ערבי פסחים - הרב מאיר מרילס
קטגוריות: ש_ס / יד פסחים

מראה מקומות בפ' ערבי פסחים

לתלמידי בית המדרש בית ישעי' שעל יד ישיבת מיר

אלול תשס"ו (עם הוספות מפעם לפעם אח"כ)

צ"ט ע"ב

* תוד"ה לא. דנו מה בכלל האיסור שאלמלא האיסור הי' צריך להיות מותר. ופי' דנפ"מ במצה עשירה. ומה הדין בבציקות של נכרים (ע' מהרש"א) וע' תוס' רי"ד כאן וכן מהר"ם חלאוה לעיל מ"ט ע"א. וע' מאירי. וע' שו"ת מנח"י ח"ח סי' מ"ו שהעיר לדברי המהרש"א יתקשה הא דמותר למלאות כריסו בבציקות של נכרים בלילה קודם שיוצא מצות מצה ע"ש ב' מהלכים בזה. וע' ביאור הגר"א סי' תמ"ד סע' א' ד"ה ובמדינות דלרמב"ם כל לחם נאסר משום אוכל מצה בע"פ ושהתוס' לשיטתם אזלי ע"ש. וכן מבואר כאן במהר"ם חלאוה דאיסור לא יאכל היינו אכילה גסה דפירות אבל כל פת אסור.
* ואפילו מן התמחוי. ברשב"ם ועוד מבואר דקמ"ל שצריך אפי' למכור כסותו לקנות ד' כוסות לליל הסדר. ובהגהות רע"א ד"י לאו"ח סי' תר"ע מבואר שזה דין מיוחד בד' כוסות משום פרסומי ניסא. (שהרי הוכיחו הראשונים מס' ב"ק ט' ע"ב שאין חיוב לתת כל ממונו עבור מצות עשה). וע' מרדכי ובספר העיטור דלא משמע כרע"א. (וע' בביאור הלכה ססי' תרנ"ו).
* משום חיובא דמצה. הקשו הראשונים מאי שנא מצה מסעודת שבת. ובר"ן תי' דשאני שבת דהוי מצות עונג ולכן אם אינו תעב לאכול לא ביטל. אמנם הרשב"ם הוסיף גם קידוש ובהא ליכא למימר כר"ן. ונראה דמ"מ העדיפו חז"ל שיקיימו עונג ע"י אכילה כשאפשר. ובתוס' רי"ד תי' שי"ל דסעודת שבת לאו דאורייתא. וע' גם חת"ס מש"כ בזה.
* תוד"ה סמוך. צ"ע בקושייתם שלא הקשו מברייתא לקמן קי"ט ע"ב במקום מימרא דר' הונא מדכתבו "דבאותה סעודה" משמע דבסעודה אחרת חיישינן אפי' אם הוא בלילה. ובבה"ל סי' רמ"ט סע' ב' הבין שאפי' בסעודה אחרת הדין כן. וצ"ע. ומ"מ אפי' אם הוי דין באותה סעודה, הנ"מ בסעודה שהתחיל בלילה, אבל בסעודה שהתחיל מבעוד יום לכאורה פשיטא דלא זהיר, דאל"כ בטלה הדין של איסור אכילה שמבעוד יום.
* תוד"ה עד שתחשך. ע' קושיית רע"א דבעינן עד שתחשך משום דרק מאז מותר לאכות בציקות של נכרים וכשמ"כ התוס' בד"ה בסמוך.
* שם. "ואומר קידוש היום" לכאורה מוכח מדבריהם שאי אפשר לקדש קודם שבת אא"כ עשאו שבת ודלא כרמב"ם (ואולי התוס' מתירים ואפי' סעודת שבת בלי תוספת שבת, אמנם ברא"ש מפורש שהוא משום תוספת שבת).
* שם. האחרונים מביאים מספר החסידים שגם בע"ש לא יצא מבעו"י. ע' בעמק ברכה שתלה אם יצא בסעודה מבעוד יום בגדר דין תוספת שבת האם הוא רק תוספת איסור מלאכה או"ד תוספת כל עניני שבת. וע' קו"ש מה שהקשה סתירה מתוס' במס' כתו'. ודבריו צע"ק שהרי כאן בדברי התוס' ג"כ לכאורה יש ב' מהלכים. וע' בחי' הגר"ח (סי' ל"ו) שהקשה על זה שהיו התוס' צריכים לדין לילה לומר דלא יצא מבעוד יום הא תיפו"ל שאינו ט"ו ניסן אפי' אם הוא פסח. ובשערי שמועות תי' שגם לענין זה מהני דין תוספת יו"ט. ובישוב קושיית הקו"ש ע' ברכ"א בשם הגרי"ד וכה"ג בשבות יצחק משמי' דהגרי"ש. וע' מש"ז רסי' תע"ב דמבערב תאכלו מצות ליכא לדייק. וע' גם דעות בנד"ד ברמ"א יו"ד רסי' קצ"ו ושם בנו"כ. ובתרוה"ד סי' קל"ז כתב שגם קידוש של ליל הסדר צ"ל בלילה וכ"כ השו"ע רסי' תע"ב. וע' מהרי"ל הל' הגדה ד"ה דרש וביאור הגר"א רסי' תע"ז.
* תוד"ה לא יפחתו לו. ע' חי' מרן רי"ז הלוי הל' חו"מ פ"ז ה"ט ד"ה והנראה שהעיר דאיך יתכן שיוכל להוציא אחרים בדין ד' כוסות. וכו העיר עד"ז המהר"ל בגבורות ה' פמ"ח. ותי' דחזינן לדעת התוס' שענין ד' כוסות עיקרו הברכות של קידוש וכו' רק שנתקנו על הכוס. ומתחילת דברי הר"ן לכאורה מדוקדק כגר"ח. ונלעוק"ד בביאור דברי הגר"ח שאין ר"ל שכל הענין של הד' כוסות הוא לצאת ידי הברכות של קידוש וכדומה, דלא מסתבר כלל שיש ספק בתוס' אם א' יכול להוציא את חבירו בברכת המזון וכדומה. רק כוונתו שתיקנו שיהיו ברכות אלו על הכוס דוקא (וכגון בברכהמ"ז שכתבו התוס' לקמן שביחיד אינה טעונה כוס ומ"מ תקנו עליו כוס) ובזה יש ספק לתוס' אם א' יכול להוציא את חבירו שיהיו ברכות אלו בענין שיהא חשוב על הכוס או לא. ועד"ז מבואר בחזו"א בביאור דבריהם. וע' מה שהעיר בקה"י סי' ס"ד בדברי הגר"ח. שו"ר גם דברי התוס' במס' סוכה דף ל"ח ע"א ד"ה מי שהיה ע"ש היטב.

ק' ע"א

* מכלל דפליג רבי יוסי בתרוייהו. ע' קרבן נתנאל אות ט' מה שתמה מברייתא בע"ב. ואיהו לא הקשה אלא לרא"ש בדעת הרי"ף דבסוגיין הומ"ל ולטעמיך. וע' שו"ת רע"א ח"ה סי' ל"ה מש"כ ליישב. וע' ברמב"ם פ"ל ה"ד מהל' שבת שכתב דמ"מ מצוה למנוע מסעודה מט' שעות וע"ש בהרה"מ דר' יוסי לא קאמר אלא בלי קביעות סעודה. ומובא בשו"ע סי' רמ"ט סע' ב'.
* מכלל דפליגי בהפסקה. ע' ברא"ש שנתקשה בטעם לחלק בין פסח לשאר שבת ויו"ט לגבי הפסקה. וע' בדבר שמואל שהאריך לשלול כמה טעמים לחלק בזה.
* שם. לכאורה משמעות הדברים דנחלקו אם צריכים לחלק הסעודת שבת מסעודת חול או לא ומשו"ה מחייב ר' יהודה להפסיק כדי שיהא סעודה מיוחדת לשבת. אלא דא"כ צ"ע למה מחייב ר' יהודה להפסיק משחשיכה הא יכול להמשיך ובלבד שיאכל עוד סעודה מיוחדת לשבת אח"כ. וכן משמע מתוס' דזה שהמשך הסעודה מבעוד יום חשיב סעודת שבת אין זה עיקר דינו של ר' יוסי רק חידוש נוסף. ולכן משמע שנחלקו ר' יוסי ור' יהודה אם יש איסור לאכול סעודת חול בשבת דר' יוסי מתיר (ולא זו בלבד אלא שעולה לסעודת שבת) ור' יהודה אוסר.
* תוד"ה מכלל. ע' ברא"ש ובגליון הש"ס שנתקשו בדברי ר' יחיאל שכתב שיש קשר בין איסור התחלה לדין הפסקה. והרש"ש כתב דשניהם לדבר א' נתכוונו. ולא ירדנו לסוף דעתו דב' קושיות נפרדות הם ע"ש בק"נ ודו"ק.
* רשב"ם ד"ה אמר לו. ע' בתוס' וברא"ש שי"א שגם בע"ש אין מתחילין וע"ש ברא"ש מה שהעיר בדבר. וע"ש עוד שדקדק מן הרי"ף (אע"פ שנתקשה בפי' זה) דאפי' בע"ש אין מפסיקין וצריך לפרוס מפה. וע' בגיטין ל"ח ע"ב ששם מבואר שמשפחה נעקרה משום שקבעה סעודתה בע"ש. וע' בהרה"מ פ"ל ה"ד דהיינו משום שעושה כן תמיד. וע' ברמב"ם שם ופי' הרה"מ דסעודה שאינה רגילה בחול אסור כל היום. ומצוה להמנע מכל קבעיות סעודה. ומה שהתירו כאן בגמ' היינו אכילה ושתיי' בלי קביעות. וכ"כ בשו"ע סי' רמ"ט סע' ב'. וע"ש ברמ"א שסעודת מצוה שזמנה בע"ש מותר. וע' רסי' תקכ"ט ברמ"א ובמ"ב לענין מה לעשות בסעודה שלישית בשבת ערב יו"ט.

בדין פריסת מפה בפורים שחל להיות בע"ש: הנה סעודה זו כסעודת מצוה שזמנה מע"ש שמותר לעשותה אע"פ דהוי סעודה שאינו רגיל בה בחול. ומ"מ לכתחילה יש לעשותה שחרית. והמ"ב הוכיח עצם דין הקדמת סעודת מצוה מהלכות פורים ששם כתב הרמ"א שיש להקדימה לכתחילה בשחרית. אמנם בדיעבד אפשר לעשותה אחרי מנחה נמי כיון שהוא סעודה שזמנה באותו יום. ויש סתירות במ"ב אם עושהו קודם שעה עשירית אם ג"כ הוי לכתחילה – ע' שעה"צ סי' רמ"ט ס"ק י"ז, ומאידך ע' סי' תרצ"ה במ"ב ס"ק י' שציין לדברי היד אפרים להקל בשעודת פורים קודם שעה עשירית. ולכן כיון שבדיעבד תמיד יכול לעשות אחרי מנחה, וי"א שיכול לעשותה קודם שעה עשירית, נראה שאמנם יש לכתחילה לעשות הסועדה שחרית, מי שיש לו שעה"ד עניני שלום בית יכול לעשותו קודם השעה העשירית.

ואם לא גמר סעודתו עד שתחשך, לכאורה אין לפרוס מפה לכתחילה. חדא שהרי מכניס עצמו לספק אם יש לברך ברכת המוציא פעם שני או לא, והדעה הראשונה בשו"ע (סי' רע"א סע' ד') הוא לברך, רק שלא מברכינן משום דין סב"ל וכדמבואר במ"ב ס"ק י"ח. ולכן למה לו להכניס עצמו למצב שיצטרך להקל משום ספק ברכות. ובפורים יש טעם נוסף לזה, והוא משום שלא יוכל לומר על הניסים בברכת המזון – ע' באה"ט סי' תרצ"ה ס"ק ו' מחלוקת בזה, ולכן הסיק דעדיף לברך ברכת המזון תחילה, להתפלל ערבית, ולאחר מכן יקדש עם ברכת יין וכן יברך מברכת המוציא. ואני אוסיף לזה שכן עדיף כיון שאין אנשים רגילים לדיני פריסת מפה, ולכן עלולים לברך בפה"ג בקידוש או לברך המוציא. ובמהדורת דרשו להלכות פורים שם הביאו מהגריש"א עוד עצה והוא להתחיל הסעודת פורים בזמן תוספת שבת ולקדש ולהוסיף מאכלים לכבוד סעודת פורים. ולכאורה דבריו תלוים במחלוקת הט"ז עם מהרש"ל בסי' תרס"ח, והשעה"צ שם ס"ק י"א נקט כמהרש"ל ולכן יש מקום להקל. אמנם לא ידעתי למה לא חש להא דעל הניסים. ואולי מיירי התם במקרה שלא יוכל לומר על הניסים מכל מקום. וצ"ע. והרבה מציינים דברי הב"י סי' תרצ"ה שהביא מנהג לפרוס מפה, וכן בהמאירי במס' כתובות ז' ע"ב מבואר דנהג לפרוס מפה בפורים שחל להיות ער"ש, אבל למאירי לא הי' לו ספיקות הנ"ל.

* תוד"ה רבי. כתבו דחשיב קידוש במקום סעודה. ומשמעות דבריהם שיוצא ידיה גם עיקר מצות סעודת שבת. ואיכא למימר דלתוס' שניהם תלויים זה בזה ע' לקמן ק"א ע"א תוד"ה טעימו מידי ומש"כ שם. ועוד משמע מדבריהם שאין זה עיקר יסוד מחלוקתם דהא לא הקשו אלא למה הוי קידוש במקום סעודה משמע שעקר הבנת פלוגתתם ניחא. וע' מזה לעיל ד"ה שם. וע' רא"ש אות ז' שכתב דלא חשיב קידוש במקום סעודה.
* תוד"ה אין. ע' מה שפירשו דברי הבה"ג. ובב"ח סי' רמ"ט פי' בא"א וכן משמע מביאור הגר"א.
* פורס מפה וכו'. ע' ר"ן במס' שבת השייך לדף ט' ע"ב בטעם הדבר.

ק' ע"ב

* תוד"ה שאין. כתבו שלא נהגו בעקירת שלחן משום שהטירחא עושה היפסק בין קידוש לסעודה. ומן הרשב"ם ד"ה ה"ג משמע לכאורה דלא בעינן הבאת השולחן לכבוד שבת רק הבאת הלחם. וכן בשאר מאכלים משמע שהי' בזה קיום. וכן מובא במעש"ר שכך הי' נוהג הגר"א להביא הלחם אחרי קידוש. אבל עדיין צ"ע שהרשב"ם עצמו העיד שאין המנהג אלא לכסות הלחם וצ"ע דלפי הנ"ל למה לא יביאו הלחם אחרי קידוש. ולכאורה י"ל שגם הרשב"ם מודה דבעינן להביא גם השולחן אבל אינו דין להביאו לבדו רק הוי אופן הבאת הפת. וכן בשאר מאכלים י"ל שהביאם בכה"ג. ועדיין צ"ע. וע' בערוה"ש שיש להביא הלחם קודם קידוש כדי שיהא השולחן ערוך כשיכנס לבית וכמו שהביאו התוס' מן הגמ' במס' שבת. וכן במ"ב סי' ט"ש ס"ק י"ח מובא שהמנהג הוא להניח הלחם על השלחן מלפני השבת. אמנם יעוין בכתר ראש הל' שבת אות צ"ב שכתב שאין מניחים הלחם על השלחן אלא כדי להפוך את השלחן להיות בסיס לדבר המותר (וע"ש במ"ב שנפק"מ בזמניהם שהי' הנהוג שהנכרי מסיר את הפמוטות בבוקר ומאז מותר לישראל עצמו להסיר את כל המפה העליונה). ובזמנינו יש הרבה שאין מניחים הנרות על השלחן וא"כ אין ענין להניח הלחם על השלחן מתחילת השבת לפי הכתר ראש. שוב מצאתי לדברי הברוך שאמר בהלכות תפילות השנה (עמ' ש"ל) שהעיד שאביו (הערוה"ש) הי' נוהג להביא את הלחם לשולחן אחרי הקידוש ודלא כמש"כ הוא עצמו בערוה"ש. וע"כ לא כתב הערוה"ש כן בספרו אלא לבאר מנהג העולם ומ"מ העדיף לעשות כמש"כ במעש"ר. וע"ש שכן נהג גם הנצי"ב.

* שם. ע' רא"ש בשם ירושלמי עוד טעם לפריסת מפה. וע' מ"ב סי' רע"א ס"ק מ"א מחלוקת אם צריך לכסות הפת עד אחר ברכת המוציא לפי הטעם של זכר למן. ולטעם השאילתות ע' מש"ז סי' רע"א ס"ק י"ב שצריכים לכסות כל השולחן.
* תוד"ה ידי קידוש. כתבו דלכתחילה בעינן טעימת כל המסובין. וע' במנח"ש למס' שהסתפק בטעמו של דבר. ומש"כ שם דהוי דין קידוש במקום סעודה צ"ע דהא אותו יש בכוס של ברכהמ"ז. ובקושייתו מהבדלה לא קשה מידי דאה"נ ומדינא לא גרע מכוס ברכהמ"ז, ואנחנו לא נוהגים כן משום שאנחנו רוצים שהמבדיל ישתה שיעור לברכה אחרונה. וכן יש בזה ענין סגולי לנשים. וע' בהרה"מ דלא בעינן שיטעמו כשיעור, וכ"כ גם הט"ז והמ"ב (וע' בלבוש שחולק).
* שם. כתבו שגם ר' יוחנן סבר כרב. ולכאורה איכא למימר דלר' יוחנן שיטה אחרת יש דסבר דבעינן קידוש במקום סעודה רק כמו דלגבי יין לא חשיב שינוי מקום הה"נ לענין קידוש במקום סעודה.
* שם. כתבו שאין לקדש בביהכנ"ס אלא בדאיכא אורחים. ובר"ן מבואר דאפי' היום שאין האורחים אוכלים בביהכ"נ עדיין מקדשין כיון שמעיקרא כך תיקנו.ובשו"ע סי' רס"ט הביא ב' המנהגים ושיותר טוב שלא לקדש וכמנהג א"י. ומ"ב שם הביא מהמג"א שמנהגנו לקדש בביהכנ"ס (חוץ מליל הסדר) ושאין לבטל המנהג. וע' בסמוך מר' יונה.
* שם. צ"ע היכי אפשר לומר שיוצא במחדר לחדר הא הוכיחו מן הגמ' שאין לעשות כן. וקושיא זו מרומז במרדכי. וע' צל"ח לקמן בגמ' דע"כ הא דשמואל נחית מאיגרא לארעא היינו משום דלא מהני דעת ממקום למקום באותו בית אלא בדיעבד. ולדבריו ניחא. ושמעתי להעיר דא"כ למה תקנו לכתחילה להוציא האורחים בביהכ"נ בכה"ג וכמש"כ בתוד"ה לאכלו. וי"ל שגם זה נחשב בדיעבד. ועדיין צע"ק למה התוס' לא התייחסו לזה. וע' בב"י וט"ז ס"ק ב' שאם קידש ע"מ לאכול שלא במקום קידוש ולבסוף נמלך לאכול במקום קידוש שיצא. וע' בה"ל סי' רע"ג סע' ג' מה הדין ביצא ודעתו לחזור למקומו הראשון. וע' מה שהבאנתי לקמן ק"א ע"ב משו"ת ר' יוסף מסלוצק.
* שם לענין הרפואה של נתינה לתוך עיניו ע' בכה"ח סי' רס"ט ס"ק ו' בשם שו"ת הגאונים שלא שמענו מי ששם היין של קידוש ע"ג עיניו. וכ"כ גם המהרש"א בח"א במס' ברכות מ"ג ע"ב ונותנים בעינים בשעת הבדלה משום 'חיבוב מצוה' (ולא ידעתי כוונתו בזה). וע"ש שהביא מרש"י במס' ברכות מ"ג ע"ב ושבת קי"ג ע"ב שיש רפואה בעצם שתיית הכוס.

ולענין איסור רפואה בשבת ע' בב"י בססי' רס"ט בשם ת' ר' יונה (ברכות ל"א ע"ב מדפי הרי"ף) שבאמת הקשה אהני דסברי שנותן על העין דהא אית בי' משום רפואה. והקשה עליו הב"י דהא בשבת ק"ח ע"ב מבואר שרק תוך עינו אסור אבל ע"ג עינו מותר (וכן תמה במהרש"א הנ"ל). ופי' הב"י דר' יונה מיירי בעמיץ ופתח. ומ"מ צ"ע בדעת תר"י מה השקה על המפרשים הא י"ל דמיירי בלי עמיץ ופתח. ובא"ר הביא מס' אגודה שנותן לתוך עיניו במוצאי שבת. וע"ש בא"ר ביאור השיטות בזה, ובדעת המתירים בשבת פי' "דלא גזרו על מה שהוא משום מצוה ואינו רפואה בטבעו".

* תוד"ה ידי יין. בברכת על הגפן ע' רא"ש אות כ"ד שחולק. ובביאור הגר"א סי' קע"ד סע' ו' כתב שמהרש"א שגה בזה וע' ביאור הלכה שם.

ק"א ע"א

* אין קידוש אלא במקום סעודה. הרא"ש הביא בשם ר' יונה שמדאורייתא מיהת יצא ידי חובתו ולכן מקדשין בבית הכנסת אפי' בדליכא אורחין להוציא מי שאינו יודע לקדש בביתו כדי שיצא מדאורייתא מיהת. והרא"ש שם חלק שאינו יוצא כלל.
* דר' הונא קידש ואתעקרו ליה שרגא. מקשים העולם דאיך עשה כן לגרום ברכה לבטלה. ויש מתרצים ע"פ דברי הריטב"א במס' חולין ק"ו ע"ב שאם בירך ענט"י ונטל ידיו ושוב נמלך שלא לאכול שאינו מחויב לאכול כדי שלא תהא ברכתו לבטלה. אמנם אפשר לפרש דבריו שיצא מצות נטילה ע"י זה שהכשיר ידיו ע"מ לאכול אע"פ שלא אכל. ומ"מ מבואר בשו"ע ועוד שאפשר לשאול על הפרשת תרו"מ ואין צורך לחוש לברכה לבטלה. וע' עוד באג"מ יו"ד ב' סי' קס"ג ואו"ח ד' סי' ס"ג שביאר או דכיון שהתכונן לקדש במקום סעודה ניחא (והוא ע"ד סברא הנ"ל) או"ד שיכול לקדש אפי' שלא במקום סעודה רק שאם קידש כה"ג לא יצא ידי חובתו וצריך לקדש שנית במקום סעודה.
* טעימו מידי. תוס' והרא"ש כתבו דהיינו טעימת לחם. והטור בסי' רע"ג הביא מן הגאונים שפירשו שאינו צריך אלא טעימה בעלמא ע' ביאור הגר"א ולכן יוצא אפי' ע"י יין. ולענין אם מהני גם מיץ ענבים ע' הל' שבת בשבת להגרמ"מ קארף עמ' ת"ח ובמגילת ספר (הל' ברכות הנהנין) סי' מ' אות ה'. והמג"א שם הוסיף שגם ע"י מאכל של חמשת מיני דגן יצא. וע' גם בשלטי הגיבורים בשם הריא"ז. והמ"ב הקיל כשיטתו בשעה"ד. ובב"י כתב שי"ל שגם התוס' ורא"ש מודים לזה רק התכוונו לומר שאינו יוצא מצות סעודת שבת ע"י הטעימה בעלמא. והעירו דמתוד"ה ובקידושא לא משמע כן. ובמעשה רב איתא שהגר"א לא הי' מקדש אלא במקום עיקר סעודת שבת. וע"ש בהגהות רע"א לשו"ע מה שדקדק מתר"י במס' ברכות דלא מהני יין. וע' גם בשו"ת שלמת חיים ח"א סי' מ"ט (ובפרט מש"כ השואל שם)
* תוד"ה דאכלו. ראיתי בקונ' אור תורה שהעיר שאין לדייק מדבריהם שאין לסעודת שבת דין סעודת מצוה לאכול מבית הכנסת, רק כוונתם דמשמעות הגמ' שהאורחים היו אוכלים ושותים בביהכ"נ גם בשאר ימות השבוע.
* תוד"ה אבל. כתבו דמפינה לפינה לא הוי שינוי מקום להל' קידוש במקום סעודה. והר"ן נקט כגרסתם בסוף דבריהם והוי שינוי מקום גם במפינה לפינה ובקצות השלחן סי' פ"א בדה"ש ס"ק ו' כתב דמ"מ כל ד' אמות חשיב באותו פינה. אמנם הקיל אם יכול לראות מקום האכילה ממקום הקידוש. וע' דרכ"מ סי' רע"ג שצריכים גם קידוש בזמן סעודה ואם המתין לא יצא ידי חובתו. וע"ש במג"א ובמחצית השקל שהאריכו בביאור דברי הרמ"א בזה. ובשע"ת הביא דעה החולקת בזה וע' בערוה"ש וא"א מבוטשאטש. וע' תוס' לעיל ק' ע"ב שכתבו כה"ג לענין לכתחילה מיהת.
* תוד"ה ובקידושא. משמע מדבריהם שאין קפידא מתי אוכל הג' סעודות. וכ"כ בהדיא בבה"ג. ומן הגמ' במס' שבת קי"ח ע"א משמע שלכל סעודה יש זמן א' ערבית וא' שחרית וא' מנחה. והרמב"ן שם פי' דע"כ לשיטה זו לאו דוקא נקטו זמנים אלו. וברמב"ם פ"ל ה"ט משמע דבעינן בזמנים אלו דוקא וכ"כ הרה"מ בדעתו. וע' מ"ב סי' רע"ד ס"ק ט' שאין לדחות סעודת הלילה עד היום אלא מחמת האונס וע"ש בשעה"צ. ולכאורה יש להעיר מדברי התוס' וראשונים במס' סוכה כ"ז ע"א שהקשו למה צריכים הלימוד דט"ו ט"ו לחייב סוכה בליל ראשון של סוכות כיון שחייב לאכול משום יו"ט. ולכאורה לפי דברי התוס' יש נפק"מ שלענין סוכה חייב בלילה משא"כ יו"ט שיכול לקיימה גם ביום. וצ"ע.
* תוד"ה והלכה. משמע מדבריהם שאפי' כשע"פ רוב יקרה המקרה מ"מ מתיר ר' שמעון. וע' בס' נתיבות שלום סי' י"א שהביא לשונות הראשונים בזה ולא העיר מכאן.

ק"א ע"ב

* + אבל ממקום למקום לא. ברש"י מבואר דר"ל דאפי' מבית לעליי' שרי. ובתוס' בע"א פירשו דמבית לבית היינו מחדר לחדר ולא התיר אלא במפינה לפינה. וע' בגליון שלתוס' הגירסא היא אבל מפינה לפינה לא וע' בראשונים שבאמת גורסים כן. ושיטת הר"ן ועוד דלגבי קידוש במקום סעודה גם מפינה לפינה לא הוי במקום סעודה. והקשו הראשונים שא"כ מאי שנא הכא דלא חשוב שינוי מקום. והר"ן תי' דדוקא ביין אמרינן דחשיב אותו מקום משום שאין הדרך לקובעו דוקא במקום א' משא"כ בפת. ובמהר"ם חלאוה תי' דשאני היסח הדעת מקידוש במקום סעודה דקידוש במקום סעודה הוי דין במקום האכילה משא"כ שינוי מקום לברכה דהוי דין בהפסק. ולכאורה לדבריו י"ל שאין דין קידוש בזמן סעודה וע' ביאור הלכה ד"ה בבית אחד שבא לבאר מנהג העולם שלא להקפיד לעשות ברכה בשינוי מחדר לחדר אף שלא הי' דעתו כן ע"פ שיטת רש"י ועוד ע"ש.
  + שם. בק' ע"ב כתבו התוס' דלגבי קידוש במקום סעודה לא הוי מחדר לחדר שינוי מקום אם הי' דעתו כן מעיקרא. וכיון שכתבו דמסתמא הוו אותם דינים י"ל דמהני דעתו במחדר לחדר נמי. וכ"כ הרמ"א רסי' קע"ח. וע"ש בבה"ל הנ"ל.
  + דברים הטעונים ברכה לאחריהן במקומן. ע' מג"א רסי' ר"י שאם אכל מהם פחות מכשיעור כיון שלמעשה אין צריך לברך במקומו על זה הרי הוא חשוב אין טעון ברכה אחריו במקומו. וברש"ש כאן מבואר שחולק.
  + וכשהן חוזרין טעונין ברכה לכתחילה. ודנו הפוסקים בכמה נידונים בזה:
    - בהולכי דרכים מבואר במס' ברכות נ"א ע"ב שאין חיוב ברכה חדשה אע"ג שתמיד משנה מקומו. וכן פסק בשו"ע סע' ד'. וביאר במג"א ס"ק י"א הטעם כיון שלא קבעו מקום לאכילתם.
    - ע' מור וקציעה סי' קע"ח דהנ"מ כשיצא לזמן מה אבל אם יצא וחזר מיד לל"ב. ובמ"ב ס"ק ב', ד', וכ"ו לא משמע הכי. אמנם ע"ש ס"ק ל"ד ואכמ"ל. שו"ר דהתם מיירי בלצאת לכתחילה ולא שייך לכאן. וכן צידד החזו"א בסי' קכ"ד על אתר. ודבר זה תלוי בהבנת לשון "הפליג" בגמ' דמס' יומא ותוספתא שהביאו התוס' (ע"ש בחזו"א). וכן לכאורה נראה דעת הראב"ד בפ"ד ה"ג מהל' ברכות כמו"ק.
    - עוד דנו אם חייב בברכה חדשה אפי' אם נשאר המאכל בפיו כל הזמן. ע' אג"מ ח"ב סי' נ"ז כללים בזה. ומש"כ שם לדמות לברכת הריח לולא דבריו הי' אפשר לומר דשאני התם דחוזר ומריח מאותו חפץ ממש משא"כ באכילה שהחלק שאכל בפנים הרי לא אכל בחוץ.
  + שהניחו שם. ע' שו"ת ר' יוסף מסלוצק ססי' ז' מעשה עם הגר"ח מוולאזין שהורה דמהני הניח שם חולה או זקן גם כדי דתהוי קידוש במקום סעודה. וע' מש"כ בזה במגילת ספר (הל' ברכות הנהנין) סי' ל"ט אות ד'.
  + חולה או זקן. בטור מבואר דהה"נ שאר חבירים. ונחלקו הרמ"א והב"י אם מהני חולה או זקן גם לדברים שאין טעונים ברכה לאחריהם. ובמ"ב פסק כרמ"א להקל דמהני וע"ש בשעה"צ ס"ק י"ד שהביא שגם ברא"ש סי' כ"ו מבואר דמהני. והמג"א ס"ק ג' הוכיח כרמ"א דמהני דאל"כ למה היו צריכים לדייק מ"עקרו" דמתני' מיירי בדברים הטעונים ברכה במקומן תיפו"ל דמהני חולה או זקן. וע' רע"א שם (ד"י) שדחה הראי'. וע' במג"א ס"ק ז' דמ"מ שאני חולה או זקן מדברים הטעונין ברכה במקומן דלא מהני חולה או זקן אא"כ חזר למקומו ולא במקום השני. וע' מאמ"ר ס"ק ד' שפקפק בדבריו.
  + תוד"ה אלא. לענין הא שהוכיחו מן הירו' באוכל במזרחה של תאנה וכו'. בשעה"צ כתב ליישב דעת הרשב"ם דמיירי באכל שאר פירות שם ולאו דוקא תאנים. וכן י"ל ע"פ המג"א ברסי' ר"י הנ"ל. והקשה הב"י דלכאורה למה לא יחשב זה כמו באותו מקום. ותי' דכיון שאינו מוקף מחיצות לא חשיב מקום א' אא"כ יכול לראות מקומו הראשון. ועוד הביא שם מאורחות חיים די"ל דמיירי במגינה לגינה אבל אה"נ גינה א' חשיב מקום א'. ובמ"ב הביא פלוגתא אם דוקא במוקף מחיצות חשיב כל הגינה כמקום א' או"ד אפי' בלי מחיצות (וצ"ע לפי צד זה מהו גדר 'גינה א').
  + שם. כתבו שאם הלך באמצע סעודתו יכול לשתות אפי' מים או יין בלי ברכה. וע' קצוה"ש (סי' נ"ז בדה"ש ס"ק ה') וא"א מבוטשאטש שהסתפקו באכל מזונות ביחד עם שתיי' אם מהני גם מזונות לשתיי' שאינו צריך עוד ברכה לשתיי' במקום אחר. וע' עוד בעמק ברכה הל' ברהמ"ז אות ה'.
  + תוד"ה כשהן יוצאין. כתבו דהא דמברך למפרע היינו משום דשמא ישהו. ובתוס' במס' חולין ועוד מבואר דר"ל שזהו עצה טובה. ולדבריהם יוצא שיש חילוק בדין זה בין דבר הטעון ברכה במקומו לאינו טעון ברכה במקומו. וכן מבואר דמהני לזה שהניח חולה או זקן. וכן יוצא שנחלקו בחששא זו ת"ק ור' יהודה חוץ ממחלוקתם לענין קביעת סעודה והוי פלוגתתם בתרתי לכאורה. וכן קשה לומר שנחלקו בדבר שאינו אלא עצה טובה. וע"כ צ"ל כמש"כ הבה"ל סי' קע"ח סע' ב' ד"ה בלא ברכה דאפי' כשיש חשש שמא ירעב מ"מ אינו מברך ברכה אחרונה אא"כ הוא גמר סעודתו אבל באמצע הסעודה לא שייך לברך וכיון שלא הסיח דעת לא חשוב גמר סעודתו. אמנם דעת הבעה"מ והרמ"א דאפי' לר' חסדא אין לצאת בלי ברכה אחרונה אפי' בסעודת פת אם לא לדבר מצוה וע"ש בבה"ל וכן בד"ה דחיישינן מש"כ בדעתם. ושיטת רש"י לקמן שע"י היסח הדעת ג"כ צריכים לברך ברכת המזון קודם שיאכל. ובדעת הרמב"ם (פ"ד ה"ג) י"א דהוי כשיטת רש"י כן לכאורה הבין רע"א ברסי' קע"ט. והלבוש כתב בדעת הרמב"ם דרק בשינוי מקום חייב לברך ברכהמ"ז קודם כיון דהוי גמר סעודתו אבל בהיסח הדעת אע"ג שצריך לברך עוד ברכה ראשונה מ"מ הוי אותו סעודה. וכן מדויק מהל' ז' שם ע"ש בכס"מ.
  + שם. בסוף דבריהם כתבו דהנהו ברייתות הוו כר' יהודה ודלא כהלכתא. וצ"ע דדלמא הברייתות מיירי בדבר שאינו טעון ברכה אחריו במקומו. ובחולין כתבו התוס' בנוסח אחר שאין הלכה כאותה ברייתא. ופי' המהרש"א שם את דבריהם דרק ביומא מוכח דהוי דבר שטעון ברכה אחריו במקומו כיון שצריך נטילה. וצ"ע דדלמא מיירי בדבר שטיבולו במשקה. וע' ברי"ף שפסק כר' ששת דלא סמכינן אשינויי דחיקי דרנב"י. ותמה הרא"ש דלמה הוי דחוק הא הברייתא כיחידאי. ותי' הכס"מ (מובא ביאור הגר"א רסי' קע"ח) משום דקיי"ל דבד"א אתי לפרושי ולא לחלוק.

ק"ב ע"א

* + רשב"ם ד"ה להודיעך. ע' מהרש"ל שכתב דלולא דבריו הי' אפשר לומר דכח דהיתירא עדיף כיון דחייב לברך ואינו חושש לברכה לבטלה. וכתב עליו המהרש"א שאינו כן ומשום דבספק ברכת הנהנין אסור לאכול בלי ברכה ולכן מברך מספק. וע' גליון הש"ס במס' ברכות י"ב ע"א שפי' שיטת התוס' שם ע"פ דברי המהרש"א כאן. וע"ש בקה"י סי' ה' דהא דשאני ברכות הנהנין משאר ברכות משום דבספק איסור כיון דהוי דבר שיש לו מתירין אינו מותר מספק ולכן אסור ליהנות מדינא ולכן חייב לברך אבל בספק מצוה אין דין דשיל"מ. וברש"ש העיר דלכאורה אין כאן משום ברכה לבטלה שגם חכמים מודים שאם ירצה לברך יברך. ובפרט אם הרשב"ם סבר שצריך לברך למפרע אפי' אם חזר למקומו הראשון (ע' מהרש"א). אבל אם כתוס' וחזר למקומו ואינו מברך ברכהמ"ז הוי שפיר ברכה לבטלה.
  + תוד"ה תניא. הוכיחו דאפי' חזרו יש לו דין היסח הדעת. וע' ביאור הלכה סי' רע"ג סע' ג' שדן אם לגבי קידוש במקום סעודה הוי כה"ג נמי שינוי מקום.
  + מביאין לו כוס יין וכו'. בגמ' מתבאר פלוגתת ר' יהודה ור' יוסי בדין זה. וע' ברא"ש שדן מה הדין אליבא לשמואל דסבר פורס מפה ומקדש.

ק"ב ע"ב

* אין עושין מצוות חבילות חבילות. לכאורה הכא הוי משום שעושהו על כוס א' ולא משום שעושהו בזמן א'. ובאשל אברהם סי' רע"א ס"ק י"ח מבואר דרק בזמן א' אסור אבל אם המתין בינתיים שפיר דמי. וצ"ע לדעתו דא"כ למה לא עושהו על כוס א' הא בכל אופן מברך א' מיד אחרי השני. וצ"ע מאי שנא מהא דקיי"ל (ברכות ל"ט ע"ב) הואיל ואיתעביד בה מצוה חדא נעביד בי' אחריתי. וע' שפ"א במס' שבת כ"ב ע"א דלא אמרינן הואיל ואיתעביד וכו' אלא כשנגמר המצוה הראשונה אבל אם לא נגמר עדיין יש בה משום חבילות חבילות.
* ברשב"ם ד"ה חבילות חבילות. כתב דמחזי עליו כמשאוי. ובתוס' במס' מו"ק (ח' ע"ב ד"ב לפי) כתבו הטעם דבעינן שיהא ליבו פנוי למצוה אחת ולא יפנה עצמו הימנה. ולכאורה נפ"מ בין הטעמים בהבנת הא דאין לו שאני דלטעם א' י"ל דבכה"ג לא מיחזי כמשאוי משא"כ לתוס' ע"כ הוי דין חבילות חבילות רק מצוה בדאפשר. ואי הוי הטעם משום לבו פנוי צ"ע מאי מהני הא דהוי ענין א'. וע' אג"מ או"ח א' סי' קפ"ט.
  + תוד"ה שאין. כתבו שאין מברכין על כוס שני בפה"ג. וע' מהרש"ל שהעיר שאין המנהג כן.
  + תוד"ה מניחו. בתי' ב' כתבו דכדי שיהא לו כוס לברכת המזון מותר לאכול קודם הבדלה. וע' במרדכי שהעיר שעדיין לא מתיישב הא דבת טוות לקמן. הרי שלן בתענית משום שלא הי' יכול להבדיל. ותי' דמחמיר על עצמו הי' או"ד הי' דעתו שיביאו לו יין למחר. ובהגהות ראמ"ה תי' דלא התירו לאכול אלא כשהבדיל בתפילתו. וע' הגהות רע"א סי' קפ"ב שהוכיח דע"כ סבירא להו לתוס' שאסור לאכול אא"כ יש לו כוס לברך עליו.
  + מדלא אמר זמן וכו'. ע' בחי' הר"ן שמעיקרא הוכיח מכאן שאומרים זמן ביו"ט שני של ר"ה דאל"כ לוקמי' בהא. ע"ש שדחה הראי'
  + תוד"ה רב. הרשב"ם כתב דביו"ט איכא נשמה יתירה. וע' חי' הר"ן שכתב דלא בעינן מנוחת הבשמים אלא במוצ"ש שיוצא ממנוחה שלימה לעמל גדול אבל ביו"ט איכא מלאכת אוכל נפש ולכן אינו יוצא ממנוחה גמורה.

ק"ג ע"א

* רשב"ם ד"ה ורבה אמר. כתבו דרב סבירא לי' לחלק בין הבדלה לקידוש בברכת נר. ואע"ג שכתב הרשב"ם לעיל דמברכים על נר קודם הבדלה כמו בשאר מוצ"ש נראה דמשום זה הי' אפשר לברך נר קודם קידוש נמי כמו למ"ד נקי"ה. ולכן הוכיח הרשב"ם דע"כ סבירא לי' דלחלק עדיף.
* רשב"ם ה"ג שאמר. לעיל כתב הרשב"ם דיין שייך להבדלה ולא לקידוש משום שאפשר לקדש אריפתא. והכא ע"כ לא סבירא לי' טעם זה מדבירך על היין ביניהם ולא מתחילה. ולכאורה לולא דבריו אפשר לומר שצריכם יין ביניהם כדי שלא יכחישו הבדלה וקידוש זה לזה וכדלעיל. אלא דהא ליתא מדלא הניחו נר באמצע ואין לומר משום שנהנה בו תחילה דהא בעלמא מברכין על יין קוד'ם נכר אע"ג שנהנה בו תחילה. ופשוט.
* על מה נחלקו על המאור ועל הבשמים וכו'. בריטב"א במס' ברכות נ"ב ע"ב ביאר פלוגתם דב"ש סבר דכיון שנהנה מן האור תחילה מברך עליו תחילה. וב"ה סברי דבשמים שבא לכבוד שבת עדיף.
  + רשב"ם ד"ה נר ומזון. כתב דמיירי בדליכא אלא כוס א' משום דאל"כ הא הוי חבילות חבילות. והרמב"ם בפכ"ט בי"ב מהל' שבת נקט כפשטי' אפי' בדאית לי'. ושם בהרה"מ ביאר שאינו חבילות חבילות כיון דהוי ענין א' כיון דתרוייהו משום שבת משא"כ בברהמ"ז וקידוש לעיל דא' הוי בשביל שבל וא' משום חול. ולדבריו כשהגמ' לעיל קאמר "אלא" חזר בו מטעם של אין לו שאני. ובשו"ע סי' רצ"ט סע' ד' פסק דלא כרמב"ם ובדאית לי' כוס אחר יברך הבדלה על כוס שני. וכן במ"ב לא הביא דעה החולקת. וצ"ע במנהג העולם שלא הקפידו בזה. ולדברי המש"ז הנ"ל דבב' זמנים מותר ניחא. וע' בשש"כ פנ"ט הט"ז ושם בהערה ס"א ובמועדים וזמנים ח"ג סי' רמ"ו בזה.
  + דספק מייתי לן ספק לא וכו'. לכאורה זהו ע"ד שמש המובא בתוס' לעיל ק"ב ע"א שמברך על כל כוס וכוס. וצ"ע דמאי שנא מהא דאתכא דריש גלותא סמכינן בברכות דף מ"ב (ומובא שם בתוס') ומשו"ה אינו מברך כל פעם. וע' בב"י ססי' קע"ט דשמש שאני שאינו עשוי לאכול ולשתות בעודו עומד עליהם והוי כנמלך אבל אורח יודע שיביאו לו לאכול ולשתות כל צרכו. והט"ז (ס"ק ד') חלק עליו. ושם בט"ז חלק עליו דלא מהני דעתו אלא למה שברור לו שיביאו לו. ולכן פי' דהכל תלוי בדעתו של בעה"ב ובשמש לא הי' דעת בעה"ב ברור ליתנו לו יותר משא"כ באורח כן נלעוק"ד ביאור דברי הט"ז שם. וע"ש בלבו"ש שג"כ נתקשה בביאור דבריו. וע"ש במ"ב ס"ק ט"ז דלא קיי"ל כט"ז ואם דעתו על כל מה שיביאו לו מהני ואין צריך לברך על כל מין ומין.
  + תוד"ה אנא. הקשו על הק"ו של הרשב"ם דהא דברים הבאים אחר הסעודה שלא מחמת הסעודה צריכים ברכה גם לאחריהם. והיינו משום דלדידי' היין חייב בפני עצמו בברכה אחרונה ולא משום שהוא נטפל לסעודה. והתוס' עצמם כתבו הטעם משום דנטפל לסעודה. ולכאורה לפי זה מובן מש"כ התוס' לעיל ק' ע"ב שעל היין שלפני המזון צריך לברך על הגפן דהא יין זה לא נטפל לסעודה. אבל צ"ע שהרי הרא"ש סי' כ"ד חלק על זה וגם הוא סבר הכא כתוס'. ויתבאר לקמן בעזה"י.
  + שם. כתבו דיין חשיב בא מחמת הסעודה. וביאר הרא"ש משום שיין שבתוך הסעודה בא לשרות.

ק"ג ע"ב

* כיון דאמריתו הב וניבריך וכו'. בתוס' לעיל ק"ב ע"א בתחילת דבריהם כתבו דע"י הב וניבריך אסור לשתות כיון שנזקקו לברהמ"ז. וע"ש מה שכתבו לבאר לפי זה מהו הראי' מהב וניבריך להא דחייב לברך בפה"ג לאחר ברהמ"ז. ונראה בביאור דבריהם דהוי הוכחה משום שאילו הי' הדין שאינו צריך לברך אחר ברהמ"ז לא הי' הי' הזקיקה לברך אוסר שתיי'. ומשום שהאיסור שתיי' הוא משום שצריך לברך בפה"ג וזה אינו יכול לעשות עד שיברך ברהמ"ז. אבל אם אינו צריך לברך בפה"ג אין איסור שתיי' בעצם. ולכן כיון שאסר השתיי' ע"כ צריך לברך בפה"ג קודם שישתה.

* דהא וכו' יקנ"ה. לעיל ק"ב ע"א כתבו התוס' שתפילה אינו מחייב ברכה חדשה אע"ג דאכילה ותפילה בהדי הדדי לא שייך משום דלא אמרינן הכי אלא כשהוא עושה דבר הגומר סעודתו. וע' מהר"ם חלאוה שהקשה דלפי זה מאי קס"ד הכא דהוי יקנ"ה הפסק. ומשו"ה חלק על התוס' שלא בעינן גמר. עוד הקשה שם במהר"ם חלאו"ה דלמה הקשו מיקנ"ה ולא מכל קידוש. ותי' דבקידוש לבד הוי כברכה אחת אריכתא משא"כ ביקנ"ה דמפסיק עוד ברכת הבדלה.
* רשב"ם ד"ה אסור לכו. בתוס' רי"ד הוכיח דע"כ אין ברכהמ"ז מהני לברכה אחרונה ליין שבתוך הסעודה דאל"כ היכי ס"ד דלא בעינן לברך על היין שלאחר הסעודה. ולדבריו ע"כ ברכת על הגפן שלאחר הסעודה פוטרת גם היין שבתוך הסעודה. ואיכא למימר שגם הרשב"ם הכא הי' סבירא לי' לס"ד שאינו פוטר ומשום דלס"ד לא הי' היין שייך לסעודה וממילא צריך ברכה אחרונה בפני עצמו. אבל למסקנא שצריך לברך שנית על הין שלאחר המזון היינו משום דשייך היין לסעודה ולכן שפיר י"ל שבכהמ"ז פוטרתו. ולכאורה מזה שהרשב"ם הי' מוכרח לומר שברהמ"ז פוטר היין שבתוך הסעודה ולא על הגפן שלאחר הסעודה מוכרח דהרשב"ם סבירא לי' כרש"י וסייעתו שע"י היסח הדעת צריך עוד ברכה אחרונה וכדס"ד לתוס' לעיל (ק"א ע"ב). וכן הוא לכאורה מפורש שיטת הרשב"ם בהמשך בד"ה לית הלכתא.
* א"ל שמעא מדעתי' וכו' א"ל לא סבר לי' מר וכו'. ע' במרדכי שנתקשה בזה שנראה שרבא שיקר מעיקרא. ותי' דלעולם גם רבא מודה שאינו מדליק אבוקה אם כבר יש נר רק כשאין נר יש להדליק אבוקה במקום להדליק נר ומשו"ה המקשן לא הבין התרצן ע"ש כל דבריו. והב"י סי' רח"צ הביא מאו"ח דלא כדבריו וכן הביא בשו"ע שם סע' ב' בשם י"א. וע' מג"א סי' רח"צ ס"ק ד' מש"כ בדבריו.
* אבוקה להבדלה מצוה מן המובחר. בלבוש ומ"ב משמע טעמו משום שאורו רב ולהידור מצוה. ובר"ן ביאר משום שנוסח הברכה בורא מאורי האש לשון רבים ולכן צריך אבוקה שנראין בה מאורות הרבה. וע' בה"ל אי בעינן ב' פתילות דוקא או"ד העיקר שיהא אורו רב. ומ"מ ע' מג"א שם שבב' נרות בעינן שיהיו דבוקים. וע' רע"א בשם אורח מישור שחלק. וע"ש במ"ב ס"ק ב' ובשעה"צ.
* תוד"ה רב אשי. כתבו להוכיח דלא בעינן ברכת פה"ג מיוחדת על הכוס של ברכה ושהטעם שמברכין בפה"ג על כל כוס משום הפסק. והרי"ף (כ"ד ע"א מדפי הרי"ף) כתב דכיון שכל א' מצוה בפני עצמו צריך ברכה על כל א' וא'.
* שם "וגם אחר ב' כוסות של אירוסין ונישואין נראה דצריך לברך אחר כל אחד על הגפן". הבאר שבע הוכיח מדבריהם שצריכים לשתות כשיעור מכוסות אלו. ובבאר היטב (אה"ע סי' ל"ד ס"ק ו') הביא את דבריו, ובשם הכנה"ג הביא שלא ראה נוהגים כן. אמנם שם לא כתב כן אלא בברכת אירוסין. אבל בברכת נישואין יש תוספת טעם להצריך שיעור כיון שלשיטת הרא"ש טעונה כוס. וראיתי בס' שמחת חיים שכתב שגם בכוס נישואין נוהגים בטעימה כיון שמשמע שעיקר הדין כרמב"ם שאינה טעונה כוס.

ק"ד ע"א

* ומאן דאמר מעין חתימה סמוך לחתימה. ע' בר"ן דלפי זה אין צורך לעשות כן אלא על הכוס אבל בתפילה לא. ומנהגנו כאבודרהם שאין לחלק. עוד שם בר"ן דלכאורה אי מעין חתימה בעינן ביו"ט מוצ"ש אין צורך להבדיל בין יום השביעי וכו'. וכתב שהמנהג לעשות כן או משום דמספקא לן אי בעינן מעין חתימה או מעין פתיחה או משום דאפי' למ"ד מעין חתימה היינו אף מעין חתימה חוץ ממעין פתיחה. ומבואר מדבריו דשניהם יכולים ליחשב סמוך לחתימה אע"ג שיש הפסק. וע' ברש"ש שבסמוך.
* רשב"ם ד"ה יום טוב. כתב שמנהגנו להחמיר כב' השיטות ולהוסיף בין קדושת וכו'. וע' רש"ש שהקשה דהא ניחא למ"ד מעין חתימה אבל למ"ד מעין פתיחה מאי איכא למימר. ותי' שבין קדושת וכו' הוי נמי מעין פתיחה אע"פ שבין יום השביעי וכו' לא הוי מעין בין קודש לקודש. וע' דב"ש עוד תי'.

* דלא מסתכל בצורתא דזוזא. ע' תוס' מס' ע"ז נ' ע"א שהקשה איזה מדת חסידות היא זו הא במס' שבת (קמ"ט ע"א) מבואר דאפי' בחול אסור להסתכל בדמות דיוקנא. ותי' דאולי צורה שרגיל לראות בה תדיר אין איסור מדינא רק משום מדת חסידות. ותוס' בשבת שם תי' דהתם עשוהו לשם עו"ג.
* תוד"ה בעי. כתבו דמנהגנו ביו"ט מוצאי שבת לעשות מעין ז'. ונראה שבדקדוק כתבו "מעין" דאילו הי' ז' ממש הא ליכא אלא ו' דהא סמוך לחתימה אינו מן המנין. ולכן לעולם הוי באמת ג' רק דהוי מעין ז'. וע' תוס הרא"ש שהעיר עוד דע"כ הוי מעין דהא אינם כתובים בתורה.

ק"ד ע"ב

* ברכה הסמוכה לחבירתה. ע' בחי' הר"ן דלא מהני סמוכה לחבירתה אלא כשהם בענין א'.
* תוד"ה כל. כתבו דאלקי נשמה לא הוי סמוכה לחברתה. ובשו"ת הרא"ש (כלל ד' אות א') כתב שיש להסמיך אלקי נשמה לאשר יצר. וצ"ע דהא אמרינן לי' כשקמים מן המטה וכמו שהוכיחו התוס'. ומשו"ה ביאר הב"ח (או"ח סי' ו') שאע"פ שאינו חייב מעיקר הדין להסמיכה לחברתה מ"מ מדת חסידות להסמיכה לחברתה מ"מ. וכ"כ המ"ב לכתחילה לחוש לדבריו. ובערוה"ש (סע' ט') כתב שלא אמרו דאמרינן לי' מיד כשקם ממיטתו אלא לקדושים שקמים ממיטתם בידים נקיות אבל גם בימי הש"ס לא כולם היו קדושים כזה ואלו היו אומרים אותו סמוך לאשר יצר. ובתוס' הרא"ש במס' ברכות מ"ו ע"ב כתב בשם הראב"ד דאלקי נשמה הוי סמוכה לברכת המפיל שבירך קודם השינה. וע' חידוש בראבי' שכתב דאלקי נשמה אינו חלק של הברכה ובאמת הברכה מתחילה בא"ה המחזיר וכו'. ובתר"י (ברכות א' ע"א) כתב דתפילת הדרך הוי סמוכה לחברתה כיון שעיקר מקום ברכת שומע תפילה בשמונה עשרה ושם הוי סמוכה לחברתה ולכן אפי' כשאינו אומרו במקומו אין פותחים בברכה. ובמ"ב סי' ק"י ס"ק כ"ח כתב לחוש גם בתפילת הדרך להסמיכה לברכה אחרת לכתחילה.
* שם "אלא שבח ותפלה". ע' מהרש"א שהקשה סתירה בדבריהם אי תפילה חשיב הפסק והגיהו דהכא צ"ל תהלה. וכן ע' בתוס' הרא"ש. וצ"ע דא"כ י"ח ברכות דשמונה עשרה מא"ל.
* שם. כתבו בשם הירו' דבורא נפשות גומרת בברוך. ויש בזה מחלוקת וקיי"ל להחמיר לסיים ברוך חי העולמים בלי שם ומלכות. וביאר במש"ז רסי' ר"ז דנחלקו בפי' הברכה אי הוי ענין א' או ב' ענינים.
* תוד"ה חוץ. מבואר מדבריהם דהא דמהני סמוכה לחברתה היינו משום סוף ברכה הראשונה. ומן הרשב"ם מבואר דתחילת ברכה הראשונה מהני לאחרונה.
* שם. כתב המהרש"א שמשמעות דבריהם שרצו לומר שלא יתחיל שהכל ברא וכו' בברוך משום דסמוכה לחברתה. וע"כ היינו לברכת היין. וא"כ מבואר דמהני ענין ברכה הסמוכה לחברתה אפי' כדי שתהא לו ברכה בכלל ולא רק לענין דבעינן פותחת וגומרת בברוך. וכן מבואר מדברי התוס' במס' קיד' ח' ע"א לכאורה – כן ראיתי שהעיר בקונ' אור תורה. ואולי זהו רק לשיטתם דסמוכה לחברתה מהני משום סוף ברכה הראשונה. וראיתי בקונ' אור תורה שר"ל בכוונת קושיית התוס' שלמה מתחיל במקום לסיים. ולא ידעתי מניין לו. וכן לדבריו לא הבנתי איך לעשות ברכות יוצר האדם ושהכל ברא לכבודו עם חתימה לבד. ולכאורה כוונתו מלשון ר"ת בתירוצו ד"פתיחתן זו היא חתימתן" דמשמע שלא הוקשה לו אלא למה לא חתמו בברוך. ואי משום הא לא איריא דאה"נ שר"ת בא ליישב למה אין חתימה ביחד עם הפתיחה, אבל מקודם נתקשו בברכה בכלל.
* שם "וברכת לעסוק וכו'". פי' דאילו היו ב' ברכות לא יהא היכר ביניהם וכדברי ר"ת לעיל וכן מבואר כוונתם בכתו' ח' ע"א. וברמב"ם (פ"ז ה"י מהל' תפילה) מבואר דהוו ב' ברכות. ונפ"מ בזה אי גרסינן "והערב נא וכו'" או "הערב נא וכו'". ומנהגנו לחוש לשני הדעות ולומר והערב וכו'. וכתב המג"א (ס"ק ה') עוד נפ"מ בין השיטות אם צריך לענות אמן לברכת לעסוק בדברי תורה. ומשו"ה הורה במ"ב לברך ברכה זו בלחש שלא יכנס חבירו לספק חיוב עניית אמן. ועוד כתב שם דרוב פוסקים סוברים שלא יענה אמן. ורע"א בהגהותיו על דר"ח הוכיח שעיקר הדין הוא לענות אמן.
* "אע"פ שסמוכה לברכת מאור וכו'". צע"ק למה לא אמרו כדבירו'. ואין לומר משום יין שאם לא הפסיק בין שתיית יין דמקודם אינו מברך בפה"ג.
* שם "דיהללוך וכו' כמו ברכה אחרונה שבקריאת שמע". לכאורה צ"ע שהרי בגמ' אמרו גם ברכה הסמוכה לחברתה וגם ברכת ק"ש. ולכאורה הטעם משום דברכות ק"ש הוי סמוכה לחברתה מחודשת ואינו בכלל סתם סמוכה לחברתה. וא"כ למה לא מנו גם יהללוך והשאר שמנו כאן. ולכאורה הטעם משום דתני ושייר.
* שם "ואם כן נראה שאין להפסיק בין ברוך שאמר לישתבח". ומ"מ ע' שו"ע סי' נ"א סע' ד' שהתירו להפסיק כמו באמצע ק"ש דלא גרע מיני'. וע' מ"ב סי' נ"א ס"ק ד' שאם בירך ברוך שאמר ועדיין לא אמר הודו דמ"מ מותר לומר אמן דהוי שבח כמו שאר פסוקד"ז. ואם הפסיק שם בדברים בטלים הוי ספק אם צריך לחזור ולברך. ואם עשה כן יאמר "ברוך ה' לעולם וכו' עד אמן ואמן", ואם יש מי שיכול להוציא אותו מספק מה טוב.
* שם "וכשיגמור סעודתו וכו' יחזור למקום שפסק". ע' סי' ר' דהיינו דוקא אם אינו מכוין לאכול פת אח"כ, אבל אם אוכל פת אח"כ מתחיל מראש. וע"ש בבה"ל מה הדין בדעתו לאכול דברים אחרים חוץ מפת.

ק"ה ע"א

* אמר להו לא צריכיתו וכו'. לפום ריהטא תליא פלוגתתם במחלוקת שמואל ור' יהודה אי מפסיקין לשבתות או לא. וכן לכאורה מתבאר מדברי התוס' לעיל ק' ע"א ד"ה אלא. וצע"ק מסתימת הדברים כאן שלא הזכירו שיטתם כאן. וברי"ף הי' נראה לכאורה שפי' דלעולם תרוייהו סברי דלא בעינן הפסקה דעקירת שולחן רק נחלקו אם צריכים להמתין עד צאת הכוכבים או כבר בבין השמשות יכול לקובעה לסעודת שבת ולקדש. אמנם ברא"ש שם כתב לשיטתו דמעיקרא רצו להפסיק ע"י עקירת שולחן. וע"ש בק"נ שנתקשה בזה דמה"ת.
* ולא הבדלה קובעת. תוס' לעיל ק' ע"ב כתבו ששמואל חולק על זה וגם הבדלה קובעת. והרא"ש הביא מן העיטור דלעולם לא פליגי והכא מיירי בבין השמשות ושמואל מיירי לאחר צאת הכוכבים. וכתב הרא"ש בדבריו שאינו נראה. ולעיל הבאנו מחלוקת בהא דשבת קובעת אם ר"ל משקיעת החמה או"ד מצאת הכוכבים. וע' בה"ל סי' רצ"ט שדן באיסור אכילה במוצ"ש קודם הבדלה אם יש להקל ע"פ דבריהם וכתב להחמיר. ומ"מ שם במ"ב ס"ק א' כתב שאם עדיין לא אכל סעודה ג' והוא ספק חשיכה שיש לאכול ע"ש ובשעה"צ טעמו.
* ומיפסק נמי לא אמרן אלא באכילה כו'. סתימת הדברים משמע דכל אכילה מותר להמשיך אפי' אינו לחם. ובערוה"ש סי' רצ"ט סע' ה' כתב שחייב להפסיק אא"כ אוכל פת. וע' מש"כ בדבריו בשלמי תודה יו"ט סי' ו' אות י"ז.
* תוד"ה והנ"מ. ביאר המהרש"א דע"כ סברי התוס' שהאיסור שתיי' בבין השמשות יש אפי' בחול דאל"כ הא לא אתיא ערב יוה"כ בשבת דלא קיי"ל כאחרים במס' סוכה (נ"ד ע"ב). וע' רע"א שבאמת תמה בזה וצ"ע שלא העיר שכבר נתקשה בזה המהרש"א. וע' דב"ש מה שהעיר על המהרש"א ואולי משו"ה לא נקט רע"א כדבריו.
* שם. באיסור שתיי' בבין השמשות בתוס' כבר כתבו דהאיסור משום קרוביו המתים. וכוונתו שהמתים מצטננים מן המים בשבת והשותה אותו גוזל אותו ממנו. ע' רבינו בחיי שמות פרק כ' פסוק ח' בביאור הענין. ובמרדכי הביא דעה שלכן אין איסור אלא בתוך י"ב חודש מיום מיתתם וכתב על זה שלא נהגו כן. וברא"ש וכן במרדכי מבואר שהשיב לר"ת שאין האיסור אלא בערב שבת. ובהגהות מיי' פרק ל' מהל' שבת אות כ' כתב שאפי' האוסרים לא אסרו אלא במים מן הנהר אבל שבבית מותר. וכל הדעות האלו מובאות ברמ"א סי' רצ"א סע' ב' וכתב שם שנוהגים לכתחילה לאכול סעודה שלישית אחר תפילת מנחה. וע' ס' שמירת הגוף והנפש פ' ק"ל אריכות בכל הנושא.
* רשב"ם ד"ה אין בהן קדושה. משמע שענין קידושא רבה אינו שתיית כוס רק אמירת בפה"ג. ומקורו מן הגמ' לקמן ק"ו ע"א "מאי מברך". ולאלו שסוברים שאין ענינו של קידושא רבה אלא השתיי' התשובה לקושיא זו דמברך בפה"ג כוונתה שאין ברכה מיוחדת רק שתיי'.
* כבוד יום קודם. ע' במכילתא דרשב"י שלמדו דבר זה מן הפסוק "זכור את 'יום' השבת לקדשו". ובחסדי דוד על התוספתא (פ"ג הי"ב) ביאר הטעם כיון דילפינן חיובי סעודה מלשון "יום". וע' בס' עומקה של הלכה עמ' צ' רשימה של אחרונים בזה. דנו האחרונים אם הה"נ ביו"ט כבוד יום עדיף ע' שלמי יוסף עמ"ס ביצה ססי' ק'. וע' שש"כ פנ"ד ס"ק ס"א נידון אם הא דכבוד יום עדיף היינו דוקא הסעודה השני' או"ד אפי' סעודה שלישית.

ק"ה ע"ב

* רשב"ם ד"ה ולעביד ביה תרתי. חזינן מדבריו שיש קצת כבוד יום בזה ששותים יין אפי' קודם לסעודה. ולכן צ"ע בדברי האו"ז והמג"א המובאים בבה"ל סי' רמ"ט ד"ה מותר שלא לאכול הגרימז"ל קודם הסעודה. ואולי יש לחלק בין שתיית יין לאכילה.
* מניחו עד לאחר המזון. תוס' כאן מציינים לדבריהם לעיל ק"ב ע"ב בשם ר' נסים דמתני' ע"כ מיירי בהתחילו בהיתר מבעוד יום דאל"כ איך אכלו קודם הבדלה. וע"ש מה שהקשו על זה שם ולכן כתבו שמותר לאכול קודם הבדלה כדי שיהא לו כוס של ברכה בשניהם. ולכאורה אפשר להוסיף ולהקשות לפי דבריו דהא מתני' כר' יהודה דסבר ג"כ כמו שמואל דמפסיקין להבדלה. וא"כ הכא מאי שייך חביבה מצוה בשעתה הא ברהמ"ז בא לכה"פ באותו זמו של הבדלה. ואולי י"ל דאין ענין חביבה מצוה בשעתה לגבי ברהמ"ז כיון שאין לו זמן מסוים. אלא דתו קשה לדבריו איך הוכיחו שהמבדיל בתפילה צריך להבדיל על הכוס וביארו התוס' משום דמסתמא הבדיל בתפילה ואם כר' ניסים למה נימא דמסתמא הבדיל מבעוד יום. וצ"ע.
  + וש"מ המברך צריך שיטעום. פרשב"ם או הוא או א' מן המסובין. וצ"ע מה יהא גדר דין "על הכוס" אם אינו צריך לא לטעום ולא פה"ג (וכמש"כ התוס' לעיל ק"ג ע"ב ד"ה רב וק"ה ע"ב ד"ה מקדש מן הירו'. וכן בסמוך מבואר בתוד"ה זוכרהו די"ל שעל היין הוי דאו' אע"ג ששתייתו אינו אלא מדרבנן. וצ"ע כנ"ל. וע' ברשב"ם דמבואר דאפי' לפי הצד שאין המברך לטעום דמ"מ צריך לטעום אבל נפק"מ כשיש ב' כוסות שאינו צריך לטעום עבור כל ברכה וברכה (כן מדויק מסוף דבריו ממש"כ "וישתה").
  + וש"מ טעמו פגמו. ע' ברא"ש (אות י"ד) שכתב בשם הירושלמי שאפשר להכשיר כוס פגום ע"י נתינת מעט מים או יין לתוכו. והקשה שם דא"כ למה באין לו אלא כוס א' לא יבדיל עליו ואח"כ יכשירנו ע"י הוספת מעט מים. ותי' דמיירי שהי' כבר כ"כ מזוג שע"י הוספת מעט מים כבר לא הי' ראוי לשתי'. וע' בחי' רע"א שהעיר דלכאורה יש עוד דרך והוא שישפוך קצת מכוסו קודם הבדלה ואחר שהבדיל יחזירנו לתוך הכוס וע"י זה יכשירנו. וכתב דאפשר לדחות ע"פ רב אשי דסבר שאין בו אלא כשיעור. ובסוף דבריו תמה אס"ד דרא"ש דאי לא כתירוצו מ"מ קשה דלמה לא יוסיף מים קודם ואח"כ מחלקו. אמנם ע' סי' רע"א מג"א ס"ק כ"ד. ורע"א שם בא ליישב דבריו.
  + תוד"ה ש"מ ברכה טעונה כוס. דנו אם צריכה כוס רק בזימון או"ד אפי' ביחיד. והכריעו דאפי' ביחיד צריכה כוס. ובשו"ע הוסיף שאם מצפה לכוס לא יאכל עד שיביאו לו הכוס. וע"ש במג"א ורע"א מש"כ בזה. ולקמן בדף קי"ז ע"ב ס"ד דמוכח דברהמ"ז טעונה כוס. ודחו בגמ' דלעולם אינה טעונה כוס אבל כיון שתיקנו ד' כוסות כל חד נעביד בי' מצוה. וכן הביא הרי"ף סיום דברי בגמרא ולכן כתב שם הר"ן דמשמע שהרי"ף פסק דאינה טעונה כוס. והא דקאמר הכא דש"מ דברכה טעונה כוס פי' בב"י סי' קפ"ב דהיינו למצוה מן המובחר. וצע"ק בדברי הר"ן שם דאע"ג שכתב דהוי מצוה מן המובחר לא הוכיח מהכא. וכן הוא שיטת הרמב"ם כדברי הרי"ף. והביא המ"ב ס"ק ד' מכמה אחרונים דלשיטה זו אין מצוה מן המובחר אלא בזימון ולא ביחיד. ושלשת הדעות מובאות בשו"ע סי' קפ"ב. וכתב המ"ב (שם) שמנהג העולם להקל כשיטת הרי"ף.
  + תוד"ה ש"מ טעמו פגמו. כתבו שבעת שתיית היין צריך להיות מכוס שיש בה רביעית. ולכאורה לאו דווקא הכוס שקידש עליו. ואע"פ שבשו"ע סי' רע"א סע' י"א לא חשש לזה המג"א (שם) ומ"ב ס"ק נ"א חששו לדבריו. וע"ש בנתיב חיים שדחה דברי המג"א דלעולם גם התוס' לא כתבו כן אלא להו"א.וע' רע"א הנ"ל שדחה כפי' הנתיב חיים שאינו משמע מדברי התוס'. וע' בשש"כ פ' מ"ח ה' י"א דלפי דבריהם גם המסובים ישתו מכוס שיש בה רביעית ולא יתן לתוך כוסיות כיון שאין בהן רביעית. ואין לחוש שע"י שתייתו יהא פגום וכדמבואר שם בשעה"צ ס"ק פ"ט שאין בכה"ג חשש פגום. ומאידך ע"ש בהערה ס"ט מהגרש"ז אוירבך דהא איתא בשו"ע סי' ק"ע סע' ט"ז דלא ישתה מן הכוס ויתן לחבירו מפני סכנת נפשות וצ"ע על מה סמכו העולם להקל בזה באורחים שאינם מבני ביתו. (אלא דבזה מהני קינוח מקום השתיי' וכדמבואר בפוסקים וע"י זה יצא הכל).

ק"ו ע"א

* זוכרהו על היין. ע' בתוס' שדנו אם מדאורייתא בעינן יין או"ד מדאו' באמירה בעלמא סגי. וע' במס' ברכות ל"ג ע"ב "כי קידוש מה קידוש אף על גב דמקדש בצלותא מקדש אכסא וכו'". ודקדק מזה המג"א סי' רע"א ס"ק א' דמדאורייתא יוצאים ידי קידוש בתפילה. ותמה המנ"ח מצוה ל"א דהא בגמ' לקמן קי"ז ע"ב מבואר שצריך להזכיר יציאת מצרים בקידוש היום ובתפילה הא לא מדכרינן לי'. ולענין הגמ' במס' ברכות הנ"ל דחה דמיירי ביו"ט שמזיר יציאת מצרים במעריב. וע' במ"ב ס"ק ב' דלפי המג"א קטן שלא הבדיל בתפילה יכול להוציא גדול שהתפלל. ושם במ"ב ובה"ל האריך בעוד כמה קושיות על המג"א ולכן הסיק שאין להקל כדבריו.
* זוכרהו על היין בכניסתו. ע' ב"י רסי' רע"א שהטור הבין מכאן שיש למהר ולקדש בליל שבת בהקדם האפשרי.
* תוד"ה זוכרהו. כתבו שאומרים ויכולו אחר התפילה בקול רם משום יו"ט שחל להיות בשבת. ובטור בסי' רס"ח הביא בשם י"א עוד טעם לאומרו אחר התפילה משום שהוא עדות להקב"ה על מעשה בראשית ולכן צריכים להעיד ביחד. וע' חזו"א סי' ל"ח ס"ק י' שפקפק בזה שמהדרים אחר שתים לאמר ויכולו.
* בענין קידושא רבה. ע' רשב"ם מה שביאר ב'קידושא רבה'. וע' בר"ן דקרינן לי' קידושא רבה לשון סגי נהור שאינו עיקר כקידוש של לילה וזוטר שיעורי'. וע' רמב"ן עה"ת על הפסוק זכור את יום השבת לקדשו עוד טעם. וע' בחי' ר' דוד שחקר בגדר חיוב קידושא רבה אם הוא ע"ד קידוש הלילה. או"ד אין ענינו אלא שיקבע סעודתו על היין. וע"ש שכתב נפ"מ בזה אם יש לקבוע סעודה שלישית ג"כ על היין וכ"כ הרמב"ם פ"ל הל' ט' שיש לשתות גם בסעודה שלישית. ומטין בי מדרשא משמי' דהגרי"ז מבריסק שהי' מקפיד שמי שיוצא בקידוש של המקדש חייב לשתות בקידוש היום כדי לצאת. ונראה לומר דהיינו אפי' לשיטות הסוברות שענין קידושא רבה הוי כעין קידוש היום. והוא משום שכיון דליכא אלא ברכת בפה"ג אי אפשר לצאת ברכה זו אא"כ שותה. ובשש"כ פ"נ ס"ק י"ז לא הבין כן. וע' שש"כ שם ס"ק י"ח בשם הגרש"ז אוירבך שנוהגים להקל בזה. וראיתי מהר"מ שצ'יגל שהוכיח מהרא"ש וב"י וביאור הגר"א סי' רע"א סע' י"ד דלא כגרי"ז דהא כתב שהמקור לזה שלכתחילה ישתו כולם מהא דההוא סבא דגחין ושתי. ולגרי"ז צ"ע דהא התם מיירי בקידושא רבה שצריך לשתות מעיקר הדין. וע"ש מש"כ לדחות הראי' מביאור הגר"א מיהת.

עוד בהאי ענינא ע' שו"ת מנח"ש תניינא סי' י"ד (ומנח"ש למס' פסחים בר"פ) שצידד לומר שבמקרה שכבר בירך בפה"ג ולא יצא ידי קידוש עדיין, אין ענין דוקא לברך בפה"ג ויכול לצאת ידי קידושא רבה ע"י שתיית כוס בלי שום ברכה. וע"ש במנח"ש למס' שהסתפק בענין יציאת ע"י אחרים בקידוש כזה. וע' בעמלה של תורה עמ' ע"ז מקה"י שחולק. וע' גם שו"ת שבה"ל ח"י סי' נ"ג.

ק"ו ע"ב

* רשב"ם ד"ה נטלו ידיו. מבואר דסבירא לי' שכשנטל ידיו לאכילת לחם אסור לגרום טומאה לידיו משום שיהא ברכתו לבטלה. וזהו שלא כדברי הריטב"א במס' חולין ק"ו ע"ב שכתב ההיפך. וע' מש"כ לעיל ק"א ע"א ע"פ דברי הריטב"א. ולדברי הרשב"ם כאן עדיין תיקשי. והריטב"א י"ל שפי' בשמעתין כתוס' בשם ר' אלחנן.
* שם. כתב שאין צורך ליטול ידים לקידוש והנוטל הוי מגסי הרוח. וע' בר"ן (כ"ה ע"א מדפי הר"ן) שהקשה דמאי שנא מדבר שטיבולו במשקה שחייב בנט"י כיון שיכול לקבל טומאה הא גם יין יכול לקבל טומאה. ושאני מהנוטל ידיו לפירות שאינו אלא מגסי הרוח דהתם מיירי בנוטל לפירות שלא הוכשרו. ותי' דלא עביד דנגע לתוך הכוס משא"כ בפירות שנוגע בהם. וכתב דמ"מ בפ' כיצד מברכין משמע דצריך ליטול יד ששותה בו. וצ"ע מסוגיין אליבא לרשב"ם דהוי ברכה לבטלה. ובביאור הגר"א סי' קנ"ח סע' ו' האריך בנידון נטילה לכוס של משקה והסיק כרא"ה שצריך ליטול ב' ידים לשתות בקביעות ושקידוש לא מיקרי שתיי' בקביעות. וע"ש עוד.
* תוד"ה הנוטל. כתבו שאין היתר ליטול ידים להתנות עליהם אא"כ לא שכיחי מיא. ובמס' חולין (ק"ו ע"ב) הביאו התוס' בשם ר"ת לתרץ שלא אמרו אלא בנוטל ידיו שחרית. ובביאור הגר"א (סי' קס"ד סע' א') ביאר כוונתם שלא התירו אלא כשאינו נוטל לצורך אכילה ושכ"כ תר"י מפורש. וע' מג"א שם ס"ק ו' הטעם דכיון דבעינן תיכף לנטילה סעודה א"א להתנות. ע"ש מש"כ נפ"מ לפי זה. ובעצם הענין של תנאי שחרית להועיל לכל היום ע' מ"ב שם ס"ק ד' בשם א"ר ושכנה"ג שהאידנא נהוג עלמא שלא להתנות משום שאינן יכולין ליזהר שלא יסיחו דעתם משמירת הידים. ומ"מ במקום דחק יכול לסמוך על זה ובלבד שיזהר לשמור ידיו. ובאמת הדבר קשה מה שהרמב"ם כתב בפ"ו הי"ז מהל' ברכות שמתנה אדם שחרית ובלבד שלא יסיח דעת – דהאיך יתכן שלא יסיח דעת. וע' מגן גיבורים רסי' קס"ד אריכות בכל הענין.
* מקדש אריפתא. בב"י העיר דלכאורה מוכח מהכא שיש לכתחילה לקדש על לחם אם חביבה לי' דלא כר"ת שאין קידוש אלא על היין. אמנם העיר שם שא"א לומר כן ע"ש מש"כ בטעם הדבר.
* שם. בהרה"מ וכן משמע ברא"ש דלכו"ע אי אפשר לקדש קידושא רבה על פת דאל"כ באיזה ענין יהא ניכר שעושה קידוש. אמנם בראב"ד (פכ"ט ה"י) מבואר שיכול לקדש על פת.וכן למדו הפמ"ג ומ"ב (סי' רפ"ט ס"ק י') בדעתו. ואע"ג שצריך מ"מ לברך המוציא ולאכול פת מ"מ נפ"מ לכגון שאסור לאכול קודם ברכתו על הפת. אלא דלראב"ד עצמו קשה דהא איהו מתיר שם לאכול קודם קידושא רבה מ"מ. וצ"ע. ולולא דבריהם הו"א שגם הראב"ד לא התכוין אלא להתקיף שיטת הרמב"ם *דלדידי'* לא ליהוי אלא לחם אבל לראב"ד עצמו לא מהני. ומ"מ משמעות השו"ע סי' ער"ב סע' ט' שאמנם *יותר טוב* לקדש על שכר ביום מלקדש על פת, אבל מ"מ אפשר לקדש על פת. ומאידך, במ"ב סי' רע"א ס"ק ח' משמע שאין קידוש ביום על פת כלל. וצ"ע.
* תוד"ה מקדש. התוס' הוכיחו מן הירו' שאין מקדשים על הלחם. והמעיין שם (רפ"ח ממס' ברכות) יראה דכן מוכח כיון דלשניהם פי' לשני האומראים שם בגמ' היין גורם לקידוש והיינו שאלמלא היין א"א לקדש משא"כ בהבדלה. והא דכתבו דאפשר לאוקמי' כשאינו חמר מדינה לכאורה היינו משום דאילו חמר מדינה נחשב יין ולכן גם הוא גורם ליין שיבא. וע' מג"א סי' רפ"ט ס"ק ד' שהוכיח מן הירו' דבדליכא יין ע"כ מותר לאכול ויוצאים בקידוש של ביהכנ"ס.

ק"ז ע"א

* אמר רבא הלכתא טעם מבדיל וכו'. שיטת הבה"ג היא דהנ"מ בליל מוצאי שבת אבל בבוקר אם טעם לא יבדיל. ולכאורה מבואר שהבין עצם ענין טעם לא יבדיל אחרת מן הרשב"ם לדידי' אדרבה אם לא הבדיל בלילה דוקא יבדיל למחר. וע' בביאור הגר"א סי' רצ"ט סע' ו' שביאר מהו מקורו של הבה"ג לזה ומה שפי' בה בהגהות בן ארי' על הבה"ג. ועדיין צ"ע.
* תוד"ה אמימר. מבואר שיש מ"ד דס"ל שא"א להבדיל אחרי יום ראשון. והנה מוצאי יו"ט לא מתבאר עד מתי מותר להבדיל. ובהגהות רע"א סי' רצ"ט סע' ו' הביא בשם ס' לשון חכמים שאין תשלומין. ולכאורה סברתו דהא מיד במוצאי שבת כבר שייך היום ההוא או לשבת הבא או לשבת שעבר. אמנם כתב רע"א שי"ל שיש לו יום תשלומין כמו למ"ד כאן שיש לו יום א' ופי' שהרי יום הולך אחרי הלילה וכל זה בכלל זמן ההבדלה. ואפי' מ"ד עד יום ד' י"ל דלא פליג אלא שגם חצי השבוע אפשר להשלים אבל לעולם עיקר זמנו אפי' עד היום של יום ראשון. וכן הביא כל זה במ"ב שם ס"ק ט"ז. וע' מה שדקדק בחי' רעק"א (כחול) בהגה"ה מהר"ח ע"ש שהאריך בדברי רע"א. אלא שרע"א דקדק משיטת הבה"ג הנ"ל דע"כ גם היום הוא תשלומין דאל"כ מאי שנא אכל בלילה מאכל ביום וע' בקו"ש ביצה דף ד' ע"ב בשם ר"ש משאנץ שמבואר מיני' ששייך תשלומין להבדלה גם בלילה השני'. וע' בס' הל' חג בחג יו"ט ב' ע' תמ"ח – ת"נ בכל הענין.
* שם. במש"כ דמבדילין במוצאי ט' באב ע' בה"ג אע"ג שפסק שאין מבדילין יותר מיום א' מ"מ כתב להבדיל במוצאי ט' באב כיון שא"א בעינן אחר. וע' בחי' ר"ן בביאור שיטתו. ואולי י"ל נפ"מ בין התוס' לבה"ג בחיוב הבדלה בט' באב מוצא"ש בחולה הצריך לאכול בט' באב עצמו אם מבדיל אז או מחכה עד מוצאי ט' באב שי"ל דלבה"ג אין הבדלה עד מוצאי ט' באב כלל. ויש לדחות שגם לבה"ג יבדיל דהא עכשיו מיהת יכול להבדיל ומשו"ה תיקנו לו הבדלה. וע' הל' חג בחג בין המצרים עמ' ק"צ בנידון. וע"ש שהביא גם שיטת הרמב"ן שאין הבדלה על הכוס בט' באב שנפל במוצאי שבת.
* חמר מדינה. משמעות הגמ' וכן פי' רשב"ם שאין לו דין יין אא"כ אין יין אחר בעיר. וע' ברא"ש דעה החולקת עד כמה צ"ל שאין היין מצוי. ומשמע דבמקום שיין מצוי אין דבר דמיקרי חמר מדינה. אמנם הרבה פוסקים נקטו דאפי' כשאפשר להשיג יין בקל מ"מ כל זמן שעיקר שתיית העיר הוא בדבר אחר הרי זה מיקרי חמר מדינה. וע' שו"ע הגר"ז שם סע' י' שתלה זה במחלוקת בין רשב"ם לרמב"ם דלרמב"ם אע"ג שיין מצוי כיון שרוב שתיית ההמון במשקה אחר הרי זה חמר מדינה משא"כ לרשב"ם שאין שם חמר מדינה כשיין מצוי. והעיד שם שמנהג העולם כרמב"ם. וע"ש בקו"א שכתב שכל זה ליישב המנהג אבל לדינא צ"ע. וע' במג"א סי' רע"ב ס"ק ו' שכתב ג"כ דחמר מדינה הוי דבר שהוא רוב שתיית ההמון. וע"ש גם בס"ק ט' שהביא מן הב"ח לתמוה על מהרש"ל ועוד שהיו מקדשים קידושא רבה לכתחילה בחמר מדינה אע"ג שהי' יין מצוי. ופי' משום שממ”נ יצאו או ע"י זה או ע"י הפת. וע' אג"מ או"ח ב' סי' ע"ה דזהו רק כשאין לו גדר "מים" והיינו שזהו משקה שמכבדים בה משום כיבוד ולא משום צמא. ולפי זה נראה פשוט דהיום שכר לא מיקרי חמר מדינה כיון שאע"פ שיש ששותים אותו אינו אצל רוב ההמון. ולענין מי סודה הרבה פוסקים נקטו שמ"מ אינו אלא מים. ויש לדון גם בכגון קוקה קולה. וע' הל' חג בחג עמ' תי"ט אריכות בנושא ושם הביא מכתב מהגר"ח קנייבסקי שהחזו"א סבר שאין חמר דינה היום מלבד מיץ תפוזים שזהו עיקר השתיי' (בזמנו) וגם בזה לא הסכים למעשה. וכל הענין צ"ע.
* אין מקדשים אשיכרא. ע' בתוס' לעיל ק"ו ע"ב שדנו אם ר"ל כשאינו חמר מדינה או"ד אפי' כשהוא חמר מדינה. ובדעת הרשב"ם אם פי' אפי' כשהוא חמר מדינה או לא דנו המפרשים ע' רא"ש ומהרש"א וקרני רא"ם ורש"ש. ואולי יש לדייק מד"ה אבל אבדולי כפי' הרא"ש בדעת הרשב"ם.
* תוד"ה אם. פירשו דהכוונה כאן לכמלא לוגמיו שאינו אלא רוב רביעית באדם בינוני. ונחלקו המפרשים דמשמעות התוס' ועוד דבאדם יותר גדול הוי השיעור שתיי' לקידוש יותר גדול. וע' ר"ן דמ"מ יותר מרביעית לא בעינן אפי' אם אינו מלא לוגמיו. ומאידך ע' מהר"ם חלאוה דבקידוש לעולם הוי שיעור השתיי' רוב רביעית ושונה מיוה"כ דהתם בהנאה תליא מילתא משא"כ הכא. ובמ"ב סי' רע"א ס"ק ס"ח נקט כדעה קמייתא דמשערינן במלא לוגמיו דידי'. וע' ברא"ש שהדגיש שאע"פ שיכול להטעימו לאחרים מ"מ אין שתית שתים מצטרפים לשתיית מלא לוגמיו דבעינן שתיי' של הנאה ואין זה מצטרף. וע' ריטב"א במס' עירובין ע"ט ע"ב בשם התוס' שאפי' שתיית שתים מצטרף למלא לוגמיו ודעתו מובא בסי' רע"א סע' י"ד ושם במ"ב ס"ק ע"ג כתב דבדיעבד סמכינן עלי'. וע"ש בביאור הלכה. וע"ש עוד חידוש דכדי שיצטרפו צריכים שכולם ישתו בשיעור כדי אכילת פרס.

ק"ז ע"ב

* מיני תרגימא. נחלקו רשב"ם ותוס' אי מיירי נמי במיני מזונות. ובמ"ב סי' תע"א ס"ק ג' הכריע להחמיר בזה. וע' רי"ף שכתב "כלומר מעביר פתו במיני תרגימא וכו'". אמנם ע' מחצית השקל סי' תע"א ס"ק ב' שפי' שמעביר ר"ל מחליף ולא שאוכל פת עם מיני תרגימא וכן ע' בשעה"צ סי' תע"א ס"ק ד' שהעיר בזה.וע' אמ"ה או"ק 9 שהביא כמה ראיות שעיקר הגירסא ברי"ף צ"ל שמעביר "עתו" במיני תרגימא.
* דניכול מצה טפי. מרשב"ם ד"ה ירקא משמע שהכוונה שיאכל יותר לתיאבון. ובספר שלמי שמעון הביא מאחרונים שהוכיחו מכאן כדעת המהר"ל בגבורות ה' שיש מצוה להוסיף ולאכול יותר מו הכזית מצה בליל הסדר.

ק"ח ע"א

* תוד"ה אלא. כתבו דטובא סעיד. ובמ"ב ס"ק ו' דמסתברא פחות מרוב כוס לל"ב. מהר"ם חלאוה והטור סי' תע"א לא חילקו בין מעט להרבה. וע בה"ל שם בשם עוד ראשונים כה"ג. ופי' הב"ח לפי דבריהם דהא דאיתא בברכות דטובא גריר פורתא סעיד דר"ל שהיין גורר הרבה אע"ג שסועד קצת ולא מדבר בכמות היין. וע"ש בבה"ל שהסיק דהכל לפי טבע אותו האדם.
* מסקנת הגמ'. מרשב"ם ד"ה מהו דתימא משמע לכאורה דהמסקנא היא סמוך למנחה קטנה. אמנם ע' בר"ן שכתב להחמיר מספק. ובחי' הר"ן מתבאר כוונתו דמאחר שדחינו מהו דתימא תשע לאגריפס וכו' י"ל שהכוונה גם למנחה גדולה. והיינו לשיטתו שגרס בגמ' לעיל דאי הוי ממנחה גדולה הוי או משום פסח או משום מצה. וא"כ במשום מצה שייך שפיר רבותא דאגריפס. ובביאור הגר"א רסי' תע"א תמה עליו דהא סתמא דגמ' דריש פירקין נקט דהוי סמוך למנחה קטנה.

ק"ח ע"א

* הסיבה. כתב הראבי' דהיום שאינו דרך חירות להסב אפי' אצל מלכים (ביאור הגר"א) אין צריכים להסב. והרמ"א כתב שרק נשים חשובות סומכות עליהם. ונתקשו המפרשים בטעם לחלק בין אנשים לנשים חשובות מדין זה.
* אידי ואידי בעו הסיבה. ע' בר"ן אם היינו לחומרא כיון דליכא טירחא או"ד דהכא אי אפשר לומר ספק דרבנן לחומרא כיון דהאי מינייהו אפקת.
* פרקדן וכו' הסיבת ימין. לכאורה י"ל דשניהם לאו דרך הסיבה נינהו והא דהוסיף הגמ' שמא יקדים קנה לוושט טעם נוסף הוא דאפי' אילו הי' דרך הסיבה מ"מ אסור שמא יקדים קנה לוושט ובזה דן הרשב"ם על מה קאי טעם שני זה. ולפי זה הי' צ"ל דלפי הצד דבהסיבת ימין חיישנן שיקדים קנה לוושט יהא איטר יד פטור מן הסיבה דהא להסב בשמאל לאו דרך הסיבה היא כיון שהוא אוכל בשמאלו ואילו להסב בימין אי אפשר כיון שיש חשש סכנה. וברא"ש ובטור סי' תע"ב משמע דלפי הטעם דשמא יקדים וכו' איטר מיסב לצד שמאל. והיינו דלטעם זה לא אמרינן דלא הוי דרך הסיבה כיון שאוכל בימין ואין דרך הסיבה תלוי בזה. אלא שיש לע' בזה דהא במ"ב ס"ק י"א כתב שאיטר שהיסב על צד ימין יצא בדיעבד. ואולי כוונתו דבזה סמכינן על הטעם דימין לא הוי דרך הסיבה משום שאוכל בימין. ולא משמע כן. וצ"ע. וע"ש בשעה"צ ס"ק י"ג שאין זה פשוט דכה"ג אינו חוזר ובמקור הדברים נראה שהוא מטעם אחר ומשום שי"ל דמשום טעמא דשמא יקדים וכו' ג"כ לא הוי הסיבה אפי' בדיעבד.
* אשה חשובה. ע' כס"מ פ"ז ה"ח מהל' חו"מ בשם ר' מנוח ג' פירושים מהו אשה חשובה. א) שאין לה בעל והיא גברת הבית; ב) בת גדולי הדור אשת חיל יראת ה'; ג) שיש לה עבדים ושפחות שאינה צריכה להתעסק בצרכי הבית. ובחק"י ס"ק ח' כנראה הביא פי' אחר מן הרוקח שאין בעלה מקפיד עלי'. והרמ"א הביא מן המרדכי ועוד שכל הנשים שלנו מיקרי חשובות ובביאור הגר"א נראה דהיינו משום טעם הג' הנ"ל וא"כ מי שאין לה עבדים ושפחות פטורה מן הדין. ומ"מ אולי מחמרינן משום כל הטעמים ונשים שלנו חייבות משום טעם הב'. וצ"ע.
* בן אצל אביו. הרשב"ם כתב שחייב כיון שאינו כפןף כל כך. ולכאורה לדבריו צ"ל כדברי התוס' בתחילת ד"ה בפני שאם אביו הוא רבו פטור. ותי' השני שם בתוס' ע"כ סבר כמש"כ המג"א סי' תע"ב ס"ק ו' מן האבודרהם דמסתמא האב מוחל לו. וחזינן מיני' דברבו לא אמרינן הכי.
* אמר רב יוסף לא צריכיתו. מן הב"י שם בדעת הרמב"ם משמע דהיינו אפי' אם נתן לו רבו רשות להסב ג"כ פטור כיון דמ"מ אימתי' דרבי' עלי'. ובמ"ב ט"ז כתב שאם רבו נתן לו רשות הרי הוא חייב להסב.
* תוד"ה כולהו. הסתפקו בשתה בלי הסיבה אם צריך לחזור. וע' רא"ש שכתב שצריך לחזור והוכיח מהא דשמש שאכל כזית מצה כשהוא מיסב "יצא". וע' חי' מרן רי"ז הלוי שביאר דהיינו משום שסבר הרא"ש שאין הסיבה מצוה בפני עצמה רק הוי דין בקיום מצות ד' כוסות ומצוה. אבל בדעת הרמב"ם פי' דהוי הסיבה מצוה בפני עצמה ולכן לא שייך למימר שלא יצא מצות מצה בדיעבד. וכן זהו הטעם שהרמב"ם כתב שמי שמיסב שאר הסעודה הרי זה משובח. וע"ש שהרמב"ם דקדק כן ג"כ משמש שאם אכל כזית "יצא" פי' בדיעבד אבל לכתחילה בעינן כל הסעודה. אמנם אולי י"ל שגם התוס' סוברים לכתחילה בעינן כל הסעודה ולא כתבו רק מצות מצה ואפיקומן אלא לפי תי' השלישי.

ק"ח ע"ב

* תוד"ה היו. בביאור החילוק שבין סוכה דאורייתא וד' כוסות דרבנן ע' תוס' למתני' לרע"א במס' מגילה אות י"ח שביאר דלא מהני סברא דאף הן היו באותו הנס אלא לומר דכשתיקנו מעיקרא לאנשים היו נשים בכלל תקנתם אבל לעולם לא עושים תקנה מיוחדת לנשים רק משום שהיו באותו הנס. ולכאורה לפי זה אין לחייב הנשים בסיפור יציאת מצרים כיון שהוא חיוב מדאו' ולא מהני הסברא שאף הן היו באותו הנס וכנ"ל. וכ"כ בא"א (בוטשאטש) בסי' תע"ג סע' ו' והוסיף שאין להביא ראי' מדברי הרמ"א שם שצריכים לומר לנשים בלשון שמבינים דאדרבה זהו חיוב על האנשים לספר להם דומיא דקטנים שאנם בר חיובא ומצוה לומר להם. ומש"כ בסי' תע"ב סע' י"ד שחייבות בכל המצות אולי י"ל דר"ל מצוות המעשיות כגון מצה מרור וד' כוסות. מ"מ המ"ב שם כתב שחייבות וכן מבואר בחינוך מצוה כ"א (וע"ש במנ"ח). וכן מבואר לכאורה בתוס' במס' סוכה ל"ח ע"א ד"ה מי ודבריהם שם דלא כדברי רע"א הנ"ל.
* ידי יין יצא וכו'. ע' ברי"ף שהגירסא היא "שתאן חי יצא ידי ד' כוסות ולא יצא ידי חירות שתאן בבת אחת יצא ידי חירות ולא יצא ידי יין". וביאר בחי' מרן רי"ז הלוי דלרי"ף בד' כוסות יש ב' בחינות: א' דהוי כל א' וא' כוס של ברכה כמו שאר כוסות של ברכה ועיקר ענינו הוא הברכה רק שתהא על הכוס; וב' יש דין לשתות ד' כוסות משום חירות. ולכן בשתאן חי לא יצא ידי הדין שתיי' כיון ששתאן חי' אבל כוס של ברכה מיהת הוי. ולהיפך בשתיי' בבת אחת שענין של חירות יש כיון ששתה מספיק יין אבל כיון דליכא ד' כוסות לא מתקיים ענין כוס של ברכה. וע' לעיל בריש פירקין עוד מזה.
* והוא דאשתי רובא דכסא. בתוס' פי' שרוב כוס לאו דוקא אלא ר"ל רוב רביעית דהיינו כמלא לוגמיו וכדלעיל ק"ז ע"א. והוסיפו דבעינן רביעית שלם לכתחילה ומסתמא דייקו כן מן הגמ' שכתבו "יצא" דמשמע בדיעבד וכדלעיל בתוד"ה שתאן וכה"ג כתב בביאור הגר"א. ונראה פשוט שאין כוונתם לכגון רובו ככולו דלא מצאנו שיש ענין של כוס לשיטת התוס' וכן לא כתבו דבעינן רוב כוס רק דבעינן רביעית. ולכן נראה הטעם דבעינן רביעית לדידהו משום שרביעית הוא שיעור שתיי' וכמש"כ הרשב"ם. והא דיוצאין ע"י מלא לוגמיו היינו משום דלא בעינן שתיי' ממש וסגי בהנאה. אבל בזה כתבו התוס' דלכתחילה בעינן מעשה שתיי'. והב"י בס'י תע"ב הביא בשם הרמב"ן דלעולם בעינן לשתות רוב כוס ואפי' אם הכוס גדול טובא. ולכן נתנו הפוסקים עצה טובה שלא יקח כוס גדול לד' כוסות לכתחליה כדי לצאת ידי שיטת הרמב"ן.
* רשב"ם ד"ה בבת אחת. הביא פירש"י דר"ל ד' כוסות הקשה אפירש"י שאם בכלי א' פשיטא. והפמ"ג (א"א רסי' תע"ט) כתב ליישב שכוונת רש"י לומר דבכלי א' לא יצא אע"ג שהמתין בינתיים. וע' בבה"ל סי' תע"ב סע' ח' ד"ה על הסדר מה שהקשה עליו. ומ"מ נראה פשוט דאפי' לפמ"ג אין ענין שיהיו ד' השתיות בד' כלים נפרדים רק שלא יתערב היין של שתיי' אחת בתוך יין של השתיי' אחרת.
* שם. פירש רשב"ם דמיירי שלא שתאן על הסדר. וע' בה"ל שם ד"ה שלא שהביא מחלוקת בין הב"י לפר"ח אי בעינן דוקא על סדר ההגדה או"ד כל הפסק שבינתיים סגי.

ק"ט ע"א

* רבי יהודה אומר אנשים בראוי וכו'. לא הזכירו בגמ' מה לעשות בקטנים. והרמב"ם הביא לחלק להם קליות ואגוזים והקשה הב"י סי' תקכ"ט דמנ"ל הא הא לא הזכירהו אלא כדי שלא ישנו. וביאר הפרישה שם דמ"מ יש ראי' מר"ע שחילק קליות ואגוזים.
* אין שמחה אלא ביין. ע' גליון הש"ס. הב"י שם הקשה על שיטת הרמב"ם שכתב שגם בזה"ז יש שמחה בבשר אע"ג שאינו בשר שלמים הא בגמ' לא אמרינן הכי. וביש"ש פ"ב דמס' ביצה אות ה' תי' שכוונת הגמ' דבזמן הבית הי' שמחה עם בשר לבד אם הוא בשר שלמים אבל היום לא סגי אם בשר לבד וצריכים נמי יין עם הבשר.

קי"ד ע"א

* בחזרת. והא דקרינן לי' כרפס היינו ע"פ האגור מהר"י מולין המובא בב"י שיש להעדיף לטיבול זה המין שקוראים כרפס כיון שיש בו רמז לס' פרך. והב"י הסיק שכרפס היינו פטרוזילי'. ובשו"ת חת"ס סי' קל"ב ועוד מבואר דהוי סעלערי.
* רשב"ם ד"ה מטבל בחזרת. מדבריו משמע שעיקר ענין "מטבל בחזרת" הוא אכילת הירק והטיבול לאו דוקא נקט רק משום שכך הי' דרכם. ע' ברכ"א שהעיר לפי"ז בלשון ה"מה נשתנה" דשם אמרינן אין אנו מטבילין אפי' פעם א'. ובר"ן הביא שרש"י גרס מטפל בחזרת (ולפנינו ליתא) ומשום אותו יסוד שאין ענין בטיבול דוקא. ושם בר"ן חלק עליו דבעינן דוקא טיבול. ויל"ע אי הוי קפידא במעשה הטיבול או"ד שירק יהא טבול. ונפ"מ אם עשאו ע"י אחר או"ד מערב פסח. ומן הדרכ"מ בשם מרדכי וכן מג"א ס"ק י"ט ממהרי"ל משמע דהוי דין מעשה טיבול (ומ"מ י"ל שאין המצוה אלא על הבעל הבית וכמו הקערה).
* תוד"ה מטבל. כתבו שבחזרת ע"כ בעינן טיבול בחרוסת אפי' בטיבול ראשון דהא הטעם משום קפא וזה תמיד יש. וע' ברא"ש שדחה זה דבטיבול ראשון לא בעינן חרוסת כמו בשאר ימות השנה רק בטיבול דמצוה הזהירו חכמים שלא יהא בה חשש סכנה. ומן התוס' לא משמע שיש איסור בחרוסת רק שאין צורך. וכן הביא הב"י בשם ההגהות בהדיא שאין איסור בחרוסת. והטור כתב שאין לעשות כן ושם בב"י הביא מר' יחיאל שהטעם לאסור כדי שיאכל בשעת מצוה לתיאבון.
* שם. כתבו שאם אינו מטבל בחזרת שנהג ר"ת לטבל בחומץ או מי מלח. ובב"י הוסיף גם יין ומובא במ"ב. ולא מתבאר מהו הטעם שנקטו דווקא משקים אלו. ולכאורה הי' נראה שאפשר לטבל בכל דבר שירצה רק דיברו התוס' בהוה. וכן נראה להדיא בחי' הר"ן. וכן מצאתי בשו"ע הגר"ז סע' י"ד דאפשר בשאר מיני טיבולים. וכן אולי יש לדייק מן המ"ב הכי שכתב בס"ק כ"ד "דלא אתי אלא לאפוקי. וצ"ע לדינא.

קי"ד ע"ב

* אמר ר"ל זאת אומרת וכו'. מדברי הרשב"ם משמע דקס"ד דלמ"ד מצוות אין צריכות כוונה הי' סגי בטיבול ראשון ודיו. וע' במרדכי שהקשה שא"כ למה אוכלים מקודם בכלל. ולכאורה התי' פשוט שהרי הרשב"ם פי' במתני' שההיכר הוא מצד זה לבד שאוכלים ירק קודם הסעודה. ורק למ"ד מצות אין צריכות כוונה התחדש שעושים היכר בזה שמטבילים ב' פעמים. ומ"מ ע' מהרש"א דמשום קושיא זו נדו התוס' מפירש"י. ונראה דהרשב"ם סבר דכיון שאוכלים קודם הסעודה זה קס"ד דזה עצמו הוי היכר. והגמ' דוחה ר"ל דלעולם לא סגי בזה רק בעינן עוד טיבול להיכירא. ולכאורה יש כאן ראי' חזקה לשיטת ר' יוסף טוב עלם שבתוס' קט"ו ע"א ד"ה והדר ששאר ירקות באין תחלה לפטור החזרת. והיינו דמעיקרא ס"ד שהוא משום טעם זה לבד. ולא קאמר בגמ' אלא דתרי טיבולי משום היכירא לתינוקות. ור"ל דלכתחילה יש לברך האדמה אמאכל אחר בפה"א קודם המוציא משום ברכת הנהנין למרור. ואם אין מברך על המרור בפה"א קודם המוציא, ובזה הי' סגי למצות מרור. והיינו אוכלים פעם אחר לאחר מכן משום דילמא לא מכווני למצות מרור כיון שאין זה עיקר זמנו, אבל מ"ד מצות אין צריכות כוונה הי' זה צ"ע ולכן חידש הגמ' שהוא משום היכירא. וכן באמת לשון הגמ' משמע כר' יוסף טוב עלם דכתוב "בבורא פה"א הוא דאכיל ליה". וכה"ג ראיתי בשם ס' ברכת אברהם למסכתין.
* דאי ס"ד מצוה לא בעיא כוונה וכו'. שיטת הרשב"ם המובא בר"ן סוף מס' ר"ה ועוד ראשונים דאפי' למ"ד מצות אין צריכות כוונה מ"מ אם הי' לו כוונה בהדיא שלא לצאת לא יצא. ובחזו"א (סי' קכ"ד) כתב שאין להקשות מכאן אשיטת הרשב"ם משום שי"ל שאין חשש שיעשה בכוונה הפכית רק דהוי חשש (ולתוס' הוי ודאי) שלא יעשנה בכוונה. וע' עוד במהר"ל בגבורות ה' שהוכיח דבעינן לאכול כזית לכרפס ומשום דאל"כ למה לא תי' שאפשר ע"י מרור כשאכל פחות מכזית. וע' קרבן נתנאל.
* רשב"ם ד"ה דילמא. ע' רש"ש ד"אבל מרור לחודי'" הוא דיבור חדש.
* ובלבד שלא ישהא וכו'. ע' ברא"ש שביאר שהוא משום דנוסח הברכה היא על אכילת מרור ואין אכילה פחותה מכזית. ודקדק בשו"ת שאגת ארי' (סי' ק') דלעצם מצות אכילת מרור לא בעינן כזית ומשום שאינו ממצות האכילה רק בעינן טעם מצה. ונפ"מ בזה שאינו צריך כזית לכורך כיון שאין שם ברכה. ולפי זה הא דאמרינן במתני' לעיל ל"ט ע"א דכל מיני מרור מצטרפין זה עם זה ע"כ היינו לקיים נוסח הברכה. וע"ש בשאג"א שדקדק מרש"י שם שאינו כן רק דהוי הצטרפות לצאת ידי חובה. אמנם בשו"ת חת"ס (או"ח סי' ק"מ) פירש שאין כוונת הרא"ש אלא לומר שלשון הברכה הוי סימן לגדר המצוה ולעולם עיקר חיוב מצות מרור מחייב אכילת כזית.
* שני תבשילין. ע' שו"ע סי' תע"ג סע' ד' וכתב הטור שמנהגנו לקחת בשר וביצה וע"ש בב"י מכלבו שהוא מירו' והוי רמז ל"בעא רחמנא למיפרק יתנא בדרעא מרממא". וע"ש עוד טעמים. וביאר הגר"א שזהו כשיטת רבינא וע' בב"ח ביאור הדבר דביצה לא גרע מרוטב. ומ"מ לכאורה צ"ע שנהגו כן כיון שיש ראשונים הסוברים שאינו יוצא אלא בב' מיני בשר וכדר' יוסף. וע' בהל' חג בחג עמ' תפ"ח משמי' דהגר"ח שהי' מוסיף עוד חתיכת בשר על הבשר וביצה כדי לצאת ידי שיטות אלו בלי לשנות מן המנהג. וע' ביסוד ושורש העבודה שהזהיר נגד המשתמשים בבשר עוף לא' מב' התבשילין. וע' פמ"ג (א"א ס"ק ז') שמוזכר המנהג לבשר עוף ולא חלק על עצם הסוג בשר רק תמה בזה שהשתמשו במפרקת.
* שם. בשו"ת מהרש"ל סי' פ"ח שענין הב' תבשילין אינו רק מצות הבאה אלא הוי מצות אכילה וכתב על אלו שאין אוכלין אותו "מנהג זר הוא" ו"נגד מנהג התלמוד". ומשו"ה הקפיד שיהיו שני התבשילין מבושלין ולא צלויים. והביאו הב"ח לדינא. אמנם בט"ז ס"ק ד' ופר"ח דחו דבריו שאין מצוה לאוכלם.
* תוד"ה זאת. מבואר לכאורה מדבריהם שאם כבר קיים המצוה כבר אי אפשר לעשותו בהידור ע"י עשייתו פעם ב'. וכן נקט הגר"ח. ואביו בבית הלוי ח"ב סי' מ"ז הסתפק בזה. וע' כל הנידון בספר שלמי תודה בעניני סוכות עמ' תרל"ה. ושמעתי שבשו"ת ארץ צבי חלק על הגר"ח בזה. ועוד שמעתי שהביאו ראי' מהא דסוכה מ"ד ע"א אגבהי' והדר אגבהי'. ויל"ע בזה. ואכמ"ל.

* תוד"ה אחד. בגליוני הש"ס דקדק מדבריהם שתחיית המתים יהי' קודם לבנין ביהמ"ק. וכן דקדק הרש"ש (מע"ש פ"ה מ"ב) ממס' יומא ה' ע"ב. אמנם ע"ש בשם המדרש דמבואר ההיפך. ובשו"ת רדב"ז סי' תרמ”ד מבואר שיהיו ב' תחיות המתים א' פרטית לצדיקים וא' כללית.

קט"ו ע"א

* תוד"ה מתקיף. הוכיחו משופר שאפשר לברך מקודם אע"ג שאינו יוצא מדאו' עדיין אז. וע' בחזו"א סי' קכ"ד שהעיר דהא בשופר יוצא מצוה דרבנן מיהת בתקיעות דמיושב. ועוד העיר שם דהוי דלא כתוס' במס' ר"ה ל"ג ע"ב דשם מבואר שיצא מדאורייתא מהנהו דמיושב. ולולא דבריו הי' נראה דלגבי הקושיא הראשונה לעולם לא נתקשו התוס' בזה שמברך אע"פ שאינו יוצא מצוה רק דהיכי קאי אמצוה שלאחר זמן ואע"ג דבכגון בדיקת חמץ קאי הברכה על כל משך זמן המצוה ואע"פ שהפסיק בדיבור בינתיים מ"מ קס"ד דשאני התם דבהתחלה מקיים אותו מצוה שמקיים בהמשך משא"כ בהא דשופר שמצוה דאו' עדיין לא קיים כלל. ולא הי' מסתבר להם לומר שיש ברכה למצוה דרבנן לבד ולא לדאו'. ולענין התוס' במס' ר"ה נראה שסתם כוונת האדם שיוצא על תנאי שאם יקיים בדמעומד אינו רוצה לצאת בדמיושב אבל אם לא קיים בדמעומד לעולם דעתו לקיים המצוה דאו' בדמיושב. ולכן תוס' התם כתבו שיצאו מדאו' בדמיושב ממ"נ אבל לעולם יש שפיר לומר שלבסוף יצא מדאו' בדמעומד ולכן בברכה יהא הפסק.

שו"נ לומר דלעולם יוצא ידי חובתו בפעם הראשון, אבל מ"מ יש ענין לאכול שוב אחרי המצה משום שזהו הדין לכתחילה. ואע"ג שכבר יצא המצוה מ"מ יש הידור כשמקיים אח"כ וכמש"כ לעילן בתוס' בדף קי"ד ע"ב. ואעפ"כ כבר יצא ידי חובתו וא"כ המברך אח"כ הוי ברכתו לבטלה. שרק אם עדיין לא יצא אפשר לברך כשמקיים חיובו, וכמו שלא כיון לצאת מעיקרא וכמ"ד מצות צריכות כוונה.

* ואתי מרור דרבנן ומבטל לי'. ע' במס' זבחים ע"ט ע"א הגמ' הביא מסוגיין דכמו שאין מצוות מבטלות זו את זו גם כשיש כמה מיני איסורים בתערובת. וע' בתוס' במס' זבחים שם וכאן במהר"ם חלאוה וחי' ר' דוד שהביאו מחלוקת ראשונים בביאור ענין מצות מבטלות זו את זו האם זה שייך להלכות ביטול טעם של יו"ד או"ד יסוד אחר הוא.
* כורך. בטור סי' תע"ה הביא מאבי עזרי שאין טובל הכורך בחרוסת דהא ב' טיבולי כתובים ולא ג'. והט"ז ס"ק ו' דחה ומשום דהוו ב' שהן א' כיון דתרוייהו הוי משום ספק אותו דין טיבול. והביא שם בשם רש"י ועוד שצריך טיבול. וע' ביאור הגר"א שאין להקשות על המ"ד שאין צריך טיבול דהא איכא קפא דהא איתא בירו' שאם אוכלו עם נהמא לית בי' משום קפא. ועוד הביא הטור שם מחלוקת אי בעינן הסיבה בכורך כיון שיש בה מרור שאין צריך הסיבה ומאידך יש מצה שצריך הסיבה.

**תם ונשלם**

**מהדו"ק אור לד' תשרי תשס"ז**

**(מהדורה הנוכחית כ"ח אב תשע"א)**

**בריך רחמנא דסייען**