שיעור ד קסז ב-ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

w

**הלכות ברכות**

**שיעור ד**

**~ סימן קסז סעיף ב-ד ~**

**[סעיף ב] יברך המוציא לחם מן הארץ.**

### נוסח הברכה 'המוציא' או 'מוציא'

נחלקו התנאים בגמרא (ברכות לח, א) מהו נוסח הברכה על הפת, דלת"ק אומר 'המוציא לחם מן הארץ', ולרבי נחמיה אומר 'מוציא לחם מן הארץ'. ומבואר שם דב'מוציא' כולי עלמא לא פליגי שהוא לשון טוב, ונחלקו רק בלשון 'המוציא', דלרבנן משמע לשון עבר היינו שכבר הוציא, ולר' נחמיה משמע לשון עתיד שיוציא, ולכן לשון זו אינה טובה. ומסקנת הגמרא שם (לח, ב) דהלכתא שמברך 'המוציא', וכרבנן דמשמע לשון עבר.

והנה בתוס' (שם ד"ה והלכתא) נתקשו מדוע לא מברכים בלשון 'מוציא' דבלשון זה יוצאים אליבא דכו"ע, והביאו לפרש בשם הירושלמי (פרק ו הלכה א) דתיקנו כן כדי שלא לערב האותיות, שאם יאמר 'מלך העולם-מוציא' יש לחוש שיתחבר האות מ"ם של תיבת 'העולם' אם תיבת 'מוציא', ולכן העדיפו לתקן לשון 'המוציא'. וכ"כ הרא"ש שם (סימן יד) [וע"ש בתוס' וברא"ש שהקשו דבהמשך הברכה אומרים 'המוציא לחם-מן הארץ' ולא חששו לעירוב אותיות, ותירצו דכיון שכך הוא לשון הפסוק בתהילים (פרק קד) תיקנו את לשון הברכה כך].

אמנם ברא"ש בפסחים (פרק א סימן י) הביא טעם נוסף לברך בלשון 'המוציא' דווקא, כדי להשמיענו חידוש בברכתו דהלכה כרבנן, וכמו שנתבאר שם בגמרא שרבי זירא אמר שאדם גדול הבקי בברכות צריך לומר 'המוציא' להשמיענו דהלכתא כרבנן.

ובב"ח מצינו ביאור חדש בזה שכתב דהטעם שתיקנו חז"ל לברך בלשון 'המוציא' הוא משום דלשון זה משמע שמברך גם על לשעבר וגם על להבא, והיינו שיכוין דמלבד מה שהוציא לחם זה מן הארץ הוא יוציא עוד לחם מן הארץ לעתיד לבוא וכמ"ש בגמרא (שבת ל, ב) דעתידה ארץ ישראל שתוציא גלוסקאות ע"ש.

### נוסח ברכת 'בורא פרי הגפן'

והנה בירושלמי (שם) מובא דה"ה שנחלקו רבי נחמיה ורבנן לגבי ברכת בורא פרי הגפן, דלרבי נחמיה צריך לומר דווקא 'בורא פרי הגפן', ולרבנן יכול לומר 'הבורא פרי הגפן' דגם לשון זה משמע לשון עבר. וברא"ש בברכות (שם) אחר שהביא סברת הירושלמי דנהגו לברך 'המוציא' כדי שלא לערב את האותיות, כתב דלכן בברכת בורא פרי הגפן נהגו לברך בלשון 'בורא' כיון שהוא לשון המועילה לכו"ע, ורק בברכת המוציא תקנו לומר 'המוציא' כדי שלא לערב ראשי אותיות. אמנם לפי הטעם האחר שכתב הרא"ש בפסחים (שם) שתיקנו כן כדי לחדש בברכה שהלכה כרבנן, א"כ קשה מדוע נהגו לברך על היין 'בורא פרי הגפן' ולא תיקנו לברך 'הבורא' כדי לחדש בברכתו שההלכה כרבנן. ובמעדני יו"ט (על הרא"ש בברכות אות ה) ביאר דכיון שכבר נשמע בברכת המוציא שלשון 'המוציא' מהני, דהוי לשון עבר, מינה ילפינן שגם בכל הברכות אם אמר בלשון זה מהני, ולכן בברכת בורא פרי הגפן, תקנו נוסח שמועיל לכו"ע. [והוסיף שם לבאר על פי זה דדברי הרא"ש אינם סותרים זה לזה, וכוונתו דכיון שצריך להשמיענו במקום אחד שהלכה כרבנן, העדיפו להשמיע כן בנוסח הברכה של המוציא שבזה יצא שלא יהיה עירוב אותיות].

### הנוסח הנכון בשאר ברכות

ולעניין לשון הברכה של שאר ברכות, כתב המג"א (ס"ק ח) דכמו שקיי"ל שמברך 'המוציא' שהוא לשון עבר, הוא הדין שאת שאר הברכות יש לברך בלשון עבר, ולכן כתב שבברכת 'שהכל נהיה בדברו' יש לומר 'שהכל נהיָה בדברו' בקמ"ץ, דמשמע שכבר נהיה, והיינו לשון עבר, אך הביא שבספר חכמת מנוח (בברכות לח, א) כתב לומר 'שהכל נהיֶה בדברו' בסגו"ל, דכל הברכות יש לברך לשון בינוני, היינו דמשמע שהוא גם עשה בעבר וגם עושה בהווה. אמנם במג"א תמה עליו מהמבואר בגמרא (נב, ב) דלב"ש צריך לברך 'שברא מאורי האש' משום שאם יברך 'בורא מאורי האש' משמע לשון הווה, ואף ב"ה שסברו לברך 'בורא מאורי האש' הוא משום שלשון זה משמע גם לשון עבר, אך לכו"ע עדיף לברך בלשון עבר ע"ש.

ואף דמסתימת דברי המג"א כאן נראה שנקט לברך נהיָה בקמ"ץ, ודלא כהחכמת מנוח, מכל מקום כבר ציינו האחרונים כאן לדברי המג"א לקמן (סימן רד ס"ק יד) שהביא שם את דברי החכמת מנוח בלא חולק, דיש לברך 'שהכל נהיֶה בדברו' בסגו"ל וכמו רוב הברכות שנאמרו בלשון בינוני וצ"ע.

וכעין זה מצינו פלוגתא לגבי כמה ברכות וכמו לשון ברכת 'המכין מצעדי גבר' שהוא לשון הווה, וכך לשון השו"ע (סימן מו סעיף א), אמנם המשנ"ב (שם ס"ק ז) הביא מהאגודה שצריך לברך בלשון 'אשר הכין מצעדי גבר' והיינו לשון עבר.

וכך גם בברכת הריח בפירות דכתב השו"ע (סימן רטז סעיף ב) שמברכים עליו 'הנותן ריח טוב בפירות', אך במשנ"ב (שם ס"ק ט) הביא דמש"ס ופוסקים משמע שצריך לברך בלשון עבר, דהיינו 'אשר נתן ריח טוב בפירות'.

ועיין בחכמת מנוח (שם) שהביא כמה ברכות שמברכים בלשון עבר כמו אשר נתן לשכוי בינה' ו'אשר בחר בנו' וכו', וכתב עלה ש'החכם יוסף לקח ויראה בעיניו טעם ליציאת אלו מן הכלל והוא מובן למבין' ע"ש.

**[סעיף ג] אין לברך קודם שיתפוס את הלחם.**

### ב' טעמים לתפיסת הלחם בשעת הברכה

וביאר המשנ"ב (ס"ק כב) שהוא משום שאין מברכין על המצוות אלא סמוך לעשייתן, כשהמצוה בידו לעשותה ולא קודם לכן. וכוונתו שאם אינו נוטלה בידו חשיב כמו 'עובר דעובר' מכיון שנצרכת עוד פעולה שמפסיקה בין הברכה לאכילה, ולא חשיב ממש 'עובר לעשייתן'.

ומקור דברי המשנ"ב מהמג"א (ס"ק ט) שהביא דכן מצינו בסימן תרנא (סעיף ה) שכתב השו"ע שיברך על נטילת לולב קודם שיטול את האתרוג כדי שיברך עובר לעשייתן. ומדוקדק שצריך לברך אחר שכבר נטל את הלולב וקודם שנטל את האתרוג, וקודם לכן הוי 'עובר דעובר'. וכן כתב המשנ"ב לעיל (סימן כה ס"ק כה) לגבי הנחת תפילין, שיש לברך רק אחר שהתפילין מונחות על ידו וקודם שיהדקם, וכ"כ גם לגבי הברכה על הציצית (סימן ח ס"ק ב) שיברך רק אחר שהטלית בידו, ולא יברך בזמן שהיא עדיין מקופלת.

אכן צ"ע דכאן לא שייכת סברא זו שהרי אחר הברכה על הלחם הוא מניחו על השולחן כדי לבצוע בסכין, וא"כ הרי הוא אינו מקדים את הבציעה על הפת בכך שהוא אוחז אותה בשעת הברכה ולא שייך בזה סברת 'עובר דעובר' וצ"ע.

אמנם בפמ"ג כאן (א"א ס"ק ט) הביא טעם חדש לדין זה על פי המבואר בשו"ע (סימן רו סעיף ד) שכל מה שמברך עליו צריך להחזיקו בימינו כדי שיכוין ליבו על מה שמברך. ומצינו כעין זה בביאור הגר"א לקמן (סימן רו סעיף ו) דמבואר שם בשו"ע שאם בירך על הפרי ואחר כך נפל הפרי מידו חוזר ומברך, ובביאור הגר"א שם ציין לדברי הירושלמי (ברכות פרק ו הלכה א) שאם בירך על פרי ונפל מידו צריך לחזור ולברך משום שהברכה חלה דווקא על אותו הפרי [אך יל"ע דמבואר ברא"ש (פרק ו סימן כ) דהבבלי חולק על זה ולא קיי"ל כמו הירושלמי בזה].

**[סעיף ד] יתן שתי ידיו על הפת בשעת ברכה, שיש בהן י' אצבעות כנגד י' מצות התלויות בפת וכו'.**

### אופן החזקת שאר מאכלים בשעת הברכה

והנה דין זה שיש להחזיק בשתי ידיו הוא דווקא בברכה על הפת אך כשמברך על שאר מאכלים מבואר בשו"ע (סימן רו סעיף ד) שצריך לאחזו בימינו.

וכשאוכל פת הבאה בכיסנין ומברך עליה 'בורא מיני מזונות' יש לעיין אם יש דין להחזיק את הפת בשתי ידיו כמו בברכת הפת, או שנוטלו בימינו כמו שאר המאכלים. ולכאורה לפי הטעמים המבוארים באריכות בשו"ע ובמשנ"ב (ס"ק כד) על המצוות התלויות בפת לכאורה יש ליטלה בשתי ידיו ובעשר אצבעותיו אף בפת הבאה בכיסנין, שהרי יש בה לקט שכחה ופאה וחלה, אכן נראה שנהגו לא להחמיר בזה באכילת מיני מזונות וצ"ע.

### להסיר שקית שע"ג הפת

כתב המשנ"ב (ס"ק כג) שאם הוא לבוש בבתי ידים נכון שיסירם בשעת הברכה. וכוונת המשנ"ב דע"י הסודר לא נחשב כאוחז את הפת ממש, וכמו שמצינו בשו"ע לקמן (סימן תרנא סעיף ז) שאם כרך על ידו סודר, ונטל כך את הלולב י"א שאינו יוצא דחשיב כמו נטילה על ידי דבר אחר ע"ש.

ויש לדון באופן שמברך על פת העטופה בשקית, דלפי דברי המשנ"ב נראה שצריך להסיר את השקית קודם הברכה, משום דהשקית חוצצת בין היד לפת, ודמי לבתי ידים שנכון להסירם בשעת הברכה [ואין לחלק דכשאוחז את הפת ע"י הבתי ידים הוי דרך ביזיון לברכה שאינו אוחז המאכל עצמו, אך כשהפת עטופה בשקית אין בזה ביזיון, דמשמע שהטעם שצריך להסיר את הבתי ידיים הוא משום דבעינן שיהיה אוחז את הפת עצמה]. וכמו כן יש לדון שכשמברך על הפת בשבת, ומכסה את הפת במפית, דלכתחילה לא יגביה את הפת על ידי המפית, משום שצריך לגעת בפת עצמה. וכן משמע מדקדוק לשון המשנ"ב בהלכות קידוש (סימן רעא ס"ק מא) שכתב שם לגבי העושה קידוש על הפת, שבשעת הקידוש יניח ידו על המפה, ואחר כך בברכת המוציא יניח ידו על הלחם משנה עצמו ע"ש, ומשמע שראוי להניח ידו על הפת עצמה וצ"ע לדינא.

### להגביה הפת כשאומר 'השם'

כתב המשנ"ב (שם) בשם אחרונים שכשיאמר 'השם' יגביה הככר, ובשבת שמברכין על שתים יגביה שתיהם. ואף שלשון השו"ע כאן 'יניח ידו על הפת' [וכ"ה לשון השו"ע בסימן תפג לגבי המקדש על הפת ש'מניח ידו על הפת'], ומשמע שא"צ להגביה את הפת, מ"מ כתב המשנ"ב שכשאומר תיבת ה' צריך להגביה ידו. ושנים רבות הקשינו מהמבואר במשנ"ב בהלכות לולב (סימן תרנא ס"ק לז) שכתב שם שכשאומרים 'הודו לה' כי טוב וכו' שלא לנענע בתיבת ה', וביאר השעה"צ (ס"ק מח) דכיון שצריך לכוין באמירת ה', אם יטרד בנענוע לא יכוון, ומוכח שאסור לעשות שום פעולה בזמן אמירת תיבת ה', וא"כ איך כאן שרי להגביה את הפת בעת שאומר ה'. וצ"ל שפעולה כזו אינה כ"כ מסיחה את הדעת כמו שמנענע את הלולב וצ"ע.

**[סעיף ה] לא יבצע עד שיביאו לפניו מלח או ליפתן (פי' רש"י כל דבר הנאכל עם הפת) ללפת בו פרוסת הבציעה, ואם היא נקייה או שהיא מתובלת בתבלין או במלח כעין שלנו או נתכוין לאכול פת חריבה, אינו צריך להמתין. הגה: ומ"מ מצוה להניח על כל שלחן מלח קודם שיבצע.**

### להמתין שיביאו מלח לפניו

כתב המשנ"ב (ס"ק כה) שאם בירך ולא היה לפניו מלח צריך להמתין קצת מלאכול עד שיביאו לפניו לאכול. ולגבי הפסק בין הנטילה לברכה מבואר במשנ"ב (ס"ק כט) שיכול להמתין עד שיביאו לו מלח או תבלין ע"ש.

ויל"ע איך התירו להמתין יותר מתוכ"ד, הרי לכתחילה אין להפסיק כלל בין הברכה לנטילה. וצ"ל דשהיה הנחשבת הפסק היינו שמפסיק שלא לצורך אכילה, אך אם שוהה לצורך אכילה אינו הפסק, ולאו משום דלצורך סעודה התירו, אלא שכל ההפסק הוא רק שמסיח דעתו מאכילה, אך כשמפסיק לצורך האכילה לא הוי היסח הדעת כלל.

### לטבול במלח ג' פעמים

במשנ"ב (ס"ק לג) הביא בשם המקובלים לטבול פרוסת 'המוציא' ג' פעמים במלח, וציין בשעה"צ למגן אברהם (ס"ק טו), אמנם במג"א לא כתוב לטבול ג' פעמים, אלא רק שצריך לטבול ממלח, אך בבאר היטב (ס"ק ח) הביא כן בשם המקובלים, וכ"ה בסידור הרש"ש. ואף שכבר נתבאר שאין להפסיק בפעולה בין הברכה לאכילה [ולכן כתב המשנ"ב (לעיל ס"ק ד, וע"ש בשיעורים) שיתחיל לחתוך את הפת קודם הברכה ע"ש], מכל מקום התירו לטבול ג' פעמים כיון שזה חלק מהטבילה במלח, ובכלל הפעולות הנצרכות לסעודה.

**הדינים העולים:**

1. נוסח הברכה על הפת הוא 'המוציא למ"ה', י"א כדי ללמדינו שכך ההלכה, וי"א כדי להפריד בין תיבת 'העולם' ל'מוציא'.
2. בשאר הברכות נחלקו הפוסקים אם לברך לשון עבר או לשון הווה. וכגון 'אשר הכין' או 'המכין' וכדו'.
3. יש לתפוס הלחם בשעת הברכה, י"א כדי שיכוין בברכתו עליו, וי"א כדי להסמיך ברכה לאכילה.
4. צריך להחזיק את הפת בשתי ידיו. ולכאורה ה"ה שבפת הבאה בכיסנין וצ"ע.
5. לכתחילה יש להסיר שקית או שאר חציצה בין ידיו לפת.
6. נהגו להגביה פת כשאומר תיבת 'השם'.
7. נהגו לטבול הפת במלח וי"א שצרריך לטבול ג' פעמים.