מ_מ הפס_ט וז_ נקיים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ מהדו_ק

כ"ד אדר ב' ע"ו

דף מס' 1

**זמן הראוי להפס"ט**

**ס"ח א'** **- בדקה עצמה ביום שביעי שחרית וכו',** בפירש"י כתב דג' מחלוקות בדבר, דלת"ק ל"מ בדיקה להחזיקה בטהרה אלא ביום שביעי, ולר' יהודה אף ביום שביעי ל"מ בדיקה אלא בבין השמשות, ולרבנן בתראי מהני בדיקה אפי' בשני, - ובביאור דעת ת"ק ור' יהודה, כתב הרא"ה בבדה"ב בית ז' ריש ש"ה, דת"ק דס"ל דל"מ בדיקה אלא בשביעי, הוא משום שדרך נשים להפסיק ביום שביעי וטובלות לערב, ור' יהודה דס"ל דאף בשביעי ל"מ אלא אם בדקה מן המנחה ולמעלה, הוא משום דקודם שבדקה בשחרית חוששין שמא תחזור ותראה בו ביום, וע"כ ל"מ רק אם בדקה מן המנחה ולמעלה שיצא רובו של יום בטהרה.[[1]](#footnote-2)

בתוס' הרא"ש כתב דלפ"ד רש"י נמצא דאיכא ד' מחלוקות בדבר, דבגמ' קאמר דמהני בדיקה אפי' בראשון, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דליכא אלא תרי תנאי, דרבנן בתראי מפרשי לת"ק דל"ב בדיקה בשביעי, אלא מהני בדיקה אף בשני, וה"ה דמהני בראשון, אלא דאין דרך אשה לבדוק ביום ראשון אחר שכבר בדקה ומצאה טמאה, או דנשנית לפי הטעות שטעה רבי שלא שאל בראשון, - והך מילתא דלרבנן בתראי מהני בדיקה אף בראשון, כ"כ גם הרשב"א במשמה"ב בית ז' ריש ש"ה.

אך הרמב"ן בסוגיין כתב דלרבנן בתראי ל"מ בדיקה ביום הראשון הואיל והוחזק מעין פתוח, דתחילת נדה אין דרכה לפסוק ביומה ואפי' בדקה ומצאה טהור חוששין לה שמא חזרה וראתה, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב שם, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דממשנתינו משמע דבראשון ל"מ הפס"ט.

למ"ד דל"מ הפס"ט אלא ביום שביעי שחרית, בפשוטו בשאר הימים ל"מ הפס"ט אף מן המנחה ולמעלה, וכ"ש דלדעת ר' יהודה דאף בשביעי ל"מ אלא מן המנחה ולמעלה, דודאי דבשאר הימים ל"מ אף מן המנחה ולמעלה.

אך בד' הב"י בסימן קצ"ו, במש"כ שם בדעת הרא"ש מבו' דאף למ"ד דל"מ הפס"ט אלא ביום שביעי שחרית ואף לר' יהודה דל"מ אלא מן המנחה ולמעלה, מ"מ גם בשאר הימים אם בדקה מן המנחה ולמעלה מהני, וכ"ה בביאור הגר"א שם סק"ד.

והסד"ט שם סק"ט תמה מאד ע"ז, דלר' יהודה דל"מ אף בדיקת שביעי שחרית, כ"ש דל"מ בדיקת שאר הימים, אך הפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ו עמ' שע"א ד"ה אמנם כתב, דהא דל"מ בדיקת שביעי שחרית, הוא משום דלא הוחזק יום זה כנקי כיון שלא יצא רובו בטהרה, אך כשבדקה בשאר הימים מן המנחה ולעלה דיצא רוב יום זה בטהרה, שפיר מהני,[[2]](#footnote-3) ועי' בחזו"א סימן צ"ב סקל"ח מש"כ בזה.

למ"ד דל"מ הפס"ט ביום הראשון לראייתה, כתב הרמב"ן בהל' נדה פ"ב ה"א דל"מ אף מן המנחה ולמעלה, ורק אם היו ידי' בין עיני' כל בין השמשות שפיר דמי, וכ"כ הר"ן בסוגיין, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ו מאיסו"ב ה"כ.[[3]](#footnote-4)

אך הרמ"א בסימן קצ"ו ס"ב כתב דבדיעבד אם בדקה סמוך לביה"ש מהני,[[4]](#footnote-5) ורק בדיקת שחרית ל"מ אף בדיעבד, - והגר"א שם סק"ח הק' ע"ז, דא"כ רבנן שהק' לר' יהודה דמה לי הפרישה בטהרה מן המנחה ולמעלה וכו', ליקשי לנפשייהו ביום הראשון, וכן הק' בסד"ט שם סק"ט, ואמנם י"ל בזה ע"ד מש"כ התוס' בסוד"ה א"ל, אך בסד"ט שם כתב דדוקא התוס' לטעמייהו הוצרכו לזה, אך לדעת ש"ר אין מקור לזה.

והחוו"ד שם סק"ב הק' עוד, דלפ"ד התוס' דביום שראתה בו ל"מ הפס"ט אלא מן המנחה ולמעלה, בע"כ דהא דקאמר רבי דבראשון טעיתי שלא שאלתי, הוא מן המנחה ולמעלה, וכמש"כ המהרש"א, ומבו' דלמ"ד דל"מ הפס"ט בראשון, הוא אף מן המנחה ולמעלה, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ו עמ' שע"ג מש"כ לדחות, - אך הגר"א שם נקט דלדעת התוס' שפיר י"ל דאף בראשון מהני הפס"ט מן המנחה ולמעלה, ועי' חזו"א סימן צ"ב סקמ"א מש"כ בביאור דבריו.

**הפס"ט ביום הראשון לראייתה בזבה, ובזה"ז שהחמירו על עצמם**

בל' הרמב"ן בסוגיין והרא"ה בבדה"ב שם מבו', דכל הא דל"מ בדיקה ביום הראשון לראייתה, הוא רק בתחילת נדה, דבכה"ג הוא דאין דרכה לפסוק ביומה, אך ביום ראשון דזיבה, שפיר מהני הפס"ט, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב שם, דכל מש"כ לדון אם יש לחוש דל"מ בדיקה ביום הראשון, הוא רק משום דכל הנשים ספק נדות ספק זבות ואשר שהיא נדה ומעיינה פתוח, ובחזו"א סימן צ"ב סקמ"ו נסתפק בד"ז, וצ"ע.

ובסד"ט סימן קצ"ו סקל"ד סוד"ה וה"ה הק', דמ"ט אמרינן דבזה"ז ל"מ הפס"ט ביום הראשון משום דהיא ספק נדה, הרי ממ"נ, אם היא נדה, א"צ כלל ז' נקיים, ותועיל לה הבדיקה שבודקת ביום השני, ואם היא זבה והיא צריכה ז' נקיים, הרי שפיר עולה לה ההפס"ט ביום הראשון, ועיי"ש שהוכיח מזה דאחר חומרא דר' זירא אף אם ידוע לנו שהיא נדה ה"ה צריכה ז' נקיים, כדי שלא תחלק בין ראי' לראי', והסכים לזה הפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ו עמ' שס"ט סוד"ה ותו, - ועי' גם בחוו"ד שם סוסק"א שהוכיח מזה דלא אמרינן להך ממ"נ, ולא פירש הטעם בזה.

אך בלחו"ש שם סק"ד האריך בדעת כמה מקמאי דלא הזכירו דלדינא ל"מ הפס"ט ביום הראשון, דהוא משום דס"ל דה"ז מועיל ממ"נ,[[5]](#footnote-6) - ובזה ניחא מש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הספירה ריש סימן ב' דמהני הפס"ט אף ביום הראשון לראייתה, ומאידך בדבריו שם ריש סימן ג' משמע דל"מ הפס"ט אלא בב' לנדתה, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ו (עמ' ש"ע ד"ה והנה הראב"ד) שעמד על סתירת ד' הראב"ד בזה.

**הפס"ט ביום שראתה בו**

התוס' הק' מהא דאמר לעיל נ"ג א' דנדה שלא הפרישה בטהרה מן המנחה ולמעלה הויא בחזקת טומאה, וכתבו דהתם מיירי כשהפרישה ביום שראתה בו שחרית, ובכה"ג ל"מ הפס"ט אלא מן המנחה ולמעלה, אך אם בדקה שחרית ומצאה טהורה, מהני, וכ"כ המהרש"ל לעיל נ"ג א' בדעת רש"י שם שכתב דלר' יוסי ל"מ הפס"ט בשחרית, משום דמשראתה הויא כל היום בחזקת חוזרת ורואה עד גמר היום.

אך הרמב"ן וש"ר נקטו, דאף אם ראתה באותו היום, מ"מ אם אי"ז היום הראשון לראייתה, מהני הפס"ט אף בשחרית, ובסד"ט סימן קצ"ו סק"ט כתב דצ"ל דס"ל כתי' קמא דהתוס' לעיל נ"ג א', דהתם איירי כשלא בדקה כלל, וע"כ היא בחזקת טמאה.

המהרש"א כתב דלפ"ד התוס' דביום שראתה בו ל"מ הפס"ט אלא מן המנחה ולמעלה, צ"ל דהא דקאמר דבראשון לא שאלתי וטעיתי שלא שאלתי, הוא כשהפרישה בו מן המנחה ולמעלה, - אך בסד"ט סימן קצ"ו סק"ט הק' בזה ע"ד רש"י בד"ה מי איכא למ"ד, דמבו' דאף בדיקת צהרים מהניא ביום הראשון, וקשיא טפי לפ"ד רש"י לעיל נ"ג א', דמבו' דביום ראייתה ל"מ בדיקה אלא כשבדקה כל בין השמשות, ולא סגי בבדיקה מן המנחה ולמעלה, וכן הק' בחידוד הלכות לעיל נ"ג א', - ובחזו"א סימן צ"ב סקמ"ד כתב דהכא איירי כשראתה בליל ראשון ולא ראתה ביום, ובכה"ג שפיר מהני הפס"ט ביום, אך הפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ו עמ' שע"א כתב, דאף דבכה"ג שראתה בלילה, שפיר מהני הפס"ט ביום, ועיי"ש בד"ה ואי"ל במש"כ לפרש הטעם בזה, מ"מ אי"ז מתישב בד' רש""י הכא שכתב דבדקה בצהרים, ומ' דאיירי כבשחרית היתה טמאה, ואפ"ה מהני לה בדיקה, ועיי"ש שהוכיח מזה בדעת רש"י, דכל מה שאמר ר' יוסי לעיל נ"ג דל"מ הפס"ט אלא מן המנחה ולמעלה, הוא רק לר' יהודה לטעמי', אך איהו גופי' לא ס"ל הכי.

בעיקר ד' התוס' צ"ע, דכיון דביום שראתה בו ל"מ הפס"ט אלא מן המנחה ולמעלה, א"כ מ"ט אם בדקה שחרית ומצאה טהורה מהני, הרי כיון דכ"ז שלא הפסיקה בטהרה חיישינן שראתה, וכמבו' במשנתינו דהויא ספק זבה, א"כ ניחוש שראתה ביום זה, ול"מ לה הפס"ט אלא מן המנחה ולמעלה, - וצ"ל דרק אם הוחזקה לנו שראתה, הוא דל"מ לה הפס"ט, משום שהוחזק מעינה פתוח ביום זה, אך כל שלא הוחזק לנו שראתה, אף דמספק"ל שמא ראתה, מ"מ מהני לה הפס"ט.[[6]](#footnote-7)

**הכרעת ההלכה בזמן הראוי להפס"ט**

הרמב"ם בפ"ו מאיסו"ב ה"כ פסק דביום ראשון לנדתה ל"מ הפס"ט, משום דביום ראשון כולו הוחזק המעין פתוח, ובפיהמ"ש כתב, דאף דבגמ' נסתפקו בבדיקה בראשון, פסק לחומרא, כיון דבמתניתין תנן אפי' בשני, ולא תנן אפי' בראשון, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ב ה"א,[[7]](#footnote-8) וכתב דאם בדקה בסוף היום והיו ידי' בין עיני' כל בין השמשות מהני, וכן צידד הר"ן בסוגיין.

אך הרשב"א בתוה"ב בית ז' ריש ש"ה כתב דקי"ל דמהני הפס"ט אף ביום הראשון, וכ"ה גם למש"כ בתוס' הרא"ש דחכמים דמשנתינו מודו דמהני הפס"ט ביום הראשון, וכתב דיש מחמירים בזה.

הרא"ש בקיצור הל' נדה כתב, דבדיקת הפס"ט תהי' בין השמשות ביום שתפסוק בו מלראות, והטור בסימן קצ"ו כתב בדעתו דאף כשפוסקת שלא ביום הראשון לטהרתה, צריכה לבדוק בבין השמשות, והב"י שם תמה ע"ז דזה כר' יהודה דמתניתין דבכל הימים ל"מ בדיקה אלא בביה"ש, ותיקשי דמ"ט פסק כיחידאה, ועיי"ש שכתב ב' דרכים בביאור ד' הרא"ש,[[8]](#footnote-9) ודרך בתרא שכתב דס"ל דקי"ל כת"ק דמתניתין דכשפסקה בשאר הימים בעיא בדיקה ביה"ש, אי"ז מתישב למש"כ התוס' הרא"ש דרבנן בתראי לפרושי לת"ק אתו, דמהני בדיקת שחרית אף בשאר הימים.

והתפארת למשה שם כתב לפרש ד' הרא"ש, דס"ל כמש"כ התוס' בסוגיין דבפוסקת ביום שרואה בו, אף אם אינו יום ראשון לראייתה, צריכה לבדוק מן המנחה ולמעלה, וכ"כ הסד"ט שם סק"ט,[[9]](#footnote-10) - והסד"ט שם הוסיף, דמה שסתם הרא"ש בזה, ומשמע דאף ביום הראשון מהני, הוא משום דס"ל כד' הרשב"א דקי"ל דאף ביום הראשון לראייתה מהני הפס"ט, וזה מתישב היטב עם ד' התוס' הרא"ש שכתב דגם לרבנן דמתניתין מהני הפס"ט בראשון.

ובסד"ט שם ובחוו"ד שם סק"ב תמהו ע"ד הרמ"א שם ס"א שכתב דבשאר הימים מהני בדיקת שחרית, דמ"ט לא חשש לדעת התוס', ובפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ו עמ' שע"ב ד"ה ומעתה כתב דכל מש"כ הרמ"א דמהני, הוא רק בבדיקת "שחרית", והיינו כשלא ראתה ביום אלא בלילה, ובכה"ג אף לדעת התוס' מהני, ועיי"ש שכתב דדין בדיקת צהרים הוא ספיקא דדינא אם מהני.

החוו"ד שם סק"א כתב דמטעם אחר לא יועיל בדיקת שחרית ביום שראתה בו, דכיון דאנן לא בקיאינן בדם ולא בימי נדה וזיבה, יש לחוש שמא הוא יום ראשון, דל"מ בו בדיקת שחרית, עכ"ד, אך בד' הרמב"ן וש"ר דבשאר הימים מהני הפס"ט אף ביום שראתה בו, מבו' דלא חששו לכך, - ובלחו"ש שם ריש סק"ד כתב דהוא משום דכל הא דל"מ הפס"ט ביום הראשון לראייתה הוא משום דאין המעין עשוי ליסתם ביום שנפתח, אך אם ראתה ב' ימים, אף אם הראיות הראשונות היו דם טהור או דם זיבה, מ"מ כיון דהוו מאותו המעין וכבר נפתח מעינה מאתמול, שפיר מהני לה הפס"ט, - ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ו עמ' שע"ב סק"ה מש"כ לישב בע"א, אך לכאו' דבריו אינם מתישבים בד' הרמב"ן גופי' דדעתו דבדיעבד מהני אם בדקה רק ביום א' מימי הספירה.

**הפס"ט באשה שדרכה לראות כמה ימים**

בתשו' זכרון יוסף יו"ד סימן י' כתב, דאשה שדרכה לפסוק אחר ה' ימים, ה"ה טהורה אף אם לא עשתה הפס"ט, דאזלינן בתר רוב ימי אשה זו, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לעיל ט"ו ב' דאשה שיש לה וסת בעלה מחשב ימי וסתה ובא עלי', והיינו דהוא מחשב לפי הימים שהיא רגילה לראות, והרי דאזלינן אחר רגילותה,[[10]](#footnote-11) - וכ"ה בתשו' מהר"ם ד' אמשטרדם סימן נ"ג באשה שיש לה מכה, דאם ידוע לה כמה ימים היתה רגילה לראות, תהא טמאה מנין אותם הימים ואז תתחיל למנות בטהרה.[[11]](#footnote-12)

ובסד"ט סימן קצ"ו סוסקכ"ג הק' ע"ז מהא דתנן הכא דאם בדקה עצמה ביום שביעי ומצאה טמאה וכו' ולאח"ז בדקה ומצאה טהורה ה"ז בחזקת טמאה, ובברייתא דלוי תניא דהיא ספק זבה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מאיסו"ב ה"כ והשו"ע בסימן קצו ס"ה, ולא חילקו דאם ברוב ימי' דרכה לפסוק בשביעי, ה"ה טהורה, וכן הק' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס', - ועיי"ש שכתב לדחות הוכחת הזכרון יוסף מסוגיא דלעיל, דהתם לא איירי בודאי ראתה, אלא בגונא דעבר וסתה ומשום דוסתות דאורייתא הו"ל כודאי ראתה, ובזה מצינו לחשב משך רגילות ראייתה, דכיון דכל הא דמחזקינן לה כראתה הוא רק מכח רגילות ראייתה, ממילא אנו דנים ג"כ דפסקה בזמן הראוי לפסוק, ועד"ז י"ל גם בד' מהר"ם, דהתם דיש לה מכה וטומאתה הוא משום דאל"כ לעולם לא תהא טמאה, ובכה"ג שפיר מצינו לחשב משך רגילות לראייתה, וכ"כ בחזו"א סימן פ"א סוד"ה אמנם היכא.

ובחזו"א סימן צ"ב סקכ"ב הסכים לד' הזכרון יוסף, וכתב דהא דהכא הויא ספק זבה, הוא כשראתה שלא בשעת וסתה, שכתב החזו"א שם דבזה לא סמכינן על מנין הימים שהיא רגילה לראות, או כגון שהמשיכה ראייתה יותר מהרגיל, - ועד"ז כתב החת"ס בסוגיין ובתשו' יו"ד סימן קמ"ד דמה"ט הוא דתני דבדקה בשביעי ונמצאת טהורה, דמשום דחזינן שהמשיכה ראייתה יותר מדרך שאר נשים, ע"כ הויא ספק זבה.[[12]](#footnote-13)

ובחזו"א שם סקכ"ג כתב, דאף לפ"ד הזכרון יוסף, י"ל דמ"מ מדרבנן צריכה הפס"ט, וגם י" דכיון דכל נשים ספק זבות, ובראיית זיבה ל"ש סברא זו, כיון דראיית זיבות היא בלא עת נדתה, וע"כ אין הולכין בזה אחר רגילותה, - וגם הסד"ט שם כתב דעכ"פ מוכח דמדרבנן בעינן הפס"ט אף בכה"ג, והיינו משום דיש לפרש דהא דהכא הויא ספק זבה אי"ז אלא מדרבנן.[[13]](#footnote-14)

**בדיקות ז' נקיים**

**הזב והזבה שבדקו עצמן וכו',** בעיקר דין הבדיקה בז' נקיים, מבו' בד' הב"י בסימן קצ"ו דהוא מדאורייתא, וכן דקדק הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ס' מד' הרמב"ן בהלכותיו פ"ב ה"א, - ובפשוטו הוא מבו' כן בסוגיית הגמ' לקמן, דאף דטבילה בזמנה מצוה, מ"מ אם לא בדקה א"א לה לבדוק, ואם ל"ה צריכה בדיקה אלא מדרבנן, היתה צריכה לטבול, וכמש"כ בתוס' הרא"ש שם, וכ"ה בתוס' הרא"ש לעיל ז' ב' דלדעת ר"ע דין הבדיקה בכל ז' הימים הוא מדאורייתא, - וכ"ה בסה"ת סימן פ"ח דגם לדעת ר"א דסגי בתחילתן או בסופן, הוי דין הבדיקה מדאורייתא, וכ"ה בחינוך מצוה ר"ז, וכתב דילפינן לה מדכתיב וספרה, וכל שלא בדקה לא בתחילה ולא בסוף אין כאן ספירה.

ומהך דינא דא"צ לטבול מכח הא דטבילה בזמנה מצוה, מבו' עוד, דכל שלא בדקה, הרי דאף אם כלפי שמיא גליא דלא ראתה, מ"מ לא עלתה לה ספירה, - וכ"ה מבו' ממש"כ בתוס' הרא"ש שם ובחי' הרשב"א והריטב"א לעיל ל' א', דהא דהיא טובלת, אף דבעיא הפס"ט, הוא משום דדילמא עשתה הפס"ט, אך לא חיישינן שמא בדקה ביום הראשון, והרי דאם לא בדקה, ה"ה טמאה, אף אם באמת לא ראתה, דאל"כ מ"ט לא נחוש שמא לא ראתה, כ"ה דחיישינן שמא עשתה הפס"ט, - ואמנם י"ל דלדעת רב דסגי בסופן אע"פ שאין תחילתן, ול"ב ספורין לפנינו, הרי דאם באמת לא ראתה, ה"ה טהורה אף אם לא בדקה, ונת' להלן.

**ר"א אומר ה"ה בחזקת טהרה,** בחוו"ד סימן קצ"ו סק"ג כתב דכל שלא בדקה כלל, מדאורייתא לא עלתה לה ספירה דבעינן שיהיו הימים ספורין ובדוקין, ואך דכל שבדקה יום א' שוב מוקמינן כל הימים בחזקת בדוקין, וכ"כ בסד"ט סימן קצ"ו סקי"ח בשם תשו' מעיל צדקה סימן ס"ג, - והסד"ט שם נחלק ע"ז, וכתב דלדעת רב דסגי בתחילתן או בסופן, ל"ב ספורין כלל, עיי"ש, ועי' בחזו"א סימן צ"ב סק"ז, ועיי"ש שנקט דלמש"כ בתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין די"ל דל"ב הפס"ט אלא מדרבנן, בע"כ דלדעת רב ל"ב ספורין כלל, וע"כ ודאי דמדאורייתא אף אם לא בדקה כלל ה"ה טהורה.

**ר' יהושע אומר אין להם אלא יום ראשון ושביעי,** בתוס' הרא"ש לעיל ז' ב' כתב דמדאורייתא ס"ל כר"א דל"ב ספורין לפנינו, ומדרבנן הוא דאין הימים שלא בדקו עולין להן, - והמהר"ם בסוגיין כתב דמה"ט הוא דלא פרכינן בגמ' לר' יהושע אלא דאתי לאחלופי בודאי, ולא פרכינן דאם חיישינן דחזאי, מ"ט אינה סותרת, וכ"כ הגר"א באלי' רבה והבית מאיר בסימן קפ"ז ס"ה נז., - ועי' בסד"ט סימן קצ"ד סק"ד, ובחזו"א סימן צ"ד סק"א, שפירשו טעמא דר"א דאינה סותרת, בע"א, ועיי"ש בחזו"א סק"ב מש"כ עוד בזה, - ועי' עוד בחזו"א סימן צ"ג ס"ק א' ב' במש"כ בביאור פלוגתת תנאי בזה.

**הזב והזבה שבדקו עצמן יום א' ויום ח' וכו' לר' אליעזר מהו,** בפירש"י כתב דלר' יהושע ודאי אין להם אלא שמיני בלבד, דאע"ג דס"ל דמונה ימים הבדוקין אפי' בסירוגין, ה"נ בראשון ושביעי דחזו לאיצטרופי לחד מנינא, אבל שמיני לא מסדר הראשון הוא ולא מצטרף, - ובחזו"א סימן צ"ב סוסק"ד כתב דהוא משום דבכה"ג מודה ר' יהושע דהימים שלא ספרה סותרים את היום הראשון, עיי"ש, וכ"ה גם בדבריו בסימן צ"ג סק"א, עיי"ש, ולפ"ז כ"ז הוא כשלא בדקה בכל הימים, אך כל שבדקה בהן ומטעם אחר לא עלו לה, שפיר מצינו לצרף אף כשיש יותר מה' ימים בינתים שאין עולין לה,[[14]](#footnote-15) - ונפ"מ רבתא לדינא בזה, בגונא שבדקה יום א' ב' וח', וביום ב' פלטה ש"ז ולא עלה לה יום זה לספירה, או דבדקה כל הימים והסיחה דעתה ו' ימים באמצע, לדעת המע"צ דכל שהסיחה דעתה מספירה אין ימים אלו עולין לה, ולהנ"ל י"ל דבכה"ג שפיר מצטרף יום א' לימי הספירה, אף שיש ו' ימים באמצע שאין עולין לה.[[15]](#footnote-16)

**אמר רב וכו' תחילתן אע"פ שאין סופן, ור"ח אמר תחילתן וסופן בעינן,** הרמב"ם בספ"ו מאיסו"ב פסק כדעת רב דסגי בתחילתן או בסופן, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הספירה סו"ס ב', והרמב"ן בהלכות נדה פ"ב ה"ג, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ה כד. והרא"ש בסימן ה', - אך בסה"ת סימן פ"ח ובסמ"ג לאוין קי"א חששו לדעת ר' חנינא, - והב"י בסימן קצ"ו כתב דאין להקל בזה דהוא איסור כרת, ומבו' דס"ל דהא דלר' חנינא בעיא תחילתן וסופן הוא מדאורייתא, אך בתוס' הרא"ש ד"ה לאו, כתב דאי"ז אלא חומרא בעלמא מדרבנן, וכ"ה בסה"ת סימן פ"ח, (ומבו' בדבריו דהא דבעינן בדיקה בתחילתן או בסופן הוא מדאורייתא, אך הא דבעינן תחילתן וסופן אינו אלא מדרבנן).

בד' הרמב"ן בהל' נדה שם מבו', דבגונא שלא בדקה אלא ביום הראשון, ה"ה בודקת בשעת טבילתה ודי', ומבו' דהיא צריכה בדיקה בשעת הטבילה, וכפי הנראה למד לזה ממה שאמרו שבדקו עצמן יום א' ויום ח', ומשמע דבעיא בדיקה ביום ח', ועי' בחזו"א סימן צ"ב סק"ה שנסתפק בדין זה.

הראב"ד בבעה"נ שער הספירה סו"ס ב' כתב דלפ"מ דקי"ל כרב, אף אם בדקה באמצע הז' ימים מהני, והרז"ה בהשגות בעה"נ שם נחלק ע"ז, והרמב"ן בהל' נדה פ"ב ה"ג כתב כד' הראב"ד, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ה', - והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ה צידד כד' הראב"ד, ועיי"ש בבדה"ב שנחלק ע"ז, ועי' במשמה"ב מש"כ בזה, ועי' בתשו' חת"ס יו"ד סימן קע"ח מש"כ לפרש בד' הרא"ה.

בדגמ"ר סימן קצ"ו, כתב דאף לדעת ר"ח דתחילתן וסופן בעינן, מ"מ מהני גם כשבדקה באחד מימים אמצעים וביום השביעי, אך בנובי"ת יו"ד סימן קכ"ח נקט בפשיטות דבכה"ג ל"מ, ועיי"ש שכתב דמ"מ אם בדקה ראשון ושלישי ושמיני שפיר דמי, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה.[[16]](#footnote-17)

**איני וכו' ואי ס"ד ל"ב ספורין לפנינו וכו',** הרמב"ן הק' דאף אם ל"ב תחילתן וסופן, מ"מ הרי בעינן הפס"ט, וכתב דכיון דילדה ודאי הפסיקה, והרשב"א לעיל ל' א' הוסיף דודאי הפסיקה "מזיבה", והיינו דבשעת לידתה פסק מעיין הזיבות, דהו"ל דם קושי דאינו טמא בזיבה, - ובתוס' הרא"ש כתב דהא דבעינן הפס"ט דהוא חומרא בעלמא ומדרבנן ואינה נמנעת בשביל זה לטבול כיון דטבילה בזמנה מצוה, - עו"כ הרא"ש, דאף אם בעיא הפס"ט מה"ת, מ"מ היא טובלת שמא הפסיקה ולאו אדעתה, וכעי"ז כתבו הרשב"א והריטב"א לעיל ל' א'.

ומבו' מד' הראשונים, דאם בעיא הפס"ט, הרי דגם אם כלפי שמיא גליא שפסק דמה, אין ספירתה עולה לה, וע"כ אינה טובלת, רק משום דשמא הפסיקה ולאו אדעתה, ואם לא תליא אלא אם באמת פסק דמה, ל"ב להא דשמא הפסיקה ולאו אדעתה, אלא דשמא פסק דמה.

והתוס' בד"ה שבעה לנדה כתבו דלדעת רב דל"ב ספורין לפנינו, ה"ה טובלת אף שלא הפסיקה בטהרה ולא בדקה בתחילת ספירתה, והמהרש"א פירש בדבריהם דאף דגם לרב בעי הפס"ט, מ"מ גם אם לא הפסיקה בטהרה ה"ה טובלת בזמנה, דשמא פסק דמה, ומבו' דלדעת רב ליכא דין ספירה, ועי' בסד"ט סימן קצ"ו סקי"ח שהאריך בזה.

הרמב"ן בהל' נדה פ"ב ה"ד, כתב דאם לא בדקה אלא ביום השמיני, אין לה אלא יום א', ומשלמת עליו ו' וטובלת, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ריש ש"ה, וכ"כ הרא"ש בסימן ה', וכ"כ בטוש"ע סימן קצ"ו סק"ד, - והסד"ט שם סקי"ח הק' דמ"ט לא נימא דיום ח' הוא יום האחרון של ז' נקיים, ונימא דהז' נקיים התחילו מיום הב', ותועיל לה בדיקה ביום זה, והוכיח מזה כמש"כ המעיל צדקה בסימן ס"ג דכל שלא הי' דעתה לספירת ז' נקיים אינם עולין לה, ועיי"ש שהביא דהמע"צ הוכיח כן, מעיקר הא דלא סגי בבדיקה בשמיני, ומ"ש בדיקה בשמיני או בשביעי, - ובחזו"א סימן צ"ב סק"ח כתב דהוא משום דהא דמהני סופן בלא תחילתן, הוא רק מכח ההפס"ט, וע"כ בעינן בדיקה אחת תוך ז' של אחר יום הפסקת טהרה, עיי"ש.[[17]](#footnote-18)

בסד"ט שם ד"ה והן אמת הק' ע"ד המעיל צדקה, מהא דפריך הכא לרב, דבההיא דטועה מ"ט לא מטבלינן לה ביממא, והרי דאף שלא נתכונה לספור ז' נקיים שפיר דמי, ועיי"ש שהאריך דאף דלדעת רב דל"ב ספורין לפנינו מהני אף כשלא נתכונה לספור, מ"מ לדעת רב חנינא דבעינן תחילתן וסופן ובעינן ספורין לפנינו, וכן לדעת ר"ע ור' יהושע דבעינן ספורין לפנינו, ל"מ אם לא נתכונה לספירה, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לסוגיית הגמ', אך לא נתישבו לפ"ז ד' הראשונים שכתבו דאם בדקה רק ביום שמיני ל"מ, ופירש הסד"ט דהוא משום דהי' דעתה לספור ז' ימים הראשונים לנקיים, ולפ"ז מבו' דאף לדעת רב בעינן שתתכוין לספור, שהרי הני קמאי ס"ל דקי"ל כדעת רב,[[18]](#footnote-19) - ובפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ו עמ' שפ"ה ד"ה אמנם כתב, דלמ"ד דטבילה בזמנה מצוה, דמוטל עלי' לספור ימים אלו, חשיבי ימים אלו לימי ז' נקיים אף בלא כונתה, - ועי' עוד בחזו"א סימן צ"ב סקי"א מש"כ בענין זה, ומשה"ק ע"ד המעיל צדקה.

במעיל צדקה שם כתב לפי דבריו, דכל שהסיחה דעתה מספירתה, אי"ז עולה לה, ועיי"ש שכתב עוד, דכל שלא נתנה דעתה לסופרם לנקיים, לא הקפידה אף אם הרגישה במקצת לבדוק נפשה, וע"כ אי"ז עולה לה, ובחכמת אדם כלל קי"ז סי"ב כתב מכח טעם זה דאף היא סותרת את ספירתה, והיא צריכה לחזור ולהפסיק בטהרה,[[19]](#footnote-20) והאחרונים הקשו ע"ז, דא"כ בחרשת ושוטה דפקחות מתקנות אותם, מ"ט לא ניחוש שמא ראו, - ועי' בתשו' בית דוד סימן ב' ובתשו' עונג יו"ט סימן פ"ג שהאריכו לחלוק על דין זה.

כ"ד אדר ב' ע"ו

דף מס' 2

**ספירת לילה**

**ס"ט א'** **-** התוס' בסוד"ה ז' לנדה, כתבו דל"מ בדיקה בלילה משום דספירת לילה אינה ספירה, וכ"כ בב"י סימן קצ"ו בשם האגור, דאם בדקה בליל שביעי, לא עלתה לה בדיקה.

ובסד"ט סימן קצ"ו סקי"ט כתב דמד' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' סוף ש"ה משמע דמן הדין מהני אף בדיקת לילה, ועיי"ש שכתב דהרשב"א לטעמי' דס"ל דקי"ל כרב דסופן אע"פ שאין תחילתן, ולפ"ז דין הבדיקה אי"ז משום דבעינן ספירה, דלזה לא סגי בסופן לחוד, וכמש"כ הסד"ט שם סקי"ח, ונת' לעיל, אלא דבעינן להבדיקה להחזיקה בטהרה, וע"כ שפיר מהני אף אם בדקה בלילה, אך ד' התוס' הוא למ"ד דבעינן תחילתן וסופן, דלדידי' בעינן להבדיקה לקיום דין ספירה, וכל' החינוך במצוה ר"ז, וכיון דספירת לילה אינה ספירה, אף ל"מ בדיקה בלילה,[[20]](#footnote-21) ועי' בחזו"א סימן צ"ב סקי"ב וסק"כ מש"כ לדון בדין זה.

והנובי"ק יו"ד סימן מ"ו נקט לדינא דל"מ בדיקה בלילה, אך בלחו"ש סימן קצ"ו סק"? כתב לדינא דמהני בדיקה בלילה, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ו עמ' שפ"ו, ובחזו"א שם סוסקי"ב ככתב דמד' כל הפוסקים שסתמו בזה, משמע דמהני ספירת לילה.

בסה"ת סימן פ"ח ובסמ"ג לאוין קי"א כתבו דביום ראשון ושביעי, צריכה לבדוק שחרית וערבית, ומבו' בדבריהם שם דאם בדקה פעם אחת ביום ל"מ,[[21]](#footnote-22) ובשו"ע סימן קצ"ו כתב דלכתחילה צריכה לבדוק פעמים בכל יום, ובדיעבד מהני אף אם בדקה פעם אחת, ובסד"ט שם סקט"ז כתב דאף דלדעת הסמ"ג גופי' ל"מ בדיקה אחת ביום אף בדיעבד, מ"מ אנן לא חיישינן להכי, כיון דאף לדעתו אי"ז אלא חומרא דרבנן.

**ס"ו א'** **- שתים תשב ששה והן,** בפירש"י כתב דהוא משום דחיישינן שמא ראשון סוף זוב ושני תחילת נדה וצריכה עוד ו' ימים, והתוס' כתבו דהוא משום דחיישינן שמא ראתה יום ראשון דם ירוק ואינו מן המנין, והרמב"ן כתב לב' הטעמים, - אך הרי"ף בשבועות כתב דראתה שתים תשב חמשה והן, והרמב"ן בסוגיין כתב דט"ס הוא, אך הרשב"א כתב בשם הרב אברצלוני שכתב כן בשמם של ראשונים, ופירש דהוא משום דבאותם הימים היו גם בני הכפרים מכירין קצת בין דם טהור לדם טמא, והיו מכירות קצת וסתות, וע"כ די להם שתשב חמשה והן כעיקר נדה דאורייתא, והרשב"א נחלק ע"ז דאכתי יש לחוש שהי' היום הראשון סוף זוב והשני תחילת נדה, ובמרכה"מ קונט' גופי הלכות פתח ל"ח כתב בדעת הרי"ף דלא חיישינן להכי, משום דהוי ספק ספיקא, דספק כולו בימי זיבה, ואת"ל בימי נדה, שמא שניהם בימי נדה, ועיי"ש שכתב דמה"ט פירשו התוס' דהחשש הוא שמא ראתה יום ראשון דם ירוק, ולא פירשו כפירש"י דהוא משום דחיישינן שמא ראשון סוף זוב, שעמד ע"ז בס' ידי אליהו פי"א מאיסו"ב ה"ג, והביאו בהג' מהר"ב רנשבורג.

בתוס' הרא"ש כתב דגם כשראתה יום א' צריכה לישב ו' נקיים, דכל יום שתראה מספקינן שמא הוא תחילת נדה, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, - והראשונים עמדו דמ"ט לא קאמר דתשב ו' נקיים, ובתוס' הרא"ש כתב דל"ש לומר נקיים אלא כשהם ימי ספירה, והיינו משום דאף דבעינן שיהיו ו' ימים אלו נקיים, מ"מ ל"ב בהן בדיקה, ול"ב שיהיו ספורין לפנינו, אלא דאם תראה בהן דם תהא צריכה לישב עוד ו' ימים, וצ"ע, דבלא"ה היאך הו"מ למיתני תשב ו' נקיים, הרי ל"ב שיהא על ימים אלו תורת נקיים, שהרי שפיר מהני שתשב ו' ימים אף אם תפלוט בהן ש"ז או אף תראה בהן דם קושי, אף דאינם ימים נקיים.

**בנות ישראל החמירו על עצמם וכו',** בפירש"י מגילה כ"ח ב' כתב דטעם חומרת בנות ישראל, הוא משום דפעמים שראיית דם נדה מזקיקתה לז' נקיים מה"ת, והיינו כשראתה טיפת דם ביום השביעי של ספירתה, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"א הי"ח, - ובפירש"י שם כתב עוד, דהוא משום דשמא ראתה ב' ימים ולא ידעה והיום ראתה וידעה, דהו"ל ג' ימים רצופין וצריכה ז' נקיים, ובפי' הר"ן בשבועות הוסיף, דזהו דקמ"ל דאפי' רואות טיפת דם כחרדל, דהומ"ל דבדם מרובה דוקא ראוי להחמיר, דשמא יצא מן המקור בג' ימים זא"ז ושהה בפרוזדור, וע"כ נקט טיפה כחרדל, אע"ג דודאי אינה אלא ראי' אחת, וכעי"ז כתב בתר"י בברכות פ' אין עומדין, ובתוס' הרא"ש בסוגיין כתב קצת בע"א, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן קס"ב.

הרמב"ם בפי"א מאיסו"ב הי"א כתב דבראתה כתם יום א' סגי שתמנה ו' והוא, ורק אם ראתה ג' ימים סופרת ז' ימים מאחר יום שנמצא בו הכתם, והמ"מ שם פירש בדעתו, דבכתמים לא מחמרינן לחומרא דבנות ישראל,[[22]](#footnote-23) - אך הראב"ד שם נחלק ע"ז, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"א והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד טו:, וכ"כ בטוש"ע סימן ק"צ ס"א.

הרמב"ן בהל' נדה פ"א כתב דחומרא זו נהגו בה בנות ישראל והוכשרה בעיני החכמים ועשו אותה כהלכה פסוקה בכל מקום, וכ"כ החינוך במצוה ר"ז, שראו חכמים חומרתן טובה וצריכה, והודו לדבריהן, וכ"כ הריטב"א בסוגיין,[[23]](#footnote-24) - אך בס' ידי אליהו פי"א מאיסו"ב ה"ד כתב דבל' הרי"ף והרא"ש משמע דמה שאמרו דבנות ישראל החמירו על עצמן, היינו שהנהיגו חכמים את בנות ישראל לעשות כן.

נחלקו הראשונים אם בכלל חומרא דר' זירא, הוא גם כשראתה דם טוהר, עי' רמב"ן בסוגיין ובהלכותיו פ"ז ה"כ, רמב"ם פי"א מאיסו"ב ה"ו, בעה"נ שער הפרישה סימן א', תוה"ב בית ז' ש"ו כט:, ואכמ"ל.

**אמר רבא תבעוה לינשא צריכה שתשב ז' נקיים,** המ"מ בפי"א מאיסו"ב ה"י כתב, דמדאורייתא אינה טמאה, דאף בראי' גמורה בלא הרגשה אינה טמאה, כ"ש בזו שספק אם ראתה כלל ולא מצאה אפי' כתם, אלא שחכמים החמירו בזה, ועי' ט"ז סימן קצ"ב סק"א מש"כ לפרש לפ"ז טעם הא דבמעשה דתמר ודרות לא הצריכו ז' נקיים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועיי"ש בפליתי סק"א ובסד"ט סקי"ב ד"ה מש"כ הט"ז ובחוו"ד סק"א, ואכמ"ל.

הרשב"א לעיל כ' ב' הוכיח מדינא דהכא, דדם חימוד הוא דם טמא, וכ"כ בתוס' הרא"ש שם, אך הר"ן שם כתב דהוא דם טהור, והא דמטמאינן לה הוא משום דאגב חמוד מתעוררים דמי', וע"כ אע"פ שדם חימוד טהור, אפשר שנמשך אף דם נדות עמו, וכ"כ המאירי שם בדעת הרמב"ם, וכתב לפ"ז, דבגונא שראתה דם מחמת חימוד, והכיר המורה דאין שם אלא דם זה, ה"ה טהורה, וזה נלמד מדינא דהתם, ועי' בחזו"א סימן ק"כ סוסק"א במש"כ בטעם טהרת דם חימוד.

הראבי"ה בסימן קפ"ג כתב, דאם בדקה בשעת התביעה בחו"ס ונמצאת טהורה, א"צ לישב ז' נקיים, והובא בתשו' מיימוני קדושה סימן א', - אך הראב"ד בבעה"נ סוף שער הספירה והרמב"ן בהל' נדה סופ"ג כתבו דה"ה טמאה אף אם בדקה שמא ראתה טיפת דם ואבדה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ב ה: והריטב"א בסוגיין, וכ"כ בטוש"ע סימן קצ"ב ס"א.

**רבינא איעסק לי' לברי' וכו',** הרשב"א כתב להוכיח מעובדא זו, דבחששא דדם חימוד א"צ הפס"ט ובדיקות בז' נקיים, לפי שאין זו אלא חששא בעלמא ודי לה בישיבת ז', - והראב"ד בבעה"נ סוף שער הספירה והרמב"ן בהל' נדה סופ"ג כתבו דאף דא"צ הפס"ט מ"מ היא צריכה לבדוק בז' נקיים, וכתב הראב"ד דהכא בדקה כשבאה בסוף ז' וסגי בהכי, - והרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ב ה: כתב דהיא צריכה הפס"ט ובדיקה בז' נקיים, ועיי"ש במש"כ לפרש לעובדא דהכא, וכ"כ הר"ן בסוגיין.

והרא"ש בסימן ד' כתב דגרסינן דאמר לי' לינטר מר עד ד' אחרינא וכו', ולפ"ז אין מקור מהכא דא"צ הפס"ט ובדיקה בז' נקיים, אך כתב הרא"ש דא"צ הפס"ט, אך היא צריכה בדיקה בכל ז' שמא תראה מחמת חימוד, ואף קודם חומרא דר' זירא היתה צריכה ז' נקיים בבדיקה, דבכל יום חיישינן שמא תראה מחמת חימוד, ובטעם הא דמהני בזה בדיקה, אף דבזמן התביעה ל"מ בדיקה, עמש"כ הט"ז בסימן קצ"ב סק"ו והסד"ט שם סק"ה והבית מאיר שם.

והב"י בסימן קצ"ב כתב ע"ד הרא"ש דמ"מ סגי בבדיקה יום א', דומיא דדין ז' נקיים, ועיי"ש בש"ך סק"ב במש"כ לדון לדעת הסוברים דבעינן תחילתן וסופן, אם ה"נ הכא בעינן תחילתן וסופן, והחוו"ד שם סק"ב הק' דמ"ט לא ניבעי מוך דחוק כל ז', וכתב דדמי לכל ספירת ז' נקיים דע"י שבדקה פעם אחת, הויא כל היום בחזקת שלא ראתה, וכנראה דמה"ט סגי גם בבדיקה אחת בכל ז', דבדין ז' נקיים נתחדש דכל שהוחזק יום א' בטהרה, מהני זה להחזיק לכל הז' ימים, - ועי' סד"ט שם סק"ט וחוו"ד שם סק"ד במש"כ אם בגונא דעבר עלי' אחר הז' נקיים עוד ז' ימים בלא בדיקה, ה"ה אסורה, משום החשש שראתה עוד מחמת חימוד.

הרא"ש הק' לגיר' דילן, דא"כ אפי' ישיבת ז' אין כאן כלל ומה תועלת יש בהמתנת ז' ימים, כיון דר"ח סבר דבקטנה לא חיישינן לחימוד, והבית מאיר בסימן קצ"ב כתב לפרש לדבריו, דכל הא דמהני ז' נקיים בלא בדיקה, הוא משום שלא הרגישה, אך הכא כיון דסבר דלא חיישינן לחימוד ולא הזהירה להשגיח ע"ז, י"ל דארגשה ולאו אדעתה, - ובסד"ט שם סוסק"ב כתב לפרש בד' הרא"ש דס"ל כד' המע"צ, דל"מ ספירת ז' נקיים בשלא נתכוונה לספירה, ועיי"ש שכתב דמד' ש"ר דנתקיים הכא דין ז' נקיים אף שלא נתכונה לכך, מבו' שלא כד' המע"צ, ובסימן קצ"ו סקי"ח כתב די"ל דבחששא דדם חימוד לא החמירו להצריכה ספירה, כיון דמדינא אף אם ראתה דם א"צ ספירת ז' נקיים, אלא משום חומרא דר' זירא.

הראב"ד בבעה"נ שם פירש דהטעם דא"צ הפס"ט, הוא משום שאינה ראיית ודאי אלא ספק, או משום דקים להו לרבנן דדם חימוד דבר מועט הוא וכמי שהפסיקה בטהרה דמי, ומשא"כ בראיית וסת שהיא מרובה, כל שלא בדקה להפס"ט חיישינן שמא לא פסק הדם, - והרמב"ן בהל' נדה סופ"ג כתב כטעמא בתרא, ובל' הרשב"א בסוגיין משמע כטעמא קמא.

והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב תמה ע"ד הראב"ד והרמב"ן, דאם חשבינן לה כרואה דעלמא, הי' לנו להצריכה הפס"ט, ואם א"צ הפס"ט וחשבינן לה כמו שהפסיקה בטהרה, מ"ט לא אמרינן שהיא בחזקת טהרה כל ז' וא"צ בדיקה, - ומבו' בדבריו דגדר דין הבדיקה דז' נקיים, הוא דלענין זה לא חזינן לה בחזקת טהרה, וחיישינן שעדיין היא רואה, אך בד' הראב"ד והרמב"ן י"ל דס"ל דהוא דין בפנ"ע מדיני הספירה, וכ"ה בל' הראב"ד שם דליכא נקיים בלא בדיקה, וע"כ אף דהיא בחזקת טהרה ואין לנו לחוש שתראה, מ"מ ה"ה צריכה בדיקה.[[24]](#footnote-25)

בד' הרשב"א בתוה"ב שם מבו', דלדעת הראב"ד והרמב"ן דהיא צריכה בדיקה, בע"כ דאיירי הכא שבא ביום הז', וע"כ סגי לה בבדיקה ביום זה, דסופן אע"פ שאין תחילתן, אך אם באה אחר יום הז', הי' לנו להצריכה ז' ימים אחרים, ובסד"ט סימן קצ"ב סק"ב הק', דאף אם באה אחר ז', מ"ט לא נימא דיום זה הוא יום אחרון של הנקיים ותועיל לה בדיקה אחת, ומ"ט היא צריכה עוד ז' ימים, - והיינו דהא דבעלמא ל"מ בכה"ג, הוא משום דהי' דעתה לספור את ז' ימים הראשונים, אך הכא דבלא"ה לא נתכוונה לספירה, ואפ"ה מהני, א"כ אף ביום הח' יועיל, וגם למש"כ החזו"א דהא דבעלמא ל"מ בכה"ג, הוא משום דל"מ כשהרחיקה את הבדיקה יותר מז' ימים מההפס"ט, ל"ש טעם זה הכא דבלא"ה לא הפסיקה בטהרה, וצ"ע.

1. ובסד"ט סימן קצ"ו סק"ט כתב ללמוד מדבריו דמן המנחה ולמעלה הוא תחילת זמן מנחה, וכ"כ הב"י בסימן קצ"ו דהוא מתחילת זמן מנחה קטנה, ועיי"ש בסד"ט שכתב דבד' רש"י במשנתינו ולעיל נ"ג א' מבו' דמן המנחה ולמעלה הוא בביה"ש שהוא סוף זמן מנחה, ועיי"ש במש"כ בדעת התוס' בזה, ועמש"כ ע"ז הפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ו עמ' שע"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם תיקשי לפ"ז בד' הרמב"ן והר"ן שכתבו דלרבנן בתראי דמתניתין ל"מ הפס"ט בראשון אלא אם היו ידי' בין עיני' כל ביה"ש, והוכיחו לזה ממה שלא אמרו דמהני אלא בשני, ולהנ"ל הרי י"ל דרבותא קמ"ל דאף בשני שחרית מהני, וכ"ש בראשון מן המנחה ולמעלה.

   אך לפ"ד הב"י צ"ל בדעתם, דבזה קי"ל כרבנן בברייתא דאין לחלק בין בדיקה שחרית לבדיקה מן המנחה ולמעלה, דאף בבדיקה מן המנחה ולמעלה יש לחוש שחזרה וראתה אח"כ, וע"כ כ"ה דל"מ בראשון בדיקה בשחרית, ה"נ ל"מ בדיקה מן המנחה ולמעלה, אך אה"נ י"ל דכל שהיו ידי' בין עיני' כל ביה"ש, מהני שפיר בכל הימים, אף לדעת ת"ק דבדיקת שחרית ל"מ אלא ביום השביעי, ואמנם בחזו"א סימן צ"ב סק"מ כתב דודאי דלת"ק ולר' יהודה ל"מ בדיקה בראשון אף כל ביה"ש, דכל ביה"ש בראשון לא עדיף משחרית בשני, אך לפ"ד הב"י אין ללמוד זמ"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. והב"י בסימן קצ"ו כתב דמשמעות דבריו דביום הראשון ל"מ הפס"ט אף בבין השמשות, והטעם בזה י"ל למשמעות ד' הרמב"ם שם, דהא דל"מ הפס"ט בראשון, אי"ז משום דחיישינן שחזרה וראתה, אלא אף ההפס"ט בשעתו ל"מ, והוי כמו שמצאה טמאה, (דאף אם בפועל ליכא דם בשעה זו, אכתי היא בחזקת מעין פתוח), אך כתב להוכיח מד' המ"מ שנקט בדעת הרמב"ם דאף ביום הראשון מהני בדיקה בין השמשות. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן נראה למש"כ הב"י שם בדעת הרא"ש דגם לדעת ת"ק מהני בדיקה בשאר הימים מן המנחה ולמעלה, וא"כ הרי דה"נ לרבנן בתראי דאמרו דל"מ בדיקה שחרית אלא ביום השני, מ"מ בדיקה מן המנחה ולמעלה שפיר מהני אף ביום הראשון. [↑](#footnote-ref-5)
5. והעירו דלכאו' משכח"ל גווני דהיא צריכה מדינא ספירת ז' נקיים והו"ל יום הראשון לנדתה, והוא למש"כ הראב"ד בשער הוסתות פ"ב הי"א דאף דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, מ"מ אחר י"ח יום, ה"ה קובעת וסת, אף אם היא בימי ספירת זיבתה, ואף לדעת הרז"ה בהשגות בעה"נ שם דס"ל דעד אחר ז' נקיים עדיין הו"ל ימי זיבה ואינה קובעת בהן וסת, מ"מ לכאו' אם היו ז' נקיים מדם ולא עלה לה ספירה, משום שהיתה פולטת, הו"ל כימי נדה והיא קובעת בהן וסת, ועי' בחזו"א סימן קי"ט ס"ק ו' - ח' דאיכא עוד גווני דהוא כן, ולכאו' בהני גווני יש לה מכאן ואילך חשבון ימי נדה לענין פתחי נדה וזיבה, וחשבון ימי נדה לענין וסתות, ואם נבא לדון לגבי דינא דיום הראשון לראייתה, ה"ז תלוי בחשבון ימי נדה לענין וסתות, ונמצא דשפיר משכח"ל דהוי זה יום ראשון לראיית נדות, ומאידך גם היא נעשית זבה.

   ואמנם דאף בכה"ג אכתי יש מקום לומר דממ"נ, אם לא ראתה אלא יום א' ואינה אלא זבה קטנה, הרי דאף אם ההפס"ט אינו מועיל, אכתי תעלה לה בדיקת היום הראשון להפס"ט, והיום שאח"כ יעלה לה לשימור, ואם ראתה ג' ימים והיא זבה גדולה, שפיר מהני לה הפס"ט ביום ראייתה, כיון שאינו יום הראשון לראייתה, - אך אכתי יש לחוש דבכה"ג אם לא תבדוק אלא יום ראשון או יום שביעי, לא יעלה לה שימור, אך לפ"מ שנסתפקו התוס' דבזבה קטנה ל"ב ספורין לפנינו, י"ל דאף אם לא בדקה כלל ה"ז עולה לה לשימור, - וגם י"ל למש"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"א הי"ח דמה שהחמירו על עצמם לישב ז' נקיים על כל ראי', הוא כדי שלא לחלק בין תחילת ראי' לסתירת הספירה, וכיון דבכה"ג שסתרה ספירתה אחר י"א ימי זיבה, מדינא ל"מ לה הפסק ביום הראשון, ע"כ החמירו בכל ראי' שראתה שלא יועיל לה הפס"ט ביום הראשון לראייתה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועד"ז מצינו בד' הראב"ד בבעה"נ בסוף שער הספירה, דבדם חימוד א"צ הפס"ט מפני שאינה ראיית ודאי אלא ספק, ומבו' דאף דכל מה דאסרינן לה הוא משום החשש שראתה, וא"כ נימא דלפי חשש זה אף היא צריכה הפס"ט, מ"מ כיון שלא הוחזקה רואה, הרי דבתורת ודאי א"צ הפס"ט.

   ועפי"ז יש שהורו, דאף דקי"ל דביום הראשון לראייתה ל"מ לה הפס"ט, מ"מ בגונא דאיכא ספק במראה הדם וכיו"ב, שפיר מהני לה הפס"ט, כיון שלא "הוחזק" מעין פתוח, ויש מקום לדון כן מטעם אחר, דבספק מצרפין דעת הסוברים דמהני הפס"ט ביום הראשון לראייתה, והו"ל כספק ספיקא.

   אך העירו בזה מד' הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ב ה: שכתב דבדם חימוד מהני הפס"ט ביום הראשון לראייתה, משום דכיון דלא ידעינן דחזאי אלא חשש דם חימוד ובדקה ומצאה טהורה אמרינן דאפי' אותה דחזאי ודאי דם מועט הוא וכיון דפסקה פסקה, עכ"ד, ומבו' דאף דאי"ז אלא חשש שראתה, מ"מ מן הדין ל"מ בה הפס"ט ביום הראשון לראייתה, ורק משום דאמרינן דודאי דם מועט הוא וכו' הוא דמהני לה הפס"ט ביום הראשון, - ועוד ילה"ע ע"ז ממש"כ הש"ך בסימן קצ"ו סק"ו דבראתה כתם מהני הפס"ט ביום הראשון לראייתה, ומשמעות דבריו דהוא משום דבכתמים סמכינן ע"ד הסוברים דמהני הפס"ט ביום הראשון לראייתה, וכ"כ בסד"ט שם סק"י, ואם בכל ספק ראי' מהני הפס"ט ביום הראשון, לכאו' הי' בדין דגם בכתמים דחשיבי כספק, יועיל הפס"ט ביום הראשון, וי"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. והרמב"ן שם כתב דיש מיקל בדבר דמכיון שבדקה ופסק הדם ולאחר זמן מצאה טהור ה"ז בחזקת טהרה, וגם בחידושיו בסוגיין כתב לדון בזה, וצידד דאף בכה"ג חוששת, דכיון שאין הפרישה של ראשון לנדה הפרשה גמורה אין בדיקה של עכשיו מחזיקה בטהרה למפרע. [↑](#footnote-ref-8)
8. וממש"כ בתחילת דבריו דהרא"ש פסק כר' יהודה דיחידאה הוא, וגם ממש"כ לישב בדרך בתרא מבו', דגם לת"ק ור' יהודה דמתניתין מהני הפס"ט מן המנחה ולמעלה אף בשאר הימים, ועמש"נ בזה לעיל, - וכ"ה מבו' גם בדבריו בדרך קמא, שכתב דהרא"ש כתב כן לרוחא דמילתא, דאף למ"ד דבהפסיקה ביום הראשון נמי סגי בבדיקת שחרית מודה דבאיזה יום שתפסוק עדיף טפי לבדוק ביה"ש דמרחקה נפשה מידי נדנוד ספק, ומבו' דבדיקת יום זה בביה"ש עדיפא מבדיקה למחרתו בשחרית. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה לפ"ז, הרי דממה שסתם הרא"ש דלעולם מהני לה בדיקה בין השמשות, מבו' דאף בגונא שראתה ביום זה מן המנחה ולמעלה, מהני לה הפס"ט בין השמשות, וזה דלא כמו שצידד בחזו"א סימן צ"ב סקמ"ד דבראתה מן המנחה ולמעלה ל"מ לה הפס"ט אלא אם ידי' בין עיני' כל ביה"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. וצ"ע, דאף דמהתם מוכח דאזלינן בתר רגילות אשה זו, ותלינן דודאי הי' בידה לפסוק בטהרה ועשתה הפס"ט, מ"מ י"ל דבזבה דבעיא הפס"ט לקיום דין ספירתה, לא סגי במה דאין רגילותה לראות לקיום דינא דהפס"ט, אלא בעינן שיתברר בודאי שפסק מעיינה, - ונת' עוד לקמן ס"ט א' מד' הראשונים דבלא ההפס"ט אין מתקיים דין הספירה אף אם באמת פסק מעיינה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. ומבו' בדבריו שם דמ"מ היא צריכה לבדוק בז' נקיים שמא תראה דם בשפע, ומבו' דלגבי דין הבדיקה בז' נקיים, לא מצינו לילך אחר רגילותה, וי"ל דהוא משום דדין הבדיקה דז' נקיים, אי"ז כלל מכח שהיא בחזקת רואה, שהרי כבר הפסיקה בטהרה, אלא הוא לבירור ספירתה, - אך מ"מ נתחדש בדבריו, דאף דלא נתברר ע"י בדיקתה שלא ראתה כלל, מתקיים בזה דין בדיקה דז' נקיים, וזה דלא כמש"כ בחוו"ד סימן קצ"ו סק"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך בד' הרמב"ם בפ"ו מאיסו"ב ה"כ משמע להדיא, דאף כשלא בדקה ביום השביעי ונמצאת טמאה, אמרינן דהיא ספק זבה, וכ"נ להדיא בדבריו בסוף ההלכה במש"כ בדין יום ראשון, עיי"ש, - וכ"כ בתוס' הרא"ש בסוגיין, - וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ריש ש"ה, - וכ"נ בד' רש"י לקמן ס"ט א' ד"ה והכא אשמועינן, אך החת"ס בסוגיין בד"ה מיהו נ"ל דחה ההוכחה מד' רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיקר הך מילתא די"ל דהא דהויא ספק זבה הוא מדרבנן, כ"ה באו"ז סימן של"ח בשם רשב"ם, דאי"ז אלא חשש דרבנן הואויל ומעיינה פתוח, ועיי"ש שכתב לחדש עוד, דאפי' טומאת ספק ליכא וטהרות נוגעין בה דאינה אלא חששא דרבנן, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכיון דהויא ספק זבה ה"ה מביאה חטה"ע הבאה על הספק, וכ"נ בדבריו בספ"ו מאיסו"ב, וכ"כ המאירי, ומבו' דמדאורייתא הויא ספק זבה, וגם בד' תוס' הרא"ש מבו' דבגונא שבדקה אח"כ ומצאה טמאה דהויא זבה ודאי ה"ה מביאה קרבן, אך י"ל דאף אם הא דבעינן הפס"ט אינו אלא מדרבנן, מ"מ בכה"ג שמצאה טמאה, מחזקינן לה מדאורייתא שלא פסקה. [↑](#footnote-ref-14)
14. עוד נמצא לפ"ז, דכל הך דינא הוא אליבא דר' יהושע, אך לפ"מ דקי"ל כר"א, עכ"פ לדעת רוב קמאי דקי"ל כרב דתחילתן אע"פ שאין סופן, ליכא כלל להך דינא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-15)
15. ומטעם אחר יש לדון בזה, כמו שנסתפק בחזו"א סימן צ"ב סק"ג, די"ל דבזב שבדק ראשון ושמיני ובאחד מימי ספירתו ראה קרי, כיון דאותו היום שראה קרי אינו עולה לספירה, הוי יום ח' כיום ז', והוי תחילתו וסופו, דסופו הוא יום שגומר תקנתו, עיי"ש, ולפ"ז ודאי דבזבה שבדקה כל הימים, אלא שלא עלו לה ו' ימים שבינתיםלא עלו הימים שבינתים לספירה משום שפלטה ש"ז, שפיר מהניא הספירה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיי"ש שכתב דאם בדקה ראשון שלישי ותשיעי ודאי מהני, דמציא לחשוב הז' נקיים מהשלישי עד התשיעי, ואיכא בדיקת תחילתן וסופן, עכ"ד, וזה שלא כד' הסד"ט בסימן קצ"ו סקי"ח שלמד מד' הראשונים דכשבדקה יום שמיני ל"מ, דכל שנתכונה לספור ז' ימים הראשונים לנקיים, ל"מ לטהרה מכח ז' ימים שמהיום השני עד היום השמיני. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך לכאו' זה נסתר ממש"כ הראשונים דהא דמטבלינן לה, הוא משום דשמא הפסיקה באחד מן הימים, והא דלא אמרינן דשמא בדקה, הוא משום דבדיקה ל"מ אלא אם בדקה ביום א', ומבו' דבכל יום שעשתה הפס"ט מהני, ואף אם הרחיקה בדיקתה יותר מז' ימים מההפס"ט, וצ"ל למש"כ החזו"א שם דכל הא דל"מ בכה"ג אינו אלא מדרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. ושמא י"ל, דאף דלרב מדאורייתא ל"ב ספירה, וע"כ א"צ בדיקה, מ"מ מדרבנן שהצריכוה בדיקה בתחילתן או בסופן, בעינן ספירה, וע"כ כל שהסיחה דעתה אין ספירה עולה לה מדרבנן, וע"כ נמי אם לא בדקה אלא ביום ח', הרי דמכח דינא דרבנן דבעינן ספירה, אין הימים הראשונים עולים לה, - אך מ"מ שפיר אמרו בגמ' דלמ"ד דטבילה בזמנה מצוה יש לנו להטבילה, כיון דמדאורייתא ל"ב ספירת הימים, ועלו לה ז' נקיים אף אם לא נתכונה לספרם. [↑](#footnote-ref-19)
19. ונתחדש עוד בדבריו, דאף דמדינא היא בחזקת טהרה, וכל הא דחיישינן שראתה הוא מכח דינא דז' נקיים, מ"מ מכח זה היא צריכה לחזור ולהפסיק בטהרה, וכנראה הוא משום דס"ל דגם דין ההפס"ט הוא מכלל דיני הספירה דז' נקיים, דספירת הימים מתקיימת ע"י שהפסיקה בטהרה קודם להם ובדקה בהם, וכל דמדיני הספירה חיישינן דראתה, ה"ה צריכה לחזור ולהפסיק בטהרה, - אך העירו ע"ז ממש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין די"ל דזבה א"צ הפס"ט מדאורייתא, אף דהיא צריכה בדיקה בז' נקיים מדאורייתא, ומבו' דל"מ דין הספירה דז' נקיים להצריכה הפס"ט, וכ"ה מבו' גם מדעת הראב"ד והרמב"ן דבדם חימוד ה"ה צריכה בדיקה בז' נקיים וא"צ הפס"ט. [↑](#footnote-ref-20)
20. וי"ל עוד, דהרשב"א לטעמי' שנראה בדבריו דלכו"ע עיקר דין הבדיקה בז' נקיים, הוא משום דלענין דינא דז' נקיים לא חזינן לה בחזקת טהרה וחיישינן דעדיין היא רואה, וע"כ שפיר מהני אף בדיקה בלילה, ונת' להלן עמ' ?. [↑](#footnote-ref-21)
21. וצ"ב, דכיון דבדיעבד מהני אף אם לא בדקה בכל יום, כ"ש דיועיל אם בדקה פעם אחת בכל יום, - ולכאו' מבו' מד' הסמ"ג, דהא דמהני בדיקה בתחילתן, אי"ז משום דבדיקה זו מהניא להחזיק את כל הז' ימים בנקיים, אלא בדיקה זו מהניא להחזיק את יום זה, ואחר דהוחזק יום זה לנקי, תו נגררים אחריו שאר הימים, וכעי"ז מבו' בד' הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ה בטעם הא דל"מ אלא תחילתן או סופן ולא אמצען, עיי"ש, וע"כ שפיר י"ל דכדי להחזיק יום זה בנקי, בעינן בדיקה שחרית וערבית. [↑](#footnote-ref-22)
22. וצ"ע דמ"ט בחשש דם חימוד צריכה לישב ז' נקיים, אף דאין טומאתה אלא משום חומרא דכתמים, וכמש"כ המ"מ שם ה"י, - ושמא אה"נ לדעת הרמב"ם אף בזה מצטרף היום שנתרצתה למנין ז' ימים, ועי' בל' הרמב"ם שם ה"ט. [↑](#footnote-ref-23)
23. והראב"ד בבעה"נ ריש שער הכתמים, כתב בדין כתמים, דקי"ל דמנהגא מילתא היא, כדר' זירא דאמר בנות ישראל הן החמירו על עצמן שאפי' רואות טפת דם כחרדל יושבות עליה ז' נקיים, והלכה פסוקה היא זו, וכן הדין בכתמים שכבר נהגו בהן איסור, עכ"ד, ומבו' דלא הי' תקנה בפנ"ע לקיים מנהג בנות ישראל, אלא הוא משום דמנהגא מילתא הוא, וצ"ע, - ועי' במנחת שלמה תנינא סימן ע"ב סק"ג שהביא משו"ת גליא מסכת יו"ד סימן ד', דעיקר מימרא דר' זירא ל"ה מתקנ"ח, אלא בנות ישראל המה החמירו על עצמן חומרא זו מעצמן, וכתב מכח זה דבכל ענין וכל מקום שיש איזה צד לצדד ולהקל יש להקל, ועיי"ש במנחת שלמה שתמה טובא ע"ז. [↑](#footnote-ref-24)
24. והעירו שמצינו שנחלקו עוד בזה, דדעת הרמב"ן לעיל ה' א' דבבדיקת הפס"ט בעינן בדיקת חו"ס, ובבדיקות דז' נקיים ל"ב בדיקת חו"ס, והרשב"א שם ובתוה"ב בית ז' ש"ה כד: תמה ע"ז דאין לחלק ביניהם, ואזלי לטעמייהו, דהרמב"ן לטעמי' דבדיקת הפס"ט הוא כדי להחזיקה בטהרה, ובדיקת ז' נקיים הוא מדיני הספירה, ואף שהיא בחזקת טהרה גמורה, והרשב"א לטעמי' דאף בדיקת ז' נקיים הוא משום דלענין זה לא חשבינן לה בחזקת טהרה וחיישינן שהיא רואה, - ולעיל בדף מס' 1 נת' מד' מהר"ם, דאשה שיש לה מכה דהיא טמאה בשעת וסתה, אזלינן אחר הימים שהיא רגילה לראות בהן, וא"צ הפס"ט, ומ"מ היא צריכה לבדוק בז' נקיים, ומבו' מזה כד' הרמב"ן דאף דהיא בחזקת טהרה גמורה, וע"כ א"צ הפס"ט, מ"מ היא צריכה בדיקה בז' נקיים. [↑](#footnote-ref-25)