

והצד לומר כן הוא משום שכל זמן שלא הגיע לתחומו ממש לא נחשב שקנה שביתה חדשה אלא הוי רק היתר הליכה.

וע"ע בחי' המאירי שנראה מדבריו שצריך לברר את הרוח שאליה הוא רוצה ללכת, ונראה שאין לו קנין שביתה רק היתר הליכה לכל רוח.

**פשיטא מהו דתימא הואיל ועקר עקר קמ"ל.**

עי' רש"י שמפרש שעקר לצאת מרשות ורבנן תקנו לו אלפיים אמה ממקום שעומד אי בעי למיפק ליפוק ומשמע שאין זה בדרך של עקירה גמורה אלא מה שירצה יעשה. אכן בריטב"א נראה שעוקר לגמרי משביתתו הראשונה, ויותר מפורש בחי' המאירי שבכה"ג יהיה לו רק השביתה השניה ולא הראשונה.

**רב שימי בר חייא אמר וכו' כאילו לא יצא מביתו.**

מלשון הגמ' נראה שבכה"ג אין לו אלא את התחום הראשון וכ"כ הרבה ראשונים. ועי' רש"י בד"ה רב שימי סבר שס"ל שחד תחומא הוא וכמאן דלא נפק מתחומא הוא. ומשמע שאין זה רק היתר לחזור ולזכות בתחומו אלא שאינו קונה כלל תחום חדש אלא שהוא כביכול האריך את התחום הראשון, ויתכן לפ"ז שלא יוכל לילך לרוח אחרת, וכ"כ הא"ר סי' ת"ז ודייק כן מלשון הר' ירוחם שמדמה זאת למי שעדיין בתוך התחום דכאילו לא יצא [ועי' בשפ"א כאן שהסתפק בזה]. אבל הגאו"י כתב שיוכל ללכת לכל רוח עד שיחזור לתחומו אבל אחר שחזר לתחומו אינו יכול לצאת משם וכ"כ הריטב"א. ועי' בחי' המאירי שכתב שאם בירר לו את הרוח לצד תחומו הרי הוא כאילו לא יצא מתחומו. וע"ע במרומי שדה מש"כ בדעת רבה בל"ב.

ועי' עוד בראשונים שפירשו את הטעם דאינו רשאי לחזור ולצאת עי' ברבינו יהונתן שמפרש שעיקר התקנה היא בכדי שלא תהא מכשילן לעתיד לבוא וכאן שהם רשאין לילך בתחום ביתם ל"ש הסברא הזו. ועד"ז כתב התור"פ להלן.

**רב שימי סבר הבלעה מילתא היא.**

ביסוד דין הבלעת תחומין יש לחקור אם הגדר הוא שעל ידי זה שהוא רשאי לחזור ולשוב למקום תחומו הראשון נחשב שלא יצא ממנו עדין, או שהגדר הוא שיש לו ב' שביתות וכאילו שבת בב' המקומות. ועי' בתור"פ שהעלה כצד השני, וכתב שאף שאין הוא רשאי לחזור ולצאת מתחומו [כל"ק ברש"י] משום שכאשר חוזר לתחומו הוא מאבד את התחום החדש אבל מקודם שחזר לתחומו הכל חשיב כתחום אחד.

והנה מצינו כמה נידונים לענין הבלע"ת א' לענין שבת במערה שעל ידי דין הבלע"ת הוא רשאי להלך את כל גג המערה וזה מורה כמו הצד השני שעל ידי דין הבלע"ת מצטרפים ב' התחומין להיות כאחד.

עוד מצינו עד"ז לקמן נה. לגבי עיר העשויה כקשת שאם בין שני רגלי הקשת אין ד' אלפים אמה נחשב הכל כעיר אחת כאילו היא מליאה בתים ומודדין אלפיים אמה מן היתר ולא מן הקשת, וזהו מדין הבלעת תחומין כמבואר בראשונים שם, ושם בהכרח רואים שהכל נחשב כמקום שביתה אחד.

אולם להלן לגבי מי שיצא מתחומו אמה אחת נראה כמו הצד הראשון, שהרי אין קשר בין השביתה של ד' אמות לבין האלפיים של התחום, אבל אם כהצד הראשון ניחא שמכיון שהוא רשאי לשוב לתחומו הוי כאילו לא יצא.

ונראה דהא בהא תליא דכיון שאנו דנים שהוא רשאי לחזור לתחומו נחשב שהתחום הראשון לא נעקר וממילא יש לדון שיש לו את ב' השביתות. וע"ע ברש"י לקמן מה. ד"ה והתנן בסה"ד אלמא הבלעה דבר גדול הוא וכחד תחומא דמי ובמה שיצוין שם.

**רד"ה רב שימי וכו', ורבה ל"ל הא דתנו נהרדעי לעיל וכו'.**

צ"ב למה הוצרך רש"י להגיע לסברא מחודשת דהבלעת תחומין והרי הוא חזר לתחומו ברשות והוי כאילו החזירוהו נכרים. ועי' תוס' כאן שחלקו על דבריו ולשיטתם לא הטעם שהחזירוהו נכרים הוא מחמת שנעקר לו הד"א שהיה שם וצריך ליתן לו ד"א חדשים וזה קים גם ביוצא לכבוד הבריות, אבל לפי רש"י צ"ל דס"ל שאף במי שיצא לנקביו חוץ לד"א שהוא רשאי לחזור לד' אמות שהיו לו וכשיטת הרמב"ם פכ"ז הט"ו וא"כ לא נעקרו ממנו הד"א דמקודם, וממילא הוא נחשב שעקר מן התחום וצריכים להגיע לדין הבלעת תחומין. ועי' בדברי יחזקאל סי' ט' אות ז' מה שכתב בזה.

**ומה אילו שבת במערה שתוכה ד' אלפים וכו'.**

מבואר כאן שבשביל שיוכל ללכת מקצה אחד לחבירו צריך להגיע לדין הבלעת תחומין, ובלאו הסברא הזו היה צריך לשוב על עקבו וללכת דרך הפתח השני. וצ"ע דמנלן לאסור ללכת לצד תחומו דכיון שהכל הוא נחשב כמקום שביתתו הרי אין כאן יציאה מן התחום. והא למה זה דומה למי שיוצא אלפיים למזרח וחוזר לצד דרום וכי נימא שיצטרך לחזור לעירו ולצאת לדרום דפשיטא שרשאי לצאת לדרום. והדברים מפורשים להיתר בביאוה"ל סי' ת"ח ד"ה ברחב וכתב שהוא פשוט בכל הפוסקים להיתר. [ולכאו' יש לתלות זה בחקירת הדברי יחזקאל סי' ז' אות ד' אם יסוד האיסור בתחומין הוא היציאה מן התחום או ההילוך שיעור מרחק יותר מאלפיים, ולפי צד זה אם המקום שאליו הוא מגיע רחוק ממקום היציאה יותר מאלפיים אסור להגיע לשם אף אם המקום הוא בתוך התחום ודוחק.]

וצריך לחלק שמי ששובת במערה אין לו מקום באמת על הארץ ואין לו תפיסה של תחום כמי ששובת בעיר, אלא הוא נחשב ששובת במקום הפתח שהוא מקום היציאה אל הארץ והרי הוא כאילו שובת בב' מקומות, ולפ"ז ניחא ראית הגמ' שרואים ששייך ב' תחומין לאדם אחד. ועי' היטב בריטב"א מש"כ בענין זה.

ויש מקור לחילוק זה בדברי החזו"א לקמן נה: שמפרש הטעם דמערה אינה מתעברת עם העיר משום דאין המערה קונה אויר על גגה ועל גגה כקרקע פנוי וכ"ה בירושלמי.

**דף מ"ה ע"א.**

**והתנן ר"א שתים יכנס וכו' אלמא הבלעת תחומין מילתא היא.**

עי' רש"י שהקשה לפי הל"ב שכ"ע מודו שהוא רשאי להכנס לתחומו מאי קמקשי מר"א דהא אף לרבה ס"ל שרשאי להכנס לתחומו, ועוד הקשו התוס' משיטת רבנן דס"ל שאף אינו רשאי להכנס כלל. וברש"י כאן תירץ שאין התחומין מובלעין אלא דבוקין ואז צריכים להגיע להדין של הבלעת תחומין הגמור כרב שימי ועי' בחי' המאירי באריכות.

ועי' בדברי יחזקאל סי' ט' ענף ד' שהאריך לבאר דברי רש"י דכל מה דס"ל לרבה שרשאי לחזור לתחומו אינו משום שהתחומין נחשבים כאחד, אלא דעצם זה שהוא רשאי להכנס אל התחום בחזרה זה מגדיר שאינו יוצא מן התחום ולא נעקרה שביתתו הראשונה, וכשחזר לתחומו נעקר התחום החדש וחוזר לשביתתו, אבל אין מקור להתיר לאדם אחד שתי תחומין בעת ובעונה אחת כרב שימי. וממילא במקום שאין התחום החדש נבלע בתחום הקודם אלא הוא רק נושק לו אזי לרב שימי מתחברים שתי התחומין להיות תחום אחד ולרבה כיון שאינו יכול עתה להכנס לתחומו אינו אלא בתחום הישן. ומיושבת גם קושית התוס' למה רבנן לא מתירים להכנס כיון שלא חזר לגמרי לתחומו. וצ"ל לפ"ז שאם היה יוצא רק אמה אחת אף לרבנן יהיה מותר להכנס.

**אר"י נכרים שצרו על עיירות ישראל וכו' בד"א שבאו על עסקי ממון וכו'.**

מלשון הברייתא נראה שצרו עליהם בכלי זיין ומטרתם היא ליטול את הממון ואם לא יתנו להם את הממון יעמדו כנגדם ויהרגום, ואעפ"כ לא הותר להם לחלל שבת אלא צריכים ליתן את כל ממונם מפני מניע חילול שבת. וכ"נ מלשון כמה ראשונים עי' ברוקח סי' קצ"ו שנראה שאפי' במקום שצרו חיילות בכלי זיין לא התירו על עסקי ממון. וכן בסמ"ק רפ"ב כתב 'אם ידוע שלא באו אלא על עסקי ממון' משמע שבאו בכלי זיין אלא שלא באו אלא משום ממון. וכ"כ הרמב"ם פ"ב מהל' שבת דאם בסתם מחללין את השבת והיינו שאין יודעים מה כונתם במלחמתם אם ליטול ממון או נפשות. אולם יש לפרש שבאו בחזקה ליטול את הממון באלמות אך לא תולים שיהרגו אם לא ילחמו עמהם להדיא, וכן עולה מפירוש ר"י בן חכמון [בקוש"ק] שנראה שמפרש בעיר הסמוכה לספר שבאו על עסקי תבן וקש וכלל לא נכנסו לעיר להלחם וכן משמעות הגמ' להלן מאנשי קעילה.

ועי' בשו"ע שכ"ט ס"ז שכתב בשם יש מי שאומר דבזה"ז אפי' באו על עסקי ממון מחללין שאם לא יניחנו העכו"ם ליטול ממונו יהרגנו, ומבואר שכל מקום שיש בו צד נפשות שרי לחלל את השבת משום פיקו"נ. ויש לדמות זאת לדין בא במחתרת שמותר להצילו בנפשו אף שמלכתחילה לא בא הגנב אלא על ממון אלא שאם ימנע ממנו בעה"ב יהרגנו כמו שכתב הרמב"ם פ"ט מגניבה ה"ט ומ"מ אינו מחויב ליתן ממון אלא רשאי להרגו. [אך יש מפרשים ששם הגנב מלכתחילה בא להרוג אף אם לא ימנע ממנו בעה"ב מחשש שמא יהרג הוא]

אך עי' במג"א שם שתמה דאף בזה אמאי לא אמרי' שיתן כל ממונו בעבור זה ולא יחלל את השבת והעמיד דברי השו"ע במקום שבא על רבים דודאי יעמוד אחד מהן על ממונו ויהרגוהו אבל ביחיד אסור וכ"פ הגר"ז ומשנ"ב. ועי' בא"ר שנראה שהניח דין זה בצ"ע. ועי' מה שיבואר לגבי עיר הסמוכה לספר.

ולפ"ז צ"ל שיש חילוק בין דין בא מחתרת ששם יש היתר גמור להרגו ולהציל את הנרדף כיון שהוא רוצח בכח אבל לחלל שבת בעבור זה לא הותר, וכ"כ ליישב המנח"ש סי' ז' ענף ב' אות ה', אך הביא שם [או"ג] את קושית האחרונים [המנחת פתים והאור גדול] שהקשו מהגמ' סנהדרין עב: שמפורש שם שבא במחתרת אין לו דמים בין בחול ובין בשבת וצריך למצוא חילוק בין הענינים ועי' במנח"ש שם משכ"ב עוד.

**ואם היתה עיר הסמוכה לספר וכו'.**

נאמרו בזה ג' דרכים עי' רש"י שמפרש שמא ילכדוה ומשם תהא הארץ נוחה להכבש דהיינו שמא יאחזו במקום ההוא ויש בזה סכנה לעתיד ומבואר שספק פיקו"נ אף בגרמא שרי.

בפי' הר' ישמעאל ב"ח מבאר שהחשש שמא יכנסו לעיר ויטלו לשעה את כל מה שבה בממון ובנפשות וזה קרוב לדרך רש"י. אולם בלבוש ביאר שהטעם הוא משום שהם סמוכין לספר שנקל להם להמלט ואם לא יעשו רצונם מיד יבואו ויהרגו ובא"ר הביא שכן פי' הראב"ן, ומדבריהם מוכח שאין מחויבים למסור ממונם ולמנוע פיקו"נ ודלא כמג"א הנ"ל.

**אילימא אי שרי אי אסור הרי בי"ד של שמואל הרמתי קיים וכו'.**

עי' רש"י שמפרש דשבת היתה ומבע"ל אי שרי אי אסיר. ועי' ברשב"א וריטב"א שהקשו איך מביאים ראיה מדוד ומנלן שהיה זה בשבת, ותירצו דמיתורא דקרא ילפי' דמדכתיב והם שוסים את הגרנות לומדים מזה דשבת היה ודוחק. עוד כתבו שעיקר הראיה של הגמ' היה מזה שדוד מסר נפש להציל את אנשי קעילה משום שהיו סמוכין לספר.

ולדבריהם צ"ב מה הנידון אם שרי או אסור אם זה בחול, וצ"ל שהיתה הו"א שהצלה זו אסורה לגמרי וקמ"ל שאין למסור צריך למסור את הממון בכה"ג ומוכח שיש כאן נגיעה לענין נפשות. [ולפ"ז שלא במקום נפשות אף בחול אסור וצ"ע מ"ש מבא במחתרת שאי"צ ליתן לו ממונו ורשאי להלחם עמו ואפשר שיש לחלק בין הענינים.]

**מתני' מי שישב בדרך וכו' לא יכנס דברי ר"מ.**

עי' רש"י שמפרש לא יכנס דהיינו להיות כאנשי העיר שיוכל לילך עד סוף העיר חוץ לתחום. ועי' בריטב"א שמפרש את הלשון לא יכנס דפעמים שתחומו כלה מחוץ לעיר ובעיבורה של העיר, ואם היה קונה שביתה בעיר היה רשאי להכנס וכיון שישן לא יכנס כלל אל העיר.

ובטעמו של ר"מ שקנה שביתה במקומו ולא בעיר, עי' בריטב"א שמפרש דמיירי שהיה נעור וכיון שלא קנה בפירוש את שביתתו בעיר הוי כאילו נתכוין לקנות שביתה במקומו, ומשמע מדבריו שאם היה ישן [לריב"נ דקונה שביתה] היה קונה שביתה בתוך העיר. ועי' בברייתא דר' טרפון שנראה שם שקודם חשכה לו ואח"כ ישן סמוך לעיר.

אולם בפי' הר"ח למשנה גרס מי שישן בדרך ומשמע שאף בישן פליגי, וכן היא גרסת הרמב"ם פכ"ז מהל' שבת ה"י, [ועי' בהשגת הראב"ד שם או שישב], ולפי זה צריך לומר שכל שלא נתכוין להדיא לקנות שביתה בעיר הרי הוא קונה שביתה במקומו, ועי' מה שנכתוב להלן.

ויש לדון בכונת הריטב"א במש"כ שלא קנה שביתה בפירוש אם כונתו שלא קנה בדיבור או שלא נתכוין כלל לקנות שביתה בעיר בשעת מעשה אף בליבו. ויש להוכיח מהברייתא דר' טרפון שאמרו לו שמא בלבו היתה, ומשמע דסגי אף במחשבה בלב.

ובדעת ר' יהודה דפליג עי' בריטב"א שמפרש שכיון שהחזיק בדרך על מנת להגיע לעיר הרי הוא בדעתו היה לקנות שביתתו בעיר ואנן סהדי שאילו היה יודע שהוא בתחום היה קונה שביתה, ונמצא שמה שלא נתכוין לקנות שביתתו בעיר בשעת מעשה היה בטעות, ואחר כונת לבו אנו הולכים. ומשמע דפליגי בדין קנית שביתה אם זהו דין בדעת או דין מעשה קנין, [ועי' רש"י לעיל דף לא: במשנה דקטן לא אלים למיקני].[[17]](#footnote-17) [ועי' באו"ז ק"נ שמפרש שאף אם לא היתה דעתו להכנס לעיר קונה שביתה כאנשי העיר]

אמנם בפיהמ"ש להר"מ נראה דלכ"ע מיירי שלא חשב לקנות את התחום בעיר, אלא דלר"מ אזלינן בתר מקום שביתתו ולר"י מאליו הוא נגרר אחר העיר [אא"כ קנה במפורש שביתה חוץ לעיר].

וע"ע בפרישה סי' ת' שדייק עד"ז מדברי הרמב"ם פכ"ז משבת ה"י שנראה מדבריו שהיתה דעתו לילך אל המדינה ונרדם בדרך ואילו היה נעור היה קונה שביתה במדינה, אבל אם לא ידע שהוא סמוך לתחום ונתכוין לקנות במקומו לא קנה בעיר, ומבואר שלא מיירי בטעות אלא בסתמא. ועי' בכ"ז בס' ישועת דוד מסי' נ"ה ואילך.

**מתני' מי שישן בדרך ולא ידע שחשיכה וכו'.**

הראשונים דנו למה המשנה עוסקת במי שישן בדרך ולא במי שישן בעיר, עי' במאירי שכתב שדבר ברור הוא שמי שישן בעיר קונה שביתה בעיר כאנשי העיר שכן דעתם של האנשים עד שיסלקו להדיא דעתם מכך, ועי' בריטב"א לקמן מז: שרמז לכך. וע"ע בתוס' לעיל לח: ד"ה כמאן שנקטו בפשיטות דאפי' לריב"נ אם היה ישן בתוך תחום ביתו אינו קונה שביתה במקומו אלא כאנשי העיר משום שדעתו לקנות שביתה בעיר. ועי' עוד בשיטת הרמב"ם במשנה הקודמת שאם היה ישן בתוך התחום קונה שביתה בעיר. ועי' בגא"י במשנה לעיל שנסתפק בדינו של הרמב"ם דישן בתחום העיר יכנס אם הוי כריב"נ או אפי' לרבנן מהני כיון שהיה דעתו להיות כאנשי העיר.

והמתבאר מכל זה שאי"צ דעת מפורשת לקנין שביתה וישן ודאי בר קנין אם היה דעתו לכך מקודם, ורק כאשר לא נתכוין לקנות שביתה במקום זה כלל בזה פליגי ריב"נ ורבנן אם קונה שביתה במקומו או לא. וע' בגא"י שכתב סברא אחרת שהישן בעיר לא יצא מחזקת ביתו ולדבריו אם היה בעיר אחרת שלא קנה שם שביתה מקודם צריך להיות נעור לגמרי בזמן ביה"ש.

**וחכ"א אין לו אלא ד"א, ר"א והוא באמצען וכו'.**

בגמ' לקמן מח. מבואר דרבנן פליגי שיש לו שמונה אמות דהיינו ד"א לכל רוח. וצ"ב מדוע לא הובאה מח' זו לעיל במשנה דר"פ בהוציאוהו ליסטים שאין לו אלא ד"א. ועי' בב"י סי' שצ"ו שכתב שיש לדיק מהמשנה הקודמת דקתני ד"א ותו לא דסתם לן רבי דלא כרבנן דמתני' דהכא. אמנם בפי' הר"ח לקמן שם פירש את הקושיא ר"י היינו ת"ק שהכונה לתנא דמי שהוציאוהו והוא ס"ל דיש לו שמונה אמות דהיינו ד"א לכל רוח, ועולה מדבריו שאף שהוא יכול לחזור לתחומו אינו יכול להכנס בתוך התחום.

ועי' ברמב"ם פכ"ז הי"א שכתב מי שיצא חוץ לתחום אפי' אמה אחת לא יכנס שהארבע אמות שיש לו לאדם תחלתן ממקום שעומד בו לפיכך כיון שיצא אמה אחת חוץ לתחום לא יכנס וכו', ועי' במ"מ שמבאר שהרמב"ם ס"ל כר"י דאין לו אלא ד"א לכל רוח שירצה, וכיון שיצא אמה אחת לצד חוץ הרי הוא כמי שבירר לו את הרוח ההיא. ועי' במה שהשיג הראב"ד שם על הרמב"ם.

**היו שנים מקצת אמותיו של זה וכו'.**

מבואר במשנה שאף הכלים חשיבי כמחוץ לתחום ואסור להוציאם מד"א, והפשטות היא משום שהם נגררים אחר הבעלים כמו שכתב רש"י בתחילת ד"ה ובלבד וכ"כ המאירי ועו"ר. וקשה דהכלים מצד עצמם אין להם דין שביתה כמבואר להלן לגבי חפצי הפקר ורק משום שהם נגררים אחר הבעלים וכשביתתו, וכיון שלבעלים עצמן אין שביתה [דד"א בפשטות ל"ח שביתה] צריך להיות שיהיו מותרים כחפצי הפקר. ולפי הטעם השני שכתב רש"י שיש איסור מיוחד להוציא מד"א ניחא הכל. [ולפ"ז לאחר שהוא בתוך התחום יהיה מותר להוציאן כמה שירצה באופן המותר לטלטל בשבת או ביו"ט. וע"ע בפיהמ"ש להר"מ דרך מחודשת במשנה זו.

**דף מ"ה ע"ב.**

**בעי רבא מאי קסבר ריב"נ וכו' הואיל ונעור קנה ישן נמי קנה.**

לכאו' ב' הצדדים הנ"ל הינם ב' דרכים שונות בהבנת שיטת ריב"נ האם הוא סובר שאין צריך דעת כלל לקנין שביתה ובע"כ הוא שובת במקומו והאדם לא גרע מחפץ דהפקר, או שהוא סובר שצריך דעת לקנות אבל סגי בדעת כללית שאם היה נעור היה קונה וא"צ דעת מפורשת וכ"נ מדברי הבי"מ סי' ת"א.

וע"ע בריטב"א במשנה שהעמיד את המח' דרבנן וריב"נ אם יש קנין שביתה שלא מדעת, וצ"ב איך זה מתאים עם הצד דפליגי בהואיל.

אלא דלקמן מו. בגמ' פוסקים הלכה כדברי המיקל בעירוב, ואמרי' דהלכה כריב"נ באדם ישן שיש לו תחום אלפיים אמה להקל, ומאידך הלכה כרבנן בכלים שלא קנו שביתה והרי הם כרגלי המוצאן. ועי' בתוס' ד"ה קמ"ל שכתבו דהוי דל"ה תרי קולי דסתרי אהדדי דהכא פוסקים כריב"נ רק באדם משום הסברא דהואיל ונעור קנה ישן נמי קנה. וע"ע בתור"פ שכתב דפסקי' כריב"נ ולא מטעמיה. והדברים צ"ב שהרי בכה"ג חשיב הכרעה שלישית שהרי לריב"נ אין למעשה את הסברא דהואיל אלא ס"ל שהשביתה חלה בע"כ וכן הקשה הרמב"ן לקמן.

ועי' במאירי במשנה שכתב בטעמא דריב"נ שהוא סובר שהישן אינו משמר עצמו והרי הוא כהפקר [דהיינו שאין צריך לקנות שביתה מדעת] וס"ל דחפצי הפקר קונים שביתה וכמו שהאריך שם, ובדעת רבנן כתב הטעם משום שהיה לו ליתן אל לבו כשהיה נעור לקנות שביתה שמא תחשך עליו היום, וכתב שבאדם מיהת פוסקים הלכה כריב"נ משום שאין בו תורת הפקר כל כך והרי הוא קונה שביתה אף בישן מפני שעשה ישן כניעור והרי דברים נסתרים לכאו' מכל צד.

ועי' בדברי יחזקאל סי' ח' אות ג' שהביא מהשאילתות [פר' בשלח סי' מ"ח] שהעמיד חקירה במי שבא בדרך וישן אם קנה שביתה או לא מי אמרי' גברא הוא דבעי למיקני שביתה והכא לא קמכוין למיקני שביתה, או"ד שבת הוא דקנה ליה שביתה ואע"ג שלא מכוין למקני, והיינו אם הקנין שביתה חל בע"כ או לא וכתב דהיינו פלוגתא דרבנן וריב"נ וקי"ל בזה כריב"נ דהלכה כדברי המיקל בעירוב.

ובדב"י שם התקשה דהרי הא דקי"ל כריב"נ הוא מטעם הואיל ואי"ז משום דשבת קונה בע"כ. ומזה הכריח שם שודאי בישן השביתה אינה מכח האדם והא דאמרי' הואיל אי"ז משום דחשיב כדעת אלא רק שהגמ' מחלקת בין כלים לבין ישן דכלים אינם בתורת קנין שביתה כלל, אבל ישן כיון שהוא בר קנין בעלמא זכה ליה רחמנא אף בלא דעת.[[18]](#footnote-18) וע"ע בחי' הגראל"מ ח"א סי' פ"ח משכ"ב.

ויל"ע מה הדין לענין שוטה וקטן אם יש להם שביתה, ונפק"מ לענין כליהם וכן לענין אם נשתפה השוטה אם יש להם קנין או דהוו ככלים.

**או"ד קסבר חפצי הפקר אין קונים שביתה וכו'.**

מבואר דחפצי הפקר אין להם תורת שביתה והרי הם כרגלי המוצאן. אבל בחפצים שיש להם בעלים הרי הם כרגלי הבעלים לגמרי ואם הם מחוץ לתחום בעליהם אינם יכולים לזוז מד"א כמבואר בסי' שצ"ז ס"ג.

ועי' בגמ' לקמן מז: שהגמ' דנה אליבא דריב"נ אם חפצי נכרי קונים שביתה אי אמרי' דהכא כיון שיש להם בעלים נכרי שאינו בתורת שביתה גרע מהפקר או לא. ויש להוכיח מזה דהפקר חשיב כאילו יש לו בעלים מי שיזכה בהן אח"כ וצ"ע א"כ אמאי לא הוי כרגלי המוצאן. וצ"ל שכיון שיכולים להיות להם בעלים הרי הם בתורת קנין שביתה ומה"ט זכי להו רבנן שביתה בע"כ. ויש לעין לפ"ז אם ימצאו להם בעלים נכרים, וע"ע היטב בראית הגמ' לקמן שם מהברייתא דהכלים והאוצרות.

**גשמים שירדו ביו"ט הרי הן כרגלי כל אדם.**

יש בזה כמה שיטות בראשונים דברש"י כאן משמע שיכול כל אחד ואחד להוליכו לפי תחומו, וע"ע ברש"י ביצה לט. ד"ה כרגלי הממלא וד"ה הרי הן שכתב כן להדיא דכל דלא קנו שביתה מאמש כל אחד ואחד רשאי להוליכן כרגליו, ומעמיד את המשנה שם דאמר בור של עולי בבל כרגלי הממלא כמאן דאית ליה ברירה אף להחמיר. [וע"ע ברש"י להלן ד"ה כרגלי הממלא וצ"ע]

אולם בתוס' כאן כתבו שהכונה היא כרגלי מי שזכה בהן ראשון וכמבואר במשנה שם ובתוספתא לגבי נהרות המושכין. ועי' בראשונים לקמן מו. שהביאו את פירוש הראב"ד שכתב שהרי הן כרגלי כל אדם ממש, וכתב לחלק בין נהרות המושכין דניידי שאינם בתורת קנין שביתה וכמו"כ גשמים שירדו ביו"ט שלא היו בתורת קנין שביתה מעי"ט שאין להם שביתה ביו"ט כלל, לבין מים המכונסים שאף שלא היו להם בעלים מ"מ המים מצד עצמם היו ראויין לקנות שביתה מעיו"ט וכל שבא זה ומילא מהם נעשו כנכסיו בעודו ברשותו מיהת יעו"ש, והריטב"א דחה דבריו מן התוספתא שהביאו התוס' כאן.

**בענין קנין שביתה באמצע שבת [באדם וכלים].**

עי' במהרש"ל ומהרש"א שהקשו על המבואר בסוגיא דגשמים שירדו ביו"ט הרי הן כרגלי כל אדם ומשמע דביו"ט עצמו אי אפשר לקנות שביתה, וכן מבואר במשנה לעיל לגבי ישן שאם לא קנה שביתה מע"ש אינו רשאי לצאת מד"א ואינו קונה שביתה חדשה ביו"ט. מאידך לעיל בדף מג. מבואר שאם אין תחומין למעלה מי' בזמן שהם באים לתוך עשרה הם קונים שביתה בעיר כאילו היו בה בע"ש.

והתוס' כאן עמדו על ענין זה וייסדו שאם היו בע"ש במקום שאינו ראוי לשביתה הם יכולים לקנות שביתה בשבת, ולפי דבריהם יוצא שבישן שישן בתוך י' אינו יכול לקנות שביתה כשיתעורר בשבת, וכ"כ תורא"ש ותור"פ ובראשונים לעיל מג., ועיקר כונתם לחלק מההיא דאוקינוס שאם קנו שביתה בע"ש אף שיצאו בהיתר אין יכולים לצאת מד"א. אולם ברמב"ן לעיל מג. הביא חילוקים אלו ליישב ההיא דישן כדלהלן.

אולם תירוצם אינו מועיל ליישב את הקושיא מגשמים שירדו ביו"ט שהם היו למעלה מי' בעיו"ט ואעפ"כ אינם קונים שביתה במקום ירידתם אל הארץ. ועי' במהרש"ל שמיישב שמה שיש לו קנין שביתה אלפיים ממקום שירד לתחום עשרה הוא קולא מיוחדת שלא לאסור עליו לצאת מד"א, ולגבי גשמים הקילו יותר שלא יקנו שביתה במקומם אלא יהיו כרגלי האדם שמילא אותם שקדמה שביתתו לשביתתם, ועי' עוד אריכות דבריו בחשבון הסוגיא.

וע"ד זו יעוי' ברשב"א כאן שהקשה אמאי לא אמרי' דבגשמים שירדו ביו"ט שלא יזיזם ממקומן ותי' שם שהם נגררים אחר אחרים וע"כ הרי הם כרגלי כל אדם, ומשמע דאי לאו הכי היה הדין שלא יזיזם ממקומם [ונפק"מ למי שלא זכה בהן שלא יוכל לטלטלם יותר מד"א], וצ"ב שם בכוונת לשונו במה שחילק מישן בדרך. וע"ע בענין זה ברמב"ן לעיל שם ד"ה ובתוס' מצאתי שהאריך בנידו"ז.

אולם המהרש"א חילק באופן אחר דהבאים בספינה למעלה מי' הוי כמי שהחזיק בדרך לקנות שביתה ואעפ"י שהם רחוקים יותר מאלפיים הואיל והם רשאין להגיע לעיר בשבת הוי כמי שהחזיקו בדרך וקנו שביתה בעיר. ובזה מיושב הקושיא דבישן אף שאינו קונה שביתה במקומו מ"מ אין דעתו לשבות בעיר מקודם ובשבת עצמה אי אפשר לקנות שביתה ולכן אינו יוצא מד' אמות וכן גשמים שירדו אין להם דעת לקנות שביתה בעיר. אולם זה עצמו טעון ביאור למה בכה"ג לא יהיה להם דין קנין ד' אמות במקומם כמו בישן וצריך לומר שהדין שבו איש תחתיו לא נתחדש לגבי חפצים רק כלפי אדם ורק האיסור דאל יצא ממקומו שייך גם בכלים [ועי' ברמב"ן לעיל דף מג: שכתב שיתכן שיש בשביתת כלים איסור מה"ת] אך לפ"ז צ"ע למה כשיצאו חוץ לתחום נאמר בהם דין ד"א וי"ל.

וכבר הקשו על דרכו של המהרש"א דבשו"ע סי' ת"ד נראה שאם הגיעו באמצע שבת למקום פחות מעשרה קנו שביתה במקום זה מיד ומשם מהלכים אלפיים אמה ואין דנים אותם כאנשי העיר שרצו להגיע אליה [ועי' בתור"ע במשנה א' שכתב על המהרש"א שהוא דין חדש שלא הובא באחרונים]. ועי' בראשונים לעיל מג. שהביאו ב' מהלכים אם משום שהיו במקום שאי"ר לשביתה או משום שהחקו בדרך וכתבו נפקותא זו.

וע"ע בתורא"ש ד"ה לקנו שביתה באוקיינוס בתי' הראשון שכתב דכיון שקנו שביתה באוקינוס ובאו למעלה מעשרה עכשיו קונים במקום נפילתן אלפיים אמה כמו הבאין בספינה, אבל אם לא היו קונים שביתה במקומן היו נחשבים כרגלי הממלא.

ויש לפרש כונתו ע"ד הרמב"ן דלעיל מג. שאם יצא ברשות ממקום שביתתו יש לו אלפיים ממקום שיצא שם וכאילו השביתה מתקדמת למקום שיצא משם כיון שלא יצא אלפיים באיסור, אבל אם לא קנו שביתה כלל אינם קונים שום שביתה ביו"ט.

וע"ע ברמב"ן הנ"ל שם בסוף הענין ד"ה ועוד נ"ל שכתב שאפי' היתה הספינה למטה מעשרה כיון דמהלכת אינה קונה שביתה כיון דניידא, והלכך כיון שלא קנה שביתה ולא ד"א בבה"ש שלו בים, כשיצא ליבשה או שהספינה עמדה בים פחות מי' משם מודדין לו אלפיים אמה ואין אני קורא בו אל יצא איש ממקומו ולא שבו איש תחתיו שאין לו לזה מקום ולא שביתה כלל כל זמן שמהלכת, **וה"ל כנהרות המושכין ומעיינות המושכין שאין המים קונין שביתה במקומן משום דניידי וקונין שביתה ברשות הזוכה בהן ויש להן משם אלפיים אמה וכו'.**

ויש בדבריו כמה עיונים א' דכאן נראה שהוא מחזיק בחילוק של התוס' ולא בחילוק של עצמו שנחשב שהחזיק בעיר. ב' למה המים קונים שביתה ברשות הזוכה בהן ולא במקום נפילתן כמו באדם שקונה שביתתו במקום עמידתו. ונראה מדבריו כדברי המהרש"ל הנ"ל שכל שיש אפשרות ליתן להם שביתה כרגלי הזוכה לא החמירו עליהם לקנות אלפיים אמה במקומן והדברים צ"ב עוד. אכן בדברי הראב"ד המובאים בריטב"א וברשב"א כאן נראה שכיון שאין להם תורת שביתה באמצע היום הם נגררים אחר שביתת הזוכה אותן וע"כ כל מי שחוזר וזוכה בהן אזלינן בתריה.

**תוד"ה ליקנו וכו' ואפי' אם אין תחומין למעלה מי' וכו'.**

עי' ברמב"ן לעיל מג. ד"ה ואני תמה שהביא את שיטת הראב"ד שיש איסור תחומין למעלה מי' וראיתו מהגמ' לקמן מז: חרם שבין שתי ימים דמוכח שיש איסור לדלות מים אף יותר מי', והרמב"ן שם דחה ראיתו דבסוגיין מבואר שכלפי המים עצמן אין חילוק בין אם הם למעלה מי' או מתחת לי' דכדא דפירי דמו ואפי' גבוהין טובא יש להם שביתה במקומן, ושיטת הראב"ד צ"ב מקושית התוס' הנ"ל.

**דף מ"ו ע"א.**

**אלא מיא בעבים מינד ניידי.**

עי' ברשב"א וריטב"א בסוגיין שהביאו את דברי הראב"ד שמבאר שנהרות המושכין אפי' יש להם בעלים אינו קונה שביתה דלא עדיף מימיו של אדם מגופו שהמהלך אינו קונה שביתה רק אם יעמוד, ועי' ברמב"ן דלעיל שמדמה זאת לסוגיא דלעיל דספינה הואיל ומהלכת כל שעה ושעה, ומתבאר מזה שאף תחום אלפיים אין קונים בספינה ולא רק ד"א. וברמב"ן שם נחלק עליו לענין אדם מהלך. [ועי' ברש"י לעיל מב: לגבי ספינה שמבואר שאם היה כל הליכתה בד"א אחד היתה קונה ד"א כמו אדם מהלך]

ועי' עוד ברשב"א בעבוה"ק ש"ה אות קע"ב שכתב אבל מים המושכין וכו' אינן קונין שביתה שכל דבר נע ונד אינו קונה שביתה ואפי' היו של יחיד וכו', ויש מן הגדולים שדנו מזה אפי' לגופו של אדם שלא יהיה קונה שביתה אם היה מהלך ביה"ש ולא יראה לי כן שאין דנין לאדם מן הנכסים וכו', וצ"ב מה כוונת חילוקו. ועי' ברבינו יהונתן בשמעתין שכתב וכל מידי שאינו יכול להיות קבוע במקום אחד אינו קונה שביתה ומשמע שתלוי אם בידו לקבוע עצמו או לא. אך בלשון הרשב"א נראה שזהו סברא בעיקר הקנין שביתה דכלים ודאדם שהכלים צריכים קביעות מקום גמורה יותר.[[19]](#footnote-19) וע"ע בביאוה"ל סי' ת"ד לגבי ספינה שדיק מלשון השו"ע שאם פגעה במקום נמוך פחות מעשרה קונה שביתה אף בדרך הילוכה והביא שם את דברי הראשונים לעיל שכתבו דבעינן שתעמוד דוקא וצ"ע.

להשלמת הענין עי' בפי' רש"י בביצה לט. שמשמע שאף אם אינם מושכין בפועל אינם קונים שביתה כל שהם זוחלין אפי' אם אינם יוצאים ממקום גומותיהם, והרשב"א שם בשם הראב"ד נחלק עליו שאם הליכתן מועטת הרי הם כמכונסין.

**ותניא נהרות המושכין הרי הן כרגלי כל אדם.**

עי' רש"י שמפרש דכיון דניידי לא קנו שביתה ואפי' הן של יחיד. ועי' תור"פ וריטב"א בשם תוס' שביארו כונתו דמשמע ליה שהברייתא מיירי אף בשל יחיד דאי מיירי בשל רבים אין ראיה ליסוד דניידי דלמא הטעם הוא משום דהוי כחפצי הפקר שלא קנו שביתה. אולם התוס' כאן דחו שאף אי מיירי בשל רבים יש ראיה דודאי הטעם משום דניידי דאי כרבנן מאי איריא נהרות המושכין.

**אמר ריב"ל הלכה כדברי המיקל בעירוב.**

יש להקדים בזה מה שכתב בביה"ל [ח"ג סי' א' ענף ט']שיש לחלק בין הדין ספיקא דרבנן לקולא לבין הדין דבשל סופרים הלך אחר המיקל, דספק דרבנן נחשב רק במקום שיש ספק במציאות או בדין אבל במקום מחלוקת מן הדין היה להחמיר [וכמו שמצינו שיטה שמחמירה אף בדרבנן בע"ז ז.], ורק מכח הדין דבשל סופרים הלך אחר המיקל אנו נוקטים להקל. ועי' שם שעפ"ז מיישב סתירת הר"ן דבפסחים ק"ח נקט להקל בד' כוסות מעיקר הדין בהסיבה בכולן מדין סד"ל, ומאידך בביצה יד. נוקטים לחומרא כב' השיטות כיון שאיכא צד קולא וחומרא בשניהם ולא מקילים מחמת דין ספיקא דרבנן. ודייק זאת מלשונות הר"ן בשני המקומות.[[20]](#footnote-20)

ובאמת מצינו גם בדאו' שמחלוקת אינה נחשבת כספיקא דדינא, שהרי אומרים בממון קים לי כאחת השיטות ולא דמי לספיקא דדינא.

ועוד ראיתי להוכיח מדברי הראשונים מחולין מד. שהקשו סתירה בין הסוגיא דלעיל ז. שמבואר דכל היכא דאיכא ב' תנאי דפליגי לא ליעביד כקולי דמר ולא כחומרי דמר בתרוייהו, ולא אמרי' שצריך להחמיר כחומרא דכולהו בדאו', ומאידך בגמ' בע"ז ז. מבואר דבדאו' הלך אחר המחמיר, ותי' הרמב"ן והרשב"א שדוקא כשיש באותו הענין צד קולא וצד חומרא לא ינהוג כחומרת שניהם אלא או כמר או כמר. והנה אם יסוד הדין היה ספק דאו' לחומרא למה לא נחמיר לצאת ידי כל הדעות, ומזה מוכח שבאמת יש כאן צד היתר ללכת אף בדאו' אחר המיקל אחר שהורה כן החכם בתורת ודאי, אלא ההכרעה היתה להלך אחר המחמיר ובלבד שלא יהיה תרתי דסתרי.

עוד מוכח כן ממש"כ התוס' להלן שהדין הלך אחר המיקל בעירוב הוא אפי' בדאו' ביחיד כנגד יחיד, ולא אמרי' דבכה"ג ספק דאו' לחומרא.

ויש בזה נפק"מ להחמיר שבכה"ג יהיה איסור גם במקום חזקה שאם התעורר ספק במציאות מכריעים כהחזקה אבל אין סומכים במחלוקת תנאים על חזקת היתר. ועי' עוד מה שנכתוב להלן לגבי תרתי דסתרי.

**הלכה כדברי המיקל בעירוב.**

יש בענין זה כמה מחלוקות ראשונים יסודיות והשורש לכולם הוא עד כמה הכריעו את ההלכה לקולא או שזה בגדר הנהגה להקל במילי דרבנן.

עי' תוס' להלן ד"ה דאמר שנקטו דההלכה נאמרה לקולא [שלא במקום רבים] גם בדאו' למ"ד תחומין דאו', וכן באבל ביום הראשון שהוא מן התורה, וכ"כ בספר האגודה [בקוש"ק], [וע"ע בל' המאירי להלן בע"ב ד"ה וכיוצא בדברי] אולם הרמב"ן בתורת האדם [ענין אבילות אות פא] כתב שאין זה לזה טעם לומר שבדאו' יהיה הלכה כדברי המיקל.[[21]](#footnote-21)

והנה עי' ברשב"א לקמן פ: ובריטב"א שם שנקטו שאין הלכה כדברי המיקל במחיצות אלא בעירובי חצירות ותחומין וכדרך שאמרו בפ' חלון לגבי מה שאיתמר הלכה כר"י בעירוב ולא במחיצות וכ"כ הירו' בפירקין. וכ"כ הרא"ש לעיל פ"ב סי' ד' אולם יעוי' שם בסוף הסימן שהביא שהאו"ז נקט דה"ה לענין מחיצות אמרי' הלכה כדברי המיקל וכ"כ המרדכי בפרקין סי' שפ"ב. וטעם הראשונים לחלק בזה עי' בעבוה"ק ש"ב אות כ"ה שכתב הואיל ויש להם עיקר מן התורה.

והנה בפשוטו זה תלוי אם זו הכרעה בתורת ודאי או ספק שאם הוא בתורת ודאי זה יכול להיות גם בדאו' או עכ"פ בדבר שיש לו עיקר מן התורה, אבל אם זו הנהגה מספק אין סיבה להקל גם במחיצות.

עוד נחלקו אם זה דוקא בפלוגתא דתנאי או גם דאמוראי, ועי' ברא"ש שם שמתחילה נקט שדוקא בפלוגתא דתנאי ולדעת האו"ז שהובא שם ה"ה בדאמוראי היכא דלא איתמר הלכתא, וכן הביא הריטב"א לקמן נ: בשם יש מי שאומר וכן לקמן עד: והנה אם זה דוקא בדברי התנאים נראה יותר שהוא בדרך הכרעה גמורה. ורהיטות האחרונים דאף במח' הפוסקים נוקטים להקל בערוב עי' בה"ל סי' שס"ו ד"ה צריך, אבל החזו"א נוקט שהוא דין הכרעה ודאית כמו שיובא לקמן ואין זה נאמר לגבי פוסקים שאחר חתימת התלמוד.

**כשיש סתירה בפסקים.**

עי' ברא"ש בפ"ג סי' ד' שדן לגבי מי שנתן את עירובו על גבי עמוד שהוא גבוה י"ט ואינו רחב ארבעה אי מהני או דבזה הלכה כר"י דבעינן עירוב ע"ג מקום ד' דמחד יש להלך כדברי המיקל בעירוב ומאידך קי"ל לקמן בפ' חלון דף פא: דכל מקום ששנה ר"י בעירובין הלכה כמותו, וכן להלן בדף צה. מימרא דשמואל. ומסיק שם דהוי פלוגתא דריב"ל ושמואל דלשמואל אין הלכה כדברי המיקל וקי"ל כריב"ל. וכ"כ הסמ"ג ע' דרבנן א'. ועד"ז עי' תוס' לקמן סה: שהוציאו מדברי ריו"ח להלן מז. שפסק הלכה כמי שהחמיר דלי"ל הכלל דהלכה כדברי המיקל.

והנה לפי שיטתו מיושב איך פסק שמואל לעיל הלכה כר"ג בספינה ולא בדיר וסהר דלי"ל הלכה כדברי המיקל.

מאידך יעוי' בראשונים שלא בכל מקום אומרים הלכה כדברי המיקל עי' בריטב"א לקמן פא: שכיון שרהיטות הסוגיא שם היא אליבא דרבנן ש"מ דקיי"ל כוותייהו, וכן שם לעיל פ:.

שו"מ בריטב"א לקמן מז: שהעמיד בזה מח' ראשונים להדיא שדן שם לגבי מה שפסק ריו"ח הלכה לחומרא בחפצי נכרי, ואף דאיתמר הלכה כדברי המיקל בעירוב אין סומכין על הכללות בזה אלא היכא דליכא פסקא דבתראי, אבל יש אומרים דריו"ח פליג עם ריב"ל ולפ"ז קיי"ל כריו"ח דאין הלכה כדברי המיקל וכו' ואין זה נכון.

ולפו"ר נראה שהם חלוקים בגדר הכלל דהלכה כדברי המיקל אם זה רק לנהוג קולא מספק היכא שלא הוכרע הדין, או שיש כאן הכרעה מתורת ודאי לקולא בכל דיני עירוב ואין אפשרות להכריע לפי הסברא כשאר דיני התורה [ובפרט אי נימא דכלל זה הוי דוקא בפלוגתא דתנאי.

**מכדי עירובין דרבנן מ"ל יחיד וכו' במקום רבים.**

עי' בגמ' ע"ז ז. דאם היו שני חכמים אחד אוסר ואחד מתיר אם היה אחד גדול מחבירו הלך אחריו ואם לאו הלך אחר המחמיר, ור"י בן קרחה אמר בשל תורה הלך אחר המחמיר בשל סופרים הלך אחר המיקל והלכה כמותו. והנה אף לריב"ק אין הולכים בשל סופרים אחר המיקל אלא בשוין בחכמה ויחיד כנגד יחיד אבל לא כנגד הרוב [וכן מבואר ברשב"א בע"ז שם ובשו"ת א' רנ"ג][[22]](#footnote-22). ואילו הכא מבואר דבדרבנן בכל גווני הלך אחר המיקל וכן תמה הרש"ש. ועי' בחזו"א [ליקוטים סי' ד' אות י'] שעמד בזה וכתב דבחד לגבי חד והן שוין באמת לא הוצרכה ההלכה המיוחדת הזו ועיקר החידוש הוא אף בגדול כנגד קטן, ולפ"ז ה"ה ביחיד ורבים. ולפ"ז תתפרש הסוגיא דבשלמא בדאו' הוצרכנו לרבות דהלך אחר המיקל ולא אחר המחמיר, אבל בדרבנן יש כאן חידוש מיוחד שאפי' בשאינם שוין וה"ה ביחיד ורבים.

אך המשך הסוגיא מאוד קשה לפ"ז דמה הקשה מההיא דאשה שעברו עליה ג' עונות דהוי יחיד במקום רבים והרי ממ"נ לא נתחדש החידוש המיוחד הזה אלא בעירובין ולא בשאר דברי סופרים. [ועי' בגאו"י שהוציא מזה דבכל דרבנן הולכין להקל במקום אף במקום רוב.]

**תוד"ה קמ"ל וכו' ולא הוי תרי קולי דסתרי אהדדי וכו'.**

עי' ברמב"ן שהקשה על מהלך זה דא"כ הוי הכרעה שלישית וליכא תנאי דסברי הכי, ועוד דהא שפיר איצטריך למימר הלכה כריב"נ לאשמועינן טעם חדש להכריע כמותו בישן ולא בכלים.

והרמב"ן כתב בזה ב' סברות דאף דהוי תרתי דסתרי ל"ח לזה כיון דאיכא למיתלי בסברא אחרת ולא מיחזי כחוכא ואיטלולא, אבל באמת פוסקים כקולות שניהם [וגם מזה יש ראיה שאין זה מדין ספק דרבנן לקולא אלא הוי כעין הכרעה להקל]. עוד כתב שכל הדין שאין לעשות תרתי דסתרי דוקא באדם אחד ובמקום אחד אבל בשתי בנ"א או בשני מקומות לי"ל בה כמו בשני שבילין וע"ע.

וביישוב דברי התוס' עי' במה שהבאנו מדברי יחזקאל שכתב שאין זה הכרעה שלישית אלא היא דרך ממצעת.

והאחרונים כתבו נפקותא ממח' הרמב"ן והתוס' בשנים שזכו מן ההפקר דלפי התוס' הרי זה כרגלי שניהם בהכרח אבל לשיטת הרמב"ן י"ל דבזה נקטינן לקולא כריב"נ דקנו שביתה במקומן ואי"ז כרגלי הממלא וכ"פ הט"ז ת"א סק"א.

**דף מ"ז ע"ב.**

**אילימא לרבנן השתא חפצי הפקר דלי"ל בעלים וכו'.**

מבואר שלרבנן אין הכלים קונים שביתה מצד עצמן רק מצד שיש להם בעלים בני קנין שביתה, ויש לעין לפי הטעם שכתב המהרש"ל לעיל מה: שהטעם שחפצי הפקר אינם קונים שביתה אין זה דין בעצם אלא מחמת שלא רצו חכמים לגרע את חלק הזוכה שלא יוכל לטלטם כשביתתו א"כ בחפצי נכרי שלא שייך טעם זה אמאי לא יקנו שביתה במקומן.

**מתיבי רשב"א אומר השואל כלי מן הנכרי ביו"ט וכו'. [בדין שביתה של נכרי וחפציו]**

עי' רש"י שמפרש שהוא היה בן העיר ור"ל דשביתתו היא כבני העיר, וכן פירש בד"ה יש להן אלפים אמה לכל רוח שאם עירבו בעליו למזרח אינו יכול להוציאו מאלפים, ומשמע שאם לא עירב רשאי להוציאם בכל העיר ומשם אלפים לכל רוח ואין מודדין האלפים אמה ממקומן אלא מתחום העיר. וכ"כ התוס' בסוגיין סד"ה והכלים לחלק שאם היו עמו בעירו שביתתן כאנשי העיר אבל אם היה הנכרי [וחפציו] מחוץ לעיר אינם נמדדים אלא לפי מקומן, ואין הנכרי קונה שביתה בעיר אלא אם היו עמו באותה העיר ולא בתוך התחום. וכ"כ ההגהת אשרי בשם האור זרוע שהמשאיל כלי לנכרי והחזירו לו הנכרי ביו"ט הרי הוא כרגלי הנכרי ואינו יכול להוציאו מאלפים שלו אבל כל העיר לו כד"א וגם יש להן אלפים אמה לכל רוח.

מאידך הריטב"א כאן סד"ה מתיבי בשם ויש שתירצו דהכא גוי בן עירו כדברי רש"י שהם קונים שביתה כאנשי העיר וכתב על זה דליתא דלעולם גוי אינו קונה שביתה כאנשי העיר דישראל וה"ה לחפציו שאין קונים שביתה **אלא במקומן כנכסי הפקר**. ומשמע שהוא מחדש ב' חידושים א' שאינו קונה שביתה בעיר מצד עצמו וממילא אין לנכסיו שייכות עם העיר שהן בתוכה וב' שאינם נטפלים אל הגוי אלא הם מתיחסים למקומן כנכסי הפקר ונפק"מ אם הגוי רחוק מחפציו שאין נידונים לפי הגוי אלא כמקומן.

והנה דברים אלו כתב הריטב"א אליבא דריב"נ שמדמה חפצי נכרי לחפצי הפקר אבל אליבא דרבנן שס"ל שאין נכסי הפקר קונים שביתה במקומן וחפצי נכרי אסורין גזירה אטו חפצי ישראל, י"ל שהגזירה היא שהם קונים שביתה כהנכרי עצמו, ונהי שאין הנכרי קונה שביתה כאנשי העיר מ"מ חפציו כמוהו, כן כתב הגאו"י לחלק.

והנה להלכה [וכדקימ"ל דאף דחפצי הפקר אין קונים שביתה מ"מ חפצי הנכרי אסורין] עי' לשון השו"ע סי' ת"א וכן ברמב"ם הל' יו"ט ה' י' שכתב שחפצי הנכרי קונין שביתה במקומן משמע שאינם נגררים אחר הנכרי ולא אחר העיר, וכן דייק מדבריהם התו"ש הובא בביה"ל, ומאידך שיטת התוס' והגהת אשרי שהרי הם כרגלי הנכרי. ועי' שם שכתב נפקותא שאם אין הכלים עמו במקומו והנכרי רחוק מן התחום יהיה אסור להוציאן מד"א שלהן כמו בישראל [עי' להלן]. ועי' בית מאיר שהצדיק שיטת השו"ע שאין לתלות בגוי שהרי הבעלים רשאי להלך כמה פרסאות ולעולם הם קונים שביתה במקום שהם מונחים שם.

ועי' כאן ברשב"א בשם הראב"ד שמפרש שהן בתוך התחום היינו בתחום הגוי לגמרי ואפי' כאשר אינם יחד עמו במקומו לא יזיזום ממקומן, ויש בזה נפקותא גם לקולא שאם חזרו לרשות הנכרי בשבת יוכלו לטלטלם במקומן.

**תוד"ה והכלים והאוצרות וכו' ואפי' אם נעמידם כגון שהבעלים בעיר אחרת וכו'.**

מבואר מדבריהם דבכה"ג שאין הכלים יחד עם הבעלים בתחומן הרי הם קונים שביתה בתחומן. ולכאו' היינו דוקא לפי ריב"נ שחפצי הפקר קונים שביתה במקומן א"כ יש להם קנין שביתה מצד עצמן, אבל לפי רבנן שאי אפשר לקנות שביתה לכלים בלא הבעלים יש לדון מה יהיה הדין שלהם, ועי' בחי' אבן העוזר שנקט שלרבנן לעולם הם נגררים אחר הבעלים אפי' כאשר אין הבעלים יחד עם החפצים והוי כאילו יצאו חוץ לתחום. [ובזה הוא מיישב את קושית הרש"ש והגרעק"א בדו"ח בביצה ל"ט שנביא להלן] אכן בתוהרא"ש כאן נקט בפשיטות דה"ה לרבנן קנו שביתה במקומן דלא דמו לנכסי הפקר הואיל ושם בעלים עליהם [וזה תלוי בסברות למה נכסי הפקר לא קנו שביתה]. וכן פסק החיי"א כלל ע"ח אות א' שאם לא היו הכלים יחד עם הבעלים בתוך התחום קנו שביתה במקומן [אף דחפצי הפקר לא קנו שביתה]. וכ"כ הריטב"א בסוגיין.

ועי' ברשב"א בשם הראב"ד כאן שכתב שלעולם הכלים נגררים אחר הבעלים ואף אם הבעלים אינם במקום הזה אין הכלים קונים שביתה במקומן והרי הם ככלים שיצאו חוץ לתחום.

ולביאור המחלוקת אם אליבא דרבנן יש קנין שביתה לחפצים במקומן, נראה דתלי במה שנתבאר לעיל מה: בטעם שאין החפצי הפקר קונים שביתה אליבא דרבנן אם זה מחמת שאין להם דעת לקנות שביתה ולריב"נ קונה שביתה מאליו כדברי השאילתות שהובאו בדברי יחזקאל [וכ"כ הר"מ בפיהמ"ש], שאם זהו הטעם אין להם אפשרות לקנות שביתה לעולם במקומן, אבל אם הטעם הוא משום שאין להם בעלים ואינם בתורת קנין שביתה, הכא שיש להם בעלים יש להם אפשרות לקנות שביתה במקומן אם הם אינם נטפלים לגמרי אצל הבעלים.

ועי' ברש"ש שהקשה מהמשנה בביצה לט: שמבואר שם שמי שהיו פירותיו מופקדים במקום אחר ועירבו בני אותה העיר להביאם אצלו ביו"ט אסורים להביאם אצלו דפירותיו כמוהו, כן אם עירב הבעלים במקומו רשאין להביאם אצלו מטעם זה, מוכח שלא קנו הפירות שביתה במקומם וכה"ק הגרעק"א בחי' לביצה שם ובאבן העוזר כאן.

אלא דקושייתם אינה מובנת דהרי אין שום הוכחה שאסור להזיזם ממקומם אלא רק שאין עירובן מועיל להביאם אצלו משא"כ בסיפא שהבעלים קנה שביתה והוא יחד עם החפצים באותו התחום שאז הם נגררים אחריו, ועי' בחו"ב כאן שדחה ראיתם כנ"ל ועי' אריכות דברים בספר הליכות יצחק.

וע"ע בבית מאיר בסי' ת"א שרצה לחלק לפי התוס' והראשונים שיש הבדל אם הפירות מופקדים ושמורים עבור הבעלים לבין אם הפירות מונחים בשדה שאז הם קונים שביתה במקומן וכתב שאין סברא לחלק בזה והניח בצ"ע.

**ליזדבנו לבני מברכתא דכולה מברכתא לדידהו כד"א.**

עי' בחי' המאירי שהוכיח מכאן שהדין דיר וסהר ביוצא חול"ת נאמר אף ביחס לפירות דפירות כגברי נינהו. והנה יש לעין מה הדין אם יצאו הפירות במזיד ונתנום בדיר וסהר אם יש בהם דין ד"א כמו אדם או לא ונחלקו בזה האחרונים דהט"ז בסי' ת"ה סק"ו כתב שיצאו במזיד אסור, והמהרש"ל נחלק שלגבי הפירות כיון דאנוסין נינהו ל"ש לחלק בין שוגג למזיד. ונראה לבאר דעת הט"ז שכל מה שהוזכר שאנוסין הם היינו רק לענין שאם חזרו הוי כמי שחזרו בהיתר אבל לא לענין להקל עליהם בדין דו"ס שיהיה כולו כד"א אם לא שבת באויר מחיצות.[[23]](#footnote-23)

**תני ר' חייא חרם שבין תחומי שבת צריך מחיצה של ברזל להתירו.**

עי' רש"י ותוס' שביארו שהמים נגררין אחר תחום העיר השניה והעיר השניה מעכבת להוציאן מתחומה. ובגמ' מבואר שהיינו כריב"נ אבל לרבנן לא קנו שביתה כאנשי העיר. וצ"ע דממ"נ אם חפצי הפקר קונים שביתה הרי הם צריכים לקנות שביתה במקומן ואם הם נחשבים כעיר הרי הם כרגלי אותה העיר אף לרבנן ומה התליה בין ריב"נ לרבנן.

וצ"ל שיש לחלק בין גרירה לבין טפילות שלרבנן צריך שיהיו נטפלים לגמרי אחר בני העיר שיחשבו כשלהן ואף שלא זכו בהן מ"מ הוי כאילו יש להם בעלים ולא שייך זה בחרמים שאין המים עומדים דוקא לשימוש עיר זו, אבל לריב"נ המים קונים שביתה מצד עצמן אלא שהם נגררים אחר בני העיר כיון שהם עומדים להכנס לעיר הרי הם כאילו נמצאים בעיר. ועי' בריטב"א כאן בשם הר"ם בר שניאור שכתב שהעיר מושכתה לשביתתה וכמו ישן שהוא בתחום העיר ועיי"ש שהביא שר"י פליג שקונים שביתה במקומן וע"ע.

והנה מרהיטות הסוגיא עולה שלרבנן למעשה אין צריך מחיצה בחרם זה, וכן כתב בהגהת אשרי בסי' י"א, ומה"ט לא הביא הרמב"ם דין זה, אך הרי"ף והרא"ש העתיקו לדינא את הברייתא דר"ח אף דקיי"ל כרבנן בחפצי הפקר וכ"ה בטושו"ע סי' ת"ב. ועי' בפירוש הריו"נ דהכא לא דמי לחפצי הפקר כיון שדעת אנשי העיר עליהן וכ"כ הב"י שם וצ"ע מתלית הסוגיא. וצ"ל שכל זה לפי הס"ד דמקשה אבל לפי המסקנא שלא מטעם זה חייך עליה אין לנו שום מקור לחלק בזה.

**דף מ"ח ע"א.**

**ואמר רבא מחלוקת להלך אבל לטלטל ד"ה ארבע אמות טפי לא.**

עי' בחזו"א סי' קי"ב אות י' שכתב שהתחדש בסוגיא דין מיוחד יותר על הדין הידוע ששיעור טלטול ברה"ר הוא ד"א שזה נקבע לפי מקום החפץ שאם אין ממקום עקירתו עד מקום הנחתו יותר מד"א לא מיקרי הוצאה, ואילו כאן זה נקבע לפי מקומו של האדם ואסור להוציא אפי' כל שהוא מקצה הד"א ולחוץ, והדין הזה מתבאר בפוסקים ריש סי' שמ"ט שכל אדם יש לו ד"א שהוא יכול לטלטל בהן והביאו שם את המקור מהקרא דשבו איש תחתיו. ועיי"ש בס"ב שמובא שם חילוק נוסף אם הוא רשאי לטלטל הן ואלכסונן, שהשו"ע הביא בשם הרמב"ם שמד"א ועד ה' וג' חומשין פטור אבל אסור, דלענין השיעור ד"א הוא אינו אלא לרוח אחת אבל לענין חיוב דאו' זה כולל גם את האלכסון. והחזו"א התקשה מדוע הפוסקים לא פירטו שיש נידון בדאו' ובדרבנן.

והנה בדין ד' אמות ברה"ר עי' בגמ' שבת צו: דכל ד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה וכ"כ הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ח 'מפי השמועה למדו שהמעביר מתחילת ארבע לסוף ארבע הרי הוא כמוציא מרשות לרשות', ובהה"מ הראה מקורו מהגמ' הנ"ל. ומאידך עי' ברמב"ם שם הט"ו שכתב 'שמותר לטלטל ברה"ר בתוך ד' על ד' **שהוא עומד בצידן וכו',** ומפי הקבלה אמרו שזה שנאמר בתורה שבו איש תחתיו שלא יטלטל חוץ למרובע זה אלא במרובע זה שהוא כמדת אורך אדם כשיפשוט בו ידיו ורגליו בו בלבד יש לו לטלטל'. ומבואר בדבריו שהפסוק שמובא בסוגיא לענין היתר הילוך בד"א הוא מלמד גם על ענין טלטול, והם ב' הדינים הנ"ל. ומתבאר שיש כאן איסור מחודש מקרא דשבו איש תחתיו שלא להוציא ברה"ר יותר מד"א, ואין זה מדיני שביתה לאסור אף ביו"ט.

וע"ע בראב"ד שם שהשיג על הרמב"ם שכתב שמותר לטלטל בתוך ד"א וכתב דהיינו דוקא כשהיה שם מקום קביעות כגון ששבת שם או שיצא חוץ לתחום לאנסו, ומבואר בדבריו שזהו קולא מיוחדת שיוכל לטלטל אבל בלא"ה אסור בכל טלטול וצ"ב מאיפה הראב"ד לקח זאת ועי' בנו"כ ובגר"א ריש שמ"ט. מ"מ למדנו מדבריו שהטלטול וההילוך קשורים זה לזה.

עי' בריטב"א בסוגיין בשם הראב"ד וכן בעבוה"ק ש"ג סי' ד' שהביאו שמה שמבואר בסוגיא שאסור לטלטל יותר מארבעה היינו בב"א, שלא יטול מתחילת שמונה ויתן בסוף שמונה, אבל הוא מוציא מתחילת ארבע לסוף ארבע ומשם לסוף שמונה. והריטב"א הקשה על זה דהא מילתא דפשיטא היא שהרי מיירי בעומד ברה"ר או בכרמלית ומדינא אסור לטלטל יותר מד"א משום הוצאה ומה אתא לאשמועינן. וכתב הריטב"א שהיה ס"ד להתיר בכרמלית דרבנן דכיון שד"א אלו מקומו הן ס"ד שלא גזרו בזה רבנן [והדברים מתאימים יותר עם שיטת הראב"ד בהשגות הנ"ל שכל ההיתר הוא דוקא ביוצא חול"ת].ועי' בחזו"א שלמד בדעת הראב"ד הנ"ל שהדין שבו איש תחתיו הוא מדאו' ואלולא הסוגיא היינו מתירים אפי' ח' אמות ברה"ר ונפק"מ גם לענין עוג מלך הבשן כדלהלן. וע"ע בהה"מ על הרמב"ם הנ"ל שנקט שהרמב"ם פליג שאין לו אלא ד"א לאותו הרוח שבירר לו.

**לעולם באמה דידיה יהבינן ליה וכו'.**

עי' בפמ"ג [שמ"ט משבצ"ז סק"א ד"ה ודע] שכתב שאף שמשערים לפי דידיה היינו דוקא לענין ד"א דהילוך אבל לענין טלטול דאו' בשל קודש משערים דשיעור ד"א מהלכתא גמירי לה ולא משבו איש תחתיו, ומש"כ המחבר שמשערים באמה דידיה היינו לענין האיסור דרבנן להוציא מד"א שלא בב"א אבל לענין להוציא בב"א משערים בדעלמא.

ובשעה"צ שם סק"ג הקשה שהרי שיעור ד"א ילפי' מזה שצריך שיוכל ליטול חפץ מתחתיו ולהניח מראשותיו, ומזה מוכח ואם הפסוק מיירי באדם ענק יהיה מוכח שמותר לו לטלטל בד' אמות דידיה והניח הדין בצ"ע. ויש לדחות דהקרא לא מיירי ברה"ר אלא בעומד בכרמלית דשרי לטלטל מדאו' מדין הוצאה ולא מדין תחומין.

ועי' בחזו"א שם שמקשר זאת לנידון אם ילפי' מהקרא דשבו איש תחתיו היתר לענין דאו'.

**משום דאיכא ננס באיבריו וכו'.**

עי' רש"י שהכונה לאדם שגופו בינוני ואמתו קצרה שבו אין משערים לפי דידיה, ועי' בפמ"ג שהוציא מזה שאם הוא אדם קטן ואמתו קצרה לפי היחס המצוי משערים הכל בדידיה ולא בשל קודש. ועי' משנ"ב שם סק"ד.

**ואמאי כיון דערבי להו חיצונות בהדי אמצעית הויא להו חדא וכו'.**

עי' רש"י [בסוגריים] שמבאר את ענינו של עירוב חצירות שעל ידי שנותנים כולם את עירובם בבית אחד דמו כמאן דדיירי כולהו באותו הבית וחצר דאותו בית הויא, וכ"כ בסוכה ג. ד"ה אין ושם ג: ד"ה שאינו מקורה. ועי' בטור שס"ו

שהוסיף ביאור דטעם הגזירה הוא מחמת שדמי לרה"ר כיון שהחצר היא רשות לכל בני החצר ומכיון שקבעו דירתן באותו הבית הוי כאילו היא חצר של אותו הבית ולא דמיא לרה"ר, וכ"נ בריטב"א כאן.

מאידך ברמב"ם פ"א מהל' עירובין ה"ו כתב שעל ידי העירוב נחשב כאילו מקנים אחד לחבירו את חלקם שבבית, דכשם שהם שותפים באותו הבית שהעירוב בתוכו כמו"כ הם משותפים כל אחד ואחד בביתם, ולא יבואו לטעות להוציא מרה"י גמורה לחצר השותפים.

והנה קושית הגמ' כאן צריכה ביאור לב' המהלכים שלשיטת רש"י אינו מובן דבכה"ג שנתנו עירובן בפנימית ביטלו דיורן עבור רשות האמצעית וכאילו ב' החצירות אחת הם אבל מה"ת יועיל שיוכלו להוציא גם לחצר השלישית, וכי בשביל שראובן ושמעון נשתתפו כאחד יועיל שותפותן להתחבר לשותפות דשמעון ולוי.

ועי' בריטב"א שמבאר שנעשו כאילו היה **כל דיורן באותו הבית ואין כאן דיורין חלוקין כלל,** וה"ה לגבי חצירות נעשו כאילו כל דיוריהן באמצעית וחשובות כבית אחד ודיור אחד, והיינו דחשיב כאילו עברו לדור שתיהן בחצר הפנימית וביטלו רשותן שבמקומן. [ועי' בט"ז שע"ח א' שכתב שנחשב שחצר החיצונה הוי חצר דבית זה] ומבואר לפ"ז שאין זה רק ענין של קביעת דיור בבית אחד אלא הוי סילוק מרשותן האחרת. ולפ"ז יצא לכאו' שאם היה לו דיור בחצר נפרדת שפתוחה לחצר השותפין מכח העירוב יוכלו להוציא מחצירו לחצר השותפין וצ"ב.

אמנם לשיטת הרמב"ם קשה יותר שהרי כלל לא ביטלו רשותן אלא אצל בני האמצעית ולא כלפי בני החצר החיצונה השנית, ומה"ת יהיו מותרים לטלטל בחיצונה. ועי' באבן האזל פ"ג מעירובין שרצה לבאר מטעם זה למה השמיטו הרמב"ם [ד' כ"ג] והטור [שע"ח] אוקימתא דרב יהודה ופסקו בסתמא שהחצירות החיצונות אסורות זו עם זו ולא חילקו אם נתנו העירוב בפנימית או בחיצונה, שהרמב"ם היה לו הכרח מכח סוגיא אחרת שהגדר בעירוב שונה וכנ"ל ולכך ל"ש להתיר מטעם זה. אך המהלך הזה לא יועיל בשיטת הטור שהוא גם השמיט האוקימתא דרב יהודה אף שהוא אזיל בגדרי העירוב בשיטת שא"ר, ועי' בנו"כ שדחקו את דברי הרמב"ם והטור שהכונה שנתנה עירובה בזו ובזו.

וצ"ל בדעת הרמב"ם שכיון שרשותו משותפת גם עם אנשים אחרים הוי כאילו נשתתפו הוא וכל חביריו שבחצירו בחצר השניה כשם שהם מקנים לה האפשרות להשתמש בחלקם ולכן הם נחשבים כאילו נתערבו גם הם.

**דף מ"ח ע"ב.**

**כגון שנתנוהו בשני בתים כמאן כב"ש וכו'.**

עי' בחזו"א סי' צ' סק"ט שהקשה איך ס"ד דב"ה פליגי שאפשר ליתן את העירוב בב' בתים והרי כל מהותו של העירוב הוא שהחצר תשמש עבור דירה אחת ולא תהיה כרה"ר וכיון שיש לחצר זו דיורין בב' בתים שוב הוי כרה"ר ולא כרה"י. ומה דמסקינן דמודו ב"ה בב' בתים אינו משום סברא זו אלא מה"ט דב"ש והרי לב"ש החיסרון הוא מצד מעשה העירוב דבכה"ג ל"ח עירוב שאינם משותפין כולם בעירוב אחד וכמו בב' כלים ועי' תוס' ד"ה אבל, ולכאו' יש כאן חיסרון גדול יותר בעצם החלות היתר של העירוב שדינו להנתן בבית אחד.

וצ"ל שמכיון שהנותן את העירוב אינו נותנו דוקא על דעת שינתן בבית זה דוקא וברצונו שיתנוהו באותו הבית ממילא נחשב שהוא קובע דירתו בכל מקום שראוי להנתן בו את הפת בין אם נתנו שם העירוב בפועל או לא וממילא נחשב כאילו כל בני החצר קבעו דירתם בב' הדירות ואין ריבוי דיורין בחצר יותר מן הבית, אלא דבכה"ג חסר בתורתעירוב דהיינו שאין הוא פועל שיעשה דיורם דיור אחד אלא נחשב שכל קבוצה אוכלת בנפרד.

אולם בסוגיין יש לדון מדוע לא יצטרפו כולן על ידי אחד שיש לו דיורין בכל החצר, והוא יצרף את כולן דומיא דב' חבורות האוכלות בבית אחד ויש אחד שאוכל יחד עם שתיהם.

ויעו"ש בחזו"א שנקט בפשיטות שאם ה' בתים נתנו עירוב בחצר אחת וגבו עוד עירוב מה' הנותרים ונתנוהו באחד מן הבתים שכבר עירבו דמהני, ודוקא אם כל קבוצה נתנה בבית אחר שאינו קשור לקבוצה השניה פסול, ולפ"ז הקשה דבסוגין הרי נתנו החצר השניה באחת מן הבתים שכבר נשתתפו ולא דמי כלל לההיא דב' בתים.

ויש לחלק לפמשנ"ת לעיל דבאמת אינם מתכוונים להתערב אלא החיצונה והאמצעית אלא דממילא נגרם שיש גם צירוף נוסף של החיצונות, וכל זה דוקא כאשר היה פה עירוב גדול שנעשה הכל כמאכל אחד אבל אם הוא נעשה בהקפדה שכל אחת אוכלת משל עצמה ולא משל החיצונה השנית לא שייך בזה תורת עירוב על הכל. ולא דמי לה' שנתנו עירובן בפ"ע ונתנוהו בבית א' מן המעורבים ששם ודאי כונתם להתערב כל החצר כולן כאחד ורק לא נתנוהו במקום אחד ממש.

**ולר"ש קשיא תהוי כה' ששרוין בחצר וכו'.**

צ"ב אמאי לא קשיא אף לר"י כיון שיש דיורי החצר השניה כאן הרי הם אוסרים ומה בכך שלא נתנו עירובן בחצר זו, וצ"ל שאם לא נתנו כאן עירוב הרי הם כאורחים בעלמא ול"ח כבני החצר.

**אם אמרו דיורין להקל יאמרו דיורין להחמיר.**

עי' בריטב"א לעיל שמבאר דרב יהודה חולק על דברי רב ששת שאם יתנו העירוב בב' בתים לא יחול העירוב משום הסברא דהוי כאחד מבני חצר ששכח ולא עירב ואית ליה דיורין אף להחמיר. וצ"ב במאי פליגי רבנן ור"ש לפ"ז אם אמרו דיורין גם להחמיר. וצ"ל דפליגי בגדרי עירוב אם זה נותן בעלות בכל הבתים כשיטת הרמב"ם או רק שזה נותן קנין בבית שהעירוב בתוכו וכשא"ר ולכן אין כאן רגל האוסרת.

ובאו"א י"ל שכיון שאי"ז בעלות במקום רק שותפות וחלק מאנשי החצר עירבו לא אכפת לנו במה שקצתן לא עירבו ופליגי אם יש ברירה או אין ברירה.

**תוד"ה יאמרו.**

הקשו מהא דנתנו עירובן בפנימית ושכח א' מן הפנימית ולא עירב וקשיא להו למה הפסידה החיצונה את עירובה בשביל זה והרי מה שנתנה את עירובה בפנימית אינו מגרע את כוחה, וגם כאן היה צריך להועיל שיבטל רשות לפנימיים ואז תהיה מותרת החיצונה עם שניהם. ועי' בגאו"י שמחלק שהתם לא הוי כשאר דיורין שהפנימי יש לו כח לאסור בחיצונה וכל זמן שלא חל העירוב של הפנימית הוי רגל האסורה במקומה ואוסרת שלא במקומה וממילא זקוקים כולם לעירוב אחד ולכן זה מגרע. ועוד יש לחלק דהתם כל החיסרון של העירוב הוא מחמת דיורים שבאו ולא עירבו אבל כאן יש אחד מבני החצר שלא עירב וזה גרע. וק' למה התוס' לא נחתו לחילוקים אלו.

**שם. שאני התם דפשעה.**

עי' בדבריהם לקמן סז. סד"ה שכח שכתבו דהתם פשעו בני הפנימית שהרגילו בני החיצונה אצלם, אבל כאן לא פשעו בני האמצעית במה שערבו עם החיצונה, וצ"ב מהו החילוק בין המקרים. וצ"ל שכוונתם שאם עשו את העירוב עמהם שלא כדין חשיב פשיעה אבל אם כל ערוב היה כתיקונו ושוב נתערבו ב' הדיורין אומרים דל הדיורין הללו מהכא אך הלשון דחוק לפ"ז.

**ואין ב' רשויות משתמשות לרשות אחת.**

לפי רש"י הכונה שהאמצעית אסורה בשתיהן שהחיצונות מושכתה לכאן ולכאן ואסור להוציא כלי האמצעית לחיצונה אבל כלי החיצונה לאמצעית שרי, וצ"ב למה אין זו סברא גם לאסור את החיצונות באמצעית כיון שיש כאן חמר גמל באמצעית. וצ"ל שאין באמצעית דיורים לחיצונה אלא שהחצר משמשת את שתי הרשויות וע"כ אינה אוסרת עליהם.

ועי' בריטב"א שכתב שאין טעמו של רש"י נכון, אלא משום שאם נתיר את כלי החיצונה לאמצעית יבואו להוציא משל חיצונה לחבירתה דיאמרו בני אמצעית היאך אפשר לשני כלים בחצר אחת זה מותר וזה אסור, אבל בחיצונה ליכא למיגזר משום שמידע ידעי כל אחד בכליו ולא אתי לאיחלופי בשל אחרים, וכ"כ בחי' הר"ן, וכן מבאר הגאו"י את שיטת רש"י ולאו מטעמיה. ועי' בקר"א שכתב שלפי הדרך הזו מיושבת קושית התוס' מהגמ' דלעיל שמבואר שרבנן גזרו בחצירות משום דאוושי דיורין, ולפ"ז יתבאר שהגזירה היתה דוקא על החצר הפנימית.

והנה לפי המבואר לקמן אליבא דשמואל דאף ר"ש אסר בשל אמצעית בחיצונה יוצא שגם ר"ש מודה לגזירה זו אלא שבחיצונה ליכא למיגזר מהטעם דלעיל. וקשה דהגמ' לקמן בדף צא. הקשתה לשמואל אמאי לא גזר שלא להוציא כלי החצר לחצר אחרת אטו כלי הבית שיאמרו ב' כלים בחצר אחת, ותירצה הגמ' שהוא אזיל כר"ש דלא גזר ולדברי הראשונים הנ"ל אף ר"ש גזר גזירה זו אליבא דשמואל וצ"ע.

**כי אמריתה קמיה דשמואל וכו' אבל חכ"א שלשתן אסורות.**

עי' בפרוש הר' יהונתן להלן שמבאר את הטעם של רבנן אליבא דשמואל דס"ל דשלשתן אסורות משום דכיון שנתנו שלשתן עירובן בחצר האמצעי נמצא שיש להם חלק בבית האמצעי וכיון דשתים החיצונות לא עירבו הן כחמשה ששרוין בחצר ושכח אחד מהן ולא עירב.ועולה מדבריו שמה שרבנן פליגי היינו רק באופן זה שנתנו עירובן באמצעית. וצ"ע לשיטתו מהסוגיא דלעיל בע"א ולקמן צא. דרבנן פליגי בגזירה ולא מעיקר הדין.

**תוד"ה רשות אחת וכו' לכן נראה לר"ת וכו' דאמצעית משתמשת בחיצונה וכו'.**

יש לדון אם הכונה על בני החצר שבני החיצונה אינם רשאים להוציא מן הפנימית ולהכניס אליה אבל בני האמצעית מותרת דליכא למיגזר בהם [וכ"מ מל' התוס' בסה"ד דאמצעית בחיצונות ליכא למגזר שמא תוליך האמצעית כלי חיצונה זו לאחרת דסתמא דמילתא כי משתמש אינש במאני דידיה קמשתמש], או שהכונה היא על כלי החצר שהחיצונה אינה רשאית להכניס כליה להשתמש באמצעית אבל החצר האמצעית רשאית להוציא את כליה אל החיצונה ואין נפק"מ מי המוציא ומשתמש, ומלשון הרשב"א נראה כמו הצד השני. ומפורש כן בלשון הריטב"א שהנידון הוא על הכלים ששבתו בחיצונה.

ועי' שם שהביא עוד טעמים לחילוק שבין הפנימית לחיצונה א' דכלפי הפנימית עירובה מרגילה בשניהם ולפיכך מותרת בשתיהם והן אסורות עמה שאין דיוריהן באמצעית ולא נתבאר טעמו.

עוד כתב בשם ר"י שאם היו החיצונות משתמשות בפנימית היו מרגילות דיורי שתיהם בפנימית והיו אוסרות זו על זו.

עוד ביאר הטעם כהתוס' משום גזירה דבשלמא אם אתה מתיר את של האמצעית בחיצונה ליכא למיחש שתוציא האמצעית אתכלי החיצונה לחצר השנית כיון שלא התרנו לה להוציא מכלי החצר החיצונה לאמצע [כמבואר שזהו דין בכלים] אבל אם נתיר לחיצונות להכניס את כליהם לפנימית יש לחוש שישתמשו זו בשל זו ויוציאו כלי האחרת לחצירם.

**דף מ"ט ע"א.**

**אר"י אמר שמואל המקפיד על עירובו וכו' מה שמו עירוב שמו.**

עי' רש"י שמפרש שצריך שתהיה שותפותם נוחה ועריבה. ור"ח חולק שהעיקר שישתתפו בסעודתם במקום אחד אבל אין קפידא שיהיו נוחים זה לזה.

והנה לעיל בדף מח. הבאנו את פירוש רש"י בכ"ד והטור סי' שע"ו שביארו את ענין העירוב שעל ידי שהם נותנים את עירובם בבית זה ודעתו של אדם אצל פיתו הוי כאילו הם דרים בבית זה משתעבד כל החצר לבית זה וכאילו הם מבטלים את רשותם האישית שלא תאסור בחצר, ולדרך זו אין צריך אלא שיתנו כל אחד סעודתו בבית זה לקנות שם שביתה אבל אין הקפדה שיהיו שותפין בעצם, אלא יש תנאי נוסף לשמואל שגם יהיו מרוצין זל"ז בשותפותם באותו מקום בכדי שיחול הקנין המשותף באותו בית ובזה ר"ח פליג שאין כזה תנאי והם שותפים כאנשי וורדנאה.

אולם הרמב"ם [בפ"א ה"ו] מבאר שמכח העירוב הם צריכים גם להקנות את חלקם שבבית שכתב שכשם שאנו מעורבין ואוכל אחד לכולנו ואין כל אחד ממנו חולק רשות לחבירו כשם שיד כולנו שוה במקום זה שנשאר לכולנו, ומשמע מלשונו שצריך שיהיו מעורבין בגוף האוכל, והעתיקו המשנ"ב ריש סי' שס"ו, ולפ"ז צ"ב למה הוצרך שמואל לדייק את הלשון עירוב ומ"ט דר"ח דפליג. [ובאמת הרמב"ם לשיטתו מפרש אחרת את הסוגיא לענין זיכוי וכמו שיבואר להלן אך המשנ"ב קשה] וצ"ל שאין כוונתו שהם שותפים בגוף האוכל אלא הם אוכלים סעודה משותפת ומיחדים מקום לאכילה המשותפת.

וע"ע במאירי שכתב שאף לשיטת ר"ח אין הכונה שהוא מקפיד לגמרי אלא מבקש ליטול את שלו ואם לא יתנו לו הוא יקבל את דעתם אבל אם הוא מתעקש לגמרי בטל לגמרי תורת עירוב ולדבריו אף ר"ח מודה בחולק את עירובו ורק במקפיד מהני, ועי' היטב בריטב"א.

**אמר שמואל המקפיד על עירובו אין עירובו עירוב וכו'.**

עי' בהמשך הסוגיא דשמואל ס"ל דעירוב משום קנין דהיינו שעל ידי שנותנים פת לאותו הבית הוא מקנה להם חלק בדירתו, ולפ"ז צ"ע אמאי בעי כלל שיהיו משותפים באהבה ואחוה בפת דהעירוב, ולפי מה שנקטו הגאו"י והט"ז שאף הוא מודה שצריך גם שיהיה דירה משותפת ניחא, ועי' מה שנאריך בזה להלן לענין הבית שנותנים בו את העירוב.

**המקפיד על עירובו. [אי מיירי בשותפות או בזכיה]**

עי' רש"י שמפרש שהוא מקפיד על בני החבורה אם יאכל מן הפת שנתן הוא ומשמע דמיירי בפת של שותפות ואפ"ה צריך שלא יהיה מקפיד עליו. וכ"כ הטור והשו"ע וכתבו דמה"ט צריך להדר שלא ליתן פת יפה שהוא מקפיד עליה לאכלה בעצמו בסעודת ע"ש. ונמצא לפ"ז שאם יזכה עבור כל אחד מבני המבוי ל"ש דין זה דממ"נ אם זיכה בלב שלם מה לנו בהקפדתו, ואי נימא דהוי כחזרה מן הזיכוי בזה לא היה חולק ר' חנינא. ועי' בסוגיא לקמן סח. בעובדא דאביי שנראה שם שאם יש הקפדה של המזכה שלא יקחו מן הפת שזיכה עבורם זה מעכב ומייתי ע"ז ברייתא מפורשת א' מבני מבוי שבקש יין ושמן ולא נתנו לו, וכ"כ החזו"א סי' פ"ז אות א' ומבאר שזה אומדנא דמוכח שהוא סומך של יבואו ליטול מן הפת של העירוב ולכן אם יבואו בטלה הקנאתו.

אמנם הב"י סי' שס"ו דיק מדברי הרמב"ם פ"ד מעירובין ה"ב שהביא את הדין הזה לענין מי שזיכה את העירוב לאחרים ולא בפת של שותפות, ויש בזה כמה דרכים בנו"כ בשיטתו אי מיירי בשזיכה והקפיד שלא לתת ממנו ואיגלאי מילתא שלא היה עירובו בלב שלם או דמיירי ששאלו ממנו יין ושמן אחרים והקפיד עליהם ומכח זה אנו דנים שגם מה שנתן וזיכה אינו בלב שלם יעו"ש.

והנה ברא"ש כאן הוכיח שההלכה היא כשמואל ולא כר"ח [ודלא כהרשב"א בשם הראב"ד והרי"ף שפסקו כהמיקל] והוכיח כן ממעשה דאביי דלקמן ומן הברייתא דתניא כוותיה, ותמוה דמה ענין זה לזה דשם הוי חיסרון בעצם החלות קנין וזכיה דעירוב כיון שהקפיד עליו ובזה ר"ח לא פליג וכן תמה החזו"א הנ"ל, וע"י בגאו"י לקמן סח. מש"כ ביישוב דברי הרא"ש.

ומדצ"ל שהרא"ש נוקט שגם לקמן אין זה חיסרון בגוף ההקנאה שבאמת אם יתבענו ממונו יתן לו לאכול מן הפת אבל יש לו קפידא שלא יטלו ממנו והוא מתרעם עליו שמה שניתן לצורך עירוב הוא נוטלו לאכילה ובזה יש חיסרון בעצם זה שאינם נוחין זה לזה וכשם דפליגי בעירוב כן פליגי בזכיה.

וע"ע במשנ"ב כאן סקל"ה שכתב על הדין שלא יקפיד שה"ה במזכה את העירוב צריך שלא להיות מקפיד עליו עפ"י דברי הגמ' הנ"ל, ומשמע מדבריו שזה מאותו הדין של המקפיד על העירוב.

**מה שמו עירוב שמו.**

קשה שהרי שם זה ניתן לו על שם שהרשויות מעורבין וכמו בעירוב תחומין ועירוב תבשילין.

**החולק את עירובו אין עירובו עירוב.**

יש לדון אי מיירי בפת שותפות או אפי' במזכה עירוב שצריך שלא יחלקוהו בב' כלים, והנה לפי הצריכותא של הגמ' יוצא לכאו' שזה תלוי בראשונים הנ"ל שאם הסוגיא עוסקת במזכה ה"ה החולק מיירי במזכה את עירובו.

ועי' במשנ"ב סקל"א שכתב שמסברא היכא שהוא מזכה לכולם אין הבדל אם הוא בכלי אחד או לא אבל הפוס' לא חילקו בזה והניח בצ"ע. וצ"ל שאם הוא נותן הכל בכלי אחד זה ניכר שאינו מקפיד שיטלו משם שהרי הוא כמיחד מקום עבור כל בני החצר אבל בכמה כלים חסר בגמ"ד לזכות לכולם.

ובאמת מצינו נידון דומה לענין הנותן עירובו בב' בתים דמבואר בסוגיא לעיל דאף ב"ה מודו בזה דלא מהני, [והתוס' שם דימו זאת לב' כלים היכא דלא מלו] אם יש הקפדה גם על מי שזיכה את העירוב שלא יניחו בב' בתים. ועי' בחכ"צ סי' קי"ב שכתב שאין להניח את העירוב והשיתוף בב' בתים שהרי הם קונים ב' דירות ואוסרות זו על זו, ואין לחלק בין אם נעשה העירוב על ידי זכיה שאז יש שותפות לכל בני החצר בשני הבתים לבין אם גבו את העירוב והניחו חציו בבית אחד וחציו בבית אחר שאז הם מחולקים בעירובם כיון שלא הזכירו הפוסקים שום רמז מזה, ומשמע שם שה"ה בב' כלים כדינא דחולק את עירובו, והו"ד בשע"ת שס"ו ס"ד והביא שם שבמקור ברוך נחלק עליו ובמשנ"ב סקל"ג הביא להחמיר כהחכ"צ[[24]](#footnote-24). ועי' בחזו"א סי' כ"ו שתמה על דבריו שלא מצינו דין ב' בתים וב' כלים אלא בשל כמה בנ"א.

ועי' בספר עמק חכמה [להגר"מ רוזנר שליט"א] סי' ג' שמצדד שאף לדעת החכ"צ כל הקפידא הוא דוקא כאשר אדם אחד מזכה לבני העיר וחולק את עירובו בב' בתים שאין שיעור עירוב בכל אחד מהם אבל אם זה נעשה בדרך ב' זיכויים שכל אחד יש בו כשיעור אין זה ענין לחולק את עירובו, וזה מתאים עם הסברא שנתבארה מקודם, אבל אם האיסור הוא מחמת שיש כאן ב' שביתות לכאו' אין לחלק בזה.

**והאמר שמואל בית שמניחין בו את העירוב א"צ ליתן את הפת.**

יל"ע מאי קשיא ליה והרי שמואל עצמו ס"ל דעירוב משום קנין, ומה"ת שיצטרך בית זה ליתן את הפת אחר שכולם קנו מידו חלק בביתו [לשיטת רש"י]. ועי' בט"ז שס"ו סק"ב שהוכיח מזה שאף שמואל ס"ל דעירוב אף משום דירה ולא משום קנין לבד שעיקר העירוב הוא לערב את הרשויות והדירות יחדיו. והביא לזה עוד הוכחה, מזה שצריך ליתן את העירוב דוקא בבית ולא בחצר כמבואר בסוכה דף ג', ואם הוא משום קנין מה נפק"מ איפה מניחים אותו ואי נימא דלמ"ד זה אין צריך בית אמאי לא הובאה בסוגיא נפק"מ זו. עוד יש להוכיח מזה שהחולק את עירובו בב' כלים אינו עירוב לשמואל ואם הוא משום קנין מאי נפק"מ.

שו"ר דברשב"א להלן בע"ב כתב ליישב הסתירה בשמואל כנ"ל דמה דקאמר משום קנין **קנין לדירה קאמר** וכולן דרים בבית זה.

ועי' בגאו"י כאן שכתב כן מדנפשיה דעל ידי הקנין נעשים כדיירים במקום זה ומבטלים רשותיהם משאר החצר, וכתב דאלת"ה איך מותר להוציא משאר הבתים לחצר והרי הוי כשותפים שיש להם עוד דירות בחצר שאסור להוציא מהן לחצר, ובהכרח שיש כאן גם ענין של דיורין משותפים בכל החצר. ולפי דברי הרמב"ם שהם גם מקנים רשויותיהם זה לזה מיושב ההוכחה.

אמנם בתוס' כאן ד"ה איכא בקושיתם מבואר שלכ"ד שהרי הקשו אמאי בעי שיעור ב' סעודות כאשר יש באוכל שו"פ דסגי בזה לקנין, ואם צריך גם שיהיו דיורין פשוט שצריך שיעור סעודה לכולם וכה"ק בנתיב חיים שם. [גם קשה מעצם הסוגיא שהקשו אמאי אין מערבין במעה ולדבריהם אין בזה בכדי לעשות דירה וצ"ע.] ועי' במש"כ בתירוצם לפי החזו"א.

**אמר שמואל עירוב משום קנין.**

עי' רש"י שכתב שמקנה להם בעל הבית רשותו ונמצאו כולם בעלים בבית זה שהעירוב מונח בו. אולם בתוס' וריטב"א כתבו דבהאי פת מיקנו רשות להדדי והיינו שכולם קונים זה מזה וכן דיק הגאו"י. ויותר מפורש בדבריהם בסוכה ג. שמה"ט צריך להיות בית דירה דמשום בית שאינו חשוב לא מקנו רשותא [ויש לדחוק דהיינו רשותם שבחצר], ומה"ט הקשו אמאי בית שנותנים בו את העירוב אינו נותן את הפת דבמה יקנה הוא.

ובכוונת תירוצם עי' במהר"ם שם ובתורא"ש שם.

**תוד"ה כאן וכו', אבל בסתם כמו שרגילין לערב שאין מפרשין ומדקדקין לעשות דרך קנין וכו'.**

עי' בחזו"א סי' ק"א סק"ג שכתב דנראה דהכא אינו קנין ממש שהרי אינו מקנהו עירובו, ואף שאינו מקפיד עליו מ"מ לא מקרי הקנאה לקנות בו, אלא דשמואל סבר דתקנ"ח בדירת העירוב שיהיה כעין קנין, והלכך הצריכו בתנאי העירוב שיהא שו"פ, ושיהא בית של גדול וכ"ז בקונה בפת שלא בקנין גמור, אבל אם הוא קונה בכלי צריך להקנותו הסודר כשאר הקנינים, ועיי"ש שמצדד שגם אם יתנוהו בתורת דמים לא יועיל רק בסגנון עירוב.

ולדברי החזו"א הללו מיושבים הקושיות דלעיל שרק כאשר ניתן פת באופן של דיור אחד יש כאן תקנת דירה אבל אם לא נעשה כתיקון חכמים ובאופן המתוקן לא החשיבוהו כקונה דירה.

**דף מ"ט ע"ב.**

**מתני' שביתתי בעיקרו מהלך ממקום רגליו ועד עיקרו אלפים אמה.**

עי' בגמ' לקמן נא: שהוא קולא מיוחדת במי שהחזיק בדרך אבל לשאר אדם הרוצה לערב ברגליו לא מהני לקנות על ידי אמירה זו ובעי שיגיע בפועל למקום שביתתו. עוד מבואר לקמן נא. שדין זה הוא דוקא במי שנמצא במקום שיכול להגיע לשם קודם שתחשך על ידי ריצתו והועיל לו שיוכל ללכת בנחת ואפי' לעמוד במקומו וללכת רק משתחשך.

וצ"ב על איזה מקרה מדובר שהרי לכאו' צריך לקנות שביתה ברגליו דוקא בזמן ביה"ש ולא קודם לכן וצריך להחשיך על התחום [כמבואר בשו"ע סי' ת"ט ס"ז ומשנ"ב סקכ"ו], וצ"ל שאמירתו מחשיבה כאילו החשיך שם.[[25]](#footnote-25)

ועי' רש"י שכתב דמקום שביתתו הוא בסוף אלפים ממקום רגליו ולכאו' הוכרח לפרש כן דאל"ה לא יוכל להגיע למקום שביתתו אחר שתחשך, אבל באמת יכול לקנות שביתה במקום רחוק יותר אם יכול להגיע לשם ביה"ש והוא נמצא במקום קרוב בזמן ביה"ש. ועי' בבית מאיר סי' ת"ט סי"א שדיק כן מלשון הרמב"ם שכתב 'והיה בינו לבין אותו מקום כשתחשך אלפים אמה או פחות', ותמה על לשון המחבר שנקט הלשון שבשעת אמירה היה בתוך אלפיים. אמנם בביאוה"ל שם נוקט בדעת השו"ע שלשון זה הוא דוקא. [וכ"נ קצת מל' ספר העיתים סי' נ"ב]

ובביאור המחלוקת י"ל שנחלקו מה הקולא אם הקולא היא שכיון שהחזיק בדרך לקנות שביתה וסופו להגיע לשם קנה שביתה במקום ההוא כאילו נתן עירובו על ידי שליח ולפ"ז אין נפקותא בריחוק המקום, או שהקולא היא להחשיבו כאילו הוא כבר שבת שם ויצא ממקום שביתתו הואיל והוא בתוך התחום של השביתה.

ועי' בספר נתיבות שבת שדן אם בשעת קנינו לא היה בכדי שיגיע לשם אבל אח"כ הזדמן לו סוס ועתה יכול להגיע אם צריך לחזור ולקנות שביתה או לא, ולכאו' זה תלוי בחקירה הנ"ל שלפי הצד שנידון כאילו הגיע לשם צריך להיות באופן כזה שסופו להיות שם בשעת הקנין שביתה אבל אם הגדר הוא שאנו רואים אותו כאילו שבת שם סגי בזה שבמציאות יכול לשבות שם.

**אמר רב לא אמר כלום כל עיקר.**

עי' בראשונים לעיל מה. שהביאו את ראית הראב"ד מסוגיין שאף דאם שבת בטעות מחוץ לעיר לא הפסיד שביתתו, מ"מ היכא שאמר בפירוש בפיו שרוצה לקנות שביתה במקום אחר מפסיד, וכן מבואר חילוק זה ברש"י ד"ה ל"א. ויש לדון מה הטעם שהרי הוי דברים שבליבו ולב כל אדם שלא רוצה להפסיד שביתת עירו. ומבואר עוד שאפי' שביתת מקומו הוא מפסיד בעקירה ולא רק שמפסיד שביתה דעיר שאינו שרוי בה. ואילו"ד היה מקום לחלק שדוקא בסוגין שהוא מהלך ואינו מתכוין לשבות כלל מהני אמירתו אפי' בטעות אבל להפסיד שביתת עירו לא אמרי' וכ"ה בתור"פ, אך בתוס' נראה שהחילוק הוא בין שביתת עירו לבין שביתה בדרך. וע"ע לקמן נ: קושית המהרש"א מהגמ' דטעה ועירב לב' רוחות.

**ושמואל אמר לא אמר כלום לביתו וכו'.**

עי' רש"י דמיירי שהאילן כולו היה נתון בתוך אלפים לעירובו אבל אם היה במרחק יותר מאלפים קנה שביתה במקום האילן לחומרא ואינו יכול להלך ממקומו למקום שביתתו אך משמע שהשביתה נקנית ונפק"מ אם יוליכוהו לשם על ידי גויים וליסטים, וצ"ע שהרי אין הוא ועירובו במקום אחד ומלשון השו"ע ת"ט סי"א נראה דל"ק כלל.

אלא דלפי הלשון השני ברש"י נראה שאם אינו קונה כלל אינו מפסיד שביתת מקומו, וא"כ מוכח שיש קנין לחומרא על ידי אמירתו ואף שאינו במקום העירוב וצ"ע.

**ושמואל אמר לא אמר כלום לביתו אבל לתחתיו של אילן מצי אזיל וכו'.**

עי' רש"י במהלך השני שכתב שקנה שביתה בב' המקומות גם במקומו וגם תחת האילן והר"ז חמר גמל, ונתקשה בסברת מ"ד זה שהרי הוא מתכוין לעקור ומה"ת שיקנה שביתה באופן זה, ועוד אי הוי קניה גמורה שיקנה שם ולמה יקנה בב' המקומות.

ועי' בריטב"א שמבאר שהוי ספיקא דדינא אם קנה שביתה בכה"ג תחת האילן ולכן הוא עומד על דינו במקום זה שאינו נעקר ממקומו בקל, וצ"ב שא"כ נחלק שמואל עם רב בב' מחלוקות אם קנה תחתיו ואם עקר שביתת מקומו.

וצ"ל שאליבא דרב דנים על האדם ואם אינו גומר בדעתו לקנות שביתה במקום מסוים אין לו שביתה וצריך דעה חיובית [או שנימא הואיל] אבל לשמואל השביתה היא מציאותית ואיפה שדעתו להיות הוא קונה שביתה, ומכיון שיש לנו ספק אם חלה שביתה שאינה מבוררת ולפי הצד שלא קנה שביתה הוא נשאר במקום זה לא הפסיד שביתתו אלא אם כן עקר לגמרי וקנה שביתה גמורה.

ונראה שגם הריטב"א מודה שאם יקנה שביתה גמורה מחוץ לאלפיים נעקר שביתתו ממנו, וזה מבואר בגמ' לקמן נ: דמודה שמואל לרב בכה"ג שקנה שביתה חוץ לאלפיים שלא יזוז ממקומו.

וע"ע בטעמיה דשמואל בחי' הגרעק"א לקמן נ: שמבאר מהלך חדש שעולה מדבריו שיש לו שביתה חלקית במקומו לענין שיוכל ללכת אל האילן.

**שיטת הרמב"ם.**

הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ה כתב הקונה שביתה בריחוק מקום ולא סיים מקום שביתתו לא קנה שביתה שם כיצד היה בא בדרך וכו' הר"ז לא קנה שביתה ברחוק **ואין לו אלא אלפים אמה לכל רוח ממקום שהוא עומד בו כשחשכה.** והראב"ד השיג עליו שאינו יכול להלך אלפים אמה לכל רוח אלא רק לתחתיו של אילן ונעשה חמר גמל למדוד מצפונו או מדרומו כפירוש הראשון של רש"י. עי' בהה"מ ובשו"ע ת"ט סי"א שמפרשים דעת הרמב"ם כשמואל וסברי שזוהי כונת שמואל שלתחתיו של אילן מצי אזיל משום שלא הפסיד שביתתו במקום שהוא שם, וכן פי' הריטב"א לקמן נ: שהרמב"ם פסק כשמואל אך לא ביאר שהכונה שלא קנה אלא שביתה במקומו.

ויש על מהלך זה כמה קושיות חמורות מהסוגיא לקמן נ: א' דמבואר שם שמודה שמואל היכא דקנה שביתה באילן שהוא רחוק יותר מאלפים שלא יזוז ממקומו ולפי הרמב"ם צריך להיות שיקנה שביתה במקומו.

ב' עוד מבואר שם שאם נתן ב' עירובין בב' מקומות אליבא דשמואל קנו ב' העירובין לחומרא ולפי הרמב"ם אין זה קשור כלל לדברי שמואל שהרי עיקר חידושו הוא שאיפה שעשה דבר שאינו מסוים אינו מפסיד שביתתו שבמקומו כלל.

ועי' בקר"א בסוגין שמכח קושיות אלו מבאר דעת הרמב"ם שאדרבה פסק כרב וס"ל דלרב לא אמר כלום כל עיקר אלא יש לו אלפים אמה לכל רוח. וכ"כ הגר"א בשיטת הרמב"ם, ומפרש שמה שכתוב לא יזוז ממקומו דהיינו שקנה שביתה במקומו, אלא דל"נ הגירסא דאפי' לתחתיו של אילן לא מצי אזיל שהרי הוא בתוך אלפים וצ"ל שהכונה למקום שהוא רחוק יותר מאלפים ממקום רגליו[[26]](#footnote-26).

ועי' בגר"א שם שכתב שלפי שיטת הה"מ תמוה הלשון של הגמ' ונעשה תחתיו של אילן חמר גמל דלפי הרמב"ם הרי יש לו שביתה גמורה במקומו. ועי' בגא"י שגם הקשה מהגמ' להלן דקאמר מ"ט דרב ולפי דרך הה"מ הנ"ל היה צריך לשאול מ"ט דרו"ש והא לתרוייהו לא קנה שביתה בכה"ג, וכקושיית רש"י על הל"א בשמואל.

**תוד"ה מאי טעמא, ושמואל וכו' והכא בתחומין הקילו.**

התוס' נחלקו בב' תירוציהם אם לשמואל הרי זה כמי שקנה ב' שביתות בב' המקומות וחלו שתיהן או אחת מהן כאשר יתבאר להלן, או שלא קנה אלא שביתה אחת שאינה מבוררת כאילו אמר לקני ד' מתוך שמונה ול"ח למה דלא מסים אתריה.

ועי' ברי"ף שהוכיח שהלכה כשמואל מזה שמצינו בברייתא בביצה לז: שנים ששאלו חלוק זה לילך בו שחרית לביהכנ"ס וזה לילך בו ערבית לביהכנ"ס מיצעו עליו את התחום הרי זה לא יזוז ממקומו. והבעה"מ הקשה עליו שהרי בכה"ג הכלים נגררו אחר הבעלים והבעלים יש להן תחומין כ"ז שסיימו ארבע אמות מקום שביתתן וא"כ אתי שפיר אף לרב.

ובמלחמות שם מיישב שרב ושמואל חולקים אם אדם יכול לקנות שביתה בשמונה אמות או לא דלרב כיון שיש באילן ח' אמות ואמר שביתתי תחתיו לא אמר כל עיקר דח' אמות כולן אינו קונה, וארבע מתוך שמונה לא סיים, ולשמואל יכול לקנות כל הח' אמות דתחתיו של אילן ועיי"ש שמדמה חלוק ששאלו שנים כאילו קנה שביתה בב' מקומות וכאילו קנה שביתה בב' רוחות יעו"ש.

**דף נ' ע"א.**

**אמר רבה מ"ט דרב משום דלא מסים אתריה.**

יל"ח אם החיסרון הוא במעשה העירוב שאי אפשר לקנות שביתה במקום שאינו מוגדר או שהחיסרון הוא בחלות העירוב שאי אפשר לקנות שביתה בצורה מסופקת ויכול להיות החיסרון הן בגוף השביתה או בגמ"ד לקנין שביתה.

ויש להביא ראיה מהברייתא המובאת לקמן סע"ב דלא כרב שאם טעה ועירב לב' רוחות שהדין הוא שחלו ב' העירובין לחומרא והוי חמר גמל, ומבואר שלרב אי אפשר לקנות שביתה בכה"ג, ויוצא שאף שקנה כל עירוב בפ"ע במקום מוגדר ורק השביתה אינה מוגדרת יש חיסרון, ועי' רש"י שם ד"ה לימא שעמד ע"ז.

וילה"ר מהנידון דברירה לעיל לו: שנתן ב' עירובין ונתכוין לקנות שביתה באותו הרוח שיבוא החכם, דלמ"ד אין ברירה לא חל העירוב, ויש נידון שם בתוס' לז: ד"ה אלא, שאף אם אין ברירה חל המעשה בספק ומ"מ בסוגיא שם מבואר שאם נתן עירוב בתנאי לא עשה כלום למ"ד זה ומבואר דשביתה שאני משאר חלויות.

**משום דקסבר כל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו.**

עי' רש"י סד"ה כל [במהדורות החדשות] ובד"ה נימא שכתב שאלמלא הדין כל שאינו בזאח"ז היה קונה שביתה בחד מינייהו והקנין היה חל בארבע אמות, ומשמע דב' שביתות בלא"ה לא שייך לקנות, וכ"כ התורא"ש לקמן סוף ע"ב אליבא דשמואל דבב"א חלים או זה או זה ולא יזוז ממקומו. ולעיל הבאנו מדברי המלחמות שאליבא דשמואל חלה השביתה בח' אמות ויש לו ב' שביתות.

ועי' בשיעורי הגרש"ר קידושין נט: שחקר מה היה הדין אלולא החידוש של רבה דכש"א בזאח"ז אפי' בב"א אינו אם היינו אומרים דהמקדש אשה ובתה חלו הקידושין בשניהם דבכה"ג לא נאמר שאין קידושין תופסין בערוה, או שהיה חל רק אחת מהן. ולפי הצד הראשון עיקר החידוש הוא שלא חלו תרוייהו, ומה שלא חל באחת מהן עכ"פ משום דהי מינייהו מייתית וכמש"כ התוס' בסוגיין. אולם יעוי' בדבריהם בזבחים ל. ד"ה בדבריו שנראה מדבריהם שהטעם דבב"א אינו הוא משום דהי מינייהו מפקת ונראה יותר כהצד השני שאין מקום אלא לאחד מהן והי מינייהו מפקת.

ויעו"ש שהכריח דלשיטת רש"י ביבמות מט: שאף אם נעשית ערוה לאחר קידושין פקעי קידושין קמאי פשיטא של"ש שיחולו שניהם אף בלא דינא דכל שאינו, ובהכרח שהנידון הוא על אחת מהן וכשיטתו בשמעתין.

אולם ברשב"א בסוגיא דקידושין שם מוכח שחלו קידושי שניהם דמה"ט חשיבי קידושין שלא נמסרו לביאה מתורת ודאי ולא מתורת ספק.

ונמצא דלפ"ז בסוגיין יש נידון יסודי אם שייך לקנות ב' שביתות כאחד או דהוי תרתי דסתרי וצ"ב. ועי' במה שנכתוב עוד בהשו"ט דהסוגיא לב' הדרכים הנ"ל.

**תוד"ה כל שאינו בזאח"ז וכו' ואור"י דל"ד לתמורת עולה ושלמים וכו'.**

ק' דלכאו' החילוק שכתבו, הוא בעצם מה שהגמ' להלן מחלקת לגבי מעשר דשאני מעשר דאיתיה לחצאין, והנ"מ יכול הוא להקדיש כאחת תמורת עולה ושלמים לכ"ע כמבואר בזבחים ל. וי"ל.

**איתיביה אביי המרבה במעשרות פירותיו מתוקנין וכו'.**

הנה לגבי מעשר פשיטא שלא חל מעשר אלא על עשירית מן הפירות ולא יותר, והקושיא היתה שלא יחול המעשר כלל מאחר ואי אפשר להפריש ב' מעשרות וע"כ אפי' עשירית אחת לא תחול דבכה"ג המעשה בטל לגמרי. ועד"ז מתפרשת קושית הגמ' ממעשר בהמה ומלחמי תודה, וקשה דבשלמא אי נימא דמדין כל שאינו לא חל אלא אחת מובן הקושיא ממעשר אבל אי מה דלא חל אפי' אחת מינייהו אינו קשור לדין של רבא אלא מסברא חיצונה דהי מינייהו מייתת, א"כ צ"ב מה הקושיא ממעשר דבזה לכו"ע לא חל אלא אחד והי מינייהו מייתית.

עוד יש להקשות אמאי באומר ליקנו לי ד"א מתוך שמונה או אחת משתיכן מקודשת לי חלה באחת מהן ואמאי לא נימא הי מינייהו מייתית.

ומזה הוכיח הגרש"ר [שם] שגם הסברא הנ"ל שלא חל אפי' אחת מהן דהי מינייהו מייתית זה נובע מחמת הדין דכל שאינו בזאח"ז, וביאוה"ד דבלא הסברא דכל שאינו היינו אומרים שיש הבדל בין אם המעשה נעשה בב"א או בזאח"ז אבל רבה חידש שאין לחלק בזה והטעם הוא שכאשר מחילים שתי חלויות יחד אנו דנים כאילו נעשו בזאח"ז וכלפי כל אחת אנו דנים שחבירתה קודמתה ומבטלתה וע"כ אף אחת מהן לא תחול דמאן מפיס מי דינה להיות קודמת לחבירתה ולא אחריה וע"כ אין אחת מהן יכולה לחול, אבל אם היינו דנים שיש אפשרות לשתיהן לחול כאחת לא היו מונעות אחת מחבירתה לחול והיתה חלה אחת מהן כמו באומר ליקנו לו ד"א מתוך שמונה וכיו"ב.

**ומעשרותיו מקולקלין.**

עי' בפי' הרגמ"ה במנחות נד: שמבאר שהמפריש אין דעתו לתקן אלא את השיריים ולא את המעשר, והקשו על זה דנימא דהוי מעשר בטעות ולא יחול כלל אף לתקן את השיריים.

וע"ע במעדני ארץ פ"ג ממעשרות שהעלה סברא נוספת דבאמת כל חתיכה מצ"ע הופרשה להיות כמעשר ודינה להתקדש בקדושת מעשר אלא דמכיון שאי אפשר לחול שניהם חלה לחצאין בכל אחת מהן וע"כ נשאר החלק השני בטבלו ואי אפשר לומר שיחול מעשר כשיעור הנצרך לתקן אף את המופרש, וגם אין עילה לבטל את ההפרשה לגמרי.

ובאמת סברא זו תלויה במח' הרש"י והר"י בביאור תירוץ הגמ' שאני מעשר דאיתיה לחצאין.

**תוד"ה שאני.**

התוס' הביאו פרוש רש"י שהחילוק הוא דכיון דאיתיה לחצאין המעשה מתחלק על כל הפירות וחל בכל חתיכה כשיעור הראוי ואין כאן סתירה במה שהרבה במעשרותיו, והקשו על זה דלגבי מעשר בהמה ליכא למימר הכי שהרי אי אפשר להחיל עשירי ואחד עשר כאחד אלא הוי עשירי וחולין מעורבין זב"ז. ושוב הביאו את פרוש ר"י דשאני מעשר דאיתיה לחצאין אף בזאח"ז אם יפריש סאה זו לתקן חצי הכרי שיחול מעשר במקצתה ואח"כ יפריש את חבירתה ולא דמי לשאר כל שאינו. והמהרש"ל הקשה דמה תקנו בזה והרי הקושיא ממעשר בהמה קשה אף לדידהו שהרי אי אפשר להחיל קדושה בחצי בהמה למעשר ולאחר מכן להקדיש חבירתה בעשירי שיקדש כשלמים אלא הוי חולין.

והמהרש"א מיישב דלק"מ שכיון שעיקר הקושיא היתה למה העשירי בעצמו מתקדש והיה בדין שאף העשירי לא יתקדש זה לא קשה לפירוש ר"י אם איתיה לחצאין אלא רק לפירוש רש"י וצ"ב.

ונראה בביאוה"ד דלפי רש"י עיקר היסוד שנתבאר כאן הוא שהמעשה היה על שניהם והחלות מתחלק בין שניהם וחל במקצת בכל אחד מהן אבל כל אחד בפ"ע הוא סיבה לחלות גמורה, וא"כ לגבי מעשר בהמה אף דאיתיה לחצאין מ"מ היכא דקרא לשניהן עשירי לא יחולו שניהם בעשירי שאם נקדש ב' חציי בהמות אכתי לא יועיל לבטל הסתירה במה שקרא עוד שם עשירי נוסף שצריך לחול בחצי השני ואינו יכול לחול והי מינייהו מפקת, משא"כ במעשר שלא עשה הפרשה אלא מעשר אחד, משא"כ לפי ר"י עצם המעשה מחולק שלא קרא שם אלא על חצי מן הבהמה וקרא עוד שם מעשר על חצי השני ומצטרפים שתיהם לקדושת מעשר אחת וכמו במעשר דגן ודו"ק.

**רד"ה דאי אמר וכו' בעו תרוייהו תנופת חזו"ש וסמיכה.**

עי' בשעה"מ פ"ג מהל' מעה"ק [מצוין בגלהש"ס] שהקשה שהרי אין סמיכה מספק שהוי עבודה בקדשים כדאמרי' לגבי ה' שנתערבו עורות פסחיהם שאי אפשר להביא ולהתנות משום שמבטל מהם מצות סמיכה שאסור לכל אחד לסמוך, ולפ"ז קשה מה ההיתר לסמוך על המעשר. והוכיח מזה השעה"מ שאף שיש מיעוט שאין חיוב סמיכה במעשר מ"מ הוי רשות ואם סמך קים מצוה כמ"ד נשים סומכות רשות. אך צ"ע למהלך זה דא"כ יוכל גם לברך על סמיכה זו, וברש"י כאן מבואר שהוי ברכה לבטלה.

**שם. ולבי אומר דאינו מברך על התנופה וכו'.**

בספר משמרות כהונה מפרש דע"כ מיירי שהוא סומך על שניהם ואף בכה"ג אינו מברך שאין מברכים על מצוה שאינה מבוררת. וקשה מ"ש מתקיעות דמספק"ל בשברים מה הן ומברכים על התקיעה.

ויש לחלק שלענין תקיעה כלפי שמיא גליא מהו המצוה הנכונה ובשעה שעושה אחת מהן הוא מחויב ברכה, אבל הכא שכל אחד מהן הוא בחלות ספק שמא הוא עשירי או אחד עשר אי אפשר לברך על מצותו ולא דמי לספק בדין או במציאות ששם יש חיוב גמור לברך על אחד מהן.

**תוד"ה ואמר [בסוה"ד] והכא מבתרא פריך והראשון נראה לי עיקר.**

הנה איכא נפקותא בין ב' המהלכים הנ"ל דלפי המהלך הראשון אם לא צמצם חל הראשון מספק והשני חולין ולא הוי עשירי וי"א מעורבין זה בזה אבל לפי המהלך השני אפי' אם לא צמצם הוי כיצאו ב' בעשירי.

ועי' תוס' בכורות יז: שהוכיחו מכאן דאפשר לצמצם אפי' בידי שמים דאל"ה הוי כיצאו בזאח"ז וחילקו דכיון שאין יכול להכיר מיהו הראשון ומיהו השני וקרא לשניהם בב"א הוי כיצאו כאחד. ושוב הקשו דאף אי נימא שלא חל אף אחד מהן מדין כל שאינו מ"מ דל דיבורו מהכא העשירי מאליו הוא קדוש ותי' דהכא מבתרא פריך וזו כונת דיבורם כאן.

ולגוף קושיתם יש ליישב על פי דברי הר"ן בנדרים יח: דעשירי חשיב דבר הנדור, וביאר בחי' הגרשש"ק [נדרים סי' ט'] את דבריו דכל מקום שהוא מתכוין לקרות העשירי בשמו לא אמרי' עשירי מאליו הוא קדוש, אך התוס' שם חולקים על דברי הר"ן וכשיטתם בענינינו.

**דף נ' ע"ב.**

**אר"ה ברדר"י ל"ש וכו' אבל באילן שתחתיו ז' אמות שהרי מקצת ביתו ניכר.**

עי' בחזו"א [ליקוטים סי' ק"י אות ב'] ובקר"א שנקטו שהחילוק הזה מתאים רק לפי הטעם הראשון של רב שהחיסרון הוא מצד שלא סים אתריה, אבל לפי הטעם דכל שאינו בזאח"ז כיון שהוא נתכוין לקנות ב' שביתות בז' אמות לא קנה כלל ולא שייך בזה הסברא דמקצת ביתו ניכר. ועי' בקר"א שכתב דאפשר שכיון שהאי מקום ניכר דעתו אהאי מקום דהיינו שהוא רוצה לקנות שביתה באמה זו דוקא וקצת דוחק.

ועי' ברשב"א לעיל דף נ. שכתב דרהיטות השמועה היא דוקא כהלישנא בתרא ונחלק שם עם הראב"ד ולדבריו בהכרח צ"ל שהמימרא הזו היא אפי' לפי הטעם דכל שאינו וצ"ב.

וצ"ל שאף שאין יכול לקנות ב' שביתות מחמת התרתי דסתרי מ"מ את האמה האמצעית הוא יכול לקנות והוי כמו מעשר שחל לחצאין וה"ה כאן תחול השביתה באותה האמה.[[27]](#footnote-27)

**אבל באילן שתחתיו ז' אמות הרי מקצת ביתו ניכר.**

הרי"ף הביא מימרא זו דר"ה להתיר במקצת מקומו ניכר וקשה כיון שהוא פוסק כמו שמואל מאי נפק"מ מזה שקנה שביתה גמורה במקצת ביתו בלא"ה קנה כל תחתיו של אילן אלא דהוי חמר גמל. ועי' בב"י שהוציא מזה שהרי"ף אזיל בפירושא דשמעתתא כמו המהלך השני של רש"י דאף לשמואל אינו יכול להלך יותר מאלפיים ממקומו דמספק לא עקר ממקום רגליו ויש נפקותא בזה שאם הוא קונה בתורת ודאי יכול להלך ממקום האילן ולצפון עוד ממקום ביתו עד תשלום ב' אלפים מדרום האילן. והביאור הלכה הביא דהאליהו רבה כתב על זה שאינו מוכרח ותמה עליו איך אפשר לנטות מפירוש הב"י, אמנם בחזו"א הנ"ל מבאר דלשיטת הרי"ף יש לפרש שהוא קונה אחת מב' השביתות לצפון או לדרום והוא רשאי לבחור את אשר יחפוץ, ואילו בכה"ג שהיה האילן קטן קונה ד"א באמצעיתו מתורת ודאי.

**היה מכיר אילן או גדר ואמר שביתתי תחתיו לא אמר כלום.**

לפי המבואר במשנה החיסרון הוא משום דלא סים מקום שביתתו ולפ"ז לשמואל לא אמר כלום לביתו כדלעיל, וצ"ע דלפ"ז לא מיירי המשנה באותו גוונא דהסיפא דבסיפא שלא סים מקומו לא יזוז כלום דהאילן הוא רחוק יותר מאלפיים מרגליו וצ"ע.

**אמר לך שמואל הב"ע כגון דאיכא ממקום רגליו ועד עיקרו וכו'.**

צ"ע דכיון שהוא קנה שביתה בריחוק מקום נמצא שאין הוא ועירובו במקום אחד ולא חלה קנין שביתתו, ולפי הל"ב צריך להיות דבכה"ג לא נעקר ממקומו.

**לימא תהוי תיובתיה דרב וכו'.**

המהרש"א כאן הקשה לפמש"כ התוס' לעיל מט: ד"ה ואמר, לחלק בין נתגלגל עירובו מחול"ת לבין מי שקנה שביתה בדרך דמביתו אין אדם עוקר שביתתו מכל וכל, ואילו הכא בנותן ב' עירובין יוצא שהוא מפסיד לגמרי ולא יזוז ממקומו, ומחלק שם בין מקום שדעתו היה לקנות שביתה ונתגלגל עירובו למקום אחר דבכה"ג לא עקר, לבין מקום שהתכוין לקנות שביתה בב' המקומות ולא נשתנה אצלו כלום והקשה למה התוס' לעיל לא חילקו כן.

ובחי' הגרע"א הקשה מאי קשיא ליה דבסוגיין עיקר ההוכחה היא שלא קנו ב' השביתות לצפון ולדרום דלרב אפי' לתחתיו של אילן לא מצי אזיל ולשמואל קנו שני השביתות [מספק] והוי כחמר גמל. וברש"ש כתב ג"כ לחלק עד"ז ודחה דע"כ צריכים אנו לחילוק של המהרש"א דאל"ה אמאי לא יזוז ממקומו והיה לו להיות שביתתו כשאר בני עירו, ועד"ז כתבו התור"פ וריטב"א, וצ"ע אמאי לא נחית הגרע"א לדקדוק זה.

וע"ע במלחמות מה שכתב להקשות על קושית הגמ' אליבא דרב.

**רד"ה לימא וכו' וללשון ששמעתי קשיא לי מאי דוחקיה וכו'.**

תורף דבריו דבשלמא אי נימא דפליגי אם קנה שביתה באילן ניחא הקושיא מב' עירובין, אבל אי נימא דשמואל מודה שיש צד שאינו יכול לקנות שביתה א"כ קשיא מב' עירובין אמאי הפסיד שביתת ביתו והרי הוא מסופק אם קנה לצפונו או לדרומו. ובחי' הגרע"א הקשה על זה שמה שלשמואל לא עקר דעתו מחמת הספק זה רק בגוונא שמ"מ יכול הוא להתקדם לכיוון האילן אם יהיה לו שביתת רגליו וע"כ לא הוציא מעצמו דין הליכה דמקומו, אבל לענין מי שמערב לצפונו ולדרומו ורוצה להרויח דין שביתה בב' הצדדים בזה כיון שהוא קונה עירוב במקומו הוא עוקר דעתו מלהיות שייך לתחום ביתו ולצפון, ובזה חלו שתי השביתות.

אמנם לפי מה שהבאנו לעיל מהריטב"א ניחא דבכל גווני אין דעתו לעקור בשביל שביתה מסופקת שאינה גמורה ולכן הוא עומד בשביתת ביתו. ועצם מהלך הגרע"א טעון ביאור דמה"ת ישאר לו זכות שביתה במקומו כיון שקנה שביתה גמורה במקום אחר והיכן מצינו דין שביתה לחצאין.

**דף נ"א ע"א.**

**אמר רבא והוא דכי רהיט לעיקרו מטי וכו'.**

לפי פשטות הסוגיא מיירי שבודאי יש לו אפשרות להגיע אבל אינו רוצה לטרוח. אך יעוי' ברמב"ן לעיל מג. במהלך השני שכתב לגבי מי שהגיע לנמל בשבת שאם הוא במצב שיכול להגיע מער"ש אפי' על ידי רוח שאינו מצויה חשיב כאילו קבע שביתתו שם מדין החזיק בדרך והסברא צ"ב.

**מוסר שביתתו למכיר וזה שמכיר אומר תהא שביתתנו במקום פלוני.**

עי' ברש"י שאומר לחבירו שביתתו עמך, ואז חבירו אומר שביתתנו במקום פלוני, ומשמע שדוקא באופן זה אבל חבירו אינו יכול לקנות שביתה עבורו באמירה בעלמא בלא פת, וגם נראה שלא יועיל מה שאומר שביתתי עמך לחוד רק בצירוף שחבירו הוא קונה שביתה עבורו, וכ"מ מל' הרמב"ם [עירובין ז, ז,] שהמכיר מתכוין לשבות הוא וחבירו במקום פלוני, וכ"כ בס' נתיבות שבת סי' מ"א סי"ב. ויש לבאר שלא סגי במה שחבירו מכיר את המקום והוא סומך עליו, שעד כמה שחבירו אינו שובת במקום הנ"ל ולא ילך לשם הוא לא ידע את מקום שביתתו, ולכן תקנו כאן שביתה משותפת.

ועי' עוד בגא"י כאן שהסתפק בגונא שחבירו אינו קונה שביתה אם מועיל שיאמר שביתת חבירי במקום פלוני מדין שליחות, וצ"ב מה שייך שליחות בענין זה[[28]](#footnote-28). ועי' ברא"ש וקרב"נ להלן נב. ושם בבה"מ ובמלחמות ובחיי"א כלל ע"ז סי"ז.

**אל יצא איש ממקומו אלו אלפים אמה.**

צ"ע לפי המבואר לקמן נב. ולעיל לה. שהאלפים הללו הם חוץ מד"א נמצא שהמקום של האדם עצמו הוא ד' אמות ולא אלפים. ועי' באו"ז סי' קנ"ה שמבאר שהאי דלא חשיב להו בהדי אלפים משום שהאלפים הם משפת מקומו של האדם ומקומו הוא ד' אמות וצ"ב כנ"ל, ומוכח מזה שהאלפים הם שיעור ביציאה שכל שלא יצא שיעור של אלפים הרי הוא נחשב שעדין הוא קשור למקומו ולפ"ז צורת הילפותא היא דילפינן כאלו נכתב אל יצא איש **חוץ למקומו,** שכשם שאינו נחשב מחוץ לעיר מקלט עד אלפים ה"ה שאינו נחשב חוץ למקומו יותר מאלפים. [ולפ"ז מובן מדוע לא אמרי' שהוא באמצען כמו לענין ד' אמות, ודוחק לומר שהילפותא היא שיש לו ד' אלפים אמה והוא באמצען]

ועי' ברש"י סוכה כה. שכתב דילפי' משבו איש תחתיו ד"א של מקום שביתה וחוצה להן אלפים אמה לכל רוח כדילפי' מושמתי לך מקום וכו'.

ועי' עוד בספר האורה לרש"י [מובא בקו"ש] שכתב דקיי"ל במי ששובת במדברות באתרא דלית תמן מחיצות דהילוך גופו אלפים אמה משמע שזה נמדד ביחס לגברא שהוא רשאי להלך אלפים אמה חוץ למקומו.

ועי' ברמב"ם רפכ"ז מהל' שבת שכתב היוצא חוץ לתחום המדינה לוקה וכו' ומדברי סופרים שלא יצא אדם חוץ לעיר אלא עד אלפים אמה שאלפים אמה הוא מגרש העיר. ונראה מדבריו שעיקר הדין אלפים הוא שיעור בתחום העיר שנחשב כאילו הוא בתוך העיר, ולפ"ז מנלן כלל אלפים אמה למי ששבת בבקעה דמשמע שמדידת המקום הוא ביחס לגברא ולא ביחס למקום השביתה.

ועי' בבה"ג [בקו"ש] שהביא מקור נוסף מהגמ' סוטה כז: דיליף מאלפים באמה דאלפים אמה הוא תחום שבת ושם אין כל האריכות דילפינן מקום ממקום וכו', אלא הוי הלכה מיוחדת בעיר שיש לה תחום הליכה אלפים אמה וזה כדברי הרמב"ם. [ולכאו' צריכים אנו לב' ההלכות גם שהוא יכול לשבות בתוך כל העיר ואפי' אם הוא בעיבורה של העיר שיש לו להלך את כל העיר כד"א וגם שיש לו היתר להלך אלפים אמה בשבת ממקום שביתה המיוחד אליו.]

אך עין בדברי יחזקאל סי' ז' שכתב שמהגמ' בסוטה משמע שזהו שיעור ביציאה דמלשון הפסוק משמע שהוא נידון כחוץ לעיר, אבל כד ילפי' מהגז"ש דידן הילפותא היא שהאלפים הם המקום בעצמותו ואין בזה יציאה כלל.

וכן נראה מל' השו"ע הרב סי' שצ"ו, אלא שחכמים סמכו איסור התחומין של דבריהם למקרא זה אל יצא איש ממקומו שלא יצא יותר מאלפים מהמקום ששבת בו כי עד אלפים נקרא מקומו כמו שמצינו בערי מקלט שנאמר ושמתי לך מקום וגו' והן קולטות אותו גם כשהוא חוצה להן וכו'. [וע"ע במש"כ שם בסי' ת"א שאף שהד"א שלו הם בביתו שקנה בו שביתה מ"מ אין מודדים האלפים אלא מחוץ לעיר, וצ"ע איך הותר לו לצאת מתוך ד"א אל תחום העיר שהרי לא נתחדש שמקומו הוא אלא לפי שביתתו]

**רד"ה אלו ד' אמות, ליוצא חוץ לתחום.**

צ"ע שהרי הדין ד"א נאמר גם ביחס למי שיש לו תחום שרשאי להלך ד' אמות וכן שכל מקום שביתתו חשובים כד"א אלו וכנ"ל, וצ"ל שכונתו ללמוד מכאן איסור מחודש שלא לצאת חוץ לד"א ביוצא חוץ לתחום שאינו בכלל הדין דאל יצא איש ממקומו כיון שכבר יצא, ולפ"ז ילפינן מזה חומרא. אולם בלשון הטור ריש סי' שצ"ו משמע שהוא קולא שכתב דילפי' משבו איש תחתיו שכל אדם יש לו ד"א בכ"מ אפי' יצא חוץ לתחום והיינו שנותנים לו שיעור ד"א.

והנה עי' בדברי התורא"ש ותור"פ לקמן ס. שנקטו שהדין ד"א דשביתה אינו כמו הנלמד משבו איש תחתיו ורק במי שישן בדרך יש לו ד"א לכל רוח דומיא דאלפים אמה לכל רוח אבל מי ששובת בדרך או נותן עירובו אין לו אלא ד"א לפניו, וצ"ב באמת מה המקור לדין ד"א הנ"ל.

אולם ברש"י בסוכה כה. וכן בטור ושו"ע שצ"ו מבואר שהכל נלמד מהקרא דשבו איש תחתיו וכ"ה בתוספתא פ"ג ה"י.

**ור"ח בר אנטיגנוס ממ"נ אי אית ליה גז"ש פאות כתיבן וכו'.**

בגמ' לקמן נו: שבתחילה מרבעין את העיר ועושים אותה כטבלא מרובעת ושוב נותנים לה אלפים אמה לכל רוח ומרבעים את הזויות ונמצא נשכר תרי חומשין בזויות העיר עצמה ועוד תרי חומשין בתחום לאלכסון. ולכאו' רחב"א פליג אתרוייהו וכמבואר בגמ' דפליגי גם בדין ד' אמות דהמעביר חפץ ברה"ר.

ויש לעין דבשלמא אם הילפותא היא שכל התחום הוא מכלל העיר יש ללמוד בכלל זה על גוף העיר שמרבעים אותה אבל אם הילפותא היא לענין שיעור בעלמא שכל שהוא בתוך אלפים לא יצא חוץ ממקומו, מה"ת לומר שיהיה לימוד גם על גוף העיר שירבעו אותה, וי"ל שכל זה גם בכלל הילפותא שכל שהוא נמצא בזויות העיר הרי הוא כבתוכה ממש. ועי' עוד בפי' הר"ח בר שמואל שכתב דהואיל ואנו לומדים תחומין מערי מקלט אנו לומדים גם את הקולא שהזויות הם בכלל התחום.

והנה הראשונים [עי' בריטב"א ורמב"ם ועו"ר] שהילפותא הנ"ל אינה מן התורה דתחומין אינם מן התורה, ויל"ע אם הדין הזה שמרבעים אותה לזויות הוא כן מן התורה ונפק"מ לענין שיעור י"ב מיל שאם יצא מהעיגול יותר מי"ב אבל אם נרבע אותה הוא בכלל י"ב מיל שלא ילקה, ומלשון הרמב"ם שם ה"ב נראה שאין חילוק בזה ואין חיוב על י"ב מיל אלא אחר הריבוע.

**המעביר ד"א ברה"ר אינו חייב עד שיעביר הן ואלכסונן.**

יש בענין זה ד' שיטות ראשונים לרש"י לעולם אין חיוב אלא אם כן יעביר ה' אמות ושלושה חומשין, שנותנין להם שיעור אלכסונן כיון שאין שיך בהם שיעור רבוע ועיגול, ומבואר שאין הד"א נחשבים כמקום החפץ דא"כ היינו משערים לפי החפץ אלא הוי שיעור יציאה בעלמא וכשיטתו נקטו הראשונים דסוגיין. וכ"ה שיטת הרמב"ם בפי"ב הי"ח והשו"ע סי' שמ"ט ה"ב.

ולשיטת הרשב"ם הולכים לפי רבוע העולם, ואין הולכין לפי מקום החפץ, ולר"ת בכל מקום נותנים את שיעור האלכסון לכל רוח ולא"ד לענין ד"א דטלטול.

ושיטת הראב"ד מובאת ברשב"א וריטב"א כאן שלעולם אזלינן בתר החפץ ואם הוא מעבירו ביושר חיב על ד"א ואם באלכסון יש לו ד"א ואלכסונן.

ובשו"ע הביא עוד את שיטת הה"מ בשם הראב"ד דההיתר הוא רק בד"א מצומצמות אבל אין חיב אלא בשיעור ד"א ואלכסונן והארכנו בזה לעיל בדף מח.

**דף נ"א ע"ב.**

**דר"מ סבר עיקר עירוב בפת ור"י סבר עיקר עירוב ברגל.**

עי' בפירוש הר"י במשנה שמפרש דר"מ סבר שיותר ניכר כשמערב בפת שעל ידי שהוא מביא פת הוא מגלה דעתו שישבות שם אבל אם מערב ברגליו אומרים דאם ת"ח שמעתא משכתיה ואם ע"ה אמרי חמרא אתאבד ליה. ור"י סבר שעיקר עירוב ברגל שכיון שטורח הוא בעצמו לא על חינם הוא טורח וניכר לכל יותר משולח שליח ובידו פת.

והנה ברמב"ן לעיל ספ"ק כתב שאף למ"ד תחומין דאו' מהני לקנות שביתה להלך חוץ לתחום ואפי' לענין חוץ לי"ב מיל. ויש לדון אם חילוקים אלו קימים גם בדאו', שהרי יש קולא שאם קנה שביתה שלא כדין הרי הוא מהלך כדין שביתת ביתו ואם מדאו' אין חילוק הרי הוא עובר על איסור תחומין דאו'.

וצ"ל שכל שיכול לערב באופן המועיל יותר לא ניכרת שביתתו ולא קנה שביתה במקום זה.

**עני הוא דאקילו רבנן גביה.**

עי' רש"י שמפרש הבא בדרך ואין עמו פת הוא דאקילו רבנן גביה, אבל עשיר כגון יושב בביתו וכו', ועי' בריטב"א שמדייק מלשונו שאין הכונה לעני שאין מצוי לו פת כלל אלא למי שעל הרוב אין לו פת כהמהלך בדרך, אבל עני שעל הרוב מצוי אצלו פת או מין מאכל אף שהוא צריך אותו לסעודתו או אפי' שאין לו פת כלל לא מצי לערב בלא פת.

והוכיח זאת מהמשך הגמ' לגבי עניי כפר שיחין וכפר חנניה דחשיבי כעשירים, ועי' רש"י שם ד"ה ומחשיכין דמשמע שמיירי שמצוי להם פת בביתם וע"ע ברשב"א כאן. והנה כאן מיירי אפי' לענין עני המערב במקום שביתתו ולא במי שבא לקנות שביתה במקום אחר והנידון הוא מתי יש לו גדר של עני.

ועי' ברש"י במשנתינו וזהו שאמרו עני מערב ברגליו שכתב כגון זה שהוא בא בדרך ואין עמו פת התירו לו חכמים לערב ברגליו בלא פת, ועי' בב"י סי' ת"ט שדייק מדברי רש"י אלו דתרתי בעינן גם שיהא בדרך וגם שלא יהיה עמו פת אבל אם הוא בביתו לא וזה לכאו' שלא כדברי הריטב"א.

והרמב"ם חולק על כל הנ"ל ושיטתו [פ"ז ה"ג] שאפי' בעני היושב בביתו לא הטריחוהו לצאת ולערב, ואם הוא מכיר אילן או גדר ונתכוין לקנות שביתה שם מהני, וכן מי שהחזיק בדרך וירא שמא תחשך [אבל בלאו הכי אם יש לו פת אינו יכול לערב באופן זה].

וע"ע בריטב"א להלן ד"ה ויוצא שכתב שדוקא בא בדרך אבל מי שיצא עבור לקנות שביתה ברגליו אף שאין עמו פת לא חשיב עני ונידון כעשיר [ולר"ח מהני לקנות עירוב באמירה] ורק במי שיצא להגיע למקום אחר נחשב כעני לענין זה.

**ור"ח אמר מחלוקת במקום פלוני וכו'.**

צ"ע לשיטת רב חסדא דאף עשיר היושב בביתו יכול לקנות שביתה אם הוא מכיר אילן או גדר נפל פיתא בבירא כל דין עירוב בפת, ועי' בתוס' ובריטב"א שכתב שהנפק"מ היא כאשר במקום התחום אין מקום מסוים לקנות בו שביתה וצריך לערב ברגליו דוקא או על ידי פת שיניח מבע"י.

אולם הרשב"א כתבו נפקותא למי שאינו מכיר אילן או גדר בדרך וצריך להלך כדי לקנות שביתה ברגליו והקילו עליו שיוכל לשלוח שליח שיערב עבורו בפת. ונוכל להוכיח מזה שאין שליחות על אמירה דשביתתי במקום פלוני, דא"כ תפו"ל שהשליח קונה עבורו שביתה באמירה זו ופת למה לי. אולם ברא"ש במשנה לקמן מוכח דמועיל שליחות לקנות שביתה ברגליו וה"ה באמירה אם הוא נחשב עני [ועי' בפירוש הר"י שם שנראה שהם אמרו שביתתנו עמך כדלעיל בע"א ולפ"ז אין ראיה].

ואם ננקוט שכל הדין עירוב דאמירה הוא רק במי שהחזיק בדרך לילך לדרכו ולא לקנות שביתה מיושב היטב שאם אין בדעתו להלך מיד אינו יכול לקנות שביתה באמירה. אלא דמהראשונים כאן מוכח דלא כן. וכן מוכח בסוגיא להלן ממעשה דרבה בר חנן שהיה יושב בביתו ואומר שביתתי במקום פלוני.

**אר"י מעשה באנשי בית גוריון וכו' ומחשיכין על התחום וכו'.**

עי' רש"י שמבאר שאותם עניים כיון שמצויין בביתם כעשירים נינהו, וקשה מכאן על הרמב"ם שסובר שעני מערב באמירה אף אם הוא בביתו ולא משמע דמיירי בגברא ערטילאי אלא במי שצריך הפת לסעודתו. וצ"ל שהראיה של ר"י היתה מזה שכולם היו מחשיכין ולא היו נותנים עירוב של מאכל ומוכח שאף עשיר מערב ברגליו.

**מתני' נמי דיקא וכו' אלמא כל במקום פלוני עני אין עשיר לא.**

עי' בריטב"א שהקשה איך לא חשש רב חסדא לקושיא זו, ותירץ דמיירי שלא אמרו כלל שהם רוצים לקנות שביתה אלא יצאו בסתמא, ואמרי' דכיון שלא אמרו בפיהם לא קנו שביתה בריחוק מקום חוץ ממנו שאנן סהדי שהתכוין לקנות שביתה. ומבואר מדבריו שם שאין שייך לקנות שביתה בריחוק מקום בלא אמירה מפורשת [וכ"ה ל' התוס' לעיל מט: ד"ה ואמר במש"כ דהא דנקט ואמר אטו כשאומר שביתתי במקו"פ] וצ"ע מל' הרמב"ם פ"ז ה"ב.

**רד"ה איהו וכו', א"כ דעשיר דחשיב ליה חמר גמל אמאי וכו'.**

עי' מש"כ לעיל נ: בטעם שלא יזוז ממקומו ומ"ש מנתגלגל עירובו.

**תוד"ה ויצא עשיר חוץ לתחום וכו' ואטו בשופטני עסקינן וכו'.**

האחרונים הקשו סתירה מלקמן ס: ד"ה אין שנקטו דבעיר שלן בה הוא רשאי להלך את כולה אף יותר מאלפים והרי הוא לן בעיר זו [ועי' בתורא"ש לקמן ס: שהוכיח מדבריהם כאן דסברי דלא מהני עיר שלן בה]. ועי' בחי' האבן העוזר שהוכיח מכאן שאם לא היה בעיר זו קודם שלן בה אינו רשאי להלך אלא ד"א ומשמע אף אחר שילין דאל"ה לא בשופטני מיירי. ולכן לא משכח"ל דין עיר שלן בה אלא בשעירב על ידי פת. ועד"ז כתב הבי"מ סי' ת"ח.

**שם. ואפ"ה אינו יכול לערב ברגליו כיון שכל עיקר יציאתו היתה כדי לערב.**

מבואר מדבריהם שכל שיש לו פת בביתו חשיב עשיר אם אינו בגדר יוצא לדרך, וכ"כ הריטב"א בשמעתין, ורד"ה שיש וד"ה איהו. וכ"כ הרשב"א [בעבוה"ק ש"ה אות פ"ז] ובשלטה"ג בשם ריא"ז, ועי' במשנ"ב וביאוה"ל ריש סי' ת"י. ועי' בחזו"א סי' ק"י סק"ו שהקשה על דרך זו מהמשנה דלקמן שמבואר ששאר בני העיר אינם יכולים לקנות שביתה משום דעשירים נינהו משום שלא החזיקו בדרך אבל הוא נחשב עני, ובפרט לפי הדרך ברש"י שמה שהוא צריך להחזיק זה משום הגמירות דעת וצ"ע.

**דף נ"ב ע"א.**

**מתני' ור"מ אומר כל שהוא יכול לערב ולא עירב הר"ז חמר גמל.**

עי' רש"י ד"ה ורב יוסף בסה"ד במש"כ ונראין הדברים, שדיק מלשון המשנה שלא"ד במקום ספק אלא אפי' בודאי שכל שהוא בתחום ביתו ולא קנה עירובו מ"מ לא הפסיד אלא אלפים שמביתו ואילך אבל לצד עירובו לא הפסיד. ולא"ד בנותן עירובו בתוך התחום אלא אפי' אם נתגלגל עירובו מחוץ לתחום מבע"י לא הפסיד שביתת ביתו כמבואר לקמן בע"ב בד"ה אלא, ומבואר שם לפ"ז דר' יהודה במשנה שם חולק על סברא זו שאם נתגלגל מבע"י שביתת ביתו לא הפסיד כלל. וכן הוא במשנתינו שאליבא דר"י שאר בני העיר שלא קנה עירובם לא הפסידו משביתת ביתם כלום, ונמצא שפליגי ר"מ ור"י בב' מחלוקות.

ועי' בריטב"א שהקשה על דבריו דמנלן לחדש שיש חצי שביתה רק לצד עירובו ולא לצד השני.[[29]](#footnote-29)

והנה לעיל נ: הובאו דברי הרעק"א בשיטת הל"ב דשמואל דס"ל שאם נתן עירובו במקום שאינו מסוים אף שלא קנה עירובו ללכת מן האילן והלאה מ"מ שביתת רגליו לא הפסיד לצד האילן. ותמהנו איך שייך שביתה לחצאין ולכאו' הוא כדברי ר"מ כאן.

אולם יש כמה חילוקים בין הענינים א' דהתם הוא אף אליבא דר"י דלי"ל דין עקירה ומ"מ בשובת ברגליו מהני עקירה והתחדש שהעקירה היא רק לחצאין אבל בסוגיין מיירי בשביתת ביתו ואפשר שהיא עדיפה.

ב' שם מתבאר שאם היה נותן העירוב חוץ לתחום [ואפי' בצורה שאינה מבוררת] אינו יכול להלך ממקום רגליו לכיוון עירובו [ואף דיתכן שלא חל עירובו כלל] ואילו בנתגלגל שהעירוב הוא חוץ לאלפים עדין לא הפסיד הליכתו לכיון ביתו וע"ע.

**הב"ע כגון שיש לו ב' בתים וביניהם ב' תחומי שבת וכו'.**

יש לעין למה הוצרכנו לזה שיש לו ב' בתים ולא סגי במה שהחזיק בדרך והוי ליה עני. ומזה הוכיחו הראשונים [הוד"ל על התוס' נא:] שלא סגי בהחזיק בדרך לחוד אלא צריך שיחזיק ללכת לביתו השני ולא סגי בזה שיצא על דעת לקנות התחום.

אולם ברש"י במשנה ד"ה הוא [בדרך הראשונה] כתב שאעפ"י שלא אמר כלום מותר לילך דכיון שיש לו שם בית ודאי לא עקר דעתיה מהליכתו ונתכוין לקנות שביתה בסוף התחום והוי ליה כעני האומר שביתתי במקום פלוני. ומשמע מלשונו שאם היה קונה שביתה בפיו לא היה צריך להיות לו בית, אלא סגי במה שהחזיק בדרך לקנות שביתה דהוי לענין זה כעני. וכן הבין בדעתו הריטב"א, והוא נחלק עליו שאם לא היה לו בית בעיר אחרת הואיל וחזר לביתו חשיב כעשיר אבל כשיש לו בית בעיר אחרת ודעתו ללכת אליה אנו דנים אותו כאילו הוא מן העיר האחרת שרוצה לשוב לביתו.

ועי' ברמב"ם פ"ז ה"ח שכתב בסתמא אנשי העיר ששלחו אחד מהן להוליך עירובן למקום ידוע והחזיק בדרך ולא הוליך עירובן הן לא קנו שביתה שהרי לא הונח עירובן שם והוא קנה שם ערוב שהרי נתכוין לשבות שם והחזיק בדרך וכו'. ועי' במגיד משנה שביאר שהרמב"ם ס"ל שמה שנכתב בסוגיא שהיו לו ב' בתים אורחא דמילתא נקט ואפי' אם היה לו בית אחד כיון שגמר דעתו לשבות קנה שביתה, והביא שם דהרשב"א [עבוה"ק ש"ה ספ"ט] סובר שאף הוא לא קנה בסתמא בלא אמירה והיינו כלישנא זו ברש"י שבלא אמירה אינו קונה שביתה בלב אא"כ יש לו בית אחר ואנ"ס שגמר בליבו לשבות שם[[30]](#footnote-30).

ועי' בדברי הרשב"א שם לעיל אות פ"ז שלכאו' סותרים למש"כ כאן שמבואר שם שמי שיצא על דעת לערב נחשב עשיר ולא חשיב עני אא"כ יצא מביתו שלא על דעת לערב וחשכה לו וכו' דאז מהני מה ששובת במקום פלוני דהוי ליה עני, ואילו כאן מבואר שאף מי שאין לו ב' בתים אלא יצא על דעת לערב חשיב כעני. וצריך לחלק דבספ"ט מיירי שהחזירו חבירו ומצד מעשיו אין מניעה שיגיע למקום שביתתו דבזה חשיב כעני דמה שיש בידו פת לא מעלה ולא מוריד, אבל בספ"ז שם מיירי שיצא וחשכה לו ואם ירוץ יוכל להגיע שבזה לא הקילו עליו שלא יטרח ויניח את העירוב.

**ור"י אמר להחזיק כ"ע ל"פ דצריך כי פליגי לומר וכו'.**

רש"י במהלך ב' מפרש שצריך לומר שביתתי במקומי והקשה שם א"כ מ"ט דר"מ דפליג כמו שהובא לעיל, ועי' בריטב"א שמיישב דר"מ מספקא ליה במי שהחזיק בדרך אם הוא עשיר או עני ומספק נעשה חמר גמל לביתו ולמקום שביתתו. ועיי"ש שכתב שלשיטתו בני העיר ודאי קנו שביתתן במקומן אבל לשיטת רש"י אין חילוק בין השליח לבין שאר בני העיר ולכולם הוא חמר גמל. ולדברי הריטב"א מיושב הסוגיא לקמן דמדמה ליה לספק מתי נתגלגל העירוב והקשה הא תנינא חדא זמנא דבספק הוי חמר גמל.

**דף נ"ב ע"ב.**

**אבל ודאי לא ערב לא הוי חמר גמל וכו'.**

רש"י מפרש לל"ק שלא עשה מעשה ערוב כראוי שלא קנה שביתה בפת ולא אמר שביתתי במקום פלוני. ועד"ז מבאר הריטב"א לשיטתו שהוא ספק עני ספק עשיר שלא עשה עירוב כמצותו ונפל ספק בגוף העירוב אלא הוי ספק אם כלל קנה את העירוב ובכה"ג דלמא הוי ספק עירוב פסול לד"ה.

**רד"ה אלא אפילו וכו' וללישנא בתרא דפרשינן וכו' ש"מ דאפי' במקום שאין ספק וכו'.**

עי' בגאו"י שכתב דמסברא יש מקום לחלק בין נתגלגל עירובו חוץ לתחום מבע"י למקום שקנה שביתה מבע"י, דהיכא דקנה שביתה בריחוק מקום מעיקר הדין יש לו לקנות שביתה במקום התחום ורק רבנן החמירו עליו שלא יועיל עירובו בזה כדי להצריכו ליתן את הפת, ובזה שוה"ד שלא יהא נשכר שיוכל ללכת לצד ביתו שהרי קנה עירובו לצד השני ולכן אין לו אלא אלפים, אבל בנתגלגל שלא קנה עירובו כלל חוזר הוא לקנות שביתה כאילו לא נתן עירוב ויש לו מביתו אלפים לכל רוח.

אלא דצ"ב לפ"ז מה קשור ספק נתגלגל לדין משנתינו שלא נעקרה שביתתו אף בודאי לא עירב.

**מתני' מי שיצא חוץ לתחום אפי' אמה אחת לא יכנס וכו'.**

עי' רש"י שמפרש שיצא במזיד ומדעת שלא לשם מצוה, ומבאר הגר"א [סי' ת"ה א'] שכונתו להוציא שאם יצא בשוגג הוא רשאי להכנס דבכה"ג אמרי' דהבלעת תחומין מלתא היא כדאמרי' לעיל מה. שבמקום מצוה מודו רבנן לר"א דהבלעת תחומין מילתא היא ושוגג לא גרע מלשם מצוה. ועי' מה שהארכנו לעיל שם בנידו"ז אם אונס דמי למצוה לענין זה.

אולם הרמב"ם [פכ"ז הי"א] כתב אפי' אמה אחת לא יכנס שהארבע אמות שיש לו לאדם תחילתן ממקום שהוא עומד בו. ומבאר הה"מ דס"ל כר"י שהד"א מהלך לכל רוח שירצה והכא שיצא הרי הוא כאילו בירר הרוח שכנגד פניו [וכתב שהוא דחוק והביא דהרשב"א מוקים לה בשבירר לרוח של עבר פניו].

ולפי דרכו יוצא דפליגי ת"ק ור"א אם הד"א הוא באמצען ולעולם יש לו ב' אמות לצד התחום ואפי' במזיד ולת"ק לעולם אינו יכול להכנס לעבר התחום ואפי' יצא בשוגג וכן ביאר הגר"א.

ועי' בחזו"א סי' ק"ט סק"ו שהקשה על דרך זו מהסוגיא דלעיל מד. בשמעתתא דנחמיה דמוכח דרבנן ור"א פליגי על סברת הבלעת תחומין ולא פליגי בד"א. ועי' בדברי יחזקאל סי' ט' ענף ב' שהאריך ביישוב הסוגיא לדרך הרמב"ם.

והחזו"א מפרש את שיטת הרמב"ם דודאי מיירי בשיצא לדעת כמו שנראה מלשון הרמב"ם ועי' שם איך שמבאר את לשון הרמב"ם לפי דרכו.

**אר"ח רגלו אחת בתוך התחום ורגלו אחת חוץ לתחום לא יכנס וכו'.**

עי' רש"י שמפרש שהוא עצמו בתוך התחום והוציא רגלו אל מחוץ לתחום ודבר הלמד מענינו דבכי האי גוונא מיירי מתני' וכן פסק השו"ע [סי' ת"ה ס"ב]. אולם מלשון הרמב"ם בפכ"ז הי"א נראה דמיירי שהוא מחוץ לתחום ורגלו אחת בתוך התחום שחשיב כעומד מחוץ לתחום ולא קנה שביתה בעיר וכן דייק בדברי יחזקאל סי' ט' וכן עולה מדברי הרי"ף והרא"ש שהעתיקו מימרא זו אחר המשנה הבאה דמי שהחשיך, וצ"ב איך זה נלמד מלשון הפסוק. עוד צ"ב לדרך זו מה שייך לומר אחר רובו הוא נזקר והרי רובו מחוץ לתחום. ועי' בדברי יחזקאל שם שמבאר את דברי הרמב"ם כגירסת הר"ח דאחרים סברי דלא יכנס דאחר רובו הוא נזקר, והיינו דת"ק סבר דמקרא דרגליך שמעינן דעל ידי רגל אחת שבתוך התחום הוא נחשב שהוא אגוד בתחום, ואחרים סברי דלא סגי ברגל אחת דשדינן בתר רובו וע"ע.

**הוא דאמר כאחרים דתניא למקום שרובו הוא נזקר.**

צ"ע דאם מסברא דאחרים למה לי קרא דרגליך והרי בלישנא קמא אף דדרשינן רגלך כתיב מ"מ סברי אחרים דיכנס וי"ל.

**מתני' ר"ש אומר אפי' ט"ו אמה יכנס שאין המשוחות וכו'.**

עי' בל"ק ברש"י דט"ו לאו דוקא ולא נתבאר אם לחומרא או לקולא, ועי' בגאו"י שמבאר שאין כל המשוחות שוין שיש מרבים ויש ממעטים והכלל שאין מדייקים. וצ"ל שהוי כעין קולא בספק שהקילו במי שהחשיך.

ועי' במפרשים שדנו אם גם ביוצא מדעת יש להקל ולכאו' תלוי בהלישנות דרש"י הנ"ל. ועי' בגאו"י שהביא מהירושלמי שה"ה ביוצא מדעת רשאי להכנס עד ט"ו אמה, וכן הו"ד בפסקי הרי"ד וכ"פ הרשב"א בעבוה"ק, ולעומ"ז התו"ח כאן וכן בפירוש הר"י על הרי"ף נקטו שרק במי שהחשיך הקילו.

**פרק חמישי.**

**כיצד מעברין את הערים בית נכנס ובית יוצא וכו'.**

ישנם כמה הבנות מה קרוי בשם 'עיבורה של עיר' ומה נחשב העיר עצמה ויש בזה כמה נפק"מ. יש דרך לפרש שכל מה שבתוך חומתה של העיר נחשב כעיר, וכל מה שמחוץ לחומה ומחובר אליה בתוך שבעים אמה ושירים קרוי עיבור העיר וכ"נ מפירוש רש"י במתני'. [אולם בחזו"א הסתפק לומר שהחומה עצמה יש בכוחה להפסיק אף בפני בית גמור]

דרך נוספת לחלק בין בתים שהם ברצף עם העיר ולבין בתים העומדים בפ"ע ואינם חלק מן העיר אלא שסמוכין לה בתוך ע' אמה ושיריים. עוד יש לחלק בין בתים הסמוכים לגוף העיר לבין בתים שהם סמוכים לחלל ריבוע העיר שאינם נחשבים מגוף העיר. ודרך החזו"א [יוד"ל] שיש לחלק בין בתים שיש בהם דיורין גמורים לבין בתים שאין בהם אלא תשמישי דירה ואינם נחשבים כחלק מן העיר אף שהם מצטרפים עמה לענין למדוד התחום חוץ מהן.

עי' בספר קרית אריאל פ"ב הע' י"ד הביא כמה מקומות שמצינו בהם את המושג עיבור העיר, ברש"י לקמן ס. כתב על המשנה הנותן את עירובו בעיבורה של עיר מפרש באחד הבתים העומדים בתוך ע' אמה ושיריים. וכ"ה בפירוש רש"י במשנתינו. וע"ע בראשונים לקמן נו. לגבי הנודר מן העיר שאסור בעיבורה שהוא מפרשה לענין בית שהוא סמוך לה בתוך שבעים אמה ושיריים. אכן בראשונים שם [רשב"א ור"ן ומאירי] מפרשים או לענין קרפף הסמוך לה או לענין בורגנים הסמוכין לה משמע דבית גמור הוא נחשב חלק מן העיר לענין זה.

**בדין עיבור לעיבור.**

והנה לקמן נו: כתבו הראשונים שאין נותנים קרפף לעיבור העיר דהיינו דאף דקי"ל דכל עיר קודם שמודדין לה אלפים אמה נותנים לה קרפף שהוא שבעים אמה ושיריים ואחר כך מודדים האלפים וכשיטת ר"מ לקמן נז., מ"מ אין זה אלא מגוף העיר אבל אין נותנים עיבור לעיבור. עי' ברשב"א שם בשם הראב"ד שכתב דמה שנותנים קרפף לעיר היינו מקיר העיר אבל אין נותנים קרפף לעיבורה של עיר, ולפשוטו הוא בא למעט בתים הנמצאים לאחר החומה. וכ"כ בעבוה"ק ש"ה אות כ"א, אלא דבריטב"א הנ"ל משמע שכל שהבית אינו חלק מן העיר אלא סמוך אליה הוא נחשב עיבור לענין זה שאין נותנים לו קרפף.

ועי' בביאוה"ל סי' שצ"ח ס"ה ד"ה וכן שהעמיד בענין זה מחלוקת ראשונים בין הראב"ד הנ"ל דס"ל שאין נותנים קרפף לעיבור העיר והיינו שעדיין לא עיברו אותה על ידי בית הנמצא שם אבל אם כבר עיברו אותה בבתים אין נותנים לה קרפף. ולעומ"ז שיטת הטור והרמ"א שם שבכל מקום שיש בית בתוך ע' אמה ושיריים מרבעים את העיר על ידי חוט כנגד הבית ואחר מכן נותנים עוד קרפף של ע' אמה ושיריים חלק ומשם מודדין את התחום וכתב שם להחמיר כראשונים אלו. וכן כתב הקרב"נ סי' ג' אות ס'.

ובחזו"א סי' ק"י ד"ה שצ"ח כתב שאין בזה שום מחלוקת שלא יתכן לומר שיש חילוק באיזה תבנית העמידו את הבית דל"מ שתהא העיר צריכה תכנית וצורה וכל שהבתים רצופין לתוך העיר הם חלק מן העיר, ולפ"ז לא מיירי הנך ראשונים אלא בבתים שאינם עומדים לדירה אלא הם ראויין לדירה בהן אנו אומרים שאינם אלא כעיבור ואין עיבור לעיבור לכ"ע, ושוב כתב שראה שהריטב"א מיירי בבתים שהם חוץ לחומה שהם סמוכים בע' אמה ושיריים ולכן אינם נחשבים כחלק מן העיר. [אלא שכתב לפקפק שהחומה מבטלת את הצירוף, ועי' בשעה"צ שם סקכ"ט ויש לחלק]

ובדעת הביאוה"ל צריך לחלק שאיפה שניכר שאינו עתיד להתמלאת בדיורים עוד במקום זה ובית זה עומד לעצמו אינו נחשב כהמשך העיר ועי' תוס' לקמן נה. שמשמע כן.[[31]](#footnote-31)

והנה לעיל בדף כא. מבואר שהיו הולכים תלתא פרסי בשבת על ידי מתוותא המובלעים בשבעים אמה ושיריים ומבואר בראשונים להלן שהיו נתונים הבתים כל אחד בתוך שבעים אמה של חבירו וע"י זה היו מהלכים את כל הג' פרסאות ולכאו' זה נוגע בשאלה שאין נותנים עיבור לעיבור, וצריך לחלק שכל שיש בתים כהמשך לעיר הם מעברים את העיר מצד עצמם והכל נחשב כעיבור אחד אף שאינם אלא בתוך אמותיו של חבירו דסוכ"ס אין הפסק בדיורין, אבל אחר שכלה העיבור אין נותנים קרפף נוסף לאותו העיבור וע"ע.

**דף נ"ה ע"א.**

**ת"ר וכו' עגולה עושין לה זויות.**

עי' בחזו"א [ק"י סקכ"ו] שדן לגבי עיר עגולה דמרבעין אותה מה הדין כאשר יש ברוחב הקרנות שיעור גדול שאם יצא ממקום הריבוע שבראשה למקום אמצעה יותר משיעור הבלעת תחומין [כמבואר להלן לגבי עיר העשויה כקשת או כמין גאם] אם בכה"ג מרבעין אותה או שאנו דנים שכיון שיש מרחק משני הקוים היוצאין מלמעלה ומן האמצע שיעור גדול שאין הם מצטרפים להיות כעיר אחת.

וכן לגבי עיר משולשת שיש מרחק מן הקצה הרחב לקצה הצר יותר מד"א אמה אם מרבעין אותה או דדמיא לכמין גאם שבכה"ג אין מרבעין אותה שאין קשר בין הירך לראש.

והחזו"א דן שם בב' סברות שמרבעין אותה אפי' אם הצלעות של הריבוע יותר משמונת אלפים אמה שיש לחלק דבליטה עדיף מפגום ונראה שכוונתו למש"כ הרא"ש סוף סי' ב' שבעיר שצידה אחד ארוך וצידה אחד קצר שזה עיקר העיר שכך היא עשויה שצריך לדקדק אם רואין אותה כאילו היא שוה אפי' אורך העיר ד"א אמה.[[32]](#footnote-32)

עוד כתב שם לחלק לפי מה שכתבו הראשונים לחלק בין ב' פגומין לבין קשת דבב' פגומין אמרי' שהאמצע עתיד להתמלאות וכמאן דמלי דמי לבין קשת שניכר מצד בנינה שאינה עשויה להתמלאות בתוכה ואין מרחיבין אותה אלא לצדה החיצון, ומה"ט כל עיר עגולה או משולשת אמרי' שהיא עשויה להמלא בתים בכל פאותיה [ואף התוס' דפליגי בב' פגומין אפשר דמודו בזה].

**היתה עשויה כמין קשת או כמין גאם רואין אותה כאילו היא מלאה בתים.**

לפי פשוטו הוא דין בפ"ע ואינו נוגע לדין ריבוע העיר אלא שאנו מחשיבים את החלל כחלק מן העיר משום שהכל תחום אחד, אך יתכן לומר דבאמת גם זה הוא מדין ריבוע אלא שבכה"ג שיש מרחק גדול בין ב' הראשין מרבעים כל חלק בפ"ע. ומהתוס' כאן ד"ה אם היה בית אחד נראה קצת שהדין למלאת את הפגימות הוא דין נפרד.

ויש בענין זה מחלוקת אחרונים בעיר מרובעת שחללה שבפנים הוא רחב יותר מד"א אמה כזהם או עגולה כזה 0 אם בכה"ג רשאי להלך בתוכה מקצה לקצה או שזה נחשב ליציאה מן התחום, דעי' בשו"ת בית יצחק סי' מ"ב שכתב שהאמצע נחשב כחלק מן העיר והוא בכלל העיר ולא דמי לקשת פתוחה שאין החלל נידון כתוכה, אכן בשו"ת עמודי אור [סי"ד] נקט שבמחנה ישראל היה איסור תחומין בכה"ג שהיה מרחק גדול בין קצה לקצה. ולכאו' שורש מח' תלי בזה אם מילוי הפגימה הוא מדין צורת העיר שתוכה נחשב כאילו הוא מלא בתים או שזה מדין ריבוע העיר ובכה"ג אין מרבעין אותה כשב' ירכותיה רחוקין זה מזה הרבה. ועי' במה שנכ' עוד לגבי דין ריבוע עיר העשויה כקשת.

**ל"צ דמרבעא ולא מרבעא בריבוע עולם.**

מבואר שאם יש לעיר צורת ריבוע או מלבן משלה אין מרבעין אותה לפי ריבוע העולם ולכאו' הטעם הוא שעיקר הדין הוא ליתן לה זויות וכשנותנים הזויות נותנים אותם לפי ריבוע העולם, אבל במקום שהעיר מצ"ע יש לה זויות ואינה צריכה ריבוע מניחים אותה כמות שהיא. ועי' בשע"ת שהביא מהנובי"ת סי' נ"א שאף בעיר עגולה אם הסכימו יושבי העיר לרבע אותה לפי ריבוע שלה שלא לפי ריבוע העולם מהני ולא זו בלבד אלא שזה קובע לכל השבתות ואין האחד יכול לפרוש מן הציבור ולחשב הריבוע כרצונו, ומבואר שאין זה חיוב להיות דוקא כריבוע העולם וכל ששם ריבוע עליה מהני. ועי' בחזו"א סק"י סקכ"ג שדחה שיטה זו בב' ידים.

ויש לדון לפ"ז בעיר משולשת או העשויה כמין גאם אם מרבעין אותה לפי ריבוע העולם או לפי הריבוע שלה לפי צורתה ועי' בשו"ע הרב שצ"ח ג' דבכה"ג מרבעין אותה לפי ריבוע העולם והיינו דכיון שהוצרכה לזויות נותנים לה כפי ריבוע העולם, אולם החזו"א שם וכן בסי' פ' לדף נד: נוקט שמרבעין אותה לפי הצלע הישר שלה, והסברא בזה הוא לפי מה שהבאנו לעיל משמו דבכה"ג אנו מתיחסים לפגם שהוא עתיד להתמלאות. ועיי"ש שהוכיח כן מדברי התוס', וכ"כ הריטב"א בשמעתין להדיא.

**היה בית אחד יוצא כמין פגום וכו'.**

עי' תוס' [נד:ד"ה אם] שכתבו שבפגום אחד מותחין חוט ישר כנגד כל העיר ולא באלכסון שהרי אף כי היתה באלכסון היו מרבעין אותה. וכ"כ רש"י לעיל במשנה ד"ה כנגדן.

והנה התוס' להלן נקטו שאף בב' פגומין היוצא מן העיר צריך שיהיה הבלעת תחומין בין ב' הפגומין כמו בקשת, ומשמע שדוקא בכה"ג אבל בפגום אחד אין הקפדה כמה מרחק יהיה בין הפגום ובין העיר עצמה, אבל במשנ"ב סקל"ה כתב בשם המג"א דכ"ש בפגום אחד צריך שלא יהיה הפסק שיעור ד"א באלכסון בין הפגום ובין העיר. ושם בשעה"צ סקי"ט תמה על דברי האחרונים שנראה מדבריהם שמודדים הד"א עד כנגד הפגום ולא כנגד העיר.

**תוד"ה עיר העשויה כקשת.**

בראשונה כתבו שאם ב' הפגומין הם בתוך ע' אמה ושיריים של העיר אין משגיחין בדין הבלעת תחומין ואף שאין נותנים קרפף לעיר אחת אליבא דרבנן לקמן נז. מ"מ כל שהוא בתוך שיעור ע' אמה של העיר פשוט שהוא מכלל העיר וכ"כ הרא"ש.

ושוב דנו מה הדין כאשר ב' הפגומין רחוקין מן העיר יותר משיעור זה אם צריך שיעור הבלעת תחומין ביניהם וכתבו סברא שכיון שהפגומין אינם מעיקר העיר הם בטילים לגבי העיר ואין צריך שיעור הבלעת תחומין בהם. ועי' במהרש"א שביאר דבריהם עפ"י מה שכתבו בהמשך שאם יש אפשרות להגיע מן העיר לחוט אין הקפדה במרחק שבין ב' הרגלים ומיירי שאמצע החלל הוא בתוך אלפיים. אכן ברא"ש כתב להדיא סברא זו אף אליבא דרב הונא דל"ל סברא זו. ובטעם חילוקם צ"ל שבקשת אנו דנים כל אחד מהרגלים כאילו הוא עיר בפ"ע אבל הפגומין אינם נידונים כמקום אחר וזה תלוי בטעמים שיתבארו להלן. ולמעשה הכריעו התוס' שאין חילוק בין קשת לב' פגומין.

ועי' בראשונים שהביאו את שיטת הראב"ד שאם הפגום יוצא מן האמצע נראה יותר שהוא מן העיר והוא מאריך את העיר וזה נוגע לנידון דלעיל אם הפגום חשיב כעיבור לעיר או כחלק מן העיר, והראשונים לא קיבלו סברא זו.

עוד כתבו הרשב"א והריטב"א לחלק דבב' פגומין אנו דנים את כל החלל שבינתיים כאילו הוא עתיד להתמלאות וכעין הסברא של הגמ' לקמן נז: לגבי ג' כפרים המשולשין, משא"כ עיר העשויה כקשת מצד צורת העיר אינה עשויה להבנות באמצע ולא חשיב חללה כחלק מן העיר אם אין בו שיעור הבלעת תחומין.

**אר"ה עיר העשויה כקשת אם יש בין ב' ראשיה פחות מד"א מודדין לה מן היתר.**

עי' רש"י שמפרש שאם יש שיעור הבלע"ת נעשית עיר אחת ומודדין לה מן היתר ואם יותר אין מצרפין אותה להיות אחת מודדין לה מן הקשת לכל אחד מפתח ביתו וכו', מלשון רש"י נראה שאם יש הפסק גדול בין חלק מן הבתים אינה נחשבת כעיר אחת כלל וכל בית נידון בפ"ע. ועד"ז ביאר הה"מ [פכ"ח ה"ח] את דברי רש"י וכתב שכן הוא בספר העיתים שנעשו כיושבי צריפין. ועי' בפי' הר"ח שכתב דכיושבי שדות הם חשובין שמודדין להם מפתח בתיהם. ודרך זו צ"ת שהרי בג' בתים לחוד נחשב כעיר ואף בעיר העשויה בשורה אחת שהיא ארוכה וקצרה בשיעור ד"א וכאן לא גרע מעיר אחת ארוכה וצריך לומר שכל עיר עשויה להתמלאות ולהתרבע אבל בקשת אינה בנויה כמתכונת עיר.

ועי' בהה"מ שהביא דהרשב"א חולק בזה על רש"י שודאי הכל נחשב כעיר אחת, אלא שלענין הגדרת המקום שבין הרגליים אנו מתיחסים לכל רגל ורגל כעיר בפ"ע, ולכן חלל הקשת עולה לו מן החשבון אבל דנים מן הבית האחרון הסמוך לקצה היתר. וכוונתו לדברי הרשב"א בעבוה"ק [ה' ס"א], אך עי' בחי' הרשב"א כאן שכתב שנראה מדברי רש"י לקמן סא. שהוא פליג עליו בזה. ועי' בחי' הריטב"א בשמעתין.

אולם הגאו"י הוכיח דע"כ אנו דנים את כל הבתים כעיר אחת שהרי מבואר בגמ' שהוא רשאי להגיע ליתר דרך הבתים ומבואר שהכל נידון כד"א ולא נאמרה סברא זו רק ביחס לדין ריבוע העיר שאין החלל נידון כחלק מן העיר. ועי' במה שנכ' להלן בע"ב על קושיא זו.

ועי' ברשב"א וריטב"א שכתבו שאף כאשר אין הבלעת תחומין בין ב' הרגליים מ"מ יש דין ריבוע על העיר מאחוריה ועושין אותה כמין ח שמבחוץ הכל נראה כעיר אחת, אולם לפי הסברא דיש חיסרון בשם עיר יתכן שאין לה דין ריבוע כלל.

**ואם לאו מודדין לה מן הקשת.**

עי' תוס' בע"ב שכתבו דלא"ד מן הקשת אלא מהמקום שמקצר בפנים ואין שם ד' אלפים דלא גרע מאילו ניטל אותו של מעלה. וכן כתב הרא"ש ובחי' הרשב"א בשמעתין.

אכן בב"י סי' שצ"ח נקט שרש"י ורשב"א פליגי בזה על התוס' והרא"ש, וכן נראה מדבריו בשו"ע שכתב שמודדין מן הקשת ועי' ברמ"א שכתב בשם י"א שמודדין ממקום שנתקצר, אבל השו"ע עצמו אין סובר כן. וכפי הנראה שס"ל שכל חלק וחלק מן העיר נידון לעצמו וכיון שיש בין ב' ראשיו שיעור הבלעת תחומין המקום האמצעי נידון לקולא ולחומרא לפי הצד הקרוב אליו שיכול להגיע אליו מראש העיר [עי' ספר מחנה ישראל ס"ד].

ועי' בב"י שלמד עוד שעד כמה שאנו נוקטים שהולכים לפי המקום הקצר ה"ה שמועיל להתיר גם בעיר רחבה וארוכה שאף שאין שיעור אלפים והבלע"ת ביתר שכנגד ראשיה, מ"מ רשאי להלך כנגד הקצר במקום שיש בו אלפים דמ"ש ועי' להלן.

**\*כמה הערות בסוגיא דקשת. [מהג"ר ר' זאב גלוסקינוס שליט"א]**

מבואר בסוגיא דבעינן לחידוש מיוחד שהרי היא כאילו מליאה בתים וקשה דכיון שאיכא ב' בתים בצידיה סגי בדין ריבוע לסתום את החלל דמדין ריבוע מוציאין חוט כנגד הפגומין וממילא הכל חשיב כתוך העיר, אך יתכן שהכל באמת הוא מדין ריבוע. ויש באמת נפק"מ אם היא כמאן דמליא או מדין ריבוע קרנות, דמדין ריבוע אפשר דל"ח כתוך העיר לענין שביתה או לענין לצרף ערים אבל מדין כמאן דמליא הכל נחשב כתוך העיר לגמרי.

ולגוף הקושיא יתכן דבלא הדין דכמאן דמליא יש לומר שבכה"ג לא נתחדש שמרבעין אותה שאין מרבעין רק עיר שאין לה קרנות ועל ידי הריבוע משוין קרנותיה, אבל מאן לימא לך שאפשר לרבע חללים ואדרבה יש לדון את הקרנות כאילו אינם מן העיר, ולכן צריכים להגיע לסברא דכמאן דמליא שהחללים אינם משנים את צורת העיר דכמאן דמליא דמי.

מבואר דבלא הדין הבלעת תחומין אינו רשאי להלך מן הקצה אל הקצה ואף שהוא נכנס אל התחום השני של העיר ודנים את התחום לפי מקום היציאה מן העיר. וכן בעיר רחבה אינו רשאי להלך מראש הקשת אל היתר לצד מזרח יותר מאלפים אף שהוא בתוך אלפיים מהקצה הצפוני או הדרומי. וקשה דמ"ש מעיר מרובעת שמי שיצא מקצה העיר יכול להלך את כולה לקצה השני כל שהוא בתוך התחום הדרומי של העיר וכמבואר באורך בביאוה"ל סי' ת"ח.

וצ"ל שכל שאנו דנים את העיר כמקום אחד נמצא שהתחום המזרחי הוא מתחיל מהקצה המזרחי וכל שלא הגיע אל הקצה המזרחי של העיר לא חשיב כיוצא חול"ת, אבל לענין קשת תמיד הגבול המזרחי נמדד מראש הקשת שאין הרגלים משנים את גבול העיר למזרח וכן לצד צפון הקצה הצפוני הוא סוף גבול העיר לענין שהוא נחשב כיוצא מן התחום לצד דרום אף שההליכה מכניסה אותו אל התחום.

מאידך יצא שאם הוא יכנס מרגלי הקשת אל תוך העיר בזה באמת לא חשיב כיציאה לצד מערב אלא כמהלך בתוך העיר.

ומהרה"ג שמואל קופמן שליט"א [ועד"ז מטו ממורנו הגר"ג כאהן שליט"א] שכל מה דחשיבא עיר אחת הוא רק כלפי מי שבתוך העיר אבל מי שיצא מן העיר אינו נחשב שהוא יוצא מתוך העיר אלא ממקום שאינו עיר כיון שאין העיר מסודרת בתכנית ראויה והיא כאוסף בתים שאין קשר ביניהם, וע"כ מי שעבר ויצא מן הבתים חשיב כולה כד"א דלא גרע מעיר המובלעת בתוך התחום, אבל כלפי מי שיצא ממנה אף שהוא סמוך לעיר אינו נחשב כמהלך בתחום העיר אלא כמהלך חוצה לה ומתרחק מן מקום שביתתו אלפים אמה בשבת.

לדעת הראשונים נאמר שיעור הבלעת תחומין בכדי לצרף את העיר להיות נחשבת כעיר אחת, אבל לתוס' המהלך הוא שיוכל להגיע לכל מקום בעיר ועי"ז חשיבא כמאן דמליא ולכן אין זה יציאה מן התחום אבל גם בשיטת התוס' רואים שיש התיחסות גם לשיעור אלפים לענין עיר המשולשת עי' בביאור הלכה וברא"ש כאן וצ"ע.

**תוד"ה פחות מד"א וכו' אבל לרבדרב"ה וכו' אם אין בין יתר לקשת אלא אלפים וכו'.**

התוס' מייסדים שלענין עיר העשויה כקשת אין צריך שתהיה אפשרות להגיע אל המקום מב' צדדים אלא סגי שיהא מובלע מצד אחד, וע"כ אם יש מרחק בין היתר לקשת יותר מאלפים מועיל מה שיוכל להגיע אל היתר מצד אחד דרך בתים. ולפ"ז אם אפשר להגיע לאמצע היתר דרך גג הקשת אפי' ארוכה יותר מאלפים ל"ל בה.

ודבריהם קשים מסברא דלכאו' כל שאין הבלעה מצד לצד לא חשיבא כעיר אחת וכמ"ש הראשונים ומה בכך שיכול להגיע אל היתר מצד אחד, ומה שהתחדש דמהני מה שיוכל להגיע דרך בתים אף ביותר מאלפים, משום שצריך בנוסף לזה שיש הבלעת תחומין מצד לצד צריך שתהיה הבלעה גם מן הגג אל היתר שיהיה מחובר מג' צדדים, אבל מנ"ל להתוס' הקולא שסגי במובלע בצד אחד. ונראה דבזה הרשב"א והריטב"א פליגי על התוס' וטעמייהו שאין משגיחין אלא על המרחק שבין ראשי העיר וכדלהלן.[[33]](#footnote-33) ובשיטת התוס' מתבאר שהצירוף וההיתר אינו משום חיבור הראשים מדין הבלע"ת אלא עי"ז שיכולים להגיע מכל מקום לכל מקום חשיב כמקום אחד.

דעי' ברשב"א באמצע דיבור אר"ה בד"ה וסבור הייתי לומר, שהעלה דלכאו' בפגום היוצא מן העיר בפחות מאלפים אף כאשר העיר ארוכה ואין באלכסון דב' הקרנות שיעור הבלעת תחומין לא אכפת לן בזה כיון שיכול להגיע אל החוט של הריבוע שכנגד הפגום מכל צד בעיר, דכל היכא דמצי למיזל מן העיר הו"ל כחד. וע"ז הקשה הרשב"א שנמצא שחילוקו של רב הונא בין אם היא יותר מד"א או לא למשכח"ל אלא במקום שהיה המרחק אלפים מצומצמות, דביותר מאלפים בלא"ה אינו יכול להגיע דרך בתים, וביאור קושייתו היא דאי איתא לסברא זו הרי היא מועילה גם אליבא דרבה בר הונא דל"ל הסברא דמצי למיזל דרך בתים, וא"כ לא משכח"ל ליה לחילוק דהבלעת תחומין רק בשיעור אלפים מצומצם [וצ"ב מהו השיעור הזה]. ומכח זה כתב לחלק דל"ש לרבע אותם כעיר אחת כיון שיש מרחק גדול ביניהם ול"ח כעיר אחת.

והנה הרשב"א בס"ד והתוס' הן שני דרכים נפרדות דלדרך התוס' מועיל שיעור מרחק אלפים רק אליבא דרבה בריה דרבר"ה שהוא מחדש שמועיל מה שיכול להגיע דרך בתים דהוי כ הבלעה מצד אחד להחשיבה כעיר אחת ובזה פליגי רבה בר הונא ורבה בריה אם סגי בהכי, ואילו להרשב"א היא סברא דבכה"ג רואים את כל העיר כמאן דמליא שכל שיכול להגיע אל החוט של הריבוע מתוך העיר מרבעין אותה אף כי יש מרחק של אורך החוט יותר מד"א אמה מקצה לקצה.

והנה הרמ"א שצ"ח ס"ג לא הביא הקולא זו דהתוס', אלא רק את הקולא של המתקצר ברוחבה שאין ברחבה ד' אלפים אבל באופן שהיא רחבה בכולה יותר מארבעת אלפים אמה אין מטלטלין אלא מן היתר. והאחרונים הקשו דאכתי יוכל למתוח חוט כנגד אלפים מראש הקשת ולהתיר את כל היתר באורך אלפים ולמה אסר בכל ענין. ועי' במג"א שכתב להקל כדעת התוס' והטור, והביאה"ל הוכיח שכמה אחרונים נחלקו עליו שיש לחלק בפשיטות בין אם הקשת מתקצר במקום מסוים לבין אם היא רחבה וחלק ממנה הוא באלפים, והחזו"א תמה דמה יש לחלק בזה דאמאי לא נימא דההמשך כמאן דליתא, והצדיק את המג"א. ובדעת הביאוה"ל צ"ל שכאשר יש עיר המתקצרת ברחבה אנו נותנים את גבול העיר לפי המקום שבו היא מתקצרת ואומרים דל על החלק הנוסף שהוא מתרחב כאילו אינו שייך לעיר, אבל לענין הבלעה מצד אחד אין זה צורת העיר כן אלא שעל ידי שאפשר להגיע לחלל זה מתוך העיר אנו יכולים לדון שהחלל הוא חלק מן העיר אבל אין בכח הסברא הנ"ל לקבוע שזו צורת העיר בהחלט שאין צורת העיר מוכחת עליה ליתן הגבול בתוך אלפים דייקא.

**תוד"ה ואם לאו [בע"ב] וכו' ור"ח פי' עיר העשויה כקשת שאין מתקצר והולך.**

עי' במהרש"א שהקשה לפי המהלך של הר"ח שמיירי שהקשת רחבה אף בראשה ד"א ומודדין לה מן הקשת, דאכתי מה שבתוך אלפים נמדד מן היתר כעיר אחת לפי מה שכתבו לעיל ומה הועילו בתירוצם. ומוכח מדברי המהרש"א כהמג"א שאין לחלק בין הענינים. וע"ע בס' מרכה"מ פכ"ח מהל' שבת.

**דף נ"ב ע"ב.**

**וכמה הוי בין יתר לקשת וכו'.**

עי' מה שכתבנו לעיל על דברי התוס' ד"ה פחות, שיש ב' דרכים בהבנת הסוגיא אם יסוד ההיתר דקשת הוא מה שיכולים להגיע דרך היתר אל כל החוט של הריבוע או שיסוד ההיתר הוא מה שהכל חשוב כעיר אחת על ידי דין הבלעת תחומין וממילא רואין את כל חללה כאילו הוא מלא בתים.

**אמר אביי וכו' מסתברא דאי בעי הדר אתי דרך בתים.**

עי' ברשב"א לעיל שכתב לגבי פגום היוצא מן העיר דמסתברא שאפי' אם העיר קצרה כשיעור הבלעת תחומין שיכול למתוח קו אלכסון מהפגום לעיר פחות מדא"א מ"מ אם הפגום עצמו רחוק מן העיר יותר מאלפים אי אפשר לרבע אותו עם העיר דאף רבה ברדרב"ה מודה שצריך שיוכל להגיע אל מקום הריבוע מן העיר, וכוונתו שאף שמועיל שיוכל להגיע דרך בתים אל האלכסון של הפגום לא סגי בזה וצריך שיוכל להגיע מן העיר גם אל נקודת הריבוע של החוט. ועי' במג"א שצ"ח סק"ט שנראה שזו כוונתו.

והנה הגר"ז דן דבכמין גם אין מועיל למלאות אא"כ קצה הריבוע הוא בתוך אלפים משני צדדי הגאם. ועי' בהגהת יד אפרים שרצה לפרש כן את כוונת המג"א והביאוה"ל שם תמה עליו דמחי' הרשב"א והריטב"א בסוגיין מבואר להדיא שאם באלכסון אין יותר מד"א מרבעים אותה ולדברי הגר"ז השיעור הוא הרבה פחות מזה. אך למש"כ בדברי הרשב"א לכאו' א"צ לזה.

**מסתברא דאי בעי הדר דרך בתים.**

הגאו"י לעיל בע"א הוכיח מכאן כהריטב"א בדעת רש"י שגם אם היא ביותר משיעור הבלע"ת מי שיצא דרך בתים רשאי להלך חוצה לה אלפים אמה מהבית האחרון ואין מודדין לו מפתח ביתו. והנה הראשונים הביאו את דברי רש"י לעיל ונראה שלא חשו לקושיא זו. ועי' היטב בדברי רש"י בסוגיא שיש לפרש שכל מה שמהניא סבא זו זה רק כאשר יש שיעור הבלע"ת בין קצה לקצה אלא שיש מרחק גדול מן ראש הקשת וע"ז מועיל הסברא הנ"ל, אבל כאשר מצורת העיר אינה נחשבת כלל כעיר אחת שקצוותיה רחוקין זה מזה ואי אפשר להגיע לקצה מקצה בזה הכל נחשב כיושבי שדות לגמרי ואף כי יצא דרך בתים לא מהני.

**והגשר והקבר שיש בהן בית דירה.**

הביאוה"ל [שצ"ח ו ד"ה ומערה] הסתפק אם רק הבית דירה נמדד יחד עם הגשר והבית קברות או שכל המקום מצטרף אל הבית וכמו במערה דלקמן. ועי' בחזו"א [ק"י סקכ"ח] שכתב שאין לומר שכל הנך נטפלו לדירת השומר ולא דמי למערה כאשר יתבאר. ויש בזה נפקותא גמורה לענין אזורי תעשיה שיש בהם שומרים העומדים בלילות אם הם מצרפים את כל בתי המלאכה אל העיר או לא והאריכו בזה פוסקי זמננו.

**ובית הכנסת שיש בה דירה לחזן.**

עי' בבביאוה"ל הנ"ל שנקט שהחזן הוא בחדר בפ"ע וכ"ה במאירי נב: וברש"ש לעיל נג., אולם בחזו"א שם כתב דמיירי שהחזן לן ואוכל בתוך ביהכנ"ס עצמו אבל בלא"ה אין לנו לומר שהוא נטפל לדירת השומר, ועוד כתב שדוקא החזן שהוא משמש הבית כנסת עצמו אבל במקום שהוא עושה שמירה לחוד גרע טפי.

**ובור שיח ומערה.**

לכאו' מיירי ששלשתן עשויים למים כמו בכ"ד אבל המפרשים פירשו מערה שדרים בתוכה, והטעם דל"מ עי' במשנ"ב סי' שצ"ח ס"ו שפירש שאין המערה עשויה לדירה וכ"ה בגר"ז דהיינו שאף שדרים בתוכה לא נעשית לשם כך. וכ"ה להדיא בפי' הריבב"ן דמערה שלא נעשית לשם תיקון דירה אף שיכול לדור שם לא חשיב, וכ"ה במאירי כאן.

אולם החזו"א הביא מהירו' לפרש שאף שגרים בתוכה אין דרים אלא מתחת האדמה ולמעלה הוא דרך סלולה ואין הגג מתעבר עמה. ויש בזה כמה נפק"מ א' שאם היתה דירה גמורה מתחת לפני הקרקע לפי המהלך הזה אינה מתעברת. ב' שלפי מהלך זה מי שיצא דרך מערה יהיה לו אלפים אמה מפתח המערה שלכאו' המערה עצמה כן מתעברת עם העיר. ועי' מה שנכ' להלן.

**והבורגנים שבתוכה.**

עי' רש"י בסוכה ג: שפירש שהוא צריף של ערבה שנעשה לשומרי פירות או לציידי עופות, ומבואר דאף שאינו חלק מן העיר עצמה כמו יושבי צריפין מ"מ הוא נעשה עיבור לעיר. וכ"פ בחי' המאירי כאן.

ועי' בערוך ערך בורגן וערך בדק [מובא בקו"ש לעיל כא.] שפירש שהם מקומות שמוכרים בהם מזונות לעוברי דרכים. או שהם שובכין העשויין לשמור בהן את התבואה. וכפירוש האחרון הזה פירשו הר"ש והרא"ש מעשרות פ"ג מ"ז על המשנה דהבורגנים קובעים למעשר, וצ"ע שהרי האוצרות של התבואה שבשדות אינם מתעברים עם העיר ומ"ש הבורגנים [ועי' חזו"א סי' קנ"ו לסי' שצ"ח שהערה על דברי הר"ש הנ"ל]. וצ"ל שהם עשויים לשמור תבואה לצורך מיידי של כל שעה ושעה וחשיבי מתשמיש העיר יותר. ועי' עוד בריטב"א סוכה ג: שפירש כמו הפירוש הראשון דהם חנויות וכן פירש האו"ז סי' ו' אות ז'.

ועי' לעיל כא. שאין דין בורגנים בבבל הן משום דשכיחי גנבי והן משום דשכיחי בידקי.

ולענין חנויות עי' בחזו"א סי' ק"י סקכ"ח שהסתפק לגבי בתים העשויים למלאכה שקובעים בהם סעודה אחת ביום אי מיקרי בשביל כך בית דירה, ולכאו' יש להוכיח מהערוך הנ"ל שהוי בית דירה, אולם יתכן שהמוכרים דרים שם לגמרי ואף ישנים במקום זה.

**ותיפו"ל משום בנין גופיה ל"צ להשלים.**

עי' במאירי שם שכיון שהחיסרון הוא משום ההיכר דיורין מהני מה שיש מעל זה בנין להשלימו לשיעור ד"א שהוא מקום דיורין מצ"ע, ולפ"ז יש לומר שאפי' אין רוב ד"א בבנין קאמר וכ"ה משמעות דברי רש"י בסוגיין.

אולם התוס' הצריכו רוב בנין ולתי' השני אפי' רוב לא סגי אלא שהבנין מטפיל אליו את המערה לענין עיבור העיר. ועי' בביאוה"ל הנ"ל שדן לפ"ז שה"ה בכל הנך שיש בהם בית דירה הכל נטפל ומצטרף אל העיר.ובחזו"א שם דחה לשיטתו שמערה יש בה דיורין גמורים אלא שאין גגה מתעבר כיון שהוא דרך סלולה וקרקע פנוי אבל אם יש בו בנין שוב אין נידון הגג בפ"ע.

וע"ע בריטב"א בסוגיין שכתב שיש ב' דרכים בהשלמה זו או אם הבנין נמצא אחר שבעים אמה ושיריים והמערה בתוך העיבור דעיר או שהבנין בתוך שיעור עיבור והמערה מאריכתו שאין מודדין אלא מפתח המערה ויש לדון אם התוס' מודו לו בזה.

**יושבי צריפין מודדין להם מפתח בתיהם.**

עי' ברש"י שפירש שהם בתים של הוצין וערבה ואינם קבע. ויש לדון אם הכונה מצד חשיבות הדיורין כמו במערה שאף שדרים בתוכה אינה חשובה דירה, או מצד חיסרון קביעות שאינם קבועים במקום אחד וכדכתב רש"י להלן דיושבי צריפין אנשי מקנה המה. ועי' רש"י לקמן סא. שעיר היושבת על הנחל דמיא ליושבי צריפין כיון שהם מפחדים לגור במקומם ולא חשיבי דיורים ונראה כהצד הראשון.

אמנם בהרבה ראשונים מבואר כהצד הב' עי' עבוה"ק ש"ה ס"ו, וכן בפסקי הריא"ז, ובפירוש הרחב"ש [בקו"ש] ובשבלי הלקט סצ"ז וברבינו ירוחם ני"ב חי"ח שהטעם הוא משום שאין קבועין במקומן.

ולפי דרך זו מובן מאוד החילוק בין אהלי מדבר שכיון דכתיב על פי ה' יחנו חשיב קביעות טפי.

וכן נקטו הפוסקים שאם יושבי האהלים דרים בקביעות באותו המקום חשיבי כעיר, ועי' במג"א שצ"ח ס"י ובפמ"ג ומשנ"ב.

**אם יש שם ג' חצירות של ב' בתים הוקבעו.**

עי' רש"י שהוקבעו כולם ולפי הצד הראשון מובן יותר שאם יש שם בתים קבועים יש חשיבות לכל מגורי המקום, אבל לפי הצד השני קשה דסוכ"ס יש בזה חיסרון קביעות. ויש לבאר שהם מצטרפים עם העיר כדין פגום היוצא מן העיר ובזה דמו לבורגנין וכן נקט החזו"א ק"י סקכ"ב. ולפי זה לא ימדדו הריבוע אלא מן הבתים הקבועים ולא מן האהלים שאין נותנים עיבור לעיבור.

אולם משמעות השו"ע שנעשו לגמרי כגוף העיר ומתרבעים יחד עמה. ובלשונות הראשונים דלעיל יש משמעויות שונות אם נעשו לגמרי כאותה העיר לכל ענין או רק לענין זה שנחשב הכל כד' אמות וע"ע.

**ג' חצירות של ב' בתים.**

עי' רש"י שזה שיעור של עיר לענין שיורי העיר. ולכאו' מוכח שהחצירות הם נחשבות לחלק מן העיר ונמדדות עמה ואין מודדין רק מגוף הבתים. אך יש לדחות דתנאי החצירות נצרך בכדי ליתן חשיבות לבתים אך הן עצמן אינם נחשבות כחלק מן העיר. ועי' בחזו"א קי, יט, שצין למשנה בערכין לג: דבתי החצרים צריכים גם להיות ב' חצרים וב' בתים בתוכן. ועי' שם שדן לפ"ז בערים שלנו שאין בהם שימושי חצר במה הם נחשבים כעיר אחת.

ולגוף הנידון עי' בחי' הרשב"א ובמאירי שהביאו שהירושלמי הסתפק אם אויר החצר נמדד עם העיר אך לא מבואר שם להדיא אי מיירי בחצר שיש בה דיורים או לא, ועי' בחזו"א שם סק"כ שנקט שמיירי בחצר העומדת לפני הבתים ופשט שם להחמיר. ובקרית אריאל הוכיח שהמשנ"ב פוסק להקל דלא גרע מבית הקברות שאינו מקורה ואם יש בו בית דירה לשומר נמדד עם העיר.

ועי' בחזו"א שם שהביא מהעבודת הקודש דקרפף המוקף לדירה מתעבר עם העיר וצ"ב מ"ש חצר מקרפף.

**דף נ"ו ע"א.**

**ת"ר בא לרבעה מרבעה בריבוע העולם.**

עי' ברשב"א לעיל נה. שכתב הטעם משום שהדין ריבוע נלמד מן הכתוב דערי הלויים וכתיב פאת קדמה ופאת צפונה ומזה ילפי' לעיל לתת פאות לעיר.

בדין ריבוע העיר יש להסתפק אם הוא נחשב שהכל כאילו מלא בבתים או שזה הלכה בהלכות מדידת תחומין שמחשבים את התחום לפי עיר מרובעת ולא לפי הצורה האמיתית של העיר ויש בזה כמה נפק"מ לענין שביתה בריבוע העיר אם הוא נחשב כשובת בעיר וכן לענין מי שהוציאוהו ליסטים ונתנוהו בעיר, אם רשאי להלך אף את הריבוע של העיר [לשיטת הרמב"ן שא"צ היקף מחיצות].

ויסוד הספק הוא לפי המבואר בגמ' לקמן נז. שאף שדנים את הריבוע כחלק מן העיר לענין מדידת המגרש והתחום ואמרי' דכמאן דמרבעא דמיא מ"מ נותנים את המגרש בתוך קרנות הריבוע כיון שאין שם בתים, ואינה קרויה מרובעת ודאי.

ועי' בראשונים בר"פ שנקטו דעיבורה של העיר הרי הוא כעיר עצמה לענין השובת בה ולענין מי שהניח בה עירובו, אך לא נזכר שם בענין נתינת העירוב בריבוע העיר אי מהני או לא. אך יעוי' בלשון הר"מ בפיה"מ לקמן ס. שעיבור העיר נקרא תוספת שמוסיפין על המדינה כשהיא עגולה ונרבע אותה או שיש בתים חוצה לה.

והאחרונים הוכיחו משיטת הטור והרמ"א שצ"ח ה' שאחר שמרבעין את העיר נותנים עוד שיעור קרפף ממקום חוט הריבוע ומשם משערים אלפים אמה ומוכח שהריבוע הוא חלק מן העיר, אך יש לדחות שזה מדין ריבוע התחום שצריך למנות אותו בשוה מכל פינות העיר.

ועי' בחזו"א סי פ' לדף נה. שכתב שאם יש בתים המכוונים נגד ריבוע העיר ורחוקים יותר מקמ"א ושליש שאינם מצטרפים יחד עם העיר למדוד את התחום מקצה הבתים האלו, אך מ"מ מי שנמצא בתוך הריבוע עצמו נחשב כשובת בתוך העיר דהרי כל המקום נחשב כמוקף מחיצות, ומוכח שאף לפי הצד שאין הריבוע נחשב כעיר לענין הבלעה מ"מ הריבוע נחשב כאילו הוא בתוך העיר ואין זה סברא רק ביחס למדידת השיעור תחומין. ובמקו"א [ק"י ט"ז] נראה שהחזו"א חזר בו ודייק מלשון רש"י לגבי חומת העיר שנפרצה שאם היו פגומין זה שלא כנגד זה היו מרבעין ומבליעין הערים זה בזה.

**אמר שמואל אין תקופת ניסן נופלת וכו'.**

עי' באבודרהם שער התקופות [מובא בקו"ש] 'מצאתי כתוב שיש ליזהר בכל תקופה מארבעתן שלא לשתות מים בשעת התקופה משום סכנה שלא ינזק ויתנפח מפני שתקופת ניסן היא לפי שנהפכו מימי מצרים לדם לפי רגע. ותקו' תמוז לפי שבשעה שאמר הקדוש ברוך הוא למשה ולאהרן (במדבר כ, ח) ודברתם אל הסלע לעיניהם ונתן מימיו וגומר והם לא עשו כן והכו אותו וזבו ממנו דם שנאמר (תה' עח, כ) הכה צור ויזובו מים ואין זיבה אלא דם שנאמר (ויקרא טו, כה) ואשה כי יזוב זוב דמה. ובאותה שעה לקו כל המימות בדם. ותקופת תשרי לפי שבאותו פרק בא אברהם לשחוט את בנו וטפטפה הסכין דם ואותה הטיפה נתפרשה במימות. ותקופת טבת היא לפי שבאותו הפרק נשחטה בת יפתח ונהפכו כל המימות לדם וא"א לעולם בלא צחצוח דם באותן פרקים והיא מלקת. וי"א שארבעה מלאכים ממונין על המים בארבעה תקופות אלו כל אחד ואחד בתקופתו ומתחלפין וכשזה יוצא זה נכנס ועומדין המים בלא שמירה. וי"א כי עקרב מתגרה עם אריה ועקרב משליך טפת דם במים כשאומרים תקופה נופל'.

וכתב החכם בן עזרא שאלו חכמי קריאות לרבינו האיי למה נהגו ישראל הדרים במערב להשמר שלא ישתו מים בשעת התקופה. והשיב כי ניחוש בעלמא הוא מפני שהוא תחלת השנה או תחלת רביעתה ולא ירצו לשתות מים שימצאו חנם על כן יאכלו בה כל מתוק להיות שנתם מתוקה. ואני אומר מתוקה שנת העובד השם הבוטח בו לבדו. והנה היודעין תקופ' האמ' לא אמרו כי תזיק לאוכל ולשותה ודבר הנפוח שיחות הזקנות. ודרש שנשחט יצחק ובת יפתח יש לו סוד כי לא נשחטו כלל כאשר פירשתי בספרי. ויש מהגאונים שאמרו על התקופה (במדבר כג, כג) כי לא נחש ביעקב אלא הקדמונים אמרו אלה הדברים להפחיד בני אדם שיראו מהשם ולא יוסיפו הרשעים לרשוע וישובו כדי שיצילם השם מד' תקופות כי ידוע ידענו כי כל דברי חכמים אמת כאשר הם במשמעם או יש להם סוד סתום כאשר רמזתי מקצת סודם בספר הישר'. ע"כ.

**דף נ"ו ע"ב.**

**המרבע את העיר עושה אותה כמין טבלא מרובעת וחוזר ומרבע את התחומין.**

מקשים העולם למה הוצרכנו לדין ריבוע העיר ולא סגי בדין ריבוע התחום דאיזה שטח שיתקבל על ידי ריבוע העיר יתקבל על ידי דין ריבוע התחום. ולפי מש"כ לעיל שיש חילוק בין הדין ריבוע העיר שנחשב כהעיר עצמה לענין צירוף ערים ושביתה בעיר ודאי היא הלכה מחודשת דחשיב כהעיר עצמה.

והנה הדברים נכונים כלפי עיר עגולה ועיר שיש פגום היוצא ממנה שאין חילוק בהנ"ל, אך בעיר משולשת אלמלא שהיינו מרבעים וסוגרים את הריבוע כעיר ישרה לא היה דין לרבע את התחום דלעולם אין מרבעים את התחום רק כאשר יש מקום שביתה באלפיים שאפשר למתוח אליו את החוט, אבל במשולש הרי החוט רחוק ביותר מאלפים ממקום השביתה ומה"ת לרבע כנגד הקצר, ולכן צריכים להגיע לדין ריבוע העיר שמחשיבים אותה כמאן דמליא.

והנה יעוי' בחזו"א סי' ק"י סקט"ו ד"ה הא שמחלק בין התחום שכנגד העיר למה שכנגד הקרנות, דמה שנגד העיר הוא עיקר התחום ואם יש עיר כנגדו שכלתה מידתו בסוף העיר היא חשובה כד"א ואילו אם העיר היא כנגד הקרנות אין היא נבלעת בתחום ומשערים אותה לפי ארכה ורחבה. ולפ"ז יש נפק"מ שבכה"ג חשיב האלכסון כעיר עצמה לענין שמה שכנגדו חשיב כגוף התחום ולא כקרנות.

**דף נ"ז ע"א.**

**מתני' נותנים קרפף לעיר וכו'.**

עי' רש"י שמפרש שמרחיק שיעור שבעים אמה ושירים כחצר המשכן.ועי' בגאו"י שתמה דהא שיעור קרפף שנינו לעיל שהוא בב' סאתיים והיינו שבעים אמה ושיריים על שבעים אמה ושיריים דילפי' מחצר המשכן, ואילו הכא נותנים שבעים אמה רוחב לפי ארכה ורחב של עיר ומנלן שיעור זה. וכתב שלאו דוקא שם קרפף אלא הכונה מידת קרפף או ארכו או רחבו יעו"ש ועי' עוד בלשון הר"מ שכתב שהוא צלע בית סאתים מרובעת. ויל"ע לשיטתו מה הדין בעיר שהיא קצרה משיעור שבעים אמה ושיריים אם משאירים שיעור הראוי לעשות קרפף לפי מידתה או לא.

**אמרה תורה תן חוצה ואח"כ מדוד.**

עי' בריטב"א שדן שהדרשא הזו הינה אך לפי ר"מ שנותנים קרפף לעיר אחת כפשטות המקרא דמיירי בעיר אחת אבל אליבא דרבנן הוא מסברא דבתוך שיעור עיבור דחיקא תשמישתייהו, אך הביא דבירו' מבואר שרבנן דרשי מקיר העיר דעיר אחת מודדין לה מחומתה, וחוצה מיירי בב' עיירות. אולם לפ"ז אינו מובן הדרשא דתן חוצה ואח"כ מדוד שהרי אין מודדין אלא מקצה הערים ממש ולא מן הקרפף. ועי' במאירי שמבאר שצורת הדרשא היא שהכונה שתעשה מדינה אחת משניהם ומדוד האלפים מקצה חבירתה.

**חייא בר רב אמר קרפף אחד לשתיהן.**

עי' תוס' שכתבו דלדידיה אין הבדל בין עיר לבית דה"ה שנותנים קרפף מבית לבית דאל"ה עיר שאין לה חומה במה יתחברו כאחת. והרשב"א והריטב"א מיישבים דאף למ"ד זה יש חילוק בין בית לעיר שאם היה רק חיבור בתים אין נותנים קרפף שלם לצרף אלא צריך שהבית יהיה מובלע תוך הע' אמה של חבירו, ואילו בין ערים נותנים הפסק של קרפף שלם ביניהם מבלי בית.[[34]](#footnote-34)

ויש לבאר החילוק בין עיר לבית שלענין חיבור בתים צריך שיתחברו הבתים להיות כעיר אחת ממש, משא"כ בב' ערים הוא בגדר צירוף בעלמא[[35]](#footnote-35) ואין צריך שיהיו מחוברים לגמרי כמקום אחד. ולפ"ז יש עוד נפק"מ שמקום המדידה משתנה שבב' ערים אפשר לצרף אותם להיות עיר אחת אף על ידי חיבור החומות של הערים ולענין חיבור בתים צריך למדוד מן הבתים ממש. [ועי' בחזו"א סק"י סקי"ט שמצדד עוד שאם יש חומה היא מפסקת בין הבתים אפי' יש בית בתוך שבעים אמה ושיריים לבית השני.]

וילה"ס לפי זה למ"ד שחצירות מצטרפות אם רק לענין לעבר על ידיהם את העיר או שכוחן יפה אף לצרף ג' חצירות בשיעור ע' ושירים מאחת לחבירתה, וכן לענין בית הקברות שיש בו בית דירה האם הוא מצטרף לעשות חיבור של בתים להיות כעיר אחת כגון בית המחובר לבית הקברות ויש עוד ב' בתים המחוברים לביה"ק אם מצטרפים להיות כעיר אחת.

ועי' במאירי שמחלק באו"א שאילולא הדין דנותנים קרפף לעיר היינו אומרים שעיר גריעא מבית, שהבית הוא טפל לעיר אבל עיר אינה טפילה לעיר אחרת וצ"ע מתי זה נחשב כעיר לענין זה.

הראשונים הוכיחו שהלכה כר"מ מהמשנה בנדרים שהנודר מן העיר אסור בעיבורה של עיר, ומוכח שאפי' בעיר אחת נותנים עיבור. וראיתי להוכיח מכאן דלא כמש"כ הר"מ בפיהמ"ש לקמן סא. שריבוע העיר חשיב נמי עיבור של העיר שאם כדבריו יכולנו להעמידה שאסור להכנס אף לריבוע דתחומין. ויש לדחות דזה פשיטא דלא נתכוין לידור מן העיבור וע"ז שייך הסברא דלעיל אימור דאמרי' כמאן דמרבעא רבועי ודאי מי מרבענא.

**תוד"ה רב הונא וכו' נראה לר"י דדוקא בב' עיירות נותנים קרפף לזו וקרפף לזו וכו'.**

הראשונים כאן הביאו את שיטת ר"ת דבתוס' סוכה ג: שאף בבית הסמוך לעיר נותנים לו ב' קרפיפות כמו בעיר, ודיוקו מן הגמ' שם דאמר בית שאין בו ד' על ד' אין עושין אותו עיבור בין ב' עיירות, דקשה אמאי ל"ק דאין עושין אותו עיבור לעיר אחת להגדילה וביאר הכונה שאין נותנים לו דין ב' עיירות ליתן לו שיעור שבעים אמה ושיריים.

והנה לפי פשוטו לא פליג הר"ת על כל הנך הראיות שהביאו התוס' דאין נותנים קרפף לבית אחד או ב' בתים ורק לעיר ובית נותנים ב' קרפיפות וכ"כ לצדד השפ"א בסוכה שם, וטעם החילוק דלעשות עיר כד"א אי אפשר אלא בצירוף גמור של בתים וכשם שאין עושים עיר אלא על ידי בית דירה ולא על ידי בורגנים ורק אחר שיש לה שם עיר אפשר לצרף לה עוד בתים. וכ"כ הריטב"א בשמעתין להדיא בשיטת ר"ת.[[36]](#footnote-36)

ולפ"ז מש"כ התוס' שם מיהו אין נראה שיחשב בית כעיר לגמרי ליתן קרפף לבית אחד בפ"ע או ב' קרפיפות לב' בתים כרבנן צ"ל שהוא לפירוש ר"ת עצמו. אכן בדברי הרא"ש בשמעתין נראה שהוא נקט שר"ת אינו מחלק בזה וכתב שאין נראה מה שפי' ר"ת דבית חשוב כעיר לגמרי לענין שנותנין קרפף לזה וקרפף לזה ורק אליבא דחיא בר רב אמרי' דבית לא"ד יעו"ש ומשמע שאין חילוק בזה. וע"ע בב"י סי' שצ"ח ד"ה ומ"ש שנראה מדבריו שם שהתוס' בסוכה לא דחו דברי ר"ת מכל וכל והיינו כמו שכתב השפ"א בביאו"ד.

**דף נ"ז ע"ב.**

**טעמא דאיכא אמצעי הא ליכא אמצעי לא וכו'.**

עי' בריטב"א שהקשה לחייא בר רב דס"ל דכשורה הן עומדים ומודדים קמ"א בחלל שבין החיצונות אחר שהמעיט רוחב העיר למה לא אמר בפשיטות דמשערים בשבעים אמה ושיריים בין עיר לחבירתה. וצ"ל שזה גופא אתא לאשמועינן שאין נותנים קרפף לזו ולזו בלא אמצעי.

ועי' תוס' ד"ה אלא שלמסקנא אף לרחב"ר מוקמינן בלאו משולשין ממש ולפ"ז ניחא טפי שהחידוש הוא דהאמצעי מצרפן.[[37]](#footnote-37)

**רואין כל שאילו מטיל אמצעי ביניהן ויהיו משולשין וכו' ואין בין זה לזה אלא ק"מ אמה ושליש וכו'.**

עי' רש"י שמפרש שהאויר הנשאר הוא בין האמצעי לחיצון וכ"פ הרמב"ם בפכ"ח ה"ה שבין שניהם השיעור רפ"ג אמה ומצד לצד הוא קמ"א. וקשה מלשון המשנה דקאמר אם יש בין שנים החיצונים וכו' והרי כאן מדובר בין החיצון לפנימי, ועי' בריטב"א שמבאר שכיון שהשלישי הוא בחוץ ואינו עומד כשורה בפנים נקרא אף הוא בשם חיצון.

ועי' בראשונים כאן שהביאו את שיטת הראב"ד בהשגות שם שנקט דלעולם השיעור דקמ"א הוא בין ב' החיצונים ואין נותנים עוד קרפף גם עבור השלישי. ויש לבאר דהראב"ד בזה מתאים עם שיטת הראב"ד המובאת בראשונים לעיל שאין נותנים קרפף לעיבור העיר או לריבוע העיר וכאן הרי אין האמצעי נתון בפנים אלא משום דעתיד להמלאות בתים כמבואר בסוגיא, וזה לא סיבה ליחד לו קרפף בפני עצמו.

**בגדר דין ג' כפרים המשולשים.**

צ"ב מה המקור לדין זה ובפרט אי נימא דמהני גם לענין תחומין דאו' ושיעור די"ב מיל. וצ"ל דהוא סברא משום שרואין כאילו הוא מלא בתים ועדיין צ"ב. וזה גם תלוי בשאילה אם נעשים כעיר אחת לגמרי או לא.

והנה שיטת התוס' ד"ה התם בתירוץ קמא מכח הקושיא דמ"ש מעיר העשויה כקשת, דהדין ג' כפרים לא מהני אלא כלפי ב' החיצונים אבל כלפי השלישי מודדין לו ממקומו דאי נימא שרואין אותו כאילו הוא בפנים נמצא שהפסיד מן המזרח ולהלן ורק כלפי החיצונים אנו דנים כאילו הוא בפנים. אמנם מלשון הרמב"ם והשו"ע מבואר שלכ"ד דכתבו דהרי שלשתן כמדינה אחת ומודדין מחוץ לשלשתן ומבואר שגם החיצון נמדד עמהם ולא זו בלבד אלא שהחיצונים מהלכים גם אלפים למזרח ממקום השלישי. ועי' בחזו"א סי' ק"י סקט"ו שכתב שאף מרבעים את שלשתם כדין עיר משולשת וכ"ה להדיא במאירי בסוגיין, אך דין זה לא נזכר בשאר פוסקים.

ובטעם החילוק בין זה לעיר העשויה כקשת כתבו הראשונים טעם אחר [ריטב"א כאן ולעיל נה. וברשב"א עבודת הקודש ש"ה ס"כ ולעיל נה.] משום שבכה"ג אנו רואין את כל החלל כאילו הוא עשוי להתמלאות משא"כ בעיר העשויה כקשת דכיון שהעיר מיושבת כבר בצורת קשת אין דרכה להתמלאות עוד בין רגליה אלא לצד חוץ ולכן לא חשיבא כמאן דמליא ביותר מד"א. ועד"ז כתבו הראשונים לענין פגום היוצא מן העיר שנידון כעיר אפי' ביותר מד"א משום דעל ידי הפגום אנו דנים שהעיר עתידה להתמלאות עוד לאורך הפגום.

ונמצא שיש כאן ב' שיטות בראשונים אם הגדר הוא שאנו רואין את החיצון כאילו הוא באמצע או שאנו דנים שהוא במקומו אלא שהחלל שבינתיים אנו רואים אותו כאילו הוא מלא. ונפק"מ אי יכולים החיצונים להלך אלפים מעיר השלישי.

**הכי השתא התם איכא בתים הכא ליכא בתים.**

עי' במג"א סקי"ב שכתב שאם העיר היא פחות מד"א מודדין לחיצונות מן היתר אלא שאין השלישי מצטרף דכלפי החיצונים הוא דומה לקשת, ודבריו צ"ע דמ"ש החיצונים סוכ"ס אינם יכולים להגיע אל הקשת דרך בתים וכן תמה הגאו"י.

**ואפי' ד"א אמה א"ל אין והאמר ר"ה עיר העשויה כקשת וכו'.**

הקשו האחרונים לשיטת התוס' לעיל דקשת שהיא רחבה יותר מד"א אבל קצרה פחות מאלפים בין הקשת ליתר שמהלך את כולה דסגי במה שהוא מובלע מצד אחד, דא"כ בשמעתין מאי פריך מר"ה והרי כאן יש הבלעה מצד אחד. ועי' במהרש"ל שמפרש שהקושיא כאן היא אליבא דרבה ב"ר הונא לעיל דס"ל דצריך תרתי למעליותא גם שלא תהא רחבה יותר מד"א וגם שלא תהיה ארוכה יותר מאלפים. והסוגיא בתחילה אזלא כרבא בריה דסגי במה שאינה רחבה ד"א וע"ז הוא מחלק שכאן אין אפשרות להגיע דרך בתים, והשתא פריך למ"ד דלא סגי בהא דהוא פחות מאלפים לחוד וצריך תרתי למעליותא.

וכדבריו כן כתבו התוס' להדיא בתירוצם השני שזה כונת חילוק הגמ' דהכא איכא למימר מלי ומשמע שגם שאר התירוצים אינם חולקים על זה אלא מפרשים אחרת את החילוק למ"ד זה. ולפ"ז לדידן בכל גווני מצרפים הכפרים אף היכא דליכא למימר מלי. [וכן הוכיח הגר"א שצ"ח ס"ח כדעת המהרש"ל]

אלא דהטור והרא"ש פסקו להלכה את תירוץ הגמ' הנ"ל למרות שהם נוקטים כהתוס' דבקשת רחבה והיא פחות מאלפים חשיבא כעיר אחת. [והגר"א דחה שכתבו את פירושא דשמעתתא ולא כתבו כן להלכה]

ועי' במהרש"א שמחלק באו"א דאף לרבא בריה דרבה לא מהני לצרף ג' כפרים המשולשים דאף שיש הבלעה מצד אחד, מ"מ צריך שמכל מקום בעיר יוכלו להגיע לקשת ולא סגי במה שיכולים להגיע מצד אחד, ובזה יש חילוק דבקשת יכולים להגיע דרך הבתים אבל בג' כפרים שהם רחוקים יותר מקמ"א ושליש אין אפשרות להגיע לאמצע אלא לשלישי, וע"כ צריך להגיע לחילוק הגמ' הנ"ל ולא מתירים בלא מלי. ועי' בגאו"י לעיל נה. שהאריך בדברי המהרש"א הללו.

**תוד"ה התם וכו' ודוקא לחיצונות הוא דאמרי' מלי וכו'.**

התוס' בתירוצם הראשון והשלישי כתבו ב' חילוקים בין קשת לג' כפרים א' דכלפי השלישי לא שייך למימר כמאן דמלי כיון שהוא מפסיד לכיוון השני , ב' דהיכא דהשלישי רחב יותר מהחלל שבין השתים ליכא למימר מלי. והרא"ש והטור נקטו כב' התירוצים לחומרא וע"כ אין מודדין לשלישי אלא ממקומו וגם אין להתיר בכפר הרחב מן החלל. אבל הרמ"א בשו"ע שצ"ח פסק רק כהתירוץ הראשון.

והשו"ע פסק שמודדין אלפים אמה לכל רוח חוץ לשלשתן ועי' במחה"ש שהוא פסק כהתירוץ השלישי ולפ"ז יש להחמיר שלא להתיר ברוחת יותר מן החלל. אולם לפמש"כ לעיל אין זה מתאים עם דברי השו"ע שאף לתירוץ בתרא אי אפשר למדוד לחיצונים מן השלישי דאין אומרים רואין אלא על השלישי כאילו הוא באמצע אבל לא נעשו כעיר אחת לגמרי. והגר"א ביאר דעת השו"ע כדעת המהרש"ל שכל הסוגיא היא לפי רבה ב"ר הונא אבל לדידן סגי במה שהוא מובלע מצד אחד. אבל גם לדידיה יקשה מה שהקשינו למה מודדין לחיצונים מן השלישי.

ובחזו"א נקט שהרמב"ם ושו"ע מחלקים על דרך הראשונים הנ"ל שכיון שהיא עתידה להתמלאות חשובים כל העירות כעיר אחת ממש וכן כתב הביאוה"ל. ועי' בחזו"א שהסתפק לדינא אם אליבא דשא"ר גם נאמר תנאי זה שיהיה האויר מכילה.

**מתני' היה מודד והגיע לגיא מבליעו וחוזר למידתו.**

יל"ח אם דין זה הוי קולא מיוחדת בדין תחומין או שזה עיקר המידה שאין מודדין כנגד הגיא אלא בקרקע חלקה, ונפק"מ לענין תחום די"ב מיל גם בזה מבליעין הרים וגאיות וכן לענין ערי מקלט ועגלה ערופה. עי' בתוס' לקמן נח: בשם ר"ת שכתבו דדין הבלעה הוא קולא בתחומין ולכן לא נאמר דין זהבאופן שיכול למדוד מדידה חלקה בקל, וכן נקט בפשיטות המנח"ח מצ' כ"ד אות ו'. וכ"כ הגאו"י בסוגיין.

אולם מלשון המשנה להלן משמע דרק קידור הוי קולא מיוחדת לענין תחומין ולא הבלעה ועי' ברש"י ד"ה בזו.

ועי' בקרית ספר על הרמב"ם הל' שבת פכ"ח שכתב לחלק בין קידור להבלעה דכיון דאמרה תורה בחבל של חמשים אמה מדוד כל מה שיכול להבליעו בחמשים אמה מותר להבליע מדאוריתא אבל אין מקדרין בהרים לתחום תורה.

אולם הדברי יחזקאל [ס"ז] הוכיח מדברי השאילתות דאף קידור מועיל בתחום דאו', ורק לענין שאר מדידות אין מקדרין וכאשר יתבאר לקמן בעזה"י.

**מבליעו וחוזר למידתו.**

עי' בשו"ת נובי"ת סי' נ' שנחלק שם עם השואל אם יש היתר להוציא את המידה אף שלא כנגד העיר, כשם שכאן הותר למדוד במקום קרקע שוה אף שלא כנגד העיר או שזה קולא מיוחדת משום שאי אפשר למדוד במקום התחום שיוכל לשער את המידה על ידי שמוציא אותה לחוץ אך אין בזה תורת מדידה גמורה. והנפק"מ שם אם כאשר הוא רוצה להבליע כפר בתוך המידה כאשר הכפר אינו נגד העיר. [ודברי השואל הובאו בשלימותם בס' בירורי המידות להנוב"י והובא בסוף השו"ת במהדורות החדשות] והנוב"י הוכיח שודאי אין זה עיקר המדידה שהרי מבואר שאם לא היתה גזירה מיוחדת היה יכול אף לצאת לגמרי מכנגד התחום ולמדוד נגד ההר ושם ודאי לא שייך תורת מדידה.

והנה הראשונים [ריטב"א רשב"א ר"ן] בסוגיין הקשו מ"ט הוצרך לחזור למידתו ואמאי לא יוכל למדוד את כל המידה במקום השוה, וכתבו בשם הראב"ד שהטעם הוא מפני שהוא צריך למדוד לכל רוח שבעיר ב' מדידות בכל קרן וקרן של אותה הרוח בכדי שיצא התחום מכוון כנגד העיר ולכן עיקר המדידה מחויבת להיות כנגד העיר דוקא.[[38]](#footnote-38)

אולם במשנ"ב סי' שצ"ט הביא מהגאון יעקב עפ"י התוספתא שאם יש מקום מישור כנגד העיר אינו מבליע מחוץ לעיר אלא מודד במקום המישור ומשמע שאפי' את כל המידה הוא יכול למדוד שם ואין צריך לחזור למקום הקרן וצ"ל שזהו רק דין לכתחילה ואפשר למדוד בדיעבד גם באמצע העיר.

ונראה שזה תלוי בנידון ההלכתי אם ניתן לקבוע את התחום על ידי מפות וחישובים אחרים או שצריך דוקא מדידה בחבל ועי' מה שיתבאר עוד בענין זה.

**דף נ"ח ע"א.**

**תוד"ה ובלבד שלא יצא חוץ לתחום.**

הקשו לל"ק דרש"י שלא יתרחק להלן מחוץ לאלפים ויחזור אותם פסיעות בתוך הגיא וידע איפה כלה תחומו, והקשו שהרי הפסיעות הללו הן באלכסון ואינם כמו קרקע שוה, וכתבו שאי אפשר לומר שיתן חבל משפתו אל שפתחו, וכנגד התחום יתן חוט המשקולת דכיון שבגיא אין חבל מועיל ה"ה על ידי כלונסאות אין מועיל.

והקשה המהרש"א שהרי כל פעם שמבליעים בהר זה על ידי כלונסאות דבלאו הכי לא שייך להבליע את גובה ההר וכן מפורש בטור סי' שצ"ה וזה גם מוכח בתוס' להלן ד"ה אין.

ומתרץ המהרש"א שכונת התוס' לומר דבגיא שהוא רחב יותר מחמישים לא הותר לו למדוד אותו בעצמו על ידי ב' חבלים של חמישים אמה ע"י שיעמיד כלונס וימדוד בחבל זה מכלונס לכלונס וצ"ב. ועי' בדברי השואל שם שרצה לפרש דבריו שלא הותר למדוד באופן זה כיון שאינו על קרקע שוה ועיקר המדידה צריכה להיות בקרקע שוה ולכן למדוד מחוץ להר הותר לו כיון שיש קרקע שוה, אבל לא הותר לו למדוד באויר אבל כל זמן שיש חבל של חמישים מקצה לקצה נחשב שהוא בקרקע שוה ואפי' אם זה עומד על גבי כלונסין ועדיין צ"ב.

אך יש לפרש דבריהם על פי מה שכתב הריטב"א דלהלן שאין מבליעין אלא בחבל אחד של חמישים אמה ולא בב' חבלים.

**מכלל שאם אינו יכול להבליעו הולך למקום שהוא יכול להבליעו ומבליעו.**

הרשב"א וריטב"א הקשו שעד כמה שאינו מודדו במקומו אלא מבליע כנגד ההר ויש מקום בתוך התחום הנמדד בשוה מדוע כלל הוצרך לטרוח לצאת כנגד התחום ואינו יכול להבליעו במקומו, והיינו על ידי אומדנא או בחבל גדול יותר מחמישים.[[39]](#footnote-39)

וכתב הריטב"א דבלא מדידה לגמרי אי אפשר ולמדוד בכמה פעמים ולהבליע אי אפשר שצריך להבליע במידה אחת דוקא וכן למדוד בחבל של יותר מחמישים אמה לא נתיר לו שלא יבוא לקצר התחומין, ועוד תירצו שיש לגזור שמא יאמרו שמבליעין אפי' כשאין מקום הראוי להבלעה בצד ההר.

ועי' בהגהת הגרש"ז להמאירי שביאר שהדין הבלעה אינו שיעור בעלמא על המידה במישור אלא הוי הלכה מחודשת להתעלם מהגיא או מן הגובה אולם כאשר מודדים שלא על ידי חבל המידה שב השיעור להיות כאילו הוא בקרקע ישרה.

**אין אומרים יקוב הכותל אלא אומדו והולך לו.**

עי' ברא"ש שאין אומרים שיעשה כעין נקיבה דהיינו שיזקוף כלונסאות מכאן ומכאן למתוח החבל ולהבליע. וכתב שקולא זו שאין צריך להבליע וסגי באומד בעלמא אינה אלא לענין הבלעה בהר דאיכא טירחא מרובה אבל לענין קידור לא שאין טירחא בקידור בהר יותר מבגיא [ולפמש"כ התוס' לקמן דקולא זו אינה אלא בהר ולא בבקעה]. ועי' בלשון רש"י סד"ה בדניחא שמשמע שאף קידור הוא בכלל זה, ויותר מפורש בדבריו להלן בע"ב בלישנא אחרינא דרבא. ועי' בשו"ע שפסק כדברי הרא"ש. וכ"ה גם דעת הרמב"ם בפכ"ח מהל' שבת.

ועי' בביאוה"ל שכתב שדעת רש"י והרשב"א בעבוה"ק ורבינו יונתן דאף בזה סגי על ידי אומדנא וכתב שהגר"א מצדד להקל כהני רבוותא.

**אמר שמואל ל"ש אלא שאין חוט המשקולת יורד כנגדו וכו'.**

עי' רש"י שפירש לא שנו שמקדרין אלא בדניחא תשמישתיה, ויש לדקדק מדבריו שלענין הבלעה מבליעין אף בשאין חוט המשקולת יורד כנגדו כיון דליכא טרחא. ונאמרה כאן קולא מיוחדת במקום כזה שאף אין צריך שום אומד כנגד השיפוע וכאילו אין שיפוע כלל, ומשא"כ בהבלעה שאנו דנים את מקום השיפוע כאילו הוא ישר. ועי' בהגהת הגר"א שכתב כן להדיא.

אולם התוס' פירשו לענין הבלעה ומחלקים שם בין הר לבקעה שבהר אין מבליעין אלא בדניחא תשמישתיה אבל בבקעה מבליעין גם היכא שאין מתלקט י' מתוך ארבעה ומ"מ בחוט המשקולת יורד כנגדו אף אין מבליעין. ומשמע שזהו שיעור מסוים בשיפוע חד כזה שאינו נמדד ולא מחמת שלא ניחא תשמישתיה, דלענין הבלעה הרי אין חילוק בין אם חוט המשקולת יורד או לא.

**דף נ"ח ע"ב**

**וכמה עומקו של גיא אר"י אלפים.**

לפי משמעות רש"י הכונה לעומק הגיא משפתו ועד קרקעו שכיון שיש הפלגה של אלפים בין זה לזה אי אפשר למדוד הקרקע בהבלעה. וכ"כ השו"ע סי' שצ"ט ס"ה.

אולם הרשב"א והריטב"א בסוגיין וכן בעבוה"ק ש"ה סי"א ביארו שהכונה היא למרחק ההליכה שבין שפה לשפה דרך העמק ד"מ אם העומק הוא תשע מאות ושמונים ורוחב הקרקעית היא קצת פחות מחמישים אינו יכול להבליע שיש מרחק הליכה של יותר מאלפים בעליתו ובירידתו. וטעמייהו שלא יתכן שנקל עליו בהבלעה להלך שיעור תחום גמור ולא יהא הטפל יתר על העיקר.

ולביאור השיטה דעמקו מאה כתבו שלא יהלך שיעור שהוא יותר מרוחב חצר המשכן דחשוב הוא ולא בטל.

**רד"ה אלפים, אבל יותר מכאן וכו' אינו מבליעו אלא מקדר.**

מבואר ברש"י דלענין קידור אין נפקותא כמה עמוק הוא דקידור חשיב כמדידה גמורה לענין זה. אבל בטושו"ע שצ"ט ס"ה כתבו דאם עמוק יותר מאלפים מודדים הירידה והעליה של כל השיפוע ועי' בביאוה"ג שהצדיק שיטה זו דלענין שלא להבליע ולא לקדר ודאי שאין חילוק ביניהם, וצ"ב במאי פליגי.

**התם שאין חוט המשקולת יורד כנגדו.**

עי' תוס' שפירשו דלפי המסקנא מתפרשים דברי רב יוסף לא על הדין הבלעה דמשנתינו, אלא הדר על דברי שמואל דמה שאמר שמודדין מדידה יפה היינו אף בשעמוק אלפים, והגדר לכאו' הוא דעד כמה שאין דין מדידה במקום זה אין נפקותא בעומק הגיא. אולם בריטב"א כאן מפרש דהבלעה מיהא בעי ובא להתיר באופן זה להבליע אף יותר מאלפים והדין מדידה יפה הוא כאשר אינו יכול להבליעו כגון בגיא מעוקם. וכן הוא שיטת הרא"ש בשמעתין. ומבאר הגאו"י דכל מה שנאמר דבגיא עמוק אין מבליעין ביותר מאלפים היינו דוקא בשאין חוט המשקולת יורד כנגדו, דכיון שיכול בקידור לא הותר לו להבליע אבל בשהחוט יורד כנגדו דלא אפשר בקידור מבליעין.

ובאמת כן נראה משמעות לשון רש"י שכתב 'הלכך כיון דחזי להילוך קצת אזלינן ביה לחומרא' משמע דלקולא שלא יצטרכו להבליע כלל לא נאמר דין זה. [ויתכן דרש"י לשיטתו דהדין משקולת הוא קולא רק לענין קידור אבל הבלעה בכל גווני בעי]

ועי' ברמב"ם פכ"ח הי"ד שהביא את הדין דמשקולת כהמשך הדין דכותל ולא מיירי בגיא כלל ואילו דינא דרב יוסף נאמר אך לענין הבלעה בגיא.

**יורד כנגדו עד כמה אמר אבימי ד'.**

עי' תוס' מה שהקשו איך יתכן ששיעור זה נאמר בכל עומק בשוה. ועי' ברשב"א שמכח קושיא זו מפרש את דברי הגמ' בכנגדו ממש, ומה שאמר עד ארבעה היינו שאם יש כותל זקוף בשפתו בגובה ארבע אמות אפי' שלמטה הקרקע נוחה להילוך אנו דנים כאילו עד הקרקע הוא זקוף, אבל אם אין גבוה ד"א נחשב שראוי כולו להילוך ומבליע ומקדר.

**אמר רבא ל"ש אלא בהר המתלקט י' מתוך ד' וכו'.**

עי' רש"י שמפרש דבהר כזה שהוא זקוף אין צריך לא הבלעה ולא קידור אלא אומד בעלמא, אולם השו"ע שם ס"ד פסק שאם יש בו שיעור יותר מחמישים אמה מודדים אותו בחבל של ד' אמות, והקולא דאומד לא נאמרה אלא לענין מקום שהוא יכול להבליעו. ולפ"ז הגדר הוא שאם קשה להבליע האומד הוא נעשה במקום הבלעה אבל אם צריך מדידה של קידור לא שיך לעשות אומד תחתיה. אך בביאוה"ג נראה שהחילוק הוא בטירחא.

**אין מקדרין לא בעגלה ערופה וכו' מפני שהן של תורה.**

עי' רש"י שגרס מפני שמדידתן מה"ת הלכך לא משנינן בהו מידי ומשמע שהקידור הוא קולא שהקילו בתחומין למ"ד תחומין דרבנן. וכן מבואר בסוגיא לעיל לה: דלמ"ד תחומין דאו' אין מקדרין. ועי' לעיל במשנה שהבאנו מח' אחרונים אם גם הבלעה הוי קולא בתחומין או שזה הלכה במדידה שהיא על קרקע שוה וזה שייך אף בדאו'.

ועי' בשאילתות בפ' בשלח אות מ"ח שפסק דמי שיצא חוץ לתחום שבת לוקה ומאידך הוא כתב שם שמדידת האלפים הוא בקידור ההרים והבלעת הגאיות. ועי' בהעמק שאלה שתמה עליו מהסוגיא דלעיל דמבואר שלמ"ד דתחומין מן התורה אין מקדרין. ועי"ש שמפרש דברי השאילתות דרק על יותר מי"ב איכא מלקות ולא בתחום של אלפים ודלא כמו שנראה מלשונו. ועי' בדברי יחזקאל סי' ג' אות א' ואילך שעמד על דברי השאילתות הללו וכתב שם פלפול ליישב קושייתו.

**תוד"ה אלא מן המומחה וכו' דפעמים יש כנגד העיר הרים וגאיות שיש לו להבליע או לקדר.**

לכאו' כוונתם היא שאם ימדוד בפאתי העיר ימדוד ביושר במקום שצריך להבליע או לקדר ולא תועיל מדידתו שמבחוץ וצ"ע שהרי במשנה מבואר שמהני מה שיבליע באופן זה, ועי' ברא"ש שכתב דזימנין דטפי שיש כנגד העיר הרים וגאיות שיש לו לקדר או למדוד מדידה יפה.

והרעק"א בגליון השו"ע סי' שצ"ט תמה ע"ד התוס' דהרי באמת הדין הוא דבכה"ג אין צריך קידור שמודדו כנגד העיר ומהניא מדידתו אפי' ביותר מחמישים אמה והניח דין זה בצע"ג[[40]](#footnote-40). [ובאמת לשיטת הרא"ש משכח"ל באופן שהוא עמוק יותר מאלפים שאינו יכול להבליע אבל לקדר שרי וכן בגיא המעוקם ולא מהני שימדוד כנגדו מבחוץ.]

ועי' בס' קרית אריאל פ"ח הע' ג' שמבאר את דברי התוס' באופן מחודש דבאמת כל מה שהותר לו לצאת מן התחום ולמדוד כנגד היינו באופן שהוא מתעסק בהבלעה שהמדידה שכנגד כמוה כהבלעה של ההר אבל אם מתחילה הוא מודד בכנגד העיר אין על זה שם הבלעה אלא שם מדידה ולא מהני בכה"ג לקבוע את התחום במקום ההר כמישור. ועפ"י יסוד זה כתב שם שלא נוכל להבליע אלא על ידי מדידה אבל על ידי חישוב שיעור הבלעה על ידי מפה וכיו"ב לא יוכל להבליע, וכמ"ש הריטב"א לעיל של"ש הבלעה בלא מדידה.

ועי' עוד ברשב"א וריטב"א שפירשו את דברי הר"ח שאם יש מקום שיכול למדוד בכנגד העיר ביושר לא הותר לו למדוד בקרן במקום הרים וגאיות ואז אם יגיע למקום שאין יכול להבליע יצטרך לצאת לחוץ ולמדוד כנגדו אך אין זה כמשמעות דברי התוס'.

**דף נ"ט ע"א.**

**אימא אף למקום שריבה.**

לפי רש"י הביאור הוא שמודדין בקו ישר ממקום שריבה משום שתולים שהמדידה המרובה היא הנכונה. אולם התוס' והרא"ש מפרשים שהולכים אחר ב' המידות לחומרא שאנו תולים שמה שמיעט המידה בצד אחד הוא משום שהיה לו להבליע ולקדר ובמדידה יפה וכשיטת ר"ת דלעיל שבמקום המתלקט י' מתוך חמש מודדים מדידה יפה [ומוכח מדבריהם שאף הבלעה ממעטת המידה בשיעור מסוים כגון שמודד מגובה לנמוך ואין משוים הגובה בכלונסאות].

ועי' בב"י סי' שצ"ט שנקט דרש"י והרשב"ם פליגי על התוס' ולא ביאר להדיא אם חלוקים הם גם בעצם היסוד אף כאשר יש בודאות מקום שמיעט את התחום אם מרבעים הכל לפי הצד הישר או שבכה"ג מודדים באלכסון.

ועי' ברמ"א שצ"ט ס"ח שהביא ב' הדעות. ועי' בביאור הגר"א שתמה על שיטת התוס' והרא"ש דלא מצינו שיצטרך האחד למוד בכל המקומות אלא שמודדין במקום אחד ומותחין חוט כנגד כל אותה הרוח בשוה, ופסק הלכה כשיטה אחרונה, ועי' בביאוה"ל שהראה לזה מקור מדברי התוספתא.

ויש ליישב קושייתו דהתוס' סברי כשיטת הראב"ד שהובאה בראשונים לעיל נח. דעיקר המדידה היא בב' הקרנות ומותחים חוט מקרן לקרן ואיך שיהיה המידה במקומות הללו זה מה שקובע על כל הרוח.

בנובי"ת סי' נ' הסתפק באופן שהיה כפר אחד מובלע בתחום כנגד אמצע העיר ונחשב כד"א ומקצה מזה ומקצה מזה הדרך ישרה אלפים אמה, האם אזלינן בתר אותו המקום הארוך לשער התחום כנגד כל העיר על פיו או שמודדין בכל מקום בפ"ע. ומתחילה היתה דעתו לומר שמשוים את כל התחום בשוה ועושים אותו כטבלא מרובעת ויש לו לכל צד כשיעור התחום והכפר המובלע בו. ואחר זאת כתב לחזור מסברתו זו לפי מה שכתבו הרא"ש והתוס' בשמעתין לענין הבלעה שאין משערים את כל התחום בשוה אלא מודדים בכל מקום כפי תנאי מדידתו.

וכתב שם שאף שהרמ"א הביא את דעת רש"י ורשב"א שמקילים למדוד כל התחום בשוה אין זה משום סברתו הנ"ל, אלא שהם תולים שהיתה טעות במידה הקצרה, אבל עד כמה שאנו יודעים שהיה סיבה לקצר את התחום בודאי אין מודדין בשוה את כל התחום.

ובחזו"א סי' ק"י סקי"ד הביא את דברי הנוב"י הללו וכתב שהגר"א נקט בפשיטות שמיישרים את התחום ודלא כהתוס', ואפי' לשיטת התוס' אין ראיה לנידו"ד שבמקום שיש הר וכיוצ"ב חוט הריבוע עצמו הולך באלכסון כי ההר הוא חלק ממידת התחום ואי"צ שיהיה ישר רק שיהיה שיעור אלפים בשוה וזהו השיעור דאלפים שלו, אבל בנידון דידן שיש כפר המאריך את התחום באותה המידה יש להאריך התחום בשוה לכל אותה הרוח.

[והיה מקום לדון שלעולם אין הכפר המובלע מאריך את התחום אלא שמחשבים ההילוך בתוכו כאילו הוא ד"א ונמצא שחסר בהילוך דאלפים אבל אין זו סיבה להאריך התחום לכל צד.]

**אפי' עבד אפי' שפחה נאמנים.**

עי' תוס' שנחלקו בתירוציהם אם בעלמא לענין תחומין נאמן עד אחד או דבעינן דוקא שנים, ולא ביארו טעם מחלוקתם. ובחי' הגרע"א בכתובות שם תמה דמה הצד להצריך שנים ומ"ש מהדין הכללי דע"א נאמן באיסורין. ועי' ברמב"ם פכ"ח הי"ז שמפרש את המשנה במקום שהיו תחומי שבת מוחזקין ובא זה להקל ושומעין לו, ולפ"ז יש לדון דהפלוגתא היא אם חשיב זה לאיתחזק איסורא [ואף שאין זה אלא גילוי מילתא שזו המידה מ"מ כבר הוחזק בעולם שלא לילך לשם].

וברוב הראשונים בכתובות כח. נקטו שאין צריך גדול לענין תחומין וכן היא שיטת הרא"ש בכתובות שם.

שו"מ שבשו"ת אגרו"מ [יו"ד ח"ב סי' מ"ד] נקט דתחומין מיקרי איתחזק איסורא מחמת זה שאין רגילין ללכת שם.

**תוד"ה ותחומין דרבנן וכו' ואע"ג דמעשים שבכל יום שמאמינים לנשים וכו'.**

מפשטות לשונם נראה שהבינו שאין האשה נאמנת באיסורין ועל זה הקשו שהרי אשה נאמנת באיסורין ותירצו שאינה נאמנת בלא בידו. ותמוה דעיקר נאמנות עד אחד ילפי' מוספרה לה כמ"ש התוס' ריש גיטין ומבואר שאשה נאמנת כעד אחד. וכמבואר בגמ' ביבמות פח: דכל מקום שהאמינה תורה עד אחד פסולי עדות הינם בכלל. [ועי' ריטב"א כתובות עב. שהביא שיש מדקדקדין שאין האשה נאמנת בשאר איסורין מדאו' חוץ מלענין ספירתה והריטב"א דחה דבריהם שם] ועי' בדברי יחזקאל בהשמטות לסי' כ"א מש"כ ביישוב שיטתם.

ויש לומר עוד דבדרך עדות פשיטא להו דאשה נאמנת כיון שהיא מתיראת שמא תוכחש, אבל הכא הנידון הוא בדין נאמנות בעלמא שמשמע להם שאין לסמוך על הנשים משום דדעתן קלה ובפרט לעבד ושפחה, וה"ה כאן לא מיירי שבאים להחזיק התחום על פיהם אלא כמשיחות שכן ידוע להם שמותר להלך לשם, וע"ז הקשו דמעשים שבכל יום שנאמנים אף בכה"ג וע"ז תירצו שנאמנות דבידו שאני.

ובאגרו"מ הנ"ל הוכיח מדבריהם שתחומין חשיב לאיתחזק איסורא ובעי שני עדים כשירים, אך לפי דבריו צ"ב מה הקשו ממעשים שבכל יום דאיך שלא יהיה צריך לדון איך ע"א נאמן בזה ומה הדמיון לכאן וגם זה תלוי בב' התירוצים דלעיל.

**מתני' עיר של יחיד ונעשית של רבים.**

יש בענין זה כמה מהלכים בראשונים. א' דרך רש"י שבתחילת ישיבתה לא היו עוברים בה ס' ריבוא ואח"כ נתוספו דיורים או נקבעו בה שווקים, והחידוש הוא שאף שעתה יש בה רשות הרבים גמורה אלא שתיקנוה באופן המועיל כדלקמן מערבין את כולה כאילו היא של יחיד. ומאידך אם היו בה ס' ריבוא שהיא של רבים אף שאין בה דין רה"י דאו' כגון שאין בה ט"ז אמה אין מערבין את כולה דלמא אתי לאחלופי ולהתיר טלטול ברה"ר. [ואף שמתקנים המבואות המפולשין כראוי מבאר הריטב"א שעדיין יש עמי הארצות שיבואו לטלטל אף ברה"ר גמורה שמחוץ לעיר, ולא מהני על זה היתר דעירוב ושיתוף שכיון שכל בני העיר מטלטלין בכל מקום בלי הגבלה יש לחוש לגדר לפנים מגדר.]

והראשונים הקשו על דרך זו מדברי הגמ' דלהלן היכי דמי עיר של יחיד ונעשית של רבים ומשמע בגמ' שלא בכל עיר התחדש שמערבין את כולה רק בערים מסוימות ומחמת סיבה מיוחדת.

ב' דרך ר"ת המובאת בריטב"א שלענין רה"ר אין צריך שיהיו ששים ריבוא וגם דלא משכח"ל שישבו בעיר מתחילתה ששים רבוא, וליתא לדין עיר של רבים כלל. ומיירי שבתחילתה לא היו בה מבואות הרחבים ט"ז אמה ואחר שנתוספו בה דיורים בנו לה סרטיאות ופלטיאות ושווקין רחבים ט"ז אמה. ושוב החידוש הוא שאף שעתה יש בה דין רה"ר גמור מדאו' מ"מ אפשר לערב את כולה. וגם על דרך זו קשה מדברי הגמ' דלהלן ה"ד עיר של רבים ונעשית של יחיד.

עוד יש להקשות על שיטת ר"ת דלפ"ז ודאי משכח"ל תיקון הראוי לרה"ר דבלא"ה לא שייך לערב את כולה, ובגמ' הקשה מאן תנא דמערבא רה"ר ויל"ד.

ג' הרמב"ן מפרש את משנתינו כפשוטה דמיירי בעיר של יחיד ממש דהיינו בבעלות אדם אחד שהוא ועבדיו לבדם דרים שם. ומייסד הרמב"ן מכח זה שאין חיוב על הטלטול ברה"ר שלה לעולם אפי' יעברו בה רבים טובא דלא דמיא לדגלי מדבר שהם מסורים לרבים.

ונעשית של רבים הכונה היא שעתה היא נעשית עיר של רבים שגרים בה בפועל רבים אבל לא לגמרי אלא שיש בה שיור בעלות ליחיד כגון שהרבים התיישבו בעיר שהיא של יחיד ולא קנו שום קנין בבתיהם, או בגוונא שהרחובות עצמם נשארו בבעלותו של היחיד שבזה עדיין אין בה חיוב דאו', אך מ"מ אם מתחילתה היתה בנויה באופן זה יש עליה דין עיר של רבים אף שאין בה חיוב דאו'.

ולשיטת הרמב"ן בכל גוונא דאיכא חיוב דאו' יש לגזור דלמא אתי לאיחלופי אפי' אם בפועל היא תהיה מתוקנת על ידי תיקון המועיל ואף אם היא היתה מעיקרא עיר של יחיד ודלא כרש"י.

ד' הריטב"א מבאר כשיטת הרמב"ן אך מוסיף עליו להקל כאשר היא נשארת באדנותו של היחיד או כגון שהם מעלים מיסים וארנוניות לשר העיר או אפי' סגי בשלא נשתקע שם יחיד מעליה, ואף שיש בה חיוב דאו' מ"מ מערבים את כולה כעיר של יחיד. וכ"ה שיטת הרשב"א כאן ובעבוה"ק סוף שער ב'.

ולפי דרך זו יש לבאר שכיון דמעיקרא היתה של יחיד ואין בה תורת רה"ר כלל לא גזרו בה אף כאשר נעשית של רבים דבכה"ג לא אתי לאיחלופי.

ובשו"ע סי' שצ"ב ס"א כתב כדרך הראשונים דמיירי בעיר שהיא קנין יחיד ובמשנ"ב שם הביא את מחלוקת הראשונים הנ"ל מה הדין בשמכרוה הרבים לאחרים.

**מערבין את כולה.**

רוב הראשונים פירשו שהכונה היא כפשוטו לעירוב חצירות שאפשר לעשות שיתוף אחד בעבור כולם וכן היא משמעות כל הסוגיא. אלא דממשמעות לשון רש"י כאן ויותר מפורש להלן ד"ה לחי מכאן ולחי מכאן שכתב דבעיר של רבים לא מהני האי תקנתא למבואות המפולשין משמע שהנידון הוא לערב את כולה בתיקוני מבואות דלא שרי אלא בשל רבים ונעשית של יחיד. ועי' במה שנכתוב בסמוך את ביאורי הראשונים לדברי רש"י.

**רד"ה מערבין את כולה וכו', ואין מבואותיה צריכין תיקון וכו'.**

יש לבאר כוונתו דכיון שמערבין את כולה תו אין צריכים לעשות תיקון להבדיל בין המקום הניתר בשיתוף למקום שאינו מעורב שלא יהיה כנפרץ למקום האסור לו. אך צ"ב דמ"מ הרי צריכים מבואותיה תיקון דלחי וקורה מצד שצריך מחיצה רביעית ובלא זה הוי נפרץ לכרמלית ועי' בקר"א שתמה כן. שו"ר בראבי"ה סי' שע"ט שכתב להדיא שאם עירבו כל העיר יחד אין מבואותיה צריכים תיקון דלחו"ק. ועי' בתורי"ד שתמה על פירוש רש"י דמה"ת בכה"ג לא יצטרכו בכה"ג תיקון דלחו"ק.

וע"ע עוד מה שיובא בריטב"א לקמן על דברי רש"י ד"ה לחי.

**כגון דיסקרתא דריש גלותא וכו' אילימא משום דשכיחי גבי הורמנא וכו'.**

הראשונים תמהו מכאן על פירוש רש"י רש"י ור"ת דמאי קשיא ליה היכי דמי וכי לא ידע איזה ערים אינם בני רה"ר. ואם נימא שלא ידע פירושא דמתני' שהכונה לעיר שיש בה ס' ריבוא ואין בה ט"ז אמה, מאי מקשה תו אילימא והרי רצה להראותו דוגמת העיר. וצ"ל שס"ד שעיר של יחיד נקראת על שם היחיד שגורם דמדכר לאחרים ולכן הביא לו דוגמה לעיר שבתחילה היו יושביה מועטים ונתרבו.

והראשונים לשיטתם ביארו דמיירי בערים שהיו של יחיד מתחילתם ושוב הוקבעו בהם רבים ונעשו קנין לרבים אלא שהיה בה שיור להיחיד וכמו שנתבאר לעיל.

**רד"ה לחי מכאן וכו' ובשל רבים והיא של רבים לא שרו רבנן בהא תקנתא וכו'.**

עי' בריטב"א שמחדש בכונת רש"י שאם תקנו את הרה"ר המרכזית שבעיר על ידי לחו"ק כר"י או בדלתות כרבנן שוב אין צריך לתקן את כל המבואות הפתוחות אליה כיון שהם פתוחות למקום המותר, ורק כאשר הרה"ר עצמה אסורה אז צריך תיקון בכל המבואות, והביא שכן כתבו גם הרמב"ן והמפרשים.

אולם בלשון רש"י כאן לא נראה שזה לבדו הביאור שהרי בעיר של רבים אף כאשר תקנו את הרה"ר כראוי צריך תיקון בכולה, ונמצא שהחילוק הוא אחר אם יש בעיר רה"ר או לא, וא"כ קשה מתי כן נאמר דסגי לתקן את הרה"ר שעל ידי זה הותרה כולה.

ועי' בראבי"ה שם שכתב לפרש כונת רש"י בדרך מחודשת שאם היתה עיר של יחיד ואפי' נעשית של רבים מהני מה שיתקן את הרה"ר לגמרי כדין ואז יעשו שיתוף אחד על הכל ותו אין צריך תיקון על כל מבואותיה, אבל אם היתה עיר של רבים ונעשית של יחיד צריך לעשות שיור ואי אפשר לערב את כולה, אך מ"מ סגי בזה שיתקן את הרה"ר ותו אין צריך לתקן כל המבואות, ואילו היתה עיר של רבים ונעשית של רבים בזה ישנה הלכה לתקן כל המבואות כדין לגמרי משום דאתי לאיחלופי אף כי תקנו את הרה"ר לגמרי.

**ואין מערבין אותה לחצאין.**

עי' רש"י דכיון שמעיקרא חדא הוו אסרי הני אהני והוי כמבוי ששכח אחד מן החצירות ולא נשתתפה בו דכולהו אסירי. ומבואר מדבריו שדוקא בכה"ג שכבר הורגלו בעירוב אחד והורגלו בני העיר לטלטל בכל העיר ולכן הם אוסרים אבל בלאו הכי אין אותו מקום שלא עירב יכול לאסור את כל העיר. וגדולה מזו מבואר לקמן דבכה"ג שעירבו יחד אוסרים כל בני העיר על כל המבואות אף שעירבו כל מבוי בפ"ע מפני שנחשב שהכל שייך לכולם אלא אם כן עשו היכר על ידי דקה או כיוצ"ב.

אמנם הראשונים [ריטב"א ורשב"א כאן ולהלן בע"ב] הרבו להקשות מזה שמצינו שיתופי מבואות אף בחצי מבוי שעשה לחי לפתחו וכן מזה שמערבין רה"ר לבדה ומטלטלין בתוכה, וכתבו בשם הרמב"ן שרק לערב לחצאין לא שרי להו שכיון שעירבו חצי העיר יחד נעשה חצי העיר כרשות אחת בתוך העיר האוסרת על שאר העיר ולכן אין יכולים לערב אלא כולם יחד, משא"כ כאשר לא עירבו אלא חצי העיר אין האחרים אוסרין עליהם כיון שהם עצמן אינם יכולים לערב עמהם ואין אוסר על חבירו אלא הראוי לערב עמו ולא עירב. וכתב שאולי לזה נתכוין רש"י.

ולשיטת הריטב"א הנ"ל קשה מה מהני שיור דחוצה לה והרי יש כאן עירוב לחצאין ולמה לא יאסרו על כל העיר וי"ל.

ועי' בריטב"א שם שהביא דבירושלמי נראה שאין חילוק לדינא בין עיר של רבים לעיר של יחיד דלעולם אין מערבין אותה לחצאין ועי' מה שנכתוב עוד במקומו.

**דף נ"ט ע"ב.**

**ואין לה אלא פתח אחד מערבין את כולה.**

עי' רש"י דלאו מפולשת היא דומיא דדגלי מדבר. ורש"י בזה לשיטתו דהנידון הוא אם יש תורת רה"ר בעיר זו או לא. ועי' בריטב"א לעיל במשנה סד"ה עיר של יחיד שמבאר שאף שעיר זו היא של רבים מתחילתה ועד סופה דינה כעיר של יחיד כיון שהקולא בעיר של יחיד היא מה שאין הרה"ר שבו חייבת מן התורה, וה"ה בעיר כזו שאין בה שום רה"ר של תורה שמערבין את כולה דליכא למיגזר בה משום רה"ר אחריתי. וצ"ל דאם יש בה ב' פתחים גמורים אף שדלתותיה ננעלות מ"מ יש בה רה"ר בעצם אבל בשאין לה אלא פתח אחד אינה מפולשת כלל.

ועי' להלן בהמשך הסוגיא במעשה דר' זירא דמבואר שאם אח"כ תחזור ותעשה רה"ר גמורה אין מערבין את כולה, ואין מתחשבין בזה שמתחילתה לא היה בה חיוב רה"ר מפני שלא היתה מפולשת ולא דמי לשל יחיד ונעשית של רבים. ועי' מה שנכתוב לקמן.

**אר"פ לא אמרו אלא לארכה אבל לרחבה מערבין.**

עי' בריטב"א בשם הר' שמשון שכתב דאף לר"פ לא התירו שיערבו לחצאין אלא על ידי צוה"פ ביניהם על רוחב הרה"ר או על ידי פס מכאן ופס מכאן כדי שלא יהא כל אחד מהם פרוץ למקום האסור לו, אבל בלא שום תיקון אסור. וזה מבואר גם בדברי הרא"ש בשמעתין סי' ט' וכן בטור סי' שצ"ב.

ומבואר בדברי הריטב"א דלענין זה לחי או קורה אינם מועילים וצריך דוקא תיקונים אלו וצ"ב. ועי' במג"א סי' שצ"ב סי"א ובביאוה"ג סקכ"ו שכתבו שבמקום שיש רגל האוסרת צריך תיקוני חצר כמו בחצר, ועי' בשעה"צ שם סק"ל משכ"ב, והדברים צ"ב עוד.

וצ"ל דתיקון דלחו"ק הוא מועיל לסלק רגל הרבים כאילו יש שם מחיצה גמורה, אבל אין זה נותן שם פתח על המקום. ולענין לסלק רגל האוסרת בעינן דוקא פתח שעי"ז נחשב שהם נבדלים מן הרגל שבחוץ ואף שיש לה זכות דריסת הרגל מ"מ אינה נחשבת לחלק מן הרשות, אבל מחיצה בעלמא לא תועיל להבדילם ולעשות כאן דיורים נפרדים.

ועי' עוד בגאו"י שמבאר שבזה גופא נחלקו ב' הלישנות אם מועיל תיקון דצוה"פ וכיוצ"ב לבטל שם רגל האוסרת או דלעולם היא נאסרת מצד דיורי חבירתה וכל מה דקיי"ל שמהני תיקונים בחצי מבוי וחצר זה רק לפי מה דקי"ל כל"ב אבל לשיטת הרי"ף והרמב"ם והשו"ע דפסקו כל"ק לא שייך תיקונים אלו לא לענין לחלק רה"ר ולא לענין לתקן חצי מבוי ולא מהני אלא דקה.

מאידך משמעות דברי השו"ע והרמ"א שאף כאשר מערבין אותה לארכה מה דלא מהני זהו דוקא כשמתקנה על ידי לחו"ק אבל אם מתקנה בצוה"פ מהני וברחבה מהני לתקנה אף על ידי צוה"פ, והביאוה"ל שם הביא את תמיהת הרבה מן האחרונים על דבריו שהרי מקור הדין הוא הרא"ש והטור והם כתבו להצריך תיקון זה בגוונא שמערבין לרחבה ואז לחו"ק לא מהני, ועי' שם במשנ"ב שהשיא דברי השו"ע מפשוטם דכוונתו כשבאין לחלק את העיר ולערב כל מבוי ומבוי בפ"ע.

**רד"ה אבל הכא וכו' ולא רמז מחיצה לומר תיחוד דשא ותשמש וכו'.**

יש לדייק מדברי רש"י הללו שאם עשו צוה"פ יכולים לערב לרחבה אף לפי הל"ק, ועי' תוס' מה שהקשו. אכן בריטב"א הביא דברי רש"י הללו שאין חילוק מחיצה לארכו והקשה שהרי בלא"ה מיירי בשיש שם צוה"פ כמש"כ לעיל בשם הר"ש, וכתב דצ"ל דאין זה חשוב חילוק מחיצה כחילוק דפנימית לדון דכאילו נסתלקו אלו מאלו, אך מלשון רש"י משמע דכל דהו מחיצה מהני. וכן מסקנתו שם לדינא דהלכה כל"ק ולא מהני לערבה לחצאין לא לארכה ולא לרחבה ואפי' יש לה צוה"פ בינתיים וטעמא משום דאיכא דריסת הרגל דרבים בכולה.

**תוד"ה מבוי מבוי, ומיהו איכא לאוקמי לההיא בשאין חצירות וכו'.**

עי' ברא"ש סי' ט' שכתב לחלק שבמקום שאין עוד לחי בפתח השני ואינם מערבין בפ"ע אינם אוסרים על בני המבוי הפנימי, אבל אם הם מתוקנים בלחו"ק בפ"ע אינם יכולים לערב כל אחד לחוד מפני דריסת הרגל של זה על זה, כיון שהורגלו להיות מעורבין יחד וכן בעיר אחת שהורגלו להיות מערבין יחד אינם יכולים לערב בפ"ע. ועי' בריטב"א שהביא לחילוק זה בשם הרמב"ן אך דעתו שאף עיר של רבים לגמרי גם כן אינם מערבין לחצאין משום דריסת הרגל שלהם במבוי ודלא כהרא"ש וצ"ע במאי פליגי.

**הב"ע כגון דעבוד דקה.**

מזה שהברייתא נקטה ההיתר במבוי מבוי ולא לערב לחצאין משמע שאין היתר דקה אלא לענין מבוי מבוי אבל באותו הרשות לא מועיל דקה וכ"כ הריטב"א, וכ"כ כתב המשנ"ב בשם האחרונים. אולם בגא"י נראה שדקה מועיל אף לענין עיר יעוש"ה.

**כגון דעבוד דקה.**

עי' רש"י שפירש פתח נמוך בראש כל מבוי ומבוי דגלו אדעתייהו דלאיסתלוקי האי מחבריה. ועי' בריטב"א שמפרש שעושה הפתח בחומת העיר שיוכל לצאת מן העיר בלי לעבור ברה"ר ובלא"ה לא מהני. ולפ"ז אם יתן מבוי אחד בראשו דקה לא יועיל לתקן מבוי זה בפ"ע שעיקר הדין הוא לבטל את הרגל האוסרת, דומיא דאחד מבני מבוי ששכח ולא עירב. והתוס' פירשו מחיצה גובה ד' כנגד פתחו, וצ"ב איך זה מועיל לסלק את עצמו מהרה"ר. ובראשונים פירשו מהגאונים שנותן איצטבא על פתחו רחבה ד' וגבוהה ג' ומועילה לסלק את רגלו מרה"ר, וכ"ה בשו"ע סי' שצ"ב. וצ"ל דהוי כעין הפסק שאינו פתוח ישירות לעיר וע"כ אין מקומו אוסר את בני הרה"ר אף שיש לו דריסת הרגל. וע"ע בריטב"א דתיקון זה לא מועיל להתיר רה"ר לרחבה ואין מערבין אותה אף על ידי איצטבא המפסקת ועין.

והנה הרא"ש והמרדכי הביאו בשם הר"מ שלאו דוקא דקה אלא אפי' צוה"פ או ב' פסין מועיל לחלק את המבוי מן העיר או אפי' חציו משאר המבוי, והוכיחו זאת מזה שמועילים תיקונים אלו היכא שמערבין העיר לרחבה שלא יהיה נפרץ למקום האסור לו. וצ"ע איך יועילו התיקונים האלו לבטל הרגל האוסרת והרי צריך שהאוסר הוא זה שיסלק את עצמו וצ"ע.

**רד"ה מבוי נמי אסרי אהדדי וכו' ואפי' איכא לחו"ק למבוי זה לא מהני.**

יש לדייק מלשון רש"י כאן כדברי הראשונים הנ"ל שדוקא בלחי וקורה אין מערבין אבל אם יעשה מחיצה ההוגנת יוכלו לערב כל מבוי בפ"ע [ועי' בלשון רש"י לעיל ד"ה אבל]. ועי' במשנ"ב שצ"ב סק"ל וכן במג"א סק"ד שמחלקים בזה בין לערב כל מבוי בפ"ע לבין לערב העיר לארכה, דעל ידי צוה"פ אי אפשר לערב במקום רגל האוסרת, אבל לחלק מבוי ממבוי אפשר, ולא עוד אלא שאפשר להתיר לערב מבוי עצמו לחצאין על ידי תיקונים אלו ואין הרגל שמבחוץ אוסרת, וצ"ב החילוק שהרי יש רגל האוסרת מבני המבואות האחרים שהורגלו במבוי זה. וצ"ל דאחר התיקון הוי כאילו לא הורגלו לערב במקום זה ודוחק. ועו"ק לפי שיטות הראשונים שאף בעיר של רבים אין מערבין לחצאין וטעמייהו משום שרגל הרבים שייכת בכל העיר ובכל המבואות דא"כ מ"ש רה"ר ממבוי דמהני תיקון זה.

ויש לחלק דרה"ר כל עצמותה היא היותה מקום הילוך, ולכן אין שום משמעות לזה שעושים מחיצה באמצע אם אינה מסלקת לגמרי את רגל הרבים, אבל מבוי הוא משמש בעיקר את תושבי בני המבוי ועל ידי שעושים תיקון אף שעדין מהלכים בו בני המבואות האחרים הוא נחשב כרשות בפ"ע.

**והשתא דאיפניא לה הו"ל כב' פתחים.**

עי' בגאו"י שהסתפק בעיר של רבים שהיתה מוקפת חומה מעיקרא והשתא אין לה חומה אם צריכה שיור אי אזלינן בזה בתר מעיקרא כמו עיר של יחיד ונעשית של רבים, או דלענין זה אזלינן בתר השתא ותלוי אם יש לה חומה בפועל. וצ"ע למה לא הוכיח מהסוגיא כאן שאזלינן בתר אשפה.

ועי"ש שנראה דפשיטא ליה עכ"פ דאזלינן לקולא לאידך גיסא שאם הוקפה חומה נעשית כעיר של יחיד ומותרת וצ"ב החילוק.

**אמר רב סולם תורת פתח עליו ותורת מחיצה עליו.**

עי' ברש"י לקמן ס. ד"ה תורת מחיצה עליו שכתב דלחומרא לא אמרי' דליבטליה למחיצה **דכל בעירובין להקל.** וכן משמעות הריטב"א כאן. ועי' בגאו"י להלן שהקשה על דרך זו שנראה כתרי קולי דסתרי אהדדי. וכתב שיותר נראה לו לבאר שבעיקר הדין סולם תורת מחיצה עליו אלא שלענין עירוב אין זה תלוי בתורת מחיצה או פתח אלא אם ניחא תשמישתיה או לא וכיון שניחא תשמישתיה יכולים לערב יחד. והראיה דכל פתח יש לו שם מחיצה ויכולים לערב כל חצר בפ"ע ואפ"ה כיון שניחא תשמישתיה יכולים לערב יחד.

ועי' בגא"י כאן שהסתפק בעיר זו שיש בה סולם אם אפשר לערב אותה מבוי מבוי בפ"ע דנימא דכיון דתורת פתח עליה נדון אותה כעיר של רבים, וכתב שלא יתכן ללכת לקולא עד כדי כך כיון דהא בהא תליא ואם מערבים אותה כאחד ואין צריכה שיור בע"כ אי אפשר לערב אותה מבוי מבוי בפ"ע.

**ותורת מחיצה עליו.**

עי' ברי"ף שכתב דכיון דמסקינן דתורת מחיצה עליו ולא בעי שיור, ש"מ דכל היכא דאיכא ב' פתחים לא מערבינן ליה עד דעביד שיורא. והבעה"מ תמה דע"כ מיירי בעיר של רבים וכיון שכך הרי זה ברייתא מפורשת לעיל דעיר של רבים שאם אין לה אלא פתח אחד אינה צריכה שיור אבל בב' פתחים בעי שיור.

ויתכן ליישב דעת הרי"ף שבא לחדש דהכא לא דמי לב' פתחים דלעיל כיון שהיא סתומה במחיצה אלא רק יש בה יציאה דסולם ואפשר שהוא פחות מי' ובהא לא חשיבא לרה"ר מפולשת וכאן התחדש שאף בכה"ג חשיבא כעיר של רבים ואף דליכא פילוש גמור אלא דעיקר הדין באמת צ"ב, וצ"ל דהוי כעין לא פלוג שלא התירו אלא רק בפתח אחד וע"ע.

**דף ס' ע"א.**

**והאמר ר"נ אמר שמואל אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו וכו'.**

לפו"ר נראה שנחלקו הראשונים בכונת הגמ', רש"י מפרש שלא עירבו אחת עם השניה ואף שעירבו כל אחת בפ"ע מ"מ אוסרים בני מרפסת על החצר. ועי' בריטב"א שהערה מ"ש מחצר בתוך חצר שלפנימית יש דריסת הרגל אצל חבירתה, שאם עירבה לעצמה הוי רגל המותרת במקומה ואינה אוסרת שלא במקומה כמבואר לעיל. וכתב לחלק שבני מרפסת שייכי בחצר טפי מבני חצר הפנימית. ומשמע שהם שותפים לגמרי בחצר ולא דמי לחצר הפנימית שאין להם רק דריסת הרגל.

אולם בטור ושו"ע סי' שע"ה נראה שפירשו את הסוגיא דמיירי שלא עירבו כלל אף לא במקומם, וכתבו שכיון דסולם תורת פתח עליו מותרים בדלא עירבו זו עם זו, ועיי"ש במשנ"ב שמפרש דדמי לב' חצירות הפתוחות זו לזו שאם היא רגל האסורה במקומה אוסרת ואם אינה אסורה במקומה אינה אוסרת.

ויש ב' נפק"מ בין השיטות א' לענין רגל המותרת בלא סולם, ב' לאידך גיסא אי מהני סולם להתיר במקום רגל האסורה במקומה דלרש"י אף בזה מהני סולם, ולטושו"ע אין להתיר בסולם אלא במקום רגל המותרת וכמו שיתבאר.

ולפי ב' השיטות הללו משתנה ביאור הגמ' כאן בקושיא ובתירוץ.

וע"ע בדברי הבעה"מ לקמן פג. וכן בריטב"א שם שביארו דהסוגיא כאן מיירי בשלא עירבו במקומה והויא רגל האוסרת, ומ"מ מהני סולם להתיר אף רגל האסורה, דבכה"ג שהם מחולקים לא אסרה דריסת רגליה. [וזה כשיטת רש"י אך בלי התוספת חידוש דבתורת פתח אסורה אף רגל המותרת.

**ששכחו ולא עירבו וכו' אוסרת.**

עי' רש"י שמבאר את הקושיא שמזה דחזינן שהמרפסת אוסרת מבואר שתורת פתח עליו אפי' לחומרא. ועי' בגאו"י שמבאר כונתו דכיון דנתבאר שאנשי מרפסת שייכים בחצר, כל דלא נימא דתורת מחיצה עליו לגמרי נאסרו זה בזה כל שיש פתח פתוח לפניהם, ומזה מוכח שאנו דנים הסולם כסותם לגמרי ואין להם שום פתח אחת על חבירתה. ומסקינן דתורת מחיצה עליו אא"כ היו בפחות מי' בין זו לזו.

אבל הטושו"ע הנ"ל מפרשים שכיון שתורת פתח עליה יכולים לערב זו עם זו ואינם אוסרות זו על זו, אבל אם לא עירבו אוסרים אחת על חבירתה כדין ב' חצירות, ומבואר שלא לגמרי חשיב מחיצה לבטל דריסת הרגל כרש"י אלא דהוי מחיצה ופתח גם יחד. ועי' בחזו"א סי' צ"ו סי"ח שתמה על השו"ע שהרי בסוגיין מבואר שאם תורת מחיצה עליו מהני אף בדלא עירבו זו עם זו ואף ברגל האסורה לגמרי משום דהוי כבא דרך גגין דלא אסר על בני החצר ולמה אסורין בני החצר מחמת בני המרפסת ולהנ"ל מיושב שסולם מהני להחשיבו כניחא תשמישתיה ובכה"ג אוסרים זע"ז.

אלא דצ"ב לפי זה מה הקשה מדר"נ אדר"נ ואדרבה חזינן דתורת פתח עליו ולא תורת מחיצה.

ועי' בב"י שכתב בביאור הגמ' שאם תורת פתח היה עליו לגמרי היו אוסרות אחת על השניה אפי' עירבו, אבל השתא אזלינן לקולא ואמרי' דתורת מחיצה עליו ואעפ"כ אוסרות בלא עירבו. ואכתי קשה איפה רואים בדברי שמואל לאסור אף בדעירבו כל אחת לעצמה וצ"ל שכן מדויק בלשון הגמ' אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו והיינו אחת עם חבירתה ולפ"ז מודים הם לרש"י בעיקר היסוד.

**במגופפת עד י' אמות וכו'.**

צ"ב דאי במגופפת עסקינן למה צריך גם דקה והרי יש כאן הפסק פתח ביניהם ובפרט אי נימא דמיירי אף בשעירבו, ועי' במשנ"ב שם סק"א שמבאר בשם האחרונים שכל שאין הפסק גובה י' ביניהם הויא כחצר אחת לגמרי ולא מהני שיערבו כל אחת בפני עצמה. ולפ"ז יש חידוש שאף בחצר אחת יכולים לעשות דקה בשביל שלא יאסור על שאר בני החצר.

אולם בלשון רש"י נראה דכל דליכא גובה י' ליכא על הסולם תורת מחיצה ונשאר בזה שאם אינו אלא פתח לחוד יכולים לאסור אחת על השניה מהסברא דלעיל שדיורי המרפסת שייכים טפי בחצר, ואף בדעירבו כל אחת לעצמה ואינם מתחלקים בגיפופיהם. ועי' בריטב"א שכתב שע"י הדקה מתבטל השם פתח שביניהם וכאילו נסתלקו דמי.

**חדשה כי היכי דהויא שיור לגדולה וכו', אלא כעין חדשה וכו'.**

לפי הגירסא שלפנינו פשיטא דבעיר קטנה הסמוכה לגדולה נעשות שיור אחת לחבירתה וכולן מותרות. ותו מיבעיא לן בעיר חדשה שאין סמוכה לגדולה אם צריכה שיור. וצ"ע מאי מיבעיא ליה והרי היא נחשבת עיר של יחיד ופשיטא דאי"צ שיור. ועי' בגא"י שמיישב דמיירי בעיר קטנה דבקעי רבים סביבותיה ולכן יש לה דין עיר של רבים אלא דהוי כמשוירת.

והריטב"א מפרש להיפך דעיר קטנה פשיטא שאין צריכה שיור אלא מבע"ל בקטנה הסמוכה לגדולה אם הגדולה נעשית לה שיור או לא ובזה פליגי אם הגדולה יכולה להחשב שיור על הקטנה. וכדרך זו עולה מפירוש הבעה"מ בסוגיין.

עי' ברי"ף בשמעתין שכתב 'וטעמא דשיור כדי שיכירו שהעירוב הוא שהתיר את הטלטול **ולפיכך אסור השיור כדי להזכיר העירוב'.** והבעה"מ למד בדעת הרי"ף שהשיור עצמו אין מערבין אותו כלל בכדי שיהיה ניכר המקום שבו מערבין אותו. ועי' במלחמות שם שמבאר אחרת את כונת הרי"ף שהיינו אסור להוציא מהשיור אל העיר הגדולה.

והבעה"מ תמה על הרי"ף מסוגיין דמבע"ל אם הגדולה נעשית גם היא שיור לקטנה ואיך יתכן שהיא נעשית שיור ומטלטלין בה. וכתב דבהכרח טעם השיור הוא בכדי שלא תשתכח תורת רה"ר ולכן צריך למנוע שלא יערבו את כל העיר יחד לגמרי.

**מתני' מי שהיה במזרח ואמר לבנו ערב לי במערב וכו' מותר לביתו ואסור לעירובו.**

עי' רש"י שהקשה אמאי לא הפסיד שביתת ביתו ותירץ שאין דעתו של אדם לעקור שביתת ביתו מכל וכל, וכל שלא חל עירובו אינו מסתלק משביתת ביתו. והוכיח זאת מנתגלגל עירובו חוץ לתחום שלא הפסיד שביתת ביתו וקרוב לזה כתבו התוס' לעיל מט: ד"ה ואפי' שיש לחלק בין מי שעומד בעירו למי שבא בדרך. וכאן בדברי רש"י התחדש עוד שאף שאינו נמצא בעירו בפועל אלא הוא רק בתחום העיר מ"מ דעתו להשאר בשביתת עירו עד כמה שלא יקנה עירובו. [וע"ע בשו"ת רשב"א החדשות סי' ל"ב שנראה מדבריו שהוא מחלק בזה]

ועי' בתור"פ כאן שכתב חילוק זה בנוסח אחר דמי ששובת בדרך מפסיד שביתתו בקל אבל שביתת ביתו אינו מפסיד אלא אם קנה עירוב אחר.

אך קשה מהמבואר לעיל נ: בגמ' ורש"י לגבי טעה ועירב לשתי רוחות דמבואר שאם מיצעו עליו את התחום שלא יזוז ממקומו ואפי' כבני עירו אין לו, ואפי' אם לא קנה שום עירוב לא יזוז ממקומו, ויעו"ש במהרש"א שמחלק בין נתגלגל עירובו לבין מי שטעה בדין, וצריך לומר שכאן מיירי בטעות שסמך על השליח ודומה לנתגלגל עירובו.

אכן בפי' הר"י מחלק באו"א בין מי שהניח עירוב בעצמו מחוץ לאלפיים שהוא פשע בעצמו שהיה לו לפרש שאם הוא רחוק מאותו מקום לא יקנה שביתה אלא במקומו, לבין מי שעשה שליח וסמך עליו שידקדק בשליחותו דמצי אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ולא מהני השליחות לבטל מעליו שביתת ביתו. [והיה מקום לתלות סברתו בנידון דלעיל אם השליחות דעירוב הוי שליחות כח או שליחות מעשה ונפק"מ בקטן עי' רש"י ותוס' לעיל לא: ואכמ"ל].

וכדרך זו כן נראה שנקט הראב"ן [עירובין דף ע, הו"ד בא"ר וביאוה"ל ריש סי' ת"ח] שאם נתן עירובו רחוק מביתו יותר מאלפים שהפסיד שביתת ביתו ואסור לצאת מביתו. ועי' במשנ"ב וביאוה"ל סי' תי"א שהביא בזה ב' שיטות להלכה.

**הנותן עירובו בעיבורה של עיר לא עשה ולא כלום.**

מבואר כאן שהעיבור של העיר נחשב כעיר לגמרי ולא רק שהוא טפל לעיר, דהכא הרי דעתו בהדיא לשבות במקום עיבורו דוקא, ואעפ"כ נחשב שהוא שובת בעיר. ועי' בר"ח כאן שהעיבור מכלל העיר הוא חשוב וכ"ה בחי' המהר"ל כאן. וע"ע בחזו"א סי' פ' אות ט"ז ובסי' ק"י אות ט"ז שהוכיח ממשנתינו שהנותן עירובו בעיר קנה את כל העיר כד"א, ואלו הן דברי הרמב"ן ר"פ רביעי שכתב דעיבורה של עיר כעיר לגבי שובת ולגבי מניח עירובו כדאמר בפ' כיצד מעברין.

אולם מצינו בכ"ד דעיבור העיר אינו כעיר לגמרי, דעי' ברמב"ן מא: לענין מי שהוציאוהו נכרים ונתנוהו בעיבורה של עיר שבכה"ג אינו רשאי להכנס לעיר ואין לו אלא ד"א, אבל אם הכניסוהו אל תוך העיר הוא רשאי להלך את כולה ואף בעיבורה.

עוד מבואר בראשונים להלן בשם הראב"ד שאם כלתה מידתו בסוף העיר ותוך לעיבורה של עיר שהעיר כולה כד"א ואין עיבור לעיר להחמיר אלא להקל. [ועי' במגיה על הרשב"א שכתב דהראב"ד בזה לשיטתו לעיל נז: שאין נותנים קרפף לעיבור העיר, ויתכן לפ"ז שלדעת הטור והרמ"א סי שצ"ח דפליגי שיש קרפף אף לעיבור העיר ה"ה שנאמר עיבור להחמיר, אולם הרמ"א בסי' ת"ח פוסק כהראב"ד שאין עיבור להחמיר.]

הפו' דנו לענין ריבוע העיר אם חשיב כעיבור העיר לענין מי שהניח עירובו שם, ועי' בפיהמ"ש כאן שכתב דהריבוע גם הוי עיבור העיר. ועי' בלשון השו"ע ת"ח ס"ג שכתב שכל המקומות המצטרפים לעיר שמודדין חוץ לתחום מהן הרי זה כנותנו בתוך העיר, ומשמע שה"ה ריבוע העיר נחשב כעיר לענין זה, אולם המשנ"ב סקכ"ט פירש דבריו לענין הבתים המצטרפים עם העיר בתוך שבעים אמה ושיריים ולפ"ז אין ראיה. ועי' בספר קרית אריאל פ"ו שהאריך בזה, ועמש"כ לעיל בדף נ"ו.

**דף ס' ע"ב.**

**מה שנשכר הוא מפסיד.**

עי' תוס' שהקשו אליבא דרבנן דסברי דאי"ל ד"א לכל רוח שע"י עירובו הרי הוא נשכר עוד ד"א למזרח ממקום עירובו משא"כ אם לא היה נותן עירוב לא היה לו אלא ד"א שעירו נחשבת כד"א, וכתבו דמשנתינו לא אזלא כרבנן.

ועי' בתורא"ש שמחדש דאליבא דרבנן העיר חשובה לו כח' על ח' ומה דאמר שהעיר חשיבא כד"א היינו ד"א של שביתה דהיינו לכל רוח וצ"ב.

וע"ע בתורא"ש שכתב עוד בשם הר"א לחלק בין הדין ד"א דשובת ונותן עירובו שאין זה אלא ד"א גרידא, לבין מי שיצא חוץ לתחום שהד"א שלו הם נלמדים מהדין דשבו איש תחתיו וזה נלמד בהיקש לתחומין דכשם שבתחומין יש לו אלפים לכל רוח ה"ה הד"א הם לכל רוח.[[41]](#footnote-41) ועי' במה שכתבנו עוד בענין זה לעיל נ"א.

**תוד"ה כאן וכו', ומסתמא דה"ה לנותן עירובו וכו'.**

מבואר מדבריהם דד"א דשביתה הם ח' אמות ד"א לכל רוח. ועי' בדברי יחזקאל סי' ז' או ד' שתמה מהסוגיא לעיל מח. דמבואר דהכל מודים לענין טלטול שאין לו אלא ד"א ומבואר שהתחתיו הוא ד"א גרידא ומנלן לחלק בין טלטול לבין הליכה. וכתב שיותר נראה שזהו קולא רק במי שיצא חוץ לתחום דמצד עצם הדין דתחום היינו אומרים דכיון דנפק נפק, ורבנן תקנו שלא יצא חוץ מד"א והקילו שלא יחשב יציאה אלא ד"א לכל רוח, אבל לענין ד"א דשביתה כיון שהם נלמדים מהדין דתחתיו בזה אין לו אלא ד"א גרידא.

**שם. דהא במי שהוציאוהו חול"ת ונתנוהו בדו"ס וכו', ואפי' עומד בסופה.**

מבואר מדבריהם שמי שנמצא בדו"ס אין לו דין ד"א לצד חוץ. ויל"פ בב' אנפי או משום שהדין דו"ס הוא במקום ד"א וכלשון התור"פ והתורא"ש לעיל מד. או משום שהוי כאילו בירר את אמותיו לצד פנים.

ועי' בריטב"א לעיל מד. שכתב לגבי מי שהקיפוהו מחיצה של אנשים דלר"א יש לו ב' אמות חוץ למחיצה, ויכול לצאת ממחיצתו לאותן ב' אמות ועל ידי כך הוא נכנס לתחומו. ונידו"ז תלוי בב' הדרכים הנ"ל דלפי הדרך הראשונה הריטב"א בהכרח פליג על התוס' שאף מי שבתוך הדו"ס עדיין יש לו דין ד"א אבל לפי הדרך השניה י"ל שאף התוס' מודו אליבא דר"א שאין נחשבים כל הד"א לצד פנים רק שתים מהן.

**כאן שכלתה מידתו בחצי העיר וכו'.**

צ"ב מ"ש כלתה מידתו בחצי העיר משכלתה בסוף העיר והרי כיון שהוא רשאי להכנס לעיר למה שלא תחשב לו כולה כמקום שביתה. ומבארים שרק מקום שהוא יכול להגיע אליו בפועל יכול להחשב כמקום שביתה אבל לא סגי במה שהוא יכול להגיע אל מקצת המקום.

ובדברי יחזקאל סי' ט' אות י"א מבאר הענין באו"א דיש לדקדק מדברי רש"י לעיל מב. שדימה את הדין דהקיפוהו נכרים מחיצה בשבת למי שכלתה מידתו באמצע המערה, ומיסד שם שיש חילוק בין הדין אלפיים שהוא הלכה בשיעור מדידה לבין שיעור ד"א שהוא דין מקום של האדם, ולפ"ז יש לומר שבאמת הכל נחשב כד"א אלא דמכיון שהד"א הללו הם מחוץ לתחום אלפים שלו אסור לו לצאת מתחום אלפים ולא מועיל מה שהם חשובות כד"א, שהתחום שלו מונע ממנו לצאת אף אל הד"א האלו שהם מחוץ לתחומו.

ולפ"ז נמצא שכל העיר חשיבא כמקום שביתה ונפק"מ דחשיב כשבת באויר מחיצות אלא שאסור לו להגיע לשם, אבל אם יצא לשם אפי' במזיד יתכן שיוכל להלך את כל העיר שאין זה נחשב יציאה מד"א.

**תוד"ה אין וכו', והר"י אומר דמתני' וברייתא איירי בלן בה וכו'.**

מבואר מדבריהם שאף כאשר הוא נמצא מחוץ לעיר הוא רשאי לחזור ולהלך את כל העיר שלן בה וכולה נחשבת לו כד"א. ועי' באבן העוזר לעיל נא: שהקשה סתירה בדברי התוס' דלעיל שם כתבו שאם הוא קונה שביתה בדרך וחוזר לעירו שלן בה אינו יכול להלך אלא עד מקום שכלה תחומו ואין היתר מה שלן בעירו. ומחלק האבן העוזר שדוקא באופן שהיה בפועל בתוך העיר שלן בה [אף קודם שלן בה] מ"מ הוא שובת באויר מחיצותיה וכולה כד"א ואחר ששבת באויר מחיצותיה יכול לחזור לעירו אבל אם היה מחוץ לעיר אינו יכול להלך יותר מתחומו.

ועי' בחזו"א סי' ק"ט סקט"ז שמצדד שרק אחר שלן בה בפועל רק אז נחשב שכולה כד"א אבל קודם שילון לא נחשבת כמקום לינה שלו.

עוד כתב החזו"א שם שאם הוא בשעת קניית העירוב בתוך אלפים לעירוב וקנה עירובו, אז מהני מה שהעיר שלן בה היא מקום פיתא ולינא להחשיב כולה כד"א, אבל אי אפשר שיחול העירוב אם הוא רחוק מתחום העירוב יותר מאלפים דלענין זה לא נחשב שהוא ועירובו במקום אחד.

ועי' בביאור הלכה ריש סי' ת"ח בשם כמה אחרונים וכן במשנה ברורה סי"א שאף אם הוא רחוק מעירובו, כל שהוא בתוך העיר שלן בה אף קודם שילין חשיבא כד"א וחשיב שהוא ועירובו במקום אחד. [אכן כל זה כשהוא בתוך העיר אבל במערב ברגליו מודה לא שייך לקנות שביתה רחוק מביתו יותר מאלפים וכמש"כ האבן העוזר.]

וע"ע בחיי"א כלל ע"ז ס"ג שביאר את טעם ההיתר דעשל"ב משום שאין זה דרכי נועם שיצטרך ללון סמוך לחומה ולטעם זה פשיטא שאין צריך לינה בפועל והעיקר הוא מה שהוא בעיר בשעת קניית העירוב.

אמנם בתוס' כאן משמע שאין זה דין דרכי נועם גרידא שהרי כתבו שאם כלתה מידתו בסוף העיר שלן בה מהני שתחשב כד"א ויש לו חוצה לה תשלום תחומו, ואם היה זה משום דרכי נועם מה"ת לדונה כד"א לענין זה.

**דף ס"א ע"א.**

**רב אידי אנשי אנשי תני ומוקים לה בנותן.**

עי' רש"י שמיירי שאנשי עיר גדולה נתנו עירובן בקטנה ואנשי הקטנה נתנו עירובן בגדולה. והנה אם העיר הגדולה היתה רחבה יותר מאלפים אמה יש נידון גדול בפוסקים אם מי שנמצא בקצה העיר הגדולה האם הוא יכול לקנות עירוב למזרח העיר בתוך תחום העיר אלא שהוא רחוק מביתו יותר מאלפים או שצריך להיות בתוך אלפים לעירובו. ויסוד הנידון הוא אם אזלינן בתר השתא דקודם קנית העירוב נחשב העירוב בתוך התחום אלא דלאחר שיחול העירוב אינו רשאי לחזור למקום ביתו ונמצא שהוא רחוק לעירובו יותר מאלפים. ועי' במג"א ריש סי' ת"ח שהביא ראיה מלשון הרמב"ם שעיקר הקפידא שיוכל להגיע אל עירובו וכיון שבשעת קנית העירוב הוא רשאי להגיע לעירובו מהני. וכ"פ המשנ"ב.

ועי' בביאוה"ל שם שהאריך לבאר שיטתו. והא"ר שם הביא מהראב"ן הל' עירובין ס' נ' שאם יש מביתו שלן שם עד עירובו יותר מאלפים לא יזוז ממקומו שהרי אבד שביתת העיר ולעירובו לא מצי אזיל. והביאוה"ל שם דחק דמיירי שהוא עומד בצד החומה ואעפ"כ הוא רחוק מעירובו. ועי' בשו"ת הרשב"א החדשות סי' נ"א וסי' נ"ב שכתב להדיא דבכה"ג לא קנה עירוב ורק אם הוא עומד בקצה העיר שאז הוא יכול להגיע לעירובו.

ועי' בחזו"א סי' פ' ובסי' ק"ט סקט"ז שתמה על דברי הביאוה"ל הנ"ל שאם מועיל לומר מיגו בכה"ג א"כ במתני' למה לא מהני לקנות שביתה אם הוא רחוק מעירובו יותר מאלפים שהרי מכיון שהוא קרוב לצד ביתו אלפים והעירוב הוא בתוך אלפים מביתו ואם לא יקנה העירוב הוא רשאי להלך למקום העירוב וכשם שכאן הוא רשאי להגיע למקום עירובו אם יקנה שביתה בביתו.

וצריך לחלק דבענייננו הוא בכל גווני רשאי להלך בתוך אלפים אלו הן מצד קנית העירוב והן מצד שהוא בצד ביתו ומה שהוא מהלך את העיר זה משום שהיא נחשבת לו עתה כד"א, וממילא יכול לקנות את עירובו, אבל במתני' הרי אם יחול העירוב לא יוכל להלך את הדרך שעד לביתו כלל ואי איפשר לתת לו ב' תחומין.

עוד יש נידון אם יכולים בני העיר הקטנה לתת את העירוב בתוך העיר הגדולה במקום שהוא רחוק יותר מאלפים מעירם דמקודם שיקנו העירוב הרי לא יוכלו להגיע למקום זה. ועי' באו"ש פ"ח מעירובין שהוכיח מהסוגיא לעיל לה. שאם נתגלגל עירובו בתוך ד"א קונה העירוב דמקום עירובו כד"א ומוכח שדנים מה שבב"א קנה עירוב ונעשה כד"א וה"ה בכאן, ויש לדון בזה עוד.

1. ויתכן ללמוד ברמב"ן שם שלמסקנתו לעולם אין חיוב אלא על כל הילוך של י"ב מיל באיסור ולא על פחות ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולהבנת דברי הראב"ד עי' בדברי יחזקאל סי' ט' אות י"ב שהעלה שיש חילוק דאף דמהני היקף מחיצות להחשב כד"א משום שכל זמן שהוא בתוך ההיקף מתקים הדין דשבו איש תחתיו אבל לענין להתירו לצאת מתחום אלפיים לא מהני כיון שסוכ"ס הוא יוצא מן התחום שלו וכיון שקנה שביתה במקום זה אסור לו לצאת מזה המקום. ולפי זה הוא מבאר שכל שהוא שובת במקומו וקונה תחום אלפיים אינו יכול לצאת אל סוף המחיצות, משא"כ כאשר לא קנה שביתה ויצא כבר מתחומו וכל דינו הוא לשבת תחתיו במקום ד"א מהני לו היקף המחיצות.

   ויש כמה ראיות שלא כהחילוק הנ"ל דבדברי המהר"ם שהתיר בחזר במזיד להלך את כל העיר הואיל ושבת באויר מחיצות העיר כהרמ"א שהם מחיצות גמורות ומבואר שיש היתר לענין מזיד כיון שקנה שביתה בתוך המחיצות, ומכיון ששם הנידון הוא משום היציאה מד"א מה החילוק אם שבת באויר המחיצות או לא.

   עוד יש לה"ר מדברי האחרונים [סי' ת"ח] שהנמצא בעיר ונתן את עירובו בריחוק אלפיים מקצה העיר שחשיב שהוא ועירובו במקום אחד משום שהוא שובת באויר מחיצות, והנה כלפי מקום שביתתו הרי הוא כחוץ לתחום ומ"ש לומר שתועיל שביתה באויר מחיצות. [↑](#footnote-ref-2)
3. ולכאו' קשה דהא כולי ביתא כד"א ומה לנו אם קבע שביתה או לא, וצ"ל שמי שיש לו שביתה כבר נקבע מקומו בד"א אלו ואינו נחשב שהוא שולט בכל מקום המחיצות וחל דין זה על כל השבת, אבל מי שיצא ממקומו הרי הוא קונה ד"א חדשות והם נקבעים בכל המקום. וכ"נ מדברי המאירי. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה בעיקר היסוד של הרמב"ן בזה הקשה הגרא"ז שהרי לענין שבת בתל יותר מב"ס בגמ' לעיל טו. דבעי שיהיו מחיצות מוקפות לדירה ואם לאו אינו רשאי להלך בהן, ואילו בספינה מבואר שלא בעינן היקף לדירה אלא סגי במחיצות בעלמא.

   ויש שכתבו עפ"י דברי הרמב"ן שם בהמשך שאין צריך היקף לדירה אלא צריך שיהיו בו דיורין בעלמא ועל ידי זה חשיב המקום כד"א אבל כאשר חסר בדיורין צריך שיהיה היקף לדירה. ועפ"ז מיישבים דבספינה איתה לדיורין ולא בעי מחיצות.

   אולם בגמ' כאן וברמב"ן שם מבואר להדיא דבספינה לא סגי בלא מחיצות כמבואר כאן אליבא דר"ז. וליישוב הענין שמעתי מהגר"נ רוטנברג שליט"א להגדיר שאין כוונת הרמב"ן שלא בעי כלל שיהיה היקף לדירה, אלא שאף שצריך דיורין אין זה מתנאי המחיצה שתהא נעשית דירה על ידי המחיצות אלא המחיצות באות לגדור ויש תנאי נוסף שהמקום בשביל שיחשב לד"א צריך שיהיו בו דיורין [בכדי שהמקום יהיה עומד לשביתה, והרמב"ן בזה לשיטתו שהדין ד"א הוא עקירה מהשביתה הקודמת לשביתה של הד"א הללו].

   ויש בזה נפקותא גדולה לדינא שאם היה קרפף יותר מב"ס שהוקף ולבסוף פתח שלדעת הרמב"ן יוכלו להלך באויר מחיצות הללו אף שאינו רשאי לטלטל בהן ובזה דמי לספינה שיש בה מחיצות וגם דיורין אלא שאין הדיורין באין מכח המחיצות. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועי' בתור"פ שהקשה על דברי ר"ז דהא בכ"ד מצינו דספינה הויא רה"י, וכתב שהכונה דלהבריח מים עשויות ולא לדירה וא"כ כשהם יתירות מב"ס אין מטלטלין בהן, וזה דלא כמו שכתבו התוס' לקמן דר"ז פליג אף בפחות מב"ס. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועי' באו"ז שנראה מדבריו שכשם שאפשר לקנות שביתה ברגליו ה"ה שיכול לקנות שביתה על ידי פת ומדברי הגהות אשר"י כאן נראה שצריך דוקא לקנות שביתה בגופו ועי' ב"י סי' רמ"ח. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועי' להלן בע"ב בסוף הסוגיא על דברי הגמ' האי תנא ספוקי מספק"ל יובאו דברי הרשב"א והריב"ש דמוכח מדבריהם להדיא כצד זה.

   עוד מוכח כדרך זו מהגא"י לקמן דף מה: שנקט שברה"י גמורה יש איסור תחומין אף למעלה מי' דכמאן דמליא דמי וזה מתאים עם דרך זו ביותר. [↑](#footnote-ref-7)
8. כן הוכיח הרה"ג אפרים שפיגלר שליט"א. אלא דבר מן דין קשה דהלא לא גרע מהיוצא להציל שלדעת הרמב"ן מעיקר הדין אין לו דיר וסהר והכא אינו לצורך ועי' בהגהות שהק' כן ומוכח מהרמב"ן דלא חשיב יציאה כלל למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועי' בס' שונה הלכות דין ח' שכתב דמבואר במשנ"ב שלמעלה מי' רשאי להלך את כולה אף בלא מחיצות ומה"ט שרי ליה לירד אף למטה מי' בתוך ד"א ועי' בספר על החזו"א תחומין שהאריך בהאי ענינא טובא. [↑](#footnote-ref-9)
10. ויש להעיר דמהלך זה מתאים יותר אי נימא דיסוד הדין דתחומין למעלה מי' הוא מחמת שאינו במקום שביתה אבל לפי הדרך שהמקום אינו מקום הילוך נהי שאינו יכול לקנות שביתה במצב זה מ"מ אינו נחשב שהוא נמצא במקום שאינו ראוי לשביתה כלל ודמי לישן. [↑](#footnote-ref-10)
11. דברי הבה"ל בזה צ"ב שהרי שם הנידון הוא ביחס למצבה אם היא מהלכת או עומדת וכיון שכח הילוכה אינו בעצמה לא חשיבא כמהלכת ודמיא לחצר, אבל מה זה שייך לגבי קנין שביתה במקום כיון שאינה קבועה במקום זה. ואילו"ד יש להעמיד את יסוד החילוק שלא דמיא למים שבעצמותן אינם קבועים במקום אחד אבל ספינה אם היתה ביבשה היתה עומדת והוי כאילו נחה ושוב זזה ודמיא לאדם המהלך ופשוט. [↑](#footnote-ref-11)
12. ואם כנים הדברים נוכל ליישב את שיטת הגר"ז בסי' ת"ה שביאר את דעת הרשב"ם שאם שבת בעיר ואח"כ הפליגה ספינה בים אינו יכול להלך יותר מד"א בספינה אף שהיא למעלה מי' שלא אמרו אין תחומין למעלה מעשרה אלא בהילוך הספינה על פני המים שהוא דומה לקפיצה באויר ואינו נקרא הילוך כמו שנתבאר בסי' ת"ד אבל הילוך האדם בתוך הספינה הילוך הוא כמו המהלך בארץ.

    ודבריו תמוהין לחדא מהסוגיא שהקשה ממעשה דפלנדרסין שאם הספינה למעלה מי' היו רשאין להלך יותר מד"א, ומוכח דאין דין ד"א למעלה מי'.

    ובע"כ צריך לחלק אם קנה שביתה דאלפים ביבשה כמו שנראה מדבריו שם, משא"כ במקום שהוא לא קנה שביתה כלל מער"ש שאינו במקום הראוי לשביתה, ועדין צ"ב למה לא יחול עליו דין ד"א.

    ולפי הנ"ל יש לישב שכל מה שמצינו שחל עליו דין שלא יצא חוץ לד"א, היינו במקום שהוא בתורת שביתה וחל עליו דין שלא יצא חוץ למקומו והדין הזה קים גם בספינה כיון שהוא מהלך בתוכה כדרכו, אבל מי שאינו קשור לדין שביתה לא חל עליו גם הדין ד"א דיוצא חול"ת שעיקרו הוא במקום התחום האמיתי ולא במי שאינו בתורת שביתה. [מידידי הרה"ג י. פ. שליט"א] [↑](#footnote-ref-12)
13. ואלו דברי הכו"פ בקונטרס בית הספק אות י"ב. 'אמנם נראה דגם ברמב"ם יש להבין במה שכתבתי (באות י"א) [ד]מתחלה חשב הגמרא לתירוץ מספיק דאליהו בא קודם משיח, ולבסוף הדר ביה הגמרא דאין ביאת אליהו מעכב. ויש להבין תחלה מאי קסבר, ולבסוף מאי קסבר.

    ונראה דיש להבין המשך הגמרא דמשני תנא ספוקי מספקא ליה, ואח"כ קפריך דנדר ובא אימת וכו', ומה ענין זה להך דקודם, וגם אין ענינו כלל בעירובין, במסכת נזיר הוי ליה לדייק, כי שם מקומו האמיתי.

    ונראה הא דכתב הרמב"ם סוף הלכות מלכים (פי"ב ה"ב) דאין הדבר מוחלט שיבא אליהו קודם משיח, אף דגמרא (עירובין מ"ג ע"ב) אמרו כן והא קרא (מלאכי ג', כ"ג) הנני שולח וכו', וכי דברי הגמרא בכדי נאמרה. אבל ידוע מה שאמרו חז"ל (סנהדרין צ"ח ע"א) בעתה אחישנה (ישעי' ס', כ"ב), לא זכו בעתה זכו אחישנה, וס"ל להרמב"ם ודאי סדר ותנאי ביאת משיח הוא, שאליהו יבא לבשר ביאתו, רק הני מילי אם נעשה בעתה, אבל אם זכו שימהר ויחיש גאולה, מדלג על ההרים מקפץ על הגבעות לשנות הסדר, ואהבה של קב"ה כי זכו ישראל משנה השורה. והן הן דברי הרמב"ם, כי ודאי ראוי שאליהו יבא קודם לבשר, אבל אין מוחלט, כי אולי ירחם ה' להערות על ישראל רוח קדשו לעבדו בכל לבב, ואז יחיש הפדות והגאולה, למהר ביאת בן דוד מבלי בשורת אליהו ז"ל. והנה זה תליא בשני פירושים הנ"ל, אם הפירוש ביום שבן דוד בא, שחיישינן (שבא) [שיבא] היום, ולכך אסור ביין. על זה שפיר יש להשיב הא לא בא אליהו מאתמול. ואי לחוש ישראל יזכה בתשובה עד שימהר ביאתו, דבר זה לא שכיח ולא מצוי בעו"ה, כדאמרינן (סנהדרין כ"ב ע"ב) קלקלתו תקנתו, [ו]בשביל ספק דלא שכיח כלל לא אסרו ביין, וכה"ג מתירין הכהן. אבל אי אמרינן הפירוש יום שראוי לבא, א"כ גם יום זה ראוי לבא, יהיה באופן רחוק, ואי דלא אתי אליהו מאתמול, מ"מ ראוי הוא אם היום בקול ה' ישמעו, ובא בן דוד בלי אליהו, וראוי עכ"פ מיקרי: [↑](#footnote-ref-13)
14. ועי' בדרכ"מ שם שכתב שלפ"ז ה"ה האדם שהוא מסדר את המחיצה אין לו לידע למה הוא מעמידן בסדר זה אלא באקראי בעלמא וא"כ נמצא שמי שמטלטל או הולך במחיצה זו לא עשה שום מחיצה בשבת. [↑](#footnote-ref-14)
15. ונראה לה"ר לזה מדברי התוס' לקמן ס: שכתבו שאם נתנוהו בקצה הדיר וסהר אינו יכול להלך משם ולחוץ ד"א אלא נחשב שכל הד"א שלו הן בתוך הדו"ס, ומבואר שהוא שולט בכל הדו"ס ולא רק שהתחדש שכל היקף המחיצות אינו נחשב כיציאה מהד"א ודו"ק. [↑](#footnote-ref-15)
16. עי' באבנ"ז סי' רכ"א שכתב שיש בענין זה ג' שיטות שיטת רש"י דכל מחיצה שרי לעשות ושיטת התוס' להיפך שכל מחיצה אסורה לעשות אא"כ הוי תוספת אוהל עראי ואם היא מתרת הוי כעושה בתחילה, ושיטת האו"ז והיראים דאין איסור במחיצות אא"כ נעשו להתיר. ועי' שם שההיתר של המהר"ם המובא ברמ"א הוא רק לפי שיטה זו. והעירני ידידי הרה"ג ישעיהו חייטובסקי שליט"א שבריטב"א בשמעתין מוכח שלכ"ד דמחד כתב כדברי התוס' דבעשית מחיצה המתרת הוי כעושה אוהל בתחילה, ומאידך כתב להדיא דבב' מחיצות אין איסור אפי' לר"א דאין זה לא כעושה אוהל ולא כמוסיף עליו. [↑](#footnote-ref-16)
17. ועי' עוד ברשב"א וריטב"א שכתבו בשם הראב"ד שכל הנ"ל מיירי בסתמא אבל אם אמר להדיא שביתתי במקומי אף ר"י מודה דלא אמר כלום, והביא על זה הראב"ד ראיה מהגמ' לקמן ממי שנתכוין לקנות שביתה תחת אילן ולא קנה מאיזה טעם שיהיה, דלדעת רב לא יזוז ממקומו ואף שביתת רגליו הפסיד ומבואר שאם עוקר בפירוש אין אומרים שאם עקירתו בטעות היתה לא הפסיד שביתתו.

    ועי' בדברי יחזקאל סי' ח' אות ד' שכתב שאין זה משום דהוי דברים שבלב שהרי זה בגדר לבו ולב כל אדם, אלא יש הלכה מיוחדת שמי שעקר את שביתתו בפה הוא מפסיד את שביתתו. ועי' עוד בפירוש הר' יונתן כאן שחולק על הראב"ד הנ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
18. ולפי היסוד הנ"ל מבואר מש"כ הריטב"א דרבנן וריב"נ פליגי אם יש קנין שביתה שלא מדעת. ועד"ז יל"פ את דברי המאירי הנ"ל שכיון שהשבת קונה בע"כ לא אכפת לנו מה שלא נתן על דעתו לקנות שביתה מע"ש, והרי הוא כהפקר שקונה שביתה אלא דלא דמי להפקר גמור שאינו בתורת שביתה ולכן באדם עשו ישן כנעור. ומאידך אליבא דרבנן כיון שהיה צריך לתת אל ליבו לא אמרי' שיש כאן דעת כללית אלא צריך דוקא דעת מפורשת וע"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. וע"ע בקהל"י שבת סי' ו' שכתב שיש הבדל בין הילוך שהאדם מחדש כח הילוך בכל פסיעה ופסיעה וחשיב הנחה ויציאה בכל רגע משא"כ המים הם בעצם מתניידים כל שעה ושעה וזה מתאים עם שיטת רש"י בביצה שאפי' כאשר אינם יוצאים ממקומם ל"ש בהן שביתה. [↑](#footnote-ref-19)
20. וע"ע בלשון הריטב"א בע"ז ז.שכתב הוי יודע שכי אמרי' בדאו' הלך אחר המחמיר היינו לדידן דכיון דספיקא הוא נקטינן בספיקא דאו' לחומרא אבל לדידהו גופייהו כיון דשקולין הן וכל אחד עומד בשמועתו זה נוהג כדבריו ואפי' לקולא וזה נוהג כדבריו. ויתירה מזו כלפי אותה חתיכה לא חל עליה הוראת איסור ושריא אף לאחרים שהורה להם יעו"ש. [↑](#footnote-ref-20)
21. ועי' שם שכתב לתת טעם שאין שייך להנהיג אבלות על ספק ואין הלב נמשך אחר הספק ולפ"ז ה"ה בשאר ספיקות ול"ד במקום מח' תנאים. [↑](#footnote-ref-21)
22. ועי' בכס"מ פ"א ממרים ה"ה שנקט בדעת הרמב"ם שהדין שהלך אחר המיקל הוא אפי' בשאינם שוין ועי' בלח"מ שם, ומ"מ עדין אין ראיה להתיר כנגד הרוב. [↑](#footnote-ref-22)
23. ומצינו חילוק זה לפי הרמב"ן שנקט שאפי' יצא בהיתר מדעתו אין לו דו"ס ומאידך מצינו שלענין חזרה אל התחום בהיתר הוי כמי שלא יצא כדאמרי' אי פקח הוא וכו'. [↑](#footnote-ref-23)
24. ויתכן שבב' בתים חשש לזה המשנ"ב יותר משום דהוי כב' שביתות אבל בב' כלים אין זה כי אם שביתה אחת ול"ש בזה הקפדה. [↑](#footnote-ref-24)
25. שו"ר דהחזו"א סי' ק"ט ססקט"ז שהסתפק בדין המערב ברגליו אם בעי שישהה שם בזמן הבין השמשות או שאפשר לבוא לשם לקנות שביתה אף קודם ביה"ש וכתב לדיק מלשון הר"מ ברפ"ז מעירובין דסגי אף אם יבוא לשם קודם ביה"ש, אלא דבשו"ע למ"כ וכ"ה בירו' ועי' שם איך שמפרש למשנתינו. [↑](#footnote-ref-25)
26. ועי' תוספות רי"ד שמפרש דברי רב לא אמר כלום כל עיקר דאפילו לתחתיו של אילן נמי לא מצי אזיל 'כלומר לא מבעיא דלא קנה אותם הד' אמות הסמוכין לעיר שיוכל ללכת לביתו אלא אפילו כל תחתיו של אילן לא קנה שביתה שיהא לו רוחב תחתיו של אילן חמר גמל אלא שביתתו במקום רגליו. [↑](#footnote-ref-26)
27. ויש לצדד עוד דמדין כל שאינו אי"ז סיבה לבטל את המעשה לחלוטין עד כמה שאחד המעשים מתבטל, וד"מ אם קידש ב' אחיות מאב ועוד קידש את אחת משתיהן יחד עם אחותה מן האם, יש סיבה לומר שיחולו קידושין בא' מן השלושה ממ"נ ולא אכפת לי במה שקידושין אלו מצ"ע אינם יכול לחול כמות שהם, כיון שיש סיבה צדדית לבטל גם את קידושי אחותה וממילא קידושי זו כדקיימו קיימו, שהרי כתבו התוס' בזבחים שהטעם שלא חל בא' מהן הוא דהי מינייהו מפקית וסברא זו לא שייכת כשבשניה יש בעיה. ועד"ז נוכל לומר גם בענינינו שעד מכה שעצם הקביעות שביתה באותו המקום אינה מתבטלת שאין סיבה למנוע קנין שביתה במקום זה רק מצד שהוא רוצה להגדיל את שביתתו ולקנות עוד אמות לצפון ממילא אנו מפרידים שעצם החלות קנין שביתה יכול לחול וכלפי התוספת יש סיבה לביטול המעשה וקנו ב' השביתות יחדיו לענין מה שלא התבטל. [↑](#footnote-ref-27)
28. ויתכן לפרש שאין כוונת הגאו"י לדין שליחות גמורה אלא שהוי כשליחות מעשה שהוא מפרש את מקום השביתה של חבירו ומועילה ידיעתו במקום ההוא בכדי שיוכל לפרש ולקבוע את דיבורו של חבירו שיחול באופן המועיל. [↑](#footnote-ref-28)
29. ואפשר לומר שכל מי שהניח עירובו לצד אחד הרי הוא כמי שבירר שהליכתו היא לצד זה ובכה"ג לא נתנו לו אלפים לכל רוח. [↑](#footnote-ref-29)
30. והנה רהיטות דברי הרמב"ם שם היא שמיירי אפי' במי שהפת מצויה לו רק הוא החזיק בדרך וחשיב כעני, וכ"נ מדברי הה"מ שם, אולם הרמב"ם שם בה"ב וה"ג הביא הלכה זו דוקא לעני שרוצה לקנות שביתה והחזירו חבירו דמהני אבל בעשיר שיכול לקנות על ידי פת לא הקילו ולא מהני מה שהחזיק בדרך. וצ"ע סתירת דברי הרמב"ם. ובשו"ע סי' ת"י הביא הלכה זו כדברי הרמב"ם שאפי' במי שאין לו ב' בתים מועיל לקנות שביתה ברחוק אבל דוקא בעני ולא בעשיר וכנ"ל ועי' במשנ"ב שם ובחזו"א סי' ק"י סק"ו כתב מכח דברי הה"מ הנ"ל שמכיון שהחזיק בדרך אפי' עשיר נעשה עני, אך צ"ע מדברי הרמב"ם בה"ג. ויש לחלק בין מי שיצא לקנות שביתה ברגליו שלא מהני החזיק בדרך אא"כ הוא עני אבל עשיר יכול לקנות שביתה על ידי שליח, לבין אם השליח עצמו שיצא לערב על ידי פת והחזירו אותו בדרך שנעשה לענין זה כעני. [↑](#footnote-ref-30)
31. ויש לעורר עפ"ז שאם כל מה שמצינו שמעיל צירוף בתים כעיבור העיר לענין דין תחומין שישנה הלכה תן חוצה ואח"כ מדוד אין זה מקור לדון חיבורי ערים לשאר דיני התורה ובשלמא אם זה נחשב כעיר לגמרי זה יכול להיות מקור לשאר דיני התורה. [↑](#footnote-ref-31)
32. והיינו דכיון שכך הוא עיקר צורת העיר על זה נאמר שיש לעשות לה פיאות לפי איך שהיא בנויה ולא דמי לקשת וגם שכל ירך בפ"ע יש לה ריבוע ועי' מה שנכ' להלן. [↑](#footnote-ref-32)
33. ועי' בר"ן לקמן ע"ב שהקשה תמהני דא"כ כשאין בין הקשת ליתר יותר מאלפים אפי' שבין ב' ראשי הקשת יותר מד"א לישתרי דהא איבעי אתי לכל האויר שביניהם דרך בתים, וניחא לי דהי"ט משום דמה שהוא עושה הכל כעיר אחת היינו הבלעת תחומין שבין שני ראשי הקשת, ואפ"ה סבר רבה בר רב הונא דכיון שמהלך בין הקשת ליתר אלפים שוב אין מודדין לו מן היתר כיון שכבר הלך תחום שלם באויר שבאמצע וכו', ודחינן לה משום דכיון דאב"ע אתי לה דרך בתים דאיכא הבלע"ת אף כשהוא באמצע מודדין לו מן היתר, אבל כל שיש בין ב' ראשי הבתים ד"א הרי היא כב' עיירות ואפי' אין בין קשת ליתר אלפים אמה וכו' עיי"ש. [↑](#footnote-ref-33)
34. ולגוף חידושם של הראשונים דבין בית לעיר אין נותנים קרפף שלם יש בזה כמה לשונות בראשונים דברמב"ם פכ"ח ה"א משמע שאף כאשר יש שיעור שבעים שלם מצטרף ואילו בה"ב שם משמע שדוקא אם הוא בתוך השיעור הנ"ל הוא מצטרף וכ"ה פשטות לשון השו"ע שצ"ח . ועי' תוס' סוכה ג: שנראה מלשונם לאידך גיסא דלעולם השיעור הוא פחות מע' ושיריים בין בצירוף בתים ובין בצירוף ערים, וכן דייק החזו"א מלשונם אך כתב שכיון שמשמעות המשנה הוא קרפף שלם יתכן שלשונם הוא לאו דוקא. [↑](#footnote-ref-34)
35. כעין מה שחילק הגרח"ה בדעת התוס' בגיטין טז. שדין גוד אחית לא מועיל לצרף שיעור ארבעים סאה ליתן שיעור מקוה אלא רק לחבר מים למקוה שלם שיהיה עליהם תורת מקוה. [↑](#footnote-ref-35)
36. והנה יש לדון לפי שיטה זו אם אחר שצירף בית אחד לעי' בשיעור קמ"א ושליש אם אח"כ יוכל לצרף אליו עוד בתים בשיעור זה או דכלפי בית אחר הוי כצירוף ב' בתים שאין מצרפים אלא בע' אמה ושיריים. ונראה דמהראיות של התוס' מוכח שאין מצרפים בכה"ג אלא בשבעים אמה ושיריים וצ"ב מה החילוק שהרי נעשה הבית הראשון כעיר עצמה. ולכאו' זה תלוי בפלוגתת הרשב"א וריטב"א דסוגיין עם הטור סי' שצ"ח ה"ה [שהבאנו בתחילת הפרק] אם עושים עיבור לעיבור, אם מחשיבים את הבית הנוסף כחלק מן העיר לגמרי או רק כעיבור העיר והדברים ארוכים. [↑](#footnote-ref-36)
37. ויש לדון עוד לפי מה שהסתפק הבה"ל אליבא דרב הונא אם השיעור הוא בקמ"א מצומצם בין עיר לעיר או שבכה"ג כל שאין ריוח יותר מרפ"ג אמה ביניהם אפי' שלצד אחד הוא רחב יותר מקמ"א מהני דרואין כאילו האמצעי נתון באמצע [ובחזו"א סי' ק"י סקט"ו דחה צד זה לגמרי] ולפ"ז יש לדון אליבא דרחב"ר אם סגי בשיעור קמ"א ביחד אף שהאמצעי רחוק מע' אמה ושיריים מצד אחד. [↑](#footnote-ref-37)
38. וצ"ב שאם יש באמצע הרים וגאיות המפסיקים את המידה לא תצא המידה מכוונת כראוי וצ"ל דהיכא דלא אפשר לא אפשר. [↑](#footnote-ref-38)
39. ומ"מ עולה מלשון קושייתם ותירוצם שכל הקושיא היא רק עד כמה שיש מקום הראוי למדידה אבל כאשר אין מקום כזה אי אפשר להבליע כלל, ולא יעשו אומד בכה"ג, והיינו דאף שאין צריך את המדידה בפועל מ"מ יצטרכו שיהא מקום השוה במקום הנראה ברוח זו, ולא נאמר שעיר הנמצאת בעמק נדון שכל ההרים הם כמאן דליתא. [↑](#footnote-ref-39)
40. והעירוני דהגרעק"א לא נתקשה בענין הבלעה דפשיטא ליה שעד כמה שיכול לעשות ההבלעה במקומו אינו רשאי להבליע שלא כנגד העיר ורק בדלא אפשר יכול להבליע מחוץ לעיר אבל קידור הוא דקשיא ליה. [↑](#footnote-ref-40)
41. יש שלמדו מדברי התורא"ש הללו שהדין ד"א דשביתה חלוק ביסודו מהדין ד"א דיוצא חוץ לתחום שיסודו הוא הילוך ד"א ולא יציאה ממקום שביתה. ונראה להוסיף שהד"א אינם מוגדרים למקום המסוים שהוא עומד בו אלא כלפי המקום שהוא מגיע אליו דבאמת הוא לא שבת במקום עמידתו, אלא שאם יצא חוץ לד"א לאיזה רוח שתהיה חשיב עקירת מקום וזה לא שרינן ליה, דהדין שבו איש תחתיו אוסרו לצאת ממקומו. [↑](#footnote-ref-41)