כלים פי_ז מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ז מ"ה**

א] **הרמון שאמרו וכו',** בד' הראשונים לא נתפרש להדיא כמה הוא שיעור מוצ"ר, והגר"ז בתיקוני המקוה כתב שטפח על טפח הוא מעט יותר ממוציא רמון, ובשו"ת צ"צ יו"ד סימן קע"ה האריך לחזק דבריו, אך בס' גלות עליות מקואות פ"ד מ"ה דן בזה באורך, ודעתו נוטה דיש לחוש שהוא קרוב לו' אצבעות על ו' אצבעות, עיי"ש, והביא לדבריהם בס' מידות ושיעורי תורה, ועמש"כ בזה בס' קה"י סימן ה'.

ולכאו' יש להוכיח בזה מד' הראב"ד ב"ק דק"ה. הובא בחי' הרשב"א שם, ז"ל, הצילה, פי' הצילה באהל המת וכו' שאם היתה נקובה טפח הטומאה עולה שם, ואם סתמוה שמרים הרי היא כסתומה ונעשו השמרים כגופה של חרס, בעי רבא אגף חציה והניח חצי הטפח פתוח מהו וכו', וק"ל כי אגף חציה מאי הוי כיון דלגבי נפשה ל"מ מידי דהא בפתחא כל דהוא עולה לה טומאה מעתה הויא לה כלי טמא ואין כלי טמא חוצץ, ואיכא למימר כגון שנקבוה ממקום אחר כמוציא רמון שאינה ראוי' עוד לקבל טומאה, עכ"ל, ולכאו' מבו' להדיא בדבריו, דמוציא רמון הוי יותר מטפח, וע"כ אף שהיא נקובה טפח, עדין היא מקבלת טומאה, עד שתינקב כמוציא רמון.

אך באמת נ' דאין ללמוד מזה, דעיי"ש בהמשך ד' הראב"ד, דנראה מדבריו דכשאגף את הנקב מהני זה לחשבו כאינו נקוב וה"ז מקב"ט, ולפ"ז הרי שפיר י"ל דמוציא רמון הוי פחות מטפח, ומ"מ אף שהחבית נקובה טפח, כיון שאגף חצי', וכבר אינה נקובה אלא חצי טפח, ה"ה מקבלת טומאה, דמוצ"ר הוי יותר מחצי טפח, וע"כ הוצרך הראב"ד לפרש דאיירי בשניקבה במקום אחר כמוצ"ר.

ב] **ריב"נ אומר לשער בהן את הכלי,** בחזו"א סימן כ"ג סק"ה כתב דאף דשיעור רמון הוא הלמ"מ דאמרינן בסוכה ד"ו., כך נאמרה ההלכה לשער ברמוני בדן, וכתב דצ"ל דבדן הוא מא"י, שהרי מ' התם דכל השיעורים הם בפרי הארץ, ועי' תפא"י שכתב כן דבדן היא עיר שבא"י, וע"כ היו פירותי' חייבין במעשרות מדאורייתא, כמבו' במשנתינו, ומ"מ תימא הוא שיהא השיעור בשל חבל מיוחד, ואולי הוא מבחר הרמונים וזהו עיקר הפרי, עכ"ד.

ומעיקר הא דמשערינן מוציא רמון דכלים ברמוני בדן, נת' לעיל מ"א אות ג' להוכיח דהא דניקב כמוצ"ר טהטור, אי"ז משום דבניקב פחות ממוצ"ר משתמש בו לרמונים וכל שניקב כמוצ"ר כבר אינו ראוי למלאכה, דא"כ הרי דכל שאינו מקבל רמונים שבמקום זה הי' לנו לטהרו, ולא יהני הא דהוא מקבל רמוני בדן, ובע"כ מזה, דהא דניקב כמוצ"ר טהור הוא מכלל השיעורים, וע"כ משערינן ברמוני בדן, שכך נאמרה ההלכה.

ג] **ר"ע אומר לכך ולכך הוזכרו,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כר"ע, אך בהלכותיו לא הביא להא דמשערינן מוצ"ר דכלים ברמוני בדן, ובמי"ט נדחק דמש"כ הרמב"ם דהלכה כר"ע, הוא רק בהא דס"ל דנשנו רמוני בדן לענין שהן מקדשין בכ"ש, אך צ"ע, דא"כ הול"ל דהלכה כר"מ, אך במשנ"א ובחזו"א סימן כ"ג סק"ה נקטו שחזר בו הרמב"ם, ועיי"ש בחזו"א שכתב בטעמו, דפירש דהא דתנן הרמון כו' אלא בינוני הן המה דברי רבי ששנאה סתם, ולמה הוזכרו כו' הן דברי ר"מ.

ד] **אמר ר' יוסי לא הוזכרו רמוני בדן וכו',** גיר' הר"ש והרא"ש אמר ר' יהודה, ועפי"ז כתבו דבע"כ לפרש דלדידי' כולן מקדשין, דהא איהו ס"ל דכל שדרכו לימנות מקדש, אך גיר' הרמב"ם בפיהמ"ש אמר ר' יוסי, ולדידי' שפיר יל"פ דס"ל דאף רמוני בדן אין מקדשין, והקשו דאכתי הוזכרו לאסור ספק ספיקא, דתניא בפ' התערובת ר' יהודה אומר רמוני בדן אוסרין בכ"ש, כיצד נפל א' מהן לרבוא ומרבוא לרבוא כולן אסורין, ולגיר' הרמב"ם ניחא, וכתבו דרמוני בדן ל"ד, ולא נקט רמוני בדן אלא משום ר"ש דפליג עלי' דאפי' ברמוני בדן שרי ספק ספיקא, עכ"ד, וכ"כ התוס' בזבחים דע"ב:.

ובשו"ת הרי"ד סימן ס"ט נקט, דדעת ר' יהודה דרק רמוני בדן מקדשין בכ"ש, וצ"ע שהרי איהו ס"ל דכל שדרכו לימנות מקדש, וכמו שעמדו הראשונים, ופירש למתניתין דהכא, ז"ל נ"ל דהאי דאמר ר' יהודה לא הוזכרו רמוני בדן כו', לא אתא לאפוקי מכולהו כי אם מר' יוחנן ור"ע דאמרי לשער בהן את הכלים, ואתא למימר דלא הוזכרו לכך אלא שיהא מתעשרין ודאי בכל מקום, אבל דר"מ דאמר לקדש בכל שהן אית לי', והאי דלא תני ליה משום דכייל בהדייהו חצירי גבע שאינן חשובין לקדש בכל שהן משום הכי לא תנא לי', ולעולם ר"י אית לי' דר"מ, אבל ר"מ לית לי' דר' יהודה ראיה וסברא לא הוזכרו רמוני בדן אלא שיהו מקדשין בכל שהן ולא שיהו מתעשרין ודאי בכל מקום וכו', עכ"ל.

ה] התוס' בזבחים שם כתבו בשם ר"ת, דכל הא דאסר ר' יהודה בספק ספיקא היינו דוקא ברמוני בדן, עיי"ש,[[1]](#footnote-2) וגם בד' הר"ש והרא"ש מבו' דיש מקום לפרש כן, וצ"ע דכיון דס"ל לר' יהודה דגם שאר רמונים מקדשין בכ"ש, וס"ל נמי דספק ספיקא אסור, מה מקום יש לחלק בזה בין רמוני בדן לשאר רמונים.

אמנם נראה, דזה תליא בטעם הא דאסר ר' יהודה בספק ספיקא, דבד' התשב"ץ ח"ג סימן ל"ב מבו' דפליג ר' יהודה על עיקר התירא דספק ספיקא, ולפ"ז ודאי אין מקום לחלק בין רמוני בדן לשאר רמונים.

אך הנה בשו"ת הרא"ש כלל ב' סימן א' כתב, ז"ל, ואפי' לר' יהודה דאסר בכל איסורין ס"ס, ושמואל דאסר בעבודת כוכבים ס"ס, לא אשכחן דאסרי אלא ע"י תערובת היכא דאתחזק איסורא ונתערבו אחרים באחרים, אבל בחדש, דלא אתחזקת איסורא מס"ס, משרינן בשאר השנים, עכ"ל, והרי דכל הא דאסר ר' יהודה בספק ספיקא, הוא רק בספק ספיקא דתערובת, דאיתחזק איסורא,[[2]](#footnote-3) ובס' יד יהודה סימן ק"י סקנ"ד ביאר בזה, דבאמת ספק ספיקא דתערובת אינו ספק ספיקא כלל, דכיון דכבר נאסרה כל התערובת הראשונה, ע"כ אם נפל א' מן הראשונים לאחרים, הרי כבר נאסר זה, ואיך תתיר אותו, ותו ממילא כולן אסורין מטעם מאי חזית, והא דלדידן שרי בכה"ג, אי"ז משום התירא דספק ספיקא, אלא היינו דכל שלא נתערב איסור ודאי אלא ספק איסור, לא החמירו חכמים שלא יהא בטל בתערובת, עכ"ד, ולפ"ז שפיר יש לחלק בין רמוני בדן לשאר רמונים, דרק ברמוני בדן דחשיבי טפי החמירו שלא יתבטלו אף כשאינם אסורים אלא מספק, אך בשאר רמונים לא החמירו בכה"ג שלא יתבטלו.

ו] **שם בר"ש, וצ"ל דפליגי בהכי, דר"מ לא חשיב שאר רמונים כל שדרכו, ור"י חשיב להו כל שדרכו,** בתוס' רע"א כתב, דכ"ז הוא לדעת ר"ל דס"ל דלר"מ כל שדרכו לימנות מקדש, אך לדעת ר' יוחנן דלר"מ רק את שדרכו לימנות מקדש, הרי דבזה הוא דפליגי אם שאר רמונים מקדשין, דשאר רמונים הוו בכלל כל שדרכו לימנות, וע"כ לר"מ אינם מקדשין ולר"י ה"ה מקדשין, ועיי"ש שכתב עוד, דלמש"כ התוס' זבחים דע"ג. בחד תירוצא דהכי אמר ר"מ כל שדרכו לימנות מקדש בכ"ש מדאורייתא ומשו"ה בדרבנן את שדרכו מקדש, י"ל גם לר"ל דסתם רמונים הוי לכו"ע בכלל כל שדרכו לימנות, והא דאמר ר"מ דהוזכרו רמוני בדן שיהיו מקדשין בכ"ש, היינו שיהיו מקדשין אף באיסור דרבנן, ור"י דפליג ע"ז, הוא לטעמי' דס"ל דאפי' בדרבנן אמרינן כל שדרכו, וע"כ לענין קידוש ליכא נפ"מ בין סתם רמונים לרמוני בדן, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

1. וצ"ל לדעתו דהא דתנן הכא דלא הוזכרו אלא שיהיו מתעשרין בכל מקום, לא אתא למעוטי אלא שלא הוזכרו לענין שיהיו מקדשין ולענין לשער בהן את הכלים, אך אה"נ הוזכרו גם לענין דאסרינן בהו בספק ספיקא, והא דלא תני לי', הוא משום דכייל בהדייהו חצירי גבע, וכמש"כ הרי"ד, גם י"ל דגריס הכא אמר ר' יוסי, וכגיר' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם במש"כ הרא"ש דהא דאסרינן ספק ספיקא בע"ז, הוא רק בתערובת דאיתחזק איסורא, הנה מבו' לא כן בד' הרמב"ן ע"ז דמ"א:, ובשו"ת הרשב"א ח"ג סימן שס"ט, ובחי' הריטב"א ב"ב דנ"ה: ודקכ"ז., ובשו"ת הרשב"ש סימן תרל"ג עיי"ש, והרמב"ן שם תמה מכח זה ע"ד הראב"ד, ובדעת הראב"ד י"ל דס"ל כד' הרא"ש דלא אסר שמואל אלא בספק ספיקא דתערובת, ולדעתם קרוב הדבר לומר, דה"נ לר' יהודה דאסר ספק ספיקא בשאר איסורים, היינו בכל ספק ספיקא, דאי נימא דלא אסר ר' יהודה אלא בספק ספיקא דתערובת, משום דאי"ז ספק ספיקא גמור, א"כ הרי מסתבר דה"נ הא דאסר שמואל בע"ז, הוא רק בספק ספיקא דתערובת, ומנא להו דאסר בכל ספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-3)