24. ביסו איסור ההפסק בין תקיעות דמעומד למיושב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפד

#### כ"ה אלול פ"ד ליל שב"ק פ' נצבים – שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב

# ביסוד איסור הפסק בין תקיעות דמיושב ומעומד

### איסור אכילה לפני התקיעות

א] מבואר בגמ' סוכה ל"ח. ונפסק בשו"ע סימן תרנ"ב שאסור לאכול לפני נטילת לולב ובפשוטו ה"ה לפני כל מצוה דאוריתא כגון שופר וכן לפני ק"ש ומבואר בגמ' שזה גם לפני מצוה דרבנן כגון לולב בחול המועד רק שכה"ג זה יותר קל שאם התחילו אין מפסיקין והנה לא נתבאר מפורש בגמ' האם אסור טעימה בעלמא או רק סעודה אמנם הדוגמא שמדובר בגמ' שם זה על סעודה ואין לנו מקור לאסור יותר מזה ועיין מג"א שדיק מתוס' לאסור ודחה הדיוק והניח בצ"ע [ובבית מאיר שם כתב להחמיר] ועיין סימן רל"ב לגבי ק"ש וכן לגבי בדיקת חמץ בסימן תל"ב שכתב השו"ע והמ"ב שמותר טעימה וביאר שזה עד כביצה פת ותבשיל מותר אפילו יותר וה"ה ירקות ופירות ועיין מ"ב לגבי לולב וכן כתב לגבי מגילה סימן תרצ"ב שמעיקר הדין מותר טעימה כמו בכל המצות דהינו שמעיקר הדין קי"ל שאין איסור טעימה קודם מצוה אפילו מצוה דאוריתא אמנם יש שנקטו שזה אסור מעיקר הדין והאחרונים כתבו שנהגו שלפני מצוה שמגיעה פעם בשנה כמו מגילה שופר לולב מחמירים גם שלא לטעום [אמנם המנהג ששותים קודם התפילה גם ביו"ט ראשון של סוכות וגם בפורים ובפשוטו אם אסור טעימה גם שתיה אסור עיין בבית מאיר וצ"ע]

והנה המ"ב סימן רל"ב הביא מהמג"א שמועיל שומר לאכול קודם מעריב ומקורו מהאגודה שם שסמך על קריאת השמש אמנם בכה"ג האחרונים לא כל כך סמכו על זה אבל בשומר גמור פסק המ"ב שיש לסמוך על זה לכתחילה אמנם אין הדבר מוסכם עיין רעק"א שציין לבאר שבע שנקט ששומר לא עוזר וכן עיין פ"ת יור"ד סי"ח סק"ב שכתב שלא מועיל שומר [ועיין שבות יצחק ח"ב בעניני שהיה שהאריך בהבאת השיטות] ועיין מ"ב סימן תרנ"ב לגבי לולב שמי שחלש לבו יכול לסמוך על שומר וכן לגבי מגילה אפילו באכילה גמורה ובשער הציון לגבי לולב כתב שלגבי טעימה יכול לסמוך על שומר לכתחילה

והנה המנהג בעם ישראל היה שלא טעמו קודם לולב וקודם שופר ומי שאין לו בזה שום קושי ראוי להחמיר בזה אמנם היום המנהג שעושים קידוש וזה נוסד על ידי ראשי הישיבות לפני השואה שכיון שראו שזה על חשבון התפילה והעמידו הדבר על עיקר הדין ובפרט שהיום זה כמו מי שחלש לבו שבזה נהגו להקל וראוי לאכול רק עד שיעור טעימה וכן שיהיה שומר ובפרט אם על ידי זה לא יאכלו עד אחרי חצות שלגר"א יש בזה איסור [ועדיף להחמיר בדבר שיש בו צד איסור מדבר שאין רק צד מנהג] ויש שומר שזה עדיף כגון במקום שודאי יוציאו אותו מהמקום או באשתו יושבת ושומרת עליו ודעתה על זה [ויש לדון מצד גדרי מנהג שכל שהיום רוב האנשים אוכלים באמת אין כאן חיוב מצד הלכות מנהג וכמו שהיום לא צמים ער"פ וער"ה אפילו שדורות קודמים כולם צמים שכיון שגדולי הדורות ראו שזה קשה ביטלו המנהג וצ"ע בגדרי מנהגות]

אמנם יש להיזהר לאכול רק שיעור טעימה ואפילו שעל ידי שומר גם זה מותר אבל משמע במ"ב שראוי להחמיר גם על ידי שומר רק לטעום ואפשר לאכול קוגל אטריות או פרות וירקות וזה בגדר טעימה בעלמא [ובזמן המגיפה רעק"א לא רצה להתיר קידוש קודם התקיעות וביאר כי מותר רק טעימה ואנשים יכשלו בזה ומבואר שלא חשש למנהג במקום צורך וודאי שאם יהיה שומר שמעיקר הדין מותר היה מיקל בזה]

### תנאי בתקיעות כדי שיוכל לאכול קודם מוסף

ב]והנה יש שלא רוצים להקל לאכול לפני התקיעות ומאידך קשה להם לחכות עד אחרי כל התפילה או יש שרוצים להתפלל שחרית בנץ אבל מוסף רוצים להתפלל במקום יותר טוב שלא מתפללים בנץ וממילא זה הרבה זמן אמנם יש אפשרות לשמוע בנץ התקיעות דמיושב ואחרי זה לעשות קידוש ובמנין יותר מאוחר ימשיך התפילה אמנם יש איסור לשוח בין תקיעות דמיושב לתקיעות דמעומד כמבואר בשו"ע

ולכאורא יש לדון שישמע את התקיעות ויעשה תנאי שאם ישכח ולא יתקע ממילא הוא יוצא עכשיו ועכשיו יוכל לאכול דהרי כל סיבת האיסור לאכול קודם התקיעות שמא ימשך ולא יתקע והרי כאן גם אם ימשך הוא יצא כבר ועיין שו"ע בהלכות ספירת העומר שמי שמפחד שישכח יכול לספור מבעוד יום על תנאי וגם שם יש לדון האם יכול לאכול מצד שעכשיו אין לו צד שישכח ובפשוטו ודאי שזה מותר אמנם יש לדון שהיום גדר הדבר שיש איסור אכילה קודם מצוה וכאן הרי הוא אוכל קודם המצוה אמנם כאן שזה רק מצד חשש שמא ימשך בזה ודאי מסתבר שכל שזה לא בכלל החשש אין בזה איסור ובפרט לשיטות שמועיל שומר וודאי שגם זה מועיל וצ"ע למה לא הוזכר עיצה זו גם בק"ש וכדו' כגון מי שהתחיל באיסור שקורא באמצע הסעודה ומפסיד ק"ש אם ברכותיה שיקרא על תנאי שאם ישכח הוא יוצא עכשיו ואם לא יצא בשעת ק"ש אמנם דעת המג"א בהלכות ספירת העומר שהתנאי מועיל רק למ"ד שמצות צריכות כונה [והארכנו בזה בשיעורים פ"ג] אמנם יש לדון שתנאי שאם ישכח זה תלוי בברירה ורק בדרבנן זה מועיל כמו ספירת העומר בזמן הזה אבל לא בק"ש דאוריתא אמנם רעק"א סימן מ"ו נקט שזה לא תלוי בברירה וכן הוא פשטות הדברים ולכאורא כאן שהאיסור להפסיק בין התקיעות הוא שנוי במחלוקת וכל הנידון הוא לגבי דרבנן לכאורא היה מקום להקל בזה [העירו דאולי לא יכול לברך על התקיעות השניות שהרי הוא לא מצוה שהרי גם אם לא יתקע הוא יצא בתקיעות הראשונות ולא מסתבר וודאי זה לא גרע מנשים שמברכות וכאן זה עדיף כי אדם זה מצווה]

### בדין הפסקה בין תקיעות דמיושב למעומד על ידי שישמע הברכה עוד הפעם

ג] ויש שיעצו לשמוע התקיעות במנין בנץ ללא קידוש ולאחר התקיעות לעשות קידוש אמנם בפשוטו זה אסור מצד שיש איסור להפסיק בין תקיעות דמעומד לתקיעות דמיושב ובזה יש לדון שכל האיסור רק מצד שזה הפסק בין הברכה של התקיעות לתקיעות דמעומד וממילא אם שומע עוד הפעם ברכה מהמנין השני אין לו חסרון ולא חסר לו ברכה בכה"ג אמנם יש לדון מכמה סיבות שעיצה זו לא מועילה

א. בשם הגראי"ל שטינמן זצ"ל שמעתי לטעון דהנה בפשוטו כל מה שצריך ברכה זה רק התקיעות שנעשים תוך התפילה וא"כ מה שעכשיו מברך זה לא מועיל לאחרי זה שהרי יש כאן הפסק גדול על ידי תפילה וכדו' והרי זה ברור שמי שבירך ברכת המצות ודיבר צריך לחזור ולברך וכמבואר בגמ' לגבי תפילין והנה מבואר בגמ' פסחים קט"ו דמי שאין מרור לוקח לטיבול ראשון מרור ומבואר בגמ' שמברך על אכילת מרור קודם טיבול ראשון ומבואר בגמ' שגם למ"ד מצות צריכות כונה שהוא באמת לא מקים המצוה רק כשיאכל המרור בסעודה בכל אופן יכול לברך עכשיו ועיין גר"ז תע"ה סכ"ב שזה נחשב שהתחיל את המצוה אפילו שאוכל פחות מכזית וודאי לא יוצא בזה יד חובתו ועיין בהקדמה לאגלי טל שביאר שכל שהתחיל מעשה המצוה אפילו שלא יוצא זה מספיק ואולי גם כאן יש לדון שכיון ששומע תקיעת שופר זה נחשב כהתחלה של המצוה שהברכה יכולה לחול ובפרט דיש דיעות שיש קיום מצוה בכל תקיעה שתוקע בר"ה [והדבר נפק"מ במי שבירך על אכילת מצה והתחיל לאכול והפסיק בדיבור ושהה כדי אכילת פרס ואכל כזית אחר שלא יצטרך לברך אמנם עיין תע"ה ס"א בגר"א ובט"ז שכתבו להלל שמברכים על הכורך א"כ אם מדבר קודם הכורך זה הפסק וצריך לחזור ולברך וכן הוא בפר"ח שם ולכאורא זה לא גרע מכאן]

ב. עוד יש לדון שכיון שעל פי ההלכה הוא לא צריך ברכה א"כ אם הוא מכוין לצאת יש כאן ברכה לבטלה והנה בכל ספק האם חייב ברכה דיוצאים ממישהו אחר יתכן שהכונה שיוצאים על תנאי כמבואר בשער הציון בהלכות ספירת העומר סימן תפ"ט אבל כאן הרי רוצה לצאת בתורת ודאי אפילו שהוא לא חייב אמנם עיין צל"ח ברכות כ: שנקט שאין ברכה לבטלה בשומע כעונה דהינו שכיון שיסוד האיסור מצד הוצאת שם שמים לבטלה ממילא זה רק אסור בדיבור גמור ולא בכה"ג אמנם יתכן שכונתו רק במקום שבאמת אין כאן חלות שם ברכה רק דיש לדון שאמר ברכה לבטלה בזה כתב שאין זה אמירה אסורה אבל במקום שבאמת יתיחס אליו ברכה זה ודאי אסור שהרי הוא לא חיב ברכה והוא מברך ובמקום שגרם שיתחיב ברכה ויוצא בשומע כעונה יש בזה איסור גורם ברכה שאינה צריכה [וא"כ כאן אם באמת עכשיו לא חייב לא שייך שייחס אליו ברכה וכן טען הגריש"א ואם יכוין מראש שלא מוציא מהעומד א"כ הוי גורם ברכה שאינה צריכה]

והראיה לזה שהפוסקים דנו איך לצאת מאה ברכות בשבת ואף אחד לא אמר שישמע ברכות מאנשים אחרים וזה יחשב לו ברכה ומאידך אין כאן איסור ברכה לבטלה ואדרבא כתבו שחזרת הש"ץ מצטרף רק בדיעבד וכן ברכות העולה דהינו דרק שם דיש באמת הלכה לצאת מהחזן בדרגא מסוימת דנו שזה יצרף אבל סתם מצד שרוצה לצאת זה ודאי לא מצטרף

וכן לגבי ברכה שאינה צריכה לא הזכירו הפוסקים שבשבת יכול לעשות שינוי מקום ואחרי זה יצא הברכה ממישהו אחר ובזה אין אין גורם ברכה שאינה צריכה וכן כל שצריך לעשות שינוי מקום ודנו מצד גורם ברכה שאינה צריכה לא כתבו עיצה שיצא ממישהו אחר וכן לגבי מי שרוצה לאכול קודם הסעודה שכתבו שזה גורם ברכה וכו' לא כתבו שאם יוצא את ברכת הסעודה בשומע כעונה אין חסרון ובפשוטו הביאור כנ"ל שכל שבפועל מתיחס אליו הברכה וזה נחשב שבירך בזה ודאי דיש חסרון שגרם שיצטרך להשתמש אם ברכה בצורה מיותרת שזה זלזול בכבוד שמים עיין חזו"א קל"ז סק"ו והארכנו בזה בשיעור ליל שבת פ"ב ולכן גם אם יכוין מראש שלא פוטר את הברכות של מעומד דיתכן שזה מועיל ובאמת הוא מתחיב ברכה אבל כה"ג הוי גורם ברכה שאינה צריכה ואפילו שיוצא בשומע כעונה ויש לדון שגם אם הוא חזן והוא עצמו התוקע ומברך בשביל אחרים אבל זה לא נחשב שיש כאן ברכה ביחס אליו ויתכן שאם מראש יגרום שהוא יצטרך ברכה כגון שיכוין שלא להוציא את המיושב זה יחשב ברכה שאינה צריכה וכנ"ל וצ"ע בזה [ובאמת צ"ע האם מי שמברך רק כדי להוציא את חברו האם זה מצטרף אליו למאה ברכות]

### ביסוד האיסור הפסקה בין תקיעות דמעומד למיושב

ד] והנה כל העיצה הנ"ל זה אם ננקוט שיסוד החסרון להפסיק בין התקיעות זה מצד שזה מחסר ביחס של הברכה לתקיעות אמנם בפשוטו מצאנו בזה מחלוקת וכדלקמן

והנה מקור האיסור לשוח בין תקיעות דמיושב למעומד עיין רי"ף פ"ד דר"ה שהביא ששאלו מקמי ריש מתיבתא האם מי ששח בין תקיעות דמיושב לתקיעות דמעומד צריך לחזור ולברך וכתב שגוערין במי ששח אבל אין לחזור ולברך וכתב שזה לא דומה לתפילין דמבואר בגמ' דמי ששח בין תפילין של יד לשל ראש שזה סיבה לחזור ולברך דשם זה שני מצות וכל שמדבר ממילא זה נחשב שיש הפסק בין הברכה למצוה השניה אבל כאן שזה מצוה אחת ממילא גם אם מפסיק באמצע מצוה לא צריך לחזור ולברך והוכיח דבר זה שהרי הלל מברכים קודם הקריאה ובכל אופן מבואר בגמ' שיכול לענות לחברו מפני הכבוד ולא מוזכר שצריך לחזור ולברך ובהכרח שהפסק באמצע מצוה לא צריך לחזור ולברך והוסיף וז"ל **ואעפ"כ קשה להשיח דתניא שח בין תפילה לתפילה עבירה היא וחוזר עליה מעורכי המלחמה וכ"ש כי האי ששח בין תקיעות דמיושב תקיעות דמעומד** עכ"ל

והנה מבואר בדברי הרי"ף כמה חידושים א. שתקיעות דמעומד זה סיבה לברכה דמשמע שהיה פשוט שאם השיחה היתה הפסק שהוא היה צריך לברך על זה וכן מבואר במג"א תקפ"ט סק"ד שדן שאם היה הליכה לפני תקיעות דמעומד שיברך רק הכריע שזה לא הפסק ולכאורא גם מי שהיה ברור לו שלא ישמע תקיעות דמעומד ולבסוף יכול לשמוע יתכן שצריך לברך או מצד עקירת רגלים ויתכן שמראש לא היה דעתו על זה ודאי לא חל על זה ברכה [ולכן מי שהגיע לבית הכנסת לאחר הברכות ושזה דחוק לו ללכת למקום אחר יכול לשמוע התקיעות ולברך קודם תקיעות דמעומד וזה יעלה לו גם לתקיעות דמיושב כדין מברך באמצע מצוה דמסתבר שזה לא גרע מנענועים ועיין שיעור ליל שבת פ"ד שהארכנו בזה אמנם יתכן שההוספה של הדרבנן ביחס לדאוריתא זה לא מועיל ולא מסתבר אמנם בעיקר הדין ערום לא יתרום מבואר במג"א סימן שכ"ג לגבי טבילת כלים שבמקום שאין לו כלי להשתמש מותר לטובלו בשבת אפילו שלא יכול לברך ויתכן שמי שאין לו מנין כראוי אחרי זה זה סיבה לתקוע ללא לברך וצ"ע בזה ועיין שו"ת פרי הארץ סימן ט' שכתב שמי שלא בירך על תקיעות דמיושב יכול לברך בתקיעות דמעומד שזה לא גרע מנענועים]

אמנם בעיקר הדבר שתקיעות דמעומד זה סיבה לברכה אין הדבר ברור דעיין ריטב"א ובעל המאור שדנו שבאמת הדין תקיעות של התפילה זה מסדר התפילה וכמו בתעניות וזה לא סיבה לברכה ודנו עוד שגם אם זה סיבה לברכה אבל ברכתם זה הברכה של חזרת הש"ץ וכמו שבק"ש הברכות ק"ש זה הברכת המצוות וכן בראב"ן סימן ס"א כתב שזה רק כדי לערב השטן וזה לא סיבה לברכה והנה להלכה קי"ל להחמיר כרי"ף אמנם צ"ע האם זה גם סיבה לברכה ונפק"מ לכל הנ"ל האם אפשר לברך על תקיעות דמעומד ומהפרי הארץ הנ"ל מבואר שאין לברך מצד המעומד לבד ורק דן שזה לא גרע מנענועים וכן בערל"נ ר"ה ט"ז: כתב שזה לא סיבה לברכה והנה דעת הגרי"ז שאין תקנת מעומד אלא אם הוא שמע את כל חזרת הש"ץ ולדבריו אין לברך רק כה"ג אמנם המנהג כהחזו"א שלא מקפידים על זה

ב. בפשוטו מבואר כאן שגם מי שבירך על חצי מצוה בכל אופן יכול לברך על החצי השני שרק דן האם הדיבור הוי הפסק אבל מבואר שאם הוי הפסק זה סיבה לברך ואולי יש לדחוק שכאן יש לכל אחד שם של מצוה נפרדת אמנם בפשוטו הרי מבואר שאין לברך בנפרד ולכן חידש שגם דיבור זה כמו שיחה באמצע מצוה ומשמע שזה לא דבר לעצמו אלא זה חלק מקיום המצוה הקודם ושמעתי שהגר"ר ריכמן זצ"ל הביא מהגרי"ז שהוכיח מתוס' בברכות שדנו לברך על ההלל בליל הסדר שני ברכות אחד על החלק שלפני הסעודה ואחד על החלק שלאחר הסעודה ובפשוטו זה מצוה אחת ומבואר שכל שיש הפסק ביניהם זה סיבה לברך על כל חלק וחלק וכן הוא בראבי"ה מגילה סימן תקנ"ב

ג. עוד מבואר בדברי הרי"ף שאפילו שזה לא סיבה לחזור ולברך אבל לכתחילה אין לשוח ולמד מהא דמבואר בגמ' שבתפילין אין לשוח בין של יד לשל ראש והנה עיין ר"ן שתמה דשם יסוד האיסור מצד שהוא גורם ברכה שאינה צריכה כיון שעל ידי הדיבור צריך לחזור ולברך אבל כאן שהוא לא צריך לחזור ולברך איזה איסור יש כאן ובפשוטו מבואר בדעת הרי"ף שלמד שאין יסוד האיסור שם מצד גורם ברכה שאינה צריכה אלא שיסוד האיסור מצד שמפסיק באמצע מצוה ועיין תרוה"ד סימן נ"ז שדן לגבי תפילין בחול המועד שלא מברכים האם יש איסור להפסיק בין תש"י לתש"ר והוכיח מהרי"ף בר"ה שאסור וכונתו שהרי כאן הוא לא גורם ברכה ואסור ממילא גם שם זה אסור ובטעם האיסור עיין ספר המכריע סימן ס"ו שכתב שהרי זה כמפסיק ממשנתו ואומר מה נאה אילן זה ובפשוטו כמו שאסור להפסיק בק"ש ובהלל גם כשאין ברכה אלא דשם שזה דבר שהוא קבלת עול מלכות שמים וכאן זה רק מעשה מצוה ולכן בזה יש מחלוקת בין הראשונים ועיין שו"ת הרשב"א ח"א סימן רמ"ד הובא בשער הציון תר"צ סקי"ח שכתב והסח גוערין בו כדי שיכוין לבו למצוה

אמנם לכאורא מצאנו ראשונים שנקטו שטעם האיסור בגלל הברכה א. עיין ר"ן שתמה על הרי"ף שמה ענין לתפילין דשם זה גורם ברכה שאינה צריכה וכאן לא והוסיף וכי אסור לדבר באמצע סעודה מצד שכבר בירך ומבואר שנקט שאם יש כאן טעם לאסור זה רק מצד הברכה וכתב שכל שהברכה כבר חלה אין חסרון של הפסק ובסוף סיים שיש להחמיר כיון שזה יצא מפי הגאון ומשמע שזה מצד הברכה ב. עיין רמ"א סימן תקצ"ב שכתב שבענין התקיעות והתפילות אין הפסק והמקור מהמרדכי בשם הראבי"ה שדימה לדין טול בריך שזה לא הפסק בין הברכה למצוה ומשמע שהחסרון כאן מצד הקשר של הברכה ד. עיין ביאור הגר"א שכתב וז"ל לא ישיח רי"ף ורא"ש וכמו"ש שח בין תפילין וכו' וכמו"ש בפ"ב דברכות דאין להפסיק באמצע הלל והטעם משום דהברכה קאי על כולו וכמו שכתבו התוס' שם שמזה הוכיח ר"ת שצריך לברך בהלל וכו' עכ"ל ובפשוטו יש כאן שני טעמים אחד שאין להפסיק באמצע מצוה וזה הראיה מתפילין אמנם כתב טעם שני מצד שזה מחסר ביחס של הברכה וכן עיין ט"ז שכתב שהאיסור מצד הברכה וכתב לחלק בין זה לאמצע הסעודה וכן הוא בלשון המ"ב

והנה בלשון הגאון שהובא ברי"ף וכן הוא ברמב"ם פ"ג משופר הי"א שבדין לא להפסיק זה רק על התוקע ועיין בהגהות מימוני שהביא בשם רבינו שמחה שזה גם על השומעים מצד שהגדר הוא שכאילו הציבור תוקע דשלוחו של אדם כמותו אמנם הרא"ש כתב שזה גם על השומעים דהרי מברכים לשמוע קול שופר וכן הוא במ"מ והנה בפשוטו זה ודאי שגם השומעים צריכים לברך ובכל אופן מבואר ברמב"ם שהדין לא להפסיק זה רק התוקע ובפשוטו מבואר שיסוד הדין הפסק זה מצד ההפסקה באמצע מעשה המצוה ובזה חילק הרמב"ם שזה רק במי שעושה את מעשה התקיעה אבל ביחס לשמיעה אין הדיבור הפסק וההגהות מימוני כתב שכיון שמתיחס התקיעה לשומעים ממילא זה כמו שהם תקעו והרא"ש חלק שכיון שמברכים לשמוע חזינן שזה גדר המצוה ממילא גם כלפם זה סברא שיהיה הפסק דהינו שאם המצוה היא תקיעה והם יוצאים בתור שעל ידי שמיעה מתיחס אליהם התקיעה יש לדון שלא שיך אצלם הפסק שבאמת אין הם עושים המצוה אבל כיון שהגדר שהם שומעים וזה המעשה מצוה ממילא אין שום סיבה שכלפם זה יהיה אחרת ובפשוטו מבואר גם מדבריו שהיסוד הוא לא מדין הברכה דאל"כ מה זה משנה אם לא דנימא שכונתו להוכיח שגם השומעים צריכים ברכה וזה דחוק מאוד

והנה בפשוטו כל העיצה שהבאינו לעיל בשומע הברכה עוד הפעם קודם תקיעות דמעומד זה רק אם החסרון מצד היחס של הברכה אבל אם החסרון מצד שזה הפסק באמצע מצוה וכנ"ל א"כ הרי גם בלא בירך יש איסור להפסיק וכמו שדיק התרוה"ד מהרי"ף לגבי תפילין ולכן פסק המג"א בסימן כ"ה שגם בחול המועד אסור לדבר באמצע התפילין אמנם יש לדון בזה דהנה מבואר בשו"ע סימן מ"ו שכדאי לומר בלעולם יהא אדם פסוק ראשון של ק"ש כדי לצאת מצות ק"ש אם יעבור הזמן אחרי זה וצ"ע הרי אסור להפסיק באמצע ק"ש ואפילו בין הפרקים ובפשוטו מוכח מזה שכל האיסור הפסקה זה אם אדם ניגש לומר את הכל בזה יש זלזול להפסיק אבל אם מראש ניגש להגיד רק חלק וחלק אחר יאמר אחרי זה בזה אין שום זלזול ולפ"ז יש לדון שאם באמת מחכה למנין אחר זה כמו שעכשיו לא מתכונן לעשות החלק השני ובזה אין איסור מצד זלזול במצוה וכל האיסור רק מצד הברכה ובזה יש לדון האם עוזר העיצה הנ"ל אמנם סתימת הפוסקים אינו כן

והנה יתכן דיש נפק"מ גדולה בין הטעמים למה אסור להפסיק באמצע התקיעות דהנה עיין בתרוה"ד סימן נ"ז שהביא מהרא"ש בהלכות קטנות שלגבי להפסיק לדבר שבקדושה בכה"ג הוא לא חוזר מעורכי המלחמה אלא שזה אסור מצד גורם ברכה שאינה צריכה דהינו שהעבירה המיוחדת זה מצד ההפסק באמצע התפילין וזה רק בשיחת חולין ולא בדבר שבקדושה ועיין מג"א סכ"ה שכתב שלכן בחול המועד שאין ברכה ואין איסור אלא מצד ההפסק במצוה בזה מותר לענות דבר שבקדושה אמנם אם האיסור מצד שיש כאן חסרון ביחס של הברכה בזה יתכן שגם דבר שבקדושה זה אסור

והנה יש לדון מה גדרי ההפסק באמצע מצוה והנה אם הנידון מצד אמצע מצוה בזה מבואר ברא"ש שכל שזה דבר שבקדושה אין זה בכלל הזלזול וכן פסק המ"ב לגבי תפילין בחול המועד אמנם אם הנידון מצד שזה מחסר ביחס של הברכה יש לדון מה הגדר בזה והנה מבואר בגמ' שבהלל ומגילה יכול לענות מפני הכבוד ולשאול מפני היראה וזה ודאי סיבה שגם כאן יהיה מותר ויתכן שכאן זה יותר קל דשם החסרון שהוא עסוק בכבוד שמים שהרי גם ללא ברכה יש איסור וכמו בק"ש אבל כאן האיסור מצד הברכה ועיין פנ"י ר"ה ל"ד: שכתב שזה אותו גדרים של הפסק באמצע הלל ולכאורא אין זה מוכרח וכנ"ל והנה עיין סימן ס"ו דמבואר במ"ב שיש שכתבו שאין לענות קדושה בקורא ק"ש ומצד שכיון שעסוק בשבחו של מקום אין לו להפסיק וע"ש הכריע שזה מפני הכבוד אמנם לגבי אשר יצר כתב שראוי לחכות לאחר התפילה אמנם כאן לכאורא לא שייך החסרון עסוק בכבודו של מקום שהרי אין זה אלא מעשה מצוה ובזה יתכן שודאי דיש לברך מצד שעכשיו זמן חיובו ולטעם שהאיסור מצד זלזול בכבוד שמים זה ודאי כך וכנ"ל מהרא"ש וצ"ע בזה