ח. סוגיא דכיפי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / שומרים

בס"ד ט"ו סיון תש"ע

**בסוגיא דכיפי**

א]בגמ' מבואר דלבסוף אשתכוח כיפי ואייקור ור"נ אמר שהדרא מרא והדרא כיפי למריהו והגמ' שואלת למימרא דסבר ר"נ דשומא הדר והגמ' דוחה שאני הכא דהוי שומא בטעות וגירסת רש"י דהא הוי כיפי מעיקרא וביאר כי זה היה אצלו וכן הוא בר"ח וכתב הרמב"ן שלפ"ז אם זה נגנב לא אמרינן שזה שומא בטעות אמנם הרמב"ן הביא גירסא לא כך וכתב שתמיד זה שומא בטעות

והקשו הראשונים מה הגמ' שואלת דנימא שומא הדר הרי תמיד זה לטובת הלווה שגבו ממנו וכאן הרי מעדיף להשאיר את השומא ושיהיה לו את הכיפי דהיינו שבפשוטו נקטו הראשונים שעד כמה שחל הגביה של האפדנא זה גם סברא שהוא יכול להחזיק בכיפי ועיין במיוחס לריטב"א שביאר שבאמת פה סיבת החזרה דבעל הכיפי רצה לחזור בו ומדין שומא הדר יכול לחזור בו ולקבל הכיפי ולא צריך לשלם אלא כמחיר שקיבל עליהם כמו בכל שומא הדר שמשלם כמחיר החוב גם אם נתייקר הקרקע כמבואר בשו"ע סימן ק"ג ולכן מחזיר האפדנא ובפשוטו כן הוא מוכרח בר"ח שכתב שלולי הסברא של שומא בטעות בעל האפדנא היה אומר דבעידנא דשקלת אפדנא זכינא אנה בכיפי וברשותי אתייקור וצ"ל שנידון הגמ' שומא בטעות מצד הכיפי וכנ"ל והנה צ"ב למה זכה בכיפי הרי הבעלים מעולם לא הקנו לו את זה והלשון במיוחס לריטב"א הא הוי כמכר גמור דהיינו שבזה שהנפקד שילם זה מעשה קניה על החפץ וצ"ע אם לא הוי כאינו ברשותו לגבי המפקיד דהרי לא ידעו איפה זה והיה מקום לומר דזהו הלכה שכל שאדם נתחייב בדמי הדבר ממילא הוא זוכה בזה ועיין רש"י לקמן נ"ז: שביאר דהא דכל מועל זוכה בחפץ של הקדש כיון שהוא נתחייב תשלומין בעד הדבר כל שכן אם שילם לבעלים על זה אמנם אין זה מוכרח דאם נימא דשומר זה סתם חיוב אחריות ולא העמדת החפץ וכדחזינן מהדין ששואל משלם לשוכר ע"ש שהארכנו א"כ אין סיבה שיזכה בזה

אמנם עיין רשב"א ותוס"ר וריטב"א שכתבו שכאן גם אם לא היה הדר אפדנא אבל הנפקד היה צריך לשלם את מחיר הכיפי שהוא נתייקר דהיינו דס"ל דזה וודאי שהוא מקבל הכיפי אלא שאת הרווח של מה שנתייקר לא מגיע לו וצ"ע ממ"נ אם הוא זכה בזה אם כן שלו התייקר ואם לא זכה בזה א"כ למה שלא יחזיר הכיפי לגמרי ורק יקבל בחזרה את המחיר ששילם בתחילה וצ"ב

ועיין רמב"ן שכתב שבאמת הוא וודאי לא זוכה בכיפי והמפקיד יקבל אותם אלא שהוא ישלם לו את המחיר שקיבל בתחילה וכנ"ל ובביאור הגמ' שומא בטעות ביאר שאיגלאי מילתא דהגביה היא שלא כדין ובאמת אם היו יודעים בתחילה שימצאו לא היו גובים ונקט מסברא שגם בגניבה זה כך אמנם כתב שלגירסת רש"י בגניבה כיון שזה לא נמצא זה סיבה שחל כאן פירעון ורק שכיון שהוא מקבל הכיפי חזרה הוא צריך להחזיר מחיר האפדנא

אמנם עיין ריטבא שהקשה שכיון שאת הכיפי אין שום סיבה שהנפקד יזכה דהרי לא היתה כוונתו להקנות לו ממילא חייב להיות שהאפדנא יחזור לבעלים הראשונים כיון שהחזיר לו פקדונו וביאר שהגמ' בתחילה הבינה שבאמת כיון שהוא שילם לו אפילו שלא מקני לו לענין יוקרא וכפילא אבל לענין גוף הדבר הוא כן הקנה לו [ומבואר ששיך בעלות על גוף החפץ ולא על היוקר שלו וצ"ע] וממילא הוא זוכה באפדנא וכל הסיבה להחזיר בגלל ששומא הדרא והגמ' דוחה שזה שומא בטעות דהיינו שבאמת הוא לא מתכוין להקנות לו הכיפי כלל וממילא זה סיבה שכשמוצאים הכיפי יחזור הכיפי לבעלים וכתב שלפ"ז מוכרח שגם בנגנבו זה סיבה שיחשב שומא בטעות עכ"ד והנה משמעות הריטב"א שזה לא איגלאי מילתא למפרע שלא היה כאן פירעון אלא שהיה כאן פרעון אלא מכאן ולהבא כיון שהחזיר לו את החפץ ממילא בטל הפרעון והנה מסתבר שלפ"ז הפירות שאכל בנתיים לא צריך להחזיר כיון שהיה כאן סיבה לגביה וכמו שלענין השימוש הוא לא צריך לשלם אמנם עיין בריטב"א במשנה שנקט שהוא מחזיר גם הפירות וצ"ע

והנה משמעות הריטב"א שלא ס"ל כרמב"ן שעד כמה שיודעים שימצאו הוא לא צריך לשלם אלא כרגע יש עליו חיוב תשלומין ואחרי זה זה יפקע וכמו שביארנו וצ"ע למה הפירות זה אחרת ועיין לשון השו"ע סימן רצ"א ומקורו מהסמ"ג והמרדכי שגם אם הנפקד טוען שהוא וודאי ימצא את זה ויחכו לו לא שומעים לו וכרגע הוא משלם וזה דלא כרמב"ן וכהבנה הנ"ל

והנה מבואר שנחלקו הרמב"ן והריטב"א עד כמה שהוא לא זכה בכיפי אם זה לא שומא בטעות האם זה סיבה להפקיע את גביית האפדנא מכאן ולהבא או לא דהריטב"א נקט שזה סיבה להפקיע וברמב"ן מבואר שאם זה לא איגלאי מילתא שזה טעות הגביה זה לא סיבה להפקיע את קנין האפדנא וצ"ב מחלוקתם ושמעתי לבאר דהנה מצאנו בגמ' לקמן ס"ה: בגבו טלית בחוב ריבית שצריך להחזיר שלא צריך להחזיר הטלית עצמה אלא שוויה ובטעם הדבר הריטב"א שם ביאר כי הוא היה חייב וחל התשלום ורק שיש חיוב החזרת ריבית וזה לא סיבה להחזיר את גוף הטלית אמנם הרמב"ן ביאר שיש כאן מקח הנעשה באיסור דהיינו שמשמעות הרמב"ן שכל תשלום לא בדמים הגדר שהוא מוכר לו חפץ והתשלום זה החוב שחייב אבל לא שזה עצמו הגביה ולכן גם אם לא היה חייב יש כאן מקח ושמעתי דבמחנה אפרים דן שאדם שחשב שחייב ממון ושילם טלית והתברר שזה טעות שהוא רק יצטרך להחזיר דמים ולא את הטלית עצמה דיש כאן מקח והמשנה למלך חלק עליו שזה מקח בטעות ומבואר שיש כאן סיבה לחלות המקח אמנם הריטב"א חולק וס"ל שזה גביה בתור תשלום החוב ולכן אם ריבית זה לא חוב וודאי שאין סיבה שיזכה בטלית

ולפ"ז ה"ה אצלינו לרמב"ן שהיה כאן מקח על הבית והתשלום הרי לא טעות למפרע ממילא אין סיבה לבטל המקח משא"כ הריטב"א ס"ל שכל הגביה רק בתור תשלום החוב ועד כמה שבטל החוב ממילא בטל התשלום ודו"ק אמנם ברשב"א לקמן נקט כהרמב"ן בטעם הדבר ובסוגין נקט ששיך את שיטת רש"י שבגניבה זה לא בטעות והאפדנא נשאר שלו

והנה בהא דמבואר בראשונים שעצם מה שיש כאן תשלום נכון זה לא סיבה לזכות בכיפי צ"ב מה זה שונה מרש"י לגבי מעילה שהבאינו שאומר שכיון שמעל ושילם בעד זה הוא סיבה לזכות בדבר וע"ש שיתכן ששומר זה לא בעד הדבר אלא חיוב אחריות לכן לא שייך דבר זה אמנם יתכן עוד שכאן חשיב שהתשלום התבטל וממילא גם הזכיה בחפץ התבטל וצ"ע

]עיין סימן ק"ג דבלווה שגבו ממנו קרקע והיה לו מעות דהוא שומא בטעות וחוזר וכתב הסמ"ע שרק המלווה יכול לחזור בו אבל הלוה לא יכול לחזור בו וה"ה בפיקדון אם הנפקד ידע שהפיקדון ברשותו לא יכול לחזור בו ורק המפקיד יכול לבקש החפץ וממילא הנפקד יקבל הפץ שגבו ועיין נתה"מ שם שהקשה הרי במקח אם הונאה כיון שהמתאנה יכול לחזור בו ה"ה המהנה יכול לחזור בו וא"כ למה כאן זה אחרת וכתב שכל השו"ע במקום שגבו קרקע ולא במקום שגבו מעות ובפשוטו כוונתו דבמקום שגבו קרקע כאילו יש כאן מעשה מקח על הקרקע וכיון שזה בפשיעתו ולגביו זה לא טעות לכן לא יכול לחזור בו משא"כ אם גבו מעות וצ"ב

]עיין או"ש הלכות שאלה שכתב שכל מה שמבואר שזה שומא בטעות הוא רק אם החפץ עצמו נמצא אבל אם נמצא הגנב והוא משלם מעות כה"ג אפילו שהגנב שילם למפקיד זה לא שומא בטעותוצ"ל הסברא שכה"ג התשלום בזמנו וודאי היה נכון אמנם צ"ב לריטב"א שגם לא מצד שלמפרע אין כאן גביה אלא שמכאן ולהבא בטל הגביה א"כ למה כאן זה אחרת וצ"ע

**המורם מסוגין**

א)שומר ששילם ובסוף מצאו החפץ בידו הוי שומא בטעות ומחזירים החפץ לבעלים וכן את מה שגבו לשומר ואם זה נגנב נחלקו הראשונים דעת ר"ח ורש"י דכה"ג לא הוי שומא בטעות ודעת הרמב"ם ורמב"ן והריטב"א שגם כה"ג הוי שומא בטעות ולהלכה הסמ"ע סימן ק"ג סקכ"ט פסק כרש"י שכן הוא משמעות הטור והגרעק"א כתב להוכיח שדעת הטור כהרמב"ם ולכאורא הוא ספיקא דדינא ומעמידים ביד במחוזק

ב)בגניבה לרש"י שזה לא שומא בטעות דעת ר"ח והמיוחס לריטב"א שהנפקד זכה בחפץ המופקד ודעת הרמב"ן שלא זכה כלל אלא רק שהמפקיד צריך להחזיר את הדמים שהיה שווה בשעה ששילם ודעת הרשב"א והתוס"ר שהכיפי נשאר אצל הנפקד אמנם אם אם התייקרו את הרווח הוא משלם למפקיד וצ"ב

ג)עיין שו"ע סימן ק"ג דבבעל חוב וגבו קרקע והתברר שהיה לו מעות לשלם הוי שומא בטעות ועיין סמ"ע שדייק שאם ידע שיש לו מעות ולא שילם בהם אין לו זכות לבטל הגביה ורק למלוה יש זכות לבטל הגביה וכתב שה"ה אם בפיקדון הפיקדון היה אצלו והוא שילם קרקע ואחרי זה התברר שזה היה אצלו והנפקד החזיק דבר זה בגזל אין הנפקד יכול לבטל הגביה ורק המפקיד יכול לבטל ועיין נתה"מ דזה רק בגבית קרקע או חפץ אבל בגבית מעות לא חל כלום ושניהם יכולים לחזור בהם

ד)דעת הרמב"ן שהגדר של שומא בטעות שלמפרע זה היה שלא כדין אמנם פשטות דעת הריטב"א שבתחילה היה כאן גביה אלא שמכאן ולהבא מתבטל הגביה ובפשוטו לפ"ז הפירות שהוא אכל הוא לא צריך להחזיר אמנם הוא כתב שהוא כן צריך להחזיר אמנם לכאורא את זכות השימוש הוא וודאי לא צריך להחזיר ולכאורא לרמב"ן הוא יצטרך להחזיר וצ"ע

ה)מבואר ברמב"ן שעד כמה שהנפקד ימצא הפיקדון מלכתחילה אין זכות לגבות ממנו ולפ"ז בפשוטו אם טוען שהוא וודאי ימצא את זה אי אפשר לגבות ממנו ממון אמנם בשו"ע מובא מהסמ"ג והמרדכי שגם כה"ג כופין אותו לשלם ולכאורא זה כשיטת הריטב"א לעיל

ו)כתב האו"ש דהנגנב גם לשיטות שכה"ג יש שומא בטעות אבל אם מצאו הגנב והוא משלם מעות ולא החפץ עצמו כה"ג זה לא סיבה לשומא בטעות וצ"ע