שיעורי תערובת ל מוכן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – ל

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קג, ה

**קדירה שאינה בת יומא**

[ס"ה] **כל קדירה שאינה בת יומא חשיב טעמא לפגם ואינה אוסרת, ונקראת בת יומא כל זמן שלא שהתה מעל לעת אחר שנתבשל בה האיסור וכיון שעבר עליה מעת לעת אחר שנתבשל בה האיסור נקראת אינה בת יומא. ואם בישל בה כשאינה בת יומא התבשיל מותר דהוי נותן טעם לפגם. והוא שתהיה מודחת שלא יהיה שומן על פניה שאם לא הדיחה אוסר והרי היא כחתיכת איסור שלא נפגמה ויש מתירין אפילו בישל בה קודם שהדיחה.** בשיעור מהו קדירה שאינה בת יומא הביא הטור (סי' קכא) מחלוקת ראשונים, אם לאחר שעבר לינת לילה הוי אינה בת יומא, או שצריך שיעבור מעל"ע, וכאן מסיק השו"ע שהדעה העיקרית דהוי נטל"פ לאחר מעל"ע ולא מהני לינת לילה.

**כלי שאינו מודח כל צרכו**

אמנם זה דוקא בכלי נקי, אבל קדירה שאינה נקיה השומן שעל פניה אינו נפגם לאחר מעל"ע, ואף לאחר מעל"ע נאסר התבשיל. וכתב הש"ך (ס"ק טו) דסתם כלים אמרינן שהם נקיים, ולפי"ז מה שכתב השו"ע 'והוא שתהיה מודחת' אין הכוונה שצריך שידע שהיא מודחת, אלא שאם יודע שאינה מודחת נאסר התבשיל. אבל הגר"א (ס"ק יט) כתב שמדיוק לשון השו"ע משמע שסתם כלים אינם נקיים, והביא ראיה לזה מהגמ' בחולין (ח:) שאמרו שהשוחט בסכין של גויים יקלוף בית השחיטה, וקשה הא סתם כלים אינם בני יומן ולמה נאסר בית השחיטה, א"ו שכל שאינה ידוע שהודחה הסכין חוששים לשומן שעל פניה. אמנם באמת שיטת הש"ך (סי' צד ס"ק כט) דדוקא סכין שתשמישה תדיר חוששים שאינה מודחת, אבל שאר כלים סתמן נקיים. ולמעשה נראה שדין זה תלוי במציאות, ואדם שיודע שבביתו הכלים נקיים אין התבשיל נאסר, דסומכים שמסתמא היה הכלי נקי.

ודעת היש מתירין שאפילו אם יש מעט שומן על פני הכלי אין התבשיל נאסר, דס"ל שאותו מעט ג"כ נפגם לאחר מעל"ע. אמנם מדברי הרמ"א שכתב שכשיש ששים כנגד השומן הדבוק הכל מותר, מוכח דס"ל כדעה ראשונה, שהשומן אינו נפגם במעל"ע, וכ"כ הפוסקים, אמנם כבר כתבנו דמסתמא יש לתלות שהכלי היה נקי.

**כלי חרס שאינו בן יומו אם יש מקום להתיר כשיש הפסד מרובה**

בפמ"ג (ש"ד דיני נטל"פ בקדירה אות א) הביא בשם הנחלת יעקב להתיר בכלי חרס לאחר מעל"ע במקום הפסד מרובה. ומקור הדברים הוא מסתירת דברי הר"ן בפסחים, גבי הא דאמר רב (פסחים ל.) קדירות בפסח ישברו, כתב הר"ן (ח. בדפי הרי"ף) שאפילו למ"ד נותן טעם לפגם מותר, היינו דוקא בדיעבד אבל אסור לכתחילה, ועל כן צריך לשבור את הכלים, דאסור לבשל בכלים הללו לכתחילה. אמנם לעיל מיניה (שם ז. בדפי הרי"ף) גבי זה וזה גורם שאסור לכתחילה, הקשה הר"ן אמאי בתנור מבואר שאינו צריך לשברו ומותר לכתחילה לבשל בו, ותירץ שכיון שהוא תנור גדול הוי הפסד מרובה אם צריך לשוברו, וחשיב כדיעבד. וכבר הקשה המהרלב"ח (סי' קכא) דהר"ן סותר דברי עצמו, אם במקום הפסד שצריך לשבור את הכלי חשיב כדיעבד, או דאסור לבשל בכלי כי הבישול הוא כמו לכתחילה. וכתב המהרלב"ח (שם) לתרץ שתנור שאני שהוא הפסד גדול, ועל כן התירו דהוי כמו דיעבד, אבל הקדירות אינם הפסד גדול כ"כ, ובזה לא התירו לבשל לכתחילה.

ובאחרונים (שו"ת רע"א סי' מג שו"ת כת"ס יו"ד סי' פ) הקשו דבקדירות צריך הוא לשבור כל קדירותיו, ונמצא שגם בשבירת הקדירות יש הפסד גדול מאוד. וכתב רע"א (שם) לחדש דבמקום שמתירים בהפסד מרובה דנים כל דבר בפנ"ע, ואם אינו הפסד מרובה, אף אם כשנאסור הכל יהיה הפסד מרובה זה לא חשיב הפסד מרובה. אמנם בכת"ס העלה צד זה, וכתב שאינו מסתבר, וכן הוכיח בשדי חמד (ח"ב עמ' 70) מהירושלמי שהרבה חביות של יין הוי הפסד מרובה, ובאגרות משה (יו"ד ח"א סי' מג) כתב להוכיח מהגמ' בנדה (ט:) דאמרו שהיקלו משום דאפיש טהרות, ומבואר שמחשבים כולם יחד.

והלכה למעשה כתב הפמ"ג שאין להקל בכלי חרס אף בהפסד מרובה, וביאר דבשלמא אם האיסור בקדירה שאינה ב"י משום שאין עושים נטל"פ לכתחילה, אפש"ל שבהפסד מרובה חשיב דיעבד ושרי, אבל באמת קדירה שאב"י אסורה גם משום גזירה אטו קדירה ב"י ואין בזה היתר במקום הפסד [וכן מסיק רע"א בסו"ד שלא להקל], ומ"מ צידד להקל במקום ספק. וביד יהודה (ס"ק כג ד"ה מיהו) כתב להקשות על הר"ן דלסברתו כל דבר שנאסר והוא הפסד מרובה נתיר לבטלו לכתחילה, דהוי כדיעבד, ולא שמענו כן מעולם.

ומה שכתב הפמ"ג שקדירה שאינה בת יומא אסורה גם משום שאין עושים נטל"פ לכתחילה, וגם משום גזירה אטו בת יומא, והוכיח כן מהג' אשר"י (ע"ז פ"ה סי' לו) שכתב שמה שאמרו גזירה אטו ב"י, הוצרך לכלי חרס דהוי כמו דיעבד, ומבואר שבכלי מתכות אסור משום שאין עושים נטל"פ לכתחילה. אמנם היד יהודה (שם ד"ה עוד) חולק וס"ל שכל האיסור בקדירה שאינה בת יומא הוא רק מטעם גזירה אטו בת יומא.

והעולה למעשה דעת האחרונים שלא להקל בכלי שאינו ב"י אף בכלי חרס ובהפסד מרובה, ונפק"מ למי שקיבל כלי פורצלן יקרים ממי שאינו שומר תו"מ, דלא שייך להתיר משום הפסד מרובה [וכל זה אם בלעו הכלים איסור גמור, אבל אם בלועים הכלים רק דברים שאסורים משום חומרא, יש לצדד ולומר דיהני הגעלה ג' פעמים, וכעין מה דאיתא בשו"ע (סי' קכב) גבי בישולי עכו"ם להתיר ע"י הגעלה ג' פעמים בכלי חרס. ונראה דכן הוא אף לפי מה שנתבאר ביד יהודה שאין להתיר בהגעלה ג' פעמים בכל איסורים דרבנן אלא רק בבישולי עכו"ם, ובדבר האסור רק משום חומרא נראה שיש להקל ג"כ].

**כלים שעבר עליהם י"ב חודש**

עוד כתב הפמ"ג לדון אם יש להתיר את הכלים אחר שעבר י"ב חודש משעת בליעת האיסור. וידוע דברי החכם צבי (סי' עה) שאחר י"ב חודש כאילו עבר ובטל מהעולם. אמנם זה ברור, שאף החכ"צ מודה (כמ"ש שם להדיא) שגזרו לאסור קדירה שאינה בת יומא, ושייכא גזירה זו גם לאחר י"ב חודש, רק דהוא בא להתיר כשבישל דבר חריף בכלי לאחר י"ב חודש, דכיון שהבליעות כמי שאינם בעולם לא שייך לומר שחורפיה מחליא לשבח. וכן לעניין פסח שאסור אף נטל"פ, לאחר י"ב חודש דהבליעות נתייבשו יש להתיר דאין כאן אפילו טעם פגום. והוכיח החכ"צ שאחר י"ב חודש הוי כמי שאינו בעולם, מהא דמצינו לעניין כלי היין (ע"ז לד.) שאינם אסורים אלא עד י"ב חודש [וכן מצינו לעניין פירות המתולעים שמותרים לאחר י"ב חודש, שאף אם היה שם תולעת היא מתייבשת]. אמנם הפמ"ג הביא דהפנים מאירות (ח"א סי' כג) וכן הדבר שמואל (סי' קנג) פליגי שדוקא כשבלע בצונן ככלי היין מהני יישון י"ב חודש, ולא כשבלע בחמין. ועיי"ש בפמ"ג שהבין שהדבר שמואל והפנים מאירות חולקים, שלהפנים מאירות כל שבלע בצונן מהני יישון י"ב חודש ואפילו בשאר דברים שאינם יין, אבל לדעת הדבר שמואל הוא קולא דוקא ביין נסך ולא בשאר איסורים. וכן הביא רע"א מהר"ן. וברשב"א (שו"ת סי' תקעה) חילק ג"כ בין יין לשאר דברים שאין ללמוד מיי"נ דשמא היקלו בזה חכמים.

ודעת היד יהודה לדינא כהחכ"צ להתיר לאחר י"ב חודש, ולא מטעמיה, דראייתו מיי"נ יש לדחות, דהא הרשב"א כתב שדוקא גבי יי"נ הקילו ומשמע דבשאר דברים אינו מתייבש לגמרי אחר י"ב חודש. אלא דמ"מ פסק כהחכ"צ, דאף שאנו חוששים גם לאחר י"ב חודש שמא נשאר בו מעט טעם, מ"מ פשוט שאין טעם זה ראוי לאכילה כלל, וא"כ יש להתיר מחמת שכל דבר שאינו ראוי לגר נפקע ממנו האיסור [ושוב אין יכול לחזור לאיסורו כמבואר בפמ"ג (בפתיחהח"ג פ"ו ד"ה עוד אבאר ובחוו"ד סי' קג סק"א]. ועל כן יש להתיר לאחר י"ב חודש. מיהו הרבה אחרונים לא הסכימו עם דברי החכ"צ.

ולעניין הלכה, הנה ידוע דהרבה נהגו לסמוך על החכ"צ, ולזה יש להוסיף דברי היד יהודה שמיקל מחמת שאינו ראוי לגר, וא"כ במקום הדחק יש מקום לשאול מו"צ אם להתיר [וכשבישל חריף, יש עוד סניף, דדעת כמה ראשונים שדבר חריף אינו משביח טעם פגום].

**דין חריף שמשביח את הטעם הפגום**

[ס"ו] **יש מי שאומר שאם שמו פלפלים בקדירה של איסור שאינה בת יומא הכל אסור דחורפיה משויא ליה לשבח.** ולעיל סי' צו (ס"א) הביא השו"ע מחלו' בדין זה אם החריף משביח את האינו בן יומו, ושם בסעיף ג' סתם כהמתירים, וכבר עמדו בזה האחרונים (ט"ז סי' צו סק"י והש"ך שם ס"ק יט) שהשו"ע סותר דברי עצמו. דכאן כתב כדעת המחמירים.

ורע"א (על דברי הט"ז שם) כתב ליישב, שלגבי איסור החמיר השו"ע דחריף משביח טעם פגום, אבל לעיל סי' צו דמיירי לעניין בשר וחלב יש להקל יותר, דאפשר שהוא נ"ט בר נ"ט [דיש מחלוקת אם בבישול הוי נ"ט בר נ"ט]. והטעם שבס"א שם הביא השו"ע המחלוקת הוא משום דשם מיירי בדבר חריף גמור ובזה חשש לדעות שחריף משביח את הפגום אבל בס"ג שאינו ודאי חריף, צידד השו"ע כהמקילים שחריף אינו משביח פגום.

וכתב הש"ך (ס"ק יז) דמיירי הכא בבישול, והוא כדברי הרמ"א סי' צה (ס"ב) שאם בישלו בכלי שאב"י מאכל חריף אוסר אפילו בדיעבד. אמנם בפ"ת שם (סק"ד) הביא דעת המקום שמואל דדבר חריף משביח דוקא בטעם שני [וכדמצינו לעניין חילתית שהוא דבר חריף בטעם שני], אבל בטעם שלישי אין לאסור אף שהוא חריף, כיון שהוא כבר נ"ט בר נ"ט. אמנם מסיק שם דאין לזוז מדברי הרמ"א, ומ"מ כתב דבספק חריף יש להתיר. והיד יהודה (שם ס"ק יד) כתב דצ"ל דכוונת הרמ"א לאסור רק כשבישל בדבר חריף, אבל אם בישל במים לא נאסר, דהא כבר ניתר הטעם במים ואיך יחזור ליאסר. ולפירושו ע"כ צ"ל שדבר חריף שבלע אם מבליעו אח"כ באינו חריף חוזר להיות נ"ט בר נ"ט. וכ"ז דלא כהפמ"ג (ש"ד סי' צו סק"ב) וא"כ ע"כ הפמ"ג לומד דברי הרמ"א שמבשלו במים וצריך יישוב מקו' היד יהודה למה אין כאן היתר של נ"ט בר נ"ט במים.

מיהו באמת הכא כו"ע מודו לאסור, דהכא מיירי באיסורים שאין בהם דין נ"ט בר נ"ט, דהא כשנבלע הטעם בכלי נבלע הוא בשבחו ואי"ז נ"ט בר נ"ט.

**חריף שבלע נטל"פ ונאסר אם חוזר ואוסר תבשיל אחר**

עוד כתב הפמ"ג (ש"ד ס"ק יז) לדון בחריף שבלע איסור נטל"פ ונאסר, אם יאסור אח"כ תבשיל אחר. והיינו שיל"ד אם חורפיה מחליא לשבח היינו שהחריף משביח את הטעם הפגום ועושהו טעם טוב, וא"כ יש כאן טעם איסור נטל"ש ולמה לא יאסור אחרים. אבל דעת הלבושי שרד (ליקוטים להל' בב"ח אות לח) שחריף רק גורם שלא ירגיש את הטעם הפגום, אבל אינו משביח את טעמו (וכן דעת בנו של הש"ך סי' קכב סק"ב, כן דייק היד יהודה סי' סט ס"ק עט בדבריו), וא"כ אינו יכול לאסור תבשיל אחר דהא מצד עצמו טעמו פגום. וברמ"א סי' צה (ס"ב) כתב שתבלין שדכו במדוך של בשר אם בשלו בחלב אוסר אפילו בדיעבד, ומבואר דחריף שבלע טעם פגום יכול לאסור אחרים. והלבושי שרד כתב לדחוק שהרמ"א מיירי במקום שיש הרבה תבלין עד שנעשה גם החלב דבר חריף.

ודעת היד יהודה (שם) דלא כהלבושי שרד אלא דבר חריף משביח הנבלע בו, והוכיח דבריו מהרמ"א שאוסר החלב אם אין ס' כנגד האיסור. ועיי"ש שדקדק מהש"ך דלא כהלבושי שרד.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי במוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**