51 עניני כיבוד אב ואם
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

### בחיוב לעשות כבקשתם

ו] הנה בגמ' נתבארו דברים שצריך לכבד את הוריו בעשיה חיובית וכן דברים שיש להיזהר שלא לעשות מפני חוסר כבודם ויש לדון האם הדין לשמוע להם זה רק בדברים מסוימים או שבכל דבר והנה בפשוטו כל שאמרו לו לעשות דבר או שלא לעשותו הרי זה בכלל החיוב לשמוע להם והוא בכלל מורא אב כמבואר ברמב"ם שמתיחס עליהם כמלך וודאי שמלך שמצוה עושים כל מה שמצוה אמנם יתכן שיש בזה כמה הגבלות והנה יש בזה כמה דרגות א. יש דבר שזה צורך גופו של האב וזה ודאי בכלל חיוב כבידו אב ב. יש דבר שזה צורך הבן ולא האב אבל האב שרוצה בטובת בנו הוא מצטער כל שבנו לא עושה מה שמצוה עליו כגון שלא יתחבר אם מישהו לא טוב או שלא ילך במקום סכנה ולפעמים יש דבר שהאב מצוה לצורך הבן ולא יהיה לו מזה צער אם לא יעשה כך אבל רצונו שכך יעשה לצורך הבן כגון שילבש סוודר בחורף או שלא יעשה משמר ג. ויש שאדם מצוה סתם דכך דעתו שצריך לנהוג וכדו' ויש לדון שזה בכלל מורא ויתכן עוד שזה גם בכלל כבוד שכל אדם רוצה שבניו יעשו מה שהוא רוצה ובזה עצמו הוא מרגיש מכובד ובפרט בעניני דת שכל אדם יש לו רצון שבניו ילכו בדרכו ד. ולפעמים רוצה לטובת אדם אחר כגון שמבקש מבנו שיעזור למישהו או שיבוא לשמחות של המשפחה וכדו'

והנה מבואר בגמ' שאם אמר לו אביו אל תחזיר אבידה לא ישמע לו לעבור איסור ונחלקו הראשונים במה מדובר יש שכתבו שמדובר כפשוטו שסתם אומר לו את תחזיר אבידה ובפשוטו מבואר שלולי שזה איסור או אם זה בעכו"ם או לאחר יאוש באמת צריך לשמוע לו אמנם יש שכתבו שמדובר שאומר לו תתעסק בצורכי וממילא לא יוכל להחזיר אבידה אבל אם אומר לו סתם שלא יחזיר אבידה כיון שאין לו מזה הנאה אין לו דין שמוע לאביו אפילו בדבר הרשות ועיין ביאור הגר"א שהעמיד צד אמצעי שבאמת יש בזה חיוב אמנם זה לא חיוב גמור ואין צד שזה ידחה מצוה ובחזו"א כתב שזה כמו חצי שיעור וצ"ב והנה המהרי"ק התיר לאדם לישא אשה שאביו לא מרשה לו והטעם הג' כיון שזה דבר שאין לו מזה הנאה ועיין חזו"א שתמה שזה נדון בסתם דבר שאין לו הנאה אבל בדבר שיש לאב צער כי רוצה בטובת בנו ודרך בני אדם להצטער בזה ודאי הוא בכלל מורא ובכלל האיסור שלא לצער את אביו והוסיף דבפשוטו זה בכלל לא סותר את דבריו ובפשוטו להלכה אין להקל בזה וכל תשובות האחרונים מלאות בצווים שהאב ציוה לאחר מותו שהבן יעשה כל מיני דברים לטובת הבן ושאין לאב עכשיו הנאה של כלום ובכל אופן נקטו שחייב לשמוע להם

אמנם מצאנו בזה כמה הגבלות א. המקנה כתב שכל שיש לבן הפסד ממון או צער בזה אינו צריך לשמוע לאביו במה שאין לו הנאה ובקובץ תשובות ביאר שכל החסרון מורא שהוא סתם לא שומע לאביו אבל אם יש לו מזה צער או הפסד וכדו' ולכן לא שומע לאביו אין בזה חסרון מורא והדברים מחודשים והאחרונים דנו בהרבה שאלות שחייב לשמוע אפילו במקום הפסד וכדו' וצ"ע ב. מבואר בגמ' שגם אם כיבוד אב משל בן אבל אין לו חיוב לתת לו העדפה דהינו יותר מהצרכים החיובים וכתב החזו"א שה"ה אם האב מבקש מבנו מתנות ודאי לא צריך לתת לו וביאר שדבר שמחובת האב שלא לבקש מבנו אין הבן צריך לשמוע ולכן כתב שאם מבקש ממנו שלא ישא אשה שטובה לו שזה בקשה לא מוצדקת אינו צריך לשמוע לו ולפ"ז אם האב צודק שזה לא טוב לבן באמת חייב לשמוע לו [אמנם האחרונים גם בנשיאת אשה לא התירו מצד זה לבד אלא בצירוף שזה כמו לעבור על ד"ת או צער הגוף] ג. המהרי"ק התיר לאדם לישא אשה שמרוצה ממנה מצד שאם יקח אחרת שלא מורצה יהיה לו צער וזה כמו משל בן דהינו דכל דהאב מבקש דבר שיש לאדם צער שזה שוה לו ממון ואין זה בכלל עיקר הכבוד לאביו הרי זה בכלל ההיתר שזה משל בן ולא חייב וצ"ע בכל זה ד. אם האב מבקש מבנו שיעשה דבר שיש לו מזה בזיון מבואר ברמב"ן קידושין ל"ג לגבי קימה בפני אביו דיש בזה ההיתר של זקן ואינה לפי כבודו וכן נקט בתורת האדם לגבי קריעה ועיין שטמ"ק ל"ב. דאפילו דמבואר שצריך לחזור על הפתחים בשביל אביו וביאר דשם שאם לא אז הבן יצטרך לחזר זה אחרת ועיין פרי יצחק סימן נ"ו ובשו"ת תורה לשמה רע"א הוכיח מהגמ' בכתובות ע"א שאשה לא צריכה לעשות בשביל בעלה דבר שיש לה בושה כ"ש בן לאביו ע"ש

מסתבר שגם אם יש מקומות שלא חייב לעשות מה שהם אומרים אמנם ודאי מן הראוי שלא להמרות את פיהם בפניהם שזה ממש נחשב סתירת דבריו וכן לא להגיד להם בצורה ברורה דלא יעשה כך והנה יש שדנו האם כשהאב מצוה לצורך הבן והאב לא ידע שלא עושה כדבריו האם יש בזה איסור ויתכן שאם עושה לפני אנשים שיודעים שלא מרשה לו זה ודאי חסרון מורא ואם אף אחד לא יודע יש לדון אמנם בפשוטו הדין לא ישב במקומו זה גם אם אף אחד לא רואה כמבואר בט"ז [ובראשון לציון חלק על זה] והדין לא יתן לו מכספי צדקה זה גם אם אף אחד לא יודע ומשמע שזה הנהגה של האדם בעצמו שלא סותר דברי אביו

ראיתי מי שכתב שאם האב מפחד שבנו ילך למקום מסוים שזה טעות ואין שם שום צד סכנה לא צריך לשמוע לו ולא מסתבר שלמעשה יש כאן סותר דברי אביו

אמנם מסתבר שכל הנידון לשמוע לבקשת אב כשבמקש בצורה שרוצה שיקים אבל אם ההורים מבקשים מהבן אם הוא רוצה כגון שיבוא לשבת וכדו' וודאי שאם יבוא יש בזה כיבוד אם ואם אבל אם לא בא אין בזה ביטול בקשתם ולפעמים יש להם רצון גמור רק שלא מכריחים הבן ובזה יש לדון שזה בכלל כיבוד אמנם ודאי שהדין מאכילו זה אם הוא צריך ולא אם הוא יכול להתסדר לבד

### בחיוב לעשות כבקשתם

] והנה בגמ' מבואר שחיוב כיבוד זה מעשים שנצרך להם ומורא שלא יעשה דברים שמראה חוסר כבוד כגון שיושב במקומו או סותר דבריו ומכריעו ויש לדון האם יש חיוב שלא לעבור על ציווי אביו שלא לעשות או לעשות בדבר שאין בזה כבוד לאב או בזיון לאב והנה עיין רמב"ם בסה"מ מצוה רי"א שכתב וז"ל הוא שצינו לירא מאב ואם והוא שיתנהג עמם כמנהג מי שהוא ירא ממנו שיענישהו כמו המלך וילך עימהם כדרך שילך אם מי שמפחד ממנו וירא מהגיע לו ממנו מה שימאס עכ"ל דהינו שהרמב"ם ביאר שיסוד היראה הוא להתנהג עמם כמו אם מי שמפחד מהם והנה ודאי המפחד מהמלך לא ימרה את פיו ומה שיאמר לו לעשות הוא יעשה ומה שיאמר לו שלא לעשות הוא לא יעשה וכן הוא במקנה קידושין ל"א: וביאר שכבוד זה ללא בקשה של אביו אלא שזה צורך אביו ומורה זה קיום כל בקשות אביו בין לעשות ובין שלא לעשות וכן נקט החזו"א ל"ב. שאם עושה דבר שמצער אביו וודאי שזה בכלל חיוב מורא וכן כתב שבכלל לא סותר את דברו שגם לא יעשה אחרת מצויו של אביו ועיין מהרי בירב ובמקנה שהביאו את הגמ' איש אביו ואמו תיראו שאשה נשואה רשות אחרים עליה וצ"ע שהרי מורה זה לא ישב במקומו וכדו' וזה שייך גם באשה נשואה ותירצו שבכלל זה שלא תעבור על ציוי אביה וכיון שצריכה לשמוע לבעלה לפעמים זה נגד ציווי אביה ועיין רעק"א סימן ס"ח שכתב שאם האב ציוה לעשות משהו לאחר מותר אם עובר על ציויו זה בכלל מורא אב [וע"ש בכללות שאם אביו אומר לו לעשות משהו אם עושה רצונו יש בזה כיבוד ואם ממרה ואם לא עושה יש איסור מה שמצערם] ועיין שו"ע בשם שו"ת הרא"ש שאם האב ציוה את הבן שלא ימחל לפלוני על מה שעשה לו שכיון זה דבר איסור לא ישמע לו ומבואר שללא זה צריך לשמוע לו ועיין תשב"ץ ח"ב במי שצוה את בנו שידבר אם אחי אשתו שדן שחיב לדבר עמו מצד מצות כיבוד אב ואם אמנם משמע שלא ברירה ליה דבר זה ועיין פ"ת סקכ"ג שהביא מהחות יאיר שאם אמא צותה את בנה שלא ישכיר את דירתו שחייב לשמוע לה ומצאנו בנוב"י תנינא אבן העזר מ"ה שדן באב שציוה לבתו שלאחר מותו לא תתחתן אם מישהו ודן שלא חיבת מסיבות צדדיות ומבואר שזה מדין הכיבוד וכן הוא בשו"ת מהרשד"ם סימן צ"ה אמנם בשבות יעקב ח"א סימן קס"ח כתב שאין חיוב לשמוע לצואת אב ואם לאחר מיתתם ומשמע שיש כיבוד בקיום דבריהם אבל לא לאחר מותם ועיין שו"ת אמרי יושר ח"ב סימן קס"ה שפשיטא ליה שבן שאמו צותה עליו שלא ילך לבית חמיו שיש בזה מצות כיבוד אב ואם רק שן מצד אמר לו אביו עבור על דברי תורה

אמנם עיין תוס' בקידושין שאם האב מבקש מהבן שישמשו ובאותו זמן הבן יפסיד אבידתו אינו מחויב בזה כיון שאין לאב הנאה מהפסד ממון שלו וכן הוא בראשונים ביבמות ו. שכל שהאב מבקש מבנו דבר שאין בו הנאה לאב אינו חייב לשמוע לו עיין מהרי"ק שכתב שלכן אב שביקש מבנו שלא ישא אשה מסוימת שנטען עליה אינו צריך לשמוע לו כיון שאין כאן הנאה חיובית בזה שלא נושא אשה מסוימת או נושא אשה שאביו לא מעונין ועיין ביאור הגר"א שציין על זה את הראשונים הנ"ל אמנם ע"ש דברשב"א מבואר שזה רק לא חיוב גמור אבל יש בזה חיוב ובלשון הרמב"ן משמע שיש בזה חיוב דרבנן ועיין חזו"א שתמה בזה שהרי עד כמה שאביו ביקש ממנו ולא עושה כבקשתו יש בזה חיוב מורא ובפרט אם זה דבר שיש צער לאב כגון שנושא אשה שאינה הוגנת לו או שהבן הולך במקום סכנה שהאב מפחד על בנו וע"ש שדחק שעיקר כונתם שאם האב מבקש דבר שלא מוצדק שיבקש מאביו אין זה בכלל חיוב מורא אב ורק דימה שכמו שם אב מבקש דבר שאין לו בזה שום ענין אין דין לקים דבר זה חזינן שיסוד דין כיבוד זה לא סתם לעבור על פיו ממילא גם אם יש לו ענין רק שזה לא מוצדק שיבקש בזה לא צריך לקים רצון אביו וכל זה צ"ע ואין זה במשמעות לשונם ובאמת לשונות הראשונים ביבמות שדבר שאין לאבא שום רוח ומשמע שאם יש לו הנאה ממה שיעשה או לא יעשה זה בכלל החיוב והמהרי"ק הביא רק מתוס' שאנץ

### בדין כיבוד אב משל אב

] מבואר בגמ' מחלוקת אמוראים האם כיבוד אב משל אב או משל בן ומבואר בגמ' שבזה תלוי אם יכול לתת לו מעשר עני שאם חיב משל בן א"כ נמצא פורע חובו ממעות מעשר עני אבל אם זה משל אב יכול לתת מעות צדקה ומבואר בחזו"א שאם יש לאב משלו זה ודאי שאין הבן חייב לתת לו

עוד מבואר בגמ' שגם למ"ד משל בן העדפה יכול לתת ממעשר עני ועיין רש"י שהכונה דמשל בן חייב לתת רק מדה בינונית ולכן מה שיותר יכול לתת ממעשר עני ועיין חזו"א שתמה עד כמה שזה נצרך לאב ולכן אפשר לתת ממעשר עני למה שלא יהיה חיוב לתת משל בן וכתב שאפשר שאין ידו משגת יותר וצ"ע הרי אם אין ידו משגת גם כדי צרכי אביו אינו חייב ומבואר מהחזו"א שהצרכים ההכרחים הוא חיב כמו לולב דהינו שצריך לצמצם מצרכיו אמנם כלפי מה שלא הכרחי אין האב קודם לבנו דהינו שכאן ודאי החיוב לתת יותר ממה שבגדרי דקה לתת שזה רק אם יש לו יותר עוד מבואר שם בחזו"א שלמ"ד משל בן חייב לתת גם אם זה יותר מחומש מנכסיו וצ"ב למה זה עדיף מכל שאר מצות עוד תירץ החזו"א שמדובר לתפנוקים שבזה א,ש שזה סוג צורך שאין זה בכלל חיוב כבוד אב משל בן אבל מצדקה אפשר לתת כל שזה לא על חשבון ענים אחרים אמנם כתב שרש"י ביאר לא כך עוד דן שכל זה שייך במי שיש לו שם עני אבל כאן שיש לו בן שחיב בפרנסתו למ"ד משל בן אין לו שם של עני וממילא ודאי לא שייך שם עני רק לגבי תפנוקים

ומבואר בגמ' שאם האב לוקח ארנקי של בן לזורקו למ"ד משל בן אין לבן למנוע מאביו ועיין תוס' שמדובר שיש לו מזה נחת להרגיע את כעסו שללא זה ודאי שאין הבן צריך לתת לו לדבר שאין לו מזה הנאה ועיין חזו"א שתמה שודאי דבר כזה שהוא שלא כראוי זה יותר מהעדפה ועוד זה כמו שיש לאב משלו כך כאן יכול שלא להוציא הוצאה זו וכתב שכאן שצריך להכלימו ממילא זה כמו ההוצאה עצמה וצ"ע

והנה בעיקר הנידון האם זה משל אב או משל בן עיין חזו"א שיסוד הנידון האם בכלל חיוב הכיבוד זה נתינת ממון או רק לשרתו והנה מבואר בגמ' שמה שבטל ממלאכתו בזה הוא ודאי חייב אפילו שמפסיד את רוחיו וביאר החזו"א מצד שכאן אין נתינת ממון וממילא מה שמפסיד כסף לקים מצוה ודאי שזה מחובתו והנה לפ"ז גם אם בזה שמכבד אביו לא יכול למנוע ביתו שנשרף והנה מבואר בגמ' שדמא בן נתינה לא העיר את אביו ולא מכר כספו והפסיד הרבה כסף והקשו הראשונים הרי אין חיוב משל בן ותירצו [הר"ן והריטב"א] שכאן שזה רק מניעת רווח זה כמו ביטול מלאכה והנה לסברת החזו"א כאן המצות מורא שלא מעיר אותו וגם אם היה לו הפסד אין סיבה להתיר וכן עיין תוס' בסוגין וב"מ בתחילתם כתבו שאם הבן מפסיד אבידתו זה תלוי האם יש חיוב משל בן ולחזו"א עד כמה שיש כזה חיוב זה גם למ"ד משל אב שכאן אין הכיבוד נתינת ממון ומשמע בראשונים שרק מניעת רווח ועין ח' בית מאיר בקידושין שהעיר בזה [אמנם יתכן שכונת הראשונים דיש לדון שזה עצמו שמניח אבידתו יש בזה מצות כיבוד אב וממילא זה תלוי בדין משל אב] ובפשוטו משמע שיש סברא שכיון שזה מצוה לבן אדם זה לא על חשבון הפסד ממון אבל מניעת רווח הוא חייב וצ"ע דבדין אפס כי לא יהיה בך אביון זה לא כך

והנה מבואר בראשונים שאם אין לאב כופין לבן לתת ונחלקו הראשונים האם הכונה שזה רק מצד מצות צדקה וביאר הרמ"א שהכונה שעד חומש שחייב לתת לצדקה כופין אותו שיתן לאביו ומשמע שגם אם הוא רוצה לתת רק ממעשר כאן מכריחים אותו לתת עד חומש כיון שיש לו אפשרות אבל באמת יותר מחומש וודאי שלא חייב או שבאמת כל שאין לאב יש חיוב מצד מצות כיבוד אב ואם וכל הנפק"מ בגמ' האם יכול לתת מכסף מעשר עני וצ"ב אם מצד חיוב כיבוד אב זה גם משל בן למה יכול לתת ממעות מעשר עני וצ"ל שכל החיוב אם אין לו אפשרות אחרת וצ"ע ובשעורי הגרח"ש על יבמות הביא מהגרי"ז שהחיוב מאכילו ומשקהו וכדי לקים חיוב זה הוא מוציא ממון וזה רק הכשר ואין חיוב בעצם נתינת הממון ולכן יכול לתת מצדקה ואין זה במשמעות הדברים דבפשוטו גם אם הוא לא נמצא במקום משמע שיש חיוב לתת הממון ובברכת שמואל בימות ביאר שהכונה שלאחר שחייב לתת בתור צדקה ממילא כבר אין כאן הוצאת ממון וזה חיוב כיבד וזה ישוב על תוס' אמנם בסמ"ג וסמ"ק משמע שגם בפטור מדין צדקה חיב מדין כיבוד אב ואם

והנה הד"מ הקשה שהלשון שלא חיב לחזר על הפתחים ומשמע שאם יש לו חייב לתת אפילו שמצד דין צדקה לכאורא הוא פטור ועיין חת"ס סימן רכ"ט שכתב שמעיקר דין תורה כל שיש לו לאותו יום חיב לתת לעני ורק מצד תקנת אושה לא צריך וכאן אין תקנת אושא והדבר מחודש להגדיר כזה אדם שיש לו כדי חייו

והנה להלכה אפילו שהסמ"ג והסמ"ק החמירו בזה וכן דיק החזו"א מתוס' אבל משמע שמעיקר הדין קי"ל להקל בזה אמנם מבואר בגמ' שתבוא מהרה במי שמפרס את אביו ממעות מעשר עני דהינו שכל שיש לבן אפשרות לתת לאביו את צרכיו ממעותיו מן הראוי שיתן ולא יקח ממעשר עני

והנה עיין חת"ס סימן רכ"ט שאדם צריך לתת כל מעשרו לאביו שכיון שהוא בין כה מוציא את הממון הזה א"כ זה כבר לא בגדר משל בן ממילא הוא חייב לתת הכל לאביו וכתב שלכן צריך לתת הכל לאביו עכ"ד והנה יש כאן חידוש שהרי זה מציאות של נתינת ממון ומה שבין כה יתכן זה חידוש שזה לא בגדר נתינה [ועיין רעק"א רנ"א ס"ג] ועיין מים עמוקים סימן ק"א שאם אביו רוצה לקנות ממנו את ביתו זה בגדר של בן וממילא גם אם מוכר למישהו אחר לא חיב למכור לאביו מצד שבין כה הוא מוכר ואולי יש לחלק

והנה הרא"ש כתב שגם אם יצטרך לטרוח בכיבוד אב ועל ידי זה יצטרך לחזור על הפתחים כי לא יעבוד הוא חייב בכיבוד אב והטור הביא מהרמ"ה שזה רק אם יש לו לאותו יום אבל אם אין לו לאותו יום אינו חייב אמנם הגר"א כתב שאין סברא לחלק בין אותו יום או לא אלא כתב שיש כאן מחלוקת ראשונים ודעת הרמ"ה שכמו שבמצות אדם לא חיב לקים מצוה אם על ידי זה יצטרך לחזור על הפתחים כך באביו והרא"ש חולק שאפילו שלתת ממון לא צריך אבל חייב לכבד אביו אפילו אם על ידי זה לא יהיה לו ממון ויצטרך לחזור על הפתחים והנה האחרונים כתבו שגם לא חייב לחזור על הפתחים בשביל אביו אמנם החזו"א כתב שזה כמו כל דבר שחייב לעשות לאביו

והנה יש לדון במקום שאביו צריך את עזרתו והדרך ללכת כזו דרך על ידי נסיעה אבל יכול ללכת ברגל האם זה נחשב שהממון זה לצורך מניעת טירחת הבן או שכיון שזה הדרך חשיב משל בן וידוע המעשה מהגר"ח וצ"ע ומסתבר שאם האב ודאי דעתו שהבן יבוא בנסיעה מכספו אבל יבוא רגל הוא לא רוצה בזה מסתבר שאין לו חיוב ויתכן שכל שהצורך שיש לאב זה לא מצדיק את טירחת הבן ואין ראוי לאב לבקש אין זה בכלל כיבוד אב וצ"ע

עיין מהרי"ק שדן ברוצה לישא אשה ואביו מתנגד האם חייב לשמוע לאביו וכתב כמה טעמים להתיר והטעם הראשון שאם האשה הוגנת לו כיון שאין חיוב משל בן ממילא כאן שיש לו צער שיצטרך להניח אשה שחפץ בה ולקחת אשה שלא חפץ בה ודאי שהוא לא חייב דהינו שנתחדש שכל שעל ידי שמיעה להוריו יהיה לו צער שאדם ודאי מוכן להוציא ממון כדי שלא להצטער זה כמו משל בן והנה זה ודאי שגם מעשה כבוד לאב שאדם היה מוציא ממון שלא לטרוח חייב כיון שזה גוף המצוה אבל כאן זה דבר צדדי ולכן זה תלוי בגדי משל בו ולכאורא לחזו"א הנ"ל זה לא משל בן

ועיין בית מאיר סימן רל"ט בבת שאמה היתה מוטלת עליה ורוצה להתחתן ואמה תיפול על הציבור וכתב שמה שלא תוכל להתחתן זה בגדר משל בן ואינה חייבת בזה והביאור כנ"ל שכל שהמצוה גורמת הפסד ממון או הפסד שלא תוכל להתחתן זה כמו הוצאת ממון שהיא לא חייבת

ועיין שו"ת אמרי יושר ח"ב סימן קס"ה בבן שאמו אסרה עליו שילך לבת חמיו ועל ידי זה יופרע השלום בית שלו וכתב שאין לו חיוב לשמוע ובפשוטו מצד שזה כמו משל בן ואולי זה גם בכלל לעבור עבירה כיון שרצון התורה שיהיה שלום בבית

### בדין לצערו ולבזותו ובדין מחילה

] מבואר בגמ' שאם אביו זורק ארנקי לים זה גם בכלל מצות כיבוד והגמ' מביאה ראיה דמשל בן והגמ' דוחה שזה ארנק של אב והבן מפסיד בירושה ואסור לו לבזות את אביו ומבואר שאם זה של בן מותר לו למנוע מאביו אפילו שיש בזה ביזוי לאביו אמנם הרמב"ם גרס שכה"ג אסור מצד להכלימו שאני דהינו שבזה גם צריך להפסיד ממון כדי לא לבזות את אביו וכן פסק השו"ע והרמ"א היקל בזה והנה צ"ב בדעת הרמב"ם מה החילוק ויתכן שזה מצד מורא וזה מצד כיבוד אמנם בפשוטו כשהאב מבקש יש בזה חיוב מורא אם אל עושה רצונו ובכל אופן זה משל אב ולא משל בן והנה מבואר שאב שמחל על כבודו כבודו מחול וכתב הריב"ש בשם הראב"ד שעל מכתו וקללות ובזינו הוא לא יכול למחול והנה משמע שעל מצות מורא יכול למחול כמבואר בחינוך וברשב"א סימן י"ח וכן משמעות הרמב"ם ומשמע שבבזיון יש משהו שזה נגד כל עיקר המצוה וכן באב רשע דמבואר בגמ' שהבן לא נעשה שלחיח להכותו ולקללו ותוס' בסנהדרין כתבו שזה בעשה תשובה אמנם בסימן רמ"א נפסק שאפילו אם באב רשע אין מצות כיבוד אב ואם אבל יש איסור להכותו ולקללו אמנם יתכן מצד שיש בזה איסור נפרד ולא סתם בזיון ובברכי יוסף הביא מספר אמרי נועם שכל מצות מורא לא מועיל מחילה אמנם זה נגד הראשונים והנה מבואר בדמא בן נתינה שלא העיר את אביו ועיין ר"ן או כי זה מניעת רווח וכתב עוד שכיון שזה לצערו בזה צריך כל להפסיד כל ממונו אמנם זה בצער הגוף וברמב"ם להכלימו זה צער הנפש והנה בלשון הר"ן שצריך לתת כל ממונו וצ"ב למה יותר מחומש ואולי כי זה קום עשה שבה אפילו מ"ע צריך לתת כל ממונו או שכיבוד אב ואם זה אחרת כדחזינן שאפילו אם יחזר על הפתחים ויתכן שבזיונו זה בכלל ארור מקלה אביו ואמו ועל זה לא מועיל מחילה ועיין משיב דבר ח"ב ס"נ

עיין שו"ת הרשב"א במי שנישא על דעת שלא יהיה אם הוריו והם מחלו על זה והרשב,א דן שכיון שמחלו אין לו חיוב לכבדם ומשמע שהמחילה חלה גם על אחרי זה וצ"ב למה לא מתחדש כל רגע החיוב מחדש ומה שייך שיחול מחילה לעולם

### בדין דת"ת יותר חשוב מכיבוד אב ומתי מצוה יותר חשובה מכיבוד אב

] עיין תרוה"ד סימן מ' שדן בבן שרוצה ללכת ללמוד בפני רב מסוים ואביו מוחה בו כי זה יצער אותו כי יפחד שיקרה לו משהו ומבואר בדבריו דיש בזה איסור מה שמצער אותו וזה מכלל מורא ע"ש וע"ש שהביא מהגמ' שמותר לצאת לחו"ל או להטמאות בטומאה דרבנן כדי ללמוד אצל רב מסוים ומאידך לגבי לצאת לחו"ל לקבל את אמו הגמ' מסתקת חזינן שלמוד צורה זה יותר עוד הביא מהא דיעקב אבינו למד כ"ב שנה ולא נתבע על זה חזינן שזה יותר חשוב מכיבד אב ואם עוד הביא את הגמ' שיכול אמר לו אביו עבור על ד"ת לא ישמע לו ת"ל מוראי למעלה מוראכם ממילא כל קיום מצוה עדיף מכיבוד אב ואם עכ"ד והנה צ"ע כונתו הרי קי"ל שתורה נדחת מפני כל מצוה שאי אפשר לעשותה על ידי אחרים ממילא אפילו שתורה זה יותר חשוב מכל המצות אבל למעשה החיוב על אדם לקים כל מצוה זה עדיף מלימוד התורה ורק יש המקור מיעקב אבינו שהובא בשו"ע וצ"ב מה הגדר בזה

והנה מבואר בגמ' שאם יש מצוה אחרת אם יכולה להעשות על ידי אחרים יניח לאחרים לעשותה ואם לא זה קודם לכיבוד אב ואם וכתב הרמ"א שאם יכול לקים המצוה אחרי זה לא ידחה מצות כיבוד אב ואם ומבואר בר"ן שאם הוא עסוק במצוה פטור מכיבוד אב ואם אפילו שיכולה להעשות על ידי אחרים ועיין חרדים שאם עסוק בכיבוד אב ואם זה דוחה גם מצוה אחרת וכן הוא בט"ז חו"מ סימן רס"ו [ועיין פסקי הריא"ז קידושין ל"ב שנחלק בזה אם הרי"ד]

והנה מבואר במהרי"ק ובשו"ת הרשב"א מיוחסות רע"ב שלישא אשה זה קודם לכיבוד אב ואם כגון שלכן לא יוכל לכבדם או שלא רוצים אשה מסוימת שזה נחשב מצוה שאי אפשר לעשות על ידי אחרים וברשב"א כתב שזה חשוב מאוד כמו לימוד תורה וכמו שמצאנו שלימוד התורה קודם אצל יעקב אבינו ה"ה לישא אשה והנה בכל זה יש חידוש שכאן הרי אם לא יקח אשה זו ויקח אשה אחרת לא נחשב שביטל מצוה משא"כ את הכיבוד אב זה נחשב שמבטל מצוה בכל אופן נשיאת האשה קודם וסברא זו גם מבואר בתרומת הדשן

והנה יש לדון האם כשהאב מצוה את בנו שלא יעשה מצוה קיומית כגון שלא ילבש בגד ד' כנפות האם הוא פטור [והאריך בזה בישר הורי סימן י"ח] והנה בפשוטו כיון שמבואר בגמ' שבאפשר לעשותה על ידי אחרים כיבוד אב קודם חזינן שרק החיוב הוא הדוחה ועיין חות יאיר רי"ד באם שצותה את בנה שלא ישכיר ביתו לאדם ועכשיו יש שם ת"ח שלומד תורה ויש בזה מצוה גדולה וכתב כיון שזה לא מצוה דוקא שלו ממילא צריך לשמוע לאמו ובשו"ת חיים שאל סימן ה' כתב שבאם שצותה את בנה שלא יהיה אפוטרופוס אפילו שזה מצוה אבל כיון שאחרים יכולים להיות אין זה דוחה ובשו"ת כנסת יחזקאל סל"ה בבן שכיבוד אותו בסנדקאות ואביו לא מרשה לו שאם צריך אותו לכבדו באותו זמן בזה חשיב שיכול להעשות על ידי אחרים אבל אם סתם הוא לא רוצה שכה"ג זה רק אסור מצד מורא אם אין לו סיבה זה נחשב שאומר לו לעבור על ד"ת אבל אם יש לו סיבה צריך לשמוע לו והנה בתוס' מבואר שזה פשיטא שאם האב אומר לבנו סתם שלא יחזיר אבידה לא ישמע לו ובטעם הדבר הפני יהושוע כתב שחשיב שאינו עושה מעשה עמך וכן הוא במאירי ביבמות ובחזו"א כתב שביחס לפעולה זו ודאי אין לשמוע לו שאביו צריך לחנכו לקים מצוה ולא הפוך דהינו שיש סברא שאם האב מבקש דבר שזה לא הוגן שיבקשו בזה אין לשמוע לו

אמנם יש מקום לומר שכל הדין של מצוה שאפשר לעשותה על ידי אחרים הכונה בסוג מצוה כמו לוית המת שכל סיבת המצוה זה הצורך שיעשה הדבר וכל שזה יכול להעשות על ידי אחר אינו חייב אבל מצוה שיסוד ענינה שהוא יעשה כגון לבישת ציצית או לימוד תורה הרי זה בכלל כולכם חייבים בכבודי וכמבואר בתרוה"ד לגבי תורה ובראשונים לגבי לישא אשה

ומבואר שיש לשמוע לאביו שלא להיות סנדק לולי צד האיסור שבזה וכן מבואר שאם אומר לו שלא יגיד קדיש על אמו צריך לשמוע לו ורק מצד שזה לבטל מצות ואהבת לרעך כמוך או מנהג אמירת קדיש והנה שם אין לו מזה שום הנאה הגוף רק שיהיה לו צער כי חושב שזה לא טוב שבנו אומר קדיש ועיין יש"ש שאם אומר לו שלא ללבוש שחורים בלויה חיב לשמוע לו ומשמע אפילו שאין לו בזה שום הנאה וצ"ע שהרי החזו"א ביאר במהרי"ק שאם זה דבר שזה לא הוגן שהאב מבקש אין לו לשמוע לו וצ"ע הגדרים בזה

בעיקר מה שמבקש שלא יגיד קדיש שהיש"ש דן שיש מנהג לכאורא גם על האב מוטל לדאוג מדין ערבות על בנו שיקים מנהגים וא"כ יש כאן הדין אתה ואביך חייבים בכבודי שזה יסוד הפטור ולכאורא כל שזה חיבו על הבן ממילא מדין ערבות האב חייב שלא לבקש וצ"ע התוס"ר ביבמות

בספר ישר הורי סי"ח סק"ח הביא מהברכי יוסף שאם אביו מבקש דבר שמזיק לו אם זה לא סכנה חייב לתת לו ותמה למה לא חשיב לעבור על ד"ת והביא שבשו"ת קול גדול סנ"ד לבעל הכפות תמרים כתב שהאב ודאי מוחל לו כיון שיודע שלא מביא לו לטובתו ויש לדון שהכונה שכיבוד בדבר שזה לא טוב לו זה לא כיבוד ורק יש כאן מורא שסותר דברו ובזה יש סברא שכל שזה לטובתו לא חסר במורא וצ"ע

ע"ש תחילת סימן י"ח שהביא מפסקי הריא"ז דדעת זקנו שאם הוא עוסק במצות כיבוד אביו ומגיע איליו מצוה אחרת הוא פטור כיון שהוא עוסק במצוה והריא"ז חלק מצד שאתה ואביך חיבים בכבודו והנה אם הגדר שאין חיוב כיבוד אב ואם על חשבון מצוה אחרת צדקו דברי הריא"ז וצ"ל שכל שהוא כבר עסוק וזה עושה חלות פטור זה לא נחשב שמגיע כאן מצוה אחרת דאדרבא אין עליו חיוב והנה אם עסוק במצות אמו ואביו מבקש ראיתי מהגריש"א שאין פטור עוסק במצוה אם זה אותו שם של מצוה ולא מסתבר כלל

והנה רעק"א הביא בשם ספר לוית חן להקשות למה כבוד זקנו לא קודם לכבוד אביו מצד אתה ואביך חייבים בכבודו ובנחלת צבי תירץ שזה רק סברא בשניהם שוים את מי להעדיף אמנם לכאורא מחובת האב לוותר על כבודו לצורך כבוד אביו שזה מחובתו של לכבד את אביו וצ"ע

### ביסוד הסברא שאשה רשות אחרים עליה

] לשון התורה איש אביו ואמו תיראו והגמ' אומרת והגמ' ל: אומרת אין לי אלא איש אשה מנין ת"ל תיראו א"כ מה ת"ל איש איש סיפק בידו לעשות אשה אין סיפק בידה לעשות מפני שרשות אחרים עליה והנה יש לעיין האם אין כאן שום חידוש אלא הגמ' מבארת למה נקטה התורה לשון איש או שבאמת מבואר כאן בגמ' ילפותא שאשה לא חיבת מצד שרשות אחרים עליה והנה הגמ' אומרת נתגרשה שניהם שוים ועיין ריטב"א שהחידוש שהינו אומרים שכיון שפקע ממנה החיוב ממילא זה לא חוזר וצ"ב הרי היה עליה חיוב גמור וכן עיין גמ' ל"ה: שהיה צד לפטור גם אשה לא נשואה מכיבוד אב וצ"ב הרי יש עליה חיוב גמור ורק שבמה שזה על חשבון אביה יש כאן דין קדימה ובריטב"א שם ביאר שלכן צריך פסוק מיוחד על קללת אביו שאשה מוזהרת על זה ובפשוטו מבואר שיש כאן פטור מהמצוה אמנם עיין ש"ך שאם בעלה לא מקפיד היא חיבת כמו איש והנה בדבריו יש חידוש שגם דבר שזה על חשבון בעלה ככל הפטור אם בעלה מעונין שתשרת אותו אבל אם מותר לה בזה חוזר החיוב ועיין לשון החינוך דכתב שגם נשים חיבות במצוה זו כל שלא ימנעו אותן בעליהן ומשמע כש"ך

והנה עיין תוס' שהקשו הרי מעשה ידיה לבעלה מדרבנן ותירצו מ"מ אינה מצויה אצל אביה אצל בעלה דהינו שבתחילה נקטו שכונת התורה מצד שמשועבדת במעשה ידיה ותירצו שיש כאן סיבה אחרת כי היא אצל בעלה ולכן לא יכולה לכבד אביה ועיין מרומי שדה שכתב שזה באמת מחיובי אישות שתהיה אצל בעלה כל הזמן והנה לפ"ז כל הפטור שמצאנו בעשית פעולות לאביה מצד שהיא נמצאת אצל בעלה

והנה מבואר בגמ' כתובות ל"ט שנשיואין מוציאן מרשות אב וכתבו התוס' שהכונה למעשה ידים דהרי יש פסוק שאשה אין סיפק בידה לעשות ודחו התוס' שהרי מעשה ידיה לאביה זה רק דרבנן אמנם בתוס"ר ביאר כך ולכאורא הביאור שגילתה התורה שהבעל יכול לבקשש מאשתו דברים גם על חשבון כבוד אביה וזה הכונה שיוצאת מרשות אביה

אמנם הנה כתב הרמב"ם פט"ו מאישות וז"ל וכן צוות חכמים על האשה שתהיה מכבדת את בעלה יותר מדאי ויהיה עליה מוראו ממנו ותעשה כל מעשה על פיו ויההי בעיניו כמו שר ומלך מהלכת בתאות לבו ומרחקת כל מה שישנא וזהו דרך בנות ישראל ובני ישראל הקדושים והטהורים בזיווגן ובדברים אלו יהיה ישובן נאה ומשובח עכ"ל ועיין מ"מ ובמגדל עוז שכתבו שהמקור מהגמ' שאתה ואביך חייבים בכבוד אביך והנה יתכן שהרמב"ם זה רק הנהגה טובה אמנם מבואר במ"מ שזה סיבה לדין קדימה בדין כיבוד אב ויתכן שזה הכונה רשות אחרים עליה שכיון שרצון התורה שכך תהיה ההנהגה של איש ואשתו וזה סיבת יצירה האשה לשרת את בעלה ממילא לימדה התורה שמה שנגע על חיוב חובתה לכתחילה יש לה פטור מכיבוד אב ואם אמנם המ"מ לא ביאר שהמקור מסוגין והנה הרמב"ם בפיה"מ כתב וז"ל כל אלו וכל מה שבעקבותיהם מוטל על הבנים הזכרים והנקבות שבהם לעשותן לאב ואם אלא אם כן היתה הבת בעלת בעל שאז אין מוטל עליה מצות הכבוד אלא מה שאפשר לה לעשותו אם עניני בעלה שהיא חיבת בהם בהלכות הנישואין כפי שנתבאר בכתובות עכ"ל והנה במשניות כתובות מה שמבואר זה החלק של מעשה ידים ומשמעות הדברים שמה שאין סיפק בידה מצד שמשועבדת לבעלה לעשות מלאכתו

והנה עיין ר' אליהו מזרחי שהקשה שכאן מדובר על מצות מורא והרי אשה לא יכולה לכבד אבל מורא ודאי שהיא יכולה לא לשבת במקומו ולא לסתור דבריו וכתב שזה מצד אם אינו ענין דהינו שהפטור באמת הוא ממצות כבוד ולא מורא וכן הוא בראשון לציון אמנם עיין גור אריה ובמקנה שכתבו שאם האב מצוה את בתו לעשות לו דבר ולא עושה יש בזה גם ביטול מורא ועל זה כונת התורה והנה לשון הרמב"ם הנ"ל שפטורה מכבוד ויתכן שכונתו שהפטור מפעולות חיוביות שכל זה בכלל כבוד אבל ודאי שיש בזה גם מורא והמיעוט נאמר בפרשת מורא ובהלכות ממרים משמע שגם מורא אינה חיבת מצד שרשות בעלה עליה

והנה העולה מהנ"ל שאשה פטורה מעשית פעולות כיבוד לאביה כל שזה על חשבון שירות בעלה אמנם מה שזה לא על חשבון בעלה ודאי שאינה חיבת ואם בעלה אומר לה שלא תשרת את אביה אם זה מצד שזה על חשבונו מותר לה לשמוע לו אמנם אם זה לא על חשבונו כלל אלא סתם מצד שיש רוגז ביניהם בזה צריכה לכבד את הוריה כן מביא בספר ישר הורי מהגריש"א [אמנם אם הינו מבארים מצד הרמב"ם ה"כ יש מקום לדון והנה אם בעלה אומר לה לצער בן אדם ודאי שאסור לה אמנם הנידון בדבר שביחס לבן אדם אחר לא חיבת אלא אדרבא מחובתה לעשות רצון בעלה בזה יש לדון האם גם זה בכלל רשות אחרים עליה וצ"ע בזה] אמנם במקום שזה על חשבון השלום בית שלהם בזה יתכן שזה בגדר משל בן ויתכן עוד שכיון שמצאנו שימחה שם הקב"ה להשכין שלום בבית ור"מ למד מזה להתיר בזיון כבוד התורה אולי גם כאן זה בכלל וצ"ע בזה [ובספר חסידים סימן של"ה כתב שאשה שעסוקה בשרות בעלה לא יבקש האב לעשות צרכיו ואם הבעל טוב יאמר לה לעשות צרכי אביה]

### ביסוד דין קדימה אב לאם

] מבואר בגמ' שאמר לו אביו השקיני מים ואמו אומרת לו השקיני מים אביו קודם מצד שאתה ואמך חייבים בכבוד אביך עיין פ"ת שדן שזה רק לגבי השקאת מים שאשה חייבת את זה לבעלה אבל לגבי שאר דברים שאין האשה חיבת לבעלה ממילא אין להקדים את האב לבנו אמנם עיין מ"מ שכתב שמקור הרמב"ם שאשה צריכה לעשות כל רצון בעלה מהגמ' כאן שאתה ומאך חיבים בכבודו ומשמע שזה ביחס לכל הדברים שכיון שחובת האשה לכבד בעלה זה כולל כל בקשה שראוי שתכבד את רצון בעלה ועיין חזו"א ל"א. שבמקרה שהאם ציותה לומר עליה קדיש והאב רוצה שלא יגידו עליה קדיש שדנו מי קודם והמהר"ם כתב שכיון שהאשה חיבת בכבוד בעלה שלא יאמר קדיש שהכונה שאין לו חיוב כלל לשמוע לאם כיון שהיא צריכה לכבד את רצון בעלה ולכאורא היה מקום לומר שדברים שמצד חובתה לבעלה כה"ג לא צריכה לותר כגון שיאמרו עליה קדיש בזה באמת האב לא קודם וצ"ע

והנה עיין חכמת אדם שהקשה שכיון שאדם חייב בכבוד חמיו א"כ למה אשה לא צריכה את אביה הרי יש כאן הסברא של אתה ואביך חיבים בכבודו ועיין פ"ת סק"כ שהוכיח מזה שהחיוב הוא פחות ולכאורא הכונה שכל הסברא של אתה ואביך זה מתי שהחיוב הוא שווה והנה מבואר בשו"ע שחיב אדם בכבוד זקינו וכתב הרמ"א אבל חייב יותר בכבוד אביו ועיין רעק"א שביאר שהכונה שאביו קודם אמנם בסימן ס"ח הביא מספר לוית חן שבחיי האב באמת כבוד זקינו קודם כיון שאתה ואביך חיבים בכבודו ורק לאחר מיתה שאין עליו חיוב כבוד זקינו ממילא אביו קודם דהינו שאפילו שהחיוב לאביו זה יותר מזקנו אבל כל שהאב חיב לכבד זקינו הוא קודם ולכאורא אם הסברא שמדין כבוד אביו הוא צריך לותר על רצונו למען כבוד אביו ממילא לא משנה אם זה יותר או לא וכן בחמיו אמנם יתכן שזה סברא שהחיוב הזה קודם ויתכן שבאשה יש פטור כל שזה על חשבון בעלה א"כ אין כאן עכשיו חיוב כלל וככל הנ"ל בדין אשה רשות אחרים עליה

והנה הגמ' שואלת למה הקדימה התורה כיבוד אב לאם ועיין מהרש"א שדן שאולי מחמת שצריך להקדים את האב לאם מצד שאתה ואמך חיבים בכבוד אביך וע"ש שעיקר מכון הגמ' למה במורא זה אחרת ועיין מקנה שדן שבמורא שאין האשה חיבת במורא בעלה ממילא בזה באמת אין דין קדימה אמנם בלון הרמב"ם שלאשה יש דין מורא בעלה והנה מבואר במהרש"א שהדין קדימה הוא דאוריתא והנה יש שנקטו שהחיוב המבואר ברמב"ם זה רק מדרבנן ובאמת כל הגמ' זה רק לאחר שרבנן חייבו ממילא יש סברא להקדים ולפ"ז כתב הגריש"א בהערות על קידושין שלא שייך להעמיד בזה הפסוק

והנה עיין ב"י שהביא מהמהר"ם לגבי קדיש שאם האב אומר שלא יאמרו קדיש הוא עדיף מהאם והנה הנוב"י תנינא סימן מ"ה כתב שבמקרה שהאב ציוה שלא תינשא אם ישהו מסוים והאם רוצה שתשאנה וכתב שכבוד החים עדיף מהמתים ומצד שכבוד אב קודם לאחר מיתה זה כמו לאחר גירושין ועיין רעק"א דבב"י מבואר לא כך והנה הנוב"י טען שהרי יכולה להתחתן אם מישהו אחר אמנם יש שדמו שאז באמת פוקע חיובה ועיין חזו"א שהביא שלגבי אבלות אפילו בליקוט עצמות יש לה דין אבילות אמנם בעיקר הקושיא על הנוב"י יש לחלק שבמיתת הבעל חל הפקעה מהאשה אבל במיתת האשה לא חל שום הפקעה [אמנם חל היתר על אחות אשתו ויתכן שהכונה שהאיות שיש לאחר מיתה זה לא סיבת איסור] ומבואר בנוב"י שאם היה הסברא של אתה ואביך בכה"ג אפילו שהחיוב בחי זה יותר ממת בכל אופן היה צריך להקדים האב וזה כנ"ל מצד שחובתה לותר על כבודה והנה בסברת המהר"ם צ"ע שהרי ברגע שהיא מתה אינה חיבת במצות ומהשיך לומר שצריך להקדים ומשמע שכיון שבתור חי זה סברא להקדים ממילא כך הוא ההנהגה וצ"ע בזה

והנה יש לדון במקום שביחס לאמא זה גם כיבוד וגם מורא וביחס לאב זה רק כיבוד דהינו שיש דבר שזה רצון האב אבל לא היה כאן ציוי מצידו ולכן אם לא עושה זה רק מחסר בכבוד אבל האמא אמרה שלא יעשה שיש כאן גם מורא [ובפשוטו אין כאן גם כבוד אמנם הגרי"פ נקט שבכל מורא יש גם כבוד אמנם יתכן מקרה שיש את שניהם האם כה,ג האם עדיפה וזה תלוי בנידון הנ"ל וכן יש לדון במקרה שביחס לאב זה דבר שאין בו הנאה וביחס לאם זה דבר שיש בו הנאה והנה בתורה לשמה סימן ר"פ כתב שכיון שאין חיוב לשמוע לאב ממילא אם קודמת אמנם אם נימא שיש חיוב רק שזה פחות א"כ יש לדון ותלוי בכל הנ"ל עוד יש לדון במקום שלאב זה כבוד ולאמא זה צער והרי חזינן שלצערו זה חמור שזה גם משל בן ולא מועיל מחילה וכן זה גם ברשע עיין לעיל ואולי בזה אם קודמת אמנם אם הסברא שצריכה לותר בשביל בעלה א"כ גם כאן זה כך אמנם יש דברים שודאי שבעלה לא צודק בבקשתו ומסתבר שלא צריכה לותר וכמו שמצאנו שלא צריכה לעשות דבר שמתבישת מזה וצ"ע בכל זה

### ביסוד הסברא של כולכם חייבים בכבודי

] מבואר בסוגין שאם יש מצות כיבוד אב ואם ומצוה אחרת היא קודמת מצד שאני ואבא חייבים במצוה ובפשוטו זה אותו סברא של אתה ואמך חייבים בכבוד אביך והנה בגמ' מבואר שאם אביו אומר בשל לי בשבת מסברא זה היה דוחה ורק יש פסוק שכולכם חייבים בכבודי שלכן זה לא דוחה ועיין תוס' ביבמות ה: שהקשו תיפו"ל מצד הסברא שאתה ואביך חייבים בכבודי ודימו דבר זה לסברא של אתה ומאך חייבים בכבוד אביך ותירצו שלומדים את זה מהפסוק של כולכם חייבים בכבודי דהינו שבאמת ללא פסוק אין בזה סברא ורק לאחר הילפותא לומדים לסברא זו ולכאורא הכונה שגם לגבי אביו ואמו לומדים את זה מכאן והנה הדבר צ"ע שהרי הגמ' דנה שילמדו מכאן לכל מקום והגמ' אומרת שזה הכשר מצוה ולא מצד שיש כאן סברא מיוחדת של אתה ואביך וכבר תמה כן באמרי משה וצ"ע והנה עיין רמב"ן בב"מ דהביא גירסא שהגמ' שואלת שמה הצד שכהן יטמא כדי להחזיר אבידה הרי מי דחינן איסורא מקמיה ממונא וביאר הרמב"ן שהכוונה שכיון שהבעלים צריך להפקיר אבידתו כדי שהמוצא לא יטמא והוסיף שהרי שניהם חייבים בכבודו של מקום וכתב שזה הסברא שאי אמרה לא בעינא ליכא למצוה שחיבת לומר שלא רוצה כדי שלא יעברו על האיסור ומשמע קצת שזה הסברא של כולכם חיבים בכבודי ומשמע שמכאן לומדים את זה ואינו נכון דהרמב"ן ביאר את הגמ' ל"ב שלכן רק שואלת על כיבוד אב ואם ולא על השבת אבידה ומבואר שסברא זו קימת גם לפני הדרשא כולכם חייבין בכבודי וצ"ל שביחס לכיבוד אב יש סברא שכיון שזה כמו כבוד המקום שללא פסוק לא שייך סברא זו והפסוק מגלה את זה או שבאמת בכיבוד אב גם למסקנא זה מטעם אחר כמבואר בגמ' שזה הכשר מצוה וצ"ע

והנה בעיקר הקושיא שתיפו"ל מצד שאתה ואביך חייבים במצוה עיין קובץ הערות שאם היה הדין שעדל"ת א"כ אדרבא גם זה מצוה וזה דוחה האיסור ורק לאחר שנאמר ההלכה שזה לא דוחה ממילא יש כאן גם הסברא של אתה ואביך וכו'

ובתוס"ר כתב שכל הסברא רק שיכת בחיוב שהאב חייב אבל האב לא חייב בחילול שבת של הבן דהינו שכל הסברא של הגמ' שאתה ואמך חיבים בכבוד אביך זה הכונה בדבר שגם האם צריכה לותר על בקשתה וכן במצוה עוברת שכיון שגם על האב מוטל החיוב שיתקים המצוה של לוית המת וכדו' לכן הוא צריך לותר אבל כאן זה לא שייך וע"ש שכתב לגבי השבת אבידה דמדובר בזקן ואינה לפי כבודו שהבן פטור ולכן ללא פסוק הבן היה צריך לכבד אביו עכ"ד והנה בדבריו מפורש שהסברא בכיבוד אם זה רק מצד שהיא צריכה לותר וככל הנ"ל ולדבריו לכאורא כל הדין שמצוה עוברת זה קודם זה רק במה שהאב חיב אבל במצוה של לולב של הבן או ק"ש זה לא שייך וכן הוא בחוט שני אמנם כל הראשונים שלא ישבו כך בפשוטו ודאי שגם זה בכלל הסברא של אתה ואביך וכלשון הרמב"ן שהוא חייב להפקיר ממונו כדי שיהודי אחר לא יעשה איסור או כדי שיקים מצותו וכן כאן האב צריך לותר על בקשתו כדי שיתקים חיוב מצוה שמוטל על מישהו אחר

והנה הרמב"ם כתב שאמר לו אביו עבור על ד"ת לא ישמע לו בין עשה ובין לאו ואפילו איסור מדרבנן מצד שכולכם חייבם בכבודי ועיין כס"מ שהקשה דמה המקור שגם ביחס לדרבנן זה כך וכתב או שיש לא תסור או שיש כאן הסברא שכולכם חיבים בכבודי דהינו שכל שהאב מבקש נגד התורה בזה הסברא שהוא צריך לבטל דעתו ואין בזה חיוב של כיבוד אב והנה כתב הרמב"ם שאם האב אומר אל תשיב אבידה לא ישמע לו מצד שאין עדל"ת ועשה וצ"ב למה לא כתב הטעם מצד שאתה ואביך חייבים בכבודי ובפרישה כתב שכל הסברא של אתה ואביך זה מתי שהאב אומר לו סתם שלא ישיב אבידה דהינו שמדבר נגד התורה אבל אם מבקש שיכבדו וממילא הוא לא עושה מצוה זה רק מצד שאין עדל"ת ועשה ולפ"ז אם יהי לאו זה ידחה או איסור דרבנן והנה צ"ב שמבואר בגמ' שגם מצוה עוברת עדיף וצ"ל שמצוה שהיא לא תקוים תמיד שיך סברא זו אבל איסור שזה נדחה זה אחרת דשם הרי לא יחשב שעושה איסור משא"כ מצוה ממילא לא יהיה המצוה ולפ"ז כיבוד אב עדיף ממנהג איסור וכל איסור דרבנן אמנם סתימת הפוסקים לא כך ויתכן שביחס למצות של ממון בזה אין הסברא של אתה ואביך דאדרבא מה עדיף המצוה הזו מהמצוה הזו ובזה צריך להגיע לסברת של עדל"ת

### בדין נתגרשו שניהם שווים

] מבואר בגמ' שאביו אומר השקיני מים ואמו אומרת השקיני מים ונתגרשו שניהם שוים ועיין רעק"א דנקט שלכן מסברא אם יש ציווי של האב והאמא מצוה שלא יעשה יכול לעשות מה שהוא רוצה אמנם עיין חזו"א שכתב שלכאורא הדין שב ואל תעשה שאני והנה עיין רעק"א שדן במקום שהאב אמר לעשות דבר שיש בו חסרון כיס ואמו אומרת לו שלא יעשה שכה"ג יעשה מה שרוצה ועיין חזו"א שמסתבר דכיון דעדיף שב ואל תעשה ממילא כאן שאת האב הוא לא חייב והאם הוא חייב ממילא יעשה רצון האם וכתב שגם אם האם זה קום ועשה גם מסתבר כיון שבציווי האם הוא חייב ובהאה הוא פטור כי זה הוצאת ממון ממילא חייב לעשות בקשת האם וכתב שמסתבר שזה גם במקום שיש אתה ואמך חיבים בכבוד אב אבל כאן שאין חיוב כלל לאב רק לאם זה לא שייך אמנם כתב שכל דיש הסברא של אתה ואמך הכונה שאין לאם לבקש דבר שהוא נגד האב וזה נחשב שאין כאן מצוה לעשות את קצון האם ולכן יכול לעשות רצון האב והנה בלשון רעק"א שזה כאילו נתן לאב הכסף ועכשיו יש לו כבר הציווי וצ"ב כונתו והנה אם הסברא משל אב דאין המצוה נתינת ממון לכאורא אין כאן מצוה לאב כלל ורק אם זה סברא שי כאן פטור מצד שלא צריך הוצאת ממון יתכן שהכונה שיש חיוב מצוה רק שלא יכול וכרעק"א וצ"ע

המנח"ח חקר האם כובד אב זה בין אדם למקום או לחברו ולכאורא כל סוגי הכיבוד שאומר דבר שמועה בשמו או שלחוני בשביל אבי אין לאביו מזה כלום ובהכרח זה בין אם למקום וצ"ב בגדר הדין כבוד שבזה וברמב"ם משמשע שזה מעיקר הדין ועיין חינוך או הכרת הטוב וזה שייך לדון שזה בן אדם למקום וברמב"ן שיש בזה כבוד שמים שהם שותפים להקב,ה בבריאתו וצ"ב הכוונה

עיין ישר הורי שהעמיד ספק האם מותר אמירה לעכו"ם לצורך לבקר את הוריו או שיש הסברא של אתה ואביך חיבים בכבודי וצריך לותר על כבודו כדי שלא יעשה איסור ואולי כה,ג אין זה בגדר איסור כלל דלצורך קיום מצוה אין ענין כלל שלא לעשות וצ"ע בגדרי אמירה לעכו"ם

עיין תורה לשמה שאם אמו מבקשת הנאה ואביו דבר שאין בו הנאה אמו קודמת עוד ראיתי שאם התחיל באמו ימשיך כיון שכבר עסוק

עיין גמ' בב"מ שאבדתו קודמת וזה אפילו אם משל בן וצ"ב הרי אבדת אביו יש כיבוד אב ואולי מדובר שאביו לא ביקש ממנו וה"ג אין חיוב

גם לאחר מחילה יש מצוה אם ה בן אדם לחברו הוא חידוש

לשון כד הקמח ולא בא מצות כבוד אלא לכבוד האב העיקרי

מהרש"ם ח"א ק"א ח"ב רכ"ד לגבי דבר שאין בו הנאה

פסחים ק"ד: שאמר לו שיראה איך מברך ושלח מישהו אחר ובחידושי הגר"ר בענגיס הקשה מה אם כיבוד אב והרי זה צוה שבגופו ולכל הפחות מצוה בו יותר מבשלוחו וטכתב שלדעת הרשב"א ניחא שזה רק משאלות לבו ובשוטו אינו נכון שזה דבר שיש לו מזה קורת רוח שידוע ההלכה אמנם כיון שהמטרה מנעשית יש לדון שכה"ג אין בכל האב לבקש שדוקא הוא עצמו יעשה כל שאין לו מחלק זה הנאה אמנם כאן עיקר הדבר יש בו הנאה וצ"ע

צ"ע למה בזורק ארנקי לא יכול למחות בו בתור שעושה עבירה וכי אם רואה אותו גונב אין דין אפרושי מאיסורא ובראשון לציון כתב שודאי חיב לאפרישו כי הוא רשע אמנם לפעמים זה לתאבון ולדעת הרמב"ם שגם ברשע א"כ יאסר אמנם זה תועלת בשבילו

אם אביו אומר לו לסגור החנות לא כי רוצה שישרתו אלא יש לו בה ענין והבן מפסיד ממון הרווח יש לדון האם גם זה בכלל החיוב או שהדין הפסד ממון או משל בן לתת זה רק לצורך הכיבוד בעצמו ועיין שון המקנה בזה

מהרי"ק שורש נ"ח שאסור לו ללכת אם אמו לבי"ד במקום אחר כי זה מבזה אותה וכתב שאם יש לו הוצאות תשלם לו ומבואר שאין הביאור שכיון שיש הוצאה אין זה בכלל חיובו אלא שאם משלמת הוא חיב לעשות ותשלם לו וצ"ב למה לתבוע בבי"ד זה לא מצער אותה ואסור והרי הרמב"ם כתב שאם לקחה ממונו וזורק אין לצערו ויש לדון שהרמב"ם זה דלא כתוס'

מהרש"ם ח"א סנ"ב שאם האב מצוה לתת מירושתו זה כמו מניעת רווח שהוא חייב וכן הוא בלשון הרמ"א שחייב לתת לאביו מניעת רווח ומשמע גם במקום שלא מקבל מזה כבוד ולכאורא זה דלא כמקנה וצ"ע

רעק"א שהאב יש בו הפסד ממון והאם לא יכול לשמוע לאב שזה כמו שנתן לו מתנה ועכשיו אין הפסד וכמו שיכול לבחור בשני מצות עשה לעשותה מצוה שיש הפסד ממון אמנם אם נימא שאין נתינת ממון בכלל המצוה א,כ אין עליו ציווי כלל משא,כ האמא אמנם הרי יקים מצוה ולכאורא מבואר שאין חיוב של בן אדם שלא להיות במצב שהוא חייב מצוה ולא מקימה והארכנו בדין לגרום לשנו ת ההכרעה

מים עומקים סימן ק"א שאם אביו רוצה לקנות ורוצה למכור למישהו אחר חשיב משל בן עוד דן במה שהאב רוצה לדוק והבן מפסיד השכירות האם חשיב מניעת רווח עוד דן שגם אם ישלם לו אבל כיון שזה נתינת ממון מה שישלם זה לא סיבה וצ"ע בעומק החילוק משל בן

עיין שבות יעקב ע"ה שמועיל מחילה על כיבוד אב ואם גם אם עכשיו חזור בו וכן משמע בשו"ת הרשב"א ואולי כי הקנה בשטר

שו"ת מהרם מינץ ל"ב שמורא זה אין מתן שכרה בצידה וכן הוא במנח"ח וברמב"ם מבואר שמי שמזה אביו מכין אותו מכת מרדות ויתכן שזה ארור מקלה אביו ובשע"ת שכל מי שלא עוה מורה אבל עדין יתכן שעל זה מועיל מחילה ועל בזיון גמור לא מועיל מחילה ועיין ריבש בשם הראב"ד שכתב שכמו שאביו לא עוזר גם בת"ח וצ"ב שאביו יש מקלה וצל שזה גילוי על גדר דין מורא

מביט ללכת לא"י לא צריך לשמוע להורים

תורה לשמה ר"צ כיבוד אם קודם לאב באין לו הנאה מזה

האם הורים שמבקשים אירוע משפחתי לא חשיב יש להם הנאה

מהרם שיק ריח שודאי יכול לחזור בו ממחילתו

תורה לשמה ר,ע שלא חיב לעשות מעשה בזיון שאביו מצוהו ולמד מזה שאשה לא חיבת כתבות ע"א

לאפרושי מאיסורא את האב לשון הגמ' במקום חילול ה' אין חולקין כבוד לרב לכאורא הכונה שהוא שוגג ורוצה שיצילו מהאיסור אבל במקום שלא רוצה יש לדון בפרט אם יש בזה איסור מקלה אביו ואמו ואולי זה לא בזיון אם עושה כי נצטוה כן מהקב"ה וצ"ע

בשו"ת הרשב"א ח"ד נ"ו דיק מהירושלמי שגם המ"ד שסבר שלא כופין בכל אופן אמרו לו שיעמוד בבית הכנסת ויפרסם שהוא לא נותן חזינן שיש חיוב לאדם להתאמץ לפרנס את אביו ורק שמצד כיבוד אב לא כופין ולכאורא זה בכלל הרמ"א תבוא מהירה וצ"ע

עיין ב"י וט"ז שכתבו שכמו בכבוד המקום אינו חייב לנחם אבילים ולבקר חולים ושיחזור על הפתחים וצ"ע דשם יש דין אפס כילא יהיה בך אביון וכל שמפסיד מון לא צריך כלל וכאן מצד שלא יעבוד על זה נאמר כבד את ה' מהונך ורק במקום שיזחר על הפתחים לא צריך וצ"ע

רשב"א שלא מברכים על כיבוד אב ואם כי מועיל מחילה צ"ע הרי אם יש עדין קיום מצוה ומברכים על מצוה קיומית ובפשוטו מבואר שלא נתקן ברכה על מצוה קיומית ורק אםיש כבר תקנת ברכה יכול לקיים גם במקום שכבר לא חייב כגון ברכת כהנים פעם שניה

עיין תרומת הדשן שכיון שמוראי למעלה ממוראכם ולכן זה לא רק על יש בו כרת אלא על הכל ממילא זה גם סברא שלמיוד תורה זה עדיף משאר דברים ולכאורא לפ"ז ה"ה שאר מצוה קיומית וצ"ע

ברמב"ן מבואר שהדין זקן ואינו לפי כבודו זה גם ביחס לדין קימה בפני חכם או אביו ולכאורא מבואר שזה בגדר ממונא דהרי מבואר בגמ' שלגבי עדות על איסור אין ללמוד מצד שאיסורא ממונא לא גמרינן ונראה שעיקר הסברא שכיון שזה נוגע למצוה של ממון דהרי בכל עדות גם במקום שמונע מאיסור גזל לא חייב להעיד עיין תוס' שבועות ל: אבל יתכן שזה נחשב מצוה לשמים לגבי הסברא של מי דחינן איסורא מקמיא ממונא

ובעיקר תירוץ תוס' בכתובות לכאורא הכונה שהמצוה לא פוקעת שהרי בכיבוד אחר הוא יתחיב משא,כ כאן זה פקע לגמרי דהינו שגם אם תחזור בה לא חייב ויתכן שגם זה חילוק שכאן המצוה עצמה שמחל אם שוב יבקש תתחיב

עיין שיעורי הגרש"ר ב,מ סימן ס שלאחר מיתה זה רק בן אדם למקום ולכן זה לא שייך ברשע ורק מחיים שזה בן אדם לחברו מצד פריעת חוב יש חיוב

גמ' שבת ק"ח ששמואל ציער את רב לטבתו ומבואר שזה מותר ואין בזה חוסר מורא כיון שזה לטובתו רק שם יתכן שידע שמונח לבן אדם שמוחל ולא כשיודע ולא רוצה כך

מנח"ח מצוה ט' שמצוה שעובר כל הזמן צריך יותר מחומש ולפ"ז בכיבוד אב ואם אין דין חומש אמנם יש היתר שזה לא משל בן

ספר חסידים תתרפ"ז שמותר לומר לאדם שרוצה להפקיד אצל אביו שהוא לא נאמן

ספר חסידים אוןת ש"מ שאסור לבן לצום אם זה מצער את ההורים

ישא מדברותיך סימן ל"ו

בדין אביו קודם יש לדון בהתחיל בכבוד אמו עוד יש לדון באמו זה שב ואל תעשה ואביו זה קום עשה והחזו"א כתב שב ואל תעשה מה הדין כה"ג ועיין חזו"א

מים עמוקים ח"ב סימן ק"א דאם נשבע שלא יכבד את אביו לא חל אפילו שאתה ואביך חיבין בכבודי שכאן זה לא דבר הרשות וממילא לא חל והכיח כן משו"ת הרשב"א

חקרי לב ספר מע"ל ח"א דקס"ה שאם האב לא ציוה אפילו שצריך זה רק דרבנן

ברמב"ן מבואר שהגדר של אתה ואביך שזה כמו אי אמרה בעינא לך לא בעינא אמנם מבואר שלפני הדרשא הסברא הפשוטה שאם יש כיבוד אב או השבת אבידה שזה קודם כיון שזה איסורא והשבת אבידה זה ממונא ולכאורא אין הביאור שהדין לא בעינא של מאנס נלמד מכיבוד אב אלא שזה סברא וכן ביחס להשבת אבידה רק שכיבוד אב ביסודו זה אחרת והפסוק מלמד שגם בזה שייך הסברא

וראיתי לדון שכיון כיבוד אב הגדר ביחס לאב לכן כבודו זה סתירה להקב"ה ואין זה דומה לשאר מצוות ששם גם הדאגה לחבר זה כי זה רצון ה'

### בדין כיבוד אב ואם בדבר שאין להם בו בנאה

] נצטוינו בתורה במצות כיבוד אב ואם ומבואר בגמ' קידושין ל"א: כיצד הוא כיבוד מאכילו משקהו מלביש ומכסה מכניס ומוציא דהינו עשית צרכי האב ויש לדון האם כל דבר שהאב מבקש מבנו שיעשה הרי זה בכלל כבודו או רק דבר שיש לו הנאה ממנו והדבר מצוי כגון שאומר לבנו שיעשה דבר לצורך הבן כיון שרוצה בטובת הבן או שמבקש מבנו שיעשה טובה לאדם אחר כיון שרוצה להיטיב לו ובעשית הבן אין לאב הנאה אלא מה שנעשה רצונו ולכאורא מצאנו שנחלקו בזה הראשונים

והנה הגמ' בב"מ ל"ב. אומרת יכול אמר לו אביו היטמא או אל תשיב אבידה יכול ישמע לו ת"ל איש אביו ואמו תיראו ואת שבתותי תשמורו כולכם חייבים בכבודי ע"כ ומבואר בגמ' שלולי פסוק אם אביו אומר לו שלא יחזיר אבידה הוא צריך לשמוע לו ורק מצד שיש כאן צד איסור לכן הוא לא צריך לשמוע לו ואם זה אבידת עכו"ם הוא חייב לשמוע לו והנה בפשוטו מבואר שיש חיוב לשמוע לאביו שאומר לו שלא להחזיר האבידה אפילו שאין לאב שום הנאה מזה אמנם עיין רמב"ן וברשב"א שם וכן ברמב"ן ובריטב"א יבמות ו. שכתבו שזה ודאי שאין הכונה שסתם אומר לו שלא יחזיר שכיון שאין לאב מזה הנאה אין בזה מצות כיבוד אלא הכונה שאומר לו עסוק בכבודי וממילא הוא לא יחזיר אבידה דהינו שנקטו שאין מצות כיבוד אב בדבר שאין לו מזה הנאה [ובלשון הריטב"א מפורש שגם בדבר הרשות כה"ג הוא לא צריך לשמוע לאביו] אמנם עיין הגהות מימוני פ"ו ממרים שהביא מהיראים והסמ"ג שהוכיחו מכאן שאדם שאומר לאחר לעשות עבירה כיון שזה רק בדיבור הוא לא נעשה רשע על ידי דיבור דאל"כ תיפו"ל שהוא לא עושה מעשה עמך ומבואר שנקטו שבסוגין מדובר שסתם אומר לו שלא יחזיר ולכן יש כאן נידון שהוא נהיה על ידי זה רשע וכן עיין רבינו ירוחם שער ד' וכן במאירי ביבמות שכתבו כראשונים שאין לבאר מאומר לו סתם שלא יחזיר שא"כ הוא רשע ואין מצות כיבוד ומבואר שללא החסרון שהוא רשע יש כאן מצות כיבוד ועיין חזו"א שיתכן שאין הכונה שהוא נהיה רשע אלא זה סברא שבקשה שנגד רצון התורה אין מצוה לקימה וזה כעין הסברא שאדם רשע אין מצוה לכבדו ויתכן שבזה גם הרמב"ם מודה

והנה הגמ' ביבמות ו. דנה שנלמד שאין עדל"ת מהא דאמרה תורה שאם האב אמר שחוט לי בשל לי בשבת שלא צריך לשמוע לו והגמ' דוחה שכן הכשר מצוה וביארו תוס' ושאר הראשונים שם שהמצוה זה ההנאה שהאב מקבל הבשר אבל הבישול זה רק הכשר מצוה והקשה הרמב"ן ושאר ראשונים שם הרי כיון שהאב אמר לו לבשל לו ממילא זה עצמו מצוה ותירצו שכיון שאין חיוב לשמוע לאב בדבר שאין לו הנאה מזה א"כ סתם בתור שאמר לו שיבשל אין בזה מצות כיבוד ורק מצד מה שיקבל מזה הבשר לכן הוי הכשר מצוה והנה כה"ג שהאב אומר כדי שיהיה לו בשר ודאי שזה מצוה ולכן ללא מיעוט זה היה דוחה ל"ת שכאן שאומר לעשות פעולה כדי שבסוף יקבל ממנה תועלת הוי מצוה רק שבזה יש חילוק בין זה לכל מצוה שכאן זה לא מצוה מצד עצמו אלא רק מצד שמכח זה יקבל דבר ורק כה"ג זה לא דוחה רק שאם הדין שגם ללא קבלה יש מצות כיבוד א"כ זה לא הכשר מצוה [דהינו שאם בהיה אומר לו תבשל ותזרוק לים היה צריך לעשות] והנה כל הראשונים שם ביארו כך ובפשוטו מבואר שאין מצות כיבוד אב ללא הנאה אמנם יש מקום לדון שכל רצון האב זה מצות כיבוד אב אבל כל שרוצה מטרה סופית ולא איכפת לו איך זה יקרה כה"ג לפעולת העשיה אין שם מצוה אלא הכשר מצוה כיון שהאב אין לו ענין בעיקר הדבר ולכן זה סיבה שזה לא ידחה וצ"ע

והנה עיין תוס' קידושין ל"ב. שכתבו שאם האב מבקש מבנו שיכבדהו ועל ידי שהבן יכבדו יפסיד את ממונו שנאבד וכתבו התוס' שאין לבין חיוב לכבד לאב כה"ג אפילו למ"ד משל בן שכיון שהאב לא נהנה כלל מהפסד ממונו אין זה בכלל מצות הכיבוד והקשו התוס' דהרי בגמ' מבואר שאם אביו לוקח ממונו וזורק לים יש בזה מצות כיבוד ואין לו למנוע ממנו וכתבו דשם מדובר שמקבל מזה שימוש למירמי אימתא על בני ביתו אבל ללא זה ודאי שאין בזה מצות כיבוד דהינו שאפילו שהיום אומר לבנו שלא יטפל בממונו כדי שיוכל לכבדו בכל אופן אין בזה חיוב מצד כיבוד אב כיון שלא מקבל הנאה חיובית מזה שלא מטפל בממונו ועיין מהרי"ק סימן קס"ז שכתב שיסוד דברי התוס' כנ"ל שאין חיוב כיבוד אב רק בהנאה שהאב מקבל אבל סתם לעשות צויו ללא שמקבל מזה הנאה אין בזה מצות כיבוד אב וכתב שלכן אם הבן רוצה לישא אשה ואביו לא מרשה לו לישא אותו אין בזה מצות כיבוד כיון שזה דבר שלא שייך לאב דהינו שאין כאן לאב קבלת הנאה והנה השו"ע פסק כמהרי"ק אמנם בדבריו מבואר שם עוד שני טעמים א. שיש צער לבן וזה כמו משל בן ב. שזה נחשב שאומר לו לעבור על ד"ת והגר"א הביא את שלשת הטעמים

והנה משמעות הראשונים שכל שזה דבר שאין הנאה לאב אין בזה מצוה כלל אמנם הגר"א ביאר מהרשב"א שזה רק לא סיבה לדחות ל"ת ובחזו"א כתב שזה כמו חצי שיעור שזה לא מפורש בתורה וזה לא דוחה דהינו שזה חיוב לא גמור וצ"ב ועיין ברכת שמואל יבמות סימן ג' שכתב שכה"ג אם עושה מקים מצוה אבל לא חייב ומצוה קיוית לא דוחה ל"ת

ועיין שו"ת מהר"ם מלובלין סימן קל"ו שאב שצוה את בנו שיתן שטר חליצה לבנו הקטן כדי להעשירו והגדול יפסיד וכתב שלא חיב לשמוע לו מצד שאין בזה הנאה לאב ואפילו שודאי שיש לו הנאה שבנו יהיה עשיר אין זה בגדר הנאה שמחיב מדין כיבוד

והנה מבואר בגמ' שמכבדו במותו שאומר הריני כפרת משכבו או זללה"ה וכן מבואר בגמ' שאם מגיע למקום יאמר שלחוני בשביל אבי וצ"ב עד כמה שצריך דוקא דבר שיש בו הנאה לאב הרי כאן אין הנאה לאב ובפרט לאחר מותו אמנם עיין רעק"א סימן ס"ח דמבואר שמכלל מצות כיבוד זה להגביה את כבוד אביו וזה הלכה מיוחדת בדברים מסוימים שמגביהים את כבוד אביו אמנם הנידון הנ"ל בדבר שהכיבוד מצד התועלת שהאב מקבל ובזה צריך דוקא שיש לו מזה הנאה

והנה עיין חזו"א בהערות על קידושין ל"ב. שתמה על המהרי"ק שהתיר לבן לישא אשה שמצערת את אביו א. הרי מבואר בירושלמי שאמו של ר"ט רצתה לשתות את מי רחיצת רגליו וחיבו אותו מצד שרצונו של אדם זהו כבודו דהינו שחזינן שעשית דבר שזה רצון האב חשיב כיבוד אב ב. שכיון שמצערו למה שזה לא יהיה בכלל מורא דהינו שכמו שאסור להעיר את אביו כי זה מצערו ואין זה מורא כך לעשות נגד רצונו דבר שמצערו הרי זה בכלל ביטול מורא אב ג. למה שזה לא יהיה בכלל סותר דברו דמבואר שאפילו לומר שדבריו אינם נכונים זה ביטול מורא וודאי לעשות דבר שאביו אומר לו שלא רוצה שיעשה ודאי שזה מחסר בדין מורא ועיין חזו"א שהאריך שעיקר ההיתר שדבר שאין ראוי לאב לבקש אין בזה חיוב לבנו והדבר צ"ב איך זה משמע במהרי"ק שם

אמנם עיין מקנה שכתב שכל שאביו אומר לו שיעשה דבר או לא יעשה ודאי שיש בזה חיוב מורא שלא למרות את דברי אביו אמנם כתב שכל זה בדבר שלבן אין מזה שום הפסד ממון או צער אבל כל שיש לו מזה אפילו הפסד ממון בזה ודאי שאין חיוב מתי שאין לאב מזה הנאה ודייק מהמהרי"ק שחזינן שרק התיר לגבי לישא אשה ולא כתב בכל מקרה שהאב מבקש שאין לו מזה הנאה ועיין קובץ תשובות ח"א סי"ב שכתב שהכונה שאם סתם לא עושה רצון אביו זה חסרון מורא אבל אם זה מצד הפסד ממון וכדו' אין בזה חסרון מורא שהוא בכלל האיסור וצ"ע

והנה העולה מהנ"ל דיש כאן נידון האם יש חיוב לקים צואת אביו בדבר שאין לאב הנאה כלל דיש ראשונים שחיבו גם כה"ג ויש שפטרו אמנם גם אלו שפטרו הרבה מהם כתבו שבדבר שאין לאב שום הנאה כגון שאומר לו סתם אל תחזיר אבידה אבל כל שיש לו מזה נחת רוח או הנאה מסוימת יתכן שזה בכלל כיבוד

ויש לציין כמה מקורות עוד בענין הנ"ל

א. עיין שו"ע שהביא שו"ת הרא"ש שאב שצוה את בנו שלא ידבר אם פלוני ולא ימחל לו עד שיעבור זמן מסוים וכתב שלא חיב לשמוע לו כיון שיש בזה איסור ומבואר שללא זה הוא חייב בזה ויתכן דשם זה היה דבר שהאב סבר שכך ראוי להיות לצורך הבן ומבואר שבכל אופן הנחת שיש לאב בדאגתו לבן זה גם סיבה לכיבוד אב

ב. בענין צואה שאב מצוה לאחר מותו האחרונים כולם דנו שצריך לקימו ואפילו בדברים שלכאורא אין לו תועלת מזה בכל אופן מצד שציוה צריך לקים עיין רעק"א תשובה ס"ח שדן שזה מדין מורא ואולי זה מכלל כבוד שמתחשב בדבריו ע"ש ובעיקר הדבר לקים צואת אב כן הוא בשו"ת מהרשד"ם סימן צ"ה לגבי שצוה על בנו שלא לתת לחתונת בתו סכום יותר גדול משיעור מסוים וכן בנוב"י תנינא אבן העזר מ"ה דן באב שצוה לבתו שלא תתחתן אם פלוני והתיר רק מצד שזה דבר מצוה ומשל בן ולא מצד שכיון שאין לו הנאה אין חיוב לקימו

ג. עיין אמרי יושר ח"ב קס"ה בבן שאמו אסרה עליו ללכת לבית חמיו ודן באריכות להתיר מצד שזה כמצוה לעבור על ד"ת וכתב שאין להקל מצד שאין לאם הנאה שלא קי"ל כן וצ"ע בכל זה

ד. בגמ' מבואר שאשה אין סיפק בידה לעשות מצות מורה ועיין רא"מ פרשת קדושים שתמה שלמה שלא יכולה שלא לסתור דבריו ולא לשבת במקומו וכתב שהכונה על כיבוד ואם אינו ענין אמנם הגור אריה כתב שכל שמצוה אותה לעשות משהו חיב משום מורא ובזה לא יכולה לקים ומה שהגמ' לא אמרה את זה דחיפסה דבר שזה רק מורא ולא כיבוד ע"ש וכן הוא בח' מהר"י בירב

ה. עיין פ"ת שהביא מהחות יאיר שאם האם צותה לבנה שלא ישכיר דירתו לשום אדם שחיב לשמוע בקולה אפילו לאחר מיתתה

ו. עיין תשב"ץ ח"ב סנ"ו שאם שצותה את בנה שידבר אם אחי אשתו שחיב מצד כיבוד אב אמנם משמע שלא ביררה ליה דבר זה

ז. עיין ריב"ש סימן קכ"ז שאב שצוה את בנו לגרש את אשתו שעל ידי זה יוכל לצאת מהעיר אינו צריך לשמוע לו מצד שזה כמו לעבור איסור דהרי אסור לגרש אמנם שם יש לו הנאה ממה שיגרש שיוכל לצאת מהעיר וזה כמו הדוגמא של תוס' בהפסד ממון של הבן ע"ש

ח. עיין ספר חסידים (מרגליות) סימן תקסד וז"ל ואם רואה אביו או אמו שבנות הארץ רעות והבן רוצה לקחת משם אשה והאב מצוה לו שלא יקח חוטא הבן אם יקח שהרי יעקב שמע ליצחק ולרבקה אבל אם טובות ואחיה טובים ויש רעות ואחיה רעים ורצו לתת לו לאב ולאם ממון שיקח אשה מהם והטובים אינם רוצים לתת לו לאב ולאם שום דבר והאב והאם מצוים לו לקחת בת מי שנותנים להם ממון והבן אינו רוצה ליקח אשה אלא מטובים אף על פי שכועסים עליו אביו ואמו לא ישמע אליהם כיון שעושין עמו שלא כהוגן עכ"ל ומבואר שצריך לשמוע מי לישא אם יש צדק בדבריהם עוד מבואר שאם מבקשים דבר שלא כהוגן לא צריך לשמוע להם ובדבריו סימן תקס"א מבואר עוד שא אשתו מצערת את הוריו ומבקשים ממנו שיגרשה כיון שהיא לא בסדר הוא מחיב לעשות דבר זה

ט. עיין ספר חרדים מצוות עשה פרק ה וז"ל וחייב הבן לקיים כל דברי אביו ואמו רק אם יאמרו לו לחטוא לא בין באיסור תורה בין באיסור דברי סופרים כן כתבו ז"ל

והנה הראשונים הקשו מדמא בן נתינא הרי זה משל בן ותירצו שזה מניעת רווח ומבואר דאם משל בן א"ש אפילו שלא מרויח מזה כלום ועיקר תירוץ הראשונים יתכן גם לתוס' כמבואר בח' בית מאיר קידושין שכאן יש עשיה של כיבוד וממילא מפסיד וכיון שזה רק מניעת רוח הוא חיב בזה וכמו תמיד בביטול מלאכה האב לא נהנה מהביטול ובכל אופן חייב

עיין רכ"גמלענין לקנות לומדברים

ברכת שלמה ח"א הגר"ש טנא הלכות ת"ת

יד רמ"ה קידושין ל"א שאדם חיב לעשות דברים משונים בשביל כבוד אביו

חיים שאל ר"א צואה שלא יעשה מצבה על קברו כיון שאם היה יודע הי רוצה אין בזה מצוה לשמוע לו

חיי אדם כתב שצריך להעיר את אביו מצד שאתה ואביך חיבים בכבודו

יש שדנו האם מצות צריכות כונה בכיבוד אב ויש לדון שזה תלוי אם זה מצוה לשמים או לחברו אמנם כאן שהענין זה העשיה מצד האדם מסתבר שזה כמו לשמים ואם זה מצד פרעון חוב צ"ע

לענות לאביו אחרי המפיל וכן יש לדון בכל ספק מצוה האם אומרים הסברא של אתה ואביך ויש לדון שאם יסוד הסברא שאין לאב לבקש על חשבון מצוה אחרת א"כ גם בספק זה כך שכיון שדין השני לנהוג כך אין לבקש אמנם אם זה סברא שיש דין קדימה ממילא כל שזה ספק זה לא שייך וצ"ע ועיין רא"ש שספק כיבוד אב ואם לחומרא ולא אומרים שזה ספק ממונא לקולא ומשמע שזה לא חיוב לחברו

בעיקר הסברא שאתה ואביך חייבים בכבודי יש לדון שיסודו שאין לצות אבל לכאורא בבזיון שאסור מצד המצב בעצמו ולא קשור למה שרצון האב זה כך

בית שלמה יור"ד צ"ד שמחלון וכליון לא הועיל להם מצות כיבוד אב ואם כי לא יצאו לשם זה

האם מורא זה מתן שכרה בצדה המנחח ריב כתב שודאי שאין מתן שכרה בצדה וכופין על זה וברעק,א סימן ס"ח משמע לא כך וכן הוא פשטות הדברים בירושלמי שכפה אותו אפילודשם אביו ביקש ויש בזה מורא

הגהות חיעבץ שמה שכתבו תוס' שהיתה מטורפת דאל"כ עוברת על איסור גזל וחייב למונעה אמנם צ"ע השו"ע שהעתיק דבר זה

אהבת ציון דרוש י' לגבי צריכות כונה בבן אדם לחברו

### בדין כיבוד אב משל אב

י"א] מבואר בגמ' שנחלקו אמוראים האם כיבוד אב משל בן או משל אב וקי"ל להלכה שזה משל אב ומבואר בגמ' שנפק"מ האם יכול לתת לאביו מעשר עני שאם זה משל בן הוא לא יכול כיון שנמצא פורע חובו ממעשר עני ומבואר בגמ' שגם אם זה משל בן אבל אינו חייב לתת אלא הצרכים של אביו ולא העדפה דהינו דברים לא מוכרחים ועיין חזו"א שכמו שודאי שלא יכול לבקש שיתן ממון סתם במתנה ה"ה העדפה ומבואר בגמ' שגם אם זה משל אב ולא משל בן אבל תבוא מאירה למי שמפרנס את אביו ממעשר עני ולא נותן לו ממעותיו מצד שיש בזה בזיון לאביו ומבואר בגמ' שזה גם ביחס להעדפה ובפשוטו זה גם במקום שאף אחד לא יודע וכמו שלא ישב במקומו [כן הוא סתימת הדברים] והנה יש לדון האם זה גם במעשר כספים ובדרישה סק"ד הביא מהמהרש"ל וכן הוא במהרי"ל שכיון שזה רק דרבנן יכול לפרנסם אמנם לשון הרמ"א ממעות צדקה שלו ויש לדחוק שכונתו מעות עניים שהגיע לידו ובשם הגריש"א מביאים שאמר שאם קיבל על עצמו לתת מעשר כספים והוא חייב בזה חשיב בזיון אבל אם לא קיבל על עצמו לתת אין בזה בזיון

והנה מבואר בראשונים שאפילו שזה משל בן אבל אם אין לאב והא צריך כדי פרנסתו הוא חייב לתת לו והב"י הביא מהסמ"ג והסמ"ק וכן הוא בריטב"א ובחינוך מצוה ל"ג שהכונה שכה"ג לכו"ע משל בן [דהינו שהמחלוקת האם רק אי אפשרות זה מה שיוצר הסיבה לתת משל בן או שזה מעצם צורת הכיבוד]

אמנם פשטות הראשונים וכן דעת הב"י והרמ"א שזה מדין צדקה ולכן כל שבגדרי צדקה הוא פטור גם כאן הוא פטור [והנה הגדר בחיוב צדקה שרק אם יש לו יותר מכדי חייו הוא חייב ובראשון לציון כתב שכל שאין לו כדי לחיות חודש זה נחשב שאין לו כדי פרנסתו] אמנם מבואר בתשובות הרשב"א ח"ד סנ"ו שכאן ודאי צועקים עליו בבית הכנסת שיפרנס את אביו דהינו שודאי שמוטל על האדם להידחק ולפרנס את אביו

ומבואר בגמ' שביטול מלאכה ודאי שהוא חייב דהיינו שאפילו שבשאר מצות בן אדם לחברו הוא לא חייב להיבטל ממלאכתו כאן בשביל לעסוק בצרכי אביו הוא חייב אפילו שיש לו מניעת רווח והרא"ש הביא מהירושלמי שזה אפילו אם הוא מחזר על הפתחים וביאר שהכונה אפילו אם על ידי שיבטל מלאכתו הוא יחזר על הפתחים לצורך עצמו והטור הביא מהרמ"ה שאם אין לו פרנסתו לאותו יום הוא לא חייב ועיין ביאור הגר"א דבפשוטו ס"ל דלא כרא"ש אלא דהירושלמי זה למ"ד משל בן אבל למ"ד משל אב כל שאין לו כדי לחיות והוא יצטרך לחזר על הפתחים אין לו חיוב כיבוד אב ולא דוקא אם זה לצורך אותו יום אמנם הטור חילק אם יש לו לאותו יום או שאין לו לאותו יום

והפוסקים כתבו שלא צריך לחזר על הפתחים בשביל פרנסה לאביו אמנם החזו"א כתב שהכונה שלא צריך לאסוף לעצמו כדי לתת לאביו אבל אם אביו מבקש ממנו שיאסוף בשבילו הוא חייב כמו שחייב כל לעשות כל צורך שאביו צריך ויתכן דעת האחרונים שזה בזיון לבן וזה לא מחובתו להתבזות לצורך אביו וכמבואר ברמב"ן שיש פטור זקן ואינו לפי כבודו [ובפשוטו לא מצאנו שהבן חייב לעבוד בשדה של אביו מדין כיבוד אב]

ומבואר בסימן רנ"א ס"ג שאם יש לו כספי צדקה אביו קודם לכל הקרובים וביארו האחרונים שאפילו שיש דין שאדם שיש לו צדקה לא יתן הכל לקרוביו אבל כאן יתן הכל לאביו ועיין חת"ס סימן רמ"ט שביאר שכיון שהוא בין כה נותן ממילא זה כבר נחשב משל אב שצריך לתת לאביו והוא חידוש שהרי נותן משלו ומה שבין כה מתכונן לתת זה חידוש שזה הופך להיות משל אב ובסימן קע"ז כתב שאם לא נותן הצדקה שנותן לאביו חשיב בזיון לאביו

והנה מבואר בגמ' שאם אביו לוקח ארנקי של כסף של הבן ורוצה לזורקו למ"ד משל בן אין לו למחות בו ולמ"ד משל אב יכול למחות בו וכן פסק הרמ"א אמנם הרמב"ם פסק שאסור למחות באביו ובטעם הדבר הב"ח ביאר כי יכול לגבות ממנו הפסידו ממילא זה לא נחשב משל בן ועיין חכמ"א שלפ"ז אם אין לאב לשלם הוא יכול למחות בו [ומסתבר שאם הבן יודע בעצמו שלא יתבע את אביו זה נחשב שיש לו ודאי הפסד ממון] אמנם הגר"א כתב שהרמב"ם גרס להכלימו שאני שזה אסור אפילו אם זה על חשבון הבן והשו"ע החמיר כך והרמ"א היקל בזה והנה תמה בחזו"א וכי זה עדיף מהעדפה שגם למ"ד משל בן אינו חייב וכתב שביחס להכלים את האב זה בגדר צרכיו וצ"ע עומק הסברא ומבואר ברמ"א שיכול לתובעו בבי"ד דהינו שזה עצמו לא בגדר בזיון לאביו ועיין כתב סופר דהיה מקום לומר שזה רק לרמ"א שההלכה שזה רק משל אב אילו על חשבון בזיון האב אמנם כתב שמהפוסקים מוכח לא כך וצ"ל שזה ודאי שמה שהאב מחויב לבנו מעיקר הסברא אין בזה כיבוד אב אבל זה לא סיבה לבטל המצוה לגמרי ולהכלימו זה בזיון גמור משא"כ לתובעו בבי"ד

והנה בעיקר הא דמבואר בגמ' שצריך ביטול מלאכה גם למ"ד משל אב היה מקום לומר שהכונה שאין מצוה של נתינת ממון אבל כל שהנידון כיבוד אביו וממילא מפסיד בזה הוא כמו כל המצות שצריך לשלם על זה ממון ולפ"ז גם אם ידי שמכבד את אביו יהיה לו הפסד ממון כגון שיאבד לו אבידה הוא צריך אמנם בלשון הרמ"א מבואר שיסוד החילוק שמניעת רוח חייב לתת גם למ"ד משל אב והפסד ממון הוא לא צריך להפסיד גם אם זה על ידי שטורח בכבוד אביו ובפשוטו לפ"ז אם אביו מבקש ממנו שיסגור חנותו היום וזה עצמו כבודו הוא יהיה חייב ועין שו"ת מים עמוקים דאם האב אומר לבנו שלא ישכיר דירתו זה נחשב משל בן שהכונה שיש לו דיורים והוא מפסידם ועיין שפת אמת שדן שאם האב רוצה שיעשה לו דברים שנוטלים על זה ממון זה נחשב כמו משל בן והניח בצ"ע

עיין מים עמוקים שכתב שאם האב מבקש מבנו שימכור לו את דירתו או איזה חפץ שעומד לרשותו חשיב משל בן והוסיף שממילא גם אם רוצה בן כה למכור לא חייב למכור לאביו ובפשוטו זה דלא כחת"ס לעיל שאם בין כה נותן צדקה צריך לתת לאביו ויתכן דשם הוא קודם מפריש את זה לעניים ואחרי זה הנידון למי לתת אבל אם נתן יש משלו יתכן שבאמת לא חייב וצ"ע

#### שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב

# האם יש חיוב לשמוע לכל צואה של ההורים

### צדדי הספק בחיוב לשמוע להורים בכל ציווי

א] נצטוינו בתורה במצות כיבוד אב ואם ושלשה הזהרות יש בזה א. כבד את אביך ואת אמך ב. איש אביו ואמו תיראו ג. ארור מקלה אביו ואמו והנה מבואר בגמ' שכיבוד זה מאכילו משקהו מכניסו ומוציאו עוד מבואר בגמ' שאומר שלחוני בשביל אבי וכן לאחר מיתתו מזכירו בצורה מכובדת וביאר רעק"א תשובה ס"ח דיש כאן שני חלקים חלק אחד זה לשמשו וחלק שני שהוא מגביה כבוד אביו ובפשוטו הדין קימה זה מכלל מעשה הכיבוד ולגבי מורא מבואר בגמ' שהכונה שלא סותר דברו ולא יושב במקומו ולגבי מקלה אביו ואמו כתב השו"ע רמ"א שהכונה שלא יבזה את אביו אפילו ברמיזה ובחרדים כתב שזה אפילו במחשבה

והנה יש לדון באב שמצוה את בנו שיעשה דבר או שלא יעשה דבר ואין בזה שימוש לאב האם זה גם בכלל מצות כיבוד אב ואם ויש בזה כמה אופנים א. דברים שהם לטובת הבן כגון שילך אם סודר בחורף או שלא ילך למקום פלוני כגון לים או טיול או לכותל כי זה מסוכן או שיעשה דבר רוחני שלדעת האב זה חשוב לבן או שלא יתחבר אם חבר מסוים כי זה יכול להזיק לו וכדו' או שלא יעשן כי זה מסוכן או שלא ישא אשה פלונית כי לא יהיה לו טוב עמה או שלא יטבול במקוה קרה או שלא יעשה משמר כי זה יזיק לו ויש בזה שני אופנים דברים שזה איכפת לאב ויצערו אם לא יהיה כך אמנם יש דברים שזה לא יצער ההורים אבל כך רצונם ב. דברים שהאב מעונין שיעשו כגון שיעזור למישהו או שלא ידבר אם פלוני דברים שהם גם שלא לצורך הבן וגם לאב אין מזה קבלת הנאה חיובית או שמבקשים מהבן שיבוא לשמחה של קרובים בתור לכבד את בעל השמחה או שלא ישא אשה פלונית כי תציק להם או כי הם רוצים שישא אשה שיהיה להם מזה כבוד או ממון וכדו' וגם בזה יש דברים שאי קיומם יגרום להם צער ויש דברים שזה רק רצונם אבל לא יגרם להם צער אם לא יקימם ג. אב שמצוה על בנו דבר ללא סיבה

והנה יש שנקטו שאין חיוב אלא במה שנוגע לאב דהינו שכיבוד זה שימושו ומורא זה שלא לעשות דברים ישירות נגד אביו במה שנוגע לאב כגון יושב במקומו סותר דבריו אבל כל דבר שלא נוגע לאב אלא נוגע לבן או לאדם אחר אפילו שזה מצער האב כגון שישא אשה שלא רוצה או שילך למקום מסוכן אין בזה חיוב לשמוע לאביו [כן הוא בשו"ת מהר"ם מלובלין סימן קל"ו באב שביקש מבנו שיכתוב שטר חליצה לבנו הקטן וכן המהרי"ק נקט שהבן יכול לישא אשה מי שרוצה אפילו שזה מצער אביו כיון שזה לא נוגע לאב וכן נקט בשו"ת משיבת נפש לגבי אב שרוצה שבנו יאכל טוב לבריאותו ע"ש וכן הוא בבית דוד על יור"ד סימן ר"מ ובעוד אחרונים] והנה כולם נקטו שזה רק סברא שאין חיוב לשמוע בקולם אבל ודאי שאם שומע בקולם הוא מקים מצוה כיבוד אב דהינו שזה ודאי שכל שעושה פעולה שמראה שהאב חשוב אצלו וודאי בזה ששומע לו הוא בכלל כובדם רק שאין זה בכלל החיוב של כיבוד אב ואם

אמנם ביד אליהו סימן מ' ובפ' הגרי"פ על הרס"ג מצוה י' נקטו שודאי שמכלל מצות כיבוד אב ואם זה לשמוע למה שהם מצוים ויש לדון שזה מכלל כבודם בזה שעושה מה שמצוים אותו וודאי שבזה שמקים את רצון אביו יש בזה מעשה שמראה שכבודו חשוב בעיניו וזה וודאי לא פחות מלומר שלחוני בשביל אבי או מכבדו במותו וכאן זה חיוב גמור שהרי האב ביקש שיעשה את זה ובדבריהם במואר שזה בין שעושה מה שאומרים לו בין שאומרים לו שלא יעשה דבר ולא עושה בגלל ציוי הוריו זה בכלל הכיבוד

אמנם יתכן מאוד שגם אם מצד מצות כיבוד זה רק כדוגמאות של הגמ' שמכבדם ממש או מגביה את כבודם בעיני אחרים ולא בקיום צואתם ובפרט כשמצוים שלא יעשה דבר ולא שיעשב משהו בקום עשה אמנם הרי יש מצות מורא אב ואם כמבואר בתורה איש אביו ואמו תיראו וכתב הרמב"ם בסה"מ מצוה רי"א שכתב וז"ל **הוא שציונו לירא מאב ואם והוא שיתנהג עמם כמנהג מי שהוא ירא ממנו שיענישהו כמו המלך וילך עימהם כדרך שילך אם מי שמפחד ממנו וירא מהגיע לו ממנו מה שימאס** עכ"ל ומבואר ברמב"ם שבכלל מורא זה הנהגה כמי ממי שמפחד ממנו וודאי יתכן שמכלל זה שעושה כל מה שאומרים לו שיעשה ולא עושה כל מה שאומרים לו שלא יעשה וכן הוא במקנה שבציווי שאין הנאה בכל אופן סתירת דבריהם הוא בכלל מורא

והנה עיקר הדבר שציוי האב כל שלא מקימו יש בזה ביטול מורא אב מבואר בכמה אחרונים דהנה לשון התורה איש אביו ואמו תיראו והגמ' אומרת למה כתוב איש מצד שהוא סיפק בידו לעשות מצד שאין רשות אחרים עליו אבל אשה רשות אחרים עליה [דהינו שיש כאן ילפותא שאשה מחמת שרשות אחרים עליה יש לה פטור מהמצוה] ועיין רא"מ עה"ת שהקשה דבפשוטו הרשות אחרים עליה זה רק סיבה שלא יכולה לכבדם אבל אין סיבה שלא תוכל לקים מצות מורא שזה לא ישב במקומם וכדו' וכתב שבאמת זה באם אינו ענין והפסוק מרמז על כיבוד ולא על מורא ובאמת לגבי מורא אשה חיבת כאיש [והנה קצת משמע כך בחינוך שרק במצות כיבוד כתב שאשה לא יכולה לקים וכן משמע ברש"י ובמאירי] אמנם ברמב"ם כתב שאשה פטורה גם ממורא וכן מפורש בתוס' ל"ד: שכיון שאשה פטורה ממורא היה צד לפטור אותה מקללה וצ"ב למה פטורה ממורא ועיין ח' המקנה ובגור אריה ובח' מהר"י בירב שכתבו שכל שאביה מצוה אותה לעשות לו משהו ולא עושה לו את זה חוץ ממה שיש בזה ביטול מצות כיבוד יש בזה גם ביטול מורא אב ומה שהגמ' לא אמרה את זה בתור מורא דרצתה לומר דבר שזה רק מורא לבד או רק כיבוד לבד ועיין גמ' יבמות ו. שהגמ' דורשת ואת שבתותי תשמורו שאם האב אמר לו בשל לי לא ישמע לו מצד שכולכם חייבים בכבודי וצ"ב למה הגמ' נקטה שאמר לו ולא סתם שהוא צריך ועיין מקנה שביאר לנ"ל דשם מדובר על איסור מורא וזה רק בציוה ולא מקימים את צואתו

ויתכן עוד שכל שלא מקים מה שציוו זה בכלל סותר דבריו ויתכן לחלק שאם בפניהם עושה שלא כרצונם זה ודאי חסרון מורא או כיבוד אבל שלא בפניהם אין בזה איסור ויתכן שגם אם שלא בפניהם יש בזה איסור אבל כל זה מתי שזה יודע להם שבזה הוא מבטא חוסר מורא וכבוד אבל כל שלא ידעו מזה אין חיוב לעשות מה שאמרו מכח מה שהם ציוו [ולפ"ז יכול לעשות שלא בפניהם וכדו' ויש לעין האם כל שיש צד שישמעו כבר אסור בתורת ודאי או שזה תלוי באמת מה יקרה בסוף] אמנם יתכן שזה מכלל המצוה שכל שהם מצוים הוא עושה מה שהם מצוים ועיקר הדבר שהמושג כיבוד זה היחס של אדם להוריו גם ללא ידיעתם אלא ההנהגה מצידו מבואר בדין שלא ישב במקומו דמבואר בט"ז שזה גם אם אין אף אחד שם וכן הדין שמי שנותן להוריו צדקה תבוא מהרה משמע שזה גם ללא ידיעתם אלא עצם הבזיון מצדו שהוא נוהג בהם כך

והנה המהרי"ק כתב שבן שהוריו לא רוצים שישא אשה שיצא שם שהוא נטען עליה לא צריך לשמוע להם וטעם שלישי כיון שאין חיוב לשמוע להם בציווי שאין להם מזה הנאה ועיין חזו"א שתמה שבדבר שיש להם צער יש לאסור מג' טעמים א. דהתוס' הביאו את הירושלמי שאמא של ר' ישמעאל התלוננה עליו שלא מכבד אותה ונבהלו רבנן ושאלו אותה במה הוא לא מכבד אותה ואמרה שרגילה כל יום לשתות את המים שרוחצת את רגליה והוא לא נותן לה והא סבר שזה בזיון לאמו ואמרו לו רבנן שרצונה זהו כבודה דהינו שהתחדש כאן שעשית רצונם זהו כבודם [אמנם במשיבת נפש סט"ז כתב שזה רק קיום מצוה אבל לא חיוב] ב. שכיון שזה מצערם ודאי שזה חסר במורא ג. שבזה שעושה שלא כדבריהם וזה איכפת להם זה ודאי בכלל לא סותר את דברו וע"ש מה שדחק בכונתו ומבואר דעתו שגם אם ננקוט שבדבר שאין הנאה אין כיבוד או מורא אבל בדבר שאיכפת להם ויש להם צער ודאי יש בזה מצות כיבוד או מורא אמנם לכאורא זה רק אם יודע להם אבל אם זה לא יודע להם כלל ולא יהיה להם מזה שום צער בזה אין סיבה לאסור והנה השו"ע מביא את התורה"ד שדן במי שהולך ללמוד במקום שהגוים מעללים וההורים אומרים שזה יעשה להם צער ונקט שודאי שיש בזה ביטול מורא אב מה שלא שומע להם ומצערם ורק היתר מצד שלימוד תורה זה יותר מכיבוד אב ומפורש שבדבר שיש צער להורים בזה ודאי חיב לשמוע להם [אמנם יתכן שכל האיסור לצערם כגון שמעירם משנתם שזה מעשה צער לאביו אבל כל שעושה צרכיו ומילא האב מצטער אין זה בכלל האיסור וכן האיסור לסתור את דבריו זה רק מתי שסתם עונה לו בצורה לא מכובדת אבל כל שלא עושה מה שהוא רוצה אין זה בכלל האיסור]

העולה מהנ"ל דיש כאן כמה צדדים א. שמחיוב כיבוד ומורא לעשות כל בקשת הוריו ולא לעבור על שום בקשה ב. שאין חיוב מצד כיבוד אלא דבר שנותן להם הנאה חיובית שקשור עליהם וכן מורא זה רק יחס ישיר אליהם כמבואר בגמ' ג. כנ"ל אמנם כל דבר שיש להם רצון אמיתי זה ודאי בכלל כיבוד ומורא שרצונם זהו כבודם ד. יתכן שרק דבר שאי ציות להם גורם להם צער הוא בכלל מורא ה. יתכן שאי ציות ההורים אין זה בכלל כבוד אמנם זה בכלל מורא

והנה עיין שו"ת משיב דבר סימן נ' שכתב שאם נושא אשה שגורם לאב בזיון בזה עובר על איסור של ארור מקלה אביו ואמו וכתב שבזה לא מצאנו היתר שזה רק משל אב ולא משל בן והדבר מחודש שהרי אין הוא עושה מעשה בזיון להוריו אלא מתעסק בצרכי עצמו וממילא הם מתבזים ויש מקום להבין שכל החפצא של האיסור מה שזה מעשה בזיון וצ"ע

### בפסק הלכה בזה

] והנה השו"ע סכ"ה הביא את המהרי"ק שהתיר לישא אשה נגד רצון ההורים ויש שלמדו מזה שאין לשמוע להורים בדבר שלא נוגע אליהם אמנם עיין מקנה שכתב שמזה שהמהרי"ק לא התיר אלא בכה"ג שיש עוד צירופים משמע שלא סמך על סברא זו שאין להורים הנאה אלא רק בכה"ג וכן כתבו עוד אחרונים ועיין מהרשד"ם סימן צ"ה שהתיר לאשה להינשא נגד רצון אמה רק מצד שזה אמר לו עבור על ד"ת והביא את המהרי"ק דהינו שנקט שאין לסמוך על הסברא שזה ללא הנאה ובמקום שיש צער השו"ע הרי העתיק את התרוה"ד שהתיר רק מצד תלמוד תורה ומבואר שללא זה אסור ועיין עוד בשו"ת הרא"ש שהבוא בשו"ע שאב שציוה את בנו שלא ימחול למישהו אחר על עול שעשה לו וכתב שלא צריך לשמוע מצד שזה נחשב לעבו על איסור של לא תשנא את אחיך בלבבך והגרי"פ הוכיח מזה שיש חיוב כיבוד גם במה שלא נוגע לאב אמנם יתכן ששם זה היה לצורך הבן ולאב היה איכפת מבנו ואין ראיה במקום שלאב זה לא משנה

והנה בפשוטו בנידון האם יש חיוב לשמוע לצואת אב מצד עיקר הצואה ולא מצד צער האב יש נפק"מ גדולה האם צריך לשמוע לצואה לאחר מיתה בדבר שאין לו מזה היום שום נפק"מ כגון בעניני כספים וכדו' דאם נימא שרק דבר שיש לו הנאה א"כ עכשיו אין לו שום הנאה אם בניו יקימו צואתו [אמנם בדבר של מצוה כגון שיגיד קדיש וכדו' בזה יתכן שחשיב שזה עושה לו נחת רוח וודאי שצריך לשמוע לו לכל השיטות וכן במואר בב"י סימן שע"ו שיש חיוב לשמוע לאם לצואתה לומר עליה קדיש] והנה בשבות יעקב ח"א סימן קע"ח דן שאין חיוב קיום צואה לאחר מיתה אמנם הוכיח מהנביא שיש חיוב לפנים משורת הדין וכן נקט שם ועיין רעק"א סימן ס"ח שנקט שיש חיוב לשמוע לצואה וביאר מצד שזה מורא אב שלא לעבור על ציויו גם בדבר שאין לו הנאה וכן הוא בנוב"י אבן העזר סימן צ"ה וכן מבואר במהרשד"ם הנ"ל בצואה שלא להינשא למישהו מסוים ושם מדובר לאחר מיתה ורק התיר מצד שזה לעבור על ד"ת ועיין פ"ת שהביא מהחות יאיר באשה שציותה על בנה שלא ישכיר דירתו למישהו מסוים וכתב שחייב לשמוע אפילו לאחר מיתה והנה במקום שההורים יודעים מזה ויש להם צער בזה ודאי קשה להקל וככל הנ"ל ובפשוטו גם שלא במקום צער אלא מצד עיקר הצואה גם בזה ראוי להחמיר [ועיין לקמן דיש ודאי ראשונים שנקטו שיש חיוב]

### ההגבלות שמצאנו בכיבוד אב ואם ונוגע לנ"ל

] א. עיין חזו"א שכתב שכל שהאב מבקש דבר שזה לא הוגן שיבקש מבנו כה"ג אין בזה מצות כיבוד ומורא וכתב שכמו למ"ד משל בן אין האב יכול לבקש מבנו שיתן לו מתנות וכן מבואר בגמ' שהעדפה הוא לא חייב ה"ה בכה"ג ולכן כל שמבקש ממנו שלא ישא אשה שהיא טובה לו אין זה הוגן שאב יבקש דבר כזה מבנו ובזה מה שלא שומע לו אין בזה חסרון כבוד ומורא דהינו שמו שחזינן שיש סברא שאין חיוב משל בן דזה לא מחסר בכבוד ומורא ה"ה בכה"ג והנה עיקר הדבר מבואר לכאורא בספר חסידים (מרגליות) סימן תקסד וז"ל ואם רואה אביו או אמו שבנות הארץ רעות והבן רוצה לקחת משם אשה והאב מצוה לו שלא יקח חוטא הבן אם יקח שהרי יעקב שמע ליצחק ולרבקה אבל אם טובות ואחיה טובים ויש רעות ואחיה רעים ורצו לתת לו לאב ולאם ממון שיקח אשה מהם והטובים אינם רוצים לתת לו לאב ולאם שום דבר והאב והאם מצוים לו לקחת בת מי שנותנים להם ממון והבן אינו רוצה ליקח אשה אלא מטובים אף על פי שכועסים עליו אביו ואמו לא ישמע אליהם **כיון שעושין עמו שלא כהוגן** עכ"ל ומסתבר שאם מבקשים דבר שלהם אין בזה כמעט רוח ואצלו זה טירחא מאוד גדולה שהם בעצמם לא היו טורחים כל כך בשביל מטרה זו בזה אין הוא צריך לשמוע להם ומסתבר שגם אם הם לא יודעים את גודל הטירחא ואם היו יודעים בזה וודאי זה לא הוגן לבקש שלא צריך לשמוע להם

ב. עיין מקנה שם שאפילו שחידש שתמיד צריך לשמוע לצואתם גם בדבר שאין להם הנאה אבל כתב שכל זה בדבר שאין להם צער אבל בדבר שיש לו מזה צער הוא לא צריך לשמוע להם ועיין קובץ תשובות ח"א סי"ב שביאר שאם הסיבה שלא עושה כי יש לו מזה צער או הפסד גדול אין בזה חסרון מורא וכבוד ובספר כבוד הורים ומראם הביאו בשמו שהורה שהורים שלא מרשים לבן לעשן סגריה אם יש לו מזה צער גדול והא במקום שודאי לא ידעו מזה יש להקל אמנם לכאורא צ"ב מה המקור לחידוש זה שצער זה סיבה שלא יהיה מורא ויותר מסבר שכונתו לסברת החזו"א הנ"ל ולפ"ז כל שבקשתם הוגנת שבאמת זה תועלת הבן צריך לשמוע להם וצ"ע בזה

ג. עיין מהרי"ק בנידון שרוצה לישא אשה והם לא רוצים שכיון שאם ישא אשה אחרת יהיה לו מזה הרבה צער ממילא זה כמו משל בן שאדם לא חייב והנה בכל כיבוד להורים גם אם זה קשה לו מזה ויש לו מזה צער מסתבר שזה לא נחשב משל בן והסברא שהכיבוד שרוצים זה לא צער ומה שזה עולה לו בצער זה מכלל הכיבוד אבל כאן זה נחשב שמבקשים צער וזה בגדר משל בן וצ"ע אם יש לסמוך על טעם זה לבד דהפסוקים לא סמכו על זה אמנם יש לצרפו

ד. אם האב מבקש מבנו שיעשה דבר שיש לו מזה בזיון מבואר ברמב"ן קידושין ל"ג לגבי קימה בפני אביו דיש בזה ההיתר של זקן ואינה לפי כבודו וכן נקט בתורת האדם לגבי קריעה ועיין שטמ"ק ל"ב. דאפילו דמבואר שצריך לחזור על הפתחים בשביל אביו וביאר דשם שאם לא אז הבן יצטרך לחזר זה אחרת ועיין פרי יצחק סימן נ"ו ובשו"ת תורה לשמה רע"א הוכיח מהגמ' בכתובות ע"א שאשה לא צריכה לעשות בשביל בעלה דבר שיש לה בושה כ"ש בן לאביו ע"ש

ה. קי"ל להלכה שכיבוד אב משל אב ולא משל בן ולכן כל בקשה שעולה ממון אין חיוב כיבוד אב אמנם דבר שיכול לעשות בעצמו רק כדי להקל עליו זה עולה ממון בפשוטו זה לא פוטר ויש לדון מהו שיעור הממון שזה סיבה לפטור ומסתבר ששיעור של הוצאת מון שאדם לא חושב על זה כלל כגון שיחה בטלפון וכדו' זה לא נחשב הוצאת ממון וצ"ע ויש לדון במקום שההורים מבקשים שיבוא לבקרם והניסעה עולה כסף אבל אם יגיד להם הם ישלמו לו רק שעכשיו כונתם שהוא ישלם הנסיעה האם זה נחשב משל בן או משל אב וצ"ע

### המקורות בראשונים בדין כיבוד בדבר שאין לאב הנאה

] א. מבואר בגמ' ביבמות שדנה באמר לו אביו ואמו בשל לי שחוט לי בשבת האם מצות כיבוד אב ואם דוחה שבת והגמ' מביאה פסוק שלא דוחה והגמ' דנה שילמדו משם למקומות אחרים והגמ' דוחה שכן הכשר מצוה וביארו תוס' בשם ר"ח שרוב עניני כיבוד זה לא הכבוד בעצמו אלא זה רק הכשר לתת לאב כבוד דהינו שהכיבוד זה האוכל שמקבל והבישול הוא רק הכשר מצוה והקשה הרמב"ן למה זה לא מצוה בעצם מצד שהאב אמר לו שיבשל או שישחוט לו וכתב שכל שאין לאב הנאה מהציוי אין צד שזה ידחה ורק מצד שיש לו הנאה מזה הוא סיבה לדחות ולכן חשיב הכשר מצוה והנה פשטות לשונם שאין בזה מצוה כלל אמנם עיין ביאור הגר"א שכתב לדיק מלשון הרשב"א שיש בזה קיום מצוה רק שזה לא דוחה ועיין חזו"א שזה כמו חצי שיעור וצ"ב אמנם בעיקר הגמ' יש מקום לומר שבאמת אם האב יבקש דבר שאין לו הנאה זה יהיה גוף המצוה אבל כיון שלאב אין ענין בעיקר הדבר אלא רק כדי שיהיה לו מזה תועלת ממילא כל שמבקש שיעשה דבר בשביל לקבל התועלת שבזה הוא בגדר הכשר מצוה

ב. הגמ' בב"מ ל"ב. אומרת יכול אם אמר לו אביו היטמא [אם הוא כהן] או אל תחזיר אבידה ישמע לו ת"ל איש אביו ואמו תיראו ואת שבתותי תשמורו כולכם כיבים בכבודי ועיין רמב"ן ורשב"א בב"מ ובריטב"א ביבמות שכתבו שודאי שאין הכוונה שסתם אומר לו שיטמא או שלא יחזיר שבזה ודאי שהוא לא צריך לשמוע לאביו שהרי אין לו מזה הנאה ורק במקום שאומר לו שיטמא כדי לבשל לו או שלא יחזיר אבידה כדי שיוכל לשמשו בזה היה צד שזה ידחה ובפשוטו מבואר שכל שזה ציווי ללא תועלת לאב אין שום חיוב לשמוע לו והנה היה אפשר לדחוק שכוונתם רק שזה ודאי לא ידחה ויתכן שאין בזה מורא כיון שמה שלא עושה כי זה מורא שמים וזה לא מחסר במורא [כן דחה במהרי"פ] או אם נימא שזה לא מצוה גמורה וכנ"ל אמנם משמעות לשון הראשונים שזה פשיטא משמע מצד שאין בזה חיוב כלל וכן מפורש בריטב"א ביבמות

והנה תוס' בקידושין ל"ב. גם כתבו שודאי לא מדובר שסתם אומר לו שלא יחזיר אבידה או שיטמא אמנם עיין מהרי"פ שהביא מרבינו ירוחם ובמאירי יבמות ה. שכתבו שאין לבאר שסתם מצוה לו שיעשה איסור שא"כ הוא רשע ולא צריך לשמוע לו וכן ביאר המשנ"ל פי"א מגזילה בדעת המ"מ ועיין חזו"א שגם אם אב רשע צריך לכבד אותו אבל ודאי שבפעולה של הרשע לא צריך לשמוע לו ועיין הגהות מימוני פ"ה ממרים שהביא מהיראים והסמ"ג שלמדו מהגמ' הנ"ל שבדיבור אדם לא נעשה רשע דאל"כ ודאי שהוא לא צריך לשמוע לו ומבואר שלמדו שמדובר בגמ' כפשוטו שסתם אומר לו שלא יחזיר דאל"כ אלא שמבקש להנאתו מה פתאום שיהיה רשע הרי כה"ג ודאי על הצד שזה קןדם אין כאן סיבה שיחשב רשע

ג. עיין תוס' בקידושין ל"ב. ובב"מ ל"ב. שכתבו שפילו למ"ד שכיבוד אב משל בן אבל אם יש לבן אבידה ואם ישמש את אביו יאבד אבידתו הוא לא צריך להפסיד הממון מצד שכל הדין משל בן זה הוצאת ממון על גוף הכיבוד אבל כאן שהאב הוא לא נהנה מהפסד ממון של הבן בזה הוא ודאי לא חייב להפסיד ממון ועיין מהרי"ק סימן קס"ז שלמד מדבריהם שאין חיוב כיבוד בדבר שאין לו הנאה דאל"כ למה אין הבן צריך להפסיד ממונו מצד ציוי אביו לשמשו והנה לכאורא היה אפשר לדחוק דשם מדובר שלא ציוה שלא ישמור על ממונו וכה"ג באמת זה לא מצוה בעצם ורק הנידון שיפסיד ממון בשביל לקים המצוה אבל במקום שרצון האב יהיה עיקר ההפסד ממון זה אחרת אמנם עיין תוס' שם שכתבו שבזורק האב ארנקי לים של הבן זה רק אם יש לו מזה הנאה כגון למירמא אימתה האנשי ביתיה ומבואר שגם מתי שרצונו זה ההפסד ממון בכל אופן אם אין לו מזה הנאה אין בזה מצות כיבוד אב וז"ב ועיין מקנה שכתב שזה ודאי שגם מתי שאין הנאה לאב חיב לשמוע לו מצד מורא וכונת התוס' שבמקום הפסד בזה ודאי אין חסרון מורא מה שלא שומע לו ועיין קובץ תשובות שביאר שאם סתם לא שומע לו זה חסרון מורא אבל כל שזה דבר שיש לו צער או הפסד ממון בזה אין חסרון מורא

עיין מהרש"ל שאם אביו אמר שלא ילבש שחורים צריך לשמוע לו ולא נחשב לעבור על ד"ת ומבואר שצריך לשמוע לו ואסור לומק קדיש שזה סימן שהוא מת ואנשים מקפידים על זה