19 קדשי בדה_ב שמתו
קטגוריות: ש_ס / מו מעילה / מעילה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק בהר פסח שני תשס"ג

**בדין קדשי בדה"ב שמתו**

**ובדינא דסוגיא דפסחים דכ"ט. דאין מועלין בדבר דלא חזי למידי והמסתעף**

א] מעילה דט"ו. אמר ר"י קדשים שמתו יצאו מידי מעילה ד"ת, במאי אילימא בקדשי בדה"ב אפי' כי מתו נמי, לא יהא אלא דאקדיש אשפה לבדה"ב לאו אי"ב מעילה, ובתוס' שם ז"ל, הק' רבינו חיים כהן, דמי דמי אשפה ראוי' ליפדות אבל האי לאו בר פדיון הוא דלאו בני העמדה והערכה, י"ל דשמא קסבר קדשי בדה"ב ל"ה בכלל העמדה, א"נ מי לא עסקי' דהעמידן מחיים ולא הספיק לפדותן עד שמתו וכו',[[1]](#footnote-2) עכ"ל, ולכאו' מבו' בדבריהם דלדידן דקדשי בדה"ב הוו בכלל העוה"ע, הרי דהיכא שמתו קודם שהעמידן הוו בכלל קדשים שמתו ולי"ב מעילה.

ועי' קר"א שפי' לפ"ז ד' הכ"מ רפ"ג ממעילה, שהק' ע"ד הרמב"ם שם שכ' דקדשי מזבח שמתו יצאו מידי מעילה, והק' הכ"מ דמשמע דקדשי בדה"ב שמתו מועלין בהן ומ"ש מקדשי מזבח, והברה"ז תמה עליו דהרי בהדיא אמרו בסוגיין דבקדשי בדה"ב מועלין, ופי' הקר"א כוונת הכ"מ עפ"ד התוס' דכל מה דמועלין בקדשי בדה"ב היינו רק אי חזו לפדיון, ומה"ט ל"ד קדשי בדה"ב לקדשי מזבח, אך אי ל"ח לפדיון אין מועלין בהן, וזשה"ק הכ"מ ע"ד הרמב"ם דלדידי' קדשי בדה"ב שמתו ל"ח לפדיון, א"כ מ"ט מועלין בהן, ומ"ש מקדשי מזבח שמתו שאין מועלין בהן, ורמז לזה גם הגרע"א בגליון הרמב"ם, עיי"ש.

ובחי' הגר"ח הל' מעילה כתב בדעת הרמב"ם, דמפרש לד' הגמ' דבקדשי בדה"ב ל"ש כלל עיקר הדין דקדשים שמתו, ועמש"נ להלן סוסק"ח לפרש הא דמייתי הגמ' מאשפה, ומה ראי' היא זו, הרי אשפה חזיא לפדיון ול"ה כלל כקדשים שמתו, ובי' הטעם בזה, דרק בקדשי מזבח שקדושתן למצותן, להכי הוא דכשמתו ולא חזיין תו למצותן פקע מינייהו דין קדשי ד' ולית בהו מעילה, ומשא"כ קדשי בדה"ב דהן של הקדש בקנינם, א"כ ל"ש בהו כלל דין מתו, ולא איכפ"ל כלל מה דלא חזיין תו למצותן, כיון דעכ"פ הרי הן קנין גבוה, שפיר מועלין בהן, ואמנם בגליונות החזו"א שם כ' לדמות קדשי בדה"ב שמתו לדין תרנגולת שמרדה, וכ"כ בס' עמק יהושע סי' ה', אך הדמיון צ"ע, ע' בזה באפיקי ים ח"ב סי' ח', וגם בס' מנחת ברוך סי' פ"ו כתב כן בדעת הרמב"ם, שמטעם זה ל"ש דין מתו בקדשי בדה"ב, ואך דהמנח"ב נקט שם דדינא דקדשים שמתו הוא שקדושתן פוקעת מינייהו לגמרי, וע"כ כתב דל"ש כן בקדשי בדה"ב דהן ממון הקדש ומהיכ"ת יפקע בעלות ההקדש, אך הגר"ח נקט בדבריו שם דמשום דינא דקדשים שמתו לא פקעה קדושתן, אלא הוי זה דין בדיני מעילה, דלא חשיבי קדשי ד' לענין מעילה, (ולק' סק"ב נת' שמוכח כן מכ"ד), ואפ"ה כתב דל"ש כן בקדשי בדה"ב, והיינו דאף שם קדשי ד' שבקדשי בדה"ב, הוי מכח מה שהם ממון הקדש,[[2]](#footnote-3) (ועי' עוד באו"ש הל' מעילה שכתב ג"כ דבקדשי בדה"ב ל"ש דין קדשים שמתו, היכא דאם יפקע ההקדש יהיו ראויין, עיי"ש מה שבי' הטעם בזה, וגם דבריו לא שייכי רק אי נימא דדין קדשים שמתו הוא דפקע הקדושה, אך אי נימא דהוי זה דין מסוים בדיני מעילה, ל"ש כל דבריו, עיי"ש), וע' עוד באבי עזרי הל' מעילה, מש"כ לבאר טעם נוסף דל"ש דין קדשים שמתו בקדשי בדה"ב.

ב] והנה המנח"ב בסי' פ"ו, הוכיח כדעת הרמב"ם דקדשי בדה"ב שאין ראויין לפדיון לא פקעה קדושתיהו מינייהו, ממש"א בחולין ר"פ ראשית הגז, דבקדשי בדה"ב ל"ב למעטן מראשית הגז, כיון דהגיזה קדושה, ול"מ למיפרק לי' למ"ד דקדשי בדה"ב היו בכלל העוה"ע, ואי נימא דקדשי בדה"ב דלי"ל פדיון פקעה קדושתיהו מיניהו, א"כ הרי שפיר בעי' למעוטה, ועחזו"א בכורות סי' י"ח סוסקי"ז שדחה הראי' משם בג' אופנים, עיי"ש.

ובדעת התוס' צ"ל בפשיטות, דס"ל דהגם דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה, מ"מ לא פקעה קדושתיהו מינייהו, וע"כ ודאי דלי"ב חיוב דראשית הגז למיהב לי' מידי דהקדש.

ועיקר הך מילתא דקדשים שמתו לא פקעה קדושתן מינייהו, הנה פשוט שהוא כן לדעת הסוברים דקדשים שמתו אית בהו איסוה"נ דאורייתא, ובע"כ דלא פקע קדושתן, אא"כ נימא כד' המהריט"א דהא דאסורין בהנאה הוי זה כדין פסוה"מ שנפדו שאסורין בגיזה ועבודה, ולפ"ז שפיר י"ל דלעולם פקעה מינייהו עיקר קדושתן, אך גם לדעת הסוברים דלי"ב איסוה"נ דאורייתא, מ"מ יש להוכיח דלא פקעה קדושתן, מהא דהשוחט ומעלה בחוץ חייב על ההעלאה, והנה הרי כל שחו"ח הוי כקדשים שמתו, ואי קדשים שמתו פקעה קדושתן מיניהו, הרי ל"ה שייך לחייב בזה על ההעלאה, כיון דלא קדשי כלל, וכבר הוכיחו מזה, דודאי לא פקעה הקדושה מקדשים שמתו, ע' בכ' הגר"ח שבס' מעתיקי שמועה שהוכיח כן, ויש להוכיח עוד ממש"כ התוס' בשלהי זבחים, דאף לדעת רבה דשחיטת דרום תרד מ"מ אם משלה בזה האור לא תרד, והנה הרי בגמ' לעי' ד"ב: אמרי' דלדעת רבה שחיטת דרום הוי כקדשים שמתו, ואי נימא דקדשים שמתו פקעה קדושתייהו, א"כ הרי ודאי ל"ש דיהני משילת האור בדבר שאינו קדוש, ובע"כ מוכח מזה דלא פקע קדושתייהו, אלא הגם דאכתי מקדש קדשי מ"מ לי"ב מעילה כיון דלא חשיבי קדשי ד'.

והנה בחולין ר"פ כסוי הדם אמרי' דלמ"ד דקדשי בדה"ב היו בכלל העמדה והערכה, הויא שחיטת קדשי בדה"ב שחיטה שאינה ראוי', והק' בזה האחרונים, המקנה קידושין דנ"ז:, או"ש פ"ה ממעילה ה"י ד"ה וכיון שזכינו, מנח"ב סי' פ"ו, אחיעזר ח"ב סי' ה' סק"ב וסי' מ"ו סק"ה וסו"ס נ', וחזו"א בכורות סי' י"ח סוסקי"ז, דאי נימא דקדשי בדה"ב שמתו ואין ראויין לפדיון יצאו מידי מעילה, א"כ מ"ט הוי זה שחיטה שאינה ראוי', הרי כיון דלא חזו לפדיון לי"ב מעילה, והחזו"א שם כ' דאי איירי דיש להקדש צורך בהן ניחא.

והאחיעזר שם כתב, דמוכח מזה דאף דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה מ"מ אי"ב איסורא דאורייתא, ולפ"ז ניחא דע"כ חשיב שחיטה שאינה ראוי', עיי"ש

אך זה תלוי בטעם הא דקדשים שמתו אי"ב איסוה"נ דאורייתא, עמש"נ בזה בדברינו בדין קדשים שמתו סק"א ג' דרכים בזה, והנה אי נימא שטעם האיסור הוא ע"ד הא דשלמים אי"ב איסוה"נ דאורייתא הגם שאינן קדשי ד', ומד' תוס' כריתות דכ"ג: הוכיח מרן הגרי"ז דהוי זה איסור מעילה, עייש"ה, הרי דה"נ קדשי בדה"ב שמתו יהא בהן איסוה"נ דאורייתא, אך אי נימא דטעם האיסור הוא משום איסור אכילה לפני זריקה, או משום דלא עדיף מפסוהמ"ק, הרי דל"ש הך איסורא רק בקדשי מזבח ולא בקדשי בדה"ב, ורמז לזה האחיעזר בסו"ס נ'.

אך העירוני די"ל, דאף לד' המהריט"א דאיסורן הוא משום דלא עדיפי מפסוהמ"ק, לאו היינו דהם אסורין מפרשת פסוהמ"ק, אלא הוי זה ראי' בעלמא, דכיון דחזי' דאף פסוהמ"ק אסורין בגיזה ועבודה, בע"כ דע"ז ל"מ דין קדשין שמתו להתיר, וממילא דאף קדשים שמתו אסורין בזה, ולפ"ז שפיר י"ל דאף בקדשי בדה"ב יהא איסור זה, ומה"ט יש גם לדון במש"נ בדברינו שם בהערה, דלד' מהריט"א ל"ש איסור זה בדמי שלמים, ולהנ"ל יש לפקפק בזה, וצ"ע בזה.

ג] אמנם האמת נ', דמעולם לא כיונו התוס' לומר דבקדשי בדה"ב נמי איכא לדינא דקדשים שמתו, דודאי מודו התוס' לדעת הרמב"ם דל"ש כלל דין קדשים שמתו בקדשי בדה"ב, וכמו שהבאנו לעי' סק"א הטעמים בזה.

ומש"כ התוס' דהיכא דאין ראוין לפדיון אין בהם מעילה, נ' דאי"ז כלל מדין קדשים שמתו, דהוי זה הפקעה מעיקר דין מעילה, אלא היינו כמבו' בפסחים דכ"ט. דהאוכל חמץ של הקדש בפסח לא מעל, למ"ד דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים ולא חזי החמץ לפדיון, ומבו' בתו"י כריתות די"ג: שהטעם בזה הוא משום דלא נהנה מן ההקדש שו"פ, אך ודאי אי"ז מדין קדשים שמתו, דהרי מבו' שם דהיינו אף למ"ד דחמץ אחר הפסח מותר, וכיון דחזי לאחר הפסח ודאי ל"ח קדשים שמתו, וכמו שכתב כן בחי' הגרי"ז במכתבים, וגם הוכיח כן מדתלי לה בגמ' שם בדינא דדבר הגורל"מ אי כממון דמי או לא, אשר זה הוא דין בדיני גזל ודיני ממונות, ואם הי' הנידון מדין קדשים שמתו ל"ש לדון בזה מדינא דדבר הגורל"מ,[[3]](#footnote-4) וה"נ קדשי בדה"ב שמתו דלא חזו לפדיון, ולא שוו מידי, הרי דמה"ט לי"ב מעילה, כיון שאינו נהנה מן ההקדש שו"פ, והתוס' בקושיתם דלא יהא בזה מעילה משום דאין פודין להאכיל לכלבים, הביאו להסוגיא בפסחים, ומשמע מזה שכונתם דאף הכא לא יהא בזה מעילה משום דלי"ב שו"פ, ולא משום דין קדשים שמתו, (ואי נקיים גיר' דילן בתוס' דאמרי' בפרק כל שעה דליכא "מעילה", ודאי נ' להדיא כן דכונתם דכ"ה דהתם ליכא מעילה, הרי שמאותו טעם לא יהא הכא מעילה).

ולפ"ז ניחא בפשוטו הסוגיא דר"פ ראשית הגז, דאף דס"ל להתוס' דקדשי בדה"ב שמתו לי"ב מעילה, מ"מ ודאי דלא פקעה קדושתייהו, דאף אי נימא דמשום דינא דקדשים שמתו אף פקעה קדושתן מיניהו, אך כ"ז הוא בקדשי מזבח דאי"ב לדינא דקדשים שמתו שיצאו מידי מעילה, אך קדשי בדה"ב הרי נת' דלי"ב כלל לדין קדשים שמתו, ואף דבפועל ל"ש בהו מעילה כיון דלא נהנה שו"פ, אך כיון דלי"ב לדין קדשים שמתו, כיון שהוו ממון הקדש בקנינם, ודאי דלא פקע קדושתייהו מינייהו, וע"כ ודאי ל"ש בזה חיוב ראשית הגז.

ולפ"ז נ' לישב היטב גם הסוגיא דר"פ כסוי הדם, וזה לפמש"כ החזו"א קדשים דף ק"ע: מדפי הספר, בדעת תוס', דהאזהרה על אכילת הקדש הויא בכזית, וא"צ שיהא שו"פ, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז ניחא דע"כ אף דקדשי בדה"ב שמתו לי"ב מעילה, מ"מ אסירי באכילה מדאורייתא, דהא דלי"ב מעילה הרי הוא רק משום דלא שוו מידי ולא נהנה מהן שו"פ, וע"כ איסור אכילה שמוזהר אף כד לי"ב שו"פ, הוי אף בקדשי בדה"ב שמתו,[[4]](#footnote-5) ומש"א בפסחים באוכל חמץ של הקדש במועד, היינו רק דלי"ב חיוב מעילה, דחיוב מעילה בשוגג הוי רק בשו"פ, אך איסורא דאכילת הקדש, שפיר יהא אף בחמץ של הקדש במועד, כיון דאיסורא דאכילת הקדש הוי אף כשאין בו שו"פ, וע"כ שפיר הוי שחיטה שאינה ראוי', וז"פ וברור.

[ואמנם דכ"ז הוי רק להתוס' לטעמייהו דס"ל דאף בקדשי בדה"ב איכא איסור אכילה בכזית הגם שאי"ז שו"פ, אך לדעת הרמב"ם בהל' מעילה דס"ל דבקדשי בדה"ב אף איסור האכילה הוי רק בשו"פ, הרי דלדעתו מוכח מסוגיא דר"פ כסוי הדם דאף היכא דלא חזי למידי מועלין בו, וחשיב כהנאת שו"פ, דאל"כ הרי הי' זה שחיטה ראוי', וזה כמש"נ לק' סק"ה ואילך בדעתו,[[5]](#footnote-6) וז"פ].

ויל"ד עוד בזה, דכיון דאף קדשי בדה"ב שמתו אי"ב בעצמותן דין מעילה, ורק דכיון דאי"ז שו"פ ל"ש בהן מעילה, הרי י"ל דמ"מ אי"ב איסורא דמעילה, וזה אי נימא בנהנה פחות משו"פ מן ההקדש דאסור מדאורייתא, ע' מהר"י קורקוס ומל"מ ספ"ב ממעילה ורש"ש קידושין ד"נ., וע' חי' הרשב"א גיטין די"ב: שמבו' בדבריו דאי"ז אסור רק מדרבנן,[[6]](#footnote-7) וע' מה שציינו בסהמ"פ ע"ד המל"מ הנז', אך באמת פשוט שאי"ז כן, דאיסורא דנהנה פחות משו"פ, הוי רק כשעכ"פ הוא שוה מידי, דבזה יש לאסור משום איסורא דחצי שיעור, אך במידי דלא שוי כלל ל"ש גם איסורא דח"ש, ואין לאסור כלל בהנאה מדאורייתא, וז"פ.

[אמנם יש לפקפק בעיקר דרך זו בד' התוס', דהרי בד' התוס' בריש פירקין מבו' דהוי זה פלוגתא אי שיעור מעילה הוא כזית או בשו"פ, ובתוד"ה אחד נ' דאף בקדשי בדה"ב כן הוא, ואי נימא הכי הרי אין לפרש דמשה"ק התוס' דאף בקדשי בדה"ב שמתו ליכא מעילה, דהוא משום דלי"ב שו"פ, דהרי לדעתם פליגי בזה אי בעי' שו"פ, אך עיקר ד' התוס' שם בד"ה אחד צ"ע רב, וע' רש"ש שם, ואולי ט"ס נפלה בדבריהם, ולפ"ז שוב י"ל ככל מש"נ, וצ"ע בזה].

ד] והנה בחי' הגר"ח הל' מעילה, כ' בדעת הרמב"ם, דפליג ע"ד התוס', וס"ל דקדשי בדה"ב שמתו אי"ב מעילה, ומשמעות דבריו דנקט בדעת הרמב"ם דבפועל אי"ב מעילה, ולא אמרי' דלא שוו מידי ולא נהנה שו"פ, וצ"ע ע"ז מסוגיא דפסחים דכ"ט הנז', דמבו' להדיא דכל שאין ראוי ההקדש לפדיון לי"ב מעילה, [[7]](#footnote-8) והק' כן בגל' חזו"א והגר"י אברמסקי והקה"י שם.

והנה אמנם בחי' הגרי"ז במכתבים, כ' דל"ק מסוגיא דפסחים, דהא דלא מעל, אי"ז כלל משום דפקע דין מעילה מהחפצא, אלא משום דלי"ב הנאת שו"פ, וכ' שם די"ל שדעת הרמב"ם, דהגם דלי"ב הפקעת מעילה מגוף החפצא, מ"מ אין בו מעילה, משום דלא שוי מידי ואינו בכלל גזל הקדש בהנאת פרוטה, ודקדק כן מל' הרמב"ם רפ"ה ממעילה "עד שיפדו דברים הראויין להפדות", (ועמש"נ להלן סוסק"ח בבי' לישנא דהרמב"ם), ולפ"ז ל"ק ע"ד הרמב"ם מסוג' דפסחים, אך מד' הגר"ח לא מ' כן וכנ"ל, וגם שנ' דהרמב"ם פי' כן מש"א במעילה שם דאי בקדשי בדה"ב אפי' מתו נמי, דלא ניח"ל לפרש דאתיא כמ"ד דקדשי בדה"ב ל"ה בכלל העוה"ע, אלא אף דהוו בכלל העוה"ע מ"מ אי"ב מעילה, ומ' מזה דבפועל אי"ב מעילה, אך י"ל דהגם דבפועל לי"ב מעילה, מ"מ ל"ש בזה לישנא דיצאו מידי מעילה, דל' זה מתפרש דפקע עיקר דין מעילה מהחפצא.

אמנם יש להוכיח בדעת הרמב"ם, דס"ל דבקדשי בדה"ב הגם דלא חזו לפדיון מועלין בהן, ולא אמרי' דבפועל לי"ב מעילה משום דלא שוו מידי, דהנה בגל' קה"י לחי' הגר"ח שם, הק' ע"ד הגר"ח, ממש"א בערכין ד"ה: ור"י האי לא לכם ולנו מאי עביד בי', אמר אבימי וערכו נגנז, אלא מעתה לא ימעלו בו, דתנן חמש חטאות המתות ומעות ההולכות לים המלח לא נהנין ולא מועלין וכו', והרי דמדמי' קדשי בדה"ב לקדשי מזבח דכל שאינו ראוי למצותו אין מועלין.

אמנם נ' דלא אך דל"ק משם ע"ד הגר"ח בדעת הרמב"ם, אלא אדרבה יש להוכיח מד' הרמב"ם שם כד' הגר"ח, דהנה הרמב"ם בפ"א מהל' ערכין הי"א והי"ב כ' דגוי שאמר דמי עלי וכו', ואם אמר לשמים נדרתי יגנזו, והרי שפסק דערכו נגנז, והק' הלח"מ שם בה"ו, במש"כ הרמב"ם בהל' מעילה פ"ה הט"ו דקדשי גויים אם הם לבדה"ב מועלין בהם, והא אמרי בגמ' דכיון שיגנז הוי כחטאת שמתו בעלי' ואין מועלין בהן.

ונ' דמזה מוכח כד' הגר"ח, דדעת הרמב"ם דקדשי בדה"ב שמתו מועלין בהן, וגם לא אמרי' דמ"מ כיון דלא שוו מידי אי"ז הנאת שו"פ, וע"כ אף שקדשי גויים נגנזין ולא שוו מידי, מ"מ מועלין בהן.

ה] ומש"א בגמ' דאי ערכו נגנז הוי כחטאות המתות שאין מועלין בהן, הנה לא דימו לה בגמ' לקדשים שמתו אלא לחטאות המתות, ונ' לבאר בזה, דהנה הא דחטאות המתות אין מועלין בהן, נ' מד' התוס' במעילה די"ב. ד"ה וכי, דהוי זה חד דינא עם דינא דקדשים שמתו, וע"כ כ' דהו"מ פריך מחטאות המתות דקדושה שבהן להיכן הלכה, אמנם הנה בפירש"י מנחות ד"ד: תמורה דכ"ב. ומעילה ד"ג. ד"ה לא נהנין, פי' דהא דלא נהנין מחטאות המתות ל"ה אלא מדרבנן, ורש"י במעילה הוכיח כן מד' הגמ' שם, עיי"ש בדבריו, וכ"ה בתוס נזיר דכ"ד. ד"ה דמי, וע' ישועות מלכו יו"ד סי' ע"א שדחק מאד בד' רש"י ותוס' שמודים דאי"ב איסורא דאורייתא, ועיי"ש עוד שהוכיח מד' הירושלמי פ"ק דשבת, שאין איסורן אלא מדרבנן, וכ' שם דלדעת הרמב"ם דספיקא דאורייתא מה"ת לקולא ליכא ראי', עיי"ש, וע' עוד בתשו' הרי"ד סי' י' שפליג ע"ד רש"י, וכ' דאיכא בזה איסור דאורייתא, אך מבו' בדבריו דהוי זה איסור מפרשת חטאות המתות, דבכלל דין מתות נכלל איסור הנאה, עיי"ש, והרי דאי"ז כקדשים שמתו דאסורין בהנאה מה"ת לדעת רש"י, וכמו שהבאנו במק"א, ועמד בזה האחיעזר ח"ב סוסי"ג, ועיי"ש סו"ס נ', ועמש"כ בזה בס' קה"י מעילה סי' ב', (וע' גם בפרי יצחק ח"ב סי' ל"ד וחזו"א בכורות סי' י"ח שכתבו דקדשים שמתו אין איסורן רק מדרבנן כ"ה דחטאות המתות אין אסורין מדאורייתא), עוד ילה"ע, דמ"ט לא מסייעי' לעי' די"ב. לד' ר' יוחנן דקדשים שמתו אין מועלין בהן מהא דחטאות המתות אין מועלין בהן.

ובפשוטו י"ל הבי' בזה, דהנה הא דהני ה' חטאות אזלי למיתה, הרי לאו היינו דאינן ראויין למצותן ולי"ב דין פדיון וע"כ אזלי למיתה, כפשטות ל' רש"י מעילה רפ"ג, אלא היינו שחל עלייהו דין מיתה, ודינם הוא שהן מתות, ומוכח כן ממש"א בבכורות דל"ג. דאם נתכפרו בעלי' אחר שנפדתה חטאת בע"מ אזלא למיתה, ולראב"ש אפי' בשר בקדירה ונזרק דמה של תמימה אסורה, והרי דאף שכבר נפדתה, ובלא"ה אינה עומדת להקרבה, מ"מ כל שנתכפרו בעלי' חייל עלי' דין מיתה, וחזי' כן גם מהא דתנן לעי' ברפ"ג דחטאות המתות אין עושין תמורה, והיינו בע"כ משום דאיכא עלייהו דין מיתה, (דאין לפרש הטעם משום דלא חזיין למצותן, דהרי אף פסוהמ"ק שנפדו עושין תמורה).

ונ' לפ"ז, ושו"ר כן בכ' הגרי"ז ערכין ד"ה. ובחי' הגר"מ הלוי הל' מעילה, דהא דלי"ב מעילה, הוא משום שדין קדושתן הוא דלמיתה אזלן, וע"כ ל"ה בכלל קדשי ד' כלל ולי"ב איסוה"נ דאורייתא, ול"ד לקדשים שמתו דדין הקדושה הוא ליקרב, ורק דכיון שמתו ל"ש להקריבן, וע"כ אי"ב איסוה"נ מה"ת.[[8]](#footnote-9)

וניחא לפ"ז מה שהעירו התוס' במעילה די"ב. הנז', דהו"מ פריך מחטאות המתות דלי"ב מעילה, ולמש"נ בדעת רש"י, הרי י"ל דמחטאות המתות ל"מ כלל למיפרך דקדושה שבהן להיכן הלכה, כיון שבהו הרי אדרבה דין הקדושה הוא דאזלן למיתה, ומכח דין הקדושה פקע דין מעילה מינייהו, ול"ד לקדשים שמתו שדין הקדושה דידהו הוי ליקרב, ורק דבפועל ל"ח לגבוה, ודו"ק, ובגיטין דכ"ח: מבו' בפשוטו דחטאות המתות ששחטן בעזרה הוי חולין בעזרה, - עחת"ס יו"ד סי' י"ב, ופרי יצחק ח"ב, ואחיעזר ח"ב סי' י"ג - ונ' מזה דפקעה מיניהו קדושתיהו, ול"ד לקדשים שמתו דלא פקעה קדושתיהו מינייהו וכמש"נ לעי' סק"ב, והיינו משום דשאני חטאות המתות שדין קדושתן הוא דאזלן למיתה, וע"כ חשיבי חולין בעזרה, ולעי' ברפ"ג תנן דחטאות המתות אינן עושין תמורה, ואילו בבכורות דט"ו: תנן דפסוהמ"ק עושין תמורה אף לאחר פדיונן, וזה מורה כמש"נ, דחטאות המתות גריעי כיון שדין קדושתן הוא דלמיתה אזלי.

וניחא בזה משה"ק המל"מ פי"ד מאבל הכ"א, במה שנחלקו בירושלמי בפ' חלק ה"ז, בקדשי עיר הנידחת דלר' יוחנן מועלין בהן ולר"ל אין מועלין בהן, וגיר' דילן בירושלמי, דלר' יוחנן אין מועלין בהן ולר"ל מועלין בהן, וע' קר"א לעי' די"ב. מש"כ בהטעם שהחליף המל"מ הגירסא, ולדעת הרמב"ם דקדשי עיר הנידחת ימותו, א"כ מ"ש קדשי עיר הנידחת דלר"י מועלין בהן, מחטאות המתות דתנן דאין מועלין בהן, והקר"א לעי' די"ב כתב דמ"ד דמועלין בהן היינו רק מדרבנן, ולפ"ז ניחא גם קו' המל"מ, (דהגם דחטאות המתות אין מועלין בהן אף מדרבנן, הרי היינו רק משום דבדילי מינייהו וכמש"א לעי' ד"ג.).

ולמש"נ ניחא, דשאני חטאות המתות שדין קדושתן הוא דאזלי למיתה, וע"כ לי"ב מעילה, ומשא"כ קדשי עיר הנידחת שדין קדושתן הויא ליקרב, ורק דמכח דהוו זבח רשעים הוי דינם שימותו, ומבו' בסנהדרין דמ"ז. דאחר שמתו ואי"ל כפרה, כל מה שאין הקדשים קריבין הוי מדין דחוי, ונת' בזה בדברינו בסוגיא דדחוי סי' א' עיי"ש, ועכ"פ מבו' מזה דבעודן ברשען לא חייל על קדשיהם דין שאין קדושתן ראוי' להקרבה, אלא היינו דבפועל א"א להקריבן, ע"כ ס"ל לר' יוחנן דיש בהם מעילה, אמנם נ', דמ"מ בע"כ דס"ל לר' יוחנן דקדשים שמתו יש בהן מעילה, (ודלא כמש"א ר' יוחנן בתלמודין דלי"ב מעילה, ולגיר' דילן בירושלמי דריש לקיש אמר דמועלין ניחא דלא סתרי ד' ר' יוחנן זל"ז), דקדשי עיר הנידחת לכאו' חשיבי כקדשים שמתו, כיון דלא חזיין ליקרב, (שו"ר בקר"א לעי' די"ב שעמד בזה, וכ' דמ"ד דמועלין בהן הוי זה מדרבנן), וניחא בזה מה שהשמיט הרמב"ם להך פלוגתא דר"י ור"ל, ועמד בזה המל"מ שם, ולהנ"ל ניחא, דכיון שכתב הרמב"ם רפ"ג ממעילה דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה ד"ת, א"כ ה"נ ודאי דאין מועלין בקדשי עיר הנידחת וז"פ, (אך יש מקום לדון דקדשי עיר הנידחת ל"ד לקדשים שמתו, כיון דליכא חיסרון בגופן שאין ראויין ליקרב, אלא הוי זה דין מן הצד דמונען מליקרב, וצ"ע בזה).

אך צ"ע ע"ז, מהא דפריך בירושלמי שם דליתני ו' חטאות מתות, עיי"ש במה"פ ובתוס' הרי"ד, ולמש"נ הרי לכאו' ל"ש למכללי' בכלל חטאות המתות, וצ"ע בזה.

שו"ר עיקר הדברים בכ' הגרי"ז לעי' דס"ז., עיי"ש שכתב דהא דחטאות המתות לי"ב מעילה, אי"ז מדין קדשים שמתו, אלא דהוא חלות דין מתות בקרבן, ובי' בזה מה דדין חטאות המתות מפקיע דין מעילה גם לאחר שחיטה, ודין קדשים שמתו ל"ה רק בנפסלו קודם שחיטה, ונת' פרט זה להלן סק"ו, והיינו משום דבמתות דחל בהו דין מתות מפקיע מהם דין קדשי ד' ופקע מהם מעילה.

ו] אמנם צ"ע בזה, ממש"כ תו"י ותוהרא"ש וריטב"א יומא דנ"ט: דהא דכל שנעשית מצותו אין מועלין בו ילפי' לה מחטאות המתות דאין מועלין בהן, ואי נימא דהא דחטאות המתות אין מועלין בהן הוא מכח דאיכא עלייהו דין מיתה, הרי ל"ש למילף מינה לנעשית מצותו שלא ימעלו בו.

וע"כ נ' לפרש, דהא דשאני חטאות המתות מקדשים שמתו, הוא משום דקדשים שמתו הרי אכתי הוי דין הקדשים ליקרב, ואך דכיון דמתו ל"ש להקריבן, ומשא"כ חטאות המתות הרי זהו עיקר דינם דאזלי למיתה, ולאו היינו דבפועל ל"ש להקריבן וע"כ הן מתות, אלא היינו שעיקר דינם הוא דאינן להקרבה אלא אזלי למיתה, ומה"ט חטאות המתות ל"ה כלל בכלל קדשי ד', כיון דלית בהו כלל דין הקרבה, ומשא"כ קדשים שמתו דדינן הוא ליקרב, הרי שהגם דבפועל ל"ש להקריבן, מ"מ הי' מקום לומר דאי"ב מעילה, והוצרך ר"י לחדש דלי"ב מעילה, וגם מה"ט הן אסורין מדאוריתא, דהגם דלה בכלל קדשי ד' לענין מעילה, כיון דבפועל אין עומדין להקרבה, מ"מ לא הופקעו לגמרי מתורת קדשים, וע"כ הן אסורין מדאורייתא.

ולפ"ז ניחא מה שדימו הראשונים דין נעשית מצותו לדין חטאות המתות, דאף דבר שנעשית מצותו דמי לחטאות המתות דאין דין הקדושה ליקרב ול"ד לקדשים שמתו שדין הקדושה הוא ליקרב, ואף דבפועל א"א להקריבן, וע"כ שפיר ילפי' מחטאות המתות, דה"נ דבר שנעשית מצותו ואין דינו ליקרב אין מועלין בו, וז"ב.

ובתוס' בכורות דכ"ה: ותוהרא"ש חולין דל"ו., הקשו דמאי איצטריך למעט דם פסוהמ"ק שאין מועלין בו, הרי כל שנעשית מצותו אין מועלין בו, וה"נ דם פסוהמ"ק שאין בו מצוה לא ימעלו בו, עיי"ש בדבריהם, ונ' לפמש"נ דדם פסוהמ"ק ל"ד לקדשים שמתו, דאי הוה דמי לקדשים שמתו ל"ה קשיא מידי, דהרי קדשים שמתו אי"ב איסוה"נ דאורייתא לדעת רש"י ולדעת תוס' זבחים, אלא דמי לנעשית מצותו, והיינו משום דהחילוק שבין נעשית מצותו לבין קדשים שמתו, הוא כמש"נ דנעשית מצותו לי"ב דין הקרבה, ומשא"כ קדשים שמתו אי"ב דין הקרבה, ואך דבפועל א"א להקריבן, ואשר ע"כ דם פסוהמ"ק שנפדה ולי"ב דין הקרבה, דמי לנעשית מצותו שאין מועלין בו ופקעה עיקר קדושתו ולי"ב איסוה"נ דאורייתא.

ז] ונ' דזהו דמדמי בגמ' דאי ערכו נגנז, הוי כחטאות המתות ולי"ב מעילה, דהגם שנת' דקדשי בדה"ב שמתו יש בהן מעילה, אך היינו רק היכא שדין הקדושה הוא דהוו לגבוה, ורק דבפועל לא חזו למידי, אך אי אמרי' דערכו של גוי נגנז, הרי היינו דזהו דין קדושתו שה"ה קדוש ליגנז, ואין עיקר הקדושה כלל לצורך גבוה, וע"כ דמי לחטאות המתות דלי"ב מעילה מכח הא דדין קדושתן הוא דאזלן למיתה.

ומה שפסק הרמב"ם דקדשי בדה"ב דגויים אי"ב מעילה, הגם שכ' דה"ז נגנז, ולא אמרי' דכיון שדין קדושתן הוא ליגנז לי"ב מעילה, נ' בפשיטות לפמש"כ הקרית ספר שם שמה שאינו נופל ללשכה הוי רק מדרבנן, ונמצא לפ"ז שדין הקדושה הוא דהוי לגבוה, וע"כ שפיר אי"ב מעילה, והגם דבפועל לא חזי לגבוה, מ"מ ס"ל להרמב"ם דקדשי בדה"ב אי"ב מעילה אף היכא דלא חזו למידי וכמש"נ, וע"כ כיון דעיקר קדושתן הויא לצורך גבוה הגם דבפועל לא חזו אי"ב מעילה, וכמש"נ, וע' גם בליקוטי הלכות בערכין שם, שכ' בדעת הרמב"ם, דלמסקנא מה דאין מקבלין הוי רק משום רפיון, וע"כ כיון דע"פ דין מותר לקבל אי"ב מעילה, והאו"ש פ"ח ממתנו"ע כ' דהוי זה רק חשש מדרבנן, וע"כ מועלין בו, ונ' דזה מתפרש ע"ד מש"נ, ועכ"פ מוכח מזה, דאף דבפועל לא חזי, מ"מ אי"ב מעילה.

ועכ"פ מוכח מזה בדעת הרמב"ם, דקדשי בדה"ב דלא חזו למידי מועלין בהן, ולא אמרי' דכיון דלא חזו לי"ב הנאת שו"פ, וצ"ע מזה ע"ד מרן הגרי"ז במכתבים שלא כ"כ, שו"ר בכ' הגרי"ז ערכין ד"ה: שכ' בדעת הרמב"ם בדומה למש"נ, ומבו' שנקט דבפועל אי"ב מעילה הגם דלא חזו למידי, ולא אמרי' דלי"ב הנאת שו"פ.

ח] ומוכח כן עוד בדעת הרמב"ם, דהנה תנן לעי' די"ב: דהקדיש חמורה מועלין בה ובחלבה, ובירושלמי פ"ג דמעשרות הוכיחו מהך מתני' דבהמה טמאה א"צ העוה"ע, דאל"כ הרי שכיון שאינו ראוי לפדיון אין מועלין בו, ודחי דהא מני ר"ש היא דאמר דקדשי בדה"ב לא היו בכלל העוה"ע, ובמנח"ב סי' פ"ו, תמה בזה ע"ד הרמב"ם דפסק בפ"ד מהל' ערכין הי"ב דאף בהמה טמאה של דה"ב בעי העוה"ע, ומ"מ פסק בפ"ג מהל' מעילה הי"ג דקדשי בדה"ב מועלין בהן ובחלבן ובביצתן, ועיי"ש במנח"ב שכתב בדעת הרמב"ם דס"ל דהבבלי חולק בזה על הירושלמי, וע' גם בנחלת יהושע סי' ט' ובאו"ש פ"ה ממעילה ה"י ובחזו"א בכורות סי' י"ח סקי"ז ובקה"י מעילה סי' ד' מש"כ להוכיח דהבבלי פליג בזה.

ועיי"ש במנח"ב שהוכיח מזה, שדעת הרמב"ם דקדשי בדה"ב מועלין בהן אף היכא דלא חזו למידי, וכן הוכיח האו"ש שם שכן דעת הבבלי, וזה מתאים עם מש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דקדשי בדה"ב שמתו אי"ב מעילה.[[9]](#footnote-10)

[ונ' להוסיף בזה, דהירושלמי לטעמי' אזיל, דהנה בירושלמי פ"ק דפסחים ה"ד אמר ר' יוסי, דחמץ בשעה חמישית הקדישו אינו מוקדש, לפי שאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, והיינו שכיון דלי"ב דמים להקדש לא חייל ההקדש, ונ' דה"נ ס"ל להירושלמי דאף אחר שחל ההקדש, אם לא חזי ליפדות ולי"ב דמים להקדש פקע ההקדש מיני', וע"כ אין מועלין בו, אך בדעת הבבלי נ' דפליג בזה, וס"ל דשפיר מצי זכי הקדש אף במידי שאין ראוי לפדיון ולא חזי להקדש, והרמב"ם לא הביא בהלכותיו לד' הירושלמי, וע"כ ה"נ לא פקע ההקדש היכא דלא חזי לפדיון].

ומוכח כן עוד מד' הר"י מיגש בב"ב דע"ט., יעו"ש שפירש הא דתנן כל הראוי למזבח ולא לבדה"ב וכו', אשפה מלאה זבל וכו', ופי' הרי"מ דלא למזבח ולא לבדה"ב היינו אשפה מלאה זבל, דאע"פ שאפשר למוכרו לאותו זבל ולהוציא דמיו לבדה"ב, אפ"ה כיון שיש בו בזיון גם לבדה"ב אינו ראוי, דהו"ל כמחיר כלב שיש בו בזיון וכו', וע' דב"א ח"א סוסל"ח שעמד ע"ד הרי"מ דאף במחיר כלב כה"ג הוי שרי מכמה טעמים, עיי"ש וצ"ע, ואפי' אשפה מלאה זבל דלא חזיא לא למזבח ולא לבדה"ב מועלין בה ובמה שבתוכה, לפי שראוי' היא לבדה"ב וקדושה חלה עלי', ומשום דרך בזיון הוא שאין מוציאין דמי' לבדה"ב, וכיון שמ"מ קדושה עלי' מועלין בה ובמה שבתוכה וכו', עכ"ל.

והנה בפשוטו נ', דמש"כ הרי"מ דאשפה אינה ראוי' גם לבדה"ב כיון שיש בו בזיון והו"ל כמחיר כלב, אי"ז דין לכתחילה בעלמא, אלא דינא הוא שאסור לבדה"ב למכרו ולהשתמש בדמיו, ולפ"ז הרי דמהא דמועלין בו הגם דלא חזי למידי, מוכח כמש"נ בדעת הרמב"ם, דמועלין בקדשי בדה,ב אף היכא דלא חזו לההקדש למידי, וז"ב.

אך בס' דבר אברהם ח"א סי' ל"ח פי' ד' הרי"מ דמן הדין שרי לההקדש למכרו, ואך דבפועל לא הי' הקדש משתמש בזה, עיי"ש בדבריו, ולדבריו אי"ז שייך לנידו"ד, אך ל' הרי"מ אין נ' כן.

ונ' שגם דעת הרמב"ם בזה הוא כרבו הרי"מ, דהנה ז"ל הרמב"ם רפ"ה ממעילה, אחד המקדיש לבדה"ב דבר הראוי לחזק הבדק וכו', או המקדיש לזה ולזה דברים שאין ראויין לא לזה ולא לזה, כגון המקדיש תרנגולין וחומץ וציר או קרקע, אפי' הקדיש אשפה מליאה זבל או עפר או אפר מועלין בכולן משעה שהוקדשו עד שיפדו דברים הראויין להפדות, עכ"ל, וצ"ב מש"כ "אפילו" הקדיש אשפה מליאה זבל, ומה רבותא טפי באשפה מתרנגולין חומץ ציר וקרקע, דלא חזיין לא למזבח ולא לבדה"ב, ובע"כ שדעת הרמב"ם כדעת רבו הרי"מ דאשפה לא חזיא כלל לפדיון, וזהו דאשמועינן רבותא דאפ"ה מועלין בה, אך צ"ב מש"כ עפר או אפר, דבפשוטו ודאי חזיין לפדיון, (ומש"כ אפר, פי' כן מתני' דלעי' די"א: דהמקדיש אפר כירתו בתחילה מועלין בו, וצ"ע מאי קמ"ל באפר טפי משאר מילי), ויש להוסיף עוד, דבזה נ' לפרש מה שסיים הרמב"ם עד שיפדו "דברים הראויין להפדות", ובא למעט אשפה דאיירי בה שאין ראוי' להפדות, (וע' במכתבים שבסו"ס חי' הגרי"ז מש"כ לבאר ל' הרמב"ם זה).

ונ' דמוכח כן מעיקר דעת הרמב"ם, שמפרש לפ"ד הגר"ח דמש"א דקדשי בדה"ב שמתו מועלין בהן, שלא יהא אלא אשפה וכו', דהיינו דהגם דבפועל לא חזי לפדיון, מ"מ מועלין בהן, ול"ד לקדשי מזבח דכל דלא חזיין למצותן אין מועלין בהן, וצ"ע דהגם דנתישב הטעם לחלק בין קדשי מזבח לקדשי בדה"ב, ודבקדשי בדה"ב שמתו לא פקע מינייהו דין מעילה, מ"מ מה מייתי הגמ' להוכיח כן מאשפה, הרי באשפה ה"ז ראוי למצות בדה"ב, ול"ה כלל כקדשים שמתו.

ונ' ברור, שהפי' בזה הוא עפי"ד הרי"מ הנז', דאשפה לא חזיא לפדיון, וזמש"א בגמ' דהגם דקדשי בדה"ב שמתו לא חזיין לפדיון מ"מ מועלין בהן, דלא יהא אלא אשפה שמועלין בה וכדתנן במתני' לעי' די"ב:, הגם דלא חזיא לפדיון, וז"ב.

אך צ"ע על כל הדברים הנז' בדעת הרמב"ם, ממה שפי' הרמב"ם בפיהמ"ש לעי' די"ג: דהא דערבה אין מועלין בה הוא משום דאינה נמכרת ואינה ראוי' לשום דבר, עיי"ש, והרי דאף דהערבה ראוי' ואי"ב תורת ממון, מ"מ כיון שבפועל אינה עומדת לשימוש הקדש אין מועלין בה, וע' מה שהאריך בזה בדב"א ח"א סי' ל"ח, ופי' כן לדעת הרמב"ם גם הא דתנן לעי' די"ד. דאין מועלין בשפוי ובנבי', ודעת הרמב"ם דהיינו אף בהגדל בשדה הקדש, ולכאו' אי"ז ככל מש"נ בדעת הרמב"ם דאף מידי דלא חזי לההקדש למידי, מ"מ מועלין בו, וצ"ע כעת.

ט] ולפ"ז הדר צ"ע רב בזה, מסוגיא דפסחים דכ"ט הנז', דמבו' להדיא דאי אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים לי"ב מעילה, והרי דכל דלא חזי ההקדש לפדיון לי"ב מעילה, וזה דלא כמש"נ בדעת הרמב"ם.

ומצינו בזה ג' דרכים בד' האחרונים, דהאו"ש פ"ה ממעילה כתב לישב בזה, דהכא שאני, שאם תאמר שיפקע הקדושה ותו יקדישם אח"כ יהיו בני פדי' וראויים לדמים, ואיך נאמר דיפקע הקדושה, אטו יפקע ויחול אח"כ מעצמו אתמהה, וכיון שמצד עצמן בני דמים להקדש נינהו איך מצי פקע מינהון הקדושה, שעיכוב הפדי' הוא מצד מעלת ההקדש ויחוסו דבעי העוה"ע וכו', ועיי"ש מה שבי' הטעם בהא דבההיא דפסחים ל"ש טעם זה.

אמנם עיקר דבריו מיוסדים על ב' הנחות, הא', דדינא דסוגיא דפסחים דלא מעל הוא משום דינא דקדשים שמתו, דאי דינא דסוגיא דפסחים הוא משום דליכא הנאת שו"פ, הרי שבזה ל"ש כל עיקר ד' האו"ש, שהרי לא דייני' כלל על הפקעת הקדושה, והב', דדינא דקדשים שמתו דלי"ב מעילה הוא משום דפקע קדושתן לגמרי, וכל דלא פקע קדושתן מאיזה טעם שפיר אית בהו מעילה, וע"כ כיון דהכא ל"ש שיפקע קדושתן שפיר מועלין בהן.

אך ב' ההנחות צ"ע, דההנחה הא' דדינא דסוגיא דפסחים הוא משום דין קדשים שמתו, כבר הבאנו לעי' סק"ג מש"כ הגרי"ז דבסוגיא דפסחים דכלל ל"ש לדון מדין קדשים שמתו דהוא הפקעת מעילה מהחפצא, דהרי להאוקימתות בגמ' שם דאתיא הך ברייתא כמ"ד דשרי החמץ אחר הפסח, והא דלא מעל הוא משום דדבר הגורם לממון לאו כממון דמי, ואם הי' הנידון משום דין קדשים שמתו, הרי ל"ש זה כלל לדין דבר הגורל"מ שהוא דין בדיני גזל ודיני ממונות, ובע"כ דנידון הסוגיא הוא משום דין הנאת שו"פ, ודין קדשים שמתו ל"ש בזה, דאף אי נימא דאף בקדשי בדה"ב איכא לדינא דקדשים שמתו, אך הכא דחזי לאחר הפסח ודאי לא פקע מיני' שם קדשי ד', עכ"ד, וגם בד' תו"י כריתות די"ג. מפורש דנידון הסוגיא דפסחים הוא משום דין הנאת שו"פ, וכמו שהביא הגרי"ז שם, וההנחה הב' צ"ע, וכמו שהבאנו לעי' סק"ב דמוכח מכ"ד דקדשים שמתו לא פקעה קדושתייהו מינייהו, וצ"ע בזה.

ובס' מנחת ברוך סי' כ"ח וסי פ"ו כתב בזה, דדינא דסוגיא דפסחים דהאוכל חמץ של הקדש בפסח לא מעל, הוא משום דל"ש בזה לא מעילה דהוצאה ולא מעילה דהנאה, דמעילה דהוצאה ל"ש בזה, כיון דאף אם יצא ההקדש לחולין מ"מ לא הכניס לרשותו שו"פ, דהא אסור החמץ בהנאה, וע"כ ממילא אי"ז יוצא לחולין, דכל דליכא בי' חיובא דמעילה אינו יוצא לחולין, עיי"ש במנח"ב דה"נ במעל בפמשו"פ אי"ז יוצא לחולין, ואכמ"ל בזה,??? ומעילה דהנאה נמי ליכא בזה, דבמעילה דהנאה הרי דינא הוא דכל דשנהנה ולא פגם לא מעל, וכיון דחמץ זה לא חזי להקדש למידי, הרי ממילא דלא פגם ולא מידי, וע"כ לי"ב מעילה, וע' גם באחיעזר ח"ב סי' מ"ו סק"ו, שכתב דהא דלא מעל באוכל חמץ בפסח הוא משום דנהנה ולא פגם, (אך אי"ז במשמעות ד' תו"י כריתות די"ג. שנ' בדבריו דדינא דסוגיא דפסחים הוא משום דינא דהנאת שו"פ, והיינו דליכא בזה לקיחת שו"פ מהקדש), ולפ"ז ניחא, דע"כ בקדשי בדה"ב דלא חזו לפדיון משום דבעו העוה"ע שפיר מועלין בהן, דהגם דלא חזו להקדש למידי ולי"ב פגם ול"ש בהו מעילה דהנאה, מ"מ שפיר שייך בהו מעילה דהוצאה, אשר בזה ל"ב שיפגום, דהרי ע"י שיצאו לחולין יהיו ראויין לו, והכניס לרשותו שו"פ ושפיר אי"ב מעילה דהוצאה,[[10]](#footnote-11) עכ"ד.

וגם בדבריו יש להעיר, א', דבעיקר מה שנקט בפשיטות דבמעילה דהוצאה ל"ב פגם, יל"ע בזה, די"ל דאף במעילה דהוצאה בעי' פגם, ואך דזהו גופא הוא הפגם במה שמוציא מן ההקדש, וכ"ה ל' הגרע"א במערכה, וע' גם בחמד"ש בכ"ד, שכתב דמש"א בקידושין דנ"ד: דאם אינו מתחלל קרבן היאך מתחייב, היינו משום דליכא פגם, והוי כנהנה ולא פגם, וכ"כ כמה מהאחרונים בדעת הרמב"ם, (ונת' בזה במק"א???), והרי שדעתם דאף במעילה דהוצאה בעי' פגם, ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים, ע' במאירי ב"מ דצ"ט, ז"ל, ויש שואלין הרי במס' מעילה אמרו וכו' וכל שהוא נפגם כשעושין בו מלאכה לא מעל עד שיפגום, והרי קרדום דבר שנפגם או שנפחת הוא והיאך אתה אומר שמעל מיד, ותירצו שלא אמרו כן אלא בגזבר עצמו שעושה בהם מלאכה ומכיון שאין כאן שנוי רשות לא מעל עד שיפגום, אבל כל שהשאילה לאחר הואיל ויש כאן שנוי רשות מעל מיד, ולי נראה שכל ששואלה לצורך דבר הפוגם מכיון שהשאילה לכך ה"ה כמו שפגמה הוא מאותה שעה שהרי ע"ד הפוגם השאילה, עכ"ל, והרי שדעת הנך רבוותא דבמעילה דהוצאה ל"ב פגם כלל, ודעת המאירי דאף במעילה דהוצאה בעי' פגם, ורק שכיון דהויא הוצאה דהשתמשות הפוגמת, חשיב דאיכא בההוצאה פגם, וע' עוד בכנס"ר לק' די"ח, מה שהביא בזה מפי' הרא"ש מלוניל ומחי' המיוחסים לריטב"א בב"מ שם, ויש להוסיף נפ"מ רבתא בפלוגתא זו, בגוונא שנתן לחבירו קרדום לבקע בו ביקוע שאינו פוגם הקרדום, דלדעת הנך רבוותא אף בכה"ג מעל, דבמעילה דהוצאה ל"ב פגם כלל, ולדעת המאירי לא מעל, כיון דליכא בהוצאה זו פגם.

ב', יש להעיר שדבריו אינם מתישבים עם מש"כ הרבה מהאחרונים בדעת הרמב"ם דס"ל דליכא מעילה דהוצאה כלל, ובכל גווני הויא המעילה מכח ההנאה, ומוכח כן מכ"ד בדברי הרמב"ם וית' בעז"ה במק"א,??? ולפ"ז הרי ודאי דבכל גווני לא מעל עד שיפגום.

ג', בעיקר הדבר שכתב המנח"ב בבי' דינא דסוגיא דפסחים דלי"ב מעילה משום דלא פגם, צ"ע, דכיון דלא חזי החמץ למידי ול"ש בי' פגם, לכאו' הוי דינו כדבר שאין בו פגם שמועלין בו בהנאה בלא פגם, (וזה נ' באמת בטעמא דהרמב"ם דס"ל דאף במידי דלא חזי להקדש לפדיון מועלין בו, וצ"ע דכיון דלא חזי למידי מ"ט מעל והרי לא פגם מידי, ונ"פ דכיון דלא חזי לפדיון הוי כדבר דלי"ב פגם דמעל בהנאה לחודה), וכנ' דעת המנח"ב, דכיון דחמץ באופן הרגיל אי"ב פגם, הרי שהגם דהך חמץ בפועל לי"ב פגם, מ"מ לא נשתנה דינו ולא מעל בו עד שיפגום, אך צ"ע מ"ש מחטאת בע"מ דקיימא לדמי ודינא שלא מעל בה עד שיפגום, ואם מתה אשר תו לא חזיא לפדיון מועלין בה בלא פגם, וכדתנן הכי במתני' לק' די"ח. ועיי"ש בגמ' די"ט., אך יש לחלק דשאני חטאת דכשהיא תמימה ואי"ב קדוה"ג הויא דבר דלי"ב פגם, וע"כ הגם דכל שהיא בע"מ דקיימא לדמי אי"ב פגם, מ"מ כל שמתה ולא חזיא לפדיון הדר דינא דהויא כדבר דלי"ב פגם, (ודוגמא רחוקה לזה מצי' בגמ' לק' די"ט: דחטאת בע"מ שמתה אין יוצאת לחולין ע"י מעילה משום דלא חזיא לפדיון, וכ' המנח"ב בסו"ס פ"ו, דל"ד לקדשי בדה"ב שמתו דאף דלא חזיין לפדיון יוצאין לחולין ע"י מעילה, עיי"ש), וי"ל עוד, דהגם דמעיקרא דדינא אף חטאת בע"מ שמתה חשיבא כדבר שיש בו פגם, מ"מ כיון דעיקר דין מעילה בחטאת זו הוי מדרבנן משום דלא בדילי מיני' וכמש"א לעי' ד"ב:, ע"כ מתקנ"ח הוא שיהא בזה מעילה אף בלא פגם כיון דל"ש בזה פגם ואי לא יהא בזה מעילה בלא פגם לא תתקיים תקנת מעילה, וצ"ע בזה.

ודרך נוספת כ' בזה בקה"י מעילה, עפמש"כ האחיעזר ח"ב סי' מ"ו סק"ה בדעת רש"י כריתות דכ"ג., דהא דליכא מעילה באיסוה"נ הוא דוקא היכא שאין האיסוה"נ מכח ההקדש, אך היכא דהא דלא חזי הוא מכח ההקדש שפיר אי"ב מעילה, דהרי כל הקדש אסור לההדיוט בהנאה ואפ"ה מועלין בו, עיי"ש בדבריו, ויתכן דאי"ז נסתר מד' התו"י בכריתות די"ג. שהקשו מ"ט מעל באכילת נותר ומ"ש מחמץ של הקדש, די"ל דנותר אין איסורו משום שם קודש שעליו, די"ל דאף אם יפקע הקודש אכתי יהא עליו איסור נותר, (וכמדומה שראיתי כן בשם מרן הגרי"ז שאמר דהגם שמבו' בתוס' ב"ק דע"ו. לגבי פיגול דם יפדאהו יפקע איסור פיגול, ממ בנותר אי"ז כן, ואף אם יפדהו אכתי יהא עליו איסור נותר), אך האחיעזר גופי' שם נ' שנקט שהתו"י לא ס"ל לחלק כן.

אך כבר העיר ע"ז הקה"י שם, דכ"ז ניחא כד דייני' לגבי הדין דיהנה ההדיוט שו"פ, אך הרי דינא דסוגיא דפסחים הוא דבעי' שיהא זה שו"פ אצל ההקדש,[[11]](#footnote-12) ומה"ט אם חזי להקדש למכרו לנכרים חשיב דאיכא להקדש שו"פ ומעל, ואי לא חזי להקדש למכרו לנכרים לא מעל, ואם חזי להקדש לאחר הפסח תליא אי דבר הגורל"מ כממון, עיי"ש בסוגיא, וכ"ז הרי הוא משום דדיני' אם איכא לההקדש ממון שו"פ בזה, וע"ז ל"מ מה דהוי האיסור מכח ההקדש, ול"ד כלל לכל הקדש דאסור להדיוט בהנאה, דבכל הקדש הרי איכא לההקדש בזה שו"פ, ומשא"כ כל דלא חזי ההקדש לפדיון ולי"ב שו"פ להקדש, מ"ט יהא בזה מעילה.

ויש להוסיף, דבהא דמעילה הויא בשו"פ נ' דאיכא תרי דיני, הדין הא' הוא דבעי' שיהא זה שו"פ אצל ההקדש, והיינו משום דעיקר דין מעילה הוי משום גזילת ההקדש וכמו שבי' הגר"ח בספרו, וע"כ בעי' שיהא זה שו"פ אצל ההקדש כ"ה שיהא זה גזילת ממון מהקדש, ואי"ז שייך לדינא דפגם, דאף בדבר דלי"ב פגם דמעל בהנאה לחודה, מ"מ בעי' שיהא בזה לקיחת הנאה שו"פ מהקדש, דההנאה שו"פ היתה דהקדש והוא לקחה מן ההקדש, והדין הב' הוא שיהנה ההדיוט שו"פ.

**נ**ומבו' כן בפי' הר"ש לספרא ויקרא חובה פי"א, דהא דבעי' שו"פ במעילה הוא משום דמעילה הויא בהנאה ואין הנאה בפמשו"פ, ויישב בזה הא דלא ילפי' לה מתרומה דהוי בכזית, שעמדו בזה תוס' בפסחים דל"ג.,[[12]](#footnote-13) אך בד' הגר"ח בספרו הל' מעילה והאו"ש רפ"ח ממאכ"א מבו' שנקטו דכל דינא דשו"פ הוי רק מדיני גזילה.

ושו"ר עוד בפי' הר"ח לשבועות דכ"א:, בהא דפריך בגמ' שם והרי הקדש, ומשני הא בעי' שו"פ, ופי' הר"ח ז"ל, ודחינן בהקדש בעינן שו"פ, "דחיובו מטעם הנאה הוא", עכ"ל, וזה להדיא כד' הר"ש דשיעור פרוטה במעילה הוא משום דזהו שיעור הנאה, ונ' עוד מד' הר"ח, דזהו פי' הא דמשני התם דבעינן שו"פ, דאין הפי' כמו שנר' מפירש"י שם דמשני דאף הקדש אין חיוב בכ"ש אלא אי"ב שיעור פרוטה, אלא הפי' בזה, דהפלוגתא דרבנן ור"ע ל"ה כלל על חיובים שמכח הנאה**]**.

ומוכח כן דאיכא בזה תרי דיני, ממש"כ תו"י בכריתות די"ג. דבמעילה בקדשי מזבח ל"ב שיהא הנאת שו"פ, וע"כ מועלין בנותר, עיי"ש, וצ"ע דהרי להדיא אמרו בכריתות שם דכ"ג. דשיעור המעילה בנותר הוי בשו"פ, וע' מצפ"א בכריתות ד"ד. בזה, אך כבר כ' בזה הערול"נ שם וכ"ה בחמד"ש כתובות ד"ל: דלק"מ, דודאי דשיעור מעילה אף בקדשי מזבח הוי בשו"פ, ואך דדינא דסוגיא דפסחים דאף בדנהנה בשו"פ, מ"מ לא מעל כל דליכא בזה לקיחת ממון דשו"פ מהקדש, דהרי האוכל חמץ של הקדש בפסח ודאי חשיב דנהנה בשו"פ, דהרי הנאת האכילה הויא הנאה דשויא פרוטה, וכ"ה שחייב משום איסוה"נ בשו"פ לדעת הגרע"א ודעימי', ולא אמרי' דכיון דהוי איסוה"נ אי"ז שו"פ, וע"ז כתבו התו"י דבקדשי מזבח ל"ב לזה, וז"ב.[[13]](#footnote-14)

וע' לעי' סק"ג בהערות ה' ו', מש"נ לדון עוד לפי יסוד זה דאיכא תרי דיני בדין שו"פ במעילה.

אך נ' די"ל על דרכו של האחיעזר, ומטעם אחר, דהגם דהיכא דההקדש אסור בהנאה לי"ב מעילה משום דליכא שו"פ לההקדש, אך היכא דהאיסור הנאה הוי מכח ההקדש, ואלמלי ההקדש הי' מותר בהנאה, שפיר חשיב דאיכא שו"פ לההקדש, דכיון דההקדש הוא שאוסר בהנאה, והיינו דההקדש מיחד לו שו"פ ואוסרו, חשיב דאיכא לההקדש בזה שו"פ, וה"ז כמו אילו הי' כל דין רשות הקדש שהיא אוסרת על ההדיוט, ולא הי' כלל שימושים להקדש, דודאי הי' לנו לחשוב לקיחת שו"פ מן ההקדש, היכא דההקדש אסר ויחד לו שו"פ, ואכתי צ"ע בזה.

י] ונ' לומר בזה בדעת הרמב"ם, דהנה בסוגיא שם דכ"ט: רב אשי אמר דכו"ע אין פודין ודבר הגורל"מ לאו כממון דמי, והכא בפלוגתא דריה"ג ורבנן קמיפלגי, מ"ד מעל כר"י ומ"ד לא מעל כרבנן, ועיי"ש בפירש"י ובתוס' שפי' דלמ"ד דשרי בהנאה חזי למיפרקי' ולהסיקו תחת תבשילו, ומחודש לפ"ז דהגם דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים מ"מ שרי להסיק תחת תבשילו, עיי"ש בתוס' דהיינו דוקא בקדשי בדה"ב דכל מה דאין פודין הוי מדרבנן, אך בתוהרא"ש שם נקט דאף בקדשי מזבח פודין להסיקו תחת תבשילו, וכ"ה שי' התוס' ב"ק דנ"ג:, ועמש"נ בזה בדברינו בדין אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים ס"ק ב' ואילך.

והנה רש"י ותוס' הוכרחו לפרש כן, משום דאי נימא דלמ"ד דאין פודין להאכילן לכלבים, אף אסור להסיקו תחת תבשילו, א"כ מ"ט מעל לריה"ג, הרי לא חזי לפדיון, והבעה"מ שם גריס מכח זה, דכו"ע פודין להאכילן לכלבים, אך תוס' כתבו דאי גרסי' הכי, א"כ אף למ"ד דחמב"פ אסור בהנאה, מ"מ הרי חזי לפדיון שימכרנו הקדש לגויים, (ועמש"נ בזה בדעת בעה"מ בדברינו בדין אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים סק"ב בהערה ו').

אמנם בדעת הרמב"ם נ' דמפרש שנויא דרב אשי, דלריה"ג דחמב"פ מותר בהנאה, הרי שהגם דאין פודין להאכיל כלבים ולהסיק תחת תבשילו ולא חזי לפדיון, מ"מ שפיר מעל, וכמש"נ בדעתו דקדשי בדה"ב מועלין בהן אף היכא דלא חזו למידי, ורק לרבנן דחמב"פ אסור בהנאה, אשר מה"ט הרי לי"ב תורת ממון, ע"כ אם אכלו בפסח לא מעל, דלא חשיב הנאת שו"פ כיון דלי"ב תורת ממון.

והיינו דהא דס"ל להרמב"ם דמועלין בקדשי בדה"ב אף היכא דלא חזו למידי, היינו משום דחשיב לקיחת ממון מהקדש, דכיון דליכא דין בהקדשים שאינן ראויין להקדש, ואך דבפועל לא חזיין להקדש כיון שא"א לפדותן, והרי אם הי' להקדש צורך בגופן שפיר היו ראויין להקדש, ע"כ שפיר אי"ב תורת ממון, וזה מתבאר עפ"ד הגרש"ש בהא דאיסוה"נ ל"ח ממון, וע' כעי"ז בשע"י ש"א ספ"ט, בבי' ד' רש"י כריתות דכ"ג. דמועלין בנותר משום דחזי לגבוה דאעל"י, אשר צ"ע דהרי אסור להעלותו ומ"ט חשיב דאי"ב ממון להקדש, ועמש"כ בזה החת"ס באו"ח סי' ק"פ,[[14]](#footnote-15) ועיי"ש בשע"י שבי' ע"ד הנ"ל דכיון דחזי לגבוה אי"ל תורת ממון, וע"כ הגם דבפועל אין מעלין לא איכפת לן, ומשא"כ בחמץ בפסח דהוי איסוה"נ ולי"ב תורת ממון אין מועלין בו.

והאמנם דאי היו פודין את הקדשים להאכילן לכלבים והי' ביד הקדש למכרו לנכרי, הרי שמה"ט הי' בזה מעילה, דהגם דחמב"פ לי"ב תורת ממון, מ"מ כיון שה"ז ראוי להקדש לקבל בעדו ממון, הרי שמכח זה כל שאכלו חשיב זה לקיחת ממון מהקדש, אך למ"ד דאין פודין להאכיל לכלבים, דלדידי' אין ביד הקדש למכרו לנכרי, תו ממילא הדר דינא דאין באכילתו משום לקיחת ממון מהקדש כיון דחמב"פ לאו ממון הוא כלל.

ועכ"פ נמצא לפ"ז דלא אך דלא קשיא עמש"נ בדעת הרמב"ם מסוגיא דפסחים, כיון דשאני התם דהחמץ אסור בהנאה ולי"ב תורת ממון, אלא אדרבה הסוגיא שם מסייעת לד' הרמב"ם, ממה דאמר ר"א שם דלמ"ד דחמב"פ מותר בהנאה, מעל האוכל חמץ, הגם דלא חזי החמץ למידי, וכמש"נ, וע' מנח"ב ואו"ש שם, שכתבו לבאר שנויא דר"א לפי דרכם בדעת הרמב"ם.

ובזה נ' לבאר ד' הריב"ש בסי' ת', שכ' להכויח דחמצו של נכרי אסור בהנאה, ז"ל, ועוד מתבאר זה בסוגיא שם, דשו"ט התם על הא דתניא האוכל חמץ של הקדש במועד מעל וי"א לא מעל, ואמרי' התם דכו"ע אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ובדבר הגורל"מ קמיפלגי וכו', פי' דכו"ע וכו', אלמא תוך הפסח לא חזי כלל חמץ של הקדש ואפי' בהנאה, דאי בהנאה הוי שרי, לכו"ע הול"ל מעל ואע"פ שאסור באכילה, דהא ממון גמור הוא ולאו גורם הוא, כדאמר התם באוקימתא דרב אשי דמ"ד מעל סבר כריה"ג דאמר חמץ אינו אסור בהנאה אפי' תוך הפסח, אלא ודאי חמץ של הקדש וכן של נכרי אסור בתוך הפסח ואפי' בהנאה, עכ"ל, ובתשו' אבנ"מ סי' ט' תמה על ראי' זו, דהרי כל מה דאמרי' דלריה"ג מעל, הוא משום דחזי לפדותו להסיקו תחת תבשילו וכמש"כ התוס', וזל"ש רק אי אף חמץ של הדיוט מותר בהנאה, אך לדידן דחמץ של הדיוט אסור בהנאה, הרי שאף אי נימא דחמץ של גבוה שרי, מ"מ לא חזי לי' לפדותו ולהסיקו תחת תבשילו, כיון שאחר הפדיון יהא זה חמץ של ישראל, ועמש"כ לישב באו"ש רפ"ז מערכין, עפי"מ שכתב שם דמהני פדיון להוציא ההקדש להפקר,[[15]](#footnote-16) וע' עוד במה שהבאנו לעי' סק"ד בהערה ז', מש"כ בחי' הגרש"ר לבאר ד' הריב"ש.

ולפמש"נ בדעת הרמב"ם, מבו' היטב ד' הריב"ש, דס"ל דמש"א רב אשי דלריה"ג דחמב"פ מותר בהנאה מעל, לאו היינו כמש"כ התוס' משום דחזי לפדותו להסיקו תחת תבשילו, אלא היינו דהגם דלא חזי לפדותו מ"מ כיון דאינו אסור בהנאה ואי"ב תורת ממון, מועלין בו אף היכא דלא חזי למידי, ואשר זהו שהוכיח הריב"ש, דאי נימא דחמץ של הקדש מותר בהנאה, הרי ממילא דהיו מועלין בו אף אי לא חזי למידי, כיון דאינו אסור בהנאה ואי"ב תורת ממון, וז"ב בדעתו.[[16]](#footnote-17)

**[**ואולי יל"ב לפ"ז גם ד' הר"ח בפסחים שם, דהנה אמרו בפסחים שם, דראב"א תנא לה להא שמעתתא משמי' דרב יוסף בהא לישנא, דכו"ע אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, והכא בהא קמיפלגי בדבר הגורל"מ כממון דמי, מ"ד מעל קסבר דבר הגורל"מ כממון דמי, ומ"ד לא מעל קסבר דבר הגורל"מ לאו כממון דמי, ופירש"י שם דאליבא דר"ש הוא דפליגי דשרי לי' לאחר פסח אף לאכילת ישראל, ובהא פליגי מ"ד מעל סבר אף דהשתא לא חזי הואיל ולקמי' דבר הגורל"מ כממון דמי, עכ"ל, וע' אחיעזר ח"ב סי' מ"ו מה שהאריך לבאר בשי' רש"י דחשיב לה דבר הגורל"מ.

אמנם בפי' ר"ח שם פי' ז"ל, פי' דבר הגורל"מ, כגון מי שגזל חמץ זה של הקדש, אם הוא בעינו מחזירו לו לנגזל ופטור, דתנן גזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר לו הרי שלך לפניך, וכיון שאכלו נתחייב הנגזל לשלם לו ממון, ואע"פ שחמץ בפסח אינו ממון השבתתו גורם ממון, עכ"ל, ולא הוה ניח"ל לפרש כפירש"י, משון דס"ל דלמ"ד דחמץ אחר הפסח מותר, ל"ח זה גורל"מ, אלא הוי ממון גמור, וכמבו' כן בדבריו באוקימתא דראב"י, דגריס הר"ח דכו"ע דבר הגורל"מ לאו כממון דמי, ומ"מ לר"ש דאמר אחר הפסח מותר בהנאה ממון מעליא הוא ולפיכך מעל, וכמו שפי' ר"ח שם.

והנה בפשוטו כונת הר"ח, דאירי הכא בגונא דחמץ זה של הקדש נגזל, וע"כ הוי החמץ גורל"מ לגזלן, וע"כ חייב האוכלו, וכן פי' ד' הר"ח בס' אחיעזר ח"ב סי' מ"ו סק"ח ובס' אפיקי ים ח"ב סי' ח', ועיי"ש באחיעזר דצ"ל דאיירי שגזלו קודם הפסח, דאי גזלו בפסח לא מיחייב מידי, ועיי"ש עוד, שמבו' מזה שדעת הר"ח דגוזל הקדש חייב בקרן, ואכמ"ל בזה, אמנם עיקר הדברים צ"ב, דמה לי מה שה"ה גורם לממון לגזלן, ומה טעם יש בזה לחייבו במעילה להקדש, וע' בעה"מ שפי' בדומה לפי' ר"ח, ותמה עליו הקצוה"ח בסי' שפ"ו, וע' מה שפי' דבריו בס' עמק יהושע סי' ה', ובס' עוניו"ט סי' כ"ו, - וע' בני ציון סי' ל"ג שתמה על העוניו"ט – וע' גם באחיעזר ובאפ"י שם, ויל"פ עד"ז גם לד' הר"ח, גם צ"ע, דאם כונת הר"ח דאיירי בגונא דגזל מהקדש, הרי דלאידך אוקימתות דלא איירי בכה"ג, הי' בדין דאף אם דבר הגורל"מ כממון דמי מ"מ לא יהא בו מעילה, והר"ח גריס באוקימתא דראב"י ודר"א, דכו"ע דבר הגורל"מ לאו כממון דמי, וצ"ע דמ"ט הוצרכו לזה, הרי כיון דלא איירי בחמץ שגזלו מהקדש, מה לי אי דבר הגורל"מ כממון דמי.

ואולי יל"פ ד' הר"ח, אף שאי"ז נ' בלשונו, דהנה מפי' ר"ח שם נ' דמפרש לכל האוקימתות דאתיין כמ"ד דחמב"פ אסור בהנאה, ודלא כפירש"י דמפרש לאוקימתא קמא דאתיין הברייתות כריה"ג, דהרי הר"ח שם באוקימתא קמא מפרש דאסור החמץ אף לאחר הפסח, וזהו כר"י דלדידי' אסור חמץ בהנאה, ונ' שהוכרח הר"ח לפרש דאתיא כר' יהודה, משום דלדידי' למ"ד דלאחר הפסח מותר החמץ, הרי הוי ממון מעליא אף אי דבר הגורל"מ לאו כממון, וכמבו' בדבריו באוקימתא דראב"י וכמו שהבאנו לעי', ובע"כ דבאוקימתא קמא אזלי' כמ"ד דאסור לאחר הפסח, ונ' דעתו כמש"נ בדעת הרמב"ם, דלמ"ד חמב"פ מותר בהנאה, הרי שאף אי לא חזי לפדיון, מ"מ מועלין בו, כיון דאי"ל תורת ממון, ורק למ"ד דאסור בהנאה ולי"ב תורת ממון, הרי דאם לא חזי להקדש למכרו לגוי, ל"ח לקיחת ממון מהקדש ולי"ב מעילה.

ולפ"ז י"ל, דלמ"ד דבר הגורל"מ כממון דמי, הרי שכיון דאם הי' אדם גוזל חמץ זה, הי' החמץ גורל"מ וכממון דמי, הרי שמה"ט איכא להחמץ חשיבות דממון, דהגם שאין חמץ זה ראוי לממון, מ"מ ה"ה ראוי להיות גורל"מ, וע"כ אי"ב מעילה, דכיון שה"ה ראוי להיות גורל"מ וכממון דמי, אי"ל חשיבות דממון, וע"כ הגם דלא חזי למידי מ"מ מועלין בו, וניחא לפ"ז מה שהוצרכו ראב"י ור"א למימר דלכו"ע דבר הגורל"מ לאו כממון דמי, כיון דאי הוי כממון הי' בו מעילה אף בגונא שלא נגזל החמץ, וכמש"נ, ואכתי צ"ע רב בכ"ז**]**.

יא] יש להוסיף עוד בענין זה, דהנה מצינו כמה גווני בקדשי מזבח, דהגם דלא חזי למידי מ"מ לא חשיב כקדשים שמתו, והיינו, א', מקיז דם לבהמת קדשים דאמרי' לעי' די"ב: שמועלין בו, אף דלא חזי הדם למידי, וכ' הקר"א שם דל"ח כקדשים שמתו, כיון דעיקר הקרבן ראוי להקרבה,[[17]](#footnote-18) ב' כל קדשים פסולין שפסולן בקודש ואם עלו לא ירדו, מבו' בריש מכילתין שמועלין בהן מדאורייתא, והיינו אף בהבשר, ורק בדעת הרמב"ם פי' הגר"ח זצ"ל דמחלק בין האימורים להבשר, והגם דהבשר לא חזי למידי, והא דלי"ב משום קדשים שמתו, הוא או משום דעיקר הקרבן ראוי וכנ"ל, או משום דבנפסל אחר שחיטה ל"ח כקדשים שמתו,

וצ"ע דבהנך אנפי הגם דלי"ב דין קדשים שמתו ואיכא ע"ז תורת קדשי ד', אכתי היאך איכא בזה מעילה והרי לא חזי למידי וליכא לקיחת ממון שו"פ מההקדש, ומ"ש מהאוכל חמץ של הקדש בפסח דלא מעל משום דליכא לקיחת ממון שו"פ.

והנה בפשוטו צ"ל בזה, עפי"ד התו"י בכריתות די"ג: הנז', דבקדשי מזבח ל"ב שיהא לקיחת ממון שו"פ מהקדש, וע"כ בכל הנך גווני דהוי זה קדשי מזבח, שפיר מועלין בזה הגם דליכא בזה לקיחת ממון שו"פ מהקדש, אך כ"ז ניחא אם נפרש ד' התו"י כפשוטם,[[18]](#footnote-19) אך למה שפי' החת"ס שם ובשו"ת או"ח סי' ק"פ, והמצפ"א בכריתות ד"ד, דד' התו"י הם עפמש"כ רש"י בכריתות דכ"ג. דאף נותר חזי לגבוה דאעל"י, והיינו דבקדשי מזבח חשיב דאיכא בזה ממון להקדש במה שה"ז ראוי להקרבה, א"כ הרי הדר תיקשי בהנך גווני לא חזי למידי, דהיאך מועלין בזה הרי לי"ב לקיחת ממון מהקדש, וק' כן גם ע"ד רש"י בכריתות דכ"ג. הנז' שפי' דהטעם שמועלין בנותר הוא משום דחזי לגבוה שאעל"י, ואם נפרש מכוון רש"י שהוצרך לזה משום דאל"כ ליכא לקיחת ממון מהקדש, תיקשי דמ"ט מועלין בכל הנך גווני שהבאנו דלא חזי להקדש למידי, אך אם נפרש מכוון רש"י משום דין קדשים שמתו, ניחא דע"כ בהנך גווני דלי"ב לדין קדשים שמתו, שפיר מועלין בהן,[[19]](#footnote-20) (וע' מה שהבאנו לעי' בסק"י ובהע' שם דפליגי בזה האחרונים בבי' ד' רש"י), וצ"ע בזה.

אולם יל"פ עוד בד' התו"י, כמש"כ החזו"א כריתות סי' י"ח סקי"ז, דבקדשים פסולים חשיב דה"ז חזי להקדש, דמצות פיגול ונותר הוא צורך גבוה, שהן אסורין ומצותן בשריפה, דהוי זה קיום דין דהקדשים, וע"כ הוא דמועלין בהן, ולפ"ז ניחא, דע"כ ה"נ בכל קדשים פסולין מועלין אף בבשר, דחשיב דאיכא בזה לקיחת ממון מהקדש, אך לא נתישב בזה הא דמקיז דם מועלין בו, וע' חזו"א בכורות סי' כ"א סק"ט, שכתב שהטעם שמועלין בו הוא משום דהיתר הזריקה חייל עליו, וע"כ אכתי חזי הוא לגבוה, ולפ"ז ניחא, אך עי' בקה"י מעילה סי' י"ב שעמד בזה, דטעם זה ל"מ למ"ד דאין זריקה מועלת ליוצא, ודם זה הרי יצא, ול"מ הזריקה לחול עליו, וכ' די"ל, וכנר' כונתו, שדם שיצא קודם שחיטה אינו נפסל ביוצא, ואף אח"כ כשנשחטה הבהמה ל"ח פסול יוצא על הדם, וצ"ע כעת בד"ז.

והנה לד' האו"ש שהבאנו לעי' סק"ט, שפי' דדינא דסוגיא דפסחים דלא מעל, הוא משום דחשיב כקדשים שמתו, אך ליכא דין בפנ"ע שיהא לקיחת ממון שו"פ מההקדש, הרי לק"מ, דבהנך גווני דל"ה בכלל קדשים שמתו, שפיר מעל הגם דליכא לקיחת ממון שו"פ מהקדש, וכן למש"כ המנח"ב והאחיעזר שהבאנו לעי' שם, לפרש דינא דסוגיא דפסחים, דהוא משום דינא דנהנה ולא פגם לא מעל, וע"כ בעי' שיהא חזי להקדש כ"ה שיהא בזה פגם, הרי ממילא דבקדשי מזבח דהוי דבר שאין בו פגם ומועלין בהן בהנאה לחוד, ע"כ אף מועלין בכל הנך גווני הגם דלא חזי למידי ולי"ב שו"פ לההקדש, כיון דהוי דבר שאין בו פגם ומעל בהנאה לחוד.

וכן למש"נ לעי' שם עפ"ד האחיעזר, דהיכא דהא דלא חזי למידי הוי מכח ההקדש שפיר אי"ב דין מעילה, הרי דמה"ט אף בהנך גווני דכל מה דלא חזי הוא מכח דין ההקדש, הרי דשפיר אי"ב דין מעילה, אך אכתי צ"ע בכל קדשים פסולין, אי חשיב בכולן דהאיסור הוא מכח ההקדש, וזה תלוי אם לו משכחת גוונא דיפקע ההקדש אם אף יפקע איסורו, וצ"ע בזה.

ולמש"נ בד' הרמב"ם מתישב הא דמקיז דם מועלין בו, שהרי לדעתו איכא דין מעילה אף היכא דלא חזי להקדש למידי, כיון דמ"מ איכא ע"ז תורת ממון, ורק היכא דהוי איסוה"נ ולי"ל תורת ממון הוא דלי"ב מעילה, וע"כ במקיז דם דאין הדם איסוה"נ כלפי הקדש, שפיר אי"ב מעילה, אך אכתי קשיא מקדשים שנפסלו שמועלין אף בבשר, הגם דהם אסורין בהנאה מכח פסולן, ולי"ל תורת ממון, והאמנם דעת הרמב"ם גופי' דכל קדשים פסולין אין מועלין בהן מדאורייתא אף היכא שדינם שאעל"י, ויל"פ שהטעם בזה הוא מה"ט גופא דליכא בהו לקיחת ממון מהקדש, ולפ"ז י"ל דמה"ט חלוק בזה אימורים מבשר, וכמש"א הגר"ח בדעת הרמב"ם, ואכמ"ל עוד בזה, וצ"ע עוד בזה.

1. והגרע"א בגהש"ס ציין בזה לד' התוס' בחולין דקל"ה., והיינו דשם הוכיחו תוס' מתוך הסוגיא דל"מ מה שעשה העוה"ע מחיים, עיי"ש, וכנר' דפליגי בזה בתוס' בסוגיין עם התוס' בחולין, וכן נקט המנח"ב דהוי בזה פלוגתת התוס', ואמנם דהתוס' בחולין שם הוכיחו כן מסוגיא דהתם ותיקשי מזה ע"ד התוס' בסוגיין, אך י"ל דתוס' בסוגיין מפרשי לסוגיא דהתם כמש"פ תוהרא"ש שם, דנידון הסוגיא הוא שיצא לחולין ע"י מעילה, וכ' תוהרא"ש שם דלפ"ז ל"ק דנוקמה כשעשה העוה"ע מחיים, עיי"ש.

   ויש להוסיף, דהנה ביסוד הדין דהעוה"ע הרי בפשוטו היינו רק דבעי' שיהא בר העוה"ע, אך אי"ז מעכב שיהא בפועל העוה"ע, וע' חזו"א שהוכיח כן, ולפ"ז מת' היטב דעת תוס' בחולין דל"מ מה שעשה העוה"ע מחיים, כיון דשורש הדין הוא שיהא ראוי להעוה"ע, וכל שאינו ראוי עתה להעוה"ע, מה יהני זה שעשה העוה"ע מחיים, ובדעת התוס' בסוגיין נ' בתרי גווני, הא', דלעולם שורש הדין הוא שיהא בפועל העוה"ע, ואך דכל שהוא ראוי להעוה"ע אי"ז מעכב אם לא נעשה העוה"ע, וע"ד דינא דכל הראוי לבילה, וע"כ כל שנעשה בפועל העוה"ע ודאי מהני, ולא איכפ"ל שאינו ראוי עתה להעוה"ע, וי"ל עוד, דהאמנם שורש הדין הוא שיהא ראוי להעוה"ע, אך ל"ש דין זה רק במי שלא נתקיים בו העוה"ע, אך דבר שנתקיים בו העוה"ע ל"ש להצריך שיהא בר העוה"ע, וגם יל"פ דכיון שנעשית בו העוה"ע חשיב כמו בר העוה"ע, וי"ל דגם תוס' בחולין מודו לכ"ז, והא דפליגי הוא מטעם אחר וכמשמעות לשונם, דבשעת פדי' בעי' העוה"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני, דיל"ע אם ד' הגר"ח מתישבים עם דעת הרמב"ן ודעימי', דאין מעילה בקדשי בדה"ב אם אין קדושתן קדושת פה, וי"ל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם מד' האו"ש בפ"ה מעילה, נ' להדיא שפי' דהא דאוכל חמץ של הקדש בפסח לא מעל הוי זה מדין קדשים שמתו, וע' להלן סק"ט מש"נ לדון בדבריו, וכ"ה גם באחיעזר ח"ב סי' נ' ובכמה מן האחרונים, וצ"ע בזה, אך האחיעזר בח"ב סי' מ"ו סק"ו כ' דל"ש בזה דין קדשים שמתו כיון דחזי לאח"ז, והא דלא מעל הוא משום דנהנה ולא פגם, וכן נקט המנח"ב בסי' כ"ח, ועמש"נ בזה לק' סק"ט.

   ובספר עמק יהושע סי' ה' ונחלת יהושע סי' ט', פי' דהא דלא מעל, הוא משום דפקע ההקדש, כיון שאי"ז בר דמים, ע"ד מש"א בירושלמי דבשעה חמישית הקדישו אינו מוקדש, וכ' שלזה כיונו התו"י בכריתות די"ג:, וגם באו"ש הנז' מבו' דפקע ההקדש, אך זה צ"ע, דכיון דחזי לאחר הפסח מ"ט יפקע ההקדש, וכמו שתמהו עליו בס' אחיעזר ח"ב סי' מ"ו סק"ה ובאפיקי ים ח"ב סי' ח', ועיי"ש באחיעזר שהעיר עוד ע"ז, דבגמ' מ' דאם אכל ממנו אחר הפסח לר"ש דשרי אחר הפסח מעל, ואי פקע ההקדש, הרי שגם לאחר הפסח לא ימעול, אך עי' בנחלת יהושע שם, שכ' באמת דגם אחר הפסח לא ימעול, וביאר לפ"ז מה שלא פי' בעה"מ שם כפירש"י, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם אי נימא דמכוון התוס' הוא דאף בקדשי בדה"ב איכא לדינא דקדשים שמתו, מסתבר דל"ש בזה גם איסור אכילת הקדש, דכיון שאינם בכלל קדשי ד' והופקעו מדין מעילה, הרי דמכח זה אף לא יהא בהו איסור אכילה דהקדש.

   אמנם בזכר יצחק ח"א סי' נ' כתב, דהא דקדשים שמתו אסורין מדאורייתא, הוי משום הך איסור אכילה, וכתב שם דמה"ט אף אסורין בהנאה מדרב אבהו, וזה מחודש טובא דאף דנפקע מהן דין מעילה, מ"מ אכתי קיים בהו הך איסורא.

   ויל"ע בקק"ל דלי"ב מעילה, אם אי"ב איסור אכילה זה, ולהמבו' בתוס' כריתות דכ"ג: דאיסור ההנאה משלמים מדאורייתא הוי מכלל איסור מעילה, ובע"כ לפרש בזה דכל מיעוטא דשלמים הוי רק מחיוב מעילה, הרי ודאי מסתבר דיהא בהן להך איסור אכילה, וע' גם בתוס' תמורה ד"ג., דבקדשי גויים הואיל דאין בהן קדושה לענין פיגול נותר וטמא אף לי"ב איסור הנאה דאורייתא ול"ד לשלמים, וגם מזה נ' שדעתם דהאיסור הנאה בשלמים הוי מכלל איסור מעילה, וע"כ בקדשי גויים דלי"ב קדושה לענים שאר איסורים, אף לי"ב איסור מעילה.

   ואי נימא הכי, הרי ממילא אי נימא דהאיסור דאורייתא בקדשים שמתו, להסוברים שהן אסורין מדאורייתא, הוא ע"ד הא דשלמים אסירי מדאורייתא, ע' בדברינו בדין קדשים שמתו סק"א שהבאנו כן מהישועו"מ, א"כ אף יהא בהן להך איסור אכילה, ואך דאין לישב לפ"ז ד' התוס' מההיא דר"פ כסוי הדם, דממ"נ אי נימא שדעת התוס' דקדשים שמתו אסירי מדאורייתא כאיסורא דשלמים, א"כ מעיקרא ל"ק מהתם, ואי דעתם דקדשים שמתו ל"ד לשלמים, א"כ מסתבר שלא יהא בהן להך איסור אכילה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך יל"ד ולומר, דהגם דלדעת הרמב"ם אף איסור האכילה הוי רק בשו"פ, מ"מ הך דינא דאף היכא שנהנה שו"פ מ"מ לי"ב מעילה אם ליכא לקיחת ממון דשו"פ מן ההקדש, הוי רק לגבי חיובא דמעילה, אך איסור אכילה דמעילה הוי אף בדליכא לקיחת ממון מן ההקדש, כיון דמ"מ נהנה הנאה שו"פ, דהרי באיסוה"נ דשיעורן בשו"פ לדעת הגרע"א ודעימי', הרי הגם שה"ז אסור בהנאה מ"מ חשיבא הנאת שו"פ, כיון דשווי הנאה זו הוא פרוטה, הגם דדבר זה עצמו לי"ב תורת ממון, וזה לפמש"נ בדברינו להלן סוסק"ט דאיכא תרי דיני בדין שו"פ במעילה, הא' הוא שיהנה הנאה דשויא פרוטה, והב' דיהא לקיחת ממון דשו"פ מהקדש, עיי"ש מש"נ להוכיח כן, וע"כ י"ל דהא דאף איסור אכילה הוי בפרוטה שכתב המל"מ בריש הל' מעילה דילפי' לה מחיוב מעילה דהוי בפרוטה, היינו רק דאף באכילה הוי שיעורו בפרוטה, אך דינא דבעי' שתהא לקיחת פרוטה מהקדש הוי רק לחיוב מעילה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך גם לענין זה יל"ד ולומר עפמש"נ בהע' הקודמת, דאף לדעת הרשב"א דבפמשו"פ ליכא איסורא דאורייתא, היינו רק בשלא נהנה הנאת שו"פ, אך בגונא דהכא דנהנה שו"פ ואך דליכא לקיחת ממון שו"פ, י"ל דשפיר אי"ב איסורא דאורייתא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובעיקר הסוגיא דפסחים צ"ע, דמ"ט לא שוה מידי להקדש, והרי יכול הקדש להאכילו לבהמותיו, וע' חזו"א בכורות סי' י"ח סקי"ז שכ' דאיירי כשאין להקדש צורך בהן, וצ"ע דמאי פסקה, ובחי' הגרש"ר פסחים דכ"ג, בי' בזה ד' הריב"ש סי' ת' שהוכיח מסוג' דהתם דחמץ של הקדש אסור בהנאה, ואינו מובן הראי' וכמו שתמה האבנ"מ בתשו' ח', ועמש"נ בזה לק' סק"ה, ופי' הגר"ש מכוון הריב"ש, דאי הי' שרי בהנאה הרי הי' הקדש יכול להאכילו לבהמתו, אך כיון דאסור בהנאה אין הקדש יכול להאכילו, דאף הקדש אינו משתמש באיסוה"נ, כמבו' בפירש"י פסחים דכ"ג., עכ"ד, אך אי"ז מתישב בד' רש"י ותוס' וראב"ד בדכ"ט:, שמפורש יוצא מדבריהם דגם למ"ד דחמב"פ מותר בהנאה, מ"מ אם א"א לפדותו לי"ב מעילה, וגם דברש"י ותוס' וראב"ד שם מבו' דמותר לההקדש למכור החמץ לגוי, ול"א דאסורין ליהנות מהחמץ, וי"ל, וע"ע בזה בס' מקו"ב ח"א סי' כ"ו, ודן שם אם יש לומר דאין בהמת הקדש אוכלת מן ההקדש, ע"ד דינא דולד הקדשים אינו יונק מהן, למסקנת תוס' לעי' די"ג. דהיינו אף בשהולד קדוש, אשר כ"ה גם דעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-8)
8. וראיתי שהעירו ע"ז, מהא דמדמי לעי' ד"ג. קדשים שמתו לחטאות המתות, אך נ' דהתם מדמי לה רק לענין אי תיקנו דין מעילה דרבנן משום דלא בדילי מיני', ולענין זה ליכא נפ"מ בין קדשים שמתו לחטאות המתות, אך אכתי יל"ע, דמ"ט לא אמרי', דרק בקדשים שמתו דאסורין בהנאה מדאורייתא תיקנו בהן מעילה כ"ה דליבדלו מיני', אך חטאות המתות דאין אסורות מדאורייתא, לא תיקנו מעילה כ"ה דליבדלו מיני', כיון דגם אם לא יבדלו מהן לא יפגעו באיסור דאורייתא, וכבר עמדו בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך החזו"א שם כתב בדעת הרמב"ם, דהחלב ל"ב העוה"ע, ול"ד לגיזה דבעיא העוה"ע, וכמבו' בר"פ ראשית הגז, וע' קה"י שם שהאריך בזה, והראוני במהר"י קורקוס ביכורים רפ"י, שכתב בדעת הרמב"ם שם, דלפי האמת אף גיזה ל"ב העוה"ע, ולדבריו ודאי דה"נ חלב א"צ העוה"ע, וניחא ד' הרמב"ם, והראוני עוד בביאור הגר"א לירושלמי שם שמתבאר לפי דבריו, דכל הא דקשיא לי' להירושלמי דליבעי העוה"ע, הוא אם מפרשי למתני' על חָלָב, אך אם מפרשי' למתני' על חֵלֶב ניחא מתני', והיינו דרק חָלָב הוי מגוף הבהמה ובעי 'העוה"ע, אך חֵלֶב אינו מגוף הבהמה ול"ב העוה"ע, ולפ"ז ניחא בפשוטו ד' הרמב"ם, ובכ' הגרי"ז תמורה דל"א: דקדק מד' הרמב"ם פ"ה ממעילה הי"ג, שכתב דאין מועלין בחלבן בהקדיש חמורה למזבח ובהקדיש תורים לבדה"ב, והיינו משום דבהנך גווני ס"ל דל"ב העוה"ע, אך אה"נ בדברים הטעונים העוה"ע אין מועלין בחלבן, אך כבר העירו דמד' הרמב"ם ספ"ג ממעילה לא מ' כן, עיי"ש דמשמע דבכל גווני מועלין בחלב.

   וצריך להוסיף, דעל קו' זו מ"ט מועלין בחלב, אין לישב כד' הקר"א לעי' די"ב: דעל חלק מקרבן ליכא לדינא דקדשים שמתו, דזה אינו מישב רק מ"ט לי"ב לדינא דקדשים שמתו דהוי זה הפקעת דין מעילה מהחפצא מכח שאי"ז קדשי ד', דע"ז י"ל דכל שעיקר הקרבן ראוי למצותו והוי קדשי ד', הרי שאף החלב שפרש ממנו חשיב קדשי ד', אך אכתי תיקשי מ"ט מועלין בחלב הגם שאי"ז ראוי להקדש וליכא לקיחת ממון שו"פ מהקדש, וע"ז הרי ל"מ מידי מה דעיקר הקרבן ראוי למצותו, וז"פ, ובאמת דקשיא כן גם במקיז דם דמועלין בו, וכ' הקר"א דל"ח כקדשים שמתו, דמקצת מקרבן שאינו ראוי ל"ח כקדשים שמתו, וצ"ע דאכתי תיפו"ל דליכא לקיחת ממון שו"פ מהקדש, ועמש"נ בזה להלן סקי"א. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיי"ש שכתב, דהתוס' בסוגיין שנקטו דקדשי בדה"ב שמתו לי"ב מעילה, הוא משום דס"ל דל"ש בזה מעילה דהוצאה, דכיון דלא חזי לפדיון אף אי"ז יוצא לחולין ע"י מעילה, וע"כ ליכא בזה מעילה דהוצאה כלל.

    והנה הדברים מחודשים לומר שלדעת התוס' אף קדשי בדה"ב אין יוצאין ע"י מעילה כל דלא חזיין לפדיון, דבפשוטו מש"א בגמ' לק' די"ט: דקרבנות בע"מ ששחטן אין יוצאין לחולין ע"י מעילה למ"ד דבעיין העוה"ע, הוא משום דקדושתן קדוה"ג היא, ואך דמ"מ כל שהוממו וחזיין לפדיון, אף ה"ה יוצאין לחולין ע"י מעילה, וע"כ כל שמתו ולא חזיין לפדיון הדר דינא דקדוה"ג א"י לחולין במעילה, וכמש"כ המנח"ב שם ובס' קובה"ע, ועיי"ש בקובה"ע שהביא מהגר"ח דהא דכשהוממו יוצאין לחולין ע"י מעילה, הוא משום דמכח דין הפדיון שעליהם חשיבי כקדו"ד, וכ' דע"כ כל שמתו ולא חזיין לפדיון הדר הוו כקדוה"ג, ולפי כ"ז הרי ל"ש כ"ז כלל בקדשי בדה"ב שמתו, ויש להוכיח כן עוד, דהרי בשטמ"ק די"ט: הביא מתוס' דלמ"ד דבעיין העוה"ע אין יוצאין לחולין במעילה אף בחייהן, והך דינא הרי ודאי ל"ה בקדשי בדה"ב דלהדיא מבו' בכ"ד דיוצאין לחולין ע"י מעילה ואף דקי"ל דקדשי בדה"ב היו בכלל העוה"ע, וע' קר"א שתמה בזה, וע"כ הפי' כנ"ל, דרק קדשי מזבח דקדושתם קדוה"ג היא, הרי דלמ"ד דלא חזו לפדיון רק ע"י העוה"ע, וקודם העוה"ע אכתי לא קיימי לפדיון, הרי שקיימי בדינא דקדוה"ג שא"י לחולין ע"י מעילה, וז"ב.

    אמנם באמת מפורש כן בד' תוהרא"ש חולין ר"פ ראשית הגז, דגיזת קדשי בדה"ב אין יוצאת לחולין במעילה כ"ה שאין לה פדיון כיון דל"ש בה העוה"ע, ועיי"ש עוד, דאם עשה בה העוה"ע קודם שגזזה ומעל בה, שפיר יוצאת הגיזה לחולין ע"י המעילה, וזה כמו שכתב המנח"ב בדעת התוס', ולעיל הערה א' נת' בדעת התוס' בסוגיין דע"כ מפרשי לסוגיא דראשית הגז כד' תוהרא"ש הנז', וזה מתאים עם ד' המנח"ב. [↑](#footnote-ref-11)
11. וע' כן בחת"ס כריתות די"ג: ובחמד"ש כתובות ד"ל:, דבמעילה לא סגי שנהנה שו"פ אלא בעי' שיהא שו"פ אצל ההקדש, ואך מה"ט הוא דהאוכל חמץ של הקדש בפסח לא מעל, דהגם דודאי חשיב דנהנה שו"פ, אך כיון שאי"ז שו"פ להקדש לא מעל. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובד' הר"ש מתבאר, דזהו כל דינא דשו"פ במעילה, וזה שלא כמש"נ למעלה עפ"ד התו"י דבמעילה איכא דין נוסף שיהא לקיחת ממון שו"פ מהקדש.

    ויש להוסיף עוד, דלכאו' ד' הר"ש הם סייעתא גדולה לד' הגרע"א בתשו' ק"צ דכל איסוה"נ שיעורן בפרוטה, דלדעת הצל"ח בפסחים דכ"ב. והפמ"ג בפתיחה להל' פסח החלק הב' פ"ג, והמנ"ח בסוף מ' ג', והמשיב דבר ח"א סי' ל"ג, וקוה"ע ר"ס נ"ב, דעכ"פ כל היכא דכתיב בלשון אכילה הוי שיעורו בכזית, וע' זכר יצחק שנקט דהנאה אין לה שיעור, והא דאין לוקין בכל אכילה במשהו הוא משום דאין לוקין על הנאה, אך דבריו אתיין רק לדעת הרמב"ם דאין לוקין על הנאה, אך להסוברים דלוקין על הנאה ל"ש דבריו, א"כ הרי שפיר הו"מ יליף מתרומה שיהא שיעור מעילה בכזית וז"ב, ומד' הגר"ח והאו"ש הנ"ל שכתבו דהא דמעילה הוי בשו"פ הוא רק משום דהוי זה מדין גזל, מבו' דנמי פשיטא להו דלא כד' הגרע"א הנז', ושו"ר במאירי נדרים דל"ב שהביא שנסתפקו בזה אי כל איסוה"נ הוי רק בשו"פ או אף בפמשו"פ, ולא נז' בדבריו כלל צד שיהא האיסור בכזית, ולא ברירא לי אם הנידון בדבריו הי' דשמא אף בפמשו"פ הוי איסור גמור, או דהצד לאסור הוי רק מדין ח"ש, וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-13)
13. וצ"ע מזה ע"ד הגר"ח והאו"ש הנז', שנ' מדבריהם דכל דין שו"פ הוי רק מדיני גזילה, דא"כ מ"ט אף בקדשי מזבח דל"ב לקיחת ממון שו"פ, מ"מ בעינן דיהנה שו"פ, ולפ"ד החת"ס ודעימייהו בבי' ד' רש"י בכריתות דכ"ג. ניחא, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועמדו בזה גם החמד"ש בכתובות ד"ל: והאחיעזר ח"ב סי' מ"ו סק"ו, והאמר"מ סי' מ', וכ"ה גם באבהא"ז עבודה ב' בהשמטות דקכ"ג., ופירשו מכח זה שד' רש"י באו לישב מ"ט ל"ה כקדשים שמתו, ואין מכוון רש"י כלל דמכח זה אי"ב שו"פ, ושלא כד' החת"ס שם ובכריתות די"ג:, שכתב דד' רש"י משלימים לד' התו"י בכריתות שם, וכ"ה גם במצפ"א בכריתות ד"ד, וע' עוד בזה בשע"י ש"ג פכ"ג ובקה"י מעילה ובאבי עזרי. [↑](#footnote-ref-15)
15. ויישב בזה קו' התוס' בסוגיא שם, דאף לריה"ג היאך יפדה הרי יעבור עליו בבל יראה, ותי' האו"ש דיכול לפדותו שלא ע"מ לזכות בו, וע' בחי' חמד"ש בסוגיא שם שכבר כ' לישב כן, ועיי"ש במה שדן בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך צ"ב בד' הריב"ש, מ"ט העמיד הראי' מאוקימתא דרב יוסף, ולכאו' ראיתו הויא לכל האוקימתות בסוגיא דפסחיםף דאי נימא דחמץ של הקדש מותר בהנאה, מה לי דאין פודין להאכיל לכלבים ולא חזי למידי, אך נ"פ בכונתו, דבכל האוקימתות דגמ', הי' מקום לפרש דאתיא כר' יהודה דס"ל דחמץ לאחר הפסח אסור בהנאה ואף חמץ של נכרי, ולדידי' הרי ודאי דחמץ של הקדש אסור בהנאה, וע"כ ניחא שפיר מה דלא מעל, אך לאוקימתא דרב יוסף, דלדידי' אתיין הנך ברייתות כר"ש דאחר הפסח מותר בהנאה, וכמו שהאריך הריב"ש שם לפרש, ולדידי' יש להוכיח דאף לר"ש אף חמץ של הקדש אסור בהנאה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-17)
17. ומה שהביאו בשם הגרי"ז לבאר, דהמעילה במקיז דם, לא הויא רק בשעת ההקזה, ואה"נ אין מועלין אח"כ בהדם, צ"ע מסוגיא דמעילה שם, דפרכי' מ"ש פרש וזבל דאין מועלין בהן, מדם דמועלין בו, ובפרש וזבל הרי הוי נידון המעילה אחר שיצאו, וע' באחרונים במעילה שם שהוכיחו מזה דמועלין בדם אף אחר שיצא, וכ"ה בחזו"א בכורות סי' כ"א סק"ט, וצ"ע בזה.

    וע' עוד בקה"י מעילה סי' י"ב, שכתב דלמה שנסתפקו תוס' ביומא דנ"ט לפרש דהמעילה במקיז דם הויא מדרבנן, ניחא דע"כ מועלין בזה הגם דהוי כקדשים שמתו, כיון דאף בקדשים שמתו מועלין מדרבנן, אך בד' תר"י בברכות רפ"ה מפורש דהמעילה הויא מדאורייתא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-18)
18. והאחרונים, חמד"ש כתובות ד"ל:, אמרי ברוך סי' כ"ח, תורע"א בכריתות מהג"ר בונם, מנ"ח מ' קכ"ז, אחיעזר ח"ב סי' מ"ו סק"ה, וסי' מ"ז סק"ד ומרחשת ח"א סי' מ"ד ענף ה', פי' ד' התו"י, דדין מעילה דקדוה"ג ל"ה מטעם גזילה אלא הוי זה כפרה, וע"כ ל"ב שיהא שו"פ להקדש, וכמש"כ כן הנתיה"מ סי' כ"ח, וע' עוד בזה בשע"י ש"ג פכ"ג ובקה"י מעילה סי' ב' וסי' ו'.

    ויל"פ עוד, וכבר עמדו בזה, דאף אי נימא דגם המעילה בקדוה"ג הוי מטעם גזל הקדש, וכמו שהוכיח בשע"י ממה שקדשי מזבח וקדשי בדה"ב מצטרפין זע"ז, וכן ממה דאין חייב להביא מעילתו מספק, מ"מ י"ל עפ"ד הגר"ח דקדשי בדה"ב הוו ממון הקדש בקנינם וקדשי מזבח אינם ממון הקדש אלא הוי זה דין קדושה, וע"כ י"ל דבקדשי בדה"ב הוי החיוב על לקיחת הממון מהקדש, ובקדשי מזבח הוי החיוב על לקיחת הקדושה, וע"כ רק בקדשי בדה"ב בעי' שיהא לקיחת ממון שו"פ מהקדש, ומשא"כ בקדשי מזבח ל"ב לקיחת ממון שו"פ מהקדש, אלא שיהא לקיחת וגזילת הקדושה מן ההקדש, אך גם בזה צ"ע, דהיאך מצטרפין קדשי מזבח וקדשי בדה"ב למעילה, הרי בקדשי בדה"ב הוי המעילה רק מכח גזילת הממון, וכין שלא לקח מן ההקדש רק חצי פרוטה, מה מהני ע"ז צירוף דלקיחתו מקדשי מזבח שאינו כלל מטעם לקיחת ממון, וצ"ע.

    ויש לציין עוד לד' המצפ"א בכריתות ד"ד., שהוכיח דע"כ גם בקדשי מזבח אין לחייב רק כאשר איכא הפסד להקדש, ממש"א לעי' ד"י. דפשיטא דהיכא דלא קמפסיד מידי לא מעל, עיי"ש, אך יל"ד לחלק בזה בין האופנים, ובפרט לדעת התוס' שם דאיירי בנהנה מבשר קד"ק שנטמא לאחר זריקה, ודו"ק.. [↑](#footnote-ref-19)
19. ומה דקשיא לי' לרש"י דנותר יהא כקדשים שמתו, אשר בפשוטו צ"ע דמ"ש מהנך גווני שהבאנו דל"ח קדשים שמתו, אשר היינו או משום שכבר נתקיים בהו ההקרבה או משום דעל חלק מקרבן ל"ח שם קדשים שמתו, וא"כ מה קשיא לי' לרש"י בנותר שיהא כקדשים שמתו, וע' משנת ר"א סוגיות סי"ב סק"ג שמכח זה פי' שאין כונת רש"י לדין קדשים שמתו דזל"ש אחר זריקה, רק כונתו משום דליכא הנאת שו"פ, ולכאו' ראי' מזה לד' החזו"א שפי' דמה דל"ה בכלל קדשים שמתו הוא משום דהזריקה חלה עליהם ואכתי ראויין הן לגבוה, וזל"ש בנותר לאחר זריקה, אך למש"כ החזו"א דגם משום דין שריפה ל"ה בכלל קדשים שמתו, לא א"ש ד' רש"י, אך עיקר ד' החזו"א בזה צ"ע, ואכמ"ל בזה, וי"ל עוד כמש"כ העול"ש בכריתות שם, דכל שכבר נתקיימה זריקה בקרבן, תו כל המעילה בהאימורין ובבשר עולה הוי רק מכח שהן נקטרין, וע"כ כל דלא חזו להקטרה בדין שלא ימעלו בהן, עיי"ש, ואכמ"ל עוד בזה. [↑](#footnote-ref-20)