19מוליך חבילה ממקום הזול למקום היוקר
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

מוליך חבילה ממקום הזול למקום היוקר

(עב:) "המוליך חבילה ממקום למקום מצאו חבירו ואמר לו תנה לי ואני אעלה לך כדרך שמעלין לך באותו מקום, ברשות מוכר מותר ברשות לוקח אסור". וברא"ש לעיל (סימן כב) ס"ל כשיטת התוס' בסוגיין – שבעינן שיתן לו שכר עמלו ומזונו, ומבאר הרא"ש - שאל"כ יהא אסור משום רבית מוקדמת, וכן הוא בריטב"א בסוגיין, וכן הוא בטור בסימן קעג. משמע, שאין כאן חשש דאורייתא של רבית קצוצה - אלא איסור דרבנן של רבית מוקדמת.

והנה, לשון רש"י "תנה לי – ואוליכנה ואעשה צרכי במעות עד זמן פלוני". ופשטות דבריו מורים [וכן הבין בחידושי מהרא"ל צינץ בסימן קעג], שנעשה כאן תנאי מפורש – שזכותו להשתמש בכסף עד זמן פלוני, ואין בעל החבילה יכול לתבוע ממנו את הכסף קודם זמן זה.

אמנם דבר צ"ע, דלהדיא בדברי רעק"א (סימן קס על ס"ו) והחוו"ד (שם סק"ג), שאף שרבית מוקדמת - איסורו רק מדרבנן, אולם אם התנה כן להדיא – נידון כרבית קצוצה. ואם נימא שכאן היה תנאי מפורש, א"כ אינו רבית מוקדמת – אלא רבית קצוצה.

ואולי צריך לדחוק בלשון רש"י, שאינו תנאי ממש אלא בקשה בעלמא. וכמו שרעק"א והחוו"ד פירשו את לשון הרמ"א שם בסימן קס "פירש" – שהוא "דרך מתנה ומבקש ממנו שילוהו בשביל זה והוא דרך שוחד בעלמא". [ועיין גידולי תרומה שער מו חלק ג אות לב, מה שנדחק בלשון רש"י].

שיטת רש"י הנ"ל

ברש"י הנ"ל מוכח, שאילולא זכות השימוש בכסף, לא היה איסור בנידון דחבילה – אף אם הלוקח מקבל אחריות על עצמו, וכן דקדק הגר"א שם "דאל"כ שאין לו הנאה מותר בכל ענין וכ"כ התוס' עג. ד"ה והחמרים כו' והחמרים היו משתכרין כו' ועסי' קעז ס"א בהג"ה".

והיינו, שהגר"א דימה דין זה לדין "חמרין". שבדין חמרין מפורש בתוס', שרק משום שהחמרים משתכרין בכסף, משום כך נחשב להלוואה - ואסור להם לקבל אחריות. וכן הוא בחבילה לשיטת רש"י, שכיון שמשתמשים בכסף - בעינן שהאחריות תהיה על המוכר.

וכן הוא להדיא בדברי הגר"א בשו"ע (סימן קעז סק"ה), על דברי הרמ"א שפוסק כנ"ל - שבלא ריוח מותר ללוה לקבל ע"ע אחריות. מביא הגר"א את דברי הירושלמי, המחלק בין דין חמרין - שמותר למקבל לקבל אחריות ע"ע, לבין דין חבילה - שאסור להם לקבל אחריות ע"ע. מבאר הירושלמי, שהחמרין אינם משתמשין בכסף [דלא כאוקימתת התוס' בסוגיא דחמרין – שפירשו שמשתכרין בכסף, ומשום כך פירשו – שאינם באחריות החמרין], וא"כ אין כאן הלוואה כלל - ולא שייך בו כלל איסור רבית. משא"כ בחבילה – שמותר להם להשתמש בכסף, משום כך נחשב כהלוואה, ואם יקבלו אחריות ע"ע – ייחשב רבית. [כן פירש הגר"א את דברי הירושלמי, אמנם הרמב"ן (עג.) פירש את דברי הירושלמי באופן אחר, עיי"ש].

הנה, בבבלי להדיא שהחמרין נהנים – משום ד"מגלו ליה תרעא" [ומשום כך, לשיטת התוס' – אינו משלם להם שכר עמלם ומזונם], ואעפ"כ מבואר בירושלמי, שמותר להם לקבל אחריות ע"ע – באופן שאינם משתמשים בכסף. ונראה, שהירושלמי אינו חולק על המציאות של הבבלי – שמגלו להו תרעא [דאל"כ אינו מובן – אמאי החמרין נותנים שירות בחינם לתושבי העיר - לקנות להם סחורה], אלא שס"ל שאין זה נחשב ריוח ישיר מהכסף, שמשום כך ייחשב להלוואה - ויהא שייך בו איסור רבית, ואף הבבלי לא יחלוק על סברא זו כדלקמן.

והיינו, שלכו"ע - אין ההנאה של "מגלו להו תרעא" מחשיבו להלוואה. ומשום כך, באופן שאינן משתכרין בכסף – מותר להם לקבל אחריות ע"ע. אלא שלבבלי [להבנת התוס'] איירי שמשתכרין בכסף – וממילא נחשב להלוואה, ומשום כך בעינן שלא יהא באחריות החמרין, ומשום כך בעינן שהמגלו להו תרעא יתקזז עם שכר עמלם ומזונם. ואילו לירושלמי, איירי שאינן משתכרין בכסף – וממילא לא נחשב להלוואה [אף שנהנין שמגלו להו תרעא, והיא כוונת הגר"א "ול"ל מ"ש בגמ' ניחא להו דמגלו כו'", והיינו - שלירושלמי לא בעינן להנאה זו להתקזז עם שכר עמלם ומזונם – כיון שאין כאן הלוואה]. והא שקבלו אחריות הדרך, הוא משום שמתנה שומר חנם להיות כשואל - כדאיתא בראשונים בשם הירושלמי.

שיטת הטור להבנת הב"ח והדרישה

הטור (סימן קעג) מביא את דין חבילה, שבאופן שהאחריות על הלוקח - אסור, ומבאר הטור "אפילו אם אמר אפרענה לך מיד כשתמכר, שמיד במקום הזול נעשית עליו הלוואה...". ובב"ח ובדרישה (אות כט) בשם המהרש"ל התקשו - "א"כ למה זה עושה", מתרץ הדרישה "וי"ל דעושה כדי להתראות בהן כדי למגלי להו תרעא כדאיתא התם בגמ', א"נ כדי...". והיינו, ששיטת הטור [להבנת הב"ח והדרישה] – שסגי במגלו להו תרעא כדי להופכו להלוואה, וכן הוא בט"ז סקכ"ב.

לדברי הב"ח והדרישה - דברי הירושלמי צ"ב, היאך מותר לחמרין לקחת אחריות ע"ע – באופן שאינן משתכרין בכסף. שהרי להדיא בבבלי שיש הנאה של מגלו להו תרעא [ולא מסתבר שהירושלמי פליג על מציאות זו כנ"ל], ולשיטות אלו – ס"ל לטור שסגי בהנאה זו להופכו להלוואה.

וע"כ צ"ל לשיטות אלו, שבזה גופא נחלקו הבבלי והירושלמי – אי הנאה זו מחשיבו להלוואה או לא. דלבבלי – סגי בהנאה זו להחשיבו להלוואה, ומשום כך בעינן שיהא באחריות המוכר [דלא כשיטת התוס', שסברא זו הוזכרה – רק כדי להתקזז עם שכר עמלו ומזונו]. ואילו לירושלמי, בעינן דווקא הנאה ישירה של שימוש בכסף עצמו – כדי שייחשב להלוואה, משא"כ הנאה עקיפה של מגלו להו תרעא – אינו מחשיבו להלוואה כלל, ומשום כך, כל שאין משתכרין בכסף עצמו – אינו נחשב להלוואה, ומותר לחמרין לקבל אחריות ע"ע.

קושי בשיטת הטור

והנה, בדין חמרין כותב הטור להדיא "ע"מ ליתן להם לזמן פלוני", ומבאר הב"י "שאם לא היה מתנה ליתן להם לזמן אין כאן הלוואה אלא שליחות הוא שבעלי בתים שולחים את החמרים שיקנו להם תבואה במקום פלוני ואם החמרים רוצים לחוב בעצמם לטרוח בעד הבעלי בתים לקנות להם במקום הזול ואפילו אם רוצים לקבל אחריות מה בכך כיון דליכא הלוואה", וכן הוא בפרישה שם אות לא ובש"ך סקל"א. ולכאורה צ"ב, שהרי וודאי יש להם ריוח של מגלו להו תרעא כמפורש בסוגיא – והיאך מותר להם לקבל אחריות ע"ע. וע"כ צ"ל כשיטת הגר"א הנ"ל - שלא סגי בהכי כדי להופכו להלוואה.

להנ"ל, לשיטת הב"ח והדרישה - דברי הטור לכאורה סתרי אהדדי. שבחבילה, מחשיבו להלוואה משום הריוח של מגלו להו תרעא – אף שאינו משתמש בכסף, ואילו בחמרין לא נחשב כהלוואה – אא"כ משתמש בכסף, אף שנהנה שמגלו להו תרעא.

חילוק בין חמרין לחבילה

בדין חמרין נפסק (טור ושו"ע סימן קעג סעיף טו – טז] – שאין צורך לשלם שכר עמלם ומזונם, והיינו משום שיש להם הנאה של מגלו להו תרעא – וסגי בהכי שייחשב תשלום על טירחתם לצורך המוכר. ואילו בחבילה נפסק - שבעינן שישלם לו את שכר עמלו ומזונו, דאל"כ טירחתו לטובת המוכר – ייחשב כרבית על ההלוואה [והיא שיטת התוס' בסוגיין]. ולדברי הב"ח הפרישה והט"ז הנ"ל הוא צ"ב, שהרי לדבריהם - אף בחבילה יש הנאה של מגלו להו תרעא, ומאי שנא מחמרין - שסגי בהנאה זו ולא בעינן שישלם להם שכר עמלם ומזונם.

תירוץ לזה מצינו ע"פ דברי הט"ז גופא (סקכ"ח), המבאר - שה"מגלו להו תרעא" של חבילה הוא פחות הנאה מאשר בחמרין. והיינו, שכשמחזיקים כסף הוא יותר מועיל מאשר כשמחזיקים פירות, ולכן בחבילה – אין זו הנאה חשובה, ובעינן שישלם לו שכר עמלו ומזונו.

להנ"ל, קושייתינו על הטור קשה טפי, דבחבילה ס"ל לטור שסגי בריוח של מגלו להו תרעא להחשיבו להלוואה – אף שהיא הנאה פחותה. ואילו בחמרין, אף שהוא ריוח חשוב, לא נחשב להלוואה – אא"כ משתמש בכסף.

להלכה

השו"ע לא הביא פרט זה מהטור, ובפשטות ס"ל לשו"ע - שאף בחמרין בעינן שישתמשו בכסף כדי להחשיבו להלוואה, וכן ס"ל למהרא"ל צינץ – שלא קיי"ל כדברי הטור. אמנם הט"ז (סקכ"ב) העתיק את דברי הטור להלכה, וצ"ע.

ואילולא דמסתפינא, היה אפשר לפרש את דברי הטור – דלא כהבנת הב"ח הדרישה והט"ז. והיינו, שוודאי איירי שמשתמש בכסף, וכוונת הטור – שלא בעינן דווקא שיתנה עמו אתו "עד זמן פלוני", אלא סגי בהכי שמשתמש בכסף עד שחוזר אליו – ואזי מיד יביא לו את הכסף. ו"אפרענה לך מיד כשתמכר" - היינו מיד שאחזור למקומי [שהרי אינו באותו מקום של המוכר], אולם וודאי שבדרך ישתמש בכסף. ולפי"ז - לא קשיא כלל דברי הטור, ואזלו כהבנת התוס'.

שכר עמלו ומזונו

התוס' (עג. ד"ה "ברשות מוכר") ס"ל - שבדין חבילה בעינן שישלם לו שכר עמלו ומזונו, דאל"כ ייאסר - משום שטירחתם לטובת בעה"ב ייחשב כרבית. אולם מסתימת דברי רש"י שם נראה שלא ס"ל הכי, ובמרדכי (אות שיט) הביא להדיא ששיטת האו"ז - שאין צורך לשלם שכר עמלו ומזונו [הובא בב"י בסימן קעג]. אולם זה פשוט שמדובר - שאחריות הדרך אינו על הלוקח, דאל"כ - לא יהני אף שכר עמלו ומזונו.

אולם שיטת בעה"מ (לו: בדפי הרי"ף) בסוגיא דטרשא דרב חמא (סה.) - שהוא דומיא דחבילה, שסגי בהנאה של "שבקי להו מכסא ונקוט להו שוקא" - כדי להתיר אף קבלת אחריות ע"י הלוקח. והיינו, שריוח זה - מתקזז עם הרבית ששילמו לרב חמא [כן פירש הרמב"ן את דברי בעה"מ כדלקמן].

ואף הרמב"ן (שם במלחמות) - החולק על בעל המאור, חולק - רק משום שס"ל שבפשטות אין החוב של שבקי להו מכסא... - מכסה את הרבית ששילמו לרב חמא. אולם באופן שבאמת יהא שווה לתוספת שהוסיפו לרב חמא, מודה לבעה"מ - שסגי בהכי לקזז את הרבית.

לווה לא נישוך אולם המלוה מרויח

בדברי הרמב"ן חזינא חידוש, שבאופן שהלווה לא נישוך, אין איסור רבית - אף שהמלוה מרויח. שהרי בטרשא דרב חמא [ובדין חבילה] ביאר הרמב"ן, שכל שהרבית שווה את "שבקו להו מכסא" – שפיר דמי, והיינו שקיבלו תמורה – ומשום כך אין זה נחשב כתשלום רבית עבור ההלוואה, ואף שבוודאי רב חמא [או המוכר בדין חבילה] מרויח מעיסקא זו – שהרי נתן פירות בסכום זול ומקבל חזרה סכום יותר גדול.

והנה, באופן הפוך, והיינו - שהלווה נישוך אלא שהמלוה לא מרויח, מפורש בטרשא דרב פפא (סה.) - שהוא אסור, אולם אופן דידן לא מצינו בסוגיא. אמנם בדברי הריטב"א (תחילת סג:) - להדיא שהוא אסור, ואילו בדברי הרמב"ן כאן - נראה שחולק על דברי הריטב"א. אמנם הרא"ש (סימן יז) מביא בשם הרמב"ן, שבלא קיימא לאגרא שרי אע"פ שהמלוה נהנה - היות ואין הלווה מפסיד, וטעמא דמילתא - משום שאין תרבית בלא נשך. ולהנ"ל, הוא רמב"ן לשיטתו - שאין איסור כל שאין הלווה נישוך.

שני פירושי הריטב"א

בדברי הריטב"א (סה:), מצינו שתי הבנות בסוגיא דטרשא דרב חמא, בביאור הדיעות - שאיירי שהאחריות היה על הלוקחים.

באופן הראשון כותב הריטב"א, שכדאי להם להמתין עם הסחורה אצלהם כדי להרויח את השבקי להו מכסא "דמשום הכי זבני לה לזמן ההוא ביוקר ולאו משום אגר נטר לי וכיון דליכא אגר נטר לי שרי". והיינו שהתוספת שמשלמים לרב חמא אינו משום המתנת זמן על הכסף, אלא תשלום על ה"שבקי להו מכסא" ואינו רבית כלל.

ונראה, שאף בכוונת הרמב"ן הנ"ל - שפיר יתכן לפרש כן, שכל שההנאה שלהם שווה לתוספת ששילמו לרב חמא, שוב אין כאן נתינת רבית או לקיחת רבית - אלא תשלום עבור הנאת השבקי להו מכסא. לפי"ז, נפל הדיוק בדברי הרמב"ן - לאופן שהלווה לא נישוך אולם המלוה מרויח, ואין ראיה שחולק על הריטב"א [אמנם מוכח כן מדברי הרא"ש כנ"ל].

באופן השני מבאר הריטב"א, שתמורת הריוח של שבקי להו מכסא, שווה ללוקחים - לקבל את אחריות הדרך על עצמם. והיינו שאין כאן הלוואה כלל, והסחורה הוא ברשות רב חמא, אלא שהלוקחים קבלו על עצמם אחריות - תמורת השבקי להו מכסא.

נידון ה"רבינו מאיר"

המרדכי (אות שיט) מביא את חידושו של רבינו מאיר, וכן הוא ברא"ש בסימן כג, ונפסק להלכה בסימן קסז.

רבינו מאיר למד מדין חבילה "מלוה אדם לחבירו מנה על תנאי שיתעסק בו לריוח המלוה עד שיהא שני מנים ויהיה באחריות המלוה עד אותו זמן ולכשיהיו שני מנים יחזרו שני המנים למלוה ומשם ואילך יהיה כל הריוח ללוה ובלבד שיתן לו שכר עמלו עד שיהיו שני מנים" [לשון השו"ע סימן קסז]. והוא ה"היתר עיסקא הראשון, ואינו ה"היתר עיסקא" - דידן שמבוסס על מחצה מלוה ומחצה פקדון.

מחדש הדרישה (אות א'), שהלווה יכול לקבל ע"ע אחריות מתחילת העיסקא - תמורת תשלום מהמלוה. והיינו, שהאחריות תהיה כל הזמן על המקבל - ואעפ"כ לא ייחשב כהלוואה. דעד שנהיה שני מנים - הסחורה שייכת לנותן, והא שהאחריות הוא על המקבל - הוא משום שהנותן שילם לו עבור קבלת האחריות [כעין ביטוח שבימינו].

אולם הט"ז פליג על הדרישה "ותמהתי על דברים אלו אם יצאו מפי הצדיק". וטענתו, דכל שהאחריות הוא על הלוקח – ממילא הוי הלוואה, ולא שייך להגדירו שהוא ברשות הנותן - אלא ששילם עבור האחריות, דזה גופא הופכו להלוואה, עיי"ש.

אמנם, בדברי הריטב"א הנ"ל מצינו להדיא כשיטת הדרישה – ששייך תשלום עבור קבלת אחריות, ושוב לא ייחשב תוספת התשלום - כרבית.

שיטת הט"ז

הט"ז (סימן קעג סקכ"ד) מבאר באופן מחודש - את דין חבילה, אמאי לא נחשב כרבית - אף שאינו משלם לו שכר עמלו ומזונו [שיטת האו"ז כנ"ל].

מבאר הט"ז, שכל שהלווה עושה פעולה לצורך עצמו, אף שגם המלוה נהנה מזה - לית לן בה ולא נחשב כתשלום רבית כלל. וכן הוא בחבילה, שהמקבל רוצה הלוואת מעות, והאופן היחיד לקבלו - הוא שימכור את הפירות של הנותן במקום אחר. א"כ, כל מטרת הליכתו ומכירת הפירות הוא לצורך עצמו - שיהו לו מעות. ובאופן זה, לא נחשב שעושה לצורך המלוה - אלא לצורך עצמו, ומשום כך ס"ל לאו"ז - שלא צריך לשלם לו שכר עמלו ומזונו.

הרמ"א (סימן קכב ס"ו) מביא את נידון תרוה"ד (סימן שיג), באופן שגוי מעיר אחרת היה חייב כסף לראובן. בא אליו שמעון ואמר לו שהוא יסע לשם ויגבה את החוב מהגוי, בתנאי - שכשיוציא את הכסף מהגוי, ישארו אצלו בתור הלוואה. פוסק תרוה"ד, שאם שמעון גבה כבר את הכסף מהגוי – אין ראובן יכול לחזור בו מההלוואה, אולם אם עדיין לא גבה – יכול ראובן לחזור בו ולא לתת את הכסף לשמעון בהלוואה.

כותב קצוה"ח (סק"ד), שאם ראובן חוזר בו - צריך לשלם לשמעון הוצאות נסיעתו וטרחתו. טוען עליו הנתיבות (סק"ח), שלפי דבריו - הוי שמעון שלוחו של ראובן לגביית הכסף, וא"כ באופן שלא חזר בו ונתן לו את ההלוואה - שבכה"ג אינו משלם לו על טרחתו, ע"כ הא ששמעון טרח עבור ראובן - הוא כדי שיתן לו את ההלוואה, והוי רבית גמורה.

לכן סובר הנתיבות, שאינו חייב לו את דמי טרחתו. והא, דזה ששמעון טורח בנסיעה - אינו נחשב לרבית, הוא ע"פ דברי הט"ז הנ"ל - שנחשב כטורח עבור עצמו.

אמנם במשובב טוען הקצות - שלא קשה מידי, דכוונת הט"ז - שטורח עבור שניהם, ואין כאן רבית - היות וטורח גם עבור עצמו. ובנידון תרוה"ד – מבאר המשובב, דבאופן שנותן לו את ההלוואה אין כאן רבית - היות וטרח גם עבור עצמו, ומהאי טעמא גופא - אינו משלם לו על טרחתו. אולם באופן שראובן חזר בו , בכה"ג - הרי טרח רק עבור ראובן, ושפיר צריך לתת לו דמי טרחתו.

ביאור סברת הט"ז

דברי הנתיבות צ"ב, דהן אמת - שהט"ז ביאר ע"פ סברא זו את שיטת האו"ז, אולם שיטת רוב הראשונים וכן נפסק להלכה – שבעינן לתת לו שכר עמלו ומזונו, וע"כ שלא ס"ל כסברת הט"ז, והיאך פוסק הנתיבות ע"פ סברא זו.

ונראה לחלק, שבנידון תרוה"ד - כו"ע מודו לסברת הט"ז. שהרי בנידון זה, טרחתו אינו אלא לצורך עצמו – כדי לגבות את הכסף עבור הלוואתו, אלא שהנותן גם נהנה מזה. ובכה"ג כו"ע מודו, שבסתם אינו נחשב כלל כטורח עבור הנותן – כדי שנחשוש שטרחה זו תיחשב לרבית, ומשום כך לחייבו לתת לו שכר עמלו.

משא"כ בנידון דחבילה, יש לדון אם כל פעולת מכירת הפירות יכולה להתפרש – רק כאופן להשיג את הכסף עבור הלוואתו, או שכאן סו"ס הרי מתעסק בפירות בעה"ב עסק גדול, אלא שמטרתו היא לצורך עצמו – כדי להשיג הלוואה. ובזה נחלקו הראשונים, שלרוב הראשונים – טירחה זו נחשבת גם עבור הנותן ונחשבת כרבית, ומשום כך חייב לתת לו שכר עמלו ומזונו, ואילו לאו"ז – גם באופן זה נחשב כטורח רק עבור עצמו, וכביאור הט"ז.

חיזוק לחילוק הנ"ל, מצינו בדברי החוו"ד (סימן קסז סוף סק"ב). דאיתא בשו"ע שם בענין היתר עיסקא של רבינו מאיר הנ"ל, שבעינן לתת לו שכר עמלו ומזונו עבור ההתעסקות בשנה הראשונה – שטורח עבור המלוה. מוסיף השו"ע "ואם התנה עמו מתחלה אפילו בכל שהוא שהתנה לתת לו בשכר עמלו סגי" [כדאיתא בסימן קעז ס"ג לענין עיסקא].

חולק החוו"ד, שכאן ודאי בעינן לתת לו שכר עמלו ומזונו, דאל"כ טרחתו הוי רבית גמורה. ומבאר כנ"ל, דכל דברי הט"ז הנ"ל (סקכ"ד) בביאור שיטת הראשונים – שנחשב כטורח עבור עצמו ולא בעינן שישלם לו שכר עמלו, הוא רק בנידון דחבילה – דשם הלוקח טורח במכירת הסחורה כדי להמציא לעצמו מעות להלוואה, ובזה ס"ל שאין איסור וכמ"ש הט"ז. משא"כ הכא, שעוסק זמן רב רק לצורך המלוה - ורק אח"כ מקבל את הלוואתו, רבית קצוצה היא, ובוודאי לא שייך כאן סברת הט"ז – ובעינן לתת לו שכרו משלם [עיין שם שביאר באופן אחר את פסק השו"ע].

חזינן, שכל מקרה – נידון לגופו, אי שייך להגדירו שטורח רק עבור עצמו. וא"כ, באופן שרק הולך להביא את הכסף [כגון שנוסע לבנק אלא שהוא מרוחק וכדו' וכנידון תרוה"ד], בכה"ג - כו"ע מודו לסברת הט"ז ואין כאן רבית כלל ולא בעינן לתת לו שכר טרחתו [ואדרבה, אם יתן לו - אזי יוכח שפעל לטובת בעה"ב, כטענת הנתיבות].

באופן של חבילה, נחלקו הראשונים – אם התעסקות זו יכולה להתפרש רק לצורך הבאת הכסף, או שכאן – ודאי נחשב כמתעסק בפירות לצורך בעה"ב, והוא נידון הט"ז.

אמנם באופן של סימן קסז, ס"ל לחוו"ד שלכו"ע לא שייך כלל סברת הט"ז – כיון שכל התעסקותו הוא לצורך ריוח בעה"ב. ואף שכל מטרתו הוא - כדי להגיע לזמן שהריוח הוא שלו, אין זה משנה את מהות פעולתו – שהוא לצורך בעה"ב, ובכה"ג ס"ל לחוו"ד – שכו"ע מודו שיש כאן רבית קצוצה אם לא ישלם לו עבור טרחתו משלם.