טהרות פרק שני
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק שני**

**הקדמה**

בפרק זה יתבארו כמה גזירות שגזרו חכמים כדי לגדור גדר לשמירת הטהרה, ובמשנה הראשונה מתבארות שתים מהן:

א. גזרו חכמים על כל הידים [הנקראות "סתם ידים"], שתהיינה בגדר "שני לטומאה", ויפסלו את התרומה במגען, וכן יטמאו את הקודש.

ב. גזירה נוספת גזרו חכמים לגבי טומאת משקין, שכל דבר הפוסל את התרומה, ואפילו "שני לטומאה", הרי הוא מטמא במגעו את המשקין להיות "תחילה", דהיינו, שיהיו המשקים הללו בגדר "ראשן לטומאה", על אף שהדבר הטמא הנוגע בהם אינו אלא שני לטומאה.

גזירה זו היא אפילו על משקה חולין, כך שאפילו אם נגע שני לטומאה במשקה חולין [ואין שני עושה שלישי בחולין], בכל זאת גזרו חכמים שיעשה השני לטומאה את משקה החולין שנגע בו ל"ראשון לטומאה".

ג. יוצא מן הכלל בגזירה זאת הוא מגע של טבול יום בתרומה. כי "טבול יום", כיון שטבל להטהר מטומאתו, הוקלשה בכך הטומאה. ולכן, על אף שעדיין לא העריב שמשו, ודינו כ"שני לטומאה", לא גזרו בו חכמים שיפסול את המשקין להיות תחילה[[1]](#footnote-2).

ד. דבר שדרגת טומאתו היא "שלישי לטומאה" אינו פוסל תרומה, ואף לא משקין של תרומה.

**משנה א:**

[הביאור שלפנינו הוא כפירוש הר"ש ושאר הראשונים, ולהלן נבאר את המשנה לפירוש הרמב"ם].

**א. האשה** שהיא טהורה, **שהיתה כובשת ירק** של תרומה **בקדרה,** והיו ידיה בגדר "סתם ידים", שפוסלות את התרומה מדרבנן, ומטמאות את המשקין לעשום תחילה, אלא דהירק לא הוכשר במשקין[[2]](#footnote-3), ולאחר מכן שפכה לקדרה חומץ ויין לכבוש את הירק, ומעתה הוכשר הירק לקבל טומאה.

והיה שם עלה מן הירק, אשר חלק ממנו היה בתוך הקדירה, עם המשקין שבה, וחלק ממנו היה בולט מחוץ לקדירה,ובאותו החלק הבולט לחוץ היה מקום יבש ומקום רטוב,

**ונגעה** האשה בידיה המסואבות **בעלה** שיוצא **חוץ לקדרה, במקום הנגוב** [היבש] שבו, ולא במקום הרטוב,

**אף על פי שיש בו** בעלה שיעור **כביצה,** שהוא השיעור לטמא אחרים בטומאת אוכלין, הרי **הוא** [העלה עצמו] **טמא, והכל** [שאר הירק שבקדירה] **טהור.** לפי שהידים פוסלות את התרומה, והעלה נעשה שלישי לטומאה, ואין שלישי לטומאה מטמא תרומה אחרת.

ואם **נגעה במקום המשקה,** כלומר, במקום הרטוב שבעלה[[3]](#footnote-4), הרי המשקה שנגעה בו נעשה תחילה, [כאמור, דכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה], והעלה נעשה שני לטומאה, לפי שנגע במשקה שהוא ראשון לטומאה, ומשקין מטמאים אחרים בכל שהוא.

ולגבי שאר הירק שבקדירה יש חילוק:

**אם יש בו** בעלה **כביצה, הכל טמא -** הירק והמשקין שבקדירה, וכן הקדירה עצמה. לפי שהעלה אשר נעשה כולו שני לטומאה מחמת המשקה שנגעה בו האשה [שהוא תחילה], חוזר ועושה את המשקין שבקדירה להיות תחילה, והמשקין הללו חוזרים ומטמאים את כל הירק שבקדרה לעשותם שני לטומאה. וכן הם מטמאים את הקדרה עצמה, דמשקין שהם תחילה מטמאים כלים מדרבנן[[4]](#footnote-5).

אך אם **אין בו** בעלה **כביצה,** שהוא השיעור לטמא אחרים, הרי רק **הוא,** העלה עצמו, **טמא,** כאמור, דהעלה נטמא מהמשקין להיות שני לטומאה, [דלקבל טומאה אין צריך שיעור כביצה][[5]](#footnote-6), **ו**אילו **הכל טהור** – הירק והמשקין שבקדירה, וכן הקדירה עצמה טהורים. היות ואין בעלה שיעור כביצה לטמאות אותם.

**חזר** העלה הרטוב **לקדרה -** לאחר שנגעה בידיה במקום הרטוב שבעלה, ונעשה המשקה תחילה, חזר העלה עם המשקה הטמא שבו לתוך הקדירה, **הכל טמא,** ואפילו אם אין בעלה שיעור כביצה[[6]](#footnote-7). לפי שהמשקה שהוא תחילה, מטמא את הירק והמשקין שבקדרה, דמשקין מטמאים אחרים בכל שהוא[[7]](#footnote-8).

**ב.** במה דברים אמורים שיש חילוק בין אם נגעה האשה במקום הרטוב ובין אם נגעה במקום היבש, בכגון שהיתה האשה טהורה מן התורה, אלא שידיה היו סתם ידים, הפוסלות את התרומה מדרבנן, ועושות אותה שלישי לטומאה מדרבנן.

אך אם **היתה** האשה הכובשת את הירק טמאה מן התורה מחמת **מגע טמא מת,** כלומר, שנגעה בטמא מת ונעשתה ראשון לטומאה, **ונגעה** בעלה, **בין במקום המשקה בין במקום הנגוב,** טימאתו לעלה, ועשתה אותו שני לטומאה מן התורה.

ולכן, **אם יש בו** בעלה **כביצה, הכל טמא,** שהרי העלה שהוא שני לטומאה מטמא את המשקין שבקדרה להיות תחילה, והם חוזרים ומטמאים את הירק ואת הקדירה עצמה.

אך אם **אין בו** בעלה **כביצה,** הרי רק **הוא** בלבד **טמא,** דהעלה נטמא מהאשה להיות שני לטומאה אף שאין בו כביצה. **ו**אילו **הכל טהור,** דמאחר ואין בעלה שיעור כביצה אינו יכול לטמאות את המשקין שבקדירה[[8]](#footnote-9).

**ג. היתה** האשה **טבולת יום,** שהיא שני לטומאה מן התורה,הרי היא **מנערת את הקדרה** בכף להגיס את האוכל **בידים מסואבות** [כלומר, בסתם ידים שהן פוסלות את התרומה],ולא נטמאו הירק והמשקין שבקדירה[[9]](#footnote-10). לפי שאינה נוגעת בירק והמשקה שבקדירה אלא בכף, ושני לטומאה אינו מטמא כלים. [קמ"ל דלא חיישינן שמא תגע בירק והמשקין שבקדירה ותפסול אותם].

ד. ואם האשה הזאת [שיש בה שתי טומאות, האחת שהיא טבולת יום, והשניה, שידיה מסואבות], **ראתה משקין** מהקדירה **על ידיה,** ואינה יודעת כיצד הגיעו המשקין מהקדירה לידיה,

**ספק מן הקדרה נתזו** על ידיה, אך היא לא נגעה בקדירה כלל. ואם כן רק המשקין שעל ידיה טמאים, אך שאר המשקין שבקדירה טהורים, שהרי לא נגעה בהם.

**ספק שהקלח** הרטוב **נגע בידיה,** ומחמת כן באו המשקין לידיה. ואם כן, כל המשקין שבקדירה נטמאו. [שהרי האשה שהיא שני לטומאה עושה את המשקין שבקלח להיות תחילה, והקלח נעשה שני לטומאה, וחוזר ומטמא את שאר המשקין שבקדירה להיות תחילה, והם חוזרים ומטמאים את כל הירק ואת הקדירה עצמה].

הרי **הירק** שיתכן שנגעה בו, הוא בלבד **פסול, ו**אילו שאר **הקדרה טהורה.**

דתנן במסכת טבול יום פ"ב מ"ב: "ספק טבול יום לחומרא", דכיון שטומאתו מהתורה הרי הוא מטמא מספק, אך "ספק ידים לקולא", כיון שטומאת ידים היא רק מדרבנן.

ומאידך, ישנה חומרה בטומאת ידים על פני טומאת טבול יום, דבטומאת ידים החמירו חכמים שהמשקה שנוגע בו נעשה תחילה, כיון שהוא פוסל את התרומה, אך טבול יום שהוקלשה טומאתו, אינו עושה את המשקין להיות תחילה.

ומעתה, הירק עצמו טמא, דחיישינן שמא נגעה בו האשה, שהיא טבולת יום, וקיי"ל ספק טבול יום לחומרא. אך שאר הקדירה טהורה, לפי שטבול יום אינו עושה משקין להיות תחילה, ולכן רק הירק עצמו טמא. [ואף על פי שאם באמת האשה נגעה בירק כל הקדירה טמאה, שהרי ידיה מסואבות, וידים עושות את המשקין להיות תחילה, אך מאחר ויש ספק אם נגעה, ולגבי טומאת ידים קיי"ל דספק ידים לקולא, לכן הקדירה טהורה ממנ"פ, דמצד טומאת טבול יום שבה אינה מטמאת משקין להיות תחילה, ומצד טומאת ידים שבה אזלינן לקולא, ותלינן שלא נגעה בקדירה כלל][[10]](#footnote-11).

הרמב"ם פירש את המשנה באופן אחר:

**א. האשה** שהיא טמאה נדה, דהיא אב הטומאה, **שהיתה כובשת ירק** של חולין **בקדרה,** [שהיה לפניה ירק כבוש בקדירה, וכולו הוכשר כבר במשקין[[11]](#footnote-12)].

והיה שם עלה מן הירק, אשר חציו בתוך הקדירה וחציו בולט לחוץ, **ונגעה** האשה הנדה **בעלה** בחלק היוצא **חוץ לקדרה, במקום הנגוב,** כלומר, שהעלה כולו נגוב לגמרי, בין בחציו שבחוץ ובין בחציו שבפנים. דהעלה עצמו נעשה ראשון לטומאה.

**אף על פי שיש בו** בחציו שבחוץ שיעור **כביצה,** הרי **הוא** העלה עצמו בלבד **טמא, והכל טהור,** בין המשקין והירקות שבקדירה, ובין הקדרה עצמה.

לפי שחצי העלה שבתוך הקדירה אינו נחשב מחובר לחציו שמחוץ לקדירה, דשפת הקדירה מחלקת את העלה לשנים.

ומעתה, חצי העלה שמחוץ לקדירה נעשה ראשון לטומאה, מחמת שנגעה בו הנדה שהיא אב הטומאה, ואילו חצי העלה שבתוך הקדירה נעשה שני לטומאה, שהרי הוא נוגע בחצי שבחוץ. ומאחר והחצי שבפנים אינו נוגע במשקין אלא בשאר הירק, [שהרי כאמור, כולו נגוב, אף החצי שבפנים], הרי אין שני עושה שלישי בחולין[[12]](#footnote-13).

ואם האשה הנדה **נגעה** בעלה **במקום המשקה,** כלומר, דאם יש משקה טופח על פני כל העלה, אך לא נגעה האשה במקום הרטוב שבעלה אלא במקום היבש שבו, דרק העלה בלבד נטמא ממנה,

**אם יש בו כבצה,** כלומר, בחצי החיצון של העלה, **הכל טמא.** לפי שחצי העלה שבחוץ נעשה ראשון לטומאה מחמת שנגעה בו האשה הנדה, וחוזר העלה ועושה את המשקין שבו תחילה, והמשקין שחוץ לקדירה מטמאין את המשקין שתוך הקדירה, כיון שיש רצף של משקין על פני כל העלה, והרי הם פוסלים את כל הירקות והמשקין שבקדירה, ואף מטמאין את הקדירה עצמה.

[וכן אם יש משקה בחצי העלה שבפנים בלבד הכל טמא, שהרי החצי החיצון של העלה נעשה ראשון, החצי הפנימי נעשה שני, ושני עושה משקין להיות תחילה. אך באופן זה צריך שיהיה כביצה גם בחצי הפנימי, כדי שיטמא את המשקין[[13]](#footnote-14)].

**אין בו כביצה** בחצי העלה שמחוץ לקדירה, **הוא** העלה שמחוץ לקדירה בלבד **טמא, והכל טהור,** המשקין של פני העלה, וכן שאר המשקין והירק שבקדירה. דכיון שאין שיעור כביצה בעלה שמחוץ לקדירה, אינו מטמא את המשקין הטופחים על גביו.

נגעה האשה הנדה בעלה שכולו נגוב, ויש בו כביצה, דשנינו לעיל דהוא טמא והכל טהור, כיון שהקדירה מחלקת את העלה לשנים, חצי העלה שבפנים נעשה ראשון, וחצי העלה שבפנים נעשה שני, ושאר הקדירה טהורה, אם לאחר מכן **חזר** חצי העלה שבחוץ **ל**תוך ה**קדרה,** ונגע בירק שבקדירה, הרי מעתה **הכל טמא.** שהרי חצי העלה שבחוץ שהוא ראשון, מטמא את הירק שנוגע בו להיות שני לטומאה, ואותו ירק חוזר ועושה את המשקין שבקדירה להיות תחילה. [וכן אם נפל חצי העלה על גבי המשקין שבקדירה, הרי הוא עושה את המשקין להיות תחילה].

**ב. היתה** האשה הכובשת את הירק טמאה מחמת **מגע טמא מת,** דאינה אב הטומאה אלא היא ראשון לטומאה בלבד, **ונגעה** בירק חולין שבתוך הקדרה, **בין במקום המשקה בין במקום הנגוב,** בין אם נגעה בעלה שהוא יבש בין אם נגעה בעלה שהוא רטוב.

**אם יש בו** בעלה שיעור **כביצה, הכל טמא,** שהרי העלה שני לטומאה מחמת שנגעה בו האשה שהיא ראשון לטומאה, ושני לטומאה עושה משקין [אפילו חולין] להיות תחילה, וחוזרים המשקין ומטמאים את כל הקדירה[[14]](#footnote-15).

ואם **אין בו** בעלה **כביצה,** הרי רק **הוא** העלה עצמו **טמא, ו**אילו שאר המשקין והירק שבקדירה **הכל טהור,** דאין העלה מטמא אחרים בפחות מכביצה.

**ג. היתה** האשה הכובשת את הירק **טבולת יום,** כגון שהיתה נדה וטבלה לנדותה, ו**מנערת את הקדרה** עם המשקין **בידים מסואבות,** דהיא נגעה בידיה במשקין שבקדירה, והרי יש בה שתי טומאות, האחד שהיא טבולת יום, והשניה, שידיה מסואבות,

הרי **הירק פסול והקדירה טהורה!** הירק פסול משום שידיה טמאות, וידים טמאות עושים משקה חולין להיות תחילה[[15]](#footnote-16), וחוזר המשקה ומטמא את הירק. אך הקדירה טהורה, דאף שמשקה שהוא תחילה מטמא כלים, אין זה אלא משקה שנעשה תחילה מחמת טומאה הבאה מאב הטומאה, אך משקה שנעשה תחילה מחמת טומאת ידים, דאין זה טומאה שבאה מאב הטומאה, אין המשקה מטמא כלים[[16]](#footnote-17).

**משנה ב:**

גזירה נוספת גזרו חכמים, שאם אדם אכל אוכל טמא, ייעשה גופו טמא לגבי תרומה וקדשים, ואם יגע בתרומה וקדשים הרי הוא פוסל אותם. אף על פי שמן התורה הוא טהור, שהרי אוכל טמא אינו יכול לטמא אדם. וגזירה זו היא אחת משמונה עשר הגזירות שגזרו חכמים בעליית בית חנניה [במסכת שבת סוף פ"ק].

טעם גזירה זו, לפי שחששו חכמים שמא יניח האדם בפיו, בבת אחת, מאכל טמא עם משקין של תרומה, וייטמאו המשקין של התרומה מחמת האוכלין הטמאים, ונמצא האדם שותה משקין של תרומה טמאה[[17]](#footnote-18), ולפיכך אמרו, דהאוכל אוכלין טמאים נעשה גופו טמא, ואינו יכול לאכול תרומה, ושוב לא יבוא להניחם בפיו בזמן אחד[[18]](#footnote-19).

נחלקו התנאים בדרגת הטומאה שגזרו עליו חכמים:

**רבי אליעזר אומר:** חכמים גזרו שתהא דרגת טומאתו של אדם האוכל מאכל טמא כדרגת הטומאה של המאכל[[19]](#footnote-20). ולכן,

**האוכל אוכל** שהוא טמא בדרגת **ראשון** לטומאה, נעשה בכך האדם **ראשון** לטומאה, כמו המאכל עצמו, וכאשר יגע האדם בתרומה, הרי הוא עושה אותה שני לטומאה.

ואם אכל **אוכל** טמא בדרגת **שני** לטומאה, נעשה בכך האדם **שני** לטומאה, כמו המאכל עצמו, וכאשר יגע האדם בתרומה הרי הוא פוסל אותה[[20]](#footnote-21).

וכן אם אכל **אוכל** טמא בדרגת **שלישי** לטומאה, נעשה בכך האדם **שלישי** לטומאה, כמו המאכל עצמו,שהוא פוסל קודש במגעו.

**רבי יהושע אומר:** אדם ה**אוכל אוכל ראשון, ו**אדם האוכל **אוכל שני,** נעשים שניהם **שני** לטומאה. ושלא כדברי רבי אליעזר שהחמיר לעשות את האדם האוכל אוכל ראשון שיהיה ראשון לטומאה[[21]](#footnote-22).

ואף אם אכל אוכל טמא בדרגת **שלישי** לטומאה, נעשה גופו **שני** לטומאה **ל**גבי **קדש,** שאם יגע האדם בקודש יעשה אותו שלישי לטומאה[[22]](#footnote-23). ושלא כרבי אליעזר שהקל לעשותו שלישי בלבד.

**ו**אולם **לא** נעשה גופו **שני ל**גבי **תרומה,** דכאשר יגע אותו אדם בתרומה הוא לא יטמא אותה, שהרי שלישי לטומאה לא מטמא תרומה, ורק לגבי קודש הוא נחשב כשני לטומאה[[23]](#footnote-24).

מוסיף רבי יהושע, ואומר: דין זה שאמרנו, שאם אכל אוכל שלישי לטומאה נעשה גופו שני לטומאה, מדובר **בחולין שנעשו ל**שם **טהרת תרומה.**

שהרי במאכל של חולין אין מצב של שלישי לטומאה, דאין שני מטמא חולין.

ובמאכל של תרומה יש מצב של שלישי לטומאה, אך אסור לאכול אותה, שהרי אסור לאכול תרומה טמאה.

ולפיכך העמיד רבי יהושע את דבריו במאכל חולין ששמרו אותו בטהרת תרומה, דיתכן בו מצב של שלישי לטומאה, כיון שדין מאכל זה כדין תרומה. ומאידך, אין איסור לאוכלו בטומאה[[24]](#footnote-25).

הקדמה למשניות דלהלן:

**א. דרגות הטומאה:**

מן התורה, יש ארבע דרגות טומאה של "ולד הטומאה", [מלבד המת, שהוא אבי אבות הטומאה, ומלבד הנוגע במת, שהוא אב הטומאה]:

בדברים שהם חולין, יש שתי דרגות של טומאה בלבד, הנטמא מאב הטומאה נעשה "ראשון לטומאה", והנטמא מראשון לטומאה נעשה "שני לטומאה". אך שני לטומאה אינו מטמא חולין אחרים[[25]](#footnote-26).

בתרומה יש דרגת טומאה נוספת של "שלישי לטומאה", דתרומה מקבלת טומאה אף משני לטומאה.

ובקודש יש גם דרגת טומאה רביעית של "רביעי לטומאה"[[26]](#footnote-27), דקודש מקבל טומאה אף משלישי לטומאה[[27]](#footnote-28). [ולגבי פרה אדומה תקנו חכמים דרגת טומאה נוספת, דהיא מקבלת טומאה אפילו מרביעי לטומאה].

**ב. חולין שנעשו על טהרת תרומה וקודש:**

אף על פי שאמרנו שהחולין דרגת טומאתם פחותה מדרגת תרומה וקודש, דאינם נעשים שלישי לטומאה, מכל מקום, ישנם אנשים שמקבלים עליהם בתורת "מעלה" לנהוג בחולין שלהם כאילו היו תרומה או קודש, כדי שיתרגלו לשמור על דיני טומאה וטהרה של תרומה או של קודש.

הנהגות אלו אינן חיוב לא מן התורה ולא מדרבנן, אלא הן "מעלות" בניהוג טהרה בלבד. ולאחר שקיבל על עצמו מעלה זו, הרי החולין שלו נחשבים "חולין שנעשו על טהרת תרומה", או "חולין שנעשו על טהרת קודש".

חולין שנעשו על טהרת תרומה, נוהג בהם גם דרגה שלישית של שלישי לטומאה, דהם מקבלים טומאה משני לטומאה.

אך חולין שנעשו על טהרת קודש, נחלקו התנאים בסוף הפרק האם דינם לגבי דרגות הטומאה כקודש, דנוהג בהם גם דרגה רביעית של רביעי לטומאה, או שמא דינם כתרומה, דנוהג בהם רק דרגה שלישית של שלישי לטומאה, או שמא דינם כחולין רגילים, דאין נוהג בהם אלא שני לטומאה בלבד[[28]](#footnote-29).

**ג. פסול וטמא:**

ישנה טומאה הנקראת "טמא" או "מטמא", וישנה טומאה הנקראת "פסול" או "פוסל", והחילוק הוא כך:

"טמא" – דבר טמא בעצמו, שיש לו גם את הכח לטמא או לפסול דברים אחרים [שהם כמו הטמא].

"מטמא" – דבר המטמא אחרים באופן שיש בכחם להמשיך ולטמא או לפסול דברים אחרים [שהם כמו המטמא].

"פסול" – דבר שרק הוא עצמו טמא, אך אין בכוחו לטמא או לפסול אחרים [שהם כמותו].

"פוסל" – דבר המטמא אחרים באופן שרק הם יהיו טמאים, אך לא יהיה בכוחם להמשיך ולטמא או לפסול דברים אחרים [שהם כמותו].

[ג' המשניות דלהלן יתבארו כפי מסקנת הר"ש, וכן פירשו הרמב"ם והגר"א, אך ישנם ביאורים נוספים בראשונים].

**משנה ג:**

**הראשון** לטומאה **שבחולין,** דהיינו, חולין שנטמא מ"אב הטומאה", הרי הוא בעצמו **טמא.**

**ו**כן הוא **מטמא,** דבכוחו להמשיך ולפסול חולין אחרים, לעשותם שני לטומאה. ["מטמא" לאו דוקא, שהרי הוא "פוסל" אותם בלבד, דאותם חולין שיגעו בו יהיו פסולים, ולא יטמאו חולין אחרים[[29]](#footnote-30)].

**שני** לטומאה שבחולין, דהיינו, חולין שנטמא מ"ראשון לטומאה", הרי הוא בעצמו **"פסול",** ואינו נחשב "טמא", לפי שאין בכוחו להמשיך ולפסול חולין אחרים כמותו[[30]](#footnote-31). [ואף שבכוחו לפסול תרומה וקדשים, עדיין אין זה מחשיב אותו "טמא", כיון שאין בכוחו לפסול חולין כמותו][[31]](#footnote-32).

**ולא מטמא**, אינו יכול לטמאות, ואף לא לפסול חולין אחרים כמותו, כי אם הוא יגע בחולין אחרים, ישארו החולין האחרים בטהרתם, ולא ייעשו שלישי לטומאה. [אף כאן "מטמא" לאו דוקא, שהרי אפילו לפסול חולין אחרים אינו יכול, דאין דרגת שלישי לטומאה בחולין כלל].

**והשלישי** לטומאה שבחולין, דהיינו, חולין שנעשו על טהרת תרומה שנטמאו מ"שני לטומאה", דנוהג בהם דרגת טומאה של שלישי לטומאה כמו בתרומה עצמה[[32]](#footnote-33), **נאכל בנזיד הדמע** – נאכל בתבשיל שמעורב בו תבלין של תרומה. דאם התבשיל שלישי לטומאה אפשר לערב בו תבלין של תרומה, שהרי שלישי לטומאה אינו מטמא תרומה, והתרומה נשארת בטהרתה[[33]](#footnote-34).

**משנה ד:**

**הראשון והשני שבתרומה,** דהיינו, תרומה שנטמאה מאב הטומאה, או מראשון לטומאה, הרי הם עצמם **טמאים. ו**כן הם **מטמאין,** דבכחם להמשיך ולפסול תרומה אחרת כמותם, לעשותה שלישי לטומאה.["מטמאין" לאו דוקא, שהרי שני של תרומה אינו מטמא תרומה אחרת, אלא פוסל אותה בלבד].

**השלישי** שבתרומה, דהיינו, תרומה שנטמאה משני לטומאה, הרי הוא בעצמו **"פסול",** ואינו נחשב "טמא", לפי שאין בכוחו לטמאות תרומה אחרת כמותו.

**ולא מטמא,** אינו מטמא, ואף אינו פוסל תרומה אחרת כמותו, כי אם הוא יגע בתרומה אחרת, אותה התרומה תשאר טהורה, ולא תעשה רביעי לטומאה. ["מטמא" לאו דוקא, שהרי אף לפסול תרומה אחרת אינה פוסלת][[34]](#footnote-35).

**והרביעי** שבתרומה, כגון תרומה שנעשתה על טהרת הקודש, דנוהג בה רביעי לטומאה [כמו בקודש], **נאכל בנזיד הקדש** – נאכל בתבשיל שמעורב בו תבלין של קודש. דאם התבשיל הוא רביעי, אפשר לערב בו תבלין של קודש, שהרי רביעי לטומאה אינו מטמא קודש, והתבלין נשאר בטהרתו[[35]](#footnote-36).

**משנה ה:**

**הראשון והשני ושלישי שבקדש,** דהיינו, קודש שנטמא מאב הטומאה או מראשון לטומאה או משני לטומאה, הרי הם עצמם **טמאין. ו**כן הם **מטמאין,** דבכחם להמשיך ולטמאות קודש אחר, לעשותו רביעי לטומאה. ["מטמאין" לאו דוקא, שהרי שלישי בקודש אינו מטמא קודש אחר, אלא פוסל אותו בלבד].

**הרביעי** בקודש, דהיינו, קודש שנטמא משלישי לטומאה, הרי הוא עצמו **"פסול",** ואינו נחשב "טמא", לפי שאין בכוחו לטמאות קודש אחר.

**ולא מטמא,** אינו מטמא, ואף אינו פוסל קודש אחר, כי אם הוא יגע בקודש אחר, אותו הקודש ישאר בטהרתו, ולא ייעשה חמישי לטומאה. ["מטמא" לאו דוקא, שהרי אף לפסול קודש אחר אינו פוסל].

**והחמישי** בקודש, כגון קודש שנעשה על טהרת פרה אדומה, דנוהג בו אף חמישי לטומאה [כמו בפרה אדומה עצמה], הרי הוא **נאכל בנזיד הקדש** – נאכל בתבשיל שמעורב בו תבלין של קודש. דאם התבשיל הוא חמישי לטומאה, אפשר לערב בו תבלין של תרומה, לפי שחמישי לטומאה אינו מטמא קודש אחר, והתבלין ישאר בטהרתו[[36]](#footnote-37).

[כאן המשנה לא יכלה לנקוט נזיד שמעורב בו תבלין של פרה אדומה, שהרי פרה אדומה אינה נאכלת, ועוד, שהיא נטמאת גם מחמישי לטומאה].

**משנה ו:**

**השני שבחולין** – ראשון לטומאה שנגע בחולין ונעשה שני לטומאה, הרי זה **מטמא משקה חולין** להיות ראשון לטומאה. שכך גזרו חכמים, כל הפוסל את התרומה, מטמא משקין להיות תחילה, ואפילו משקין של חולין.

**ופוסל לאוכלי תרומה** לעשותם שלישי לטומאה. אך אינו "מטמא" את התרומה, דתרומה שהיא שלישי אינה מטמאת תרומה אחרת, לפי שאין דרגת רביעי לטומאה בתרומה.

**השלישי שבתרומה,** שני לטומאה שנגע בתרומה ונעשית שלישי לטומאה, הרי זה **מטמא משקה קודש** להיות המשקה ראשון לטומאה. שכך גזרו חכמים, כל הפוסל את הקודש, מטמא משקין של קודש להיות תחילה[[37]](#footnote-38).

**ופוסל לאוכלי קדש** לעשותם רביעי לטומאה, אך אינו "מטמא" את הקודש, דקודש שהוא רביעי אינו מטמא קודש אחר, לפי שאין דרגת חמישי לטומאה אף בקודש.

מוסיפה המשנה, ואומרת:

הא דאמרינן שהשלישי של תרומה אינו מטמא קודש אלא פוסלו, היינו בתרומה **שנעשו לטהרת הקדש,** שהתרומה נשמרה בטהרה כמו ששומרים על קודש[[38]](#footnote-39).

**אבל אם נעשו לטהרת תרומה** בלבד, ולא נשמרה בטהרת קודש, הרי השלישי של התרומה נחשב כראשון לגבי קודש, דאמרינן, "טהרתה של תרומה טומאה היא אצל הקודש"! ואף התרומה שהיא שלישי בלבד נחשבת כטמאה בדרגת ראשון לגבי קודש[[39]](#footnote-40).

ולכן התרומה **מטמא שנים ופוסל אחד בקדש,** דהקודש שיגע בתרומה יחשב כשני לטומאה, וקודש אחר שיגע בשני יהא שלישי, וקודש אחר שיגע בשלישי יפסל ויהא רביעי[[40]](#footnote-41).

**משנה ז:**

**רבי אליעזר אומר: שלשתן שוין –** החולין התרומה והקודש, דין שלשתן שוה, ולא אמרינן שטהרתה של תרומה טומאה היא אצל הקודש. ולכן, חולין סתם או תרומה סתם, על אף שלא נעשו על טהרת הקודש, אין אומרים שביחס לקודש אפילו שלישי או שני כולם ייחשבו כראשון, אלא הראשון שבכולם ייחשב תמיד לראשון, והשני שבכולם ייחשב תמיד לשני, והשלישי ייחשב תמיד לשלישי[[41]](#footnote-42).

ולפיכך: **הראשון** לטומאה **שבקדש שבתרומה שבחולין,** כל אחד מהם **מטמא שנים ופוסל אחד בקדש,** דבכח הראשון לטמאות קודש ולעשותו שני, ואותו שני יטמא קודש אחר לעשותו שלישי, ואותו שלישי יפסול קודש אחר.

וכן הראשון שבכל אחד מהם **מטמא אחד ופוסל אחד בתרומה,** דבכוחו לטמאות תרומה ולעשותה שני, ואותה תרומה פוסלת תרומה אחרת.

**ו**כן הראשון שבכל אחד מהם **פוסל את החולין,** דבכוחו לפסול חולין לעשותם בדרגת שני לטומאה.

**השני שבכולן - מטמא אחד ופוסל אחד בקדש,** בכוחו לטמאות קודש לעשותו שלישי, ואותו קודש יפסול קודש אחר. **ומטמא משקה חולין** לעשותו תחילה, **ופוסל לאוכלי תרומה** לעשותם שלישי. אך אינו פוסל אוכלין של חולין, דאין דרגת שלישי לטומאה בחולין.

**השלישי שבכולן,** כגון קודש או תרומה שנטמאו משני לטומאה, וכן חולין שנעשו על טהרת תרומה[[42]](#footnote-43), דיש בהם דרגת שלישי לטומאה, הרי כל אחד מהם **מטמא משקה קדש** לעשותם תחילה לגבי קודש, **ופוסל לאוכלי קדש** לעשותם רביעי. אך אינו פוסל חולין ותרומה אחרים, דאין בהם דרגת רביעי לטומאה.

**משנה ח:**

**האוכל אוכל** טמא בדרגת **שני** לטומאה, דנעשה גופו שני לטומאה, כפי ששנינו לעיל משנה ב', **לא יעשה** שמן ב**בית הבד!** לפי ששני לטומאה מטמא משקין חולין להיות תחילה, והרי השמן שיגע בו ייעשה ראשון לטומאה אף שהוא חולין[[43]](#footnote-44).

**וחולין שנעשו על גב קדש –** חולין ששמרו אותם בטהרה כפי ששומרים קודש, **הרי אלו כחולין,** ואינם נעשים שלישי לטומאה. [ואף על פי שהחולין שנשמרו על דעת תרומה דינם כתרומה, ויש בהם שלישי, מכל מקום, כאשר נשמרו על דעת קודש אין בזה כלום, ודינם כחולין דעלמא][[44]](#footnote-45).

**רבי אלעזר בר רבי צדוק אומר:** חולין שנעשו על טהרת קודש **הרי אלו כתרומה,** שיש בהם דרגת שלישי לטומאה כתרומה, אך אין בהם דרגת רביעי לטומאה כקודש- **לטמא שנים ולפסול אחד.** כלומר, דהראשון שנגע באב הטומאה והשני שנגע בראשון טמאים, והשלישי שנגע בשני הרי הוא פסול בלבד[[45]](#footnote-46).

במסכת חולין [לה ב] מבואר, דישנו תנא שלישי הסובר, דחולין שנעשו על טהרת הקודש דינם כקודש לגמרי[[46]](#footnote-47), ונוהג בהם אף הדרגה הרביעית של רביעי לטומאה[[47]](#footnote-48).

1. הרמב"ם בהקדמתו לפירוש המשנה מבאר, שטבול יום לפי האמת אינו אפילו שני לטומאה, לפי שהוא כבר טהור, אלא דהכתוב חידש שהוא פוסל את התרומה כדין שני לטומאה. ולפיכך לא גזרו בו חכמים שיטמא את המשקין לעשותן תחילה. וכדבריו משמע ברש"י פסחים [יד א] וחולין [לד א]. וראה בהרחבה ב"**חברותא למסכת טבול יום"** בהקדמה. [↑](#footnote-ref-2)
2. כן כתבו **הר"ש והרע"ב.** דאילו הוכשר הירק מתחילה, הרי הוא נטמא מיד כאשר הכניסה את הירק לקדרה. ולהלן בפירוש הרמב"ם למשנה יבואר, דלהרמב"ם איירי בירק שהוכשר מתחילה. [↑](#footnote-ref-3)
3. כתב **התפארת ישראל,** דאיירי שאין רציפות של משקה ממקום נגיעתו לקדרה, שאם לא כן, הרי גם כאשר אין בעלה כביצה הכל טמא מחמת המשקה.

   אך הקשה **המשנה אחרונה,** מדוע לא יהא הכל טמא גם באופן שאין בעלה כביצה, הרי משקין מחברים אוכלים, כמבואר לקמן פ"ח מ"ח, והרי המשקין שבקדרה מחברין את העלה עם שאר הירק שבקדירה, וכיון שהם מחוברים הרי המשקה שהוא תחילה נגע בכולם, ויהיו כולם שניות?

   **ובחזון איש** [א כח] הקשה כן גם ברישא, דאם נגעה במקום הנגוב אע"פ שיש בו כביצה הקדירה טהורה, והא על ידי שהם מחוברים חשיב שהיא נגעה בידים מסואבות בכל הקדירה, והמשקה יעשה תחילה על ידי הידים? ותירץ, דכיון דהעלה חוץ לקדירה, ואינה נכבשת, ואין דעתו עליה, לא חשיבא חיבור עם מה שבקדירה. [עיי"ש שהוסיף, דאף דהחצי הפנימי חשיב אחד עם החצי החיצון, שהרי הם מצטרפים לשיעור כביצה, והחצי הפנימי חשיב אחד עם כל הירק שבקדירה שהרי המשקין מחברים אותם, מכל מקום החצי החיצון והירק שבקדירה אינם נחשבים אחד].

   והנה כתב המשנה אחרונה, דדין המשנה יתכן גם בנגעה בעלה שבתוך הקדירה והוא נגוב, אלא דבתוך הקדירה הכל מלא במשקין, ואין שם מקום נגוב. וכל זה לשיטתו, אך לפי מש"כ החזון איש באופן שנגעה בתוך הקדירה במקום הנגוב הכל טמא, לפי שהמשקין מחברים את הכל, והמשנה נקטה בעלה שחוץ לקדירה בדוקא. [↑](#footnote-ref-4)
4. הא דתנן "הכל טמא" כולל את הקדירה עצמה, דומיא דסיפא, דלגבי היתה מגע טמא מת ודאי הא דתנן הכל טמא כולל את הקדירה. אך דעת הרמב"ם פ"ז מאה"ט ה"ב [וכן פ"ח ה"י], דמשקין שנטמאו מחמת ידים אינם מטמאים כלים, ולפי"ז הקדרה טהורה.

   וכתב **החזון איש** [א כג] בשם אחרונים, דזה הכריח את הרמב"ם לפרש את המשנה באופן אחר, ולדידיה לא איירי בידים מסואבות אלא בטומאת נדה. ולפירושו בסיפא של המשנה מוכח כשיטתו, וכפי שיבואר בהמשך המשנה. [↑](#footnote-ref-5)
5. הראשונים נחלקו בדין זה, שיטת הרמב"ם פ"ד מטו"א דאוכל מקבל טומאה בכל שהוא, וכן שיטת רש"י בכמה דוכתי. שיטת התוספות בכמה דוכתי, דמהתורה אוכל מקבל טומאה דוקא בכביצה, ורק מדרבנן מק"ט בכל שהוא. ולפי"ז צ"ל דהא דתנן "הוא טמא" היינו מדרבנן. וכן הוכיחו התוספות במסכת סוכה [כו ב ד"ה נטלו], דממתניתין מוכח דפחות מכביצה מקבל טומאה.

   אך שיטת **הרמב"ן הרשב"א ובעל המאור** במסכת שבת [צא ב] דאף מדרבנן אינו מק"ט אלא בכביצה, ולפי"ז צ"ע מדוע העלה עצמו טמא? ויתכן לומר, דלגבי טומאת עצמו חשיב שיש בו כביצה מחמת שהוא מחובר לשאר הירק על ידי משקין, וסברת החזון איש דלעיל מועילה רק לגבי שלא יטמאו כולם מחמת נגיעת הידים, דלגבי זה אינם נחשבים מחוברים, אך לגבי להשלים שיעור כביצה לטומאת עצמו שפיר מהני חיבור המשקה. [אך לכאורה אין לומר כן, דכשם שיש לעלה חשיבות כביצה לקבל טומאה, כך יש לו חשיבות לטמאות אחרים, ואם כן העלה שהוא שני לטומאה מחמת המשקין יטמא את העלה שנוגע בו בתוך הקדירה, וכיון שאותו העלה מחובר לכל הקדירה מחמת המשקין, חשיב שהעלה שהוא שני נגע בכל הקדירה].

   והנה יש שגרסו במשנתינו "נגעה במקום המשקה, אם יש בו כביצה הוא טמא והכל טהור, חזר לקדרה הכל טמא". ולפי"ז משמע שאם אין בו כביצה אף הוא עצמו טהור, ומיושב שפיר שיטת הרמב"ן וסייעתו. אך צ"ע מדוע יש בו כביצה הכל טהור, הרי העלה נעשה שני לטומאה, ואם יש בו כביצה מדוע אינו מטמא את כל הקדרה? ותירץ **התפארת ישראל,** דלפי"ז איירי באופן שהעלה נוגע רק בקדירה עצמה ולא באוכל שבתוכה, ואין שני לטומאה מטמא כלים. [↑](#footnote-ref-6)
6. כתב **התויו"ט,** דהוא הדין ביש בו כביצה והוא נגוב, דתנן "הוא טמא והכל טהור", ומכל מקום אם חזר לקדירה הכל טמא, וכן פירש הרמב"ם. ותמה **בתוספות רעק"א,** דכל מה דמהני חזר לקדירה, זה רק היכא דהחיסרון הוא בשיעור, דהעלה לא יכול להעביר את הטומאה מהמשקה הטמא לקדירה, ולזה מהני חזר לקדירה דהמשקה עצמו נוגע בקדירה, אך ברישא הרי העלה הוא רק שלישי, ואינו יכול לטמאות את מה שבקדירה כלל? ודברי הרמב"ם הם לשיטתו שפירש במשנה באופן אחר, אך לפירוש הר"ש אין מקום לחלק. וראה תפארת ישראל בועז שיישב דברי התויו"ט. [↑](#footnote-ref-7)
7. **היד רמה** במסכת סנהדרין [קו ב] פירש את המשנה על דרך פירוש הר"ש אך באופן אחר קצת. דהכא איירי באשה שהיא טמאה ראשון לטומאה אך הירק והעלה חולין, ואיירי בעלה שהוכשר וניגב, דהעלה נעשה שני. נגעה במקום הנגוב, דהיינו דכל העלה אינו נוגע במשקה, הוא טמא והכל טהור, לפי שאין שני עושה שלישי בחולין. נגעה במקום המשקה, כלומר שיש משקה טופח על כל העלה, בין בחצי הפנימי ובין בחצי החיצון, ונגעה במקום הרטוב שבעלה, אם יש בעלה כביצה הכל טמא, דהעלה מטמא את המשקין שעליו להיות תחילה, והם מטמאים את כל הקדירה. ואם אין בעלה כביצה, אין העלה מטמא את המשקין שעליו, ולכן הוא טמא והכל טהור. ואם חזר לקדירה הכל טמא, מחמת המשקה שנגעה בו ונעשה תחילה.

   והקשה הרמ"ה, מדוע אין בו כביצה הכל טהור, הרי המשקה שנגעה בו טמא, [שהרי כאשר חזר לקדירה הכל טמא], ואותו משקה יטמא את המשקה הסמוך לו עד המשקה שבקדירה? ותירץ, דמשקה טופח אינו חיבור, ואמנם המשקה שנגעה בו נטמא, וכאשר נגע אותו משקה במשקה שבקדירה הכל טמא, מכל מקום אין המשקה הטמא מטמא את המשקה הטופח הסמוך לו.

   וצריך ביאור איך הרמ"ה פירש את המשך המשנה, היתה מגע טמא מת וכו', הרי גם ברישא איירי באשה שהיא ראשון לטומאה, ומדוע בסיפא אף אם נגעה במקום הנגוב יש בו כביצה הכל טמא? ואולי יש לומר, דהוא מפרש היתה מגע טמא מת היינו דהאשה עצמה נטמאה ממת, דהיא אב הטומאה, והעלה ראשון לטומאה, ולכן אף במקום הנגוב הכל טמא, וצ"ע.

   וברש"י ובמאירי [סנהדרין שם] וברבינו גרשום [תענית כד ב] כתבו, דהמשנה דהאשה שכובשת ירק בקדירה איירי לענין ידות, דהעלה לא הוי יד לקלח כיון שאין הקלח עולה עמו מחמת שנתרכך בקדירה. וכתב הרש"ש בסנהדרין שם, דבמשנה לפנינו אי אפשר לפרש כן. [וצ"ל דהם הבינו דיש משנה כזו במסכת עוקצין, ואין זה המשנה שלפנינו כלל]. [↑](#footnote-ref-8)
8. הקשה **התויו"ט,** מדוע לא תנן גם בהאי בבא חזר לקדירה מה דינו? ותירץ, דהא דמהני חזר לקדירה הוא רק באופן שנגעה במקום המשקה או במקום הנגוב ויש בו כביצה, אך אם נגעה במקום הנגוב ואין בו כביצה לא מהני חזר לקדירה. וכיון דתנן סתמא בין במקום המשקה וכו' לא חש להאריך ולחלק.

   ובמש"כ התויו"ט דחזר מהני רק ביש בו כביצה או בנגע במקום המשקה, כתב **הרש"ש,** דבאופן שיש בו כביצה גם בלא חזר לקדירה הכל טמא, ודברי התויו"ט קיימים רק בנגע במקום המשקה ואין בו כביצה, דבזה הכל טהור, ואם חזר לקדירה הכל טמא. [↑](#footnote-ref-9)
9. הטעם שהוסיפה המשנה שידיה מסואבות, ראה בפירוש הר"ש ובהערות שם. [↑](#footnote-ref-10)
10. אף דלכאורה איכא ממנ"מ, דעד כמה שהירק טמא משום דתלינן שנגעה, הרי הכל צריך להיות טמא מחמת הידים המסואבות, ולא יתכן מצב שהירק טמא והקדירה טהורה. מכל מקום לא אמרינן כן, וצ"ע.

    **הרש"ש** דייק מהא דלא תנן כן בדין הקודם, דאם היתה ראשון לטומאה, וארע ספק האם נגעה בעלה, הוא טמא והקדירה טהורה, משמע דגם הקדירה טמאה, ואף שלגבי הקדירה הו"ל ספק דרבנן, מכל מקום כיון שפשטנו על הירק שהוא טמא מחמת ספק דאוריתא, שוב גם הקדירה טמאה, דספק דרבנן בתולדה מספק דאוריתא לחומרא. אך **החזון איש** [א כד] פליג עליו, והוכיח מתוספתא שהובאה בר"ש לקמן פ"ד מ"ט. ודחה ראייתו של הרש"ש, דהמשנה נקטה אופן זה לאשמועינן דאף ידים של טבול יום הם טמאות בסתמא, וברמב"ם בפיה"מ הביא דנחלקו בזה תנאי, דלפי ראבר"ש אין ידים לטבול יום. [↑](#footnote-ref-11)
11. הרמב"ם הוכרח לפרש דהירק הוכשר מתחילה, ולא כפירוש הר"ש דהירק הוכשר עכשיו על ידי המשקין. דהא לפירושו איירי בעלה שכולו נגוב, ואף בצידו השני אינו נוגע במשקין, ואם לא הוכשר מתחילה גם עכשיו אינו מוכשר ואינו מקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-12)
12. הקשה **החזון איש** [א כב], הא עדיין הירק שבקדירה מחובר למשקין, ומדוע החצי שבפנים שהוא שני אינו מטמא את המשקין להיות תחילה? ותירץ, דאמנם משקין מחברים אוכלים להדדי, אך האוכלים והמשקין אינם נחשבים מחוברים, ולכן אין זה נחשב שהחצי השני של העלה נגע במשקין. [↑](#footnote-ref-13)
13. **החזון** **איש** שם פירש בדעת הרמב"ם דהחצי הפנימי נוגע במשקין, ולפי"ז צריך לומר דגם בחצי הפנימי איכא כביצה. אך בדעת הרמב"ם בחיבורו אי אפשר לומר כן, דהרמב"ם שם כתב כן בין בהיתה האשה אב הטומאה בין בהיתה ראשון לטומאה, והרי בהיתה ראשון לטומאה החצי החיצון נעשה שני והחצי הפנימי טהור, ועל כרחיך דנגעה במקום המשקה איירי שיש בחצי החיצון משקה, והוא מטמא את המשקין שבקדירה, כיון שיש רצף של משקין ביניהם. וכן כתב החזון איש ס"ק כג. [↑](#footnote-ref-14)
14. **החזון איש** שם תמה, מדוע נגעה במקום הנגוב הכל טמא, הרי לעיל ביארנו דמקום הנגוב פירושו שהוא יבש משני הצדדים, ואם כן אינו נוגע במשקה כלל, ואין שני עושה שלישי בחולין? עיי"ש מה שתירץ.

    ולכאורה היה מקום לפרש את המשנה לדעת הרמב"ם באופן אחר, דבאופן שחצי מהעלה יוצא לחוץ, כשם שאינו מחובר לחצי שבפנים, כך ליכא נגיעה, דהא הוי מגע בית הסתרים. ולכן אם החצי שבחוץ נגוב הכל טהור אף שיש כביצה בחצי שבחוץ, ואף שיש משקה בחצי שבפנים, כיון שכל העלה שבפנים טהור לגמרי. ואם יש משקה, כלומר, דמשקה טופח על כל העלה, הרי גם מה שבפנים טמא, כיון שכלפי המשקה הטופח לא שייך לומר דהוי מגע בית הסתרים, כיון שאינם מחוברים לגמרי כמו העלה.

    ומעתה ניחא בפשיטות הא דמגע טמא מת הכל טמא אף אם נגעה במקום הנגוב, כיון שהחצי השני נוגע במשקין, ורק החצי שנגעה בו נגוב. [↑](#footnote-ref-15)
15. **הרמב"ם בהקדמתו למסכת ידים** כתב, דמשקה שנטמא מחמת סתם ידים, אינו עושה משקה להיות תחילה. ולפי"ז צריך לפרש דמתניתין איירי בידים שנטמאו מחמת ראשון או שני לטומאה, ולא איירי בסתם ידים. [↑](#footnote-ref-16)
16. כן כתב **החזון איש** [א כג], דלפי הרמב"ם בפיה"מ לא איירי בספק כלל, אלא בנגעה בידיה במשקה שבקדירה. והא דהוצרכה המשנה לומר דהיא טבולת יום וגם דידיה מסואבות, ביאר **הרמב"ם בפיה"מ** [וביתר ביאור **בתויו"ט**], דאם לא היו ידיה מסואבות לא היה הירק טמא, דטבול יום אינו עושה משקה להיות תחילה. והא דהוסיפה המשנה שהיא טבולת יום, לאשמועינן דגזרו טומאה על ידים מסואבות גם בטבול יום, אף שבלא"ה הוא שני לטומאה, ודלא כשיטת ראבר"ש דאין ידים של טבול יום מטמאים בטומאת ידים.

    אך **הרמב"ם בחיבורו** פ"ט מטו"א ה"ג הביא את דין הסיפא כמו גירסא דידן, וכתב, היתה הקדירה מלאה כבשים של תרומה, וניער אותה טבול יום וראה משקין על ידו ספק מן הקדירה נתזו וכו' הירק פסול והקדירה טהורה. וקמ"ל מתניתין דספק טבול יום טמא, ומכל מקום הקדירה טהורה, דאין טבול יום מטמא כלים. [וצ"ע מה החידוש בזה, הא אפילו ודאי נגע אינו מטמא כלים].

    והא דלא הזכיר הרמב"ם דידיה מסואבות, כתב החזון איש שם, דאין בזה חידוש כלל, שהרי אפילו ודאי נגעה בידים מסואבות דנעשו המשקין תחילה הקדירה טהורה, דהא דעת הרמב"ם דמשקין שנעשו תחילה מחמת ידים אינם מטמאים כלים.

    והא דכתב הרמב"ם הירק פסול היינו דוקא אותו ירק שיש להסתפק בו שמא נגעה בו, אך שאר הירק שבקדירה טהור, שהרי אין טבול יום עושה משקין להיות תחילה. [ולפיכך הוצרך הרמב"ם לומר דהאי בבא איירי בתרומה, ואינו כשאר בבי דמתניתין דאיירי בחולין, דאם גם הכא איירי בחולין מדוע הירק טמא, הא אין טבול יום מטמא חולין]. [↑](#footnote-ref-17)
17. **רש"י** במסכת שבת [יד א] פירש, דכאשר יפסול את המשקין נמצא עובר על "משמרת תרומתי", דאסור לטמאות תרומה. **והרמב"ם** פירש דכאשר יאכל אותם הרי הוא עובר על אכילת תרומה טמאה. והטעם שלא פירש רש"י כהרמב"ם, ביאר **המשנת חכמים,** דרבי אליעזר בפ"ח דמסכת תרומות סובר, שאם התרומה נטמאת בפיו אין איסור לאוכלו בטומאה. ולפיו, אין לחשוש לאיסור אכילת תרומה טמאה, ועל כרחיך החשש הוא משום משמרת תרומתי, [ומבואר מדבריו, דאיכא איסור לטמאות תרומה משום משמרת תרומתי אף באופן שיהא מותר לאכול אותה]. אך הרמב"ם דפסק כרבי יהושע שם, שאף כאשר התרומה נטמאת בפיו יש איסור אכילת תרומה טמאה, שפיר פירש דהחשש הוא שמא יעבור על איסור אכילת תרומה טמאה. וראה עוד **במי נפתוח** [פרפר נו] **ובדברי יחזקאל** [א' סק"ז]. [↑](#footnote-ref-18)
18. יש לדון האם גזירת חכמים שהאוכל אוכל טמא נעשה גופו טמא היתה רק לגבי תרומה, או שמא, הגזירה היתה גם לגבי חולין. ונפק"מ לפי רבי אליעזר שהאוכל אוכל ראשון נעשה ראשון, האם הוא יטמא גם חולין להיות שני או לא. וכן נפק"מ אף לרבי יהושע במשקין, דשני לטומאה מטמא משקין חולין להיות תחילה.

    **הרמב"ם** פ"ח מאה"ט ה"י כתב להדיא, דאם נגע במשקין אפילו משקה חולין עשה אותן תחילה לטמא אוכלין ומשקין אחרים. ומבואר דהגזירה היתה גם לגבי חולין.

    **ובראב"ד** שם השיג, ולא אפילו לטמא אוכלין של חולין, שלא גזרו אלא לתרומה. ונחלקו האחרונים בכונתו: **המשנה אחרונה** ביאר, דהמשקין שנעשים תחילה אינם מטמאים אוכלין חולין, דכל הגזירה היתה רק לתרומה ולא לחולין. אך **החזון איש** [סוף ס"ב] כתב, דהראב"ד לא בא כלל לחלוק על הרמב"ם, אלא לבאר, דמה שכתב הרמב"ם דאם נגע האדם באוכלין עשה אותם שלישי, היינו אוכלין של תרומה, אך אינו פוסל אוכלין של חולין, דאין שני מטמא חולין. ובאמת דין זה הוא פשוט, אך מאחר ולא ביארו הרמב"ם הוצרך הראב"ד לבאר זאת.

    ובלשון **הרא"ש** במשנתינו משמע דהגזירה היתה רק לגבי תרומה, וכן משמע **ברש"י** בשבת [יד א ד"ה האוכל], וכדעת הראב"ד לביאור המשנה אחרונה.

    ולכאורה מלשון המשנה בסוף מסכת זבים משמע כדבריהם, דתנן ואלו פוסלין את התרומה האוכל וכו', ומשמע דהגזירה היתה לגבי תרומה. אך יש לדחות, דבמסכת שבת שם מוקמינן לההיא משנה כרבי יהושע דלעולם הוא שני, ולדידיה שפיר נקטה המשנה דהגזירה היתה לגבי תרומה, שהרי שני לא מטמא חולין. [ואף דאיכא נפק"מ לגבי משקין, מכל מקום זה תוצאה מהדין שהוא פוסל תרומה, שהרי הא דמשקין נעשים תחילה תלוי בפוסל את התרומה]. [↑](#footnote-ref-19)
19. השותה משקין טמאים גם כן נטמא גופו, והוא אסור באכילת תרומה. וכתב **המשנה אחרונה,** דמחלוקת זו קיימת גם לגבי משקין טמאים, דלפי רבי אליעזר נעשה גופו ראשון לטומאה, ולפי רבי יהושע נעשה גופו שני לטומאה. אלא המשנה נקטה אוכלין טמאים ולא משקין טמאים, לפי שלעולם המשקין הם בדרגת ראשון לטומאה, ואין בהם חילוק בין ראשון שני ושלישי. [↑](#footnote-ref-20)
20. התוספות במסכת חולין [לג ב] הקשו, מדוע לרבי אליעזר האוכל אוכל ראשון נעשה ראשון, הרי טעם הגזירה היא שמא יניח בפיו אוכלין טמאים ומשקין תרומה, ולכן גזרו חכמים טומאה על גופו כדי שיאסר באכילת תרומה, ושוב לא יניח בפיו אוכלין טמאים ומשקין תרומה. ואם כן מספיק לומר שהוא שני לטומאה, ונאסר באכילת תרומה?

    ותירצו, דרבי אליעזר משוה את מידותיו, דהגזירה היתה לתת בכל מקום לאדם האוכל אוכל טמא את דין המאכל, ולכן אם הוא ראשון נעשה ראשון, ואם הוא שני נעשה שני.

    וכן לגבי אוכל שלישי שנעשה גופו שלישי, הקשה הר"ש, מדוע בכלל הוא טמא, הרי טעם הגזירה לא קיימת כלל, שהרי שלישי לטומאה אינו פוסל תרומה? ותירץ, דרבי אליעזר משוה מידותיו, דבכל מקום גזרו חכמים לתת לאדם את דין המאכל. וראה בהערות על הר"ש. [↑](#footnote-ref-21)
21. הגמרא במסכת חולין [לד א] מבארת את סברתו, [מדוע אינו משוה את מידותיו כרבי אליעזר], דלא יתכן לומר שהאוכל אוכל ראשון יעשה גופו ראשון, דלא מצינו ראשון שעושה אחרים ראשון לטומאה. והקשה לו רבי אליעזר, אם כן מדוע האוכל שני נעשה שני, הרי לא מצינו שני שעושה שני? ותירץ לו רבי יהושע, דמצינו שני עושה שני על ידי משקין. ופירש **רש"י,** דאוכל שהוא שני יכול לעשות אוכל אחר שני על ידי שיגע במשקין והם יגעו באוכל. **והרמב"ם בפיה"מ** כאן פירש, דקאי על המשקין עצמם, שאם הם נטמאו משני הם עושים אוכל אחר שני. [לדעת רש"י צריך ביאור היכן מצינו ששני עושה שני, הרי המשקין הם תחילה, ולכן הנוגע בהם שני? וצריך לבאר, דמכל מקום כיון שמצינו שני שנעשה מחמת שני, שוב לא מחזי ככוכא ואיטלולא. ולדעת הרמב"ם צ"ע טובא, מה איכפ"ל שהמשקין באים מחמת שני, הא מכל מקום השתא הם תחילה, ולכן הם עושים את הנוגע בהם שני? וראה מש"כ בזה בספר משנת טהרות].

    והקשו **התוספות** במסכת שבת [יד א], מדוע הוצרך לזה רבי יהושע, הרי אם לא נעשה אותו שני אלא שלישי הוא לא יאסר בתרומה, ומה הועלנו בגזירה זאת? ותירצו, דמכל מקום, אם לא מצינו שני עושה שני על ידי משקין לא היו גוזרים חכמים טומאה על האוכל, כיון דמחזי ככוכא ואיטלולא, שהאוכל יעשה את האדם שני כמוהו.

    ומבואר דפלוגתת רבי אליעזר ורבי יהושע היא, האם חכמים גזרו טומאה על האדם כמו המאכל אף שלא מצינו כן בשאר מקומות, או שמא, כיון דמחזי ככוכא ואיטלולא לא גזרו כן חכמים. ולכן לרבי אליעזר האוכל אוכל ראשון נעשה ראשון, וכן האוכל אוכל שלישי נעשה שלישי, ואילו לרבי יהושע האוכל אוכל ראשון נעשה שני, והאוכל אוכל שלישי הוא טהור לתרומה. [ומה דהוא שני לקודש זה מטעם אחר לגמרי, כמבואר להלן]. [↑](#footnote-ref-22)
22. דין זה אינו דומה לשאר אוכל אוכלין טמאים, דבכל מקום הגזירה היתה שמא יניח בפיו אוכלין טמאים ומשקין תרומה, והכא ליכא לגזירה זו, שהרי שלישי לטומאה אינו מטמא משקין של תרומה. ועוד, דלא מצינו שלישי עושה שלישי, וכל שכן שלא מצינו שלישי עושה שני. [ודוקא לרבי אליעזר הוי שלישי, משום שהוא משוה מידותיו].

    אלא הטעם של רבי יהושע שנעשה גופו שלישי לגבי קודש הוא משום "דטהרתה טומאה היא אצל הקודש". כלומר, דכל דבר שאינו שמור בטהרת קודש הוא נחשב טמא לגבי קודש, וכפי ששנינו במסכת חגיגה [יט ב], בגדי אוכלי תרומה מדרס לקודש. ולכן האוכל תרומה או חולין שנעשו בטהרת תרומה, אף שהם רק שלישי ואינם מטמאים תרומה, מכל מקום לגבי קודש חיישינן שהם ראשון לטומאה, שהרי הם לא נשמרו בטהרת קודש, והאוכל אוכל ראשון דינו כשני לטומאה.

    ובתוספות במסכת חולין [לה א ד"ה בחולין] מבואר, דיש שני ביאורים בדברי רבי יהושע. דהנה נחלקו שם רבא ורב יצחק האם דוקא בגדי אוכלי תרומה נחשבים טמאים לגבי קודש, דטומאת מדרס שכיחא, אך בפירות לא חיישינן, וגם פירות תרומה נחשבים טהורים לגבי קודש, או שמא, אף בפירות חיישינן לטומאה. ולדעת רבא דבפירות לא חיישינן ביאור דברי רבי יהושע, דכיון דלא שמר על התרומה ונפסלה, מעתה חיישינן לגבי קודש שמא היא נטמאה בטומאות נוספות, ובאמת היא ראשון לטומאה, ולכן האוכל תרומה שהיא שלישי נעשה גופו שני לקודש.

    ואילו לדעת רב יצחק דכל פירות תרומה נחשבות טמאות לגבי קודש, הביאור בדברי רבי יהושע, דכל תרומה היא כראשון לטומאה לגבי קודש, ולכן נעשה גופו שני לקודש.

    אך יש לעיין, דאם כן אף האוכל תרומה טהורה יעשה גופו שני לקודש, שהרי כל תרומה נחשבת כראשון לטומאה לגבי קודש? ותירץ **החזון איש** [ב ה], דתרומה טהורה, אף שהיא נחשבת כטמאה לגבי קודש, ומטמאת קודש במגע, מכל מקום האוכל אותה לא נטמא גופו לגבי קודש, דחכמים גזרו טומאת אוכל אוכלין טמאים דוקא באוכלים שידוע שהם נטמאו. ורק באופן שהם נפסלו ונעשו שלישי לטומאה גזרו חכמים טומאה, וכיון שהם מטמאים קודש במגע הרי זה נחשב כאוכל אוכל ראשון לגבי קודש. [↑](#footnote-ref-23)
23. במסכת חולין [לד ב] מבואר, דהאוכל שלישי של תרומה או של חולין שנעשה בטהרת תרומה, אף שאינו מטמא חולין במגע, מכל מקום הוא פסול מאכילת תרומה. **ובתוספות** במסכת סוטה [ל א] תמהו, מה טעם לגזירה זו, הרי שלישי לא מטמא תרומה, ואף אם יניח בפיו אוכלין טמאים ומשקין תרומה לא ייטמאו המשקין? וכתבו, דחכמים הוסיפו בגזירות וגזרו גזירה לגזירה. [כלומר, דגזרו לגבי אכילה שלישי אטו שני]. וראה **תויו"ט** מה שכתב ליישב קושייתם, וכבר תמה עליו **הרש"ש.**

    וברש"י שם משמע קצת, דלגבי אכילה אין את הסברא דמחזי ככוכא ואיטלולא, ולכן גם רבי יהושע משוה מידותיו. ולפי"ז מיושבת קושיית התוספות. [↑](#footnote-ref-24)
24. הגמרא במסכת חולין דנה, מדוע רבי יהושע העמיד את דבריו רק בחולין שנעשו בטהרת תרומה, ולא בחולין שנעשו בטהרת קודש. והעולה מהסוגיא שם דיש בזה ג' ביאורים: **לדעת רבב"ח,** חולין שנעשו עטה"ק לאו כקודש דמו, ואף אדם שינהג כך בטלה דעתו, ולפיכך אין בהם שלישי לטומאה כלל.

    **לדעת רב אסי ועולא** [לפירוש שני ברש"י], חולין שנעשו עטה"ק כקודש דמו, ויש בהם שלישי לטומאה, והדין של רבי יהושע דנעשה גופו שני לקודש קיים גם בחולין שנעשו בטהרת קודש. והא דנקט רבי יהושע טהרת תרומה הוא לרבותא, דאפילו חולין שנעשו עטה"ת יש בהם שלישי לטומאה. [גם בטה"ק איכא רבותא, דגם הם נחשבים כטומאה לגבי קודש, ונעשה גופו שני לקודש, אלא דבטה"ת הרבותא היא בעיקר הדין דכתרומה דמי].

    אך יש להקשות איך יתכן לומר דחולין שנעשו עטה"ק נחשבים כטמאים לגבי קודש, הרי הוא שומר אותם כקודש? ונאמרו בזה ג' ביאורים בראשונים שם: **א. התוספות** ד"ה בחולין כתבו, דלשיטתם הטעם של רבי יהושע שנעשה שני לקודש אינו משום שטהרתו טומאה אצל הקודש, אלא משום דחיישינן לטומאה נוספת, וכמש"כ לעיל לדעת רבא. וטעם זה שייך גם בחולין שנעשו עטה"ק. **ב. הרמב"ן** שם כתב, דלשיטתם הטעם של רבי יהושע הוא משום שכל טומאות דרבנן אשני אוקמינהו. **ג. הרשב"א** שם כתב, דהם סוברים שגם בחולין שנעשו עטה"ק אמרינן דטהרתם טומאה אצל הקודש. וכן משמע מרש"י בפירושו השני בעולא. ולפי זה צ"ל דלא איירי בחולין ששומר אותם לשימוש של קודש, דהם ודאי טהורים לקודש, אלא איירי בחולין שנוהג בהם טהרה כקודש, ומכל מקום הם טמאים לגבי קודש. וראה ברמב"ן שם שכתב כן, ודחה ביאור זה מהגמרא בחגיגה.

    **לדעת רב יצחק** [לפירוש רש"י ותוספות שם, וכן לדעת עולא לפירוש קמא ברש"י], חולין שנעשו בטהרת קודש כתרומה דמי, ויש בהם שלישי, ומכל מקום האוכלן טהור לקודש. דטהרתן טומאה אצל קודש ליכא הכא, כיון ששמרן בטהרת קודש. וכן לא אמרינן דנעשה גופו שלישי לפסול קודש, דאין דבר שעושה רביעי בקודש אלא שלישי של קודש מקודש, אך חולין שנעשו עטה"ק אף שיש בהם שלישי אינם עושים רביעי.

    **ובאליהו רבה** כתב ביאור רביעי, דהאוכל שלישי של חולין עטה"ק נעשה גופו רביעי לקודש, דלא אמרינן טהרתו טומאה אצל הקודש. והקשה, מדוע לא נימא דהוי שני לקודש משום שעושה משקין של קודש תחילה? ותירץ, דס"ל חולין שנעשו עטה"ק כחולין דמי, ואינו עושה משקין של קודש תחילה. **ובחזון איש** [ב טו] תמה עליו, דמש"כ דנעשה גופו רביעי לקודש הוא דלא כחד מהנך אמוראי שנתבארו בגמרא? ובמש"כ דס"ל כחולין דמי, הקשה החזון איש, דזה סותר לתחילת דבריו דנעשה גופו רביעי לקודש, דאם כחולין דמי אין בו שלישי כלל, והרי אכל חולין טהורים? [↑](#footnote-ref-25)
25. דעת רבי עקיבא במסכת סוטה [כז ב], שאף בחולין יש שלישי לטומאה כמו בתרומה. וכן ביאר הגר"א להלן מ"ז בדעת רבי אליעזר. [↑](#footnote-ref-26)
26. דעת **רש"י** במסכת חולין [לה א] דרביעי בקודש טמא רק מדרבנן, אך **התוספות** שם ובמסכת חגיגה [כא ב] סוברים שהוא טמא מדאוריתא.

    **הרמב"ם** [פ"י מאה"ט ה"ט] כתב, דמהתורה אין טומאה לאוכלין אלא ראשון ושני בלבד, אך השלישי והרביעי טמאים בתרומה ובקודש רק מדרבנן. והקשו האחרונים דהרמב"ם סותר את דבריו, דבפי"א ה"ג וה"ד הביא מקור מהתורה לשלישי בתרומה ולרביעי בקודש? ותירץ **הצל"ח** [פסחים טו אות סט], דהטעם שפסק הרמב"ם דהוי דרבנן הוא משום שאין אוכל מטמא אוכל מהתורה, ולא משכח"ל באוכלין שיבוא לידי שלישי ורביעי מהתורה. אך על ידי משקין שפיר משכח"ל, משום שבקדשים משקה מטמא אחרים מהתורה, ובזה איירי הרמב"ם בפי"א. אך **במקדש דוד** [לט א סד"ה והנה טבו"י] דחה את דבריו. ותירץ, דמה שכתב הרמב"ם בפי"א הוא אסמכתא בעלמא.

    **ובאור שמח** פ"ד ממרים כתב, דהרמב"ם פסק דהוי דרבנן משום הפירכא של דור אחרון בסוטה שם. וראה בספר הליקוטים בשם **שו"ת רדב"ז.** [↑](#footnote-ref-27)
27. בין משלישי של תרומה ובין משלישי של קודש. אך יש בזה כמה פרטי דינים:

    **א.** שלישי של תרומה שאינה שמורה בטהרת קודש, לדעת רוב הראשונים להלן מ"ו הרי היא נחשבת כראשון לגבי קודש, וקודש הנוגע בו נעשה שני. אך לדעת הרמב"ם היא פוסלת קודש בלבד, וראה מה שכתבנו שם.

    **ב.** לדעת רב יצחק במסכת חולין [לה א, לפירוש רש"י ותוספות שם], אין שלישי עושה רביעי בקודש אלא שלישי של קודש מקודש בלבד, אך שלישי של חולין עטה"ת או עטה"ק אינו עושה רביעי בקודש. ומסיק שם, דלמ"ד חולין שנעשו עטה"ק כקודש דמי, הרי השלישי שלהם עושה רביעי בקודש, ורב יצחק איירי רק למ"ד כתרומה דמי או כחולין דמי.

    ונחלקו האחרונים האם רב יצחק איירי דוקא בחולין שנעשו עטה"ק, או שמא גם בתרומה שנעשתה עטה"ק: **הרש"ש** להלן מ"ח נקט, דלפי רב יצחק אף שלישי של תרומה עצמה אינו עושה רביעי בקודש, וכן בפשטות משמע **בתוספות ובמהרש"א** בחולין שם, וכן נקט **הראש יוסף.** אך **בחידושי רמ"ש** שם נקט בפשיטות, דלכו"ע שלישי של תרומה עושה רביעי בקודש, ורב יצחק איירי בחולין שנעשו עטה"ק בלבד.

    **ג.** טבול יום שנגע בתרומה, דהיא נעשית שלישי, דעת **התוספות** [פסחים יד ב, חגיגה כ א], דאותה תרומה אינה פוסלת קודש. והביאור בזה, דטבול יום אינו נחשב טמא לענין דרגות הטומאה, אלא הוא פוסל תרומה וקודש בלבד.

    **ד.** טבול יום שנגע בקודש, נחלקו התנאים [סוטה כט ב] מה דין הקודש: **דעת אבא שאול,** דהקודש נעשה שני לטומאה, דטבול יום נחשב מדרבנן כראשון לטומאה לגבי קודש. **דעת רבי מאיר,** דהקודש נעשה שלישי לטומאה, דטבול יום נחשב שני לגבי קודש כמו לגבי תרומה. **ודעת חכמים,** דהקודש נעשה רביעי, דטבול יום לעולם אינו אלא פוסל בלבד. [מה שכתבנו לעיל בשם התוספות הוא אף לדעת אבא שאול ור"מ, דלרבנן פשיטא שאין התרומה פוסלת קודש, שהרי אפילו קודש שנטמא מטבול יום אינו פוסל קודש].

    **ה.** דעת **רש"י בסוטה** [ל א ד"ה ופוסל] **והרמב"ם** בפיה"מ להלן מ"ו, דאין חולין מביאים לידי רביעי בקודש. כלומר, דאין קודש נעשה רביעי אלא אם כן הראשון השני והשלישי היו כולם קודש. וראה עוד **בתפארת ישראל** [אות כט, ובועז י'] שכתב כעין זה, דשני שבחולין שנגע בתרומה או בקודש, הרי הוא פסול בלבד, ואינו עושה רביעי בקודש. [↑](#footnote-ref-28)
28. **א.** הסיבה שאדם מקבל על עצמו לנהוג בחולין עטה"ת או עטה"ק, כתב **רש"י** בכמה דוכתי [חולין ב ב, שם לג ב, חגיגה יט ב, סוטה ל א], דאדם שרגיל לאכול תרומה או קודש, רוצה להרגיל את עצמו ואת בני ביתו להתנהג בטהרת תרומה או קודש, כדי שכאשר יגיע לידו תרומה או קודש יהא רגיל בשמירתם.

    **הרמב"ם** בפיה"מ לעיל מ"ב, וכן בחיבורו סוף הל' טומאת אוכלין ביאר, דהפרושים אוכלין חוליהם בטהרה כדי להיבדל משאר העם. ובפשטות משמע דזה גם הטעם של אוכלי חוליהן בטהרת תרומה או קודש, דהם רוצים להבדל יותר משאר העם. אך אם כן יש לעיין, דבמסכת חולין [לד א] מבואר, דאין מתפיסים טהרת תרומה אלא בפירות ולא בבשר, לפי שתרומה נוהגת רק בפירות ולא בבשר, ומבואר דהטעם שמתפיסים בטה"ת הוא כדי להתרגל בטהרה של התרומה, וכמו שפירש רש"י שם? ולכן צ"ל דהרמב"ם בא לתת טעם רק מדוע הפרושים אוכלין חוליהם בטהרה, אך לגבי אוכלי חוליהן עטה"ת או עטה"ק מודה הרמב"ם לטעם של רש"י, אף שלא כתב כן בשום מקום, וצ"ע.

    **ב.** למ"ד חולין שנעשו עטה"ק כחולין דמי, כתב רש"י שם דבטלה דעתו, וכן כתב הרא"ש להלן מ"ח. וצריך ביאור מדוע כתבו דבטלה דעתו, ולא כתבו דחכמים לא תקנו בזה דיני טומאה כקודש? ויש לבאר, דענין חולין עטה"ק הוא דהאדם שמקבל על עצמו לנהוג בחולין בטהרה כמו קודש, הרי החולין מקבלים שם של חולין עטה"ק, וחכמים תקנו שדבר שנחשב חולין עטה"ק יש לו דיני טומאה כקודש, אך הכל מתחיל מהנהגתו של האדם, דהנהגתו קובעת את השם חולין עטה"ק. והשתא, המחלוקת האם כקודש או כחולין אינה בתקנת חכמים, דחכמים יכולים לתקן שכקודש דמי, אלא המחלוקת היא בדעת האדם, דלמ"ד כחולין דמי אין זה הנהגה שקובעת את השם חולין עטה"ק, דבטלה דעתו, וממילא כחולין דמי.

    **ג.** יש לעיין בטעם הדבר, מדוע חולין עטה"ת לכו"ע כתרומה דמי, ואילו בחולין עטה"ק נחלקו התנאים האם כחולין או כתרומה או כקודש? ויתכן לומר על פי מש"כ לעיל בשם רש"י, דבקודש בלא"ה אנשים נזהרים מאוד, ואין צורך לשמור את החולין בטה"ק, ולכן לא הוצרכו חכמים לתקן מערכת דינים כזאת, וגם מי שקיבל על עצמו בטלה דעתו. [בביאור המחלוקת האם כחולין או כתרומה או כקודש ראה מש"כ בסוף הפרק].

    **ד.** **המקדש דוד** [מ א] הוכיח, דישנם שני אפשרויות שהחולין יהיו בטה"ק, אפשרות אחת על ידי שמקבל על עצמו לאכול את כל החולין שלו בטה"ק, ובאופן זה כל חולין שמייחד למאכלו בימי טהרתו דינם כקודש. אפשרות שניה, על ידי שמייחד מאכל מסויים לשמור אותו בטהרת קודש.

    ויש להוסיף בזה, דיש סוג שלישי של חולין טעה"ק, והוא, כאשר מייחד דבר מסויים לשימוש של קודש, כגון מים להדיח בו קדשים, דמים אלו אין בהם קדושת קודש, אך צריך לשמור אותם בטהרה לשם קודש, ודינם כחולין עטה"ק לגבי דרגות הטומאה. וראה בסימן ג' דיש כמה חילוקים ביניהם. [↑](#footnote-ref-29)
29. כן כתב הר"ש. אמנם הרמב"ם פי"א מאה"ט ה"א כתב, כל מקום שנאמר באוכלין "פסול", הוא שיהיה האוכל עצמו טמא, ולא יטמא אוכל אחר. ולא המשיך הרמב"ם לומר דכל מקום שנאמר "פוסל" הוא שיהיה האוכל מטמא אחרים רק דרגה אחת. ומשמע מדבריו שיתכן לנקוט לשון "מטמא" על דבר שהוא פוסל בלבד, ולפי"ז מיושבת לשון המשנה. [↑](#footnote-ref-30)
30. ראה בספר **משנת טהרות** שחקר מדוע אין השלישי טמא בחולין, האם חסר בכח לקבל את הטומאה, או שמא, דרגת שלישי בטומאה היא דרגת טומאה חלשה, וכלפי חולין לא חשיב טומאה כלל. וכן יש לחקור ברביעי בתרומה ובחמישי בקודש. והוכיח מדברי הר"ש לגבי הרביעי נאכל בנזיד הקודש, דביאר דאיירי בתרומה עטה"ק, שחל בה רביעי. והקשה הר"ש, איך יוכל לאכול את התרומה, הרי היא טמאה? ותירץ, דטומאתה באה מחמת שנעשית עטה"ק, ומחמת זה מותר לאכול אותה, ומחמת התרומה שבה הרי אין בה רביעי. ומבואר מדבריו, דאף שבמציאות הטומאה חלה, מכל מקום לגבי דין התרומה שבה אינה נחשבת טמאה. עיי"ש שהוכיח כן מכמה דוכתי. וביאר בזה מדוע השני בחולין חשיב פסול ולא טמא, דלכאורה אם החיסרון של שלישי בחולין הוא רק בקבלת הטומאה, הרי בכח השני לטמאות חולין אחרים. אך לפי מש"כ דהחיסרון הוא בעיקר הטומאה, דאין השלישי נחשב טומאה כלפי חולין, שפיר חשיב ליה פסול. [↑](#footnote-ref-31)
31. גירסת **רש"י** במסכת חולין "השני פוסל ולא מטמא", כלומר, דהשני שבחולין פוסל תרומה, ואינו מטמא תרומה, דהתרומה שנגעה בשני נפסלה ואינה מטמאת עוד תרומה להיות רביעי.

    ולפי"ז גם במשנה ד' "השלישי שבתרומה פוסל ולא מטמא" היינו, דהוא פוסל קודש ואינו מטמא קודש. וכן במשנה ה' "הרביעי בקודש פוסל ולא מטמא" היינו, דהוא פוסל חטאת, ואינו מטמא חטאת. **והר"ש** הקשה על גירסא זו, דהא קיי"ל אין מונים לחטאת, והרביעי בקודש שנגע בחטאת הרי היא מטמאת חטאת אחרת עד מאה? **ובתפארת ישראל** [אות מ] כתב, דבמשנה ה' לכו"ע גרסינן "פסול", ואף לרש"י התם ביאור המשנה כהר"ש.

    כתב **הרש"ש,** דלפי גירסת רש"י צ"ל דאיירי בחולין שנעשו עטה"ת, שאם לא כן, מדוע שני שבחולין פוסל תרומה בלבד ואינו מטמא אותה, הרי בגדי אוכלי חולין בטהרה מדרס לאוכלי תרומה, וכן הפירות של חולין נחשבים כטמאים לגבי תרומה, ואם כן החולין שהוא שני נחשב כראשון לגבי תרומה, ומדוע אינו מטמא אותה? ועל כרחיך דאיירי בחולין שנעשו עטה"ת.

    ולכאורה לא יתכן לומר כן, דאם איירי בנעשו בטה"ת, מדוע הוצרך רש"י לפרש דפוסל ולא מטמא היינו תרומה, הרי גם חולין כוותייהו הם פוסלים ולא מטמאים?

    ומה שהקשה הרש"ש דאם לא נעשו עטה"ת הרי הם כראשון לטומאה לגבי תרומה, כמו שגזרו בבגדי אוכלי חולין, באמת נחלקו בזה רבא ורב יצחק במסכת חולין [לה א], האם גזרו רק בבגדים או גם בפירי. ואף לדעת רב יצחק כתבו **הראש יוסף והמקדש דוד** [מ א], דדוקא לגבי קודש גזרו גם בפירי, אך לגבי תרומה לא גזרו לכו"ע, ופירי חולין נחשבים כטהורים לגבי תרומה. וכן דעת **הגר"א.** [↑](#footnote-ref-32)
32. אך הרישא לא איירי בחולין שנעשו עטה"ת, דהא תנן "שני פסול", ואם איירי בחולין עטה"ת אינו פסול אלא טמא, שהרי הוא עושה שלישי כמותו. [↑](#footnote-ref-33)
33. א. במסכת חולין [לד ב] מקשינן, אם נאמר דהאוכל שלישי של תרומה נפסל גופו מלאכול בתרומה, [כמו שביארנו במשנה הקודמת], וכי ספינן ליה מידי דפסיל ליה לגופיה? ומתרצינן, הנח לנזיד הדמע דליכא כזית בכדי אכילת פרס. וביארו **רש"י** [בפירושו הראשון] **והר"ש** [במסקנתו], דהיה פשוט לגמרא דסיפא איירי בחולין עטה"ת, שהרי בחולין גרידא לא שייך טומאת שלישי, [ולשון "שלישי" משמע דבאמת הוא טמא בדרגת שלישי לטומאה]. ומקשינן, איך מותר לו לאכול את התבשיל, הרי גופו נפסל מחמת שאכל דבר טמא, ובפסול הגוף אסור לאכול תרומה? ומשנינן, דאיירי באופן שאין בתבלין כזית בכא"פ, ולכן אף שגופו נפסל מותר לו לאכול את התבלין. ולפי"ז אף למסקנת הגמרא איירי בחולין שנעשו עטה"ת, מדתנן לשון שלישי, ובאמת נפסל גופו לאכילת תרומה, אלא דמכל מקום מותר לו לאכול תרומה פחות מכשיעור. [שיטת רש"י בפירושו השני ראה בר"ש ובהערות שם].

    ב. כתבו **התוספות** שם, דאע"פ שחצי שיעור אסור מן התורה, הכא דפסול הגוף דרבנן לא החמירו. והקשו האחרונים, הא בכל מקום גם באיסור דרבנן אוסרים חצי שיעור, ומדוע הכא קיל טפי? ותירצו **התפארת ישראל והמשנה אחרונה,** וכן **הרש"ש ומהריצ"ח** שם, דהכא התבלין מעורב בתבשיל, ובמהרש"א בפסחים [מד ב] מבואר דאין דין תערובת באיסור דרבנן, דמהתורה איכא ביטול ברוב, ותערובת קיל טפי מחצי שיעור. [אך בלשון התוספות שם משמע דהקילו בדין חצי שיעור, אף שהוא איסור תורה, ולא רק באיסור תערובת שהוא רק מדרבנן, וצ"ע].

    ג. כתב **רש"י** שם, שדוקא השלישי מותר בנזיד הדמע, אך ראשון ושני לא, דאפילו בחולין מהני שני, ועוד, דשני פסיל ליה לתרומה דפתיכא ביה. וביאר **המהרש"א,** דראשון ושני מטמאים את התרומה המעורבת בהם, אף אם אין בה כשיעור. ולכן אסור לערב בה תרומה, חדא, דנמצא אוכל תרומה טמאה, ועוד, דעצם העירוב אסור, שהרי אסור לטמאות תרומה.

    אך יש להסתפק לאחר שאכל ראשון או שני, דנעשה גופו שני, האם מותר לו עכשיו לאכול נזיד הדמע [באופן שאינו מטמא את התרומה באכילתו]. ובפשטות אין בזה איסור, שהרי התרומה לא נטמאת ואינו אוכל תרומה טמאה. ומצד פסול הגוף הרי כתבו התוספות דהקילו בחצי שיעור או בתערובת, ובזה אין לחלק בין אוכל שלישי לבין אוכל ראשון ושני. שוב ראיתי **בראש יוסף** שכתב לפרש כן את דברי רש"י בטעמו הראשון, דדוקא בשלישי התירו פחות מכזית בכא"פ, אך בראשון ושני לא התירו.

    ד. **הרמב"ם** פי"א מאה"ט הי"א כתב, דאם אין שם כזית בכא"פ הרי זה מותר לאכול מאותו תבשיל, כדרך שהוא מותר ליגע בתרומה. ומבואר דהטעם שהקילו בפחות מכא"פ אינו כמש"כ התוספות דפסול גוויה דרבנן, אלא דבאוכל שלישי, שהחמירו רק לגבי אכילה ולא לגבי נגיעה, [כמש"כ הרמב"ם לעיל שם], הקילו גם לגבי אכילה שאינו אסור אלא באכילה של תרומה בעין, ולא בתערובת. ולפי"ז פשוט שהאוכל ראשון או שני אסור באכילת תרומה אף בתערובת, שהרי הוא אסור אף בנגיעה. [↑](#footnote-ref-34)
34. לגירסת רש"י "פוסל" ביאור המשנה, דשלישי שבתרומה פוסל קודש להיות רביעי, ואינו מטמא אותה, דאין דרגת חמישי בקודש. והנה לדעת רב יצחק דפירות חולין ותרומה נחשבים כראשון לטומאה לגבי קודש, דכמו שגזרו בבגדים כך גזרו בפירי, על כרחיך צ"ל דאיירי בתרומה שנעשתה בטה"ק, שאם לא כן הרי התרומה אף מטמאת את הקודש, וכן כתב **הראש יוסף,** עיי"ש מה שהקשה לפי"ז על הרע"ב. [הרש"ש כתב כן על המשנה לעיל, ושם כתבנו בשם הגר"א הראש יוסף והמקדש דוד לחלק בין תרומה לקודש, אך הכא כתב כן הראש יוסף משום דאיירי בקודש].

    הקשו **התוספות** בחולין [לה א ד"ה האוכל], לדעת רב יצחק דאין שלישי עושה רביעי בקודש אלא שלישי של קודש מקודש, מדוע השלישי שבתרומה פוסל קודש, הרי התרומה אינה נחשבת קודש מקודש? ותירצו, דמסיק בגמרא שם תנאי היא, ותנא דהכא סובר דחולין או תרומה שנעשו עטה"ק כקודש דמי, ולכן גם התרומה שאינה קודש מקודש עושה רביעי בקודש, לפי שדינה כקודש. וכתב **המהרש"א** שם, שלולי דברי התוספות היה מקום לחלק, דרב יצחק איירי רק בחולין עטה"ק, דהם לא עושים רביעי בקודש, אך תרומה שנעשתה עטה"ק עושה רביעי, ולא קשה כלל ממתניתין. אך התוספות הבינו שאין לחלק בזה, ולרב יצחק אף שלישי של תרומה אינה עושה רביעי. וראה **חידושי רמ"ש** שם שביאר את דברי התוספות והמהרש"א באופן אחר. [↑](#footnote-ref-35)
35. כתב **הרא"ש:** ואשמועינן דאע"ג דאכל רביעי של חולין שנעשו עטה"ק, ונפסל גופו מלאכול קודש, יכול לאכול נזיד הקדש משום דליכא כזית בכא"פ. [אך דעת הרמב"ם, דבכה"ג אסור אפילו פחות מכזית בכא"פ, דבקודש החמירו טפי, ראה בהערה הבאה].

    וצ"ל דהאי תנא סובר חולין או תרומה שנעשו עטה"ק כקודש דמי, דאם לאו כקודש דמי, הרי אין בתרומה דרגת רביעי לטומאה. [↑](#footnote-ref-36)
36. כן פירש הר"ש. אך **הרמב"ם** פירש את המשניות באופן אחר, דלגבי חולין [השלישי נאכל בנזיד הדמע] פירש כהר"ש, דאם החולין נעשו על טהרת תרומה דיש בהם שלישי, הרי הם נאכלים עם תרומה בתערובת, לפי שאין בתרומה כזית בכא"פ.

    ולגבי תרומה [הרביעי נאכל בנזיד הקדש] פירש, דמותר לאכול בנזיד הקודש כיון שאין רביעי בתרומה, ולא איירי בנעשה עטה"ק, והא דתנן רביעי אין זה משום שחל בה רביעי, אלא משום שנגעה בשלישי. וקמ"ל מתניתין דדוקא הרביעי נאכל בנזיד הקודש, אך השלישי אינו נאכל, לפי שהאוכל שלישי של תרומה נעשה גופו שני לקודש, וכשיטת רבי יהושע לעיל מ"ב, ואסור לו לאכול קודש בטומאת הגוף. [צ"ע מדוע הוצרך לזה הרמב"ם, תיפו"ל שהתרומה מטמאת את הקודש? ועוד קשה, אף אם לא נעשה שני לקודש תיפו"ל שגופו פסול לקודש? ואולי הרמב"ם נקט האמת].

    ולגבי קודש [החמישי נאכל בנזיד הקודש] פירש, דמותר לו לאכול לפי שאין חמישי בקודש. וקמ"ל מתניתין דהרביעי בקודש אינו נאכל בנזיד הקודש, לפי שנפסל גופו לקודש. ואע"פ שהוא אוכל פחות מכזית בכא"פ, ולגבי האוכל שלישי של חולין עטה"ת שנינו לעיל דמותר לו לאכול תרומה אף שגופו נפסל, לפי שאין כזית בכא"פ? תירץ הרמב"ם, דלגבי קודש החמירו טפי, ואסרו בפסול הגוף לחוד לאכול אפילו תערובת.

    **ובהשגות הראב"ד** הקשה, אם כן מדוע נקטה המשנה נזיד הדמע, הרי אפילו קודש בעין שרי, כיון דרביעי בתרומה וחמישי בקודש טהורים לגמרי? ותירץ, דהמשנה נקטה כן אגב רישא, דלגבי חולין הא איירי בנעשו עטה"ת, והתם דוקא חצי שיעור שרי. **ובכסף משנה** כתב בדעת הרמב"ם, דהמשנה נקטה כן לרבותא, דשלישי בתרומה ורביעי בקודש אינם נאכלים אפילו בנזיד הדמע, ורק רביעי בתרומה וחמישי בקודש נאכלים.

    אך יש לעיין בדעת הרמב"ם: א. איך הגמרא בחולין מדייקת דאיירי בחולין שנעשו עטה"ת, דלמא גם בזה נקטה המשנה לדיוקא, דדוקא השלישי נאכל בנזיד הדמע ולא השני? ולדעת הראב"ד ניחא, דכל מה דנקטנו בתרומה ובקודש נזיד הדמע הוא אגב חולין, ועל כרחיך דבחולין נזיד הדמע דוקא, משום דאיירי בחולין שנעשו עטה"ת, אך לביאור הכסף משנה קשה. וראה **משנה אחרונה וחזון איש** [ב ז בסופו], וצ"ע.

    ב. מש"כ הרמב"ם דהרביעי בקודש אינו נאכל בנזיד הדמע לפי שהחמירו אף בפחות מכא"פ, קשה, תיפו"ל דאסור לאכול קדשים טמאים? וכן הקשה החזון איש שם ד"ה עוד.

    ג. הרמב"ם פי"א מאה"ט פסק, דהאוכל שלישי שבתרומה או חולין עטה"ת, נעשה גופו שני לקודש. אבל האוכל שלישי שבחולין עטה"ק הרי הוא טהור, לפי שחולין עטה"ק לאו כקודש דמי, ואין בהם שלישי. ולכאורה יש אופן נוסף שהרמב"ם לא הזכיר, והוא, האוכל שלישי של תרומה שנעשית עטה"ק, דיש בה שלישי כיון שהיא תרומה, ואינה שני לקודש כיון שנעשית עטה"ק. והדין בזה, דנעשה גופו פסול לאכילת תרומה, וכל שכן לאכילת קודש. אך יש לדון האם הוא אסור לגבי קודש אפילו פחות מכא"פ או לא, וצ"ע.

    **דעת הגר"א** בביאור המשניות: דלגבי בגדים מצינו דבגדי פרושים מדרס לאוכלי תרומה, ובגדי אוכלי תרומה מדרס לאוכלי קודש, ואפילו בגדים טהורים. אך לגבי פירות יש חילוק בין תרומה לקודש, דפירות חולין לגבי תרומה נחשבים כטהורים, ולא גזרו בהם, אך פירות חולין או תרומה לגבי קודש נחשבים כטמאים. [**החזון איש** (ב טו) הבין בכונתו, דפירות טהורים אינם פוסלים קודש במגע, ורק אם אכלן נעשה גופו שני לקודש, ותמה עליו. אך בפשטות יש לומר בדברי הגר"א דפירות חולין טהורים פוסלים תרומה אף במגע, ומש"כ דלא גזרו אלא בבגדים קאי על חולין לגבי תרומה].

    ומעתה, השלישי שבחולין נאכל בנזיד הדמע, לפי שאין שלישי בחולין, ופירות חולין טהורים נחשבים טהורים גם כלפי תרומה. [ודבריו הם דלא כהסוגיא בחולין דאיירי בחולין עטה"ת. וראה תפארת ישראל שהקשה לדבריו, מדוע תנן נזיד הדמע, אפילו תרומה בעין שרי, כיון שאין בהם שלשי?].

    הרביעי שבתרומה נאכל בנזיד הקודש, אף דתרומה נחשבת כראשון לגבי קודש, הכא איירי בתרומה שנעשתה עטה"ק. ולפי"ז, חל בה טומאת רביעי, ולא ביאר הגר"א מדוע באמת נאכל בנזיד הקודש, ולא אמרינן דנפסל גופו לקודש.

    החמישי בקודש נאכל בנזיד הקודש, לפי שאין בהם חמישי. וכתב הגר"א דהאי בבא בכדי נקט לה, שהרי הנזיד עצמו הוא קודש ומותר לאוכלו, וכל שכן שיכול לערב בו קודש אחר, אלא נקט כן אגב חולין ותרומה. [↑](#footnote-ref-37)
37. א. כתב **המי נפתוח** [אמנה קלד], דבדין זה חמור חולין מתרומה. דשני שבחולין, כיון שהוא פוסל תרומה, הרי הוא מטמא משקין להיות תחילה, אפילו משקין של עצמו. ואילו שלישי של תרומה, כיון שהוא פוסל קודש הרי הוא מטמא משקין להיות תחילה, אך דוקא משקין של קודש ולא משקין של עצמו [תרומה].

    וכן כתב **המשנה אחרונה,** והוכיח מכאן דהגזירה לעשות משקה קודש תחילה אינה בכלל הי"ח דבר, אלא היא גזירה מאוחרת יותר, ולכן גזרו רק במשקה קודש ולא במשקה תרומה, עיי"ש.

    ב. יש לעיין האם המשקין קודש נעשים תחילה רק לגבי קודש או שמא גם לגבי עצמם. והנה **הר"ש** כתב "מטמא משקין להיות תחילה לקודש", ומשמע דרק כלפי קודש הוי תחילה. אך **הרא"ש והרמב"ם** סתמו, דמטמא את המשקין להיות תחילה, ומשמע לכל דבר. [↑](#footnote-ref-38)
38. מבואר במשנה, דגם לאחר שנטמאה התרומה עדיין היא נחשבת שמורה בטהרת הקודש, וראה **מקדש דוד** [מ סוף סק"ג] מה שהקשה בזה. [↑](#footnote-ref-39)
39. א. במסכת חולין [לה א] מבואר כן לדעת רב יצחק, דכשם שגזרו על בגדי אוכלי תרומה שיהיו מדרס לקודש, כך גזרו על פירות תרומה שיחשבו כראשון לטומאה לגבי קודש. והא דבגדים נחשבים כמדרס ואוכלין נחשבים כראשון, ביאר **התויו"ט,** דהאוכלין אינם נעשים אב הטומאה לעולם, והטומאה החמורה שיתכן בהם היא ראשון לטומאה.

    ב. כתבו **התוספות** שם, דלפי"ז אפילו פירות תרומה טהורים נחשבים כטמאים לגבי קודש, כשם שבגדים של אוכלי תרומה טהורים נחשבים כמדרס לקודש. ובדעת רבא שם ביארו התוספות, דבפירות תרומה טהורים לא גזרו כלל, לפי שאין טומאה מצויה בהם, ורק לאחר שנטמאו, חיישינן לגבי קודש שמא הם נטמאו בטומאה נוספת מאב הטומאה, ולכן הם נחשבים מספק כראשון לטומאה לגבי קודש.

    אך **רש"י** שם כתב בדעת רבא, דבפירות לא גזרו, דאם לא כן אפילו פירות טהורים יהיו טמאים לקודש. משמע מדבריו דפירות טהורים אף לרב יצחק אינם מטמאים קודש, והם נחלקו רק לגבי תרומה שנטמאה, ולכו"ע יש חילוק בין פירי למדרסות. וכן נקטו **האליהו רבה** [מ"ג] **והתפארת ישראל** [בועז יא]. אך יש לעיין לפי"ז, דבגמרא שם מקשינן על רב יצחק מהא דתנן ואם אמר הפרשתי לתוכה רביעית קדש נאמן, ומדוע לא תטמא התרומה את הקודש. והתם הא איירי בתרומה טהורה, ומכל מקום מקשינן לרב יצחק דהתרומה תטמא את הקודש? ועוד יש לעיין, איך רבא הבין את רבי יהושע דנעשה שני לקודש, הרי אפילו בפירות טמאים לא גזרו שיחשבו כראשון לגבי קודש? וצ"ע.

    ג. עוד כתבו התוספות, דלפי רב יצחק דוקא תרומה שלא נעשתה בטה"ק נחשבת כראשון לקודש, אך לפי רבא דחיישינן לטומאה נוספת, אפילו נעשתה עטה"ק, כיון שנטמאה חיישינן לטומאה נוספת, וכן כתבו בדעת עולא ורב אסי שם. והקשו **הראש יוסף והחזון איש** [ב ו] ממתניתין דהכא, דאם נעשו עטה"ק אין השלישי של תרומה מטמאת את הקודש אלא פוסלת אותו בלבד? ויתכן ליישב בתרתי, חדא, דכל מה דחיישינן לרבא שמא נטמא בטומאה נוספת, זה רק באוכל אוכלין טמאים, אך בנגיעה בעלמא לא חיישינן כלל, [וכן כתב התפארת ישראל לדעת הרמב"ם אפילו לרב יצחק, ולשאר הראשונים יש לומר כן לרבא]. ועוד יש לחלק בין תרומה לחולין, דכל מה דחיישינן לטומאה נוספת זה רק בחולין שנעשו עטה"ק או בתרומה שלא נעשית עטה"ק, אך תרומה שנעשית עטה"ק לא חיישינן לכו"ע. [וראה ראש יוסף שכתב דלא מסתבר לחלק כן].

    אך יש להקשות על חילוק ראשון שכתבנו ממתניתין דלעיל, דהרביעי נאכל בנזיד הקודש, ולפי רבא מדוע לא אמרינן דהרביעי שבתרומה נחשב כראשון לגבי קודש אפילו שנעשתה בטה"ק, כשם שהשלישי בחולין עטה"ק נחשב כראשון לקודש, והתם הא איירי באכילה? ועל חילוק שני שכתבנו יש להקשות מהברייתא דמייתי שם, דהשלישי מטמא משקה קדש ופוסל אוכלי קדש בחולין שנעשו עטה"ק, ופירש"י דהשלישי שבחולין איירי, ולרבא מדוע לא הוי כראשון לקודש, הא התם איירי בחולין ולא בתרומה? [↑](#footnote-ref-40)
40. הרמב"ם ביאר את המשנה באופן אחר: **השלישי שבתרומה מטמא משקה קודש ופוסל אוכלי קודש,** וכן השלישי שבתרומה פוסל חולין **שנעשו בטהרת הקודש,** דהאי תנא ס"ל חולין שנעשו עטה"ק כקודש דמי, ויש בהם דרגת רביעי לטומאה.

    ממשיכה המשנה, הא דאמרינן שהתרומה פוסלת קודש ופוסלת חולין עטה"ק, היינו בתרומה עצמה, **אבל אם** החולין **נעשו לטהרת תרומה, מטמא שנים ופוסל אחד בקדש,** דחולין שנעשו עטה"ק אינם עושים רביעי בקודש, אלא שלישי בלבד, ואף שדינם כתרומה לגבי דרגות הטומאה, דנוהג בהם שלישי לטומאה, מכל מקום אינו כתרומה ממש, ואינם עושים רביעי בקודש. [הא דתנן מטמא שנים ופוסל אחד אין הכונה דהחולין מטמאים שנים, אלא דעל ידי חולין שנעשו עטה"ת אין בקודש אלא שנים טמאים ואחד פסול]. ולהלן מ"ז כתב הרמב"ם, דרבי אליעזר בא לחלוק על חידוש זה, וס"ל דאף השלישי של חולין עטה"ת פוסל קודש.

    והוסיף הרמב"ם, דלא רק השלישי בחולין עטה"ת אינו עושה רביעי בקודש, אלא אף הראשון והשני שבחולין עטה"ת אינם מביאים לידי רביעי בקודש, וכל שכן שהחולין עצמו אינו מביא לידי רביעי. כלומר, דאם ראשון של חולין או חולין עטה"ת נגע בקודש ועשאו שני, אותו קודש פוסל קודש אחר בלבד, וליכא רביעי בקודש אלא אם הראשון והשני והשלישי היו כולם תרומה או קודש. וכן כתב **רש"י במסכת סוטה** [ל א ד"ה ופוסל], דהאי תנא דפליג על רבי אליעזר סבר, ראשון של חולין לא אזיל בקדש עד רביעי, שאין קודש בא לידי רביעי אלא אם כן היה ראשון של קודש.

    אך בחיבורו חזר בו הרמב"ם מהוספה זו, ופסק בפי"א ה"ט, דחולין שנעשו עטה"ת השלישי שבהן פסול כתרומה, ואם נגע בקודש אינו עושהו רביעי, ואפילו משקה קודש אינו פוסל. והיינו דפסק כתנא דמתניתין, אך לא הוסיף דאין החולין מביאים לידי רביעי בקודש כלל, וראה חזון איש [ב יב].

    **ובהשגות הראב"ד** [ה"ח, וכבר כתבו הברכת הזבח והחזון איש דהשגה זו שייכת להלכה ט', ודברי הכסף משנה שם תמוהים] השיג על הרמב"ם, דלא יתכן לומר ששלישי של חולין שנעשה עטה"ת אינו פוסל קודש, שהרי במ"ז שנינו השלישי שבכולם מטמא משקה קודש ופוסל אוכלי קודש, ושלישי שבחולין לא יתכן אלא אם כן נעשה בטה"ת, [שהרי הרמב"ם פסק חולין עטה"ק לאו כקודש דמי, ואין בהם שלישי כלל]? אמנם הרמב"ם עצמו כבר יישב השגה זו, וביאר במשנה ז' דבזה נחלקו תנא קמא ורבי אליעזר, והרמב"ם פסק כתנא קמא. והראב"ד ביאר את המשניות כשאר הראשונים, ולכן הוקשה לו על הרמב"ם.

    **המקדש דוד** [מ ג] ביאר את דעת הרמב"ם [בחיבורו], דהמעלה של חולין עטה"ת או עטה"ק היא רק לגבי עצמם, אך לגבי לטמאות אחרים דינם כחולין גרידא, ולכן השלישי של חולין עטה"ת נחשב לגבי קודש כחולין גרידא שאין בו שלישי כלל. [המקדש דוד למד דגם בחולין עטה"ק הדין כן, דאף למ"ד כקודש דמי ויש בהם דרגת שלישי ורביעי, מכל מקום לגבי לטמאות אחרים דינם כחולין גרידא, אלא דהרמב"ם פסק כמ"ד כחולין דמי, ואין בזה נפק"מ אלא בנעשו עטה"ת, עיי"ש מה שכתב לפי"ז ליישב קושיית תוספות בחגיגה].

    והנה הרמב"ם פסק דשלישי של תרומה פוסלת קודש, ולא חילק בין נעשו עטה"ק או לא נעשו עטה"ק. ומבואר דאף אם לא נעשו עטה"ק לא אמרינן טהרתה טומאה אצל הקודש, ואזיל לשיטתו דפירש במתניתין באופן אחר ודלא ככל הראשונים. אך הקשה **הצל"ח** [שבת יד א ד"ה אמנם], דלגבי אוכל שלישי של תרומה פסק הרמב"ם דנעשה גופו שני לקודש, לפי שטהרתה של תרומה טומאה היא אצל הקודש, ודברי הרמב"ם סתרי להדדי? ותירצו **התפארת ישראל** [בועז יא] **והחזון איש** [ב יא], דהרמב"ם סובר דכל מה דאמרינן טהרתה טומאה היא אצל הקודש היינו באופן שאכל את התרומה הטמאה, דדייש בטומאה טפי, אך לגבי מגע לא גזרו אלא במדרסות ולא בפירות, ואפילו לדעת רב יצחק. [ובפשטות זה הטעם שהוצרך הרמב"ם לפרש את המשנה באופן אחר, דהיה פשוט לו דפירות תרומה אינם טמאים לגבי קודש, ורק לגבי אכילה גזרו]. [↑](#footnote-ref-41)
41. ואף ששנינו במסכת חגיגה [יז ב] בגדי אוכלי תרומה מדרס לקודש, אין זה אלא בבגדים בלבד, שטומאתם מצויה, אך באוכלין של תרומה לא גזרו חכמים טומאה. ורבי אליעזר אזיל לשיטתו לעיל מ"ב, דהאוכל אוכל שלישי נעשה גופו שלישי, ולא אמרינן דהוי כשני לגבי קודש. [↑](#footnote-ref-42)
42. **הר"ש** כתב, כגון שנעשו עטה"ת או עטה"ק, ולפי"ז צ"ל דס"ל כקודש דמי או עכ"פ כתרומה דמי, דאי כחולין דמי אין בהם שלישי. **ובאליהו רבה** כתב, דרבי אליעזר סובר כשיטת רבי עקיבא במסכת סוטה, דהשני עושה שלישי אף בחולין, עיי"ש דביאר דפליגי בתרתי, האם יש שלישי בחולין, והאם חולין טהורים נחשבים כראשון לגבי קודש. ותמה **החזון איש** [ב טו] מדוע הוצרך לפרש דר"א סובר כר"ע, הא המשנה מתפרשת שפיר בחולין עטה"ת או עטה"ק כמו שפירשו שאר ראשונים?

    **הרא"ש והרע"ב** כתבו דאיירי באופן שנעשו עטה"ת, ולא כתבו עטה"ק. וכתב **התויו"ט** דבכונה השמיטו חולין עטה"ק, לפי שרצו לבאר את המשנה גם כמ"ד כחולין דמי. אך הקשה, דהרע"ב עצמו כתב בסוף פירקין דהאי תנא ס"ל כקודש דמי, ואם כן מדוע לא הזכיר גם שנעשו עטה"ק? וראה **בחידושי מהרי"ח ותוספות אנשי שם.**

    ויתכן לבאר באופן אחר מה שלא הזכירו עטה"ק, דהכא על כרחיך איירי שלא נעשו עטה"ק, דהא הרא"ש והרע"ב ביארו דרבי אליעזר פליג על תנא קמא בחולין ותרומה שלא נעשו עטה"ק, האם הם נחשבים כטמאים לגבי קודש. [והר"ש שהזכיר עטה"ק לא ביאר במה נחלקו תנא קמא ורבי אליעזר, וצ"ב]. אך עדיין צ"ע מה הוכיח הרע"ב ממתניתין דס"ל כקודש דמי, הא יתכן דס"ל כחולין דמי והכא איירי רק בנעשו עטה"ת? ועוד קשה, דגם אי איירי הכא בנעשו עטה"ק אין ראיה דס"ל כקודש דמי, דיתכן דס"ל כתרומה דמי, ולכן יש בהם שלישי?

    **ובברכת הזבח** [הובא בספר הליקוטים פי"א ה"ח] ביאר את דברי הרע"ב, דשיטת רב יצחק בחולין [לה א, לביאור רש"י ותוספות שם], דאין קודש נעשה רביעי אלא אם כן נטמא משלישי של קודש מקודש בלבד, ומקשינן התם מברייתא דתני להדיא דשלישי של חולין עטה"ק פוסל קודש, ומתרצינן, דהאי תנא סבר חולין שנעשו עטה"ק כקודש דמי. והשתא מהא דתנן הכא דשלישי שבחולין פוסל קודש מוכח דס"ל להאי תנא כקודש דמי, שאם לאו כקודש דמי אין חולין עושים רביעי בקודש כלל. [אך ביאור זה דוחק, דהרע"ב לא הזכיר את דברי רב יצחק כלל]. [↑](#footnote-ref-43)
43. כתבו **התפארת ישראל והמשנה אחרונה,** דאין זה סתם דין שאם יעשה כן ייטמא השמן, אלא איסורא קתני, דאסור לגרום טומאה לחולין הטבולים לתרומה, ואף לפי מה שפסק הרמב"ם דמותר לגרום, מכל מקום לכו"ע אסור לטמאות בידים חולין הטבולים לתרומה. [↑](#footnote-ref-44)
44. רש"י בכמה דוכתי כתב, דהאי תנא ס"ל דהמתפיס חולין בטהרת קודש "בטלה דעתו". ומשמע מדבריו דלא הועילה ההתפסה כלל, ונשארו ככל חולין דעלמא. ויש לעיין, דבמסכת חגיגה [כ ב] המשנה מונה י"א מעלות של קודש על פני תרומה, והתם קאמרי רב אילא ורב נחמן, דחולין שנעשו עטה"ק דינם כקודש לחמש מעלות ראשונות, לפי שיש בהם דררא דטומאה דאוריתא, ודינם כחולין לשש מעלות אחרונות, לפי שאין בהם דררא דטומאה דאוריתא. והנה המחלוקת בכל מקום האם חולין שנעשו עטה"ק כקודש או לאו כקודש היא לגבי דרגות הטומאה, שהיא אחת משש מעלות האחרונות. ואם כן מבואר, דאף למ"ד כחולין דמי אין זה אלא לשש מעלות אחרונות, אך לגבי חמש מעלות ראשונות דינם כקודש, ולפי דברי רש"י שכתב "בטלה דעתו" היה צריך להיות כחולין לכל דבר?

    וצ"ל בדעת רש"י דלמ"ד כחולין דמי הוי כחולין לכל דבר, ורק ר"א ור"נ סוברים שלגבי חמש ראשונות כקודש דמי ולגבי שש אחרונות כחולין. [עוד יש לחלק, דרב אילא ורב נחמן איירי בחולין שנעשו לשימוש של קודש, אך כאשר שומר חולין בטהרת קודש כדי שיהיה רגיל בשמירת קודש, הוי כחולין לכל דבר. ועוד יש לומר, דר"א ור"נ סוברים כמ"ד כתרומה דמי, ולדידהו לא אמרינן בטלה דעתו, וכמו שיבואר להלן, ולכן לגבי חמש ראשונות הוי כקודש, אך למ"ד כחולין אמרינן דבטלה דעתו לגמרי].

    אך הרמב"ם פסק בפי"א מאה"ט דכחולין דמי, ופסק בפי"ג דדוקא לשש אחרונות הוי כחולין, אך למעלות ראשונות הוי כקודש. ולפי"ז כתב **החזון איש** [ב י], דמ"ד כחולין אינו משום שבטלה דעתו כמש"כ רש"י, אלא דמעלות אחרונות תקנו רק בקודש ממש ולא בחולין עטה"ק. [↑](#footnote-ref-45)
45. יש לעיין, מה הם סברות המחלוקת האם כחולין דמי או כתרומה דמי או כקודש דמי. והנה למ"ד כחולין דמי כתבנו לעיל, דלפי רש"י בטלה דעתו, ולפי הרמב"ם לא בטלה דעתו, אלא חכמים תקנו שלגבי חמש ראשונות דינו כקודש ולגבי חמש אחרונות דינו כחולין. והטעם שחולין עטה"ת דינו כתרומה לכל דבר וחולין עטה"ק לא, יש לומר, דבתרומה לא נזהרים כל כך, ורגילים הכהנים לשמור חוליהן בטהרת תרומה כדי להתרגל בטה"ת, אך בקודש נזהרים טפי, ואין צריכים לשמור חולין בטה"ק, ולכן גם חכמים לא תקנו דינים בזה.

    אך למ"ד כתרומה דמי יש לעיין מה הטעם בזה, דאם בטלה דעתו אפילו כתרומה לא הוי, ואם לא, מדוע לא הוי כקודש? וביאר **המקדש דוד** [מ סק"ב], דמ"ד כתרומה דמי ס"ל דלא בטלה דעתו, אלא דחכמים לא תקנו דין של חולין עטה"ק, ואמנם מה ששומר בטה"ק לא מהני לתת לזה דינים של קודש, אך מכל מקום מונח כאן גם שמירה בטה"ת, שהרי בכלל מאתים מנה, ולכן הוי עכ"פ כתרומה. ומ"ד כחולין דמי ס"ל דבטלה דעתו לגמרי, ולכן אף כתרומה לא הוי, דאין כאן קבלה כלל.

    ולדעת הרמב"ם והתוספות בחגיגה דלכו"ע לא אמרינן בטלה דעתו, צ"ב מדוע באמת לא הוי כתרומה, הרי מונח כאן גם שמירה בטהרת תרומה? וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. הרע"ב כתב, דתנא דמתניתין דלעיל דנקט שלישי שבכולם ס"ל דכקודש דמי, וראה מש"כ שם לבאר דבריו. [↑](#footnote-ref-47)
47. להלכה נחלקו הרמב"ם והראב"ד, הרמב"ם פסק כחולין דמי והראב"ד פסק כקודש דמי.

    המקורות של הרמב"ם לפסוק כחולין דמי:

    **א.** בסוף מסכת נדה מבואר דבתחילה סברו כקודש דמי, ולבסוף חזרו בהם וסברו דלאו כקודש דמי, ופסק הרמב"ם כמשנה אחרונה. [ובדעת הראב"ד ראה ערוך לנר שם מה שתירץ, ויש שתירצו דהתם איירי בטבול יום, ובזה לכו"ע לאו כקודש].

    **ב.** בחגיגה כא ב סברו רב אילא ורב נחמן לאו כקודש דמי, ורק למעלות הראשונות כקודש, וכן פסק הרמב"ם סוף פי"ב מאה"ט.

    **ג.** תנא קמא דמשנתינו סובר כן.

    **ד.** בחולין לה א אמר רב יצחק דחולין שנעשו עטה"ק אינם עושים רביעי בקודש, וביארו הראשונים דס"ל כחולין דמי, וכן ביאר הרמב"ם וכמש"כ הכסף משנה, ופסק הרמב"ם כוותיה.

    **ה.** בריש מסכת חולין סבר רבה בר עולא דכקודש דמי, אך כולהו אמוראי לא אמרי כוותיה דס"ל לאו כקודש דמי.

    **ו.** כן דעת רבה בר בר חנא בשם רבי יוחנן בחולין לד א.

    המקורות של הראב"ד לפסוק כקודש דמי:

    **א.** רוב האמוראים במסכת חולין סברו כן, וכונתו לעולא ורב אסי, דס"ל כקודש דמי.

    **ב.** התנא במ"ו ובמ"ז בפירקין סובר כקודש דמי. ובפשטות גם התנא במ"ד, וביארנו לעיל בהרחבה.

    **ג.** בריש מסכת נדה [ו ב] אמרינן, דלגבי המעלה לחשוש לגבי קודש במעת לעת שבנדה, גם בחולין עטה"ק חיישינן, ומבואר דכקודש דמי. [הרמב"ם נמי פסק כן. ויש שהקשו סתירה בדברי הרמב"ם, דפסק כחולין דמי, ומדוע מחמרינן לגבי מעת לעת. אך אין זה קושיה כלל, דהא לגבי חמש ראשונות פסק דכקודש דמי, והכא נמי איכא דררא דטומאה דאוריתא, ופשוט].

    **ד.** במסכת חגיגה [יט א] מסקינן דבגדי אוכלי חולין עטה"ק אינם מדרס לקודש, והגמרא שם תולה את הנידון במחלוקת האם כקודש או לאו כקודש, ואם כן למסקנא קיי"ל דכקודש דמי. [התוספות שם כא ב ד"ה אחרונות כתבו דהגמרא שם דנה רק לגבי המעלה של מדרסות, ולפי"ז למסקנא רק לגבי מדרסות כקודש דמי, אך לגבי דרגות הטומאה יתכן דלאו כקודש דמי]. וראה מש"כ עוד בסימן ג'. [↑](#footnote-ref-48)