בני העיר - הרב ישראל ליכטשטיין
קטגוריות: ש_ס / כא מגילה

|  |
| --- |
| **פרק**  **בני העיר**  **מסכת מגילה**  **כ"ה: - כ"ח:** |
| ביאורים והערות |
| הרב ישראל ליכטשטיין ישיבת מיר |

קובץ

**בדיני מכירת ביהכ"נ ותשמישי קדושה**

סובב על הסוגיות במסכת מגילה ריש פרק בני העיר

ושו"ע או"ח סימן קנ"ג

**ובסופו קונטרס קטן על**

**דיני קדושת ביהכ"נ**

על סוגיות הגמ'

**מגילה דף כ"ח**

**ובשו"ע או"ח סימן קנ"א**

**תוכן העניינים**

[מ"מ כלליים - ללימוד הסוגיא דמכירת ביהכ"נ ותשמישי קדושה ו](#_Toc46750489)

[הערות ומראי מקומות על סדר הסוגיא ז](#_Toc46750490)

[מגילה דף כ"ה: ז](#_Toc46750491)

[מוכרין לכתחילה לעילוי קדושה ז](#_Toc46750492)

[לקנות קדושה שוה אינו לכתחילה – לכו"ע ז](#_Toc46750493)

[מחלוקת הראשונים כשאין מוציאין לחולין אי איכא חיובא דמעלין בקודש ז](#_Toc46750494)

[היכ"ת של הורדה בתשמישי קדושה ז](#_Toc46750495)

[שיטות הרמב"ן והר"ן במהות קדושת ביהכ"נ וקדושת הדמים ח](#_Toc46750496)

[סוחרים וסופרי סת"ם – מוציאין הדמים לחולין ח](#_Toc46750497)

[דף כ"ו. ח](#_Toc46750498)

[אקראי בעלמא ~ האם שכירות לזמן – בכלל אקראי ח](#_Toc46750499)

[מעמדות - ביאור ד' רש"י שהיה אקראי ברחובה עיר ח](#_Toc46750500)

[כרכים – ב' שיטות הראשונים ט](#_Toc46750501)

[אם בדברי התוס' יש סברא שלישית ט](#_Toc46750502)

[אם אפשר למכור מרבים לרבים ט](#_Toc46750503)

[סברת רב אשי דאדעתא דידי קאתו – האם חשיב כזט"ה במא"ה ט](#_Toc46750504)

[מכירה ע"י זט"ה במא"ה לדעת רבי מאיר י](#_Toc46750505)

[ביאור דברי רש"י דבלא זט"ה במא"ה ביהכ"נ בקדושתו עומד י](#_Toc46750506)

[מכירת זט"ה במא"ה מהני להפקיע הקדושה מן הדמים או מן החפץ י](#_Toc46750507)

[למישתי ביה שיכרא והגירסא שהובא בר"ן למישטח בה פירי יא](#_Toc46750508)

[~ בשיטת הרמב"ם והרא"ש דע"י זט"ה במא"ה שרי' אף הד' דברים יא](#_Toc46750509)

[~ מבאר פלוגתא בין הרמב"ם להרמב"ן להיתר הד' דברים יא](#_Toc46750510)

[~ מבאר דברי הראב"ד אם זט"ה במא"ה מהני לגבי החפץ יא](#_Toc46750511)

[דף כ"ו: יב](#_Toc46750512)

[בדברי רבא אוגורא ומשכוני אסור – היינו באופן שבאו להוציא החפץ לחולין יב](#_Toc46750513)

[מבאר דין הדמים כשמשכירין ביהכ"נ יב](#_Toc46750514)

[חלופה שרי, האם שרי לקדושה כיוצא בה יג](#_Toc46750515)

[אוזפינהו אסור – האם הכונה לשאלה או להלואה יג](#_Toc46750516)

[תוד"ה אוגורה קושיית התוס' מדר"מ, והרשב"א מק' מדרבנן יד](#_Toc46750517)

[שם. והא דאסרי' משכנתא הוי דיחיד – ביאור דבריהם יד](#_Toc46750518)

[שיטת הרשב"א דתנאי דר"מ לא דמי למשכנתא יד](#_Toc46750519)

[מתנה- ביאור הרמב"ן שאי"צ חילול הקדושה יד](#_Toc46750520)

[ביאור הריטב"א שמתיר על סמך הנאה של עתיד יד](#_Toc46750521)

[בשיטת הרי"ף דמוקים לה בזט"ה במא"ה יד](#_Toc46750522)

[בשיטת הרמב"ם בזה טו](#_Toc46750523)

[צ"ע בשיטת הרא"ש טו](#_Toc46750524)

[דף כ"ז. טז](#_Toc46750525)

["איבעיא להו למכור ס"ת ישן" – צ"ע הרי אסור למכור ס"ת טז](#_Toc46750526)

[נחלקו הראשונים בשאר קדושות דמתני' אי מעלין דוקא טז](#_Toc46750527)

[אמאי ליכא עילויא אחרינא, והאיכא ללמוד תורה ולישא אשה יז](#_Toc46750528)

[~ביאור חדש בהא דפסקו הרמב"ם והרי"ף האיבעיא לחומרא יז](#_Toc46750529)

[גוללין ס"ת במטפחות חומשין וכו' מטפחות ס"ת לא, מבאר מ"ש דשרי' למכור ביהכ"נ מרבים לרבים יז](#_Toc46750530)

[מטפחות ס"ת לס"ת אחר - ההלכה בזה, והיכ"ת דשרי' לשנות במתני' יח](#_Toc46750531)

[בדברי הרשב"א שתולה דין זה בחילוק הפירושים בסוגיא יח](#_Toc46750532)

[ביסוד איסור מכירת ס"ת- אם הוא איסור עצמי או מצד דליכא מידי לעילוי קדושה בדמים יח](#_Toc46750533)

[מחלוקת הראשונים והאחרונים בזה – והנ"מ למעשה. יח](#_Toc46750534)

[חלק הביאורים כ](#_Toc46750535)

[סימן א. בירור שיטת הרמב"ן במכירת ביהכ"נ כ](#_Toc46750536)

[א. ביאור ויישוב שיטתו כ](#_Toc46750537)

[ב. אם יש חילוק בין מכירה ע"י זט"ה במא"ה למכירה שלא בזט"ה במא"ה כב](#_Toc46750538)

[ג. איך יוצא ביהכ"נ לחולין שלא בזט"ה במא"ה כג](#_Toc46750539)

[ד. אם יש פדיון לביהכ"נ להוציאו לחולין כה](#_Toc46750540)

[סימן ב. ביסוד תפיסת הדמים בקדושת החפץ – לשיטת הר"ן כו](#_Toc46750541)

[סימן ג. בבירור דעת הב"י בענין גבו מעות ולבנים אם שרי לשנותן כח](#_Toc46750542)

[סימן ד. שיטות הפוסקים אם ראוי למכור לכתחילה דבר שבקדושה כשמעלין בדמים כט](#_Toc46750543)

[קונטרס בדיני קדושת בית הכנסת על סוגיות הגמ' מגילה דף כ"ח ושו"ע או"ח סימן קנ"א ל](#_Toc46750544)

[קלות ראש – מהו לא](#_Toc46750545)

[מקור האיסור לא](#_Toc46750546)

[ביאור ההיתר בת"ח לא](#_Toc46750547)

[יסוד קדושת ביהכ"נ – דין תשמישי חול בביהכ"נ לג](#_Toc46750548)

[קפנדריא לה](#_Toc46750549)

[קדושה לזמן לה](#_Toc46750550)

[הארות למעשה לז](#_Toc46750551)

[קידושא רבא לז](#_Toc46750552)

[גמחי"ם – הלואות כספים לח](#_Toc46750553)

## מ"מ כלליים - ללימוד הסוגיא דמכירת ביהכ"נ ותשמישי קדושה

**~ דף כ"ה: מתני' בני העיר.- תחילת הגמ' לגבי רחובה של עיר.**

**~ דף כ"ו סוע"א אמר רבא לא שנו אלא שלא מכרו זט"ה במא"ה- כ"ו: ת"ר. <סוגיא דרב חסדא לא ליסתור וכו' שייך לסי' קנ"ב>**

**~ דף כ"ז. איבעיא להו מהו למכור ס"ת ישן – אינו רואה סימן ברכה.**

**~ דף כ"ז. וכן במותריהן אמר רבא ל"ש – גברא רבה.**

**~ דף כ"ז: מתני' אין מוכרין את של רבים וכו' והגמ' על זה ומתני' אין מוכרין ביהכ"נ אלא על תנאי.**

משנה בני העיר שמכרו וכו'- הדינים הנוגעים בזה

1. שיש בהם קדושה
2. הבעלות למכור
3. מעלין בקודש
4. הקדושה קיימת או פקעה

{וכל זה תליא בכל הסוגיות והמשניות הנ"ל ויש סתירה במשניות בדף כ"ז: יעויי' רמב"ן שם ושא"ר ויש בזה מהלך חדש בבעה"מ שם ויעוי' מה שהק' עליו הרשב"א}.

1. ביסוד הקדושה עי' ריטב"א הקדמה נפלאה לפרקין שחלוק טובא קדושת ביהכ"נ ורחבה מקדושת תורה וספרים וכל תשמישי קדושה.

* ומה שביאר שם לגבי קדושת ביהכ"נ הוא על פי מהלך הרמב"ן בפירקין, והר"ן (בדף ח. מדפי הרי"ף בד"ה ומאן דשרי) מבאר באופן אחר את יסוד קדושת ביהכ"נ ותליא בהבנת כל הסוגיות בשמעתין ויש בזה ג"כ נ"מ לדינא.

1. יעוי' ברשב"א מי הם "בני העיר" שנקט תנא דמתני'.

* ויש סוגיא בגמ' לענין ביהכ"נ של כרכים בדף כ”ו.
* ועי' בראשונים שדנו אי שרי למכור לכתחילה ובאיזה אופן{וזה תליא ג"כ בפירושי הראשונים במשניות דלהלן}.

1. המקור בגמ' מנחות צ"ט. ועי' בהג"ה על הגליון בדברי רש"י במתני'.

* ובגמ' כ"ז. דנו לגבי ס"ת אי שרי לקנות בדמיו ס"ת כיון דליכא עילוייא אחרינא. והאריכו הראשונים למעשה בכל פרטי דמתני' אי שרי לקנות אותה קדושה
* לגבי אותה קדושה רק גדולה בכמות אי חשיב העלאה עי' ק"נ אות צ.

1. הנידון בזה הוא רק לגבי ביהכ"נ ורחבה כמבואר בריטב"א הנ"ל. וצריך לדון בהאי מילתא הן לגבי הדמים והן לגבי החפץ. ומבואר בגמ' שתלוי בין מכרו זט"ה שלא במא"ה לזט"ה במא"ה,

* ויש לנו בזה את דברי רש"י להלן בשמעתא דזט"ה במא"ה וצריך בירור שיטתו עיי' גליון הש"ס ורש"ש, ויעויי' רא"ש ורוב הראשונים כוותיה בעיקרי הדינים.
* בשיטת הרמב"ם עי' כס"מ פי"א הי"ז והי"ח ובב"י, ועיי"ש שיטת הראב"ד בזה.
* ושיטת בעה"מ, יעויי' היטב בדבריו במשניות דלהלן כ"ז: ומכל דבריו עולה ג"כ נ"מ לרבנן דר"מ.

**סוגיית מכירת ביהכ"נ ותשמישי קדושה**

# הערות ומראי מקומות על סדר הסוגיא

# מגילה דף כ"ה:

## מוכרין לכתחילה לעילוי קדושה

1. **מתני' בני העיר שמכרו**, יעויי' בראשונים דאפי' לכתחילה יכול למוכרן כדי להעלות בקדושה[[1]](#footnote-2). ועי' בקרבן נתנאל אות א' מש"כ על דברי הב"י בזה.

## לקנות קדושה שוה אינו לכתחילה – לכו"ע

והנה נחלקו הראשונים (וב' הדיעות הובא בשו"ע קנ"ג ס"ד) בדינא דמעלין בקודש אי בעי' דוקא עילוי או דהקפידא רק שלא יוריד מהקדושה אבל שרי בשוין, ויעויי' מ"ב קנ"ג ס"ק י"א דאפי' לדעת המתירין היינו דוקא דיעבד אבל מכירה לכתחילה מותר דוקא אם מעלן בקדושה ולא בשוין וכן מבואר להדיא במאירי[[2]](#footnote-3).

## מחלוקת הראשונים כשאין מוציאין לחולין אי איכא חיובא דמעלין בקודש

1. **מתני' בני העיר שמכרו וכו' לוקחין בדמיו ביהכ"נ**. נחלקו הראשונים האם הדין שצריך להעלות בקודש בכולה מתני' הוא דוקא כשבאין להוציא החפץ לחולין או אף כשנשאר בקדושתו צריך לעלויי, - דעת הרמב"ן הרשב"א והריטב"א (וכ"מ מדברי רש"י כ"ו. ד"ה לא שנו) דאף כשאין מורידין הקדושה יש חיוב לעילויי בדמיהן, אבל דעת בעה"מ והר"ן והמאירי וכ"מ דעת הראב"ד בתמים דעים סי' קי"ד וקט"ו (כל דבריו העתיקו בספר הליקוטים על הרמב"ם פי"א תפלה הי"ז) דדוקא כשהמכירה להורידו מקדושתו [[3]](#footnote-4), ויעוי' ברשב"א (כ"ז(: שהק' על שיטה זו מתשמישי קדושה דמתני' שאין יוצאין מקדושתן לעולם ואעפ"כ צריך לעלויי בדמיהן, וביישוב הך שיטה מצאתי ג' דרכים:

## היכ"ת של הורדה בתשמישי קדושה

א. בחידושי הר"ן כתב דבתשמישי קדושה דמתני' מיירי שמוכרן משל רבים לשל יחיד דאיכא הורדת קדושה, ויעויי"ש שביאר דאף רבנן דר"מ מודו דאיכא הורדת קדושה משל רבים לשל יחיד.

ב. במאירי (ואפשר שכ"ה דעת הרמב"ם פ"י מס"ת סוף הלכה ד' וכמו שהעתיקו הטור ביו"ד סו"ס רפ"ב ועי' פמ"ג א"א י"ד (ודלא כבה"ל ריש סי' קנ"ד שהעמידו בזט"ה במא"ה), והראב"ד בתמים דעים סי' קט"ו כתב כן בזט"ה במא"ה) מבואר שאין חילוק בין ביהכ"נ לתשמישי קדושה (ובתמים דעים כתב חוץ מס"ת) דבכולם יכולים להוציאם לחולין ע"י מכירה ועילוי דמים, ולפי"ז נמצא דס"ת שאין יכולין להעלות בקדושתו באמת הרי אינו יוצא לחולין, אבל שאר פרטי דמתני' דאפשר לעילויי בקדושתן יוצאין עי"ז במכירתן לחולין, וז"ל המאירי (בריש פרקין ד"ה אבל מכרו תורה) "וה"ה לספרים בספרים הואיל ואפשר לעלות בהם ולא יצאה קדושתן לחולין ביד הלוקח", דהיינו דאם היה לוקח בספרים ס"ת היו יוצאין הספרים לחולין, וצ"ע ד"ז.

ג. בפמ"ג מש"ז ז' ביאר בדעת בעה"מ דכל היכא דחל קדושה על הדמים יש חיוב לעלויי בהו, ורק בתשמישי מצוה חילק בעה"מ דהיכא דאין מוכרין להפקיען מקדושה אין בכוחן לתפוס קדושתן על הדמים, משא"כ תשמישי קדושה אף כשאין יוצאין לחולין תופסין הדמים קדושתן.

## שיטות הרמב"ן והר"ן במהות קדושת ביהכ"נ וקדושת הדמים

1. **בני העיר שמכרו וכו' ביהכ"נ לוקחין תיבה.** מבואר כאן במשנה דבמכירת דבר שבקדושה צריך להוציא הדמים לעילוי קדושה וכ"ש שאסור להוציא הדמים לחולין, והרמב"ן כאן האריך לבאר איזה חפצא דקדושה יש בביהכ"נ, ואיך פוקע הקדושה, ומהיכן נובע קדושת הדמים, עיי"ש, ובחלק הביאורים הארכתי בכל דבריו, ואכתוב כאן רק את מסקנתו בקיצור, דביהכ"נ הוי כתשמישי מצוה דאסורין כ"ז שעומדין למצוותן, וכשמוכרין אותו בני העיר, תו אין עומד למצוותו, וכלפי הדמים חידש הרמב"ן דכיון שדמי ביהכ"נ מקורם ממה שנתנו אותן התורמים בעבור מצוה, ואין רצונם שתאבד המצוה מזה, וע"כ אסור להוציאן לחולין משום אכחושי מצוה.

אמנם הר"ן (בדף ח. מדפי הרי"ף בד"ה ומאן דשרי) פליג עם יסודות הרמב"ן עיי"ש, וכלפי גוף הקדושה כתב לבאר וז"ל "דבהכ"נ ודכוותיה כיון שעיקרו עשוי לומר בו דבר שבקדושה הטילו בו חכמים קדושה מדבריהם", ומבואר בר"ן שהדמים נתפסים בהך קדושה ועי"ז נפקע הקדושה מביהכ"נ, עיי"ש, ופלוגתת הרמב"ן והר"ן נוגע להבנת כמה דינים בסוגיין, ויבואר בס"ד במקומם בסוגיות להלן.

## סוחרים וסופרי סת"ם – מוציאין הדמים לחולין

ודע דכתבו האחרונים דחיוב עילוי קדושה על הדמים ל"ש בסופרי סת"ם או סוחרי ספרים ע"ד למוכרם, וז"ל המ"ב ס"ק ס"ב "כתבו האחרונים דאפי' ס"ת אם קנה מתחילה הס"ת כדי למכרה וכ"ש אם קבלה בחובו פשוט דמותר למוכרה לכ"ע ולהשתמש בדמיה למה שירצה"[[4]](#footnote-5).

# דף כ"ו.

## אקראי בעלמא ~ האם שכירות לזמן – בכלל אקראי

1. **ורבנן ההוא אקראי בעלמא**,ובאחרונים יצאו לדוןלגבי כמה דברים אם הם בכלל אקראי בעלמא, יעויי' סי' קנ"ד ס"ב בב"י ושו"ע לגבי שכירות בית להתפלל בו, ויעויי"ש במ"ב בשעה"צ ובבה"ל. ובמג"א דן לגבי העזרות של ביהכ"נ שמתפללין כשהם נדחקין – עיי"ש ובמ"ב סק"ג.

## מעמדות - ביאור ד' רש"י שהיה אקראי ברחובה עיר

1. **רש"י ד"ה תוספתא ובמעמדות**. הראשונים נתקשו דהא במעמדות מתפללין בכל יום**,** ובמה שפי' רש"י שהיהפעם בחצי שנה ראיתי מבארים דכונת רש"י דהמעמדות היו באמת בבית הכנסת כדאיתא בתענית דף כ"ח. אלא דמבואר בריש פ"ד דתענית דלבד המעמדות שעשו בעריהם היו צריכין גם מאנשי המעמד שיעמדו בירושלים על הקרבן ונראה מדברי רש"י כאן שלמד דכל שבוע שמתחיל משמר מהכ"ד משמרות מישראל היו מקצתן עוליןלירושלים, והביא רש"י ממתני' דפ"ג ביכורים שהיו אלו שעולין לירושלים מתפללין ביום עלייתן ברחובה של עיר דאיתא שם שהמעלין ביכורים היו מתכנסין לעיר של מעמד דהיינו כדי לעלות עמהם כנ"ל ותנן ולנין ברחובה של עיר ולא היו נכנסין לבתים ולמד רש"י דמה דקתני בסיפא שם ולמשכים היה הממונה אומר קומו ונעלה ציון וכו' שהיו מתפללין קודם יציאתן ברחובה של עיר, וזהו שפירש"י שהיה רק פעם בחצי שנה שהרי המשמרות מחולקות לכ"ד ונמצא שכל משמר אינו משמש יותר מפעמיים בשנה.

## כרכים – ב' שיטות הראשונים

1. **כרכים**. הראשונים הביאו בזה ב' שיטות א. משום שגם מעלמא נתנו בבנינה, ולפי"ז אם ידוע שבנאוה משלהם מותר, או משום שלדעת כל העולם הוקדש, וביאור הך שיטה משמע ברשב"א וכן ביאר החת"ס דהפקירו ממונם לכל העולם.

## אם בדברי התוס' יש סברא שלישית

**והתוס'** כתבו בזה"ל "כיון דלדעת אותן רבים נעשה חמורה קדושתו" , והחת"ס שם הוכיח דכונת התוס' כמו שכתבו שא"ר , וכן כתבו האחרונים בדעת הב"י שנראה שלמד בכוונתם כשא"ר, אמנם הפמ"ג נקט שכוונתם לסברא אחרת דמצד חומר הקדושה א"א למכרה[[5]](#footnote-6).

## אם אפשר למכור מרבים לרבים

וכתב הפמ"ג דלטעם זה אם מוכרין שיהיה ביהכ"נ[[6]](#footnote-7) שפיר דמי דאין מוציאין מקדושה, משא"כ להב' טעמים האחרים הרי אין להם בעלות למכור[[7]](#footnote-8). אמנם המ"ב (ס"ק ל"ד) כתב דמכירה לביהכ"נ שאינה מונעת לרבים דעלמא להמשיך לבא שם ודאי נמכר, דיש בזה אומדנא דהרבים מסכימים להמכירה דמאי נ"מ להרבים אם ביהכ"נ שייך לאלו או לאלו ורק מכירה ליחיד מסתברא שאסור משום דהוי היזק לרבים דאתו מעלמא ולא יתרצו לזה.

## סברת רב אשי דאדעתא דידי קאתו – האם חשיב כזט"ה במא"ה

1. **אמר רב אשי האי בי כנישתא דמתא מחסיא וכו' כיון דאדעתא דידי קאתו אי בעינא מזבנינא לה**. הריטב"א כתב "ומסתברא דכיון דחשיב טפי מכל בני העיר לא צריך לעילויי בדמי" דהיינו דרב אשי דמי לזט"ה במא"ה שע"י מכירתן יוצאין הדמים לחולין". אמנם הר"ן כתב דמה שאמר רב אשי אי בעינא מזבנינא לה היינו בהדי ציבורא, [והעתיקו המחבר בס"ז לדינא], וכתב הבה"ל (ד"ה בהסכמת הציבור) דנחלקו המג"א והגר"א בהבנת דברי הר"ן, דלהמג"א אין שום כח לרב אשי , וכל סברת רב אשי רק להפוך את דינה לביהכ"נ של כפרים, אבל להגר"א סברת רב אשי מהני גם שהוא לחוד חשיב כזט"ה וע"כ יכול למכרה גם בלא הסכמת הציבור, ומש"כ הר"ן בהסכמת הציבור היינו לגבי שיוכל לעשות בדמים מה שירצה שלזה צריך זט"ה במא"ה[[8]](#footnote-9). וז"ל הטור "אא"כ תלו אותו בדעת היחיד אז יעשה בה היחיד מה שירצה ומ"מ המעות נשארים בקדושתה" ולדעת הגר"א זוהי דעת הר"ן, אבל להמג"א נמצא דהטור שיטה רביעית[[9]](#footnote-10).

## מכירה ע"י זט"ה במא"ה לדעת רבי מאיר

1. **אמר רבא ל"ש אלא שלא מכרו זט"ה במא"ה וכו'**, הנה ברור בכל הראשונים דלרבנן דר"מ (שבמשנה השניה להלן כ"ז:) יכולין להוציא ביהכ"נ לחולין ע"י מכירתו ואף בלא זט"ה במא"ה, ונחלקו הראשונים בשיטת ר"מ בזה: שיטת בעה"מ והר"ן דר"מ מודה לרבנן בגוונא דמתני' ריש מכילתין שמכרו לעילוי קדושה, והרמב"ן כתב שכ"ה דעת הירושלמי ולדעת הריטב"א גם הבבלי מודה, אבל דעת הראב"ד והרשב"א ולהרמב"ן אליבא דהבבלי לדעת ר"מ לא נפקעה קדושתה בסתם מכירה, אבל בזט"ה במא"ה מודה.

## ביאור דברי רש"י דבלא זט"ה במא"ה ביהכ"נ בקדושתו עומד

**ורש"י כתב כאן** וז"ל לא שנו דאין מורידין דמים מקדושתן וביהכ"נ בחשיבותו עומד וכו', הנה הרעק"א למד בכונת רש"י דבלא זט"ה במא"ה אין נפקע קדושת ביהכ"נ כלל, ואפ"ה חל קדושה על הדמים, ובזט"ה במא"ה נפקע קדושה מביהכ"נ ולא חל קדושה על הדמים, ונמצא דאין היכ"ת שפקע הקדושה ומ"מ יש קדושה על הדמים, ומכח זה נתקשה מדברי רש"י דף כ"ז: (והאחרונים הוסיפו להקשות משמעתא דרבא בדף כ"ו: לגבי חלופה וזבונה עיי"ש וברש"י) - דמבואר דשייך דנפקע קדושת ביהכ"נ וחל קדושה על הדמים.

ובמור וקציעה וכן הרש"ש (ביישובו השני) ביארו דעת רש"י דמש"כ דבמכירה דמתני' - דהיינו בלא זט"ה במא"ה – ביהכ"נ בחשיבותו עומד, כונתו דעדיין יש בו שם ביהכ"נ אמנם היינו רק לגבי הד' דברים (ויש להוסיף דרש"י כלל בזה גם את שיטת ר"מ דהא אמתני' קיימי' דאזלא גם לר"מ – ולר"מ בקדושתו קאי לגמרי) וס"ל לרש"י כשיטת הרמב"ם והרא"ש דע"י זט"ה במא"ה נפקע מקדושתו לגמרי ושרי לעשות בו אף הד' דברים, אבל אה"נ ששאר תשמישי חולין שרי הלוקח לעשות בו לרבנן דר"מ אף בלא זט"ה במא"ה וזהו דכתב רש"י בדף כ"ו: ובדף כ"ז: שיוצא מן הקדושה להשתמש בה משום דקאי לרבנן דר"מ, ומה שהוכיח רש"י מדרבינא דבלא זט"ה במא"ה אסור למיזרעיה היינו משום דס"ל כשיטת הרא"ש דזריעה חשיב כהד' דברים, זהו תורף ביאור המו"ק והרש"ש, וע"ע מש"כ בסמוך ביסוד שיטת רש"י בסוגיין.

## מכירת זט"ה במא"ה מהני להפקיע הקדושה מן הדמים או מן החפץ

1. **אמר רבא לא שנו וכו'** רש"י פירש דקאי על הדמים וכ"כ הרמב"ן[[10]](#footnote-11), ובסוף מכילתין האריך הרמב"ן דרבא קאי אכולה מתני', גם אתשמישי קדושה, אבל ביאר להדיא דרבא לא קאי אלא על הדמים וביאר שם עפ"י שיטתו דכל תפיסת הדמים הוא משום אכחושי מצוה[[11]](#footnote-12) וע"כ גם בתשמישי קדושה מהני זט"ה מא"ה שיצאו הדמים לחולין, משא"כ לגבי קדושת החפץ לא מיירי בזה רבא והדין בזה מתחלק בין ביהכ"נ לתשמישי קדושה (ואף בלא זט"ה במא"ה, ולפי"ז אין מקור בגמ' דיש איזה מעליותא לזט"ה במא"ה לגבי קדושת החפץ[[12]](#footnote-13), והראשונים הביאו בזה דעת הרמב"ם - וכ"ה שיטת הרא"ש - שע"י זט"ה במא"ה פקעה קדושת ביהכ"נ לגמרי אף לגבי הד' דברים שאסרו רבנן במכירה סתם, והראב"ד נחלק עליו בזה. ויעוי' להלן במקור דבריהם.

ובדעת רש"י בזה לפי מה שפירש להדיא בד"ה למישתא ביה שיכרא דרבא קאי על הדמים לחוד, ומ"מ הוצרך רש"י לבאר בדברי רבא דגם ביהכ"נ נפקע מקדושתו ע"י זט"ה במא"ה מבואר דס"ל לרש"י דיסוד סברת רבא דהדמים יוצאין לחולין הוא רק ע"י הפקעת החפץ מקדושתו שזה נעשה ע"י זט"ה במא"ה, והנה משמעות דברי רש"י בסוד"ה לא שנו שזה דבר ברור שאין שייך להפקיע ספרים מקדושתם וא"כ רבא לא מצי קאי על תשמישי קדושה דכיון דבהם הקדושה קיימת ע"כ אין בכח זט"ה במא"ה להוציא הדמים מקדושתם וחולק בזה על הרמב"ן שכתב דלגבי הדמים שייך דינא דרבא אכולה מתני'[[13]](#footnote-14).

## למישתי ביה שיכרא והגירסא שהובא בר"ן למישטח בה פירי

## ~ בשיטת הרמב"ם והרא"ש דע"י זט"ה במא"ה שרי' אף הד' דברים

## ~ מבאר פלוגתא בין הרמב"ם להרמב"ן להיתר הד' דברים

## ~ מבאר דברי הראב"ד אם זט"ה במא"ה מהני לגבי החפץ

1. **אפילו למישתא ביה שיכרא שפיר דמי**, והר"ן הביא שיש גורסים בגמ' "למישתא ביה שיכרא ולמשטח בה פירי" וכתב דלגירסא זו משמע שזט"ה במא"ה יכולים לתת רשות ללוקח להשתמש בביהכ"נ אף בדברים שלא היה רשאי לעשות בסתם מכירה, וסיים דזהו[[14]](#footnote-15) שכתב הרמב"ם דע"י זט"ה במא"ה[[15]](#footnote-16) שרי הלוקח אף בד' דברים[[16]](#footnote-17), אמנם לגירסא דידן דגרסי' רק למישתא ביה שיכרא כתב הר"ן דקאי אדמים לחוד, ויש מקום לפרש דכוונת הר"ן שלגירסא דידן אין להוכיח אם רבא קאי לגבי גוף ביהכ"נ, אמנם יעוי' בראב"ד בתמים דעים סי' קי"ד שכתב להוכיח דרבא קאי על הדמים, דליכא לפרושי דרבא קאי אגוף ביהכ"נ וז"ל ועוד כי לא יתכן לומר אפי' למישתי ביה שיכרא ויותר דבר נבזה מזה יכול הקונה לעשות בה בית התבן בית הבקר בית המשכב ומותרים להשתין בה מים ולפיכך אין הפי' כי אם על הדמים. ולכאו' כונת הראב"ד בזה ברורה דאם בא רבא לחדש לגבי גוף ביהכ"נ ע"כ אין נ"מ אלא לגבי הד' דברים שהרי לגבי שאר דברים כבר יצאה מקדושתה ע"י מכירה סתם, רק היה מקום להבין דרבא נקט דברי הפלגה למישתי בה שיכרא שנבין בזה שיצאה לגמרי מקדושתה (וכ"מ בפיה"מ להרמב"ם במשנה דאין מוכרין אלא על תנאי וכו' עיי"ש), וע"ז נתקשה הראב"ד דיש יותר הפלגה מזה, והו"ל לרבא למינקט החידוש טפי[[17]](#footnote-18).

# דף כ"ו:

## בדברי רבא אוגורא ומשכוני אסור – היינו באופן שבאו להוציא החפץ לחולין

1. **אמר רבא האי בי כנישתא חלופה וזבונה שרי אוגורה ומשכונה אסור**. הנה כל דברי רבא בזה מיירי שבאו להורידה מקדושתה וע"כ לא שרי רבא שתפקע בכדי, וע"כ אסור למשכנה ולהשכירה להשתמש בה לחולין, וז"ל המ"ב ס"ק ע"ב בשם הלבוש "ואע"פ שקבל מעות כשמשכנן או השכירן אין שייך לומר דחלה הקדושה על הדמים שהרי אין גוף החפץ קנוי לו ועדיין נשאר בקדושתו וקא משתמש בקודש" עכ"ל.

אבל אם לא באו להורידה מקדושתה שרי להשאיל ולהשכיר ואפי' בס"ת[[18]](#footnote-19), כל הנ"ל מבואר להדיא במחבר וברמ"א סעיף י"א, [והרמ"א לא הזכיר שכירות ובמ"ב מבואר דה"ה שכירות],

## מבאר דין הדמים כשמשכירין ביהכ"נ

ובמאירי כאן כתב בתו"ד "ויש מתירין להשכירה או למשכנה לתשמיש ביהכ"נ בלבד", וצ"ב אמאי כתב זאת רק בשם יש מתירין, ואולי כונת המאירי באופן שמשתמש בדמי השכירות לחולין לצרכי רבים כראות עיני הזט"ה, דמצד הבעלות יש בכוחם לנהל המעות כראות עינם דרק היכא דבאו להפקיע הקדושה לגמרי מהגוף והדמים בעינן לזט"ה במא"ה, ורבא מיירי שלא בזט"ה במא"ה ודמי הזבונה צריך להעלותן בקדושה כמתני', אבל בדמי השכירות שאינם מגוף הקדושה אלא מהפירות בזה לא ברירא להמאירי אי שרי להוציאם לחולין, ויל"ע בזה[[19]](#footnote-20).

## חלופה שרי, האם שרי לקדושה כיוצא בה

1. **חלופה וכו' שרי**. יעויי' בק"נ אות צ' ובבה"ל (סי"א ד"ה וכן) שכתבו דמלשון הטוש"ע שכתבו להחליפן באחרים משמע כיוצא בה (והראשון יוצא לחולין כמ"ש המחבר ופשוט דאלא"ה מאי קעביד), ונתקשו לשיטת האוסרין שהביא המחבר לעיל בס"ד ליקח קדושה כיוצא בה, ובק"נ תירץ שהחליפוה בביהכ"נ גדולה בבנין ושיעור והוי נמי מעלין בקודש, ותירוץ זה נמצא בנימוקי יוסף, והבה"ל לא הביא זאת[[20]](#footnote-21). ויעו"ש בבה"ל תירוץ אחר.

## אוזפינהו אסור – האם הכונה לשאלה או להלואה

1. **לבני וכו' אוזפינהו אסור**. עיי' בריטב"א שהכוונה לשאלה שחוזרת בעין והרי השואל משתמש בה לחולין בלא שנפקעה קדושתה במידי, אבל בהלואה היינו כחליפין שהתיר לעיל. ויעויי' בפמ"ג מש"ז אות ז' שלמד בכוונת הגמ' אוזפינהו דהיינו הלואה וכתב הפמ"ג דהגמ' מיירי שלא בזט"ה במא"ה אבל בזט"ה במא"ה תליא בפלוגתת הרמב"ן והר"ן דלהרמב"ן יש בכח זט"ה במא"ה להפקיע קדושה בכדי וא"כ אף להלוותן שרי אבל להר"ן א"א להפקיע קדושה ראשונה בכדי וע"כ אפי' ע"י זט"ה במא"ה אסור להלוותן[[21]](#footnote-22). והנה הריטב"א כתב דשרי להלוותן ומה דאסרי' בגמ' לאוזפינהו היינו בשאלה ופשוט שאין מדבריו סתירה למה שאסר הפמ"ג לדעת הר"ן שהרי דעת הריטב"א כהרמב"ן, אבל יש מדבריו סתירה למה שלמד הפמ"ג את דברי הגמ' דאסרי' אוזפינהו דהיינו הלואה ופירש דלדעת הרמב"ן היינו שלא בזט"ה במא"ה, וזה מבואר בריטב"א להיפך דאף שלא בזט"ה במא"ה שרי בהלואה, וסברת הריטב"א מבוארת עפ"י הרמב"ן דמצד הפקעת הקדושה הא אין צריך לזט"ה במא"ה אפי' בלא מעות, ורק מצד שאין להם רשות להשתמש במעות משום אכחושי מצוה והרי כאן עתיד לפרוע את ההלואה ואין כאן משום אכחושי מצוה[[22]](#footnote-23),

ומבואר שהפמ"ג למד את שיטת הרמב"ן שרק בזט"ה במא"ה חשיב אחר גמר מצוותן ויוצאין לחולין בכדי, אבל כל שלא בזט"ה במא"ה מודה הרמב"ן דרק ע"י דמים ועילוי קדושה יוצא לחולין, והסברא בזה כתובה בר"ן בשם הרמב"ן וז"ל "הלכך כשמכרוהו זט"ה שלא במא"ה אין בני העיר רוצים מן הסתם שתכחש מצוותן לגמרי אלא שתחול קדושת בהיכ"נ על הדמים".עכ"ל, ועיי' מה שהארכתי בזה ב"ביאורים".

## תוד"ה אוגורה קושיית התוס' מדר"מ, והרשב"א מק' מדרבנן

1. **תוד"ה אוגורה ומשכונה, קשה וכו' ונראה וכו'**, עיי' מהרש"א בביאור דבריהם במה דקשיא להו מדר"מ ועיי' רשב"א שנתקשה מדרבנן דר"מ דבפשטות מודו להתירא דר"מ, עיי"ש.

## שם. והא דאסרי' משכנתא הוי דיחיד – ביאור דבריהם

1. **שם, והא דאסרי' הכא משכנתא הוי דיחיד משום זלזול**, צ"ע בכוונת דבריהם שהרי אנן קיי"ל כרבנן דר"מ ומיירי להוציאה להדיוט, ושוב מצאתי במור וקציעה ובחידושי מהרי"ל דיסקין שהניחו דבריהם בצ"ע.

אמנם שוב הבנתי בס"ד (ע"י בני החבורה) שיש מחלוקת ראשונים בביאור דעת רבנן דר"מ דהתירו מכירה מרבים ליחיד דמרש"י נראה דרבנן מודו לר"מ דבעצם חשיב הורדה מרבים ליחיד, אלא דע"י עילוי בדמים שרי' להוציאן לחולין לגמרי, ולפי"ז לו יצוייר דאין כאן היתר הוצאה לחולין ממילא יודו רבנן לר"מ דאסור מרבים ליחיד, ויש ראשונים שפירשו דרבנן פליגי אדר"מ לגמרי וס"ל דכ"ז שאין מוציאין אותו לחולין לגמרי ל"ה הורדה בקדושה. – כן תמצא בריטב"א וכן מוכח למהלך בעה"מ במשנה שם, ומעתה עלינו לומר דהתוס' ס"ל כשיטת רש"י וע"כ סברי דכאן דאסרי' משכונא היינו משום דלא נפקע קדשות ביהכ"נ בהכי א"כ הרי גם לרבנן אסור אפי' מרבים ליחיד.

## שיטת הרשב"א דתנאי דר"מ לא דמי למשכנתא

והנה דעת התוס' דמכירה על תנאי דמיא למשכונה, אמנם הרשב"א הביא עוד שיטה בזה דמשכונה גרע ממכירה על תנאי, ויעויי' בריטב"א שהביא רק שיטה זו והאריך בביאור הדברים, ויש בדבריו תוספת נופך בשיטת הרמב"ן בסוגיין.

## מתנה- ביאור הרמב"ן שאי"צ חילול הקדושה

1. **מתנה פליגי בה** וכו', הנה נתקשה בזה הרמב"ן (בריש פרקין) כיון דאמרי' במאי תפקע קדושתה היאך מתיר אידך מ"ד על סמך הנאה שקבלו בעבר הרי ליתא בעין, וא"כ במאי תפקע קדושתה,

ומכח זה יסד הרמב"ן את יסודו דאי"צ לפדיון כיון דהוי רק תשמישי מצוה, וע"כ לא מצי הרמב"ן להעמיד בזט"ה במא"ה דא"כ תו אי"צ לשום עילוי קדושה והכל יוצא לחולין בכדי ומ"ט דמאן דאסר, וגם אמאי מאן דמתיר הוצרך להסברא דאי לאו דהו"ל הנאה מיניה וכו' דהו"ל כמכר תיפו"ל שיכולים להוציא הכל לחולין בכדי. - ומשו"ה הוצרך הרמב"ן לפרש דמיירי שלא בזט"ה במא"ה דבכה"ג אי לאו שתחול קדושת ביהכ"נ על הדמים אין בני העיר רוצים שתכחש המצוה מהם, וזהו דאמרי' במאי תפקע קדושתה, ומאן דמתיר ס"ל דע"כ קבלו ממנו איזה דבר מצוה כגון תיבה דאלא"ה לא היו נותנים לו ביהכ"נ, וא"כ הרי לית כאן אכחושי מצוה.

## ביאור הריטב"א שמתיר על סמך הנאה של עתיד

ועייי' בריטב"א שלא ניח"ל בזה כיון דההיא מצוה שקבלו בעבר כבר זכו בה וא"כ סו"ס איכא אכחושי מצוה דביהכ"נ, וע"כ פירש דהכונה שמקוים שיתן להם בעתיד איזה דבר מצוה מכח זה שנתנו לו הך מתנה, וא"כ אי"כ אכחושי מצוה [ועיי"ש דתלה ביאור זה עפ"י יסוד הרמב"ן דאי"כ קדושה ולא בעי פדיון, וא"כ אי"צ שתחול הקדושה אמידי רק שיהיה להם תועלת של מצוה, וכיון שהדעת נותנת דבכה"ג יבוא להם הנאה של מצוה תו אי"כ משום אכחושי מצוה[[23]](#footnote-24)].

## בשיטת הרי"ף דמוקים לה בזט"ה במא"ה

**אבל הרי"ף** העמיד הא דמתנה בזט"ה במא"ה, ומבואר בר"ן דהיינו משום דס"ל דבלא זט"ה במא"ה ע"כ בעי לעילוי קדושה בדמים ול"ש להתיר ע"י סברת "דהו"ל הנאה מיניה" שיצאה כבר לחולין, ומשו"ה העמידה בזט"ה במא"ה שהם יכולים להפקיע הקדושה לגמרי מהדמים, אלא דמאן דאסר ס"ל דמ"מ בעי' להפקעת קדושה מביהכ"נ וליתא מידי שתתחלל עליו הקדושה, ואידך ס"ל דסגי במה שקבלו הנאה שתתחלל הקדושה על ידה, וביאר הר"ן משום דכיון דאי"ז ממש קדושת הגוף ורק החמירו בה כקדושת הגוף וכל שלא נפקעת בכדי חשיב חילול, [ומבואר בר"ן שסברא זו שייכא בין בזט"ה במא"ה ובין שלא בזט"ה במא"ה, וכל מה דבעי כאן לזט"ה במא"ה הוא רק לגבי אפקועי קדושה מן הדמים].

**וסיכום הדברים:** דבזט"ה במא"ה – למהלך הרמב"ן: צריך להתיר מתנה לכו"ע וגם בלא הסברא דאי לאו דהו"ל הנאה מיניה. ולמהלך הר"ן: עדיין צריך דמים להפקיע הקדושה, ושייכא המחלוקת בגמ' בזה.

ושלא בזט"ה במא"ה – להרמב"ן: יש מ"ד דמתיר דמסתמא קבלו הנאה של מצוה בעילוי. ולהר"ן: ליכא מאן דמתיר דמיהכ"ת קבלו הנאה של מצוה.

ודע דלשיטת הרמב"ם והרא"ש דע"י זט"ה במא"ה הותרו אף הד' דברים, נמצא דאי מוקמי' לה בזט"ה במא"ה הותר המקבל אף בד' דברים.

## בשיטת הרמב"ם בזה

**ובשיטת הרמב"ם בזה** מכיון שלא הזכיר סברת הרמב"ן דמסתמא קבלו הנאה של מצוה כתבו האחרונים דמבואר דס"ל דמיירי בזט"ה במא"ה [[24]](#footnote-25), וע"כ שרי אף שהדמים יצאו לחולין, אלא שנתקשו רבים מאחר שהרמב"ם כתב דין זט"ה במא"ה רק לגבי דמהני להוציא מותר הדמים לחולין (אחר שכבר לקחו עילוי קדושה מהדמים), א"כ הכא במתנה שכל ההנאה יצאה לחולין הרי אף זט:ה במא"ה לא מהני להתיר זאת,

וכבר נתקשה בזה הריב"ש בסי' רפ"ה, וע"כ כתב דצ"ל דהרמב"ם מתיר להוציא כל הדמים לחולין ע"י זט"ה במא"ה ולרבותא נקט מותר, עיי"ש. אבל לפי מה דנקט הכס"מ[[25]](#footnote-26) דהרמב"ם לא התיר אלא במותר הדק"ל,

ולולא דמסתפינא הוי אמינא דהנה הרמב"ן לא נתקשה על שמעתא דמתנה אלא איך נפקעת הקדושה על דבר שאינו בעין וע"כ יצא לבאר דאי"צ חילול דאין כאן קדושה, אבל להחולקים על הרמב"ן ע"כ סבירא להו דשייך לחלל הקדושה גם על דבר שאינו בעין וע"י זה יצא ביהכ"נ לחולין, אלא שאנו באים לדון בדבר החדש מכח דינא דמשנתינו דיש חיוב עילוי קדושה על הדמים ומבואר בר"ן דמשו"ה העמיד הרי"ף דמיירי בזט"ה במא"ה דהשתא אי"צ עילוי בדמים, ואולי י"ל דהרמב"ם פליג על קושיא זו וס"ל דרק אם הדמים לפנינו מוטל עלינו חיוב דמעלין בקודש, אבל במתנה דליכא דמים לפנינו לא באנו לדין מעלין בקודש, ולפי"ז יש לקיים מה שצדד הפמ"ג דמשמעות הרמב"ם דשרי מתנה אף שלא בזט"ה במא"ה ואע"פ שלא סבר כהרמב"ן דקבלו הנאה של מצוה, שהרי ביארנו שאין כאן דין עילוי קדושה, ותו אי"צ זט"ה במא"ה שהרי יוצא לחולין ככל מכירה. ודו"ק.

## צ"ע בשיטת הרא"ש

**ובשיטת הרא"ש** כבר כתב השעה"צ בס"ק שמזה שהעמיד הא דמתנה בזט"ה דמא"ה ואפ"ה בעי' להסברא דאי לאו דהוי וכו' דהיינו דס"ל דבעי' דמים להפקיע הקדושה וכשיטת הר"ן, וע"כ נתקשה שם השעה"צ ממה שכתב בשו"ת הרא"ש כלל ה' דשרי להשכיר בית הכנסת לבית דירות וע"כ כונתו ע"י זט"ה במא"ה כמבואר שם והיתר זה שייך רק לשיטת הרמב"ן. והניח בצ"ע.

# דף כ"ז.

## "איבעיא להו למכור ס"ת ישן" – צ"ע הרי אסור למכור ס"ת

1. **איבעיא להו מהו למכור ס"ת ישן וכו',** לכאו' צ”ע דהא נתבאר לן להלן שיש איסור למכור ס"ת ואיך מוכר כאן, ויעויי' בריב"ש סי' רפ"ה שבאמת מכח קושיא זו הוכיח דאין איסור עצמי למכור ס"ת אלא מצד דינא דמתני' דיש חיוב עילוי בדמים ובס"ת לא משכח"ל, ויעויי' להלן שהבאתי דברי הריב"ש והעומדים בשיטתו,

אמנם לדעת המאירי שהבאתי שם דיש איסור למכור ס"ת אף באופן שהדמים יוצאין לחולין ואין לו דין עילוי בדמים ויסוד האיסור בזה משום שתקנו לנהוג כבוד להס"ת שלא למכרו, - הדק"ל,

ובפשטות נראה דהנה באמת היה שייך להקשות טפי דאף כשמוכר ללמוד תורה ולישא אשה דנתבאר להלן דשרי משום דעדיפי מס"ת, ותקשי לך נמי דמ"מ איך התירו לו משו"ה לעבור על איסור מכירת ס"ת, אלא דצ"ל דכיון דמוכרו לדבר שהוא עדיף על הס"ת ממילא אין בזה משום חסרון כבוד ול"ה בזיון לס"ת, וה"נ י"ל לגבי למכור ישן לקנות חדש דכיון שמוכרו ליקח בו ס"ת ל"ח בזיון

## נחלקו הראשונים בשאר קדושות דמתני' אי מעלין דוקא

1. **כיון דלא מעלי ליה אסור**. הנה הגמ' דנה רק לגבי ס"ת אי שרי לקנות בדמיו ס"ת, והראשונים דנו לגבי כל הקדושות דמתני' אי מעלין דוקא או אין מורידין דוקא, ונחלקו בזה הראשונים, דעת רבינו אפרים (הובא בבעה"מ ריש פירקין, וברשב"א ור"ן) דמעלין דוקא ואיידי דתני רישא ספרים לוקחין תורה תני סיפא לא יקחו מטפחות אבל ה"ה שאסור לקנות בספרים אלא תורה ולא ספרים, וכן בשאר קדושות דמתני'.

אבל יש שיטה בראשונים הובא במאירי דרישא וסיפא דוקא קתני, דלענין לכתחילה רישא דוקא דאסור לכתחילה לקנות קדושה שוה, אלא בעינן דוקא לעילויא, וסיפא דקתני איסור הורדה היינו דאפי' בדיעבד אסור, משא"כ כי הדדי בדיעבד מותר.

ולפי ב' שיטות אלו נמצא שאסור לכתחילה לקנות קדושה שוה, אלא דבדיעבד אין לאסור להשיטה השניה ולשיטת רבנו אפרים דין קדושה שוה ודין הורדה שוים ואם הדין דכשמורידין אף בדיעבד אסור (ולא מצינו חולק בזה) ה"ה כשאין מעלין[[26]](#footnote-27)

ושיטה שלישית מצינו ברשב"א שכתב דלא איבעיא לן אלא בס"ת משום חומר קדושת ס"ת [[27]](#footnote-28), אבל בשאר קדושות דמתני' שרי לכתחילה למוכרן כדי ליקח בדמיהן קדושה שוה[[28]](#footnote-29),

והנה הטור הביא מתני' כצורתה ודייק מינה המהר"י אבוהב (הובא בב"י) דס"ל דאין מורידין דוקא[[29]](#footnote-30), - ונחלקו האחרונים בהבנת שיטתו אי דעתו כהשיטה שהבאתי מהמאירי דלכתחילה בעינן דוקא עילויא, או שדעתו כהרשב"א דאף לכתחילה שרי לקנות קדושה שוה, [והמ"ב נקט כהאחרונים דלכתחילה לכו"ע אסור].

## אמאי ליכא עילויא אחרינא, והאיכא ללמוד תורה ולישא אשה

## ~ביאור חדש בהא דפסקו הרמב"ם והרי"ף האיבעיא לחומרא

1. **או דילמא כיון דליכא עילויא אחרינא וכו',** ראיתי להקשות אמאי ליכא עילויא אחרינא הרי נתבאר להלן דללמוד תורה ולישא אשה חשיב עילוי בדמים,

והנה במושכל ראשון היה צ"ל דלק"מ שהרי ס"ד דהגמ' השתא דללמוד תורה ולישא אשה ל"ח עילוי ומה"ט הוא דמוכיחינן להלן מהך דינא דתורה בתורה שפיר דמי, אבל לבתר דדחי' דשאני ללמוד תורה וכו' דעדיף טפי א"כ ה"נ דמשכחת לה לפי"ז עילויא אחרינא על ס"ת[[30]](#footnote-31),

אלא דלפי"ז יוצא חידוש דין, שהרי העולה מדברי הגמ' דבדיעבד אם כבר מכרו ס"ת שרי ליקח בדמיו ס"ת ולהנ"ל למסקנא אף בדיעבד שכבר מכרו יהיו מחוייבים להוציא הדמים ללמוד תורה ולישא אשה, אבל א"א לומר כן שהרי בגמ' הוכיחו ממתני' דמכרו תורה יקחו תורה ולכה"פ בדיעבד מוכח כן, וכן הוא במאירי לדינא דבדיעבד שמכרו יקחו תורה, וא"כ ע"כ מוכח דגם למסקנא דחשבי' ללמוד תורה ולישא אשה דעדיף מס"ת ואף שרי לכתחילה למכור ס"ת לזה אפ"ה עדיין קיימא מה דאמרי' הכא דלית ליה עילויא אחרינא,

והנה הנימוק"י כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דס"ת של רבים אסור להם למוכרו אף ללמוד תורה ולישא אשה, וכן משמע מדברי המאירי שכתב דיחיד שיש לו ס"ת וצריך ללמוד תורה ולישא אשה מוכרה אף לכתחילה, עיי"ש ומשמע דלרבים ליתא להאי דינא, [ובטעמא דמילתא י"ל דרק כלפי עצמו מה שהוציא דמי ס"ת שלו ללימוד תורה דיליה או לישא אשה לעצמו דעדיף וכדאמרי' בגמ', אבל כלפי הרבים שמכרו ס"ת שלהם ללימוד תורה של פלוני או להשיא יתומים סו"ס כלפי אותן רבים לא משוי להו שום עילוי], ולפי"ז כיון דהך איבעיא אמתני' קיימיא דמיירי בשל רבים כמ"ש המפרשים דבכפרים קיימי', הרי בהו שפיר אמרי' דלית להו עילויא אחרינא, (ואמנם ליחיד יהיה מחוייב לפי"ז אף בדיעבד להוציא הדמים ללמוד תורה ולישא אשה, ודע שלרוב הפוסקים לא משכח"ל הך דינא כיון דיחיד שמכר בשלו הדמים יוצאין לחולין ובדיעבד ודאי שעושה מה שירצה וכמבואר היטב במאירי כאן).

אבל למעשה בשו"ע בס"ו פסק עפ"י דברי הריב"ש דאף של רבים מוכרים ללמוד תורה ולהשיא יתומים בדמיו, ולפי"ז עדיין קשיא,

והנראה בזה דבאמת מצד הקדושה דהחפצא לית לן עילויא אחרינא טפי מס"ת שהיא הקדושה העליונה, אלא דמ"מ להוציא הדמים ללמוד תורה ולישא כיון דסו"ס הדמים יצאו לדבר המעולה יותר מס"ת חשיב מעלין בקודש, אבל כיון דמצד החפצא לית לן עילויא אחרינא ע"כ איבעיא לן דילמא שרי להוציא הדמים בדבר שקדושתו שוה כיון דמ"מ הדמים נשארים בדבר שקדושתו בגופו, ודו"ק.

## גוללין ס"ת במטפחות חומשין וכו' מטפחות ס"ת לא, מבאר מ"ש דשרי' למכור ביהכ"נ מרבים לרבים

1. **ת"ש גוללין ס"ת במטפחות חומשין וכו' מטפחות ס"ת לא וכו'.** לכאו' צ"ב מ"ש מביהכ"נ דשרי' מכירה מרבים לרבים לכו"ע ולא אסרי' ליה משום דאין כאן ההעלאה, וכן נפסק ברמ"א בסעיף י"א דכל שאין באין להוציאה מקדושתה אין שום דין ההעלאה, והכא בשינוי מטפחת מס"ת לס"ת בעינן ההעלאה, וראיתי בשפ"א שנתקשה בזה טובא, ונראה דהביאור פשוט, שהרי מבואר ברשב"א [שהובא כאן בר"ן ונפסק בשו"ע סי' קנ"ד ס"ט] דכל סוגיין מיירי שהוקדשה המטפחת להך ס"ת, והשתא שבא להשתמש עמה לס"ת אחר הרי משנה אותה לחפץ קדושה אחר, משא"כ כשמשנה ביהכ"נ מרבים לרבים הרי את גוף חפץ הקדושה אינו משנה כלל, ומה שמשתנים המתפללים אין שייך כלל לקדושת ביהכ"נ דאין המתפללים חפץ הקדושה שביהכ"נ הוא התשמיש שלהם.

## מטפחות ס"ת לס"ת אחר - ההלכה בזה, והיכ"ת דשרי' לשנות במתני'

1. **מטפחות ס"ת לא וכו',** הנה בגמ' תלו דין זה אי שרי לשנות מטפחת מס"ת זה לס"ת אחר בהאיבעיא אי מותר למכור ס"ת לקנות ס"ת אחר, והך איבעיא לא איפשטא ונקטו הפוסקים לחומרא, ולפי"ז ה"ה לשנות מטפחת מס"ת זה לס"ת אחר יש להחמיר וכן מבואר בשו"ע סי' קנ"ד ס"ט[[31]](#footnote-32),[[32]](#footnote-33),

## בדברי הרשב"א שתולה דין זה בחילוק הפירושים בסוגיא

אמנם יעויי' ברשב"א כאן שכתב דלמעשה לפי דברי ה"ר אפרים [שאסר בכל הקדושות לקנות כיוצא בהן] אסור לגלול במטפחת ס"ת זו ס"ת אחר, משא"כ לפי' השני שכתב לעיל [שרק בס"ת ומטפחות ס"ת איבעיא להו, אבל בשאר קדושת שרי לקנות כיוצא בהן], ודבריו באו סתומים שהרי לגבי ס"ת ומטפחות מאי נ"מ בין ב' הפירושים, דהרי האיבעיא גם לגבי מטפחות לב' הפי' ואי אית לן למינקט הבעיא לקולא א"כ לב' הפי' שרי ואי לחומרא לב' הפירושים אסור,

והר"י צוויג הי"ו ביאר דברי הרשב"א דלעיקר בעיין ס"ל להרשב"א דאית לן למינקט לקולא[[33]](#footnote-34), אלא דבשלמא לשיטתו דבעלמא אי"צ עילוי דוקא וכל מה דמיבעיא לן דילמא יש איזה חומר בס"ת ומטפחות, וכיון דלא אשכחן ראיה לאיסור, א"כ אית לן למינקט להיתר, משא"כ לפי' ה"ר אפרים שבעלמא בכל הקדושות דמתני' פשיטא להגמ' להחמיר, וכל מה דמיבעיא לן דילמא יש איזה קולא בס"ת או מטפחות משום דליכא עילויא אחרינא, וכיון דלא אשכחנא ראיה להיתר א"כ אית לן למינקט כדמעיקרא להחמיר.

## ביסוד איסור מכירת ס"ת- אם הוא איסור עצמי או מצד דליכא מידי לעילוי קדושה בדמים

## מחלוקת הראשונים והאחרונים בזה – והנ"מ למעשה.

1. **ת"ר לא ימכור אדם ס"ת אע"פ שאי"צ לו וכו',** ועוד למדנו לעיל בזה מימרא דר' יוחנן משום ר"מ דאין מוכרין ס"ת אלא ללמוד תורה ולישא אשה, הנה מבואר בזה איסור מכירת ס"ת, ואית לן לברורי טעם הלכה זו לידע על מי ומתי נאמר,

ובדברי ראבי"ה (תק"צ ט' הובא במרדכי כאן) וארחות חיים ונימוק"י בשם בעל ההשלמה וכן בדברי הריב"ש (סי' רפ"ה) מבואר דאין בזה איסור חדש טפי משאר דברי קדושה דמתני', אלא דכיון דאין מוכרין דבר שבקדושה אלא ע"מ לעלות בדמים ובס"ת לא משכח"ל מידי לעילויא אא"כ ללמוד תורה ולישא אשה (או ליקח בו ס"ת אחר – אי נפשוט הבעיא דשרי' בזה כיון דלית לן עילויא אחריני),

וע"כ כתבו ראבי"ה ובעל ההשלמה דיחיד בשלו כיון דהו"ל כזט"ה במא"ה שיכול לעשות בדמים מה שירצה לית ליה שום איסור במכירת ס"ת שלו, וכתב ראבי"ה דמה דקאמר רשב"ג דאפי' אין לו מה יאכל ומכר ס"ת אינו רואה סימן ברכה – לאו איסורא קאמר אלא רק דאינו רואה סימן ברכה,

אמנם הריב"ש למד בדעת הרמב"ם דאף יחיד בשלו וה"ה זט"ה במא"ה אין בכוחם להוציא הדמים לחולין וע"כ כתב דא"כ גם ביחיד בשלו אית ליה הך חיובא דמעלין בקודש ואסור לו למכור ס"ת שלו מה"ט וכנ"ל,

אבל במאירי מצאנו שיטה אחרת שהמאירי כתב דיחיד אם מכר ס"ת עושה בדמיו כל מה שירצה אלא דהיינו בדיעבד אבל לכתחילה יש יש איסור למכור ס"ת אא"כ ללמוד תורה ולישא אשה, ובאמת לשון הרמב"ם נראה ג"כ כהמאירי דז"ל הרמב"ם פ"י מס"ת ה"ב ס"ת כשר נוהגין בו קדושה יתירה וכבוד גדול ואסור לאדם למכור ס"ת אפי' אין לו מה יאכל וכו' הרי שהוא מטעם כבוד להס"ת ולאו מצד דיני עילוי שיש בכל הקדושות,

ובדעת הרא"ש בזה - הב"י בסי' קנ"ג למד מדברי הטור שמש"כ הרא"ש דיחיד בשלו שמכר ס"ת שלו יכול לעשות בדמים מה שירצה דאף מכירה לכתחילה שרי ליה, והאיסור מכירת ס"ת ס"ל כדעת הראבי"ה וסייעתו דלא נאמר אלא בשל רבים ובאופן שלא מכרו זט"ה במא"ה [וכמבואר לעיל דכיון דכל האיסור רק מצד דין עילוי בדמים א"כ כל היכא דהדמים יוצאין לחולין תו ליכא איסור מכירת ס"ת].

אמנם הב"ח והדרישה כתבו דמלשון הרא"ש והטור שהביאו בסתמא דאסור למכור ס"ת נראה דס"ל דאף בשל יחיד נאמר[[34]](#footnote-35) [וכשיטת המאירי], ורק בדיעבד קאמר הרא"ש דיחיד שמכר ס"ת שלו הדמים אינן קדושים ועושה בהם מה שירצה.

והב"ח למד בדברי רבינו מנוח שיטה אמצעית שכל האיסור נאמר רק בס"ת שהוקדש לרבים לקרות בו ואפי' הוא של יחיד, [וכ"נ שנקט המ"א בהך שיטה[[35]](#footnote-36)], והב"ח אסברה לה וז"ל דהאיסור דלא ימכור ס"ת נאמר רק בס"ת שכתב יחיד והניחה בביהכ"נ לקרות בה לרבים – ושני טעמים בדבר חדא שמתחילה לא עשאה או לקחה אלא כדי להניחה בביהכ"נ ולא למכרה ועוד דקדושתן פקעה דשמא הלוקח לא יניחנה בביהכ"נ לקרות בה לרבים, אבל שאר ספרי יחידים דמתחילה עשאום או לקחום לכך [כונתו: למכור כשיצטרכו], ועוד דקדושתן לא פקעה [כונתו: דהרי הס"ת בכל מקום בקדושתו עומד וזה לא הוקדש לקרות בו לרבים דשייך בו הורדה אם מעתה ימכרוהו ליחיד] לא אמר בהם רשב"ג דאינו רואה סימן ברכה עכ"ל.

# חלק הביאורים

# ****סימן א. בירור שיטת הרמב"ן במכירת ביהכ"נ****

א. ביאור ויישוב שיטתו

ב. אם יש חילוק בין מכירה ע"י זט"ה במא"ה לשלא בזט"ה במא"ה

ג. איך יוצא ביהכ"נ לחולין שלא בזט"ה במא"ה

ד. אם יש פדיון לביהכ"נ להוציאו לחולין

## א. ביאור ויישוב שיטתו

שנינו במשנה "בני העיר שמכרו בית הכנסת לוקחין בדמיו תיבה וכו' אבל מכרו תורה לא יקחו ספרים וכו'. ופירש"י דיסוד הדין שנאמר כאן הוא שיש דין מעלין בקודש ולא מורידין,

ומבואר כאן במשנה ב' דברים, א' שיש קדושה על גוף בית הכנסת, ב' דהדמים של המכירה נתפסין בקדושה, ומה"ט חל דין על הדמים של מעלין בקודש ולא מורידין.

ולמדנו בגמ' אמר רבא לא שנו אלא שלא מכרו שבעה טובי העיר במעמד אנשי העיר אבל מכרו שבעה טובי העיר במעמד אנשי העיר אפי' למישתי ביה שיכרא שרי, ופירשו הראשונים דהיכא דמכרו זט"ה במעא"ה יש להם כח להפקיע הקדושה שלא תחול על הדמים אלא יוצאין לחולין אפי' לקנות בהם שכר לשתות,

עוד למדנו בגמ' אמר רבא האי בי כנישתא חלופה וזבונה שרי, אוגורה ומשכוני אסור מאי טעמא בקדושתיה קאי, ופירש"י דע"י מכירה וחליפין חלה קדושת ביהכ"נ על החילוף או על הדמים, וביהכ"נ גופו יוצא מעתה מקדושתו להשתמש בו לחולין, משא"כ בשכירות ומשכון שאין כאן דבר תחת הקדושה וע"כ עדיין בקדושתה קיימת ואסור להשתמש בה חולין.

והק' הרמב"ן מכיון דחזינן שיש קדושה לבית הכנסת, כדאמרי' בגמ' דמשו"ה אסור למשכנה ולהשכירה, היאך אפשר כלל להוציאה לחולין ע"י מכירה הרי דבר הראוי לגופו במוקדשין אינו נפדה, וכדאיתא בתוספתא אבני היכל והעזרות שנפגמו אין להם פדיון,

עוד מקשה הרמב"ן היכי אמרי' דאם מכרו זט"ה במא"ה שרי להשתמש בדמים אפי' למישתי ביה שיכרא, והלא הדמים נתפסו בקדושה ובמאי פקעי.

ועל כן יצא הרמב"ן לבאר דבית הכנסת הוי כתשמישי מצוה שיש בהם קדושה של כבוד, וכמו שלמדנו דנויי סוכה אסור להשתמש בהם כל שבעה וכן הדס של מצוה אסור להריח בה, ודינים אלו הם רק כל זמן שעומדין עדיין להשתמש בהן למצוותן, אבל לאחר זמן מצוותן מותרין, וממילא מבאר הרמב"ן דה"נ בית הכנסת יסוד קדושתה הוא מצד תשמישי מצוה, ע"כ כל זמן שעדיין עומדת למצותה אסורה אבל כשבני העיר באין למכרה ומעתה תו לא קיימא למצותה ע"כ פקעה קדושתה והלוקח יכול להשתמש בה לחולין, ונתיישב בזה קושיא הראשונה של הרמב"ן שהק' מצד קדושת הגוף אין לה פדיון, והשתא ביאר לנו הרמב"ן דאי"כ קדושת הגוף אלא תשמישי מצוה, והמהלך במכירה דיוצאה לחולין משום דהוי אחר זמן מצוותן דממילא נפקע האיסור השתמשות לחולין,

ולפי"ז מבאר הרמב"ן שמה שהדמים נתפסים בקדושה אי"ז מדין פדיון, אלא מצד שבני העיר שנתנו הדמים עבור בית הכנסת הרי דעתם היתה שיהיו הדמים לצורך מצוה, ואינם רוצים שתופסד מצוה מהם ע"כ כל זמן שמוציאין הדמים בקדושה אחרת ניחא להם, אבל להוציא הדמים לחולין יש בזה הפסד מצוה ושלא על דעת זה נתנו הדמים, וא"כ כתב הרמב"ן דאם מכרו זט"ה במעא"ה דהיינו שיש כאן הסכמת כולן שאי"צ עוד להמצוה וניחא להו להוציאן לחולין, הרי מעתה אינם עוברים על דעת הנותנים ומובן הדין דאפי' למישתי ביה שיכרא שרי, ונתיישב בזה קושייא שניה של הרמב"ן איך נפקע הקדושה מן הדמים ע"י זט"ה במא"ה.

והנה להבין דברי הרמב"ן כפשוטן דאין בבית הכנסת קדושה כלל וכל הגדרתה היא תשמישי מצוה – קשה בזה כמה קושיות,

א. מה שהקשה הר"ן שהרי בתשמישי מצוה קיי"ל דמדליקין מנר לנר ואי"צ עילוי דוקא אלא כל שאין מורידין מקדושתה שרי, ולהרמב"ן שכל יסוד הקדושה היא משום תשמישי מצוה אמאי איכא חובת עילוי על הדמים ליקח בהם תיבה כדתנן במתני'.

ב. הרי בתשמישי מצוה אף דקיי"ל כשמואל דמתירין ציצית מבגד לבגד היינו רק משום דבא להשתמש עם הציצית לבגד אחר אבל להתיר שלא כדי להטילם לבגד אחר לכו"ע אסור ונפסק בשו"ע סי' י"ט סעיף א' שמה שמבטל הבגד מתשמישי מצוה, שלא לצורך המצוה הוי ביזוי מצוה, ומעתה אם הרמב"ן הגדיר לנו את ביהכ"נ כתשמישי מצוה א"כ איך הותר לכתחילה לבני העיר למכור את הבית הכנסת ואפי' שלא להעלות בקדושה אם מוכרין ע"י זט"ה במא"ה, והרי מבטלין המקום מתשמיש מצוה.

ג. ועוד יש להביא קושיית הבה"ל בסי' קנ"ג שנפסק שם במחבר דהגם דע"י מכירת בני העיר יוצא ביהכ"נ לחולין, מ"מ אסרו חז"ל על הלוקח לעשות בו ד' דברים שהם מרחץ בורסקי לטבילה ולבית המים, והיינו משום דהני ד' דברים הוי גנאי ביותר, אבל אם מכרו את ביהכ"נ ע"י זט"ה במא"ה שרי' ללוקח לעשות בו אף הד' דברים, והקשה הבה"ל מ"ש ממה דקיי"ל בסי' כ"א דתשמישי מצוה אף לאחר זמן מצוותן דנזרקין מ"מ לא יעשה בהן תשמיש של גנאי.

ד. גם קשה לשונות הגמ' שנקטו דביהכ"נ קדושה יש בו ולא נמצא בש"ס לשון זה על תשמישי מצוה.

וליישב כל זה נראה דיש להבין דלא נתכוין הרמב"ן דביהכ"נ הוא חפצא דתשמישי מצוה שהרי לא דמי כלל לשופר וציצית דגופן מצוה אבל ביהכ"נ אינו שום חפצא דמצוה, אלא כונת הרמב"ן נראה עפ"י דברי הר"ן שהוא הבר פלוגתא של הרמב"ן וס"ל דביהכ"נ משום קדושה הוא, ומ"מ כתב שאינו מדאורייתא אלא תקנה דרבנן, וביאר דביהכ"נ כיון שעיקרו עשוי לומר בו דבר שבקדושה הטילו בו חכמים קדושה מדבריהם ויעויין שם שביאר דכיון דאינו אלא מדרבנן יש בו קולות טפי, ואפשר שיש לומר דגם הרמב"ן כונתו ליסוד זה דחז"ל ראו לתקן דיני קדושה על ביהכ"נ רק דלהרמב"ן הגדר והדינים שנתנו להך קדושה הוא עפ"י הגדרים של תשמישי מצוה מאחר שאינו קדושה מדאורייתא, ונמצא לדברינו דמצד אחד ביהכ"נ גרע מתשמישי מצוה כיון דאינו ממש תשמישי מצוה, אבל מצד שני עדיף על תשמישי מצוה כיון דיסודו הוא קדושה.

ולפי"ז יש ליישב כל הקושיות שהזכרנו,

א. דמה שהק' הר"ן אמאי יש חיוב עילוי קדושה דמעלין בקודש הרי בתשמישי מצוה קיי"ל דמדליקין מנר לנר, הרי לדברינו כיון דביהכ"נ קדושה יש בו שפיר אית ביה דינא דמעלין בקודש.

ב. ומה שהקשינו הרי בתשמישי מצוה אסור להפקיע המצוה מהחפץ משום ביזוי מצוה, דין זה שייך רק בחפץ שהוא ממש חפצא דמצוה כציצית וכדו' משא"כ ביהכ"נ שביארנו שאינו חפצא דמצוה בזה ל"ש הך בזיון אם מסלקין אותו ממצותו.

ג. מה שהק' הבה"ל מ"ש מתשמישי מצוה דאף לאחר מצותן אסורים בתשמישי גנאי וכאן התירו אפי' הד' דברים כגון מרחץ ובורסקי אם מכרו ביהכ"נ בזט"ה במא"ה, ולדברינו יש ליישב דרק בחפצא דמצוה ממש אסרי' תשמישי גנאי אף לאחר זמן מצותן דגנאי הוא לחפץ דמצוה שעושין בו תשמיש גנאי, אבל ביהכ"נ דאינו חפץ דמצוה כיון דכבר נפקע ממנו לגמרי שם ביהכ"נ תו ליכא גנאי אם משתמשים בו למרחץ ובורסקי.

ד. ופשוט דלדברינו מבואר שפיר לשון הגמ' "קדושה" על ביהכ"נ מה שלא מצינו בתשמישי מצוה, וכמו שביארנו דבעצם ביהכ"נ משום קדושה אסרוהו.

## ב. אם יש חילוק בין מכירה ע"י זט"ה במא"ה למכירה שלא בזט"ה במא"ה

בדברי רבא דקאמר (מגילה כ"ו.) לא שנו אלא שלא מכרו זט"ה במא"ה אבל מכרו זט"ה במא"ה אפילו למישתא ביה שיכרא שפיר דמי. יעויי' ברמב"ן כאן ובסוף מכילתין שכתב דרבא קאי אכולה מתני', גם אתשמישי קדושה, אבל ביאר להדיא דרבא לא קאי אלא על הדמים[[36]](#footnote-37), וביאר שם עפ"י שיטתו דכל תפיסת הדמים הוא משום אכחושי מצוה וע"כ גם בתשמישי קדושה מהני זט"ה במא"ה שיצאו הדמים לחולין, משא"כ לגבי קדושת החפץ לא מיירי בזה רבא והדין בזה מתחלק בין ביהכ"נ לתשמישי קדושה דתשמישי קדושה לעולם בקדושתן עומדים אבל ביהכ"נ יוצא לחולין ע"י מכירתו ואף בלא זט"ה במא"ה, ולפי"ז אין מקור בגמ' דיש איזה מעליותא לזט"ה במא"ה לגבי קדושת החפץ,

ובאמת מצד הסברא מבואר שהוא כך, שהרי הרמב"ן מכח הקושיות שאין שייך כח שיפקיע קדושת ביהכ"נ ומשו"ה יסד לן שביהכ"נ הוא תשמישי מצוה דנזרקין אחר תשמישן, ומדברי הרמב"ן אלו צריך לצאת ב' הבנות בסוגיין א' דמסתברא דכל הדין שאסרו חז"ל הד' דברים אינו משום דעדיין נשאר איזה קדושה שהרי ביאר לן הרמב"ן דאפילו בסתם מכירה (שלא בזט"ה במא"ה) הוי אחר המכירה תשמישי מצוה שאחר זמן מצותן דנזרקין ופשוט שלא מצינו נזרקין בדבר שעדיין יש בו קדושה, אלא ע"כ שייך להלכות גנאי וביזוי שמצינו גם בתשמישי מצוה שאע"פ שנזרקין אין לבזותן. ב' שאף זט"ה במא"ה אין להם שום מעליותא להפקיע שהרי זהו כל יסודו דהרמב"ן שאם צריך הפקעה הרי אין הפקעה לקדושת הגוף,

אמנם באחרונים טרחו לבאר בשיטת הרמב"ן דע"י זט"ה במא"ה נתחזק טפי במצב של נזרקין וז"ל הבה"ל סעיף ט' ד"ה ואם דאם הסכימו זט"ה במא"ה למוכרו א"כ גילו דעתם שאין להם עוד צורך בו והוי כמו תשמישי מצוה לאחר זמן מצותן שנזרקין עכ"ל אבל ברמב"ן נראה שכבר בסתם מכירה חשיב אחר זמן מצוותן ונזרקין, ולא נתוסף ע"י זט"ה במא"ה אלא דליכא תו אכחושי מצוה של הדמים. ויעויי' עוד להלן שביארתי שיש פלוגתא בין האחרונים איך נפקעת הקדושה שלא בזט"ה במא"ה דיש שהבינו שדוקא אחר נתינת דמים משום דבלא"ה אין דעת בני העיר לאפקועי מצותן, ויש שהבינו שהקדושה נפקעת ממילא מעצם מה שאי"צ לה רק צריך לנהוג בדמים קדושה משום אכחושי מצוה, אבל הא מיהת ברור דאם כבר היה נתינת דמים הרי הוא עכשיו באותו מצב ודין של נזרקין כמו בזט"ה במא"ה

וזה מוכח בשיטת הרמב"ן ממה שיישב הרמב"ן לפי דרכו את קושייתו ממתנה, שנתקשה איך נפקע הקדושה והרי לא שייך חילול על דבר שאינו בעין, ולזה יצא לתרץ שאי"צ חילול דהוי תשמישי מצוה לאחר זמנן (ומבואר ברמב"ן דמיירי שלא בזט"ה במא"ה דאלא"ה מ"ט דמאן דאסר במתנה הרי אי"צ עילוי דמים ע"י זט"ה במא"ה), הרי דכבר שלא בזט"ה במא"ה חשיב נזרקין,

ומה שטרחו בזה האחרונים משום שהבינו שהרמב"ן מצי להודות לחידוש הרמב"ם והרא"ש שע"י זט"ה במא"ה הותרו אף הד' דברים, ע"כ הוצרכו לבקש טעם בזה, אבל לפמש"כ לעיל אין לזה שום הבנה לפי מהלך הרמב"ן וביותר שהרי אין לזה שום מקור בסוגיין שהרי מה שיש להרמב"ם והרא"ש מקור לזה הוא או מדברי רבא דקאי אביהכ"נ גופיה או מדרבינא יעויי' בראשונים ובנו"כ בזה, אבל הרמב"ן הרשב"א והריטב"א (-שהם הסכימו למהלך הרמב"ן בסוגיין) מפרשים דברי רבא ורבינא באופ"א שלפי"ז תו אין כל מקור להתיר ע"י זט"ה במא"ה טפי מסתם מכירה.

ובשיטת הרמב"ם והרא"ש שהתירו הד' דברים ע"י זט"ה במא"ה באמת יש ראיות שלא ס"ל כשיטת הרמב"ן בקדושת ביהכ"נ, ויעויי' מה שביארתי במקו"א דשיטתם דקדושת ביהכ"נ נפקעת ע"י חילול וע"י זט"ה במא"ה הוי חילול גמור ומשו"ה יצא לחולין אף לגבי הד' דברים.

ועפי"ז ארווח לן ליישב מה שנתחבט טובא הבה"ל (בס"ט) דכיון דפסק המחבר בסי' כ"א דכל תשמישי מצוה שנזרקין עדיין אסור לבזותן בתשמישי גנאי איך פסק כהרמב"ם והרא"ש להתיר אף הד' דברים ע"י זט"ה במא"ה דהוי גנאי ובזיון גדול, ולפי מה שביארנו דלהרמב"ן דביהכ"נ הוי תשמישי מצוה באמת לשיטתו לא הותרו הד' דברים בשום גווני וזהו דקיי"ל בסי' כ"א דתשמישי מצוה אין לבזותן אפי' אחר גמר מצותן, כל היתר הד' דברים שפסק המחבר כשיטת הרמב"ם והרא"ש שהתירו זאת שייכא רק עפ"י שיטתם דביהכ"נ הוי תשמישי קדושה ושייכא בהם חילול הקדושה והפקעתו, א"כ י"ל שע"י זה עדיף טפי ומשו"ה שרי אף לבזותן, משא"כ בתשמישי מצוה בסי' כ"א שלא היה שם שום חילול והפקעה וביותר שאפי' אם יהיה איזה היכ"ת שיבוא לחללן י"ל שבתשמישי מצוה ל"ש כלל חילול, וכמבואר בכמה מקומות דמה דקדישא טפי שייך בו יותר חילול ופדיון, ויודו בזה הרמב"ם והרא"ש להרמב"ן, וכיון שכן עדיין שמן עליהן וע"כ אסור לבזותן.

## ג. איך יוצא ביהכ"נ לחולין שלא בזט"ה במא"ה

בדברי רבא דקאמר (מגילה כ"ו:) לבני וכו' אוזפינהו אסור. עיי' בריטב"א שהכוונה לשאלה שחוזרת בעין והרי השואל משתמש בה לחולין בלא שנפקעה קדושתה במידי, אבל בהלואה היינו כחליפין שהתיר לעיל. אבל יעויי' בפמ"ג מש"ז אות ז' שלמד בכוונת הגמ' אוזפינהו דהיינו הלואה וכתב הפמ"ג דהגמ' מיירי שלא בזט"ה במא"ה אבל בזט"ה במא"ה תליא בפלוגתת הרמב"ן והר"ן דלהרמב"ן יש בכח זט"ה במא"ה להפקיע קדושה בכדי וא"כ אף להלוותן שרי אבל להר"ן א"א להפקיע קדושה ראשונה בכדי וע"כ אפי' ע"י זט"ה במא"ה אסור להלוותן.

והנה הריטב"א כתב דשרי להלוותן ומה דאסרי' בגמ' לאוזפינהו היינו בשאלה ופשוט שאין מדבריו סתירה למה שאסר הפמ"ג לדעת הר"ן שהרי דעת הריטב"א כהרמב"ן, אבל יש מדבריו סתירה למה שלמד הפמ"ג את דברי הגמ' דאסרי' אוזפינהו דהיינו הלואה ופירש דלדעת הרמב"ן היינו שלא בזט"ה במא"ה, וזה מבואר בריטב"א להיפך דאף שלא בזט"ה במא"ה (וכידוע שלדעת הרמב"ן והריטב"א שהולך בשיטתו מיירי כל הסוגיא שלא בזט"ה במא"ה) שרי בהלואה, וסברת הריטב"א מבוארת עפ"י הרמב"ן דמצד הפקעת הקדושה הא אין צריך לזט"ה במא"ה אפי' בלא מעות, ורק מצד שאין להם רשות להשתמש במעות משום אכחושי מצוה והרי כאן עתיד לפרוע את ההלואה ואין כאן משום אכחושי מצוה,

ומבואר שהפמ"ג למד את שיטת הרמב"ן שרק בזט"ה במא"ה חשיב אחר גמר מצוותן ויוצאין לחולין בכדי, אבל כל שלא בזט"ה במא"ה מודה הרמב"ן דרק ע"י דמים ועילוי קדושה יוצא לחולין, והסברא בזה כתובה בר"ן[[37]](#footnote-38) בשם הרמב"ן וז"ל "הלכך כשמכרוהו זט"ה שלא במא"ה אין בני העיר רוצים מן הסתם שתכחש מצוותן לגמרי אלא שתחול קדושת בהיכ"נ על הדמים".עכ"ל

והנה המ"ב פסק כהריטב"א דשרי להלוותן ורק שאלה אסרו, וצ"ע שהרי מבואר בבה"ל (בס"ז ד"ה רשאים וכן בשעה"צ ס"ק ס"ה) שלא ברירא ליה אם קיי"ל כהר"ן או כהרמב"ן, וא"כ איך מתיר הלואה שאי"ז אלא לדעת הרמב"ן, שהרי אי"כ דמים להפקיע הקדושה, וכן צ"ע מה שפסק המ"ב בס"ק ס"ח עפ"י הריטב"א דמתנה שרי אף בגוונא שמקוים שיהיה להם הנאה ממנו, וזה ג"כ היתר רק אליבא דהרמב"ן שאי"צ חילול ופדיון וכמבואר להדיא בריטב"א (הובא להלן בשמעתא דמתנה עיי"ש), והר"י צוויג טען שאף לדעת הר"ן אי"צ שיהיו דמים בשעת הפקעה אלא סגי שמכח הך מכירה וחליפין או הלואה נתחייב המקבל בדמים תו נפקע הקדושה ולמחר כשיבואו הדמים יחולו עליהם ממילא. וזה נראה חידוש גדול שלא נמצא בשום חילול קדושה. והרי הר"ן דימה אותו לקדושת הגוף, שצריך חילול ופדיון ולא הקילו בו אלא שיכול להתחלל על העבר כיון דל"ח בכדי, והיינו רק משום דנתחלל השתא על איזה דבר אע"פ שאינו בעין, אבל איך נבוא להתיר לחלל על העתיד דסו"ס על מה נתלה הקדושה השתא.

וראיתי בספר צדקה ומשפט פי"ד הערה נ"ט שהעיר בכל הנ"ל ועיי"ש שרצה לבאר דמה שחל על שעבוד סגי לחילול הקדושה, ושוב הביא משו"ת מהרי"ל דיסקין שמפקפק לגבי מכירה בהקפה, עיי"ש.

אמנם באמת נראה דדעת המ"ב כמ"ש בדעת הפמ"ג שלמד דשלא בזט"ה במא"ה מודה הרמב"ן להר"ן דדוקא ע"י דמים נפקע הקדושה וא"כ כיון דהתיר הריטב"א הלואה (ומתנה על סמך גמול העתיד) גם שלא בזט"ה במא"ה אע"ג דבעי בזה דמים – מוכח דס"ל להריטב"א שזה חשיב כדמים, וממילא גם לשיטת הר"ן יהיה מותר ודו"ק, (ועדיין נצטרך ביאור איך נעשה החילול יעויי' מש"כ בזה לעיל רק דהשתא נתבאר שהיה להמ"ב הכרח שכך הוא).

אלא שהמעיין בגוף דברי הריטב"א גבי מתנה על סמך העתיד שהתיר רק עפ"י יסוד הרמב"ן שאי"צ פדיון והיינו שאם היינו צריכים לפדיון הרי אי"כ דמים ולא יחול חילול, משא"כ לשיטת הרמב"ן ניחא ליה הרי מבואר דלהרמב"ן אף שלא בזט"ה במא"ה אי"צ דמים להפקעת הקדושה.

וכן מדברי הריטב"א גבי אוגורי ומשכוני שביאר וז"ל "לא נסתלקו מגופן לגמרי וכיון שכן וראויה למצוותה יש בה משום קדושה" ואי נימא כמ"ש בדעת הפמ"ג והמ"ב דכל שלא בזט"ה במא"ה מודה הרמב"ן דבעי' לדמים כדי להפקיע הקדושה א"כ אמאי הוצרך הריטב"א לפרש הא דאסרו בגמ' אוגרי ומשכוני משום דעדיין לא נסתלקו ממנה, דהביאור פשוט טפי דכיון דלא נתחלל על דמים שהרי עדיין לא מכרו הגוף הרי ביהכ"נ בקדושתו עומד.

אלא מוכח דהריטב"א למד דסברת הרמב"ן דהוי אחר זמן מצותן הוי בעצם מה שבני העיר באין למכור ביהכ"נ ולהזניחו מלהיות ביהכ"נ, וכל מה שכתב הרמב"ן שאין בני העיר רוצין שתכחש מצוותן הוי סברא רק לגבי הדמים שהן היו המקור להך מצוה ורוצין שעדיין הדמים שהוציאו עבור המצוה לא יתכחשו לחולין ותאבד מצוה מהם, אבל אי"ז סברא לגבי עיכוב יציאת ביהכ"נ לחולין, וע"כ נתקשה הריטב"א אמאי אסרי' אוגורי ומשכוני הרי סו"ס אינם רוצים את ביהכ"נ ונתנוהו לתשמיש חולין, וליהוי כאחר זמן מצותן[[38]](#footnote-39), ומשו"ה ביאר הריטב"א דל"ח אחר זמן מצותן דכיון דלא נסתלקו מגופן לגמרי עדיין ראויה לחזור למצותה וא"כ בקדושתה קיימא.

ובאמת השעה"צ שהביא סברת הריטב"א הנ"ל גבי אוגורי ומשכוני הביא זאת לגבי זט"ה במא"ה דכתב הפמ"ג דלהרמב"ן שאי"צ לדמים להפקיע הקדושה תצא לחולין אף באוגרי ומשכוני, וע"ז יצא השעה"צ לחלוק עליו עפ"י דברי הריטב"א הנ"ל דלא נסתלקו עדיין מביהכ"נ לגמרי וא"כ עדיין בקדושתה קיימא[[39]](#footnote-40), אבל שלא בזט"ה במא"ה לא הוצרך השעה"צ לסברת הריטב"א אלא כמש"נ לעיל דס"ל דכיון דליכא דמים גם להרמב"ן עדיין בקדושתה קיימא, אבל כאמור בריטב"א גופיה מבואר דגם שלא בזט"ה במא"ה הוצרך לסברתו, וצ"ע דעת המ"ב איך פסק מכח דברי הריטב"א אליבא דהר"ן.

## ד. אם יש פדיון לביהכ"נ להוציאו לחולין

הנה בשער חידושי הרמב"ן שהוציא הגרא"ז זצ"ל כתב עליו וז"ל "הערה נחוצה" במש"כ החת"ס חלק או"ח סי' ל"ח דביהכ"נ של כפרים דיוצא מקדושתו ע"י מכירה יוצא נמי ע"י חילול ועל דבריו סומכים בעלי הוראה למעשה, אכן בחידושי הרמב"ן למס' מגילה פ' בני העיר כ' להדיא וז"ל "עוד שאין אני רואה בגמ' בית הכנסת נפקע מקדושתו על דרך פדיון וחילול אלא במכירה ושינוי רשות", והחת"ס לא ראה דברי הרמב"ן אלו ומביא שם רק מה שהובאו בר"ן בהלכות. עכ"ל הגרא"ז זצ"ל.

והנה זו היתה אחת מקושיות הרמב"ן שמינה יצא להוכיח שאין לביהכ"נ קדושה שיהיה שייך בה חילול אלא תשמישי מצוה נינהו וע"כ דוקא ע"י מכירה ושינוי רשות יוצאה מקדושתה וכמו שביאר הרמב"ן דתו הו"ל תשמישי מצוה אחר זמן מצותן.

והגרא"ז זצ"ל הבין שהחת"ס שם יצא להתיר הוצאת ביהכ"נ לחולין ע"י פדיון גם עפ"י שיטת הרמב"ן והיינו משום שלא ראה החת"ס את ספר חידושי הרמב"ן אלא מה שהביא הר"ן בשמו, והר"ן לא הביא את קושיית הרמב"ן הנ"ל, וע"כ יש להבין דשמא מודה הרמב"ן דמהני ג"כ הוצאה דרך פדיון אף שלא הוי תשמישי קדושה, וע"ז יצא הגרא"ז להעיר שברמב"ן לפנינו מפורש שאינו כן,

אמנם באבני נזר סי' ל"ד אות י"ט וכ' מבואר שהחת"ס לא כתב דבריו בשיטת הרמב"ן ואדרבה העיר שם החת"ס דהרמב"ן לשיטתו במקו"א דל"מ פדיון ואנן קיי"ל דלא כהרמב"ן בזה.

ובספר הליכות שלמה – תפילה הובא שם במילואים סי' י"ט תשובת הגרש"ז זצ"ל לשואל שרצו לעשות שינויים בבנין ולהוציא לחולין חלק ממקום ביהכ"נ ולהרחיבו מצד אחר וגם עשו תנאי בשעת קנין ובנין שיוכלו לשנותו כשירצו, ונולד לו כמה ספיקות וכתב להגרש"ז שרוצה על הצד היותר טוב לעשות מכירה בזט"ה במא"ה ולהוציא לחולין עי"ז. וכתב לו הגרש"ז וז"ל:

בנוגע למסקנת הדברים הואיל ומותר גם בלא זה אין דעתי נוחה מלעשות בזמננו בפרסום הערמה של מכירה אם אין צורך גדול בכך, אך אם יש את נפשו ולהוסיף עוד לתקן מוטב להשתמש בתקנת פדיון, ובכגון דא יש לסמוך גם בשוה מנה על שוה פרוטה[[40]](#footnote-41), ולהשתמש בכסף הפדיון בקדושה שהיא יותר מעולה, וגם לעשות הפדיון על תנאי כמ"ש האבנ"ז סי' ל"ד (בסוף התשובה[[41]](#footnote-42)), ואף שמו"ר הגרא"ז מלצר זצ"ל שדי ביה נרגא וכתב בשער הספר של חידושי הרמב"ן נגד הוראת החת"ס סי' ל"ח אין הדברים מוכרחים ובנד"ד שפיר חזי לאיצטרופי. עכ"ל התשובה.

# סימן ב. ביסוד תפיסת הדמים בקדושת החפץ – לשיטת הר"ן

החת"ס בתשו' ל"ח נתקשה בדעת הר"ן עפ"י מה שביאר שם דקושיית הרמב"ן היתה ע"ד ממנ"פ דאי ביהכ"נ קדוה"ג יש לה הרי לית ביה פדיון ומ"ט נתפסין הדמים בקדושתו, ואי ל"ה קדושת הגוף וע"כ יש לה פדיון וזהו יסוד קדושת הדמים, איך נפקע קדושתן ע"י זט"ה במא"ה, ולפי"ז כתב החת"ס דבשלמא הרמב"ן יסד לן דקדושת הדמים הוא משום אכחושי מצוה, אבל להר"ן דלית ליה האי סברא א"כ בשלמא לגבי ביהכ"נ אסברא לן הר"ן דל"ה ממש קדוה"ג, אבל לגבי תשמישי קדושה דמתני' דהוי קדושת הגוף דלית ליה פדיון א"כ מ"ט נתפסין הדמים בקדושתן,

אמנם המעיין בקושיות הרמב"ן יראה שזה לא הוק' לו כלל שהרי אדרבה היה צריך להוכיח מהגמ' דביהכ"נ אית בה קדושה ורק משו"ה נתקשה, אבל בכל תשמישי קדושה דמתני' לא היה לו שום קושיא אע"פ דפשוט דהוי קדושת הגוף ולית להו פדיון, וע"כ שלגבי תפיסת הדמים מצינו כיוצא בה שהדמים נתפסין בקדושה אף בדבר שאין לו פדיון וכמו שביעית תופסת דמיה, וכל קושיות הרמב"ן סובבות רק על מה שיוצא ביהכ"נ לחולין, ואחר שהוכיח מהגמ' שיש בה קדושה, הרי נצטרך לבאר שהקדושה יורדת ע"י פדיון ונמצא דקדושת הדמים בביהכ"נ היא קדושה גמורה שבאה תחת הראשונה וע"כ נתקשה איך יש סברא להפקיע קדושת דמים אלו ע"י זט"ה במא"ה, ודו"ק.

ושו"ר דאמנם הריטב"א באמת נתקשה ג"כ על המשנה ממש את קושיית החת"ס לגבי תשמישי קדושה דמה היא יסוד הקדושה שנתפסת על הדמים שהרי אין להם פדיון, ויעו"ש שהוסיף "לא מצינו דבר שתופס את דמיו ואינו יוצא לחולין אלא ע"ז ושביעית והוו להו ב' כתובים הבאים כאחד", וע"י יסוד הרמב"ן מתרץ גם קושיא זו.

וליישב דעת הר"ן נראה בהקדם סוגיית הגמ' בקידושין נ"ח.

דהנה אמרי' התם דשביעית תופסת את דמיה ילפי' לה מדכתיב גבי שביעית "קדש" מה קודש תופס את דמיו אף שביעית תופסת את דמיה, ואמרי' שם דבשאר איסורי הנאה מכרן וקידש בדמיהן מקודשת משום דאין תופסין את דמיהן, וליכא למילף משביעית משום דהו"ל שביעית וע"ז ב' כתובים הבאים כאחד ואין מלמדין, ומקשי' התם הניחא למ"ד אין מלמדין אלא למ"ד מלמדין מאי איכא למימר, ומשני תרי מיעוטי כתיבי יעויי"ש, וצריך להבין אמאי לא משני דאיכא כתוב שלישי והיינו קודש דתופס את דמיו, וג' כתובים לכו"ע אין מלמדין, ומצאתי שהעיר כן בתורה תמימה בפר' בהר,

ולכאו' יש לומר דמה דקודש תופס את דמיו היינו משום הקדושה שבו, אבל בשאר איסורי תורה דלית בהו קדושה ל"ש הך עניינא דתפיסת דמים שמצינו בקודש, וע"כ ליכא למילף לשאר איסורי תורה מקודש וע"כ ל"ח ג' כתובים הבאים כאחד, ורק גבי שביעית וע"ז דבעצם דמו לשאר איסורי תורה דאין בהן קדושה ומ"מ גילתה תורה בהו דתופסין את דמיהן וע"כ בעו למילף מינה לשאר איסורי תורה והוצרכנו לב' כתובים הבאים כאחד או למיעוטים.

ומעתה נראה דה"נ גבי ביהכ"נ ושאר תשמישי קדושה דדמו לקודש שפיר תפסי את דמיהן דנילף זאת מקודש ולגבי זה ליכא ב' כתובים ולא מיעוטים כמש"נ.

אלא דבזה רק יישבנו את קושיית הריטב"א הנ"ל, אבל לפי"ז הדרא קושיית החת"ס לדוכתה דכיון דבעי' למילף מקודש הרי בקדוה"ג דלית ליה פדיון מהיכ"ת שיהיה קדושה על הדמים,

אבל באמת מצינו בזה מחלוקת בנידון זה בין הגדולים, דהנה המהרש"א בקידושין נ"ו: על תוד"ה המקדש כתב גבי פיגול נותר וטמא דפקע מהם האיסור קודש וכתב שם דלפי"ז אם מכרן וקידש בדמיהן מקודשת, אבל אי לא פקע מהם האיסור קודש היה הדין שתופסין את דמיהן, שהרי קודש תופס את דמיו, ויעויי"ש ברש"ש שנתקשה עליו שהרי הני קדוה"ג נינהו ואין להם פדיון וא"כ איך יתפסו את דמיהן, ומבואר דעת המהרש"א דקודש תופס את דמיו דרך מקח אף אם אין כאן פדיון, ויעויי' בחידושי הגרי"ז ערכין דף ד' שהוכיח כן מדברי הרמב"ם, והרי לנו מי שסובר דשייך תפיסת דמים אף בקדוה"ג, ומעתה יתכן שזהו דעת הר"ן.

ונסתפקתי טובא לדעת הר"ן באופן שאינם מוכרים את ביהכ"נ אלא משכירים אותו אם יחול קדושה על דמים, וממילא יהיה חיוב של עילוי קדושה, והר"י צוויג הי"ו טען שיש ללמדו מהקדש שאם משכירים קרקע של הקדש הרי הדמים של הקדש וה"נ, ולי נראה דאין שייך כלל לזה, דבהקדש יש בעלות של הקדש, וכיון שדמי השכירות שייכים להקדש, הרי ממילא קדושת הקדש עליהם, משא"כ בביהכ"נ אין כאן איזה בעלות של קדושה, אלא דהוא גופא קדוש, ונתחדש שגם דמיו קדושים, וזה שייך בדמי גופו והיינו דמי מכר, אבל דמי תשמישו דהיינו דמי שכירות, מהיכ"ת שיחול עליהן קדושה.

# סימן ג. בבירור דעת הב"י בענין גבו מעות ולבנים אם שרי לשנותן

1. קושיית הרמ"ך: - הרמב"ם פסק גבו מעות לביהכ"נ אין משנין אותו אלא לקדושה חמורה, והק' דמ"ש מליבני חדתא דאמרי' בגמ' דהוי הזמנה בעלמא דקיי"ל לאו מילתא היא[[42]](#footnote-43).
2. קושיית הב"י: - דכיון דבגבו מעות מוכח בגמ' דאין לשנותן אלא לקדושה חמורה, א"כ ה"נ הו"ל למימר גבי ליבני חדתא[[43]](#footnote-44),

תירוצי הב"י :

א). מחלק בין בא ליד גבאי – שאז חל הקדושה, ובלבני מיירי שלא בא ליד גבאי, וסיים לדחות תירוץ זה, משום דדוחק לחלק בכך, ועוד הוכיח מהמעשה במרדכי שאחד הקדיש קרקע משמע אף שלא בא ליד גבאי אסור לו לשנות.

ב). דגם בלבני איכא הך דינא דגבו מעות [דהיינו דאין לשנותן אלא לקדושה חמורה] אלא דבגמ' התירו רק ללותן [כיון דעדיין לא באו לידי קדושה – אי"צ מעות להוציאן לחולין] אבל אין יכול לחזור בו [וממילא גם אם בא לשנותן צריך להעלות].

1. הב"י בסוף הסימן הביא דברי הרמב"ם בהל' מתנו"ע א) דאם גבו מעות לבנין ביהכ"נ ובא להם דבר מצוה מוציאין בו המעות, ב)קנו אבנים וקורות לא ימכרום לדבר מצוה אלא לפדיון שבויים, ג) אבל אם בנו יגמרו ולא ימכרו את ביהכ"נ אלא יגבו לפדיונם מן הציבור.

וכתב הב"י ויש לתמוה ע"ז דהא משמע במתני' שמותר למכור ביהכ"נ לקנות תיבה והיכי קאמר הרמב"ם דאין מוכרין אותו לשום מצוה חוץ מלפדיון שבויים, ושמא הוא סובר דמכרו במתני' בדיעבד היא, ובתחילת סימן זה כתבתי תשובת הרא"ש שהתיר למכור ביהכ"נ כדי ללמוד תורה ושם ביארתי אם הוא חולק על הרמב"ם, עכ"ל הב"י.

הנה דעת הב"י לעיל דבגבו מעות או בלבנים יש בזה דין מעלין בקודש , וא"כ ע"כ שהבין רישא דהרמב"ם (א) דדבר מצוה דקאמר היינו שהיא עילוי בקודש, וזהו מה שנתקשה במציעתא דהרמב"ם (ב) דאוסר דבר מצוה אע"פ שהיא עילוי קדושה, והרי אפי' ביהכ"נ גופיה מוכרין, ועמש"כ בהערה 7.

# סימן ד. שיטות הפוסקים אם ראוי למכור לכתחילה דבר שבקדושה כשמעלין בדמים

הנה בפשטות הבינו האחרונים וכן נמצא ברשב"א דדינא דמתני' דמעלין בקודש היינו דמוכרין לכתחילה ביהכ"נ כדי ליקח תיבה ונתקשו האחרונים מהא דנפסק בסעיף י"ג דלא ימכרו ביהכ"נ אפי' לפדיון שבויים, והוא נובע מהגמ' ריש ב"ב דדירתא דאינשי לא מזבני, ויסוד הקושיא מתעצמת ממה שפסק הב"י ביו"ד סי' רנ"ב את שיטת התוס' דאפי' ס"ת מוכרין לפדיון שבויים, וא"כ כ"ש ביהכ"נ.

וביישוב הדברים נחלקו גדולי האחרונים – ויש בזה נ"מ לדינא, והפמ"ג מש"ז ס"ק י"ב הביא בזה ג' שיטות,

א.שיטת הט"ז: דמצד דינא דעילוי קדושה שרי לכתחילה למכור לזה ופדיון שבויים עולה על כולנה, והדין שלא ימכרו ביהכ"נ אפי' לפדיון שבויים נאמר רק באופן שאין להם ביהכ"נ אחר.

ויעויי' בשעה"צ ס"ק י"ח דמבואר דלהט"ז יוצא קולא וחומרא, קולא דכשיש להם ביהכ"נ אחר יכולין למכור לכתחילה לכל עילוי קדושה אפי' שיכולים להשיג מעות אחרים, וכשאין להם ביהכ"נ אחר לא ימכרו אפי' לפדיון שבויים.

ב.שיטת הש"ך (יו"ד רנ"ב) דאין ראוי למכור שום דבר שבקדושה אפי' לעילוי קדושה אא"כ אי אפשר להם להשיג מעות אחרים לזה [אבל מדינא שרי], אבל כשא"א להם להשיג מעות אחרים לזה – מוכרין אפי' ביהכ"נ לעילוי קדושה, ופדיון שבויים עולה על כולנה. – והמ"א כאן בסעיף י"ג הלך בשיטתו, וכ"פ המ"ב (ס"ק כ"ד ושעה"צ י"ח).

[ומ"מ כתב הבה"ל בסעיף י"ג דאם ישארו עי"ז בלא בית כנסת – אין ראוי להם למכור אפי' א"א להם להשיג מעות אחרים, - אא"כ העילוי קדושה נחוץ מאד כגון שחסר להם ס"ת לקרות בציבור או שחסר להם נביאים ללמוד בהם, וכ"ש שימכרו לפדיון שבויים כשא"א להשיג מעות אחרים כמו שכתב במ"ב ס"ק כ"ד].

ג.שיטת הנחלת צבי: דלעילוי קדושה מוכרין לכתחילה בכל גוני, אלא דפדיון שבויים אף שהיא מצוה רבה מ"מ אינו העלאה בקדושה וכיון שאין מעלין בדמים לא ימכרו ביהכ"נ לזה אלא יגבו לפדיון מן הציבור (ופשוט שאם א"א בענין אחר ודאי ימכרו לפדיון שבויים שאין לך דבר העומד בפני פיקו"נ),

וכן ביאר המרכבת המשנה את שיטת הרמב"ם בזה הענין יעויי' שפירש הדברים בהרחבה בפי"א מתפילה הי"ד. וכן נראה שהיא שיטת אביו של הש"ך שהובא בש"ך הנ"ל.

# קונטרס בדיני קדושת בית הכנסת על סוגיות הגמ' מגילה דף כ"ח ושו"ע או"ח סימן קנ"א

## קלות ראש – מהו

שיטת רש"י דכל האיסורים שאסרו ובכללן אכילה ושתיה הם בכלל קלות ראש.

ושיטת הרמב"ם והטור (כמו שכתב הגר"א בריש הסימן) דקלות ראש היינו שחוק והיטול ושיחה בטילה אבל אכילה ושתיה הוא איסור נפרד [[44]](#footnote-45)

## מקור האיסור

איסור קלות ראש בביהכ"נ יעויי' בחפץ חיים בפתיחה עשין ז' שכתב בשם היראים ושכן משמע דעת הסמ"ג והסמ"ק דאסור מדאורייתא ונלמד מקרא דומקדשי תיראו דאתי לרבות בתי כנסיות בזמן הזה, והביא שם דיש איזה פוסקים דס"ל שהוא רק מדרבנן וציין שהובא בפמ"ג סי' קנ"א במש"ז א',

והנה כל דיני סי' קנ"ג אימתי נפקע קדושת ביהכ"נ ע"י מכירה להתירו בתשמישי חולין ביד הלוקח נראה בפוסקים שם שהם דינים מדרבנן וכלשון הר"ן שם "דבהכ"נ ודכוותיה כיון שעיקרו עשוי לומר בו דבר שבקדושה הטילו בו חכמים קדושה מדבריהם" וגם בבה"ל סעיף ז' ד"ה לשנותו נראה שם ג"כ דהוי קדושה מדרבנן, אמנם נראה לענ"ד דאי"ז סתירה למש"כ היראים דהאיסור קלות ראש בביהכ"נ הוי מדאורייתא, משום דהאיסור קלות ראש נובע ממורא שכינה דבכל מקום שמתקבצין שם עשרה וקבעו בו תפילה יש שם השראת השכינה, וע"כ תמצא בפוסקים דאפי' באופן שלא חלה קדושת ביהכ"נ ושרי' בו בתשמישי חולין מ"מ אין לנהוג בו קלות ראש[[45]](#footnote-46), אבל דיני סי' קנ"ג נוגע לקדושת החפץ גופא שאסור לעשות בביהכ"נ תשמישי חולין אפי' שאין בהם קלות ראש וקדושת החפץ זהו מה שכתב הר"ן שאינו אלא מדרבנן.[[46]](#footnote-47)

## ביאור ההיתר בת"ח

הנה ראיתי בהליכות שלמה שהגרש"ז זצ"ל כתב דאף להסוברים דקדושת ביהכ"נ דאורייתא היינו רק לענין נתיצה או קלות ראש ממש, משא"כ לאכול ולשתות שם ודאי אינו אסור אלא מדבריהם והוכחתו לזה ממה דהתירו לת"ח מדוחק להרמב"ם ולהרמב"ן אף שלא מדוחק, וע"כ שאינו אלא איסור דרבנן ולת"ח הקילו.

אמנם לענ"ד משמעות הגמ' שביארו דהוי ביתא דרבנן משמע דאי"ז איזה קולא אלא סברא מעיקר הדין, ונראה לבאר דאף אי נימא דהוי איסור דאורייתא יש לבאר ההיתר, דנראה דכל איסורי קלות ראש והמסתעף יסוד האיסור בזה משום שעושה בביהכ"נ תשמישים שעושים בביתו או בשאר מקומות, ובית הכנסת הוא מקום מיוחד לתפילה או תורה, ומה שמתנהג שם בדברים שעושים במקומות אחרים היא סתירה להיות המקום בית הכנסת, משא"כ ת"ח כיון ששם הוא עיקר דירתם שזהו המקום שעושים עיקר ואין להם מקום אחר שעושים שם חפציהם ועסקיהם, שהרי כל עסקיהם הוא בתורה, וא"כ כלפיהם אין שום סתירה וראיה שעושים בביהכ"נ דברים שראוי להם לעשות במקום אחר, ולפי"ז אין באכילתם ושתייתם שם שום נידנוד קלות ראש,

ובאופן אחר קצת יש לומר: דהקלות ראש הוא מה שעושה שם דברים אחרים שאין שייך להך ישיבת ביהכ"נ, משא"כ בת"ח כיון שישיבתם שם עיקר ואנו רואים ישיבתם שם כל העת מוקדש לתורה, ע"כ יש לראות מה שאוכלים שם וכיו"ב כאילו טפל לעיקר ישיבתם, ונמצא דכ"ז שיושבים שם אע"פ שאוכלים בינתיים הר"ז מוגדר כישיבה של תורה, ואינם עושים שם ישיבה ותשמיש אחר,

ושו"ר בעולת תמיד בשם ספר הזכרונות וז"ל "לא יהיה יושב ופושט רגלו וזה יושב ונשען על ידו וזה עומד והולך ובא לו וזה סח ומדבר עם חבירו דברים בטלים וזה מסיח דעתו ופונה אנה ואנה לדברים אחרים לא הגונים ולא נכונים בבית האלוקים" עכ"ל, הנה כתב זה מסיח דעתו לדברים אחרים, והיינו כנ"ל שבא לעשות עיקר ישיבתו לצורך אחר, משא"כ בת"ח אינו כן וכמש"נ, - ויש להטעים דוגמא לזה ממה שמצינו דבשעת התפילה אי"צ למשמש בתפילין כיון דאי"כ היסח הדעת ממהות התפילין, וה"נ אצל ת"ח בישיבת ביהכ"נ לתורה אפי' בשעת אכילתו אין מסיח דעתו דהכל טפל לעיקר ישיבתו שם.

ולפי"ז לק"מ מה שראיתי שהק' הישועות יעקב בס"ק א' היאך שרי לעשות מביהכ"נ ביהמ"ד הרי בביהכ"נ אוסר הרמב"ן אכילה ושתיה אף לת"ח ובביהמ"ד שרי ונמצא שיש כאן הורדה בקדושה,[ומכח זה יצא להוכיח דהרמב"ן מודה להרמב"ם דשרי לת"ח אכילה ושתיה מדוחק], אבל לדברינו קושיא מעיקרא ליתא, דאין שום הורדה והיתר בדיני קלות ראש בביהמ"ד טפי מבביהכ"נ ומה שהותר לת"ח משום שלדידיה אי"ז בגדרי קלות ראש וכמש"נ.

## יסוד קדושת ביהכ"נ – דין תשמישי חול בביהכ"נ

הנה ז"ל הר"ן לפיכך נ"ל דבהכ"נ ודכוותיה כיון שעיקרו עשוי לומר בו דבר שבקדושה הטילו בו חכמים קדושה מדבריהם ואפילו התנו עליו ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר אי אפשר שתפקע קדושתו בכדי מפני כבוד הקדושה שיש בו,

וז"ל הב"י בסו"ס קנ"א כתב המרדכי בפ"ק דשבת בשם רבינו מאיר איני יודע איסור גמור להשתמש בעלייה שעל גבי ביהכ"נ כמו שכתב ר"י, דאפי' גגין ועליות דעזרה לא נתקדשו וכו', ומהרי"ק כתב בשם המרדכי ושמא דומה לעליות היכל שנתקדשו כדאמרי' בפרק כיצד צולין, דמקדש מעט שלנו יש לנהוג בו מקצת קדושה ומעין קדושת היכל, עכ"ל. והמחבר בסעיף י"ב כתב יש ליזהר מלהשתמש בעליות שעל גבי ביהכ"נ תשמיש קבוע של גנאי כגון לשכב שם, ושאר תשמישים יש להסתפק אם מותר להשתמש שם, וז"ל הגר"א ושאר וכו' דאמרי' בפרק כ"צ גגין ועליות לא נתקדשו או שמא יש לדמותן להיכל כמש"ש דנתקדשו, ובמגילה קרי לה מקדש כמ"ש והשימותי את וכו'. עכ"ל.

ומכל הנ"ל מבואר דקדושת ביהכ"נ הוי כתשמישי קדושה אלא שבשתמישי קדושה יסוד קדושתן ממה שמשמשין לס"ת או שאר כתבי הקודש, ומשו"ה נתמעט בהם תשמיש דתשמיש, אבל קדושת ביהכ"נ אינה מצד תשמישי קדושה כלל, אלא פרשה אחרת דומיא דקדושת מקדש (אלא שנסתפקו הראשונים אם קדושתה כהיכל או כעזרות ונ"מ לגבי הגגין),

והנה נתבאר בסי' קנ"ד החילוק בין תשמישי קדושה לבין תשמיש דתשמיש לגבי ב' נ"מ א. דתשמישי קדושה אסורים להשתמש בהם חול, ומזה נובע נ"מ ב. דטעונים גניזה לאחר שבלו כדי שלא ישתמשו בהם לחולין [וז"ל המ"ב סי' קנ"ד ס"ק י"ג "וצריך לגנזן היינו אחר שנתבלו ואין עומדין עוד לתשמישן עוד אפ"ה יש בהם קדושה ואסור להשתמש בהם או לזרקן, ועל כן יגנזם במקום המשומר, משא"כ בתשמיש דתשמיש אפי' בעודן קיימין מותר להשתשמש בהן" עכ"ל.

ועתה ניחזי אנן לגבי ביהכ"נ כיון שקדושתן כתשמישי קדושה א"כ צריך להיות בהן הדינים הנ"ל דאסור להשתמש בהן חול מצד גוף הקדושה ב. שיהיה להן דין גניזה לאחר שבלו[[47]](#footnote-48),

אמנם לגבי ב' דינים הנ"ל מצאנו דליתנהו בביהכ"נ. דיעויי' בב"י בסי' קנ"ד (ונפסק בשו"ע סעיף ז' דהבימה (שעומד עליה האוחז הס"ת - מ"ב שם ס"ק ל"ב) אין לה קדושת ארון אלא קדושת ביהכ"נ, ומקורו מירושלמי, (ויעויי' בב"י שהביא עוד מהירושלמי וז"ל ספסלא וקלטירא כביהכ"נ אינגלין אין בו קדושת ארון ויש בו משום קדושת ביהכ"נ), וברור שהכונה בזה דאין בהם הך ב' חומרות הנובעות מצד תשמישי קדושה וזה אין בו הך מעלה דתשמישי קדושה, ואע"פ שנתנו לו דין קדושת ביהכ"נ, ומה שנתבאר בכל סי' קנ"א דיני קדושת ביהכ"נ ואיסור אכילה ושתיה בו ושאר תשמישים באמת המעיין היטב יראה שאין זה מצד איסור השתמשות אלא דיני ניהוג בביהכ"נ משום לתא דקלות ראש, וזהו שהוצרך התנא למנות בברייתא הרבה פרטים שאין לעשות בביהכ"נ דאי מצד עצם ההשתמשות בקודש הו"ל למימר שאסור בתשמישי חולין, וע"כ שאין יסוד איסורים אלו אלא מצד פחיתות המעשה שאין ראוי לנהוג כך בבית ה', ויש להוכיח דבר זה ממה שהתירו לת"ח לאכול ולשתות בהן והרי סו"ס משתמשין בזה לחולין, ועוד אמאי התירו לו ליכנס במקלו ותרמילו אע"פ שכונתו בזה להכניסם שם כדי שישתמרו שם בשעת התפילה והרי משתמש בו לחולין,

ומה שמבואר בסי' קנ"ג שא"א להוציאן לחולין בכדי ואפי' לבנים מביהכ"נ אסורים לקחתן לחולין, נראה לי שאי"ז מצד דין נגנזין ואיסור הנאה, דהא לא אסרו שם אלא כל זמן שראויין למצוותן וגם הלבנים עדיין ראויין לשמש לבנין, אבל באופן שאינם ראויין למידי לא מצינו שם דין נגנזין [והרי בתשמישי קדושה אפי' מקק שלהם נגנז – מ"ב קנ"ד ס"ק י"ב], אלא יסוד הדין שם הוא שאין יוצאין לחולין להפקיען מקדושת ביהכ"נ, אבל כשאינו בא להוציאן לחולין לא נתבאר שם איסור בתשמיש חולין.

ומעתה עלינו לבאר דבר זה דכיון דהחמירו בו כתשמישי קדושה מ"ש דלית בהם דינים הנ"ל.

והנה באמת הר"ן כבר עמד קצת בזה דרק תשמישי קדושה הוי קדושת הגוף ממש, אבל בביהכ"נ אינו חמור כ"כ וע"כ יש לו פדיון, וצ"ל דמה שנתנו לו קדושה מדבריהם היינו כל זמן שעומדין למצותן או ראויין עדיין לשמש מצותן משא"כ כשבלו לא החמירו ופקעה קדושתן בכדי. וע"כ אין טעונין גניזה, אמנם עדיין לגבי דין השתמשות שהזכרתי לעיל בזה לכאו' היה צריך לומר דאה"נ לדעת הר"ן כל השתמשות בביהכ"נ שלא לצורך עצם התפילה או התורה שלשמן הוקדש יהיה אסור מצד השתמשות בקודש, וכבר כתבתי שאי"ז במשמע, ואולי י"ל דכל מה שחז"ל נתנו לו קדושה היינו לצורך קיום ביהכ"נ וכל שאינו נוגד לעצם קיום ביהכ"נ אינו פוגע בביהכ"נ ונמצא שאינו משתמש בעצם קדושת ביהכ"נ, והיינו לפי"ז דאם בא לעשותו קבע לתשמישי חול ודאידאסור לו בלא פדיון כיון שפוגע בעצם הקדושה שהוקדש לזה, משא"כ בסתם תשמישי ארעי וכגון להכניס שם תרמילו שאינו סתירה לביהכ"נ לגבי זה לא הוי כמשתמש בקודש, ודו"ק[[48]](#footnote-49).

## קפנדריא

ז"ל הרמב"ם פי"א מתפילה ה"ח "לא יעשנו קפנדריא כדי שיכנס בפתח זה ויצא בפתח שכנגדו לקרב הדרך, שאסור ליכנס בהן אלא לדבר מצוה" הרי מבואר ברמב"ם שאין האיסור בזה מצד שמשתמש בביהכ"נ לצרכו, אלא מצד שכניסה אליו צריך להיות לצורך מצוה, וע"כ נראה פשוט שענין זה שייך רק בביהכ"נ שכיון שהוא בית ה' לא יבוא בו לביאה ריקנית, ויעויי' במקור חיים (להחוות יאיר) שכתב לגבי מקום הבימה שיש שעושים לו חצר שהבימה עליו שאסור לקצר דרכו עליו כיון שקדושתו יתירה מקדושת ביהכ"נ, ולפי מה שביארתי אין שום סברא לאסור בזה.

ודע דלפי"ז שכתבנו דאינו איסור עצמי, א"כ פשוט מאד מה שכתוב באורחות חיים ובספר השלמה דיש להתיר קפנדריא אם אומר פסוק או יושב מעט, ופסק כן בבה"ל, דרק אם קפנדריא היא איסור עצמי שייך לומר דכיון דנכנס לצורך קפנדריא לא הועיל מידי במה שקרא שם דסו"ס בא לעשות קפנדריא, אבל למש"כ שהאיסור הוא מצד שאין נכנסין בהם אלא לצורך מצוה, והאיכא ע"י שלמד שם[[49]](#footnote-50),

## קדושה לזמן

הנה הב"י בסי' קנ"ג (ח, בד"ה והמרדכי כתב) הביא דברי המרדכי שכתב "דאם התנה הכל לפי תנאו (דהיינו שמהני תנאי שלא יוקדש כי אם לפי שעה), כגון בתי כנסיות שבבל על תנאי הן עשויין", וכתב ע"ז הב"י ואע"פ שפירוש זה שפירש על בתי כנסיות שבבל על תנאי הן עשויות אינו מסכים לדברי המפרשים שכתבתי בסי' קנ"א, נראה שהדין דין אמת דכל שלא הקדיש אלא לפי שעה לא מקרי הזמנה, ונפסק בשו"ע בס"ח.

הנה מסיום דברי הב"י לא מקרי הזמנה משמע דאף על אותו הזמן אין בו קדושה, וא"כ מה שדימה זאת המרדכי להא דבתי כנסיות שבבל על תנאי הן עשויות היינו שאף בשעת יישובן אין בהן קדושה, וא"כ שפיר הק' הב"י דאינו מסכים לדברי המפרשים בפירוש בתי כנסיות שבבל על תנאי הן עשויין – שהרי לפי' התוס' מהני התנאי רק לשעת חורבנו, ולהרמב"ן דהכונה על שעת יישובו היינו רק להשתמש בו מדוחק לעניים וכדו' אבל עכ"פ בקדושה קאי לכל הדינים.

אבל הב"ח שם למד בכונת המרדכי דבעוד שנוהגין בו בקדושת ביהכ"נ והציבור מתפללין בו לא מהני תנאי, אלא שאם התנו להתפלל בו עד זמן פלוני ואחר כלות הזמן לא יתפללו בו כלל אז מהני התנאי שלאחר כלות הזמן אין שם קדושת ביהכ"נ, ומשתמש בה כל תשמיש שירצה, וסיים הב"ח דלפי"ז ודאי דברי המרדכי עולים יפה ומסכימים לדברי המפרשים בהך דבתי כנסיות שבבל על תנאי הן עשויין.

והבה"ל בסי' קנ"א סעיף י"א ד"ה להשתמש בו, - טען בתוקף שכוונת המרדכי כהב"י דאפי' על אותו הזמן אין קדושת ביהכ"נ עליו, וסיים שם "אך לענין קלות ראש נראה שראוי להחמיר בתוך הזמן וזהו שסיימה הגמ' לפירוש המרדכי ואעפ"כ אין נוהגין בו קלות ראש ומאי ניהו חשבונות ור"ל דאף דמצד הדין הזמנה כזו שהוא לפי שעה לאו מילתא היא מ"מ אין לנהוג בה קלות ראש של חשבונות וכ"ש שחוק והיתול, ולענין אכילה ושתיה ושאר תשמישין משמע שאין להחמיר בזה" עכ"ל, - הנה ביאר בזה איך למד הב"י בדעת המרדכי את הדין של בתי כנסיות שבבבל על תנאי הן עשויין וזה ממש שלא כדברי המפרשים, [ויעוי' במרדכי במקומו שהביא רק את פירוש התוס' בהא דעל תנאי הן עשויין, אמנם יעו"ש שזהו הג"ה בתוך דברי המרדכי].

ומסקנת הבה"ל כדעת הב"י וכנ"ל, ורבים נתקשו בסתירות בדעת הבה"ל בזה, ואעתיק כאן מאחד הספרים הנקרא בדק המשנה "ולכאו' דברי רבינו שכ' כאן דכל לזמן אין בו קדושה כלל [וכ"מ קצת מדברי רבינו בס"ק מ"א וע"ע מש"כ רבינו בסי' קנ"ג ס"ק נ"א נ"ב] לכאו' תמוהים מאד, דהא בסי' קנ"ד ס"ב בבה"ל כ' בשם כמה פוסקים דגם בשוכר לזמן יש בה קדושה [ואף שכ' רבינו שם דתוך הזמן הוי כמכירה, מ"מ סו"ס ל"ה אלא לזמן], וכ' שם דכל שאינו מקרה אקראי בעלמא אלא לזמן יש בה קדושה וכ"כרבינו שם בשעה"צ ד' בשם הפמ"ג בשוכר לזמן רב והסכים רבינו לדבריו, וכ"מ לכאו' מדברי רבינו בבה"ל להלן ד"ה לא מהני תנאי שהביא פר"ח בהא דבתי כנסיות שבבבל על תנאי עשויין דכל שעה שירצו יחזור לקדמותיה עיי"ש, ולכאו' זה גם הזמנה לזמן ומ"מ כתב רבינו שם דכל זמן שלא נתרצו בו רבים בקדושתו קאי, וכ"מ מדברי רבינו בסי' קנ"ד ס"ק ל"א, וצ"ע" ע"כ מהספר הנ"ל.

ונראה לענ"ד בכוונת הבה"ל דבאמת אין דין שהקדושה חלה רק אם הוא לעולם דודאי גם קדושה לזמן יכולה לחול, רק דיש דין הזמנה לקדושה כמבואר בסי' מ"ב וכשחסר הזמנה אינו נאסר, ונראה שאם היא הזמנה גמורה שמקום זה נקבע לשם ביהכ"נ אפי' רק עד זמן פלוני הרי קבעוהו בהזמנה גמורה שיהיה להם לביהכ"נ ושפיר חל, אבל אם הזמינוהו רק לפי שעה דהיינו שלא באו לקבוע המקום לביהכ"נ אלא הזמינוהו שיהיה במקום זה התפילות בזמנים אלו וכדו' וע"ז כתב שאינו קרוי הזמנה כלל ורק אם הזמינוה שיהיה באותו המקום התפילות תמיד חשיבא הזמנה כיון דהוי עולמית הוי כהזמנה גמורה, ודו"ק היטב.

# הארות למעשה

**העתקות מקונטרס הגר"י ישראלזון זצ"ל[[50]](#footnote-51)**

אם התנו בשעת בנין ביהכ"נ להשתמש בו אי"ז מהני בא"ילכתחילה, מ"מ בשעת הדחק אפשר שיש להקל כשהמקום דחוק – להאכיל בו עניים וכיו"ב. (ביה"ל ד"ה אבל וסי' קנ"א סעיף י"א)

ביהכ"נ שהתנו שיהיה רק באופן זמני, לאחר כלות הזמן מותר להשתמש בו לכל מה שירצה,

ואפי' בזמן שמשתמשים בו לביהכ"נ מותר לאכול ולשתות ושאר תשמישים, אבל לא שחוק וקלות ראש וחשבונות.

הלומדים שם בקביעות יש להקל ללוות או לשלם חוב ולדבר דברים הנחוצים אם ע"י שיצאו לחוץ יהיה ביטול תורה, אבל קפנדריא ושחוק ושיחה בטילה לכו"ע אסור.

אבל בזמן שאין לומדים שם אין היתר אפילו לת"ח.

מי שנכנס לביהכ"נ לשאול בענייני חולין ואם יאמרו לו שרוצים לענות לו בחוץ – יעלב – יש להקל לענות לו בפנים[[51]](#footnote-52).

סעודת מצוה כגון של סיום הש"ס או מסכת הנוהגים להקל בביהכ"נ שבחו"ל בגלל חוסר מקום אין למחות בהם, ובא"י ודאי יש להשתדל שלא לעשות בביהכ"נ שלום זכר או קידוש וכיוצ"ב אפי' בגלל חוסר מקום.

{וז"ל הגריש"א זצ"ל בקובץ תשובות – "בשו"ע סי' קנ"א מבואר דאף בבתי כנסיות שבחו"ל אסורים בקלות ראש – וכתב המ"א שאכילה ושתיה בכלל, - ואף שאנשים מקרוב באו להנהיג לערוך קידוש בביהכ"נ בקריאת חתן או בר מצוה, דבר זה הוא לא לפי השו"ע, ואפשר שסומכים על הג"א הסובר דמותר לאכול בב"כ העשויים על תנאי גם ביישובן – עיי' מחצה"ש שם ס"ק ב' – אף שרבים חולקים עליו"}

אם יש שני דלתות לביהכ"נ – יש להדר לצאת מהדלת השניה ולא מזו שנכנס בה, אפילו אם זה מאריך לו הדרך. - **ע"כ מהקונטרס**.

## קידושא רבא

בענין **הקידושים וכדו' הנהוגים בביהמ"ד** - לענין מעשה נראה שלצאת ידי חובת הדין כראוי עדיף שכל קהילה או שכונה כשבונים או קונים ביהכ"נ עם חדרים סמוכים לו – שאע"פ שנצרכים לחדרים הסמוכים ג"כ לתורה ותפילה – מ"מ יכולים להתנות שחדרים אלו נבנים ג"כ לצורך שמחות ויהיה לו שם "אולם" ולא שם ביהכ"נ, ועי"ז הרי הוא חולין, ויש לו הדין המבואר במ"ב סי' קנ"ד ס"ק ב' וז"ל ואצ"לאם מתקבצין להתפלל בבית שדרין בו ומשתמשין בו לכל צרכיהם בודאי אין ע"ז שם ביהכ"נ אפי' מתפללין שם תדיר כיון שאינו מיוחד לתפילה בלבד".- ויסוד הדברים מכיון שכבר קבל המ"ב את טענת המ"א דמהני תנאי לתשמישי חול אפי' תוך זמן קדושתו[[52]](#footnote-53) אלא שהוכיח (בבה"ל ד"ה לא מהני תנאי) דלא מהני תנאי ולתרץ טענת המ"א יצא לחדש דמה דלא מהני מכיון דחז"ל החמירו בזה כדי שיהיה להם מקום לביהכ"נ קבוע, עיי"ש, משא"כ אחר שכבר יש להם מקום קבוע לביהכ"נ מעתה כבר יכולים לבנות מקומות לתפילה שאין להם קדושת ביהכ"נ[[53]](#footnote-54).

אלא שצריך להודיע הן להתורמים והן להמתפללין שאין למקום זה קדשות ביהכ"נ אלא כבית בעלמא – וממילא שידעו התורמים שלא תרמו בית מקדש מעט, ושידעו המתפללים שלא התפללו בביהכ"נ [- אמנם הא מיהת אם לומדים שם בקביעות מסתבר שיש למקום זה המעלה המבוארת בסי' צ' סעיף י"ח עיי"ש].

## גמחי"ם – הלואות כספים

בענין **גמחי"ם** וכד' הנהוגים בכמה בתי מדרשות (ולא רק עבור הלומדים שם בקביעות), הנה יש לעיין אם יש לזה היתר של דבר מצוה, ועיי' מה שהעתקתי לעיל מקונטרסי הגר"י ישראלזון שלא התיר ללות מצד צרכי מצוה וצריך בירור.

1. ועיין ב"ביאורים" סי' ד' מה שהארכתי בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והארכתי בזה להלן אות **יח).** [↑](#footnote-ref-3)
3. ונ"מ מצויה מכל הנ"ל בגוונא דמכרו (שלא בזט"ה במא"ה) ביהכ"נ לאחרים שישמש להם ביהכ"נ האם יכולים להשתמש בדמים לחולין, ולא נתבאר דבר זה במ"ב, ובצדקה ומשפט פי"ד הערה ע' הניח הדין בצ"ע (ופלא שלא הזכיר מכל הראשונים הנ"ל). וע"ע להלן אות **יא).** [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה להרמב"ן שכל קדושת הדמים משום אכחושי מצוה א"כ פשוט דבכל הנ"ל ליכא משום אכחושי מצוה, אבל להר"ן צ"ב, ונראה לבאר משום דקדושת הדמים יסודה משום דגם שוויות החפץ הוקדש לצורך הקדושה, דבני העיר שיש להם קדושה היינו ע"י מה שנתנו דמים לצורך הקדושה וכן כל אחד שקונה קדושה על דעת להשתמש בה ואפי' מקבל מתנה ע"ד להשתמש בה הרי נתנו לו גם את שוויותה, וע"כ גם שויה הוקדש להקדושה, משא"כ בסופרים וסוחרים הרי לא נתנו דמים ע"ד שום קדושה כלל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועצם הסברא צ"ב איך נעשה חומר הקדושה, וכן צ"ע מה השיעור בזה שהרי אין שיעור לכפרים ורק שלא באים שם מעלמא והרי יתכן כרכים שבאים שם מעלמא ומ"מ אין בשיעורם טפי מכפרים, ובספר הוד צבי סי' י"ח ביאר עפ"י שיטת היראים שקדושת ביהכ"נ מה"ת דילפי' לה מדכתיב ומקדשי תיראו – והיינו דוקא דומיא דמקדש שמיועד לכל כלל ישראל ואין לו בעלות מיוחדת, אבל ביהכ"נ ששייך לציבור מסוים קדושתו רק מדרבנן, ומבואר שפיר סברת התוס' וגם שיעור הרבים דכונתם דוקא כשנעשה הפקר לרבים, ולפי"ז מיושב קושיית החת"ס מהא דרב אשי דמה מהניא דאדעתא דידי קאתו הרי סו"ס נעשה לרבים וחמירא קדושתו, ולהנ"ל היינו דוקא משום ששייך לרבים משא"כ היכא דנתנו אדעתא דידיה דנעשה מיוחד לו ואינו הפקר לרבים. [↑](#footnote-ref-6)
6. והפמ"ג כתב (מש"ז ו') דהיינו דוקא ביהכ"נ לעשרה דאין מורידין אבל ביהכ"נ ליחיד הוי הורדת קדושה אף לרבנן דר"מ לפי פירש"י להלן כ"ז: דכל מה דפליגי רבנן עליה דר"מ משום דיוצא לחולין ע"י עילוי קדושה אבל הכא דאין באין להוציא ביהכ"נ לחולין ע"י עילוי דמים שהרי זה אין יכולים לעשות בכרכים, כאן יהיו ר"מ ורבנן שוין דאסור למכור מרבים ליחיד דהוי הורדה בקדושה, ותמה על הט"ז שהתיר אף מרבים ליחיד, (ובני החבורה העירו דעד כמה דרבנן מודו הכא הרי יש להם להחמיר טפי מדר"מ דאף לא מעיר גדולה לעיר קטנה, ודו"ק וצ"ע). ובמש"ז ז' הביא דמבעה"מ מבואר שרבנן פליגי אדר"מ וס"ל דמרבים ליחיד ל"ח הורדה בקדושה, וסיים שם וזה דעת הט"ז אות ו'. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולפמש"כ לעיל בשם הוד צבי גם סברת חמירא קדושתו נובעת מהא דהופקר לרבים וא"כ אין מקום לנ"מ זו. [↑](#footnote-ref-8)
8. וצ"ע לפי"ז אמאי הוצרך הר"ן להוסיף כאן הסכמת הציבור דהא אכתי קיימי' אמתני' דמיירי במכירה שלא בזט"ה במא"ה ולא באנו להוציא דמים לחולין, אלא אמרי' דביהכ"נ של כרכים א"א למכרה כלל, וקאמר רב אשי דבי כנישתא דמתא מחסיא אין דינה כשל כרכים, וא"כ נ"מ שיכול למכרה, ובשלמא להמג"א כיון דמשמעות הגמ' שיכול למכרה ע"פ דעתו לחוד קאתי הר"ן לבאר דהיינו בהסכמת הציבור [ואסברא לה המג"א וז"ל "דודאי לא היה דעתם שימכור היחיד ביהכ"נ שלהם בלא דעתם"]. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובדעת הרמב"ם נראה בכס"מ פי"א תפילה הי"ט דפליג על הר"ן וסובר כהריטב"א, אמנם כתב הפמ"ג א"א ס"ק י"ג דמדלא הביא בשו"ע (וגם לא הזכיר מזה בב"י) את דעתו נראה דלמסקנת הכס"מ אין הרמב"ם חולק עם הר"ן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. יעו"ש שביאר דאף א"נ דקאי אביהכ"נ – הכונה בדמי ביהכ"נ כמו מאכילין עגל לעגלים דהיינו דמאכילין ביהכ"נ לשתיית שכר וזה שייך ע"י דמיו. [↑](#footnote-ref-11)
11. החת"ס בתשובה ל"ח הבין דהרמב"ן ביאר בזה ג"כ מ"ט נתפסו הדמים בקדושתן, והחת"ס ביאר שם דקושיית הרמב"ן היתה ע"ד ממנ"פ דאי ביהכ"נ קדוה"ג יש לה הרי לית ביה פדיון ומ"ט נתפסין הדמים בקדושתו, ואי ל"ה קדושת הגוף וע"כ יש לה פדיון וזהו יסוד קדושת הדמים, איך נפקע קדושתן ע"י זט"ה במא"ה, ולפי"ז כתב החת"ס דבשלמא הרמב"ן יסד לן דקדושת הדמים הוא משום אכחושי מצוה, אבל להר"ן דלית ליה האי סברא א"כ בשלמא לגבי ביהכ"נ אסברא לן הר"ן דל"ה ממש קדוה"ג, אבל לגבי תשמישי קדושה דמתני' דהוי קדושת הגוף דלית ליה פדיון א"כ מ"ט נתפסין הדמים בקדושתן,

    אמנם המעיין בקושיות הרמב"ן יראה שזה לא הוק' לו כלל שהרי אדרבה היה צריך להוכיח מהגמ' דביהכ"נ אית בה קדושה ורק משו"ה נתקשה, אבל בכל תשמישי קדושה דמתני' לא היה לו שום קושיא אע"פ דפשוט דהוי קדושת הגוף ולית להו פדיון, וע"כ שלגבי תפיסת הדמים מצינו כיוצא בה שהדמים נתפסין בקדושה אף בדבר שאין לו פדיון וכמו שביעית תופסת דמיה, וכל קושיות הרמב"ן סובבות רק על מה שיוצא ביהכ"נ לחולין, ואחר שהוכיח מהגמ' שיש בה קדושה, הרי נצטרך לבאר שהקדושה יורדת ע"י פדיון ונמצא דקדושת הדמים בביהכ"נ היא קדושה גמורה שבאה תחת הראשונה וע"כ נתקשה איך יש סברא להפקיע קדושת דמים אלו ע"י זט"ה במא"ה, ודו"ק. ושו"ר דאמנם הריטב"א באמת נתקשה ג"כ על המשנה ממש את קושיית החת"ס לגבי תשמישי קדושה דמה היא יסוד הקדושה שנתפסת על הדמים שהרי אין להם פדיון, ויעו"ש שהוסיף "לא מצינו דבר שתופס את דמיו ואינו יוצא לחולין אלא ע"ז ושביעית והוו להו ב' כתובים הבאים כאחד", וע"י יסוד הרמב"ן מתרץ גם קושיא זו. ויעיי' מש"כ ביישוב שיטת הר"ן ב"ביאורים" סי' ב'. [↑](#footnote-ref-12)
12. והארכתי בזה ובכל שיטת הרמב"ן ב"ביאורים" סי' א'. [↑](#footnote-ref-13)
13. ושו"ר בריב"ש סי' רפ"ה שנוטה לומר כמהלך זה דרבא לא מצי קאי רק אביהכ"נ כיון ששייך להוציאו מקדושתו, משא"כ בס"ת שאין יכולין להורידו מקדושתו א"כ גם הדמים לעולם בקדושתן. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומשמעות דברי הר"ן שמקור הרמב"ם הוא עפ"י גירסא זו, וכ"כ הכס"מ בפי"א מהל' תפילה הי"ז והביא שם דהראב"ד סבר דמקור הרמב"ם הוא מדברי רבינא ולפיכך נתקשה עליו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. הנה לשון הרמב"ם ואם התנו זט"ה במא"ה שיהא הלוקח רשאי לעשות בו כל אלו, ומשמעות דבריו שצריך להתנות כן בשעת מכירה וכן נראה בלשון הראב"ד, ובפמ"ג ביאר הענין בזה משום דס"ל כהר"ן דאיכא קדושה בביהכ"נ ורק ע"י חילול פקעה הקדושה וע"כ אם לא התנו כן בשעת מכירה הרי לא פקעה הקדושה ע"י המכירה, ולמעשה המחבר בס"ט לא הזכיר דבעינן "התנו" ועיי"ש במ"ב ס"ק נ"ו שכתב בזה"ל "ועיי' פמ"ג דמסתפק דאפשר דבעינן דוקא כשהתנו בהדיא בעת המכירה והרשו ללוקח ע"ז". אמנם זהו לגבי הורדת קדושה מהחפץ ע"י זט"ה במא"ה, אבל לגבי מה שע"י זט"ה במא"ה גם אין קדושה על הדמים נקט הבה"ל בסעיף ז' דפקע ממילא אפילו לא התנו והביא סימוכין לזה מהריטב"א, ובמוסגר ציין שם שכן דייק הפמ"ג מלשון המחבר והסיף עיי"ש דאין דין זה ברור לו. ובאמת סברת הפמ"ג הנ"ל שייכא רק לגבי קדושת החפץ אבל לגבי קדושת הדמים כבר כתב הר"ן דפקע בכדי. ומבואר שפיר פסקי המ"ב, וצריך לי עיון מש"כ בקובץ תשובות ח"ג סי' כ"ג לגבי קהילה שמכרו ס"ת שנפסל אדעתא לקנות בו ס"ת אחר ובנתיים נשרף ארון הקודש ורצו לשנות המעות לצורך ארון הקודש, וכתב להם הגריש"א זצ"ל וז"ל "והנה אף בס"ת שנפסלה אכתי דינה כחומשים, וארון הקודש ביחס לחומשים הוי הורדה, אמנם קיי"ל דזט"ה במא"ה יכולים להפקיע הקדושה אף למישתי ביה שיכרא אך בד"א אם בשעה שמכרו כוונו לזה שבמכירה הזאת הם מפקיעים הקדושה אבל בנידון דידן הרי כונתם היתה להשתמש בכסף לצורך הס"ת" עכ"ל התשובה. ולכאו' פסק זה הוא נגד דעת הבה"ל הנ"ל שסיים עפ"י הריטב"א להקל שאי"צ התנו, [ואולי כונתו דכיון דבשעה שמכרו כונתם היתה שישתמשו בכסף לצורך ס"ת הרי לא גרע מגבו מעות לצורך קדושה שכתבו הב"י והט"ז דאפי' אם לא יחול קדושה על הדמים ומותר ללוותן לחולין מ"מ חייבים לקיים דעתם דמעיקרא מדין נדר, ויל"ע בזה]. ויש בנו"ט להוסיף כאן מה שראיתי בצדקה ומשפט דאפי' בגוונא שמכרו שלא בזט"ה במא"ה שעדיין לא יצאו המעות לחולין, מ"מ יכוליםהשתא לבוא הזט"ה במא"ה ולהפקיע קדושת הדמים, [והבן שבדין זה יודה הפמ"ג דמהני אף לדעת הר"ן שהרי לגבי הדמים מודה דפקע בכדי]. [↑](#footnote-ref-16)
16. בביאור שיטת הרמב"ם והרא"ש דע"י זט"ה במא"ה הותרו אף הד' דברים מסתברא דההבנה היא דס"ל דיסוד האיסור הוא משום קדושת ביהכ"נ וס"ל דביהכ"נ קדושה יש בו ונפקעת ע"י חילול, ולפי"ז צריך לבאר שבלא זט"ה במא"ה אי"כ חילול גמור, וע"י זט"ה במא1"ה נעשה חילול גמור ותו נפקע קדושת ביהכ"נ לגמרי וע"כ הותרו אף הד' דברים. [וביאור הדברים י"ל בדרך אפשר - דהנה זט"ה לחוד יש להם כח להנהיג המקום, ויש בזה קצת כח בעלות דהיינו הרשאה מהבעלים לפעול, אמנם היינו רק כלפי ניהוג (פירות) המקום וזה נוגע גם להעביר המקום או דמיו למקום וצורך אחר כגון להוציאו לקדושה מעולה (דסו"ס הקרן קיימת), - ומה שאין להם הרשאה וכח - היינו לגבי הגוף דהיינו הקרן, וע"כ להפקיע הגוף דהיינו גם את הקרן מקדושתו לגמרי בעי' לזה את הבעלים על הגוף דהיינו זט"ה במא"ה, ומעתה י"ל דהד' דברים שאסרו הוא משום דהגוף היה ביהכ"נ וע"כ כ"ז שלא הפקיעו את יסוד הקדושה עדיין הגוף בקדושתו קיימא, אבל בזט"ה במא"ה שמפקיעים גם את קדושת הגוף, עי"ז התירו אף הד' דברים].

    ויעויי' מש"כ ב"ביאורים" סי' א' ענף ב' דלפי"ז ארווח לן שיש ליישב מה שתנחבט הבה"ל (בסעיף ט') טובא דכיון דפסק המחבר בסי' כ"א דכל תשמישי מצוה שנזרקין עדיין אסור לבזותן בתשמישי גנאי איך פסק כהרמב"ם והרא"ש להתיר אף הד' דברים ע"י זט"ה במא"ה דהוי גנאי ובזיון גדול.- עיי"ש שביארנו דכל היתר הד' דברים שייכא רק עפ"י המהלך שיש כאן חילול הקדושה והפקעתו, משא"כ להרמב"ן וגם הרמב"ם יודה לו בתשמישי מצוה.

    . [↑](#footnote-ref-17)
17. ודע שהראב"ד עצמו סובר שם שע"י זט"ה במא"ה עדיין אסור הלוקח בד' דברים, אבל היינו אחר מסקנתו זו דרבא קאי רק על הדמים אבל אם היה קאי אביהכ"נ בע"כ דאתי להתיר הד' דברים שהרי אין נפק"מ אחרת וכמש"נ בפנים, אלא שצ"ע מלשון הראב"ד שם בסי' קט"ו שכתב בזה"ל ולמדנו מהם כי זט"ה אם התנו במא"ה שיעשו רצונם בביהכ"נ שלהם ובס"ת ובכל הקדושות וקבלו הציבור עליהם שהם יכולים למכור ולהוציא לחולין הקדושות והדמים חוץ מס"ת שהדמים שלה יוצאין והיא אינה יוצאה עכ"ל, הרי שכתב דזט"ה במא"ה יש בכוחם גם לגבי גוף הקדושה, וגם נראה דיש נ"מ לגבי גוף הקדושה כשמכרו זט"ה במא"ה, וכ"ז נראה סתירה למש"נ בדברי הראב"ד בסי' קי"ד,

    וכן צ"ע בדברי המאירי שכתב לפרש דברי רבא דמה דקאמר למישתי ביה שיכרא קאי גם על הדמים וגם אגוף ביהכ"נ, ויעויי' בהמשך דברי המאירי שהביא פלוגתת הראב"ד עם הרמב"ם אי מהני זט"ה במא"ה להתיר אף הד' דברים, ומשמעות דבריו שם דמה שכתב בתחילה דרבא קאי אתרוייהו על הדמים וביהכ"נ אין שייך דוקא לשיטת הרמב"ם, וא"כ קשה למאי נ"מ קאי רבא אביהכ"נ הרי אף בלא זט"ה במא"ה שרי הלוקח להשתמש בה לחולין בכל התשמישים חוץ מהד' דברים שזה בלא"ה לא התרנו לו לשיטת הראב"ד,

    והנראה בזה דהנה שיטת בעה"מ הר"ן והמאירי (ובחידושי הר"ן ריש פירקין מבואר שכן דעת הראב"ד) דהחיוב לעילויי קדושה על הדמים הוא דוקא היכא שבא להוריד החפץ מקדושתו, אבל היכא שהחפץ בקדושתו קאי ל"ב לעילוי בדמים, ויש להבין לפי"ז דכל מה שהחפץ נפקע מקדושתו לחולין חוץ מהד' דברים היינו משום דחל קדושת על הדמים, אבל בהיכ"ת שלא חל קדושה על הדמים לא נפקע החפץ מקדושתו ע"י המכירה ואסור הלוקח להשתמש בו לחולין אפילו חוץ מהד' דברים,

    ולפי"ז הדברים מיושבים שפיר דנמצא דכיון דע"י זט"ה במא"ה לא חל קדושה על הדמים בע"כ הוצרכו הראב"ד והמאירי לבאר דהיינו משום דכח זט"ה במא"ה גם בגוף החפץ להפקיעו לחולין (לכה"פ לשאר תשמישים חוץ מהד' דברים) דאל"ה בע"כ היו צריכים ג"כ לעילויי קדושה על הדמים דאין שייך שיצא החפץ לחולין ולא יחול קדושה על הדמים וכנ"ל, אם לא ע"י כח הזט"ה במא"ה שיש בכחם לעשות הפקעות. ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-18)
18. ויעויי' להלן בהערה לגבי אם יש קדושה על הדמים, והנה בס"ת אם יחול קדושה על דמי השכירות הרי כיון דבעי לעילויא בדמים וליכא רק בדיעבד יקחו ס"ת וכיון דהוי בדיעבד הרי צריך להיות אסור לכתחילה להשכיר משום דלכתחילה בעי עילוי דוקא, ומשמעות הפוסקים דכונתם להתיר שכירות לכתחילה, ועל כרחך מוכח מזה דסברי דאין קדושה על דמי השכירות. [↑](#footnote-ref-19)
19. ודע דבעצם כל היכא דאין מוציאין ביהכ"נ מקדושתו נחלקו הראשונים אם יש קדושה על הדמים (וממילא ה"ה דין מעלין בקודש) והבאתי הדברים בריש פירקין, וגם הנ"מ של דמי השכירות שהבאתי מהמאירי לכאו' תליא בזה, {אמנם יש לעיין טובא בזה דהנה לדעת הרמב"ן דכל יסוד קדושת הדמים נובע משום סברת אכחושי מצוה, ובכה"ג שרק השכירו ולא הפקיעו המצוה לגמרי מהם מסתברא שאי"כ אכחושי מצוה, וא"כ לא יהיה שם קדושה על הדמים, אבל א"נ דקדושת הדמים הוא משום דקודש תופס את דמיו יל"ע טובא אם גם כלפי דמי שכירות אמרי' הכי, ועיי' מש"כ בזה ב"ביאורים" סו"ס ב'} ויעויי' מה שציינתי שם שלא נמצא במ"ב הלכה למעשה בזה. [↑](#footnote-ref-20)
20. ונראה דהמ"ב פליג עליה וע"כ לא הביאו, וזה מוכח ממש"כ המ"ב בס"ק י"א שאף לשיטת האוסרין לקנות קדושה כיוצא בה מ"מ אם חזי בה תיוהא או שהיה קטן מהכיל מותר למכור כדי ליקח אחר, הרי דמיירי שלוקח גדול יותר ואעפ"כ לא החשיבו עילוי מצד עצמו להתירו אף כשלא היה הראשון קטן מהכיל. [↑](#footnote-ref-21)
21. וכ"מ מלשון הרמב"ם שז"ל בפי"א הל' כ' "כשם שמותר למכור ביהכ"נ כך נותנים אותה במתנה שאילו לא היה לציבור הנייה במתנה זו לא נתנוה, אבל לא שוכרין אותה וכו' וכן כשסותרין בתי כנסיות לבנותן מותרין למכור ולהחליף וליתן במתנה הלבנים וכו' אבל להלוותן אסור שאין הקדושה עולה מהן אלא בדמים או בהנאה שהיא כדמים" עכ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
22. והנה המ"ב פסק כהריטב"א דשרי להלוותן ורק שאלה אסרו, וצ"ע שהרי מבואר בבה"ל (בס"ז ד"ה רשאים וכן בשעה"צ ס"ק ס"ה) שלא ברירא ליה אם קיי"ל כהר"ן או כהרמב"ן, וא"כ איך מתיר הלואה שאי"ז אלא לדעת הרמב"ן, שהרי אי"כ דמים להפקיע הקדושה, וכן צ"ע מה שפסק המ"ב בס"ק ס"ח עפ"י הריטב"א דמתנה שרי אף בגוונא שמקוים שיהיה להם הנאה ממנו, וזה ג"כ היתר רק אליבא דהרמב"ן שאי"צ חילול ופדיון, ועיי' מה שכתבתי בזה ב"ביאורים" סי' א' ענף ג'. [↑](#footnote-ref-23)
23. ומבואר מזה דדוקא למהלך הרמב"ן מתיר בהנאה של עתיד, ואין להביא ראיה מהריטב"א למהלך הר"ן והארכתי בזה ב"ביאורים" סי' א' ענף ב'. [↑](#footnote-ref-24)
24. והפמ"ג העיר מלשון הרמב"ם שכתב דמתנה שרי כמו מכירה דמשמע דיש להתיר אף בלא זט"ה במא"ה כמכירה, והניח בצ"ע, אבל השעה"צ (ס"ק ס') העתיק דהפמ"ג מצדד דשיטת הרמב"ם כהרמב"ן ועיי' מש"כ בסמוך. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכן איתא להדיא בפירוש ר"א מן ההר ובספר הבתים בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-26)
26. והנה המחבר בסעיף ד' הביא הך דינא דלשנות לקדושה שוה יש אוסרין ויש מתירין [ולמעשה יעויי' בבה"ל ד"ה ויש מתירים דהפמ"ג צדד הלכתא כהיש מתירין אבל המאירי כתב דרוב הגאונים סוברין דצריך עילוי דוקא עכ"ד הבה"ל, וע"ע במ"ב סי' קנ"ד ס"ק מ"א מה שמביא מדברי הגר"א לבאר דברי הרמ"א שם ומבואר לפי"ז שהרמ"א שם פסק ג"כ לחומרא אם לא בגוונא דלב בי"ד מתנה עיי"ש.

    וראיתי חידוש גדול בבה"ל כאן בס"ד וצריך לברר דבריו, וז"ל בד"ה "יש אוסרין - ופשוט דמיירי שיש להם עוד ביהכ"נ להתפלל דאל"כ נכון יותר שיקנו ביהכ"נ כדי שיהיה להם מקום קבוע להתפלל" עכ"ל, והיינו דקאמר לנו הבה"ל דאף דלהך יש אוסרין אסור לקנות קדושה שוה דהוי כהורדה, מ"מ עדיף טפי שיעברו על הך דינא כדי לקיים להם מקום קבוע להתפלל,

    והנה מלבד שתמוה איך כותב הבה"ל דין חדש בלא להביא לזה שום מקור, עוד נמצא דהבה"ל סותר דברי עצמו דבסעיף י"ג כתב דמתני' דבני העיר שמכרו ביהכ"נ דחייבין ליקח בדמיו תיבה מיירי אף באופן שישארו בלא ביהכ"נ, עיי"ש, וצע"ג

    ובאמת לי היה ברור שיש כאן איזה ט"ס בבה"ל כאן ולא נתכוין לומר חידוש דין הנ"ל, ומצאתי בספר בדק המשנה שג"כ עמד בכל הנ"ל וכתב דנראה ט"ס וכל דבור זה קאי על סעיף ה' לגבי שאין משנין המעות אלא לקדושה חמורה וע"ז כתב דהיינו דוקא אם יש להם ביהכ"נ, ולפי"ז הדברים מבוארים שפיר.

    אלא שראיתי בשונה הלכות שהעתיק הדברים כפשטן, ושלחתי קמיה הגרח"ק שליט"א מסתירת דברי הבה"ל אהדדי, ושלח לי תשובה בזה"ל "שם שמא וכאן ודאי" וכנראה כונתו דבסעיף י"ג שמעמיד המשנה שלוקחין בדמי ביהכ"נ תיבה אף שאין להן עוד ביהכ"נ היינו באופן שאין ודאי שישארו כך בלא ביהכ"נ שיש להם מקום לגבות לביהכ"נ ממקו"א והוי רק ספק שמא לבסוף ישארו בלא ביהכ"נ, וכאן בסעיף ד' כתב דאם באופן שודאי ישארו בלא ביהכ"נ נכון יותר שיקנו ביהכ"נ. [↑](#footnote-ref-27)
27. וכן לענין מטפחות ס"ת אם בא לשנותן מס"ת זה לס"ת אחר, אבל אם בא למוכרן דינם ככל הקדושות דמתני', עיי"ש ברשב"א. [↑](#footnote-ref-28)
28. וכתב הרשב"א דממתני' ליכא למישמע מינה כיון דיש סתירות בדיוקים בין הרישא לסיפא [וע"כ נקטי' בזה כדאמרי' בכל דוכתי דאי רישא דוקא תני סיפא אגב רישא ואי סיפא דוקא תני רישא אגב סיפא]. [↑](#footnote-ref-29)
29. וסיים דבריו שכן מצא כתוב בשם ה"ר יונה ז"ל. [↑](#footnote-ref-30)
30. וחשבתי דלפי"ז ארווח לן שפיר מה דפסקו הרמב"ם והרי"ף בהך איבעיא לחומרא וטרחו בזה הראשונים והאחרונים כיון דהוי ספק דרבנן דלא איפשטא הוי לן למינקט לקולא, אבל לדברינו הרי ע"כ למסקנא הרי נפלה כל האיבעיא דרק משום דלא משכח"ל עילויא אחרינא רצו להתיר אבל כיון דמשכח"ל עילויא אחרינא תו הדרנא לעיקר הדין דבעי' עילויא דוקא, ושו"ר שכתב כן בספר מכתם לדוד על הרמב"ם כאן (הובא במפרשי היד החזקה). [↑](#footnote-ref-31)
31. אלא שהובא שם פסק הרשב"א שהביא ג"כ הר"ן כאן דכ"ז שייך ביחיד שעשה מטפחת לס"ת שלו ונמצא שהקדישו להך ס"ת וע"כ אם בא להשתמש בו לס"ת אחר הרי משנהו ממה שהוקדש לו, וכשבאין לשנות יש דין מעלין בקודש, משא"כ כשמנדבים ס"ת לביהכ"נ ואח"כ הקדישו מטפחת ליתן על ס"ת זו, מותר להשתמש בו כל ספר וספר דעל דעת כולן הוקדשו. [↑](#footnote-ref-32)
32. ודע דבסוגיין מבואר דדוקא לכתחילה איבעיא לן ונקטי' בזה לחומרא דאסור לשנות כיון דליכא עילויא, אבל בדיעבד אמרי' בגמ' דשרי לקנות אותה קדושה וכמו שפירש"י שאם לאו מה יקחו מהם, וה"ה לגבי לשנות המטפחת שייך ג"כ ענין זה דרק כ"ז שיכול לשמש קדושתו הראשונה רק רוצה להחליפו לאחרת, אבל באופן שאין יכול לשמש קדשושתו הראשונה כגון שהס"ת נפסל ומעתה קדושתו כחומשים, א"כ מעתה הוי כדיעבד שייך גם בזה מה שפירש"י שאם לא ישמשו לס"ת אחר מה ישמשו בה.

    ולפי"ז אשכח לן יישוב למה ששמעתי להקשות מדינא דמתני' דמוכרין מטפחות לקנות חומשין והרי המטפחת לא יצאה לחולין כמ"ש הראשונים וא”כ הרי ע"כ הלוקח בא להשתמש עם המטפחת להספרים שלו, והיכי שרי' ליה לשנות המטפחת לס"ת אחר [והגם שהתיר הרשב"א באופן שלא הוקדש לס"ת מסויים, אבל מהא דלא הכריח הרשב"א חידושו ממתני' נראה דאי"ז הביאור בגוונא דמתני'], ולהנ"ל הרי שפיר משכח"ל באופן שנפסלה הס"ת של המוכר וכיו"ב. [↑](#footnote-ref-33)
33. ויש בנו"ט להביא בזה מש"כ הב"י בסוף סי' קנ"ד בבד"ה בשם רבינו יונה דנקטי' הבעיא לקולא.

    אמנם הרמב"ם והרי"ף פסקוה לחומרא, ועיי' ר"ן שכתב דכל כה"ג מינקט לחומרא עדיף, והכס"מ כתב בלשון זה דמשום חומר קדושת ס"ת פסקה לחומרא, [ויעויי' להלן בהערות שהבאתי מהלך אחר מספר מכתם לדוד]. [↑](#footnote-ref-34)
34. ויעויי' פתחי תשובה יו"ד סי' רפ"ב ס"ק ט"ז שכתב לבאר סתימת לשון הטוש"ע בסי' ר"ע דלא ימכור אדם ס"ת דהיינו בס"ת שמקיים בזה מצות כתיבת ס"ת וכ"כ בערוך השולחן [ולעצם הך דינא כתב כן ג"כ בכת"ס יו”ד קל"ה], והנה לשון הטוש"ע ולא ימכור אדם ס"ת אפי' יש לו הרבה ס"ת, וצ"ל לדבריהם שהכונה שיש לו ס"ת אחרים שלא יצא בהם קיום מצוות כתיבת ס"ת, עיי"ש בפתחי תשובה כמה היכ"ת. [↑](#footnote-ref-35)
35. ונראה שנקט כן גם בדעת הרא"ש. [↑](#footnote-ref-36)
36. יעו"ש שביאר דאף א"נ דקאי אביהכ"נ – הכונה בדמי ביהכ"נ כמו מאכילין עגל לעגלים דהיינו דמאכילין ביהכ"נ לשתיית שכר וזה שייך ע"י דמיו. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכ"ה ברשב"א, אבל בריטב"א לא נמצא לשון זה. ועיי' להלן מש"כ בשיטת הריטב"א ויל"ע טובא אם הראשונים מחולקים בזה. [↑](#footnote-ref-38)
38. והיה מקום לומר דיש לאסור עליהם לעשות זאת מצד שהם גורמים אכחושי מצוה שהרי אי"כ דמים לעילוי קדושה, אבל נראה פשוט דס"ל להריטב"א דאי"ז סברא דכיון דעדיין לא מכרו את ביהכ"נ נמצא שהם עדיין בעלים עליו ואם ירצו למוכרו עדיין יהיו כל דמיו ברשותן ויוכלו להעלותן בקדושה נמצא דעכשיו אין עושין שום אכחושי מצוה כיון שעדיין הדמים ברשותן. [↑](#footnote-ref-39)
39. ועפ"י מש"נ בדעת הפמ"ג הרי דבריו מיוסדים שפיר, דכיון שהבין דסברת הרמב"ן דאחר זמן מצותן מותרין ממילא שייכא רק בזט"ה במא"ה אבל שלא בזט"ה במא"ה ס"ל להפמ"ג דכל שלא היה עילוי בדמים לא חשיב אחר זמן מצוותן, וא"כ הרי מה דאסרי' בגמ' אוגורי ומשכוני לדעת הרמב"ן הביאור פשוט דכיון דליכא דמים ועילוי קדושה - בקדושתה קיימא, אבל בזט"ה במא"ה דיוצא לחולין ממילא כיון דחשיב אחר זמן מצותן א"כ אף אוגורי ומשכוני יש להתיר שהרי לא נחית ולא הוצרך לסברת הריטב"א וע"כ סבר דעצם מה שהשכירו או משכנו לחולין מוכח דאינם נצרכים לביהכ"נ והו"ל ממילא אחר זמן מצותן וניתרין בלא דמים.

    ומצינו תנא דמסייע ליה בספר השלמה שכתב (במהלך הראשון) וז"ל והא דאמר אוגורי ומשכוני אסור מסתברא בשלא שכרו או משכנו זט"ה במא"ה, דאלא"ה אמאי אסור והלא יכולים לעשות כ"צ מן הדמים ומביהכ"נ, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-40)
40. זה מבואר באבנ"ז (סי' ל"ד אות כ') שהביא להלן, דבאופן שלא יהיה בזה פסידא להקדש שרי לכתחילה שוה מנה על שו"פ, ומבאר שבאופן המדובר שם שבאו לעשות סתירות ושינויים במיקום ביהכ"נ ואחרי כל השינוים שוב יהיה להם מקום תפילה כבתחילה א"כ נמצא שלא הפסיד ההקדש מהחילול. (וגם השואל להגרש"ז רצה לעשות שינויים כאלו). [↑](#footnote-ref-41)
41. וז"ל שם "נראה לי שיחללו רק על תנאי אם צריך חילול, כי יש צדדי היתר גם בלא חילול ולמה יחללו להפקיע קדושתו שלא לצורך, רק אם צריך חילול יחול החילול מה שצריך לחלל כדי להתיר". [↑](#footnote-ref-42)
42. לכאו' יש לתרץ – דהנה הגמ' שם גבי לבני לא מיירי כלל מהנושא דמעלין בדמים או מורידין, אלא בגוף הקדושה אי שרי להוציאה לחולין, ובזה חלקו שם דכל שחל קדושה אסור להוציאה לחולין בלא דמים, משא"כ בהזמנה בעלמא, - אבל נידון דמעלין בקודש יש לומר דלא תליא בחלות קדושה כלל, והראיה דאפי' בתשמישי קדושה דלית בהו פדיון וא"כ לא חל קדושה על חילופיהן טפי מהזמנה בעלמא, [- להרמב"ן ודאי שכן הוא, ולהר"ן יש לעיין עפ"י מה שהק' הריטב"א דאין תופס דמיו אלא שביעית וע"ז, ולעיל הארכתי די"ל דהר"ן פליג ע"ז], ואפ"ה איכא בהו דינא דמעלין בקודש, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובעצם היא קושיית הרמ"ך הנ"ל, אבל כל לשונו של הב"י הן בקושייתו והן בתירוציו נראה ברור שיסוד הקושיא היא קושיא אחרת לגמרי, דשפיר הבין הב"י דל"ה טפי מהזמנה בעלמא דקיי"ל דלאו מילתא היא, ומ"מ רצה שיהיה דין דאין לשנותן אלא לקדושה חמורה, ומבואר שפיר עפ"י מש"כ לעיל לתרץ קושיית הרמ"ך, וע"ע בסמוך מדברי הב"י בסוף הסימן – וגם שם מבואר בב"י שהבין שפיר דאיכא דין מעלין בקודש בגבו מעות ובלבנים אע"פ שעדיין לא חל שום קדושה על המעות. [↑](#footnote-ref-44)
44. ודע דהפוסקים נקטו לענין מעשה לחלק בכמה מקומות בין איסור שחוק והיתול לאיסור אכילה ושתיה ולכאו' אין לזה מקום כי אם לשיטת הרמב"ם ולא לרש"י הנ"ל. [↑](#footnote-ref-45)
45. ואציין דוגמא לזה מדברי הבה"ל בסי' קנ"א סעיף י"א ד"ה להשתמש בו וז"ל "דמצד הדין הזמנה כזו שהיא לפי שעה לאו מילתא היא מ"מ אין לנהוג בה קלות ראש של חשבונות וכ"ש שחוק והיתול, ולענין אכילה ושתיה משמע שאין להחמיר בזה" עכ"ל. [↑](#footnote-ref-46)
46. ובקובץ תשובות ח"ג סי' ל"ז לא נקט לחלק כן אלא ביאר שהכל מדרבנן, יעו"ש שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-47)
47. ופשוט שכל דברינו בזה הם רק לשיטת הר"ן הנ"ל, אבל להרמב"ן הרי כל קדושת ביהכ"נ אינו אלא מצד תשמישי מצוה, וגם קדושת הדמים הם פרשה אחרת מצד אכחושי מצוה, אמנם לגבי נ"מ א' עדיין גם להרמב"ן צריך לדון בדברים דלהלן, שהרי קיי"ל בתשמישי מצוה דכ"ז מצוותן אסורין בתשמיש אחר – עיי' או"ח סי' כ"א סעיף א', ודו"ק. [↑](#footnote-ref-48)
48. ונ"מ למעשה עולה מזה – למי שרוצה להניח תרמילו או טליתו לזמן קצר בביהכ"נ באופן שאינו נכנס לביהכ"נ כלל אלא עומד על הפתח ומכניס. [↑](#footnote-ref-49)
49. הגרש"ז זצ"ל העיר על ספר צדקה ומשפט שהאו"ש נקט דלא מהני אמירת פסוק או ישיבה כדי להתיר קפנדריא, אבל בקונטרס להגר"י ישראלזון נראה שהגריש"א זצ"ל לא נקט לחוש לה. [↑](#footnote-ref-50)
50. וידוע שכל תיבה שכתובה שם היא בהכוונת והסכמת הגריש"א זצ"ל. [↑](#footnote-ref-51)
51. ונראה דהכונה שהנשאל הוא מלומדי ביהמ"ד הקבועים ויש לו היתר עפ"י מה דקיי"ל בזה כהר"ן להתיר לכתחילה באכילה ושתיה ושאר תשמישים שאינם קלות ראש כמו שכתב בשעה"צ ס"ק י"ב, אלא דמכיון שהשואל הנזכר אין לו ההיתר שהרי אינו מלומדי ביהמ"ד הקבועים היה מן הראוי להוכיחו שא"א לענות לו בביהמ"ד אלא מחוץ לביהמ"ד, אבל אם הוא יעלב הרי זה פוטר מחיוב תוכחה, וע"כ התיר לו לענות בפנים. [↑](#footnote-ref-52)
52. זה"ל מוזכר בבה"ל קנ"א ד"ה לא מהני תנאי בסוה"ד אלא שלשון זה לכאו' אינו מדוייק, שהרי מבואר שם בבה"ל שע"י תנאי זה הוי כבית בעלמא ואין בו קדושה, וע"כ הול"ל דמהני תנאי אע"פ שמשמש לתפילה עדיין. [↑](#footnote-ref-53)
53. אמנם באמת אם באתי רק מצד דיני תנאי לא ארווח לן כלל, שהרי מפורש במ"א דאף שהועיל לו התנאי ושרי בתשמישי חול מ"מ אסור בקלות ראש ואכילה ושתיה בכלל והעתיקו המ"ב בס"ק ל"ד, אלא שהרי לגבי בית שדרין בו ומתפללין בו בקביעות התיר המ"ב אכילה ושתיה (וכנ"ל בהערה הקודמת), וע"כ צריך לחלק דשאני התם שיש שם בית עליו משא"כ כאן המקום עשוי לביהכ"נ אלא שלא החילו בו קדושה ע"י תנאי, וכבר הארכתי במקו"א דאיסורי קלות ראש אינם נובעים מכח גוף הקדושה אלא מכח היות המקום מיועד ומיוחד לתפילה ועי"ז יש בו השראת השכינה ומכח זה אסור בקלות ראש, משא"כ מקום שאינו מזומן לתפילה אלא לתשמישים אחרים אין המקום גורם לקדושה אע"פ שמתפללין בו, ומשו"ה התיר המ"ב בבית שמתפלליןבו, וע"כ באמת א"א להשתמש בהיתר זה שכתבתי אלא במקומות אלו שאינם עיקרם לביהכ"נ ושלא יקרא עליהם שם ביהכ"נ אלא יהיה מקום המיוחד לאולם שמחות וכד'. [↑](#footnote-ref-54)