כיבוד יז רמב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור יז'**

**הדינים הנידונים:**

* רבו שמת דין הקריעה עליו.
* דין הקריעה כשרואה ירושלמים בחורבנה.
* מגייר או מחזיר בתשובה צריך לקרוע עליו.
* דין אנינות ומנהגי אבילות על רבו.
* אמירת הכ"מ וזצ"ל.
* רק בפני רבו.
* דרך הלימוד והפלפול.

*יורה דעה*

*סי' רמב, כה-ל*

**כבוד רבו ות"ח**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף כה] כשימות רבו, קורע עליו כל בגדיו עד שמגלה לבו, ויש אומרים שאינו קורע אלא טפח. ואינו מאחה לעולם. ומתאבל עליו בחליצה וכל דיני אבילות מקצת יום המיתה, או מקצת יום השמועה.

[סעיף כו] אפילו בשמועה רחוקה קורע על רבו כשם שקורע על אביו **(וע"ל סי' ש"מ ושע"ד)**.

[סעיף כז] מי שרבו מת מוטל לפניו, אינו אוכל בשר ואינו שותה יין, כדין מי שמתו מוטל לפניו.

## דין קריעה על רבו שמת

בגמרא במו"ק (כו.) תנו רבנן ואלו קרעין שאין מתאחין, הקורע על אביו ועל אמו ועל רבו שלימדו תורה וכו'. והנה לעיל שם (כב:) איתא, אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן על כל המתים כולן מבפנים על אביו ועל אמו קורע מבחוץ [ופירש רש"י שבאביו ואמו קורע לעיני כל, אבל בשאר המתים אינו קורע בפני העם], אמר רב חסדא וכן לנשיא, מיתיבי לא הושוו לאביו ולאמו אלא לאיחוי בלבד, מאי לאו אפילו לנשיא, לא לבר מנשיא.

ונחלקו הראשונים על מה אמרו שלא הושוו לאביו ולאמו אלא לאיחוי בלבד, שרוב הראשונים פירשו שבאמת רבו אינו דומה לאביו אלא לעניין שאין מאחין, אבל לשאר דברים אינו דומה לאביו, ולכך אי"צ לקרוע כל בגדיו עד שיגלה את ליבו, שזה דין דוקא באביו, אבל על מי שאינו אביו ואמו אינו קורע אלא בגד עליון. אבל דעת הרמב"ם (הל' ת"ת פ"ה ה"ט) שאמרו כן רק לעניין דין זה שעל אביו ואמו קורע מבחוץ, שלזה לא הושוו שברבו קורע מבפנים כמו על שאר המתים, אבל לגבי זה שצריך לקרוע כל בגדיו עד שיגלה את ליבו עושה כמו על אביו ואמו.

והנה כמו שיש דין באביו לקרוע כל בגדיו עד שיגלה את ליבו, כמו כן אף שעל כל המתים דין קריעה היא בטפח, באביו צריך לקרוע יותר, דצריך להוסיף בקריעה עד שיגלה את ליבו. ובפשטות הוא דין אחד שכיון שיש דין לגלות את ליבו, מזה נגזרו ב' הדינים, א' שיקרע כל בגדיו, ב' שלא סגי בטפח אלא יקרע עד שיגלה את ליבו.

## הרואה ירושלים בחורבנה דינו שווה לרבו שמת

ודין זה שרבו שווה לאביו שאין מאחין, מבואר כן גם על מי שרואה ערי יהודה וירושלים והמקדש בחורבנן [כמבואר במו"ק כו.], וא"כ לדעת הראשונים, גם שם הדין הוא שקורע קרע שאינו מתאחה, אבל אי"צ לקרוע אלא בגד עליון ובשיעור טפח, אבל לדעת הרמב"ם יהיה גם שם דין לקרוע עד שיגלה את ליבו. אלא דיש להבין שהשו"ע (סי' תקסא ס"ב) כתב בדין רואה ערי יהודה וירושלים והמקדש בחורבנן שקורע קריעה טפח, ואח"כ (שם ס"ד) כתב השו"ע וקורע כל כסותו שעליו עד שיגלה את לבו, ולכאורה הם ב' שיטות, דלשיטת הרמב"ם שעל רבו יש דין לגלות את ליבו כמו כן לא סגי בקריעה טפח, שהרי צריך לקרוע עד שיגלה את ליבו.

וזה אינו נראה לומר שהם ב' דינים, דכל מה שכתב הרמב"ם שרבו כאביו הוא רק לעניין שצריך לקרוע כל בגדיו, אבל באמת אי"צ לקרוע יותר מטפח, חדא דלא מסתבר לומר כן דכיון שיש דין לגלות את ליבו מה מועיל כשקורע רק טפח. ועוד שהרמב"ם עצמו בדין רואה בית המקדש בחורבנו (הלכות תעניות פ"ה הי"ז) לא כתב שקורע טפח אלא רק שיגלה את ליבו, והבית יוסף (סי' תקסא) הביא המקור לזה שקורע בשיעור טפח מהרמב"ן בתורת האדם, והרמב"ן לכאורה הוא דוקא לשיטתו שחולק על הרמב"ם וס"ל שאין דין עד שיגלה את ליבו אלא באביו, וכמו שמבואר בשמו במגיד משנה (הל' תעניות פ"ה הי"ז). שוב מצאתי שכבר הקשה כן רע"א בגליונות בסי' תקסא, וכן הקשה בספר ערך לחם למהריק"ש.

וא"כ למעשה יש להקל שיקרע טפח ובגד עליון, וכן כתוב בלוח אר"י (ספר א"י להגרי"מ טיקוצינסקי סי' כב ס"ה) וכן בארחות רבינו (ח"ב עמ' קמא, קמט) לעניין קריעה לרואה בית המקדש בחורבנו, דסגי להקל בטפח ובבגד העליון. ונפק"מ נמי לעניין מה שכתב בש"ך (סי' שמ ס"ק יט) בשם מהרש"ל שלכל המתים קורעים בצד ימין אבל לאביו ואמו יקרע בצד שמאל, והטעם לזה משום שעל אביו ואמו צריך לקרוע עד שיגלה את ליבו, לכך קורע מצד שמאל, ולפי"ז כשקורע על חורבן הבית כיון שנוהגים להקל שאי"צ לגלות את ליבו, א"כ יקרע מצד ימין. מיהו עיי"ש בש"ך דס"ל שאי"ז חיוב כל כך לקרוע מימין, אלא רק ממנהג, וא"כ יכול לעשות גם בשמאל כיון שאינו קפידא כל כך.

## המגייר גרים דינו כרבו מובהק ואולי גם מחזיר בתשובה

ודין זה שצריך לקרוע על רבו קרע שאינו מתאחה, הוא דוקא ברבו מובהק, כמו שכתב השו"ע בהלכות אבילות (סי' שמ ס"ח), וזה אינו מצוי היום, מיהו עיין בפת"ש (ס"ק טו) שכתב בשם שער אפרים (סי' צא) שהמגייר גרים ומכניסם תחת כנפי השכינה, מחוייבים לקרוע עליו כדין רבו, והוכיח כן מהא דאמרו בב"מ (לג.) שאבידת אביו ואבידת רבו אבידת רבו קודמת, דאביו מביאו לחיי העולם הזה ורבו מביאו לחיי העולם הבא, וזה שמגייר גרים הוא מביאו לחיי העולם הבא, וא"כ יש לו מעלה של רבו. ונראה דלפי זה ה"נ מי שמחזיר בתשובה וגורם לישראל שאינו שומר תו"מ לבא ולקיים המצוות, ה"נ יהיה לו דין רבו ויהיה חייב לקרוע עליו.

## דין קריעה ברבו שאינו מובהק

וברבו שאינו מובהק כתב השו"ע (סי' שמ שם) שדינו כשאר המתים, וכן כתב בשו"ע להלן (סעיף ל) שקורע עליו כשם שהוא קורע על כל המתים. אבל הרמ"א (סי' שמ שם) הביא שיש סוברים דה"ה ברבו שאינו מובהק קורע קרע שאינו מתאחה, מיהו מסיק שם שאינו אלא חומרא בעלמא והיכא דנהוג נהוג, והיכא דלא נהוג לא נהוג, ואין מורין כן, ולכן נהגו להקל במדינות אלו.

אלא שעכ"פ אף שאין דין לקרוע קריעה שאינה מתאחה, מ"מ צריך לקרוע עליו מדין 'חכם', דמבואר בשו"ע (סי' שמ ס"ז) שצריך לקרוע על חכם ועל תלמיד חכם ששואלין אותו דבר הלכה בכל מקום ואומרה, והרמ"א שם כתב שיש אומרים שאין קורעין על חכם, אא"כ הוא רבו או שיודעין משמועותיו שחידש, דהיינו רבו, וכן נהגו להקל במדינות אלו. וא"כ עכ"פ על רבו אפילו שאינו מובהק צריך לקרוע, שהרי שמע ממנו שמועותיו שחידש.

אלא שכבר תמה הש"ך שם (ס"ק יז) שלא נהגו לקרוע אפילו על חכם שיודעין משמועותיו שחידש, ולכאורה אין להם על מה שיסמכו. וכתב דאולי ס"ל דלא נקרא ת"ח אלא כשיודע דבר הלכה בכל מקום ואפילו במסכת כלה, וכבר כתב האגודה דעתה בעוונינו אין תלמידי חכמים כאלו.

## חליצת מנעל וישיבה על הקרקע

וכתב השו"ע שמתאבל עליו בחליצה. והיינו חליצת המנעל, דמבואר בהלכות אבילות (סי' שפ ס"א) שאחד מדיני אבילות הוא שאסור בנעילת הסנדל, ועל רבו מחוייב להתאבל כעל אביו, אלא שאי"צ לעשות כן כל שבעה אלא רק יום אחד [כמבואר בגמרא מו"ק כה:], וסגי במקצת יום אחד. והוא הדין שצריך לישב מעט על הקרקע ואח"כ יקום.

## דיני אנינות על רבו

ובשו"ע בהלכות אבילות (סי' שעד ס"י) כתב שעל רבו שלמדו חכמה נוהג דיני אנינות, אלא שמברך ומזמן, ומתאבל עליו בחליצת סנדל וכל דיני אבילות, יום אחד. והרמ"א הוסיף שאף צריך לשנות את מקומו בבית הכנסת למקצת היום.

והנה לעניין אכילת בשר ושתיית יין כתב השו"ע (סעי' כז) שאסור בזה בזמן שרבו מוטל לפניו, וכן כתב הרמ"א בהלכות אבילות (סי' שמא ס"א). אלא שהט"ז (בסי' שעד סק"ה) כתב בשם מהרש"ל שלא לשתות ולא לאכול בשר כל היום עד לאחר קבורה. ומשמע אפילו אין המת מוטל לפניו, ובזה חמור הוא מאונן על קרובו שאינו אסור באכילת בשר רק עד הקבורה, אבל על רבו צריך להחמיר כל היום.

[סעיף כח] כשמזכיר רבו תוך י"ב חודש, צריך לומר הריני כפרת משכבו.

## אמירת הכ"מ וזצ"ל

ודין זה נתבאר לעיל (סי' רמ ס"ט) גם לגבי אביו, שצריך לומר בתוך י"ב חודש הריני כפרת משכבו. ואחר י"ב חודש אומר זכרונו לברכה. ובט"ז שם (ס"ק יב) מבואר שבתוך י"ב חודש צ"ל דוקא הריני כפרת משכבו ולא זכרונו לברכה, אבל הש"ך שם (ס"ק יג) כתב דשרי לומר זכרונו לברכה בתוך י"ב חודש, רק לא יאמר הכ"מ לאחר י"ב חודש. וא"כ ה"נ לגבי רבו יהיה תלוי במחלוקת זו.

ואף דכתב השו"ע באביו שיאמר לאחר י"ב חודש זכרונו לברכה, בגמרא (קידושין לא:) איתא הלשון זכרונו לברכה לחיי העולם הבא, ולכאורה כך עדיף לומר.

וברמ"א לגבי אביו כתב ב' דעות כשמזכירו בכתב בתוך י"ב חודש, אם צריך לכתוב הכ"מ, ועי' בש"ך כאן שהוכיח שצריך לכתוב, מזה שמצינו כמה מקומות לחכמים שכתבו על רבם הכ"מ. וכבר הוכיח כן בדרכי משה (סי' שמ סק"ד), מהא דהנימוקי יוסף כתב כן על רבו, וע"ע בריב"ש (סי' תיב) שכתב הכ"מ על אמו.

[סעיף כט] רק בפני רבו, הוא בכלל כל משנאי אהבו מות. **הגה: ודוקא כיחו שהוא דבר שיצא מגופו בכח, אבל רוק בעלמא מותר, דאנוס לרוק.**

## רק בפני רבו

והוא מהגמרא בעירובין (צט.), ואיתא שם, כח בפני רבו חייב מיתה שהוא בכלל משנאי אהבו מות, והקשו בגמרא דהא אנוס הוא, ומשני כח ורק קאמרינן. ופירש רש"י שהיה לו להסתלק או להבליע בכסותו. וכתב הש"ך (ס"ק מז) דמשמע מפירוש רש"י שהאיסור הוא לרוק, ואין חילוק אם הוא כיחו או לא. אבל הרמ"א כתב דוקא כיחו כדעת רבינו ירוחם. ובש"ך הביא מהגמרא בנדרים שברוק של קרא ודייסא ירוק אף בפני רבו, משום שהוא סכנה.

[סעיף ל] כל אלו הדברים שאמרנו שצריך לכבד בהם את רבו, לא אמרו אלא ברבו מובהק, דהיינו שרוב חכמתו ממנו, אם מקרא מקרא אם משנה משנה אם גמרא גמרא. **הגה: ובימים אלו עיקר הרבנות אינו תלוי במי שלמדו הפלפול וחילוקים שנוהגים בהם בזמן הזה, רק במי שלמדו פסק ההלכה והעיון והעמידו על האמת והיושר.** אבל אם לא למד רוב חכמתו ממנו, אינו חייב לכבדו בכל אלו הדברים, אבל עומד מלפניו משיגיע לארבע אמותיו וקורע עליו, כשם שהוא קורע על כל המתים שהוא מתאבל עליהם. אפילו לא למד ממנו אלא דבר אחד, בין קטן בין גדול, עומד מלפניו וקורע עליו. **(ועיין לקמן סי' ש"מ סעיף ח').**

## מהו המלמדו פלפול שכתב הרמ"א שאין זה רבו

ומה שכתב הרמ"א על מי שלמדו פלפול, עיין בלבוש שכתב, ז"ל, לאפוקי רוב הלימוד שבזמן הזה שאין כוונת הרב ללמד עם התלמיד האמת, וגם התלמידים הבחורים אינם מבקשים ללמוד לקבל האמת, רק עיקר כוונתם של הרב והתלמיד על הפלפול שקורין חילוקים, אין זה הרב נקרא רבו ולא התלמיד נקרא תלמידו, כי זה אינו מביאו לחיי עולם הבא, ומי יתן שלא הרחיקו ממנו, וכמו שכבר גליתי קלונם בהקדמתי לספר זה תראנו משם ודי מזה.

ומשמע שהבין דברי הרמ"א דכוונתו לאלו שמפלפלים בחינם בלא תכלית, אמנם מקורו של הרמ"א הוא ממהרי"ק (שורש קסט), ושם כתב, ז"ל, ואשר הרבית להביא ראיות דפילפול הוא דבר חשוב, ודאי פשיטא שכן הוא, אמנם הבקיאות הוא דבר חשוב מאוד. והאריך שם הרבה, והביא לזה שסיני ועוקר הרים סיני עדיף, והוכיח דעיקר הרבנות תלוי בבקיאות ולא תלוי בפלפול, ומשמע שאינו מדבר בפלפול בעלמא, אלא במי שמפלפל היטב להבין הדברים.

ולפי"ז משמע שרבו הוא זה שנותן לו את הבקיאות, ובאמת הוא צ"ע, דברור שללמוד ללא הבנה לא שייך, ועל כרחך שגם כשמלמדו בבקיאות הוא עם הבנה, וא"כ אינו ברור מהו הגדר שמלמדו כסיני ולא כעוקר הרים [וצריך לידע שהלומד צריך לברר גם שיטות שאינם להלכה, שבזה מתבאר היטב העניין, ועי"ז מבין יותר את השיטה שנפסקה להלכה. כמו שרואה כל הלומד ספר תורת הבית, שע"י קושיות הרא"ה ותירוצי הרשב"א, מתברר היטב שיטת הרשב"א. וכן ראוי בכל לימוד להקשות ולתרץ ועי"ז מתבררים הדברים, אבל בלא קושיות ותירוצים אלא קריאה בבקיאות סתמא, אינו מבין כל כך, וא"כ צ"ב מהו העניין של הבקיאות].

## עמידה בפני רבו שאינו מובהק

והדין לעמוד בפניו, שונה מהדין לעמוד בפני רבו מובהק, שברבו מובהק הוא משום יראה לכן צריך לעמוד מיד כשרואהו אף מרחוק, אבל ברבו שאינו מובהק העמידה היא מדין הידור, לכך עומד רק כשהוא בתוך ד' אמותיו.