כלים פרק א_
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**ספר**

**זכור ליצחק**

**\***

**מראה מקומות**

**\***

**מסכת כלים**

**פרק א**

**יו"ל בסייעתא דשמיא**

**ע"י כולל**

**"זכור ליצחק"**

**לעילוי נשמת הגאון רבי יצחק יחיאל בהג"ר חיים יוסף זצ"ל**

**וזוגתו הרבנית שפרינצא בת ר' בנימין הלוי ע"ה**

**פעיה"ק ירושלים תובב"א**

**להערות והערות ניתן לפנות**

**לטל: [PHONE_REMOVED]**

**או למייל -[EMAIL_REMOVED]**

תוכן

[פרק א' משנה א 4](#_Toc140851940)

[פרק א' משנה ב' 6](#_Toc140851941)

[פרק א' משנה ג' 9](#_Toc140851942)

[פרק א' משנה ד' 14](#_Toc140851943)

[פרק א' משנה ה' 16](#_Toc140851944)

[פרק א משנה ו 19](#_Toc140851945)

[פרק א משנה ז' 20](#_Toc140851946)

[פרק א משנה ח 23](#_Toc140851947)

[פרק א' משנה ט 27](#_Toc140851948)

[מהגאון הגדול רבי יצחק יחיאל יעקבוביץ זצ"ל 30](#_Toc140851949)

[בדין טומאת אדם לטמא בגדים 30](#_Toc140851950)

[בענין שיטת רש"י בענין טומאת אדם לטמא בגדים 32](#_Toc140851951)

**בסייעתא דשמיא**

# כלים פרק א' משנה א

***אבות הטומאת***

**א]** יש לעי' מהו השם "אבות הטומאות", ולכאו' אב הכוונה שהוא עצמו "מקור הטומאה" ולא משום שקיבל הטומאה מאחר. אך קשה ע"ז א. דמבואר במתני' '"טמא מת" והוא אדם שנגע וקיבל הטומאה מהמת, ואינו מקור הטומאה, ב. להלן מ"ג דתני "מרכב" הזב, ו"משכב" הזב, דהוא אחד מאבות הטומאות, ואף דלכאו' הוא קבלת טומאה מהזב, ג. להלן מ"ג תני בועל נדה, אף דלכאו' הוא קבלת טומאה מהנדה, [ויש לדון בראיות אלו ועי' משנ"ט].

**באליהו רבה** כאן פי' אבות נקראו המטמא אדם וכלים. אבל התולדות אין מטמאין אדם וכלים, **ועי' ר"ש** ורא"ש כאן שהביאו הגמ' ריש בב"ק דאילו "אב" מטמא אדם וכלים ואילו "תולדה" אוכלים ומשקין מטמא אדם וכלים לא מטמא, וקצת משמע דכוונתם כדברי הא"ר, ולפי"ז א"ש דאף שאינו מקור הטומאה מ"מ כל שהוא מטמא אדם וכלים קרי ליה אב.

ויש להעירע"ז בסברא מדוע לטמא אדם וכלים קרי ליה אב, דבשלמא אי נימא דהוא מקור טומאה א"ש דקרי ליה אבות, אבל אי נימא דהוא משום שמטמא אדם וכלים לכאו' היה צריך להיות ראשון ומהו אב[[1]](#footnote-1).

**בהא דלא תני במתני' בעל קרי**

**ב] בר"ש** כאן בסוה"ד הקשה מדוע לא תני "בעל קרי" ותירץ משום שבעל קרי הוא ראשון, והקשה הר"ש למ"ד בעל קרי משום רואה דהוי "אב"[[2]](#footnote-2) מדוע לא תני במתני' והניח בקושיא, והנה מבואר בדברי הר"ש דאם בעל קרי היה ראשון היה א"ש דלא תני בעל קרי. ועי' בתוס' נדה דף כב. ובתוס' רא"ש שם כ' דהא דלא תני במתני' ריש כלים בעל קרי הוא משום דאיכא שום דרשא דאפילו אם משום רואה הוי ראשון [ופליג על הר"ש דנקט שהוא אב].

וצ"ע דאם אבות הטומאה היינו מקור הטומאה אפילו הוי ראשון נמי חשיב אבות הטומאות, ואכתי יקשה מדוע לא תני במתני', וע"כ מוכח מכאן דאבות הטומאות היינו כל שמטמא אף אדם וכלים, והיינו מטמא את כולם. [אולם במשנת ר' אהרן סימן כ"ו פי' קושיית הר"ש באופ"א, ולדבריו יש להוכיח מהר"ש לאידך גיסא דהוא מקור הטומאה][[3]](#footnote-3).

**בדין אין אדם וכלים מקבלים טומאה אלא מאב הטומאה**

ג] בר"ש וברא"ש הביאו הגמ' בב"ק דאב מטמא אדם וכלים ואילו תולדה אוכלים ומשקין מטמא ואדם וכלים אינו מטמא "דאין אדם וכלים מקבלים טומאה אלא מאב הטומאה" עכ"ד. **ובקובץ שיעורים** פסחים [אות סז.] כ' לחקור בדין זה דאין אדם וכלים מקבלים טומאה מתולדה, האם החסרון הוא מצד המטמא והיינו שאין בכח ראשון לטמאות אדם וכלים, או דבאמת אף לראשון יש כח לטמאות אדם וכלים, אלא דהחסרון הוא מצד מקבלי הטומאה, דכיון דמקבל הטומאה נחית חד דרגא, ואין אדם וכלים נעשים שני לטומאה, לכן אינם מקבלים טומאה מראשון, ועי' קובץ הערות סימן י"ט.

**ובקובץ שיעורים** שם תלה בזה פלוגתת הרמב"ן והר"ח ריש חולין, דהרמב"ן חולין דף ב. הביא שיטת הר"ח דשייך דין חרב הרי הוא כחלל אף בראשון דטמא מת, והיינו שאדם שנגע בטמא מת שהוא ראשון אם יגע בכלים יעשה אותם ראשון לטומאה מדין חרב הרי הוא כחלל, והרמב"ן נחלק עליו, וכ' הקובץ שיעורים דהר"ח למד דהחסרון באדם וכלים דאינם נטמאים מראשון הוא משום דאינם נעשים שני, ולכן בחרב הרי הוא כחלל שנשארו ראשון שפיר מקבלים טומאה, אבל הרמב"ן שנחלק ס"ל שהחסרון הוא דאין בראשון כח לטמאות אדם וכלים, ולכן לא מועיל חרב הרי הוא כחלל, [ועי אשר לשלמה סימן ..].[[4]](#footnote-4)

**השרץ**

**ד]** בר"ש הביא הגמ' דשיעור בשרו של שרץ בכעדשה וכן דמו כבשרו ומאידך אברי השרץ שיעורם בכל שהוא, עוד הביא הר"ש הגמ' בחולין קכו: שנתרבה ביצת השרץ המרוקמת לטומאת שרצים, ובקונטרס שיעורי כלים להגר"י יעקבוביץ זצ"ל נסתפק אם ביצת השרץ המרוקמת דנתרבתה לטומאה אם תחשב כמו אבר ויהיה שיעורה בכל שהוא, או שיחשב כמו בשר ויהיה שיעורה בכעדשה.

**שיעור שכבת זרע**

ה]. **בר"ש כאן** הביא שיעור טומאת שכבת זרע, לרואה דאיכא למ"ד [נדה דף מ.] בחרדל ופחות מכך, ואיכא למ"ד בפסחים סז: כחתימת פי האמה, ובנוגע נמי איכא פלוגתא בפרק יוצא דופן מג: דאיכא למ"ד בכל שהוא ואיכא למ"ד בכעדשה. מבואר בזה ב' נידונים חלוקים א' שיעור בעל קרי, ועוד שיעור נוגע בשכבת זרע.

והנה בגמ' נדה דף כב. איתא דר' הונא אמר דבעל קרי שיעורו בחתימת פי האמה, והגמ' מוכיחה מזה דגדר טומאת בעל קרי הוא משום נוגע ולא משום רואה[[5]](#footnote-5),וכן מסקנת הסוגיא שם דבעל קרי משום נוגע.

ויש לעי' לפי"ז דבעל קרי משום נוגע, האם שיעורו הוא אותו שיעור של אדם שנוגע בשכבת זרע, או דלמ"ד בעל קרי משום נוגע הוי שיעור אחר.

ונחלקו בזה בעלי התוס', דבתוס' נדה שם [ד"ה למימרא] בסוף דבריהם כ' להוכיח מהגמ' דף מג: דאמר ראב"ש דשבבת זרע לרואה במשהו ולנוגע בכעדשה, והוכיחו תוס' דע"כ ס"ל לראב"ש שבעל קרי מטמא משום "רואה" ולא משום נוגע, ופליגא על ר' הונא בדף כב.. וכ"כ תוס' פסחים סז: [ד"ה דאיתקש] דהסוגיא בדף מג: ס"ל משום רואה ופליגא על הסוגיא בדף כב. דס"ל משום נוגע [וכן למד החזו"א יו"ד רט"ו בתוס' פסחים דף סז:].

אמנם התוס' בסוף הדיבור כ' עוד וז"ל "אי נמי שאני התם דגמר טעמא מקרא" עכ"ד והיינו דאף הסוגיא בדף מג: מצי סברי דבעל קרי משום נוגע אלא דגמר מקרא דשיעורו במשהו[[6]](#footnote-6).

מבואר דפליגי ב' התירוצים בנידון זה דתי' קמא [ותוס' פסחים סז:] ס"ל דלמ"ד בעל קרי משום נוגע צריך להיות שיעורו כמו בנוגע בשכבת זרע, ולכן הוכרחו דיש כאן מחלוקת הסוגיות, ולתי' השני מבואר דאף אי בעל קרי טמא משום נוגע שפיר י"ל דבעל קרי שיעורו במשהו וחלוק מנוגע בשכבת זרע. [אך יש לעי' בטעם הדבר דאם בעל קרי טמא משום נוגע מדוע יהיה שיעורו חלוק מנוגע בשכ"ז ועי' הערה[[7]](#footnote-7)].

ויש לעי' לשיטת תוס' בפי קמא ובתוס פסחים, דס"ל דלמ"ד דבעל קרי משום נוגע צריך להיות שיעורו כמו הנוגע בשכבת זרע, דא"כ מבואר בשיטת ר' הונא בדף כב. דאמר דשיעורו בחתימת פי אמה שיטה שלישית במגע בשכבת זרע, דבגמ' מג: מבואר ב' שיטות בנוגע בשכ"ז, או בכעדשה או במשהו, [ופליגי בדון מינה ואוקי באתרא], ואילו כאן מבואר עוד שיטה שיעורו בחתימת פי האמה, [ולכאו' ישערו לפי אדם בינוני], אלא דהוא תלוי בפלוגתת רש"י ותוס' בפירושא דחתימת פי האמה[[8]](#footnote-8).

**קטן שראה קרי**

ו] בר"ש הביא הגמ' בנדה דף לד. דשכבת זרע של קטן אינה מטמאת, ובמג"א או"ח תנ"ז סק"ז כ' דאין ליתן חלת חו"ל לקטן פחות מגיל תשע שראה קרי, [וכן מבואר בדברי הראב"ן], ובחק יעקב ובדגמ"ר הקשו דהרי אין שכ"ז שלו מטמאת ומדוע אסור ליתן לו.

ובמחצית השקל שם תי' משום דאף שאינו מטמא אחרים אבל את הרואה עצמו מטמא, ולכאו' מבואר בזה דס"ל דבעל קרי הוא כרואה ולא כנוגע[[9]](#footnote-9), ויש לעי' איך פסק הרמב"ם בדין בעל קרי אם הוא כרואה או כנוגע ועי' הערה בענין זה[[10]](#footnote-10).

ואף אי נימא דבעל קרי טמא משום רואה, יש בדברי המג"א חידוש, דבפשוטו שכ"ז של קטן כיון דאינו ראוי להזריע אינו שכ"ז כלל, והכא מבואר בדברי המג"א דשם שכ"ז עליו אלא שאינה מטמא את הנוגע בה, ולכן הקטן שיצא ממנו נחשב לרואה[[11]](#footnote-11).

**בעל קרי שנסתפק מאימתי ראה קרי**

ז] יש לדון באופן שנסתפק מאימתי נעשה בעל קרי, ונגע בטהרות בזמן המסופק, האם נימא ספק טומאה ברשות היחיד טמא, והנה בתוס' ריש נדה דף ב. כ' לגבי נדה דאמרי' דיה שעתה לחולין, דיש להקשות מדוע אינה מטמאת מה שנגעה מדין ספק טומאה ברה"י, ותי' בתי' השני דלא אמרי' ספק טומאה ברה"י טמא אלא בטומאת מגע דומיא דסוטה, אבל לא בטומאת ראייה, ומעתה לכאו' אי נימא דבעל קרי משום רואה אף הכא לא שייך ספק טומאה ברה"י, אבל אי נימא משום נוגע לכאו' הוא שייך לספק טומאה ברה"י, [ועי' עוד בתוס' פי' קמא שם דכ' דלא אמרי' ספק טומאה ברה"י למפרע, ולכאו' זה שייך גם כאן], .

**וטמת מת**

ח] ועי' רע"ב שכ' דהיינו אדם ולא כלי מאחר ובכלים יש דין חרב הרי הוא כחלל ונעשה כמת עצמו, ובמשנה אחרונה ביאר כוונתו בזה דמאחר והוי כמת עצמו הוא מטמא גם במשא, ותנן אינם מטמאין במשא.

ועי' אליה רבה ומשנה אחרונה שהביאו הרמב"ם [ספ"ה מטומאת מת] דס"ל דאף דחרב הרי הוא כחלל מ"מ אינו מטמא במשא אלא רק במגע, והיינו דהוי כמת עצמו רק לענין דרגת הטומאה. והנה לפי"ז שפיר איכא למימר דהמשנה כאן איירי גם על כלים שנטמאו במת מאחר וחרב הרי הוא כחלל אינו מטמא במשא ולא באהל אלא רק במגע.

ובתוס' בב"ק דף ב: נראה דנחלקו על הרמב"ם בזה, דהקשו תוס' בהא דאמרי שם דתולדתיהם דטומאה לאו כיוצא בהם, והקשו דהא משכח"ל חרב הרי הוא כחלל דהוי כיוצא בהם והנה לפי הרמב"ם לק"מ דאילו האב מטמא במשא ובאהל ואילו החרב אינו מטמא במגע ובאהל, וע"כ לתוס' גם חרב הרי הוא כחלל מטמא במגע ובאהל, [ועי' תוס' נזיר נד. בשם רבינו חיים כהן דאין חרב הרי הוא כחלל מטמא באהל דא"כ אין כהן יכול ליכנס לבית, ואיזה בית אשר תבנו לי, ולפי האמור תוס' נחלקו גם על זה דהרי נקטו דחרב הוא כיוצא בו כמו המת ממש וא"כ הוא מטמא באהל].

**בגדר טומאת מי חטאת**

ט] **בגמ' נדה דף ט.** וכן בגמ' יומא יד: איתא דמזה ומי שמזין עליו טהור והנוגע בהם טמא, והיינו דאמר שלמה אמרתי אחכמה והיא רחוקה ממני, ויש לחקור בגדר טומאת מי חטאת, האם יש טומאה במי חטאת בעצם, אלא דגזה"כ דאינה מטמאת את המזה ומי שמזים עליו, או דילמא דאי"ז טומאה בעצם, אלא הנושא שלא לצורך מקבל טומאה מהמי חטאת והוי טומאת התעסקות. **ועי' ספר דברי יחזקאל** סי' א' סק"ט מש"כ להוכיח בזה דהוי טומאת התעסקות[[12]](#footnote-12).

ונפק"מ אם מותר להכניס מי חטאת למקדש, ועי' אור שמח הל עבודת יום הכיפורים פ"א ה"ד [בדפוסים ישנים נדפס בהוספות בסוף זמנים] דכ' דאסור להכניס מי חטאת למקדש, והמכניסם חייב כרת, ומאידך בגבורת ארי יומא דף ח: מבואר בדבריו דאפשר להכניס מי חטאת למקדש[[13]](#footnote-13), ובחשק שלמה שם תמה עליו והרי אסור להכניס מי חטאת למקדש, ועי' מקד"ד סי' ל"ח מש"כ לדון בזה דאין איסור של מכניס מי חטאת למקדש, ולכאו' יסוד הנידון תלוי בהנ"ל אם הוי טומאה בעצם המי חטאת, או דהוא טומאה שחלה רק על המתעסקים בה.

**וברמב"ם** להלן מ"ד הקשה מ"ט לא תני במתני' גם השורף את הפרה ואת הפרים הנשרפים וכן המוציא שעיר המשתלח דהם טמאים ומטמאים בגדים, ותי' כיון דאין בהם טומאה בעצם אלא רק התעסקות לכן לא תני להו, ומדברי הרמב"ם מוכח דטומאת מי חטאת הוי טומאה בעצם[[14]](#footnote-14).

**אפר חטאת**

**י] נחלקו הראשונים** אם אפר חטאת בפנ"ע מטמא את הנוגעים והנושאים אותו, עי' רש"י בכורות דף כג. ד"ה והיא דכ' דאפר פרה מטמא במגע ומשא, [ורש"י ציין ליומא יד. וכבר תמהו הרש"ש דלא נזכר שם, וכן תמה במשנ"א פ"ט מפרה מ"ז], וכן מבואר בר"ש פרה פ"ט מ"ז דאפר מטמא במגע ומשא, ומאידך ברמבם פ"ה מפרה ה"ד כ' דהמתעסק בחילוק האפר או בהצנעתו וכן הנוגע בו טהור עיי"ש, ועי' חידושי מרן רי"ז הלוי עמוד 126 שהביא התוספתא פ"ז מפרה דמבואר דאפר חטאת מטמא במשא, והביא מהגר"א דיש לזה מקור בספרי, ודלא כהרמב"ם עיי"ש, ועי' עוד ביוצרות לפרשת פרה, דאיתא שם "ואפרה נעשה אב הטומאה" ומבואר כשיטת רש"י והר"ש.

**יא]** יש להקשות להסוברים דאפר חטאת מטמא, מדוע לא תני במתני' גם אפר חטאת בהדי אבות הטומאות, דהרי אפר מטמא בפנ"ע גם בלא מי חטאת וצ"ע[[15]](#footnote-15).

**יב]** יש לתמוה במי חטאת שאין בהם הזייה דאינם מטמאין במשא, דלכאו' נהי דאינו מטמא משום שיעור מי חטאת אבל מדוע לא יטמאו במשא משום האפר חטאת המעורב בהם דאפר בפנ"ע מטמא במגע ומשא, אלא דיש לעי' אם נאמר שיעור באפר[[16]](#footnote-16) וצ"ע.

**בענין הנושא לצורך הזאה אם נטמא, וכן אחרים הנושאים לצורך הזאה**

**יג]** בגמ' יומא י"ד. ובנדה דף ט. מבואר דמזה ומזין עליו טהורים, ואילו הנוגע והנושא טמאים, והיינו דאמר שלמה אמרתי אחכמה, ובתוס' נדה דף ט. [ד"ה נוגע] כ' דדוקא הנוגע והנושא "בחנם" טמא, אבל הנוגע והנושא על מנת להזות לא נטמאו.

ובמשנה אחרונה פרה [פ"ט מ"ח] הוכיח בשיטת הר"ש דאף הנושא מי חטאת על מנת להזות נמי נטמא, ורק המזה בשעת ההזאה גופא טהור, אבל החזו"א [פרה ה' י"ב] נחלק ונקט דגם הר"ש ס"ל דנושא על מנת להזות טהור[[17]](#footnote-17).

ועי' בקה"י טהרות [סימן ל"ו ל"ז] מש"כ שם בדעת הר"ש דיש חילוק בין המזה עצמו, לבין אחרים הנושאים לצורך הזאה, דהמזה עצמו כל שנושא לצורך הזאה טהור, אבל אחרים הנושאים לצורך הזאה יהיו טמאים, וכל זה בשיטת הר"ש, אבל להרמב"ם כל המתעסקים והנושאים לצורך הזאה טהורים עיי"ש.

***וכלי חרס באויר***

יד] בגדר טומאת כלי חרס באויר עי' חידושי הגר"ח פ"ח ממשכב ומושב שתלה בזה מחלוקת הרמב"ם והראב"ד, דלהרמב"ם הוא דין של טומאת תוך, וצריך דיחול על המטמא דין שנמצא בתוכו, ואילו להראב"ד הוא דין שהטומאה תגע באויר הכלי ואין צריך דיחול עליו דין שנמצא בתוכו עיי"ש.

# כלים פרק א' משנה ב'

***למעלה מהם הנבילה ומי חטאת שיש בהם כדי הזייה שהם מטמאין את האדם במשא לטמא בגדים במגע***

**אם מטמא רק בגדים שלובש אן אף כל הכלים שנוגע בהם**

א] בר"ש כאן כ' דהא דמטמאין אדם לטמא בגדים, היינו בין בגדים שהוא לבוש בהם, בין בגדים שהוא נוגע בהם, בין כל הכלים, חוץ מאדם וכלי חרס דממעט להו בתו"כ פר' שמיני, וכ"כ הרא"ש והרמב"ם פיהמ"ש, וכ"כ הרמב"ם פ"ה מפרה ה"ב.

אמנם שיטת רש"י בב"ב דף ט. [ד"ה טומאה] דרק הבגדים שלובש בזמן שנושא הנבילה נטמאים, אבל שאר בגדים וכלים שנוגע בהן, לא נטמאו וכו', ועי' רש"י שם שכ' להוכיח מלישנא דקרא דכתיב "והנושא את נבלתה יכבס בגדיו" ולא אשכחן דלהוי אב הטומאה לטמא אדם ושאר בגדים, [ובמאירי חגיגה כ: כ' נמי כשיטת רש"י עיי"ש].

ובתוס' בב"ב שם הקשו לרש"י מדברי התו"כ דמבואר דמרבה את כל הכלים שנוגע בהם ואף שאר כלים שלא שייך בהם לבישה, ואינו ממעט אלא רק אדם וכלי חרס.[[18]](#footnote-18)

עוד יש להקשות לרש"י ממשנה בזבים פ"ה מ"א דאיתא שם כלל א"ר יהושע כל המטמא בגדים בשעת מגעו מטמא אוכלים ומשקין להיות תחילה, וקשה דאם מטמא אוכלים ומשקין, הרי בע"כ דמטמא אף כל דבר שנוגע בו, ולא רק מה שהוא לובש[[19]](#footnote-19). [ועי' להלן בסימנים מש"כ לבאר בזה בהרחבה].

עוד יש להקשות מלשון המשנה לטמא בגדים "במגע", ובתוס' אנשי שם הביא מי נפתוח דרש"י לא גרס "במגע".

ובמי נפתוח [פרפר ג' אות ח'] כ' לבאר דרש"י הוציא שיטתו מסיפא דתנן "וחשוכי בגדים במגע", וביאר דרש"י למד דהכוונה היא דהבגדים שהוא נוגע בהם אינם מקבלים טומאה, אלא רק הבגדים שהוא לובש אותם טמאים וזהו המקור לשיטת רש"י[[20]](#footnote-20). ולפי"ז מיושב מה דהקשו תוס' לרש"י מהתו"כ, די"ל דאה"נ כן הוא שיטת התנא בתו"כ, אלא דרש"י למד דתנא דמתני' כאן פליג על התנא בתו"כ, וס"ל דרק בגדים שלובש נטמאים ולא כל מה שנוגע בהם.

**אם מטמא בגדים שלובש ואינו נוגע בהם**

**ב] ברא"ש** פ"ב מזבים מ"א כ' לחדש דלובש כמה בגדים הרי הוא מטמא גם את הבגדים דאינם נוגעים בגופו, והקשה דהרי תנן במתני' בזבים שם דאין האדם מטמא בגדים שנושא, אלא רק בגדים שנוגע בהם, ותי' הרא"ש דבגדיו שאני שהם בטלים לגופו והוי כנוגע בכולם. ובחזו"א בהוספות למסכת זבים תמה מנ"ל להרא"ש חידוש זה, [ועי' לשון רש"י הרי הם כמוהו, וא"כ י"ל דלפי"ז כל הבגדים שלובש כמוהו, אולם הרא"ש במתני' כאן נקט דלא כרש"י אלא דמטמא כל בגדים שעליו[[21]](#footnote-21)].

**אמנם** באליהו רבה כאן כ' וז"ל דמטמא בין בגדים שעליו הנוגעים בגופו, ובין בגדים שאין עליו אלא שנוגע בהן בידיו או בגופו, **אבל בגדים שעליו שאינם נוגעים בגופו אינו מטמא** וכו' ע"כ. מבואר דס"ל דלעולם צריך שיהיה מגע בגופו של הנושא את הטומאה, וכן משמע לשון המשנה לטמא בגדים "במגע", ולדעת הרא"ש י"ל דזה גם נחשב מגע וכמו שכ' הרא"ש עצמו עיי"ש, ועוד עי' מי נפתוח דלא גרסי' "במגע" וא"ש.

**במנח"ח** [קס"א ד'] למד בשיטת הרמב"ם כדעת הרא"ש, מדכ' הרמב"ם בגדים וכלים מבואר דיש דין בפנ"ע בבגדים שלובש שכולם טמאים, וכ"כ במי נפתוח פרפר ב', ובמשנ"ט הביא מהחזו"א הוספות לטהרות דס"ל בדעת הרמב"ם כהגר"א, ולא כהרא"ש.

**בגדר דין טומאת אדם לטמא בגדים**

**ג] יש לדון** בגדר דין טומאת אדם לטמא בגדים האם הגדר שבזמן שהאדם נושא הנבילה, אלים טומאתו של האדם ויש בו כח לטמאות כלים ובגדים, ונמצא דהאדם הוא המטמא את הכלים והבגדים שנוגע בהם, או דילמא דהגדר הוא דהנבילה היא המטמאת את הבגדים שהאדם נוגע בהם, והאדם הוא רק יד להעביר הטומאה מהנבילה לבגדים. אכן בכל צד מהצדדים הנ"ל, נתבאר עוד ב' צדדים כדלהלן.

א). אם הגדר הוא שהאדם בעודו מחובר יש בו כח לטמאות והאדם הוא המטמא את הבגדים שנוגע בהם, יש לדון בזה ב' צדדים האם האדם הוא אב הטומאה, או שהוא ראשון לטומאה אלא שיש בו כח לטמאות בגדים. ומצינו בזה להדיא חילוקים בלשונות הראשונים, בר"ש וברא"ש זבים פ"ה מ"א כ' דבזמן שהוא מחובר לטומאה הרי הוא "כאב הטומאה", וכן משמע ברמב"ם כאן דכתב דכשהוריד הנבילה מעליו הרי הוא אז ראשון ומשמע דקודם היה אב, וציינו לתוספתא פ"ו דכלים ה"א, דהלשון "אב הטומאה בשעתו".

ומאידך בלשון הרמב"ם פיהמ"ש בזבים [פ"ה מ"א] "ואמר בהלכה זו שהמתטמא בזב כל זמן שהוא נוגע בו הרי הוא מטמא וכלים אם נגע בהם, **ואע"פ שהוא ראשון לטומאה**" עכ"ל [[22]](#footnote-22). ושמעתי בזה נפק"מ אם המטמא האדם בעודו מחובר הוא אב או ראשון[[23]](#footnote-23).

ב). אי נימא דהגדר הוא דהוי טומאה מהנבילה נמי יש לדון בתרתי, א' דהגדר הוא דהאדם הוא יד להעברת טומאה מהנבילה לבגדים וכלים שנוגע בהם, [וכן פירשו האחרונים ריש אהלות, לגבי אדם שנוגע באדם בשעה שנוגע במת[[24]](#footnote-24)], ב' דהגדר הוא דהכלים והבגדים נטפלים לאדם וממילא נטמאים מהנבילה ביחד עם האדם[[25]](#footnote-25).

ובתפא"י בועז [אות א] הוכיח דע"כ הגדר הוא דהוי טומאה הבאה מהנבילה, דאי נימא דהאדם הוא המטמא, איך אפשר לומר שבשעה שמחובר לטומאה יהיה האדם אב הטומאה, וכשיפרוש מהטומאה יהיה ראשון, וכי טומאת אב שהיתה בו להיכן הלכה עי"ש. [ועי' הערה דאפשר שיש ליישב[[26]](#footnote-26)], ומאידך בקהילות יעקב טהרות סימן ט"ז כ' להוכיח דאי"ז קבלת טומאה מהנבילה, אלא ע"כ הגדר הוא דהאדם הוא המטמא[[27]](#footnote-27).

**אם מטמא אוכלים ומשקין להיות ראשון**

ג]. **ברמב"ם** פסק דאדם הנושא את הנבילה מטמא את האוכלים להיות ראשון והמקור הוא מזבים פ"ה מ"א, ומאידך לענין מתעסק בפרה כ' הרמב"ם דאף שמטמא בגדים אבל אינו מטמא אוכלים אלא רק להיות שני, ויש לעי' בביאור החילוק,

ועי' ברמב"ם פהמ"ש לזבים פרק ה' מ"י בסוף דבריו שעמד בקושיא זו, ותי' דדוקא התם הוא "טומאה של התעסקות שאני", ושמעתי לבאר בזה דהנושא את הנבילה שהיא חפצא של טומאה הרי גם האדם נעשה אב הטומאה והוא מטמא הכל וגם אוכלין ומשקין, משא"כ פרה ופרים שאינם דבר טמא אלא הם מטמאין בהתעסקות ע"כ הגדר הוא דכל מה שטפל לאדם נטמא יחד עמו, ומעתה י"ל דכלים הם משמשי אדם הרי הם טפלים אליו, אבל אוכלים ומשקים אינם טפלים לאדם ולכן אינם טמאים אלא רק שני. [ועי' עוד לענין טומאת נבלת עוף טהור דמבואר דמטמא אוכלים להיות ראשון ומוכח מכאן דנבלת עוף טהור אי"ז התעסקות].

**מדוע לא תני במתני' אבר מן החי**

ד] **בר"ש** הקשה מדוע לא תני גם אבר מן החי, ותי' דהוא נכלל בדין נבילה, ומדברי הר"ש משמע דעיקר אבר מן החי אינו נבילה אלא דהוא שייך לפרשת נבילה ולכן נכלל בדין נבילה, ועי' זכר יצחק סי' ל"ז דנקטמדטומאת אבר מן החי הוא ממש טומאת נבילות ובספר נאות יעקב סימן י"ג במכתב להזכר יצחק כ' להוכיח דהוא דין בפנ"ע ולא מדין נבילה.

**האם בטומאת משא צריך שהנושא יזיז את הטומאה**

**ה]** בענין טומאת משא נחלקו הראשונים בדין משא אם הוא דוקא במזיז את הטומאה או גם בנושא את הכובד בלא לזוז, שיטת הרמב"ם פיהמ"ש, וגם בהל' טומאת מת פ"א ה"ז דגם הנושא את הכובד בלא להוזיז נטמא במשא, ומאידך שיטת רש"י בחולין כ: [ד"ה מלק] דדוקא במוזיז, וכן לשון הער"ב כאן בסוגריים כיון **[שהניע]** כובד הדבר, וכן להדיא בר"ש להלן מ"ג להדיא דצריך להוזיז, וכן בר"ש זבים פ"ה מ"ג, כ' דנושא הנבילה ולא זז ממקומו אלא שבא חבירו והניחה עליו טהור עד שיסיטנה, ועי' תוס' חולין עא. [ד"ה מי לא].

**אם יש טומאת משא בכלים**

ו] ברמב"ם פיהמ"ש כאן כ' ודע שאין שאין מתטמא במשא אלא האדם לבדו, והביא דכן דרשי' בספרא שמיני [פ"ו ה"ח] דאין טומאת משא בכלים, וכתב הרמב"ם דאילו לקח האדם מאה כלים ונתן כזית נבילה בכלי העליון, האדם אשר בידו הכלים נטמא, וגם הכלי העליון נטמא, כיון שנגע בנבילה, אבל שאר הכלים נשארו טהורים, דאין טומאת משא בכלים.

ובהגהות רעק"א כאן הביא מדברי רש"י בנדה דף נד. דכ' דאם יש דם נדה בעליון גם הכלים התחתונים טמאים, והיינו דגם כלים נטמאו במשא, ומאידך הביא רש"י בשבת פ"ג ד"ה כרעו דאין טומאת משא בכלים, ועי' סדרי טהרה [ק"צ סוף צ"ג ד"ה ואין להקשות], ועי' תפא"י בועז א', ועי' משנ"ט בכל זה.

**וחשוכי בגדים במגע**

ז] ופירשו הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש כאן דמנועים הבגדים מטומאה אי איכא מגע בלא משא. והיינו דדין טומאת אדם לטמא בגדים איכא רק באופן שנושא את הטומאה, אבל במגע בלבד ליכא דין טומאת אדם לטמא בגדים, ויש לעי' מהו לשון זו "חשוכי בגדים במגע", דאמאי לא קתני בפשיטות ואין מטמאים בגדים במגע. ועי' מש"כ כאן בפירוש ר' האי גאון, ויש לעי' בביאור כוונתו, ועי' עוד במי נפתוח הובא כאן בתוס' אנשי שם, [והובא לעיל בשיטת רש"י בב"ב דף ט.].

ובביאור הגר"א כאן עמד בזה, וביאר וז"ל כלומר שצמר נבילה וכן מי חטאת אי אפשר ליגע בהן שלא יזיזם מעט וכיון שמזיזם מטמא בגדים משום משא, **והיינו דלא קתני ואין מטמאין במגע**, דהא מטמאין בגדים במגע, הואיל וא"א למגע בלא היסט ומטמא משום משא, אלא קתני וחשוכי בגדים במגע, שאם היה אפשר למגע בלא היסט היה נמנעה טומאת בגדים וכו' עכ"ל.

וכדברי הגר"א ממש כבר כ' הכסף משנה פט"ו מפרה ה"א עיי"ש, ועי' עוד בכ"מ פ"ומאבות הטומאות הי"ג שהביא דברי הר"י קורקוס שכתב דלפי זה איכא נפק"מ במי חטאת שקרשו כגליד, דבכה"ג משכחת לה נגיעה בלא היסט, ועי' מקד"ד סי מ"ח.

**בדברי התוספתא שהמסיט שער הנבילה טמא**

ח] **הגר"א** הביא התוספתא דזבים פ"ה ה"ה "והנוגע בצמר נבילה בנימי מרכב ובמי חטאת שיש בהם כדי הזייה, מטמא שנים ופוסל אחד, שאי אפשר לנוגע שלא יסיט", והנה הגר"א הוסיף גם הנוגע בבשר הנבילה עיי"ש וזה לא נזכר בתוספתא,

ומבואר כאן חידוש דאף המסיט שער הנבילה שהוא רק יד לנבילה נמי חשיב היסט על הכל, ועי' במקד"ד סי' מ"ח מש"כ בזה, להוכיח דמהני היסט ביד, אולם המקד"ד רצה לחדש דהוא דין מסויים בהיסט של ידות, דמועיל להוציא טומאה, אבל כשנושא את גוף הטומאה באמת יהיה הדין דצריך לישא הכל עיי"ש. אולם יעוי' בחזו"א סוף זבים דנקט דלא כן ונקט דאף משא בגוף הטומאה מועיל בפחות משיעור.

והנה בגר"א כאן מבואר עוד חידוש דגם הנוגע "בבשר הנבילה" נטמא במשא, דהרי הוא מזיז קצת מהנבילה, מבואר דאף דהוא מסיט גוף הנבילה ואף דהוא פחות מכזית נבילה נמי נטמא במשא, [ודבר זה לא נזכר בתוספתא אלא הגר"א הוסיף זה][[28]](#footnote-28), וזהו כפי שנקט החזו"א סוף זבים עיי"ש, ועי' בחזו"א בגליונות על הגר"ח משכב ומושב דכ' נמי ליסוד זה. דמועיל משא רק במקצת, והוסיף גם להביא הא"ר במתני כאן[[29]](#footnote-29).

**האם מגע במי חטאת מטמא בגדים**

**ט] ברמב"ם** בפרה פט"ו ה"א כ' גבי טומאת מי חטאת וז"ל והנוגע בהן או הנושאן שלא לצורך מטמא בגדים בשעת מגעו או בשעת משאו וכו' עכ"ל. ובכ"מ שם תמה ממתני' דתנן "וחשוכי בגדים במגע", ובתחילה כ' ושמא י"ל דוחשוכי בגדים במגע תני רק אלא אנבילה בלחוד, ולא על מי חטאת, וכ' דכן משמע בדברי הר"ש עיי"ש, ואח"כ כ' שוב מצאתי ברמב"ם דהחסרון הוא משום שמסיט את המי חטאת עיי"ש. ועי' במל"מ מה שתמה עליו, דהא בפירוש כ' הר"ש בזבים דלא כן, ועי' עוד מה שהביא מהרא"ם פרשת חוקת שהבין בדברי הרמב"ם שאין חילוק בין מגע למשא ותמה עליו, ועי' עוד מאירי יומא יד. שנקט כן בדעת הרמב"ם דגם במע מטמא בגדים, ועי' שיח יצחק יומא, ועי' מקד"ד מ"ח.

# כלים פרק א' משנה ג'

***למעלה מהם בועל נדה שהוא מטמא משכב תחתון כעליון***

א] בר"ש וברמב"ם הביאו הגמ' בנדה דף לב: דכוונת המשנה מטמא משכב תחתון כעליון היינו שיהיה תחתונו של בועל נדה כעליונו של זב, מה עליונו של זב אינו מטמא אלא אוכלים ומשקין, אף תחתונו של בועל נדה אינו מטמא אלא ואכלים ומשקין.

**בגדר טומאת משכבו של בועל נדה**

ב] בתוי"ט העיר מדוע המשנה תלי לה הלשון עליונו של זב, ולא תני דעושה משכב תחתון לטמא אוכלים ומשקין, ובספר משנת טהרות כ' לבאר בזה דהנה בדין משכב ומושב של זב הוכיחו[[30]](#footnote-30) שהוא טומאה עצמית ולא קבלת טומאה מהזב, ומעתה יש לומר דהמשנה אתא למימר דהגדר של משכבו של בועל נדה הוא קבלת טומאה וכמו עליונו של זב שהוא גדר של קבלת טומאה[[31]](#footnote-31).

**בדין בועל נדה האם מעינותיו טמאים**

ג] הר"ש נסתפק אם בועל נדה מעינותיו טמאים כמו הזב דמבואר להלן דמתני' דמעיונותיו טמאים, או לאו, ולא פשיט, והביא ראיה מהגמ' בנדה לג: לגבי צדוקי שניתזה מפיו על בגדיו של כהן גדול וקדם אצל אשתו וכו', [שמא נטמאו בגדיו מרוק של בועל נדה], ודחה הר"ש דאין ראיה משם למעינותיו דאפשר דהתם הרוק נטמא בשפתיו של הבועל נדה עיי"ש, והוא מדין טומאת משקין[[32]](#footnote-32).

אולם יעוי' בתוס' נדה דף לד. [בד"ה ותיפוק ליה בסוף דבריו] שכ' דכ' דמעיונותיו של בועל נדה הם טמאים כמו מעיונותיו של זב, וכ"כ בתוס' רא"ש נדה לג., ועיי"ש שכ' דהמשנה בזבים תנא ושייר למעיינות דבועל נדה. ומאידך שיטת הריטב"א נדה לג: דאין מעיינות לבועל נדה, ובערוך לנר נדה לג. שם כ' להוכיח כן בדעת רש"י דס"ל דאין מעיינות לבועל נדה[[33]](#footnote-33), ושיטת הרמב"ם בזה... ויש לעי' מהו יסוד הנידון בזה בפלוגתת הראשונים אם מעיינות של בועל נדה טמאים[[34]](#footnote-34).

**האם בועל נדה מטמא במשא**

ד] **נחלקו הראשונים** אם בועל נדה מטמא במשא, דהיינו אם האדם הנושא את הבועל נדה נטמא ממנו, וברמב"ם פ"ג ממשכב ומושב ה"א כ' להדיא דבועל נדה מטמא במשא, וכן מבואר כאן בדברי הר"ש דכל הנידון בדבריו הוא אם בועל נדה מטמא אדם לטמא בגדים במשא, אבל האדם עצמו ודאי מטמא במשא.

ומאידך בתוס' דף עא: [ד"ה מערה] נסתפקו בזה, ובאליהו רבה כאן על מתני' כ' דאין מטמא במשא, וכ"כ הר"ש בכת"י בסוף דבריו דאין מטמא במשא, וכ"כ הריטב"א נדה בשם הר"ש [וראייתם מהא דמעיינות הזב חמורים מבועל נדה וע"כ דבועל נדה אינו מטמא במשא, והם מטמאים במשא][[35]](#footnote-35). ויש לעי' מהו יסוד הנידון בזה[[36]](#footnote-36).

**האם בועל נדה מטמא אדם לטמא בגדים**

**ה]** מצינו בזה כמה דרכים בראשונים

א) בר"ש כאן כ' דבמגע ודאי אינו מטמא אדם לטמא בגדים, וראייתו מתוספתא דמטמא אחד ופוסל אחד[[37]](#footnote-37), ובמשא מספק"ל להר"ש אם מטמא אדם לטמא בגדים[[38]](#footnote-38).

ב) ומאידך בר"ש כת"י מבואר להיפך דבמגע מטמא אדם לטמא בגדים, אלא במשא אינו מטמא כלל. וכ"כ הריטב"א נדה לג: בשם הר"ש.

ג) ברמב"ם מבואר דמטמא אדם לטמא בגדים בין במגע ובין במשא, והראיה דהרמב"ם פ"ג ממשכב ומושב ה"א, כ' דבועל נדה מטמא במגע ומשא, וברמב"ם אבות הטומאות פ"ו הי"ב כ' דכל המטמא במגע ובמשא מטמא בגדים, וע"כ דבועל נדה מטמא בגדים בין במגע ובין במשא.

ועי' רש"י נדה לג. [ד"ה אף הוא] דמבואר דבועל נדה מטמא בגדים במגע, אבל לא נתפרש בדברי רש"י אם בועל נדה מטמא במשא, [ומיהו אם מטמא במשא לכאו' ודאי יטמא גם בגדים שעליו ומק"ו מנבלה][[39]](#footnote-39).

**אם בועל נדה מטמא בהיסט [כשבועל נדה מסיט את הטהור]**

**ו] בגמ' דף מג.** איתא דזב המסיט את הטהור מטמא אותו בהיסט, ומבואר בגמ' דהוא טומאה מחודשת שלא מצינו לו בכל התורה כולה, וכן זבה ונידה דינה כזב שמטמאים בהיסט, ומעתה יש לעי' מה הדין בבועל נדה המסיט את הטהור.

וברש"י נדה לג. [ד"ה וכלי חרס] מבואר להדיא דבועל נדה מטמא בהיסט[[40]](#footnote-40), וכ"כ הרמב"ם פ"ג ממשכב ומושב ה"א דמטמא בהיסט, אולם בתוס' נדה דף עא. [ד"ה מערה] אור"י דאינו מטמא בהיסט והביא הגמ' שבת פג: זהו היסיטו של זב שלא מצינו לו חבר בכל התורה כולה, וע"כ דאין בועל נדה מטמא בהיסט.

**עליונו של בועל נדה**

**ז]** בתוס' נדה דף לא: ד"ה תחתון כעליון הביאו דיש חילוק בין היסט, לעליונו של זב, וילפי' לה מב' פסוקים נפרדים[[41]](#footnote-41), והשתא יש לעי' אם עליונו של בועל נדה נטמא או לאו. ועי מלאכת שלמה בשם הערוך שהקשה מדוע לא תני משכב תחתון כעליון של בועל נדה, ומשמע דנקט דעליונו של בועל נדה טמא. [אלא שיש לעי' מה כוונת תירוצו שם].

ובחזו"א ס' א' ו' כ' ויש להסתפק בעליונו של בועל נדה, אם הוא כעליונו של זב וכ' וכן מסתבר עיי"ש.

ועי' תפא"י כאן י"ז דכ' דבועל נדה מטמא גם עליונו, ואח"כ כ' לפי תוס' נדה דף עא. דבועל נדה אינו מטמא בהיסט ה"ה דאינו מטמא בעליונו[[42]](#footnote-42), עיי"ש, ועי' נצי"ב מרומי שדה לג. מש"כ דעליונו של בעול נדה אינו טמא כלל, [ועי' עוד ריטב"א נדה נה. בענין אבן מסמא מה דיש להוכיח מדבריו בזה ובמשנ"ט באבן מסמא].

**האם בועל נדה נחשב טומאה היוצאת מגופו**

**ח]** יש לדון בגדר טומאת בועל נדה האם הגדר שהוא נטמא מהנדה, או דהוא טומאה מעצמו, וברדב"ז פ"ז מתרומות ה"ט נסתפק בזה לענין אכילת תרומת חו"ל דפסק הרמב"ם בפ"ז ה"ח דרק מי שטומאה יוצאת מגופו אסור באכילה, ומעתה נסתפק האם גדר טומאת בועל נדה הוא כטומאה היוצאת מגופו ואסור או לאו, וכ' להוכיח בדברי הרמב"ם דחשיב טומאה היוצאת מגופו. וכן מהרמב"ם פ"ז מק"פ ה"ד.

ובר"ש וברא"ש להלן מ"ה שכ' דבועל נדה חשיב טומאה היוצאת מגופו, וצ"ל דהגדר הוא דהטומאה חלה עליו משום עצם המעשה ביאה ולא משום קבלת טומאה מהנדה, [ועי' תוס' אנשי שם להלן מ"ה דע"י הוצאת זרע באה לו, מיהו לפי"ז אטו בלא הוצאת זרע יהיה הדין אחר].

ובדרך אמונה תרומות פ"ז ה"ח שם ציין לדברי תוס' יומא ו: ד"ה סיפא דמבואר דבועל נדה חשיב כטומאת מגע, וכן ציין לתוס' מו"ק טו. [ד"ה ובועלי] דכ' להדיא דבועל נדה הוא טומאת מגע ואינה טומאה היוצאת מגופו, ויש לעי' לדבריהם מהגמ' פסחים סז. דמבואר דבועל נדה הרי הוא כזב לענין שאיו הטומאה נדחית בציבור.

**בועל שומרת יום כנגד יום**

**ט]** ועי' עוד להלן משנה ד' דהלשון הוא למעלה מהם זבה שמטמאה את בועלה, ומשמע שהוא קבלת טומאה מהנדה, ונחלקו האחרונים בבועל שומרת יום כנגד יום, אם הוא טמא רק יום אחד או דילמא דטמא שבעה, ובראב"ד תו"כ כ' דטמא רק יום אחד, ואפשר שתלוי בזה דאם הוא קבלת טומאה מהנדה א"כ דינו כמותה, ואם הוי טומאה היוצאת מגופו, אי"ז נפק"מ איזה נדה בעל, ועי' מש"כ בזה להלן מ"ד[[43]](#footnote-43).

**אם בועל נדה משתלח חוץ לב' מחנות**

**י] ברמב"ם** [פ"ז מבית הבחירה הט"ז] כ' דבועל נדה משתלח מן החיל, ומבואר דאינו משתלח חוץ לב' מחנות אלא רק מן החיל כמו טמא מת, והמקור לזה מפורש בגמ' פסחים דף סח. דהגמ' מביאה המשנה בזבים פ"ה "בועל נדה כטמא מת" ומפרש בגמ' דלמחנותם קאמר, הרי מבואר בזה לכאו' דבועל נדה אינו נחשב כנדה לשילוח מחנות, ולכאו' אי נימא כהצד דבועל נדה הוא טומאה היוצאת מגופו לכאו' קשה מדוע לא ישתלח חוץ לב' מחנות כמו כל הטומאות היוצאות מגופו.

והנה הרמב"ם כ' פיהמ"ש להלן מ"ח כ' הטעם דטמא מת אינו משתלח חוץ לב' מחנות כמו זבים וזבות, הוא משום שאינו מטמא באבן מסמא, [ולפי"ז יתכן דמה"ט נמי בועל נדה אינו משתלח, משום שאינו מטמא באבן מסמא אולם זהו שיטת הגר"ח בדעת המרב"ם אבל החזו"א הביא תו"כ להדיא דבועל נה מטמא באבן מסמא וכן כ' הריטב"א נדה נה.]

וצ"ע דהרי בעל קרי נמי אינו מטמא באבן מסמא ומשתלח חוץ לב' מחנות, אכן באמת בשיטת הרמב"ם אפשר דס"ל במתני' כאן דאף בעל קרי אינו משתלח, וא" מבואר דשילוח מחנות אינו תלוי בטומאה יוצאת מגופו, אולם יש הסוברים דהוא תלוי ביוצא מגופו ויבואר להלן מ"ח בעזהי"ת. ועיש מש"כ בזה בשיעורי הגרי"מ].

**האם בועל נדה מטמא באבן מסמא**

**יא] בחידושי הגר"ח** פ"ח ממשכב ומושב כ' לחדש דאין בבועל נדה טומאת אבן מסמא, וביאר משום דדין אבן מסמא נלמד מהלכה למשה מסיני וכל הדין של טומאת בועל נדה נלמד מקרא ד"ותהי נדה עליו". וזה נאמר רק על מה דכתיב בקרא בפרשה דבועל נדה, אולם בחזו"א בגליונות שם הקשה עליו דהא להדיא איתא בתו"כ דרשא לרבות בועל נדה לטומאת אבן מסמא וצ"ע.

***למעלה מהן מרכב שהוא מטמא תחת אבן מסמא***

**מהו מרכב**

**יב] בגמ' עירובין** דף כז. איתא האוכף טמא מושב והתפוס מרכב, **וברש"י שם** פי' תפוס שכשרוכב תופס באותו עץ, וכ"כ רש"י עה"ת פר' מצורע דהאוכף שיושב עליו בשעת רכיבה הוי משכב, ורק התפוס שתופס בו בשעת רכיבה הוי מרכב, הוא מרכב, וכ"כ הר"ח עירובין שם, ועי תוי"ט, וכ"ה דעת הר"ן ריש פסחים, וכ"ה תוס' נדה לב:.

**ועי' תוי"ט** כאן שהביא פירוש רש"י דהתפוס הוא המרכב וכ' התוי"ט דאין התפוס מחובר לאוכף אלא דמיירי ] בשני כלים, אולם עי' ריטב"א עירובין כז. שכ' דמיירי בכלי אחד שחלקו הוא התפוס וחלקו הוא האוכף ויש לעי' בזה.

**ב) הרמב"ם** בפירושו מבואר דכל דבר שיוכשר לרכיבה הוי מרכב, וע' רמב"ם פיהמ"ש פ"א ה"ג וכן היד החזקה סוף פרק ו' מטומאת משכב ומושב ופכ"ה מכלים ה"כ, דהאוכף והמרדעת הוי מרכב. ויש לעי' במה באמת חלוק ממושב והרי שניהם יושבים עליהם.

**ועי' אליהו רבה** פרק א' משנה ג' שכתב דכל דבר שיושבים עליו בדרך פיסוק רגלים הוא נחשב רכיבה, וכן מבואר בר"ש כת"י במתני' כאן, וכן מבואר בריטב"א עירובין כז. עיי"ש, ועי' פסחים ריש דף ג. הכתוב עקם כל דבר שיושבים עליו בפיסוק רגלים.

אך קשה להרמב"ם מסוגיא ערוכה בעירובין כז. דמבואר להדיא דהאוכף טמא משכב ומושב, וקשה דהרי אוכף שעל הבהמה הוא עשוי לפיסוק רגלים **וצע"ג.** ועי' ריטב"א עירובין שם מש"כ לבאר בדעת הרמב"ם. ועי' עוד מש"כ לקמן פרק כ"ג ובביאורים שם.

**ג) עי' שיטת הראב"ד** המובא בתו"כ זבים פרק ד' הלכה י' דמרכב עיקרו נעשה גם לשאת עליו משאו מלבד מה שיושבים עליו.

**בביאור הדין של אבן מסמא נתבארו כמה שיטות בראשונים.**

**יג] שיטת ר"ת** הובא בר"ש כאן [כת"י רב"א], וכן בתוס' נדה דף נה. שהיא אבן גדולה שיש בגדים תחתיה, והזב יושב על האבן, ואין כובד הזב ניכר על הבגדים שתחתיה, ובדין אבן מסמא נתחדש דאף שאין ניכר הכובד של הזב, מ"מ הבגדים שתחתיה טמאים, וכן כתבו תוס' שבת דף פב: ובתוס' עירובין כז. ולפי"ז החידוש של המשנה כאן שהמרכב נטמא מהזב שעל האבן הגדולה[[44]](#footnote-44).

בתוי"ט הקשה דכל סדר הטומאות דפירקין הם המטמאים את האדם ולפי הנתבאר "מרכב" הוא מקבל טומאה מהזב שעל גבי האבן, [וכן הביא מפירוש הרמב"ם דהמרכב הוא המקבל טומאה].

אכן הר"ש כאן ביאר דתרי גווני אבן מסמא איכא, א שהזב מעל האבן והמרכב מתחת לאבן, ובזה החידוש שהמרכב נטמא מהזב, ב. ועוד שהמרכב הטמא מונח תחת האבן, והאדם הטהור יושב על האבן והאדם מקבל טומאה מהמרכב שתחת האבן, וכן הביא מדברי התו"כ עכ"ד. ולפי"ז מבואר היטב לשון המשנה "שהמרכב הוא המטמא" את הזב שעל גבי האבן מסמא[[45]](#footnote-45). ועי' להלן מש"נ בדברי ר"ת.

**שיטת הר"ש בפירוש השני**

יד] דמרכב שמטמא באבן מסמא החידוש הוא שהאדם תחת האבן והמרכב מעל האבן ואין האדם צריך להוזיז את המרכב אלא נטמא במשא בעצם מה שמונח עליו המרכב [מלשון שומת על פום גובה שאין זזה ממקומה].

וביאר דטומאת "משא" בנבילה ובמעיינות הזב הוא דוקא באופן שמסיט את הנבילה או את מעיינות הזב, אבל באופן שנושא אותם בלא להסיטם אינו מקבל טומאה. אבל במרכב משכב ובזב וזבה נתחדש דין אבן מסמא דאפילו שהוא עומד על אותו מקום ועל גביו מונח הטומאה הרי הוא טמא, ועיי"ש בר"ש שכ' דכוליה פירקא בתרא דזבים מוכיח כן[[46]](#footnote-46).

ולפי"ז נמצא דהמשנה מיירי שהמרכב מונח מעל האבן והאדם תחת האבן, והאדם מקבל טומאה מהמרכב שנושא אותו בלא להסיטו[[47]](#footnote-47).

ועי' בר"ש שהוסיף דכל מקום שמזכיר אבן מסמא, לאו דוקא אבן דכך שוה נסר או נייר שיפסיק דבר שאינו מקבל טומאה, כיון שלפי פירוש זה אינו שייך לכובד אלא עיקר החידוש שמקבל טומאת משא בלא להסיטו[[48]](#footnote-48).

**שיטת רש"י בשבת דף פב.**

טו] ברש"י שבת דף פב. חידש דאבן מסמא היינו באופן שהאבן עומדת על דף ותחתיו יש כלים והזב על גבי האבן ואינו מכביד על הכלים שתחתיו כלל, דהכל נטמא וכ' המקור הוא מ"כל אשר יהיה תחתיו" עיי"ש[[49]](#footnote-49).

ובתוס' שבת פב. וכן בנדה דף נה. הקשו עליו כמה קושיות עיי"ש, ולפי רש"י צריך לומר בביאור המשנה כאן, דלמעלה מהם אבן מסמא היינו שהמשכב מונח מעל היתדות ומטמא כל אשר תחתיו.

ובחזו"א [א' א'] הקשה לפרש"י דהיכא משכח"ל מה דבמואר בתו"כ דגם באופן שהמשכב הטמא מונח תחת האבן מטמא את הטהור שלמעלה, והרי אי"ז שייך לכל אשר יהיה תחתיו דזב.

ועי' רש"י נדה דף נה. [ד"ה אבן מסמא], מש"כ, ויש לעי' בביאור כוונתו, ובשיעורי הגרי"מ נקט דכוונת רש"י כמו הר"ש בפי' השני, שאבן מסמא הוא משא בלא היסט, וזה כוונת רש"י שכ' "שאין משא אלא בדבר הראוי לינשא", וזהו דלא כרש"י בשבת.

**בשיטת ר"ת בדין אבן מסמא**

**טז]** בתוס' נדה נה. וגם בשבת פב. הביאו שיטת ר"ת דאבן מסמא הוא אבן גדולה שאין ניכר כובדה, **וביארו שהחידוש של אבן מסמא נאמר בכמה אופנים של טומאה.**

**טומאת משכבות תחת אבן מסמא**

**א).** באופן שהזב יושב מעל האבן ותחת האבן יש משכב ומושב, דנטמא המשכב ומושב שתחתיו, דאף שהאבן גדולה נחשב שהזב שוכב על המשכב והמושב, [תוס' נה. תוס' שבת פב. עירובין כז., והר"ש כאן, ורמב"ם כאן].

**כלים שאינם ראויים למשכב ומושב תחת אבן מסמא**

**ב)** בתוס' עירובין דף כז. פירש ר"ת שגם כלים שאינם ראויים למשכב ומושב נטמאים תחת אבן מסמא לענין טומאה קלה[[50]](#footnote-50), אלא שתוס' הקשו על ר"ת דמפורש בתו"כ דכל שאין ראוי למשכב ומושב אינו מקבל טומאה באבן מסמא כלל, [והובא גם בר"ש כת"י כאן בשם ר"ת, ובתוס' עירובין נתבאר יותר בארוכה].

**טומאת משא באבן מסמא**

ג). באופן שאדם טהור נותן אצבעו תחת האבן, ומעל האבן מונח הזב, או מרכב ומשכב הזב, בכה"ג הדין הוא דהאדם למטה חשיב נושא את הזב, וזהו דין "טומאת משא" באבן מסמא, כ"כ תוס' נדה כה. ושבת פב.

**טומאת היסט באבן מסמא**

ד). באופן שהזב הטמא מניח אצבעו תחת האבן מלמטה, והרי הוא נושא את הטהור המונח על האבן למעלה, וזהו דין "הסטו של זב" דכל שהזב מסיט את הטהור הרי הוא מטמאו, ואף כאן נחשב שמסיטו בזה שהוא מניח ידו תחת האבן והטהור למעלה. [תוס' נדה נה. בסוף הדיבור, והוכיחו כן מהתוספתא דמבואר דכלי חרס נטמא בהיסט על גבי אבן מסמא], ועי' ועי' ריטב"א בשבת החדשים פב: שהקשה מנ"ל דין אבן מסמא בהיסט,

ועי' חידושי רבנו חיים הלוי פ"ח ממשכב ומושב, [ד"ה והנה בזבים] שכ' לבאר דנחלקו בזה תנאי במסכת זבים אם יש אבן מסמא בהיסט, ובחזו"א בגליונות שם נחלק עליו בזה עיי"ש.

**אדם טהור הנישא על גבי המשכב באבן מסמא**

ה). באופן שהמשכב ומושב הטמאים תחת האבן, ומעל האבן יושב הטהור הרי הוא מקבל טומאה מהמשכב ומושב שתחת האבן שנחשב שהוא נישא עליהם, [וזה מבואר בדברי הר"ש כאן שהביא התו"כ דהזב ישב על האבן שתחתיו המשכב ומושב, ונטמאו המשכב ומושב בדין אבן מסמא, ואח"כ ישב הטהור על האבן שתחתיו מונח המשכב ומושב הטמאים הרי האדם שלמעלה טמא משום המשכב ומושב שלמטה ממנו, וזהו דין של נישא על המשכב][[51]](#footnote-51).

**מנ"ל לכל דיני הטומאות באבן מסמא**

ו) בחזו"א [א' ד'] הקשה מנ"ל לדין טומאת אבן מסמא במשא ובהיסט, דהרי בתו"כ איכא ילפותא מ"וכל המשכב" והוא דין מסויים בטומאת משכב ומושב, וכן מבואר בת"כ שם דגם הנישא על גבי המשכב טמא, אבל לא נתבאר שם דין היסט ומשא, ועי' ריטב"א חדשים שבת פב. מש"כ לבאר דהמקור לטומאת היסט באבן מסמא, [היינו זב המסיט את הטהור שנטמא], ובחידושי רבינו חיים הלוי כ' דהוא הלכה למשה מסיני עיי"ש[[52]](#footnote-52).

**האם אבן מסמא מטמא להמשכב שתחתיו טומאה קלה או חמורה**

**יז] בתוס' נדה נד:** [ד"ה אף] כ' בשם ר"י לחדש דדין טומאת אבן מסמא, עושה רק טומאה קלה, והיינו לטמא אוכלים ומשקין, אבל אי"ז נעשה כמשכב ומושב שהוא טומאה חמורה לטמא אדם, וכ"כ תוס' שבת פב. סוף דבריהם, ועי' תוס' עירובין כז. דכ"כ, וכתבו התוס' דיש על זה שום דרשא שאינו מטמא טומאה גמורה אלא רק טומאה קלה.

אלא דיבואר להלן בס"ד דהחזו"א כ' דתוס' בנדה חזרו בהם, והוכיח החזו"א מתו"כ דמטמא טומאה חמורה, וכן מוכח בשיטת הר"ש כאן.

**בדברי הגמ' דצריך מיעוט על דם הנדה דאינה מטמא באבן מסמא**

**יח]** וראית התוס' הוא מהגמ' נדה דף נה. דדם הנדה נתמעט דאינו מטומאת משכב ומושב, ואפ"ה פריך בגמ' דאפשר דדם הנדה יטמא באבן מסמא, ות'י' דע"כ מעיינות נמתעטו רק מטומאה חמורה, אבל אבן מסמא שמטמא בטומאה קלה אפשר דאית בהו.

אולם הר"ש כאן תי' הקושיא מהגמ' בנדה דף נה. באופ"א דמיירי באופן שהדם נמצא למטה והנידון הוא לטמאות את הנישא על גבי הדם, וא"ש שאף שמעיינות נתמעטו ממשכב ומושב שאינם עושים משכב ומושב, אבל עדין צריך מיעוט שלא יטמא את האדם הנישא על גביהם, וא"כ לפי הר"ש לכאו' אבן מסמא מטמא בטומאה חמורה.

ובמהרש"א בתוס נדה נה. הקשה מנ"ל לתוס' דאבן מסמא היינו טומאה קלה, והרי אחר שכ' תוס' שיש דין "טומאת משא" באבן מסמא, י"ל דצריך מיעוט לדם הנדה מאבן מסמא באופן שהדם מונח על האבן והאדם הטהור מניח אצבעו תחת האבן האם יטמא במשא מהדם, ועי' מש"כ.

ובחזו"א [א' א'] כ' דנראה דלפי המסקנא של תוס' דף נה. דאבן מסמא מטמא גם בטומאת משא, צ"ל דהתוס' חזרו בהם, ויהיה הדין דאבן מסמא לטמאות גם טומאה חמורה, דשוב אין מקור והכרח לכל דבריו. עיי"ש,[[53]](#footnote-53)

ועוד כתב החזו"א שם דבתו"כ מפורש להדיא דאבן מסמא הוא טומאה חמורה דהרי בתו"כ שהביא הר"ש מבואר דהזב ישב למעלה וטימא את המרכב ושוב בא הטהור וישב על האבן וחזר ונטמא מהמרכב, הרי להדיא שהמרכב שתחתיו מטמא אדם והוי טומאה חמורה, **וזהו תמיהה רבתי על שיטת התוס' דנקטו דהוא רק טומאה קלה.**

**בשיטת הרמב"ם בדין אבן מסמא**

יט] עי' ברמב"ם פ"ז ממשכב ומושב ה"א כ' דין אבן מסמא ולא העמיד דהחסרון הוא כובד שאינו נרגש, עיי"ש. ויש שהבינו מכאן דשיטת הרמב"ם בדין אבן מסמא דהוא כמו דס"ל להר"ש דאפילו הפסק של דבר שאינו מקבל טומאה נמי מועיל בזה. [עי' לימודי דעת].

ומאידך עי' ברמב"ם פ"ו ממשכב ומושב שכ' ה"ה דאיתא שם דאפילו היו "אבנים גדולות" למעלה מן הכלי העשוי למשכב או למרכב ונשא הזב על האבנים מלמעלה נטמא המשכב או המרכב ונעשה אב הטומאה עכ"ל, ומהלשון אבנים גדולות משמע דהחידוש הוא משום דלא נרגש הכובד, וצ"ע בענין זה.

ומיהו בעיקר דברי הרמב"ם [פ"א מטומאת מת ה"ו] יש לעי במש"כ לדין אבן גם גבי מת, וא"כ צ"ב מה נאמר בזב טפי ממת, ומה החידוש בזה..

ועי' בכ"מ שם, ועי' אור שמח שכ' דיש ט"ס בדברי הכ"מ, וכ"כ החזו"א בגליונות על הגר"ח [הל' משכב ומושב], וביארו שם לשיטת הרמב"ם דכל מה שנתחדש דין אבן מסמא בזב, הוא בגוונא דהמשכב והזב למטה, והטהור מעל האבן דזה לא שייך בנבילה[[54]](#footnote-54).

אך קשה ע"ז דבתוס' נדה דף נה. הביא כמה ראיות דנאמר דין אבן מסמא גם במשא דהטמא למעלה, והטהור נושא את האבן, ואילו להרמב"ם נמצא דלא נאמר בזה חידוש.

**בדברי הגר"ח בדין אבן מסמא**

**כ]** ובחידושי רבינו חיים הלוי ביאר דהחידוש של אבן מסמא הוא, דבכל טומאת משא בעלמא צריך שיהיה "מעשה משא", ואילו כאן באבן מסמא נתחדש דלא צריך למעשה משא, אלא עצם הדבר שהטמא נמצא על גבי הטהור מטמא אותו מדין משא, ואף מתורת מעשה משא[[55]](#footnote-55).

ולפי"ז ביאר הגר"ח דנפק"מ בזב שאינו מטמא לאברים, ומקצת הזב נמצא על גבי האבן, דאם מתורת משא [בלא דין אבן מסמא], הרי מעשה משא במקצת הזב לא נחשב למעשה משא בכל הזב, ויהיה בזה חסרון דאינו מטמא לאברים, אבל אחר שנתחדש דין אבן מסמא, הרי דדין משא הוא משום שהזב על גביו, והיינו דהמצב שהזב על גביו זה גופא דין משא, ולא מתורת מעשה משא, וא"כ כיון שהטהור נמצא תחת מקצתו של הזב, הרי הוא נחשב תחת כולו ואין בזה חסרון של אברים[[56]](#footnote-56).

ומעתה אם כנים הדברים א"ש היטב שיטת הרמב"ם דבאמת גם בנבילה וגם במת וכל דבר המטמא במשא, הוא מטמא גם בהפסק אבן, וזהו שכ' הרמב"ם בפ"ו מטומאת מת, [אלא דנבילה אין חסרון של אברים][[57]](#footnote-57), אבל בזב נתחדש דין אבן מסמא, דאפילו דאינו מטמא לאברים כאן הוא מטמא דנחשב ככולו. וזהו חידוש[[58]](#footnote-58).

אלא דבסוף דבריו הקשה הגר"ח דבמשכב ומושב בהכרח הגדר הוא דהמשכב צריך שהמשכב יעשה את עצם מעשה המשא להאדם שעליו, וא"כ בזה יחזור הקושיא דאינו לאברים וכמו שביאר הגר"ח במעשה משא, [וצריך להבין את עיקר דבריו מה נאמר בזה], ותי' דע"כ נאמר בדין אבן מסמא דבמשכב ומושב אין חסרון של אברים, והיינו דבכל מקום שנאמר דין אבן מסמא נאמר בזה דאין חסרון של אברים.

***למעלה מן המרכב משכב ששוה מגעו למשאו***

**כא]** עי' בראשונים שביארו דהנושא את המרכב מטמא בגדים, ואילו הנוגע במרכב אינו מטמא בגדים, משא"כ משכב שוה מגעו למשאו דבין נגע ובין נושא את המשכב מטמא בגדים.

ויש לעי' ביושב על "המרכב" האם דינו כמו נוגע דאינו מטמא בגדים, או דהוא כמו נושא דמטמא בגדים, ועי' ברש"ש כאן שכ' דהיושב על המשכב מטמא בגדים, [ודמי למשא] וכן הביא מהרא"ם מצורע [ט"ו כ"ג] שכ"כ, והביאו דהוא להדיא במשנה בזבים פ"ה מ"ח הנישא על גבי המרכב מטמא שנים ופוסל אחד עיי"ש. [משנ"ט].

***שהזב עושה משכב ואין המשכב עושה משכב.***

כב] יש לדקדק הלשון שהזב "עושה" משכב, ומדוע לא שהזב מטמא משכב, ובספר שיעורי הגרי"מ כ' דיש בזה משמעות כהיסוד דכ' האחרונים להוכיח מרש"י חולין עא: דדין משכב ומושב אי"ז קבלת טומאה מהזב אלא הוא גדר שנעשה שם של משכב הזב וזהו גופא טומאת עצמו, ולכן הלשון הוא עושה משכב.

וכן מדוייק דבבועל הנדה הלשון הוא "מטמא" משכב תחתון כעליון, דבועל נדה שהוא עושה משכבות רק ראשון לטומאה באמת הוי קבלת טומאה ולכן תני מטמא.

והנה במשכב ומושב דמצורע איתא בתו"כ מצורע [פרשתא ב' ה"ו] מצורע "מטמא" משכב ומושב, וזה א"ש היטב לשיטת רש"י פסחים סז: דס"ל דמטמא טומאה קלה, וכן הביאו תוס' מגילה ח. בשם רש"י, וכ"כ הר"ש כאן, דמטמא טומאה קלה, [אלא שרש"י עצמו העתיק לשון תו"כ "עושה" משכב ומושב וצ"ע][[59]](#footnote-59).

**ואין המשכב עושה משכב**

**כג] ברא"ש** כאן הביא התו"כ דדרשי' מקרא דאין המשכב עושה משכב, והנה בגמ' נדה נד: דדרשי' מקרא דאין אבן המנוגעת ודם הנדה מטמאין במשכב ומושב, ויש לעי' מה נאמר בזה האם דכיון דאינם בר משכב לכן אינם עושים משכב, או דבאמת שייך שיעשו משכב ומושב אפילו שאינם בר משכב ומושב, אלא דגזה"כ דאינם עושים משכב.

ועי' ר"ן נדה נד: שנתבאר בדבריו דהוא משום שאינם בר משכב ומושב, ולפי"ז יש לעי' מדוע בעינן עוד קרא דאין משכב עושה משכב, והא תיפו"ל משום דאינו בר משכב ומושב וכמו דילפי' מאבן המנוגעת וצ"ע, [אולם בתוס' נדה נד: לכאו' מבואר לאידך גיסא וא"ש מה דבעינן קרא][[60]](#footnote-60).

**אם בגד המנוגע עושה משכב**

ברמב"ם ובראב"ד פי"ג מטומאת צרעת הי"ג נחלקו בהא דנתמעט אבן המנוגעת דאינה עושה משכב ומושב, האם נתמעט גם בגד המנוגע דאינו עושה משכב, דלהרמב"ם בגד המנוגע באמת עושה משכב ומושב, ורק אבן המנוגע נתמעט, ואילו להראב"ד גם בגד אינו עושה משכב ומושב, משום דלאו בר משכב ומושב[[61]](#footnote-61).

ולכאו' נחלקו בנידון הנ"ל, דלהרמב"ם הוא גזה"כ מסויימת באבן המנוגעת, ואילו להראב"ד נאמר כאן הלכה דכל שאינו בר משכב ומושב אינו עושה משכב ומושב, ומהר"ן נתבאר להוכיח כהראב"ד, ואילו מהתוס' נדה נד: מוכח כהרמב"ם, [ועי' חזו"א נגעים סי' א' סקכ"ט, ועי' כלים סי' א' סק"ז].

ולפי הרמב"ם א"ש דבעינן קרא בתו"כ דאין משכב עושה משכב, אבל להראב"ד צ"ב מדוע בעינן קרא. וכן להרמב"ם יתיישב היטב לשון המשנה שאין המשכב עושה משכב דהוא מעלה במשכב, ולא בכל דבר שאינו ראוי למשכב ומושב.

# פרק א' משנה ד'

**למעלה מן הזב זבה שהיא את בועלה**

**בגדר הדין דזבה ונדה מטמאה את בועלה**

א] עי' רמב"ם ור"ש כאן דכ' דטמאה טומאת שבעה כדכתיב גבי נדה "ותהי נדתה עליו וטמא שבעת ימים", ועי' תו"כ סוף פרשת מצורע דאיתא שם דרשא לרבות בועל שומרת יום כנגד יום לטומאה ולכאו' מבואר דטומאתה של הנדה והזבה חלה על הבועל, ומעתה יש לעי' בבועל שומרת יום דהזבה טמאה יום אחד האם הבועל יטמא יום אחד או דטמא שבעה.

**בענין בועל שומרת יום כנגד יום**

ב] **בראב"ד** על התו"כ סוף פרשת מצורע מבואר דבועל שומרת יום כנגד יום דיהיה טמא יום אחד, וכ"כ בחזו"א זבים ס' א אות ב'.

ומאידך ברמב"ם משמע להדיא דבועל שומרת יום יהיה טמא שבעת ימים, דפ"ג ממשכב ומושב ה"ב, כ' הרמב"ם הדין דבועל נדה טמא שבעת ימים, ובה"ג כ' הרמב"ם אחד הבא על הנדה או על הזבה או על שומרת יום כנגד יום או על יולדת וכו' עכ"ל, מבואר מסתימת דבריו דאותו דין דיש בבועל נדה יש גם בשומרת יום והיינו שטומאתם שבעת ימים.

ובאור שמח פ"ג ממשכב ומושב ה"א כ' להוכיח כהרמב"ם מהגמ' יומא דף ו. דאף הבועל שומרת יום כנגד יום דינו בטומאת שבעה[[62]](#footnote-62).

ושיטת הרמב"ם צ"ב איך יתכן דהבועל שומרת יום כנגד יום יהיה יותר חמור מהנבעלת עצמה שהיא רק שומרת יום עצמה, כיון דהוא מקבל ממנה את הטומאה.

ואשר מבואר בזה בדעת הרמב"ם דאין הגדר שהבועל נדה מקבל טומאה מהנדה, אלא הגדר הוא דעצם בעילת אשה טמאה, היא גופא מטמא את הבועל טומאת שבעה[[63]](#footnote-63) אולם הראב"ד בתו"כ לכאו' נחלק ונקט דהוא גדר של קבלת טומא מהזבה שנבעלת לו, ולכן דינו כדין הזבה[[64]](#footnote-64).

ובשיטת הראב"ד הקשה בספר עצי ברושים [להגר"ש מוילנא] דהקשה דלדברי הראב"ד נימא דגם בועל יולדת נקבה יטמא ארבעה עשר יום, וכ' דזו לא שמענו [עי' משנ"ט].

ועוד יש להקשות לשיטת הראב"ד מהא דמבואר בגמ' יומא דף ז. שדנה בדין בועל נדה אם טבילתו ביום או בלילה, ומבואר בגמ' דאף שנדה טבילתה בלילה, מ"מ בועל נדה טבילתו ביום. וקשה דהרי אם הגדר דהוא מקבל את הטומאה של הנדה ולפי הראב"ד הוא כימי הנדה, הרי הנדה צריכה שבעה ימים שלמים, ואילו בועלה סגי במקצת היום ככולו[[65]](#footnote-65).

**בעל שומרת יום ואח"כ נעשית זבה גדולה**

**ג] הראב"ד** בתו"כ סוף פרשת מצורע כתב דהבועל שומרת יום כנגד יום, ואחר כך המשיכה לראות ג' ימים ונעשית זבה גדולה, הדין הוא דאף בועלה טמא טומאת שבעה ואף שבעל אותה בשעה שהיתה זבה קטנה. ומבואר בדברי הראב"ד דנקט שהבועל שומרת יום כנגד יום שפסקה מלראות דינו בטומאת יום אחד, ורק באופן שהמשיכה לראות דינו בטומאת שבעת ימים, והנה יעוי' בחזו"א זבים א' אות ב' דכ' דאם המשיכה לראות ובעל אותה בעודה שומרת יום יהיה דינו יום אחד [ולא הזכיר דברי הראב"ד][[66]](#footnote-66).

**בביאור הדין שהזבה מטמאה את בועלה, ואין הזב מטמא את מה שבועל**

ד] הרמב"ם פיהמ"ש כאן והר"ש כ' ואין הזב מטמא את מה שבועל, ועי' אור שמח [פ"ב ממשכב ומושב ה"א] דכ' לבאר הטעם אמאי אין הזב מטמא את הנבעלת לו וז"ל אמנם רואים אנו דזב אינו מטמא מה שהוא בועל, וברור דדוקא בזבה ונדה דהשוכב עמה בכרת לכן גזרה תורה על טומאת בועלה, משא"כ בזב שאינו אסור בתשמיש עי"ש עכ"ל, מבואר דנקט דהטומאה תלוי באיסור ביאה.

וכ"כ בספר זכר יצחק בסימן נ"ה דביאר כן וכ' דמהאי טעמא נמי הבועל נדה ואח"כ ראתה מעת לעת דאף דרבנן מחמירים על כל טהרות שנגעה בהם למפרע מעת לעת מ"מ אין מטמאין את הבועל, וכדאיתא ריש נדה [דף ו.], ומשום שהבועל שם לא עשה איסור.

**אם טומאת בועל נדה שייך לאיסור**

**ה]** נתבאר ד**באור שמח ובזכר יצחק כ'** דטומאת בועל נדה חלה עליו משום האיסור[[67]](#footnote-67) וכן יש משמעות ברש"י בנדה דף טו. [ד"ה בשלא גמר ביאתו] דכ' להוכיח דבועל נדה מקבל טומאה אפילו בהעראה בלבד, מהקרא דאת מקורה הערה דעובר באיסור בועל נדה, ויש לעי' דהכא הנידון הוא לטומאת בועל נדה, ומשמע בזה דטומאת בועל נדה תלוי באיסור [מיהו אפשר לדחות דכוונת רש"י רק להוכיח ההעראה יש עליה שם ביאה][[68]](#footnote-68).

אכן שמעתי מהרה"ג ר' מאיר שמחה ליף שליט"א להעיר בזה מהא דמבואר בתו"כ דסד"א דבועל מצורעת יטמא כמו בועל נדה, וקמ"ל קרא דאינו טמא, [והובא בתוס' פסחים סז:], והנה בבועל מצרעת הרי אין איסור ביאה וא"כ מוכח דאין טומאת בועל נדה תלוי באיסור, ואולי נימא דזה גופא קמ"ל קרא דהוא תלוי באיסור.

**בעילת זב במשכב זכר**

**ו] הרמב"ם** פיהמ"ש כאן כ' וכמו כן מי שבעל זב אינו נהיה אב הטומאה, ויש לעי' מהו בועל זב, ויש שגרסו זבה, אך צ"ב דזה כפילות יתר, וכן כ' ברמב"ם פ"ג ממשכב ומושב ה"ג כ' וז"ל וכן בועל הזב הרי הוא כנוגע בו, ואחד הנוגע בזב או הנבעל מן הזב עכ"ל. ויש לעי' בכוונתו שכתב בועל הזב, ואח"כ הוסיף או הנבעל מן הזב. [ויש דגרסו שם הנבעלת מן הזב].

ובספר מים טהורים ביאר דכוונת הרמב"ם כאן שזב הבועל במשכב זכר אינו מטמא את הנבעל לו, והביאור הוא דבמשכב זכר אין האיסור מחמת הזיבה אלא מחמת שהוא זכר.

***למעלה מהם מצורע שמטמא בביאה***

ז] המקור שמצורע מטמא בביאה בר"ש וברמב"ם והרא"ש והרע"ב הביאו התו"כ דילפי' מקרא ד"מחוץ למחנה מושבו" דמושבו טמא, ועי' רש"י בב"ב דף ט: דהביא דמצורע מטמא בביאה משום דהוקש למת, וכן בספרי סוף בהעלותך ובחידושי הרעק"א לבב"ב שם תמה דהרי הכא מבואר במתני' כמה חילוקים בין טומאת מת לטומאת מצורע מטמא בביאה, [ועי' להלן ו' נפק"מ].

**ובר"ש כאן מבואר ד' נפק"מ בין טומאת אהל המת, למצורע שמטמא בביאה.**

ח] לכאו' קשה מאי שנא טומאת ביאה של מצורע, מטומאת אהל, שהרי גם בטומאת ביאה של מצורע, כל מה שנמצא בבית טמא, ואילו במתני' מבואר חמור מכולם המת שמטמא באהל, הרי דאהל חמור מטומאת ביאה של מצורע. ובראשונים כאן ביארו דמצינו כמה נפק"מ דבהם חמור טומאת אהל מטומאת מצורע וכדלהלן. [ונתבאר ג' נפק"מ לענין טהור הנכנס לבית, דחלוק דינו בין נכנס לבית שהמת בתוכו, לבין נכנס לבית שהמצורע בתוכו, וכן ג' נפק"מ לגבי המטמא דמטמא דמת בבית חמור ממצורע בבית].

**ג' נפק"מ בטהור הנכנס לאהל לענין לקבל טומאה**

א). דטהור שהכניס ידו לבית המנוגע, טהור כמבואר בחולין לג. משום דביאה במקצת לאו שמיה ביאה, משא"כ טהור שהכניס אצבעו לאהל נטמא כיון דאין טומאתו מדין ביאה אל הבית.

והוסיף עוד הר"ש דאפילו "נכנס כולו חוץ מחותמו, טהור", כמבואר בשבועות יז: והתם מיירי בנכנס "דרך אחוריו" ולכן אפילו נכנס כולו חוץ מחותמו טהור, וכן הגיה כאן במים טהורים והטעם מבואר בגמ' שם דכתיב "והבא אל הבית" דדרך אחוריו לאו דרך ביאה הוא[[69]](#footnote-69)], משא"כ בבית שיש בו מת, אפילו נכנס דרך אחוריו ואפילו הכניס אצבעו לאהל נטמא[[70]](#footnote-70).

והנה לכאו' צ"ב דהרי במתני' כאן לא מיירי על בית המנוגע, אלא מיירי על בית שהמצורע בתוכו, ומנ"ל דגם בזה נאמר הדינים דנתבארו בגמ' בשבועות, דשם מיירי בבית המנוגע דבזה כתיב והבא על הבית, אבל מנ"ל דגם במצורע הנמצא בבית יהיה דין זה דבא מאחוריו טמא דהתם כתיב טמא יהיה "מושבו". [ועי' ספר לימודי דעת מש"כ לבאר בזה].

ב). נפק"מ באופן שיש מחיצת עשרה בתוך הבית, דבמצורע היא מצלת דאם המצורע נמצא תוך המחיצה, כל הנכס לבית יהיה טהור, משא"כ במת אינה מצלת, והביאור בזה משום דע"י המחיצה הבית חלוק לשני מקומות, ואין הטהור בא לאותו רשות שהמצורע נמצא בה, משא"כ לענין אהל המת הרי הטומאה עוברת בכל מקום שיש פותח טפח.

ג). שיעור שהיייה בבית המנוגע כדי שישהה עד שיאכל פת חטין מיסב ואוכל בליפתן, משא"כ במת נטמא מיד.

**עוד ג' נפק"מ במצורע ומת הנמצאים באהל לענין לטמאות**

ד). במצורע יש חילוק בין מצורע עובר למצורע יושב, דמצורע מטמא רק באופן שהוא יושב תחת האילן, אבל אם הוא עובר תחת האילן אינו מטמא את מי שנמצא תחת האילן, ואילו באהל מטמא בין עובר ובין יושב[[71]](#footnote-71).

ה) עוד נפק"מ הביא בתפא"י ריש נגעים דבמשנה נגעים פי"ז מ"ח מבואר ד'מצורע' הנכנס לבית מטמא רק בנכנס רובו, ואילו מת אפילו נכנס מקצתו לאהל מטמא את כל אשר באהל עי' אהלות פ"י, [והיינו דלעיל הנפק"מ היא בטהור עד כמה צריך ליכנס לאהל, ואילו כאן הנפק"מ מצד הטמא הנכנס].

ו). ברמב"ם פיהמ"ש כ' עוד חילוק דמת מטמא באהל גם באופן שהמת מאהיל על הטהור, וגם באופן שהטהור מאהיל על הטמא, אבל במצורע הוא דוקא באופן שהמצורע והמת נמצאים תחת אותו קורת גג מטמאהו, [וכ"כ בביאור הגר"א כאן ובא"ר].

**אם מצורע מטמא משכב ומושב לטומאה חמורה**

ט] ברמב"ם כאן כ' דמשכב ומושב דמצורע טמא בטומאה חמורה, אולם הר"ש לעיל מ"ג כ' דמטמא טומאה קלה, ומצינו בפסחים סז: דנחלקו בזה רש"י ותוס', ועי' עוד יומא ו: תוס' ד"ה שמטמא דהביאו דרש"י חזר בו וס"ל דמטמא טומאה חמורה, [והובא לעיל מ"ג סוף המשנה].

**הערה בדברי התוספתא בענין מי חטאת**

**י] בר"ש** הביא תוספתא "חומר בנבילה שאין במי חטאת, שמי חטאת יש להן טהרה מטומאתן". ופירש הר"ש שמי חטאת יש להם טהרה מטומאתן ע"י השקה או שנפסלו או שנעשית מצוותן. והנה דנו האחרונים אם מי חטאת הוא טומאה בעצם או רק טומאה למתעסקין בה, ולכאו' יש להוכיח מכאן דיש טומאה בעצם המי חטאת, אך יש לדון בזה[[72]](#footnote-72)

**בדברי הר"ש דיש השקה במי חטאת**

**יא] והנה** במש"כ הר"ש שמי חטאת יש להם טהרה מטומאתן ע"י השקה. בספר שיעורי כלים כ' להקשות על הר"ש ממשנה במקוואות פ"י מ"ו, דתנן שם "מלא מי חטאת עד שירבו המים על מי חטאת" ע"כ. מבואר דבשביל לבטל מי חטאת צריכים שיהיה רוב מים אחרים כנגדן. וקשה דאם מועיל השקה לטהר מי חטאת מדוע בעינן רוב מים כנגדם, והא דין השקה הוא אפי' שאין רוב מים אחרים כנגדן וצ"ע[[73]](#footnote-73).

**בסייעתא דשמיא**

# כלים פרק א' משנה ה'

***מחוסר כיפורים אסור בקודש***

**א] בר"ש** כ' כגון זב ומצורע, **וברמב"ם** הוסיף זב זבה יולדת ומצורע[[74]](#footnote-74). **ובתוי"ט** כ' דהר"ש כ' "כגון" משום דלא תני לזבה ויולדת, אבל הרמב"ם שכ' לארבעתם לא כתב כגון, ועיי"ש שכ' דאין מחוסר כיפורים חוץ מאלו.

**ובחידושי** **מהרי"ח** [מודפס על המשניות], העיר על דברי התוי"ט דנקט דאין עוד מחוס"כ, דהרי איכא "נזיר טמא" דצריך להביא קרבנותיו, ותי' בתרי גווני א. משום דהוי טומאת מגע, ובמתני' כאן מזכיר רק טומאות הפורשות מגופו, ב. עוד תי' ע"פ הרע"ב [נזיר פ"ח מ"ב] דנזיר מותר לאכול בקדשים קודם שיביא קרבנותיו. וכ"כ תוס' נזיר דף נה:. אלא שמצינו דנחלקו הראשונים בדין נזיר שלא הביא קרבנותיו אם אסור בקדשים עי' הערה[[75]](#footnote-75)

**בתוס' אנשי שם** הביא מהשושנים לדוד, דמשכח"ל עוד מחוסר כיפורים בגר שמל וטבל ולא הביא קרבנותיו דראב"י ס"ל דנחשב מחוסר כפרה, והביא שם דכן פסק הרמב"ם פ"א ממחו"כ ה"ב דאינו אוכל בקדשים עיי"ש[[76]](#footnote-76)

**האם מחו"כ פוסל בנגיעה בקדשים**

ב] **ברמב"ם** כ' ואינו מותר "לאכול" בקודש עד שיביא קרבנו, ולא הזכיר דמטמא את הקודש, ואילו להלן גבי טבול יום כ' הרמב"ם דהוא "מטמא" את התרומה ועושה אותה שלישי אם נגע בה. **וברש"ש** כאן דייק מדברי הרמב"ם דמחוסר כיפורים מותר ליגע בקדש, וכ"כ התוי"ט סוף נדה, וכ"כ המשנ"א כאן לדייק מדברי הרע"ב דמחו"כ מותר ליגע בקדשים וציין לדבריו [נדה פ"י מ"ז], וכ' הרש"ש ואנכי כבר הוכחתי בחגיגה דף כא. דפוסל בקדש מהתורה[[77]](#footnote-77).

וברמב"ם אבות הטומאות פ"י ה"ג מבואר להדיא דמחו"כ פוסל את הקודש, אכן ברמב"ם שם ה"י מבואר דהוא רק מדרבנן, וכן טבול יום פוסל רק מדרבנן.

**מחו"כ שאכל קדשים אם חייב כרת**

ג] **ברמב"ם** פי"ח מפסוה"מ הי"ג כ' דטבול יום ומחוסר כיפורים שאכל קדש לוקה ואינו חייב כרת. ובראב"ד שם השיג על דברי הרמב"ם וכ' דאף טבול יום ומחוסר כיפורים חייבים כרת באכילתם.

וכן **נחלקו הרמב"ם והראב"ד** פ"ג מבאה"מ ה"ט לגבי מחו"כ שנכנס למקדש אם חייב כרת או לאו, דשיטת הרמב"ם דאינו חייב כרת ואף אינו לוקה, אלא רק מכת מרדות, ואילו שיטת הראב"ד דמחו"כ דנכנס למקדש חייב כרת.

ובדעת הרמב"ם יש להקשות מדוע מחוסר כיפורים שאוכל קדשים לוקה, ואילו לענין כניסה למקדש רק לוקה מכת מרדות, ועי' חיידושי מרן רי"ז הלוי מש"כ לבאר בזה[[78]](#footnote-78).

***בעל קרי אסור בשלשתם***

ד] **ברא"ש** כאן הביא הגמ' יבמות עד: דילפי' לה מקראי ורחץ בשרו במים ואחר יאכל מן הקדשים, והיינו דזה המקור דבעל קרי אסור במעשר עיי"ש. והנה התם בגמ' מיירי בזב, וצ"ל דה"ה לבעל קרי, וברמב"ם ריש פ"ג ממע"ש הביא הקרא ואל ביערתי ממנו בטמא.

ה] ברמב"ם פיהמ"ש וז"ל ובעל קרי הוא זה שראה שכבת זרע לפני שיטהר והוא ראשון לטומאה וכו' **והרי הוא מטמא** את המעשר ועושה אותו שני כמו החולין **ועל כן אסור בשלשתן וכו'** וכמו כן כל ראשון לטומאה הוא גם כן אסור במעשר[[79]](#footnote-79) כמו שיתבאר עכ"ל.

ומשמע ברמב"ם דכיון דהוא מטמא את הקודש, לכן אסור לאכול בתרומה, ולכאו' קשה דהא יש איסור אכילה, וגם איסור לטמאות, והם שני איסורים, כמבואר ביבמות עג:, ובתוס' יבמות דף עג: [ד"ה טומאת] הקשו מדוע בעינן קרא על אכילה בטומאה, תיפו"ל משום דאסור לטמאות ותי' נפק"מ בתחב לו חבירו בבית הבליעה, אי נמי בשלא הוכשר, אכן צ"ל דכוונת הרמב"ם דאיזה טמא אסור באכילת מעשר כל טמא שהוא מטמא.

**אם מוכח במתני' דבעל קרי כרואה**

ו] בר"ש וברא"ש הקשו מדוע לא תני במתני' טמא מת, ותי' משום דלא תני במתני' אלא רק טומאות הפורשות מגופו, וטמא מת הוא טומאת מגע, ובספר משנת ר' אהרן סימן כ"ו הקשה ממתני' דתני בעל קרי בהדי טומאות הפורשות מן האדם, ואם בעל קרי כנוגע בע"כ מבואר דתני במתני' גם טומאת מגע[[80]](#footnote-80).

אכן י"ל בפשיטות דגם אי בעל קרי כמגע, מ"מ חלוק מנוגע ממש, ושפיר דחשיב ליה בהדי טומאות הפורשות מן האדם א). לענין דמשתלח חוץ לב' מחנות, ב). מבואר דחלוק בשיעור טומאתו דרואה במשהו ואילו נוגע בכעדשה[[81]](#footnote-81) ג) וכן מצינו ברמב"ם תרומות פ"ז ה"ח דבעל קרי אסור בתרומת חו"ל, ובגמ' בכורות כז. מבואר דרק מי שטומאה יוצאת מגופו אסור, ועי' בחזו"א [יו"ד רט"ו נדה כ"ב] דכ' דאף אם בעל קרי משום נוגע חשיב טומאה היוצאת מגופו לענין לאסור בתרומת חו"ל, וא"ש דתני לה במתני'.

***בועל נדה***

ז] **בר"ש וברא"ש** כאן הקשו מדוע לא תני במתני' טמא מת[[82]](#footnote-82), ותי' משום דבמתני' כאן תני רק טומאת היוצאות מגופו ואילו טמא מת הוא טומאת מגע, והקשו מבועל נדה ותי' דבועל נדה כטומאת גופו חשיבא, ועוד תי' אי נמי בטומאות הפורשות מחי עיי"ש.

**ובתוי"ט** כאן הביא דבריהם שכ' דבועל נדה כטומאת גופו חשיבא, והוסיף שע"י מעשה רב באה לו טומאה, והיינו דלכן בועל נדה חשיב טומאה היוצאת מגופו. ובתוס' אנשי שם הביא שושנים לדוד דהוסיף לבאר דע"י שכבת זרע שהוציא באה לו טומאה, והיינו דלכן חשיב טומאה היוצאת מגופו.

**בועל נדה בלא הוצאת שכ"ז**

ח] והנה עיקר חידושו של השושנים לדוד שטומאת בועל נדה הוא שייך להוצאת שכ"ז הוא קשה מאד שהרי בגמ' נדה דף טו. מבואר שם להדיא דטומאת בועל נדה שייך גם בלא יציאת שכ"ז דאמרי' שם דלא גמרו ביאתם, וכן מבואר ברמב"ם דבועל נדה בהעראה נטמא.

מיהו יעוי' בתוס' במו"ק טו. [ד"ה בועלי] דכ' דטומאת בועל נדה מכח קרי קאתי, ובמל"מ פ"ג מביאת מקדש ה"ג כבר הקשה על תוס' מהגמ' בנדה דף טו. דמוכח דבועל נדה טמא גם בלא ראיית קרי.

**אם בועל נדה חשיב טומאה מגופו או קבלת טומאה מהנדה**

ט] והנה בעיקר הנידון אם הוא נחשב לטומאה היוצאת מגופו, או דהוא גדר של קבלת טומאה מהנדה, הביאו נפק"מ לכמה דינים. א) עי' רש"י חולין עא. דכ' דטומאת משא יש רק בטומאה היוצאת מגופו. ומצינו דנחלקו הראשונים אם בועל נדה מטמא במשא [עי' לעיל מ"ג מש"נ] ולכאו' תלוי בזה. ב) עי' רש"י יומא ז. דכל שטומאה יוצאת מגופו לא הותרה בו טומאה בציבור, וכ' רש"י דבועל נדה כנדה. ג) עי' ברמב"ם תרומות פ"ז ה"ח לענין איסור אכילה תרומת חו"ל דהוא אסור רק למי שטומאה יוצאה עליו מגופו, ובדרך אמונה שם האריך בענין זה[[83]](#footnote-83).

עוד יש לדון לתלות בזה פלוגתת הרמב"ם והראב"ד בענין אם בועל שומרת יום הוא טמא יום אחד או טמא שבעה, דהרמב"ם פ"ג ממשכב ומושב ה"ב' וג' משמע להדיא דטמא שבעת ימים, ואילו בראב"ד תו"כ סוף פרשת מצורע מבואר דטמא יום אחד, ולכאו' פליגי בזה, דאם הוא קבלת טומאה מהנדה א"כ יהיה דינו כמו הנדה, אבל אם הוא טומאה עצמית אינו שייך לנדה, [ועי' עוד מש"כ בענין זה לעיל מ"ד].

**בדברי הר"ש בתי' השני אם ס"ל דבועל נדה כמגע**

י] בר"ש כאן כ' ב' תירוצים, א) כטומאת גופו חשיבא, ב) אי נמי כטומאה הפורשת מחי, ויש לעי' בתירוץ השני של הר"ש האם ס"ל דהוא באמת טומאת מגע ונמצא דהר"ש נסתפק בזה גופא, או דילמא דבועל נדה ודאי טומאת גופו חשיבא, אלא דהר"ש תי' עוד תי' על הקושיא מדוע לא תני טמא מת.

יא] עוד נראה להוכיח מדברי התוספתא [הובא בר"ש מ"ד] דהוא גדר קבלת טומאה מהנדה, דאיתא בתוספתא חומר בטמא מת מבועל נדה וכן להיפוך, והנה יעוי' בתוספתא דתני חומר משרץ משכבת זרע, וכן חומר בנבילה ממי חטאת, והיינו דכל שנים הדומים זה לזה תני חומר ביניהם, ומעתה יש לעי' מהו הדמיון בין טמא מת לבין בועל נדה, דתני חומר בזה מזה, ואי נימא דשניהם טמאים שבעה הרי גם זב וזבה טמאים שבעה ומדוע לא תני חומר בטמא מת מזב, ואשר לכאו' נראה דהדמיון ביניהם דבועל נדב וטמא מת שניהם טמאים שבעה וקבלו מאחר מאחר דבועל נדה נטמא מהנדה משא"כ זב וזבה הוי טומאה עצמית, ואם כנים הדברים מבואר דבועל נדה הוי טומאה מהנדה, ודוק.

**עשר קדושות**

**בסייעתא דשמיא**

# משנה מסכת כלים פרק א משנה ו

***עשר קדושות הן ארץ ישראל מקודשת מכל הארצות***

א] בגר"א כ' דלא גרסי' ביכורים, ומאידך ברמב"ם ובר"ש גרסו ביכורים, וכן ברמב"ם ביה"ב פ"ז הי"ב גרס ביכורים. ויסוד הנידון בזה נתבאר בכמה אופנים כדלהלן בס"ד.

**מדוע לא תני במתני' מצוות התלויות בארץ**

**ב] בר"ש בכת"י** הקשומדוע לא תני' במתני' אף תרומות ומעשרות ושאר מצוות התלוייות בארץ, דהיינו שביעית ולקט שכחה ופאה וכו', שהם מצוות השייכות רק בארץ ישראל ובזה ארץ ישראל מקודשת משאר הארצות, ונתבאר בזה כמה דרכים ליישב.

**ביאור הר"ש**

**א)** **הר"ש שם** תי' ד"מדרבנן" מיהא גם שאר ארצות חייבין בתרומות ומעשרות, ולכן לא נזכר במתני' תרו"מ, וכ"כ בספר כפתור ופרח סי' י' בשם הר"ש, ומש"כ מדרבנן חייבים בתרו"מ לכאו' כוונתו למשנה בידים [פ"ד מ"ג] דשם מבואר דתיקנו עמון ומואב ובבל דחייבים בתרו"מ, וברמב"ם ריש תרומות, [ועי' מקד"ד סי' נ"ה דכ"כ מעצמו].

אך קשה דא"כ מדוע תני ביכורים, והרי גם ביכורים באים מחו"ל [כמבואר סוף חלה דבאים מסוריא], ובשלמא להגר"א דלא גרסי' ביכורים א"ש, אבל הר"ש עצמו גרס ביכורים, וא"כ קשה מאי שנא ביכורים ממצוות התלויות בארץ[[84]](#footnote-84).

**ביאור הגר"א דמצוות התלוית בארץ תלוי בחובת הארץ**

**ב)** **בביאור הגר"א** כ' דלא גרסי' ביכורים, ומשום דמה דמביאים ביכורים מא"י לאו משום קדושת ארץ ישראל הוא, והוכיח דבריו שהרי לא נזכר במתני' כל המצוות התלוייות בארץ, וע"כ הטעם דאי"ז שייך לקדושת ארץ ישראל וכו'. ובאליהו רבה נתבאר טפי וז"ל דבכורים לאו משום קדושת ארץ ישראל אלא שהיא חובת הארץ ואינה נוהגת אלא בארץ ישראל. אלא עומר ושתי הלחם מה שאין מביאין אותה אלא מא"י היא משום קדושת א"י עכ"ל.

נמצא מבואר דהטעם דלא נזכר תרומות ומעשרות וכל מצוות התלויות בארץ, הוא משום דהא דמביאים אותם מארץ ישראל אינו מחמת קדושת הארץ אלא מחמת חובת הארץ ויש לעי' בביאור כוונתו[[85]](#footnote-85).

**ובאבי עזרי** פ"ז מבית הבחירה כ' לבאר ע"פ דברי הגר"א הנ"ל אף לשיטת הר"ש והרמב"ם דגרסו ביכורים, די"ל דס"ל כתוס' בב"ב דף פא. בשם הרשב"א דביכורים אינם חובת קרקע אלא חובת הגוף, ולכן א"ש דמה דצריך להביאם מארץ ישראל הוא משום קדושת ארץ ישראל ולא משום חובת קרקע, וכ"כ המקד"ד סי'. אבל הגר"א למד כמו תי' קמא בתוס' בב"ב שם דביכורים נמי חובת הארץ נינהו עיי"ש.

אך הקשה באבי עזרי שם דא"כ מדוע לא תני במתני' חלה, דבמקנה בקידושין לו: כ' להוכיח בדברי הרמב"ם פ"ה מביכורים ה"ה דחלה היא חובת הגוף, ועי' תוס' קידושין לו: [ד"ה כל], וצ"ע[[86]](#footnote-86).

**שני ענינים בדין ארץ ישראל**

**ג).** **במנחת חינוך** [רפ"ד אות כ"ב] כ' לבאר, **וכן במשנת ר' אהרן** [סימן י"ט] ביתר ביאור, דבדין ארץ ישראל איכא תרתי, יש מקום שכבשו ישראל ויש במקום זה דיני ארץ ישראל לתרו"מ ולמצוות התלויות בארץ, ועוד יש שם ארץ ישראל המובטחת לאברהם אבינו, ומוחזקת לנו מאבותינו, ויש כמה חילוקי דינים ביניהם[[87]](#footnote-87) [ועי' כתבי הגר"ח בב"ב פא. שהאריך בזה].

ולפי"ז ביארו דמצוות התלויות בארץ נאמר בכל מקום שיש כיבוש לישראל וכמבואר ברמב"ם[[88]](#footnote-88), משא"כ עומר ושתי הלחם, הם תלויים דוקא בקדושת ארץ ישראל שניתנה לאברהם אבינו[[89]](#footnote-89), וא"ש היטב דבמשנתינו דעשר קדושות, מיירי על קדושת ארץ ישראל שניתנה לאברהם, ולכן תני רק עומר ושתי הלחם, ולא תני תרו"מ, [ועי' הערה[[90]](#footnote-90)].

**ובמשנת ר' אהרן** נקט דלזה נתכוון הגר"א,ולכן לא גרס "ביכורים" משום שביכורים תלוי בקנין כיבוש דארץ ישראל, וכמו שאר מצוות התלויות בארץ, והוכיח כן מהגמ' גיטין מז. דפליגי אם יש קנין להפקיע מארץ ישראל ונפק"מ לביכורים, וע"כ דביכורים תלוי בכיבוש דארץ ישראל, דאי משום קדושת ארץ שניתנה לאברהם לא יועיל בזה קנין עכו"ם להפקיע עיי"ש.

אך קשה להר"ש והרמב"ם דגרסו במתני' ביכורים, וצ"ב דהרי ביכורים הם כמו מצוות התלויות בארץ, ומאי שנא מתרו"מ דלא תני במתני'.

**ומרן הגרי"ז אמר בשם מרן הגר"ח** זצ"ל דבביכורים איכא לתרי הדינים, והיינו דהוא גם דין מצוות התלויות בארץ ותלוי בכיבוש א"י, וגם תלוי בקדושת הארץ דילפינן "מארצך" דביכורים טעונים קדושת א"י כמו עומר ושתי הלחם, והביא ראיה ממשתינו דלהרמב"ם גרסי' "ביכורים" וע"כ דשייך לקדושת הארץ, [והובא בשיעורי הגרא"י הלוי שליט"א מנחות מה:, וכ"כ בכתבי הגרי"ז שם[[91]](#footnote-91)], וכ"כ במשנת ר' אהרן י"ט והביא ראיות לזה.

**ויש לעי'** בענין חיוב חלה דהוי ממצוות התלויות בארץ, דהנה במשנת ר' אהרן [סי' י"ז] כ' להוכיח דהוא נמי דין התלוי בקדושת הארץ, דהרי מבואר בגמ' כתובות דף כה. דכשבאו לארץ ישראל מיד נתחייבו בחלה עוד קודם ז' שכבשו וז' שחלקו, הרי מבואר דאינו תלוי בכיבוש, אלא תלוי בעצם קדושת ארץ ישראל שניתנה לאברהם אבינו[[92]](#footnote-92), ומעתה קשה מדוע לא תני במתני' גם חיוב חלה כמו ביכורים וצ"ע[[93]](#footnote-93).

**ביאור המשנ"א**

ד) במשנ"א ביאר באופ"א ולכאו' כוונתו דהכא במעלות דמתני' תני רק מה דקרב מארץ ישראל למזבח, אבל מה דלא קרב למזבח לא תני, ובענין ביכורים י"ל לפי מה דמבואר בכמה דוכתי דנחשב צד מזבח.

**ביאור המקד"ד**

ה) במקד"ד סי' נה' [תרומות] ביאר בזה דדין תרו"מ אי"ז דין התלוי בקדושת המקום דארץ ישראל, אלא הוא דין בעפר ארץ ישראל ואפי' עפר ארץ ישראל שיצא חו"ל ג"כ חייב בתרו"מ, ולהכי לא תני במתני' דידן כיון דהכא תני רק דינים התלויין בקדושת המקום דארץ ישראל. [ועי' ריטב"א גיטין ז: דמבואר כדברי המקד"ד דהוא דין בעפר, אולם במל"מ פ"ב מביכורים ה"ב כ' דודאי אי"ז דין בעפר וזה פשוט ואי"צ ראיות לזה עי"ש].

**בענין עומר ושתי הלחם אם כשרים מעבר הירדן**

עי' ר"ן בנדרים דף כ"ב דאין מביאים עומר מעבר הירדן, ועי' חזו"א זרעים ליקוטים סימן י' מש"כ בזה. ומאידך עי' רש"י סנהדרין י"א. דמבואר דמביאים עומר מעבר הירדן, וכן מבואר ברש"י מנחות פב, ועי' עוד בר"ש תו"כ פרשת אמור מש"כ בזה בב' אופנים אי מביאים עומר מעבר הירדן ועי' עוד שו"ת תשבץ סי' קצ"ח עיי"ש, וכן בסימן ר', ועי' ברכי יוסף תפ"ט עיי"ש.

**בסייעתא דשמיא**

# כלים פרק א משנה ז'

***עיירות המוקפות חומה מקודשות ממנה שמשלחים מתוכן את המצורעים***

**פלוגתת הראשונים בעיירות המקפות חומה אם יש להם קדושת מחנה ישראל**

**א]** בר"ש וברא"ש כאן כ' דמיירי על עיירות המוקפות חומה מימות יהושע, וכ' עוד דיהושע קידש אותם בקדושת "מחנה ישראל", וכן הביאו מהספרי ריש פרשת נשא עיי"ש. וכ"כ תוס' סנהדרין מב: [ד"ה בית], וכ"מ בתוס' רא"ש כתובות מה: [ד"ה ובעיר] עיי"ש, וכ"מ ברש"י פסחים סז. [ד"ה לפנים] וכן מרש"י ערכין לב: עיי"ש.

והנה לפי"ז דהוי "מחנה ישראל", מצורע הנכנס לעיירות המוקפות חומה לוקה בלאו ד"לא יטמאו את מחניהם", וגם עובר בעשה ד"בדד ישב", דיש לו דיני מחנה ישראל, וכן מבואר ברש"י פסחים סז. [ד"ה לפנים] דנכנס לפנים מחומת ערי ישראל לוקה.

אמנם שיטת הרמב"ם דאינו קדוש בקדושת מחנה ישראל, דכ' פ"ג מביאת מקדש ה"ח כ' דמצורע הנכנס לירושלים לוקה, אבל מצורע הנכנס לעיירות המוקפות חומה אינו לוקה, אלא עובר בעשה של בדד ישב, וכ"כ בפיהמ"ש להלן מ"ח, מבואר ברמב"ם להדיא דעיירות המוקפות חומה אינם מקודשים בקדושת מחנה ישראל, ומצורע שנכנס לשם אינו עובר בלאו כמו בנכנס לירושלים.

**איך נתקדשו עיירות המוקפות חומה**

**ב]** ברש"י ערכין לב: [ד"ה וקדשום] כ' דקידשו עיירות המוקפות חומה מימות יהושע "בשני תודות ושיר" עיי"ש. וקידוש זה הוא מדין מחנה ישראל, וכמבואר בגמ' שבועות טו. דמוסיפין על העיר ועל העזרות בשני תודות ושיר.

מיהו ברמב"ם לא נזכר דנתקדשו עיירות המוקפות בשני תודות ושיר, ובחידושי רבינו חיים הלוי [שמיטה ויובל פי"ב הט"ז] כ' דהרמב"ם נחלק על רש"י וס"ל דלא היה קידוש בפנ"ע על עיירות המקופות חומה, אלא עיירות המוקפות חומה נתקדשו בהדי כל ארץ ישראל, אלא דמקומות המקפות נתקדשו קדושה יתירה.

וביארו דרש"י והרמב"ם פליגי לשטתייהו, דלרש"י [פסחים סז.] דס"ל דהוא קדושת מחנה ישראל ומצורע הנכנס לשם לוקה, לכן כ' רש"י בערכין דקדשו בשתי תודות ושיר כמחנה ישראל, אבל הרמב"ם דס"ל דמצורע הנכנס לשם אינו לוקה דאינו מחנה ישראל, לכן נקט דנתקדש בהדי ארץ ישראל בקדושה יתירה לכמה דינים, אבל אי"ז מחנה ישראל. [משנת טהרות], ובביאור מקור דברי הרמב"ם דאינו קדוש במחנה ישראל עי' הערה[[94]](#footnote-94).

אולם בר"ש וברא"ש לא נתפרש אם נתקדשו בשתי תודות ושיר, או דהוי קידוש באופ"א לשם מחנה ישראל,

**כמה נפק"מ בהנידון אם עיירות המוקפות נתקדשו בקדושת מחנה ישראל**

**ג]** א). בקרית ספר להמבי"ט כ' דמצד הדין היה אפשר לאכול קדשים קלים בכל עיירות המוקפות חומה, אלא שיש חסרון שיפסלו ביוצא כשיוציאן מירושלים[[95]](#footnote-95), והנה כל זה שייך רק לשיטת הר"ש והרא"ש ורש"י דיש להם קדושת מחנה ישראל, אבל להרמב"ם אינו מחנה ישראל ואינו יכול לאכול שם קק"ל[[96]](#footnote-96).

ב). עוד נפק"מ י"ל לגבי שוחט את התודה ולחמה בתוך העיר המוקפת חומה, דבגמ' פסחים סג: איתא השוחט התודה ולחמה חוץ לחומה אינו קדוש, ולר' יוחנן מיירי חוץ לחומת בית פאגי, ופרש"י דהוא חוץ לחומת ירושלים, וכ' רש"י דהטעם דלא נתקדש הלחם משום דנפסל ביוצא, [אבל לא נאמר דין "על" בסמוך], ומעתה נפק"מ בלחם הנמצא בעיירות המוקפות חומה, דאי נימא דהוי מחנה ישראל הלחם קדוש, ואם אינו מחנה ישראל הלחם אינו קדוש דמיפסיל ביוצא[[97]](#footnote-97).

ג). עוד יש לדון נפק"מ במחשבת חוץ למקומו אם מחשב לאכול הבשר בעיר המוקפת חומה, דאי נימא דהוא מחנה ישראל וראוי לאכילת קדשים לא הוי חוץ למקומו ואף דא"א להוציא לשם משום שיפסל ביוצא בדרכו לשם, מ"מ אי"ז מחשבת חוץ למקומו דהרי חשב לאכול במקום כשר. והוי כמו שיחשוב להוציא לחוץ ולהחזירו לפנים ולאכול בבית המקדש דלא הוי חוץ למקומו. אולם אי לית ליה קדושת מקום הוי מחשבת חוץ למקומו.

**אם תלוי במוקפות מימות יהושע או מימות עזרא**

**ד] במל"מ** פ"ז מבית הבחירה הי"ג כ' בדעת הרמב"ם דדין שילוח מצורעים בעיירות המוקפות, הם כפי דיני בתי ערי חומה המבואר ברמב"ם פי"ב משמיטה ויובל.

ועי' ברמב"ם שמיטה ויובל [פי"ב הט"ו] דכ' וז"ל "וכיון שגלו בחרבן ראשון בטלה קדושת ערי חומה שהיו בימי יהושע, כיון שעלה עזרא בביאה השניה נתקדשו כל הערים המוקפות חומה באותו העת מפני שביאתן בימי עזרא שהיא ביאה שנייה כביאתן בימי יהושע" עכ"ל. מבואר בזה דדין שילוח מצורעים תלוי בקומות שהיו מוקפים ונתקדשו ע"י עזרא.

ומקורו הוא בגמ' ערכין לב: דנחלקו תנאי אם בטלה קדושה של ימות יהושע וחזרו וקדשו בימי עזרא, או דלא בטלה ותלוי בימות יהושע, והרמב"ם פסק כמ"ד דבטלה קדושה ראשונה, ותלוי בקידוש של עזרא, [ודנו האחרונים אם עזרא קידש מקומות המוקפים, שלא היו מוקפים מימות יהושע[[98]](#footnote-98)].

אולם הר"ש והרא"ש כאן כ' דמתני' כאן מיירי על עיירות המוקפות חומה "מימות יהושע", ויש לעי' האם הוא משום שפסקו הלכה כמ"ד בערכין לב: דקדושה ראשונה קדשה לעתיד לבא, או דכוונתם כפי המבואר במתני' בערכין לב. דבתי ערי חומה הם עיירות המוקפות מימות יהושע, אף דבגמ' מבואר דמצאו אותם עיירות וקדשו אותם בימי עזרא, וא"כ כוונתם לקידוש של עזרא, וצ"ע.

**אם נוהג שילוח מצורעים בעיירות המוקפות שלא מימות יהושע**

**ה]** **במל"מ** בהל' טומאת צרעת פ"י ה"ז, כ' בדעת הרמב"ם דמיירי על מקופות חומה מימות יהושע בין נון עיי"ש, וכן מבו' במל"מ פ"ז מביה"ב הי"ג, ובמעשה רוקח על הרמב"ם שם. **וכן מוכח בתוספתא** כאן [פ"א הי"א] "עיירות המוקפות חומה מקודשות ממנה שמשלחין מתוכן את המצורעים "והבית צמות בתוכן לאחר י"ב חודש" ע"כ, מבואר בתוספתא שהוסיף במעלות גם דין בתי ערי חומה, וזה דין במוקף מימות יהושע כדאיתא בערכין לב.

**ומאידך** יש לדקדק מסתימת דברי הרמב"ם בכל דוכתא דכ' מצורעין משתלחין מעיירות המוקפות חומה, ולא הזכיר מימות יהושע[[99]](#footnote-99), ומשמע דמכל עיר המוקפת חומה צריך לשלח, ואף שהקיפוה אחר ימות יהושע, [דאילו לענין בתי ערי חומה פירש הרמב"ם [בשמיטה ויובל פי"ב ] דדוקא מוקפות מימות יהושע, ומדסתם כאן משמע דהוא בכל מקום המוקף] [[100]](#footnote-100). וכן כתב בספר הכתב והקבלה [פר מצורע פרק י"ד מ'] בשיטת הרמב"ם, וישב בזה קושיית הרעק"א מארבעה אנשים מצורעים בשומרון[[101]](#footnote-101)

אך קשה דבתוספתא מבואר להדיא דמיירי על ימות יהושע, אכן י"ל דהרמב"ם נקט דמתני' דידן פליגא על התוספתא דבמתני' לא נזכר בתי ערי חומה, וא"כ הרמב"ם פסק כמתני' וצ"ע.

**העולה מהנ"ל** **בענין שילוח מצורעים**

**ו] א)** בדעת הרמב"ם לדעת המל"מ מצורעים משתלחין מעיירות המוקפות חומה שנתקדשו ע"י עולי בבל **ג)** בספר הכתב והקבלה כ' בדעת הרמב"ם דהוא תלוי בכל מקום המוקף ואינו שייך לקדושה כלל **ג)** הרא"ש והר"ש כ' דהוא תלוי במקום המוקף בימות יהושע, [ויש לעי' אם פסקו כמ"ד בערכין שקידשה לשעתה ולעתיד לבא]

**שילוח מצורעים נוהג רק בא"י**

**ז]** ברמב"ם פ"י מטומאת צרעת ה"ז כ' דין המצורע שיהיה לו מושב לבדו חוץ לעיר שנאמר מחוץ למחנה מושבו, ודבר זה בעיירות המוקפות חומה בארץ ישראל בלבד עכ"ל, ואי נימא כהמל"מ שדין שילוח מצורעים תלוי בקדושה שנתקדשו ע"י יהושע או עזרא, צ"ב מאי קמ"ל בזה שהוא דוקא בא"י.

אכן אי נימא כפי שנקט בספר הכתב והקבלה דהוא דין בכל מקום המוקף, ואינו שייך לקדושת ימות יהושע א"ש היטב, דהרמב"ם צריך לחדש דהוא דין דוקא בארץ ישראל, [וביאור הדין מדוע דוקא בארץ ישראל ולא בחו"ל נתבאר בהערה לעיל אות ד'] אך צ"ב מנ"ל להרמב"ם הא דנוהג דוקא בא"י.

ויש לבאר דהנה כבר הקשו מפרשי המשנה במה דתני עשר קדושות, דהרי במנין המעלות דמתני' יש "אחד עשרה", ועי' תוי"ט, ועוד מש"כ בזה מפרשי המשנה בכמה אופנים.

אכן נראה דהרמב"ם בא ליישב זה, דכ' [פ"ז מבית הבחירה הי"ב] כ' "ארץ ישראל מקודשת מכל הארצות וכו'", ובהל' י"ג כ' ז"ל "**עשר קדושות הן בארץ ישראל** וזו למעלה מזו, עיירות המוקפות חומה מקודשות משאר הארץ וכו' עכ"ל, מבואר דמתחילה תני דארץ ישראל מקודשת, ואח"כ תני עוד דמצינו עשר מעלות וקדושות בתוך המקום המקודש דארץ ישראל, והיינו דעשר קדושות של המשנה הוא בתוך א"י גופא, ומעתה י"ל דזה המקור דעיירות המוקפות נאמר דוקא במעלת וקדושת ארץ ישראל.

ויש להסתפק לפי"ז במקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, דמצינו ברדב"ז [פ"ד מסנהדרין ה"י] דאף שאינו נוהג שם מצוות התלויות בארץ, מ"מ נוהג שם כמה דינים כמו סמיכה, ומצות ישוב א"י, ומעלה קבורה דא"י, וכ"כ הרמב"ן ריש גיטין דיש שם מעלת ישוב א"י, ומעתה יש לדון אם הקיפו שם חומה האם יש שם דין שילוח מצורעים לפי שיטת הרמב"ם [לפי מה דנקט הכתב והקבלה] וצ"ע.

**בגדר דין שילוח מצורעים מעיירות המקפות**

**ח]** בחידושי הגר"ח על הש"ס [מו"ק דף טו.] כ' להוכיח דבשילוח מצורעים נאמר תרתי א). איסור לטמאות את המחנה, ב). וגם נאמר הלכה מדין ניהוגי המצורע עצמו לישב בדד, וכמו דיני מנודה ואבל עיי"ש. ועי' זכרון שמואל [סימן ע"ט] דכ' להוכיח בגדר דין שילוח מצורעים, דהוא דין בניהוגי המצורע שלא יכנס למקום המוקף חומה, ועי' בזה עוד בשיעורי הגרמ"ד זבחים דף נה. בשם מרן הגרי"ז.

**נפלו החומות, האם מותר למצורע ליכנס לשם**

**ט]** ואפשר דיהיה **נפק"מ** בהנידון הנ"ל, באופן שנפלו החומות מעיר המוקפת חומה מימות יהושע, דלרש"י והר"ש יהיה איסור למצורע ליכנס, לשם למ"ד דלא בטלה הקדושה, [עי' רמב"ם וראב"ד פי"ב משמיטה ויובל הט"ו דנחלקו בנפלו החומות אם בטלה קדושת בתי ערי חומה].

ומעתה אי נימא כהסוברים דהוא תלוי בימות יהושע אף כאן יהיה אסור ליכנס לשם כיון דאסור לטמאות את קדושת המקום, אבל אי נימא דהוא דין בכל מקום המוקף חומה, ואינו שייך לקדושה, לכאו' יהיה מותר ליכנס [אא"כ נימא דלהרמב"ם יש תרי דינים לשילוח מצורעים, גם אסור ליכנס למקום המוקף, וגם מקום קדוש וזה צ"ע].

**עיר שרובה עכו"ם אם מותר למצורע ליכנס**

**י]** וכן נפק"מ לאידך גיסא, בעיר שרובה עכו"ם דכ' התוס' בכתובות מה: דבטל ממנה דין קדושת מחנות ואין משתלחין מצורעין משם, אבל לפי הרמב"ם אי נימא דהוא דין בכל מקום המוקף חומה יהיה הדין דמשתלחין משם.

**בדין שילוח מצורעים בשילה בכל הרואה**

**יא]** יש לעי' בדין שילוח מצורעים בשילה אם נאמר דין בכל הרואה, דהרי בשילה אוכלים קדשים קלים ומע"ש בכל הרואה, וא"כ אפשר דהוא כמחינה ישראל שמשלחין מצורעים, אולם עי' חידושי מרן ריז הלוי פרשת ראה שכ' הגרי"ז באריכות דכל הרואה לא היה דין מחנה ישראל אלא דין לפני ה', וכיון שלא היה בהם דין מחנה ישראל, ה"ה דלא יהיה איסור כניסת מצורעים.

***ומסבבים לתוכן מת עד שירצו יצא אין מחזירין אותו***

**אם האיסור לקברו שם או להכניסו בלא לקברו**

**יב]** בפיהמ"ש להרמב"ם כ' דמשיצא מן העיר אין מחזירין אותו "לקברו" ואפילו ע"י ז' טובי העיר, אבל קודם שיצא מותר לקברו ע"י רצון ז' טובי העיר ואפילו בירושלים. וכן מבואר ברמב"ם פ"ז מבית הבחירה הי"ג,

מבואר דהאיסור במתני' יצא אין מחזירין אותו קאי על "לקברו" בעיר המוקפת חומה. ומשמע דמותר להכניסו רק בכדי לספדו, וכל האיסור להכניסו הוא לקברו שם, אך ברדב"ז פי' בדעת הרמב"ם דאסור להכניסו כלל ואפילו שלא ע"מ לקברו.

אולם בראב"ד בהשגה שם נחלק וכ' דאפילו רצו ז' טובי העיר לקברו אין קוברין עיי"ש. וכ' "אבל אם רצו לסבבו בעיר כדי להרבות בהספדו ובכבודו עד שירצו קרוביו להוציאו מסבבין" עכ"ל מבואר בדבריו דביאור המשנה יצא אין מחזירין אותו קאי על לספדו, ובזה מותר קודם שהוציאו אותו, אבל לקברו שם לעולם אסור.

ובר"ש וברא"ש נראה דלמדו כהראב"ד, דכ' להוכיח דהוא דין דרבנן מהא דמבואר דהכניסו עצמות יוסף לתוך המחנה הרי דמותר מדאוריתא להכניס מתים למחנה ישראל, ולכאו' אי נימא דהאיסור הוא לקברו אין ראיה כלל מהתם דהרי לא קברו שם עצמות יוסף, וע"כ דנקטו דהאיסור הוא על עצם הכניסה לעיירות המוקפותד.

**מאי שנא מכל עיר שאין קוברין בה**

יג] במשנה אחרונה וביכין הקשו דהא איתא במשנה בב"ב דיש דין של הרחקת נזיקין לא לקבור מת בתוך העיר אלא מרחיקין מן העיר חמשים אמה והוא דין של הרחקת נזיקין. וא"כ מה הריבותא כאן יותר מכל עיר ועיר. ובאמת יעוי' בתוספתא בב"ב דדין זה נאמר על כל עיר ועיר[[102]](#footnote-102).

**בדין קבורת המלכים** **בעיירות המוקפות חומה** – עי' שיעורי כלים מש"נ

**בדין קבורה בעיירות המוקפות חומה "בזמן הזה"** עי שיעורי כלים מש"נ.

**בסייעתא דשמיא**

# משנה מסכת כלים פרק א משנה ח

***לפנים מן החומה מקודש מהם שאוכלים שם קדשים קלים ומעשר שני***

א] בר"ש וברא"ש כ' ועוד מקודש לכמה דברים **א.** לדין שוחט את התודה ולחמה חוץ לחומה[[103]](#footnote-103) **ב.** לענין שוחט פסח על החמץ ולחמה חוץ לירושלים דאינו עובר, ועי' רעק"א בגליון הש"ס פסחים סג. ובתשובה קעו[[104]](#footnote-104) **ג.** לענין זקן ממרא דצריך שיהיה המראה תוך ירושלים, **ד**. ועי רמב"ם פ"ז מבית הבחירה הי"א שהוסיף עוד הרבה מעלות בירושלים על שאר עיירות.

**בענין מקום המראתו של זקן ממרא**

ב] בר"ש וברא"ש כ' כאן דירושלים מקודשת לענין זקן ממרא שצריך שיהיה בתוך ירושלים, והנה בגמ' סנהדרין יד: מבואר בדין זקן ממרא שאם מצאן בבית פאגי והמרה עליהם אינה המראה, ודריש לה מקרא "וקמת ועלית על המקום", והנה להר"ש נאמר כאן הלכה שיהיה המראה "בירושלים" לפנים מן החומה. וברא"ש כאן כ' דצריך שיהיה "במחנה לויה"[[105]](#footnote-105).

אכן שיטת רש"י סנהדרין יד: [ד"ה מצאן] ותוס' שם ד"ה [מלמד] דצריך שהמראה תהיה דוקא ב"לשכת הגזית", אבל חוץ ללשכת הגזית אפילו בירושלים אינו נעשה זקן ממרא[[106]](#footnote-106) ועי' שיעורי הגרי"מ כאן שכ' דגם להר"ש צריך שיהיה בלשכת הגזית, אלא דנאמרו בזה תרי דינים גם דין קדושת ירושלים, וגם דין סמוך למקום המקדש, ולכן שייך גם לקדושת ירושלים.

**ג] בענין קדושת ירושלים בעובי החומה, .....**

**בענין קדושת מחנה ישראל אם היה גם באויר או רק על הארץ**.....

**ד]** עי' פסחים צב. ועי' חי' הגרי"מ דנפק"מ לאכול בגגין ועליות מעשר שני, דאף דאינו מדין קדושת מחנות, אבל אפשר דמדין לפני ה' שפיר מתקיים.

**בענין ד' מחנות בתוך ישראל**

ה] עי' רמב"ם פיהמ"ש שכ' מחנה ישראל היה ד' מחנות, ועי' עוד רמב"ם פ"ז הי"א שכ' "מחנה ישראל והוא ארבע מחנות", ויש לעי' למה כוונתו, ובקרית ספר כ' דכוונת הרמב"ם לד' דגלים.

ועי' רש"י זבחים נה. [ד"ה ואיזה] דכ' דכל אחד בתוך דגלו שלו הוי מחנה ישראל, ובשפ"א זבחים כ' לחדש דבין הדגלים המקום לא היה מחנה ישראל, וא"ש דהיה ד' מחנות.

אלא שיש להקשות דא"כ איך אכלו קדשים בכל הד' המחנות, והרי מבואר ברש"י עירובין ו. דמבואר דהיה מפולש מצד לצד וא"כ איך אכלו קדשים בכל ד' מקומות הדגלים, והרי לא היה אפשר להוציא בין הדגלים כיון שהיה מפולש ושם היה נפסל ביוצא. ואולי באמת לא היו יכולים לאכול, אלא רק במקום הסמוך למחנה לויה, וצ"ע.

***הר הבית מקודש ממנו שאין זבים וזבות נדות ויולדות נכנסים לשם בדין בעל קרי בהר הבית***

**בהטעם דזבים וזבות חמירי להשתלח מהר הבית**

ו] בהטעם דזבים וזבות נדות ויולדות משתלחין חוץ לשני מחנות, ואילו טמאי מתים מותרים ליכנס במחנה לויה, מצינו ב' טעמים, א). בגמ' פסחים סז. משום דרק טומאה יוצאת מגופו, ב). בספרי נשא [הובא כאן ברמב"ם פיהמ"ש וברע"ב] דהטעם הוא משום דזב חמור שמטמא משכב ומושב תחת אבן מסמא, ועי' רמב"ם פ"ג מביא"מ ה"ג.

**בדין בעל קרי אם משתלח מהר הבית**

ז] במתני' כאן לא נזכר "בעל קרי" דמשתלח חוץ להר הבית, אמנם בגמ' פסחים דף סז: אמר ר' יוחנן בעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות, ומבואר דגם בעל קרי אינו נכנס להר הבית, ויש לעי' מ"ט לא נזכר במתני' כאן בעל קרי.

וברמב"ם פ"ז מבית הבחירה הט"ו הביא דינא דמתני' ולא הזכיר דבעל קרי משתלח חוץ להר הבית, ועי' מל"מ שעמד בזה, וכ' דאף הרמב"ם ס"ל דהדין אמת דבעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות, וציין להרמב"ם פ"ח מבית הבחירה ה"ז שהזכיר שם דין בעל קרי.

ובמים טהורים כאן כ' לחדש דהרמב"ם למד, דדין זה תלוי במחלוקת של הסוגיא בפסחים והספרי שהובאו לעיל, דלהסוגיא בפסחים דהטעם דזבים חמירי הוא משום דטומאה יוצאת מגופו ה"ה דבעל קרי משתלח משום דטומאה יוצאת מגופו, אבל להספרי דהטעם הוא משום שעושה משכב ומושב הרי בעל קרי אינו עושה משכב ומושב ולכן אינו משתלח. ולפי"ז ביאר דהרמב"ם דפסק בפ"ג מביאת מקדש ה"ג כהספרי, לכן פסק דבעל קרי אינו משתלח. [ועי מי נפתוח פרפר י"ז אות י"ג].

ועי' חזון יחזקאל [תוספתא נדה פ"ה ה"ו] דכ' דהרמב"ם פסק כמ"ד בעל קרי כנוגע ולכן אינו משתלח חוץ לב' מחנות כמו כל נוגע בקרי שאינו משתלח, אבל הגמ' פסחים סז: ס"ל כמ"ד בעל קרי כרואה דחשיב טומאה היוצאת מגופו ולכן משתלח חוץ לב' מחנות, [וזהו דלא כתוס' בנדה כב. דכ' דגם למ"ד בעל קרי כנוגע הרי הוא משתלח חוץ לב' מחנות].

**מחנה לויה שבמדבר**

ח] במשך חכמה פר' במדבר, הקשה איך הלויים שהיו גרים במחנה לויה שבמדבר שמשו מטותיהם, והרי בעל קרי אסור במחנה לויה עיי"ש מש"כ דסמוך למשכן העדות שם היה מחנה לויה, ושם שמרו הלויים וגרו שם גברים לבד בלא נשותיהם, והיה בריחוק אלפיים אמה מקום ששם דרו הלויים עם נשותיהם ושם לא היה דין מחנה לויה[[107]](#footnote-107).

**משכבות ומושבות טמאים אם צריכים להוציאם מהר הבית**

ט] בתוספתא כאן סוף פרק קמא, איתא "ר' שמעון אומר כשם שאין זבין זבות נדות יולדות נכנסין להר הבית כך משכבן ומושבן כיוצא בהן", מבואר דגם משכב ומושב של זב משתלח, אולם ברמב"ם לא הביא דין זה, וצ"ע בטעם הדבר. ובביאור דין זה עי' או"ש פ"ז מק"פ סוף הלכה ח' דכ' דהוא דין דמגע זב כזב לכמה דינים וגם לגבי שילוח מחנות עיי"ש, ודבריו צ"ב[[108]](#footnote-108).

ובשיעורי הגרי"מ זצ"ל [קונטרס י"ח דבר סימן י"ט] ביאר ע"פ הגמ' פסחים דהדין שילוח זבים הוא משום שטומאה יוצאת מגופו, ולפי"ז ביאר דמדרס הוא בגדר טומאה עצמית ונחשב טומאה היוצאת מגופו, ועי' בהגהת מרן הגרא"ז מלצר זצ"ל על חדו"ת של הגרי"מ הנ"ל ומבואר דנקט כן [ונדפס בשיעורי הגרי"מ][[109]](#footnote-109).

**בדין כניסה של בועל נדה להר הבית**

י] בגמ' פסחים סח. מבואר דבועל נדה כטמא מת למחנותם, ואינו משתלח מהר הבית, והנה אי נימא כמבואר בגמ' פסחים דזב משתלח מב' מחנות משום טומאה היוצאת מגופו, הרי מבואר בזה דבועל נדה אינו נחשב לטומאה היוצאת מגופו, [ולעיל מ"ג ומ"ד נתבאר בענין זה], ועי' רדב"ז פ"ז מתרומות ה"ט דכ בדעת הרמב"ם דחשיב טומאה היוצאת מגופו.

ובחידושי רבנו חיים הלוי פ"ח ממשכב ומושב כ' דהטעם דהרמב"ם בפ"ג מביאת מקדש כ' דזבים וזבות משתלחים מפני שהם מטמאין תחת "אבן מסמא", ולא סגי ליה במה שמטמאין משכב ומושב, משום דבועל נדה נמי מטמא משכב ומושב, ואפ"ה יכול ליכנס למחנה לויה, ולכן כ' הרמב"ם אבן מסמא, דבועל נדה אינו מטמא באבן מסמא ולכן יכול ליכנס עיי"ש, אמנם בחזו"א בגליונות שם הביא תו"כ להדיא דמבואר דבועל נדה מטמא באבן מסמא[[110]](#footnote-110).

**בענין גוים גזרו עליהם כזבים, מדוע יכולים ליכנס להר הבית**

יא] בר"ש הקשה להלן דהרי גוים גזרו עליהם כזבים וכמבואר בנדה דף לד. ומדוע לא יהיו אסורים ליכנס לכל הר הבית כמו זבים, ותי' וז"ל "עובדי כוכבים נמי אף על פי שגזרו עליהם שיהו כזבים לכל דבריהם כדאיתא בפרק בנות כותים (דף לד א), לענין שילוח מחנות לא גזרו עלייהו אלא כטמאי מתים" עכ"ל[[111]](#footnote-111). ועי' מקד"ד [סי' ל"ח] שביאר דלענין שילוח מחנות בעינן שיהיה טומאה היוצאת מגופו. ולכן אינו משתלח מכל הר הבית.

**בדין עמי ארצות גזרו עליהם כזבים האם אסורים גם בשילוח מחנות**

יב] עי' בגמ' שבת ובגמ' ע"ז ובגמ' חגיגה דעמי ארצות גזרו עליהם שיהיו כזבים, ומעתה יש לעי' אם מותרים ליכנס להר הבית.

והנה שיטת תוס' שבת טו: [ד"ה ועל] דע"ה שעשו אותו כזב אינו מטמא בהיסט ומדרס, ומעתה לפי המבואר בספרי דזבים וזבות אינם נכנסים כיון דעושין משכב ומושב, א"כ ע"ה יהיה מותר בכניסה כיון דאינו עושה מדרס, מיהו ברמב"ם מבואר פ"י ממשכב ומושב ה"א כ' דבגדי ע"ה מדרס לטהרות, וא"כ הרי עושה מדרס וא"כ מדוע לא יהיה אסור בכניסה להר הבית, וצ"ל דלא גזור לענין זה. [ואי נימא כהגמ' פסחים דהוא תלוי בטומאה היוצאת מגופו יש לדון אם נחשב יוצאת מגופו, ובמקד"ד לגבי עכו"ם כ' דנהי דגזרו עליו שיהיה כזבים מ"מ לא חשיב טומאה היוצאת מגופו].

**מדוע לא תני בהר הבית כל מורא מקדש**

יג] במשנה אחרונה הקשה מדוע לא תנן במתני' דיני מורא מקדש, כמבואר בגמ' ברכות פרק הרואה עיי"ש דלא יכנס בפונדתו ובאבק שעל גבי רגליו וכו'. ותי' י"ל דהתם אינו אלא מדרבנן, [אף על גב דמפיק לה מדכתיב של נעלך אסמכתא הוא], ודבריו צ"ב דהרי ודאי במתני' מצינו דתני לה גם דינים של דרבנן כמו החיל מקודש ממנה שאין גויים וטמאי מתים נכנסים לשם וכן עזרת נשים שטבול יום אינו נכנס וכו'[[112]](#footnote-112).

**האם בהר הבית יש קדושה יתירה על ירושלים**

יד] הר הבית מקודש ממנו שאין זבים וזבות נדות ויולדות נכנסים לשם.ומשמע בזה דבהר הבית יש קדושה יתירה על ירושלים. ויש להעיר בגמ' יומא דף ח. תנו רבנן אין בין כהן השורף את הפרה לכהן גדול ביוה"כ, אלא שזה פרישתו לקדושה וזה פרישתו לטהרה. ובתוס' שם פי' דכהן גדול ביוה"כ היה פרישתו לקדושה כיון דלשכת פרהדרין היתה בנויה בקדש סמוך לעזרה, אבל כהן השורף הפרה היה פרישתו לטהרה וז"ל התוס' שם וזה פרישתו לטהרה ללשכה שעל פני הבירה העומדת בהר הבית "שאין בו קדושה יתירה על ירושלים" אלא טהור יותר שהזב ובעל קרי וכל מי שטומאה יוצאת מגופו אין נכנסין לו עכ"ל.מבואר בדבריהם דבהר הבית אין קדושה יתירה על ירושלים.

**בסייעתא דשמיא**

***החיל מקודש ממנו שגוים וטמאי מתים משתלחים לשם***

**בגדר הדין דגויים אסורים ליכנס לחיל**

טו] מבואר במתני' שגויים מותרים ליכנס להר הבית, אלא שאסורים ליכנס להחיל, ובר"ש וברא"ש כ' דהוא דין דרבנן שלא יכנסו גוים ועשו חכמים מעלה שלא יכנסו לשם עובדי כוכבים וטמא מתים.

**במקד"ד** [סי' ל"ח אות ג']כ' לדון האם הדין שילוח של גויים מהחיל הוא דין מחמת שגזרו טומאה על הגויים וממילא הם מטמאים את המחנה והוא דין שילוח מדין טומאה, או דילמא דהוא דין של מחיצה לגויים, ואינו שייך למה שגזרו טומאה על הגויים

**האם העכו"ם מצווה או שהוא דין על הישראל להוציאו**

טז] ובמקד"ד שם כ' דאם הוא גדר של טומאה א"ש דנאמר דין על ישראל להוציא את העכו"ם כמו שרץ שנכנס למקדש שיש דין להוציא שרץ מהמקדש, אבל אם הוא גדר של מחיצה צ"ב מי מוזהר בזה, דהרי עכו"ם אינם מחוייבים אלא בשבע מצוות, [ואף בדרבנן אינם מוזהרים שהרי כל החיוב לקיים דרבנן הוא מקרא דלא תסור וגוי אינו מחוייב בזה] עכ"ד.

ובחסדי דוד על התוספתא כאן כ' להביא מהרי"ט דהמכניס גוי למקדש עובר על לפני עיור, מבואר דהעכו"ם עצמו נמי עובר באיסור, וביאר בחס"ד שם דילפי' מקרא ד"והיו לך למס ועבדוך", דהגויים מחוייבים להשתעבד ולקבל מה שגוזרין עליהן חכמי ישראל, ואם עברו, עבירה היא בידם. ומאידך עי' חידושי מרן רי"ז הלוי [עמ' ע"ג] שכ' שם דאין עכו"ם מחוייבים בדרבנן עיי"ש, ולפי הגרי"ז צ"ל דהוא דין טומאה, ועי' הערה[[113]](#footnote-113).

**האם טמא שרץ מותר ליכנס לחיל**

יז] בתוס' יבמות ז: [ד"ה וראה] וכן בתוס' זבחים לב: ד"ה [ורבי בסוה"ד] מבואר דאף שאר טמאים כגון טמא שרץ ונבילה אסורים ליכנס לחיל, אולם בתוס' זבחים לא: מבואר להדיא דטמא שרץ יכול ליכנס לחיל, [אלא דמבואר דאינו יכול ליכנס לעזרת נשים], אלא לפי הגהת השטמ"ק יוצא שטמא שרץ אסור בחיל [והביאו המקד"ד ל"ח]. וכן מבואר בתוס' חולין ב: [ד"ה שמא], דטמא שרץ מותר בחיל.

**בדין כניסת בועל נדה לחיל**

יח] ברמב"ם כ' דבועל נדה אסור ליכנס לחיל, ובמל"מ כ' דמקור דברי הרמב"ם ממתני' זבים פ"ה "בועל נדה כטמא מת" ובפסחים סו. אי' למחנותם קאמר. וראיתי לדון האם בועל נדה דומה לטמא מת בזה שהוא אב הטומאה, או בזה שהוא טמא טומאת שבעה, [משנ"ט ועיי"ש שדן כמה נפק"מ בזה].

**האם השילוח מהחיל הוא דין דרבנן או דאוריתא**

יט] הר"ש והרא"ש כאן כ' דהשילוח מהחיל הוא דין דרבנן, אולם בראב"ד ביאת מקדש פ"ג משמע שהבין בדברי הרמב"ם דהוא דין דאוריתא, וכן נקט הר"י קרוקוס, אולם צ"ע מהיכא תיתי שיהיה דאוריתא, ועי' ר"ש סוף פירקין שכ' דאי נימא דמעלות דאוריתא, הוא משום דהלכתא גמירי לה, דהר הבית, החיל, ועזרת נשים, ועזרת ישראל, ועזרת כהנים, ובין האולם ולמזבח, והיכל, כולהו הלכתא גמירי לה ע"כ. מבואר כאן דגם החיל הוא הלכתא גמירי לה, אכן בדברי הר"ש י"ל כמו שכ' הרמב"ן סהמ"צ ל"ת ע"ג דאף למ"ד מעלות דאוריתא היינו רק לענין קדושת המקומות, אבל האיסור כניסה הוא דרבנן, וי"ל דכוונת הר"ש לקדושת המקומת, ועי' עוד מש"נ בזה [להלן מ"ט אות א בענין מעלות דאוריתא או דרבנן].

***עזרת נשים מקודשת ממנה שאין טבול יום נכנס לשם ואין חייבין עליה חטאת***

**עזרת נשים -חצר החדשה**

כ] בר"ש וברא"ש הביאו הגמ' יבמות ז: דהוא מגזירת יהושפט, מאי חצר החדשה שחידשו בו דבר ואמרו טבול יום אל יכנס למחנה לויה, ויש לעי' מהו הלשון חצר החדשה, ובשם מרן הגאב"ד מפונבי"ז הביאו לבאר דקדשו המקום להיות יותר קדוש, ואי"ז רק איסור כניסה לשם, ולכן קרי לה חצר החדשה, דנתקדשה בקדושה יתירה, ויסוד זה נתבאר בהרחבה ממרן הגרי"ז זצ"ל כדלהלן.

**בגדר החילוק בין איסור כניסה לחיל לאיסור כניסה לעזרת נשים**

כא] יש לדקדק כמה חילוקים בין גדר "גזירת החיל" לבין הגדר של "גזירת עזרת נשים", א. לשון המשנה ואין חייבין עליה חטאת ואילו לגבי החיל לא תני לה לשון זו דאין חייבין חטאת ומאי שנא, ב. ברמב"ם פ"ז מביה"ב הי"ז כ' עזרת נשים מקודשת מן החיל וכו' ואיסור זה מדבריהם, ועי' ראב"ד שהשיג דהרי גם החיל מקודש מדבריהם, [ועיי"ש רי קורקוס ורדב"ז], ג. הרמב"ם פ"ג מביא"מ ה"ט "אבל טמא מת או טבול יום שנכנס לעזרת נשים וכו' אף על פי שאינו לוקה מכין אותו מכת מרדות" עכ"ל ובכ"מ הקשה דהרי טמא מת כבר אסור מהחיל, ואילו לענין מלקו תני לה רק דלוקה רק בעזר"נ.

וביאר מרן הגרי"ז זצ"ל[[114]](#footnote-114) דחלוק גדר של איסור כניסה לעזרת נשים מאיסור כניסה לחיל, דאיסור כניסה לחיל הוא מעלה בעלמא שלא ליכנס לפנים מהחיל, אבל אינו בגדר עוד מחנה בפנ"ע, משא"כ עזרת נשים הוא גדר של מחנה מדרבנן, וראיה לזה הביא מדברי הגמ' זבחים קטז: דאחר שנתבאר ג' מחנות איתא "תניא רשב"י אומר עוד אחרת היתה וחיל עזרת נשים היא", [ובשטמ"ק שם מחק המילה "חיל"], ופרש"י שם מחנה רביעית חלוקה מהר הבית ועזרה וכו' וע"כ, מבואר בזה דרבנן תקון עוד "מחנה רביעית" שהיא עזרת נשים.

ולפי"ז ביאר הגרי"ז דברי הרמב"ם דרק הנכנסים לעזרת נשים לוקין מכת מרדות משום שהוא כניסה למחנה, ודמי לאיסור של כניסה למחנה בטומאה כעין דאוריתא, אבל איסור כניסה לחיל הוא מעלה בעלמא ואינו בגדר מחנה ולכן אין לוקים עליה מכת מרדות.[[115]](#footnote-115)

**למ"ד טבול יום דזב כזב אם מותר בהר הבית**

כב] בר"ש כאן כ' דהא דמבואר במתני' דטבול יום יכול ליכנס למחנה לויה עד עזרת נשים, הוא משום דקאי כמ"ד טבול יום דזב לאו כזב, אבל למ"ד טבול יום דזב כזב אסור לו ליכנס לכל הר הבית משום שדינו כזב.

וכן שיטת רש"י יבמות ז: וזבחים לב: [ד"ה אע"פ], ולדבריו מתני' כאן מיירי על טבול יום דשאר טמאים ולא על טבול יום דזב, אולם תוס' זבחים שם נחלקו על רש"י והוכיחו מכמה ראיות, דגם למ"ד טבול יום דזב כזב, היינו רק לענין איסור אכילת פסח בטומאה, אבל לענין כניסת מחנות לא נאמר הדין של טבול יום דזב כזב.

**טבול יום שהוא גם מחוסר כיפורים**

כג] התוס' בזבחים וביבמות שם [ד"ה רבי יוחנן] לחדש **דאפילו למ"ד טבול יום דזב לאו כזב דמי** מ"מ באופן שהטבול יום יהיה גם מחו"כ, כמו בזב ג' ראיות, דאיכא תרתי גם טבול יום וגם מחוסר קרבן, יהיה אסור בכל מחנה לויה עיי"ש, אולם בר"ש כאן מבואר דאי נימא דטבול יום דזב לאו כזב דמי גם טבול יום של יולדת מותרת במחנה לויה אף דהיא מחוסרת כיפורים, וכ"כ תוס' זבחים צב. [ד"ה ואמר].

***עזרת ישראל מקודשת ממנה שאין מחוסר כפורים נכנס לשם וחייבין עליה חטאת***

**בשיטת הרמב"ם דמחוסר כיפורים שנכנס לעזרה אינו חייב**

כד] ברמב"ם פ"ג מביאת מקדש ה"ט כ' וז"ל מחוסר כפורים שנכנס לעזרת ישראל אף על פי שאינו לוקה מכין אותו מכת מרדות עכ"ל, לכאו' מבואר ברמב"ם דמחו"כ שנכנס אינו חייב מדאוריתא, וקשה דהכא תנן להדיא "וחייבין עליה חטאת".

ובמהר"י קורקוס שם כ' דהרמב"ם פירש דחייבין עליה חטאת, קאי על שאר טמאים ולא על מחו"כ, ועי' תוס' אנשי כאן שכ"כ, וכ"כ באו"ש [פ"ג מביא"מ ה"ט], וראיתי לדייק הלשון "וחייבין" דהוא לשון רבים, וזה ראיה דלא קאי על מחו"כ שהוא יחיד אלא על שאר טמאים, מיהו בתוס' זבחים יז: [ד"ה קסבר] הביאו ממתני' כאן דתנן להדיא דמחו"כ שנכנס לעזרה חייב ולא כהרמב"ם, ויעוי' בתוס' שם שגרסו וחייב חטאת ולשטתייהו יש הכרח דמיירי על מחו"כ.

כה] בראב"ד בהשגה הקשה להרמב"ם וז"ל דבתוספתא כלים תניא כל הטמאים שנכנסו לפנים משער ניקנור אפילו הם מחוסרי כפרה הרי אלו חייבין על זדונן כרת ועל שגגתן חטאת עכ"ל.

ובכ"מ הקשה מדוע הראב"ד הרחיק לחמו, ולא הקשה ממנחות כז: "מחוסרי כפרה שנכנסו לעזרה בשוגג חייב חטאת במזיד ענוש כרת", וכ' ליישב דהתוספתא והגמ' במנחות אזלא כמ"ד מחו"כ דזב כזב, אבל הרמב"ם פסק מחו"כ דזב לאו כזב, ולפי דברי הכ"מ יש ליישב גם הקושיא ממתני' כאן די"ל דמתני' אזלא כמ"ד מחו"כ דזב כזב.

כו] בקרית ספר [פ"ג מביא"מ] כ' בדעת הרמב"ם דאף דמחו"כ שנכנס למחנה שכינה אינו לוקה מ"מ אסור בכניסה לעזרה מן התורה. והביא ראיה מלשון הרמב"ם שם ה"ז שהביא פסוק על זה, שנאמר וכפר עליה הכהן וטהרה מכלל שלא נגמר טהרתה עיי"ש[[116]](#footnote-116).

**החילוק בין נכנס למקדש לבין אוכל חטאת**

כז] ברמב"ם פי"ח מפסוה"מ הי"ד כ' דמחוסר כיפורים שאכל קדש לוקה, וצ"ב מאי שנא מביאת מקדש דכ' הרמב"ם דאינו חייב מדאוריתא בכניסה למקדש, ועי' חידושי מרן רי"ז הלוי פרה דף סב. ד"ה ולפי"ז מש"כ לבאר בשם מרן הגר"ח דדין אכילת קדש תלוי בפסול הגוף ואילו כניסה למקדש תלוי במטמא מקדש, וכיון דמחו"כ הוי רק פסול הגוף ולא טומאה ממש ממילא אין לוקה בכניסה למקדש, [ועי' זכר יצחק סי' נ"ה].

**בענין נשים בעזרה**

כח] בגמ' קידושין נב: וכי אשה בעזרה מנין, ופרש"י ונשים אין נכנסות לה כדתנן באבות הטומאות פ"ק דכלים ובתוס' שם [ד"ה וכי] כ' וז"ל ולא דק דלא אשכחן בשום דוכתא דנשים אסורות ליכנס בעזרה, וכן בפ"ק דכלים לא נזכר כן. עוד הקשו תוס' מדתנן בזבחים דף לא: דנשים כשרות לשחיטה, וע"כ נכנסות לעזרה, ועוד הקשו תוס' דהרי סוטה ונזירה נכנסות למקדש להניף,

ובעיקר שיטת רש"י דכ' דתנן במתני' איסור כניסה לנשים, יעוי במאירי בקידושין שכ' בשם גדולי הרבנים דמאחר ואין מחו"כ נכנסים לעזרה, ה"ה דנשים אינם נכנסות. וצ"ע הסברא בזה. ועוד ביארו דכיון דתנן במתני' עזרת נשים, ועזרת ישראל, מבואר בזה דנשים מקומם בעזרת נשים ולא בעזרת ישראל.[משנ"ט],[[117]](#footnote-117)

**בהא דלא תני במתני' טהור שנכנס לעזרה דצריך טבילה**

**כט]** בר"ש וברא"ש כ' הו"מ למימר דאפי' טהור טעון טבילה כדתנן ביומא דף ל. אין אדם נכנס לעזרה אפי' טהור עד שיטבול. והנה הגירסא שם אין אדם נכנס "לעבודה" עד שיטבול, ולפי"ז אינו שייך למתני' כאן, דהרי הוא מדיני עבודה, אכן מצינו דנחלקו בזה הראשונים.

ברש"י ותוס' שם שכ' דהא דקתני "לעבודה" לאו דוקא, ואפילו בלא עבודה נמי צריך טבילה, וכן הביאו תוס' מהירושלמי. ומאידך בתו"י שם כ' דבאמת אינו חייב לטבול רק כשיכנס לעבודה, וביאר כוונת הירושלמי שטעון טבילה אפילו בלא עבודה, דמיירי בנכנס לשחיטה או לתנופה או סמיכה, דלאו עבודה היא, אבל בנכנס סתם אינו טעון טבילה.

**ובריטב"א** שם כ' נראה שיש להביא סיוע לדברי הר"י מהמשנה בכלים דמשמע דדוקא מחו"כ אינו יכול ליכנס לעזרת ישראל אבל טהור גמור יכול ליכנס, וע"כ דרק כשנכנס לשחיטה או לעבודה טעון קידוש, [אלא דכ' לדחות זה עיי"ש].

ובחידושי הגר"ח על הש"ס דלא הוי מדיני כניסה למקדש אלא הוא מדיני עבודה, ולכן הרמב"ם כ' זה בדיני קידוש יו"ר עיי"ש, ולפי"ז מיושב גם לשיטת רש"י ותוס' מדוע לא תני לה במתני' [משנ"ט].

**בהא דלא תני אין ישיבה בעזרה**

**ל] במשנ"א** הקשה מדוע לא תני במתני' אין ישיבה בעזרה, וציין למל"מ [בפ"ז מבית הבחירה ה"ו] שעמד בזה, וכ' לדון בהדין דאין ישיבה בעזרה אם הוא דין דרבנן או דאורייתא, וכתב אך קשיא לי אם איסור זה מן התורה אמאי לא תני לה בפ"ק דכלים גבי מעלות דעזרת ישראל עכ"ל. והנה יש לעי' אמאי קשה רק אי נימא דהדין דאין ישיבה בעזרה הוא איסור מן התורה, דלכאו' קשה אף אי דין ישיבה הוי דרבנן, דהא תני הכא במתני' אף מעלות דרבנן [ולעיל אות יג בהערה נתבאר ליישב זה] ובישוב קושיית המל"מ עי' הערה[[118]](#footnote-118).

***עזרת הכהנים מקודשת ממנה שאין ישראל נכנסים שם בשעת צרכיהם אלא לסמיכה שחיטה ותנופה***

**לא]** עי' ר"ש שכ' אע"ג דאפשר להניף ולשחוט בעזרת ישראל לא אסרו ליכנס וכ"כ הרא"ש, ויש לעי' מה הטעם דמותר ליכנס לצורך שחיטה, והא לכאו' כל כמה שיכול לשחוט ולסמוך ולהניף בעזרת ישראל חשיב כניסה שלא לצורך, ועי' הערה[[119]](#footnote-119).

**ובמאורות** הגר"א כתב בהא דמבואר הכא דישראל נכנסין לשחיטה ולסמיכה, דזהו דלא כרבי דמכשיר שחיטת צפון אף במקום דריסת רגלי ישראל ע"כ, ומבואר בדבריו דאין היתר ליכנס אלא לשחיטת קדשי קדשים דטעונים צפון, ודוקא להך מ"ד דצפון היה במקום המזבח, דא"א לשוחטן בעזרת ישראל אלא רק סמוך למזבח, דלהכי הותר ליכנס שם בשביל שחיטה. והנה לפי דברי הגר"א לכאו' נמצא דשאר קדשים קלים שאינם טעונים צפון יהיה אסור לישראל ליכנס [ולא כהר"ש], וצ"ע.

**ובאליהו** רבה כתב וז"ל סמיכה ותנופה הוא בבעלים דוקא ושחיטה מצוה בבעלים עכ"ל, ומבואר עוד חידוש דכל ההיתר לישראל ליכנס לפנים הוא משום שיש מצות שחיטה בבעלים, אבל אם אינו בעלים אינו יכול ליכנס.

העולה מהגר"א דכל ההיתר של ישראל ליכנס לשחיטה, הוא רק א. "בבעלים" ב. ורק "בקדשי קדשים", ג. "למ"ד מרחק צפון", וצ"ע דבמתני' הוא נשנה בסתמא ומשמע דבכל גווני יכולים ליכנס לשחיטה. ואולי י"ל דכיון שהותר ליכנס לצורך שחיטת עצמו ובקדשי קדשים ממילא הותר לגמרי לכל שחיטה וצ"ע.

והנה הגר"א ביאר דצריכים ליכנס לשחיט בקק"ד למ"ד מרחק צפון, וכן סמיכה ביאר הגר"א דתכף לסמיכה שחיטה, אמנם "בתנופה" לא נתבאר בגר"א מדוע הותר ליכנס, והיכן נאמר דין להניף סמוך למזבח וצ"ע.

**בגירסת הרמב"ם דישראל נכנסים לכפרה**

**לב]** ברמב"ם בנוסח הישן הגירסא שאין ישראל נכנסים לשם אלא בשעת צרכיהם, לסמיכה לשחיטה ולתנופה ו"לכפרה", [וברמב"ם פרנקל לא נזכר לכפרה], ויש לעי' מהו דין זה של כפרה, והגרי"ז ביאר דקאי על דין עמידה על הקרבן, וכ"כ בחסדי דוד, ועי' משנ"ט

**חידוש הרשב"א בדין חולין בעזרה דהוא רק בעזרת כהנים**

**לג]** ברשב"א ביצה כ: חידוש גדול דכל האיסור חולין בעזרה הוא רק בעזרת כהנים, ובשפ"א כ' דלפי"ז איסור כניסת ישראל לפנים מהמחיצה הוא מדין חולין בעזרה, [ואולי משום דישראל עצמם הם חולין], והנה מבואר בדברי הרשב"א חידוש דבעזרת ישראל אין איסור חולין בעזרה וצ"ע, מהיכא תיתי לן דין זה.

בסייעתא דשמיא

# כלים פרק א' משנה ט

***בין האולם ולמזבח מקודש ממנו שאין בעלי מומין ופרועי ראש נכנסים לשם***

**איסור כניסת בעלי מומין בין האולם ולמזבח אם מדאוריתא או דרבנן**

א] בר"ש כאן דן האם איסור של כניסת בעלי מומין לבין האולם ולמזבח הוא איסור דאוריתא או איסור דרבנן, ונקט שהוא איסור דרבנן[[120]](#footnote-120) וכן נקט הרא"ש כאן, וכ' דהמסקנא בגמ' יומא מד: דמעלות דרבנן נינהו.

אולם ברמב"ם ביאת מקדש [פ"ו ה"א] כ' להדיא דכהן בעל מום שנכנס מן המזבח ולפנים אע"פ שלא עבד עבודה עובר בלאו ולוקה[[121]](#footnote-121), וכ"כ הרמב"ם שם פ"א הט"ו לגבי שתויי יין ופרועי ראש דאסורים בכניסה בלבד, ובראב"ד בהשגה שם כ' להקשות "דאיסור בעל מום לא מצאתי אלא כשהוא קרב למזבח ולא בין האולם ולמזבח" [ועי' חי' רבנו חיים הלוי שם].

וברמב"ם סהמ"צ מצוה ס"ט כ' נמי דיש איסור דאוריתא בכניסת בעלי מומין בין האולם ולמזבח, וברמב"ן שם נחלק וכ' דאין איסור בכניסה גרידא אלא רק באופן שיש גם עבודה[[122]](#footnote-122).

**מעלות דאוריתא או דרבנן [יומא מד:]**

ב] וביאור הפלוגתת הראשונים עי' בכסף משנה [פ"א מביא"מ הט"ו] שכ' דהרמב"ם פסק כמ"ד ביומא מד: דמעלות דאוריתא, והיינו דהמעלות דתנן פירקין ריש כלים הם דאוריתא, [ועי חי הגר"ח פ"א מביא"מ, שכ' דהרמב"ם הוכיח זאת מהגמ' עירובין קה.], ובדעת הראב"ד והרמב"ן והר"ש והרא"ש שנחלקו לכאו' הוא משום דנקטו דהמסקנא היא מעלות דרבנן, **וכ"כ הרא"ש** להדיא כאן,

אמנם ברמב"ן סהמ"צ [ל"ת עג.] כ' דאף למ"ד מעלות דאוריתא, מ"מ הוא רק לענין קדושת המקומות, אבל איסורי כניסה דתנן בכלים לכו"ע הוא דרבנן, ולפי"ז י"ל דגם שאר ראשונים ס"ל כמ"ד מעלות דאוריתא, אלא דהפלוגתא היא מה נאמר בגמ' יומא "מעלות דאוריתא", דלהרמב"ם קאי על איסורי כניסה דהם מדאוריתא, ולהרמב"ן הוא רק לענין קדושת המקומות, אבל האיסור כניסה הוא מדרבנן [[123]](#footnote-123).

**המקום שבצד המזבח אם חשיב בין האולם ולמזבח**

ג] ברמב"ם סהמ"צ ל"ת ס"ט מבואר דכל המקום מתחילת המזבח ועד האולם נכלל בדין בין האולם ולמזבח, ואסורים בעלי מומין ופרועי ראש ליכנס לשם, אמנם הרמב"ן שם פליג ונקט דרק המקום שאחר המזבח ועד האולם הוא קרוי בין האולם המזבח, אבל כל המקום שכנגד המזבח אינו קרוי בין האולם ולמזבח.[ועי' מל"מ ריש פ"ו מביא"מ מש"כ], ועי' רש"י יומא דף מד: [ד"ה מבין] דכ' וז"ל "מכל אויר כ"ב אמות שביניהם" עכ"ל. ומבואר דרש"י ס"ל כהרמב"ן דדוקא הכ"ב אמה חשיב בין האולם ולמזבח, ועי' חידושי מהרי"ח כאן, ועי' עוד תוס' יומא כג: וכי תעלה על תעדך שזר **"ובעל מום"** קרב לגבי מזבח.

**אם זר אסור מדאוריתא בין האולם ולמזבח, ובהיכל**

ד] במל"מ פ"ט מביא"מ הט"ו כ' דלשיטת הרמב"ם דבעל מום שנכנס לבין האולם ולמזבח לוקה ה"ה זר שנכנס עובר באיסור דאוריתא, אבל להרמב"ן ודעימיה דס"ל דאין איסור דאוריתא לבעל מום ליכנס בין האולם ולמזבח, ה"ה דלזר אין איסור דאוריתא, [מיהו יהיה איסור דרבנן כמו לעזרת כהנים שהוא הותר לצורך].

מיהו ברמב"ם פ"ב מביא"מ ה"ב שכ' והוזהרו כל הכהנים שלא יכנסו לקדש או לקדש הקדשים שלא בשעת עבודה, וברדב"ז כ' לדייק מזב דהוא איסור רק על הכהנים אבל זרים אין איסור כניסה לקדש ולקדש הקדשים אלא רק מדרבנן, ובחזו"א כלים סי' ב' סק"ג נסתפק בזה האם לזר איכא אזהרה בכניסתו וציין לכ"מ פ"ב מביא"מ ה"ב, [ועי' חידושי הגר"ח פ"א מביא"מ][[124]](#footnote-124).

**במה נחלקו ת"ק ור' יוסי במתני'**

ה] במתני' לפנינו איתא לת"ק אין בעלי מומין ופרועי ראש נכנסים לבין האולם ולמזבח, ולר' יוסי נוסף גם שתויי יין ושלא רחוץ יו"ר. והקשה הר"ש לדעת ת"ק מאי שנא פרועי ראש משתויי יין, והא כולהו מחללי עבודה, ותי' דבעלי מומין ופרועי ראש גריעי משום דפסולם בגופן, משא"כ אינך פסולם מחמת דבר אחר.

בתוי"ט הקשה דהניחא להר"ש דס"ל דאיסור כניסתם לבין האולם והמזבח הוא איסור דרבנן, אבל להרמב"ם דשתויי יין ופרועי ראש הוא איסור כניסה דאוריתא, מה טעם יש לחלק בין פסולן בגופן לבין פסול מחמת דבר אחר.

אכן עי' ברמב"ם בפיהמ"ש כאן דכ' דהפלוגתא דר' יוסי ורבנן הוא רק בשלא רחוץ יו"ר, דלת"ק מותר בכניסה לבין האולם למזבח ולר' יוסי אסור, וכן מבואר ברמב"ם ביד החזקה פ"ז מביה"ב ה"כ-כא, דמבואר דפסק כת"ק דבין האולם ולמזבח אינו אסור שלא רחוץ יו"ר, ומאידך בדין שתויי יין כ' בפ"א מביא"מ הט"ו דגם שתויי יין ופרועי ראש וקרועי בגדים אסורים בין אולם ולמזבח, הרי מבואר שגם לת"ק שתויי יין אסורים בכניסה לבין האולם ולמזבח, ונמצא דכל המחלוקת היא בדין שלא רחוץ יו"ר.

העולה מזה **דלהר"ש** הפלוגתא היא בשתויי יין ושלא רחוץ יו"ר בין האולם ולמזבח דלת"ק אינו עובר, ולר' יוסי עובר 'מדרבנן', **ולהרמב"ם** הפלוגתא היא רק בשלא רחוץ יו"ר, אבל שתויי יין לכו"ע עובר בין האולם ולמזבח 'מדאוריתא'.

**חידוש הרמב"ם בדין קרועי בגדים**

ו] הרמב"ם בית הבחירה [פ"ז ה"כ] כ' וז"ל בין האולם ולמזבח מקודש ממנה שאין בעלי מומין ופרועי ראש **וקרועי בגדים** נכנסין לשם עכ"ל מבואר דהרב"ם הוסיף קרועי בגדים אף דלא תני במתני', וצ"ע מה מקור הרמב"ם לקרועי בגדים, ועוד יש להעיר לשיטת הרמב"ם מדוע לא נזכר במתני' קרועי בגדים. עוד יש להעיר בדברי הרמב"ם מדוע בהל' ביה"ב לא הזכיר שתויי יין, ואילו בפ"א מביאת מקדש הט"ו הזכיר גם שתויי יין, ומדוע במתני' לא נזכר שתויי יין בדעת ת"ק, [ועי' מל"מ בית הבחירה][[125]](#footnote-125).

***ההיכל מקודש ממנו שאין נכנס לשם שלא רחוץ יו"ר***

**האם כניסה להיכל שלא רחוץ יו"ר הוא איסור דאוריתא**

ז] בר"ש דן האם איסור כניסה שלא רחוץ יו"ר הוא איסור דאוריתא או מעלה בעלמא מדרבנן, והביא ראיות לכאן ולכאן ולבסוף הסיק שהוא אסור רק מדרבנן, אולם בתוס' יומא דף ה: כ' הריצב"א דהוא איסור דאוריתא[[126]](#footnote-126), והביא פי' רש"י בחומש שכ' דאין איסור בכניסה להיכל שלא רחוץ יו"ר, אלא רק בעבודה, ועי' תוס' סנהדין פג: [ד"ה ולא] דכ' דאין איסור אלא רק באופן של עבודה, אלא שהביא מהתוספתא דמפצעין את מוחו, דמבואר דיש חיוב מיתה אפילו בלא עבודה וכ' דשמא התוספתא פליגא.

ח] **ובתוס' סנהדרין פג**. [ד"ה ולא] הקשו דאי נימא דיש איסור דאוריתא בכניסה להיכל שלא רחוץ יו"ר, מהא דמבואר בזבחים דהמסדר את השולחן ומטיב את הנרות שלא רחוץ יו"ר אינו עובר, ואי נימא דבבואם קאי על ביאה ריקנית תיפו"ל שיתחייב משום ביאה ריקנית, ולכן כ' דהוא מעלה בעלמא, וקשה לדברי הריצב"א ביומא מה:, ועי' מנח"א יומא ה: מש"כ ליישב בזה.

ט] **בחזו"א [כלים ב' ג']** הקשה לדעת הר"ש ותוס' סנהדרין פג: דכניסה להיכל בביאה ריקנית, הוא רק מעלה בעלמא ואינו איסור דאוריתא, דתיפו"ל שיתחייב משום ביאה ריקנית כמבואר בגמ' מנחות כז: דהנכנס שלא לעבודה עובר בלא, והכא הרי אינו ראוי לעבודה. ועי' להלן אות י' מש"כ בזה מהרש"ש.

**בקושיית הראשונים דהכיור עצמו היה מונח בין האולם ולמזבח**

י] והנה שיטת ר' יוסי דשלא רחוץ יו"ר אינו נכנס לשם, ובתוספתא פ"א ה"ו הוא נזכר וחכמים אומרים אין נכנסים שלא רחוץ יו"ר. והקשו תוס' זבחים נח: והרי הכיור היה מונח בין האולם ולמזבח וא"כ בהכרח נכנסו שם שלא רחוץ יו"ר, ועי בראב"ד תמיד דף כט: שתירץ בכמה אופנים, ועיי"ש חידוש דמתחילה היה מקדשים בקיתון של זהב בכדי ליכנס לשם, ואח"כ היו נכנסים לקדש בכיור לעבודה, ומבואר דהיה ב' דיני קידוש וצ"ע.

**בקושיית הרש"ש תיפו"ל משום ביאה ריקנית**

יא] הרש"ש הקשה דכיון דשלא רחוץ יו"ר פסול לעבודה תיפו"ל דאסור ליכנס מדין ביאה ריקנית, ותי' דנפק"מ דמותר באופן שנכנס להשתחוייה, או לתקן דאי משום ביאה ריקנית אין איסור וכל האיסור הוא רק משום שלא רחוץ יו"ר, ועי' עוד שכ' לחדש דאפשר שכל האיסור ליכנס ביאה ריקנית הוא דוקא בראוי לעבודה עיי"ש. ועי' חזו"א כאן סי' ב' סק"ג שכ' נמי דמיירי במתני' בכה"ג, ועיי"ש שכ' גם לצדד שאולי אין איסור דאל יבא אלא בכהן הראוי לעבודה עיי"ש.

**מדוע לא תני במתני' מעלה של ביאה ריקנית**

יב] אמנם אכתי יש להקשות מדוע המשנה לא כתבה עוד מעלה בהיכל דמקודש ממנו שיש איסור כניסה של ביאה ריקנית להיכל, וכמבואר בגמ' מנחות כז: דילפי' מאל יבא בכל עת, וצ"ע.

**מדוע לא נזכר מחוסר בגדים**

יג] הקשה הר"ש לשיטת ר' יוסי מדוע לא תני מחוסר בגדים, ותי' משום דפעמים נכנסים לתקן, ובכה"ג אסור ליכנס מחוסר בגדים, כיון דהוא שלא בשעת עבודה, ואסור ליהנות מבגדי כהונה.

והנה שיטת הריצב"א בתוס' יומא מה: דהנכנס מחוסר מכסנים, להיכל אסור אפילו בביאה ריקנית, והיינו דיש איסור בפנ"ע של מחוסר מכנסים להיכל, ולפי"ז קשה נמי מדוע לא תני לה איסור מחוסר מכנסים בהיכל.

**בענין פרישה מחמת הקטרה וכל אדם לא יהיה באוהל מועד..**

# סימן א'

# מהגאון הגדול רבי יצחק יחיאל יעקבוביץ זצ"ל

# בדין טומאת אדם לטמא בגדים[[127]](#footnote-127)

**א. כלים פ"א מ"ב** למעלה מהן נבילה ומי חטאת שהן מטמאין את האדם במשא לטמא בגדים במגע **ע"כ.** ומבואר דהנושא את הנבילה הרי הוא מטמא בגדים שעליו. ודין זה מבואר בקרא פרשת שמיני [פרק יא פסוק כה] "וכל הנושא מנבלתם יכבס בגדיו וטמא עד הערב", ופרש"י כל מקום שנאמרה טומאת משא חמורה מטומאת מגע שהיא טעונה כיבוס בגדים ע"כ. ויש לעי' בהך דינא דנושא את הנבילה מטמא בגדים שעליו, האם דוקא הבגדים שהוא לבוש בהם מקבלים טומאה, או דאף כל הכלים והבגדים שנוגע בהם בשעה שנושא את הנבילה מקבלים טומאה.

**וברמב"ם** פ"ה מפרה ה"ב כ' וז"ל כל מקום שנאמר בתורה בטומאות יכבס בגדיו לא בא ללמדנו שהבגדים שעליו בלבד הם טמאים, אלא ללמד שכל בגד או כלי שיגע בו הטמא הזה בשעת חיבורו במטמאיו הרי הן טמאים, אבל אחר שיפרוש ממטמאיו אינו מטמא בגדים, כיצד וכו' עכ"ל. הרי להדיא דס"ל להרמב"ם דכל הכלים שנגע בהן האדם בשעה שנשא הנבילה מקבלין טומאה. [וכ"כ בפיהמ"ש כאן].

**אולם** שיטת רש"י בב"ב דף ט: דהוא דין דוקא בבגדים שלובש אבל שאר הבגדים שנגע בהם לא מקבלים טומאה, וז"ל [בד"ה טומאה בחיבורין] כגון בגדי לבושו הרי הן כמוהו, אבל שאר בגדים הנוגע בהן, וכן אם יגע באדם לא מטמא וכו' עכ"ל. אמנם בתוס' שם פליגי על רש"י וכ' דלעולם הוא מטמא אף שאר בגדים ואפי' דאין לבוש בהם. [וכדברי הרמב"ם]. וכן כ' הר"ש כאן וז"ל הא דמטמאין אדם לטמא בגדים היינו בין בגדים שהוא לבוש בהם בין בגדים שהוא נוגע בהם בין כל הכלים ע"כ. וכ"כ הרא"ש כאן.

**מבואר** דנחלקו הראשונים בדין טומאת אדם לטמא בגדים, דרש"י ס"ל דנושא הנבילה מטמא רק הבגדים שלבוש בהם אבל אינו מטמא את הבגדים והכלים שנוגע בהם, אולם שאר הראשונים פליגי עליו וס"ל דמטמא אף שאר כלים שנוגע בהם, [ועי' מל"מ פ"א מאבות הטומאות ה"א, ובפט"ז מטומאת צרעת ה"ו מש"כ], ויש לעי' מהו יסוד הפלוגתא בזה.

**עוד** יש לדון בדין הבגדים שלובש, האם צריך שהבגדים יגעו בגופו של נושא הנבילה ורק בכה"ג מקבלין טומאה, או דאף בגדים שלובש באופן שאינם נוגעים בגופו וכגון מלבוש עליון נמי מקבלים טומאה. דהגר"א באליהו רבה כאן כ' וז"ל דמטמא בין בגדים שעליו הנוגעים בגופו ובין בגדים שאין עליו אלא שנוגע בהן בידיו או בגופו, 'אבל בגדים שעליו שאינם נוגעים בגופו אינו מטמא' וכו' ע"כ. ומבואר דס"ל דאף הבגדים שלובש צריך שיהיו נוגעים בגופו, אולם ברא"ש פ"ה מזבים מ"א כ' דאפילו עשרה בגדים זה על גב זה שאינם נוגעים בגוף אלא רק הבגד התחתון כולן נטמאו. והיינו דלא צריך שיהיה מגע בגופו כלל אלא הכל תלוי בלבישה, ועי' במנח"ח מצוה קס"א דכ' דכן ס"ל להרמב"ם. ויש לעי' במה פליגי.

[ובלשון המשנה "לטמא בגדים במגע" משמע דבעי' דוקא מגע אבל לבישה בלא מגע אינו מטמא וכדברי הגר"א, אולם עי' בספר מי נפתוח [פרפר ג' ח' בהגה"ה] דכ' דלשיטת רש"י בב"ב לא גרסי' במתני' מלת "במגע", ולכאו' כן צ"ל לשיטת הרא"ש].

**והנראה** לבאר ביסוד הפלוגתא דהנה יש לדון בעיקר הדין דטומאת אדם לטמא בגדים, האם הוי טומאה הבאה מכח האדם והיינו דבשעה שהאדם נושא הנבילה יש בהאדם כח לטמאות הבגדים שעליו, או דילמא דלעולם אין האדם מטמא בגדיו אלא דהוא דין דהנבילה מטמאית אף את הבגדים שלובש האדם והטעם בזה משום שהבגדים שע"ג האדם נטפלים אליו וחשיבי כגופו ולכן נטמאים יחד עם גופו של האדם מכח הנבילה.

**ומעתה** י"ל דהגר"א ס"ל דהוא טומאה הבאה מכח האדם והיינו דבשעה שהאדם נושא הנבילה הרי הוא מטמא את הבגדים ע"י שנוגע בהם, ולהכי ס"ל דדוקא בגדים שנוגע בהם מקבלים טומאה אבל בגדים שאינם נוגעים בגופו אינם מקבלים טומאה. אולם הרא"ש ס"ל דהוא טומאה הבאה מכח הנבילה והיינו דהנבילה מטמאה את הבגדים של האדם שהרי הם טפלים לגופו, ולכן נקט דאף הבגדים שלובש ואינם נוגעים בגופו נמי מקבלין טומאה שהרי כל מה שלובש נטפל לגופו ונטמא מכח הנבילה.

**והשתא** נראה דכן יש לבאר פלוגתת רש"י והראשונים דלעיל, דרש"י ס"ל דרק הבגדים שלובש הם מקבלים טומאה משום דס"ל דהנבילה היא מטמאה את הבגדים שנטפלים לגופו, ונקט דרק מה שלובש עליו נטפל לגופו אבל הכלים שנוגע בהם אינם נטפלים אליו ולכן אינם נטמאים. אבל הראשונים דפליגי ס"ל דהוי דין טומאה הבאה מכח האדם דבשעה שהאדם נושא הנבילה יש בו כח לטמאות הכלים שנוגע בהם ולכן אין חילוק בין מה שלובש למה שנוגע.

**ומיהו** ברא"ש כאן מבואר דס"ל דכל הבגדים והכלים שנוגע בהם מקבלין טומאה, ומאידך ס"ל להרא"ש דאפי' עשרה בגדים שלובש ואינו נוגע בהם מקבלין טומאה. ואשר ע"כ מבואר דס"ל להרא"ש דאף הבגדים שנוגע בהם נחשב דנטפלים לגופו ומקבלים טומאה מכח הנבילה, וצ"ל דרש"י פליג בזה גופא וס"ל דרק הבגדים שלובש נטפלים לגופו אבל שאר הכלים שנוגע בהם אינם נטפלים ולכן אינם מקבלים טומאה. [ובאופ"א אפשר דס"ל להרא"ש דאיכא תרי דינים, חדא דהבגדים שלבוש בהם אף שאינו נוגע בהם מקבלין טומאה מכח הנבילה משום שהם טפלים להאדם, ועוד איכא דין שבשעה שהאדם נושא הנבילה יש בו כח לטמאות את כל הבגדים שנוגע בהם].

**ב**

**הנה** בקובץ הערות סי י"ט כ' לדון בהדין דאין אדם וכלים מקבלין טומאה אלא מאב הטומאה. האם יסודו משום שאין בכח ראשון לטמאות אדם וכלים והיינו דהוי חסרון בכח המטמא דראשון, או דילמא דלעולם אף ראשון יש בכוחו לטמאות אדם וכלים אלא דהוא דין באדם וכלים שלא נתפס בהם דין שני לטומאה אלא רק ראשון, ולהכי אינם מקבלים טומאה אלא מאב הטומאה, [ונפק"מ בדין חרב הרי הוא כחלל, אי נימא דאף בראשון דטמא מת איכא דין חרב הרי הוא כחלל, ובאופן שחרב נגע בהראשון האם מקבל טומאה ואכמ"ל].

**והגרי"מ** פינשטיין זצ"ל אמר שלכאו' יש לפשוט ספק זה ממתני' דידן. דמבואר במתני' דהנבילה ומי חטאת מטמאין האדם במשא לטמא בגדים במגע, הרי מבואר בזה דאף שהאדם הנושא הנבילה הוא ראשון לטומאה מ"מ יש בו כח לטמאות כלים במגע, והנה אי נימא דהוא דין דאין בכח ראשון לטמאות אדם וכלים איך מטמא נושא הנבילה את הכלים שנוגע בהם, וע"כ מוכח בזה דיסוד הדין הוא שלא נתפס באדם וכלים דין שני בטומאה, ומשו"ה בנושא את הנבילה דחידשה התורה דהבגדים נטמאים בדין ראשון לטומאה שפיר שייך שיקבלו טומאה אף מראשון. [עי' שיעורי הגרי"מ מסכת כלים].

**ונראה** דיש לתלות זה בהך נידון האם טומאת בגדים בחיבורין הוי טומאה הבאה מכח האדם או דהוי טומאה הבאה מכח הנבילה. דאי הוי טומאה הבאה מכח האדם שפיר מוכח דהא דאין אדם וכלים מקבלין טומאה אלא מאב הטומאה הוא חסרון במקבל הטומאה דלא נתפס בו טומאת שני וכנ"ל, אולם אי נימא כפי שמוכח בשיטת הרא"ש ורש"י דהטומאה באה מכח הנבילה אין שום ראיה ממתני להך נידון משום דהנבילה היא אב הטומאה ולכן מטמאת את הבגדים שעליו.

**ג**

**והנה** הקשה התפא"י היאך אפשר לומר שבשעה שמחובר לטומאה יהיה האדם כאב שמטמא אדם וכלים, וכשיפרוש מהטומאה יהיה ראשון שאינו מטמא אב וכלים, וכי טומאה שהיתה בו להיכן הלכה, ועיי"ש שכ' להוכיח מזה דטומאת אדם לטמא בגדים אי"ז טומאה הבאה מכח האדם אלא שהטומאה באה מכח הנבילה עיי"ש, ומבואר בדבריו דנקט דאי נימא דהוי טומאה הבאה מכח האדם בע"כ צ"ל דהאדם הוא אב הטומאה.

**אכן** נראה דאף אי נימא דהוי טומאה הבאה מכח האדם מ"מ אין הביאור הוא דהאדם הוא אב הטומאה אלא זהו דין טומאה מחודשת דבשעה שהאדם נושא הנבילה יש בו כח לטמאות ואף דהוא ראשון אבל אין הפירוש דהוא אב הטומאה.

**ד**

**ובעיקר** דברי רש"י בב"ב דכתב דרק הבגדים שלובש מקבלין טומאה אבל הבגדים שנוגע בהם אינם מקבלין טומאה, בתוס' שם הקשו דהא בדברי התו"כ פר' שמיני [פרשתא ד' ה"ט] איתא "מנין לעשות שאר כלים כבגדים ת"ל יטמא" הרי להדיא דמטמא אף שאר כלים שנגע בהם ולא רק הבגדים שלובש, ומכח זה דחו פירושו עיי"ש.

**ובביאור** דברי רש"י יעוי' בשטמ"ק בב"ב דכ' בשם תוספי הרא"ש דהא דמרבי' בתו"כ לעשות כלים כשאר בגדים איירי רק על נבילה אבל בדין טומאת בגדים דמצורע ליכא להך ריבוי ובאמת יטמא רק הבגדים שלובש, וכיון דרש"י בב"ב איירי על מצורע לכן כ' דמטמא רק בגדים שעליו, אולם דבריו צ"ב דהא רש"י הוכיח דבריו מנבילה עיי"ש וע"כ דס"ל דכן ה"ה בנבילה.

**ובספר** עזרת כהנים (על התו"כ) כ' ליישב שיטת רש"י באופ"א דהא דמרבינן בתו"כ כלים, היינו דוקא כלים שהנושא לבוש בהם כגון תכשיטים נזמים וטבעות, אבל שאר כלים שנוגע לא מרבינן דמטמא אותם, וביאור הדבר דנזמים וטבעות הם נטפלים לגופו ומשו"ה מקבלים טומאה משא"כ שאר כלים שנוגע בהם אינם מקבלים טומאה, ואשר לפי"ז א"ש דברי רש"י דבאמת אינו מטמא אלא רק מה שלובש. [אלא דאכתי קשה מהמשך דברי התו"כ דדרשי' שם "בגד" למעט כלי חרס ואדם שאינם נטמאים. ומשמע דדוקא כלי חרס ואדם אינם נטמאים אבל שאר כלים שנוגע בהם האדם נטמאים, וזהו דלא כרש"י וצ"ע].

# סימן ב'

# בענין שיטת רש"י בענין טומאת אדם לטמא בגדים

מתני' אהלות פרק א' משנה ה', אדם ובגדים מיטמאים בזב, חומר באדם מבבגדים, ובבגדים מבאדם, שהאדם הנוגע בזב מטמא בגדים, ואין בגדים הנוגעין בזב מטמאין בגדים.

והנה נחלקו רש"י ותוס' בב"ב דף ט. בדין נושא הנבילה שמטמא בגדים, דשיטת רש"י דרק בגדים שלובש, ולא בגדים שהוא נוגע בהם, מיהו תוס' נחלקו עליו וכ' דכל כלים שנוגע בהם מטמא אותם.

ויש להקשות לשיטת רש"י, דמבואר במתני' דחומר באדם מבבגדים דאדם הנוגע בזב מטמא בגדים ואילו בגדים הנוגעים בזב אינם מטמאים בגדים, וצ"ב מה החומרא בזה, שהרי לרש"י אדם מטמא בגדים היינו רק מה שלובש, ומעתה בגדים שאינם מטמאים בגדים הוא משום שלא שייך בבגדים שילבשו בגדים אחרים, וא"כ מה החומרא באדם מבבגדים. ויבואר להלן בעזהי"ת[[128]](#footnote-128).

והנה בעיקר שיטת רש"י בב"ב הקשו עליו התוס' שם קושיא עצומה מדברי התו"כ, דמבואר להדיא דאף כל כלים שנוגע בהם מטמאין, ועי' היטב בתו"כ שמיני דאיתא שם אין לי אלא בגדים שלובש, בגדים שהוא נוגע בהם מנין ת"ל.... וא"כ הרי מבואר להדיא דלא כרש"י, ומצוה ליישב שיטת רש"י.

אכן ראיתי בספר מי נפתוח פרפר ג' אות ח'] דביאר שרש"י הוציא שיטתו ממתני' כלים פ"א מ"ב דאיתא שם "וחשוכי בגדים במגע", ועי' בראשונים שם מה שביארו, אולם במי נפתוח ביאר דרש"י פי' כוונת המשנה, וחשוכי בגדים במגע היינו דכל הטומאת בגדים בנושא הנבילה הוא רק בגדים שהוא לובש אבל חשוכים הבגדים שנוגע בהם ואינו לובשם שאינם מקבלים טומאה במגע, נמצא דזה גופא מה דקאמר במתני' דבגדים מטמאים רק בלבישה ולא במגע, ולפי"ז י"ל דהוי מחלוקת תנאים, דהתנא בתו"כ יליף מקרא אף כל בגדים שנוגע בהם, ואילו התנא דמתני' בכלים ס"ל שרק בגדים שהוא לובש, ורש"י פסק כמתני' כאן ולא כהתו"כ.

והנה אכתי יש להקשות לרש"י דהנה יעוי' מתני' זבים פ"ה מ"א דאיתא שם דהנוגע בזב מטמא כלי שטף ומשמע הוא כל כלי שטף ולא רק בגדים, אכן יותר קשה דאיתא במתני' שם כלל א"ר יהושע כל שהוא מטמא בגדים הרי הוא מטמא אוכלים משקין להיות תחילה ע"כ, ולכאו' מבואר בה דמאותו דין שהנוגע בזב מטמא בגדים ה"ה שמטמא אוכלים ומשקין דעושה אותם תחילה, ועיי"ש בר"ש שכ' דהגדר הוא דהאדם הוא אב הטומאה, וצ"ע דאי נימא כרש"י שרק בגדים שלובש נטמאו, הרי אוכל ומשקה אינו יכול ללבשם, וע"כ דמטמא גם בגדים שנוגע בהם ונתחדש דה"ה אוכלים ומשקין[[129]](#footnote-129).

ונראה ליישב בזה בס"ד, דהנה דנו האחרונים בגדר טומאת אדם לטמא בגדים, אם הגדר הוא דהאדם נושא הנבילה הוי כמו יד לבגדים לקבל טומאה מהנבילה, ונמצא דהטומאה עוברת מהנבילה לבגדים, או דילמא דיש אלימות טומאה באדם הנושא הנבילה בזמן שהוא נושא הנבילה, והוא חוזר ומטמא את הבגדים שהוא נוגע בהם,

ובקה"י סי' ט"ז הוכיח דא"א לומר שהגדר הוא דהאדם הוא יד לחבר את הבגדים לנבילה, שהרי האדם הוא נושא הנבילה, ואילו כלים אינם מקבלין טומאה במשא, וע"כ הגדר הוא דהאדם הנושא הוא המטמא, וכן הוכיח מנבלת עוף טהור דא"א לומר דהוי גדר של חיבור של יד לעוף, דהרי אין נבלת עף טהור מטמאת במגע אלא ע"כ האדם נעשה טמא באלימות טומאה לטמאות הכלים.

והנה לכאו' יש להוסיף עוד ראיה אלימתא [למה דהוכיח כבר בקה"י] דאין הגדר דהאדם הוא יד להעביר טומאה מהנבילה לבגדים, דאם נימא דהגדר הוא דהאדם הוא יד להחשיב את הבגדים כנוגעים בנבילה, א"כ מדוע נאמר דין דרק בנושא הנבילה דמטמא בגדים ואילו הנוגע בנבילה אינו מטמא בגדים, והרי אדרבה במגע יש יותר יד ויחשב כאילו נגעו הבגדים בנבילה, וע"כ מהא דמבואר דהוא דין מסויים בנושא הנבילה הגדר הוא דהאדם הוא המטמא, אלא דדין זה נתחדש רק בנושא הנבילה דבזה טומאתו אלימה טפי ולכן האדם חוזר ומטמא את בגדיו.

והשתא נראה לבאר דהנה מצינו מחלוקת הראשונים בדרגת הטומאה של האדם הנושא את הנבילה דחוזר ומטמא בגדיו שנוגע בהם, דהר"ש כאן כ' דהוא "אב הטומאה", וכ"כ הר"ש בפ"ה דזבים, ומאידך ברמב"ם פיהמ"ש בזבים כ' להדיא אע"פ שהוא ראשון, [ואמנם בפיהמ"ש בכלים משמע דהוא אב הטומאה דכ' דאחר שניתק מהנבילה חוזר להיות ראשון, משמע דקודם שפירש מהנבילה הוא אב הטומאה, ולהלן יבואר ליישב הסתירה ברמב"ם] עיי"ש[[130]](#footnote-130).

והשתא נראה דרש"י למד דהגדר דהוא דהאדם הנושא הנבילה הוא ראשון לטומאה [וראייתו משום דאם נימא דהוא אב הטומאה א"כ יקשה טומאה היתה בו להיכן הלכה וכמו שהקשה תפא"י ריש כלים], ומעתה י"ל דכיון דהאדם המטמא הוא ראשון א"כ קשה איך יטמא כמותו והרי כלל הוא בטומאה דהמקבל טומאה יורד בדרגה, ואיך נשארו הבגדים כמותו, וליישב זה אפשר בתרי אופנים, א. דהגדר הוא דהבגדים טפלים לאדם ונטמאים יחד עמו, ב. דהגדר הוא דהאדם הוא יד להעביר טומאה מהנבילה לבגדים, נמצא דהבגדים מקבלים טומאה מהנבילה שהיא אב ולא מהאדם.

ומעתה נראה דרש"י למד דבזה חלוק דין קבלת טומאה מנבילה לקבלת טומאה מהזב, והוא דקבלת טומאה מנושא הנבילה בהכרח א"א לומר דהאדם יד להעברת טומאה, א' משום סברת הקה"י, דאין משא בכלים, ב' משום דא"כ מדוע נוגע בנבילה אינו משמש יד להעברת טומאה לבגדים, והרי אדרבה הבגדים במגע מקבלים טומאה יותר ממשא, ולכן ע"כ הגדר הוא טפלות, ומעתה אם הוא טפלות זה שייך רק בבגדים שלובש אבל מה שנוגע אינו טפל אליו, ולכן נקט רש"י דהוא רק בגדים שלובש.

משא"כ בזב כיון דגם הנוגע בזב מטמא בחיבורין א"כ שפיר י"ל דהאדם משמש יד להעברת טומאה ויחשב כאילו נגעו הבגדים בזב. ושפיר יטמאו כל הכלים והבגדים אף שהאדם הוא ראשון. ומעתה כיון דהוא בגדר של יד דין זה נאמר גם במגע בבגדים, ולא רק במה שלובש. וא"ש היטב המשנה בזבים דגם אוכלין ומשקין נטמאים להיות תחילה, כיון דהוא דין גם במגע.

ואדרבה יש לדקדק הלשון שם "כלל א"ר יהושע כל המטמא בגדים **בשעת מגעו** מטמא אוכלים ומשקין להיות תחילה" דבאמת נאמר כאן דדוקא באופן שיש "טומאת מגע" בזה שפיר י"ל דהוא גדר של יד להעברת הטומאה וזה שייך גם באוכלין ומשרין וגם בכל דבר שנוגע.

ואמר לי הרה"ג ר' יעקב אפשטיין שליט"א דהשתא שפיר יתיישב היטב הלשון במתני' כאן חומר באדם מבבגדים, ובבגדים מבאדם, "שהאדם הנוגע בזב מטמא בגדים, ואין בגדים הנוגעין בזב מטמאין בגדים", ולעיל כ' להקשות לשיטת רש"י דהרי באדם מטמא בגדים היינו רק בגדים שלובש, ואילו בגדים הרי אינם יכולים ללבוש בגדים, אכן להאמור יבואר היטב, דכיון דמיירי הכא בזב, הרי בזב הדין גם לרש"י דהנוגע בזב מטמא כל בבגדים וכלים שיגע בהם ולא רק מה שלובש, וא"כ א"ש שיש כאן חומר באדם מבבגדים[[131]](#footnote-131).

והוסיף הרה"ג ר' חיים ליב פרצוביץ שליט"א דמדוע לא תני במתני' אהלות פ"א מ"ה חומר באדם מבבגדים **שנושא הנבילה מטמא בגדים** משא"כ בגדים אינם מטמאים בגדים] וע"כ מהאי טעמא דהוא דין מסויים בזב דוקא שמטמא במגע,[[132]](#footnote-132)

ולפי"ז שמעתי מהרה"ג אליעזר פרוכטר שליט"א ליישב נמי הסתירה ברמב"ם, דהרמב"ם פיהמ"ש בזבים פ"ה כ' הגדר בטומאת אדם לטמא בגדים הוא דהאדם הוא "ראשון" ואילו בפ"ק דכלים מדוייק שהוא אב הטומאה, ולהאמור יתיישב היטב, ומשום דבזבים הגדר הוא דהוי יד להעברת הטומאה, ומשום דזה שייך גם במגע בזב, ולכן שפיר י"ל שהאדם הוא ראשון לטומאה ומעביר טומאה לבגדים מדין יד לזב, משא"כ בפ"ק דכלים דמיירי בנושא הנבילה הרי בזה א"א לומר דהוי יד וכמו שנתבאר לעיל, וא"כ בהכרח דיש אלימות טומאה באדם לטמאות אחרים, ולכן כ' הרמב"ם דהוי אב הטומאה, לטמאות את הבגדים.

נמצא לפי"ז דבכל המתעסקין כגון שורף פרה ופרים ושעיר המשתלח וגם אוכל נבלת עוף טהור לרש"י יהיה הדין דדוקא מה שהוא לובש טמא, והטעם משום דבאלו לא שייך לומר שהאדם הוא יד וא"כ ע"כ דהאדם מטמא אותם מדין טפלות, וזה שייך רק במה שהוא לובש, ורק בזב דמטמא גם במגע שייך לומר יד וזה שייך גם בכ מגע בכלים ובגדים וכו' .

עוד העיר הרה"ג ר' ראובן יוסף גרבוז שליט"א מדברי רש"י נדה ה: ד"ה ה"ג לטמא אדם לטמא בגדים - שהאדם מטמא בגדים שעליו ואף על פי שלא נגעו בגדים במטה עכ"ל, ומבואר ברש"י דהתם מיירי על נדה דדינה כזב וכ' רש"י בגדים שעליו, ולהאמור הרי רש"י יכול לכתוב גם בגדים שהוא נוגע, מיהו יש לדחות דרש"י נקט בסתמא בגדים שעליו וה"ה בגדים שנוגע.

עוד העירוני דלפי האמור נמצא דמרכב שדינו שמטמא בגדים רק במשא ולא במגע, [כמבואר בכלים פ"א מ"ג] נמצא דיהיה הדין דמטמא רק בגדים שהוא לובש ולא בגדים שהוא נוגע, שהרי דינו כנבילה, דנתבאר לעיל דכיון דמטמא במשא הרי הוא מטמא רק בגדים בלבישה, אך יש להקשות ע"ז מלשנות הפסוקים [מצורע פט"ו ה"ז], "הנושא אותם יכבס בגדיו" מבואר דכלל דין כיבוס בגדים גם במרכב וגם במשכב בחדא מחתא ואילו להנתבאר הרי דיניהם חלוקים דמרכב מטמא רק בגדים שהוא לובש ואילו משכב הוא דם בגדים שהוא נוגע בהם, וזה הערה גדולה. מיהו יתכן לדחות דהדין הוא אחד שי כיבוס בגדים וכל אחד לפי מה שדינו הוא וכפי הגדרים שנתבארו לעיל, **ויתכן עוד לבאר בזה** ועי' הערה[[133]](#footnote-133).

והנני הודאה להשי"ת שזיכני להבין זה.

1. ויש שביארו דכיון שמטמא אדם וכלים הרי נמצא דמטמא את כולם ולכן קרי ליה אב שהוא אב לטמא אות כולם, אכן יתכן עוד לבאר דהשם אבות הטומאות קרוי על שם מקור הטומאה, אלא דכיון דרוב מקורות הטומאה מטמאין אדם וכלים, לכן קרוי בשם אבות הטומאות, ולכן אף טמא מת ומשכב הזב ובועל נדה דאינם מקור הטומאה קרי ליה אב הטומאה, וכן בעל קרי אף דהוא מקור הטומאה כיון דהוא ראשון אינו נכלל בשם אבות הטומאה, [עי' להלן אות ב']. [↑](#footnote-ref-1)
2. שיטת הר"ש במתני' דלמ"ד בעל קרי משום רואה הרי הוא אב הטומאה [ואולם במשנת ר' אהרן נקט דלא כן, אבל יעוי' בר"ש בסוף דבריו שמשמע להדיא דהוא אב הטומאה עיי"ש], אולם בתוס' נדה כב. מבואר דהוא ראשון לטומאה, וכן בתוס' הרא"ש שם, וכן נראה דמבואר ברמב"ם דכ' ריש פ"ה מאבות הטומאה דבעל קרי הוא ראשון לטומאה, ועי' ברמב"ם פ"ה ה"ט דכ' לגבי משמשת דכ' דאין בה חסרון של טומאת בית הסתרים כיון דהרי היא כרואה קרי ולכאו' מבואר בדבריו דנקט דבעל קרי טמא משום רואה ולא משום נוגע ,ואפ"ה מבואר ברמב"ם דבעל קרי הוא ראשון הרי מבואר דאפילו אי הוי משם רואה מ"מ בעל קרי הוא ראשון ולא כהר"ש במתני', [מיהו יש לעי' בשיטת הרמב"ם אי פסק רואה או נוגע ועי' להלן]. [↑](#footnote-ref-2)
3. אולם במשנת ר' אהרן סימן כ"ו כ' דגם הר"ש ס"ל דבעל קרי אף אם משום רואה הרי הוא ראשון לטומאה, אלא דהקשה הר"ש דנהי דהוי ראשון לטומאה, אבל אם בעל קרי משום רואה הרי הוא מקור הטומאה והוי ליה למתני במתני' אפילו דהוא ראשון לטומאה עכ"ד, ומעתה מוכח מדבריו לאידך גיסא דאבות הטומאה היינו מקור הטומאה, אמנם עיקר דבריו צ"ב, דבר"ש משמע להדיא דאם בעל קרי משום רואה הוי אב הטומאה, וכ' הר"ש דהא דתני בזבים "בעל קרי כמגע שרץ" אינו לענין דהוי ראשון, אלא רק לענין לטמאות באונס עיי"ש, וכן למד המל"מ בדעת הר"ש עי' פ"ה מאבות הטומאות ה"א.. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובחידושי הגרי"מ זצ"ל כ' להוכיח בזה מלהלן מ"ב דמבואר דנושא הנבילה מטמא בגדים שעליו, ומבואר דהאדם שהוא ראשון לטומאה יש בו כח לטמאות את הבגדים להיות ראשון לטומאה, וכ' הגרי"מ דע"כ מוכח דהחסרון במה דאין אדם וכלים מקבלים טומאה מראשון הוא משום שאין אדם וכלים יכולים להיות שני, אבל כאן שהם נשארים בדין ראשון שפיר מקבלים טומאה אף מראשון, מיהו יש לדון בעיקר ראיית הגרי"מ א' משום דאפשר דחיבורין הוא טומאת באופן ישיר מהנבילה לבגדים ועי' קה"י טהורת סי' ט"ז שדן בזה, ועוד דאפילו נימא דהאדם הוא הטמא, אבל י"ל דבעוד האדם מחובר לנבילה יש בו אלימות כח לטמאות אף כלים. [↑](#footnote-ref-4)
5. ופרש"י שם ביאר דאם היה משום רואה הייה צריך להיות שיעורו במשהו, ובתוס' שם ביארו כוונת הגמ' באופ"א דאין כוונת הגמ' לשיעור חתימת פי האמה אלא כוונת הגמ' שיצא הזרע מפי האמה בכדי שלא יהיה טומאת בית הסתרים, וזה הראיה שהוא מדין נוגע ולא מדין ראייה, דאי משום ראייה אין חסרון של בית הסתרים. [↑](#footnote-ref-5)
6. וכדברי תוס' בתי' השני נראה דכן ס"ל להר"ש ריש כלים דהנה הר"ש בסוף דבריו כ' להקשות למאן דפריך אלא מעתה תסתור בזיבה דא"כ מדוע לא תני במתני' בעל קרי, וסיים וע"כ בעל קרי משום נוגע, אך קשה מדוע לא הקשה על סוגיא ערוכה בדף מג: דראב"ש סובר דבעל קרי משום רואה, ומדוע פריך למקשן, וע"כ דס"ל דשפיר י"ל דהסוגיא בדף מג: ס"ל בעל קרי משום נוגע, ומ"מ שפיר י"ל דחלוקים בשיעוריהם, וכן נראה להוכיח מתוס' דף כב. ד"ה אלא דכ' בסוף דבריהם דלעולם י"ל דר' הונא סובר בעל קרי מטמא במשהו אלא דהכא צריך שיגע בחתימת פי האמה, והנה יש לדקדק שהביא כאן הסוגיא בדף מ. דזוב וקרי מטמאין במשהו [ולא הביא מ"ד בדף מג: דנוגע בשכ"ז מטמא במשהו], ולכאו' ע"כ מבואר דאף דר' הונא בנדה כב. דס"ל בעל קרי משום נוגע שפיר י"ל דס"ל דיש לו בין של רואה קרי וכמבואר בדף מ. ואינו שייך לשיעורים של דף מג: של נוגע בשכבת זרע ודוק. [↑](#footnote-ref-6)
7. וביאור דבריהם נראה דהנה התוס' שם הקשו בתחילת דבריהם אי בע"ק משום נוגע מדוע צריכים קרא בפנ"ע לרואה שכ"ז, תיפו"ל משום נוגע ותי' דנפק"מ לשילוח מחנות דבעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות, ואילו נוגע אינו משתלח, ומעתה שפיר י"ל דחמור אף לענין שיעורו במשהו דאף דהוא משום נוגע חידשה תורה דלענין היוצא ממנו הוא מטמא במשהו, ובמהרש"א שם הקשה דאם יש גזה"כ א"כ נימא דאפילו אי משום נוגע סותר מנין שבעה, [ובגמ' שפ מבואר דאינו סותר], ועי' מש"כ בזה, ובחזו"א יו"ד סי' רט"ו [הערות עמ"ס נדה בדף כב.] נמי עמד בזה וכ' לבאר וז"ל וי״ל דלא דמי דשילוח מב׳ מחנות שייך שפיר להחמיר אף אם היא טומאת נגיעה, וכן טומאת משהו איכא גם בטומאת מגע בעלמא, אבל טומאת נגיעה אינו ענין לסתירת זיבה עכ"ל. אולם ברמב"ם לא פסק דבעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות, ועי' חזון יחזקאל על תוספתא נדה פ"ה ה"ו דהוא משום דהרמב"ם פסק בעל קרי כנוגע ולכן אינו משתלח חוץ לב' מחנות, וכ' דהא דמבואר בסוגיא דפסחים סח. דמשתלח מב' מחנות באמת הוא פלוגתא בספרי והרמב"ם פסק כמ"ד דאינו משתלח, והיינו דמ"ד משתלח סבר בע"ק משום רואה. [↑](#footnote-ref-7)
8. בתוס' [ד"ה אלא] כתבו דחתימת פי האמה המבואר כאן אינו שיעור בשכבת זרע, אלא הוא דין שיהיה מגע בפי האמה שלא יהיה מגע בית הסתרים, ולפי"ז לא נאמר כאן שיעור בשכ"ז, ושפיר י"ל דר' הונא סובר או בכעדשה או במשהו, [ועי' כ"מ פ"ה מאבות הטומאות ה"א דפי' כן בדעת הרמב"ם], אבל לשיטת רש"י שם שהוא שיעורא לכאו' מבואר כאן דעת ר' הונא דעה שלישית בשיעור השכ"ז ופליג על השיעורים דדף מג:, אולם שמעתי דיתכן לחדש ברש"י דעיקר חידושא דר' הונא דיש שיעור במגע של האדם בשכ"ז היוצאת ממנו, שצריך שיגע בכל פי האמה, ולא סגי במגע במקצתו, וא"כ ר' הונא לא נכנס למחלוקת אם בכעדשה או במשהו, אלא עיקר חידושו במעשה המגע. ומ"מ מוכיח הגמ' דבעל קרי משום נוגע דאי משום רואה לא שייך הנ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
9. ושמעתי דאולי יש לדחות דשכבת זרע של קטן נתמעטה שאינה מטמאת אחרים, אבל מטמאת את היוצא ממנו במגע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. ברמב"ם ריש פרק ה' מאבות הטומאות כ' שכבת זרע אחד מאבות הטומאות וכו' ואחר הנוגע בה או הרואה אותה מבשרו שניהם ראשון לטומאה, ובספר חזון יחזקאל על התוספתא נדה פ"ה ה"ו כ' דמבואר בזה דהרמב"ם מדמה זה לזה והוא מדין נוגע, וכן הוכיח בחזו"י מכמה דוכתי דשיטת הרמב"ם כנוגע, ועי' עוד רמב"ם ספר המצוות מצוה ק"ה דכלל גם טומאת שכ"ז וגם טומאת בעל קרי במצוה אחת, ומשמע קצת דהוא מדין נוגע, [אבל אי"ז הכרח], ועוד יש להוכיח דשיטת הרמב"ם כנוגע, דהרי הרמב"ם ריש פ"ה מאבות הטומאות פסק דשיעורו בכל שהוא, וכ' עוד ואין הרואה טמא "עד שתצא ממנו ויחתום פי האמה", ובהשגת הראב"ד שם הקשה דאם השיעור הוא משהו הרי אינו חתימת פי האמה, ובכ"מ שם כ' ליישב דכוונת הרמב"ם כהתוס' נדה דף כב. ד"ה אלא דצריך שיצא הזרע 'ויגע' בחתימת פי האמה דלא"כ יש חסרון של טומאת בית הסתרים, אבל השיעור של השכ"ז במשהו, והנה לפי"ז לכאו' מוכח דהרמב"ם פסק כנוגע, דאם הוא רואה אין חסרון של בית הסתרים, וכ"כ החזו"א יו"ד רט"ו נדה דף כב. בדעת הרמב"ם עיי"ש, ומאידך ברמב"ם פ"ה מאה"ט ה"ט דכ' לגבי משמשת דאין האשה טמאה מדין נוגעת בשכ"ז שהרי הוא בית הסתרים אלא המשמשת הרי היא כרואה קרי עכ"ל, מבואר דרואה קרי אינו מדין נוגע, ועל זה כ' דגם משמשת הרי היא כרואה קרי, וצע"ג, [ועי' מים טהורים פ"א מ"א מש"כ בדעת הרמב"ם], ועי' עוד רמב"ם תרומות פ"ז ה"ח דכ' דבעל קרי הוא נחשב לטומאה היוצאת מגופו והמקור הוא בגמ' בכורות, ועי' בחזו"א [יו"ד רט"ו נדה כ"ב] דכ' דאי"ז הכרח דטמא משום רואה, דאף אם הוא נוגע חשיב יוצא מגופו. [↑](#footnote-ref-10)
11. ונראה להביא ראיה לזה בס"ד מדברי התוספתא מובא בר"ש להלן מ"ד דאיתא שם חומר בשרץ מבשכבת זרע, דשרץ אין חלוקה טומאתו ושכבת זרע חלוקה טומאתו, וביאר הר"ש כוונת התוספתא השרץ לא חלוקה טומאתו שמטמא בין גדול ובין קטן, ואילו שכבת זרע דקטן לא מטמא עכ"ד, והנה אי נימא דשכ"ז של קטן לאו שכ"ז הוא, איזה חומרא יש בשרץ טפי משכ"ז, והרי הטעם דשכ"ז דקטן לא מטמא כי אינו שכ"ז כלל, משא"כ שרץ קטן הוא גם שרץ, וע"כ מבואר בזה דגם שכ"ז של קטן שם שכ"ז עליו, אלא דאינו מטמא, וזהו חומר דשרץ דלעולם מטמא. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובדברי יחזקאל הוכיח מרש"י פסחים יח. דפירש דהמי חטאת מקבלים טומאה קלה שנגעו בעצמם, ולכן פרה ששתתה מי חטאת המים טמאים טומאה קלה, והקשה הדברי יחזקאל והרי שבע להו טומאה שהרי המים טמאים טומאה חמורה, ולכן הוכיח מכאן שאין המים טמאים בעצמם אלא רק מטמאים את המתעסקין והנוגעים בהם, [ובתוס' שם נחלקו על רש"י, ועכ"פ מרש"י יש להוכיח כן]. [↑](#footnote-ref-12)
13. בהא דאמרי' בגמ' יומא ח: דבשבת לא היו מזים על הכהן גדול משום שבות, והקשה הגבו"א מדוע לא מזים עליו בתוך העזרה דאין שבות במקדש, ובחשק שלמה הקשה עליו דהרי אין מזין עליו במקדש דאסור להכניס טומאה למקדש. [↑](#footnote-ref-13)
14. ובקונטרס שיעורי כלים כ' להוכיח בזה מדברי הר"ש סוף משנה ד' דמביא התוספתא – "חומר בנבלה [ממי חטאת], שמי חטאת יש להן טהרה מטומאתן, ומטהרין את הטמאין, ואין מטמאין בצירופן, משא"כ בנבלה, וביאר הר"ש בביאורו על התוספתא **שמי חטאת יש להן טהרה מטומאתן כגון על ידי השקה** וכו' משא"כ בנבלה, דנבלה אין לה טהרה, דאי בסרוחה מעיקרא ההיא לאו נבלה היא עכ"ד, הרי מבואר דיש טומאה במי חטאת וההשקה מטהרת את הטומאה ואם נימא דהוא טומאת של התעסקות מה שייך בזה טהרה בהשקה, ואין לומר דכוונתו דע"י השקה פקע מי חטאת לגמרי דהרי זה גם שייך בנבלה וכמו שסיים הר"ח בדבריו בסרוחה. [↑](#footnote-ref-14)
15. ואולי נימא על דרך הרמב"ם דביאר מ"ט לא תני המתעסק בשריפת פרים פרה ומשלח שעיר משום דהוי התעסקות ואולי נימא דאפר הוא התעסקות ואילו מי חטאת הוא טומאה בעצם אך צ"ע מהיכא תיתי לחלק ביניהם [↑](#footnote-ref-15)
16. ויש לעי' אם יש שיעור באפר לטמאות, דהנה איתא במשנה בפרה [פ"ג מ"ג] דצריך שיראו האפר על פני המים, ואי נימא דנאמר בזה גם שיעור באפר דמטמא רק בשיעור שרואים אותו על פני המים, לכאו' מסתבר דאם האפר נראה במים שאין בהם כדי הזייה, לכאו' יש בו גם שיעור הניכר גם במים שיש בהם כדי הזייה, וא"כ הרי יש באפר שיעור וצ"ע מדוע לא טמא משום האפר וצ"ע [↑](#footnote-ref-16)
17. בר"ש פ"ח מפרה מ"ב כ' חידוש נהי דהנושא מי חטאת שיש בהם כדי הזייה טמא כדתנן ריש כלים פ"א מ"ב, מ"מ "לחטאת מיהא טהור", והיינו דאף שהאדם נטמא מהמי חטאת, מ"מ אינו חוזר ומטמא את המי חטאת עצמם, וראייתו "דאי לאו הכי כל נושא צלוחית של מי חטאת, נטמא הצלוחית ותחזור הצלוחית ותטמא המים" עכ"ד, וא"כ לא משכח"ל לעולם הזאת מי חטאת בכשרות וע"כ דאין המי חטאת נטמאים מעצמם. ולכאו' צ"ב מה כוונת הר"ש בזה והרי נושא על מנת להזות אינו מקבל טומאה, והוכיח מכאן המשנ"א פ"ט מ"ח בשיטת הר"ש דס"ל דנושא מי חטאת על מנת להזות נמי מקבל טומאה, ורק המזה בזמן המעשה הזאה אינו נטמא, אולם החזו"א פרה [ה' י"ב] כ' בכוונת הר"ש הוא דחיישי' שמא המזה נשא את המים שלא לצורך ונמצא דהמים נפסלו, וע"כ דאין מי חטאת מקבלים טומאה מעצמם, ועי' עוד קה"י שם שכ' לבאר בר"ש דכוונתו באחרים הנושאים את המים לצורך הזאה אבל אינם מזים דלהר"ש נטמאו, ורק המזה עצמו לא נטמא. [↑](#footnote-ref-17)
18. דאיתא בתו"כ פרשת שמיני "אין לי אלא בגדים מנין לעשות שאר כלים כבגדים ת"ל יטמא", וזה פליאה עצומה על שיטת רש"י, שהרי בתו"כ יש דרשא ע"ז גופא, דסד"א כמו רש"י דרק בגדים ולא כלים, וקמ"ל לרבות שאר כלים שאינו לובשן. **ובשטמ"ק** בב"ב דף ט. בשם תוספי הרא"ש כ' ליישב דרש"י בב"ב קאי רק על מצורע דלית ביה ריבוי בתו"כ, אבל בנבילה באמת יטמא אף שאר כלים וכפי שמרבינן בתו"כ עי"ש, אך צ"ע דרש"י עצמו הביא לדייק כן מהנושא את הנבילה יכבס בגדיו עיי"ש. **ובספר** עזרת כוהנים כ' ליישב שיטת רש"י דהא דמרבינן בתו"כ כלים, היינו כלים שהנושא לבוש בהם כגון תכשיטים נזמים וטבעות, אבל שאר כלים שנוגע לא מרבינן, **מיהו** אכתי קשה מהמשך דברי התו"כ דדרשי' שם "בגד" למעט כלי חרס ואדם. והנה אדם הרי ודאי לא שייך בו בלבישה, **ועי' להלן מש"נ ליישב עפ"י המי נפתוח, דרש"י למד דמתני' דידן פליגא על התו"כ**. [↑](#footnote-ref-18)
19. והנה אף התוס' לא הקשו ממשנה בזבים וצ"ב, ולולי דמסתפינא היה נראה ליישב שיטת רש"י מהמשנה בזבים, דדקדק לשון המשנה בזבים כל המטמא בגדים בשעת "מגעו" מטמא אוכלים ומשקין וי"ל דרש"י למד דדוקא "נבילה" שאין הנבילה מטמאת בגדים כשנוגע בה, אלא רק כשנושא אותה בזה מטמא רק בגדים שלובש כיון דאין הגדר שהאדם נעשה כהנבילה, אבל הנוגע בזב וכן הנוגע במשכב הזב דטומאתו אלימה טפי ואפילו בנגיעה בהם נמי מטמא בגדים שם ע"כ הגדר הוא דהאדם נעשה ממש כמו הזב שנוגע בו, והרי הוא מטמא אף כלים ואוכלים ומשקין שנוגע בהם. . [↑](#footnote-ref-19)
20. ובמי נפתוח שם הביא דרש"י בחולין כט. [ד"ה אינה] ס"ל דגם האדם 'הנוגע' בנבילה מטמא בגדים שעליו, ולא רק נושא הנבילה, וברשב"א שם הקשה לרש"י ממתני' כאן דמפורש רק נושא הנבילה, וביאר המי נפתוח דלפי האמור הרי רש"י פירש "וחשוכי בגדים במגע" באופ"א, ונמצא דאין מקור במתני' דנבילה מטמאת בגדים רק במשא, [הובא בתוס' אנשי שם כאן], מיהו כבר הקשו דלהדיא במשנה בזבים פ"ה ומ"י דהנוגע בנבילה אינו מטמא בגדים, וכן הוא להדיא בגמ' נדה דף נה: "מידי דהוי אמגע נבילה" עיי"ש, ובישוב שיטת רש"י מקושיית הרשב"א עי' בצל"ח שם. [ובמשנ"ט כאן הביא דהמי נפתוח הדר ביה מדבריו אלו במקו"א], ומ"מ שפיר יש לקיים דבריו בפירוש המשנה וחשוכי בגדים היינו דאין מטמא בגדים שנוגע בהם, אלא רק בגדים שלובש, והדין שהנוגע בנבילה אינו מטמא בגדים, נתפרש בזבים פ"ה מ"י ולא כאן. [↑](#footnote-ref-20)
21. אולם הרא"ש גופיה ס"ל דמטמא כל הכלים ולא רק בגדים שלובש, ונמצא דנקט דיש ב' דינים, א' בגדים שלובש שטפלים אליו וזה אפילו עשרה בגדים שאינו נוגע בהם, ועוד נאמר כאן דין שהוא מטמא את מה שנוגע בהם, אכן עי' משנת טהרות שהביא בשם מרן הגרא"מ שך זצ"ל דכ' לחדש שכל דבר שאדם נוגע נטפל אליו, וא"כ אתי שפיר שהכל דין אחד דהנבילה מטמאת את כל מה שטפל לאדם. [↑](#footnote-ref-21)
22. ובחידושי הגרי"מ ביאר דהוא תלוי בחקירה במה דאין אדם וכלים מקבלים טומאה אלא מאב הטומאה דאי נימא דהוא דין במטמא דראשון אין בו כח לטמא א"כ צ"ל דהוי אב הטומאה, כיון דאי הוי ראשון הרי אין בו כח לטמאות אדם וכלים, אבל אי נימא דהוא דין במקבל הטומאה דאינו נעשה שני, כאן שנעשה ראשון שפיר י"ל דהאדם מחובר לנבילה הוא ראשון לטומאה ומטמא כיוצא בו. [↑](#footnote-ref-22)
23. במה שכ' הר"ש בפרה פרק י' מ"ד דנאמר דין דמי חטאת צריכים להיות במקום טהור, ועי' בר"ש שכ' דדוקא במקום שהוא אב הטומאה, אבל כל שהוא ראשון לטומאה אין חסרון זה, ולפי"ז י"ל דנפק"מ אם האדם בזמן שהוא נושא הנבילה מונח עליו כלי שיש בו מי חטאת דאין בהם כדי הזייה דאי משום מגע אין כאן, ואי משום משא אינו מטמא, ואי משום מונח במקום טמא, אם האדם הוא ראשון לטומאה אינו חסרון, אבל אי נימא דהוא אב הטומאה נפסלו המים. [↑](#footnote-ref-23)
24. וכן חקרו האחרונים ריש אהלות דשם מבואר ברמב"ם פיהמ"ש וברע"ב דחכמים גזרו על אדם הנוגע באדם שנוגע במת שיהיה טמא טומאת שבעה, וכמבואר בגמ' ע"ז לז: "דיקרב בדיקרב טמא", והרמב"ם פ"ה מטו"מ נקט דהוא דין דרבנן, אולם תוס' ע"ז לז: כ' דהוא דין דאוריתא, וחקרו האחרונים בגדר הך דינא, האם דהאדם הנוגע במת הוא נעשה כמו המת והוא מטמא את הנוגע בו, או דילמא דהאדם הנוגע במי שנוגע במת חשיב כמו שנוגע במת, והוא מקבל טומאה מהמת ממש. [ועי' משנת ר' אהרן סי' ל"ו ועי' חידושי ר' שמואל פסחים סי' ט' ובקה"י סימן ט"ז ובאר משה, והכל הביא במשנ"ט ריש אהלות], ולכאו' הוא אותו נידון כאן האם הגדר הוא דכיון שנושא אלים טומאתו לטמא כלים ובגדים, או דהגדר הוא דהאדם הנושא הנבילה הוא כמו יד לחבר הבגדים והכלים שנוגע בהם לנבילה.

    אולם יתכן עוד לבאר [↑](#footnote-ref-24)
25. ובשיעורי כלים כ' לתלות זה בפלוגתת רש"י בב"ב דף ט. ושאר ראשונים, דלרש"י הגדר הוא כצד ב' דהוי טפלות לאדם, ולכן רק הבגדים שלובש טמאים, אבל לשאר ראשונים דכל הכלים שהאדם נוגע בהם נטמאו ע"כ אי"ז משום טפלות לאדם אלא כהצדדים האחרים, אולם במשנ"ט הביא ממרן הגרא"מ שך זצ"ל דנקט גם בדעת תוס' דהגדר הוא דכל מה שהאדם נוגע בו חשיב דנטפל אליו. [↑](#footnote-ref-25)
26. מיהו אפשר שיש לדחות דאף אי נימא דהאדם הוא המטמא, מ"מ הגדר הוא דבזמן שהאדם נושא הנבילה הוא נטפל לנבילה ולכן דרגת טומאתו כהנבילה והוי אב הטומאה ומטמא בגדים, אבל אי"ז טומאה שחלה על האדם, ולכן כשפירש מהנבילה ואינו טפל אליה שוב הוי ראשון לטומאה [ובטפלות אין להקשות טומאה שהיתה בו להיכן הלכה כמבואר בכלים פי"ט מ"ה עיי"ש], מיהו קשה ע"ז דבתו"כ מבואר דנושא הנבילה אינו מטמא כלי חרס ואדם, ואי נימא דנושא הנבילה נטפל לנבילה והוי אב הטומאה מדוע אינו מטמא את אדם וכלי חרס, וי"ל דנתחדש בקרא דכלי חרס ואדם מקבלים טומאה דוקא ממקור הטומאה, ולא מהאדם הנטפל לנבילה. ב. עוד י"ל אי נימא כדמשמע ברמב"ם בזבים שבשעה שהאדם נושא הנבילה הוא מטמא "בתורת ראשון לטומאה", ויש בו כח מטמא אף שהוא ראשון, אין להקשות טומאה שהיתה בו להיכן הלכה, דאי הוי טומאת אב א"כ להיכן הלכה, אבל אם נימא דבאמת הוא ראשון, הרי ראשון לטומאה אינו מטמא אלא דגלי קרא דבשעה דנושא הנבילה הרי הוא מטמא אחרים. [↑](#footnote-ref-26)
27. וראייתו בתרתי א' מהא דהשורף את הפרה מטמא בגדים שנוגע בהם, ואף שאין הפרה מטמאת כלים הנוגעים בה, אלא ע"כ דהאדם הוא המטמא בשעה שמתעסק בפרה, ועוד הוכיח דהרי כלים אינם מקבלים טומאה במשא וכמבואר ברמב"ם, וא"כ איך הכלים יקבלו טומאה מהנבילה בשעת משא, מיהו כל ראייתו הוא רק אי נימא דהאדם הוא יד להעביר טומאה מהנבילה לבגדים, אבל אי נימא כהצד השני דהגדר הוא דהבגדים טפלים לאדם ונטמאים יחד עם האדם, שפיר י"ל דאף הבגדים נטמאים בהתעסקות עם הפרה משום שהם נטפלים לאדם, וכן נטמאים במשא האדם. [↑](#footnote-ref-27)
28. מיהו יש לזה רמז בתוספתא שם דאיתא שם דהנוגע בקרן הנבילה הרי זה מטמא אחד ופוסל אחד, מבואר דדוקא בקרן שהוא קשה ואינו זז, אבל בבשר הנבילה שהוא רך מטמא.

    ונראה דהגר"א הוסיף לבאר זאת במתני', משום מה שביאר כאן פשט המשנה, "וחסוכי בגדים במגע", דהכוונה בזה דאף דבנגיעה בנבילה יש טומאת בגדים משום דברוב נגיעות יש גם משא, מ"מ אינו מטמא בגדים משום המגע, אלא רק מדין המשא שבזה, ואי נימא דהנוגע בבשר נבילה אין בה טומאת משא, א"כ נמצא דרוב נגיעות בנבילה יש בהם רק מגע ולא משא, חוץ מנוגע בשער נבילה בלבד שהוא טמא במגע ולא במשא, ולכן פירש הגר"א כאן דה"ה בנוגע בבשר נבילה ונמצא דרוב נגיעות נבילה יש בהם גם משא, [חוץ מנוגע בקרן].

    והנה רש"י בחולין כט. כ' בהא דמבואר שם דפרה שנפסלה אינה מטמא בגדים, והוקשה לרש"י מדוע לא יהיה טמא שורף הפרה משום הנבילה, ותי' משום שנוגע בה בקנה עיי"ש, ולכאו' יש להקשות שאי נימא דכל פורתא ופורתא בבשר הנבילה מטמא בהיסט מה יועיל מה שנוגע בקנה והרי בכל מגע בקנה יש היסט וכמו דכ' הגר"א דנוגע בבשר נבילה הרי הוא טמא משום היסט, וא"כ גם נוגע על ידי קנה מדוע לא יהיה טמא מדין מסיט הנבילה בקנה, ואולי נוכיח דרש"י למד כמו הגר"ח דצריך משא בכל הנבילה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
29. ונראה דאי משום התוספתא י"ל כמו דחידש המקד"ד דדוקא שער הוא יד ולכן מועיל טומאת היסט במקצתו אבל בגופו אפשר דצריך באמת בכולו, אולם מדברי הגר"א שהוסיף על הנבילה מבואר דמועיל היסט גם על מקצת נבילה. [↑](#footnote-ref-29)
30. בחידושי ר' ליב סימן ע', ובשערי חיים בב"ב סי' כ', ובשיעורי ר' דוד בב"ק סו. ובשיעורי הגרי"מ [קונטרס י"ח דבר], ומשנת אליהו עמ"ס סוכה, ובחידושי הגרא"ז נדפס בישורון. [↑](#footnote-ref-30)
31. ולכאו' יש להביא ראיה להנ"ל מהא דמבואר דמשכבות דבועל נדה הם ראשון לטומאה ע"כ דאי"ז מקור הטומאה כמו משכב הזב, מיהו יש לדחות שהרי בעל קרי אף אי נימא דחשיב רואה דהוא מקור טומאה מ"מ כ' תוס' [נדב כב.] דאיכא שום דרשא דהוא ראשון, וא"כ הכא נמי איכא דרשא שהוא ראשון, ומיהו לשיטת הר"ש ריש כלים דס"ל דאם בעל קרי טמא משום רואה הוא אב הטומאה, בע"כ דנקט דכל מקור טומאה צריך להיות אב הטומאה, ויש להוכיח מזה דהוי ראשון לטומאה, דהוי בגדר קבלת טומאה.

    ועי' בדברי הרמב"ם שהזכיר כאן הדין דהשוכב על כמה משכבות דכולם טמאים, והקדים לזה קודם הדין של עליונו של זב דאפילו יש דבר חוצץ בינו לבין הכלים שעליו כל הכלים שעליו נטמאו, ולכאו' צ"ב דהרי גם בזב יש דין שכל משכבות שתחתיו טמאים, ומה שייך דין זה לעליונו של זב, ולהאמור י"ל דאי משום מה דתני עשר מצעות בזב י"ל דהוא משום דהוי טומאה עצמית, אבל בתחתונו של בועל נדה שהוא קבלת טומאה אפשר דהוא דוקא במגע, ולא בכל משכבות, וזה שכ' להביא מעליונו זב שגם בקבלת טומאה איכא לדין זה.

    ושמעתי שהוכיחו מהמאירי בב"ק סו. דבכל זב איכא נמי גם לדין קבלת טומאה, ונפק"מ במשכבו הגזול דאינו נעשה אב הטומאה דנתמעט מדרשא משכבו ולא הגזול, וביארו גדר הדין משום דמשכב הוי טומאה עצמית, ולכן צריך שיהיה משכב שלו, וכ' המאירי דמ"מ נעשה ראשון, וביארו משום שיש בו גם דין קבלת טומאה של משכב, ואפילו י' מצעות יהיו ראשון.

    ועוד מצינו דין משכב ומושב שעושה ראשון לשיטת תוס' נדה נד: בדין אבן מסמא דכ' תוס' דהוא עושה טומאת משכב ומושב רק לטמא טומאה קלה לטמא אוכלים ומשקין, וגם שם יש לדון אם הוא קבלת טומאה או טומאה בעצם אלא דמ"מ נעשה ראשון. [↑](#footnote-ref-31)
32. ואין להקשות דהרי משקין הם ראשון ואיך מטמאים בגדים, משום דכוונת הר"ש שמטמאים בגדים מדרבנן והוא מגזירה דרבנן [י"ח דבר] דרבנן גזרו שמשקין מטמאין כלים כמבואר בשבת דף יד, וכן במתני' סוף פ"ה דזבים, וכן בכלים פרק כ"ה.

    ועי' עוד בר"ש שהקשה דהרי אין משקין מטמאין אלא ברביעית, ותי' בזה ג' תירוצים, ועיי"ש שתי' דהוא דוקא לחולין אבל לקדשים הוא דין אחר, ולכאו' כוונתו דבגדי כהונה נחשבים לקדשים ולכן מטמא אפילו בכל שהוא.

    והנה עוד מבואר בר"ש חידוש שרוק נחשב למשקה, ועי' להלן במתני' פ"ח מ"י האם רוק נחשב למשקה, ועי' בגמ' עירובין צ"ח, ואולי הכא מיירי דיצא מן הפה לחוץ ובזה הכל מודים דהוי משקה, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-32)
33. דאיתא בגמ' לג: דכשנתזה צינורא של צדוקי על כהן גדול הוריקו פניו של כהן גדול, ופרש"י "חרה לו על שנטמא בגדיו", ועי' ערוך לנר שהקשה מדוע לא אמר דחרה לו שהוא בעצמו נטמא שהרי הרוק מטמא במשא, ותי' הערוך לנר דרש"י סובר דאין מעיינות לבועל נדה, ולכן אין מטמאין במשא, ומיהו ברשב"א שם ביאר באופ"א דלא היה אכפת לכה"ג בעצמו אלא דחרה לו דוקא על הבגדי כהונה. [↑](#footnote-ref-33)
34. והנה יעוי' להלן שנתבאר דהראשונים דנו בגדר בועל נדה אם הוא טומאה היוצאת מגופו או דילמא דהוא גדר של טומאת מגע וקבלת טומאה מהנדה, ויתכן דהוא תלוי בזה דאם הוא טומאה היוצאת מגופו דינו כמו הנדה והזב, דיש להם מעיינות, ואי נימא דהוא דין טומאת מגע אין לו מעיינות. ואף שמצינו בעל קרי שטומאת יוצאת מגופו [למ"ד רואה] ואפ"ה אין לו מעיינות, מ"מ בעל קרי הוא ראשון לטומאה, ואילו בועל נדה חמיר טפי שהוא אב הטומאה, וא"כ י"ל דטומאה היוצאת מגופו ואב הטומאה אפשר שיהיה לו מעיינות, ואמנם הנה יעוי' שיטת הר"ש להלן מ"ה דהוא טומאה היוצאת מגופו, ואילו הר"ש כאן נסתפק בדין מעיינות, וצ"ל דהא גופא מספק"ל האם כיון דיש לו דין טומאה היוצאת מגופו יש לו מעיינות או דילמא דמעיינות תלוי במי שחמיר טומאתו ואף עושה משכב ומושב, משא"כ בועל נדה אינו עושה משכב ומושב להיות אב הטומאה, [וכן אינו מטמא באבן מסמא לשיטת הגר"ח בדעת הרמב"ם עי להלן, ועוד מצינו שבועל נדה אינו משתלח חוץ לב' מחנות כמו זבים וזבות, ובטעם הדבר יתכן לפי הגר"ח פמש"כ הרמב"ם פיהמ"ש מ"ח דזבים וזבות משתלחין משום שמטמא באבן מסמא], וא"כ אפשר דזה גופא ספיקו של הר"ש האם סגי בזה דטומאה יוצאת מגופו או דבעינן שיהיה חמור ככזב לגבי כל הדינים ואף לאבן מסמא, אולם הראשונים דפשיטא להו שאינו מטמא י"ל או דס"ל דהוי טומאת מגע, או דנימא דס"ל דבעינן שיהיה ממש כמו זב ויהיה מטמא באבן מסמא. [↑](#footnote-ref-34)
35. ובמשנ"א הביא בשם ספר משנת חכמים הביא ראיה מהא דתנן סוף זבים בועל נדה כטמא מת אלא שהוא חמור ממנו, שבועל נדה מטמא משכב ומושב, ומדלא קאמר במתני' דבועל נדה חמור ממנו לענין שמטמא במשא ש"מ דאינו מטמא במשא, והביא דהמל"מ הביא ראיה זו פ"ג משכב ומושב ה"א. [↑](#footnote-ref-35)
36. ויתכן בזה דהנה רש"י בחולין עא. [ד"ה כי] כ' דין טומאת משא אלא למי שהטומאה יוצאה ממנו, ובתוס' שם נחלקו עליו, ומעתה י"ל דהסוברים דאינו מטמא במשא ס"ל דבועל נדה אינו נחשב שטומאה יוצאת ממנו ולכן אינו מטמא במשא, ואילו הסוברים דמטמא במשא אפשר בתרתי או דנימא דס"ל דבועל נדה חשיב טומאה בעצם ואי"ז קבלת טומאה מהנדה, וכמו שביארו האחרונים דמשכב ומושב נחשב טומאה עצמית ולא מצד קבלת טומאה מהזב, או דנימא דס"ל כהתוס' שם [ד"ה כי] דכ' דנחלקו על רש"י וסברי דאף מי שאין טומאה יוצאת מגופו מטמא במשא. [↑](#footnote-ref-36)
37. ובמשנ"א כ' בשם ספר משנת חכמים דיש לדחות דכוונת התוספתא הוא על בגדים הנוגעים בבועל נדה, שהם מטמאים אחד ופוסל אחד אבל בועל נדה עצמו באמת מטמא גם בגדים עיי"ש. [↑](#footnote-ref-37)
38. ודברי הר"ש דנקט דבמגע אינו מטמא בגדים לכאו' צ"ב דבגמ' נדה לג. איתא מתקיף לה ר' יעקב "ואימא כהיא, מה היא לא חלקת בה בין מגעה למשכבה, לטמא אדם ולטמא בגדים לחומרא, אף הוא לא תחלוק בו בין מגעו למשכבו לטמא אדם ולטמא בגדים לקולא, ואמר רבא: עליו להטעינו משמע" ע"כ הגמ', ועי' רש"י דביאר הגמ' 'דלא חלקת לקולא' היינו דאם יגע הבועל נדה באדם לא יטמא את בגדיו של האדם קמ"ל להטעינו לחומרא, ולפי"ז מבואר דלמסקנא מטמא במגע לטמא בגדים, מיהו עי' בתוספות הרא"ש שם שביאר כוונת הגמ' דסד"א דלא יטמא אדם ולא יטמא בגדים, וקמ"ל דמטמא אדם, ומטמא בגדים בפנ"ע, ולא מיירי בבגדים שעל האדם, וכ"כ המשנ"א כאן בשם ספר משנת חכמים וא"ש.

    ועי' עוד במשנ"א דהביא תוס' בפרק כיצד הרגל דף כה [ד"ה מידי] דכ' "דאין לך דבר שמטמא במשא ואינו מטמא בגדים", ומיהו כ' המשנ"א דאי"ז ראיה לכאן דכוונת תוס' דוקא היכא דמפורש בקרא משא, אבל בבועל נדה דילפי' לה מקרא ותהי נדתה עליו לא נאמר דין זה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-38)
39. ויעוי' בתוס' בב"ק כה. [ד"ה מידי] שם דכ' דאם נימא דמטמא במגעו לטמא בגדים, בהכרח גם מטמא במשא, וז"ל דלא אשכחן מידי שמגעו מטמא אדם לטמא בגדים שלא יטמא במשא, מיהו כאן מצינו בר"ש כת"י ובריטב"א בשם הר"ש דשייך כן, ויש לעי' בשיטת רש"י בזה. [↑](#footnote-ref-39)
40. אולם בתוס' שם ד"ה מה היא פי' הגמ' באופ"א, וכמ"ש כאן הר"ש, דקמ"ל בכלי חרס שאינו מקבל טומאה מנושא הנבילה, ולדבריהם אין מקור מה הדין בבועל נדה בהיסט. [↑](#footnote-ref-40)
41. דבגמ' נדה דף מג. ילפי' מקרא דזב מטמא את הטהור שהוא מסיטו, ובגמ' נדה דף לב: מבואר קרא אחרינא לרבות עליונו של זב, ומבואר דהם ב' דינים נפרדים, ועיי"ש בתוס' דביאר דעליונו של זב מיירי שיש קצת מהבגד מעל הזב וקצת על נגרר על הארץ ונחשב עליונו של זב, ואילו היסט צריך שיסיט את כולו עיי"ש. [ועי' חזו"א זבים] [↑](#footnote-ref-41)
42. מיהו אפשר לדון דדוקא בהיסט אינו מטמא וכפי שכ' תוס' הלשון דלא מצינו לו בכל התורה כולה, אבל בעליונו אפשר דמטמא שהרי כ' תוס' נדה לא: דהם ב' דינים נפרדים. [↑](#footnote-ref-42)
43. ועי' גמ' נדה לג. יכול יעלה לרגלה דאם בעל אותה ביום השישי יטמא כמותה, ת"ל יטמא ז' ימים, ולהו"א של הגמ' לכאו' ודאי הוא גדר של קבלת טומאה ממנה, אלא דהנידון הוא מה הקמ"ל.. [↑](#footnote-ref-43)
44. ועי' חזו"א סי' א' סק"ב שדן באיזה אופן מיירי שלא ניכר הכובד, דאם מיירי באופן שאם יוציא את מה שתחת האבן ישמט האבן, ועיי"ש שצידד דבכה"ג יהיה טמא גם בנבילה ולא רק במרכב, ועיי"ש מש"כ להסתפק בזה כמה ספיקות עיי"ש. [↑](#footnote-ref-44)
45. אלא שדין זה דהמרכב והמשכב מטמאין את האדם שעל גביהם הוא דין נוסף, ומבואר במתני' בזבים פ"ה מ"ג כל הנושא והנישא על גבי המשכב טהור חוץ מן האדם, והיינו דהוא דין רק באדם היושב מעל המשכב דנטמא ולא בכלים, וכאן נתחדש דאפילו בהפסק אבן נמי הוא טמא, אולם הביאו דבריטב"א בשבת פב. כ' דגם כלים העומדים על האבן נטמאו, וזה קשה ממשנה מפורשת, ועי' משנ"ט. [↑](#footnote-ref-45)
46. ובשיעורי הגרי"מ למד דאף רש"י בנדה דף נה. כוונתו לדברי הר"ש הנ"ל והוא מתיישב היטב לשיטת רש"י חולין כ: דס"ל דבכל משא צריך שיסיט את הטומאה, אולם שיטת הרמב"ם לעיל מ"ב דאין צריך להוזיז את הטומאה אלא כל שהיא מונחת עליו, ובאמת הרמב"ם מפרש באופ"א. [↑](#footnote-ref-46)
47. ויש להעיר דבתו"כ מבואר דגם באופן שהטמא מעל האבן, והמשכב תחת האבן, הרי האדם מטמא המשכב שתחתיו, ולפי הר"ש צ"ב מה נאמר בזה, וע"כ צ"ל דהוא דין אחר לגמרי, יש דין במשא שאינו צריך להוזיזו, ועוד דין נאמר במשכב שתחת הזב שכל שיש הפסק דבר שאינו טמא מקב"ט, וצ"ל דסד"א דאם יש הפסק של דבר שאינו מקבל טומאה אין הטומאה עוברת קמ"ל,, ומיהו לפי"ז יוצא חידוש דבנילה ומעיינות אם יהיה הפסק של דבר שאינו מקבל טומאה לא יקבלו טומאה, כיון דלא נתחדש בהם דין אבן מסמא וזהו חידוש, ועוד קשה ע"ז דא"כ מדוע לא פירש הר"ש מתני' למעלה מהם מרכב שהוא מטמא תחת אבן מסמא, דבזה חמור ממרכב מאלו שלפניו, דאפילו כשיש הפסק דבר שאינו מקבל טומאה טמא, ומדוע ביאר משום שאינו מזיז את הטומאה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
48. ויש לעי' בביאור דברי הר"ש שכ' לאו דוקא אבן דכך שוה נסר או נייר שיפסיק "דבר שאינו מקבל טומאה", ויש לעי' מדוע צריך שיהיה דבר שאינו מקבל טומאה מפסיק, והרי אפילו מקבל טומאה נמי הרי אינו יכול לחזור ולטמאות את האדם והכלים שתחתיו, דכבר ירד מדרגתו להיות ראשון ואינו חוזר ומטמא את האדם או הכלים שתחתיו אלא רק מדין משא, וא"כ שוב איכא נפק"מ בדין אבן מסמא שאין צריך להסיטו בדין משא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
49. ועי' חידושי הגרי"מ [קונטרס י"ח דבר], מש"כ לבאר בדעת רש"י, ועי' עוד ספר לימודי דעת מש"כ לבאר בדעת רש"י

    ועי' מאירי שדן בדברי רש"י אם מיירי שיש הפסק אויר או דמיירי שהאבן מונחת על יתידות ונוגעת בכלים שתחתיה עיי"ש. ועי' תוס' נדה נה. בסוף דבריו דאין הפסק אויר, ומשמע דבא לאפוקי משיטת רש"י, וא"כ לרש"י אפילו יש הפסק אויר,. [↑](#footnote-ref-49)
50. זהו לפי שיטתם שם שהדין "כל שהזב נישא עליו טהור" [דהיינו דכלים שאינם ראויים למשכב שהזב נישא עליהם טהורים] הוא טהור מטומאה חמורה אבל טמא בטומאה קלה. [↑](#footnote-ref-50)
51. ואי"ז דין היסט, דהדין היסט הוא רק בזב המסיט את הטהור, ולא במשכב המסיט את הטהור, ועוד דמצינו חילוק דזב המסיט כלים נמי נטמאו וזהו דין הסיטו של זב,, ואילו משכב שנישא עליו הזב מבואר במתני' זבים פ"ה מ"ג כל הנושא והנישא על גבי המשכב טהור חוץ מן האדם, הרי מבואר בזה דאינו מדין היסט, [ועי משנ"ט זבים פ"ה מ"ג מש"כ בזה].

    בחזו"א [א' א'] כתב לכל נפק"מ הנ"ל, והוסיף עוד נפק"מ באופן שהטהור למטה והמשכב מעל האבן דמטמא האדם שלמטה, ו דהרי זה כבר נתבאר באות ב' בדין משא שהרי משכב מטמא במשא וצ"ע [↑](#footnote-ref-51)
52. ושמעתי לבאר בזה דהנה בגמ' נדה דף נה. אמרי אי מה היא מטמאה באבן מסא אף מעיינות נמי יטמאו באבן מסמא אמר רב אשי אמר קרא והנושא אותם אותם מיעוטא היא ע"כ, והנה בחזו"א כ' דאחר שכ' תוס' דיש גם דין טומאת משא באבן מסמא יש לפרש הגמ' דמיירי באופן שהוא נושא את דם הנדה והיינו שהדם מונח על גבי האבן והאדם נושאה תחת האבן וסד"א דיהיה כאן דין משא קמ"ל, והנה מהך קרא דמבואר דמיעוט לדם הנדה לכאו' בע"כ מבואר בזה דיש טומאת משא באבן מסמא. [↑](#footnote-ref-52)
53. אלא שהקשה החזו"א על תוס' בשבת פב: שכ' להחידוש שאבן מסמא מטמא טומאה קלה אחר שכ' דיש טומאת משא, ועיי"ש שכ' להגיה בדברי התוס' וכן מסקנת תוס' עירובין כז. דיש טומאה קלה. [↑](#footnote-ref-53)
54. אך קשה מה הריבותא באבן מסמא, והא הוי למתני' למימ למעלה מהם מרכב שהוא מטמא את הנישא על גביו, דזה אינו שייך בנבילה, ואפילו בלא הפסק אבן, ומדוע תני אבן מסמא, ואולי אגב אורחיה קמ"ל עוד חידוש שאפילו באבן נמי מטמא בהפסק אבן. [↑](#footnote-ref-54)
55. וז"ל אכן נראה דכ"ז דוקא במשא דעלמא דבעינן דוקא לעצם מעשה המשא, שהחפץ יהיה נישא מחמתו ומכחו, בזה ודאי שהמקצת שלא הוסט ולא נישא אין בו דין משא, משא"כ בזב וחבריו דקיימ"ל דמטמאין באבן מסמא, ויש בו דין משא אף שלא נישא מכוחו כלל, רק כל שהזב על גביו יש בו תורת משא, א"F ממילא גם במקצת הזב על הטהור מקרי ג"כ משא על כל הזב, דעי"ז שהוא תחת מקצת הזב הר הוא תחת כולו וכו' עכ"ל [↑](#footnote-ref-55)
56. והעירוני להוסיף ביאור בדברי הגר"ח דהנה במגע נאמר דין של מגע מקצתו מגע כולו, וכן מצינו באהל שאהיל על חצי זית מץ דמטמא, וביאר הגר"ח עי' עמוד 79 בסופו, דהוא משום דנחשב מאהיל על הכל, ואילו לגבי מעשה משא כל שלא נעשה בו מעשה לא מועיל, והביאור הוא דכל שטומאתו באה באופן של מעשה, אנו דנים על איזה חלק נעשה המעשה, אבל כל שטומאתו באה באופן של מצב יש כאן התייחסות של כל החתיכה למצב, וכמו במגע דחשבי' למצב זה של נגיעה כנגע בכולו, וכן כמו שבאהל אנו שנים שהוא מאהיל על כל החתיכה כיון דכל החתיכה אחת ואם מאהיל על מקצתה הרי יש כאן מצב של אהל, ה"ה באם הגדר הוא שיש מצב של טמא על הטהור, נטמא הטהור, א"כ גם במקצתו אנו דנים את הכל כמצב של מונח הטמא על הטהור ואין זה נחשב למקצתו, ועי' עוד [↑](#footnote-ref-56)
57. אלא דבנבילה ומת גם אם נשא מקצת נבילה מהני לקבלת טומאה, וכדמבואר בתוספתא גבי מסיט שער הנבילה [הובא לעיל באליהו רבה מ"ב], ונמצא דבנבילה אפילו היה רק מקצתו על גבי האבן נמי נטמא ואפילו בלא דינא דאבן מסמא, וכל הנפק"מ בדין אבן מסמא הוא רק בזב ובועל דנה שנאמר בהם דין חסרון של אברים.

    מיהו עי לשון הגר"ח בספרו שם שכ' "דכ"ז דוקא במשא דעלמא דבעלמא דבעינן דוקא לעצם מעשה המשא, שהחפץ יהיה נישא מחמתו ומכחו, בזה ודאי שהמקצת שלא הוסט ולא לא נישא אין בו דין משא" ע"כ, ומשמע קצת דבעלמא צריך משא שלם, ואם לא נעשה היסט בכל הנבילה, ולכן אם יהיה מקצת נבילה על האבן יהיה טהור, ומשמע דנקט הגר"ח דבעינם משא על הכל, וצ"כ מדברי התוספתא דמבואר דסגי בהיסט של שער הנבילה, ועי' גליונות חזו"א ואולי זה כוונתו להעיר על דברי הגר"ח, [מיהו יתכן דאי"ז כוונת הגר"ח אלא דבאמת אינו נפק"מ בעלמא אלא רק בבועל נדה דכ' הגר"ח דאינו מטמא לאברים אבל אינו מטמא באבן מסמא, והחזו"א הביא בתו"כ דמטמא גם באבן מסמא וצ"ע], ועוד אפשר ליישב מהתוספתא ע"פ מה שנקט המקד"ד סי' מ"ח דיש חילוק בין ידות דמועיל גם היסט במקצתו לבין היסט בגוף בדבר דלא מהני במקצתו . [↑](#footnote-ref-57)
58. ועי' בגר"ח בד"ה והנה בתחילת דבריו שם, ויש לבאר כוונתו, דכל הנ"ל א"ש באבן מסמא בטומאת משא, אבל הרי בתו"כ מבואר דגם בטומאת משכב ומושב נאמר דין אבן מסמא, וכאן הקשה הגר"ח דהנה במשכב ומושב יש דין חמור יותר ממשא, דבעינן שיהיה רובו של זב עליו, ואילו במשא סגי במקצתו של זב, וכאן הקשה הגר"ח דאם הגדר באבן מסמא דהזב הנמצא על גביו ואינו נחשב לנישא עליו, א"כ הרי אינו מטמא במשכב ומושב דלא מתקיים בזה "שינשא רובו של זב", ולכאו' כוונתו דמה שהוא על גביו אין זה נחשב רובו של זב, [אולי הביאור דנקט הגר"ח דהוא חסרון באיכות המשא והוא כמו מקצתו של זב], ואי נימא דהוא נחשב לנישא רובו והיינו דנחשב שיש כאן כובד הזב, [או משום שהזב מוגבה מכח המשכב וחשיב רובו של זב], א"כ הרי יש בזה רובו של זב, ומה צריך כאן לחידוש של אבן מסמא, [ובחזו"א השיב ע"ז דלא נרגש הכובד, ולכאו' כוונתו דלולי דין אבן מסמא יש חסרון של רובו של זב, וקמ"ל שאף שלא נרגש הכובד כיון דהוא מוגבה מכוחו של זב חשיב רובו של זב], וביאר הגר"ח דנאמר תרי דינים א' שיהיה תורת משכב ומושב, ולזה צריך רובו של זב, ועוד נאמר דצריך שיהיה כולו של זב מדין אינו לאברים, וביאר דרובו של זב נשען מועיל גם בלא דין אבן מסמא, בכדי שיהיה עליו שם משכב הזב, אבל עדין זב אינו מטמא באברים, ובזה לא סגי ברובו אלא צריך כולו, ובדין אבן מסמא אהני לזה שיחשב כולו דעי"ז נחשב כאילו כל הזב מונח עליו. [אלא שוב דחה זה כיון דמשכב ומושב צריך שיהיה מעשה משא]. [↑](#footnote-ref-58)
59. אלא דנחלקו הראשונים בזה אם מטמא טומאה קלה דהרמב"ם כ' להלן מ"ד דמטמא טומאה חמורה, וכן מצינו בפסחים סז: בתוס' שם דנחלקו על רש"י, ועי' יומא ו: ברש"י שם ד"ה לטמא, ובתוס' [ד"ה שמטמא] שם כ' דרש"י חזר בו וס"ל דמטמא טומאה חמורה עיי"ש ולפי"ז אדרבה מיושב מה דרש"י הביא עושה משכב. [↑](#footnote-ref-59)
60. אמנם בתוס' נדה דף נד: [ד"ה אף] יש להוכיח לאידך גיסא דבגמ' דף נה. דרשי' מקרא דאין דם הנדה מטמא באבן מסמא, והקשו תוס' דהרי דם הנדה נתמעט ממשכב ומושב ואיך יעשה אבן מסמא, ותי' תוס' דנתמעט דם הנדה רק מטומאה חמורה ולא מטומאה קלה, ומבואר דגם אחרי המיעוט דם הנדה סד"א דיטמא באבן מסמא, ולשיטת תוס' הכוונה דעושה משכב ומושב, הרי דאין המיעוט משום דלא בר משכב ומושב, אלא הוא דין גזה"כ דאינו עושה משכב ומושב, ולפי"ז א"ש דצריך גם פסוק על הדין משכב ומושב,

    [מיהו בעיקר קושיית תוס' מצינו עוד תי בראשונים, ולדבריהם אין הכרח לענין זה, עי' תוס' עירובין כז, וכן בר"ש כאן מ"ג ביאר הגמ' דמיירי שהדם תחת האבן, ובחזו"א כלים א' א' כ' דהתוס' עצמם חזרו בהם לאחר שחידשו דאבן מסמא מטמא במשא. [↑](#footnote-ref-60)
61. כן הוא לפי ביאור המל"מ שם, אולם בכ"מ מבואר דלא למד כן ועמד בקושיא שם. [↑](#footnote-ref-61)
62. דבגמ' יומא ו. פריך כהן גדול מביתו למה פירש, ומתרצת הגמ' דחיישי' שמא יבא על אשתו ותמצא ספק נדה וממילא הוא טמא שבעת ימים ולא יוכל לעבוד ביוה"כ, ולכאו' קשה אמאי לא יבא על אשתו באחד עשר יום שבין נדה לנדה שאפילו תמצא אשתו נדה לא יהיה טמא אלא יום אחד שהרי היא שומרת יום כנגד יום, ומזה הוכיח האו"ש דהבא על שומרת יום כנגד יום דינו בטומאת שבעה, ועי' מקד"ד סי' סו"ס מ"ח, ובמי נפתוח אמנה מח. מה שכתבו בזה, [אלא דבדברי האו"ש גופא פ"ה מו"מ ה"ט לכאו' מבואר דהוא קבלת טומאה מהנדה, וכפי דיני הנדה, הובא להלן בהערה מדברי הגמ' במגילה ח:]. [↑](#footnote-ref-62)
63. ולהכי אי"ז נפק"מ אם בעל אשה שהיא שומרת יום כנגד יום או שטמאה שבעת ימים, שהרי סוף סוף בעל אשה טמאה, ועצם הבעילה דאשה נדה זה הדבר המטמא שבעת ימים. ועי' להלן מ"ה בר"ש וברא"ש דכ' דבועל נדה נחשב טומאה יוצאת מגופו, ובתוי"ט ביאר משום שע"י מעשה רב באה לו, והוא כמש"נ דהטומאה חלה עליו ע"י המעשה ביאה, ועי' עוד שהובא כאן דברי הזכר יצחק דהאיסור בועל נדה הוא גורם לטומאה וקצת משמע דאי"ז קבלת טומאה מהנדה. [↑](#footnote-ref-63)
64. והנה בגמ' מגילה דף ח: מבואר דזב וזבה שטבלו נטהרו ואם הסיטו כלי חרס ואח"כ חזרו וראו וסתרו הרי הם מטמאים למפרע משכב ומושב אבל טומאת היסט של כלי חרס אין בהם, בשעה שטבלו, וזהו דין הנלמד מגזה"כ, ומבואר בזה חידוש דאפילו סתרה ראייתה, מ"מ מועילה טבילה משהו לטהרם לענין שאינם מטמאים בהיסט. וכן פסק הרמב"ם משכב ומושב פ"ה ה"ט עיי"ש. **וראיתי באור שמח [מטמאי משכב ומושב פ"ה ה"ט] ו**ז"ל "נראה לי דמי שבעל אותה עד שלא ראתה אינו מטמא כ"ח בהיסט, דלא חמיר מינה, ואיכא בועל זבה שאינו מטמא בהיסט" עכ"ל. ולכאו' מבואר בזה דהגדר הוא דהבועל מקבל טומאה כמותה, ומעתה יש לעי' א"כ מדוע לענין טומאת שבעה הרי הוא טמא שבעה ימים, ושם נקט האור שמח שטמאה שבעה ימים. [↑](#footnote-ref-64)
65. ושמעתי לבאר בזה די"ל חידוש דבכל נדה איכא תרתי, איכא טומאת נדה ואיכא שם נדה, והשם נדה היא שבעה ימים שלמים עד הלילה ולא מהני בזה מקצת היום ככולו כיון דאינו דין טומאה של שבעה ימים אלא הוא מציאות שהיא נדה עד הלילה, ועוד איכא דין טומאה על הנדה דטמאה שבעת ימים, ובזה מקצת היום ככולו, ומעתה י"ל דהדין "ותהי נדתה עליו" דחל על הבועל נדה, אינו שייך למציאות הנדה, אלא הוא דין בטומאת הנדה שהיא חלה על הבועל ולכן דינו רק בשבעה ומקצת היום ככולו, וטובל ביום וא"ש.

    והנה בבועל זבה הדין הוא דטמא שבעת ימים, והנה הזבה עצמה הרי טמאה שבעה ימים מלבד היום שראתה בו, והיינו דלכאו' הוא שמונה ימים וא"כ יקשה מדוע לא נימא גבי הבועל שיהיה צריך שמונה ימים, אכן הביאור הוא ע"פ הנ"ל דהדין הפסק טהרה הוא דין בחפצא של הזבה, אבל הטומאה של הזבה היא שבעה ימים ומקצת היום ככולו, ולכן גם הבועל אותה יהיה טמא שבעה ימים ומקצת היום ככולו. [מהרה"ג ר' יוסף זימרמן שליט"א]. [↑](#footnote-ref-65)
66. ויסוד הנידון הוא בכל זבה קטנה שהמשיכה לראות ג' ימים רצופין ונעשית זבה גדולה, האם הביאור הוא דרק ביום השלישי חל עליה שם זבה גדולה מכאן ולהבא, או דילמא דאחר שראתה ג' ימים רצופין אגלאי מילתא למפרע דחל עליה שם זבה גדולה מתחילת ראייתה. [↑](#footnote-ref-66)
67. ואין להקשות מאונס רחמנא פטריה, וכי לא יהיה טומאת בועל נדה באונס, אכן י"ל דאף באונס יש כאן חפצא של ביאת איסור אלא דאונס רחמנא פטריה [↑](#footnote-ref-67)
68. והנה בגמ' נדה מבואר דהרואה דם מטמאה טהרות למפרע מעת לעת, ולחולין טהורה, וברעק"א דן האם מטמאת את החולין לענין לטמאות את הקדשים, והביא ראיה מהגמ' דף ה: לגבי היסט של כלי חרס דחולין טמאים לענין לטמאות טהרות וקדשים, וכן מוכח שם נדה דף ה: בנושאין חברותיה במטה עיי"ש, ויש להקשות בהא דמבואר בגמ נדה דף ו. ואינה מטמאה את בועלה ולכאו' הטעם משום דבעלה הוא חולין, וקשה מדוע לא תטמא את בועלה לענין לטמאות את הטהרות וכמו שמטמאת את הכלי חרס, ועי' לקוטי הלכות שם, ולכאו' י"ל בזה כמו שנתבאר כאן דטומאת בועל נדה תלוי באיסור וכיון דאין איסור לבועל א"כ ה"ה דאינו מקבל טומאה, מיהו אכתי יש להקשות מכתמים דמבואר דיש טומאה לבועל, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-68)
69. וברע"ב כ' דדין זה של נכנס בביאור דין זה דכולו חוץ מחותמו טהור משום "ביאה במקצת לאו שמה ביאה", ובהגהות הרעק"א הקשה דהרי דין זה אינו משום ביאה במקצת לאו שמיה ביאה אלא משום דבא מאחוריו לאו שמיה ביאה, אבל לא משום ביאה במקצת. [↑](#footnote-ref-69)
70. במל"מ פט"ז מטומ"צ ה"ו הקשה דהרי גם במת כתיב והבא אל.. ועי' קובץ שעורים פסחים קפ"ז מש"כ לבאר בזה. [↑](#footnote-ref-70)
71. ויש לעי' אם כן הדין במצורע עובר בתוך בית האם אינו מטמא, או דילמא דהוא דין מסויים באילן, אבל בבית בכל גוונא מטמא את כל אשר בבית, עי' תוי"ט נגעים פי"ג מ"ח דכ' דהוא דין מסויים דוקא באילן, אבל בבית דאיכא מחיצות כאילו עומד תחתיו, ואפילו מצורע עובר מטמא, והביא כן מתוס' יבמות קג. [וציין שם למי"א דיש ראיה לזה], אולם במשנ"א כאן הביא דבריו וכ' דמדברי הרמב"ם כאן משמע דלא כן. [↑](#footnote-ref-71)
72. אלא דבאמת היה מקום לדון ולדחות דכוונת התוספתא בזה דשייך להפקיע מהמי חטאת שם של מי חטאת, וזה הכוונה טהרה, מיהו לכאו' א"א לומר כן משום דזה שייך גם בנבילה שנסרחה וזה מבואר בר"ש בהמשך המשנה על תוספתא דאי בנבילה סרוחה ההיא לאו נבילה היא, וע"כ דהכא החומר הוא במי חטאת שנשאר עליהם שם מי חטאת, ואפ"ה נטהרו, ועי' עוד להלן מהגר"י ברטלר זצ"ל. [↑](#footnote-ref-72)
73. והובא שם בשם הגאון רבי יחזקאל ברטלר זצ"ל, דיש כאן שני נידונים, א. הנידון של הר"ש כאן הוא לבטל את ה"טומאת" מי חטאת בלבד, ולא את השם מי חטאת, ובזה מהני ע"י השקה, דע"י השקה נטהרו המי חטאת מטומאתם, אבל אכתי נשאר עליהם שם מי חטאת ב. מה דמבואר במקוואות דצריך שירבו עליהם המי חטאת הוא להפקיע מהם שם מי חטאת לגמרי, ובזה בעינן שירבו המים עליהם עכ"ד. אלא דעכ"פ מוכח מזה טומאת מי חטאת הוי טומאה בעצם המי חטאת, דאי נימא דהוא רק גזה"כ דהנושא אותם נטמא מה שייך בזה דין טהרה של השקה. [↑](#footnote-ref-73)
74. ועי' משנ"א דהטעם דהר"ש לא מנה זבה ויולדת, משום דהמשך המעלות דמתני' מיירי על בעל קרי ובועל נדה דהוא שייך רק בזכר. [↑](#footnote-ref-74)
75. וברש"י סוטה דף טו [ד"ה וכי], משמע דנזיר קודם הבאת קרבנותיו אסור בקדשים, ומאידך עי' תוס נזיר דף נה: [ד"ה אוכל] שכ' דמותר לאכול בקדשים קודם הבאת קרבנותיו, ועי' עוד במפרש בנזיר מה. דכ' דמוח"כ דנזיר אסור ליכנס למקדש, וכ"כ בתוס' רי"ד נזיר מד: דאסור בביאת מקדש, ומאידך תוס' נזיר מה. [ד"ה ואי] כ' דנזיר יכול ליכנס למקדש עיי"ש. ובקה"י נזיר סימן ד' כ' לתמוה על שיטת רש"י בסוטה טו., [והמפרש ותוס' רי"ד] דמחו"כ דנזיר אסור בקדשים וביאת מקדש, דבגמ' כריתות דף ח: מבואר להדיא דכל דין קרבנות נזירות הוא רק לענין להחיל עליו נזירות טהרה ולא לענין להתירו בקדשים, ועוד הקשה בקה"י מסברא דדין מחוסר כיפורים הוא דוקא בזב ויולדת דכל שלא הביאו קרבנות לא נשלם טהרתם, משא"כ בנזירות טומאה דנטמא במת הרי טהרתו נשלמה בהזאת שלישי ושביעי וטבילה, וכמו כל אדם שנטמא במת שנטהר בזה בלבד, ואטו מפני שיש בו קדושת נזיר מגרע גרע, [אלא ע"כ דדין הקרבנות הם מדיני נזירות טומאה ואינו שייך לטהרתו], ומדוע יהיה איסור מחוסר כיפורים לאסור בקדשים וביא"מ עיי"ש. והנה תוס' נזיר דף נה: כ' הטעם דאינו נחשב למחו"כ משום "שאינו נחשב מחוסר כיפורים אלא מי שהטומאה יוצאת מגופו" עכ"ד, ולכאו' משמע דהוא סברא אחרת וצ"ב מדוע לא כ' הסברא הנ"ל. [↑](#footnote-ref-75)
76. ובספר משנ"ט העיר ע"ז דהתם הקרבנות אינו שייך לטהרה, אלא דהרמב"ם כ' דכל שלא הביא קרבן אינו בכלל כשירי ישראל, ואילו במתני' כאן תני מחו"כ מחמת טומאה. [↑](#footnote-ref-76)
77. והרש"ש בחגיגה שם תמה על התוי"ט והטו"א מהגמ' יבמות דף עד: דאיתא שם דבשר דנוגע במחו"כ נפסל, ועוד ראיתי במשנ"ט להקשות ממשנה ערוכה במעילה דף ט. נתקדשה הוכשרה ליפסל בטבול יום ובמחוסר כיפורים ובלינה, הרי להדיא דמחוסר כיפורים פוסל. [↑](#footnote-ref-77)
78. ועי' חידושי מרן רי"ז הלוי הל' פרה דף סב. מדפי הספר דכ' לבאר מאי טעמא מחוסר כיפורים שאכל קדש לוקה מדאוריתא ואילו אם נכנס למקדש אינו חייב מדאוריתא אלא רק מכת מרדות, ועיי"ש שכ' דמחוסר כיפורים הוא רחמנא שוויא כטמא לענין פסולא דגופא אבל אינו טמא ממש, ולכן לענין אכילת קדשים תלוי בפסולא דגופא אבל האיסור ליכנס למקדש תלוי במה שהוא מכניס טומאה למקדש וצריך שיהיה טמא ממש, ולכן אינו עובר. [↑](#footnote-ref-78)
79. ועוד מבואר ברמב"ם דכל ראשון לטומאה הוא ג"כ אסור במעשר", והיינו דאי"ז דין דוקא בעל קררי דטומאה יוצאת מגופו, אלא כל אדם ראשון לטומאה אסור באכילת מעשר, אלא דהמשנה מונה בעל קרי משום דתני הכא רק טומאת היוצאות מגופו. [↑](#footnote-ref-79)
80. ובר"ש מבואר דמתני' כאן אזלא כמ"ד בעל קרי כנוגע, דהרי הר"ש כ' כאן דבעל קרי הוא ראשון, ובריש פירקין כ' דלמ"ד דבעל קרי הוא כרואה הוא נחשב כאב הטומאה ולא כנוגע בטומאה, וכן כ' הר"ש ריש פירקין דתנא דמתני' ס"ל כמ"ד כנוגע דלמ"ד כרואה תקשי מדוע לא תני בהדי בע"ק בהדי אבות הטומאות. [↑](#footnote-ref-80)
81. כ"כ הר"ש ריש פירקין ואף דנקט דבעל קרי כנוגע מ"מ חלוק בשיעורו, מיהו תוס' נדה כב. ס"ל דלא כן, דהוכיחו מזה גופא כמ"ד רואה, [וכבר נתבאר ענין זה לעיל מ"א בארוכה]. [↑](#footnote-ref-81)
82. עי' בר"ש וברא"ש שהביאו המשנה בזבים דמבואר שם דטמא מת הוא אב הטומאה ומטמא שנים ופוסל אחד, ולכן עדיף על בעל קרי דהוא ראשון לטומאה, ולכאו' צ"ב מדוע הרחיקו לחמם, ולא הביא מריש פירקין דמבואר בטמא מת דהוא אב הטומאה, והיה אפשר דעיקר מה דמביא מזבים הוא דבעל קרי הוא מטמא אחד ופסול אחד, דזה לא תני להדיא במתני' כאן, מיהו גם זה צ"ב, דהרי הר"ש ריש פירקין כ' להביא הגמ' פסחים סח: דכל המשנה שם הוא רק למחנותם, ואין ראיה לדרגת טומאתם, ואילו כאן נקט בפשיטות דתני מתני' שם לענין דמטמא אחד ופוסל אחד והיינו דהוא ראשון לטומאה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-82)
83. ולעיל נתבאר מהחזו"א דגם אם בעל קרי כנוגע מ"מ נחשב טומאת היוצאת מגופו לענין לאסור תרומת חו"ל, וא"כ לכאו' ה"ה בבועל נדה נהי דהוא קבלת טומאה מהנדה מ"מ יחשב טומאה היוצאת מגופו, מיהו יש לחלק דבעל קרי סוף סוף יצא הזרע מגופו, משא"כ בועל נדה אי נימא דהוא קבלת טומאה מהאשה הרי אין כאן שום יחס להחשב טומאה היוצאת מגופו, ואכתי יש לדון בזה. [↑](#footnote-ref-83)
84. ובמשנ"ט ביאר בזה עפמש"כ הגר"ח פ"א מתרומות הכ"ב דחלוק ביסודו תקנ"ח בביכורים הבאים דוקא מסוריא לבין שאר תרו"מ דבאין גם מעמון ומואב, והוא דביכורים הוא דין שצריך לבא דוקא מארץ ישראל דכתיב מארצך, אלא דתקון רבנן דגם סוריא יש עליה שם ארץ ישראל, משא"כ תרומות ומעשרות הגדר הוא דתקון רבנן דבאים גם מחו"ל מעמון ומואב דלית להו שם ארץ ישראל, ולפי"ז א"ש היטב דתני ביכורים כיון דמדרבנן חשיב שבאים מארץ ישראל, משא"כ תרו"מ תקון רבנן שבאים מחו"ל. [↑](#footnote-ref-84)
85. ובעיקר ביאור כוונת הגר"א לכאו' מצינו ב' דרכים, באבי עזרי שם מבואר דהבין כוונתו דאם הוי חובת קרקע נמצא דמה דמביאים דוקא מארץ ישראל אינו משום קדושת הארץ אלא משום שבארץ ישראל הפרות חייבים ואילו במקום אחר הפרות אינם חייבים כלל, משא"כ בעומר ושתי הלחם שאינם חובת החפצא א"כ כל הפרות שוים, ונמצא דהדין להביאם מארץ ישראל הוא משום קדושת המקום. ולכאו' אכתי קשה שהרי עצם הדבר שיש חובת הארץ בתרו"מ דוקא בארץ ישראל הוא גופא משום מעלת קדושת הארץ, וא"כ מדוע לא תני לה במתני', ועי' באבי עזרי שם בתו"ד שעמד בזה וכ' וז"ל שכל מצות שהם חובת קרקע כמו תרומות ומעשרות אי"ז משום הקדושה, אלא שע"י הקדושה היא ארץ ישראל, ובארץ ישראל החיוב באלו שהם חובת קרקע ע"כ, נמצא דסוף סוף החיוב להביא מא"י אינו משום הקדושה אלא משום חובת הקרקע, אלא שהקרקע חייבת משום הקדושה, משא"כ עומר ושתי הלחם כל החיוב הוא רק משום קדושת הארץ, ולכן תניה לה, אולם במשנת ר' אהרן נקט בדברי הגר"א באופ"א וכפי שיבואר להלן. [↑](#footnote-ref-85)
86. וראייתו מהא דמבואר דחיוב חלה תלוי בגלגול והמפריש חלתו קמח לא עשה ולא כלום, משא"כ פרות אף שצריך מירוח אבל המפריש קודם מירוח חל התרומה, ועוד הביא שם ראיה מהירושלמי דמה שגדל בחו"ל אם הגלגול היה בארץ חייב בחלה. מבואר דהוא חובת הגוף. מיהו באמת מצינו בראשונים דנקטו דחלה היא חובת קרקע, ועי' דרך אמונה פ"ה מביכורים ה"ה מה שהביא בזה, ואפשר די"ל דחלה היא חיוב החפצא, והיינו דמה שנתגלגל בא"י נתחייב, ומה שנתגלגל בחו"ל אינו חייב [וזה אינו נחשב מעלת המקום וכמו שנתבאר לעיל מהאבי עזרי], וחלוק מעומר ושתי הלחם דכל החטין בכל העולם שוים, אלא שהוא דין על הגברא להביא מא"י דוקא וזהו שייך לקדושת המקום, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-86)
87. ומצינו דחלוקים הם לכמה דינם א) ברמב"ם פ"ו מביה"ב הט"ז כ' דאחר שגלו בטל חיוב תרו"מ ושביעית בארץ ישראל משום שהוא תלוי בכיבוש ובטל הכיבוש, משא"כ לענין קרבנות הוא תלוי בקדושה ושכינה לא זזה ממקומה, ולכן מקריבין אע"פ שאין בית, ומה"ט אף כל דינים התלויים בשם ארץ ישראל גם אחר שבטל הכיבוש נשארו, **ב).** ברמב"ם פ"ד מסנהדרין ה"י כ' **"**וכל א"י שהחזיקו בה עולי מצרים ראויה לסמיכה", וברדב"ז שם כ' שם אע"ג דלא החזיקו בה עולי בבל ואינה כא"י לענין תרו"מ, מ"מ לענין סמיכה היא כא"י, וכן לענין מצות הדר בא"י, וכן לענין הנקבר בה, וציין לכפתור ופרח עכ"ד, והיינו דהם דינים התלויים בארץ ישראל המוחזקת מאבותינו, ולא בכיבוש ארץ ישראל, וכ"כ הרמב"ן ריש גיטין שגם מקומות שלא כבשו עולי בבל מ"מ לענין מצות ישוב א"י יש בהם קדושת ארץ ישראל, ג). הרדב"ז פ"א מתרומות ה"ג דן דמקומות שכבש מלך ישראל חוץ לארץ ישראל אף דנתקדשו לענין תרומות ומעשרות מ"מ לענין מצות ישוב ארץ ישראל אין בהם, ובדרך אמונה שם הביא דכ"כ התשב"ץ ח"ד סי ר' ע"כ. [↑](#footnote-ref-87)
88. עי' רמב"ם [פ"א מתרומות ה"ג, ובפ"ה ממלכים ה"ו] דאף ארצות אחרות שיכבשו ישראל ע"י מלך ובי"ד [אחר שכבר כבשו א"י] דינם כארץ ישראל. [↑](#footnote-ref-88)
89. וראיה לזה דעומר ושתי הלחם תלויים בארץ ישראל שניתנה לאברהם ולא בדין כיבוש, בספר מנחת אברהם [תו"כ ח"ב עמ' קל"ג] הביא בשם אביו הגאון רב אפרים זאב גרבוז זצ"ל דבגמ' ר"ה דף יג. פריך בעומר שהקריבו כשנכנסו לארץ, והרי עייל שליש ביד עכו"ם והא כתיב קצירכם, ובמנח"ח הקשה אמאי לא מקשי' דחשיב כגדל בחו"ל דהא קודם שנכנסו לארץ ישראל היה המקום חו"ל, וביאר להאמור דעומר לא תלוי בכיבוש, אלא תלוי בשם ארץ ישראל שניתנה לאאה"ע, וזה היה גם קודם הכיבוש. וכ"כ במשנת ר' אהרן ס' י"ט, ועוד הביא ראיה ראיה מהא מרש"י ותוס' מנחות דף מה: דאיתא שם דכל מ' שנה שהיו במדבר קרבו כבשים בלא לחם, ובתוס' [ד"ה קרבו] הביאו מרש"י הטעם משום דלא היה להם אלא "מן", והקשו תוס' שהרי תגרי אומות העולם היו מביאים להם מאכל ועיי"ש מה שתי', ולכאו' קשה מדוע לא כ' דלא היה שתי הלחם משום שצריכים לבא דוקא מארץ ישראל כמבואר במתני' כאן, ועדין לא היתה א"י, ולהנתבאר א"ש כיון דדין שתי הלחם תלוי בארץ שניתנה לאברהם וזה היה קודם הכיבוש. [↑](#footnote-ref-89)
90. ונתבאר בזה תרי אופנים, א. במנח"ח רפ"ד שם כ' דמצוות התלויות בארץ אינם שייכים לקדושה כלל, אלא שייך "לארצם של ישראל" בקנין כיבוש, אבל משנתינו איירי על דינים התלוים "בקדושת ארץ ישראל", ב. בכתבי הגר"ח בב"ב פא. ובמשנת ר' אהרן נקטו דמצוות התלויות בארץ דתליא בכיבוש הם גם דין קדושת הארץ דע"י הכיבוש נתוסף דושה בארץ, אלא דכיון דהוי קדושה שחלה ע"י כיבוש, וה"ה בכל העולם אם יכבשו יהיה קדוש לענין מצוות התלויות בארץ, לכן לא תני במשנתינו דאיירי בדינים השייכים להמקום המסויים של ארץ ישראל שניתנה לאברהם. [↑](#footnote-ref-90)
91. ובשיעורי הגרא"י הלוי כ' דלפי"ז יבואר הא דעמון ומואב אף דיש בהם חיוב תרו"מ אפ"ה אין בהם חיוב ביכורים, דהנה הגר"ח בספרו פ"א מהלכות תרומות הט"ו ביאר דחלוק חיוב תרו"מ בעמון ומואב מחיוב תרו"מ בסוריא, דסוריא נתנו לה מדבריהם דין א"י, אבל עמון ומואב לא נתנו להם דין א"י מדבריהם ורק דחייבו אותם בתרו"מ מדרבנן, [וז"ל ונראה דבאמת חלוק פירות שנער מפירות סוריא בעיקר יסוד תקנתן וחיובן בתרומות ומעשרות, דבסוריא הוי עיקר התקנה שתהא בכלל ארץ ישראל ותתחייב מדבריהם בתרומות ומעשרות מדין ארץ ישראל, משא"כ בארץ שנער ויתר מקומות הסמוכים, לא עשאום כארץ ישראל, ואין בתקנת חיובם בתרומות ומעשרות שום דין ארץ ישראל, כי אם דעיקר התקנה היתה דאע"פ שהן חו"ל והפירות הם פירות חו"ל מ"מ יהיו חייבין בתרומות ומעשרות, וזהו עיקר התקנה במקומות אלו, שגם חו"ל יתחייבו פירותיה בתרומות ומעשרות מדבריהם עכ"ל]. ולפי הנתבאר א"ש החילוק בין תרו"מ וביכורים, דתרו"מ שהם חובת הארץ חייבו מדבריהם אף בעמון ומואב, משא"כ ביכורים דמלבד מה שהם חובת ארץ צריכים הם גם את קדושת הארץ לא חייבום בעמון ומואב, דהא עמון ומואב אף מדבריהם לא נתנו להם דין א"י, [משיעורי הגרא"י הלוי סולביציק]. [↑](#footnote-ref-91)
92. ועי' במשנת ר' אהרן סי' י"ז דהוכיח שם עוד יותר מהא דמבואר בגמ' שם דאף למ"ד דתרומה בזמן הזה דרבנן מ"מ חלה דאוריתא, והראיה מהא דגם קודם שכבשו היה חייב בחלה, והביאור בראייתה הגמ' הוא דכיון דמצות חלה אינה תלוייה בכיבוש אלא בקדושת הארץ שניתנה לאברהם, לכן אף אחר שבטל הכיבוש נשאר חיוב חלה, ורק לענין תרומות ומעשרות שתלוי בכיבוש בטל חיובם כשבטל הכיבוש, ועוד הביא ראיה שם מהירושלמי רפ"ב דחלה דר"א ור"ע שם מדמו פירות חו"ל שנכנסו לארץ, לענין חיוב חלה בקמחין וסלתות שמצאו ישראל בכניסתם לארץ ישראל, ואמר להם ר' יוסי שם "דלא דמי דתמן עד שלא נכנסו למפרע ירשו" ע"כ, וצ"ב דהרי קודם שנכנסו לא היה ביאת כולכם, וע"כ מבואר בזה דארץ ישראל היתה בקדושתה לענין הבאת חלה גם קודם שנכנסו, וזה מזמן שנתנה לאברהם, אלא שיש תנאי שיהיה ביאת כולכם, ולכן סגי בזה שהגלגול נעשה בזמן בזמן שיושביה עליה עכ"ד. [↑](#footnote-ref-92)
93. ולולי דמסתפינא הו"א דחלה באמת יש בה תרי דינים לחיוב, חדא כל מקום שיש בו קדושת ארץ ישראל שניתנה לאברהם חייב ואפילו בלא כיבוש וכדמוכח בגמ' כתובות כה, ועוד נאמר דין בחלה שבכל מקום שיש כיבוש אף שאינה בכלל ארץ ישראל שניתנה לאברהם תהיה חייבת בחלה, והיינו גם באופן שיהיה כיבוש במקום של חוץ לארץ יהיה חייב בחלה מדאוריתא, וראיה לזה מרש"י בכתובות שם דמבואר בדבריו דאם כיבוש יחיד היה מדאוריתא, היה חייב בחלה מדאוריתא בסוריא, ואף דסוריא אינה נחשבת ארץ ישראל שניתנה לאברהם, [ואף דמדרבנן חשיבא ארצך וכדביאר הגר"ח מ"מ מדאוריתא אינו אינו כן], ומעתה א"ש היטב דבמתני' תני רק מילי דהם תלויים אך ורק בקדושת ארץ ישראל, אבל כל שיש אופנים להביאם גם ממקום שאין בו קדושת הארץ הניתנה לאברהם לא נזכר במתני' כאן. ואילו עומר ושתי הלחם שאינו ממצוות התלויות בארץ י"ל דצריך להביאם דוקא מארץ ישראל הניתנה לאברהם אבינו. [↑](#footnote-ref-93)
94. בגמ' בערכין לב: מבואר דלמ"ד קדושה ראשונה קדשה לשעתה, ולא קדשה לעתיד לבא, בזמן שגלו ישראל בחורבן בית ראשון בטל הקדושה של עיירות המוקפות וחזרו ונתקדשו בביאה שניה בימי עזרא, וכן פסק הרמב"ם פי"ב משמיטה ויובל, והנה אי נימא דקידשו עיירות המוקפות חומה בקדושת מחנה ישראל, הרי שיטת הרמב"ם בפ"ו מבית הבחירה הט"ז דקדושת ירושלים לא בטלה בזמן שגלו וא"כ ה"ה דקדושת מחנה ישראל לא תתבטל, ומעתה י"ל דמכאן למד הרמב"ם דבהכרח קדושת עיירות המוקות חומה הוא שייך לקדושת ארץ ישראל, ולכן בטלה בזמן שגלו, ובדעת הר"ש והרא"ש ורש"י י"ל בכמה אופנים, א. דפליגי על הרמב"ם בבית הבחירה וס"ל דגם קדושת ירושלים בטלה, ב. או דנימא דאף קדשות ירושלים לא בטלה, מ"מ שאר מחנות ישראל קדושתם שייכת לדין ארץ ישראל, וכשבטל קדושת הארץ בטל מהם שם מחנה ישראל, ג. או דנימא דפסקו כמ"ד בערכין דלא היו צריכים לחזור ולקדש בימי עזרא, וס"ל בדעת הך מ"ד דקדושת מחנות אינו שייך לקדושת א"י ולכן לא בטלה לעולם, ובזה גופא נחלקו תנאי. [↑](#footnote-ref-94)
95. ונפק"מ, א) משכח"ל היכ"ת באופן שיוסיפו על ירושלים עד עיר המוקפת חומה ולא עד בכלל, [דקימ"ל דמוסיפין על העירו על העזרות ע"י שתי תודות ושיר וכמבואר בשבועות יד- טו]. ומעתה יכול להכניס קדשים קלים לעיר המוקפת חומה מדין שהיא גופא מחנה ישראל, אבל להרמב"ם אינו יכול להכניס, ב) משכח"ל באופן שיחתור מחילה מירושלים ועד עיר המוקפת חומה, דאפשר דדין המחילות כפי מקום פתחם, דמחילות נתקדשו, ואם הוי מחנה ישראל גם המחילה קדושה, שפיר יכול לאכול בעיר המוקפת חומה קדשים קלים. [↑](#footnote-ref-95)
96. אך הקשו על דברי הק"ס דהרי ב"מעשר שני" מבואר להלן במשנה ח' דצריך לאכול אותם דוקא בירושלים, וקשה מדוע לא יאכלו המע"ש בעיירות המקופות חומה דהוי מחנה ישראל, וע"כ משום דבמעשר שני נאמר דין לפני ה', ועיירות המוקפות חומה אף דהוי מחנה ישראל אבל לא הוי לפני ה', אלא רק ירושלים חשיב "לפני ה'", אך קשה דהרי באותו פסוק כתיב בפרשת ראה גם קדשים קלים שצריך לאכול אותם לפני ה' [ועי' מרן רי"ז הלוי פרשת ראה שהאריך בזה], ובספר דרך חכמה [פ"ז מביה"ה הי"ג] הביא בזה מאביו מרן הקה"י שתמה בזה, ועי' שיעורי הגרמ"ד זבחים נה. מש"כ בזה, ועי' עוד שיעורי הגרי"מ פינשטיין כאן מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-96)
97. אולם עי' רש"י במנחות עח: כ' דחומת בת פאגי היינו הר הבית, ובאמת תמוה מה איכא דוקא בהר הבית [ועי' רש"ש שם], וברמב"ם פי"ב מפסוה"מ הט"ז פסק כר' יוחנן דדוקא אם הלחם חוץ לחומת בית פגי נפסל, ועי' כ"מ שם דכ' דהיינו הר הבית. ולפי"ז באמת הוא לא דין של פסול יוצא אלא הוא דין בפנ"ע, וא"כ להרמב"ם אין זה נפק"מ, אלא רק לרש"י. [↑](#footnote-ref-97)
98. אלא שנחלקו אחרונים האם עזרא קידש עיירות המוקפות חומה שלא היו מוקפים מימות יהושע, דשיטת המהרי"ט יו"ד ל"ז דרק מקומות שהיו מוקפים מימות יהושע, וכ"כ טורי אבן מגילה י., ומאידך במנח"ח מצוה ש"מ נקט דעזרא יכל לקדש גם מקומות שלא היו מוקפים מימות יהושע, ובחזו"א שביעית סי' ג' סקי"ד נסתפק בזה, ובחזו"א סק"ו כ' דעזרא קידש רק המקומות שהיו מוקפים בימות יהושע, וגם מוקפים בימי עזרא, והדברים סותרים ועי' דרך אמונה [פי"ב שמיטה ויובל הט"ו] בביאוה"ל דכ' דהחזו"א הועתק מנגעים וזהו בתרא וכן נראה דעתו. ועי' תוספתא סוף ערכין ובחזוון יחזקאל שם הביא קרית ספר דנקט דרק עיירות שהיו מוקפים מימות יהושע, אלא דבחזו"י כ' לדייק ברמב"ם דעולי בבל קדשו כל מקום שהיה מוקף "באותה העת", ואף מקומות שלא היו מוקפים מימות יהושע, אולם להחזו"א הנ"ל כוונת הרמב"ם דבעינן שיהיה גם מוקף באותה העת, וגם מימות יהושע. ומרן הגרח"ק זצ"ל כ' עוד להוכיח כן דהנה במתני' ערכין לב. אי' ואלו הן בתי ערי חומה ג' חצרות של שני בתים מוקפות מימות יהושע וכו' ובגמ' שם אמרי' דלמ"ד דחזרו וקדשו למה מנו את אלו ומשני שכשעלו בני הגולה מצאו את אלו וקדשו, ואי נימא דיכולים לקדש כל מקום למה קתני לה במתני' ימות יהושע, וע"כ דהוא דין דוקא במקומות אלו. [↑](#footnote-ref-98)
99. א) רמב"ם פ"ז מבית הבחירה הי"ג, ב) ופ"ג מביאת מקדש ה"ח, ג) ופ"י מטומאת צרעת ה"ז, ד) פיהמ"ש כאן כלים פרק א משנה ז', **ונראה עוד להביא ליסוד זה** דהוא דין בכל מקום המוקף ולא דוקא מימות יהושע דהנה ברמב"ם הל' טו"צ שם כ' דשילוח מצורעים ממקום המוקף חומה נוהג רק בא"י ולא בחו"ל, ואי נימא דהוא שייך לקדושת המקום של עיירות המוקפות חומה, פשיטא שאינו שייך בחו"ל, שהרי כבר ביאר הגר"ח בשמיטה ויובל דדין קדושת עיירות המוקפות חומה, נתקדש בקדוושת ארץ ישראל למעלה יתירה, ולכן כ' הרמב"ם שם דבגלות ראשון בטל גם קדושת בתי ערי חומה, וא"כ פשטא דאינו שייך בחו"ל, [וכשם שלא כ' הרמב"ם דקדושת בי ערי חומה נוהג רק בא"י ולא בחו"ל, אכן אי נימא כהנ"ל דהוא דין בכל מקום המוקף חומה ולא מחמת קדושה דעיירות המוקפות, א"ש דסד"א דהוא דין על המצורע לישב בדד בכל מקום מוקף וגם בחו"ל, וקמ"ל הרמב"ם דהוא דין דוקא בארץ ישראל ולא בחו"ל, והביאור בזה דהוא דין מסויים בארץ ישראל אפשר כדלהלן בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-99)
100. ויש להקשות דאי נימא בדעת הרמב"ם דמצורעים משתלחין מכל מקום המוקף ואפילו שלא מימות יהושע, א"כ מה הוא שייך ל"עשר קדושות", והרי אי"ז קדושת מקום, ושמעתי לבאר בזה, דכל מקומות המוקפות חומה בארץ ישראל נתייחדו ונסתיימו יותר למטרת ישיבה, ולמקומות אלו יש מעלה יתירה דהוא מקום ישוב בארץ ישראל, וחשיב קדושה יתירה, וכמו שמצינו קדושה לבית כנסת, וכן שכינה שרויה במקום שיש עשרה, כן י"ל דבמקום ישוב בארץ ישראל יש קדושה, ובכל מקום המוקף שהוא יותר נתייחד לישיבה יש מעלה וקדושה יתירה, [ואינו שייך לימות יהושע], ולכן נאמר בהם דין שילוח מצורעים, וא"ש שהוא דין דוקא בארץ ישראל ואינו נוהג בשאר ארצות, **ועוד יש להביא ראיה לזה** דבתוי"ט כאן הקשה מדע לא תני עיירות שאינם מוקפות מקודשות שמשלחין ממנה אבן המנוגעת ועיי"ש מה שתי', וצ"ב קושייתו היכן מצינו קדושה בעיירות שאינם מוקפות, וי"ל לפי האמור דכל מקום המיושב בארץ ישראל יש בו מעלה בתוך ארץ ישראל, אלא שעיירות המוקופות נתייחדו יותר, וזהו קדושה דמתני'. [↑](#footnote-ref-100)
101. ובזה תי קושיית הרקע"א בהגהות למשניות על הפסוק ארבעה אנשים מצורעים פתח השער, ושם איירי בשומרון, והרי מבואר שעמרי בנה את שומרון ולא היה מימות יהושע, ולכן כ' דע"כ דין זה נאמר בכל מקום המוקף עיי"ש, אולם הרעק"א תי שהעיר היתה בנוייה כבר קודם בזמן יהושע ועמרי חזר ובנה אותה. [↑](#footnote-ref-101)
102. ויתכן לבאר בזה דהתם הוא דין משום דיני נזיקין אבל הכא נאמר דין נוסף מדיני קדושת המקום, אך צ"ע מה נפק"מ בדין זה, ואולי נפק"מ לענין אם היה קבור במקום זה מת אם מותר להוציאו דאי משום נזיקין אפשר דהחזיק ואין מוציאין אותו, אולם אם משום דיני קדושת עיירות המוקפות חומה אפשר להוציאו.

     ובאמת יש לדקדק ברמב"ם שכ' באותו הלכה דאם יש באותו העיר מת קבור רצו מפנים אותו, ולכאו' קשה מה הכניס הרמב"ם כאן דין זה ומשמע בדבריו דהוא דין מסויים בערים המקפות חומה, וכ"כ בהר המוריה לדייק ברמב"ם.

     ועי' דרך חכמה מש"כ בשם המרכבת המשנה דנפק"מ למת מצוה דבסתם עיר אין מפנים שמא הוא מת מת מצוה, ומשמע דבמוקפות חומה מפנים אפילו מת מצוה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-102)
103. והנה מש"כ בענין שוחט ולחמה חוץ לחומה יש לעי' דמשמע בדבריו דאם היה הלחם בעיירות המוקפות גם לא היה מועיל, דאי נימא דמועיל א"כ הוא מעלה בכל עיירות המוקפות ולא רק בירושלים, אך באמת צ"ב לשיטת הר"ש דכל עיירות המוקפות יש להם דין מחנה ישראל, א"כ מה טעם לא יתקדש הלחם, ולכאו' י"ל דהר"ש והרא"ש למדו דנאמר דין לפני ה' גם בקק"ל, [וכפשטא דקרא בפרשת ראה, ועי' חי' מרן רי"ז הלוי שם], ולכן נהי דמתקיים דין מחנות ולא יפסל ביוצא אבל א"א לאכול שם מדין לפני ה', וזהו שלא כדברי הק"ס דנקט דבקק"ל אין חסרון של לפני ה', וא"כ יבואר נמי הא דתני במתני' קדשים קלים, דלפי הק"ס צ"ב דהרי קק"ל נמי אפשר בכל עיירות המוקפות.

     ולדעת הקרית ספר הרי באמת צ"ב מה דתני לפנים מן החומה מקודש שאוכלים שם קק"ל והרי הכל עיירות המוקפות חומה אפשר לאכול, ואולי צ"ל דכיון דלא משכח"ל בפעל שיאכל קק"ל בכל ערי ישראל משום דיפסל ביוצא לכן תני לה מקודש לאכילת קדשים קלים, ואף דמשכח"ל אם יוסיפו על ירושלים או יעשו מחילות מירושלים עד העיר המוקפת חומה, מ"מ זה לא שכיח, וא"כ י"ל דמהאי טעמא גם לא תני שהלחם נמצא במקום אחר המוקף חומה דה גם לא שכיח וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
104. עי' גליון הש"ס פסחים סג: דכ' עי' רש"י פ"א מכלים מ"ח וצע"ג עכ"ד, ולכאו' כוונתו להקשות דהנה שם מבואר דר"ל ס"ל דרק שהחמץ בעזרה לוקה משום דדריש על בסמוך, ולר' יוחנן אי"צ בעזרה כיון דלא דרשי על בסמוך, ובר"ש כאן חידש דאף לר' יוחנן דאין צריך בעזרה מ"מ צריך שיהיה בירושלים, וקשה דאם לא דרשי' "על בסמוך" מדוע לר' יוחנן בעינן ירושלים. ועי' רעק"א תשובה קע"ו דכ' השואל דצריך שיהיה הלחם במקום הכשרו לאכילה וברעק"א שם כ' לענ"ד לא קרב זה אל זה, ובמשנ"ט כ' לבאר בזה דאף דלר' יוחנן לא נאמר דין על בסמוך מ"מ נאמר דין "על" וזה מתקיים גם בירושלים, ועיי"ש מש"כ לבאר לפי"ז עוד בדברי הק"ס.

     עוד יש להעיר בעיקר דברי המשנה, אף דנאמר הלכה בשוחט הפסח על החמץ על מ"מ הרי הוא לא שייך לקדושת ירושלים, אלא הוא דין שבעת השחיטה הפסח לא יהיה על החמץ, ונראה לבאר בזה, דלפנים מן החומה הוא בא לסיים מקום של ירושלים, והיינ דקדושת ירושלים היא מסיימת מקום, ויש לה תורת מקום בפנ"ע, ולכן צריך שיהיה החמץ חוץ למקום המסוים של ירושלים, [ואפשר דאף אם יפלו החומות לא בטיל מיניה תורת מקום ירושלים, ולכן הוא נשנה כאן במתני' וצ"ע. [↑](#footnote-ref-104)
105. ס"ל דבית פאגי הוא חוץ לירושלים, ועי' מנחות עח: רש"י כת"י, וברש"ש, אם חומת בית פאגי הוא חומת הר הבית או חומת ירושלים, ולכאו' הרא"ש כאן ס"ל דהוא הר הבית.. [↑](#footnote-ref-105)
106. ועי' תוס' שבת טו. [ד"ה אלא] דלא צריך שהזקן ממרא יהיה בלשכת הגזית, אלא שבי"ד ישבו באותו הזמן בלשכת הגזית, ואף אם הזקן ממרא המקום אחר הוי המראה. [↑](#footnote-ref-106)
107. ועי' בגמ' יומא ו. דפריך על כהן גדול הפורש שבעת ימים קודם יוה"כ, "מביתו למה פירש" ופרש"י תבא אשתו עמו שהרי לשכת פרהדרין לא היתה קדושה שאין ישיבה בעזרה, ובתוס' הקשו דנהי דלא קדישא בקדושת עזרה אבל מ"מ הוי הר הבית ובעל קרי אסור בהר הבית, ועי' נצי"ב מרומי שדה שם שכ' לחדש ליישב קושיית תוס' דהנה בגמ' שבועות יד: טז: דרשי' מדרשא דנטמא בעזרה אסור באיסור שהייה, וכ' לחדש דזהו רק בנטמא בעזרה, אבל בהר הבית באמת אין איסור להטמאות ואין איסור על השהייה, וכל האיסור הוא רק כניסה, ועי' מנח"ח מצוה שס"ג אות י"ח שדן בזה, ועי' מנחת אברהם יומא עמו' עט. שכ' ליישב לפי"ז קושיית המשך חכמה דאין איסור שהייה ומותר לטמאות בתוך העזרה. ועיי"ש עוד מה שהקשה ע"ז מהגמ' בסוטה כ: והם אומרים הוציאוה שלא תטמא העזרה, וכן מריש תמיד דאירע קרי לאחד מהם יוא דרך המסיבה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-107)
108. ועיי"ש באו"ש שהביא ירושלמי פ"ח שקלים ה"ג, דאוכל ומשקה של מצורע משתלח חוץ לג' מחנות, הרי דנקט דכל דבר שיגע בו הוא כמותו, ומשמע דה"ה אוכלים שיגעו בזב יהיו כמו הזב, אך קשה דאי נימא כהאו"ש דהוא דין בכל מגע זב דהוא כזב לענין שילוח מחנות, צ"ב מדוע בתוספתא קתני לה לגבי משכב ומושב, וביותר העירני להקשות מבועל נדה דמבואר דמותר בהר הבית, וקשה דתיפו"ל דיאסר מדין מגע הנדה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-108)
109. ובספר משנת טהרות ביאר לפי"ז באופן נפלא מדוע הרמב"ם לא תני לדינא דהתוספתא משום דהרמב"ם פסק כהספרי וכפש"נ לעיל, והכלל הספרי דכל שעושה משכב ומושב משתלח, ומעשה כיון דמשכב אינו עושה משכב וכדלעיל מ"ד, לכן אין איסור כניסה להר הבית וא"ש. [↑](#footnote-ref-109)
110. וא"כ קשה להרמב"ם מדוע באמת בועל נדה יכול ליכנס להר הבית, והרי הוא דומה לזבים וזבות במה שהוא מטמא באבן מסמא וצ"ע. [ואולי נימא דבעינן שיהיה עושה משכב ומושב, והיינו דמשכבות שלו טמאים מצד עצמם ולא מצד קבלת טומאה, ואילו משכב ומושב דבועל נדה הוי קבלת טומאה, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-110)
111. ויש לדון בביאור כוונתו האם לענין שילוח מחנות לא גזרו עליו טומאת זבים כלל, אבל יש דין נוסף שגויים הם טמאי מתים לענין שילוח מחנות, או דילמא דדין זיבתם מחייב שילוח רק כטמאי מתים אבל הוא מדין טומאת זיבתם. ועי' עוד להלן אות.... [↑](#footnote-ref-111)
112. ושמעתי לומר בזה דהנה המל"מ בית הבחירה פ"ז הי"ב דן אם איסור ישיבה בעזרה הוא דאוריתא או דרבנן וכ' להקשות דאם הוא דאוריתא מדוע לא תני לה במתני' בכלים, ולכאו' קשה דהא במתני' איכא הרבה דינים דרבנן, וא"כ בלא"ה קשה, אכן י"ל בזה דאי משום דינים דרבנן הרי תנא ושייר, ואי"צ למנות כל דינים דרבנן, אבל אם הוא דין דאוריתא יש כאן קושיא מדוע לא תני לה. ויתכן עוד לבאר על דרך זה דכל מקום קדשו שיש מעלות דאוריתא התנא לא הזכיר מעלות דרבנן, ורק במקומות שיש רק מעלות דרבנן תני לדרנן, ולכן בהר הבית דתני לה זבים וזבות שהם דאוריתא לא תני לה גם מעלות דרבנן, משא"כ בחיל דאין מעלות דאוריתא שפיר תני להו מעלות דרבנן, וכן בעזר"נ תני רק דרבנן, אולם בעזרה דיש מעלה דאוריתא של מחו"כ לכן לא תני לה אין ישיבה בעזרה, [מיהו שיטת הרמב"ם דמחו"כ אין לוקה, אולם בק"ס כ' דגם להרמב"ם הוא איסור דאוריתא].

     ושמעתי בשם הגאון רבי שלמה לוי ולדין זצ"ל דהדין מורא מקדש אינו מדין הר הבית עצמו, אלא הוא מדיני המקדש שנמצא במחנה שכינה להתנהג במורא גם בהר הבית, וכיון דאינו מדיני הר הבית לכן לא תני לה במתני'. [↑](#footnote-ref-112)
113. והנה בגמ' בב"ב דף כא. מבואר דעכו"ם ממעט בחלון, וק' דכיון דעכו"ם חוצץ בפני הטומאה בע"כ דלא גזרו על עכו"ם עליו טומאה, מיהו בר"ש אהלות [פי"ג מ"ה] כ' דטומאה דרבנן חוצצת בפני הטומאה, והוכיח זה מכאן דאף דעכו"ם גזרו עליהם כזבים מ"מ ממעטים בחלון, אולם שיטת הרשב"א [שבת צא:] דטומאה דרבנן אינה ממעטת בחלון, [דכ' להוכיח דפחות מכביצה אינו מקבל "אפילו מדרבנן", וראייתו מהא דפחות מכביצה אוכלים ממעט בחלון], וא"כ להרשב"א בהכרח דלא גזרו טומאה על העכו"ם, אלא הוא דין מחיצה לעכו"ם מהחיל, אך צ"ב דאין גויים מצוים במצוות, וצ"ל א. ע"פ החסדי דוד דעכו"ם עצמם מצווים מדאוריתא לשמוע בקול חכמים, ב. יתכן עוד ע"פ מש"כ המקד"ד [טו"א סימן מ"ב סק"ו], לחדש להרשב"א בגדר הגזירה דעכו"ם, דהוא עצמו אינו כזב, אלא שהוא מטמא אחרים כזב, ולכן הגוי עצמו ממעט בחלון עיי"ש. ולפי"ז י"ל דמה"ט מצווים הישראל למנוע מהגוי מליכנס למקדש שלא יטמא המקדש, ג. יתכן עוד דאף אם נימא דהוא דין מחיצה על העכו"ם, ולא מתורת טומאה, מ"מ הוא מדין כבוד המקדש שלא יכנסו עכו"ם, ואף דאין העכו"ם מחוייבין, אבל הוא דין על ישראל לשמור על קדושת המקדש שלא יכנסו עכו"ם. [↑](#footnote-ref-113)
114. ספר הליקוטים, [מובא ברמב"ם פרנקל] ביאת מקדש פ"ג ה"ט, ממרן הגרמ"ד זצ"ל בשם מרן הגרי"ז זצ"ל, ועי' עוד משנ"ט כאן בהרחבת דברים. [↑](#footnote-ref-114)
115. וכעי"ז מצינו בהגרי"ז בספרו לענין חמץ בפסח, דהאוכל בשעה שישית לוקה מכת מרדות, ואילו האוכל בשעה חמישית אינו לוקה, וביאר הגרי"ז משום דבשעה שישית הגדר באיסור דרבנן הוא כעין חמץ דאוריתא דהוא איסור חפצא ולכן לוקים מכת מרדות, משא"כ בשעה חמישית אי"ז בגדר איסור חמץ אלא הוא הרחקה בעלמא, וה"ה כאן עזרת נשים הוי בגדר מחנה והוי כעין דאוירתא ולכן לוקה מכת מרדות, משא"כ החיל, ומה"ט נמי תני במתני' רק בעזרת נשים דאין לוקין והיינו דכיון דהוי מחנה בפנ"ע צריך לפרש דהוא מחנה רק מדרבנן ולא מדאוריתא, וכן יש ליישב שיטת הרמב"ם מהשגת הראב"ד, מדוע בחיל לא תני 'מדבריהם', ולהאמור י"ל משום דהוא מעלה בעלמא, אבל בעזרת נשים דהוא מחנה רביעית מדבריהם יש בו דין מכת מרדות כיון דהוא איסור מדבריהם, [מספר משנ"ט]. [↑](#footnote-ref-115)
116. ובביאור דברי הק"ס במשנ"ט כ' לבאר ע"פ דברי הגרי"ז והזכר יצחק נה, עי' להלן, דהלאו ליכנס למקדש, קאי על טומאה ממש, ומשום שהלאו הוא לטמאות את המקדש, אבל המצות עשה לשלח טמאים הוא דין לשלח כל שדין טמא עליו. [↑](#footnote-ref-116)
117. ובתוס' שם כ' דהוא בזיא מילתא להתקדש בעזרה, והיינו דכל החסרון הוא קידושין בעזרה, אמנם עי' בגמ' חגיגה טז: דהוציאו את הבהמה לעזרת נשים, שהנשים יסמכו ידיהים, בכדי לעשות נחת רוח לנשים, מבואר דלא הכניסו הנשים לעזרה לסמיכה, ואפילו שלא היה לשם קידושין. [↑](#footnote-ref-117)
118. **ובעיקר** קושית המל"מ, שמעתי ממו"ר הגרא"נ גרבוז שליט"א שאמר ליישב דנראה דיסוד הדין דאין ישיבה בעזרה אי"ז דין התלוי בקדושת העזרה, אלא זהו דין "דאין ישיבה לפני ה'", וראיה לזה דהא המקור להך דינא דאין ישיבה בעזרה אלא למלכי בית דוד הוא מהפסוק בשמואל ב' (פ"ז פסוק י"ח) "ויבא המלך דוד וישב לפני ה'." והתם הלא הארון לא היה בבית המקדש כלל אלא היה בעיר דוד בתוך היריעה, וע"כ דיסוד האיסור ישיבה הוא דין בלפני ה', וא"ש הא דלא תני במתני' דינא דאין ישיבה בעזרה, כיון דהכא מירי בדינים התלויים במעלות קדושת המקומות ולא בדינים דלפני ה', וכן מייתי בשם הגר"מ בן מרן הגרי"ז זצ"ל. [↑](#footnote-ref-118)
119. וצ"ל דמה דאסרו רבנן ליכנס לעזרת כוהנים, הוי רק כניסה בתורת ביאה ריקנית, אבל כל שנכנס לצורך שחיטה או סמיכה, אף שיכול לעשותו בעזרת ישראל כבר לית ביה שם ביאה ריקנית, ובכה"ג לא אסרו רבנן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-119)
120. אך סיים הר"ש בסוף דבריו וקצת משמע דהוא איסור דאוריתא, וראייתו מהגמ' סוכה מד. לגבי כניסת הערבה, דבגמ' מבואר דבעלי מומין לא מקיפים את המזבח, וכ' הר"ש דאי נימא דאיסור כניסה הוא דרבנן מדוע לא אתי ערבה שהיא הלכה למשה מסיני ותדחה איסור כניסה של בעלי מומין, וזה ראיה שהוא דין דאוריתא. ועי' להלן הערה 5 מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-120)
121. ובכ"מ פ"א מביא"מ ה"ו הקשה מהרמב"ם פ"ד סנהדרין [ל"ת כח] ששם מבואר דרק בעל מום שנכנס "להיכל" לוקה, ומשמע דבין האולם ולמזבח אינו לוקה. והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-121)
122. ועיי"ש **ברמב"ן** דמבואר בדבריו דאפילו נכנס ל'היכל' בלא עבודה, נמי אינו עובר משום בעל מום, אלא רק משום ביאה ריקנית. אבל **בדעת הראב"ד כ' בחידושי רבינו חיים הלוי** פ"א מביאת מקדש הט"ו דהנכנס להיכל עובר בלאו, ועי' בגליונות להחזו"א דנקט דלהראב"ד אין איסור כלל בזה. [↑](#footnote-ref-122)
123. והנה רש"י ביומא מד: ד"ה מעלות כ' דכל העשר מעלות דתנן בריש כלים הם דאוריתא, ובתו"י שם הקשה על רש"י דהא מצינו כמה מעלות שהם דרבנן כמו טבול יום בעזרת נשים וטמא מת בחיל ולכן כ' דהמעלות דאוריתא היינו ממחנה שכינה, או מין האולם ולמזבח עיי"ש, ונראה דרש"י יפרש כמו הרמב"ן דמעלות דאוריתא היינו לגבי קדושת המקומות, אבל האיסור כניסה לכו"ע הוא מדרבנן, וכן צ"ל בדברי הר"ש סוף פירקין שכ' דעשר מעלות הם הלכה למשה מסיני, ולכאו' קשה דהרי ודאי מצינו מקומות שהם איסור דרבנן, אלא י"ל דמעלות דאוריתא היינו מצד עצם קדושת המקום, ורבנן אסרו בכניסה לפי קדושת המקומות שכבר נתנו למשה מסיני. **אלא שיש לעי' לענין מאי נפק"מ** בעשר קדושות שניתנו בהלכה למשה מסיני, כיון דלא קאי על האיסור כניסה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
124. ולכאו' איכא נפק"מ לענין כניסה למצות ערבה, דמבואר בר"ש במתני' כאן דכיון דהוא נלמד מהלכה למשה מסיני הרי הוא דוחה איסור דרבנן ואינו דוחה איסור דאוריתא, ולפי"ז לשיטת המל"מ בדעת הרמב"ם דהוא איסור דאוריתא ה"ה דיהיה איסור לישראלים ליכנס למצות ערבה, אבל להרמב"ן לכאו' יהיה היתר ליכנס, ובודאי לשיטת הרדב"ז יהיה מותר ליכנס לעזרה, עי' תוס' סוכה מד. ד"ה אמר דמבואר בסוף דבריהם דשמא רק כהנים מקיפים ולא ישראל, ועי' מל"מ פ"ט מביא"מ שהבא דבריהם ומש"כ בזה ועי' אור זרוע. [↑](#footnote-ref-124)
125. אולם מעיקר דברי הרמב"ם שפסק דגם קרועי בגדים משתלחין כ' המל"מ דמוכח דס"ל להרמב"ם דאין דין שיהיה פסולן בגופן, שהרי קרועי בגדים פסולן מחמת דבר אחר, ועוד כ' דהרמב"ם לשיטתו דס"ל דאף שתויי יין משתלחין וע"כ ס"ל דאין חסרון במה שפסולן מחמת ד"א, וא"ש כמו שכ' התוי"ט כיון דלהרמב"ם הוא דין דאוריתא אין חילוק ביניהם, [ויתכן דזה הטעם דהמשנה לא מנתה שתויי יין ופרועי וקרועי בגדים משום דהמשנה מונה רק פסולים שהם בגופו, ואף שלקושטא דמילתא גם הם משתלחין וצ"ע], מיהו יעוי' במהר"י קורקוס שכ' דקרועי בגדים נמי הוא נחשב לפסול בגופו שפסולו נראה וניכר בבגדו, ולפי"ז צ"ב דהרי הרמב"ם פוסק גם שתויי יין אף שפסולו מחמת ד"א, מיהו יתכן לדבריו דבהל' בית הבחירה כ' הרמב"ם רק לפסולים שהם בגופו, ואילו הפסול שמחמת ד"א הזכיר רק בביא"מ, ואכתי צ"ב בטעם הדבר, [ובאמת עוד יש להעיר מדוע שתויי יין נחשב לפסולו מחמת ד"א והרי הפסול הוא מחמת השכרות ומה דהיין משפיע על גופו וא"כ מדוע לא הוי פסולו בגופו ולולי דמסתפינא הו"א דהרמב"ם למד כן, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-125)
126. והוכיחו דבריהם מהתוספתא פ"ק דכלים דמבואר שם גבי שמעון הצנוע שנכנס שלא רחוץ יו"ר וכו' ומבואר שם דהנכנס שלא רחוץ יו"ר מפצעין את מוחו בגיזרין, וע"כ שהוא מדאוריתא, [והביאור הוא כמו דכ' תוס' סנהדרין פג. ד"ה ולא] מי איכא מידי דרחמנא פטריה ואנן קטלינן ליה, [וסברא זו מבוארת בגמ' סנהדרין פב: למשמש בטומאה], ומאידך בר"ש כ' לדחות ראיה זו שהרי מבואר שם דקאי על בין האולם ולמזבח, והרי שם ודאי אין חיוב מיתה שלא רחוץ יו"ר, וע"כ הוא מטעם אחר דמחזי כלצורך עבודה עיי"ש, וצ"ב כוונתו דמחזי כעבודה. – ועי' עוד בר"ש שם דכ' דלא משטמיט תנא דלימא בין האולם ולמזבח והיכל חדא קדושה, מיהו עי' רמב"ם סהמ"צ ל"ת ס"ט שכ' וז"ל "היא שהזהיר כהן בעל מום מהכנס להיכל בכללו. רוצה לומר המזבח ובין האולם והמזבח והאולם וההיכל עכ"ל, משמע בלשונו דבין האולם ולמזבח הוא חדא קדושה עם ההיכל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-126)
127. נערך מתוך שיעוריו על מסכת כלים [בשנת תש"ע]. [↑](#footnote-ref-127)
128. ומאידך הלשון במתני' "חומר באדם מבבגדים" יש להעיר דלעיל תני כלים ואילו הכא תני בגדים, ומשמע קצת כרש"י, דאי נימא כהראשונים מדוע תני בגדים ולא תני כלים, מיהו י"ל משום דבתורה כתיב יכבס בגדיו, והוא לישנא דקרא, מיהו העירו דהרי גם לעיל דתני כלים הנוגעים אדם ילפי' מ"וכבסתם בגדיכם" ולישנא דקרא הוא בגדים, ומיהו אי נימא כרש"י א"ש, אבל קשה מסיפא דמתני'. [↑](#footnote-ref-128)
129. מיהו יש לעי' מה החידוש בזה דאוכלים ומשקין נמי מטמא, מיהו יש ליישב דאם הגדר הוא דהוא ראשון ועושה כמותו א"כ סד"א דהוא חידוש מסויים רק בבגדים ומנ"ל גם באוכלים ומשקין. [↑](#footnote-ref-129)
130. ונפק"מ יהיה בזה לענין מה שמבואר פ"י מפרה מ"ג דמבואר שם דלר' יוסי כל הדין דאין נותנים מי חטאת על מקום טמא הוא דין בטמא באב הטומאה ולא בטמא בראשון, וא"כ נפק"מ אם נושא הנבילה יכול להחזיק בידו כלי חרס שיש בתוכו מי חטאת דאם הוא ראשון אינו פוסל המים [לר' יוסי], ואם הוא אב פוסל המים, [מהרב יוסף זימרמאן]. [↑](#footnote-ref-130)
131. ועוד אמר לדייק הלשון הנוגע בזב, דבאמת יש לדון מה הדין בנושא הזב אם יטמא במגע או בלבישה, ויתכן לומר דכיון דמשכח"ל יד במגע, ממילא ה"ה יהיה הדין גם בנושא את הזב, מיהו אי נימא דהוא דין דוקא במגע אבל במשא באמת יהיה צריך לבישה א"כ יש לדייק הלשון במתני' הנוגע בזב. [↑](#footnote-ref-131)
132. מיהו זה יש לדחות דנבילה מטמאת רק במשא לטמא בגדים, ואילו בבגדים לא שייך שיישאו את הנבילה כלל דאין משא בכלים, ולכן המשנה כתבה זה דוקא בזב, דזהו האופן היחיד שיש במגע טומאת בגדים, מיהו אכתי יש באמת שיטת רש"י נדה נד: דיש משא בכלים וא"כ לדבריו אכתי יש לומר את הראיה דלעיל, [אכן גם רש"י עצמו לא ברירא שיטתו דלכאו' הוא משנה מפורשת בזבים פ"ה דאין משא בכלים, וגם ברש"י עצמו יש בזה סתירה]. [↑](#footnote-ref-132)
133. ויתכן לומר בזה דבאמת גם בזב עצמו איכא חילוק בין מגע למשא, והיינו דהנוגע בזב מטמא כל בגדיו שהוא נוגע בהם והוא כדין דיקרב בדיקרב, אולם כשנושא הזב י"ל דס"ל לרש"י דלא שייך דין דיקרב בדיקרב, [וכדעת ר"ת דנחלק על הר"י מסימפונט, וכפי שביארו במשנ"ט דבמשא לא שייך דיקרב בדיקרב], ולכן ע"כ כשנושא הזב הוא מטמא רק בגדים שהוא לובש ולא בגדים שהוא נוגע, נמצא דיש חילוק דנגע במשכב הזב מטמא בגדים שהוא נוגע ואילו נושאו מטמא רק בגדים שלובש, ואם כנים הדברים י"ל דזה כוונת המשנה כל המטמא בגדים "בשעת מגעו" מטמא אוכלים ומשקין, והיינו דרק הנוגע בזב מטמא בגדים שנוגע ולא הנושא את הזב,

     והשתא מבואר היטב מה דכייל הפסוק דין נושא את המרכב וגם נושא את המשכב בחדא מחתא, כיון דשניהם הוא דין אחד, והיינו שמטמא רק בגדים שהוא לובש ולא בגדים שנוגע. [↑](#footnote-ref-133)