ציונים והערות מלאכת בורר [זורה]
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

##### מלאכת בורר

**גמ' שבת דף עד. ת"ר היו לפניו – דף עד: והטוחן.**

**רש"י** גרס היו לפניו **מיני אוכלין**, אולם תוס' (ד"ה היו) גר' **שני** מיני אוכלין, ויעויין בריטב"א חדשים שכת' דלרש"י היינו שהוא מין אוכל מעורב עם פסולת, ולתוס' שבורר אוכל מאוכל, וצ"ע האם לרש"י ליכא בורר אוכל מאוכל, יעויין בפנ"י בשפ"א ובראש יוסף מש"כ בזה. ובמה שכת' תוס' דהיינו מטעם שמה שלא רוצה חשיב פסולת, יעויין בראש יוסף ובביאוה"ל (ד"ה היו) דלפי"ז היכא שבורר ב' מינים ושניהם לאחר זמן א"א לומר שאחד מינייהו פסולת ולדברי תוס' צ"ב, וכת' דאולי לרמב"ם אף דלא חשיב פסולת אסור, ותלוי בזה מח' השו"ע והרמ"א סעיף ג ויעויין לקמיה.

**בורר ומניח** – כת' תוס' (ד"ה בורר ומניח) דהיינו לצורך אחרים, ובבאר היטב סק"ב הביא שיטת המהר"י אבועלפיה דלצורך אחרים אין היתר, והמהריט"ץ פליג על דבריו, ובביאוה"ל (ד"ה כדי) כת' דאף לצורך בהמה מותר. ולכאורה מוכח דלא כמהר"י אובעלפיה מדברי הגמ' לקמיה בסוף העמוד יעויי"ש [וכן דחה דבריו המהריט"ץ]. עוד מבואר דלא כדבריו בירושלמי המובא בתוס' ולקמיה, דבורר לצורך אורחין חייב ואם לאלתר מותר יעויי"ש וצע"ג.

**אמר עולא לבו ביום מותר ולמחר חייב חטאת**. צריך לבאר מהו ההיתר לבו ביום, ובתוס' (ד"ה והתניא) מבואר דההיתר דמיא להיתר דלאלתר לקמיה בגמ', וא"כ בנפה וכברה אסור, [ויעויין בפנ"י (ד"ה מ"ק אמר עולא) דפי' דעולא פליג על ר"ח דהק' וכי מותר לבשל, אלא ס"ל דההיתר דמי לדברי הגמ' דלאלתר מותר, וטעמא משום שאין זה דרך בורר]. אולם הריטב"א (ד"ה וה"ק) כת' דאפילו בנפה וכברה מותר לצורך אותו היום. ולריטב"א ע"כ אין טעם ההיתר כהיתר דלאלתר, שהוא לכאורה משום שחשיב דרך אכילה וכדלקמיה, דא"כ אין היתר בנפה וכברה לצורך אותו יום, וצ"ב לדברי הריטב"א מהו גדר ההיתר בזה.

**אלא אמר ר"ח פחות מכשיעור מותר וכשיעור חייב חטאת**, **מתקיף ר"י וכי מותר לאפות פחות מכשיעור.** וכת' רש"י דהקו' משום דחצי שיעור אסור מדאורייתא, וצ"ב לפי"ז מה הבין ר"ח בהיתר פחות מכשיעור. והנה תוס' (ד"ה וכי מותר) כת' דטעם ההיתר משום דהוי דרך אכילה, וכ"כ הרמב"ן (ד"ה וכי מותר) הריטב"א ובתוס"ר, ולדבריהם ליכא למימר דאסור מטעם ח"ש, והוסיף הרמב"ן דר"י שהק' ס"ל דכל בורר לאוצר בורר קימעא קימעא עד שמצטרף לשיעור גדול. וכ"כ הר"ן (ד"ה מתקיף) דלהכי ס"ל לר"י דהוי דרך ברירה, וצ"ע בלשון ר"י דמה הקו' מאופה. [ובמיוחסות לר"ן כת' דר"ח לאו לפרוקי הקו' הנ"ל אתיא יעוי"ש].

והנה הרמב"ן והר"ן הנ"ל ביארו מ"ט לא הוי דרך ברירה 'שאין דרך ברירה בכך אלא כאוכל ומצא פסולת בחתיכה שהוא אוכל, ומפריש פסולת מתוך אוכל הוא שמותר', וצ"ע מנלן באמת שמותר בהכי, והניחא לקמן בדברי אביי דהתיר כל בורר לאלתר שפיר, אולם קודם שהתירה הגמ' לאלתר מה הוכיחו הראשונים מאוכל מיד לפחות מכשיעור, דאי עסקינן דהוי לאלתר, צ"ע דא"כ אף יותר מכשיעור מותר. ובביאוה"ל (ד"ה ס"ד ד"ה הבורר) כת' בדברי הרמב"ן דהיינו בורר ואוכל מיד ממש וזה מותר לכו"ע, ולפי"ז שפיר דדמיא לפחות מכשיעור, ויעויין בחזו"א מש"כ בזה.

[בשיטת רש"י דמטעם ח"ש אתינן עלה, חזינן דאף באיסורי אכילה אמרינן כן, וכן איתא בעוד ראשונים בסוגיין, אולם יעויין בח"צ (סימן פו) כת' לא כך, ויעויין בחת"ס ושפ"א ופמ"ג (משב"ז סק"ב) בדין זה].

**אלא אמר ר"י ביד מותר בקנון ותמחוי אסור בנפה וכברה חייב**. לכאורה יש כאן מח' בראשונים בהיתר לברור ביד, דרש"י (ד"ה פטור) כת' דבקנון ותמחוי אינו חייב דכלאחר יד הוא, ומ"מ אסור דדמי לבורר, ומבואר דביד מותר דכשלאחר יד ולא דמי לבורר, אולם בריטב"א (ד"ה אלא אמר ר"י) איתא דכל ההיתר כשבורר בידו הוא דווקא כשעושה **לצורך מיד**. ולכאורה ברש"י משמע לא כן, וכ"כ להדיא השבלי הלקט (סימן צב).

עוד נח' הראשונים בזה, דרש"י כת' דקנון אסור דדמי לנפה, אולם ברמב"ם (פכ"א משבת הי"ז) כת' דאסור שמא יבא לברור בנפה. [ואפשר דזוהי כוונת רש"י דדמי ויבא לידי כך וצ"ע]. וצ"ע לפי הטעמים הנ"ל האם בורר בקנון לאוצר האם חייב או רק אסור, ויעויין ברמב"ן דמבואר דחייב, ובר"ן מבואר דנסתפק בזה, ויעויין באג"ט (סק"א אות ב) מש"כ בענין זה, ודייק שיטת הרמב"ם דלעולם בקנון אין חיוב חטאת. [צ"ע דרש"י לעיל במתני' במלאכת בורר כת' וז"ל בורר פסולת בידיו, וחזינן דביד חייב].

**מתקיף לה ר"ה מידי קנון קתני**. כת' רש"י (ד"ה מידי) דה"ה דפריך מידי נפה וכברה קתני אלא חדא מינייהו נקט, וכ"כ הרמב"ן (ד"ה והא דאמר). אולם תוס' (מתקיף) דהקו' היא דכיון דיש כאן ג' חילוקי כלים היה צריך לכת' להדיא דין קנון ותמחוי. וכן פי' הריטב"א. ויעוין במהרש"א מה שכת' על דברי תוס'.

בדין **תמחוי** צ"ע שבכל הש"ס תמחוי היינו כעין סיר, ומה בורר בכלי יש כאן, ויש לדמות זאת להרבה כלים בזמנינו, וצ"ב גדר הדבר.

**אלא אמר רב המנונא בורר אוכל מתוך פסולת, אולם פסולת מתוך אוכל חייב חטאת**. וכת' רש"י (ד"ה אוכל) דלאו דרך ברירה היא, וכן מבואר בתוס', דהק' מהגמ' לקמיה (דף קלח) דאיתא דדרך בורר הוא אוכל מתוך פסולת, ותי' דהתם שהרוב פסולת כך הדרך, ולפי"ז כה"ג יהיה מותר לברור רק פסולת מתוך אוכל. אולם הרמב"ן פליג וכת' דודאי בשבת אף כה"ג מותר רק אוכל מתוך פסולת, ואף דתרוויהו דרך ברירה הם בשבת בהיתרא טרחינן ולא באיסורא, ומוסיף דמי שבירר הפסולת כיון שאין דעתו לאכול מה שבירר נעשה כבורר לאוצר וחייב, ומדוייק בדבריו דעיקר הברירה מתייחסת למה שמוציא.

ובעצם קו' תוס' איתא בראשונים עוד תי', דבריטב"א (ד"ה אבל פסולת) הביא עוד דיש אומרים דהתם אין הכוונה נוטל דהיינו לוקח בידו, אלא מפריש אוכל מתוך פסולת, [ויעויין בר"ן (דף לב. מדה"ר) שתי' בעו"א], והריטב"א מתרץ דהתם לאו לאלתר, ובזה אף באוכל מתוך פסולת היינו דרך, והכא לאלתר נראה כלוקח מה שאוכל לתוך פיו, ולדבריו לאו משום שלאו דרך הוא אלא משום דדרך אכילה היא כשהוא לאלתר. ובמיוחסות לר"ן הוסיף דהיינו בידו ולאלתר.

**אלא אמר אביי בורר לאלתר, אולם לבו ביום נעשה כבורר לאוצר וחייב**. וכת' רש"י דטעם ההיתר לאלתר הוא שאין זה דרך בוררין, וכוונתו דדרך בוררין הוא לאוצר. יעויין בריטב"א שהביא מח' בראשונים אי איירי אף בפסולת מתוך אוכל דלאלתר מותר, או דרק באוכל מתוך פסולת מותר לאלתר. ויעויי"ע במיוחסות לר"ן מש"כ בזה.

**גדר זמן לאלתר** הביאו הראשונים דברי רבינו חננאל דכת' להוכיח מדברי הירושלמי דכת' דבמתניתא איתא דבורר ואוכל בורר ומניח **על השולחן**, ומוקמינן לה שהיו אורחין אוכלין ראשונה ראשונה, ומבואר דכל שכ"ז שיושב **על השולחן** היינו לאלתר. ויעויי"ש בפי' קרבן העדה ובפני משה. וברבינו יהונתן כת' (דף לב. מדה"ר) דלאלתר היינו שנותן לתוך פיו או להניח על השולחן ע"מ לאוכלם **מיד קודם שיזוז מעל השולחן** שאיזה זה דרך בוררין לאוצר להצניע, וכעי"ז כת' הר"ן בשם הרא"ה ד**באותו מעמד חשיב לאלתר**. וכעי"ז כת' המאירי (ד"ה זה שביארנו).

**היו לפניו ב' מיני אוכלין ובירר רב אשי מתני פטור רבי ירמיה מתני חייב**, מבואר ברמב"ן דנח' רב אשי ורב ירמיה לדינא בבורר, ולמאי דמוקמינן לה בקנון ותמחוי, א"כ לרב אשי ס"ל דלעולם בקנון אין חיוב, ולרב אשי כשבורר לבו ביום חייב אף בקנון, ויעויין מה שהבאנו לעיל על דברי רב יוסף דנח' בדין זה הראשונים. אולם הביא הרמב"ן פי' ר"ח דפי' אחרת את מח'.

**כי אתא רב דימי שדא קמייהו.. ולא ידענא אם משום דסבר אוכל מתוך פסולת אסור.** כת' הריטב"א (ד"ה ולא ידענא) דיש מפרשים דלא ידענא 'אשיטוח קמיירי' והיינו שאף השתא שטח ולא ברר, משום שאף אוכל מתוך פסולת אסור, וכת' הריטב"א דליתא דהרי אוכל מתוך פסולת לאלתר ודאי מותר, אלא הפי' כדכת' רש"י דלא ידענא מדוע לא עשה כך קודם, וכן פי' תוס' והתוס"ר (ד"ה ולא ידענא). אולם יעויין במיוחסות לר"ן (ד"ה ולא ידענא) דמשמע דס"ל דאף לאלתר אסור.

ויעויין במהר"ם (ד"ה ושדא) דכת' לפרש מש"כ רש"י דבשיטוח נפרש האוכל דהשתא גם להם אין בורר דנפרדים זה מזה, וס"ל דאף אוכל מתוך פסולת לאלתר אסור, והק' מרש"י הנ"ל דכת' דהוי לאחר זמן, ותי' המהר"ם דכך ס"ל בדברי רב אשי, אולם רב ביבי אפשר דס"ל דאף לאלתר אסור. ולדבריו מתורצת קו' המהרש"א יעויי"ש. ובעצם דבריהם האם כששוטח ונפרש מותר אח"כ להפריד זה מזה יעויין לקמיה בסוגיית אין שולין את הכרשינים אם מותר לעשות כה"ג. ואולי ע"י ב' אנשים לכו"ע שרי.

ובעצם צ"ב דמשמע בגמ' דמה שסבר פסולת מתוך אוכל לא מוסכם, וכן בגמ' בהמשך הו"א דחזקיה סבר דאוכל מתוך פסולת אסור ודחתה הגמ'. ולפי"ז אפילו לאחר זמן מותר, וצ"ב בזה. [וכעי"ז דייק הביאוה"ל (סעיף ד' ד"ה מתוך) בדברי תוס'].

**למסקנת הסוגיא באיזה אופן מותר לברור**, כת' הריטב"א (ד"ה אמרוה) דמותר רק לברור לשעתו בידו אוכל מתוך פסולת כדברי אביי ורבא. והיינו דפסקינן לכל האוקימתות לחומרא, ומשמע דבלא אחת מהם יש חיוב חטאת. וכ"כ הר"ן (ד"ה היו לפניו), ובב"י הביא מכמה ראשונים דכל שבורר פסולת מתוך אוכל אפילו בידו לאלתר חייב. וכן מבואר בשו"ע סעיפים א ב ד.

**הקדמה בגדרי ההיתר לברור אוכל בידו לאלתר**

**היתר דלאלתר ואימתי חשיב לאלתר**

**השו"ע** סעיף א' פסק דווקא לאלתר והוסיף הרמ"א דכל מה שבורר **לצורך הסעודה שמיסב מיד** מקרי לאלתר, ובב"י העמיד בזה מח' דדייק ברבינו ירוחם דסעודה הבאה מותר דחשיב לאלתר, ולמרדכי אחר שעה חייב, ויעויי"ש מש"כ בשיטת הרמב"ם בזה. ויעיין באגלי טל (בורר ה סק"ט) דדחה דברי הב"י. ובביאור הלכה (ד"ה וכל מה) הביא דברי התוספת ירושלים שמדייק מהירושלמי דרק לאלתר ממש שרי, והביאוה"ל פליג.

**מקור הדברים** שמותר אפילו לא מיד ממש, יעויין בט"ז (סק"א) ולב"ש (סק"ב), וצ"ע בזה. ו**בביאור הגר"א** (סק"ג) כת' דבגמ' מבואר דלאלתר מותר, וא"כ מדוע איתא דרק לבו ביום אסור, ומבואר בדמשק אליעזר דכוונתו דהול"ל לאלתר מותר ואל"ה אסור.

**שיעור הזמן:** יעויין מש"כ לעיל בסוגית הגמ' בשם ר"ח ושאר הראשונים בזה. וכת' המאירי (ביצה דף יד:) וז"ל 'אבל להניח לאחר שעה אף לבו ביום', וכן הלשון בהגהות מרדכי (הקדמה לפ"ז) בשם הראב"ן. ויעויין באג"ט (שם) שהאריך לדייק לשונות הראשונים הנ"ל, ומסיק להוכיח דלאלתר היינו שעה, אולם שעתיים ויותר הוי ספק, ולסעודה הבאה חייב. ובפרמ"ג (אש"א סק"ו) 'כל מיד שדעתו להיסב בסמוך לה אפשר שפיר דמי', ועי' מחה"ש (סק"ו). ויעויין במ"ב (סי' שכא סקמ"ה) דקודם יציאת ביה"כ אסור, ושעה או שתים קודם הסעודה קרוב הדבר שחייבים, ובבא"ח (שנה שניה פרשת בשלח) כת' דלאחר שעה חשיב בורר, ואם בורר לסעודה שמתחיל בה אחת פחות משעה מותר. והאג"מ (ח"ד סי' עד בורר יג) כת' דאין הכוונה שעה בזמן דווקא, אלא הזמן שדרך הוא לאשה זו שמסדרת האוכלין לסעודה וקודם לזה אפילו שעה קטנה אסור.

ובמ"ב (סק"ו) הביא לבאר דברי הרמ"א שמותר לברר אף לאחרים, דאחד יכול לברור בעד כל בני הסעודה דדרך אכילה היא ואפילו אינו אוכל עמהם. וכן יעויין במ"ב (סי' תרי"א סק"ז) שכת' דרק בשעה שדרך בנ"א לתקן מאכלם בחול וניכר שלצוך לילה מותר, ובשעה"צ (שם סק"ט) כת' דמשו"ה מותר גם איסור בורר, וכ"ז כשיש לו הרבה לברור מעכשיו, אולם אם אינו צריך לכ"כ הרבה זמן בודאי יש לו לאחר הדבר עד סמוך ממש. ויעויין בספר נחלת אליהו [דושניצר] (עמ' שיח אות סג) ששאל את החזו"א מטבח ציבורי שאוכלים הרבה אנשים וצריך זמן רב, והשיב החזו"א דאין זה נקרא סמוך דאין הכנה לאדם אחד שייכת לאדם השני, ולא התיר רק חצי שעה סמוך לסעודה. ואפשר דהחזו"א לא פליג בזה אלא דמטבח ציבורי אין כ"כ קשר שנימא דהוי דרך אכילה [וכך משמע בלשונו שם], אולם בביתו וכדו' מותר אפילו הרבה זמן. ובחו"ש (פכ"ה עמ' עז) הוסיף דמה שכת' החזו"א חצי שעה היינו כשיש צורך בכ"כ הרבה זמן ובלא"ה אסור,

**טעם ההיתר:** הבאנו לעיל דברי הרמב"ן דכת' דכשאוכל ממש ודאי מותר, וכן כת' הרבה אחרונים דא"א לאכול בלא לברור, ויעויין בביאוה"ל (סעיף ד ד"ה הבורר) מש"כ בזה, ולכאורה בסעודה גדולה כדברי ר"ח ליכא למימר הכי. וכת' ר"ח (דף עד:) וז"ל 'מ"ט דמלאכת מחשבת אמרה תורה והאי לאו מלאכת מחשבת היא דלא קא מכוון במלאכה אלא לאכילה בלבד', והנה בגמ' מבואר דלבו ביום נעשה כבורר לאוצר, וצ"ע מדוע בעינן שיעשה כבורר לאוצר, וכן הוא הלשון בהרבה ראשונים ואחרונים, ומבואר כך בטור דבהגדרת בורר כת' לאוצר, ואח"כ הוסיף דבו ביום נעשה כך, ואפשר דרק לאוצר חשיב תיקון גמור ומלאכת מחשבת, אולם נתחדש דכל לבו ביום אף שאין זה לאוצר ולא תיקון גמור וצריך להיות מותר, מ"מ חייב חטאת דנעשה כבורר לאוצר ואכ"מ. וא"כ כל שסמוך לסעודה דלא דמי כלל לאוצר שפיר מותר, ויעויין בחזו"א (סי' סא) דכת' דאף במכין סמוך לסעודה לאו בורר הוא אלא נטפל לאכילתו. ויעויי"ע בביאור הלכה (ד"ה מתוך אוכל) דכת' בתו"ד דכל לאלתר לא הוי כבורר אלא כמתקן אוכלא.

**בדין כשלא אוכל לאלתר, ומ"מ צריך אותו לאלתר לצורך אכילה.** האג"ט (בורר ה אות ט) הק' בדין בורר לאלתר כיצד מותר בקטנית והרי אינה נאכלת חיה וצריך בישול, והוכיח מכך שלא בעינן לאלתר ממש יעויי"ש. ומבואר מדבריו דכל כה"ג שנצרך בישול קירור או שכך נותן טעם טוב וכדו' אסור רק אם הוא סמוך לסעודה, וכעי"ז מוכח בשו"ת רב פעלים (שם ד"ה והנה), וכן הביא האיל משולש (פ"ח אות כו ואות כ"ו\* והערות שם) הביא לאסור בשם הגרח"ק והגרנ"ק והגריש"א ורק מה שדרך לעשות כן מיידי כגון לחמם לתינוק בקבוק שדרך לחמם מעט להביא לו מותר, אולם בלאו הכי אסור. וכעי"ז הביא (שם אות כז) לאסור לצורך אחר שנצרך לתת לו עכשיו אולם השני יאכל את זה לאחר זמן וכה"ג, וכן איתא להדיא באור שמח (פכ"ג משבת הט"ז) דכת' לגבי שנותן לכהן דלא חשיב לאלתר אם לא אוכלים אצלו מיד. ואמנם בשם הגרשז"א מובא להיתר, יעויין בשש"כ בכמה דינים בזה, אמנם יעויין במאור השבת מש"כ בזה (ח"א מכתב ח או א) לענין הא שבשש"כ התיר לצורך טעם טוב ולקרר ולהפיג צינתו, וכת' להתיר דהוי דרך אכילה וכמו הרבה אנשים, אולם הוסיף דאם יכל להכין מאתמול אף אם לא ידע אסור דאין זה דרך אכילה ולפי"ז ישתנו כל הדינים הנ"ל. ויעויין בחשב סופר (סימן ה). [ויעויין בעבודת הקודש (בית מועד שער א סימן ז אות מ) שכת' לגבי טוחן לאלתר ביו"ט 'הפורס ירקות דק דק לאכול לאלתר או לבשל לאלתר ביום טוב מותר, ואם להניח לבו ביום אסור', ומשמע שע"ד לבשל חשיב לאלתר, ודבריו שם צ"ע].

**היתר דפסולת מתוך אוכל**

כת' תוס' דהיכא שהפסולת מרובה מותר להוציא רק את הפסולת, דרק זהו שינוי, והבאנו לעיל דרוב הראשונים פליגי, ולשיטתם דאין בזה שינוי לכאורה ע"כ גדר ההיתר הוא דהוי דרך אכילה, ויעויין לעיל מה שהבאנו מהרמב"ן. ויעויין בח"א (כלל טז סי' א ב וג' ובנ"א שם) דחושש למעשה לשיטת תוס'. אולם הביאוה"ל (ד"ה הבורר) דייק מהשו"ע והרמ"א שלא חיישינן להכי. [ויש שכת' לחשוש לזה לכתחילה, והביאו דכ"כ המחנה ישראל], ומה שכת' הב"ח לאסור משום מוקצה יעויין בא"ר (סק"ח) ופרמ"ג (משב"ז סק"ג) שדחו זאת.

[ובעצם הדבר לשיטתם יש שרוצים לומר דכשמוציא את האוכל מתוך הפסולת בסוף התיקון לעולם הפסולת מרובה ואסור, ונראה שאין איסור בזה, ולא מצינו לאחד מהאחרונים שכת' כן ולכאורה כמעט לעולם כך הוא והיה לאחרונים להעיר בזה, ונראה דהכל חשיב מעשה אחד ולהכי לעולם מותר, ועוד בב' מיני אוכל לתוס' דהמין השני חשיב פסולת, מצוי מאד דהמין השני הוא הרוב, ולא מצינו מי שאסר כן למעשה.]

**הביאוה"ל** (סעיף ד ד"ה מתוך) הביא להוכיח מהרבה ראשונים שאם בורר את ה**פסולת אף לאלתר ובידו חייב חטאת**, וכ"כ בשעה"צ (סק"א) דכך הוא לרוב הפוסקים.

**כת' המ"ב** (הקדמה) דכשבורר בנפה אם האוכל נשאר בנפה והפסולת נופלת חשיב אוכל מתוך פסולת, וכן להיפך. והדבר צ"ב דלפי"ז מנפה קמח והפסולת נשאר בנפה חשיב פסולת מתוך אוכל, ויעויין במ"ב (סקנ"ה) שכת' שכששופך יין מתוך החבית ונשאר הפסולת בחבית חשיב בידו ואוכל מתוך פסולת, וצריך לבאר החילוק בזה. והנה בגמ' (דף קלח.) דמשמר לרבה מתרינן ביה משום בורר, וטעמא דמה דרכו של בורר נוטל אוכל מתוך פסולת, ובעצם הדבר הק' הראשונים דהרי בגמ' מבואר דדרך בורר לקחת פסולת, ונאמרו ב' דרכים, י"א דהתם לאו לענין מה מוציא מתוך מה, אלא לענין שמפריד זה מזה, אולם תוס' בסוגיין (ד"ה בורר) כת' דהתם בפסולת מרובה. ולדברי תוס' מבואר דמשמרת חשיב אוכל מתוך פסולת, ולכאורה דמי לנפה, ולדברי המ"ב חשיב פסולת מתוך אוכל. וכן מבואר בסעיף טו לגבי סינון ביצה יעויי"ש במ"ב (סקנ"ח) דחשיב אוכל מתוך פסולת. וביאור הדבר נראה דכשעושה פעולה רק באחד מהם, חשיב שאותו הוא מוציא, וזה הדין בשופך יין (סקנ"ה), וכשמנפה קמח עושה פעולה בשניהם, ולהכי צ"ב מה חשיב שמוציא מתוך מה, וכת' המ"ב דאזלינן בתר מה שנשאר בידו, ובמשמרת ששניהם לא בידו אזלינן בתר מה שמופרד והיינו היין שנשפך למטה ודו"ק. [והעירו לפי כל זה דבקנון שהאוכל נשפך יוצא א"כ דהוי פסולת מתוך אוכל, ומ"מ נפסק להלכה דאין חיוב בזה, וצ"ב האם קנון גרוע מידו, או דמה שנפסק בקנון היינו דווקא באוכל מתוך פסולת ולאו כה"ג ודוחק.].

**ב' מיני אוכלים** הבאנו לעיל מח' הראשונים בזה אם גורסים, אולם השו"ע פסק שיש בזה חיוב ברירה. ובהגדרת האיסור בכה"ג נח' הראשונים, דבתוס' מבואר דהיינו מטעם דמה שלא רוצה הוי פסולת, ומשמע דאם ליכא למימר הכי מותר, ונפק"מ להיכא שאינה רוצה את שניהם עכשיו יעויין בביאוה"ל (ד"ה היו לפניו), וכעי"ז כת' (סוף ד"ה ומניח במוסגר) דאפשר דלפי תוס' לאחר זמן מותר ודו"ק. אולם בדברי הרמב"ם מבואר דאף בלא"ה אסור, ובהגדרת האיסור לשיטתו יעויין בביאור הלכה (שם ושם) מה שביאר בזה, ונפק"מ למעשה עוד יעויין בסעיף ג ושם יבואר.

**פסולת מפסולת:** לקמיה יבואר דין בורר במין אחד, וכששניהם אוכל כת' רש"י (דף קמ. ד"ה לפי) דמותר משו"ה לברור החלמון מהחלבון ויעוין בפרמ"ג (משב"ז סקי"ג), ובביאור הלכה (ד"ה היו) ביאר גדר הדבר 'לפיכך אין שייך ע"ז שם בורר שאין מתקנם ע"י ברירתו לאכילה לעולם', ולפי"ז ה"ה בב' מיני פסולת, וכן משמע בדברי המחצה"ש (סק"ג) וכדלקמיה [אולם בדברי הריטב"א לקמיה בסוגיית תורמוס [הובא שם] משמע שפסולת מפסולת אסור]. ויעויין בחזו"א (סי' נג ד"ה ברזא) דדבר ההולך לאיבוד אין עליו שם בורר. ולפי"ז ה"ה כשיש לפניו פסולת, ומוציא חלק ממנה הקדוש בקדושת שביעית ע"מ לזורקו לפח שמיטה, אולם הפוסקים דנו לאיסור בזה וצ"ב. ועיין חוט שני (ח"ב פכ"ה עמ' פד) דדן בזה מכמה אנפי להתיר, ומצדד אולי לאיסור משום שמחשיב זאת לאוכל משום שיש לו מטרה בזה, ולהנ"ל לכאורה ליכא למימר הכי, ומסיים דלמעשה צ"ע. וכעי"ז מובא בקובץ מבית לוי בשם הגרש"ו.

**היתר דבידו**

**טעם ההיתר: במ"ב** מבואר (הקדמה) דקנון ותמחוי הם כלים שאין דרך לברור בהם, (סק"ב) והוי ברירה כלאחר יד, ולהכי פטור אבל אסור, [ועיין לעיל מה שהבאנו בסוגיית הגמ' בזה] ולקמיה במ"ב (סקנ"ה) מבואר דכששופך מהכלי וע"י ידו עושה שלא תישפך הפסולת חשיב ברירה בידו ולא בכלי. ולקמיה יבואר דין ברירה בסכו"ם האם חשיב בכלי או בידו.

**דין ח"ש. יעויין** בביאוה"ל (ד"ה בקנון) דאפילו **חצי שיעור** אסור בקנון ותמחוי. ובעצם הדבר צריך לברר כיצד נמדד השיעור האם כמה אוכל יש כאן או כמה פסולת יש כאן, ואולי תלוי בהגדרת מלאכת בורר ויבואר לקמיה (סעיף ג).

**כלי** שמטרתו לברור, אולם **דרכו לברור לצורך מיד**, מבואר בח"א (כלל טז אות ט) דבתיון וכדו' אפשר דחייב, ויעויין בשש"כ (פ"ג הערה קמ) מש"כ בזה. [ובעצם דין תיון יעויין בחזו"א (סימן נג ד"ה ומן האמור) דחשיב ברירה ביד והאריכו בזה הפוסקים], וטעם האיסור בכלי שדרכו מיד, לכאורה פשוט דהרי בכלי אף מיד אסור, ואמנם עיקר דרך ברירה לאוצר, אולם בכלי לא בעינן שיעשה כבורר לאוצר, אמנם ברמב"ן (ד"ה והתניא) מבואר דגם בזה בעינן שיעשה כבורר לאוצר, וא"כ אפשר דיש להתיר בזה.

**קנון ותמחוי:** כת' המ"ב (סק"ט) דלבו ביום בקנון ותמחוי חייב, וכ"כ הצל"ח (ביצה יד:), אולם יש שרוצים לדייק ברמב"ם דקנון שהוא שינוי לעולם אין בו חיוב, ויש לדון אם פסולת מתוך אוכל חייב בקנון, ולעיל העירו שבקנון בד"כ הוי פסולת מתוך אוכל.

**סעיף א**

**בורר בדיעבד:** כת' הפרמ"ג (אש"א סק"א) דאם בירר בדיעבד אסור דנהנה ממלאכת שבת, והביאו הביאוה"ל (ד"ה הבורר), והוסיף הפרמ"ג דכל זה באוכל ופסולת, אולם בב' מיני אוכל דאפשר לאכול כך צ"ע. ונראה דכוונתו דאף לשיטת תוס' [דהרמ"א לקמיה (סעיף ג) מחמיר כשיטתם] אפשר דמותר משום דיכול להנות בלא"ה. וצ"ע מדוע השמיט זאת הביאוה"ל. והוסיף הפרמ"ג להסתפק שם כשברר במזיד דבשאר מלאכות נאסר לעולם, מטעם דהיה יכול לעשות בדרך היתר יעויי"ש, ועיין בביאוה"ל שהביא דברי הגר"א להקל בשוגג בדיעבד, [ולעיל (סי' שיח סק"ז) סמך ע"כ בשעת הדחק]. ויעויי"ע בפרמ"ג (משב"ז סוסק"ג) מש"כ בזה. ויש להוסיף דלקמיה (סעיף ג) מבואר די"א דבב' מינים נשתנה דין לאלתר, ואפילו לאחר סעודת הבוקר בשביל סעודת הערב שרי, וא"כ כה"ג בדיעבד ודאי שרי, דקיי"ל כל שיש בו פלוגתא לכתחילה, בדיעבד שרי - מ"ב (סי' שיח סק"ב), [וצ"ע א"כ מדוע לא צירף הפרמ"ג שיטת רש"י דאין ברירה בב' מינים, ואפשר דלשיטתו בראש יוסף רש"י מודה לתוס', וצ"ע לחולקים שם, ואולי להכי השמיט זאת הביאוה"ל]. וכן כל כה"ג שיש בו מח' לכתחילה בבורר בדיעבד יש להתיר.

**בדין בורר לסעודה ונשאר. כת' הטור** [הובא במ"ב (סק"ה)] דאם בורר לצורך הסעודה וכוונתו שישאר לסעודה אח"כ חייב, והוסיף המ"ב דאם נשאר ממילא מותר. וכת' השעה"צ (סק"ה) דכת' הפרמ"ג דאם בירר לצורך לאלתר ונמלך אין חיוב חטאת, מ"מ לא אריך למעבד הכי, אולם השעה"צ תמה קצת מדין צידה (סימן שטז סעיף ה ביאוה"ל ד"ה חייב). ויעויין בלשון הב"י 'וכן אם בורר קודם סעודה צריך לאכלם בתוך הסעודה הראשונה **ואם השהה מהם עד אחר שעמד מסעודתו** לא מיקרי לאלתר וחייב', וכעי"ז הלשון בלבוש (סעיף ב) 'ולא יברור אלא מה שצריכין לאותה סעודה שלא ישיירו, ואם ישיירו הרי עשה אב מלאכה'. ובמלבושי יו"ט (סק"ג) תמה דהרי עשה בהיתר, והביאו הא"ר (סק"ד). ויש שרוצים לומר דכוונת הפרמ"ג דליכא למימר דהוי דרך אכילה שהרי לא אכל בסוף, אולם למבואר לעיל דאין זה מלאכת מחשבת וודאי לא דמי לאוצר תמוהים דבריהם. ועוד מוכח לא כך, מדברי השפ"א (דף עד ד"ה ת"ר) שכת' דמי שבורר הבא בידו, האוכל אוכל והפסולת משליך מותר, [ויעויין בשביתת השבת (בורר ג וב"ר אות י)], וכן פסק השש"כ (פ"ג ס"ז, והערה יא) לענין מי שבא לקחת אוכל ובטעות לקח את הפסולת שאין בזה איסור ברירה, ובכ"ז אין כאן דרך אכילה ומ"מ מותר דאין זה דרך ברירה.

**ואם** ברר לבו ביום ו**רוצה לתקן האיסור ולאכול מיד**, לכאורה פשוט ד**חייב ולא מתקן בזה** דלא הוי דרך אכילה אלא ברירה לאוצר ואח"כ לוקח מהאוצר ואוכל, ובד"כ יש בזה איסור נוסף **שהדבר הנברר נאסר באכילה**. ויעויין בשו"ת רב פעלים (אור"ח סימן יב) שהאריך בזה ומסיק דחייב.

**הרמ"א** התיר כל מה שצריך לסעודה. ויש לעיין מה חשיב צריך, וכגון שיש אורחים ולכבדם צריך להגיש הרבה אף שלא יאכלו הכל. ובביאוה"ל (ד"ה כדי) התיר לברור לצורך בהמה ועופות, ואולי לא גרע מכך. **וכן לכאורה הדין בבורר חלה מהמקפיא בשביל שיהיה לו לחם משנה** ואין רצונו ודעתו לאוכלה, שלכאורה מותר כיון שזה זהו שימוש, וה"ה כל כיוצ"ב.

**כת' המג"א** (סק"ג) דכשהפסולת ראויה לאכילה **ע"י הדחק** ואינה פסולת גמורה **מותר מדאורייתא ורק אסור מדרבנן**. ומקורו מלקמן סי' תרי"א (סק"ב) בשם המ"מ. אולם הא"ר (סק"ה) פליג ונוטה להתיר, אולם מביא דהשל"ג כת' דנהגו לברור מער"ש, ובמלבושי יו"ט כת' דהחמיר בזה תע"ב. ויעויין במחצה"ש שכת' דאולי לענין יוה"כ כיון שגם הירק אסור באכילה גם הוא חשיב פסולת [ומשמע מדבריו דמותר לברור פסולת מפסולת]. והמ"ב (סק"ז) פסק כדברי המג"א.

**סעיף ג**

**היו לפניו ב' מינים בורר אחת מאחד ומניח לאכול מיד.** זהו לשון השו"ע, ומקורו מלשון הרמב"ם (פ"ח הי"ג), והוסיף הרמ"א דבורר אחד ומניח השני, וכת' המג"א (סק"ד) דכוונתו כדברי תוס' דאותו שאינו רוצה חשיב פסולת ומותר לברור רק את מה שרוצה עכשיו, ובביאוה"ל (ד"ה ומניח) שמצדד שהשו"ע והרמב"ם פליגי וס"ל דמותר לברור אף את המין שאינו רוצה, ולמעשה חושש הביאוה"ל באיסור דאורייתא לדברי הרמ"א. ובעצם הדבר יש טעם נוסף לברור דווקא המין שרוצה לאכול ואף אם לא נימא דהמין השני חשיב פסולת, והוא כדברי הרמב"ן לעיל שרק כה"ג חשיב דרך אכילה שאוכל מה שנוטל, וכעי"ז משמע ביראים (סימן רעד) שגם בב' מיני אוכלים צריך לקחת דווקא מה שרוצה לאכול, דרק משו"ה חשיב דרך אכילה.

ובביאוה"ל (ד"ה היו לפניו) הביא דברי הפרמ"ג דאם את שניהם צריך לאחר זמן בב' מינים יש להסתפק בזה, [ולקמיה (משב"ז יב) משמע שפשיטא ליה להתיר גבי ביצה] ודייק הביאוה"ל מדברי הרמב"ם דאסור, ולכאורה כוונתו למח' הרמב"ם ותוס' הנ"ל. ויעויין בראש יוסף שכת' כדברי הביאוה"ל. ויעויין בדברי האגלי טל (זורה סק"א אות ב) שמוכיח כהגדרת הביאוה"ל בשיטת הרמב"ם מדברי הירושלמי, והתוספתא. וכ"כ החזון יחזקאל על התוספתא הנ"ל (שבת פרק י"ז ה"ו).

**בהגדרת מלאכת בורר אי הוי מלשאצל"ג.**

**כת' בעל המאור** (דף לז: מדה"ר) דכל המלאכות צריכים לגופן חוץ מזורה ובורר, דעיקר מלאכתן לדחות הפסולת וחייב ואף שאצל"ג. אמנם **הרמב"ן** בחידושיו (דף קו.) כת' 'דמילה ודאי מלאכה הצריכה לגופה היא שהוא צריך שיהא אדם זה מהול... וכן הזורה והבורר ..כולן דומות למילה', ויעויין מש"כ בביאור הלכה (ד"ה לאכול מיד) בשם **הישועות יעקב** ומה שחידש בזה הביאוה"ל. ועיין בארחות שבת (מילואים סימן ד) שהאריך לבאר דברי הביאוה"ל.

**הגדרת ב' מינים**

**כת' התרומת הדשן** (סימן נז) דבמין אחד ליכא איסור ברירה, אמנם **ב' מיני דגים** הוכיח דחשיב ב' מינים לענין זה. וכן פסק הרמ"א דבמין אחד אין איסור לברור חתיכות גדולות מתוך קטנות וכדו'. עוד התיר התה"ד שם לברור מב' המינים יחד כ"ז שאינו בורר מין אחד מחבירו, והביאו הרמ"א. [והוכיח מכך המהרש"ג (ח"א סי' לז) דבורר יש אף בדבר שאינו גידול"ק].

אמנם הט"ז (סק"ב) פליג על התה"ד וס"ל דב' מינים יש ברירה **וכ"ש במין אחד**. אולם המ"ב (סקט"ו) הביא בשם האחרונים דפליגי על הט"ז וכך נוטה דעת המ"ב.

**כת'** האחרונים (מג"א סק"ה וש"א) דבמין אחד שחלק ממנו נקדח בבישול וכיוצ"ב חשיב כפסולת [ואם אינו פסולת לגמרי הוי רק איסור דרבנן וכדלעיל בענין עלים מעופשים]. והמ"ב הוסיף דה"ה בחתיכות דג מדג חי ודג מת. ובפרמ"ג (משב"ז סק"ב) הביא דבמג"א (סי' תקד סק"ט) כת' דאסור לברור מתוך קמח מצות חתיכות גדולות יותר, ואפשר דהטעם [אפילו אי לא ס"ל כהט"ז] דהחתיכות אינם ראויות לעשותם קנידלעך. וחזינן דב' שימושים חשיב ב' מינים, ולפי"ז ה"ה בבגד של גדול ושל קטן וכל כיוצ"ב, ויעויין בפסוקים שהאריכו בזה. **עוד** כת' הפרמ"ג דתפוחים חמוצים ומתוקים יש להסתפק אם הוי ב' מינים [כך הביא המ"ב, והוסיף דאם אינם ראויים ודאי פסולת הוי] והוסיף הפרמ"ג דאם שונא חמוצים הוי פסולת לדידיה, **וצ"ע אם כל כה"ג כששונא באותו המין ממש אי הוי פסולת**, וכן שונא קצת יהיה פסולת מדרבנן.

**הביא** המ"ב דברי הח"א ד**בשר צלי ומבושל** הוי ב' מינים, וכ"ש ב' מיני עופות, ונח' פוסקי זמנינו ב**שוק וירך וכדו'**. [יעויין באיל משולש פ"ג אות ז והערה יז והוסיף שם דכבד ושוק הוי ב' מינים, והסברא דמשמש כב' סוגי מאכלים שונים, ומאור השבת ח"ג מכתבי הגרשז"א מ אות ג]. וכן משמע מדברי הפוסקים דאם מתובל באופן שונה שנחשב אצל אנשים לסוג אחר, דמי למבושל וצלי שחשיבי ב' מינים. **ובפרמ"ג** (אש"א סק"ה) דכל שחלוק **בשמו או בטעמו** לענין שהחיינו ה"ה לענין זה. וצ"ע ב**סוכריות ב' צבעים** ששוים בטעמם שאין כאן טעם ולא שם שונה.

**איסור והיתר האם חשיב ב' מינים** כת' הר"ן (שבת דף ס. : מדה"ר ד"ה אמר רב יהודה) מביא מח' לגבי חליבת עז אי חשיב בורר אוכל מתוך פסולת, והמתירים ס"ל דהעז היא ג"כ אוכל, ואיסורא הוא דרביע עילויה לא מיקרי פסולת. ויעויין במג"א (סי' תק סקי"ב) ופר"ח (שם סק"ו). ונח' בזה הרבה אחרונים יעויין בשש"כ הערה קיב שהביא הרבה אחרונים בזה. ונפק"מ כגון פירות ערלה וכל כיוצ"ב. ובדין מצות שבורות שאינם ראויות ללחם משנה החו"ש (עמ' עא עב) מתיר, וכן הביא האיל משולש (פ"ג הערה יד), אולם בשש"כ (פ"ג סעיף ל) בשם הגרשז"א אסר.

**גדר תערובת**

**כת' התרומת הדשן** (שם) 'דב' מינים ש**ניכרים בהפרדתם** מסברא אין בהם ברירה, אולם הוסיף וז"ל 'אפס הואיל וכ' בסמ"ג, דהבורר פסולת מתוך האוכל, ואפי' בורר לאלתר חייב חטאת, אין לחלק ולהקל בלא ראיה ברורה'. וכן הרמ"א פסק כך לחומרא. ובמ"ב (סקי"ד) מבואר דכ"ז כשכל מין אינו מסודר לעצמו, וצ"ע גדר הדברים, יעויין בפוסקים שהאריכו בזה. [ולגבי אוכל מתוך משקה יעויין לקמיה בדין זבוב בתוך משקה]. וצ"ע בדברים הנמצאים על שולחן אימתי חשיב תערובת וכן במשחקים המפוזרים בחדר.

**ובביאוה"ל** שם כת' דכשאינן מעורבים אלא **מונחים אחת על חבירו** לא חשיב תערובת [יעויי"ש היטב באיזה אופן התיר זאת הביאוה"ל] ויעויין לקמיה בדין קילוף פירות. ויעויין ביאור דברי הביאוה"ל ודין ספרי נביאים וברירתם בציץ אליעזר (חי"ב סי' לה).

**מסקנת דברי הביאוה"ל (ד"ה לאכול):** דההיתר שכת' בתחילה דשכבות בב' מינים חשיב מלאכה שאינה צריכה לגופה והוסיף דמשו"ה הו"א שאינו מעורב כלל וא"כ ודאי מותר, משמע בביאוה"ל דלא קיי"ל הכי, ואף שכת' 'ואפילו אם תדחוק' דמשמע דעיקר ס"ל שמותר משו"ה, מ"מ לא התיר מחמת זאת במסקנא, וכן במ"ב לא העתיק היתר זה, וא"כ נשאר רק ההיתר שכת' אח"כ דכה"ג בב' מינים בשכבות כשמעוניין רק לסלק המין שלמעלה, ובזה נח' האחרונים, דלשיטות שבצידה לא חשיב מלאכה כלל מותר גם בבורר כה"ג בפשיטות, ולשיטות דהתם חשיב מלאכה שאינה צריכה לגופה, הכא מותר לסלק המפריע, משום שכה"ג דהוי איסור דרבנן וניכרים לעצמם הב' מינים, והתה"ד התיר כשניכרים, ורק באיסור דאורייתא החמיר. וא"כ ההיתר הוא מש"כ במ"ב (סקט"ו) דמסלק כל הבגדים להגיע לבגדו דהוי ב' מינים ומטרתו רק לסלק המפריע, וכעי"ז **בב' מיני אוכלים מותר לסלק וכשיגיע למין שרוצה לכאורה מותר לטלו אפילו לא לאלתר**, וטעמא דלא חשיב מעורב לכו"ע ורק המינים שמתחת חשיב מעורבים, ולסלקם מותר אפילו לא לאלתר וכהנ"ל. וכן כת' השש"כ (פ"ג הערה י).

ויש להסתפק בעטיפת סוכריה וכדו', דלכאורה מותר להוריד את העטיפה לאלתר משום שמותר לקלף וכדברי הביאוה"ל (שכ"א שם) דא"א בלא"ה, אולם כשאינו עושה לאלתר, צ"ע אם חשיב מלאכה הצריכה לגופה, שלכאורה אין תיקון בסוכריה בלא העטיפה, או שבכ"א חשיב פסולת. ובעצם דין זה, יעויין בשש"כ (פ"ג סעיף מג והערה קכח) שכת' בשם הגרשז"א דעטיפה אין בה בורר אלא במוציא מתוך כיסו, ואם דבוק הוי בורר, אולם באיל משולש (פי"ב אות יד) כת' דלעולם עטיפה אין בה דין בורר.

**כת' הפרמ"ג** (משב"ז סוסק"ב) ד**ב' מינים הניכרים** [אף שלמעשה אסור לבוררם כמבואר שם] אין נאסרים בדיעבד, דהתה"ד מסברא רצה להתיר, והחמיר משום לתא דאורייתא, וא"כ **בדיעבד דהוא איסור דרבנן מותר**.

**כת' השו"ע** 'ואם בירר והניח לאחר זמן אפי' לבו ביום, כגון שבירר שחרית לאכול בין הערבים, חייב'. וכת' המג"א (סק"ו) דכוונת השו"ע לפסוק כדכת' בב"י לדייק בדברי הרמב"ם, דגבי אוכל ופסולת רק לאלתר ממש מותר וכדלעיל, אולם בב' מינים נשתנה הגדרת לאלתר, ואף לאחר סעודת הבוקר בשביל סעודת הערב שפיר. ובב"י תמה מנין לקח חילוק זה הרמב"ם. **אולם לא נתבאר טעם חילוק זה**. ואולי לפי המבואר בביאוה"ל לעיל (ד"ה לאכול מיד) דגם בב' מינים חשיב תיקון, כ"ז כשדמי לאוצר, אולם כשמכין לסעודה הראשונה שיאכל [אף שיאכלנה עוד הרבה שעות] לא דמי למיון כלל, אולם לפני הסעודה הראשונה דדמי קצת למיון שהוא לאחר זמן בזה דמי לאוצר וחייב. והביאוה"ל (ד"ה שבירר) הביא כמה אחרונים פליגי על חילוק זה, ומכריע דיש ליזהר בזה דנוגע באיסור דאורייתא.

**כת' הט"ז** (סק"ב) דלשיטתו דאסור אף במין אחד מותר רק כשבורר **סתם מן הבא בידו** לא בדרך ברירה, והגדרת הדבר הוא, דכשבורר במין אחד משהו מסויים מפני כל טעם שיהיה, חשיב ברירה לשיטת הט"ז אף במין אחד, אולם אם לוקח סתם מה שיוצא בידו, כיון שאינו בורר דבר מסויים, לא דמי לבורר כלל. ולפי"ז יש לדון בבורר ב' מינים שלוקח סתם מה שבא בידו, ואח"כ מניח כ"א במקומו אם מותר או לא, והפוסקים התירו כה"ג שבורר מה שבא לידו, ואם מה שעלה בידו אינו צריך מניחו שם עד שיוצא מה שצריך יעויין איל משולש (פ"ו אות ל' והערה צז). וכן יש לדון באדם שבורר מין ממין, אולם לא משום תיקון וכדו', אלא שעושה כן מסיבה צדדית. ודוגמא לזאת עיין חוט שני (עמוד עד) שהתיר למסובים על השולחן שבסוף הסעודה כ"א יוריד מהשולחן מין אחד, וטעמא משום שאין מטרה לברור אלא עושים כך בשביל תועלת הסילוק מהשולחן. וכן התיר שם לקחת דבר מהשולחן [אף היכא שחשיב מעורב] כדי ליתן במקום שנמצא בו דבר אחר, מהטעם הנ"ל.

**סעיף ד**

**כת' הרמ"א** דאפילו אוכל מרובה ויש יותר טורח לא יברור אלא אוכל מתוך פסולת, וכמבואר לעיל טעמא דלא פסקינן כתוס' בזה, ואף שאין שינוי בזה מותר.

**כת' הביאור הלכה** (ד"ה הבורר) דנח' המהרי"א והמהריט"ץ בבורר בשעת האכילה, דמהרי"א מיקל ומהריט"ץ אוסר, והביא בזה מח' בראשונים, [ובביאוה"ל (ד"ה מתוך) כת' דאין למחות ביד הנוהגים להקל בזה דיש להם על מי לסמוך], ויעויין בחזו"א (סימן נד סק"א) שס"ל דכל מה שהתירו הראשונים דווקא בשעה שאוכל ממש. והוסיף (שם סק"ב) להסתפק בהא דאסור לכו"ע לברור פסולת מתוך אוכל, אם זהו דווקא במופרדים זה מזה שאמרינן שיקח את האוכל, אבל כשמחוברים זה לזה אין קפידא אם מחזיק את האוכל ומושך את הפסולת ומסיים וצ"ע, ולקמיה (סק"ה) נראה שלא התיר זאת.

**ברירת עצמות מהאוכל**

**הביאור הלכה** (ד"ה מתוך) כת' להתיר להוציא את העצמות מהדגים לאלתר, וטעמא דדמי לקליפה שמותר, ואמנם התם הוא שומר, אולם אין זה עיקר הטעם, וכ"ז שהוא גוף אחד אין שם פסולת חל עליו אלא תיקון אוכלא, [יעויין בביאוה"ל לקמן (סוס"י שכ"א ד"ה לקלוף) שכת' טעם אחר להתיר בקילוף]. ומצרף גם שיש שיטות דלאלתר מותר אף פסולת מתוך אוכל. ונטיית דברי הביאוה"ל נראה דאין זה היתר גמור אלא בתור זכות שאין למחות ביד הנוהגים להקל. ויעויין בביאוה"ל (ד"ה חייב) דעצמות שיש בהם מח חשיבא כב' מינים לגבי הדג עצמו.

וכת' דכ"ז בעצמות מחוברות לאוכל, ובלא"ה חייב, וכת' **עיצה שימצוץ בפיו** מעט מכל עצם קודם שמשליכו דשוב אין שם פסולת עליו. ויעויין באיל משולש (פי"ד הערה י) שהביא מח' הפוסקים האם החזו"א פליג וס"ל דכל שאינו רוצה בזה אסור כיון שכוונתו לתקן. ונראה דכ"ז בדבר שאין עיקר שימושו לזה, אולם בדבר שכך שימושו אלא אינו צריך את השימוש כעת או שיש לו אחר, גם החזו"א מודה להתיר, כיון שלמעשה משתמש בו כדרכו.

**יש מקשים** על דברי הביאוה"ל הנ"ל מדין תורמוס, דחזינן שאם נקרא פסולת, לא מהני מה שרוצה בו, [ואף החזו"א מודה בזה, אולם פליג משום שעיקר רצונו בתיקון הדבר], וצע"ג. ויעויין בשש"כ (פ"ג הערה יד) מש"כ בזה. ויעויין בבא"ח (שנה שניה בשלח יד) דכת' דאפשר לקחת פמ"א בשביל בהמה, ואף היכא שרצונו גם בתיקון המאכל, וק' על דבריו ג"כ מתורמוס, ויעויין שם בשש"כ שאוסר כה"ג.

**עוד כת'** בפשיטות שעצמות לחות לא חשיבי פסולת, דראויים ג"כ לאכילה, וכוונתו דאף שעכשיו זורקם לא חשיבי משו"ה לפסולת, דאף לאחר שמפרידם חוזר ואוכלם. ולכאורה היכא שבד"כ לא אוכל אותם ולא מצוי שיחזור ויאכלם, יהיה אסור מדרבנן, וכדלעיל שראוי קצת. ולפי"ז אולי אפשר גם לצרף דברי התה"ד בכה"ג שניכר, וצ"ע אם במחובר אפשר לומר כן. ובעצם ההיתר יעויין בחזו"א (שם סק"ג) שפליג וס"ל דודאי חשיב פסולת כה"ג.

**החזו"א** (שם) פליג על הביאוה"ל, וכת' דההיתר הוא רק להכניס הכל לפיו ומשם להוציא את הפסולת. וכן לקחת את הבשר מעל העצם ביד או במזלג אין בו שום נדנוד איסור, ואם מחזיק שניהם מסתפק, ומיקל במושך האוכל מן הפסולת. ובמסקנת הדברים למעשה יעויין בשש"כ (פ"ג סעיפים יב – טו והערות שם ובהערה כח), ובשאר הפוסקים.

**סוגיית תורמוס וסעיף ה**

**גמ' עד. חזקיה אמר - דף עד: וכפסולת מתוך אוכל דמי, ופירש"י וחידושי הריטב"א.**

**טוש"ע סעיף ה, אגלי טל בורר סקי"ד.**

רש"י פי' ג' פירושים, **א**, דהאוכל נקרא פסולת מתוך שהוא רך ומסרח, ואף שהוא אוכל מחמירים להחשב כבורר פמ"א. **ב**, דמעורבים תורמוסין מתוך שאר מינים גרועים שמעורבים, והתורמוסים חשיבו פסולת משום שעד שלא ישלוק אכתי יסריחו. והריטב"א הוסיף דהמינין הגרועים הם סוג תורמוסין אחרים, ולפי רש"י שניהם חשיבו פסולת, ואין לו תקנה לבוררם, אולם במיוחסות לר"ן משמע כפשטות רש"י דשאר המינים הנ"ל הם חשיבו אוכל, והתרומוסין פסולת, והביא דכן פי' הרא"ה. **ג**, דהתרומוסין כשנוטלם מתמעכים וחשיבו פסולת.

ובפי' הראשון משמע דכוונת רש"י היא על ברירת התורמוס שנוטל בידו דחשיב פסולת משאר התורמוסים דחשיבו אוכל, וטעמא דתורמוס חשיב גם אוכל וגם פסולת, אולם לכאורה הוי מין אחד, ובגמ' מבואר דהברירה היא שבורר מתוך פסולת שלהם. ואולי כוונת רש"י דכיון דכ"ז שהוא מעורב עם הפסולת גם האוכל חשיב פסולת, וע"י ברירתו מהפסולת מתקנו, דמי לבורר שע"י הברירה מתקן האוכל, וכיון שכך הדרך לתקן גם בלא לאכול, חשיב דרך ברירה וכנוטל פמ"א, אולם אי חשיב אוכל ודאי מותר, אולם כיון שחשיב פסולת החמירו להחשב נוטל פמ"א.

ובפי' הג', אפשר לבאר דדרך אכילת התורמוסין היא ע"י נטילת הפסולת, ואז אפשר לאכול את האוכל אפילו שהוא רך, אולם כשנוטל את התורמוס מתוך הפסולת כה"ג אין דרך משום שמתמעך ונמאס, וא"כ מה שנוטל הוא פסולת והשאר הוא אוכל שיכול להשאירו ולאחר שבת להוציא את הפסולת ולאכול.

והר"ן (דף לב. מדה"ר ד"ה אמר חזקיה) כת' דכיון שהוא שלוק הרבה אם לא יקחנו יסריח והפסולת לא מסריחה, ולהכי חשיב פמ"א. ולכאורה פי' זה הוא דלא כהפי' הנ"ל.

והנה הק' **הראמ"ה** (תוד"ה היו) דלתוס' בשם ר"ח שבארו דב' מינים מה שאינו רוצה חשיב פסולת ומה שרוצה חשיב אוכל, מדוע לא אמרינן הכי בתורמוס, ויעויי"ש מה שתי'. ולכאורה קו' ק' רק לחלק מהפי' הנ"ל ודו"ק.

**והרמב"ם** (פ"ח משבת הי"ג) כת' דהפסולת ממתקת את הפרי כששולקים אותם יחדיו, ונמצא כבורר פמ"א. ופי' זאת המ"ב (סקי"ט) 'ומבלעדי זה התורמוס מר מאד וחשיב כפסולת והפסולת אינו מר כ"כ ע"כ חשיב התורמוס כפסולת מתוך אוכל'.

**ובעצם** הדין כת' **הטור דתורמוס שלנו** שאין דרכו בכך מותר לבוררו מתוך הפסולת שלו.

וצ"ע בכל הנ"ל דמדוע חשיב פסולת אף שראוי, וגרע טפי מדברי המג"א בעלים מעופשים שכת' דכיון שראויים קצת הוי ברירה רק מדרבנן.

ויעויין **באגלי טל** (סקי"ד) שהאריך בביאור הסוגיא וגדר ברירת פסולת מתוך אוכל, ושם (אות ד) ביאר באופן חדש דגדר ההיתר באמ"פ לאלתר דכה"ג הברירה והאכילה דבר אחד והכל דרך אכילה, אולם פמ"א א"א לומר כן, ולפי"ז תורמוסין דאי לא שקלי להו מיסרח, וא"כ אפילו אם לא היה רוצה לאוכלן היה מוציאם, בהא הברירה והאכילה ב' דברים הם, ומסיים 'ולדעתי פי' זה מקובל יותר מכל הפרושים שנאמרו בזה שכולם קשים בעיני כתורמוס, אך מה אעשה שלא ראיתי לאחד מהראשונים שיפרשו כן'.

**בדרישה** (סק"ב) הק' מסוגיא זו על התוס' והטור דס"ל דאין דין באמ"פ דווקא אלא מה שהוא שינוי, וא"כ מה אכפ"ל דהתורמוס כפסולת, ויעויי"ש מה שביאר בזה דעסקינן באוכל מרובה וכיוןש האוכל מקרי פסולת מקרי פסולת מרובה, ובטלים האוכלים לגבי ואסור משום מוקצה, אולם בדרו"ח לגרעק"א (ד"ה שם גמרא לימא) הק' דבגמ' איתא חייב, ומשום מוקצה ליתא חיוב.

**סעיפים ו ז**

**טוש"ע וב"י ומ"ב [סעיף זה הוא דין דש ולא שייך כ"כ לבורר] ודין קנון ותמחוי נתבאר לעיל בסוגיית הגמ'**

מבואר במ"ב (סקכ"ב) **ושער הציון (סקט"ו)** דכשמפרק את השיבולים מקליפתם אין כאן איסור בורר **משום שנשאר עדיין פסולת**, [וצ"ל דלקמיה בשריית כרשינין אף שהאיסור הוא ההפרדה של הקליפה, התם האיסור הוא שמציף את הקליפות וחשיב בורר]. אולם כשמולל ומפריד הוי בורר ומותר רק לאלתר וכדין קילוף.

**סעיף ח**

**מתני' דף קמ. אין שולין את הכרשינין, ופירש"י.**

ברי"ף וברא"ש גרסי אין **שורין**, ויעויין בקרבן נתנאל אות י. והב"ח סק"ה ג"כ גרס בטור אין **שולין** וכעי"ז כת' הט"ז (סק"ה). ויעויין בדרישה (סק"ד) דהוכיח דכך היא הגי'. וברש"י מוכח כשיטתם וכן פי' הטור והשו"ע דהאיסור הוא להציף עליהם מים בכלי, **וצ"ע איזה בורר יש כאן**.

ועיין מג"א (סק"ט) דמשמע דכל כה"ג אסור. ועיין פרמ"ג (משב"ז סק"ה ואש"א סק"ט), והפי' שתרוויהו אסורים, היינו **או שע"י השרייה נפרד הפסולת המחוברת לאוכל, או אף שאינם מחוברים ורק מעורבים וע"י השרייה מתפרדים זה מזה**. והוסיף שם דבטור כת' כבורר ורש"י כת' בורר, ואפשר דכוונת הטור דאין כאן חיוב חטאת משום דכלאחר יד הוא. אולם הביאוה"ל (ד"ה דהו"ל) מוכיח **דהוי איסור תורה**, ויעוי"ע באגלי טל (סקט"ו וסקט"ז). ומבואר באחרונים דאיסור **שריית הכרשינין הוא אפילו לאלתר**, יעויין בפרישה (סק"ז) שכת' דבעינן שינוי וליכא, והפרמ"ג (משב"ז סק"ה) כת' דטעמא **דחשיב פמ"א**, ויעויין היטב בפרמ"ג דכת' **דכל שעושה מעשה בתרוויהו חשיב פמ"א**, וצ"ב מדוע.

[ובעצם האיסור יעויין בשער הציון (סקכ"א) שכת' דמכך שהלא העתיק זאת הרמב"ם, משמע דס"ל דטעם האיסור לאו משום בורר].

**דין שטיחת סכו"ם**

ובגדר האיסור למפרשים דהיינו שליה, ואף שהדברים מופרדים קצת זה מזה, נראה דהשרייה והשלייה יחד חשיבו מלאכה שזהו הדרך כה"ג לתקן את האוכל מתוך הפסולת.

ולפי"ז יש לדון במה שנתבאר בפוסקים שרוצים **להתיר ברירת סכו"ם, ע"י שטיחה של כל הסכו"ם שע"י כך נפרדים אחד מחבירו ואח"כ להוציא כל מין שהרי הם מופרדים**, ועצם השטיחה לחוד מותרת לכאורה שאינו בורר מין ממין אלא מרחיק את כולם אחד מחבירו, וכמבואר בגמ' ששטח קמייהו, [ויעויין במה שהבאנו בסוגיא שם], ואפשר דתרוייהו יחד לאדם אחד אסור, ויעויין בזה באגרות משה (ח"ד סי' עד בורר אות יא) שהתיר את השטיחה בעצמה, ובשש"כ (פ"ג הערה ו) התיר ע"י ב' בנ"א והוסיף במוסגר ואולי אפילו ע"י אדם אחד, ובאיל משולש (פ"ט אות כה) הביא מח' בזה, והביא **דיש שחששו לאיסור דאורייתא** בכה"ג שפעמים כך הדרך יעויי"ש.

**דין שטיפת פירות וירקות**

**כת' המ"ב** (סקכ"ט) דה"ה תפוחי אדמה וכל כה"ג לא יתן עליהם מים להסיר האבק והעפר מעליהם. ומבואר דאסור **לשטוף ירקות משום בורר**, והק' האחרונים **מ"ש משטיפת כלים** שמבואר בגמ' (שבת קיח.) להדיא שמותר. וביארו דהכלים הם כלי טוב ומתוקן אולם מלוכלך, משא"כ ה**פרי חשיב מקולקל בעצם** ודו"ק. ותלוי בזה דין שטיפת ירק שהתלכלך אחר גידולו האם חשיב מקולקל או לא. ויעויי"ע בחו"ב (פי"ד סקט"ז).

**ויש מתירים שטיפת הפירות תחת מים לצורך לאלתר ויש אוסרים**, וטעם האוסרים דהוי פמ"א, וכדין כרשינין שאסור אפילו לאלתר, וצ"ע מ"ש מדין קילוף שא"א באופ"א ולהכי מותר וכדכת' הביאוה"ל (סי' שכ"א ד"ה לקלוף), ויעויין באיל משולש פט"ו הערה י"ב מש"כ בזה. והפוסקים הוכיחו מכמה סוגיות שמותר לשטוף לאלתר, יעויין בארח"ש (פ"ג הערה קכט). ובכ"ז צ"ב מה החילוק בין זה לשריית הכרשינין. ובעצם הדבר אפשר לומר דקילוף לעולם הוא דרך אכילה שהקליפה היא שומר לפרי, ובד"כ אין קילוף לאוצר, משא"כ בשטיפת לכלוך. ובכל הנ"ל לכאורה במ"ב מבואר להדיא שאסור, ויש שרצו לומר דהמ"ב עסיק כשיש הרבה תפו"א ורק כה"ג חשיב ברירה שהפסולת מעורבת, משא"כ ששוטף רק אחד, [ולשיטתם לכאורה לשטוף הרבה ודאי אסור], אולם לכאורה אם מותר לשטוף אחד מטעם שלא חשיב קלקול, גם בהרבה לא חשיב קלקול, וודאי מותר להשרות כלים רבים יחד.

**וכ"ז** כשהפירות מלוכלים שאינם ראויים לאכילה לרוב העולם, אולם אם רוב העולם יכולים לאוכלם כמות שם מותר כדלקמיה (סעיף י). וצ"ע לפי"ז דין שריית חסה ושטיפתה מהתולעים, [ויעויין בשש"כ (פ"ג אות מ) שאסר זאת משום נטילת נשמה]. ובעצם ענין שטיפת פירות יעויין חוט שני (עמ' ע) ואגרות משה (ח"א סי' קכה).

**סעיף ט**

**מתני' קלז: ובגמ' קלח. איבעיא להו שימר - אוכל מלמטה. מתני' דף קלט:**

הק' הרשב"א (ד"ה איבעיא) למסקנת הגמ' דשימר חייב חטאת, א"כ מ"ט אף לרבנן מותר לתת לתלויה ביו"ט דהרי בורר גמור אסור אף ביו"ט.

ב**מח' רבה ורב זירא** משום מאי מתרינן ביה, רש"י כת' (משום וד"ה וכוותי) דלכו"ע דמי למרקד, ונח' אם דמי **גם לבורר**, וכ"כ הר"ן (דף נו: מדה"ר ד"ה משום מרקד). אולם בפי' ר"ח כת' שמרקד ובורר שני מלאכות דומות הם, ונח' אם חשיב התראה, **ואליבא דרבה אם התרו בו משום מרקד פטור**, וכ"כ תוס' לעיל (דף עג: ד"ה משום זורע). ובריטב"א (ד"ה מה דרכו) הביא ב' השיטות הנ"ל.

הרמב"ם (פ"ח משבת הי"א) כת' 'וכן הבורר שמרים מתוך המשקין הרי זה **תולדת בורר או תולדת מרקד** וחייב, שהזורה והבורר והמרקד דומין עניניהם זה לזה', ונראה ברמב"ם דהמח' היא בעצם המלאכה, אולם בתוס' הנ"ל מבואר דכל המח' היא משום מה מתרינן ביה **שלא יראה כמלעיג עליו**, ובתוס' רי"ד גרס בגמ' משמר משום מאי מחייב. וכת' המעשה רוקח דברמב"ם מבואר דס"ל כרש"י, מכך שהרמב"ם פסק תרוייהו, וע"כ דפסק כמ"ד משום בורר וכרש"י דהיינו אף משום בורר וגם משום מרקד. ובביאור הלכה (ד"ה משמרת) כת' דגדר החילוק בזה בין בורר למרקד, דב**מרקד עושה פעולה בשניהם ובבורר עושה פעולה רק באחד מהם**.

כת' הטור ד**אסור** ליתן שמרים במשמרת משום בורר, ובב"י כת' דהטור ס"ל **דחייב**, אולם העתיק לשון רבא ולא חש בספר הטור לפרט החייב והפטור, ויעויין בב"ח, וכן הק' הקרבן נתנאל (פ"כ אות ג). ובפרמ"ג (משב"ז סוסק"ו) כת' חילוק דאם משוום בורר, בידו ובסודר אפשר דמותר, משא"כ משום מרקד, וצ"ב.

מתני' ונותנים מים ע"ג השמרים בשביל שיצולו, ובפי' הדבר יעויין ברש"י ובמאירי ובשא"ר, ובמ"ב (סקל"ג). והחזו"א (סימן נג ד"ה ואם משמרת, ואפילו) התיר סינון מים בברז ואע"פ שבמסננת עצמה יש הרבה חול, מ"מ מים נותן וזה מה שיוצא, ועוד אפשר דאין החול מתערב כלל. ולפי"ז אף במכשיר לסינון מים, אף שהמים שוהים שם במקום מלוכלך מותר, וצ"ע בדין זה אם שוהים שם זמן רב, דהנה לענין נתינת המים על השמרים כת' המאירי דשוהה שם שלש שעות או ארבע יעויי"ש.

[באור שמח (שם) כת' בהגדרת מלאכת בורר דבעינן ב' תנאים א' דהדברים בלולים יחד, וב' דמשתמש בהם כשהם בלולים יחד, ולפי"ז מחדש ד**אין בורר בכלים**, וכת' דמה שכת' המחברים דגם בכלים איכא ברירה טעו בזה, דאין בורר לא בכלים ולא בבגדים, דלא משתמשים בהם כשהם בלולים, והמ"ב לעיל פליג, ויעויין בט"ז (סקי"ב) דרצה לומר דבורר נאמר רק באוכלים, והוכיח לא כך מדברי הגמ' האי מאן דעביד חביתא דמוכח ברש"י שגם בכלים יש בורר עיי"ש, ויעויין בערוך השולחן (סעיפים ז – ט) מש"כ בזה. חידוש נוסף כת' המהרש"ג (שו"ת ח"א סי' לז) דכל דבר שלאחר שבוררים אותו הדרך לחזור ולערבו אין בזה בורר, ולפי"ז מתיר בגדים וספרים שלא מצינו שאבותינו שאסרו כך, אף שהמסגרת השולחן אוסר. והאריך בהיתרים הללו בציץ אליעזר (חי"ב סימן לה)].

**שיעור ברירה**

מבואר ברש"י (ד"ה פחות מכשיעור) וכ"כ הרמב"ם (שם) דשיעור בורר הוא **כגרוגרת**, והמגיד משנה כת' דמקורו מדברי הגמ' (דף צה) מחבץ משום בורר, ובברייתא שם דהמחבץ שיעורו כגרוגרת, ופלא דלא הביא המ"מ דברי התוספתא (פ"ט הי"ט) דאיתא להדיא כך, וכן בירושלמי איתא דהנוטל גרוגרת חייב. והצפנת פענח (שם) פליג על המ"מ דהרי גם מגבן מבואר שם דשיעורו כגורגרת ואף שחייב משום בונה ובונה שיעורו כ"ש, [ובתוספתא שם מבואר דהיינו לאכילה, אולם לבהמה ולצבוע שיעורם אחר וצ"ע]. **וצ"ב כיצד מודדים גרוגרת, האם בפסולת או באוכל**, וכן צ"ע בב' מיני אוכלין [דאפשר דלתוס' דהמין השני חשיב פסולת, נקרא שתיקן רק את האוכל ובו נמדד הגרוגרת, אולם לרמב"ם אפשר דתרוייהו מצטרפים], והנה בירושלמי שם משמע שנוטל גרוגרת, וסתם בורר הוא מוציא פסולת, ונראה קצת דהשיעור בפסולת, אולם לביאור הפ"מ שם מבואר דהשיעור הוא **בשניהם יחד**, וכ"כ הישועות יעקב (סק"א). ובפרמ"ג (משב"ז סקי"ג) כת' להדיא דהשיעור הוא **באוכל הנברר וכ"כ המנחת חינוך** (מצוה לב הזורה ד"ה ועבשו"ע).

עוד מבואר שם ב**ירושלמי דאם יש הרבה פסולת, כ"ז שלא הוציא את כולה אינו מתחייב**, וטעמא כת' הפ"מ ד**אינו מתקנו כלום**, והביא הביאוה"ל לקמן (סימן שמ ד"ה ומלקט) [וכת' ועיין מש"כ סי' שי"ט], [ויעויין לעיל בביאור הלכה (סימן שב ד"ה ומלקט) שהביא לענין מכה בפטיש שאין צריך את כל המלאכה אלא אפילו משהו ממנה], וכת' האגלי טל (מלאכת זורה אות ה) דכ"ז שיטת הירושלמי, אולם ל**בבלי חייב חטאת** אף שאינו בורר את הכל ויעויי"ש מה שביאר גדר הדבר. אולם קצת צ"ע מדברי השער הציון (סקט"ו) דמשמע כדברי הירושלמי. ויעויין בערוך השולחן (סעיף ד) דכת' ד**גם לירושלמי אינו חייב אולם אסור**, ובפרמ"ג (שם) כת' לדון בזה מסברא דיליה ולא הביא הירושלמי ומצדד ג"כ **שאסור מדרבנן**. [ובנחלת אליהו [דושניצר] (אות מד) הביא מהחזו"א דהוי **חצי שיעור באיכות ואסור מן התורה**].

**סעיף י**

**גמ' שבת קלט: אמר זעירי – בין הגיתות שנו, וגמ' שבת קט. אמר זעירי**

**טעם ההיתר** מבואר ברש"י (ד"ה בין הגיתות) **דאין כאן תיקון דבלאו הכי מישתתי**, ומקורו בגמ' לעיל דף קט. דכיון שמשתתי הכי לא מידי קעביד. ולענין בין הגיתות מבואר ברמב"ם (פ"ח הי"ד) טעם נוסף והוא שכל זמן שהוא תוסס עדיין לא נפרשו השמרים מן היין יפה יפה ו**כל היין כגוף אחד** הוא. [ובמאירי משמע לכאורה טעם שלישי, דכת' (ד"ה נותן) **דעכירות דיין חדש אינה קלקול** יעויי"ש]. ולכאורה נפק"מ בלכלוך שנפל מבחוץ דלרש"י כה"ג שרובם שותים מותר ולרמב"ם אסור, עוד נפק"מ יין מגיתו לאחר זמן בין הגיתות, דלרמב"ם מותר ולרש"י אסור. והשו"ע העתיק לשון 'יין מגיתו' וא"כ לכאורה ס"ל בזה כהרמב"ם.

**הר"ן** (ד"ה מתני' מסננים) כת' למסקנא ג' חילוקים בדין זה, דאם **רוב** לא מקפידים מותר אפילו למשמרת, יין שאפשר לשתותו אבל רוב לא שותים כך מותר ע"י שינוי בסודר וכדו', ועכור לגמרי אסור. והב"ח (ד"ה ויין או מים) דייק ברש"י שאין כאן תיקון, דבעינן **שכולם ישתו** כך, דרק כה"ג אפשר לומר דאין תיקון כלל, ולא די במה שרובם שותים כך, ובמ"ב (סקל"ד) סתם כר"ן, והביא שיטת הב"ח בשם יש מחמירים, וכן לקמיה (סקל"ה) ובביאוה"ל (ד"ה הואיל) משמע **דנקט כהר"ן לקולא**. וכן כת' הא"ר (סקט"ו) ועוד הרבה אחרונים. והביא הביאוה"ל (ד"ה הואיל) דברי הפרמ"ג (משב"ז סק"ו) דאפשר דאיסטניס לא בטלה דעתו, ולו עצמו אסור לברור, דחשיב תיקון.

**שיטת הרמב"ם**, ע"פ המבואר בב"י מותר רק בצירוף ב' תנאים, א, שצלול לרוב בנ"א, ב, בסודר. וטעמא שאסור צלול במשמרת, כת' הב"י כיון שבמשמרת אפשר לבא לידי חיוב חטאת, אולם המ"ב (סקמ"א) הביא דבאו"ז (הלכות שבת סי' נט) מבואר דיש בזה משום עובדין דחול [וראיה לשיטתו, דבגמ' מבואר דבסודר ג"כ לא יעשה גומא, וכת' רש"י (ד"ה שלא יעשה) טעמא משום עובדין דחול, ובריטב"א דהוי עובדין דחול דדמי למשמר, ונפסק בשו"ע סעיף יא, והעתיק המ"ב (סקמ"ו) טעם זה, וא"כ ק"ו במשמרת]. וטעמא שאסור יין עכור בסודרים כת' הב"י גזירה אטו משמרת. ולפי הרמב"ם משמרת דגמ' ע"כ בסודר, ונתק' בזה האחרונים מדוע דחק לשון הגמ'.

**השו"ע** העתיק דברי הראשונים בסתמא, והוסיף דלהרמב"ם הדין כנ"ל, ונראה דעיקר ד**לא כהרמב"ם, וכן הכריע המ"ב** (סקמ"א). והנה לפי"ז יש היתר נוסף ביין עכור קצת אף דרוב בנ"א אינם שותים אותו מ"מ בסודר מותר, וכ"כ המ"ב (סק"מ), אולם למעשה בזה כת' המ"ב (סקמ"ב) ד**טוב לחוש לרמב"ם בעכור קצת**, ויעויי"ש בשעה"צ (סקל"ד).

**טעם ההיתר בסודר** מבואר בראשונים שהוא מטעם **שינוי**, והנה הרשב"א (ד"ה ומסננין) כת' דיין עכור אף בסודר שמשנה אסור דהוא בורר גמור, אולם כיון **שאפשר למישתייה הכי אין כאן בורר וכיון שמשני קצת ע"י סודר** שרי. ונראה דגדר ההיתר דלאו בורר גמור הוא, ורק דמי לבורר, ומשו"ה ע"י שינוי שרי. וכן מבואר בר"ן (ד"ה מתני) דכיון שאיכא אינשי דשתו לה מ"מ כיון דלאו אורח ארעא למישתינהו כלל בעינן שינוי. וכת' התהלה לדוד (סקי"ח) דלפי"ז ב**עלים מעופשים קצת דאיכא ברירה רק מדרבנן מותר בקנון ותמחוי** עיי"ש.

**כת' הב"י** (ד"ה ויין) דנראה מרש"י דכת' במתני' דמסננין את היין בסודרין **מפני הקמחין**, [וברש"י על הרי"ף (דף נז:) מפני הקסמין], ומדוייק דכיון שיש בו קמחין חשיב עכור ומשו"ה מותר רק ע"י סודרין. והביא הד"מ (סק"ד) מהסמ"ג (לאוין סה) דאע"פ שיש בו קסמין שרי אף במשמרת כיון שראוי לשתותו בלא"ה.

**כת' המג"א** (סק"י) על מה שהתיר הרמ"א בקיסמין שמשתתי הכי אפילו במשמרת דה"ה אם יש בו קמחים, ומקורו מתניא וכ"כ רש"י. וכת' הפרמ"ג (שם) המחצה"ש התוספת שבת (סקי"ט) הגרעק"א (גיליון שם) והלב"ש (סקכ"ד) דטעות הציון של המג"א על ההיתר במשמרת, אלא רק בסודר שרי וכדכת' רש"י הנ"ל המובא בב"י.

**אולם המ"ב** (סקל"ה) העתיק דברי המג"א גם על משמרת, והאריך בביאוה"ל (קיסמין) להוכיח דמותר אף בקמחין דמסברא אין חילוק בזה. והביא **מחידושי הר"ן** [מיוחסות (ד"ה ומסננין)] ומהתניא ומהכלבו דמוכח הכי, וכת' דרש"י לרבותא נקט סודר משום חשש סחיטה, וכ"ז מבואר בר"ן שם. **וכדברי הביאוה"ל מוכח בפרישה** (סק"ט). וכ"כ **האגל"ט** (מרקד סק"ו)

**כת' הב"י** (סוף הסימן ד"ה כת' הרמב"ם) מהשב"ל בשם הרי"ד (ד"ה פיס') דמותר לסנן יינומלין בשבת, וטעמא דהדבר והבשמים שמעורבים בו אינם פסולת, ואינו מססנן אלא כדי ש**יהיה דק וצלול ולא עב**. ולא כת' האם עב היינו שראוי לשתיה או לא, והנה הביאוה"ל (ד"ה ויין) הביא דברי הט"ז (סק"י) להתיר לסנן חומץ **עב כ"ז שראוי לשתיה כך**, ונראה דה"ה ביינומלין וכל כיוצ"ב. ולפי"ז לכאורה **מרק ירקות שרוצה לשתותו ומסנן הירקות כדי שלא יהיה עב ויוכל לשתותו**, אמנם אין הירקות פסולת אצלו שמוציאם רק מחמת שרוצה לשתות, דמותר לעשות כן ואף במסננת. ויעויין לקמיה דיש אוסרים דחשיב ב' מינים.

**דברי הפוסקים דלא נאמר היתר זה אלא ביין וכיוצ"ב ולא בכל דבר שחשיב ב' מינים**

**כת' האגלי טל** (בורר ס"ד) 'הי' בו פסולת מיעוט, שרוב בני אדם אין מקפידין עליו, מותר לברור האוכל מתוך הפסולת אבל לא יברור הפסולת מתוך האוכל, וקרוב בעיני שהוא חייב'. וצ"ב דהרי כיון שרוב בנ"א שותים כך צריך להיות מותר לכתחילה. והאג"ט במקו"א חידש יסוד דלא נאמר דין זה רק בדבר אחד משא"כ היכא שהפסולת חשיבא בפ"ע ורק נתערבה שם, והוא חידוש דיין עם קמחים חשיב דבר אחד כיון שהיין נספג בהם, וביותר דבלבוש (סעיף טז) דכל ההיתר הוא היכא שיכול לשתותו כך משא"כ כשיש תולעים שאינו יכול לשתותו, משמע דבלאו האי טעמא היה מותר, וכן בט"ז (סק"ט) התיר לסנן יין ממה שנפל לתוכו. ובעצם **הסברא צע"ג דהרי טעם ההיתר מבואר בגמ' (דף קט.) דראוי בלאו הכי ולא חשיב תיקון, וא"כ מה אכפ"ל בזה.**

אולם כדבריו מבואר בהרבה פוסקים, דהתהלה לדוד (סקט"ו) הק' על הדין דמה גרע מב' מינים, ובשביתת השבת (מרקד סקי"א) תי' דהקסמין בטלים לגבי המשקה וכאילו אין שם פסולת כלל, ולא דמי כלל לב' מינים, וגם מחבץ אף שאפשר לאכול כך מ"מ מי שרוצה לעשות גבינה מקפיד, משא"כ קסמין. **ונראה גדר הדבר דכל שלא מקפיד בו מחמת איכות הדבר בעצמו מותר**, [והיינו יין שאף שיש בו קסמין היין עדיין טוב, ואף המיעוט שמקפידים, אינם מקפידים מפני שאין רצונם בקיסמים אלא מקפידים שאין זה יין טוב], **אולם כל שמקפידים מחמת שאינו רוצה במין השני אסור,** [וכגון מרק עם אטריות, שאף אם רוב העולם אוכלים כך, המיעוט שמקפידים, לא מקפידים מחמת שאין המרק מספיק טוב, אלא שאינם רוצים במים השני] דכה"ג הוי ב' מינים וחשיב בורר ותיקון ודו"ק.

וכן כת' **האג"מ** (אור"ח ד עד בורר א ב ג) דאף ב**אוכל ושתיה מאותו מין** כגון מרק ירקות **חשיבו ב' מינים** ואסור למי שמקפיד [אולם בשבה"ש (מרקד אות כו) התיר מרק מירקות ולביבות דהם מין אחד לענין ברכה וראויים כך], אולם **מיץ תפוזים מהחתיכות** או גרעינים קטנים שיכול לשתות כך מותר משו"ה, ועיין בשש"כ (פ"ג הערה קעג) שמאריך בשם **הגרשז"א** ומסיק לאיסור דחשיב ב' מינים, וכעי"ז כת' החו"ב (סי' יד אות ח) ואסר לפי"ז באוכלין שמעורב מעט פסולת שאין מקפידים מ"מ אסור, ועוד כת' דכל ההיתר דווקא כשאין מקפידים על הפסולת מחמת מיעוטה, אולם אם לא מקפידים מפני שהיא ראויה ע"י הדחק ג"כ אסור כב' מינים, ולפי כל הנ"ל אסר האיל משולש (פ"ב סעיף יא, פט"ז סעיף כב) לסנן אטריות ממרק [וכעי"ז כת' **בחו"ש** (פכ"ה סוסקי"א)], בצל מסלט, שומשום מחלה, שמן מטונה, רוטב מאפונה, מיץ מזיתים, ותה מהעלים, וכל כיוצ"ב. ויעויי"ע ב**איל משולש** (פי"ב סעיף ו) דאוסר לקלף תפוחים, וביאר (הערה כא) דמיעוט ניכר שדרכם של בנ"א אסור **וצע"ג בזה דמשמע מהראשונים הנ"ל דאסור כשיש רוב בנ"א שנמנעים [יעויין בר"ן** (דף נז: מדה"ר ד"ה נותן) **וכן איתא בהרבה מפרשים]**. עוד אסר שם קילוף **מלפפון**, וטעמו שרוב בנ"א מקלפים, ולכאורה זאת היתה המציאות אז, אולם **בימינו רוב בנ"א לא מקלפים בד"כ ולפי"ז מותר** וצ"ע בזה.

**ונראה דמים מלבן** וגבינה אמנם כו"ע אוכלים כך מ"מ אסור, דהרי כת' ההגדרה מצד איכות הדבר, והכא כ"ז שלא התערבו המים חשיבו דבר אחר, וה"ה בשמן בטונה וכל כיוצ"ב.

**סעיף יא**

מבואר בגמ' דבסודר לא יעשה גומא, וכת' רש"י טעמא משום עובדין דחול, ורבינו פרחיה ביאר 'ובלבד שלא יעשה גומא. פירוש שנראה כמשמרת. וגזרינן סודר שיש בו גומא אטו משמרת'.

עוד כת' רש"י טעמא שמא יבא לידי סחיטה, ובשבת של מי דן מדוע הוצרך רש"י לטעם זה, ועוד דאין חשש סחיטה אלא במים [ויעויין בב"ח (ד"ה ומ"ש צריך) מש"כ בזה], וכת' דטעמא דעובדין דחול ק' דהרי מאי קעביד, דמטעם בורר מותר. ולפי דברי רבינו פרחיה שפיר דחסר בשינוי, אולם לשא"ר קצת צ"ע, ואולי כוונתם ג"כ להכי דהאיסור משום דאין בזה שינוי מספיק דדמי לבורר בחול. ויעויין בר"ן (ד"ה ובלבד) דמבואר דמטעם שינוי אתינן עלה, ובשאר הראשונים בסוגיא לקמיה דכפיפה מצרית, משמע דכשעושה גומא חסר בשינוי והיינו כהנ"ל וכן משמע בדברי הריטב"א (ד"ה אמר רב שימי). ובזה יש לבאר לשון השו"ע שכת' משום שינוי, וע"ז כת' המ"ב (סקמ"ו) משום עובדין דחול.

**סעיף יב**

במתני' שם 'ומסננין את היין בסודרין ובכפיפה מצרית' ובגמ' 'אמר רב חייא בר אשי אמר רב ובלבד שלא יגביה מקרקעיתו של כלי טפח. וכת' רש"י דהאיסור משום **עשיית אהל דשיעורו בטפח** שמגביהו מ**קרקעית הכלי התחתון**, וכ"כ ר"ח הרמב"ם (פכ"ב משבת הל"ג) המאירי (ד"ה והתנאי) הרי"ד והטור, והק' רבינו יונה [הובא ברשב"א ובר"ן ובמ"מ (פכ"ב משבת הל"ג)] דא"כ אפילו בסודר אסור משום אוהל, ויש שתי' [הובא בריטב"א] דבאמת גם בסודר יש איסור עשיית אוהל, ונקט כפיפה וה"ה לסודר, ובט"ז (סקי"א) כת' דכת' כן דווקא בכפיפה שבד"כ מכסה את כל הכלי דאל"ה תיפול יעויי"ש. ורבינו יונה והריטב"א כת' דאין בכל זה איסור עשיית אהל אפילו בכפיפה דהרי במלאכתו הוא עוסק, וטעמא **משום שינוי כעין האיסור בעשיית גומא דבעי היכר**. וכ"כ עוד ראשונים, וכן פסק השו"ע.

**נפק"מ** בין הטעמים הנ"ל הוא כה"ג שלא מכסה את כל הכלי, שמטעם אוהל אין כאן ומטעם שינוי אסור, אולם עיין במ"ב (סקמ"ט) שכת' דכה"ג אפשר דגם שינוי יש כאן, וכן מבואר להדיא בחידושי הר"ן בשם הראב"ד. נפק"מ נוספת אם נתן בער"ש ואין כאן טפח אם מותר, יעויין בביאוה"ל (ד"ה ויזהר).

רש"י כת' מקרקעית כלי התחתון, וכ"כ שא"ר, וע"כ כך הוא הפי' דבהכי יש אוהל, והטור כת' משולי הכלי וכן העתיק השו"ע. ושוליים היינו תחתית הכלי. והנה בשו"ע לעיל (סי' שטו סעיף יג) כת' דלטעם אוהל יש להגביה טפח **מהמשקה שבתוך הכלי, וצ"ע** אם ה"ה לענין שינוי.

**סעיף יג**

בגמ' שם אמר רב פפא לא ניהדק איניש צינייתא בפומיה דכוזני דחביתא משום דמיחזי כמשמרת. וכת' רש"י (ד"ה לא ניהדק) דכה"ג **אין לך מסננת גדולה** מזו, אולם הרמב"ן (ד"ה לא ליהדק) כת' כלשון הגמ' דמיחזי כמשמרת, דאע"ג ד**לאו משמרת ממש היא** שהרי עוברין בה השמנים, כיון דיש קסמין דלא עברי **דמי למשמרת**, וכ"כ הר"ן (דף נז: מדה"ר ד"ה לא ליהדק).

והשו"ע העתיק כדברי **רש"י דאין לך מסננת גדולה מזה – ביאור הגר"א** (סק"כ). ויעוייין במג"א (סקי"ד) מה שהק' על דברי השו"ע, ובמחצה"ש מה שבאר דבריו. ויעויין במ"ב (סקנ"ב) מה שפי' בדברי השו"ע.

כת' הר"ן (שם, וד"ה לא) בשם הראב"ד דאם **לא מהדק את הקיסמין מותר**, וטעמא דדמי לפלגא דכובא דהתיר הראב"ד ד**לאו אורחיה,** וה"ה בזה **בלא הידוק לאו אורחיה הוא** ומותר. והטור השמיט דין בחזקה, אולם השו"ע העתיק זאת, ויעויין בביאוה"ל (ד"ה בחזקה).

**סעיף יד**

**גמ' (דף קלט:)** 'דבי רב פפא שאפו שיכרא ממנא למנא אמר ליה רב אחא מדיפתי לרבינא האיכא ניצוצות ניצוצות לבי רב פפא לא חשיבי', וברש"י מבואר דבקו' הגמ' הבינה דהני ניצוצות שיוצאות מתוך הפסולת מוכיחות שבורר הוא, ותי' הגמ' דכיון דמשליכן מותר, ובתחילה ניכר דלאו בורר הוא. ובר"ן (דף נז: - נח. מדה"ר) כת' דתחילת שפייתן כשאין הפסולת ניכר לאו בורר הוא. וכת' הפרמ"ג (אש"א סקט"ו) דברש"י על הרי"ף שם כת' כהר"ן ורש"י הנ"ל ט"ס. וכוונתו לכאורה דמש"כ רש"י דלא שייך לומר ניכר דלאו בורר הוא, אלא דאינו בורר כיון שלא ניכר.

מבואר בדין זה דהיין שבחבית למעלה אין בו דין בורר ורק השמרים שלמטה חשיבו בורר, וטעמא ד**אינו מעורב עמהם דהרי היין למעלה והם למטה**, ויעויין לקמיה (סעיף טז) בדין זה.

**רש"י** כת' דהאיסור הוא דהניצוצות מוכיחות שהוא בורר, וכן העתיק השו"ע, וצ"ע בכוונתו. והנה העתיק הרמ"א דברי הרוקח שהביא הב"י דמותר להגביה את החבית כדי לשפוך את היין, ובגליון המג"א על השו"ע מבואר דהחידוש הוא דאין בזה חשש אשוויי גומות יעויי"ש. אולם במ"ב (סקנ"ו) מבואר דמשום בורר קאתי עלה, דכה"ג מוציא **גם יין מתוך השמרים, ומ"מ מותר**, וכוונתו דכיון שלא ניכר ברירתו כ"ז שלא יוצא רק ניצוצות שבזה מוכח שהוא בורר מותר, וכן משמע באו"ז (שבת נט) שהעתיק לשון רש"י 'משליך הם ופסולתם לחוץ ותחילת שפייתן מן הפסולת ניכר דלאו בורר הוא ע"כ'. וצ"ב בזה.

המג"א (סקט"ו) בהו"א הבין דטעם האיסור שחשיב בורר בכלי, ומוכיח מסעיף יג ד**חשיב בידו ולא כלי**, ולהכי כת' דטעם האיסור שעושה כך לצורך אחר זמן, ויעויין בח"א (כלל טז סעיף ט) שמדוייק דחשיב כלי, אולם השעה"צ (סקמ"ד וסקמ"ט) **הכריע דלא כח"א**.

וא"כ מבואר דמה שמוציא מהחבית הוא הדבר הנברר ולהכי חשיב אמ"פ, וא"כ ה"ה לשפוך מרק ולהשאיר את הירקות וכל כה"ג, **וצ"ע אם משתמש במכסה הסיר וכדו' האם חשיב בכלי או לא**. ויעויין באיל משולש (פ"ז אות לו והערה קג) שפשיטא ליה דחשיב כלי. וצ"ע אם לפי הגדרת האג"מ דסכו"ם שאפשר לברור היטב בידו ובורר בסכו"ם כדי שלא יתלכלך וכדו', האם מותר הכא או לא. ויעויי"ע בשש"כ (פ"ג הערה קעז) ובהלכות שבת בשבת (פ"ט אות ה) שכת' לאסור בזה, אולם התיר ע"י במצקת ומצמידה לדופן הקדירה. ובארחות שבת (פ"ג אות עה) מביא מח' במכסה הסיר, ובמצקת ג"כ הביא מח' בזה.

**המג"א** (שם) מסיים דאפשר דשומן הצף למעלה אין בו ברירה דהאי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי, ועיין היטב בדברי הפמר"ג והמצה"ש שנח' **האם ס"ל דכל שהוא שכבות אחת מעל השני** ס"ל למג"א דאפשר דלאו בורר הוא, או שדווקא כה"ג חשיב משו"ה מין אחד. ויעויין לקמיה בדין מחבץ.

כת' המג"א (שם) והעתיקו המ"ב (סקנ"ה) דאסור לשפוך שומן שנמצא מעל הרוטב אפילו בידו משום שהשומן הוא פסולת שאינו רוצה לאוכלו. וכעי"ז כת' המ"ב (סקס"ב) לגבי לקלוט שומן מעל החלב. **וצ"ב מדוע לא חשיב תערובת שכבות שהתיר לעיל הביאוה"ל אפילו פמ"א, ועוד צ"ב אם דמי לקילוף שפעמים גם כאן א"א בענין אחר**. ונראה דשאני מהתם דהרי הכא חשיב דבר אחד משא"כ ב' דברים שונים שאין שייכות ביניהם שמונחים אחד על חבירו.

**סעיף טו**

**מתני'** (דף קלט:) 'ונותנין ביצה במסננת של חרדל', וב**גמ'** (קמ.) טעמא לפי שאין עושין אותה אלא לגוון. ובפירש"י על המשנה הביא ב' פירושים, [ויעויין בדברי הרמב"ם בפי' המשנה דפי' באופ"א, ובהלכות כת' ג"כ כעין הפי' השני דרש"י], ובגמ' אזיל לפי הפי' הראשון, וכת' דההיתר הוא ד**אידי ואידי אוכל הוא**, וכן מסיק הרשב"א (ד"ה ונותנים) דטעמא דאין כאן פסולת שהכל ראוי הוא, וכ"כ הריטב"א (ד"ה נותנים) והר"ן (מיוחסות ד"ה נותנים) הוסיף 'דלא מיקרי בורר כיון דהחלבון נמי ראוי הוא לאותה אכילה אלא שהעשירים אינן קפדין על החלבון כיון שהמאכל יותר יפה בשאין בה אלא חלמון לבד'. וכדבריהם איתא בטור. והמג"א (סוסקט"ז) פי' דהו"א דהחלבון נקרא פסולת שאינו ראוי לאכילה השתא, משא"כ החלמון שמעורב עם החרדל מתוקן, ותי' הגמ' דשניהם אוכל דאינו אלא לגוון ושניהם ראויים כך לאכילה.

**בשיטה** לא נודע למי [ילקוט מפרשים המאור] הק' ומה בכך ששניהם אוכל והרי **בב' מינים** ג"כ יש ברירה, ותי' ד**חשיב כמין אחד**. וכעי"ז הק' הדרישה (סק"ז) ויעויי"ש מה שתי'. **וצ"ע** א"כ לדברי הט"ז לעיל דגם במין אחד יש ברירה מה ית' מסוגיין. והט"ז (סקי"ב) כת' דלהיפך מכאן ראיה לשיטתו דחשיב מין אחד וטעם ההיתר **משום שאין כאן פסולת**, וכוונתו דלמד כתוס' דהמין שלא רוצה חשיב פסולת, וה"ה במין אחד החלק שלא רוצה חשיב פסולת, וא"כ הכא אין פסולת. ובאמת כן פי' להדיא הלבוש (סעיף טו) דחלמון וחלבון ב' מינים הם וטעמא שאין כאן בורר כהנ"ל. וכן כת' הב"ח (ד"ה מסננת), והוסיף לבאר מדוע החלבון לא חשיב פסולת גמור אף שנשאר עם הפסולת של החרדל. **וצ"ע** דלפי זה לדברי הרמב"ם לעיל דבב' מינים האיסור הוא אף כשאחד לא נחשב פסולת, א"כ מדוע מותר כך, ואולי להכי לא פי' כך הרמב"ם, אולם צ"ע לשיטת השו"ע שפסק (סעיף ג) כהרמב"ם. וע"כ שית' כדברי השיטה הנ"ל.

**ונפק"מ בזה** בדין **ביצה מבושלת [קשה]** למי שרוצה רק את החלבון או החלמון לאכילה, לפי האחרונים הנ"ל דחשיב ב' מינים ודאי **אסור**, ולשיטה לא נודע למי והט"ז [וכן מסיק המג"א [מובא בהמשך] והעול"ש והערוה"ש (סעיף לח)] אפשר **דמותר וצ"ע**. והמ"ב (סקנ"ח) מכריע להחמיר דהוי ב' מינים [ולהנ"ל מוכח בשו"ע שנוקט דהוי מין אחד], אולם באיל משולש (פ"ב הע' פו) הביא בשם הגריש"א **דביצה מבושלת חשיב מין אחד לכו"ע** [ולהנ"ל (סעיף ג) אם שונא את אחד מהם אפ"ה אפשר דאסור]. [ויעויי"ע נפק"מ בפרמ"ג (משב"ז) לביטול איסור מין בשאינו מינו].

**והמג"א** (סקט"ז) כת' להדיא דלאכילה ביצה חיה הוי בורר, והק' והרי מין אחד ליכא בורר, והוכיח דחשיב ב' מינים, אולם הק' מדברי המ"מ (סק"ה) דהק' דמחבץ ומשמר חייב משום בורר ואף שהם מין אחד, ותי' משום שהם דברים לחים, והיינו דכה"ג שמעורבים ממש איכא בורר אף במין אחד, וא"כ הכא כ"א עומד לעצמו ואין בו איסור, [וזוהי כוונתו סוס"ק טו דהאי לחודיה קאי, ופי' המחצה"ש דכה"ג חשיב מין אחד שאין בו ברירה], אולם **צע"ג מדברי המאירי** [וכ"כ רבינו פרחיה] דכת' דבסוגיין איירי ב**ביצה טרופה** [ולכאורה מוכח כך, דאל"ה גם החלמון לא היה יוצא מהמשמרת] **וא"כ מעורבת היא**. וצ"ע לפי הפרמ"ג לעיל דכל שחלוק בשמו או טעמו חשיב ב' מינים, ונראה דשאני הכא שב**חפצא שניהם חלק מהביצה**, משא"כ בשאר מינים ודו"ק.

הפרמ"ג (משב"ז סקי"ב) כת' דהיכי שבורר שניהם לאח"ז מותר ואף בשביל אכילה [וכדבריו לעיל משב"ז סק"ב], והביאוה"ל לעיל (סעיף ג ד"ה היו) פליג, דדווקא בביצה שעושה לא לאכילה א"כ אין כאן תיקון כלל ולהכי מותר, אולם כשבורר ב' מינים לאכילה לאח"ז, מתקן שניהם ובורר גמור הוא. ולהנ"ל נראה שהפרמ"ג ס"ל דטעם האיסור הכא שאחד חשיב פסולת, וא"כ כ"ז ששניהם לאו פסולת מותר, אולם הביאוה"ל ס"ל דהכא המינים לא מקולקלים אחד ע"י השני ומשו"ה אין כאן איסור, אולם בב' מיני אוכלים עצם הברירה והמיון לאח"ז תיקון הוא. ולפי"ז יודה גם הביאוה"ל להתיר בביצה לצורך אכילה כששניהם לאח"ז וצ"ע.

לעיל הבאנו דבאחרונים מבואר **דפסולת מפסולת מותר**, אולם בדברי **הריטב"א בסוגיית תורמוס מבואר שאסור** דז"ל שם (ד"ה ופרקינן) 'וכל אחד מן המינין חשיב פסולת... ולפיכך אין תקנה לברור אותם בשבת'. ולפי המבואר **נראה דכו"ע מודו שמותר**, וכדחזינן בסוגיין, דאין כאן שום תיקון, ולתוס' פשיטא, ואפילו לרמב"ם לא עשה כלום, וא"כ תורמוס שאני שבעצם אוכל הוא אלא רק נחשב כפסולת לענין האיסור, אולם בעצם יש חשיבות לפעולתו, משא"כ בפסולת לעולם אין חשיבות בזה ולהכי מותר לכו"ע.

**סעיף טז**

מקור הדין בת' הרא"ש (כלל כב סי' ט) מובאת בב"י, וטעם הדין דאין כאן תיקון, אלא כשאוכל או שותה ממש אין זה מעין מלאכה. ובט"ז (סקי"ג) והגר"א (סקכ"ב) מבואר דדמי למציצת פירות שהתיר הרמ"א (סי' שכ ס"א). ושם בט"ז (שכ סק"ב) כת' דכמו שאין כה"ג איסור בוורר, כמו"כ אין איסור דש, ולכך תמה על הרמ"א שהביא שם שיטת האוסרים בזה, וכאן סתם השו"ע להתיר, ויעויין בפרמ"ג שם דכת' דאף דדש אסור לאלתר משא"כ בורר, מ"מ הכא אינו מדין לאלתר אלא לאו מלאכה היא, וא"כ ה"ה בדש [ודלא כתוספת שבת (שכ סק"ו) שכת' לחלק בין בורר לדש דבורר דרך קודם ולכך הכא לא חשיב דרך משא"כ בדש]. ולפי"ז נראה דמתורצת קו' הפרמ"ג (שיט משב"ז סקי"ג) דהק' דהרי בורר פמ"א אסור אף לאלתר, ומדוע הכא מותר ודו"ק. ובהגדרת ההיתר מבואר לעיל בביאוה"ל (סעיף ד ד"ה הבורר) דהרא"ש ס"ל דמה שעוצר ע"י פיו או דבר אחר בשעת השתיה אין זה מעין מלאכה, וכת' דלפי"ז בורר ממש בשעת אכילה הוי מלאכה לשיטת הרא"ש, ויעויי"ש שהביא בזה מח'. ויעויי"ש מש"כ בזה. ולפי הגדרת הביאוה"ל שם לכאורה יש להתיר לשתות מרק ע"י קש וכדו' ואף שבזה גורם שלא יצא בקש אלא מרק ולא הגושים, שהרי אין זה מעין מלאכת בורר, וכ"כ האיל משולש (פ"ז אות לט ובהערות) עיי"ש [ועיי"ש (פז אות לח) לעניןקש שיש בתחתיתו מסננת שיש שחששו בזה לחטאת ויש שהתירו].

**מח' הט"ז והמריט"ץ אף זבוב במשקה חשיב תערובת**

כת' הט"ז (שם) דכשזבוב נופל לכוס לא יוצא הזבוב דהוי פמ"א, אלא יקח מן המשקה קצת עמהם. ומבואר בדבריו ב' דינים, דזבוב כה"ג הוי תערובת ואסור לבוררה, ועוד דאף דהוא פמ"א אם לוקח יחד עם הפסולת מעט אוכל מותר. והעתיק המ"ב סקס"א את ההיתר לקחת אוכל ופסולת מתוך פסולת, וכ"כ לעיל (סקנ"ה). ויעויין בפרמ"ג מש"כ בזה. וכדברי המ"ב משמע בא"ר (סקכ"ד).

והנה האיסור לקחת את הזבוז לדברי הט"ז לאו דבר מוסכם הוא, דבתשובות ה**מהריט"ץ** (סימן ר"ג) [כעין הדברים הנ"ל כת' בקצרה ושלח לדמשק ויש אחרונים שהיה להם רק דברים אלו ומשו"ה הבינו אחרת את דבריו] וז"ל: אמנם הטעם שנראה לע"ד להתיר בצירעה.. דהא בלח שייך משמר וביבש בורר, אבל אין בורר בלח ואין משמר ביבש, והרי זה שמסיר את הצירעה מהיין הלח אין דרך ברירה בלח וכו'.. אבל אם בירר בלח שהוא כ"ד שבורר בידו הצירעה מהיין הלח אין דרך ברירה בכך' עכ"ל. ומבואר דעתו להתיר דיבש מלח אין בו בורר, וכעי"ז הביא דבריו הבאה"ט (סק"ב), והבית מאיר (סעיף ג) תמה על הט"ז שלא ירד לחלק בין ברירה יבש ללח, ומאריך להוכיח זאת דכל דבר שנראה לעין אין שום מקום להחמיר וכת' דראה גדולים מסירים יתונים מהכוס בשבת וטעמם משו"ה. והיד אהרן (הגהב"י ד"ה ע"ג שיטה כא) כת' על היתר המהריט"ץ דהוא דחוק ומגומגם, ומכריע כהט"ז דאין היתר אלא כשיקח עמו מעט משקה. וה**מ"ב (סקס"א) והביאוה"ל (ד"ה אלא) מכריע כדברי הט"ז**.

**דבר גוש גדול במשקה האם חשיב תערובת**

וכת' הפוסקים דכ"ז בזבוב וכה"ג שהוא **דבר קטן, וה"ה בכל כיוצ"ב דהיינו תירס אפונה וזיתים** וכדו' שמעורבים במשקים, אולם **דברים גדולים כגון מלפפון חמוץ וביצה במים** וכיוצ"ב מותר גם לט"ז, ומקור הדברים בשביתת השבת (בורר סעיף י"א), ויש שרוצים לומר ע"פ החזו"א דלקמיה, דכל דבר שאינו חלק חשיב מעורב בסדקיו כדין צרעה בין כנפיה, ויש מתירים, עיין איל משולש (פ"ו סעיף פא והערה רעא וערב). ולכאורה כשה**מים עכורים וצריך לחפש אחר הדבר** אפשר דכה"ג לכו"ע חשיב בורר וצ"ע.

**ברירת פסולת עם מעט מהאוכל**

ועל ההיתר לקחת עם משקה כת' **החזו"א** (ריש סי' נג) דאין היתר כזה, דכיון ד**עיקר כוונתו מוכחת על המשקה** הנשאר מה מועיל שלוקח מעט אוכל כיון שמתקן את הפסולת. וביאר דטעם המהריט"ץ כמבואר בשו"ע לעיל (סעיף יד) דה**יין לא חשיב מעורב עם השמרים שלמטה**, וה"ה בזה הצרעה שהתיר המהריט"ץ להוציא עם מעט משקה, טעמא דה**צרעה מעורבת רק עם המשקה שטופח על גביו ובין סנפיריו**, ולהכי אם מוציא עם עוד משקה מותר. אולם גם לחזו"א יש היתר, דכת' (סי' נד סק"ג) דאם אוכל את האוכל שמוציא יחד עם הפסולת מותר שהפסולת בטלה לאוכל.

ויעויין בכל זה בשש"כ (פ"ג אות יט, הערות מ מא) כמה חידושים בזה, דסמך על היתרו של המ"ב יחד עם משקה והביא הרבה אחרונים כך, אולם בהערה (מ) הביא דהגר"ז חשש לדאורייתא בזה, וע"י שפיכת הרבה משקה ויחד עם זה ישפך הזבוב מתיר, ומחמיר בהרבה זבובים שמקלקלים את כל המשקה.

**סעיף יז**

גמ' שבת (דף צה.) מחבץ כגרגוגרת חייב חטאת, מחבץ חייב משום בורר. ופירש"י (ד"ה המחבץ) ב' פירושים בזה, או מעמיד חלב בקיבה, ול"נ עושה כלי כמין גבי ונותן הקפוי בתוכו, ומי החלב שהן נסיובי נוטפים. והנה לפי' השני שפיר הוי בורר, אולם לפ' הראשון לכאורה לא דמי לבורר, ומבואר במאירי שהאיסור הוא שמפריש הקום מן החלב, ויעויי"ש מש"כ על הפי' השני. ויעויי"ע בפסקי רי"ד שם. והרמב"ם (פ"ז משבת ה"ו) כת' כפי' הראשון של רש"י, ופי' כדברי המאירי. ויעויי"ע ברמב"ם פכ"א הי"ז מש"כ כעין זה. ועיין במחהצ"ש (סקי"ח) מה שכת' על ביאורו השני של רש"י.

והמפרש בשו"ע פי' **באופ"א.** והפרמ"ג (אש"א סקי"ח) תמה בביאור הנ"ל דמחבץ היינו דווקא בלח, ועוד תמה דאם מוציא החלב את בזה איסור בורר דמין אחד הוא ועיין בפרמ"ג (אש"א סקט"ז). **אולם המ"ב** (סקס"ב) הביא מהמג"א (סי' תקי סקי"ג) דאם מוציא את החמאה הוי בורר.ובביאוה"ל (ד"ה המחבץ) דהדין אמת דכ"כ הריב"ש (סי' קכ"א), אמנם שם הפי' שמעמיד שומן החלב ונעשה חמאה, ודין זה נפסק לקמיה ברמ"א (סי' תקי סעיף ה), ולא שמוציא את החמאה אח"כ.

##### מלאכת זורה במים ורוק

**כת' הרמ"א** 'הרוקק ברוח בשבת והרוח מפזר הרוק, חייב משום זורה'. ומקורו בירושלמי (שבת פ"ז ה"ב) 'רקק והפריחתו הרוח חייב משום זורה', והביאו האו"ז (סי' נ"ט) ומהרי"ל. אולם הגרעק"א (גיליון כאן) הביא דברי המהריק"ש שכת' ד**לא ראינו מי שחשש בזה** כיון שאינו מתכוין כ"ש שאין דרך זריקה בכך, והביאו המ"ב (סקס"ז). וכ"כ העץ חיים דאין שבזה אפילו איסור. וכ"כ הברכ"י (סק"ח). ויעויין בהגהות בית מאיר כאן.

והנה **הגרעק"א** (שו"ת מהדו"ק סי כ) [והביאו הביאוה"ל (ד"ה מפזר)] כת' לענין שופך מים מהחלון והרוח מפזרתו, והתיר מכמה טעמים, דהירושלמי דלא כבבלי, מדכל הראשונים לא הביאו דין זה, ובגמ' היינו זורה היינו בורר וכו', ולירושלמי יש נפק"מ, אלא ע"כ **ס"ל לבבלי דגם זורה הוא רק באוכל ופסולת**, [וכעי"ז הוכיח הנשמ"א (כלל טו אות א) דהבבלי ס"ל דלא כהרמ"א]. עוד מוכיח מכמה מקומות להקל, ומוסיף דלכאורה י"ל דאין זורה אלא בגידולי קרקע, והירושלמי לשיטתו דאדם חשיב קרקע משא"כ בסתם מים, ותמה א"כ על הרמ"א דהרי פסקינן לא כך. ובזה יישב מדוע הרמ"א לא הביא את המשך הירושלמי דכל דבר שהרוח מפריחתו אסור, שזה משמע אפילו לא בגד"ק, והבבלי פליג, והרמ"א העתיק הירושלמי, אולם ודאי אין בזה חיוב חטאת אפילו ברוק, אבל במים לא חשש אפילו הרמ"א, ואם אינו פס"ר ודאי מותר, ואפילו אם הוי פס"ר הוי רק איסור דרבנן ויש לסמוך על כל הנ"ל ולהתיר. וכעי"ז יש להוסיף שהרי הוי פס"ר דלא ניחא ליה באיסור דרבנן דמלאכה שאינה צריכה לגופה, דאף שזורה אפשר דחשיב צריכה לגופה וכדברי הביאוה"ל לעיל דהוי תיקון, הכא ליכא למימר הכי. אמנם בספריי אפשר דניחא ליה ואולי אף מתכוין, אולם בד"כ אינו משתמש ברוח, ובירושלמי מבואר דכל האיסור כשהרוח מסייעתו. **ונראה להוסיף** דלהבנת הרמ"א בירושלמי הכוונה היא שהרוח מפזרת, אולם אם הוא מפוזר קודם לכן, וכל השימוש ברוח הוא להוליך את הטיפות לכל החדר אין בזה משום זורה ודו"ק. וכן מסיק המנח"י (ח"ו סי' כ"ו) דאין לאסור ספריי מטעם זורה.

וכן האגלי טל (זורה אות א סק"ד) כת' דע"כ הבבלי פליג משו"ה דהיינו דווקא באוכל ופסולת, והוכיח שם דשיטת הירושלמי דזורה היא אפילו לא באוכל ופסולת, ולכך השמיטו זאת כל הפוסקים. וכת' (זורה סעיף ו) דהאו"ז והפוסקים הביאו זאת לחומרא בעלמא.

ויעויין בביאוה"ל (ד"ה מפזר) שהביא דברי האלפי מנשה שרוצה **לפרש דברי הירושלמי משום הוצאה**, וכעי"ז כת' הערוה"ש (סעיף מב). ובמהריק"ש הגי' ג"כ משום זורק, וכת' דלאו דרק זריקה היא. **והביאוה"ל מסיים והוא נכון**. והנה בפי' דברי הירושלמי יש ב' ביאורים, דהקרבן העדה כת' דהאיסור מצד דהרוח מחלקת לחלקים קטנים וא"כ ע"כ כוונת הירושלמי משום זורה, אולם בפ"מ שם ביאר מצד שהרוח מסייעתו, ולכאורה אינו מצד שמפזרת דאכתי אין כאן מלאכה. וראיה לדבריהם מהמשך דברי הירושלמי 'וכל דבר שהוא מחוסר לרוח חייב משום זורה', [ויעויין בקרה"ע מה שדחק בזה] ופשטות דברי הירושלמי וכ"כ הפ"מ דכל דבר שנעשה ע"י הרוח ובלי הרוח לא היה נעשה ה"ז חייב משום זורה, ובזה ודאי בעינן שיהיה מלאכה אחרת, וא"כ ה"ה ברוק, ודו"ק.

ויעויין במ"ב (סי' תמו סק"ו) ובשעה"צ (סק"ז) התיר **לפזר חמץ לרוח**. ובשעה"צ כת' דהמג"א (שם סק"ב) חש לרמ"א בזריקת חמץ, אמנם במאור מבואר דמותר. ובכ"א התם הוי מתכיון לכך וחמיר טפי וכל הוי גידו"ק.