חצר ז - בדין קלוטה לענין קנין חצר, ובדין חצר משום אינטורי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ה' נר א' דחנוכה תשע"א

א] גיטין דע"ט., א"ל ר' אבא לעולא כמאן כרבי דאמר קלוטה כמי שהונחה דמיא, א"ל אפילו תימא רבנן עד כאן לא פליגי רבנן עליה דרבי אלא לענין שבת אבל הכא משום אינטורי הוא והא קא מינטר וכו', אמר רבא וכו' דאמר רבי קלוטה כמי שהונחה ופליגי רבנן עלי', ה"מ לענין שבת אבל הכא משום אינטורי הוא והא מינטר.

והנה בפשוטו מבו' מזה, דכל הא דקונה אדם דבר המגיע לאויר חצרו אף קודם שנח בחצר, הוא רק משום דעיקר קנין חצר הוא משום אינטורי והא קא מינטר, והיינו דשאני דיני הקליטה בקנין חצר מדיני הקליטה בשבת, ובחצר הוי הדין, דכל שנקלט בשמירת החצר, ה"ה נקנה בקנין חצר.[[1]](#footnote-2)

ובזה נ' לבאר ד' התוס' בסוגיין, דמבו' בדבריהם כמש"כ המהרש"א דלס"ד דגמ' הוי הדין דלר"ע דס"ל דקלוטה כמי שהונחה אף למעלה מן המחיצות, ה"ה מגורשת אף באויר שלמעלה מן המחיצות, ולמסקנא דגמ' אינה מגורשת אלא באויר המחיצות דמינטר, ונ' בביאורו דהוא משום דלס"ד דמי דין הקליטה לענין קנין חצר לדין הקליטה בשבת, וכיון דר"ע ס"ל לענין שבת דקלוטה כמי שהונחה אף באויר שלמעלה מן המחיצות, הרי דה"נ לענין קנין חצר ה"ה קונה אף באויר שלמעלה מן המחיצות, אך למסקנא דשאני דין הקליטה בקנין חצר מדין הקליטה בשבת, הרי דאף דלענין שבת ס"ל לר"ע דקלוטה כמי שהונחה, מ"מ לענין קנין חצר ל"ה קלוט, אלא בשנכנס לאויר המחיצות, שה"ה קלוט בשמירת החצר.[[2]](#footnote-3)

וכ"ה מבו' להדיא בתוס' הרא"ש ב"מ די"ב., ז"ל, אויר שאין סופו לנוח וכו', ויש ליישב האי בעיא אפי' למ"ד קלוטה כמי שהונחה ומחייב זורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע, דדילמא הכא איפכא דמשום אינטורי הוא והא לא מינטר, עכ"ל, והרי להדיא דהא דלר"ע לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לענין קנין, הוא משום דמשום אינטורי הוא והא לא מינטר, וודאי אין כוונת הרא"ש דל"מ אויר שאין סופו לנוח משום דינא דחצר המשתמרת, אלא היינו דכיון דלא מינטר לא אמרינן בזה קלוטה כמי שהונחה, ולמד לזה הרא"ש ממש"א בסוגיין דאפי' לרבנן דקלוטה לאו כמי שהונחה הכא משום אינטורי והא קא מינטר, והרי דשאני דיני הקליטה לענין קנין חצר מדיני הקליטה לענין שבת, ולענין קנין חצר הוי הקליטה ע"י שנקלט בשמירת החצר, וה"נ הוא לדעת ר"ע, דאף דלענין שבת אמרינן קלוטה כמי שהונחה, מ"מ לענין קנין חצר ל"ה קלוט, אלא בשנקלט בשמירת החצר.

ב] ויש ללמוד כן גם מד' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, הא דאמרי' קלוטה כמי שהונחה ופליגי רבנן עליה ה"מ לענין שבת אבל הכא משום אינטורי הוא והא מינטר, קשיא לי דהא בזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע הוא דאמרה רבי ומשמע דדכותה הוא דקאמר הכא דגבי גט הויא מגורשת, והיכי דמי כגון דזרק לה גט בביתה ונכנס בפתח זה ויוצא חוץ לביתה בפתח זה דקלוטה בתוך מחיצות הבית כמי שהונחה דמיא, וזה תימה והא רבא גופיה הוא דאיבעי' ליה בפ"ק דמציעא זרק ארנקי בפתח זה ויצא בפתח זה מהו אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי או לא וכו', וא"ת דהכא שאני דאיכא דעת אחרת מקנה אותו והתם במפקיר קא מיבעי' ליה, א"כ כי פרכינן לעיל כמאן כרבי דאמר קלוטה כמי שהונחה הו"ל לשנויי דהכא שאני דאיכא דעת אחרת מקנה, ואיכא למימר דקלוטה דקאמר הכא היינו כגון ההיא דלעיל שזרקו בביתה והיה ראוי לנוח שם בשעת זריקה ונשבה הרוח וקלטתו וזרקתו לחוץ או שנשרף ונמחק, דהשתא קרינן ליה מינטר בשעת כניסתו לרשותה, אבל אם מכח זריקתו יצא חוץ לרשותה קלוטה בכי הא לאו כמי שהונחה דמיא "דהא לא מינטר" וכו', עכ"ל.

והנה בפשוטו הא דמיבע"ל לרבא באויר שאין סופו לנוח, הוא משום דלקנין חצר בעינן שיהא החפץ מונח בחצר, וזהו דמיבע"ל בשאין סופו לנוח אם כמונח דמי או לא, אך בד' הרשב"א מבו' דהטעם לומר דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי, הוא משום דלא מינטר, וצ"ב מ"ט הוצרך לזה.

אך פשוט דהביאור בזה הוא, שהרי חזינן לענין שבת דאמרינן קלוטה כמי שהונחה אף היכא דאין סופו לנוח, וא"כ כיון דמבו' בסוגיין דכל דאמרינן קלוטה כמי שהונחה, ה"ז מהני גם לענין קנין חצר, ואך דשאני דיני הקליטה לענין קנין חצר, דתליא באינטורי, הרי נמצא לפ"ז דכל שנכנס החפץ לרשותו, הרי דאף אם הוי זה אויר שאין סופו לנוח, מ"מ אם אך ה"ה נקלט בשמירת החצר, בדין דנימא בזה קלוטה כמי שהונחה, ודין קלוטה כמי שהונחה הוא אף באויר שאין סופו לנוח, ובע"כ דהא דמיבע"ל לרבא באויר שאין סופו לנוח, הוא משום די"ל דלא אמרינן בזה קלוטה כמי שהונחה, כיון דלא מינטר.

ואמנם להצד דאויר שאין סופו לנוח כמונח דמי, בע"כ דחשיב כמינטר, שהרי כל הא דמהני בשהגיע החפץ לאויר אף דבעלמא לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, הוא משום דמשום אינטורי והא קא מינטר, וא"כ אם אויר שאין סופו לנוח לא חשיב כמינטר, א"כ ודאי דלא קנה, ובע"כ לפ"ז דבזה גופא הוא דקמיבע"ל, אם אויר שאין סופו לנוח חשיב כמינטר, כיון שמקום האויר מצ"ע הוי מקום דמינטר, אף דהחפץ אינו נשמר עי"ז, וע"כ אמרינן בזה קלוטה כמי שהונחה, או דכיון שאין החפץ נשמר בשמירת החצר, לא אמרינן בזה קלוטה כמי שהונחה.[[3]](#footnote-4)

ואמנם לכאו' בד' תוס' הרא"ש שהבאני לעיל סק"א משמע דפליג ע"ד הרשב"א, שהרי לא הוצרך לה"ט דמשום אינטורי והא לא מינטר אלא לדעת ר"ע דס"ל בעלמא דקלוטה כמי שהונחה דמיא, אך לדעת רבנן דס"ל בעלמא דקלוטה לאו כמי שהונחה, לא הוצרך הרא"ש לזה, ויל"פ דהוא משום דאף דבדין קלוטה כמי שהונחה בשבת מצינו דהוא אף בשאין סופו לנוח, מ"מ בדין קלוטה בקנין חצר, י"ל דהוא רק כשסופו לנוח.

אך באמת נ' דאין לדקדק מזה, די"ל דודאי הא דמיבע"ל לרבא באויר שאין סופו לנוח, הוא משום דמשום אינטורי והא לא מינטר, ואך דלדעת רבנן דס"ל בעלמא דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, וכל הא דלענין קנין חצר אמרינן דכמי שהונחה הוא משום דמשום אינטורי והא קא מינטר, פשיטא דכל דלא מינטר, לא אמרינן בי' קלוטה כמי שהונחה, וע"כ לא הוצרך הרא"ש לפרש אלא לדעת ר"ע דס"ל בעלמא דקלוטה כמי שהונחה, דלדעתו י"ל דגם לענין קנין אמרינן קלוטה כמי שהונחה ואף היכא דלא מינטר, וע"ז הוא שכתב הרא"ש די"ל דמודה ר"ע דלענין קנין חצר לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, כיון דמשום אינטורי הוא והא לא מינטר, וז"פ.

ג] אמנם הנה מד' הראב"ד בע"ז דע"א: נ' ללמוד דמפרש לזה בע"א, ז"ל, ואי קשיא לך הא דגרסינן במס' גיטין, ב' קופות וכו', אלמא אויר כלי לא קני עד שינוח בו, ואיכא למימר דשאני גט דמידי דמינטר בעינן דומיא דידה ובאויר כלי לא מינטר שאין מחיצות כלי עשויות לשמור מאוירן, אבל לענין קני' מדמטא לאויר כליו קנה, וגט נמי מדמטא לאויר חצרה דמנטרא מגורשת, ובכל מקום אויר רשות כרשות דמי, לבד משבת דפליגי ר' ורבנן בקלוטה כמו שהונחה דאפי' תוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו לדעת רבנן, והתם היינו טעמא דגמרינן לה ממשכן דהויא עקירה והנחה ממש, עכ"ל.

ומפורש בד' הראב"ד, דהא דשאני לענין קנין חצר דאויר רשות כרשות דמי, מלענין שבת דס"ל לרבנן דאף תוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הוא משום דבשבת גמרינן לה ממשכן דהויא עקירה והנחה ממש, וצ"ע דלכאו' זה דלא כמש"א בסוגיין, דהא דבקנין חצר מהני אויר ול"ד לשבת, הוא משום דהכא משום אינטורי הוא והא קא מינטר, ולא אמרו דהוא משום דשאני לענין שבת דבעינן דומיא דמשכן.

ובע"כ מד' הראב"ד, דמפרש דמש"א בגמ' דהכא משום אינטורי הוא והא קא מינטר, אי"ז הטעם בהא דשאני דין אויר לענין חצר מדין אויר לענין שבת, דבזה הוי הטעם דעד כאן לא פליגי רבנן אלא לענין שבת, והיינו משום דבשבת בעינן הנחה ממש דומיא דמשכן, ומשא"כ לענין קנין ל"ב הנחה ממש, ומש"א דהכא משום אינטורי והא קא מינטר, אתי לפרושי, דהגם דלענין קנין נמי בעינן אינטורי, מ"מ שפיר מהני באויר, דהא קא מינטר.

ועד"ז מצינו בחי' מכת"י בסוגיין, ז"ל, ע"כ לא פליגי רבנן עלי' דרבי אלא לענין שבת, פי' משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, אבל הכא משום אינטורי הוא והא מינטר, עכ"ל, והרי להדיא דמפרש דהטעם דמודו רבנן לענין גט, הוא משום דרק לענין שבת בעינן הנחה ממש, משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, ובע"כ דמש"א אבל הכא משום אינטורי והא מינטר, אתי לפרושי דהגם דלענין קנין נמי בעינן אינטורי, מ"מ שפיר מהני באויר דהא קא מינטר.[[4]](#footnote-5)

ד] ובזה מתבאר היטב מש"כ הראב"ד שם לחלק דלענין קני' מדמטא לאויר כליו קונה, אף דלא מינטר, אשר לכאו' הוא משום דהיכא דדעת אחרת מקנה מהני אף חצר שאינה משתמרת, וצ"ע דמ"מ היכא מהני באויר הכלי, הרי כל הא דמהני אויר החצר לקנות, הוא משום דקנין חצר תליא באינטורי והא קא מינטר, אך באויר כלי דלא מינטר, בדין דלא יקנה, דהגם דבדעת אחרת מקנה ל"ב חצר המשתמרת, אך באויר שמן הדין אינו קונה, וכל מה דמהני האויר לקנות הוא משום דמשום אינטורי והא קא מינטר, הרי דאויר שאינו משתמר, הדר דינא דאינו קונה.

ואין לומר דדעת אחרת מקנה עדיף, ובזה קונה אויר אף היכא דלא מינטר, דא"כ מ"ט לא משני הגמ' הכי, דאף לרבנן דס"ל דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, מ"מ בגט שאני דדעת אחרת מקנה, וכבר הוכיח כן הרשב"א בתו"ד, עיי"ש.

ונ' פשוט דהראב"ד לטעמי' אזיל, דס"ל דמש"א דה"מ לענין שבת אבל הכא משום אינטורי והא קא מינטר, לאו היינו דהא דלענין קנין מהני אויר החצר, ול"ד לשבת דקלוטה כמי שהונחה, הוא משום דדיני הקליטה דחצר תליין במינטר, אלא היינו דדוקא בשבת בעינן הנחה ממש דומיא דמשכן, אך בקנין ל"ב הנחה ממש, ומש"א דמשום אינטורי והא קא מינטר, היינו דאף דגם בגט בעינן אינטורי, מ"מ שפיר מהני אויר, דהא קא מינטר, וע"כ שפיר כתב הראב"ד דלענין קני' דל"ב אינטורי, שפיר מהני אויר כלי לקנות אף דלא מינטר, וז"ב.

ה] ושמעתי מהרמ"א שליט"א להוסיף בזה, דהדברים מבוארים כן גם בד' הגרע"א בסוגיין, עיי"ש שכתב, ז"ל, אמר רבא וכו' ה"מ לענין שבת אבל לענין גיטין משום אנטורי אנטור, ע' במהרש"א שכ' דמשמע בכה"ג גופה מהני בגט. דהיינו בזורק לה הגט דרך ביתה, והקשה דהא הוי אויר שא"ס לנוח והוא איבעי' דלא איפשטא בש"ס וכו', לכאו' צ"ב דהיכי קאמר הכא משום אנטורי אנטור דהא באמת לא ינטור, דהא יצא הגט בפתח אחר. בשלמא בסוגיא דב"מ באיבעי' דזרק ארנקי ל"ק, דהא לא משתמר, די"ל דדעת אחרת מקנה לא בעי משתמר, אבל הכא בגיטין דבעי משתמר כדפריך והא לא מנטר קשה כנ"ל וכו', עכ"ל, ועיי"ש שהאריך לישב, דאף דבגט בעינן שיהא החצר עצמו משתמר, מ"מ כיון דהוי דעת אחרת מקנה, ל"ב שיהא הגט משתמר בחצר, עיי"ש.

ומבו' להדיא בד' הגרע"א, דמש"א דהכא משום אינטורי והא קא מינטר, היינו דמשום דינא דחצר המשתמרת בעינן דמינטר, וע"כ כתב דבזרק ארנקי דדעת אחרת מקנה ול"ב משתמר, מהני האויר לקנות אף דלא מינטר, ואף בגט ל"ב רק שיהא האויר משתמר ול"ב שיהא החפץ משתמר.

ומוכח מזה דמפרש הגרע"א, דעיקר מכוון הגמ' הוא, דדוקא לענין שבת ס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה, אך לענין גט שפיר מהני אויר, וזה כמש"כ הראב"ד דלענין שבת בעינן הנחה ממש דומיא דמשכן, ומש"א דהכא משום אינטורי, היינו משום דינא דחצר המשתמרת, וע"כ במקום דל"ב שתהא החצר משתמרת, ה"ה קונה באויר אף דלא מינטר, וז"ב.[[5]](#footnote-6)

ו] עוד שמעתי מהרב הנז', דהנה הראב"ד בהשגות הרי"ף כתב, ז"ל, ואי קשיא לך וכו' דפרכינן עלה והא לא מינטר, למה לה דמינטר והרי כל דהיא בתוך רשותה ל"ב חצר המשתמרת, כדאיתא לענין מציאה פ' שנים אוחזין, לא קשיא דנהי דל"ב חצר המשתמרת הואיל והיא בתוך חצרה מפני שהיא משמרת מה שבתוכה, ואילו איחנה היא, לא יועיל עמידתה בחצר ולא כלום, וע"ז הקשו והא לא מינטר כלומר שאפי' היא עצמה לא תוכל לשמרו מאויר הגג והחצר וכו', עכ"ל, וכ"ה גם בחי' מכת"י בסוגיין.

ולכאו' ילה"ע דמאי קשיא לי' להראב"ד דלא ניבעי משתמרת כיון שהוא בתוך שדהו, הרי אף אי נימא דכשעומד בתוך שדהו ל"ב שתהא החצר משתמרת, מ"מ הכא שהגיע הגט לאויר, הרי כל הא דמהני אף דקי"ל כרבנן דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, הוא משום דמשום אינטורי הוא והא קא מינטר, וא"כ כל דלא מינטר ל"מ האויר לקנות, ודוחק לומר דקו' הראב"ד היא על הא דפריך מעיקרא והא לא מינטר, ואף דאכתי לא אמרינן להא דאפי' לרבנן הכא משום אינטורי הוא וכו', דבד' הראב"ד נ' להדיא דקשיא לי' על עיקר הדין דמ"ט בעינן הכא דיהא מינטר.

ולמש"נ בדעת הראב"ד ניחא, דהראב"ד מפרש דמש"א דהכא משום אינטורי הוא והא קא מינטר, אי"ז טעם להא דמהני אויר בחצר, אלא היינו דהגם דבחצר בעינן אינטורי מדינא דחצר המשתמרת, מ"מ שפיר מהני אויר דהא קא מינטר, וע"ז שפיר קשיא לי' להראב"ד שהרי אף בחצר שאינה משתמרת קונה אם עומד בצידו, וז"ב, וכ"ה גם לדעת החי' מכת"י, דנמי ס"ל דמש"א דהכא משום אינטורי והא מינטר, אי"ז הטעם לחלק בין גט לשבת, וכמש"נ לעיל סק"ג.

ז] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה שמעתי להעיר בהמבו' בזבחים דכ"ה: דאויר שסופו לנוח מהני לענין קבלה ולענין כמה מילי, וצ"ע שהרי בסוגיין אמרינן דלרבנן דקלוטה לאו כמי שהונחה, כל הא דלענין קנין חצר מהני אויר, הוא משום דמשום אינטורי והא קא מינטר, אך בלא זה ל"ה מהני אויר, ואף אויר שסופו לנוח, שהרי לענין שבת לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה אף באויר שסופו לנוח, וא"כ מ"ט לענין שאר דינים מודו רבנן דמהני אויר, וצ"ל דלענין דינים אלו איכא טעם אחר דמהני אויר, ולא נתפרש בגמ', ולמש"כ בכ' הגר"ח דכל הא דבעינן לה"ט דמשום אינטורי, הוא רק לגבי גט, דבעי' לגוף החצר, עיי"ש, י"ל דע"כ לשאר דינים ל"ב לטעם זה, וצ"ע.

אך לפמש"נ בדעת הראב"ד א"צ לזה, אלא בכל מילי מודו רבנן דמהני אויר, ורק לענין שבת הוא דפליגי, משום דבעינן דומיא דמשכן, ולדעת החי' מכת"י לא פליגי רבנן אלא לענין שבת, משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה.

ח] ועפי"ז נמצא, דמש"כ הבה"ז והב"ש לפרש טעמא דהרמב"ם שפסק לענין גט דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי, הוא משום דס"ל דאיפשיטא האיבעיא דאויר שאין סופו לנוח, ממש"א בסוגיא דזבחים דאויר שאין סופו לנוח כמונח דמי.

ולפמש"נ הנה כ"ז אינו מתישב אלא לדעת הראב"ד, דלדעתו י"ל דדינא דאויר לענין קנין חצר ודינא דאויר לענין קבלה חד דינא הוא, דרק לענין שבת ס"ל לרבנן דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, אך בשאר מילי ס"ל דמהני אף באויר, אך לדעת הרשב"א דהא דלענין קנין חצר מהני האויר, הוא משום דעיקר קנין חצר הוא משום אינטורי והא קא מינטר, והא דמיבע"ל לרבא באויר שאין סופו לנוח, הוא אם חשיב כמינטר ואית בי' לדינא דקלוטה, או דלא חשיב כמינטר ולי"ב לדינא דקלוטה, הרי דכל הספק הוא במסוים לענין קנין חצר, ואין ללמוד לזה מהא דלענין קבלה ל"ה כמונח, שהרי לענין קנין, אם אך נימא דאויר שאין סופו לנוח חשיב כמינטר, ודאי דיועיל לקנין, שהרי כל דמינטר אמרינן בי' קלוטה כמי שהונחה, ודין קלוטה כמי שהונחה הוי אף באויר שאין סופו לנוח, וז"ב.

ט] עיקר הדברים בס"ק זה שמעתי מהרר"ג שליט"א, עוד יש להוסיף בזה, דהנה מעיקר מש"א הכא דע"כ לא פליגי וכו' אבל הכא משום אינטורי והא קא מינטר, לכאו' יש להוכיח דגם בדעת אחרת מקנה דל"ב חצר המשתמרת, היינו רק דל"ב שתהא משתמרת מבנ"א, אך מ"מ בעינן שתהא החצר משמרת את החפץ בתוכה, שאם לא יטלוהו בנ"א ישתמר בחצר שמירה מסוימת, שהרי מבו' הכא דעיקר כח החצר לקנות, הוא משום אינטורי, דמה"ט הוא דמהני אויר החצר לקנות, ואף הא דבדעת אחרת מקנה קונה אויר החצר, הוא משום ה"ט, וכמש"כ הרשב"א, והרי דאף בדעת אחרת מקנה הוי עיקר הקנין משום אינטורי.

והיינו דהא ודאי דעיקר קניית החצר, הוא ע"י מה שהיא משמרת את החפץ לבעלים, וכל הא דבדעת אחרת מקנה ל"ב חצר המשתמרת, היינו דל"ב שתהא משתמרת מבנ"א, אך ודאי בעינן שתשמר החצר את החפץ.[[6]](#footnote-7)

ועפי"ז מתישב מש"כ התו"ח בב"מ די"א. דבחצר שאינה משתמרת ועומד בצידה מהני, אף אם החצר גדולה שאינה משתמרת על ידו, וכ"כ בפרישה סימן רמ"ג, וקשיא טובא מהא דנתן גט ביד עבדה ניעור ל"מ משום שאינו משתמר לדעתה, אף שהיא עומדת בצידו, והרי דגם בעומד בצידו בעינן שיהא משתמר על ידו, ולפי הנ"ל ניחא, דגם אם בעומד בצידו ל"ב שיהא משתמר על ידו מבנ"א, מ"מ בעינן שתשמר החצר את מה שבתוכה, ובעבד שהוא משתמר לדעת עצמו, ל"מ.

ובזה מת' גם מש"כ התוס' בב"ק די"ב., דעבד אינו נקנה בחצר משום דאינו משתמר לדעתו דהו"ל כצבי רץ כדרכו, ומבו' בדבריהם דהא דל"מ בצבי רץ כדרכו הוא משום דאינו משתמר, ומבו' בדבריהם דהוא אף היכא שדעת אחרת מקנה, וכמש"כ כן הרמב"ם, וצ"ע דכיון שפירשו דהא דל"מ צבי רץ כדרכו הוא משום דאינו משתמר לדעתו, א"כ התם דאיכא דעת אחרת מקנה, מ"ט ל"מ, הרי בדעת אחרת מקנה ל"ב משתמר, ובפשוטו לדעת התוס' קי"ל כר"פ, ואף אם קי"ל דלא כר"פ, מ"מ בצבי רץ ואינו מגיעו קונה, והרי דכיון שהחצר עצמה משתמרת סגי בכך, וא"כ מ"ט ל"מ בצבי רץ כדרכו, ועי' באולם המשפט סימן ר"ב מש"כ בזה, ולהנ"ל ניחא, דהגם דל"ב משתמר, מ"מ בצבי רץ כדרכו שאינו משתמר כלל בחצר לא מהני.

ונ' דיל"פ כן גם בדעת הרמב"ם בהטעם דל"מ בצבי רץ כדרכו, דהוא משום שאינו משתמר כלל בחצר, ובזה מתבאר מש"כ הרמב"ם פי"ז מגזו"א הי"א, בדין מציאה, דאם אינו יכול להגיען הרי אלו כצבי שהוא רץ כדרכו וכגוזלות המפריחים ולא אמר כלום, עכ"ל, ובשיעורי הגר"ש ז"ל דקדק מדבריו דדינא דצבי רץ ואינו מגיעו, הוי חד דינא עם דינא דצבי רץ כדרכו, עיי"ש בדבריו, ולהנ"ל נ' דהוא משום דגם הא דבצבי רץ כדרכו ל"מ הוא משום שאינו משתמר בחצר, ובמציאה אף אם הוא משתמר טפי, מ"מ כל שרץ אחריו ואינו מגיעו ואינו משתמר לגמרי, ל"מ.

י] ולמש"נ נמצא דכ"ז הוא לדעת הרשב"א ודעימי', שפירשו דמש"א דהכא משום אינטורי והא קא מינטר, היינו דמה"ט הוא דמהני אויר חצר לקנות, ול"ד לשבת דקלוטה לאו כמי שהונחה, אך לדעת הראב"ד ודעימי' דהא דמהני אויר חצר לקנות, אי"ז כלל מכח הא דמשום אינטורי, אלא הוא משום דדוקא בשבת דבעינן דומיא דמשכן ל"מ אויר, הרי אין לנו ללמוד מזה דעיקר קנין חצר הוא משום אינטורי, ושפיר י"ל דבמקום דל"ב חצר המשתמרת, ל"ב כלל שיהא הדבר משתמר בחצר, וז"פ.

יא] והנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, זרק ונח על גביו אפי' גבוה ק' אמה וכו', אבל הכא משום אינטורי הוא והא לא מינטר. קשיא לי והא משמע דכי נח ממש ברשותה אע"ג דלא מינטר מחמת רשותה אלא מחמתה דמינטר ליה מגורשת, דהא וכו', ולעיל נמי דפרכינן אמתני' דהיתה עומדת בראש הגג והא לא מינטר אוקמה עולא משמיה דאבימי בפחות מג' סמוך לגג וכו', אלמא כל שנח ברשותה ממש או סמוך לקרקע פחות מג' שהם כקרקע לא קפדינן אמינטר, ולא אמרו אלא במתגרשת מאויר רשותה דלא נח ממש, א"כ כי נח בטרסקל שלה ממש כי לא מינטר מאי הוי הא נח ממש ברשותה וכו', עכ"ל.

ולפמש"נ מסתבר לפרש, דהא דשאני אויר דבעינן שיהא מינטר מחמת הרשות, ול"ד להיכא דנח בקרקע דל"ב שיהא מינטר מחמת הרשות, אי"ז משום דאויר לא חשיב כאויר החצר אלא בשהוא אויר המשתמר, וכמש"כ כן בתור"ג בסוגיין, אלא הוא משום דבאויר שאינו מונח, כל הא דאמרינן דכמי שהונחה, הוא רק מכח הא דמשום אינטורי והא קא מינטר, וע"כ בזה לא אמרינן דכמי שהונחה אא"כ הוא משתמר מחמת הרשות.

אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי הרשב"א כתב דבתוך ג' דחשיב כמונח ע"ג קרקע ל"ב מינטר מחמת הרשות, ואילו מש"א בגמ' דהכא משום אינטורי והא קא מינטר, לכאו' הוא אף באויר תוך ג', שהרי לענין שבת קי"ל דאף תוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, והא דלענין גט חשיב כמונח אף בלא שנח ע"ג משהו, לכאו' הוא נמי מכח הא דמשום אינטורי והא קא מינטר, והרי דגם בתוך ג' כל הא דהוי כמונח הוא מכח הא דמשום אינטורי, ואפ"ה כתב הרשב"א דל"ב בזה שיהא משתמר מחמת הרשות, וא"כ בע"כ דהא דבאויר למעלה מג' בעינן שיהא משתמר מחמת הרשות, הוא מטעם אחר.

אך באמת אין להוכיח כן, דמלבד דמסתברא מילתא דלגבי הא דבעינן שיהא מינטר כ"ה דיהא חשוב כמונח בחצר, בעינן שיהא משתמר מחמת הרשות, ול"ב שיהא משתמר מחמתה, גם אף אי נימא דסגי לזה במה שמשתמר מחמת הרשות, אכתי תיקשי למשמעות ד' התוס' בסוגיין דלא איירי הכא בשהיא משמרת מן הרוח, דא"כ מ"ט מהני בשהגיע בתוך ג' לגג, הרי בשבת כה"ג לאו כמונח דמי, וכל הא דגט שאני, הוא מכח הא דמשום אינטורי והא קא מינטר, וא"כ בכה"ג דלאו מינטר, בדין שלא יהא כמונח אף בשבא בתוך ג'.

וצ"ל בזה, דהך דינא דבשבת אף תוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ודאי הוי דין מסוים בשבת, דומיא דמשכן או משום דבעינן מלאכת מחשבת, וכל מה שבאנו לדמות דין קנין חצר לדין שבת, הוא רק לגבי הפלוגתא אם אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, ובזה הוא דאמרינן דמודו רבנן לענין קנין חצר דקלוטה כמי שהונחה, כיון דקנין חצר הוא משום אינטורי והא קא מינטר,[[7]](#footnote-8) אך בהא דמהני בקנין חצר בשהגיע בתוך ג', ל"ב להך טעמא, אלא הוא משום דתוך ג' חשיב כמונח, ורק לגבי שבת הוא דבעינן הנחה ע"ג משהו.

1. ועי' בכ' הגר"ח ב"מ שכתב כן, דהא דחשיב הכא כגוף החצר, הוא מכח הא דמשום אינטורי הוא והא קא מינטר, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דל"ב לזה אלא לענין גט, אך לענין מציאה ומתנה ל"ב לזה, אלא אף אויר החצר מועיל לקנות, עיי"ש בכל דבריו. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך עי' ב? שנת' לדון לפרש ד' התוס' בע"א, והוא דלס"ד הא דמוקמי' לה במחיצות התחתונות עודפות, אי"ז משום דלא מינטר, אלא הוא משום דרק באויר המחיצות הו"ל קלוט בחצר, וע"כ לר"ע דאית לי' קלוטה כמי שהונחה אף בדליכא מחיצות, ל"ב שיהיו המחיצות התחתונות עודפות, אך למאי דמסיק דהכא מודו רבנן דקלוטה כמי שהונחה, והא דבעינן שיהיו המחיצות התחתונות עודפות הוא משום דמעל המחיצות לא מינטר, ל"מ ע"ז הא דס"ל לר"ע דקלוטה כמי שהונחה, דמ"מ הרי לא מינטר, ועיי"ש עוד בזה, ולפ"ז לא שמענו מד' התוס' דמפרשים דמש"א דמשום אינטורי והא קא מינטר, דזהו הטעם דשאני דיני קליטה לקנין חצר מדיני קליטה בשבת. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בכ' הגר"ח ב"מ כתב בדעת הרמב"ם, דאויר שאין סופו לנוח לא חשיב כמינטר בחצר, וע"כ בגט ודאי ל"מ, שהרי כל הא דמהני אויר בגט, הוא מכח הא דמשום אינטורי והא קא מינטר, ומשא"כ במציאה ומתנה דמהני האויר לקנות אף בלא הא דמינטר, הוא דנסתפק רבא אם מהני אויר שאין סופו לנוח, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-4)
4. והראוני בירושלמי בפירקין, דגרסינן התם, ר"א בעא קומי ר' יוחנן, מתניתא דרבי, דרבי עבד מחיצה כממשו, א"ל דברי הכל היא וכו', מה בין גיטין ומה בין שבת אמר רבי אבא בשבת כתיב לא תעשה מלאכה נעשית היא מאלי', ברם הכא ונתן בידה ברשותה, ע"כ, והרי דדעת הירושלמי דהחילוק בין שבת לגט, אי"ז משום דחצר משום אינטורי, אלא משום דבשבת חשיב כמלאכה נעשית מאלי', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולדעת הגרע"א צ"ל דמה שנקטו התוס' דלס"ד דגמ' מהני לר"ע אף למעלה מאויר המחיצות, ולמסקנא ל"מ אלא בתוך אויר המחיצות, היינו משום דלס"ד דמדמינן דיני אויר בקנין חצר לדיני אויר בשבת, הרי דכ"ה דלענין שבת ס"ל לר"ע דקלוטה כמי שהונחה אף למעלה מאויר המחיצות, ה"נ לגבי שבת הוי כמי שהונחה אף למעלה מאויר המחיצות, אך למסקנא אין ללמוד דין אויר לענין קנין חצר מדין אויר לענין שבת, וע"כ מחד גיסא אף לרבנן דלא ס"ל בשבת דקלוטה כמי שהונחה, מ"מ בקנין חצר מהני אויר, ומאידך אף לר"ע דס"ל דקלוטה כמי שהונחה לענין שבת, אי"ז אלא דין מסוים בשבת, אך לענין חצר ל"מ אלא באויר המחיצות. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף, דיתכן לפרש בזה מה שפירש"י במתניתין ב"מ די"א., ז"ל, אחר צבי שבור, דהוא דומיא דמציאה שאינו יכול לרוץ, ומשתמר בתוך השדה "אם לא יטלוהו אחרים", עכ"ל, וצ"ב מש"כ דמשתמר אם לא יטלוהו אחרים, הרי לא סגי בזה, אלא בעינן שיהא משתמר גם מאחרים, והא דמהני הוא משום דהוא עומד בצדו ומשמרו, ועי' בתוי"ט שנראה שפירש בד' הרע"ב, דאה"נ זהו מש"א דמשתמר אם לא יטלוהו אחרים, דכיון דא"צ שמירה אלא שלא יטלוהו אחרים, ע"כ מהני ע"ז הא דהוא עומד ומשמרו, עיי"ש, ויל"פ ע"פ הנ"ל, דאתי רש"י לפרושי הא דל"מ בצבי רץ אף למ"ד דל"ב חצר המשתמרת, וע"ז פירש דהוא משום דבעינן שיהא משתמר בשדה אם לא יטלוהו אחרים, והיינו דהגם דל"ב שיהא משתמר מבנ"א, מ"מ בעינן שיהא משתמר בשדה, שזהו עיקר קנינו של חצר, במה שהוא משמר את החפץ לבעלים. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם יל"ע בזה, דכיון דלרבנן אף תוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, א"כ מנא לן דפליגי רבנן על דינא דקלוטה כמי שהונחה, הרי י"ל דהגם דמודו דקלוטה כמי שהונחה, מ"מ לא סגי בזה, דומיא דתוך ג' דהגם דלשאר דינים חשיב כמונח, מ"מ לענין שבת לא סגי בזה, וכנראה דאם קלוטה כמי שהונחה, חשיב זה כהנחה גמורה, ומהני אף לענין שבת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-8)