בור סיכום
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

סיכום עיקרי הדינים והיסודות דשמעתתא דבור

אינו מוגה כ"צ

**הנה** יש לחלק עניני בור לב' ענינים עיקריים, חלק א' עוסק בענין בור ברה"ר ובור דממונו, ומסתעף לכללי כריית הבור, וחלק ב' עוסק באופן הנזק בבור, חבט, הבל, ומסתעף לכל עניני התקלה שבבור. **ותחילה יש להקדים** דהנה בור הוא א' מד' אבות נזיקין, אמנם הוא חלוק במהותו מכל המזיקין, דאדם המזיק הוא עצמו מזיק, ואש נמי למ"ד משום חציו נחשב ככוחו, וקרן שן ורגל ואשו משום ממונו הרי הוא חיוב ואחריות על ממונו "שמזיק", אבל בור שאני שאינו "מזיק" כמש"כ הראשונים[[1]](#footnote-2) דהאדם שכורה ברה"ר לא עביד מידי, דכלפי הנזק אלא גרמא בעלמא[[2]](#footnote-3) והניזק הוא שבא להזיק עצמו בבור, וגם בבור דממונו (לשמואל וההלכה) אין שם "מזיק" אלא האדם קאתי והזיק עצמו אלא ע"כ כל תורת בור היינו אחריות על הכנת מקום נזק והתורה עשאתו אחראי (כ"כ הברכ"ש בכמה דוכתי במכלתין), ומשום גריעתו זו הוא פטור על הכלים[[3]](#footnote-4), והרשב"א דף ב: חידש דמזיק דבור מוגדר 'עונש' משא"כ שאר אבות הנזקין. והקדמה זו מתבארת נמי משמעתא 'דקדרים', דאיתא שם דכאשר האדם עצמו הוא בור, הוא נתבע מדין אדם המזיק, והאריך רש"י להעמיד דיסוד הדבר כי האדם אינו בור, והיינו כהנ"ל דעצמו של בור הוא מה שהוא מקום תקלה ללא האיש המזיק, וכאשר הוא עצמו קובע בבחירתו להישאר שם אינו ענין בור כלל.

חלק א'

עניני בור ברה"ר ובור דממונו ובו ט' סעיפים

כתיב כי יכרה איש בור וגו' בעל הבור ישלם וגו' ובסוגיא בדף מ"ט: מתבאר ג' שיטות תנאי ואמוראי על איזה בור דיברה תורה. א.בור ברה"ר בלבד. ב. בור ברשותו בלבד וכגון דהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו. ג. בור ברה"ר, ובור ברשותו, ושיטותיהם יתבארו לקמיה (בג' הסעיפים הראשונים).

**א. דעת רבי ישמעאל דבור ברשותו פטור.**

לדעת רבה סובר רבי ישמעאל דאינו חייב אלא על בור ברה"ר, אבל הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו, פטור. ובטעמו פרש"י, משום כי אפקרנא רשותי לאו לאחיובי אפקרנא, ותמוה הדבר בסברא וכי בידו הדבר למנוע מעצמו החיוב הראוי לו, וכן צ"ע דא"כ יכול להעמיד כאילו הגביל ההפקר א"כ הפקיר רשותו ובורו נמי ייפטר, ורש"י כתב כאן להדיא דאף ר"י הוא חייב (פסקי הרי"ד ודלא כפנ"י), אלא הביאור (בד קודש סי' ה') דכיון דהיא רשותו יש לו זכות להחזיק ולקיים בור לשימושו, אלא דזכות הרבים עדיפא, וכאשר הוא הביא את בני רה"ר לשם, עדיפה זכותו מזכותם וזהו כי אפקרנא וכו', משא"כ הפקיר רשותו ובורו דכבר אין לו בור. תוס' והרשב"א מפרשים דטעמו משום תורך ברשותי מאי בעי[[4]](#footnote-5), וכתבו דהנפק"מ בין הפרושים היא לחופר סמוך לרה"ר, דלרש"י יתחייב, ולדבריהם פטור. בהמשך יתבאר בדעת רש"י ובעה"מ דדעת רב בדף כ"ח: כר' ישמעאל וס"ל דהוא פוטר בור בכל אופן דהוא ממונו, גם כשאין טענת תורך ברשותי וכי אפקרנא (כגון אסו"מ דממונו).

**ב. דעת התנאים דשני הבורות מחייבים, וכן הלכה.**

לדעת רבה דעת ר"ע היא דדיברה תורה גם על בור ברה"ר דחיובו על עסקי כרייה ופתיחה וגם על בור ברשותו, ולרב יוסף זוהי דעת ר' ישמעאל וזהו דעת תנא דמשנתינו.

תשובתו לטענת ר' ישמעאל, כתב תור"פ (ועי' תוס' כ"א:) דפליג דליכא סברא דתורך ברשותי, דאדרבה אין לבני רה"ר להצטמצם. אמנם במלחמות כתב דמשום דס"ל דיש 'מחייב של ממונו', לכך בטלו ממילא טענות הנ"ל, וביאור דבריו, דיסוד טענות הנ"ל הוא משום הזכות שלו לקיים בור ברשותו, ואהא קאמרה תורה דאיפכא דמה דהוא שלו הוא סיבה שהוא יהא אחראי לסוגרו, ושאינו זכאי לקיים בור.

ומ"מ נמצא דיש ב' דרכים לחיוב בור או ע"י כרייה ואף ברה"ר או משום ממונו, ומ"מ נראה ודאי דאי"ז ב' דיני בורות חלוקים, אלא שניהם אותו יסוד שמי 'שמקיים' ו'מעמיד' את הבור הוא אחראי והוא בעל הבור, ודרך אחרת להחשב מעמיד ומקיים הוא ע"י שכרה אותו ודרך שניה ע"י שהוא ממונו והוא השולט הבלעדי מה לעשות עמו וברצותו הוא פתוח וברצותו הוא מכוסה.

**ג. דעת ר"ע לר' יוסף דרק בור דממונו דיברה תורה.**

אליבא דרב יוסף דעת רבי עקיבא, דאינו חייב אלא על בור שהוא ברשותו, אבל הכורה בור ברה"ר אינו אחראי על הבור שכרה. והיינו דס"ל דרק על 'ממונו' אדם אחראי, דאז הוא הוא המקיים והמעמיד את הבור אבל אם כרה והלך לו אינו חייב. והוא דבר מובן מסברא וכן חזינן בגמ' כ"ט: דקאמר למ"ד דמחייב בבור ברה"ר, 'עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו', אלמא היותר פשוט הוא בור ברשותו. ומצינו עוד תנא דס"ל כן, והיינו רבי יהודה בדף כ"ט. אליבא דאביי, דס"ל דמפקיר נזקיו אחר נפילת אונס פטור, (ועי' פרש"י ל"א: ד"ה ראשון ודאי, דגם רבא בשמעתא דקדרים בל"ק, ס"ל דפלוגתת ר"מ ור"י היא בדין מפקיר נזקיו אחר נפילת פשיעה).

אמנם מבואר בדבריו דבעינן נמי כרייה ופתיחה, מדקאמר דאיצטריך כי יפתח וכו' דהו"א דווקא כורה וכו', ולכאו' כיון דהוא ממונו מנפק"מ אי כרה או לא וע"כ בעי תרתי וצ"ע ביאור הדבר, ועוד דא"כ לא ס"ל כסוגיא מ"ח., אמנם בתוס' כ"ט. מפורש דר"ע נמי ס"ל להאי סוגיא, וע"כ צ"ל כמש"כ בספר 'מפרשי הים', דהא גופא דהוסיפה תורה 'כי יפתח' קאתי ללמדינו דא"צ כרייה וסגי בהא דהוא ממונו, וצ"ע.

**ד. עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו.**

בגמ' כ"ט. אמרינן דגדר חיובא דבור ברה"ר הוא 'עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו', והיה ניתן להבין דהתורה זיכתה לו את הבור (כדי שיתחייב) אמנם תוס' ג: כתבו בפשיטות דבור אינו ממונו, והיינו דאין כוונת הגמ' דהתורה זיכתה לו, אלא ר"ל כמו דבור ברשותו נחשב דמעמיד ומקיים את הבור כל שעה ושעה שהוא פתוח, ה"ה בור שהוא כרה אותו אף שאינו שלו ,אומרת התורה לא תימא דכרית ונסתלקת, אלא כל זמן שהבור שכריתה עדיין קיים, אתה נחשב מקיימו ומעמידו, (ועי' ר"י מיג"ש ב"ב קע"ה: דמתבאר בדבריו דהתורה עשתה זאת כשלו לגבי חיוב עד כדי דמוריש את הבור ברה"ר לבניו כדי להתחייב ועי' שו"ת מהרי"ל דיסקין).

**ה. הפקיר רשותו ובורו.**

דעת רש"י בדף כ"ח: ודף נ. דהפקיר רשותו ובורו הוה בור ברה"ר וחייב לכו"ע, ותוס' כ"ח: והרשב"א והמלחמות והרא"ש כתבו דפטור, והכריחו זאת דממנ"פ אין לחייבו, אי משום הכריה הרי היא היתה ברשות, ואם משום ממונו הרי הפקיר וכן דעת הרמב"ם. ובדעת רש"י דמחייב ניתן לבאר בג' מהלכים, א. האמרי משה חידש דההפקר על 'הרשות' הוא הכריה של 'הבור'. ב. עוד יל"פ דהרשות על הכריה היא עד כמה דהדבר נשאר ברשותו וכשהוא מוציא אין מעלה של ברשות (וכמו שפשוט בלאושין כשנגמר הצורך), וכ"כ בבד קודש סי' ה'. ג. ברש"י מ"ח. גבי גללים פרש"י דמחויב כשבהמתו הטילה גללים משום דהגללים הם שלו, והנה בגמ' שם איתא דסתם גללים אפקורי מפקר, ועי' חזו"א דמ"מ כל זמן שלא יצאו הגללים הם טפלים לבהמה והם שלו, וצ"ע מ"ט חייב על בור זה משום הממונו והרי בשעה שהוא בור הוא הפקר וע"כ ממחייב של כרייה קעסקינן אלא מתבאר ברש"י דאדם אחראי שממונו לא יהא בור, וכ"כ הברכ"ש והוכיח זאת מכותל ואילן שנפלו יעו"ש, וקרי לזה 'פשיעת כרייה' והיינו דמשום הממונו דקודם מחויב הוא לדאוג וכיון דנכרה בגרמתו א"כ יש כאן חיוב של כורה בור ברה"ר, ומעתה זו גם כוונת רש"י בדין הפקיר רשותו ובורו, וזהו גם הפשט הפשוט ביותר ברש"י שם גבי אית ליה למלויי וכו' מקמי דלפקריה, היינו דעתה צריך לדאוג שבורו לא יהא 'בור', ועי' לק' אות ט' מש"כ בדעת תוס' והראשונים בגדרי הכרייה.

**ו. בור דממונו בלא כרייה, ובכריית אחר.**

כבר נתבאר דלהלכה איכא ב' דרכים להיות אחראי על הבור או משום כרייה או משום ממונו, וכאשר הוא ממונו הוא חייב אע"פ שלא כרה את הבור, כדאיתא במכילתא ובירושלמי והובא להלכה ברמב"ם ובשו"ע דאדם היורש בור או הקונה בור הרי הוא חייב עליו משום דהוא בעליו, וכן איתא בגמ' דף מ"ח. גבי שור שחפר, ובדף כ"ט. גבי מתכוין לזכות בחרסים אחר נפילת אונס, ובדף כ"ט: גבי נתכוין לזכות בגלל, והביאור כהנ"ל דעצם זה שהוא שלו הוא מחשיבו ל'מקיים' את הבור.

**וכתבו תוס'** דה"ה כשכרה אחר אין לחייב את החופר אלא את בעל החצר, דומיא דשור, וכ"כ תוס' דף כ"ט. גבי אסו"מ דכאשר אחר הניחם ברה"ר מ"מ מאז שהבעלים יכול לסלק מוטל עליו לסלק והוא נעשה בעל הבור, ולכאו' צ"ב דזה חופר וזה מתחייב, ולכה"פ יהא כשותף ולא ישלם הכל. וי"ל מתבאר דשני המחייבים כרייה וממונו הם אותו ענין, ד'מקיימים' ו'מעמידים' את הבור, והבעלים נחשב 'מקיים' 'ומעמיד' יותר מהכורה כי הכורה אין העמדתו אלא מכח מציאות הכרייה משא"כ הבעלים הוא קיים עתה, והוה ככורה חדש, או משום דקביעה של בעלים היא משמעותית כי היא החלטה מכח בעלות החפץ דהוא יהא במצב זה ומקום זה אבל הגזלן דנטל לו את האסו"מ אין שום קביעה וקיום למה שהניח זאת ברה"ר.

**דעת הראב"ד והרשב"א** דהא דבעל החצר חייב לשלם הוא משום דבעל השור משלם החפירה והוה כאילו מילא את הבור ומאז עברה האחריות לבעלים, והגר"א העמיד סתירה ומחלוקת בין התוס' אי התשלום הוא המחייב כך נראה בדף מ"ט: וכל משמע בדף מ"ח., ומאידך תוס' כ"ט. גבי אסו"מ כתבו דהוא חייב אף שאין שייך תשלום. ולכאו' יש לחלק בין אסו"מ ליצירת חלל חדש, דבדקדוק תוס' כ"ט. איירי באסו"מ דאז אין למניח שום שייכות הדומה לענין הבעלות, משא"כ בדף מ"ח. ומ"ט: גבי חופר, הרי הוא יצר חלל בור חדש שלא היה בבעלות שלו (ואם היה המקום הפקר לכאו' היה קונה החופר את 'החלל' בזכויות יוצרים), ומה"ט הוא נחשב 'המקיים והמעמיד' דהבור, ורק כשמשלם לו עובר החיוב. (וכן מה"ט נמי כתבו תוס' בדף מ"ח. צ"ע, ובאסו"מ היה יותר פשוט להו).

**המלחמות** גבי אסו"מ כתב 'זה חופר וזה מתחייב לא אמרינן' וצ"ע מכל הנ"ל, ובפשוטו לא אמר המלחמות אלא שיש אחר בר חיובא, וכ"כ הגרא"ז, אבל עי' שי' הגר"ש דלא יתכן דהרי בקדרים אין הראשון מתחייב כמבואר שם ברמב"ן דהוא אנוס כי נתקל לו פושע, (וכן אין לחייבו מבור שנעשה מבורו דאיש בור ולא בור בור), ואפ"ה פטור השני, וא"כ בשור שחפר נמי וצ"ע, והחזו"א כתב לחלק בין אדם לשור, דסוף סוף כשמעורב מעשה אדם א"א לחייבני ואף שהראשון אינו חייב. אמנם שאר האחרונים נקטו שאין חילוק בין שור לאדם, ועי' נחל"ד דתירץ דעיקר סברת המלחמות היא דלא יתכן לחייבני כאחר עשה את ממוני 'לתקלה', משא"כ בדף מ"ח. הרי הבעלים עשה את הבור לתקלה בהפקרו (ואין הכוונה דההפקר עצמו הוא כרייה אלא המחייב הוא ממונו בלא כרייה אך דליכא התם לטענה הנ"ל כי הבעלים הוא עשה את התקלה שבדבר), ובמתכוין לזכות לא היה כרייה של אחר, וכל טענה זו היא כאשר מצידי אי"ז תקלה ואחר עשה זאת, ובזוכה בגלל, התם חייב כיון דהוא תקלה מתחילת זכייתו, וכל סברא הנ"ל היא כאשר מצד הבעלות שלי לא הייתי בעלים על תקלה ואחר עשאה משא"כ התם.

**ז. גמ' מ"ח. כמאן דכרייה.**

בפשוטו היה ניתן להבין דמה דאית לי למלוי ולא מלייה א"כ בגרמתו וברשלנותו נעשה הבור וזה נחשב כרייה, ולעולם יש רק מחייב של כריה וכל ממונו הוא משום כרייה הנ"ל, וצ"ע דבדף כ"ט: אמרין איפכא, וכן קש' איך מתחיל החיוב דאית ליה למלויי, וכן צ"ע מ"ט דווקא הכא קאמר כן הש"ס ולא בשאר מקומות דחיוב דממונו. והדרך המחוורת בזה כמש"כ הגרא"ז דדוקא הכא קאמר כן הש"ס דלא תימא דיש מעלה לחופר יותר מהבעלים, והיינו כמש"נ לעיל דרק אחר דשניהם אותו יסוד דין ותוכן היינו 'מקיים הבור', אז שייך לדון מי יותר והבעלים מקיים יותר, וזהו דקאמר כמאן דכרייה דהוא אותו גדר ומהות של דין וכמש"נ לעיל אבל אם היה גדר חיוב אחר היה הדבר כשותפין. מהלך נוסף מתבאר ברש"י שם אית ליה למלויי והיינו דרש"י לשיטתו איירי בהפקיר רשותו ובורו, ויסוד החיוב הוא 'פשיעת כרייה' כמש"נ לעיל דבשעה שהוא ממונו מוטל עליו לדרוג שלא יהא בור וכשלא דאג הרי הוא חייב 'כמאן דכרייה' וכמש"נ.

**ח. אסו"מ דלא אפקרינהו.**

הנה אסו"מ הוא תולדה דבור, ובאיתא בכמה דוכתי במכלתין דבאפקרינהו לכו"ע הוה בור אבל בלא אפקרינהו רב מחייב על כלים כשור, ושמואל פוטר כבור, ובפשוטו פלוגתתם בסברא אם נכון לדמות לשור או לא (וגם רב רק אחרי 'מה הצד' כמבואר בתוס' ג:), וכתבו תוס' דיתכן דפלוגתא זו היא גם בבור ברשותו דרב יחייב על כלים כשור, אבל אפשר דרב יפטור דכלפי חיוב שור יאמר לו תורך ברשותי, ותמוה מ"ש דמצד בור הוא חייב ואינו רשאי לומר לו תורך ברשותי ומצד שור יאמר לו וביארו הברכ"ש (ובש' רבי דוד ואבי עזרי) דבור שנכלל בענינו דהוא מתקיל את בני רה"ר א"כ אינו יכול לומר לו תורך ברשותי, משא"כ על החיוב שור שבבור דענינו על "מזיק" הקיים בתוך הבור היינו מה שממונו קיים כ'סדר' כמזיק משא"כ בור כל ענינו דמצד הבעלים אין מזיק אלא 'מקום נזק'. (ובמלחמות דן בעוד ב' סברות מ"ט לא יהא שור בבור ברשותו).

**רש"י ובעה"מ** כתבו דרב ס"ל דבור ברשותו פטור, וכן דעת הר"י מיג"ש בשו"ת, ובחי' ר' ליב מעמיד דבר"י מיג"ש נראה דמסברא ודאי יש לדון כרב (דאסו"מ דממונו יהא בו חיוב שור), אמנם לשמואל הוכחה דלא כן דהרי דיברה תורה על בור ברשותו ופטרה על כלים ומה"ט הוצרכו לומר דרב ס"ל כר"י דלא דיברה תורה על בור ברשותו, אבל לשון בעה"מ הוא דרב ס"ל דלא שייך לדון 'בור' כשיש את המזיק של ממונו, ומשום תורך ברשותי מאי בעי ותמה המלחמות הרי במניח אסו"מ ברה"ר ליכא לטעמו דר"י דליכא לומר בזה כי אפקרנא ולא תורך ברשותי, וע"כ מבואר דבאמת רב קחדית דר"י ס"ל דבור לא שייך שהיא כשהוא ממונו, וזו העמקה ותוספת בר' ישמעאל ובזה מיושב דלא קאמר הש"ס לימא כתנאי, (ומה דקאמר ר"י כי אפקרנא היינו רק 'להכריח' כגנד ר"ע דע"כ לא איירי בהפקיר רשותו ולא בורו אבל שוב ממילא אמרינן דלא ראוי לדון כלל תורת בור כשהוא ממונו, והסברא אפשר דלעולם הוא נחשב בא בגבולו, כי אף דהניחם ברה"ה מ"מ הוא נתקל ונישוף בזה שהוא נכנס תוך חפציו, וצ"ע.

**ט. פשיעת כרייה וכרייה בגרמא.**

הנה בקרא כתיב כי יפתח וכי יכרה והיה אפשר דבעינן מעשה כרייה ממש כפשטיה דקרא אולם איתא בברייתא כ"ט. דהעלה קנקנים מראש הגג ברוח ונפלו ברוח מצויה ובשלמא לר"י דאשו משום חציו יש כאן ככרייה אלא לר"ל צ"ע, כן איתא שם דרבה לר"מ מחייב אף ברוח שאינה מצויה ובנפשרה כדו, וכן אמרינן אתקיל ואתקילא ביה דנחשב מעשה כרייה (ומשום ממונו אין מחייבים אותו כמבואר בסוגיא שם דלא יכל להעמיד דקרי ליה שעת נפילה), אלמא אי"צ מעשה ממש, וכן מצינו עוד בדף מ"ח. גבי גללים דכתבו תוס' דמה שמכניסה לבית חבירו הוא ככרייה, והנה על כולנה חזינן בכותל ואילן שנפלו דכתבו תוס' שם דאע"פ שמפקירן מ"מ עצם זה שהזהירו אותו נחשב ככרייה והדברים צ"ב, והנה כבר נתבאר היסוד שמתבאר ברש"י גבי גלל דמכח מה שהוא שלו היום מחויב הוא שלא יהא לבור ואם הוא נעשה לבור הרי"ז מחמתו והוה ככרייה ולפי"ז פשוט דינא דכותל ואילן ופשוט גם דברי רש"י גבי הפקיר דכתב דהוה לי למלויי מקמי דלפקריה ומבוארת שיטת רש"י דהפקיר רשותו ובורו חייב, אמנם צ"ע דתוס' וכל הראשונים חולקים וס"ל דהפקיר רשותו ובורו אין מה לתובעו כיון דהפקיר עתה ואינו ממונו ואי משום הכריה הרי ברשות היתה, ולכאו' חולקים הם על יסוד רש"י דחידש דמוטל עליו לדאוג דממונו לא יהא בור וא"כ צ"ע גללים וכותל ואילן וי"ל התם יש כרייה דנעשית מאילה כנפילת הכותל וזה מתיחס אליו והוה כאילו הוא כרה משא"כ בהפקיר רשותו בורו וכן י"ל על הטלת גללים (ועי"ש בתוס' דנראה דההכנסה היא הכרייה), ולפי"ז מחוור נמי נפל גמלו (ובאמת נפל גמלו כיון שהוא נשאר ממונו ופשיעתו היא מתחילה להעמיד את ממונו במצב שלא יוכל להעמידו והכל בכלל הכרייה הראשונה וצ"ע).

והנה בגמ' דף ל"א. גבי קדרים איתא דהראשון שנתקל ולא קם בפשיעה הרי הוא כאדם המזיק ויש לו לשלם את החבית ששבר ומ"מ כשהשברים האלו הזיקו אין הראשון חייב עליהם ואינו ככורה בור ובחי' ר' שלמה סי' ו' נתקשה בזה, והנה בסוגיא דקדרים נתבאר (בדברינו שם) דאדם המזיק אי"צ מעשה וחיובו משום הא גופא דגופו הזיק, ולכך ודאי ניחא דאי"ז מספיק לכריית בור, וכיו"ב כתב בחי' ר"ש שם אמנם הקשה דמ"ש מהא דאיתא לעיל איתקל וכו' דאלמא גוונא זו נחשבת שפיר לכרייה והרי הוא דומה ממש להתם, אמנם יש לחלק דאי"ז מעשה כרייה בפ"ע אבל התם ממונו הוא ולכך נחשב לכרייה וצריך לבאר הצרוף, דהרי להדיא בסוגיא שם דחיובו משום כריה והנה רש"י מ"ח. כתב להדיא דהוא אותו גדר דפשיעת כרייה דמוטל עליו לדאוג דממונו לא יהא בור, והיינו דווקא כשהחפצא של הבור עצמו הוא ממונו כמו 'הגלל' או 'הגמל' אבל משאו דהשני אינו שלו, ואפשר דתוס' מודה כאשר גם בזמן הבור הוא יהא ממונו דכל מה דתוס' פליג על רש"י הוא משום דאח"כ הוא יהא הפקר וצריך לבאר הדבר, עוד אמרו לדון אולי כל מה דפליג תוס' ארש"י הוא בליכא מאורע דכרייה כמפקיר רשותו ובורו, אבל בכותל ואילן שיש מאורע דכרייה אהני פשיעת הכרייה לייחס אליו את הנפילה וכן בהטלת גללים וצ"ע.

**י. כרייה באונס.**

בדף כ"ח: איתא דדעת רבה לר"מ, דחייב אף בנפשרה כדו, וקפריך הש"ס ולנערה לא תעשה דבר וקמשני דההוא בקטלא כו'. ובביאור שיטתו דעת ר"פ ותוס' שאנ"ץ דאינו מחייב אלא כשיכל לסלק, דאל"כ אין שום סיבה לחייבו, ופירש דזהו גופא הא דמשני הש"ס דלא דמי לולנערה, דהתם היה מעשה דאין לו תקנה, אבל הכא חייב משום דיכול עתה לסלק הבור דכרה באונס. אמנם תוס' והרשב"א שם כתבו דהוא מחייב אף כשאינו יכול לסלק, והדבר תמוה בסברא וביאר הפנ"י דבור 'מעשיו גרמו לו' יש לדונו לחייבו על מעשיו מ"מ, והיינו כי חיובו קאתי מחמת 'מעשה האדם' ולפיכך אינו דומה לקרן שן ורגל דחיובם משום פשיעה, אלא כל עוד דיצירתו קיימת כיון דהמציאות היא שהוא 'הבונה' של 'מקום' זה נחשב שמעש"י קיימים לפנינו, והוא משלם כי מה שאדם מזיק במעשיו הוא צריך לשלם (ואע"פ שודאי אי"ז כאדם המזיק בגופו) מ"מ כל עיקר פרשת בור נידונית לפי דיני מעשים ולא דמי לשאר חיובי ממון דיסודם מחובת 'שמירה ואחריות', ועי"ש בפנ"י דדימה זאת לשיטה דאדם המזיק חייב באונס גמור.

דעת שאר אמוראי לפטור מאונס ובפשוטו הסיבה לזה היא מולנערה לא תעשה דבר, ואינו דהרי פטרינן אף ד'שלא בשעת נפילה' והיינו כשמצי לסלק, והרי כתבו תוס' והרשב"א והראשונם דכשיכול לסלק ליכא 'ולנערה', וכן לכמה ראשונים נתקל 'לאו פושע' אבל מ"מ אינו 'אנוס' ולא שייך ביה ולנערה. אלא מצינו ג' דרכים בסיבת פטור כרייה באונס א. במלחמות כתב משום דהוה 'ברשות', ודימה לחופר לאושין וחופר ברשותו, והיינו דשרי ליה למיזל בלא להתבונן. ב. עי' תוס' דהביאו כאן לשון הגמ' דלקמיה "האי בירא לאו אנא כריתיה' ויל"פ דהיינו שלא עשה במציאות כרייה דבשלמא אם נתקל פושע הרי רשלנותו גרמה וזה שהוא נכרה מחמתו הוה ככרייה אבל הכא 'הוא לא כרה', ויסוד לזה בדברי התוס' שאנ"ץ דף ו. דיסוד שמעתין הוא משום דלא כרה בידים. ולפי פי ב' מהלכים אלו הרי ששאר אמוראי לא חלקו על עצם יסוד רבה דבור נידון כהלכות מעשה אדם ולא 'כממונך ושמירתן עליך' וכמש"נ. ג. מהלך נוסף עי' תוס' ב"מ פ"ב: דשאר אמוראי ס"ל דאין לחייב על בור אלא בפשיעה ופליגי בגדר הדין דרבה וס"ל דשוה בור לממונך ושמירתן עליך דמיעטה תורה דאינו חייב אלא בפשיעה.

חלק ב'

עניני חבט והבל ובו ד' סעיפים

**א. דעת רב ושמואל בחבט.**

דף מ"ט: בור ברה"ר לדעת רב אינו חייב אלא על הבלו, ולשמואל בין על הבלו בין על חבטו (ואדרבה חבט יותר פשוט אבל ההבל אינו ישיר מכרייתו אלא מתקבץ מאויר העולם שיטמ"ק), וטעמו דרב דקרקע עולם הזיקתו, אבל הבל פרש"י והרמב"ן דהוא עבד להבל ויצר אותו. לק' נ"ג. איתא דמודה רב בבור ברשותו דחבטא דידיה, דמה דהקרקע 'דידיה' מזיקה הוא שווה ערך להבל 'שיצר', (וכמש"נ לעיל), ועוד איתא דמודה רב באסו"מ דאפקרינהו ואע"פ שאין שם הבל ולא הוה דידיה, עי' תוס' ור"פ, דף ג. דמ"מ נחשב כחבטה דידיה (בנתקל באבן ונישוף באבן) משום דהוא חידש החבט משא"כ קרקע עולם דהוא רק פינה עפר. (יסוד ושורש פלוגתת רב ושמואל יתבאר באות ד').

**ב. נתקל באבן ונישוף בקרקע לדעת שמואל.**

בגמ' דף נ"ג. איתא דנתקל בבור ונפל לאחורי הבור פטור, וכן משמעות הגמ' כ"ח: נתקל באבן ונישוף באבן, הא נישוף בקרקע פטור, ומאידך בגמ' נ: איכא בינייהו גובה, משמע דאף שנישוף בקרקע חייב לשמואל, ומצינו בזה ב' מהלכים תוס' במהלך א' העמיד בגוונא דהוא חפר ה' וגובה ה' אבל בקרקע סתם מודה שמואל שקרקע עולם הזיקתו, וכן נראה בתוס' כ"ח: דהצריכו דווקא שיהם 'שם בור' ו'שם תקלה' על הקרקע שנישוף בה (עי"ש גבי החליק במים דרק אם היה מים גם במקום שנישוף דדמי לקרקע הבור). תוס' במהלך ב' וכן דעת הרא"ש דאף נישוף בקרקע חייב, ואחורי הבור שאני משום שנפל לקול הכורה, ונישוף באבן לאו דווקא באבן קאמר. דעת הרא"ש והטור לחלק בין גובה לאסו"מ דבגובה כתבו דחייב בנחבט בקרקע, וגבי אסו"מ לא, וצ"ב החילוק. (יסוד פלוגתת ב' התרוצים בתוס' יתבאר באות ד').

**ג. פלוגתת רבי נתן ורבנן.**

בגמ' דף נ"ג. איתא ג' גווני דפליגי רבי נתן ורבנן, נפל לקול הכורה, שור שדחף לבור, והניח אבן ע"פ הבור, דלרבנן בעל הבור פטור ולר"נ בעל הבור חייב, ובדף כ"ח: איתא עד דנתקל בקרקע ונישוף באבן, תליא בפלוגתת ר"נ ורבנן.

בביאור סברת רבנן עי' תוס' דכתבו דביסודו היה ראוי לחייב גם את בעל הבור, אלא רבנן דרשי קרא דכתיב 'ונפל' ולא שיפילוהו אחרים, אבל רש"י כתב דף י"ג. כתב הטעם מפני שהוא הפילו, וכן לשונות הרשב"א והראב"ד בדף כ"ח: דבתר הדוחף אזלינן, ולכאו' הכוונה דכל המעשה מתיחס אל הדוחף והוה הבור כגרזן ביד החוצב, אמנם אינו כמש"כ רבינו פרץ כ"ח: דמהא דאיתא שם דפליגי אף בנתקל בקרקע ונישוף באבן, ע"כ אי"ז הסיבה דפטרי רבנן, וא"כ צ"ב דעת רש"י ודעימיה. והביאור המרוח ברש"י ודעימיה, דס"ל לרבנן דחיובא דבור הוא רק בנפילות שנעשו מחמת הבור אבל מה שאינו מובנה ומחויב מכח הבור אי"ז בכלל אחריות בעל הבור, וכן משמע בפסקי הרי"ד, ור"נ ס"ל דסוף סוף גם הבור נצרך בשביל ההיתקלות ובלא הבור לא היה נעשית ההיתקלות ויסוד פלוגתת ר"נ ורבנן היא האם מוכרח שיהא כל הנזק מכח הבור או דהוא חייב על העמדת מקום תקלה גם לגוונא דיצטרף עוד כח ויזיק עמו.

**ד. חיוב בור משום תקלה או משום הנזק.**

בהשלמה כתב דיסוד פלוגתת רב ושמואל היא דשמואל אזיל בתר תקלה ורב אזיל בתר הנזק ובמושכל ראשון כוונתו לומר דלרב החיוב בבור הוא על מה שבעל הבור התקילו וא"כ אין נפק"מ במה ניזוק בהבל או בחבט ולפי רב החיוב הוא על 'מזיק' ולכך דווקא כשיצרו, והנה במושכל ראשון זו נמי פלוגתת רבי נתן ורבנן דרבנן ס"ל דהחיוב הוא על מה שמתקילו וכלך כאשר נתקל מקול הכורה פטור ור"נ ס"ל דהחיוב הוא על מה שהבור מזיק, וא"כ לא יתכן דשמואל דקי"ל כוותיה לא אתי עם ר"נ דקיי"ל כוותיה וכן רב לא יחלוק על רבנן, עו"ק דתוס' כתבו דרבנן אינן מובנים עד דאתו ודרשו קרא דונפל וכו' ואי יסוד חיובו כי בעל הבור מתקיל א"כ מ"ט הוצרכו להמציא דרשה. עוד צ"ע עיקר הדבר דרב מחייב על 'המזיק' שיצר והרי כתב רש"י ורבינו פרץ דכאשר הנזק והמיתה ארעו בצרוף החבט עם ההבל חייב, ואם חיובו על 'מזיק' מסוים שיצר מ"ט יחייב אי הוא לחודיה לא הזיק. ונראה וודאי דאין חיוב על בעל הבור כי גורם 'תקלה' וכן אין חיוב הבל משום 'מזיק' כאיזה 'שור', אלא כל תורת בור הוא 'מקום נזק' דהאדם מזיק את עצמו ומי שהעמיד את המקום נזק הוא אחראי לשלם את הנעשה שם, ו'מקום נזק' זה מה שגרוע בו הוא ב' דברים א' שמתקיל ומזמין אליו את בני רה"ר המהלכים, וגם שדפנותיו חובטות והבלו חונק, וס"ל לשמואל דסגי שבעל הבור כרה ועשה את התקלה שבבור אף שלא עשה ולא יצר את החלק המזיק, אלא עשה כמלכודת לפני הקרקע עולם החובטת ולרב לא יתחייב אא"כ עשה גם את החלק המזיק שבבור אבל אחר שעשה כן הוא בעל הבור ואחראי על הנעשה בבור ולכך אפשר חיב גם על צרוף של חבט והבל, ופלוגתת רבנן ור"נ אינה שייכות לרו"ש אלא לרבנן בעינן דיהא כל המתקיל מובנה וקיים בבור ללא כח אחר ולר"נ סגי בהא דגם בגלל הבור הוא נפל ואפי' שצריך לזה צרוף של כח אחר אי"ז מגרע בתקלה של הבור (דהוא עומד כתקלה גם למצב שיהא שוורים שידחפו וכו').

והנה בביאור ב' המהלכים בתוס' אי לשמואל חייב בנישוף בקרקע כתבו גדולי רה"י רבי דוד רבי שלמה ורבי אהרן, דנחלקו ביסוד המחלוקת דרב ושמואל, דלמהלך א' מודה שמואל לטענה 'דקרקע עולם הזיקתו' ורק דס"ל דמה דכורה ומכשיר את החבט הוא גם 'יצירת' בור, ולכך בנחבט בקרקע שלא הכשירה, פטור. והתרוץ ב' סובר דפלוגתתם היא בעיקר חיובא דבור דלשמואל הוא משום דחייבה תורה על 'התקלה', ולפיכך אין חילוק בין הבל לחבט ולרב חיובו על 'המזיק' ולפיכך דווקא כשיצר את המזיק היינו ההבל, ומעתה לשמואל חייב גם כשהבור התקילו על סתם קרקע, כיון דעיקר חיובו על התקלה, והא דפטרינן בנפל 'חוץ לבור' הוא משום דקול הכורה הפילו ולא הבור התקילו, ומהלך זה צ"ע דא"כ גם תוך הבור ייפטר, ואנן קי"ל כר' נתן דגם כאשר אחר מתקיל לבור בעל הבור חייב, וכמש"נ (ועי' במשנת ר' אהרן דכתב דצ"ל דב' מחייבים איכא א' על שמתקיל ב' על שמזיק ומהדין השני הוא חייב תוך הבור אף שאחר מתקיל, אמנם צ"ע מנין לחדש ב' דינים חלוקים), וכן מה שביארו במהלך א' דתוס' צ"ע דהרי תוס' כ"ח. (דאזלי נמי בשיטה זו) וכתבו גבי מים דאם במקום שנחבט היה מים סגי וצ"ע הרי בהא דיש מים שם לא יצר את הבור דמה שיש מים תחת ראשו אין זה מוסיף כלום בנזק וצ"ע, ולכאו' אפ"ל ע"ד הנ"ל דלכו"ע החיוב הוא אחריות על "הבור" ורק דלשמואל סגי להעמיד את ההתקלות לפני הקיר שמזיק (ולרב צריך ליצר את החלק המזיק), ומה"ט ס"ל לתרוץ א' דחוץ "לבור" אינו אחראי דאין חיוב על שסתם גורם לאנשים נזק על קרקע בעלמא, ומה"ט כתבו בהמניח דסגי בהא דיש שם בור על הכל, ותרוץ ב' ס"ל דכאשר מעמיד גובה א"כ כל סביבותיו הוה "לבור" דמובנה בזה שיחבטו בכל סביבותיו, אבל אי נפל חוץ לבור פטור כיון דרק מקול הכורה נפל א"כ אי"ז מובנה ומוכרח מהבור ולכך לא נעשה המקום שם ל"בור". (ומבואר נמי מה שחילוק הרא"ש והטור בין גובה לאסו"מ דס"ל דרק בנין גובה משליך שם בור על הכל משא"כ אסו"מ דניידי א"כ מציאותם עתה כאן לא תעשה "שם בור" על כל סביבותם).

1. עי' רא"ה ופסקי הרי"ד נ: דכל מעשה הבור גרמא הוא, ועי' נמ"י בשמעתא דקדרים דבבור האדם לא עביד מידי והניזק בא ומזיק עצמו שם, ועי' ברמב"ן בקונטרס דינא דגרמי דדן לבאר דאפי' בגדר 'גרמי' לא הוי. [↑](#footnote-ref-2)
2. עי' ברכ"ש סי' י"ב דלכאו' כיון דגרמא חייב לציד"ש א"כ יהא חייב על כלים לציד"ש, אמנם החזו"א כתב דבגז"ה דפטור על כלים נכלל גם דאי"צ לשלם לציד"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכמובן דהדבר הוא גז"ה ולא ידעינן טעמא דמילתא, אממנם עי' משך חכמה עה"ת מה שפירש להטעים הדבר. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"כ הרשב"א ובעה"מ, והמלחמות כתב בדבריו את ב' הפרושים. [↑](#footnote-ref-5)