כ - כ_ב ב_ - כ_ג א_
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

**כ"ב ב' - גדי כפות לו ועבד סמוך לו ונשרף עמו חייב, - בפירש"י כתב דהוא חייב על הגדי והגדיש, אך עי' במלחמות בשלהי פירקין די"מ דהוא חייב בתשלומין אף על העבד, דא"ל הרב מ"מ את קטלתי', ואע"פ שהוא מוחל על גופו לאו כל כמיני', וזה לטעמי' שם דפטורא דהי' לו לברוח הוא משום דהוה כמאן דאזיק איהו אנפשי', אך הרא"ש ותלמיד ר"ת שם כתבו דהוא משום דל"ה לי' לאסוקי אדעתי' והו"ל כאונס, (וכ"נ בל' התוס' בסוגיין), ולפ"ז ה"ה פטור אף מתשלומין.**

**עבד כפות לו וגדי סמוך לו, - בפירש"י כתב דבגדי ה"ה חייב אף כשאינו כפות דאין לומר הי' לו לברוח שהרי אין בו דעת, ועי' תוס' בשם רשב"ם דגדי נמי הי' לו לברוח ואינו חייב עליו אלא בכפות, ומש"א לקמן כ"ז א' דשורו כממונו הוא בשור כפות, וכ"כ בפירש"י לקמן ס"א ב' בשם איכא דאמרי, וכתב שם דמש"א דשורו כממונו, היינו כשהניח הגחלת עליו, דלא אמרינן דהי' לו ליטול, וכ"כ התור"פ והרשב"א בסוגיין, וכ"כ הבעה"מ לקמן כ"ז א', וכ"ה בטוש"ע סימן שפ"ג סק"א, ועיי"ש בסמ"ע סק"א וביאור הגר"א ס"ק א' ב'.**

**עי' תוס' בשם ר"ת דהא דתנן ברישא גדי כפות הוא לאשמועינן דאע"ג דלאו אורחי' הוא ל"ד לטמון דפטור, ועי' חזו"א סימן ו' סק"ט די"ל דהוא רק משום דאם ל"ה כפות הי' בורח, וכל ההיזק הוא מחמת שהוא כפות, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' בחי' הגרע"א לקמן ס"א ב' שהק' דלפ"מ דמוקמינן לה בשהצית בגופו של עבד, הרי הו"ל מדליק בתוך של חבירו דחייב אף על הטמון, ועי' בספה"י לר"ת סימן תקל"ח דמבו' דאף הא דפטור במדליק בתוך של חבירו בדברים שאין דרכן להטמין, הוא משום פטורא דטמון מגזה"כ, וכתב לפ"ז דעיקר פטורא דטמון הוא לפטור במידי דלאו אורחי', וע"כ יש פטור גם בגדי כפות דלאו אורחי', וצ"ע, וכתב דאף אם איירי במדליק בתוך שלו ובעבד שלו, מ"מ כיון שאין לו רשות להדליק עבדו הו"ל כמדליק בתוך של חבירו, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בד' רש"י, - ועי' רמב"ם פי"ד מנז"מ ה"י דהא דבגדי כפות לו חייב הוא משום שכן דרך בנ"א לעשות בגדיש, ועי' נחל"ד דזה שלא כד' התוס' דאף דאין דרכו בכך ה"ה חייב, וכ"כ בחי' הגרע"א לקמן שם, אך בד' ר"ת בספה"י סימן תקל"ח מבו' דהא דחייב הוא משום דחשיב כאורחי' אע"פ שרוב בנ"א אינם כופתין גדיים, וכ"ה מבו' בד' המ"מ שם שהשוה ד' הרמב"ם לד' ר"ת, ועיי"ש בדבריהם במה שפירשו הטעם בזה, ובמש"כ בטעם הא דהעמיד הרמב"ם להך דינא במדליק בתוך של חבירו.**

**בשלמא למ"ד אשו משום חציו משו"ה פטור, - בפירש"י מבו' דהא דפטור הוא משום דהוא חייב מיתה על הריגת העבד וקלב"מ, ועי' תוס' סנהדרין ע"ז א' שלמדו מזה דלמ"ד דאשו משום חציו ה"ה חייב מיתה, וכ"כ הרא"ש בסוגיין, - אך בחי' הר"ן בסנהדרין שם כתב דברוצח אקיל רחמנא ואף דאשו משום חציו אינו חייב מיתה, ועי' מנ"ח מצוה נ"ו שכתב כן בדעת הרמב"ם, - ועיי"ש במנ"ח שכתב דלפ"ז מתפרש מש"א הכא דלמ"ד משום חציו פטור, דהוא משום דהוא חייב מיתה מדין רודף, וכמש"כ הרשב"א, ובפשוטו כ"ה מבו' גם בד' התוס' בד"ה בגדי, דיש מקום לפרש דהקלב"מ הכא הוא מדין רודף, וע"כ חשיב כמיתה ותשלומין לא', (אך עיי"ש במהר"ם דלא פירש כן, וצ"ע), וכ"ה בתלמיד ר"ת ובתוס' כתובות ל"א א', ובאבהא"ז פי"ד מנז"מ ה"י כתב דכל מש"כ הר"ן דאינו חייב מיתה הוא רק למסקנת סוגיין, - ועי' חי' הגרי"ז פ"ג מרוצח די"ל דהא דלמ"ד אשו משום חציו פטור אי"ז משום דינא דקלב"מ, אלא הוא משום הקישא דמכה אדם ומכה בהמה, עיי"ש באורך.**

**עי' תוס' דאף אם כלו לו חציו לאחר שריפת העבד ה"ה פטור על הגדיש דשייך בזה קלב"מ כיון דע"י מעשה אחד בא הכל, ועי' תרוה"כ סימן שצ"ב שהק' דכיון דחיובא דמשום ממונו הוא משום דהי' לו לגדור אחר שנפלה הגדר, א"כ אף דנתחייב מיתה על העבד, מ"מ יש לנו לחייבו על מה שלא גדר אח"כ, ועיי"ש שכתב דכיון דאין האש ממונו, דאפקורי מפקיר לי', וחיובו הוא משום דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשות, ע"כ כל דבשעת ההבערה קלב"מ, הוי כאש שאינה שלו דפטור עלי', - ועי' ברכ"ש סימן י"ז סק"ו דהוא משום דבאש מעשה ההדלקה נותן לו דין שיתחייב אח"כ משום ממונו, והוי ההבערה תנאי בעצם חיוב התשלומין, והו"ל כתנאי החיוב דמהני בזה פטורא דקלב"מ דחשיב כמי שעשאו אחר, ועיי"ש בסק"ח מש"כ עוד בזה, ועיי"ש בסק"ז דבבור אין הדין כן, ואם נתחייב מיתה בשעת כריית הבור, לי"ב לפטורא דקלב"מ, אך לד' התרוה"כ אף בבור יהא לפטורא דקלב"מ דמכח זה לא נימא דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, ועי' עוד באחיעזר ח"א סימן י"ט סק"ו ובחי' הגרש"ש סימן כ"ז (כ"א) סק"ד, - ועי' תור"פ דאיירי בשנפלה הגדר ברוח מצוי', ואם לא נפלה ט"ס בדבריו, י"ל דבדוקא נקט כן, ואיירי בשלא הי' בידו לגדור אח"כ, וחיובו הוא משום ההבערה עצמה, וע"כ פטרינן משום קלב"מ, אך אם נפלה ברוח שאינה מצוי', דחיובו הוא רק כשהי' בידו לגדור אח"כ, ל"ש פטורא דקלב"מ.**

**עי' רשב"א שהק' דמ"ט הוא פטור, הרי הוא מתחייב בגדיש קודם שיתחייב בנפשו על העבד, ועי' בשטמ"ק לקמן ס"א ב' בשם הר"מ מסרקסטה דבאמת אם נשרף הגדיש תחילה חייב בתשלומין, והא דפטור הוא רק כשנשרפו בב"א, וכתב די"ל דאיירי בשהצית בגופו של עבד, והק' דאף בכה"ג מ"ט הוא פטור על הגדיש, דהו"ל כמי שנתחייב בנפשו ואח"כ קרע שיראין של חבירו דחייב, וכתב דל"ש דינא דעקירה צורך הנחה, כיון דהכא אין שריפת הגדיש צורך שריפת העבד, וגם מצי לסלק את האש מגוף עבדו, ועי' תרוה"כ סימן שצ"ב משה"ק ע"ד הרשב"א, ועמש"כ בזה באמר"מ סימן ל' סקכ"ו, (עוד מבו' בד' הרשב"א דדינא דעקירה צורך הנחה הוא גם כשחיוב המיתה קדם וא"א לחיוב הממון בלא חיוב המיתה, ועי' בחי' ר' ראובן סימן י"ב שהאריך בזה, ואכמ"ל), וכתב די"ל דכיון דאשו משום חציו הו"ל משעת הצתת האש בגדיש רודף, והו"ל כרודף ששיבר כלים דפטור משום דמשעת רדיפתו נתחייב בנפשו, וכתב דלר"ל אינו פטור כשהצית בגופו של עבד, אלא כשנשרף הגדיש קודם מיתת העבד, דבכל שעה חשבינן לי' כרודף עד שמת העבד, אבל אם נשרף אחר שמת העבד חייב.**

**ועי' אחיעזר ח"א סימן י"ט סק"ד בדעת הרשב"א, דהא דלר' יוחנן הוא פטור אף דבשעה שנשרף הגדיש אינו רודף, הוא משום דבשעת הדלקת האש הו"ל רודף ואינו מתחייב על מעשה זה משום חציו, דלס"ד הרי לית לי' חיובא דמשום ממונו, ומשא"כ לר"ל דחיובו הוא משום ממונו, יש לחייבו על ההבערה דאח"כ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכעי"ז כתבו בחי' הגרש"ש כתובות סימן מ"ט (ל"ג) סק"ג ובאמר"מ סימן ל' סק"ו, עיי"ש, - אך בברכ"ש סימן י"ט סק"א כתב דאף דאיירי שאינו יכול להציל אחר שהבעיר וחיוב המיתה דרודף הוא רק בשעת ההדלקה, מ"מ כיון דמעשה הרדיפה שנתחייב עלי' מיתה מעיקרא הוא על מה שהאש הולכת ושורפת עד שתצא נפשו, ע"כ איכא קלב"מ על כל מעשה זה, דעל מעשה א' אינו מתחייב ב' חיובים, ומה לי אם חיוב המיתה הוא אחר שעשה או הוא בתחילת מעשיו, סו"ס הא נתחייב מיתה על מעשה זה, וע"כ לי"ב חיוב ממון משום קלב"מ, ועי' חי' ר' ראובן כתובות סימן י"ז סק"ה מה שהוסיף לפרש בזה, ולפ"ז מתפרש גם הא דלר"ל פטור כשהצית בגופו של עבד ונשרף הגדיש קודם שמת העבד, אך באחיעזר שם פירש דאיירי כשהוא מצית והולך, וע"כ הו"ל רודף בזמן שריפת הגדיש.**

**עי' שטמ"ק לקמן ע' ב' בשם תוס' הרא"ש דאף אם נשרף הגדיש אחר שריפת העבד ה"ה פטור, דכל דחיוב המיתה קדם לחיוב התשלומין פטור, ול"ב לדינא דעקירה צורך הנחה, אלא כשחיוב התשלומין קדם לחיוב המיתה, וזה שלא כד' הרשב"א דאם נשרף הגדיש אחר שריפת העבד ה"ה חייב, ועי' בחי' הגר"נ אות ק"ע שכתב כן גם בדעת התוס'.**

**עי' בחי' תלמיד הרשב"א דאף אם נשרף הגדיש קודם שהגיע לגופו של עבד פטור דהו"ל כזורק חץ וקרע שיראין בהליכתו דפטור, ומה"ט פטור לר"ל כשהצית בגופו של עבד אף אם נשרף העבד קודם לשריפת הגדיש, ועי' שעה"מ פ"ג מגניבה ה"ב בשם מהר"י אישקאפה דהא דפטור הוא משום דבא החיוב על מעשה א', ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מ"ט לא פטרינן בזורק חץ בשבת וקרע שיראין בהליכתו אלא מכח דעקירה צורך הנחה, והאחרונים האריכו הרבה בזה, עי' אחיעזר ח"א סימן י"ט ס"ק ו' ז' ואמרי משה סימן ל' סק"ז ודברי יחזקאל סימן כ"ו סקי"ז, ואכמ"ל.**

**עי' ברכ"ש סימן י"ז סק"ה בשם הגר"ח דטעם פלוגתת התוס' והרשב"א אם למ"ד דמשום חציו יש לפטרו מדינא דקלב"מ על שריפת הגדיש דקודם שריפת העבד או אח"כ, תליא ביסוד דינא דאשו משום חציו, דהתוס' ס"ל דהוא דין חיוב על מה שעשה מתחילה מעשה כזו שיכולה לילך ברוח מצוי', ובאין חיוב המיתה והממון כאחד, והרשב"א ס"ל דהוי כמו חץ ממש דהו"ל כעושה וחוזר ועושה, וע"כ ס"ל דאין באין חיוב המיתה והממון כאחד, וכתב שם דד' התוס' דהחיוב הוא על מה שעשה מתחילה, הוא רק לס"ד דגם בכלו לו חציו חייב משום חציו, אך למסקנא דבכלו לו חציו אינו חייב אלא משום ממונו, היינו דכל חיובו הוא משום דחשיב כעושה וחוזר ועושה.**

**עי' משנת ר"א סימן י"ב סק"ב דטעמא דהרשב"א דלמ"ד דמשום ממונו יש לחייבו כשנשרף הגדיש אחר שריפת העבד ולא ס"ל כמש"כ התוס' דפטור משום דעל מעשה א' בא הכל, הוא משום דס"ל דל"מ דינא דקלב"מ לפטרו שלא יחשבו כבעל האש, ועיי"ש שהק' דמ"מ בגונא דל"ה בידו לכבות האש אח"כ יש לפטרו, ומ"ט לא העמידה הרשב"א בכה"ג, וכתב דהוא משום דאין הפשיעה עצמה המחייבת בתשלומין אלא מעשה ממונו, וע"כ ל"ש פטורא דקלב"מ על מעשה הפשיעה, ועיי"ש בסק"ג מש"כ בדעת רש"י בזה.**

**אלא למ"ד אשו משום ממונו אמאי פטור, - עי' מנ"ח מ' נ"ו שהק' דאף דאשו משום ממונו, מ"מ ה"ה חייב מיתה משום רודף, דאף רודף ע"י גרמא ניתן להצילו בנפשו, ומכח זה יש לפטרו מתשלומין, וכתב דכיון דאשו משום ממונו הו"ל גרמא רחוקה ולא ניתן להצילו בנפשו, - ועי' או"ש פ"א מרוצח ה"ח די"ל דאיירי שיכול להצילו אחר ההבערה, ולא חשיב כרודף, אך הק' ע"ד הרשב"א שכתב דאף לר' יוחנן פטורו הוא משום רודף, דא"כ מ"ט לר"ל הוא חייב, - ועי' אחיעזר ח"א סימן י"ט סק"ד דאף דגם לר"ל הוא רודף ואין לחייבו על מעשה ההבערה עצמה, מ"מ ה"ה חייב על מה שהיא הולכת ושורפת אח"כ, וכ"כ באמר"מ סימן ל' סק"י ובמשנת ר"א סימן י"ב סק"ב, - ועיי"ש באחיעזר סק"ג ובאמר"מ שם בהג"ה די"ל דכל הא דברודף אמרינן קלב"מ הוא משום דהו"ל כחיוב מיתה, אך ברודף בגרמא הא דניתן להצילו בנפשו הוא להצלת הנרדף, וזה ל"מ לדינא דקלב"מ, ועיי"ש באחיעזר דלא ניח"ל בזה, - ועי' בחי' ר' ראובן סו"ס י"ג מש"כ בזה, - ולמש"כ בברכ"ש דהא דלר' יוחנן פטור אף דחיוב המיתה דרודף הוא בשעת ההבערה וחיוב התשלומין הוא אח"כ, הוא משום דחיוב המיתה דרודף הוא על כל מעשה הרדיפה הנמשך, הרי דלר"ל דאשו משום ממונו, הרי דאף דהו"ל כרודף בגרמא דניתן להצילו בנפשו, מ"מ חיוב המיתה הוא רק על מעשה ההבערה עצמה, דהמשך הדליקה אי"ז מעשה דילי', ושפיר יש לחייבו בתשלומין על שריפת הגדיש.**

**בשלמא למ"ד אשו משום חציו חציו דחרש הוא, - עי' תוס' דאף דהו"ל כרוח מצוי', מ"מ לא חשיב כחציו אלא ברוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק כעין חציו והכא אי"ז קרוב לודאי היזק ול"ד לחציו, וכתבו לפ"ז דהא דפטר ר' יוחנן במסר לו שלהבת, אי"ז לטעמי' דאשו משום חציו, שהרי מסקינן דאית לי' נמי משום ממונו, אלא הוא משום דס"ל דשלהבת לא ברי הזיקא כמו שור וכמש"א לעיל ט' ב', ועי' תור"פ דהטעם הוא משום דהחרש עושה קצת שמירה, אך בל' התוס' לא מ' כן, וכ"ה מבו' בד' התוס' בע"א דאף במסר שלהבת לכלב פטור לדעת ר' יוחנן, ועי' בחי' הגר"נ אות קפ"א, - אך בפירש"י כתב דטעמא דר' יוחנן דפטר במסר לו שלהבת, הוא משום דאשו משום חציו וחציו דחרש הן, ועי' תורי"ד לקמן נ"ט ב' דאף דאית לי' לר' יוחנן נמי משום ממונו, מ"מ כל שעשה החרש מעשה בידים בתר מעשה דחרש אזלינן והפקח שמסר לו פטור, וכתב דה"נ במקום גחלת מודה ר"ל דהפקח פטור, מפני שהוא מעשה החרש, וכעי"ז כתב הפנ"י, ועי' בחי' הגר"נ שהק' ע"ז מד' רש"י לקמן כ"ג א' דמבו' דבכלב שנטל חררה וכו' שפיר יש לחייב את בעל הגחלת, אע"ג דהוי חציו דכלב, (ושמא יש לחלק לדעת רש"י בין מעשה אדם למעשה בהמה, וצ"ע), - ועי' ביאור הגר"א סימן תי"ח סקט"ו שכתב בדעת רש"י, דכל הא דס"ל לר"י דמסר לו שלהבת פטור הוא רק לס"ד דאין חייב משום ממונו, אך לפ"מ דמסיק דחייב אף משום ממונו, ה"ה חייב אף כשמסר לו שלהבת, וחזר בו ר' יוחנן.**

**לא שנו אלא כשמסר לו גחלת וליבה, - בפירש"י כתב דטעם הפטור הוא משום דהגחלת עצמה אינה מזומנת הזיק אלא החרש עבד לי' להיזק, אך התוס' לעיל ט' ב' כתבו דהוא משום דאין דרך החרש ללבות הגחלת, אך אם היתה הגחלת מזומנת להזיק ע"י החרש הי' חייב, - ועי' ר"ח דפטורא דבעל הגחלת הוא משום דקנאה החרש בשינוי מעשה ול"ה ממונו, וצ"ע דאף אם חשיב כגזלן כשמשנה מדעת הבעלים, מ"מ לכאו' ליכא דיני גזילה בחש"ו שאינם בני דעת ובני חיובא.**

**עד דמסר לו גווזא סלתא ושרגא, - בפירש"י כתב דהוא משום דבכה"ג ודאי פושע הוא, ועי' בתורי"ד שדקדק מדבריו דאיירי כשהוליכם החרש למקום אחר והבעירם ומתחייב הפקח מפני שפשע ומסר בידו הכל מתוקן, ועיי"ש שהק' ע"ז דבכה"ג אין לחייב את הפקח אף דפשע, משום דמעשה חרש הן, וכתב לפרש דאיירי כשהלכה הדליקה מעצמה לגדיש וחציו הן, אלא שמסרה לחרש לשמרה שלא תלך, וע"כ הוא חייב, וכ"נ בתלמיד ר"ת, - ועי' בנחל"ד שכתב למש"כ הנימו"י בפ' הכונס דאיירי כשהרבה החרש המדורה כ"כ עד שהלכה מעצמה ע"י רוח מצוי', וע"כ חייב המשלח דאף דאם ל"ה החרש מגדיל המדורה ל"ה הולך מעצמו, מ"מ כיון דעיקר הנזק נעשה מעצמו ע"י הליכת האש ברוח מצוי', חייב המשלח, - ועי' בספה"י לר"ת סימן תקל"ח, ובאו הדברים שם משובשים, ושמא כונתו, דשאני מסר לו שלהבת דאי"ז אלא חצי החרש ולא חצי המשלח, ומשא"כ במסר לו גווזא וכו' דהוי גם חצי המשלח, וע"כ הוא חייב.**

**טמון באש דפטר רחמנא היכי משכח"ל, - בפירש"י כתב דדמי לזורק חץ והזיק דחייב אף על הטמון משום דמרבינן לחייב אונס כמזיד ושוגג כרצון, ועי' בספה"י לר"ת סימן תקל"ח דהיינו דעיקר פטורא דטמון הוא דהו"ל כמו אונס דל"ה לי' לאסוקי אדעתי', ואזיל לטעמי' שם דפטורא דטמון הוא במידי דלאו אורחי', וצ"ע, וע"כ למ"ד דאשו משום חציו וכגופו דמי יש לחייבו דאדם מועד לעולם, ועי' בתור"פ ובשטמ"ק בשם תוס' הרא"ש וה"ר ישעי' שתמהו ע"ז דפטורא דטמון אי"ז משום אונס אלא גזה"כ הוא, כחזינן דשורו חייב על טמון אף שהוא פטור על אונס, - ועי' תוס' וש"ר שפירשו דפריך משום דבאדם המזיק לא חילק הכתוב וחייב בכל מילי, - ובפירש"י כתב עוד דפריך משום דחץ לעולם בטמון הוא נכנס ומזיק, וצ"ב, - ועי' בביאור הגר"א סימן תי"ח סקל"ג שפירש לדעת הרמב"ם דפריך דכיון דהוי חציו הו"ל כמדליק בתוך של חבירו דחייב על הטמון, ועיקר דבריו נתבארו להלן.**

**עי' נחל"ד לעיל שהק' למש"כ התוס' דלא חשיב כחציו אלא ברוח מצוי' הרבה, דמאי פריך דהיאך משכח"ל פטור טמון והוצרך להעמיד בשנפלה גדר וכו', ומ"ט לא מוקמינן לה ברוח שאינה מצוי' הרבה דחייב משום ממונו ואינו חייב משום חציו.**

**כגון שנפלה דליקה לאותו חצר, - עי' תלמיד ר"ת דהל' מגומגם דמשמע דנפלה הדליקה מעצמה וא"כ אי"ז חציו, וכתב דהמכוון הוא דנפלה הדליקה ע"י שלא שימר אשו כראוי וע"כ הוי חציו, ובפי' ר"ח גריס כגון שהצית דליקה, ועי' גם בנימו"י שפירש דאיירי בשהדליק אש, וכ"נ בל' רש"י ד"ה שכלו, ועי' אבהא"ז פי"ג מנז"מ הי"ט ופי"ד ה"ד שכתב בדעת הרמב"ם דאיירי בשנפלה הדליקה מעצמה, ולפ"ז נתחדש דאף בכה"ג חשבינן לה כחציו, וצ"ע.**

**ונפלה גדר שלא מחמת דליקה וכו' דהתם כלו לו חציו וכו', - עי' בכ' הגר"ח שהק' דמ"ט הוא חייב בכה"ג משום ממונו, ומ"ש ממניח קנקנים בראש הגג ונפלו ברוח שאינה מצוי' דפטור אף שבידו לסלקן, עיי"ש מש"כ בזה, ועי' אמר"מ סימן כ"ט סק"ה שכתב לדון לפרש דאיירי הכא באש שלו, וע"כ מוטל עליו לגדרה, אך עיי"ש דמסיק דאין חייב על אש דממונו לא מעשה הבערה, ונת' לעיל כ"ב א', ועיי"ש בסקכ"ה שכתב די"ל דאיירי כשנפלה ברוח מצוי' שאינה מצוי' הרבה, וע"כ לא חשיב כחציו, וכתב די"ל עוד דכל שמפסיק גדר אף אם נפל ברוח מצוי' לא חשיב כחציו, וכ"ה מבו' בד' תור"פ שהבאנו לעיל, ועי' חזו"א סימן ב' סק"ב מש"כ בנידו"ז, אך הק' דא"כ מ"ט מפרשינן דחיובו הוא משום דהי' לו לגדרה וכו', - ועי' קה"י סימן ב' סק"ד דאיירי הכא בגוונא דגם בשעת עשייתו הי' ראוי להזיק עכ"פ לדברים שלפנים מהגדר, וע"כ יש ע"ז שם מזיק והוא נידון כממונו, - ועי' בשטמ"ק הנדמ"ח לעיל ו' א' בשם ר"י, דבגוונא דהכא דנפלה הגדר ברוח שאינה מצוי' ועברה והזיקה אין תחילת עשייתו לנזק, ולכאו' מבו' דלא ככל דרכים אלו.**

**אי הכי לענין גלוי נמי כלו לו חציו, - עי' ברכ"ש סימן י"ז סק"ה בשם הגר"ח דלהס"ד ס"ל דגם בכלו לו חציו חייב משום חציו, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, אך בפירש"י סוד"ה ומאחר, מ' להדיא דלהס"ד הי' פטור בכלו לו חציו.**

**אלא למאן דאית לי' משום חציו אית לי' נמי משום ממונו, - בפירש"י כתב דהיינו דאף היכא דאין לחייבו משום חציו חייב משום ממונו, ופירש לפ"ז דהא דפריך דכי מאחר וכו' מאי בינייהו, היינו דהיכא דגחלת שלו מאי בינייהו, אך היכא דהגחלת אינה שלו איכא בינייהו דלר' יוחנן חייב משום חציו ולר"ל פטור, - ובסו"ד כתב רש"י דל' ראשון נראה לי, ועי' מהרש"ל שהביא לזה, ועי' בס' שנו"ס שהאריכו בזה, דאף למ"ד דמשום חציו אינו חייב אלא בגחלת שלו, וזהו דפריך דמאי בינייהו, דליכא לכל הנפ"מ המבוארות לעיל בסוגיין, ועי' מהר"ם דכ"נ בפירש"י בריש סוגיין שכתב "דקס"ד" דאיכא בינייהו כגון שהדליק בגחלת שאינה שלו, ומ' דלמסקנא ליכא בינייהו בכה"ג ולכו"ע פטור, וכ"כ המהרש"א לעיל שם, ועי' יש"ש סימן כ"ב דלפ"ז ה"ה פטור על טמון בכל גוונא, כיון דאין החיוב אלא מכח הא דהוי ממונו, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד בזה בע"א, ועי' נחל"ד שתמה על דבריו, ועי' בשטמ"ק בשם תלמידי הר"י ובשם גליון דבעינן שיהא גם חציו וגם ממונו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ב.**

**ועי' מ"מ פי"ד מנז"מ הט"ו שעמד בד' הרמב"ם שלא חילק בדין טמון דאינו פטור אלא כשכלו לו חציו, ועי' יש"ש סימן כ"ב ונחל"ד מש"כ בדעתו, ועי' בחי' רא"ל סימן ע"ג מה שהוסיף לפרש בזה, - ועי' ביאור הגר"א סימן תי"ח סקל"ג שכתב בדעת הרמב"ם דס"ל דבשנויא דמאן דאית לי' משום חציו אית לי' נמי משום ממונו, חוזר ממש"א מתחילה כגון שנפלה וכו', וע"כ קאמר אלא, ור"ל דמה שחייבה תורה על חציו הוא רק מכח מה שלא גדר אח"כ, וכנראה זהו גם מכוון הגר"א בהגהתו בסוגיין, וע"כ יש בזה לפטור טמון, דכל הא דפריך דטמון היכי משכח"ל היינו דחשיב כמדליק בתוך של חבירו, אך כיון דהי' בידו לגדרה וכו' ע"כ לא חשיב כמדליק בתוך של חבירו, ומבו' בדבריו דאם הוה משכח"ל גוונא דאין בידו לגדרה, הי' חייב על הטמון, אלא דלא משכח"ל דלעולם יכול לגדרה, עיי"ש, ועי' חזו"א סימן ב' סק"ג שהאריך לתמוה ע"ד הגר"א, ועי' חי' ר' שלמה כתבים סימן י"ד סק"ג מש"כ בביאור ד' הגר"א, ועי' אבהא"ז פ"ב מנז"מ הי"ז שכתב דכד' הגר"א מבו' בל' הרמב"ם בפי"ד הט"ו, דאע"פ שאשו משום ממונו הוא הרי הוא כמו שהזיקה בחציו, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ועי' עוד בדבריו בפי"ד ה"י משה"ק ע"ד הגר"א.**

**עי' תלמיד הרשב"א בשם רבינו יונה שהק' דאם פטורא דטמון הוא בנפלה גדר, א"כ מ"ט במדליק בתוך של חבירו חייב על הטמון, ותלמיד הרשב"א כתב דגזה"כ הוא דפטורא דטמון הוא רק במדליק בתוך שלו, אך בד' רבינו יונה נראה דס"ל דהא דבמדליק בתוך של חבירו חייב, הוא משום דהוא מתחייב על ההדלקה עצמה, וזה ל"ש בדמפסיק גדר, ועי' חזו"א סימן ב' סק"א שנקט מסברא דכה"ג לא חשיב כמדליק בתוך של חבירו ופטור על הטמון, וכתב דבל' המלחמות ס"פ הכונס והטור בסימן תי"ח ס"ח מבו' דאף בכה"ג חשיב כמדליק בתוך של חבירו, ועיי"ש שכתב דלמסקנא לא איירי בנפלה גדר, אלא כל דבעל הדליקה עומד שם ובידו לתקן ומוזר לגדור, חיובו הוא משום ממונו, והוא פטור על הטמון, וכל הא דחייב משום חציו הוא רק כשאינו שם, ועי' בתלמיד הרשב"א שם מש"כ ע"ז.**

**לחייבו בד' דברים, - בפירש"י כתב דבבושת אינו חייב, דאין חייב על הבושת עד שיהי' מתכוין, אך בפי' ר"ח כתב דחייב אף בבושת, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד מנז"מ הט"ו, ועי' לח"מ דהיינו כשנתכוין להזיק, ועי' סמ"ע סימן תי"ח סקכ"ג וביאור הגר"א שם סקל"ז.**