פרק ג
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב דוד שלמה שימל

**דף לב ע"ב**

**פרק שלישי**

**בדין טבו"י ומחו"כ במחנה לויה**

**פלוגתת רש"י ותוס' בדין טבו"י דזב בכניסה למחנה לויה**

**א.** העולה מסוגין דטבו"י בעל ב' ראיות אסור במחנה שכינה ויש בו כרת, ובמחנה לויה לשי' רש"י נחלקו תנאי אם אסור מה"ת בעשה (בלא לאו וכרת) דלתנא דברייתא יש בו עשה משום שטבו"י דזב כזב [ומה"ט הוצרך לבאר שההיתר כניסה בער"פ רק משום יבוא עשה שאין בו כרת וידחה עשה שיש בו כרת] ותנא דכלים ותמיד ס"ל שהוא אסור רק בעזר"נ וע"כ דס"ל שטבו"י דזב לאו כזב והוא רק איסור דרבנן [וכן מבו' בר"ש פ"ק דכלים שביאר המשנה שם דווקא למ"ד טבו"י דזב לאו כזב דמי]. ושי' התוס' דר' יוחנן אתא לפרושי דברי הברייתא דאפי' עשה מה"ת אין בו דאפי' אם טבו"י דזב כזב היינו לענין אכילת פסח ולא לענין שילוח מחנות. אלא שהביאו התוס' הסוגיא דנזיר שמוכרח שם שטבו"י בעל ג' ראיות שהוא מחו"כ אסור מה"ת להכנס למחנה לויה.

**בתמיהת התוס' על פירש"י דיהא לאו דלא יטמאו**

**ב.** והנה הקשו התוס' על פירש"י דא"כ יהא לאו ד"ולא יטמאו" ואין עשה דוחה ל"ת ועשה. וי"ל בשי' רש"י דעשה שיש בו כרת דוחה גם לאו ועשה [וכמש"כ התוס' להלן ל"ג ע"ב]. עוי"ל בשי' רש"י דהנה ברעק"א (תשו' י"ג) תמה על שי' רש"י מהסוגיא בפסחים שהביאה ראיה שחכמים לא העמידו דבריהם ומה"ט מותר לו להכנס וצ"ע הא גם אם יהא לאו ועשה דאורי' מותר לו להכנס משום מוטב שיבוא עשה וכו' וע"כ ביאר רעק"א דהעשה לפירש"י הוא מ"ואחר יבוא אל המחנה" (וכמו שהביא רש"י בשבת שם) ולפי"ז א"ש שיש בו רק עשה זה ולא עשה דשילוח מחנות כלל ומה"ט אין בו לאו ד"לא יטמאו".

עוי"ל דהנה בעיקר מה שנקטנו בשי' רש"י שכל טבו"י דזב יש בו איסור דאורי' צ"ע מרש"י בנזיר שנקט כשי' התוס' דדווקא כשהוא מחו"כ ובסדרי טהרות (לרדזמין) בכלים נקט דשי' רש"י דמה שהוא גם מחו"כ דמצורע הוא הגורם שתהא טומאתו חמורה [ופליג על שי' התוס' דכשהם מב' סיבות אין להחשיב זאת כטבו"י שהוא מחוס"כ] ולפי"ז אין מקור בשי' רש"י שטבו"י דזב למ"ד כזב אסור במחנה לויה מה"ת. [אלא שסברא הנ"ל צ"ע טובא מ"ט המחו"כ דהמצורע מצטרף להחמיר].

**בפלותת רש"י ותוס' בביאור גזירת ה"חצר החדשה"**

**ג.** עוד מבו' בסוגין דנחלקו רש"י ותוס' למ"ד לאו כזב דמי מה דינו דברש"י מבו' דחצר החדשה היינו הר הבית וצ"ל לדידיה דהמשנה בכלים איירי בטבו"י דשאר טמאים ולא של זב[[1]](#footnote-1). אמנם התוס' נקטו שהחצר החדשה היינו עזר"נ וכמתני' דפ"ק דכלים (ובזה הר"ש בכלים ס"ל כתוס' עי"ש).

והנה הקשו התוס' מנ"ל דהגזירה בחצר החדשה היינו על טבו"י דזב ולא על טמא מת שאסרוהו במחנה לויה. וביארו עפ"י שיטתם דחצר החדשה משמע עזר"נ ודווקא טבו"י אסור בעזר"נ אולם טמא מת אסור כבר מהחיל, ולשי' רש"י גם יש לפרש לאידך גיסא דחצר החדשה היינו כל הר הבית ודווקא טבו"י דמת (או שרץ) אסרוהו להכנס רק מעזר"נ וכמבו' במתני' דכלים.

וכשי' רש"י דגזירת חצר החדשה היינו על טבו"י דזב מבו' להדיא בריטב"א ביבמות ד"ז בשיטתו אלא שע"כ אינו הולך בשי' רש"י דסוגין דהא לדידיה ע"כ מתני' דכלים אזיל על טבו"י דזב דהא בשאר טבו"י אין איסור כלל [וכ"ד שם רק לפי מה שהעיר מ"ט נקטו דווקא טבו"י דזב וע"כ הוצרך להנ"ל אולם לרש"י בסוגין נקט קרי משום שבו יש איסור דאורי' ואי"צ לחידוש הנ"ל].

**בדין ביאה במקצת**

**בביאור הגר"ח בביאור פלוגתת האמוראי בחיוב כרת בביאה במקצת**

**א.** נתבאר בסוגיא חידושא דר"ל דביאה במקצת שמה ביאה. ויש בזה ג' שיטות בסוגיא עולא ס"ל בשי' ר"ל שהיא ביאה אף לחיוב כרת [וההיתר בראה קרי בער"פ מדין הואיל ואישתרי], שי' רבינא בשי' ר"ל שהוא במלקות בלא כרת [ועשה חמור דוחה ל"ת ועשה ואפי' שאינו בעידנא (או שאפי' עשה ליכא ויבו' להלן)], ושי' רב אבהו דביאה במקצת לא שמה ביאה ופלוגתתם בענין אחר. ויש לברר בדין ביאה במקצת האם נתחדש דביאה במקצת **שמה ביאה** היינו כאילו בא או שהוא חיוב אפי' על מקצת משום מכניס טומאה למקדש, ובכתבי הגרי"ז הביא בשם הגר"ח לתלות בזה פלוגתת רב יוסף ורבינא דלרב יוסף שדינו כביאה לענין כרת נתחדש שדינו כבא ולרבינא שאין בו כרת חידוש הוא שמכניס מקצתו הוי כמכניס טומאה למקדש. [ודברי הגר"ח תלויים בפלוגתת הר"מ והראב"ד (פ"ג מביאת מקדש) האם יש כרת במכניס טומאה והתינח להראב"ד א"ש מ"ט יש רק לאו אולם להר"מ גם אם נדונו כמכניס טומאה יש לחייבו כרת.]

ויש להעיר ע"ד הגר"ח דהנה יעוי' בגמ' להלן דצ"ה דמבו' דהמכניס בגד טמא אין חייב אלא אם מכניס שיעור טומאה שהוא גע"ג, ולפי"ז ה"ה באדם אין לחייבו על הכנסת טומאה אא"כ נכנס כולו (או רובו ככולו) שהוא שיעור הטומאה (דהא ודאי אין היד לבד נטמאת אלא האדם). עוד צ"ע דהנה הקשה המנ"ח מ"ט הבא דרק גגין הוי שלא כדרך ביאה ופטור (בלא שיעור שהייה) דאף שאין לחייבו משום "ואל המקדש לא תבוא" משום שאי"ז דרך ביאה מ"מ יש לחייבו משום מכניס טומאה למקדש" שבו לא נתחדש דין דרך ביאה, וע"כ הביאור בזה דבאדם נתחדש דווקא דרך ביאה ולא דין המכניס טומאה וא"כ אין לדון כאן מדין המכניס עצמו.

ונראה לתרץ בכ"ז דבאמת מסברא אין חיוב לרבינא משום מכניס טומאה אלא ס"ל דמה שילפי' מהקרא דומיא דנגיעה אין זה משום ביאה אלא משום מכניס טומאה. [אלא דצ"ב דא"כ כל מכניס מקצת יהא חייב אף שלא כדרך מדין מכניס טומאה, ויעוי' להלן שיתבאר דבכל מכניס עצמו נתחדש דבעי' כדרך וא"כ אש"ה].

אמנם לכאו' ביאור זה תלוי בפלוגתת תוס' והשיטמ"ק האם לרבינא איכא רק לאו או גם עשה דשילוח מחנות. ובשי' השיטמ"ק שאין עשה י"ל כהנ"ל אולם להתוס' מבו' שהוא נידון כביאה למחנה ומה"ט ס"ל שעבר על מ"ע דשילוח מחנות.

**עוד ביאור בהנ"ל באופן אחר**

**ב.** עוד יש לבאר פלוגתתם דלכו"ע ביאה במקצת החיוב מדין ביאה וביאור פלוגתת האמוראי בצדדי חקירת הקובה"ע מה נתחדש האם החשיבה תורה בביאה במקצת כאילו בא כולו וא"כ יש בו גם כרת או שחידשה תורה לחייב על מקצת ומה"ט חייבה דווקא בלאו ולא בכרת, ובאמת דגם אם נימא דלתרוייהו הוי כביאה בכולו א"ש שי' רבינא וכמו שיתבאר להלן מהתוס' ביבמות ד"ז ע"ב דגם אחר ביאת מקצתו אסור לו לבוא כולו וע"כ מבו' דודאי חמור ביאת כולו ממקצתו (אעפ"י שהחשיבתו תורה ככניסה בכולו) ומה"ט לא החמירה בו התורה שיהא בכרת.

אלא שעדיין צ"ב סברת התוס' דכיוון שלרבנן המקור מנגיעה ומה"ט אין בו כרת מנ"ל שיהא בו גם העשה. ואולי ביאור פלוגתתם האם הלאו והעשה תרי מילי נינהו או שהלאו על אי קיום העשה ושמא התוס' סברו שהלאו הוא על אי קיום העשה וא"כ ע"כ שחייבה תורה העשה ורק כלפי כרת אין מקור (ובשי' השיטמ"ק י"ל בפשיטות שנתחדש רק הלאו ולא עשה, עוי"ל דס"ל כביאור הגר"ח דלעיל ודו"ק).

**חקירת הקוב"ע בגדר חידוש דין ביאה במקצת**

**ג.** והנה הבאנו לדון מהקובה"ע האם נתחדש בתורה שביאה במקצת כאילו בא כולו או שהוא חידוש לחייבו על מקצת. והנה התוס' להלן דצ"ה תמה מ"ט המכניס מקצת משיעור בגד טמא אין בו חיוב משום דביאה במקצת שמה ביאה וביארו וז"ל: הואיל ויכול לחותכו לא חשיב כאילו נכנס כולו. מבו' לפו"ר מדברי התוס' שהחידוש הוא כאילו נכנס כולו וע"כ דין זה שייך דווקא באדם ולא בבגד. [ועי' לקמן שיבורר עיקר דברי התוס' לדון ביאה במקצת בבגד].

עוד יעוי' בתוס' ביבמות ד"ז ע"ב שתמהו דמאחר שנדחה האיסור ומותר לו מקצתו מ"ט אסור לבוא כולו וביארו דלא ניחא שידחה דין ביאת כולו דכתיב בהדיא בקרא אבל ביאה במקצת לא כתיב להדיא וכו'. עוד תי' דאעפ"י שיכול להכנס מעט מ"מ אם נכנס כולו חייב מידי דהוי אהיה לו דרך קצרה ובא לו בארוכה. [ונפק"מ בין ב' התירוצים האם יהא מותר לו להכניס עוד מקצת ודו"ק].

ובקוב"ע ביאר דהתוס' בקושיתם ובתירוצם הא' ס"ל דגדר איסור ביאה במקצת היינו כאילו נכנס כולו ומה"ט תמהו דאחר שנדחה יהא מותר לו להכנס כולו וחידשו דמ"מ כניסת כולו ממש דמפורש בקרא חמור והתוס' בתי' הב' ס"ל דהחיוב על כל מקצת ומקצת. ובקה"י דחה דאין כוונת התוס' כן דא"כ אי"ז שייך לדין מידי דהיה לו דרך קצרה אלא הוא איסור ביאה על כל מקצת ומקצת, וע"כ גם בתי' זה ס"ל להתוס' שחיוב מקצת הוא משום שכאילו בא כולו ואעפי"כ יש איסור של תוספת מקום טומאה וע"כ בהכנסת עוד חלק מגופו הוי הוספה במקום טומאה.

וכתבו בשם הגרי"ז לבאר דברי התוס' שם בתירוצו הא' דאין כוונת הילפותא לגלות שאיסור ביאה בתורה היינו אפי' מקצת אלא הוא איסור חדש הנלמד מהילפותא מנגיעה ומה"ט אף שנדחה איסור ביאה במקצת אכתי לא נדחה האיסור ביאה. ויש להעיר על ביאור זה מדברי התוס' להלן דצ"ה ע"א שדנו ענין ביאה במקצת גם בבגד והתינח אם הילפותא מנגיעה הוא גלוי על גדרי ביאה א"ש שיהא דין זה גם בבגד (וכמו שיבו' להלן) אמנם אם הוא דין מסוים שנתחדש איסור של ביאה במקצת מנ"ל ללמוד האי דינא גם בבגד וצ"ע.

**ביאור דברי התוס' דצ"ה שדנו דין ביאה במקצת בבגד**

**ד.** ובעיקר דברי התוס' שדנו שיהא דין ביאה במקצת בבגד יש לעין דהנה מצינו בתורה לאו ד"אל המקדש לא תבוא" שהוא איסור ביאת אדם טמא למקדש. ולאו ד"לא יטמאו את מחניהם" וילפי' מיניה איסור מכניס כל דבר טמא למקדש. ונתבאר בגמ' בשבועות דדין איסור ביאה היינו דווקא בא דרך ביאה, ולפו"ר הלאו דלא יטמאו את מחניהם שילפי' מיניה איסור מכניס טומאה למקדש אי"צ שיהא דרך ביאה והמכניס שרץ דרך גגין חייב.

ותמה המנ"ח (שס"ג, יב) דא"כ מ"ט מבו' בגמ' בשבועות דהנכנס דרך גגין פטור משום שאי"ז דרך ביאה הא עכ"פ יהא בו האיסור של מכניס טומאה למקדש. ולפו"ר מבו' מהא דהלאו ד"ואל המקדש לא יבוא" מגלה לנו שלא אסרה תורה איסור הכנסת טומאה כ"א בדרך ביאה. אלא דיש לעי' האם הוא דווקא לגבי אדם או לגבי מכניס כל דבר טומאה ובמקד"ד (סי' ל"ח) ובאבהא"ז (ביאת מקדש פ"ג הי"ח, אבל פ"ג) נקטו שהוא דין בכל מכניס טומאה שדינו דווקא דרך ביאה.

והנה התינח אם הוא דין בכל מכניס טומאה שנתחדש שיהא דרך ביאה א"ש מה שדנו התוס' שבדין ביאה זה נתחדש שביאה במקצת שמה ביאה אולם להבנת המנ"ח שבדין "ולא יטמאו את מחניהם" הוא איסור אף שאי"ז דרך ביאה מנ"ל שיהא דין ביאה במקצת גם בבגד. ואולי יש ליישב קצת דהנה הקשו התוס' בשבועות מ"ט לגבי בית המנוגע לא נדון לאסור בביאה במקצת וביארו שהוא דין במקדש. ומעתה כיוון שאי"ז דין ב"ביאה" אלא בדין כניסה למקדש י"ל דס"ל להתוס' שאי"ז דין ב"ביאה" של אדם למקדש אלא בכל מה שהקפידה תורה שיכנס למקדש שיהא הנכנס קצת כנכנס כולו ודו"ק.

**בדין שאר ביאת איסור למקדש**

**ה.** ובעיקר דברי התוס' שם יש לדון האם נתחדש דכל ביאת מקדש מקצתו ככולו או שהוא רק דין בביאת טומאה למקדש, ובמנח"ש (ח"ג סי' קל"ט) נקט שגם בשתויי יין ופרועי ראש ביאה במקצת שמה ביאה. ויש להעיר דדבריו תלוים במש"כ דהתינח אם הוא דדין בביאה (וגם כניסת בגד טמא הוא משום גדרי ביאה) א"ש מה שדן דה"ה בשאר ביאות למקדש אולם אם נימא שבגד אי"ז ביאה ואעפי"כ נתחדש שכל כניסה למקדש שמא הוא דווקא בדין כניסת טומאה ולא בכל איסור, ואולי אין לחלק בזה וצ"ע. [ומ"מ לביאור הגרי"ז שהוא איסור מחודש של מקצת ואינו גילוי על השם ביאה ודאי אין מקור לחידוש המנחת שלמה שה"ה שאר איסורים].

**דף לג ע"א**

**הערות בעניני סמיכה**

**בביאור הברייתא דבאשם מצורע אין מתקיים תיכף לסמיכה שחיטה**

**א.** מבו' בגמ' ג' טעמים מ"ט טמא אין יכול להכניס ידיו לסמוך א. דביאה במקצת שמה ביאה ב. למ"ד מרחק צפון אין יכול לסמוך כנגד המזבח ג. כל הסומך ראשו ורובו מכניס משום דבעי' כל כוחו. [ולפי"ז מה שנתבאר (לעיל ל"ב ע"א) בברייתא (לחד לישנא) מה סמיכה בטהורים אף שחיטה בטהורים ונתבאר בגמ' דסמיכה בטהורים משום שביאה במקצת שמה ביאה לפי תירוצי הגמ' כאן אין הכרח לזה].

והנה תמהה הגמ' דאם סמיכה באשם דאורי' ותיכף לסמיכה שחיטה דאורי' ליעול וליסמוך וביארה בב' אופנים א. גזירה דרבנן שמא ירבה בפסיעות ב. סמיכת אשם מצורע לאו דאורי'[[2]](#footnote-2) ותיכף לסמיכה שחיטה דאורי' ומה"ט אין מקור מה"ת להתיר לו להכנס. [ויש בזה דבר חידוש שעושים סמיכה מדרבנן באופן שמדאורי' יש חיסרון בעצם הסמיכה דהא אין מקיים הסמיכה תיכף לשחיטה].

ויש להעיר טובא דב' תירוצי הגמ' שייכים רק למ"ד מרחק צפון דהנה למ"ד דסמיכה באשם מצורע לאו דאורי' ע"כ עושים סמיכה באקפי ידייכו ולא בכל כוחו וא"כ לתירוץ זה א"א לתרץ דהחיסרון משום שצריך להכניס ראשו ורובו, וכן התירוץ שמא ירבה בפסיעות לא אזיל להאי תירוצא דהא לא נכנס כלל ולכאו' צ"ל דמ"מ ענין הגזירה שייך גם לדידיה שמא יכנס. אמנם להנתבאר בתוס' לעיל (ל"א ע"ב) דלא חיישי' שמא ימשך ה"ה הכא. וצ"ל דבשחיטה שאין נכנס כלל לא חיישי' שמא ימשך והכא שמכניס קצת יש לחשוש שיכנס הרבה.

והנה מבואר בברייתא דכל הסמיכות שהיו שם קורא אני עליהם תיכף לסמיכה שחיטה חוץ מזו שהיתה בשער ניקנור שאין מצורע יכול וכו' ופירש"י חוץ מזו של אשם מצורע וכמשמעות הברייתא "חוץ מזו" היינו של אחד בלבד. ויש להעיר מ"ט לא נקטה הברייתא נמי חטאת מצורע נמי [והתינח למה שתירצה הגמ' דהטעם באשם משום שאשם מצורע לאו דאורי' אולם לאידך תירוצא שמא ירבה בפסיעות צ"ע].

**בשי' הר"מ שפסק שמכניס ידיו וסומך**

**ב.** והנה הר"מ (בפ"ג ממעה"ק ובפ"ד ממחו"כ) פסק דיכול להכניס ידו ולסמוך והיינו משום דס"ל דביאה במקצת לא שמיה ביה ביאה וצפון כל העזרה כשר (עד הפתח) וסגי בסמיכת ידו ואי"צ ראשו ורובו (ויתבאר שיטתו להלן באורך). ובלח"מ תמה ע"ד דא"כ מ"ט פסק דלכתחילה טהור יסמוך וביאר דע"כ הטעם שמא יכנס. [ויש להעיר לדידיה קו' התוס' מ"ט לגבי שחיטה הוצרכה הגמ' לגזירה חדשה ולא הביאה הגזירה דשמא ימשך, ולכאו' י"ל כהחילוק הנ"ל דבשחיטה שאין נכנס כלל לא חיישי' שמא ימשך אולם במצורע אם יתירוהו להכנס מעט יש לחשוש שיכנס הרבה. אלא שיעוי' בלח"מ פ"ד ממחו"כ שכ' דהמקור מהא דחיישי' בשחיטה שמא יגע ע"כ דחיישי' שמא ימשך וה"ה הכא חיישי' שמא יכנס].

**בדין סמיכה בכל כוחו**

**ג.** ויש לברר במה פליגי התירוצים האם סמיכה בכל כוחו [וכ"ה בגמ' לעיל שהוכיחה מהברייתא שביאה במקצת שמה ביאה ולא ביארה משום כל כוחו]. ובר"מ פ"ג ממעה"ק כ' שאם עמד בחוץ והכניס ידו לפנים וסמך סמיכתו כשרה אם עשה בכל כוחו, ומבו' דלא פסק כרב יוסף דהמכניס ראשו ורובו מכניס. ובקר"א ביאר דהר"מ סובר דגם לרב יוסף מהני בלא ראשו ורובו אלא הכוונה שמא ימשך ויכניס ראשו ורובו ולכאו' הוא דחוק מאוד בלשון הגמ'.

ואולי י"ל דיסוד הנידון הוא איזה דרגת כל כוחו בעי' דהתי' הא' ס"ל דסגי בכל כוחו כשהוא בעמידה ומה"ט כל שיכניס ידיו ויעשה בכל כוחו הוי סמיכה ורב יוסף חידש דבעי' בכל כוחו באופן שנשען על הבהמה וכה"ג הכל כוחו הוא רק בהכנסת ראשו ורובו, והר"מ פסק דלא כוותיה.

עוד י"ל באופן מחודש בזה עפ"י מה שראיתי בס' "אבני המקום" (עמ"ס חגיגה) שהביא לדברי הבעל הטורים (ויקרא פ"ג) שדקדק הקרא דבבקר כתיב "וסמך ידו" ובצאן כתיב "את ידו" משום שהבקר חזק ויכול לסבול הסמיכה בכל כוחו משא"כ בצאן. ומעתה י"ל שבהא איפליגו הני אמוראי דהא אשם הוא צאן והאמוראי דפליגי על רב יוסף ס"ל דבצאן אין דין כל כוחו ממש ורב יוסף חידש שגם בצאן בעי' כל כוחו. אמנם בשי' הר"מ אין לומר כן דלא נזכר כלל בדבריו חילוק זה [ויש גירסאות שגרסו בבעל הטורים "דמשמע בכל כוחו" והיינו דאדרבא שהדגישה התורה שגם בו בעי' בכל כוחו, אמנם הגירסא במושב זקנים בשם הרא"ש כגירסתנו בבעל הטורים], וע"כ ביאור שי' הר"מ כמ"ש לעיל דבין בבקר ובין בצאן סגי בכל כוחו בלא שישען ראשו ורובו עליה וע"כ סגי בהכנסת ידו.

**שיעור תיכף לסמיכה שחיטה**

**ד.** נתבאר בברייתא (לחד לישנא) מה סמיכה בטהורים אף שחיטה בטהורים ופירש"י דהמקור שסמיכה בטהורים מהא דתיכף לסמיכה שחיטה. אמנם בתוס' הוכיחו מסוגיא ערוכה דבסמיכה עצמה כתיב לפני ה' (ומה"ט ילפי' שאין סמיכה בבמה), וע"כ ביארו דהסוגיא שביארה ההכרח משום תיכף לסמיכה שחיטה סוברת ביאה במקצת לא שמה ביאה ומשום דינא דלפני ה' יכול להכניס ידו ולסמוך וההכרח שסמיכה בטהורים הוא משום מרחק צפון ותיכף לסמיכה שחיטה דאורי'.

והנה נפק"מ עצומה בין רש"י לתוס' מה שיעור תיכף לסמיכה שחיטה דהתוס' לשיטתייהו כ' בסוטה דל"ט ע"א דשיעור תיכף (בכל דוכתא) היינו בשיעור כ"ב אמה והמקור מסוגין שהוא השיעור שצריך לילך לצפון ולישחוט אמנם לפירש"י מבו' דגם הכניסה לפנים חשיבא כחיסרון בתיכף לסמיכה שחיטה [דהא איירי למ"ד מהפתח כשר (ומה"ט יש חיסרון למ"ד שמה ביאה) ואעפי"כ יש חיסרון של תיכף לסמיכה שחיטה].

והנה ברמ"א סי' קס"ו כ' שהשיעור בין נטילה לבציעה הוא כ"ב אמה ומקורו מתוס' בסוטה הנ"ל. ובמג"א תמה ע"ד דהא בהו"א הבינה הגמ' דלמ"ד ביאה במקצת שמה ביאה א"ש דברי הברייתא אפי' למאן דס"ל דל"א מרחק צפון וע"כ דגם פחות משיעור זה שייך חיסרון בתיכף. וביארו האחרונים שי' התוס' דכל שהוא ממקום למקום ודאי הוי חיסרון בתיכף וכוונת התוס' שבהילוך באותו מקום השיעור כ"ב אמה.

ובגר"א כ' לחדש שלכתחילה אפי' מעט אולם יותר מכ"ב אמה הוא לעיכובא, ובדברי הגר"א יש חידוש גדול שבאשם מצורע אעפ"י שהוא לעיכובא תיקנו חז"ל סמיכה שמדינא אי"ז סמיכה לעיכובא. [ויש לעי' בכל הדינים שנתבארו במס' ברכות דבעי' תיכף שיהא זה לעיכובא, והביאור פשוט דודאי בדברים שהתיכף הוא מדרבנן לא קבעוהו לעיכובא ודווקא בסמיכה שהסיקה הגמ' שהיא דאורי' בזה חידש הגר"א שהוא לעיכובא].

**ביאור שי' הר"מ בדין כניסת ידיו לעזרה**

**ה.** נתבאר לעיל בשי' הר"מ דמשום שיכול להכניס ידיו כיוון דקי"ל שביאה במקצת שמה ביאה ע"כ בטמא מכניס ידיו וסומך. ויש לתמוה הא שי' הר"מ (פ"ה מבית הבחירה) שהצפון אינו אלא ס' אמה מקיר הצפוני [והיינו משום שהמזרח היה משוך לכיוון צפון וכולו היה כנגד הפתח ונמצא שמקיר המזרח עד קיר העזרה רק ס' אמה[[3]](#footnote-3)], ומעתה צ"ב מה מועיל מה שמכניס ידיו הא עדיין הבהמה בדרום ואין כאן תיכף לסמיכה שחיטה. ויש לבאר דהר"מ ס"ל כהתוס' שיש גם דין לפני ה' וע"כ מכניס ידיו לעזרה כדי שיהא עכ"פ לפני ה'.

אמנם באמת כבר הקשה הגרעק"א להתוס' דיש דין לפני ה' א"כ מ"ט נתבאר בברייתא דאין מכניס ידיו אלא עושה הסמיכה בשער ניקנור משום דמרחק צפון יהא עכ"פ יכניס ידיו כדי לקיים סמיכה לפני ה'. וביארו האחרונים [נשמ"א (כלל ה' אות י'), חידושי ב"מ סוטה ל"ט, חוו"י (רכ"ז)] דשער ניקנור חשיב לפני ה' לענין השקאת סוטה [וכן ביאר הגרי"ז לתרץ דברי התוס' ביבמות דחשיב לפני ה' לענין מצורע עי"ש]. אלא דאי נימא הכי הדרא קושיא לדוכתא על שי' הר"מ מ"ט צריך להכניס ידיו לפנים הא לפני ה' יכול לקיים בשער ניקנור ותיכף לסמיכה שחיטה בלא"ה לא מקיים דהא בלא"ה כנגד הפתח כולו דרום.

והעירוני לבאר לשי' המג"א הנ"ל דאם היה סומך בשער ניקנור לא היה זה תיכף לסמיכה שחיטה אפי' שהוא פחות מכ"ב אמה כיוון שהוא ב' מקומות וע"כ צריך להכניס ידיו כדי שיהא באותו מקום וכה"ג הוי תיכף אפי' שהוא לא בצפון כיוון שהוא פחות מכ"ב אמה.

**דף לד ע"א**

**טמא שאכל בשר קודש קודם זריקה**

**ביאור פלוגתת אביי ורבא בדין טומאת בשר קודם זריקה**

**א.** בגמ' גופא טמא שאכל בשר קודש לפני זריקה ר"ל אמר לוקה ור"י אמר אינו לוקה אמר אביי מח' בטומאת הגוף אבל בטומאת בשר ד"ה לוקה דאמר קרא "והבשר" לרבות עצים ולבונה דלאו בני אכילה נינהו וכו' ורבא אמר וכו'. ביאור פלוגתת ר"י ור"ל דר"י לשיטתו שילפי' טומאתו טומאתו מהא דכתיב בפרשת כרת (שהוא העונש) דהאיסור דווקא בניתר לטהורים (היינו בקרבו כל מתיריו) ור"ל יליף מקרא ד"בכל קודש לא תגע" שיש מלקות באכילת בשר לפני זריקה, ועלה נחלקו אביי ורבא האם פלוגתתם דווקא בטומאת הגוף אבל בטומאת בשר לכו"ע אין חיסרון שאין ניתר לטהורים או שבזה לכו"ע יש חיסרון [דאין בזה הריבוי דבכל קודש שאיירי בטומאת הגוף].

והנה אביי הביא ראיה לדבריו דאמר קרא "והבשר" לרבות עצים לבונה ולכאו' כוונתו להביא ראיה שבטומאת בשר אין דין קרבו כל מתיריו, אמנם זהו פלא דהא משנה היא במעילה (כפי שהביא רבא) דכל שאין לו מתירים משקדש בכלי. עוד יש לדקדק לשון הגמ' "דלאו בני אכילה נינהו" ומשמעות הדברים שאין הראיה לניתר לטהורים אלא שאין חיסרון במה שאין ראוי לאכילה וצ"ב הדברים. ולכאו' צ"ל דאביי לא בא להביא ראיה לדין ניתר לטהורים אלא שהיה מקום לומר דלא אסרה תורה אלא בשר שלולי טומאתו היה ראוי לאכילה ומה"ט בשר קודם זריקה שבלא"ה יש בו איסור אכילה קודם זריקה לא יהא איסור משום טומאה ועלה הביא אביי ראיה מעצים ולבונה דלאו בני אכילה ואסרינהו רחמנא א"כ ה"ה כשיש בו איסור קודם זריקה, ורבא פליג עליה וס"ל דגם בזה דינו כדין טומאת הגוף שאין בו איסור אלא הניתר לטהורים ועצים ולבונה חשיבי ניתר לטהורים משקדשו בכלי [ועי' בטה"ק דפי' כך להדיא שי' הגמ']. ובאמת דהוא דוחק דרבא הביא דברי אביי "לרבות עצים ולבונה" ואין כוונתו ליישב הוכחת אביי אלא בא ליישב קושיה אחרת. עוד יש להעיר לפי' זה דרבא יכל להביא ראיה מאימורים דאף שאין דינם לאכילה מ"מ אם אכלם לוקה ומבו' שאי"צ שיהא דינם לאכילה, ובדוחק צ"ל דאה"נ.

**ביאור הגר"ח בסוגין לשי' הר"מ**

**ב.** ויעוי' בחי' הגר"ח (פסוה"מ יח, י"ב) שביאר סוגית הגמ' והר"מ באופ"א דהנה בגמ' במעילה דרשי' דבעי' שיהא ניתר לטהורים ובאותם שאין ניתרים ילפי' "מאשר יקרב" דכל הראוי להקרבה ג"כ חייבים עליו. והנה קרא זה איירי בטומאת הגוף ופלוגתת אביי ורבא מה נתחדש בקרא ד"והבשר" לרבות עצים ולבונה שנאמר בטומאת בשר דאביי ס"ל דהאי קרא איירי גם בלא קידוש שני וא"כ ע"כ אין חיובו משום הנקרבים דילפי' לה "אשר יקרב" דהא עדיין אין עומד להקרבה אלא חיובו מדין הנאכלים[[4]](#footnote-4) ומהא הוכיח אביי דע"כ בטומאת בשר חידשה תורה דאפי' שאין בו דין אכילה יש לחייבו וא"כ ה"ה בשר לפני זריקה אעפ"י שאין ניתר לטהורים חייבים עליו משום טומאת בשר ורבא השיב דאיירי דווקא בקידוש כלי היינו שנתקדש בקידוש שני ומה"ט שפיר יש לחייב גם בטומאת בשר בעצים ולבונה משום קרא ד"אשר יקרב". [ולפי"ז הלשון "לאו בני אכילה" אין הכוונה אין ראויים לאכילה אלא אין שייך בהם איסור אכילה ומה"ט ה"ה בבשר קודם זריקה אעפ"י שיש בו איסור אכילה ואין בו דין אכילה חייבים עליו משום טומאת בשר ולא דרשי' ביה הניתר לטהורים].

ויש להעיר על אביי מנ"ל מדין "והבשר" לרבות עצים ולבונה שחייבים גם מדין אכילה ולא מדין הנקרבים בקידוש שני כמו שלגבי טומאת הגוף ע"כ מה שנתחדש דין עצים ולבונה היינו אחר קידוש שני. וצ"ל דמשמע ליה שדרשת הקרא הוא בכל גוונא וע"כ אין בו דין ניתר לטהורים אלא דהילפותא לטומאת הגוף היינו באופן שהוא ראוי להקרבה משום ששם נתחדש דין ניתר לטהורים.

**פלוגתת רש"י ותוס' (והר"מ) בדין עצים**

**ג.** והנה בגר"ח שם הביא ראיה לדבריו דע"כ לרבא החיוב דווקא בקרבן עצים ולא בעצי המערכה דהא בעי' דווקא ניתר לטהורים ולא סגי בעצם הקדוה"ג וא"כ אי"ז שייך אלא בקרבנות ולא בעצי המערכה [אלא שלאביי יהא חייב משום חיבת הקודש דהוי כניתר לטהורים וכמו שנתבאר].

ונראה שעמדו בזה רש"י ותוס' (שפי' הסוגיא בעצי המערכה), דרש"י ביאר עצים שחתה בהם במחתה כלי שרת מעל המזבח עם גחלים [ועי' בתוס' במה שביאר דבריו ביוה"כ] ובתוס' פליגי וס"ל דסגי בעצם תיקונו וחיתוכו. ובתוס' במנחות מבו' דאיכא קורדום כלי שרת המיוחד לשיפוי שמקדשו, אמנם בשיטמ"ק ע"ד התוס' מבו' שעצם תיקונו סגי. וצ"ב דעכ"פ יהא כקדושה ראשונה כעין שחיטה שעדיין לא סגי בזה וע"כ צ"ל דכל שנתקדש להקרבה סגי. ונחלקו רש"י ותוס' היאך לדון ההקרבת עצים דרש"י ס"ל דלא סגי בעצם דינם להיות עצי המערכה אלא דווקא בקיום דין ע"י כלי במזבח ובתוס' ס"ל דגם נתינתם במערכה הוי כקיום דין הקרבה דקרי' ביה "אשר יקרב" וכל שתוקנו לזה (או ע"י קדושת הקרדום או עצם תיקונם ושיפויים) ונעשו ראויים להקרבה קרי' ביה "אשר יקרב".

**בדברי התוס' לתמוה על סתירת הסוגיא בדמ"ו**

**ד.** והנה בתוס' העירו לסוגיא לקמן דמ"ו וכ' דצריך לדקדק אם מילתא דאמוראי דסוגין אתיא כתרי לישני לקמן. דהנה נחלקו התם במתני' דמ"ה ע"ב ת"ק ור"ש האם יש חיוב משום טומאה על עצים ולבונה ונחלקו אמוראי בגמ' בביאור פלוגתתם, לל"ק בגמ' פלוגתתם בטומאת בשר ונחלקו ר"י ור"ל האם בטומאת הגוף לכו"ע אינו לוקה או גם בזה מח', ולל"ב בגמ' מחלוקתם בטומאת הגוף ובטומאת בשר נחלקו אמוראי האם לכו"ע לוקה או גם בזו מח'.

והנה לל"ק בגמ' ביאור פלוגתת ר"ש ורבנן האם דרשי' מ"והבשר" לרבות עצים ולבונה ופלוגתת האמוראי האם מקשינן טומאת הגוף לטומאת בשר ולאידך לישנא מחלוקתם בטומאת הגוף ולשי' האמוראי דנחלקו רק בטומאת הגוף ביאור פלוגתתם האם מקישים כנ"ל ולאידך לישנא המח' האם להקיש גוף לבשר או בשר לגוף. וכ' בתוס' שם דהמח' בסוגיא שם בין לל"ק ובין לל"ב לא שייכא לפלוגתת ר"י ור"ל לענין טמא שאכל בשר קודש קודם זריקה ובין לאביי ובין לרבא יש ליישב. [והכרח לדברים דהא פלוגתת האמוראי בדמ"ו ע"ב היינו נמי ר"י ור"ל ודו"ק].

והדברים צ"ע דהנה לל"ק פלוגתת האמוראי האם מקישים לרבנן טומאת הגוף לטומאת בשר ובסוגין נמי איכא להך פלוגתא האם מקישים טומאת בשר לטומאת הגוף לענין דין ניתר לטהורים. ואולי י"ל בכוונת דברי התוס' שם דהתם הנידון האם מקושים טומאת הגוף לבשר ומאן דמקיש ס"ל דגוף נלמד מבשר משום שכתבה תורה דין טומאת הגוף אחר דין טומאת בשר ללמד שדין טומאת הגוף הוא במה שיש בו טומאת בשר ואין דיני טומאת בשר נלמדים מטומאת הגוף וע"כ שפיר י"ל דס"ל נמי כאביי. ומאן דלא מקיש התם לא תקשי עליה מרבא דסוגין דמקשי' לענין בשר לגוף לענין ניתר לטהורים די"ל דהא דלא מקשי' טומאת הגוף לחייב אף על עצים ולבונה דכיוון דבקרא דטומאת הגוף לא כתיב האזהרה אלא העונש אין להקיש דיני האזהרה לעונש לחיובא אלא רק לאידך גיסא שיש דין ניתר לטהורים גם בטומאת בשר [ועי' חזו"א סי' ט' מש"כ בזה].

ולאידך לישנא בגמ' שמחלוקתם בטומאת הגוף למאן דס"ל דבטומאת בשר לכו"ע לוקה א"ש היטיב לשי' רבנן דשפיר מקשינן טומאת הגוף לטומאת בשר לחייב אליבא דרבא ולשי' אביי י"ל כהסברא דלעיל דכה"ג שפיר מקשי', אלא דצ"ב במה פליג ר"ש דס"ל דמקישים טומאת בשר לטומאת הגוף להוציא מקרא דוהבשר.

וצ"ל דס"ל לר"ש דדין ניתר לטהורים היינו דווקא דבר המותר ומוכרח מהא דלא חייבה תורה על אכילת בשר ולבונה וע"כ הדרשא לפסולא בעלמא. ולרבנן דלית להו הכרח זה שפיר ילפי' טומאת הגוף מטומאת בשר שחייבה תורה אפי' בעצים ולבונה. [אלא דהדברים צ"ב דלפו"ר מהא דחייבה התורה על אימורים מוכח דאי"צ שיהא ראוי לאכילה (ואולי יש ליישב)].

**בדין הקרבת חיה [ובדין חולין בעזרה]**

**בדברי רש"י דאליבא דר"ל הקרבת חיה רשות**

**א.** בגמ' כי פליגי בחיה והכי איתמר וכו' ר"ל אמר אינו עובר עליו בולא כלום ההוא למצוה ופירש"י בהמה מצוה להקריב וחיה רשות. ובשיטמ"ק כ' בביאור דברי רש"י דהמצוה להקדים בהמה לחיה והוסיף וכתב שאין הביאור דבהמה לכתחילה וחיה בדיעבד דא"כ היינו עשה. ביאור דבריו דהא איירי הכא בנדרים ונדבות שאין חובה אלא הנידון האם יש בזה קיום מצוה ובזה ביאר דע"כ הכוונה שהמצוה להקדים והיינו שיש עדיפות להביא בהמה משום שבה יש מצוה משא"כ בחיה אף שכשרה לא קיים מצות קרבן בהבאתה וע"כ יש לו להביא בהמה כדי לקיים מצוה, והוסיף דאין לפרש דהיינו לכתחילה ובדיעבד היינו שלכתחילה לא יביא מן החיה דאם הקפידה התורה דלא יביא היינו עשה.

ועי' בקר"א שעמד ע"ד רש"י דלידור לכתחילה בשניהם אין מצוה ואם נדר יש מצוה בשניהם לקיים נדרו ומה שייך בזה מצוה ורשות, ועי"ש בתירוצו ונראה כוונתו ע"ד הנ"ל דבבהמה מלבד המצוה של קיום הנדר יש את "מצות הקרבן" ורק בבהמה יש מצוה זו ולא בחיה [דוגמת תלמיד שאמר לו רבו להביא חיטים והוסיף ע"ד והביא מן השעורים שקיים המצוה רק בחיטים ואם הביא מן השעורים כשר ואין כאן קיום מצוה].

**האם איירי בחיה קדושה או חולין**

**ב.** והנה ריהטת הסוגיא ופירש"י דחיה היינו שהקדישה ככל קרבן וביאור הדברים דאם לא ילפי' למעט חיה א"כ שפיר יכול להקדישה ולהקריבה בכל קרבן (עולה או שלמים כפי הקדשתו) ואין כאן חולין בעזרה, אלא שאין כאן מצוות הקרבת קרבן וכמו שנתבאר לעיל. [ועי' קה"י (סי' כ"ו) שנקט כן, והביא דוגמא לזה מעד שלא הוקם המשכן שהיו מקריבים בבמה גם חיות טהורות כמבו' בדף קט"ו ע"ב].

אמנם יעוי' בשיטמ"ק שתמה דנימא שיהא חייב ע"ז משום חולין בעזרה ומבו' מדבריו שאינה קדושה בקדוה"ג להקרבה, וכ"כ בביה"ל (ח"ב סי' מ"ה) ובאו"ש פ"ח מאיסו"מ ה"ח דודאי כיוון שלא חידשה תורה קדושת קרבן של חיה אין קרבן חיה אלא שאם הביאה כשרה[[5]](#footnote-5). אמנם באבי עזרי (שם ה"ו) תמה ע"ד דהא בסוגיא מקשי' על ר"ל מהברייתא דילפי' בקר וצאן ולא חיה ונראה בביאור קושיתו דלדבריהם יש לפרש הקרא דרק בקר וצאן נעשה לקרבן ואין חיה נעשית לקרבן אולם מנ"ל שאם הביא פסול, וע"כ שודאי לר"ל הנידון להקריבו היינו כשהוא קרבן ויש ראיה מהברייתא שהוא פסול לקרבן.

**תמיהת הכלי חמדה על הסוברים שהוא קרבן**

**ג.** ובס' מנח"א הביא מהכלי חמדה לתמוה דודאי אין קרבן מחיה וכמבו' בקרא בפרק ראה דפסוה"מ הם "כצבי ובאיל" ועי' פירש"י שם, וכמבו' במתני' פ"ק דמע"ש עי"ש, וכ' ליישב בזה שכל נידון הסוגיא שיהא קרבן חיה היינו דווקא עולה אבל בקרא דפר' ראה ובמתני' דמע"ש איירי בקרבנות הנאכלים וזה לא שייך בחיה. ובמנח"א הביא סייעתא לזה מהא דקודם המשכן היה קרב בבמה חיה והיינו עולה לבד.

**הטעם שבחיה אין עובר משום חולין בעזרה**

**ד.** והנה להסוברים שאין החיה נעשית לקרבן צ"ע דא"כ הוי חולין בעזרה דהא איסור חולין בעזרה נתבאר בתוס' בב"ב דפ"א דאף שאין איסור מה"ת על כניסה לחוד מ"מ אינו דווקא בשחיטה אלא בכל עבודה הנעשית בקדשים ועושה אותה בחולין הוי חולין בעזרה. ועי' בשיטמ"ק שעמד בזה וביאר דכיוון שאינם ראוים לזבוח בקירוב מקום אין בהם דין חולין בעזרה [ועיי"ש שביאר הטעם שהמקור הוא מ"כי ירחק", ונמצא לפי"ז שיסוד האיסור של חולין בעזרה מה שעושה דבר ששייך בו קדושה בלא קדושה אולם כשאין ראוי לקדושה לא שייך איסור זה].

ובחזו"א (ט, א) ובאבי עזרי (שם) תמהו ע"ד דלהדיא מבו' בגמ' בקידושין דע"ז שיש בחיה משום חולין בעזרה. ויעוי' בחזו"א שציין לדברי התוס' חולין (דפ"ה ע"ב) דאיכא מ"ד דשחיטת חיה בעזרה הוא רק איסור דרבנן ולפי"ז ר"ל איירי אליביה ובקידושין אזלי' כמ"ד שגם בחיה הוי דאורי'. [עוד צידד המנח"א לתרץ שי' השיטמ"ק דאיירי לענין איסור העלאה דחייב בו רק מידי דהעלאה, אלא שהעיר מהא שהביא קרא ד"וזבחת"].

ובביה"ל ג"כ עמד בזה וביאר דכל שיש בו קדושת דמים אין בו חולין בעזרה, ועוד נפק"מ לבמה. והנה מה שנקט דכל שיש בו קדו"ד אין בו חולין בעזרה עי"ש שציין לדברי התוס' כ"א ע"ב (ד"ה המקדיש) דמבו' שאין בזה איסור חולין בעזרה. וצ"ב שמדברי התוס' שם מבו' דעכ"פ כל שעושה דבר שאין עושים בו בקדשים הוי חולין בעזרה, אלא שמדברי התוס' שם מבו' שהוא איסור דרבנן (ומה"ט חילקו שם בין ניכר ואינו ניכר עיי"ש). ובשיטמ"ק בסוגין שתי' באופ"א יש לדקדק דלא כהתוס', דהא משמעות דבריו דאיירי בהקדישו דהא בתר שהוא "כמו חולין" ואעפי"כ ס"ל דיש מקום לחייב ע"ז משום חולין בעזרה אם לא משום סברתו שחיה שאני.

ובאו"ש כ' לחדש דאיירי שמעלהו לשם עצים ובכה"ג לכו"ע אין בזה חולין בעזרה וכמבו' בתוס' דע"ז ע"ב. ובאבי עזרי תמה ע"ד שהוא סתום בגמ' ובראשונים.

העולה בדין חולין בעזרה

ה. **א. בתוס' להלן דע"ז ע"ב מבו' דגם למ"ד חולין שנשחטה בעזרה לאו דאורי' יש לדון שהעלאה דאורי'. ב. מבו' בתוס' בב"ב דפ"א ע"ב דאין איסור על כניסת חולין בעזרה אלא על עשיית עבודה כעין שעושים בפנים (ואפי' כעין תנופה בביכורים) ג. דבר שיש בו קדו"ד אין בו איסור חולין בעזרה מדאורי' (ומדרבנן אסרוהו היכא דמחזי כי חולין בעזרה (תוס' בב"ב פ"א ע"ב). אמנם מדברי השיטמ"ק בסוגין משמע שיש בו דין חולין בעזרה. ד. שחיטת חיה בעזרה כ' בתוס' (חולין דפ"ה) שהוא פלוגתא האם יש בזה חולין בעזרה (ובשיטמ"ק בסוגיין ביאר הטעם שאין בזה חולין בעזרה).**

דף לד ע"ב

פסול מהו שיעשה שירים

ביאור נידון פסול עושה "שירים"

א. **בגמ' בעא מיניה ר"ל מר"י פסול מהו שיעשה שירים וכו' פירש"י מי אמרי' כיוון שזרק פסול שוויה לדם שבצואר שירים ותו לא מחזי לזריקה אי דילמא לא אלימא וכו'. בחי' הגר"ח (פי"ד מפסוה"מ) ביאר דהדם שבכוס מיקרי "שירים" והדם שבצואר מיקרי "דחוי" וביאר הטעם דכל שלא היה בזריקה אין להחשיבו לשירים ומ"מ הוי דחוי דכבר א"א לעשות בבהמה זריקה. [ולכאו' משום דאין זריקה אחר זריקה, ויבו' להלן]. ויש להעיר ע"ד הגר"ח מלשון הגמ' מהו שיעשה "שירים" וי"ל בדוחק דאין הכוונה שהשם שירים פוסל אלא שנעשה למציאות של שירים מחמת שהיה זריקה כן בקרבן ותו לא שייך זריקה. ובאמת דבגמ' דכ"ו ע"ב איתא הלשון על זריקת פסול "ולהוי דחוי ומבו' שהפוסל הוא מה שנדחה מכח שנעשה זריקה בקרבן (ולשי' התוס' שם דאיירי בטמא ובתרי דיחויי אין ראיה כ"כ אמנם לשי' התוס' בסוגין דלפו"ר ביארו בפסול ממש מבו' כן, וע"ע מה שכתבנו בסוגיא שם סברא לחלק בין "שירים" דסוגין ל"דחוי" דסוגיא שם).**

**ויש להעיר מהמשך סוגית הגמ' שדנה האם כוס עושה חבירו שירים או דחוי, ולכאו' ביאור צדדי הגמ' האם הוי כזריקה מכולם ויהא בהם דין שירים [היינו שכולם חל בהם דין שירים לשפיכה ליסוד] או שנחשבת הזריקה רק מכוס זה ושאר הדם חשיב דחוי מצ"ע, וצ"ב מ"ט הוצרך רש"י לבאר משום שדחיה בידים הא לביאור הגר"ח גם בלא"ה כיוון שלא נזרק ממנו אין כאן שירים [ואי נימא שחשיב שנזרק גם ממנו א"כ מ"ט הוי דחוי]. וצ"ל דאעפ"י שנזרק גם ממנו (כמבו' באידך מ"ד דמחשיבו לשירים גם לענין שיחול בו דין שפיכת שירים) מ"מ כיוון שהמעשה זריקה לא היתה בו חשיב כדחיה בידים והוא הגורם שידחה ולא יחול בו דין שפיכת שירים.**

**עוד יש מקום לבאר דברי הגמ' באופ"א דלעולם זריקה היא כקיום בכל הדם של הבהמה ומה"ט גם הדם שבצואר יש לו שֵם שירים וכל שיש לו שם שירים אין ראוי לזריקה.**

**ומ"מ בין להביאור שהחיסרון משום הדחוי או משום שיש בהם שֵם שירים מ"מ לפירש"י ענין ה"שירים" דסוגין היינו הדם שבצואר והוא קצת דוחק דבכל דוכתא ענין שירים היינו קיום דין שפיכת שירים, ובתוס' הביאו שי' רבינו אפרים שביאר הסוגיא האם יש דין שפיכת שירים (ויבו' שיטתו להלן בענין נפרד באורך) ולהלן יתבאר מהחזו"א שגם בשי' שאר הראשונים יש לפרש כן [ומדברי רש"י להדיא מבו' דאיירי בדם שבצואר].**

האם ספק הגמ' לר"י שאם עלה ירד או לר"ש שאם עלה לא ירד (גר"ח, חזו"א)

ב. **בעיקר ביאור סוגין נחלקו האחרונים, דהנה מצינו ג' מיני פסולים א. יש להם הכשר במק"א (כמו טמא, או לן דמה וכיו"ב) שבין לר"ש ובין לר"י אם עלו האימורים אחר זריקה זאת לא ירדו. ב. פסולים שיש להם הכשר במק"א שנחלקו בהם ר"ש ור"י (כגון נשפך דמה, יצא דמה, לילה, שמאל, וכל הפסולים הכשרים בבמה) ג. פסולים שאין להם הכשר במק"א כלל (כבע"מ) וכדו' הפסולים בבמה. ויש לברר באיזה פסולים איירי סוגין ובגר"ח (שם) ביאר דנידון הסוגיא שייך דווקא בפסולים שאם עלו ירדו [וכמו שקיי"ל כר"י שכל הפסולים שזרקו (מלבד טמא) אם עלו האימורים ירדו] וחידש הגר"ח דכ"ז לענין האימורים אולם הדם שבכוס אם עלה לא ירד[[6]](#footnote-6) ובזה דנה הגמ' האם הזריקה פסולה גורמת להחשיב שאר הדם לדחוי או לא [והיינו האם חשיב שנעשית זריקה בקרבן דאף שהיא פסולה מ"מ היא גורמת שלא תעשה עוד זריקה בקרבן], ועלה הסיקה הגמ' דאי"ז זריקה בקרבן כלל וע"כ שייך שיזרוק זריקה כשרה (ויבו' עוד להלן)[[7]](#footnote-7), אמנם החזו"א (יט, לד) ביאר דנידון הסוגיא דווקא בפסולים אליבא דר"ש שאם עלו לא ירדו ואף בזה הסיקה הגמ' דאין עושים שיריים. [והוא דוחק דהסוגיא דלא כהלכתא דהא קי"ל כר"י שכל הפסולים שזרקו אם עלה ירד].**

**ונראה דהגר"ח והחזו"א לשיטתם בביאור נידון הגמ' דהנה יעוי' להלן שי' הגר"ח דגם בפסולים שאם עלו לא ירדו מ"מ הדם עצמו שעלה ע"ג המזבח לא ירד ולפי"ז א"ש שדנה הגמ' שיהא זריקה זו עושה שירים אמנם להחזו"א שאליבא דר"י אין דין עלו לא ירדו אפי' בדם עצמו א"כ פשיטא דכשדינו שאם עלו ירדו אין עושה שירים (וע"ע להלן בענין זה באורך). ויש להעיר דאף שהחזו"א כתב כן (בד"ה זבחים) יעוי' מש"כ החזו"א (בד"ה ולמש"כ) שכ' שהסוגיא גם לר"י בהני שלא ירדו, וצ"ב.**

**[ובחזו"א שם ביאר סוגית הגמ' לפי דרכו דאיירי בפסולים שעלו לא ירדו והנידון פסול מהו שיעשה שירים היינו דין שפיכת שירים (וכשי' רבינו אפרים שבתוס') וביאור נידון הגמ' האם יש בזה קיום זריקה המחייבו לעשות דין שפיכת שירים (באופן שהיה הכוס בידו מעל אויר היסוד וגם בשירים שייך קידוש דאם עלו לא ירדו], אלא שס"ל להראשונים שתלוי בספק זה ג"כ האם השירים נדחו מלהזרק ולפי מה שהסיקה הגמ' שאין דין שפיכת שירים ע"כ שאף שהדם עצמו אם עלו לא ירדו מ"מ אי"ז מועיל כלל ביחס לשירים וע"כ השירים ראוים לזריקה. [ויש להעיר כמו שהעיר החזו"א שם דלפי"ז גם הראשונים מודים להר"ר אפרים אלא דהם ס"ל שהספק בין בשירים שבכוס לענין שפיכת שירים ובין לגבי דין השירים שבצואר, ורבינו אפרים פירש רק לענין שירים שבכוס] ומדברי רש"י משמע דלא כהחזו"א דלהדיא ביאר ספק הגמ' על שירים שבצואר ולא על שירים שבכוס אם יש בהם דין שפיכת שירים].**

ביאור החילוק בין חול"ז וחול"מ לשאר פסולים להגר"ח ולהחזו"א

ג. **והנה הסיקה הגמ' דאין לך עושה שירים אלא חוץ לזמנו וחוץ למקומו וכו' ולשי' הגר"ח ביאור סוגית הגמ' דבהא כיוון דאם עלו לא ירדו אליבא דר"י ע"כ מהני הזריקה להיות זריקה בקרבן ולעשות שאר הדם לשירים ולביאור החזו"א אף שבכל הפסולים שאם עלו לא ירדו אי"ז כזריקה כלפי שאר הדם מ"מ בחול"ז וחול"מ הואיל ומרצה לפיגולו הוי כזריקה לחייב שפיכת שירים בשאר הדם הנשאר בכוס.**

בתמיהת החזו"א על יסוד הגר"ח מזריקה שלא במקומה

ד. **בחזו"א תמה ע"ד הגר"ח דמצינו זריקה שלא במקומה שמהני לחד מ"ד שלא יאספנו ודין האימורים שאם עלו לא ירדו ואעפי"כ אין עושה שירים, ומבו' דגם כשנעשה זריקה בקרבן המועיל לאימורים מ"מ לא נעשה שירים.**

**וצ"ל בזה דיש חילוק בין זריקה שלב"מ לזריקה פסולה, דהנה יש לתמוה על סוגית הגמ' שם שתמהה דאחר שזרק לכפרה יזרוק להתיר את הבשר וביארה "מי איכא מידי" וכו' הא בלא"ה זריקה שלא במקומה המועלת לכפר דין הוא שתעשה שירים. וע"כ ביאור דברי הגמ' דזריקה שלא במקומה אף שמכפרת עדיין אינה גורמת שלא יעשה הזריקה הגמורה במקומה בקרבן (לולי סברת מי איכא מידי), ומעתה למ"ד לאו כמקומה אף שמועיל הזריקה בקרבן שיהא דין האימורים שאם עלו לא ירדו עדיין לא נתקיים עיקר הזריקה של הקרבן ומה"ט אין הזריקה שלב"מ עושה שירים, משא"כ בזריקת פסול של טמא שעושה שירים נעשתה הזריקה בקרבן בפסול וכה"ג הזריקה עושה שירים שלא יהא זריקה אחר זריקה ודו"ק.**

בדין השירים שבכוס

ה. **והנה לפו"ר להנתבאר בגמ' שפסול אין עושה שירים ה"ה שירים שבכוס אין עושה שירים [ומה שדנה הגמ' על שירים שבצואר היינו כמו שמבו' ברש"י דאיירי שקיבל הפסול וזרק וכה"ג כל הכוס פסול] וכן נקט החזו"א בפשיטות. אמנם כבר הביא החזו"א (י, א) שבר"מ (פי"ד מפסוה"מ ה"ב) מבו' להדיא ששיירי הדם שבכוס זורקו לאמה וצ"ב הדברים.**

**ובחי' הגר"ח ביאר בזה דכ"מ שהסיקה הגמ' דפסול אין עושה שירים היינו דאין דוחה את שאר הדם מלהזרק משום שאין נחשב שנעשה זריקה בקרבן אולם הכוס עצמו נעשה בו זריקה וע"כ שירים שבכוס לעולם חשיבי שירים שאין ראוים לזריקה. והוסיף הגר"ח לבאר בזה דאף לפי ר"י שבזריקת פסולים אם עלו ירדו היינו לענין האימורים אולם הדם עצמו אם עלה לא ירד[[8]](#footnote-8) (למאי דקיי"ל כר"ג שגם בדם אם עלה לא ירד), ומה"ט שפיר נתקיימה זריקה בהכוס וע"כ שיירי הכוס הוי שירים ואין ראוים לזריקה וישפכו לאמה (דמ"מ לא אהני הזריקה לתת להם דין שירים שיהא בהם דין שפיכה ליסוד[[9]](#footnote-9)).**

**אמנם בחזו"א (י, א) הביא הר"מ וביארו קצת באופ"א וז"ל: וכן הניתנים בזריקה זה שזורק מן המזרק חשיבא עבודה בכל הדם ונדחה כולו עכ"ל. מבו' מדבריו שהטעם ששיירי הכוס נפסלים מזריקה משום** שנעשה **בהם זריקה.**

**ונפק"מ עצומה בין ביאור החזו"א לביאור הגר"ח איליבא דר"א בר"ש שכוס עושה חבירו שירים (וכן לדידן כשקיבל בכוס אחד ואח"כ חילקו דמודו רבנן דעושה שירים וכמו שיבו' בסוגיא הבאה) האם יהא דין שירים בכוס השניה, דלביאור הגר"ח שהוא מדין "שירים" לכאו' גם בכה"ג הוי שירים [וכן מבו' בחי' הגר"ח (מעה"ק )] משא"כ להחזו"א שהוא משום שנעשה בו מעשה זריקה אי"ז שייך אלא בכוס שזרק ממנה [וכ"מ בסו"ד החזו"א (י, א)].**

**והנה הסוגיא להלן דנה כוס מהו שיעשה חבירו דחוי או שירים ולפו"ר אי"ז שייך לסוגיא דפסול עושה שירים, אלא שיעוי' בראב"ד (פ"א ממעה"ק הר"ח) שתמה על הר"מ ומדבריו מבו' שלמד נידון הסוגיא בכוס פסול, וכבר עמד בזה בחק נתן בסוגין. ולכאו' ביאור שיטתו כהר"ר אפרים שנידון הסוגיא האם זריקת פסול גורמת שפיכת שירים. אמנם צ"ע דהסוגיא לעיל הסיקה דפסול אין עושה שירים והיאך חוזרת ודנה הגמ' האם עושה דחוי או שירים.**

**ובס' משאת המלך כ' לבאר דברי הראב"ד עפ"י דברי הגר"ח דבאמת נדון הגמ' בכוס פסול וכדי לדון האם נעשה לשירים הוא תלוי בפלוגתת רשב"א ורבנן האם הזריקה היא רק בכוס זה או בכולם כדי להחשב שירים על הזריקה מהכוס ולהפסל [ונמצא שיסוד הגר"ח מבו' בסוגיא לשי' הראב"ד]. אלא דלפי"ז כוונת הגמ' "שירים" היינו שנפסלו (וכלשון הגמ' לעיל לשי' הראשונים) ו"דחוי" היינו שלא מועלת עליו הזריקה והוא כשר לזריקה (וכוונת דחוי היינו שלא הועילה עליו הזריקה) והוא דחוק מאד.**

**עוד תמה החק נתן ע"ד הראב"ד שכ' פלוגתת רשב"א ורבנן דווקא בכוס כשר אבל בכוס פסול שמא לכו"ע הוי דחוי.**

בחידוש הגרי"ז בשי' רש"י שהספק דווקא בקיבל וזרק

ו. **והנה לפו"ר נידון הסוגיא גם בקיבל הכשר וזרק הפסול, וצ"ע דברי רש"י שפתח סוגין אם** קיבל **וזרק הפסול. ויעוי' בכתבי הגרי"ז שעמד בזה והביא מהגר"ח לחדש דכל מה שהסיקה הגמ' דאין פסול עושה שירים דווקא בקיבל פסול אולם אם קיבל כשר וזרק פסול הו"ל זריקה מעלייתא לדחות כל הדם שבצואר שלא יוכל לזרקו והדברים צ"ב.**

**וצ"ל בביאור סברתו דכל שהוכשר לזריקה אף שנעשה זריקה ע"י פסול יש כאן זריקה בקרבן ואין זריקה אחר זריקה ודווקא בקיבל הפסול שנעשה מתחילתו בפסלות בזה דנה הגמ' האם דוחה שאר הדם, אלא דאף שיש מקור לדבריו בשי' הר"מ שהזכיר הקבלה מ"מ דבריו מחודשים מאד בשי' רש"י. [וע"ע בדברי הגרי"ז שתמה ע"ד הגר"ח מדברי הר"מ שכ' "או זרק" ומבו' דגם בקיבל הכשר וזרק הפסול שייך דינא דסוגין]. ולפו"ר אין ראיה מדברי רש"י דרש"י איירי להצד שעושה שירים ובזה כ' רש"י שיש צד לגמ' שאפי' בקיבל וזרק יעשה שירים אולם אליבא דאמת שאין עושה שירים י"ל דאפי' זרק פסול לחוד אין עושה שירים (ומ"מ צ"ע מ"ט נקט רש"י דזרק הפסול הוא אחר קבלה פסולה אפי' זרק הכשר נמי שייך דינא דסוגין).**

בתמיהת האחרונים דבפיגול בלא"ה הקרבן פסול

ה. **הנבתאר במסקנת הגמ' דאין לך עושה שירים אלא חול"ז וחול"מ בלבד יש לעין ובעיקר דבלא"ה הוא כל הקרבן פסול משום הפיגול ומה נפק"מ שעושה שירים. ובכתבי הגרי"ז הביאו נפק"מ באם עשה עוד זריקה דאי משום שנפסל הקרבן גרידא הא דינא הוא דבפסול פיגול אם עלה לא ירד אולם אם עושה שירים ונעשה זריקה בקרבן תו לא שייך לעשות זריקה אחרת ואם עלו ירדו. ועיקר דבריו דשייך שיעשה עוד זריקה חידוש הוא דהא דרגת הזריקה שיעשה כבר נעשית וא"כ אף אם אין עושה שירים היאך יעשה עוד זריקה [ומצינו כה"ג להגר"ח שיש עלו לא ירדו כלפי הדם עצמו דמסתבר לפי"ז דאף שעשה זריקה בדם כיוון שלא נתקיים זרקיה בקרבן אם יעשה עוד זריקה יהא גם דינו שאם עלה לא ירד וצ"ע].**

**אלא דשמעתי להעיר דבאמת אי"ז ממש אותה זריקה שנעשתה מקודם להנתבאר לעיל שבזריקת פיגול גם העבודה מפוגלת ונמצא שהזריקה עתה אף שהיא בקרבן פסול מ"מ אין העבודה עצמה מפוגלת ונמצא שיש כאן תוספת בהזריקה על הזריקה שהיתה בקרבן ודו"ק.**

**עוד שמעתי מהגרא"נ גרבוז (בשיעור) דכוונת התוס' לדברי התוספתא שדם שעלה אם עלה לא ירד היינו שצריך שורפו ע"ג האישים ונמצא שבדם הפיגול מחמת העלו לא ירדו יש דין לשורפו כנ"ל אולם אם עושה שירים ואין בו דין עלו לא ירדו דינו להורידו לא לשורפו.**

**ובחזו"א כ' לבאר דנפק"מ לענין שפיכת שירים [בשעלו השירים על היסוד (כגון כשהם באויר בידו ואויר מזבח במזרח)] דאם בפיגול לא היה עושה שירים לא היה דין שפיכת שירים ונתחדש בסוגין דהזריקה גורמת שיהא דין שפיכת שירים לשיירי הדם.**

**ובאמת דעיקר הדבר מבואר ברבינו אפרים שבתוס' שמבו' ממנו ללמוד הסוגיא על קיום דין שפיכת שירים, ויעוי' להלן שנבאר בשיטתו דס"ל דודאי נעשה שיירי הדם כשירים שאין ראוים לזריקה וכל נידון הגמ' האם יהא דין שפיכת שירים מכח הזריקה, ובחזו"א ביאר בדבריו כהנ"ל שהיה עלו על השירים והנידון האם משום זריקה זו יש דין שפיכת שירים (ויעוי"ע להלן בזה).**

ענף ב - בשיטת הר"ר אפרים (המובא בתוס')

בירור דברי הר"ר אפרים שיש דין שפיכת שירים

א. **בתוס' הביאו שי' הר"ר אפרים שנידון הגמ' בדין שפיכת שירים ליסוד לכתחילה, ויש לברר דברי התוס' האם הנידון באופן שהשירים עלו או גם בלא"ה. ומשמעות התוס' שהעמידו הנידון על אותם הפסולים** דלכתחילה **לא יעלו ועלה ביאור דהנידון אם השירים דינם להיות נשפכים** לכתחילה **ליסוד וקצת משמע שנידון הסוגיא לשי' הר"ר אפרים דאפי' לא עלו השירים יהא דין לשופכם, ולכאו' הדברים צ"ב. ואולי י"ל דהשפיכת שירים הם כגמר הזריקה וכל שחל דין כלפי הזריקה שאם עלו לא ירדו ע"כ דין הוא שישלים הזריקה במה שישפוך השירים וחידוש הוא.**

**ובחזו"א (ה"ל) נקט שכל נידון הגמ' דווקא כשעלה הכוס כולו (דבד"כ הוא באויר היסוד) ובזה דנה הגמ' שהדין זריקה יחול דין שירים שמחמת שעלו יהא דינם שלא ירדו וישפכו ליסוד או דילמא שזריקה זה אין בכוחה לעשות שירים ואפי' שהשירים עלו מ"מ אין להם שֵם שירים כדי שיהא בהם דין שפיכת שירים.**

**אמנם הגרי"ז חידש דכל דברי הר"ר אפרים באופן שנעשה זריקה כשרה בקרבן והקרבן מחייב שפיכת שירים אלא שעשה זריקה אחרת ע"י פסול והנידון האם בכוס זה הוי שֵם זריקה כדי שיהא בו דין שפיכת שירים. והנה התינח בזרקו פסולים אמנם צ"ע המשך נידון הגמ' בכוס פסול. וביאר הגרא"נ (בשיעור) דצ"ל לדברי הגרי"ז דאיירי שקיבל בב' כוסות וזרק כוס הכשרה ואח"כ חילק כוס השניה ואחד מהכוסות שחילק נפסל וזרקו והנידון האם עושה את הכוס השני לשירים.**

האם הר"ר אפרים דווקא אליבא דר"ש

ב. **והנה בחזו"א נקט בפשיטות שכ"ד הר"ר אפרים דווקא לר"ש דאם עלו לא ירדו (וכ"ה קצת משמע מדבריו שהביא קאי אמתני' דכל הפסולים שאם עלו לא ירדו), אמנם העירני הגר"א גרבוז דשמא כוונת התוס' לציין דלא איירי סוגין בדין הפסולים אלא בדין עלו לא ירדו ואין כוונתם שנידון הגמ' דווקא בפסולים שעלו לא ירדו ולפי"ז יש לבאר לשי' הגר"ח דברי הר"ר אפרים גם אליבא דר"י דכלפי הדם שבכוס עצמו אם עלו לא ירדו ונתקיימה הזריקה ושייך בו דין שירים.**

בירור שי' הר"ר אפרים בדם שבצואר

ג. **והנה אף שביאר הר"ר אפרים נידון הסוגיא לענין שירים מ"מ לא נתבאר מה ס"ל לענין דם שבצואר, ובחק נתן ביאר דהתוס' באו ליישב תמיהתם מהא שמבו' לעיל שיחזור הכשר ויקבל ומה"ט ביאר דלא דנה הגמ' בהא ופשוט לגמ' שיכול לזרוק הדם שבצואר וכל הנידון רק כלפי דין שפיכת שירים[[10]](#footnote-10).**

**אמנם יש להעיר על ביאור זה מהמשך דברי התוס' שתמהו מהגמ' במעילה ולהדיא הביאו התוס' שנידון הסוגיא שם על חזר וקיבל הכשר (היינו לענין דם שבצואר) ותמהו התוס' דאליבא דהר"ר אפרים צריך להיות שלא יהא בו כיבוס, הרי שנקטו התוס' בשיטתו דודאי עושה שירים וכל הנידון רק לגבי שפיכת שירים.**

בירור תמיהת התוס' מהסוגיא במעילה

ג. **אמנם זה תלוי בביאור תמיהת התוס' מהסוגיא במעילה ולפו"ר איירי הגמ' שם על דם אחר שקיבל אלא דצ"ע לפי"ז מה שתירצו וחזרו והקשו. ויעוי' בעול"ש שדחק טובא בדבריהם דיש בתוס' ב' תמיהות דבתחילה הקשו התוס' על דברי הגמ' "מ"ט שירים נינהו" והא להר"ר אפרים גם אי הוי דחוי אין כיבוס וע"ז תי' דשירים דהתם אין הכוונה כשירים דסוגין, עוד הקשו התוס' על תמיהת הגמ' מר"ל דאיהו איירי על דם שבכוס וע"ז לא תי' התוס'. והנה לביאור זה ודאי תמוה כנ"ל [עוד צ"ל לביאור זה דמה שדחק את הר"ר אפרים לפרש כן בדברי הגמ' אינו כביאור החק נתן אלא דס"ל דהלשון "שירים" בגמ' היינו שפיכת שירים ולא דחוי וע"כ הכריח דכוונת הגמ' שגם בזריקת פסול יהא דין שפיכת שירים].**

**אמנם באחרונים מבו' שס"ל לתוס' אליבא דהר"ר אפרים דכוונת הגמ' שם שהשירים אין טעונים כיבוס ואפי' השירים שבכוס ומה"ט תמהה הגמ' מההיא דר"ל שמסקנת הגמ' דאין עושה שירים [ומה שנקטה הגמ' וחזר וקיבלו היינו אפי' באופן זה]. ולדבריהם כוונת התוס' להקשות בתחילה מתמיהת הגמ' מר"ל ובזה דחו התוס' דשירים דהתם אין הכוונה כההוא דהכא והוסיפו לתמוה ממה שהקשתה הגמ' ממסקנת הגמ' דאין עושה שירים.**

**אלא דתמה הקר"א על ביאור זה דא"כ מבו' מדברי התוס' דרק אם הוא דחוי אין הוא טעון כיבוס אולם אם יש בו דין שירים יש בו דין כיבוס, והוא תימה. ועי' אבהא"ז (פסוה"מ פ"א הכ"ח) מה שכתב לחלק בזה בין שירים של זריקה כשרה לשירים של זריקה פסולה.**

**ולביאור זה לא איירי התוס' כלל בדין שירים שבצואר לשי' הר"ר אפרים ושפיר י"ל כביאור החק נתן שכוונת התוס' לחדש שודאי אין עושה שירים וכדמוכח בסוגיא לעיל.**

**עוד ביאר האבהא"ז די"ל בשי' הר"ר אפרים שתרוייהו מבע"ל וחד תלוי בחבריה (וכמו שנתבאר לעיל בשי' החזו"א בדעת שאר הראשונים) ולפי"ז א"ש מה שתמהו התוס' מהגמ' במעילה על שיטתו. [אמנם כ"ז א"ש אם שי' התוס' כביאור הגר"ח ובזה פליג הר"ר אפרים אמנם לשי' החזו"א ביאור זה היינו שי' התוס' וא"כ ע"כ להר"ר אפרים פלוגתת** רק בשפיכת שירים].

**ענף ג - הערות בסוגין**

ראיה מהגמ' דבפיגול נפסלת גם העבודה

א. **ובעיקר דברי הגמ' דבעי' לסברת הואיל ומרצה לפיגולו מבו' שבפיגול מלבד הפסול שיש בקרבן יש גם פסול בעבודה (וכמבו' להדיא ברעק"א בנדרים דל"ו ע"א) ומה"ט הוצרכה הגמ' לחדש דההבדל בין פיגול לשאר פסולים משום שמרצה לפיגולו, דאי נימא שהעבודה אינה פסולה אלא שהוא הכ"ת לפסול הקרבן א"כ בלא"ה יש לחלק דבפיגול כיוון שנעשה בו עבודה גמורה אין כאן פסול שיגרום שלא שיעשה שירים. (ואין לומר דמ"מ הקרבן פסול דהאבעיא הבאה בגמ' איירי בכוס פסול וכאן משמע דאיירי בעבודה פסולה).**

**בירור שי' הראשונים שביארו סוגין על הקבלה (ובשי' הר"מ)**

**ב.** בתוס' ביארו הסוגיא דווקא בזריקת פסול אבל בקיבל פסול ודאי אין עושה שירים דהא תני להדיא שאם קיבל הפסול יחזור הכשר ויקבל. אמנם בר"מ (פ"א הכ"ח) אי' לדינא דסוגיא על קבלה ויש מן האחרונים שפי' דבריו שקבלה לחוד עושה שירים, וצ"ל לדידהו (בביאור שי' הר"מ) דביאור דהמשנה איירי בקיבלו פסולים במחשבה דהו"ל תרי דיחויי (וכמו שביאר המפרש במעילה וכן העיר בשיטמ"ק כאן ע"ד התוס' עי"ש) וכ"ה בר"מ לענין טמא וכמו שביארו התוס' לעיל דכ"ו ע"ב ושמא ס"ל להר"מ כך בכל הפסולים.

אלא דעיקר הסברא צ"ב דהתינח בזריקה יסוד החיסרון בסוגין משום שאין זריקה אחר זריקה ומה"ט הוי דחוי וכמו שביאר הגר"ח [או שהשֵם שירים גופא הוי חיסרון בדם שאין ראוי לזריקה (או שהוא כעין דין דחוי ואכמ"ל)] אולם בקבלה מ"ט קבלת הפסול תעשה שירים הא בכשר גופא אין קבלתו דוחה שאר הדם מלהתקבל. וע"כ צ"ל דס"ל דעבודת פסולים פוסלת הקרבן וענין הקבלה אינו עבודה רק בדם אלא בקרבן ומה"ט עבודת הפסול פוסלתו (וכמו שנתבאר בארוכה לעיל ספ"ק בענין עבודת פסולים ספק המקד"ד בזה), וכן ביאר באבי עזרי.

אלא שבכס"מ ובמהר"י קורקוס הכריחו גם בשי' הר"מ שדווקא קיבל וזרק וכמבו' בר"מ בהל' מעילה. ובאמת צב"ט מ"ט הזכיר הר"מ רק הקבלה וסמך על מה שכ' במעילה הא עיקר נידון הסוגיא דווקא משום הזריקה. [והר"א רוטשילד חידש בשי' הר"מ דס"ל שעיקר נידון הסוגיא אינו משום שאין זריקה אחר זריקה אלא משום דחוי (דמה שנשתמש בדם זה לזריקה הוא גופא דוחה שאר הדם), ולפי"ז דן לחדש בכוונת הר"מ שעיקר הדיחוי הוא בקבלה שבו בירר הדם לזריקה ודחה את שאר הדם אלא שכל שלא זרק ויכול להמשייך ולקבל דם אחר לא נגמרה ונקבעה הקבלה לדחות שאר הדם ורק ע"י שזרק נגמר בירור הדם שנתקבל לדחות שאר הדם ולפי"ז אש"ה דברי הר"מ שהעמיד עיקר הדין על הקבלה].

**בתמיהת התוס' על דברי ר"ל מהסוגיא דלעיל**

**ג.** בתוס' תמהו ע"ד ר"ל דלעיל ס"ל זריקה שלא במקומה כבמקומה ולדידיה מוכרח בדברי המשנה דאיירי בפסול ואין עושה שירים. ובחזו"א כ' לתרץ עפ"י שיטתו בביאור הסוגיא שכל נידון הסוגיא דווקא לר"ש ומה"ט דנה הגמ' שיעשה שירים ומתני' לר"י שאין הפסול עושה שירים.

ויש לברר עיקר דברי התוס' דהא נתבאר בתוס' לעיל דכ"ו ע"ב דביאור המשנה בתרי דיחויי וא"כ אין ראיה ממתני' לדין פסול עושה שירים בחד דיחוי וכבר עמד בזה החזו"א. ויעוי"ש שהארכנו בזה דתרי דיחויי בטמא הוי כחד דיחויי דפסול (עי"ש הטעם בזה) ומעתה כוונת התוס' דא"כ מוכח ממתני' דפסול אין עושה שירים.

עוד נתבאר שם דשמא התוס' בסוגין (ורש"י במתני' דל"ב ע"א) ביארו הסוגיא שם על פסול כפשוטו ולא הוקשה להם כקושית התוס' שם דא"כ אפי' במקומו כמו שביאר הליקו"ה לתרץ קושיתם שם שבאה המשנה לחדש דאעפ"י שהיא זריקה פסולה מ"מ אחר שזרק קלטיה מזבח שאין יכול לחזור ולאוספו. [המבואר מדברי הליקו"ה דזריקת פסולים (אפי' לר"י) גורמת עכ"פ שלא יאספנו וכן מבו' בתוס' במנחות ד"ו ע"ב לגבי יצא דמה לר"י, ושמא גם בפסולים היינו דווקא כשיש להם הכשר במק"א בדם בבמה כזר ואונן ולא בערל וכדו' וצ"ע].

**סוגית כוס עושה חבירו שירים או דחוי**

**בביאור פלוגתת רבנן ורשב"א למה איצטריך קרא**

**א.** בגמ' בעא מיניה אביי מרבה כוס מהו שיעשה חבירו דחוי או שירים א"ל פלוגתא דרשב"א ורבנן וכו'. נתבאר בדברי הברייתא דלרבנן איצטריך לקרא שיש דין שפיכת שירים בכל הכוסות ולא איצטריך קרא לדם שבצואר ולרשב"א נתחדש בקרא שכוס עושה חבירו שירים ואיצטריך לקרא למעט דם שבצואר. ולפו"ר היה מקום לומר דמחלוקת אחת היא דלרבנן מסברא הכל נעשה לשירים ואתי קרא למעט שרק הדם שנזרק ממנו הוי שירים ומה"ט אי"צ קרא לדם שבצואר ולרשב"א מסברא רק הדם הנזרק הוי שירים ואתא קרא לעשות כל הדם שירים ואיצטריך לקרא למעט הדם שבצואר. אמנם בריטב"א ביומא מובא דיסוד הפלוגתא דלרבנן לא איצטריך קרא לדם שבצואר אלא הוא מסברא, ומבו' מדבריו דלא כביאור הנ"ל.

וע"כ נראה באופ"א דעיקר חידוש רבנן הוא דלא נימא שרק הזריקה המעכבת יש בה שירים ולא בשאר זריקות ועלה איצטריך לקרא לחדש שגם שאר זריקות שאין מעכבות יש בהם דין שירים [דוגמא לדבר מבו' בירושלמי לגבי פנימיות שכולם מעכבות ואעפי"כ כ' שרק בשיירי זריקה האחרונה יש שירים וביאור הדברים שהיא הזריקה המכפרת], וס"ל דאיצטריך קרא למעט דרק בדם הנזרק ממש יש שפיכת שירים ולא בשאר כוסות אולם בדם שבצואר לא איצטריך קרא.

ויש להעיר דלפי"ז ר"א פליג בתלת א. ס"ל דמסברא דם שבשאר כוסות אין נעשה לשירים ואיצטריך לקרא לרבויי ב. דס"ל דדם הנזרק בשאר מתנות מסברא הוי שירים [ואין לומר דתיפו"ל משום שהזריקה הראשונה עשתה הכל שירים (גם בלא שנזרק ממנו) דהא אכתי איכא נפק"מ היכא שנתן מתנה אחת ואח"כ קיבל כוס אחר ונתן ממנו מתנה דודאי יש בו דין שפיכת שירים], ג. האם איצטריך קרא לדם שבצואר, ודוחק הוא.

**בהנתבאר ברש"י שספק הגמ' מדין דחוי**

**ב.** והנה בהצד שהכוס עושה חבירו דחוי פירש"י משום שדחייה בידים שלא ניתן ממנו. מבו' מפירש"י שגם לרבנן מעיקר הדין הכוס השניה שלא זרק ממנה היה בו דין שפיכת שירים וכל החיסרון משום דחייה בידים (ויבו' להלן). ויש להסתפק האם כוונת רש"י שהדם שבכוס השניה נעשה ל"פסול דיחוי" והו"ל כדם פסול שאין בו דין זריקה ושפיכת שיריים או שמא שהדם השני נדחה מזריקה וע"כ לא שייך בו כלל דין שפיכת שיריים [וכן נקט הגר"ח פי"ט הי"ג], ונפק"מ בזה לעלו לא ירדו.

ולכאו' יש לתלות נידון זה בהטעם שמעיקר הדין היה דין שפיכת שירים בכולו האם הוא משום שדם הנזרק נידון כשליחותיה דכל הדם (כ"ה לשון החזו"א וכ"מ ברש"י תמורה דכ"ב ע"ב) או משום שאחר הזריקה חל דין על כל הדם הנשאר שהוא שיירי הזריקה ויש לשופכו, ולכאורה הנידון הנ"ל תלוי בחקירה זו דאם הוא דין בשיירי דם הקרבן שיהא בו זריקה מסתבר שהוא דין דיחוי גרידא אמנם אם הוא דין זריקה המתייחס לכל הדם א"כ כל שדחאו ואין בו דין זריקה לא שייך שיחול בו כלל דין שפיכת שירים. אמנם י"ל שגם אם הוא דין ששיירי הדם נשפכים מ"מ ה"מ שירים הראויים לזריקה וכל שאין ראויים לא חל בהם שֵם שירים.

**בביאור סברות פלוגתת התנאי**

**ג.** ובעיקר החקירה הנ"ל לכאו' יש לתלות זאת במח' התנאים לקמן האם בעי' לקרא לדם שבצואר דלרבנן אי"צ לקרא משום דס"ל דהדין זריקה מכל הדם וע"כ אי"ז שייך אלא בדם שהיה ראוי לזריקה בשעת זריקה ורשב"א ס"ל שהוא מדין שיירי הזריקה גרידא וגם דם שבצואר יש להחשיבו כשיירי הדם לולי מיעוט הקרא.

עוד י"ל שיסוד פלוגתתם בזה הוא ביסוד דין מצוות שפיכת שירים דהנה ידוע החקירה האם שפיכת שירים הוא דין בהדם או דין בהקרבן [ויש להוסיף בזה דהא ודאי שהוא גמר עבודת הדם וכמבו' בגמ' דק"א שהוא סוף עבודה, אמנם עדיין יש לדון האם הוא גמר קיום הזריקה או שהוא עבודה נוספת בקרבן שעושים עוד בדם אחר הזריקה], ושמא בהא נחלקו רבנן ורשב"א ומה"ט נחלקו בהנ"ל דרבנן ס"ל שהוא דין בהדם ומה"ט ס"ל שהדין זריקה ממנו גורם שיהא בו דין שפיכת שירים ואי"ז שייך אלא בדם הנזרק ורשב"א ס"ל שהוא דין בהקרבן ומה"ט כוס עושה חבירו שירים ובלא קרא אפי' דם שבצואר מקבלו כדי ליתן שירים.

**תמיהה ע"ד רש"י שסברתו כשי' ר"ה ברדר"י ביומא**

**ד.** והנה במה שביאר רש"י דהחיסרון משום דחייה יש לתמוה דהנה הסוגיא ביומא דנ"ז ע"ב דנה בנתערב חלק מדם הפר ודם השעיר וזרק מן הודאים האם יש דין שפיכת שירים בכוס המעורב, ואי' שם ר"פ אמר אפי' לראבר"ש דכוס עושה חבירו שיריים ה"מ בראוי לזריקה אבל הכא שאין ראוי לזריקה לא, ור"ה בריה דר"י ס"ל לאידך גיסא דאף למ"ד אין כוס עושה חבירו שיריים ה"מ כשהיה כוס זה ראוי ודחאו בידים אבל הכא דלא דחאו בידים לא.

ולכאו' סברת רש"י בסוגין היינו סברת ר"ה בריה דר"י לבאר דהוא תלוי בדין דחייה בידים ודלא כסברת ר"פ. וצ"ל פשוט דגם ר"פ מודה דהטעם לרבנן שאין דין שפיכת שירים היינו משום דחייה אלא שחידש דהכא בלא"ה אין שייך דין שפיכת שירים משום שאין ראוי לזריקה וכה"ג אין הזריקה גורמת להחיל בו דין שפיכת שירים לכו"ע.

**בירור ב' הגירסאות בסוגיא ביומא**

**ה.** והנה בסוגיא ביומא שם א' ב' גירסאות בדברי ר"ה בריה דר"י דהגירסא שלפנינו שהוא תלוי בדחייה וכמשנ"ת לעיל אמנם לגירסת רש"י שם גירסת הגמ' באופ"א וז"ל: אפי' למ"ד כוס עושה חבירו דחוי ה"מ בדלא יהיב מיניה אבל האי דיהיב מיניה לא, ופירש"י וז"ל: אבל האי דיהיב מיניה שהרי הדמים הללו שבמזרק שלישי נתקבלו בשני המזרקות שנתן מהם המתנות עכ"ל. ביאור דבריו דכ"מ שכוס עושה חבירו דחוי דווקא כשנתקבלו מעיקרא בב' כוסות נפרדים אבל כשנתקבל בכוס אחת וחילקו לב' כוסות גם לרבנן כוס השניה נעשית לשיריים ויש להעיר דלגירסא זו מוכרח דלא כפירש"י בסוגין דהא כלפי סברת דחייה גם בשחילק אח"כ לב' כוסות דחה הכוס השניה.

ונראה דענין הדיחוי אינו משום שנעשה "מעשה זריקה" בכוס זה ולא בכוס השני אלא ענין הדיחוי הוא שזרק מהדם שנתקבל בכוס זה ולא ממה שנתקבל בכוס אחרת, וביאור הדברים דכל קבלה וקבלה קידשה הדם להזרק וכל שזרק מדם של קבלה זו אף אם הוא עתה בב' כוסות חשיב זריקה מכל דם הקבלה ורק דם שנתקבל בכלי אחר חשיב שנדחה דלא נעשה ממנו זריקה. ומעתה א"ש דאין סתירה בין דברי רש"י בסוגין לדברי רש"י ביומא דבאמת עיקר החיסרון משום דחייה ומ"מ בקיבל בכוס אחד וחילקו אין כאן דחייה.

ועיקה"ד שכל שנתקבל בכוס אחד ואח"כ חילקו יש דין שפיכת שיריים בשניהם מבו' גם בחי' הגר"ח (מעה"ק) עיי"ש באורך וכן נקט במקד"ד, אמנם החזו"א פליג. ויש להעיר דהתינח לגירסת רש"י ביומא יש ראיה להאי דינא אולם אל"ה מנ"ל להגר"ח סברא זו (ובשי' הר"מ מבו' שהוא כגירסא שלפנינו דהא ס"ל דגם המשך הסוגיא איירי בנתערבו הכוסות וא"כ ודאי צ"ע מנ"ל להגר"ח לחדש האי דינא מסברא בשי' הר"מ). וצ"ל בזה דלשון הגמ' ש"קיבלו" בד' כוסות מבו' שדווקא כשהקבלה היתה בד' כוסות שייך דינא הנ"ל ולא כשהיה הדם בשעת זריקה בב' כוסות, וע"כ ביאור הסברא כמו שנתבאר לעיל.

ויש להוסיף דאף שנתבאר דאין סתירה אף לגירסת רש"י שם למש"כ רש"י בסוגין עדיין צ"ע לגירסת רש"י שם מנ"ל שהוא מדין דחייה. ואולי היה פשיט"ל לרש"י שאין דין מעשה זריקה מן הכוס כדי שיהא בשאר הכוס שפיכת שירים וע"כ הכריח שהוא מדין דיחוי ועדיין צ"ע.

עוד שמעתי לבאר באופ"א דהנה יש להעיר על עיקר הסוגיא דמדברי אביי מבו' דיש להסתפק האם הדם שבכוסות נעשה לשיריים ובדברי הברייתא מבו' שהסברא הפשוטה שנעשה לשירים לולי הקרא דואת כל דמה ישפוך, עוד יש להעיר דמאחר דילפי' שרק דם שבכוס נעשה לשיריים לא מסתבר שהגזה"כ לחדש דין דחייה. וע"כ י"ל שבאמת סברת אביי להסתפק מדין דחיה להסברא הפשוטה שאין חיסרון בשֵם שירים גם כשהוא בכוס אחר אלא שבברייתא חידשו רבנן שאין בזה דין שירים מקרא דאת דמה ישפוך [ומעתה יותר א"ש דאין תמיהה מדברי רש"י בסוגין להסוגיא ביומא שם דאיירי אחר שנתחדש בקרא שאין בזה דין שיריים מדינא ודו"ק].

**דף לה ע"א**

**החלקים המפגלים והמתפגלים**

**בדברי ר"א דפיגל בשליל לא נתפגל הזבח**

**א.** נתבאר במתני' ג' חלקים בקרבן לענין דין המפגל והמתפגל שבהם, א. עור רוטב וקיפה וכו' שאין מפגלים ואין מתפגלים ומבו' ברש"י הטעם משום שלאו אוכל הם [ויעוי' להלן (אות ז') בשי' הר"מ בזה], ב. שליל ושליה אין מפגלים אבל מתפגלים (וכמו שדקדקה הגמ' בע"ב ממתני') ויבו' להלן הטעם בזה, ג. ביצים וחלב אף שהם אוכל אין מפגלים ואין מתפגלים כיוון דלאו זיבחא נינהו. עוד נפק"מ איכא בכל הני לענין נותר וטמא דכל שאינו מתפגל משום שאינו אוכל או שאינו זבח לא חל בו דין נותר וטמא משא"כ בשליל ושליה שמתפגלים ע"כ שהם מהקרבן ובפשטות יש בהם דין נותר וטמא (ויבו' להלן).

והנה נתבאר בגמ' אמר ר"א פיגל בזבח נתפגל השליל בשליל לא נתפגל הזבח וכו' פיגל באימורים נתפגלו פרים פיגל בפרים לא נתפגלו אימורים. והנה דין פיגל באימורים וכו' א"ש דהאימורים הם אכילת מזבח ויכול לחשוב בהם וכשחשב בהם נתפגל כל הקרבן (היינו גם הבשר) אולם מחשבה על הבשר אינה מפגלת משום שאינה לא אכילת אדם ולא אכילת מזבח [ומה"ט כ' רש"י דאם יחשוב על אכילת אש בבשר הפרים יהא פיגול משום שבזה חושב אכילה בדבר שדינו לכך (ויבו' להלן ביאור פלוגתת רש"י ותוס' בזה)], אמנם דין פיגל בשליל וכו' צ"ב. ופירש"י קסבר ר"א שליל גופיה דזיבחא הוא דעובר ירך אמו ומ"מ אין מחשבתו מפלגת את הזבח דדבר שאין דרכו לאכול הוא דרובא דאינשי לא אכלי ליה. וצ"ב הא כיוון דמגופיה דזיבחא הוא ומתפגל עם הזבח מה אכפ"ל דרובא דאינשי לא אכלי לענין לפגל בו.

ובחזו"א (יא, א) ביאר עפ"י סוגית הגמ' דכ"ח ע"א שדנה דלא יהא פיגול בעור שתחת האליה משום שכתוב "למשחה" ואף שהסיקה הגמ' שם דשפיר מפגלים בו מ"מ שליל גרע וע"כ אין שייך בו פיגול. ולפו"ר כוונת החזו"א דהחיסרון בדין "למשחה" סיבה שלא יהא בזה דין פיגול, והוא צע"ט דכל שיש בו מצות אכילה מ"ט לא יהא בו דין פיגול. וע"כ ביאור דבריו כמו שפירש דבריו (י"ט, נ) דכל שאינו למשחה אין בו מצוות אכילה ולפי"ז ביאור דברי ר"א דכל שאין בו מצוות אכילה אף אם יש בו זמן אכילה [כמבו' בתוס' בסוגין (ד"ה פיגול) שחייבים עליו משום נותר] אין בו דין פיגול. ולפו"ר לפי"מ שנתבאר בתוס' שיש בו חיוב נותר אין חידושו של ר"א שמתפגל אלא חידושו שאעפ"י שיש בו זמן אכילה מ"מ כיוון שאין בו מצות אכילה א"א לפגל בו (ונתחדש דלא סגי במה שמשנה את דין זמן אכילתו אלא הקפידא שישנה בדבר שיש בו מצוות אכילה).

**ביסוד החילוק בין טעם רש"י במתני' לטעם רש"י בדברי ר"א**

**ב.** והנה ברש"י במתני' ביאר דהטעם דפיגל בשליל נתפגל הזבח משום דלא גופא דזיבחא הוא, ובשי' ר"א דקדק רש"י לבאר "קסבר ר"א שליל גופיה דזיבחא הויא דעובר ירך אמו" מבו' לפי"ז דמה דנקט לבאר בשי' תנא דמתני' דטעמא משום דלא גופא דזיבחא הוא כוונתו דס"ל לתנא שעובר דלאו ירך אמו. ובפשטות כוונת רש"י לבאר כך טעמא דתנא דמתני' היינו קודם שדקדקה הגמ' דדווקא אין מפגל אבל מתפגל ויש בו נותר ופיגול ומה"ט ביאר רש"י דהטעם שאין בו דין פיגול ונותר משום דלאו גופא דזיבחא הוא, וכ"כ להדיא ברש"ש. [ואי"ז דוחק שפירש"י דלא כריהטת המשנה דמשמע דדווקא אין מפגלים בו אבל יש בו פיגול נותר וטמא, דהא להדיא דנה הגמ' להוכיח מהברייתא דלא כחידוש ר"א ונמצא שהיה פשוט לגמ' דשפיר יש לבאר המשנה שאין בו פיגול נותר וטמא, ורק לאחר שהשוותה הגמ' דברי ר"א עם דברי המשנה דקדקה במתני' שדווקא אין מפגל אבל שפיר מתפגל].

ויעוי' במנח"א שהביא מס' תפארת ירושלים והוסיף ע"ד לבאר בזה דרש"י במתני' ס"ל דעובר לאו ירך אמו אלא שכ"ז לענין שצריך להקדישו בפנ"ע ואין קדושת האם מועיל לעובר אולם לענין הפיגול מתפגל ע"י האם וחידש זאת עפ"י יסוד הגרי"ז לבאר בסוגיא דתמורה (דכ"ה) דאעפ"י שעובר לאו ירך אמו מ"מ הו"ל קרבן אחד וע"כ אף שאם פיגל בו אין מתפגלת האם מ"מ כשמפגל באם מתפגל העובר (דומיא דלחם שאין מפגל הקרבן אולם כשמפגל בקרבן מתפגל הלחם), ולפי"ז א"ש מתני' דאעפ"י שעובר לאו ירך אמו מתפגל ואינו מפגל. ומה שהכריח את רש"י בגמ' לבאר שעובר ירך אמו ואעפי"כ מפגל ואינו מתפגל משום דס"ל דחידושא דר"א בכולהו ענין אחד הוא (וע"ע לקמיה בזה).

**ביאור חידושא דר"א בפרים הנשרפים ובשליל**

**ג.** והנה דנה הגמ' להביא ראיה לחידושא דר"א מהא דכתיב "ושוים שאם חישב באכילת פרים ובשריפתן וכו'" ודקדקה הגמ' דמשמע שאם חישב באימורים נתפגלו פרים, ודחתה דשמא הכוונה שאם חישב באימורים נתפגלו אימורים. מבו' מסוגית הגמ' דהחידוש של ר"א שהפרים מתפגלים וע"כ דנה דשמא רק האימורים מתפגלים ופירש"י דכיוון דלא חשיב אכילה לענין פיגול לא חשיב אכילה לענין איפגולי. וצ"ב הא דלא מצי מפגל ביה משום שאין בו לא אכילת מזבח ולא אכילת אדם אולם שפיר הוי חלק מן הקרבן להתפגל. עוד צ"ב המשך סוגית הגמ' שבאה להוכיח בדינא דר"א מדקתני "הוכשרו להפסל בטבול יום ובמחוסר כיפורים ובלינה" ולפו"ר היינו לינת בשר וכמו שהבשר נפסל בלינה ה"ה הזבח מתפגל. ולכאו' צ"ב הא להנתבאר ברש"י יש כאן סברא דמדאינו מפגל אינו מתפגל וא"כ אף שיש בו דין לינה מנ"ל שיהא בו דין פיגול. עוד צ"ב דהנה נתבאר ברש"י דבשר הפיגול שיחשיב בהם אכילת אש יש בהם פיגול וצ"ע לפי"ז דברי רש"י דמדאינו מפגל אינו מתפגל הא שפיר מפגל אם יחשוב עליו אכילת אש.

וצ"ל בביאור סוגית הגמ' [יסה"ד נתבאר בכתבי הגרי"ז] דחידושא דר"א הוא דבשר פרים מתפגל ומה שאין מפגלים בו משום שאינו לא אכילת אדם ולא אכילת מזבח וע"ז באה הגמ' לדחות חידושו ולדון דחלק הבשר שדינו לשריפה אינו נחשב כ"גופא דזיבחא" וע"כ אין בו דין פיגול נותר וטמא, ומה"ט דנה הגמ' להוכיח דכמו שיש בו דין לינה ע"כ שהוא קרבן שחל בו פסול לינה וה"ה יחול בו דין פיגול. [ולפי"ז מש"כ רש"י דיכול לפגל בפרים באכילת אש היינו לר"א אולם לפי"מ שבאה הגמ' לדחות דבריו כמו שלא חל נותר וטמא ה"ה אין יכול לפגל אפי' במחשבת אכילת אש].

ונמצא לפי"ז דהחידוש של ר"א בשליל ובפרים ב' עניני חידוש הם דכלפי שליל נתחדש דאעפ"י שיש בו זמן אכילה [דהא יש בו דין נותר (וכמבו' בתוס' להדיא)] וא"כ הוא כחלק מן הקרבן והיה ראוי שיחשבו בו מחשבת פיגול מ"מ כיוון שאין בו מצות אכילה אינו מפגל ולענין פרים היה הו"א שאי"ז קרבן להתפגל וקמ"ל דאעפ"י שאין בו דין אכילה לפגל מ"מ הוי קרבן להתפגל (וע"ע להלן).

והנה נתבאר לעיל דנחלקו רש"י ותוס' האם לר"א יכול לפגל בפרים במחשבת אכילת אש, ונתבאר לעיל בסוגית אכילת אש שיסוד פלוגתתם בב' תירוצי התוס' במנחות עיי"ש באורך (וכן נקט המנ"ח כמו שנתבאר שם), ושמעתי שהגרי"ד ביאר בזה באופ"א דדברי התוס' כאן אינם תלוים בב' תירוציהם במס' מנחות וסברתם לחלוק על דברי רש"י דמשום שאי"ז אכילת אדם ואכילת מזבח ע"כ לאו גופיה דזיבחא הוא וא"א לפגל בהם ודו"ק.

**בדברי התוס' לחלק בין לינה לפיגול**

**ד.** והנה בעיקר ראיית הגמ' מלינת בשר תמהו התוס' דלישני כדמשני לקמן בפ' טבו"י דלמא מחשבה לא פסלה לינה פסלה. והנה בסוגיא שם הנידון האם יש לינה בבשר פרים הנשרפין דשמא לינה היינו באכילה ולא בבשר פרים הנשרפים שדינו לשריפה, והביאה הגמ' ראיה לזה מהא דלא מהני בה מחשבה ודחתה ודילמא מחשבה הוא דלא פסלה לינה פסלה. וצ"ע ההו"א דגמ' ללמוד ממחשבה שדינו רק באכילת אדם או באכילת מזבח. ואולי כוונת הגמ' ללמוד מעיקר דין התורה שקבעה דין פיגול רק בחלקים אלו ע"כ שהם הקרבן ושאר הדינים אינם נידונים כקרבן וע"כ לא יהא בזה נמי דין לינה.

עוד שמעתי לבאר כוונת הגמ' עפי"מ שכ' המקד"ד דשריפת פרה חשיב כהקטרה וסגי בזה לקיים דין אם יש בשר יש דם [וכ"ה מבו' להראשונים ר"פ פרת חטאת שגרסו "ששרפה חוץ מגיתה"], ולפי"ז י"ל שנידון הגמ' האם שריפת פרים הוי הקטרה ואכילת גבוה וא"ש הוכחת הגמ' דאם אין בזה דין מחשבה (משום שאי"ז אכילת גבוה) ה"ה אין בזה דין לינה. [ועי' ירושלמי יומא דמבו' דאין להחשיב זאת כיש בשר עיי"ש.]

והנה לפו"ר דחיית הגמ' דאין לדמות דין מחשבה לדין לינה דשמא דין מחשבה לשנות דין הקרבן אינו חל רק על דין אכילת אדם או אכילת מזבח אולם שפיר הוי קרבן לענין דין לינה. ומעתה יש להעיר ע"ד התוס' שתמהו דלישני כדמשני התם דכל סברת הגמ' שם רק כלפי המחשבה המפגלת שנתחדש שתהיה דווקא באכילת אדם או מזבח ולא בשאר דיני הקרבן אולם כלפי מה שחל בו חלות פסול פיגול מ"ל נותר ומ"ל פיגול. ומבו' שס"ל להתוס' בביאור תי' דחיית הגמ' שם שאין הכוונה כמש"כ אלא דאין לדמות פסול לינה לפסול פיגול ושמא פסול לינה חייל ופסול פיגול לא חייל. אמנם עדיין צע"ט דהא מגוף סוגין מוכרח דיש חילוק בין לפגל להתפגל וא"כ אף שהסיקה הגמ' שם דמה שא"א לפגל אינו ראיה שלא יהא לינה מ"מ כלפי להתפגל שפיר יש לדמותם ומה"ט דנה הגמ' להוכיח ממה שיש לינה שה"ה מתפגלים האימורים, וצ"ע.

**החילוק בין חיוב נותר לדין פיגול**

**ה.** ויש להעיר דבהמשך דבריהם מבו' סברא לאידך גיסא דהנה הביאה הגמ' ברייתא שמבו' ששליל ושליה אין מפגלים ואין מתפגלים ואין בהם דין נותר וטמא ותמהה על ר"א וביארה דאין מתפגלים מחמת עצמן [ביאור הדברים דהו"א דאף שאין מפגלים את הזבח מ"מ יתפגלו בעצמם דומיא דלחמי תודה שמתפגלים עם הקרבן וכשפיגל בהם פסולין אבל אין מפגלים את הקרבן ועלה נתחדש שאין מפגלים בהם כלל].

ותמהו התוס' דהא מיהא מבו' בברייתא דאין בהם נותר וטמא ומדיוקא דמתני' משמע שיש בהם דין נותר וטמא, וביארו התוס' דלעולם אין חייבים משום נותר וטמא ואעפי"כ יש בהם פיגול. ולפי"ז מבו' בתוס' סברא לאידך גיסא דאעפ"י שאין בו דין קרבן שיהא בו דין נותר וטמא מ"מ יש בו דין פיגול, וביאור הדברים דבאמת אין בשליל דין אכילה ומה"ט אין בו דין נותר וטמא ומ"מ מתפגל עם הזבח מחמת שהוא חלק מהקרבן שיחול בו פסול פיגול [והראוני שעיקר הסברא לחלק בין פיגול לנותר מתבארת בראב"ד על התו"כ (על קרא דאם האכל יאכל) עיי"ש ואולי כוונתו להסברא שכתבנו], וצ"ע מה שנקטו לעיל סברא להיפך מזה. אלא דיש לחלק בין פסול לינה לדין חיוב נותר וטמא דכלפי נותר וטמא יעוי' בשיטמ"ק שהביא מיעוט שאין חייבים עליו משום נותר וילפי' מיניה טמא ואעפי"כ יש בו פיגול וכהטעם שנתבאר ומה שנתבאר בגמ' שיש לינה היינו פסול לינה גרידא ולא חיוב נותר.

ולהנתבאר עתה בדברי התוס' יבו' היטיב השייכות בין החידוש בפרים לשליל דבאמת גם בשליל אין דיני אכילה ומה"ט אין בו דין נותר ולפי"ז אין החידוש מה שאין מפגל בו אלא מה שמתפגל [ומש"כ רש"י דמחמת דלא חזי לאכילה אין בו דין פיגול אין הכוונה רק בסברא לענין להיות מפגל אלא שלא יהא בו דין אכילה ומה"ט פשוט שאין מפגל ונתחדש דאעפי"כ מתפגל].

**בקושית הגרעק"א ע"ד התוס'**

**ו.** אלא שאף שמסוגית הגמ' כאן ומדברי התוס' מבו' שאין חיוב נותר יש לתמוה דלעיל (ד"ה פיגול) הביאו התוס' בפשיטות מסוגיא דתמורה דיש נותר בשליל משום שדינו ליום ולילה, ועמד בזה הגרעק"א.

ויעוי' בחק נתן שכ' לשבש דברי התוס' בסוגין דאין כוונתם דודאי אין נותר וטמא אלא לאידך גיסא ולפי"ז ע"כ השליל הוא חלק מן הקרבן להיות נותר וטמא, אמנם לריהטת דברי התוס' תמוה ממה שהוכיחו מסוגיא דתמורה דיש נותר. אלא דכבר הסיקו התוס' דשמא אין דין שריפה ובקר"א הוסיף על דבריהם דיש לומר באופ"א שיש פסול נותר ואין חיוב נותר ולפי"ז א"ש קצת ועדיין צ"ע.

**בביאור שי' הרמב"ם**

**ז.** העולה משי' רש"י דעור ורוטב לאו אוכל נינהו ומה"ט אין מפגלים ואין מתפגלים ושליל ושליה אינם מפגלים משום שאינם אכילת אדם ומזבח ודנה הגמ' האם מתפגלים ונתבאר הנידון האם להחשיבם כגופא דזיבחא, אמנם בר"מ (פ"ג מאבה"ט ה"ט ופ"ד מטו"א ה"ד) מבו' שהמקומות הרכים מן הקרנים והטלפים והכנפים והנוצה והמקומות הרכים מן הצפרנים ומן החרטום המובלעים בבשר יש בהם טומאת אוכלים ומבו' דס"ל דהוי אוכל לענין טומאת אוכים ואעפי"כ פסק בפי"ד מפסוה"מ ה"ז דכל הדברים הנ"ל "הואיל ואינן חשובים נקראים דבר שאינו ראוי לאכילה לענין קרבנות" עכ"ל. מבו' מדבריו דאעפ"י שחשובים כאוכל מ"מ אין מתפגלים. ולפי"ז יתבאר בסוגין ב' דרגות ב"לאו גופא דזיבחא" דכל שהם לא חשובים כלל אעפ"י שהם אוכל אין בהם דין קרבן גם לענין להתפגל וכל שהם נאכלים ע"י הדחק כשליל ושליה חשיבי בהא דנה הסוגיא האם חשובים כקרבן לענין להתפגל. [ויעוי' בר"מ פ"ד ממאכ"א הי"ח שכ' על כל הדברים הנ"ל שאכילתם פטור אבל אסור מפני שאין אלו ראוים לאכילה וכו'" והעיר הגרי"ד דהא נתבאר לעיל בדברי הר"מ שהם כאוכל לקבל טומאת אוכלים, וצ"ל בדוחק דכוונתם שאינם "בשר" לדין נבילה וצ"ע].

עוד מבו' בר"מ דלא כמו שנתבאר להתוס' למסקנת הסוגיא דבשליה ושליל אין דין נותר וטמא אלא ס"ל שהם מתפגלים ויש בהם נותר וטמא, וביאור דבריו ס"ל דדקדוק לשון המשנה דיש בהם נותר וטמא (ולא ס"ל כהתוס' שכ' להשוות דין המשנה עם דין הברייתא, או כביאור דברי הברייתא כהחק נתן הנ"ל).

1. ובאמת יש לעי' מה הדין טמא שרץ וטבו"י דשרץ במקדש, והנה מה"ת טמא שרץ אסור רק במחנה שכינה ויש לברר האם גזרו בו רבנן. ובתוס' דל"א ע"ב (ד"ה ובטמאים) ובחולין ד"ב ע"ב מבו' דטמא שרץ אסור בעזר"נ (ולא ברירא האם כוונתם על טמא שרץ ממש או טבו"י דשרץ) אמנם בשיטמ"ק הביא גירסא בתוס' טבו"י ולא טמא שרץ ושמא כוונתו דדווקא טבו"י דמת החמירו ולא בשרץ. [ואף שנתבאר בשי' רש"י דע"כ לא איירי במתני' בטבו"י דזב מ"מ אין ראיה לטבו"י דשרץ דשמא המשנה על טבו"י דמת] וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-1)
2. משום שהוא מכשיר ולא מכפר (ולכאו' לפי"ז ה"ה כל המכשיריים ולא מכפרים) והא דלא תני במתני' במנחות חוץ מן קרבנות הזב והזבה וכו' משום שהם צריכים עכ"פ סמיכה מדרבנן משא"כ פסח בכור ומעשר אי"צ סמיכה אפי' מדרבנן. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובעיקר שי' הר"מ יש מן הראשונים שחלקו וס"ל דאפי' למ"ד שהמזרח היה משוך לצד צפון (ונמצא כולו כנגד הפתח) מ"מ למ"ד שמתחילת העזרה הוי צפון (ולא רק כנגד המזרח) כל החצי הצפוני היה צפון אפי' שאי"ז כנגד קיר המזרח, אמנם בשי' הר"מ מבו' דרק מקיר המזרח עד קיר העזרה הוי צפון אפי' להאי מ"ד. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויש להעיר על דברי הגר"ח דכמו שלגבי דין הנאכלים אמרי' שחייבה תורה בלא שניתר לטהורים א"כ ה"ה י"ל שהוא מדין הנקרבים וחייבה תורה בלא שראוי להקרבה, וא"כ שוב אין ראיה שחייבה תורה עליו מדין הנאכלים בלא שניתר לטהורים. וצ"ל דס"ל להגר"ח דלגבי אכילה הדין ניתר לטהורים הוא תנאי בעלמא הנלמד מ"כל טהור" ולגבי נקרבים בעי' "אשר יקרב" שיהא ראוי להקרבה (מעיקר הדין ולא כתנאי בעלמא), וא"כ ע"כ באין ראוי להקרבה יש לחייב מדין הנאכלים ולא מדין הנקרבים. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובמילואים לקר"א (רודנסקי) הביא מתוס' רבינו אלחנן בע"ז (ד"ה ע"ב ד"ה מנין) שמבו' מדבריו להדיא שחיה לר"ל אינה ראויה לקרבן [עיי"ש שדימה זאת למחוסר אבר לבן נח]. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולא נתפרש בגר"ח אם איירי בכל פסולים שאם עלו ירדו ואפי' בע"מ וכדו' או דווקא בפסולים שנחלק ר"י עם ר"ש. והנה בתוס' מנחות ד"ו ע"ב מבו' דיצא דמה לר"י לא יקנחנו ונתבאר שם מדבריהם דכ"מ דר"י פליג דלא חשיב הכשר במק"א מחמת שכשר בבמה היינו כלפי האימורים אולם כלפי הדם עצמו אם עלה לא ירד. והנה אם כוונת הגר"ח דווקא בפסולים שר"י פליג עם ר"ש נמצא שיסוד דבריו מבוארים בתוס' הנ"ל [אלא שבדברי התוס' משמע שדווקא כשזרקו לא יקנחנו ומדברי הגר"ח משמע שאפי' עלה הדם בכוס דינו שעלה לא ירד ויזרקנו] אולם אם דברי הגר"ח אפי' בפסולים שר"ש מודה שאם עלו ירדו [וכ"ה ריהטת הר"מ והגר"ח דלא חילקו כלל ומשמע דאיירי בכל הפסולים] נתבאר לפי"ז חידוש יותר גדול בדברי הגר"ח דאפי' בפסולים שאין הכשר במק"א כלל אם עלה לא ירד. והדברים צע"ט מ"ש הדם שאם עלה לא ירד אפי' אין לו הכשר במק"א מהאימורים שאם הם עצמם נפסלו בפסול שאין לו הכשר במק"א דינם שאם עלו ירדו. [↑](#footnote-ref-6)
7. ונתבאר שם בגר"ח להדיא בסו"ד דכל הנידון **דווקא** להאי מ"ד דלר"ש שאם עלו לא ירדו כיון שהועילה הזריקה בקרבן שאם עלו לא ירדו ודאי עושה שיריים. [↑](#footnote-ref-7)
8. לכאו' כוונתו דאם עלו כוס הדם ע"ג המזבח יהא דין לזורקו, אמנם צ"ע דאם כלפי הדם לא אכפ"ל שאין לו הכשר במק"א א"כ מ"ט כלפי הקטרת אימורים דינא דלא ירדו דווקא אם יש להם הכשר במק"א (ומשמעות דברי הגר"ח דאיירי בכל הפסולים שאין להם הכשר כלל במק"א אפי' בבמה). ואולי כוונת הגר"ח דווקא כשזרקו ודו"ק. [↑](#footnote-ref-8)
9. הנתבאר לפי"ז מדברי הגר"ח ששֵם שירים בדם שבכוס הוא גופא טעם שלא יהא בו עוד זריקה. ויש לתמוה ממש"כ הגר"ח (במעה"ק) דכל ד' מתנות אחר מתנה ראשונה נעשה הדם שבכוס לשירים ומבו' דהשֵם שירים אינו חיסרון שלא יעשו בו זריקה. וי"ל בזה דמ"מ לגבי שאר זריקות אין נחשב לשירים וכלפי זריקה הראשונה המעכבת שבקרבן נעשה לשירים ואין ראוי עוד לזריקה זה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ולכאו' לדברי הגר"ח יותר בקל הוי שירים מלדחות השירים שבצואר וא"כ מוכרח דלהר"ר אפרים לא הוי דחוי, אמנם אי"ז הכרח דכ"ד הגר"ח דיותר הוי שירים לפוסלם ולהשפך ליסוד ונידון הר"ר אפרים שיחשב שירים שיהא דינו ליסוד ודו"ק. [↑](#footnote-ref-10)