חזרת בעה_ב כשנאנס ואינו צריך למלאכה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות פועלים

אור ליום ועש"ק כ"ד אלול תש"ע

א] ב"מ דע"ז., מבו' בסוגיין דבאונס דל"ה לי' לבעה"ב לאתנויי הוי פסידא דפועלים, ואין בעה"ב חייב בשכר הזמן שלא עבדו.

והנה יש להסתפק בזה, בגונא דאין האונס גורם שא"א לפועל לעשות את מלאכתו, אלא דהוא גורם שאין בעה"ב זקוק למלאכת הפועל, וכגון ששכר פועל לתפור בגד לכלה והתחיל הפועל במלאכה ונתבטל השידוך וכיו"ב, אם חשיב כחזרת בעה"ב באונס דפטור בעה"ב, או דכה"ג הוא חייב בשכר הפועל.

ולכאו' ד"ז תלי בטעם פטורא דבעה"ב החוזר בו באונס, ונת' בזה ב?, דאם פטורו הוא משום דע"ד כן לא שכרו, ולא חשיב כשכיר דילי', הרי מסתבר דגם בכה"ג הוא פטור, כיון שנאנס ואינו צריך למלאכת הפועל, וע"ד כן לא שכרו, אך אם פטורו הוא משום דלא חשיב שהפועל מעמיד עצמו למלאכה, כיון שא"א לו לעשותה, הרי דכ"ז הוא היכא שאין ביד הפועל לעשות את המלאכה, אך בכה"ג שבידו לעשות את המלאכה, ואך דאין בעה"ב צריך לה, חייב בעה"ב בשכרו, ולדעת הריטב"א דכל חיובא דבעה"ב החוזר בו הוא משום דבר האבד, והא דפטור באונס הוא משום דאונסא לא קביל אנפשי', מסתבר דיש לפטור בכה"ג.

ב] ונ' דיש ללמוד מד' הרמב"ן לפטור בזה, וזה ממש"כ הרמב"ן בסוגיין, ז"ל, והך סברא די"א טעותא היא, דכל היכא דלא עבד שליח שליחותי' לא יהיב לי' אלא כמה שעשה הוא בעצמו, כדאמרינן בפרק הגוזל בתרא השוכר את הפועל להביא לו כרוב ודורמסקנין לחולה ומצאו שהבריא נותן לו שכרו משלם, ואמרינן התם עביד שליחותיה, אלמא אלמלא לא הביאם, אע"פ שהבריא או שבאו לו דורמסקנין ממקום אחר וא"צ לאלו אינו נוטל שכרו, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן בס' הזכות בפ' מי שאחזו, וכעי"ז כתבו הר"ן והנמו"י, עיי"ש, והנה מש"כ הרמב"ן דכה"ג הוא פטור, נ' דהוא אף בשנתבטל הפועל עי"ז ואינו מוצא להשתכר, דאם איירי בשהוא מוצא להשתכר, הרי ל"ק מינה על דעת הי"א, שהרי גם אינהו מודים דכל הא דכה"ג נותן לו שכרו, הוא רק בשאינו מוצא להשתכר, וכמש"כ הרמב"ן בס' הזכות שם, ומ' בדבריו שם שכתב כן גם לדעת הי"א, ואפ"ה כיון שאינו צריך למלאכת השליח, והויא חזרתו באונס, אינו חייב בשכרו.[[1]](#footnote-2)

וכן מ' גם ממש"כ הרמב"ן שם, ז"ל, דהיכא דשלים עבידתא הו"ל לאתנויי ולמימר דאי שלמה עבידתא דיהב להו לפום מאי דעבוד, הואיל ולית לי' עבידתא דניחא מינה, מדלא אתני איהו אפסיד אנפשי', עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן בס' הזכות שם, והוסיף לפרש דהא דהי' לו להתנות, הוא משום שאין הפועלים יודעים בעסקיו של בעה"ב וכו', והרי דאם ל"ה לבעה"ב לאסוקי אדעתי' שתיגמר מלאכתו, הי' פטור, אף שביד הפועלים לעשות לו מלאכה אחרת, ואך שהוא אינו נצרך למלאכה אחרת.

אמנם ראי' זו היא רק אי נימא דאיירי בשלא שכרו בעה"ב לעדור "בשדה פלונית", אך אם שכרו לעדור בשדה פלונית, הרי דכל דשלים עבידתא, י"ל דחשיב כאונס בעיקר המלאכה, שאין ביד הפועל לעשות את מלאכת בעה"ב, ואף דביד הבעה"ב ליתן לו מלאכה אחרת, מ"מ כיון שלא שכרו אלא למלאכה זו, י"ל דכל שנשלמה מלאכה זו, חשיב שאין ביד הפועל לעשות את מלאכת בעה"ב.

ויותר נ' כן מד' הר"ן, שבפשוטו מבו' בדבריו, דאם הי' שוכרו למלאכה שאינה ידועה ושלים עבידתא, ל"ה זה פסידא דבעה"ב, כיון דל"ה לי' לאתנויי, ורק משום דשכרו למלאכה ידועה, הוא דהו"ל לאתנויי ולא אתני, שהי' לו לידע שתושלם המלאכה באמצע היום, עיי"ש, והנה הרי בכה"ג ששכרו למלאכה שאינה ידועה, הרי אף דשלים עבידתא, מ"מ ה"ה מזומן לעשות מלאכה אחרת לבעה"ב, ומ"מ כיון שאין בעה"ב נצרך למלאכה אחרת, הוי זה פסידא דהפועל.

ג] וכ"ה גם בתשו' מהר"ח או"ז סימן רכ"ה, עיי"ש שכתב בדין בעה"ב ששכר סופר אחד לכ"ד ספרים וכו', וכתב מקצת החומש ובעה"ב נתפס עם הקהל והוצרך ליתן מס גדול שלא נשאר להם אלא שליש מן המזומן וכו', ז"ל, ואפילו אי לא משכח לאוגורי, נראה לדמות זה לאתא מיטרא הויא פסידא דפועלים דמשו"ה לא אצטריך וכו', אמנם ד"ז תלוי באומד הדעת, שאם נשאר לו כך הרבה שעשירים כמותו שיש להם טיפול כמותו רגילים לכתוב חפץ כזה, אז וודאי אצטריך וכו', עכ"ל, והרי דאף שהסופר מזומן לכתוב לו, מ"מ כיון שנאנס בעה"ב ואינו צריך לזה, הוי פסידא דהסופר.

ויש ללמוד כן גם מד' הסמ"ע בסימן של"ה סק"ט בדין שולח איגרת, ז"ל, וגם אם נאמר דמיירי דהשוכר מעצמו מצא הסוחר ודיבר עמו ולא צריך לשליחות השליח והחזירו בהיותו בחצי הדרך, עכ"פ למה לא ישלם לפחות מה שהלך, עכ"ל, והרי דאף שביד השליח להשלים שליחותו, ואך דבעה"ב אינו צריך לכך וה"ה אנוס ע"ז, אינו צריך ליתן לו, אך בל' הסמ"ע נ' דלא פסיקא לי' הך מילתא.

ד] אמנם הנה הנתיה"מ סימן של"ד סק"א נקט בפשיטות דכה"ג הוא חייב, ז"ל, וטעמו של המרדכי וכו' נראה דס"ל, כיון דמלמד אסור ליטול שכר לימוד רק שכר שימור וכו', וגזירת המושל אינו אונס על השימור רק על הלימוד, ולכך חייב הבעה"ב כיון שלא נעשה האונס על הדבר ששכרו, אף שהשכירות של אלו הדברים היה רק בשביל כונת הלימוד, מ"מ נקרא עשה שליח שליחותו כיון דבגוף הדבר ששכרו לא נאנס, ודמי לשכרו להביא כרוב ודורמסקין לחולה ומצאו שמת דנקרא עשה שליחותו, אף שצורך הבאת כרוב הי' בשביל ריפוי החולה ונאנס בענין ריפוי החולה, מ"מ בגוף הדבר שהשכירו עשה שליחותו, וה"נ כן הוא, כיון שלא נאנס בגוף הדבר ששכרו לעשות דהיינו השימור, חייב לשלם, משא"כ במת או חלה הנער או שברח מחמת דבר, שנאנס מחמת גוף הדבר ששכרו שאין לו לשמור, פסק שפיר שפטור וכו', עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דכל שאין האונס בגוף הדבר ששכרו שא"א לעשות מלאכה זו, אלא נאנס שכבר אינו נצרך למלאכה זו, ה"ה חייב בשכרו.

אך מה שהוכיח הנתיה"מ לזה משכרו להביא כרוב ודורמסקין לחולה ומצאו שמת דנקרא עשה שליחותו, אף שנאנס בענין רפוי החולה, צע"ג, שהרי אדרבה להדיא כתב הרמב"ן ודעימי' דכל שהבריא החולה ומכח זה נמנע השליח מלהביא, אין חייב בעה"ב בשכרו, וכנ"ל, והא דאם הביא חייב בעה"ב בשכרו, אף שהוא אנוס, הוא משום דכל שעשה שליח שליחותו חייב בעה"ב בשכרו ולי"ב לפטורא דאונס, אף אם הי' האונס בגוף השכירות, וכאשר כ"כ בחי' הריטב"א בדע"ו:, ז"ל, וכולהו בשלא עשו שליחותם, אבל אם עשו שליחותם ונתבטלו עמו נותן להם שכרם כפועל בטל, וכדתניא בתוספתא השוכר את הפועל להביא לו שליחות ממקום למקום והלך ולא הביא נותן לו שכרו משלם, שכרו להביא דורמסקנין לחולה והלך ומצאו שמת או שהבריא לא יאמר לו טול מה שהבאת בשכרך אלא נותן לו שכרו משלם, ע"כ, ובגמ' דידן בפ' הגוזל תניא דכוותה ופרישנא טעמא משום דעבדיה שליח לשליחותיה, עכ"ל, וכ"ה במאירי שם, ז"ל, שאם שכרם לילך בריחוק מקום ולא מצאו, הרי כלה היום בשליחותם, ואפי' אירע כן באונס גמור נותן להם שכרם משלם, וכן התבאר בתוספתא וכו', עכ"ל, וכ"ה בשו"ע סימן של"ה ס"ב, ועיי"ש בנתיה"מ סק"ב.

ה] ובאמת לדעת כמה מקמאי הדבר פשוט לחייב בכה"ג, והוא למש"כ רבינו יואל שהובא באו"ז סימן רמ"ג, ז"ל, ואם מת הבן תוך שנתו יכול לתובעו כל שכרו וכו', ומצי אמר ליה הב לי ברך ואלמדהו וכו', עכ"ל, וכמדומה דהדברים ק"ו, דאם אף בשמת הבן ואין בעה"ב צריך למלאכה וא"א להפועל לעשותה, מ"מ חייב בעה"ב בשכרו משום דמצי אמר הב לי ברך ואלמדהו, כ"ש היכא שביד הפועל לעשות את המלאכה, דחייב בעה"ב בשכרו, אף שנאנס ואינו צריך למלאכה זו.

ועד"ז הוא למש"כ בפי' ר"ח בסוגיין שהובא בשטמ"ק לקמן דע"ח., בהא דהיכא דסיירי' לארעא מאורתא פסידא דפועלים, ז"ל, דיכול בעה"ב לומר לפועלים לכו חפרו, ולא סיירוה יכול הפועל לומר תן לי שדה אחרת ואחפור, עכ"ל, וכן פירש בהא דפסק נהרא פסידא דפועלים, ז"ל, שבעה"ב יכול לומר הביאו מן הנהר האחר, עכ"ל, ועיי"ש בשטמ"ק שלמד מדבריו דכל הא דהוי פסידא דפועלים, הוא רק משום שמוטל עליהן לעשות מלאכתו, דאמר להם הך ארעא לכו חפרו, לכו והביאו מן הנהר האחר, והא דבאגרינהו לדוולא ואתא מיטרא פטור, ולא מצו פועלים למימר אנן הא קיימינן, הוא משום דפועלים אפסידו אנפשייהו דבלילא נחת מטרא ומאי בעי התם, וכתב עפי"ז דהיכא שחלה הבן או שמת חייב ליתן לו כל שכרו, עיי"ש, ולפ"ז ודאי דהיכא שביד הפועלים לעשות את המלאכה, ואך שנאנס בעה"ב ואינו נצרך לה, ה"ה חייב בשכרן, דומיא דאתא מיטרא, דאלמלי הא דפועלים אפסידו אנפשייהו, הי' בעה"ב חייב בשכרן, אף שנאנס ואינו נצרך למלאכתן.

וכ"ה גם לדעת י"א שהביא הראב"ד בהשגות הרי"ף פ' מי שאחזו, דכל שהתחיל הפועל במלאכה ואתא מיטרא הוי פסידא דבעה"ב, ובד' הרמב"ן בסוגיין מבו' דהיינו אף בשלא נשלמה המלאכה, אלא שאין בעה"ב צריך לה, וכשכרו להביא כרוב ודורמסקנין לחולה והבריא, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בשו"ת ח"ו סימן רכ"ד, ונת' בזה באורך ב?, ולפ"ז הרי דה"נ יש לחייב בהך גוונא שהתחיל הפועל במלאכה ונאנס בעה"ב ואינו צריך לה, דדמי ממש לשכרו להביא לחולה והבריא החולה.

ו] ונ' ללמוד עוד לדין זה, דהנה בפירש"י בסוגיין כתב דהא דהיכא דלא סיירא מאורתא פסידא דבעה"ב, הוא משום דאמרי לי' מי יימר דלדעתא דההוא ארעא אגרתן.

והנה בל' הרא"ש בסימן ג', מ' דהיינו אף בשאין לו שדה אחרת ליתן להם, ז"ל, כיון שלא הראם מערב באיזה שדה יעשו מלאכה יכולין לומר לריפקא סתם השכרתנו תנה לנו שדה אחרת דחזיא לריפקא, עכ"ל, וכ"נ גם בל' הראב"ד שהובא במיוחס לריטב"א, ובכתוב שם, וכ"ה מבו' להדיא מד' תרוה"ד סימן שכ"ט, והובא ברמ"א סימן של"ד ס"ב.[[2]](#footnote-3)

אמנם הנה המאירי כתב, ז"ל, וד"ז יראה אף כששכרם לחרישה סתם ויש לו שדות שנתרבה לחותם בסיבת המים עד שאינם ראויים לחרישה, ויש לו ג"כ שלא נתלחלחו כ"כ, ואף הם אומרים הואיל ולא פירשת איזה ויש לך ראויים לחרישה, פסידא זו שלך היא, וכשסיירה מבערב ה"ה כמפרש לשדה זו ואין להן עליו כלום, עכ"ל, והרי דס"ל דכל הא דחייב בכה"ג, הוא רק בשיש לו שדות אחרות הראויים לחרישה.

ובטעם ד' המאירי נראה, דהגם ששכרם לחרישה סתם, מ"מ אם אין לו קרקעות אחרות הראויות לחרישה, נמצא שאין לו צורך במלאכתן, וכיון דהוי זה מחמת האונס דאתא מיטרא אינו חייב בשכרן, ואף שלא פירש לו קרקע מסוימת, מ"מ לא גרע ממש"כ הרמב"ן דהיכא דנאנס ושלים עבידתא בפלגא דיומא, א"צ ליתן שכר שאר היום, אי נימא דאיירי אף בשלא שכרו לעדור בקרקע מסוימת, ומשא"כ כשיש לו קרקעות אחרות הראויות לחרישה, הרי דכיון שלא שכרן לקרקע מסוימת, מוטל עליו ליתן להם לחרוש בשדה אחרת, וכל שאינו נותן להם, חשיב כחזרה מדעתו.

אך בדעת ש"ר דפליגי ע"ז נראה, דהוא משום דס"ל דכל הא דמיפטר בעה"ב באונס, הוא רק בגוונא שאין ביד הפועל לעשות את מלאכתו, אך כל ששכרן לחרישה סתם, הרי אף דאתא מיטרא ואין בידם לחרוש את שדהו של בעה"ב, מ"מ חשיב שבידם לעשות את המלאכה, דאמרי לי' תנה לנו שדה אחרת דחזיא לרפקא, כיון שאין מלאכתם לחרוש בשדה מסוימת ומתקיימת מלאכתם גם בחרישה בשדה אחרת, וע"כ אף שנאנס בעה"ב ואינו צריך למלאכתן, ה"ה חייב בשכרן, וז"ב,[[3]](#footnote-4) אך יש לדחות, דכל פטורא דאונס דע"ד כן לא שכרו, הוא רק אם נתפרש בהסכם השכירות שהוא לצורך זה, אך אם לא נתפרש שהוא לצורך זה, ל"מ למימר שע"ד כן לא שכרו, שהרי לא פירש.[[4]](#footnote-5)

ח] ויש להוסיף בזה, דהנה בסוגיא לקמן דע"ט. דפריך בספינה סתם ויין זה דמ"ט אם לא נתן לא יתן, כתבו התוס' שם בשם הריב"ם, דלא פריך אלא אמאי לא יתן שכר חצי הדרך שכבר הלך, אבל שכר חצי הדרך שלא הלך פשיטא שלא יתן כיון שהוא אנוס, עכ"ל, וכן דעת הרא"ש בסימן י"א, עיי"ש.

והנה כתבו התוס' שם, ז"ל, אבל ספינה סתם ויין סתם חולקין בהא מספקא לי' לריב"ם אם חולקין שכר חצי הדרך שהלך דוקא ונותן רביעית או חולקין כל השכירות ויתן שכר הדרך כיון שכבר הלך ועדיין מזומן לקיים תנאו, עכ"ל, ועיי"ש במהרש"א שכתב, ז"ל, ספיקו לפי פירושו דשכר חצי הדרך שלא הלך פשיטא שלא יתן כיון שהוא אונס, עכ"ל, וכ"ה בדרישה סימן שי"א, והיינו דמה"ט אין לפרש דהא דחולקין הוא את שכר כל הדרך, ומשום דשניהם שקולין, וכמו שפירש הרי"ף, שהרי אף לפי טענת המשכיר, אין לו ליטול שכר חצי הדרך שלא הלך, וע"כ נסתפק הריב"ם אם הא דחולקין הוא את שכר חצי הדרך שהלך, או דלעולם הא דחולקין הוא את שכר כל הדרך, אך אי"ז דין חלוקה, אלא היינו דנותן שכר הדרך שהלך, כיון שכבר הלך אותה ומזומן לקיים תנאו, ומ"מ אי"ז דין חלוקה על כל השכר, ונפ"מ דאם הלך רביע הדרך לא יטול אלא רביע שכרו, ומאידך אם הלך ג' רבעי הדרך יטול ג' רבעי שכרו, וכ"ה מבו' בד' הדרישה סימן שי"א, אך בפרישה שם נראה שפירש בד' ריב"ם לא כן, וכ"ה גם בחזו"א ב"ק סימן כ"ג סקי"ג, וצ"ע.

אמנם הנה בד' הרא"ש שם סימן י"א שהביא ד' הרי"ף שפירשה, ז"ל, וכיון דהאי לא מייתי חמרא והאי לא מייתי ספינתא הוי מילי דידהו שקילי כי הדדי וחולקין דמים, עכ"ל, ולא השיג ע"ז, מבו' דמודה בזה לד' הרי"ף שחולקין את כל השכר, וכ"ה גם בקיצור פסקי הרא"ש ובטור סימן שי"א, ועמד ע"ז בדרישה סימן שי"א, ונ' להדיא מדבריהם, דלאו היינו שנוטל שכר חצי הדרך שהלך, אלא היינו שחולקין את כל השכר, ואף אם הלך רביע או ג' רבעים, נוטל מחצה מן השכר, וכן נקט בפרישה סימן שי"א ובסמ"ע שם סק"ז ובש"ך סק"ג.

ומצינו כן עוד בד' הרא"ש, במש"כ שם דחולקין דקאמר הכא היינו היכא דשום אחד מהם לא קיים תנאו, עכ"ל, והרי דאם הביא בעל הספינה ספינה אחרת ולא הביא בעל היין יין אחר, ה"ה חייב לשלם כל השכר, וכ"ה בתוס' הרא"ש ובקיצור ובטור סימן שי"א.

ומבו' בזה, דאף דהריב"ם והרא"ש ס"ל, דבספינה סתם ויין זה אינו נוטל שכר חצי הדרך שלא הלך, מ"מ פליגי בדין ספינה סתם ויין סתם, דדדעת הריב"ם דאף לפי טענת המשכיר, אין לו ליטול את כל השכר, ודעת הרא"ש דלפי טענת המשכיר יש לו ליטול את כל השכר, וע"כ הוא דחולקין, וע"כ נמי היכא שהביא בעל הספינה ספינתו, נוטל כל השכר, וצ"ב הפלוגתא בזה.

ט] ונ' פשוט בזה, דהרא"ש אזיל לטעמי', דס"ל דכל ששכרם בעה"ב לריפקא סתם, והלכו ומצאו שדה לחה, יכולין לומר לו לריפקא סתם השכרתנו תנה לנו שדה אחרת דחזיא לריפקא, וע"כ ה"נ בספינה סתם ויין סתם, אף דהבעה"ב אנוס שטבע יינו ואין לו יין אחר שהוא נצרך להוליכו לשם, מ"מ מצי בעל הספינה לומר לו ליין סתם שכרתני, הבא לי יין אחר ואוליכו לשם, ומשא"כ בספינה סתם ויין זה, כיון ששכרו ליין זה ונטבע היין, ואין ביד בעל הספינה להעמיד לו את מלאכתו, ה"ה פטור מליתן לו שכר חצי הדרך שלא הלך.[[5]](#footnote-6)

וצ"ל לפ"ז, דאף דהרא"ש בסימן ג' פירש ב' פירושים בטעם החילוק בין סיירי' מאורתא ללא סיירי' מאורתא, ולפי' קמא הוי זה מטעם אחר, וכן פסק הטור בסימן של"ד, מ"מ גם פי' זה מודה דאם שכרן לריפקא סתם והלכו לשדה ומצאוה לחה, יכולין לומר לו שיתן להם שדה אחרת, ולא מיפטר בעה"ב, ואך דס"ל דלא איירי התם בששכרן לריפקא סתם, דסתמא דמילתא הוא שוכרן לשדה ידועה, וצע"ק בזה.

אך בד' הריב"ם נ' דפליג ע"ז, וס"ל כדעת המאירי דאף אם שכרם לריפקא סתם, אינו חייב אלא בשיש לו קרקעות אחרות הראויות לחרישה, אך אם אין לו קרקעות אחרות, אינו חייב בשכרם, כיון שהוא חוזר בו מחמת האונס, וה"נ בספינה סתם ויין סתם דכוותה, דכיון שאין לו לבעה"ב יין אחר הנצרך להוליכו לשם, הוי חזרתו מחמת האונס, ואינו חייב בשכרם, וז"ב.

י] ויל"ד עוד בזה בדעת הריב"ם, דהנה גם לפ"מ שפירש"י דבשכרן לריפקא סתם ולא סיירוה לארעא מאורתא הוי פסידא דבעה"ב משום דמצו אמרי לי' מי יימר דלדעתא דהאי ארעא אוגרתן, מ"מ בההיא דפסק נהרא בפלגא דיומא דפסידא דפועלים, לא נתפרש דהוא רק בדסיירוה לארעא מאורתא, והטעם בזה י"ל, דרק אם אירע אונס קודם שהתחילו לעבוד בשדה זו, מצו למימר לי' שיתן להם קרקע אחרת, אך כל שכבר התחילו לעבוד בשדה זו, ואח"כ פסק נהרא, י"ל דלא מצו למימר לי' שיתן להם קרקע אחרת, וא"כ ה"נ הכא, כיון שכבר התחיל בעל הספינה להוליך יין זה וטבע היין, י"ל דלא מצי למימר לבעה"ב שיביא לו יין אחר ויוליכו לשם.

ולדעת הרא"ש צ"ל לכאו', דאף בפסק נהרא בפלגא דיומא ל"ה פסידא דפועלים, רק אם סיירי' לארעא מאורתא, או ששכרן להדיא לקרקע ידועה, וכן נ' להדיא מד' הרמ"א בסימן של"ד ס"ב, עיי"ש.

יא] עוד יל"פ בדעת הריב"ם, למש"כ התוס' לעיל מינה בסוגיא שם לפרש דאיירי התם אף בשלא משך השוכר את הספינה, אלא כיון שמשכיר יכול לקיים תנאו ושוכר אינו יכול לקיים א"כ מזלו גרם והוי כחוזר בו וכו', עכ"ד, ולפ"ז י"ל, דבכה"ג דלא משך השוכר את הספינה, וכל חלות השכירות הוא ע"י שהתחיל להוליך את היין בספינה, הרי דכיון שהתחיל להוליך את יין זה בספינה, ע"כ כל שטבע היין, ל"מ למימר לבעה"ב שיביא לו יין אחר, שהרי כל הקנין נעשה בהולכת יין זה, ומשא"כ בההיא דהלכו ומצאו שדה לחה ולא סיירוה לארעא מאורתא, דלא נעשה הקנין בשדה זו, מצו למימר לי' שיתן להם שדה אחרת.

אך בדעת הרא"ש נ' דס"ל, דאף שנעשה הקנין בהולכת יין זה, אך הרי כיון שאמר לו יין סתם, נשתעבד לו ע"י הולכת יין זה, להוליך לו אף יין אחר, וכיון דשעבודו הוי להוליך לו אף יין אחר, ע"כ אף שטבע יין זה ואין בידו להוליכו, מצי למימר לי' שיביא לו יין אחר ויוליכנו, וז"פ.

?למש"נ לפרש ע"פ ל' התוס' בגיטין דכיון ששכרם למלאכה זו, הרי דכל שאין מלאכה זו קיימת ל"ה שכיריו לכך, לכאו' ג"כ יש לחייב בכה"ג, כיון שמלאכה זו קיימת ואך שהוא אינו נצרך לה, אך אי"ז מוכרע, דל' התוס' שם דכיון "שלא הוצרך" אינו שכירו, וצ"ע בזה.

1. שוב העירוני בזה, דהגם דמבו' בד' הרמב"ן דכה"ג אין חייב בעה"ב בשכרו, י"ל דהיינו רק בשלא עשה בפועל את המלאכה, דבכה"ג אין בעה"ב חייב בשכרו בשהוא חוזר בו באונס, והטעם בזה י"ל, לפי משמעות ל' הר"ן והנמו"י, דעיקר חיובו של בעה"ב בשכר הפועל, הוא רק בעד עשיית המלאכה בפועל, וע"כ כל שבפועל לא עשה את המלאכה, הרי מן הדין הוא שלא יהא בעה"ב חייב בשכרו, ואך אם חוזר בו בעה"ב מדעתו או שפשע, הוא דה"ה מתחייב בשכרו גם בלא שעשה בפועל את המלאכה, ואכמ"ל, אך אם הלך אח"כ והביא את הדורמסקין, י"ל דחייב בעה"ב בשכרו, דכל שהתחיל במלאכה לא מצי בעה"ב לחזור בו, וע"כ אם עשה אח"כ את המלאכה, חייב בעה"ב בשכרו, ודו"ק, אך בד' מהר"ח או"ז שהבאנו להלן סק"ג מ' דאם אם יכתוב לו, לא יתחייב בעה"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע בד' השער משפט סימן של"ד שנקט בפשיטות דאם שכר פועל לתקן כ' בגדים, ואחר שהתחיל במלאכה חזר ואמר שאין לו עוד בגדים ליתן לו, הוי פסידא דהפועל, דכיון שאין בעה"ב צריך להבגדים, דמי להיכא דאתא מיטרא בפלגא דיומא דהוי פסידא דפועל, עכ"ד, וצ"ע דלכאו' כיון שלא שכרו לתקן בגדים מסוימים, הוי כשכרו למלאכה ידועה שכתב הרמ"א שם ס"ב דיכול הפועל לומר לבעה"ב תן לי מלאכה אחרת כזו, והוי פסידא דבעה"ב, ואולי נקט השעמ"ש שד' הרמ"א הם רק בכה"ג שיש לבעה"ב מלאכה אחרת כזו ליתן לו, אך בד' התרוה"ד שהם מקור ד' הרמ"א מבו' להדיא לא כן, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך צ"ע לפ"ז בדעת הש"ך שנקט בסימן של"ה סק"א דפטורא דבעה"ב באונס, הוא משום שע"ד כן לא שכרו, עיי"ש, וצ"ע דהיאך מתישב לפ"ז דינא דהרמ"א בסימן של"ד ס"ב דשכרו למלאכה שאינה ידועה הוי פסידא דבעה"ב.

   עוד העירוני בד' הש"ך, דהיאך מתישבים דבריו בסימן שכ"א שהסכים לדינא דהרמ"א דבאונס מחמת מכת מדינה הוי פסידא דבעה"ב, עם מש"כ דפטורא דאונס הוא משום שע"ד כן לא שכרו, דלכאו' לפ"ז יש לפטור אף במכת מדינה, אא"כ נימא דרק אם אירע האונס מחמת מזלי' דפועל הוא דאמרינן דע"ד כן לא שכרו, וצ"ע, גם צ"ע אם זה מתישב עם מש"כ כן הש"ך בשוכר בית ומת, ורחוק הדבר לומר דאמרינן דמזלי' דהמשכיר גרם שמת השוכר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. שו"ר באולם המשפט סימן של"ד שתמה טובא על דין זה דהרמ"א דאם לא שכרן למלאכה ידועה חייב, דאף דלא שכרו למלאכה ידועה, מ"מ אם אין לו מלאכה אחרת אין לך אונס גדול מזה, ומאי גרע מהאונס שיש לו על מלאכה זו דפטור בעה"ב, וה"נ ליפטר כשאין לו מלאכה אחרת, ועיי"ש שכתב לפרש דכל מש"כ הרא"ש דהא דבדלא סיירי' מאורתא חייב משום דיכולין לומר לריפקא סתם השכרתנו תנה לנו שדה אחרת דחזיא לריפקא, הוא רק היכא דהבעה"ב הו"ל למידע, ובאנו לדון דגם הפועלים הו"ל למידע, וזבה אמרינן דהפועלים סברי שיש לו קרקע אחרת ולא הו"ל למידע, אך היכא דהבעה"ב נמי ל"ה לי' למידע, מה מהני הך סברא דיתן לו מלאכה אחרת, דמ"מ אנוס הוא שאין לו מלאכה אחרת, וכתב דאולי באמת אינו אלא כשיכול ליתן להן מלאכה אחרת, עכ"ד, אמנם בד' תרוה"ד שהוא מקור דינא דהרמ"א נ' מבו' להדיא דהוא אף בשאין לו מלאכה אחרת, ומשה"ק האולם המשפט דאין לך אונס גדול מזה, נתישב בדברינו, דכל הא דפטור בעה"ב באונס, הוא רק כשאין ביד הפועל לעשות את המלאכה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומצינו כן עוד בד' הרא"ש, והוא בדינא דתשו' הרא"ש שהביא הטור בסימן ש"י, בראובן השכיר בהמתו לשמעון לב' ימים לילך ולחזור, ובחזרתו ביום ב' גדל הנהר ממי גשמים עד שהוצרך לעכב יום א', וכתב הרא"ש, ז"ל, אם שכרה לימים פשיטא שצריך ליתן לו שכירות כל יום ויום, כי כן הי' התנאי בכל יום שיעכבנה שיתן לו שכרו, ואם שכרו למקום פלוני ולחזור או ששכרה לב' ימים והזכיר המקום שרוצה לילך שם וידוע שהוא מהלך ב' ימים ועכבו הנהר, אי לא היה רגיל להתגדל פסידא דבעל בהמה ואי היה רגיל להתגדל והשוכר מכיר ענין הנהר ולא המשכיר פסידא דשוכר, ואם שניהם ידעו פסידא דבעל בהמה, ומזונות הבהמה והשכירות דין אחד להם, עכ"ל, ופירש בביאור הגר"א שם סק"י, דהא דאם שכרה לימים צריך ליתן לו שכירות כל יום ויום, הוא משום דהוי כלא סיירא, שהרי לא שכר לו למקום ידוע, עיי"ש, אמנם בקצוה"ח ונתיה"מ שם מבו' שפירשו, דאף אם שכרה למקום ידוע, מ"מ כיון שקצבת השכר היתה על כל יום ויום, צריך ליתן שכר גם על היום הג', (ועי' בנתיה"מ משה"ק ע"ז), ולכאו' מבו' כן ממש"כ הרא"ש דהטעם הוא כי כן הי' התנאי בכל יום שיעכבנה שיתן לו שכרו, אך לד' הגר"א נ' דהרא"ש אתא לפרושי מ"ט הוא חייב לשלם על יום זה, שלא עשה בו מלאכה, ול"ד לשבת דבהמתו, וזה כמש"כ בתשו' נוב"י שהביא הפת"ש שם, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)