פרק ד
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות - הרב איתמר אלשטיין

**מסכת תרומות**

**פרק רביעי - המפריש**

**ביאורים והערות ומראי מקומות ע"ס המשניות**

**חורף פ"ג**

**ביהמ"ד 'אבן ישראל'**

**תוכן ענינים**

[משנה א' 3](#_Toc124263496)

[פלוגתת האחרונים האם שיעור תרומה דרבנן מעכב 5](#_Toc124263497)

[משנה ב' 6](#_Toc124263498)

[שיעור תרומה מדרבנן בזה"ז - משנה ג' 7](#_Toc124263499)

[תרם פחות מכשיעור – משנה ג' 8](#_Toc124263500)

[בהכי אמדתיך - משנה ד' 8](#_Toc124263501)

[סוגית הגמ' כלך לך אצל יפות – שיטת הרמב"ם 8](#_Toc124263502)

[שיעור התרומה למעלה - משנה ה' 9](#_Toc124263503)

[בדין תרומה עולה באחד ומאה - משנה ז' 9](#_Toc124263504)

[תערובת שחורות ולבנות - משנה ח' 11](#_Toc124263505)

[בשיטת ר"א דלא מצרפים תאנים שחורות ותאנים לבנות. 12](#_Toc124263506)

[משנה י"ב 12](#_Toc124263507)

# משנה א'

במשנה המפריש מקצת תרומה ומעשרות מוציא ממנו תרומה עליו אבל לא למקום אחר.

כתב הר"ש דמיירי שהיה לו ק' סאין טבל והוציא סאה תרומה ובדעתו להפריש עוד סאה, חוזר ומוציא מאותו הכרי עוד סאה דהטבל הוא שעולה בידו ולא מה שכבר מתוקן, אבל אינו יכול להפריש מהכרי על מקום אחר דלגבי אחריני תלינן דילמא מן המתוקן הוא מוציא עליהן ולא מן הטבל שבידו.

וצ"ב איך מוציא מהכרי לתקן אותו דילמא מוציא מהתרומה וא"א להפריש מפירות שכבר הם תרומה, ועוד קשה דילמא מוציא מהחולין המתוקנים וא"א להפריש מהפטור על החיוב [וכה"ק רעק"א], עוד צ"ב מהו החילוק דלגבי תיקון הכרי אמרינן שעולה בידו טבל ולגבי אחריני תלינן דילמא עולה בידו מן המתוקן.

וברא"ש כתב וז"ל והיינו טעמא דכשאדם תורם כריו א"א לו להוציא כל התרומה בב"א אלא מרים וחוזר ומרים הילכך אפי' הפסיק ביניהם יום או יומיים אין לחוש דמה לי הפסק מועט ומה לי הפסק מרובה, ונראה הגדר בזה דכיון דכשהפריש את הסאה תרומה היה בדעתו להפריש עוד סאה חשיב שב' ההפרשות הוי מעשה אחד גדול של הפרשת תרומה ולכך אמרינן שעולה בידו טבל דחשיב כאילו הכל חל בב"א דהוי מעשה אחד של הפרשה, דכיון דההפרשה השניה הוי המשך להפרישה הראשונה ההפרשה השניה מאיליו מתפרשת ואזלא על הטבל שאינו מתוקן, משא"כ לגבי תיקון כרי אחר כיון שכבר חל סאה תרומה בתוך הכרי חיישינן שעולה בידו תרומה, אלא דבר"ש הביא מהירושלמי דפליגי בה ואיכא מ"ד דמיירי מתני' גם בסתם והתם קשה איך מהני הרי כבר תרם וחל סאה תרומה ומדוע אמרינן שעולה בידו טבל.

בראב"ד בהשגות [פ"א ממעשר הט"ו] כתב וז"ל 'אבל ודאי שמה שתרם ועישר קדושים הם, שהממעט במעשר מעשרותיו מתוקנים ופירותיו מקולקלים לפי שהן טבל וחולין מעורבין, ועל הכרי קאמר שאינו מוציא ממנו על מקום אחר לפי שהוא טבל גמור מפני שהוא דומה כמפריש מן הפטור על החיוב', ובמקד"ד [נ"ה ה'] נראה שפי' דבריו דמחד גיסא חל קדושת תרו"מ על הפירות ומאידך גיסא השירים לא הותרו ולכך על הך כרי יכול להפריש, משא"כ על כרי אחר חשיב כמו מהפטור על החיוב, ועיין בחזו"א שכתב כעי"ז.

אמנם י"ל דאין כונת הראב"ד דהשירים לא הותרו אלא כמש"נ דכלפי כרי אחר כיון שחלק מהך כרי מתוקן א"א להפריש דהוי מהפטור על החיוב משא"כ על הך כרי אמרינן דהך תרומה מיצטרף עם ההפרשה הראשונה וחשיב שהכל הוי חד הפרשה על הכל.

ובדעת ר"מ דאף מוציא הוא למקום אחר תרומה ומעשרות, כתב הראב"ד דטעמיה דר"מ משום ברירה ועיין במשנה ראשונה מה שדן בדבריו.

ברמב"ם פי' את המשנה באופ"א שכתב בפי' המשנה וכ"ה בהל' [פ"ג ה"ז] המפריש מקצת התרומה אותו המקצת אינו תרומה והרי הוא כחולק הכרי, ואעפ"כ צריך להפריש תרומת אותו מקצת ממנו ולא יפריש עליו מפירות אחרות, מבואר ברמב"ם חידוש דכשמפריש חלק משיעור התרו"מ לא חל כלום, אלא דצ"ב דבשלמא במעשר איכא שיעור מדאורייתא י"ל דסובר הרמב"ם דבפחות מהשיעור לא הוי מעשר, אבל בתרומה דליכא שיעור מדאורייתא מדוע שלא יחול התרומה דאורייתא, ויעויין בשנות אליהו פאה [פ"א משנה א' ד"ה והבכורים] שכתב הגר"א ואם פיחת משעור שתיקנו חכמים עדיין התבואה בטבלה וצריך להוסיף עוד עד השיעור, וכ"ה במשנה למלך [פ"א ממתנות עניים הט"ו] ובש"ך

מבואר בדבריהם דהשיעור דרבנן בתרומה אינו רק דלכתחילה צריך ליתן הך שיעור, אלא הוי שיעור בעצם של תרומה והכרי הוי טבל כל שלא נתן הך שיעור.

אלא דצ"ב אם לא חל התרומה מדוע צריך להפריש את השאר ממנו ואינו יכול להפריש מפירות אחרות, ובש"ך [של"א קו'] כתב דהטעם הוא מפני שנראה כמפריש מטבל על חולן, והיינו דהוי דין דרבנן שנראה כמפריש מהחיוב על הפטור, אמנם לעיל נתבאר דאיכא מקומות שחל קריאת שם בלא שחל קדושת תרומה, וביארו דחל הבירור שהך פירות הם התרו"מ אפי' שלא חל עדיין קדושת תרומה, ולכך אינו יכול להפריש ממקום אחר דכבר חל הקריאת שם וא"כ ה"נ הכא י"ל דאע"ג דבמקצת חל קדושת תרו"מ אבל מ"מ חל הבירור דהם התרו"מ על הפירות.

# פלוגתת האחרונים האם שיעור תרומה דרבנן מעכב

בשנות אליהו פאה [פ"א משנה א' ד"ה והבכורים] שכתב הגר"א ואם פיחת משעור שתיקנו חכמים עדיין התבואה בטבלה וצריך להוסיף עוד עד השיעור, וכ"ה במשנה למלך [פ"א ממתנות עניים הט"ו] ובש"ך

בפרי יצחק [ל"ד] על האחרונים הנ"ל והוכיח דשיעור תרומה דרבנן אינו מעכב, דלא הוי טבל דרבנן אלא הוי חובה על הגברא ליתן לכהן הך שיעור, והביא מהגמ' בקדושין [דף נ"ח] דגונב טבלו של חבירו הגנב משלם דמי טבלו ומשום דהנגנב אומר דיכול לפטור בחטה אחת את הכרי, ותמוה דאם איכא שיעור דרבנן א"כ השיעור תרומה דרבנן מעכב ולא הוי של הנגנב.

ובספר

כתב הגר"ח שמולביץ זצ"ל דגם לדעת המשל"מ דשיעור תרומה דרבנן מעכב אינו טבל כמו טבל דאורייתא דלכהן יש חלק בגוף הפירות, אלא ודאי דאין לכהן חלב בפירות, אלא דסברי המשל"מ דהשיעור תרומה דרבנן מעכב את האכילה.

ועיין לשון הרמב"ם [פ"ג מתרומות ה"א] שכתב ולכתחילה לא יפריש אלא כשיעור שנתנו חכמים, מבואר בדברי הרמב"ם דהשיעור מדרבנן הוי רק דין לכתחילה.

ויעויין בתוס' [ב"מ י"א ד"ה עישור] שכתבו

עוד יעויין בקרית ספר [פ"ג מתרומות ] שמבואר בדבריו להדיא כדעת הפרי יצחק ויתבאר לקמן בעז"ה.

# משנה ב'

במשנה מי שהיו פירותיו במגורה ונתן סאה לבן לוי וסאה לעני מפריש עוד שמנה סאין ואוכלן דברי ר"מ וחכמים אומרים אינו מפריש אלא לפי חשבון.

# שיעור תרומה מדרבנן בזה"ז - משנה ג'

במשנה שיעור תרומה עין יפה וכו'.

בשו"ע [של"א י"ט] מבואר דבזה"ז דהכל טמא ועומד לשריפה אין דין ליתן את הך שיעורים לכהן, והיינו משום דהך שיעורים תיקנו בשביל הנתינה לכהן שתהיה בעין יפה ובעומד לשריפה ליכא רווח לכהן.

ויל"ע דמבואר שם ברמ"א דמיירי גם בתרומה שיכול לשורפה ולהנות בזמן השריפה וא"כ מדוע שלא יהיה דין עין יפה בתרומה טמאה בשביל שהכהן יהנה בשריפתה, וי"ל דכיון דהוי הנאה מועטת לא תיקנו עין יפה לכהן, עוד י"ל דכיון דהישראל מפסיד את האכילה והכהן הוי רווח של שריפה לא תיקנו בכה"ג.

ויעויין בביאור הגר"א שם דכתב דבזמן שהיה תרומה טהורה גם בתרומה טמאה היה הנך שיעורים, ורק בזה"ז דהכל טמא ועומד לשריפה ליכא להנך שיעורים, וצ"ב הסברא בזה.

# תרם פחות מכשיעור – משנה ג'

במשנה תרם ועלה בידו אחד משישים תרומה ואינו צריך לתרום חזר והוסיף חייב במעשרות, עלה בידו משישים ואחד תרומה ויחזור ויתרום.

האחרונים פליגי בתרומה פחות מכשיעור, דדעת המשל"מ דבמפריש פחות משיעור ואין דעתו להשלים לא הוי תרומה כלל דהשיעור דלכה"פ עין רעה מעכב, ואם דעתו להשלים חל שיעור כפי הפרשתו, וא"כ במשנה הכא דתנן עלה בידו מששים ואחד תרומה ויחזור ויתרום דמבואר דגם בפחות מכשיעור חל התרומה ע"כ צ"ל דהיה בדעתו לתרום כשיעור אלא שעלה בידו פחות מכשיעור, ולפי"ז מבואר דאם עללה בידו כשיעור אחד משישים אפי' שהיה בדעתו לתרום יותר כיון דמ"מ עלה בידו כשיעור הוי תרומה ואינו יכול להוסיף על התרומה.

ודעת הפרי יצחק שגם באין דעתו להשלים אפי' הפריש פחות מכשיעור חל התרומה, וא"כ הסיפא מיירי אפי' באין דעתו להשלים, וברישא דחל התרומה לכא' מיירי דוקא באין דעתו דבדעתו כתב שם הפרי יצחק שלא חל כלום, אולם י"ל דכל דברי הפרי יצחק היינו שמפריש מדעתו פחות מכשיעור ודעתו להוסיף דבזה לא חשיב מעשה דלא חל חלק, אבל כשתורם מאומד הוי מעשה דאומד ותמיד חל התרומה, אלא דבפחות מששים כיון דאיכא שיעור צריך להוסיף משום הדין נתינה.

# בהכי אמדתיך - משנה ד'

במשנה האומר לשלוחו צא ותרום תורם כדעת בעה"ב אם אינו יודע דעתו של בעה"ב תורם בבינונית אחת מנ', פיחת עשרה או הוסיף עשרה תרומתו תרומה.

בר"ש כתב דהא דבפיחת עשרה או הוסיף עשרה תרומתו תרומה היינו משום דהשליח אומר בהכי אמדתיך, וצ"ב בגוונא דבעה"ב יאמר שאין בדעתו לתרום כשיעור שתרם השליח וכי בכה"ג לא יהיה תרומתו תרומה וצ"ב איך חל התרומה גם בגוונא שבעה"ב אומר שלא היה בדעתו הך שיעור, ונראה דכיון דכיון שהמשלח לא אמר מהו השיעור חשיב ששלח את השליח לתרום כפי איך שהשליח יאמוד את דעתו ולכך גם אם הבעה"ב אומר שלא היה כך דעתו מ"מ כיון שמינהו הסכים ונתן לשליח את הכח לתרום כפי איך שהשליח אומד את דעתו.

ברמב"ם [פ"ד ה"ז] מבואר דמיירי שתרם באומד ועלה בידו יותר מעשרה או פחות מעשרה, ומבואר דאם הוסיף מדעתו לא מהני, וצ"ב דבגמ' מבואר דפיחת עשרה או הוסיף עשרה הוי תרומה משום דהשליח אומר בהכי אמדתיך, וא"כ מדוע אם השליח מוסיף מדעתו לא הוי תרומה, וקשה ממ"נ דאם בהכי אמדתיך לא מהני א"כ מדוע כשתרם מאומד ועלה בידו מהני הסברא דבהכי אמדתיך, ותמוה הצירוף של בהכי אמדתיך אם תרומה מאומד וצ"ע.

# סוגית הגמ' כלך לך אצל יפות – שיטת הרמב"ם

בגמ' ב"מ [כ"ב ע"א]

ברמב"ם [פ"ד ה"ג] כתב התורם שלא ברשות או שירד לתוך שדה חבירו וליקט פירות שלא ברשות כדי שיקחם ותרם אם בא בעה"ב ואמר לו כלך אצל היפות אם היו שם יפות ממה שתרם תרומתו תרומה שהרי אנו מקפיד וכו', וצ"ב דבגמ' מבואר דמהני רק בדשוייה שליח וברמב"ם לא הזכיר כלל דמינהו שליח אלא אפי' שתרם שלא ברשות אם נמצאו יפות תרומתו תרומה.

ובכסף משנה כתב דבגמ' בקדושין [נ"ב] משמע דמיירי גם בלא שליח, וכתב דכיון דלמתרם קאי ועוד דהוי מצוה בגילוי דעת למפרע סגי, וצ"ב איך מהני גילוי דעת ליעשות שליח למפרע, ויש מהאחרונים שלמדו בשיטת הרמב"ן דמהני דין זכין בתרומה, וא"כ י"ל דכיון שלמתרם קאי והוי מצוה א"כ כשמגלה דעתו שרוצה א"כ אמרינן דלמפרע רצה והוי זכות ושייך שיהני ויהיה שליח מדין זכין.

ובמל"מ כתב דהתרומה נעשית מכאן ולהבא, וכ"כ בשיטה לא נודע למי בקדושין שם וצ"ב איך שייך דבזמן התרומה לא היה שליח ונעשית תרומה מכאן ולהבא, ויש שפי' דהתרומה חלה ע"י הבעלים מדין תרומה במחשבה דכיון שאומר כל אצל יפות איכא גילוי דעת שרוצה את התרומה וחלה תרומה במחשבה, והיינו דסגי בהך ניחותא ליחשב מחשבה שמחילה תרומה.

# שיעור התרומה למעלה - משנה ה'

במשנה המרבה בתרומה ר"א אומר אחד מעשרה כתרומת מעשר וכו' ר' ישמעאל אומר מחצה חולין ומחצה תרומה ר' טרפון ור"ע אומרים עד שישייר שם חולין.

בטעמיה דר"ט ור"ע דבעינן שישייר חולין וסגי בהכי כתב הר"ש דבעינן ראשית ששיריה ניכרים ולכך סגי במשהו חולין דבמשהו חשיב שיריה ניכרים, ובטעמיה דר' ישמעאל דמחצה חולין כתב הר"ש דילפינן מקרא דראשית דגנך דיו לראשית שיהא כדגן, וצ"ב בגדר הדין האם הוי מדין שיריה ניכרים ויליף ר"י מקרא דבעינן ניכר ע"י מחצה, או דילמא דהוי דין אחר מילפותא דא"א לתרום יותר מחצי, ויתכן דגדר הדין בזה הוא דהדין תרו"מ אינו ליתן מתנות לגבוה דא"כ ודאי שעדיף ליתן כמה שיותר, אלא גדר הדין הוא שיהיה לגבוה חלק בפירות חולין, וגבוה יהיה שותף בפירות חולין של האדם, וע"ז איכא ילפותא דדיו לראשית שיהא כדגן וא"א שיהיה יותר מהדגן, אמנם יתכן דגם גדר הדין בשיריה ניכרים הוא דלא הוי מתנה לגבוה אלא שותפות בפירות חולין ולכך בעינן שיהיה שיריה ניכרים.

בר"ש כתב דהיתר דהוי טבל שמעורב עם תרומה תקנתו שיעשהו תרומת מעשר על הכרי, ובר"ש כתב דהבעלים יכול להפריש תרומ"מ כמבואר בגמ' גיטין ל"א ע"א, וכתב הר"ש אי נמי כשנטל רשות מן הלוי משמע דלא ברירא לר"ש הך דינא, וברע"ב כתב שהבעלים יתנהו ללוי שיעשהו תרומת מעשר, ותמוה מדוע הוצרך הרע"ב לכך הרי מבואר בגמ' גיטין דהבעלים יכול להפריש תרומת מעשר, והעירו בזה בתוס' אנשי שם ובתוי"ט.

# בדין תרומה עולה באחד ומאה - משנה ז'

במשנה ר"א אומר תרומה עולה באחד ומאה.

בר"ש הביא מהירושלמי וז"ל מנן שהן עולין אמר רבי יונה כתיב מכל חלבו את מקדשו ממנו דבר שאת מרים ממנו שאם נפל לתוכו מקדשו וכמה הוא אחד מק'.

בתוס' נידה [דף מ"ז ע"א] דנו התוס' דבגמ' שם אמרינן דדמוע דרבנן מפקיע חיוב חלה דרבנן מבואר דדין דימוע בתרומה הוי רק דרבנן, וכתבו התוס' בשם הריב"א דמכאן ראיה דמדאורייתא תרומה בטילה ברוב והדין דימוע הוא דרבנן והסיפרי הוי אסמכתא בעלמא, וכתבו התוס' דיש לדחות הראיה דמדאורייתא הכל נאסר לזרים מטעם התערובת תרומה שאינה ניכרת אבל מה שגם החולין נחשבו כתרומה ליפטר מהחלה כאילו הכל תרומה זה הוי דין דרבנן.

מבואר בתוס' דבדין דימוע נאמרו ב' דינים, א' דתרומה אינה בטילה של תערובת עד ק' ובזה כתבו התוס' בנידה די"ל דהוי דין דאורייתא, ונאמר עוד דגם החולין נחשבים כתרומה ונפק"מ שפטורים מחלה בודאי זה הוי דין דרבנן, וצ"ב הגדר בזה דרבנן עשו דכל החולין יחשבו כתרומה.

ברש"י במנחות [ע"ז ע"ב ד"ה מדמעת] מבואר דדין דימוע דאורייתא, דהגמ' שם מסת' אם תרומת חלות תודה מדמע וכתב רש"י דגבי דימוע לא אשכחן דמיעט בקרא מבואר דדין דימוע דאורייתא, וברש"י תמורה [דף ד' ע"א] כתב דתרומה נקרא דמעתך בתורה משום דתרומה מדמעת הרי דהדין דימוע הוא דאורייתא, ובתוס' באמת הק' דדימוע דרבנן.

ובגמ' פסחים [מ"ד ע"א] וכל איסורים שבתורה אין היתר מיצטרף לאיסור והתנן המקפה של תרומה והשום והשמן של חולין ונגע טבו"י במקצתן לא פסל אלא מקום מגעו בלבד והוינן בה מקום מגעו אמאי פסלה הא בטלי להו תבלין ברוב ואמר רבה בר בר חנה מה טעם הואיל וזר לוקה עליהן בכזית וכו', וכתב שם רש"י מקום מגעו אמאי פסל הא בטלו להו תבלין ברובא דקס"ד דימוע מדרבנן הוא דאסור, ואמר רבה בר בר חנה דימוע מדאורייתא הוא וזר לוקה עליו בכזית משום דיש שם תרומה עלה הלכך לגבי טומאה נמי שם תרומה עלה, ומיהו לא חמירא כתרומה עצמה ליפסול את כולן, ומ"ט זר לוקה עליו בכזית משום זרות הא לא אכל כזית תרומה לאו משום דהיתר מצטרף לאיסור, מבואר ברש"י דאם דימוע דרבנן טבו"י אינו פוסל אפי' מקום מגעו ואם דימוע דאורייתא פוסל מקום מגעו, וצ"ב מדוע אם דימוע דרבנן אינו פוסל מקום מגעו דלכה"פ יפסל מדרבנן, ונראה הביאור בזה דאם דימוע דרבנן כל הדין הוא שהתרומה אינה בטילה אבל החולין נשאר חולין ואין שם תרומה על התערובת ולכך מק' הגמ' מדוע הוא פוסל את מקום מגעו הרי הוי חולין, משא"כ אם דימוע דאורייתא גדר הדין הוא שהכל נעשה תרומה ולכך פוסל מקום מגעו, אלא דמ"מ מבואר דהחולין לא נעשים תרומה ממש כש"כ רש"י דלא חמירא כתרומה עצמה ליפסול את כולן, וכן מבואר בגמ' דהטעם שזר לוקה אם אכל כזית מהתערובת משום דהיתר מיצטרף לאיסור ובלא"ה אינו לוקה משום דהזר לא אכל כזית תרומה, והיינו דאין החולין נהפכים לתרומה דלא נעשה נס גדול כ"כ שחולין נהפכים לתרומה, אלא ששם התערובת הוא תרומה ולכך פוסל מקום מגעו, אבל שיעור התרומה כאן הוא כזית.

ולדברי רש"י אתי שפיר גדר הדין דימוע והיינו דבעלמא בחולין חד בטל בתרי ובתרומה אינו בטל ואיך אינו בטל הרי חד בתרי בטל, ובהכרח גדר הדין בדימוע דאורייתא שכל התערובת חשיבי כתרומה והיינו דשם התערובת הוא תרומה, ולכך שייך שהתרומה לא תתבטל, וגדר הדין בזה נראה דתרומה חשיבי והופכת את על התערובת לשם תרומה.

# תערובת שחורות ולבנות - משנה ח'

במשנה ר"י אומר תאנים שחורות מעלות את הלבנות לבנות מעלות את השחורות.

לכא' צ"ב מדוע תאנים שחורות מעלות את הלבנות הרי אינם בכלל התערובת דהרי מיירי גם בידוע איזה תרומה נפלה דבלא ידוע מודה ר"ע, וכתב הר"ש בשם הירושלמי דהטעם הוא משום שאם רצה טוחן ומתיר כלומר שאם דורסן מתערבין הכל ועולה וצ"ב הסברא בזה., ובתפא"י ובשנו"א כתבו דכיון דדימוע דרבנן הקלו משום הך סברא אבל עדיין תקשי לדעת רש"י בפסחים ועוד דהדין דימוע הוא דאורייתא איך מקילים משום הך סברא דיכול לדורסן, וצ"ל דבאמת כל הך קולא הוי בתרומת פירות דרבנן.

וצ"ל דהגדר בהך קולא דכיון דיש אפשרות שכל התאנים יהיו בכלל התערובת משום כך מקילים להחשיב את כל התאנים כתערובת, והיינו דגדר הקולא הוא שמצרפים את כל התאנים שיש אפשרות ויש גוונא מסויים שהם בכלל התערובת.

בתוי"ט הק' דהדין הוא דאין מבטלין איסור לכתחילה וא"כ אסור לו לדורסן ולהתיר, ואיך אמרינן דכיון שיכול לדורסן ולהתירן חשיבה כל תערובת אחת והכל מיצטרף לבטל, והביא דכל הדין דאין מבטלים איסור לכתחילה היינו להרבות בתערובת ולהביא עוד פירות, אבל אם משנה רק את הצורה של התערובת ליכא איסור דאין מבטלים איסור לכתחילה, אמנם לול"ד י"ל דאפי' אם אסור לעשות כן איכא להך קולא, דאין הכונה דיכול לעשות בפועל אלא זה שיש אפשרות שהך תערובת תהיה בצורה אחרת ובכה"ג איכא ביטול כבר הקלו דליכא דימוע.

# בשיטת ר"א דלא מצרפים תאנים שחורות ותאנים לבנות.

במשנה ר"א אוסר.

מבואר במשנה דלר"א לא מצרפים תאנות שחורות ולבנות לעלות את התרומה באחד ומאה, ומבואר דאפי' בגוונא שלא ידוע מה נפל לא מצרפים ואפי' דבגוונא שלא יודע מה נפל הכל חשיב תערובת אחת וצ"ב הסברא בזה, ומבואר דחשיב כב' דברים שאינם תערובת אחת.

ובתרומת הדשן [סי' ל"ג] הובא בשו"ע [אור"ח רכ"ה ד'] הוכיח משיטת ר"א דתאנים שחורות ולבנות חשיב ב' מינים וכתב דאם בירך שהחיינו על תאנים שחורות כשאוכל אח"כ תאנים לבנות מברך שוב שהחיינו.

וצ"ב הרי פליגי עליה דר"א ועוד דלר"א גם תאנים גדולות וקטנות ומלבנים ועגולים וכודו' אינם מצטרפים והתם ודאי לא הוי ב' מינים לגבי ברכת שהחיינו ולשאר דיני התורה, אלא בהכרח דכל שינוי בפרי דידעינן שאינו בתערובת לגבי הפרי שנפל הוי שינוי ואיך הביא התרומת הדשן ראיה מתאנים שחורות ולבנות, וכבר הק' כן בביאור הגר"א שם.

# משנה י"ב

במשנה שתי קופות ושתי מגורות שנפלה סאה תרומה לתוך אחת מהם ואין ידוע לאיזו מהן נפלה מעלות זו את זו.

בר"ש הק' דתניא בתוספתא בזו מאה ובזו אין מאה הרי אומר לתוך ק' נפלה, וקשה מאי נפק"מ במאי דאמרינן לתוך ק' נפלה הרי כיון שלא יודע לאיזו מהם נפלה מעלות זו את זו כדתנן במשנה, ותי' דבתרי גברי לא אמרינן דמעלות זו את זו דכל הדין דמעלות זו את זו הוי רק כשדרכן להתפנות ולהתערב עיי"ש.

בב"י [קי"א] הביא מהרשב"א שפליג על הר"ש והק' דלא משמע דאיכא חילוק בין אדם אחד לב' בנ"א, וכתב הרשב"א לתרץ דכשיש ק' בקופה אחת כיון שהך קופה בין כך מותרת כיון שיש בה ק' לא חשיב שב' הקופות מעורבות יחד, דרק אם שניהם בספק חשיבה כל תערובת אחת ומעלות זו את זו, אבל היכא שיש בקופה אחת מאה ומן הדין מותרת בפנ"ע גם בלא הקופה השניה אינם מעלות זו את זו.