המחה את החלב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב / משקין היוצאין

חולין קכ. המחה את החלב

**א. ביאורי הראשונים בקו' הגמ'-**בברייתא בסוגיין המחה את החלב חייב כרת, ומקשינן והא אכילה כתיב ביה, ובתוס' הק' דהא שתיה בכלל אכילה היא.

ושני אופנים נשנו בראשונים ליישב זה:

א. בתוס' תי' דמידי דלאו דרכו בשתיה לא אמרינן ביה שתיה בכלל אכילה, ובפשוטו הוא פטור במעשה אכילה.

ב. בתוס' נדה לב. תי' דקו' הגמ' הוא משום שנשתנה מברייתו לגריעותא אין לחייב עליו, ומ"מ צ"ב לשון הגמ' דמקשי משום דאכילה כתיב ביה, ועיין ברמב"ן הוסיף בזה"ל:"לאו משום לישנא דאכילה מקשינן אלא משום שכשאסרן הכתוב כברייתן אסרן ובאכילה ולא אסרתן בשתיה מפני שלא אסרן אם שינה אותן מברייתן בשתיה אלא הן ולא שינוייהן, והיינו דקאמרינן אכילה כתיב ביה והאי לאו בר אכילה הוא ולא גרסינן כדכתיב במקצת נוסחי והא לאו אכילה היא", והיינו דקו' הגמ' הוא משום שכל איסורו הוא באכילה כפי צורתו בברייתו ואם נשתנה לית ביה איסור.

והוסיפו בתו"ר והרשב"א בסוגיין להוכיח כן מלשון הגמ' דהקפה את הדם חייב דאחשביה משמע דמצ"ע היה מקום לפוטרו והטעם בע"כ משום דנשתנה מברייתו, ורק ע"ז אמרינן כיון שנשתנה למעליותא ואחשביה שפיר יש לחייבו.

ובגמ' בע"ב מקשינן מנ"ל בכלאים דמשקין היוצאין מהן כמותן, ובתוס' שם נתקשו דהא לעיל לא מקשינן אלא משום דאכילה כתיב ביה ובכלאים לא כתיב אכילה?

ותי' הרמב"ן עפ"י הנ"ל דאין קו' הגמ' משום לישנא דאכילה כלל.

ובתוס' שם כתבו כעי"ז דבאמת גם בלא לישנא דאכילה שפיר מקשי בגמ' מנ"ל לאסור היכא שנשתנה מברייתו, אלא דלעיל מוסיף להקשות ביותר משום דאכילה כתיב ביה.

ובפשוטו שיטת התוס' אינה כשיטת הרמב"ן, וס"ל שיש כאן שני קושיות שונות חדא דנשתנה מברייתו והוא קו' אף בלא לישנא דאכילה וכשיטת הרמב"ן ועוד יש כאן קו' נוספת שאין כאן מעשה אכילה.

ודעת התוס' נדה הוא ע"ד הרמב"ן דקו' הגמ' מעיקרא אינו משום לישנא דאכילה רק משום דלאו כברייתו הוא.

**ב. שיטת התוס' לענין הנאה-**

והנה בתוס' הק' היאך ס"ד לפטור גם בחמץ והרי הוא איסורי הנאה ובזה יתחייב לכה"פ מטעם הנאה, ותי' שהנאה מחמץ אין בו כרת רק לאו, וקו' הגמ' הוא היאך יתחייב כרת.

ויל"ד לשיטת הרמב"ן והתוס' נדה שעיקר הקו' אינה משום דאכילה כתיב ביה רק משום דלאו כברייתו הוא אם הוא טעם לפטור גם מאיסוה"נ.

ועי' באבי"ע פ"י מאכ"א דעפי"ד התוס' נדה לא תיקשי קו' התוס' הכא דאף לענין איסוה"נ אמרינן שפקע האיסור.

והתוס' אזלי לטעמייהו דס"ל דמלבד הקו' בע"ב דלאו כברייתו הוא עוד הק' הגמ' בע"א דאכילה כתיב ביה, והוא קו' מצד לשון אכילה, וע"ז הק' דקו' זו לא תתכן גבי חמץ שאסור גם בהנאה.

אמנם ד' האבי"ע תמוהים לכאו' היאך יתכן להתיר איסוה"נ הא קי"ל נקברין אפרן אסור [ועי' בתשובת רש"א כתבים-ו שכבר העיר מזה על מהלך האבי"ע]?

ויתכן דאזיל ע"ד שכתב המל"מ פי"ד אבל דכל שא"ר לאכילה פקע ממילא האיסוה"נ ונקברין אין בו איסור תורה רק דרבנן[[1]](#footnote-2).

אבל באמת עיקר ד' האבי"ע אינם מוכרחים וי"ל דלענין איסוה"נ שפיר איכא ולא מהני מה שנשתנה האיסור דלא עדיף מאפרן דאסור [והטעם משום דלא גרע מנגרם מאיסוה"נ או משום דאיסוה"נ חל בעצמות החפץ ותו לא פקע ואינו תלוי כל שעתא בשם חמץ שבו].

ויותר רגילים לבאר בזה דבאמת ד' התוס' בנדה דנשתנה מברייתו אינו פטור בפנ"ע, רק יסודו הוא ג"כ משום דחלב שהמחהו אינו בכלל אכילה, אלא שהוסיפו התוס' שם דכיון שא"ר לאכילה לכך אינו בכלל חלב ופקע מיניה האיסור חלב, שכל שנשתנה עד שא"ר להאיסור שבו פקע מיניה איסורא לגמרי.

ולפי"ז יש לדון דלא דלא סתרי דברי התוס' לדבריהם בנדה, ואף לד' בנדה דכל שנשתנה פקע האיסור מ"מ כלפי איסוה"נ שפיר נשאר בו האיסור, ועי' בתשובת רש"א שם.

והנה בתוס' פסחים כא: הק' לר' אבהו דהנאה בכלל איסור אכילה א"כ הנהנה מחמץ יתחייב כרת, וכתב במל"מ דלפי"ד התוס' חולין הנ"ל לק"מ שהרי אם הנאה מחמץ היתה בכרת לא היה צריך קרא דנפש לרבות את השותה ומדאיצטריך קרא דנפש ע"כ הנאה אין בה חיוב.

ובתשובת רעק"א-קצ יישב ד' התוס' פסחים עפי"ד שם דשיעור איסוה"נ הוא בפרוטה וא"כ איצטריך קרא לחייב השותה מתורת אכילה ולא יצטרך פטורה וסגי בכזית, עיי"ש, אבל זה דוקא לפי דרכו של רעק"א דבעי פרוטה אבל כבר הוא שיטה מחודשת ואכ"מ.

ובפשוטו צ"ל דהתוס' פסחים אזלי בשיטת התוס' נדה והרמב"ן דעיקר הפטור הוא משום דלאו כברייתו הוא ואף לענין איסור הנאה נקטו כן וכדעת האבי"ע, וכ"נ באבי"ע שם וכבר עמד בזה בתשובת רש"א כתבים-ו.

אבל באמת ד' המל"מ תמוהים [ונתקשה בכעי"ז רש"א שם] דאף לשיטת התוס' חולין מ"מ הרי מבואר בתוס' בע"ב שיש כאן קו' נוספת דאף בלא לשון אכילה מ"מ אין לחייבו משום שנשתנה מברייתו וא"כ א"א ללמוד מדאיצטריך קרא דנפש שאין חיוב כרת על הנאה, שהרי אי לאו קרא דנפש הו"א לפוטרו אף בהנאה משום שנשתנה מברייתו?

ובע"כ מבואר כאן בד' המל"מ דבאמת אין התוס' דידן והתוס' נדה והרמב"ן חלוקים כלל, ואף אם הפטור הוא מכח שנשתנה מברייתו מ"מ כלפי הנאה יש לחייבו, דכל סברת הרמב"ן הוא דכיון שעיקר איסורו הוא בברייתו באכילה הרי כל שא"ר לאכילה פקע איסורו, אבל לענין הנאה עדיין הוא ראוי וממילא יש לחייבו ולא שייך לענין זה נשתנה מברייתו.

ולפי"ז מש"כ התוס' בע"ב שיש שני סברות אין כוונתם לשני סברות שונות חדא משום מעשה האכילה ועוד משום לאו כברייתו, אלא דעיקר הפטור דלאו כברייתו הוא משום שא"ר לאכילה, וזה ג"כ כוונת הגמ' בע"א כיון שאיסורו הוא באכילה ממילא אם א"ר לאכילה פקע איסורו, ולהאלים הקו' הוסיפה הגמ' עוד דכיון דאכילה כתיב ביה להדיא וודאי אם נשתנה מברייתו פטור [ומסתבר לדרך זו שצריך לפרש דאף בקו' בתוס' בע"ב הבינו שקו' הגמ' משום שנשתנה מברייתו אבל מ"מ הבינו שקו' הגמ' מבוססת דוקא משום דאכילה כתיב ביה לכך צריך שיהיה האיסור ראוי לאכילה דוקא].

ולפי"ז א"ש ד' המל"מ דדבריו ביישוב ד' התוס' פסחים קיימים לא רק לשיטת התוס' חולין אלא אף לשיטת התוס' נדה.

ונפק"מ גדולה מכ"ז, עי' בחזו"א או"ח לג-ה ד"ה אמנם דלהנך י"א שהביא הרמ"א או"ח רב-ז דפירות שנתרסקו לגמרי מברך עלייהו שהכל גם לענין ערלה פטור עלייהו.

אבל לפמש"כ יל"ד בזה טובא דשאני איסוה"נ ולא גרע מנקברין דאפרן אסור, ודעת החזו"א כנראה שיש לפטור גם באיסוה"נ, וע"ע בחזו"א ד"ה חולין.

**ג. משקין היוצאין לענין איסוה"נ-**

אבל אף שעצם הדברים מחוור היטיב בסברא מ"מ יל"ע בזה, שהרי בתוס' דידן הק' מה לי דשתיה אינה בכלל אכילה והרי מ"מ יתחייב משום הנאה מחמץ, ותי' דהנאה אין בה כרת.

וצ"ע שהרי בגמ' בע"ב דנו מנ"ל לאסור משקין היוצאין מכה"כ והקדש וס"ד ללמוד מחלב והנך איסורין, ומבואר להדיא דאף לענין איסורי הנאה הק' הגמ' שאין לחייבו במשקין היוצאין, ובאמת כבר נתקשו התוס' דהא לא כתיב ביה אכילה ותי' דמ"מ נשתנה מברייתו ואין לחייבו, הרי מבואר לנו להדיא שע"י שנשתנה מברייתו יש לפטור גם באיסורי הנאה וצ"ע מד' התוס' בע"א.

וי"ל לפמש"כ לעיל דתוס' דידן לא ס"ל כהתוס' בנדה, דלשיטת התוס' בנדה קו' הגמ' היא משום שנשתנה מברייתו וכקו' הגמ' בע"ב א"כ אף באיסוה"נ נמי, אבל התוס' פי' דקו' הגמ' הכא אינה ענין לקו' הגמ' בע"ב, והכא מקשינן רק משום שאינו אכילה, וע"ז הק' התוס' דבאיסוה"נ שפיר יתחייב, אבל בע"ב הק' הגמ' משום נשתנה מברייתו ושפיר אף באיסוה"נ כן, ולפי"ז מבואר דאף לענין איסוה"נ אית לן האי פטורא של התוס' בנדה.

אח"כ ראיתי בחזו"א טבו"י בהוספה לסי' ד אות ז' שעמד בקו' זו על התוס' מגמ' בע"ב, ותי' בזה"ל:"דדוקא בהמחה קשיא להו דהמיחוי אם נקרש ואכלו וודאי חייב אלא בשתאו בעי קרא, ובזה הק' תיפו"ל משום הנאה, אבל משקין היוצאין אי לאו דרבינהו קרא שרי ואין כאן איסור הנאה שאינו מין האיסור", עכ"ל.

והיינו דהגמ' בע"ב בפשוטו איירי לענין משקין היוצאין מהן ובזה יסוד הסברא דהוו כזיעה בעלמא ואינו חלק הפרי שנאסר, ובזה מסברא אף לענין איסוה"נ אמרינן שאינו נאסר, אבל לענין חמץ שהמחהו וודאי הוא החלק שנאסר רק נידון הגמ' שיפקע האיסור ובזה לענין איסוה"נ לא פקע דכלפי זה לא חשיב שנשתנה מברייתו.

וצריך להוסיף כאן, דאף שהגמ' בע"ב למדה דין משקין היוצאין מחלב שהמחהו הרי מבואר דמדמי לה להדדי, היינו משום דעיקר הטעם שהמשקין אינם בכלל הפרי הוא משום שאינם ראויין לאכילה רק בשתיה ואילו הפרי הוא ראוי לאכילה ונאסר באכילה ע"כ אין המשקין בכלל, ולכך מדמי לה בגמ' שאם המחה את החלב חייב משום שאין האיסור תלוי דוקא במה שהוא ראוי לאכילה ה"נ יהיו המשקין חלק מן האיסור.

אבל מ"מ יש לחלק בזה כלפי איסוה"נ, דחמץ שהמחהו שחל עליו האיסור מעיקרא הרי חל בו ג"כ האיסוה"נ, וממילא כל שכלפי האיסוה"נ הוא ראוי לא פקע איסורו, אבל אם משקין היוצאין א"א לאסור אותם להנאה לחוד ואם אינם חלק מן האוכל לענין עיקר איסור אכילה הרי לא נאסר כלל, ועדיין יל"ע בזה.

וכ"ז לפי פשטות הסוגיא שנידון הגמ' הוא לענין משקין היוצאין וילפינן משקין היוצאין מחלב שהמחהו, אבל יתבאר במקו"א באורך ד' הרמב"ן והמנח"ב שאין לדמות משקין לחלב שהמחהו, ואכ"מ, והפשוט בכ"ז כש"כ לתרץ שהתוס' בסוגיין לא אזלי כדעת התוס' בנדה.

ובעיקר הגמ' בע"ב דמבואר דאף לענין איסוה"נ ס"ד לפטור משקין היוצאין כבר תמה בקו"ש-נט מ"ט לא ייאסר דלא גרע מנגרם מאיסוה"נ, והנה לד' החזו"א אשה"ט הטעם שאין בהם עיקר האיסור ואף שלענין איסוה"נ לא שייך לומר נשתנה מברייתו, דמעיקרא אינו בכלל האיסור.

אבל מ"מ יש לדון למה לא אסרו משקין היוצאין משום נגרם מאיסוה"נ, וצ"ל עפ"י סברת הקה"י בברכות ובפסחים-יז שהק' כעי"ז גם לגבי איסור אכילה למה לא אסרו משקין היוצאין מתורת יוצא מן האיסור, ותי' דלא שייך יוצא אלא בדבר שנוצר מגוף הפרי אבל המשקין לא נוצרו מהפרי רק כשם שהעץ יצר את הפרי כך יצר את המשקין שבו ולא שייך בו ענין יוצא כלל, ואכ"מ, וה"נ י"ל לענין נגרם דלא חשיב נגרם מאיסוה"נ ולא דמי לאפר נקברין דלדעת כמה אחרונים איסורו מטעם נגרם דהתם הוא נוצר מהאיסור עצמו, ופשוט.

**ד. קו' התוס' שתיה בכלל אכילה-**

וככל הנ"ל יש לדון גם בקו' התוס' לענין שתיה בכלל אכילה, דבפשוטו הבינו קו' הגמ' דלא כהתוס' בנדה וקו' הגמ' משום שאין כאן מעשה אכילה, וע"ז הק' דהא שתיה בכלל אכילה.

אבל להנ"ל יל"ד לפרש דאף התוס' מודו לד' התוס' בנדה שיש היתר שנשתנה מברייתו אלא דע"י דשתיה בכלל אכילה אין כאן שינוי מברייתו שהרי איסור אכילה כולל בתוכו שתיה ואכתי הוא ראוי לאיסור זה ולא פקע מיניה איסורא, וכמו שנתבאר לענין איסור הנאה.

וכמהלך זה כ"מ ברשב"א, עיי"ש שכתב כד' התוס' דכל דין שתיה בכלל אכילה הוא בדבר שדרכו בשתיה משא"כ בדבר שדרכו באכילה, ואח"כ הוסיף דלכך נקט הגמ' טעם אחשביה משום דלא חייבה תורה אלא דרך ברייתן, וע"כ זהו ג"כ הביאור בדעת התוס', וא"ש לפי"ז גם לשיטת התוס' למה הוצרכה הגמ' לסברא דאחשביה גבי דם שהקפהו.

ועיקר סברא זו מפורשת בד' התוס' קכ: ד"ה הביא שהק' ל"ל קרא דזיתים וענבים לחייב ביכורים והרי שתיה בכלל אכילה, וכוונתם עפמש"כ לעיל דשתיה בכלל אכילה אם לא בדבר שאין דרכו בכך א"כ בזיתים וענבים שדרכם בכך שתיה בכלל אכילה.

והנה לפמש"כ התוס' הרי יש חסרון נוסף בהחפצא אף באיסור דלא כתיב ביה אכילה ובוודאי בעי קרא?

וע"כ כש"כ שאם שתיה בכלל אכילה אין חסרון זה.

אבל מאידך לכאו' מפורש לא כן בד' התוס' לעיל מיניה שהק' היאך ילפינן לשביעית שאין בה לאו רק עשה, ותי' דילפינן מטומאת שרצים, והרי לענין טומאה הוי כמו הנאה דלא כתיב ביה אכילה, וצ"ע.

וגם צ"ע שהרי נתבאר לעיל לענין איסוה"נ שא"א לפרש כוונת התוס' כן, וצ"ע.

**ה. ביאור בשיטת התוס'-**

ובאמת יש מקום ליישב כ"ז עפ"י דקדוק לשון בד' התוס' ועמד עליו בתשובת רש"א, שבקו' התוס' לענין שתיה בכלל אכילה הק' ל"ל קרא דנפש כלל, אבל בקו' בע"ב לגבי איסוה"נ הק' על לשון הגמ' אכילה כתיב ביה דמ"מ יתחייב משום הנאה.

ומשמע מזה דלענין שתיה בכלל אכילה ס"ל דעי"ז תו אי"צ קרא כלל שאינו בכלל נשתנה מברייתו, אבל לענין איסוה"נ אין להקשות ל"ל קרא כלל שיש לפוטרו משום נשתנה מברייתו וכל מה דק"ל הוא רק על קו' הגמ' אכילה כתיב ביה שפי' הקו' משום חסרון במעשה האכילה וע"ז הק' שיש לחייב משום איסוה"נ.

ולפי"ז יתיישב לנו היטיב הענין שהוכחנו בתוס' בע"ב דע"י שתיה בכלל אכילה א"א לפטור משום נשתנה מברייתו, אבל מאידך הוכחנו דע"י נשתנה מברייתו יש לפטור גם איסוה"נ.

וביאור הדברים יתכן לומר דשתיה הרי היא ממש בכלל אכילה וממילא כל שראוי לשתיה לא פקע האיסור כלל, אבל במה שהוא ראוי להנאה לא סגי שיהיה בו איסור, והטעם י"ל עפי"ד המל"מ פי"ד אבל הכ"א דכל שפקע האיסור אכילה פקע ממילא גם האיסור הנאה, והטעם משום שאיסור האכילה והנאה איסור אחד הוא שאסרה תורה ההשתמשות בדבר, וכיון שעיקר השימוש הוא באכילה ממילא כל שפקע איסור אכילה פקע נמי איסוה"נ.

וה"נ הכא כיון שנשתנה מברייתו כלפי איסור אכילה ופקע איסור אכילה ממילא אין לאסור גם משום הנאה.

וא"ש היטיב דלכך יש לפטור משום נשתנה מברייתו שלא יתחייב גם ע"י הנאה, וכל קו' התוס' בע"א הוא רק על לשון הגמ' אכילה כתיב ביה דמ"מ יתחייב משום הנאה.

**ו. עוד במהלך הנ"ל בשיטת התוס'-**

ועפי"ז יל"ד עוד בד' התוס', דהנה הק' אחרונים מאי ק"ל לתוס' דתיפו"ל משום שתיה בכלל אכילה והרי כמה נפק"מ בקרא דנפש.

א. רעק"א פסחים כא: הק' על משה"ק התוס' דתיפו"ל משום איסור הנאה, והא איסוה"נ בפרוטה ואיצטריך קרא דנפש לחייבו בלא פרוטה.

[ואף אם נימא כשיטת הצל"ח דאיסוה"נ בכזית מ"מ נפק"מ בזה, שאם איסורו הוא באכילת דבר זה הרי סגי בכזית של חמץ מחוי, אבל אי לאו קרא דנפש ולא היה חשיב כמו החפצא של האיסור רק משום איסור הנאה מכח החמץ הראשון הרי בעי כזית קפוי שהוא רביעית מחוי, שהרי איסורו מכח החמץ הקודם.

מיהו לאו קו' כ"כ היא שהרי אם נפרש נידון הגמ' משום מעשה האכילה כפי פשטות ד' התוס', הרי אף בקו' הגמ' חשיב אותו החפצא דאיסורא רק דלאו דרך אכילה הוא, וא"כ גם לענין הנאה חייב מכח כזית מחוי מחמץ זה כמות שהוא עכשיו שהוא החפצא דאיסורא].

ב. בחזו"י הק' דנפק"מ בשוגג על האיסוה"נ ומזיד באיסור אכילה.

וי"ל לפי משנ"ת דכלפי איסוה"נ לא פקע החפצא דאיסורא כלל, א"כ י"ל דממילא גם איסור אכילה לא פקע, וזה עפי"ד המל"מ הל' יסוה"ת דאיסור אכילה והנאה אחד הוא שאסרה תורה שימוש של אכילה, וי"ל דכל כמה דראוי להנאה הרי לא פקע ממנו גם האיסור אכילה.

[ומ"מ לא נתיישבה בזה ק'ו החזו"י לגמרי שהרי סו"ס לשיטת התוס' כאן יש פטור גם משום המעשה אכילה דלאו דרךל אכילה הוא וגם לזה אצטריך קרא דנפש וכיון שהוא שוגג על ההנאה ייפטר מהאכילה, וצ"ע].

**ו. שיעור אכילת חלב מחוי-**

במהרצ"ח כתב להקשות ע"ד התוס' היאך הק' ל"ל קרא דנפש תיפו"ל משום שתיה בכלל אכילה, והרי נפק"מ מקרא דנפש דחייב בכזית מחוי ואי"צ כזית של חלב קפוי שהוא רביעית מחוי כשיעור שתיה.

[והנה ע"ד הפשט אינו קו' דבגמ' קאמר משום דלאו אכילה הוא וע"ז הק' התוס' שפיר דשתיה בכלל אכילה].

ביאור ד' מהרצ"ח דאם היה איסורו בדין שתיה בכלל אכילה שיעורו ברביעית כדין שתיה ובעי כזית של חלב קפוי שהוא רביעית מחוי, אבל בקרא דנפש נתחדש דחלב מחוי הוי כאכילה [אבל לעולם א"א לחייבו משום שתיה בכלל אכילה שהרי לאו דרכו בכך הוא] וממילא סגי בכזית.

ובעיקר הנחתו דשתיה בכלל אכילה שיעורה ברביעית ע"ע באפיק"י ב-יג מה שדן בזה באורך, ומה שהביא מד' הפמ"א, וע"ע ברדב"ז לשונות הר"מ אלף תקיח.

ובפשוטו י"ל עפמש"כ במקו"א בשיטת הר"מ דעיקר שיעור כזית ורביעית אינו תלוי במעשה אכילה או שתיה, רק העיקר תלוי בעיקר האיסור א"כ י"ל דאף אם שתיה בכלל אכילה סו"ס עיקר איסורו הוא באכילה ותלי בכזית.

והנה בר"מ כתב גבי דם ששיעורו בכזית[[2]](#footnote-3), ובאר מנח"ח משום דעיקר איסורו הוא באכילה הרי שתיה בכלל אכילה היא ג"כ בכזית.

אלא דאי משום איסור דם היה מקום לדחות דשאני התם דכיון שאופן הרגיל לאוכלו הוא בשתיה ע"כ קרא דאכילה איירי בשותה ואפקיה בלשון אכילה וסגי בכזית, אבל באמת בר"מ גם לענין פיגול וכה"ג כתב דתלי בכזית ואף שאפשר לאוכלו באכילה, וע"כ כל שעיקר איסורו משום אכילה הרי אף דאתינן עלה מטעם שתיה בכלל אכילה סגי בכזית, וא"כ לק"מ קו' מהרצ"ח.

עוד היה מקום לומר ליישב קו' מהרצ"ח דאזלי התוס' לטעמייהו זבחים קט. גבי פיגול דבעי רביעית, ועמד ע"ד במנח"ח-שסח ודעתם דשיעור רביעית אינו תלוי בעיקר האיסור רק שחשיבות מעשה שתיה הוא ברביעית, וה"נ קשיא להו שפיר דלעולם אף אחר ריבוייא דנפש בעי רביעית דוקא.

וע"ע בענין זה בר"מ הל' שבועות ד-ד שאם נשבע שלא ישתה תלי ברביעית [שעיקר איסורו בשתיה], ודנו האחרונים היאך הדין בשבועה שלא אוכל, עיין רעק"א-קנד דנקט דאף בזה שיעורו ברביעית וכ"כ בהג' לשו"ע יו"ד רלח-ב וציין לס' בית הלל.

אבל בידות נדרים חלק ע"ז ונקט ששיעורו בכזית, ובפשוטו לשיטת הר"מ וודאי תלי בכזית שהרי בכה"ג איסורו באכילה ורק לשיטת התוס' יצדקו ד' רעק"א ששיעורו ברביעית כיון שסו"ס הוא עושה מעשה שתיה.

אלא שיש מקום לדון בזה, די"ל דענין שתיה בכלל אכילה גבי שבועה י"ל הטעם שהוא אוסר ע"ע איסור אכילה של תורה וממילא שתיה בכלל וכדין איסור אכילה של תורה, וכדמשמע בסוגיא שבועות כא: גבי שבועה שלא אוכל כיסוד זה, ולפי"ז סגי בכזית.

אבל י"ל דשתיה בכלל אכילה לענין שבועה הוא משום דבכלל לשונו שאסר אכילה כלול ג"כ שתיה וממילא שיעורו כמו שתיה, ופשוט.

מיהו בסוגיא שבועות נתבאר דבפשוטו ענין זה תליא בשתי הלישנות בגמ' שבועות כב: וקי"ל כלישנא דשתיה בכלל אכילה מדינא היא, ואכ"מ.

**ז. אם למסקנא חיובו משום שתיה בכלל אכילה-**

ומבואר מד' מהרצ"ח דפשיטא ליה דלמסקנא לבתר קרא דנפש אין חיובו משום שתיה בכלל אכילה רק חיוב בפנ"ע משום אכילה, וכנראה כיון שדרכו של חלב באכילה דינו כשיעור אכילה אף במחוי.

ויש לדון בזה, הנה בר"מ פ"ג אבה"ט ה"י שהמחה את החלב בנע"ט וגמעו נטמא ששתיה בכלל אכילה, מבואר שעיקר חיובו הוא משום שתיה בכלל אכילה.

והנה הק' הלח"מ למה לא הביא מקרא דנפש לרבות את השותה כמו בסוגיין.

ובפשוטו הביאור דס"ל להר"מ דקרא דנפש איצטריך כד' התוס' נדה דס"ד דלאו חפצא דנע"ט הוא, אלא דאף לבתר קרא דנפש דילפינן מיניה דחשיב חפצא דאיסורא צריך לחזור לדין שתיה בכלל אכילה כדי להחשיבו כמעשה אכילה לענין נע"ט, וס"ל להר"מ דשתיה בכלל אכילה אף היכא שאין דרכו באכילה דלא כהתוס' בסוגיין [וא"כ אין להוכיח מזה לשיטת התוס' החולקים על עיקר הנחת הר"מ וס"ל דלא אמרינן שתיה בכלל אכילה בכה"ג ולדידהו י"ל שהוא גזיה"כ לחייבו מתורת שתיה].

אבל בלח"מ תי' דמקרא דנפש ילפינן דאף שתיה בדבר שאין דרך לשתותו חשיב בכלל אכילה, ולכך נקט הר"מ האי טעמא.

ומבואר מדבריו דאף לד' התוס' בסוגיין דל"א שתיה בכלל אכילה, סוף דבר גדר חיובו הוא מתורת שתיה בכלל אכילה ודלא כמהרצ"ח.

וע"ע בחי' רעק"א שתמה מגמ' שבועות כג. שבועה שלא אוכל ואח"כ נשבע שלא ישתה לא חלה שבועה השניה, ולמה לא תחול הרי היא מוסיפה חלב שהמחהו שאינו בכלל אכילה רק שתיה, מבואר דעתו דרך שלישית דאף למסקנא אינו חוזר לדין שתיה בכלל אכילה, אבל מ"מ אינו כד' מהרצ"ח שחייב מתורת אכילה דא"כ יהיה בכלל אכילה רק הוא חיוב בפנ"ע על שתיה של חלב אף דלאו בכלל אכילה הוא.

ולד' הלח"מ י"ל קו' דלבתר קרא דנפש גלי לן קרא שהוא בכלל אכילה ושפיר הוא בכלל שבועת אכילה, וכן למהרצ"ח הרי חיובו מטעם אכילה והוא בכלל אכילה.

**ח. ביאור הסוגיא בע"ב-**

בגמ' בע"ב הטבל והחדש וכו' משקין היוצאין מהן כמותן מנ"ל, ובתוס' הק' מאי קושיא והא לעיל הק' הגמ' רק מכח לשון אכילה והכא לא כתיב אכילה?

ובתוס' תי' שני אופנים:

א. דאף בלא לשון אכילה כיון שנשתנה מברייתו יש לפטור, ורק לעיל בע"א הק' הגמ' בריוח טפי דאף אכילה כתיב ביה ולמה יתחייב, ונתבארה שיטת התוס' בזה לעיל.

ובפשוטו לתי' זה של התוס' אין לחלק בין משקין היוצאין לחלב שהמחהו ובשניהם יסוד הפטור הוא משום שנשתנה מברייתו.

אבל נתבאר לעיל מד' החזו"א טבו"י (הוספה לסי' ד אות ז') דאף לתי' זה של התוס' לא דמי משקין היוצאין לחלב שהמחהו, דמשקין היוצאין כיון שא"ר לאכילה כגוף האיסור ממילא מעיקרא לא נאסרו ואין הפטור שלהם רק משום שא"ר לאכילה, ואף אם יקרשו אח"כ פטור, משא"כ בחלב עצמו שהמחהו כל פטורו הוא משום שפקע ממנו האיסור שא"ר לאכילה אבל אם חזר וקרש חייב עליו.

אלא דס"ל להתוס' לדמות בתי' זה דאם לענין משקין היוצאין אי לא כתיב ביה אכילה ויכול להתחייב על עיקר האיסור אף בשתיה ה"נ המשקין יהיו בכלל האיסור, ודו"ק.

ב. עוד תי' בשם הר"ש:"דגבי חלב שהמחהו אי לא כתיב ביה אכילה הוה מחייבין כיון שהוא גוף החלב אבל משקה היוצא מכלאים אפי' לא כתיב בהו אכילה כמאן דכתיב בהו דמי שאי"ז גוף הפרי", וצ"ב.

והדברים צ"ב רב שאם יש חסרון מיוחד גבי משקין מה"ת להגמ' ללמוד דין משקין היוצאין מחלב שהמחהו, וכבר תמה בזה מהרש"א.

וכתב מהרש"א דמ"מ לבתר קרא דנפש הרי משמע דבכל ענין מתחייב אף במשקין היוצאין, וצ"ב.

ואולי יש לבאר בזה עפי"ד החזו"א שהבאנו לעיל, דחלוק פטור משקין היוצאין מפטור חלב שהמחהו, דפטור משקין היוצאין אינו משום שא"ר לאכילה לחוד אלא דלאו חלק מהאוכל הוא שהרי האוכל המקורי עיקרו הוא איסור אכילה שהרי הוא ראוי לאכילה וכיון שהמשקין א"ר לאכילה כמוהו לא חשיב חלק ממנו.

ואף היכא דלא כתיב ביה אכילה ואם המחה את החלב יתחייב היינו משום דלא פקע מיניה איסורו בזה אבל עיקר מה שדברה תורה הוא בקרוש, וא"כ המשקין א"י להיות חלק מן האיסור שהרי עיקר האיסור חל בצורה שהוא ראוי לאכילה דוקא, וזהו סברת זיעה בעלמא הוא שלא נאסר כלל.

אבל לבתר דמסקינן נפש לרבות השותה נתחדש דאף חלב מחוי יש בו סיבת האיסור וגם בצורה זו דברה תורה עליו ואסרתו ואף שעיקרו בשתיה ולא משום שלא פקע האיסור אלא אף זה אסרתו תורה, וא"כ ה"נ המשקין הם מכלל הדבר שהרי ראוי לאכילה כפי האיסור, ושפיר למדה הגמ' לשיטת הר"ש לאסור מחלב שהמחהו גם למשקין היוצאין מהם.

**ט. בקו' הגמ' תיפו"ל מהטמאים-**

בעיקר קו' הגמ' ל"ל המחה את החלב תיפו"ל מקרא דהטמאים יש כאן קו' יסודית, הנה כתב בחוו"ד יו"ד-פא דעיקר איסור הטמאים לרבות צו"ר הוא משום איסור יוצא מן הטמא ומהכא ילפינן איסור יוצא, והוכיח כן מבכורות ו: דדנה הגמ' ל"ל קרא לאסור חלב טמאה תיפו"ל מקרא דהטמאים, ולא הביאה איסור יוצא דהכל היינו הך.

ולפי"ז תמה אמ"ב טריפות-יא בסוגיין דהא שיטת הר"מ דיוצא מן האיסור אין בו מלקות, וא"כ שפיר איצטריך קרא להמחה את החלב לענוש כרת, ומאי מקשי דנילף מהטמאים, וצ"ע.

1. או יתכן לחלק עפי"מ שמצאנו בכ"ד דאפשר ליפקע האיסוה"נ:

   א. הק' בכו"פ-פז למ"ד אל"ס מותר היאך נקברים אפרן אסור, וכתב מנח"ב-סז דכה"ג הוי כיוצא מן האיסור, אבל היכא שסחט את החלב הותר הבשר ופקע האיסור [ועצ"ע אם המחה דמי לשרפו].

   ב. בס' שחיטת חולין הביא מתוס' פסחים כב. דהק' דנימא דם מותר בהנאה דכשהותרה נבילה היא ודמה הותרה, והק' בצל"ח ורעק"א אימא דהותרה נבילה איירי אחר בישול שהדם הוצתר משום דם שבשלו, וכתב בהג' ברו"ט על הצל"ח ואחיעזר ג-לא דאם היה הדין דדם אסור בהנאה לא היה מועיל בישול להפקיע איסורו דלא גרע מנשרפין.

   ודעת רעק"א וצל"ח דדמי לדין אל"ס דשרי ולא הוי כשריפה, וע"ע בשחיטת חולין מה שהביא מתוס' חולין לג., עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובמקו"א הארכנו בביאור ד' הר"מ דתלה ליה בכדי שתית רביעית. [↑](#footnote-ref-3)