12 ציבור ושותפין א
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

אור ליום ד' י"ז מנ"א תשס"ד

בדעת הרמב"ם דציבור ושותפין מוזהרין שלא ימירו

ובד' הרמב"ם דהא דחלה קדושה על התמורה הוי קנס

א] כתב הרמב"ם פ"א מתמורה ה"א, ז"ל, שהציבור והשותפין אין עושין תמורה אם המירו ואע"פ שהן מוזהרין שלא ימירו וכו', וא' מן השותפין שהמיר או מי שהמיר בקרבן מקרבנות הציבור, הואיל ויש לו בהן שותפות, ה"ז לוקה ואין התמורה קודש, עכ"ל.

והנה מקור ד' הרמב"ם לדין זה דהגם דנתמעטו ציבור ושותפין מחלות התמורה, מ"מ הן מוזהרין שלא להמיר, מבו' מתוך דבריו דהוא מסוגיא דתמורה ד"ד: דפריך אביי דהא מימר דלאו הניתק לעשה הוא ולקי, ומשני בלישנא אחרינא לגיר' הרגמ"ה והשטמ"ק שם, אשר כ"ה גם גירסת הרמב"ם, וכ"ה גם בפיהמ"ש להרמב"ם, דשאני מימר דהו"ל לאו ששוה בכל דאיתי' בציבור ושותפין ועשה דילי' אינו שוה בכל דליתי' בציבור ובשותפין, ומזה הוא שלמד הרמב"ם דהגם דנתמעטו ציבור ושותפין מחלות התמורה, מ"מ אית בהו לאיסורא דתמורה.

והנה עיי"ש בלח"מ שהק' ע"ד הרמב"ם, מסוגיא דתמורה ד"ב: דפריך טעמא דרבי קרא לאשה הא לא רביי' קרא הו"א כי עבדא תמורה לא לקיא, והאמר ר"י אמר רב וכו' השוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה, ומשני איצטריך מהו דתימא ה"מ עונש דשוה בין ביחיד בין בציבור, אבל הכא כיון דעונש שאינו שוה בכל הוא דתנן אין הציבור והשותפין עושין תמורה אשה נמי עי עבדא לא לקיא קמ"ל, והרי להדיא דציבור ושותפין נתמעטו מעונש דתמורה ואינן לוקין היכא דהמירו, ועיי"ש שכתב לישב דהרמב"ם גורס כגירסת רש"י ז"ל שכתב שם ה"מ לאו שיש בו מעשה אבל לאו שאין בו מעשה לא, עכ"ד, אך בפירש"י ובשטמ"ק מבו' דהוה זה תרי שנויי בגמ', וק' לומר דהרמב"ם לא גריס אלא לשנויא קמא.

והאחרונים כתבו בישוב ד' הרמב"ם, דהא דאיצטריך הגמ' לשנויא בתרא ולא סגי לן בשנויא קמא דה"מ לאו שיש בו מעשה, יל"פ דהוא משום דלדעת ר' יוחנן הרי תמורה חשיבא כלאו שיש בו מעשה מכח הא דבדיבורי' איתעביד מעשה, וע"כ לדידי' ליכא לשנויי הכי, וע"כ הוא שהוצרכנו לשנויא בתרא, (וכאשר כ"ה להדיא בגיר' השטמ"ק שם דפריך אשנויא קמא, "ולר"י דאמר דיבור כעושה מעשה דמי קרא למאי אתא איצטריך"), וכיון דכל שנויא בתרא קאי לדעת ר' יוחנן, הרי דלדידי' הגם דמיעוטא דציבור ושותפין הוי רק מחלות התמורה ולא נתמעטו מאזהרת התמורה, מ"מ ודאי שאינן לוקין על התמורה, שהרי לדידי' כל הא דלוקין על התמורה הוא משום דבדיבורי' איתעביד מעשה, וממילא דציבור ושותפין שלא איתעביד מעשה בדיבורם, ודאי אין לוקין על התמורה, ומש"כ הרמב"ם דלוקין על התמורה, אזיל לטעמי' שפירש דהא דלוקין על התמורה אי"ז משום דבדיבורי' איתעביד מעשה, אלא מפי השמועה הוא שלמדו שלוקין ע"ז אף דלי"ב מעשה, ואשר ע"כ לדידי' שפיר אמרי' דתמורה הוי עונש שאינו שוה בכל.

[ולדרך זו ניחא, דלא סתרי הסוגיא בד"ב: והסוגיא בד"ד: זל"ז, דהגם דבד"ב: אמרי' דעונש תמורה אינו שוה בציבור ושותפין, מ"מ שפיר אמרי' בד"ד: דהלאו דתמורה שוה בציבור ושותפין, והיינו משום דהאזהרה דתמורה ודאי הויא אף בציבור ושותפין, אך עונש המלקות אינו נוהג בציבור ושותפין כיון שלא איתעביד בדיבורייהו מעשה].

אמנם באמת אכתי לא נתישב בזה, (וכאשר עמד בזה בס' משנת ר"א), שהרי הסוגיא שם אזלא אף אדר' יהודה, אשר איהו ס"ל דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו, ולדידי' הרי כיון דמיעוטא דציבור ושותפין אינו מיעוט מעיקר האזהרה אלא הוי מיעוט מחלות התמורה, הרי בדין שאף ילקו ע"ז, דהגם דלא איתעביד בדיבורייהו מעשה, אך הרי איהו ס"ל דאף לאו שאין בו מעשה לוקין עליו.

אך יש שכתבו בזה בדרך אחרת, דהא דלר' יוחנן אין הציבור והשותפין לוקין על התמורה, אי"ז רק משום דלא איתעביד בדיבורייהו מעשה, אלא היינו דלר' יוחנן לטעמי' נתמעטו ציבור ושותפין אף מאזהרת התמורה, והיינו משום די"ל דהא דס"ל לר' יוחנן דתמורה חשיבא כמעשה משום דבדיבורי' איתעביד מעשה, הוא רק משום דס"ל דעיקר איסורא דתמורה הוא משום חלות התמורה שחלה על בהמת החולין, ואשר ע"כ הוא דחשיבא תמורה כמעשה משום דבדיבורי' איתעביד מעשה, דאילו לא הי' חלות התמורה מכלל האיסור, ל"ה חשיב מכח חלות זו כמעשה, כיון דאין חלות זו שייכת להאיסור כלל, ואשר ע"כ הרי פשיטא דלדידי' ציבור ושותפין שנתמעטו מחלות התמורה, אף לי"ב כלל לאיסורא דתמורה, כיון דכל איסורא דתמורה הוא משום חלות התמורה, וע"כ שפיר אמרו בגמ' לדידי' דתמורה הוי עונש שאינו שוה בכל.

והא דאנן קי"ל דציבור ושותפין מוזהרין על התמורה הגם דלא חיילא התמורה, הוא משום דאנן קי"ל דלא כר' יוחנן, וכמש"כ הרמב"ם בריש הל' תמורה דלוקה על התמורה ואע"פ שלא עשה מעשה, ולא קי"ל כר' יוחנן דתמורה חשיב מעשה משום הא דבדיבורי' איתעביד מעשה, ויל"פ שהטעם בזה הוא משום דקי"ל דחלות התמורה אינו כלל מכלל איסורא דתמורה, אלא עיקר איסור תמורה הוא במה שרוצה להפקיע הקדושה מבהמת הקודש, וכאשר כן נ' להדיא בל' הרמב"ם בסוף הל' תמורה, ואשר ע"כ לא חשיבא התמורה כמעשה מכח חלות התמורה, כיון דאי"ז שייך כלל להאיסור, ואשר ע"כ לדידן הגם דציבור ושותפין נתמעטו מחלות התמורה, מ"מ הוו בכלל איסורא דתמורה, כיון דאיסורא דתמורה לא תלי כלל בחלות התמורה.

אך לדרך זו נמצא, דמש"א בסוגיא בד"ד: דמימר הוי לאו ששוה בכל דאיתי' בציבור ושותפין, הוי דלא כר' יוחנן, דלר' יוחנן דחלות התמורה הוי מכלל האיסור, הרי שציבור ושותפין שנתמעטו מחלות התמורה, אף לי"ב לעיקר האזהרה דתמורה, ואי"ז במשמעות הסוגיא שם.

וגם בעיקר הדבר שנקטו, דלדעת ר' יוחנן דחלות התמורה הוי מכלל איסורא דתמורה, הרי ממילא דציבור ושותפין שנתמעטו מחלות התמורה לי"ב אף לאיסורא דתמורה, נת' בזה במק"א שאי"ז מוכרע, ומשום דיל"פ דגדר הדין דנתמעטו ציבור ושותפין מחלות התמורה, הוא משום דבאמת ביסוד הדין לא הי' להתמורה כלל לחול, דקי"ל דאי עביד ל"מ, וי"ל דאף הא דגלי קרא שהתמורה חלה, לאו היינו דגלי קרא דהכא לא אמרי' דאי עביד ל"מ, אלא הא דחלה התמורה הוא כמש"כ הרמב"ם בסוף הל' תמורה שקנסתו תורה אם החליף, ויל"פ דזהו גדר הדין שנתמעטו ציבור ושותפין מחלות התמורה, והיינו שציבור ושותפין נתמעטו מקנס זה, וע"כ הוא דלא חיילא תמורתן, ונמצא לפ"ז דאף ציבור ושותפין לא נתמעטו מעיקר כח העשי' דתמורה, וכל מה דלא חיילא תמורתן הוא משום הא דאי עביד ל"מ, ולפ"ז נמצא דהגם דנתמעטו ציבור ושותפין מחלות התמורה, מ"מ שפיר הוו בכלל האזהרה דתמורה, הגם דחלות התמורה הויא מכלל האיסור, כיון דאף ציבור ושותפין אית בהו לכח העשי' דתמורה, וכל מה דלא חיילא תמורתן הוא משום דאי עביד ל"מ, וע"כ הוי ככל ל"ת שבתורה דאף היכא דאי עביד ל"מ, מ"מ שפיר לקי משום דעבר אמימרא דרחמנא, וז"ב.

ב] והנה עיי"ש בלח"מ שהק' עוד ע"ד הרמב"ם, דמאי מקשה הגמ' מדר' יהודה דהשוה הכתוב אשה לאיש, נימא דאי מהקישא דאשה לאיש ל"ה ידעינן אלא דלקיא האשה על התמורה, דהקישא לעונשין הוי, אבל מ"מ תמורתה ל"ה תמורה כיון דכל הפרשה בלשון זכר נאמרה וכו', מידי דהוי אציבור ושותפין לדעת רבינו דלקו על התמורה ואין תמורתן תמורה, ולהכי אתא קרא לרבויי אשה שתהא תמורתה תמורה, עיי"ש מש"כ לישב בזה.

ולכאו' י"ל עוד בזה, למש"כ הרמב"ם בסוף הל' תמורה, ז"ל, לפיכך סתם הכתוב בפניו שלא יחליף "וקנסו אם החליף ואמר והי' הוא ותמורתו יהא קודש", עכ"ל, ומפורש בד' הרמב"ם דהא דהויא התמורה קודש הוי זה קנס שקנסתו תורה אם עבר והחליף, והיינו דלעולם מכח מעשה התמורה דילי' לא הי' להתמורה לחול, עכ"פ אחר שאין בהמת הקודש יוצאת לחולין, (ולעיל נת' דיל"פ דהטעם בזה הוא משום דקי"ל דאי עביד ל"מ), ואך קנס הוא שקנסתו תורה דחיילא הקדושה על התמורה.

ובמק"א נתבאר בזה עיקר דעת הרמב"ם דתמורה ל"ח מעשה משום הא דבדיבורו איתעביד מעשה, והק' הלח"מ בפי"ח מסנהדרין דמ"ש מחסימה ועדים זוממין דחשיב מעשה משום דאיתעביד בדיבור מעשה, עוד הק' הלח"מ ברפ"א מאיסו"מ, דמ"ש ממקדיש בע"מ למזבח שכתב הרמב"ם שם דלוקה, ובפשוטו הטעם הוא משום דבדיבורו איתעביד מעשה. ונת' בזה דהרמב"ם לטעמי' אזיל דמבו' בדבריו דמצד מעשה דילי' לא היתה התמורה קדושה, וקדושת התמורה הוי קנס שקנסתו תורה, ולפ"ז פשוט דמה"ט לא חשיב כלאו שיש בו מעשה משום הא דבדיבורו איתעביד מעשה, כיון שחלות קדושת התמורה אינו מכח מעשה העבירה, אלא אדרבה הוי זה קנס שקנסתו תורה, וע"כ ל"ד לחסימה ועדים זוממין ומקדיש בע"מ למזבח דחשיבי כמעשה משום דבדיבורו איתעביד מעשה.

ונת' עוד בזה, במשה"ק הקה"י סי' ב', במש"א אביי לקמן ד"ד: דתמורה הוי לאו הניתק לעשה, והק' הקה"י דאי נימא דקפידת התורה באיסור תמורה הוא גם על חלות הקדושה על השני, א"כ מ"ט חשיב משום זה כניתק לעשה, הרי זהו עצם הלאו מה שחל הקדושה על השני, ושם סי' ד' הקשה עוד, דמ"ש מלאו דאלמנה לכה"ג דהגם דילפי' מקרא דחיילי הקידושין, מ"מ לא חשבי' לה מכח זה כניתק לעשה, עיי"ש מש"כ לישב בשם מרן החזו"א. ונת' לישב בזה לפ"ד הרמב"ם דחלות התמורה הויא קנס שקנסתו תורה, ולפ"ז הרי אף אי נימא דהקפידה תורה על חלות הקדושה שבדעתו להחיל, מ"מ עתה מה שחלה הקדושה הוי זה קנס, וע"כ חשיב שפיר לאו הניתק לעשה, וע"כ נמי ל"ד ללאו דאלמנה לכה"ג דחלות הקידושין לא משוי לה ניתק לעשה, דהתם זהו עצם האיסור, ונת' די"ל עוד לפמש"כ החינוך מ' שנ"ב דהממיר שלא נהג קדושה בב' הבהמות ביטל עשה זו, ומבו' מדבריו דהעשה דוהי' הוא ותמורתו יהא קודש, הוי לנהוג בהן קדושה, וע"כ שפיר מהני עשה זה לחשוב מימר ללאו הניתק לעשה, וע"כ נמי ל"ד ללאו דאלמנה לכה"ג דליכא שום עשה בחלות הקידושין, אך עיקר ד' החינוך צע"ג וכמשה"ק הגרי"פ בביאורו לרס"ג, דא"כ מה פריך לקמן ד"ה: דלאביי והי' הוא ותמורתו קודש למה לי, הרי בעינן לזה לעשה המחייבו לנהוג קדושה בב' הבהמות.

עוד נת' בזה, במשה"ק הגר"ש איגר בס' העיקרים עיקר ארבעת המינים, דהיאך תמורה קריבה, ומ"ט לי"ב משום מצוה הבאה בעבירה, עיי"ש מש"כ לחדש בזה, וע' עולת שלמה לקמן כ: מש"כ בזה, ובס' ישועות מלכו הל' תמורה כתב לישב, דעיקר איסור תמורה אינו במה שמקדיש בהמת החולין, אלא במה שרוצה להפקיע הקדושה מבהמת הקודש, וע"כ חלות הקדושה על התמורה ל"ה עבירה ול"ה מצוה הבאה בעבירה. ונת' די"ל עוד בזה למש"כ הרמב"ם דחלות התמורה הוי קנס שקנסתו תורה, והיינו דמצד המעשה דילי' ל"ה לזה לחול, אלא קנסתו תורה שיחול התמורה שעשה, ולפ"ז ניחא דע"כ ל"ח מצהב"ע דחלות הקדושה על התמורה ל"ה עבירה, אלא אדרבה הויא קנס שקנסתו תורה, (וע"כ אף אם איסור תמורה הוא גם במה שמקדיש בהמת החולין, מ"מ אין מעשיו מועילים, ומכח מעשיו לא הי' לזה לחול, אלא ה"ז חל מכח הקנס שקנסתו תורה, וע"כ אי"ז מצהב"ע).

ולפ"ז נ' פשוט דגם אם נבא לדון באשה שהמירה אם חיילא קדושה על התמורה, נמי יש ללמוד דחיילא הקדושה מהא דהשוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה, דאף חלות התמורה הוי עונש וקנס שקנסתו תורה, השוה הכתוב אשה לאיש בזה.

ולפ"ז הרי מתישב היטב עיקר הקו' ע"ד הרמב"ם ממש"א דעונש שאינו שוה בכל הוא דתנן אין הציבור והשותפין עושין תמורה, אשר קשיא דלד' הרמב"ם הרי אף ציבור ושותפין לוקין על התמורה, ואך דלא חיילא התמורה, אך העונש שוה בכל הוא, אך לפמש"נ י"ל דהרמב"ם מפרש דמש"א דעונש שאינו שוה בכל הוא, לא קאי כלל על האזהרה והמלקות דתמורה, דזה ודאי הוי שוה בכל, דאף הציבור והשותפין מוזהרין שלא להמיר ולוקין אם המירו, אלא היינו דהעונש דוהי' הוא ותמורתו יהי' קודש אינו שוה בכל, וע"כ ל"מ למילף מהא דהשוה הכתוב השוה לאיש לכל עונשין שבתורה, דאף במה שקנסתו תורה שחלה הקדושה על התמורה השוה הכתוב אשה לאיש, ובעי' לקרא דואם המר ימיר ללמדנו דאף באשה שהמירה הויא התמורה קודש, ובלא רבויא דואם המר ימיר, הרי שהגם דהאזהרה והמלקות דתמורה היו אף באשה, דזה הרי הוי שוה בכל, מ"מ העונש דהתמורה קדושה ל"ה נוהג באשה, שהרי לדעת הרמב"ם לא תליין זב"ז, וכדחזי' דציבור ושותפין מוזהרין ולוקין על התמורה, ומ"מ לא חיילא קדושה על התמורה, וכמו שעמד בזה הלח"מ הנז', וכבר כתב כן בישוב ד' הרמב"ם הכלי חמדה בחוקותי אות ג', וכן רמז לזה הגרי"פ ל"ת רי"ט.

אמנם לפ"ז צ"ל דהרמב"ם לא גריס כהגיר' שלפנינו, אשה נמי כי עבדא "לא לקיא", שהרי לפי המבו' עיקר שנויא דגמ' הוא דבעי' לרבויא דואם המר ימיר ללמדנו דאף באשה שהמירה חיילא קדושה על התמורה, אך להא דלקיא על התמורה ל"ב לרבויא, דזה יש ללמוד מהא דהשוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה, ובאמת קרא דאם המר ימיר דמרבי' מיני' אשה, הרי לא קאי על אזהרת התמורה, אלא קאי על דינא דחיילא קדושה על התמורה, וזה מתישב היטב עם מש"נ בדעת הרמב"ם דעיקר מה דמרבי' אשה הוא לחלות הקדושה על התמורה, (אך לל"ק דמשני דה"מ לאו שיש בו מעשה וכו', לכאו' בעי' לרבויי אשה אף לחיוב המלקות).

ועי' עוד בדברינו לקמן ד"ה: בסוגיא דאי עביד ל"מ, מש"נ עוד בדעת הרמב"ם דציבור ושותפין מוזהרין על התמורה, ומש"נ שם בכמה דרכים לישב משה"ק האבנ"ז בהא דס"ל להרמב"ם דהציבור והשותפין לוקין הגם דלא חיילא התמורה, דמ"ש מהא דס"ל להרמב"ם בכ"ד דהיכא דלא אהני מעשיו לא לקי, ועיי"ש מש"נ לישב דעת הסוברים דהרמב"ם פסק כאביי דאי עביד מהני, אשר תמוה טובא, דא"כ מ"ט ציבור ושותפין לוקין על התמורה, הרי לא אהנו מעשיהם, ולדעת אביי כל היכא דלא מהני לא לקי.

והנה עיי"ש בכלי חמדה ובפי' הגרי"פ, שפירשו עד"ז גם סוגיא ד"ב: דבעי רמב"ח קטן מהו שימיר וכו' או"ד כיון דלאו בר עונשין הוא בתמורה לא מתפיס וכו', והנה רש"י פירש דהיינו דכיון דלאו בר עונשי הוא וליתי' בכלל לא יחליפנו ולא ימיר ליתי' נמי בכלל והי' הוא ותמורתו יהא קודש, אך עיי"ש בד' הגרי"פ שתמה מכמה טעמים ע"ד רש"י, והכלי חמדה עמד בזה, דלדעת הרמב"ם אאל"פ כפירש"י, ומשום דלדעתו הרי חזינן דל"ד הלאו וחלות התמורה זל"ז, שהרי ציבור ושותפין מוזהרין שלא להמיר ולא חיילא תמורתן, וא"כ ה"נ נימא להיפך דאף דקטן אינו מוזהר מ"מ חיילא תמורתו, דל"ש זל"ז, ואשר ע"כ פירשו בזה לפי דעת הרמב"ם דחלות התמורה הויא קנס שקנסתו תורה, ואשר זמש"א דשמא כיון דלאו בר עונשין הוא, אף אינו בכלל העונש דוהי' הוא ותמורתו יהי' קודש, עיי"ש שהאריכו בזה.

אך יש להעיר ע"ז מל' הרמב"ם פ"א מתמורה ה"ח, ז"ל, קטן שהגיע לעונת נדרים "אע"פ שאינו לוקה" יש בו ספק אם עושה תמורה או אינו עושה, עכ"ל, ומ' בדבריו דמפרש ספיקא דגמ' כפירש"י דהואיל ואינו לוקה ע"כ שמא אף אינו עושה תמורה.