גבינות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / רוב וחזקה / חזקות בשחיטה וטריפות

חולין יא. היתר הגבינות לשיטת הר"ש ורבינו יונה

**א. מחלוקת הראשונים בדין הגבינות-**

בתוס' יא. הוכיחו מהגמ' דבהמה לא חשיבא בחזקת שאינה טריפה ואין להתירה אלא מטעם רוב, ונתקשו התוס' דהא קי"ל טריפה אינה חיה ואחר יב"ח ידעינן למפרע שבשעת לידתה לא היתה טריפה א"כ נוקי לה אחזקתה שגם השתא לאו טריפה היא?

וכתבו דלמדנו מזה שא"א להעמיד בהמה בחזקת שאינה טריפה, וכתבו הטעם משום דחזקה שלא נתבררה בשעתה לא שמה חזקה, וכן הסכימו רוב הראשונים.

וטעם הדבר יל"פ בשני אופנים:

א. יל"פ עפ"י יסוד הגרנ"פ דעיקר דין חזקה הוא מכח מה שהחזקנו עד השתא שהיה כן, וכל שבשעתו לא החזקנו בטל דין חזקה.

ובסוגיא ריש נדה הארכנו בזה עוד, ושם הבאנו מהתורת יקותיאל-יח שנקט ששני מיני חזקה איכא, ורק במקום חסר לפניך צריך לבוא מטעם ההחזקה שהחזקנו בשעתו.

אלא דלפי"ז צ"ע לבאר הדין דחזקה שלא נתבררה בשעתה דמבואר כאן בד' התוס' דאף במקום שאין חסר לפניך לא אזלינן בתרה, וצל"ע.

ב. אבל יש מקום לבאר באופ"א דלעולם עיקר החזקה אינה מכח מה שהחזקנו אלא שלא לשנות את הידיעה דמעיקרא, אלא דמ"מ הצריכה תורה שגם יהיה הנהגה כן בפועל ורק בזה אין לשנות ממה שהיה לנו עד השתא.

וכ"נ בשו"ת חמד"ש יו"ד-כה באר בנו"א קצת דכיון שאין החזקה מבררת רק כש"כ הר"מ פיה"מ נזיר שכך נתנה תורה הדין כדי שלא להרבות בספיקות לילך אחר מה שנהגנו מעיקרא הרי דוקא אם נהגנו כך מהני[[1]](#footnote-2).

אמנם בספר התרומה ובסמ"ג וכמה ראשונים נקטו דחזקה שלא נתבררה בשעתה שמה חזקה, והעמידו הסוגיא כמ"ד טריפה חיה וגם אחר יב"ח אין ראיה שלא היתה טריפה מעיקרא ואין לה חזקה [אבל למ"ד טריפה אינה חיה שפיר אזלינן בתר חזקה, ומה"ט התירו את הגבינות משום חזקה שאינה טריפה].

ועפי"ז כתבו התוס' שאם עשו מבהמה גבינות ואח"כ נשחטה ונמצאת טריפה וא"י אם היתה כבר טריפה בשעת החליבה, הרי יש לאסור את הגבינות ואין להתירם מכח חזקה שנטרפה כמה שיותר מאוחר שהרי חזקה שלא נתבררה בשעתה היא.

אבל בר"ן (ג.) ורשב"א ורא"ש-טז הביאו שיטת הר"ש ורבינו יונה שהתירו את הגבינות[[2]](#footnote-3), וכנראה יש שני אופנים עיקריים בזה [מלבד דעת הסוברים שהבאנו דאף חזקה שלא נתבררה מועלת]:

**ב. שיטות המתירים בגבינות-**

א. ברשב"א ור"ן כתבו בשם רבינו יונה דאף דמוכח בגמ' דלא אזלינן בתר חזקה שלא נתבררה בשעתה, אבל כ"ז בס"ד של הגמ' דאכתי לא למדנו הלכתא של רוב אבל לבתר דילפינן הלכתא של רוב הרי יש מכח הרוב מחזיקים את הבהמה משעת לידתה ככשרה ותו יש להעמידה על חזקתה שנטרפה יותר מאוחר ולהתיר את הגבינות.

ורבינו יונה הוכיח כן מדאמרינן נשחטה בחזקת היתר עומדת, ובפשוטו היינו משום חזקת היתר וחזינן שיש חזקה דלאו טריפה היא, וע"ע ברשב"א מה שהוסיף בזה, ובמקו"א נתבאר שיטת התוס' מה יתרצו בזה.

וביאור דבריהם עפמש"כ במקו"א לצדד דרובא דל"ק אינו מתורת רוב המספר ובירור רק מתורת סתמא דמילתא וכעין חזקה, והבאנו לזה כמה מקורות בראשונים, ולהכי שייך מושג של חזקה שממשיכה גם אחר שבטלה סיבת הרוב, משא"כ ברובא דא"ק וודאי ל"ש לומר כן.

ב. אבל בכו"פ א-ו ובהג' ברו"ט על הכו"פ נ-א וכמה אחרונים דקדקו לשון הרא"ש שלא הזכיר שהוא מטעם חזקה הבאה מכח רוב כלל,ודעתו דמטעם רוב לחוד אפשר להתיר, וז"ש הרא"ש בסו"ד דרובא עדיף מחזקה היינו דמחמת רוב לבד יש להתיר טפי מחזקה שא"א להתיר על ידה כשלא נתברר בשעתו, ועי' חזו"א אה"ע פא-ד,ו.

ובתורת יקותיאל יו"ד-פא הביא שכ"ה להדיא בלשון הגש"ד-פד [דלא כהשערי דורא עצמו שנקט מטעם חזקה], וע"ע קוה"ע כח-ג האריך בזה בדעת הרמ"א דס"ל כן, עיי"ש בכמה ראיות והבאנו דבריו במקו"א, ועיין לקמן בד' הש"ך.

ואף דלכאו' צ"ב היאך נתיר מטעם רוב והרי יצאה מן הרוב, יש לבאר בזה שיש לנו לדון רוב על כל חלק וחלק מהזמן שהיה, שהרוב מכריע על כמה שיותר זמן שהבהמה היתה מרוב כשרות ורק השתא דאיתרע.

ואמנם כ"נ שהבין השואל [הוא בנו בעל הטורים] בתשובת הרא"ש כ-טו עיי"ש שהק' עליו איני מבין מה מועיל רוב בכאן הואיל ויש כאן טריפה לפנינו ואין כאן חזקה רובא היאך מהני?

משמע שהבין כוונת הרא"ש להתיר מטעם רוב לחוד, כד' הכו"פ שכ"מ לשון הרא"ש.

והשיב לו הרא"ש ז"ל:"השתא דפסקינן דאזלינן בתר רובא ורובא עדיף מחזקה הלכך בכל שעתא ושעתא אזלינן בתר רובא וכשרה היא, ועדיף האי רובא מחזקה ואוקמה אחזקתה וסמוך למיתתה נטרפה והגבינות כשרות".

וכתב בתור"י דלשונו מורה דחידש בתירוצו דלאו מטעם רוב לחוד אנו מתירים אלא שגם רוב יכול ליצור חזקה דהא רובא עדיף מחזקה, ויתבאר לקמן ביאור הדברים, ועכ"פ זה דלא כהבנת הכו"פ.

ודעת הרשב"א והר"ן דא"א לבוא מטעם רוב לחוד להתיר, דכל שנמצא כעת נקב וא"י אימת אירע א"א להתיר מטעם רוב בהמות לאו טריפות, וטעם הדבר י"ל בכמה פנים:

בפמ"ג מ"ז פא-ג כתב הטעם משום שיצאה מהרוב,והיינו דהא חזינן דהשתא טריפה היא ודין רוב אינו יכול לקבוע אימת אירע כמו חזקה, רק יכול לקבוע דלאו טריפה היא כלל והשתא דחזינן שהיא טריפה א"א להרוב להכריע, ורק בחזקה נתחדש שיכולה לקבוע אימת אירע.

[וי"ל הביאור בזה באופנים אחרים, עפמש"כ במקו"א לדון דלא מהני היתר של רוב אלא לבטל המיעוט שאינו יכול לספק את הרוב וכ"ז בספק כללי על הבהמה מכח שיש מיעוט טריפות בעולם, אבל אם אירע נקב מסויים ויש עליו ספק מקומי אין הנידון עליו מכח מיעוט טריפות שבעולם רק נידון בפנ"ע על הנקב אימת אירע, וא"א להכריע את הנקב מכח רוב, וז"ב.

ועוד יתכן עפמש"כ בשער"י ב-טז נראה סברא אחרת קצת בזה, דדין רוב א"י להכריע על הבהמה אלא אם מכריע ומברר את שורש הספק, וכיון שהרוב לא חל בנקב הרי אינו מברר את שורש הספק א"י להכריע כלל].

**ג. גדר חזקה מכח רוב, ובדין נמצאת טריפה בתוך יב"ח-**

אלא דצ"ע א"כ היאך הועילה החזקה מכח הרוב והרי השתא נתבטל הרוב א"כ נתברר שאין לנו שום ידיעה על למפרע שאינה טריפה?

וכנראה שני דרכים עיקריות בזה:

א. היה נראה לבאר עפמש"כ לעיל בביאור דין חזקה שלא נתבררה בשעתה ל"מ דיסוד דין חזקה הוא ההחזקה בפועל שהחזקנו, ואין עיקרה שלא לשנות את מה שהיה לנו מקודם.

וממילא גם בכה"ג שבשעתו החזקנו ע"י רוב דלאו טריפה היא הרי בזה גופא חל דין חזקה, דדין חזקה אינו דוקא ע"י ידיעה אלא גם ע"י רוב, ואף שאח"כ נתבטל הרוב מ"מ בשעתו החזקנו כן וחל בו דין חזקה.

ויש להוסיף עוד טעם בזה, דהנה בעיקר הדין דמהני חזקה גם במקום חסר לפניך,נתבאר במקו"א שאינו משום שיש לנו טעם לילך בתר מעיקרא יותר מאשר השתא, וכל דהשתא נתברר שהוא חסר מאי חזית למיזל בתר מעיקרא ניזל בתר השתא.

אלא שכך הוא הדין שכיון שכבר החזקנו א"א לבטל את ההחזקה, ואין אנו מסתפקים על מה שכבר הוחזק לנו, וכש"כ בתור"י-יח דחזקה בחסר לפניך ל"מ אלא משום שעד השתא החזקנוהו כבר כך, ובאר בזה לשון רש"י נדה ב., וכן מבואר בתוס' כתובות כו: דבמקום תו"ת דחייל ספק תו אין עדיפות לחזקה דמעיקרא על השתא, ואכ"מ.

וע"ז נקטו הראשונים דה"נ לענין רוב אף דהשתא חזינן חסר לפניך והוא מבטל את הרוב מ"מ הרי בלא"ה החסר לפניך אמור לסלק גם את החזקה ומ"מ מהני מכח ההחזקה שהיתה לנו א"כ ה"נ לענין חזקה מכח רוב דמהני.

ב. אבל ראיתי בקוה"ע כח-ד כתב נפק"מ משני מהלכי הראשונים אם היתר הגבינות הוא מטעם רוב או מטעם חזקה, אם אפשר להתיר את הגבינות תוך יב"ח, שאם עיקר ההיתר משום רוב גרידא מהני גם בתוך יב"ח, אבל אם כדעת הרשב"א דעיקרו מטעם חזקה ל"מ תוך יב"ח.

וטעמו כתב דכיון שעיקר ההיתר הוא מטעם חזקה צריך שיהיה לנו ידיעה שמתחילה לא היתה טריפה, אלא שאם באנו לסלק את החזקה משום שלא נתבררה בשעתה ע"ז מהני דין רוב לומר דה"נ נתבררה בשעתה, והביא כן מכסא דהרסנא-שב [מיהו עיי"ש בכסא דהרסנא מש"כ גבי גבינות שיש בהם טעם מיוחד להתיר גם בלא יב"ח].

ועפי"ז דחה בכסא דהרסנא ד' הד"מ א-יא גבי שוחט שלא נטל קבלה שדן דלכאו' לדעת המתירים את הגבינות אין להטריף למפרע גם בזה שהרי רוב מצויין אצל שחיטה מומחין, וכתב ע"ז בכסא דהרסנא דכיון שלא נתברר למפרע מידי ל"מ חזקה מכח רוב, והסכים עמו בקוה"ע, ובקוה"ע מסיק מזה דע"כ דעת הד"מ שההיתר הוא מכח רוב לחוד בלא חזקה.

ובעיני היה נראה כל דברים אלו דברים תמוהים שהרי לבתר שיש חזקה מכח הרוב הרי גם הרוב עצמו יכול ליצור לנו החזקה ע"ז ואי"צ ידיעה מתחילה כלל, וזה פשוט בעיני ואי"צ לפנים.

ויש להוכיח כן מלשון הרא"ש שכתב להדיא להתיר גם בבהמה בת שנתה, והביאו הש"ך פא-ט, ובדעת הרא"ש כבר נתבאר בפנים דדעתו בתשובה מוכחת דמשום חזקה אתא עלה [ועיי"ש בלשון הש"ך ויש שם מקום לטעות בזה דדוקא ע"י רוב התיר אבל אינו נראה לי עיקר].

אבל אח"כ בארו לי דעת הקוה"ע, דמהלך הראשון שכתבנו מבוסס על המהלך שנתבאר בדין חזקה שלא נתבררה בשעתה שכל ענין החזקה הוא מה שהחזקנו ולא הידיעה דמעיקרא.

אבל הבאנו לעיל במהלך השני בדין חזקה שלא נתבררה בשעתה דלעולם וודאי חזקה אינה מכח ההחזקה לחוד רק מכח הידיעה דמעיקרא, אלא דמ"מ בעינן ג"כ שנהגנו כן בפועל כדי לתת דין חזקה.

ולפי מהלך זה יל"פ ד' הקוה"ע, דלפי"ז כל דהשתא ננתבטל הרוב תו אין לנו ידיעה על מעיקרא ובטלה החזקה, וע"כ כל החזקה בנויה על הידיעה ולכך צריך שאחר יב"ח יהיה ידיעה למפרע.

אלא שיש כאן חסרון של לא נתבררה בשעתה היינו שלא נהגנו את החזקה בפועל ולא החזקנו כן ולא סגי בידיעה לחוד, וע"ז מהני מה שע"י רוב החזקנו שאינה טריפה ואף שלאח"ז נתברר שאין כאן רוב מ"מ מה שהחזקנו בשעתו לא בטל.

ומ"מ זה חידוש שהגם שעיקר החזקה הוא מכח הידיעה ולא מכח מה שהחזקנו מ"מ כדי להשלים את ההחזקה בפועל מועיל גם רוב, ועכ"פ פשטות הפוסקים משמע כש"כ.

**ד. ביאור כל לשון הרא"ש ועדיפות חזקה הבאה מכח רוב-**

ובעיקר הענין נראה תוספת ביאור בזה בלשון הרא"ש בסוגיין:"למאי דמסקינן דאזלינן בתר רובא כל הבהמות בחזקת כשרות אף תוך שנתן משום דרוב בהמות כשרות הן ורובא עדיף מחזקה".

ולשונו בסו"ד צ"ב רב מהו דקאמר רוב עדיף מחזקה הרי לאו מטעם עדיפות אתינן עלה אלא שבחזקה יש חסרון שלא נתבררה וברוב יש כאן רוב מעיקרא דלאו טריפה היא?

ועי' בקרב"נ מש"כ לפרש דגם רוב בהמות לאו טריפות לא נתברר בשעתו, ולא הבנתי כוונתו.

ובכו"פ פי' דמטעם רוב לחוד אתא עלה ולא משום חזקה, וזה ביאור לשונו דרובא עדיף מחזקה, אבל עדיין לא נתפרש למה הוצרך לומר דרובא עדיף מחזקה הרי ברוב אין כלל חסרון של לא נתברר שהרי נתברר בשעתו ככל רוב, וכ"ש דתיקשי לשיטת הסוברים דמטעם חזקה אתינן עלה.

ושמעתי מהגרג"כ לפרש דבריו, דכל חזקה היא מכח ההחזקה שהיתה לנו ע"י ידיעה הראשונה ובזה יש חסרון דלא נתבררה בשעתה החזקה זו וא"א להחזיק מכוחה, אבל חזקה הבאה מכח רוב הרי מה שיש כאן החזקה הוא מכח הרוב שמורה לנו כל שעתא ושעתא ולא מכח החזקה דמעיקרא [וכעין חילוק זה בש"ש ד-כד דל"מ רוב להוציא ממון שהוא כנגד חזקה דאתיא מכח השתא, ואכ"מ].

וע"ז אמר הרא"ש דרוב עדיף מחזקה, ואף דבחזקה הבאה מכח החזקה דמעיקרא ל"מ אם לא נתבררה בשעתה, מ"מ החזקה הבאה מכח רוב שהוא הגורם את ההחזקה כעת שפיר מהני אף שלא נתבררה בשעתה משום דרובא עדיף מחזקה [וכנראה בתור"י שם שפירש כן לשון הרא"ש, וכ"ז אתי לפי המפרשים דעת הרא"ש משום חזקה ולא משום רוב גרידא].

אבל עדיין לא הבנתי, שהרי על הרוב שיש כעת אין כלל חסרון של לא נתבררה שהרי נתברר שפיר בשעתו, ואכתי צ"ב למה הוצרך הרא"ש לומר דרובא עדיף מחזקה הא לאו מטעם עדיפות הוא, וצ"ע.

ועכ"פ למדנו מלשון הרא"ש שיש עדיפות מיוחדת לדין חזקה הבאה מכח רוב שא"צ להחזיק מכח הידיעה דמעיקרא אלא מכח כל שעתא ושעתא שיש כאן רוב נוצרת לנו החזקה.

**ה. בד' הש"ך אם מטעם רוב לבד, ועדיפות חזקה הבאה מכח רוב-**

א. עי' בש"ך יו"ד א-ח גבי שוחט שנמצא שאינו יודע הלכות שחיטה שהאגודה הכשיר השחיטות ששחט עד השתא,והק' עליו בד"מ למה לא נפסול משום תר"ל, שבהמה בחזקת איסור עומדת וגם חסר לפניך?

וכתב בש"ך בזה"ל:"דהכא איכא חזקה ורובא דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן משא"כ התם דליכא רובא", וע"ע בנקוה"כ שהוסיף ביאור בזה, וסייע לדבריו מד' הרא"ש דרובא עדיף מחזקה.

ב. ע"ע כעי"זבש"ך פא-ט בסו"ד דקי"ל להלכה עיקר להכשיר הגבינות גם בטריפות סירכא, ואף שהרשב"א טען [כשי"ת לקמן] שא"א להעמיד על חזקה בכה"ג דומיא דכתמים, כתב הש"ך:"דשאני הכא דרוב בהמות בחזקת כשרות הן ויש לנו לומר דעד השתא היתה מן הרוב והשתא נעשית מן המיעוט", וציין לדבריו א-ח הנ"ל.

ובפר"ח פא-י תמה ע"ז דכשם דל"מ חזקה ה"נ לא תועיל חזקה מכח רוב?

ופשטות ד' הש"ך אלו מורים דמטעם רוב לחוד אתא עלה, וכן פי' כוונתו בכו"פ א-ו, אבל כבר תמה עליו דאף אם נפרש כן דעת הרא"ש מ"מ הרי רוה"פ הזכירו טעם ההיתר משום חזקה מכח רוב.

אבל יתכן להעמיס קצת בלשון הש"ך שאין כוונתו דמטעם רוב לחוד הוא, אלא שבאמת הש"ך סייע לדבריו ממש"כ הרא"ש להדיא דרובא עדיף מחזקה, ובאמת כבר תמה עליו בבינ"א שער רוב וחזקה-כחהיאך יתכן לומר שחזקה הבאה מכח רוב עדיפה מחזקה ממש, ואין כוונת הרא"ש לומר דעדיף טפי מחזקה, אלא דברוב אין החסרון שלא נתברר בשעתו וכש"כ הקרב"נ שהבאנו לעיל.

אבל לפמש"כ לעיל בביאור ד' הרא"ש דחזקה הבאה מכח רוב שהוא מכח השתא, עדיפה על שאר חזקות הבאה מכח ההחזקה דמקודם, א"כ שפיר יתפרשו ד' הש"ך כהוגן, דבזה עדיף חזקה זו דלא אכפ"ל דהשתא איכא ריעותא דחסר לפניך או ככתמים שא"א לתלות שאירע השתא, וגם ל"מ ביה תר"ל, ודו"ק היטיב.

וסייעתא לזה, עיין שעה"מפ"ג אישות שכתב בדעת רש"י קידושין עט. וטור אה"ע-לז דחזקה דמעיקרא ל"מ במקום חסר לפניך, ונתקשה ממומין וכה"ג דאזלינן בתר חזקה אף דחסר לפניך?

וכתב דחזקה הבאה מכח רוב עדיפה על שאר חזקות, והוא ג"כ סייעתא להמבואר, דהתם וודאי א"א לפרש דמטעם רוב אתינן עלה רק משום חזקה ומ"מ יש לה עדיפות על פני חזקה דעלמא [ועיי"ש שכתב דמד' הר"ן שם מבואר דחזקה כה"ג אלימא טפי מכל חזקות, ויל"ע היכן מצא זה].

**ו. טריפות שע"י מחט-**

לדעת התוס' דחזקה שלא נתבררה בשעתה ל"מ ול"א חזקה מכח רוב והגבינות אסורות, כתב בפנ"י כתובות עו: דה"מ בטריפה של נקב וכה"ג די"ל שהיה לה זה כבר בשעת לידתה, אבל בטריפה ע"י מחט הרי יש לה חזקה"ג שלא היה נקב זה בשעת לידתה.

אבל בחי' רעק"א יא. הביא להדיא מתוה"ב להרשב"א דמבואר מלשונו דשיטת התוס' לאסור גם בנקב שע"י מחט, וע"ע ברעק"א מג: שלמד מזה דבהמה אין לה חזקה"ג שאין לה נקב ע"י מחט כיון שיתכן שיש לה נקב אחר ודלא כדעת התבו"ש וכמה אחרונים בזה, ונתבאר במקומו ענין זה באורך.

**ז. ד' הרשב"א בטריפות סירכא-**

כתב הרשב"א דלשיטת רבינו יונה דעיקר ההיתר משום חזקה:"ה"מ בטריפות שאפשר לומר דהשתא סמוך לשחיטה ממש נולד בה אבל וודאי בטריפות סירכא וכו' שא"א לתלותם בשעת שחיטה בהא וודאי אסורין, דהא א"א לומר בה העמידנה על חזקתה דהא וודאי נפקא לה מחזקתה וא"א יודע מתי נטרפה ומתי יצאה מחזקתה וכיון דוודאי יצאה מחזקתה וא"א יכול לברר מתי ולא לתלות בזמן ידוע אוסרין אותה למפרע".

"וכענין שאמרו בכתמים שהאשה טמאה משעת כיבוס כיון דכתם זה יבש וע"כ לא ראתה עכשיו אלא מכבר ולא אמרינן בה העמד אשה על חזקתה ולא נחזיקנה בטמאה למפרע אלא בכדי שיוכל הכתם להתייבש אלא אמרינן בשעת כיבוס ראתה"[[3]](#footnote-4),[[4]](#footnote-5).

וד' הרשב"א נשנו ג"כ בתוה"ב-ג (צא.), וכבר הק' ע"ז בבד"ה להרא"ה דלכאו' בכל חזקה דמעיקרא נמי הרי השתא מצאנו שהוא חסר ובוודאי יצא מחזקתו רגע אחד ומה לי רגע אחד ומ"ל הרבה זמן, ויתבאר עוד לקמן ובמקו"א.

והנה כל דברי הרשב"א הוא רק לשיטת רבינו יונה שעיקר ההיתר משום חזקה, אבל אם ההיתר הוא משום רוב גרידא כמו שנקט הכו"פ והגש"ד הרי וודאי אין שום נפק"מ בזה ויש להתיר גם בסירכא.

ובשו"ע פא-א התיר בטריפות סירכא משום ס"ס, אבל אי לא"ה אסור כסברת הרשב"א דל"ש בהם חזקה.

אבל ברמ"א פא-ב בסו"ד כתב שיש אוסרין אפי' בסירכא בתוך ג"י, ועיין בש"ך סק"ט בסו"ד מש"כ דקי"ל דקודם ג"י יש להתיר אף בסירכא וודאית שאין בה היתר של ס"ס, משום דלא קי"ל כסברת הרשב"א לענין סירכא וקי"ל שיש להתיר הגבינות גם בכה"ג.

ומה שהוכיח הרשב"א מכתם דלא אזלינן בתר חזקה בכה"ג שא"א לתלות שאירע השתא, הבאנו לעיל ד' הש"ך שכתב לחלק דשאני הכא דרוב בהמות כשרות הן, ולעיל נתבאר אם כוונתוכהסוברים שההיתר הוא מכח רוב לחוד או דחזקה מכח רוב עדיפה משאר חזקות, והבאנו שהפר"ח תמה ע"ז.

ועי' בבכור שור חולין יא. מש"כ ליישב הא דכתמים באופ"א.

**ח. הוגלד פי המכה-**

בעיקר ד' הרשב"א כנראה יש כאן מחלוקת עצומה בין המפרשים בביאור שיטתובאיזה ריעותא אפשר להעמיד על החזקה.

א. בט"ז פא-ג פי' דדוקא בטריפות סירכא וכה"ג א"א להעמיד על חזקה שהרי ע"כ לא אירע סמוך לשחיטה אלא מקודם לזה ויצאה משחיטתה, ורק בטריפה שיש לומר שאירעה סמוך לשחיטה ברגע אחרון יש להעמיד על חזקה, אבל גם במקום שא"א לתלות שנעשה אחר שחיטה מוקמינן אחזקה, וכן מסיק בבכור שור יא., עיי"ש שהוכיח כן מכתמים וכ"כ הט"ז.

ב. אבל בפר"ח פא-ד דדוקא היכא שאפשר לתלות שאירע **אחר שחיטה** יש לילך בתר חזקה שאין כאן ריעותא כלל, אבל כל היכא שמוכרחים לתלות שלא אירע אחר שחיטה וע"כ אירע מחיים ויש כאן טרפות א"א להעמידה על חזקתה לומר שאירע מאוחר שהרי יצאה מחזקתה [ולא עמדתי על ביאור עומק הפלוגתא בזה].

ונפק"מ רבתא מכ"ז, היאך הדין בנמצא בה מחט והוגלד פי המכה דקי"ל דתוך ג"י וודאי טריפה היתה וקודם ג"י ספק טריפה, ויל"ע אם לדעת המתירים את הגבינות נתיר גם בכה"ג, שהרי וודאי אירע טרפות זו מחיים ולא לאחר שחיטה.

וכפי הנראה בתוה"ב-ג (עא.) שיש בזה סתירה בין תוה"ב למה"ב, דבתוה"ב הארוך משמע,ויותר מפורש בקצר, דפלוגתת הראשונים גבי גבינות שייכי גם בהוגלד פי המכה, ולדעת המתירים שרי גם בכה"ג שיש לנו להעמיד על חזקה שאירע מאוחר סמוך לשחיטה ג"י, וכדעת הט"ז והבכור שור.

ואמנם בבד"ה להרא"ה תמה על הרשב"א טובא מה נפק"מ אם אתה מוציאה מחזקתה רגע אחד או הרבה זמן, והרי סו"ס גם בכה"ג אתה מוציאה מחזקתה[[5]](#footnote-6).

ובמה"ב תי' לו דכל שאתה יכול לומר שאחר שחיטה אירע אין כאן ריעותא בחזקה משא"כ בהוגלד פי המכה וסירכא דוודאי אירע קודם שחיטה א"א להעמיד על החזקה, מבואר שאסר בהוגלד שא"א לתלות אחר שחיטה, וזה כדעת הפר"ח.

וכבר עמדו בזה הפוסקים, עיין בט"ז שתמה טובא ע"ד מה"ב וכתב שאינו מאמין שיצא מפי הרשב"א וכ"כ בבכור שור, אבל הפר"ח פסק עיקר כמה"ב.

**ט. עוד בזה, ויין ונמצא חומץ-**

אלא שנתקשה הט"ז עפ"י דבריו ממשמעות ד' הטור שאסר בהוגלד פי המכה, וכתב דמשמעות ד' הטור שלא רק את מה שתוך ג"י אסר מתורת וודאי אלא גם קודם ג"י אסור מתורת ספק ולא מעמידים על החזקה,

וכתב הט"ז שצ"ל דס"ל להטור לאסור בהוגלד (מטעם אחר מהפר"ח), דכיון שא"א לומר ממש בשעת שחיטה אירע וע"כ צריך לתלות למפרע ג' ימים דמי לטריפות סירכא ואסורה שאין לחלק בין זמן מרובה לזמן מועט [אבל במקום שאפשר לומר סמוך לשחיטה ממש אירע שפיר שרי].

אלא שבפשוטו הוא מבואר להדיא בגמ' דלא כסברת הט"ז בזה ויש להעמיד על חזקה, שהרי מבואר נדה ב: גבי יין ונמצא חומץ שמעמידים על חזקה בכה"ג, אף דאיכא למ"ד ג"י האחרונים וודאי חומץ והרי יצאה מחזקתה?

וכנראה צ"ל לדעתו הסוגיא כמ"ד ג"י האחרונים נמי ספק, וכ"כ בבכור שור חולין י., עיי"ש.

אבל בבכור שור כתב להתיר גם בהוגלד [ופי' כן ד' הטור והרמ"א] דדמי ליין ונמצא חומץ, ואף דע"כ א"א לומר שאירע השתא רק קודם ג"י מ"מ מעמידים על החזקה, והטעם דלא דמי לכתמים או סירכות שאין זמן קבוע כמה לוקח לכתם להתייבש או לסירכא להווצר ומשתנה כל פעם לפי עניינו, בזה א"א להעמיד על החזקה, אבל ביין ונמצא חומץ או הוגלד פי המכה שיש כאן זמן קבוע של ג"י שוודאי לקח התהליך של השינוי הרי לא יצאה מחזקתה כלל שאנו אומרים לפני ג"י אירע.

ובאמת סברא זו מבוארת להדיא בלשון הרשב"א:"כל שאין אתה יכול לתלות בזמן ידוע" דייקא, וכבר עמד בזה בבכור שור.

אלא שהדברים צ"ב בסברא, דהנה ביאור סברת הרשב"א דבטריפות סירכא א"א להעמיד על החזקה, יל"פ כנראה בשני אופנים [ושניהם כנראה מבוארים בשער"י ב-יז בתו"ד]:

א. י"ל עפי"ד הגרנ"פ דיסוד דין חזקה הוא מכח ההחזקה שהחזקנו, וכל שהחזקנו ועכשיו רואים שההחזקה היתה בטעות הרי נשברה ההחזקה ותו א"א להחזיק רק על חלק מהזמן שאין הזמן דבר המתחלק רק נשברה כל ההחזקה.

ולפי"ז צ"ע טובא לחלק ביין ונמצא חומץ שהרי מ"מ נשברה ההחזקה, ויצדקו ד' הט"ז שגם בזה א"א להעמיד על החזקה.

[ובאמת יש לשאול גם יותר מזה, בכה"ג ראו עדים שהמקוה נחסר לפני כמה ימים דלכאו' גם בזה נשברה ההחזקה, ואמנם יש לחלק בזה דהתם שאני שהוברר לאיזה אדם].

ב. עוי"ל שא"א להחזקה להגביל את השינוי רק לומר שלא נשתנה בכלל, וכיון דהשתא מיהת חזינן שנשתנה הרי א"א להעמיד על חזקה לומר אימת נשתנה.

[אבל במקום שיכול לומר דהשתא הוא דאיתרע הרי הגם שעכשיו נשתנה מ"מ אינו סתירה להחזקה מידי, שהרי לא החזקנו כ"א על זמן המסופק ועד הזמן שרואים את הדבר, אבל בשעה שרואים אותו על שעה זו אין החזקה כלל].

ועפי"ז יש קצת מקום לחילוק הבכור שור [וג"ז חידוש], דבכה"ג שרואים זמן ידוע של ג"י שוודאי אירע כבר מאז, הרי יוצא הזמן הזה מהנידון שלפנינו, וכל הנידון חל על הזמן המסופק שקודם לזה, ועל הזמן הנידון החזקה אומרת שלא היה כלל שינוי ולא רק להגביל את השינוי.

אבל בסירכא א"א להוציא זמן מסויים מהנידון שלפנינו, ואף שוודאי לא אירע השתא רק איזה זמן מועט לכה"פ מקודם מ"מכיון שאינו זמן מסויים א"א להוציאו מכלל הנידון ואכתי חשיב שכל הזמן הנידון הוא זמן אחד ועל איזה חלק מזמן זה וודאי יצא כבר מחזקתו, ועצ"ע.

**י. חזקה שלימה אם יש בה הכלל של הרשב"א-**

עוד יש להביא כאן בנותן ענין, ד' הפמ"ג מ"ז פא-ג, עיי"ש שהביא בשם הפר"ח דיסודו של הרשב"א דבסירכא לא אזלינן בתר חזקה שא"א לומר שאירע השתא, אינו דוקא בחזקה הבאה מכח רוב אלא בכל חזקה.

אבל בפמ"ג צידד לא כן ודוקא בחזקה הבאה מכח רוב אמרינן כן אבל חזקה גמורה לא [ולעיל נתבאר מכמה פוסקים דחזקה הבאה מכח רוב עדיפה וכלשון הרא"ש דרובא עדיף מחזקה, והכא מתבאר איפכא].

אלא דדבריו תמוהים שהרי הרשב"א הוכיח דבריו מכתם והתם חזקה ברורה היא, וכבר תמה עליו במלבושי יו"ט דיני חזקות-י,יא [עיי"ש מה שצידד דשאני אשה שמועדת לראות ואין בה חזקה גמורה רק מעין רוב].

אלא דעי' בפמ"ג שכתב לסייע לדבריו מריש נדה דמקוה ויין חשיב חזקה אף דחסר ואתאי ובוודאי אירע השינוי מקודם, ורק משום תר"ל טמא, וע"כ דחזקה גמורה מהני גם בחסר ואתאי, וכן עמד ברש"ש נדה ב:, ובפמ"ג כתב שיש לדחות ראיה זו.

ועי' בשער"י ב-יח הביא ממחנ"א הל' אישות די"ל דמקוה ויין איתרעו טובל ותרומה לא איתרעו משא"כ לענין טריפה שהבהמה עצמה היא הנידון והורעה, וכעין שאמרו בגמ' י. גבי סכין ועי' בשער"י מש"כ לדון בזה.

ועוד הביא משעה"מ הל' אישות דאה"נ ל"מ חזקת המקוה ולא מידי והוי ספק שקול וממילא מהני חזקת הטובל.

[ובמה שנקט בשער"י דבכה"ג דסירכא וכעי"ז שא"א לומר דהשתא אירע הוי ספק השקול, עיין בפנ"י ורעק"א גיטין יז. דכל כה"ג הוי וודאי איסור.

אבל בכו"פ א-ו הוכיח מהרשב"א גבי כתם לא כן שאינו אלא ספק, וע"ע בחזו"א אה"ע פא-ז.

ויש לסייע לזה מהשו"ע פא-ב שפסק כד' הרשב"א שאם א"א לתלות שאירע השתא אסורה ומ"מ התיר בסירכא משום ס"ס, משמע דהוי ספק ולכך מצטרף לס"ס, אמנם לאו ראיה היא דתלי בנידון ס"ס במקום שיש חזקה על ספק אחד אי מהני].

1. וע"ע לקמן אריכות בזה בדין חזקה מכח רוב, ומשי"ת בשם הקוה"ע וכסא דהרסנא דאם יש לנו ידיעה מקודם ורק יש לנו חסרון שלא נתבררה בשעתה מועיל להשלים ההנהגה בפועל ע"י דין רוב אחר שבפועל נהגנו כן אף שאינו מועיל ליצור את החזקה עצמה.

   ע"ע בחי' חת"ס דלמאן דלא יליף מבית המנוגע רק מהלמ"מ הרי גם אם לא נתבררה בשעתה אזלינן בתר חזקה, ורק אי ילפינן מבית המנוגע אין לך אלא דומיא דהתם, וזה חידוש דבפשוטו עיקר המושג חזקה הוא בנתבררה בשעתה ואינו גזיה"כ בעלמא. [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאו' צ"ע מה יענו תוס' להא דכתובות עה: דאזלינן בתר חזקה במומין שהרי התם נמי לא החזקנו בשעתו?

   אולי י"ל דאף אינהו מודו לדין חזקה מכח רוב היכא שאין ריעותא דחסר לפניך וכשנ"ת במקו"א דעת רעק"א וכמה אחרונים, דלא כהתבו"ש, ממילא ע"י ברי או כנכ"ה מסלק את הריעותא ושפיר מהני חזקה התם, ויל"ע בזה לפי הסברות דל"מ חזקה מכח רוב בחסר לפניך, עיין מש"כ במקומו.

   או י"ל בנו"א דאף דס"ל דל"מ חזקה שלא נתבררה מ"מ לסייע לברי שפיר מהני, אבל עצ"ע מכנכ"ה דמהני, וא"א לתרץ כש"כ הרשב"א יא. דהתם הוא מכח כנכ"ה גם בלא חזקה דהא שיטת התוס' דמהני דוקא ע"י חזקה, וצ"ע.

   עוי"ל דאיירי במומין שלא יתכן שהיו בשעת לידתה, אלא דלכאו' הוא תלוי בנידון האחרונים שנביא לקמן היאך הדין לענין גבינות בטרפות שע"כ לא היתה בשעת לידתה, ורעק"א הוכיח מהרשב"א לאסור בזה דל"ח חזקה, וצ"ע [ואולי יש לחלק קצת ביןמ טרפות למומין].

   ושו"ר בלשון רעק"א מג: מבואר שפי' דהתם מיירי שהיה ידוע לנו מעיקרא שלא היה בה מום, וכן צידד בפנ"י כתובות עו: ד"ה מיתיבי בתו"ד, ועיי"ש עוד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואף בכתם לח אוסרים גזירה אטו יבש, תוס' נדה ג. וכן הביא הגר"א יו"ד-פא ע"ד הרשב"א, וע"ע שעה"מ פ"ג אישות ובהג' רעק"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. והוסיף הרשב"א דאע"ג דגבי מומין אמרו העמד אשה על חזקתה וכו' התם הוא דמ"מ ברשות הבעל נמצאו ואין לנו להחזיקם מרשות לרשות אלא אמרינן כאן נמצאו וכאן היו.

   ודבריו צ"ב דתינח להנך אמוראי דמפרשי למתני' דהתם משום כנכ"ה אבל איכא אמוראי דמפרשי לה משום חזקה"ג של האשה בצירוף ברי, וכתב בשער"י ב-יז דצ"ל דאף שיצאה מחזקתה מ"מ בצירוף ברי שפיר מהני (דחזקה קלישתא נמי מסייעת לברי, או שע"י הברי מסתלק הריעותא מהחזקה).

   ועיי"ש בשער"י מש"כ כעי"ז גם לשיטת רבינו יונה דחזקה דאיתרעא ל"מ ומ"מ אמרינן כתובות יג. שאשה שנבעלה וספק אם לכשר או לפסול מוקמינן לה אחזקה בצירוף ברי, והוא כנ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומשמעות קו' הרא"ה שהוקשה לו על עיקר היסוד של הרשב"א דבטריפות סירכא אין להעמיד על החזקה דמ"ש מכל טריפות שמעמידים על החזקה ואומרים סמוך לשעת מציאה אירע אף שמוציאים אותה מהחזקה רגע אחד, וכ"פ בבכור שור שם.

   ואולי יל"פ שגם הוא מודה להרשב"א בזה ולא הוקשה לו אלא בהוגלד פי המכה שהרי ע"כ א"א לומר שאירע אחר שחיטה וכדעת הפר"ח, וכ"מ יותר במה"ב שהבין כוונתו. [↑](#footnote-ref-6)