קעג ו-ז-ח
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות רבית - הרב יהושע ננקנסקי

**קעג ס"ו, ס"ז, ס"ח**

נתחיל בס"ד בסע ו' [גם מי שלא גמר את עניני אחריות בסעיפים ד', ה' בעז"ה יגיע לזה בהמשך בסע' יג].

**ס"ו**

★מקור הדין בגמ' [מו.] ובהו"א למדו שזה מדין חליפין ומיירי שגם השולחני וגם הבעה"ב נותנים מעות, ושרי מדין חליפין, ולמסקנת הגמ' מיירי ברפוטטות דאין להם שם מטבע, ועי"ש ברש"י דמיירי שהשולחני נותן פרוטטות וגם הבעה"ב נותן פרוטטות יותר ממה שקבל.

והקשו בתוס' ובשא"ר דהרי יש לו מתיר רק בסאה בסאה ולא סאה בסאתיים, והכא הרי נותן יותר ממה שקבל וא"כ הוה סאה בסאתיים ויש לו לא מתיר את זה.

ועי' בריטב"א דביאר דעת רש"י דאמנם יש כאן הלוואה אבל התוספת אינה עבור אגר נטר אלא על זה שחסך לו לחפש את בנו, וז"ל: **"שאין העודף אגר נטר ליה דהלוואה אלא שכר הנאה שאין ללוה לטרוח לחזר אחר בנו ואחר מפתח ומעות שיש לו בביתו".**

ויל"ע בדעת שא"ר שחלקו האם ס"ל היות שזה הלוואה לא אכפ"ל שהתשלום עבור הטירחה ונאסר, או דס"ל דהכא שאני דלא ניכר שזה עבור הטירחה ולכן נאסר.

ותוס' ביארו דהכא היות ואינו נותן לו את אותו מטבע שקיבל אלא מין אחר דמי למקח וממכר.

פשטות לשון התוס' משמע דזה גופא שזה שני מינים מגדיר מקח ומין אחד מוגדר הלוואה, ולא תלוי בלשון העיסקה אי אמר הלווני או מכור לי.

וע"ע בש"ך [קעג יד, טז].

וע"ע בחו"ד [קסב-א].

וע"ע בדברי הראב"ד [הובא בשטמ"ק] דגרס "רב אשי אמר לעולם בדמים".

וכן הוא ברשב"א.

★ולכאו' הטעם היות ומקבל מהבעה"ב פרוטטות דאינו מטבע הוי פסיקה בהוזלה לשולחני, דהשולחני נתן כסף ומקבל מהבעה"ב התחייבות ופסיקה על פרוטטות ביותר ממה שקיבל והוה פסיקה בהוזלה ושרי ביש לו.

וז"ל הרמב"ן: "רב אשי אמר לעולם אין מטבע נעשה חליפין וכיון שיש לו וכו'. פי' לעולם יפה דינר וטריסית קתני ולא דינר ממש ומיהו חנוני נותן לו מעות טבועין ולא כדאמרת אידי ואידי בפרוטטות, ואפי' הכי לא תפשוט מינה מטבע נעשה חליפין דכיון דאית ליה נעשה כאומר לו הלויני דינר עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח ואתן לך בו מפירות שיש לי יפה דינר וטריסית דהא ודאי שרי כדאמרינן בפרק איזהו נשך, והאי נמי כיון שאין עליו צורה פירא הוא ופוסק על הפירות הוי אבל אם היה דינרו של בעל הבית טבוע אסור דהא רבית קצוצה היא ואפי' יש לו אסור ולא אמרו יש לו מותר אלא באבק רבית שהוא מדבריהם, ואין צריך לפנים.

וצ"ב בלשון הטור שהשולחני מוכר לו מטבע.

וע"ע בבינת אדם [ה] דהרי"ף והרמב"ם השמיטו דין זה דאין כאן שום חידוש "דכיון שקיבל מעות ומחזיר פירות הוי פסיקה על הפירות וכבר כתבו דין פוסק על הפירות.

וע"ע בחו"ד שהקשו כנ"ל דפשיטא.

ויל"ע א"כ לא בעינן לטעם דהוי חליפין אלא ההיתר הוא פסיקה בהוזלה דשרי ביש לו**, ומהאי טעמא לחוד** לישתרי.

★דעת הרא"ש דלא היתר אלא א"כ יש לבעה"ב בביתו כנגד כל הדינר, וכן הוא בשו"ע, ולא דמי להלוואת סאה בסאה דהותר אפי' יש לו מעט.

וכן נתבאר [בסי' קעה ד] והטעם:

1. עי' רשב"א [סג.] דהלוואה היות ויש לו טיפה אחת לווה כנגדה, ומעתה יש ללווה ב' טיפות ולווה כנגדם וכו' וכו'.

וע"ע בחו"ד [קסג א] שנתקשה בדבריו.

1. עי' בחו"ד דביאר באו"א.
2. ובסמ"ע [קונטרס יט] ביאר באו"א דבפסיקה היות ומה שמקבל הם שווים יותר **מהמעות שנתן** יותר ניכר הריבית ולא הקילו אלא ביש לו כנגד הכל. וכעי"ז בגר"א [קעג טז] גבי פסיקה בהוזלה.

וע"ע בחו"ד דכאשר יש למוכר מעט יכול לפסוק עליהם כמה פעמים אם הוא עושה זאת לא במעמד אחד.

★אבל מעות במעות וכו' אסור.

מקור דברי הרמ"א ברמב"ן וברא"ש בסוגיא מו. דהותר רק במעות שאינם טבועות ולא בשתי סוגי מעות.

וע"ע בש"ך ובט"ז מה דעת תוס' בזה.

★עי' חו"ד דגם מעות שאינם טבועות במעות שאינם טבועות דנאסר אם עשו **קנין סודר** מותר דפרי אינו נעשה חליפין אבל בסודר נקנה.

**ס"ז**

נאסר לפסוק על הפירות [עב:] [שמא יתייקר], וביצא השער פוסקים, וזה מותר בשוויו לא להוזיל.

והוזלה בפסיקה שרי רק ביש לו [סג:].

★סג: "אמר רב נחמן כללא דריביתא כל אגר נטר ליה אסור".

ועי' ברש"י דמיירי בפסיקה בהוזלה.

ועי' ריטב"א: "כל אגר נטר לי פי' לא מיבעיא אגר נטר הלוואה שהרויח לו עליה זמן אלא **אפילו אוזולי במכר** משום הרוחת זמן אסור, והיינו דנקט כל".

ויל"ע לקמן במשנה [סה.] שנינו "אין מרבין על המכר" וא"כ מה חידש ר"נ, וי"ל.

★איתנהו גביה שרי

עי' ריב"ש [שו] הובא בב"י "וטעמא דכיון **דמעות קונות מן התורה** ואם חוזר בו מקבל מי שפרע ה"נ לענין ריבית כאילו קנאם קנין גמור מעתה וכו', **והילכך אין כאן הקדמה** וכו'".

וע"ע ברעק"א [סג.] וז"ל: "רש"י ד"ה יש לו מותר וכו' כי מוקרי ברשותיה מוקרי, משמע דמותר לפסוק רק כפי השער אבל לא להוזיל. אף דביש לו רשאי לאזולי כדלקמן גבי קראי, וכתב הפנ"י לחלק כיון דמעיקרא היה עליו שם הלואה מחזי כמוכר לו בזול מפני ההלוואה שהיה לו מקודם. ולעניות דעתי יש לומר עוד דדוקא היכי דהוי קנין דאורייתא דהיינו במעות בעין בזה גם במוזיל גביה ליכא רבית כיון דבאמת קנה מדאורייתא, אבל בפוסק בחוב דלא הוי קנין כלל אלא לענין מי שפרע בזה מותר רק כפי השער דהחשש יוקר ליכא, ומכל מקום דהוי קנין קצת ברשותיה אייקר אבל להוזיל ממש לא".

מבואר בדברי הריב"ש הנ"ל דהוזלה נאסר לא רק מפני שאין את ההיתר של שקול טבותך אלא נאסר הוזלה בעצם וז"ל "שהרי בודאי מפני הקדמת מעות מוזיל גביה".

ולולי דבריו היה מקום לומר דבעצם כל פסיקה היה צריך לאסור, רק יצא השער מתיר מפני שהמוכר יכול לקנות בשוק את הפירות במעות שקיבל וכשמוזיל לא יכול לקנות במעות האלו, ולכן נאסר.

וכעי"ז בתוס' הרא"ש [ריש איזהו נשך] וז"ל: "ודוקא בשער של עכשיו מותר לפסוק אבל לאוזולי גביה טפי אסור דלהכי קתני וכן השער ולא קתני יצא השער, דהא לקמן מפרשינן טעמא דפוסקין על שער שבשוק אע"פ שאין לו משום דא"ל שקיל טיבותך ושדא אחיזרי דאמר ליה הא חיטי בהיני הא חיטי בשילי ורבא מפרש טעמא מה לי הן מה לי דמיהן והני טעמא לא שייכי אלא בפוסק לפי השער, וכן משמע בכמה דוכתי בכולי פירקין, אבל היכא דיש לו אפילו לאוזולי גביה שרי כדאמרינן האי מאן דיהיב זוזי לקיראה וקא אזלי ד' ד' בזוזא, וקאמר ליה יהיבנא לך חמשא חמשא בזוזא, איתנהו שרי ליתנהו אסיר.

עלה בידינו דיצא השער נידון כיש לו ביחס לפסיקה ולא ביחס להוזלה, דשם בעינן יש לו ממש.

וע"ע בשו"ת רעק"א [קמא נב] דכשם שנאסר להוזיל ביצא השער ה"ה שנאסר לפסוק במקום הזול שיביא לו במקום היוקר. וז"ל "דזהו נקרא מוזיל גבי דכיון דידוע עכשיו במקום המקבל הוא ביוקר והוא מתחייב למסור בידו שם הוה **מוזיל גביה** וכו'".

ומצד הטעם "שקול טובתך ומה לי הן מה לי דמיהן" היו צריכים להתיר דהרי כאן יכול לקנות ובכ"ז אסר **דיש איסור בעצם ההוזלה** דנחשב אג"נ.

וע"ע חזו"א [עו-ב].

★עי' שטמ"ק בשם הראב"ד "דאפי' על שער שבשוק או יש לו שהוא מותר **אם הזכיר לו שכר שימור אסור דהוה לי כריבית מאוחרת**".

★מחוסר ב' מלאכות מותר לפסוק דנחשב כיש לו, ולגבי **הוזלה** בעינן **פרי גמור**, עי' תוס' [סג: ד"ה "מהו" וברא"ש סי' ט].

וע"ע בטור [קעה] דלמד בדעת רש"י [עב: ד"ה "פוסק"] דפליג.

וע"ע בטושו"ע [קעה ד] ובש"ך [ז] דס"ל כתוס' והרא"ש.

ובגר"א [ה] ס"ל כרש"י.

וע"ע חכמ"א [קמא-ג].

★עי' רש"י [סג:] ד"ה "איתניהו" דהותר הוזלה גם **שיש לו בעיר אחרת**.

ועי' מחנ"א [כט] דרש"י לשיטתו דמהני הוזלה במחוסר מלאכה וה"ה במחוסר הבאה מעיר אחרת.

משא"כ התוס' ורא"ש דל"מ במחוסר מלאכה ה"נ נאסר בעיקר אחרת, ורק כשיש לקונה דרך לשם הוא דשרי [כמו בהלוואת סאה בסאה דמותר רק כשיש לו דרך לשם, עי' סי' קסב].

וע"ע גר"ז [כג].

★עי' מחנ"א [כט] ובגידו"ת [ח"ד נו] למדו ברמב"ם **בקובע זמן** ואינו יכול לפרוע תוך הזמן **לא הותר פסיקה בהוזלה.**

וע"ע מחנ"א שלמתירים בקבע זמן בסאה בסאה ה"נ שרי.

וע"ע בשו"ת רעק"א [נב ד"ה "אולם" ד"ה "אף"].

★בדברי הרמ"א דמפרש אסור [אפי' ביש לו].

והקשו האחרונים הרי מיירי בשומתו ידועה א"כ כל שומתו ידועה הוי כמפרש, ותירצו דאפ"ה **מפרש בפירוש חמיר טפי.**

★פסיקה באין שומתו ידועה.

בט"ז [יב] ובש"ך [יז] הקשו הרי כל מה דמהני אין שומתו ידועה דלא נפרש את ההוזלה בגלל הקדמת המעות אלא שזה מחיר החפץ ולא ניכר הריבית, אבל שיאסר עכ"פ מדין פסיקה רגילה שנאסר גם בלי הוזלה שמא יתייקר, וכלפי זה לא מהני אין שומתו ידועה, דאם יתייקר ודאי לא יהיה ביחס למחיר הזול.

וע"ע בדבריהם.

וע"ע בתפארת למשה.

וע"ע בחו"ד [יא].

וע"ע בפנ"י [סג: בתוד"ה "וא"ל"].

★עי' חזו"א [עו-א] דמביא הגהות מרדכי [תלג] שבפסיקה בהוזלה חייב ליתן את הפירות שהיו ברשותו בשעת פסיקה.

וע"ע בתוס' [סד:] דפסיקה רגילה לא בהוזלה יכול המוכר לתת פירות אחרים.

וע"ע בכל דברי החזו"א הנ"ל.

**סח**

סוגיא סד. עי' ברש"י ובריטב"א.

★איתנהו שרי

עי' רש"י ועי' ריטב"א.

★איכא דאמרי אמר רבא.

עי' רש"י וע"ע במחנ"א [פכ"ט].

וע"ע חו"ד [קעג-יב].

★עי' במאירי [סד] דההיתר דדלועין מיירי **כשמיחד** לא דלועים מסויימים.

וע"ע בגידו"ת [ח"ד שער מו-מג] בדעת הגהות מרדכי של"צ לייחד אלא פוסק כמו על מכלל שדהו ובסוף נותן מאותו שדה.

והיינו דלא הוי כשאר פסיקה דהרי אין לו דלועין בני אמה אלא קטנים בני זרת רק כיון דעתידין לגדול חשבינן כיש לו ולכן בעינן יותר שיראה כמכר, ולכן צריך רק **מאותן שהיו בשדה.**

וע"ע חו"ד [קעג-יא] דביאר דלועין באו"א.