1 בדין צירוף לברכה שלפני_ ולברכה שלאחרי_ - רשימות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

א] הרא"ה בספ"ח כתב, דאם היו ב' חבורות בבית א', אף אם לא הסיבו יחד, ה"ה מצטרפין לזימון ומוציא זא"ז, - וצ"ע, שהרי דעת הרא"ה בדמ"ב: דגם לברהמ"ז בעי הסיבה, ולכאו' היינו כמש"כ הרא"ה שם דבעינן שיהיו כגוף א', וא"כ היאך יצטרפו ב' חבורות אם לא הסיבו יחד, - וכן ק' גם בד' הריטב"א בהלכותיו ספ"ז שכתב דאפי' כשהם בב' בתים ל"ב שיקבעו יחד, וצ"ע שהרי בכה"ג ל"ה כגוף א'.

ונראה, דהנה בעיקר ד' הרא"ה, דהא דבברכה אחרונה אין זימון לפירות, הוא משום שבטל הצירוף, צ"ע דא"כ נמצא דמהא דבפירות אין מוציא זא"ז אין ללמוד דבב' שאכלו פת אין מוציאין זא"ז, דבפת הרי צירופם קיים, ושפיר י"ל דאף דלי"ב דין זימון, מ"מ א' מוציא את חבירו, ובגמ' חולין דק"ו. מבו' לא כן, וכמש"כ התוס' והריטב"א שם, ואף לגיר' הרא"ה דלפ"ז אי"ז מפורש בגמ', מ"מ בד' הרא"ה הוא מפורש כן, עיי"ש.

וע"כ נראה דד' הרא"ה לא קיימי כפשטות לשונו לפרש מ"ט בברכה אחרונה אין א' מוציא את חבירו ול"ד לברכה ראשונה, דהך מילתא הוא כמש"כ הריטב"א משום דהוי דאורייתא ומי שנהנה כבר יברך, - אלא ד' הרא"ה קיימי לפרש מ"ט אין זימון לפירות, והיינו משום דאין להן קביעות, ומ"ש מהא דבברכה ראשונה יש קביעות לפירות, וכ"ה להדיא בהל' הריטב"א, וע"ז פירש הרא"ה דאחר שאכלו בטלה קביעותן, עיי"ש.

ולפ"ז י"ל, דלעולם בברכה אחרונה ליכא כלל להך דינא דבעינן קביעות כדי שיוציאו זא"ז, - והיינו משום דעיקר הא דבעינן קביעות להוציא זא"ז, מבו' בד' הרא"ה דהוא מעיקר הדין, ודומיא דמי שיצא אינו מוציא, ונ' מדבריו דבלא דין ערבות א"א להוציא את חבירו, אף כשברכת עצמו ג"כ ברכה היא, וע"כ רק כשהן כגוף א' מוציאין זא"ז, וע"כ בברכה אחרונה ל"ש דין זה כלל.

וזה שלא כד' הרמב"ן דמבו' דגם בברכה אחרונה שייך דין זה, ואך דע"י הזימון ה"ה נקבעין יחד, והר"ן במגילה נקט ג"כ דהוי חד דינא בברכה ראשונה ובברכה אחרונה, ואך דבברכה אחרונה החמירו טפי, עיי"ש, - ונפ"מ במה שנחלקו הפוסקים אם בדיעבד יצא בברכה ראשונה כשאינם קבועין יחד, והנה בברכה אחרונה נ' דיצא, ולדעת הרא"ה והריטב"א הוא מוכח כן, שהרי נקטו דבפירות בטל הקביעות, ואפ"ה מ' בגמ' חולין דבדיעבד יצא יד"ח וכ"ה להדיא בהל' הריטב"א, אך בברכה ראשונה ה"ז תלוי בפלוגתא זו אם הוי חד דינא או לא, ולד' הרא"ה והריטב"א נראה ודאי דלא יצא, דלהדיא נ' בדבריהם דמעיקר הדין אין מוציא א' את חבירו כשאינם כגוף א'.

אלא עיקר הדין הוא דאין מוציאין זא"ז מדרבנן אלא בשיש בהן דין זימון, וליכא דין זימון אלא בשאכלו ג' בקביעות יחד, אך לו יצויר דאיכא דין זימון, שפיר הן מוציאין זא"ז אף אם לא קבעו יחד לאכול.

ולפ"ז ניחא הא דב' חבורות שבבית א' מוציאין זא"ז, אף שלא קבעו יחד, דכיון דאיכא בזה דין זימון, דלדין זימון סגי במה שכל ג' וג' הם קבועים יחד, וחייל עליהן דין זימון, ותו מצטרפין ב' חבורות אף שלא קבעו יחד, שפיר הן מוציאין זא"ז בברכה אחרונה.

ויש לדון עפי"ז בראיות הרי"ד דל"ב הסיבה לברהמ"ז, ודו"ק, - ועי' חזו"א מש"כ על ראיית הרי"ד מג' שבאו מג' חבורות.

עוד נפ"מ בזה, בדין סופר דמוציא לבור, אם הוא מוציאו גם בגונא דלא הסיבו יחד, ונראה לפי הנ"ל דשפיר הוא מוציא אותו, אך הגר"ז סימן קצ"ג ס"א כתב לא כן, עיי"ש. - ובאמת נ' כן מד' הריטב"א, שכתב דסופר מוציא את בור בברכת הפירות לאחרי', והרי כתב הריטב"א דכבר אין הצירוף קיים, ומ"מ ה"ה מוציא את חבירו.

וילה"ע על עיקר מש"נ, מהא דאיש מוציא אשה בברכות שאינה מחויבת בהן, כשהוא מברך לעצמו, והרי דאף דליכא דין ערבות ה"ה מוציא, ולא נזכר בזה דבעינן הסיבה, ועי' בהל' הריטב"א פ"ה ה"ב בזה, - וע"כ שמא י"ל, דכיון דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא, הרי דבברכת הנהנין אף כשהוא עצמו לא יצא, מ"מ לא חשיב "כמחויב" בדבר, שהרי גם הוא אינו מחויב בזה, וזה מתישב טפי בל' הריטב"א פ"ה ה"א דאין נראה כמש"נ דהא דמוציא את חבירו הוא מדין ערבות, אלא רק דמדין ערבות הו"ל כמחויב בדבר, וכל המחויב בדבר מוציא את הרבים יד"ח, ולפ"ז לכאו' מי שלא יצא בדין דיוציא את אחר גם בלא דין ערבות, דהרי הו"ל מחויב בדבר.

והנה בביאור הגר"א סימן קס"ז כתב מקור להא דבדיעבד יצא בלא הסיבה, מהא דיצא בב' אף דמצוה ליחלק, ולפמש"נ בד' הרא"ה והריטב"א אין ללמוד זמ"ז, דב' דינים חלוקים הם, ועי' גם בשעה"צ שם שלמד מהא דבברהמ"ז מדאורייתא ל"ב קביעות, דדינא דקביעות הוא דינא דרבנן, ולמש"נ בדעת הרא"ה והריטב"א אי"ז מוכח.

ויל"ע ע"ד הגר"א דמדמי להו, שהרי דינא דסופר ובור דסופר מוציא לבור, לכאו' הוא רק בשקבעו, אך בדינא דבעינן הסיבה לא מצינו דסופר מוציא לבור, והרי דמה שהצריכו זימון אף בשהן קבועין, הוא קייל טפי, והתירוהו במקום בור, וא"כ הרי דהגם דהתם יוצא בדיעבד, מאן לימא לן דגם בלא קביעות כלל יוצא בדיעבד.

ובעיקר הדברים, כ"נ דעת הרי"ד והריא"ז דל"ב קביעות לגבי ברהמ"ז, ואין נ' בדבריהם דהוא כמש"כ הרמב"ן דמכח שנצטרפו לזימון ה"ה נקבעים יחד, אלא נראה דמעיקר הדין ל"ב קביעות לברהמ"ז, וזה מתפרש היטב ע"ד הרא"ה דבברהמ"ז דהויא ברכת חובה ל"ב קביעות.

וזה נראה בביאור ד' הגר"א קצ"ג ס"ב שהביא מקור לד' הרמ"א דגם בדליכא צירוף הן יכולין לזמן, ז"ל, ב"י ס"ס בשם ריב"א וכמש"ש נ"ג א' וערא"ש שם שמחלק בההיא דשם להך דהכא, עכ"ל, ולכאו' מבו' בדבריו דפליג ע"ד המג"א, ונקט דלדעת הרמ"א בכה"ג מוציא א' את חבירו, וע"ז כתב דלמד לזה מברכת האור דמוציא א' את חבירו, אך לפ"מ שכתב הרא"ש שם דהוא משום דל"ש בזה הסיבה אין ללמוד משם. - ובפשוטו צע"ג, שהרי הרא"ש שם כתב לחלק מ"ט ל"ב התם הסיבה, וכתב דהוא משום דהתם הוי כשאר מילי דל"ב הסיבה, אך בברהמ"ז הרי ודאי בעינן הסיבה, ואך דגם בב' דליכא חובת זימון איכא למעלת הסיבה, או דמכח קיום הזימון ה"ה מוציא את חבירו, ומה מייתי הגר"א מהתם.

ובפשוטו יל"פ דמכוון הגר"א הוא כמש"כ הב"ח, דהריב"א למד מהגמ' בדנ"ג. דמעלת ברוב עם עדיפא על המעלה שיברך כל א' לעצמו, - וע"ז דחה הגר"א דלפ"ד הרא"ש שאני התם דאיכא הסיבה וחשיבי כגוף א', ובזה איכא להמעלה דברוב עם, אך במקום שאינם מצורפין זל"ז, ליכא להמעלה דברוב עם, - אך צ"ע בזה, דא"כ לדעת הריב"א דליכא הסיבה מ"ט באמת בברכת המאור פוטר א' את חבירו, ואולי הוא משום דהו"ל כברכת השבח, אך לי"ב להמעלה דהסיבה, ומזה למד הריב"א דעדיף שיברך א' להוציא את כולם אף במקום דליכא למעלת הסיבה משום ברוב עם.

אך צ"ע לפ"ז, דא"כ מה כתב הגר"א בריש הסעיף דהרא"ש לא ס"ל לדינא דהריב"א, הרי הגם דלדעת הרא"ש אין מקור לזה מההיא דדנ"ג. אך מ"מ גם ליכא סתירה לזה מד' הרא"ש, ושמא כונתו, שהרי מהגמ' בדמ"ה: מבו' בפשוטו שלא כד' הריב"א, ואך שכתב הב"ח דהריב"א סמך על הגמ' בדנ"ג., אך לדעת הרא"ש דאין מקור מהגמ' שם, הדר יש לנו לסמוך על הגמ' בדמ"ה: - אך ג"ז אינו מתישב כ"כ, שהרי גם בגמ' בדמ"ה: איכא למעלת הסיבה, וא"כ ודאי דמהגמ' בדנ"ג. שמעינן דלא כהגמ' בדמ"ה., וא"כ שמא גם בלא הסיבה איכא למעלת ברוב עם, - ובדוחק י"ל, דמ"מ כיון דבגמ' בדמ"ה: מבו' דליכא למעלת ברוב עם גם בהסיבה, הרי דהגם דבגמ' בדנ"ג. מבו' לא כן, לא מפשינן פלוגתא, ובמקום דליכא הסיבה ודאי ליכא למעלת ברוב עם טפי מהמעלה שיברך כל א' לעצמו.

ולמש"נ יל"פ ד' הגר"א בדרך מחודשת, דהריב"א למד מהתם דבמקום דאיכא לדין ערבות ל"ב הסיבה, וה"נ בברהמ"ז דאיכא לדין ערבות ל"ב הסיבה, אך למש"כ הרא"ש שם בע"א, הרי מבו' מינה דגם במקום דאיכא ערבות בעינן הסיבה, וא"כ גם בברהמ"ז בעינן הסיבה, והיכא דליכא הסיבה אין א' מוציא את חבירו, וע"כ ודאי דלי"ב דין זימון.

ויש להוסיף, שהרי הגמ' בחולין דק"ו. למדה מהא דבפירות מצוה לחלק, דה"נ בב' שאוכלין פת, וקשיא דלמש"כ הרא"ה והריטב"א דהא דבפירות ליכא זימון הוא משום דבטל קביעותן, הרי דילמא דוקא כשבטל קביעותן מצוה ליחלק, דומיא דברכה שלפני' דבעינן הסיבה, אך בפת דאיכא קביעות, אין מצוה ליחלק, ואמנם הרא"ה בספ"ח גריס התם ג' שאכלו, ומפרש לה בפירות, ולפ"ז אי"ז מוכח מד' הגמ', אך הרא"ה גופי' כתב דג' דפירות הוו כב' דפת, ולכאו' הרי ג' דפירות גרע מב' דפת, - ונ' מזה כמש"נ דבברכה אחרונה כלל ל"ש דינא דהסיבה, ואך דדינא דרבנן הוא דבעינן זימון, ולזימון בעינן קביעות, אך ל"ב קביעות כדי להוציא א' את חבירו, וע"כ ליכא נפ"מ בין פירות דלי"ב זימון לבין ב' שאכלו פת דלי"ב זימון.

ועי' ב"י סימן קס"ז שהביא מתשו' הרשב"א דגם בלא קביעות יצא, והמג"א הק' ע"ז דד' הרשב"א הם רק בדינא דאין זימון לפירות דאיכא קביעות, והט"ז פירש דמכוון הב"י לדמות זל"ז, וכן פירש המחה"ש, ופירשה דכיון דאין זימון לפירות חשיב כמו דליכא קביעות, - ולפ"ז הרי הדין נותן דלא יוציא סופר לבור בברכה אחרונה דפירות, ודלא כד' הריטב"א, אך כבר נת' להעיר כן בד' הגר"א, - אך צ"ע ע"ז מהגמ' בחולין דמדמי ברכה אחרונה דפירות לברהמ"ז דפת שאכלו ב', ולהנ"ל הרי ל"ד זל"ז.

ומד' הרשב"א בדמ"ב: נראה להוכיח דדינא דאין מוציאין בברהמ"ז בדליכא זימון, הוי דין אחר מדינא דברכה שלפני' דבעינן הסיבה, ועפי"ז נתקיימו ד' המג"א דפליג ע"ד הב"י, וזה ממש"כ הרשב"א בדמ"ב:, ז"ל, ולענין שמעתין ק"ל דהא ודאי אפילו לברכת המוציא קאמרינן דבעיא הסבה, וכדמוכח בהדיא בפלוגתא דרב ור' יוחנן ביין אי בעי הסבה או לא, ויין ודאי בברכה ראשונה קאמר דאי בברכת מעין ג' שלאחר היין אי אפשר משום דקיי"ל בר"פ כל הבשר דאין זמון לפירות, וא"כ למה לי שיברך כל אחד ואחד דהא כל חד וחד בר חיובא הוא וקיי"ל בברכת הנהנין שאם לא יצא מוציא, וא"ת דוקא בשהסבו מ"מ תיפוק ליה דעונה אמן כמוציא ברכה מפיו ולא עוד אלא ששומע כעונה, ואמרי' נמי לקמן בר"פ שלשה שאכלו אמר רבה בר בר חנה א"ר יוחנן שנים שאכלו אחד מהם יוצא בברכת חבירו והוינן בה מאי קמ"ל שמע ולא ענה יצא תנינא וכו', וצל"ע, עכ"ל.

וצ"ע דמ"ט אם בברהמ"ז איירי לא קשיא לי' דמ"ט אין הא' מוציא את חבירו בלא הסיבה, - והברור בזה, דאם הוא בברהמ"ז י"ל דהוא מדינא דמצוה ליחלק בדליכא זימון, והוא דינא דרבנן דכל א' יברך לעצמו, אך בברכה ראשונה דבדליכא הסיבה אינו מוציא ובדאיכא הסיבה מוציא, הרי אי"ז מכח הך דינא, דא"כ גם הסיבה ל"מ, כדחזינן דבברהמ"ז מצוה ליחלק כל דליכא זימון, ובע"כ דהוא מדינא דא"א להוציא בלא הסיבה, וע"ז שפיר תמה הרשב"א - ועכ"פ נלמד מזה דדינא דמצוה ליחלק בברהמ"ז ודינא דהסיבה בברכה שלפני' ב' דינים נינהו, וזה כד' המג"א.

ובזה ניחא מאי דקשיא עוד ע"ד הרשב"א, דמאי מייתי מהא דפרכינן משמע ולא ענה יצא, הרי הרשב"א גופי' שם כתב דלפ"מ דמייתינן מברייתא מצוה ליחלק ודלא כר"י, וא"כ הרי שפיר י"ל דה"ה בברכה שלפני', ועד"ז כתב המג"א בסימן קס"ז, ולהנ"ל ניחא, דהך דינא דמצוה ליחלק ל"ש בברכה שלפני', וכמש"נ, ומה שהביא המג"א שם למש"א בירושלמי דהוציאו מכלל זה ברכת המזון, צ"ע, דבפשוטו ד' הירושלמי קיימי לגבי הא דאף אם יצא מוציא, דהוציאו מכלל זה ברהמ"ז, אך במקום שהוא מברך לעצמו, שפיר איכא בזה לדינא דשמע ולא ענה יצא, אך בד' הריטב"א מבו' דד' הירושלמי קיימי לגבי הא דבעינן זימון, וגם בד' הר"ן במגילה מבו' כן, עיי"ש, ואכמ"ל.

ונלמד מדברינו, דלדעת הרא"ה והריטב"א, דינא דהסיבה בברכה ראשונה, ודינא דקביעות בברהמ"ז ב' דינים הם, דדינא דהסיבה בברכה ראשונה הוא משום דלי"ב ערבות, ואין א' מוציא את חבירו אלא בדהוו כגוף א', ודינא דקביעות בברהמ"ז הוא משום דדינא הוא דמי שנהנה יברך ורק בדאיכא זימון א' מוציא את חבירו לכתחילה.

אך לדעת הר"ן, הוי חד דינא, דמי שנהנה יברך, ואך דבברהמ"ז דהוי דאורייתא החמירו טפי, דאף דהוו כגוף א' לא סגי בזה, ורק במקום דאיכא להקיום דזימון, ה"ז עדיף מהקיום דיברך כל א' לעצמו.

ולפ"ז נראה פשוט, דלדעת הרא"ה והריטב"א ל"ש כלל הך דינא דהסיבה בקידוש ובהבדלה דקי"ל דאם יצא מוציא, ואיכא דין ערבות, ובכה"ג ל"ש כל עיקר דינא דהסיבה.

אך התוס' בדמ"ג. נקטו דשייך הך דינא בהבדלה, ובביאור הגר"א סימן רע"א כתב דשייך הך דינא בקידוש, והמאירי בר"פ כיצד שאכלו הביא די"א כן, ופליג עלייהו דבברכת המצוות ל"ב הסיבה, אך י"ל דדבריו קיימי רק על ברכת הקידוש וההבדלה, ולא על ברכת הגפן, והיינו משום דבברכת הנהנין דינא הוא דמי שנהנה יברך, ומשא"כ בברכת המצוות, - ויל"ד עפי"ז בדין קידוש היום דהיאך הוא מוציא בלא הסיבה, וי"ל דבאמת לא יהא רשאי השומע לשתות בלא הסיבה, אך שפיר הוא יוצא יד"ח קידוש, וזה תלוי בגדר קידוש היום, ואכמ"ל, ולדעת הרא"ה והריטב"א ודאי דהוא כן, אך אם הוא דין בפנ"ע בברכת הנהנין דמי שנהנה יברך, י"ל דהוא אף היכא דאיכא דין ערבות דאם יצא מוציא.

אך צ"ע בזה, דבמקום שכבר יצא ומוציא, מ"ש קביעות כלל, הרי הוא אינו אוכל עמהם ויוצא עמהם, ועי' כן בשעה"צ סימן קס"ז דמהא דבברהמ"ז מדאורייתא אף מי שלא אכל מוציא, ש"מ דמדאורייתא ל"ב קביעות, דבמי שלא אכל ל"ש קביעות, ואולי כיון שהם קובעין עצמם לצאת והוא בא להוציאם, שפיר שייך בזה קביעות, ושאני בברהמ"ז דהוי לאחר האכילה, ולא סגי בקביעות בשעת הברכה, אלא בעינן קביעות בשעת האכילה, וצ"ע בזה.

ושמא י"ל דבר חדש, דכל הא דבעינן דמי שנהנה הוא יברך ול"מ ברכת אחר, הוא רק משום דהאחר מברך לעצמו, וע"כ אינו מוציא לכתחילה לאחר, אך כל שהוא מברך רק לצורך חבירו שפיר דמי, ול"ב בזה קביעות, וזה דבר חדש, ויתחדש דבכה"ג דיצא מוציא א"צ ישיבה בקידוש ובהבדלה.

ועי' בחזו"א שעמד כן ע"ד התוס' בדמ"ג. דמ"ש דינא דהסיבה בהבדלה דאם יצא מוציא, ועי' גם בדבריו בסימן ל"ז שהוכיח דבברכת המאור אם יצא אינו מוציא, ממשה"ק הראשונים דליבעי בי' הסיבה, וזהו לטעמי', אך אחר שלמדנו מד' התוס' דגם במקום דאם יצא מוציא שייך דין הסיבה, אין להוכיח מד' הראשונים.

ועי' גם במאמ"ר שעמד כן ע"ד הראשונים בברכת המאור, דכיון דאם יצא מוציא הו"ל כברכת המצוות ול"ב בזה הסיבה, עיי"ש.

והנה בל' התוס' שלפנינו נ' דקשיא להו גם מברכת ההבדלה עצמה היאך הן יוצאין, וזה קשיא טפי, שהרי בברכת המצוות לכאו' ליכא לדינא דהסיבה כלל. - ובפשוטו מבו' בד' התוס' דגם בברכת המצוות בעינן קביעות, ואך דבכל מצוה שעושה א' ומוציא את כולן, שפיר הוא מוציאן בברכתו, דדמי למוגמר שכתבו התוס' דכיון שכולן מריחין יחד א' מוציא את כולן, אך בהבדלה דל"ש ה"ט בעינן קביעות גם להוציא בהבדלה.

וכ"ה מבו' גם בד' גדולי הדורות שהביא המאירי בריש פירקין, דקשיא להו בקידוש והבדלה משום דהוו דאורייתא, וזה על ברכת הקידוש וההבדלה עצמן ולא על ברכת היין, - אך יתכן דדבריהם קיימי על דינא דמצוה ליחלק, ולא על דינא דהסיבה, עיי"ש, אך בתירוצם נ' דדבריהם קיימי על דינא דהסיבה, וצ"ע, - ועי' בהשלמה ובמכתם שהעמידו לנידו"ז על דינא דמצוה ליחלק, אך הם לא תירצו כמו שהביא המאירי דשאני קידוש דאינו אלא במקום סעודה והבדלה דמצוה לסדר שלחנו, וע"כ חשיב כהסיבה, וצ"ע.

אך מלבד דהדברים מחודשים, גם צ"ע לפ"ז מה שתירצו דהואיל וקובעין עצמן להבדלה וכו', ולכאו' מ"ש משאר מילי דלא אמרינן דקובעין עצמן לד"ז עצמו לצאת בברכתו, ובע"כ דאדרבה כיון שאין ראויין לצאת בברכתו ליכא קביעות, וא"כ ה"ה בהבדלה דכוותה.

וע"כ נ' טפי כמש"כ בהגהות שבמהד' עוז והדר דשמא י"ל בד' התו', היאך אנו פוטרין זא"ז "מיין ההבדלה", וכאשר כ"ה במרדכי סימן קמ"ה, וע"ז שפיר תירצו התוס', דהואיל ובהבדלה הוא מוציא אותן דהוי ברכת המצוות, הן נקבעין עי"ז להבדלה, ומכח זה הן קבועין גם לברכת היין, ודו"ק.

ומהראי"ט שמעתי לישב ד' התוס' בהבדלה, דהגם דאם יצא מוציא, מ"מ כל שהוא עצמו שותה מהיין, א"צ להוציא את האחרים, וע"כ ליכא דין ערבות ע"ז, וממילא דשפיר בעינן בזה קביעות, וז"ב.

ועי' עוד בהל' הריטב"א פ"ה ה"ח, דמבו' דגם אם הי' הדין דבברהמ"ז אף אם יצא מוציא, מ"מ שפיר הי' שייך בזה דינא דבעינן צירוף, ורק דכיון שכבר הי' להם צירוף, הרי הגם שבירך, עדיין הצירוף קיים, וע"כ מן הדין הי' שיהא רשאי להוציא את חבירו, עיי"ש, וזה חידוש רב דהצירוף קיים אף אחר שכבר בירך.

וז"ל התוס' בחולין דק"ו:, והא דמייתי שם ראיה ממתניתין דמיירי בברכה דלכתחלה אף על גב דברכת המזון בשנים מצוה ליחלק ודבתחלה אחד מברך לחבירו מ"מ מייתי ראיה דכי אמרי ניזול וניכול נהמא בדוכתא פלוני כהיסבה דמיא והוי קביעות ובכל מקום שהאחד מברך לכולם בין ברכה ראשונה בין ברכה אחרונה אין מברך אחד לכולם עד דקביעי, עכ"ל, ומבו' דדינא דקביעות בברכה ראשונה ובברהמ"ז חד דינא הוא.

ז"ל הר"א בן הרמב"ם בשו"ת ברכת אברהם סימן מ"ב, לא אמר ז"ל שחשיבות הברכה שיברך כל אחד לעצמו כי היכי דיקשי עליה האי מימרא דבית הלל דהברכה ודאי חשיבותיה שיהיה אחד מברך והכל עונין אמן משום ברב עם הדרת מלך אלא חשיבות הדבר שמברכין עליו אמר שאם הדבר שמברכין עליו חשוב צריכין הנהנין בו להרבות הודיה לשם עליו ולפיכך מברך כל אחד ואחד לעצמו מפני חשיבות ההנאה שהגיעה אליו, עכ"ל.

ולפ"ז נתחדש, דהא דבשאר מילי ל"ב הסיבה, לאו היינו דבשאר מילי איכא קביעות גם בלא הסיבה, אלא היינו דבשאר מילי מצי לצאת בברכת חבירו גם בלא שהן קבועין יחד, דכל הא דבעינן שיברך הנהנה עצמו הוא רק בדבר חשוב.

ועפי"ז הי' נראה דל"ב גם ישיבה בזה, ובשו"ע סימן רי"ג כתב לא כן, ובמ"ב מבו' דהוא משום דגם בשאר מילי בעינן קביעות, ואך דקביעותם היא גם בלא הסיבה, אך ישיבה בעינן.

אך באמת בד' הב"י שם מבו' דטעם אחר יש בזה, דלעולם כיון דל"ב קביעות דינא הוא דלא ניבעי גם ישיבה, ואך שכתב דבעינן ישיבה כדי שיתכונו לצאת זמ"ז, עיי"ש, ולפ"ז אי"ז סותר למש"נ מד' הר"א בן הרמב"ם בדעת הרמב"ם.

אמנם באמת ממש"א בגמ' ביין דהיכא דדעתייהו למעקר ל"מ אף אם ל"ב הסיבה, מבו' דהא דל"ב הסיבה הוא משום דאיכא קביעות גם בלא הסיבה, וכל דדעתייהו למעקר וליכא קביעות כלל, ל"מ אף ביין, ולפ"ז הדין נותן דבעינן ישיבה מן הדין, וכ"ה ל' רש"י בדמ"ג. ביין דסגי בישיבה בעלמא.

ובאמת נראה דזהו משה"ק הר"ד הבבלי ע"ד הרמב"ם ממש"א דשאני אורחים דדעתיהו למעקר, דאטו משום דדעתיהו למעקר אחשב לי' יין והוי כפת, וצ"ע מאי קשיא לי', הרי מכוון הגמ' דבכה"ג אינם מצורפין כלל, אך נראה דדבריו מתפרשים ע"פ הנ"ל, דלדעת הרמב"ם דבשאר דברים ל"ב קביעות משום דלא חשיבי, וע"כ יוצאין בהן גם בברכה שאינה חשובה, א"כ בדין דלא ניבעי קביעות כלל, ומה לי דדעתייהו למעקר, אטו משום זה הוחשב היין והוי כפת.

והר"א ז"ל שם השיב, ז"ל, ושקשה לך בתירוץ הגמרא וכן משום דדעתיהו למיעקר איחשיב לי' יין והוי כפת, לאו הכי היא, אלא כך ענין הדברים שאני אורחים דדעתיהו למיעקר כפרודין דמו ולא מצי אחד לברוכי לכולם ולפיכך כל אחד ואחד מברך לעצמו משום סלוק הקיבוץ בכוונתם לעקירה לא משום החשיבות, ולולי דדעתיהו למיעקר היה אחד מברך לכל אף על גב דלא הסיבו לטעמי' דרב, עכ"ל, וצ"ב, דמה לי דהוו כפרודין, הרי כיון דאי"ז דבר חשוב, ל"ב שיברך כל א' בעצמו, וצ"ל דמ"מ כל דהוו כפרודין ממש גם בשאר ברכות ל"מ, וצ"ב.

ול' הרא"ה שם דביין מתוך שהוא ענין שתי', ל"ב קביעותא כולי האי, וכל שהן ביחד סגי, עכ"ל, ונ' דלדעתו ודאי גדר הדברים הוא דבשתי' חשיבי כחד אף בלא קביעות גמורה, דא"א לומר דהיינו דבשתי' מוציאין זא"ז אף אם לא חשיבי כחד, שהרי דעתו דמעיקר הדין א"א להוציא בלא דחשיבי כחד, דבלא דין ערבות אין אדם מוציא את חבירו.

עו"כ שם הר"א ז"ל, ועוד משמעתא זו איכא סיועא רבה לפירושו ז"ל דלא אמרי בית הלל ברב עם הדרת מלך אלא בשהיו אותן העם יושבין ומתקבצין לאותה הברכה דומיא דהסיבה דהכי היא הבריתא היו יושבין וכו', לא שנקרא הדבר מקרה דליכא ביה מהדרת מלך כלום, הלכך לפי חשיבות הדבר צריכין ברכה כל אחד ואחד, ואם הסבו סגי להו ברכת אחד שהיא ברכה חשובה, ומהני מיפרקא לך הך קושיא אחריתי דאיתמהת בה אמאי גרעי חשיבותי' בשעת הסיבה, וגם יש בקושיא זו פירוקא אחרינא והוא שכשהם בו נעשו בהסיבתם כאדם אחד ולפיכך סגי להו בברכת אחד מהם, עכ"ל.

ומבו' בדבריו ב' דרכים מ"ט כשהסבו א' מברך לכולם, אף דדינא הוא דבברכת הנהנין צריך כל א' לברך לעצמו, ובדרך קמא כתב דהוא משום דברכה זו שמתקיים בה ברוב עם הדרת מלך היא ברכה חשובה, וע"כ עדיף לברך ברכה זו, מאשר לברך כל א' וא', שהרי הא דכל א' וא' מברך, הוא משום שעל דבר חשוב יש להודות טפי, אך אם כשיברך א' תהא ברכה חשובה טפי, ה"ז עדיף, או משום דבדאיכא הסיבה נעשו כאדם א', וע"כ מתקיים בזה הענין שיברך כל א' לעצמו.

עו"כ, ז"ל, ושהקשית מג' שאכלו אינן רשאין ליחלק וכו', כבר פירשתי לך מתחלת התשובה לא זו הדרך ולא זו העיר, אנן בברכה ראשונה שהיא המוציא או בורא פרי ואתה מקשה מברהמ"ז או ברכה א' מעין ג' כולם בחדא מחתא מחתינהו, ועוד אפי' נימא דבברכה אחרונה עסקינן ליכא קושיא דהיינו טעמא שאין השלשה רשאין ליחלק שאין ברכת השלשה ברכת האחד עד שנאמר חשיבות החילוק יתר מברכות האחד, דהשלשה ברכה מתוספא להו והיא ברכת הזמון ומפני זה אינן רשאין ליחלק, תדע דב' שאין להם ברכת זמון מצוה ליחלק הלכך קושיא זו סיועא היא, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דמתחילה נקט דהך דינא דבעינן הסיבה הוא רק בברכה ראשונה ולא בברכה אחרונה, וכ"כ בתחילת דבריו לישב לדעת הר"י מלוניל מההיא דנתן ר"ג רשות לברך, ואח"כ חזר בו דאדרבה מהא דבב' מצוה ליחלק, חזינן דגם בברכה אחרונה איכא להך דינא.

והנה בעיקר קו' הר"ד הבבלי ז"ל מג' דאין רשאין ליחלק, צ"ע, שהרי התם איכא הסיבה, ובמקום דאיכא הסיבה הרי ודאי דא' מוציא את האחרים וכדתנן במתניתין, וגם צ"ע במש"כ הר"א ז"ל דזהו דינא דמצוה ליחלק, הרי התם איכא הסיבה, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע בברכה שלאחרי' וכמש"כ הראשונים.

ונ' מזה בדעתם, דלחיוב זימון ל"ב הסיבה, ובאמת בד' הרמב"ם לא נזכר דין הסיבה בברכה שלאחרי', וזהו שהק' מהא דאין רשאין ליחלק, והרי דגם בלא הסיבה עדיפא ברכת היחיד מברכת כל א', וע"ז תירץ הר"א ז"ל דהוא משום דמתוספתא ברכת הזימון. - אך אכתי צ"ע מש"כ דזהו דינא דמצוה ליחלק, והרי דינא דמצוה ליחלק הוא גם במקום שהסיבו וקבעו יחד. - ושמא נקטו דבברהמ"ז לעולם בטל הקביעות אחר האכילה,

אך שו"ר בס' המספיק עמ' 228 דמפורש בדבריו דחובת זימון הוא רק בקבוצה שנועדה לאכול ולא שהתכנסותה לאוכל במקרה והסכמה, ומה"ט היא נקראת זימון, עיי"ש, והרי הך מילתא הוא הקרוי הסיבה לדעת הרמב"ם, וזה דלא כמש"נ בדעתו, וצ"ע.

תוס' מו"ק כ"ג: ואין מברכין עליו - פירש בקונטרס בברכות פרק מי שמתו (דף יח. ושם) ברכת המוציא ואין מזמנין ברכת המזון ותימה גבי המוציא מה שייך לומר אין מברכין עליו בשלמא גבי ברכת המזון שייך צירוף אלא גבי המוציא מאי שייך צירוף ויש לפרש דבגמרא קאמרינן דאין מברכין עליו אלא מצוה לחלק דהוו כשנים שאכלו שמצוה ליחלק ואין זה האונן מצטרף עמהן ואין מזמנין עליהן עמהן לומר נברך שאכלנו משלו ואי לא הוה תני אלא חדא הוה אמינא לענין נברך שאכלנו משלו דאין מצטרף אבל מצטרף להיות להם דין שלשה לברך אחד מהן בעבור חברו להכי תני תרתי, עכ"ל, - וזה מבו' כדעת רש"י וכדעת הריא"ז, ודו"ק.

אגרות הרמ"ה י"ז, ודקאמר טעמא (שם) לפי שהפת חשובה מכל האוכלין והיין חשוב מכל המשקין ולפי חשיבות הדבר שמברכין עליו אנו מצריכין ברכה לכל אחד ואחד בפני עצמו, לאו מילתא היא. אלא לפי חשיבות הדבר שמברכין ברכתו חשובה להוציא בה את הרבים ידי חובתם עד שיאכל כזית דגן. ותו דאי אמרת דלפי חשיבות הדבר אנו מצריכין עליו ברכה לכל אחד ואחד אי הכי גבי פת ויין נמי אפילו הסבו יהא כל אחד ואחד מברך לעצמו. אלא מאי אית לך למימר הסבו הויא להו קביעותא, השתא דאמרת בקביעותא תליא מילתא על כרחיך כל מידי דחשיב טפי מחבריה הויא ליה קביעותא טפי מחבריה ואם כן היכי מצינן למימר דפת ויין הוא דבעו הסבה אבל שאר דברים לא בעו הסבה

ל' הר"ש שם סימן נ"ט, ומה שאמר הרב יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, חכם שכמותו היאך אמר דבר זה, דאדרבה מה שאינם בני קבע גורם להם שנחלקים דלא חשיבי כולהו כא' להוציא זא"ז, ודוגמא לדבר מצינו בערבי פסחים גבי שינוי מקום צריך לברך דאיירי באוכל במקום זה והלך לאכול במקום אחר מדמותיב מינה לר' יוחנן דאמר אף ידי יין נמי יצאו ואפילו הכי מסקינן דלא אמרן צריך לברך אלא בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהם במקומם אבל בדברים שטעונים ברכה לאחריהן במקומן אין צריך לברך מאי טעמא לקבעיה הדר אעפ"י שאוכל במקום אחר דהני שתי סעודות חשיבי כסעודה אחת טפי מדברים שאין טעונים ברכה לאחריהן במקומן דלפי חשיבות הדבר חשיב קביעותו ואין חלוקתם חלוקה

בהגה"א ספ"ג דר"ה כתב דסופר מוציא בור בברהמ"ז אף אם הוא אינו מחויב כלל, וזה דלא כמש"כ הרא"ה והריטב"א, וכאשר כן נקטו הפוסקים בסימן קצ"ז, - אך עי' ביאוה"ל סימן תפ"ט שכתב כן, ואולי ט"ס נפלה בדבריו.

ז"ל הרשב"ץ דמ"ה:, ולפי פירושו זה של רש"י דגם בברכה שלפני' מצוה ליחלק יש לנו לומר דדוקא ברכת המוציא וכיו"ב מברכת הנהנין, אבל ברכת המצוות לא, שרי נהגו שאחד מקדש וחבירו יוצא וכן בהבדלה ואפילו בשניהם סופרים.

במה שפירש"י בסוגיא דמ"ה: דאם היו מזמנין ברכת שניהם היא, וצ"ע, שהרי אין חיוב לזמן, וא"כ שמא מש"א דא' מוציא את חבירו הוא בשלא זימנו. - ונ' מזה, דאף דרשאין ליחלק ולברך כל א' לעצמו, אך כשא' מוציא את חבירו, ה"ה חייבין לזמן.

ועפי"ז שמעתי לפרש לדעת הרמב"ן דחובת הזימון קובעתם, דתיקשי מהא דב' מזמנין רשות, והתם הרי ליכא חובת זימון, ובד' הרמב"ן נ' להדיא דבעינן דוקא חובת זימון, ולהנ"ל ניחא, ודו"ק.

והצל"ח בסוגיין כתב דבסופר ובור ה"ה חייבין לזמן, אך פירש הטעם בע"א, דכיון דמצוה ליחלק, ע"כ כל שבידו לזמן וחשיב כברכת שניהם, אינו רשאי להוציאו בברכתו, עיי"ש.

במש"כ בביאור ד' הברכת אברהם, דברכת הזימון היא ברכה משותפת, וע"כ א"צ שיבין, העירוני דבד' הברכת אברהם מבו' דהוא בכל דבר שמוציא את רבים, והובא במ"ב סימן ס"א? ובע"כ דטעם אחר יש בזה.

כתב הראב"ד בכתוב שם פ' אלו דברים, ז"ל, כשאכל לא היה צריך לומר שאם לא שמע לא יצא שאפילו שמע הרי אמרו ב' שאכלו מצוה ליחלק, עכ"ל, וצ"ע דהרי הא דמצוה ליחלק אי"ז אלא למצוה ול"ה לעיכובא, ואילו הא דאם לא שמע לא יצא הוא אף בדיעבד, ואף אי נימא כמו שדן הפנ"י דמצוה ליחלק ה"ז לעיכובא, הרי מ"מ בסופר ובור סופר מברך ובור יוצא, ומ"מ אם לא שמע לא יצא.

ואולי מכוון הראב"ד הוא עפ"מ שהביא בס' המכתם דמ"ו. בשמו דהא דאם לא שמע לא יצא, הוא משום דאין דעתו לצאת, וזהו שכתב דכיון דמצוה ליחלק, הרי ודאי דכל שלא שמע אין דעתו לצאת, וצ"ע, וגם בד' הראב"ד שם מבו' דאיירי בג' שאכלו יחד, דכה"ג אין מצוה ליחלק.

עוד ילה"ע בד' הראב"ד, שהרי בברכה שלפני' ליכא מצוה ליחלק, ואולי דעתו כדעת רש"י דהא דמצוה ליחלק הוא אף בברכה שלפני', וצ"ע בכ"ז.