בגדרי שווה לכל נפש
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - שיעורי הרב אלעזר מאירוביץ

**שיעור י"ג**

**בגדרי שווה לכל נפש**

**בגדר דין שווה לכל נפש**

נח' במש' כב,ב האם מניחין את המוגמר ביו"ט שר"ג מתיר וחכמים אוסרים. וכתב רש"י בטעמא דרבנן 'ובמוגמר משום דלאו צורך כל נפש הוא ומהאי טעמא אסרינן ליה בכתובות בפרק ראשון אשר יאכל לכל נפש דבר השווה לכל נפש וזה אינו אלא למפונקים או למי שריחו רע'.

ובגמ' נח' גבי עישון פירות אין הוי בכלל שווה לכל נפש לביאור רש"י בסוגיא, וכתב שם בטעם האוסרים דתפנוק יתירה הוא ואינו שוה לכל נפש רק לאיסטניס ובטעם המתירים דאוכל נפש הוא וראוי אף לעניים אלא שאינו מצוי להם ודמי לנזדמן לו צבי ביו"ט.

ויעוי' מזה בתוס' בשבת לט,ב שנקטו שחימום מים לרחיצת כל גופו אסור מדאורייתא [דלא כדעת הרי"ף והרמב"ם שהוא רק דרבנן] כיוון שהוא אינו שווה לכל נפש, משא"כ זיעה מותר. ובלשון התוס' מבואר החילוק ביניהם שרחיצה אינו אלא לתענוג אבל זיעה שווה לכל נפש.

ומתבאר לכאו' מדברי רש"י ותוס' שיסוד דין שווה לכל נפש הוא שחסר בצורך אוכל נפש כיוון שאינו אלא תפנוק ותענוג, ועי'. והיה נראה שעניין שווה ל'כל' נפש הוא רק כסי' לזה שכל שאינו שווה לכל מוגדר כתענוג והתורה התירה צורך או"נ ולא תפנוק ותענוג, ועי'.

**בדין עישון ביו"ט**

והנה עי' בבאה"ל סו"ס תקי"א שהביא למח' האחרונים גבי עישון ביו"ט שיש אוסרים ויש מתירים. וכתב שם בטעם המתירים וז"ל ועיקר טעם כולם משום דעכשיו שהרבה רגילין בזה נעשה שווה בכל נפש עכ"ל[[1]](#footnote-2). ונראה מדבריו שדין שווה לכל נפש נמדד כפשוטו האם באמת כל נפש עושה כן או לא ובזה תלוי הנידון כלפי עישון כמה רגילים לעשן וכמה לא.

ויעוי' בספר שמירת שבת כהלכתה[[2]](#footnote-3) שכתב שיש לדון שאע"פ שלדינא קיי"ל שרחיצה הוי צורך שאינו שווה לכל נפש ואסור להחם מים לרחיצה מ"מ היום שלכ"א יש מרחץ בביתו ע"כ נשתנה הדין וחשיב שווה לכל נפש. ויש לדמות למה שדנו הפוסקים גבי עישון שכל שיש רוב מעשנים וודאי חשיב שווה לכל נפש וא"כ ה"ה רחיצה[[3]](#footnote-4).

והן אמנם כלפי דברי הפוסקים גבי עישון שדנו שהוא תלוי במנהג העולם לעשן ועד כמה הוא מצוי באמת מסתבר טפי כדברי השכ"כ שכהיום נשתנה הדין כלפי רחיצה.

אך יעוי' בפנ"י בשבת קלד' ובבית מאיר יו"ד סי' קצז' דתרוויהו כיוונו לכאו' לדרך אחד, שהעירו מדברי התוס' בשבת לט' האמור לעיל שנראה שנידון שווה לכל נפש אינו שייך כלל עד כמה אנשים עושים אותו דבר שהרי א"כ התוס' היו צריכים לחלק בין רחיצה לזיעה בכמות האנשים שעושים כל דבר ולא זהו דבריהם אלא לחלק בין צורך רחיצה שהוא תענוג לבין זיעה שהוא צורך בריאות.

וע"כ מה שאינו שווה לכל נפש אינו תלוי בפועל האם כולם עושים או לא אלא תלוי באמת האם הדבר מצד עצמו ראוי לכל אחד או שהוא תפנוק וכתבו שאף בזמנם כולם אדוקים ברחיצה ומ"מ הוא אסור שהוא בכלל דברי התוס' שמוגדר כתענוג ולא כצורך גמור.

ועי' בבית מאיר שם שמגדיר שמה שקובע ומודד האם אותו דבר מוגדר כתענוג ותפנוק ולא צורך גמור הוא כל שיש אפילו מיעוט קטן שגם במקום שאם היה מזומן להם לא היו עושים אותו דבר ע"כ שאותו דבר חשיב תפנוק ואינו שווה לכל נפש והראיה שמיעוט העם אף כי אינם מפונקים אינם מתאווים אליו, עיי"ש לשונו.

ועיי"ש שבזה חילק שכלפי להחם חמין לרחיצה אף שרוב העולם אדוקים בה מ"מ מיעוט אינם רוחצים ולכן חמין לרחיצה הוא בכלל לשון רש"י דהוי תפנוק אך כתב להתיר גבי חימום המקווה לטבילת מצווה דהתם שאני שהרי שם מחויב לטבול וממילא כל אדם עד כמה שמחויב לטבול חימום המים מציל מן הצער ואינו בכלל תענוג, ויהיה מותר [והביאו השעה"צ סי' תקי"א].

ולגדר זה חלקו הפנ"י והבית מאיר על דברי הדרכי נועם והזרע אמת ושאר אחרונים שפסקו להתיר עישון ביו"ט כיוון שהוא מצוי בין האנשים וכאמור לעיל מדברי הבאה"ל. אך לגדר זה אינו תלוי כלל ברוב העולם אלא תלוי האם כל אדם במזומן לו היה חפץ בזה.

ומעתה כלפי עישון עד כמה שעישון מצד עצמו יש אינשי שאין דרכם לעשן[[4]](#footnote-5), אך לדעת הבי"מ בעינן שכל העולם יהיו שייכים באות ו צורך ואינו מספיק רוב. אך מאידך מספיק שכל העולם שייכים בזה אם היה מזומן להם ולא בעינן שיעשו כן בפועל משא"כ לדעת האחרונים ודוק'.

וכאמור הנפק"מ בעישון ובחימום מי המקווה. ולכאו' ה"ה כלפי הטענה של הרחיצה בימינו שכהיום נשתנה הדין ויהיה מותר להחם מים לרחיצה, שיש לדון היטיב שכיוון שכתבו להדיא שגם בזמנם היו אדוקים ברחיצה א"כ גם בזמנינו יהיה לטענת הבי"מ שדנים כלפי אם יש מיעוט שגם במזומן להם לא ירחצו ונראה שגם בזמנינו הוא בכה"ג שלא ימלט שיהיה מיעוט שגם במזומן להם לא ירחצו [וע"ע לקמיה].

**שווה לכל נפש ברפואה ורחיצת תינוק**

ואמנם לבאר דעת התוס' בשבת כפשטות דברי הבית מאיר שלעולם כל מה שאינו שווה לכל נפש כל ענינו הוא מה שהוא תענוג ולכן נאסר, נראה כמה סתירות לדרך זו. שהנה מבואר בסי' תקי"א ס"ב שהתירו רחיצה בחמין ביו"ט לתינוק דהיינו רביתיה והוא נצרך לו. אך לא התירו אף בכה"ג להחם בשבילו מים שהוא בכלל אינו שווה לכל נפש, כמש"כ בשעה"צ שם סקי"ד. ובאמת צ"ע שעד כמה שהיינו רביתיה א"כ כלפי התינוק וודאי אינו נידון כתפנוק והוא צורך גמור.

ונראה כדרך ראשונה ששווה לכל נפש היינו שהוא צורך לכל אינשי וממילא כיוון שלגדולים אין צורך ברחיצה כמו תינוק דנים לפי הרוב, ודוק' [ויש מקום לדקדק מלשון רש"י בביצה שהובא ריש דברינו גבי מוגמר שהוא אסור למי שריחו רע. ולכאו' כל מי שריחו רע יעשה מוגמר וכעי"ז ואינו כתפנוק לכאו', וע"כ משום שבפועל אין הרוב עושים משום שהוא רק באופן מסוים, ועי'].

----------------------שהביא לדברי לדעת היראים וכן שיטת הרמב"ן בתורת האדם שאין היתר לעשות מלאכות לצורך רפואה ביו"ט כיוון שאינו שווה לכל אלא רק לחולים. וגם בזה נראה דלא כהבי"מ שהרי לחולה הוא וודאי צורך ואינו בגדר תפנוק אלא שכיוון שלרוב אינשי אינו נצרך ממילא אינו בכלל שווה לכל נפש.

באופן שמחדא נראה בלשונות רש"י וכן משמעות התוס' בשבת כדברי הבי"מ והפנ"י אך יש כמה ראיות לכאו' לאיך שנקטו האחרונים ששווה לכל נפש תלוי בפועל האם כל אינשי עבדי כן.

ועי' בריטב"א כב,א גבי מיכחל עיניה נראה שצורך רפואה שווה לכל נפש, ואולי נימא שכן שיטת רש"י ותוס' וממילא דין רפואה ועישון יהיה תלוי במח' הראשונים, וצ"ע.

**גדר נוסף בדין שווה לכל נפש**

ונראה שיש לדון שוודאי אין מח' בראשונים ואפשר ליישב דעת הרמב"ן והיראים עם דברי התוס'. והיינו שיש לבאר כוונת הבית מאיר שאמנם דנים כדבריו שכל שיש מיעוט שאינו מזומן להם לא היו עושים, אך זה עצמו החיסרון שאם יש מיעוט שאינם עושים במזומן להם א"כ אינו שווה לכל נפש. באופן שסוף דינא אינו תלוי האם מוגדר כתפנוק או כצורך גמור אלא שכל שיש מיעוט שאינם עושים ע"כ חסר בצורך והתורה לא התירה בכה"ג.

ומה שהתוס' בשבת לא דנו על כמות האנשים שרוחצים או מזיעים, אלא האם הוא תענוג או בריאות, היינו שיש לדון על ה'שם' צורך האם הוא סוג צורך שהיה נצרך לכל אדם או שהוא תענוג שממילא אינו נצרך לכל אדם. וכלפי זה חילקו שצורך רחיצה הוא רק תענוג וממילא אינו נצרך לכל משא"כ זיעה שהוא סוג צורך שהיה נצרך לכל אחר במזומן לו.

באופן שהיה מקום לדון שגם אם באמת אין חילוק בין כמות האנשים הרוחצים והמזיעים, ואפשר שרוב גמור של העולם רוחצים, אך כיוון שיש מיעוט שלא רוחצים א"כ צורך זה של רחיצה הוא צורך של תענוג.

אך כלפי זיעה אפשר שרק רוב אינשי מזיעים אך כיוון שהוא דרך בריאות א"כ מה שמיעוט אינם עושים אינו בגלל שזיעה הוא תענוג והם אינם מפונקים אלא שהם אינם צריכים בריאות או מגיעים לצורך הבריאות בדרכים אחרות, אך צורך רחיצה נידון כלפי עצמו וכל שחלק אינם עושים מוגדר כתענוג, ודוק' היטיב [ועי' לקמיה ראיות לזה].

וממילא צורך רפואה הוא באמת צורך שאינו שווה לכל כיוון שנעשה רק לחולים ולשאר אינשי אין כלל צורך בזה וא"כ חסר ב'שם' צורך אך צורך בריאות הוא שם צורך השווה לכל. וכן גבי רחיצה בתינוק שמה שאין היתר אינו בגלל שיש לילך אחר הרוב והרוב אינם רוחצים, אלא שכיוון שאין הכל רוחצים ע"כ אותו צורך אינו מוגדר כצורך גמור שהתירה תורה, ועי' בזה.

והנה כלפי עישון ביו"ט יש שכתבו להתיר ממנפ"ש, שלדעת האמרי נועם ודעימיה יש מקום להתיר מצד שהוא מצוי ומקובל ומצד דברי הבי"מ שתלוי בתענוג ותפנוק יש כאלה שאצלהם חוסר העישון מביא לצער וא"כ אינו בגדר תענוג.

אך למאי דנתבאר נראה שאין מקום להקל בזה שלעולם גם לבי"מ אין הגדר סופו מצד תענוג או לא אלא שבאמת דנים עם ה'שם' צורך וכל שיש מיעוט שאינם עושים אף במזומן להם ע"כ חסר בצורך או"נ שהתורה התירה ודוק' היטיב.

**בדין שווה לכל נפש בהוצאה**

הנה מבואר בברייתא בד' כה' שאסור לסומא לצאת במקלו אך מבואר שהוא רק משום זילותא אך מעיקר הדין היה מותר לו לצאת עם המקל ביו"ט, ואיירי באופן שנצרך לו ליישר פסיעותיו כמש"כ במשנ"ב ס' ש"א סקס"ד וסי' תקכ"ב סק"א בשעה"צ.

וצ"ע בטעמא דמילתא הרי רק סומא צריך מקל ושאר אינשי לא שהרי יוצאים והולכים בלא מקל ליישר פסיעותיהם וא"כ אמאי מותר לו להוציא את המקל הרי אינו בכלל שווה לכל נפש. ועד"ז יעוי' בתוס' יב,א סו"ד ה"ג, שהתירו הוצאה בכדור ואע"פ שהוצאה בכדור נצרכת רק לילדים וכעי"ז וא"כ אינו שווה לכל נפש וכמו גבי רחיצה לתינוק [ועי' באגרות משה מה שדן בזה].

ועי' ברא"ה בד' יב' שכתב שסומא מותר במקל כיוון שהצורך לצאת הוא צורך ששוה לכל נפש שהרי כולם צריכים לצאת אלא שהוא צריך לצאת במקל. ומבואר שלעולם אין דנים כלפי כל פעולה בפנ"ע האם היא שווה לכל נפש אלא כלפי שם הצורך האם הוא סוג צורך השווה לכל, וממילא כיוון שיציאה והליכה הוא צורך לכל א"כ ה"ה לסומא ואם צריך למקל ליציאתו מותר.

ולכאו' ע"ד דבריו יש לבאר דברי התוס' גבי כדור, שמוגדר כטיול, וצורך טיול הוא שווה לכולם שהכל צריכים לטיול וכלפי הקטן נצרך לו כדור הוא מותר וכמו גבי מקל לסומא, ועי'. ודבר זה הוא השלמה למה שנתבאר לעיל שלעולם דנים על ה'שם' צורך האם הצורך הוא נצרך לכל, וכמש"כ נפק"מ גבי זיעה שאע"פ שאפשר שלא כולם עבדי כן אך ה'שם' צורך היינו צורך בריאות ודומה לצורך הליכה ויציאה גבי סומא וטיול דתינוק שכ"א נצרך ליציאה וטיול וממילא כ"א מותר לו לקחת מה שצריך למילוי תנאים אילו.

ואמנם מטו משמיה דהגרש"ז לדון שבהוצאה אין דין מתוך בגדרים הרגילים וכמו שהביא מדברי החת"ס סי' קמז' וא"כ אפשר שאין דין שווה לכל נפש, ועי' מזה בשש"כ פי"ט הע' ג', וממילא לא קשיא מגבי מקל דסומא. אך עיי"ש מה שהביא אחרונים שחלקו על החת"ס ולא נשאר בזה.

ומ"מ מבואר בדברי הרא"ה לא כן כאמור, שגם בהוצאה בעינן שיהיה בכלל שווה לכל נפש וכן מפורש ברשב"א בעבודת קודש ש"ג.

**עישון מדין בריאות**

והנה הפנ"י שם אף שכתב לאסור עישון מצד דברי הדרכי נועם שהוא מצוי בעולם, וכאמור שאי"ז הנידון. מ"מ כתב להתיר מצד שהעישון מועיל לבריאות והוי כמו זיעה שדנו התוס' בשבת להתיר, כאמור.

והנה לדרך ראשונה שהבאנו בדעת הבי"מ והפנ"י מתבאר כפשוטו שכל הנידון תלוי במה שהוא תפנוק או לא וכיוון שעישון אינו תפנוק אלא בריאות הוא בכלל ההיתר. אך כבר נתבאר שע"כ א"א לבאר כן בפשוטו שהוא נסתר מדברי הראשונים גבי איסור רפואה ביו"ט וכמו שנתבאר.

ויעוי' בכת"ס סי' סו' מפרש את הפנ"י שהתיר עישון מצד צורך בריאות שכוונתו שכל שהצורך הוא בריאות הוי צורך כל נפש רק יש כאלה שעושים בריאות ויש שאינם עושים פעולות לבריאות אך השם צורך הוא שם צורך השווה לכל. אך כשדנים גבי רפואה לחולים השם צורך הוא להדיא שם של צורך שאינו נצרך אלא לחולים. וכן גבי רחיצה שהוא צורך רק לתינוק, והוא ע"ד מה שנתבאר, ודוק' היטיב.

ויש לדון בנידון המצוי בהוצאת תינוק עם מוצץ, האם יש היתר בהוצאת המוצץ[[5]](#footnote-6), ובכה"ג אין לדון להתיר מדין ריבוי בשיעורים שאינו בכלל ריבוי בשיעורים שהוא הוצאה נפרדת. והנידון הוא האם יהיה בכלל דברי התוס' שכל שהצורך הוא צורך טיול יהיה מותר לטלטל כל הנצרך לטיול.

ולכאו' צורך התינוק במוצץ הוא כעין צורך להרגע וכעי"ז ואינו ממש צורך היציאה וממילא יש לדון האם כל אדם יש לו צורך מעין זה וכ"א עושה כן בדרכו, ויל"ע היטיב וצעל"ד.

**העולה לדינא בחימום מים לרחיצה**

תבנא לדינא, שנראה שמה שדן בשכ"כ שהיום לכולם יש מרחץ בבית וע"כ שווה לכל נפש. א"כ יש לדון בתרתי ראשית לפי פשטות דברי הבי"מ שדנים גם כלפי מיעוט שלא ירחצו במזומן להם, שנראה שגם בזמנינו שייך זה.

וגם למה שנתבאר שגם לדרכו של הבי"מ יש לדון האם למעשה עושים אותו דבר כדי לדון את ה'שם' צורך וא"כ יהיה מקום להתיר כיוון דרובא דרובא רוחצים, אך למאי דנתבאר מדברי הרא"ה מ"מ מוכח שסו"ס אין דנים כלפי עצם הפעולה אלא כלפי השם של הצורך וא"כ אפשר שצורך רחיצה גם היום אינו צורך מוחלט שהרי יהיה מיעוטא דמיעוטא שלא ירחצו גם במזומן ודוק' היטיב.

אך אם נדון כלפי בישול דבר שאין צד שיאכל אותו כגון דבר חריף מאוד או כגון מטרנה שגדול אפשר שלא יאכל כן, וא"כ נאמר שיהיה אסור לבשלו ביו"ט, אך זה וודאי מותר שהרי צורך אכילה הוא צורך שווה לכל וא"כ לא דנים בפרט על כל דבר בפני עצמו וכמו שנתבאר.

והנה יש שהוכיחו מבהמה מסוכנת ועיסת הכלבים שהתירו ביו"ט שרוב בני אדם לא אוכלים וא"כ אמאי התירו. ועי' במכתם לדויד לר"ד פארדו שדן להתיר מצד שכ"א יאכל מידי דאכילה במצב שלא יהיה לו מה לאכול ולכן יש להתיר עיסת הכלבים וכעי"ז.

אך למה שנתבאר נראה שגם אם יהיה היכי תימצי שוודאי לא יאכל מאכל מסוים [אם לא בפיקו"נ] וכגון מטרנה וכעי"ז, אעפ"כ יהיה מותר וחשיב שווה לכל נפש שדנים כלפי הצורך אכילה [וע"ע לקמיה בדברי הרמב"ן והבעה"מ בסוגיין].

**בדין עישון פירות**

בגמ' בכתובות מבואר שאסור לעשות מוגמר שהוא אינו שווה לכל נפש ומקשה הגמ' שא"כ יאסר צידת צבי ומיישבת שצבי שפיר שווה לכל נפש. וכתב בחי' הרשב"א שם שההו"א שמדרשה דלכל נפש בעינן מידי דמצוי אצל כל נפש וצבי אינו מצוי ומפרקינן שבעינן דבר הצריך לכל נפש, והיינו כל שהוא מזון הוא צריך לכל אך מוגמר זה לאיסטניס בלבד.

ובביאור מסקנת הגמ' גבי צבי יעוי' ברש"י בסוגיין במח' גבי עישון פירות שמה שהוא מותר משום שגם עניים רוצים צבי רק אינו מצוי וה"ה גבי עישון פירות שכ"א היה רוצה השבחת הטעם של העישון בפירות. ולדעת רש"י היינו מה שמתיר רבא למס' הסוגיא שעישון הוא בכלל שווה לכל נפש[[6]](#footnote-7).

והרמב"ן פליג לדינא שקיי"ל שעישון פירות אינו בכלל או"נ וכל מה שהתירו בבשרא אגומרי הוא משם שאין כלל איסור כיבוי וכגי' הרי"ף בגמ' בשבת קלד'. ועי' בחי' ר"נ בן הרמב"ן שמקשה בשיטת רש"י שעד כמה שעישון פירות ממתק ומתקן את הפירות ומשביחם לאכילה הוא וודאי בכלל ששווה לכל נפש ואין מקום לבאר שהוא המח' בגמ' שלעולם כל מידי דאכילה חשיב שווה לכל נפש.

וכלפי חיסרון סוגיין אפשר שיפרש כדעת הר"ח שהוא מצד מכשירי או"נ ולא באופן שפועל ממה תיקון לאכילת הפירות, עיי"ש.

**בדין שווה לכל נפש בשחיטת צבי**

והנה כלפי מיתוק חרדל, דעת הבעה"מ שאינו בכלל שווה לכל נפש שרק מפונקים ממתקים את החרדל. והרמב"ן חולק שמה יאמר מי שאין לו אלא חרדל שאוכל בפיתו. ונראה שהוא תלוי בביאור מס' הגמ' בכתובות גבי צידת צבי, יעוי' בחי' המאירי בסוגיין גבי עישון פירות שצורך אכילה הוא צורך מוחלט ולא איכפת לן שהוא תענוג נוסף באכילה ועל דרך המבואר שם ברשב"א למס' הסוגיא, וכאמור בדברי בן הרמב"ן.

אך ברש"י מבואר שעישון פירות הוא משום שכולם מתאוים לאותו תפנוק ותענוג אלא שאינו מצוי באפשרותם וזהו המבואר בגמ' בכתובות גבי צידת צבי שגם עניים מתאוים לצבי.

ומבואר שגם צבי מוגדר כתפנוק אך כל עוד שאין מיעוט שגם במזומן להם לא יתאוו א"כ כולם מתאוים וחשיב שווה לכל נפש. באופן שיש שני ביאורים שונים, האם כל צורך אכילה מותר ולא איכפת לן כלל שהוא צורך אכילה למעונגים בלבד. או שאיכפת לן מזה אלא שכיוון שכ"א היה חפץ באותו תענוג שוב חשיב צורך השווה לכל נפש.

ויעוי' בחינוך מצווה רצח' שנראה נמי כדרך זו של בן הרמב"ן והמאירי שכל שיש צורך אכילה חשיב שווה לכל נפש שדנים לפי ה'שם' צורך. והוא מתבאר היטיב למאי דנתבאר מדברי הכת"ס לעיל ודוק'.

אך יעוי' בלשון הרמב"ן במלחמות כאמור, שכתב להתיר מיתוק חרדל כי כל אחד יאכל חרדל בפת אם לא יהיה לו. והיה מקום ללמוד ביאור חדש במס' הגמ' גבי צידת צבי, שכל אחד היה אוכל צבי אם לא היה לו מה לאכול ולכן אינו מוגדר כלל כתפנוק, שלעולם דנים באופן שכל אדם לא היה נצרך לזה בשום גווני, ועי'.

ונראה שהוא מתבאר ע"ד דברי המכתם לדויד לעיל שגם מידי דאכילה שרוב העולם אינם אוכלים מותר להכינו ביו"ט כיוון שכל אדם יאכל כן במקום שלא יהיה לו דבר אחר. והן הם דברי הרמב"ן שהתיר מיתוק חרדל כיוון שס"ל שא"א לאוכלו בלא מיתוק וממילא אע"פ שרק מעונגים אוכלים אותו אך כיוון שכ"א בדלית ליה היה אוכלו א"כ חשיב שווה לכל נפש.

באופן שיש מקום לבנות ג' ביאורים במסקנת הגמ' בכתובות בצידת צבי, לחינוך הוא צורך אכילה ואף אם יהיה דבר שאין אדם אוכלו אף ברעבונו מ"מ דנים על השם צורך דאכילה והכל מותר, וכ"ה בבן הרמב"ן בסוגיין. ולרש"י הביאור הוא שגם מידי דתפנוק שהיה ליאסר מ"מ כיוון שכ"א מתאווה יש להתירו.

אך ברמב"ן במלחמות[[7]](#footnote-8) אינו בהכרח כבנו, שאפשר שמידי דתפנוק אינו מותר מצד שהוא צורך אכילה ומה שכתב להתיר בחרדל משום ששם כ"א היה אוכלו וחשיב צריך לכל נפש אך מצד זה. והיה מקום לומר שמידי דתענוג נמי יהיה מותר מצד סברת רש"י שכל אדם מתאוים. ומה שאסר עישון פירות בגלל שחשיב מכשירי או"נ וכדעת הר"ח, ודוק'.

אמנם עי' במשנ"ב סי' תקי"א שכתב להחמיר שיטת הרמב"ן לאסור להבעיר המדורה בתחילה לצורך עישון פירות כיוון שאינו שווה לכל נפש דלא כרש"י. ומבואר שהפוסקים נקטו שהרמב"ן ביאר הסוגיא כרש"י שנח' בעישון אי חשיב צורך או"נ ופסק להחמיר כמ"ד שהוא אינו שווה לכל נפש, ויל"ע אם זה עולה עם מה שהיה נראה לבאר דעת הרמב"ן כאמור, ודוק'.

**הערה בשיטת רש"י**

והנה מתבאר ברש"י שהגמ' בכתובות חידשה דין דאורייתא לכאו', שגם במקום שעושה מלאכה לצורך מידי דתענוג שמצד עצמו אינו שווה לכל נפש מ"מ התחדש בצידת צבי שאז זה מותר כי כ"א מתאווה לזה.

ויש להעיר איך הוציא רש"י גדר זה בגמ', שהרי שפיר היה מקום לבאר טפי בפשיטות כדרך שאר ראשונים כמש"נ שכל ששמענו הוא שצורך אכילה מתיר ולא איכפת לן מהתענוג שדנים לפי השם צורך, כאמור. או לדרך הרמב"ן במלחמות שסו"ס בשר כ"א היה אוכל אם היה צריך ולכן מותר. אך דבר שהוא באמת תפנוק והיה מותר מצד שכ"א מתאווה מניין לן.

והנה בסי' תקו' קיי"ל שכל שיש לו פת אסור לו לאפות עוד פת, ובספר מלאכת יו"ט דן שאיסור זה הוא איסור דאורייתא [ועי' שעה"צ סי' תקז' סקס"ג ועיי"ש] ודלא כהחזו"א בהערות לסוגיא בפסחים מו' שהוא רק דין דרבנן.

וא"כ היה מקום לחדש שרש"י ביאר שהסוגיא איירי לאו דווקא באדם השוחט צבי לאכילתו באופן שאין לו בשר אחר, אלא אף באדם השוחט צבי לצורך עינוג בבשר צבי המשובח ואף שכבר יש לו שאר בשר.

ובכה"ג דנה הגמ' שהיה מקום לאסור מדאורייתא שהרי אותו תענוג אינו שווה לכל נפש ולמס' אף זה מותר, וא"כ מבואר להדיא כשיטת רש"י, ודוק'.

1. ועיי"ש מה שסיים סו"ד שהוא תלוי במנהג המקומות ונראה לא כמש"כ בפמ"ג שהוא תלוי ברוב העולם. [↑](#footnote-ref-2)
2. פי"ד הערה כ"א וע"ע פרק י"ט הערה ג' בסו"ד שמביא מדברי הגרש"ז שנקט נמי הכי שבזמנינו רחיצה הוי צורך השווה לכל נפש [ואמנם עיי"ש שכתב כן לעניין הוצאה להוציא מים לרחיצה וא"כ אפשר שנקט לדינא להקל רק בהוצאה בצירוף מה שדן שאין דין שווה לכל נפש בהוצאה כדלקמיה, מ"מ נראה דעת הגרש"ז שוודאי היה מסתבר ליה שכהיום רחיצה חשיב שווה לכל נפש]. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש שדנו שאע"פ שכ"א רגיל במרחץ מ"מ אינו בגלל שנשתנה המצב והפך להיות צורך לכל נפש אלא שלעולם הוא תענוג ורובא דאינשי איסטניסים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש לדון שמא יהיה תלוי במנהג המקומות, עי' באה"ל סו"ס תקי"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש לדון מצד צורך האב כדי להרגיע את התינוק, ועי'. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובעיקר שיטת רש"י בזה יעוי' מה שהקשה באורך במלחמות ועי' בחי' הרא"ה שלדרכו יש מקום לבאר שיטת רש"י. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועי' בדבריו בחי' בשבת קכד'. [↑](#footnote-ref-8)