שיעור נט סימן קצג אdocx
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור נט**

**~ סי' קצג סעי' א ~**

[סימן קצג סעיף א] שנים שאכלו אף על פי שבברכת המוציא פוטר אחד את חבירו מצוה ליחלק שיברך כל אחד בהמ"ז לעצמו, במה ד"א כשהיו שניהם יודעין לברך בהמ"ז אבל אם אחד יודע והשני אינו יודע מברך היודע ויוצא השני אם מבין לשון הקודש אלא שאינו יודע לברך. וצריך לכוין מלה במלה לכל מה שיאמר. הגה: וצריך המברך שיכוין להוציאו. אבל אם אינו מבין אינו יוצא בשמיעה.

# אם בג' יכול להוציא אפילו כשאינו מבין

מבואר בשו"ע שכששניים אכלו ביחד לכתחילה לא יוציא האחד את חבירו בברכת המזון, אך אם חבירו אינו יודע לברך בעצמו יכול לצאת ממנו, ובלבד שיבין את לשון הקודש, [אמנם דעת רש"י שיכול להוציא אחרים אפילו כשהשומעים אינם מבינים לשון הקודש, וכבר נתבאר עניין זה בשיעור הקודם].

והנה בביאור הלכה (ד"ה אינו יוצא) הביא שנחלקו הפוסקים בדעת השו"ע דדעת ברכת אברהם ועוד אחרונים שדין זה הוא דווקא בשניים שאכלו יחד, אך אם ג' אכלו כאחד יכול האחד להוציא את חבירו אף כשאינו מבין, אך הביא שמהב"ח והלבוש משמע שאין חילוק ואף בשלושה אינו יכול להוציא את חבירו שאינו מבין לשון הקודש [והיינו לדעת השו"ע אך לרש"י יכול וכנ"ל]. ובביאור דברי הברכת אברהם שיש חילוק בין זימון בשלושה לשניים שאכלו נראה דמה שאחד מוציא את חבירו כשמזמנים יחדיו אינו מדין שומע כעונה בעלמא, אלא הוא תקנה מיוחדת של 'ברכת הזימון' שאחד מברך בשביל כולם, ולכן ס"ל שיש לחלק דבזה יכול להוציא את חבירו אפילו אם הוא אינו מבין את הברכה.

# אם צריך זימון בברכת מעין ג'

כתב המשנ"ב (ס"ק ו) דחיוב זימון הוא דוקא כשאכלו פת שחייבין עליו בהמ"ז, אבל אם אכלו פירות ואפילו הן משבעה מינים לא דקיי"ל (סימן ריג סעיף א) דאין זימון לפירות, אך הביא דיש מחמירין שאף בז' מינים צריך זימון, וכתב הב"ח דלכן טוב שלא יקבעו ג' ביחד על ז' מינים כדי לאפוקי נפשיה מפלוגתא, אמנם הברכי יוסף כתב שהמנהג פשוט לקבוע כמה אנשים על פירות מז' מינים וכן לאכול פת הבאה בכיסנין, ולא חששו שמתחייבים בזה בזימון, וכן המנהג בימינו שלא החמירו בזה כלל [ואין צריך להחמיר ולכוין שלא להצטרף ביחד, כיון שהעיקר להלכה שאין זימון על הפירות].

והנה בדעת הב"ח מבואר שכדי לאפוקי נפשיה מפלוגתא טוב שלא יקבעו ג' ביחד, והיינו כדי לצאת מן הספק עדיף שלא יתחייבו בזימון, ויל"ע שהרי מבואר במשנ"ב לקמן (ס"ק כו) שאם יש ספק אם נתחייבו בזימון של ג' חייבים בזימון מספק, ומדוע לא נאמר כאן שיזמן מספק, ומוכח דאם מזמן שלא לצורך חשיב קצת כעין ברכה לבטלה, ולכן כאן שהעיקר לדינא שלא לזמן על הפירות, אין אומרים לו שיזמן מספק [וכבר נתבאר כעין זה בשיעור הקודם דמבואר במשנ"ב לקמן (ס"ק כז) דמי שנמצא במלון של עכו"ם שיש ספק אם התחייב בזימון שלא יקבעו עצמם מספק, ומוכח נמי דחשש המשנ"ב שלא לזמן בחינם].

## [המשך סעיף א] אבל ג' שאכלו אינם רשאים ליחלק, ושנים שאכלו מצוה שיחזרו אחר שלישי שיצטרף עמהם לזימון.

# מצוה לחזר אחר השלישי

ומבואר במשנ"ב (ס"ק ז) דמצוה לחזר אחר השלישי שיאכל ויצטרף עמהם, או שיקראו לשמש שיאכל עמהם. ויש שהקשו (עי' בהערות במהדורת דרשו הערה 8) מלשון השעה"צ לקמן (סימן ר ס"ק ז) לגבי ג' שאכלו יחד ואחד צריך לצאת דמבואר במשנ"ב שטוב שיפסיקו מסעודתם וישמעו את ברכתו, וכתב השעה"צ דטוב לעשות כן משום דבלאו הכי יצטרכו לחפש אחר כך אחר אדם אחר מן השוק שיצטרף עמהם, ומלשון השעה"צ שיצטרכו לחפש משמע שהוא חיוב גמור והכא כתב שהוא רק מצוה. ומזה כתבו לחדש דשם כיון שכבר היה האחד עמהם ויצא, לכן יש להם חיוב לחפש אחר שלישי כדי שיהיה להם זימון, אך כשמעיקרא היו רק שניים אין זה אלא מצוה לחזר אחר שלישי כדי שיהיה להם זימון.

אמנם באמת לא נראה כן שהרי לשון השעה"צ שם שיש להחמיר לחפש אחר מן השוק שיצטרף עמהם כדלעיל, ונראה כוונתו למש"כ השו"ע בסימן זה שיש מצוה לחזר אחר שלושה, ועל כרחך שגם שם הוא רק מצוה, וגם לא מצינו מקור לחידוש זה לחייבם יותר באופן זה שהיו שלושה ונפרדו. ולכן נראה שאין לחלק בזה ולעולם החיוב לחזר אחר שלישי כדי לברך בשלושה הוא בגדר 'מצוה'.

## [המשך סעיף א] וכן ארבעה או חמשה אסור להם ליחלק שכולם נתחייבו בזימון. ששה נחלקים כיון שישאר זימון לכל חבורה עד עשרה, ואז אין נחלקים עד שיהיו עשרים (הגה: דאז יכולים ליחלק, אם ירצו; ונ"ל דה"ה בששה אינן מחויבים ליחלק, רק אם ירצו נחלקים). כיון שנתחייבו בהזכרת השם ומצוה לחזר אחר עשרה.

# להתחלק באופן שיש ששה

מבואר בשו"ע שבששה נחלקים כיון שישאר זימון לכל חבורה, אך כתב הרמ"א שאינם מחוייבים ליחלק רק אם ירצו נחלקים. ובמשנ"ב (ס"ק יא) הביא דדעת הדרכי משה שמצוה מן המובחר שלא להתחלק משום דברוב עם הדרת מלך, רק אין בזה איסור מדינא. אך דעת הט"ז שעדיף ליחלק משום שיש חילוק בברכות, והיינו שכך מרבים בברכות ועדיף טפי. וסיים המשנ"ב ששקולים הם ויכול לעשות כמו שירצה אפילו לכתחילה.

[ובשעה"צ (ס"ק י) ציין לעיין בראב"ד בשיטה מקובצת (בברכות נ, א), ושם ביאר מש"כ הגמרא שם שבזימון בארבעה אפשר לומר 'נברך' ואפשר לומר 'ברכו' והנקדנין תופסין אותו על כך, וביאר הראב"ד דהנקדנין הקפידו לברך דווקא בג' [ובשלושה חייבים לברך בלשון 'נברך' כמבואר שם בסוגיא] משום שסברו שעדיף לומר לשון 'נברך', ואם הוא יברך בארבעה יש לחוש שיאמר לשון 'ברכו', ומבואר מדבריו שאם יש ששה, מצוה עליהם להיפרד כדי שיברכו דווקא בלשון 'נברך' שהיא לשון המעולה יותר].

וכתב השעה"צ (ס"ק ט) דמחלוקת זו אם יש להעדיף לברך ברוב עם כשיש כבר שלושה או עשרה הוא מחלוקת הראשונים בביאור הסוגיא בברכות (נ, א) שאמר רבא שכשהיו אוכלים פת בבית הריש גלותא היו מברכים ג' ג', כי לא יכלו לצאת בברכתו של הריש גלותא דכיון שהיו שם מסובין רבים לא נשמע קולו של המברך. והקשתה הגמרא שם מדוע לא יכלו לברך בעשרה ותריצה שלא רצו שישמע הריש גלותא ויקפיד. ובביאור הקפידא של הריש גלותא שיברכו רק בעשרה ביארו שם בתוס' רבינו יהודה ובתורא"ש שהקפיד משום שרצה שכולם יברכו ביחד דברוב עם הדרת מלך, ולפירוש זה מוכח שיש דין ברוב עם אף שבלא"ה יברכו בעשרה מכל מקום עדיף להרבות כמה שיותר, אמנם רש"י שם פירש שקפידתו הייתה משום שלא רצה שיתחלקו לחבורות, ולדבריו אין ראיה מהגמרא שיש דין ברוב עם אחר שכבר מברכים בעשרה.

ובעיקר מש"כ הט"ז שעדיף להתחלק כדי להרבות בברכות צ"ע שהרי אף כשאחד מברך הרי מוציא את הרבים משום שומע כעונה וחשיב כמו שבירך בעצמו. ויש לציין לדברי הרמב"ם (ברכות פרק א הלכה ג) וז"ל 'כשם שמברכין על ההנאה כך מברכין על כל מצוה ומצוה ואח"כ יעשה אותה, וברכות רבות תקנו חכמים דרך שבח והודיה ודרך בקשה כדי לזכור את הבורא תמיד אף על פי שלא נהנה ולא עשה מצוה'. ומבואר שיש עניין להרבות בברכות כי בכך הוא זוכר את הבורא תמיד ע"ש עוד, ועדיין צ"ע.

ולדינא נראה דאם יש שלושה שגמרו קודם לכן יברכו בעצמם [וכן בכל היכא שיש צורך מסויים יכולים ליחלק], אך אם גמרו ששה יחדיו נראה שמספק יזמנו יחד דכיון שלא ברור אם יש ענין להתחלק עדיף שלא יעשו כלום ועדיף שיברכו ברוב עם.

# החיוב לשמוע את ברכת הזימון

[המשך סעיף א] ומיהו אם היו רבים מסובים יחד ואינם יכולים לשמוע ברכת הזימון מפי המברך, ואינם רשאים ליחלק לחבורות של עשרה, מפני שיצטרכו לברך בקול רם וישמע בעל הבית ויקפיד עליהם, יכולים ליחלק לחבורות של ג' ג' ולברך בנחת כדי שלא ישמע בעל הבית, וזה טוב להם ממה שלא יצאו ידי חובת ברכת זימון שהרי אינם יכולים לשמוע מפי המברך.

מבואר בשו"ע שאם לא ישמעו את ברכת הזימון מפי המברך טוב להם שיחלקו. ומקור דין זה מהמעשה בבית ריש גלותא שהובא לעיל שבירכו בשלושה משום שלא יכלו לשמוע את הזימון שעשה ריש גלותא, וגם לא יכלו לברך בעשרה כדי שלא ישמע בעה"ב כמבואר שם.

ובביאור דברי הגמרא שלא יכלו לשמוע ברכת הזימון מצינו כמה פירושים דהנה לשון השו"ע שהשומעים אינם יכולים לשמוע ברכת הזימון מפי המברך, ומשמע שברכת הזימון היינו 'ברוך שאכלנו משלו', וכיון שלא יכלו לשמוע ברכה זו לכן נפרדו לשלושה. וכן דעת השו"ע לקמן (סימן ר סעיף ב) לעניין דין המפסיק מסעודתו כדי לענות לזימון, דאינו צריך להמתין אלא עד שיאמר המברך 'ברוך שאכלנו משלו', דזו היא ברכת הזימון.

אכן לשון הטור שאינן יכולין כולם לשמוע הברכה מפי המברך, ומשמע דהיינו ברכת המזון, וכדעת התוס' (בברכות נ, ב ד"ה שמש) שצריך שישמעו מהמזמן את ברכת המזון וכמשמעות הרמב"ם (פרק ה הלכה יב). וכן מבואר בפרישה כאן דלכתחילה לשמוע את כל ברכת המזון מפי המברך ובדיעבד לכל הפחות לשמוע את הברכה ראשונה, וכן מבואר ברמ"א לקמן (שם בסימן ר) דהמפסיק לסעודתו כדי לענות לזימון צריך להפסיק לכל הפחות עד שיאמר 'הזן את הכל' דס"ל שכל הברכה הראשונה היא בכלל ברכת הזימון. ולדבריו מיירי בגמרא באופן שלא יכלו לשמוע את כל הברכה הראשונה מפי המברך.

והנה הקשה הפרישה לדעת השו"ע דמיירי בגמרא שלא יכלו לשמוע את ברכת הזימון בעצמה מפי המברך, דא"כ מהו הלשון דטוב להם שיתחלקו, דממה נפשך אם הם שומעים את ברכת הזימון מפי המברך הרי יצאו ידי חובתם, ואם לא ישמעו את ברכת הזימון הרי ודאי שלא יצאו כלל ידי חובתם וחייבים לזמן בג'. וביאר הפרישה דבגמרא מדובר באופן שהיה להם ספק אם ישמעו את הזימון, והספק היה אם עדיף ודאי זימון בג' או ספק בעשרה, והוסיף לבאר שלא יכלו להמתין ולבדוק אם ישמעו את הזימון בי', משום שבזמן זה היה הריש גלותא שומע שהם מזמנים, ועל כן אמרינן דעדיף לזמן בתחילה בשלושה ולא להמתין דספק שלא ישמעו את הזימון בי'.

[ועי' פמ"ג (א"א ס"ק ו) שהוכיח מדין זה דמשום כבודו של הריש גלותא הפסידו מעלת זימון בי' דמוכח דדין זימון בעשרה הוא רק מדרבנן, דאי הוי חיוב דאורייתא איך התירו להיפרד משום כבודו, וזה דלא כהלבוש (סימן קצט סעיף ח) שכתב דזימון בעשרה הוא מדאורייתא, ולדבריו צ"ל דמשום כבודו של הריש גלותא עקר דין דאורייתא בשב ואל תעשה].

# ג' שיטות בשמיעת ברכת הזימון מהמברך

ועתה נתבאר דנחלקו השו"ע והטור מהו ברכת הזימון דלשו"ע הוא 'ברוך שאכלנו משלו' ולטור וכן דעת הרמ"א ברכת הזימון הוא עד 'הזן את הכל'. והנה בדרכי משה כאן כתב שלכתחילה בברכת הזימון צריך לשמוע את כל הברכות מפי המזמן, ומש"כ בגמרא (ברכות מו, א) עד היכן ברכת הזימון היינו רק אם יש לו צורך, והחשש אצל ריש גלותא היה שאולי לא ישמעו אף את הברכה ראשונה שהוא לעיכובא.

ושיטת הב"ח (ד"ה ומיהו) שבזימון צריך לשמוע את כל הברכת המזון מהמזמן ושהוא יוציא את השומעים ידי חובתם, ובלא זה אינו נחשב כלל כזימון. אך בבית יוסף כתב שהאידנא נהגו שלא לצאת כלל מאחר, וטוב יותר שכל אחד יברך לעצמו בלחש וכן פסק בשו"ע (סימן קפג סעיף ז).

ועולה ג' שיטות בדבר דלדעת הב"ח צריך לצאת ידי חובה מהמזמן ושהשומעים לא ירכו עם המזמן כלל, ולדעת הדרכי משה לכתחילה אומר עמו מילה במילה את כל ברכת המזון, ולעיכובא צריך לשמוע את כל הברכה ראשונה מהמזמן, ולבית יוסף סגי שישמע רק את ברכת הזימון.

וכל זה נתבאר בדברי המשנ"ב (ס"ק יז) דבשו"ע משמע שאם שומעים את ברכת הזימון הם אינם רשאים ליחלק, אך הביא שהאחרונים חולקים על זה וס"ל דצריכים לשמוע כל ברכה וברכה מפי המזמן והיינו שנקט להחמיר לכתחילה כדעת הדרכי משה שיש לשמוע את כל הברכת המזון מפי המזמן, ולעיל (סימן קפג סעיף ז וע"ע שם בשיעורים) הביא שלכתחילה צריך לצאת ידי חובה מהברכה של המזמן, אך בעוונותינו שאין מכוונים נכון שיברכו השומעים לעצמם מילה במילה עם המברך.

והנה במשנ"ב כאן מבואר שאפילו בזימון של עשרה אם לא ישמעו את ברכת הזן עדיף שיתחלקו לג' ג', אמנם דעת החזו"א (סימן סימן לא ס"ק ב) שבזימון של עשרה אינו מעכב לשמוע ברכת הזן, וציין דכן מבואר במשנ"ב (סימן ר ס"ק ט), שרק בזימון בשלושה שאין הזכרת השם בברכה צריך לשמוע את כל הברכה מהמזמן, אך בזימון בעשרה אינו מעכב.

ואולי יש לדחות הראיה מדברי המשנ"ב שם דשם איירי באופן ששומעים זימון בעשרה ואחר כך יזמנו כל שלושה בפני עצמם, ולכן אין צריכים לשמוע אלא את ברכת הזימון, אך כאן שכולם מברכים עמו אפשר שצריך לשמוע את כל ברכת הזן. אמנם בבית יוסף לקמן (סימן ר) משמע כדברי החזו"א שבזימון בעשרה לכו"ע סגי לשמוע מהמזמן רק את ברכת הזימון עצמו דהיינו 'ברוך שאכלנו משלו' וא"צ את כל ברכת הזן.

ועולה לדינא שיש להקפיד מאוד שהמזמן יאמר את ברכת המזון בקול ולכל הפחות יש להקפיד כן שיאמר את הברכה הראשונה בקול [וכמש"כ המשנ"ב (ס"ק יז) שבמסיבה גדולה יש ליתן הזימון למי שקולו חזק]. ובזימון בעשרה לדעת החזו"א אפשר להקל שאינו צריך לומר בקול את הברכה ראשונה, ולדעת המשנ"ב גם בזה צריך להקפיד שיהיו עשרה שומעים, ואדרבה בזה חמיר טפי שהרי כיון ששמיעת ברכת הזן הוא לעיכובא, אם לא יהיו עשרה ששומעין הרי מה שאמר 'ברוך אלוקינו שאכלנו משלו' היה לבטלה, ולכן יש להקפיד שבזימון בעשרה אם המזמן מברך בשקט לא יתנו לו לזמן.

**הדינים העולים:**

1. אף לדעת השו"ע אין המברך יכול להוציא את השומעים כשהם אינם מבינים [והמשנ"ב הביא שיש מקילין], י"א שבשלושה יכול להוציא את חבירו אפילו כשאינו מבין.
2. המנהג שאין מזמנין בברכת מעין ג'. ולדעת הב"ח יש להחמיר שלא יקבע עצמו להצטרף לצאת מספק חיוב של זימון, אך אין המנהג כדבריו.
3. אכלו רק שניים מצוה לחזר אחר שלישי.
4. כשיש ששה יכולים להתחלק לב' חבורות אם יש קצת צורך.
5. צריך לשמוע את ברכת הזימון מהמברך לשו"ע היינו ברוך שאכלנו ולרמ"א עד הזן את הכל, וכן הלכה, ולכתחילה יש לשמוע ממנו את כל ברכת המזון.
6. בזימון בעשרה דעת החזו"א שא"צ לשמוע מהמברך אלא רק 'ברוך שאכלנו'. אבל במשנ"ב לא נראה כן.