דרני דבהמה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אלו טריפות / יוצא מן האיסור

חולין סז: דרני דבהמה

מבואר בגמ' דדרני דבהמה [היינו תולעים הנמצאים בין עור הבהמה לבשרה] אסורים אבל בדגים מותרים, וביאור החילוק מבואר בגמ' דבהמה בעיא שחיטה משא"כ דגים דבאסיפה בעלמא מותרים.

א. פשטות הסוגיא כש"כ רש"י וראב"ד פ"ב מאכ"א דאיסורייהו משום אבמה"ח, וע"ז חילקה הגמ' דבדגים שרי משום שאין בו איסור אבמה"ח[[1]](#footnote-2).

במנח"ח-קסג הבין שהוא איסור אבמה"ח של הבהמה ממש, ועיי"ש שאם הבהמה היא ב"פ שריא, וכ"נ באו"ש פ"ב מאכ"א ובפמ"ג שפ"ד פד-מב, ועיי"ש באו"ש מש"כ להסביר הדברים ולא הבנתי למה נזקק לכ"ז[[2]](#footnote-3).

אבל בחזו"א יד-יג כתב דאף אם נפרש כדבריהם שאיסורו משום אבמה"ח מ"מ אינו ניתר בשחיטת האם, וצ"ע.

ועוד דן במנח"ח דאסור לתת תולעים אלו לב"נ שהרי הוא אבמה"ח וכ"כ בפמ"ג שם ובפר"ח סקמ"ג.

אבל בכו"פ סוס"י פא ושו"ת בית אפרים יו"ד-כה נקטו שמותר למוכרם לעכו"ם, והטעם הביא בהע' על המנח"ח מס' עדות ביהוסף שנקט דאין בו אבמה"ח ממש רק יוצא מאבמה"ח ואין איסור יוצא לב"נ כש"כ השטמ"ק בכורות ו: ומהריט"א שם [ואכ"מ].

ב. בר"מ פ"ב מאכ"א כתב שתולעים שנוצרו בבהמה אחר שחיטתה אסורים, ותמה ע"ז הראב"ד טובא דהא לא שייך בכה"ג אבמה"ח כלל ולמה נאסור אותם והרי הבהמה עצמה הותרה?

בקוה"ע נט-ה וקדם לו באבנ"ז או"ח תפג האריכו לבאר שיטת הר"מ בהקדם כמה הנחות, חדא מה שיסד שם עפ"י הגמ' בכורות ו: דחלב מיקרי יוצא מאבמה"ח [לשיטת הכו"פ דלא כהש"ך פא-יב ואכ"מ] ומשמע דאף למ"ד בהמה בחייה לאו לאברים עומדת הוא כן, וכבר תמה רעק"א דכיון שהבהמה עצמה אין בה איסור אבמה"ח למה ייאסר חלב היוצא ממנה?

ובאר דכבר בבהמה יש את הסיבה לאיסור אבמה"ח ויש בו הדין שאם יפרוש ייאסר, ומה"ט החלב שפרש הרי הוא כדין הבהמה וכיון שפרש חייל בו אבמה"ח.

ועוד הוסיף דהיתר שחיטה מתמשך כל שעתא ושעתא, ואכ"מ ביסוד זה עיין מש"כ בסוגיא דאברי בשר נחירה.

וכיון שנשחטה הבהמה הרי חייל סיבה להיות נבילה אלא שהשחיטה מתרת כל שעתא ושעתא, וממילא בתולעים שפרשו מן הבהמה פקע מהם היתר השחיטה והדר בהו דין יוצא מן הנבילה ואף שהבהמה עצמה בפועל אין בה נבילה מ"מ הרי יש בה כבר סיבת נבילה אלא שכל שהיא שחוטה ניתרת.

ג. עי' נאו"י כב-ו מה שהביא מהגר"ח לפרש כוונת הר"מ שהוא ממש אבמה"ח ולא רק יוצא, שאם חתיכת בשר שחוטה תיהפך לבע"ח תצטרך שחיטה, וה"נ הכא גבי דרני דבהמה כן.

ובפשוטו הוא קשא מדין ולד של ב"פ דחל בו ג"כ היתר השחיטה, ועיי"ש בנאו"י מש"כ בזה.

ד. בחזו"א יד-יג באר שיטת הר"מ באופ"א, עיי"ש שחידש שאיסורם הוא משום שרצים ולא משום אבמה"ח, וכן דקדק במנח"ח-קסג מלשון הר"מ שהביא זה יחד עם דיני שרצים, וכ"מ מדדרשינן ליה מקרא דואת נבלתם תשקצו [וכתב בחזו"א דמ"מ יתכן שהוא מתורת עשה ואין בו מלקות משום שרץ הארץ].

ומה דאיתא בגמ' הטעם משום דבהמה טעונה שחיטה היינו כיון שא"א לאכול את הבהמה בלא שחיטה לא חשיבא כאוכל וממילא נאסרים התולעים ואין בה היתר שלא פירשו כמו שיש באוכל, משא"כ בדגים חשיב כמו אוכל וכל שלא פירשו לא נאסרו.

ועפי"ד כתב דאף בבן פקועה אסורים התולעים שבו משום שרץ, ודלא ככל האחרונים שהבאנו לעיל [מיהו באו"ש כתב להתיר משום דב"פ הותר משום כל בבהמה ואף חלבו הותר א"כ ה"נ תולעים שבו אין בהם איסור, ולפי"ד יתכן דאף אם איסורייהו משום שרץ יש להתירם].

1. מסוגיא זו נלמד שאין איסור אבמה"ח בדגים כיון שאין טעונין שחיטה, ומה"ט אין איסור בדרני שלהם.

   אבל כבר נחלקו בזה קמאי, עיין ר"מ פ"א שחיטה ה"ג שכתב דכיון שאי"צ שחיטה לכך אין בהם איסור אבמה"ח, וכן מתו מאליהן מותרים.

   אבל בכס"מ הביא ד' בעהע"ט בשם רס"ג דמתו מאליהן אסורים, ורה"ג חולק וסייע לזה מתוספתא תרומות ט-ו אוכל אדם דגים חיים ומתים ואינו חושש.

   ובדעת רס"ג כתבו הב"ח ופרישה סי' יג דט"ס הוא בדבריו וצ"ל חיים אסורים, וכ"ה בב"י [ועיי"ש בב"י שרצה לפרש איסורן לא משום אבמה"ח רק משום בל תשקצו מבואר ג"כ שהבין שהאיסור הוא מחיים].

   אבל בכנה"ג קיים הגירסא מתים אסורים כש"כ בכס"מ, ועיקר טעמו משום דבעי אסיפה בעודן חיים אבל אחר מיתה ל"מ אסיפתן.

   ובזה תי' התוספתא תרומות דהתם איירי שנאספו מחיים ומותרים לגמרי גם אחר מיתתן, אבל אם מתו קודם אסיפה אסורים [עיי"ש מה שהביא בשם דמשק אליעזר להיפך].

   ולדעת הב"ח ופרישה בשיטת רס"ג שיש בדגים אבמה"ח צ"ע מסוגיין דא"כ דרני דדגים נמי ייאסרו, וכבר הק' כן בחי' הרי"פ על הרס"ג ח"ג (רנו:).

   וע"ע ברי"פ על רס"ג שם שהביא מתשובת רה"ג שנראה שרס"ג לא אסר אלא חגבים ולא דגים, עיי"ש שהאריך לבאר הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. באו"ש שם רצה לפרש ד' רש"י לעיל מיניה שדעת ר"ש בריה דר"א דקוקיאני מותרים היינו תולעים שבכבד וריאה, והק' התוס' דהא מקרא נפק"ל בברייתא דרני דבהמה ואיך יחלוק ר"ש ע"ז?

   וכתב דס"ל דכבד וריאה שאני מכל אברים, שהרי מבואר לג. שהריאה כמונחת בדיקולא דמי אחר שחיטת הקנה, והרי אסור לתולשה ולאוכלה קודם שחיטת הושט, וצ"ע מה מוסיף שחיטת הושט הרי כמנח בדיקולא דמיא?

   וכתב לבאר שהיתרם הוא משום כל בבהמה, ואכ"מ.

   ועפי"ז כתב דכל שניתר משום כל בבהמה הרי ניתר עמו גם התולעים, וכעין שמצאנו בראשונים גבי חלב של ב"פ דשרי, ולכך דוקא בכבד וריאה התיר ר"ש ואין מזה סתירה לברייתא דאיירי בתולעים שבין העור לבשר.

   אבל בתפא"י ומרומי שדה בארו ד' רש"י באופ"א דדוקא דרני שהם תולעים שבין עור לבשר לא הותרו ע"י השחיטה אבל קוקיאני הם בגוף הבהמה ממש והם בכלל כל בבהמה. [↑](#footnote-ref-3)