ט - בדין תלוש ולבסוף חיברו
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק עקב י"ז מנ"א תשס"ט

**בדין תלוש ולבסוף חיברו**

א] כתב הטור חו"מ סימן צ"ה, ז"ל, כתב בעל העיטור דוקא גידו"ק, אבל תלוש ולבסוף חיברו כגון כותל בנין וצנור שקבעו וכוורת דבורים, דקי"ל כחכמים דהמחובר לקרקע לאו כקרקע דמי.

והש"ך שם סק"ח כתב, ז"ל, אבל לפעד"נ דהבעל העיטור לא קאמר אלא כותל בנין אבל בית הו"ל כקרקע, והיינו שכתב הטור מיד אח"כ בשם הרמב"ם שכנת בביתי כו', דאלמא בית הוא כקרקע, ובפרט דהרמב"ם כתב חצירי והטור כתב ביתי במקום חצירי, אלמא דפשיטא ליה להטור דבית הוא כקרקע, ואע"ג דבש"ס פ"ק דחולין משמע דבית הו"ל ככותל בנין, היינו לענין איסורא, אבל בממונא הוא כקרקע, תדע דהא משמע בכל דוכתי דבית נקנה בכסף ושטר וחזקה כמו קרקע, וגם מיקרי נכסים שיש לו אחריות לענין שעבוד וקדימה ועישור נכסי ושאר כל מילי דממונא, וה"ה לענין שומרין ושבועה, וכן כתבו הרמב"ם והטור לקמן סימן רכ"ז לענין אונאה, דאפילו מכר לו טרקלין בדינר אין בו אונאה וכו', עכ"ל.

ולא נתפרש בד' הש"ך הטעם בזה, דמ"ט בית הוי כקרקע, הגם דהוא תלוש ולבסוף חיברו, וחלוק מכותל בנין דל"ה כקרקע, וגם מ"ט חלוק בזה דיני איסור מדיני ממון.

ב] ובפשוטו הי' נראה הטעם בזה, דחלוק הוא תורת קרקע ומטלטלין לגבי איסור, מתורת קרקע ומטלטלין לגבי דיני ממון, דתורת קרקע ומטלטלין לגבי איסור, תליא בגוף הדבר אם הוא קרקע או מטלטלין, אך תורת קרקע ומטלטלין לגבי דיני ממון, תליא במין ה"ממון" שבזה, אם הוא מין ממון דקרקע או מין ממון דמטלטלין.

ומקור לזה מצינו בדין עבדים, שכתב האו"ש פ"א מגירושין ה"ו, ז"ל, ובאמת לאחר העיון עמדתי בס"ד על הגדר הברור, דהך דחשיבי עבדים כקרקע הוא דוקא למילי דתלינן בממון, ובחשיבות ממון חשובים עבדים כמו קרקע, ולזה באונאה ומעילה ושבועה וקנין, דחשיבות הממון פועל הדבר וכו', באלו נאמר דאדם איתקש לקרקע, ובפרט עבד דחשיבותו בממון הוא כמו קרקע, אבל במידי דאינו תלוי בממון, ולא בעי שיהא בדבר חשיבות ממון, כמו הכשר ושחיטה, שזה ענין דתיי שאינו שייך אל חשיבות ממון, באילו ל"ה אדם כמו קרקע, עכ"ל.

ואשר זהו מש"כ הש"ך, דהגם דכותל בית חשיב כתלוש לגבי איסור, מ"מ לגבי ממון חשיב כקרקע, והיינו משום דבדיני איסור דתליא בגוף הכותל אם הוי קרקע, הרי דכיון דהוי תלוש ולבסוף חיברו ל"ה כקרקע, אך לגבי דיני ממון דתלי אם אית לי' חשיבות ממון דקרקע, הרי דכיון דהבית כולו הוי דבר א', דעיקרו הוא הקרקע, חשיב כל הבית כממון דקרקע, ומשא"כ בכותל בנין, דהוי דבר לעצמו המחלק בין חצירות וכיו"ב, הרי דכיון דהוי תלוש ולבסוף חיברו, לא חשיב כקרקע גם לגבי דיני ממון.

ועי' שערי ישר שכתב לבאר קצת בע"א החילוק בין דיני איסור לדיני ממון, ועיי"ש שהביא מקור נאמן דבית חשיב כקרקע, מדין בתי ערי חומה ובתי החצירים, והרי בפשוטו כל הנך דיני ל"ש אלא בקרקעות, ואכמ"ל.

אמנם בד' הש"ך אכתי צ"ב, שמדבריו להלן משמע שדעתו דה"נ איצטרוביל חשיב כקרקע לגבי דיני ממון, עיי"ש, ועי' קצוה"ח סק"ג מה שהעיר ע"ז, וגם תמה דהיאך יתכן דאיצטרוביל חשיב כקרקע וכותל בנין לא חשיב כקרקע, ובזה ל"ש הך טעמא, וצ"ע בזה.

ויש לבאר עוד הטעם לחלק בין בית לכותל בנין, ובין דיני איסור לדיני ממון, בע"א, ויתבאר בזה בעזה"י להלן סקי"ב.

ג] והנה דעת הרמ"א בסעיף א' די"א דתלוש ולבסוף חיברו חשיב כקרקע, והש"ך שם פליג ע"ז, דהני קמאי שהם מקור דינא דהרמ"א, מודו דתלוש ולבסוף חיברו חשיב כתלוש, ואך בבית הוא דס"ל דדינו כקרקע, והבאנו עיקר דבריו לעיל סק"א.

והנה בפ' המוכר את הבית פליגי ר"א ורבנן בדין תלוש ולבסוף חיברו אם חשיב כקרקע, עיי"ש כל הסוגיא.

ודעה זו שהביא הרמ"א דתולב"ח הוי כקרקע, בפשוטו הוא משום דס"ל דקי"ל כר"א, וכמו שהביאו הראשונים שם בשם ר"ח.

ד] ובביאור הגר"א סקי"א ביאר הטעם בע"א, ז"ל, דכאן מודים כמ"ש רבנן כל המחובר לקרקע ה"ה כקרקע מדקאמר כל כו' משמע דכל המחובר כו' ואין חילוק, דלישנא דכל המחובר מ' אף בכה"ג וכמ"ש בב"ב ס"ה ב', וטעמא דקרקע אימעיט מכלל ופרט וכלל מה הפרט דבר המטלטל כו' וה"ה במחובר לקרקע כיון דאין מטלטל כמו כסף וכלים, עכ"ל.

ובפשוטו מכוון ד' הגר"א, דלגבי כל הני מילי דאימעיטו מכלל ופרט וכלל, לא תלי כלל אם הוי "קרקע" או לא, אלא תלי אם הוי "דבר המטלטל" או לא, ותלוש ולבסוף חיברו, הגם דלא חשיב כקרקע, מ"מ הרי אינו דבר המטלטל, וע"כ דינו כקרקע לענין הני דינים.

אך ילה"ע ע"ז, מהא דממעטי' נמי עבדים שהוקשו לקרקעות, ואם כל הא דממעטי' קרקעות הוא משום שאינם דבר המטלטל, יל"ע אם גם ע"ז קאי הקישא דעבדים לקרקעות, וי"ל.

ויותר נ' במכוון ד' הגר"א, דאף דתלוש ולבסוף חיברו לא חשיב כקרקע גמור, מ"מ גם ל"ה ממש כמטלטלין, וכל הדינים שמצינו בקרקעות, הוו דוקא קרקע גמורה, ותלוש ולבסוף חיברו ל"ה קרקע גמור, ומשא"כ בהני דיני דממעטי' בהו קרקעות מכלל ופרט וכלל, הרי דכיון דממעטי' דבר שאינו מטלטל, מתמעט גם קרקע גריעא דהויא תלוש ולבסוף חיברו, דגם היא אינה מטלטלת, וע"כ הויא בכלל המיעוט, אך ודאי דגדר המיעוט הוא משום תורת קרקע שעלי', ולא משום דבפועל אי"ז דבר המטלטל, וע"כ שפיר ילפי' מינה עבדים בהקישא.

ה] וי"ל עוד דס"ל כמש"כ הרמ"ה בב"ב שם אות מ"ד מ"ה, דהא דס"ל לרבנן דל"ה כקרקע אי"ז אלא מדרבנן, ומה"ט כתב באות מ"ג דה"ז נקנה בכסף שטר וחזקה, וקונין על גביו מטלטלין, ואין נשבעין עליו, ואין לו אונאה, וכותבין עליו פרוזבול, ויתכן לדעתו, דגם מש"א בחולין דט"ז. דתלוש ולבסוף חיברו הוי כתלוש לגבי ע"ז ולגבי הכשר, אי"ז אלא מדרבנן, וצ"ע בד' הרמ"ה שם אות מ"ו, גם צ"ע בהא דמיבע"ל בחולין שם בדין תולב"ח לגבי שחיטה, ול"ע כעת בזה.

ו] וי"ל עוד, למש"נ לעיל סק"א דחלוק הוא תורת קרקע ומטלטלין לדיני איסור מתורת קרקע ומטלטלין לדיני ממון, וי"ל לפ"ז דכל הא דקי"ל דתלוש ולבסוף חיברו לא חשיב כקרקע, הוא רק לגבי דיני איסור, אך לגבי דיני ממון, אף תלוש ולבסוף חיברו אית לי' חשיבות ממון דקרקע, כיון דהוא מחובר בקביעות לקרקע ותשמישו במחובר, וכ"ה דעבדים אית להו חשיבות ממון דקרקעות, ה"נ תלוש ולבסוף חיברו אית לי' חשיבות ממון דקרקע.

ז] וי"ל עוד בזה, ובהקדם, דהנה פשטות מסקנת סוגיית הגמ' בב"ב שם, דס"ל לרבנן דתלוש ולבסוף חיברו הוי מדינא כתלוש, ואך דלגבי שאיבה דרבנן הקילו ולא גזרו בזה, וכ"ז הוא בשלא הי' עליו תורת כלי בתלוש, אך אם הי' עליו תורת כלי בתלוש גזרו אף בשאיבה דרבנן.

אמנם הנה בד' כמה מן הראשונים מבו' לא כן, דהנה תנן בפרה פ"ה מ"ז ומקואות ספ"ד, השוקת שבסלע אין ממלאין בה ואין מקדשין בה ואין מזין ממנה ואינה צריכה צ"פ ואינה פוסלת את המקוה היתה כלי וחיברה בסיד ממלאין בה ומקדשין בה ומזין ממנה וצריכה צ"פ ופוסלת את המקוה ע"כ, והר"ש והרא"ש שם כתבו דטעמא דרישא לפי שלא הי' עליו שם כלי בתלוש ואפי' הי' תלוש אלא שקבעו ולבסוף חקקו כדאמר בפ' המוכר את הבית גבי צינור, עכ"ד, וכבר תמה ע"ז בחת"ס יו"ד סי' קצ"ח וסי' ר"ה, שזה שלא כסוגיית הגמ' בב"ב, דמבו' דכל ה"ט דל"ה' עליו שם כלי בתלוש ל"מ רק לענין שאיבה דרבנן, והיאך מהני לענין שלא להצריך צ"פ, ומשאר מילי ל"ק דהוי לחומרא, והאריכו בזה עוד הרבה מן האחרונים.

ואמנם בפיהמ"ש להרמב"ם שם מבו' דמפרש לרישא דמתניתין בשחקק בסלע שבקרקע, דהוי מחובר מעיקרו, וכן פירש בשו"ת הרי"ד סימן ט"ו, ולפ"ז ניחא, ובאמת בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מקואות רפ"ד, ובד' הרי"ד בשבת דט"ז: מבו' דס"ל כפשטות הסוגיא בב"ב דמדאוריתא חשיב תלוש ולבסוף חיברו כתלוש, ורק בשאיבה דרבנן הקילו שלא יפסול אם ל"ה עליו תורת כלי בתלוש, ומצינו הדברים מפורשים כן בטעמם בד' הראב"ד בתשובה סימן כ"ב שפירש כן למתניתין, והק' ע"ז דמ"ט נקט לה בשוקת המחוברת מתחילתה, והרי אפי' קבעו ולבסוף חקקו אינו פוסל, וכתב לישב, ז"ל, ואיכא למימר נהי דאינה פוסלת משום דשאיבה דרבנן, אבל לענין הזאה וקידוש ולכל דבר כלי הוא דכל תלוש ולבסוף חיברו כלי הוא, עכ"ל, וזה כמש"נ.[[1]](#footnote-2)

עוד מצינו כן בד' הטור סי' ר"א שכתב דגיגית שקבועה בארץ ונתמלאה ממי גשמים אין טובלין בה כיון שהי' עלי' שם כלי קודם שקבעוה, ועי' ש"ך סקכ"א שכתב דמשמע דאם ל"ה עלי' שם כלי קודם שקבעוה כגון שקבעו עץ ואבן ואח"כ חקקו כשר, וכעי"ז מבו' בתשו' הרשב"א סי' ת"ת שהובא ברמ"א שם ס"ז, שכתב שאם הי' כלי אבן א' חקוקה פסול והוא שחקקו ולבסוף קבעו ע"כ, ומבו' שאם קבעו ולבסוף חקקו כשר, וכבר תמהו בזה רבוותא דהרי לטבול בכלי ל"מ מדאוריתא ובזה בדין דלא יהני בקולב"ח דרק לענין שאיבה דרבנן הקילו כמפורש בסוגיא דב"ב, עי' בזה בשו"ת תורת חיים למוהרח"ש ח"ג סי' כ"א, ובנובי"ת יו"ד קמ"ב, ובבי' הגר"א שם סקל"ד, ובתשו' הגרע"א סי' ל"ט, ועוד רבים מהאחרונים, ונת' במק"א.

ועכ"פ איך שיהי' הישוב לדבריהם, מ"מ הך מילתא הוא מבו' מדבריהם, דקי"ל דתלוש ולבסוף חיברו חשיב כמחובר, ורק אם הי' עליו תורת כלי בתלוש הוא שדינו כתלוש.

ח] והנה בטעם החילוק אם הי' עליו תורת כלי בתלוש או לא הי' עליו תורת כלי בתלוש, ע' באו"ש פ"ו מקואות ובמשנת ר"א שם ובשערי חיים גיטין וכעי"ז בעמודי אור סימן ק"ז שכתבו בזה, דלעולם תלוש ולבסוף חיברו חשיב כמחובר, ואך דמ"מ ל"מ זה להפקיע מיני' להדינים שהיו ע"ז בתלוש, וע"כ אם הי' עליו תורת כלי בתלוש וכבר הי' ע"ז דין קבלת טומאה, ל"מ חיבור לקרקע להפקיע מיני' דין זה, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, דלגבי ע"ז ושחיטה, הגם דל"ה כלי קודם חיבורו, מ"מ כיון שאף קודם שחיבר הי' ראוי ליאסר בע"ז והי' כשר לשחיטה, לא פקעו מיני' דינים אלו ע"י חיבור, וכ"ה מבו' בד' החת"ס יו"ד סימן רי"ז, עיי"ש מש"כ לפ"ז.

אמנם מד' הנובי"ת יו"ד סימן קמ"ב מבו' שפירש בזה, דלעולם מהני חיבורו לקרקע גם לגבי דינים שחלו עליו בעודו תלוש, ורק אם הי' עליו "תורת כלי" בתלוש, הוא שדינו כתלוש, עיי"ש.

ולפי דבריו נראה, דהא דבהי' עליו תורת כלי בתלוש דינו כתלוש, היינו משום דכל דתורת כלי עליו אינו בטל לקרקע, וע"כ דינו כתלוש,ויש להוסיף טעם בזה, דהרי חזינן דשם כלי ושם קרקע סותרין זל"ז דמה"ט כלי המחובר לקרקע אינו מקב"ט וכמש"פ רשב"ם דע"י חיבורו לקרקע בטל מיני' תורת כלי, וע"כ י"ל דכל דכבר הי' עלי' תורת כלי בתלוש וכבר איכא עלי' חשיבות כלי, הרי שמכח זה אינו בטל לקרקע לחשבו כקרקע.

ט] וכבר נת' במק"א להוכיח בזה, ממש"כ הרמ"ה בב"ב שם אות מ' בביאור הטעם לחלק בין תנור וכירים דאין מכורין בכלל הבית לאיצטרוביל דמכור בכלל הבית, ז"ל, מכלל דאיצטרוביל דקנתי רישא מכור וכו' עיגול שסביב לריחים הוא, ואמטו להכי מודי בי' ת"ק דמכור, משום דבתלוש נמי לאו מנא הוא אלא פשוטי עץ בעלמא, וכיון דקביעא בקרקע הו"ל כבנין בעלמא וכו', עכ"ל, וזה ניחא רק אם טעם החילוק בין הי' עליו תורת כלי בתלוש ללא הי' עליו תורת כלי בתלוש, הוא דכל שהי' עליו תורת כלי אינו בטל לקרקע, וע"כ י"ל דפשוטי כלי עץ שאין עליהן תורת כלי, ונתחדש בד' הרמ"ה דאי"ז דין מסוים בטומאה דפשוטי כלי עץ אינם מקבלין טומאה, אלא הוי זה גריעותא בעיקר תורת כלי דילהו, ה"ה בטלין לקרקע.

ובאמת דגם עיקר המבו' בד' הרמ"ה דגם לגבי מכירה חלוק דין קבעו ולבסוף חקקו מדין חקקו ולבסוף קבעו, וכ"ה גם בפי' רשב"ם שם דס"ה:, וכ"ה מבו' גם בד' הר"י מיגש שם, אינו מתישב אי נימא דטעם החילוק בין קולב"ח לבין חולב"ק הוא משום דל"מ חיבורו לבטל הדינים שהיו עליו בתלוש, דלכאו' ל"ש זה לענין מכירה כלל, דהרי מה דקודם שחיברו ל"ה נמכר בכלל הבית אי"ז משום שם כלי שעליו, אלא משום דאינו מחובר לקרקע ואינו מכלל הבית, ולפ"ז הרי בדין שכל שחיברו לקרקע והוי בכלל הבית שימכר עם הבית דל"ב לזה לבטל הדינים שהיו עליו מעיקרא, ורחוק לומר דכיון דקודם חיבורו ל"ה נמכר עם הבית, ל"מ חיבורו לקרקע לבטל דין זה, שהרי אי"ז דין שהי' עליו בחיוב שאינו נמכר עם הבית.

אך יש לדחות, דלעולם טעם החילוק בין הי' עליו תורת כלי בתלוש ללא הי' עליו תורת כלי, הוא שהדינים שחלו עליו מעיקרא אינם בטלים ע"י חיבורו לקרקע, והא דתלי בזה גם דין מכירה בכלל הבית, הוא משום דכל דהי' עליו תורת כלי בתלוש, אינו בטל ממנו תורת כלי שעליו ע"י חיבורו לקרקע, וכיון דיש עליו תורת כלי, אינו נטפל לבית ואינו נמכר בכלל הבית, וצ"ע בזה.

י] והנה מצינו פלוגתת תוס' ותוס' הרא"ש בב"ק דס"ז. בדין צינור שחקקו ולבסוף קבעו ואח"כ חטט בו בית קיבול לקבל צרורות, דדעת התוס' שם נראה דהוא פוסל את המקוה, ודעת הרא"ש דאינו פוסל את המקוה.

ומסברא נ' דהוא תלוי בנידון הנ"ל, דאם היכא דהי' עליו תורת כלי בתלוש, אינו בטל לקרקע וחשיב כתלוש, הרי ממילא דאף שקבעו קודם שחטט בו לקבל צרורות, מ"מ כיון שכבר הי' עליו תורת כלי בתלוש, אינו בטל לקרקע, ותו ממילא אחר שחטט בו לקבל צרורות ה"ה פוסל את המקוה, ומשא"כ אם אף בשהי' עליו תורת כלי בתלוש, חשיב כקרקע, ואך שאין בטלים ממנו הדינים שחלו עליו בתלוש, הרי ממילא דכל שכשחיברו לקרקע אכתי לא הי' בו בית קיבול ול"ה פוסל את המקוה, לא חייל עליו דין זה כשחטט בו במחובר.

והנה בטושו"ע יו"ד סימן ר"א סעיף ל"ו דאין הצינור פוסל את המקוה אא"כ חקק בו גומא קודם שקבעו, עיי"ש, ומבו' מזה דטעם הא דאם הי' עליו תורת כלי בתלוש הוא פוסל את המקוה, הוא משום דל"מ חיבורו לקרקע לבטל להדינים שהיו עליו בתלוש, וע"כ כל שכשחיברו לקרקע עדין ל"ה לו בית קיבול ול"ה פוסל את המקוה, הרי דהגם דכבר הי' עליו תורת כלי, מ"מ כיון שחיברו לקרקע הוי כקרקע, ותו ל"מ מה שחטט בו גומא לחשבו ככלי קיבול לפסול את המקוה.

והנה אמנם י"ל, דכ"ז הוא רק לפ"מ דקי"ל דתולב"ח חשיב כתלוש, ואך דבשאיבה דרבנן הקילו, דלפ"ז הא דאם חקקו ולבסוף קבעו פוסל את המקוה, הוא משום שהי' עליו תורת כלי בתלוש, ובכה"ג לא הקילו חכמים, וכ"ז הוא רק אם כבר הי' פוסל את המקוה, אך אם חלוק מדאורייתא דין קולב"ח מדין חולב"ק, י"ל דהוא משום דכל דכבר הי' עליו תורת כלי אינו בטל לקרקע.

אך אכתי יש ללמוד מד' הטור דס"ל דכל שקבעו ולבסוף חקקו כשר לטבול בתוכו, והרי דהחילוק בין קולב"ח לבין חולב"ק הוא מעיקר הדין, ואפ"ה ס"ל דרק אם חקק בו גומא קודם שקבעו הוא דפוסל את המקוה, והרי דגם החילוק מעיקר הדין בין קולב"ח לבין חולב"ק, הוא משום שאין בטל ממנו הדינים שחלו עליו בתלוש.

יא] והנה אם נבא לדון לדעת הני קמאי דס"ל דכל שלא הי' עליו תורת כלי בתלוש חשיב כמחובר גם לגבי מילי דאורייתא, אם כותל חשיב כתלוש לגבי שבועה, נ' דהוא תלוי בב' הצדדים שנתבארו בזה, דאי נימא דהא דכל שהי' עליו תורת כלי בתלוש דינו כתלוש, הוא משום דל"מ חיבורו לבטל את הדינים שחלו עליו בתלוש, הרי י"ל דה"נ כיון שהי' עליו חשיבות מטלטלין לענין שבועה קודם חיבורו, ל"מ חיבורו לקרקע לבטל ממנו דין זה, אך מסברא יל"ד בזה, ועי', אך אי נימא דהא דכל שהי' עליו תורת כלי בתלוש דינו כתלוש, הוא משום דכל דתורת כלי עליו אינו בטל לקרקע, ולא חשיב כלל כמחובר, הרי ממילא דכותל אבנים שלא הי' עליו תורת "כלי" בתלוש, ה"ה בטל לקרקע וחשיב כמחובר.

ולפ"ז י"ל, דזהו טעם הסוברים דתלוש ולבסוף חיברו חשיב כמחובר לענין שבועה, דס"ל דרק דבר שהי' עליו תורת "כלי" בתלוש, הוא דחשיב כתלוש, אך כותל וכיו"ב שאינם כלי, חשיבי כמחובר, ואין נשבעין עליהן, ולפ"ז יתחדש, דבכלי שחיברו לקרקע, מודו דאין נשבעין עליו.

יב] וע"פ האמור נ' לפרש דעת הטור שחילק בין כותל בנין לשואל בית בע"א, דהנה הרי נתבאר מד' הטור ביו"ד סימן ר"א, דטעם החילוק בין קולב"ח לבין חולב"ק, הוא משום דל"מ חיבורו לקרקע לבטל הדינים שחלו עליו.

ונ' דמה"ט הוא דס"ל להטור דתלוש ולבסוף חיברו חשיב כתלוש ונשבעין עליו, דכיון שבעודו תלוש הי' דינו כמטלטלין לענין שבועה, אין בטל ממנו דין זה ע"י חיבורו.

ונ' דמה"ט מודה הטור דבית חשיב כקרקע לענין שבועה, דהגם שאם נדון על כל אבן בפנ"ע, הרי דכבר הי' עליו דין שבועה בתלוש, ואין דין זה בטל ממנו ע"י חיבורו, אך י"ל דהבית הוי חפצא לעצמו, שלא הי' כלל בתלוש, ועל ה"בית" לא הי' דין שבועה מעולם, וביותר ניחא בד' הטור דקאי על שואל בית, דתשלומי השאלה אינם על השימוש באבני הבית, אלא על השימוש ב"בית", וה"בית" לא הי' כלל בתלוש.

וכ"ז הוא בבית, דהדו"ד ביניהם הוא על ה"בית", ועל הבית לא חייל מעולם דין שבועה, אך בכותל בנין, דהדו"ד שביניהם הוי למי שייכים האבנים, הרי דכיון דכבר חל על האבנים דין שבועה בתלוש, אין דין זה בטל ע"י חיבורם לקרקע, וזהו שחילק הטור ביניהם.

ולפ"ז מתבאר גם הא דלא חשבינן לבית כמחובר רק לגבי דיני ממון ולא לגבי איסור, דלגבי איסור יש לנו לדון על כל אבן בפנ"ע, ואין בטל ממנה הדינים שהיו עלי' קודם חיבורה לקרקע, ורק לגבי דיני ממון, אנו דנים את הבית כחפצא בפנ"ע שנתחדש אחר החיבור, וע"כ לגבי דינים אלו דינו כמחובר, ודו"ק.

אך בעיקר מש"נ דתלוש ולבסוף חיברו חשיב כתלוש לגבי שבועה, משום שכבר חל עליו דין שבועה בתלוש, יש לפקפק בזה מסברא, אך כיון שכתבו האחרונים דגם לגבי הכשר ולגבי שחיטה שייך לומר שכבר חל עליהם הדין בתלוש, הרי דה"נ י"ל כן לגבי שבועה, וצ"ע עוד בכ"ז.

יל"ע היטב בד' רשב"ם דף סז., דלכאו' מבו' בדבריו, דמכתשת לא חשיבא כתלוש רק אם חקקה ולבסוף קבעה, אך כתלי הבית חשיבי כתלוש, הגם שלא הי' עליהן תורת כלי בתלוש, ולכאו' זה מכריח כדרך קמא, דל"מ חיבור לקרקע לבטל דינים שחלו עליו בתלוש.

אך יל"פ בזה, דל"ב "תורת כלי בתלוש" בחיוב, אלא להיפך, הגם דמחובר לקרקע ל"ה כקרקע, מ"מ כל שעשייתו היתה במחובר, ה"ה חשוב כמחובר, וצ"ע בזה.

1. ולדבריו ניחא הא דברישא תנן שוקת שבסלע דמ' דהיתה מחוברת מתחילתה, אך אילו היתה תלושה מתחילתה לא, ובסיפא תניא היתה כלי וחיברה בסיד, דמשמע דדוקא משום שהי' עלי' תורת כלי בתלוש, אך אילו חיברה קודם שחקקה לא, וסתר רישא לסיפא, ולד' הראב"ד א"ש היטב, דלגבי דין הזאה וקידוש וכו' תליא אם היתה מחוברת מתחילתה או לא, דאילו לא היתה מחוברת מתחילתה חשיבא כתלוש, אף שקבעה ולבסוף חקקה, ומבו' בדבריו, דאף לקולא חשבי' לה כתלוש, וממלאין ומקדשין בה ומזין ממנה, ולא אמרי' דמדרבנן חשבי' כמחובר, אלא רק לגבי פסול שאיבה דרבנן הקילו לחשבה כמחובר, והנה אמנם הקצוה"ח בסימן צ"ה נקט דלכל מילי דרבנן חשיב כמחובר, אך גם לפי דבריו, כ"ז הוא לדינים דרבנן, אך לדינים דאורייתא חשיב כתלוש, ולא תיקנו חכמים בזה לחשבו כמחובר, ואילו לגבי דין שאיבה דרבנן תליא אם הי' עלי' תורת כלי בתלוש, דאילו ל"ה עלי' תורת כלי בתלוש, הרי דהגם שלא היתה מחוברת מתחילתה אינה פוסלת את המקוה, וע"כ ברישא דבעי למיתני דלכל מילי דינה כמחובר, תני לה בשהיתה מחוברת מתחילתה, ובסיפא דבעי למיתני דלכל מילי דינה כתלוש, תני לה בשהי' עלי' תורת כלי בתלוש, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)