12. בדין קבלנות דמרחץ ובדין שכיר יום
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

כ"ז אד"א ע"ד

**בדינא דקבלנות ושכיר יום בשדה בית ומרחץ**

**אריסות וקבלנות שדה ומרחץ**

א]מבואר בסוגין דיש ג' אופנים בנתינת מלאכה לגוי וחלקם אסורים מצד עיקר הדין וחלקם אסורים מצד מראית העין ומצאנו בזה כמה נפק"מ א. לגבי בדיעבד להשתמש אם הכסף דהכרעת המ"ב דאם זה רק איסור של מראית העין מותר ואם זה מעיקר הדין אסור ב. וכן נפק"מ במקום הפסד גדול [רמ"ה ס"ו] דאם זה איסור רק מצד מראית העין מותר ואם זה מעיקר הדין אסור ג. וכן נפק"מ במלאכת מטלטלים דמה שמעיקר הדין זה אסור ומה שמשום מראית העין מותר ויש לברר הגדרים מה אסור מעיקר הדין ומתי לא נאסר מצד עיקר הדין [אלא מצד מראית העין] ונבאר הדברים בס"ד

והנה מבואר בגמ' ע"ז כ"א: לענין שדה ומרחץ שלהשכיר לו המקום מותר מעיקר הדין וזה פשוט כיון שכל העבודה היא רק לצורך העכו"ם ומבואר בגמ' עוד שגם אריסות מותר ובזה יש חידוש יותר גדול שאפילו שהמלאכה היא גם לצורך הישראל ובכל אופן מותר וביאר רש"י כיון שעליו מוטלת המלאכה לעשות דהינו שלכן חשיב שהעשיה היא אדעתיה דנפשיה והנה בשדה שלישראל אין שום ענין מתי הוא יעבוד בשדה ובזה יותר פשוט שמותר דמה שהעכו"ם עושה בשבת זה רק לצורך עצמו אמנם במרחץ הרי הישראל מרויח מכל יום עבודה ובכל אופן מדויק בגמ' שמותר שרק מצד שאריסותיה דמרחץ לא עבדי אנשי אסור והטעם כנ"ל שכיון שהעבודה מוטלת עליו חשיב שעושה אדעתיה דנפשיה ולכן מותר ודנו הראשונים לענין קבלנות בית ושדה ששם לעכו"ם אין חלק בפירות ובכל אופן כתבו להיתר והוכיחו דבר זה מהגמ' שמותר לתת עורות לעבדן קודם שבת וכן מהא דמותר לשלוח אגרת בקצץ וביארו כנ"ל שכיון שהעבודה מוטלת עליו לעשות וגם מצד הישראל לא משנה לו מתי עושה ממילא חשיב אדעתיה דנפשיה ומותר אלא שרוב הראשונים נקטו שכל ההיתר רק בסתמא אבל אם אומר לו מפורש שיעשה בשבת אסור אמנם במרדכי פרק ב"ט ומקורו מתשובת היראים הובא בראבי"ה סימן שצ"ז שנקט שכיון שאדעתיה דנפשיה קעביד אין איסור אפילו אם אמר לו מפורש רק בשבת אסור לו לומר מצד ממצוא חפציך ולצורך מצוה מותר אפילו בשבת

**צדדי הנידון בקבלנות דמרחץ ודעות האחרונים בזה**

ב]והנה יש לדון בקבלנות דמרחץ דהינו שכל הרווחים של הישראל ונותן לו מחיר קבוע על הפעלת המרחץ האם זה אסור מצד עיקר הדין או מצד מראית העין דהינו שכאן הרי מצד הישראל יש לו ענין שיעבוד בשבת דהרי כל יום זה רווח נפרד ואי אפשר להשלים את עבודת היום למחרת ויש לדון כאן שלשה צדדים יש מקום לומר שאפילו אם העכו"ם מרויח ממה שעובד וכגון שמקבל על כל הפעלה של המרחץ אבל כיון שכאן כל הרווחים של הישראל ודאי חשיב מלאכת הישראל בשבת ויש מקום לדון שאם העכו"ם לא יפסיד בעבודתו ורק הישראל יפסיד א"כ כל המלאכה כאן היא רק לצורך הישראל וודאי חשיב מלאכת הישראל וזה אסור אמנם אם קבע אם העכו"ם מחיר על כל העסקה של המרחץ א"כ לעכו"ם יש מזה גם רוח כספי ומותר אמנם יתכן שבשני המקרים אין איסור אלא מצד מראית העין דכיון שהעכו"ם הרי עושה כי חושב שזה מצד חלק מעבודתו וא"כ הוא עושה בתור שעליו מוטלת העבודה ולא בתור עבודת הישראל וממילא גם בזה שייך לומר שאדעתיה דנפשיה קעביד ויתכן עוד שהרי גם אם היה יודע שלא צריך לעבוד היה עובד כדי למצוא חן בעיני מעבידו וממילא זה כמו שעושה בחינם לצורך הישראל שחשיב שאדעתיה דנפשיה קעביד [ונפק"מ בין הטעמים האם זה בגדר קבלנות או רק כמו בחינם לדין מחאה ויתכן עוד נפק"מ בזה ועין גר"ז רמ"ג ס"ג שכתב שני הסברות] ונחלקו בזה רבותינו האחרונים וכדלקמן והנה עיין בראשונים שדנו לענין קבלנות שדה כתבו כ"ש כאן מותר כיון שהישראל לא נהנה מזה דהינו דהעמידו אופן המותר שאין הישראל נהנה אמנם יתכן שגם בנהנה מותר רק רצו לומר כ"ש אמנם הר"ן בע"ז כתב שמותר כיון שאין הישראל נהנה ומשמע שאם יהנה אסור אמנם בשבת פ' כל כתבי כתב גם כ"ש [ובעיקר דברים צ"ע דגם באריסות הישראל לא נהנה דמה איכפת לו מתי יעשה וצ"ע מאי כ"ש]

והנה כתב הטור סימן רמ"ג בשם הרא"ש שכיון שהדרך היום במרחץ להשכירו הלכך מותר בקבלנות ופשטות לשון הטור שמותר לתת מרחץ בקבלנות אמנם הב"י הביא לגרוס מותר בהבלעה דהינו שרק שכירות מותר ובטעם הדבר שאין לגרוס קבלנות מצאנו שלשה טעמים המהר"י אבוהב כתב שאפילו לשיטות שקבלנות בקרקע מותר אבל דוקא שם שלישראל לא איכפת מתי הוא יעבוד אבל כאן שלישראל יש רווח מכל יום שהמרחץ עובד א"כ הוא נהנה ממלאכת שבת דהינו שכה"ג זה אסור מעיקר הדין ופשטות לשונו משמע שגם אם העכום גם מרויח אבל כיון שאין לו בגוף הרווחים ולישראל יש ענין שיעבוד בשבת חשיב מלאכת הישראל ואסור [וכן סתימת לשון המ"ב] וכן נקט הפמ"ג א"א ב' בכוונתו אלא שביאר כיון שהעכו"ם יכול להישכר במקום אחר וצ"ב הסברא בזה

אמנם עיין מג"א רמ"ג סק"ב שהביא את דבריו והוסיף דהא אף אם העכו"ם לא יעשה לו מלאכתו יצטרך לשלם לו וביארו הלבושי שרד והגר"ז ובנובי"ת סימן ל"ח שכיון שהעכו"ם שכור לחודש וגם אם לא יעבוד יום אחד לא יוריד לו משכרו לכן כה"ג יוצא שכל המלאכה היא רק לצורך הבעל הבית וכה"ג זה אסור מעיקר הדין אמנם אם זה יהיה קבלנות שמקבל על כל יום שמפעיל המרחץ סכום מסוים בזה ודאי אין איסור מעיקר הדין כיון שהעכו"ם מרויח וחשיב שעושה אדעתיה דנפשיה [ועיין גר"ז קו"א רמ"ד סק"א שכתב לדון במקום שאם יוותר לו על העבודה לא יוכל להוריד לו משכרו אבל אם העכו"ם מצד עצמו לא יעבוד יוכל להוריד לו משכרו האם כה"ג חשיב שזה רק לצורך הישראל דהעכו"ם מעדיף לא לעבוד או שכיון שעד כמה שהישראל לא מוותר העכו"ם עובד לצורך שכרו ממילא זה מותר ע"ש] והנה התו"ש הוסיף שגם במקום שאין רווח ממון לישראל אלא שמצד צורכו בדבר הוא צריך את זה לשבת א"כ יוצא שיש תועלת לישראל במה שנעשה בשבת ולעכו"ם אין תועלת ג"כ אסור והגר"ז בקו"א האריך שכיון שזה לא רוח ממון כה"ג אין זה בכלל משתשרי ליה שזה סיבה לאסור אמנם עיין סימן רנ"ב שדן שבמקום שאין לישראל צורך כלל אלא שיעשה בשבת אפילו שהעכו"ם לא יודע ועשה בשבת מצד עצמו זה אסור ע"ש [ועיין שער הציון י"ד שלא הכריע במחלוקת הפמ"ג והלבושי שרד]

ועיין רמ"ד ס"ו דהמג"א הביא מהרש"ל וכן הוא במ"ב דשישראל שקנה חפירת המלח ושוכר עכו"ם שיעשה בקבלנות ויקבל על כל כמו סכום מסוים שכה"ג מותר לתת לו גם בשבת כיון שאדעתיה דנפשיה קעביד ועיין גר"ז בקו"א שהאריך דמבואר דכל שהעכו"ם נהנה ודאי מותר ודלא כפמ"ג אמנם הפמ"ג שם א"א י"ח ביאר המהרש"ל אחרת וע"ש בשער הציון שנקט כגר"ז

אמנם הט"ז נקט שגם כה"ג שהישראל מפסיד והעכו"ם לא אין לאסור מצד עיקר הדין אלא רק מצד מראית העין כיון שקי"ל שאסור קבלנות גם בשדה אבל מצד עיקר הדין זה מותר וכן הוא בב"ח וביאר הגר"ז הסברא כנ"ל שכיון שהעכו"ם עושה כי חושב שזה מכלל עבודתו ואדעתיה דנפשיה א"כ אפילו שזה לא כך חשיב שאדעתיה דנפשיה קעביד והנה עיין הגהות ברוך טעם דהביא מהריטב"א בע"ז שכתב מפורש שמותר קבלנות במרחץ ומבואר דלא כפמ"ג הנ"ל אמנם יתכן שכונתו במקרה שהעכו"ם יפסיד אם לא יעבוד בשבת וכדעת המג"א

[והנה יש להקשות שאפילו אם זה אדעתיה דנפשיה וכדעת הט"ז ואין כאן איסור אמירה לעכו"ם אבל למה שזה לא יאסר מצד הנאה ממעשה עכו"ם והנה לדעת הר"ן שבקצץ אין האיסור א"ש אמנם לדעת החולקים צ"ע וגם לדעת הר"ן יש לעיין שכאן שהרוח לא יכול להיות אלא בשבת א"כ יש החשש שמא יאמר ויתכן שכאן הכסף אין זה הנאה ממעשה שבת דרק חימום המרחץ זה חשיב הנאה ממעשה שבת ולא תוצאות הכסף ויתכן שבאמת צריך לחכות כזמן שיכול להשיג הרוח הנ"ל וזה לא טענה שהרי צריך המרחץ לאותו יום שגם כה"ג חשיב בכדי שיעשו וצ"ע]

**ביאור דעת הרמב"ם בשכיר שנה**

ג]והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם יש סיבת איסור בקבלנות במקום שרק הישראל מרויח בזה יש בזה נפק"מ לעוד נידון דהנה כתב הרמב"ם שאם שכר פועל לשנה ולא מחשב עמו יום יום מותר לשולחו באגרת בערב שבת והשיג עליו הראב"ד שכיון שהישראל משתרשי ליה אסור דהינו שהרי אם לא ילך היום ויעשה את זה מחר זה על חשבון עבודה אחרת דהינו שפשיטא ליה כסברת המהרי"א הנ"ל ובדעת הרמב"ם כתב המג"א שודאי שגם הוא מודה לזה אלא שמדובר שהוא לא נצרך כל הזמן ויש לו זמנים פנוים וממילא חשיב שמה שעושה היום זה לא רוח לישראל אבל אם כותב כל הזמן ודאי אסור אמנם הט"ז כתב שמדובר שכותב כל הזמן אלא שבעל הבית לא מקפיד עליו אם יום אחד לא יכתוב וממילא לא חשיב שחייבו לשלוח עכשיו וגם כאן יש ההיתר של אדעתיה דנפשיה ובפשוטו זה הט"ז לשיטתו ועיין ב"י שכתב להסתפק האם הרמב"ם דיבר גם בשכור לכל המלאכות שאז הוא ודאי מרויח מזה והרמ"א העתיק לאיסור ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל דאם מתי שכל הרווח רק לבעל הבית אסור א"כ ודאי אסור אמנם אם גם כה"ג מותר ה"ה כאן זה מותר וצ"ע דעת הט"ז שהרי לא השיג על הרמ"א וכבר הקשה כן הגר"ז רנ"ב קו"א ו' ולא זכיתי להבין מה שישב שם

והנה בעיקר הנידון בשכיר שנה לכל המלאכות עיין ספר התרומה שכתב שמותר לומר לעבדו ולשפחתו למה לא הדלקת הנר בשבוע שעבר ומבואר שמותר מה שהשפחה מדלקת האש לצורך הישראל והנה כאן זה שכיר שנה ומבואר שמותר ועיין גר"ז שזה כדעת הט"ז ועיין מהדורא בתרא לסימן רמ"ג שביאר שכאן אין איסור מראית העין דכולם יודעים שהיא שכיר שנה ולא מדובר בעכו"ם זמני וכן עיין ב"י שהביא מהרא"ם דאם יש דליקה מותר לתת לשפחתו לכבות ובפשוטו גם כאן מבואר שחשיב אדעתיה דנפשיה אפילו דבפשוטו עושה את זה מצד שכירותה [אמנם יתכן שזה לשיטתו שמועיל בקבלן גם לומר לו מפורש שיעשה בשבת אמנם זה אינו דהרי סברת האוסרים שזה כמו שכיר יום ועיין לקמן סק"ה] ועיין מ"ב שהעתיק דבר זה בסימן של"ד וכתב הגר"ז סימן רמ"ד ס"י שבמקום הפסד גדול אפשר לסמוך על שיטות אלו אמנם יתכן שכאן יש סברא שזה סוג דבר שאדם עושה אפילו אם הוא לא שכיר ויתכן שזה סברת הב"י שזה רק בדליקה וממילא יתכן שמצד זה אפשר להקל

[ויש לציין עוד דבתחילת סימן רע"ו לגבי הדלקת הנר בקבלנות מבואר שמעיקר הדין מותר ורק מצד האיסור של הנאה ממעשה עכו"ם אסור ובפשוטו מדובר כמבואר במ"ב סק"ה שעל כל הדלקה מקבל סכום מסוים ומבואר דלא כפמ"ג שזה אסור מעיקר הדין וכבר עמד על זה הגר"ז וע"ש במ"ב סקמ"ה לענין עכו"ם שתפקידו להסיק התנור שיש בזה היתר דקבלנות וצ"ע ששם כיון שזה תפקידו הקבוע א"כ לא יוריד לו אם לא יעבוד שבת אחת וצ"ע שזה יאסר מעיקר הדין עוד צ"ע בכל אופנים אלו למה אין איסור מצד מראית העין]

**יוכיח מהרא"ש שיש איסור של מחזי כשלוחו בנהנה הישראל אפילו שגם העכו"ם נהנה**

ד]והנה מבואר בגמ' י"ט. שאסור להשכיר כלים לעכו"ם ביום ו' ותמהו הראשונים בטעם הדבר ועיין רא"ש ורשב"א שהביא לבאר שמדובר שזה כלי שיש בו מלאכת איסור וכיון שאם העכו"ם לא יעשה בו מלאכה בשבת לא ישלם על יום זה הוא מחזי כשלוחו והקשה הרא"ש מה זה שונה מנתינת עורות לעבדן ותירץ ששם הישראל לא נהנה שעושה בשבת ומבואר שאם היה נהנה באמת היה אסור והנה בשכירות אפילו שהישראל נהנה אבל ודאי שגם העכו"ם נהנה שהרי עושה המלאכה לצורך עצמו ובכל אופן מבואר שביום ו' זה אסור ומבואר ברא"ש שגם בעורות כה"ג זה היה אסור וכתב הגר"ז בקו"א רמ"ד סק"א דמבואר מזה שכל מה שכתב המג"א שאין איסור אלא א"כ הישראל מרויח ולא העכו"ם זה רק ביום ה' אבל ביום ו' גם כה"ג אסור ובזה ישב את המג"א רמ"ד סק"א שכתב על דין השו"ע של קבלנות שאין הישראל נהנה מזה ומשמע שאפילו שהעכו"ם עושה אדעתיה דנפשיה בכל אופן בנהנה הישראל אסור וביאר הנ"ל שכונתו ליום ו' וכנ"ל רק שבמרחץ הרי מדובר בשכירות לא ביום ו' ובזה אין איסור אלא א"כ הישראל נהנה והעכו"ם לא נהנה וע"ש שכתב שאין להוכיח דלא כפמ"ג דיתכן דרק כאן שהכלי שכור לעכו"ם והא רק שלו לא חששו אלא ביום ו' אבל בפועל זה יותר חמור וכן אין לדיק מהרמב"ם שלא אסר כלל אפילו ליום ו' שגם בפועל לא יאסור דכאן זה יותר קל מסברא הנ"ל

**בדין נהנה הישראל לבד האם זה אסור ביום ה'**

ה]והנה מתבאר כאן שיש איסור של מחזי כשלוחו וזה רק ביום ו' ועיין גמ' י"ט. שאין לשלוח אגרת ביד עכו"ם בע"ש ובפשוטו נקטו הראשונים דעורות לעבדן זה רק בקצץ אבל בלא קצץ אסור אמנם צ"ע הלשון ער"ש דבפשוטו גם קודם אסור והרמב"ם נקט שהגמ' לאו דוקא אמנם הרא"ש וסיעתו נקטו שגם בלא קצץ זה אדעתיה דנפשיה ורק שזה מחזי כשלוחו וכל האיסור רק בערב שבת שאז זה מחזי כשלוחו ולא קודם ומבואר שבדין שאסור מעיקר הדין מצאנו שכיר יום שזה ודאי אסור גם ביום ה' ומצאנו מחזי כשלוחו שזה לא ממש שלוחו וזה לדעת הרא"ש אסור רק ביום ו' [ולדעת הרמב"ם אסור גם ביום א' אמנם אם ודאי יכול לגמור מותר ואם רואה לא צריך למחות משא"כ בשכיר יום כמבואר בגר"ז] ויש לדון בדין זה דהראב"ד והמהרי"א שמשתרשי ליה הישראל האם זה אסור כמו שכיר יום דחשיב שזה ממש מלאכת הישראל או שכאן כיון שהעכו"ם עושה בתור מלאכתו ודאי שזה לא מעיקר הדין אלא רק כדין מחזי כשלוחו והנה למה דנתבאר לעיל הרי בדין מחזי כשלוחו אסור אפילו אם גם העכו"ם מרויח כמבואר ברא"ש ובהכרח שבאופן שרק הישראל נהנה שהמג"א אסר זה אפילו קודם יום ו' דשם זה כמו שכיר יום וכן הוא נידון האחרונים לגבי מרחץ שזה אסור מעיקר הדין וכמבואר במ"ב סק"י שזה אפילו מחוץ לתחום ואפילו אם שכר לא ביום ו'

אמנם בפשוטו בשו"ע מפורש שזה רק אסור מצד מחזי כשלוחו דעיין סימן רמ"ז ס"ו שלשלוח אגרת אם שכיר שנה אסור ביום ו' וביארו האחרונים [עיין גר"ז ס"י ובבה"ל שם] דהשו"ע נסתפק האם דעת הרמב"ם להתיר בשכיר שנה אפילו אם זה לכל המלאכות ולכן אם זה לא יום ו' שדעת הרא"ש שמותר תמיד וגם לדעת הרמב"ם יתכן שמותר ממילא כאן אפשר ודאי להקל ועיין תהלה לדוד שם שתמה שהרי עד כמה ששכיר שנה אסור זה כמו שכיר יום א"כ ודאי שגם יום א' זה אסור אמנם מדברי השו"ע מבואר שזה רק חיסרון כמו לא קצץ שזה מחזי כשלוחו ולא יותר מזה וצ"ע שבהכרח אינו כן וכנ"ל דהרי זה אסור אפילו קודם יום ו' וכן הרי מצד מחזי כשלוחו זה אפילו אם גם העכו"ם מרויח וצע"ג

ולחומר הקושיא לכאורא מוכח שהנידון של משתרשי ליה במרחץ והנידון של משתרשי ליה בשכיר יום זה לא אותו נידון ובמרחץ זה כמו שכיר יום ולכן ודאי שגם חוץ לתחום וגם ביום ה' אסור והנידון של שכיר שנה זה רק בגדר מחזי כשלוחו שלראשונים שביום ה' מותר גם כאן מותר והסברא לחלק בזה דבמרחץ עצם הפעולה של עכשיו שהוא רווח זה של המרחץ לא יהיה לו אותו אם לא יעבוד עכשיו משא"כ בשכיר פעולה זה של הולכת האגרת תעשה ודאי גם אם לא יעבוד בשבת אלא שיפסיד פעולה אחרת וזה רק מחזי כשלוחו שזה בגדרי לא קצץ שמותר ביום ה' וצ"ע בזה [וכמדומה שהגר"ז רמז לחילוק זה

והנה נפק"מ בכל הנ"ל דבגוי שבת הנשכר לצורך מה שיקראו לו תמיד גם באמירה דרך רמז יהיה אסור כיון שעושה דבר זה מחמת מלאכתו וזה אסור מצד עיקר הדין ולא רק מצד מראית העין וכדעת המהרי"א והכרעת המג"א

**בטעם החילוק בין שכיר יום לקבלנות**

ו]מבואר בגמ' שמרחץ באריסות אסור מצד שיחשבו שזה שכיר יום ומבואר מזה שאפילו שקבלנות מותר מצד עיקר הדין אבל שכיר יום אסור מעיקר הדין וכן הביאו הראשונים מהירושלמי לגבי קבלנות דבבית הישראל אסור ובבית העכו"ם מותר אבל אם זה שכיר יום אסור בכל מקום וצ"ב החילוק למה לגבי קבלנות אמרינן שאדעתיה דנפשיה קעביד לקבל שכרו ולגבי שכיר יום לא אמרינן אדעתיה דנפשיה והיה מקום לומר שבאמת אין הבדל מהותי ביניהם אלא דבקבלנות שמשלם לפי העבודה אין סיבה לראות בהסכם שביניהם שהכונה שיעבוד בשבת משא"כ שכיר יום ההסכם שביניהם מתפרש בסתמא שהכונה שיעבוד בשבת וזה כאילו אמר לו שיעבוד בשבת ועיין לשון הרמב"ם הובא בשו"ע רמ"ד ס"א לענין מרחץ שכתב שהמראית העין ששכרו לעבוד בשבת ומשמע שכל האיסור כי שכרו לעבוד בשבת אבל אם באמת יגיד לו שיעבוד מתי שרוצה אבל על כל יום יקבל סכום מסוים מותר ועיין תוס' שבת י"ז: לענין המראית העין שבתחילה כתבו שאמר לו לעבוד בשבת ובסוף כתבו שיחשדוהו בשכיר יום ולנ"ל א"ש שזה אותו טעם ועיין תו"י שם שכתבו שקבלנות אסור לומר מפורש שיעשה בשבת והוכיחו מהדין שכיר יום ומבואר שכל האיסור שזה מתפרש שיעבוד בשבת וכן משמעות השלטי הגבורים בשם הריא"ז ע"ש

אמנם עיין גר"ז רמ"ג ס"ד ובקו"א סק"א שביאר שזה הבדל בגדר הדברים שבקבלן כיון שהתוצאה מוטלת על הפועל א"כ חשיב שזה עבודתו וכלשון רש"י וכאילו עושה התוצאה לעצמו דהרי זה מה שצריך לעשות משא"כ בשכיר יום שמקבל על העבודה ולא התוצאה א"כ חשיב שהמלאכה שעושה היא בשליחות הבעל הבית וזה כל יסוד איסור אמירה לעכו"ם וא"כ אפילו שיש לו תועלת אבל חשיב פעולה שכולה לצורך הבעל הבית ובשליחותו וכן מבואר שביאר המ"ב רנ"ב סקכ"ג [ובפשוטו כן מפורש בריטב"א י"ט. ע"ש] ועיין גר"ז שכתב להוכיח כביאור זה מהמרדכי שהובא סימן רמ"ד ס"ו שבמכס התירו אפילו לומר לו בשבת אבל רק אם זה קבלנות ולא אם זה שכיר יום דהינו שכיון שאדם בהול על ממונו התירו מה שצריך אבל לא יותר מזה והנה אם נימא שכל ההבדל בין קבלנות לשכיר יום האם חשיב שאומר לו על שבת או לא הרי כאן אומר לו מפורש שיעשה בשבת אלא בהכרח ששכיר יום בכלל לא חשיב אדעתיה דנפשיה קעביד וכנ"ל

והנה עיין ר"ן הובא בשו"ע רמ"ז ס"ג שהגמ' שלשלוח אגרת מותר ביום ה' ואסור ביום ו' מדובר שמשלם לו לפי שכיר יום וכה"ג אם זה ערב שבת מחזי כשלוחו ואם זה לא ערב שבת מותר דאדעתיה דנפשיה קעביד דהרי לא מקפיד שילך בשבת ולכאורא מבואר כאן שדעת הר"ן ששכיר יום כל האיסור שזה מתפרש שילך בשבת וכן מבואר מפסק השו"ע [ועין תהל"ד רמ"ג סק"א שדן בזה] ועיין גר"ז רמ"ז ס"ג ובקו"א הנ"ל שביאר שכאן כיון שהרי לא משלם לא אלא א"כ משלים עבודתו רק שהשכר לפי הימים וכה"ג חשיב גם כמו קבלן ובזה ביאר למה שכיר שנה לא חשיב כמו שכיר יום דשם אפילו שהמשכורת לפי העבודה ולא לפי התוצאות אבל כיון שהפועל אחראי שהדבר תמיד יהיה עשוי ולא שעושה רק כמה שמספיק זה גם חשיב קבלן שהעבודה מוטלת עליו וצ"ע

והנה עיין נוב"י תנינא ל"ט וכן הוא במ"ב רמ"ג סק"י לגבי מרחץ שמשלם לפי שכיר יום שאם יוסיף לו גם סכום קטן על כל עבודה שעושה זה מותר שאז זה אדעתיה דנפשיה כיון שמרויח מזה ולכאורא לנ"ל שיסוד האיסור בשכירות יום שעיקר המלאכה חשיב שזה נחשב כשלוחו של בעל הבית א"כ מה יועיל שגם מרויח מזה הרי כל שכיר יום הוא מרויח ובכל אופן זה אסור וצ"ל שכיון שיש לו גם ענין לעשית המלאכה מצד עצמו זה סיבה להתיר וצ"ע

]מבואר בגמ' שבמרחץ אסור להשכיר מצד מראית העין אבל בשדה מותר ודנו הראשונים לגבי קבלנות בית דעת ר"ת דכיון דמבואר דמעיקר הדין מותר ממילא גם אין בזה מראית העין ולכאורא כונתו שרק מרחץ שאין הדרך כלל להשכירו לכן אסור אבל בנין בית שודאי יש גם אנשים שלוקחים קבלן לכן זה מותר אמנם כל הראשונים חלקו עליו מכח סוגיא דמו"ק דמבואר שקבלנות אסור והעמידו בשבת וכן מהירושלמי דמבואר דרשב"א אומר שקבלנות בבית הישראל אסור וכל זה בתלוש אבל במחובר תמיד אסור והירושלמי פוסק כרשב"א אמנם דעת ר"ת משמע שנקט שכיון שרשב"א מחמיר לגבי שדה ובזה לא קי"ל כמותו ה"ה לענין מחובר וצ"ע דעת התוס' אמנם יש ראשונים שנקטו שהרי בבית הישראל רבנן מודים וא"כ כל בנין במחובר זה בבית הישראל וכל המחלוקת בעשית לבנים לצורך מחובר אמנם בקרקע הישראל ודאי אסור אמנם ר"ת בפשוטו נקט שבית הישראל זה רק ממש מקום מגוריו אבל בנית בית במקום שלא גר שם אין זה ביתו ולרבנן מותר ורק לרשב"א אסור ובפשוטו כך ביארו הראשונים שלא אסרו עשית קורות לצורך מחובר כמבואר ברבינו ירוחם ובספר התרומה ודו"ק בזה

ודנו הראשונים לגבי קבלנות בשדה דיש ראשונים שהתירו וטעמם או מצד שדרך קרקע גם מצוי בקבלנות כמו אריסות ולא בשכירי יום או שאנשים יחשבו שזה אריסות ואם יבררו זה יתברר להם שזה קבלנות שזה מותר אמנם ברמב"ם ועוד ראשונים מבואר שאסור גם שדה בקבלנות ובטעם הדבר ברמב"ם ועוד ראשונים משמע שכיון שיראו שהוא לא לוקח חלק בפירות ויראו שהוא לא אריס ממילא יחשדו שהוא שכיר יום דהרי עד כמה שזה לא אריסות שזה הדרך אין סיבה לומר שזה קבלן יותר משכיר יום ולפ"ז בבתים אם דרך בני העיר לתת בקבלנות יהיה מותר דכאן כיון שזה הדרך ודאי יתלו שזה קבלנות שזה מותר וכן נקטו המג"א והגרעק"א והנוב"י ואחי הט"ז אמנם עיין תוס' שהביא מהר"ם שרק בדבר שהעכו"ם לוקח חלק בפירות מותר אבל אם לא תמיד אסור והנה אין כונתו שזה אסור מעיקר הדין דהרי בכלים מבואר דמותר ועיין ר,ן שכתב שזה מחזי כשכיר יום ויתכן שהכונה שכל שמצד צורת העבודה לא ניכר שזה עבודה לעצמו תמיד יש מראית העין שמא זה שכיר יום אמנם בפמ"ג ביאר שאנשים לא מחלקים בין קבלנות לשכיר יום וצ"ע א"כ למה בכלים לא נחשוש מצד האדם עצמו וצ"ל שהאדם שעושה קבלנות אצלו החילוק ניכר ולא מי שלא קשור לשכירות וצ"ע

והנה עיין נשמת אדם כלל ג' ס"ה שכתב לאסור מטעם אחר דהנה מבואר הרי בירושלמי דבביתו דהישראל אסור וביאר הנ"ל שזה מצד שזה נראה שהוא שלחו דהינו שיש חשש שגם אם הוא קבלן אבל הוא אמר לו שיעבוד בשבת והנה בתוס' מבואר שהאיסור של מחובר שזה כמו בית הישראל ולפ"ז לא יעזור שדרכו בקבלנות מצד שכל שזה בבית הישראל יש חשש שאמר לו שיעבוד בשבת והנה בבה"ל לא דן לאסור מטעם הנ"ל ומשמע שנקט שחשש זה הוא רק ממש בבית הישראל ולא במחובר וצ"ע שהראשונים דימו דבר זה והנה עיין רש"י מו"ק שכתב שהחשש שהוא שכרו בשבת ולכאורא זה על דרךך הנשמת אדם אמנם עיין קו"א שכתב שסברת רש"י זה רק אם מתחיל לעבוד באותו יום ולא אם התחיל קודם שבת

והנה המ"ב כתב שחלוקים אם כל העיר נותנת בקבלנות מותר והנה הנשמת אדם לשיטתו שאסר בקבלנות מצד שזה בית הישראל א"כ כאן אפילו שזה מפורסם אבל זה לא בית הישראל ואין סיבה לאסור אמנם לטעם הבה"ל שתמיד יש מראית העין א"כ לכאורא גם כאן צריך לאסור וצ"ל שכיון שיש שם שיטות שאין בזה מראית העין כי לא יודעים של מי זה לכן יש להחמיר ועיין תהל"ד רמ"ג סק"ב שהביא מהגר"ז שבחלוקים חשיב שמתחיל לעבוד בשבת ויש החשש של רש"י ולכן גם אם דרך העיר בקבלנות אסור