בדין חלב וגיד דשליל א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

אור ליום ועש"ק וישב כ"ד כסליו תש"ע

חולין דע"ד:, דתניא גיד הנשה נוהג בשליל וחלבו אסור דברי ר"מ, ר' יהודה אומר אינו נוהג בשליל וחלבו מותר, וא"ר אלעזר א"ר אושעיא מחלוקת בבן ט' חי, והלך ר"מ לשיטתו ור' יהודה לשיטתו.

והנה בביאור פלוגתא דר"מ ור"י בדין חלב וגיד נחלקו הראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

**א**

א] דעת בעה"מ רמב"ן ודעימי' דקי"ל כרב אושעיא דאזלי לטעמייהו דפליגי בבן ט' חי אם שחיטת אמו מתירתו, דלר"מ דאין שחיטת אמו מתירתו, ע"כ אף חלבו וגידו אסור, ולר"י דשחיטת אמו מתירתו, ע"כ חלבו וגידו מותר.

וע"כ כתבו, דלפ"מ דקי"ל כר"י דבן ט' חי שחיטת אמו מתירתו, ודאי דאף חלבו וגידו מותר.

ב] ועיי"ש שכתבו דבס"ד דסוגיא בר"פ גיד הנשה הוי פלוגתייהו אף בגיד של בן ח', ומבו' בד' הרמב"ן דלפ"ז הוי יסוד פלוגתייהו אם מהניא שחיטה להתיר לאיסור גיד, ואך דלר"י דמהניא שחיטת האם להתיר לאיסור גיד, הרי דמכח זה לא חייל איסורו עד לידתו, כיון שאינו עומד לתלשו ולאכול ממנו בלא שחיטת אמו.

ונ' דגם לס"ד זו, לא פליגי בחלב אלא בבן ט', דבבן ח', הרי אף לל"ק בסוגיין דלר' יוחנן הפילה נפל חלבו כחלב בהמה, כ"ז הוא משום דאוירא גרים, וכ"ז הוא בשנולד, אך כל שנשחטה אמו והותר בשחיטתה, לא חשיב זה אוירא, וכמש"נ להלן סק"כ ואילך, וע"כ ודאי דחלבו מותר, וגם לד' הראש יוסף שהבאנו להלן שם דגם כשהותר בשחיטת אמו, מ"מ כיון שנולד חשיב זה כאוירא, מ"מ בדין שיהא החלב מותר, שהרי כתב שם דגם למ"ד דאין שחיטה מתרת דבר האסור, הוא רק בשנאסר קודם השחיטה, אך כל שלא נאסר קודם השחיטה, אלא שבאנו לאסרו משום דאחר השחיטה שיצא חי איכא אוירא, לא חייל עלי' איסורא.

והדברים מבוארים כן בד' הרמב"ן לקמן דצ"ב:, ז"ל, א"נ י"ל, דאי לאו דר"א הו"א ברייתא הכי קתני, גיה"נ נוהג בכל שליל, וחלבו אסור בבן ט' כדברי ר"מ, ור"י סבר אינו נוהג בשום שליל וחלבו מותר לעולם, ומאי דלא פריש בברייתא פריש במתני' דחלבו של בן ח' מותר לד"ה וכו', עכ"ל, והרי להדיא דאף להצד דגיה"נ נוהג בכל שליל, מ"מ חלבו של בן ח' מותר, אך באמת אין ללמוד מזה כדברינו, די"ל דהגמ' התם אזלא כל"ב דסוגיין דהפילה נפל חלבו כחלב חי', וע"כ ודאי דחלבו של בן ח' מותר.

ג] אמנם דעת התוס' בר"פ גיד הנשה, דגם סוגיא דהתם ס"ל כר"א דפלוגתא דר"מ ור"י היא רק בבן ט', ואך דכ"ז הוא בשנשחטה אמו, אך קודם שנשחטה אמו ה"ז אסור משעת יצירתו.

ועיי"ש שהקשו מהא דבחלב מבו' דאינו אסור אלא בבן ט', וכתבו בתי' קמא דשאני חלב דבעי' חלב שור וכשב ובן ח' לא חשיב שור וכשב, ובתי' בתרא כתבו דהו"מ למיפרך הכי, ועד"ז מצינו גם בתוס' לקמן ד"ק: בדין גיד דבהמה טמאה, דבתי' קמא כתבו דכיון דקי"ל לגבי חלב דחדשים גרמי, ה"ה בגיד, ובתי' בתרא כתבו דשאני דבעי' חלב שור כשב ועז, ומשא"כ בגיד דאסר הכתוב כל מקום שישנו על הכף.[[1]](#footnote-2)

ולא נתפרש לפ"ז סוגיית הגמ' שם, דמנלן דר"י פליג בהך מילתא על ר"מ וס"ל דאיסור גיד אינו חל בעודו במעי אמו, הרי כל פלוגתא דר"מ ור"י היא אם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, דלר"מ דאינו ניתר בשחיטת אמו, אין השחיטה מתרת את גידו וחלבו, ולר"י דהוא ניתר בשחיטת אמו, מתרת השחיטה את גידו וחלבו, אך מ"ט תלי בפלוגתייהו דין הגיד בעודו במעי אמו, וזה נכלל בקו' התוס' שם ד"ה והא, עייי"ש.

ובתוס' הרא"ש שם כתב לישב, דאף לר' יוחנן דתולש חלב מבן ט' חי חלבו כחלב בהמה, הוא רק היכא דתלשו והוציאו לאויר העולם, אבל במעי אמו אין עליו שם חלב וגיד, עכ"ד,[[2]](#footnote-3) אך לא נתפרש, דמ"מ מנלן דפליגי ר"מ ור"י בהך מילתא, וכ"ה דלר"מ חייל איסור גיד בשעת יצירתו, אף שהוא ניתר בשחיטת אמו, ה"נ י"ל לדעת ר' יהודה.

והנה כמה מן האחרונים פירשו, דאם הי' חל האיסור בעודו במעי אמו, ל"ה השחיטה מתירתו, ומהא דהשחיטה מתירתו למדנו דלא חייל האיסור בעודו במעי אמו, אך לד' תוס' ותוס' הרא"ש אין לומר כן, שהרי פירשו דלדעת ר"מ חייל איסור גיד בשעת יצירתו, ואפ"ה הוא ניתר בשחיטת אמו, וגם גיד דבן ט' חי הי' ניתר לדעתו בשחיטת אמו, ואך דס"ל דבן ט' חי אינו ניתר כלל בשחיטת אמו, ומה"ט הוא דגידו אסור, וכמו שאמר ר"א דהלך ר"מ לשיטתו, וא"כ הרי שפיר י"ל דלר' יהודה חייל איסור גיד בעודו במעי אמו, ואפ"ה הוא ניתר בשחיטת אמו.

ושמא צ"ל, דלישנא דמתניתין מ' דנחלקו בדין גיד דשליל אף קודם שנשחטה אמו, ולפ"ז באמת פליגי ר"מ ור"י בתרתי, חדא בגיד דבן ט' חי אם שחיטת אמו מתירתו, ועוד אם חייל איסור גיד בעודו במעי אמו, וצ"ע בזה.

**ב**

ד] דעת הרשב"א בשם התוס', והסכים הרשב"א לזה, וכתב כן גם בדעת הרי"ף, דפלוגתא דר"מ ור"י בגיד ופלוגתייהו בחלב ב' פלוגתות נינהו, דבגיד פליגי אף בבן ח', ומשום דלכו"ע בגיד ל"ב חדשים, דרק בחלב הוא דבעי' חדשים, משום דבעי' חלב שור כשב ועז, וע"כ ס"ל לר"מ דגיד דשליל אסור, דאין שחיטת האם מתרת לדבר האסור, ור"י פליג וס"ל דשחיטת האם מתרת אף לדבר האסור, מדכתיב כל בבהמה תאכלו, ובחלב לא פליגי אלא בבן ט' חי, ואזלי לטעמייהו, דלר"מ דקאמר טעון שחיטה דאלמא חשיב לי' בהמה מעליא וקרינן בי' וזבחת מבקרך ומצאנך, ה"ה נמי דחשבינן לה בהמה מעלייתא דחדשים גרים לי' לענין חלבו, וקרינא בי' חלב שור וכשב ועז, ור"י סבר דלא חשבינן לה בהמה, הילכך לא קרינא בי' בקר וצאן, וחלבו מותר עד שעת יציאתו מרחם כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד, עכ"ד.

ועפי"ז כתב הרשב"א לקמן דצ"ב: ובתוה"ב, דבדין גיד קי"ל כר"מ, דהוא נוהג בשליל, כיון דסתם לן תנא בר"פ גיד הנשה כוותי', ובדין חלב קי"ל כר' יהודה, כיון דפלוגתייהו בחלב תליא בפלוגתייהו אם שחיטת אמו מתירתו, וכיון דקי"ל כר"י דשחיטת אמו מתירתו, קי"ל נמי דחלבו מותר, וכדעה זו דגיד דשליל אסור וחלבו מותר, כ"כ ראב"ן סימן רע"ח בשם ר"ה גאון, ועי' ראבי"ה סימן אלף צ"ו.

ה] והנה צ"ב, דמ"ט הוצרך הרשב"א לפרש לדרך זו, דפלוגתייהו בחלב הוא אם חשבינן לי' בהמה מעלייתא, הרי יל"פ דלכו"ע חדשים גרמי וחשיב כחלב שור כשב ועז, ואך דפליגי אם שחיטת אמו מתרת איסור זה, דלר"מ דבן ט' חי אין שחיטת אמו מתירתו, אף אינה מתרת לאיסור החלב, ולר"י דשחיטת אמו מתירתו, אף היא מתרת לאיסור החלב.

ונ' פשוט, דלמד הרשב"א לזה ממש"א רב אושעיא דהלך ר"מ לשיטתו, ואם לכו"ע חשיב כבהמה מעלייתא, וטעמא דר' יהודה דשרי הוא משום דהשחיטה מתרת לאיסור חלב, הרי דלר"מ לטעמי' דאין השחיטה מתרת דבר האסור, אשר מה"ט ס"ל דגיד נוהג בשליל אף בבן ח', יש לאסור החלב, אף אם הוה ס"ל דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, ומדקאמר ר"א דהלך ר"מ לשיטתו דס"ל דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, הרי בע"כ דלמ"ד דהוא ניתר בשחיטת אמו, ל"ה החלב דבר האסור כלל, משום דלא חשיב כחלב שור כשב ועז, ואשר ע"כ אילו הוה ס"ל לר"מ דבן ט' חי שחיטת אמו מתירתו, הי' חלבו מותר, דהגם דס"ל דאין שחיטה מתרת דבר האסור, מ"מ החלב מותר, כיון דאינו דבר האסור כלל.

ומש"כ הרשב"א דטעמא דר' יהודה הוא משום דלא חשבינן לי' בהמה, הנה לפי הנ"ל גם אם הוה ס"ל לר' יהודה דחשבינן לי' בהמה, מ"מ כיון דס"ל דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו וגם ס"ל דשחיטת האם מהניא להתיר דבר האסור, הי' החלב מותר, ואך דהאמת קאמר, דלדידי' לא חשבינן לי' בהמה, ומה"ט הוצרך ר"א למימר, דר"מ דאסר הלך לשיטתו, וכנ"ל.

ובאמת נפ"מ בטעם זה להלכה, דכל הא דקי"ל דחלבו של בן ט' חי מותר, הוא רק משום ה"ט דלא חשבינן לי' בהמה, דאילו ל"ה שרי ר' יהודה אלא משום דשחיטת אמו מתירתו, הרי דלפ"מ דקי"ל כר"מ דגיד נוהג בשליל, ול"מ שחיטת אמו להתירו, הרי דה"נ ל"ה שחיטת האם מתרת להחלב האסור, ורק משום דלר' יהודה דבן ט' חי שחיטת אמו מתירתו, לא חשיב החלב כחלב שור כשב ועז, הוא דקי"ל כוותי' דחלבו של בן ט' חי מותר, וז"פ.

ו] עוד צ"ב בד' הרשב"א, דהיאך מצינו לפרש דטעמא דר"י דשרי בחלבו של בן ט' חי, דלא חשבינן לה בהמה, הילכך לא קרינא בי' בקר וצאן, וחלבו מותר עד שעת יציאתו מרחם כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד, הרי קי"ל כר' יוחנן דתולש חלב מבן ט' חי אסור, משום דחדשים גרמי, והרי דאף קודם יציאתו מרחם חשיב כבהמה וחלבו אסור.

והנה אמנם דעת התוס' בכ"ד דלא אסר ר' יוחנן אלא אחר יציאת החלב לאויר העולם, וביד"י סימן י"ג סק"ה (לד:) כתב כן גם בביאור ד' הרשב"א, אך לכאו' בד' הרשב"א בדפ"ט: מבו' לא כן, וכמש"כ שם, ז"ל, וכדאמרי' לדעת ר' יוחנן בשילהי פירקין אכל חלב מן החי מן הטריפה חייב ג', ואוקימנא בשנטרפה עם יציאת רובה דאיסור חלב ואיסור אבר ואיסור טריפה בהדדי קא אתו, ואע"ג דשמעינן לי' לר"י דאמר דקודם שנולד חל עליו איסור חלב דחדשים גרמי לי' כדאמרינן לעיל, וטעמא משום דאיסור חלב תלוי ועומד שמא תשחט האם ויהא לו היתר בשחיטה ועד שיולד או עד שיצא לאויר העולם בחיי האם לא חשבינן לי' איסור חל עלי', עכ"ל, ושו"ר ביד"י שם (לה:) שעמד ע"ד הרשב"א אלו, עיי"ש מש"כ לדחוק בזה.

ולכאו' צ"ל דמש"כ הרשב"א דבן ט' לא חשיב כבהמה מעלייתא וע"כ אין חלבו אסור, כ"ז הוא בשנשחט לבסוף, דכה"ג חשבינן לי' כאבר מאברי אמו ולא חשבינן לי' בהמה, אך כל שלא נשחט לבסוף חשיב למפרע כבהמה, ולפ"ז יתכן, דאף אם תלש חלב מן הבן ט', הרי דהגם דאח"כ שחט את האם בעוד העובר במעי', ולא חשיב העובר כבהמה, מ"מ החלב שיצא קודם שחיטה ואינו טפל לאמו, חשיב כחלב שור כשב ועז.

אך מלבד דהדבר צ"ב, דלכאו' כיון שהעובר עצמו לא חשיב כבהמה מעלייתא, ל"ש לחשוב החלב כחלב שור כשב ועז, כמדומה דאי"ז מתישב במש"כ הרשב"א שם, ז"ל, אלא שיש לדקדק וכו', דהא אף ר"י לא שרי אלא היכא דניתר בשחיטת אמו אבל לא נשחטה אמו מודה דאסור, וכאותה שאמר ר' יוחנן לעיל תלש חלב מבן ט' חי והוציאו לחוץ חלבו כחלב בהמה, ואע"ג דאם נשחטה אמו מותר מכל בבהמה תאכלו, עכ"ל, והרי להדיא דלדעת ר' יוחנן דתלש חלב מבן ט' חי חלבו כחלב בהמה, כל הא דאם נשחטה אמו שרי, הוא רק משום התירא דכל בבהמה תאכלו, אך לעולם איכא שם חלב עליו.

ובאמת הוא מוכרח כן, שהרי בסוגיין פריך ר"ל לר' יוחנן מהא דמיעטי' קרא לחלב מהקרבה, ובחי' הרשב"א לקמן דצ"ב: עמד ע"ז, שהרי אף ר"י מודה דהחלב מותר בשחיטת אמו, ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, דהכי קאמר לי', בשלמא לדידי דאמינא דלי"ל תורת חלב כלל אלא בחדשים ואוירא דלידה ניחא, והיינו דמעטי' קרא מהקרבה, אלא לדידך דאמרת דאית לי' תורת חלב דחדשים גרמי לי', אלא דשרא לי' רחמנא באכילה בנשחטה אמו מכל בבהמה תאכלו, לענין הקרבה אמאי מעטי' קרא והא חלב גמור הוא, עכ"ל, ואי נימא דמודה ר' יוחנן דכל שנשחטה אמו לא חשיב כחלב שור כשב ועז, א"כ הרי גם לדידי' ניחא הא דמיעטי' קרא מהקרבה, ובע"כ דלדעת ר' יוחנן דחדשים גרמי, אף אם נשחטה אמו חשיב כחלב שור כשב ועז, וע"כ הגם דשרינן לי' מהתירא דכל בבהמה תאכלו, מ"מ בדין שיהא ראוי להקרבה.

ולפ"ז הדר צ"ב ד' הרשב"א שכתב דמש"א רב אושעיא דהלך ר"י לשיטתו, היינו דאיהו סבר דלא חשבינן לה בהמה, הילכך לא קרינא בי' בקר וצאן וחלבו מותר עד שעת יציאתו מרחם כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד, וקשיא דהיאך ד"ז מתישב לדעת ר' יוחנן דקי"ל כוותי', דתולש חלב מבן ט' חי אסור דחדשים גרמי, ואין לומר, דרב אושעיא ס"ל כר"ל, דא"כ הי' בדין דלפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דחדשים גרמי, וקי"ל נמי כר"מ דגיד נוהג בשליל ואין שחיטת אמו מתירתו, יהא חלבו של בן ט' חי אסור, כיון דחדשים גרמי והוי חלב האסור, ואין שחיטת הבהמה מתרת דבר האסור, וצ"ע בזה.

**ג**

ז] דעת הרמב"ם, דהגם דקי"ל כר"י דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, מ"מ קי"ל כר"מ דחלבו וגידו אסורין.

ובטעם הא דפסק בפלוגתא דחלבו וגידו כר"מ, כתב המ"מ דהוא משום דסתם לן תנא בר"פ גיד הנשה כוותי'.

אך הק' הראשונים ע"ד הרמב"ם, שהרי רב אושעיא תלי לפלוגתייהו דר"מ ור"י בפלוגתייהו אם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, וכיון דקי"ל כר"י דשחיטת אמו מתירתו, מ"ט פסק הרמב"ם דחלבו וגידו אסורין.

והמ"מ כתב לישב, ז"ל, ואע"ג דאמר ר' אושעיא מחלוקת בבן ט' חי והלך ר"מ לשיטתו פי' שהוא מחייבו שחיטה, ור"י לשיטתו פי' שמכשירו בשחיטת אמו, לאו למימרא דלהוי הכרח דכל מאן דאית לי' שאינו טעון שחיטה אית לי' דחלבו וגידו מותרין, דא"כ תקשי לן סתמא אסתמא וכו', אלא ר' אושעיא ה"ק דהני תנאי השוו מדותיהן בשליל, ולאו למימרא דהא בהא תליא, ולא בא להודיענו אלא דפלוגתא היא בבן ט', הא לאו הכי כו"ע מודו דשרי וכו', א"נ י"ל דר' אושעיא משום דהול"ל ור"י הלך לשיטתו, משום דאי הוה ס"ל לר"י טעון שחיטה כר"מ כ"ש דהוה אסר חלבו וגידו, אמר נמי דר"מ הלך לשיטתו, אבל אפשר שאין הלכה כר"מ בשחיטה אבל הלכה כמותו בגידו וחלבו ולאו הא בהא תליין, וסתמי דמתניתין מכרען הכא, ותו דקאמר ר' יוחנן דהושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב מבן תשע חי ואכלו חייב דחדשים גרמי, ואם איתא שהי' חלבו נכשר אם נשחטה אמו לא משמע דחדשים גרמי, עכ"ל.

ח] והנה הרשב"א והרא"ש בסוגיין כתבו בדעת הרמב"ם, דס"ל דפלוגתא דר"י ור"ל היא בכל חלב דבן ט' חי ואף אחר שנשחטה אמו, ופסק הרמב"ם כר"י, והרא"ש תמה ע"ז, ז"ל, ולא נהירא כלל שיחלקו האמוראים במחלוקת התנאים, אם לפסוק הלכה באו, לימא מר הלכה כמר ומר הלכה כמר, אלא ודאי כל אחד ואחד אמר דבריו אליבא דכו"ע וכו', עכ"ל.

ובראש יוסף בפ' גיד הנשה הק' עוד בזה, דא"כ מאי מותיב ר' יוחנן לר"ל מדמיעטי' קרא מהקרבה, הרי בהך ברייתא תניא דאינו בעונש ואזהרה, ובע"כ אתיא כדעת ר' יהודה, וא"כ לדידי' נמי תיקשי, שהרי מודה ר' יוחנן דלר' יהודה שרי, ולא פליגי אלא אם קי"ל כר' יהודה או כר"מ.

ט] ועיי"ש שכתב מכח זה בביאור דעת הרמב"ם, דפלוגתת ר"מ ור"י בגיד היא אף בשאינו בן ט', ופליגי אם השחיטה מועלת להתיר איסור גיד, ועוד פליגי בחלב דבן ט' חי, ופליגי ר"י ור"ל בזה, דלר' יוחנן חדשים גרמי ואסור החלב אף קודם שנולדה הבהמה, והא דס"ל לר' יהודה דכששחט את אמו שרי החלב, הוא משום דהשחיטה מתרת לאיסור חלב, כ"ה דס"ל דהיא מתרת לאיסור גיד, אך לר"ל חדשים ואוירא גרמי, ואין החלב נאסר אלא בשנולדה הבהמה, וע"כ מה"ט מותר החלב אף אחר שחיטה.

ונפ"מ בזה, לפ"מ דקי"ל כר"מ דאין השחיטה מתרת איסור גיד, דסתם לן תנא כוותי' בר"פ גיד הנשה, דלר' יוחנן דחדשים גרמי, הרי דהגם דר' יהודה ס"ל דהשחיטה מועלת להתיר איסור החלב, אך לדידן דקי"ל בהך מילתא דלא כר' יהודה ואין השחיטה מתרת דבר האסור, הרי דה"נ אינה מתרת לאיסור חלב, אך לר"ל דחדשים ואוירא גרמי, הרי דכיון דקי"ל כדעת ר' יהודה דבן ט' חי שחיטת אמו מתירתו, אף החלב מותר.

ואשר זהו הא דמותיב ר"י לר"ל מהא דמיעטי' קרא להקרבה, דלדידי' ניחא, דהגם דלר' יהודה אין ע"ז עונש ואזהרה, אך הרי היינו רק משום דהשחיטה מתרת לאיסור חלב, אך הי' בדין שיהא קרב, וכמש"כ כן הרשב"א בפ' גיד הנשה, אך לר"ל דס"ל דבלא חדשים ואוירא אין ע"ז תורת חלב, מ"ט בעינן קרא למעטי' מהקרבה, עכ"ד.

וארווחנא עוד לפ"ז, דהנה בפשוטו צ"ע לדעת הרמב"ם, דכיון דלר"מ דס"ל דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, פשיטא דחלבו אסור, א"כ לדידן דקי"ל דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, מהיכ"ת לחלוק על ר' יהודה דס"ל דחלבו מותר, שהרי לא מצינו דפליג ר"מ עלי', אלא מכח הא דס"ל דאינו ניתר בשחיטת אמו, וי"ל לפמש"כ הראשונים דמקור דינא דהרמב"ם הוא משום דרבי סתם כוותי' דר"י דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, וסתם כוותי' דר"מ דגיה"נ נוהג בשליל, אך לד' הראש יוסף א"צ לזה, אלא הוא מהא דאסר ר"מ לגיד דשליל אף בבן ח', והרי דפליג על ר"י בהך מילתא דאין שחיטה מתרת לדבר האסור, וז"פ.

י] ובס' שאילת דוד בחי' לפ' גיד הנשה כתב ג"כ עד"ז, דבגיד פליגי ר"מ ור"י גם בבן ח', ובחלב לא נחלקו אלא בבן ט', ושורש הפלוגתא א' הוא, אם התירא דכל בבהמה תאכלו מתיר לשאר איסורים, ואך דבחלב אינו אסור קודם שיהא בן ט', משום דס"ל כל"ב דלכו"ע חדשים גרמי, ועיי"ש דמה"ט פסק הרמב"ם בזה כלישנא בתרא, ובהך פלוגתא קי"ל כר"מ דסתם לן תנא בר"פ גיה"נ כוותי', ור"י ור"ל לא פליגי בהך פלוגתא, דכו"ע ס"ל כר"מ דאין שחיטה מתרת לאיסורים שכבר חלו, דסתם לן תנא כוותי', אלא שנחלקו אם נאסר החלב קודם שיצא לאויר העולם.

ועיי"ש שפירש לפ"ז, במש"א ר"א דהלכו ר"מ לשיטתו ור"י לשיטתו, דלאו היינו דאזלי לטעמייהו דפליגי אם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, דלפ"ז קשיא ע"ד הרמב"ם דפסק דניתר בשחיטת אמו, ואפ"ה חלבו וגידו אסורין, אלא היינו דפלוגתייהו בחלב היא לשיטתם בגיד, דהגם דבגיד נחלקו גם בבן ח', ובחלב לא נחלקו אלא בבן ט', אך הפלוגתא אחת היא אם התירא דכל בבהמה תאכלו מתיר לשאר איסורים, וכנ"ל.

ואמנם ילה"ע בדבריו, דהיאך ד' ר"ל מתישבים עם דעת ר"מ, דכיון דס"ל דלא חל איסור חלב קודם שיצא לאויר העולם, א"כ מ"ט דר"מ דחלבו אסור.

ובפשוטו צ"ל דאה"נ לדעת ר"ל הא דס"ל לר"מ דחלבו אסור, אי"ז דומיא דהא דגידו אסור, אלא הוא משום דאזיל לטעמי' דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, ולפ"ז נמצא דלדעת ר"ל, הגם דקי"ל כר"מ דגידו של שליל אסור, מ"מ חלבו מותר, דלדידי' כל הא דאסר ר"מ בחלבו הוא לטעמי' דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, ובהך פלוגתא הרי קי"ל כרבנן דשחיטת אמו מתירתו.

אך נ' די"ל עוד, דאף דס"ל לר"ל דחדשים ואוירא גרמי, מ"מ י"ל דאף שנולד אחר שנשחטה אמו, חשיב זה כאוירא, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' בעה"ע שהבאנו להלן סקט"ו וסק"כ, וע"כ לדעת ר"מ דאין שחיטה מתרת לאיסורים, הרי דאף אם הי' בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, מ"מ הי' החלב אסור, ולדרך זו נמצא, דאף לדעת ר"ל קי"ל כר"מ דחלבו של שליל אסור.

יא] והנה בב"י סימן ס"ד כתב לדקדק מל' הרמב"ם, דהגם דחלבו של בן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, מ"מ אם תלש ממנו חלב והניחו במעי הבהמה, ה"ה ניתר בשחיטת האם, וצ"ב הטעם בזה, ועי' פר"ח שתמה ע"ז.

ומד' הפמ"ג במשב"ז למדנו לפרש בזה, דהנה בעיקר הך דינא דחלבו של בן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, בפשוטו הטעם בזה, דכיון דקי"ל כר' יוחנן דחדשים גרמי, וכבר נאסר במעי אמו, ל"מ שחיטת אמו להתירו, וי"ל דגם לר"ל דחדשים ואוירא גרמי, מ"מ כיון שיצא לאויר העולם אחר שחיטת אמו, ואיכא חדשים ואוירא, ומן הדין שיהא החלב אסור, ל"מ שחיטת אמו להתירו, ולפ"ז הרי דמה"ט בדין דגם אם תלשו והניחו במעי הבהמה, לא יהא ניתר בשחיטתה.

אמנם באמת יל"פ טעם הא דאין חלבו של בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו בע"א, והוא דהנה בחי' בכור שור לעיל כתב בביאור דעת רבינו יואל דבן ט' טריפה אינו ניתר בשחיטת אמו, אשר צ"ע דמ"ש מבן ט' מת או בן ט' חי שניתר בשחיטת אמו, וכתב בזה, דבעובר מת או בן ח', כיון דלית בי' חיות גמורה הוי כאבר מאברי אמו, אך בעובר בן ט' חי ל"ה כאבר מאברי אמו, וכל הא שהוא ניתר בשחיטת אמו, הוא משום שהשחיטה חלה גם עליו וחשיב כשחוט, וכל שהוא טריפה דאינו ניתר בשחיטת עצמו אינו ניתר אף בשחיטה זו, עכ"ד, אך כבר נת' במק"א דאי"ז מתישב במה שעמד ראבי"ה שם דמ"ט בן ח' טריפה שרי, וכתב דהוא כמת ול"ש בו טרפות, ובדוחק י"ל שזהו גופא כונתו.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דאין חלבו של בן ט' חי מותר, דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, וכל הא דשרינן לי' הוא משום דחשיב כנשחט הוא עצמו, הרי דכ"ה דשחיטת עצמו אינה מתרת את החלב, ה"נ שחיטה זו אינה מתרת את החלב, שו"ר בצ"פ פ"ה ממאכ"א ה"ט שג"כ כתב כן.

ואשר ע"כ אם תלש את החלב והניחו במעי הבהמה ה"ה ניתר בשחיטתה, שהרי הא דבתולש מן הטחול ומן הכליות של בן ט' חי ה"ז ניתר בשחיטת הבהמה, אי"ז מכח דחיילא שחיטת הבהמה על הבן ט' חי, שהרי זה ל"מ להתיר את הטחול והכליות שנתלשו ממנו, ובע"כ דהגם דהבן ט' חי עצמו אינו חשוב כאבר מאברי אמו, ואינו ניתר אלא מכח שחלה עליו השחיטה, מ"מ הנתלש ממנו דלי"ב חיות, חשיב כאבר מאברי הבהמה, וע"כ הוא ניתר בשחיטתה, וע"כ גם חלב שנתלש מבן ט' חי ניתר בשחיטת הבהמה, שהרי כל הא דחלב דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטתה, הוא משום דבן ט' חי לא חשיב כאבר מאברי אמו, וכל התירו הוא משום דחיילא עליו שחיטה, ול"מ זה להתיר את חלבו, אך חלב הנתלש ממנו דחשיב כאבר מאברי הבהמה, שפיר הוא ניתר בשחיטתה.[[3]](#footnote-4)

יב] ולפ"ז י"ל בהא דחלב דבן ט' מת ניתר בשחיטת אמו, אשר צ"ע, שהרי בפשוטו דינא דר' יוחנן דתולש חלב מבן ט' חלבו כחלב בהמה, הוא אף בבן ט' שמת אחר שכלו לו חדשיו, שהרי הא דאסר הוא משום דחדשים גרמי, וא"כ אף אם מת אח"כ יש לאסרו, וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם פ"ז ה"ד דכל שכלו לו חדשיו אסור החלב, ולא חילק כמו שחילק לעיל מינה ה"ג, בדין שוחט את הבהמה ומצא בה בן ט' חלבו אסור, שכתב שם דהוא בשנמצא חי, וא"כ היאך מועלת שחיטת אמו להתירו, אך לפמש"נ בד' הב"י ניחא, דכל הא דאין שחיטת הבהמה מתרת לחלב האסור, הוא רק בבן ט' חי, שאינו כאבר מאברי אמו, אך בבן ט' מת דחשיב כאבר מאברי אמו, מהניא השחיטה להתיר לאיסור החלב, וז"פ.

יג] אמנם עיקר הדברים אינם מתישבים בד' הרמב"ם רפ"ח דמשמע להדיא דגיד דשליל אסור אף בשאינו בן ט', וכ"ה מבו' בפיהמ"ש ר"פ גיד הנשה, ז"ל, ושליל העובר הנמצא בבטן לפני שלמותו,[[4]](#footnote-5) וכבר עמדו ע"ז האחרונים ז"ל, והרי דהא דקי"ל דאין שחיטה מתרת לדבר האסור, הוא אף בעובר שאינו בן ט', ולפ"ז הרי דכל הא דחלבו של בן ח' מותר, הוא משום דאי"ז חלב האסור, אך בבן ט' דהוי זה חלב האסור, הרי בדין דאף אם תלש חלב והניחו במעי' לא תועיל שחיטת אמו להתירו.

ואמנם הב"י לטעמי' אזיל, שכתב בסימן ס"ה ס"ז בדין גיה"נ דשליל, די"א שנוהג בו אם שלמו לו חדשיו ומצאו חי, עכ"ל, והרי דס"ל בדעת הרמב"ם, דכל הא דגיד דשליל אסור הוא רק בבן ט' חי, וכ"ה גם בקרית ספר פ"ח ממאכ"א, דנוהג בשליל "בן ט' חי" ועמש"נ לעיל סק"ג בהערה שכ"ה דעת הר"י מלוניל ובעה"ע, ולפ"ז הרי דשפיר י"ל דהא דאינו ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דבן ט' חי אינו כאבר מאברי אמו, וכל התירו הוא משום דחיילא השחיטה עליו, וע"כ ל"מ שחיטה זו להתיר לאיסור גיד, אך לעולם במקום שהוא כאבר מאברי אמו, מהני שחיטת האם להתיר אף לדבר האסור.

אך אי נימא כמו שדקדקו האחרונים מד' הרמב"ם דגיד דשליל אסור אף בשלא כלו לו חדשיו, והרי דל"מ שחיטת האם להתיר לדבר האסור, הדר צ"ע דמ"ט חלבו של בן ט' מת מותר, הרי כיון דאם תלש חלב מבן ט' מת ה"ז אסור, היאך מועלת השחיטה להתיר לאיסורו.

והנה אמנם בל' השו"ע סימן ס"ד מ' דכל הא דתולש חלב מבן ט' אסור, הוא רק בבן ט' חי, וכ"ה להדיא בפר"ח שם, ועיי"ש שפירש הטעם, דכל הא דחדשים גרמי, הוא רק חדשים בחיות, וצ"ב, דבמת אחר שנעשה בן ט', שכבר היו חדשים בחיות, מ"ט יפקע תורת חלב ממנו, ולפ"ז ניחא, אך כבר נת' דבל' הרמב"ם נ' להדיא דאף התולש חלב מבן ט' שכלו לו חדשיו ואח"כ מת אסור, ולפ"ז קשיא כנ"ל, וצ"ע בזה.[[5]](#footnote-6)

ויל"פ כן במשה"ק בחי' הרשב"א בסוגיין ע"ד הרמב"ם, ז"ל, ועוד דמתני' דקתני מצא בה בן ח' חי או מת או בן ט' מת ליכא מאן דפליג עלה וכו"ע היא, ואי חדשים לבד גרמי לי' ואסור אמאי לא אקשי מינה לרבי יוחנן דאמר אסור חדשים גרמי לי' וכו', עכ"ל, וצ"ב מאי קשיא לי', הרי דעת הרמב"ם דגם לר' יוחנן דחדשים גרמי, מ"מ קי"ל כר' יהודה דבן ט' חי שחיטת אמו מתירתו, וא"כ מאי קשיא לי' מהא דבן ט' מת ניתר בשחיטת אמו, ולכאו' בעכצ"ל במכוון ד' הרשב"א, דמשמעות לישנא דמתניתין היא דבבן ח' חי ובן ט' מת אינו מוציא אלא את דמו, אך חלבו מותר, ולדעת הרמב"ם דאין שחיטה מתרת לדבר האסור, הרי דכיון דלר' יוחנן דחדשים גרמי חלבו של בן ט' מת אסור, היאך הוא ניתר בשחיטת אמו.

אך אי"ז מתישב היטב, שהרי דעת הרשב"א דלר"מ אף גיד דבן ח' אסור, והרי דאין ללמוד מלישנא דמתניתין דרק דמו של בן ח' אסור, ועוד, שהרי רב אושעיא הוא דחדית דמחלוקת בבן ט' חי, והרי דבלא זה הו"א דלר"מ אף חלבו של בן ח' אסור, והרי דאין ללמוד מלישנא דמתניתין דחלבו של בן ח' מותר לכו"ע, ושמא י"ל דמכוון הרשב"א ללמוד מלישנא דמתניתין, דשוה דין בן ח' לדין בן ט' מת, וכל המותר בבן ח' מותר גם בבן ט' מת, וכיון דחלבו של בן ח' מותר, ה"נ חלבו של בן ט' מת מותר.

יד] והנה קו' זו קשיא גם למש"כ הרשב"א גופי' לקמן דפ"ט: בשם התוס', דטעמא דר"מ דחלבו אסור, הוא משום דלדידי' דהוא טעון שחיטה, אלמא חשיב לי' בהמה מעליא וקרינן בי' וזבחת מבקרך ומצאנך, ה"ה נמי דחשבינן לה בהמה מעלייתא דחדשים גרים לי' לענין חלבו וקרינא בי' חלב שור וכשב ועז וכו', עכ"ל, ונת' בזה לעיל סק"ד ואילך, וצ"ע דא"כ מ"ט מתיר ר"מ בחלבו של בן ט' שמת אחר שכלו לו חדשיו, הרי כיון דס"ל דחדשים גרים לי' לענין חלבו, וכבר נאסר החלב, היאך שחיטת אמו מתירתו, והרי איהו גופי' ס"ל דגיד של שליל אסור ול"מ שחיטת אמו להתירו, משום דאין שחיטה מתרת דבר האסור.

וצ"ל בדעת התוס' והרשב"א, דכיון דהא דס"ל לר"מ דחשיב כבהמה מעלייתא לענין חלבו, הוא דומיא דהא דטעון שחיטה, הרי דכ"ז הוא בעודו חי, אך כל שמת וכבר אינו טעון שחיטה, בע"כ דכבר לא חשיב כבהמה מעלייתא אלא כאבר מאברי אמו, וע"כ פקע איסור החלב מיני', וע"כ שפיר ס"ל לר"מ דחלבו של בן ט' מת מותר.

ועד"ז יל"פ גם במשמעות ל' השו"ע דהתולש חלב מבן ט' מת מותר, אשר צ"ב דכיון דחדשים גרמי וכבר חל עליו תורת חלב, מ"ט יהא חלבו מותר כשמת אח"כ, ולהנ"ל י"ל, דכל הא דחדשים גרמי, היינו דכל שכלו לו חדשיו חשיב כבהמה בפני עצמו ואינו טפל לאמו, וע"כ חלבו אסור, אך כל שמת בעודו במעי אמו, הדר דינא דהוא טפל לאמו, ופקע איסור החלב מיני'.

**ד**

טו] ודרך חדשה מצינו בזה בד' בעה"ע הל' שחיטה כח:, שדעתו כדעת הרמב"ם דהגם דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, מ"מ חלבו וגידו אסור, וכתב, ז"ל, ומסת' בעסקא שחיטה כגון או"ב הלכה כרבנן וכו', אבל חלבו ושמנו וגידו אפי' לא הפריס אסור כר"מ דאמר ונוהג בשליל וחלבו אסור, דקי"ל כר"י דאמר הושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב מבן ט' חי ואכל רי"א חייב דחדשים גרמי, ואפי' לר"ל דאמר פטור ה"מ בהושיט ידו למעי בהמה דליכא אוירא, אבל איכא אוירא כגון בן פקועה אסור כר"מ, דאי כרבנן לידה בעי, ש"מ דתרווייהו ס"ל כר"מ וכו', והלכך השוחט את הכשרה ומצא בה בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו וכו', ודווקא בן ט' חי דחלבו וגידו אסור כר"מ, אבל בן ח' חי או בן ט' מת אפי' לר"מ חלבו וגידו מותר, כדאמר מחלוקת בבן ט' חי והלך ר"מ ור"י לשיטתו וכו', והרב המחבר ובעל הלכות נמי כתבו היכא דלא הפריס לא בעי ניקר וחלבו מותר וניתר בשחיטת אמו, ומשמע דס"ל דהאי דאסר ר"י בהושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב חי דאסור משום שלא נשחטה הבהמה היא דכי שרו לי' רבנן כשנשחטה הבהמה משום דכתיב בבהמה כל שבבהמה תאכלו, אבל היכא דלא נשחטה ד"ה אסור, ואנן ס"ל וכן דעת רש"י דפלוגתא אפי' נשחטה הבהמה, ופלוגתא אליבא דר"מ דאמר טעון שחיטה, דלר"י דאמר חדשים גרמי ולר"ל חדשים ואוירא גרמי והכא ליכא אוירא, דהא הושיט ידו לפנים, אבל לרבנן דס"ל אין טעון שחיטה ס"ל חדשים ולידה גרמי ולא מיקרי בהמה לאסור חלבו ודמו עד שיוולד, כדכתיב שור או כשב או עז כי יוולד, ול"ש נשחטה הבהמה ול"ש לא נשחטה תלש חלב מבן ט' חי מותר, דכתיב בבהמה כל מה שבבהמה תאכלו, דא"א דפלוגתא בלא נשחטה היכא מקשה לר"י מהא דמוציא מכלל שליל, התם וודאי נשחטה הבהמה דהכי היא מותר כחלב חי' והיכא מקשה ליקרב הא לאו בר הקרבה היא, אלא ש"מ דפלוגתא בנשחטה והא דשליל בנשחטה וכגון שהושיט ידו למעי בהמה, ומדפליגי אליבא דר"מ ש"מ הלכה כר"מ וכר"י דאמר חדשים גרמי, עכ"ל.

והנה במש"כ בסוף דבריו דפלוגתא דר"י ור"ל הוא אליבא דר"מ דטעון שחיטה וכו' אבל לרבנן דס"ל אין טעון שחיטה וכו', עכ"ל, צ"ב שהרי אנן קי"ל כרבנן דאין טעון שחיטה, ומ"מ קי"ל כר' יוחנן, וכנראה צ"ל שכונתו דפלוגתא היא אליבא דר"מ דחלבו וגידו אסור, דר"י ס"ל דאף קודם שחיטה אסור חלבו, ור"ל ס"ל דקודם שחיטה מותר חלבו, אך לר"י דס"ל דמכח הא דטעון שחיטה אף חלבו וגידו מותר, ליכא לעיקר הפלוגתא.

ומשמעות דבריו דטעם הפלוגתא אם חלבו וגידו מותרין, הוא דר' יהודה דס"ל דחלבו וגידו מותרין, הוא משום דס"ל דחדשים ולידה גרמי, וע"כ כל שנשחטה הבהמה והוי העובר כשחוט, לא חשיב זה כלידה, וע"כ אין החלב והגיד אסורין,[[6]](#footnote-7) אך ר"י ור"ל ס"ל בהך מילתא דלא כר"י, דל"ב חדשים ולידה, ואך דפליגי דלר"י חדשים גרמי, ולר"ל חדשים ואוירא גרמי, וע"כ אחר שחיטה מודה ר"ל דאסור, דכיון דיצא הולד לאויר העולם איכא אוירא.

טז] אך בעיקר ד' בעה"ע צ"ע, דכיון שכתב בתחילת דבריו דאפי' לר"ל אם נשחטה אמו אסור החלב, א"כ מהו שכתב בהמש"ד דהפלוגתא אפי' נשחטה הבהמה, וכאשר כ"ה מוכרח מהא דתלינן לדין הקרבה בפלוגתייהו, אשר מזה הוכיח בעה"ע דפלוגתייהו הוא אף אחר שחיטה.

אמנם הישוב לזה מבו' בד' בעה"ע שכתב, ז"ל, דפלוגתא אפי' נשחטה הבהמה וכו', ולר"ל חדשים ואוירא גרמי והכא ליכא אוירא "דהא הושיט ידו לפנים" וכו', ול"ש נשחטה הבהמה ול"ש לא נשחטה "תלש חלב מבן ט' חי מותר", דכתיב בבהמה כל מה שבבהמה תאכלו, דא"א דפלוגתא בלא נשחטה היכא מקשה לר"י מהא דמוציא מכלל שליל, התם וודאי נשחטה הבהמה דהכי היא מותר כחלב חי' והיכא מקשה ליקרב הא לאו בר הקרבה היא, אלא ש"מ דפלוגתא בנשחטה והא דשליל בנשחטה "וכגון שהושיט ידו למעי בהמה", עכ"ל, והיינו דהגם דמודה ר"ל דחלבו של בן פקועה בן ט' חי אסור, כ"ז הוא בשלא תלש החלב בעודו במעי אמו, אך אם תלש החלב בעודו במעי אמו והניחו במעי', ואח"כ שחטה, ה"ה מותר, שהרי כל הא דאסר ר"ל בחלבו של בן פקועה, הוא משום דאיכא אוירא, וע"כ כ"ז הוא בשלא תלש החלב בעודו במעי אמו, דכשיצאה הבהמה לאויר העולם אחר שחיטה ואיכא אוירא על הבהמה, נאסר החלב שבתוכה, אך כשתלש החלב בעוד הבהמה במעי אמה, ואח"כ שחטה, הרי דהגם דיצא החלב לאויר העולם, אי"ז אוירא, שהרי לא סגי באוירא דחלב אלא בעינן אוירא דבהמה, שהרי מה"ט אם תלש חלב והוציאו לחוץ אין תורת חלב עליו.

ואשר זהו מש"כ בעה"ע דפלוגתייהו הוא אפי' בשנשחטה הבהמה, והיינו דהפלוגתא בתלש חלב מבן ט' חי, הוא אף בשנשחטה הבהמה אחר שתלש, דלר"י חדשים גרמי ואסור, ולר"ל דחדשים ואוירא גרמי שרי.

ואשר זהו הא דתלינן לדין הקרבה בפלוגתייהו, דלר"ל דס"ל דאם תלש חלב בעודו במעי הבהמה ואח"כ שחטה אין תורת חלב עליו, יש להעמיד להא דממעטי' חלב השליל מהקרבה בכה"ג שתלשו בעודו במעי אמו, וע"כ הוא דמיעטי' קרא, וכאשר כ"ה להדיא בד' בעה"ע שכתב דהא דשליל בנשחטה וכגון שהושיט ידו למעי בהמה, והיינו דרק בכה"ג הוא דמיעטי' קרא, אך לר"י דס"ל דאף בכה"ג תורת חלב עליו, קשיא דא"כ מ"ט מיעטי' קרא מהקרבה.

אך אכתי קשיא בזה תרתי, חדא, דא"כ מהו דמותיב ר"י לר"ל דלדידך אמאי איצטריך קרא למעוטי, הרי י"ל דהא דאיצטריך קרא למעוטי הוא בשלא תלש החלב קודם שחיטה, אשר בכה"ג מודה ר"ל דאיכא עליו תורת חלב, ואיצטריך קרא למעוטי מהקרבה.

עוד צ"ע, שהרי להדיא תניא ברישא דהך ברייתא, דחלב השליל אינו בעונש ואזהרה, וכמו שהביאו רש"י ותוס' בסוגיין, ולד' בעה"ע דלר' יוחנן אסור החלב אף אחר שחיטה, א"כ הרי בע"כ דהך ברייתא אתיא כר' יהודה דס"ל דחלבו של שליל מותר, ולדידי' הרי מודה ר' יוחנן דאין תורת חלב עליו, וא"כ מאי פריך מינה ר"י לר"ל לל"ק דגמ' הרי לדידי' נמי תיקשי, ומאידך מאי פריך מינה ר"ל לר"י לל"ב דגמ' הרי כיון דהך ברייתא ר' יהודה היא דס"ל דאין תורת חלב עליו, ע"כ מיעטי' קרא מהקרבה, וכעי"ז הק' בראש יוסף לדעת הרמב"ם, ונת' לעיל סק"ח, וצ"ע בזה.

**ה**

יז] בחי' הגרע"א דע"ד. כתב, דאם שחט העובר עצמו במעי אמו, לר"ל דחדשים ואוירא גרמי חלבו מותר, ולר"י דחדשים גרמי חלבו אסור, ושוב דן לומר דגם לר"י יהא חלבו מותר כיון דבעינן אוירא דחלב, אך כתב דנפ"מ אם הוציא אבר שיש בו חלב ואח"כ שחט את העובר, דלר"י חלב זה אסור, ולר"ל הוא מותר, כיון דליכא אוירא דבהמה.

וצ"ע לפי דבריו, דמ"ט הוצרכו התוס' לקמן דע"ה. לפרש דהא דאם שחט האם מודה ר"י דהחלב מותר משום דכל בבהמה תאכלו, ולא פירשו דהוא משום דמודה ר"י דאין החלב אסור כ"ז שלא יצא לאויר העולם דאיכא אוירא דחלב, וע"כ כל שנשחטה אמו בעודו במעי', אינו אסור, דכיון דלא יצא לאויר העולם אלא לאחר שחיטה, לא חשיב זה כאוירא, וצ"ע בזה.

יח] עוד ילה"ע ע"ד הגרע"א, דא"כ מ"ט תלינן לדין הקרבת החלב דהעובר בפלוגתא דר"י ור"ל, הרי גם לר"י אין עליו שם חלב, שהרי לי"ב אוירא דחלב, כיון שיצא לאויר העולם אחר שחיטת אמו.

וצ"ל בזה, דהא דמודה ר"י דאין החלב נאסר עד שיצא לאויר העולם, לאו היינו דאין עליו שם חלב כ"ז שלא יצא לאויר העולם, דומיא דהא דבעי ר"ל חדשים ואוירא, דאם הוה בעי' לאוירא לעיקר שם חלב, ל"ה סגי באוירא דחלב, אלא הוה בעינן אוירא דבהמה, וכדס"ל לר"ל, אלא היינו דהגם דשם חלב עליו, מ"מ לא חייל עליו איסור חלב עד שיצא לאויר העולם, ובד' התוס' לקמן דק"ג. מבו' דכ"ה לשאר איסורים החלים על העובר, שאינם חלים עד שיצא לאויר העולם, וע"כ ל"מ כ"ז אלא לגבי אכילה, אך ה"ה ראוי להקרבה, ומשא"כ לדעת ר"ל דבעי' חדשים ואוירא ובלא זה אין עליו שם חלב כלל, אף אינו ראוי להקרבה, ודו"ק.

יט] והנה הרא"ש בסימן ה' כתב, ז"ל, ואל תתמה לרבי יוחנן כיון דנקרא חלב בגמר חדשים למה ניתר בשחיטת אמו דיו לולד שיהא כאמו דאין שחיטתה מתרת חלבה, י"ל דגזה"כ הוא, שהרי למדנו מוכל בבהמה תאכלו שאם חותך מן העובר מותר ואילו נחתך מן הבהמה אסור, עכ"ל.

והראש יוסף בפ' גיד הנשה עמד ע"ד הרא"ש, דהנה הא דלא קשיא לי' כן לדעת ר"ל דחדשים ואוירא גרמי, אף דגם לדעתו הי' בדין דאחר שיצא לאויר העולם ואיכא אוירא יהא החלב אסור, בע"כ דהיינו דכיון שכבר הותר בשחיטת אמו שוב אינו נאסר, וא"כ גם לר' יוחנן לא תיקשי, שהרי כתבו התוס' דגם לר"י אין החלב נאסר עד שיצא החלב לאויר העולם, ועיי"ש שהוכיח מזה דהרא"ש פליג ע"ד התוס' בזה, וס"ל דלר' יוחנן נאסר החלב אף קודם שיצא לאויר העולם, ועיי"ש שכתב עוד, דאין לומר דלעולם מודה הרא"ש לד' התוס' דאין נאסר החלב עד שיצא לאויר העולם, ואפ"ה קשיא לי' דכיון שיצא לאויר העולם אחר שחיטה בדין שיהא אסור, ולא תועיל השחיטה ששחט להתירו, והא דלר"ל לא קשיא לי', הוא משום דלדידי' בעי' אוירא דלידה, וכיון שנשחטה אמו הוי כשחוט ועומד וליכא אוירא דלידה, שהרי הרא"ש פסק דפודין בבן פקועה דשה מעליא הוא, וא"כ קרינן בי' בקר וצאן, ואפ"ה כיון דניתר בשחיטת אמו שוב אינו נאסר, וא"כ אם הי' מודה הרא"ש לד' התוס' דלר' יוחנן אין החלב נאסר עד שיצא לאויר העולם, ל"ה קשיא לי' מידי, ובע"כ דהרא"ש פליג ע"ד התוס' בזה, עכ"ד.

כ] ולכאו' ילה"ע על דבריו, שהרי מד' רש"י ותוס' וש"ר רלקמן דע"ה. נ' להדיא כן, דרק לדעת ר' יוחנן הוצרכו לפרש דהא דניתר החלב בשחיטת אמו, הוא משום כל בבהמה תאכלו, ומ' דלדעת ר"ל א"צ לזה, והיינו משום דלדידי' דבעי' אוירא דלידה, הרי דכל שנשחטה אמו והוי כשחוט, לא חשיב זה כאוירא דלידה, ורק לר"י דל"ב אוירא דלידה, שאף אם תלש בעודו במעי אמו והוציאו לחוץ חייב עליו, הרי דכל שיצא החלב לאויר העולם הי' בדין לאסרו, ולא שרינן לי' אלא משום כל בבהמה תאכלו.

ומש"כ הראש יוסף דכיון דקי"ל דפודין בו, חשיב דאיכא אוירא דלידה, י"ל דהגם לגבי שאר דינים חשיב כשה מעליא, מ"מ כיון דלגבי עסקי אכילה דחשבינן לי' כשחוט, חשיב דליכא אוירא דלידה.

ומצינו הדברים מבוארים כן להדיא בד' בעה"ע הל' שחיטה כח: שהבאנו לעיל סקט"ו, שכתב, ז"ל, ואפי' לר"ל דאמר פטור ה"מ בהושיט ידו למעי בהמה דליכא אוירא, אבל איכא אוירא כגון בן פקועה אסור כר"מ, "דאי כרבנן לידה בעי", דלר"י דאמר חדשים גרמי ולר"ל חדשים ואוירא גרמי והכא ליכא אוירא, דהא הושיט ידו לפנים, אבל לרבנן דס"ל אין טעון שחיטה ס"ל חדשים "ולידה" גרמי ולא מיקרי בהמה לאסור חלבו ודמו עד שיוולד, כדכתיב שור או כשב או עז כי יוולד, עכ"ל.

ומפורש בד' בעה"ע, דהא דס"ל דגם לדעת ר"ל אסור חלבו של בן ט' חי אחר שנשחטה אמו, הוא משום דלדידי' ל"ב אוירא דלידה, אלא סגי באוירא דבהמה, אך לרבנן דס"ל דבעי' לידה, הרי דכל שנשחטה אמו, ליכא לידה, וע"כ חלבו מותר.

ולפ"ז הרי י"ל בדעת ש"ר דס"ל דלר"ל דבעי' חדשים ואוירא, היינו דבעי' אוירא דלידה, וכל' הרשב"א לקמן דצ"ב:, וע"כ כל שנשחטה אמו והותר בשחיטתה, תו ליכא אוירא דלידה, וע"כ הוא דחלבו מותר.

כא] ולכאו' יש להוכיח כן, שהרי בסוגיא שם אמרינן דלדעת ר"ל מה"ט הוא דמיעטי' קרא מהקרבה, ואי נימא דאחר שיצא לאויר העולם חשיב דאיכא חדשים ואוירא, ויש עליו תורת חלב, ואך שהוא ניתר משום כל בבהמה תאכלו, א"כ מ"ט אינו ראוי להקרבה, ודמי למש"כ הרשב"א לקמן דצ"ב: דלר' יוחנן דחדשים גרמי, הרי דהגם דהוא מותר באכילה מכל בבהמה תאכלו, מ"מ אי"ז טעם שלא יקרב.

והנה אמנם יש מקום לומר, דאף דאחר שיצא לאויר העולם יש עליו תורת חלב, מ"מ אי"ז טעם שמכח זה יהא עליו דין הקרבת אימורים, שהרי כל דין ההקרבה דילי' היא בתורת ירך אמו, ובתורת הקרבה זו ל"ה על החלב שם חלב, דרק אחר שיצא לאויר העולם הוא דחייל ע"ז שם חלב.

אמנם יש לפקפק בזה, דא"כ גם לר' יוחנן נימא הכי, דכיון דלא חשיב חלב עד שיצא לאויר העולם וכמש"כ התוס', א"כ לא יהא חלבו ראוי להקרבה.

אך זה מתישב למש"נ לעיל סקי"ח בדעת הגרע"א, דחלוק הוא דין אוירא דבעי' לדעת ר"ל, מהא דמודה ר"י דאין החלב נאסר עד שיצא לאויר העולם, דדין אוירא דבעי' לדעת ר"ל, היינו דבלא חדשים ואוירא אין עליו תורת חלב, אך הא דמודה ר' יוחנן דאינו נאסר עד שיצא לאויר העולם, היינו דהגם דשם חלב עליו, מ"מ לא חייל עליו איסור חלב עד שיצא לאויר העולם, ונת' שם לפ"ז, דמה"ט הך דינא דר' יוחנן, ל"מ אלא לגבי אכילה, אך לגבי הקרבה איכא עלי' תורת חלב אף בשלא יצא לאויר העולם.

ולפ"ז הרי שפיר י"ל דלדין הקרבת החלב בעי' שיהא עליו תורת חלב בעודו במעי אמו, וע"כ הגם דלדעת ר"ל אחר שיצא העובר לאויר העולם חייל על חלבו שם חלב, מ"מ אינו קרב, משום דבעודו במעי אמו ל"ה עליו שם חלב, ומשא"כ לדעת ר' יוחנן דיש על החלב שם חלב גם בעודו במעי אמו, הרי דהגם דאינו נאסר עד שיצא לאויר העולם, מ"מ הי' בדין שיהא עליו דין הקרבה.

כב] אך בעיקר הדברים ילה"ע מל' התוס' לקמן דק"ג. ותוס' הרא"ש שם ובדפ"ט: שנראה להדיא דהא דלר' יוחנן אין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם, היינו דקודם לכן אין שם חלב עליו, ודמי לדינא דר"ל דבעי חדשים ואוירא, ואך דפליגי דר"ל בעי אוירא דלידה ור"י בעי אוירא דחלב.

ולפ"ז בעכצ"ל כמש"נ, דהא דתלינן לדין הקרבה בפלוגתייהו, הוא משום דלר"ל דבעי אוירא דלידה, הרי דכל שנשחטה אמו וחשיב כשחוט, לי"ב אוירא דלידה, ולר"י דל"ב אלא אוירא דחלב, הרי דאף דנשחטה אמו, מ"מ אחר שיצא לאויר העולם חייל עליו תורת חלב.

ולפ"ז מתישב היטב מה שעמד הראש יוסף דמ"ט קשיא לי' להרא"ש לדעת ר' יוחנן מ"ט ניתר החלב בשחיטת אמו, ולדעת ר"ל ניחא לי', ולמש"נ א"ש, דלדעת ר"ל דבעי' אוירא דלידה, הרי דכל שנשחטה אמו והותר בשחיטתה, ליכא אוירא דלידה, ואין עליו תורת חלב, ומשא"כ לדעת דסגי באוירא דחלב, הי' בדין שכל שיצא החלב לאויר העולם אחר שחיטת אמו יהא אסור, וזהו דקשיא לי' להרא"ש מ"ט הוא ניתר בשחיטת אמו.

1. ובעיקר נידון זה, אם גם לאיסור גיד בעינן חדשים, מצינו בד' ש"ר דפליגי בזה, דבל' הרמב"ם רפ"ח ממאכ"א נ' דאף גיד דעובר שלא כלו לו חדשיו אסור, ועמש"נ בזה להלן סקי"ג, וכ"ה גם לפ"ד הרשב"א בשם התוס', אשר כן מסיק הרשב"א להלכה.

   אמנם הנה בד' בעה"מ בר"פ גיד הנשה מבו', דגם בבהמה טמאה דלית לה היתר בשחיטה, לא חייל איסור גיד רק בשהעובר בן ט', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שם לדרך קמא, וע"כ כתבו דמש"א בגמ' לקמן ד"ק: דגיד דבהמה טמאה אסור בשעת יצירתו, הוא דלא כרב אושעיא.

   והעירוני דצ"ע בזה, דמה הביאו מההיא דרב אושעיא, הרי יל"פ דהא דס"ל לרב אושעיא דגיד דבן ח' מותר אף לר"מ, הוא משום דשחיטת אמו מתירתו, כ"ה דלר' יהודה אף גיד וחלב דבן ט' חי מותרים, וכל הא דפליג ר"מ ע"ז, הוא לטעמי' דבן ט' חי אין שחיטת אמו מתירתו, אך בבן ח' דשחיטת אמו מתירתו, הרי דמה"ט אף הגיד מותר, וא"כ בבהמה טמאה שאין שחיטתה מתרת, שפיר אמרי' דחל איסור גיד בשעת יצירתו, ובאמת גם בל' הרמב"ן דצ"ב: מ' כן, דהא דגיד דבן ח' מותר, הוא משום דחדשים גרמי לי', ולא חשיב גיד קודם שכלו לו חדשיו, אך צ"ע המקור לזה, וילה"ע טפי, דכיון דמבו' בסוגיא דר"פ גיד הנשה דאיסור גיד חייל בשעת יצירתו, הרי הגם שכתבו הראשונים דלא קי"ל כן דזה דלא כרב אושעיא, מ"מ מהיכ"ת לאפושי בפלוגתא ולומר דפליג על הך מילתא דאיסור גיד שייך אף קודם שכלו לו חדשיו, הרי י"ל דכל הא דפליג הוא משום דשחיטת אמו מתירתו, וצ"ע בזה.

   ועי' עוד בפי' הר"י מלוניל, ובבעה"ע הל' שחיטה כט. דהגם דקי"ל כר"מ דגיד נוהג בשליל, כ"ז הוא בבן ט', אך גיד דבן ח' מותר, גם בשו"ע סימן ס"ה הביא דעת האוסרים גיד דעובר שנשחטה אמו רק בבן ט' חי, ובפשוטו הוא משום דגם לאיסור גיד בעינן חדשים, וכ"נ בל' הר"י מלוניל שם, ועיי"ש בבעה"ע שכתב, ז"ל, ואיכא מ"ד דלגבי גיד כי היכא דפליגו בבן ט' ה"נ בבן ח' חי או בבן ט' מת, דאל"כ היכא אמרינן בר"פ וכו' נוהג בשליל ואיסור גיד איסור קודש בהדי הדדי קאתו, [וליתא וכו'] דהתם כיון דאתילידא וכו' והו"ל בן ט', איגלאי מילתא למפרע דמעיקרא איסור גיד חל עליו, עכ"ל, והרי דאף דס"ל דלאיסור גיד בעינן חדשים, מ"מ כל שכלו לו חדשיו לבסוף, חייל איסורא למפרע, ויל"ע אם גם בחלב הוא כן. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע בד' התוס' שלא תירצו כן, הרי אינהו גופייהו כתבו כן בסוגיין ובד"צ. ובדק"ג., והנה אמנם י"ל דקשיא להו דאכתי מ"ט תליא ד"ז בפלוגתא דר"מ ור"י, אך ל' התוס' מ' דקשיא להו דגם לר'"י חייל איסור גיד קודם שנשחטה אמו, דומיא דחלב, וזה שלא כדבריהם בשאר דוכתי דלא חייל איסורא עד שיצא החלב לאויר העולם, ולכאו' ה"נ בגיד דכוותה.

   ונ' בדעת התוס', דכל הך דינא דלא חייל איסור חלב עד שיצא החלב לאויר העולם, הוא רק משום דלא חייל איסור חלב אלא בחדשים, אך באיסור גיד דמבו' בסוגיא שם דחייל בשעת יצירתו, שפיר חייל אף קודם שיצא הגיד לאויר העולם, ומשה"ק התוס' שם מחלב דחייל קודם שנשחטה, הגם דאיסור חלב לא חייל אלא אחר שיצא החלב לאויר העולם, נ' דעיקר מכוון התוס' הוא להוכיח דהא דאמר ר' יהודה דחלבו מותר היינו רק בשנשחט, ומכח זה הוא דקשיא להו דה"נ י"ל דמש"א דגיד אינו נוהג בשליל היינו רק בשנשחט, אך לעולם חלוקים הם בדיניהם, אך בד' תוס' הרא"ש מבו' דפליג ע"ז, וס"ל דאף באיסור גיד דחייל בשעת יצירתו, מ"מ לדעת ר' יהודה אינו חל עד שיצא הגיד לאויר העולם, וצ"ב הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה יש להסתפק לדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, אם תלש ממנו אבר והניחו במעי הבהמה, אם ה"ה ניתר בשחיטתה, ומסברא הי' מקום לומר דכל דלא חייל היתר השחיטה על הבהמה גופה, לא חייל אף על האבר הנתלש ממנה, אך בס' יבין דעת סימן ס"ד סק"ג נקט בפשיטות שהוא ניתר בשחיטתה, ולפמש"נ עפי"ד הפמ"ג הדבר ברור כן. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' בשאילת דוד שם שלמד כן גם מד' הרמב"ם בפיהמ"ש זבחים פ"ג, דשליל הוא העובר הנמצא בגוף הבהמה לפני שלימותו, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם פ"ה ממאכ"א הי"ג והי"ד, דשליל הוא עובר שלא כלו לו חדשיו, עיי"ש.

   ויש להוסיף בזה מש"כ בס' יבין דעת סימן י"ג סק"ג, דמש"כ הרמב"ם פ"ו ממאכ"א ה"ה, דהשליל הנמצא במעי הבהמה הרי דמו כדם הילוד, לפיכך הדם הנמצא כנוס בתוך לבו חייבין עליו כרת אבל שאר דמו הרי הוא כדם האברין, עכ"ל, היינו רק בשלא כלו לו חדשיו, אך בנמצא בן ט' חי, הוי הדם היוצא במיתתו דם הנפש, וחייבין עליו כרת, וזה מתאים עם מש"נ דלדעת הרמב"ם כל שכלו לו חדשיו ונגמרה יצירתו אינו בכלל שליל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובעיקר דין זה דתולש מחלב של בן ט' שמת אחר שכלו לו חדשיו, עי' ביד יהודה סימן י"ג סק"ה ד"ה אבל הרמב"ן לג: שכתב דלדעת רש"י והרמב"ן ה"ז אסור, אך לדעת התוס' דגם לר' יוחנן אין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם, דבעי' נמי אוירא, ל"מ זה אלא בעוד הבן ט' חי, דשייך בו יציאה לאויר, וכמו"כ מהני להחלב עצמו, אבל אחר שמת ואין שייך בו כלל אוירא עוד, איך נימא דמהני אוירא להחלב, עכ"ד, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונ' לפ"ז דל"ב בזה להתירא דכל בבהמה תאכלו, אלא כיון דליכא לידה, אין תורת חלב עליו, ומש"כ בעה"ע בהמש"ד דבנשחטה הבהמה שרי מכל בבהמה תאכלו, קאי לדעת ר"ל היכא דתלש חלב ממעי בהמה ואח"כ שחטה, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-7)