50 המברך צריך שיטעום
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

מוצש"ק תזריע אור לר"ח ניסן תשס"ה

**א'**

א] עירובין ד"מ ליברוך עלי' ולינחי', המברך צריך שיטעום, וליתבי' לינוקא וכו', ופירש"י ליתבי' לינוקא לשתותו לאחר שיברך עליו, דהאי שיטעום דקאמר לאו דווקא קאמר אמברך, דהוא הדין כי שתי אחרינא, דטעמא משום דגנאי הוא לכוס של ברכה שלא יהנה אדם ממנו לאלתר, שתהא ברכת היין דבורא פרי הגפן שלא לצורך, ומכי טעם לי' אחרינא שפיר דמי, וכדתניא נמי בגמרא דפרק ראוהו בית דין לא יפרוס אדם פרוסה לאורחין אא"כ אוכל עמהם, שהרי הן יכולין לעשות, אבל פורס הוא לבניו ולבני ביתו כדי לחנכן במצות, ואף על פי שהוא לא טעם אלא בניו שפיר דמי, ואע"פ שבירך עלי' ברכת המוציא, עכ"ל, ובמה שהביא רש"י מההיא דפורס הוא לבניו ולב"ב, עמש"נ לבאר להלן סקי"ד.

והנה במחזור ויטרי סי' תק"ג הביא תשובת רבינו יצחק בן יהודה, ז"ל, ושליח ציבור מברך על היין בברית מילה ואינו טועמו, ומנהג אבות תורה היא שאין צריך לטועמו ביום תענית ולא למיתבי' לינוקא דאתי למיסרך, אלא לשהיי' עד לאורתא, דאמרי' בעירובין בפרק בכל מערבין היכי ניעביד ליבריך עלי' ולינחי' המברך צריך שיטעום כי טעים לי' אחרינא שפיר דמי, וביוהכ"פ אם אמר זמן על הכוס כבשאר ימים טובים כיון דכי צריך למשתיי' לשם קידוש היום ליכא למימר דלישהיי' עד מוצאי יוהכ"פ, הילכך אין אומר זמן על הכוס ביוהכ"פ דלא איפשר וכו', עכ"ל, והובאה תשו' זו גם בספר הפרדס לרש"י סי' ע', ובסידור ר"ש ב"ר שמשון, ובראבי"ה סי' תתצ"א, ובשבה"ל סי' רע"א, ובמרדכי בשלהי פירקין סי' תצ"ו.

והראבי"ה סימן שפ"ג כתב ע"ז, ז"ל, וראיתי שנחלקו בקטן שנמול ביוהכ"פ וברכו על הכוס כמנהג העולם, ואמרו להניח הכוס עד מוצאי יוהכ"פ לשתותו, ומצאתי בתשובת רבינו יצחק ברבי יהודה שהוא צוה לעשות כן, וע"ז נחלק מורי ר' אפרים בר יצחק, ומכאן הי' אוסר, שאם יש תקנה בדבר להניחו עד מוצאי יוהכ"פ מאי מתמה תלמודא יוהכ"פ היכי עביד, ליעבד כהאי גוונא שיברך ויניח הכוס עד הלילה, עכ"ל, ועי' גם בס' המנהיג הל' צום כיפור שתמה כן.

ואמנם הנה בד' הריבר"י עצמו מבו' הישוב לזה, שכתב דביוהכ"פ אם אמר זמן על הכוס כבשאר ימים טובים כיון דכי צריך למשתיי' לשם קידוש היום ליכא למימר דלישהיי' עד מוצאי יוהכ"פ, עכ"ל, וצ"ב הנידון בזה אי מהני לשתות בלילה בעלמא, וגם מה שחילק הריבר"י בין שתיית כוס של מילה לבין שתיית כוס שבירכו עליו זמן.

ב] והנה בעיקר ד' הריבר"י דלקיום דינא דהמברך צריך שיטעום מהני להשהות הכוס ללילה ולשתות ממנו, תמה בזה הרי"צ גאות בתשובתו שהובאה באשכול מהד' אלבק הל' מילה ובכל בו סי' קמ"ה ובאבודרהם הל' ברכות, ז"ל, אם נזדמנה מילה ביוהכ"פ וכו', וחזינן לגאון שאמר מברך על היין ומניחו עד לערב ושותהו, וכן הביא בשו"ת הרשב"א ח"ז סי' תקל"ו בשם הגאונים, וכ"ה באוצה"ג בסוגיין בשם ר"ה גאון, ואנן לא סבירא לן הכי, דכיון דקיי"ל המברך צריך שיטעום לא אפשר, היכי נעבוד נברך עלי' ולא נטעום המברך צריך שיטעום, ליטעמי' לינוקא חיישינן דלמא אתי למסרך, לינחי' עד לאורתא הא קיימא לן צריך למטעמי' מקמי דלשתעי ואי אשתעי מקמי דלטעום צריך למהדר ולברוכי, ואי לא הדר מברך אשתכח דקא שתי לי' בלא ברכה, ואי הדר מברך הוי קמייתא ברכה שאינה צריכה וקא עבר משום לא תשא, הלכך לא אפשר ומהלינן לי' בלא כוס, עכ"ל, וכן תמה בזה בעה"ע בהל' מילה, ז"ל, ומנהגנו הוא להניחו עד מוצאי יוה"כ ואמו של תינוק שותה אותו וכו', מאי אית לך למימר דלמא משתפך אין מבטלין מנהג, ול"נ לן אטו במקום איסורא כי נהגו מנהג מי שבקינן להו, והכא הא איכא איסורא כיון דמשתעי ביני ביני מקמי דלטעום בעי לברוכי ברכה אחריתא דהא קמייתא ברכה שא"צ והא עובר משום לא תשא, עכ"ל, וע' גם בפי' ר"י בן חכמון בסוגיין שכתב דודאי ל"מ להשאיר הכוס ללילה.

והנה לכאו' הי' מקום לדון, לפמש"כ רש"י דכל הא דהמברך צריך שיטעום הוא משום דגנאי הוא לכוס של ברכה וכו', אשר בפשוטו מבו' מזה דאף אם אינו טועם אי"ז ברכה לבטלה, ולי"ב אלא גנאי בעלמא, ולפ"ז ניחא משה"ק הריצ"ג ובעה"ע דמה מהני שישתה בלילה הרי צריך לחזור ולברך והויא קמייתא ברכה שאינה צריכה וקעבר משום לא תשא, שהרי לפ"ד רש"י אף אם לא שתה כלל אי"ז ברכה לבטלה, ולי"ב אלא גנאי בעלמא, וי"ל דלזה מהני גם מה ששותהו בלילה שכבר אי"ז גנאי לכוס של ברכה.

אמנם באמת אף דנתישב בזה הא דלי"ב משום ברכה לבטלה, מ"מ אכתי לא נתישב דמה מהני מה שטועם בלילה, שלכאו' אי"ז מוציא מידי הגנאי לכוס של ברכה, שהרי הגנאי הוא כמו שפירש"י שתהא ברכת היין שלא לצורך, ומה מהני הא דטועם בלילה, הרי אכתי הויא ברכת היין שלא לצורך, שהרי צריך לחזור ולברך, וכ"ה באמת להדיא בל' רש"י דהגנאי הוא שלא יהנה אדם ממנו "לאלתר", והרי דכל שאינו נהנה ממנו לאלתר ל"מ מה שיהנה ממנו לאח"ז, והיינו משום דאכתי הויא ברכת היין שלא לצורך, והדר צ"ב דעת הריבר"י ודעימי' דמתקיים דינא דהמברך צריך שיטעום ע"י שמניחו עד הלילה ושותהו.

ג] ונ' ברור בדעת הריבר"י ודעימי', דס"ל דהא דהמברך צריך שיטעום, אי"ז כדי שלא תהא ברכת הגפן ברכה לבטלה, וכמבו' בד' רש"י בסוגיין שאף אם אינו טועם אי"ז ברכה לבטלה, וגם אי"ז משום גנאי וכפירש"י בסוגיין, אלא הוי זה מדיני כוס של ברכה, דלקיום דין ברכה על הכוס בעי' שיטעום מן הכוס, **[**וכאשר כן מבו' בפירש"י ר"ה דכ"ט:, ז"ל וברכת היין מיבעיא לן, שאין באות אלא לפי שהמברך צריך שיטעום, ואי אפשר ליהנות בלא ברכה וכו', כיון דחובה היא וכו', וכן קידוש היום חובה עליו, וא"א שלא בהנאה והנאה אי אפשר בלא ברכה, נמצאת המצוה תלוי' בברכת הנאה ומפיק, עכ"ל, ומבו' להדיא דהא דהמברך צריך שיטעום אי"ז כלל משום ברכת היין, אלא הוי זה דין בפנ"ע דבעי' שיטעום מן הכוס, ואדרבה ס"ל דכל הא דבעי' לברך ברכת היין הוא בתולדה מזה שצריך לטעום, וכ"ה בחי' רבינו דוד פסחים דק"ז., ז"ל, שאין חובת הכוס ליטלו בידו בלבד אלא שיהנה ממנו, עכ"ל, וכ"ה ל' הר"ן שם, דקי"ל המברך צריך שיטעום וכו' דהיינו לומר דמה שמברכין על הכוס בקידוש וברהמ"ז לא סגי בי' שיטול הכוס בידו בלבד אלא צריך שיטעום ממנו, עכ"ל וע' בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ ס"ב שהוסיף לבאר בזה, ז"ל, עיקר מה שהטעינו כוס הוא לשתות ממנו אחר אמירת אותו דבר שתהא אותה אמירה כעין שירה הנאמרת על היין שמנסכין ע"ג המזבח שהיא שתיית המזבח, אך כאן תהא נאמרת שירה על שתיית היין, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) וכ"ה מבו' בד' עוד מן הראשונים, וכמו שיתבאר בזה בעזה"י להלן סק"י,**]** וס"ל דאי"ז מעכב לשתות מיד מן הכוס, ואף אם מניחו ללילה ושותהו שפיר מתקיים בזה דינא דצריך שיטעום, וע' להלן סוסק"ה מש"נ עד"ז בביאור המנהג שהיו נותנין ליולדת לשתות, וז"ב בדעתו.

ויתכן די"ל עוד, דלעולם מודה הריבר"י דאם אין שותה מן הכוס הויא ברכת היין ברכה לבטלה, והא דס"ל דמהני להניח הכוס למוצאי יוהכ"פ ולשתותו, אשר אי"ז מוציא מידי ברכה לבטלה, י"ל דבאמת אינו מברך ברכת בפה"ג על הכוס ביוהכ"פ עצמו, שהרי בפירש"י בר"ה הנז' מבו' דהא דבעי' לברך ברכת בפה"ג הוא רק משום דצריך לטעום ואסור ליהנות בלא ברכה, ועמש"נ בענין זה להלן סק"ח, ואשר ע"כ בכה"ג שאינו טועם עתה מן הכוס, א"צ כלל לברך ברכת בפה"ג,[[2]](#footnote-3) אך סתימת ד' ריבר"י נ' דלא שאני משאר ימים ומברך עליו בפה"ג, אף אי"ז מוכרח, דאם כל ברכת בפה"ג הוא רק משום דצריך לטעום, ממילא פשיטא דכל שאינו טועם השתא א"צ לברך בפה"ג, ולא הוצרך הריבר"י לפרושה.

ולפ"ז מתבאר היטב מש"כ הריבר"י דבברכת זמן דיוהכ"פ, כיון דכי צריך למשתיי' לשם קידוש היום, ליכא למימר דלישהיי' עד מוצאי יוהכ"פ, ולפמש"נ נ' דאזיל לטעמי', דס"ל דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא מדיני הכוס של ברכה, דלקיום דין ברכה על הכוס בעי' שיטעם מן הכוס, וע"כ היכא שהברכה הויא ברכת היום, בעי' שתהא הטעימה ביום זה, ול"מ מידי לטעום במוצאי יוהכ"פ, ומשא"כ בברכת מילה שאין הברכה שייכת במסוים ליום זה, שהגם דמילה הויא ביום השמיני, מ"מ הרי ודאי דאפשר למול היום ולברך בלילה, ע"כ שפיר מתקיים דין הטעימה מכוס של ברכה במוצאי יוהכ"פ, וז"ב.

ונמצא לפ"ז דבר חידוש לדינא, דמי שלא קידש בשבת עד סמוך לחשיכה, ובא לקדש סמוך לחשיכה, בעי' שאף ישתה הכוס מבעו"י, ואם אינו שותהו עד שחשיכה ל"מ, אך בגונא דלי"ב משום איסור טעימה קודם הבדלה, כיון דבעי' שתהא שתיית הכוס בזמן הראוי לברכה שעל הכוס.

ולפ"ד הריבר"י יש לישב מה דקשיא בסוגיין במש"א דל"מ ליתן לתינוק דילמא אתי למיסרך, וילה"ע שהרי אמרו לעיל מינה דכיון דאמר זמן קבלי' עלי' ואסר לי', והיינו דמצי לברך ברכת הזמן קודם קידש היום, ואך דמ"מ ל"מ איהו למישתי כיון דקבלי' עלי' ואיתסר לי', וצ"ע דא"כ אכתי מצי לברך ברכת הזמן קודם שקידש היום, והגם דאיהו קבלי' עלי' ואיתסר לי', מ"מ מצי ליתן לקטן לשתותו, כיון שעדין לא קידש היום, ואולי גם בכה"ג שייך דילמא אתי למיסרך, שיבא לשתות מכוס של זמן לכשיגדיל, וצ"ע בזה, אך לפ"ד הריבר"י י"ל, שהרי מש"א דכיון דאמר זמן קבלי' עלי' ואיתסר לי', לכאו' היינו דל"ש לברך זמן קודם שקידש היום רק אם עי"ז מקבל יוהכ"פ עליו, והיינו משום דברכת הזמן דרגלים הויא ברכה על היום, ול"ש לברך קודם היום, וע"כ ל"מ לברך רק אם מקבל ליוהכ"פ ע"י הברכה, ומעתה י"ל, דכ"ה שכתב הריבר"י דל"מ לשתות הכוס במוצאי יוהכ"פ כיון דצריך לשתותו לשם קידוש היום, ה"נ ל"מ לשתותו בערב יוהכ"פ, ואשר ע"כ ל"מ ליתנו לקטן לשתותו קודם שקידש היום, דלא יתקיים בזה דינא דהמברך צריך שיטעום, וע' לקמן סקי"א מש"נ לדון לישב עוד בזה.

**ב'**

ד] והנה הראב"ן בפירקין כתב, ז"ל, וא"ת כד מקלע לן מילה בט' באב או ביוהכ"פ היכי מברכינן על כסא, הא לא מצי המברך לשתות, וגם להשקות לתינוק אינו רשאי דילמא אתי למסרך, ונ"ל דמשום הכי הרגילו הראשונים לתת מהיין שבכוס בפי התינוק הנימול בכל ימות השנה, משום ימי התענית האלה, ובתינוק כי האי ליכא למימר אתי למסרך, וגם משום רפואה נותנים יין בפי התינוק וכו', עכ"ל, וכ"כ ראבי"ה סי' שפ"ג וסי' תתצ"א,[[3]](#footnote-4) וכן פסק הרמ"א באו"ח סי' תרכ"א וביו"ד סי' רס"ה.

אך הר"ן בשו"ת סי' נ"ב כתב דל"מ מידי מה שנותנין לתינוק הנימול, ז"ל, שהדבר ברור דכי אמרינן בפרק בכל מערבין ליתבי' לינוקא דוקא בשהגיע לחינוך ובלשון הזה כתב הרשב"א ז"ל שם דדוקא בשהגיע לחינוך הא קודם שהגיע לחינוך אסור דאין אדם מברך לבטלה וכיון שהוא מברך ואין שותה ממנו אלא תינוק שלא הגיע לחינוך כמו שלא שתה אדם ממנו דמי, ע"כ, וגם בחי' הריטב"א בסוגיין כתב דל"מ ליתן לקטן שלא הגיע לחינוך ברכות, וכ"נ גם בשו"ת הרמב"ם סי' רי"ב, וכ"כ גם בשו"ת מהר"ם חלאוה, שנד' בסו"ס שיטת הקדמונים לב"ק, ובשו"ת סי' קמ"א, וכ"כ הב"י ביו"ד סי' רס"ה, ז"ל, ולי נראה שטעימת הנימול אינו מוציאתו מידי ברכה לבטלה כיון דלאו בר חיובא הוא כלל ואפילו מדרבנן, עכ"ל.

ובשבלי הלקט הל' מילה הביא ד' אחיו רבי בנימין דפליג ע"ז מטעם אחר, ז"ל, ואי משום טעימת התינוק הנימול אינו כלום שאין בה שיעור טעימה, עכ"ל, והיינו משום דקי"ל בפסחים דק"ז. דלא סגי בטעימה כ"ש, אלא בעי' שישתה מלא לוגמיו, והתינוק הנימול אינו שותה מלא לוגמיו, וכן עמד על קו' זו הט"ז ביו"ד סי' רס"ה סק"י, עיי"ש מש"כ בזה והבאנו דבריו להלן סוסק"ו.

אך עי' בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ ס"ד שכתב דסגי בשמטעים לתינוק מלא לוגמיו של תינוק, ששיעור מלא לוגמיו הוא בכל אדם לפי"מ שהוא, וכתב בצידו דלפ"ז מיושב קו' הט"ז, אך אכתי צ"ע, שלא נזכר בד' הראשונים שהיו מטעימין לתינוק כמלא לוגמיו של התינוק.

ה] והנה טעמא דהראב"ן דמתקיים דינא דהמברך צריך שיטעום במה שנותן לתינוק, הגם שלא הגיע לחינוך, ואי"ז ברכה לבטלה, ודלא כמש"כ הרמב"ם והרשב"א וש"ר, הוא מבו' בד' הראב"ן גופי', הביאו המג"א באו"ח סי' תרכ"א, ז"ל שם, וא"ת מה היא חשובה טעימה זו להתיר לברך על הכוס, איברא חשובה היא, דהא טעימת הכוס אינה אלא משום גנאי של הכוס, שלא יאמרו שלא לצורך היא ברכה זו, וכי חזו דמטעימין התינוק ליכא גנאי, עכ"ל, והיינו שדעתו היא כפי המבו' בפשוטו בפירש"י בסוגיין דאף בלא שיטעום אי"ז ברכה לבטלה, ול"ב שיטעום אלא משום גנאי, ולזה מהני אף טעימת הקטן, וע' בית מאיר יו"ד סי' רס"ה שהאריך בזה.[[4]](#footnote-5)

ועד"ז צ"ל גם בטעם המנהג שהביאו הראשונים שהיו מברכין ברכת המילה על הכוס והיו נותנין ליולדת לשתות, והיו סומכין ע"ז לקיים דין המברך צריך שיטעום, ובשו"ת הר"ן סי' נ"ב, כתב השואל, ז"ל, וכי תימא הרי מביאין כוס שברכו בו בבית הכנסת ליולדת, וא"כ לא הויא ברכה לבטלה ואין עבירה ביד המברך, אדרבא הוסיף על חטאתו פשע שגרם ליולדת מעילה שנהנית בלא ברכה וכו', ולא שמעה הברכה שתהא מועילה כלום בשתייתה, וא"כ למה תועיל שתייתה בלא ברכה למברך, והר"ן הסכים לזה, ז"ל, וכן מה שמביאין כוס שברכו בו בבית הכנסת ליולדת, הדבר ברור שאין הברכה מועילה ליולדת כלל, עכ"ל, וכ"כ הב"י ביו"ד סי' רס"ה, ז"ל, וטעימת האם אם שמעה הברכה ולא הפסיקה בין ברכה לטעימה אפשר דנפקא בברכת המברך אף על גב דברכת הנהנין היא כיון דנתקנה ברכת אשר קדש על הכוס הוה לי' ככסא דקידושא ואבדלתא דמוציא אחרים מברכת היין גם כן אבל אם לא שמעה הברכה או הפסיקה בין ברכה לטעימה ודאי דאין טעימתה מוציאתו מידי ברכה לבטלה, עכ"ל.

אמנם כ"ז הוא לדעתם דאם בירך ולא טעם הוי ברכת בפה"ג שבירך ברכה לבטלה, אך לדעת רש"י וראב"ן דאף אם לא טעם אין ברכתו לבטלה, וגנאי הוא דאיכא, הרי די"ל דכל ששותה היולדת ממנו לבסוף כבר ליכא גנאי, ואף שודאי אין יוצאת היולדת בברכתו ועלי' לחזור ולברך, מ"מ מהני שתייתה דכבר ליכא גנאי.

אמנם באמת אי"ז מסתבר, דאם חוזרת ומברכת לכאו' אי"ז מוציא מידי גנאי, שאכתי ניכר שברכת היין הראשונה היתה שלא לצורך, וע"כ נ' טפי כמש"נ לעיל סק"ג בדעת הריבר"י, דס"ל דאף בלא שיטעום אין ברכתו לבטלה, ואף א"צ לטעום משום גנאי, וכל מה דהמברך צריך שיטעום הוא מדיני הכוס של ברכה שיהנו ממנו, וע"כ ס"ל דמהני לזה מה שטועם בלילה אף שצריך לחזור ולברך, ולפ"ז ניחא דה"נ מהני טעימת היולדת אף שצריכה לחזור ולברך.

ו] ונ' דלפ"ז מתישב גם קו' השבלי הלקט דמה מהני מה שנותנין לתינוק הרי ליכא שיעור טעימה, והיינו משום דבעי' שישתה מלא לוגמיו, אך לפי המבו' בד' הראב"ן דכל עיקר דינא דהמברך צריך שיטעום הוא רק כדי שלא יהא גנאי שלא יאמרו שלא לצורך היא ברכה זו, הרי לכאו' נ' פשוט דאין טעם להצריך שישתה מלא לוגמיו, דאף בששותה מעט ליכא גנאי שכבר אין הברכה שלא לצורך.

והנה אמנם בפסחים דק"ז. אמרו דמטעמת יין כל שהוא, רבי יוסי בר יהודה אומר מלא לוגמא, אמר רב הונא אמר רב וכן תני רב גידל דמן נרש המקדש וטעם מלא לוגמא יצא ואם לאו לא יצא, ונ' דלדעת הראב"ן ודעימי' צ"ל, דכל הך דינא דבעי' שיטעם מלא לוגמיו הוא דין מסוים בקידוש, אך בשאר כוס של ברכה ל"ב שיטעם מלא לוגמיו, והיינו משום דבשאר כוס של ברכה כל דין הטעימה הוא כ"ה שלא יהא גנאי לכוס של ברכה שברכת היין שלא לצורך, ולזה סגי בטעימה מועטת ול"ב שיטעם מלא לוגמיו, ומשא"כ בקידוש י"ל דאיכא דין טעימה מסוים, מדינא דזכרהו על היין, דלקיום דין זכירה על היין בעי' שישתה מן הכוס, ולזה לא סגי בטעימה מועטת אלא בעי' שישתה מלא לוגמיו.

ומצינו הדברים מפורשים כן בטעמם בד' בעה"ע הל' מילה, ז"ל, והא דאמרינן המקדש אם טעם מלא לוגמיו יצא וכו', אבל בשאר ברכות לא בעינן מלא לוגמיו דקידוש שאני דכתיב בי' זכור זכרהו על היין וכו', עכ"ל, וכן הביא הב"י ביו"ד סי' רס"ה בשם הרשב"א, ואינו בשו"ת הרשב"א שלפנינו, ז"ל, כתב הרשב"א ששאלת כמה שיעור טעימה גבי מקדש בעינן מלא לוגמיו, הכא גבי שאר ברכות לא בעינן מלא לוגמיו, עכ"ל, וכ"ה בתשובת ר"י ב"ר יהודה שהביא המחזור ויטרי סימן תק"ג, ז"ל, גבי מקדש בעינא מלא לוגמיו, הכא גבי שאר ברכות לא בעינא מלא לוגמיו, ואפילו הכי ביומא דתעניתא אסיר למיטעם, אך בש"ר שהעתיקו תשובת ריבר"י (צוינו לעיל סק"א), ליתא לתיבות אלו, אך מתוך הענין מוכח דגרסי' לה, עיי"ש, וכ"נ גם בהל' ברכות להריטב"א פ"ח הט"ז דבכוס של ברכהמ"ז ל"ב שיטעם מלא לוגמיו, עיי"ש.[[5]](#footnote-6)

אך בשו"ת הרא"ש כלל כ"ה סי' א' נחלק ע"ז, ז"ל, ומה שכתבת בההיא דערבי פסחים המקדש וטעם מלא לוגמיו יצא ואם לאו לא יצא, וראית לחלק בין קידוש להבדלה, לא ידעתי טעם לחלק, אלא כל דבר שצריך כוס צריך טעימת מלא לוגמיו או המברך או אחר. דמאיזה טעם נחלק מקידוש לשאר דברים הטעונין כוס, הלא קידוש על היין אינו מן התורה וכו', עכ"ל, וכ"ה גם בחי' רבינו דוד ומהר"ם חלאוה והר"ן בפסחים שם, דבכל כוס של ברכה בעי' שישתה מלא לוגמיו, וכן פסקו הטושו"ע או"ח סי' ק"צ ס"ג דכל דבר שצריך כוס צריך לשתות ממנו מלא לוגמיו. [[6]](#footnote-7)

ומצינו בסידור רש"י סי' תקכ"ד וסי' תקל"ד דמבו' דגם בהבדלה בעי' לשתות מלא לוגמיו, אך י"ל דאף אם בכל כוס של ברכה ל"ב לשתות מלא לוגמיו, מ"מ הבדלה דמי לקידוש בזה, וזה למש"כ הלבוש סי' רצ"ו דאמרו חכמים דהך זכירה היא בין בכניסה ובין ביציאה ובעי' כוס של יין כמו בקידוש, עיי"ש, וכן נ' במ"ב שם סק"א, וכן נ' לדעת הרמב"ם פכ"ט משבת ה"א דדין הבדלה נלמד מקרא דזכור את יום השבת, ובפשוטו דעתו דהבדלה היא דאורייתא, וכ"נ בדבריו שם ה"ו דדמי דין הבדלה על היין לדין קידוש על היין, עיי"ש, אמנם בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ הבאנו דבריו להלן סק"י פשיטא לי' דהבדלה דמי בזה לשאר כוס של ברכה, ולדעות אלו ל"ב בהבדלה שיטעם מלא לוגמיו, וכ"ה גם בדבריו בסי' רע"א דהא דס"ל להגאונים דבעי' שישתה המקדש בעצמו, והוא משום דין זכרהו על היין, כמש"כ הגר"ז בסי' ק"צ, הוא רק בקידוש ולא בהבדלה, עיי"ש, וחזינן גם דחלוקין הן, דבקידוש בעי' לכתחילה שיטעמו כולן מן הכוס, כמש"כ השו"ע סי' רע"א סי"ד, ואילו בהבדלה כתב המג"א סי' רצ"ו סק"ד דאין משקה ממנו בני הבית.

והנה אמנם הט"ז ביו"ד סי' רס"ה סק"י כתב, ז"ל, לתינוק הנימול, משמע דא"צ כאן כדי שיעור כוס של ברכה, וכ"כ ב"י בסי' זה לעיל בשם הרשב"א וכו', וקשה דהא איתא באו"ח סי' ק"צ דכל דבר שצריך כוס צריך לשתות מלא לוגמיו, וי"ל דהיינו רק מה שצריך כוס מדברי הגמ', משא"כ כאן שאינו אלא מצד שאין אומרים שירה אלא על היין כמש"כ ב"י בשם המרדכי, ועל כיו"ב אמר הרשב"א, עכ"ל, אך בד' בעה"ע שהבאנו מפורש דרק בקידוש הוא דבעי' שישתה מלא לוגמיו מדינא דזכרהו על היין ולא בשאר כוס של ברכה, וע"כ מסתבר לפרש כן גם ד' הרשב"א וכמשמעות לשונו.

גם עיקר ד' הט"ז צ"ב, שהרי אף היכא שצריך כוס מדברי הגמ', נמי הוא משום דאין אומרין שירה אלא על היין, וכמבו' כן להדיא בשאילתות ש' נ"ד וש' ס"ה, ובבה"ג הל' קידוש, וברי"צ גיאת הל' קידוש, ובספר העיתים סי' ק"ג, ובסידור רש"י סי' תפ"ה, ובמחזו"ו סי' ק"ז, ובבעה"ע הל' מצה ומרור, ובשו"ת הרשב"א ח"ד סי' רצ"ה, ובתורי"ד פסחים דק"ו:, והוא גם בס' המכריע סי' ע"א, וברוקח סדר קידוש ליל שבת, וכ"נ בל' רשב"ם פסחים דק"ז:, ובל' תוס' שם דק"ו: והרא"ש שם סי' י"ז, והר"ן בפירושו על הרי"ף שם, ואולי מכוון הט"ז הוא דאף דכל כוס של ברכה הוא משום דאין אומרין שירה אלא על היין, מ"מ במילה שאי"ז מדינא ע"כ קייל דל"ב שיטעם מלא לוגמיו, אך אי"ז מתישב, דכיון דהוי חד דינא עם כל כוס של ברכה, מהיכ"ת נחלק ביניהם, גם צ"ע שבד' המרדכי שרמז הב"י מבו' דס"ל דמה"ט דאין אומרין שירה אלא על היין, ע"כ כל שא"א לברך ברכת אשר קידש על הכוס אין מברכין כלל, עיי"ש, והוא מראבי"ה סי' תתצ"א, והרי להדיא דמדינא בעי' לברך על הכוס, וה"ז מעכב, ועיי"ש בראבי"ה שהביא דעת רבינו תם דפליג ע"ז, וס"ל דאם א"א לברך על הכוס מברכין בלא כוס, ועמש"נ בפלוגתייהו להלן סקי"ג.

ז] ונ' עוד לפ"ז, דהנה בפסחים דק"ז. אמרי' דהמקדש ולא טעם מלא לוגמיו לא יצא, ומבו' שהטעימה מעכבת וכל שלא טעם לא יצא יד"ח, וכ"ה במג"א סו"ס רע"א ובביאור הלכה שם סי"ג, וצ"ב לדעת רש"י דהא דהמברך צריך שיטעום הוא רק משום דגנאי הוא שתהא ברכת היין שלא לצורך, א"כ מ"ט אם לא טעם לא יצא יד"ח, וע' בבית מאיר יו"ד סי' רס"ה שכתב באמת עפי"ד רש"י דאף בשלא טעם יצא, ועיי"ש שדחה מה שהוכיח המג"א מסוגיין דהטעימה מעכבת, דאל"כ מ"ט אין מברכין זמן על הכוס בלא טעימה, וכתב הבית מאיר לדחות, ,דכיון דא"א בינוקא מהיכ"ת יתקנו זמן על הכוס באופן שיהא גנאי לכוס, אך אי"ז במשמע הלשון דאמרי' דאם לאו לא יצא, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרבה מן הראשונים שאם לא טעם מן הקידוש לא יצא יד"ח, עד שדנו בדין נשפך הכוס, ובדין מי שסח קודם ששתה, אם צריך לחזור ולקדש.

אך לפי המבו' נ"פ בזה, שהרי נת' שלדעת רש"י דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא רק כ"ה שלא יהא גנאי וכו', הרי דלזה פשיטא דל"ב שישתה מלא לוגמיו, ובע"כ לפ"ז דמש"א במקדש דבעי לשתות מלא לוגמיו, הוא משום דבקידוש איכא דין בפנ"ע דשתי', מדינא דזכרהו על היין, שנכלל בזה שישתה מן היין, ולקיום דין זה בעי' שישתה מלא לוגמיו, ולפ"ז הרי א"ש בפשוטו, דלעולם בכל כוס של ברכה אף אם לא שתה ממנו אי"ז מעכב בקיום דין כוס של ברכה, כיון דהא דצריך שיטעום אי"ז אלא משום גנאי בעלמא, ושאני קידוש דמדין זכרהו על היין בעי' שיטעום ממנו, וע"כ כל שלא טעם ממנו לא יצא יד"ח.[[7]](#footnote-8)

ועד"ז נ' גם למש"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא כ"ה שלא תהא ברכתו לבטלה, ולכאו' לפ"ז אין טעם להצריך שיטעום מלא לוגמיו, ולכאו' בע"כ לפ"ז דמש"א דהמקדש ולא טעם מלא לוגמיו לא יצא הוי דין מסוים בקידוש, מדינא דזכרהו על היין, וזה מתאים עם ד' הרשב"א שהביא הב"י ביו"ד סי' רס"ה דבשאר כוס של ברכה ל"ב שישתה מלא לוגמיו, אך לא נמצא כן בתשובות הרשב"א שלפנינו.

ולפ"ז י"ל ג"כ שבשאר כוס של ברכה אף אם לא טעם ממנו אי"ז מעכב, דהגם דהויא ברכתו לבטלה, מ"מ אי"ז מעכב בקיום דין כוס של ברכה שיברכו עליו ברכת בפה"ג, וכאשר כן מצינו בד' הרי"צ גאות הל' קידוש שאם הפסיק בדיבור קודם ששתה, חוזר ומברך בפה"ג ושותה וא"צ לחזור ולקדש, וכ"ה בתשובות הגאונים שערי תשובה סי' כ"ב, ובארחות חיים דין קידוש סי' ו', ובב"י או"ח סי' רע"א, ובשו"ע שם סט"ו, והרי דהגם דברכת בפה"ג שבירך היתה לבטלה, אי"ז מעכב בקיום דין כוס של ברכה, אך י"ל דאף אם ה"ז מעכב בכוס של ברכה שיברכו עליו בפה"ג, מ"מ התם שחוזר ומברך עליו בפה"ג שפיר דמי, ואף שברכת היין קודמת לברכת היום, אי"ז מעכב, וע' בביאור הגר"א בסי' רע"א שם שרמז לזה.

אמנם יל"ד בזה, דכיון דחזינן מד' הראשונים דמעיקר דין כוס של ברכה בעי' שיברכו עליו בפה"ג, שהרי כתבו דא"א ליתן לטעום לקטן שלא הגיע לחינוך כיון דהויא ברכת בפה"ג לבטלה, ומה"ט דעתם דאין מברכין על הכוס במילה ביוהכ"פ, ול"מ מה שנותנין לקטן הנימול, דאכתי הויא ברכת בפה"ג לבטלה, ולא אמרי' דאדרבה בכה"ג לא יברכו על היין, וכמש"כ כן בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ דשפיר מהני ליתן לקטן שלא הגיע לחינוך, ואך דכה"ג א"א לברך על היין, ובע"כ דס"ל דמעיקר דין כוס של ברכה בעי' שיברכו עליו בפה"ג, ואך דמ"מ ס"ל דאם לא טעמו ממנו הויא ברכה לבטלה, דדינא דכוס של ברכה הוא שיברכו עליו ברכת הנהנין, וכל שלא נהנו ממנו הוי זה ברכה לבטלה, וכ"ה בתורי"ד בסוגיין, ז"ל, המברך צריך שיטעום, פי' ואין לומר אל יברך בפה"ג ואל יטעום דא"כ כוס מה מהני, עכ"ל, ומבו' שדעתו כדעת כל הנך ראשונים דכל דינא דהמברך צריך שיטעום הוא משום ברכת בפה"ג, והא דלא אמרי' שלא יברך ולא יטעום הוא משום דא"כ כוס מה מהני, דרק ע"י שמברכין בפה"ג על הכוס הוא שמתקיים דין כוס של ברכה, ולפ"ז י"ל דכל שלא טעם לבסוף והויא ברכת בפה"ג לבטלה, י"ל שלא נתקיים עיקר דין כוס של ברכה, וצ"ע בזה.

**ג'**

ח] ובעיקר המבו' מד' הראשונים דמעיקר דין כוס של ברכה בעי' שיברכו עליו בפה"ג, צ"ע בזה, שהרי אמרו בירושלמי שאם התחיל לסעוד בער"ש מבעו"י א"צ בקידוש לברך בפה"ג, והביאוהו התוס' בפסחים דק"ג: ד"ה רב אשי, ולמדו מינה דכל דבר מצוה הטעון כוס א"צ לברך בפה"ג היכא דל"ה הפסק, ועיי"ש שהוכיחו כן מסוגיית הגמ' התם, ולכאו' אי"ז מתישב עם ד' הנך ראשונים שמבו' מדבריהם שאין מתקיים דין כוס של ברכה בלא שמברך עליו בפה"ג.[[8]](#footnote-9)

וע' כן בביאור הגר"א סי' רע"א סט"ו, במש"כ השו"ע שם דקידש וקודם שיטעום הפסיק בדיבור חוזר ומברך וא"צ לחזור ולקדש, כתב הגר"א, ז"ל, דבפה"ג אינו מעכב הקידוש כנ"ל ס"ד וכו', עכ"ל, וכונתו להך דינא דהירושלמי שהביא השו"ע שם ס"ד, שאם היו שותים יין תחילה אינו אומר אלא קידוש בלבד בלא ברכת היין, דמינה נלמד דאין בפה"ג מעיקר הקידוש, וע"כ אף בשהפסיק בדיבור והוי הבפה"ג לבטלה, מ"מ יצא יד"ח קידוש.

והנה אמנם לדעת רש"י דאף בלא שיטעום אי"ז ברכה לבטלה, אשר מבו' מזה דאף בלא שיהנה צריך לברך בפה"ג מדין כוס של ברכה וע"כ אי"ז לבטלה, י"ל דל"ק מהא דבהתחיל לסעוד בע"ש א"צ לברך על היין, ע' הגה' ראמ"ה בסוגיין שעמד מזה ע"ד רש"י, שהרי טעמא דרש"י דאי"ז ברכה לבטלה פירש הבית מאיר דהוא משום דכ"ה שמברכין על הנאת שתי' ה"נ מברכין על זה שיוצא בכוס זה ידי כוס של ברכה, ולפ"ז י"ל דכל שהוא באמצע סעודתו וכבר בירך על היין, הרי דכ"ה שא"צ לברך כשבא לשתות מיין זה, ה"נ א"צ לברך כשבא לברך על כוס זה, אך לדעת הנך ראשונים דבלא שיטעום הוי זה ברכה לבטלה, אשר לפ"ז בע"כ דהא דצריך כלל לברך, הוי זה לקיום דין כוס של ברכה, דבעי' שיברך עליו ברכת הנהנין, וע"ד שביאר בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ לדעת רש"י, א"כ מה יהני שבירך על היין תחילה, הרי לא בירך על כוס של ברכה בפה"ג ולא מהני.

ובפירש"י ורשב"ם פסחים דק"ג: ד"ה ואמר רב יקנ"ה, מבו' דאם היתה ההבדלה הפסק, הי' צריך לברך ברכת היין תרי זימני חדא אקידוש וחדא אהבדלה, והתוס' שם תמהו ע"ז דאיך יברכו פעמים בפה"ג על כוס א' וזה לא מצינו, ולכאו' צ"ל דרש"י אזיל לטעמי' בסוגיין דס"ל דהא דמברכין על כוס של ברכה בפה"ג אי"ז משום שצריך לשתותו, וע"כ שפיר שייך לברך ב' פעמים, ואף דהמברך צריך שיטעום משום גנאי, י"ל דלזה מהני שטועמו לבסוף ועי"ז כבר ליכא גנאי אף בברכת היין הראשונה, אך קשיא מ"ש מהמקדש באמצע סעודתו שא"צ לברך בפה"ג, אך לפי הנ"ל ניחא, דהמקדש באמצע סעודתו ברכת היין שבירך תחילה פוטרת אף את חיוב ברכת היין שעל כוס של ברכה, אך משא"כ בההיא דרש"י הרי אם היתה ההבדלה הפסק ל"ה מצי ליפטר בברכת היין שבירך תחילה, וע"כ שפיר צריך לחזור ולברך, וצ"ע עוד בזה.

ושו"ר בשו"ע הגר"ז בסי' רע"ב בקו"א, ז"ל, ואין לומר וכו' לפי שכל דבר הטעון כוס היינו שטעון לברך עליו בפה"ג, כדמשמע בשו"ת חכ"צ סי' קס"ח, דז"א דאין כוס של ברכה תלוי כלל בברכת בפה"ג, שהרי המקדש באמצע סעודתו אינו מברך בפה"ג וכו', "ושאני זמן שאין שם טעימה כלל, ואם לא יברך על היין אין כאן היכר כלל שמברך על היין", עכ"ל, אך לא נתישב בדבריו רק מ"ט לא אמרי' דלא לברך ולא לטעום, דע"ז שפיר י"ל דכיון שאינו טועם הרי שאם אף לא יברך אין כאן היכא כלל שמברך על היין, וכמש"כ כן הרי"ד, וע"כ ל"ד למקדש באמצע סעודתו ששותה מן היין, דל"ב שיברך עליו, אך בד' הראשונים שכתבו דל"מ ליתן לקטן שלא הגיע לחינוך משום דהויא ברכתו לבטלה, אכתי לא ניחא, דמ"מ מ"ט לא יתן לו לטעום ולא יברך, שהרי יש כאן היכר בטעימת הקטן, ולכאו' בע"כ דמדין כוס של ברכה הוא שיברכו עליו בפה"ג, והדר צ"ע מד' הירושלמי במקדש באמצע סעודתו.

אך י"ל בזה ע"ד ד' הגר"ז, דהאמנם היכא שטועם המברך בעצמו שפיר מתקיים דין כוס של ברכה אף בלא שיברך בפה"ג, שיש היכר שמברך על היין במה ששותה ממנו, אך היכא שנותן לאחר לטעום והוא אינו טועם, בעי' בדוקא שיברך הוא בפה"ג, דאל"כ אין היכר שמברך על היין, דלזה ל"מ כלל טעימת האחר, שהרי הוא המברך ובעי' שיברך הוא על היין, וכל שאין הוא עצמו טועם מן היין אין היכר שהוא בירך על היין, אא"כ בירך עליו בפה"ג, וע"כ ל"מ ליתן לקטן שלא הגיע לחינוך לטעום ולא לברך בפה"ג כלל, ונמצא לפ"ז דאף בדינא דהירושלמי דמקדש באמצע סעודתו, לא יהני רק אם טועם המקדש עצמו, אך אם נותן לאחר לטעום ל"מ, שאין היכר כלל שבירך הוא על היין, כיון שלא טעם ממנו ולא בירך עליו בפה"ג.

ט] וע' עוד בביאוה"ל בסי' ק"צ במה שדן בדין המברך ברהמ"ז על הכוס ונותן לאחר לטעום ממנו, אם יברך הטועם בפה"ג או יברך הוא עצמו, והביא שם ד' הגרע"א שיברך הטועם, דדילמא בהמ"ז אינה טעונה כוס ובפרט דקי"ל כן לעיקר א"כ לא הוי ברכת המצות ואינו יכול לברך בשביל אחר אם אינו מברך גם לעצמו, עכ"ד, וכתב ע"ז הביאוה"ל דלפ"ד החכ"צ אם יברך אחר על הכוס א"כ לא קיים הראשון מצות כוס כלל, ועיי"ש שהוכיח כן מד' המחבר שמי שאחז הכוס בשעת ברהמ"ז הוא המברך ג"כ בפה"ג על הכוס, עיי"ש, ולמש"נ נמצא דמד' הראשונים בסוגיין מוכח לכאו' כד' הביאוה"ל, שאין מתקיים דין כוס של ברכה, בלא שיטעום המברך עצמו או שיברך הוא עצמו בפה"ג.

ועיי"ש עוד בביאוה"ל שכתב דמשה"ק הגרע"א דלפי מה דקי"ל לעיקר הדין דברהמ"ז אינה טעונה כוס האיך יכול להוציא אם אינו טועם בעצמו, י"ל דכיון דלכו"ע הוא עכ"פ למצוה מן המובחר וכמו שכתב הרמ"א לעיל בסימן קפ"ב הוא בכלל ברכת המצות דקי"ל דאע"פ שיצא מוציא וכו', ודע עוד דאפי' למאי דפסק הרמ"א לקמן בסימן תקפ"ט ס"ו דמי שמוציא לנשים בתקיעה אינו יכול לברך בשבילן אם הוא בעצמו כבר יצא מאחר שאין מחויבות בדבר הכא עדיף טפי דהכא יש מצוה מן המובחר לכו"ע לברך על הכוס, משא"כ התם דלא נזכר שום רמז מצוה בש"ס על הנשים וכו', עכ"ל, ולא זכיתי להבין מה שדימה הא דהכא לד' הרמ"א בסי' תקפ"ט, דלכאו' ב' ענינים הם, דמש"כ הכא דכיון דהוא למצוה מן המובחר יכול להוציא, לכאו' לאו היינו משום דלהשומע הוא מצוה מן המובחר, דלזה היינו צריכים אם הי' מברך על הכוס אחר שאינו מברך עתה ברהמ"ז, אלא היינו דכיון דלהמברך הוי מצוה מן המובחר לברך על כוס, ומשו"ז צריך שיטעום הוא או אחר, חשיב שהוא מחויב בברכת בפה"ג זו, וע"כ אף אם נותן לאחר לשתות מצי להוציאו, דהוי זה חיובא דילי' שישתה זה האחר מן הכוס, וכמש"כ כעי"ז בשו"ע הגר"ז סי' רע"ב בקו"א, דאין לפרש דהיינו משום דלהשומע הוא מצוה מן המובחר, דלפ"ז לא הי' מהני רק אם נותן לא' מן המסובין המברכין ברהמ"ז לשתותו, אך אם יתן לשתותו לאחר שלא בירך ברהמ"ז ואין מוטל עליו לשתות, לא יהא יכול להוציאו בברכתו, ובפשוטו אי"ז כן, אלא דמי לכל כוס של ברכה שמתקיים דינא דהמברך צריך שיטעום ע"י שנותנו לאחר לשתותו ואף לאחר שאינו מכלל היוצאין יד"ח בברכה זו, וכמש"נ להלן סקי"א, ולפ"ז הרי ל"ק ע"ז כלל מההיא דסי' תקפ"ט, דהתם הרי הוא אינו מחויב כלל בברכה זו, ואתי' עלה מדינא דיצא מוציא בברכת המצוות, וע"ז אמרי' דכיון שאינן מחויבות בזה לי"ב לדינא דאע"פ שיצא מוציא, ומשא"כ הכא שאף הוא מחויב בברכה זו למצוה מן המובחר, שפיר מצי להוציא אחר בברכתו אף שהוא עצמו אינו טועם כלל, ול"ב בזה לדינא דברכת המצוות דאע"פ שיצא מוציא, אלא דמי למי שלא יצא שמוציא משום שהוא מחויב בברכה זו, וה"נ הכא הוא מחויב בברכה זו למצוה מן המובחר לקיום דין ברכהמ"ז על הכוס.

ועד"ז ילה"ע במש"כ הביאוה"ל שם בדיבור שאח"ז, דהא דהמברך על כוס של ברכה ונותן לאחר שיטעום מצי להוציאו יד"ח, ול"ד לברכת הנהנין דקי"ל לא יפרוס אדם פרוסה לאורחין אא"כ אוכל עמהן, הוא משום דהכא הוי כברכת המצוות דאף אם יצא מוציא, עיי"ש, וכ"ה בספר המנהיג הל' סעודה, עיי"ש, וכ"נ בשו"ת רש"י סי' שע"ט מסידור הגאונים דמדמי גוונא דמברך כדי להוציא אחר שאינו בקי דמהני משום ערבות בברכת המצוות לדינא דסוגיין, עיי"ש, וצ"ע דלפ"ז מ"ט מהני אף אם נותן לאחר שכלל אינו מחויב בברכה זו, או שאינו יוצא עתה יד"ח בברכה זו, וכגונא דסוגיין דיהיב לינוקא לטעום אשר כתבו הראשונים דאיירי בהגיע לחינוך ברכות, אך לא מצינו שהגיע לחינוך חיוב ברכת זמן, וגם אם הגיע לחינוך זה לא מצינו דאיירי הכא שמוציאו יד"ח ברכת הזמן, ועמש"נ בפרט זה להלן סקי"א, הרי בכה"ג אין הלה מחויב לשתות כלל, ול"מ למיתי עלה מדין ברכת המצוות שאם יצא מוציא, ובעכצ"ל דהטעם דיכול להוציא אחר אע"פ שהוא אינו טועם, הוא משום דרמי עלי' חיובא שיטעום האחר, דבלא זה לא יצא אף הוא עצמו יד"ח, וע"כ שפיר מצי לברך כדי להוציאו, וא"כ אי"ז שייך להדין דבברכת המצוות אע"פ שיצא מוציא, וכ"ה מת' בד' הביאוה"ל גופי' שם, שכתב דאף למש"כ השו"ע דמי שכבר קידש אין יכול להוציא מי שלא קידש רק אם אינו יודע לברך, מ"מ הכא שפיר יכול לברך ושיטעום אחר, דשאני התם דהוא כבר יצא וא"כ למה לי' לקדש ולברך עוד הפעם לאחרים במקום שהם בעצמם יכולים לקדש, משא"כ הכא דהוא מברך בהמ"ז לחיובו ונקט ג"כ כוס כתיקון חכמים לברך בהמ"ז על הכוס וא"כ הוא מברך גם לעצמו אלא שאינו רוצה לטעום, ובזה שפיר מודו כו"ע דיכול גם אחר לטעום אע"פ שאותו אחר יכול בעצמו לברך וכו', עכ"ל, והרי להדיא דהא דהכא מצי להוציא אחר אע"פ שהוא עצמו אינו טועם, אינו משום חיובא דהאחר ודומיא דברכת המצוות, דזה ל"מ לדעת השו"ע, אלא הוא משום חיובא דידי', וצ"ע בזה.

ושו"ר עוד במג"א סי' רע"ב סק"ח שתמה ע"ד הרמ"א שם, וכתב דל"מ לקדש וליתן לאחר לטעום רק אם אותו אחר אינו יודע לקדש, ודימה ד"ז לדינא דהמחבר בסי' רע"ג דהא דיכול אדם לקדש לאחרים אע"פ שאינו אוכל עמהן הוא רק אם אינם יודעים לקדש, עכ"ד, ועי' חיי"א כלל ו' דין ה' שהעתיק דין זה, ז"ל, דדוקא אם המסובין אינם יודעים לקדש מותר לקדש בשבילם, ואז מותר ג"כ לברך בפה"ג בשבילם והם ישתו, משא"כ כשיודעים בעצמם לקדש הוי כמו כל ברכת הנהנין דאסור לברך בשביל חבירו אא"כ שהמברך יטעום, עכ"ל, ומבו' מדבריו דס"ל דהא דמצי ליתן לאחר לטעום ומוציאו בברכת היין הוא משום דינא דברכת המצוות דאע"פ שיצא מוציא, וה"נ כיון שהלה מחויב בקידוש חשיב כברכת המצוות, וע"כ אין להוציאו אא"כ אינו יודע לקדש, אך לפמש"נ דלכאו' א"צ בזה להא דבברכת המצוות אע"פ שיצא מוציא, אלא הטעם הוא משום דהוי זה חיובא דילי' שיטעם א' מן הכוס, א"כ שפיר מהני אף אם הלה יודע לקדש, והרי לפ"ז כלל א"צ להוציא את הלה בקידוש, אלא בברכת היין עצמה וכמש"נ, ועכ"פ מד' המג"א יש ללמוד שדעתו דל"מ ליתן לאחר לטעום אא"כ מוציא להלה אף בהקידוש, עמש"נ בזה לקמן סקי"א.

י] והנה מד' כל הנך ראשונים דס"ל דבכל כוס של ברכה בעי' לשתות מלא לוגמיו, יש להוכיח דס"ל דהא דהמברך צריך שיטעום, אי"ז משום ברכת בפה"ג שלא תהא לבטלה כד' הרשב"א ודעימי' בסוגיין, או משום גנאי כד' רש"י בסוגיין ודעימי', דלזה הרי הי' סגי טעימה מועטת שכבר אין ברכתו לבטלה, וגם ליכא גנאי שאין הברכה שלא לצורך, אלא הוי זה מדיני כוס של ברכה, דלקיום דין כוס של ברכה בעי' שיטעום ממנו, וכאשר כן מבו' בד' רש"י ר"ה דכ"ט:, ועמש"נ לעיל סק"ג שכ"ה דעת הריבר"י ורבינו דוד והר"ן, ועיי"ש מה שהבאנו לבאר הגדר בזה, ואשר ע"כ שפיר י"ל דבעי' שיטעום ממנו מלא לוגמיו, ובלא זה אין מתקיים דין כוס של ברכה.[[9]](#footnote-10)

וכבר עמד בזה בשו"ע הגר"ז או"ח סי' ק"צ ס"ד, ז"ל, וי"א שכל דבר הטעום כוס חוץ מקידוש לא הצריכו לטעום ממנו אלא משום שלא יהא גנאי לברכת היין שיאמרו שלא לצורך היא ברכה זו ונראית כברכה לבטלה, אבל באמת הוא לצורך שכך תיקנו חכמים בכל שירה הנאמרת על היין שיסדרו אותה אצל ברכת היין שהוא עיקר שירה המיוחדת ליין, לפיכך רשאי לברך ברכת היין ולהטעים לקטן אע"פ שלא הגיע לחינוך ברכות ואפי' אינו יודע לדבר, שכיון שהטעימה אינה אלא משום גנאי די' בתינוק כזה וכו', וכן בהבדלה אם לא טעם מלא לוגמיו א"צ לחזור ולהבדיל שספק ברכות של דבריהם להקל כסברא האחרונה, עכ"ל, וזהו כמש"נ, דלדעה זו דכל דינא דצריך שיטעום הוא רק משום גנאי, א"צ שיטעם מלא לוגמיו, ושאני קידוש דאי"ב דין טעימה בפנ"ע מדינא דזכרהו על היין.

ועיי"ש לעיל מינה סק"ב שביאר טעמא דבכל כוס של ברכה בעי' מלא לוגמיו, ז"ל, עיקר מה שהטעינו כוס הוא לשתות ממנו וכו' כעין שירה הנאמרת על היין וכו', ואין שתי' חשובה לומר שירה אא"כ שותה שיעור הראוי ליישב דעתו של אדם, שהוא כמלא לוגמיו שהיא שתי' של הנאה וכו', עכ"ל.

ויש לציין עוד, למש"כ בשו"ת הרא"ש כלל כ"ה ס"א, ז"ל, וכן מצינו בד' כוסות השקה מהן לבניו ולבני ביתו, יצא, אמר רנב"י והוא דשתי רובא דכסא אלמא בעינן שישתה רובא דכסא דהיינו מלא לוגמיו, ואם תקשי לך אמאי אינו יוצא במה שהן שותין אפי' לא ישתה הוא רובא דכסא, דקיי"ל המברך צריך שיטעום הוא או אחרים כדאמרינן בעירובין גבי קידוש ביוהכ"פ וכו', וי"ל דשאני הכא שהתינוקות שותין בשביל חיובא של עצמן שאף הם חייבין בארבע כוסות, הילכך אין שתייתן עולה להשלים שיעור אביהם, ולא דמי לשאר דברים הטעונין כוס, דכל השותה הוא שותה בשביל חובת הכוס שברכו עליו, עכ"ל, ונ' בביאורו, שהרי להרא"ש לטעמי' דבכל כוס של ברכה בעי' שישתה מלא לוגמיו, הרי בע"כ דהא דהמברך צריך שיטעום הוא לקיום דין כוס של ברכה, שחובת הכוס הוא שישתו ממנו, ואשר זהו שחילק הרא"ש דל"מ שתיית אחרים רק בששותין לחובת הכוס, ומשא"כ היכא ששותין לחובת עצמן אי"ז עולה להשלים שיעור אביהן.

אך ד' הרא"ש צ"ב, דלכאו' ממה שדן הרא"ש מ"ט צריך הוא עצמו לשתות, מבו' דס"ל דליכא דין שתי' בפנ"ע בד' כוסות, וכל עיקר דין השתי' הוא ככל כוס של ברכה, וע"כ מהני שתיית אחרים, וצ"ב דא"כ מהו שתירץ דשאני הכא שהתינוקות שותין בשביל חיוב של עצמן שאף הן חייבין בד' כוסות, ולכאו' כיון דליכא דין שתי' בפנ"ע בד' כוסות, א"כ אף שתיית הקטנים אינה אלא לקיום חובת הכוס, ואי שאני ד' כוסות שצריך כל א' לשתות, א"כ מה דן הרא"ש כלל שלא יצטרך הוא לשתות, ונ' דצ"ל בזה, דודאי שאני ד' כוסות שצריך כל א' לשתות, אך לזה סגי שתי' מועטת, ומה שצריך לשתות רוב כוס הוא רק משום חובת הכוס, וזהו שהק' הרא"ש, דאף דהם לא שתו אלא מעט, כמבו' כן בתוס' ר"פ ערבי פסחים וברא"ש שם סי' כ"א דבפשוטו מתפרש שהם אין שותין אלא מעט, מ"מ תעלה שתייתן "להשלים" שיעור אביהן, ותצטרף שתייתן לשיעור מלא לוגמיו, וע"ז תי' הרא"ש דכיון שהן שותין בשביל חיוב של עצמן שאף הן חייבין בד' כוסות ומכח זה הן שותין מעט, אי"ז מצטרף להשלים לשיעור מלא לוגמיו, וז"ב בביאור ד' הרא"ש, אך צ"ע ע"ז מד' הרא"ש בפ' ערבי פסחים סי' י"ח שכתב דאין שתיית שנים מצטרפת למלא לוגמיו, אך בתשובתו שם נ' להדיא דמצטרף שתיית שנים, וכמש"כ שם דבשאר דברים הטעונין כוס, די בזה ש"כל השותים" ישתו רוב הכוס דהיינו מלא לוגמיו, וגם צ"ע מדבריו בסי' כ"א, שמבו' שם דאי נימא דאין בניו וב"ב יוצאין בשמיעה בלא שישתו, לא סגי שישתו מעט ובעי' שישתו רובא דכסא, ולכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ בביאור ד' הרא"ש בתשובתו, וצ"ע בזה.

**ד'**

יא] במש"כ הראשונים דל"מ אלא בשנותן לקטן שהגיע לחינוך, הנה בל' הריטב"א מפורש דהיינו קטן שהגיע לחינוך ברכות דאי בתינוק שלא הגיע לחנוך ברכות הרי הברכה יוצאה לבטלה, וכ"ה מבו' בתשובת מהר"ם חלאוה שנד' בסו"ס שיטת הקדמונים ב"ק, ובשו"ת סי' קמ"א, ונ' להדיא דל"ב שיגיע הקטן לחינוך דברכת זמן, אלא הגם שאינו יוצא יד"ח בברכת הזמן, מ"מ מהני טעימתו לקיום דינא דהמברך צריך שיטעום.

והנה באמת לטעמייהו לכאו' פשוט שהוא כן, שהרי פירשו דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא כ"ה שלא תהא ברכת היין לבטלה, ולזה פשיטא דסגי שהקטן הטועם הגיע לחינוך ברכות, דעי"ז כבר אין ברכת היין לבטלה.

אך לעיל סק"ט הבאנו ל' רש"י בשו"ת סי' שע"ט והמנהיג בהל' סעודה שמת' לכאו' דהא דמצי להוציא האחר בברכת היין הוא משום דינא דבברכת המצוות אע"פ שיצא מוציא, ונת' שם דלפ"ז הי' בדין דלא יועיל רק אם הלה מחויב ויוצא יד"ח בברכה זו, דכה"ג יכול להוציאו אף בברכת היין, ועיי"ש שנתבאר שכ"ה מבו' בד' המג"א, אך בדעת ש"ר דלא ס"ל כן, נת' שם, דהא דמצי להוציאו בברכת היין ל"ב בזה להא דבברכת המצוות אע"פ שיצא מוציא, אלא היינו משום דהוי זה חיובא דילי' שיטעמו מהכוס של ברכה, וע"כ שפיר מצי מוציא אף לאחר שישתה מכוס זה, וע"כ ל"ב שיצא הלה אלא בברכת היין.

אך לדעת הראשונים הסוברים דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא מדיני כוס של ברכה, דלקיום דין כוס של ברכה בעי' שישתה ממנו, יש להסתפק אם מהני שישתה אחר שאינו יוצא יד"ח בברכה זו, וע' בחי' המאירי שכתב ליתן לתינוק היודע ענין שתי', וצ"ב.

ואי נימא דבעי' שישתה אחר היוצא יד"ח בברכה זו, ניחא משה"ק לעיל סק"ג במש"א דל"מ לברך זמן על הכוס משום דמכי אמר זמן קבלי' עלויי' ול"מ לטעום, ול"מ נמי ליתן לינוקא דילמא אתי למיסרך, ולכאו' בגונא שמברך זמן קודם שקידש היום, הגם דאיהו קבלי' עלוייה', מ"מ שפיר מצי ליתן לינוקא כיון שעדין לא קידש היום, ול"ש בזה אתי למיסרך, אך אי נימא דבעי' שיצא הקטן בברכה זו ניחא, דבע"כ איירי שכבר קידש היום, שאם אכתי לא קידש היום אין יוצא הקטן כלל בברכת זמן זו, ול"מ טעימתו.

ומצאנו הדברים מפורשים בחי' רבינו דוד בפסחים דק"ז., ז"ל, מדין המברך צריך שיטעום שכל שטעם א' מהן יצאו כולן, או אפי' מי שאינו יוצא עמהן ואפי' ינוקא וכדאיתא בפ' בכל מערבין וכו', עכ"ל, והנה דעת רבינו דוד שם דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא מדיני כוס של ברכה שאין חובת הכוס ליטלו בידו בלבד אלא שיהנה ממנו, ואשר ע"כ ס"ל שם דבכל כוס של ברכה בעי' שיטעם מלא לוגמיו, וכמש"נ בזה לעיל סק"י, ואפ"ה מפורש בדבריו דל"ב שיטעום א' שיוצא יד"ח קידוש, אלא אף אם טועם אחר שאינו יוצא יד"ח שפיר דמי.

ומצינו כן גם בדין קידוש בביהכ"נ, שכתב בשו"ע סי' רס"ט שאין למקדש לטעום מיין הקידוש אלא מטעימו לקטן, דאין קידוש אלא במקום סעודה, ועיי"ש במג"א שדן מ"ט לי"ב משום איסור ספי', ומבו' להדיא דאף דאין הקטן יוצא בזה יד"ח קידוש, שהרי אין קידוש אלא במקום סעודה, ואף דן המג"א היאך שרי לי' לשתות מכוס הקידוש, מ"מ מהני טעימתו לקיום דינא דהמברך צריך שיטעום, והרי דדינא המברך צריך שיטעום מתקיים אף בטעימת אחר שאינו יוצא יד"ח כלל בזה.

אך נ' דיש לדחות, שהרי כבר עמדו הראשונים דהשתא דליכא אורחין היאך מקדשין בביהכ"נ הרי אין קידוש אלא במקום סעודה, והרשב"א ח"א סי' ל"ז כתב דמעיקרא תיקנו משום אורחין, אך תיקנו בין היכא דאיכא אורחין בין דליכא אורחין, דומיא דברכת מעין שבע, וכ"כ הר"ן בפ' ערבי פסחים, ולפ"ז נמצא דאף שאין הציבור יוצאין יד"ח קידוש בקידוש זה, מ"מ מתקיים בזה תקנ"ח לקדש בביהכ"נ, ויוצאין הציבור ידי חובה זו, וע"כ אף אי נימא דלקיום דינא דהמברך צריך שיטעום בעי' שיטעום א' שיוצא יד"ח בברכה זו, מ"מ בקידוש שבביהכ"ס שפיר מהני טעימת קטן, דאף שאינו יוצא בזה יד"ח קידוש, הרי בלא"ה אין א' שיוצא בזה יד"ח קידוש, אלא מתקיים בזה תקנ"ח לקדש בביהכ"נ, וע"כ לקיום דינא דהמברך צריך שיטעום בקידוש זה, מהני שיטעום א' מן הציבור, וז"פ.

עוד יש לציין בזה למש"כ בשו"ע הגר"ז סי' רצ"ה ס"ד, ז"ל, נוהגים שהש"ץ מבדיל בבהכ"נ וכו', וישתה מהכוס בעצמו אם נתכוין לצאת יד"ח בהבדלה זו, או ישקה ממנו לאחר שנתכוין לצאת יד"ח, אבל אם משקה ממנו לתינוקות אין שום אדם יכול לצאת יד"ח בהבדלה זו, כיון שלא שתה מהכוס אדם שיצא יד"ח בהבדלה זו, עכ"ל, ולכאו' מבו' מזה שדעתו דל"מ טעימת מי שלא יצא יד"ח בברכה זו, ועיי"ש בס' תהל"ד מש"כ בזה, והנה לכאו' אי"ז מתישב עם ד' הגר"ז בסי' ק"צ, ועמש"כ בזה בשו"ת דברי יציב או"ח סי' קל"ה ס"ק י"א י"ב, ולפי דבריו כל מש"כ הגר"ז בסי' רצ"ה הוא רק בשאף המבדיל עצמו אינו יוצא יד"ל בהבדלה זו, אם אם הי' הוא יוצא יד"ח, שפיר הי' מועיל שיטעום מי שלא יצא יד"ח בהבדלה זו, וצ"ע בזה.

יב] והנה יש להסתפק, במי שכבר יצא יד"ח קידוש ומקדש להוציא אחרים, אם מהני שישתה הוא עצמו מלא לוגמיו או בעי' דוקא שישתו האחרים.

והנה לכאו' למש"נ לעיל דלדין המברך צריך שיטעום מהני טעימת אחר אף שאינו יוצא יד"ח בהקידוש, א"כ ה"נ יהני טעימת המקדש עצמו אף שהוא אינו יוצא יד"ח בקידוש זה.

אך אכתי יש להסתפק בגונא שהוא עצמו כבר נפטר מתחילה בברכת בפה"ג, ואם יבא עתה לשתות יין א"צ כלל לברך בפה"ג, ובכה"ג יש להסתפק אם יהני מה שישתה הוא מלא לוגמיו לקיום דינא דהמברך צריך שיטעום.

ולכאו' זה תלוי בפלוגתת הראשונים, דלדעת הרשב"א ודעימי' דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא כ"ה שלא תהא ברכת היין לבטלה, הרי דבכה"ג שהוא עצמו א"צ לברך בפה"ג לא יהני שישתה הוא עצמו, דכיון שהוא כבר נפטר בברכת בפה"ג שבירך מתחילה, ל"מ לברך עתה בפה"ג דהויא ברכתו לבטלה, ולדעתם א"א לקדש בלא לברך בפה"ג, ול"ד לדין המקדש באמצע סעודתו, דהכא להשומעין אי"ז באמצע סעודתן, אך לדעת הסוברים דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא מדיני כוס של ברכה דבעי' שיטעום ממנו, שפיר מהניא טעימתו לקיום דין זה, ואך דמ"מ בכה"ג לא יברך בפה"ג, אלא יברך ברכת הקידוש לבדה, ולדעת רש"י בסוגיין והראב"ן דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא משום גנאי, אך אי"ז ברכה לבטלה, י"ל דשפיר מצי לברך בפה"ג ולטעום הוא עצמו, דאף שהוא כבר יצא יד"ח ברכת בפה"ג, מ"מ י"ל דכל שטועם ליכא גנאי, וצ"ע בזה.

ועכ"פ נ' דלכו"ע ודאי יהני שישתה א' מן השומעין כ"ש וישתה המקדש עצמו מלא לוגמיו, דלקיום דין טעימת מלא לוגמיו שאינו משום ברכת בפה"ג אלא הוא מדיני הקידוש, שפיר מהני אף טעימת המקדש, אף שהוא אינו יוצא יד"ח, אא"כ נימא דבכל קידוש ל"מ טעימת מי שלא יצא יד"ח בקידוש זה.

והנה כ"ז הוא בקידוש הלילה או בהבדלה, אך בקידוש היום לפ"מ דקי"ל דאף בזה מצי להוציא אחרים אף שהוא אינו יוצא בזה דעיקרו הוא בברכת בפה"ג, לכאו' גם לדעת הסוברים דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא מדיני כוס של ברכה, אך ל"ב לה משום ברכת בפה"ג, י"ל דהיינו משום דבלא זה אדרבה לא הי' מברך בפה"ג, וכמש"כ בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ ס"ד שבנותן לטעום לקטן שלא הגיע לחינוך אינו מברך בפה"ג, אך בקידוש היום שכל עיקרו הוא בברכת בפה"ג, הרי דמשו"ז נמי צריך לטעום, ולפ"ז בזה ל"מ להוציא אחרים רק אם ישתו הם, דבטעימתו לא סגי כיון שהוא כבר בירך בפה"ג, וברכת בפה"ג שמברך עתה הויא לבטלה, ורק לדעת רש"י דבכל כוס של ברכה ל"ה ברכת בפה"ג לבטלה אף אם אינו טועם ממנו, י"ל דגם בקידוש היום מצי מי שכבר בירך בפה"ג להוציא אחרים אף אם הם אינם שותים, וצ"ע בזה.

**ה'**

יג] בעיקר הא דאמרי' בסוגיין דאי ברכת הזמן היתה טעונה הכוס, ל"ה שייך לברך ברכת הזמן ביוהכ"פ כיון דא"א לשתות ממנו, צ"ע שהרי חזינן דאף למ"ד דברכת המזון טעונה כוס, מ"מ אם אין לו כוס מברך בלא כוס, ועד"ז מצינו בד' הראשונים במילה ביוהכ"פ, דלדעת הסוברים דא"א לברך על הכוס משום דא"א לשתותו, מברך בלא כוס, וא"כ ה"נ מ"ט לא יברך ברכת הזמן בלא כוס.

ולכאו' צ"ל בזה, דכיון דא"א לברך ברכת הזמן ביוהכ"פ על הכוס, וא"א לקיים הברכה כדינה, ע"כ מעיקרא לא תיקנו חכמים לברך ברכת הזמן ביוהכ"פ, ועד"ז כתב הבית מאיר ביו"ד סי' רס"ה לישב ד' הלבוש דטעימה לא מעכבא, והק' עליו המג"א מסוגיין דא"כ מ"ט לא יברך על הכוס ולא יטעמנו, וכתב הבית מאיר לישב דכיון דא"א בינוקא מהיכ"ת יתקנו זמן על הכוס באופן שיהא גנאי לכוס, עכ"ד, וי"ל דה"נ כיון דא"א לברך כדין על הכוס לא תיקנו כלל לברך ברכת הזמן.

אמנם בעיקר הנידון אם בכל ברכה הטעונה כוס וא"א לברך על הכוס מברכין בלא כוס, יש להוסיף בזה דברים, דהנה הראבי"ה סי' תתצ"א הביא תשובת ראב"ן, ז"ל, שתיית כוס של ברכה מצוה, תדע שהרי במקום שאי אפשר לשתות לא גדול ולא קטן כגון ביום הכיפורים וכו' אנו נמנעין ואין אנו מקדשין על היין, והילכך אם חל ח' של מילה ביום הכיפורים אנו נמנעין ואין אומרין ברכת מילה על הכוס, לפי שאין אומרים שירה אלא על היין וכו', אילו דברי רבינו יעקב ב"ר שמשון. אבל רבינו יעקב בר מאיר חולק בדבר, ואמר לא מיבעיא דבלא כוס עבדינן ליה, דלא עדיפא מברכת המזון דמבעי כוס ועבדינן לה נמי בלא כוס וכו', עכ"ל.

והרי שדעת הר"י בר שמשון דהיכא דא"א לברך ברכת המילה על הכוס אין מברכין כלל, משום דאין אומרין שירה אלא על היין, וא"א לומר בלא יין, ור"ת פליג ע"ז וס"ל דאם א"א לברך על היין עבדי' לי' בלא יין דומיא דברהמ"ז דהיכא דליכא כוס מברכין בלא כוס, וכדעת ר"ת כ"ה דעת הרבה מן הראשונים שכתבו כן לברך ברכת המילה ביוהכ"פ בלא כוס.

ומצינו עוד בתורי"ד פסחים דק"ו ובספר המכריע סי' ע"א, ז"ל, וכי היכי דבהמ"ז מצוה היא לקדש על הכוס והיכא דלית לי' כוס מברך בלא כוס ולא מפסיד לה לבהמ"ז הם ה"נ בקידוש מצוה לקדש על הכוס ואי ליכא כוס אי חביבא לי' ריפתא מקדש אריפתא ואי לית לי' מידי מקדש בלא מידי, עכ"ל.

ומצינו עוד במג"א סי' רצ"ו סק"ז, ז"ל, בתשו' מהר"מ ד"ק כתב שיאמר המבדיל בלא כוס מידי דהוי אברהמ"ז, עכ"ל, ועיי"ש בפמ"ג שפירש דהיינו שיאמר המבדיל בשם ומלכות, ועיי"ש שכתב דלדינא נראה דאין לברך, וכ"ה במ"ב שם סקי"ז.

ומצינו דדמי דין הבדלה היכא דליכא כוס לדין ברהמ"ז בדליכא כוס, והוא במש"כ הטור או"ח ר"ס קפ"ב, ז"ל, ולא יאכל אא"כ יהי' לו כוס לברך עליו בה"מ אם הוא מצפה ואפשר שיהי' לו אפי' אם צריך לעבור זמן אכילה אחת כדחזינן באמימר שלן בתענית במוצאי שבת מפני שלא הי' לו כוס להבדיל עליו דכיון שבה"מ טעונה כוס אין חילוק בינו להבדלה, עכ"ל, ועיי"ש במג"א סק"א.

ובעיקר הדבר נ', דאף לפי פשטות הדין דמי שאין לו כוס אינו מקדש ואינו מבדיל, היינו משום דמעיקר הדין יוצא יד"ח קידוש בתפילה לרוב הפוסקים ויד"ח הבדלה בתפילה, וע"כ כל מה שתיקנו לברך הוא כדי שיהא הקידוש וההבדלה על הכוס, וע"כ כל דלי"ל כוס אין לו לברך בלא כוס, ובהבדלה פשיטא שהוא כן, שהרי כשהענו קבעוה בתפילה, וע' רמב"ן בתוה"א דמה"ט בת"ב שחל במוצ"ש סגי בהבדלה בתפילה שכל ישראל עניים הם, וע"כ שאני מברהמ"ז דהיכא דלי"ל כוס מברך בלא כוס, ולפ"ז בדין דברכת הזמן דמי בזה לברהמ"ז, דאף אי נימא דברכת הזמן טעונה כוס, מ"מ אם לי"ל כוס שפיר מברך בלא כוס, וע"כ צל"פ כמש"נ לעיל, דמש"א בסוגיין דא"א לברך זמן ביוהכ"פ משום דלי"ל כוס, היינו דמה"ט בדין שלא יתקנו כלל לברך ברכת הזמן ביוהכ"פ.

אך אכתי צ"ע במש"א בגמ' מתחילה מ"מ בעינן כוס לימא מסייע לי' לרב נחמן דאמר רב נחמן זמן אומרו אפילו בשוק, הא לא קשיא דאיקלע לי' כוס, ופירש"י, ז"ל, לעיל מהדר וכו', ודקאמר דאי לא אמר האידנא אומר למחר וליומא אחרינא האי נמי ליתא, דהא כוס יין בעי לומר הברכה עליו, וסתמא דאינשי יומא קמא אית להו כוס אבל בשאר יומא לכולי עלמא לית להו, עכ"ל, וצ"ע דאף אי לא דאיקלע לי' כוס בדין דיברך בלא כוס, דבזה ל"ש לומר שמעיקרא לא תיקנו לברך ברכת הזמן בכה"ג, וז"ל ר"ח שם, דה"נ מסתברא דר"ה ויוהכ"פ אין בהן זמן משום "דליכא זמן אלא בכוס", אי אמרת דאיקלע לי' כוס תינח ר"ה וכו', עכ"ל, ומבו' דאין מפרש כפירש"י דמכוון הגמ' הוא דבשאר ימי החג לכולי עלמא לית להו כוס, אלא מכוון הגמ' הוא דבר"ה ליכא כוס, וצ"ל דסתם בנ"א היו מקדשין בר"ה על הפת, ולא הי' להן כוס, והרי שפירש דליכא זמן אלא בכוס, וצ"ב מ"ש מברהמ"ז שאם אין לו כוס מברך בלא כוס.

וצ"ל בזה, דהנה טעם הנידון אם ברכת זמן דרגלים בעיא כוס, ושאני מברכת זמן דמצוות ודקרא חדתי דא"צ כוס, צ"ל דברכת זמן דרגלים הויא כשירה שאין אומרים שירה אלא על היין, ולפ"ז י"ל דע"כ אם לי"ל כוס אינו אומר בלא כוס, דאין אומרים שירה אלא על היין, ובלא יין אין מתקיים חובת שירה, וזה כמש"כ הר"י בר שמשון דאף ברכת מילה אין אומרין בדליכא כוס, משום שאין אומרים שירה אלא על היין, ושאני ברהמ"ז דעיקר חיובה אינו חובת שירה, אלא חובת ברכה בעלמא, והא דטעונה כוס הוא משום דאית בה נמי ענין שירה וע"כ בעיא יין, אך היכא דליכא יין צריך לברך לקיים חובת ברכת המזון, ולפ"ז י"ל דעת ר"י בר שמשון דס"ל דאין מברכין ברכת המילה בלא כוס, ול"ד לברהמ"ז, די"ל דברכת המילה כל ענינה הוא כשירה, וע"כ היכא דליכא כוס אין מברכין כלל, דאין אומרין שירה אלא על היין, ומשא"כ בברהמ"ז, וכנ"ל.

**ו'**

יד] צ"ב במה שהביא רש"י מההיא דלא יפרוס אדם פרוסה לאורחין וכו' אבל פורס הוא לבניו ובני ביתו, ומשמעות דבריו דאף הכא ל"מ ליתן אלא לבנו הקטן כדי לחנכו במצוות, וכן פי' החכ"צ סי' קס"ח, וזה צ"ע שהרי לכאו' הכא כיון שהוא מחויב בברכה דמי לברכת הגפן של קידוש היום דאמרי' בר"ה דכ"ט: דל"ה כברכת הנהנין, אלא דמי לברכת המצוות דאע"פ שיצא מוציא, וכאשר כן מבו' בתחילת ד' רש"י דבכל כוס של ברכה מהני שיטעום אחר, ומ' להדיא דמהני אף ליתן לגדול אחר, והוי כברכת המצוות דמצי להוציא אחר, ואף שהוא אינו שותה, וע' בביאור הלכה סי' ק"צ שעמד בזה ע"ד החכ"צ, וכתב דמה שהביא מדברי רש"י המעיין שם ברש"י יראה שדבריו שם סתומים ומחוסרי הבנה אף לדבריו ומראש דבריו משמע לכאורה איפכא וא"כ אין להביא ראי' משם, עכ"ל, וע' מש"כ בביאור ד' רש"י באפיקי ים ח"ב סי' ב' ובאשר לשלמה תנינא סי' א'.

וביותר צ"ע, דלרש"י לטעמי' דס"ל דאף בלא שיטעום אין ברכתו לבטלה, ורק גנאי הוא דאיכא, א"כ לכאו' פשיטא דמצי להוציא אחר אף שהוא אינו שותה, כיון שאף הוא יוצא יד"ח בברכה זו, וגם לדעת ש"ר שבלא שיטעום הוי ברכתו לבטלה, מ"מ הרי מבו' בדבריהם שמדיני כוס של ברכה הוא שיברכו עליו בפה"ג, דאל"כ מ"ט כתבו שא"א ליתן לקטן שלא הגיע לחינוך, אדרבה יתנו לו ולא יברכו בפה"ג, וא"כ כיון שהוא מחויב לברך מ"ט לא יוציא אחרים, שהרי הא דבברכת הנהנין אם יצא אינו מוציא, הוא משום דלי"ב דין ערבות, וע"כ חשיב אינו מחויב בדבר ול"מ מפיק אחריני, אך הכא שאף הוא מחויב בברכה זו, מ"ט לא יוציא אחרים, וגם לדעת הסוברים דדינא דהמברך צריך שיטעום אי"ז כלל משום ברכת היין, אלא הוא מדיני כוס של ברכה, אשר לדבריהם לא מצינו שמדיני כוס של ברכה שיברכו עליו בפה"ג, מ"מ בדין שיוציא אחר בברכת היין, דכיון שהמברך צריך שיטעום, וכדי שיצא הוא בברכתו צריך שיטעום אחר, ומוטל עליו שיטעום האחר, שפיר מצי לברך להוציא האחר, ול"ד לכל ברכת הנהנין שאינו יכול להוציא האחר משום דליכא ערבות ע"ז דלא ליתהני ולא לברך, וע' בשו"ע הגר"ז סי' רע"ב בקו"א שעמד בסברא זו ע"ד המג"א שם.

והנה ע' גם בחי' הרשב"א והריטב"א שהביאו מהא דפורס הוא לבניו ולב"ב, ומד' הריטב"א נ' דלמד משם דמהני טעימת אחר שלא תהא ברכתו לבטלה, דאילו הי' זה ברכה לבטלה ל"ה שרינן לה כדי לחנכן במצוות, וע"כ ה"נ הכא מהני טעימת אחר שלא תהא ברכתו לבטלה, ואך דהתם לא שרי לברך רק לבניו וב"ב כדי לחנכן במצוות, אך הכא דהוי זה כברכת המצוות, וגם דאף איהו מחויב בברכה זו וכנ"ל, שפיר מוציא אף אחר, אך בל' תלמיד הרשב"א מפורש דדמי ממש להתם, ז"ל, וא"ת והא אמרי' בכל הברכות כולן אע"פ שיצא מוציא חוץ מברכת הלחם וברכת היין, וי"ל דהכא בקטן שהגיע לחינוך מיירי וכדי לחנכו במצוות וכו', עכ"ל, וצ"ע בזה.

שו"ר בבעה"ע הל' מילה, ז"ל, דאע"ג דאמרינן המברך צריך שיטעום ה"מ היכא שאפשר אבל לא אפשר יהבינן לינוקא דלטעמי' ונפיק, כדגרסינן בפרק ראוהו ב"ד לא יפרוס אדם פרוסה לאורחין אא"כ אוכל עמהם אבל פורס אדם לבניו ולב"ב כדי לחנכן במצות ואעפ"י שהוא אינו אוכל אלא בניו אוכלין מותר, ש"מ לכתחלה צריך שיטעום אבל במקום חינוך אי נמי במקום דלא אפשר שרי, עכ"ל, ומבו' בדבריו שמפרש ד' רש"י, דכ"ה דהתם שרי לברך אע"פ שאינו אוכל עמהן כדי לחנכן במצוות, ה"נ הכא שרי ליתן לקטן משום דא"א בענין אחר, ונ' מזה, דהא דלא יפרוס אדם פרוסה לאורחין אא"כ אוכל עמהן, אי"ז רק משום דליכא ערבות, אלא הוא משום דהמברך צריך שיטעום הוא עצמו, מדינא דהמברך צריך שיטעום, שהרי לדעת רש"י דינא דהמברך צריך שיטעום לאו היינו המברך ברכת הקידוש, אלא היינו המברך ברכת בפה"ג, וכאשר כן מת' גם מסוגיית הגמ' בברכות דנ"ב. וכמו שעמד בהגהות הרש"ש בסוגיין, והא דשרי לברך לבניו ולבני ביתו, היינו דבמקום חינוך הקילו דיהני אף טעימת אחרים, וה"נ הכא דא"א בענין אחר סגי בטעימת אחרים, וכן מתפרש גם למש"כ הר"ן בשו"ת סי' נ"ב בביאור ד' רש"י, דמש"כ דהוי גנאי היינו דאם טועם אחר ואין טועם המברך עצמו הוי זה גנאי, וע"כ בעלמא בעי' שיטעם המברך עצמו, ורק הכא דא"א בע"א מהני שיטעם אחר, וזהו שהביא רש"י מהתם דלצורך חינוך שרי לברך אף אם אין הוא עצמו טועם ואף שיש בזה גנאי, וה"ה הכא דא"א בענין אחר שרי לברך וליתן לאחר לטעום, ועדין צ"ע בזה.

ושו"ר גם במחזו"ו הל' פסח סי' נ"ג, ז"ל, אף המברך נמי אם נאנס ולא שתה הוא יצא ידי קידוש, מההיא דפרכינן ולותבי' לינוקא ופרקי' דילמא אתי למיסרך, ואיכא למידק הא לאו הכי דסירכא מילתא היא ליתבינן ויפטר המברך מטעימה היכא דלא איפשר, והא ליכא למימר ולמידק טעמא דיומא דתעניתא משום הכי לא יהבינן לי' דאתי למיסרך, הא ביומא אחרינא דלאו תעניתא דלא חיישי' לסירכא יהבינן לי' ואף לכתחילה, וא"כ מפרשינן המברך צריך שיטעום מי שהוא, הלא צריך מצי למימר דהא משום דתעניתא הוא דלא מצי המברך למישתי לא סגי דלא שתי איהו, וא"כ שיטעום אמברך קאי, וה"נ אמרינן בשלשה שאכלו אמר וכו' אין המסובין רשאין לאכול עד שיטעום הבוצע, עכ"ל, ומבו' כמש"נ דהוי זה דין בכל ברכת הנהנין דלכתחילה צריך המברך עצמו לטעום, ורק היכא שא"א מהני שיתן לאחר.

וכ"ה גם בתשובת רש"י שבמחזו"ו סי' שי"ח, ונד' גם בתשובות רש"י סי' שע"ט, ז"ל, ודקא קשיא לך שיטעום ולא שיטעים. היכא דאיפשר טעים איהו. והיכא דלא איפשר יהיב לי' לינוקא וטעים. כדי שלא יהא שם שמים נזכר לבטלה. כדאמר אבל פורס לבניו ולבני ביתו כדי לחנכם במצות. אלמא כל על ידי הדחק כי לא טעים איהו וטעמי אחריני כגון בניו ובני ביתו שפיר דמי, עכ"ל.

**ז'**

טו] כתב הרוקח סי' שכ"ט ד"ה אין להפסיק, ז"ל, אם דיבר שאר דברים בין ברכת המוציא לאכילתו צריך לברך המוציא פעם שנית, אבל אם אכל הבוצע מעט והסיחו הא נפקי כולהו כדמשמע בשילהי בכל מערבין דאי יהבי לינוקא נפקו, עכ"ל, והב"י סי' קס"ז כתב ע"ז, ז"ל, ואיני רואה שום ראי' משם, דהתם הוא מברך על דעת שישתה התינוק וכיון ששתה לא הויא ברכה לבטלה, אבל הכא כל אחד ואחד חייב לברך כדי לאכול, וכשאחד מברך לכולם הוי כאילו כל אחד בירך לעצמו, וכשהוא מפסיק בין ענייתו אמן לטעימתו הוי הפסק וצריך לחזור ולברך, וזה נראה לי ברור, עכ"ל, וצ"ב ד' הרוקח דמה מייתי מסוגיין, והרמ"א סי קס"ז ס"ו פסק לדינא כדעת הרוקח.

ומכבר נת' בזה, דהנה בביאור עיקר דינא דהרוקח דאם אכל הבוצע מעט והסיחו נפקי כולהו, הגם שהפסיקו בין הברכה לאכילתן, נ' דהוא משום דס"ל דהא דכל שהפסיק בין ברכה לאכילה צריך לחזור ולברך, אי"ז משום לתא דהאכילה דל"מ לה הברכה כל שסח קודם שאכל, אלא הוא משום לתא דהברכה, דליכא עלה תורת ברכה רק כאשר הויא ברכה אאכילה, וע"כ כל שהפסיק ולא חיילא ברכתו אאכילה, ל"ח ברכתו ברכה, אך כל דאיכא על ברכתו תורת ברכה, שפיר מצי פטרה לאכילה אף שהפסיק בינתיים, ואשר ע"כ כל שטעם הבוצע וכבר איכא על ברכתו תורת ברכה, תו אף אם השיחו השומעין א"צ לברך, ואך דאכתי הי' מקום לדון, דהגם דלגבי המברך איכא לברכתו תורת ברכה, מ"מ לגבי השומעין שהשיחו ליכא עלי' תורת ברכה, ונ' דע"ז הוא שהוכיח הרוקח מסוגיין, והוא לפי המבו' בד' הראשונים בסוגיין דמעיקר דין כוס של ברכה בעי' שיברך עליו בפה"ג, ולפ"ז י"ל דההלכתא דהמברך צריך שיטעום, הוא משום דכל שאינו טועם אין על הברכה כלל תורת ברכה, ואין מתקיים בזה דינא דכוס של ברכה שיברך עליו בפה"ג, ואשר זהו שהוכיח הרוקח, דמדחזי' דמהני טעימת חד מינייהו, בע"כ דעי"ז איכא על ברכת בפה"ג תורת ברכה לגבי כולם, וע"כ ממילא שאף אם הם סחו בין הברכה לאכילתן מהני להו הברכה.

וכעת נ' להוסיף בזה, דהנה ראיתי מביאים ד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ג הי"ח, ז"ל, הרי אמרנו שהיין שלאחר המזון או שלפני המזון כשיש שם קביעות וצירוף אחד מברך לכולם, ואע"פ שאין שותין מכוסו כלל אלא מכוס אחר וכו', ואע"פ שזה שותה וזה אוכל ואחר כך נוטל חבירו כוס אחר ושותה ושח בינתים, שכיון שעשו צירוף ובירך זה להוציאם וטעם הוא מן הכוס הרי הוא כאילו שתו כולם ונפטרו, שכן בברכת קידוש והבדלה אם טעם אחד מהם יצאו כולם, עכ"ל, והנה מפורש בדבריו כדינא דהרוקח, דאף ששחו השומעין בין הברכה לשתייתן יצאו יד"ח ברכה, והביאוה"ל בסי' קס"ז דן לומר דט"ס הוא בד' הרוקח, ומודו כל הראשונים דלא יצאו השומעים בכה"ג, והנה לפנינו ד' הריטב"א המפורשים כפי הכתוב ברוקח שלפנינו, וכמו שפסק הרמ"א, ולמד כן מדינא דסוגיין דמהני טעימת א' לכולן, ונ' מלשונו דמפרש דהא דמהני טעימת א' מהן דעי"ז יוצאין כולן יד"ח קידוש והבדלה, הוא משום דחשיב כאילו שתו כולם, כיון שכולן מצורפין זל"ז וחשיבי כחדא, וע"כ מה"ט נמי בבירך ושתה ושחו השומעין קודם שתייתן מהני ברכתו לכולם, כיון דחשבי' כאילו שתו כולם, וע"כ איכא על ברכתו תורת ברכה לגבי כולם.

**ח'**

טז] כתב הרי"צ גיאת בהל' קידוש, דבקידוש בעי' בדוקא שיטעום המברך עצמו ול"מ טעימת אחרים, והביא כן בשם בה"ג ורס"ג ור"ש גאון, והובא בטושו"ע סי' רע"א סי"ד, ומבו' בריצ"ג שם בשם בה"ג דדין זה מתקיים אף בששותה מכוס אחר, וע"כ אם שתו אחרים להכוס של קידוש, מביא המקדש כוס אחר ושותה ממנו, ועיי"ש שהביא ל' ר"ש גאון, ז"ל, ודכתבתון היכא דאישתלי ולא טעים ושקלוה אחרים ושתיוה לא צריך לאהדורי קדושא אלא מייתי לי' כסא אחרינא ושתו, ודין לאו הא מלתא משום שצריך לטעום כוס של ברכה דהא לא מכוס של ברכה קא טעים, אלא מטעמא אחרינא, והא מלתא בקדוש הוא בלחוד ושאני קדוש משאר ברכות וכו', עכ"ל.

והנה אמנם לכאו' פשוט לפ"ז, דכל מה דמהני שמביא כוס אחר ושותהו, הוא רק בששתו אחרים מכוס הקידוש, דבזה מיירי בה"ג, דנתקיים דינא דכוס של ברכה דהמברך צריך שיטעום, ואך דאכתי לא נתקיים דינא דהמקדש צריך לטעום, ולזה מהני שיביא כוס אחר ויטעום ממנו וכמו שפירש ר"ש גאון, אך בגונא דנשפך כוס הקידוש ולא שתו ממנו כלל, ל"מ מידי מה שיביא כוס אחר, שלא נתקיים דין המברך צריך שיטעום מדין כוס של ברכה, וכמש"כ ר"ש גאון דלדין טעימה מכוס של ברכה ל"מ מידי לשתות מכוס אחר, דכוס זה אינו כוס של ברכה.

אמנם הנה השו"ע בסי' רע"א סט"ו פסק דאם שנשפך הכוס קודם שיטעום ממנו יביא כוס אחר ויברך עליו בפה"ג וא"צ לחזור ולקדש, וצ"ע רב וכנ"ל, דכיון שנשפך הכוס ולא נתקיים דין כוס של ברכה, א"כ מה יהני שיביא כוס אחר וישתה ממנו, וצע"ג בזה.

והנה בארחות חיים הלכות קידוש היום סכ"א, ז"ל, כתב הר"ש ז"ל אי אישתלי ולא טעים מקידוש ושתי לי' אחריני או אישתפוך מייתי לי' כסא אחרינא ומברך עלי' בפה"ג ושתי לי' וכו', עכ"ל, ולכאו' הוא מפורש כד' השו"ע דאף בשנשפך הכוס ולא שתו ממנו כלל מהני שיביא כוס אחר וישתה ממנו, אך הנה עיי"ש בארחות חיים שסיים, ז"ל, וה"מ כגון דקידש ושתו לי' אחריני וכו', אבל אם לא טעים לי' אחריני וכו' צריך למהדר וקדושי, עכ"ל, והובא בב"י סי' רע"א, ולכאו' מפורש דרק היכא ששתו אחרים מכוס הקידוש הוא דמהני להביא כוס אחר ולשתות ממנו, אך היכא שלא שתו אחרים ל"מ, והיינו כמש"נ דהיכא דלא שתו אחרים מכוס הקידוש, ולא נתקיים בזה דין כוס של ברכה, צריך לחזור ולקדש, ורק היכא דשתו אחרים ונתקיים דין כוס של ברכה, ואך דאיכא דין נוסף בקידוש דבעי' שישתה המקדש יין, הרי שלזה מהני שיביא כוס אחר וישתה ממנו, וצ"ע בזה.

ונ' עוד, דאף אי לא נפלה ט"ס בריש ד' הארחות חיים, ודעת הר"ש דאף בנשפך הכוס מהני שיביא כוס אחר וישתה ממנו, נמי נ' דכ"ז הוא להגאונים לטעמייהו, אך לדידן דלא קי"ל כדעת הגאונים לכאו' בדין דלא יהני.

והטעם בזה הוא, דהרי אמרי' בפסחים דק"ז. דהמקדש ולא טעם מלא לוגמיו לא יצא, ובפשוטו מבו' מזה דדינא דהמברך צריך שיטעום מעכב בדיעבד, ומבו' עוד דכל שלא עשה הקידוש על כוס לא יצא יד"ח וצריך לחזור ולקדש.

אמנם הנה לדעת הגאונים דבקידוש איכא דין בפנ"ע שצריך המקדש לטעום יין, ומפרשי דזהו דינא דהמקדש ולא טעם מלא לוגמיו לא יצא, הרי לא מצינו דדינא דהמברך צריך שיטעום דעלמא מעכב, וגם לא מצינו דדין כוס של ברכה מעכב בקידוש, שהרי הא דהמקדש ולא טעם לא יצא, אי"ז כלל משום דבעי' שיקדש על כוס של ברכה, ומשום דכל שלא טעם לא נתקיים דין כוס של ברכה, אלא הוי זה דין בפנ"ע בקידוש, שצריך המקדש לשתות מלא לוגמיו, ואף בשותה מכוס אחר שפיר דמי, וע"כ לדעת הגאונים שפיר י"ל דאם קידש על כוס ונשפך מהני שיביא כוס אחר וישתה ממנו, אשר בזה יתקיים דינא דהמקדש צריך לשתות מלא לוגמיו, והגם שלא נתקיים דינא דכוס של ברכה דהמברך צריך שיטעום, מ"מ יצא יד"ח קידוש, ומתרי טעמי, חדא די"ל דדין המברך צריך שיטעום אינו מעכב, ועוד די"ל דדין כוס של ברכה אינו מעכב, וכדחזי' בברהמ"ז, דאף למ"ד דטעונה כוס, מ"מ אם אין לו כוס מברך בלא כוס, ועמש"נ עוד בפרט זה לעיל סקי"ג.

ולפ"ז נמצא דכ"ז הוא להגאונים לטעמייהו, אך לדעת ש"ר דס"ל דלא שאני דין קידוש משאר כוס של ברכה, וכל דין הטעימה מכוס קידוש הוא מדינא דהמברך צריך שיטעום דכוס של ברכה, הרי דממש"א דהמקדש ולא טעם מלא לוגמיו לא יצא, ש"מ דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא מעכב בקיום דין כוס של ברכה, וש"מ נמי דכל שקידש בלא כוס לא יצא וצריך לחזור ולקדש, ולפ"ז הרי בדין שלדעתם כל שקידש על הכוס ונשפך צריך לחזור ולקדש, ול"מ מידי מה שיביא כוס אחר וישתה ממנו, שהרי לא בירך על כוס זה ומה יועיל שישתה ממנו, וכמש"כ הריצ"ג בשם ר"ש גאון, דמה שמביא כוס אחר, אינו משום שצריך לטעום כוס של ברכה דהא לא מכוס של ברכה קא טעים, וז"פ.

והנה במג"א ובט"ז בסו"ס רע"א הביאו מש"כ בפסקי מהרא"י סי' קט"ו, דאם קידש על המים וסבור שהוא יין יחזור ויקדש, עיי"ש, ופשיטא דבזה ל"מ מידי שיביא כוס אחר וישתה ממנו, כיון שלא הי' הקידוש על הכוס, וצ"ע וכנ"ל דמ"ש דבקידש על הכוס ונשפך מביא כוס אחר ושותה ממנו, הרי כיון שנשפך כוס הקידוש ולא טעם ממנו הוי כאילו לא קידש על הכוס, ומה יועיל שיביא כוס אחר וישתה ממנו, ועיי"ש בט"ז שעמד בזה דמ"ש מנשפך הכוס דא"צ לחזור ולקדש, ועיי"ש מש"כ בזה וצ"ב, וע' פמ"ג שם מה שביאר עוד בזה, וצ"ע בכ"ז.

**ט'**

יז כתב הפנ"י בקו"א לכתובות ד"ז., ז"ל, וראיתי להזכיר מילתא דקשיא לי טובא על מה שנהגו דאחר מברך ברכת היין על הכוס והחתן והכלה שותין ממנו, וא"כ היאך מברך בפה"ג כיון דאין המברך שותה ממנו, ואיך יוצאין החתן והכלה בברכתו של המברך, הא קיי"ל בסוף פ"ג דראש השנה כל הברכות אם יצא מוציא חוץ מברכת הנהנין, ומיבעיא לן התם ברכת הכוס של קידוש וברכת המוציא של מצה מהו מי אמרינן כיון דחובה נינהו מברך או דלמא ברכות לאו חובה נינהו ומסקינן דמוציא, וכתבו התוס' שם דהנך דוקא, ובאמת כתבו כל הפוסקים הטעם דבכל ברכת המצות אדם מוציא חבירו היינו משום דכל ישראל ערבים זה בזה והו"ל כמחוייב בדבר משא"כ ברכת הנהנין, וא"כ הכא נמי כיון שאין הכוס מעכב לאו דבר שבחובה נינהו, והאיך מוציא חבירו דהא הו"ל ברכת הנהנין, בשלמא ברכת נשואין אפשר כיון דטעונין כוס הדר הו"ל כדבר שבחובה משא"כ בברכת האירוסין, ואפשר כיון דמ"מ עיקר היין לאו ליהנות מכוין חשיב שפיר כברכת המצות, ועדיין צ"ע, עכ"ל.

אך הנה כבר הבאנו לעיל סק"ט מש"כ הביאוה"ל בסי' ק"צ במשה"ק הגרע"א דלפי מה דקי"ל לעיקר הדין דברהמ"ז אינה טעונה כוס היאך יכול להוציא אם אינו טועם בעצמו, וכתב הביאוה"ל די"ל דכיון דלכו"ע הוא עכ"פ למצוה מן המובחר וכמו שכתב הרמ"א לעיל בסימן קפ"ב, הוא בכלל ברכת המצות דקי"ל דאע"פ שיצא מוציא וכו', עכ"ל, ונת' שם דלכאו' יל"פ בזה בע"א, דאי"ז מדינא דברכת המצוות דאע"פ שיצא מוציא, דא"כ הוה בעינן שיהא השותה מחויב בברכה זו, ואם אינו מחויב בברהמ"ז לא הי' יכול להוציאו, אלא היינו דכיון דלהמברך הוי מצוה מן המובחר לברך על כוס, ומשו"ז צריך שיטעום הוא או אחר, חשיב שהוא מחויב בברכת בפה"ג זו, וע"כ אף אם נותן לאחר לשתות מצי להוציאו, דהוי זה חיובא דילי' שישתה זה האחר מן הכוס, וכמש"כ כעי"ז בשו"ע הגר"ז סי' רע"ב בקו"א.

ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בברכת אירוסין, דאף שמדינא אינה טעונה כוס, מ"מ נ' דמדינא אית בה קיום דברכה על הכוס, ואך שאין חיוב לברך ברכה זו על הכוס, ואשר ע"כ הוי זה קיום דין דהמברך שישתה אחר מן הכוס, כ"ה שיקיים המברך בכוס זה דין כוס של ברכה, ואשר ע"כ שפיר יכול להוציאו בברכת היין, ול"ד למה שאמרו בברכת היין של קידוש דכל מה שיכול להוציא אחרים הוא משום דהוי כברכת המצוות, דהתם איירי שהמקדש אינו יוצא עתה יד"ח קידוש, וע"כ כל מה שיכול להוציא אחרים בברכת היין הוא משום דהוי כברכת המצוות משום דהם מחויבין בזה, וה"ט ל"ש רק בקידוש דהוי זה חובה לקדש על הכוס, ול"ש בברכת אירוסין דאי"ז חובה, אך בברכת אירוסין איכא טעמא אחרינא, משום דהמברך גופי' מקיים בברכה זו ברכת אירוסין, (לדעת הסוברים דאי"ז ברכת המצוות), ולקיום ברכה זו על הכוס נצרך שישתה אחר מן הכוס, וע"כ שפיר יכול הוא להוציאו, ושו"ר כעי"ז בספר כנסת אברהם בסוף דבריו.

ובעיקר הדין אם מהני טעימת אחר בכוס של אירוסין מצינו בתשובות גאוני מזרח ומערב סימן קכ"ג, ז"ל, כוס של חתן וכו' אם טועם ממנו המברך מלא לוגמיו כך מצוה מן המובחר ואם א"א לטעום ממנו כיון ששותין אותו חתן וכלה או אמו של תנוק יצא יד"ח אע"פ שלא טעם ממנו המברך ואינו מוציא שם שמים לבטלה, עכ"ל, אך י"ל דאיירי בכוס של נישואין, אי נימא דבעי' בזה מדינא כוס, וכמש"כ כן הפנ"י.

וע' גם בשו"ת תשב"ץ ח"ד טור ג' סי' ל"ב שמפורש בדבריו דמהני טעימת אחר בזה, וכ"ה מבו' במג"א סי' תק"נ סק"ו ובמ"ב שם סקי"ב, וע' בשו"ת מהרש"ם ח"ה סי' ח' שהאריך בזה, והוכיח בזה מכוס של מילה שכתבו הראשונים דמהני טעימת אחר, אף שגם בזה ל"ב מדינא דגמ' לברך על הכוס, עיי"ש באורך, וע' עוד באפיקי ים ח"ב סי' ב' ובמנחת שלמה סי' י"ח סק"ד ובשו"ת דברי יציב או"ח סי' קל"ה.

ויש לציין עוד לתשובת רב נטרונאי גאון או"ח סי' נ"ז שלכאו' מפורש שם דבברכת אירוסין ונישואין ומילה בעי' בדוקא שיטעם המברך, ול"מ שיטעם אחר, אך נ' בדבריו שהטעם הוא משום דס"ל דבכל כוס של ברכה ל"מ טעימת אחר, אך צ"ע מסוגיין דמבו' דמהני טעימת אחר, וצ"ע כעת.

1. ובמחזו"ו סי' תק"ו, ז"ל, מטיף בפי הילד לשם מצוה וחינוכה, ואף המברך שותה, דאמר מר המברך צריך שיטעום, וכל שכן מי שמברכין עליו, שצריך ליהנות מכוס של ברכה שבא על ידו, עכ"ל, ומבו' להדיא דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא מדיני כוס של ברכה שצריך ליהנות ממנו, וע"כ הוא כ"ש שצריך להטעים לתינוק שמברכין עליו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומצינו עד"ז בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ ס"ד, שכתב דהיכא שנותן לקטן שלא הגיע לחינוך לשתות, ומתקיים בזה דינא דהמברך צריך שיטעום, אין מברך ברכת בפה"ג ואי"ז מעכב, וע' גם בדבריו בסי' ער"ב בקו"א שהאריך בזה דאין ברכת בפה"ג מעכבת בקידוש, ועמש"נ עוד בפרט זה להלן סק"ח אם מעיקר דין כוס של ברכה בעי' לברך עליו בפה"ג, ועיי"ש מש"נ להוכיח מד' הראשונים בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש מש"כ כמה טעמים דל"ש בזה דילמא אתי למיסרך, והראב"ן בסי' שפ"ג בתו"ד כתב, דכיון דנותנין הכוס לתינוק משום רפואת הילד והאם, והם מסוכנים, ואין דבר עומד בפני פקוח נפש, וליכא למימר דאתי למסרך, דאם כן היאך מאכילים החולים ביוהכ"פ, דליגזור משום מיסרך, אלא דודאי כה"ג לא חיישינן, עכ"ל, ונ' מזה שדעתו דהא דמאכילין קטנים ביוהכ"פ ולא חיישי' דילמא אתי למיסרך הוא משום דאוכלין משום פיקו"נ, אך בחי' הרשב"א בסוגיין פי' הטעם, דכל לצורך הקטנים ל"ש דילמא אתי למיסרך, ויש לציין עוד למש"כ האבודרהם בסדר תפילת יוהכ"פ, ז"ל, וכתב א' מן החכמים תמי' לי ביין קידוש דיום הכיפורים אמאי גזרינן דילמא אתי למסרך, והנה אנו מאכילין את הקטן ולא גזרינן דילמא אתי למסרך כשהוא גדול שאנו מחנכין אותו כשהוא בן י' שנים לשעות ואומרים לו דעד עתה שהי' קטן והי' סכנה אם יתענה אנו מאכילין אותו ועכשיו שהוא גדול אסור לאכול, וכמו שאנו עושין באכילה נוכל לעשות ביין הקידוש, ותירץ דמשו"ה גזרו ביין קידוש דילמא אתי למסרך כיון שהקהל נותנין לו לשתות הקידוש והוא אינו מבקש לשתות דסבר מצוה היא ואתי למסרך לכשיהי' גדול, אבל כשאנו מאכילין אותו כשהוא מבקש לאכול או אפילו אינו מבקש מפני רעב שיש לו לא אתי למסרך, שיאמר משום סכנה האכילוני והשקוני ולא גזרינן דילמא אתי למסרך, עוד י"ל כי יין הקדוש שהוא בכניסת הלילה ועדיין אינו צמא לשתות אם ישתה אתי למסרך, אבל כשמאכילין אותו בחצי היום כשהוא רעב וצמא ולא אתי למסרך דמידע ידע כי מפני חשש הסכנה האכילוהו, עכ"ל, ולכאו' ילה"ק לטעמו האחרון, דא"כ אכתי יברך זמן ביום על הכוס ויתן לתינוק לשתותו, וכנ' צ"ל דהואיל ובאופן הרגיל א"א לברך זמן, לא תיקנו חכמים בכה"ג ברכת זמן, ועמש"נ עד"ז לקמן סקי"ג, ולפי טעמו האחרון מצאנו מקור למנהג ישראל שאין מאכילין את הקטנים בליל יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בשו"ת הר"ן סי' נ"ב פי' ד' רש"י בע"א, אך כבר עמד ע"ז הבית מאיר ביו"ד סי' רס"ה שאי"ז במשמעות ד' רש"י, עיי"ש.

   ויש לציין עוד למה שפירש"י בברכות דמ"ב. במש"א דיין גורם ברכה לעצמו, דהיינו דבכמה מקומות הוא בא ומברכין עליו ואע"פ שלא היו צריכין לשתייתו, עכ"ל, ונ' דזה אתי כפירש"י בסוגיין שהברכה אינה משום השתי', דלפירש"י בר"ה דכל הברכה היא משום הא דצריך שיטעום, א"כ הרי מברכין רק משום דצריכין לשתייתו, ומה מעליותא יש במה שצריכין לשתייתו מכח הדיןדצריך שיטעום.

   והטעם דבאמת לי"ב משום ברכה לבטלה פירש בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ, ז"ל, שכל דבר הטעום כוס חוץ מקידוש לא הצריכו לטעום ממנו אלא משום שלא יהא גנאי לברכת היין שיאמרו שלא לצורך היא ברכה זו ונראית כברכה לבטלה, אבל באמת הוא לצורך שכך תיקנו חכמים בכל שירה הנאמרת על היין שיסדרו אותה אצל ברכת היין שהוא עיקר שירה המיוחדת ליין, עכ"ל, והבית מאיר ביו"ד שם פירש, ז"ל, דברכה לבטלה ל"ה אלא לבטלה ממש, לא כן ברכה זו דנתקן הקידוש או הזמן או ברכת המילה שתהא על הכוס, שוב הברכה ג"כ שבח לבורך ב"ה שברא יין לברך עליו, וזה צרכו כמו צורך השתי' וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתבו המהר"ם שיק או"ח סי' שי"ט והאג"מ ח"ה סי' כ' סקי"ז, והמנחת שלמה ח"א סי' י"ח סק"ו.

   ונפ"מ בין ב' הטעמים, הוא בשעבר ולא בירך בפה"ג, אם ה"ז מעכב בקיום כוס של ברכה, דלדעת הגר"ז דכל קיום על הכוס הוא במה שמברך עליו בפה"ג, הרי דאם עבר ולא בירך ה"ז כבירך שלא על הכוס, אך לדעת הבי"מ ודעימי' דהוי זה דין בפנ"ע שצריך לברך ע"ז שברא הקב"ה יין לברך עליו, לכאו' אי"ז מעכב בקיום דין כוס של ברכה.

   ויש להעיר עוד, דהנה במחזור ויטרי סימן ס"ט כתב, ז"ל, פעם אחת שאלתי לרבי אם אני יוצא בהבדלת בית הכנסת כיון שלא נתכוונתי בברכת היין, ואמר לי הואיל ונתכוונת לברכת הבדלה דייך, והובא דין זה במג"א סי' רצ"ו סק"י, וצ"ע דלכאו' אי"ז מתישב אלא לדעת רש"י בר"ה דכל הא דצריך לברך בפה"ג הוא משום דצריך לטעום וא"א לטעום בלא ברכה, אך לדעת רש"י בסוגיין דמדיני כוס של ברכה הוא לברך עליו בפה"ג, לכאו' בדין דניבעי שיכוין לצאת בברכת היין, אמנם לדעת הגר"ז י"ל, דכיון שהמברך בירך ברכת היין, מתקיים בזה דין שירה על היין, ול"ב שיצאו השומעים בברכת היין, (וכ"ה דאם בעי' שיאחז הכוס בידו לקיום דין כוס של ברכה, סגי במה שהמברך אוחזו בידו, ה"נ סגי במה שהמברך בירך עליו ברכת היין), ולדעת הבי"מ ודעימי' י"ל בתרי גווני, חדא י"ל דאה"נ צריך לכוין לצאת ידי ברכת היין, אך מ"מ אי"ז מעכב, וכמש"נ דלדעתם אם עבר ולא בירך ברכת היין יצא יד"ח כוס של ברכה, וי"ל עוד, דהא דצריך לברך ע"ז שברך הקב"ה יין לברך עליו הוא מוטל רק על המברך, שהוא המברך על הכוס של ברכה, אך השומעים אף שיוצאין הן בברכתו מ"מ כיון שהם עצמן אין מברכין על כוס זה, אינם מחוייבין בברכת היין, ודו"ק.

   וע' להלן סק"ח, שנתבאר שלדעת הראשונים דפליגי על רש"י וס"ל דאם לא טעם הוי זה ברכה לבטלה, ואפ"ה ס"ל דא"א לברך על הכוס בלא לברך עליו בפה"ג, מוכח כדרכו של הגר"ז דבעי' לברך בפה"ג דזהו עיקר שירה שעל היין. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה לכאו' כ"ז ניחא רק למש"כ התוס' בפסחים דק"ו. דהא דאמרי' זכרהו על היין, הוא משום דזכירה כתיב על היין זכרו כיין לבנון, נזכירה דודיך מיין, וכ"ה ברא"ש שם, ובבעה"ע הל' מצה ומרור, ולדעתם הוי זה דין מסוים בקידוש שיהא על היין, ואי"ז שייך לדין כוס של ברכה דעלמא, וכ"ה מתבאר למה שפירשב"ם בפסחים דק"א. דהא דאין קידוש אלא במקום סעודה סברא הוא מדאיקבע קידוש על היין כדתניא לקמן זכרהו על היין, מסתמא על היין שבשעת סעודה הוקבע דחשיב, עכ"ל, והרי דאיכא דין מסוים בקידוש שיהא על היין, ובעי' שיהא על היין שבשעת סעודה, ואי"ז שייך לדין כוס של ברכה דל"ב לזה יין שבשעת סעודה, אך למש"כ הרבה מן הראשונים צוינו בדברינו להלן בסוס"ק זה, דהוא משום דאין שירה אלא על היין, הרי לכאו' הוי זה חד דינא עם שאר כוס של ברכה, ואין טעם לחלק ביניהם, וכמש"כ בשו"ת הרא"ש.

   ולדעת הסוברים דדין קידוש על היין הוי מדאורייתא, אשר כ"ה גם דעת ראב"ן, וכ"ה דעת הרבה מהקדמונים וכמו שהביא הגרי"פ ח"א עמ' 370, מתבאר טפי הא דשאני קידוש דבעי' שישתה מלא לוגמיו, שהרי דין על הכוס בקידוש הוי דין בפנ"ע, ול"ש לדין כוס של ברכה בעלמא, וכ"ה מבו' בתו"ד הרא"ש בתשובה שאם דין קידוש על היין הוא מה"ת שפיר יש לחלק דדוקא בקידוש בעי' שיטעם מלא לוגמיו.

   ועיקר הדבר דאיכא דין טעימה מסוים בקידוש, מצינו כן בד' הרי"צ גיאת בהל' קידוש, דבקידוש בעי' בדוקא שיטעום המברך עצמו ול"מ טעימת אחרים, והביא כן בשם בה"ג ורס"ג ור"ש גאון, והובא בטושו"ע סי' רע"א סי"ד, והארכנו בזה לקמן סקט"ז, וע' בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ ס"ד שטעמם משום דין זכרהו על היין, ולכאו' לדעתם אין ללמוד מהא דבעי' בקידוש שיטעם מלא לוגמיו דה"נ הוא בשאר כוס של ברכה, שהרי איכא דין מסוים דשתי' בקידוש, ואמנם בד' מהר"ם חלאוה בפסחים דק"ז. מפורש דאף לדעת הגאונים בעי' בכל כוס של ברכה שישתה מלא לוגמיו, וי"ל דזה נלמד מד' ר' יוסי ב"ר יהודה שם דטעימת יין מלא לוגמיו, ובפשוטו קאי על כל כוס של ברכה, גם י"ל דאף דבקידוש איכא דין מסוים דטעימה, מ"מ כלפי שיעור הטעימה י"ל דאין לחלק ביניהם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף, שלכאו' מוכח כן גם מד' הרבה מן הראשונים שכתבו דבקידוש ל"ב שיטעם המקדש עצמו ומהני אף טעימת אחר, והוכיחו כן מסוגיין, אשר מוכח מזה שדעתם דליכא דין טעימה בפנ"ע בקידוש, ולפ"ז בע"כ דאף בכל כוס של ברכה בעי' שישתה מלא לוגמיו, אך קשיא לפ"ז דסתרי ד' הראשונים זל"ז, דהתוס' והרא"ש בפ' ערבי פסחים למדו דבקידוש מהני טעינת אחר מסוגיין, ואינהו גופייהו פירשו דדין זכרהו על היין הוא משום דכתיב זכרו כיין לבנון, אשר נ' לפ"ז דאיכא דין מסוים בקידוש דזכירה על היין, וי"ל.

   וע' גם בתוס' פסחים דק"ז. וברא"ש שם, דמבו' דמש"א בד' כוסות דהוא דשתי רובא דכסא, היינו משום הך דינא דבכוס של ברכה בעי' שיטעם מלא לוגמיו, ומבו' מזה דבכל כוס של ברכה בעי' שיטעם מלא לוגמיו, וכ"ה בשו"ת הרא"ש כלל כ"ה סי' א' דמזה מוכח דדינא דטעימת מלא לוגמיו הוי בכל כוס של ברכה, אך לדעת ש"ר דמפרשי דהא דשיעור רובא דכסא אי"ז מלא לוגמיו, אלא הוי זה דין מסוים בד' כוסות דבעי' בהו שתיית רוב כוס, ועי' בחי' רבינו דוד ובר"ן שכתבו דבכוס ראשונה של ד' כוסות בעי' רובא דכסא מדין ד' כוסות ומלא לוגמיו מדין קידוש, אין להביא משם, וע' עוד בספה"י לר"ת סי' שכ"ג שהוכיח מההיא דרובא דכסא דשיעור מלא לוגמיו זוטר מרביעית, אך לא הוכיח כד' התוס', אלא הוכיח ממש"א דסגי ברובא דכסא וכוס של קידוש א' מהן, והרי דאף בכוס של קידוש סגי ברוב רביעית, ובע"כ דמלא לוגמיו ל"ה טפי מזה, ומבו' שדעתו כדעת החולקים על תוס' ודין רובא דכסא בד' כוסות הוא דין מסוים בד' כוסות, ואי"ז שייך לדין מלא לוגמיו בכוס של ברכה, ומה שנראה בל' הראשונים דרק בכוס ראשון בעי' שיהא גם מלא לוגמיו מדין קידוש, אך בכוס שלישי ל"ב רק רוב כוס, נ' דהיינו רק למ"ד דברהמ"ז ל"ב כוס, דאי ברהמ"ז בעי כוס הרי צריך לשתות מלא לוגמיו מדין כוס ברהמ"ז, שהרי רבינו דוד והר"ן כתבו להדיא דבכל כוס של ברכה צריך לשתות מלא לוגמיו, אך בל' ר"ת שם מ' קצת, דדינא דהמקדש ולא טעם מלא לוגמיו הוי רק בקידוש, ורק לריבר"י הוא דבכל כוס של ברכה בעי' מלא לוגמיו, עיי"ש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. וראיתי בס' אשר לשלמה תנינא סי' א' שהעיר בזה, דבל' רש"י בסוגיין נ', דכל הא דמהני טעימת אחרים הוא רק לפי שכל דין הטעימה הוא משום גנאי, אך אם הי' דין טעימה מעיקר הדין ל"ה מהני שיטעם אחר, והעיר שם דלפ"ז בקידוש דבע"כ איכא דין טעימה מעיקר הדין לא יהני טעימת אחר, וכדעת הגאונים, אך בפירש"י בר"ה דכ"ט: מבו' להדיא דמהני טעימת אחר, וי"ל דרש"י שם לטעמי', דמפרש דדינא דהמברך צריך שיטעום בעלמא אינו כלל משום ברכת היין, אלא הוא מדיני כוס של ברכה שצריך לטעום, ולפ"ז אין לחלק בין קידוש לשאר כוס של ברכה, ועיי"ש שכתב לחדש בדעת רש"י דבקידוש ליכא דין כוס של ברכה, וזה צ"ע רב, שהרי רש"י בר"ה שם הביא לדין המברך צריך שיטעום שהוא דין האמור בגמ' בכוס של ברכה, ומה שהוכיח שם מהא דמהני לקדש על הפת, לכאו' אי"ז ראי', שכבר כתבו הראשונים דהוא משום דבשבת שמצוה לסעוד סעודת שבת שייך הקידוש לפת, ומה"ט שאני הבדלה שאין מבדילין על הפת, ועיי"ש שכתב לישב עוד, דכל מה שהוצרך רש"י לה"ט דכל דין הטעימה הוא משום גנאי, הוא רק בשנותן לקטן שאינו יוצא יד"ח בברכת הזמן, אך כשנותן לא' מן היוצאין יד"ח בברכה זו שפיר מהני אף היכא דהוי הטעימה מעיקר הדין, וע"כ בקידוש שפיר מהני ליתן לא' מן המסובין, ולפ"ז אם יתן בקידוש לטעום לא' שלא יצא יד"ח בקידוש זה לא יהני, ועמש"נ בפרט זה להלן ס"ק י"א י"ב. [↑](#footnote-ref-8)
8. וע' בספר כנסת אברהם שכתב, דביאור דעת הסוברים דלקיום דין כוס של ברכה בעי' שיברך עליו בפה"ג, הוא משום דבעי' שיהא הכוס מותר לשתי', ואשר ע"כ כל שמקדש באמצע סעודתו א"צ לברך בפה"ג, עכ"ד, אך אי"ז מתישב כ"כ, שהרי חזינן דשייך ברכה על הכוס אף ביוהכ"פ שאסור לו לשתות כלל, ומה טעם יש דמ"מ ניבעי שיברך על הכוס ומהל' ברכת הנהנין יהא מותר לו לשתותו, ועיי"ש בכנס"א מש"כ לבאר בזה.

   וע' עוד בבית מאיר יו"ד סי' רס"ה דפשיטא לי' דמעיקר דין כוס של ברכה בעי' שיברכו עליו בפה"ג, ועיי"ש שנקט דלהסוברים דקידוש על היין דאורייתא, אף בעי' מדאורייתא שיברך עליו, והוכיח עפי"ז ממש"כ התוס' בפסחים דאף אם קידוש על היין דאורייתא מ"מ דינא דהמברך צריך שיטעום אינו אלא מדרבנן, דבע"כ דאף אם אינו טועם אין הברכה לבטלה, דאל"כ הרי בע"כ צריך לטעום מדאורייתא שלא תהא ברכתו לבטלה, עכ"ד, והדברים צ"ע, דמדאורייתא לא מצינו כלל ברכת בפה"ג, ולכאו' להסוברים דקידוש על היין דאורייתא, מתקיים דין קידוש על היין אף בלא שמברך עליו בפה"ג, וע"כ שפיר כתבו התוס' שמדאורייתא א"צ לטעום, ולדעת התוס' לטעמייהו לכאו' פשוט שהוא כן, שהרי כתבו ע"פ הירושלמי דהמקדש באמצע סעודתו א"צ לברך בפה"ג, וא"כ ה"נ מדאורייתא דכלל ל"ב לברך ברכת הנהנין, דמי למקדש באמצע סעודתו דא"צ לברך בפה"ג, וצ"ע בזה, שו"ר בשו"ת אג"מ ח"ה סי' כ' אות י"ז, שג"כ נקט בד' התוס' דאי קידוש על היין דאורייתא אף צריך לברך עליו בפה"ג, ודקדק כן ממש"כ דהא דהמברך צריך שיטעום אינו אלא מדרבנן, והמברך היינו שמברך ברכת בפה"ג, ובע"כ דמדאורייתא צריך לברך בפה"ג, עיי"ש בדבריו.

   ויש להוסיף בזה, דאם אכן כנים הדברים דאף להסוברים דקידוש על היין דאורייתא, ה"ז מתקיים בלא שמברך עליו בפה"ג, א"כ לכאו' תיקשי במה שנקטו הראשונים דלקיום דין כוס של ברכה בעי' שיברך עליו בפה"ג, וצ"ע דמהיכ"ת יהא כן, ומ"ש מדין קידוש על היין דאורייתא שה"ז מתקיים אף בלא שמברך עליו בפה"ג, אך למש"כ בספר כנסת אברהם ניחא, דהא דלקיום דין כוס של ברכה בעי' שיברך עליו הוא כ"ה שיהא הכוס מותר לשתי', ואשר ע"כ מדאורייתא דכלל ל"ב לברך ברכת הנהנין והוי הכוס מותר לשתי' אף בלא שיברך עליו בפה"ג, שפיר מתקיים דין קידוש על היין אף בלא לברך עליו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה אמנם הרי"צ גאות בהל' קידוש הביא דעת רב סעדי' גאון דהמברך על היין או על המים צריך לטעום מלא לוגמיו, ועיי"ש שכתב ע"ז, לא היא דמקדש איתמר דוקא מקדש וכל מאן דכוותי' אבל בשתי' בעלמא בהנאה תליא מלתא דכל מידי דמתהני מני' מברך עליה, עכ"ל, והובא גם במהר"ם חלאוה פסחים דק"ז., וכן הביאו הארחות חיים והכל בו בשם השאילתות, ולדעתם שפיר י"ל דכל דינא דהמברך צריך שיטעום בכוס של ברכה הוא כ"ה שלא תהא ברכת היין לבטלה או משום גנאי, ואפ"ה צריך שיטעום מלא לוגמיו, שהרי אף בדין ברכת הנהנין בעי' שיטעום מלא לוגמיו, וי"ל דמזה הוא שלמדו דהך דינא דמלא לוגמיו הוי אף בברכת הנהנין, משום דס"ל דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא משום ברכת בפה"ג, וא"כ מדבעינן שיטעם מלא לוגמיו, ש"מ דאף בברכת הנהנין בעי' שיטעם מלא לוגמיו, אך אי"ז מוכרח, דבפשוטו י"ל דפירשו לישנא דגמ' דמטעמת יין דהיינו לברכת הנהנין, גם י"ל דס"ל דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא לקיום דין כוס של ברכה דבעי' שיהנה מן הכוס, והא דבעי' שישתה מלא לוגמיו הוא משום דפחות מכן ל"ח הנאה, ואשר ע"כ ה"נ א"צ לברך ע"ז ברכת הנהנין, אך לדעת ש"ר דפליגי ע"ז וס"ל דברכה ראשונה אין לה שיעור, וכאשר כן פסקו הטושו"ע או"ח סי' ר"י, הרי דמהא דבכוס של ברכה בעי' שיטעום מלא לוגמיו, מוכח דדינא דהמברך צריך שיטעום אינו משום ברכת בפה"ג, אלא הוי זה מדיני כוס של ברכה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-10)