לו 3
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג / לו

לו ב'

חישב שיאכלוהו טמאים למחר חייב. עי' שיט"מ לעיל לא' א' אות ו', דכ' דהך מחשבה ל"מ כי אי"ז בידו, והיינו כסברת הגמ' לעיל דלאו כל כמיניה. ועי' ליקוטי הלכות דר"ל דד' הגמ' הם על ערלים דווקא, אבל טמאים הוי בידו דיכול לטמאות עצמו, אבל הק' מד' התוספתא דקתני הך סברא גם על טמאים. וכ' די"ל דהך סברא זה רק במחשבת הינוח דבעי' בה מחשבה כמעשה, אבל בפיגול לא איכפ"ל אם לאו כל כמיניה, דהרי גם כשמחשב שיאכלוהו טהורים נימא דלאו כל כמיניה דיאכלו נותר, ואלא דעצם מה דנקבע במחשבתו דהקרבן יוקרב ע"מ להאכל שלא כדינו הוא המפגלו, וא"כ אינו תלוי מי האוכל.

[יל"ע דהנה הבשר נטמא מיד במגעו וא"כ הוא טעון שריפה וכתותי מיכתת שיעוריה, וא"כ נמצא דליכא בזה מחשבה על 'כזית'. ובאמת דק' בכל פעם שמחשב לאוכלו בנותר, והרי נותר דינו בשריפה, וא"כ תו ק' דהו"ל כתותי מיכתת שיעוריה].

ברש"י נר' דהנידון דאכילת טמאים לא חשיב כמחשבת פיגול אלא רק כמחשבת פסול. ורבא מייתי ראיה דאי"ז נחשב כמחשבת פסול אלא כפיגול, דאל"ה בכל פיגול קודם זריקה איכא מחשבת פסול, והיא תפקה ממחשבת פיגול. ועי' גרי"ד. - ובד' רבא צ"ע מה ההו"א, דהרי גם לפי מחשבתו הבשר יאכל לאחר זריקה כשהוא ראוי לאכילה. - ובאמת דצ"ע דמשמעות ד' הגמ' הכא דאיירי נמי אליבא דרבנן, וק' דא"כ אי נקטי' דליכא מחשבת פיגול באכילת טמאים או באכילת בשר פסול קודם זריקה, א"כ הרי ליכא כלל גם מחשבת פסול בזה, דרק לר' יהודה הוא דאיכא מחשבת הינוח. - ולכאו' נ"ל כד' הקר"א לעיל כז' א' בד' הרמב"ם, דפלוגתייהו דרבנן על ר' יהודה זה רק במחשב על הינוח וכיו"ב, אבל אם מחשב על זריקה או אכילה פסולה גם רבנן מודים דנפסל. - ואי נימא דגדר הפסול לרבנן הוא גם מטעמא דר' יהודה דאיכא בזה מחשבה כמעשה, א"כ יתכן לומר דהפסול דחייל השתא קודם הזריקה, זה כאילו דמחשב לאכול הבשר 'עכשיו', וא"כ הוי בשר דא"ר לאכילה. - [וכעי"ז לכאו' נר' בד' התוס' לעיל בביאור דינא דלהניח אימוריו דכ' דהפסול בזה הוא דא"כ גם לא יאכל הבשר, וביארו האחרונים דא"כ יהיה בקרבן דינא דאין בשר וכו', והרעק"א הק' דהרי גם לפי מחשבתו תהיה הזריקה כשירה ורק אח"כ יניח הבשר והאימורין, אמנם אי נימא דפסולא דמחשבה כמעשה חייל השתא, א"כ ל"ק דסו"ס הפסול חייל מכח המחשבה כבר 'עכשיו']. - אמנם דבגמ' מבואר דפסול הבשר הוא מחמת דהוי קודם זריקה, ולהביאור הנ"ל הרי הפסול דאיכא בבשר זה מחמת מחשבת האכילה הפסולה, וע"ז א"א לתרץ דאחרי זריקה יהיה ראוי לאכילה, וצ"ע.

– בתוס' מבואר דהנידון הוא דכיון דנטמא ונפסל תו ל"ש בו מחשבה. ועי' גרמ"ד דהוי כמחשב לאכול דבר שאין דרכו לאכול. - והביא דהגרי"ז הק' דלכאו' עיקר מחשבתו היא רק בהא דיאכלוהו טמאים, ומה שהוא נטמא ונפסל אינו במחשבתו. - עוד הק' דאם עיקר הנידון מצד הוא נפסל, א"כ למה תלוי מי יאכלנו, ואפי' אם יאכל טהור יפסל היכא דחישב שיפסול את הבשר למחר. - והביא דברמב"ם מבואר דהנידון הוא בכל הטמאים וכן בערלים, וא"כ זה דלא כהתוס'. - אמנם לפ"ז ק' למה טמאים גריעי טפי מכלבים. ועי' קר"א שם דטמאים הוי אכילה אסורה, והוי כמחשב ליתן שלב"מ, ומשא"כ באכילת כלבים דליכא בה איסורא. - עי' גרי"ד דלהתוס' צ"ל דס"ל דאוכל מק"ט גם בפחות מכביצה, דאל"ה הרי כיון דמחשבתו היא על כזית, א"כ ליכא בזה כלל שיעור ביצה לקבלת טומאה.

עי' קר"א דבתוספתא מבואר דה"ה דמחשב שיזרקו טמאים למחר הוי פיגול, ומק' מ"ש מהמבואר לעיל בסוגי' דזשלב"מ, דכמו דל"מ מחשבה בשעת הזשלב"מ, דה"ה דל"מ נמי מחשבה על זשלב"מ. וא"כ ה"ה דה"נ כמו דל"מ מחשבה בשעת זריקת הפסול, דה"ה דלא תיהני מחשבה על זריקת פסול. - ותי' דדווקא בזשלב"מ דלא חשיב כאכילת מזבח, נמצא דל"ח כלל על אכילת מזבח להכי לא הוי מחשבה, אבל זריקת פסולים הוי אכילת מזבח ומהני לחשב ע"ז. - אמנם אכתי צ"ב דסו"ס הוי זריקה דלא שרייא בשר באכילה ואיך מהני ע"ז מחשבה. ועי' מנח"א לעיל כז' א' דצ"ל דהקר"א סובר דזריקה שלב"מ הוי זריקה מחודשת, שאין בה כלל תורת אכילת מזבח, ולכן ליכא מחשבה על האכילת מזבח, ואילו מחשבה על ה'עבודה' ל"מ מטעם דהוי זריקה דלא שרייא בשר וכו', אבל בזריקת פסול לא איכפ"ל דלא שרייא בשר, דסברא זו היא רק ביחס למחשבה על העבודה, אבל מצד המחשבה על אכילת מזבח לא איכפ"ל אם לא שרייא בשר. - ובחי' מרן רי"ז הלוי עמ' 90 מיישב דדווקא בזשלב"מ דליכא בה כלל שם זריקה לענין הבשר היא שנתמעטה מפיגול וכו', אבל זריקת פסול הרי מצד מעשה הזריקה וצורתו וכו' הוי ככל זריקה, ויש בה דין זריקה להתיר את הבשר, ורק דחסר ההיתר בפועל כי לא נתכשרה הזריקה ע"י פסול. והגרי"ז ציין שם לד' התוס', ועי' בחי' הגרי"ז דע"פ דבריו מיישב קו' התוס', ועי"ש במנח"א דמד' התוס' מוכח נמי דלא כהקר"א הנ"ל, דלפי דבריו נמי לא תק' קו' התוס'. - ועי"ש עוד מהחזו"י ליישב דלא נכלל במחשבה הא דהזריקה תהיה ע"י פסולים, וממילא דהוי זריקה דשרייא בשר לפי מחשבתו, ומשא"כ מחשבה על זשלב"מ, דבכלל המחשבה על מעשה הזריקה נכלל היכן תהיה הזריקה וכו'. אמנם הרמב"ם הביא רק דינא דיאכלוהו טמאים והשמיט שיזרקוהו טמאים, והאחיעזר ג' נד' נקט דטעמא דהר"מ דהשמיט הך דינא משום דס"ל דבעי' זריקה דשרייא בשר וכו', וד' התוספתא הנ"ל קאי כמ"ד דלאו כמקומו. והמנח"א שם מביא מהגרי"ז דזה תלוי בפלוגתא דר' יהושע ור"ג האם בדם אמרי' דאעל"י, דלר"ג דלא ירדו נמצא דחישב על מעשה זריקה ומשא"כ לר"י, ועי"ש דשו"ט בשיטת הרמב"ם אם פסק כר"י או כר"ג.

בשר פסח שלא הוצלה. בפשוטו נר' מד' דדין צלי אינו רק בהל' 'מצוות אכילת הפסח', אלא דהוא מדיני הקרבן, ולכן שייך לדון דהגם דהקרבן א"ר לאכילה, מ"מ חייבין עליו משום טומאה דקרינן ביה ניתר לטהורים, אבל יש לדחות דגם א"ז מדיני הפסח, מ"מ הנידון דסו"ס א"ר לאכילה. - והגרי"ז הוכיח מדינא דבן עזאי דמותר הפסח נאכל צלי, והגם דבזה אינו מקיים מצוות אכילת הפסח, מ"מ כך הוא דינו של הקרבן. - ובזה מיישב קו' התוס' לקמן נו' ב' למה לא קתני במתני' בהדי דינא דאינו נאכל אלא צלי, דה"ה דנאכל רק במצות ומרורים, והיינו משום דבמתני' קתני רק דינים השייכים לדיני הקרבן, ואילו דין מצות ומרורים הוא מדיני מצוות אכילת הפסח, והראיה דליכא דין זה במותר הפסח. [ועי"ש דאולי זה כוונת התוס' בתי' הג' שכ' דשאני מצוה ומרור דלאו מצוה דגופיה, אמנם השיט"מ שם פי' כוונת התוס' דאי"ז דבר בגוף הפסח].

לחמי תודה שלא הורמו. עי' גרי"ד דמק' דלא מצאנו איסור אכילת לחמי תודה, ובד' הר"מ פסוה"מ יח' יט' משמע דאיכא בזה רק משום ביטול מצוה, אמנם במעה"ק ט' יג' מבואר דאיכא ספק אם איכא ביה דיני תרומה לענין חומש ומיתה, ומשמע דאיסורו כאיסור תרומה. וברש"י במנחות מו' א' מבואר דההרמה הוי מתיר לשאר הלחם, וכ"מ בד' הראב"ד בתו"כ צו יא' י' דהוי מתיר כמו תרומה, והיינו דעד ההרמה הוי כמו טבל, וכ"כ המפרש בנדרים יב' ב', והגרי"ד מתקשה מה המקור לכך דהוי כמו מתיר. ויעוי' עוד מנחת חינוך רפד' ב' דהאוכל חלות קודם ההרמה יהיה חייב מיתה כאוכל טבל. - ועי' מנח"א דמק' דלמה לא כ' הגמ' דאיכא חידוש נמי באכילת בשר קודם ההקטרה, דחייב עליו דחשיב כניתר לטהורים, והגם דהאימורים הם המתירים אותו, וא"כ נמצא דא"ר לאכילה קודם ההקטרה, ותי' דכיון דאם נטמאו האימורים הרי דיכול לאכול הבשר, א"כ נמצא דנחשבים כבר מעתה כראויים לאכילה, ויל"ע.

חייבים עליהן משום טומאה. עי' גרמ"ד דדין ניתר לטהורים נאמר גם לגבי נותר פיגול, וק' א"כ למה קאמר רב חסדא דינו רק לענין טומאה.

- עי' תוס' דדווקא היכא דאינו ניתר לטהורים מחמת דחסר היתר מזבח, בזה הוא דאינו חייב עליו משום טומאה. וכ' כגון בשר לפני זריקה, ועי' גרמ"ד דמק' מנחות כה' ב', דבשר שנטמא לפני זריקה ואכלו לאחר זריקה חייבין עליו, דאיכא ריצוי ציץ על הטומאה.

- באביעזרי כ' דדין זה מוכח ממתני מעילה ו' ב', דלר"ע זריקה מועלת ליוצא לחייבו משום טומאה, והגם דאיכא על הבשר איסור יוצא וא"כ א"ר לאכילה, מ"מ כיון דהועילה בו הזריקה להוציאו ממעילה קרינן ביה דניתר לטהורים, וא"כ כ"ש הכא דהזריקה הועילה בו להתירו לגמרי, ורק דאיכא איסור אחר דרביע עליה. - והקה"י חילק דבדין ניתר לטהורים בעי' דיעשה כל הדברים המתירים אותו לאכילה, ולהכי בשר פסח דחסר בו צלי גרע מבשר יוצא דלא חסר בו כלום ורק דאיכא ביה פסול אחר. - ועי' מנח"א דהביא ד' הגרי"ז והאבהא"ז דנקטו דבדין זריקה מועלת ליוצא הזריקה לא חיילא כלל על הבשר ולא הותר כלל לאכילה, והאוכל ממנו דינו כאוכל בשר קודם זריקה, ומ"מ הטעם דחייבין עליו משום טומאה, משום דאחר דאיתעבידא זריקה בקרבן חשיב ה'קרבן' כניתר לטהורין, והיינו דבעי' רק דיעשה עבודות ה'מתירות' את הבשר. ולפ"ז א"א לומר כהקה"י הנ"ל, כיון דאם התם דחסר בו בעצם המתיר של הבשר שיצא, אמרי' דמהני כיון דבקרבן נעשות עבודות המתיר, כ"ש הכא דלא חסר בקרבן כלל, ואיכא עליו איסור אחר של צלי וכו'.

תדע וכו' לרבות אימורי קק"ל לטומאה וכו'. יעוי' בגמ' פסחים כד' ב' דתני לרבות את האימורין, ולא חילקו בין קק"ל לקק"ד, ומשום דגם אימורי קק"ד א"ר לאכילה וצריך לרבותן, והגרמ"ד מק' למה נקטו הכא דווקא קק"ל.

- הגרי"ד מק' מכאן ע"ד הגר"ח דבאימורים ליכא דין ניתר לטהורים, אלא רק דין הוכשר ליקרב, דא"כ מה הראיה מאימורין, והרי שפיר חייבין עליהם משום טומאה כיון דהוכשרו ליקרב. ולעי' קה"י.