קדושת וגבול הארץ
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב אי_ש סטפנסקי

**סימן א**

**ירושה ראשונה ושניה - קדושת הארץ**

בני ישראל נכנסו לארץ ישראל ב' פעמים, פעם ראשונה נכנסו עולי מצרים, ובאותו זמן נתקדשה הארץ על ידי שיהושע כבש את הארץ. ופעם שניה נכנסו עולי בבל בימי עזרא, לאחר שסיימו לבנות את בית המקדש השני.

**שיטות התנאים והאמוראים**

א. במס' ערכין לב ע"ב נחלקו תנאים [לגבי ערי חומה] האם קדושה ראשונה [שקידש יהושע] היתה רק לשעתה, כל זמן שבני ישראל על אדמתן, וכשגלו בטלה הקדושה. ולפי"ז לאחר שעלה עזרא הוצרך שוב לקדש את הארץ לפי שהקדושה הראשונה בטלה. או שמא קדושה ראשונה קיימת לעולם, ולא הוצרך עזרא לקדש שוב את הארץ.

ואמרינן שם, מ"ט דמ"ד קדושה ראשונה קידשה לשעתה ולא קידשה לע"ל, דכתיב בספר נחמיה "כי לא עשו מימי ישוע בן נון כן בני ישראל", מקיש ביאתם בימי עזרא לביאתם בימי יהושע, מה ביאתם בימי יהושע מנו שמיטין ויובלות וקדשו ערי חומה, אף ביאתן בימי עזרא וכו'. ואומר "והביאך ד' אלוקיך אל הארץ אשר ירשו אבותיך וירשתה", מקיש ירושתך לירושת אבותיך, מה ירושת אבותיך בחידוש כל דברים הללו אף ירושתך בחידוש כל דברים הללו. כלומר, שמשני מקראות אלו מוכח שעזרא הוצרך לקדש שוב את הארץ, לפי שקדושה ראשונה שקידש יהושע בטלה כאשר גלו מהארץ.

ולמ"ד קדושה ראשונה קידשה לע"ל מיישבת הגמ' שם, דקרא דנחמיה קאי על ביטול יצה"ר דע"ז ולא על קידוש הארץ. וקרא דירשתה הכי קאמר, כיון דירשו אבותיך ירשת אתה, ואין צריך קידוש נוסף.

ב. במס' יבמות פב ע"א נחלקו ר' יוחנן וריש לקיש בדעת ר' יוסי האם תרומה בזה"ז דאורייתא או דרבנן. ומייתי ר' יוחנן ראיה לשיטתו מהא דתניא בסדר עולם: "אשר ירשו אבותיך וירשתה", ירושה ראשונה ושניה יש להן ושלישית אין להן, ואמר ר' יוחנן מאן תנא דסדר עולם, ר' יוסי היא, אלמא סבר ר' יוסי שתרומה בזה"ז דאורייתא.

ופירש רש"י, בימי יהושע הויא ירושה ראשונה, ובימי עזרא הויא ירושה שניה, דכשגלו גלות ראשונה בטלה קדושת הארץ ולכן הוצרכו לקדש שוב בירושה שניה. שלישית אין להם, כלומר, לא בעי למהדר ומירתא, דירושה עומדת היא. ואשמעינן האי קרא, דלא בטלה קדושת הארץ בגלות טיטוס.

ולפי"ז ר' יוחנן סובר בדעת ר' יוסי שקדושה ראשונה לא קידשה לע"ל, וכאשר גלו מהארץ בטלה הקדושה. וקדושה שניה קידשה לע"ל, ובזה"ז הארץ קדושה מהתורה בקדושת ארץ ישראל מחמת הקדושה השניה. ולפי"ז רק מקומות שכבשו עולי בבל קדושים בזה"ז, אך מקומות שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל אין בהם קדושת ארץ ישראל מהתורה בזה"ז, שהרי קדושת יהושע בטלה.

אך תוס' פירשו בשם רבינו חננאל, דירושה ראשונה היא ירושת האבות, וירושה שניה היא ירושת יהושע, ומשם ואילך קדשה לעולם. ולפי"ז ר' יוחנן סובר בדעת ר' יוסי שאפילו קדושה ראשונה קידשה לע"ל, וכל מקום שכבשו עולי מצרים דינו כארץ ישראל אף בזה"ז מחמת קדושת יהושע. ובתוס' הקשו על פירושו מהסוגיא בנדה, וביאור פלוגתתם יבואר להלן סי' ז' בשם הקהלות יעקב.

ובפשטות רבנן דפליגי על התנא דסדר עולם ס"ל דאף ירושה שניה בטלה, ובזה"ז מדין תורה אין קדושת ארץ ישראל כלל. ונחלקו ר' יוחנן וריש לקיש איך לפסוק להלכה. [אמנם תוספות שם בחד תירוצא כתבו שגם ר' יוחנן מסכים להלכה שקדושה שניה בטלה, ופליגי רק בדעת ר' יוסי].

ג. במס' חולין ז ע"א אמר ר' שמעון בן אליקים משום ראב"פ שאמר משום ראב"ש, הרבה כרכים כבשום עולי מצרים ולא כבשום עולי בבל, וקסבר קדושה ראשונה לא קידשה לע"ל, והניחום כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית. וכן איתא במס' חגיגה ג ע"ב. והוסיף רש"י, דאותן שכבשו בימי עזרא לא בטלו בחורבן שני, כדאמרינן ביבמות שם. ובפשטות הסוגיא בחולין ובחגיגה סוברת שקדושה ראשונה בטלה וקדושה שניה לא בטלה, ולכן בזה"ז מדין תורה יש קדושת ארץ ישראל בכל המקומות שכבשו עולי בבל. ועי' בית הלוי ח"ג ריש סי' א' סק"ג מש"כ בזה.

ומבואר מהסוגיות שישנם שלשה שיטות תנאים:

יש תנא שסובר שאפילו קדושת יהושע קיימת לעולם, והוא מפרש את הפסוק כיון שירשו אבותיך ירשת אתה, ואין צריך קידוש נוסף.

ר' יוסי סובר שקדושת יהושע בטלה וקדושת עזרא לא בטלה, והוא מפרש את הפסוק מקיש ירושתך לירושת אבותיך מה ירושת אבותיך בחידוש וכו', אלא שנתחדש רק ירושה אחת נוספת, ולכן ירושה שלישית אין להם. [לדעת רבינו חננאל ר' יוסי סובר שאף קדושת יהושע לא בטלה, ומפרש את הפסוק לירושת האבות וירושת יהושע. אמנם הסוגיא בחולין ובחגיגה ודאי סוברת שקדושת יהושע בטלה וקדושת עזרא לא בטלה].

וחכמים שחולקים על התנא דסדר עולם סוברים שאפילו קדושת עזרא בטלה, ובזה"ז אין קדושת ארץ ישראל מהתורה, ויתכן שהם מפרשים את הפסוק לגבי ירושה שלישית, שלעתיד לבא יקדשו את הארץ שוב כמו שקידשו יהושע ועזרא.

**שיטות הראשונים להלכה**

להלכה פסק הרמב"ם פ"א מתרומות ה"ה: כל שהחזיקו עולי מצרים ונתקדש קדושה ראשונה, כיון שגלו בטלה קדושתן, שקדושה ראשונה לפי שהיתה מפני הכיבוש בלבד קדשה לשעתה ולא קדשה לע"ל. כיון שעלו בני הגולה והחזיקו במקצת הארץ קדשוה קדושה שניה העומדת לעולם לשעתה ולע"ל וכו'. ומבואר שהרמב"ם פסק כהסוגיא דחולין וחגיגה, וכר' יוסי אליבא דר' יוחנן, שקדושה ראשונה בטלה וקדושה שניה לא בטלה. וכן הסכים הראב"ד (פ"ו מבית הבחירה ובסוף פ"י משמו"י), וכן פסק הרמב"ן (גיטין לו ע"א בספר הזכות על הרי"ף).

הרשב"א (שבועות טז ע"א) פסק כרבנן דר' יוסי שקדושה שניה נמי בטלה, ובזה"ז ליכא מהתורה קדושת הארץ כלל, אלא מדרבנן בלבד. וכן פסקו בספר התרומה (הל' א"י ד"ה פסק) ובתשב"ץ (ח"ג סי' קצט).

[הריטב"א (מגילה י ע"א) הביא, שיש פוסקים שאפילו קדושה ראשונה לא בטלה, ולכאורה לשיטה זו כל מקום שכבשו עולי מצרים יש בו קדושת ארץ ישראל מהתורה אף בזה"ז, ולא מצינו מי שפסק כן להלכה].

כתב החזון איש (שביעית ס"ג סק"ט), שהנידון בראשונים הנ"ל האם קדושת הארץ בטלה או לא, הוא לגבי כלאים, מתנות עניים, וספק ערלה [דודאי ערלה נוהג אף בחו"ל], שלפי הרמב"ם הם נוהגים בזה"ז מהתורה מחמת קדושה שניה, ולשיטת הרשב"א הם נוהגים בזה"ז רק מדרבנן. אך לגבי חלה ולגבי תרומות ומעשרות לשיטת הרמב"ם, אף בבית שני לא נהג מהתורה משום דבעינן ביאת כולכם. וכן לגבי יובל ושאר דינים התלויים בו אף בבית שני לא נהג מהתורה משום דבעינן כל יושביה עליה.

ומסקנת החזון איש בשביעית (ס"ז ס"ק כח) ובמעשרות (ס"ז סק"י) דמתנות עניים בזה"ז דרבנן לכו"ע, וכשיטת החינוך ופאת השולחן. ולפי"ז הנפק"מ היא רק לספק ערלה וכלאים.

**טעם החילוק בין קדושה ראשונה לשניה**

כתב הרמב"ם פ"ו מבית הבחירה הט"ז: אבל חיוב הארץ בשביעית ובמעשרות אינו אלא מפני שהוא כבוש רבים, וכיון שנלקחה הארץ מידיהם בטל הכבוש ונפטרה מן התורה מן המעשרות ומן השביעית, שהרי אינה ארץ ישראל. וכיון שעלה עזרא וקדשה, לא קדשה בכיבוש אלא בחזקה שהחזיקו בה, ולפיכך כל מקום שהחזיקו בו עולי בבל ונתקדש בקדושת עזרא השניה הרי הוא מקדוש היום, ואע"פ שנלקחה הארץ ממנו, וחייב בשבייעת ובמעשרות על הדרך שביארנו בהל' תרומה.

וביאור דבריו, שיש הבדל בין קדושת יהושע לקדושת עזרא, דקדושת יהושע היתה ע"י כיבוש הארץ, שנלחמו וכבשו את הארץ מהעכו"ם שהיו שם, ולכן הקדושה תלויה ועומדת בכיבוש. אך קדושת עזרא היתה ברשות מלך פרס, ולא כבשו את הארץ מהערו"ם אלא קנו אותה בחזקה שהחזיקו בה, וחזקה זו אינה בטלה אף לאחר שגלו מהארץ.

והקשה הכסף משנה, מה כח חזקה גדול מכח כיבוש, ולמה לא נאמר אף בחזקה שלאחר שנלקחה הארץ בטלה החזקה. ועוד הקשה, וכי בראשונה לא היה חזקה, ואטו מי עדיפא חזקה בלא כיבוש מחזקה עם כיבוש.

ובביאור דעת הרמב"ם מצינו כמה אופנים באחרונים:

א. התויו"ט פ"ח מעדיות מ"ו ביאר, דכיבוש נכרים אתא ומבטל כיבוש ישראל, משא"כ בחזקה שהחזיקו מיד מלך פרס שנתן להם רשיון להחזיק בה, לא אתא כיבוש ומבטל לחזקה שהיתה מדעת הנותן, עכ"ד. כלומר, שבזמן כיבוש יהושע קנו את הארץ בחזקה, וכאשר חזרו וכבשו מהם בטל הכיבוש. אך בזמן כיבוש עזרא קנו את הארץ על ידי רשות שקיבלו ממלך פרס, ואי אפשר ליטול מהם את הרשות שקיבלו מהמלך.

וכבר תמהו המהרי"ח עדיות שם והדבר אברהם ח"א סי' י' על תירוצו, דבשלמא אם מלך פרס עצמו היה חוזר וכובש מהם, היה מקום לומר שלאחר שנתן להם רשות אינו יכול לחזור בו. אך כיון שאומות אחרות כבשו מהם, כשם שיכולים לכבוש ממלך פרס עצמו כך יכולים לכבוש מישראל שקיבלו רשות ממלך פרס.

ב. עוד כתב התויו"ט שם, שכמו שהקב"ה נתן לישראל את הארץ, כך ניבאו נביאיו שיעלו המחריבים ויטלו מהם, וכן הם ניבאו על כורש מלך פרס שיחזירה. אבל על לקיחת האומה הזאת [אדום] מידינו לא מצינו בה נבואה בפירוש, ולפיכך שלא כדין נטלוה מידינו ואין קרקע נגזלת. כלומר, דחורבן בית ראשון היה עפ"י נבואה, ולכן בטלה הקדושה, אך חורבן בית שני היה בזמן שפסקה הנבואה, וכיון שהיה שלא כדין לא בטלה הקדושה.

וכבר תמה המהרי"ח שם שיש בנביאים כמה נבואות על ד' גליות. ואף שבאותו זמן פסקה הנבואה מכל מקום הם ניבאו על זה קודם לכן.

ג. הרש"ש (עדיות שם) והר המוריה (ביה"ב שם) תירצו, שעזרא קידש את הארץ באופן שהם גרים בארץ ומעלים מס למלך פרס, ואין זה בעלות גמורה. ולפיכך גם בזה"ז כאשר בא ישראל ולקח קרקע בארץ ישראל, הקנין שלו בארץ הוא באותו האופן שהיה בזמן עזרא, וזה לא בטל מעולם. משא"כ יהושע קידש את הארץ באופן שהארץ שייכת להם, וזה בטל כשגלו.

ובמעדני ארץ תרומות פ"א ה"ה הקשה על תירוצם, דלפי מ"ד אין קנין לעכו"ם להפקיע מיד מעשר אכתי יקשה איך חייבים בזה"ז בתרו"מ, הא באופן שעכו"ם שולט על הקרקע לא קידש עזרא כלל. ועוד יל"ע שלדבריהם קרקע של הפקר תחשב כחו"ל, דלכאורה רק כאשר ישראל קונה את הקרקע נחשב הדבר כמו בזמן עזרא.

ד. המקדש דוד (נא א ד"ה והנה בזה) כתב ליישב קושיא שניה של הכסף משנה [איך עדיף חזקה בלא כיבוש מחזקה עם כיבוש], עפ"י מה שייסד שם שהקדושה של ארץ ישראל חלה בזמן מעשה הכיבוש ובזמן מעשה החזקה, ואין זה תלוי במצב של הכיבוש והחזקה אלא במעשה הכיבוש והחזקה. והשתא כאשר יהושע כבש את הארץ ולאחר מכן החזיק בה, החזקה לא היתה מיד עכו"ם אלא לאחר שכבשו את הארץ והיא שייכת להם מחמת הכיבוש, ולכן החזקה לא מעלה ולא מורדת.

אך עדיין לא ביאר המקדש דוד טעם הדבר, מדוע כיבוש בטל וחזקה לא בטלה.

ה. הרדב"ז פ"א מתרומות ה"ה כתב, דעזרא קידש את הארץ בפה, ולכן קדושתו קיימת לעולם, אך יהושע לא קידשה בפה [אלא נתקדשה מאליה ע"י הכיבוש], וקדושה זו בטלה. וביאר שם הטעם שיהושע לא קידשה בפה, שהוא ידע שתחרב הארץ ויכבשוה שנית, ורצה שיסמכו עניים בשביעית על מקומות שכבשו עולי מצרים. ובדבר אברהם ח"א סימן י' דייק כן מדברי הרמב"ם, שלגבי קדושה ראשונה כתב כל שהחזיקו עולי מצרים ונתקדש קדושה ראשונה, דמשמע מאליה. ולגבי קדושה שניה כתב כיון שעלו בני הגולה והחזיקו במקצת הארץ קדשוה קדושה שניה, דמשמע שעשו מעשה קידוש.

וכעין זה ביאר הקובץ הערות סי' סב סק"א, שיהושע לא קידש את הארץ ע"י מעשה קידוש, אלא שבכיבוש עצמו חלה הקדושה, וקדושה שחלה מאליה מחמת הכיבוש הרי היא תלויה ועומדת כל שעה בכיבוש, וכשכבשוה מהם בטלה הקדושה התלויה בה. אך עזרא שלא כבש את הארץ הוצרך לעשות מעשה קידוש, ואין קדושתו תלויה בכיבוש, ולכן היא חלה לעולם, עיי"ש. ועי' עוד להלן.

אך אכתי צ"ב לשון הרמב"ם שעזרא קידש את הארץ בחזקה שהחזיקו בה, הא הקדושה היתה בפה ולא בחזקה. ועי' מעדני ארץ שם.

**ביאור הגר"ח בדברי הרמב"ם בתוספת ביאור**

ו. הגר"ח (בספר בית הלוי עה"ת, זכריה) תירץ, שבכדי לקדש את הארץ צריכים מקודם לכובשה, ואי אפשר לקדש בעוד שהיא ביד עכו"ם. ולכן הקדושה שהיתה בזמן יהושע תלויה ועומדת בכיבוש, ולא מהני מה שהם החזיקו בארץ, דמכל מקום יש תנאי בקדושה שיהיה ע"י כיבוש. אך בזמן עזרא נתחדש דבר חדש, שאפשר לקדש את ארץ ישראל גם בלא לכובשה, וזה נתחדש רק בימי עזרא, ולפיכך קדושתו עומדת לעולם, שהרי היא לא תלויה בכיבוש. ועי' בדברי הגר"ח שם שביאר בזה את השו"ט בין המלאך ליהושע הכהן הגדול, שיהושע לא הבין איך יוכלו לקדש את הארץ בלא כיבוש, ובדברי המלאך נתחדש דין חדש, שקדושת עזרא תוכל לחול גם בלא כיבוש, ולא כמו שהיה בימי יהושע בין נון. [ובכתבי הגר"ח (אות קנח ד"ה והנה בירושלמי) כתב, דאף בימי עזרא אין צריך כיבוש רק משום שזה הפעם השניה שמקדשים את הארץ, אך אם עזרא ירצה לקדש מקום שלא נתקדש בימי יהושע הרי הוא יצטרך כיבוש. וכתב לבאר עפי"ז הא דסוריא תלויה בכיבוש יחיד].

ויש להוסיף בזה, דהנה מצינו במס' גיטין לח ע"א ובעוד דוכתי קנין "כיבוש מלחמה", דכאשר אומה כובשת אומה אחרת פקע שם האומה הקודמת. ומייתי ראיה לקנין זה מהא דעמון ומואב טהרו בסיחון. ועפי"ז כאשר כבש יהושע את הארץ קנאה בקנין כיבוש מלחמה, והרי היא שייכת מעתה לאומה הישראלית, ובזה פקע ממנה שם ארץ כנען וחל עליה שם "ארץ ישראל". ולאחר שכבש נבוכנצאר את הארץ, פקע הקנין והבעלות של האומה הישראלית שחלה בזמן יהושע מהארץ, ונעשית לגבי הקניינים ושם האומה כחוץ לארץ. [עי' דבר אברהם סי' יא, שאפילו לשיטות הראשונים שאין עכו"ם קונה מישראל בקנין כיבוש, מכל מקום קנין שחל ע"י כיבוש, מעיקרא הוא חל רק לזמן הכיבוש, ולכן כל קנין האומה הישראלית בארץ ישראל מעיקרא היתה רק כל זמן שהיא כבושה תחת ידם].

אך כאשר עלה עזרא ברשות מלך פרס, הוא לא כבש את הארץ, ואם כן לגבי הקניינים ושם האומה נשארה הארץ שייכת למלך פרס, ועם ישראל גרו שם בתורת הקנין הפרטי של כל אחד, וקנאום בחזקה. והשתא הקידוש שקידש יהושע לא יכול לחול אלא אם כן הארץ שייכת לאומה הישראלית, ובזמן עזרא נתחדש שאפשר לקדש את הארץ על אף שהארץ שייכת למלך פרס, והשייכות שלה עם ישראל היא רק בקנין חזקה של כל אחד בקרקע שלו.

**ביאור המחלוקת אם קידשה לע"ל לדעת הרמב"ם**

ובזה יש לבאר פלוגתת התנאים האם יהושע ועזרא קידשו את הארץ לעולם או לא, דלפי מ"ד קדושה ראשונה קידשה לע"ל ס"ל שאין שייכות בין הקנין של ארץ ישראל לקדושתה, ואף שהקנין תלוי ועומד בכיבוש, וכמש"כ לעיל שהאומה הישראלית קנו את הארץ בכיבוש מלחמה ובשעה שחזרו וכבשו מהם בטל הקנין, מכל מקום הקדושה שקידש יהושע לאחר מכן עומדת לעולם, ואינה תלויה בקנין ושם האומה על הארץ.

ולפי מ"ד שקדושה ראשונה בטלה ס"ל שהקדושה תלויה ועומדת בקנין, וכשגלו ובטל קנין האומה הישראלית מהארץ גם הקדושה בטלה. ורק בקדושה שניה נתחדש שאפשר לקדש את הארץ בלא קנין, וזה נתחדש בנבואת המלאך ליהושע כ"ג, כמש"כ הגר"ח, ולכן קדושת עזרא לא בטלה, שהרי היא חלה מעיקרא גם בלא קנין. [ולמ"ד שאף קדושת עזרא בטלה ס"ל שמעיקרא עזרא קידש רק כל זמן שישראל על אדמתן, וכמש"כ הר"ש פ"ו משביעית מ"א].

ולהלן סי' ב' יבואר, שביאור זה בפלוגתת התנאים הוא לדעת הרמב"ם בלבד, אך לדעת שאר הראשונים פליגי התנאים בקראי בעלמא, האם קדושת יהושע וקדושת עזרא חלו לעולם או שהם חלו עד הגלות.

**במה קידשו את הארץ**

החזון איש בערלה (ס"א סס"ק יא) נקט בפשיטות שקידשו את ארץ ישראל בפה, וכמו שנקטו המאירי והטורי אבן במגילה לגבי ערי חומה. אך בשביעית (ריש ס"ג) כתב שברמב"ם הנ"ל מבואר שבזמן יהושע ע"י הכיבוש לחוד נתקדשה הארץ, ולא עשו מעשה קידוש נוסף. והוכיח כן מהירושלמי בשביעית ובחלה שדן האם מעלי מיסין כמאן דנתכבשה דמי או לא, ואם נאמר שהיו צריכים מעשה קידוש מלבד הכיבוש, אין מקום לדון על מעלי מיסין אי חשיב כיבוש, שהרי אם קידשו קדוש ואם לאו אינו קדוש. [יש לדחות, דאי אפשר לקדש בלא כיבוש, וכמש"כ לעיל, ובזה דן הירושלמי אי חשיב כיבוש כדי שיוכלו לאחר מכן לקדש בפה]. ומשמע דנקט כן רק בקדושת יהושע, אך קדושת עזרא היתה ע"י מעשה קידוש.

וכן נקטו הרדב"ז והקובץ הערות (הובאו לעיל), שקדושת יהושע חלה מאליה ע"י הכיבוש, ורק קדושת עזרא היתה בפה, וכמש"כ לעיל.

ובמקדש דוד (נה א ד"ה הנה התוס') כתב דנחלקו בזה רש"י ותוס', דהנה תוס' ביבמות פב ע"ב והר"ש שביעית פ"ו מ"א כתבו שלכו"ע בזמן בית שני נהגו תרו"מ מהתורה, והא דאמרינן בירושלמי מאליהם קיבלו עליהם את המעשרות היינו שהיו רשאין להניח הרבה כרכים שלא יקדשו אותן, או שמא היו יכולים להניח הכל אם היו רוצים, ואעפ"כ חיבו עצמן מאליהן וקדשו, וכיון שקדשו קדשה מהתורה. ומבואר מדבריהם שכיבוש לבד אינו מועיל, וצריכים גם לעשות מעשה קידוש, וע"ז כתבו שעזרא יכל לכבוש בלא לקדש, ובמה שקידש חשיב שמאליהם קיבלו את המעשרות. [אף שבזמן עזרא לא היה כיבוש, מכל מקום היו יכולים לשבת בערים ברשות מלך פרס].

אך רש"י בחולין ז ע"א כתב בההיא דהרבה כרכים וכו', דלכך לא כבשום דלא רצו שיחזרו לקדושתן כדי שיהיו מותרין בשביעית לחרוש ולזרוע. ומבואר שאם היו כובשים אותן היו מתקדשים ממילא, שאם לא כן מדוע לא כבשו אותן בלא לקדשן. וכן נקט המהרי"ט (ח"א סי' כה) לחלוק על התוס', דאין צריך קידוש פה כלל. [עי' מקדש דוד שם שכאשר כובשים קרקע בחו"ל ומוסיפין אותה על ארץ ישראל מודה רש"י שצריך מעשה קידוש].

ויתכן דאף התוס' לא נקטו דבעינן מעשה קידוש מלבד הכיבוש אלא בקידוש עזרא, אך בזמן יהושע לכו"ע הכיבוש לחוד מקדש, וכמש"כ הרדב"ז הקובץ הערות והחזון איש.

ולפי מש"כ לעיל בביאור המחלוקת אם קידשה לע"ל מסתבר שלפי מ"ד קדושת יהושע לא בטלה יהושע קידש בפה, ולכן קדושה זו לא תלויה בקנין. ולפי מ"ד שקדושת יהושע בטלה הקדושה חלה מאליה ע"י הכיבוש, ולכן היא תלויה בקנין. [אך אין זה מוכרח].

**הלכה למעשה:** לשיטת הרמב"ם הראב"ד והרמב"ן קדושה ראשונה בטלה וקדושה שניה לא בטלה, ולכן ספק ערלה וכלאי הכרם נוהגים בארץ בזה"ז מהתורה. ולשיטת הרשב"א וספר התרומה והתשב"ץ אף קדושה שניה בטלה, וספק ערלה וכלאי הכרם נוהגים רק מדרבנן.

וכל זה לענין מצוות התלויות בארץ, אך לענין קדושת שכינה שבארץ ישראל ומעלותיה, לכו"ע לא בטלה הקדושה מעולם, ויבואר בע"ה בסי' קדושת מצוות וקדושת שכינה.

**סימן ב**

**ירושה ראשונה ושניה - קדושת המקדש**

**שיטות התנאים והאמוראים**

א. במס' עדיות פ"ח מ"ו תנן: אמר ר' יהושע שמעתי שמקריבין אע"פ שאין בית, אוכלין קדשי קדשים אע"פ שאין קלעים, קדשים קלים ומעשר שני אע"פ שאין חומה, שקדושה ראשונה קדשה לשעתה וקידשה לעתיד לבא.

ב. ברישא שם תנן: אמר ר' אליעזר שמעתי כשהיו בונין בהיכל עושין קלעים להיכל וקלעים לעזרות. ובמס' מגילה י ע"א מייתי לה, וס"ד דעשו כן כדי שיוכלו להקריב קודם שבנו את חומות ההיכל, ומוכיח דס"ל לר' אליעזר קדושה ראשונה לא קידשה לע"ל. ודחי, דעשו כן לצניעותא בעלמא, ולעולם ס"ל דקידשה לע"ל, ועי' להלן בביאור הגמ'.

ג. במס' שבועות טז ע"א סובר ר' הונא, שבשעה שעלה עזרא מהגולה לא הוצרך לקדש את העיר והעזרות, ומה שעשה שתי תודות וכו' כמבואר בספר נחמיה לזכר בעלמא הוא דעבד, לפי שקדושה ראשונה שקידש יהושע קידשה לע"ל. ור' נחמן סובר שהוצרך עזרא לקדש את העיר והעזרות מעיקר הדין, לפי שקדושה ראשונה לא קידשה לע"ל. ובתחילה הגמ' תולה את המחלוקת של ר' הונא ור' נחמן בפלוגתת ר' אליעזר ור' יהושע הנ"ל, ודחי דיתכן שאף לר' אליעזר קידשה לע"ל ועשו קלעים לצניעותא בעלמא. והדר תלי לה בפלוגתת תנאים לגבי ערי חומה.

ד. במס' מכות יט ע"א ובמס' זבחים ס ע"ב תניא, ר' יוסי אומר ג' דברים משום ג' זקנים, ר' ישמעאל אומר יכול יעלה אדם מעשר שני בזה"ז בירושלים ויאכלנו וכו', ת"ל ואכלת שם לפני ד' אלוקיך וגו', מקיש מעשר לבכור, מה בכור אינו אלא לפני הבית אף מעשר אינו אלא לפני הבית.

ומסיק שם לגירסת רש"י, דס"ל לר' ישמעאל קדושה ראשונה לא קידשה לע"ל, ומכל מקום היה צד שאפשר לאכול מע"ש בירושלים בזה"ז לפי שאינו צריך לבית, קמ"ל ההיקש לבכור שאי אפשר לאכול מע"ש בירושלים בזה"ז. ולגירסת תוס' מסיקה הגמ' דקדושה ראשונה קידשה לע"ל, ומכל מקום מקשינן לבכור דאי אפשר לאכול בזה"ז, לפי שאין מזבח בנוי.

ולדעת תוס' צ"ל דהא דאמר ר' יהושע אוכלין קדשים קלים ומעשר שני אע"פ שאין חומה, איירי באופן שהמזבח בנוי, ורק חומה ליכא, שאם לא כן אין אוכלין מע"ש מצד שחסר מזבח. אך לדעת רש"י למ"ד קידשה לע"ל אפשר לאכול מע"ש בזה"ז גם בלא חומה ובלא מזבח.

ה. במס' זבחים קז ע"ב איתמר, המעלה בזה"ז, ר' יוחנן אמר חייב, לפי שקדושה ראשונה קידשה לשעתה וקידשה לע"ל, וחשיב ראוי לפתח אהל מועד. וריש לקיש אמר פטור, לפי שקדושה ראשונה קידשה לשעתה ולא קידשה לע"ל, ולא חשיב ראוי לפתח אה"מ. וקאמר דפליגי בפלוגתת ר' אליעזר ור' יהושע, והדר דחי דיתכן שאף לר' אליעזר קידשה לע"ל, ועשו קלעים לצניעותא בעלמא.

ובסוגיות הנ"ל לא מצינו מי שמחלק בין קדושה ראשונה לשניה, אלא לשיטת ר' יהושע דעדיות ר' יוחנן דזבחים ור' הונא דשבועות דוד ושלמה קידשו את המקדש ואת חומות ירושלים לעולם, ואף כשגלו לא בטלה הקדושה, וכן סובר ר' אליעזר למסקנת הגמ', וכן סובר ר' ישמעאל לגירסת תוס'.

ואילו ר' לקיש דזבחים ור' נחמן דשבועות ור' ישמעאל לגירסת רש"י סברי דאף בזה"ז ליכא קדושה, לפי שבין דוד ושלמה ובין עזרא קידשו את המקדש והעזרות רק לשעתה. [לדעת ר' נחמן אין זה מפורש, ויתכן שעזרא קידש לע"ל].

**במה תלויה קדושת המקדש**

הנה הגמ' בכמה מקומות מביאה מדברי ר' אליעזר דעדיות ראיה שקדושה ראשונה בטלה ולכן הוצרכו לקלעים, ויל"ע מה זה שייך למחלוקת האם קדושה ראשונה בטלה או לא, דלכאורה אם המחיצות של בית המקדש מעכבות בהקרבה, ואי אפשר להקריב קרבנות בעזרה עד שיהיו שם מחיצות, גם לר' יהושע שהקדושה לא בטלה מכל מקום ליכא מחיצות, ואיך מקריבין בלא בית. ואם אינן מעכבות בהקרבה, ואין תנאי שיהיו מחיצות בשביל שיוכלו להקריב שם, גם לר' אליעזר שהקדושה בטלה יוכלו להקריב. וכן הקשה החזון איש (שביעית ס"ג ס"ק יד), עיי"ש.

וצ"ל דאף שהמחיצות לא מעכבות בהקרבה מכל מקום הם מעכבות בקדושת המקדש, דלמ"ד קדושה ראשונה בטלה קדושת בית המקדש קיימת רק כל עוד שיש מחיצות, וכאשר נפלו המחיצות מתבטלת הקדושה. ולכן לדעת ר' יהושע שקדושה ראשונה קידשה לע"ל, אף הקדושה לא תלויה במחיצות, ולא הוצרכו לקלעים בשביל ההקרבה. אך לדעת ר' אליעזר שקדושה ראשונה לא קידשה לע"ל, הקדושה תלויה במחיצות. וכאשר התחילו לבנות את ביהמ"ק השני בימי כורש הוצרכו לקלעים כדי שיוכלו לקדש שוב את מקום המקדש. ואם היו מסירים את הקלעים לאחר מכן, הקדושה היתה מתבטלת שוב, והיו צריכים להניח קלעים ולקדש מחדש.

[בנין בית שני נמשך עשרים ושתים שנה, כמש"כ רש"י במגילה י ע"א, ועזרא עלה לארץ ישראל שש שנים לאחר השלמת הבית, וקידש את הארץ ואת המקדש, וכמש"כ הרמב"ם פ"י משמו"י ה"ג. אמנם חזרו להקריב קרבנות מיד כשהתחילו לבנות את הבית, כמבואר ברש"י שם. וצ"ל שמיד כשהתחילו לבנות הניחו קלעים וקידשו את העזרא בשתי תודות קדושה זמנית כדי שיוכלו להקריב קרבנות, ולאחר עשרים ושמונה שנה עזרא קידש את כל הארץ ואת כל העיר והעזרות קדושה קבועה].

וכן מבואר ברש"י זבחים קז ע"ב, דר' אליעזר סבר לא קידשה לע"ל, הלכך עושין קלעים במקום חומה, וחזרו וקדשו בקידוש המפורש במס' שבועות. וזה גם ביאור דברי רש"י בשבועות טז ע"א: וקס"ד דהנך קלעים לר' אליעזר כדי להכשיר העזרות להקריב קרבן, דאם אין בית אין קרבן דקדושה ראשונה בטלה לה. וכונתו, דאם אין בית אין קרבן משום שאין קדושה, דכיון שקידשה לשעתה ולא לע"ל הרי הקדושה תלויה ועומדת במחיצות.

ומדברינו עולה שלפי מ"ד קדושה ראשונה בטלה אין זה מחמת שגלו מהארץ, אלא מחמת שנחרב ביהמ"ק. שהרי כאשר התחילו לבנות את ביהמ"ק קידשו את ביהמ"ק קודם שקידשו את הארץ, ומוכח מכאן שקדושת המקדש לא תלויה כלל בקדושת הארץ. ולפי"ז אילו היו בני ישראל גולים מהארץ קודם שנחרב הבית, קדושת הארץ היתה מתבטלת וקדושת המקדש לא מתבטלת, כיון שיש מחיצות. וכן להיפך, אילו היה נחרב הבית קודם שגלו מהארץ, קדושת הארץ היתה קיימת עד שיגלו וקדושת המקדש מתבטלת מיד כשנחרב הבית.

ובמס' מגילה שם כתב רש"י בביאור הגמ' באופן אחר: קס"ד במקום חומות היכל, שיהא מזבח הבנוי בעזרה קרוי "אשר פתח אהל מועד". כלומר, דאי אפשר להקריב אלא בפתח אהל מועד, ולכן הוצרכו לקלעים שתחשב העזרה פתח אהל מועד, ועי' מאירי שם. וזה צ"ע טובא מה זה שייך למחלוקת אם קידשה לע"ל או לא קידשה.

ובאמת הרשב"א בשבועות שם הקשה לר' יהושע, איך מקריבין אע"פ שאין בית, הא שחיטת קדשים צריכה פתיחת דלתות, וכדדרשינן "אל פתח אהל מועד" בזמן שהפתח פתוח ולא בזמן שהוא נעול. ותירץ, דהתם בזמן שהיה הבית קיים דאיכא פתח ואיכא דלתות. ועי' בהערות מה"ק שהאריך בביאור דבריו. ועכ"פ יקשה דאם כן למ"ד לא קידשה לע"ל נמי חשיב פתח אהל מועד, וצ"ע.

**מחלוקת ראשונים האם המחלוקת לגבי קדושת המקדש שייכת למחלוקת לגבי קדושת הארץ**

תוס' במגילה שם הקשו, מדוע הגמ' דנה בדעת ר' אליעזר האם הוא סובר קידשה לע"ל או לא קידשה לע"ל, הרי במס' חגיגה ג ע"ב איתא להדיא דר' אליעזר אמר, כך מקובלני מריב"ז ששמע מרבו וכו' הלמ"מ עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית, מה טעם הרבה כרכים כבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב, מפני שקדושה ראשונה קדשה לשעתה ולא קדשה לע"ל וכו'. ותירצו בשם ר"ת, דהא דקאמר מה טעם וכו' הוא מדברי הגמ' ולא מדברי ר' אליעזר. כלומר, דכשם שס"ל לדידן לגבי עולי מצרים דהניחום כדי שיסמכו עניים בשביעית, כך ס"ל לר' אליעזר לגבי עמון ומואב, [דלכו"ע לא כבשום עולי מצרים]. וברמב"ן בשבועות שם הוסיף דלא גרסינן כלל מה טעם וכו', שהרי זה מימרא דר' שמעון בן אליקים במס' חולין, עיי"ש.

שיטת תוס' בשבועות ויבמות

תוס' בשבועות שם תירצו, דקדושת הארץ לגבי תרו"מ בטלה, והכא איירי בקדושת מחיצה, דאפשר דלא בטלה משום דאיקראי "נחלה". וקדושת בתי ערי חומה דמייתי בסמוך נמי הויא קדושת מחיצה. כלומר, דאף שר' אליעזר סובר לגבי קדושת הארץ לתרו"מ ושביעית דקדושה ראשונה בטלה, ולכן מקום שכבשו עולי מצרים נחשב כחו"ל, עדיין יש לדון איך הוא סובר לגבי קדושת מחיצה, דהיינו קדושת ירושלים והמקדש. והוקשה להם אם כן איך הגמ' תולה את המחלוקת של ר' הונא ור' נחמן בפלוגתת תנאים לגבי ערי חומה, ותירצו, דקדושת ערי חומה נמי נחשבת לקדושת מחיצה ולא לקדושת הארץ.

וכן כתבו התוס' ביבמות שם, דהקשו מדוע לגבי תרו"מ סובר ר' יוחנן כר' יוסי שקדושה ראשונה בטלה וקדושה שניה לא בטלה, ואילו לגבי המעלה בזה"ז סובר ר' יוחנן במס' זבחים שאף קדושה ראשונה לא בטלה. [ואף דר' יוחנן איירי בזה"ז וסגי במה שקדושה שניה לא בטלה, מכל מקום מלשונו של ר' יוחנן משמע שאף קדושה ראשונה לא בטלה, ועי' תוס' ישנים שם]. ותירצו, דלגבי מעשרות קדושה ראשונה בטלה, אבל קדושת ירושלים והבית לא בטלו, שקדושת מחיצות קיימא כל שעה. וכתבו ג' טעמים לחלק ביניהם:

א. ילפינן מ"אשר לו חומה" דדרשינן במגילה אע"פ שאין לו עכשיו והיה לו קודם לכן. ומבואר שלגבי חומה הקדושה קיימת לעולם.

ב. קדושת ירושלים משום דאיקרי "נחלה" אין לה הפסק. [וכתוס' בשבועות הנ"ל].

ג. משום שנאמר בתהילים "זאת מנוחתי עדי עד". וכן תירץ הר"ש במס' שביעית פ"ו מ"א ג' תירוצים אלו.

שיטת הרמב"ן הרשב"א והריטב"א

הרמב"ן בשבועות כתב דיש מתרצים לחלק בין קדושת הבית לקדושת הארץ, ודחה דבריהם מהא דמייתי פלוגתת תנאים לגבי בתי ערי חומה, וערי חומה דמי לקדושת הארץ ולא לקדושת הבית. אמנם בדברי התוס' הנ"ל מבואר שלא חילקו בין קדושת ה"בית" לקדושת ה"ארץ" כמו שהביא הרמב"ן בשמם, אלא בין קדושת "מחיצות" לקדושת "קרקע", ולפי"ז ניחא מדוע ערי חומה דמי לקדושת המקדש וירושלים ולא לקדושת הארץ, וכמש"כ להדיא במס' שבועות דערי חומה נמי חשיב קדושת מחיצה.

ועי' ריטב"א בשבועות שדחק ליישב הסוגיא אף אם נאמר שערי חומה דמי לקדושת הארץ, דכונת הגמ' לומר שבאמת לא מצינו תנא שסובר לגבי קדושת הבית שלא קידשה לע"ל, ואם יש לך להביא ראיה אינו אלא מקדושת הארץ, ושתאמר שאין חילוק ביניהם לענין זה. וכן יישב בביאור הגר"א סי' של"א סעי' ב'. אמנם במס' מגילה נקטו הרשב"א והריטב"א שאין לחלק בין קדושת הארץ לקדושת מחיצות.

[עי' תוס' בזבחים סא ע"א שכתבו בדעת ר' יהושע שאפילו אם לא בטלה קדושת הבית, קדושת הארץ בטלה, וכן כתבו סב ע"א ד"ה ואחד. ומבואר שחילקו בין קדושת הבית לקדושת הארץ, ולא כמש"כ לעיל שההבדל הוא בין קדושת מחיצה לקדושת קרקע. ולאחר מכן כתבו התוס': ותימא הוא לומר שקדושת הבית קיימת להקריב קרבן בלא במה, ולא יתחייב בתרומה].

אך צ"ע בדעת תוס' בשבועות וביבמות שדימו ערי חומה לקדושת המקדש וירושלים לפי שתרוייהו קדושת מחיצות נינהו, דבגמ' בערכין מבואר שהמחלוקת לגבי ערי חומה האם קידשה לע"ל או לא תלויה בביאור הפסוק אשר ירשו אבותיך וירשתה, ומהאי קרא ילפינן לקדושת הארץ כמבואר בדברי ר' יוסי ביבמות.

ועוד צ"ע, דהתוס' כתבו שלפי מ"ד קידשה לע"ל ילפינן מדכתיב אשר לו חומה, או מדנקרא נחלה, או מדכתיב זאת מנוחתי עדי עד, ואילו בגמ' בערכין מבואר שלפי מ"ד קידשה דרשינן לקרא כיון דירשו אבותיך ירשת אתה, ולפי מש"כ תוס' הו"מ למימר דמאן דאמר קידשה נמי מודה בביאור הפסוק למ"ד לא קידשה, אלא דיליף מקראי אחריני שקדושת מחיצה שאני, וכמש"כ תוס'.

וצ"ל דהסוגיא בערכין מפרשת את המחלוקת אם קידשה או לא קידשה לגבי קדושת הארץ, והוא הדין לגבי ערי חומה אם לא נחלק ביניהם. אך לפי השיטות שיש הבדל בין קדושת הארץ לקדושת מחיצות, המחלוקת לגבי ערי חומה אינה תלויה בזה, אלא כמש"כ תוס', ואכתי צ"ע.

והנה מצינו גם סברא להיפך, דבסוגיא במכות יט ע"א ובזבחים ס ע"ב הגמ' דנה האם מותר לאכול מע"ש בירושלים בזה"ז. והוקשה לרש"י לפי הצד שקדושה ראשונה לא קידשה לע"ל, ולכן אי אפשר לאכול שם מע"ש, הא אין חיוב להפריש תרו"מ כלל. [ואין לומר דמכל מקום מדרבנן חייב להפריש, דהא התם יליף לה מקראי]. ותירץ, דלענין קדושת הארץ קידשה לע"ל, ורק לענין קדושת החומה לאכילת מע"ש לא קידשה לע"ל. [תוס' בזבחים הוסיפו, כדאשכחנא כשחרב שילה, שבטלה קדושת הבית ולא בטלה קדושת הארץ], וזו סברא הפוכה ממש"כ תוס' בשבועות וביבמות.

שיטת הרמב"ם

הרמב"ם פ"ו מבית הבחירה הי"ד פסק שקדושה ראשונה שקידש שלמה את העזרה וירושלים קידשה לע"ל. וכתב, ולמה אני אומר במקדש וירושלים שקדושה ראשונה קדושתן לע"ל ובקדושת שאר ארץ ישראל לענין שביעית ומעשרות וכיוצ"ב לא קדשה לע"ל, לפי שקדושת המקדש וירושלים מפני השכינה, ושכינה אינה בטלה, והרי הוא אומר והשימותי את מקדשיכם, ואמרו חכמים אע"פ ששוממין בקדושתן הן עומדים, אבל חיוב הארץ בשביעית ובמעשרות אינו אלא מפני שהוא כיבוש רבים וכו'.

והנה לעיל בסי' א' ביארנו שהמחלוקת לגבי קדושת הארץ אם קדשה לע"ל או לא לדעת הרמב"ם היא, האם הקדושה תלויה בקנין ובשם האומה הישראלית על הארץ או לא. ועפי"ז יש לבאר נמי דברי הרמב"ם כאן, שהמחלוקת לגבי קדושת המקדש וירושלים אינה שייכת לזה כלל, דקדושת המקדש וירושלים היא מפני השכינה ולא מפני שהקרקע שתחתיה קנויה לעם ישראל, ולכן גם לאחר שגלו ובטל הקנין של האומה הישראלית מהארץ אכתי קדושת המקדש וירושלים קיימת מפני השכינה.

והא דנחלקו ר' הונא ור' נחמן בשבועות וכן ר' יוחנן וריש לקיש בזבחים לגבי קדושת המקדש, יש לבאר בתרי אנפי: א. הם נחלקו האם דוד ושלמה ולאחר מכן עזרא קידשו את המקדש וירושלים לעולם, ואף לאחר שתסתלק השכינה, או שמא הם קידשו רק כל עוד שהשכינה שורה שם. ב. לכו"ע דוד ושלמה ועזרא קידשו את המקדש וירושלים רק לזמן שהשכינה שורה שם, והם נחלקו האם השכינה נסתלקה לאחר שגלו או לא.

ובדברי הרמב"ם מבואר שהם נחלקו האם השכינה נסתלקה, ולכו"ע הקדושה תלויה בשכינה, דהא פסק שהקדושה לא בטלה וביאר הטעם משום שהשכינה לא נסתלקה, ולא ביאר משום שאין הקדושה תלויה בשכינה. [אמנם מסתבר שהרמב"ם כתב כן לפי מה שפסק שקדושת יהושע בטלה, ולכן הוצרך לתת טעם מדוע קדושת דוד ושלמה לא בטלו. משא"כ לפי מ"ד שקדושת יהושע לא בטלה, וקדושת הארץ אינה תלויה בכיבוש ובקנין, הוא הדין קדושת דוד ושלמה אינם תלויים בשכינה, ואין צריך לטעמו של הרמב"ם].

וכל זה לדעת הרמב"ם, אך הראשונים דלעיל שהשוו את קדושת הארץ לקדושת המקדש, ס"ל דמחלוקת אחת היא, האם הקדושה חלה לעולם או שהיא חלה רק לשעתה, [קדושת הארץ כל עוד שישראל על אדמתן, וקדושת המקדש כל עוד שהמחיצות קיימות, וכמש"כ לעיל], ופליגי בקראי כמבואר במס' ערכין. וכן תוס' בשבועות ויבמות שחילקו בין קדושת מחיצות לקדושת קרקע, החילוק הוא בקראי ולא בסברא כדעת הרמב"ם, ומשמע שאין זה ב' מחלוקות שונות, אלא שיש לחלק ביניהם מקראי, אך ביסוד המחלוקת אין הבדל בין קדושת הארץ לקדושת המקדש.

והנה לדעת הרמב"ם פשוט שקדושת ערי חומה שייכת לקדושת הארץ ולא לקדושת המקדש וירושלים, שהרי קדושת ערי חומה תלויה בקנין ולא בשכינה, וכמש"כ בחידושי רבינו חיים הלוי פ"י משמו"י. ובכתבי הגרי"ז סוף ערכין (ד"ה דתניא ראב"י אומר) הקשה לפי"ז מדוע הגמ' מדמה פלוגתת התנאים לגבי בתי ערי חומה לדינו של ר' יצחק ולדינו של ר' נחמן דאיירי לגבי קדושת המקדש. [אמנם יש לדחוק כמש"כ הריטב"א והגר"א הנ"ל בדעת תוס' בשבועות ויבמות].

שיטת הראב"ד

הראב"ד שם כתב להיפך מסברת הרמב"ם, שאפילו לפי מה דקיי"ל לגבי קדושת הארץ שקדושה שניה קידשה לע"ל, וקדושת עזרא לא בטלה, מכל מקום קדושת המקדש וירושלים בטלו. לפי שהיה יודע עזרא שהמקדש וירושלים עתידים להשתנות ולהתקדש קידוש אחר עולמי בכבוד ד' לעולם. כלומר, שמעיקרא עזרא קידש את הארץ לעולם, וקידש את המקדש וירושלים רק כל עוד שהם בבניינן.

העולה מדברינו שיש ד' שיטות ראשונים האם להשוות את המחלוקות תנאים לגבי קדושת הארץ ולגבי קדושת המקדש וירושלים. דעת תוס' במגילה הרמב"ן בשבועות הרשב"א והריטב"א במגילה שאין הבדל בין המחלוקות כלל. דעת תוס' ביבמות ובשבועות שיש לחלק בין קדושת מחיצות לקדושת קרקע, וילפינן להו מקראי. דעת הרמב"ם שיש לחלק בין קדושה שתלויה בכיבוש לקדושה שתלויה בשכינה. ודעת הראב"ד שקדושת המקדש וירושלים לא נתקדשה לעולם לפי שהיא עתידה להתקדש קידוש אחר עולמי בכבוד ד'.

**מחלוקת הרמב"ם והראב"ד להלכה**

הרמב"ם פ"ו מבית הבחירה הי"ד פסק לגבי קדושת מקדש וירושלים דקדושה ראשונה קידשה לע"ל, ולכן לא הוצרך עזרא לקדש שוב, ומה שעשה שתי תודות היה לזכר בעלמא. וכתב: לפיכך מקריבין הקרבנות כולן אע"פ שאין שם בית בנוי, ואוכלין קדשי קדשים בכל העזרה אע"פ שהיא חריבה ואינה מוקפת במחיצה, ואוכלין קדשים קלים ומעשר שני בכל ירושלים אע"פ שאין שם חומה.

ומבואר שפסק כר' יהושע במגילה וכר' הונא בשבועות שקדושה ראשונה קידשה לע"ל. ולשיטתו פסק כר' יוחנן דהמעלה בזה"ז חייב במעשה הקרבנות פי"ט הט"ו.

הראב"ד השיג עליו, דבמס' מעשר שני פ"א מ"ה תנן אם אין מקדש ירקב, אלמא אף קדושת המקדש לא קידשה לע"ל. ועוד הקשה, דבמס' בבא מציעא (נג ע"ב) איתא דאם נפלו מחיצות אי אפשר לאכול מעשר שני, ומבואר דאף קדושת המקדש בטלה.

ותירץ המשנה למלך בדעת הרמב"ם, דאכילת מעשר שני שאני משאר מילי, לפי שהוקש לבכור שאינו נאכל אלא בפני הבית, וכדאיתא בסוגיא במכות וזבחים, וכן פסק הרמב"ם פ"ב ממעשר שני ה"א. וכן יישב המגן אברהם סי' תקס"א סק"ב, דהרמב"ם גרס בסוגיא שם כגירסת התוס' דאפילו למ"ד קידשה לע"ל אין אוכלין מע"ש לפי שהוקש לבכור.

אך אכתי צ"ע, דבהל' בית הבחירה כתב הרמב"ם דאוכלין קדשים קלים ומעשר שני אע"פ שאין שם חומה, ומבואר שאף לענין מעשר שני קידשה לע"ל. ותירץ הכסף משנה, דאף שהחומה לא מעכבת באכילת מעשר שני, מכל מקום בית בנוי מעכב.

ובטור יו"ד סי' של"א כתב, דהיה ראוי לאכול מעשר שני בירושלים בזה"ז אע"פ שאין חומה, דקדושת העיר והבית לא בטלו, אלא שאי אפשר לאוכלו כיון שאין מזבח, דאתקש לבכור. אך בלשון הרמב"ם משמע יותר כהכסף משנה דבעינן בית בנוי, ולא סגי במזבח כמש"כ הטור.

התויו"ט פ"ח מעדיות מ"ו תירץ בדעת הרמב"ם, דהא דתנן אם אין מקדש ירקבו מדרבנן בעלמא, עיי"ש.

ומה שהקשה הראב"ד מהגמ' בבבא מציעא דנפול מחיצות, בספר התרומה הל' א"י יישב דהגמ' שם סוברת כר"ל שקדושת המקדש בטלה בזה"ז, ובאמת לא קיי"ל הכי. אך כתב הליקוטי הלכות בזבחים קז ע"ב שבשיטת הרמב"ם אי אפשר לומר כן, שהרי הרמב"ם עצמו פסק בסוף פ"ו ממע"ש שאם נפלו מחיצות אי אפשר לאכול מע"ש, ולפי"ז הדרא קושיית הראב"ד. ובחזון איש שביעית ס"ג סקי"ג תירץ, דמה שנקטה הגמ' נפלו מחיצות לאו דוקא, אלא עיקר התירוץ דנחרב הבית ואין מזבח בנוי, וכנ"ל. ועי' מל"מ שם מה שיישב.

ובתשב"ץ (ח"ג סי' רא) כתב לחדש, שלגבי מעשר שני קפיד קרא על מחיצות, ולא על קדושת ירושלים. ולכן אפילו למ"ד קדושה ראשונה לא בטלה מכל מקום כאשר נפלו המחיצות לא מהני.

וכתב המגן אברהם, דלפי"ז הנכנס בזה"ז למקום המקדש חייב כרת, דקדושה ראשונה קידשה לע"ל. ועי' ליקוטי הלכות שם דכן פסקו הסמ"ג וספר התרומה והחינוך מצוה קפו והגר"א סי' שלא.

אמנם הראב"ד פסק שלגבי קדושת המקדש וירושלים אפילו קדושה שניה לא קידשה לע"ל, לפי שהיה יודע עזרא שהמקדש וירושלים עתידין להשתנות ולהתקדש קידוש אחר עולמי בכבוד ד' לעולם.

ועפי"ז כתב הראב"ד, דהנכנס בזה"ז למקום המקדש אינו חייב כרת, שהרי אף קדושה שניה לא קידשה לע"ל. ועי' מנ"ח סוף מצוה רנ"ד שנסתפק האם איסור מיהא איכא מהתורה אף להראב"ד, או שמא רק מדרבנן אסור, [המנ"ח איירי לגבי מורא מקדש, והוא הדין לגבי כניסה בטומאה], עיי"ש ובהערות.

וצ"ל דהראב"ד פסק כר' נחמן בשבועות, וכר"ל בזבחים. אך צ"ע מדוע לא השיג על הרמב"ם בפי"ט ממעשה הקרבנות שהמעלה בזה"ז פטור כר"ל. [ואולי ס"ל להראב"ד שהמחלוקת לגבי מעלה בזה"ז תלויה האם יש איסור במה בזה"ז, ור"ל סובר שמותר להקריב בבמה בזה"ז, ולכן הסכים עם הרמב"ם לפסוק כר' יוחנן. וכן משמע בריטב"א במגילה ד"ה ולענין הלכה], וצ"ע.

והנה הרשב"א בשבועות פסק אף לגבי קדושת הארץ שקדושה שניה בטלה, וכמש"כ לעיל בסי' א', ובמגילה נקט שאין חילוק בין קדושת הארץ לקדושת המקדש. ואם כן לדעת הרשב"א קיי"ל שקדושה שניה נמי בטלה, וכשיטת הראב"ד ולאו מטעמיה.

והריטב"א במגילה הביא דיש פוסקים שקדושה ראשונה בטלה וקדושה שניה לא בטלה, ולא חילק בין קדושת הארץ לקדושת המקדש. ולפי"ז גם לגבי קדושת המקדש קיי"ל שקדושה ראשונה בטלה וקדושה שניה לא בטלה.

נמצאו ג' שיטות ראשונים להלכה, דעת הרמב"ם שאפילו קדושה ראשונה לא בטלה, דעת הראב"ד והרשב"א שאפילו קדושה שניה בטלה, ודעת הריטב"א שקדושה ראשונה בטלה וקדושה שניה לא בטלה.

**הלכה למעשה:** פסק המגן אברהם כשיטת הרמב"ם שקדושת המקדש וירושלים לא בטלה, ולכן הנכנס להר הבית בזה"ז בטומאה חייב כרת.

וכן קיי"ל שמקריבין אע"פ שאין בית, והשוחט והמעלה בזה"ז חייב כרת. אך לגבי אכילת מעשר שני כיון שבעינן מזבח או בית בנוי אין אוכלין מע"ש בזה"ז.

**סימן ג**

**ירושה ראשונה ושניה - איסור במה**

מגילה י ע"א: אמר ר' יצחק שמעתי שמקריבין בבית חוניו בזה"ז, קסבר בית חוניו לאו בית ע"ז היא, וקסבר קדושה ראשונה קידשה לשעתה ולא קידשה לע"ל, דכתיב "כי לא באתם עד עתה אל המנוחה ואל הנחלה", מקיש נחלה למנוחה, מה מנוחה יש אחריה היתר אף נחלה יש אחריה היתר. אמרו ליה אמרת, אמר להו לא. אמר רבא וכו' ומ"ט הדר ביה משום קשיא דר' מרי, דמותיב רב מרי קדושת שילה יש אחריה היתר קדושת ירושלים אין אחריה היתר. ועוד תנן, משבאו לירושלים נאסרו הבמות. ומבואר בסוגיא דר' יצחק התיר להקריב בבמה בזה"ז, לפי שקדושה ראשונה בטלה, והדר ביה מחמת סתם משנה בזבחים ובמגילה שאין היתר במות בזה"ז. והדר מסיק תנאי היא וכו'.

ובתוס' הקשו, היכי אמר מתחילה למילתיה, וכי לא ידע המשנה שמשבאו לירושלים נאסרו הבמות. ועוד הקשו, מדוע הדר ביה ר' יצחק, נימא תנאי היא, ואיהו דאמר כמ"ד לא קידשה לע"ל. ועוד הקשו הראשונים, איך חזר בו ר' יצחק, הרי הוא שמע כן מרבותיו.

ותירץ הר"ר חיים, דר' יצחק חזר בו ולא העמיד דבריו כתנאי, לפי שגם למ"ד לא קידשה לע"ל נאסרו הבמות, וכל המחלוקת היא האם מותר להקריב במקום המקדש בלא בית, אך בבמה מודו כו"ע דאסור. ובזה מיושבת נמי הקושיא הראשונה היכי סבר בתחילה שהותרו הבמות הא איכא סתם משנה. דלפי"ז בתחילה סבר ר' יצחק שלפי מ"ד לא קידשה לע"ל הותרו הבמות, וסתם משנה סברה קידשה לע"ל. ושוב חזר בו דלכו"ע נאסרו הבמות, וכן ביארו תוס' בזבחים (סא ע"א) ומהרש"א כאן.

ומה שהקשו הראשונים איך חזר בו הרי הוא שמע כן מרבותיו, יישבו הרשב"א והריטב"א אליבא דהר"ר חיים, דר' יצחק שמע מרבותיו שבית חוניו לאו בית ע"ז ושקדושה ראשונה לא קידשה לע"ל, והוא מעצמו אמר שאם כן מותר להקריב בבית חוניו בזה"ז. ושוב חזר בו שאין ראיה מדברי רבותיו להתיר במה בזה"ז לפי שגם למ"ד קדושה ראשונה בטלה אסור להקריב בבמה.

ולפי"ז כתבו, דהא דאמרינן בגמ' תנאי היא וכו' אין זה שייך לדברי ר' יצחק כלל, אלא כיון שאמר ר' יצחק בשם רבותיו שקדושה ראשונה לא קידשה לע"ל, הדר מייתי תנאי דפליגי בהא מילתא, וכן כתבו תוס' בזבחים שם.

ובזה מיושבת קושיית תוס' בסוגיין ד"ה למה, שהקשו איך הגמ' מוכיחה מהברייתא דערי חומה לר' יצחק, דלמא קדושה ראשונה לא קידשה לע"ל וקדושה שניה קידשה לע"ל, ובזה"ז אסור מחמת קדושה שניה. ולפי מש"כ הראשונים בדעת הר"ר חיים הגמ' לא מוכיחה כר' יצחק, אלא כונת הגמ' דאיכא בעלמא מ"ד לא קידשה לע"ל.

והטעם של הר"ר חיים שאפילו למ"ד לא קידשה לע"ל נאסרו הבמות, לפי שנאמר להדיא בתורה כי לא באתם עד עתה אל המנוחה ואל הנחלה, אלמא לאחר שבאו לנחלה נאסרו הבמות, ואין זה שייך לקדושת המקדש כלל, אלא שכל ההיתר להקריב בבמה נאמר עד שיבואו לירושלים.

ובביאור הדבר כתב בחידושי מרן הגרי"ז החדשות עה"ת (בסוף ספר בית הלוי עה"ת) על הפסוק בזכריה פ"ב פט"ז "ובחר עוד בירושלים", דאיסור הקרבה בבמה תלוי בבחירת ירושלים ולא בקדושתה, ולכן אפילו למ"ד קדושה ראשונה ושניה בטלה מכל מקום בחירת המקום לא בטלה, דגם מקדש השלישי יהיה באותו מקום. ועפי"ז הקשה מדוע נקט הפסוק "ובחר עוד בירושלים", הרי הבחירה לא נתבטלה מעולם, והניח בצ"ע. ועי' עוד כתבי הגרי"ז זבחים קיט, ובחידושי מרן רי"ז הלוי במכתבים עמ' פא שחילק בין הבחירה לקדושה, דהבחירה נעשתה ע"י דוד והקדושה ע"י שלמה, עיי"ש.

וביסודו של הר"ר חיים מיושבות כמה קושיות של תוס' בש"ס:

א. במס' זבחים (קז ע"ב תוד"ה ר"ל) הקשו התוס', מדוע הגמ' לא שואלת על ר"ל שפוטר מעלה בזה"ז מהנך משניות דפריך לר' יצחק הכא. ולהר"ר חיים אין זה קושיא כלל, דר"ל לא התיר להקריב בבמה, אלא ס"ל לא קידשה לע"ל, ומודה שאסור להקריב בבמה.

ב. במס' מכות (יט ע"א) וזבחים (ס ע"ב) הקשו תוס', לפי הצד שלא קידשה לע"ל יהיה מותר לאכול קדשים קלים ומע"ש בכל ערי ישראל, שהרי הותרו הבמות. ולהר"ר חיים לק"מ.

ג. במס' שבועות (טז ע"א תוד"ה תני) הקשו התוס', מדוע ר' נחמן דחק להגיה את המשנה כמ"ד לא קידשה לע"ל, הא בלא"ה איכא כמה סתם משנה כמ"ד קידשה לע"ל, מדאסרה המשנה במה משבאו לירושלים. ולהר"ר חיים לק"מ, דליכא סתם משנה כמ"ד קידשה לע"ל.

ד. שם ע"ב (תוד"ה קדושתו) הקשו תוס' על רש"י, דאם ר' אליעזר סובר שאין אחריה היתר במות, תפשוט מהכא דסבר ר' אליעזר קדושה ראשונה קידשה לע"ל. ולהר"ר לק"מ, דאין מכאן ראיה שקידשה לע"ל.

ה. במס' חולין (יז ע"א תוד"ה וכל) הקשו תוס', מדוע חשיב לר' ישמעאל ארחיקו טפי, הא הותרו הבמות ומותר לאכול קדשים קלים ומע"ש בכל ערי ישראל. ולהר"ר חיים לק"מ, דאף לר' ישמעאל לא הותרו הבמות.

עוד כתב הרשב"א להוכיח כדעת הר"ר חיים, מהא דאמר ר"ל בזבחים קז ע"ב המעלה בזה"ז פטור, משמע פטור אבל אסור, ואם נאמר שלפי מ"ד לא קידשה הותרו הבמות, הרי מותר לכתחילה להעלות בחוץ בזה"ז.

אך קשה טובא לדעת הר"ר חיים, דבזבחים קיט ע"א ס"ל לתנדר"י לגבי מנוחה ונחלה זו וזו שילה, והוקשה לרש"י שם אם כן מדוע יש היתר להקריב בבמה לאחר שילה, הא בפסוק מפורש שהיתר במות הוא עד שיבואו אל המנוחה ואל הנחלה. ותירץ רש"י, דס"ל לתנדר"י לא קידשה לע"ל, ולכן לאחר שילה ולאחר ירושלים יש היתר במות. ולפי הר"ר חיים שאף למ"ד לא קידשה אין היתר במות קשה טובא מדוע לתנדר"י מותר להקריב בבמה לאחר שחרבה שילה.

ובאמת בזבחים סא ע"א כתבו תוס' בשם הר"ר חיים שלפי תנדר"י לא הותרו הבמות לאחר שחרבה שילה, והקשו ע"ז מפסוקים מפורשים בספר שמואל, וצע"ג.

[אמנם בעיקר תירוצו של רש"י, שלפי מ"ד לא קידשה לע"ל הותרו הבמות מסברא, צ"ע מה הטעם בזה, הא להדיא התורה אסרה להקריב בבמה כאשר יגיעו למנוחה ולנחלה, ומדוע זה תלוי אם קידשה לע"ל או לא. ועוד, דלגבי שילה מודו כו"ע דלא קידשה לע"ל, ומדוע הוצרכה הגמ' לילפותא מדחילקן הכתוב. ועי' טורי אבן מגילה שם וחזון איש קדשים קמא סי' מא].

הרשב"א והריטב"א כתבו בשם התוספות שהסיקו דלא כהר"ר חיים, לפי שלא משמע שר' יצחק קיבל מרבותיו שבית חוניו לאו ע"ז וקדושה ראשונה לא קידשה לע"ל, אלא משמע שקיבל מרבותיו שמקריבין בבית חוניו בזה"ז. ולכן כתבו שלפי מ"ד לא קידשה לע"ל הותרו הבמות לאחר שחרבה ירושלים, ור' יצחק לא הדר ביה כלל שהרי שמע כן מרבותיו, אלא כדי שלא יקשו עליו מסתם משנה אמר שחזר בו. וכן נקטו רש"י בזבחים הנ"ל ורבינו חננאל בסוגיין, והתוס' בכל המקומות הנ"ל שלא יישבו כהר"ר חיים.

מיהו כתבו הרשב"א והריטב"א, דאף אם נאמר דלא כהר"ר חיים לגבי שר' יצחק לא חזר בו, מכל מקום י"ל כוותיה לדידן, דאנן לא קיי"ל כר' יצחק אלא אפילו למ"ד לא קידשה לא הותרו הבמות לאחר שחרבה ירושלים. והא דמייתי בגמ' תנאי היא היינו ליישב שיטתו של ר' יצחק לפי מה שסבר שלמ"ד לא קידשה הותרו הבמות, אך לדידן לכו"ע לא הותרו הבמות.

**הערות בדברי הרשב"א במגילה**

א. הרשב"א הקשה לשיטתו, אם לדידן יש חילוק בין איסור במה לשאר דוכתי, היכי מייתי התם תנאי היא מר' אליעזר ור' יהושע, וכן מבתי ערי חומה, הא אינהו איירי לגבי שאר דוכתי ולא לגבי איסור במה. ותירץ, דר' יצחק סובר דכמו שבעלמא איכא תנאי שלא קידשה לע"ל כך הוא לגבי איסור במה ואין לחלק ביניהם, אך שאר אמוראי פליגי בזה ואנן לא קיי"ל כר' יצחק.

והוכיח כן הרשב"א, דרבי עצמו סובר בחולין שירושה ראשונה לא קידשה לע"ל, ולכן התיר בית שאן אף שכבשוהו עולי מצרים, ומאידך סתם במשנה במגילה ובזבחים שיש איסור במה בזה"ז. ועל כרחיך דלא דמי איסור במה לשאר מילי. [ראיה זו של הרשב"א היא כפי שיטתו שאין מקום לחלק בין קדושת המקדש לקדושת הארץ, וכמש"כ לעיל סי' ב' בשמו, אך לדעת תוס' בשבועות וביבמות ולדעת הרמב"ם שיש חילוק ביניהם אין זה ראיה כלל].

ב. תוס' במגילה שם ד"ה למה הקשו, היכי מייתי ראיה לר' יצחק מערי חומה להתיר להקריב בבמה בזה"ז, הא ר' יוסי סובר שירושה ראשונה ושניה יש להן שלישית אין להן, ואם כן יתכן שקדושה ראשונה לא קידשה לע"ל ומכל מקום בזה"ז אסור להקריב בבמה לפי שקדושה שניה קידשה לע"ל. וכתב הרשב"א דלפי הנ"ל מיושב שפיר, דרק בשאר מילי שייך לחלק בין ירושה ראשונה לשניה, כיון דילפינן לה מאשר ירשו אבותיך וירשתה. אך לגבי איסור במה המחלוקת היא איך ללמוד את הפסוק של כי לא באתם עד עתה, ובזה לא שייך לחלק בין קדושה ראשונה לקדושה שניה.

ומשמע בדבריו שר' יצחק דאמר מקריבין בזה"ז יכול לסבור כמ"ד קדושה שניה לא בטלה, דכיון שקדושה ראשונה בטלה מותר להקריב בזה"ז בבמה, דלגבי איסור במה הכל תלוי בקדושה ראשונה. וצ"ע אם כן מדוע הגמ' תולה את הדין של ר' יצחק בפלוגתת התנאים אם קידשה לע"ל או לא קידשה, הרי ר' יצחק יכול לסבור אף כמ"ד קידשה לע"ל, ומכל מקום לגבי איסור במה שרי בזה"ז משום דכתיב אל המנוחה ואל הנחלה. ועוד צ"ע, דאם בעלמא קידשה לע"ל איך יתכן להתיר בבמה, הא אין זה נחשב שיש "אחריה" היתר, דלא הגיע הזמן של אחריה, כיון שהקדושה לא בטלה, ולכאורה מוכח שאם קדושה שניה לא בטלה אסור להקריב בבמה בזה"ז, וצ"ע.

ג. מרש"י בזבחים משמע שאף לדידן איסור במות תלוי בפלוגתת התנאים, דהא כתב דתנדר"י סובר לא קידשה לע"ל ולכן הותרו הבמות. וכן כתב רש"י בזבחים קז ע"ב דאם קידשה לע"ל הוי שעת איסור הבמות. משמע שאם לא קידשה לע"ל אף לדידן ליכא איסור במות. וכן מבואר בתוס' בשבועות וביבמות דילפינן לחלק בין קדושת מחיצה לקדושת קרקע מהא דירושלים אקרי נחלה, והיינו באיסור במות, ומבואר דאף לדידן מדמינן להו אהדדי, ודלא כמסקנת הרשב"א דלא קיי"ל בהא כר' יצחק.

ד. בשבועות טז ע"ב איתא בגמ' דמקדש קדושתו קדושת עולם, ופירש רש"י שלאחריה נאסרו הבמות, והקשו תוס' ורמב"ן שם דנוכיח מזה שר' אליעזר סובר קדושה ראשונה קידשה לע"ל. וכן הקשה הרשב"א שם על רש"י, ולכאורה זה סותר לרשב"א כאן שנקט דלדידן אי אפשר להוכיח מאיסור במות לכל מקום שקידשה לע"ל, וצ"ע.

ה. הרשב"א בסוגיין (סוף ד"ה אלא) כתב, דהא דאמר ר"ל בזבחים המעלה בזה"ז פטור, הוא הדין דמותר לכתחילה, אלא איידי דנקט ר' יוחנן חייב נקט ר"ל פטור. וצ"ע מדוע לא תירץ שר"ל סובר כרבי שאפילו אם קדושה ראשונה לא קידשה לע"ל מכל מקום איכא איסור במה, וצ"ע.

**הלכה למעשה:** בזמן הזה אסור להקריב בבמה. [לדעת הר"ר חיים כו"ע מודים בזה, לפי שאיסור במה תלוי בבחירת ירושלים ולא בקדושתה. לדעת הרשב"א והריטב"א ר' יצחק התיר, אך לא קיי"ל כוותיה. ולדעת רש"י בזבחים ותוס' בשבועות וביבמות איסור במה תלוי במחלוקת אם קדושה ראשונה קידשה לע"ל, אלא דקיי"ל לגבי קדושת המקדש שקידשה לע"ל כמש"כ לעיל סי' ב].

**סימן ד**

**ירושה ראשונה ושניה - ערי חומה**

במס' ערכין לב ע"ב איתא, ר' ישמעאל ברבי יוסי אומר, למה מנו חכמים את אלו, שכשעלו בני הגולה מצאו אלו וקידשום, אבל ראשונות בטלו משבטלה קדושת הארץ, קסבר קדושה ראשונה קידשה לשעתה ולא קידשה לע"ל.

עוד ברייתא איתא שם, א"ר ישמעאל בר"י וכי אלו בלבד היו וכו', אלא מנאום. ולא אלו בלבד, אלא כל שתעלה לך מסורת בידך מאבותיך שמוקפת חומה מימות יהושע וכו', מפני שקדושה ראשונה קידשה לשעתה וקידשה לע"ל. ומבואר שנחלקו התנאים בדעת ריבר"י האם קדושה ראשונה קידשה לע"ל או לא.

[הנידון בבתי ערי חומה הוא לענין גאולה בשנה ראשונה, ולענין שילוח מצורעים חוץ למחנה, כמש"כ תוס'. ומבואר בסוגיא שיהושע קידש את כל הערים המוקפות חומה לענין ב' דברים אלו, ולמ"ד לא קידשה לע"ל כאשר גלו בטלה הקדושה, והוצרך עזרה לקדשן שוב.

וכתב רש"י בשבועות (טז ע"א): לא פירש לי במה מקדשין ערי ארץ ישראל. אך בערכין כתב רש"י דגם ערים אלו נתקדשו בשתי תודות ובשיר, כמו שמקדשין כאשר מוסיפין על העיר והעזרות. ועי' מהרי"ץ חיות בערכין וטורי אבן במגילה שתמהו ע"ז טובא. ובמאירי במגילה נקט שקידשו בפה, וכן נקט הטורי אבן שם].

ומקשינן קשיא דריבר"י אדריבר"י, ומשנינן, תרי תנאי אליבא דריבר"י. ואבע"א חדא מינייהו ר' אלעזר ברבי יוסי אמרה, דאמר ראבר"י "אשר לו חומה" אע"פ שאין לו עכשיו והיה לו קודם לכן. ופירש רש"י: הך דקתני קידשה לע"ל ראבר"י אמרה, כי היכי דקאמר אע"פ שאין לו עכשיו, ואע"ג דחרוב לא בטלה קדושתיה. וכן כתב רבינו גרשום שם. כלומר, דכשם שאם נפלה החומה לא בטלה הקדושה, כך כשגלו לא בטלה הקדושה.

והקשה הרמב"ן במגילה י ע"א, מה ענין נפלה חומתה לקדושה ראשונה קידשה לע"ל, דלמא קרא קמ"ל שאין החומה מעכבת, ומכל מקום לאחר שגלו שבטלה קדושת הארץ הרי היא כחוץ לארץ לכל חובת קרקע, ובטל דין ערי חומה. ולכן כתב, דהא דמשני חדא מינייהו ראבר"י אמרה היינו דשמעינן ליה דאיירי בדין ערי חומה, ומסתמא איירי בהו נמי לענין קדושת הארץ. וחדא מינייהו איהו אמרה, ולא מסיימא אי קמייתא אי בתרייתא. ודייק כן מלשון הגמ' חדא מינייהו, ולא קאמר הך בתרייתא ראבר"י אמרה. [אמנם במגילה הגירסא ואבע"א הא ראבר"י אמרה, ולפי"ז מוכח כרש"י].

הריטב"א במגילה כתב, דאין כונת הגמ' שמפסוק זה מוכח שקידשה לע"ל, דאם כן איך יקשה למ"ד לא קידשה לע"ל. אלא כונת הגמ' דמהא דנקט ראבר"י בלשונו ואע"פ שאין לו עכשיו, משמע דאיירי בזה"ז לאחר החורבן, ומכל מקום קדושתה קיימת. אך מעיקר הילפותא אין ראיה, דשפיר י"ל שאין החומה מעכבת, ומכל מקום כשגלו בטלה קדושת הארץ.

הגר"א בערכין יישב דדייק דהברייתא כראבר"י מהא דמקשה הברייתא והלא שישים עיר וכו', ומאי קושיא, דלמא חרבה חומתן, ועל כרחיך ס"ל דאפילו נפלה החומה נשארת הקדושה.

והנה תוס' ביבמות פב ע"ב כתבו, דקדושת מחיצה עדיפא מקדושת הארץ משום שילפינן מערי חומה, דכתיב אשר לו חומה אע"פ שאין לו עכשיו, ומהאי קרא ילפינן דקדושת מחיצה קידשה לע"ל. ומבואר מדבריהם כדעת רש"י ורבינו גרשום דמהפסוק עצמו מוכח שקידשה לע"ל, ואפשר למילף מזה לכל מקום שקדושת מחיצה קידשה לע"ל, ודלא כהרמב"ן הריטב"א והגר"א הנ"ל. [אך צ"ע דהריטב"א עצמו כתב בשבועות כדברי תוס', דקדושת מחיצה ילפינן שקידשה לע"ל מדכתיב אשר לו חומה, וצ"ע].

והנה בפלוגתת רש"י והרמב"ן מצינו שנחלקו הרמב"ם והראב"ד בפי"ב משמיטה הט"ו. דהרמב"ם כתב: ועיר שהיתה מוקפת חומה בימי יהושע אע"פ שאינה מוקפת עתה הרי היא כמוקפת. וכיון שגלו בחורבן ראשון בטלה קדושת ערי חומה שהיו בימי יהושע. והשיג הראב"ד: חדוש גדול אני רואה בכאן, דהוא סבר קדושת יהושע לא קדשה לע"ל, והדר אמר אע"פ שאינה מוקפת עתה הרי היא כמוקפת, ר"ל שהקדושה הראשונה לא בטלה עד שבטלה הארץ. והסיק הראב"ד דאם נפלה חומתן מיד בטלה קדושתן.

וביאר הר"י קורקוס, דהרמב"ם סובר שאין הכרח מהאי קרא שקדושה ראשונה לא בטלה, דשפיר יתכן שאין החומה מעכבת ומכל מקום כשגלו בטלה הקדושה, וכדעת הרמב"ן. אך הראב"ד סובר כפשטות הגמ' דהא בהא תליא, וכיון דקיי"ל קדושה ראשונה לא קידשה לע"ל על כרחיך דחומה מעכבת, וכשנפלה החומה בטלה הקדושה, וכדעת רש"י.

ובביאור פלוגתתם י"ל עפ"י מה שביארנו בסימנים הקודמים שקדושת הארץ חלה ע"י כיבוש וקנין האומה הישראלית בקרקע, וכשגלו ובטל קניינם בקרקע נחלקו תנאים האם הקדושה תלויה בקנין או לא. משא"כ קדושת המקדש תלויה במחיצות או בשכינה, וכשחרב הבית נחלקו תנאים האם בטלה הקדושה או לא, [ולהרמב"ם נחלקו האם השכינה נסתלקה או לא].

והנה לגבי קידוש ערי חומה כתב בחידושי רבינו חיים הלוי פ"י משמו"י, דברמב"ם משמע שלא היה לזה קידוש בפ"ע, אלא בזמן שקידשו יהושע ועזרא את הארץ ממילא נתקדשו בזה כל הערים המוקפות חומה בקדושת ערי חומה. וכתב שם, דאף לפי מש"כ רש"י בערכין שקידשוהו בשתי תודות ובשיר, מכל מקום הקידוש נעשה יחד עם קידוש הארץ, ודין אחד הוא, אלא שלערים המוקפות חומה יש תוספת קדושה, אך מכל מקום הקדושה מתחילה בקדושת הקרקע.

והשתא נחלקו הראשונים בגדר הדבר, דעת הרמב"ם והרמב"ן דעיקר קדושת ערי חומה תלויה בקנין האומה הישראלית בקרקע, וכשאר דיני קדושת הארץ, אלא שיש תנאי נוסף שיהיו מוקפות חומה. כלומר, שהערים שהיו מוקפות חומה בשעת הקידוש נתקדשו בדין ערי חומה, אך אין זה עיקר הקדושה אלא תנאי בעלמא. ואם כן אף לאחר שנתחדש בקרא שאם נפלה החומה נשארה בקדושתה עדיין יתכן שכאשר גלו בטלה הקדושה, דעיקר קדושת ערי חומה תלויה בקדושת הקרקע ולא בחומה.

אך רש"י ותוס' והראב"ד סוברים דכשם שקדושת ערי חומה תלויה בקנין האומה הישראלית בקרקע כך היא תלויה נמי בחומה. ותרתי בעינן, קנין בקרקע, וחומה. וכאשר בטל אחד מהם הרי זה תלוי במחלוקת אם קידשה לע"ל או לא.

ועי' בזכרון שמואל סי' פב (קונטרס מר' נפתלי וסרמן הי"ד בענין קדושת ערי חומה) שהקשה על הרמב"ם שפסק שאפילו אם נפלו המחיצות לא בטלה הקדושה, הא לגבי קדושת הבית מבואר שהקדושה לא בטלה משום דקיי"ל שקידשה לע"ל, אך למ"ד לא קידשה לע"ל הקדושה מתבטלת כאשר נפלו המחיצות. ואם כן לגבי ערי חומה דקיי"ל שלא קידשה לע"ל הו"ל לקדושה להתבטל כשנפלו המחיצות. ולפי מש"כ לק"מ, דקדושת המקדש תלויה בבנין הבית ולא בקנין של האומה הישראלית בקרקע, משא"כ קדושת ערי חומה תלויה בקנין הקרקע ולא במחיצות, והמחיצות הם תנאי בחלות הקדושה ולא בקיום הקדושה כל רגע, ולכן אפילו למ"ד לא קידשה לע"ל כשנפלה החומה לא בטלה הקדושה.

ובכתבי הגרי"ז סוף ערכין כתב לבאר דעת הרמב"ם בשם הגר"ח באופן אחר, דהנה קדושת ערי חומה תלויה בתרתי, במחיצות, ובקדושת הארץ, וכמש"כ לעיל. ונתחדש בקרא ד"אשר לו חומה" שאפילו נפלו המחיצות לא בטלה קדושתה. והביאור הוא, דקמ"ל האי קרא שלמחיצות של ערי חומה יש דין קדושת מחיצות, ולגבי קדושת מחיצות הא פסק הרמב"ם בהל' ביה"ב שקדושה ראשונה לא בטלה, ורק לגבי קדושת הארץ פסק שקדושה ראשונה בטלה. ולכן כשנפלו המחיצות אכתי היא בקדושתה כיון שקדושת מחיצות אינה מתבטלת. אך כאשר גלו מהארץ ובטלה קדושת הארץ, בטלה נמי קדושת ערי חומה, שהרי לגבי מה שהיא תלויה בארץ לא קידשה לע"ל. [ואף שהגמ' הביאה ראיה מראבר"י לקדושת הארץ, צ"ל דהסוגיא דימתה אותם כדי ליישב הסתירה בריבר"י, אך הרמב"ם פסק לדינא לחלק בין קדושת מחיצות לקדושת הארץ].

וכתב הגר"ח, דהראב"ד שהשיג על הרמב"ם אזיל לשיטתו שפסק אף לגבי קדושת המקדש שקדושה ראשונה בטלה, ואם כן גם לגבי ערי חומה כשנפלה החומה בטלה הקדושה, שהרי אף קדושת המחיצה לא קדשה לע"ל.

ועי' שיעורי ר' משולם ערכין שם שהקשה להגרי"ז, דלגבי קדושת המקדש ביאר הרמב"ם שקדושה ראשונה לא בטלה לפי שהיא תלויה בשכינה, וטעם זה לא שייך לגבי מחיצות של ערי חומה, עיי"ש.

והנה בדרך אמונה פי"ב משמו"י כתב, דמה שנחלק הראב"ד על הרמב"ם ונקט שאם נפלו המחיצות בטלה הקדושה, זה רק בימי יהושע, אך בימי עזרא הרי פסק הראב"ד שקדושה שניה קידשה לע"ל אף לגבי ערי חומה, ואם כן אפילו נפלה החומה לא בטלה הקדושה.

ולפי מש"כ לעיל אין זה מוכרח כלל, דלגבי קדושת ערי חומה סובר הראב"ד דתרתי בעינן, קנין ובעלות של האומה הישראלית בקרקע, ומחיצות קיימות כל שעה. ומה שפסק שקדושה שניה קידשה לע"ל היינו שבזמן עזרא נתחדש ע"י נבואה שהקדושה יכולה לחול גם בלא קנין, ולכן גם כשגלו לא בטלה הקדושה, אך התנאי המעכב בקדושת ערי חומה שיהיו מחיצות קיימות מנלן שעזרא קידש גם לאחר שיחרבו המחיצות, הא לגבי זה אין מקום לחלק כלל בין קדושה ראשונה לשניה.

וכן לפי מש"כ הגרי"ז בשם הגר"ח אין זה מוכרח, דהא לגבי קדושת המקדש פסק הראב"ד שאפילו למ"ד קדושה שניה לא בטלה קדושת המקדש בטלה. ואם כן יתכן שהוא הדין לגבי ערי חומה כאשר נפלה החומה אף קדושה שניה בטלה.

**מחלוקת הרמב"ם והראב"ד להלכה**

כתב הרמב"ם סוף פי"ב משמו"י: וכיון שגלו בחורבן ראשון בטלה קדושת ערי חומה שהיו בימי יהושע. כיון שעלה עזרא בביאה שניה נתקדשו כל הערים המוקפות חומה באותה העת, מפני שביאתן בימי עזרא שהיא ביאה שניה כביאתן בימי יהושע, מה ביאתן וכו' אף ביאתן בימי עזרא מנו שמיטין ויובלות וקדשו בתי ערי חומה ונתחייבו במעשר. וכן לעתיד לבוא בביאה שלישית, בעת שיכנסו לארץ יתחילו למנות שמיטין ויובלות ויקדשו בתי ערי חומה, ויתחייב כל מקום שיכבשוהו במעשרות, שנאמר והביאך ד' אלוקיך אל הארץ אשר ירשו אבותיך וירשתה, מקיש ירושתך וכו'.

ונראה מדברי הרמב"ם דב' הלימודים דמייתי במס' ערכין אחד קאי על קדושה ראשונה ואחד קאי על קדושה שניה. דהפסוק דספר נחמיה כי לא עשו כן וכו' מקיש ביאתם בימי עזרא לביאתם בימי יהושע וכו' אתא ללמד שהוצרכו בימי עזרא לקדש שוב, דקדושה ראשונה לא קידשה לע"ל. ואידך קרא דאשר ירשו אבותיך וירשתה מה ירושת אבותיך בחידוש כל דברים הללו אף ירושתך וכו', אתא ללמד שאף בירושה שלישית יצטרכו לקדש שוב בתי ערי חומה.

ויש להוסיף בזה, דבירושלמי ריש פ"ו דשביעית נחלקו ריב"ח ור' אליעזר בסיפא דהאי קרא דכתיב והטיבך והרבך מאבותיך, האם קאי על ביאת עזרא או על ביאה שלישית לימות המשיח. והרמב"ם פסק כר' אליעזר דקאי על ביאה שלישית, וכמו שיבואר להלן סי' ח' בשם הבית הלוי, ולפיכך פירש גם רישא דקרא דקאי בירושה שלישית, [וכן ביאר הרמב"ן עה"ת שם, דהפסוק קאי על ימות המשיח]. ופסק שגם בביאה שלישית יקדשו שוב את הארץ לגבי שמיטין ויובלות ובתי ערי חומה.

הראב"ד השיג על הרמב"ם, דהא דלא כר' יוסי שקדושה שניה קידשה לע"ל, ומשכח"ל רק במקומות שלא קידש עזרא, שיתקדשו בקדושה שלישית. כלומר, דהוקשה לראב"ד דבעלמא קיי"ל שקדושה שניה קידשה לע"ל, וכיון שעזרא קידש לגבי שמיטין ויובלות וערי חומה שוב אין צריך לקדש בביאה שלישית, שהרי קדושה שניה לא בטלה. והעמיד את דברי הרמב"ם על מקומות שלא קידשן עזרא, דמקומות אלו יצטרכו לקדש בביאה שלישית.

אמנם בלשון הרמב"ם משמע שקדושת עזרא בטלה לגמרי, וכן למדו הר"י קורקוס והרדב"ז בדעתו. וצ"ע מאי שנא ערי חומה משאר דברים התלויים בארץ, שקדושת עזרא לא בטלה.

ועוד יל"ע, מדוע עזרא קידש את הארץ לענין בתי ערי חומה, הא בבית שני לא נהג יובל כמבואר ברמב"ם פ"י ה"ג. ויש שתירצו דס"ל כהרשב"א במס' ברכות (ה ע"ב) דמה שערי חומה תלוי ביובל זה רק לגבי בתי ערי חומה, אך לגבי שילוח מצורעים אין זה שייך ליובל כלל, ונוהג אף בזמן שאין יובל נוהג. אך אכתי צ"ב לשון הרמב"ם וקידשו בתי ערי חומה, משמע דהנידון על הבתים ולא רק על שילוח מצורעים. ולהלן סי' ט' יבואר מש"כ הגר"ח והחזון איש ליישב דעת הרמב"ם.

**מוקפות חומה מימות עזרא**

נחלקו האחרונים למ"ד קדושה ראשונה לא קידשה לע"ל, והוצרך עזרא לקדש שוב, האם הוא קידש רק ערי חומה שהיו מוקפות חומה מימות יהושע, או שמא הוא קידש כל הערים שהיו מוקפות חומה בזמנו. דהנה הרמב"ם פי"ב משמיטה הט"ו כתב: אין סומכין אלא על חומה המוקפת בשעת כיבוש הארץ, כיצד, עיר שלא היתה מוקפת חומה בשעה שכבש יהושע את הארץ וכו'. כיון שעלה עזרא בביאה שניה נתקדשו כל הערים המוקפות חומה באותה העת. ומתחילת לשונו משמע קצת דבעינן מיהא מוקפת חומה מימות יהושע, אך בסוף דבריו מדוייק דסגי במוקף חומה בשעת כיבוש שני, וכן דייקו מדבריו הטורי אבן (מגילה י ע"א ד"ה ומצאו), השפת אמת (ערכין שם), והמנחת חינוך (מצוה ש"מ).

אך המשנה למלך שם כתב בשם מהרימ"ט דעזרא קידש רק אותן שהיו מוקפות בזמן יהושע, וכן נקטו הקרית ספר והחזון איש (שביעית ס"ג סק"ו ד"ה ולהאמור), וכן הוכיח הטורי אבן שם, וכן דייק השפת אמת מפירוש הראב"ד על התו"כ. ועי' עוד טורי אבן מגילה ב ע"ב ד"ה וכתיב. ועי' בשיעורי ר' משולם הלוי ערכין שם מש"כ בביאור פלוגתתם.

**סימן ה**

**יובל בזמן הזה - כל יושביה עליה**

במס' ערכין לב ע"ב מקשינן, ומי מנו שמיטין ויובלות בזמן עזרא, השתא משגלו שבט ראובן ושבט גד וחצי שבט מנשה בטלו יובלות, עזרא דכתיב ביה כל הקהל וכו' הוה מני. דתניא, משגלו שבט ראובן ושבט גד וחצי שבט מנשה בטלו יובלות, שנאמר "וקראתם דרור לכל יושביה", בזמן שכל יושביה עליה ולא בזמן שגלו מקצתן. יכול היו עליה והן מעורבין שבט בנימין ביהודה ושבט יהודה בנימין יהא יובל נוהג, ת"ל "לכל יושביה", בזמן שיושביה כתיקונן ולא בזמן שהן מעורבין. ומשני, א"ר נחמן בר יצחק מנו יובלות לקדש שמיטין.

והדר מקשינן מדכתיב בספר ירמיה שהזהירן לשלח עבדיהן ביובל, וכתיב "וישמעו וישלחו". ומבואר שנהג יובל אף לאחר שגלו שבט ראובן וגד. ומשני, אמר ר' יוחנן ירמיה החזירן ויאשיה בן אמון מלך עליהן.

**בזמן הזה**

מבואר בסוגיא שכאשר גלו שבט ראובן וגד בטלו היובלות, לפי שלגבי יובל יש תנאי שיהיו כל ישראל על אדמתן. ולאחר שהחזירן ירמיה חזר דין יובל עד שנחרב הבית. וכאשר עלה עזרא וקידש את הארץ לא נהג דין יובל שהרי לא היו כל ישראל, אלא מנו יובלות לקדש שמיטין. ולפיכך אע"ג דקיי"ל שקדושה שניה קידש עזרא לע"ל, ואף בזה"ז איכא לקדושת הארץ מהתורה, מכל מקום אין יובל נוהג משום שאין כל יושביה עליה.

והוא הדין לכל הדברים התלויים ביובל, שהם: עבד עברי, בתי ערי חומה, שדה חרמים, שדה אחוזה, גר תושב, ושביעית לדעת רבי.

כתב החזון איש (שביעית סי' כ"א סק"ב), דאף אם ישובו כל ישראל על אדמתן קודם ביאת הגואל לא ינהג דין יובל מכמה טעמים: חדא, דבעינן שיהיה כל שבט על חלקו, והיינו החלק שזכה בזמן יהושע בחלוקה ובגורל עפ"י ד', והאידנא כיון שגלו אבדו זכותן הראשונה. ואפילו אם כל שבט יקנה את חלקו בכסף מיד אויב לא מהני, שהרי קנו המחריבים את הארץ קנין הגוף בקרקע. וכשיבא הגואל תהיה חלוקה חדשה. ועוד, דכיון שעתידין לחלוק חלוקה חדשה, בטלה חלוקה ראשונה. ועוד, דאי אפשר שינהגו יובל משום שקודם חזרת הנבואה אין אנו בקיאין ביחוסי השבטים.

וכן נקט הגר"ח בפ"י משמו"י מטעם אחר, דחידש שם שיש דין נוסף ביובל שיהיה ביאת כולכם, כמו לגבי חלה, ודין זה נאמר בעיקר הקדושה, וכיון שעזרא לא קידש את הארץ לגבי יובל, צריך קידוש מחודש לגבי ביאת כולכם. ועי' להלן סי' ט' שיבואר כל זה בהרחבה.

**בזמן בית שני**

הקשה ר"ת (גיטין לו. קידושין לח:), דבמס' כריתות יא ע"א אמר ר' חסדא, שכאשר עלה עזרא הביאו כולם אשם שפחה חרופה, ומבואר שעבד עברי נהג בימי בית שני, וקיי"ל דאין עבד עברי נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג. ואין לומר שנהג דין עבד עברי מדרבנן, דאכתי איך הביאו אשם שפחה חרופה, הא מהתורה אין דין עבד עברי והו"ל חולין בעזרה.

ועוד הקשה, דבמס' ערכין לא ע"ב מבואר שנהג דין בתי ערי חומה בבית שני, וקיי"ל דאין בתי ערי חומה נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג.

ולכן נקט ר"ת דבימי בית שני נהג יובל מהתורה, ולכן גם עבד עברי ובתי ערי חומה נהגו מהתורה. ואף שלא עלו כל ישראל בזמן עזרא ולגבי יובל בעינן כל יושביה עליה, יישב ר"ת, דלאחר שמתרץ במס' ערכין שירמיה החזירן ויאשיה מלך עליהן, אם כן בזמן שגלו ע"י נבוכנצאר לבבל היו שם מכל השבטים, וכאשר חזרו בזמן עזרא לארץ חזרו מכל השבטים. וחידש ר"ת דהא דבעינן כל יושביה עליה היינו שיהיה מקצת מכל שבט בארץ, ואין צריך רוב מכל שבט, ובזמן עזרא היה מקצת מכל שבט. וכל מה שהוצרכה הגמ' לתרץ מנו יובלות לקדש שמיטין זה רק לפי הס"ד שעשרת השבטים גלו מקודם ע"י סנחריב, ולא היו בגלות בבל כלל, ולכן בזמן עזרא אין כל יושביה עליה. אך למסקנא שירמיה החזירן שוב י"ל דבזמן עזרא היו מקצת כל יושביה עליה, וסגי בהכי.

וכתבו התוס', ומיהו קשה דזיל קרי ביה רב הוא, דבעזרא מני לכל י"ב שבטים. ובהגהות בן אריה הגיה דבעזרא לא מני לכל י"ב שבטים, והיינו דגם לאחר תירוצו של ר"ת שלפי המסקנא גלו לבבל מכל י"ב שבטים, מכל מקום בעזרא מבואר שלא חזרו ועלו אלא משבט יהודה ובנימין וכן כהנים ולויים, אך משאר שבטים לא מוזכר שעלו. וכן הקשה הרמב"ן בגיטין שם. [בדרך אמונה פ"י ה"ח ביאר את התוס' לפי גירסתינו עפ"י מש"כ רש"י בעזרא פ"ב פסוק סד, עיי"ש].

והקשה ר"ת, דבמס' גיטין שם מבואר דהלל תיקן פרוזבול משום ששמיטת כספים בזה"ז דרבנן, והלל היה בסוף בית שני, אלמא בזמן הבית לא נהג יובל מהתורה. ותירץ, דהלל היה יודע שיחרב הבית ויתקנו חכמים שבאותו דור שמיטת כספים דרבנן, ותיקן להם פרוזבול. אך הקשה דהגמ' שם מספק"ל אם הלל תיקן לדריה או לדרי עלמא, ולדבריו לא תיקן לדריה כלל, אלא לאחר החורבן. ותירץ, דהא דנקטה הגמ' לדריה לאו דוקא, אלא הכונה לדור שלאחר החורבן.

וברמב"ן בגיטין הקשה עליו כמה קושיות:

א. במה שתירץ ר"ת שלמסקנת הגמ' שירמיה החזירן גלו לבבל מכל השבטים וכולן עלו בזמן עזרא, הא להדיא איתא בתו"כ פר' בחוקותי (פרשתא ב פ"ח) דעשרת השבטים לא גלו לבבל בזמן נבוכנצאר, אלא חזרו למדי. ועי' ריטב"א מה שהוסיף להקשות בזה. ועי' דרך אמונה שהקשה טובא על דברי הרמב"ן והריטב"א.

ב. במה שתירץ ר"ת שהלל תיקן פרוזבול בשביל אחר החורבן, מדוע לא סמך הלל על בי"ד שבאותו דור שיתקנו לעצמם. וגם לא מסתבר שהלל היה פותח פיו לשטן שיחרב ביהמ"ק. ואף שהיה יודע שיחרב מכל מקום לא היה עושה תקנה לאותו זמן.

ג. אף לפי מה שנקט ר"ת דבימי עזרא עלו מקצת מכל שבט, מכל מקום לא נתיישבו במקומותיהן, שהרי בימי עזרא לא כבשו את כל הארץ, כמבואר בחולין ו ע"א הרבה כרכים וכו'. ובמס' ערכין מבואר שאפילו אם נתערבו שבט יהודה בבנימין ושבט בנימין ביהודה לא חשיב כל יושביה עליה.

ובדרך אמונה שם יישב עפ"י מש"כ רש"י בבא מציעא כח ע"א על הפסוק "וישבו כל ישראל בעריהם", ואע"ג דפורתא הוו בכל עריהן היו מפוזרים. ומה שהקשה הרמב"ן שהיו הרבה ערים שלא כבשו כלל תירץ, דמכל מקום אותן שעלו ישבו בעריהן, וכשם שסגי במקצת השבט כך סגי במקצת הערים.

ד. במס' נדה מז ע"א מבואר שבזמן עזרא היו פטורין מחיוב חלה לפי שלא חשיב ביאת כולכם, ואם לגבי יובל חשיב כל יושביה עליה כל שכן שחשיב ביאת כולכם.

אמנם התוס' בנדה שם כתבו ליישב דבבואכם משמע טפי ביאת כולכם. ובדרך אמונה שם ביאר יותר, דבבואכם קאי על כל ישראל, ולכן צריך ביאת כולם.

ומה שהקשה ר"ת מהא דנהג בתי ערי חומה בבית שני יישב הרמב"ן, דנהג מדרבנן. והוסיף הרמב"ן, דאפשר שכל דיני יובל נהגו מדרבנן בבית שני. וכן דין עבד עברי נהג מדרבנן, אך לא נהג לגבי להתירו בשפחה, שהרי מדאורייתא הוא אסור.

והנה במס' ערכין שם משני מנו יובלות לקדש שמיטין, והקשה רש"י במס' גיטין שם לדעת רבי דמקשינן שמיטה ליובל, הא שמיטה נמי לא נהגה בבית שני. ותירץ, דמדרבנן מיהא נהגה, ומנו יובלות כדי לקדש שמיטין מדרבנן. אמנם לפי מש"כ הרמב"ן שמדרבנן נהג יובל בבית שני אי אפשר ליישב כך, דלפי"ז אין הבדל בין שמיטה ליובל, שמהתורה שניהם לא נהגו בבית שני ומדרבנן שניהם נהגו בבית שני. וצ"ל לדעת הרמב"ן כמש"כ תוס' שם דהסוגיא בערכין אזלא לשיטת חכמים דלא מקשינן שמיטה ליובל, ובבית שני נהגה שמיטה מהתורה. [ולדעת רש"י צ"ל שאע"פ שגזרו על השמיטה מכל מקום לא גזרו על היובל].

ובכתבי הגרי"ז סוף ערכין יישב לדעת הרמב"ן, דחכמים תקנו דין יובל מאוחר יותר, ודוחק.

ומה שהקשה ר"ת מהא שהביאו אשם שפחה חרופה בימי עזרא, יישב הרמב"ן דהם בעלום בזמן בית ראשון. אמנם ר"ת עצמו נקט שאין ליישב כך, לפי שלא מצאנו שנחשדו על זה בזמן חורבן בית ראשון. ולכן יישב הרמב"ן דר' חסדא שאומר שהם הביאו אשם שפחה חרופה סובר כמ"ד שפחה חרופה היא המאורסת לעבד כנעני.

ועוד כתב ליישב, שהקונה עבד עברי ונרצע קודם החורבן, ועדיין לא הגיע יובל עד שנחרב הבית, הרי הוא עבד עברי לעולם. והשתא שפיר י"ל שהם בעלום לאחר החורבן, ומכל מקום נהג דין עבד עברי לפי שהם קנו אותם ונרצעו קודם החורבן. ועי' שאגת אריה החדשות סי' טו שהאריך בתירוצי הרמב"ן טובא.

בחידושי הגר"ח (סטענסל אות קס) יישב קושיית ר"ת מדוע נהג דין ערי חומה בבית שני אף שלא נהג יובל, דהנה עיקר הטעם שערי חומה תלוי ביובל הוא משום שנאמר לגבי ערי חומה "לא יצא ביובל", ולגבי בתי החצרים נאמר "והארץ לא תמכר לצמיתות", ובזמן שאין היובל נוהג לא יתכן דינים אלו, דאף בתי החצרים נמכרים לצמיתות, ואין מעלה לערי חומה שלא יצא ביובל.

ומעתה כתב הגר"ח, דאמנם בבית שני לא נהג היובל משום שלא היו כל יושביה עליה, מכל מקום עיקר דין יובל נהג, ורק ניהוג היובל בפועל לא קיים. ואם קנה קרקע ולאחר מכן עלו כל השבטים, הרי הקרקע חוזרת לבעליה הקודמים, דאמנם בשעת המכירה לא נהג היובל בפועל, מכל מקום הדין שלא תמכר לצמיתות נהג לגבי שאם יגיע היובל ויעלו כל השבטים תחזור הקרקע. ולפי"ז שפיר מתקיים הדין לא יצא ביובל אף בזמן בית שני שאין היובל נוהג בפועל, שהרי אם יעלו כל השבטים ויגיע היובל לא יצא ביובל.

אך הקשה ע"ז לפי מה שחידש בספרו פ"י משמו"י דיש סיבה נוספת שלא נהג היובל בבית שני, דבעינן ביאת כולכם, ודין זה הוא פטור בעצם קדושת הקרקע, עיי"ש מש"כ ליישב זאת בתרתי. ועי' בכל זה בהרחבה בשיעורי ר' משולם ערכין.

מסקנת הדברים: לדעת ר"ת יובל נהג בזמן בית שני מהתורה, לדעת הרמב"ן מדרבנן, ולדעת רש"י אפילו מדרבנן לא נהג, וכן הוא משמעות הרמב"ם פ"י ה"ח. ולפי"ז מנו יובלות לקדש שמיטין מדרבנן.

**בסוף בית ראשון**

כתב באברבנאל סוף ספר מלכים, שבני ישראל גלו בשבע שלבים, בתחילה גלו בני ראובן וגד וחצי שבט המנשה, שהיו בעבר הירדן. ולאחר מכן גלו שבט דן ונפתלי שהיו בגבול הצפוני של הארץ, ולאחר מכן גלו שאר עשרת השבטים. וכל זה היה יותר ממאה שנה קודם החורבן, ומבואר בגמ' שירמיה החזירן ויאשיה מלך עליהם.

וגלות יהודה היתה בג' שלבים, בתחילה עלה סנחריב והחריב מאה וחמישים ערים בצורות משבט יהודה. אח"כ בזמן יכניה הגלה את החרש והמסגר ואת יחזקאל. ואח"כ החריב נ"נ את בית המקדש. והגלות השביעית היא כשנהרג גדליה בן אחיקם וכלתה שארית הפלטה.

ולדבריו הגלות הראשונה היתה של שבט ראובן וגד. אמנם רש"י בספר מלכים ב' ריש פרק י"ז כתב שהגלות הראשונה היתה של שבט דן ונפתלי, ורק לאחר מכן גלו שבט ראובן וגד וחצי שבט המנשה. ולפי"ז צ"ע מדוע בטלו היובלות רק משגלו שבט ראובן וגד ולא בטלו קודם לכן כשגלו שבט דן ונפתלי. וצ"ל דלא גלו כל השבט אלא חלקים מהם, וכיון שמקצת או רוב השבט נשאר לא בטלו היובלות.

והנה במס' ערכין יב ע"ב כתבו תוס', שלפי ר' יהודה ששנת חמישים עולה לכאן ולכאן לא מנו יובלות לקדש שמיטין, וכאשר גלו מקצת שבטים בטל דין יובל לגמרי, ולאחר שירמיה החזירן התחילו מנין חדש, ולפיכך עולה החשבון שנחרב הבית בשנת ל"ו ביובל. אך לפי חכמים ששנת חמישים אינה עולה לכאן ולכאן, גם בזמן שלא נהג היובל מנו יובלות לקדש שמיטין, ולכן כשחזרו עשרת השבטים לא התחילו מנין חדש, ולפי"ז נמי עולה החשבון שהבית נחרב בשנת ל"ו ביובל.

ובביאור דבריהם צ"ל שאם יש איזה נפק"מ ביובל גם בזמן שאינו נוהג בפועל, לא חשיב שבטל היובל לגמרי, וכאשר חוזר היובל לנהוג לא מתחילים מנין חדש, כיון שגם מקודם לכן נהג היובל לגבי המנין. אך לר' יהודה שבזמן שאין יובל נוהג אין נפק"מ במנין היובל, כיון ששנת חמישים עולה לכאן ולכאן, כאשר חוזר היובל לנהוג מתחילים מנין חדש, דחשיב שבטל היובל לגמרי.

עוד כתבו שם יג ע"א, דכל זה בסוף ימי בית ראשון, אך לאחר שגלו בטל היובל לגמרי, וכשקידש עזרא את הארץ התחילו מנין חדש לכו"ע. וביאור דבריהם, שלאחר שגלו בטלה קדושת הארץ לגמרי, ואין זה רק פטור בניהוג היובל, ולכן צריך להתחיל מנין חדש.

והקשו תוס', אכתי צריך למנות את היובל בשביל שמיטת כספים, דנוהגת אף בחו"ל, ולרבנן דרבי אף בזה"ז איכא שמיטת כספים, ואם כן מדוע חכמים דר' יהודה מודים בזמן שגלו שבטל המנין. ותירץ החזון איש (שביעית ס"ג סק"ו), דבמה שמונים יובל בשביל שמיטה לחוד לא סגי, ובסוף ימי בית שני מהני מה שמנו יובלות לקדש שמיטין רק בצירוף מש"כ לעיל, דהוי רק פטור בניהוג היובל. וכיון שגם בזמן שאין היובל נוהג יש נפק"מ למנין היובל בשביל השמיטה לא חשיב שבטל היובל, אך כאשר גלו ובטל היובל לגמרי, אף שיש נפק"מ במנין היובל בשביל שמיטת כספים אין זה נחשב שנשאר היובל בזמן שאינו נוהג, ולכו"ע צריך להתחיל מנין חדש.

**סימן ו**

**שמיטה בזמן הזה**

גיטין לו ע"א מקשינן, איך תיקן הלל פרוזבול, מי איכא מידי דמדאורייתא משמטא שביעית והתקין הלל דלא משמטא. אמר אביי, בשביעית בזה"ז ורבי היא, דתניא רבי אומר בשתי שמיטות הכתוב מדבר, אחת שמיטת קרקע ואחת שמיטת כספים, בזמן שאתה משמט קרקע אתה משמט כספים, בזמן שאי אתה משמט קרקע אי אתה משמט כספים.

**שיטת רש"י**

רש"י פירש, ד"שמיטת קרקע" היינו איסור מלאכה בשמיטה, ו"שמיטת כספים" היינו שמיטת כספים בשמיטה, וילפינן דין כספים מדין קרקע דבזמן שזה נוהג זה נוהג, [אע"פ ששמיטת כספים אינה תלויה בארץ, ונוהגת גם בחו"ל, מכל מקום היא נוהגת רק בזמן ששמיטת קרקע נוהגת בארץ].

ומה שהיה פשוט לגמ' שאין שמיטת קרקע נוהגת בזה"ז מהתורה פירש רש"י בתרתי. חדא, משום דבירושלמי ילפינן מהאי קרא ד"זה דבר השמיטה שמוט" בשתי שמיטות הכתוב מדבר, אחת שביעית ואחת יובל, בזמן שהיובל נוהג שביעית נוהגת, בזמן שאין יובל נוהג אין שביעית נוהג. ויובל הרי נוהג רק בזמן שכל יושביה עליה כמבואר במס' ערכין לב ע"ב, ובימי עזרא לא נהג יובל, ולכן גם שמיטה נהגה רק מדרבנן.

אמנם בתו"כ פר' בהר פרשתא ב' איתא, מנין שתעשה שביעית אע"פ שאין יובל, ת"ל והיו לך שבע שבתות שנים. ומבואר דשביעית נוהגת אף בזמן שאין היובל נוהג, ודלא כהירושלמי. ולפי"ז ביאור דברי רבי, שלאחר שנחרב הבית בשניה בטלה קדושת הארץ, ולא נהג שמיטת קרקע מהתורה, ויליף רבי דהוא הדין שמיטת כספים לא נוהג מהתורה. ונפק"מ בין הטעמים בימי בית שני, שעדיין לא בטלה קדושת הארץ, אך היובל לא נהג מהתורה לפי שאין יושביה עליה. לדעת הירושלמי גם שמיטה לא נהגה מהתורה דמקשינן שמיטה ליובל, ולדעת התו"כ רק לאחר חורבן בית שני בטלה שמיטה מהתורה, אך בבית שני נהג שמיטה מהתורה, דלא מקשינן ליובל.

ואביי שיישב הא דהתקין הלל פרוזבול משום ששביעית בזמן הזה דרבנן, סמך על הירושלמי שאף בזמן בית שני לא נהגה שמיטה מהתורה. אך לפי התו"כ שבזמן בית שני נהגה שמיטה מהתורה אי אפשר ליישב בכך את הקושיא מי איכא מידי וכו', ועל כרחיך צריך ליישב כרבא שם.

ובמס' ערכין שם מקשינן, ומי מנו שמיטין ויובלות בזמן עזרא, השתא משגלו שבט ראובן ושבט גד וחצי שבט מנשה בטלו יובלות, עזרא דכתיב ביה כל הקהל וכו' הוה מני. ומשני, מנו יובלות לקדש שמיטין. כלומר, דבימי בית שני לא נהג יובל, אך שמיטה נהגה, ומנו יובלות לחשבון שנות השמיטה. ומבואר בגמ' דאף שלא נהג יובל מכל מקום שמיטה נהגה, ולכאורה לדעת אביי ולהירושלמי דשמיטה תלויה ביובל אף שמיטה לא נהגה בבית שני. ותירץ רש"י, דמכל מקום מדרבנן נהגה שמיטה, ומנו יובלות כדי לקדש שמיטין דרבנן. ומבואר לפי"ז דבימי בית שני לא נהג יובל אף מדרבנן.

אך הרמב"ן בגיטין כתב דהסוגיא שם מבארת את הילפותא מהפסוק אשר ירשו אבותיך וירשתה, ואי אפשר לומר דאיירי לענין דרבנן. ולכן כתב דהסוגיא שם סוברת דשמיטה בזה"ז דאורייתא, ודלא כרבי, וכן נקטו התוס' שם, [וכן לדעת רש"י י"ל דהסוגיא סוברת כהתו"כ שבבית שני נהגה שמיטה מהתורה]. ולפי"ז מבואר דמנו יובלות לקדש שמיטין אף לענין שמיטה דאורייתא, [אך לרש"י אין מקור לזה, ויתכן דרק לגבי שמיטה דאורייתא מנו יובלות לקדש שמיטין, דעבדו כעין דאורייתא].

הקושיות על רש"י

א. במס' מו"ק ב ע"ב מקשינן, אלא שביעית בין למ"ד משום זורע בין למ"ד משום חורש זריעה וחרישה בשביעית מי שרי. אמר אביי בשביעית בזה"ז ורבי היא דתניא וכו'. והקשו תוס' לדעת רש"י דרבי לא איירי בדין שמיטת קרקע בשביעית, אלא בא לומר שאין שמיטת כספים בזה"ז מהתורה, מאי מייתי מרבי להתם דאיירי בעבודת קרקע בשביעית.

אמנם רש"י שם יישב לפי שיטתו, דמהא דאמר רבי בזמן שאתה משמט קרקע אתה משמט כספים מוכח דאיכא זמן דלא משמט קרקע, והיינו בזה"ז. ואף שרבי בא לפטור שמיטת כספים בזה"ז מכל מקום מדבריו מוכח ששמיטת קרקע בזה"ז דרבנן.

ב. עוד הקשו תוס' על רש"י, מדוע לא הביא אביי את הדרשא של הירושלמי דמקשינן שמיטה ליובל, הרי בהא דאמר רבי דמקשינן שמיטת כספים לשמיטת קרקעות לא סגי, דאכתי בימי בית שני אין מקור לפוטרו.

ג. עוד הקשה הרשב"א בגיטין שם, איך ילפינן משמיטה שמוט תרתי, גם היקש שמיטה ליובל וגם הקש שמיטת כספים לשמיטת קרקעות, הא בקרא כתיב רק ב' פעמים שמוט. ועי' בית הלוי (ריש ח"ג) שיישב.

ד. עוד יל"ע לדעת רש"י איך יתכן לפרש דברי רבי [לדעת התו"כ ששמיטה אינה תלויה ביובל] דבזה"ז אין שמיטת קרקעות מהתורה משום שקדושה שניה בטלה, הא במס' חולין ו ע"א אמרינן בדעת רבי שקדושה שניה לא בטלה, וכן קיי"ל להלכה כמש"כ לעיל סוף סי' א'. וכן הקשה הבית הלוי שם, עיי"ש מה שתירץ.

עוד כתב הבית הלוי שם, דהא דקאמר אביי שבימי בית שני לא נהג שמיטה מהתורה היינו ליישב כיצד הלל תיקן פרוזבול, אך רבי עצמו סובר כהתו"כ ששמיטה אינה תלויה ביובל, ומה שאין שמיטת קרקעות נוהגת בזה"ז הוא משום שקדושת הארץ בטלה. עיי"ש שיישב בזה כמה קושיות. ולפי"ז כתב, שלדעת רש"י קיי"ל לדינא ששביעית בזה"ז דאורייתא, שהרי אינה תלויה ביובל רק לדעת אביי, ולהלכה נקטינן שקדושה שניה קידשה לע"ל. וכן דייק השאגת אריה (חדשות סי' טו) מרש"י בע"ז ט ע"ב דלהלכה קיי"ל שביעית בזה"ז דאורייתא.

**שיטת ר"ת וסייעתו**

ר"ת ביאר ד"שמיטת קרקע" היינו יובל, שהשדות חוזרות לבעליהן, ו"שמיטת כספים" היינו שביעית, שיש בו שמיטת כספים, ורבי מקיש שביעית ליובל וכדרשת הירושלמי, דגם התם מייתי לה בשם רבי. והשתא ניחא הא דמייתי אביי מדברי רבי שאין שמיטה נוהגת בבית שני מהתורה, דהא רבי בא לומר דמקשינן שמיטה ליובל. ורבנן דפליגי עליה דרבי ס"ל דלא מקשינן שמיטה ליובל, ולכן שמיטה נוהגת בזה"ז מהתורה. ולפי"ז אתיא שפיר הסוגיא במו"ק דלפי רבי שמיטה בזה"ז דרבנן, דזה גופא אתא רבי לומר. וכן נקטו הרמב"ן הרשב"א והר"ן.

והא דאיתא בתו"כ מנין עשה שביעית אע"פ שאין יובל, אלמא שביעית נוהגת גם בזמן שאין היובל נוהג, אתיא דלא כרבי אלא כרבנן דלא מקשינן שמיטה ליובל. ועוד יישבו התוס' בערכין את התו"כ אף אליבא דרבי, דהא דאמרינן ששביעית נוהגת אע"פ שאין יובל הביאור הוא, אע"פ שלא קיימו מצוות יובל בחטאם, דאף ששילוח עבדים מעכב ביובל, מכל מקום אין קיום יובל מעכב את השמיטה.

[בתו"כ שם איתא עוד, ומנין עשה יובל אע"פ שאין שביעית ת"ל וכו' דברי ר' יהודה, וחכמים אומרים שביעית נוהגת אע"פ שאין יובל והיובל אינו נוהג אא"כ יש עמו שביעית. והכא אי אפשר לפרש דר' יהודה וחכמים נחלקו האם יובל נוהג כאשר אין השביעית נוהגת, אלא כפירוש הגר"א שם דאף שלא שמרו השמיטות כראוי אעפ"כ צריך לעשות יובל, שאין מעכבין זה את זה. (הראב"ד שם פירש באופן אחר, ופירושו צ"ע טובא). והקשה הבית הלוי שם בהגה"ה, אם בסיפא של התו"כ מוכרחים לפרש כהתוס', מדוע פירש רש"י ברישא דילפינן מקרא דשביעית נוהגת גם בזמן שאין היובל נוהג. ותירץ, דמה שביארו התוס' דקמ"ל אע"פ שלא קיימו יובל בחטאם נוהג שמיטה דחוק הוא טובא, שהרי היובל הוא סוף השמיטות, ולאחר היובל מתחיל מנין חדש, ומה"ת לומר שאם לא קיימו את היובל שלא ימנו את השמיטות שלאחריה, ולכן הוצרך רש"י לפרש שאין שמיטה נוהגת בזמן שאין יובל נוהג, וכתב דדברי התוס' צ"ע].

ובבית הלוי שם הקשה מנ"ל לרבי למילף מהאי קרא גם לשמיטת קרקע וגם לשמיטת כספים, דלמא רק שמיטת קרקע הוקשה ליובל שאינו נוהג בזה"ז. וכן הקשה מנ"ל לאביי שזהו ביאור דברי רבי, דלמא רבי איירי רק בשמיטת קרקע. והאריך שם ליישב זאת. ועיי"ש עוד שלפי ר"ת וסייעתו יש להסתפק האם הלכה כרבי ששביעית תלוי ביובל, או כחכמים שאף בזה"ז שביעית דאורייתא, עיי"ש שהאריך בזה.

**שיטת הרמב"ם**

כתב הרמב"ם פ"ד משמו"י הכ"ה: אין שביעית נוהגת אלא בארץ ישראל בלבד, שנאמר כי תבואו וכו', בין בפני הבית בין שלא בפני הבית.

עוד כתב פ"ט ה"ב: אין שמיטת כספים נוהגת מן התורה בשביעית אלא בזמן שהיובל נוהג, שיש שם שמיטת קרקע, שהרי ישוב הקרקע לבעליו בלא כסף. ודבר זה קבלה הוא, אמרו חכמים בזמן שאתה משמיט קרקע אתה משמיט כספים בכל מקום וכו'. ומדברי סופרים שתהא שמיטת כספים נוהגת בזה"ז בכל מקום ואע"פ שאין היובל נוהג, כדי שלא תשתכח תורת השמטת כספים מישראל.

עוד כתב פ"י ה"ט: ובזמן שהיובל נוהג, נוהג דין עבד עברי וכו' ונוהגת שביעית בארץ והשמטת כספים בכל מקום מן התורה. ובזמן שאין היובל נוהג אין נוהג עבד עברי וכו' ונוהגת שביעית בארץ מדבריהם וכן השמטת כספים בכל מקום מדבריהם כמו שביארנו.

ומבואר בדברי הרמב"ם ד"שמיטת קרקע" היינו יובל, שהקרקע חוזרת לבעליה בחינם, ו"שמיטת כספים" היינו שמיטת כספים בשביעית. ופסק הרמב"ם כרבי ששמיטת כספים נוהגת רק בזמן שהיובל נוהג, אמנם לגבי שמיטת קרקע בשביעית לא איירי רבי כלל. ומכל מקום כתב הרמב"ם להדיא בפ"י דבזמן שאין היובל נוהג אין שביעית נוהגת בארץ אלא מדבריהם, ומבואר דגם שמיטת קרקע הוקשה ליובל, וצ"ל דמסברא מדמינן שמיטת קרקע לכספים, אמנם עיקר קרא קאי על שמיטת כספים.

ומש"כ הרמב"ם בפ"ד דשמיטה נוהגת בין בפני הבית בין שלא בפני הבית, היינו שאין צריך ביהמ"ק בנוי בשביל דין שביעית מהתורה, ומכל מקום אינו נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג. וכן נקטו הרמב"ן והרא"ש במכות ג ע"ב דדעת הרמב"ם ששמיטת קרקעות בזה"ז דרבנן, וכן נקט הר"י קורקוס.

אמנם הכסף משנה נקט בדעת הרמב"ם דשביעית נוהגת בזה"ז מהתורה, ומש"כ בפ"ד בין בפני הבית בין שלא בפני הבית היינו אפילו בזה"ז. ובפ"ט איירי רק בשמיטת כספים, אך שמיטת קרקעות נוהגת בזה"ז מהתורה.

ובדברי הרמב"ם פ"י ה"ט היה לכסף משנה גירסא אחרת: ובזמן שאין היובל נוהג אינו נוהג אחד מכל אלו חוץ משביעית בארץ והשמטת כספים בכל מקום מדבריהם. ודחק הכסף משנה דמש"כ הרמב"ם מדבריהם קאי רק על שמיטת כספים, אך שמיטת קרקע נוהג מהתורה. [ועדיין דחוק לפי"ז מה שהזכיר הרמב"ם ברישא שבזמן שהיובל נוהג נוהגת שביעית בארץ והשמטת כספים מהתורה, הא לגבי שביעית בארץ אין הבדל בין זמן שהיובל נוהג לזמן שאינו נוהג].

אך הקשה השאגת אריה (חדשות סי' טו) איך יתכן לומר שרבי איירי רק לענין שמיטת כספים, ואילו שמיטת קרקע דאורייתא אף לרבי, הא במס' מו"ק מיישב אביי שהקילו בחרישה וזריעה בזה"ז משום ששביעית בזה"ז דרבנן וכרבי, אלמא רבי איירי לענין שמיטת קרקעות.

ועוד הקשה, מדוע פסק הרמב"ם כרבי, הא קיי"ל הלכה כרבי מחבירו ולא מחביריו, והכא רבנן פליגי עליה כמבואר במו"ק שם, דרבא אמר אפילו תימא רבנן וכו', אלמא לרבנן שביעית בזה"ז דאורייתא.

ותירץ המים חיים בגיטין שם, דהרמב"ם סובר שרבי וחכמים נחלקו לענין שמיטת קרקעות, אך לענין שמיטת כספים מודו כו"ע דהוקש ליובל, ובזה"ז אינו נוהג אלא מדרבנן, שהרי כל מה שהתקין הלל פרוזבול הוא רק משום שבזה"ז דרבנן, ואיך חכמים יכולים לחלוק על הלל. והשתא פסק הרמב"ם כחכמים דשמיטת כספים בזה"ז דרבנן ושמיטת קרקעות דאורייתא, ודלא כרבי, ולכן הביא את הדרשא דשמיטה שמוט לענין שמיטת כספים כרבנן.

ויש להוסיף בזה, דרש"י ותוס' בגיטין שם נחלקו האם הא דמשני רבא הפקר בי"ד הפקר מיישב גם את הקושיא הראשונה מי איכא מידי דמדאורייתא משמטא והתקין הלל דלא משמטא, דכיון שהפקר בי"ד הפקר יכולים בי"ד לתקן שע"י פרוזבול לא ישמט. או שמא רבא מתרץ רק את הקושיא השניה, איך תיקנו רבנן שמיטת כספים בזה"ז, אך לגבי הקושיא הראשונה אכתי צריך לתירוצו של אביי דאתיא כרבי. וכן נחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד בפ"ט הט"ז, דהרמב"ם כתב שפרוזבול מועיל רק לשמיטה דרבנן, והראב"ד כתב דבכל אופן מועיל, משום שהפקר בי"ד הפקר.

והשתא לדעת הרמב"ם ותוס' שעיקר דין פרוזבול מועיל רק לרבי, מוכח דפסקינן להלכה כרבי, דהא בזה"ז נוהגים לכתוב פרוזבול. או מוכח שרבנן מודים לרבי לגבי שמיטת כספים, וכהמים חיים. אך לדעת רש"י והראב"ד שרבא מיישב דין פרוזבול אף לחכמים ששמיטה בזה"ז דאורייתא, בפשטות צריך לפסוק כחכמים ולא כרבי, דהא קיי"ל הלכה כרבי מחבירו ולא מחבריו. וכן נקט בביאור הגר"א חו"מ ריש סי' סז, דרש"י והראב"ד ס"ל שמיטה בזה"ז דאורייתא.

ובמים חיים בגיטין שם תמה על הכסף משנה, שבהשגותיו לספר כפתור ופרח (הובא בכסף משנה סוף פ"ד) כתב דשמיטת קרקע בזמן שאין היובל נוהג אינו אלא מדבריהם, וסותר למה שנקט בכסף משנה בדעת הרמב"ם. ועי' בהגהות לכסף משנה מהדו' פרנקל דהכסף משנה חזר בו, ונקט בזקנותו בשו"ת אבקת רוכל ובבית יוסף סי' של"א דשביעית בזה"ז דרבנן.

העולה מדברינו בדעת הרמב"ם: דעת הרמב"ן הרא"ש הר"י קורקוס ובית יוסף בזקנותו דשמיטה בזה"ז דרבנן. ודעת הכסף משנה קודם שחזר בו והמים חיים דשמיטה בזה"ז דאורייתא, ורק שמיטת כספים דרבנן. וכן נקט החתם סופר בחידושיו לחו"מ סי' סז. ולפי הנוסחא במהדו' פרנקל ברמב"ם פ"י מבואר להדיא דאף שמיטת קרקע דרבנן, וכן נקט החזון איש (שביעית ס"ג סק"ח).

**שיטת הראב"ד והרז"ה**

כתב הראב"ד בהשגותיו על הרי"ף בגיטין שם: ראיתי שכתב הרב ז"ל [הרי"ף] ענין פרוזבול והסוגיא כולה, ולא ידעתי אם הוא סובר שנוהג השמטת כספים בזה"ז, או שמא למי שנוהג מדת חסידות וכו'. ונ"ל שהני כולהו מדת חסידות קא עבדי, דהא קיי"ל כרבי דדריש דבר השמיטה שמוט, והשתא ודאי אין יובל נוהג לא בארץ ולא בחו"ל לא מהתורה ולא מדרבנן, שהרי אין יושביה עליה, ואין שם בי"ד תוקעים ולא עבדים משתלחים, והנך מעכבי וכו'.

ומבואר שיטת הראב"ד דשמיטה תלויה ביובל בין לענין דאורייתא בזמן בית ראשון, ובין לענין דרבנן בזמן בית שני, אך לאחר חורבן בית שני דבטלו בתי דינים מישראל ולא נהג יובל אף מדרבנן, הוא הדין דאין שמיטה נוהגת אף מדרבנן. וברמב"ן בחידושיו לגיטין האריך להקשות עליו, וכתב דהראב"ד בחידושיו למס' ע"ז ט ע"ב חזר בו ונקט דשמיטת נוהגת בזה"ז מדרבנן אע"ג שאין יובל נוהג כלל.

ובספר התרומה הביא בשם הרז"ה דבזה"ז אין שמיטת כספים נוהגת כלל, וכדעת הראב"ד קודם חזרה. ובשו"ע חו"מ סי' סז כתב ומדברי סופרים שתהא שמיטת כספים נוהגת בזה"ז בכל מקום, וכתב ע"ז הרמ"א: כן הוא הסכמת הפוסקים, אבל י"א דאין שמטה נוהגת בזה"ז, ונראה שעליהם סמכו במדינות אלו שאין נוהגין דין שמטה כלל בזה"ז, והמנהג היו נוהגין עדין בזמן הרא"ש כמש"כ בתשובה שהיה צווח ככרוכיא לבטל המנהג ולא אשגחו ביה וכו' ואין לדקדק אחריהם. ומקורו של הרמ"א מדברי הרז"ה והראב"ד קודם חזרה, דדין שמיטה תלוי ביובל אף לענין דרבנן.

ובבית הלוי הקשה בזה כמה קושיות: א. איך יתכן לומר ששמיטה תלויה ביובל בין לענין דאורייתא ובין לענין דרבנן, הא במס' ערכין מסקינן מנו יובלות לקדש שמיטין, ואם שמיטה תלויה ביובל לכל דבר היכי משכח"ל שימנו יובל רק בשביל שמיטה. וכתב דאין זה קושיא כל כך, די"ל שהסוגיא שם סוברת כחכמים דרבי, וכמש"כ הרמב"ן, ואנן קיי"ל כרבי.

ב. הראב"ד בהשגות פ"א הי"א כתב לגבי הא דהקילו בשביעית משרבו האנסים, דכל זה במקומות שהחזיקו עולי מצרים ששביעית היתה נוהגת בהם מדבריהם, אבל במה שהחזיקו עולי בבל לא הקילו. ומבואר בשיטת הראב"ד דשמיטה בזה"ז דאורייתא, דאם בזה"ז דרבנן אף במקום שהחזיקו עולי בבל יש להקל באנסים. ואילו בפ"ט הט"ז נראה מדבריו ששביעית בזה"ז דרבנן.

[במה שדייק הבית הלוי מדברי הראב"ד בפ"א ששביעית בזה"ז דאורייתא, הר"י קורקוס שם כתב דאף שכך היא פשטות דבריו, אי אפשר לומר כן, דהא שיטת הראב"ד דשמיטה לא נוהג בזה"ז אפילו מדרבנן. ואף שבחידושיו למס' ע"ז חזר בו ונקט כשאר הראשונים דנוהג מיהא מדרבנן, מכל מקום מהתורה ודאי אינו נוהג. ולכן כתב לדחוק בדבריו דהא דהקילו משרבו האנסים איירי אף בזמן ששביעית נהגה מהתורה, ולכן הוצרך להעמיד במקומות שלא כבשו עולי בבל. ודבריו צ"ע, דהא רק בבית ראשון נהגה שביעית מהתורה, ובאותו זמן נהג שביעית מהתורה בכל מקום. וצ"ל לדבריו דהראב"ד סובר כר"ת שבבית שני נהג יובל מהתורה, וצ"ע.

ובמה שדייק הבית הלוי מדברי הראב"ד בפ"ט ששביעית בזה"ז דרבנן, הגר"א נקט בדעת הראב"ד דהוי מדאורייתא, ועל כרחיך צריך לדחוק בדברי הראב"ד שם].

ג. מדוע בחו"מ סי' סז הביא הרמ"א דעת האומרים ששמיטה לא נוהגת בזה"ז כלל, וסמך עליהם להקל. ואילו ביו"ד סי' של"א לא כתב להחמיר להפריש מעשרות אף בשנת השמיטה לפי שאין שמיטה נוהגת בזה"ז.

ולכן כתב הבית הלוי בדעת הראב"ד, ששמיטת כספים בלבד תלויה ביובל, אך שמיטת קרקע נוהגת בזה"ז מהתורה, ורבי איירי רק בשמיטת קרקע, עיי"ש. ולפי"ז מיושב הכל, דמה שתלה הראב"ד שמיטת כספים ביובל אף לגבי דרבנן זה רק לגבי שמיטת כספים, והסוגיא בערכין איירי לענין שמיטת קרקע, ומנו יובלות לקדש שמיטין לענין שמיטת קרקע. וכן מש"כ בהשגות פ"א דשביעית בזה"ז דאורייתא איירי לענין שמיטת קרקע, ואין זה סותר לדבריו בפ"ט דאיירי לענין שמיטת כספים. וכן מיושב שפיר הא דלא כתב הרמ"א ביו"ד שצריך לעשר בשנת השמיטה לחומרא, דלגבי שמיטת קרקע ליכא למ"ד שאינה נוהגת בזה"ז.

ולפי"ז אין לנו שיטה בראשונים שאין שמיטה נוהגת בזה"ז כלל, וכל דברי הרמ"א הם רק לענין שמיטת כספים. אמנם הסמ"ע חו"מ שם סק"ב נקט שאפילו לפי השו"ע ששמיטת כספים נוהגת בזה"ז מדרבנן, מכל מקום שמיטת קרקע אינה נוהגת אף מדרבנן. והביא ע"ז את התוס' בגיטין שלא תקנו יובל לפי שאין רוב הצבור יכולין לעמוד בה ליאסר עבודת קרקע שתי שנים רצופות. וביאר בדבריהם, דההבטחה של ועשת את התבואה וכו' לא נאמרה אלא בזמן שהיה נוהג יובל מהתורה. ולפי"ז לא תקנו חכמים אלא שמיטת כספים ולא שמיטת קרקע, וכתב שם עוד טעם בזה. וכבר תמה עליו החתם סופר, דהתוס' כתבו כן רק לגבי שתי שנים רצופות, אך שמיטת קרקע ודאי נוהג בזה"ז, עיי"ש.

**שיטת הרמב"ן**

הרמב"ן בחידושיו לגיטין הסיק דיש ב' צדדים לומר ששמיטה בזה"ז דרבנן, חדא לדעת רבי ששמיטה הוקשה ליובל, ועוד, אף לדעת חכמים שלא הוקשו להדדי, מכל מקום אם קדושה שניה בטלה כל מצוות התלויות בארץ נוהגים בזה"ז רק מדרבנן. אך אם נפסוק כחכמים דרבי ונפסוק שקדושה שניה לא בטלה, שמיטה בזה"ז דאורייתא. ולדינא לא הכריע הרמב"ן שם כמאן קיי"ל.

בספר הזכות גיטין שם נקט הרמב"ן ששמיטה בזה"ז דאורייתא, אך במס' מכות ג ע"ב נקט דהוי רק מדרבנן, וכן כתב הרא"ש שם בשמו. וברמב"ן עה"ת נראה שמסתפק בזה. ובביאור הגר"א חו"מ שם נקט בדעת הרמב"ן דהוי דאורייתא.

החתם סופר בחידושיו לחו"מ שם והחזון איש שם סק"ז הוכיחו ששמיטת קרקע בזה"ז דאורייתא מהסוגיא בריש מו"ק לגבי תוספת שביעית, דמסקנת הגמ' שאין תוספת בזה"ז לפי שקיי"ל כר' ישמעאל דילפינן תוספת מהלמ"מ, וההלכה נאמרה רק בזמן הבית דומיא דניסוך המים. ואם נאמר שעיקר דין שביעית נאמרה מהתורה רק בזמן הבית איך יתכן לומר שההלכה של תוספת נאמרה רק בזמן הבית, הא לאחר מכן ליתא לעיקר דין שביעית.

ותירץ החזון איש, דמצד מה ששביעית נוהגת רק בזמן היובל, ראוי לחכמים לגזור אף בזה"ז. אך מצד מה שההלכה של תוספת נאמרה רק בזמן הבית, אין ראוי לחכמים לגזור בזה"ז, דיש כאן פטור נוסף בזה"ז.

**הלכה למעשה:** קיי"ל כשיטת הרמב"ם ששביעית בזה"ז דרבנן, בין שמיטת קרקע ובין שמיטת כספים. וכן נקט החזון איש שביעית ס"ג סק"ח. [ועיי"ש ס"ק טז שלפי הרמב"ם גם מצות הקהל נהגה בבית שני רק מדרבנן, שאם אין שמיטה אין מוצאי שמיטה].

**סימן ז**

**ביאת כולכם - חלה בזמן הזה**

במס' נדה מז ע"א איתא, אמר ר' הונא בריה דר' יהושע, אשכחתינהו לרבנן דבי רב דיתבי וקאמרי, אפילו למ"ד תרומה בזה"ז דרבנן, חלה דאורייתא, שהרי שבע שכבשו ושבע שחלקו נתחייבו בחלה ולא נתחייבו במעשר. ואמינא להו אנא, אפילו למ"ד תרומה בזה"ז דאורייתא חלה דרבנן, דתניא יכול משנכנסו לה שנים ושלשה מרגלים ת"ל "בבואכם", בביאת כולכם אמרתי ולא בביאת מקצתכם, וכי אסקינהו עזרא לא כולהו סלוק.

ובפשטות כונת הגמ' למחלוקת של ר' יוחנן וריש לקיש במס' יבמות פב ע"א האם תרומה בזה"ז דאורייתא או דרבנן, והתם הם נחלקו האם קדושה שניה קידשה לע"ל, או שמא קדושת הארץ בטלה בזה"ז.

ומבואר לפי"ז שרבנן דבי רב מחייבים בחלה בזה"ז אע"ג שבטלה קדושת הארץ, דכיון שנתחייבו בחלה גם קודם כיבוש וחילוק הוא הדין חייבים בחלה גם לאחר שבטלה קדושת הארץ, [עי' להלן סי' י' ביאור הדבר]. ואע"פ שבברייתא מבואר דלגבי חלה בעינן ביאת כולכם, ובזה"ז אין ישראל על אדמתן, צ"ל דס"ל לרבנן דבי רב שהדין ביאת כולכם נאמר רק בתחילת החיוב, דעד שלא באו כולם לא נתחייבו בחלה, אך לאחר שבאו כולם נתחייבו גם בלא שייכות לקדושת הארץ, וחיוב זה לא פקע לעולם.

ומאידך ר"ה ברדר"י פוטר מחלה אע"ג שלא בטלה קדושת הארץ, דס"ל שהתנאי של ביאת כולכם אינו תנאי רק בתחילת החיוב. אלא דיש לחקור לשיטתו, האם התנאי של ביאת כולכם שנתחדש בחלה נאמר כל רגע ורגע, דלעולם ליכא חיוב חלה דאורייתא אלא בזמן שכל ישראל על אדמתן. ולפי"ז כאשר גלו מקצת שבטים בסוף ימי בית ראשון בטל חיוב חלה, כמו שבטל דין יובל.

או שמא ס"ל שהתנאי של ביאת כולכם נאמר בקדושת הארץ, דכאשר יהושע קידש את הארץ קידשה נמי לענין חיוב חלה, כיון שהיו כל ישראל על אדמתן. אך כאשר עזרא קידש את הארץ, לא קידשה לענין חלה, כיון שבאותה שעה לא היו ישראל על אדמתן. ולפי"ז כאשר גלו מקצת השבטים בסוף ימי בית ראשון לא בטל חיוב חלה, לפי שלא בטלה קדושת הארץ, ואין תנאי תמידי של ביאת כולכם לחיוב חלה, אלא הוא תנאי שנאמר בשעת קידוש הארץ.

ומלשון הגמ' "וכשעלה עזרא לאו כולהו סלוק" משמע כצד שני, דמשמע מהגמ' שאילו היו כל ישראל בזמן שעלה עזרא, היה חיוב חלה מהתורה אף בזה"ז, ואע"פ שעכשיו אין כל ישראל על אדמתן, מכל מקום עזרא קידשה לע"ל, ומשמע דהכל תלוי בשעת קידוש הארץ. אמנם יש לדחוק דהגמ' אמרה כן לרווחא דמילתא, שאפילו בזמן עזרא לא היה חיוב תורה.

ובקהלות יעקב (זרעים סי' כו) חקר כן, וכתב לבאר בזה פלוגתת רבינו חננאל ותוס' ביבמות. דבהא דקאמר ר' יוסי ביבמות פב ע"ב ירושה ראשונה ושניה יש להן שלישית אין להם פירש רש"י, ירושה ראשונה בימי יהושע וירושה שניה בימי עזרא, דקדושה ראשונה בטלה וקדושה שניה לא בטלה. אך רבינו חננאל שם פירש דירושה ראשונה היינו ירושת האבות, וירושה שניה היינו בימי יהושע, וירושה שלישית אין להם היינו שבימי עזרא לא הוצרכו לקדש את הארץ לפי שקדושה ראשונה שקידש יהושע קידשה לע"ל. והקשו תוס' על פירושו, דאם כן מדוע אמר ר' הונא ברדר"י שאפילו למ"ד תרומה בזה"ז דאורייתא חלה דרבנן, דבזמן עזרא לאו כולהו סלוק. הא מכל מקום בזמן יהושע כולהו סלוק, ולפירוש רבינו חננאל ר' יוסי סובר שאפילו קדושה ראשונה קידשה לע"ל.

וכתב הקה"י דהתוס' סוברים כצד שני שהדין ביאת כולכם נאמר בשעת קידוש הארץ, ואם יהושע קידשה לע"ל הרי גם לענין חלה לא בטלה קדושת יהושע לעולם. ושפיר הוכיחו מדברי ר"ה ברדר"י שקדושה ראשונה בטלה לכו"ע וכל הנידון הוא על קדושה שניה. אך בדעת רבינו חננאל י"ל כצד ראשון שהדין ביאת כולכם נאמר כל רגע, והשתא לר"ה ברדר"י חלה בזה"ז דרבנן אפילו שקדושת יהושע לא בטלה, דאכתי עכשיו אין כל ישראל על אדמתן.

ועוד דייק הקה"י מדברי הרמב"ם ספ"א מתרומות, שכתב: שאין לך תרומה של תורה אלא בארץ ישראל, ובזמן שיהיו כל ישראל שם. משמע דבעינן שיהיו שם ישראל באותו זמן, ולא סגי במה שהיו בשעת הקידוש, וכמש"כ בדעת רבינו חננאל.

**חילוק בין פטור יובל לפטור חלה**

והנה לגבי יובל מבואר בגמ' בערכין לב ע"ב, דמשעה שגלו שבט ראובן וגד בטל דין יובל לפי שאין כל יושביה עליה, ואף שבשעה שקידש יהושע היו כל יושביה עליה, מכל מקום הדין כל יושביה עליה נאמר כל רגע ורגע, ואין זה דין בשעת הקידוש, ולפיכך כשגלו מקצת שבטים מיד בטל דין יובל. ואין זה דומה לדין ביאת כולכם שנאמר לגבי חלה שלרבנן דבי רב הוא דין בתחילת החיוב, ולר"ה ברדר"י לפי מה שנקטו תוס' ביבמות הוא דין בשעת הקידוש. וכן נקט החזון איש (שביעית ס"ג סק"ד), וביאר הטעם לכך, דלגבי יובל נאמר "וקראתם דרור לכל יושביה", ולכן בעינן כל יושביה בשעת קריאת דרור.

ובחידושי רבינו חיים הלוי הל' תרומות (פ"י ד"ה ולפי"ז) הוסיף ביאור בזה, דהפטור של יובל כשאין כל יושביה עליה הוא פטור בקיום וניהוג היובל, אך מצד קדושת הקרקע איכא נמי קדושה לענין יובל, ורק בפועל אין נוהגים דיני יובל כאשר אין יושביה עליה, ולכן הכל תלוי אם באותה שעה כל יושביה עליה או לא. משא"כ הפטור של ביאת כולכם הוא פטור בעצם קדושת הקרקע, דהיא מופקעת מחיוב חלה. ולכן בדין ביאת כולכם הכל תלוי בשעת ביאה וירושה, דקידוש הארץ לא מועיל לגבי חלה כשאין כל ישראל על אדמתן, [הגר"ח נקט כמש"כ בדעת תוס' ביבמות שהכל תלוי בשעת קידוש]. ועי' להלן סי' ט.

**הלכה למעשה:** בזה"ז אין חיוב חלה מהתורה לפי שבעינן ביאת כולכם, ובזמן עזרא לאו כולהו סלוק.

**סימן ח**

**תרומות ומעשרות בזה"ז**

כתב הרמב"ם ספ"א מתרומות: התרומה בזה"ז ואפילו במקום שהחזיקו עולי בבל ואפילו בימי עזרא אינה מן התורה אלא מדבריהם וכו', שנאמר כי תבואו, ביאת כולכם כשהיו בירושה ראשונה וכו'. וכן יראה לי שהוא הדין במעשרות שאין חייבין בהן בזה"ז אלא מדבריהם. וכן כתב בפ"כ מאיסורי ביאה ה"ג, דתרו"מ בזה"ז דרבנן.

והשיג הראב"ד ג' השגות: א. לא כיון להלכה יפה, דהא קיי"ל כר' יוחנן דאמר ביבמות תרומה בזה"ז דאורייתא. ב. הוא עצמו נראה שכך כתב בתחילת הספר. ג. אי איתא להא מילתא בחלה הוא דאיתא.

השגה א

הקשה הראב"ד, הא קיי"ל כר' יוחנן לגבי ריש לקיש, ור' יוחנן סובר דתרומה בזה"ז דאורייתא. ותירץ המגיד משנה איסו"ב שם, דאע"ג דבעלמא קיי"ל כר' יוחנן לגבי ר"ל, הני מילי במאי דפליגי אליבא דנפשייהו, אבל במאי דפסקי הלכתא בפלוגתא דתנאי, כיון דקיי"ל הלכה כרבים פסקינן כר"ל. ועוד כתב הכסף משנה, דר' יוחנן אמר תרומה בזה"ז דאורייתא אליבא דר' יוסי, אך יתכן שהוא עצמו סובר כחכמים שתרומה בזה"ז דרבנן. ואפילו ר' יוסי עצמו יתכן שסובר תרומה בזה"ז דרבנן, כמבואר בנדה שם.

ובשאגת אריה החדשות (חדש סוף סי' ח) תמה על הרב המגיד, דרבנן פליגי על ר' יוסי משום דס"ל שאף קדושה שניה בטלה, והרמב"ם הרי פסק בפ"א מתרומות ה"ה שקדושה שניה לא בטלה, ודלא כחכמים, ואיך יתכן לפרש שהרמב"ם פסק כחכמים.

אמנם בביאור הגר"א ריש סי' של"א יישב קושיא זו, דהרמב"ם הוצרך לדחוק שחכמים לא פליגי על ר' יוסי משום שס"ל קדושה שניה בטלה, אלא משום שס"ל שאפילו בזמן עזרא תרו"מ דרבנן. לפי שהיה פשוט לרמב"ם שקיי"ל קדושה שניה לא בטלה, דכך הוא סתם סוגיא בחולין ובעוד דוכתי, ולא מסתבר דאתיא דהני סוגיות כרבי ולא כרבנן. ועל כרחיך כל הסוגיות שתרו"מ בזה"ז דרבנן אין זה משום שקדושה שניה בטלה אלא משום דבעינן ביאת כולכם.

ובאמת הרשב"א בשבועות טז ע"א כתב לפסוק שתרומה בזה"ז דרבנן כהרמב"ם ולאו מטעמיה, דהרמב"ם פטר משום ביאת כולכם, והרשב"א עצמו פטר משום שקיי"ל כרבנן דר' יוסי שקדושה שניה בטלה, וכמש"כ לעיל סי' א'. ונפק"מ דלפי הרמב"ם רק חלה ותרו"מ בזה"ז דרבנן, ולהרשב"א כל מצוות התלויות בארץ נוהגות בזה"ז רק מדרבנן. וכן נפק"מ לאידך גיסא, דלפי הרמב"ם אף בזמן עזרא תרו"מ דרבנן, ולפי הרשב"א בזמן עזרא נתחייבו בתרו"מ דאורייתא.

עוד כתב הבית יוסף ליישב השגת הראב"ד, דאפילו מ"ד תרומה בזה"ז דאורייתא היינו לומר דקדושה שניה קידשה לע"ל, ואילו היו עולים כולם בימי עזרא היו מתחייבים בתרומה מדאורייתא ואפילו אחר שחרב הבית. ודבריו צ"ע, דהא ר' יוחנן אמר כן ביבמות אליבא דאמת, ומחמת כן החמיר בדין תערובת, ואיך יתכן לומר שאמר כן רק אילו היו עולים כולם. ואולי כונתו לומר, דכיון שעיקר הקדושה קיימת והפטור הוא רק מדין ביאת כולכם לכן צריך להחמיר בדין תערובת.

השגה ב

עוד הקשה הראב"ד, הא הרמב"ם עצמו כתב בתחילת הספר שאף בזה"ז תרו"מ דאורייתא. וכתב הכסף משנה, דאם כונתו למש"כ בהל' א' דתרו"מ אינן נוהגות מן התורה אלא בארץ ישראל בין בפני הבית בין שלא בפני הבית, אין זה קושיא, דכונתו לחייב גם שלא בפני הבית ובלבד שיהיה ביאת כולכם.

ואם כונתו למש"כ בהל' ה' דקדושת עזרא עומדת לעתיד לבא, אין זה קושיא, דכונתו לשאר דברים התלויים בארץ כגון שביעית וכדו', אך לתרו"מ יש טעם אחר לפטור מהתורה, משום דבעינן ביאת כולכם. [מש"כ הכסף משנה דנפק"מ לשביעית הוא כפי שיטתו בדעת הרמב"ם ששביעית בזה"ז דאורייתא, וכמש"כ לעיל סי' ו', אך לדידן דנקטינן בדעת הרמב"ם דהוי דרבנן עי' חזון איש שביעית ס"ג סק"ט דהנפק"מ רק לכלאים מתנות עניים וספק ערלה וביכורים, אך לשאר מצות התלויות בארץ אין נפק"מ].

ובבית יוסף ריש סי' של"א הוסיף, דאע"פ שהרמב"ם סיים שם ולא פטרום מן התרו"מ וכו', דמשמע שאיירי אף לענין תרו"מ, צ"ל דהכי קאמר, קדשוה קדושה שניה אף לתרו"מ מדאורייתא אילו היו עולים כולם, והשתא דלא עלו כולם אע"ג דלא קדשה לתרו"מ מדאורייתא, מדרבנן מיהא קדשה.

החזון איש (שם ס"ק טו) למד בדברי הבית יוסף הנ"ל, דאם בזה"ז יבואו כולם לארץ, יתחייבו בתרו"מ בלא קידוש נוסף, דעזרא כבר קידש את הארץ לכל דבר, אלא שכל עוד שאין ביאת כולם לא הועילה קדושתו לגבי תרו"מ, אך כשיבואו כולם לא יצטרכו קידוש נוסף. ובאמת מדברי הבית יוסף אין הכרח שלא יצטרכו קידוש נוסף, דכונת הבית יוסף לומר שעזרא קידש את הארץ לכל דבר, ולגבי תרו"מ הועיל קידושו רק כלפי החיוב דרבנן. ועי' מה שיבואר בזה להלן סי' ט'.

השגה ג

עוד הקשה הראב"ד, ואם איתא בחלה הוא דאיתא. והנה השגה זו כוללת ב' קושיות, חדא מנין להרמב"ם שאף בתרו"מ בעינן ביאת כולכם, הא דין זה נאמר בגמ' לגבי חלה בלבד. ועוד, דבגמ' בנדה ובכתובות משמע שרק בחלה בעינן ביאת כולכם, שהרי ר"ה ברדר"י חילק בזה בין חלה לתרומה, דאפילו למ"ד תרומה דאורייתא חלה דרבנן, ומבואר שבתרומה אין צריך ביאת כולכם.

לגבי הקושיא הראשונה מה המקור של הרמב"ם, כבר יישבו האחרונים דאיכא כמה סוגיות שתרומה בזה"ז דרבנן, בפסחים מד ע"א בנזיר לז ע"א ובכתובות כה ע"א. וכן בירושלמי איכא בכמה דוכתי שתרומה בזה"ז דרבנן לפי שמאליהן קיבלו את המעשרות.

אך יל"ע מנ"ל לגמ' דין זה, הא לגבי תרו"מ לא נאמר בבואכם. ומצינו בזה כמה תירוצים:

א. הכסף משנה תירץ, דילפינן תרומה מחלה, שהרי חלה נמי תרומה היא.

ב. הבית יוסף כתב דיש קצת הוכחה לדבריו, דלגבי חלה אמרינן דנתחייבו מיד בכניסתם לארץ קודם כיבוש וחילוק, ואם כן איכא למימר קל וחומר, ומה בזמן שנתחייבו בחלה לא נתחייבו במעשר, בזמן שלא נתחייבו בחלה כל שכן שלא יתחייבו במעשר.

ג. האור שמח כתב, דבספרי דרשינן הא דכתיב בפר' חלה "תרימו תרומה" דבתרומה גדולה הכתוב מדבר. וכיון דבהאי קרא נאמר בבואכם, יש מכאן מקור דאף בתרומה בעינן ביאת כולכם.

ד. הגר"ח כתב דילפינן משמיטה דכתיב ביה כי תבואו, עי' להלן.

לגבי הקושיא השניה של הראב"ד, דבגמ' משמע שרק בחלה יש דין ביאת כולכם, יישב הט"ז ריש סי' של"א, דר"ה ברדר"י בא ליישב למ"ד תרומה בזה"ז דאורייתא וחלה דרבנן דבחלה בעינן ביאת כולכם ובתרומה לא בעינן, אך לפי מה דקיי"ל שבין תרומה ובין חלה בזה"ז דרבנן, בתרוייהו בעינן ביאת כולכם. ועי' נקודות הכסף שהשיג עליו, דמ"ד תרומה בזה"ז דרבנן הוא משום שקדושה שניה לא קידשה לע"ל ולא משום דבעינן ביאת כולכם. אמנם בדעת הרמב"ם יתכן לומר שמ"ד תרומה בזה"ז דרבנן אין זה משום שלא קידשה לע"ל אלא משום שבעינן ביאת כולכם, וכמש"כ לעיל בשם הגר"א.

ובבית הלוי כתב ליישב באופן אחר את הסוגיא שם לשיטת הרמב"ם, ויבואר בע"ה בסי' י'.

אמנם במה שכתב הרמב"ם שנאמר "כי תבואו" ביאת כולכם וכו' צ"ע, דהא בתרו"מ לא נאמר כלל כי תבואו.

ובחידושי רבינו חיים הלוי הל' תרומות והל' שמו"י כתב, דכונת הרמב"ם להא דכתיב לגבי שמיטה בפר' בהר כי תבואו, וס"ל להרמב"ם דאף בשמיטה בעינן ביאת כולכם. והשתא ילפינן תרו"מ משמיטה, וכמש"כ רש"י בכתובות כה ע"א דכתיב "בשנה השלישית שנת המעשר", תלה הכתוב חיוב מעשר במנין שמיטין ויובלות, אלמא ילפינן תרו"מ משמיטה, עיי"ש. ועי' עוד להלן סי' ט'.

ובחזון איש (שם סק"ט) כתב דאולי צ"ל בבואכם, והיינו קרא דחלה, וכתיב שם גם תרומה.

ועי' שו"ת מהרי"ט סי' כה שהאריך טובא בדברי הרמב"ם, וכתב שם שלפי הרמב"ם צ"ל שיוחנן כה"ג גזר על הדמאי אע"ג שבימיו כל דין תרו"מ היה דרבנן. ומה שאיתא התם שהיו מפרישין תרו"ג לפי שהיא במיתה צ"ל שיש בה עון מיתה בדאורייתא, אך באותו זמן היה טבל דרבנן.

**ביאור הירושלמי בשביעית**

בירושלמי שביעית ריש פ"ו נחלקו ר' יוסי בר חנינא ור' אליעזר האם בזמן עזרא נתחייבו בתרו"מ מדין תורה, או שמא מאליהן קיבלו עליהם את המעשרות. ומייתי ריב"ח ראיה לשיטתו שנתחייבו מדין תורה, דכתיב "אשר ירשו אבותיך וירשתה", מה אבותיך מדבר תורה אף ירושתך מדבר תורה. עוד מייתי ראיה מדכתיב "והטיבך והרבך מאבותיך", ומפרש, דאבותיך [בזמן ירושת יהושע] לא קידשו אלא לאחר כיבוש וחילוק, ובזמן ירושת עזרא קידשו אף כשיש עליהם עול מלכות ולא כבשו את כולה ולא חילקו את הארץ, אלא ראשון ראשון קנה.

ור' אליעזר שסובר מאליהן קיבלו את המעשרות דוחה, ד"הטיבך והרבך מאבותיך" קאי לעתיד לבא, דבזמן יהושע ירשו רק ז' אומות, ולעתיד לבא ירשו י' אומות.

וכתב הר"ש שם, דבכמה דוכתי בירושלמי מבואר דמ"ד תרו"מ בזה"ז דרבנן סובר שמאליהן קיבלו את המעשרות. ובפשטות הביאור הוא, שלפי ר' אליעזר לא רק שלא נתחייבו לקדש מדין תורה, אלא אפילו מה שקידשו לא חל מהתורה, ולכן תרו"מ בזה"ז דרבנן. אך לפי"ז מבואר שאף בזמן עזרא היו חייבים בתרו"מ רק מדרבנן.

וכתב הר"ש, ומיהו תימא הוא לומר שיאמר שום אדם דבבית שני לא נהגו מדאורייתא תרו"מ. ולכן כתב דבזמן עזרא נהגו מהתורה, והא דקאמר מאליהן קיבלו את המעשרות היינו מעשר פירות דרבנן, שהוסיפו להתחייב במה שלא חייבתם התורה, יותר מבית ראשון. [וצ"ב לפי"ז מדוע הוצרך ר' אליעזר ליישב קרא דוהטיבך והרבך מאבותיך קאי לע"ל, הא במעשר דגן מודה לריב"ח, וכן הקשה בשו"ת מהרי"ט סי' כה, עיי"ש שהקשה טובא בדברי הר"ש].

עוד יישב הר"ש, דריב"ח ור' אליעזר נחלקו האם עזרא היה חייב לקדש את הארץ או לא, דריב"ח סובר שהיה מחוייב לקדש את הארץ כמו שיהושע היה חייב לקדש, ור' אליעזר סובר מאליהן קיבלו את המעשרות, כלומר שקידש את הארץ מדעתו, ולא היה מחוייב בזה. אך לכו"ע לאחר שקידש חלה הקדושה מדין תורה, ונתחייבו בתרו"מ מהתורה. והא דמבואר בירושלמי בכמה דוכתי דמ"ד תרומה בזה"ז דרבנן סובר שמאליהן קיבלו את המעשרות, היינו משום שאם לא נתחייבו לקדש מסתמא קידשו את הארץ רק לזמן שהבית קיים, הואיל וזה תלוי בהם, אך לריב"ח דהיו מחוייבים לקדש, ואין זה תלוי בהם, הרי הם חייבים לקדש לעולם כפי הדין. [דוגמא לדבר, אדם שחייב לפרוע חוב, אינו יכול לשלם את המעות ולהקנותם למלוה לזמן, שהרי מחמת החוב הוא חייב לפרוע לגמרי, אך הנותן מתנה יכול לתת לזמן, דאינו מחוייב בזה, והדבר תלוי ברצונו]. וכן כתב הגר"א בשנות אליהו שביעית שם.

הבית הלוי ח"ג ס"א אות ד' כתב ביאור אחר בירושלמי בשם בנו הגר"ח, דריב"ח ור' אליעזר פליגי לגבי תרו"מ, דבקידוש יהושע מצינו שלא נתחייבו בתרו"מ רק לאחר כיבוש וחילוק, והשתא פליגי האם גם בקידוש עזרא הוצרכו לכיבוש וחילוק, וכיון שלא היה בזמן עזרא כיבוש וחילוק לא נתחייבו כלל בתרו"מ מהתורה. או שמא רק בקידוש יהושע הוצרכו לכיבוש וחילוק, ולא בקידוש עזרא. אמנם לגבי דברים שנתחייבו בזמן יהושע קודם כיבוש וחילוק פשוט שנתחייבו מהתורה בזמן עזרא. והשתא אתי שפיר הא דאיתא בירושלמי שמ"ד תרומה בזה"ז דרבנן סובר שמאליהן קיבלו את המעשרות, דהיינו שאפילו בזמן עזרא היו חייבים רק מדרבנן משום דבעינן ביאת כולכם.

והא דהוצרך ר' אליעזר לפרש קרא דוהטיבך לע"ל ולא מוקי לה לשאר מילי, משום דמבואר בקרא שירושה שניה עדיפא, ואם בתרו"מ לא נתחייבו מדין תורה הרי ירושה ראשונה עדיפא, אף שבירושה שניה יש עדיפות בשאר מילי, ולכן הוצרך להעמיד את הפסוק לע"ל שהיא עדיפא לכל דבר.

ובזה ביאר מדוע לא מקשה הירושלמי על ר' אליעזר מה מקיים אשר ירשו אבותיך וירשתה, [דריב"ח מוכיח מהתם דאף ירושה שניה מדין תורה]. ולהנ"ל גם ר' אליעזר מודה שירושה שניה הועילה מדין תורה לשאר מילי, ורק לגבי תרו"מ לא מהני, ולכן מהאי קרא לא קשה מידי.

וכתבו הרדב"ז האור שמח והבית הלוי, שמקורו של הרמב"ם מהירושלמי הנ"ל, לפי שהוא פסק כר' אליעזר שמאליהם קיבלו את המעשרות, וס"ל שלפי ר' אליעזר גם בזמן עזרא נהג רק מדרבנן, וכמש"כ לעיל.

אך יל"ע דאם מקורו של הרמב"ם מהירושלמי הנ"ל, מדוע כתב ויראה לי דהוא הדין במעשרות, הא בירושלמי הנ"ל איירי להדיא לגבי מעשרות, וצ"ע.

**טעם נוסף לפטור תרו"מ בזה"ז**

רש"י בכתובות כה ע"א כתב טעם מדוע לא נתחייבו בתרו"מ קודם כיבוש וחילוק, משום שהתורה תלתה חיוב מעשר בשנות השמיטה, וכל עוד שלא מנו שמיטין ויובלות ליכא חיוב מעשר. ולפי"ז מבואר שחיוב תרו"מ מהתורה תלוי בחיוב שמיטין ויובלות, ולדעת רבי שאין שמיטה נוהגת בזה"ז מהתורה משום שמקשינן שמיטה ליובל, וכמו שביארנו לעיל סי' ו', הוא הדין אין תרו"מ נוהגין בזה"ז מהתורה משום שאין שמיטה נוהגת. ונמצא שיש ב' סיבות לפטור תרו"מ מהתורה בזה"ז, חדא דבעינן ביאת כולכם, וכמש"כ הרמב"ם, ועוד דלגבי שמיטין ויובלות בעינן כל יושביה עליה, וכשאין שמיטה נוהגת אין תרו"מ נוהגין.

והנה בספר התרומה כתב דבזה"ז שתרו"מ דרבנן יש קנין לעכו"ם להפקיע מיד מעשר, אך הרמב"ם פסק שאין קנין לעכו"ם בזה"ז. וכתב הגר"ח (סטענסל אות קנט) דפליגי לשיטתייהו, שלפי ספר התרומה הטעם שתרו"מ בזה"ז דרבנן משום שאף קדושה שניה בטלה, וכיון שעיקר קדושת הארץ דרבנן יש קנין לעכו"ם להפקיע את קדושת הארץ. אך לפי הרמב"ם קדושה שניה לא בטלה, ורק תרו"מ דרבנן משום ביאת כולכם, ולכן אין קנין לעכו"ם להפקיע את קדושת הארץ, שהרי עיקר קדושתה מהתורה.

אך הקשה, דברמב"ם משמע שחסר בעיקר הקדושה לגבי תרו"מ, ואין זה רק חיסרון בחיוב בפועל, ואם כן נימא לגבי תרו"מ שיש קנין לעכו"ם להפקיע מיד מעשר. ותירץ עפ"י מש"כ בספרו פ"י משמו"י דלע"ל בירושה שלישית הקדושה תחול ע"י שני הקדושות יחד, דהקדושה מתחילה בקדושת יהושע ונגמרת בירושה שלישית. וכאשר תקנו חכמים לחייב תרו"מ בזה"ז גדר התקנה שיספיק מקצת קדושה לתרו"מ מדרבנן, ולפיכך בזה"ז אין קנין לעכו"ם להפקיע מיד מעשר, שהרי החיוב תרו"מ הוא מחמת מקצת הקדושה שקיימת בארץ מהתורה, ועכו"ם לא יכול להפקיע קדושה זו.

**הלכה למעשה:** פסק השו"ע (יו"ד של"א ס"ב) כהרמב"ם דתרומות ומעשרות בזה"ז דרבנן. הרמ"א כתב דיש חולקין וס"ל דחייבין עכשיו בארץ ישראל מדאורייתא, אך לא נהגו כן. וכן פסקו הגר"א שם והחזון איש (שביעית ס"ט ס"ק יח) דתרו"מ בזה"ז דרבנן.

**סימן ט**

**חידושו של הגר"ח בדין שמיטה ויובל**

כתב הרמב"ם סוף פי"ב משמו"י: וכיון שגלו בחורבן ראשון בטלה קדושת ערי חומה שהיו בימי יהושע. כיון שעלה עזרא בביאה שניה נתקדשו כל הערים המוקפות חומה באותה העת, מפני שביאתן בימי עזרא שהיא ביאה שניה כביאתן בימי יהושע, מה ביאתן וכו' אף ביאתן בימי עזרא מנו שמיטין ויובלות וקדשו בתי ערי חומה ונתחייבו במעשר.

וכן לעתיד לבוא בביאה שלישית, בעת שיכנסו לארץ יתחילו למנות שמיטין ויובלות ויקדשו בתי ערי חומה, ויתחייב כל מקום שיכבשוהו במעשרות, שנאמר והביאך ד' אלוקיך אל הארץ אשר ירשו אבותיך וירשתה, מקיש ירושתך וכו'.

הראב"ד השיג על הרמב"ם, דהא דלא כר' יוסי שקדושה שניה קידשה לע"ל, ומשכח"ל רק במקומות שלא קידש עזרא, שיתקדשו בקדושה שלישית. כלומר, דהוקשה לראב"ד דבעלמא קיי"ל שקדושה שניה קידשה לע"ל, וכיון שעזרא קידש לגבי שמיטין ויובלות וערי חומה שוב אין צריך לקדש בביאה שלישית, שהרי קדושה שניה לא בטלה. והעמיד את דברי הרמב"ם על מקומות שלא קידשן עזרא, דמקומות אלו יצטרכו לקדש בביאה שלישית.

אמנם בלשון הרמב"ם משמע שקדושת עזרא בטלה לגמרי, וכן למדו הר"י קורקוס והרדב"ז. וצ"ע מאי שנא ערי חומה משאר דברים התלויים בארץ, שקדושת עזרא לא בטלה.

ועוד יל"ע, מדוע עזרא קידש את הארץ לענין בתי ערי חומה, הא בבית שני לא נהג יובל כמבואר ברמב"ם פ"י ה"ג.

ותירץ בחידושי רבינו חיים הלוי שם, דהנה מצינו ב' דינים שלא נהגו בבית שני, דין יובל ודין חלה, יובל ממעטינן מדכתיב לכל יושביה, בזמן שכל יושביה עליה, ובבית שני לא היו כל יושביה עליה. וחלה ממעטינן מדכתיב בבואכם, בביאת כולכם ולא בביאת מקצתכם. ויש חילוק גדול בין הדינים, דלגבי יובל מצינו בערכין שם דבסוף בית ראשון כאשר גלו שבט ראובן וגד בטל דין יובל, וכאשר החזירן ירמיה חזר דין יובל, ומבואר דהדין יובל תלוי במציאות של אותה שעה, אם כל יושביה עליה או לא. ואילו לגבי חלה מצינו בנדה מז ע"א שבבית שני היו פטורים משום שבזמן עזרא לאו כולהו סלוק, ומבואר שהדין חלה תלוי בשעת הקידוש, שאם בזמן הקידוש היה ביאת כולכם הרי הקידוש חל אף לגבי חלה, ואפילו כאשר גלו שבט ראובן וגד לא בטל דין חלה, כיון שקדושת יהושע עדיין קיימת בארץ. ואם בשעת הקידוש לא היה ביאת כולכם לא חל הקידוש לגבי חלה, ואף אם יבואו כולם לאחר מכן לא יתחייבו, ויצטרכו קידוש מחודש שיועיל גם לגבי חלה.

והנה הרמב"ם פטר תרומות ומעשרות בזמן בית שני לפי שנאמר כי תבואו, ופסוק זה לא נאמר לגבי תרו"מ, וביאר הגר"ח דכונת הרמב"ם לכי תבואו שנאמר לגבי שמיטה בתחילת פר' בהר, והרי תרו"מ תלוי בשמיטה כמש"כ רש"י בכתובות כה ע"א, ולכן נקט הרמב"ם שבתרו"מ בעינן ביאת כולכם. ולפי"ז חידש הגר"ח שבזמן בית שני לא נהגו שמיטין ויובלות מתרי טעמי, חדא דאין כל יושביה עליה, ועוד דליכא ביאת כולכם, שהרי נאמר בשמיטה כי תבואו, ואפילו בתרו"מ פטר הרמב"ם מהאי טעמא. ונפק"מ בין שני הדינים, דכאשר גלו שבט ראובן וגד נפטרו רק מדין יושביה עליה, דלגבי ביאת כולכם כבר נתחייבו בקידוש של יהושע, ולפיכך כשחזרו חזר דין יובל. אך בבית שני נפטרו גם מדין ביאת כולכם, ומעתה אף אם יחזרו כל ישראל לא יתחייבו בשמיטין ויובלות מהתורה עד שיקדשו שוב את הארץ.

עוד כתב הגר"ח, דקידוש ערי חומה חל בשעת קידוש הארץ, ואין לזה קידוש מיוחד. כלומר, דכאשר מקדשים את הארץ ממילא חל על כל הערים המוקפות חומה דין ערי חומה. ואף לשיטת רש"י בערכין שקידשו ערי חומה בשתי תודות, מכל מקום הוא בכלל קדושת הארץ, שהרי מטעם זה בעינן מוקפות חומה בזמן הקידוש. ואם כן יש להקשות איך יקדשו שמיטין ויובלות וערי חומה לע"ל בירושה שלישית, הרי באותו זמן לא יקדשו את הארץ, שהרי לגבי קדושת הארץ קיי"ל שעזרא קידשה לע"ל, ואיך יקדשו ערי חומה לחוד.

ולפיכך כתב הגר"ח בדעת הרמב"ם, שקידוש הארץ לגבי שמיטין ויובלות וערי חומה חל בשני שלבים, בתחילה כאשר קידשו את הארץ חל הקידוש לגבי מצוות התלויות בארץ, וכן חל מקצת קדושה אף לגבי שמיטין ויובלות וערי חומה, ועדיין לא נגמרה הקדושה עד שיבואו כולם ויגמרו לקדשה. ויש להוסיף בזה, דהנפק"מ במה שהקדושה חלה בשני שלבים, שלעתיד לבא כשיכנסו לארץ ויקדשו ערי חומה, לא יקדשו את הערים המוקפות באותו זמן, אלא את הערים שהיו מוקפות בזמן עזרא, שהרי הערים יתקדשו ע"י ב' הקדושות יחד, ואם לא היו מוקפות בזמן עזרא מעיקרא לא התחילה בהם קדושת ערי חומה בזמן עזרא.

ובזה מבוארים דברי הרמב"ם, דמש"כ אף ביאתם בימי עזרא מנו שמיטין ויובלות וקדשו בתי ערי חומה היינו שבכלל קדושת הארץ לגבי מצות התלויות בארץ קידשו את הארץ נמי לגבי שמיטין ויובלות וערי חומה, אלא שלא נגמרה הקדושה מאחר ולא היה ביאת כולכם. [אך מש"כ ונתחייבו במעשר משמע שנתחייבו בפועל, ואולי הכונה מדרבנן, וצ"ע]. ולעתיד לבוא בביאה שלישית כשיכנסו לארץ יתחילו למנות שמיטין ויובלות ויקדשו בתי ערי חומה, לפי שיגמרו את קדושת הארץ.

וכתב הגר"ח, דהראב"ד שהשיג על הרמב"ם אזיל לטעמיה שרק בחלה בעינן ביאת כולכם, ולפיו בשמיטה ויובל ובתרו"מ לא בעינן ביאת כולכם, ומה שיובל לא נהג בבית שני הוי רק מטעם כל יושביה עליה דהוי דין של ניהוג בפועל, ולכן בזה שקידש עזרא את הארץ חלה הקדושה אף לגבי שמיטה ויובל ואין צריך קידוש נוסף לע"ל. וע"ע בחי' הגר"ח הל' תרומות פ"א שהוסיף לבאר עפי"ז פלוגתת הרמב"ם והראב"ד לגבי קנין עכו"ם.

ויל"ע לדעת הגר"ח מדוע הוצרך אביי במס' גיטין להעמיד תקנת פרוזבול כרבי ששמיטה נוהגת בזה"ז מדרבנן, הא גם לרבנן דפליגי עליה ולא מקשינן שמיטה ליובל מכל מקום שמיטה בזה"ז דרבנן מדין ביאת כולכם. וכן קשה בגמ' ריש מו"ק דמוקי כרבי, מדוע לא מוקי אף כרבנן ומכל מקום הוי דרבנן מצד החיסרון של ביאת כולכם. ועי' אבי עזרי פ"ט משמו"י שהקשה כן, ותירץ דהסוגיא בגיטין ובמו"ק אזלא לריב"ח בירושלמי דס"ל שבזמן בית שני נהג שמיטה מהתורה, ולדידיה אין בשמיטה ויובל דין ביאת כולכם, והרמב"ם פסק כר' אליעזר, וכמש"כ הבית הלוי בשם הגר"ח.

והנה הכסף משנה נקט בדעת הרמב"ם ששמיטה בזה"ז דאורייתא, ומבואר שאין חיסרון מצד ביאת כולכם, ודלא כהגר"ח. ועי' שיעורי ר' משולם ערכין מש"כ בזה.

ובעיקר מש"כ הגר"ח שדין תרו"מ תלוי בשמיטה על פי רש"י בכתובות, כן כתב גם הטורי אבן במגילה ליישב את הסוגיא בנדה, וכדלהלן סי' י'. אך המקדש דוד (נה א ד"ה והנה הט"א) דחה שאין הכרח לזה מדברי רש"י, שכל דברי רש"י קיימים רק קודם כיבוש וחילוק, דעדיין לא התחילו למנות שנות שמיטה ויובל כלל, ולכן לא נהגו תרו"מ. אך בזה"ז אף שאין שמיטה ויובל נוהגים מהתורה מכל מקום המנין נוהג מהתורה בשביל למנות בהם שנות המעשר.

**ביאור החזון איש בדברי הרמב"ם**

החזון איש (שביעית ס"ג סק"ו) תירץ, דעזרא קידש את הארץ אף לענין יובל ובתי ערי חומה כדי שאם יבואו כולם יתחייבו מיד ולא יצטרכו לקדש שוב, שהרי הא דאין היובל נוהג כשאין כל יושביה עליה זה רק מיעוט בניהוג היובל בפועל, ואין זה מיעוט בקדושת הארץ לגבי יובל. אך לגבי זה הוא קידש רק לשעתה, ולא כמו שאר מצוות התלויות בארץ שהוא קידש אף לעתיד לבא.

והטעם בזה, שלגבי בתי ערי חומה לאחר חורבן בית שני אין אפשרות לבוא לידי חיוב דאורייתא, שאף אם יבואו כולם כבר נתבטלה החלוקה, ולא יתכן מצב של כל יושביה עליה לפי סדר השבטים. ולכן מעיקרא עזרא קידש את הארץ לגבי יובל ובתי ערי חומה רק לזמן שיתכן שיבואו לידי חיוב דאורייתא. ובזה מיושב שפיר מדוע הוצרכו לקדש את הארץ גם בזמן עזרא וגם בזמן ירושה שלישית.

וביאור דברי הרמב"ם לפי"ז, דמש"כ אף ביאתם בימי עזרא מנו שמיטין ויובלות וקדשו ערי חומה היינו שעזרא קידש את הארץ לגבי שמיטה ויובל לשעתה, כדי שאם יבואו כל השבטים יתחייבו מיד, וקדושה זו בטלה. ולעתיד לבוא כשיכנסו ישראל לארץ יתחילו שוב למנות שמיטין ויובלות ויקדשו ערי חומה, לפי שיקדשו את הארץ בפעם השלישית מאחר והקדושה הקודמת בטלה לענין שמיטין ויובלות וערי חומה.

ועוד כתב החזון איש (שם ד"ה ומטעם), דכל זה לגבי יובל, דבעינן כל יושביה עליה באופן שכל השבטים במקומם, אך לגבי חיוב חלה הרי זה תלוי רק בביאת כולכם, ואין צריך שהשבטים יהיו במקומם, ואף לאחר החורבן יתכן מצב של ביאת כולכם. ואם כן לגבי חיוב חלה עזרא קידש את הארץ אף לעתיד לבא, ואם יבואו כל ישראל בזה"ז לארץ ישראל יחזור חיוב חלה. ובזה נחלק החזון איש על הגר"ח שנקט שביאת כולכם תלוי בזמן הקידוש, ואפילו יחזרו כל ישראל לא תתקדש הארץ לענין חלה ותרו"מ עד ביאה שלישית. [ולכאורה זה סותר למש"כ החזון איש עצמו לעיל סק"ד שדין ביאת כולכם תלוי בקדושת הארץ, ועזרא לא קידש את הארץ לענין חלה. וצ"ל דהכא כתב כן רק בדעת הרמב"ם, וצ"ע].

וברדב"ז ספ"א דתרומות משמע קצת כהחזון איש שאם יחזרו כל ישראל יחול שוב חיוב חלה ותרו"מ, ולא יצטרכו לקדש שוב. אך הדרך אמונה בהל' תרומות דייק מהמאירי חלה פ"ד מ"ה שיצטרכו לקדש שוב, וכהגר"ח.

**הלכה למעשה:** אם יבואו כל ישראל לארץ ישראל בזה"ז, הגר"ח נקט שחיוב חלה לא יחזור עד שיקדשו את הארץ שוב בירושה שלישית. ולגבי תרו"מ שמיטה ויובל תלוי בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד אם בעינן בהו ביאת כולכם. וכן דייק הדרך אמונה ספ"א דתרומות מהמאירי בחלה שלא יחזור חיוב חלה עד שיקדשו שוב את הארץ.

אך החזון איש (שביעית ס"ג סק"ו וס"ק טו) נקט בדעת הרמב"ם שיחזור חיוב חלה ותרו"מ מהתורה, ורק חיוב שמיטה ויובל לא יחזור כיון שבעינן שיחזרו השבטים למקומם, וזה לא יתכן בזה"ז. וכן משמע קצת ברדב"ז בהל' תרומות שם, שחיוב חלה ותרו"מ יחזור, ולא יצטרכו קידוש מחודש.

**סימן י**

**קדושת הארץ קודם כיבוש וחילוק**

איתא במס' קידושין מ ע"ב: גדול תלמוד שקדם לחלה ארבעים שנה, לתרומות ומעשרות נ"ד שנה, לשמיטין ס"א שנה, וליובלות ק"ג שנה. ומבואר דבחלה נתחייבו מיד בכניסתן לארץ, אך בתרו"מ שמיטין ויובלות לא נתחייבו עד לאחר כיבוש וחילוק. ובספרי פר' עקב (עה"פ והיה אם שמוע) איתא שאף בלקט שכחה ופאה לא נתחייבו עד לאחר כיבוש וחילוק. אך בעומר שתי הלחם לחם הפנים ובחלה נתחייבו מיד בכניסתן לארץ.

ובתו"כ ריש פר' בהר איתא: נמצאת אומר, כיון שעברו את הירדן נתחייבו בחלה בערלה ובחדש, הגיע ט"ז בניסן נתחייבו בעומר, שהו נ' יום נתחייבו בשתי הלחם, י"ד שנה נתחייבו בתרומות ומעשרות, התחילו מונים וכו'.

המקור שנתחייבו בחלה מיד איתא בספרי פר' שלח: משונה ביאה זו מכל ביאות שבתורה, שבכולן נאמר "כי תבא" "כי תבואו", לפיכך כולן למדות זו מזו, וכיון שפרט לך הכתוב באחת מהן שאינה אלא לאחר ירושה וישיבה אף כולן כן, אבל זו נאמר בה "בבאכם", משנכנסו בה ואכלו מלחמה נתחייבו בחלה.

המקור שנתחייבו בערלה מיד, כתבו הראב"ד והר"ש על התו"כ שם, דכתיב ביה "כי תבואו". וצ"ע דהא בספרי ילפינן שנתחייבו בחלה מיד משום דכתיב בבואכם, ולא כתיב כי תבואו כמו בכל דוכתא, ומבואר דבמקום שנאמר כי תבואו לחוד לא נתחייבו אלא לאחר כיבוש וחילוק.

ויתכן לומר דבמס' קידושין לז ע"ב נחלקו בזה תנאי, איכא מאן דאמר דכל מקום שנאמר "כי תבואו" בעינן ירושה וישיבה, לפי שילפינן ממלך ונסכים שנאמר בהם "כי תבואו" ובעינן ירושה וישיבה. ואיכא מאן דאמר דלא ילפינן מהתם לפי שהם שני כתובים ואין מלמדין. והשתא לגבי ערלה זה תלוי בפלוגתת התנאים הנ"ל, דאם ילפינן ממלך ונסכים גם לגבי ערלה בעינן כיבוש וחילוק, ואם לא ילפינן ממלך ונסכים נתחייבו בערלה מיד.

והשתא י"ל דהספרי ס"ל דילפינן ממלך ונסכים, ולכן הוצרך הספרי לומר דחלה שאני שנאמר בו בבואכם. ואילו התו"כ דנקט שנתחייבו בערלה מיד ס"ל דלא ילפינן ממלך ונסכים. וכן נקט החזון איש ערלה (ס"א ס"ק יא). [והא דתנן במס' ערלה פ"א מ"ב שנתחייבו מיד כשנכנסו, יתכן דאיירי בודאי ערלה, דכיון שאסור גם בחו"ל נאסרו בארץ מיד כשנכנסו, אך בספק ערלה שאסור רק בארץ יתכן שנאסרו רק לאחר כיבוש וחילוק].

המקור שיובל נוהג רק לאחר כיבוש וחילוק, דכתיב וקראתם דרור לכל יושביה, בזמן שכל יושביה עליה. ואפילו כאשר השבטים מעורבים זה בזה אין יובל נוהג, וכל שכן שאינו נוהג קודם כיבוש וחילוק.

המקור ששמיטה נוהגת רק לאחר כיבוש וחילוק, [אף שאין יובל נוהג אכתי יתכן למנות יובלות לקדש שמיטין, ואין זה סיבה שלא לנהוג שמיטין], איתא בתו"כ ריש פר' בהר דילפינן מדכתיב "שדך" ו"כרמך", עד שיהא מכיר כל אחד את שלו.

ובריטב"א בכתובות (כה ע"א) כתב, דיש שמפרשים שלא נתחייבו בשמיטה עד כיבוש וחילוק משום דילפינן ג"ש שמיטה מיובל, דכתיב "וזה דבר השמיטה שמוט", כשם שאין היובל נוהג רק לאחר כיבוש וחילוק כך שמיטה אינה נוהגת. והקשה ע"ז דרק רבי סובר את ההיקש ליובל, אך לחכמים שמיטה נוהגת בזה"ז, ומנ"ל דאינה נוהגת קודם כיבוש וחילוק.

ועוד טעם כתב הריטב"א דילפינן ממעשר, ולהלן יבואר.

המקור שלא נתחייבו בתרומות ומעשרות עד אחר כיבוש וחילוק, רש"י בנדה מז ע"א כתב לגבי מעשרות דכתיב "תבואת זרעך", עד שיהא מכיר כל אחד את שלו. וכן כתב בכתובות שם לגבי תרומה, דכתיב "דגנך", משמע המיוחדת לך. וכן כתבו הראב"ד והר"ש בפירושם לתו"כ. והוסיפו, אי נמי דכתיב ובא הלוי וכו', וקודם כיבוש וחילוק ידך ויד הלוי שוים.

הנצי"ב על הספרי שם נקט בכונת רש"י שקודם כיבוש וחילוק חשיבי הפקר, והפקר פטור מתרו"מ. וכתב שמטעם זה נקט הספרי דאף בלקשו"פ לא נתחייבו עד אחר כיבוש וחילוק, דהפקר פטור מלקשו"פ. אך בדברי הראב"ד והר"ש הנ"ל מבואר דתרי טעמי נינהו, שהרי כתבו אי נמי וכו'. [אם נאמר דפטור הפקר ופטור ובא הלוי וכו' שני פטורים הם ניחא קצת].

ובמקדש דוד (נה א ד"ה ובעיקר) הביא סייעתא להראב"ד והנצי"ב דהפטור הוא מטעם הפקר, דבס' חלה פ"א מ"ג תנן אלו חייבין בחלה ופטורין מן המעשרות, הלקט השכחה והפאה וההפקר. ובירושלמי שם מוכיח כן מי"ד שנה שכבשו וחילקו, שהיו חייבים בחלה ופטורים מתרו"מ, אלמא הפקר חייב בחלה ופטור ממעשר. ומבואר בירושלמי שטעם הפטור קודם כיבוש וחילוק הוא מדין הפקר. והביאור בזה, דקודם כיבוש וחילוק כל אדם יכול לזרוע בכל קרקע שימצא, ואינו יכול לזכות בקרקע לעצמו כיון שהיא עומדת לחלוקת שבטים, ואף שבט לוי יכולין לזרוע שם, וחשיב ידך ויד הלוי שוין.

והקשה המקדש דוד (שם ד"ה והנה לרש"י), מדוע חשיב הפקר, הרי הא דפטורין מתרו"מ קודם כיבוש וחילוק לא איירי רק בגידולין של הפקר, אלא אף אותן שהלכו וזרעו בקרקע ארץ ישראל, שהגידולין אינן הפקר, ומדוע פטורין מתרו"מ. ותירץ, דבירושלמי ריש מעשרות איתא הזורע שדה הפקר חייב במעשרות. והדר אמר ר' יונה בזכה בשדה הפקר וגידוליה. וביאר המקדש דוד, דכל החיוב בזורע בשדה הפקר הוא רק בזוכה בשדה בשעת זריעה. ומעתה הזורע בקרקע קודם כיבוש וחילוק, אף שהגידולין אינן הפקר, כיון שזרע בשדה הפקר ולא זכה בשדה פטור מתרו"מ מדין הפקר.

אמנם החזון איש (שביעית ס"ב סק"ד) והקובץ שיעורים (ב"ב אות צו, רמא) נקטו דהזורע בשדה הפקר חייב בתרו"מ אפילו שלא נתכוין לזכות בה, דאם נתכוין לזכות הרי אין זה הפקר כלל, ומה החידוש בזה. ומה דאיתא בירושלמי בזכה בשדה הפקר וגידוליה ביאר החזון איש דאיירי בזוכה בגידולין בעוד שהם מחוברים. וכן משמעות הש"ך (יו"ד של"א ס"ק כז) והרדב"ז (תרומות פ"ב הי"א) דהזורע בשדה של הפקר חייב במעשרות אף שלא נתכוין לזכות בשדה. ולדידהו צ"ע טובא מדוע קודם כיבוש וחילוק חשיב הפקר לפטור מתרו"מ, וצע"ג. שוב מצאתי שהקשה כן בדרך אמונה פ"ב מתרומות הי"א ד"ה הזורע.

עוד כתב רש"י בכתובות שם, שהרי תלה הכתוב מעשר במנין שנות השמיטה, ולא יתכן חיוב תרו"מ קודם שנוהג שמיטה. [ואין לומר שמנו שמיטין ויובלות כדי לקבוע שנת המעשר, שהרי לא התחילו למנות כלל עד אחר כיבוש וחילוק]. ולפי"ז לדעת רבי שמקשינן שמיטה ליובל לפטור כשאין כל יושביה עליה, גם תרו"מ ליכא מהתורה בזמן שאין היובל נוהג, שהרי לא יתכן לחייב במעשר כשאין מנין שנות שמיטה, וכמש"כ לעיל.

ובנצי"ב שם הקשה דאכתי אין זה טעם לפטור לקט שכחה ופאה קודם כיבוש וחילוק, שהרי הם לא תלויים במנין המעשרות, ובתו"כ מבואר שאף לקשו"פ צריכים כיבוש וחילוק, ועל כרחיך הפטור מטעם הפקר.

טעם שלישי כתב רש"י בב"מ (פט ע"א), דלגבי מעשר שני כתיב כי אם אל המקום אשר יבחר ד', אלמא לא חייבה התורה מעשרות אלא בזמן שיש מקדש להביא שם את המעשר שני. והוסיף הריטב"א בכתובות שם ביאור לדברי רש"י, שלא מסתבר שהתורה תחייב לעשר ותאמר להמתין עם המע"ש עד שיבחרו מקום למשכן. וכתב, דאע"פ שלאחר שנחרב הבית יש חיוב מעשרות מהתורה והמעשר הולך לאיבוד, מכל מקום בתחילת המצוה לא מסתבר שהתורה תאמר כן.

וכתב הריטב"א, דהשתא יש טעם לפטור שמיטה קודם כיבוש וחילוק אף בלא הילפותא של התו"כ, שהרי התורה תלתה מעשר בשמיטה, ומעשר צריך כיבוש וחילוק מקרא דכי אם אל המקום. [ולכאורה רש"י כתב רק שהתורה תלתה מעשר בשמיטה, דבעינן שנות שמיטה כדי לדעת איזה מעשר להפריש, אך לא מצינו שהתורה תלתה שמיטה במעשר].

והנצי"ב שם הקשה, דאם כן בכור ומעשר בהמה שטעונים הבאת מקום נמי לא יתחייבו עד אחר כיבוש וחילוק.

עי' מקדש דוד (נה א ד"ה ובסוריא) שכתב נפק"מ בין הטעמים של רש"י האם נתחייבו בסוריא בתרו"מ קודם חילוק, דלפי הטעם דחשיב הפקר גם סוריא צריכה חילוק, אך לפי הטעם שמעשר תלוי בשמיטה ולפי הטעם שלא נתחייבו עד שנבחרה שילה, נתחייבו בסוריא גם קודם חילוק. והביא המקדש דוד דבפיה"מ במס' דמאי פ"ו מי"א מבואר דסוריא נכבשה ונחלקה על ידי דוד, ומבואר שעשו גם חילוק.

**גדר קדושת הארץ קודם כיבוש וחילוק**

בפשטות מבואר מכל הנ"ל, שמצד הסברא מיד כאשר נכנסו לארץ היו צריכים להתחייב בכל מצות התלויות בארץ. אלא שהתורה חידשה לגבי שמיטה ויובל ולגבי מלך ונסכים דבעינן כיבוש וחילוק, ונחלקו תנאים האם ילפינן מהתם לכל מקום שנאמר כי תבואו, מלבד בחלה דכתיב בבואכם, או דהוי שני כתובים ולא ילפינן. אך מצד הסברא היו צריכים להתחייב מיד, ולכן הוצרך רש"י לבאר טעמים מדוע לא נתחייבו בתרו"מ עד אחר כיבוש וחילוק.

אמנם מסתבר לומר שמכל מקום לא נתקדשה כל הארץ מיד בכניסתם, שהרי הם צריכים עדיין לעשות קנין כיבוש, וזהו המקדש את הארץ, כפי שנתבאר לעיל סי' א'. אלא כל מקום שכבשו נתקדש מיד מחמת קנין כיבוש, אף שלא כבשו את כל הארץ ולא חילקו אותה לשבטים.

ולפי"ז צ"ע טובא ביאור הסוגיא בנדה (הובא לעיל סי' ז'), דרבנן דבי רב הוכיחו שאפילו למ"ד תרומה בזה"ז דרבנן חלה דאורייתא, שהרי שבע שכבשו ושבע שחלקו נתחייבו בחלה ולא נתחייבו במעשר. והנה למ"ד תרומה בזה"ז דרבנן בפשטות הטעם הוא משום שבטלה קדושת הארץ, ומכל מקום רבנן דבי רב מחייבים בחלה מהתורה משום שחלה חייבת גם קודם כיבוש וחילוק. ולפי מש"כ דמעיקר הדין נתחייבו בכניסתם לארץ בכל דבר שתלוי בארץ, ורק לגבי תרו"מ ושמיטה ויובל יש טעם מיוחד לפטור, מדוע זה סיבה שיתחייבו גם לאחר שבטלה קדושת הארץ.

ובחזון איש (שביעית ס"ג סק"ב) כתב, ור"ל דחלה אין צריך לתנאי של קידוש הארץ בכיבוש וקידוש, אלא בזה שהארץ ניתנה לאברהם סגי לחיוב חלה. ולכן גם בזה"ז שבטלה קדושת הארץ ופטורה מהמעשר מכל מקום חייבת בחלה. והא דבעינן ביאת כולכם ס"ל לרבנן דבי רב שהוא רק תנאי בהתחלת החיוב, אבל לאחר שנתחייבו לא פקע חיוב חלה לעולם.

ודבריו צ"ע, דאם קדושת הארץ חלה רק לאחר כיבוש וחילוק, ומה שנתחייבו בחלה הוא גזיה"כ, מדוע הוצרך התו"כ ללמוד מדרשא שאין שמיטה נוהגת עד לאחר כיבוש וחילוק, ומדוע הוצרך רש"י לומר ג' טעמים שלא נתחייבו בתרו"מ עד לאחר כיבוש וחילוק, הא שמיטה ויובל ותרומות ומעשרות הם מצוות התלויות בארץ, וטעונים קדושת הארץ.

וצ"ל דאין כונתו שקדושת הארץ חלה לאחר כיבוש וחילוק, אלא קדושת הארץ חלה בכל קרקע כאשר כובשים אותה בני ישראל, שהרי הכיבוש הוא המקדש. ולגבי חלה ילפינן מקרא דמיד כשנכנסו לארץ נתחייבו בחלה בכל הארץ, ואף באותן שלא כבשו עדיין. ולפיכך הוכיחו רבנן דבי רב שחיוב חלה אין צריך לקדושת הארץ.

והנה התוס' ביבמות (פא ע"א ד"ה מאי) נקטו שאם קדושה שניה בטלה לפי שעזרא לא קידשה לע"ל, הרי שכלאי הכרם בזה"ז אסורים בארץ רק מדרבנן. וכתב המשנה למלך (פ"י ממאכ"א הי"א), שלפי זה, למ"ד חדש אסור בחו"ל רק מדרבנן, ומהתורה דין חדש תלוי בארץ, הרי זה אסור בזה"ז רק מדרבנן, שהרי קדושת הארץ בטלה ונעשית ארץ ישראל כחו"ל. וכן לגבי ערלה, כשם שספק ערלה בחו"ל מותר, כך ספק ערלה בארץ בזה"ז מותר, כיון שקדושת הארץ בטלה והוי כחו"ל. [הקה"י זרעים סי' כ"ו כתב, דמכל מקום לאחר שחכמים תקנו שינהגו מצות התלויות בארץ גם בזה"ז, הם תקנו שינהגו דיני ארץ ישראל ולא דיני חו"ל, ובארץ ישראל ספק ערלה אסור, וכונת המל"מ שמהתורה ספק ערלה בארץ מותר].

ובמלבושי יו"ט כתב לחלוק על המל"מ, דכל דבר שנתחייבו בו ישראל מיד בכניסתם לארץ קודם כיבוש וחילוק, הרי זה נוהג גם לאחר שנתבטלה קדושת הארץ, דאחר שבטלה קדושת הארץ דינו כקודם כיבוש וחילוק. והוכיח כן מרבנן דבי רב דקאמרי אפילו למ"ד תרומה בזה"ז דרבנן, לפי שבטלה קדושת הארץ, מכל מקום חלה דאורייתא משום שנהגה קודם כיבוש וחילוק. ומבואר דחלה אינה תלויה בקדושת הארץ כלל, ולכן נהגה קודם כיבוש וחילוק ולאחר שבטלה קדושת הארץ, והוא הדין לערלה וחדש, ודלא כהמל"מ. [לפי מה שפסק הרמב"ם שקדושה שניה לא בטלה אין בזה נפק"מ, ופלוגתת המל"מ והמלבושי יו"ט היא למ"ד קדושה שניה בטלה].

אמנם בשאגת אריה החדשות (חדש סי' ח) כתב, דאף דמוכח כן מדברי רבנן דבי רב, מכל מקום על כרחיך צ"ל דר' הונא ברדר"י פליג בזה גופא, וס"ל שגם דבר שנתחייבו בו קודם כיבוש וחילוק תלוי בקדושת הארץ. שהרי הא דקאמר ר' הונא דלגבי חלה בעינן ביאת כולכם על כרחיך הביאור הוא דבעינן ביאת כולכם בזמן קידוש הארץ, מדקאמר ובזמן עזרא לאו כולהו סלוק, ומבואר שהקובע הוא שעת הקידוש. ואם כן יש להקשות מדוע לדעת ר' הונא חלה בזה"ז דרבנן, אמנם קדושה ראשונה בטלה, וקדושה שניה לא הועילה לגבי חלה לפי שלאו כולהו סלוק, מכל מקום יתחייבו מחמת שכאשר נכנסו לארץ חל חיוב חלה לעולם, שהרי אינו תלוי בקדושת הארץ. ועל כרחיך צ"ל דר' הונא פליג וס"ל שגם חיוב חלה תלוי בקדושת הארץ. והא דהוצרך לומר ובזמן עזרא לאו כולהו סלוק זהו למ"ד תרומה בזה"ז דאורייתא לפי שקדושה שניה לא בטלה, אך למ"ד תרומה בזה"ז דרבנן לפי שקדושה שניה בטלה אפילו אם בזמן עזרא היה ביאת כולכם היו פטורים בזה"ז מחמת שקדושה שניה בטלה.

ולפי"ז לגבי ערלה וחדש, אע"ג דנתחייבו קודם כיבוש וחילוק מכל מקום הם תלויים בקדושת הארץ, וכמו שנקט המל"מ, ולא כהמלבושי יו"ט.

[עי' קהלות יעקב שם שהשאגת אריה נקט בפשיטות שביאת כולכם תלוי בזמן קידוש הארץ, וכדעת התוס' ביבמות. אך בדעת המלבושי יו"ט י"ל כמש"כ לעיל בדעת רבינו חננאל, שביאת כולכם הוא דין תמידי כל רגע, ולפי"ז יתכן שגם ר"ה ברדר"י מודה שחיוב חלה אינו תלוי בקדושת הארץ, ומטעם זה נתחייבו קודם כיבוש וחילוק, ומה שאין חייבים בחלה בזה"ז מחמת קידוש יהושע, משום שעכשיו אין ביאת כולם].

אך צ"ב איך יתרץ ר' הונא ברדר"י את הוכחת רבנן דבי רב, דאם נתחייבו בחלה קודם כיבוש וחילוק על כרחיך דאינו תלוי בקדושת הארץ.

ובחזון איש (שביעית ס"ג סק"ד) כתב, דר"ה ברדר"י סובר שגם חלה צריכה קידוש הארץ, אלא שבביאת כולם לחוד איכא מעט קדושה לארץ אף קודם שכבשו את הקרקע בפועל, ונתחדש שלגבי חיוב חלה סגי במעט קידוש. אמנם לאחר שגלו ובטלה קדושת הארץ, ליכא אפילו מעט קדושה, וגרע מקודם כיבוש וחילוק. ודייק החזון איש כן מדברי הרא"ש במס' חלה (פ"ד מ"ח אות ה'), עיי"ש.

וכעין זה כתב הקהלות יעקב (זרעים סי' כו), דמיד כשנכנסו לארץ כדי לכובשה, כל פסיעה ופסיעה מיקרי כיבוש הארץ, ונתחדש לענין חלה דסגי בהתחלת כיבוש. אך לאחר שגלו ובטלה קדושת הארץ ליכא קדושה כלל.

[יל"ע מהא דאיתא בירושלמי במס' חלה פ"ב מ"א, דכאשר נכנסו לארץ ומצאו בצקות של נכרים שגדלו מקודם לכן, הרי הם חייבים בחלה. ואע"פ שגדלו בפטור, מכל מקום כאשר נכנסו לארץ נתחייבו למפרע. (החזון איש שם סק"ב ביאר, דלעיקר החיוב סגי במה שהארץ הובטחה לאבותינו, אלא דיש תנאי של ביאת כולכם, ולגבי תנאי זה סגי במה שקרמו פניה בשעת חיוב, וע"ע קובץ הערות סי' סב סק"ב). ואם נאמר שגם לגבי חלה בעינן קדושת הארץ אלא דסגי במעט קדושה, מאי שנא חיוב חלה דנתחייבו למפרע משאר מצוות התלויות בארץ].

הבית הלוי ח"ג סי' א' אות ד' יישב את הסוגיא בשם בנו הגר"ח, דהא דמבואר בגמ' דאיכא למ"ד תרומה בזה"ז דרבנן ואיכא למ"ד דאורייתא אין זה המחלוקת האם ירושה שניה בטלה או לא, דלעולם ס"ל לסוגיא זו דירושה שניה לא בטלה, ומכל מקום איכא למ"ד תרומה בזה"ז דרבנן. דכאשר באו לארץ בימי יהושע מצינו שלא נתחייבו בתרו"מ עד לאחר כיבוש וחילוק, והשתא נחלקו תנאי האם גם בירושה שניה בימי עזרא הוצרכו לתנאי של כיבוש וחילוק כמו בימי יהושע, וכיון שלא כבשו וחילקו לא נתחייבו בתרו"מ מדין תורה אפילו בבית שני, או שמא בזמן עזרא לא הוצרכו כיבוש וחילוק. וכמו שנחלקו ר' אליעזר וריב"ח בירושלמי פ"ו דשביעית (הובא לעיל סי' ח'). [לכאורה דבריו מתיישבים רק לפי הטעם של רש"י שתלה הכתוב מעשרות בשנות השמיטה, דהשתא כיון דילפינן מקרא בתו"כ ששמיטה טעונה כיבוש וחילוק הוא הדין תרו"מ. אך לפי הטעם של רש"י שפטורים מטעם הפקר, אין זה שייך בזמן בית שני, וכן לפי הטעם דבעינן מקום אשר יבחר ד', בבית שני היה ביהמ"ק בנוי, וצ"ע].

והשתא אף לפי מה דקיי"ל ירושה שניה לא בטלה מכל מקום יש ג' סיבות לפטור דברים התלויים בארץ בזה"ז. א, יובל שנאמר בו כל יושביה, והוא הדין שמיטה לדעת רבי שהוקשה ליובל. ב, חלה שנאמר בו בבואכם. ג, כל דבר שטעון כיבוש וחילוק, לדעת ר' אליעזר דאף בימי עזרא הוצרכו כיבוש וחילוק.

ולפי"ז ביאור הסוגיא, דרבנן דבי רב קאמרי אפילו למ"ד תרומה בזה"ז דרבנן משום דבעינן כיבוש וחילוק גם בירושה שניה, מכל מקום חלה דאורייתא, לפי שנתחייבו בחלה גם קודם כיבוש וחילוק. [ואף שכו"ע מודו שגם חלה צריכה קדושת הארץ, ובכניסתן לארץ נתקדשה הארץ, ס"ל לסוגיא זו דקדושה שניה לא בטלה]. ואילו ר"ה ברדר"י קאמר שאפילו למ"ד תרומה בזה"ז דאורייתא לפי שירושה שניה אין צריך כיבוש וחילוק, מכל מקום חלה דרבנן, לפי שבעינן ביאת כולכם. והרמב"ם פסק כר' אליעזר דירושלמי שאף בתרו"מ יש תנאי של כיבוש וחילוק, ולכן פסק שתרו"מ בזה"ז דרבנן. [אמנם ברמב"ם משמע שהפטור הוא משום ביאת כולכם ולא משום שלא היה כיבוש וחילוק].

ולדבריו יתכן שאף לדעת רבנן דבי רב חיוב חלה ערלה וחדש תלויים בקדושת הארץ, ואף שמיד כשנכנסו לארץ עדיין לא נתקדשה כל הארץ, מכל מקום סגי במעט קדושה, וכמש"כ לעיל. [ועוד יתכן, דבאמת לא נתחייבו בחלה ערלה וחדש בכל ארץ ישראל מיד, אלא כל קרקע שכבשו נתקדשה ונתחייבו בה. ולפי"ז אין צריך כלל לדבריהם הדחוקים של החזון איש והקהלות יעקב דסגי במעט קדושה]. ומכל מקום חייבים בחלה גם בזה"ז לפי שאין בהם תנאי של כיבוש וחילוק, וקדושת הארץ לא בטלה. ואין צריך לדברי המלבושי יו"ט והשאגת אריה.

ולדבריו עולה שבזמן בית שני לא היו חייבים בלקט שכחה ופאה מהתורה, שהרי הם טעונים כיבוש וחילוק, כמבואר בספרי.

המקדש דוד (נה א ד"ה והנה בדברי) כתב לבאר באופן אחר הא דדימו רבנן דבי רב חיוב חלה בזה"ז לקודם כיבוש וחילוק, דבאמת ס"ל לרבנן דבי רב שקדושת הארץ לא בטלה, ומכל מקום תרומה בזה"ז דרבנן משום שהקרקע נחשבת כהפקר, וכמו שקודם כיבוש וחילוק פטורים מתרו"מ מטעם הפקר, וכמש"כ הראב"ד בתו"כ, כך טעם זה שייך לאחר שגלו על אף שלא בטלה קדושת הארץ. והשתא שפיר אמרו דכיון שנתחייבו בחלה קודם כיבוש וחילוק, ואין הפקר פוטר בחלה, ממילא חייבים גם בזה"ז כיון שקדושת הארץ לא פקעה.

אך דבריו צ"ע, דבשלמא קודם כיבוש וחילוק חשיב הפקר ואי אפשר לזכות בקרקע, כיון שהיא עומדת לחלוקה, ואין זכות לזכות בה בלא חלוקה. אך לאחר שגלו במה יפקע הקנין של כל אחד בקרקע, וגם אם נפקע הקנין מכל מקום אפשר לזכות בקרקע מהפקר, ומה שייך בזה פטור הפקר. ועי' עוד מש"כ שם לבאר בגמ' בשם הטורי אבן.

**סיכום הדינים במצוות התלויות בארץ**

**חלה:** קודם כיבוש וחילוק - חייבים, דכתיב בבואכם.

חו"ל - פטורים.

בימי בית שני ובזה"ז - פטורים, דבעינן ביאת כולכם.

**תרומות ומעשרות:** קודם כיבוש וחילוק - פטורים, כמש"כ רש"י ג' טעמים.

חו"ל - פטורים, אמנם במקומות הסמוכים חייבים בתקנת נביאים וזקנים.

בימי בית שני ובזה"ז - לדעת הראב"ד חייבים מהתורה, דקדושה שניה לא בטלה. לדעת הרמב"ם פטורים מהתורה, דבעינן ביאת כולכם. [ולהגר"ח בעינן כיבוש וחילוק]. ולרש"י בכתובות יש טעם נוסף לפטור, משום שתרו"מ תלויים בשמיטה.

**ערלה:** קודם כיבוש וחילוק - חייבים, כמבואר בתו"כ ריש פר' בהר. ולפי מש"כ לעיל לדעת הספרי פטורים, דלא כתיב בבואכם כמו בחלה.

חו"ל - חייבים מחמת הלמ"מ, וכתב הרמב"ם פ"י ממאכ"א דאין לוקין עליו. ספק ערלה בחו"ל מותר.

בזה"ז - לפי מה דקיי"ל קדושה שניה לא בטלה חייבים בזה"ז מהתורה. ולמ"ד קדושה שניה בטלה, לדעת המלבושי יו"ט חייבים מהתורה כמו קודם כיבוש וחילוק, ולדעת השאגת אריה פטורים מהתורה. [וכן לדעת הגר"ח אף לדעת רבנן דברי רב]. ובחזון איש שביעית ס"ג סק"ט מבואר כהשאגת אריה, דכתב שהנפק"מ בהא דקדושה שניה לא בטלה לגבי ספק ערלה.

והנה עיקר איסור ערלה ודאי איכא בארץ מהתורה גם בזה"ז, דהא אף בחו"ל איכא הלמ"מ לאסור, ולאחר שבטלה קדושת הארץ לא גרע מחו"ל. אלא הנידון של האחרונים הנ"ל הוא בספק ערלה, דבחו"ל שרי, ורק בארץ אסור.

**לקט שכחה ופאה:** קודם כיבוש וחילוק - פטורים, כמבואר בספרי פר' עקב. וביאר הנצי"ב שם שהוא מטעם הפקר.

חו"ל - מדין תורה פטורים. וכתב הרמב"ם פ"א ממתנ"ע הי"ד שמדרבנן חייבים בכל מתנ"ע בחו"ל. [י"א בכל חו"ל, וי"א רק במקומות שחייבו בתרו"מ, עי' דרך אמונה שם].

בזה"ז - החינוך מצוה רט"ז נקט דאינו נוהג מהתורה בזה"ז משום דבעינן ביאת כולכם, וכמש"כ הרמב"ם לגבי תרו"מ. אך מדרבנן נוהג בזה"ז, שהרי אף בחו"ל נוהג, וכמש"כ הרמב"ם הנ"ל. והקשה ע"ז המנחת חינוך שם, דבשלמא בתרו"מ כתב הכסף משנה טעם לפטור, משום שחלה נקראת תרומה. אך לגבי לקשו"פ מנלן להשוותם לחלה, ומצד הדין יש לחייב בזה"ז מהתורה, שהרי הם מצוות התלויות בארץ, וקדושה שניה לא בטלה.

ובפאת השולחן ובחזון איש (שביעית ס"ז ס"ק כח) נקטו דבזה"ז נוהג רק מדרבנן, עיי"ש ובדרך אמונה. וכן עולה לדעת הגר"ח שכל שפטור קודם כיבוש וחילוק אינו נוהג בזה"ז מהתורה, וכמש"כ.

**יובל:** קודם כיבוש וחילוק - פטורים, דבעינן כל יושביה עליה.

חו"ל - איסור עבודת קרקע פטורים, שילוח עבדים חייבים.

בבית שני ובזה"ז - פטורים, דבעינן כל יושביה עליה. [ולר"ת בבית שני היו חייבים].

**שמיטה:** קודם כיבוש וחילוק - פטורים, דדרשינן בתו"כ מדכתיב כרמך ושדך.

חו"ל - שמיטת קרקעות פטורים, שמיטת כספים חייבים.

בזה"ז - לדעת הרמב"ם מהתורה פטורים, דקיי"ל כרבי שמקשינן שמיטה ליובל, והגר"א נקט בדעת רש"י הראב"ד והרמב"ן דחייבים מהתורה, דקיי"ל כרבנן דלא מקשינן שמיטה ליובל.

**חדש:** נחלקו תנאים במס' קידושין לז ע"א האם קרא ד"ממושבותיכם" אתא לרבות חו"ל או דאתא למעט קודם כיבוש וחילוק, וקיי"ל דאתא לרבות חו"ל. ולכן נאסרו בחדש מיד כשנכנסו לארץ. ואף בחו"ל אסורים מהתורה ולוקים ע"ז.

בזה"ז - נוהג חדש מהתורה כיון שקדושה שניה לא בטלה. [ולמ"ד קדושה שניה בטלה תלוי בפלוגתת האחרונים הנ"ל לגבי ערלה].

**כלאים:** קודם כיבוש וחילוק נסתפק החזון איש בערלה שם, ובס"ק י"ב נקט שנתחייבו מיד, עיי"ש.

חו"ל - מבואר במס' קידושין לח ע"ב דאסור מדרבנן.

בזה"ז - אסור כלאים מהתורה כיון שקדושה שניה לא בטלה. [אך למ"ד בטלה נוהג רק מדרבנן].

**בכורים:** קודם כיבוש וחילוק - פטורים, כמבואר להדיא בקרא.

חו"ל - פטורים.

בזה"ז שאין ביהמ"ק לא נוהג ביכורים, אך בבית שני נהג מהתורה. ועי' חולין קלו ע"א ובתוס' שם.

**חלק ב: גבולות הארץ**

**סימן א**

**עבר הירדן**

**עשר אומות שהובטחו לאברהם**

בברית בין הבתרים (בראשית טו, יח) נאמר "ביום ההוא כרת ד' את אברהם ברית לאמר, לזרעך נתתי את הארץ הזאת וגו', את הקיני ואת הקניזי ואת הקדמוני, ואת החיתי ואת הפריזי ואת הרפאים, ואת האמורי ואת הכנעני ואת הגרגשי ואת היבוסי". הרי הוזכרו כאן עשר אומות שהקב"ה הבטיח לאברהם להורישם מפני בני ישראל. ופירש רש"י שם, דקיני קניזי וקדמוני ינתנו לנו רק לעתיד לבא, ובזה"ז הם ניתנו לעשיו [הר שעיר, אדום] ולבני לוט [עמון ומואב], והוזהרו ישראל שלא לכבוש מהם.

הגר"א (הובא בפנינים משלחן הגר"א פר' לך) כתב, שלכנען היו י"א בנים שנטלו את ארץ ישראל לאחר המבול: צדון חת יבוסי אמורי גרגשי חיוי ערקי סיני ארודי צמרי חמתי. וביאר, דארודי צמרי וחמתי הם קיני קניזי וקדמוני, וארצם ניתנה לעשיו ולבני לוט. חיוי הוא רפאים, [וכן כתבו רמב"ן דברים ב, כג ורשב"ם ב"ב שם], ערקי הוא פריזי. צדון וסיני היו יושבים על הגבול, סיני בדרום וצדון בצפון, וארצם נחשבת לחו"ל, אלא שלעתיד לבא יתוספו גם אלו לנחלת ארץ ישראל, כשם שלע"ל ירשו את אדום עמון ומואב. ונמצא שנשארו בזה"ז ז' אומות שהם: חיתי יבוסי אמורי גרגשי חיוי [רפאים] ופריזי [ערקי].

וכתב הגר"א, שבפר' שמות הוזכרו רק ששה מהם ולא הוזכר גרגשי, לפי שהגרגשי פנה מעצמו ולא הוצרכו להלחם עמם, כמבואר בירושלמי פ"ו משביעית ה"א, והזכיר לו הקב"ה למשה את סוף המעשה.

ובפרשת בא (יג, ה) הוזכרו "הכנעני והחתי והאמורי והחוי והיבוסי", וכתב רש"י שם דכנעני הוא שם כולל לכל בני כנען, אלא שהיתה משפחה אחת שלא היה לה שם בפ"ע, ונקראת כאן כנעני. ועי' רמב"ן שם.

וכפי המבואר בפסוקים שבפר' דברים, רפאים [אימים] וחורים שלטו בכל עבר הירדן, [וצ"ל שהם כבשו מקיני קניזי וקדמוני שהיו בזמן אברהם]. לאחר מכן בני עשיו כבשו את החורים, ובני לוט כבשו מרפאים. וכן סיחון כבש מרפאים ונתיישבו שם אמוריים. ונשארו הרפאים רק בבשן, ועוג שנשאר מיתר הרפאים מלך עליהם. ועי' רמב"ן (דברים ב, י).

**ארץ עמון ומואב שטהרו בסיחון**

בסוף פר' חוקת מבואר שסיחון נלחם במלך מואב וכבש ממנו את חשבון עד ארנון, וכן כבש חלק מעמון. וארצות אלו הותרו לישראל, לפי שהם נטהרו בסיחון ושוב אינם מכלל עמון ומואב.

והנה בתו"כ ריש פר' בהר איתא, "כי תבואו" יכול משבאו לעבר הירדן, ת"ל "אל הארץ" ארץ המיוחדת. יכול משבאו לעמון ומואב ת"ל "אשר אני נותן לכם", ולא עמון ומואב. ופירש הראב"ד שם, דארץ עמון ומואב שטהרה בסיחון כבשו ישראל מעצמם, ולא ניתנה לאברהם יצחק ויעקב. [כלומר, לא ניתנה בזה"ז, אך לעתיד לבא ניתנה, שהרי עמון ומואב בכלל עשר אומות שניתנו לאברהם].

ויל"ע בדבריו, דהנה כאשר הקב"ה הבטיח לאברהם שבניו ירשו את ארץ כנען הרי הוא לא סיים לו חבל ארץ מסויימת, אלא הבטיח לו שבניו ירשו את האומות הנ"ל. ולגבי הארץ עצמה לכאורה זה תלוי מי גר שם בשעת המלחמה והכיבוש, שאם באותה שעה גרים שם ז' אומות הרי ארצם בכלל ההבטחה, ואם לאו אינם בכלל ההבטחה. ומעתה, כיון שסיחון כבש את עמון ומואב, הרי ארץ זו בכלל האמורי שהובטח לאברהם, ומדוע נקט הראב"ד שעמון ומואב שטהרו בסיחון לא ניתנו לאברהם.

וצ"ל דאיירי בערים שכבש סיחון והמשיכו לגור שם מואבים ועמונים. ואף שלגבי האיסור לכבוש את עמון ומואב הקובע הוא מי שולט במקום, וכיון שסיחון שלט עליהם הותר לישראל לכבוש אותם, מכל מקום לגבי ההבטחה הקובע הוא מי גר שם בפועל, וכיון שגרו שם מואבים ועמונים אינם בכלל ההבטחה.

ועוד י"ל, שכאשר הקב"ה הבטיח לאברהם שבניו ירשו ז' אומות, הכונה היא שהם ירשו את הקרקע שיושבים עליה ז' אומות בשעת ההבטחה, והאומות הם סימן בעלמא לקרקע שהבטיח לו. וכיון שבשעת ההבטחה ישבו שם מואבים ועמונים הרי קרקע זו אינה בכלל ההבטחה בזה"ז אלא לעתיד לבא. ואף שאיסור לכבוש מהם ליכא כיון שטהרו בסיחון, מכל מקום אינם בכלל ההבטחה, ואע"פ שישבו שם אמוריים.

**ארץ מדין**

הקשה הרמב"ן פר' מטות (לא, כג), מדוע הקב"ה הזהיר את ישראל במלחמת מדין בהגעלת כלים, ואילו במלחמת סיחון ועוג שהיתה קודם לכן לא הזהיר אותם על כך. ותירץ: לפי שסיחון ועוג מלכי האמורי הם, וארצם מנחלת ישראל היא, והותר להם כל שללם אפילו האיסורים, כמו שדרשו חז"ל שאפילו קדלי דחזירי הותר להם. אבל מדין לא היה משלהם, ולא לקחו את ארצם רק לנקום נקמתם הרגו אותם וכו'. ומבואר בדבריו שמלחמת סיחון ועוג היתה בכלל כיבוש ז' אומות, וארצם מנחלת ישראל, ואילו מלחמת מדין לא היתה מכיבוש ז' אומות, וארצם לא הובטחה לישראל. [קצת משמע מדבריו שאף עמון ומואב שטהרו בסיחון היו בכלל מלחמת ז' אומות, שהרי לא הוזהרו שם בהגעלת כלים, ואם כן צ"ל שהאמוריים נתיישבו בכל הארצות שכבשו, ולעיל נסתפקנו בזה בדעת הראב"ד].

וכן נקטו הראב"ד והכסף משנה בסוף הל' שמו"י, שמדין נחשב כמקום שלא הובטח לישראל, ולכן לשיטת הרמב"ם שמותר ללויים לחלוק בארץ ובשלל במקום שלא נכרת ברית לאברהם, אף במלחמת מדין הלויים היו צריכים לחלוק בשלל מעיקר הדין ככל ישראל, עיי"ש.

אך צ"ע ממה שכתב הרמב"ן תחילת פר' בלק שנקראו "זקני מדין" בשם זה לפי שסיחון כבש את ארץ מדין והושיב שם שופטים, ולא היו שם מלכים אלא נסיכים בלבד, והם נקראו זקני מדין. והוכיח כן מהא דכתיב בספר יהושע "וכל ממלכות סיחון וגו' ואת נשיאי מדין את אוי וגו' נסיכי סיחון יושבי הארץ", ומבואר שסיחון שלט במדין והם היו לו לעבדים. ויל"ע אם כן מדוע אין זה בכלל מלחמת ז' אומות, הרי הארץ שייכת לאמורי.

וצ"ל דבין לגבי מלחמת ז' אומות ובין לגבי הארצות שבכלל ההבטחה, אין הקובע מי שולט באותו מקום אלא מי דר שם בפועל, וכיון שהמדיינים גרו במדין אין זה בכלל מלחמת ז' אומות וארצם אינה בכלל ההבטחה, על אף שסיחון מלך האמורי שלט עליהם, וכמש"כ לעיל בדעת הראב"ד לגבי עמון ומואב שטהרו בסיחון.

**ארץ סיחון ועוג**

הקשה הרמב"ן בפר' חוקת (כא, כא), מדוע משה שלח מלאכים לסיחון ואמר לו "אעברה בארצך לא ניטה בשדה ובכרם לא נשתה מי באר", הרי ארץ סיחון היתה בכלל ירושתם של ישראל. ואף דקיי"ל שצריך לפתוח בדברי שלום גם בז' אומות, [כן שיטת הרמב"ן והרמב"ם, אך שיטת רש"י שבז' אומות אין פותחין בדברי שלום], מכל מקום הדין הוא שלאחר שפותחין בדברי שלום כל העם הנמצא בה יהיו למס, ומדוע לא רצה משה בתחילה להשתעבד בהם.

ותירץ, דמשה עשה כן מעצמו דרך פיוס, לפי שהיה יודע שלא יכבשו את כל עשר אומות שהובטחו לאברהם, והיה חפץ שכל כיבושם יהיה מעבר לירדן והלאה, שיהיה מושבם יחד, ושהיא הארץ הטובה אשר היא זבת חלב ודבש. והביא ע"ז את דברי המדרש דארץ כנען מקודשת מעבר הירדן שאינה ראויה לבית המקדש ולשכון השכינה, ולפיכך נקרא עבר הירדן בספר יהושע "ארץ טמאה", דאין בה השראת השכינה. ולכן מתחילה לא רצה לכבוש את ארץ סיחון ועוג. והוכיח כן הרמב"ן, שהרי אם בני גד וראובן לא היו מבקשים את ארץ סיחון ועוג היה משה מניח ארץ זו חרבה.

במס' בכורים פ"ב מ"י תנן, ריה"ג אומר אין מביאין בכורים מעבר לירדן שאינה ארץ זבת חלב ודבש. ובירושלמי שם מייתי טעם נוסף לריה"ג, שנאמר "אשר נתת לי" ולא שנטלתי מעצמי. ואמרינן שם דאיכא בינייהו חצי שבט המנשה. שאם הטעם מצד שאינה זבת חלב ודבש, אף מחצי שבט המנשה אין מביאין בכורים. אך אם הטעם מצד שנטלתי מעצמי, חצי שבט המנשה קיבלו ממשה ולא נטלו מעצמן.

ובבית הלוי ח"ב סי' נ' הקשה מדוע חשיב שבני גד ובני ראובן נטלו מעצמן, הרי עבר הירדן בכלל חלוקת השבטים היא, והכיבוש היה עפ"י הדיבור, וכי מחמת שביקשו בפיהם ארץ זו דוקא חשיב שנטלו מעצמן.

ויישב האבי עזרי (בכורים פ"ב ה"א) עפ"י הרמב"ן הנ"ל, דבלא שבני ראובן וגד היו מבקשים את הארץ היתה הארץ נשארת חרבה, ולא היתה בכלל חלוקת ארץ ישראל, ורק מחמת בקשתם היתה בכלל החלוקה. אך לגבי חצי שבט המנשה הרי הם לא ביקשו את הארץ, אלא כיון שראה משה שהארץ גדולה יותר מהראוי לבני ראובן וגד, חילק את היתר לחצי שבט המנשה, ולכן חשיב שהארץ ניתנה להם ולא נטלו מעצמם.

בכתבי הגרי"ז (בספר בית הלוי עה"ת פר' מטות) ביאר את הירושלמי הנ"ל באופן אחר, דחצי שבט המנשה נטלו את ארץ עוג, שהיא מהרפאים, וארץ זו הובטחה לאברהם כמש"כ רש"י על הפסוק "ההוא תחשב ארץ רפאים", וארץ זו מכלל חלוקת ארץ ישראל, ונטלו חלקם כשאר שבטים, אלא שנטלוהו בלא גורל. משא"כ ארץ סיחון שנטלו בני גד וראובן אינה בכלל הארצות שהובטחו לאברהם, ואילו לא היו מבקשים ארץ זו הרי כל ישראל היו חולקים בה בשוה, ולא בתורת חלוקת ארץ ישראל. ולשיטת הרמב"ם בסוף שמו"י שארץ שכובש מלך ממלכי ישראל ולא נכרתה עליה ברית לאברהם הרי הכהנים והלויים באותן הארצות ובביזתן ככל ישראל, הוא הדין שבט לוי היה נוטל בארץ סיחון ככל ישראל. אלא שבני ראובן וגד ביקשו ארץ זו ונתן להם משה בתנאי שיעברו חלוצים, ולא בתורת חלוקת ארץ ישראל, ולפיכך חשיב שנטלו מעצמן, כיון שלא היה בתורת חלוקה.

ודבריו צ"ע דהא בסיחון ישבו האמוריים שהם בכלל ז' אומות, וארצם הובטחה לאברהם, ומה ההבדל בין אמורי לרפאים. וצ"ל בדעת הגרי"ז שבשעת ההבטחה בברית בין הבתרים ישבה שם אומה אחרת, והיא לא היתה בכלל ההבטחה, אלא שלאחר מכן סיחון כבש ארץ זו וישבו שם אמוריים, [וכן כתב בישועות מלכו ריש הל' תרומות]. והקובע לגבי ההבטחה היא האומה שישבה בשעת ההבטחה ולא בשעת הכיבוש, [ולעיל כתבנו להסתפק בזה]. ואף שמלחמה זו בכלל מלחמת ז' אומות, וכמש"כ הרמב"ן שלא הוזהרו במלחמה זו על גיעולי נכרים, היינו משום שהמלחמה היא עם האמוריים, אך מכל מקום חבל ארץ זו לא הובטחה לאברהם.

**גבולות המקומות הנ"ל**

ארץ מואב שלא טהר בסיחון היא בצד המזרחי של ים המלח בחציו הדרומי, מנחל זרד שהוא בקצה הדרומי של ים המלח עד נחל ארנון. ארץ עמון ומואב שטהרו בסיחון היא בצד המזרחי של הירדן, מחציו הצפוני של ים המלח [נחל ארנון] עד אמצע נחל הירדן [נחל יבוק]. ושם עברו בני ישראל את הירדן לארץ ישראל [כנגד יריחו]. ארץ סיחון ועוג היא מנחל ארנון ומעלה עד הר חרמון.

בשו"ת משנת יוסף ח"א סי' נ' אות א' הסיק עפ"י ספר אדמת קודש, שהגבול הצפוני של עבר הירדן מתחלק, שעולי בבל כבשו עד הקו שמגביל לבניאס, [לשיטות הראשונים שעולי בבל כבשו את עבר הירדן], וזה כולל את כל הגולן אך אינו כולל את החרמון עצמו. ועולי מצרים כבשו גם את החרמון עד ראשו. ולפיכך כתב שאם יש איסור בזה"ז לצאת ממקום שכבשו עולי בבל למקום שכבשו רק עולי מצרים, שזה נחשב כיציאה לחו"ל, אסור לצאת בזה"ז לחרמון.

**האם עבר הירדן נחשבת כארץ ישראל**

בפר' מסעי נאמר "צו את בני ישראל ואמרת אליהם זאת הארץ אשר תפל לכם בנחלה", ופירש רש"י, לפי שהרבה מצות נוהגות בארץ ואין נוהגות בחו"ל, הוצרך לכתוב מצרני גבולי רוחותיה סביב לומר לך מן הגבולין הללו ולפנים המצות נוהגות.

ויש לעיין מה הנפק"מ בגבולות אלו לגבי מצות התלויות בארץ, הא כל מקום שלא כבשוהו אפילו בארץ ישראל לא נתחייב בתרו"מ, דלחיוב תרו"מ יש תנאי של כיבוש, ועוד, שהכיבוש הוא המקדש, וכל עוד שלא כבשו לא חלה קדושה במקום זה. ומאידך כל מקום שכבשוהו אפילו בחו"ל נתחייב בתרו"מ, דבספרי סוף פר' עקב מרבינן "כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם" אפילו בחו"ל. ולולי דברי רש"י י"ל דנפק"מ בגבולות ארץ ישראל לקדושת שכינה לגבי מעלותיה וסגולותיה של ארץ ישראל, דקדושה זו נוהגת רק בתוך גבולות ארץ ישראל. וכן מבואר בספרנו דהכתוב בא לומר שרק מה שבתוך הגבולות יחלקו ע"י גורל, כי מה שכבשו חוץ לארץ לא הוצרך לחלק בגורל, ולכן חילק משה את ארץ סיחון ועוג בלתי גורל. וזה כי ארץ סיחון ועוג אין בה קדושת ארץ ישראל, ולא היתה ראויה לגורל אשר עניינו ברוח הקודש, עכ"ד. אך רש"י כתב דהנפק"מ בגבולות לגבי מצות התלויות בארץ, וצ"ע מה הנפק"מ בגבולות אלו.

ויש ליישב בכמה אנפי: א. לדעת רש"י כיבוש יחיד היינו שלא מדעת בי"ד, או שכבש לצרכו, או שכבש בלא אורים ותומים. וכתבו תוס' בע"ז כא ע"א דלפי רש"י הא דלא מהני כיבוש יחיד זה רק בחו"ל, אך בארץ ישראל אפילו כיבוש יחיד מהני. והשתא נפק"מ בגבולות של ארץ ישראל האם מהני שם כיבוש יחיד. אמנם למ"ד כיבוש יחיד שמיה כיבוש אכתי קשה.

ב. לדעת תוס' והרמב"ם שאין לכבוש קרקע בחו"ל קודם שגמרו לכבוש כל ארץ ישראל, נפק"מ בגבולות אלו האם מותר לכבשו מיד, או שצריך להמתין עד שיגמרו לכבוש בארץ ישראל. אמנם למ"ד כיבוש יחיד שמיה כיבוש אכתי קשה.

ג. המקדש דוד (נה א) דייק מרש"י חולין ז ע"א שלקדושת הארץ אין צריך קידוש פה, אלא שבכיבוש עצמו חלה הקדושה. ונקט המקדש דוד שדוקא בארץ ישראל אין צריך מעשה קידוש, אך בחו"ל מלבד הכיבוש צריך לעשות מעשה קידוש. והשתא נפק"מ בגבולות של הארץ היכן צריך לעשות מעשה קידוש.

ד. לפי מש"כ לעיל בדעת החזון איש שכאשר נכנסו לארץ נתחייבו בחלה ערלה וחדש מיד, ואפילו קודם שכבשו, נפק"מ בגבולות של הארץ היכן נתחייבו בלא כיבוש.

ה. הדרך אמונה (תרומות צה"ל אות לג) כתב, דהחיוב לכבוש נאמר רק בתוך הגבולות שבפר' מסעי, אך בחו"ל ואפילו בעבר הירדן לא נתחייבו לכבוש. וכן מבואר ברמב"ן ס"פ עקב ובחזון איש (שביעית ס"ג ס"ק טז). ומה שכתב רש"י שהרבה מצות נוהגות וכו' כונתו שגבולות אלו מצוה לכובשם ולקדשם כדי שיהיו המצות נוהגות בהם. [ובזה מבואר טפי מש"כ הרמב"ן בפר' חוקת שמשה לא רצה מתחילה לכבוש את ארץ סיחון ועוג, ולהנ"ל לא נצטוו לכבוש את עבר הירדן אלא את הגבולות שבפר' מסעי].

ו. החזון איש שם כתב לחדש, דרק בזמן עולי מצרים היה אפשר לקדש קרקע בחו"ל ולהוסיפה על ארץ ישראל, אך בזמן עולי עזרא כיון שלא היה להם אורים ותומים לא יכלו לקדש אלא בתוך גבולות ארץ ישראל. [אמנם קרקע חו"ל שכבשו עולי מצרים וקידשוה בכלל ארץ ישראל, אע"ג שבטלה קדושתה כשגלו, מכל מקום עולי בבל יכולים לחזור ולקדשה, שהרי לדעת תוס' עבר הירדן (אם קדושתה מדין כל מקום) וסוריא נוהג בהם שביעית לפי שכבשום עולי בבל, ומבואר שהם יכולים לכבוש קרקע חו"ל ולקדשם בכלל ארץ ישראל].

והשתא יש לחקור מה דין עבר הירדן לגבי כל הנפק"מ הנ"ל, דהנה מצד אחד עבר הירדן הובטחה לאברהם, [ולגבי מש"כ הרמב"ם דארץ שנכרתה עליה ברית אין בה חלק לשבט לוי, גם בעבר הירדן אין להם חלק]. ומאידך גיסא עבר הירדן מחוץ לגבולות שבפר' מסעי, ולגבי קדושת שכינה נקטו כל הראשונים שאין בה ממעלותיה וסגולותיה של ארץ ישראל. ויש להסתפק לגבי מצות התלויות בארץ, האם דינה כארץ ישראל שכיבוש יחיד שמיה כיבוש, ואינה צריכה קדושת פה. או שמא דינה כחוץ לארץ שהיא קדושה רק מדין כל מקום אשר תדרוך, וכיבוש יחיד שבעבר הירדן לא שמיה כיבוש וצריכה קדושת פה.

ונראה שנחלקו בזה אחרונים. דהנה הישועות מלכו (הל' תרומות) והמקדש דוד (נה א) והקהלות יעקב (שביעית סי' יב) נקטו שעבר הירדן כחוץ לארץ, וחיוב תרו"מ שם הוא רק מדין כל מקום אשר תדרוך. והקשו מדוע כיבוש עבר הירדן לא חשיב כיבוש יחיד לדעת תוס' ורמב"ם, הא כבשו את עבר הירדן קודם שכבשו את ארץ ישראל. ותירצו, דכיון שהיה עפ"י הדיבור, ולא היה בזה איסור, לא חשיב כיבוש יחיד. ולדבריהם נראה פשוט דלפי מה שנקט המקדש דוד דחוץ לארץ טעונה קידוש פה ולא סגי בכיבוש, גם משה קידש את עבר הירדן בפה. [אמנם מה שנקט בישועות מלכו שארץ סיחון ועוג לא הובטחה לאברהם כלל, אלא שהאמוריים והרפאים נתיישבו שם לאחר מכן, וחשיב מלחמת מצוה מחמת שהם מז' עממין, לכאורה זה סותר למש"כ רש"י ההוא יקרא ארץ רפאים, דהיא אותה שהבטיח הקב"ה לאברהם].

וכן מדוייק בפירוש הר"ש על התו"כ בריש פר' בהר, שכתב: מיהו לאחר שנתחייבו בארץ ישראל גם בעבר הירדן היתה נוהגת, ובספרי יליף לה בג"ש יהיה יהיה, וגם בכל מקום שכבשו והוסיפו על ארץ ישראל. ומבואר דחיוב תרו"מ בעבר הירדן הוא רק מדין כל מקום אשר תדרוך, וכשאר מקומות שכבשו בחו"ל.

ומאידך החזון יחזקאל (השמטות לב"ק) נקט שעבר הירדן בכלל ארץ ישראל לכל דבר חוץ מקדושת שכינה, עיי"ש שהאריך בזה, וכתב שעבר הירדן נחשב כפרוזדור לטרקלין ביחס להשראת השכינה.

וכן משמע מדברי הגרי"ז (כתבי הגרי"ז בספר בית הלוי עה"ת פר' מסעי), דהקשה מה הנפק"מ בגבול המזרחי של ארץ ישראל, שהוא הירדן, הרי גם מעבר לירדן דינו כארץ ישראל. ותירץ, דנפק"מ למ"ד דאין ביכורים בעבר הירדן. ועוד תירץ, דאיכא מ"ד בירושלמי חלה פ"ד ה"ד שהירדן עצמו הוא חוץ לארץ, דאינו בכלל ארץ ישראל ואינו בכלל עבר הירדן. והשתא איכא נפק"מ במה שהירדן הוא הגבול של ארץ ישראל שאין נוהגות בתוכו מצות התלויות בארץ.

והנה לגבי שאר הגבולות של ארץ ישראל לא הוקשה לו מה הנפק"מ בגבול תיפו"ל שכל מקום שכובשים נכלל בארץ ישראל, דע"ז י"ל ככל התירוצים שכתבנו לעיל. ורק לגבי הגבול המזרחי הוקשה לו שעבר הירדן בכלל ארץ ישראל, ובזה לא מהני כל התירוצים הנ"ל. [אך יתכן שהוקשה לגרי"ז שפר' הגבולות שבפר' מסעי נאמרה לאחר שכבשו את עבר הירדן, ושוב אין נפק"מ בגבול של הירדן].

אך יל"ע מדוע באמת עבר הירדן בכלל ארץ ישראל לתרו"מ, הרי היא מחוץ לגבולות של הארץ, ובלא הריבוי של כל מקום אשר תדרוך איך תתחייב בתרו"מ. וצ"ל דכיון שהקב"ה הבטיח לאברהם שיתננה לזרעו, וכאשר כבשו מקום זה הרי הם קיימו בזה את הבטחת הקב"ה לאברהם, ממילא זה נכלל בארץ ישראל, ואכתי צ"ע.

מקור למחלוקת הנ"ל מהגמ' בב"ב

בסוף פר' ברכה נאמר "ויראהו ה' את כל הארץ, את הגלעד עד דן, ואת כל נפתלי ואת ארץ אפרים ומנשה, ואת כל ארץ יהודה עד הים האחרון, ואת הנגב ואת הככר בקעת ירחו עיר התמרים עד צוער". ובמס' ב"ב נו ע"א אמר ר' יהודה אמר שמואל, כל שהראהו הקב"ה למשה חייב במעשר. ואמרינן דאתא לאפוקי קיני קניזי וקדמוני, דאינם חייבים במעשר. ובתוס' שם הקשו לימא לאפוקי חו"ל. ותירצו, דאין זה חידוש, ולכך אמר לאפוקי קיני וקניזי וקדמוני אע"ג דמארץ ישראל הם. כלומר, דהם מהארצות שהובטחו לאברהם, ומכל מקום פטורים ממעשר.

ויל"ע מדוע באמת קיני קניזי וקדמוני פטורים ממעשר, אם איירי באופן שלא כבשו אותם, הרי גם בארץ ישראל עצמה כל מקום שלא כבשו פטורים ממעשר. ואם איירי באופן שכבשו אותם, מדוע באמת הם פטורים, מדוע גרע מכל מקום אשר תדרוך כף רגלכם. וברשב"ם כתב שאפילו לע"ל שינתנו לנו, או אפילו אם יכבשו מהם לאחר מות יהושע, מכל מקום הם פטורים ממעשר. וכנראה הוקשה לו מה הרבותא בזה שהם פטורים, הרי אפילו בארץ ישראל צריך כיבוש. ולכן כתב דהרבותא היא שהם פטורים אפילו לאחר כיבוש. אך צ"ע מדוע באמת הם פטורים הרי אפילו בחו"ל מהני כיבוש. ותירץ הרש"ש דכיון שהתורה הזהירה שלא לכבוש מהם אי אפשר לצרפן לארץ ישראל אפילו ע"י כיבוש, ואינם בכלל כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם. [צ"ל דכיון שבזמן משה היה אסור לכובשן תו אינם בכלל כל מקום אף בזה"ז שאין איסור לכובשן].

ובמרומי שדה ובמקדש דוד שם ובחזון איש כתבו, דאיירי לגבי הנפק"מ שכתבנו לעיל בגבולות ארץ ישראל, דכל שהראהו הקב"ה למשה חייב במעשר מדין ארץ ישראל ולא מדין כל מקום אשר תדרוך, ונפק"מ לגבי כיבוש יחיד או לגבי אם צריך קידוש בפה, או אם יש חיוב לכבוש.

והשתא יש לדון האם עבר הירדן בכלל המקומות שהראה הקב"ה למשה או לא. ולכאורה כיון שהראה לו את הגלעד עד דן הרי עבר הירדן בכלל, שהרי גלעד בעבר הירדן הוא. אמנם הרמב"ן שם כתב ב' פירושים בזה, או שהראה לו את עבר הירדן עד סוף הגבול של ארץ ישראל. או שהיה גלעד בלבנון בארץ ישראל, כדכתיב גלעד אתה לי ראש הלבנון. ולפירושו השני אין ראיה שהראה לו את עבר הירדן.

ובתוס' שם הקשו מדוע לא נקטה הגמ' לסימן את הגבולות שבפר' מסעי ששם מפורש היטב תחום של ארץ ישראל. ומבואר בתוס' שהקב"ה הראה למשה את הגבולות שבפר' מסעי, ואין זה כולל את עבר הירדן. וכמו שכתבנו לעיל בשם ישועות מלכו מקדש דוד וקהלות יעקב.

אך בחזון יחזקאל שם הוכיח שהראה לו גם את עבר הירדן מדכתיב בפר' ואתחנן "ושא עיניך ימה צפונה תימנה ומזרחה וראה בעיניך", וכאשר עומד בשפת הירדן ונושא עיניו למזרח הרי הוא רואה את עבר הירדן, ועל כרחיך בכלל ארץ ישראל היא. [יש לדחות דמזרחה היינו מזרחה של ארץ ישראל, ולא מזרחה של משה].

עוד יש להוכיח כן מדנקטה הגמ' לאפוקי קיני קניזי וקדמוני, ואם נאמר שמשה לא ראה את עבר הירדן מדוע נקטה הגמ' רק חלק מעבר הירדן ולא נקטה לאפוקי עבר הירדן שדינו כחו"ל לגבי תרו"מ, ומאי שנא הני ג' דנקט. וכן נקט במרומי שדה שם שעבר הירדן בכלל מקומות שהראה הקב"ה למשה, ודעת תוס' והאחרונים הנ"ל צ"ע. [ולהרשב"ם שקיני קניזי וקדמוני פטורים מתרו"מ אפילו על ידי כיבוש ניחא, דבזה הם שונים מעבר הירדן שאחרי כיבוש חייבים בתרו"מ. אך תוס' לא ס"ל כן, מדהקשו מדוע לא נקט לאפוקי חו"ל].

**סימן ב**

**עבר הירדן - מצות התלויות בארץ**

איתא בתו"כ ריש פר' בהר: "כי תבואו" יכול משבאו לעבר הירדן ת"ל "אל הארץ" ארץ המיוחדת. יכול משבאו לעמון ומואב ת"ל "אשר אני נותן לכם" ולא עמון ומואב. וכן איתא בפר' קדושים לגבי ערלה, ובפר' מצורע לגבי נגעי בתים, ובספרי לגבי בכורים. וכתב הר"י קורקוס (פ"ד משמו"י הכ"ח), דמהכא מוכח שעבר הירדן אינו מארץ ישראל מדין תורה אלא מדרבנן. וכן נקט הר"י קורקוס בפ"ב מביכורים ה"א, דמהתורה אין ביכורים נוהגים בעבר הירדן שהרי כל מצות התלויות בארץ אין נוהגות אלא בארץ.

ומבואר שיטת הר"י קורקוס דעבר הירדן אינה נחשבת כארץ ישראל לכל מצות התלויות בארץ מדין תורה, אלא מדרבנן. וכן נקט הר"ש סירלאו בפ"ו דשביעית ה"א, דמסקנת הירושלמי דילפינן מ"החל רש" שעשאו הכתוב לעבר הירדן כחולין לגבי תרו"מ, דהיינו שאין זה מארץ ישראל. וכן נקט בשו"ת מהריט"ץ סי' רי"ו. וראה אריכות גדולה בברכי יוסף או"ח סי' תפ"ט בענין זה.

ויל"ע מדוע לא נתקדשה עבר הירדן לכל המצות, אמנם ילפינן בתו"כ שאינה נחשבת כארץ ישראל מדכתיב אל הארץ המיוחדת, מכל מקום מדוע לא תתקדש מדין כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם. וצ"ל דכיון שהיא נכבשה קודם שגמרו לכבוש בארץ, דינה כסוריא דקיי"ל כיבוש יחיד לא שמיה כיבוש. [ולשיטת רש"י דחשיב כיבוש יחיד משום שלא היו כל ישראל או משום שכבש לצרכו, י"ל דכיון שמשה כבשה על מנת להשאירה חרבה, ולא כבשה על מנת לצרפה לארץ ישראל, וכמש"כ הרמב"ן, שוב אינה מתקדשת גם לאחר שחלקו אותה לבני גד וראובן].

ובקהלות יעקב (שביעית סי' יב) כתב דהיה מקום לנטות קצת מדברי הר"י קורקוס ולומר שלכל מצוות התלויות בארץ עבר הירדן כארץ ישראל, ורק לגבי עומר ערלה נגעי בתים ושביעית הוי כחו"ל, לפי שנאמר בהם "כי תבואו אל הארץ", וגזיה"כ הוא שאינם נוהגים בעבר הירדן. אמנם בדברי הר"י קורקוס עצמו משמע שלכל מצוות התלויות בארץ עבר הירדן כחו"ל].

אמנם התשב"ץ (ח"ג ענין קצח) החזון איש (שביעית ס"ג ס"ק כה, ליקוטים סי' י') והחזון יחזקאל (השמטות לבבא קמא פ"ח ה"ו) הוכיחו שעבר הירדן נחשב כארץ ישראל מדין תורה לכל המצוות התלויות בארץ. [לעיל סי' א' כתבנו, שלדעת הישועות מלכו מקדש דוד וקהלות יעקב קדושתה מדין כל מקום אשר תדרוך, ולדעת הגרי"ז וחזון יחזקאל קדושתה מדין ארץ ישראל עצמה].

א. בערכין לב ע"ב איתא: משגלו שבט ראובן ושבט גד וחצי שבט המנשה בטלו יובלות, שנאמר "וקראתם דרור בארץ לכל יושביה", בזמן שכל יושביה עליה. ומבואר שב"כל יושביה עליה" כלול ישיבת בני גד ובני ראובן בעבר הירדן, ומוכח ששמיטה ויובל נוהגים בעבר הירדן מדין תורה. [ולא מסתבר לומר שאין נוהג שם דין שמיטה ויובל ומכל מקום הם מעכבים את היובל שבארץ ישראל].

ב. שביעית פ"ט מ"ב: שלש ארצות לביעור, יהודה ועבר הירדן והגליל. ומבואר דשביעית נוהגת בעבר הירדן. ושם

מ"ג תנן, שלפי ר' שמעון אוכלין בכל הארצות אחר שכלה לחיה מהשדה עד שיכלה האחרון שבהם. ומבואר שאוכלין בארץ ישראל מחמת מה שנשאר בעבר הירדן, אלמא עבר הירדן בכלל ארץ ישראל אף לקולא. [ויש לדחות לפי מש"כ החזון איש (שביעית ס"ג ס"ק לא) דאם יש אפשרות לחיה לאכול מחו"ל נמי חשיב שלא כלה לחיה. וכן יש לדחות לפי שנקט הכו"פ שעבר הירדן דהתם איירי בצד המערבי של הירדן, דהיינו בתוך גבולות הארץ].

ג. בערכין לב ע"א תנן: ואלו הן בתי ערי חומה וכו' וגמלא וגדוד וחדיד וכו', ובגמ' איתא דגדוד היא בעבר הירדן. ומבואר שדין בתי ערי חומה נוהג בעבר הירדן.

ד. במס' בכורים (פ"א מ"י) תנן: ומזיתי שמן בעבר הירדן, ריה"ג אומר אין מביאין בכורים מעבר הירדן, שאינה ארץ זבת חלב ודבש. ומבואר דבלא טעם מיוחד נוהג דין בכורים בעבר הירדן מדין תורה, דהא מביא וקורא.

ה. בכתובות (קי ע"א) תנן: שלש ארצות לנישואין, יהודה ועבר הירדן והגליל וכו'. ומבואר שאין מעלין מעבר הירדן ליהודה וגליל, לפי שקדושתן שוה, ואף בעבר הירדן נוהגים כל המצות התלויות בארץ. [אמנם להלן יבואר לדעת המהרי"ט והחתם סופר דעבר הירדן דהתם הוא בצד המערבי של ארץ ישראל, ולפי"ז אין ראיה].

ו. איתא במס' בבא בתרא (נו ע"א), כל שהראהו הקב"ה למשה חייב במעשרות, וקאמר דאתא לאפוקי הר שעיר עמון ומואב, שהם פטורים ממעשר, משמע שארץ סיחון ועוג חייבים במעשרות. ועי' מש"כ בזה לעיל סוף סי' א'.

ז. במס' ע"ז (נח ע"ב) איתא דר' לקיש היה סבור שצריך להפריש תרו"מ בבצרה, לפי שטעה והחליף בין בצר לבצרה. ובצר הוא בעבר הירדן, אלמא עבר הירדן חייב בתרו"מ.

ח. התשב"ץ (ח"ג ענין ר' ד"ה ובודאי) הוכיח שבעבר הירדן אין טומאת ארץ העמים. וכן הוכיח שהיא נחשבת כארץ ישראל לגיטין לגבי שאין צריך לומר בפני נכתב ובפני נחתם. [ועי' משנת יוסף ח"א סי' נ' אות ד' שכתב, שאפילו לפי הרמב"ם והראב"ד שלא כבשו עולי בבל את עבר הירדן, מכל מקום שיטת כמה אחרונים שטומאת ארץ העמים תלויה בעולי מצרים, עיי"ש].

ט. עוד הוכיח התשב"ץ מלשון הספרי ריש דברים: לא הוכיח משה את ישראל עד שהכניסם לארץ ישראל. אלמא עבר הירדן נקראת ארץ ישראל.

**קושיות לדבריהם**

א. במס' נדרים (כב ע"א) איתא: ההוא שעתא לא עברינן ירדנא, ופירש הר"ן שם, ועבר הירדן לא נתקדש להבאת העומר ולמקצת קדושות. ומבואר שאין עבר הירדן כארץ ישראל ממש. ויישב החזון איש ליקוטים שם, דשאני עומר דכתיב כי תבואו וקצרתם את קצירה, ומסתבר לחכמים דבעינן ממקום מובחר כמו שמצינו בבכורים, אך בשאר דוכתי כמו לענין ערלה שביעית ונגעי בתים, עבר הירדן בכלל ארץ ישראל. וצ"ע לביאורו מדוע כתב הר"ן "לשאר קדושות", הא רק בעומר בעינן מקום מובחר. ואולי כונתו לביכורים לריה"ג.

ובקהלות יעקב שביעית סי' יב כתב, דלגבי עומר ערלה נגעי בתים ושביעית שנאמר בהם כי תבואו, חידשה התורה שאינן נוהגות בעבר הירדן מדין תורה כלל, ורק שאר מצות התלויות בארץ נוהגות בעבר הירדן.

ובגליון הש"ס ציין לרש"י סנהדרין יא ע"ב ד"ה על שתים, ומנחות פג ע"ב ד"ה כל הארצות, דעומר בא מעבר הירדן, [אמנם ברש"י שם כת"י לא הזכיר עבר הירדן].

ב. בספרי (דברים כא, א) ובתוספתא בסוטה (פ"א ה"א) מרבינן מ"אשר ד' אלוקיך נותן לך" דעגלה ערופה באה בעבר הירדן, ואם דינה כארץ ישראל למה לי קרא. ויישב התשב"ץ שם, דס"ד כיון שעגלה ערופה באה לכפר על הדם המטמא את הארץ ומסלק את השכינה, ובעבר הירדן אין השכינה שורה לא תתחייב בעגלה ערופה, קמ"ל.

הנצי"ב שם יישב, דס"ל להספרי כריה"ג שאין בכורים באים מעבר הירדן, וס"ד למילף אדמה אדמה בג"ש לפטור, לפי שבשניהם לשון זה משונה מכל התורה שנאמר בארץ, לכן אצטריך קרא לחייב. אך לרבנן דריה"ג שבכורים באים מעבר הירדן א"צ קרא.

ומה שהרמב"ם פ"י מרוצח כתב אין דין עגלה ערופה נוהג אלא בארץ ישראל וכן בעבר הירדן, אין זה ראיה שלגבי שאר דינים אין עבר הירדן כארץ ישראל, לפי שהרמב"ם הזכיר עבר הירדן במקום שמוזכר בגמ' ובספרי להדיא. כן כתב החזון איש ליקוטים שם.

ג. בכורות נה ע"א: "כי אתם עוברים את הירדן ארצה כנען", ארצה ארץ כנען ולא הירדן ארץ כנען, דברי ריב"ב. רשב"י אומר הרי הוא אומר "מעבר לירדן ירחו קדמה מזרחה", מה ירחו ארץ כנען אף ירדן ארץ כנען. ומבואר שריב"ב ורשב"י נחלקו לגבי הירדן עצמו אם דינו כארץ ישראל או כחו"ל, אך מעבר לירדן לכו"ע חו"ל.

ותירץ התשב"ץ, דפליגי רק בפירושא דקרא ד"כי אתם עוברים את הירדן ארצה כנען" דכתיב לגבי ערי מקלט, ולא לענין דינא.

ובחזון איש תירץ, דפליגי לענין מעשר בהמה, שהירדן מפסיק את העדר, שאם יש ה' בצד אחד של הירדן וה' בצד שני אינם מצטרפים, ובזה פליגי מה דין הירדן עצמו. אך לכל הדינים ודאי עבר הירדן בכלל ארץ ישראל. [ואף שגבולות השבטים שבארץ ישראל אינם מפסיקים, מכל מקום הגבול שבין בני גד וראובן לשאר ארץ ישראל מפסיק].

הגרי"ז עה"ת (בסוף ספר בית הלוי עה"ת פר' מטות) תירץ, דלפי ריב"ב הירדן עצמו אינו לא מארץ ישראל ולא מעבר הירדן, ואף ששני הצדדים נחשבים כארץ ישראל, הירדן עצמו כחו"ל.

עוד יש ליישב עפ"י המבואר בתו"כ (עי' להלן) דלא חלה קדושה על עבר הירדן עד שנכנסו לארץ ישראל, ולפי"ז י"ל דפליגי מתי חל קדושת ארץ ישראל, האם כשנכנסו לירדן או רק לאחר שגמרו לעבור את הירדן. אך לאחר שעברו ודאי חלה הקדושה על העבר השני של הירדן.

ד. בבא מציעא כב ע"א: וכן ירדן שנטל מזה ונתן לזה וכו'. וביארו הראשונים עפ"י הירושלמי בחלה פ"ד ה"ד דאיירי לענין הגבול של ארץ ישראל, דהירדן עצמו הוא הגבול, וכדכתיב בספר דברים (ג יז) "הירדן וגבול", ואם המים עלו או ירדו ונשתנה מקום שפת הירדן, גם הגבול משתנה על ידי זה. ומבואר מיהא שגבול ארץ ישראל הוא הירדן עצמו.

ותירץ התשב"ץ, דאיירי במקום שהירדן אינו כנגד סיחון ועוג אלא במקום שהירדן מפסיק בין ארץ ישראל לחו"ל. ועוד תירץ דאיירי לענין גבול השבטים ולא לענין הגבול בין ארץ ישראל לחו"ל.

ה. סוטה יד ע"א: מפני מה נתאוה משה רבינו ליכנס לארץ ישראל, וכי לאכול מפריה הוא צריך או לשבוע מטובה הוא צריך, אלא כך אמר משה, הרבה מצות נצטוו ישראל ואין מתקיימין אלא בארץ ישראל, אכנס אני לארץ ישראל כדי שיתקיימו כולן על ידי וכו'. ומבואר שכל המצוות התלויות בארץ אינן נוהגות בעבר הירדן. [ואין לומר שלא נתחייבו קודם שנכנסו לארץ, אך לאחר מכן נתחייבו אף בעבר הירדן. דאם כן לא היה משה צריך להכנס לארץ, אלא היה יכול להמתין בעבר הירדן ולקיים את המצוות, וכך לא יעבור על שבועת הקב"ה, וכן כתב במעדני ארץ].

ותירץ התשב"ץ, דכונת הגמ' למצוות ששייכות רק בארץ ישראל, כגון מלחמת עממין, הבדלת שאר ערי מקלט, הכרתת זרעו של עמלק, מינוי מלך, ובנין ביהמ"ק.

**מתי חלה הקדושה בעבר הירדן**

ו. תו"כ ריש פר' בהר: "כי תבואו" יכול משבאו לעבר הירדן ת"ל "אל הארץ" ארץ המיוחדת. יכול משבאו לעמון ומואב ת"ל "אשר אני נותן לכם" ולא עמון ומואב. ולעיל כתבנו דהר"י קורקוס הוכיח מכאן שאין עבר הירדן נחשב כארץ ישראל. ולדעת הראשונים שכל המצות נוהגות בעבר הירדן דבר תורה י"ל בביאור התו"כ בפשיטות, דלא ממעטינן עבר הירדן מקדושת ארץ ישראל לגמרי, אלא שלא נתחייבו בעבר הירדן עד שלא נכנסו לארץ ישראל. וכן כתב הר"ש שם, דלאחר שנתחייבו בארץ ישראל גם בעבר הירדן היתה נוהגת. אמנם הא גופא צ"ב מדוע באמת לא נתחייבו קודם, ומה מוסיף כניסתם לארץ ישראל לגבי עבר הירדן.

ובישועות מלכו (ריש הל' תרומות) ובמקדש דוד (נה א ד"ה ועבר הירדן) תירצו, דעבר הירדן אינו בכלל גבולות ארץ ישראל, דבקרא מבואר שגבול ארץ ישראל ממזרח הוא הירדן, וחיוב תרו"מ בעבר הירדן הוא רק מדין כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם. וכיון דהוי רק מדין הוספה על ארץ ישראל אי אפשר שתחול קדושת ההוספה קודם שחלה קדושת ארץ ישראל עצמה.

ולפי מש"כ לעיל בשם הגרי"ז וחזון יחזקאל דעבר הירדן בכלל ארץ ישראל צ"ל דודאי עבר הירדן קדושה משום שהיא הובטחה לאברהם, ומכל מקום גזיה"כ הוא דלא תחול הקדושה עד שיעברו את הירדן, ששם הוא עיקר מקום השראת השכינה. ועי' מעדני ארץ תרומות פ"א ה"ג אות ב'.

ז. הפרשת דרכים (דרך הקודש דרוש ח') הקשה, איך הותר למשה להכנס לעבר הירדן, הרי הקב"ה אסר עליו להכנס לארץ ישראל, ועבר הירדן דינו כארץ ישראל. ולפי מש"כ לעיל מיושב שפיר, דלא חל על עבר הירדן קדושת ארץ ישראל עד שחלה הקדושה על כל ארץ ישראל, ובזמן שמשה כבש את עבר הירדן אכתי לא נתקדשה בקדושת ארץ ישראל.

**סימן ג**

**עבר הירדן - עולי בבל**

במס' יבמות טז ע"א אמר ר' דוסא בן הרכינס בשם חגי הנביא, עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית. ומבארינן שם, דאמר מר הרבה כרכים כבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, וקדושה ראשונה קדשה לשעתה ולא קדשה לעתיד לבא, והניחום כדי שיסמכו עליהן עניים בשביעית. ובפשטות משמע בגמ' שעמון ומואב הן בכלל הכרכים שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, וע"ז קתני שהניחום מלקדשן כדי שיסמכו עליהן עניים בשביעית. כלומר, שגזרו עליהם דין מעשרות ולא גזרו עליהם דין שביעית.

דעת רש"י

רש"י שם פירש, דאיירי בעמון ומואב שטהרו בסיחון, ואותן כרכים כבש משה מסיחון, וכשגלו בחורבן בית ראשון בטלה הקדושה, ולפיכך זורעין שם בשביעית, ותקנו להן מעשר ראשון ומעשר עני מפני פרנסת עניים שאין להם מה לאכול בשביעית.

והקשו תוס' על רש"י, אי איירי הכא בארץ עמון ומואב שטהרו בסיחון, הא תנן במס' שביעית פ"ט מ"ב ומייתי לה בפסחים נב ע"ב שבעבר הירדן נוהג דין ביעור, וכיון שגם שביעית נוהגת הוי כשאר ארץ ישראל. ותירצו, דהתם איירי בארץ סיחון שלא כבשה מעמון ומואב, ואילו הכא איירי בארץ סיחון שכבשה מעמון ומואב.

עוד י"ל בדעת רש"י, דהנה במס' שביעית פ"ו מ"א תנן כל שהחזיקו עולי מצרים ולא החזיקו עולי בבל נאכל אבל לא נעבד. ונאמרו בראשונים שם ג' פירושים מה הכונה "נאכל", הר"ש פירש נאכל לאחר הביעור, דלא גזרו דין "ביעור" על מקום שלא כבשו עו"ב. הרמב"ם בפיה"מ פירש נאכל אם נעבד באיסור, דלא גזרו איסור "נעבד" על מקום שלא כבשו עו"ב. ובחיבורו פירש שהספיחים שצמחו בשביעית נאכלין, דלא גזרו איסור "ספיחין" על מקום שלא כבשו עו"ב. והשתא תוס' שהקשו מדוע נוהג דין ביעור בעבר הירדן הא לא כבשוהו עו"ב ודאי סוברים שבמקום שלא כבשו עו"ב לא נוהג דין ביעור, וכפירוש הר"ש ש"נאכל" היינו לאחר הביעור, וכן כתב המשנה למלך (פ"ד הכ"ו). אך בדעת רש"י י"ל כפירוש הרמב"ם, ולדידיה נוהג דין ביעור אף במקום שלא כבשו עו"ב.

ולפי מה שנקטו תוס' בדעת רש"י איכא ג' חילוקי מקומות: א. ארץ סיחון עצמה נתקדשה על ידי עולי בבל, ודינה כארץ ישראל לכל דבר, ולכן שביעית נוהגת בה. ב. ארץ עמון ומואב שטהרו בסיחון כבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב, ולכן יש בה חיוב מעשר ואין בה דין שביעית, וע"ז קתני שהניחום כדי שיסמכו עליהן עניים בשביעית. ג. ארץ עמון ומואב שלא טהרו בסיחון דינה כחו"ל לכל דבר, ואף מעשר לא נוהג בה.

דעת ר"ת והר"ש

דעת ר"ת בתוס' שם, דאיירי הכא בעמון ומואב שלא טהרו בסיחון, ומכל מקום גזרו עליהם חיוב מעשר כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית כמו שגזרו על מצרים אע"פ שלא כבשום עו"מ כלל. אך עמון ומואב שטהרו בסיחון דינו כארץ ישראל לכל דבר, ואיכא איסור זריעה בשביעית משום שכבשוהו עו"ב, [אך אין לומר בדעת ר"ת דלא כבשוהו עו"ב ומכל מקום הוא אסור בזריעה מחמת שכבשוהו עולי מצרים, שהרי לדעת ר"ת אין זה טעם לאסור בביעור]. והא דאמרינן בגמ' הרבה כרכים כבשו וכו', לא אתא לומר דמהאי טעמא עמון ומואב מעשרין מעשר עני, שהרי עמון ומואב לא כבשום עו"מ. אלא אתא לומר דכשם שהניחו עו"ב מקצת כרכים כדי שיסמכו עניים, כך כשגזרו חיוב מעשר בעמון ומואב תקנו לעשר מעשר עני כדי שיסמכו עניים.

הר"ש במס' ידים פ"ד מ"ד כתב, דאי אפשר לומר דאיירי בעמון ומואב שטיהרו בסיחון, דאפילו אם נאמר שלא כבשום עולי בבל על כרחיך שביעית נוהגת בהם, מדתנן שנוהג בהם דין ביעור, [ולא רצה לחלק בין עמון ומואב שטיהרו בסיחון לארץ סיחון עצמה]. ולכן נקט כר"ת.

והקשה המל"מ שם, דמתחילת דברי הר"ש משמע שנסתפק האם עו"ב כבשו את עבר הירדן, ואיך אפשר לומר שלא כבשום, הא שיטת הר"ש בפ"ו דשביעית דהא דתנן כל שכבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב נאכל ולא נעבד היינו שאין בו דין ביעור, ולהדיא תנן בריש פ"ט דבעבר הירדן יש דין ביעור, ועל כרחיך שכבשום עו"ב.

ולכאורה צ"ל דהר"ש במס' שביעית שפירש "נאכל" לאחר הביעור ודאי נקט שכבשום עו"ב. ולפי מה שנסתפק במס' ידים שיתכן שלא כבשום עו"ב על כרחיך הא דתנן במס' שביעית ד"נאכל" היינו כפירוש הרמב"ם, ולא איירי לגבי ביעור.

התורת זרעים תירץ, דיתכן לומר שעבר הירדן חמור יותר משאר מקומות שכבשום עו"מ ולא כבשום עו"ב. לפי שבירושלמי פ"ו דשביעית מ"ב מבואר שגזרו קדושת שביעית בסוריא כדי שלא ישתקעו שם, [וצ"ל דבלאו האי טעמא לא היו גוזרים אע"פ שכבשום עו"מ, לפי שאין קדושתה מעיקר הדין אלא מדרבנן], וטעם זה קיים גם לגבי עבר הירדן. ונמצא השתא דיש ב' סיבות לאסור עבר הירדן בזה"ז אף שלא כבשום עו"ב, חדא משום עו"מ, ועוד כדי שלא ישתקעו שם. ולכן נסתפק הר"ש האם כבשו עו"ב את עבר הירדן, ומצד מה שנוהג בו דין ביעור אין ראיה, דיתכן שזה מצד הגזירה שלא ישתקעו שם. [ואף שבסוריא לא גזרו מטעם זה דין ביעור, שהרי אינו נוהג בתלוש, י"ל דבעבר הירדן החמירו טפי, וצ"ע].

דעת הרמב"ם והראב"ד

כתב הרמב"ם פ"ד משמיטה הכ"ז: סוריא אע"פ שאין שביעית נוהגת בה מן התורה, גזרו עליה שתהיה אסורה בעבודה בשביעית כארץ ישראל, כדי שלא יניחו ארץ ישראל וילכו וישתקעו שם. אבל עמון ומואב ומצרים ושנער, אע"פ שהן חייבין במעשרות מדבריהם, אין שביעית נוהגת בהן. עבר הירדן שביעית נוהגת בה מדבריהם. וספיחי עבר הירדן וספיחי סוריא מותרין באכילה, לא יהיו ארצות אלו חמורין מארץ ישראל שהחזיקו בה עולי מצרים.

ומבואר מדבריו שעולי בבל לא כבשו את עבר הירדן, ודינו כשאר מקומות שכבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב שנאכל אבל לא נעבד, וארץ עמון ומואב שלא נכבשה ע"י סיחון נוהג בה דין מעשרות ואין נוהג בה דין שביעית כלל, ומותר אף בזריעה. וע"ז קתני שהניחום כדי שיסמכו עליהן עניים בשביעית.

והנה במס' שביעית פ"ט מ"ב מבואר שנוהג דין ביעור בעבר הירדן, ולכאורה מוכח שכבשום עולי בבל, וקשה על הרמב"ם שנקט שלא כבשום עו"ב. אמנם הרמב"ם לשיטתו שפירש "נאכל" שאין בו איסור ספיחים או איסור נעבד, ולפי"ז יתכן שביעור איכא בכל מקום שכבשו עו"מ, ולפיכך נוהג דין ביעור בעבר הירדן אף שלא כבשום עו"ב. משא"כ לפירוש הר"ש דנאכל היינו לאחר הביעור על כרחיך צ"ל דעולי בבל קידשו את עבר הירדן.

אמנם בפיה"מ בידים כתב הרמב"ם, דעמון ומואב שהניחו כדי שיסמכו עליהן עניים בשביעית הן מערי סיחון ועוג. ומבואר כשיטת רש"י דאין נוהג שביעית בערי עמון ומואב שטהרו בסיחון, וכבר הקשה התשב"ץ שם דזה סותר למש"כ בחיבורו. ועי' חזון איש (שביעית ס"ג ס"ק כה) דצ"ל שט"ס הוא.

הראב"ד שם השיג: עבר הירדן מה היה צריך להביאו מק"ו, הרי לא החזיקו עו"ב, וכן סוריא. כלומר, דעבר הירדן וסוריא לא כבשום עו"ב, ולא יתכן שהם חמורים משאר מקומות שכבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב. וצריך לאשמועינן רק שגזרו בהם איסור זריעה אע"פ שאינם מעיקר ארץ ישראל, אך לאשמועינן שאין בהם איסור ספיחין אין צריך.

ובכסף משנה כתב ליישב דאין אנו יודעים אם כבשו עו"ב קצת ארצות מעבר הירדן ומסוריא שהיו בבית שני מלכים תקיפים וכו'. ותמה בזה המל"מ (הל' כ"ו), דאם כן מדוע באמת אין בהם ספיחין, הא מקומות שכבשו עו"ב יש בהם שביעית מדין תורה. ולכאורה י"ל בכונת הכס"מ דלפיכך הוצרך הרמב"ם לאשמועינן שאין בהם ספיחין, כדי שלא נאמר שעולי בבל כבשו מקצת מעבר הירדן וסוריא, קמ"ל שלא כבשו מהם כלום.

התורת זרעים יישב השגת הראב"ד, דבסוריא ועבר הירדן יש טעם נוסף לאסור זריעה בשביעית כדי שלא ישתקעו שם, וכמש"כ הרמב"ם. וס"ד דמטעם זה נאסור גם ספיחין, [וטעם זה לא שייך בשאר מקומות שכבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב], קמ"ל דלא גזרו.

ובקה"י שביעית סי' יב יישב, דמצינו חומרא בסוריא יותר מעולי מצרים לגבי דמאי, שבסוריא נוהג דין דמאי ובמקומות שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל לא נוהג דין דמאי. ולכן ס"ד דנחמיר גם לגבי שאינו נאכל. ועי' להלן עוד תירוץ עפ"י דברי הקה"י.

והעולה מדברינו ג' שיטות האם עו"ב כבשו את עבר הירדן: שיטת רש"י שהם כבשו רק את סיחון ולא את עמון ומואב שטהרו בסיחון. שיטת ר"ת שהם כבשו את כל עבר הירדן. שיטת הרמב"ם והראב"ד שהם לא כבשו כלל את עבר הירדן, ונוהג שם איסור זריעה מדרבנן ולא נוהג איסור ספיחין כשאר מקומות שכבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב.

ונפק"מ האם נוהגות בעבר הירדן כל מצות התלויות בארץ בזה"ז, דלרש"י נוהגות רק בארץ סיחון ועוג, לר"ת נוהגות אף בעמון ומואב שטהרו בסיחון, ולהרמב"ם והראב"ד אין נוהגות כלל. [מלבד איסור זריעה בשביעית, דסגי במה שכבשו עולי מצרים, ומלבד תרו"מ שלפי הרמב"ם גזרו אף בעמון ומואב].

**קושיות על שיטת הרמב"ם והראב"ד**

א. התשב"ץ שם הקשה על הרמב"ם והראב"ד מהא דמנינן בערכין לב ע"ב "גדוד" בכלל ערי חומה שקידשו עולי בבל, ובגמ' מבארינן דהיא בעבר הירדן, אלמא עולי בבל קידשו את עבר הירדן.

וכן הקשה המקדש דוד (נה א ד"ה ועבר הירדן) מהא דאיתא בירושלמי (שביעית פ"ו ה"א) ובספרי ס"פ עקב דעולי בבל כבשו את חשבון ויובקא ונחלא דזרד, ומקומות אלו הם מעמון ומואב שטהרו בסיחון.

החזון איש שביעית ס"ד סק"ד הקשה מהא דמבואר במס' ע"ז נח ע"א שדמאי נוהג בבצר, והרי בצר בעבר הירדן, וכל מקום שכבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב אין נוהג בו דין דמאי כמבואר בריש מס' דמאי מכזיב ולהלן.

ותירץ הקהילות יעקב (שביעית סי' יב) עפ"י מה שהקשה המהריט"ץ, מדוע עבר הירדן לא חשיב כיבוש יחיד, הרי משה כבש את עבר הירדן קודם שכבש את כל ישראל, ומאי שנא מסוריא. ותירץ, דדוד כבש את סוריא בזמן שיכל לכבוש שאר מקומות בארץ ישראל, אך משה כבש את עבר הירדן בזמן שלא יכל לכבוש את ארץ ישראל, ולכן אין זה נחשב לכיבוש יחיד. ואע"ג שקדושת עבר הירדן חלה רק לאחר שנכנסו לארץ, מכל מקום תחילת הכיבוש היה בהיתר, עיי"ש, וכן כתבו הישועות מלכו והמקדש דוד.

והשתא כתב הקה"י, דכל זה בכיבוש ראשון שהיה בימי משה, אך כיבוש שני שהיה בימי עזרא, אע"ג שעזרא כבש את עבר הירדן וקידשה כמבואר במשנה בערכין ובירושלמי בשביעית, מכל מקום הוי כיבוש יחיד, שהרי באותו זמן יכל עזרא לקדש שאר מקומות בארץ ישראל, ולכן לא חלה הקדושה לגבי קדושת שביעית אלא מדרבנן כמו בסוריא. [לכאורה בזמן עזרא הקידוש היה בלא כיבוש, וכדלהלן, ולא שייך לדון בזה כיבוש יחיד. ואולי י"ל דכמו שאסור לכבוש בחו"ל קודם שגמרו לכבוש בארץ ישראל, כך אין מקום לקדש בחו"ל קודם שגמרו לקדש בארץ ישראל, ולכן גם בזמן עזרא חשיב כיבוש יחיד].

עוד תירץ, דבירושלמי פ"ו משביעית מבואר שבזמן עזרא נתחדש שאפשר לקדש את הארץ גם בלא כיבוש. וחידוש זה מועיל רק לעיקר ארץ ישראל ולא לעבר הירדן, ולכן אף שעזרא קידש את עבר הירדן לא הועיל קידושו בלא כיבוש אלא מדרבנן.

וצ"ע לפי דבריו שעולי בבל כבשו את עבר הירדן אלא שהקידוש הועיל רק מדרבנן, אם כן מנליה להרמב"ם שאין איסור ספיחין בעבר הירדן משום שלא יהיו חמורים ממקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, הא עבר הירדן כבשו עולי בבל ומדרבנן חשיב כשאר ארץ ישראל, ואיך אפשר להוכיח ממקום שלא כבשו עולי בבל לעה"י.

[ועכ"פ לפי"ז לא קשה כלל קושיית הראב"ד מה היה צריך להביא מק"ו, שהרי עולי בבל כבשו את עבר הירדן ומכל מקום ליכא איסור ספיחין].

ב. הרמב"ן (שבועות טז ע"א) הביא מהירושלמי פ"ו דשביעית ה"א שריש לקיש שאל את ר' חנינה האם הקונה בעמון ומואב חייב בשביעית. והקשה ר' זעירא מה הסתפק ר"ל, הא משה כבשן, והרי הן בכלל ארץ ישראל. ור' מנא הוסיף להקשות על הא דאמר ראב"ע במס' ידים שעמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית, והא עמון ומואב בכלל ארץ ישראל, שהרי כבשן משה. ומשני, שריש לקיש נסתפק האם עמון ומואב טהרו בסיחון לגמרי, והרי הן בכלל ארץ ישראל לכל דבר, או שמא לא טהרו אלא לגבי שמותר לכבוש אותם ואין בהם איסור אל תצורם, אך עדיין לא טהרו לגמרי ואינם בכלל ארץ ישראל. ופשט ר' תנחומא את ספיקו של ר"ל מדכתיב "החל רש", עשאו הכתוב כחולין גמורים, כלומר שטהרו לגמרי, והרי הם בכלל ארץ ישראל.

והנה הירושלמי לא יישב את קושייתו של ר' מנא על ראב"ע. ולכאורה על כרחיך צריך ליישב כר"ת, דראב"ע איירי בעמון ומואב שלא טהרו בסיחון. וכן מהא דמקשה ר' זעירא על ספיקו של ר"ל ולא תירץ שלא כבשוהו עולי בבל מוכח שעולי בבל כבשו את כל עבר הירדן, וכשיטת ר"ת. [הרמב"ן שם נקט כר"ת, ויתכן שכונתו להוכיח מהירושלמי כשיטתו].

אמנם הגר"א שם ביאר דריש לקיש נסתפק האם יש חיוב תרו"מ מהתורה בעמון ומואב שטהרו בסיחון, ומבאר את הספק האם טהרו בסיחון לגמרי או לא. ומקשה ר' מנא דאי אפשר לומר שיש חיוב תרו"מ מהתורה, דהא ראב"ע קאמר שעמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית, ועל כרחיך חיוב המעשר הוא רק מדרבנן, ומסיק בקושיא. ולפי"ז מסיק בירושלמי שאפילו בעמון ומואב שטהרו בסיחון ליכא חיוב מעשר אלא מדרבנן, ומבואר דלא כבשוהו עולי בבל, וכרש"י או כהרמב"ם והראב"ד. ועי' חזון איש שביעית ס"ג ס"ק יט.

והרש"ס שם נקט דמסקנת הירושלמי שלגבי תרו"מ אין עבר הירדן בכלל ארץ ישראל כלל, ואפילו בזמן משה, לפי שנאמר "החל רש", עשאו הכתוב כחולין לגבי תרו"מ, כלומר כחוץ לארץ. ועי' לעיל ריש סי' ב'.

**סימן ד**

**סוריא - כיבוש יחיד**

**שיטות התנאים**

א. גיטין ח ע"א: ת"ר בשלשה דרכים שוותה סוריא לארץ ישראל, ובשלשה לחוץ לארץ. בשלשה לחו"ל - עפרה טמא כחו"ל, המוכר עבדו לסוריא כמוכר בחו"ל, והמביא גט מסוריא כמביא מחו"ל. ובשלשה לארץ ישראל - חייבת במעשר ובשביעית כא"י, הרוצה ליכנס לה בטהרה נכנס, והקונה שדה בסוריא כקונה בפרוורי ירושלים.

ואמרינן בגמ' דהאי תנא סובר כיבוש יחיד שמיה כיבוש, ולכן חייבת בתרו"מ כארץ ישראל. [וכתב הכסף משנה ריש הל' תרומות בשם הר"י קורקוס, דאף למ"ד לא שמיה כיבוש חייבת בתרו"מ מדרבנן, כמבואר להלן, אלא דהכא קתני חייבת בתרו"מ ובשביעית כארץ ישראל, משמע מדין תורה].

והרוצה להכנס לה בטהרה נכנס, לפי שלא גזרו על אוירה. והקונה שדה בסוריא כקונה בירושלים לגבי מצות ישוב ארץ ישראל. ומכל מקום גזרו על גושה שיטמא בטומאת ארץ העמים, והמביא גט מסוריא כמביא מחו"ל לפי שאין בקיאין שם, והמוציא עבדו לסוריא כמוציא לחו"ל.

אך למ"ד לא שמיה כיבוש אין חיוב תרו"מ ושביעית מדין תורה אלא מדרבנן. וגזרו טומאת ארץ העמים גם באוירה כשאר חו"ל. ואין שם מצוות ישוב ארץ ישראל.

והא דהמוציא עבדו לסוריא יצא לחרות על אף שיש שם קדושת מצוות, ויש שם מצות ישוב ארץ ישראל, מבואר בתוס' ריש גיטין משום שהוציא למקום שמטמא בטומאת ארץ העמים.

והנה מבואר להדיא בגמ' שמצות ישוב ארץ ישראל אינה תלויה בקדושת שכינה אלא בקדושת מצוות, שהרי אפילו בעבר הירדן ליכא קדושת שכינה וכל שכן בסוריא, ומכל מקום איכא מצוות ישוב ארץ ישראל. ואם כן יש ללמוד מכאן גם לעבר הירדן שיש שם מצות ישוב ארץ ישראל.

ב. גיטין מז ע"א, ע"ב הגמ' מיישבת את הברייתא שיש קנין לעכו"ם להפקיע מיד מעשר אף למ"ד אין קנין לעכו"ם, דאיירי בסוריא וכמ"ד לאו שמיה כיבוש, דחיוב תרו"מ בסוריא למ"ד לש"כ הוא רק דרבנן, ובקרקע של עכו"ם לא גזרו.

ג. ע"ז כ ע"ב תנן: אין משכירין להם בתים בארץ ישראל ואצ"ל שדות, [מכירה לעכו"ם בארץ ישראל אסורה מהתורה משום לא תחנם, וגזרו שכירות אטו מכירה. ובשדות נוסף גם איסור שמפקיע בזה תרו"מ]. ובסוריא משכירין להם בתים אבל לא שדות וכו' דברי ר' מאיר. ר' יוסי אומר וכו' ובסוריא מוכרין בתים ומשכירין שדות.

ומבארינן בגמ' דר' מאיר סובר כיבוש יחיד שמיה כיבוש, ומכירה אסורה מדאורייתא כארץ ישראל, ומכל מקום הקילו לגבי שכירות, דבארץ ישראל גזרו אף על שכירות בתים, ואילו בסוריא גזרו רק על שכירות שדות. ור' יוסי סובר כיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש, ומדין תורה מותר למכור בתים ושדות, וגזרו חכמים על מכירת שדות בלבד.

ד. שביעית פ"ו מ"ב תנן: עושין בתלוש בסוריא אבל לא במחובר. וביארו הראשונים דהאי תנא סבר כיבוש יחיד לא שמיה כיבוש, ולכן מדין תורה אין נוהג שם שביעית, ומכל מקום גזרו על זריעה וחרישה, וכן על קצירה במחובר, ולא גזרו בתלוש.

עוד תנן שם: כלל אמר ר' עקיבא כל שכיוצא בו מותר בארץ ישראל עושין אותו בסוריא. וכתבו התוס' אנ"ש דבפשטות היה מקום לומר שר' עקיבא חולק על ת"ק וסובר שכיבוש יחיד שמיה כיבוש, ולכן אין הבדל בין סוריא לארץ ישראל. אך הראשונים לא ביארו כך.

ובירושלמי שם מבואר שגזרו שביעית במחובר כדי שלא ישתקעו שם, והקילו בתלוש משום פרנסת עניים. וצ"ב מדוע הוצרך הירושלמי לבאר טעם לאסור במחובר, הרי אף למ"ד כיבוש יחיד לא שמיה כיבוש מכל מקום מדרבנן נוהגות שם מצוות התלויות בארץ. וצ"ל דכיון שהקילו בתלוש משום פרנסת עניים, אי לאו גזירה שלא ישתקעו שם היו צריכים להתיר לגמרי מטעם זה. ולכן הוצרך הירושלמי לבאר שיש טעם מיוחד להתיר בסוריא ויש טעם מיוחד לאסור, וגזרו חכמים במחובר ולא בתלוש.

להלכה פסק הרמב"ם ריש הל' תרומות דכיבוש יחיד לא שמיה כיבוש, ולכן פסק שמותר למכור בתים לעכו"ם בסוריא. אך לגבי מצות ישוב ארץ ישראל פסק בפ"ו משבת הי"א דאף סוריא כארץ ישראל, והתירו אמירה לעכו"ם בשבת כדי לקנות בית בסוריא. ותמה המגן אברהם (ש"ו סק"כ), הא בגמ' מבואר שהקונה שדה בסוריא כקונה בפרוורי ירושלים משום שכיבוש יחיד שמיה כיבוש, וכיון שפסק הרמב"ם לאו שמיה כיבוש אין מצוה לקנות שם בתים, עיי"ש מש"כ בזה.

**מדוע סוריא נחשבת כיבוש יחיד**

ג' טעמים ברש"י

כתב רש"י בגיטין ח ע"ב: כיבוש יחיד דדוד, שלא היו כל ישראל ביחד כדרך שהיו בכבוש יהושע שהיו כולם, וכבשוה לצורך כל ישראל קודם חלוקה, אבל דוד לא כבש אלא לצרכו. וכן כתב בגיטין מז ע"א, דוד כיבשה ולא היו כל ישראל שם. ומבואר שסוריא נחשבת לכיבוש יחיד משני טעמים, חדא, שלא היו כל ישראל ביחד, כלומר, שלא היה בשליחות כל ישראל. ועוד, שכבשה לצרכו, שיעלו לו מס, ולא לצורך כל ישראל שידורו שם. [ומש"כ רש"י וכבשוה לצורך כל ישראל "קודם חלוקה" תמה הדרך אמונה, דהא ז' שבטים כבשו חלקם אחר חלוקה ומכל מקום לא חשיב כיבוש יחיד].

ובע"ז שם כתב רש"י: סוריא ארם צובה וסמוכה לארץ ישראל, וכיבשה דוד וחיברה לקדושת ארץ ישראל שלא על פי הדבור, ובלא ששים ריבוא, וקרי ליה כיבוש יחיד. ומבואר שסוריא נחשבת לכיבוש יחיד משום שכבש מעצמו ולא עפ"י בי"ד ואורים ותומים. ועי' מקדש דוד (נה סק"א ד"ה כתב רש"י) שביאר דברי רש"י, דאע"פ שבארץ ישראל אין צריך לעשות מעשה קידוש אלא הכיבוש עצמו מקדש, בחו"ל מלבד הכיבוש צריך לעשות מעשה קידוש. וקידוש צריך לעשות ע"י בי"ד הגדול ואורים ותומים, כמבואר במס' סנהדרין לגבי קידוש העזרה, ולכן אי אפשר להוסיף על ארץ ישראל מחוץ לגבולות אלא ע"י בי"ד ואורים ותומים. וזה מש"כ רש"י שדוד כבשה וחיברה לארץ ישראל, דהיינו שעשה כיבוש וקידוש, דתרתי בעינן.

וכתב על זה הריטב"א בע"ז: ואינו נכון, שהרי כמה כרכים כבשום עולי מצרים שלא היו שם או"ת וכל ישראל, ולא הוי כיבוש יחיד, שהרי כתיב ונובח הלך וגו' ויאיר בן מנשה הלך וילכוד את קנת וגו'. [עי' להלן מה שתירץ ע"ז הדרך אמונה לפי דברי החזון איש].

אמנם התוס' שם כתבו על דברי רש"י: ויותר נראה כמו שפירש הר"ר יצחק מהרפוט, דכל מה שכבש יחיד כגון יאיר בן מנשה אינו ארץ ישראל. [נראה כונתם, דרש"י בע"ז הזכיר רק שלא היה עפ"י הדבור ולא היו כל ישראל יחד, וע"ז כתבו דיותר נראה פירוש הר"ר יצחק שכל שכובש לצרכו ולא לצורך כל ישראל חשיב כיבוש יחיד. ובאמת רש"י עצמו פירש כן בגיטין]. ומבואר מדבריהם, שלפי רש"י באמת הכיבוש של יאיר בן מנשה היה כיבוש יחיד, ולמ"ד לא שמיה כיבוש לא נתחייב במעשרות, ודלא כמו שנקט הריטב"א בפשיטות.

דעת הראשונים

הראשונים (תוס' בגיטין בע"ז ובב"ב צ ע"ב, רמב"ן ס"פ עקב, ראב"ד רשב"א ריטב"א ור"ן בע"ז ועוד) פירשו, דבספרי ס"פ עקב איתא: "כל המקום אשר תדרוך כף רגלכם בו לכם יהיה", אם ללמד על תחומי ארץ ישראל הרי כבר נאמר מן המדבר וגו', ומה ת"ל אשר תדרוך כף רגלכם, אמר להם כל מקום שתכבשו חוץ מן המקומות האלו הרי הוא שלכם. או אינו אלא רשות בידם לכבש חו"ל עד שלא יכבשו את הארץ, ת"ל "וירשתם גוים גדולים ועצומים מכם" ואח"כ "כל המקום אשר תדרוך כף רגלכם", שלא תהא ארץ ישראל מטמאה בגלוליהם ואתם חוזרים ומכבשים חו"ל, אלא משתכבשו ארץ ישראל תהיו רשאים לכבש חו"ל וכו'. ואם תאמר מפני מה כבש דוד ארץ נהרים וארם צובה ואין מצוות נוהגות שם, אמרו דוד עשה שלא כתורה, התורה אמרה משיכבשו לארץ תהיו רשאים לכבוש חו"ל, הוא לא עשה כן, אלא חזר וכיבש ארם נהרים וארם צובה, ואת היבוסי שהיה סמוך לירושלים לא הוריש, אמר לו הקב"ה סמוך לפלטרין שלך לא הורשת היאך אתה חוזר ומכבש ארם נהרים וארם צובה. [הגר"א בשנות אליהו שביעית פ"ו מ"ב ביאר את הספרי, דמצד א' דרשינן כל מקום אשר תדרוך ואפילו חו"ל, ומצד שני נאמר שם מהמדבר והלבנון וגו' אלמא דוקא בתוך גבולי ארץ ישראל חשיב א"י. ולכן דרש הספרי שאסור לקדש חו"ל קודם שיגמור להוריש ארץ ישראל].

ומבואר בספרי שהסיבה שסוריא נחשבת לכיבוש יחיד ולא נתקדשה בקדושת ארץ ישראל, משום שדוד כבשה קודם שגמר לכבוש בארץ, ועבר על הא דדרשינן וירשתם גוים וגו' ואח"כ כל המקום וגו'.

ולדעת רש"י צ"ל דהבבלי פליג על הספרי מדקרי ליה כיבוש יחיד, ואם הטעם משום שלא גמר לכבוש בארץ אין זה שייך לכיבוש יחיד, ולכן הוצרך רש"י לפרש שלפי הבבלי החיסרון הוא במה שכבש לצרכו. ולדעת שאר הראשונים הא דקרי ליה כיבוש יחיד פירשו התוס' בב"ב צ ע"ב לפי שדוד עשה כן מדעתו ולא עפ"י בי"ד, שהרי עשה כן באיסור, ובי"ד לא היו מסכימים לזה. ולכך קרי ליה כיבוש יחיד לפי שמדעתו עשה. [ועי' דבר אברהם (ח"א סי' י' סק"ח) שכתב בדעת רש"י, שהספרי פליג על הבבלי וס"ל כר' מאיר שכיבוש יחיד שמיה כיבוש, או דס"ל שדוד כבש את סוריא בכיבוש רבים, ומכל מקום לא הוי כיבוש משום שלא גמר לכבוש בארץ].

והנה התוס' בגיטין נחלקו על רש"י לדינא, וסיימו: שכל מה שהיו כובשים מחו"ל [אחר שגמרו לכבוש בארץ] היה קדוש, ואפילו יחיד. וביאר הר"י קורקוס דהוכרחו לזה מחמת הספרי הנ"ל, שהרי דוד כבש את סוריא מדעתו בלא בי"ד ואו"ת, וכמש"כ תוס' בב"ב הנ"ל, ומכל מקום מבואר בספרי שכל הסיבה שלא חלה הקדושה הוא משום שלא גמר לכבוש בארץ, מכלל שאם היה כובש את סוריא אחר שגמר לכבוש בארץ לא היה נחשב לכיבוש יחיד על אף שכבש בלא בי"ד ואו"ת. ולדעת רש"י צ"ל דהבבלי והספרי פליגי בתרתי, האם יש חיסרון של כיבוש יחיד, והאם יש חיסרון לכבוש בחו"ל קודם שגמרו לכבוש בארץ.

ולדעת תוס' אין הבדל בין יחיד לרבים כלל, אלא קודם שגמרו לכבוש בארץ אסור לקדש בחו"ל אפילו ע"י רבים, ולאחר שגמרו לכבוש בארץ מותר לקדש בחו"ל אפילו ע"י יחיד.

דעת הרמב"ם

הרמב"ם פ"א מתרומות ה"ב כתב: ארץ ישראל האמורה בכל מקום היא הארצות שכובש אותן מלך ישראל או שופט או נביא מדעת רוב ישראל, וזה הוא הנקרא כיבוש רבים. אבל יחיד מישראל או משפחה או שבט שהלכו וכבשו לעצמן מקום אפילו מן הארץ שניתנה לאברהם, אינו נקרא ארץ ישראל כדי שינהגו בו כל המצוות וכו'.

ובה"ג כתב: הארצות שכבש דוד חוץ לארץ כנען, כגון ארם נהרים וארם צובה ואחלב וכיוצ"ב, אע"פ שמלך ישראל הוא ועפ"י בי"ד הגדול היה עושה, אינן כארץ ישראל לכל דבר ולא כחו"ל לכל דבר וכו', ומפני מה ירדו ממעלת ארץ ישראל, מפני שכבש אותם קודם שיכבוש כל ארץ ישראל וכו'. והכל בסוריא מדברי סופרים.

ומבואר מדבריו, דכיבוש יחיד פירושו כיבוש שלא מדעת רוב ישראל, ואפילו בארץ ישראל, וקיי"ל דלא שמיה כיבוש ואינו נחשב כארץ ישראל רק מדרבנן. והא דסוריא אינה כארץ ישראל מדין תורה אינו משום כיבוש יחיד, שהרי היה מדעת רוב ישראל, אלא הטעם הוא כהספרי שדוד כבשה קודם שגמר לכבוש בארץ אע"פ שעשה כן עפ"י בי"ד.

והנה כיון שמבואר ברמב"ם שדוד כבש את סוריא עפ"י בי"ד, ודלא כרש"י ותוס' הנ"ל, על כרחיך צ"ל שאין איסור לכבוש בחו"ל קודם שגמרו לכבוש בארץ, שהרי בי"ד הסכימו לדבר. אלא דכל מה שנתחדש שאפשר להוסיף קרקע על ארץ ישראל ולקדשה בקדושת ארץ ישראל זה רק לאחר שגמרו לכבוש בארץ.

ולפי"ז שפיר פסק הרמב"ם דיחיד שכובש שלא מדעת בי"ד לא שמיה כיבוש. דכל מה שהכריח את התוס' לומר שאין חיסרון בכיבוש של יחיד ביארנו לעיל בשם הר"י קורקוס שיצא להם כן מהספרי, שמשמע שכל הסיבה שסוריא אינה כארץ ישראל זה משום שלא גמר לכבוש בארץ, ואילו מצד שדוד כבשה מעצמו אין בזה חיסרון. אך לשיטת הרמב"ם שכיבושו של דוד היה עפ"י בי"ד מדעת רוב ישראל, אין ראיה מהספרי כלל מה הדין בכיבוש שלא מדעת רוב ישראל. [ומה שנקט הרמב"ם דבעינן נמי דעת רוב ישראל עי' חזון איש שביעית ס"ג ס"ק טז שתמה ע"ז].

אמנם הרמב"ם בפיה"מ דמאי פ"ו מי"א נקט דיש איסור לכבוש קודם ארץ ישראל, ולפי"ז צ"ע טובא איך כבש דוד את סוריא מדעת בי"ד. וכן קשה איך פסק הרמב"ם דכיבוש יחיד לא שמיה כיבוש הא בספרי מוכח דלא כן וכקושיית תוס'. ועל כרחיך צ"ל דבחיבורו חזר בו.

ויל"ע לדעת הרמב"ם דכיבוש יחיד וסוריא ב' נידונים הם, מדוע הגמ' תולה בכל מקום דין סוריא בכיבוש יחיד. ומצינו בזה כמה ביאורים באחרונים:

א. בשיעורי ר' שמואל (גיטין אות קה) ביאר, דהרמב"ם סובר שכל החיסרון בכיבוש חו"ל קודם שכבשו כל הארץ שייך רק בכיבוש רבים, אך בכיבוש יחיד ליכא להאי הלכתא. והשתא אם כיבוש יחיד שמיה כיבוש הרי סוריא קדושה על אף שדוד כבשה קודם שכבש את כל הארץ מדין כיבוש יחיד, ורק משום שכיבוש יחיד לא שמיה כיבוש יש חיסרון במה שכבשה קודם שכבש את כל הארץ. ודבריו צ"ע טובא, שהרי לדעת הרמב"ם כיבוש סוריא לא היה כיבוש יחיד, אלא מדעת רוב ישראל עפ"י בי"ד הגדול, ואם כן גם לפי הצד שכיבוש יחיד שמיה כיבוש אין סוריא קדושה.

ב. עוד ביאר, דהנידון האם כיבוש יחיד שמיה כיבוש, והנידון האם כיבוש חו"ל קודם שכבשו את כל הארץ מהני, נידון אחד הוא. דמה שיש אפשרות לישראל לכבוש ארצות ולקדשם בקדושת ארץ ישראל הוא דין מסויים שהתורה נתנה רשות וזכות לקדש, ורשות זו ניתנה רק למלך או לנביא מדעת רוב ישראל, ולא ליחיד. ופליגי תנאי האם כאשר כבש מכל מקום הוי כיבוש או לא, שהרי כבש שלא על ידי הזכות המיוחדת שנתנה תורה. ומטעם זה לא מהני אם כבשו רבים חו"ל קודם שכבשו את כל הארץ, דהתורה זיכתה להוסיף ארצות בחו"ל רק לאחר שגמרו לכבוש את הארץ, ובזה נמי פליגי האם כאשר כבשו מכל מקום הוי כיבוש או לא, שהרי כבשו שלא על ידי הזכות המיוחדת שנתנה תורה. ולפי"ז סוריא לא הוי כיבוש יחיד, אלא שהדין בסוריא תלוי במחלוקת לגבי כיבוש יחיד.

אמנם דבריו צ"ע, שהרי לשיטת הרמב"ם כיבוש יחיד לא מהני אפילו בארץ ישראל, ובזה קשה לומר שהזכות ניתנה רק לרבים, שהרי כל ישראל מחוייבים לכבוש ולקדש את ארץ ישראל.

ג. הקהלות יעקב שביעית סי' יד ביאר, דלשיטת הרמב"ם הבבלי והספרי פליגי האם כיבושו של דוד היה מדעת בי"ד ורוב ישראל או לא. דהבבלי סובר שדוד כבש שלא מדעת בי"ד, וחשיב כיבוש יחיד, ולפיכך דין סוריא תלוי במחלוקת האם כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא. ואילו הספרי סובר שדוד כבש מדעת בי"ד ומכל מקום פליגי תנאי אם מהני משום שכבש את סוריא קודם שגמר לכבוש את כל הארץ. ולענין דינא לא פליגי, דבין להבבלי ובין להספרי יש חיסרון בכיבוש יחיד ויש חיסרון במה שכבש קודם שכבש את כל הארץ, אלא פליגי רק במציאות איך היה כיבוש סוריא. ולכן פסק הרמב"ם לתרוייהו.

אך אכתי צ"ע, דבשלמא הספרי הוצרך לטעם שלא כבש את כל הארץ לפי שס"ל דהוי כיבוש רבים, אך מדוע הבבלי תלה במחלוקת האם כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא, הא גם למ"ד שמיה כיבוש יש חיסרון מצד שלא כבש את כל הארץ, ועל כרחיך שלפי הבבלי אין את החיסרון הזה כלל, וצ"ע.

ד. החזון איש (שביעית ס"ג סק"א) ביאר, דהחיסרון בסוריא לכו"ע הוא רק משום שלא כבשו את כל הארץ, וקרי ליה כיבוש יחיד משום שאין זו חובת ישורון אלא כיחיד העושה לצרכו. אך באופן שכבש יחיד שלא מדעת בי"ד ורוב ישראל, בזה מסברא לא מהני, ולא נחלק בזה אדם מעולם. והסברא בזה, לפי שדעת הרמב"ם בפ"ו מבית הבחירה שבזמן יהושע הכיבוש הוא המקדש, ולא היה קידוש נוסף. ואם כן דין הוא שיהא הכיבוש ע"י בי"ד ורוב ישראל כדי שתחול הקדושה. [וכתב, דיתכן שאם בי"ד הסכימו לאחר הקידוש, שפיר חלה הקדושה. וכתב בדרך אמונה שלפי"ז אפשר ליישב קושיית הריטב"א בע"ז על רש"י מיאיר בן מנשה, דהתם חלה הקדושה אף דהוי כיבוש יחיד משום שבי"ד הסכימו לאחר מכן. אמנם לפי מה שייסד המקדש דוד שהקדושה חלה רק בשעת הכיבוש עצמו אי אפשר לומר דמהני הסכמת בי"ד אח"כ].

ה. כעין זה כתב האבי עזרי (בכורים פ"ב הי"ג בסופו), דכיבוש יחיד ממש לא מהני מסברא, ומה שהגמ' קרי לסוריא כיבוש יחיד משום שלא כבש ברשות הקב"ה, ואף שכתב הרמב"ם שעשה כן מדעת בי"ד הגדול מכל מקום חשיב כיבוש יחיד משום שבעינן נמי רשות שכינה.

אך הכסף משנה ציין על מש"כ הרמב"ם בה"ב שכיבוש יחיד לא שמיה כיבוש את כל הסוגיות הנ"ל, ומבואר שסוריא נחשבת לכיבוש יחיד ממש, ודלא כהאבי עזרי והחזון איש.

ו. ובדבר אברהם (ח"א סי' י' סק"ח) כתב כעין דברי האבי עזרי, דאף שכבש ברשות בי"ד מכל מקום היה שלא כהלכה, אלא שכתב, דכיון שהיה שלא כהלכה הרי זה חוזר להיות ככיבוש יחיד, דהמעלה של כיבוש רבים הוא רק כאשר כובשים כהלכה, ולכן המחלוקת לגבי סוריא תלויה במחלוקת של כיבוש יחיד.

**כיבוש יחיד בתוך גבולות ארץ ישראל**

כתב הרמב"ם שם: אבל יחיד מישראל או משפחה או שבט שהלכו וכבשו לעצמן מקום אפילו מן הארץ שניתנה לאברהם אינו נקרא ארץ ישראל כדי שינהגו בו כל המצות. ומפני זה חלק יהושע ובית דינו כל ארץ ישראל לשבטים אע"פ שלא נכבשה, כדי שלא יהיה כיבוש יחיד כשיעלה כל שבט ושבט ויכבוש חלקו.

ומבואר דעת הרמב"ם להדיא שאפילו בארץ ישראל לא מהני כיבוש יחיד. וכתב הר"י קורקוס שלפי דעת התוס' שאין חיסרון בכיבוש יחיד כלל, הא דחילק יהושע את הארץ קודם שגמר לכבוש, כדי שיהיה חלק כל אחד ואחד מבורר. והקשה על הרמב"ם שהוצרך לומר שמפני כך יהושע חילק את הארץ, דלמא חילק כדי לברר חלק כל אחד, ואי משום כיבוש יחיד, אין זה נחשב לכיבוש יחיד כלל, דכל אחד כובש מדעת כולם. דהא ודאי אין צריך שכל ישראל יהיו בכל כיבוש שיכבשו, ועל כרחיך דסגי במה שהכיבוש של כל שבט הוא מדעת רוב ישראל.

ובחזון איש (שביעית ס"ג סק"א) הקשה מה ענין חלוקה לכאן, הא כל שכן שאם לא היתה נחלקת קודם כיבוש והיה הכיבוש לצורך כל ישראל דחשיב כיבוש רבים, והעיקר תלוי רק בהסכמת יהושע ובי"ד על הכיבוש.

ותירץ בדרך אמונה ס"ק כח, דכיון שצריך שיהא הכיבוש מדעת רוב ישראל, אם היה כובש כל שבט לאחר מות יהושע חלק כרצונו היה נחשב לכיבוש יחיד, דאפשר שלא ניחא להו שזה יקח חלק זה. אבל עכשיו שחילק את כל הארץ וציוה לכל שבט לכבוש חלקו, חשיב הכיבוש של כל אחד מדעת יהושע ורוב ישראל.

תוס' בע"ז שם הקשו על רש"י אם איירי בתוך ארץ ישראל אפילו כיבוש יחיד הוי כיבוש, ואם מחוץ לארץ ישראל אפילו כיבוש רבים לא מהני. ותירצו, דבספרי מרבינן חו"ל. ועכ"פ מבואר שבארץ ישראל פשיטא להו שאפילו לדעת רש"י כיבוש יחיד מהני. [בעיקר דבריהם צ"ב מדוע הוצרכו מחמת כן לחלוק על רש"י, הא יתכן לנקוט כהספרי דמרבינן חו"ל, ומכל מקום החיסרון של סוריא הוא מחמת שאינו מדעת רוב ישראל].

ולפי"ז איכא ג' שיטות: לדעת רש"י כפי הבנת תוס' בע"ז, החיסרון של כיבוש יחיד הוא רק בחוץ לארץ. לדעת הרמב"ם אפילו בארץ ישראל לא מהני. ולדעת התוס' אין בזה חיסרון כלל, ואף בחוץ לארץ מהני.

ובדרך אמונה כתב, דמסתבר שאף לדעת תוס' אין כל יחיד יכול להוסיף על ארץ ישראל, אלא בהסכמת בי"ד דוקא. ואם כן לפי מה שצידד החזון איש שאף לדעת רש"י אם יחיד כבש קרקע ובי"ד הסכימו לאחר מכן נמי מהני אין חילוק כל כך בין רש"י לתוס', דבלא הסכמת בי"ד לכו"ע לא מהני ובהסכמת בי"ד לכו"ע מהני, והניח בצ"ע.

הר"י קורקוס דייק מדברי הרמב"ם "אינו נקרא ארץ ישראל כדי שינהגו בה כל המצוות", שכיבוש יחיד לא מהני בארץ ישראל רק לענין קדושת מצוות, אך לענין קדושת שכינה איכא בכל אופן, והביא כן מהכפתור ופרח. ולכאורה אין כונתו שכיבוש יחיד מהני לענין קדושת שכינה, אלא שקדושת שכינה איכא גם קודם הכיבוש, דהא גם בזמן האבות היה קדושת שכינה, ולכן הקב"ה אמר ליצחק שלא יצא מארץ ישראל.

**מדוע לא תתקדש סוריא לאחר שגמרו לכבוש בארץ**

הקשה המקדש דוד (נה סק"א ד"ה והנה בזה), לדעת תוס' והרמב"ם שסוריא לא נתקדשה משום שלא גמרו לכבוש בארץ, מדוע לא תתקדש סוריא לאחר שכבש דוד את היבוסי, הא השתא כבר אפשר לקדש בחו"ל. והוכיח מכאן שהכיבוש עצמו הוא המקדש, ואם בשעת הכיבוש לא נתקדש שוב אי אפשר לקדש לאחר מכן. [ואף לפי מה שנקט המקדש דוד שבחו"ל צריך קידוש פה, ולא סגי בכיבוש עצמו, מכל מקום קידוש זה אפשר לעשות רק בשעת הכיבוש].

החזון איש (שביעית ס"ד סק"ה) כתב שלענין כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם דבעינן לכבוש מקודם את כל ארץ ישראל לא סגי במה שכבשום ומעלים מס, אלא רק לאחר שגמרו לכבוש לגמרי את כל הארץ ולהוציא משם את העכו"ם אפשר להוסיף קרקע בחו"ל, וזה לא ארע מעולם.

**סימן ה**

**סוריא - עולי בבל**

**דעת הרמב"ם והראב"ד שהם לא כבשו את סוריא**

כתב הרמב"ם פ"ד משמו"י הכ"ח: וספיחי עבר הירדן וספיחי סוריא מותרין באכילה לא יהיו ארצות אלו חמורין מארץ ישראל שהחזיקו בה עולי מצרים. והשיג הראב"ד: עבר הירדן מה היה צריך להביאו מק"ו הרי לא החזיקו עולי בבל, וכן סוריא. ומבואר בדעת הראב"ד שעולי בבל לא החזיקו בסוריא, ולכן פשוט שאין בהם איסור ספיחין.

ובדעת הרמב"ם נקט המקדש דוד (נה א ד"ה והנה זה) שעולי בבל כבשו את סוריא, ולכן הוצרך לומר שמכל מקום אין בהם איסור ספיחין. אך בכתבי הגר"ח (אות קנח) כתב דאי אפשר לומר כן, דאם עולי בבל החזיקו בסוריא מדוע כתב הרמב"ם לא יהיו ארצות אלו חמורין מארץ ישראל שהחזיקו בה עולי מצרים, הרי ודאי חמורין הם משום שהחזיקו בהם עולי בבל. ועל כרחיך שגם הרמב"ם סובר שעולי בבל לא החזיקו בסוריא.

**הוכחות שעולי בבל כבשו את סוריא**

א. תוס' בריש גיטין הקשו, איך הגמ' מדייקת שהמוכר עבדו לסוריא יצא לחרות מדתנן עכו כארץ ישראל לגיטין אבל לעבדים לא, וכל שכן סוריא דמרחקא טובא. הא שאני סוריא שהיא עצמה ארץ ישראל, שהרי האי מ"ד ס"ל כיבוש יחיד שמיה כיבוש, משא"כ עכו דאיירי בצד של חו"ל. והנה הא דחציה הצפוני של עכו חו"ל בפשטות זה רק בכיבוש עולי בבל, אך בעולי מצרים הגבול הצפוני הוא רחוק משם טובא, [מלבד דעת הריטב"א והרמב"ם]. ומבואר מקושיית התוס' דסוריא בכלל ארץ ישראל אף לגבי עולי בבל, ולא כהרמב"ם והראב"ד. וכן הוכיח החזון איש (שביעית ס"ג ס"ק כו).

ב. עוד הוכיח החזון איש שם מעיקר הדבר שהגמ' הוצרכה להוכיח שהמוכר עבדו לסוריא יצא לחרות מעכו, ואם נאמר שלא כבשוהו עולי בבל, תיפו"ל שאסור למכור עבדו לסוריא משום שמפקיעו ממצוות מהתורה. [קושייתו מבוארת היטב עפ"י התוס' בריש גיטין סוף ד"ה ואשקלון דיש שני סיבות לאסור להוציא עבדו לחו"ל, חדא שמרחיקו מעיקר הישוב, ועוד שמפקיעו ממצוות. והשתא הקשה מדוע אינו יוצא לחרות משום שמפקיעו ממצוות, ועל כרחיך דכבשוהו עולי בבל].

ג. עוד הוכיח מהא דסוריא מטמאת מדין ארץ העמים רק בגושה ולא באוירה, ואם לא כבשוהו עולי בבל הרי גם בארץ ישראל עצמה איכא טומאת ארץ העמים אף באוירה, [עי' להלן סי' ו' בדין טומאת ארץ העמים שנחלקו בזה ראשונים], וכל שכן סוריא.

**קושיות האחרונים מה הנפק"מ בזה"ז בכיבוש יחיד**

הקשה הגר"ח שם מה הנפק"מ בזה"ז במחלוקת האם כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא שמיה כיבוש, הרי מה שסוריא נחשבת כיבוש יחיד זה משום שדוד עשה שלא כהלכה, או שכבשה לצרכו, וזה היה בזמן דוד, אך בזמן עולי בבל לא מצינו שהיה כיבוש יחיד, וקיי"ל שקדושה ראשונה בטלה. ואם כן לדעת הרמב"ם והראב"ד שעולי בבל לא כבשו את סוריא, אפילו למ"ד כיבוש יחיד שמיה כיבוש אין עכשיו בסוריא קדושה כלל, ככל מקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל. ולדעת תוס' בגיטין שעולי בבל כבשו את סוריא, הרי הם כבשו כהלכה, ואפילו למ"ד לא שמיה כיבוש בזה"ז שמיה כיבוש.

ולדעת תוס' והרמב"ם דהחיסרון של סוריא שלא גמרו לכבוש בארץ י"ל דחיסרון זה קיים גם בזמן עולי בבל, שהרי גם עולי בבל לא גמרו לכבוש בארץ, והמחלוקת אם שמיה כיבוש או לא קיימת גם לגבי עולי בבל. ואף שבזמן עולי בבל לא הוצרכו לכבוש בשביל לקדש, מכל מקום י"ל שהדין לא להוסיף על ארץ ישראל קודם שגמרו לכבוש בארץ נאמר אף לגבי הקידוש גרידא, ולא רק לגבי הכיבוש. אך לדעת רש"י שכבשה לצרכו קשה.

ובמקדש דוד שם כתב דאף לתוס' אי אפשר ליישב כך, דכל מה שדוד עשה שלא כהלכה הוא משום שהיה צריך לכבוש מקודם בארץ, וכל זה שייך בזמן דוד שהיה עליהם חיוב לכבוש את הארץ, אך בזמן עזרא לא היו חייבים לכבוש, ומה שכבשו את סוריא לא היה שלא כהלכה.

ותירץ הגר"ח, דהנה בזמן עזרא נתחדש שאפשר לקדש גם בלא כיבוש. וגדר הדבר, שמקום שנתקדש כבר ע"י כיבוש אפשר לקדשו בשניה גם בלא כיבוש, אך מקום שעדיין לא נתקדש מעולם אי אפשר בפעם הראשונה לקדשו בלא כיבוש. ולכן אף שעולי בבל קידשו את סוריא ע"י כיבוש רבים מכל מקום זה תלוי במחלוקת האם כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא, דאם שמיה כיבוש, הרי דוד כבר קידשה, ועכשיו זה פעם שניה, ושפיר מהני גם בלא כיבוש. אך אם לא שמיה כיבוש ועכשיו זה הפעם הראשונה, אי אפשר לקדש בלא כיבוש, ובזמן עזרא לא היה כיבוש.

ועוד אופן כתב המקדש דוד שם, דבזמן עזרא נתחדש שאפשר לקדש בלא כיבוש רק במה שכבר נתקדש בזמן יהושע, אך מה שעדיין לא נתקדש מעולם לא נאמר בזה החידוש שאפשר לקדש בלא כיבוש.

עוד תירץ המקדש דוד שם, דבזמן עזרא לא היה אורים ותומים, ואי אפשר להוסיף על חו"ל. אמנם אם דוד קידשה כבר הרי זה מארץ ישראל, ואין צריך או"ת. [ולפי"ז למ"ד כיבוש יחיד לא שמיה כיבוש ובעינן או"ת אי אפשר להוסיף על ארץ ישראל לאחר שבטלו או"ת].

וכל תירוצים אלו קיימים רק לדעת תוס' בגיטין שעולי בבל החזיקו בסוריא. אך לדעת הרמב"ם והראב"ד שלא החזיקו בסוריא קשה טובא, מה הנפק"מ האידנא במחלוקת אם כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא, הא קדושה ראשונה בטלה.

ובמקדש דוד כתב לחדש, שהטעם שקדושה ראשונה בטלה וקדושה שניה לא בטלה הוא משום שראשונה היתה ע"י כיבוש בלבד, ושניה היתה בקדושת פה, וכמש"כ הרדב"ז פ"א מתרומות ה"ה בביאור הרמב"ם. אמנם סוריא נתקדשה בפה אף בקדושה ראשונה, כיון שהוסיפו אותה על ארץ ישראל, וכמש"כ לעיל. ולכן קדושת סוריא לא בטלה אפילו בקדושה ראשונה, דלעולם דינה כקדושה שניה. אך כתב המקדש דוד, דלפי"ז כאשר גלו ישראל בטלה קדושת הארץ מלבד קדושת סוריא, וזה דוחק.

ובקהלות יעקב שביעית סי' יד תירץ, דבאמת כל חיוב תרו"מ בסוריא הוא כמקום שכבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב. ולפי"ז יצא שבמקום שכבשו רק עו"מ אין קנין לעכו"ם, שהרי לגבי סוריא הוצרכה הגמ' לומר שיש קנין משום שכיבוש יחיד לא שמיה כיבוש. ונחלקו בזה הגר"א והחזון איש. ועי' חזון איש שביעית ס"ד ס"ק כו.

**סימן ו**

**דינים שונים בעו"מ עה"י וסוריא**

**מעלות סגוליות וקדושת שכינה**

במס' כתובות (קיא ע"א) איתא: אמר ר' אלעזר כל הדר בארץ ישראל שרוי בלא עון. אמר ר' ענן כל הקבור בארץ ישראל כאילו קבור תחת המזבח. א"ר ירמיה בר אבא א"ר יוחנן כל המהלך ארבע אמות בארץ ישראל מובטח לו שהוא בן העולם הבא. א"ר אלעזר מתים שבחוץ לארץ אינם חיים וכו'. ושם קי ע"ב איתא, שכל הדר בארץ ישראל דומה כמי שיש לו אלוק, וכל הדר בחוץ לארץ דומה כמי שאין לו אלוק. ובמס' יבמות סד ע"א מבואר שיש בארץ ישראל זכות ליבנות מאשתו. ובמס' בבא בתרא קנח ע"ב איתא אוירא דארץ ישראל מחכים. ובמס' מו"ק כה ע"א איתא אין הנבואה שורה על הנביאים אלא בארץ ישראל.

**עולי מצרים:** כתב התשב"ץ ח"ג סי' ר', שרק לגבי מצוות התלויות בארץ בטלה קדושת הארץ, [התשב"ץ נקט כהרשב"א וספר התרומה שאף קדושת עזרא בטלה בזה"ז], אך לגבי המעלות הסגוליות של ארץ ישראל לא בטלה קדושת הארץ, ונוהג אף בזה"ז. והוכיח כן מבית הכנסת שף ויתיב בנהרדעא, שבנאה יכניה מעפר שהביא עמו מארץ ישראל, ומבואר שיש מעלה לעפר של ארץ ישראל גם לאחר שבטלה קדושת הארץ. [צ"ע דהא יכניה גלה קודם שגלו כל ישראל, ועדיין לא בטלה קדושת הארץ]. ולפי"ז כל מקום שכבשו עולי מצרים נחשב כארץ ישראל לגבי המעלות הסגוליות שבארץ.

אך תוס' בריש גיטין הוכיחו מהא דר' אבא מנשק כיפי דעכו שעולי בבל כבשו את עכו, ומבואר מדבריהם שחביבות ארץ ישראל קיימת רק במקום שכבשו עולי בבל.

וברמב"ן שם כתב דלעולם לא כבשו עולי בבל את עכו, אלא דר' אבא סבר כמ"ד קדושה ראשונה קידשה לע"ל, ולדידיה כל מקום שכבשו עולי מצרים קדוש לעולם. ואי נמי סבר לא קידשה לע"ל לענין תרו"מ, ומכל מקום חביבה עלייהו, דהא איכא מ"ד שאף קדושה שניה בטלה ומכל מקום ארץ ישראל בחיבתה עומדת ובקדושתה לענין ישיבתה ודירתה. ועי' ריטב"א שם. ומבואר בתירוצו השני כהתשב"ץ שלענין חיבת ארץ ישראל כל מקום שכבשו עולי מצרים בכלל ארץ ישראל.

הרמב"ם בפ"ד מסנהדרין ה"ו כתב, שכל ארץ ישראל שהחזיקו בה עולי מצרים ראויה לסמיכה. וכתב הרדב"ז דאע"פ שלא החזיקו בה עולי בבל ואינה כארץ ישראל לענין תרו"מ, מכל מקום לענין סמיכה הכל הוא ארץ ישראל. וכן לענין הדר בארץ ישראל ולענין הנקבר בה ושאר קדושת ארץ ישראל דינם שוה. ומבואר כדברי התשב"ץ שלענין סגולותיה של ארץ ישראל אף עולי מצרים בכלל ארץ ישראל. ועי' אבי עזרי פי"ג משמו"י ה"י בסופו. [ובחזון איש שביעית ס"ג ס"ק יט הוכיח כדברי הרמב"ם שסמיכה תלויה בעולי מצרים, שהרי איכא מ"ד שאף קדושה שניה בטלה, ומכל מקום מצינו סמיכה לאחר חורבן הבית].

ובכפתור ופרח סוף פ"י האריך לבאר שארץ ישראל היתה קדושה מזמן האבות, אף קודם כיבוש וקידוש, ולכן קדושה זו לא פקעה כשגלו, כיון שאינה תלויה בכיבוש. ופשוט דקדושה זו תלויה בגבולות של פר' מסעי.

**עבר הירדן:** התשב"ץ שם הקשה על מה שייסד בסי' קצ"ח דעבר הירדן נחשב כארץ ישראל לכל דבר, הא במס' כתובות (קיב ע"א) איתא: אמר ליה דוכתא דמשה ואהרן לא זכו לה אנא מי יימר דזכינא לה. ומבואר שמשה לא נקבר בארץ ישראל, אף שהוא נקבר בעבר הירדן בחלק של בני גד. וכן הוא בתנחומא ריש פר' ואתחנן.

עוד הקשה, דבספרי (במדבר כז, יב) איתא: "הארץ הטובה אשר בעבר הירדן" זו היא שר' יהודה אומר ארץ כנען היא טובה ולא נחלת בני ראובן ובני גד. [ובנצי"ב שם כתב, דהיה מקום לומר דאיירי לענין שעבר הירדן אינה ארץ זבת חלב ודבש].

עוד הקשה, דבספר יהושע (כב, יט) אמרו לבני גד וראובן "ואך אם טמאה ארץ אחוזתכם", ומבואר שהיא נחשבת ארץ טמאה כחו"ל ולא כארץ ישראל.

ולכן כתב, דלענין קדושת ארץ ישראל ומעלותיה אין עבר הירדן נחשב כארץ ישראל, ורק לגבי מצות התלויות בארץ דינה כארץ ישראל. ולכן לגבי קבורה חשיב שמשה נקבר בחוץ לארץ, ואינה נחשבת ארץ טובה, ונחשבת ארץ טמאה כלפי השראת השכינה. אך לגבי הזכות לכפות את אשתו להעלות לארץ, שזה תלוי בקיום המצוות ולא בקדושה [עי' להלן], עבר הירדן שוה לארץ ישראל.

וכן כתב הרמב"ן פר' חוקת, שמשה רבינו פתח לסיחון בדברי שלום לפי שרצה שכל ישראל ינחלו בארץ ישראל, שהיא הארץ הטובה אשר היא זבת חלב ודבש. ואמרו רבותינו במדרש רבה שאין עבר הירדן ראוי לבית המקדש ולשיכון השכינה. [בכלי חמדה ביאר כונת המדרש, שאסור להקריב בבמה בעבר הירדן אף בזמן היתר הבמות, שאם הכונה לבית המקדש, הרי רק ירושלים הוכשרה לכך. ועי' מקדש דוד (כ סק"ב) דזה דוקא בבמה גדולה, אך במה קטנה אף בחו"ל שרי].

וכן כתב הספרנו בפר' מסעי, דרק ארץ ישראל ראויה לחלוק על פי גורל, ולכן חילק משה את ארץ סיחון ועוג בלתי גורל. וזה כי ארץ סיחון ועוג אין בה קדושת ארץ ישראל, ולא היתה ראויה לגורל אשר עניינו ברוח הקודש.

**סוריא:** לפי מש"כ הראשונים הנ"ל שאין קדושת שכינה בעבר הירדן כל שכן שאין קדושת שכינה בסוריא, דהיא מחוץ לגבולות ארץ ישראל.

**בפני נכתב ובפני נחתם**

תנן בריש מס' גיטין: המביא גט ממדינת הים צריך שיאמר בפני נכתב ובפני נכתם. וברישא נחלקו תנאי במדינות הסמוכות לארץ ישראל, לת"ק אין צ"ל בפ"נ אפילו בסמוכות. לרבן גמליאל סמוכות צ"ל ומבולעות אצ"ל. לר' אליעזר אפילו מבולעות צ"ל, שלא תחלוק במדינת הים.

עוד תנן התם, ר' יהודה אומר מרקם למזרח ורקם כמזרח, מאשקלון לדרום ואשקלון כדרום, מעכו לצפון ועכו כצפון. ר' מאיר אומר עכו כארץ ישראל לגיטין.

דעת ר"ת דכל עיר שדינה כארץ ישראל אין צ"ל בפ"נ כלל, ולגבי עיירות סמוכות או מובלעות לארץ ישראל נחלקו תנאי ברישא, אף שאינם מארץ ישראל, אך עיר שהיא מארץ ישראל ליכא למ"ד שצ"ל בפ"נ. ומעתה כיון שאמר ר' יהודה שרקם אשקלון ועכו כחוץ לארץ לגבי בפ"נ על כרחיך שאינם מארץ ישראל.

והקשה ר"ת הא אשקלון מארץ ישראל. ותירץ שלא כבשוה עולי בבל. והקשה הא רקם מארץ ישראל, ואף עולי בבל כבשוה, כדאיתא בספרי. ותירץ דתרי רקם הוו. והקשה הא עכו מארץ ישראל ואף עולי בבל כבשוהו, דהא ר' אבא מנשק כיפי דעכו. ותירץ, דאיירי בחציה שבחו"ל. ומכל מקום ר' מאיר אומר עכו כארץ ישראל לגיטין לפי שחציה מארץ ישראל, והיא סמוכה לארץ.

ומבואר מדברי ר"ת דרק במקום שכבשו עולי בבל אין צ"ל בפ"נ, אך מקום שכבשו עולי מצרים ולא עולי בבל, כאשקלון, צ"ל בפ"נ.

והקשה ר"י על ר"ת, דבגמ' אמרינן לגבי כפר סיסאי שאין צ"ל בפ"נ כיון שהיא מובלעת בתחום ארץ ישראל וקרובה לצפורי יותר מעכו. והא מכל מקום עכו עדיפא כיון שחציה ארץ ישראל. ותירץ הריטב"א, דלפי ר"ת אין הקובע סמוכה או מובלעת לארץ ישראל, אלא סמוכה או מובלעת לעיקר הישוב. [ואף שבכל ארץ ישראל אין צ"ל, מכל מקום סמוך ומובלע תלוי בעיקר הישוב]. ולכן יש מעלה לכפר סיסאי בזה שהיא קרובה לצפורי יותר מעכו שחציה מארץ ישראל.

עוד הקשה ר"י, דבגמ' אמרינן לגבי סוריא שאם המוכר עבדו לעכו יצא לחרות [ואף לר' מאיר] כל שכן שהמוכר לסוריא יצא לחרות, כיון שמרחקא טפי. והרי סוריא עדיפא מעכו שהיא עצמה ארץ ישראל, דהא האי תנא סבר כיבוש יחיד שמיה כיבוש. ותירץ הריטב"א דכאשר כבשו את עכו כבשו את כולה יחד, אלא שחציה מחו"ל והוי כיבוש יחיד, שהרי כבשו את עכו קודם שגמרו לכבוש בארץ. ולפיכך לר' יהודה צ"ל בפ"נ בחציה שבחו"ל כיון שלגבי זה כיבוש יחיד לא שמיה כיבוש. ושפיר קאמר וכל שכן סוריא דמרחקא טובא. [ודבריו צ"ע, דאם כבשו את כולה ומכל מקום חציה חו"ל על כרחיך שרק חצי עכו נכלל בגבולות שבפר' מסעי, והא הגבולות שם מגיעות לטורי אמנון שהוא רחוק טובא מעכו, וצ"ע]. והנה לדעת הראב"ד שעולי בבל לא כבשו את סוריא לא קשה מידי, שהרי גם חציה השניה של עכו כבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב, ואין הבדל בדרגת הקדושה בין עכו לסוריא.

דעת ר"י שאין הבדל כלל בין ארץ ישראל לחו"ל, אלא כל שהוא סמוך לעיקר הישוב אין צ"ל בפ"נ, ואפילו בחו"ל. וכל שהוא רחוק מעיקר הישוב צ"ל בפ"נ אפילו בארץ ישראל. והשתא שפיר יתכן שאשקלון ורקם ועכו נחשבים לכל דבר כארץ ישראל, ומכל מקום צ"ל בהם בפ"נ כיון שהם רחוקים מעיקר הישוב. [והא דאמר ר' מאיר עכו כארץ ישראל לגיטין יתכן דאיירי דוקא בחציה שבארץ ישראל, ויתכן דאיירי אף בחציה שבחו"ל]. ועי' רש"ש שם שהקשה איך יתכן לומר דרקם מארץ ישראל אלא שאינה סמוכה לעיקר הישוב, הא ת"ק ורבן גמליאל נחלקו לגבי רקם וחגר לפי שהיא סמוכה לארץ ישראל. [ויל"ע לדעת ר' אליעזר שאפילו במובלעות צ"ל בפ"נ כדי שלא תחלוק במדינת הים, האם גם להיפך אמרינן, דכל ארץ ישראל אין צ"ל כדי שלא תחלוק בארץ ישראל].

והקשו תוס' מהירושלמי דהמוכר עבדו מעכו לעכו יצא לחרות, והא לדעת ר"י כל עכו נחשב כחו"ל. ור' מאיר נמי מודה לענין עבדים. ותירצו, דנהי דחשיב כחו"ל לגבי עיקר הישוב, לגבי חו"ל מיהא חשיב ארץ ישראל. ויש לבאר דבריהם, דיש שני סיבות שאסור להוציא את העבד לחו"ל, חדא שמרחיקו מעיקר הישוב, ועוד שמפסידו ממצוות התלויות בארץ. והשתא כשמוציאו מארץ ישראל לעכו מרחיקו מעיקר הישוב, וכשמוציאו מעכו לעכו מפסידו מצוות התלויות בארץ, ובכל הפסד גזרו שיצא לחרות.

**עולי מצרים:** לדעת ר"ת צ"ל בפ"נ אלא אם כן הוא סמוך או מובלע בתחום ארץ ישראל. לדעת ר"י כתב החזון איש (שביעית ס"ג ס"ק כו) דאפילו בעולי מצרים אין צ"ל בפ"נ, אלא אם הוא רחוק מעיקר הישוב דבכה"ג אף בארץ ישראל צ"ל בפ"נ.

**עבר הירדן:** בתוספתא ריש גיטין איתא: מעבר הירדן כמביא מארץ ישראל ואין צ"ל בפ"נ. והנה לדעת הראשונים שעולי בבל כבשו את עבר הירדן ניחא, אך לדעת הרמב"ם והראב"ד שלא כבשו צ"ע מדוע עבר הירדן נחשב כארץ ישראל. וצ"ל דס"ל כשיטת ר"י וכמש"כ החזון איש דסגי בעולי מצרים, ועבר הירדן נחשב סמוך לעיקר הישוב. [ורקם דמתני' הוא בצד מזרח של עבר הירדן, וכמש"כ התשב"ץ שם].

**סוריא:** בתוספתא שם איתא המביא גט מסוריא כמביא מחוץ לארץ, צריך שיאמר בפ"נ. ובגמ' ח ע"א מבואר שצ"ל בפ"נ כיון שהיא רחוקה מעיקר הישוב. והנה אם נאמר כר"ת שבארץ ישראל לעולם אין צ"ל בפ"נ, ונאמר שעולי בבל כבשו את סוריא, על כרחיך צ"ל דהיכא דרחוק טובא מעיקר הישוב צ"ל בפ"נ אף שדינו כארץ ישראל.

**טומאת ארץ העמים**

**עולי מצרים:** במס' חלה פ"ד מ"ח תנן ג' ארצות לחלה, מקום שכבשו עולי בבל מפרישין חלה אחת, ומקום שכבשו עולי בבל מפרישין שתי חלות, אחת נשרפת ואחת נאכלת. והטעם שנשרפת כתב הרמב"ם פ"ה מבכורים ה"ח, מפני שהחלה הראשונה טמאה, שהרי לא נתקדשה אותה הארץ בימי עזרא. וביאר הר"י קורקוס שמקום שלא כבשו עולי בבל טמא בטומאת ארץ העמים.

אך תוס' בחולין קד ע"א ובבכורות כז נקטו דחלה ראשונה נשרפת לפי שאי אפשר להזהר שם מטומאה, כיון שהיא סמוכה לארץ העמים. וכן כתב הרמב"ן בגיטין ח ע"ב, דאינם יודעים לשמור שם בטהרה. ומבואר שמקום שכבשו עולי מצרים אין בו טומאת ארץ העמים, אלא שהוא סמוך לחו"ל וקשה להזהר שם מטומאה. וכן נקט בביאור הגר"א על הירושלמי שביעית פ"ו ה"א, דנימנו על אשקלון לפטרה ממעשר, דסברי שהוא מעולי מצרים, וטהור משום ארץ העמים ופטור ממעשר.

ובמשנה למלך פי"א מטו"מ ה"ו כתב, דברמב"ם בכורים שם מבואר דמקום שכבשו עולי מצרים טמא, וכן נקט מהרימ"ט ח"א סי' מז. וכן מוכח מרש"י בחגיגה (כה ע"א) שכתב בהא דרצועה מפסקת בין גליל ליהודה דהיינו רצועה של ארץ העמים. ולא מסתבר דהיינו מעולי מצרים, דהגבול בפר' מסעי כולל הכל, אלא היינו רצועה שלא כבשו עולי בבל, ומבואר דכל שלא כבשו עולי בבל טמא בטומאת ארץ העמים.

אך הקשה מהרמב"ם בהל' תרומות שכתב לגבי גבול עולי מצרים: היה מהלך מעכו לכזיב כל הארץ שעל ימינו שהוא מזרח הדרך הרי היא בחזקת חו"ל, טמאה משום ארץ העמים ופטורה מהמעשר וכו', וכל הארץ שעל שמאלו שהוא מערב הדרך וכו' וטהורה משום ארץ העמים. והנה עולי בבל לא כבשו מערב הדרך לכזיב, ומכל מקום טהורה משום ארץ העמים.

ובחזון איש (אהלות סי' כה סק"ה) הוכיח שגזרו טומאה על עולי מצרים מהא דמבואר בתוספתא שאשקלון אינה מטמאת משום ארץ העמים משום שהיא מובלעת, ומשמע דבלא"ה טמאה אף שלא כבשוה עולי בבל.

ועי' ציון ההלכה בכורים פ"ה ה"ח, שהדעות שגזרו טומאת ארץ העמים בעולי מצרים הם: הרמב"ם שם, הרא"ש חלה שם ובהל' חלה, רשב"א בפסקיו לחלה ומאירי שם, וסמ"ג. והדעות שלא גזרו טומאת ארץ העמים בעולי מצרים הם: תוס' בחולין ובכורות, רמב"ן גיטין ז ע"ב, אור זרוע, הגר"א על הירושלמי. והקשה שם סתירה בכפתור ופרח, עי' ביאור ההלכה שם.

**עבר הירדן:** כתב התשב"ץ שם שאין בעבר הירדן טומאת ארץ העמים, דהא בגמ' שם מדמינן טומאת ארץ העמים לחיוב מעשרות, וכיון שאין צ"ל בפ"נ בעבר הירדן כמבואר בתוספתא הוא הדין דיש בה חיוב מעשרות ואין בה טומאת ארץ העמים. [נראה כונתו דבגמ' שם מדמינן דין ארץ ישראל לגבי גיטין, לדין ארץ ישראל לגבי חיוב מעשרות וטומאת ארץ העמים].

ועי' משנת יוסף ח"א סי' נ' דיתכן לומר שאין טומאת ארץ העמים בעבר הירדן רק אם כבשוהו עולי בבל, או אם נאמר דבמקום שכבשו עולי מצרים ליכא טומאת ארץ העמים. אך אם נאמר כהרמב"ם והראב"ד שעולי בבל לא כבשו, ונאמר דבעולי מצרים איכא טומאה, על כרחיך גם בעבר הירדן איכא טומאה.

**סוריא:** איתא בגיטין ט ע"ב, שלפי מ"ד כיבוש יחיד לא שמיה כיבוש, ומדין תורה דין סוריא כחו"ל, גזרו בו טומאת ארץ העמים אפילו באוירה, [אף שמדרבנן דינו כארץ ישראל]. ולפי מ"ד שמיה כיבוש, ודינו כארץ ישראל מדין תורה, גזרו בו רק על גושה ולא על אוירה.

**מצוות התלויות בארץ**

**עולי מצרים:** אין נוהגות כלל, כיון שקדושה ראשונה בטלה. [מלבד תרו"מ ושביעית, ויבואר להלן].

**עבר הירדן:** לדעת הראשונים שעולי בבל כבשו נוהגות כל המצוות אף בזה"ז, ולדעת הרמב"ם והראב"ד שלא כבשו אין נוהגות בזה"ז. ונתבאר לעיל בסי' ב' וסי' ג'.

**סוריא:** לדעת הראשונים שעולי בבל כבשו, נוהגות כל המצוות מדרבנן, כיון שכיבוש יחיד לא שמיה כיבוש. ולדעת הרמב"ם והראב"ד שלא כבשו אין נוהגות בזה"ז.

**שביעית**

תנן במס' שביעית פ"ו מ"א: שלש ארצות לשביעית כל שהחזיקו עולי בבל מארץ ישראל ועד כזיב לא נאכל ולא נעבד. כל שהחזיקו עולי מצרים מכזיב ועד הנהר ועד אמנם נאכל אבל לא נעבד. מן הנהר ומאמנם ולפנים נאכל ונעבד. ובמשנה ב' תנן, עושין בתלוש בסוריא אבל לא במחובר. ובביאור "נאכל" דמתני' נחלקו הראשונים, הר"ש נקט דהיינו נאכל אחר הביעור, דאין ביעור נוהג בפירות שביעית דעולי מצרים. וכתב המל"מ דהוא הדין שאר דיני קדושת שביעית. הרמב"ם בפיה"מ נקט דהיינו פירות שנשמרו ונעבדו באיסור, דלא גזרו איסור אכילה בפירות שביעית דעולי מצרים. ובחיבורו נקט הרמב"ם דלא גזרו ספיחין בעולי מצרים.

והנה נקטה המשנה דבעולי מצרים נאכל ולא נעבד, ובסוריא עושין בתלוש ולא במחובר. ונחלקו הראשונים האם בעולי מצרים עושין בתלוש כסוריא, והא דתנן אבל לא נעבד היינו במחובר, או שמא אף בתלוש אין עושין כארץ ישראל. הר"ש הוכיח מהא דאיכא רק שלש ארצות ולא ארבעה דאין הבדל בין עולי מצרים לסוריא, ובתרוייהו עושין בתלוש. והרא"ש כתב דאי משום הא י"ל שנקטה המשנה ג' ארצות בארץ ישראל, [משמע שמהנהר ומאמנום ולחוץ נאכל ונעבד היינו במקומות שלא כבשו עולי מצרים אך הם בתוך גבולות ארץ ישראל, דעולי מצרים לא גמרו לכבוש הכל, וצ"ע]. אך מכל מקום מלשון המשנה אבל לא נעבד משמע דוקא במחובר. ואילו הר"י במ"צ נקט דבעולי מצרים אף בתלוש אין עושין, מדלא תנן הרי היא כסוריא.

ובדעת הרמב"ם נקט התויו"ט כהר"ש והרא"ש, דדין עולי מצרים כסוריא. אך הרדב"ז פ"ד משמו"י הכ"ז נקט דבעולי מצרים אין עושין אף בתלוש, וכתב דאף בעבר הירדן אין עושין, ורק בסוריא הקילו. ובדרך אמונה דייק מדברי החזון איש בסדר השביעית להחמיר.

וכן יש לדון להפך, מה הדין בסוריא לגבי אכילה, האם דינו כארץ ישראל שלא נעבד [במחובר] ולא נאכל, או שמא דינו כעולי מצרים שנאכל אבל לא נעבד.

וברמב"ם נקט שאין איסור ספיחין נוהג בעבר הירדן ובסוריא, דלא יהיו חמורים מעולי מצרים. אמנם לפי הראשונים שעולי בבל כבשו את עבר הירדן וסוריא אין מקור להתיר ספיחין. ומכל מקום בדעת הר"ש יש להוכיח דבסוריא נמי נאכל ולא נעבד, שאם לא כן איכא ארבעה ארצות לשביעית, ועל כרחיך דסוריא ועולי מצרים דינם שוה לכל דבר.

והנה הר"ש כתב דהאי תנא שהקילו בסוריא לעשות בתלוש סבר כיבוש יחיד לא שמיה כיבוש, מדמיקל בסוריא טפי מארץ ישראל. ויש להוכיח מכאן שעולי בבל כבשו את סוריא, שאם לא כבשו הרי הם כמקום שכבשו עולי מצרים, והיכן מצינו שהקילו בסוריא טפי מארץ ישראל, ומנליה להר"ש דהאי תנא סבר לא שמיה כיבוש. ועל כרחיך דס"ל להר"ש שעולי בבל כבשו את סוריא, ומכל מקום הקילו שעושין בתלוש משום שכיבוש יחיד לא שמיה כיבוש.

**עולי מצרים:** נאכל אבל לא נעבד - לדעת הר"ש אין דין ביעור, ונקט המל"מ דאף קדושת שביעית ליכא. לדעת הרמב"ם בחיבורו אין איסור ספיחין, אך קדושת שביעית איכא. ולגבי עבודה בתלוש נחלקו הראשונים, וכנ"ל.

ועי' חזון איש סדר השביעית סק"ד שכתב: יש מקומות בארץ שלא כבשום עולי בבל, וגם בהם אין איסור ספיחין, ודין ספיחין שלהם כדין ספיחי סוריא ועבר הירדן. אבל אין הדבר ידוע לנו בעדות ברורה שיש לסמוך עליה, וקל להכשל, ולכן אין להקל בספיחי ארץ ישראל.

**עבר הירדן:** לדעת הרמב"ם והראב"ד אין איסור ספיחין לפי שלא כבשום עולי בבל, [ולפי"ז לדעת הר"ש אף קדושת שביעית ליכא]. ולדעת שאר ראשונים שכבשום עולי בבל דין עבר הירדן כדין ארץ ישראל לכל דבר. ופסק החזון איש שם להקל באיסור ספיחין כדעת הרמב"ם.

לגבי עבודה בתלוש, לדעת הראשונים שבעולי מצרים עושין בתלוש כל שכן שבעבר הירדן עושין בתלוש, [אלא אם כן עולי בבל כבשו את עבר הירדן, דלדידהו עבר הירדן כארץ ישראל לכל דבר]. ולדעת הראשונים שבעולי מצרים אין עושין בתלוש, נקט הרדב"ז שאף בעבר הירדן אין עושין בתלוש.

**סוריא:** לדעת הרמב"ם והראב"ד אין איסור ספיחין לפי שלא כבשום עולי בבל, [ולפי"ז לדעת הר"ש אף קדושת שביעית ליכא]. ולדעת שאר הראשונים שכבשום עולי בבל יש לעיין האם דינם כארץ ישראל שהרי כיבוש יחיד לא שמיה כיבוש. ובדעת הר"ש מוכח שדינם כעולי מצרים ואין בהם איסור ספיחין, מדלא נקט תנא ד' ארצות.

וכל איסור עבודה בסוריא הוא במחובר ולא בתלוש, כדתנן בפ"ו דשביעית מ"ב.

**כפיה לעלות לארץ ישראל**

תנן בכתובות קי ע"א: שלש ארצות לנשואין, יהודה ועבר הירדן והגליל וכו', הכל מעלין לארץ ישראל ואין הכל מוציאין, הכל מעלין לירושלים ואין הכל מוציאין, אחד האנשים ואחד הנשים. ופירש רש"י שלש ארצות חלוקות לענין נשואי אשה, שאם נשא אשה באחת מהן אינו יכול לכופה לילך אחריו מארץ אל ארץ. אך מחו"ל לארץ ישראל כופין, ואפילו האשה כופה את בעלה לעלות ולדור שם, ואם לאו יוציא ויתן כתובה.

ובתוס' כתבו שדין זה אינו נוהג בזה"ז דאיכא סכנת דרכים. ועוד כתבו בשם רבינו חיים דעכשיו אינו מצוה לדור בארץ ישראל, כי יש כמה מצות התלויות בארץ וכמה עונשין דאין אנו יכולין ליזהר בהם ולעמוד עליהם. ומבואר שיש שני טעמים שלא לעלות לארץ ישראל, סכנת דרכים ומצוות שאין יכולין להזהר.

אך המרדכי סוף כתובות כתב בשם רבינו חיים כהן בתשובה, דהני מילי בימיהם שהיה שלום בדרכים, אבל עכשיו שהדרכים משובשים אינו יכול לכופה. ומבואר שהטעם היחיד הוא סכנת דרכים. ועי' מהרי"ט ח"ב סי' כח דדברי התוס' שלפנינו הם הגהת תלמיד, דאין זה קשה להזהר במצוות התלויות בארץ, ורבינו חיים איירי רק מצד סכנת דרכים, כמבואר במרדכי. ועוד כתב שם דכל הראשונים והפוסקים פליגי על רבינו חיים, ולכן הסיק שדין כפיה נוהג גם בזה"ז.

ובטעם הכפיה לעלות לארץ ישראל מצינו מחלוקת, דהתשב"ץ ח"ג סי' ר' נקט דאף שחיבוב הארץ לדירה ולקבורה משום קדושת שכינה הוא, מכל מקום דין כפיה תלוי בקדושת מצוות, דאין הבעל יכול לכפות את אשתו או האשה את בעלה לעלות כדי להוסיף בקדושת שכינה, אלא כדי להוסיף במצוות התלויות בארץ בלבד. והוכיח דדין כפיה תלוי בקדושת מצוות מהמשנה בכתובות הנ"ל דעבר הירדן בכלל ארץ ישראל לענין זה, ובעבר הירדן אין קדושת שכינה אלא קדושת מצוות, ועל כרחיך דדין כפיה תלוי בקדושת מצוות. וכן הוכיח להיפך, שקדושת שכינה אינה סיבה לכפיה מהא דאין כופין לעלות מגליל ליהודה, אף שביהודה יש קדושת שכינה טפי. [אך צ"ע מדוע מעלין לירושלים, הא אין בזה תוספת קדושת מצוות יותר משאר ארץ ישראל].

והקשה התשב"ץ מדוע יש בארץ ישראל קדושת מצוות יותר מחו"ל, הרי מדין תורה קדושה שניה בטלה [התשב"ץ לשיטתו דפסק כהרשב"א שקדושה שניה בטלה], ואין נוהגים מצוות התלויות בארץ כלל. ומדרבנן אף בחו"ל חייבים בתרו"מ. ותירץ, דנפק"מ לדמאי, שבחו"ל לא חייבו להפריש דמאי. ועוד תירץ בשם הגאונים דחיוב תרו"מ בחו"ל הוא מנהג בעלמא.

אך המהרי"ט שם נקט דעיקר הטעם משום קדושת ארץ ישראל ומצות ישיבתה הוא, ואפילו בזה"ז שהיא חרבה איכא מצות ישוב ארץ ישראל מדין תורה, וכמש"כ הרמב"ן בעשה ד' מקרא ד"וירשתם אותה וישבתם בה". וכן כתב החתם סופר (יו"ד רל"ד), דדין כפיה משום קדושת שכינה הוא, שהיתה קיימת כבר מזמן האבות, ולכן אין זה תלוי במחלוקת אם קדושה ראשונה או שניה בטלה. [במהרי"ט משמע שדין כפיה תלוי במצות ישוב ארץ ישראל, ובחתם סופר משמע שדין כפיה תלוי בקדושת שכינה, ויתכן שיש הבדל ביניהם, עי' להלן בדין עבר הירדן. ועי' מור וקציעה סי' שו].

ובאבני נזר הקשה דהמהרי"ט סותר עצמו, דבח"א סי' מז כתב דאינו יכול לכפות את אשתו לעלות ממצרים לעיר עזה, "דלענין כפית עליה שאינה אלא בשביל המצוות התלויות בה לא אמרינן אלא ארץ ישראל המקדושת מחוייבת במצוות". ומשמע מדבריו שם שאפילו לעולי מצרים אין מעלין אלא לעולי בבל בלבד. וזה סותר למש"כ בח"ב שדין כפיה תלוי בקדושת שכינה. ועי' משנת יוסף שדחק ליישב, דבמקום שיש חיוב מצוות איכא קדושת שכינה טפי, ולדין כפיה בעינן קדושת שכינה בדרגה שיש בה מצוות התלויות בארץ.

וצ"ע לדבריהם מדוע אין מעלין מעבר הירדן לארץ ישראל, הא בעבר הירדן אין מקדושת ארץ ישראל. ובשו"ת משנת יוסף ח"א סי' נ' אות ח' כתב ליישב בשם תבואות הארץ, דעבר הירדן דהתם הכונה לצד המערבי של הירדן, שהוא בתוך גבולות ארץ ישראל.

ובחזון איש (שביעית ס"ג ס"ק יט) כתב, דמעלין מחו"ל למקום שכבשו עולי מצרים אף למ"ד קדושה ראשונה בטלה. וכן מעלין מעולי מצרים לעולי בבל כמש"כ תוס' ריש גיטין, דהמוציא עבדו מעכו לעכו יצא לחרות. והנה הא דמעלין מחו"ל לעולי מצרים הטעם הוא משום קדושת שכינה, וכהמהרי"ט וחתם סופר. והא דמעלין מעולי מצרים לעולי בבל בפשטות הטעם הוא משום קדושת מצוות, [דדוחק לומר שיש יותר קדושת שכינה במקום שכבשו עולי בבל, ושני דרגות של קדושת שכינה איכא]. ונקט החזון איש דכל אחד מהם הוא סיבה לכפות. ולפי"ז כתב המשנת יוסף שם שמעלין מחו"ל לעבר הירדן [משום קדושת מצות], ומעלין מעבר הירדן לארץ ישראל [משום קדושת שכינה].

ויל"ע האם אפשר לכפות לעלות מעבר הירדן לעולי מצרים או להיפך, דלכאורה לשיטת התשב"ץ כופין מעולי מצרים לעבר הירדן משום קדושת מצוות ולא להיפך, ולשיטת המהרי"ט וחת"ס כופין מעבר הירדן לעולי מצרים משום קדושת שכינה ולא להיפך. אך לשיטת החזון איש דכל אחד מהם סיבה לכפות יל"ע מה הדין כשיש בדבר מעלה מצד א' והפסד מצד ב', האם קדושת שכינה עדיפא או קדושת מצוות עדיפא. ויתכן דבכה"ג אי אפשר לכפות כלל, דלעולם תוכל האשה לטעון שאינה רוצה משום שהיא מפסדת בזה מעלה אחת.

**עולי מצרים:** לדעת התשב"ץ לכאורה אי אפשר לכפות לעלות מחו"ל לעולי מצרים, דאין שם קדושת מצוות. [ויתכן דלפי מש"כ הרמב"ם שנוהג שם תרו"מ מדרבנן חשיב שיש שם קדושת מצוות טפי מחו"ל], וכן משמע במהרי"ט ח"א. לדעת מהרי"ט ח"ב וחת"ס אפשר לכפות מחו"ל לעולי מצרים, כיון שיש שם קדושת שכינה ומצות ישוב ארץ ישראל.

**עבר הירדן:** לדעת התשב"ץ אפשר לכפות לעלות מחו"ל לעבר הירדן, כיון שיש שם קדושת מצוות, [לכאורה התשב"ץ קאי לשיטתו שעולי בבל כבשו את עבר הירדן, אך לשיטת הרמב"ם והראב"ד דלא כבשו, בזה"ז ליכא בעבר הירדן לא קדושת שכינה ולא קדושת מצוות, ואין מקום לכפיה כלל].

לדעת המהרי"ט וחת"ס אי אפשר לכפות, כיון שאין שם קדושת שכינה. [ואם נאמר שמצות ישוב ארץ ישראל נוהגת שם לדעת מהרי"ט אפשר לכפות, וצ"ע].

**סוריא:** לדעת התשב"ץ לכאורה אפשר לכפות משום קדושת מצוות, שהרי מדרבנן חייבים בתרו"מ. לדעת מהרי"ט וחת"ס אי אפשר לכפות שהרי אין שם קדושת שכינה. [וכן מצות ישוב ארץ ישראל ליכא למ"ד לא שמיה כיבוש, כמבואר בסוגיא בגיטין].

**מצות ישוב ארץ ישראל**

כתב הרמב"ן (מצוות שהשמיט הרמב"ם עשה ד'), שנצטוינו לרשת הארץ אשר תנן הקב"ה לאבותינו ולא נעזבה ביד זולתינו מן האומות או לשממה. שנאמר בפר' מסעי "והורשתם את הארץ וישבתם בה כי לכם נתתי את הארץ לרשת אותה והתנחלתם את הארץ".

עוד כתב: ואומר אני כי המצוה שהחכמים מפליגין בה והיא דירת ארץ ישראל, עד שאמרו שכל היוצא ממנה ודר בחו"ל יהא בעיניך כעובד ע"ז, וזולת זה הפלגות גדולות שאמרו בה, הכל הוא ממצות עשה הזה שנצטוינו לרשת הארץ ולשבת בה. אם הן היא מצות עשה לדורות מתחייב כל יחיד ממנו ואפילו בזמן הגלות. וע"ע ברמב"ן סוף פר' עקב.

ובגיטין ח ע"ב מבואר שלפי מ"ד כיבוש יחיד שמיה כיבוש יש מצות ישוב ארץ ישראל אף בסוריא, ולכן התירו אמירה לעכו"ם בשבת בשביל לקנות שם בית. אך למ"ד לא שמיה כיבוש אין שם מצות ישוב ארץ ישראל. ומבואר דמצות ישוב ארץ ישראל אינה רק בתוך הגבולות של פר' מסעי, ואינה רק במקום השראת השכינה, אלא אף במקום שיש בו חיוב תרו"מ מהתורה.

אך צ"ע לדעת הרמב"ם והראב"ד דעולי בבל לא כבשו את סוריא, ודין סוריא בזה"ז כמקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, מדוע איכא מצות ישוב ארץ ישראל, הא בזה"ז בסוריא אין קדושת שכינה [דהיא מחוץ לגבולות שבפר' מסעי] ואין קדושת מצוות [דעולי בבל לא כבשו]. וצ"ל דסגי במה שמדרבנן איכא חיוב תרו"מ מחמת קדושה ראשונה שבטלה.

ויתכן דמשום כך פסק הרמב"ם שאמירה לעכו"ם דוחה שבת כדי לקנות בית בסוריא, אף שפסק שכיבוש יחיד לא שמיה כיבוש. וכבר תמה בזה המגן אברהם. ולדברינו יתכן דהרמב"ם לשיטתו שעולי בבל לא כבשו את סוריא, ודינו כמקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל דחיוב תרו"מ דרבנן, ואם כן אין הבדל לגבי זה אם כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא שמיה כיבוש, דבלא"ה חיוב תרו"מ רק דרבנן, ואם סגי בזה למצות ישוב ארץ ישראל אף לדידן דלא שמיה כיבוש סגי בזה.

**עולי מצרים:** כתב החזון איש (שביעית ס"ג ס"ק יט) דיש מצות ישוב ארץ ישראל בכל מקום שכבשו עולי מצרים. [אך האבני נזר (יו"ד ח"ב סי' תנ"ד אות סב - ג) נקט דאין מצות ישוב ארץ ישראל אלא במקום שכבשו עולי בבל. וברמב"ן שם לא משמע כן, דנקט שאף בחורבנה יש מצוה להוריש ולשבת בארץ, וצ"ע].

**עבר הירדן:** לכאורה יש מצוה קל וחומר מסוריא.

**סוריא:** מבואר ברמב"ם לגבי שבת דיש מצות ישוב ארץ ישראל אף לדידן דכיבוש יחיד לא שמיה כיבוש.

**איסור יציאה לחוץ לארץ**

במס' בבא בתרא (צא ע"א) איתא: אין יוצאין מארץ לחו"ל אלא אם כן עמדו סאתים בסלע וכו'. וכן היה רשב"י אומר אלימלך מחלון וכליון גדולי הדור היו ופרנסי הדור היו, ומפני מה נענשו מפני שיצאו מארץ לחו"ל שנאמר וכו'.

כתב הרמב"ם מלכים פ"ה ה"ט: אסור לצאת מארץ ישראל לחוצה לארץ לעולם, אלא ללמוד תורה או לישא אשה או להציל מיד הגוים ויחזור לארץ. וכן יוצא הוא לסחורה. אבל לשכון בחוצה לארץ אסור אלא אם כן חזק שם הרעב וכו', עיי"ש שהאריך במעלת ישיבת ארץ ישראל. [במש"כ הרמב"ם "לעולם" עי' משנת יוסף ח"א סי' נ' שכתב ג' ביאורים, או דהאיסור הוא לצאת על מנת להיות שם לעולם, או דהאיסור הוא אף בזה"ז, או דהאיסור הוא בכל אופן].

ומבואר שאסור לצאת לחו"ל כדי לדור שם באופן זמני אלא לד' דברים, ללמוד תורה לישא אשה להציל מיד העכו"ם ולסחורה, ואף זה לא הותר אלא בתנאי שיחזור לארץ ולא ישתקע בחו"ל. ואם חזק הרעב מותר לצאת אף על מנת לדור באופן קבוע.

יוצא לטייל

והנה הגמ' והרמב"ם הנ"ל איירי ביוצא לחו"ל על מנת לדור שם, ולא איירי ביוצא וחוזר מיד. אמנם אף בכה"ג שיוצא לחו"ל שלא על מנת לדור מצינו בגמ' איסור בדבר, דבמס' גיטין (עו ע"ב) איתא כי הוו מפטרי רבנן מהדדי בעכו הוו מפטרי משום דאסור לצאת מארץ לחו"ל. והתם איירי ביציאה בעלמא על מנת לחזור מיד, ומכל מקום הקפידו שלא לצאת מגבול ארץ ישראל. [ובמס' קידושין (לא ע"ב) איתא דר' אסי שאל את ר' יוחנן מהו לצאת מארץ לחו"ל, אמר ליה אסור. לקראת אמא מהו, א"ל איני יודע וכו'. ויתכן דשם איירי לצאת ע"מ לדור, עי' היטב בסוגיא שם].

ומצינו בפוסקים דלצורך מצוה קצת מותר לצאת לחו"ל, ורק לטייל בעלמא אסור. דהנה כתב הטור (או"ח תקל"א) לגבי אותן שמותרין לגלח במועד: והבא [במועד] ממדינת הים שלא היה יכול לגלח קודם. וכגון שהלך להרויח מזונותיו או להתעשר, אבל אם לא הלך אלא לטייל לא יגלח, דלאו אנוס הוא דאפשר לו שלא ילך. והראב"ד פירש, אפילו לטייל דאמרינן לא יגלח, דוקא מארץ ישראל לחוץ לארץ, אבל הכל בחו"ל או בארץ, אפילו הלך לטייל יגלח, עכ"ד. וכתב המגן אברהם שם סק"ז, דאם יצא לחו"ל להרויח או לראות פני חבירו שרי, דמקרי מצוה. ורק ביוצא לחו"ל לטייל אסור.

וביאר המשנה ברורה ס"ק י"ד, דאם יצא מארץ ישראל לארץ ישראל או מחו"ל לחו"ל, אף ביצא לטייל שאינו דבר מצוה מותר לו לגלח, כיון שיציאתו ברשות היתה שלא עשה איסור בזה, אבל מארץ ישראל לחו"ל אינו מותר אלא ביצא להרויח או לראות פני חבירו, דהוא חשיב דבר מצוה שמותר לצאת מארץ ישראל בשביל זה, משא"כ לטייל בעלמא דבכה"ג אסור לצאת מארץ ישראל לחו"ל לא התירו לו לגלח.

ומבואר מדברי הראב"ד דאסור לצאת מארץ ישראל לחו"ל לטייל, ולכן אם חזר במועד אסור לו לגלח. אך לצורך מצוה קצת, כגון להרויח או לראות פני חבירו, מותר לצאת לחו"ל. [וכן מצינו ברמ"א או"ח ס"ס רמ"ח, דלראות פני חבירו נחשב צורך מצוה קצת, וצ"ב גדר הדבר].

ובביאור הגר"א שם הקשה על שיטת הראב"ד מהירושלמי במו"ק. וכתב שם, דבמה שנקט הראב"ד שאסור לצאת מארץ ישראל לחו"ל לטייל, בירושלמי שם משמע שרק לכהן אסור לצאת. אך כתב הגר"א דבגמ' סוף כתובות לא משמע כן. כלומר, דבבבלי משמע שאף לישראל אסור לצאת.

טעם האיסור

הרשב"ם בבא בתרא שם כתב: אין יוצאין מפני שמפקיע עצמו מן המצוות. ומבואר שאיסור יציאה משום הפקעת מצוות התלויות בארץ.

אך בשערי צדק (לבעל החיי אדם, שער משפטי הארץ פי"א סי"ד) כתב: אסור לצאת מארץ ישראל חוץ לגבולותיה וכו' והטעם דאסרו לצאת מפני שיש שם ישראל מועטים, בכדי שלא תשאר ריק מישראל, והם מתפללים בשלום כולנו, ותפלתם יותר מקובלת מתפלותינו כדאיתא בערכין לב ע"ב דקפיד קרא על יהושע דלא בעי רחמי על ע"ז, דבשלמא משה לא היה זכות ארץ ישראל. ומבואר שאיסור יציאה הוא משום שהתפילה בארץ ישראל מקובלת יותר.

[לפי מה שכתב הגר"א בשם הירושלמי במו"ק שדוקא לכהן אסור לצאת, מסתבר שטעם האיסור הוא משום טומאת ארץ העמים, אך לדידן שאף לישראל אסור על כרחיך אין זה הטעם, שהרי לישראל אין איסור ליטמא].

ונפק"מ בשני הצדדים הנ"ל בעבר הירדן ובעולי מצרים, דאם האיסור הוא משום הפקעת מצוות כמו שנקט הרשב"ם, מותר לצאת למקום שנוהגות שם מצוות התלויות בארץ, ולכן מותר לצאת לעבר הירדן לשיטות הראשונים שכבשוהו עולי בבל, ואסור לצאת למקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל. ואם האיסור הוא משום הפקעת קדושת שכינה, מותר לצאת למקום שכבשו עולי בבל, שהרי קדושת שכינה קיימת בכל גבולות ארץ ישראל, ומאידך אסור לצאת לעבר הירדן שאין שם קדושת שכינה.

אך יתכן שהרשב"ם איירי רק ביוצא לגור בחו"ל, [דבזה איירי הסוגיא שם], ולכן כתב שהאיסור הוא משום הפקעת מצוות. אך ביוצא לטייל בעלמא לא שייך הפקעת מצוות על זמן מועט ביותר, וגם יתכן שנוטל עמו מפירות ארץ ישראל ומקיים בהם מצוות התלויות בארץ. וכיון שמצינו בגמ' בגיטין שאסור לצאת מארץ ישראל אף לזמן מועט צ"ל שבזה מודה הרשב"ם שהאיסור הוא משום הפקעת קדושת שכינה. ואם כן לכו"ע אסור לצאת לעבר הירדן ומותר לצאת לעולי מצרים.

אך צ"ע טובא, דבגמ' בגיטין שם מוכח שאסור לצאת מעולי בבל לעולי מצרים, דהא כיבוש עולי מצרים היה עד טורי אמנון, שהוא רחוק טובא מעכו, והגבול של עכו הוא גבול של עולי בבל, ומדוע מפטרי מהדדי בעכו. ומבואר שאסור לצאת מעולי בבל לעולי מצרים. וכן כתב להדיא הריטב"א ריש גיטין, דכמו שאסור לצאת מארץ ישראל לחו"ל כך אסור לצאת מעולי בבל לעולי מצרים. וזה צ"ע דהא קדושת שכינה איכא גם בעולי מצרים, ומוכח אם כן שהאיסור הוא משום הפקעת מצוות התלויות בארץ כמש"כ הרשב"ם, ואפילו לזמן מועט חשיב הפקעת מצוות.

ואולי י"ל שכיון שבעולי בבל איכא חיוב מצוות התלויות בארץ, גם לגבי קדושת שכינה איכא מעלה וחשיבות לעולי בבל טפי מעולי מצרים, ולכן אסור לצאת אפילו לעולי מצרים, וצ"ע.

יציאה לרמת הגולן

והנה בשו"ת משנת יוסף ח"א סי' נ' כתב להתיר לצאת לעבר הירדן ממנ"פ, דאם האיסור הוא משום קדושת מצוות כמש"כ הרשב"ם, הא בעבר הירדן איכא קדושת מצוות לפי מה שנקטו רוב הראשונים שעולי בבל כבשו את עבר הירדן.

ואם האיסור הוא משום קדושת שכינה כמש"כ החיי אדם, ובעבר הירדן ליכא קדושת שכינה, מכל מקום יש להתיר עפ"י דברי האבני נזר שם, דהחיוב לדור בארץ ישראל הוא מחמת שיש בה השראת השכינה, ואינה תחת שליטת שר שלמעלה, אלא עיני השי"ת בה תמיד. וטעם זה שייך גם בעבר הירדן לאחר שכבשו ישראל, כמו שהוכיח שם ממדרשים.

ודבריו צ"ע, דמש"כ להתיר לדעת הרשב"ם משום שבעבר הירדן איכא קדושת מצוות, הא פסק החזון איש (סדר השביעית סק"ד) להתיר ספיחין בעבר הירדן משום דקיי"ל כהרמב"ם והראב"ד שעולי בבל לא כבשו את עבר הירדן.

ומש"כ להתיר לדעת החיי אדם עפ"י האבני נזר לכאורה דבריו נסתרים מהגמ' בגיטין והריטב"א הנ"ל, דאפילו מעולי בבל לעולי מצרים אסור לצאת, אף שמסתבר שעולי מצרים נמי אינה תחת שליטת השר שלמעלה. ואם כן צ"ע על סמך מה נהגו העולם לצאת לרמת הגולן.

**סימן ז**

**תרומות ומעשרות בחוץ לארץ**

**תרו"מ בד' ארצות**

כתב הרמב"ם ריש הל' תרומות: התרומות והמעשרות אינן נוהגות מן התורה אלא בארץ ישראל. ונביאים התקינו שיהיו נוהגות אף בארץ שנער מפני שהיא סמוכה לארץ ישראל, ורוב ישראל הולכין ושבין שם. וחכמים הראשונים התקינו שיהיו נוהגות אף בארץ מצרים ובארץ עמון ומואב, מפני שהם סביבות ארץ ישראל. מקור דין זה במס' ידים פ"ד מ"ג: מצרים מעשה זקנים, ובבל מעשה נביאים, והנידון שלפנינו [עמון ומואב] מעשה זקנים וכו'.

ובפיה"מ שם כתב, דהזקנים הם האחרונים שהיו אחר עזרא, והם תקנו תרו"מ במצרים ובעמון ומואב. וביאר החזון איש (שביעית סי' כח סק"א), דבזמן עזרא עדיין היו נביאים, ואם כן הזקנים שתקנו תרו"מ במצרים עמון ומואב היו אחר עזרא.

ובטעם התקנה כתב הר"י קורקוס סוף ה"ה, דכיון שרוב ישראל הולכין ושבין שם יבואו לטעות ולהקל גם בתרומת ארץ ישראל. וביאר עפי"ז דהנביאים תקנו תרו"מ רק בבבל ולא תקנו במצרים עמון ומואב, אע"פ שהם סמוכות יותר, לפי שבאותו זמן לא היו הולכים רוב ישראל למקומות אלו. ומשמע מדבריו שהחכמים שתקנו לאחר מכן במצרים עמון ומואב נמי מהאי טעמא הוא, דבזמנן היו הולכין ושבין אף במצרים עמון ומואב, וחששו החכמים שמא יבואו להקל בתרומת ארץ ישראל. אמנם ברמב"ם קצת משמע שתקנה אחרת היא, מדלא הזכיר לגבי מצרים עמון ומואב שהולכין ושבין שם.

אך הרדב"ז שם הכ"ב כתב דארץ שנער ומצרים אין בהם צד קדושה ולא חייבום אלא כדי שיסמכו עליהם העניים. ומבואר שעיקר התקנה היתה כדי שיסמכו עניים, ולא משום תרומת ארץ ישראל, ומש"כ הרמב"ם שהולכין ושבין שם היינו שמטעם כן ראו לעשות תקנה לעניים.

ולכאורה היה מקום לחלק בין תקנת הנביאים בארץ שנער לתקנת החכמים במצרים עמון ומואב, דבארץ שנער שרוב ישראל הולכין ושבין שם תקנו הנביאים תרו"מ בכדי שלא יבואו להקל בתרומת ארץ ישראל, אך במצרים עמון ומואב אין הולכין ושבין, ואין חשש שיבואו להקל בארץ ישראל, אלא שם התקנה היא כדי שעניי ארץ ישראל יסמכו עליהם, לפי שהם סמוכות לארץ ישראל. ומדוייק בזה חילוק לשונו של הרמב"ם, שלגבי מצרים עמון ומואב לא הזכיר שהולכין ושבין אלא שהם סביבות ארץ ישראל.

ועפי"ז יש לבאר הא דתנן במס' ידים שם שלגבי מעשר בשביעית הדין חלוק, דבבבל מעשרין מעשר שני ובמצרים עמון ומואב מעשר עני, וכן פסק הרמב"ם פ"ו ממתנות עניים ה"ה. ולהנ"ל י"ל דבבבל טעם התקנה הוא שלא יבואו להקל בתרומת ארץ ישראל, ולכן מעשרין בשביעית מעשר שני כסדר כל השנים, אך במצרים עמון ומואב טעם התקנה שיסמכו עניים, ולכן גזרו מעשר עני.

אמנם ממה שכתב הרמב"ם שם שמעשרין מעשר עני כדי שיהיו עניי ישראל נסמכין עליה בשביעית אין להוכיח דלא כהר"י קורקוס, דיתכן שעיקר התקנה היתה שלא יבואו להקל בתרומת ארץ ישראל, ורק הא דמעשרין מעשר עני ולא מעשר שני הוא כדי שיהיו נסמכים עליהן בשביעית. [וצ"ב מדוע לא הזכיר עולי מצרים שמעשרין מעשר עני בשביעית, שהרי טעם התקנה הוא שיהיו נסמכים עליהם עניים, כמש"כ בפ"א ה"ה, וכן כתב רש"י ביבמות טז ע"א להדיא, דעולי מצרים מעשרין מעשר עני בשביעית, וצ"ע].

וכן ממה שכתב הרמב"ם ספ"א ממעשר שני וכן יראה לי שלא חייבו מקומות אלו במעשר שני אלא כדי לקבוע מעשר עני כדי שיהיו עניי ישראל סומכים עליהם אין להוכיח דלא כהר"י קורקוס, דיתכן שעיקר התקנה שלא יבואו להקל בתרומת ארץ ישראל, אלא שהוקשה לרמב"ם מדוע תקנו מעשר שני אע"פ שהם רחוקים מירושלים, וע"ז תירץ דתקנו כן כדי שיוכלו לקבוע מעשר עני בשלישית ושישית ויהיו עניי ישראל סומכין עליהן, וכן כתב בדרך אמונה שם.

**סתירת הסוגיות בדין תרו"מ בחו"ל**

במס' חולין ו ע"ב איתא שרבי התיר את בית שאן כולה על פי עדותו של ר' יהושע בן זרוז, שר' מאיר אכל עלה של ירק בלא לעשר. ומבואר שאין צריך לעשר בחו"ל. וכן מבואר במס' ע"ז נח ע"ב שר' לקיש אסר לאכול פירות בלא לעשר בבצרה, ואמר לו ר' יוחנן זיל הדר, בצר לאו היינו בצרה, כלומר דבצרה חו"ל היא ואין צריך לעשר. ומבואר שאין צריך לעשר בחו"ל.

והקשו הראשונים דבד' מקומות בש"ס מבואר שצריך לעשר בחו"ל, בבכורות כז ע"א לגבי תרומת חו"ל בטלה ברוב, ובסוגיא בנדה לב ע"א, ובברכות לו ע"א לגבי צלף, ובביצה יב ע"ב [עי' חזון איש שביעית ס"ד סק"ד שתמה מה הראיה משם, ועי' דרך אמונה ריש תרומות]. ובסוגיות אלו מבואר שבחוץ לארץ נמי צריך לעשר.

ואין לומר שכל הסוגיות הנ"ל שצריך לעשר איירי בבבל או מצרים עמון ומואב, שתקנו בהם הנביאים והחכמים חיוב מעשר, אך שאר מקומות בחו"ל פטור. דהא במס' חולין שם מקשינן ומי איכא למ"ד דבית שאן לאו מארץ ישראל היא, והכתיב ולא הוריש מנשה את בית שאן ואת בנותיה. ומשני, דהרבה כרכים כבשום עולי מצרים ולא כבשום עולי בבל וקסבר וכו' והניחום כדי שיסמכו עליהן עניים בשביעית. ופירש רש"י דלכך לא כבשום עולי בבל ולא רצו להחזיר קדושתה כדי שיסמכו עליהן עניים ליטול לקשו"פ ומעשר עני בשביעית. ומבואר שבמקום שכבשו עולי מצרים נהגו תרו"מ, אף שדין אותו מקום כחו"ל, שהרי זורעין וחורשין שם בשביעית. ואם כן קשה מיניה וביה, דאם במקום שכבשו עולי מצרים נהגו תרו"מ ורק שביעית לא נהגה, איך התיר רבי את בית שאן ופטרה ממעשר, הא עולי מצרים כבשו את בית שאן. ומצינו בזה כמה תירוצים בראשונים.

שיטת רש"י

רש"י בחולין שם תירץ, דרבי התיר את בית שאן רק לגבי אכילת ירק ופירות, דכיון שבארץ ישראל גופיה הוי דרבנן לא גזרו בזה חכמים בחו"ל, אך מעשר דגן תירוש ויצהר דבארץ גופיה הוי דאורייתא, אף בחו"ל תקנו לעשר, וע"ז איתא בגמ' דיסמכו עניים בשביעית. וכן דעת הראב"ד בחידושיו לע"ז שם ובהשגות פ"א מתרומות ה"ה.

והקשו תוס' בחולין מהא דביצה וברכות דאיירי בפירות ומכל מקום נוהג תרו"מ בחו"ל. ותירץ ר"י עפ"י הירושלמי בחלה דיש הבדל בין פירות לירק, דבפירות כיון שיש להם סמך מהתורה גזרו בתרומות ולא במעשרות, אך בירק שאין להם סמך מהתורה לא גזרו כלל. וג' דרגות איכא, בדגן תירוש ויצהר תקנו אף מעשרות, בפירות תקנו רק תרומה, ובירק לא גזרו כלל. והשתא ההיא דביצה וברכות איירי בפירות ולגבי תרומה.

שיטת ר"ת

ר"ת תירץ עפ"י המבואר במשנה במס' דמאי פ"א מ"ג, דמכזיב ולהלן פטור מן הדמאי. וביאר ר"ת דאף שחכמים תקנו תרו"מ בחו"ל, לא גזרו אלא בפירות ודאי אך בפירות דמאי צריך לעשר רק בארץ ישראל, וכזיב הוא הגבול של ארץ ישראל שכבשו עולי בבל, כמבואר בריש מס' גיטין. והשתא ההיא דבית שאן וההיא דע"ז שבצר פטורה ממעשר איירי בדמאי, שלא גזרו בחו"ל כלל, ושאר הסוגיות איירי בודאי.

והנה בירושלמי ריש פ"ב דדמאי איתא לגבי בית שאן וקפריסין, דמינים שיש כיוצ"ב בארץ חייבים אף לאחר שעשאום כחו"ל. ולדעת ר"ת צ"ע דאם איירי בודאי טבל כל המינים חייבים בתרו"מ, ואם איירי בדמאי הא לא גזרו בחו"ל כלל. אמנם בתוס' בע"ז שם מבואר ישוב לזה, דאיירי באופן שלא ידעינן היכן גדלו הפירות, דבמינים שיש כיוצ"ב בארץ ישראל תלינן שבאו מארץ ישראל וחייבים אף בדמאי, ומינים שאין כיוצ"ב בארץ ישראל תלינן שגדלו בחו"ל. אך באופן שידעינן שהפירות גדלו בבית שאן וקפריסין הרי הם פטורים מדמאי גם אם יש כיוצ"ב בארץ ישראל.

ובר"ש פ"א דדמאי מ"ג הקשה על ר"ת מהא דאיתא בירושלמי ריש מס' דמאי, דהא דתנן מכזיב ולהלן פטור מן הדמאי לאו דוקא מדמאי, אלא אף מודאי פטורים. ומבואר שאין הבדל בין דמאי לודאי, ודלא כר"ת.

ויש ליישב שיטת ר"ת על פי ביאור הגר"א שם, דהטעם שנקט הירושלמי בפשיטות דדמאי לאו דוקא, אלא גם בודאי פטורים, הוא משום שמכזיב ולהלן רוב הקרקעות של עכו"ם, וכמו דקיי"ל לגבי סוריא שלכו"ע יש קנין לעכו"ם להפקיע מיד מעשר הוא הדין לגבי חו"ל קרקע של עכו"ם פטורים ממעשר. ולפיכך נקט הירושלמי שמכזיב ולהלן פטור אף בודאי, שהרי רוב הקרקעות שם של עכו"ם. אך אם ידעינן שהפירות גדלו ברשות ישראל הרי הם חייבים בודאי טבל, ומכל מקום בדמאי פטורים לפי שלא גזרו על דמאי בחו"ל. [כלומר, דהתנא נקט מכזיב ולהלן פטור מן הדמאי לפי שאם ידעינן שגדלו ברשות ישראל הרי הם פטורים רק מן הדמאי, והירושלמי נקט שאף בודאי טבל פטורים באופן שלא ידעינן היכן גדלו, ותלינן ברוב קרקעות של עכו"ם].

והנה הגר"א ריש סי' של"א נקט שלפי ר"ת חיוב תרו"מ בודאי נוהג בכל העולם, ואין חילוק בין מקומות הסמוכים לארץ ישראל לשאר מקומות. ועי' מעשה רב המובא בדרך אמונה שהגר"א קנה קרקע וזרע והפריש ממנו תרו"מ. אך יל"ע לפי"ז מדוע הוצרכו נביאים וחכמים ראשונים לתקן תרו"מ בבבל מצרים עמון ומואב, תיפו"ל שבכל העולם איכא חיוב להפריש תרו"מ, ועי' חזון איש שביעית ס"ד סק"א. ואולי התקנה בכל העולם היתה מאוחרת יותר, וצ"ע.

שיטת הר"ר דוד ממיילן

תוס' בע"ז שם כתבו ליישב בשם הר"ר דוד ממיילן דאף שתקנו תרו"מ בחו"ל מכל מקום מצינו שדינו קל מתרו"מ בארץ ישראל, חדא שאין הפירות טבולין, ויכול לאכול ואח"כ להפריש, ועוד דבתערובת אינו אוסר הכל. והשתא הא דפטר רבי את בית שאן והא דפטר ר' יוחנן בצר מתרו"מ היינו מחומרי תרו"מ של ארץ ישראל, דבאותן מקומות אין הפירות טבולין ואינם אוסרים בתערובת, אך עיקר תרו"מ נוהג שם.

ועפי"ז יישב את הירושלמי דהא דתנן מכזיב ולהלן פטור מן הדמאי הוא הדין בודאי, דהתם איירי בחומרי תרו"מ של ארץ ישראל, דמכזיב ולהלן אינו טובל בין בדמאי ובין בודאי, אך עיקר דין תרו"מ נוהג. [ומשמע שאף דמאי נוהג בחו"ל כקולי תרו"מ של חו"ל ואין הבדל בין דמאי לודאי, ודלא כר"ת, שאם לא כן מדוע נקט הירושלמי דהוא הדין בודאי, הרי בעיקר דין תרו"מ רק דמאי אינו נוהג].

שיטת ר"י

תוס' בע"ז כתבו בשם ר"י: דלא נתחייבו בתרו"מ אלא הסמוכות לארץ ישראל כגון מצרים ובבל מואב ובני עמון, כי שם היו רגילים להפריש שלא יבואו להקל במעשר ארץ ישראל, אבל במקומות הרחוקים לא חייבו חכמים שום מעשר, ואפילו בדגן תירוש ויצהר. ולכאורה אין כונתו שגזרו דוקא בד' מקומות אלו, דהא במס' חולין מבואר שגזרו במקומות שכבשו עולי מצרים, וכמש"כ לעיל. אלא צ"ל בכונתו שגזרו בד' מקומות אלו וכיוצ"ב, דכל הסמוכים כעין מצרים עמון ומואב גזרו בהם תרו"מ, וכן נקט הדרך אמונה ריש הל' תרומות. [ומשמע שאין מעלה למקום שכבשו עולי מצרים, אלא כל שהוא סמוך לארץ ישראל נוהג בו תרו"מ אף שלא כבשוהו עו"מ, וכל שאינו סמוך אין נוהג בו תרו"מ]. ולפי"ז יתכן דבכלל תקנת החכמים לחייב תרו"מ במצרים עמון ומואב היה כל הסמוכות לארץ ישראל כיוצ"ב.

והא דתנן במס' דמאי מכזיב ולהלן פטור מן הדמאי כתב הר"ש, דמכזיב ולהלן חשיב מקומות רחוקים, שלא גזרו בהם כלל, וכמבואר בירושלמי דהוא הדין בודאי. ונראה מדבריו דכזיב דמתני' אינו כזיב דריש גיטין שהוא הגבול של עולי בבל, שהרי הסמוך לכזיב הוא סמוך לארץ ישראל, אלא איכא כזיב אחר רחוק מארץ ישראל.

והקשה הר"ש אם כן מדוע בבל חייבת בתרו"מ הרי אינה סמוכה לארץ ישראל. ותירץ, דמכזיב ולהלן רחוק יותר מבבל. אי נמי, התם היה טעם מיוחד לחכמים לגזור תרו"מ. [ובתירוצו הראשון נוסף בכת"י רב"א, דכזיב דמתני' אינו כזיב דריש גיטין אלא כזיב אחר שהוא רחוק יותר מבבל. ולכאורה צ"ל כן בעיקר תירוצו של ר"י, וכמש"כ לעיל, וצ"ע].

והקשה הר"ש על פירושו, דאם כן איך התיר רבי את בית שאן, הא בית שאן סמוכה לארץ ישראל שהרי היא עצמה מכיבוש עולי מצרים, ואינה רחוקה כמכזיב ולהלן. ובאמת ר"י עצמו לא בא ליישב קושיית הראשונים מבית שאן, אלא בא ליישב מדוע לא נהגו בזמנינו לעשר בחו"ל. ועל קושיית הראשונים מבית שאן תירץ ר"י בתוס' בחולין כדעת רש"י שיש חילוק בין דגן תירוש ויצהר לפירות וירק, וכמש"כ לעיל.

שיטת הר"ש

הר"ש בדמאי שם כתב בתחילה לצרף דעת ר"ת עם דעת ר"י, דבמקומות הסמוכים גזרו על ודאי טבל ולא על דמאי, ובמקומות הרחוקים לא גזרו כלל. והשתא הא דהקשה לדעת ר"ת מהירושלמי בריש דמאי שמכזיב ולהלן פטור מן הדמאי והוא הדין בודאי, י"ל דמכזיב ולהלן הוי מקומות רחוקים ולא גזרו שם כלל. והא דהקשה לדעת ר"י איך התירו את בית שאן הא הוי מקום קרוב, י"ל דהתירו רק דמאי ולא ודאי. [אך צ"ע לפי"ז הא דתנן מכזיב ולהלן פטור מן הדמאי, הא אף קודם לכן פטור מדמאי, שהרי בדמאי לא גזרו אף במקומות הסמוכים].

והקשה על זה הר"ש מהירושלמי בפ"ג דדמאי שרבי התיר את בית שאן וקסרין אפילו לגבי ודאי. ותירץ דאין כונת הירושלמי שם לפטור ממעשר לגמרי, אלא להתיר לשלוח בהודעה, וכן כתבו תוס' בע"ז שם.

עוד כתב הר"ש בישוב הסוגיות, דחכמים לא גזרו במקומות הסמוכים אלא בפירות שיש כיוצ"ב בארץ ישראל, אך פירות שאין כיוצ"ב בארץ ישראל לא חייבום בתרו"מ בחו"ל כלל. והשתא הא דבית שאן והא דע"ז איירי בפירות שאין כיוצ"ב בארץ ישראל, ולכן אפילו בסמוכות פטורות מתרו"מ. והא דמכזיב ולהלן פטור מן הדמאי והוא הדין מהודאי, כמבואר בירושלמי, היינו שבמקומות הרחוקים לא גזרו כלל, ואף באותן שיש כיוצ"ב בארץ ישראל.

ומסתבר שלדעת הר"ש טעם הגזירה הוא שמא יחליפו פירות חו"ל בפירות ארץ ישראל, או שמא יסברו שאין צריך לעשר פירות הארץ כשם שלא מעשרים פירות אלו כאשר גדלו בחו"ל, ולכן גזרו רק במינים שיש כמותן בארץ ישראל. אך לדעת ר"י טעם הגזירה שלא יבואו להקל בתרומת ארץ ישראל, ומטעם זה גזרו בכל המינים. [ויל"ע לדעת הר"ש האם תקנת הנביאים בבבל נמי היתה רק במינים שיש כמותן בארץ ישראל או לא].

ועוד כתב הר"ש בישוב הסוגיות, דאף שחייבו תרו"מ בכל המקומות הסמוכים לארץ ישראל, מכל מקום בקרקע של עכו"ם לא גזרו, וכמו שמצינו בסוריא דלכו"ע יש קנין לעכו"ם להפקיע מיד מעשר. והשתא י"ל דהא דבית שאן והא דע"ז איירי בקרקע של עכו"ם. [ומבואר שאף בעולי מצרים יש קנין לעכו"ם להפקיע מיד מעשר, ועיין בזה].

שיטת הרמב"ם

כתב הרמב"ם פ"א מתרומות ה"ה: כיון שעלו בני הגולה והחזיקו במקצת הארץ קדשוה קדושה שניה העומדת לעולם לשעתה ולע"ל, והניחו אותן המקומות שהחזיקו בהם עולי מצרים ולא החזיקו בהם עולי בבל כשהיו, ולא פטרום מתרו"מ, כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית. ורבינו הקדוש התיר בית שאן מאותן המקומות שלא החזיקו בהם עולי בבל, והוא נמנה על אשקלון ופטרה מן המעשרות.

וביאר הרשב"א בחולין שם (הובא בכסף משנה), דאף שעזרא תקן תרו"מ במקומות שכבשו עולי מצרים, מכל מקום היו מקומות שלא הנהיגו בהם תרו"מ אף שכבשום עולי מצרים, לפי שהיו רחוקים מעיקר מקומות הישוב בבית שני ולא היו ישראל מצויים שם באותה שעה. והיינו הא דהתיר רבי את בית שאן שפטר לגמרי מתרו"מ לפי שהיה רחוק מעיקר הישוב. ולפי"ז יתכן שהיו יודעים מתחילה שבית שאן כבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב, אלא שהיו סבורים שעזרא תקן שם תרו"מ כשאר עולי מצרים, וחידש רבי שבית שאן היתה רחוקה מעיקר הישוב, ועזרא לא תקן שם תרו"מ כלל.

אמנם אף לדעת הרמב"ם לא תקן עזרא בעו"מ דין תרו"מ כארץ ישראל, אלא על דגן תירוש ויצהר ופירות בלבד, אך ירק שחייב בארץ ישראל רק מדרבנן פטור בעו"מ, כמש"כ הרמב"ם פ"ב ה"ז: אין מפרישין תרומה ומעשרות מן הירק בחו"ל ואפילו במקומות שאמרנו שמפרישין בהן מעשרות.

וכן כשגזרו על הדמאי לא גזרו בעו"מ, כמש"כ הרמב"ם בפי"ג ממעשר ה"ג: כשגזרו על הדמאי לא גזרו אלא על פירות הארץ שהחזיקו בה עולי בבל בלבד, שהיא מכזיב ולפנים, וכזיב עצמה כלחוץ. ומקורו מהמשנה בפ"ק דדמאי, וס"ל דכזיב הוא הגבול של עולי בבל, [והא דאיתא בירושלמי שהוא הדין ודאי צ"ל כפירוש הגר"א, וכמש"כ לעיל בדעת ר"ת].

בר"י קורקוס היתה הגירסא ברמב"ם: והניחו אותן המקומות שהחזיקו בהם עולי מצרים ולא החזיקו בהם עולי בבל כשהיו, ולא פטרום מתרו"מ אלא כדי שיסמכו עניים בשביעית. והבין שפטרום לגמרי מתרו"מ כדי שיסמכו עניים עליהם. וביאר שאם הם פטורים מתרו"מ יש להם מעות לתת לעניים מעצמם, ולא בתורת מעשר. וכן הוא בכפתור ופרח פ"ה עיי"ש.

שיטת הגאונים

התשב"ץ ח"ג סי' ר' הביא בשם הגאונים, דכל הסוגיות שמבואר בהם שיש חיוב תרו"מ בחו"ל, אין זה אלא מנהג שנהגו בעצמם, אך אין בכך חיוב כלל, עיי"ש.

**ביאור הגמ' בחולין**

במס' חולין שם איתא, הרבה כרכים כבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, והניחום כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית. ופירש רש"י, שהניחו מלקדשן כדי שלא יאסר לחרוש ולזרוע בשביעית, ויסמכו ע"ז העניים ליטול מהגידולין לקשו"פ ומעשר עני.

אך הרמב"ם פירש דהניחום היינו את חיוב המעשר, דעזרא הניח את המקומות שכבשו עו"מ בחיוב מעשר כמו שהיה קודם שגלו, כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית. ופשוט דפליגי לשיטתייהו, דלפי הרמב"ם חיוב תרו"מ בחו"ל הוא רק בעו"מ, ולכן יתכן לפרש שהניחום בחיוב מעשר, אך לפי רש"י חיוב תרו"מ הוא בכל חו"ל או במקומות הסמוכים, ואין זה שייך לעו"מ דוקא, ועל כרחיך הא דהניחום היינו הניחו מלקדשן שלא יאסרו בחרישה וזריעה בשביעית. ועי' דרך אמונה ביה"ל ריש הל' תרומות מה שהקשה לשיטת ר"י, ולענ"ד לא הבנתי דבריו.

ביבמות טז ע"א מייתי מהכא שעמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית, לפי שהרבה כרכין לא כבשו עולי בבל כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית. ופירש רש"י דאיירי בעמון ומואב שכיבש משה מסיחון, דאמר מר עמון ומואב טהרו בסיחון, וערים אלו בכלל אותן שכבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב כדי שיסמכו עניים בשביעית. אך התוס' פליגי דאיירי הכא בעמון ומואב שלא טהרו בסיחון, ומכל מקום תקנו בהם תרו"מ, והא דאמרינן הרבה כרכים וכו' לא קאי על עמון ומואב, עיי"ש.

והקשה החזון איש (שביעית סי' כח סק"א), לדעת רש"י דאיירי בעמון ומואב שכבש משה מסיחון, היכי אמרינן במס' ידים דעמון ומואב מעשה זקנים, הא עזרא הניחם מלקדש כדי שיסמכו עניים בשביעית, ועל כרחיך בזמן עזרא כבר נהגו שם תרו"מ, ובזמן עזרא היו נביאים, ואם כן הוי מעשה נביאים. ותירץ, דאפשר שכיבוש הארץ נשתהא עד זמן אחרון. כלומר, שהדור שלאחר עזרא הניחו מלקדש את עמון ומואב, ורק בזמנם תקנו תרו"מ בעמון ומואב.

**הטעם שלא נוהגים בזה"ז תרו"מ בחו"ל**

הראשונים נתחבטו מדוע בזה"ז לא נוהגים תרו"מ בחו"ל כלל, ונתנו כמה טעמים לדבר:

א. הר"ש כתב דארצות שלנו רחוקים מארץ ישראל, ולא גזרו אלא בסמוכים, וכשיטת ר"י. וכן לדעת הרמב"ם רק במקומות שכבשו עולי מצרים גזרו.

אמנם לפי"ז במקומות הסמוכים לארץ ישראל חייבים גם בזה"ז, [לדעת הר"ש רק במינים שיש כיוצ"ב בארץ ישראל, ולדעת רש"י ור"י רק בדגן תירוש ויצהר, או בפירות בתרומה].

ב. ר"ת יישב, דקרקעות שלנו משועבדים למלך לגבות מהם מס, וחשיב כשותפות עכו"ם, ואין פירות של עכו"ם חייבים בתרו"מ בחו"ל כלל. וכבר נחלקו ע"ז הראשונים שאין זה נחשב כשותפות עכו"ם.

ג. ר"י יישב שיש לסמוך על הירושלמי בשלהי חלה, שבאו הרובים וביטלום. והיינו שביטלו כל חיוב תרו"מ בחו"ל לגמרי. ועי' רא"ש בע"ז שם בפירוש הרובים. אמנם בביאור הגר"א יו"ד ריש סי' של"א כתב דלא קיי"ל כהאי ירושלמי.

ד. בחולין כתבו התוס' בשם יש מפרשים, שסומכים על הירושלמי בריש דמאי שמכזיב ולהלן פטור אף מן הודאי. אמנם לפי מה שביאר הר"ש דמכזיב ולהלן הוי בכלל המקומות הרחוקים אין מכאן סמך למקומות הקרובים.

כתב הטור ריש סי' של"א: מפני שאין נוהגין תרו"מ בארצות אלו, אין רצוני להאריך בהם, אע"פ שמצינו בכמה מקומות בתלמוד שהיו מפרישין תרו"מ בחו"ל, פירש רבינו יצחק דהיינו דוקא במקומות הקרובים לארץ ישראל כמו עמון ומואב ומצרים ובבל, שחייבום חכמים בתרו"מ גזירה אטו ארץ ישראל, אבל באלו המקומות הרחוקים מארץ ישראל לא חייבום. ולעיל כתבנו בשם הדרך אמונה דלא רק בד' מקומות אלו חייבו, אלא הוא הדין בכל המקומות הסמוכים.

ובשו"ע שם העתיק את לשון הרמב"ם: ונביאים התקינו שיהו נוהגים אפילו בארץ שנער מפני וכו', וחכמים הראשונים התקינו שיהו נוהגות אף בארץ מצרים ובארץ עמון ומואב מפני וכו', ואילו מש"כ הרמב"ם בה"ה שעולי בבל הניחו את כל המקומות שכבשו עולי מצרים לחייבם במעשר לא העתיק השו"ע, וצ"ע מדוע.

**קושיית האחרונים בהא דהניחום כדי שיסמכו עניים בשביעית, הא שביעית נוהגת בעו"מ**

במס' יבמות טז ע"א איתא, עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית, דאמר מר הרבה כרכים כבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב והניחום כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית. ובפשטות הגמ' משמע שבעולי מצרים מעשרין מעשר עני לפי שהניחום כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית, כלומר, ליטול מעשר עני. והקשו האחרונים, הא משנה מפורשת היא בפ"ו דשביעית, דבעולי מצרים נאכל אבל לא נעבד, וכיון שאסור לעבוד בשביעית אף בעולי מצרים לא יתכן חיוב תרו"מ, שהרי הקרקע והפירות הפקר.

ולשיטת הר"ש דנאכל היינו אחר הביעור, ונקט המל"מ דהוא הדין שאר דיני קדושת שביעית ליכא, י"ל דאין דין הפקר על הפירות, וגזרו בעולי מצרים איסור עבודה גרידא, ושפיר יתכן חיוב תרו"מ. אך לשיטת הרמב"ם דאיכא קדושת שביעית ורק איסור ספיחין ליכא קשה.

ותירץ המשנה למלך (פ"ד משמיטה הכ"ז), דאין כונת הגמ' שיסמכו עליהם עניים בשביעית ליטול מעשר עני, אלא יסמכו עליהם לאכול ספיחין, או שישכירו עצמם לעבודה בתלוש, אך לעולם ליכא תרו"מ בעולי מצרים. והא דבעמון ומואב מעשרין מעשר עני, י"ל דהתם איירי בעמון ומואב שלא טהרו בסיחון, וכמו שנקטו תוס' שם, אך בעמון ומואב שכבש משה מסיחון ליכא תרו"מ כלל.

אך רש"י ביבמות שם כתב, עמון ומואב ישראלים הדרים בארץ עמון ומואב שכיבש משה מסיחון ונתקדשו בקדושת ארץ ישראל, ועכשיו בבית שני בטלה קדושתה וזורעין בה בשביעית וכו'. ומבואר שאע"פ שעולי מצרים כבשו מכל מקום בזה"ז זורעים בה בשביעית, וזה סותר למשנה בשביעית הנ"ל דבעולי מצרים איכא איסור עבודה.

והר"י קורקוס ריש הל' תרומות יישב בדעת רש"י, דהא דתנן במס' שביעית שאסור לזרוע בעולי מצרים היינו למ"ד שקדושה ראשונה לא בטלה, אך לדידן דקיי"ל קדושה ראשונה בטלה מותר לזרוע בשביעית בעולי מצרים. וכתב דזה דוחק.

ועוד תירץ, דאיסור נעבד בעולי מצרים הוא גזירה מאוחרת יותר, ומתחילה היה מותר לזרוע, ולכן תקנו מעשר עני בעולי מצרים.

אך הרמב"ם פ"א מתרומות ה"ה כתב דעולי בבל הניחו אותן המקומות שכבשו עו"מ כשהיו, ולא פטרום מתרו"מ, כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית. ומבואר דיסמכו עליהם עניים בשביעית היינו שיסמכו על תרו"מ. ושוב קשה, כיון שלפי הרמב"ם איכא איסור עבודה וקדושת שביעית בעולי מצרים, ורק איסור ספיחין ליכא, איך יתכן חיוב תרו"מ בעולי מצרים בשביעית. ולשיטתו אי אפשר לומר כהר"י קורקוס, שהרי הרמב"ם פסק להלכה לתרוייהו. [ועיי"ש שיישב שיטת הרמב"ם כפי גירסתו שאין חיוב תרו"מ בעולי מצרים, והובא לעיל. אך לפי גירסתינו ברמב"ם אכתי קשה].

ובמשנה למלך שם יישב, דאף שאסור לזרוע בעולי מצרים, מכל מקום כל שתוציא הארץ חייב בתרו"מ, ואינו תלוי זה בזה. ודייק כן מהתוס' ביבמות דאף כיבוש עולי מצרים חייב בתרו"מ. ולכאורה צ"ב איך יתכן לומר כן, הא לשיטת הרמב"ם איכא קדושת שביעית על הפירות, וחייב להפקירן, והפקר פטור ממעשר. ועי' קהלות יעקב יבמות סי' י' שהאריך ליישב דפטור מעשר בשביעית אינו מדין הפקר דכל מקום, ויישב לפי"ז דשפיר יתכן חיוב תרו"מ אף שיש קדושת שביעית מדרבנן, עיי"ש.

ועי' עוד בדרך אמונה דיסמכו עניים על תרו"מ של פירות ששית עד הפסח של שביעית, דאכתי ליכא קדושת שביעית על הפירות ואינם בדין הפקר.

ובחזון איש (שביעית ס"ג סקכ"ד) יישב, דיש מקומות שכבשו עולי מצרים שגזרו עליהם איסור עבודה בשביעית, ובהם אין נוהג תרו"מ כלל. ויש הרבה כרכים שלא גזרו עליהם איסור שביעית כלל כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית, ובהם נוהג תרו"מ. ולכאורה דעת רש"י שפיר יש ליישב כך, אך בדעת הרמב"ם קשה לומר כן, דסתימת לשון הרמב"ם משמע דבכל עולי מצרים איכא איסור עבודה.