הערות בגדר מקום ד_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב חיים לייב אוירבך / חבורות הוצאה / הוצאה-חבורות

בס"ד

בתו' לק' דף ח' כ' בהא דס"ל לר"ח דברה"י לא בעינן מקום ד' והק' תו' דא"כ למה הוצרכו בהא דחורים לדינא דחוקקין להשלים כדי שיחשב מקום ד' הא ברה"י לא בעי' מקום ד' וכ' תו' וז"ל ושמא י"ל דטעמא דרב חסדא דלא בעי' מקום ד' ברה"י משום דאמרי' ביתא כמליא דמי וחשיב כמונח על גבי מקום ארבעה אבל בכותל בעינן שיהא בחור ד' על ד' עכ"ל

והנה בבי' ד' התו' עיין בתו' ר"י שיר ליאון הו' בקובץ שי' קמאי ביאר דהוא משום דאף דיועיל ביתא כמאן דמליא להחשיבו באורך כמקום ד' מ"מ אכתי אין כאן ד' על ד' כיון שברוחב אינו רחב ד' וכוונתו דכיון דאנו רואים הבית מלא עפר א"כ יש להחשיב החור כמקום ד' מחמת שהוא המשך המקום ד' שבבית וע"ז בי' דאה"נ באורך יחשב מקום ד' מ"מ ברוחבו אין ארבעה ובזה לא יועיל המילוי שבבית ונמצא שאין כאן ד' על ד' ולפי"ז אם יהיה רוחב ארבעה בחור אי"צ שיהא בארכו ארבעה אמנם משמעות התו אינה כן ומשמע דאפי' ברוחב ד' לא יועיל כל שאין באורך ג"כ ד' דהרי ל' התו הוא דבעי' שיהא בחורים ד' על ד' ומשמע דלא סגי ברוחב ד',

ואמנם צ"ע מ"ט באמת לא נימא כן דיהני הסברא דביתא כמאן דמליא להאורך שיחשב כאורך ד', ונ' די"ל בתרי אנפי, האחד דיש לומר דאדרבא אם אנו דנים אותו כמלא חפצים אין כאן שטח של מקום ד ' להחשב כמחובר לחור דביחס לחפץ שנח יש להחשיבו כמלא חפצים מתחתיו אבל אם נדון מצ"ע ל"ש לומר דיש כאן קרקע ד' דהרי בכל הבית חשיב כמלא, גם י"ל דעיקר הסברא דביתא כמאן דמליא הוא דאין אויירו חשוב אוויר והכל מתייחס להקרקע אבל באמת הוא אוויר וע"כ ל"ש לצרפו לעניין מקום ד' [והנה גם אם החורי רה"ר הוא תוך ג' לכאורה לא אמרי' בזה דיחשב מקום ד' אפי' אי יש בו רוחב ד' והביאור הוא דדין מקום ד' הוא דין בהמקום וכל שאין באותו המקום ד' לא מהני ורק היכא דהוא תוך ג' באוויר מתייחס הוא אל מקום ד' אבל היכא דהוא מקום בפ"ע אף דע"י לבוד חשיב הוא ברשות שהוא שם מ"מ י"ל דלעניין מקום ד' לא מהני וממילא י"ל דה"ה כמאן דמליא לא מהני דזהו גם דין התייחסות לקרקע כמוש"נ], עוד יש לדון דהנה צ"ע בהא דכ' התו' כאן הסברא דביתא כמאן דמליא דהנה ז"פ שאין כוונתם ממש להא דרבי דהרי קי"ל דרבי לא אמר רק בבית מקורה והכא הרי לא איירי רק במקורה, אלא כוונתם ע"ד המבו' בתו 'גיטין עט דס"ד שם דרבי ס"ל כן במחיצות לבדן דהוי כמאן דמליא עי"ש וה"נ ס"ל הכא דנהי דבעי' מקורה לענין עצם הדין דזורק ברה"י מ"מ לענין שיחשב מקום ד' סגי במחיצות לבדן, אמנם באמת יש להעיר עוד דהנה בלישנא דר"ח דהעמידו בנעץ קנה דווקא משמע דוודאי ברה"י אף שלא בעי' מקום ד' מ"מ הנחה כל שהוא בעי' ולכאורה ממ"נ אי הגדר הוא דביתא כמאן דמליא דמי א"כ לעולם גם לא נימא שיהא צריך הנחה כל שהוא, ומבואר מזה דהגדר בד' התו' הוא דוודאי בעי' שינוח בבית ועי"ז יחשב כמאן דמליא דההנחה שם חשובה הנחה בקרקע הבית אבל מ"מ רק ע"י הנחה בבית אמרי' דהך הנחה חשובה כמקום ד' משום הסברא דביתא כמאן דמליא וממילא דע"כ בעי' שינוח בבית ואז מהני ע"י הסברא דביתא וכו' דיחשב ד' אבל היכא דהוא מונח בחור ואינו מונח כלל בבית לא מהני ומשום דאין הבית מצ"ע כמאן דמליא אלא רק דההנחה בבית חשיבא ד' מחמת הכמאן דמליא אבל באינו מונח בבית אלא בחור ל"ש סברא זו וצ"ע בזה, והר"י שיר ליאון ס"ל דאין חלוק הנחת החור מהנחת הבית, אמנם נ' יותר דאפי' דינא דביתא כמאן דמליא דרבי דאי"צ הנחה כלל אין הגדר דהתייחסות הבית מצ"ע חשיב כמלא דא"כ גם היכא דנזרק חפץ נדונו כמלא מכל צידי החפץ ג"כ ושוב אין כאן מקום ד' וע"כ גם דין זה הוא רק ביחס להחפץ שנזרק לתוכו דהחפץ חשיב כמונח מחמת כן אלא דבדינא דקלוטה הגדר דהוי כמונח בקרקע והכא עיקר ההגדרה הוא משום חיסרון דין אוויר המפסיק והגדר דדיינינן להכל כמקום הקרקע וכאילו הקרקע עולה אבל כל שאין התייחסות לחפץ שנח שם ל"ש לדונו כמאן דמליא מצ"ע ואדרבא אם נדונו כמאן דמליא כד' הר"י שיר ליאון הנ"ל יהא מלא עד סופו ושוב לא יהני למקום ד' וע"כ דהוא רק ביחס לחפץ ובזה א"ש יותר הלשון דקרי' לזה בגמ' בגיטין להא דביתא כמאן דמליא בלשון של קלוטה כמי שהונחה דזה ג"כ דין בהנחה ולא דין בעצם, [ויש להעיר דהראשונים שהקשו מאי נ"מ בדין מקום ד' מ"ט לא אמרו דנ"מ לחורי רה"י וכנ' דס"ל דגם בחורים לא בעי' ד' והסו' דלעיל דחוקקין להשלים או דל"ק לר"ח עיין תו' רא"ש או דמפרשים דינא דחוקקין באופ"א עי"ש בראשונים]

אמנם לכאורה יש להוכיח דלא כדברינו דהנה מבואר בגמ' דף צט' דכותלי רשות היחיד חשיבי כמקום ד' משום דביתא כמאן דמליא דמי וחזי' דאף דמונח במקום אחר ולא בחלל הרשות מ"מ מהני כמאן דמליא להחשיבו למקום ד', אמנם י"ל דהתם באמת הוא דווקא בצירוף עם הק"ו דלאחרים דהק"ו מהני להחשיבו כחלק מן הרשות אלא דלענין שיעור ד' בעי' לכמאן דמליא

והנה כבר הוכיחו מד' התו' בסוגיין דלא ס"ל סברא זו שהרי מבואר בתו' לענין נוף שאם הוי כרה"י אי"צ מקום ד' והרי דאף דל"ש לומר בנוף כמאן דמליא מ"מ אי"צ ד' שם וצ"ל דלא ס"ל כה"שמא י"ל" דתו' בדף ח' אלא ס"ל טעם א חר בהא דרה"י אי"צ מקום ד', והנה היה מקום לומר סברא אחרת במה דרה"י לא בעי' מקום ד' די"ל הטעם דכיון דחלות רה"י היא ע"י מחיצות אין חילוק מקומות בתוך הרשות דהכל הויא רשות ומקום אחד ומשא"כ ברה"ר דאין חלותה ע"י המחיצות שייך חילוק מקומות ברה"י ובזה אפשר לבאר אף דינא דחורים אמנם גם זה לכאורה נסתר מד' התו' בנוף, [והנה ד' הר"ח לק' דבעי' בעיקר ד' יש לפרש לפי ב' הדרכים הנ"ל ובעיקר הקו' מנוף אי נימא דהגדר דחשיב כאילו מונח בעיקרו א"ש דחשיב מקום ד' אמנם זה צ"ע לומר כן ביחס למקום ד' שיש באילן מחמת כמאן דמליא או מחיצות] ולכאורה עכצ"ל דהוא מעלה בהרשות עצמה דלחשיבות הנחה בה אי"צ מקום ד' ואולי כיון שעיקרה לשימוש הנחה, ואמנם צ"ע לפי שי' תו' כאן מ"ט בחורים ל"א כן ואולי י"ל דחורים כיון שאינם גוף הרשות אלא טפילים להרשות אין להם חשיבות הרשות וצ"ע,

והנה בעיקר ד' הר"י שיר ליאון דמבואר בדבריו דכל שאין באותו מקום ד' אף דהוא מחובר ממש למקום ד' לא מהני ולדבריו דף שמתקצר בצידו ואין שם מקום ד' ג"כ פטור, לכאורה צ"ע בזה דמה גרע משדי נופו בתר עיקרו דמהני לרבי, וצ"ל דדווקא נוף הוא טפל להעיקר אבל חפץ שמתקצר בצידו חשיב שאין כאן מקום ד', והנה גוף הדין לכאורה מבואר כבר בתו' יומא יא' שם דחורי רה"י שמתקצרים בעי' לדינא דחוקקין להשלים עי"ש, והנה בריטב"א לכאורה מבו' לא כן דהריטב"א ביאר בלבינה דמהני הרוחב ד' שיש בעיקרה ומ"מ לענין נופו פשיטא ליה דלא מהני למקום ד' והסברא דיותר מתחלק הנוף מן העיקר והוא היפך סברת התו' בזה וצ"ע

**ביתא כמאן דמליא דמיא**

בגמ' מבואר ד' רבי דס"ל דזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע חייב ומייתי' מימרא דרב ושמואל שלא אמר רבי אלא בבית מקורה מ"ט משום דאמרינן ביתא כמאן דמליא דמי ,

ועיין בחי' הגרע"א במערכה כאן שכ' להןכיח מד' רבי דס"ל דמתגלגל ע"ג קרקע חייב דאל"כ מה מהני הא דביתא כמאן דמליא סו"ס הרי אכתי מתגלגל הוא

תוספות מסכת שבת דף ח עמוד א