= ז - טוחן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

ג' תשרי פ'

דף מס' 1

**טחינה באוכלין**

**ע"ד ב' -** **האי מאן דפרים סילקא חייב משום טוחן,** בפירש"י כתב דהיינו שמחתכו הדק, והתוס' כתבו דדוקא בסילקא שייך טחינה, אבל שאר אוכלין שרי, וכ"כ ההג"א בסימן ה' דדוקא סילקא אבל שאר ירקות לא.[[1]](#footnote-2)

ובטעם החילוק בין סילקא לשאר אוכלין כתב התוס' הרא"ש כתב דהוא משום דסילקא דרכה בכך, ומשא"כ שאר אוכלין, וכ"נ בד' התרוה"ד בריש סימן נ"ו, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט קמו: דאין טוחן אלא בסילקא ובסילתא דאורחייהו בהכי, והביאו השבה"ל בסימן צ"ב.

אך הריטב"א כתב בשם ר"י דהוא משום דסילקא אינו נאכל כמות שהוא חי, ומשא"כ בפת וכיו"ב שראוי לאכלו לאלתר, וכתב דכן הורה הרא"ה בשם הרמב"ן, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, ופירש דהוא משום דכל שאינו מחוסר הכשר אחר, הו"ל אוכלא דאיפרת, וכ"כ הרמ"ך בפ"ז משבת ה"ה,[[2]](#footnote-3) ועד"ז כתב התרוה"ד שם בסוף דבריו די"ל דטעמא דהתוס' הוא משום דא"צ טחינה, דאי בעי אכל לי' כמו שהוא שלם,[[3]](#footnote-4) וכ"כ המ"ב בסימן שכ"א סקל"ג.

והתוס' לקמן קי"ד ב' ד"ה אלא לקניבת ירק כתבו בדין קניבת ירק דכל שעושה חתיכות קטנות חייב משום טוחן, והדרישה בסימן שכ"א סק"ב כתב דאף שכתבו התוס' בסוגיין דבשאר אוכלין לא שייך טחינה, היינו רק באוכלין הנאכלים כמות שהן חיים, אך התם דאיירי בירקות שאינם נאכלים חיים,[[4]](#footnote-5) דמי לסילקא ושייך בהן טחינה, וכן צידד הראש יוסף בסוגיין.

הב"י בסימן שכ"א סי"ב כתב דמד' היראים בסימן ער"ד בשם הרשב"ם דמותר לפרר לחם משום דאין טוחן אחר טוחן, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב וההגמי"י בפכ"א משבת הי"ח והר"ן בסוגיין, וכתב עוד דאין לפרר פירות לפירורים דקים, מבו' דפליג ע"ד התוס' וס"ל דאף בשאר אוכלין שייך טחינה, ואף בדבר הנאכל חי, וכ"ה משמעות פירש"י לקמן קכ"ח א' ד"ה לא יקטום, עיי"ש, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א ח"ד סימן ע"ה שכתב דהמפרר לחם חייב משום טוחן, ובתשו' הריב"ש סימן קפ"ד, שכתב דהמגרר גבינה במורג חרוץ חייב, וכ"ה מבו' בד' רבינו מנוח בפ"א משביתת עשור ה"ג, ועמד ע"ז הנשמת אדם בכלל י"ז סוסק"ב, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ח משבת הט"ו, וכן צידד הכס"מ שם פכ"א הי"ח בדעתו, ומסתימת ד' הטוש"ע בסימן שכ"א סקי"ב, וכמש"כ המ"ב שם סקל"ח ובשעה"צ שם סקמ"ג.

הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ח כתב דהמחתך את הירק דק דק "כדי לבשלו" ה"ז תולדת טוחן וחייב, והכס"מ שם ובב"י סימן שכ"א סי"ב צידד בדעתו דחייבין אף על חיתוך ירק הנאכל כמות שהוא חי, אך היינו רק כשחתך אותם לבישול, ועיי"ש שכתב דאפשר דכל שחתך אותם לאכילה ולא לבישול, לי"ב אף איסור דרבנן, דאין דרך טחינה בכך,[[5]](#footnote-6) וכ"נ בד' התורי"ד לקמן קכ"ח א', ועמש"כ המנ"ח במוסך השבת טוחן סוסק"ב לפרש הטעם בזה, ובד' התורי"ד שם משמע דהוא משום דרק חיתוך לצורך תיקון חשיב כטחינה, וחיתוך לצורך אכילה לא חשיב כטחינה, - אך בד' שאר קמאי שנקטו דשייך טחינה אף בשאר אוכלין, מבו' דס"ל דאף כשחותך אותם לאכילה הו"ל טוחן.

הרמב"ם שם כתב דמחתכין את הדלועין לפני הבהמה ואת הנבלה לפני הכלבים שאין טחינה בפירות, והמ"מ שם תמה ע"ז, וגם בתשו' הרשב"א ח"ד סימן ע"ה תמה ע"ז מהא דאיכא טחינה בסילקא, ומהא דמצינו טחינה בשחת וחרובים, וכ"כ הרמב"ם שם, וממה שאמרו בירושלמי דחייבין על טחינת שום, וגם האו"ז בסימן ס' תמה טובא ע"ד הרמב"ם, - ובס' הבתים כתב דמכוון ד' הרמב"ם הוא דאין טחינה בדבר הנפרר אוכל מאוכל, ואינו דומה למחתך ירק, שזה צריך לו כדי לבשל, ול"ד לריסוק השבת והחרובין מפני שאינן נאכלין בלא ריסוק, ולפ"ז אזיל הרמב"ם לטעמי' דאין טחינה באוכלין אלא כשחותך ע"מ לבשל,[[6]](#footnote-7) ועמש"כ ע"ז האג"ט טוחן סקי"ז אות ג'.

בפירש"י כתב דהיינו דמחתכו הדק, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ח דהמחתך את הירק דק דק כדי לבשלו ה"ז תולדת טוחן, וכ"כ הרמב"ם שם פ"ז ה"ה ופ"ח הט"ו דחיתוך ירק הוי תולדת טוחן,[[7]](#footnote-8) וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין והריא"ז ה"ב דין א', והאו"ז בסימן ס', וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן ע"ה, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"א סי"ב.

והתוס' לקמן קי"ד ב' ד"ה אלא לקניבת ירק כתבו דהיינו רק כשעושה חתיכות דקות מאד, אך כשעושה חתיכות גדולות ל"ה בכלל טוחן, וכ"כ האו"ז שם, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות שער י' די"א דאינו חייב אלא בחתך דק דק כעין קמח, ועיי"ש שכתב די"א דחייב אפי' בחתיכות גסות,[[8]](#footnote-9) ודכן נראה דעת הרמב"ם.[[9]](#footnote-10)

ובפי' רבינו מנוח בפ"א משביתת עשור ה"ג משמע דבדבר הראוי בלא החיתוך, שהוא נאכל חי, או דאפשר לבשלו בלא חיתוך, אין בו משום טוחן אלא כשחותך חתיכות דקות, אך דבר שאינו ראוי אלא ע"י החיתוך, אף אם חותך חתיכות גסות הוי בכלל טוחן, ועמש"נ בזה בהערה י'.

היראים בסימן ער"ד כתב דשיעור דקיקותם ופרירותם לא ידעתי לברר, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן שכ"א סוסי"ב דלא פסיקא לי' שיעורא דדק דק, וע"כ אף כשחותך חתיכות גדולות קצת כתב דיעשה כן לצורך אכילה לאלתר, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה המחתך הירק.

בפי' ר"ח כתב דפרים סילקא הוא כעין כתישה ולא כעין חיתוך, וכ"כ הערוך בע' פרם בפי' קמא,[[10]](#footnote-11) והס' העתים בסימן רכ"ז, - והאו"ז בסימן ס' פירש בד' הערוך דחייבין על חיתוך דק דק, והיינו דמש"כ דהוא כעין כתישה ולא כעין חיתוך, היינו דאינו חייב אלא כשחותך דק דק דהוא כעין כתישה, - אך הרא"ש בסימן ה' כתב בדעת הר"ח ע"פ גירסתו בדבריו דכל שחותך אוכל דק דק אין בו משום טחינה, ועמש"נ בזה בהערה ב', - והאג"ט טוחן ס"ד וסק"ז כתב בדעת הר"ח דבדבר דכתישתו טובה לו יותר מחתיכתו דק דק, אינו חייב על חתיכתו דק דק, עיי"ש.

**האי מאן דסלית סילתי חייב משום טוחן,** בפירש"י כתב דחותך עצים דקים להבעיר אש, וכ"כ המאירי דאינו חייב אלא כשמחתך לעצים דקים, וכ"כ התורי"ד בביצה ל"א ב' דבקיעת עצים אינה מלאכה, דרק כשעושה קיסמין דקין כדי להאחיז בהן את האור חייב משום טוחן, והביאו השבה"ל בסימן רמ"ט, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשע"ד, והביאו המרדכי בביצה סימן תרצ"א.

אך בפי' הר"י מלוניל כתב דסלית סילתי היינו כשמבקיע עצים גסים לעשות מאחת שתים ושלש, וכ"כ בס' המאורות, ומשמע דאף דהחתיכות אינם דקות חייב משום טוחן, אף דבפרים סילקא כתבו דאינו חייב אלא כשמחתכו הדק, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והר"ן בביצה ל"א א', והרא"ש שם סימן ד', והרשב"א בעבוה"ק בית מועד שער ב' פ"ו המ"ט דכל ביקוע עצים לצורך הסקה יש בו משום טוחן, וכ"כ השבה"ל בסימן רמ"ט בשם הר"א מטול, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות בביצה ר"פ אין צדין, ועמד ע"ז במנחת שלמה ח"א סימן צ"א אות י"ג, ובשלחן שלמה סימן שכ"א אות י"ג ב', וצ"ע.[[11]](#footnote-12)

האו"ז בסימן ס' הק' על פירש"י דהחותך עצים דקים להבעיר האש חייב משום טוחן, שהרי אין טחינה אלא כשחותך דק דק ואין דרך לטחון כ"כ הדק לצורך האש, - ובדעת רש"י ודעימי' יש להסתפק אם ס"ל דחיוב טוחן הוא אף בחתיכות שאינם דקות כ"כ,[[12]](#footnote-13) או דס"ל דשיעור טחינה תליא בכל מין לפי ענינו, ובאוכלין לא חשיב כחתיכות קטנות אלא כשחותך דק דק, ובעצים חשיב כחתיכות קטנות אף כשאי"ז כ"כ דק.

ובפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה חייב י"א כתב דהנוטל קנים ועשאן דקות מאחד שתים או שלש חייב משום טוחן, והאג"ט טוחן סק"ח בתו"ד כתב דנתחדש בזה, דאף דגם לאחר דקדוקם יש בהן אורך, ולא עשאן דקים אלא בעבים, יש בזה משום טוחן, - והאג"מ בח"ד סימן ע"ד טוחן אות ג' כתב דאין ללמוד מד' רש"י אלו לאסור לחתוך ירקות דק דק באורך לחוד, דכל הא דכה"ג חייב משום טוחן הוא רק בחיתוך קנים לעשיית חלתא וכיו"ב, עיי"ש,[[13]](#footnote-14) - ועמש"כ בזה במנחת שלמה ח"א סימן צ"ו אות י"ג.[[14]](#footnote-15)

ז' תשרי פ'

דף מס' 2

**ע"ד ב' -** **האי מאן דסלית סילתי חייב משום טוחן,** בפי' ר"ח כתב דהיינו עצי דקלים שעומדין שיבי שיבי כעין נימין וכשמפרק הנימין הללו יוצא מביניהן כמין קמח דק, וכ"כ הערוך בערך סלת א' בפי' קמא, וכ"כ הרי"ף, - והמאירי תמה ע"ז דקמח זה כנוס באותו העץ, ואין הוא טוחנו, אלא הו"ל כשובר חבית מלאה קמח והקמח יוצא, והק' עוד, דאין חיוב טחינה אלא כשצריך לאותה טחינה, וזה כשמפרקו א"צ לאותו קמח, אך השיטה להר"נ כתב דמש"כ הרי"ף דחייב, היינו כשהוא צריך לאותה נעורת.

והרמב"ם בפ"ח משבת הט"ו כתב דהמנסר עצים ליהנות מנסורת שלהן חייב, והמ"מ שם כתב דמפרש כן להא דסלית סילתי, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, ועד"ז כתב השבה"ל בסימן רמ"ט בשם אחיו ה"ר בנימין.[[15]](#footnote-16)

**טוחן כשא"צ לדבר הנטחן**

במש"כ הרמב"ם דהא דהמנסר עצים חייב משום טוחן, הוא כשהוא ליהנות מנסורת שלהן, וכ"כ הרמב"ם שם פ"ז ה"ה דהלוקח לשון של מתכת ושף אותו "כדי ליקח מעפרו" וכו' ה"ז תולדת טחינה, כתב הלח"מ שם דהיינו דאם אינו כדי ליהנות לא מן העצים ולא מהנסורת פטור משום דהו"ל מקלקל, אך אם דעתו ליהנות מהעצים שיהיו מנוסרים, אף שאין דעתו ליהנות מהנסורת עצמה חייב להרמב"ם לטעמי' דמשאצל"ג חייב עלי'.[[16]](#footnote-17)

והך מילתא דעיקר מלאכת טוחן הוא אף כשא"צ לדבר הנטחן, אלא דהו"ל משאצל"ג, כ"ה בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה ואי חייטי', וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב אות ט"ו בשם תוס' רבינו יהודה, והביאוהו הטוש"ע בסימן ש"ב ס"ז, וכ"כ המג"א שם סקט"ז והמ"ב שם סקל"ו.

אך המרכה"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דכל שאין דעתו ליהנות מהנסורת עצמה אינו חייב משום טוחן,[[17]](#footnote-18) וכ"ה משמעות ד' המאירי והשיטה להר"נ בסוגיין דכל שא"צ להנסורת ל"ה כלל בכלל מלאכת טוחן,[[18]](#footnote-19) ועמש"נ להלן בד' השיטה להר"נ, וכ"כ הט"ז בסימן ש"ב סק"ו לדעת הסוברים דסוחט אינו חייב אלא כשניח"ל במה שנסחט, וכ"כ הגר"ז שם סי"ז דכל שא"צ לדבר הנטחן אי"ז תולדת טוחן אף אם משאצל"ג חייב עלי' משום דאין דרך לטחון אלא כשצריך לגוף הדבר הנטחן, ועמש"כ בזה האג"ט טוחן סק"י.

השיטה להר"נ הק' דמ"ט המסתת את האבן אינו חייב משום טוחן, ומ"ש מסלית סילתי, וכתב דשאני לגבי סילתי דסלית להו לכולהו והו"ל כטוחן, משא"כ באבן דהנשאר הוא העיקר והסיתות אינו אלא ליפותה,[[19]](#footnote-20) - וכתב דלפי' הרי"ף והרמב"ם בההיא דסלית סילתי דמבו' דחייב משום טוחן אף כשאין הטחינה על העיקר, אלא על הקמח היוצא ועל הנסורת צ"ל דהוא משום דהוא צריך לאותה הנעורת, ומשא"כ במסתת את האבן שא"צ להיוצא מן הסיתות,[[20]](#footnote-21) - וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן ע"ה ב' דהמגרר ראשי כלונסות אינו חייב משום טוחן, כיון דא"צ לאלו הדקין.

**טחינה לאלתר**

בתשו' הרשב"א ח"ד סימן ע"ה כתב דהא דפרים סילקא חייב, הוא כשמחתכו דק דק כדי לאכלו למחר או אפי' לבו ביום ולא אחר שעה, אבל כשמחתכו כדי לאוכלו מיד מותר, שלא אסרו על אדם לאכול מאכלו חתיכות גדולות או קטנות, ודמי להא דמותר לברור אוכל מתוך פסולת לאלתר משום דהוא כדרך שדרכן של בנ"א לאכול, אף שיש באותו צד בעצמו חיוב חטאת כשמניח לאחר זמן, וכתב לפ"ז דמותר לפרר לחם ליתנו לפני התרנגולים להאכילם לאלתר,[[21]](#footnote-22) והביאוהו הר"ן בסוגיין והריב"ש בסימן קפ"ד,[[22]](#footnote-23) אך לא נתפרש בדבריהם שהסכימו לזה לדינא.[[23]](#footnote-24)

והב"י בסימן שכ"א סי"ב כתב דמשמע דליכא דפליג עלי' דהרשב"א בהא, דהא שפיר מייתי ראי' מההיא דהבורר, אך בסו"ד שם מבו' דלא סמך להתיר מכח זה, ולא התיר אלא כשחותך לחתיכות גדולות קצת, - אך החזו"א בסימן נ"ז ד"ה ובעיקר דינו כתב דמד' הרשב"ם ועוד מרבוותא שלא התירו לפרר לחם אלא משום דאין טוחן אחר טוחן מבו' דפליגי ע"ד הרשב"א וס"ל דאיסור חיתוך ירק הוא אף סמוך לסעודה, דלא לישתמיט שלא יהיו מפרשים הדבר, והוכיח כן גם מד' התרוה"ד בסימן נ"ו, וכ"כ בתשו' חזו"א סימן ס"ה וסימן ס"ח, וכתב דהוא שלא כד' הב"י, ובסימן ס"ח הוכיח כן גם מד' רש"י לקמן קכ"ח א' ד"ה שלא יקטום בכלי, והוכיח כן המשכנות יעקב בסימן קי"ד,[[24]](#footnote-25) ומד' הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ג והי"ח.

והשו"ע שם סי"ב סתם לאסור בחיתוך ירק, ומשמע דס"ל לדינא דאין להתיר לחתוך לצורך לאלתר,[[25]](#footnote-26) וכמבו' בדבריו בב"י דלא התיר אלא כשחותך חתיכות גדולות קצת, והרמ"א שם כתב דכל שחותך כדי לאכול מיד שרי,[[26]](#footnote-27) והמג"א שם סקט"ו הביא לד' השה"ג שפקפק בזה, ולד' הב"י שכתב ליזהר לחתוך חתיכות גדולות, וכתב דבמדינתינו נהגו לחתוך הצנון דק דק מאד ויש להם על מה שיסמכו, והמ"ב שם סקמ"ה כתב דנכון להתנהג כמש"כ הב"י ולחתוך חתיכות גדולות, אך הנוהגים לחתוך דק דק אין למחות בידם, וכ"כ המ"ב שם סקמ"א דטוב ליזהר בזה.[[27]](#footnote-28)

השה"ג בפירקין תמה ע"ד הרשב"א, דמ"ש משאר מלאכות דאסור לעשותן כשצריך לאותה מלאכה לאלתר, ול"ד לבורר דמותר לברור לאכול לאלתר, דהתם הוא משום דבכה"ג שהתירו ל"ה ברירה, ובטוחן לא מצינו שהתירו, - והאג"ט טוחן סקכ"ג אות ב' פירש טעמא דהרשב"א, דהתירא דבורר לאלתר הוא משום דבשעת אכילה א"א שיאכל הכל האוכל והפסולת, וע"כ אוכל האוכל ומשייר הפסולת, וע"כ מותר לברור גם סמוך לאכילה, וה"נ הוא במחתך לאכול לאלתר, דכיון דדרך אכילה הוא לחתך ולאכול, ע"כ מותר לחתוך גם סמוך לאכילה, - ועד"ז כתב בתשו' חזו"א סימן ע' אות ב' בדעת הרשב"א, דאחרי שאין האכילה אלא פתים פתים ואין מדת הדר"א לנשוך מהככר כדאיתא במסכת דרך ארץ, א"כ הלא החתיכה הוא ענין האכילה, ולפיכך אין ההבדל בין חתיכות גדולות לקטנות מכריע שם מלאכה, אלא הכל אופי של אכילה, וכ"ה מבו' גם בדבריו באו"ח סימן נ"ז סוד"ה ואמנם כשחותכו,[[28]](#footnote-29) ועד"ז כתב בסימן ס"א סק"א ד"ה ומש"כ הט"ז, דאכילה התמידית היא דרך ברירה ודרך טחינה, ולא חייל עלי' שם עובדא ועמל מלאכה, והלכך אף במכין סמוך לסעודה לאו טוחן ולאו בורר הוא אלא נטפל לאכילתו.[[29]](#footnote-30)

האג"ט שם אות ד' כתב לדון, דהרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל דהתירא דלאלתר הוא אף כשבורר פסולת מתוך אוכל, אך לדעת ש"ר דלא הותר לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר, י"ל דטחינה דמיא לברירת פסולת דאסורה אף לאלתר, וכתב דמד' הר"ן שהביא לד' הרשב"א מבו' דאף דס"ל דיש להתיר בזה אף דאיהו ס"ל דאסור לברור פסולת לאלתר, ועיי"ש באות ד' - ו' שכתב לפרש לזה בכמה אנפי.

\*בעיקר הנידון אם קי"ל לדינא דהרשב"א, יש להעיר, דלכאו' הרשב"א שהתיר טחינה לאלתר, אזיל לטעמי' שם בסו"ד דס"ל דגם דישה ולישה מותרין לאלתר, ואי"ז היתר מסוים בברירה, אך לפ"מ דקי"ל דדישה ולישה אסורין אף לאלתר, ונתבאר במ"מ למלאכת דש דף מס' 2, ובמ"מ למלאכת לש דף מס' 5 בהערה, מ"ט נימא דטחינה מותרת לאלתר.

השואל בתשו' הריב"ש סימן קפ"ד נסתפק אם התיר הרשב"א לטחון לאלתר אף בכלי, וצידד דאף דאף אם התיר אף בכלי, מ"מ אסור לגרור הגבינה במורג חרוץ בעל פיפיות דדמי לשחיקת תבלין במדוכה, והריב"ש השיב דאף אם התיר גם בכלי, היינו בכלי כגון סכין שאינו מיוחד לטחינה, אך בכלי המיוחד לטחינה, הו"ל כברירה בנפה וכברה דאסורה אף לאלתר, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"א ס"י דאסור לגרור את הגבינה במורג חרוץ בעל פיפיות.[[30]](#footnote-31)

והפמ"ג במש"ז סימן שכ"א סקי"ב נקט לדינא דמותר לטחון לאלתר אף בסכין, ול"ד לברירה בכלי דאסורה אף לאלתר, דהתם דרכו בכך, וכ"כ הביאוה"ל שם סי"ב דמשמעות כל הפוסקים דמותר אפי' בסכין, משום דהכא הוי דרך אכילה אפי' כשמחתך בסכין לאכול לאלתר, דדרך אכילה הוא בסכין, ועיי"ש שנסתפק כשחותך הבצלים והצנון דק דק בסכין גדול המיוחד לזה, דשמא דמי לברירה לאלתר בקנון ותמחוי דאסורה מדרבנן.

הפמ"ג במש"ז סימן שכ"א סק"י צידד דלא הותר לטחון לאלתר, אלא באוכלין, אך בדבר שאינו אוכל אסור, ועיי"ש שכתב לפ"ז די"ל דאסור לחתוך בסכין פלפלין אף לצורך לאלתר, דפלפלין אינם אוכל גמור והם באים למתק אוכלא, ומה שהתיר הרשב"א לפרר להאכיל לעופות לאלתר, הוא רק בדבר הראוי לאדם,[[31]](#footnote-32) וכ"כ האג"ט טוחן סקכ"ז דלא הותר לאלתר אלא באוכלין, דכל האוכל דרכו לחתוך המאכל בשעת אכילה, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד,[[32]](#footnote-33) - והגר"ז בסימן שכ"א ס"ז כתב דאסור לחתוך פלפלין בסכין אפי' כדי לאכול מיד, וה"ה לכל תבלין שאין דרך לאכלם אלא ע"י תערובת, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"ח, - והשעה"צ שם סק"ל דקדק מד' המג"א והגר"א דמותר לחתוך פלפלין בסכין לצורך לאלתר, וד' הגר"א שם הם מד' הריב"ש בסימן קפ"ד, וכן נקט החיי אדם בכלל פ"ג ס"ד.

המשכנות יעקב בסימן קי"ד הק' ע"ד הרשב"א מהא דתניא בתוספתא פט"ו הי"ג דאין מרסקין דבלה וגרוגרות וחרובין לפני זקנים בשבת, ומדתני לפני זקנים משמע דהוא לאלתר,[[33]](#footnote-34) ועיי"ש שכתב דבע"כ דהאיסור בזה הוא משום טוחן, מהא דתני התם דמרסק הוא ביד של סכין ובעץ הפרור, וגם כייל לה התם עם איסור כתישת מלח.[[34]](#footnote-35)

והחזו"א בסימן נ"ז ד"ה ואמנם כשחותכו הוכיח מזה דלא התיר הרשב"א רק חיתוך דק דק, דכיון דעיקר החיתוך הוא דרך אכילה, אין חילוק בין חתיכות קטנות וגדולות והכל מיקרי דרך אכילה, והא דתני בתוספתא דאין מרסקין היינו כתישה דהיא כמעשה טחינה ממש, ואי"ז דרך אכילה אלא תיקון המאכל על צורה אחרת, ואין אכילתו מיד פועלת כאן כלום,[[35]](#footnote-36) ועד"ז כתב בתשו' חזו"א סימן ע' אות ב', ושם סימן ס"ו כתב דהוא משום דמיעוך חשיב כעושה בכלי המיוחד דזה מושך עליו שם מלאכה ומנתק מעליו שם אוכל.[[36]](#footnote-37)

אך בד' המ"ב בסימן שכ"א סקכ"ו מבו' להדיא דאף דיכת מלח מותרת לאלתר, כשאי"ז בכלי המיוחד לטחינה, וכ"ה משמעות ד' הגר"א שם ס"י דאף שחיקת פלפלין מותרת לאלתר, וכ"ה משמעות ד' הריב"ש בסימן קפ"ד, וכן הוכיח האג"ט טוחן סק"ל אות ה' ממש"כ הריב"ש שם דלדעת הרשב"א מותר לגרור גבינה לאלתר, אך החזו"א בתשו' סימן ע' אות ב' כתב ע"ז דאי"ז מוכרע, דגרירה הוא חיתוך ולא טחינה, וביחוד בגבינה.[[37]](#footnote-38)

**טוחן אחר טוחן**

היראים בסימן ער"ד כתב בשם הרשב"ם דמותר לפרר לחם, דמאחר שנטחן כבר לא מצינו טוחן אחר טוחן, והביאוהו הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב והאו"ז בסימן ס' והשבה"ל בסימן צ"ב וההגמי"י בפכ"א משבת הי"ח והמרדכי בסימן שס"ה והר"ן בסוגיין, וכ"כ השיטה להר"נ בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' הארחות חיים בהל' שבת סימן ל"ז והכל בו בסימן ל"א בשם רבינו פרץ, וכ"כ המהרי"ל בהל' יו"ט אות ח', וכ"כ הרמ"א בסימן שכ"א ס"ח וסי"ב ובסימן תק"ד ס"ג, ובד' הרמ"א בסימן תק"ד שם משמע דכל הא דאין טוחן אחר טוחן הוא באוכלין, ועמדו ע"ז בגל' הגרע"א שם והטל אורות במלאכת טוחן, וצ"ע.

אך השיטה להר"נ כתב בשם יש מחמירין שאסרו לפרר פת לתינוק משום שהוא מחוסר הכשר אחר, ומבו' דס"ל דיש טוחן אחר טוחן, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתשו' ח"ד סימן ע"ה דלא התיר לפרר לחם לפני התרנגולים אלא להאכילם לאלתר, אך להאכילם לאחר זמן אסור משום טוחן, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א והשיטה להר"נ בשם הרא"ה בסוגיין והתורי"ד לקמן קכ"ח ב' והרמ"ך בפ"ז משבת ה"ה ורי"ו בנתיב י"ב חלק ח', שלא התירו לפרר לחם אלא משום דאין טחינה בדבר הראוי לאכלו,[[38]](#footnote-39) והחיי אדם בכלל י"ז ס"ד ובנשמ"א שם סק"ג כתב לחוש לדעתם.[[39]](#footnote-40)

ביסוד הך דינא דאין טוחן אחר טוחן, נחלקו האחרונים, **א** הטל אורות במלאכת טוחן כתב דהוא משום דחיבורי אדם אינו חיבור, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ז ד"ה ענין, ועיי"ש שכתב דאי"ז ענין לדינא דאין בישול אחר בישול, דהרי אם התיך זפת וחזר ונתקשה וחזר והתיר חייב משום דבטל הבישול הראשון, ובטוחן כה"ג אינו חייב, ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן שכ"א סקי"ב ובמש"ז שם סק"י, דאין טוחן אלא בדבר שהי' בתולדה גוף אחד.[[40]](#footnote-41)

**ב** בד' הגר"א בסימן שכ"א סי"ב מבו' דהוא חד דינא עם הא דאין בישול אחר בישול, והביא להא דתניא בתוספתא במכילתין ספט"ו דמוללין את המלול וכו' וה"ה לשאר מלאכות כמ"ש שם, והיינו הא דתניא התם דאופין את האפוי ומבשלין את המבושל, וכ"כ השביתת השבת בכללי טוחן סק"ז.[[41]](#footnote-42)

**ג** האג"ט טוחן סקכ"א כתב דהוא משום דאין טוחן אלא בגידו"ק, וכל שנתחבר אחר גידולו, לא חשיב כטחינה דגידו"ק, וכתב לפ"ז דבגווני דיש טחינה אף שלא בגידו"ק, יש טוחן אחר טוחן.

הארחות חיים בהל' שבת סימן ל"ז והכל בו בסימן ל"א הביאו מש"כ רבינו פרץ בשם הרב מקינון דאין טחינה במלח אלא במלח גס של ים, אבל מלח של שלינ"ש הנעשה דק מתחילתו ואח"כ עושין ממנו פתיתין גדולים מותר לחתוך ממנו בסכין מידי דהוה אפת, וכ"כ התוס' בביצה י"ד א' סוד"ה ב"ה, דאין טחינה במלח העשוי בידי אדם, וכ"כ הרמ"א בסימן שכ"א ס"ח.[[42]](#footnote-43)

והשעה"צ בסימן תק"ד סק"ה הביא מש"כ החכמת מנוח בביצה י"ד א' דטעם החילוק בין מלח של ים למלח העשוי בידי אדם, הוא דמלח העשוי בידי אדם חיבורו רך הוא ונידוך בקל, ואינו קשה כגרעיני מלח של ים הנעשים בידי שמים.[[43]](#footnote-44)

בירושלמי בפירקין אמרו דהדין דשחק מלח חסף פלפלין חייב משום טוחן, וכן גריס השבה"ל בסימן צ"ב בד' הירושלמי,[[44]](#footnote-45) וכתבו המפרשים דחסף הוא חרס כדכתיב בדניאל פ"ב פל"ג דהשוחק חרס חייב משום טוחן,[[45]](#footnote-46) והאג"ט טוחן סקכ"א הק' דכיון דחרס נעשה ע"י טחינת הרגבים תחילה, וכמש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה שבע חטאות, מ"ט הוא חייב על טחינתו משום טוחן, הרי אין טוחן אחר טוחן, ועיי"ש מש"כ בזה.[[46]](#footnote-47)

והשביתת השבת בכללי טוחן סק"ז כתב לישב דכשנתקשה החרס בטלה הטחינה הראשונה, ובכה"ג יש טוחן אחר טוחן, ודמי להא דהמתיך את המתכת שהותך והוקשה חייב משום מבשל, ולא אמרינן דאין בישול אחר בישול, משום דבטל הבישול הראשון, ועיי"ש שכתב לפרש בזה למש"כ הרמב"ם בפ"ז משבת ה"ה דהשף את המתכת חייב משום טוחן, אף דסתם מתכת נעשה ע"י אדם.

בתשו' הריב"ש סימן קפ"ד כתב דאסור לגרור גבינה משום איסור טוחן, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן שכ"א סקי"ב, והפמ"ג שם ובמש"ז סימן תק"ד סק"א עמד בזה, דהרי אין הגבינה מקובצת בתולדה ומ"ט יש בזה משום טוחן,[[47]](#footnote-48) ולמש"כ השביתת השבת דכל שבטלה הטחינה הראשונה יש טוחן אחר טוחן, י"ל דאף בגבינה נתבטלה הטחינה הראשונה לגמרי, וע"כ יש בזה משום טוחן.[[48]](#footnote-49)

בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב אות ט"ו כתב דאסור להסיר טיט יבש מן הבגד משום טוחן, וכ"כ הטושו"ע בסימן ש"ב ס"ז, ובגל' הגרע"א שם הק' דכיון דמתחילה הי' מפורר ונדבק ע"י יבשות, הרי אין טחינה אחר טחינה,[[49]](#footnote-50) וכן הק' הטל אורות במלאכת טוחן, ועיי"ש שכתב לישב למשמעות ד' הרמ"א בסימן תק"ד ס"ג דהא דאין טחינה אחר טחינה הוא רק באוכלין,[[50]](#footnote-51) וכן רמז לזה בגל' הגרע"א בסימן תק"ד, - והשביתת השבת טוחן סקל"ג כתב לישב לפי דבריו דכל הא דאין טחינה אחר טחינה הוא רק כשלא בטלה הטחינה הראשונה, וע"כ בטיט שנתחבר ובטלה הטחינה הראשונה, יש בו משום טוחן.

\*האג"ט טוחן סקט"ו נסתפק בירק שהי' מחותך דק דק וכתשו בשבת אם חייב, או דכיון דחתיכתו חשיבא כטחינה, דמי לדבר שנתבשל כמאב"ד דאין חייבין על בישולו,[[51]](#footnote-52) ועיי"ש שכתב דהכותש סממנין במכתשת ובא אחר וחזר וכתשו עד שיהא דקה מן הדקה פטור, ועיי"ש שעמד ע"ז דא"כ מ"ט היו מחזירין את הקטורת למכתשת בערב יוהכ"פ ולא היו מחזירין ביוהכ"פ, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע, ועמש"כ בזה השביתת השבת טוחן סק"י, - ובס' שלחן שלמה סימן שכ"א אות י"א כתב דודאי דיש לחייב בזה, כיון דחלק זה שהוא טוחן עכשיו מעולם לא נטחן, ול"ד לדבר שנתבשל כמאב"ד, דכיון דד"ז כבר נתבשל אין חייבין על בישולו, ומשא"כ הכא דחלק זה לא נטחן עדיין כלל.

בד' הרמ"א בסימן תק"ד ס"ג מבו' דמצות דטחינתם מותרת משום דאין טוחן אחר טוחן, מותר לטוחנם אף בכלי המיוחד לכך, - אך הפמ"ג במש"ז סימן שכ"א סק"י כתב בתו"ד דאסור לטחון מצה ברי"ב אייז"ן משום עובדין דחול, וכ"ה מבו' גם בדבריו באש"א סקי"ב דאף דבר שאינו מקובץ בתולדה ולי"ב משום טוחן, אסור לטוחנו בכלי המיוחד, וכ"כ הביאוה"ל שם סי"ב ד"ה לפרר לחם,[[52]](#footnote-53) וצ"ע.[[53]](#footnote-54)

ח' תשרי פ'

דף מס' 3

**טחינה שלא בגידו"ק**

**ע"ד ב' -** התרוה"ד בסימן נ"ו כתב דמי שאינו יכול ללעוס יפה בשיניו ויש לפניו בשר הקשה ללעוס, מותר לחתכו בשבת דק דק בסכין ולאכלו אח"כ, ולי"ב משום טוחן, די"ל באוכלין לא שייך טחינה אלא במידי דאורחי' לטחון, ופירש כן בד' התוס' בסוגיין דאין טחינה בשאר אוכלין, ובד' הרמב"ם דאין טחינה בפירות, ואף לדעת הסוברים דיש טחינה באוכלין מ"מ י"ל דבבשר מודו דשרי, דשאני עצים ופירות ולחם דגידולן מן הארץ ויש במינים טחינה כגון תבואה וקטנית דעיקר טחינה שייך בהו, ומשא"כ בבשר דאין גידולו בארץ, י"ל דבאוכל כזה לכו"ע לא שייך בי' טחינה, וכמו שמצינו במלאכת מעמר דלאביי אין מעמר אלא בגידו"ק,[[54]](#footnote-55) ואף לרבא דפליג, י"ל דלענין טחינת אוכלין דבלא"ה לא שייך בהו טחינה כולי האי, מודה דיש לחלק משום גידו"ק, דכיון שכתבו התוס' והרא"ש דאין טחינה באוכלין, י"ל דגם החולקים עליהם מודו בדברים שאינם גידו"ק.

והאחרונים נחלקו בביאור דבריו, **א** בד' הגר"א בסימן שכ"א ס"ט מבו' דמש"כ התרוה"ד דאין טחינה אלא בגידו"ק, הוא טעם בפנ"ע, דבכל מילי אין טחינה אלא בגידו"ק, ודמי לדישה ועימור שאינם אלא בגידו"ק, וכ"כ התו"ש שם סקי"ז, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז שם סק"י,[[55]](#footnote-56) והמ"ב שם סקל"א, וכ"ה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ' ד"ה עוד נלענ"ד וד"ה ולפ"ז יקשה,[[56]](#footnote-57) וכ"נ גם בד' הט"ז בסימן שכ"א ס"ק ח' ט' ובסימן שכ"ד סק"ה, עיי"ש.

**ב** בד' הב"י בסימן שכ"א ס"ט מבו' שנקט דעיקר ההיתר בזה הוא משום דאין טחינה באוכלין, ובדברים שאינם גידו"ק כו"ע מודו, והיינו דאף לפ"מ דקי"ל דאין עימור אלא בגידו"ק, מ"מ טחינה היא אף שלא בגידו"ק, ורק באוכלין אין טחינה אלא בגידו"ק, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סק"י והגר"ז שם ס"ח וסי"ב והמחה"ש שם סק"י, וכ"כ החזו"א בסו"ס נ"ז דלא התיר התרוה"ד אלא באוכלין דאף להחולקים על התוס' דיש בהן טחינה, מ"מ כל שאינם גידו"ק אין עליהן שם טוחן,[[57]](#footnote-58) ומש"כ התרוה"ד לדמותו להא דאין עימור אלא בגידו"ק, הייו לסמוך דלפעמים אם אינו גידו"ק מאבדת צורת המלאכה, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה, וכ"כ בתשו' חזו"א סימן ס"ט סוף אות א' ואות ג', וכ"כ התהל"ד בסימן שכ"א סקי"א י"ב.

**ג** הנשמת אדם בכלל י"ז סק"ב האריך דבכל דבר שהמלאכה נעשית בו כדרכו אין חילוק בין גידו"ק או לא, ומה"ט יש בישול אף שלא בגידו"ק, וה"נ יש טחינה אף שלא בגידו"ק, ולא התיר התרוה"ד אלא משום דאינו טוחן ממש כדרך הטחינה להדק אותו עד אשר דק כקמח, ועיי"ש מה שהוסיף לפרש בזה.

התו"ש שם הק' בהא דאמר רבא לקמן בסוגיין דהאי מאן דעביד חביתא חייב ז' חטאות, ופירש"י דטוחן הרגבים ושוחקן הדק הוי טוחן, וכ"כ בפי' ר"ח שם, וכ"כ הערוך בע' חבית והספר העתים בסימן רכ"ח,[[58]](#footnote-59) ומ"ט יש טחינה בעפר אף שאינו גידו"ק, וכמש"כ הר"ן בסוכה ט"ו א' והרמ"א בסימן תרכ"ט ס"א דאין מסככין בעפר משום דל"ה גידו"ק, והנשמת אדם והחזו"א שם הוכיחו מזה כדבריהם דלא בכל מילי אמרינן דאין טחינה אלא בגידו"ק.

והפמ"ג במש"ז סימן שכ"א סק"י כתב לישב, דאף דלענין סיכוך דכתיב מגרנך ומיקבך בעינן דוקא גידו"ק ולא עפר, אך לענין טוחן יש טחינה אף בעפר, דגם בסמנים במשכן הוא כן שיש מהם כאבנים באדמה, וכ"כ האג"ט דש סק"ז סוף אות ח' וטוחן סקכ"א,[[59]](#footnote-60) ועד"ז כתב בתשו' הגרע"א שם ד"ה ומה דאסור דעפר חשיב כגידו"ק לענין שבת, וכ"כ האג"ט בורר סקכ"א אות א', עיי"ש.

בתשו' הגרע"א שם כתב דאף דאין טחינה אלא בגידו"ק, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום דמיחזי כטוחן, וכמו שמצינו כן בד' הטוש"ע בסימן ש"מ ס"ט לענין מעמר, דאסור לקבץ מלח ממשרפות המלח שדומה למעמר,[[60]](#footnote-61) ועיי"ש שכתב לפרש בזה מש"כ הרמ"א בסימן שכ"א ס"ח דיש טחינה במלח הדק, אלמלי הא דאין טוחן אחר טוחן, אף שאינו גידו"ק,[[61]](#footnote-62) וכתב לפ"ז דהא דשרי לחתוך בשר מבושל דק דק הוא בצירוף הא דאין טחינה באוכלין, והיינו דכיון דבבשר שאינו גידו"ק לי"ב איסור טחינה אלא מדרבנן, לא אסרו באוכלין,[[62]](#footnote-63) וכ"ה מבו' גם בד' הפמ"ג במש"ז שם סק"י.

השו"ע בסימן שכ"א ס"י כתב דאסור לגרור הגבינה בשבת במורג חרוץ בעל פיפיות, והעולת שבת שם סקי"ד הק' דמ"ש מבשר דאין בו משום טחינה משום שאינו גידו"ק, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** העולת שבת שם כתב דהאיסור בזה אינו משום טוחן, אלא משום דנראה כעובדין דחול, וכ"כ הגר"ז שם ס"ח והמ"ב שם סקי"ב,[[63]](#footnote-64) אך בד' המג"א שם סקי"ב מבו' דהוא משום איסור טוחן, (וכמש"כ הפמ"ג שם בדעתו), וכ"כ הגר"א שם. - **ב** הנשמת אדם בכלל י"ז סק"ב הוכיח מזה כדבריו דבטחינה גמורה ל"ב גידו"ק, וגם דקי"ל דבהמה חשיבא כגידו"ק. - **ג** הטל אורות במלאכת טוחן כתב דבכלי המיוחד יש טחינה אף באוכלין,[[64]](#footnote-65) וזה ניחא למשמעות ד' המג"א דכל הא דאין טחינה אלא בגידו"ק הוא רק באוכלין, או למש"כ הגרע"א דמדרבנן יש טחינה אף שלא בגידו"ק, והא דשרי אף מדרבנן הוא משום דהוי טחינה באוכלין.[[65]](#footnote-66) - ועמש"כ עוד בזה באג"ט טוחן סקי"ז אות ח' ואילך.

התרוה"ד שם כתב דאין להתיר לחתוך בשר חי דק דק לצורך עופות להאכילן, דהואיל ואין הבשר ראוי לאכילה כך אלא לכוס אותו דלאו כאורחי', י"ל דבכה"ג יש טחינה אף באוכלין, די"ל דמש"כ התוס' דאין טחינה באוכלין הוא משום דא"צ טחינה, ועוד דיש לאסור בזה משום האיסור לאשוויי אוכל לבהמה ומטרח באוכלין בבהמה.

והרמ"א בסימן שכ"א ס"ט כתב לאסור בזה, דהואיל ואין יכולין לאכלו בלא חיתוך קמשוי לי' אוכל, והט"ז בסימן שכ"ד סק"ד דקי"ל התם דאשוויי אוכל שרי, וכן הק' העולת שבת בסימן שכ"א סקי"ג, ועייי"ש מש"כ לישב, וכן הק' הגר"א שם.

והמ"ב שם סקל"ג כתב דטעמא דהרמ"א שאסר בזה הוא משום איסור טחינה, דכיון דאינו ראוי לאכלו כך לי"ב להא דאין טחינה באוכלין, ואין אסור אלא כשחותך ומניח לאחר זמן, דאם חותך לפניהם שיאכלו מיד לי"ב משום טוחן, דטחינה לאלתר מותרת, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סק"י וסקי"א ובסימן שכ"ד סק"ה, כמש"כ האלי' רבה בסימן שכ"א סקי"ב והמחה"ש שם סקי"א בדעתו.

\*הגר"א שם כתב להתיר בזה, משום דאף דהתרוה"ד כתב לאסור גם משום דבבשר חי דאין ראוי לאכילה כך אלא לכוס יש טחינה אף באוכלין, מ"מ לבסוף לא סמך על טעם זה, - וצ"ע דמ"ט הוצרך להא דהתרוה"ד לא סמך על טעם זה, הרי ד' התרוה"ד הם לפ"מ שנקט לעיקר דקי"ל דיש עימור שלא בגידו"ק וה"נ יש טחינה שלא בגידו"ק, וכל ההיתר בזה הוא משום דבכה"ג אין טחינה באוכלין, אך למש"כ הגר"א גופי' להתיר טחינת בשר משום דאין טחינה אלא בגידו"ק, כדקי"ל דאין עימור אלא בגידו"ק, א"כ מה לי דבשר חי אין ראוי לאכול כך.[[66]](#footnote-67)

וי"ל למש"נ לעיל מד' הפמ"ג והגרע"א דמדרבנן יש טחינה אף שלא בגידו"ק, ואך דכיון דאי"ז אלא מדרבנן לא אסרו באוכלין, וע"כ אם בבשר חי ליכא להא דאין טחינה באוכלין, יש לאסור בזה אף שאינו גידו"ק.[[67]](#footnote-68)

\*המ"ב שם סקל"ד כתב דיש מקילין בזה, דמותר לחתוך דק דק אף בשר חי, והחזו"א בסימן נ"ז ד"ה סימן שכ"א תמה ע"ז, דלפ"מ שהעמידה המ"ב שם סקל"ג במניח לאחר זמן, לא מצינו מי שמתיר בזה.[[68]](#footnote-69)

1. אך המגן אבות בסוגיין כתב לדון דמכוון התוס' הוא רק לאפוקי פת דאין טוחן אחר טוחן, ולאפוקי בשר דאינו גידו"ק, וכן צידד החזו"א בריש סימן נ"ז, וכתב דלא מצינו חבר לההג"א דבשאר ירק לא שייך טחינה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והאג"ט טוחן סקי"ז אות ד' הק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי בפירקין בשחיקת שום דחייב משום טוחן, אף דשום נאכל חי, ועיי"ש באות ח' שכתב לישב דטחינה גמורה שייכא אף באוכלין, ורק חיתוך דק ל"ה בכלל טוחן אלא בדבר שאינו נאכל חי, ועד"ז כתב החזו"א בסימן נ"ז (סוד"ה אמנם הר"מ), ועיי"ש באות י"א במש"כ לישב עוד, ועיי"ש באות י"ב וי"ג במש"כ לפקפק בב' הדרכים, - ויש להוסיף, דמשמעות ד' הרא"ש בסו"ס ה', דמש"כ דלא שייך טחינה באוכלין, הוא רק בחיתוך דק דק, אך טחינה גמורה שייכא אף באוכלין. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם לפ"ד התרוה"ד י"ל דכ"ז כשחותך ע"מ לאכלו חי, דכיון דהי' ראוי לכך בלא חיתוך לי"ב משום טוחן, אך כל שחותך ע"מ לבשלו, הרי דאם ל"ה ראוי לבשלו בלא חיתוך, יש בזה משום טוחן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. כמבו' בפירש"י לקמן שם ד"ה ורב ששת, וכ"כ המאירי שם דכרבא וקרא דאיירי בה התם אינם נאכלים חיים, ועמש"כ ע"ז הביאוה"ל בסימן תרי"א (ד"ה לקנב ירק). [↑](#footnote-ref-5)
5. והחזו"א בסימן נ"ז ד"ה אמנם הר"מ הוכיח מכ"ד דאף לדעת הרמב"ם אסור מדרבנן אף בחותך כדי לאכול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך מהא דאיכא טחינה בשחת וחרובים, מבו' דכל הא דאין טחינה באוכלים שלא ע"מ לבשלם, הוא רק כשהם ראויים לאכילה בלא הטחינה, אך כל שאינם ראויים בלא הטחינה, יש בהן משום טחינה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש בפ"ז שכתב דהא דהוי זה תולדת טוחן, הוא משום שהטוחן לוקח גוף אחד ומחלקו לגופים הרבה, וכל העושה דבר הדומה לזה ה"ז תולדת טוחן, והמ"מ שם ה"ד פירש דהא דל"ה זה בכלל האב דטוחן, הוא משום שהטחינה משנה הגוף לגמרי, וחיתוך אינו משנה הגוף לגמרי, וע"כ אף דה"ז דומה לטחינה שעושה מגוף אחד גופים רבים, אי"ז אלא תולדה, ועמש"כ בזה האג"ט טוחן סק"ז. [↑](#footnote-ref-8)
8. ושמא אין מכוון דבריו דאף בחתיכות גסות ממש חייב, אלא דאף בחתיכות גסות מעט שאינם כעין קמח הוי בכלל טוחן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולכאו' מכוון דבריו הוא לד' הרמב"ם בפ"ז ופ"ח שכתב דהחותך את הירק הוי תולדת טוחן, ולא כתב דהוא רק בחיתוך דק דק, - אך צ"ע דבפכ"א כתב להדיא דהמחתך את הירק "דק דק" כדי לבשלו חייב משום טוחן, והרי דכל שאינו חותכו דק דק אין בו משום טוחן, והפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות כ"ב והנשמת אדם בכלל י"ז סק"ב עמדו בזה בסתירת ד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-10)
10. והערוך שם כתב בפי' בתרא דגרסינן מאן דפריס, כמו הלא פרוס לרעב לחמך, ומשמעות דבריו דפליגי ב' הגירסאות אם אין חייבין אלא כעין כתישה, או דחייבין אף כעין חיתוך. [↑](#footnote-ref-11)
11. ?ובד' הר"י מלוניל והמאורות יש מקום לפרש לפ"ד רבינו מנוח דכל שאינו ראוי כלל בלא החיתוך חייבין אף על חיתוך חתיכות גסות, וע"כ כשחותך עצים כדי להבעירם, דאינם ראויים לכך אלא ע"י החיתוך, חייב אף בחתיכות גסות, אך בד' הרשב"א והר"ן והרא"ש בביצה מבו' דאף המבקע עצים הראויים להסקה בלא הביקוע, חייב משום טוחן, עיי"ש, - ובמנחת שלמה שם כתב דכל שחותך את העצים עד שראויים לתפקידם חשיב כטוחן, והא דבאוכלין אינו חייב אלא כשחותך דק דק, הוא משום דאל"כ עדיין הם צריכים לשינים הטוחנות אותם, ומשא"כ בעצים שראויים לתפקידם בלא שום טחינה, ובשלחן שלמה שם כתב דלפ"ז שיעור דק דק היינו שיכולים לבלוע כמו שהם, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. והאו"ז שתמה ע"ז הוא לטעמי' שכתב דאינו חייב אלא על חיתוך דק דק שהוא כעין כתישה, ופירש כן בד' הערוך, וע"כ פשיטא לי' דחיתוך עצים דקים אינו בכלל טוחן. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומה שהוכיח כן מהא דמותר לחתוך ככר לחם לחתיכות קטנות אף אלמלי הא דאין טוחן אחר טוחן, ומותר לחתוך פרי גדול לכמה חלקים, צ"ב, שהרי הנידון לאסור בזה הוא משום דהוא דק באורך, ומה ענין ד"ז לחיתוך ככר לחם לחתיכות קטנות ופרי גדול לכמה חלקים, דאי"ז חיתוך דק כלל, ושמא מכוון דבריו הוא בגונא שחותך הלחם לפרוסות דקות, דאף דהוי זה חיתוך דק, מ"מ כיון דהפרוסה עצמה גדולה היא לי"ב משום טוחן. [↑](#footnote-ref-14)
14. והשביתת השבת בפתיחה למלאכת טוחן סוסק"ו כתב ע"ד רש"י אלו, דאף דהחותך אוכלין לב' או לג' אינו חייב משום טוחן, מ"מ בחיתוך קנים כה"ג חייב, משום דכל דבר לפי הכשרו ותיקונו. [↑](#footnote-ref-15)
15. ומשמעות דברי ה"ר בנימין הוא דס"ל דאין לחייב כלל בביקוע עצים משום טוחן, דל"ה טוחן אלא כשנעשה כעין קמח, וע"כ אינו חייב אלא כשהוא מבקע העצים לצורך הרקב הנושר מהן שהוא כעין קמח. [↑](#footnote-ref-16)
16. והנשמת אדם בכלל י"ז סק"ד כתב דמש"כ הרמב"ם דהוא צריך לנסורת, היינו דבכה"ג הוא חייב בכ"ש, ואם א"צ ליהנות מן הנסורת אלא לבשל, אינו חייב אלא בכגרוגרת, אך הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות כ"ב כתב דאף בכה"ג דהוא צריך לנסורת אינו חייב אלא אם יש בניסור כגרוגרת, ועיי"ש שכתב דהמחתך עצים להבעיר אינו חייב אלא כשיש בהן כדי לבשל כגרוגרת, אך בכה"ג דמנסר עצים ויש בנסורת כגרוגרת חייב להרמב"ם לטעמי' דמשאצל"ג חייב עלי', וכ"כ בראש יוסף בסוגיין, ועמש"כ ע"ז האג"ט טוחן סק"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובס' משנת השבת כתב דמקור ד' הרמב"ם לכך, הוא מהא דהמסתת את האבן אינו חייב משום טוחן, ולהרמב"ם לטעמי' דהמנסר את העצים חייב משום טוחן אף דאין הטחינה על העיקר, בע"כ דהא דהמסתת את האבן אינו חייב משום טוחן, הוא משום דא"צ להסיתות, וכמש"כ השיטה להר"נ בסוגיין, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך בד' המרכה"מ בפ"ז ה"ב מבו' דעיקר מלאכת טוחן הוא אף כשא"צ לדבר הנטחן, אלא דהו"ל משאצל"ג, ורק בשף מתכת ומנסר עצים דאי"ז אלא תולדת טחינה, הרי דכל שאין עושה כן לצורך האב ל"ה תולדה כלל ואין עלי' שם מלאכה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ולכאו' מכוון דבריו הוא כמו שצידד האשל אברהם מבוטשאטש בסימן שכ"א סי"ב דאינו חייב משום טוחן אלא כשטוחן את כולו, אך כשנפרד עץ אחד דק מעץ גדול אין בזה משום טוחן, ועמש"כ בזה השביתת השבת בכללי טוחן סק"ג. [↑](#footnote-ref-20)
20. ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא לחדש דמלאכת טחינה היא רק כשהוא צריך לדבר הנטחן, או דמכוון דבריו הוא דלעולם עיקר הפטור במסתת את האבן הוא כמש"כ לעיל מינה משום דהנשאר הוא העיקר, ואך דכ"ז הוא משום דא"צ להסיתות, וע"כ לא חזינן להמעשה דילי' כמעשה טחינה על הסיתות, אלא כמעשה סיתות על האבן, ומשא"כ בסלית סילתי שהוא צריך לאותה הנעורת, חזינן להמעשה דילי' כמעשה טחינה על הנעורת, ולפ"ז מש"כ הרמב"ם דהשף מתכת אינו חייב א אלא כששף כדי ליקח מעפרו, והמנסר את העצים אינו חייב אלא כשהוא כדי ליהנות מן הנעורת, הוא רק בהני גווני, דכל שא"צ להעפר ולהנעורת, חזינן לה כמעשה שיפה של המתכת ומעשה ניסור של העץ, ולא חזינן לה כמעשה טחינה כלל. [↑](#footnote-ref-21)
21. והשה"ג בפירקין כתב בשמו דהיינו כשהוא עומד עליהן שיאכלו לאלתר וכתב דאם אין אוכלין לאלתר אסור לפרר, והאג"ט טוחן סקכ"ג אות ג' תמה ע"ז, דכל שחותך כדי שיאכלו התרנגולים לאלתר, אף אם לא יאכלוהו, לי"ב איסורא, מאחר שכוונתו שיאכלו תיכף, דההיתר לחתוך לצורך לאלתר, הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה וכל שכונתו לאכול תיכף אי"ז כוונת מלאכה, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתניא בתוספתא בפי"ז דנתערבו לו פירות בפירות וכו' בורר ומשליך לפני בהמתו, והרי דאין לו לחוש שמא לא יאכלו הבהמות. [↑](#footnote-ref-22)
22. והריב"ש שם נסתפק אם התיר הרשב"א אף בכלי, וכתב דאף אי נימא דהתיר אף בכלי, מ"מ אסור לגרוד את הגבינה במורג חרוץ, דלא התיר בכלי אלא כשאינו כ"כ דומה לטחינה כמו גרידת הגבינה במורג חרוץ דודאי דמי לשחיקת תבלין במדוכה דאסור, - ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז סימן שכ"א ריש סק"י והמ"ב שם סקמ"ה ובביאוה"ל שם סי"ב ד"ה מידי דהוה אבורר. [↑](#footnote-ref-23)
23. וכ"כ החזו"א בסימן נ"ז ד"ה ואמנם כשחותכו במוסגר דאין הכרע שהר"ן הסכים עם הרשב"א, - אך בד' הב"י בסימן שכ"א סי"ב משמע שנקט דהר"ן הסכים לדינא לד' הרשב"א, וכ"נ בד' הדרכ"מ הארוך שם. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועמש"כ השביתת השבת טוחן סוסקי"ב לדחות, ועיי"ש במש"כ לדחות למה שהוכיח המשכנות יעקב שם לאסור בזה מסוגיית הגמ' לקמן קי"ט א'. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכ"כ בתשו' חזו"א סימן ס"ה סוד"ה והר"ן וסימן ס"ט ד"ה הריני שב בדעת השו"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. והגר"א שם הוכיח כן מהא דתנן לקמן קנ"ה א' אין מרסקין לא את השחת ולא את החרובין לפני בהמה, ומפרשינן התם דהוא משום דמטרח באוכלא, ולא אסרו משום טחינה, - והחזו"א בסימן נ"ז ד"ה ולהאמור כתב דצ"ל דאיירי התם בחתיכות גדולות קצת שאין עליהם שם טוחן, או דמיירי שאינן נפרכין לרסיסים אלא נעשין רכין ואי"ז טחינה, וכ"כ בתשו' חזו"א סו"ס ס"ו, ועי' בשלום יהודה סימן ט"ו שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך שם סקל"ג ובסימן שכ"ד סקט"ו וסקכ"א וסקכ"ג כתב לדינא להתיר לחתוך בשר חי או דלועין לפני העופות שיאכלו מיד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
28. אך יש להעיר בזה, דבד' הרשב"א שם בסו"ד מבו' דהתירא דלאלתר הוא גם במלאכת דישה ומכה בפטיש, עיי"ש, ובזה לכאו' ליכא להני טעמי. [↑](#footnote-ref-29)
29. ועיי"ש שתמה מכח זה ע"ד הט"ז בסימן ש"מ סק"ב שהתיר לשבר עוגה שיש עלי' אותיות דרך אכילה כמו שמותר בורר וטוחן דרך אכילה, דשאני בורר וטוחן דאכילה התמידית היא דרך ברירה ודרך טחינה וכו', אבל אין אכילה התמידית דרך מחיקה, ומלאכת מחיקה שפיר מלאכה היא דרך אכילה, וכש"כ במשבר אפי' סמוך לסעודה. [↑](#footnote-ref-30)
30. אך בדעת השו"ע נחלקו האחרונים אם האיסור בזה הוא משום טוחן, או הוא משום עובדין דחול, דלי"ב משום טוחן כמש"כ שם ס"ט דמותר לחתוך בשר מבושל או צלי דק דק בסכין, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-31)
31. והביאוה"ל שם ס"ט ד"ה ואינן כתב דבד' הפמ"ג בסימן שכ"ד מבו' דהתירא דלאלתר הוא אף בדבר שאין ראוי אלא לבהמה, והוכיח כן גם מד' הגר"א שם, וכן נקט המ"ב שם סקל"ג ובסימן שכ"ד סקט"ו וסקכ"א וסקכ"ג. [↑](#footnote-ref-32)
32. ולכאו' יש ללמוד כן ממש"כ המג"א בסימן שכ"א סוסקי"ב להוכיח דאסור ללעוס בשיניו שלא לצורך אכילה, והוכיח כן מהא דלא הותר ללעוס כמון בשיניו אלא לצורך מילה, ומוכח דאף דמשתמש בו לאלתר לי"ב להתירא דלאלתר. [↑](#footnote-ref-33)
33. אך בד' הרמ"א בסימן שכ"א סי"ב משמע שפירש לדינא דאין מרסקין לפני זקנים דהוא בחותך ומניח, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן נ"ז ד"ה אבל יתכן. [↑](#footnote-ref-34)
34. ויש להוסיף דכ"ה להדיא בד' הרמב"ן והרשב"א והר"ן לקמן קמ"א א' שהביאו מד' התוספתא אלו דאף בשבת מותר לטחון בשינוי, וזה דלא כמש"כ השביתת השבת טוחן סוסקי"ב דלדעת הרשב"א טעמא דהתוספתא הוא משום עובדין דחול, (וגם באיסור עובדין דחול התירו ע"י שינוי). [↑](#footnote-ref-35)
35. ועיי"ש בד"ה אבל יתכן שכתב לפרש עפי"ז לד' המג"א בסימן שכ"א סקי"ד, שתמהו עליהם האחרונים, וכ"כ גם בתשו' חזו"א סימן ס"ה ד"ה דברי המ"א, ועי' גם בדבריו שם בסימן ס"ו וס"ח וס"ט שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-36)
36. ובזה ניחא משה"ק האג"ט טוחן סקכ"ז ממה שאמרו בביצה ז' ב' דאסור לכתוש ביו"ט לצורך כיסוי, אף דהוא כותש כדי לכסות מיד, והאג"ט שם הוכיח מזה דלא הותר טחינה לאלתר אלא באוכלין, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-37)
37. והגר"ז בסימן שכ"א סי"ג התיר לעיסה בפיו לצורך לאלתר, וכ"כ המ"ב שם סוסקל"ו, (אך בדבריו לא נתפרש דהוא משום התירא דלאלתר), אך אין להוכיח מזה דכל ריסוק מותר לצורך לאלתר, דשאני לעיסה בפיו דהוא טפי דרך אכילה. [↑](#footnote-ref-38)
38. וכ"כ המגי' למל"מ בפ"א מחו"מ ה"ג בדעת הרמב"ם, והשעה"מ שם נחלק ע"ז דאין מקור לכך בד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-39)
39. וכ"נ מסתימת ד' השו"ע בסימן שכ"א ס"ח שכתב דיש איסור טחינה במלח, ולא כתב דהוא רק במלח של סלעים שאינו המלח המצוי, ומשמע דס"ל לדינא דיש טוחן אחר טוחן, וכאשר כ"ה דעת רבים מקמאי, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-40)
40. ואך דבד' הפמ"ג משמע דכל שאין חיבורו בתולדה אף אם נתחבר בידי שמים לי"ב משום טוחן, ובד' הטל אורות מבו' דרק כשחיבורו בידי אדם לי"ב משום טוחן, וכ"כ החזו"א. [↑](#footnote-ref-41)
41. ואמנם גם לדרך זו, לא תלי בדוקא במה שנעשה בו מעשה טחינה, שהרי אין טחינה במלח שהי' דק מתחילתו ואח"כ נתחבר, כמש"כ הארחות חיים והכל בו בשם ר"פ, ודימוהו להא דאין טחינה בפת, וכ"כ הרמ"א בסימן שכ"א ס"ח, אלא כל שכבר הי' בו להתיקון דטחינה אף אם הי' כן מתולדתו יש בזה לדינא דאין טוחן אחר טוחן. [↑](#footnote-ref-42)
42. והפמ"ג במש"ז שם סק"י כתב דה"נ הוא בסוכר דאין בו משום טוחן, והביאו המ"ב שם סק"ל, - אך השביתת השבת טוחן סקט"ז כתב דיש חולקין, ועיי"ש בסקמ"ג במש"כ לפרש בטעמם. [↑](#footnote-ref-43)
43. והשעה"צ גופי' שם סק"ו כתב דהא דאין איסור טחינה במלח שהי' דק מתחילתו הוא משום דאין טוחן אחר טוחן, ומבו' לפ"ז דכל הא דאין טוחן אחר טוחן הוא רק משום דעדיין הטחינה הראשונה קיימת, וע"כ כל שחיבורו הוא קשה ואינו נידוך בקל חשיב דבטלה הטחינה הראשונה ויש בו משום טוחן, וכ"כ השביתת השבת טוחן סוסקמ"ג. [↑](#footnote-ref-44)
44. ובפי' ר"ח בסוגיין נראה דגריס בד' הירושלמי ההוא דשחק חסף מלח, וכ"כ הראבי"ה בסימן רכ"ג, ולכאו' גם לגירסתם תרי מילי נינהו, דהשוחק חרס או מלח חייב משום טוחן. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך הרוקח בסימן ס"ד גריס בד' הירושלמי שחק מלח שחק פלפלין חייב משום טוחן, ועד"ז גריס האו"ז בסימן ס' מאן דשחק מלח השף פלפלין חייב משום טוחן, והמגד"ע בפ"ט משבת גריס מאן דשחין חסף חייב משום מבשל, ולגירסתם אין מקור לחייב על שחיקת חרס משום טוחן. [↑](#footnote-ref-46)
46. והפמ"ג במש"ז סימן שכ"א סק"י כתב כן דהטוחן לבינה אינו חייב משום טוחן, כיון דנשרפה בכבשן ואינו בתולדה. [↑](#footnote-ref-47)
47. ולמש"כ הטל אורות והחזו"א דכל הא דאין טוחן אחר טוחן הוא רק בדבר שחיבורו הוא בידי אדם, יש מקום לומר דבגבינה חשיב כחיבור בידי שמים, דכל חלב שמשהים אותו נעשה לגבינה אף בלא מעשה אדם, וע"כ יש בזה משום טוחן. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובד' השואל בתשו' הריב"ש שם מפורש דאף למש"כ הסמ"ג דמותר לפרר את הלחם משום דאין טחינה אחר טחינה, אין להתיר מכח זה בגבינה, אך י"ל דס"ל דהא דאין טוחן אחר טוחן הוא רק בדבר שנעשה בו מעשה טחינה, ומשא"כ בגבינה דלא נעשה בה מעשה טחינה מעולם. [↑](#footnote-ref-49)
49. ויש להוסיף, דרבינו פרץ גופי' ס"ל להך מילתא דאין טוחן אחר טוחן, וכמש"כ הארחות חיים והכל בו בשמו דאין טחינה במלח דק שנתחבר ואין טחינה בפת. [↑](#footnote-ref-50)
50. וכתב לישב עוד דרק בפת ומלח הנעשין ע"י אדם ליכא משום טוחן, ומשא"כ בטיט שאינו נעשה בידי אדם. [↑](#footnote-ref-51)
51. והאג"ט שם לא אתי עלה מכח מש"כ הראשונים דאין טוחן אחר טוחן, דלפי דבריו שם סקכ"א הך דינא הוא משום דלא חשיב כטחינה בגידו"ק, וזה ל"ש כלל בהך גוונא, וכ"ה גם למש"כ הטל אורות ודעימי' דהא דאין טוחן אחר טוחן, הוא משום דחיבור בידי אדם ל"ה חיבור, או משום דאין טוחן אלא בחיבור שהוא בתולדה, - אך למש"כ הגר"א דהא דאין טוחן אחר טוחן הוא דומיא דהא דאין בישול אחר בישול, יש לדון בהך גוונא מכח הא דאין טוחן אחר טוחן. [↑](#footnote-ref-52)
52. והמ"ב שם סק"ל כתב דאף מלח שהי' דק מתחילה ונתבשל ונעשה פתיתין אסור לכתשו במכתשת, - אך במקור הדברים בד' העולת שבת שם סק"ט מבו' דהאיסור בזה הוא רק משום מראית העין, אך בלא"ה הי' מותר לכותשו במכתשת, ומבו' דכיון דאין טוחן אחר טוחן, מותר לטוחנו אף בכלי המיוחד. [↑](#footnote-ref-53)
53. והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"ו ס"י בהערה כתב לאסור ירקות שנתמעכו ע"י הבישול בכלי המיוחד משום עובדין דחול, ולכאו' אי נימא דבדבר דאין טחינתו חשובה כטחינה משום דאין טוחן אחר טוחן, מותר לטוחנו בכלי המיוחד, ה"נ יש להתיר כן בירקות שנתמעכו ע"י הבישול, דאין טחינתם חשובה כטחינה. [↑](#footnote-ref-54)
54. השה"ג בפירקין הק' ע"ז דבשר חשיב כגידו"ק, והביאו המג"א בסימן שכ"א סק"י, - אך נחלקו הראשונים בהך מילתא, ודעת התוס' לעיל ע"ג ב' ועוד מרבוותא דבהמה לא חשיבא כגידו"ק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-55)
55. והפמ"ג שם כתב דמ"מ מלאכת בורר הוא אף שלא בגידו"ק, כמש"כ התרוה"ד בסימן נ"ז דברירת דגים אסורה מה"ת, אך יש לדחות דהתרוה"ד לטעמי' שנקט לעיקר דקי"ל כמ"ד דיש עימור שלא בגידו"ק, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ד דהמשמר מים במשמרת שלהן חייב, וכ"נ בד' הראשונים לקמן קל"ט ב', ולא מצינו בשום מקום שהזכירו הפוסקים להקל בברירה בדברים שאינם בגידו"ק, ועמש"כ האג"ט בורר סקכ"א ודש סק"ז אות ו' לפרש הטעם בזה, ומה"ט הוא דיש ברירה שלא בגידו"ק, אף למש"כ בתשו' הגרע"א שם דאין זורה אלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-56)
56. והגרע"א שם כתב דמש"כ התרוה"ד דהוא רק משום דבאוכלין י"ל דמודו דאין טחינה אלא בגידו"ק, הוא רק לדעת רבא דיש עימור אף שלא בגידו"ק, אך לדעת אביי אין טחינה אלא בגידו"ק אף בשאר מילי, וכ"כ התו"ש שם, - ובזה מבו' מש"כ הגר"א דטעם ההיתר בזה הוא משום דאין טחינה אלא בגידו"ק דומיא דשאר מלאכות, אף דהתרוה"ד כתב דהוא רק באוכלין, והיינו משום דלפ"מ דקי"ל בסימן ש"מ ס"ט דאין עימור אלא בגידו"ק, ה"נ אין טחינה אלא בגידו"ק, וכמש"כ כן התו"ש שם. [↑](#footnote-ref-57)
57. ומה שהוכיח החזו"א כן ממש"כ התרוה"ד להתיר משום מיעוטא בפלוגתא ועלינו להשוות במאי דאפשר, ואם אין טחינה אלא בגידו"ק הוא בכל דבר אף באינו אוכלא אינו ענין לפלוגתתן ואין אנו ממעטין פלוגתתן בזה, לא תיקשי מזה ע"ד הגר"א ודעימי', והיינו משום דלדעתם כל מש"כ התרוה"ד כן הוא רק לדעת רבא דיש עימור שלא בגידו"ק, אך לפ"מ דקי"ל כאביי דאין עימור אלא בגידו"ק, ה"נ אין טוחן אלא בגידו"ק אף שלא באוכלין, וכאשר כ"ה משמעות ד' התרוה"ד שם, וכ"ה מבו' בד' התו"ש והגרע"א, ונת' בהערה ב'. [↑](#footnote-ref-58)
58. והמנ"ח במוסך השבת טוחן הוכיח עוד דיש טחינה בעפר, ממה שאמרו בפסחים מ"ז ב' ובביצה ז' ב' דכתישת עפר ביו"ט אסורה, והאג"ט דש סק"ז אות ז' הוסיף להוכיח מהתם דה"ז טחינה דאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-59)
59. והאג"ט שם כתב לפרש בזה מש"כ הרמב"ם בפ"ז משבת ה"ה ופ"ח הט"ו דהשף לשון של מתכת חייב משום טוחן, ולא אמרינן דאין טחינה אלא בגידו"ק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-60)
60. ומצינו כן גם בד' הראשונים לקמן צ"ה א' דאיסור חולב הוא מדרבנן, דמדאורייתא אין דישה אלא בגידו"ק, והרי דמדרבנן אסרו דישה אף שלא בגידו"ק, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ח דאף דאין דישה אלא בגידו"ק ה"מ מדאורייתא אבל מדרבנן יש דישה אפי' שלא בגידו"ק, דגדרינן שאינם גידו"ק אטו גידו"ק, והאג"ט דש סקכ"ד אות ד' בהג"ה האריך בזה, ונתבאר עוד במ"מ סוחט דף מס' 5, - אך הגרע"א בהמשך דבריו בד"ה א"כ בנ"ד כתב די"ל דלא אסרו מדרבנן אלא במלח דדומה לגידו"ק, אבל בשאר מילי ליכא איסור אף מדרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיי"ש שכתב דמלח הגס י"ל דהוא כמו עפר דחשיב כגידו"ק לענין שבת, אך מלח הדק ל"ה גידו"ק, ואפ"ה הוה אסרינן בזה אלמלי הא דאין טוחן אחר טוחן. [↑](#footnote-ref-62)
62. ויש להוסיף, דלמש"כ הגרע"א דהא דמדרבנן אסור טחינה אף שלא בגידו"ק הוא משום דמיחזי כטוחן, י"ל דמה"ט הוא דלא אסרו באוכלין, דטחינת אוכלין לא מיחזי כטוחן. [↑](#footnote-ref-63)
63. והתו"ש שם סקי"ט תמה ע"ז, דאם האיסור בזה הוא משום עובדין דחול, יש לאסור בזה גם ביו"ט, וכמש"כ כן הריב"ש בסימן קפ"ד, והרמ"א בסימן תק"ד ס"ג התיר בזה, ובע"כ דאין בזה משום עובדין דחול, וכמו שצידד הריב"ש שם, ועיי"ש מש"כ לדחוק בזה, והביאו המחה"ש שם סקי"ב. [↑](#footnote-ref-64)
64. והיינו דכל הא דאין טחינה באוכלין, הוא משום דלא חזינן להטחינה כמעשה מלאכה, כיון שה"ז ראוי לאכול אף בלא הטחינה, אך כל שטוחן בכלי המיוחד לכך, יש טחינה אף באוכלין. [↑](#footnote-ref-65)
65. וי"ל עוד עד"ז למש"כ בתשו' הגרע"א שם ד"ה ולפ"ז יקשה בדעת הרמ"א, דלא סמך על הא דאין טחינה אלא בגידו"ק אלא בצירוף דעת הסוברים דאין טחינה באוכלין, ומשום דחשש לדעת הרמב"ם דבהמה חשיבא כגידו"ק, וכ"כ המ"ב שם סקל"א. [↑](#footnote-ref-66)
66. וי"ל למש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ' ד"ה ולפ"ז יקשה דחשש הרמ"א לדעת הרמב"ם דבהמה חשיבא כגידו"ק, וע"כ לא התיר אלא בצירוף דעת הסוברים דאין טחינה באוכלין, וכ"כ המ"ב בסימן שכ"א סקל"א, וע"כ הוא דאסר בחיתוך בשר חי. [↑](#footnote-ref-67)
67. וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז שם סק"י, דמה"ט הוא דאסור לפרר דגים חיים, - והיינו דבשר בהמה חי יש לאסור בצירוף דעת הסוברים דבהמה חשיבא כגידו"ק, אך בדגים חיים אין לאסור אלא משום דמדרבנן יש טחינה אף שלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-68)
68. וצ"ע דהרי להדיא כתב הגר"א שם דאין לאסור משום טעמא קמא דהתרוה"ד דבדבר שאינו ראוי לכוס יש טחינה באוכלין, משום דלא סמך על טעם זה, ושפיר כתב המ"ב דלדעת הגר"א מותר לחתוך בשר חי אף בחותך ומניח. [↑](#footnote-ref-69)