טובת הנאה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הזרוע והלחיים

חולין קלא. בדין טוה"נ ותפיסת הכהן במתנו"כ

בדין טוה"נ יש שני נידונים עיקריים: חדא אם הבעלים מיקרי בעלים על זכותו לטוה"נ לענין נזקין וגניבה, וזה פלוגתא דטוה"נ ממון כמבואר קידושין נח:, וכן לענין לקדש בו את האשה, ויסוד פלוגתא זו אם זכות טוה"נ היא זכות חיצונית או שיש לו דין שקיים בגוף הממון וחשיב שהחפץ הוא ממון עבורו, ויסוד הדברים מבואר במקו"ח הל' פסח תלא-ג ועוד יובאו דבריו לקמן בהרחבה.

ועוד נידון יש אם הוא בעלים להקנות את המתנות, או אם הכהן יכול לתפוס ממנו את המתנות בלא הקנאתו, ויש לדון אם ענין זה שייך לדין טוה"נ ממון.

**א. שיטות הראשונים אם יכול כהן לתפוס מתנו"כ-**

מספק"ל בסוגיין אם לוי מיקרי עם ויש לו חיוב נתינת מתנו"כ, ופסקו הר"מ פ"ט בכורים ה"ח והרשב"א בתוה"ב (סח:) דאם תפס הכהן לא מוציאים ממנו מספק, ובמקו"א נתבאר הנידון בזה משום תק"כ אין מוציאין מידו.

הר"ן תמה על שיטת הר"מ דאף על צד שיש לכהן דין מתנו"כ מ"מ א"א לתפוס בע"כ דבעלים שהרי יש להם טוה"נ ויכולים לתת למי שירצו, ואף תפיסת הכהן ל"מ בדיעבד.

וכנראה ג' שיטות בהאי עניינא:

א. דעת הר"ן מתבארת בפשוטו דאף למ"ד טוה"נ אינו ממון א"א לכהן לתפוס בע"כ דבעלים, עיי"ש מה שהוכיח ממתנו"ע דאף בלא טוה"נ אי"צ הבעלים לתת לעני הבא ראשון, וע"כ דין טוה"נ חידש עוד דאף בדיעבד ל"מ תפיסה, ויו"ד לקמן, ומדבריו מבואר דאף למ"ד טוה"נ אינו ממון ל"מ תפיסת הכהן, וכ"כ אמ"ב תרו"מ-ד ד"ה ויש[[1]](#footnote-2).

אמנם הגר"א סא-כב ויש"ש-ח כתבו בדעת הר"ן דדוקא למ"ד טוה"נ ממון הוא כן [אלא שסבר להלכה כן דלא כהר"מ], אבל ריהטת לשון הר"ן ל"מ כן.

ובפשוטו כ"ה שיטת התוס' קלא. שכתבו כד' הר"ן ומשמע סתימת דבריהם דאף למ"ד טוה"נ אינה ממון הוא כן, מיהו בהג' מים חיים לבעל הפר"ח כאן כתב דכל דבריהם כמ"ד טוה"נ ממון ואזיל בדרכו של הגר"א הנ"ל, וצ"ע.

ב. בדעת הר"מ כתבו הפר"ח סא-מז והגר"א דס"ל דלמ"ד טוה"נ אינה ממון שפיר מהני תפיסת הכהן בדיעבד ותלי בפלוגתא דטוה"נ ממון, והר"מ פסק בכ"ד טוה"נ אינה ממון לכך מהני תפיסת הכהן [ועיין מחנ"א טוה"נ-א דאף לצי"ש אינו חייב להחזיר, ומ"מ לכתחילה אסור לו לתפוס שהרי חזינן דלענין נדר חשיב הנאה כשי"ת לקמן שיטת הר"מ].

ובפר"ח הביא כזה מלשון הר"מ פי"ב תרומות הט"ו:"ואם לקחן שלא מדעת בעלים זכה בהן שאין לבעלים אלא טוה"נ וטוה"נ אינה ממון".

וכשיטה זו מבואר להדיא בתו"ר ב"מ ו: דדוקא למ"ד טוה"נ ממון יכול להוציא הכהן מיד הבעלים.

ג. בתוס' ב"מ ו: הק' גבי תק"כ אין מוציאין תיפו"ל דל"מ תפיסה משום טוה"נ ותי' בח תירוצא דאיירי במכירי כהונה, ובתי' השני כתבו דוודאי תפיסתו מועלת ו"אינו יכול לתובעו רק טוה"נ שיש לו בה למ"ד טוה"נ ממון" [וד' התוס' סתרי לדבריהם בסוגיין קלא. ועיין לקמן], מבואר להדיא דאף למ"ד טוה"נ ממון מהני תפיסה אלא שצריך לשלם דמי טוה"נ.

ושא"ר יתרצו קו' התוס' ב"מ שם כש"כ התוס' בתירוצם הראשון דאיירי במכירי כהונה לכך מהני תפיסת הכהן[[2]](#footnote-3).

וכ"נ דעת הרשב"א קידושין נח: שפסק כדעת ר"ח דטוה"נ ממון ומ"מ הבאנו לעיל שפסק דמהני תפיסת הכהן[[3]](#footnote-4).

[ע"ע בפר"ח סקמ"ז שנתקשה בשיטת הטור דפסק בכל דוכתא טוה"נ ממון ומ"מ בסי' שלא הביא ד' הר"מ דכהן התופס תרומה זכה בה, ומשמע מזה דעת הטור דאף למ"ד טוה"נ ממון מהני תפיסת הבעלים, אבל צ"ע לשון הטור שהביא טעמו של הר"מ דטוה"נ אינו ממון וכבר נתקשה בזה הש"ך חו"מ-שנ].

**ב. שיטת רש"י-**

בשיטת רש"י עיין גהש"ס ב"מ שם הביא מד' רש"י ב"ק סו. "אבל קודם שצבעו מי שחטפו זכה בו" דמהני תפיסת הכהן גבי ראשית הגז.

רש"י בסוגיין קלא. רה"ע דאתי ליד הכהן בטבלייהו ופירש"י שזכה בהם מן ההפקר א"נ שמסר לו את הטבל לזכות בתרומה שבו, ומשמע דלא פשיטא ליה לרש"י דמהני תפיסת הכהן מן ההפקר, ועיין בפר"ח שם ובהג' מים חיים כאן דתרי לישני דרש"י תליין בפלוגתא דטוה"נ ממון ודעת רש"י כדעת הר"מ דתלי בדין טוה"נ ממון.

ובגמ' קל: מוקי הא דיכול הכהן לתבוע בדיינים בדאתא לידיה בטבלייהו, וברש"י ד"ה אי כתב שזכה הכהן במתנות מן ההפקר, מבואר דפשיט ליה לרש"י דמהני תפיסה ולא הביא האופן השני שהפקיד הבעלים אצלו.

וברש"ש נתקשה היאך מהני תפיסתו בע"כ דבעלים והא אית ליה טוה"נ, וציין לד' רש"י קלא. הנ"ל וכבר העירו בהג' מצפ"א ובטעם המלך על שעה"מ הל' אישות מ"ט שינה רש"י פירושו.

ויש כאן קו' בתרתי, חדא למה לא הביא רש"י לעיל פי' השני דאיירי שנתן לו הבהמה לזכות ממנה זלו"ק?

בס' שחיטת חולין באר בזה דלענין מתנו"כ אם נתן לו את הבהמה לזכות במתנותיה הרי מיד חשיב נתינה גם למ"ד מתנות שלא הורמו לאו כמי שהורמו דמיין שהרי בזלו"ק אי"צ הפרשה רק נתינה לחוד וממילא זוכה בו הכהן מיד, ועיין בראשונים ב"ב קכג: ואכ"מ, וע"כ רש"י צל"פ דאיירי בתפיסה.

אבל צ"ע לאידך גיסא כיון דבסוגיא קל: ע"כ מתבאר דמהני תפיסת הכהן גבי זלו"ק למה נסתפק כן רש"י גבי טבל ולא פשיטא ליה דמהני תפיסה, ובפשוטו צ"ל דבאמת פשיטא ליה לרש"י דמהני תפיסה לכו"ע ודלא כהפר"ח אלא דלקמן קלא. הביא עוד אופן בזה אבל אין כאן מחלוקת בין הפירושים.

וכתב מהרצ"ח דדוקא גבי מתנות מהני תפיסת הכהן אבל בטבל ל"מ תפיסה שהרי אין ידוע כמה הבעלים יפריש דלמא לא יפריש אלא חיטה אחת שחייב מדאורייתא [עיי"ש שפי' שני ברש"י ס"ל כדעת התורי"ד דמדאורייתא צריך נתינה כשיעור ורק להוציא מידי טבל סגי בחיטה אחת, וכ"ז דוחק].

ובנו"א י"ל שנסתפק רש"י אם יכול לתפוס טבל כיון שאין כאן תרומה מבוררת א"י לתפוס את הטבל כולו לזכות בתרומה שבו [וכ"ז דלא כהפר"ח דרש"י תלי בטוה"נ ממון].

**ג. ראיות הר"ן ותוס' ובדין מתנו"ע אם צריך לתת לעני הבא ראשון-**

הר"ן הוכיח שלא כשיטת הר"מ דאף בלא דין טוה"נ כגון במתנו"ע וודאי לכתחילה אי"צ לתת לעני הבא ראשון דאל"כ היאך חשיב לה בגמ' לעיל קל: גבי בעה"ב העובר דמתנו"ע הוי ממון שאין לו תובעין, וא"כ במתנו"כ שנתחדש טוה"נ ע"כ קמ"ל דאף דיעבד ל"מ תפיסתו.

יישוב דעת הר"מ:

א. כתב או"ש פ"ו מתנו"ע דס"ל דבמתנו"ע באמת חייב לתת לעני הבא ראשון ודין טוה"נ חידש דבמתנו"כ לכתחילה אינו חייב לתת אבל בדיעבד מהני תפיסת הכהן, ומה דקרי ליה ממון שאין לו תובעין הוא משום שאין ידוע איזה תובע יתבע ראשון.

וכנראה כן מבואר ביש"ש בפירקין סי' ח' שהביא ד' הר"ן ודחה דוודאי חייב לתת לעני הבא ראשון "ומאי דקרי ליה ממון שאל"ת היינו שאם אכלן או הזיקן אין לו תובעין לשלם שיכול לומר שמא לא היית ראשון לזכות בהן ועכשיו שבא לתבוע התשלומין לא לך אתן אלא לאחר".

אבל כבר תמה ע"ז אמ"ב תרו"מ-ד מסוגיא קל: דס"ד שהמתנות דין להוציאן בדיינין ואמרינן דא"כ הו"ל ממון שיש לו תובעין ולא אמרינן דמ"מ אם הזיק פטור שיכול לומר שמא לא היית בא ראשון [וע"כ הביאור דע"י שכל כהן הבא ראשון יכול לתבוע ה"נ לענין תשלומים אמרינן שיכול לתבוע ראשון], וצ"ע.

ועיי"ש משה"ק עוד דא"כ אם בא העני באותה שעה שבעה"ב העובר ממקום למקום רצה ליטול הרי יתחייב לשלם לו שהרי ידוע שהוא בא ראשון, וי"ל.

ב. בחזו"א יו"ד רב-ט ג"כ נקט בפשיטות בדעת הר"מ שא"י בעה"ב לעכב על העני, דכיון דכתיב ביה עזיבה הרי אם מעכבו מליקח אין כאן עזיבה ופליג בזה על ד' התוס' וכ"כ הרדב"ז לדקדק מלשון הר"מ פ"ו מתנו"ע ה"י.

ומה דחשיב ממון שאין לו תובעין הוא משום שאין כאן תביעת העני ודין ממון שלו גורם שלא יוכל לעכב עליו רק מצות עזיבה של בעה"ב גורמת, ושפיר חשיב ממון שאל"ת אף שחייב לתת לראשון.

וה"נ י"ל במתנו"כ דאי לאו דכתיב בהו נתינה הו"א שצריך לתת לכהן הבא ראשון, וע"ז קמ"ל דכתיב בהו נתינה וזהו דין טוה"נ שיכול לתת למי שרוצה אבל לעולם י"ל שמועילה תפיסת הכהן בדיעבד וא"ש שיטת הר"מ.

ומה שהגמ' הק' לעיל קל: מלמד שהמתנות דין והיינו שהכהן הבא ראשון יכול לתבוע ומאי קושיא אימא דהוי כמו מתנו"ע שאין כאן תביעת הכהן רק דין על בעה"ב, צ"ל דפשיטא להגמ' דגבי מתנו"כ אין דין עזיבה ואם הכהן יכול לתבוע ע"כ שהוא מכח תביעת הכהן והו"ל ממון שיש לו תובעין.

ודעת התוס' והר"ן כתב במשנת ר"א זרעים ו-ט דמה דס"ד לומר שא"י הבעלים לעכב על העני מליטול אי"ז משום מצות עזיבה אלא שיש לעני זכות תביעה על המתנו"ע שלו אי לאו דין טוה"נ, וכמו גבי מתנו"כ דמבואר כן בגמ' שאם יכול הכהן הראשון לתבוע חשיב ממון שיש לו תובעין, וע"ז שפיר הק' מגמ' קל: דא"כ הו"ל ממון שיל"ת, וע"ע לקמן בסו"ד משי"ת עפי"ז לחלק בין מתנו"כ למתנו"ע.

ג. והנה בעיקר מה שנקטו הנך אחרונים בדעת הר"מ דאף במתנו"ע מהני תפיסת העני ומכח זה הוכרחו ליישב קו' התוס' והר"ן דס"ל להר"מ שא"י לבחור לאיזה עני לתת, הנה ברדב"ז פ"ו מתנו"ע ה"י נקט שמודה הר"מ לתוס' דע"י טוה"נ ל"מ תפיסת העני בע"כ של הבעלים ואין כאן אלא מצות עזיבה ולא דין ממון [ועיין מנח"ח-רטז שכתב כעי"ז דבעה"ב א"י לעכב אבל אין העני יכול ליטול רק בי"ד יכולים לכופו לתת, עיי"ש].

ומבואר דבריו ענין חדש דאף דלענין מתנו"כ פסק הר"מ דמהני תפיסה כיון דטוה"נ לאו ממון, מ"מ במתנו"ע ל"מ תפיסה, ואמנם הדברים צ"ב רב, ועיין בסו"ד מה שנביא מהמשנת ר"א לחלק בזה בין מתנו"כ למתנו"ע, ועפי"ז אשה"ט שיטת הר"מ ולא תיקשי לשיטתו ממתנו"ע כלל וי"ל דאף הוא מודה לשיטת התוס' שבעה"ב יכול לעכב על העני גם בלא טוה"נ ובדין טוה"נ נתחדש דל"מ תפיסת העני.

מיהו באמת הרדב"ז עצמו שם לא נקט כן בשיטת הר"מ ונקט כדעת האחרונים בפרט זה ודקדק כן מלשון הר"מ שחולק על התוס' בדין מתנו"ע וס"ל שהבעלים חייב לתת לעני הנמצא ראשון משום מצות עזיבה כש"כ לעיל, ומבואר דעתו דאף שיש חיוב לבעלים לתת לעני הראשון מ"מ ל"מ תפיסתו כמו במתנו"כ, וזה מתבאר לפמש"כ מהחזו"א דלא חשיב ממון שיש לו תובעין רק מצות עזיבה לחוד.

ע"ע בסו"ד משי"ת אם יש לדון דמתנו"כ א"י הבעלים לעכב אלא ע"י דין טוה"נ ולא דמי למתנו"ע.

**ד. ביאור השיטות**-

בעיקר הטעם דל"מ תפיסת הכהן יש לדון משני פנים [חי' הגר"ר ב"מ-ז]:

א. י"ל דענין טוה"נ אינה זכות צדדית שנתנה תורה לבעלים אלא שהוא המקנה של המתנות, ומה"ט א"י הכהן לתפוס שא"י לזכות מעצמו בלא הקנאת הבעלים ודין נתינה שלהם, ונמצא שהמתנות קנויות לו כמו קני ע"מ להקנות.

וכתב הגר"ר דלפי מהלך זה מתבארת שיטת הר"ן והתוס' קלא. דאף למ"ד טוה"נ אינה ממון ה"מ כלפי תביעת הבעלים שיש לו שימוש לתת למי שרוצה, אבל יש כאן ענין נוסף שהוא המקנה ואין טעם לתלות זה בפלוגתא דטוה"נ ממון אלא גם למ"ד אינה ממון מ"מ הוא המקנה את המתנות והוי כקני ע"מ להקנות ולכך א"י לתפוס הכהן.

ועיי"ש מה שהוכיח כן מד' התוס' ב"מ ו: דמבואר שם דלפי הס"ד דתפיסת הכהן ל"מ הרי כהן שתפס ואכל חייב לשלם לשבט הכהנים [אי לאו דמזיק מתנו"כ פטור] וע"כ שלא זכה כלל בתרומה ואינו חיוב לבעלים, והבאנו דבריו ביתר ביאור בסוגיא דמזיק מתנו"כ.

ב. י"ל דכיון שנתנה תורה זכות לבעלים ושימוש זה לקבוע למי ילך הממון, ממילא אם לקחו הכהן בע"כ הרי הוא גוזל זכותו של הבעלים וא"א לו להחזיק ממון זה בלא רשות בעלים וצריך להשיבו.

וכתב הגר"ר דלפי דרך זו יתבאר לנו היטיב טעם שיטת הר"מ והפר"ח דדין תפיסה במתנו"כ תלי בדין טוה"נ ממון, דדוקא למ"ד טוה"נ ממון חשיב גזלן וא"א לו לעכב אצלו את המתנות וחייב בהשבה, אבל למ"ד לאו ממון הוא הרי אינו חייב להשיבו ויכול לעכבו אצלו [כמבואר קידושין נח: דפרשת גניבה ומזיק תלי בדין טוה"נ ממון].

ואינו מוכרח די"ל דאף למ"ד טוה"נ אינה ממון ואין בו פרשת תשלומים מ"מ הרי הבאנו ד' המקו"ח דחשיב שיש לו זכות של טוה"נ ושוה כסף אלא שאין לו בחפץ דין ממון והוי כזכות חיצונית, וא"כ הרי כשתופס את הטוה"נ עובר כל שעתא ושעתא על איסור גזילה אף שאין לו חיוב השבה שהרי מפסיד לו זכותו ולא גרע ממזיק שעבודו של חבירו וכופין אותו להפסיק את האיסור, ושו"ר באמ"ב תרו"מ-ד שהוכיח משיטת הר"מ זו דלא כהמקו"ח, עיי"ש שכתב דלמ"ד טוה"נ לאו ממון אין לו שוויות של כלום, וצ"ע.

ודעת התוס' ב"מ ו: דאף למ"ד טוה"נ ממון הכהן רשאי לתפוס אלא שצריך לשלם דמי טוה"נ, כנראה דעתם שלא הגבילה תורה זכיית הכהן רק מדעת הבעלים ואדרבה כיון שהוא ממון השבט יש בכוחו ליטלו מצ"ע, וגם א"י לתבוע מכח גזילת טוה"נ שלו שלא נתנה לו תורה בעלות בגוף המתנות כ"א להוציא מהם ממון על נתינת המתנו"כ, ומה"ט זכה הכהן אלא דמ"מ צריך לשלם לו לכה"פ הדמים שיש לו בו ושיכול לקבל עליו.

אלא שיש כאן מקום עיון בדעת הר"מ, דלכאו' היה נראה דאף ישראל שתפס את המתנו"כ אי"צ להחזירם לבעלים למ"ד טוה"נ אינו ממון ויכול לתתם לאיזה כהן שירצה, שהרי אינו עובר כל שעתא בגזילה מן הבעלים כיון דקי"ל טוה"נ לאו ממון והוי ממש כמו כהן התופס, אבל במחנ"א הל' טוה"נ-א נקט דבישראל אחר שתפס וודאי צריך להחזיר לבעלים לצי"ש וא"י לתתו לאיזה כהן שירצה, וצ"ב רב.

**ה. למ"ד טוה"נ ממון אם הבעלים יכול להקנות-**

ויש לדון אם הבעלים יש לו כח להקנות את המתנו"כ, וענין זה מתבאר בסוגיא ב"מ יא: ונקדים את הסוגיא שם ואח"כ נבוא לנידו"ד.

גרסינן ב"מ יא: אמר רבא וכי לא היה להם סודר לקנות הימנו בחליפין אלא טוה"נ אינה ממון לקנות הימנו בחליפין או אגב [ופירש"י דאף שיש לו טוה"נ מ"מ אינו חשוב בעלים על המתנות להקנותם], ובגמ' מסיק התם ולא היא שאני מתנו"כ דנתינה כתיב בהו חליפין דרך מקח וממכר הוא מתנו"כ נתינה כתיב בהו.

בשטמ"ק ב"מ כתב דמדקאמר רבא טוה"נ אינו ממון לקנות בחליפין משמע דאף למ"ד טוה"נ ממון לענין זה אינו ממון[[4]](#footnote-5), ועיין לקמן בביאור טעמו.

מיהו בגמ' מסיק ולא היא וכו' וכתב בריטב"א (החד') שם דמסקינן הכי משום דקי"ל טוה"נ ממון והוי נמי ממון להקנותו, הרי מבואר בדבריו דלא ס"ל יסוד ד' השטמ"ק דאף למ"ד טוה"נ ממון יש מקום לומר שא"י הבעלים להקנות, אלא שנידון זה באמת תלוי בפלוגתא דטוה"נ ממון[[5]](#footnote-6).

נמצינו למידים שני שיטות בזה, דעת השטמ"ק דאף למ"ד טוה"נ ממון מ"מ יתכן שאין הבעלים יכולים להקנות את המתנו"כ, ודעת הריטב"א דנידון זה תלי בפלוגתא דטוה"נ ממון, וכדבריו מבואר גם במרדכי ב"מ-רמא דתלי בפלוגתא דטוה"נ ממון.

שיטה שלישית בזה מצאנו בד' הר"מ, שמצאנו בדעתו סתירה הפוכה לסתירה הנ"ל, עיין בהגר"א רכז-ד ומחנ"א טוה"נ-א קצה"ח רעה-א הביאו שהר"מ מע"ש יא-א פסק כתירוצא קמא שאפשר להקנות מתנו"כ בקנין אגב ור"ג הקנה להם באגב אלא דנתינה כתיב בהו וא"א להקנות בחליפין.

מבואר דאף שהר"מ פסק דטוה"נ אינה ממון מ"מ יכול להקנות באגב, וכ"כ הש"ך רג-א דאף דטוה"נ אינה ממון נקנית באגב, והוכיח כן מד' הרי"ף דפסק דלא כר"פ דדעת אחרת מקנה שאני וע"כ שקנו באגב אף דקי"ל טוה"נ לאו ממון הוא.

וכתב הש"ך דס"ל דלמסקנת הגמ' ולא היא וכו' גם למ"ד טוה"נ אינה ממון נקנה באגב, ודלא כד' הריטב"א דכל המסקנא הוא מכח דקי"ל טוה"נ ממון.

ביאור דעתו כתב במחנ"א שם דכיון שיש לו כח לתתו למי שרוצה יכול להקנותו, ובארו ברשש"ק ב"מ-טו וקה"י-יז ונחל"ד שם דהכהן זוכה מכוחו והקנאתו ונתינתו שהוא בעלים על ההקנאה כמו גזבר בנכסי הקדש שיש לו כח להקנות ה"נ הוא גזבר על המתנו"כ אף שאין לו זכות ממון עליו.

[ובקצה"ח רעה-א נתקשה ע"ז דהא מבואר ברמ"א חו"מ-רעו דל"מ ירושה בטוה"נ למ"ד לאו ממון הוא, ואיך יתכן דחשיב בעלים להקנותו לכהן, אבל לפי הנ"ל לק"מ דלענין נתינה לכהן לחוד נתנה לו תורה כח להקנותו כגזבר אבל א"א לו להקנותו ליורשיו כלל למ"ד טוה"נ לאו ממון הוא.

ובקצה"ח רעה-א באר באופן אחר עפמש"כ שם דקנין אגב קונה גם מן ההפקר, וכיון דקי"ל טוה"נ אינה ממון הוי כקונים מן ההפקר וממילא יכולים לקנות באגב, אבל רבא ס"ל טוה"נ ממון כשיטתו בנדרים ולשיטתו הק' דל"מ באגב ואינו כקונה מהפקר וצריך דעת אחרת וכיון דטוה"נ לאו ממון הוא ל"מ, מיהו בר"מ משמע דאף בחליפין מהני אם לאו דדרך מו"מ הוא, וע"ע בנתיה"מ שם][[6]](#footnote-7).

**ו. ביאור השיטות-**

שיטת השטמ"ק דאף למ"ד טוה"נ ממון אין הבעלים יכול להקנותו, בפשוטו היה נראה לבאר הענין כש"כ בחי' הגר"ר ב"מ-ז עפי"ד התוס' ב"מ ו: דאף למ"ד טוה"נ ממון מ"מ יכול הכהן לחטוף ונתבאר טעמם משום שאין הבעלים מקנה את המתנו"כ רק שיכול לתבוע מהתופס טוה"נ, וכיון שכן הרי אין לו כח להתקנות את המתנות כלל.

אבל השטמ"ק עצמו אתא עלה מטעם אחר, ז"ל:"", והיינו שאינו מפרש כרש"י דכוונת הגמ' שאין הבעלים חשיבי בעלים להקנות את המתנות, רק באמת מצד כח ההקנאה יש לו כח להקנותם, אלא דחליפין ואגב הם קנין גרוע וא"א להקנות בהם טוה"נ.

ובביה"ל ג-מז הביא כן מתוס' ערכין ל. דשאלה ושכירות אינה נקנית בחליפין כמו טוה"נ דסוגיין, מבואר שהנידון הוא דחליפין לאו קנין אלים להקנות את הטוה"נ או שכירות שהרי התם הוא בעלים גמור על ההקנאה שהבעלים עצמם נותן לו קנין שכירות.

וביאור דבריו נתקשו האחרונים מאוד שהרי הנידון הוא על הקנאת המתנו"כ ולא על הקנאת הטוה"נ, ועיין גרש"ר ב"מ שם.

ובאר הגר"ר ב"מ-ז דמתנות כהונה אין לו בהם ממון לשימוש שלו רק לענין הקנאה שאמרה תורה שלא יזכה הכהן אלא מי שהבעלים מקנה לו, וכל כה"ג ל"ש חליפין ואגב שיסודם הוא להקנות את מה שיש לו בחפץ, אבל ל"ש בהם ענין קני ע"מ להקנות[[7]](#footnote-8).

ודעת הריטב"א דתלי בפלוגתא דטוה"נ ממון צ"ב רב, היאך שייך ענין זה לפלוגתא דטוה"נ ממון דיסוד הפלוגתא היא בזכות שנתנה תורה לבעלים אם יש לה דין ממון ואיך הוא ענין לנידון אם הוא המקנה את המתנות?

וכנראה דעת הריטב"א דפלוגתא דטוה"נ ממון אינה פלוגתא מקומית בזכות זו אי חשיב ממון בגוף החפץ כש"כ המקו"ח, רק היא פלוגתא בכל גדר מתנו"כ, ויסוד הדברים ראיתי במשנת ר"א זרעים ו-טז עיי"ש שהאריך לבאר ששני אופני טוה"נ איתנהו, במתנו"ע אף באופן שיש טוה"נ [כגון במתחלק בתוך הבית] הבעלים הוא בעל הממון על ההקנאה וכעין קני ע"מ להקנות, ואדרבה כל מה דהוי ממון עניים הוא מכח המצות נתינה של הבעלים, ובזה אף למ"ד טוה"נ אינה ממון יודה דבמתנו"ע הוי טוה"נ ממון.

אבל במתנו"כ הוי כממון כהנים גם בלא ענין של מצות נתינה, אלא שנתנה תורה לבעלים הזכות לבחור למי לתתו ויכול לעכב מאחד ליתנו לשני, ובזה טוה"נ אינה ממון לחד מ"ד.

ולמדנו מדבריו שבאופן שנתנה תורה זכיה לבעלים כקני ע"מ להקנות הרי טוה"נ שלו חשיבא כממון, א"כ י"ל דעת הריטב"א דבהא מילתא גופא פליגי במתנו"כ אי טוה"נ ממון, דלמ"ד טוה"נ ממון הרי הוא בבעלות הבעלים להקנות כעין קני ע"מ להקנות ורק מכח מצות הנתינה שלהם נעשה ממון כהנים, אבל למ"ד טוה"נ לאו ממון הוא משום דס"ל שהוא ממון כהן מצ"ע ולבעלים יש רק זכות לעכב בעלמא, ודו"ק, וע"ע ברשש"ק ב"מ-טו יו"ד לקמן.

וכנראה בזה יתבאר לנו טפי שיטת הריטב"א קידושין נח: דלמ"ד טוה"נ ממון הגונב טבל משלם לבעלים דמי כל המתנות, ודבריו צ"ב רב דאף אם ס"ל מתנו"כ לאו ממון כהנים הוא צ"ב דא"כ אף למ"ד טוה"נ לאו ממון הוא ישלם לבעלים והיאך תלי דין תשלום כל המתנו"כ בפלוגתא דטוה"נ ממון?

ולפי הנ"ל יש פתח לבאר שהוא בעלים להקנות ורק מכח חיובו להקנות נעשה ממון כהנים ודין תשלומי נזקין הוא לגמרי אליו, אבל עדיין אין הדברים מבוארים שהרי סו"ס הוא ממון כהנים כש"כ אחרונים להוכיח מכ"ד [ואולי הריטב"א ס"ל שאינו ממון כהנים כלל רק חיוב נתינה בעלמא, וצ"ע מראיות האחרונים], ובאמת עקצה"ח רעה-א דלדעת הריטב"א וודאי ל"מ תפיסת הכהן במתנות, והוא מתבאר עפ"י הנ"ל, ואזיל הריטב"א לטעמיה, וע"ע לקמן עוד בד' הריטב"א.

**ו. נידון לפי"ז אם מהני תפיסת הכהן וביאור שיטת הר"מ באופ"א-**

והשתא אם נבוא לדון אם מהני תפיסת הכהן היה נראה בפשוטו שהוא תלוי בנידון הנ"ל, דלדעת הסוברים שהבעלים יכול להקנות את המתנות הרי אין הכהן יכול לתפוס אותם בע"כ של הבעלים.

ונמצא לפי"ז דלדעת הריטב"א מבואר דתלי בפלוגתא דטוה"נ ממון, ולפי"ז היה מקום לפרש באופן מחודש דעת הר"מ שתלה הנידון אם מהני תפיסה בדין טוה"נ ממון, וי"ל שאי"צ למש"כ הגר"ר דפליגי אם יש לו כח להפסיד את הטוה"נ של הבעלים, אלא דפליגי בעיקר דין מתנו"כ דלמ"ד טוה"נ ממון הבעלים הוא הבעלים להקנות ול"מ תפיסת הכהן או שאינו אלא שיש לו זכות לקבוע למי ילכו המתנו"כ ובזה מהני שפיר תפיסת הכהן.

ולפי"ז יתכן לבאר ד' המחנ"א שהבאנו לעיל דבישראל שתפס צריך להחזיר לבעלים ותמהנו ע"ז טובא, אבל לפי הנ"ל יתכן לבאר דבאמת אף שיש לכהן כח לתפוס ולזכות במתנות אבל עצ"ע למה לא יצטרך להחזיר לבעלים את הטוה"נ שלו, וצריך להוסיף בזה דכל זכותו של הבעלים הוא רק כשלא נתקיימה עדיין דין המתנות אבל אחר שכבר נתקיימה הנתינה אין לו זכות טוה"נ כלל.

ולפי"ז י"ל דדוקא בכהן התופס אי"צ להחזיר לבעלים, אבל בישראל התופס צריך להחזיר לבעלים שהרי יש לו זכות טוה"נ ואף למ"ד דלאו ממון חשיב גזלן ע"ז וצריך להחזיר משום לאו דלא תגזול, והוא ביאור נפלא.

אבל באמת ע"כ א"א לומר כן, שהרי תינח בשיטת הריטב"א ב"מ הנ"ל אבל כבר נתבאר שיטת הר"מ עצמו דאף למ"ד טוה"נ אינה ממון מ"מ הבעלים יש בכוחם להקנות, וכש"כ רשש"ק לבאר דהוי כמו גזבר בנכסי יתומים שאין לו דין ממון ומ"מ יש לו הכח להקנותו.

ולפי"ז ע"כ מתבאר דעת הר"מ דאף דלכו"ע הבעלים הוי לכה"פ כגזבר להקנותו ויש לו כח הקנאה בו מ"מ למ"ד טוה"נ אינה ממון מהני תפיסת הכהן, וע"כ הביאור משום שגם הכהן יש לו זכות לתפוס שהרי הוא ממון השבט ואינו מפסיד לבעלים [למ"ד טוה"נ לאו ממון] משא"כ למ"ד טוה"נ ממון צריך להחזיר משום טוה"נ.

[ובעיקר הדבר דאף אם הבעלים יש לו כח להקנות מ"מ מהני תפיסת הכהן כיון שהוא ממון השבט, כש"כ להוכיח מד' הר"מ ה"נ משמע בדעת התוס' ב"מ ו: דדעתם דמהני תפיסת הכהן ומשמע דאף להס"ד ב"מ יא: דמהני הקנאת הבעלים נקטו כן, דאף שיש לו כח הקנאה מ"מ הכהן יכול לתפוס גם מצ"ע].

אבל אכתי יש לקיים דברינו בשיטת הר"מ, דכל מה שיכול הכהן לתפוס הוא רק היכא שהוא ממון כהנים מצ"ע והבעלים אינו אלא כגזבר בעלמא, אבל למ"ד טוה"נ ממון הרי נתבאר שכל מה שהוא ממון כהן הוא רק בצירוף חיוב נתינה של הבעלים ומכוחם, וא"י לתפוס בע"כ דכיון שאין הבעלים רוצה לתת לו הרי אינו שייך בממון זה כלל ואין לו כח לתופסו, והוי כמי שאינו כהן כלל, ודו"ק היטיב, ונתיישבה היטיב שיטת הר"מ.

**ז. גונב טבל ותשלום על טוה"נ-**

קידושין נח: גונב טבלו של חבירו למ"ד טוה"נ אינה ממון אינו משלם אלא דמי חולין שבו ולמ"ד ממון משלם גם דמי תרו"מ שבו, ובריטב"א שם הביא פלוגתא בראשונים די"א שאינו משלם לבעלים אלא דמי טוה"נ שבו וכ"נ דעת תוס' ב"מ ו: דס"ל דמהני תפיסה ואי"צ לשלם אלא דמי טוה"נ ולא כל החפץ, וכ"ה שיטת הר"ן נדרים פד: ורשב"א קידושין נח:, אבל הביא שי"א שצריך לשלם לבעלים דמי כולו.

כתב בקצה"ח רעה-א דלשיטת הריטב"א וודאי אין הכהן יכול לתפוס מהישראל שהרי כל גוף המתנו"כ של הישראל דלא כהתוס' ב"מ ו: וכשיטתם דפליגי על הריטב"א.

דעת הריטב"א צ"ב רב שהרי הוכיחו האחרונים מכ"ד דמתנו"כ ממון כהנים הוא, וגם אם נימא דס"ל דלאו ממון כהנים הוא אכתי צ"ע דא"כ אף למ"ד טוה"נ לאו ממון נימא כן, וצ"ב.

ולעיל נתבארה קצת דעת הריטב"א דס"ל דטוה"נ ממון פליגי בעיקר דין מתנו"כ דלמ"ד טוה"נ ממון הרי הוא בעלים להקנות ורק מכח חיובו להקנות נעשה ממון כהנים ודין תשלומי נזקין הוא לגמרי אליו, ופליגי בכל עיקר דין מתנו"כ.

אבל עדיין אין הדברים מבוארים שהרי סו"ס הוא ממון כהנים כש"כ אחרונים להוכיח מכ"ד [ואולי הריטב"א ס"ל שאינו ממון כהנים כלל רק חיוב נתינה בעלמא, וצ"ע מראיות האחרונים].

שו"ר בתורי"ד קידושין נח: דעתו כהריטב"א ואסברה לה בזה"ל:"כיון דבר תשלומין נינהו חייב ליתן לו הפירות כאשר היו", מבואר בדבריו ביאור אחר ממש"כ ועיקר חיובו הוא מכח ההיזק של הטוה"נ ולהכי תלי בפלוגתא דטוה"נ ממון אלא דלמ"ד ממון הרי כיון דחשיב מזיק צריך ליתן לו כל הפירות שיוכל לקיים בהם נתינה, והדברים צ"ב.

וכנראה ס"ל כעין ד' הקה"י דלהריטב"א מתנו"כ לאו ממון כהן הוא כלל והוי ממון דבעלים אלא דע"י שיש לו חיוב נתינה לא חשיב ממון דידיה לתבוע עליו נזקין שהרי הוא כבר אבוד ממנו, אבל ע"י דטוה"נ ממון שיש לו איזה בעלות בחפץ לא חשיב אבוד ממנו ויש לו עליו תביעת ממון, ועצ"ע, ועיין בחי' הגר"ר ב"מ סוס"י-ח.

עוד יש להקשות ע"ד הריטב"א, דהנה בגמ' קידושין נח: ונדרים פה. ס"ד להעמיד הברייתא דגונב טבל משלם לבעלים אף למ"ד טוה"נ אינה ממון משום דמתנות שלא הורמו לאו כמי שהורמו דמיין, אבל בגמ' נדרים פה. דחו להאי תירוצא, "ואי טוה"נ אינה ממון מה לי הורמו ומה לי לא הורמו".

מבואר דאף דהשתא המתנות של הבעלים מ"מ אין לבעלים דין ממון במתנות אלא כדי טוה"נ ולא כל החפץ, וממילא למ"ד טוה"נ לאו ממון א"י לתבוע נזקין בגונב טבל, ובאר בקה"י ב"מ-י הטעם משום דסו"ס כיון דאית ליה דין נתינה וכל הממון שיכול להוציא מזה הוא רק כדי טוה"נ.

ומזה תמה על הריטב"א דא"כ ה"נ למ"ד ממון והכל של הישראל מ"מ למה יתחייב כנגד כל החפץ, הרי סו"ס לא יקבל ממון אלא כדי טוה"נ ומ"ש מ"ד טוה"נ ממון ממ"ד אינו ממון אבל אכתי לא הרים מתנו"כ והכל שלו, עיי"ש שלא העלה תי' ברור ודימה זה לשחרוריתא דאשייתא דכיון דלמ"ד טוה"נ ממון חייב על מקצת מתחייב בכולו, וכנראה עפי"ד התורי"ד יש מקום לביאור זה.

אבל באמת עיקר פירושו של הקה"י בד' הגמ' שם אינו מובן דאם מתנות שלא הורמו הרי הם כממון הבעלים לגמרי א"כ אף אם א"י להוציא מזה אלא טוה"נ מ"מ השתא הוא בעלים גמור וא"כ אף למ"ד טוה"נ אינו ממון מ"מ יצטרך לשלם לו לכה"פ שווי של טוה"נ, שהרי השתא וודאי בעלים גמור הוא אלא שאין לו שווי אלא כדי טוה"נ [ועיי"ש בשער"י מש"כ בקו' זו]?

ומכח זה באר בשער"י ה-ו דע"כ מתבאר כאן בגמ' נדרים יסוד חדש דוודאי אף למ"ד מתנות שלא הורמו לאו כמי שהורמו דמיין מתנו"כ חשיבי ממון כהנים מעיקרא, ולא מצאנו נידון מתנות שלא הורמו אלא לענין שא"א לכהן פרטי לזכות קודם שהרימו המתנות, ואכ"מ ונתבאר במקו"א.

ומה שבגמ' נדרים העמידו תי' זה ולא דחתה הגמ' מידי היינו משום דהתם העמידה הגמ' בישראל שנפלו לו טבלים מאבי אמו והנידון אם כבר זכה אבי אמו ולענין זה שפיר מהני מתנות לאו כמי שהורמו דמיין דא"י לזכות הכהן בזה וממילא לא זכה הישראל [ועיין בתוס' ורא"ש נדרים שם].

ועפי"ז באר בשער"י הדין דאתרוג של טבל לא מיקרי לכם והוי כמו של שותפין אף למ"ד לאו כמי שהורמו דמיין, ואכ"מ, ועוד נתבאר במקו"א בזה.

**ח. בשיטת התוס' לחלק בין תפיסה במתנו"כ למתנו"ע-**

הבאנו לעיל שיטת התוס' חולין קלא. דל"מ תפיסה במתנו"ע היכא דאיכא טה"נ לבעלים [וכגון במתחלק בתוך הבית], ומאידך הבאנו שיטת התוס' ב"מ ו: דמהני תפיסה אף במתנו"כ אף שיש לבעלים טוה"נ, ובפשוטו הוא פלוגתא בין בעלי התוס', וכמבואר בר"ן שלא חילק בין מתנו"כ למתנו"כ ובתרוייהו ל"מ תפיסה.

אבל במשנת ר"א זרעים ו-ד האריך לחלק בין מתנו"כ למתנו"ע, ותו"ד דחלוק דין ממון השבט שיש במתנו"כ שהוא עומד בעצמו ולא מכח חיוב הנתינה של הבעלים אלא שחיובו הוא לתת את ממון השבט לכהן פרטי, משא"כ דין מתנו"ע כל דין ממון השבט הוא מכח חיוב עזיבה או נתינה של הבעלים [עיי"ש שבאר בזה ד' הירושלמי גיטין דלא שייך דין מכרי כהונה גבי מתנו"ע].

ועפי"ז באר דגם לענין זכות טוה"נ של הבעלים הוא מתחלק, דלענין מתנו"כ הוא זכות צדדית שנתנה לו תורה שיוכל לתת ליזה שירצה, אבל כיון שאינו אלא זכות צדדית ואי"צ ההקנאה מכוחו שפיר מהני תפיסת הכהן, משא"כ במתנו"ע ל"מ תפיסה שהרי כל הדין ממון כהנים הוא מכח המצוה ונמצא דלעולם צריך הקנאתו דכל שאינו רוצה לתת לאחד הרי הוא מסולק לענין זה והוי כמו עשיר, וא"י לזכות במתנו"ע, ויישב בזה סתירת ד' התוס'.

ועפי"ז באר שיטת הר"מ דמחד פסק דמהני תפיסה במתנו"כ ומאידך כתב הרדב"ז פ"ו מתנו"ע ה"י בשיטתו דל"מ תפיסת העניים במתנו"ע המתחלק בתוך הבית, ומשום שיש בו טוה"נ ממון, והבאנו דבריו לעיל, וכבר תמה עליו באמ"ב תרו"מ-ד דהא קי"ל טוה"נ אינה ממון לשיטת הר"מ, וגם פסק הר"מ מה"ט דמהני תפיסה גבי מתנו"כ ותרו"מ?

ובאר משנת ר"א שם-טז דבמתנו"ע כו"ע מודו טוה"נ ממון כיון שהוא שייך לבעלים ממש להקנותו כמו קני ע"מ להקנות ובכה"ג טוה"נ ממון, משא"כ במתנו"כ אינו אלא גזבר בעלמא למ"ד טוה"נ לאו ממון ויכול הכהן לתפוס וטוה"נ לאו ממון הוא.

ומ"מ אף שדבריו יתכנו בדעת התוס' ליישב סתירת דבריהם, מ"מ בדעת הר"ן מבואר להדיא שלא כדבריו ולמד ממה דטוה"נ מועיל במתנו"ע שלא יוכל העני לתפוס ה"נ גבי מתנו"כ ומזה נתקשה על שיטת הר"מ כמו שהבאנו בתחילת דברינו, וע"כ לית ליה כל הנך חילוקים.

**ט. אם חייב לתת לכהן ועני הבא ראשון אי לאו טוה"נ במתנו"כ ומתנו"ע-**

אבל עדיין צ"ע שהרי התוס' הוכיחו דל"מ תפיסה דאל"כ ל"ל טוה"נ והרי גם בלא טוה"נ יכול הבעלים לתת למי שירצה דאל"כ הוי ממון שאל"ת, וה"נ גבי מתנו"כ תיקשי ל"ל טוה"נ הרי בלא"ה יכול לתת למי שירצה, וא"כ מוכח שבמתנו"כ ג"כ ל"מ תפיסה?

ובאר במשנת ר"א, דהנה ברמ"א סא-כח כתב דכיון שיש לבעלים טוה"נ יכול לתת לאיזה כהן שירצה, ובהגר"א תמה ע"ז דאינו ענין כלל לטוה"נ שהרי מבואר בתוס' והר"ן דאף בלא טוה"נ היה יכול לתת לאיזה עני שירצה?

וכתב במשנת ר"א עפ"י הנ"ל, דהנה התוס' הוכיחו שיכול הבעלים לעכב מליתן לעני שאם א"י לעכב הוי ממון שיש לו תובעין, ונתבאר לעיל מד' האחרונים שאין הבעלים יכולים לעכב משום מצות עזיבה אבל לא חשיב בהכי ממון שיש לו תובעין.

ודעת התוס' נתבאר ממשנת ר"א דמה דס"ד שיכול העני לתבוע אינו משום מצות עזיבה כדעת הר"מ, רק שיש לו זכות לתבוע ממון השבט ומה"ט הוה חשיב ממון שיש לו תובעין.

וע"ז הוכיחו התוס' דע"כ אינו כן וא"י לתבוע, והטעם בזה באר במשנת ר"א שהוא כשנ"ת לעיל דמתנו"ע לאו ממון עניים הוא רק מכח מצות הבעלים וממילא אין לו חיוב לתת לעני הבא ראשון דוקא.

וממילא לענין מתנו"כ שיש באמת לכהנים ממון גם בלא חיוב הנתינה וכשנ"ת הרי בזה שפיר יכול הכהן לתבוע גם בלא טוה"נ, ושפיר צדקו ד' הרמ"א שרק ע"י טוה"נ יכול הבעלים לעכבו ומיושבת קו' הגר"א.

וממילא נמצא דבמתנו"כ באמת אין ההכרח של התוס' דל"מ תפיסה כמו שהוכיחו במתנו"ע דאף בלא טוה"נ א"י לתפוס, וממילא שפיר י"ל כש"כ לעיל בדעת התוס' דלענין מתנו"כ באמת מהני תפיסה, ודבריו נפלאים.

וגם בזה מתבאר בד' הר"ן לא כן ומשמע שנקט ראיה זו גם במתנו"כ וס"ל דא"א לכהן לתבוע מתנו"כ גם בלא טוה"נ וכדעת הגר"א.

בעיקר ד' משנת ר"א, עיין בר"ן נדרים ז. דעת הרשב"א דספק מתנו"ע לחומרא משא"כ ספק מתנו"כ, וכבר נשנו הרבה דרכים בדעת הרשב"א, ובאבי"ע ומשנת ר"א צידדו לפרש עפי"ד דספק מתנו"ע לחומרא משום שיסודו הוא דין איסור משא"כ ספק מתנו"כ יסודו הוא דין ממון לכך ספיקו לקולא, ודעת הר"ן שם לכאו' שלא כהאי חילוקא וס"ל שאין לחלק ביניהם ואף ספק מתנו"ע לקולא [מיהו יתכן דאף הוא מודה לעיקר החילוק אלא דמ"מ חשיב ליה כספק ממון], וע"ע בקו' הר"ן שם ע"ד הרשב"א מסוגיא קלד. דמדמי ספק מתנו"כ למתנו"ע, ועיין מש"כ במקו"א ובמשנת ר"א שם.

**י. בגדר זכות טוה"נ ועוד בד' משנת ר"א-**

בפשוטו היה נראה שזכות טוה"נ יסודו הוא שיור בבעלותו של הבעלים, דכל חיובו הוא דין נתינה ומכח זה פקע בעלותו אבל זכות טוה"נ אינה סתירה ונשאר בעלים עליה.

אבל בגרש"ר ב"מ יא: הביא מגמ' ערוכה נדרים לו: לא כן, דמספק"ל בגמ' דתורם בשל חבירו יהיה טוה"נ להתורם ולא לבעל הכרי, מבואר בע"כ שהוא זכות חדשה שנתנה לו תורה בתרומה אף שלא היה בעלים מקודם כלל.

וכן לפי המבואר בירושלמי שאפשר לתרום על הפקר הרי מסתבר דטוה"נ להתורם.

וע"כ מבואר מזה דע"י דין מתנו"כ פקע לגמרי בעלותו אלא שנתנה לו תורה זכות חדשה של מתנו"כ.

ונראה מבואר בזה כש"כ משנת ר"א דלאו משום מצות נתינה פקע בעלותו דא"כ לא יפקע טוה"נ מבעלותו רק הוא דין בפנ"ע דהוי ממון כהנים וממילא יש לו חיוב נתינה, אלא שזיכתה לו תורה טוה"נ.

ולפי"ז היה נראה דגבי מתנו"ע לפי יסוד רא"ק שדין נתינה גורם את הדין ממון עניים הרי לכו"ע טוה"נ הוא שארית מבעלותו ולא זכות חדשה, ואולי הוא גופא יסוד החילוק דהתם לכו"ע טוה"נ ממון כש"כ, דהתם נשאר לו הבעלות להקנות לגמרי משא"כ בזכות טוה"נ של מתנו"כ שהוא זכות שנתנה לו תורה, והוא תוספת נפלאה לד' משנת ר"א.

**יא. עוד בגדרי טוה"נ אינה ממון-**

בשאג"א-עז כתב דחמץ שיש לו בו טוה"נ עובר עליו בב"י וא"י להפקירו כיון דקי"ל לשיטת הר"מ טוה"נ לאו ממון ל"מ ביה הפקר, עיי"ש מה שהוכיח מפסחים מו. גבי הפרשת חלה בטומאה דפליגי תנאי אם עובר עליה בב"י ומוקי לה בגמ' דפליגי בטוה"נ ממון, והק' שאג"א דהא רבא קידושין נח. ס"ל טוה"נ לאו ממון, ועוד למה לא יפקיר?

ותי' דכוונת הגמ' דהוי כממון לענין חמץ אבל בעלמא לאו ממון הוא, וכדאמר ה: לענין גורל"מ, ומה"ט ל"מ הפקר כיון דלאו ממון הוא.

אבל במקו"ח-תלא חלק ע"ז ויצא לחדש שם דכל ענין טוה"נ לאו ממון הוא היינו לומר דאינו חשוב בעלים בכלל גוף החפץ רק זכות חיצונית, אבל מ"מ כלפי אותה זכות בפנ"ע הוא בעלים.

ומה שא"א לקדש אשה בטוה"נ וכן גנב פטור עליו הוא משום שאינו מונח בגוף החפץ וא"י להקנותו במשיכה דל"מ משיכה אלא על קנין בגוף החפץ כש"כ הריטב"א ב"מ צט:, אבל הפקר או הקדש דחייל בדיבור בלא מעשה קנין יכול לחול ישירות על הטוה"נ והוכיח כן מגמ' ערכין כח: דהקדש חייל בטוה"נ שיש לו בקרבן, עיי"ש [וכן בכסף יוכל לקדש אשה למ"ד מעות קונות ד"ת].

וכן מה דמבואר ב"מ יא: שא"י להקנותו בחליפין או באגב הוא משום שאין קניינים אלו נתפסים אלא בכלל החפץ ולא בזכות לחוד.

וברמ"א חו"מ-רעו כתב דל"מ ירושה בטוה"נ כיון דלאו ממון הוא וזה שלא כד' המקו"ח, ועיי"ש בש"ך וסמ"ע.

1. ועיי"ש הביא ממהריט"א שתמה ע"ז דהא דעת הר"ן נדרים פד: שהגונב טבל אי"צ לשלם אלא דמי טוה"נ ואין לו בעלות על כל החפץ, א"כ למה לא תהני תפיסה וישלם לו דמי טוה"נ כש"כ תוס' ב"מ ו:, אבל לק"מ כש"כ אמ"ב שם דדעת הר"ן דמ"מ יש לו זכות טוה"נ וא"א לו ליקח בע"כ שצריך להשיב לו זכות זו. [↑](#footnote-ref-2)
2. במחנ"א זכיה-ח כתב לתרץ דכל שהבעלים רוצה לזכות משום המע"ה ואינו רוצה להעמידו לכהנים ממילא פקע מיניה טוה"נ, וכדאמר בירושלמי אמתני' דקונם כהנים ולויים נהנים לי דא"י לאסור אותם כיון דפקע ממנו טוה"נ אם אינו מעמיד המתנות לכהנים, וזה יתכן גם טעם בשיטת הר"מ שהכהן יכול לתפוס מספק ולא תיקשי קו' הר"ן דאית ליה טוה"נ דכיון שהבעלים מעכב לעצמו אין לו טוה"נ, אבל בקה"י העיר דבגמ' נדרים פה. מבואר דאי טוה"נ ממון יכול לאסור וכל הטעם שא"י לאסור הוא משום דשויה לטוה"נ שלו כעפרא והיינו שהפקירו, ולא ס"ל כהירושלמי בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. כתב בפר"ח סקל"ד דטוה"נ בתרו"מ יכול לתבוע עליהם ממון מהכהן משא"כ לענין זלו"ק א"י לקבל ע"ז ממון רק שיש לו טוה"נ לתתם למי שירצה, וצ"ע, ואולי לפי"ד בזלו"ק לכו"ע טוה"נ לאו ממון הוא וא"ש ד' הרשב"א, אבל אינו נראה שהרי סו"ס יכול לקבל מזה בעקיפין טוה"נ אף שא"י ממש למכור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. הנה נחלקו הראשונים היאך קי"ל בדין טוה"נ ממון, והרשב"א קידושין נח: כתב דאף שיש סוגיות שנקטו טוה"נ אינה ממון מ"מ קי"ל דהוי ממון מסוגיא נדרים פה. דעת רבא דטוה"נ ממון ואם אמר קונם כהנים נהנים לי אסורים ליטול המתנות [ולכך הוצרך לתרץ שם הטעם שיכולים ליטול משום דהוי כאילו הפקיר הבעלים את התרומה].

   אבל שיטת הר"מ דטוה"נ אינה ממון, ומ"מ פסק בהל' נדרים ז-יא כסוגיא נדרים הנ"ל לאסור להם ליטול, מבואר דעתו לחלק בין העניינים ואף דקי"ל טוה"נ אינה ממון מ"מ לענין נדר מהני, ועיין מאירי קידושין נח: דשאני נדר שהחמירו בו לאסור גם ויתור וכ"כ בכס"מ בשם הרב המעילי וראמ"ה קידושין נח:, נדרים פה., והיינו דעצם מה שמוותר להם על הטוה"נ ג"ז חשיב הנאה ממנו ויש בו איסור אף דלא חשיב ממון, ועיי"ש עוד בכס"מ.

   ומה דמבואר שם בגמ' דלמ"ד טוה"נ אינה ממון שרי בנדר הוא משום דאזלא סוגיא כמ"ד דויתור מותר במודה"נ [וע"ע בגרש"ר ב"מ יא: מש"כ לפלפל בזה].

   ויש כאן סתירה בד' רבא דבנדרים משמע דס"ל טוה"נ ממון ולכך יכול לאסור את המתנות אי לאו דהוי כאילו הפקירן, והכא אמר דטוה"נ לאו ממון לקנות בחליפין, וכתב בקצה"ח רעה-א דלפי"ד השטמ"ק אשה"ט. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולפי"ד הריטב"א אכתי תיקשי סתירת ד' רבא מדבריו בנדרים דטוה"נ ממון, ועיין במרדכי שבועות-תשסז הו"ד בש"ך שנ-א שכתב דרבא נדרים רק באר סתירת המשנה אבל הוא עצמו ס"ל טוה"נ אינה ממון, ובש"ך תמה היכן מצא דעת רבא דטוה"נ אינה ממון וכתב קצה"ח שנ-א דכוונת המרדכי לד' רבא ב"מ הנ"ל דנקט טוה"נ אינה ממון, וע"ז מסקינן לדעת הריטב"א ולא היא היינו דאנן קי"ל טוה"נ ממון ומה"ט צ"ל טעם אחר דנתינה כתיב בהו, ומ"מ מבואר בריטב"א שפסק טוה"נ ממון אף שאין לו מקור מדעת רבא לזה ושלא כהרשב"א שכל מקורו מגמ' נדרים הנ"ל.

   אבל לדעת הרשב"א שמקורו מגמ' נדרים הנ"ל א"א לתרץ כהמרדכי שלא אמר רבא כן אלא ליישב המשנה, ועכצ"ל כש"כ השטמ"ק דאף למ"ד ממון ל"מ הכא. [↑](#footnote-ref-6)
6. במרדכי ב"מ-רמא הק' היאך אמר ר"פ דעת אחרת מקנה שאני והרי טוה"נ לאו ממון הוא ולא חשיב דא"מ, ועיי"ש דסגי מה שהוא מקנה את החצר ואף שאינו בעלים להקנות את המעשרות, וצ"ב רב, ועי' קצה"ח שם באר דר"פ ס"ל טוה"נ לאו ממון וקנה באגב כנ"ל.

   ואין לתרץ לפי שיטת הר"מ דחשיב מקנה לכו"ע אף למ"ד טוה"נ לאו ממון הוא וכמסקנת הגמ' ולא היא וכו' דהא ר"פ לא היה ניח"ל בתי' דבאגב הקנה להם וע"כ ס"ל דא"א להקנותו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועפי"ז דן עוד דבאמת מצאנו שיש חילוק בין חליפין לאגב, דשכירות אין נקנה בחליפין ונקנה באגב, ובאר דבשכירות שיש לבעלים הפירות שמקנה מהני קנין אגב אבל חליפין ל"מ אלא על קנין הגוף ולא על שכירות, אבל בטוה"נ הקנין חל בגוף המתנות ובזה אין חילוק בין חליפין לאגב, וכל מה דל"מ הוא משום דבטוה"נ אין לבעלים שום שימוש רק זכות וכח הקנאה לחוד ובזה שוה חליפין לאגב.

   אבל באמת מה דפשיטא ליה דשכירות נקנה באגב לאו מילתא דפשיטא הוא שהרי בתוס' ערכין למדו מסוגיא דטוה"נ אין נקנה בחליפין ה"נ אין שכירות נקנית, ומשמע דמדמו להדדי ולד' הגר"ר גבי שכירות אין לדמות להסוגיא, וגם לפי"מ שדימו לסוגיין משמע דאף אגב ל"מ שלא כש"כ הגר"ר, וכבר עמד בזה בביה"ל שם, אבל כתב דסתימת הפוסקים ל"מ כן ועיי"ש מש"כ.

   ועי' ברמ"א רג-א כתב דטוה"נ אינו נקנה בחליפין משום דלאו ממון הוא, והש"ך סק"א תמה ע"ז דא"כ אף באגב לא יקנה כמבואר בסוגיא דמדמי להדדי, וכתב נתיה"מ סק"ב דבאמת י"ל דחליפין ל"מ אלא בגוף הדבר משא"כ אגב מהני, וכל מה דאמרינן בסוגיא דאי חליפין ל"מ אף אגב ל"מ הוא למ"ד טוה"נ ממון ואי חליפין ל"מ גם למ"ד ממון הרי ע"כ משום דלא חשיב כלל בעלים ה"נ ל"מ אגב, ועצ"ב. [↑](#footnote-ref-8)