ג
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / עשרה יוחסין - הרב יחזקאל זילבר

**עיקרי הסוגיא**

1. בתוס' לעיל עד. ד"ה כשם שהביאו ב' פרושים מנלן שנאמן האב לפסול את בנו בנאמנות של יכיר. ומפי' הר"י בתוס' עולה חידוש שבדין נאמנות יכיר הוא נאמן גם לומר על מי שמוחזק בבנו, שאינו בנו. והריא"ז כאן חולק ע"ז וס"ל שעל בנו האמינתו תורה ולא על שאינו בנו. ויסוד הדברים הם בזקנו התורי"ד ב"ב קכז: ועי' ברע"א בתשובה ק"י ד"ה אמנם שבזה נחלקו ב' תי' התוס'.
2. עי' בשמעתא ש"ב פ"כ שכתב שיכיר אינו דין נאמנות גרידא, אלא שהתורה נתנה לו דין נאמנות כבעלים, דהוא בע"ד לענין זה. ונפק"מ שמועיל נאמנות של יכיר ע"י אחרים. . ומ"מ כתב השמעתא שזה תלוי במח' ר"י ורבנן. דרק לר"י שהוא נאמן נגד מה שהוחזק לנו הוא נאמנות של בע"ד, אבל לרבנן הוא נאמנות לחוד ולא כח של בע"ד.
3. בנכסים שנפלו לו שהוא גוסס. נח' בזה רש"י ותוס' מה החסרון של גוסס. ועי' ברא"ש שהביא שגם שיטת רבינו יואל כרש"י. ובדעת התוס' עי' בפנ"י והמהרי"ט שאין הכוונה שאינו יכול לדבר ממש, אלא הכוונה שאין דעתו מיושבת.
4. מדברי הגמ' עולה שגם לר"מ לא מהני להקנות דבר שלב"ל אם בזמן שיבא לעולם הוא יהיה גוסס. עי' במחנ"א זכיה ומתנה סי' טז שנסתפק האם במקנה דבר שבא לעולם, אלא שהוא מקנה לאחר ל', ולאחר ל' הוא גוסס האם יש בזה חסרון.

**מתני'. האומר בני זה ממזר אינו נאמן,** פרש"י שנולד מחייבי כריתות, יש לדקדק שלא כתב רש"י שהילד ממזר משום שנולד מאיש אחר, [ועי' מש"כ בזה בסמוך]. ועי' בפנ"י שכתב שרש"י דייק לשון המשנה האומר 'בני' זה ממזר, משמע שהוי בנו. ולכך כתב רש"י שנולד מחייב כריתות[[1]](#footnote-2). אך מ"מ בד"ה ואפילו שניהם פרש"י האב והאם אומרים על עובר שבמעיה ממזר הוא שאינה מן הבעל אלא מאיש אחר אינם נאמנין, וצ"ב למה שינה רש"י ולא פירש כמו שכתב קודם לכן ששניהם מודים שהיתה חייבי כריתות ולכן הולד ממזר. ואפשר לומר דכיון דמיירי שהבן עדין לא נולד היה צריך להיות נאמן, דאע"פ שלומר זה בני ממזר חשיב כדבר שבערוה [כמש"כ בש"ש ש"ו פרק טו] מ"מ היכא דלא איתחזק איסורא הוא ע"א נאמן אפי' בדבר שבערוה. ולכן אם היה אומר שנולד מחייבי כריתות היה נאמן גם אליבא דרבנן, והטעם שבאמת אינו נאמן הוא כיון שאומר שאשתו זינתה והוא מאיש אחר והו"ל ע"א נגד רוב דרוב בעילות הולכים אחר הבעל ולכן תלינן שהוא בנו ולא מאיש אחר ולכן אין לו נאמנות של ע"א, ועי' במקנה

**רש"י ד"ה אינו נאמן,** דקרוב הוא אצלו ואינו נאמן להעיד אליו, דברי רש"י צ"ב, ממ"נ, אם צריך עדות א"כ למה צריך לומר שהוא קרוב, תפ"ל שהוא ע"א, ואם מספיק עדות של ע"א כיון שלעובר אין חזקת כשרות, א"כ גם קוב נאמן. דקיי"ל דכל היכא שע"א נאמן גם קוב נאמן. ובאמת הר"ן תמה עליו אמאי לא פירש רש"י דאינו נאמן משום דאין ערער פחות משנים, וכונתו שצריך כח של עדות גמורה לומר שהוא ממזר. וכתב בזה הפנ"י דרש"י אתי למימר שאפילו אם יצטרף עם עוד עד אחר כשר ג"כ לא יהא נאמן מחמת שהוא קרוב, אבל לבדו אינו נאמן [או משום דלא חשיב עדות של איסורים אלא הוה כדבר שבערוה וכמש"כ הש"ש ש"ו פט"ו. ואפי' אם נפרש שלעובר אין חזקת כשרות ולא בעינן תרי, הכא שאני שהרי רוב הבעליות הם של הבעל, ולכך יש כאן רוב שהוא כשר].

**אלא אפילו איהי דקים לה וכו',** כונת הגמ' דס"ד שיהיה לה נאמנות גם בלא דין עדות כיון דקים לה כמו דין חיה, קמ"ל שצריך כל דיני עדות ואין לה דין עדות כיון שהיא קרובה כמש"כ רש"י במתני'.

ובעיקר מה דקאמר הגמ' דאיהו לא קים ליה הקשו באחרונים [פנ"י בית מאיר מקנה] שהרי יכול להיות שקים ליה ג"כ כגון שיודע הבעל שלא בא עליה. אלא ע"כ צ"ל דמיירי בסתמא בא עליה כדרכו, וא"כ הקשה אמאי קאמר הגמ' דקים לה יותר ממנו הרי גם היא אינה יכולה לידע ממי היא נתעברה מהבעל או מאיש אחר. וכתבו דאפשר דמיירי אף שאומר דלא בא עליה זמן רב אלא דכיון שאינו יודע אם מעכו"ם נתעברה והולד כשר או מחייבי כריתות והולד ממזר, אבל איהי קים לה ויודעת למי נבעלה.

והא דאמרינן בגמ' אלא אפי' עובר דלית ליה חזקה דכשרות אינה נאמנת, צ"ב לדעת הסוברים דע"א נאמן בדבר שבערוה כשאין חזקה למה האב לא נאמן, וצ"ל כמש"כ ברש"י במתני דכיון שהוא כנגד רוב [דרוב בעילות הולכים אחר הבעל] לכן אינה נאמנים וכ"כ במקנה עי"ש. ובפשיטות צ"ל שודאי שעובר יש לו חזקת כשרות, אלא שכוונת הגמ' שלא הוחזק לן הולד, ולכן אין כאן עדות נגד דבר שכבר הוחזק לנו. אבל בודאי שסתמא הוא כשר, ולרבנן אינו נאמן בכה"ג. וצ"ע.

**יכיר.**

**א.** וכשם שנאמן אדם לומר זה בני בכור כך נאמן לומר זה ב"ג וב"ח. מצינו כמה שי' בראשנים מה המקור לר"י שנאמן לומר זה ב"ג וב"ח. הרשב"ם ב"ב קכז: ד"ה 'וסברא הוא מדכתיב יכיר מה לי בכור מה לי לדבר אחר'. דהיינו שהמקור שנאמן האב לומר זה ב"ג הוא מסברא דכשם שנאמן לענין בכור וירושה כך נאמן לענין אחר דהיינו לפוסלו. אך בתוס' [לעיל עד. ד"ה כשם] חולקים ע"ז וסוברים שאין זו סברא. ולכך כתבו התוס' בשם ר"י שהמקור של ר"י הוא ממה שנאמן לומר זה בני בכור ואפילו בתינוק בין הבנים נאמן שזה בכור, ונמצא שע"י כך הוא עושה את הגדולים ממזרים, ומוכח מזה שיש לו נאמנות גם לגבי ממזרות וה"ה נמי שנאמן לומר בן גרושה וחלוצה. ועוד כתבו תוס' בשם רבנו אליהו דילפינן מקרא דנאמן לומר זה בני בן גרושה ובן חלוצה ולא ילפינן מדנאמן לומר שהוא בכור, אלא מדכתיב את בן השנואה יכיר וכו'.

ומדברי ר"י מבואר חידוש דהא דנאמן לר' יהודה אינו רק באופן שהוא אומר שהוא בנו אלא שהוא ממזר כגון שבא על אחת מן העריות. אלא גם באופן שלפי דבריו הוא ממזר ואינו בנו אלא מאחר. שהרי אומר שהקטן הוא בנו והגדול אינו בנו אלא מאחר. ולכאו' צ"ב הרי התורה נתנה כח נאמנות לאב ולא למי שאינו אב, וצ"ל שס"ל לר"י דהתורה נתנה נאמנות למי שהוא מוחזק בתור אב, ונאמן עליו גם לומר שאינו בנו. ועי' ברע"א בתשו' קי ד"ה אמנם שכתב שרבינו אליהו חולק בזה גופא, וס"ל כשי' הריא"ז המובא בסמוך דאינו נאמן.

והריא"ז חולק על הר"י [מובא בשלט"ג כאן] וכתב דהא דנאמן האב לומר זה בני ממזר הוא רק באופן שאומר שאשתו ערוה עליו ולא הכיר בה עד עתה[[2]](#footnote-3). אבל אם הוא אומר שאשתו זינתה תחתיו ומאדם אחר נתעברה ואין זה בנו, אינו נאמן שלא האמינתו תורה אלא על בנו, ולא על שאנו בנו, הואיל ובחזקת כשרות לאו כל הימנו לפסלו. [[3]](#footnote-4)

ויסוד הדברים הם מזקנו התורי"ד בב"ב שם. והביא שם כמה ראיות. ע"ש. והביא ראיה מרש"י במתני' ד"ה ממזר הוא שפירש 'שנולד מחייבי כריתות', ולא כתב שנולד מאחר. הרי שאם הוא אומר שנולד מאחר הרי אינו בנו ואינו נאמן ע"ז. אך יש להעיר בזה טובא שרש"י מפרש להדיא בהמשך המשנה בד"ה ואפילו שניהם פירש 'האב והאם אומרים על עובר שבמעיה ממזר הוא שאינה מן הבעל אלא מאיש אחר אינם נאמנין', הרי להדיא שגם בזה ס"ל לר"י שנאמן האב. וא"כ כתוב להדיא כמן שיט' הר"י.

ויש להעיר על שיטה זו, דבגמ' קאמר דהוא לא קים ליה אבל איהי קים לה, הרי להדיא דמיירי שאומר שנתעברה מאדם אחר, וע"ז קאמרי רבנן דאין לו נאמנות לרבנן כיון דאיהו לא קים ליה, ובזה פליג ר"י וס"ל שנאמן, מבואר דיש נאמנות לומר שהוא ממזר שאינו בנו. וצ"ע.

**ב.** פשטות דין יכיר הוא לומר על מי שהוחזק בנו מי הבכור ומי כשר או פסול, אבל נאמנות לומר על מי שלא מוחזק כבנו לחדש ולומר שהוא בנו, נחלקו הראשנים האם נאמן

והוא משנה ערוכה בב"ב קלד. שנאמן. ואמרינן התם בגמ' למאי הילכתא אמר ר"י אמר שמואל ליורשו ולפטור אשתו מן היבום. ונחלקו הראשנים מדין מה נאמן, דעת הרשב"ם והתוס' שם שאינו מדין יכיר, דלא נאמר דין יכיר רק על מי שמוחזק כבנו ולא על מי שלא הוחזק כבנו, ואינו נאמן אלא מדין מיגו שיכול לתת לו את הנכסים עכשיו. וממילא אינו נאמן אלא על הנכסים שיש לו עכשיו, ולא על הנכסים שיפלו לו אחר מכן, דעליהם אין מיגו כמבואר בסוגיא. אך הר"ן וכ"מ ברמב"ם פ"ב מנחלות שנאמן מדין יכיר. דבכלל דין יכיר נאמר שאפי' אומר על מי שלא מוחזק כבנו שהוא בנו נאמן.[[4]](#footnote-5) ויש אריכות דברים בדעת הרשב"ם והרמב"ם הנ"ל.

[ומ"מ צריך לדעת דאפי' לשי' הראשנים שנאמן לומר על מי שלא הוחזק כבנו שהוא בנו, שהוא אך ורק לענין ממון, אבל לפוסלו אינו נאמן, דאטו כל ממזר יוכל לפסול את כל העולם ולומר זה בני, וע"כ שלא האמינה בזה התורה אלא למי שהוחזק כבנו. והדברים מפורשים באמר"מ סי' יא. ואכמ"ל].

**ג.** מבואר בגמ' שגם רבנן מודים דבמקום שאינו מוחזק בבנו, כגון שבא ממדה"י גם רבנן מודים שנאמן מדין יכיר. 'יכיר ל"ל בצריך הכירא'. ובפשיטות משמע שבכה"ג אין נפק"מ בזה בין רבנן לר"י ולכו"ע נאמן מדין יכיר.

אך מצינו בשמעתא ש"ב פ"כ שכתב לחדש דדין יכיר אינו דוקא בכה"ג שהוא אומר שהוא יודע בעצמו שאשתו גרושה או ערוה עליו, אלא אפי' במקום שהוא אומר ששמע שהוא כך, והוא מאמין שכך, גם בכה"ג הוא נאמן מדין יכיר, דדין יכיר אינו דין נאמנות גרידא, שאבא נאמן להעיד שהוא יודע שכך הם הדברים, אלא הוא דין נאמנות של בעלים וכבעל דבר, וכשם שאדם נאמן ע"ע לענין ממון ואומר שהוא חייב, אפי' במקום שהוא יודע שהוא חייב מפי אחר, כיון שסו"ס אם הוא מאמין לו והוא מודה ומעיד ע"ע שהוא חייב הוא נאמן, כך לענין יכיר אם הוא מאמין לאשה שהיא פסולה הוא נאמן על בנו מדין בעלים, והביא שחידוש זה הוא מדברי הב"ש שכתב שאשת כהן שאומרת לבעלה שהיא חללה [כגון שנאנסה] והוא מאמין לה הרי הולד חלל ודאי מדין יכיר ע"ש. אף שאינו יודע מעצמו אלא מכח זה שמאמין לאשתו, וכבר האריך באבי עזרי פ"ג מיבו"ח נגד דברי השמעתא בזה.

והק' השמעתא ע"ע דאם יש יסוד שנאמן גם כשהוא מכיר מפי אחר משום שהוא בעל דבר, א"כ פלא דברי הגמ' שהק' ל"ל קרא דיכיר הרי נאמן מדין מיגו ותי' בנכסים שנפלו לאחר מכן, למה לא תי' באופן פשוט כגון ששמע מאחר דע"ז לא שייך מיגו [דסו"ס אינו יודע]. ותי' השמעתא דכל חידוש זה הוא דוקא לר"י, דלר"י שנאמן האב אפי' במקום שהוחזק שהוא בנו, שפיר אמרינן שהוא מדין בעלים ונאמן גם כשהוא מכיר מפי אחר, אבל לרבנן שאינו נאמן אלא באופן שאינו מוחזק שהוא בנו, לרבנן לא הוי מדין בעלים אלא מדין נאמנות של עדות וזה רק באופן שהוא יודע מפי עצמו. וזה חידוש גדול. שיש חילוק ביסוד ההבנה בין רבנן לר"י בדין יכיר.

ויש עוד נפק"מ אם הוא מדין נאמנות או מדין בעלים. מה הדין אם יש נפק"מ בעדות כלפי אחר, כגון אם נאמן לפטור אשתו מן החליצה, ודן בזה רע"א בתשובה קי, דאם הוא נאמנות א"כ כיון שהוא נאמן יש כאן עדות גם אם הוא נוגע לאחר. אבל אם הוא דין של בעלים זה לא שייך אלא כלפי מי שהוא בעלים ולא כלפי אחר. ועי' בזה.

**וחכמים אומרים אינו נאמן,** פרש"י 'אפסולא קיימי אבל לענין בכור לא פליגי', וכן פרש"י לעיל עד. ומבואר שנחלקו אם נתחדש לו נאמנות לפוסלו. ועי' בתורא"ש שכתב דהא דפריך תלמודא אלא לרבנן יכיר ל"ל, [והיינו דבגמ' מקשה אלא לרבנן יכיר למה לי ומשמע דלר"י ניחא, ולכאו' קשה אפילו אליבא דר"י שהרי לא פליגי לענין בכור], 'משום דמשמע ליה לדר"י לא איצטריך קרא לענין בכורה כדמפרש בתר הכי אילו בעי וכו', ועיקר קרא לפסולא איצטריך', ולפי"ז יש לנו מקור חדש שנאמן האב לפוסל את בנו.

אך הק' בתורי"ד דמשמע לפי"ז דרבנן ס"ל שאדם נאמן לענין ממון בכל גווני, ואפי' בגוונא שהוחזק אחד שהוא בכור, והאב אומר על בן בן הבנים שהוא בכור, נמי נאמן לענין ממון, וצ"ע הרי גמ' ערוכה בב"ב קכז. בהיו מוחזקים על אחד שהוא בכור, ובא אביו ואמר על אחר שהוא בכור, שזה תלוי במח' ר"י ורבנן, הרי שאפי' במקום שאין עושה אותם ממזרים אינו נאמן לרבנן, הרי שנחלקו לענין בכורה וצ"ע. [ויל"ע מדוע לא הק' הראשנים מדברי הגמ' גופא שתי' בצריך הכירא דהיינו שלא הוחזק על אחד שהוא בכור, וצ"ע].

ובעיקר קו' התורא"ש למה לא הק' גם לר"י למ"ל קרא. עי' ברשב"ם ב"ב שמפרש דלר"י לא קשה כיון שנאמן לומר זה בני בכור אף היכא שמוחזק לו על אחר שהוא בכור, וכה"ג אין לו מיגו דהוה מיגו במקום עדים, ועי' בקצה"ח רעט סק"א שהקשה מהא דמבואר בר"ן לעיל בפרק האומר דבדבר שהוא בידו לעשות עדיף מיגו ונאמן אפילו כנגד עדים,

ולענין לפוסלו אינו נאמן לרבנן בכל גווני, גם במקום שאינו נגד חזקה, כמו שהוכיח בקצה"ח רעט סק"א דאמרינן במתני' שלרבנן אין נאמנים אפי' על העובר שבמעיה, ואמרינן בגמ' דקמ"ל שאפי' עובר שלית ליה חזקת כשרות נמי לא נאמן לרבנן, הרי לן דלענין לפוסלו אינו נאמן לרבנן בכל גווני, ולא נאמן רק לענין ממון כשאינו נגד חזקה. ועי' בזה דלכאו' י"ל דודאי עובר ברור שהוא מוחזק בכשרות שהרי סתמא כשר, אלא כוונת הגמ' שלא 'הוחזק' העובר, דהיינו שאין כאן עדות כנגד מה שמוחזק לנו, לשנות את הידוע לנו, ואף שסתמא כשר, מ"מ לא הוקבע שהוא כשר, ולרבנן בכה"ג שסתמו כשר אינו נאמן, אבל במקום שלא הוחזק שהוא בנו כלל, והוא אומר שהוא פסול למה לא יה' נאמן.

עוד יש להעיר. דנאמנות יכיר הוא גם על עובר, כמבואר במשנה, דלר"י האב נאמן על העובר שבמעיה, אבל להקנות לעובר מסקנת הגמ' בב"ב שעובר לא יכול לזכות, א"כ יש נפק"מ גדולה האם לרבנן נאמן מדין יכיר או משום שזה בידו.

**בנכסים שנפלו לו כשהוא גוסס.**

א. מבואר בסוגיין שגם לר"מ שאדם מדשלב"ל מ"מ מהני רק אם בשעה שבא לעולם הוא בר הקנאה, אבל אם בשעה שהממון בא לעולם הוא גוסס, והוא לאו בר הקנאה לא מהני. והביאור בזה, דזה דבר פשוט וברור שגם לר"מ שאדם מדשלב"ל אין הכוונה שהקנין חל מיד בשעת הקנין, דזה לא שייך לומר שחל הקנין מיד הרי החפץ עדין לא שלו, והחפץ כלל לא בעולם ואין מה לקנות, אלא הכוונה שמהני מעשה הקנין שהוא עושה עכשיו אפי' שעדין אינו בעולם, אבל לעולם חלות הקנין חל אך ורק בשעה שבא לעולם. ולכך צריך שבשעה שהממון בא לעולם הוא בר הקנאה. וכן מבואר להדיא בגמ' בב"מ סו: דגם לר"מ שאדם מקנה דשלב"ל כל עוד שלא באו הפירות לעולם הוא יכול לחזור בו מהטעם הנ"ל, דהקנין חל רק בזמן שבאו הנכסים לעולם. זה פשוט.

ומבואר כאן בגמ' שגם אליבא דר"מ שאדם מקנה דשלב"ל צריך שבשעה שהקנין חל הוא יהיה בר הקנאה, אבל אם הוא גוסס ואינו בר הקנאה לא מהני הקנין. והביאור בזה שגם ר"מ מודה שמכיון שהיום הממון לא שלו הוא לא יכול להקנות את הממון, דאין קנין בדבר שלא שלו, אלא שסובר ר"מ שמכיון שהוא מקנה את הממון לזמן שזה יבא לעולם, ובזמן שזה יבא לעולם הוא בעל הממון, ובאותו הזמן יהיה לו כח הקנאה, לכך הוא יכול להשתמש בכח הקנאה שיהיה לו כלפי הזמן ההוא. ולכך חל הקנין בדשלב"ל, אבל אם בזמן שבא לעולם הוא לאו בר הקנאה שוב אינו יכול להשתמש בכח שיהיה לו. ועי' בסמוך.

ב. והנה מבואר בתוס' בב"מ טז. שאפי' שיש כלל שכל קנין לאחר ל' יום יש חסרון של כלתה קנינו, ואם נקרע או נשרף השטר או עומדת באגם [בקנין משיכה] לא חל הקנין. מ"מ בדבר שלב"ל אליבא דר"מ שאדם מקנה דשלב"ל, אם הוא יאמר מעכשיו מהני אפי' בנקרע השטר, דאין חסרון של כלתה קנינו. ואם מקנה מעכשיו וכשיבאו לעולם מהני אפי' אם נקרע השטר. והרשב"א הוסיף שם שלא רק שאין חסרון של כלתה, אלא הוא לא יכול לחזור בו, דכל קנין לאחר ל' יום מהני חזרה, כמבואר לעיל בריש פרק האומר מדין אתי דיבור, אבל אם הוא אמר מעכשיו ולאחר ל' יום לא מהני חזרה.

וחקר בשער המלך כ"ב ממכירה ה"ה מה הדין אליבא דר"מ אם הקנה דשלב"ל מעכשיו וכשיבאו לעולם, ונפלו לו הנכסים שהוא גוסס, האם מהני. דלכאו' היה מקום לומר שכמו שאין חסרון של כלתה וגם הוא לא יכול לחזור בו, הרי שהמעשה קנין חל, וא"כ מה אכפת לי שהוא גוסס. אבל מתוך הסוגיא יש ראיה ברורה שלא מהני, דאם מהני שוב חוזרת קו' הגמ' למה צריך פסוק ליכיר לנכסים שנפלו לו שהוא גוסס, הרי הוא יכול לעשות קנין על הנכסים הללו ולומר מעכשיו, ושוב מהני הקנין שלו אפי' לנכסים שיפלו לו שהוא גוסס. מוכח מזה שגם אם הוא יאמר מעכשיו לא מועיל על הממון שיפול לו שהוא גוסס.

והביאור בזה ביאר לן מרן הגרש"ש זצ"ל במערכת הקנינים סי' ב' יסודות נאמנים. דכל קנין לאחר ל' יום אין הכוונה רק שהחלות חל רק לאחר ל' יום, אלא שהמעשה קנין עצמו לא נגמר עד לאחר ל' יום, וזה החסרון של כלתה קנינו, דכיון שהמעשה עצמו לא נגמר, ממילא ביום הל' אם נשרף השטר או שהיא עומדת באגם החלות לא יכול לחול משום שהמעשה פסק, והטעם בזה שא"א להפריד בין המעשה לחלות, דמעשה קנין מחייב שזה יחול, ואם הוא רוצה שלא יחול אז הוא פועל באופן שהמעשה עצמו לא נגמר. אבל אם המעשה נגמר ממילא חל המקח. ולכך בכל קנין לאחר ל' יום יש חסרון של כלתה, וזה גם הטעם שהוא יכול לחזור בו בתוך הל' יום, דכיון שהמעשה לא נגמר הרי הוא דיבור בעלמא, ואתי דיבור ומבטל דיבור, דאם הוא היה נגמר הוא היה מעשה. וכך גם לר"מ שאדם מקנה דשלב"ל לא רק שהחלות חל רק שזה יבא לעולם, אלא המעשה לא נגמר אלא לזמן שיבא לעולם.

ובזה חידשו התוס' והרשב"א שלר"מ מהני מעכשיו לומר שהמעשה קנין נגמר עכשיו, ובזה דבר שלא בא לעולם עדיף מדבר שבא לעולם, דבדר שבא לעולם אם המעשה נגמר מיד אז החלות גם צריך לחול מיד, משום שהוא לא יכול להפריד בין המעשה לחלות, דכל קנין מחייב חלות, ואם הוא רוצה שהחלות לא יחול ממילא המעשה קנין גם צריך להיות באופן כזה שהוא מעשה ארוך. אבל בדבר שלב"ל אין חסרון לעשות את המעשה קנין מעשה גמור, דהטעם שהוא לא חל הוא בגלל שהוא לא בא לעולם, ולא בגלל שהוא מפריד בין המעשה לחלות, ולכך לר"מ מועיל המעכשיו לעשות מעשה קנין גמור [אפי' שהחלות לא חל], ואין חסרון של כלתה לפי התוס', והרשב"א מוסיף בזה שהוא גם לא יכול לחזור בו, דמכיון שהמעשה נגמר הרי הוא נחשב מעשה, ולא אתי דיבור ומבטל מעשה. נמצא שדבר שלא בא לעולם עדיף מדבר שבא לעולם, דבדבר שבא לעולם אם המעשה קנין נגמר בהכרח שהוא פועל חלות, אבל בדבר שלב"ל אפי' אם המעשה קנין נגמר מ"מ לא יחול החלות לפני שהממון יבא לעולם.

ולפי"ז מובן שאפי' שהוא יאמר מעכשיו מ"מ אם הנכסים נפלו לו שהוא גוסס הוא לא יקנה, משום שמעכשיו עוזר כלפי המעשה קנין, שהמעשה נגמר מיד, אבל מ"מ זה פשוט וברור שגם אליבא דר"מ שאדם מקנה דשלב"ל מ"מ חלות הקנין הוא רק כשהממון בא לעולם, וא"כ אם בזמן שהממון בא לעולם הוא גוסס ואינו בר הקנאה החלות לא יכול לחול.

ג. הנה במחנ"א זכיה ומתנה סי' טז נסתפק בכל קנין לאחר ל' [בדבר שבא לעולם] וביום הל' הוא נהיה גוסס, האם יש חסרון בקנין. כמו שמצינו כאן אליבא דר"מ בדשלב"ל שאם בשעה שבא לעולם הוא גוסס לא מהני, א"כ ה"נ בדבר שב"ל בקנין לאחר ל' צריך להיות הדין שלא מהני. והביא שנחלקו בזה הראשנים, דעת הרשב"א בגיטין ע ובתשו' ח"ב שכז שאין חסרון בקנין לאחר ל' אם הוא נהיה גוסס, אך הריטב"א כתב שלא מהני כמו שמצינו הכא בדעת ר"מ. הרי שהרשב"א סבר שחלוק קנין לאחר ל' מקנין בדשלב"ל, דכל החסרון האמור כאן בנכסים שנפלו כשהוא גוסס זה רק בדשלב"ל, דבעינן שהוא יהא בר הקנאה שכהוא בא לעולם, אבל בעלמא בקנין לאחר ל' לא איכפת לן אם הוא גוסס בשעת הקנאה.[[5]](#footnote-6)

והסברא בזה כבר ביאר לן הגרש"ש זצ"ל בב"ב סי' ל' [ובקובץ הערות סי' סח] דעיקר הטעם שמהני לר"מ קנין בדשלב"ל אין הכוונה שר"מ סובר שלא צריך יהא לו היום כח הקנאה, אלא הכונה שכיון שבין כה הוא לא מוכר לו את היום, אלא מוכר רק כשיבא לעולם [כמו שנתבאר לעיל דלעולם אין הקנין חל אלא כשהוא בא לעולם], והרי מחר שזה יבא לעולם יש לו כח הקנאה דהוא יהיה בעלים, ובזה סבר ר"מ שכיון שמחר יש לו כח הקנאה שהרי הוא יבא לרשותו, חידש ר"מ שכבר היום הוא יכול להשתמש בכח שיש לו מחר כלפי המחר, ומכח העתיד הוא מוכר לו את העתיד, [לרבנן לא מהני דסו"ס עכשיו הוא עושה את מעשה הקנין, ועכשיו אין החפץ שלו, ממילא אין לו כח קנין]. וזה כוונת הרשב"א דכל דברי הגמ' הם לר"מ שמהני קנין בדשלב"ל, כיון שהוא משתמש בכח שיש לו מחר, ומחר הוא גוסס וגוסס הוא לאו בר הקנאה ממילא אינו יכול להשתמש בכח העתידי. אבל בדבר שבא לעולם הרי יש לו כח הקנאה עכשיו, אלא שהוא רוצה לעכב את החלות, בזה אע"פ שהוא יהיה גוסס באותה שעה שהמקח חל, אין בזה חסרון כיון שהוא משתמש בכח ההקנאה שיש לו עכשיו.

ד. אלא שיש להעיר כאן הערה גדולה, דהנה בביאור דברי הגמ' נחלקו רש"י ושא"ר. דעת רש"י שגוסס 'הוא לאו בר מתנה'. דהיינו דגוסס חשיב כמת לענין הקנאה ולענין מתנה, דכל מילי שצריך בו עשיה אין בידו כח להקנות ולמכור. וכן הביא הרא"ש דעת הר"ח שגוסס לאו בר הקנאה הוא כלל. ומשמע מדבריו שגם באופן שהוא יהא בר דעת נמי אינו יכול להקנות, דסו"ס הוא גוסס וחשוב כמת.[[6]](#footnote-7) ובעיקר סברת רש"י עי' בקובה"ע סי' סח אות ג'.

אך תוס' נחלקו בזה וכתבו דודאי גוסס הרי הוא כחי לכל דבריו גם לענין גו"ק וגם לענין הקנאה, אלא כוונת הגמ' דמיירי בגוונא שהגוסס אינו יכול לדבר, וכבר הוסיף בזה הפנ"י והמהרי"ט שאין כוונתם רק שאינו מדבר, שהרי הוא יכול לכתוב או להניע בראשו, אלא כוונתם שדעתו מבולבלת עליו, [ואין הכונה שהוא שוטה, שהרי לשוטה יש סימנים מיוחדים, אלא הכוונה שהוא כישן דמי ולכך אינו יכול לעשות מעשה קנין].

ומעתה יל"ע בשלמא לדעת רש"י שפיר י"ל דלא מהני לר"מ כיון שגוסס לאו בר הקנאה, לא מהני ר"מ בדשלב"ל, כיון שכל הכח שיש לו הוא מכח העתיד שיפלו לו הנכסים, ובשעה שנפלו לו הנכסים הוא לא בר הקנאה, ממילא לא מהני לר"מ. אבל לדעת התוס' ושא"ר הרי גוסס אין חסרון בכח ההקנאה שלו, אלא יש כאן חסרון טכני שהוא מבולבל ולא יכול לעשות מעשה קנין, אבל כח הקנאה יש לו, וא"כ למה לא מהני לר"מ היום להשתמש בכח שיש לו בעתיד, הרי גוסס לא מופקע מכח הקנאה, ולמה צריך שיהא לו כח הקנאה בפועל. וצ"ב רב בזה.

**תוס' ד"ה לא צריכא,** וקשה דבמס' שמחות וכו'. ומיהו ההוא יש לדחות דהתם היינו דוקא בנדר והקדש דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט אבל בעלמא לא. וצ"ב בזה מ"ש. ועמד בזה בתורא"ש 'דלאו כלום הוא שהרי לדבריו אין מסירתו להדיוט כלום דחשוב כמת'. ועי' בלשון רבינו יואל ברא"ש דמשמע שכוונתו שהוא חומרא בעלמא שיוכל לנדור ולהקדיש. וצ"ע. [ואולי כוונת התוס' דגוסס אינו מת ממש, שהרי גם לדבריהם הוא יכול לזכות בממון, אלא דגוסס יש לו דין מת כלפי זה שאינו יכול לפעול מעשה של מינוי שליחות או נתינת גט, או לעשות מעשה הקנאה לשני, אבל מ"מ אינו מת לגמרי, וממילא י"ל שלעשות נדר או להקדיש אינו מעשה, דכיון שאמירתו לגבוה וכו' נמצא שבמעשה קל הוא נעשה הקדש, וממילא זה גם גוסס יכול לעשות. ויש לעין בזה.]

עוד הקשו תוס' על השיטה שגוסס אין מעשיו כלום מהגמ' בפרק כל הגט דאם הניחו אותו גוסס לא יתנו בחזקת שהוא קיים שמא מת, משמע שאם ידוע שהוא קיים יכול ליתן לגרש, והרא"ש סי' טז כתב בשם רבנו יואל דהתם 'מיירי כשקבל השליח הגט קודם שהיה גוסס וכשהלך השליח נעשה גוסס, אבל בשעה שהיה גוסס לא היה יכול לעשות שליח'. והרא"ש דחה את זה 'ואם לאו בר נתינה הוא משום דחשיב כמת אפי' שלוחו נמי לא הוי מצי יהיב ליה', ופי' בהג' הרד"ל שכונתו מדין דאיהו לא מצי עביד שליח לא מצי משוה, ועי' בקצה"ח סי' רנ סק"ח וציין לדבריו בסי' קפח סק"א, ונראה מדבריו דדבר זה תלוי במה שנחלקו הטור והרמב"ם בנשתטה המשלח האם הגט פסול מהתורה או רק מדרבנן, ודעת הרא"ש כדעת הטור שהוא פסול מהתורה, אבל רבנו יואל ע"כ יסבור דהוא פסול רק מדרבנן ובגוסס לא גזרו רבנן, ועי' בתוס' ר"י הזקן בסוגיין.

1. וגם זה יש לפרש בשני אופנים, או שהוא אומר שאשתו היא ערוה עליו, כמו אחותו ואחות אשתו וכדו', וממילא הבן הוא ממזר, ואפי' שאין אדם משים עצמו רשע, צ"ל שהוא נתן אמלתא שהוא לא ידע שהיא אסורה עליו. ויש עוד אופן שהוא בא על אשה פנויה, ואותה פנויה היא אחותו. ולכך הולד ממזר. [↑](#footnote-ref-2)
2. והוסיף בזה הריא"ז ואע"פ דאין אדם משים עצמו רשע, מיירי שאומר שבשעה שבא עליה לא ידע שהיא אסורה לו, ורק אח"כ נודע לו שהיא גרושה וכ"כ בתורא"ש לעיל עד. ובמאירי כתב ואע"פ שאין אדם משים עצמו רשע 'גזירת הכתוב הוא מדכתיב יכיר' והוא חידוש שהתורה האמינה לו כאן לומר מעשה רשע, וע"ע בקצה"ח סי' רעט סק"ד בכ"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' בקצה"ח רעז סק"כ דגם לדעת הרתורי"ד אינו תלוי בדין יחוס, האם הוא מתיחס אחריו אלא תלוי במציאות, האם הוא בנו או לא, וכל עוד שהוא במציאות בנו אפי' שהוא עבד, [כגון שבא על השפחה] הוא נאמן. ומיושב שם קו' רע"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. והוסיף בזה הש"ש ש"ב פ"כ דבגמ' שם מפורש שהטעם שנאמן לומר זה בני לפטור את אשתו מיבום הוא משום שבידו לגרשה, ולדברי הראשנים הללו שנאמן לענין ירושה מדין יכיר, למה לא נאמן גם לגבי יבום מדין יכיר. וחידש השמעתא שכל הנאמנות של יכיר הם רק בדיני הבן, אבל במה שנוגע לאחרים אין נאמנות, ולכך לענין לפוטרה מיבום אינו מדיני הבן, בנים, ולכך ע"ז אין נאמנות של יכיר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה ביאר קו' הקצה"ח סי' רנ סק"ח [בסו"ד מפי השמועה] מהא דמבואר בב"ב קלז. דהאומר הרי"ז גיטך בשעת מיתה הגט חל, וקשה הרי לעולם בשעת מיתה הוא חשיב גוסס, ומבואר כאן דל"ש שיחול מעשה קנין בנכסים שנפלו לו כשהוא גוסס, ולהנ"ל ניחא שיש חילוק בין אם עושה קנין בדבר שהוא בא לעולם ורק מתנה שהחלות יחול בשעה שהוא גוסס, בין דבר שאינו בעולם, דאע"פ שסבר ר"מ אדם מקנה דבר שלא בא לעולם מ"מ צריך שבשעה שהדבר בא לעולם יש בו כח הקנאה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' ברא"ש שהביא דברי רבינו יואל שכ' 'דגוסס אינו מגרש את אשתו אע"פ שהוא מיושב בדעתו, כיון שאינו יכול ליתן מתנה, דונתן בידה כתיב ובעינן דחזי לנתינה', דהיינו דלגוסס אין כח הקנאה, אך הוסיף דמה שאינו יוכל לגרש אף שאינו מעשה הקנאה כלל, היינו משום דבעינן ונתן בידה ובעינן חזי לנתינה, דהיינו שצריך נתינה של בר הקנאה, וצ"ב למה לא פירש דכמו שאינו בר הקנאה כך אינו בר גו"ק ובלא חסרון של ונתן בידה. וצ"ע. ובעיקר סברת רש"י עי' בקובה"ע סי' סח אות ג'. [↑](#footnote-ref-7)