25תתאה גבר לענין בליעה ופליטה ולענין בישול
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

תתאה גבר לענין בליעה ופליטה ולענין בישול

בסימן צא ס"ד פוסק המחבר ש"תתאה גבר". והיינו, שאם בשר צונן נפל לתוך חלב רותח – נאסר הכל, ואילו בשר חם שנפל לתוך חלב צונן – קולף את הבשר ["אדמיקר ליה א"א דלא בלע פורתא" – פסחים עו.] והחלב מותר כולו.

החוו"ד (סק"ה) מאריך בגדרי תתאה גבר, ומבאר – דבשלמא אם העליון הקר התחמם במציאות מהתחתון החם לחום של יד סולדת בו, אזי ודאי שיש כאן בישול גמור - וכדין חם בחם. אולם באופן שהעליון לא הגיע ליד סולדת, אזי יש לחלק בין פעולת בישול לבין פעולת מבליע ומפליט. דבכה"ג, תתאה גבר – רק גורם שהתחתון מבליע בעליון [או בולע ממנו], אולם אין כאן כח בישול כלל – שייחשב בישול לענין שבת וכדו'.

וכן אם הניחו חתיכת איסור קרה על החתיכה העליונה [דהשתא נהפך העילאה לתתאה], ואם נאמר שהאמצעי נחשב חם משום שהתחמם מהתתאה החם – ייאסר האמצעי מהעליון משום תתאה גבר. סובר החוו"ד שאינו כן, וכל שאינו חם במציאות – רק מבליע ומפליט בינו לבין התתאה החם, אולם הוא עצמו נחשב קר כלפי מה שעליו.

ראיה לדבר – מביא החוו"ד מהמשנה בשבת (מא.), דמיחם שפינהו [כלי ראשון] – מותר לתת לתוכו מים מרובים. ואם נאמר – שמשום תתאה גבר מחשיבים את העליון כחם וכאילו התבשל, ודאי שיהא אסור לעשות כן בשבת. וע"כ, דכל שהעליון לא הגיע לחום של יד סולדת בו – לא נחשב כאילו התחמם והתבשל, ורק נגרם בליעה ופליטה בינו לבין התתאה החם, ולענין שבת לא קפדינן אלא על בישול ולא על בליעה ופליטה.

אמנם באופן שהעליון חם ומבליע כ"ק בתחתון [אדמיקר...בלע], בזה אף אם התחתון התחמם לחום של יד סולדת בו - לא ייחשב כחום של כלי ראשון שהרי תתאה גבר. וחומו ייחשב ככלי שני, שאינו מבשל – לשיטת המחבר בסימן קה ס"ב והרמ"א שם בס"ג.

שיטת החוו"ד בקצרה – "תתאה גבר" (פסחים עו.) נאמר בין לענין בליעה ופליטה [שאר איסורים] ובין לענין בישול [שבת,קרבן פסח], אמנם חלוקים שתי הדינים הנ"ל.

לענין בליעה ופליטה, לא בעינן שהתתאה החם יחמם את העליון - כדי ליצור בליעה ופליטה ביניהם. משא"כ לענין שייחשב העליון חם לענין בישול [ולענין להבליע בתבשיל שמעליו], בזה בעינן שיגיע במציאות לחום של יד סולדת בו.

אמנם באופן שהעליון חם והתחתון קר, אזי אף אם התחתון התחמם מהעליון לחום של יד סולדת בו – אינו ככלי ראשון, שהרי תתאה גבר. אמנם העליון ייחשב כלי ראשון לענין בישול וכדו' – כל זמן שהיד סולדת בו, ורק ביחס לתחתון הקר אמרינן תתאה גבר - ומבליע בתחתון רק כ"ק.

גוש ועירוי כלי ראשון

והוא הדין לענין עירוי כלי ראשון שנפסק הקילוח - דקיי"ל (ש"ך סימן קה סק"ה) שהוא ככלי ראשון, סובר החוו"ד – שהוא רק לענין בליעה ופליטה, אולם לענין בישול לא נחשב ככלי ראשון – אף אם הוא חם שיד סולדת בו [וכן הוא בפמ"ג סימן צא סק"ה]. ובמנח"י (כלל סא אות מה) כתב כנ"ל – גם לענין חומרת גוש [שיטת הרש"ל – הובא בש"ך שם סק"ח]. ונ"מ בזה לענין שבת וכדו', שלא צריך לחוש – לגוש ולעירוי כלי ראשון שנפסק הקילוח.

את סברת הדבר מבאר החוו"ד, שלענין בישול – בעינן דפנות מחממות (תוס' שבת מ:), משא"כ לענין בליעה ופליטה – סגי בהכי שאין דפנות מקררות [החסרון של כלי שני – לדעת החוו"ד]. ובגוש ובעירוי שנפסק הקילוח – אין דפנות מחממות אולם אין גם דפנות מקררות, וממילא - מבליעים ומפליטים אולם אין להם כח בישול.

שיטת היד יהודה

היד יהודה (סימן צא סקי"ב) אינו מקבל חילוק זה של החוו"ד, וס"ל שבישול ובליעה ופליטה תלויים זה בזה. שהרי נידון זה תליא בראשונים, וקיי"ל כשיטת הראשונים שתליא זב"ז, כדיבואר.

הרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"א א:) מביא את שיטת ר"ת – שעירוי כלי ראשון מבשל. וחיליה, מדברי הירושלמי (שבת פ"ג הלכה ה', הובא גם בתוס' בשבת מב: ובפסחים מ:). דשיטת ר' יונה שם – שעירוי כלי ראשון מבשל, ומביא ר' יונה ראיה לדבר – מהא שכלי נחשת שבלע ע"י עירוי של קדשים בעי מריקה ושטיפה. הרי שהירושלמי למד דין בישול מדין בליעה.

ומינה דייק ר"ת - דכלי שני אינו מבליע ומפליט, שהרי להדיא בשבת מ: - שכלי שני אינו מבשל, ואם מוכח שאין לחלק בין בישול לבליעה ופליטה – ע"כ שגם אינו מבליע ומפליט.

הרשב"א חולק על ר"ת. שהרי מצינו במליחה ובחום בית השחיטה – שמבליעים, אף שחומם ודאי פחות מחום של כלי שני, וע"כ שכלי שני מבליע ומפליט – אף שאינו מבשל, וע"כ שאין בישול תליא בבליעה ופליטה. והא שהירושלמי הוכיח דין בישול מדין בליעה, מבאר הרשב"א [בשם הרמב"ן] שאינו משום שתליא זב"ז "אלא מפני שעשה הכתוב עירוי ככלי ראשון ובעי הגעלה ומריקה ושטיפה אלמא בלע טובא הלכך לגבי שבת אסור לכתחלה בתבלין".

להנ"ל, נחלקו ר"ת והרשב"א בנידון החוו"ד – אי בישול ובליעה ופליטה תלויים זב"ז או לא. ודעת החוו"ד כדעת הרשב"א.

טוען היד יהודה, שהחוו"ד הכריע כצד אחד – בלי להזכיר כלל שהוא פלוגתא בין הראשונים. ולא עוד, אלא שאנן קיי"ל להלכה כשיטת ר"ת. שהרי המחבר בסימן קה ס"ב פוסק – שכלי שני אינו מבליע ומפליט [ורק לכתחלה חושש לשיטת הרשב"א], וכן הוא ברמ"א שם בס"ג. והיא שיטת ר"ת, שלמד מהא דאיתא בגמי שכלי שני אינו מבשל – ע"כ שגם אינו מבליע ומפליט וכנ"ל. משא"כ לשיטת הרמב"ן והרשב"א – הסוברים שאינם תלויים זב"ז [כשיטת החוו"ד], חוששים הם בכלי שני שמבליע ומפליט.

דעת הגר"א

הגר"א (סימן קה ס"ג סקי"ז), מביא ראיה לשיטת הרמ"א – שגוש אינו מבליע ומפליט [דלא כשיטת הרש"ל], מהמשנה במעשרות (פ"א מ"ז) – דשמן הניתן ע"ג חמיטה [עוגה שיצאה מן התנור והוי כלי שני – ר"ש] פטור מן המעשר, אף שבישול קובע למעשר. וע"כ שגוש אינו מבשל – ומכאן ראיה שגוש אינו מבליע ומפליט. והיינו שהגר"א הבין שוודאי תליא זב"ז - וכשיטת ר"ת.

מתרץ המנח"י (הנ"ל), שהרש"ל מחלק בין בישול לבין בליעה ופליטה. ואף שמוכח במשנה שגוש אינו מבשל, אולם יתכן שמבליע ומפליט. אולם הגר"א הוכיח מכאן שלא כשיטת הרש"ל, משום שס"ל שתליא זב"ז [וכמו שביארנו – שקיי"ל כשיטת ר"ת] וכנ"ל.

הסוגיא בפסחים

בפסחים עו. מביאה הגמ' שתי ברייתות כוותיה דשמואל – הסובר "תתאה גבר". "חם לתוך חם וכן צונן שנתן לתוך חם אסור חם לתוך צונן וצונן לתוך צונן מדיח... תניא אידך בשר שנפל לתוך חלב רותח וכן צונן שנפל לתוך חם אסור חם לתוך צונן וצונן לתוך צונן מדיח".

על שתי ברייתות אלו שואלת הגמ' "חם לתוך צונן מדיח כיון דחם הוא אדמיקר ליה אי אפשר דלא בלע פורתא קליפה מיהא ניבעי אלא אימא חם לתוך צונן קולף".

שואלים התוס', לאיזה צורך הביאה הגמ' את הברייתא השניה ואיזה תוספת חידוש יש בה שאין בראשונה. מתרץ ר"ת "דקמ"ל דאפילו חלב שרי דאע"ג דחם לתוך צונן בעי קליפה בדבר שיכול לעשות קליפה, בדבר דלא שייך קליפה כמו בחלב מותר מדלא קתני איסורא גבי חלב כדקתני קליפה גבי בשר". והוא המקור לדברי המחבר שהבאנו בתחלת השיעור "והחלב מותר כולו".

מוסיפים התוס', שהריב"א חולק – ומצריך ששים כנגד הקליפה של החלב. ולא ביארו התוס' - היאך ריב"א דחה את ראית ר"ת, וכן לא ביארו התוס' - אמאי לר"ת לא בעינן ששים כנגד קליפת החלב.

והיינו, ששיטת ר"ת בתתאה גבר באופן שהתחתון קר ונאסר כדי קליפה - שהוא רק בגוש ששייך ביה היתר קליפה, אולם אם התחתון לח – לא נאסר כלל ולא בעי ששים כנגד הקליפה. ולריב"א אין חילוק, ואף בלח נאסרת הקליפה – ובעינן ששים כנגדו.

הרמ"א בסימן צא ס"ד פוסק שקליפה לא אוסרת בדיעבד. ולמד זאת מדברי ר"ת הנ"ל [שהובאו במחבר שם] - שהחלב מותר, והבין הרמ"א - שהוא משום שלא החמירו בדין זה בדיעבד [כגון שאינו יכול לקלף]. ופירש המג"א (סימן תסז סקל"ג) בדעת הרמ"א - שכוונתו רק לקליפה של דין "אדמיקר... בלע" בתתאה צונן, שבזה הקליפה היא "חומרא בעלמא" ומשו"ה לא החמירו בו בדיעבד.

אמנם דברי המג"א דחוקים טובא בביאור הסוגיא, כמו שתמהו היד יהודה (סקי"ד ד"ה "מיהו") והחזו"א (סימן ט' סק"ז). שהרי הגמ' שאלה בתמיה "א"א דלא בלע פורתא קליפה מיהא ניבעי", ואם הוא חומרא בעלמא – היאך פשיטא ליה לגמ' חומרא זו - שמשום כך תמהה על הברייתא שלא הצריכה קליפה.

ר"ת לשיטתו

נראה לבאר בשיטת ר"ת - שבכמה מקומות אזיל לשיטתו, ועי"ז יתורצו כמה קשיים בשיטתו.

בגמ' בשבת מב. איתא שבמערה מים חמים על צוננים – אין איסור בישול בשבת, ומבאר רש"י – שהוא משום שתתאה גבר. [עיין תוס' (ד"ה "נותן אדם חמין") שהקשו שהוא לכאורה סתירה לשיטת רב – שעילאה גבר, ועיין פנ"י שתירץ שבלא"ה רב נדחה מעוד ברייתות – ולכן הגמ' לא שאלה מברייתא זו]. ועיין פמ"ג בסימן סח משב"ז סק"ט בדין השלישי, שהאריך בנידון זה.

שואלים התוס' בפסחים מ: (ד"ה "האילפס"), דלכאורה המים הצוננים יתבשלו כדי קליפה – כדין עילאה חם, ואמאי אין איסור בישול דאורייתא – משום הקליפה.

מתרצים התוס' "יש לומר כיון שאינו מבשל אלא כדי קליפה הואיל והצונן של מטה מים שהוא דבר המתערב אינו יכול להתבשל מחמת צנינות המים אבל דבר שאינו מתערב לא", והיינו שתחתון לח צונן לא נאסר אף כדי קליפה מעילאה חם. אמנם, בתוס' מוכח כן רק לענין בישול, והיה אפשר לחלק – שלענין בליעה ופליטה כן ייאסר כ"ק. אולם לשיטת ר"ת – הרי ביארנו שאין לחלק ביניהם, וא"כ אם מוכח כן לענין בישול, הוא הדין לענין בליעה - שאין בלח צונן תתאה בליעה כ"ק.

לפ"ז, דברי ר"ת הנ"ל (פסחים עו.) – שלח צונן תתאה [שלא שייך בו קליפה] לא נאסר כלל ולא בעינן ששים כנגד הקליפה, מתפרשים בפשיטות – לפי דברי התוס' הנ"ל (פסחים מ:) שהוכיחו שבלח צונן תתאה אין דין בישול בקליפה [משום שמתערב]. שהרי לשיטת ר"ת בליעה ובישול תלויים זה בזה, ואם מוכח בסוגיא שאין בישול בקליפה של לח צונן תתאה - ה"ה שאין בו בליעה כלל. והריב"א שסובר שבעינן ששים כנגד הקליפה, ע"כ יסבור כשיטת הרשב"א שאינם תלויים זב"ז, ואף שמוכח שאין קליפה מתבשלת בלח צונן תתאה – אולם יתכן שנבלע איסור בקליפה, ולכן מצריך ששים כנדו.

להנ"ל, פלוגתת החוו"ד והיד יהודה – אם בישול ובליעה תלויים זב"ז, היא היא מחלוקת ר"ת וריב"א. ואתי שפיר דעת המחבר,שמשום שהיקל בכלי שני שאינו מבליע – כדעת ר"ת, לכן התיר גם את החלב שנפל בו בשר רותח – אף בלא ששים, דהא בהא תליא וכנ"ל.

חילוק בין לח בלח לבין יבש בלח

לכאורה, היה מקום לפקפק על החשבון הנ"ל. שהרי הראיה מדברי התוס' בפסחים מ: - היא רק לאופן שעירו לח לתוך לח, שבזה מחדשים התוס' שאין בישול בקליפה, ולשיטת ר"ת מוכח שאין אף בליעה בקליפה. אולם מנלן שאף בגוש חם הנופל לצונן לח [נידון ר"ת בפסחים עו.] – כן הוא, ואולי באופן זה יודו התוס' שמתבשל כ"ק בלח. ונפל בבירא ביאורינו בשיטת ר"ת.

ונראה להוכיח מדברי האחרונים, שאין לחלק בין לח בלח ללח ביבש.

המג"א (סימן שיח סקל"ה) אוסר לתת חתיכת בשר רותח לתוך רוטב צונן. ונימוקו, דאף שמותר לערות מים חמים לתוך צוננים – כנפסק בשו"ע שם סי"א, הרי התוס' ביארו בטעם הדבר שהוא משום שהמים החמים מתערבים עם הצוננים ומתבטל חמימותן, משא"כ בנידון זה – שהבשר ודאי אינו מתערב במים, ממילא מבשל כ"ק – כדין כל עילאה חם.

הנשמת אדם (כלל כ' אות ד') והחוו"ד (סימן צא סק"ה) חולקים על המג"א, וס"ל שהיות והתחתון הוא לח – הרוטב שנפלט מהבשר מתערב בו, ומשו"ה לא נאסר ביה קליפה. וממילא אף בבשר הנופל לתוך רוטב – לא יתבשל ברוטב כ"ק, ומותר לעשות כן בשבת.

מביא החוו"ד ראיה לדבריו, מדין מיחם שפינהו – שנותן לתוכו צוננים מרובים (שבת מ"א.), ולא מתבשל כ"ק – אף שהתתאה חם, וק"ו בנידון המג"א שרק העילאה חם. ועיין מנ"ח (מוסך השבת סוף מלאכת אופה), שהקשה על המג"א מהא דאיתא ביומא לד: שהיו מחממים את המקוה לכהן גדול ביוה"כ – ע"י עששיות של ברזל חמות, וע"כ שאף קליפה במי המקוה לא התבשלה.

מיישב החוו"ד - שאף המג"א מודה לדבריו, ואין כוונתו שנאסר במים כ"ק. והא שהמג"א אוסר לעשות זאת, הוא משום שנבלע רוטב בבשר כ"ק – ורוטב זה מתבשל, אולם פשיטא – שהרוטב שמחוץ לבשר אינו מתבשל כלל [ואף במיחם שפינהו – כן הוא שנבלע מים במיחם ומתחמם, אלא שלא אכפת לן מבליעה זו. משא"כ בבשר – שהרוטב הבלוע עומד לאכילה, ומלאכת מחשבת אסרה תורה, עיי"ש].

חזינן בכל האחרונים הנ"ל, שפשיטא להו שאף עילאה חם יבש שנפל לתוך תתאה לח צונן – אינו מבשל כ"ק, וכדין לח בלח – המפורש בתוס'. ואף את דעת המג"א פירש החוו"ד כדבריו וכנ"ל.

אם כנים הדברים, אזי קמה ביאורינו הנ"ל וגם נצבה, בשיטת ר"ת – המתיר את החלב בלי ששים כנגד הקליפה. שהרי מוכח בסוגיא בשבת - שמשקה חם הנופל לתוך משקה צונן אינו מבשל אף כ"ק שבו, ומוכח באחרונים הנ"ל - שאף ביבש שנופל ללח כן הוא. א"כ, לשיטת ר"ת שבליעה ובישול תלויים זב"ז [כדמוכח מדברי הירושלמי, כנ"ל] - מוכח שאף לא נבלע כ"ק בלח. ממילא, בבשר רותח שנפל לחלב צונן – לא נאסר בחלב כ"ק, ושפיר חולק ר"ת על הריב"א – וס"ל שלא בעי ששים בחלב כנגד קליפתו.

הערה בדברי במשנ"ב

המשנ"ב בסימן שי"ח סקע"ח מביא את חומרת המג"א הנ"ל. אמנם בשעה"צ שם אות קח – מיקל שבדיעבד אין הרוטב נאסר, משום שהנשמת אדם הנ"ל והבית מאיר (סימן שיח סוף סקי"א) – חולקין על המג"א [ובצירוף השיטות שאין בישול אחר בישול אף בנצטנן].

חזינן שהמשנ"ב הבין את דברי המג"א כפשוטם – שבא לאסור את הרוטב משום שהתבשל בו כ"ק, ולא כהבנת החוו"ד בדברי המג"א – שלא עלה על דעת המג"א לאסור את הרוטב, וכל כוונתו לרוטב שנבלע בבשר.

מבואר מזה, שדעת המשנ"ב שהמג"א אוסר כ"ק - משום שהאוסר הוא גוש אף שהנאסר הוא לח. וע"כ שמחלק בין גוש שנופל ללח לבין לח שנופל ללח [שבזה מוכח בסוגיא - שאין בישול אף בקליפה], וכן הוא בחזו"א סימן ט' סק"ז. ודלא כדמוכח באחרונים הנ"ל - שהשוו את הנידונים, וראייתם מדין מיחם שפינהו ומדין עששיות של ברזל וכנ"ל. וצ"ע, היאך יתרצו המשנ"ב והחזו"א ראיות אלו.

עוד בשיטת ר"ת

הבאנו את דברי ר"ת, שהוכיח מהא שהגמ' הביאה את הברייתא השניה שדנה בבשר וחלב – שע"כ החלב לא נאסר כלל.

שואל רעק"א (הגהות שו"ע סימן צא ס"ד) - שאין זו ראיה, משום שלכאורה יש בברייתא השניה חידוש אחר. דהיה מקום לומר, שרק בשאר איסורים שבליעתם אסורה מדאורייתא - בהם אמרינן "אדמיקר... בלע" ונאסרת קליפת התחתון. משא"כ בבשר וחלב - שמדאורייתא בעינן דרך בישול ולא נאסר ביה דרך בליעה, הו"א שבשר חם שנפל לתוך חלב צונן – לא נחמיר לומר "אדמיקר... בלע" ולא נאסור את קליפת הבשר. ומשום כך הוצרכה הגמ' להביא את הברייתא השניה – שאף בשר בחלב נאסר ע"י אדמיקר בלע, אף שאין איסורו אלא מדרבן. וא"כ אין ראיה מהברייתא לשיטת ר"ת – שהחלב מותר בלא ששים [עיין צל"ח בסוגיא בפסחים שהקשה כעין זה].

לדברינו – קושית רעק"א צ"ע. שהרי שיטת ר"ת - שבישול ובליעה תלויים זב"ז, וא"כ אם בשאר איסורים אמרינן "אדמיקר... בלע" והיינו שנבלע כ"ק – ע"כ שגם מתבשל כ"ק, ואין מקום לחלק בין שאר איסורים לבשר בחלב. ואתי שפיר ראית ר"ת – שהברייתא מיותרת, וע"כ שחידוש הגמ' היא - שהחלב מותר בלא ששים.

אמנם, דברי רעק"א אתו שפיר בביאור שיטת הריב"א. שהרי הערנו לעיל, שהתוס' הביאו את שיטת ריב"א החולק על ר"ת, אולם לא ביארו - היאך מיישב הריב"א את ראית ר"ת.

להנ"ל, אף הריב"א הוא לשיטתו. שהרי ביארנו לעיל שהריב"א מוכרח לסבור כשיטת הרשב"א – שאין בליעה ובישול תלויים זב"ז [דאל"כ יקשה עליו מהסוגיא בשבת – שאין קליפה מתבשלת]. וא"כ הריב"א יטען כטענת רעק"א, שהחידוש בברייתא השניה היא – שאף בשר בחלב נאסרים ע"י "אדמיקר... בלע" אף שהוא רק דרבנן [שהרי רק נבלע ולא התבשל]. משא"כ הברייתא הראשונה – שאיירי בשאר איסורים שנאסרים מדאורייתא ע"י בליעה, אין ממנה ראיה לבשר בחלב.

א"כ אתי שפיר, שראית ר"ת מהסוגיא – היא לשיטתו שתליא זב"ז. והריב"א לא הוצרך לדחות ראיה זו, שהרי כל דבריו מיוסדים אהא שאין בישול ובליעה תלויים זב"ז, וממילא נפל בבירא ראית ר"ת – וכטענת רעק"א.

לחשבון זה, אף שר"ת בנה את שיטתו [שבישול ובליעה תלויים זב"ז] על דברי הירושלמי, באמת משמע כן אף בבבלי. שהרי ר"ת דייק בברייתא השניה שהחלב מותר "מדלא קתני איסורא גבי חלב כדקתני קליפה גבי בשר", והיא גופא התוספת חידוש בברייתא זו - שמשום כך הובאה בסוגיא. א"כ כשם שמוכח מדין אדמיקר... בלע - שבלח צונן תתאה אין בישול בקליפה [תוס' בפסחים מ: - מהא דמותר לערות מים חמים על צוננים וכנ"ל], כן מוכח שאף אין בליעה בלח צונן תתאה - מהא שהחלב מותר. חזינן - שאין לחלק בין בישול לבין בליעה ופליטה, וכשיטת ר"ת בכ"מ.

אופן של בליעה בלא בישול

הבאנו את שיטת היד יהודה – שבישול ובליעה ופליטה תלויים זב"ז, והוכחנו שכן היא שיטת ר"ת.

אמנם, באופן שנותן צונן על חם והעליון לא התחמם לחום של יד סולדת בו – מודה היד יהודה שמבליע ומפליט [תתאה גבר], אף שמוכח להדיא שאינו מבשל – שהרי מיחם שפינהו נותן לתוכו מים צוננים מרובים [והיא גופא הוכחת החוו"ד – שיש הבדל בין בישול לבין בליעה ופליטה וכנ"ל].

אמנם הוא צ"ב, שאחרי שר"ת הוכיח את שיטתו מדברי הירושלמי – שתלויים זב"ז, ומשום כך - כלי שני ע"כ אינו מבליע, ומשום כך - "אדמיקר... בלע" ע"כ מבשל. א"כ מאי שנא צונן על חם – שמחלקים בו בין בישול לבין בליעה ופליטה.

הפר"ח (סימן סח סקי"ח ד"ה "עוד כתב"), מקשה על הרשב"ם – הסובר שעירוי כלי ראשון אינו מבשל (תוס' שבת מב:). שהרי הרשב"ם ס"ל כר"ת שבישול תליא בבליעה ופליטה [כן הוא לדעת הרשב"א בתוה"ב ב"ד ש"א א: - בשיטת הרשב"ם], ומוכח בגמ' [לשיטת הרשב"ם] שעירוי מבליע כ"ק, א"כ ע"כ שגם מבשל, והיאך סובר הרשב"ם שאינו מבשל.

מתרץ היד יהודה (סימן צא סקי"ב בד"ה "והנה מזה"), שאף אם תלויים זב"ז - אולם פעולת הבליעה והפליטה קודמת לפעולת הבישול, ואם התהליך ייעצר באמצע – שפיר כבר נבלע אף שלא יתבשל. והיינו עירוי – לדעת הרשב"ם, שמיד בתחלה נבלע, אלא שמיד מתקרר מהתתאה – ואין לו כח להמשיך בתהליך הבישול. משא"כ בכלי שני שלא משתנה מצב הכלי שני, בזה – תלויים בישול ובליעה זב"ז, ואם בכחו להבליע – בכחו אף לבשל ואם אין בכחו לבשל – אף אין בכחו להבליע.

אולם ר"ת פליג על הרשב"ם בדין עירוי, וס"ל - שבזה בישול ובליעה תלויים זה בזה, וכדמוכח מדברי הירושלמי כנ"ל. ונראה לבאר את סברתו, דס"ל שקליפה מתבשלת מיד - ואין זה תהליך שלוקח זמן, וא"כ אם נאמר שעירוי אינו מבשל את הקליפה [כדעת הרשב"ם] – ע"כ אין זה משום חסרון זמן גרידא אלא חסרון בעצם כחו, וממילא בישול ובליעה תליא זה בזה - וכדין כלי שני. והיינו, שרשב"ם ור"ת נחלקו בגדר עירוי, דלרשב"ם הא דאינו מבשל - הוא חסרון זמן גרידא וממילא מבליע אף שאינו מבשל, ואילו לר"ת – אם אינו מבשל הוא ע"כ חסרון בעצם ואף לא היה מבליע, וממילא הוכיח הירושלמי מהא שמבליע – שאף מבשל.

להנ"ל, יבואר אף תמיהתנו לעיל בשיטת ר"ת. דבעילאה צונן על תתאה חם – כן הוא אף לדעת ר"ת, שמיד שנוגע בו – מבליע ומפליט ומתחיל בתהליך הבישול, אולם כל זמן שלא הגיע לחום של יד סולדת – לא שייך בישול. וממילא, אם העליון לא הגיע כלל לחום שהיד סולדת בו – אתי שפיר שמבליע ומפליט ולא מבשל, ואינו סתירה לשיטת ר"ת והרשב"ם – שתלויים זב"ז. דכלל זה נאמר רק על אופנים שאין מניעה להמשך תהליך הבישול - ואעפ"כ אינו מבשל, ובכה"ג ס"ל שע"כ אף אינו מבליע ומפליט.

להנ"ל, מובן היאך יבאר ר"ת את דין מיחם שפינהו [ראיית החוו"ד]. דשם, אם היה נמשך החימום – היה מצליח אף לבשל את המים שהושמו בו, בכה"ג אף ר"ת מודה שנבלע מדין תתאה גבר – אף אם בסוף לא יגיע לידי בישול [משום שהמים מרובים].