934 עריפת ע_ע ודחי_ לצוק
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ג' י"ד כסליו תשס"ג

**בדין עריפת העגלה ודחי' לצוק לטהר מידי נבילה ולחיובא דאוא"ב**

א] זבחים ד"ע:, בעי ר' ירמי' ערף עז מהו וכו', אמר לי' אביי מכלל דעגלה ערופה טהורה היא, א"ל אין, אמרי דבי רב ינאי כפרה כתיב בה כקדשים.

והנה מבו' מזה, דכל מה דמהניא עריפת עגלה לטהר מידי נבילה, היינו רק משום דכתיב בה כפרה כקדשים, ולכאו' נ' שהטעם בזה הוא עפמש"כ הקר"א בסוגיין, דהא דעריפת עגלה מטהרת, ילפי' לה ממליקה שמטהרת מידי נבילה,[[1]](#footnote-2) וע"כ בעי' להא דכפרה כתיב בה כקדשים, דמה"ט מדמי' לה למליקת העוף שמטהרתו מידי נבילה.

וצ"ע רב להבין ד' הרש"ש פסחים דכ"ב. והמנ"ח מ' נ"ב, שהקשו במש"א בשוה"נ דמאחר שנאמר סקול יסקל השור איני יודע שהיא נבילה ונבילה אסורה באכילה, והקשו דמ"ט לא נימא סקילתו זו היא שחיטתו ולישתרי באכילה, כדאמרי' בעג"ע דעריפתה זו היא שחיטתה,[[2]](#footnote-3) וצ"ע להבין דבריהם, דהרי חזי' דאף בעג"ע ל"ה אמרי' דמהניא עריפתה לטהר מידי נבילה, רק משום דכפרה כתיב בה כקדשים, וא"כ ודאי דבשוה"נ דל"ה כקדשים, ל"מ סקילתו לטהרו מידי נבילה, וצ"ע בזה.

והנה ביומא דס"ד. אמרי' דבדחי' לצוק דשעיר המתשלח חייב משום אוא"ב, וע' באחיעזר ח"ב סי' ז' סק"ג, שכתב דמוכח מזה דדחי' לצוק מטהרת מידי נבילה, וכהא דעריפת עגלה מטהרת, דאם אין דחי' לצוק מטהרת מידי נבילה, א"כ הויא כנחירה בעלמא, ומ"ט יתחייב עלי' משום אוא"ב.

וצ"ע בזה, דהרי מה דעריפה מטהרת, מבו' בסוגיין דהוא משום דכפרה כתיב בה כקדשים, וכמש"נ דאי לאו דהויא כקדשים, לא הו"מ למילף ממליקה דתטהרנה עריפתה, וא"כ הרי דשעיר המשתלח דל"ה כקדשים, ע' תוס' לק' דע"ב. דמבו' דשעיר המשתלח ל"ח קדשים, וע' בזה בקונט' הגרי"ז יומא, וע' קוב"ש ח"ב סי' כ"א, וגם חזי' דשעיר טריפה לא מיפסל רק משום הא דבעי' שיהיו שניהם שוין ומשום דאין הגורל קובע וכו' כמבו' בחולין די"א., ואילו עג"ע טריפה אמרי' התם דפסולה משום דכפרה כתיב בה כקדשים, מ"ט נימא דעריפתו מטהרתו מידי נבילה, עוצ"ע דלפ"ז הי' לו להרמב"ם להביא לזה דדחי' לצוק מטהרת מידי נבילה, כיון שה"ז מתבאר מד' הגמ', ולא נזכר מזה בד' הרמב"ם.

עוצ"ע בזה, דהנה האחיעזר שם נקט, דאף דדחי' לצוק מטהרת מידי נבילה, וע"ד עריפת עגלה שמטהרת מידי נבילה, מ"מ ודאי שאינה מתרת איסור אכילה דנבילה, ול"מ רק לטהר מטומאת נבילה,[[3]](#footnote-4) ולפ"ז יש ללמוד דשחיטה שאינה מתרת באכילה ול"מ רק לטהר מידי טומאה, חשיבא שחיטה לחיוב אוא"ב, לדידן דשחיטה שאינה ראוי' שמה שחיטה, וכמש"כ האחיעזר שם סוסק"ד, ומצינו כן בד' הרמב"ן והר"ן חולין די"ד, שכתבו דשחיטת מומר הגם דל"מ להתיר באכילה, מ"מ מהניא לטהר מידי נבילה, וע"כ חייב עלי' משום אוא"ב, ע' בדבריהם, גם הגרע"א נקט כן בפשיטות, והק' מכח זה ע"ד הרמב"ם דשחיטת גוי מטהרת מידי נבילה, מד' התוספתא דשחיטת גוי ל"ח שחיטה לחיוב אוא"ב.

אמנם בד' התבו"ש סי' כ"ה סק"ג, מבו' לכאו' דפשיט"ל דשחיטה שאינה מתרת איסור נבילה, הגם שמטהרת מידי טומאת נבילה, אין חייב עלי' משום אוא"ב, וע' פמ"ג שם שנחלק עליו, ובגל' יד אברהם שם הסכים לד' התבו"ש, וע' בכתבי אא"ז זצ"ל דפ"ט, מש"כ ע"ד היד אברהם.

ונ' ללמוד כן גם מד' רש"י חולין דפ"א: ד"ה והנוחר והמעקר, ז"ל, פטור ואפי' לרבנן , דהא ליכא שחיטה כלל, ול"ד לשחיטה דלעיל כלל, דהתם שחיטה מעלייתא היא ודבר אחר גורם לה ליפסל, עכ"ל ואי נימא דשחיטה המטהרת מידי טומאת נבילה חשיבא שחיטה לחיוב אוא"ב, הרי שהי' לו לרש"י לחלק בפשיטות, דנוחר ומעקר אינו מטהר מטומאת נבילה, ואילו הנך דלעיל הרי מטהרות מטומאת נבילה, וע"כ חייב עליהן משום אוא"ב, ובע"כ מד' רש"י דאף לרבנן דשחיטה שאינה ראוי' שמה שחיטה, מ"מ בעי' שתתיר השחיטה איסור נבילה לאכילה, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דל"ד להנך דלעי', דהתם שחיטה מעלייתא היא, והשחיטה מתרת איסור אכילה, ואך שדבר אחר גורם לה ליפסל, אך לי"ב איסור נבילה, ומשא"כ בנוחר ומעקר לאו שחיטה היא כלל, אמנם יש לדחות, דהך מילתא גופה דנוחר ומעקר אין מטהר מטומאת נבילה, והנך דלעי' מטהר מידי טומאה, הוא משום הטעם שכתב רש"י, דהתם שחיטה מעלייתא וכו', וזהו שכתב כן רש"י.

וצ"ע רב לדעת התבו"ש, אשר כן נ' דעת רש"י, דאף לדידן דשחיטה שאינה ראוי' שמה שחיטה, מ"מ אם אין השחיטה מתרת איסור נבילה ל"ח שחיטה, א"כ מ"ט חייב בדחיית שעיר המשתלח משום אוא"ב, וע' אחיעזר שם מש"כ לדחות שמודה התבו"ש דשחיטה שמטהרת מטומאת נבילה חייבין עלי' משום אוא"ב.

אמנם נ' די"ל בזה, דהא דשחיטה שאינה מתרת איסור נבילה לא חשיבא שחיטה לחיוב אוא"ב, לאו היינו דלחיוב אוא"ב לא סגי במה דאיכא ע"ז שם שחיטה, ובעי' מלבד זה דתועיל השחיטה להתיר איסור נבילה, וע"ד הא דלר"ש שחיטה שאינה ראוי' ל"ש שחיטה, אשר היינו דהגם דהויא שחיטה מעליא להתיר איסור נבילה, מ"מ לכל הדינים התלויים בשם שחיטה, בעי' שיהא מותר באכילה, אלא היינו דשחיטה שאינה מתרת איסור נבילה אין עלי' שם שחיטה כלל, והגם דמהניא לטהר מידי נבילה, משום דלא הויא מתה מאלי', מ"מ לא הויא שחיטה גמורה, ואין שם שחיטה עלי'.

והטעם בזה נ', דהנה עיקר הא דדחי' לצוק זו היא שחיטתו צ"ב, ומבו' מזה דשם שחיטה לא הוי בדוקא שחיטת סימנים כדינה, אלא כל מעשה הממית שהוא דינה של הבהמה ה"ה כשחיטתה, ונ' לפ"ז דה"נ מה דאיכא על שחיטה דעלמא שם שחיטה, הוא משום דזהו דינה של הבהמה, דאל"כ תיקשי דמהיכא ילפי' דאף עריפה מטהרת, ובע"כ דאף מה דשחיטה מטהרת, הוא משום דזהו דינה של הבהמה, וע"כ שפיר מדמי' דאף עריפה מטהרת.

ולפ"ז נ' דהא דס"ל להתבו"ש דשחיטה שאינה מתרת איסור נבילה אין חייבין עלי' משום אוא"ב, הרי שכ"ז הוא בשחיטת חולין, דמה דאיכא עלי' שם שחיטה, הוא משום דדין הבהמה הוא בשחיטה להתיר איסור נבילה שעלי', וע"כ כל דלא מהניא השחיטה להתיר איסור נבילה, הרי שאין שם שחיטה עלי', אך בדחי' לצוק הא דאיכא עלי' שם שחיטה, אי"ז כלל משום מה דמהני לטהר מידי נבילה, אלא היינו משום דזהו דינו לידחות לצוק, וע"כ שפיר חשיב שחיטה לחיוב אוא"ב, הגם דאינה מתרת איסור נבילה.

ולפ"ז י"ל, דלעולם ל"מ דחי' לצוק אף לטהר מטומאת נבילה, וכמו שהוכחנו כן לעיל, וכ"נ מד' הקר"א בסוגיין שנקט כן, ומ"מ חשיבא שפיר שחיטה לחיובא דאוא"ב, דהגם דבשחיטת חולין ודאי דשחיטה שאינה מטהרת מידי נבילה אין חייבין עלי' משום אוא"ב, י"ל דהיינו רק משום דכל שאינה מטהרת מידי נבילה לא חשיבא כלל שחיטה, דכל שם שחיטה שעלי', הוי רק מכח שדינה בשחיטה להתירה ולטהרה מידי נבילה, אך בדחי' לצוק כיון שזהו דינו לידחות לצוק, שפיר חשיב שחיטה אף דל"מ כלל לטהר מידי נבילה, וא"ש היטב.

וי"ל עוד בזה, דלעולם דחי' לצוק מטהרת מידי נבילה הגם דלא כתיב בה כפרה כקדשים, ומה דבעריפת העגלה מבו' דמה דמטהרת מידי נבילה הוא רק מכח דכפרה כתיב בה כקדשים, נ' דיל"ב בזה עפמש"כ ר"ת בספה"י סי' תרל"ב, די"ל דבעריפת עגלה אינו חייב משום אוא"ב, ול"ד לדחי' לצוק דחייב בה משום אוא"ב, משום דשאני דחי' לצוק דהוי הכשר הבהמה כשחיטה וכמליקה, ומשא"כ עריפה דהויא מצוה הבאה על החטא, עיי"ש, ולפ"ז נ' דע"כ אין עריפה מטהרת מידי נבילה רק מכח הא דכפרה כתיב בה כקדשים, דאל"כ הרי דל"ה חשיבא העריפה כלל קיום דין דהבהמה, ומשא"כ דחי' לצוק דהויא הכשר דהבהמה, הרי שמסברא ה"ז מטהר מידי נבילה, ול"ב בזה להא דכפרה כתיב בה כקדשים, וע' אחיעזר שם סוסק"ד שנ' מלשונו שפי' כן.

ב] והנה תנן בחולין דפ"א: השוחט וכו' עגלה ערופה ר"ש פוטר וחכמים מחייבין, משום אותו ואת בנו, ובגמ' שם דפ"ב. פריך ועג"ע לאו שחיטה ראוי' היא, והתנן נמצא העורף עד של תערף העגלה תצא ותרעה בעדר, אמר ר"ל משום ר' ינאי עגלה ערופה אינה משנה, והתוס' שם ד"ה עגלה, וביומא דס"ד. ד"ה דחייתו, הקשו אמאי לא קאמר דשוחט דמתני' היינו עורף, ופטור לר"ש משום דלא חזיא לאכילה, ולרבנן חייב משום דעריפה זו היא שחיטה, כדאמרי' בר"פ שני שעירי גבי שעיר המשתלח דחייתו לצוק זו היא שחיטתו, וחייב משום אוא"ב, ובפ' חטה"ע אמרי' דעריפת העגלה מטהרת מידי נבילה, עכ"ל, והיינו דמדמטהרת מידי נבילה חזינן דעריפת עגלה זו היא שחיטתו, וא"כ יש לנו לחיב בזה משום אוא"ב, כדמחייב בדחי' לצוק, אשר מזה חזי' דלחיוב אוא"ב לא בעי' בדוקא שחיטה.[[4]](#footnote-5)

והקר"א בסוגיין והמנ"ח במ' רצ"ד, הק' על הרמב"ם שכתב בפ"ב ה"י, דהשוחט עג"ע חייב משום אוא"ב ולא כתב רבותא טפי דאף העורף חייב, והרי בפ"ג מאה"ט הי"ג כתב הרמב"ם דעריפתה מטהרתה מידי נבילה, והמנ"ח שם הק' עוד ע"ד הרמב"ם שלא הזכיר שדחיית שעיר המשתלח חשיבא כשחיטה לחיוב אוא"ב, ובפ"ה מהל' עיוהכ"פ כתב הרמב"ם דהשעיר פסול, אך לא הזכיר בהל' שחיטה דחייב מלקות בזה.

[ופשוט שאי"ז קו' כ"כ על הרמב"ם, כיון שדין זה דחייב על עריפה משום אוא"ב לא נז' להדיא בגמ', - אך בירושלמי נחלקו בזה וכדלהלן - וכן דין זה דעל דחי' חייב משום אוא"ב, הרי נז' בגמ' בגונא דשחט אמו ואח"כ דחה השעיר, והתם הרי אין לחייבו, כיון שנפסל השעיר משום מחוס"ז, וכמש"כ המנ"ח שם לצדד כן, וכ"כ בס' ישועות מלכו יו"ד סי' ע"א, והאופן דיש לחייבו, הוא בדחה השעיר ואח"כ שחט את אמו, וזה הרי לא נז' להדיא בגמ' שם, וי"ל דע"כ לא הביא הרמב"ם לכ"ז, שאין דרכו להביא דינים שאינם מפורשין בגמ', וע' אחיעזר שם סוסק"ד שכתב כן דע"כ לא הזכיר הרמב"ם שחייב על עריפה משום אוא"ב, כיון שאי"ז מפורש בגמ'].

ובשם מרן הגרי"ז הביאו שאמר בדעת הרמב"ם, וכעי"ז כתב בספר אבי עזרי, דלעולם אין לחייב משום אוא"ב רק בשחיטה גמורה, ובדחי' לצוק ובעריפת עגלה, הגם דזהו שחיטתן מ"מ ל"ש בזה חיוב אוא"ב, ומש"א בגמ' יומא דס"ד. הנז', הוא רק דהשעיר פסול משום מחוס"ז, והיינו משום דהא דאוא"ב חשיב מחוס"ז, י"ל שאי"ז מכח האיסור שעליו, אלא הוי זה דין בפנ"ע שאינו ראוי להקרבה,[[5]](#footnote-6) וע"כ הגם דדחי' לצוק ל"ח שחיטה ליסורא דאוא"ב, מ"מ כיון שאמרה תורה דאוא"ב אינו ראוי להקרבה וחשיב מחוס"ז, ה"נ חשיב מחוס"ז בשעיר המשתלח, והאמנם דהרי כל מה דהוי מחוס"ז היינו רק לשחיטה, אך לדחי' מהיכ"ת דהוי מחוס"ז, וזהו מה דפריך ביומא שם דלא תשחטו אמר רחמנא, וע"ז משני דדחייתו זוהי שחיטתו, וכ"ה דהוי מחוס"ז לשחיטה, ה"נ הוי מחוס"ז לדחי' דהויא דומיא דשחיטה, אך כ"ז ל"מ רק לדין מחוס"ז, אך חיוב אוא"ב ודאי ל"ש בזה, כיון דסו"ס אי"ז מעשה שחיטה, ולפ"ז ה"נ אין לחייב בעריפת העגלה משום אוא"ב, ומיושב קו' התוס', וע"כ לא הזכיר הרמב"ם שחייב משום אוא"ב בדחי' לצוק ובעריפת העגלה.

והנה בירושלמי סוטה פ' עגלה ערופה ה"ו נחלקו בזה אמוראי אם חייב בעריפת עגלה משום אוא"ב, וז"ל הירושלמי, אמר רב ינאי דברי ר"מ אפי' ערפה חייב, ר"י בר אחא רב אמי בשם רשב"ל, אפי' דברי ר"מ ערפה פטור וכו', והרי דנחלקו בזה רב ינאי ור"ל אם לדעת ר"מ יש לחייב בעריפת העגלה משום אוא"ב, אך בשנו"ס שם הביאו דבשרי"ר הגיר' גם בד' ר"ל דלר"מ חייב, ולא נתפרש בד' הירושלמי טעם הפלוגתא בזה, גם צ"ע דכיון דבירושלמי נחלקו בזה, הי' לו להרמב"ם להביא לדין זה, ומ"ט השמיט הרמב"ם לכ"ז.

ג] ובירושלמי שם ה"ה, חד סב שאל לרבנן דקיסרין, עריפתה מהו שתטהר טריפתה מטומאתה, אמרין לי' ולאו מתניתא השוחט ונמצא טריפה, אמר לון ומה אנן בעיין עריפה (כצ"ל), ואתון מייתו לי' שחוטה, אמרין לי' לא כן אמר רב ינאי דברי ר"מ אפי' עריפה חייב, ואמר לון ומן הדא דרב ינאי אתון מגיבין לי, וכ"ד הירושלמי צריכים פירוש, ע' קר"א בסוגיין שהאריך בפי' ד' הירושלמי, גם צ"ע בד' הרמב"ם, שהשמיט לכל נידון זה אם עריפתה מטהרת טריפתה מטומאתה.

והנה לכאו' י"ל בביאור ד' הירושלמי, דמיבע"ל אם עריפתה מטהרת טריפתה מטומאתה, ופשטו לי' רבנן דקיסרין ממתני' דהשוחט ונמצא טריפה שחיטתו מטהרתו מידי נבילה, ואמר להם דאין להביא משחיטה לעריפה, די"ל דדוקא בשחיטה נתחדש דה"ה מטהרת בטריפה, אך עריפה דלא הויא כשחיטה י"ל דאינה מטהרת, וע"ז אמרו לו להא דאמר רב ינאי דחייב בעריפה משום אוא"ב, והרי חיובא דאוא"ב נאמר רק בשחיטה, ובע"כ דעריפה חשיבא ממש כשחיטה, וממילא ודאי דאף מהניא לטהר טריפה מטומאתה כשחיטה.

וי"ל עוד בבי' ד' הירושלמי, דהנה בס' ישועות מלכו יו"ד סי' ע"א, כתב להקשות ע"ד הירושלמי בה"ו שנחלקו אם חייב בעריפה משום אוא"ב, דהיאך שייך לחייב בזה, הרי כיון דהוי אוא"ב, הויא העגלה מחוס"ז ופסולה, ע' מש"נ בהע' 2 דפליגי האחרונים בזה, ובכה"ג שהעגלה פסלה לכאו' אין לנו לומר דעריפתה זו היא שחיטתה, וכתב דע"כ לא נקט רב ינאי רק לדברי ר"מ, ולא אמר לדברי חכמים, והיינו משום דלר"מ דס"ל דמליקת טריפה מטהרת, הרי חזי' דהגם דטריפה פסולה לגבוה, מ"מ חשיבא מליקתה כשחיטה, וע"כ ה"נ י"ל דמליקת עגלה פסולה חשיבא כשחיטה, ויתחייב משום אוא"ב, עיי"ש בדבריו.

ולפ"ז מבו' היטב ד' הירושלמי בה"ה, דאיבע"ל אם עריפתה מטהרת טריפתה מטומאתה, או דכיון דה"ה טריפה ופסולה לא חשיבא עריפתה כשחיטה, ופשטו לו רבנן דקיסרי ממש"א רב ינאי דחייב על עריפה משום אוא"ב, והרי דאף דהעריפה פסולה, מ"מ חשיבא כשחיטה וחייב עלי' משום אוא"ב, וא"כ ה"נ עריפת טריפה מטהרת מידי נבילה, דהגם דהויא טריפה ופסולה, מ"מ חשיבא עריפתה כשחיטה ומטהרת מידי נבילה.

ובמה שהשמיט הרמב"ם לד' הירושלמי, לכאו' צ"ל, דכיון שכתב הרמב"ם בהל' אה"ט שם, דהמולק קדשים בפנים וכו' הרי אלו טהורין, כיוצא בו עגלה ערופה שנערפה כהלכתה טהורה, כפרה כתוב בה כקדשים וכו', וכיון שלענין מליקה כתב הרמב"ם בהי"ב שם דאין מליקת טריפה מטהרתו מידי נבילה, הרי שה"נ עריפת טריפה אינה מטהרתה, וגם ל' הרמב"ם שנערפה כהלכתה, נ' שנתמעט מזה עריפת טריפה שה"ה פסולה, ולא השמיט הרמב"ם לזה.

ומה שהכריע כן הרמב"ם דאין עריפת טריפה מטהרתה, והירושלמי הרי נסתפק בזה, הנה לפמשנ"ת בבי' ד' הירושלמי עפ"ד הישועות מלכו, ניחא בפשיטות, דלדידן ודאי דעריפת טריפה לאו כלום הוא, כיון דהויא עגלה פסולה, וע' גם בקר"א ושפ"א בסוגיין שכתבו מטעם אחר דכל ספיקא דהירושלמי הוי רק לר"מ דמליקת עוף מטהרת טריפה מידי נבילה, והיינו משום דלדידי' דל"ד שחיטה מטהרת אלא אף מליקה, י"ל דאף עריפה מטהרת, אך לדידן דמליקה אינה מטהרת טריפה, ודאי דאף עריפה אינה מטהרת, ולפ"ז נמי ניחא מה שפסק כן הרמב"ם, וע' כעי"ז באחיעזר ח"ב סי' ז' סק"ג.

ולד' הישועות מלכו, ניחא נמי מה שהשמיט הרמב"ם להפלוגתא אם חייב בעריפה משום אוא"ב, וכמש"כ כן הישועו"מ שם, דלדידן ודאי אין לחייב, כיון דהויא העריפה פסולה, וודאי ל"ה כשחיטה, ומה דמחייב רב ינאי הרי הוי רק לדעת ר"מ דס"ל דמליקה פסולה חשיבא כשחיטה, וה"נ עריפה פסולה חשיבא כשחיטה, וע"כ י"ל דחייב על עריפה משום אוא"ב, אך אכתי הי' לו להרמב"ם להביא, שאם ערף העגלה ואח"כ שחט אמה או בתה חייב משום אוא"ב, דבכה"ג שערף העגלה תחילה, הא הויא עריפתה עריפה כשרה, אך י"ל שכיון שדין זה לא נתפרש להדיא, ע"כ לא הביא הרמב"ם לזה.

1. והוכיח כן הקר"א, מהא דבעי' קרא לעי' דס"ט. דמליקת עולת העוף מטהרתה מידי נבילה, ואי בעג"ע מסברא מטהרת העריפה מידי נבילה, א"כ מ"ט בעי' קרא לזה בעולה"ע, ובע"כ דכל מה דעריפה מטהרת הוי רק אחר שלמדנו מקרא דמליקה מטהרת מידי נבילה, אך ע' באחיעזר ח"ב סי' ז' שהק' ע"ז, דלפ"ז הרי דלמ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת, דלדידי' מליקה לא הויא כלל נבילה, ול"ב לקרא דמליקה מטהרת מידי נבילה, וא"כ הרי שאין לנו מקור ללמוד דעריפת עגלה מטהרת מידי נבילה, ומה פריך בסוגיין מברייתא דחזי' שאין עריפה מטהרת, הרי י"ל דהברייתא ס"ל דאין שחיטה לעוף מה"ת, ובע"כ דמסברא הוא דעריפה מטהרת מידי נבילה, ומה דבמליקה בעי' קרא לזה, הוא משום דשאני טומאת ביה"ב דמיתלי תליא באיסור אכילה דנבילה, עיי"ש בכל דבריו, ולד' האחיעזר צ"ע, דא"כ מה בעי' בעריפה להא דכפרה כתיב בה כקדשים, וע' מה שהבאנו למעלה בסוס"ק זה מה שנ' מד' האחיעזר שביאר בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכבר כתבו האחרונים, דמסתבר דל"ש כלל לומר בשוה"נ סקילתו זו היא שחיטתו, כיון שאי"ז כלל קיום דין ועבודה בשור, אלא הוי זה עונש על השור, (וכ"כ גם בכתבי אא"ז זצ"ל), ויש לציין למש"כ במושב זקנים פר' צו, דמה"ט לא מני שור הנסקל בכלל הנך דאסורין לאחר שנעשית מצותן, דסקילתו לא קרי מצוה אלא חובה, ובס' נחל איתן הביא ששמע מהחזו"א לחלק, דשאני עג"ע ושעיר המשתלח, דהרי אם מתה העגלה או השעיר צריך להביא אחרים, ומשא"כ שוה"נ אם מת מעצמו שפיר דמי, ואי"ז קיום דין דילן שיסקל שור, אלא היינו ששור זה טעון סקילה, ול"ד לעגלה ולשעיר, דהוי זה קיום דין דילן, עוד כתבו האחרונים, וע' כן גם בכתבי אא"ז זצ"ל, דאף עריפת העגלה ל"מ רק לטהר מידי טומאה, אך ל"מ להתיר איסור נבילה, וע"כ ניחא דשוה"נ ודאי אסור באכילה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועמש"נ בדברינו בדיני מליקה ב' סוסק"ד, דחזי' דכוותה בכ"ד בדין מליקה, דלא מהניא להתיר איסור נבילה, ומ"מ אינה מטמאה בביה"ב, עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה יש להוכיח מד' התוס', דמחוס"ז אינו פסול בעג"ע, וכמו שנקטו כן המרכה"מ בהל' רוצח והקר"א בסוטה דמ"ו. והמנ"ח במ' רצ"ג, אך במ' תקע"א נקט המנ"ח דפוסל בה מחוס"ז, ובמ' תקע"א נסתפק בזה, וצוין כ"ז בהג' למנ"ח מ' רצ"ג, דאי נימא דמחוס"ז פוסל בעג"ע, א"כ הרי כיון דאיכא בעריפת העגלה משום איסור אוא"ב, הרי הויא העגלה מחוס"ז ופסולה, ועריפת עגלה פסולה ודאי ל"ח כשחיטה, רק לדעת ר"מ דאף עריפת פסולין מטהרת, וע' ישועות מלכו יו"ד סי' ע"א שתמה כן ע"ד התוס', ובע"כ מד' התוס' דמחוס"ז אינו פוסל בעג"ע, וע"כ הויא עריפת העריפה כשרה ומטהרת מידי נבילה, וע"כ אף יש לו להתחייב משום אוא"ב, וע' בהג' חלקת יואב למנ"ח שם שהוכיח כן מד' התוס'. [↑](#footnote-ref-5)
5. וילפי' לה מקרא בר"פ אוא"ב, והאמנם דבפשוטו מה דבעי' לקרא הוא כ"ה דלא נימא דבבהמת קדשים ליכא לאיסורא דאוא"ב, מ"מ מוכח מחולין דקט"ו. דאיכא קרא בפנ"ע לאסור לגבוה, אף אחר דידעי' דבהמה זו אסורה להדיוט, עיי"ש ובס' שעה"מ ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)