הפרשה ומתנות שלא הורמו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הזרוע והלחיים

חולין קל: מתנות שלא הורמו והפרשה בזלו"ק

א. הפרשה, ב"ב קכג: בכור נוטל פ"ש בזלו"ק, ומוקי במכירי כהונה וקסבר מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמי, והק' הראשונים היאך תלי בדין מתנות שלא הורמו תינח בתרומה דבעי הפרשה אבל הכא הם ניכרים בפנ"ע ואין מעורבים עם השאר ל"ל הפרשה כלל ופשיטא דלכו"ע הוי כהורמו?

וכעי"ז הק' רבינו יונה שם מסוגיין קל: דאתא ליד כהן וקסבר מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, משמע שיש פלוגתא גם לענין זלו"ק.

א. הרי"ד לא גרס לה ונקט דבאמת בזלו"ק לכו"ע מהני, וכ"נ הריטב"א בחד תירוצא שאינו אלא לשון מושאל ולכו"ע הכא כאילו זכה בו הכהן, וכעי"ז בתוס'.

ב. ר' יונה תי' דלמ"ד כמי שהורמו ס"ל דמאליו חייל במתנו"כ או בתרו"מ שם מתנו"כ וממילא יכול הכהן שהוא מכירי כהונה לזכות בו, אבל למ"ד לאו כמי שהורמו דמיין נהי דבמכירי כהונה הוי כמו שבא ליד כהן אכתי לא חל בהם שם מתנו"כ ואין שם מתנות עליהם עד שינתנו בתורת זלו"ק לכהן.

יש מקום לפרש כוונתו דכל שהוא עדיין בבהמה לא חל בו שם זלו"ק רק חלק מהבהמה, אבל לפי"ז גם אם יקנה לכהן את הבהמה ויש בה זלו"ק לא יחול בו דין זלו"ק ול"מ כן בדבריו ורק אם הוא מכירי כהונה ל"מ אבל בנותן בידיים משמע דמהני, וכ"נ ברש"י קל: ד"ה אי לפמש"כ במקו"א לבאר דבריו דלא נקט שנתן לכהן בהמה לזכות ממנה זלו"ק דא"כ הוי כנתינה של זלו"ק ממש ואינו תלוי במתנו"כ שלא הורמו.

וכנראה ביאור ד' ר"י באופ"א דלמ"ד מתנות שלא הורמו לאו כמי שהורמו הרי כל שלא מתקיים דינם לא חשיבי כמתנות, ובתרו"מ ע"י הפרשה חל בהו הדין תרומה מכח הפרשה אבל הכא שכל דינו הוא נתינה כל שלא נתן לא נתקיים דינם ואין להם שם זלו"ק, וזה דוקא במכירי כהונה שעדיין לא נתקיים מצות נתינה עד שיוציא מתח"י [אף שהוא קנוי לכהן בתור חלק משבט הכהנים, וכש"כ במקו"א], אבל בנותן ממש וודאי חשיב עי"ז כנתינת זלו"ק וחייל בהו ממילא שם מתנו"כ.

ע"ע בריטב"א ב"ב בתי' השני דמשום דאית ליה בעלמא מתנות שלא הורמו כמי שהורמו ה"נ מהני הכא מכירי כהונה בזלו"ק להיות כמי שהורמו וניתנו.

[עוד כתב ר' יונה דל"מ מכירי כהונה אלא בזלו"ק שהם עומדות בעין אבל בתרומה לעולם לא חשיב כמי שהורמו כ"כ דיהני בהו מכירי כהונה לזכות בהם להחשב מוחזק ליטול פ"ש ואף למ"ד כמי שהורמו דמיין כ"א אחר הפרשה שא"א לומר דהוי כאילו באה כל התרומה לידו שאין סופה כולה לבוא ליד כהן, וא"א לומר דדוקא התרו"מ בא לידו שהרי לא הופרשו, ורק אם בא לידו כל התבואה ממש בזה מהני כמי שהורמו דמיין גם בתרומה, וצ"ב.

ובתוס' כתבו דאף למ"ד בעלמא לאו כמי דהורמו דמי הכא בזלו"ק מודה דחשיב כמי שהורמו משום שהם ניכרים, משמע מדבריהם דלמ"ד כמי שהורמו דמי בעלמא הרי מהני גם בתרומה ליטול פ"ש ע"י מכירי כהונה, ודלא כרבינו יונה].

למדנו מזה דעת הראשונים דל"ש הפרשה בזלו"ק ורק לדעת ר"י ע"י נתינה חייל בהו שם זלו"ק ובל"ז לא שייך מכירי כהונה.

**ב. עוד בזה-**

קלב: אר"י האוכל מבהמה שלא הורמו מתנותיה כאילו אוכל טבלים, וכתבו התוס' טבלים ממש דילפינן נתינה נתינה מתרומה, ועיין בתו"ר דמספק"ל אם הוא איסור תורה או כטבל מדרבנן.

ומ"מ אמרינן לית הלכתא כוותיה, וכתב הר"מ פ"ט בכורים הי"ד הטעם משום שאינם מעורבים רק עומדים לעצמם ל"ש כאן טבל [ודעת ר"י צ"ב].

ובפשוטו למש"כ הראשונים ב"ב הרי לא שייך הפרשה בתרומה וצ"ל שהכוונה שלא ניתנו מתנותיה לכהן הוי טבל, ואף דגבי תרו"מ אין בו איסור טבל ע"י הפרשה לחוד גם בלא מתנות, מ"מ י"ל לפמש"כ ר"י שהבאנו דמתנות לא חל עליהם שם מתנות עד שיתנם לכהן לכך הוי כטבל עד שיתנם.

אבל עיין לז: גבי יחזקאל שאמר ע"ע שלא אכל מבהמה שלא הורמו מתנותיה, והק' התוס' לר"י דהוי כאוכל טבלים מאי רבותיה, ורש"י פי' רבותא דידיה דאף שהיה כהן הפריש מתנות, והק' בתוס' הא כל כהן חייב להפריש מתנות להאי מ"ד, וכתבו דר"י יפרש רבותיה דיחזקאל כאידך מ"ד שם.

וע"ע בתוס' קלד: גבי ספיקות דגר דלמ"ד מתנו"כ טובלות הו"מ למימר דקודם הפרשה הוי ספק איסור ולחומרא ואחר הפרשה הוא ספק ממון לקולא.

מבואר בד' התוס' אלו חידוש גדול דלמ"ד מתנו"כ טובלות ה"ה ממש כתרומה ובעי הפרשה להוציאו מידי טבל, וצ"ע מ"ש בהו הפרשה הרי הם ניכרים במקומם ואף שהם מחוברים מ"מ הרי גם בתרומה אי"צ להפריש ממש רק לקרוא להם שם במקומם וכשה"ק כל הראשונים ב"ב שם היאך שייך לומר לאו כמי שהורמו דמיין, כה"ק בטו"א מגילה כח. ועיין דר"א פ"ט בכורים הי"ד.

להלכה שאינו כאוכל טבלים כתב הר"מ שמותר לאכול מבהמה שלא הורמו מתנותיה, וצ"ל דיחזקאל מידת חסידות עבד שלא לאכול אבל אין בו איסור ממש.

אבל בתוס' קלא. כתבו דאף למ"ד דאינו כאוכל טבל ממש מ"מ איסורא אית ביה, וכתב בתשובת מהריק"ו (נדפסה בר"מ פ"ט ביכורים) שאיסור זה הוא מדרבנן וכ"כ בפר"ח, ועיין בטור שיש מצוה להפריש המתנות מיד וכתב הב"ח דאף שאין בו איסור אכילה ממש כטבל מ"מ מצוה להפריש מיד והיינו איסורא דכתבו התוס', ונראה שם בב"ח שהוא איסור תורה.

מיהו בתוס' לז: משמע כדעת הר"מ דלהאי מ"ד אין בו איסור כלל והיינו רבותא דיחזקאל דמ"מ לא אכל.

**ג. מתנות שלא הורמו-**

פליגי תנאי בכ"ד אי מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, ולהלכה פסק בפר"ח סוס"י סא דקי"ל לאו כמי שהורמו דמיין.

ודין מתנות שלא הורמו מבואר בגמ' מכות כ. שהוא גם לענין איסורא דקלטוהו מחיצות למע"ש ול"מ ביה פדיון, וע"ע ריטב"א שם דלקולא לא אמרינן כן דאל"כ אין לך מתחייב על טבל שהרי הוי כהורמו מתנותיו, ובאחרונים נתקשו מכ"ד דאף לקולא כן וכתב באחיעזר ג-סג דלענין ממון הוא גם לקולא דהוי ממש כממון כהן.

והנה בסוגיין קל: בעה"ב שאכל פירותיו טבלים פטור שאין לכהן אלא משעת הרמה ואילך, ומקשי מינה דר"ח דמזיק מתנו"כ פטור אף אחר הרמה ומשני דלעולם מזיק מתנו"כ פטור, והכא דאתא ליד כהן בטבלייהו ומתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין.

א. התוס' פי' דאין לך בו אלא משעת הרמה היינו דדוקא משעת נתינה לכהן חשיב כשלו לגמרי להתחייב על נזקין, אבל קודם הרמה אף דהוי כמי שהורמו פטור מטעמא דר"ח דמזיק מתנו"כ פטור [אבל לא משום שאין לכהן חלק בו].

הק' במנח"ב-צז א"כ ל"ל קרא לפטור משום אין לך בו אלא משעת הרמה תיפו"ל משום דר"ח דאף במזיק תרומה פטור משום מזיק מתנו"כ, ומשמע בברייתא דע"ז קאי קרא וקצת דוחק לומר דעיקר חידושא הוא דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו ולאחר נתינה חייב, עתוס' קלא., וצ"ע.

ב. בשטמ"ק הביא מתו"ר דאף אחר שבא ליד כהן כיון שלא הפריש מתנות ממש פטור, דלא מהני כמי שהורמו לחייב על נזקיו כל שלא היה הרמה ממש שעדיין לא הוברר חלקו של כהן אין לו בעלות גמורה בזה, אבל כיון דכמי שהורמו דמיין הרי זכה כבר הכהן ואח"כ כשמרים תרומה אם אכלה חייב לאותו כהן.

וכנראה כ"ה שיטת הר"מ כש"כ מנח"ב-צו דהר"מ פ"א מעשר ה"ה הביא האי דרשא לפטור האוכל טבל, וצ"ע תיפו"ל משום ממון שאל"ת, אבל להרא"ש ניחא דאיצטריך אפי' היכא דאתא ליד כהן כיון שהר"מ פ"ה אישות פסק כמי שהורמו דמיין, וכ"כ אבי"ע הל' מעשר[[1]](#footnote-2).

ובגמ' קל: מלמד שהמתנות דין להוציאן בדיינים ואמרינן בדאתא ליד כהן, וצ"ע, וכנראה שאני מתנו"כ שכל שהכהן קבלם מהני לזכות בו למ"ד כמי שהורמו ויש בו גם דין נזקין שהרי הם ניכרים ואי"צ הרמה.

ושו"ר כן במנח"ב-צז שהוכיח כן מב"ב קכג: דע"י כמי שהורמו חשיב ממונו ונוטל בו בכור פ"ש, והרי לשיטת הרא"ש לא זכה בו [לפי"מ שנקט שם דלהרא"ש לא זכה כלל בטבל] וע"כ שאני זלו"ק, ועיי"ש מש"כ לדחות.

ובמנח"ב-צז תמה לדעת הרא"ש שאם אין לכהן בעלות אף ע"י כמי שהורמו איך מועלת זכייתו בטבל [לאחר שיורם] הא הוי כמשוך פרה זו ולא תקנה אלא לאחר ל' דל"מ, עיי"ש משה"ק עוד מכ"ד.

במנח"ב כתב דאחר הרמה זוכה למפרע משעה שבא הטבל לידו, אבל אם אכלו בעה"ב הרי נמצא שלא בא לידו וע"ז גלי קרא דבכה"ג אין לו חלק בו.

וע"ע באבי"ע פ"א מעשר ה"ה משכ"ב.

**ד. אתרוג של טבל ובמתנות שלא הורמו אם חל דין ממון כהנים-**

סוכה לה. פליגי ב"ש וב"ה באתרוג של דמאי אם יוצא יד"ח, ומשמע דאתרוג של טבל אינו יוצא בו, וכן דעת התוס' סוכה לה. שאינו יוצא בו דלא חשיב לכם כיון שיש בו חלק הכהנים.

דעת רש"י שם והר"מ לולב ח-ב שאינו יוצא באתרוג של טבל מטעם שאין בו היתר אכילה עדיין כמו אתרוג של ערלה, ושיטת התוס' דכיון שיש היתר לאיסורו לא דמי לערלה.

בתוס' נתקשו למה במצת טבל לא פסלינן כמו אתרוג, וכתבו שאם אוכל הרבה עד שיש בחלקו כזית יצא משא"כ באתרוג דבעי אתרוג מסויים.

עוד כתבו בתוס' פסחים לה. שכהן יוצא באתרוג של טבל כיון שגם אחר הפרשה יהיה שלו ולכך איצטריך טעמא גבי מצה לפסול בכל ענין, ושיטת רש"י דפסולו משום שאין היתר אכילה צ"ע מקו' התוס', עיין מנח"ב-צח האריך ליישב בזה.

הרמב"ן נקט שיוצא בו כיון שיכול להפריש עליו ממקום אחר, ומה דפליגי ב"ש וב"ה הוא בתרומה טמאה של דמאי, עיי"ש.

ועיי"ש משה"ק על התוס' מדאמרו ב"ב קלז: אתרוג השותפין אם יכול לאוכלו יוצא בו, ועיין בר"ן מש"כ לתרץ שיטת התוס' דשא"ה שאסור לאוכלו.

ושיטת התוס' צ"ע מסוגיין דאין לך בו אלא משעת הרמה ואילך ומה"ט בעה"ב שאכל טבלים פטור, כתב במנח"ב-צו דלשיטתם אזלי ולק"מ שהרי באמת לשיטתם מסקנא יסוד פטורו מדינא דר"ח דמזיק מתנו"כ פטור, ואם בא ליד כהן באמת חייב למ"ד מתנות כמי שהורמו דמיין כמבואר בתוס'.

עוד הק' במנח"ב דא"כ מ"ד דמתנות שלא הורמו לאו כמי שהורמו למה יפסול אתרוג של טבל, וכתב שצ"ל בדוחק לחלק בין העניינים.

אבל בשער"י ה-ו יישב הענין עפי"ד הגמ' נדרים פה. בפלוגתא דתנאי בגונב טבל אם משלם לבעלים דמי טוה"נ שלו, וס"ד בגמ' דאף למ"ד טוה"נ אינה ממון מ"מ אם מתנות שלא הורמו לאו כמי שהורמו דמיין משלם לבעלים, ומקשינן ע"ז ואי טוה"נ אינה ממון מה לי הורמו ומה לי לא הורמו.

מבואר דמסקנת הגמ' דאף למ"ד לאו כמי שהורמו דמיין מ"מ למ"ד טוה"נ אינה ממון פטור, עקה"י ב"מ-י מש"כ לבאר בזה דכיון שיש לו דין הפרשה עליו הרי ממונו כאבוד ולא נשאר לו אלא טוה"נ ולמ"ד דאינו ממון אין ע"ז חיוב נזקין.
אבל כבר תמה ע"ז בשער"י בצדק דהא סו"ס הכל של הבעלים מהשתא א"כ לכה"פ הפסיד לו את הטוה"נ ולכו"ע הוי ממון לענין שוויות הטוה"נ [ועיי"ש מה שדחה]?

והוכיח מזה דאף למ"ד שלא הורמו מ"מ חייל בו כבר דין מתנו"כ וממון כהנים, וכל דין לאו כמי שהורמו הוא לענין זכיית כהן פרטי בדאתא לידיה אבל ממון כהנים וודאי לכו"ע הוי.

וכן מוכח מדין מכירי כהונה שבארו האחרונים שהוא מתורת ממון השבט, וזה וודאי גם למ"ד לאו כמי שהורמו דמיין, ועדיין הדברים צ"ב בסברא.

ולפי"ז יישב היטיב ענין אתרוג של טבל דסו"ס יש כאן ממון כהנים גם למ"ד לאו כמי שהורמו ולא חשיב לכם.

[וע"ע במנח"ש-נג דאף למ"ד לאו כמי שהורמו דמיין מ"מ לענין אתרוג חשיבי שותפין ולא חשיב לכם כיון שאם ירצה לאכול יצטרך להפריש ל"ח לכם, וצ"ב].

מיהו עיין בלשון התורי"ד קידושין נח:"במתנות שלא הורמו קמיפלגי ואינן חלקו של כהן עדיין דלאו כמי שהורמו דמיין הלכך משלם דמי כולו דא"ל אני הייתי רוצה למוכרו לאחרים", מתבאר בזה שלא כד' השער"י ובאמת לאו חלקו של כהן הוא כלל ומה"ט חייב לשלם לבעלים דמי כולו שיכל למכור טבלו לאחרים.

ומשמע שבאמת לא גרס בסוגיא קידושין דאיירי בנפלו לו מבית אבי אמו כהן טבלים דא"כ לא הוצרך לביאור זה כלל רק הגמ' מתרצת ממש כהסוגיא נדרים דלמ"ד לאו כמי שהורמו חייב לבעלים אף למ"ד טוה"נ לאו ממון [ובאמת הרשב"א שם הביא שיש גורסים כן ודחה גי' זו], ומ"מ כ"ז בסוגיא קידושין אבל בנדרים מבואר דלא חשיב ממון אף למ"ד לאו כמי שהורמו, ועוד נתבאר במקו"א.

וכדעת התורי"ד נראה בתוס' ב"ב קכג: שכתבו דבגמ' קידושין מבואר דעת רבי דמתנות שלא הורמו לאו כמי שהורמו דמיין, ותמה בקצה"ח רעח-א דבגמ' קידושין מבואר איפכא דאיירי בנפלו לו מיד אבי אמו כהן וכמי שהורמו דמיין לכך חייב הגנב לשלם לדעת רבי, וע"כ התוס' גרסו כד' התורי"ד דסבר רבי לאו כמי שהורמו דמיין וחייב לשלם ודלא כשער"י.

וע"ע בר"מ פ"ב גניבה ה"ה שהגונב תרומה פטור מלשלם לבעלים משום דטוה"נ לאו ממון הוא, אבל בגונב טבל ואכלו פסק בה"ד שחייב, והיה מקום לפרש דפסק דכיון דמתנות לאו כמי שהורמו דמיין וחייב גם למ"ד טוה"נ לאו ממון ושלא כסוגיא נדרים.

אבל בקר"א נדרים פד: באר דעתו דאזיל כחד תי' בגמ' דגבי טבל קנסו את הגנב על שאוכל טבל והוכיח כן מדקדוק לשון הר"מ דכתב גנב טבל 'ואכלו' וגבי תרומה לא הזכיר כן וע"כ הוא רק משום קנס לכך בעי אכילה.

ובעיקר יסוד השער"י שיש ממון כהן גם קודם הפרשה יל"ע בזה מגמ' קל: דמקשי לר"ח דמזיק מתנו"כ פטור מברייתא דאין לך בו אלא משעת הרמה ואילך ומשמע דמשעת הרמה חייב, ומשמע דלמ"ד מזיק מתנו"כ חייב א"ש דמ"מ בטבל פטור משום שאינו ממון כהן קודם הרמה, וזה לכאו' דלא כהשער"י דהוי ממון כהנים גם קודם הרמה?

אבל י"ל דכל טעם מ"ד דפליג אר"ח הוא משום שהכהן הראשון יכול להוציאו בדיינים כמבואר בסוגיין וגבי טבל וודאי ל"ש זה.

א"נ י"ל דגזיה"כ הוא לפטור טבל וכדחזינן דעת הרא"ש למסקנת הגמ' דאף בכה"ג שהוא ממון כהן ואתי ליד כהן מ"מ פטור.

ע"ע נדרים לו: דנה הגמ' דמודר הנאה יכול לתרום מכריו על של חבירו [אי לאו דשליחותיה קעביד] ואי נימא דהוי ממון כהן אף קודם הפרשה הרי הוא כפורע חובו של חבירו, ויל"ע.

1. באחיעזר ח"א כו-ו כתב דאיצטריך קרא לפטור אף באופן שהוא ממון שיל"ת כגון מכירי כהונה, ובזה א"ש ג"כ שיטת התוס' מקו' המנח"ב ל"ל קרא, מיהו במקו"א נתבאר שאי"ז ברור דמכירי כהונה חשיב ממון שיל"ת ומהריט"א נסתפק בזה ועריטב"א קלב:, ואכ"מ.

   בדברי משפט חידושים סי' קג כתב דנפק"מ שאי"צ אפי' לצי"ש, ומ"מ צ"ע ליישב בזה ד' התוס' דאכתי תיקשי ברייתא ללישנא דוזה דבלא"ה פטור מלצי"ש. [↑](#footnote-ref-2)