8 כתיבה במועד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב משה חדש / חבורות

# כתיבה במועד

במשנה דף י"ח ע"ב אלו כותבין במועד וכו', ולהלן במשנה הב' אין כותבין במועד וכו' והנה בכתיבת סת"ם כו"ע מודו דמעשה אומן הם [ואף מה שהותר הוא משום צורך מצוה או דבר האבד]. אמנם בשטרי ב"ד וכל הנך דמתני' יש לדון אי מעשה אומן הם או מעשה הדיוט.

והנה בטעמא דמתני' דהותר לכתוב שטרי בי"ד מצינו ב' פירושים במשנה. התוס' ושא"ר כתבו דמותר משום דחשיב דבר האבד, והרמב"ם כתב דטעם ההיתר משום צרכי רבים, וכתב המ"א ס"ק דאיכא נפ"מ דלתוס' מותר אף מעשה אומן אבל לרמב"ם מותר רק מעשה הדיוט, והיינו דפשיטא ליה דהכא אין זה צורך המועד וע"כ לא הותר משום צרכי רבים אלא מעשה הדיוט אבל מעשה אומן אסור שלא לצורך המועד וכמבואר בסי' תקמ"ד עי' לעיל דף ה', משא"כ לתוס' דהוי דבר האבד אף מעשה אומן מותר. וצ"ל דכתיבת שטרות בי"ד חשיב מעשה הדיוט וכן מבואר בלבוש.

אולם התרוה"ד סי' פ"ה כתב דלרמב"ם כתיבה דמתני' היא מעשה אומן, ודווקא באגרות שלום וכדו' כתב בהי"ד דהוי מעשה הדיוט ומשמע דהנך דמתני' דהביא בהל' י"ב מעשה אומן הם והא דהותרו לצורך רבים משום דחשיב לצורך המועד [עי"ש דגיטין הם צורך המועד וצ"ב], וצ"ע דברי המ"א דלא פי' כן דפשטות הרמב"ם כמש"כ התרוה"ד, דדוחק לומר דקאי על כל מה שהביא קודם לכן וצ"ע. ועי' פמ"ג שכתב על המ"א די"ל דהכא חשיב צורך המועד ואמנם באמת צ"ב מ"ט חשיב צורך המועד.

והנה התרוה"ד מיירי באגרת שכותבין למינוי רב או ש"ץ שלא לצורך המועד, וכתב דאף שהם לצורך רבים אסור כיון דמעשה אומן הם ולא הותר אף לרבים אלא לצורך המועד, והב"י חולק על התרוה"ד דאדרבא ברמב"ם משמע דודאי סתם כתיבה היא מעשה הדיוט ודווקא כתיבת סת"ם היא מעשה אומן ועי' ביהגר"א ס"ק א' שהסכים עם הב"י ולכאורה כוונתם שרק בסת"ם הוא מעשה אומן ומשא"כ בשאר כתיבות דמתני', אך א"כ צ"ע מה שהקשו על התרוה"ד דברמב"ם לא משמע כדבריו והרי אדרבא הכי משמע ברמב"ם וכאמור, ואף אי נדחוק אבל עכ"פ אין זה קושיא על התרוה"ד, ומלבד זאת ראיתי בס' חלקת בנימין להוכיח מהגר"א גופיה דס"ל דהוי מעשה אומן, דבסי' תקמ"ד הביא הרמ"א שיטת הרשב"א דלא התירו לצורך רבים אלא לצורך הגוף ולכן אסור לבנות ביהכנ"ס וכתב הגר"א דמתני'' דהכא דחשיב צורך רבים להרמב"ם היינו לגופן עי"ש דלכן אסור להגיה ס"ת אף לצורך רבים כיון שאין זה צורה"ג [וכתב דאף לקרות בו לא חשיב צורך הגוף ודלא כהתרוה"ד והב"י ברמב"ם] ואי נימא דמתני' מיירי במעשה הדיוט א"כ אמאי הוצרך הגר"א לומר דמתני' חשיב צורך הגוף דהא לא אמר הרשב"א דבעינן צורך הגוף אלא במעשה אומן אבל במעשה הדיוט דשרי אף שלא לצורך המועד פשיטא דאי"צ צורך הגוף וכן מבואר בפמ"ג. [וכדכתב הרשב"א גופיה בהנך דמשנה א' בירושלמי דהביא כמה אופנים דחשב צורך רבים כגום מעשה בי"ד וכתב הרשב"א דהתם אין בהם מעשה הדיוט ומבואר דמעשה הדיוט מותר אף שלא לצורך הגוף[[1]](#footnote-1)]. עוד יש להוכיח כן בדעת הב"י מדהוצרך לבאר מ"ט כותבין שאר ספרים ללמוד בהם משום דבר האבד ותיפו"ל דצורך המועד הוא וע"כ משמע דמעשה אומן הוא.

וע"כ נראה דגם הב"י והגר"א מודו לתרוה"ד דבמתני' חשיב מעשה אומן וכל מה שחלקו על התרוה"ד הוא רק בעובדא דמיירי התם באגרת ששולחין למינוי רב והיינו דזה דומה ממש לאגרות שלו שכתב הרמב"ם דכיון שאין מדקדקין בהם מאוד לכך לא הוי מעשה אומן וא"כ למדנו דכל אגרות אינם מעשה אומן, וגם מש"כ הב"י דדוקא כגון סת"ם חשיב מעשה אומן כוונתו כל שכותבים אשורית או כל כתב מרובע בדבר שעומד לימים רבים וה"נ שטרות [ואף שטרי חוב דכתב הגר"א דלרמב"ם מותר משום צרכי רבים היינו מעשה אומן] וזהו שכתב הב"י **כגון** סת"ם, ולאפוקי אגרות ושאר כתבים הכל מעשה הדיוט. ולדעת התרוה"ד צ"ל כדכתב הדמש"א שאגרת שכותבין לרב מדקדקין בה ורק אגרות שלום וכ"ש חשבונותיו אין מדקדק בהם.

מעתה למדנו דלרמב"ם נקטו רבותינו מלבד המ"א דסתם כתיבה היא מעשה אומן חוץ מאגרות. שוב ראיתי בארחות חיים הל' חוה"מ סי' ז' דמפורש בדעת הרמב"ם כהמ"א דכולא מתני' מעשה הדיוט היא. וצל"ע.

ולדעת התוס' דפי' למתני' משום דבר האבד ודאי דשרי אף מעשה אומן, אמנם יל"ע אי ס"ל דסתם כתיבה דמתני' היא מעשה אומן ומשו"ה הוצרכו לבאר דדבר האבד הוא, או דס"ל כסברת המ"א דהכא אינו צורך המועד ולכך הוצרכו לפרש דשרי משום דבר האבד אבל באמת הנך דמתני' הם מעשה הדיוט.

**אגרות שלום**

ובהא דשרינן אגרות רשות פי' הירושלמי דהיינו אגרות שלום והובא בתוס' ובראשונים, ומצינו בזה ב' שיטות, הרמב"ם שם הי"ד פי' דטעמא משום דמעשה הדיוט הם כיון שאין מדקדקים בהם וכ"כ לענין חשבונותיו שמותר משום דהוי מעשה הדיוט, וכ"כ הרמב"ן בפסקי חוה"מ וביאר דחשיב צורך המועד כדי שידע שלום קרובו ועי' ריטב"א, אולם הביא הרמב"ן בשם י"מ דחשיב דבר האבד ולכן מותר אף מעשה אומן וכתב דאין זה נראה, ועי' ריטב"א דלי"מ א"ש דזה מענין משנתינו וכ"כ הראב"ד שם דטעמא משום דשמא לא יהא אח"כ מי שישלח את האגרת [וצ"ל דהוי צורך חשוב שאם לא יהא לו למי לשלוח הוי כהפסד], וכ"כ להדיא בתורא"ש. ובביהגר"א כתב דכן דעת תוס' ור"ל מדפי' דכולא מתני' משום דבר האבד ומשמע גם אגרות רשות, אמנם כתב שם דהשו"ע ס"ל כהרמב"ן והרמב"ם דמעשה הדיוט הוא ומשו"ה התיר גם לפרקמטיא שאינה אבודה ודלא כתוס', [ומותר משום צורך המועד עי"ש בפמ"ג ובביאוה"ל].

ולדעת הראב"ד ותוס' דפי' משום דבר האבד יל"ע אי משום דס"ל דמעשה אומן הוא או דס"ל דאינו צורך המועד, והנה לענין חשבונותיו מבואר בהשגות שמודה לרמב"ם שמותר משום דצורך המועד הם[[2]](#footnote-2). ומשמע דבאגרות רשות הוצרך לפרש דהוי דבר האבד משום דס"ל דאינו צורך המועד. ולפי"ז איכל"מ דמודה דהוי מעשה הדיוט אלא דכיון דאינו צורך המועד הוכרח לפרש דהוי דבר האבד. אמנם אין זה מוכרח די"ל דכוונתו דבחשבונות סגי במה דהוי צורך המועד כיון דמעשה הדיוט הוא אבל באגרות שלום דמעשה אומן הוא כיון שכותב לחבירו משא"כ בחשבונות דאין כותב לאחר אלא לעצמו, ולכן הוצרך לפרש משום דבר האבד וצ"ע.

ובתורא"ש מוכח לכאורה דס"ל דמעשה אומן הוא וגם דחשיב צורך המועד, דכתב דאי"צ לשנות כיון דדבר האבד הוא, ומשמע דס"ל דצורך המועד הוא דאל"כ מה יועיל שינוי, ולפי"ז משמע נמי דהוי מעשה אומן ולכן צריך שינוי דאי הוי מעשה הדיוט כיון דהוי צורך המועד אף בלא שינוי מותר, וע"כ שמעשה אומן הוא ולזה פי' דמ"מ אי"צ שינוי כיון דהוי דבר האבד. [ואמנם יש לדחות דס"ל דע"י שינוי לא חשיב כתב ומותר אף שלא לצורך המועד עי' להלן בדעת תוס' והמרדכי לענין אותיות שבורות ולזה כתב דכיון שדבר האבד הוא אי"צ שינוי, וצ"ת].

אמנם לדעת תוס' יל"ע דכתבו בד"ה דשטר מכירה אם מוכר לצורך המועד מותר ומשמע דהוי מעשה הדיוט דאי מעשה אומן הוא אמאי מותר לצורך המועד, ולפי"ז הא דהוצרכו לפרש מתני' משום דבר האבד הוא [ולהגר"א הוא גם באגרות שלום] משום דסברי דאינו צורך המועד וצ"ע. ועי' להלן בדעת התוס' דף י"ט.

אמנם לפי' רש"י במשנה דאגרות רשות היינו אגרות של השלטון, כתבו הפוסקים דס"ל דאסור לכתוב אגרות שלום, וכן שיטת בה"ג והובא ברמ"א ס"ה שיש אוסרין לכתוב אגרת שלום. וטעמייהו דהאוסרים עי' ביהגר"א ס"א דס"ל דמעשה אומן הוא, אמנם מהב"י מבואר דאף דמעשה הדיוט הוא אסר ומשום דאינו לצורך המועד, עי"ש דפליג על התרוה"ד באגרות ששולחים לרב וכתב דאף לאוסרים באגרות שלום הכא דלצורך רבים הוא אף שלא לצורך המועד מותר כיון דמעשה הדיוט הוא. והיינו דאין טעמם משום דמעשה אומן הוא אלא משום דאינו צורך המועד ובצורך רבים מותר. וכ"כ בשלחן עצי שטים דהאוסרים החמירו משום דסברי דאינו צורך המועד ולפי"ז בצורך המועד אין צריך להחמיר [ואף אם אינו כתב משיטא] משא"כ להגר"א. וכדלהלן.

ולהאמור לעיל גם הראב"ד ותוס' סברי דמעשה הדיוט הוא ורק שאינו לצורך המועד, אלא דהם סוברים דחשיב דבר האבד והרמב"ן ס"ל איפכא דאינו דבר האבד אלא דצורך המועד הוא. ולדברי הב"י רש"י ובה"ג סברי כחומרי שניהם כהרמב"ן דאינו דבר האבד וכתוס' והראב"ד דאינו צורך המועד.

**כתב משיטא**

והנה כתב הרמ"א שם דנהגו להחמיר אף בכתב שלנו דהיינו כתב משיטא. ולדברי הגר"א דטעם הרמ"א משום מעשה אומן אבל גם המחמירים מודים דצורך המועד הוא נמצא דאף במשיטא חיישינן דמעשה אומן הוא. אבל לב"י כו"ע מודו דמעשה הדיוט הוא אלא דמחמירים דאינו לצורך המועד וא"כ אף משיטא אסור. [ואדרבה לכאורה פשיטא הוא דאף משיטא אסור כיון שאינו לצורך המועד. וצ"ל דקמ"ל דלא נימא דלא חשיב כתב עי' ב"י בשם רבינו ירוחם].

והנה המ"א כתב דכוונת הרמ"א דנהגו להחמיר לשנות וכ"מ בדר"מ עי"ש. והיינו אף שינוי בשורות עקומות. ולדברי הגר"א א"ש דנהגו להחמיר דהוי מעשה אומן ובשינוי מותר, וכיון דאין זה אלא חומרא סגי בשינוי קל. אולם אי נימא דטעם המחמירים משום דאינו לצורך המועד מה יועיל שינוי וצ"ל דע"י השינוי לא חשיב כתב ומותר אף שלא לצורך המועד, וכנ"ל בתוס' עפ"י המרדכי. אלא דהתוס' מיירי בשינוי באותיות עצמם אבל שינוי דשורות עקומות קשה מהיכי תיתי דלא חשיב כתב וצל"ע. ועי' בערוה"ש דהקילו בכתיבה בשינוי משום דבעצם כתיבה אינה מלאכה גמורה דאין בה טירחה כ"כ וגם עושים אותה שלא בפירסום ולכן סגי בשינוי קל וצ"ע.

ולעיל בסעי' א' כתב הרמ"א דלכתוב לצורך רבים שלא לצורך המועד יש אוסרים ויש מתירים וסיים דנהגו להקל בכתב שלנו שאינו מעשה אומן. ומבואר דודאי מעשה הדיוט הוא, והגר"א הקשה לשיטתו דבס"ה החמיר הרמ"א גם במשיטא עי"ש דמדינא נקטינן דמעשה הדיוט הוא אלא דחומרא בעלמא היא ובצורך רבים לא החמירו [כלומר דאף דאי מעשה אומן הוא גם לצורך רבים שלא לצורך המועד אסור מ"מ עבור רבים לא החמירו כן]. אמנם לדברי הב"י לק"מ דבס"ה החמיר משום דאגרות שלום דלמא לא חשיב צורך המועד אבל בס"א דמיירי לצורך רבים אף שלא לצורך המועד מותר במעשה הדיוט ולדידיה גם המחמירים מודו דהוי מעשה הדיוט. ועי' בפמ"ג ויל"ע אם כוונתו דלצורך רבים לא שייך חומרא כלל כיון דשרי אף שלא לצורך המועד והיינו כהב"י דלכו"ע מעשה הדיוט הוא או כהגר"א דבצורך רבים נקטינן כעיקר ההלכה דהוי מעשה הדיוט.

ונפ"מ רבתא היא בכתב שלנו לצורך המועד אי צריך להחמיר לשנות. ועי' ח"א כלל קי"א ג' דמותר לכתוב חשבונותיו לצורך המועד בכתב שלנו דהוי מעשה הדיוט. ובס"ד כתב באגרות שלום דאף דנהגו להקל דהוי מעשה הדיוט מ"מ נוהגים להחמיר לשנות קצת אף בכתב שלנו. ומדלא כתב כן בחשבונותיו משמע דהתם אין מנהג להחמיר כלל, והיינו דרק הכא החמירו משום דשמא לא חשיב צורך המועד. אבל לצורך המועד מותר וכנ"ל להב"י.

**שיטת הב"ח**

הב"ח ס"ק א' כתב דפשוט דמשיטא מעשה הדיוט היא ועי"ש שהבין בדעת הרוה"ד שכתב דכתיבה מעשה אומן הוא מיירי אף במשיטא וכתב שלדעת התרוה"ד משיטא חשוב מעשה אומן ואמנם לדעת הגדול שהביא התרוה"ד שהתיר לצורך רבים באמת אף לצורך היחיד מותר אלא דמעשה היה לצורך רבים ומשמעות דבריו דאף שלא לצורך המועד התיר במשיטא וצ"ב דלא התירו מעשה הדיוט ליחיד אלא לצורך המועד. וע"ע בס"ד דכתב שכבר נתבאר דמשיטא מותר אף שלא לצורך המועד, ומשמע אף לצורך יחיד.

ומזה נראה דכוונתו כמש"כ המ"א בשמו דאינו כתב כלל, וד"ז לא הוזכר בב"ח וע"כ שהמ"א למד זאת ממה שהתיר שלא לצורך המועד. ומ"מ כתב הב"ח דהרוקח שהצריך שינוי ס"ל כדעת התרוה"ד דאף משיטא צריך שינוי בכתיבה עצמה וציין שכ"כ התוס' דף י"ט. ומשמע דר"ל דס"ל דכתיבה היא מעשה אומן ולכן צריך שינוי דאי מעשה הדיוט היא אמאי בעי שינוי ואי דמיירי שאינו לצורך המועד א"כ מה יועיל שינוי. ועי"ש בב"ח שנהגו להחמיר כהרוקח. ונמצא דהב"ח עצמן ס"ל דלא חשיב כתב ומ"מ להל' חושש דהוי אף מעשה אומן. וצל"ע.

ובעיקר הנידון אי חשיב כתב בפשוטו כוונתו דגם לענין שבת לא חשיב כתב וכ"כ המ"א בסי' ש"מ ולכאורה הכא נמי אזיל לשיטתו שם ויתכן דלענין חוה"מ עדיף דלא נאסר אלא כתיבה חשובה. ועי' ביאוה"ל ס"ה ד"ה אפי' בכתיבה דודאי לענין שבת חשיב כתב [ודלא כהמ"א סי' ש"מ וצ"ע שלא הזכירו] אלא דלענין חוה"מ צ"ל **דלא חשיב מעשה אומן**, ומדלא כתב דלענין חוה"מ לא חשיב כתב כהב"ח שהובא במ"א משמע דפליג על זה ובאמת בהל' שבת לא הביא דברי המ"א. וצ"ע.

והנה התוס' כתבו דמה שנהגו לכתוב בכתב עגול אינו נכון ורק בשינוי באותיות חתוכות מותר ולכאורה כוונתם דמיירי לצורך המועד ולכך בעי שינוי דליהוי מעשה הדיוט, וכ"מ בראבי"ה דמהני כדיו אומן מכליב. אולם יל"ע דלפי"ז נמצא דהתוס' סברי דכתב משיטא הוא מעשה אומן ולכן אסור אף לצורך המועד וצ"ע דלעיל הוכחנו מדבריהם בשטר מכירה שכתבו דאי מיירי לצורך המועד פשיטא דשרי ואי נימא דמעשה אומן היא אמאי מותר לצורך המועד וע"כ דסברי דמעשה הדיוט היא. וא"כ אמאי אסור משיטא, וע"כ נראה דמיירי שלא לצורך המועד [כמו שט"ח דלא חשיב צורך המועד שיכול להאמינו] ולפי"ז צ"ל דנידון התוס' שיהא מותר משום דאינו כתב וע"ז אמרו דחשיב כתב והא דהתירו באותיות חתוכות הוא משום דעי"ז לא הוי כתב כלל וכ"מ במרדכי שכתב דאע"ג דלא מצינו היתר בשינוי מ"מ מותר דאפשר דאינו כתיבה. וצ"ב דהא מצינו שהאומן מכליב [ואמנם הראוני בחינוך דכתיבה חמירא ואסור אף בשינוי עי"ש וצ"ע] וע"כ דמיירי שלא לצורך המועד, וזהו שכתב דלא מצינו היתר דשינוי ולזה כתב דמ"מ מותר משום דאינו חשוב כתב. וה"נ נימא בשיטת התוס'. ולפי"ז מש"כ הב"ח דסברי כהתרוה"ד היינו רק דחשיב כתב ולכן שלא לצורך המועד אסור והב"ח עצמו סבר דלא חשיב כתב ומותר אף שלא לצורך המועד.

ועי' בשו"ע ס"ז שכתב כל מה שאסור אפי' ע"י שינוי אסור וכתב הט"ז שם דהיינו בשינוי דשורות עקומות וכדו' אבל באותיות שבורות מותר, ובפשוטו היינו שיטת התוס' ולהאמור דהתוס' מיירי בשלא לצורך המועד נמצא דלדינא מותר באותיות שבורות כהמרדכי אף באינו לצורך המועד. אולם בפמ"ג מבואר דמיירי דווקא לצורך המועד. וצ"ל דאין זה כשיטת התוס'. ועי' להלן בס"ד. אך שוב ראיתי דזה אינו דגם השו"ע פסק כתוס' דמותר לכתוב שטר מכירה לצורך המועד ומשמע דס"ל דסתם כתיבה היא מעשה הדיוט וא"כ בס"ז דאסר היינו שלא לצורך המועד וצ"ע.

**שיטת הט"ז**

הט"ז ס"ק ב' הביא דברי הב"י בשם רי"ו דמשיטא כיון שלא ניתנה בסיני אינה כתב והב"י כתב דאי"ז ברור, ולפי"ז כתב דהרמ"א דהתיר לצורך רבים שלא לצורך המועד במשיטא זהו רק ממנהגא ומשמע דגם זה אינו ברור לדינא [עי"ש בפמ"ג]. ואי נימא דר"ל דלהב"י חשיב כתב צ"ב דמ"מ מעשה הדיוט הוא ולצורך רבים מותר אף שלא לצורך המועד. ומשמע דסבר דלהב"י הוי מעשה אומן ולכן יש לאסור אף לצורך רבים כשאינו לצורך המועד. ועי' פמ"ג שכבר העיר די"ל דכוונת הב"י דאינו ברור וחשיב כתב אבל אין ר"ל דהוי מעשה אומן ולכן לצורך רבים מותר אף שלא לצורך המועד. ומ"מ בדעת הט"ז נראה דלמד דלהב"י הוי מעשה אומן.

ובס"ק ו' לענין כתיבת חשבונותיו הביא הט"ז דלרמב"ם מותר משום מעשה הדיוט ולכן מותר רק לצורך המועד כמש"כ הב"י, אבל לדעת הרשב"א מותר משום דהוי דבר האבד שמא יפסיד ממונו. וכתב הט"ז דבכתב משיטא יש לסמוך להקל כדעת הרשב"א ור"ל דבזה יש להתיר אף שלא לצורך המועד. והיינו דבצירוף דעת הרשב"א שהוא דבר האבד. ומבואר דאף שבכתב רגיל חיישינן לרמב"ם דאינו דבר האבד וכ"ד הרמב"ן, אבל בכתב משיטא סמכינן על הרשב"א וצ"ב מה מוסיף דהוי משיטא דאף שמעשה הדיוט הוא מ"מ שלא לצורך המועד אסור, וע"כ דכוונתו דמשיטא אינו כתב, ואמנם לא ברירא ליה ד"ז וכמש"כ לעיל בשם הב"י, מ"מ בצירוף דעת הרשב"א דחשיב דבר האבד סמכינן על סברת הרי"ו דאינו כתב. וכן נראה דפי' הפמ"ג שם אלא שהפמ"ג העיר דלענין שבת חשיב כתב עכ"פ מדרבנן ואיך מהני אף ליחשב ס"ס ולכאורה צ"ל דלענין חוה"מ גרע דבעינן כתיבה חשובה.

ולענין אגרות שלום דהרמ"א החמיר כדעת האוסרים אפי' במשיטא שצריך שינוי, ונתבאר לעיל דטעם המחמירים להגר"א הוא משום דס"ל דמעשה אומן הוא, ולפי"ז במשיטא נמי סברי דמעשה אומן הוא, וכדביאר בס"א. אבל למבואר בב"י הנ"ל דלא חשיב מעשה אומן אלא מעשה הדיוט וע"כ דהא דהחמירו באגרות שלום הוא משום דאינו צורך המועד וליחיד אסור אף מעשה הדיוט. ולפי"ז גם מה שהחמירו להרמ"א אף במשיטא לאו היינו משום דמעשה אומן הוא אלא משום דשמא אינו נחשב צורך המועד

והנה כתב הט"ז בס"ק י' לחלוק על הרמ"א דכיון שמלאכת חוה"מ דרבנן וגם מצורף לזה דכתב משיטא אינו מעשה אומן כלל שפיר סמכינן להקל. ויל"ע אי ס"ל כהגר"א דהנידון אי חשיב מעשה אומן א"כ מהו שכתב שבצירוף שכתב משיטא לאו מעשה אומן הוא מקילינן שהרי זה גופא נידון הרמ"א. ואי כוונתו לחלוק ע"ז דודאי מעשה הדיוט הוא אמאי צריך לזה דמלאכת חוה"מ דרבנן. ובדוחק י"ל דכוונתו דכיון דעיקר ההלכה דמעשה הדיוט הוא וכמש"כ הב"י לכן במלאכת חוה"מ דרבנן מקילינן ולשונו ל"מ הכי. וע"כ משמע דגם למחמירין אינו מעשה אומן אלא דהחמירו שמא אינו לצורך המועד ולזה כתב דכיון שמעשה הדיוט הוא ובצירוף דמלאכת חוה"מ דרבנן הקילו. אך צ"ע דמ"מ כיון שאינו לצורך המועד לא מהני מה שהוא מעשה הדיוט.

ומזה נראה דס"ל דהמחמירין סברי דמעשה אומן הוא, והרמ"א כתב דנהגו להחמיר יותר דגם אינו לצורך המועד ולכך אפי' משיטא אסור. וע"ז כתב הט"ז דכיון שודאי מעשה הדיוט הוא וכל החשש הוא רק שאינו לצורך המועד בזה מקילינן במלאכת חוה"מ דרבנן. אך עדיין צ"ע דכיון שחיישינן שאינו לצורך המועד מה יועיל דאינו מעשה אומן ומה יועיל שהוא מדרבנן. ולכן צ"ל דכוונתו דכיון שודאי אינו מעשה אומן מצרפינן סברת הרי"ו דאינו כתב כלל, וכנ"ל בס"ק ו', וכמו דהתם בצירוף זה דהוא ספק דבר האבד סמכינן דאינו כתב, ה"נ באגרות שלום דנקטינן דהוא צורך המועד אלא דמחמרינן שמא אין זה נחשב לצורך המועד, בזה יש להקל דאינו כתב. כנלענ"ד.

ובס"ק י"ב לענין מש"כ השו"ע שמה שאסור לכתוב אף בשינוי אסור אם אינו שינוי באותיות עצמם כתב הט"ז דבמשיטא יש להקל עפ"י הנ"ל. ולכאורה השו"ע מיירי באינו צורך המועד וכנ"ל עפ"י התוס', וא"כ מה יועיל משיטא. ולהנ"ל דאינו כתב א"ש. ואמנם להרמ"א משמע דלא ס"ל צד זה דאינו כתב ואף חשש דהוי מעשה אומן כנ"ל מהגר"א וכ"ה במ"ב שם. ורק להט"ז מותר. ובמ"ב ציין לס"ק ל"ה והיינו דלרמ"א נהגו להחמיר ולט"ז מותר, ומשמע דאף לרמ"א מותר בשינוי ומשמע דמיירי לצורך המועד דאל"כ לא מהני שינוי. וכ"מ בפמ"ג דהיתר דשינוי באותיות הוא משום דלצורך המועד הוא והיינו כדין אומן מכליב. ולפי"ז גם משיטא מותר משום דמעשה הדיוט הוא. וע"ז כתב המ"ב דלהרמ"א דמחמיר דחשיב מעשה אומן יש להחמיר גם כאן. [אמנם אי נפרש דברי הרמ"א כהב"י דמחמירים רק משום דחשיב שלא לצורך המועד הכא דצורך המועד הוא מותר].

**בדעת המ"ב**

ועדיין צל"ע בדעת המ"ב בכל זה, דבס"ק י"ח בדין חשבונות כתב דאם אינו דבר האבד לצורך המועד בעינן מעשה הדיוט ולכן יכתוב בכתב משיטא ולא הזכיר דיעשה בשינוי, והרי להרמ"א נהגו להחמיר דחשיב מעשה אומן, וכדפי' בס"ק ל"ב. וכן כתב בביאוה"ל ד"ה ואפי' לגבי אגרות לפרקמטיא שאינה אבודה, שיש להחמיר לכתוב במשיטא ובשינוי. ואולי סמך על מש"כ בס"ק ה' דנהגו להחמיר דצריך שינוי אם לא לצורך רבים. עוד יל"ע בס"ק כ"ח לענין כתובה דנחלקו רבותינו אם מותר לכתוב משום דבר האבד, והביא בשם הפמ"ג דבכתב משיטא יש להקל. וצ"ב דאם אינו דבר האבד הרי אף מעשה הדיוט אסור, ומשמע דעכ"פ בספק יש לצדד דאינו כתב, וזה דוחק דהמ"ב לא הזכיר כלל סברא זו דמשיטא לא חשיב כתב, ובביאוה"ל הנ"ל משמע דפשיטא ליה דחשיב כתב אלא דדלמא מעשה הדיוט הוא. וכנ"ל. וצ"ע בכל זה.

1. והא דמשמע ברשב"א דמעשה בי"ד לא חשיב צורך הגוף לא תקשי להגר"א דכוונת הרשב"א להקשות מהא דעריפת עגלה ושאר צרכי מצוה דבי"ד שבזה ודאי לא חשיב צורה"ג. [↑](#footnote-ref-1)
2. שוב העירני הרב סויט שליט"א דגם בחשבונותיו אין זה כהרמב"ם דנחשב צורך המועד שלא ידאג וכדו' אלא כוונתו דמיירי בחשבונות שהם לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-2)