3 בפסולא דמאן דלא גמיר
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' ז' מרחשון תשע"ג

א] סנהדרין ד"ג., ר"א ברי' דרב איקא אמר מדאורייתא חד נמי כשר, שנא' בצדק תשפט עמיתך, אלא משום יושבי קרנות, אטו בתלתא מי לא הוו יושבי קרנות, א"א דלית בהו חד דגמיר, וכתבו התוס' שם, ז"ל, משום יושבי קרנות, דמאן דלא גמיר פסול לדינא וכו', עכ"ל.

והנה כתב הטור בסימן ג', ז"ל, וכתב הרמ"ה דוקא דגמירי דינא אע"פ דלא סמיכי, ויראה מדבריו דבעי שלשתם גמירי, אבל א"א הרא"ש ז"ל כתב בג' א"א דלית בהו חד דגמיר וכו' אבל אם לי"ב חד דגמיר פסולים לדינא, עכ"ל, וכד' הרא"ש מבו' גם בד' הר"ן לקמן דכ"ג., וכ"נ בד' הרמב"ן שם, עיי"ש.

והנה הב"ח שם כתב דמה שהצריך הרמ"ה שיהיו שלשתם גמירי, הוא משום דקי"ל כרבא דדבר תורה בעינן ג' מומחין, אלא דחכמים תקנו דסגי בג' הדיוטות משום נעילת דלת וכו', וע"כ בעינן דליהוו ג' גמירי, דמאן דלא גמיר פסול לדינא וכמאן דליתי' דמי ואנן בעינן ג' דבר תורה, עכ"ד, ועיי"ש שעמד ע"ז דא"כ מ"ט לא אמרו בגמ' דאיכא בין רבא לרב אחא, דלרבא בעינן שיהיו ג' גמירי ולרב אחא סגי דיהא חד דגמיר, עיי"ש בדבריו.

אמנם הט"ז שם כתב בדעת הרמ"ה, דמה שהצריך שיהיו ג' גמירי, אתיא אף כרב אחא, ומש"א בגמ' דא"א דלי"ב חד דגמיר, אין פירושו דאי אית בהו חד דגמיר הוה כשר, אלא ג"כ פסול, אלא אתי לפרושי דהא דלא גזרו בג' משום יושבי קרנות, הוא משום דא"א דלי"ב חד דגמיר, וממילא אין פסול גמור בזה רק משום חומרא, שהרי מדאורייתא חד נמי כשר, וע"כ לא גזרינן משום ד"ז, כיון דאפי' אם אירע כן ל"ה פסול גמור, עכ"ד.

ונראה בביאורו, דאף דלדעת רב אחא מדאורייתא סגי בחד, והא דבעינן ג' הוא גזירה משום יושבי קרנות, וכל דאיכא ג' דחד מינייהו גמיר כבר ליכא להגזירה, מ"מ ל"מ אלא בדהוו כל הג' גמירי, והיינו משום דאחר שהצריכו חכמים שיהא הדין בג', הרי דכיון דמאן דלא גמיר פסול לדון והוי כמאן דליתא, נמצא דאם ל"ה אלא חד דגמיר, נמצא דליכא אלא דיין א', ול"ה הדין בג', וע"כ הוא דל"מ.

ובדעת הרא"ש דסגי בחד דגמיר, אשר צ"ב דכיון דמאן דלא גמיר פסיל לדינא, היאך הוא מצטרף לבי"ד דג', בפשוטו צ"ל, דכל דאיכא חד דגמיר, הכשירו חכמים למאן דלא גמיר להצטרף לבי"ד דג', וזה צ"ב.

עוד צ"ע בזה בד' הרמב"ן לקמן דכ"ג. שנראה להדיא בדבריו שם דבכה"ג דאיכא חד דגמיר ה"ה כשרים מדאורייתא, עיי"ש שדימה דין הפרת נדרים לזה.

ב] עוד צ"ע בסוגיין, דהנה במל"מ פט"ז מעדות ה"ה כתב בשם מהרח"ש בסימן י"ח דבדיינים נמי אם נמצא א' מהם קאו"פ הדין בטל, ובקצוה"ח סימן מ"ו סק"ז הביא שכ"כ גם בכנה"ג.

ועיי"ש בקצוה"ח שכתב להוכיח דלא כן, ממש"א דבתלתא א"א דלית בהו חד דגמיר, ואי נימא דבדיינים נמי נמצא א' מהם קאו"פ כל הדין בטל, א"כ מאי מהני דאית בהו חד דגמיר, נהי דחד דגמיר סגי, אבל כיון דעתה נצטרף עם הפסולים, דהא כל מי שאינו לא גמיר ולא סביר אינו דיין כלל וכמ"ש בעה"מ וכו' דכל מי שאינו לא גמיר ולא סביר אין דינו דין כלל בין טעה ובין שלא טעה ואשירה הוא דמיקרי, ובע"כ דגבי דיינים לא אמרינן דנמצא א' מהם קאו"פ דנתבטלו הדיינים הכשרים, עכ"ד, וצ"ע בדעת מהרח"ש ודעימי', ועי' בשער משפט סימן ג' סק"ב מש"כ בזה.

ג] ונראה לדון בזה, דהנה כתב הרמ"א בסימן ג' ס"א, ז"ל, אבל אי לית בהו חד דידע, פסילי לדון, ומ"מ מקום יכולין לקבל הטענות ולשלחם לפני מורה, עכ"ל.

וצ"ב דכיון דדיינים אלו דלא גמירי פסולים לדון, היאך הן מקבלין הטענות, הרי כיון דאינם בי"ד כלל, הוי הטוען בפניהם כטוען חוץ לבי"ד שבידו להחליף טענותיו, וע"ד שכתב בשו"ע שם ס"ג דכל דליכא ג', יכולים להחליף טענותיהם שטענו בפניהם, שו"ר שכבר עמד ע"ז בשער משפט שם סק"ג, עיי"ש בדבריו.[[1]](#footnote-2)

ד] עוד צ"ע בזה, דהנה מל' הרמ"א דיכולין לקבל הטענות ולשלחם לפני "מורה", נראה להדיא דא"צ לשלוח הטענות לפני בי"ד דשלשה דגמירי, אלא ה"ה שולחין אותם לפני חכם א', והוא משיב להן את הדין, ועפי"ז פוסקין ג' הדיוטות אלו את הדין, שהרי אותו החכם ל"מ לגמור את הדין, דהוי יחידי, וצ"ב היאך יש בידם לפסוק את הדין, הרי הן פסולין לדון, משום דלא גמירי, ושמא אחר ששלח להם החכם את הכרעת הדין בנידון שלפניהם, חשיבי כגמירי כלפי נידון זה.

והנה אמנם בד' מהר"ם פדואה סימן מ"ג נראה דהן שולחין הטענות לפני דיינים, ז"ל, באשר על מקבלי טענות וכו' עיקר עסקיהם הוא זה לקבל הטענות "ולשלחם לדיינים" והם אינם דיינים, עכ"ל, ולפ"ז ניחא, דבאמת הם אינם פוסקין את הדין, אלא הדיינים ששלחו אליהם הן פוסקין את הדין.[[2]](#footnote-3)

אך לפ"ז צ"ע להיפך, דהיאך שולחין מקבלי הטענות את הטענות לדיינים בכתב, הרי כיון דאינם דיינים אינם נאמנים לומר שטענו הבע"ד טענות אלו אלא בתורת עדות, והו"ל מפי כתבם, דהאמנם דיינים הכותבין את הטענות ה"ה נאמנין ע"ז, וכמש"כ בנתיה"מ סימן ז' סק"ג, ואכמ"ל, אך מקבלי הטענות דלא גמירי ואין עליהן תורת דיינים, אין להאמנים על הטענות אלא בתורת עדים, וכל ששולחים הטענות בכתב הו"ל מפי כתבם ול"מ.

ה] ונראה לישב, דהנה כתב מהרי"ט חו"מ סו"ס מ"ו, ז"ל, ובר מן דין נ"ל דלענין שתהא הודאה בפניהם כהודאה בב"ד, ויהי' מוחזק כפרן בפניהם, ודאי דין בי"ד יש להם אפי' שלשתן הדיוטות ולא גמירי דינא, תדע שהרי הרמב"ם ז"ל לא הזכיר ענין זה דבעי חד מינייהו דגמיר אפי' בדיעבד, ואם איתא דאיכא עיכובא לא הו"ל לרב למשתק מיניה ולכתוב סתם שג' הדיוטות ה"ה כב"ד הסמוך לכל הדברים, והא דאמרי' בגמ' א"א דליכא חד מינייהו דגמיר לא אתא לאפוקי דאי כלהו לא גמירי אין להם תורת ב"ד, אלא לענין שיתקיימו דיניהם ודאי בעו דלכל הפחות חד מינייהו גמיר, כדי שידעו היכן הדין נוטה דאי ידיעת בית רבם לית להו איך ידונו דין תורה ואיך נסמוך על דיניהם וכו', אבל לענין הודאה שבפניהם ומה שהוחזק כפרן בפניהם שאין הדבר תלוי בשיקול דעתם יש להם תורת ב"ד, וחשיב הודאה בפניהם כהודאה בפני ב"ד חשיב וכו', ועוד אשכחן דכל מילי דלא תלי בשיקול הדעת דאע"ג דלא גמירי מקרו ב"ד, שהרי לענין קיום שטרות כל ג' מן השוק יש להם תורת ב"ד כיון דלההוא מילתא יודעים מילי דקיום או לדמות החתימה זל"ז, וכן לקבולי סהדותא דעדים ומשהגידו בפניהם שוב אינם חוזרין ומגידין, וכ"ה דהעד אינו יכול לחזור ולהגיד, כך בעל הדין אינו יכול לחזור ולטעון הפך טענתו הראשונה, ולהפרת נדרים נמי דבעי' שלשה או יחיד מומחה מכשרינן בג' דידעי לפתוח בנדרים ודיו, ולענין חליצה נמי דבעינן ג' וכו' וכתבו התוס' אבל בשאר דברים א"צ שיהיו בקיאים בהם וכי לא עשו בטוב יוכלו לישאל לבקיאים וכו', עכ"ל, הרי דלענין חליצה דג' בעינן אפי' בדיעבד וכו' ואפ"ה כשר' לכתחלה בג' הדיוטות דלא גמירי אלא שישאלו לבקיאים וכו', אלמא כל מידי דב"ד חשוב מהני מהנו נמי ג' דלא גמירי, [מלבד] במה שהם באים לדון דאי לא גמירי היכי מצו דייני דין תורה, והיינו דאמרי' בגמ' אפיסקא דאלו הן הפסולין מאי איריא ג' רועי בקר כל בי תלתא דלא גמירי דינא נמי, כלומר דודאי פסילי דלא ידעי למידן דין תורה, ומיהו אם עשו ע"פ בקיאים דיניהם דין וכו',[[3]](#footnote-4) וכן לענין הודאה שהודה בפניהם או עדות שהועד בפניהם יש להם תורת ב"ד דהא מלתא לא לגמריהו צריכנא, עכ"ל.

ובקצוה"ח סימן ע"ט סק"ז כתב ע"ז, ז"ל, ולענ"ד נראה כמ"ש, דודאי גם בקיום שטרות ובקבלת עדות בעינן דוקא ב"ד הראוין לדון, וכ"כ בתשובת הרי"ף סי' ר"א וכו', וכן פסק בשו"ע סימן כ"ח סעיף כ"א, וכיון דבעינן שיהיו ראוים לדון ודאי צריך חד דגמיר, וא"כ ה"ה לענין הודאה והוחזק כפרן ב"ד הראוי לדון בעינן ואם לאו ל"ה ב"ד, ומ"ש מוהרי"ט וכן להפרת נדרים וכו', בהפרת נדרים נמי בעינן גמירי וכמ"ש הרא"ש וטור וכו', ואפילו נימא דבהפרת נדרים לא בעינן גמירי כלל וכמ"ש הש"ך וכו', היינו משום דס"ל דהפרת נדרים לא מיקרי דין כלל דהא כשר בשבת ובלילה ובקרובים, אבל היכא דהוי דין ממש כל דליכא חד דגמיר לאו ב"ד הוא, וכן מ"ש בחליצה דסגי בהדיוטות דיכלי למיקרי, נמי לאו כו"ע הוא דהא דעת כמה פוסקים דבחליצה בעינן גמירי וכו', ואפי' לדעת הפוסקים דסגי ביכלי למיקרי, היינו משום דרבי קרא דכתיב בישראל משמע דלא בעינן גמרי כלל, אבל קבלת עדות ודאי בעינן ב"ד הראוי לדון וכו', ומהרי"ט שם עיקר דמיונו הודאה והוחזק כפרן לקבלת עדות וכו', וכיון דקבלת עדות שלא בפני ב"ד הראוי לדין נתברר דיכול העד לחזור ולהגיד, א"כ ה"ה בע"ד דחוזר ומגיד היפך טענתו הראשונה, והודאה והוחזק כפרן מקבלת עדות ילפינן דהוא ממונא מממונא וז"ב, עכ"ל.

ו] אמנם הנה מד' הרמ"א בסימן ג' הנז' מבו' בפשוטו דבע"ד שטען בפני ג' דלא גמירי, ל"מ לחזור ולהפוך טענותיו, וכנ"ל, ולכאו' זה מקור נאמן ליסוד ד' מהרי"ט דג' דיינים דלא גמירי יש עליהן תורת בי"ד, ואך דאין בידם לדון, אחר שאינם יודעין את הדין, אך למש"כ השער משפט שם אין ראי' מזה, עיי"ש.

עוד ראיתי להוכיח בזה, ממש"כ הרמב"ן לקמן דכ"ג. בתו"ד, ז"ל, והם הם ג' המוזכרים בדיני ממונות, והם יושבי קרנות הכשרין לדון דיני ממונות, משום דא"א דליכא חד דגמיר, כלומר ששומע וגמיר, "או שישאל קודם גמ"ד" דהא כי קא מסברי להו סברי, עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ן דג' דלית בהו חד דגמיר, וקודם גמ"ד שאל א' מהם לחכם ושמע ממנו את הדין, הוי דינם דין, ולפ"ד הקצוה"ח, הרי כיון דבתחילה לא הי' א' מהן דגמיר, נמצא דהעדות שהעידו בפניהם לאו עדות היא, וגם יש ביד הבע"ד לחזור בהן מן הטענות שטענו בפניהם, ויש לדחוק דאיירי בדין שלא הי' בו קבלת עדות, וגם איירי בגונא דאין הבע"ד חוזרים מטענותיהן, אך זה סתום בד' הרמב"ן, ובע"כ מד' הרמב"ן כד' מהרי"ט, דג' דיינים דלא גמירי יש עליהן תורת בי"ד, ומהני קבלת עדות בפניהם, והטוען בפניהם אינו יכול לחזור ולטעון היפך טענתו הראשונה.

ז] ויסוד ד' מהרי"ט דכל הא דג' דלא גמירי פסולין לדון, הוא משום דאין בידם לדון שאינם יודעים את הדין, כן נראה להדיא מל' הר"ן בסוגיין, ז"ל, א"א דליכא בהו חד דגמיר, כלומר א"א שיכניסו עצמן בדין אי ליכא בהו חד דגמיר וידע הדין היכן נוטה, אבל ודאי אי ליכא בהו חד דגמיר אין דיניהם כלום "אחר שאינם יודעים הדין", עכ"ל, ומ' דהא דבדליכא חד מינייהו דגמיר אין דיניהם כלום, הוא משום שאינם יודעים את הדין ואין בידם לדון.

ויש לסייע לזה, שהרי לא מצינו בגמ' דילפינן מקרא לפסול דיינים דלא גמירי, ועמש"נ להלן סקי"ב בדעת הרמ"ה, וע"כ מסתברא מילתא דלית בהו פסול בגופן כלל, אלא דבפועל אין בידם לדון משום שאינם יודעים את הדין.[[4]](#footnote-5)

ח] ולפ"ז ניחא משה"ק הקצוה"ח דמ"ט לא פסלינן בגוונא דא' מן הדיינים לא גמיר, משום דהו"ל כנמצא א' מהם קאו"פ, ולפ"ד מהרי"ט ניחא, שהרי אף הדיין דלא גמיר אינו פסול לדון, אלא דבפועל אין בידו לדון משום שאינו יודע את הדין, וע"כ לא חשיב כלל כנמצא א' קאו"פ, ודמי לג' שבאו להעיד, ואחד מהם לא ראה כלל את העדות, (אם הוה משכח"ל שיצטרף עמהן ויהיו חשובין ככת אחת), דלא חשיב כנמצא א' קאו"פ, כיון דאינו פסול להעיד, אלא דבפועל אין בידו להעיד משום שלא ראה את העדות, וה"נ הכא דכוותה, שו"ר מש"כ בחי' הרי"מ סימן ג' סוסק"ב, ויתכן דכונתו למש"נ.

ט] ונראה דמה"ט נמי נקט מהרי"ט דה"ה כשרין לקבל את העדות, דאף דכללא הוא דמי שאינו ראוי לדון אינו ראוי לקבל את העדות, וכמו שהביא הקצוה"ח מל' תשו' הרי"ף ומל' השו"ע,[[5]](#footnote-6) מ"מ ג' דלא גמירי חשיבי שפיר כראויין לדון, שהרי אין בהן פסול כלל לדון, ואך דבפועל אין בידם לדון, ובידם לעשות ע"פ בקיאין וכמש"כ מהרי"ט, וע"כ שפיר חשיבי כבי"ד הראוי לדון, ויש בידם לקבל את העדות.[[6]](#footnote-7)

ויש להוסיף, דהנה אמנם ל' הרי"ף והשו"ע שם דבעינן ג' מומחין, אך היינו כמבו' שם דבעינן שיהיו יודעים הל' עדות, כדי שיהיו יודעים אם לקבל העדות, אך ל"ב שיהיו יודעים הל' הלואה, אף שהן מקבלין עדות על הלואה, והיינו משום דגם כשאינם יודעים הל' הלואה ה"ה בי"ד הראוי לדון דין זה, וכנ"ל.

י] ובזה ניחא גם מש"כ הרמ"א דג' דלא גמירי שולחין את הטענות לפני המורה, ומ' דהיינו דג' אלו פוסקין את הדין ע"פ מה שהשיב להן החכם, והיינו משום דאף ג' דלא גמירי יש עליהן תורת בי"ד, ואך דאין בידם לדון משום שאינם יודעים את הדין, וע"כ כל שהם דנים ע"פ מה שהשיב להם החכם שפיר דמי, וכמש"כ מהרי"ט דאם עשו ע"פ בקיאים דיניהם דין.

וניחא נמי משמעות ד' מהר"ם פדואה דג' דלא גמירי שקיבלו טענות, שולחין אותם לפני דיינים אחרים בכתב, וה"ה נאמנם בכך, ולי"ב משום מפי כתבם, כיון שיש עליהן תורת דיינים לקבלת הטענות.

יא] ומעתה נראה, דמה"ט הוא דמכשרינן בג' הדיוטות דחד מינייהו גמיר, ולא אמרינן דכיון דהב' דלא גמירי פסולין לדון, אינם מצטרפין לבי"ד דג', והיינו משום דלעולם אף אותם דלא גמירי ה"ה דיינים כשרים, וה"ה מצטרפין לבי"ד, ואך דהדין הנעשה ע"פ דיינים דלא גמירי אינו דין, כיון שאינם יודעים הדין, ולזה סגי במה דאיכא חד מינייהו דגמיר, דהוא מודיע להן את הדין, ועפי"ז הם דנים, דדמי למש"כ מהרי"ט בסו"ד דאם עשו הנך ג' דלא גמירי ע"פ בקיאים שפיר דמי, וכאשר כן נראה ממש"כ הר"ן בסוגיין בשם רבינו דוד דאותם הב' בעינן שיהיו מסברי להו וסברי, וכ"כ בחזו"א סימן ט"ו סק"א, וכ"נ בשבו"י ח"א סימן קל"ז, עיי"ש, ועי' גם בד' הרמב"ן לקמן דכ"ג. שכתב דבעינן שיהיו כל הג' מסברי להו וסברי, וצ"ע שם.[[7]](#footnote-8)

יב] ובדעת הרמ"ה דס"ל דל"מ אלא בדכל הג' גמירי, נראה דאזיל לטעמי', דהנה ז"ל הרמ"ה בסוגיין, רב אחא וכו' אמר מדאורייתא וכו' חד הדיוט נמי כשר והוא דגמיר וכו', ויחיד דגמיר משמע דכתיב בצדק תשפוט עמיתך, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דמאן דלא גמיר פסול לדין, אי"ז מסברא, אלא ילפינן לה מדכתיב בצדק תשפוט עמיתך.

והנה לעיל סק"ז נת' דיסוד ד' מהרי"ט דדיינים דלא גמירי אין פסול בגופן, ואך דבפועל אין בידם לדון, הוא משום דליכא קרא לפסלן, אלא מסברא הוא דפסלינן להו משום שאינם יודעים את הדין, ולפ"ז הרי דלפמש"כ הרמ"ה דהא דמאן דלא גמיר פסול ילפינן לה מדכתיב בצדק תשפוט עמיתך, שפיר י"ל דמאן דלא גמיר הוי כדיין פסול, ואי"ז רק דבפועל אין בידו לדון.

ולפ"ז הרי דע"כ הוא שנקט הרמ"ה דבעינן שיהיו כל הג' גמירי, דכיון דבעינן ג' דיינים, בעינן שיהיו כל הג' כשרים לדון, וכיון דדיין דלא גמיר פסול לדון, בעינן שיהיו כל הג' גמירי.

?ז"ל הר"ן לקמן דכ"ג:, משום דאבא ואביך חזו לעלמא, וא"ת והא ג' רועי בקר תנן דלא חזו לעלמא ואפ"ה אמרי רבנן דלא מצי הדר ביה, איכא למימר ג' רועי בקר לא פסילי כולי האי אלא משום דלא גמירי וכפסולא דחזי לעלמא דמי, עכ"ל, ויש מקום לפרש דהוא משום דאין הפסול בגופן, אלא הן פסולין לדון וכמש"נ בד' מהרי"ט.

הרמ"ה לקמן דכ"ד. כתב, ז"ל, וכי תימא והרי ג' רועי בקר דאיכא תרי פיסולי חדא דלא גמירי דינא ותו דקיי"ל התם רועה פסול וכו', אלא וכו' וכי אמרי דכל היכא דאיכא תרי פיסולי לא גמר ומקני, ה"מ היכא דכי מקביל להו להנך תרי פיסולי אנפשיה מפסיד אנפשי' מתרי אנפי, כגון שקיבל עליו קרוב או פסול בב' עדים כשרים דקא מרכיב ליה לפסול אתרי רכשי חדא דמכשר ליה לפסול ותו דמקבל ליה כתרי, ובכי הא אמרינן דלא גמר ומקני, אבל היכא דלא מסיק לי' לפסול אלא חד דרגא כגון קרוב והוא פסול וקבלו עליו בע"א כיון דהנך תרי פיסולי לא פסלי ליה תרווייהו בהאי סהדותא טפי ממאי דפסיל ליה חד מינייהו, דהא קרוב וכשר אי נמי פסול ורחוק פסיל בהאי סהדותא אפי' כעד אחד, והשתא נמי דהוה קרוב ופסול לא פסיל למילתא יתירתא כחד פסולא דמי, דכ"ה דכי מקביל עליה קרוב וכשר אי נמי רחוק ופסול בעד אחד לא מצי למהדר ביה דהא לא קביל עליה פסידא יתירא כ"ה דלימא לא גמר ומקני, עכ"ל.

וצ"ב דלכאו' גזלן דלא גמיר, הוו ב' מיני פסולין, דמשום דהוא גזלן הוי דיין פסול, ומשום דלא גמיר אין דינו דין, וא"כ מ"ט לא חשיב כתרתי לריעותא. - והאמנם לדעת הרמ"ה גופי' בדיין דלא גמיר איכא פסול גם על הדיין עצמו, אך לכאו' גם הוי זה פסול בדין.

ושמא יש לחדש דאי"ז כן, אלא הדין עצמו דין כשר הוא, עי' חזו"א דגם רועי בקר דנים כדין תורה, וכל הא דל"מ דיינים דלא גמירי, הוא משום שהדיינים פסולין הן, וע"כ שפיר מהניא קבלת גזלן דלא גמיר, ולא חשיב כתרתי לריעותא.

ויותר נראה, דהגם דב' מיני פסולין הן, מ"מ כיון דלא מכשיר להו טפי מדיין מעליא, לא חשיב אלא כחדא לריעותא, דאין יסוד ד' הרמ"ה משום דחשיב הכל כפסול א', אלא משום דאינו מקבלו עליו יותר מדיין כשר, ואכתי צ"ע בזה.

1. ועיי"ש בשער משפט שהביא מד' המרדכי בפ' ז"ב סימן תרפ"ו שכתב בשם רבינו מאיר, דבנאמנים עלי ג' רועי בקר, בגוונא דיכול לחזור בו, ה"ה יכול לחזור ולטעון בענין אחר, עכ"ד, ונ' כונתו דלא מיבעיא אי נימא דפסולא דרועי בקר הוא משום הא גופא דלא גמירי, אלא גם אי נימא דפסולם הוא משום שהם רשעים, הרי בגמ' לקמן דכ"ה: פרכינן דמאי איריא רועי בקר כל בי תלתא דלא גמירי דינא נמי, וכיון דעיקר דינא דמתניתין הוא לענין דיכול לחזור ולטעון בע"א, הרי דמהא דפריך דכל בי תלתא דלא גמירי נמי, ש"מ דגם בבי תלתא דלא גמירי יכול לחזור ולטעון בענין אחר. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ל דל"ד למש"כ בשו"ע סימן י"ג ס"ו דאם הוצרכו הדיינים לשאול דבר מב"ד הגדול, כותבין ושולחין, וב"ד הגדול מודיעים להם דעתם והם דנין אותם, דליכא למימר שיפסקו בי"ד הגדול עליהם את הדין, דהא בעינן שיהיו בעלי הדין עומדים לפני הדיינים, עכ"ל, דשאני הכא דמעיקרא באו לדין ע"ד שישלחו את הדין לאחר, - אך בד' מהר"ם פדואה מבו' דה"ז מועיל אף בע"כ של הבע"ד, וי"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. במש"כ מהרי"ט דג' דלא גמירי שעשו ע"פ בקיאין דינם דין, לכאו' יש להוכיח כן ממש"כ הרמ"א בסימן ח' ס"א, דאסור להעמיד ע"ה לדיין על סמך שישאל כל פעם לחכם, והסמ"ע סק"ג הביא מפירש"י דהוא משום דשמא לא ישאל ונמצא דיטה את הדין, ולכאו' תיפו"ל דאף אם ישאל לחכם אין דינו דין כלל, ובע"כ דגם דיינים דלא גמירי שעשו ע"פ בקיאין דינם דין. - אך נראה דאין להוכיח מזה, דהתם איירי בבני העיר שמקבלין עליהן דיינים, ובכה"ג ודאי דאף אם לא גמירי דינם דין, ואך דאסור לקבל עליהן דיין ע"ה כשיש בידם לקבל דיין ת"ח. [↑](#footnote-ref-4)
4. ורמז לדבר יש להביא, ממש"א בנדה דהכשר להעיד ואינו כשר לדון, הוא סומא בא' מעיניו, ולא אמרינן דמאן דלא גמיר הוא כשר להעיד ואינו כשר לדון, והיינו משום דה"ה כשר אף לדון, ואך דבפועל אין בידו לדון, אך אי"ז אלא רמז, דגם אי נימא דמאן דלא גמיר ה"ה פסול לדין, מ"מ לא מפרשינן למתניתין בפסול זה, משום דהך פסולא ל"ש כלל לענין עדות. [↑](#footnote-ref-5)
5. ונראה דהגם דהקצוה"ח נקט דדיינים דלא גמירי ה"ה חשובין כפסולין, וע"כ חשיבי כבי"ד שאינו ראוי לדון, מ"מ הא דל"מ לקבל עדות, אי"ז משום פסלותן, אלא משום שאינם ראויים לדון בדין זה, והיינו, דהרי מאן דגמיר הל' הלואה ולא גמיר הל' מתנה, מצי לדון בהל' הלואה ול"מ לדון בהל' מתנה, והרי דפסולא דלא גמיר, הוא במסוים כלפי הלכות אלו שהוא דן בהן, ואשר ע"כ הי' בדין דכל שהוא יודע הל' קבלת עדות יהא בידו לקבל עדות על הלואה אף אם לא גמיר הל' הלואה, וע"ז הוא שכתב הקצוה"ח דכיון שאינו ראוי לדון בדיני הלואה, ל"מ לקבל עדות ע"ז. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש לדון עוד, דמש"כ הרי"ף והשו"ע דמי שאינו ראוי לדון ל"מ לקבל העדות, ל"ב שיהא בידו לדון את דין זה שהוא מקבל עליו את העדות, אלא בעינן שיהא ראוי לדון בקבלת העדות עצמה, אם ראוי לקבלה, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועפי"ז יש מקום לדון במש"כ המבי"ט ח"א סימן ר"פ, ז"ל, ונר' דכי היכי דבחכמה סגי בחד דגמיר לדינא כהרא"ש ז"ל ה"נ בשאר הששה דברים דהיינו ענוה יראה וכו' סגי בחד, עכ"ל, ולהנ"ל י"ל דרק בחכמה סגי בחד, כיון דהאחרים מסברי להו וסברי והוא מודיע להן את הדין, אך בשאר הדברים הנצרכים בדיין, י"ל דלא סגי בחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)