ח - שבת צ_ז א_ - צ_ח א_,  ק_ א_ - ק_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

צ"ז א' - אילימא במעביר וכו' והא"ר אלעזר המוציא משוי למעלה מי' חייב וכו', - עי' תוס' בעירובין ל"ג א' שלמדו מזה דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב, וכ"ה דעת התוס' בריש מכילתין, ועיי"ש בחי' הרשב"א והריטב"א שנחלקו ע"ז, ופירשו דמכוון הגמ' דאילימא במעביר וחיובו הוא משום דס"ל כבן עזאי דמהלך כעומד, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין, ובזה הוא דפליגי רבנן דס"ל דמהלך לאו כעומד, - ועי' בהגה' הב"ח שפירש דפליגי ר"ע ורבנן אם הנחת גופו כהנחת חפץ, ולכאו' היינו דאיירי בשעמד לפוש, ורבנן דפטרי הוא משום דהנחת גופו לאו כהנחת חפץ.

ועי' מאירי בע"ב דזורק מרה"י לרה"י ועבר ברה"ר ד' אמות חייב, וכ"כ המאירי בסוכה מ"ג א' בשם גדולי המפרשים, ועי' בחי' הגרע"א לעיל ה' ב' ובכ"ד שפירש כן גם בד' התוס' בעירובין, ועיי"ש שנקט דלפ"ז ה"ה אם היתה העקירה וההנחה מכרמלית חייב, וכאשר כן נראה בד' רש"י ותוס' בסוכה שם, אך בד' המאירי בסוגיין מבו' דאם העביר ד' אמות והניח בכרמלית פטור, והרי דאף דל"ב שתהא ההנחה ברה"ר, מ"מ בעינן דתהא ההנחה ברשות דחיוב, (וכ"נ ממש"א לעיל ז' א' דבזרק ד' אמות ברה"ר ונח ע"ג מקו"פ פטור, ומהא דתנן לקמן ק' א' דאם נח על כותל ברה"ר למעלה מי' פטור), וצ"ב, ועי' תוצאות חיים סימן א' סוסק"ג, - אך באפיקי ים ח"ב סימן ל"ז ובחזו"א סימן ס"ב סקי"ט סוף אות ג' פירשו בד' התוס' דהוי מלאכה בפנ"ע כעין מושיט, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש לעיל ד' ב' שכתב דילפינן לה ממשא בני קהת, ועיי"ש שכתב דאינו חייב אלא במעביר ולא במושיט וזורק, דומיא דמשא בני קהת, (אך הגרע"א לטעמי' נקט דאף זורק חייב), ועי' שערי ציון ח"א סימן ח' ותוצאות חיים סימן א' שהאריכו בזה, ובד' הרשב"א בעירובין שם נראה שדן על ב' הטעמים בזה, עיי"ש.

ועי' או"ש פי"ב משבת הי"ב דהתוס' לטעמייהו דס"ל דהא דהמוציא למעלה מי' חייב, הוא רק כשהניח למטה מי', וע"כ ל"ה מצו לפרושי דהא דמעביר חייב הוא משום דמהלך כעומד, דא"כ ל"ה חייב למעלה מי'.

עי' בשיעורי הגר"נ סימן ב' שהק', דלדעת תוס' הרא"ש דגם בדבר שביד האדם אמרינן קלוטה, אם הוי ידו וגופו ברשות אחת, א"כ להך ס"ד דמודו רבנן דקלוטה כמי שהונחה, מ"ט פטרי במעביר דרך רה"ר, - אך בד' הרשב"א מבו' דלהך ס"ד כו"ע ס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה דמי, ולפ"ז ניחא.

אלא לאו בזורק וכו' ש"מ בקלוטה כמי שהונחה פליגי, - מ' דאיירי דוקא בזורק ולא במעביר, ולד' התוס' בעירובין היינו משום דבמעביר לכו"ע חייב, וחיובא דמרה"י לרה"י דרך רה"ר הוא דוקא במעביר, ולא בזורק, וכנ"ל, (ולד' הגרע"א דהוא אף בזורק, צ"ל דמכוון הגמ' דאיירי בזורק דרך רה"ר ולא עבר ד' אמות ברה"ר, וע"כ אינו חייב), ולדעת ש"ר היינו משום דבמעביר לכו"ע פטור דלא אמרינן קלוטה בדבר שביד האדם, ולהסוברים דבדבר שביד האדם (כשהוא וידו ברשות אחת) אמרינן קלוטה, צ"ל דמכוון הגמ' הוא דאיירי "אף" בזורק, וכן מ' קצת בד' הרשב"א.

דאמר ר"ח בר טובי תוך ג' לדברי הכל חייב וכו', תניא נמי הכי בתוך ג' ד"ה חייב, - עי' בחי' הגרע"א לעיל ד' ב' במערכה, דלהך מ"ד מוכח דל"ב ניחותא דחפץ, והא דלמעלה מג' פטור, הוא משום דבעינן מקומו של חפץ, - ועי' אבנ"ז סימן ר"מ סק"ח דלדעת רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע חשיב כמונח, טעמא דרחב"ט הוא משום דתוך ג' חשיב כע"ג קרקע, וע"כ אף דהוא מתגלגל הו"ל כמונח, - ועמש"נ להלן ק' א' בד' התוס' בעירובין בדעת רחב"ט, ובמש"נ שם בטעמא דרבא דפליג וס"ל דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ועיי"ש במש"נ אם לדעת רחב"ט חייב הזורק ד' אמות ברה"ר בתוך ג', או דכיון דהוי כמונח בתוך ד' ה"ה פטור.

ושמואל אמר מותר לזרוק מזל"ז, - עי' רמב"ם בפי"ג משבת הט"ז דהיינו רק למעלה מי', וכ"נ בדבריו בפט"ו ה"ח, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"ה בטור סימן שמ"ח, ובכל בו סימן ל"א בשם בעל ההשלמה, וכ"כ המג"א סימן שנ"ג סק"ב, והיינו משום דלמטה מי' ה"ז אסור משום הוצאה מרה"י לרה"ר דאסורה אף כשלא נח ברה"ר, וכן משום הכנסה מרה"ר לרה"י דאסורה אף כשלא עקר מרה"ר, אך עי' אלי' רבה שם סק"ב שכתב דסתימת הטוש"ע והרשב"א מ' דאף למטה מי' שרי.

מנה"מ דאמור רבנן כל פחות מג' כלבוד דמי, - בפירש"י כתב דקאי על הא דרשות שאינו גבוה ג' בטל אצל רה"ר, ומבו' דהא דמקום שאינו גבוה ג' הוי רה"ר, הוא מדינא דלבוד, אך לעיל ז' א' מבו' דהוא משום דתוך ג' דרסי לה רבים, עיי"ש, וית' בעזה"י במקומו.

למימרא דמחייב רבי אתולדה במקום אב, - עי' תוס' שהק' דדילמא הא דמחייב ב' היינו בנודע וחזר ונודע, ועי' שפ"א שכתב לדון דכיון דהוי מעשה הוצאה אחת, אינו חייב ב' אף בנודע וחזר ונודע, ואכמ"ל, - ועי' בחי' הגרע"א שהק' בסוגיית הגמ' להלן דפריך דממאי דילמא ר' יהודה חדא הוא דמחייב וכו', דמ"ט לא אמרינן דר' יהודה דס"ל דקלוטה כמי שהונחה מחייב ב' בנודע וחזר ונודע, ורבנן דס"ל דלאו כמי שהונחה, לא מחייבי אלא חדא, ועי' חזו"א סימן ק"ה סקי"א מש"כ בזה.

מחייב הי' ר"י שתים א' משום הוצאה וא' משום העברה, - בפירש"י כתב דהוא משום דקלוטה כמי שהונחה והוי כהונחה כשיצאה מן הפתח וחזרה ונעקרה ונחה בסוף ד', - ועי' בחי' הגרע"א לעיל ה' ב' שהוכיח מזה דבהעברה ד' אמות בעינן שתהא העקירה ברה"ר, וע"כ אלמלי הא דחשבינן לה כהונחה בתחילת ד', ל"ה חייב משום העברה, ובאותיות הגרע"א בסוגיין הוכיח כן ממש"א לקמן דאם רצונו שתנוח בסוף ד', אינו חייב משום העברה, והרי דאינו חייב על העברה אלא כשעקר מרה"ר, ועי' תוצאות חיים סימן ג' סק"ג מש"כ בזה, - ועי' קה"י סימן ה' סק"ב, די"ל דא"א לחייב על הנחה אחת משום הוצאה והעברה, עיי"ש.

עי' בחי' הגרע"א שהק', דלפ"מ שנסתפק הריב"א לעיל שם דאף למ"ד דקלוטה כמי שהונחה מ"מ בזורק ד' אמות אינו חייב על הנחה דמדין קלוטה, כיון דבתוך ד' אמות לא אמרינן קלוטה להפסיק, דא"כ מ"ט הכא מחייבינן לי' משום העברת ד' אמות, וכתב דאולי יש לחלק בין קלוטה דעקירה בתחילת זריקת ד"א, לבין ההנחה בסוף ד"א, ועי' בדבריו לעיל ה' ב' שכתב דאולי יש לחלק דהכא כבר היינו דנים קלוטה להונחה לענין דנגמר מלאכת ההוצאה מרה"י לרה"ר, וע"כ ממילא הוי אח"כ עקירה גם לענין מעביר ד' אמות, וכתב דהוא דוחק, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

כגון דאמר עד דנפקא לרה"ר תנוח, - עי' רמב"ן וש"ר דלא איירי בשאמר תנוח סתם, דא"כ ל"ה חייב כיון שלא עמדה, אלא איירי כשאמר רוצה אני שתהי' כמונחת לענין שבת עם יציאתה שלא אתחייב בהוצאתה אלא בהנחת יציאתה ברה"ר, ומשו"ה מחייב לר"י דקלוטה כמי שהונחה, וצ"ע דהרי איירי הכא בשוגג, ושמא איירי בשוגג בכרת ומזיד בלאו, דקי"ל לעיל ס"ט א' דשמה שגגה, ועי' שפ"א והגה' הגראמ"ה מש"כ בזה בע"א.

ובהא קמיפלגי וכו', - עי' תורי"ד שהק' דא"כ מ"ט נקט דעבר ד' אמות ברה"ר ליתני ועבר ברה"ר, וכן הק' הגרע"א, ועי' במרומי שדה די"ל דכל שנח בתוך ד' אמות דהוי מקום א', חשיב דאיתעבידא מחשבתו.

דר' יהודה סבר קלוטה כמי שהונחה, - עי' רמב"ן בע"א שהק' ממש"א בעירובין צ"ח ב' דלר' יהודה אף בתוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו, וכתב דשאני התם דאין סופו לנוח שהרי אגדו בידו, וס"ל דלא אמרינן קלוטה לא במעביר ולא בתולה אלא בזורק בלבד שנקלטה באויר, - ועי' רשב"א דלית לי' לר"י קלוטה, אלא כשרוצה שתנוח שם או היכא דאמר כל מקום שתרצה תנוח, ומשא"כ התם דאינו רוצה שינוח הספר שם, בעי הנחה ע"ג משהו, וכ"כ התוס' לקמן ק' א', ועי' תוס' עירובין צ"ח ב' מה שהוסיפו בזה, - ועי' תוס' לעיל פ' א' דהכא איירי במתגלגל ע"ג קרקע, ועדיף משאר קלוטה באויר, ובכה"ג אית לי' לר"י קלוטה.

ולמאי דסליק אדעתין וכו' אי להכא קבעי לה להכא לא קבעי לה וכו' - בפירש"י כתב דהיינו דאם רצה שתנוח בסוף ד' אינו חייב אלא משום הוצאה ולא משום העברה, ועי' בחי' הגרע"א שהק' דמ"ט לא יתחייב משום העברה, הרי נעשית מחשבתו בהנחה בסוף ד', ואיכא העברת ד"א ברה"ר, דמיד שיצא מפתח ביתו הי' קלוטה והוי הנחה לענין זה למחשבי' לעקירה, דלענין זה ל"ש ענין מחשבתו, דאף במונח מעצמו באויר רה"ר שייך קלוטה ומחייב להעוקרו משם, ועיי"ש שכתב דמד' התוס' בד"ה הרי כתב, נראה דמפרשי דמכוון הגמ' דבכה"ג אינו חייב אלא משום העברה ולא משום הוצאה, כיון דמיד שיצא מפתח ביתו הוי כקלוטה, והנחה זו מפסקת במלאכת ההוצאה, וכ"ה להדיא בשיטה להר"נ, אך בדעת רש"י צ"ל דהנחה דקלוטה אינה מפסקת במלאכת הוצאה, ואזיל לטעמי' לקמן בסוגיין, וכמש"נ שם.

ועיי"ש בחי' הגרע"א שהק' ע"ד התוס', דאף בכה"ג שרצה שתנוח בסוף ד', הי' לנו לחייבו משום הוצאה מכח הקלוטה בהנחה של תחילת ד', דאף דרצונו שתנוח לסוף ד', מ"מ הוי כמו כותב שם משמעון, ובזה אין לחלק כמש"א לקמן דהתם כל כמה דלא כתיב שם לא מכתיב לי' שמעון וכו', דהא לר"י דקלוטה כמי שהונחה ג"כ א"א לזרוק לסוף ד' בלא שיתחייב משום הוצאה על ההנחה שבתחילת ד', - ועי' שפ"א דכיון דאילו הי' נח ממש הי' פטור שאינו חפץ בהנחה, לא שייך בזה קלוטה כמו שהונחה ולא מתחייב בקלוטה טפי מאילו הוי נח ממש, - ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"י דהוא משום דכל דאין לו להמקום שטח לחיוב אין לו אויר, דאם נחליט שהחפץ כבר הוא נמצא במקום הזה בקביעות מקומו, נתבטלה מחשבתו, וצ"ב, - ועי' קה"י סימן מ"ו סק"א מש"כ עוד בזה.

באומר כל מקום שתרצה תנוח, - עי' בפירש"י ב"ק כ"ו ב', דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' פטור אף אם אמר בכל מקום שתרצה תנוח, ועי' ברכ"ש כתובות סימן י' מש"כ לפרש בזה, וצ"ל דל"ד להכא דחייב משום העברת ד' אמות, דשאני התם דהי' עיקר מחשבתו לזרוק ב' אמות.

ולאו היינו וכו' וא"ל באומר כל מקום שתרצה תנוח, - עי' בחי' הגרע"א שהק' דמה מייתי מינה, הרי בע"כ הוצרך להעמידה בכה"ג, דאם אמר שתנוח כשתצא לרה"ר, ל"ה חייב כלל משום מעביר, דלא רצה כלל במלאכה זו והו"ל כמתעסק, ואם אמר שתנוח בסוף ד' אמות, ל"ה אמרינן קלוטה, למש"כ התוס' בעירובין דלא אמר ר"י קלוטה כשאינו רוצה שינוח שם, ויש לדון, דאיירי בגונא דהוי ספק שמא יעבור ד"א, וע"כ אף שהי' רצונו שתנוח ביציאתה לרה"ר, מ"מ לא חשיב כמתעסק, (ומה"ט י"ל דגם ל"ה כנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דפטור), - ועיי"ש שהק' עוד, דלפ"ד התוס' בעירובין, מה מוכחינן מינה דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, הרי שאני הכא דכל דנתכוין שתנוח בסוף ד', לא אמרינן כלל קלוטה בתחילת ד', ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"י מש"כ בזה.

בפירש"י ותוס' כתבו דמייתינן מינה דגם בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, ועי' מהרש"א מש"כ במקור ד' התוס' לכך, וכ"כ הרשב"א בשם רה"ג, - אך עי' רמב"ם בפי"ג משבת הכ"א, דהמתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, ועי' רשב"א וריטב"א דלפ"ז מש"א ודקאמרת הרי כתב שם משמעון וכו', היינו דפריך אהא דמדמי לי' לכתב שם משמעון, דשאני התם דכל כמה דלא כתיב שם לא מכתיב שמעון, ומשני דהכא נמי א"א שתנוח בשמונה אא"כ עברה בתוך ד', ועי' אבי עזרי פי"ג משבת הכ"א דהיינו משום דעיקר מלאכת העברת ד' אמות היא בהעברה עצמה, וע"כ אף דלהעברת ח' אמות ל"ה בעינן "שתנוח" בסוף ד', מ"מ כיון דנתכוין שתעבור ד' אמות, סגי בכך לחייב, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומש"כ שם דבהוצאה מרה"י לרה"ר לא אמרינן הכי, הנה בד' הרשב"א מבו' דלא כן, עיי"ש.

הזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע ד' אמות חייב, - בפירש"י כתב דהיינו דאם עבר ברה"ר ד"א חייב ואפי' ע"י צירוף, ומבו' דבעינן שיהא כל הד"א ברה"ר ואין הרה"י מצטרף, וכ"ה בד' הרמב"ם פי"ג משבת הי"ז, - ועי' תוצאות חיים סימן ז' סק"ג שהביא מפי' הרלב"ג פר' יתרו שנחלק ע"ז וכתב דאף רה"י משלים השיעור, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בקה"י כתובות סימן ל"ב בזה.

הא קמ"ל רשויות מצטרפות, - בפירש"י כתב דהיינו דלא כר' יוסי דס"ל לעיל פ' א' דאף בהעלם א' לב' רשויות פטור, ועי' רשב"א דלא פטר ר' יוסי אלא במוציא חצי זית וחזר והוציא חצי זית, ומשא"כ הכא דהוי בזריקה אחת.

ולא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, - בפירש"י כתב דאם הוה אמרינן קלוטה הי' חייב משום הוצאה, ועי' רשב"א שהק' דשמא הא דלא מיחייב משום הוצאה הוא משום דלא אמר בכל מקום שתרצה תנוח, ועיי"ש שכתב עוד דאף שנתכוין למלאכת איסור, מ"מ לרש"י לטעמי' דפטר בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', ה"נ יש לפטור הכא, ועי' ריטב"א שכתב דגם אם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, היינו משום דהוי רשות אחת, אך הכא שנתכוין לרשות אחת ונחה ברשות אחרת, פטור, - ועי' בחי' חת"ס לעיל ד' א' דלר"ע דאית לי' קלוטה, ל"ב שיאמר בכל מקום שתרצה תנוח, דלא אשתמט הכי בשום דוכתא, ועיי"ש שכתב דהא דל"ב לזה, הוא משום דהי' רצונו שיעבור באויר זה וקליטת האויר הוי הנחה, וע"כ הו"ל מלאכת מחשבת, ועיי"ש שכתב דהרשב"א מודה לזה, ואך שהק' ע"ד רש"י, דהיכא שמעינן מינה דלית לי' קלוטה, הרי י"ל דס"ל כר' יהודה דאינו חייב משום קלוטה אלא באומר כל מקום שתרצה תנוח, אך בפנ"י והגרע"א לעיל ד' ב' נקטו דגם לר"ע אינו חייב אלא באומר כל מקום שתרצה תנוח, ועי' אבנ"ז סימן רמ"ג מש"כ בזה.

עי' רשב"א שפירש בשם רה"ג דהא דשמעינן מינה דלא אמרינן קלוטה, הוא דאם אמרינן קלוטה ל"ה חייב משום מעביר ד' אמות, כיון שנחה באמצע ברה"י, וזה ניחא לדעת הסוברים דהא דבזורק ד' אמות ברה"ר לא מיפטר משום דהוי כמונחת בתוך ד', הוא משום דלא אמרינן קלוטה אלא ברשות אחרת.

ק' א' - זרק לתוך ד' אמות ונתגלגל חוץ לד' אמות פטור, - עי' בפיהמ"ש דהוא משום דלא נתכוין לזריקה של איסור, - אך עי' רשב"א דאיירי בזורק לתומו ע"ד שתנוח באיזה מקום שתרצה, והא דפטור הוא משום דנח משהו בתוך ד' וחזר ונתגלגל, וכ"ה מבו' בד' התוד"ה והא לא נח.

והוא שנח ע"ג משהו, - בפירש"י כתב דה"נ אם אחזתו הרוח באויר ועכבתו מעט ואח"כ הכניסתו דחשיב הנחה, וכ"כ התוס' דחשיבא אחיזת הרוח באויר כמונח ע"ג משהו, - אך עי' ריטב"א דבעינן דוקא נח ע"ג משהו, ואם נח באויר שעיכבו שם הרוח לא חשיב הנחה, ועיי"ש שכתב דגם הא דתניא דאחזתו הרוח משהו חייב, היינו כשאחזתו ע"ג משהו ולא כשאחזתו באויר, ועיי"ש מש"כ בד' רש"י, וכ"נ בד' הרשב"א, ולפ"ז נתחדש בהא דאחזתו הרוח, דאף דאי"ז הנחה גמורה, ואי"ז אלא אחיזת הרוח, מ"מ חשיב זה כהנחה, ולכאו' הטעם בזה הוא דליחשב הנחה בעינן שיהא קביעות דמונח ע"ג משהו, וכל דאינו מונח ע"ג משהו, אף דמדין לבוד חשיב כמונח ע"ג קרקע, לא חשיב כהנחה.

עי' רמב"ן לעיל צ"ז א' שהק' מהא דתניא התם דתוך ג' לדברי הכל חייב, ועיי"ש שכתב בשם ר"ח, דברייתא דהתם לא שמיע לי' לרבא, וע"כ כתב דהלכתא כרחב"ט, - עו"כ די"א דרבא ס"ל כר' יהודה בעירובין צ"ח ב' דמפרשינן התם לדידי' דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ועיי"ש שהק' דלמש"כ שם דמודה ר' יהודה דכשסופו לנוח אמרינן דכמי שהונחה, א"כ רבא דאמר כמאן, וכתב דמדר"י דצריך הנחה ע"ג משהו, נשמע לרבנן דס"ל דאף בזורק לא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה דאף בתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו.

ועי' תוס' דרבא סבר כברייתא דהכא דאינו חייב אלא כשאחזתו משהו, וס"ל דכ"ה מוכח גם ממשנתינו, וכ"כ הרשב"א, וכתב דמה"ט ס"ל דברייתא דלעיל משבשתא היא, וכתבו דרחב"ט מוקי למתניתין בדלא נח, ורישא דפטור הוא כשפסק כחו ונתגלגל מחמת הרוח חוץ לד"א, והרשב"א כתב דאיהו ס"ל דמתניתין לצדדין קתני, א"נ דאיירי במתגלגל שאין סופו לנוח, וזה לטעמי' דבמקום מדרון דאין ראוי לנוח, י"ל דל"ה כמי שהונחה, ונת' להלן, וכ"כ הריטב"א, - ועיי"ש שכתב עוד, דלדידי' הא דתניא דאחזתו הרוח משהו, היינו בשאחזתו באויר, ולכאו' היינו דכל הא דתוך ג' לד"ה חייב הוא רק כשאחזתו הרוח, וצ"ע, אך הרשב"א כתב דס"ל דמשבשתא היא.

ועי' תוס' עירובין צ"ח ב' בתי' בתרא, דהא דבעי הנחה ע"ג משהו, הוא רק כשבא החפץ מלמעלה מג' למטה לתוך ג', אך ברייתא דלעיל איירי שהי' החפץ תוך ג' משיצא מתחת ידו, וע"כ חשיב כמונח, ועי' אבנ"ז סימן ר"מ סקכ"ג דהיינו דכל דמתחילה הי' כמונח לא בטל שם הנחה ממנו כשהוא בתוך ג', אבל כשמתחילה ל"ה כמונח לא חל עליו שם הנחה, ועי' חזו"א סימן ס"ב סוסקכ"ג שפירש בע"א.

ועי' עוד בד' המאירי לעיל צ"ז א' וראבי"ה סימן תתקס"ח מש"כ לישב הברייתא דלעיל לדעת רבא בע"א.

עי' תוס' דבזרק בתוך ד' אמות ונתגלגל חוץ לד' אמות, לכו"ע אינו פטור אלא כשנח, ועי' תוס' הרא"ש דהוא משום דלענין פטורא דד"א לא חשיב כמונח לכו"ע, דא"כ ל"ה חייב זורק ד' אמות ברה"ר לר"ע, ועי' רשב"א בע"ב דהוא משום דלפטורא וברשות אחת לא אמרינן דהוי כמונח, - ועי' ראש יוסף לעיל ה' ב' שכתב דלמש"כ התוס' שם דהא דזורק ד' אמות חייב ולא אמרינן דבתוך ד' הוי כמונח, הוא משום דזורק ד"א ברה"ר הלכתא גמירי לה, הרי דלרחב"ט דרק בתוך ג' חשיב כמונח, אף יועיל זה להפסיק, שהרי לדידי' משכח"ל דיהא חייב בזורק למעלה מג', וכ"כ בפמ"ג שמ"ו מש"ז ז', ועד"ז כתב בחי' הגרע"א שם לדעת ר' יהודה, למש"כ התוס' לעיל פ' א' דרק במתגלגל ע"ג קרקע הוי כמי שהונחה, או למש"כ התוס' בסוגיין דרק היכא דבעי שתנוח שם הוי כמי שהונחה, ודרק במתגלגל ע"ג קרקע אמרינן דכמי שהונחה, ומשכח"ל דיהא חייב בזורק למעלה מג', ועי' אבנ"ז סימן ר"מ סקל"ה שהק' ע"ז מד' התוס' הכא, ועי' רש"ש לעיל צ"ז א' מש"כ בזה, אך אי"ז כד' תוס' הרא"ש לעיל ה' ב' שכתב דהא דלר"ע חייב בזורק ד' אמות, הוא משום דד"א גמרא גמירי לה "וא"א להתחייב בע"א", ועי' משנת ר"א סימן ה' שכתב בע"א.

מתגלגל אין סופו לנוח, - בפירש"י כתב דהיינו בדבר שהרוח מגלגלו באויר, ועי' בחי' הגרע"א לעיל ד' ב' במערכה שדקדק מדבריו דמתגלגל ע"ג קרקע חשיב כמונח, ורק מתגלגל באויר לא חשיב כמונח, ועיי"ש שפירש דהוא משום דכל שהוא מתגלגל לא אמרינן לבוד, וכ"נ בד' המאירי לעיל צ"ז א', אך באבנ"ז סימן ר"מ סק"ז פירש בע"א, עיי"ש, - אך מסקנת התוס' דאף מתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, שכתב דלרבא ור' יוחנן הא דתניא אחזתו הרוח, היינו ע"ג קרקע, ומבו' דבלא אחיזת הרוח לא חשיב כמונח, - ודעת התוס' לעיל פ' א' דבזה הוא דפליגי ר' יהודה ורבנן, דלר' יהודה במתגלגל ע"ג קרקע אמרינן דקלוטה כמי שהונחה.

אבל האי כיון דסופו לנוח, - בפירש"י נראה דהיינו דרבא איירי אף בשסופו לנוח בקרקע זו, והנפ"מ בהא דצריך הנחה ע"ג משהו, הוא דאם נזכר עד שלא נח פטור, ובכה"ג ס"ד דהוי כמונח, - אך עי' רשב"א דמש"א דסופו לנוח היינו דהוא ראוי לנוח אם נפלה בו, ומשא"כ במתגלגל דאין ראוי לנוח שם ואפי' נפלה שם, דהוא מקום מדרון וע"כ לא עדיף תוך ג' דידי' מממשו, וכ"כ הריטב"א בפי' בתרא, ועיי"ש שכתבו דרחב"ט נמי מודה דבמתגלגל לא חשיב כמונח.

ועי' מלחמות לעיל ח' א' דהא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הוא דוקא בזורק שאין סופו לנוח כאן, אך היכא שסופו לנוח כאן הו"ל כמונח, ועי' בחי' הגרע"א שהק' ממש"א הכא דאף אם סופו לנוח ל"ה כמונח, ולד' הרשב"א והריטב"א דמכוון הגמ' הכא דהקרקע הויא בת הנחה, ניחא, ועיי"ש שהק' עוד מסוגיא דעירובין צ"ח ב', וצ"ע דהתם גרע כיון שאין עתיד לנוח כלל, והרמב"ן לעיל צ"ז א' כתב דמה"ט התם לא אמרינן לר"י דקלוטה כמי שהונחה, ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"ט שכתב לפרש ד' הרמב"ן בע"א.

ז] עיין סוגיא דכוורת דמבואר בגמ' שדנה שאם הכורת הגיע לתוך ג' הוי הנחה וזה סיבה לפטור ודעת הרמב"ן שזה מצד אגודו במקום פטור והקשה הרי רבא ס"ל שצריך הנחה על גבי משהו ותירץ שכאן שזה עומד ליפול באותו מקום גם לרבא חשיב כמונח והקשה רעק"א מסוגין דהגמ' אומרת שרבא מחדש שגם במקום שסופו לנוח במקום זה לא חשיב כמונח אמנם עיין ר"ח וכן ברשב"א בסוגין שכתבו לבאר כונת הגמ' בע"ב שלא ההבדל אם זה עומד ליפול באותו מקום או לא אלא ההבדל אם זה קרקע שהיא בר הנחה או לא בר הנחה דהינו מקום מדרון ולפ"ז אין מקור שעומד ליפול באותו מקום לא הוי כמונח עוד הקשה רעק"א מהגמ' עירובין צ"ח: שהרי מדובר שם בספר שנפל מהגג ועומד ליפול ומבואר בגמ' שלא חשיב כמונח אמנם הרי ברמב"ן מבואר שדנים עד כמה שזה לא יעמוד ליפול באותו מקום שלכן אין כאן קלוטה לר"י ולפ"ז לא קשה כלל ועין חזו"א סימן ק"ה סק"ט שכתב לדון שאין כונת הרמב"ן שזה ממש מונח אלא שזה חלק ממעשה ההנחה שיעשה עד כמה שזה יגיע לקרקע אבל באמת אם אדם יעקור ממצב זה לא חשיב מונח שיחשב עקירה ע"ש [ועיין ברמב"ן שיש משמעות שזה כונתו] ועיין חזו"א ס"ב ד' שבאמת ביאר הסוגיא בכורת כנ"ל שכיון שזה יפול במקום זה חשיב תחילת הנחה שאם זה היה במקום פטור אי אפשר לחייב אחרי זה ועיין רשב"א בסוגיא שם שהקשה לרחב"ט למה תמיד בכורת אין כאן לבוד כשזה הגיע לתוך ג' וזה אגודו במקום פטור ותירץ שגדר הלבוד כאילו זה עלה למעלה מג' וא"כ זה תוך עשרה וצ"ע קושיתו הרי לא אומרים שזה כמונח לקולא ואולי זה כתירוץ שההבדל בר"ע בין אותו רשות או רשות אחרת אמנם יתכן עוד שכאן שזה ינוח באותו מקום שהיה הלבוד אין כאן תוספת הנחה כלל ובזה לא שייך לחייב על ההנחה של אחרי זה ועיין תוס' כתובות ל"א. דבפשוטו מבואר שכל שמגביה עד שמגיע למעלה לג' חשיב שאין כאן עקירה כלל והוא מטעם הנ"ל ועין תוס' צ"א. ד"ה כגון דמפורש דבהניח בידו תוך ג' ואחרי זה הגיע לקרקע של אותו מקום אין לחייב אלא על ההתחלה, וצ"ב כונת הרשב"א בתירוצו ולכאורא לדבריו באמת מתחייב בזמן של הלבוד אפילו שזה אגודו במקום פטור דהרי אחרי זה אין כאן תוספת הנחה

עי'

**ה]. וכדברי** הראשונים הכא דלרבא הוא חסרון בעצם ההנחה לבוד וגם כשהחפץ נח, מבואר גם בדבריהם בדף צ"ב שהק' דאיך מחייב רבא בהוציא ידו מליאה פירות תוך ג' והרי בעי' הנחה ע"ג משהו עיי"ש. והיינו דאע"פ שהתם הרי הרגיע ידו והחפץ נח בכ"ז ל"מ, ומשום דהרי הנחת ידו ל"מ מטעמא דאגד, או משום דלא נייח. ומה דמהני תוך ג' הוא משום דדל הנחת היד מהכא והרי הוא כמונח בקרקע, וכיון דהנחת לבוד ל"מ ובעי' גם להנחת היד, א"כ הדר החסרון דידו לא נייח.

**ויל"ע** דהנה בריטב"א [ד"ה תניא] מבואר דיש גם חסרון בתנועת החפץ וכשיטת התוס' עיי"ש, וצ"ע דלפי"ז נמצא שנחלקו רבא ור"ח ב"ט בתרתי [גם אם בעינן שהחפץ לא ינוע, וגם אם מהני הנחה דלבוד].

**וכן** ילה"ק בדברי התוס', דהנה בתו' דף פ' כתבו דמקור דברי רבא לפטור תוך ג' נגד הברייתא דר"ח ב"ט הוא משום דסבר כרבי יהודה דהמוצא תפילין (עירובין צז:) גבי היה קורא על ראש הגג כו' רבי יהודה אומר אפילו אינו מסולק מן הארץ אלא מלא החוט גוללו אצלו וטעמא דאפילו אין איגודו בידו ליכא איסור אם מביאו אצלו דבעי הנחה ע"ג משהו. והנה דינא ר"י מיירי בפשוטו כשהחפץ אינו מתנענע ובע"כ דהחסרון הוא משום דגם תוך ג' ל"מ ההנחה דלבוד[[1]](#footnote-2), והא דגרע מאחזתו הרוח צ"ל דבאחזתו הרוח דנים הרוח כדבר המחזיק לחפץ משא"כ בספר הרי אין ברשות שום דבר המחזיקו.

**ולפי"ז** מבואר דגם לתו' דיש חסרון בתנועת החפץ ולכן ל"מ מתגלגל ע"ג קרקע, בכ"ז יש חסרון נוסף בהנחה דלבוד כמבואר בדברי ר"י בעירובין, וא"כ נמצא דרבא ור"ח ב"ט נחלקו בתרתי וצ"ע [והנה להמהלך הא' דתו' דר"י מודה במתגלגל ע"ג קרקע א"כ י"ל דכל החסרון הוא רק בהנחה דלבוד, אבל למהלך הב' דבמתגלגל ל"מ א"כ נמצא שיש ב' חסרונות לדעת רבא].

**ו]. וי"ל** דהנה בתוס' בדף ק' הקשו סתירת דברי רבי יהודה דבעירובין ס"ל דבעי' הנחה ע"ג משהו ואילו בשבת דצ"ז ס"ל דאמרי' קלוטה[[2]](#footnote-3), ותירצו דל"ל לר"י קלוטה אלא ברצונו שינוח שם עיי"ש. ומבואר בדבריהם, וכ"ה מפורש בדברי התו' בעירובין דלפי"ז א"א לפרש דרבא ס"ל כר"י, דהרי רבא פטר גם ברצונו שינוח שם, ור"י מחייב בכה"ג. אמנם **הרמב"ן והרשב"א דף צ"ז כתבו דס"ל לרבא** דמדר' יהודה נשמע לרבנן דכי היכי דר"י דאית ליה קלוטה ברוצה שתנוח, כי נקלטה במקום שאינו רוצה שתנוח בעי הנחה על גבי משהו ואפי' תוך שלשה, לרבנן נמי דלית להו קלוטה בשום מקום הכי נמי בעו הנחה על גבי משהו ואפי' תוך שלשה. וצ"ע מ"ט מיאנו בזה התו', ולכאורה מבואר בזה דס"ל לתו' דר"ח ב"ט דמחייב בתוך ג' הוא משום דס"ל דבתוך ג' מודו רבנן לדינא דקלוטה [וכמבואר במהרש"א בדף ק'], וא"כ ל"ל דמדר"י נשמע לרבנן דל"ל קלוטה, דאדרבא הצד שא"צ הנחה ע"ג משהו הוא דאמרי' קלוטה גם לרבנן, וא"כ ממילא כשברצונו שינוח אין טעם לפטור לרבנן, ולכן הוצרכו לחדש דרבא דייק ממתני' ומברייתא דבעי' הנחה ע"ג משהו גם ברצונו שינוח, ול"ל קלוטה כלל [וכמבואר בלשון התו' דזהו חידושא דרבא]. ולפי"ז נמצא שרבא ור"ח ב"ט נחלקו רק בד"ז האם רבנן ס"ל קלוטה תוך ג' ומהני הנחה בתוך ג', או דל"ל קלוטה וממילא ל"מ הנחה תוך ג', וכן ל"מ הנחה דמתגלגל, ודו"ק.

**ומבואר** עוד בדבריהם דבמתגלגל גם לר"ח ב"ט לא יהני כיון שאין סופו לנוח עיי"ש. ויל"ע האם יהני אחזתו הרוח במתגלגל, דיתכן דכל החסרון בהנחה דמתגלגל הוא רק שאין המדרון נידון כמקום מחזיק, אבל כשהחפץ מוחזק ועומד מכח הרוח, מהני גם מדרון בתורת הנחה.

**ויש** להוכיח מדברי הרשב"א דלא מהני, דהרשב"א כת' דר"ח ב"ט יעמיד מתני' במתגלגל ולכן צריך שינוח משהו, ומשבש לברייתא דאחזתו הרוח מהני עיי"ש. והיינו דא"א להעמיד הברייתא במתגלגל דא"כ לא יהני אחזתו הרוח, ומבואר דמתגלגל אינו מקום הנחה כלל. אלא שלפי"ז יש חידוש במה דמהני הנחת משהו אע"פ שאינו מקום ד' ומצרפים קרקע המדרון למקום ד' אע"פ שהמדרון אינו ראוי להנחה.

**ביאור מה דמהני מעביר בתוך ג' לרבא**

**ח]. עי'** לעילד"פ שאמרו דגם לרבאדזורק תוך ג' ל"מ, בכ"ז במעביר בתוך ג' מהני. וביאור הדבר תלוי בצדדים דלעיל, דאם כל החסרון בתוך ג' הוא מצד תנועת החפץ [לתו' גם בע"ג קרקע, ולרש"י רק בתוך ג'], א"כ י"ל דהחידוש במעביר הוא דבכה"ג ל"ח החפץ נע כיון שהחפץ מצ"ע נייח אלא האדם מחדש תנועתו. אבל אם בעי' הנחה ע"ג מקום ממשי א"כ במעביר ביד בע"כ דהחידוש הוא דמהני ההנחה שבידו. ועי' חזו"א [ס"ב-כ"ג] שכת' דמפרש"י נראה דזה שמונח החפץ ביד חשיב כנח כל שהוא [וכ"כ הפנ"י כתובות ל"א עיי"ש].

**ויש** בזה חידוש וכמ"ש במשנת ר"א, דהרי היד עצמה ניידא, וכל מקום שאדם נושא חפץ, חשיב החפץ עקור, ומה"ט הרי ל"מ מעביר בלמעלה מג', מ״מ בתוך ג׳ לקרקע סגי בהנחה כזו שהחפץ עצמו נח בתוך ידו. והיינו דכיון דמקום ההנחה היא בקרקע והיד אינו אלא מקום המחזיק ממילא בזה אין חסרון במה שהיד ניידא. ועד"ז כת' הראשונים דצ"ב דממעביר למדנו דבתוך ג' מהני הנחת היד אע"פ שידו לא ניח ובתר גופו גריר. והיינו דגם כשידו ברשות אחרת מהני הנחת היד במקום לבוד ואין בזה חסרון דאגד. ולפי"ז נמצא דבידו ברשות אחרת בתוך ג' חשיב הנחה אפי' במקום שלא הרגיע את ידו דומיא דמעביר.

**ט]. אמנם** עי' חזו"א שם שכ"ז דוקא בידו וגופו במקום אחד דאז ידו כרה"ר, וכיון דהיד תוך ג' והחפץ מונח ביד חשיבא הנחה אע"ג דהאדם הולך, אבל בעמד ברה"ר ופשט ידו לבור דהיד מקום פטור אלא דלמטה מג' היד בטלה לרשות מ"מ בעינן הנחת היד כל שהוא וכל שהיד עסוקה בהגבהת החפץ לא חשיבא הנחה [וצ"ב דאם היסוד דמעביר מועיל גם כשהיד ברשות אחרת א"כ מ"ט בעי' הנחת היד].

**ועי'** **בתו' עירובין דצ"ח ע"ב שכת'** 'אי נמי יש לחלק דהכא שבא החפץ מלמעלה מג' למטה לתוך ג' הוא דבעי רבא הנחה על גבי משהו אבל התם איירי שהיה החפץ תוך ג' משיצא מתחת ידו להכי חשיב כמונח דהא מודה רבא דהמעביר בתוך שלשה דכמונח בקרקע דמי כדמוכח בפרק המוציא יין עיי"ש. וביאור סברתם, עי' אבנ"ז דתוך ג' מהני רק שלא יתבטל שם הנחה ממנו כשכבר היה מונח אבל א"א שיחול עליו שם הנחה בתוך ג' עיי"ש. ועי' חזו"א [שם] שתמה ע"ד התוס' דא"כ אין חילוק בין זורק ומעביר דאם תחלת החפץ למטה מג' גם בזורק חייב ואם תחלת החפץ למעלה גם במעביר פטור, ונראה טעמם דכל תוך ג' שם מעביר עלה ובמלאכת מעביר א"צ הנחה ע"ג משהו והכי קים להו לחז"ל[[3]](#footnote-4), עיי"ש.

**י]. עי'** במשנת ר"א [ה-ו] שכת' דלדברי ריו"ח דמתני' מיירי בנח ע"ג משהו יתפרש חידוש המשנה בתרתי, **א.** דין לבוד דסגי במשהו, וכיון דנח ע״ג משהו, חשיב כארעא סמיכתא. ב. דהא באמת אין כאן הנחה גמורה, דהא מיירי דהלכה מכוחו ג״כ אח״כ, רק דנתעכב משהו ע״י הרוח וכדומה. ועיין ברשב״א דהפי׳ כאן, ע״ג משהו, וגם העכוב היינו משהו, ולומר דאפי׳ העמידו הרוח חייב, ע״ש. והרי הנחה כזו לא חשיבא הנחה בעלמא, רק דמהני דווקא תוך ג'. ודין חדש הוא דמהניא הנחה כי האי עיי"ש. ועפי"ז כת' ליישב קו' רעק"א והפמ"ג על ה"ה שנקט בדעת הר"מ דברה"י א"צ דע"ד ממש"כ הר"מ [פי"ד הי"ז] הזורק מרשות היחיד לרשות היחיד ורשות הרבים באמצע אע"פ שעבר החפץ באויר רה"ר פטור, והוא שיעבור למעלה משלשה טפחים אבל אם עבר בפחות משלשה סמוך לארץ ונח על גבי משהו אע"פ שנעקר או נתגלגל ויצא החפץ לרה"י האחרת הרי הוא כמי שנשאר עומד ברה"ר ולפיכך חייב. ומבואר דגם ברה"י ל"מ רק בלמטה מג' אע"פ שהחפץ נח ובע"כ משום דבעי' מקום ד', ותי' הגרא"ק דבנח משהו עיכוב מעט זה ל"ח הנחה ומהני רק בצירוף ההנחה דלבוד עיי"ש. ועיי"ש עוד במשנת ר"א שהוכיח דבנח משהו למעלה מג' אי"ז הנחה להפסיק במלאכה עיי"ש.

ב]והנה עיין תוס' ד"ה אחזתו דלר"ח שמדובר במשנה שזה לא נח צ"ל שפסק כוחו מחמת הרוח וזה נתגלגל לא מכוחו ולכן הוא פטור ומשמע דלרבא שמדובר שזה נח כה"ג אפילו שזה ממשיך מכוחו אין כאן מלאכה וצ"ב הטעם ואולי מדובר שממקום ההנחה תוך ד"א עד ההנחה האמיתית אין ד"א ודוחק אמנם עיין חזו"א ק"ה סק"ח שביאר דודאי הכונה שאם זה נח ממילא זה לא ממשיך ללכת מכוחו ורק לכן פטור רק לרבא שזה נח בסיפא ה"ה ברישא א"כ בפשוטו זה לא ממשיך מכוחו רק שלרחב"ט הוקשה להם שבאויר אין סיבה לומר שכוחו הפסיק וכתבו שצריך לדחוק שמדובר שכוחו הפסיק ע"ש ועיין בבה"ל סוף סימן שי"ט דהביא מהאלפי מנשה בביאור הירושלמי שהזורק רוק באויר והרוח מעבירתו ד"א חייב כמו זורה דהינו אפילו שכאן זה לא דרך המלאכה ועיין תוצ"ח בסופו שהקשה בסוגין שבעצרתו הרוח והכניסתו וחזר והוציאו פטור אמנם יש לדחות ששם זה דבר יותר מדאי רחוק ממעשהו ועיין חזון יחזקאל דהקשה בהניחתו הרוח למה חיב הרי זה מכח הרוח וצ"ע בזה

ג]**והא לא נח:** עיין תוס' דדנו דהקושיא על הרישא דהינו שכל שזה לא נח תוך ד"א אפילו שזה מתגלגל על הקרקע הוא מתחיב חוץ לד"א וכן מפורש בתוס' ד"ה אחזתו וצ"ע כיון שר"ח ס"ל שזה כמונח א"כ למה שיתחייב לאחר ד"א הרי זה היה חשיב מונח תוך ד"א ועיין מהרש"א שביאר שלא שייך לומר שזה קלוטה אלא ברשות אחר דאיסורא וכמו שכל קלוטה זה לא סיבה לפטור וביאר רעק"א שכונתו לראשונים שלא אומרים קלוטה אלא ברשות אחרת וכל חוץ לד"א זה רשות אחרת וכן הוא בלשון הרשב"א והריטב"א שבאותו רשות ודאי לא אמרינן שזה מונח לפטורא וצ"ב דהרי כאן זה הנחה מצד עצם המציאות שזה בקרקע ומבואר בלשונם שהגדר לרחב"ט כמו לר"ע בכל קלוטה והאריך בזה במשנת הגרא"ק סימן ה' סק"ב ד"ה ועיין, אמנם עיין תוס"ר שכתב שכמו שלר"ע חייב תוך ד"א ה"ה כאן וצ"ע ששם ביאר שזה הילכתא גמירא עיין ה: ולכאורא כאן זה לא שייך דהרי הדין ד"א מדובר שלא זרק למטה מג' וכמו שהקשה רעק"א שם ויתכן כונתו כרש"ש צ"ז: שההלכה שבכל המקרים חייבים ויתכן כונתו דכמו דלר"ע חזינן שזה לא חיסרון ובהכרח מצד שהנחה זו היא סיבה לחייב אבל זה לא מפסיק ה"ה בהנחה תוך ג' [וכן משמעות שאר הראשונים דמשמע שלכל התירוצים בר"ע של קלוטה שיייך פה] וצ"ע והנה באמת לריב"א לעיל ה: דנקט דיש בזה טענה של ממ"נ לכאורא ה"ה כאן אם זה מתגלגל על הקרקע שזה כמונח לר"ח לא יתחייב לאחר ד' אלא אם יהיה הנחה גמורה

ח]עיין גמ' לעיל פ. דבמעביר בידו תוך ג' זה חשיב כמונח וביאר רש"י שם דזה מונח בידו וידו סמוכה לקרקע וצ"ב הרי הוא ממשיך ללכת והרי מתגלגל על הקרקע לתוס' אין זה כמונח אמנם הנה הרי מבואר בגמ' צ"א: שמגורר על הקרקע חשיב מונח דהינו כיון שזה פעולה נוספת של האדם זה לא מחסר בהנחה וזה גם הביאור בסוגין דכיון שזה פעולה נוספת של האדם אין זה חיסרון ועיין חזו"א סקכ"ג שכתב שכל הדין של מעביר זה רק כשהאדם באותו רשות אבל אם הוא ברשות אחרת בזה גם למ"ד אגד יש לא שמיה אגד אם הוא מזיז ידו אין זה כמונח וצ"ב הסברא ועיין ראשונים צ"ב. שכתבו בדין אגד יד לא שמיה אגד שזה כמונח על גבי משהו מצד הגמ' של מעביר ומשמע שלא ס"ל כחזו"א והנה לתוס' שאין דין שיהיה מונח על גבי קרקע אלא רק שלא יזוז א"כ מעביר זה סברא שזה נחשב שזה לא זז אמנם לרש"י בהכרח שאין זה נידון סוגין דא"כ לא היה צריך להגיע שידו כקרקע [ואולי כונתו שהחפץ למעלה מג' ורק ידו תוך ג'] ועיין תוס' פסחים שכתבו שגורר חפץ על מוטות תוך ג' חשיב מונח שזה כמעביר וזה כשיטתם שכל הנידון האם זה נחשב שהפסיק או לא אמנם לרש"י שהסברא שידו כקרקע א"כ כאן שזה לא על ידו זה לא שייך ועיין ברמב"ן בסוגיא דכורת שדימה דבריו למעביר דרבא וצ"ב כונתו

ט]הגמ' צ"ט: דנה בעקר חוליא שבבת אחת נעשה הרשות וקשה שהרי כאן זה ביד האדם תוך ג' וא"כ זה חשיב כמונח וא"כ ודאי צריך לחייב על זה וכמבואר בתוס' בכתובות ל"א שכל העקירה מתחילה לאחר שזה יצא מג' מהקרקע ויתכן שעקר אם כלי חפירה ולא אם ידו אבל לתוס' בפסחים גם כה"ג חשיב מעביר והחזו"א סקכ"ג חידש מכח קושיא זו דכל הדין דבידו זה כמונח זה רק אם הוא באותו רשות ולא אם הוא ברשות אחרת ואולי סוגין כמ"ד אגד יש שמיה אגד ומדובר שעומד על שפת הבור שזה רה"ר

והנה הגמ' מסתפקת גם בזרק חוליא בבור עשר מדויק וצ"ע לרמב"ן שאם ינוח באותו מקום חשיב כמונח א"כ תמיד תוך ג' זה מונח ועדין יש כאן רה"י ולחזו"א שכונת הרמב"ן רק שזה התחלת הנחה אבל לא שזה כל ההנחה א"ש אבל לפשטות הרמב"ן צ"ע וכן צ"ע כנ"ל בגמ' של זרק מחצלת ועיין עוד חזו"א ס"ב כ"ד

י]עיין שיטה לר"ן פ. דבמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב שתים ועיין מג"א רס"ו דנקט דבגורר עגלה מערב שבת אם לא היה הנחה אין בזה איסור ועיין ישועות מלכו סימן נ"ב שתמה הרי נגררים זה נחשב הנחה וה"ה עקירה ועיין שם שדן שזה לא הנחה שיחשב שממצב זה יש עקירה ובפשוטו זה דלא כשיטה לר"ן הנ"ל וכן מסברא הדבר קשה ועיין משנת הגר"א קוטלר סימן ה' שדן דבהנחה דרחב"ט זה לא הנחה לענין עקירה וכאותו חילוק שהגמ' אומרת בדעת ר"ע שקלוטה כמי שהונחה והרי הראשונים ק. דימו את רחב"ט לקלוטה דר"ע וכדלעיל אמנם מדברי הראשונים שהקשו מסוגיא דעירובין צ"ח: דמבואר שזה לא מונח לענין עקירה שלא ס"ל כרחב"ט מבואר לא כך דשם הנידון לענין עקירה אחרי זה וכבר עמד על זה בנפש חיה וכן הביא מפורש מר"ח

י"א]עיין חזו"א סק"ח שדן האם רחב"ט במקום פטור זה סיבה לפטור וכן יש לדון בנגררים ובפשוטו זה כמו מהלך כעומד לבן עזאי שזה פוטר וכן נקט בישעות מלכו אמנם בתו"י כתובות ל"א מבואר שזה לא פוטר וצ"ל שישב את בן עזאי בצורה אחרת וצ"ע

י"ב] הגמ' ה.: אומרת שאגוז על גבי מים זה לא הנחה והקשה במשנת הגרא"ק סימן ה' סק"ב לרחב"ט הרי הגמ' אומרת שמשפת מיא משחינן וא"כ זה כמו קרקע ומה איכפת לן שזה לא נח הרי זה תוך ג' ולרש"י קשה הרי זה כמו מתגלגל על הקרקע וע"ש סק"ג שהוסיף דבר"ח מבואר שהספק גם במעביר והרי שם גם רבא מודה ובפשוטו צ"ל שמקום כזה שהוא נד אין זה מקום הנחה ולא שהחיסרון שהחפץ לא נח וכן הוא בראשונים בב"מ ט:

עוד הקשה בנפש חיה סימן י"א בכותל משופע הרי זה תוך ג' ולרש"י הוי מתגלגל והנה לרמב"ן שזה כמו אויר רה"ר ואין זה בגדר מקום א"ש שכל הסברא ברש"י שזה נח על הרה"ר וכאן זה לא שיך עד כמה שזה לא עומד אמנם לשון הרשב"א שזה נחשב מקום וא"כ מה איכפת לי שהמים לא יכולים לנוח שם וע"ש שדן לחדש כנ"ל שזה לא מונח לענין עקירה אמנם זה דלא כתוס' פ. והראשונים וכדהוכחנו לעיל ובמשנת הגרא"ק חידש שכל דברי רש"י רק אם זה מתגלגל על מקום הנחה אבל כאן שזה לא מקום הנחה לגבי מים אין הדין של מתגלגל והנה הרשב"א ביאר שזה הכוונה בגמ' מתגלגל שאין סופו לנוח וע"ש שדנו שאולי רחב"ט ס"ל כסברא זו אמנם לרש"י אין מקור לדבר זה אמנם יתכן שרש"י למד שכל הסוגיא זה באופן הרגיל שהדבר מצד עצמו יכול לנוח אבל אם זה קרקע שלא שיך הנחה בזה ודאי אין הסברא של מתגלגל וצ"ע בזה

**הנחה תוך ג' לדעת ר"ח בר טובי**

**א]. גמ'** צ"ז א' - דאמר רב חלקיה בר טובי תוך שלשה דברי הכל חייב למעלה מעשרה דברי הכל פטור מג' ועד י' באנו למחלוקת ר' עקיבא ורבנן, תניא נמי הכי בתוך ג' דברי הכל חייב. והנה בדברי ר"ח בר טובי מבואר תרתי, **א'.** דתוך ג' חשיב הנחה גם לרבנן דל"ל קלוטה ומשום דתוך ג׳ לקרקע כארעא סמיכתא דמיא, וזהו הדין לבוד שבכל התורה, ולכן חשיב כמונח בקרקע. **ב'.** דאין חסרון במה שהחפץ מתנענע והולך, וכמ"ש רעק"א. [ועי' אות ב'].

**ובפשוטו** לדעת ר"ח ב"ט דתוך ג' חשיב כמונח הדין הוא דבזורק ד"א תוך ג' לא יתחייב, כיון דהחפץ הונח באמצע הד"א, ולא שייך לומר דגלי הלכתא בד"א דחייב אע"פ שהונח החפץ וכמ"ש התו' [ה' ב'] אליבא דר"ע, ומשום דלר"ע דבלא"ה לא משכח"ל זורק ד"א, א"כ בע"כ דגלי הלכתא וכמ"ש רעק"א, אבל לר"ח ב"ט הרי משכח"ל חיוב זורק ד"א בזורק למעלה מג',

**מחלוקת הראשונים בדעת רבא**

ב) עי' ברמב"ן דהק' על שיטתו דא"כ רבא דמיירי בזורק דאמר כמאן, הא רבנן ס"ל דלא בעי' הנחה ע"ג משהו, וכר"י נמי לא קאי דהא מודה ר"י לדין קלוטה בסופו לנוח, ואף בלמעלה מג' ס"ל דאמרי' קלוטה, וע"כ נמי דמיירי דאינו מקפיד שינוח, דאי מיירי במקפיד הרי אף במונח ע"ג משהו יהא פטור.

ותי' הרמב"ן דרבא מיירי אליבא דרבנן דל"ל לדין קלוטה, ומדר"י דתליה באויר תוך ג' נשמע לרבנן דליכא דין קלוטה אף תוך ג', וצ"ב איך שמעי' מדר"י לרבנן, ומוכח מדברי הרמב"ן דיסוד דין תוך ג' אינו דכה"ג כו"ע מודו לדין קלוטה, אלא דתוך ג' נידון כארעא סמיכתא, וממילא היה מסתבר דכמו דבמונח ממש על הקרקע ליכא חסרון דתולה, ה"נ בתוך ג' ליכא חסרון דתולה, וע"כ מוכח דס"ל לר"י דתוך ג' אינו נידון ממש כארעא סמיכתא, וא"כ ה"ה נשמע לרבנן דל"ל דין קלוטה אלא בעי הנחה ממש בקרקע, דאף תוך ג' אינו חשוב כמונח.

והנה מבואר בדף פ' א' דרבא מודה במעביר, ובפשוטו יסוד הדין הוא דחשיב דהחפץ מונח בקרקע אף לולי היד, אלא דבעי' שינוח על משהו, ולזה מהני ידו תוך ג' להחשיבו כמונח ע"ג משהו, אולם לדברי הרמב"ן יוצא חידוש גדול דכ"ז דוקא באופן דהחפץ גופי' תוך ג', אבל באופן דהחפץ מעל ג', ורק ידו תוך ג', הרי כל מה דחשיב כתוך ג' הוא מכח היד, וא"כ שוב איכא חסרון דתולה.

והנה הרמב"ן במלחמות בדף ח' א' כתב דכל הדין של רבא דזורק תוך ג' בעי' מונח ע"ג משהו הוא רק באופן דאין סופו לנוח, אבל בסופו לנוח נידון כמעביר, ותמה רע"א בדף ק' א' דהא מבואר שם בסוגיא דרבא מייר גם בסופו לנוח מלמעלה למטה, ועוד הק' דהא בסוגיא בעירובין מדמה ההיא דרבא לספר שנתגלגל דבמסולק כמלוא מחט גוללו אצלו, והתם מיירי מלמעלה למטה, אולם לדברי הרמב"ן א"ש היטב ההיא דעירובין דמיירי באמת בתולה דאין סופו לנוח, ומה דהק' מדף ק' י"ל דס"ל לרמב"ן כהשיטות דכוונת הגמ' שם בסופו לנוח אבל במציאות לא נח, משא"כ בסופו לנוח ונח י"ל דמודה רבא דחשיב כמונח.

אולם ראיתי להק' דלדברי הרמב"ן הכא דמדר"י נשמע לרבנן, הרי י"ל דכמו דלמדנו מדר"י דתולה תוך ג', דלרבנן אינו מונח אף באופן דאינו תולה, כמו כן יש ללמוד מדר"י לרבנן לגבי סופו לנוח ונח, דכ"ז שלא נח על הקרקע ממש, אינו נידון כמונח תוך ג', וצ"ע טובא.

**בענין זירזא דקני והנחת מגרר**

.

**א]. גמ' ח' ב'.** אמר רב יהודה האי זירזא דקני רמא וזקפי' וכו' לא מיחייב עד דעקר לי'. ובביאור החסרון, ובטעם החילוק מזה למגרר דחשיב עקירה, מצאנו ג' שיטות בראשונים.

**שיטת רש"י**

**עי' רש"י** ד"ה רמא דכתב "שלא נטלו כולו מן הקרקע וכו' אי"ז עקירה". ועי' בראש יוסף, ובמהר"ם בנע"ט שביארו דלרש"י הוי ריעותא בעקירה דכיון דלא הגביהו כולו מהקרקע אינו נחשב לעקירה. וכ"כ הרי"ף "שהרי לא עקר אותה מעל הארץ". וכתב הראש יוסף דלפי"ז אין חילוק בין זירזא למגרר, וכן הוא דעת הראב"ד דזירזא דקני דמי למגרר. ובביאור חסרון העקירה בזירזי ובמגרר יל"פ בב' אנפי, **א**'. דיסוד דין עקירה הוא לעקור החפץ לגמרי ולעשותו עקור[[4]](#footnote-5), ובמגרר נהי שעקרו ממקומו הראשון מ"מ כל שעתא יש לו מקום דעדיין הוא מונח ע"ג קרקע. **ב'**. דחפץ המונח עג"ק דנים מקומו בכל הקרקע, וממילא גם בעקרו לגמרי ממקומו הראשון ל"ח עקירה כיון דמעיקרא מקומו הי' גם בקרקע שהוא מונח בה עתה ולכן לא משכח"ל עקירה רק בהגביהו ג"ט מע"ג קרקע[[5]](#footnote-6).

**וצ"ל** דרש"י יתרץ על קו' הראשונים ממגרר דמבואר כתובות ל"א דהוי עקירה, דמיירי כגון שהיתה רה"י גבוה מרה"ר וכשמוציאה משפת אסקופת הבית נעקרה ונפלה לר"ה או לצידי ר"ה והרי יש כאן עקירה, וכ"ש לרב אשי דאוקמה שם כגון ששלשל ידו למטה מג' וקיבלה והא ודאי עקירה, וכ"כ האחרונים הנ"ל. ולפי"ז מבואר דמהני עקירה והוצאה בב"א, ועי' בקה"י סי' ו' שדן בזה.

**שיטת תו'**

**ב]. תוד"ה** לא- תימא מאי קמ"ל פשיטא דלא מיחייב כיון דלא עקר כו'. ועי' בראש יוסף שעמד ע"ז, דמהא דהק' התוס' דפשיטא דלא מחייב דהא לא עקר נראה שהגריעותא היא בעקירה, אמנם מתירוצם משמע דיש כאן חסרון אחר משום שלא נעשה בב"א, ועיי"ש שבזה גופא שו"ט התו'. ובביאור החסרון דזירזא לתו' הוא משום שהחפץ הונח באמצע בתוך ד' או בין רה"ר לרה"י דלא עשה מלאכתו בב"א ויש כאן הנחה המפסקת, אבל בכה"ג דרמה וזקפיה בסמוך לגבול רה"י ולא הונח החפץ בין ב' הרשויות הרי"ז כהוצאה גמורה.

**וכתבו** התו' דהחידוש הוא דאע"ג דדרך להוליכם בענין זה שאין קלין לנושאן והו"ל כעמד לכתף אפ"ה פטור. ועי' בחזו"א [ס"ב-ד'] דלפי"ז מבואר בדברי התו' דגם מניח חפץ ע"ד כיתוף חשיב כעמד לכתף, ודלא כהשיטה לר"ן ד"ה ע"בץ והא דאליבא דאמת חשיב הנחה להפסיק עי' חזו"א שם שביאר בתרתי, או דזירזא דקני לא חשיב לכתף רק לפוש. א"נ חשיב לכתף מ"מ אין עיקר הוצאה לקבוע עצמו לכתף בכל פסיעה והלכך אין זה עיקר הוצאה. אמנם הנפש חיה (סו"ס ט"ז) כת' בשם הישועות מלכו דזהו גופא הקמ"ל דהנחת חפץ ע"ד כיתוף חשיב כעמד לפוש, וכ"כ השפ"א לקמן דצ"א ע"ב. ובנפש חיה שם ביאר דס"ל לתוס' דדוקא באופן דהיה מתחילה עקירה גמורה אינו נחשב כמונח אלא בעמד לפוש, אבל באופן דלא היה מתחילה רק חצי עקירה, וצריך לצרף לב' חצאי העקירות כדי להיות עקירה, סגי בהנחה לכתף כדי שלא יצטרפו ב' חצאי העקירות עיי"ש, אמנם פשט דברי התו' ל"מ כן.

**[ולפי'** התו' דהחסרון הוא משום ההפסק שבהנחה צ"ע מל' הגמ' "לא מחייב עד דעקר ליה" דמשמע דהוא גריעותא בעקירה וכדברי הראשונים].

**והנה** התו' לא ביארו בדבריהם מ"ט במגרר אין כאן הפסק בהנחה דבתוך ד"א, דהרי החפץ בזמן גרירתו חשיב כמונח כדמוכח בכתובות ל"א ובפסחים פ"ה וכמ"ש הרמב"ן, וצ"ל דכיון דעוסק במלאכתו אי"ז הנחה להפסיק וכמ"ש החזו"אץ והחילוק בין זה לזירזא, דבזירזא פעולת ההנחה היא פעולה בפ"ע משא"כ במגרר דנים כל הגרירה כפעולה אחת ונמצא שההנחה היא מכלל המעשה של ההוצאה.

**שיטת הרמב"ן**

**ג]. עי'** ברמב"ן וז"ל אלא הך מימרא דזירזי דקני איכא למימר דשאני רמה וזקפיה ממגרר, שהמגרר משעה שגירר הוציאה ממקומה הראשון ואפי' לא משכה במילואה, אבל רמא וזקפיה עדיין ראש אחד במקומה הראשון ומונחת היא שם, וכי חזר והפך פעם אחרת לא עשה מלאכתו כאחת ועקירות הרבה הן והנחות הרבה הן לא עקר בב"א כל הכלי, אבל מגרר עקירה אחת הוא עקירה בתחילת ד' והנחה בסוף ד' ול"ה מונח בינתיים עכ"ל, וכ"ה ברשב"א ובריטב"א. ומבואר מדבריו שבהל' עקירה א"צ להגביה את החפץ מהקרקע, וכל הגריעותא בסוגיין היא רק בזה שלעולם א' מראשי הזירזא נשאר לגמרי ממקומו הראשון ואין כאן עקירה שלימה, והיינו דהחסרון הוא משום דיש כאן הרבה חלקי עקירות וכל אחת מהעקירות לא היתה עקירה שלימה וא"א לצרף ב' חלקי עקירות להחשב כעקירה אריכתא.

**ועי'** בפסקי רי"ד שהביא לפי' זה בשם רש"י, והק' עליו וז"ל ואינו נראה לי דאע"ג דראשו האחד מושכב בארץ כיון שנשתנה צד התחתון להיות עליון וגם נסתלק ממקומו לכל הפחות כעובי הזירזא עקירה היא, ואילו עבד הכי מרה"י לרה"ר שקרקעית פתחה שוה לקרקעית רה"ר והזירזא קיימא על שפת הפתח ורמה וזקפיה ונמצאת כולה בחוץ מי לא מחייב אלמא עקירה היא והגורר נמי אע"פ שלא הגביהה מע"ג הקרקע חייב עכ"ל. וכונתו בזה דסו"ס גם בזירזא יצא ראשו הב' קצת ממקומו הראשון עכ"פ כשיעור עובי הזירזא ומ"ט לא דייני' לה כעקירה, וצ"ע מה יענה הרמב"ן לזה, וצ"ל דהרמב"ן ס"ל דשינוי מקום בשיעור מועט כזה אינו מספיק כדי להחשב כעקירה.

**ד]. ויש** להוסיף בזה דברים, דהנה היה מקום לדון האם בחפץ ארוך י' אמות בעי' שיעבירנו י"ד אמות, דל"ח עקירה רק משעה שיצא החפץ לגמרי ממקום שהיה בתחילה, או דסגי דיעבירנו ד' דבהעברת ד"א כל מקצת נתרחק ד' ממקומו הראשון.

**והנה** בתו' מבואר להדיא כהאופן הא', דהתוס' בארו דזירזא דקני פטור מחמת שלא נעקר בב"א, והוכיחו דל"מ מהא דהוציא חפץ והניח ראשו חוץ לד', וחזר והוציאו לגמרי פטור, כיון דלא נעשה בב"א. ועי' ברש"ש דכתב דמבואר מתוס' דליכא חיוב ד"א אלא עד שראש א' יעבור ד"א מראש ב' [ועיי"ש שתמה דליכא ראיה מאיסקופה, דהתם עדיין ראש ב' ברה"י, אבל הכא הרי כשמפליג ראש ב' ד"א נמצא דכל חלק וחלק עבר ד"א, ובפשוטו כונתם להוכיח מאיסקופה רק שיש חסרון דהפסק אבל ליסוד זה שלא סגי בהעברת ד"ט לא הוזקקו לראיה]. ועי' גם במהר"מ קזיס שכת' שכן מבואר בד' הר"מ עיי"ש. אמנם מהרמב"ן יש להוכיח כאופן הב', דלהאופן הא' הרי גם במגרר יש כאן כמה חלקי עקירה כיון שבהוצאת מקצת עדיין לא נעקר המקצת הב',והרמב"ן כתב "שהמגרר משעה שגירר הוציאה ממקומה הראשון ואפי' לא משכה במילואה", ומבואר דדייני' על כל מקצת ומקצת החפץ בפ"ע ולאחר שיצא כל חלק שבו ממקום שהיה מתחילה הוי עקירה, ולפי"ז צ"ל דברמא וזקפיה לא יצא ראשו הא' כלל ממקומו הראשון.

**והנה עי' בר"מ פי"ג הי"א** שכת' טעם הפטור 'לפי שלא עקר החפץ כולו מע"ג הארץ' ולבסוף סיים הרמב"ם דהמגרר ד"א ברה"ר חייב. והק' הראש יוסף דמתחילת דבריו משמע דס"ל כהראב"ד דהא חסרון בעקירה כיון שלא נעקר כולו מע"ג הארץ וא"כ מ"ש ממגרר, וצ"ל דכונת הר"מ כהרמב"ן דהחסרון משום שחציו השני עדיין מונח במקומו הראשון.

**שיטת הראב"ד**

**ה]. עי'** ברמב"ן דהביא מהראב"ד דיישב קו' הראשונים מ"ש זירזא דקני ממגרר, דשאני מוציא מרשות לרשות דעקירת רשויות עקירה היא, משא"כ בהעברת ד"א.

**ובפשוטו** נראה דהראב"ד לא מצי סבר כתוס' דאיכא ריעותא מחמת דלא נעקר בב"א, דא"כ חסרון זה שייך גם לגבי עקירת רשויות, אלא ס"ל דהחסרון בזירזא דקני הוא בעקירה דבעי' עקירה מהקרקע, ולא סגי במה דאינו במקומו הראשון, ולכך במגרר דהוא עדיין בקרקע אי"ז עקירה, אלא דלענין הוצאה סגי במה דע"י העקירה אינו ברשות דעקור הוא מהרשות, משא"כ בהעברה, [וה"ה דהתו' דלא חילקו כהראב"ד א"א להוכיח מזה דחולקים על היסוד דעקירת הרשות אלא דלשיטתם דהחסרון משום ההפסק שבהנחה א"כ אין בזה מעליותא לעקירת הרשות].

**והנה** נת' לעיל [אות א'] ב' צדדים בחסרון דמגרר, ולכאו' לצד הא' דהוא חסרון בהלכות עקירה במה שהחפץ יש לו מקום ואינו עקור, א"כ לפי"ז בע"כ דבעקירת הרשות נתחדש עוד אופן של עקירה, וב' אופני עקירה יש או עקירת הגבהה שהעקירה מה שהחפץ עקור ואין לו מקום, או מה שעקרו מהרשות, וכן נקט התוצ"ח בכ"ד. אבל לאופן הב' דהחסרון הוא משום שחשיב שלא נעקר ממקומו הראשון כיון שהוא שייך לכל המקום, לפי"ז הרי מסתבר דכונת הראב"ד דרשות אחרת מחלקת, והקרקע שברשות זו לא היתה בכלל מקומו הראשון, ואצ"ל דנתחדש דין עקירה מחודשת דעקירת הרשות.

והנה לכאו' חילוק הראב"ד אינו מתאים למש"כ הבעה"מ והרבה ראשונים דיסוד החיוב בד"א הוא מדין הוצאה מרשות לרשות, דא"כ גם בד"א הי"ל לחייב במגרר מדין עקירת הרשות, ובע"כ דהראב"ד ס"ל דחיוב ד"א אינו מדין מוציא מרל"ר.

**ו]. ועי' ברמב"ן שהק' דא"כ** גם במפנה חפצים מזוית לזוית ונמלך עליהן למה הוא פטור נימא עקירת גופו עקירה היא דעקירת הרשות עקירה היא ועק ירת גופו עקירה היא ויהא המגרר גופו כמגרר חפץ עיי"ש. ועי' ברמב"ן כתובות ל"א שתי' הקו', 'שהרי לא הי׳ מונח ברה"י כדי שתאמר עקירת הרשות עקירה היא אלא בידו ורשות אחרת הוא ועל עקירה ראשונה א"א לחייבו' עיי"ש. וביאור דבריו עי' בתוצ"ח בב' אופנים, או דחיוב עקירת הרשות הוא רק בכה"ג שעקר מהרשות עצמה אבל באדם שהוא רשות בפ"ע אלא שמקבל דיני הרשות, בכה"ג אי"ז עקירה מהרשות עצמה. או דכיון שהחפץ כבר עקור ל"ש בזה חיוב דעקירת הרשות דהחפץ אינו קבוע ברשות וכ"כ הקה"י סי' ו'.

**אלא** שבאמת קו' הרמב"ן דבמפנה חפצים יש לחייבו מצד עקירת הרשות צ"ב, דהרי ודאי גם הראב"ד מודה דחפץ שאינו מונח ברשות ל"ח שנעקר מהרשות, וזורק לרבנן יוכיח, וא"כ גם במפנה חפצים כיון דלא עמד והחפץ אינו מונח מה שייך בזה עקירת הרשות, [ועי' מש"כ בזה בסוגיא דמפנה חפצים]. ולכאו' מבואר בזה דס"ל לרמב"ן דמצד הקביעות ברשות אין חסרון במהלך דכיון שהוא מונח עג"ק ויש לו מקום ברשות ה"ז חשיב כקבוע ברשות[[6]](#footnote-7), והחסרון דאדם מהלך הוא חסרון רק משום שנתחדש דין עקירה ממקום וכמ"ש התו' דף ד' בשם הר"י, וכשבאנו לשייכו למקום מסויים ברשות בזה בעי' שיהי' קבוע במקום זה וכשמהלך חסר בקביעותו במקום זה, ולכן הק' הרמב"ן דלראב"ד דאין דין עקירה ממקום א"כ גם במהלך הרי הוא קבוע ברשות וממילא יש כאן עקירה מהרשות,

**[ומה** שהוסיף הרמב"ן דעקי"ג עקירה היא ויהא המגרר עצמו כו', כונתו דאם עקירת גופו חשיב עקירה ישירה בחפץ א"כ י"ל כסברת התוצ"ח דכשמונח ע"ג אדם ל"ח כעקר מהרשות, אבל כיון דנתחדש דעקירת הגוף מועלת לחפץ א"כ הרי הגוף עצמו נמצא ברשות וממילא עקירת הרשות שבגוף תועיל לחפץ].

**והנה** בסברת הרמב"ן דפליג על יסוד דברי הראב"ד בעקירת הרשות, עי' בקה"י סי' ה' שביאר דהרמב"ן נמי מודה לעיקר דברי הראב"ד, אלא דס"ל דסדר המלאכה הוא עקירה הוצאה והנחה, ואם יהא חייב על עקירת הרשות, נמצא דעביד עקירה והוצאה כאחד. והראב"ד ס"ל דלא איכפ"ל בהכי. אולם נראה דא"א לומר כן, שהרי א"כ תקשי גם על התי' שהביא הרמב"ן דמיירי דהרה"י גבוה יותר מהרה"ר, והא נמי הוי עקירה והוצאה כאחד, וע"כ דהרמב"ן פליג בעיקר הדין וס"ל דבעי' עקירת מקום, ולא סגי בעקירת הרשות**.**

**ז]. עי'** בנפש חיה סי' י"ג שהק' מ"ט במהלך כעומד לב"ע עדיף מזירזא דקני דהרי בעקירת רגלו הקידמית אין כאן עדיין עקירה כיון שעדיין הוא נשען על רגלו האחורית ונמצא שעדיין לא נעקר ממקומו הראשון, ולכאו' צ"ל דהעקירה היא רק בהנחת הרגל הקידמית שאז מעביר כובד גופו לרגלו הקידמית וההנחה והעקירה הם בב"א. אמנם בל' רש"י כתובות ל"א מבואר דהעקירה היא קודם להנחה וצ"ע. וכ"כ ק' על הראב"ד דבמגרר ל"ח עקירה כיון דהחפץ מונח עג"ק דהרי גם במהלך כעומד החפץ לא נעקר מהקרקע, וצ"ע.

**בענין הנחת מגרר**

ח]. עי' **ברמב"ן בסו"ד דכתב להוכיח דמגרר חשיב עקירה והנחה, מהא דמבואר בפסחים פ"ה ב' דפרים הנשרפים דהראשונים שיצאו חוץ לעזרה היו מטמאין בגדים, והאחרונים לא מטמאין בגדים, ופריך והא לא נח ומשני בנגררין, ומבואר דשייך דין עקירה והנחה בנגרר.**

ועי' **מג"א (רס"ו ס"ק ז') דכתב דבהמה הגוררת עגלה ליכא איסור לחמר אחריה בעודה מהלכת. ותמה בישועות מלכו סי' נ"ב דהא העגלה הוי כנגררים והוי כעקירה, כמבואר בסוגיא בפסחים הנ"ל. ולכאו' מוכח מהמג"א דכל מ"ש בגמ' בפסחים דנגררים הוי הנחה הוא רק לענין לחייבו משום הנחה, אבל אי"ז הנחה גמורה לענין העוקר ממנו. ועיי"ש בישועות מלכו דהאריך בזה.**

ועי' **בשיטה לר"ן פ' א' דכתב דמגרר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב ב' משום הוצאה ומשום הכנסה, וכן נקטו השעה"מ פ"ג מגניבה וחזו"א ס"ב י"ט ה', והיינו דחשיב הנחה גם לענין עקירה,**

והנה לבטל עקירה ראשונה **כבר נת' להוכיח מהסוגיא בכתובות ל"א דהנחה דמגרר אינה מבטלת עקיר"ר,**

ויל"ע מה הדין מגרר **או מעביר תוך ג' דרך מקום פטור, ועי' בתו"י כתובות ל"א ב' תוס' ד"ה רב אשי, ובשיטה לר"ן ח' א' ד"ה ולהאי, ובחזו"א ס"ב סק"ו, דמבואר דנקטו דאינו נידון כהנחה לקולא, [והיינו דגם במקו"פ ל"ח הפסק כיון דאינו מבטל עקירה ראשונה], ועי בכ"ז.**

טת הרמב"ן), מרהיטת ד' הגמ' נראה שהגריעותא בזה היא דאין כאן עקירה גמורה, אמנם מצינו בזה כמה שיטות בראשונים, דהנה בראשונים בסוגיין הק' מ"ש זירזא דקני ממגרר ויוצא דחייב, ולכ' כונתם דהפירוש הפשוט בסוגיין הוא דלא סגי בזה שהחפץ נעקר ממקומו אלא בעי' ג"כ שהחפץ יעקר מהקרקע, וזהו שהק' הראשונים מ"ש ממגרר ויוצא דחייב, וע"ז מצינו בראשונים כמה דרכים, ומתחילה נבאר את ד' הרמב"ן.

דהנה ברמב"ן בסו"ד כתב בזה"ל אלא הך מימרא דזירזי דקני איכא למימר דשאני רמה וזקפיה ממגרר, שהמגרר משעה שגירר הוציאה ממקומה הראשון ואפי' לא משכה במילואה, אבל רמא וזקפיה עדיין ראש אחד במקומה הראשון ומונחת היא שם, וכי חזר והפך פעם אחרת לא עשה מלאכתו כאחת ועקירות הרבה הן והנחות הרבה הן לא עקר בב"א כל הכלי, אבל מגרר עקירה אחת הוא עקירה בתחילת ד' והנחה בסוף ד' ול"ה מונח בינתיים עכ"ל, וכ"ה ברשב"א ובריטב"א. ומבו' מדבריו שבהל' עקירה א"צ להגביה את החפץ מהקרקע, וכל הגריעותא בסוגיין היא רק בזה לעולם א' מראשי הזירזא נשאר לגמרי ממקומו הראשון ואין כאן עקירה שלימה וא"א לצרף ב' חלקי עקירות להחשב כעקירה אריכתא (ומש"כ הרמב"ן עקירות הרבה הן כונתו דיש כאן הרבה חלקי עקירות וכל אחת מהעקירות לא היתה עקירה שלימה). ויש להוסיף עוד בזה, דהנה לפו"ר היה נראה שהעקירה בנגררים הוי רק משעה שיצא החפץ לגמרי ממקום שהיה בתחילה, וכגון בדף ארוך כזה א'----------- ב' ל"ה עקירה עד שיצא ראשו הא' ממקום שהיה ראשו הב' מתחילה, אמנם מד' הרמב"ן מבו' לא כן דברמב"ן כתב "שהמגרר משעה שגירר הוציאה ממקומה הראשון ואפי' לא משכה במילואה", ומבו' דדייני' על כל מקצת ומקצת החפץ בפ"ע ולאחר שיצא כל חלק שבו ממקום שהיה מתחילה הוי עקירה (ולפי"ז צ"ל דברמא וזקפיה לא יצא ראשו הא' כלל ממקומו הראשון).

ועי' בפסקי רי"ד שהביא לפי' זה בשם רש"י, והק' עליו וז"ל ואינו נראה לי דאע"ג דראשו האחד מושכב בארץ כיון שנשתנה צד התחתון להיות עליון וגם נסתלק ממקומו לכל הפחות כעובי הזירזא עקירה היא, ואילו עבד הכי מרה"י לרה"ר שקרקעית פתחה שוה לקרקעית רה"ר והזירזא קיימא על שפת הפתח ורמה וזקפיה ונמצאת כולה בחוץ מי לא מחייב אלמא עקירה היא והגורר נמי אע"פ שלא הגביהה מע"ג הקרקע חייב עכ"ל. וכונתו בזה דסו"ס גם בזירזא יצא ראשו הב' קצת ממקומו הראשון - עכ"פ כשיעור עובי הזירזא ומ"ט לא דייני' לה כעקירה (וברי"ד הוסיף עוד דכמו"כ צד התחתון נשתנה להיות עליון, ולא הבנתי את כונתו הלא זה אינו בכלל העקירה). וצ"ע מה יענה הרמב"ן לזה. וכנראה שהרמב"ן ס"ל דשינוי מקום בשיעור מועט כזה אינו מספיק כדי להחשב כעקירה, ועי' היטב בתוהרא"ש לקמן דצ"ט ע"ב ד"ה דאולי יש ללמוד מדבריו דכדי להחשב עקירה ממקומו הראשון בעי' שישתנה החפץ ממקומו טפח ואולי זוהי ג"כ דעת הרמב"ן, אכן כ"ז הוא רק דיוק בד' הרא"ש וקצרתי בזה. שוב מצאתי סמך לשיעור זה של טפח מד' הרשב"ם בב"ב דע"ה ע"ב, דבגמ' שם אפליגו רב ושמואל במשיכת ספינה אי בעי' שימשוך את כולה או דסגי במשיכת כלשהו, ועי' ברשב"ם שם שפי' דלרב דסגי בכל שהו היינו "טפח או חצי טפח", ולכ' יש ללמוד מזה לענינינו.

והנה ברש"י כתב דאין כאן עקירה, ועי' בראש יוסף שהבין דרש"י ס"ל כמו שנקטו הראשונים בקושיתם דבעי' שיעקר החפץ מהארץ, אמנם מד' הרי"ד חזינן שפי' באו"א ע"ד הרמב"ן, וראיתי בקונ' משנת השבת שר"ל דזוהי ג"כ דעת הרמב"ם ויישבו בזה את קו' הראש יוסף בסוגיין יעו"ש. ובאמת הדברים מבוארים להדיא ברמב"ן בסוגיין שכתב דמד' הרמב"ם מוכח כדבריו.

שם (בביאור שי' התוס'), בד' התוס' מצינו מבוכה בזה, דהנה מהא דהק' התוס' דפשיטא דלא מחייב דהא לא עקר נראה שהגריעותא היא בעקירה, ולפו"ר היה נראה שגם בתירוצם לא חזרו בהם התוס' מסברא זו אלא שתי' דאיכא חידושא בזה דאע"ג שהדרך להוליכם כך א"א לצרף את ב' העקירות ול"א דההנחה שבינתיים הויא כהנחה לכתף.

אמנם מהמשך ד' התוס' והרא"ש מבו' לא כן, דמדבריהם נראה שכל הגריעותא בסוגיין היא רק בכה"ג שהונח החפץ באמצע בתוך ד' או בין רה"ר לרה"י דלא עשה מלאכתו בב"א, אבל בכה"ג דרמה וזקפיה בסמוך לגבול רה"י ולא הונח החפץ בין ב' הרשויות הרי"ז כהוצאה גמורה. ומשמע מזה דהתוס' ס"ל שאין כל חסרון בעקירה וכל הגריעותא היא רק במלאכת ההעברה דבעי' שלא יהיה הפסק באמצע ההעברה. ולכ' זוהי ג"כ שיטת הרי"ד בסוגיין בסו"ד יעושה"ט [ולפי"ז צ"ל דאין כונת הגמ' במ"ש "לא מחייב עד דעקר ליה" לומר דאיכא גריעותא בעקירה, אלא רק לומר דלא מחייב עד שיעקרנו ויוליכנו באויר עד חוץ לד"א]. שו"ר שכבר עמד בזה הראש יוסף בסוגיין.

והנה לע"ע איני יודע תירוץ ברור בזה, אולם יתכן לפרש בכונתם, דכל החסרון של "לא עשה מלאכתו בבת אחת" נאמר רק לגבי ההעברה ולא לגבי העקירה, והסברא בזה היא, דהנה כבר נתבאר כ"פ שעיקר מלאכת הוצאה היא ההעברה שבין הרשויות והעקירה אינה אלא כתנאי בעלמא, ולפי"ז י"ל שלגבי העקירה לא אכפ"ל שלא נעשית העקירה בב"א דסו"ס בצירוף ב' העקירות יש כאן עקירה מעלייתא, וכל מש"כ התוס' דכשלא עשה מלאכתו בב"א מפטר הוא רק לגבי העברת הרשויות וההעברה שחוץ לד"א, דזה הוי גוף המלאכה ובזה בעי' שיעשה מלאכתו בב"א ודו"ק.

ולפי"ז א"ש הקו' הנ"ל בסתירת ד' התוס', דבאמת ד"ז גופא תלוי בקושיתם ובתירוצם, דלמאי דסברו התוס' בקושיתם דההנחה שבאמצע הויא הנחה גמורה להפסיק במלאכה ע"כ שכל הנידון בסוגיין הוא רק על כל עקירה ועקירה מצ"ע, ולכך שפיר הק' התוס' דפשיטא דכל עקירה מצ"ע אינה עקירה כלל, אכן לאחר שחדשו התוס' בתירוצם דהך הנחה הוי כהנחה לכתף ושייך לצרף את ב' המעשים נמצא שאין כל חסרון בצירוף ב' חלקי העקירות ולכך הוכרחו התוס' לפרש שהגריעותא בסוגיין היא במלאכת ההעברה - שבאמצע ההעברה היה הפסק במלאכה ולא נעשית המלאכה בב"א ודו"ק.

אכן צריך להוסיף בזה, דהנה יש להסתפק בגונא שנעשית בחפץ הנחה גמורה המבטלת לעקירה הראשונה נראה פשוט שאין נפק"מ בין גוף המלאכה לבין העקירה, דסו"ס ע"י ההנחה בטלה העקירה הראשונה ול"ש לצרף את ב' המעשים, ונראה דכל מש"נ שייך רק אי נימא שגם בתירוצם לא חזרו בהם התוס' מהך סברא שכשהדרך להוליכם כך הוי כעין עמד לכתף, וד"ז הוא גריעותא רק באמצע גוף המלאכה ולדו"ק. ואכתי צ"ע בכ"ז.

עכ"פ איך שיהיה מבו' מסוף ד' התוס' שכל הגריעותא בזירזא דקני היא רק כשהיה הזירזא מונח מקצתו חוץ לד"א ומקצתו תוך ד"א, או מקצתו ברה"י ומקצתו ברה"ר. ולכ' יש נפק"מ לדינא בין הרמב"ן להתוס' בכה"ג שהיה הזירזא מונח בצמצום בסוף רה"י דלאחר שרמה וזקפיה נמצא כולו מונח ברשות האחרת, דבכה"ג ליכא הפסק באמצע המלאכה ומחייב, וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד יעו"ש.

שם (בד' הרא"ה והראב"ד), ברא"ה בכתובות, ברמב"ן בפירושו הב', ובראב"ד בסוגיין פי' (כן מוכח מדבריהם) שהגריעותא בסוגיין היא שלא נעקר החפץ מהארץ, וכדבריהם מדויק מד' הר"ח בסוגיין שכתב "שהרי לא הגביהה כלל ואינו חייב עד דעקר ומנח" ומשמע מזה דבעי' שיגביה את החפץ מע"ג הארץ. ועי' ברא"ה וברמב"ן שכתבו ליישב את הסוגיא בכתובות דאיירי כשהיתה הרה"י גבוהה מהרה"ר ובשעת ההוצאה נעקר החפץ מע"ג הארץ. ובראב"ד כתב ליישב באו"א דעקירת הרשות הויא עקירה. ועי' ברמב"ן במשה"ק עליו ממפנה חפצים ע"מ להצניען ונמלך, וקושיתו זו צ"ב רב דהרי ז"פ שגם לד' הראב"ד בעי' שינוח החפץ קודם שיעקרו עקירת הרשות, ועי' במש"נ בזה בארוכה לעיל בד"ג ע"א. וכמו"כ במש"נ שם בביאור תי' הרשב"א בכתובות.

**בדין הנחה תוך ג' – גמ' ק. פ. עירובין צ"ח:**

**א. ק. משנה זרק וכו' - ק: משנה הזורק בים ועיין רשב"א וריטב"א בביאור סוגין ובמערכה דרעק"א סקי"א בתחילתו**

**ב. גמ' פ. ואמר רבא – ת"ר הוציא, בביאור הסוגיא עיין רש"י ועיין תוס' פסחים פ"ה: ד"ה בנגררין, [ועיין שם בשיטה לר"ן] [ועיין משנת הגרא"ק שהאריך בביאור סוגין]**

**ג. ועיין תוס' בסוגין מה שהקשו בסתירת דברי ר"י ועיין רמב"ן צ"ז מה שישב עוד בדעת ר' יהודה ועיין תוס' בעירובין ע"ח: בתוס' ד"ה נימא וד"ה ניחא ועיין אג"ט ספ"ד סקכ"ג שביאר דבריהם, ועיין מאירי צ"ז. ד"ה כבר ביארנו**

**ד. עיין רמב"ן במלחמות בסוגיא דכורת שדימה למעביר וצ"ב כונתו וכן עיין תוס' עירובין צ"ח: מה שדימו למעביר**

**ה. עיין רעק"א בדו"ח מה שהקשה על הרמב"ן ח. ועיין חזו"א ק"ה סק"ט ועיין ר"ח ורשב"א בסוגין ביאור אחר בתירוץ הגמ' בע"ב**

**ו. בדין נתגלגל חוץ לד"א עין ר"מ בפיה"מ וברש"ש ועיין רשב"א**

**ז. עיין מהרש"א בתוד"ה והא לא נח ובתוס"ר ועיין רש"ש צ"ז: ועיין רע"א לעיל ה. [ועיין רשב"א וריטב"א שדימו לדין קלוטה ועין משנת הגרא"ק סימן ה' ד"ה ועיין]**

**ח. בדין סיוע האויר למלאכתו – עיין חזו"א ק"ה סק"ח ועיין בתוצאות חיים בסופו ובחזון יחזקאל על מכילתין**

**בדין הנחה תוך ג' – גמ' ק. פ. עירובין צ"ח:**

**צ"ז א' - אילימא במעביר והא א"ר אלעזר וכו', - עי' תוס' עירובין ל"ג א' דהוא משום דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב, ועי' חי' הגרע"א שם ולעיל ה' ב' דהוא משום העברת ד"א ברה"ר, אך באפיקי ים ח"ב סימן ל"ז פירש דהוא מלאכה בפנ"ע, ועי' תוצאות חיים סימן א', ועי' רשב"א וריטב"א שם ורמב"ן וש"ר בסוגיין דחיובו הוא משום דמהלך כעומד.**

יש להביא ראיה אלימתא לזה מסוגית הגמ' לקמן ד"ק ע"ב דמבו' שם דאיכא חילוק בין תוך ג' שסופו לנוח לתוך ג' שאין סופו לנוח, וביארו הראשונים (עי' ר"ח, רשב"א וריטב"א) דבב' האופנים איירי כשהחפץ אינו עומד ליפול לארץ במקום זה, ומ"ש סופו לנוח ואין סופו לנוח היינו לחלק בין היכא שהמקום שתחתיו הוא מקום מדרון שגם אם החפץ יפול שם הוא ימשיך להתגלגל לבין היכא שהמקום שתחתיו הוא מקום ישר שאם יפול החפץ לשם הוא ישאר במקומו יעו"ש. וכ"ז הוא ראיה שאין עליה תשובה שגדר דין קכש"ה תוך ג' הוא דחשיב כמונח למטה בארץ ובזה אמרו בגמ' דכשהמקום שתחתיו הוא מקום מדרון מסתבר טפי שאין כאן הנחה (ואולי הגדר בזה הוא דמקום שא"ר להנחה ל"ח "מקום" כלפי דיני הנחה ודו"ק), אבל אי הוי כמונח באויר אין הבנה לד' הגמ' ודו"ק [ראיה זו היא רק לפרש"י וסיעתו שהגמ' איירי באויר ולא כשהיה ע"ג קרקע ממש].

עוד בד' הרמב"ן, לעיל ביארנו את ד' הרמב"ן דבאמת גם לשיטתו יסוד הדין לבוד האמור בסוגיין הוא מדין לבוד דמחיצות וכל תירוץ הרמב"ן היה רק דלאשוויי רשות ל"מ כ"ז דל"א לבוד וגו"א בכלים להחשיבם כרשות, ולפי"ז יהיה ביאור הסוגיא כמו לשאר הראשונים, דבזרקה בקומתה ל"ש דין לבוד דמחיצות על שולי הכורת מאחר שאין כאן מחיצות, וכ"ה בכפאה על פיה אליבא דרב אשי דמחיצות לתוכן עשויות. אמנם באמת כ"ז אינו פשוט בד' הרמב"ן, דהנה ברמב"ן בחידושיו כתב בזה"ל "אלא עיקר פטורה משום דכיון שהוא בתוך ג' נעשית כמונחת, וכשהיא גבוהה ז' ומחצה הרי הונחה ואתבה למעלה מעשרה ולא משום מחיצות כלל", ומשמע מדבריו דלשיטתו אין כונת הגמ' כלל לדין לבוד דמחיצות אלא לדין לבוד כמונח. ובאמת כבר השיגו הרשב"א בזה, דא"כ מ"ט בזרקה על שוליה לא אמרי' לבוד לפוטרו, וכמו"כ מ"ט דרב אשי דמחיצות לתוכן עשויות הא אכתי נימא דהכורת כמונחת מדין לבוד. וחזינן שהרשב"א הבין את ד' הרמב"ן באו"א ממש"נ, דאין כונת הגמ' לדין לבוד דמחיצות אלא לדין לבוד כמונח, וזהו שהק' הרשב"א דא"כ אין הבנה לד' הגמ' מ"ט בזרקה על שוליה ל"א לבוד, וכמו"כ מאי טעמיה דר"א.

וראיתי בשפ"א שכתב דהרשב"א לא היה לפניו ספר מלחמות להרמב"ן, ובאמת לפמש"כ הרמב"ן במלחמות לק"מ קו' הרשב"א. אמנם לכ' גם מד' הרמב"ן במלחמות יש ללמוד דאין כונתו לדין לבוד דמחיצות, דהנה דהנה ברמב"ן בתחילת דבריו שם כתב "אלא עיקר הפטור שמשעה שירדה לתוך שלשה נעשית כמונחת ואפי' למ"ד תוך שלשה לרבנן צריך הנחה ע"ג משהו התם בזורק כלומר זורק ממקום למקום שאין סופו לנוח, אבל הכא כמעביר דמי שהרי סופה לנוח כאן ומשעה שהגיעה לפחות מג' התחילה הנחתה ונפטר עליה דרואין כאילו דפנות מונחות בקרקע וכו'", והנה מד' הרמב"ן האלו חזינן שאין כונתו לדין לבוד דמחיצות דא"כ אי"ז תלוי כלל במח' רב חלקיה בר טובי ורבא וכמש"נ לעיל בד' הרשב"א [ואין לומר דהרמב"ן ס"ל שגם בכה"ג שנעשית ההנחה מדין לבוד דמחיצות הרי"ז תלוי במח' רחב"ט ורבא, דהרי מד' הרמב"ן מדויק שכל מה שהוצרך להאריך שהכא כו"ע מודו דהוי הנחה הוא רק לשיטתו ולא לשיטת התוס', ולכ' כונתו דלשי' התוס' דייני' הכא מדין לבוד דמחיצות משא"כ לשיטתו ל"ש הכא דין לבוד דמחיצות כלל].

אכן מאידך גיסא מכל ד' המלחמות נראה שהנידון הכא הוא בדין לבוד דמחיצות, דברמב"ן כתב בטעמיה דר"א דמחיצות לתוכן עשויות ואין משלשלין להן דפנות אלא אנו דנים כאילו רה"ר עולה, ומשמע מזה שכל הסוגיא איירי בדין לבוד דמחיצות וכמש"כ הרשב"א. ולע"ע איני יודע ביאור ברור בכונת הרמב"ן, ועי' בראש יוסף שנתקשה בהבנת ד' הרמב"ן, ואולי כונתו לקושי זה.

ובעיקר ד' הרמב"ן יש להעיר כמה הערות -

א' ברמב"ן כתב דנידו"ד אינו תלוי במח' רחב"ט ורבא דשאני הכא שהכורת עומדת להיות מונחת במקום זה גופא ובכה"ג כו"ע מודו דתוך ג' הוי כמונח, והק' הגרע"א דדבריו נסתרים מגמ' ערוכה לקמן ד"ק ע"ב דבגמ' שם מבו' להדיא דרבא איירי בין בסופו לנוח ובין כשאין סופו לנוח.

והנראה בישוב קושיתו, דהנה הגרע"א פי' שמ"ש בגמ' שם "סופו לנוח" היינו כשנח לבסוף באותו מקום, וכן נראה מד' רש"י שם שפי' דאיירי כשנזכר קודם ההנחה שא"א לחייבו על ההנחה בקרקע ואנו צריכים לחייבו על ההנחה שנעשית לפנ"כ בשעה שהיה החפץ תוך ג' לקרקע. אמנם בפי' הר"ח שם (נדפס בדק"א ע"ב) מצינו פי' אחר בד' הגמ' וכ"ה ברשב"א ובריטב"א, ולפי פי' זה לק"מ קו' הגרע"א. דיעוי' בר"ח שם שכתב בזה"ל ור' יוחנן דאמר להא שמעתא אמתני' הא מיירי שאם זרק למקום מדרון שאין דרכו לנוח שם אם נח במקום מחשבתו ואח"כ נתגלגל חייב ואם לא נח פטור, אבל רבא כי קאמר בזורק למקום שוה שסוף החפץ לנוח שם סד"א אם לא איתרמי ליה לנוח אלא נזדמן לו שיתגלגל משם כאלו נח דמי קמ"ל עכ"ל, ומבו' מדבריו דמ"ש בגמ' סופו לנוח אין הכונה שהיה החפץ עומד להיות מונח שם, אלא כונת הגמ' שהמקום שתחתיו היה מקום שוה הראוי להנחה, ומקום שאין סופו לנוח היינו מקום מדרון שאינו ראוי להנחה כלל, וכמובן שלפי"ז לק"מ קו' הגרע"א דבאמת בגונא שהחפץ היה עומד לנוח במקום זה ונח בו לא שמענו כלל מד' הגמ' דל"ה הנחה ויתכן שגם רבא מודה שבכה"ג הוי הנחה, וי"ל שזוהי ג"כ דעת הרמב"ן, ולפי"ד רש"י שם שפי' כהגרע"א בלא"ה לק"מ דהא ברש"י בסוגיין פליג ע"ד הרמב"ן וי"ל דאזיל לשיטתו, ועי' בראש יוסף בד"ק שעמד בזה דמד' רש"י מבואר שלא כדברי הרמב"ן [ובעיקר פי' הר"ח עי' במש"נ בזה לעיל בסוגיא דקלוטה דמד' הר"ח האלו מוכח שיסוד דין קלוטה הוא כמי שהונחה בארץ (עכ"פ בקלוטה תוך ג'), דאי נימא דקכש"ה באויר אין הבנה לד' הר"ח מה"ת לדון על הקרקע שלמטה, וע"ע במש"נ שם דהר"ח אזיל בזה לשיטתו. וע"ע במש"נ בזה לעיל בד"ה ע"ב לענין הנחה ע"ג מים דגם שם חזינן דמקום שאינו ראוי להנחה כלל גרע טפי מכל קלוטה].

וע"ע במאירי בד"ק ע"ב בפי' הב' שפי' את ד' הגמ' באו"א, ולכ' גם לפירושו א"ש קו' הגרע"א.

ב' והנה בעיקר מש"כ הרמב"ן דבכה"ג כו"ע מודו עי' ברמב"ן שהוסיף דזה כמעביר דמי, וכמו שמעביר תוך ג' א"צ הנחה ע"ג משהו ה"ה זורק למקום שסופו לנוח, וצ"ב מהי כונת הרמב"ן בזה דהנה בעיקר החילוק בין מעביר תוך ג' לזורק תוך ג' מצאתי דפליגי רש"י ותוס', דברש"י בד"פ ע"א נראה שהמעליותא במעביר היא שהחפץ נח לגמרי בתוך היד ויותר מסתבר לדון שיש כאן הנחה. אכן מד' התוס' בעירובין דצ"ח נראה שפי' לזה באו"א, דבתוס' שם כתבו דכל מח' רבא ורחב"ט היא רק בגונא שמתחילה היה החפץ למעלה מג"ט ולאחמ"כ ירד החפץ לתוך ג' אבל בגונא שמתחילה היה החפץ בתוך ג' כו"ע מודו דהוי הנחה, והוסיפו התוס' דזה כמעביר דמי, ולכ' לפרש"י אין שום הבנה לזה מה ענין מעביר תוך ג' להיכא שהחפץ היה מונח כל הזמן בתוך ג'. ונראה דהתוס' ס"ל שהמעליותא במעביר היא דכיון שרגלי האדם ע"ג הקרקע שלמטה החפץ משתייך יותר לקרקע שתחתיו, וזהו שכתבו התוס' דה"ה בגונא שהחפץ לא עלה מעולם למעלה מג' דגם זה הוי סיבה לשייך אותו לקרקע שתחתיו ודו"ק. עכ"פ לב' הדרכים צ"ב ד' הרמב"ן מה ענין זה למקום שסופו לנוח.

ונראה שמד' הרמב"ן האלו יש ללמוד ביאור אחר במעביר תוך ג', דעיקר החילוק בין מעביר לזורק הוא שבזורק כבר הושלם כח הזריקה והחפץ מצ"ע אינו עומד להתעכב במקום זה, משא"כ במעביר שלא נשלמה עדיין פעולת ההעברה ובעי' שהאדם ימשיך ויעבירו בכל רגע ורגע שפיר דייני' ליה כאויר שסופו לנוח דהרי אם האדם יפסיק מלהוליכו ישאר החפץ מונח במקום זה ודו"ק.

[ובהאי ענינא יש להוסיף, דהנה בחזו"א סי' ס"ב סקכ"ג יצא לדון דכל הדין דמעביר א"צ הנחה ע"ג משהו הוא רק כשרגליו וידו באותה רשות אבל כשגופו ברשות אחרת אין מעליותא למעביר מזורק, וראיתי מביאים להוכיח לא כן מד' הראשונים בדצ"ב ע"א (וע"ע בספר משנת רע"א לעיל בד"ה ע"א שהוכיח מד' הגרע"א שם כד' החזו"א). ולכ' יסוד זה תלוי בכל השיטות הנ"ל, דלפמש"נ בד' רש"י וכן לפמש"נ בד' הרמב"ן אין מקום לחילוק זה, אולם לפמש"נ בדעת התוס' בעירובין מסתבר כד' החזו"א ודו"ק].

וע"ע ברעק"א שהק' מהסוגיא בעירובין דצ"ח בהיה קורא בספר ונתגלגל הספר מידו דאם לא הגיע לארץ גוללו אליו ול"ה כמונח, ולא הבנתי את קושיתו מנ"ל דאיירי כשהיה הספר עומד להגיע לארץ והוא קדם וגוללו אצלו דלמא איירי בספר קצר שא"י להגיע לארץ. וכנראה שהגרע"א הבין בדעת הרמב"ן שא"צ שהחפץ יהיה עתיד להגיע לארץ אלא סגי בזה שהחפץ אינו עומד להעקר מכאן למקום אחר, ולכך הוק' לו שגם בספר אין הספר עומד לילך למק"א, אכן ג"ז צ"ב מנ"ל להגרע"א הך מילתא דיל"פ בכונת הרמב"ן דכל דבריו נאמרו רק בגונא שהחפץ עתיד ליפול לארץ במקום זה דומיא דכורת, ולכ' כן משמע יותר בלשון הרמב"ן וצ"ע בזה.

**אמנם** האבנ"ז כתב דאין זה חסרון בדין לבוד אלא החסרון הוא בתנועת החפץ, אלא שבמתגלגל עג"ק לא איכפ"ל בתנועת החפץ, משא"כ בתוך ג' שע"י הדין לבוד אין אנו רואים החפץ כמונח בקרקע אלא כאילו נתמלא האויר ממילא אי"ז כמונח ע"ג קרקע. וצ"ב מהו המעליותא דע"ג קרקע שבזה לא איכפ"ל בתנועת החפץ, ואולי יל"פ דהחסרון בתנועת החפץ אינו חסרון בפ"ע, שמלבד הדין הנחה ע"ג מקום בעי' גם שהחפץ יהי' נח ולא נע, אלא שתנועת החפץ מגרעת בקביעותו למקום וממילא חסר בהנחת מקום. ולפי"ז י"ל דס"ל לרש"י דהנחה על קרקע הרשות עדיף טפי, ומשום דקרקע הרשות היא הרשות עצמה, ובזה סגי גם בדרגת קביעות זו, משא"כ בנח באויר [דדינא דלבוד ל"מ לדונו כמונח למטה אלא כאילו נתמלא החלל וכמ"ש האבנ"ז], או בנח ע"ג משהו שאינו מונח ברשות עצמה אלא בדבר שהוא טפל לרשות בזה בעי' יותר הנחה גמורה.

**ג]. ועי'** באבנ"ז [ר"מ ז'] שכת' לפי"ז דגם ר"ח ב"ט מודה דיש חסרון בתנועת החפץ אלא שס"ל דע"י דינא דלבוד חשיב כמתגלגל ע"ג קרקע, ומשום דדין לבוד לדידיה הוא שרואים החפץ כמונח בקרקע עיי"ש. ודלא כרעק"א שכת' דלר"ח ב"ט ליכא חסרון בתנועת החפץ גם בלמעלה מג'.

ולכאו' יש להוכיח כדברי האבנ"ז ממימרא דרב חסדא ז ב' נעץ קנה ברשות היחיד וזרק ונח על גביו, אפילו גבוה מאה אמה חייב, ומבואר דבעינן שינוח על גביו, וגם בברייתא דרבי אמרו 'זרק **ונח** ע"ג זיז כ"ש' כו', ומשמע דמתגלגל ל"מ אע"פ שהתם א"צ לדין לבוד כיון דא"צ מקום ד' [ומיירי בלמעלה מג' שאין דנים בו תורת לבוד], ובע"כ דכיון דהקנה אינו קרקע הרשות בעי' בזה הנחה גמורה.

**ביאור הס"ד דיהני מה דסופו לנוח**

**ז]. גמ'** אבל האי כיון דסופו לנוח כו'. והנה ברש"י מבואר דהס"ד הי' דבסופו לנוח נימא כמונח דמי וממילא יהני הנחה בתוך ג' אע"פ שלא נח ע"ג משהו. וצ"ב דאם הנחה דלבוד ל"מ א"כ בע"כ כשבאנו לדון דיהני מדין סופו לנוח, היינו משום דכמאן דמונח בקרקע דמי, וצ"ע דא"כ גם למעלה מג' נימא דכמונח בקרקע דמי, וצ"ל דהס"ד הי' דליכא חסרון בהנחה דלבוד, וכל החסרון הוא רק מצד תנועת החפץ, דחפץ שנע אינו קבוע במקומו, ולכן בכה"ג שסופו לנוח הו"ל כנע באותו מקום עצמו ולא חסר בקביעותו במקום. ולזה חידש רבא דגם בכה"ג ל"מ. ובזה יל"ד אם החידוש הוא דגם בכה"ג יש חסרון דחפץ נע, או דזה מכריח דיש חסרון נוסף בהנחה דלבוד דל"ח הנחה, וכ"ז לדעת רש"י.

**אמנם** ברשב"א ובריטב"א מבואר דסברת הס"ד היא דיש חסרון במתגלגל, דמתגלגל אין ראוי לנוח ואפי' הגיע לארץ כיון שהמקום מדרון וכיון שכן כ"ש דבאוירו לא הויא קלוטה כמי שהונחה, מה שא"כ בזורק באויר שאלו הגיע לארץ ראויה היתה לנוח, והיינו דמדרון הוא מקום שאינו ראוי להנחה [ולפי"ז גם במניח ע"ג המדרון עצמו לא יועיל הנחתו]. ולדבריהם השו"ט הוא האם יש חסרון בהנחת לבוד, או שכל החסרון לר"י הוא רק מצד המתגלגל שאין סופו לנוח [ולפי"ז אין מקור מהחסרון דמתגלגל דיש חסרון בחפץ נע].

ד]מבואר בגמ' דרבא ס"ל שצריך הנחה על גבי משהו עיין תוס' שנקטו שגם אם זה נעצר באויר הוא חייב אמנם אם זה לא נעצר גם אם זה על גבי קרקע פטור ועיין רעק"א במערכה סקי"א שדייק מרש"י דאם זה מתגלגל על גבי קרקע תמיד חייב ורק אם זה באויר בזה צריך שזה יעצר משהו אמנם מבואר ברש"י שגם על גבי משהו אין זה ממש בקרקע אלא צריך שינוח [ולכאורא דבר זה מדויק מהא דרש"י העמיד מתגלגל שזה באויר וכן בהעמידתו הרוח כתב באויר ובמאירי הביא כזו שיטה] ורק לכן חשיב הנחה ועיין רשב"א וריטב"א דנקטו שכונת רבא על גבי משהו שצריך גם שזה יעצר וגם שזה יונח על הקרקע אבל הנחה באויר זה שום דבר ועיין גמ' לעיל צ"ב. דבנתן ידו תוך ג' לקרקע הוי הנחה והקשו הראשונים הרי לרבא צריך הנחה על גבי משהו והביאו את הגמ' פ. שבמעביר בידו זה חשיב מונח ולכאורא אם כל הדין שזה יעצר הרי כאן זה נעצר בידו ולכאורא מבואר דעתם כנ"ל שצריך דוקא שינוח על גבי משהו והנה מבואר בגמ' לעיל ה. דרבי ס"ל שמרה"ר לרה"ר דרך רה"י חייב שתים והגמ' אומרת שזה מצד שביתא כמאן דמליא דמי והקשה רעק"א במערכה שזה סברא שזה כאילו על גבי קרקע אבל אם יש דין שזה יפסיק לנוע א"כ עדין זה כמו מתגלגל על גבי קרקע ובהכרח דרבי ס"ל דבעל גבי קרקע קלוטה כמי שהונחה ולכאורא תוך ג' ברה"ר לרבי יחשב כמונח וצ"ע והנה לדעת הראשונים יוצא שרבא ורב"ח נחלקו בשני דברים א. האם צריך שזה לא ינוע ב. האם הנחה תוך ג' חשיב הנחה או שזה צריך להיות ממש על הקרקע

**[ובמשנת** ר"א סי' ה' כתב לבאר דהא דאין הנחה תוך ג' מפסקת, משום דגם לר"ח ב"ט הנחת תוך ג' חשיב הנחה רק לחייב משום הנחה, אבל אין זה הנחה גמורה לענין עקירה והעוקר מתוך ג' יהי' פטור, ומה"ט אי"ז גם הנחה להפסיק עיי"ש. אלא שלכאו' ד"ז נסתר מדברי התו' דף ק' שכתבו דהא דהתיר ר"י בעירובין צ"ז להחזיר הספר כיון דבעי' הנחה ע"ג משהו הוא דלא כר"ח ב"ט, הרי דלר"ח ב"ט חשיב כמונח גם לענין עקירה, ועי' נפש חיה סי' י"א שעמד בזה].

1. ואין לדחות דהתם כיון דהאיסור הוא מצד גזירה אטו היכא דאין אגודו בידו ואז יהי' החפץ מתנוענע באויר לכן ל"ח הנחה, דמסתבר דהגזירה הוא על החפץ באותו ענין שהוא עכשיו אלא שאין אגדו בידו וכ"כ רעק"א. **ועי' גם ברמב"ן צ"ז א' דגזרו אטו אין אגודו בידו ויהא הספר מונח באיזה זיז בכותל,** [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע למה לא תירצו בפשיטות דר"י מחלק בין עקירה להנחה וכקו' הגמ' ד"ד, וצ"ל דלשיטת התו' הרי החילוק הוא כלפי מקום ד' דבעקירה לא יהני קלוטה כיון דחסר מקום ד' ולא כלפי סברת קלוטה, וכיון דהכא מיירי בתוך ג' דיש כאן דע"ד ע"י הלבוד ממילא אם נימא דר"י אית ליה קלוטה לגבי הנחה ה"ה שיתחייב על העקירה בכה"ג. שוב הראוני בשו"ת ישועות מלכו סי' נ"ב ובנפש חיה סי' י"א ובמשנת ר"א שהוכיחו מכח קושיא זו דס"ל דדיחוי בעלמא היא, ולקוש, ולקושטא דמילתא לא מחלקינן בזה. אמנם בראבי"ה סי תתקס"ח תירץ סתירת דברי ר"י דיש חילוק בין עקירה להנחה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' פי' קדמון ממצרים [פי"ח הכ"ג] שהק' מ"ש זורק ממעביר ותי' דקבלה היתה בידם עיי"ש, ועי' חזו"י ריש מכילתין שהביא דברי הר"מ בתשו' וז"ל וא"ת והלא הזורק תולדת במוציא והיאך ישתנה דין זה מדין זה בהנחה י"ל שזו קבלה היתה בידם כדאיתא בהמוציא כאן בזורק וכאן במעביר, ומה שהביא מפ' המוציא הוא ממה שאמרו שם לרבא בהנחה תוך ג"ט, ומבואר כהנ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפי"ז כל עוקר חפץ מהקרקע בעמידתו ,ל"ח עקירה עד שהתחיל לילך ועקר גופו, כיון שבעודנו עומד עדיין החפץ יש לו מקום באדם שנייח. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועי' רשב"א כתובות ל"א שכת' להוכיח דאין חסרון עקירה במגרר מכל קנין משיכה, וצ"ע מה ענין עקירה לחיוב משיכה, ולאופן הב' ניחא דאם אינו נידון כנעקר כיון שמעיקרא מקומו בכל הקרקע א"כ גם במשיכה בסימטא ע"י גרירה אין כאן הוצאה מרשות לרשות כיון דמשייכים החפץ לכל הקרקע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולפי"ז מוכח מהא דמהלך לאו כעומד דלהפסיק במקו"פ בעי' הנחה גמורה ולא סגי במה שהחפץ קבוע ברשות דמקו"פ. [↑](#footnote-ref-7)