שיז ג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיז - קושר

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שיז

##### הלכות קושר

##### שיעור ג

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ג] **מתירין בית הצואר מקשר שקשרו כובס, שאינו קשר של קימא.**

## התרת קשר של הכובס

א] מקור הדין בגמ' (שבת מח.) 'מתירין בית הצואר בשבת, אבל לא פותחין וכו', אמר רב יהודה אמר רב, הפותח בית הצואר בשבת חייב חטאת' וכו'. שנהגו הכובסין לקשור את הבגד בשעת הכביסה, ומותר להתירו כיון דלא חשיב קשר של קיימא. וכתב המ"ב (ס"ק כא) "שאינו עשוי להתקיים רק עד שיקחנו הבעל הבית לביתו [לבוש], ויש מחמירין בדבר, אלא א"כ עשוי להתיר באותו יום של הכביסה [ט"ז ס"ק ה]". דדעת הט"ז דע"כ הוא קשר העשוי להתירו ביומו, דאל"כ אסור להתירו מדרבנן, כדין קשר העשוי לזמן, אולם דעת הלבוש דאף כשנעשה לזמן חשיב אינו של קיימא [וז"ל 'שאינו קשר של קיימא, שלא קשרו הכובס שיתקיים זמן רב, רק עד שזה יקחנו ממנו].

ב] ובביאור סברת הלבוש, כתב בחוט שני (ח"ב פל"ד ס"ק ד עמו' רכג) דאין חשיבות בקשר של קיימא, אלא דווקא בסוג קשר שנצרך לעצם השימוש [וכמו קשירת שני חוטין ביחד דצריך חוט ארוך וכדו'], דהקשירה מחברת ומאחדת לדבר אחד, אבל קשר כזה שמבטל שימושו של הדבר ולא נעשה אלא עד שיפתחנו, וכגון קשר הכובסין, קשר כזה אינו של קיימא, ומותר להתירו בשבת [עוד כתב שם וז"ל "ולפ"ז בקושר שקית ע"ג מאכל כדי שלא יתקלקל, אפי' שהקשר עומד ליותר מכ"ד שעות מותר להתירו לדעת הלבוש, שהרי סגירת המאכל הוא היפוך מהשימוש באוכל, ועושה כן רק כדי להגן עליו, וה"ה כל כיוצא בזה. ואמנם כל זה לדעת הלבוש בביאור השו"ע אבל כבר הביא המ"ב שיש מחמירין בדבר, אלא א"כ עשוי להתיר באותו יום"].

ג] ולמעשה יש דעות בפוסקים אם המ"ב מצדד כדעת הלבוש דהביאו בסתמא [ואת דעת הט"ז בלשון 'יש מחמירין'], או דלא הכריע בזה, אולם באמת כבר הבאנו (בשיעור א) מש"כ הבה"ל (ס"ד ד"ה שאינם) להקל במקום הצורך דעד ז' ימים חשיב לאלתר דמותר להתירו לכתחילה, וא"כ כל שהדרך ליקחנו מהכובס בתוך ז' ימים בוודאי יש להקל להתירו.

## קשר חבירו שלא מדעת הבעלים

ד] והנה בשו"ת מהרי"ל דיסקין (קו"א סי' ה אות לה) כתב דהגדרת קשר אם הוא של קיימא או לא תלוי בבעל הבגד, וכל שקשרו חבירו שלא מדעתו אף שכיון לקושרו עולמית, לא חשיב של קיימא ומותר להתירו, ומ"מ כתב שם דכל הנותן לכובס אדעתא דהכי הוא וחשיב שנקשר מדעתו, ואעפ"כ מותר להתירו כהלבוש או כהט"ז [דלו היינו מחשיבים זאת כקשר שלא מדעתו, מתיישב בפשיטות דמותר להתיר קשר כובס, דלא נקשר מדעת הבעלים].

**אבל אין פותחין אותו מחדש דמתקן מנא הוא.** הגה: אפי' כבר נפתח, רק שחזר האומן וקשרו או תפרו ביחד כדרך שהאומנים עושין (רבינו ירוחם). ולכן אסור לנתק או לחתוך זוג של מנעלים התפורים יחד כדרך שאומנים עושין, אף על גב דהתפירה אינה של קיימא. דאין חילוק בתפירה בין של קיימא לאינה ש"ק. ויש מתירין בתפירה שאינה ש"ק, ואין להתיר בפני ע"ה.

## פתיחת בית הצואר, וקורע שלא ע"מ לתפור

ה] מקור הדין בגמ' שבת (שם, וכן במכות ג:) דהאומן היה משאיר מחובר את פתח בית הצואר, ובלבישה הראשונה היו קורעים ופותחים את בית הצואר שיהיה מוכן ללבישה. ופרש"י שם 'הפותח בית הצואר של חלוק לכתחילה. חייב חטאת. דהשתא קמשוי ליה מנא וחייב משום מכה בפטיש והיינו גמר מלאכה'. דס"ל דחייב משום מכה בפטיש, וכן נקטו בטוש"ע. והקשה הב"י מדוע לא חייב משום קורע, ותי' דאין לחייב אלא בקורע ע"מ לתפור וכאן אינו ע"מ לתפור [וכן נקטו הגר"ז (סעיף ו) והתהל"ד].

ו] אולם בבה"ל לקמן (סי' שמ סעיף יד ד"ה ולא) האריך להוכיח מהרבה ראשונים דא"צ ע"מ לתפור, אלא העיקר שלא יהיה מקלקל, ואם אינו ע"מ לתפור אבל הוא מתקן חייב משום קורע. וכתב שם לדייק מהרמב"ם דבאמת מחייב בפתיחת בית הצואר משום קורע, מדכלל לדין זה ביחד עם הלכות קורע (פ"י הלכה י), ואף רש"י מודה בזה אלא דס"ל דהגדרת מלאכת קורע הוא מלאכת קלקול אלא דיש בו תקון, כגון ע"מ לתפור או תקון אחר, ואילו בפתיחת בית הצואר כל המלאכה הוא מלאכת תקון דהוא גמר הבגד, ולא חשיב כלל קלקול, ולכך אין לחייבו משום קורע, אלא משום תקון מנא.

## נפתח וחזר ונקשר

ז] והוסיף הרמ"א [בשם רבינו ירוחם, והביאו גם בב"י] דלאו דווקא בפתיחה הראשונה של בית הצואר, אלא אף אם נפתח, וחזר האומן ותפרו או קשרו דאסור לפותחו, וכתב המ"ב (ס"ק כג) "וקשרו. בטוב עד שאינו יכול להתיר, אלא א"כ יחתוך החוטים או ינתקן, ולכן חשיב עתה כפתיחה מחדש, ואסור משום מתקן מנא".

ח] עוד כתב המ"ב (שם) "ובספר יש"ש כתב דכתונת שנתקשרו המשיחות ולא יוכל להתיר, שרי לכו"ע לנתקן, שהרי אינו עשוי אלא להתירו בכל זמן שירצה ולא מקרי קשר, ואף זה לא יעשה בפני ע"ה אלא בצנעא, א"כ צ"ל דס"ל להיש"ש דדוקא כשחזר האומן וקשרו אסור לנתק, אבל שאר קשירות שרי כ"כ מג"א [והטעם אפשר דכשקשרו האומן בשעת מלאכה יש בזה משום מכה בפטיש כשחותכו ומנתקו אח"כ דהוא גמר מלאכה, אבל שאר קשירות שנקשרו אחר שכבר נגמר הבגד אין שייך בזה משום מכה בפטיש כשמנתקו אח"כ], ואם אינו רגיל להתיר הקשר של הכתונת אלא משבת לשבת, אסור לנתק כמו דאסור להתיר".

דביש"ש כתב דחגורת הכותנת שנקשרה ומוכרח להתירה כדי ללובשה, אלא דנקשרה קשר אמיץ וא"א להתירה, דמותר לנתקה ולחתכה, כיון דלא נקשרה לקיימא דעשויה להתירה בכל זמן שירצה. והתקשה המג"א מדוע לא אסור משום תקון מנא, דהרי דעת רבינו ירוחם דאף שנפתחה כבר וחזר וקשרה יש בו משום תקון מנא, ותי' דיש לחלק בין קשירת האומן, דיש בו אח"כ משום תקון מנא, לשאר קשירות דאין בו משום תקון מנא.

ט] והחזו"א (סי' נב ס"ק יז) יישב באופן אחר, דשאני קשר כותנת דניתן להתירה בדוחק ע"י אומן, וכיון ששייך בדרך כל שהיא להתירה אין בו משום תקון מנא, אבל קשר שא"א להתירו בשום אופן, אף שלא נקשר ע"י האומן אסור משום תקון מנא [כשא"א להשתמש בו בזמן שקשור - הגרשז"א כדלהלן].

הרי דדעת המג"א דתלוי אם קשרו האומן או לא, ואילו דעת החזו"א דתלוי בקשר אם שייך בדרך כל שהיא להתירו, ולא איכפת לן אם האומן קשרו או נקשר אח"כ. ובקשר שקשרו הכובס דמותר להתירו, אם מותר גם לנתקו, תלוי בזה אם הוא קשר ששייך להתירו וכן אם נחשב שקשרו האומן, ויתבאר להלן [ובריטב"א בשבת ומכות, פי' דהפותח בית הצואר דחייב חטאת, מיירי בקשר כזה שקשרו הכובס, ויתבאר להלן דעת הפוסקים בזה].

## תפירה שאינה של קיימא

י] וכתב הרמ"א 'ולכן אסור לנתק או לחתוך זוג של מנעלים התפורים יחד וכו', ויש מתירין בתפירה שאינה ש"ק, ואין להתיר בפני ע"ה'. והוא דברי הגהות מרדכי (רמז תנז, והביאו בב"י) דהביא מחלוקת ראשונים אם בתופר צריך שיהיה תפירה של קיימא דומיא דקושר, או שא"צ להיות של קיימא, ונ"מ גם לקורע, דאם תפירה שאינה ש"ק חשיב תפירה חייב על התרתה, וכן דעת הריב"א, אבל אם צריך להיות תפירה של קיימא ה"ה דמותר לקורעה, וכן דעת רבינו יואל וראבי"ה בשם הרשב"ם. ואלו ב' הדעות שהביא הרמ"א, אם מותר לנתק או לחתוך זוג של מנעלים התפורים יחד.

[ואע"פ דנתבאר דדעת הטור ושו"ע כרש"י דאין לחייב בבית הצואר משום קורע, צ"ל דלדעת הב"י דצריך להיות ע"מ לתפור, מ"מ איכא איסור דרבנן, וא"כ האיסור לנתק המנעלים הוא מדרבנן. ולמ"ש הבה"ל דצריך להיות קריעה של קלקול שיש בה תקון, ובית הצואר כל כולו תיקון, צ"ע אם אפש"ל דניתוק המנעלים חשיב קלקול שמפרידם מהדדי, דמ"מ עושה זאת עבור תקון, וא"כ האיסור הוא מה"ת, ויל"ע].

יא] ובתהל"ד (ס"ק ט) דייק ממ"ש הרמ"א דאין להתיר בפני עם הארץ, דהכריע להקל דמותר לנתק זוג המנעלים מהדדי. ובפשוטו דברי הרמ"א צ"ב, דאף דאין בו איסור קורע כיון שאינו ש"ק, מ"מ שיהיה בו איסור תיקון מנא, ומ"ש מפתיחת בית הצואר דחייב חטאת. ובכלל צ"ב מה ענינו לפתיחת בית הצואר, דשם הנידון משום תקון מנא, ואילו כאן הנידון משום קורע, וברמ"א ובב"י נראה דהוא אותו דין, וביותר בלשון הרמ"א דכתב 'ולכן אסור' וכו', דנראה דזה טעם הדין, ובאמת הן שני דינים שונים.

## ניתוק תפירה שנעשה אחר גמר עשיית הבגד

יב] ובעיקר הקושיא מדוע לא יתחייב משום מתקן מנא, דעת הגרשז"א (שש"כ פרק טו הערה רי, ובח"ג שם) דכל שתפרו וחברו אחר שנגמר הבגד אין בו משום תקון מנא, אע"פ שא"א ללובשו במצב זה שהוא מחובר, ומה שהביא הרמ"א מרבינו ירוחם דנפתח וחזרו וקשרו האומן, איירי קודם שנגמר, דאילו אח"כ אין בו משום תקון מנא. וע"כ כתב שם דזוג כפפות או גרביים המחוברות יחד, לכתחילה ינתקם לפני שבת, אולם בדיעבד יכול לנתקם אף בשבת, כיון דתקון מנא לא שייך בזה, דחברו זאת אחר גמר יצור הכפפות והגרביים, ומשום קורע נמי הכריע בזה הרמ"א לקולא, אלא דלא יעשנו בפני ע"ה.

יג] אלא דחילוקו צ"ע, דמדברי המג"א שיישב את היש"ש שהתיר לנתק קשר כותנת כיון שלא נעשה ע"י האומן, משמע דאינו תלוי אלא אם עשאו האומן או לא, וכל שעשאו האומן אע"פ שעשאו אחר שגמר את הבגד, יש בו משום תקון מנא. וביותר יש להקשות מדברי החזו"א דנקט להדיא דאף קשר כותנת, כל שא"א להתירו בשום צורה שהיא חייב משום תקון מנא, אף שבוודאי כבר נגמר הבגד הרבה קודם.

יד] והגרש"ז שם עצמו הקשה מדברי החזו"א, ועוד הביא שם דכן מבואר להדיא בריטב"א (בשבת ומכות שם) דפי' בשם ר"ת, את פתיחת בית הצואר דחייב חטאת, בקשר שקשרו הכובס, דבאופן שחותכו ומנתקו נחשב למתקן מנא וחייב משום מכה בפטיש, הרי דלא איכפ"ל שהוא אחר גמר הבגד. ותי' הגרשז"א דיש לחלק בין קשר שנקשר בגוף הבגד, ואינו ראוי עוד למלאכתו, וכגון בקשר כובס וקשר כותנת, ובין קשר שמחבר המנעלים והגרביים יחד, דאף שא"א ללובשו כך, מ"מ אינו נקשר כדי לבטלו אלא רק כדי לחברם יחד, ובזה אין בו משום תקון מנא.

וכסברא זו מבואר גם בתהל"ד (ס"ק ט) דכתב דהרמ"א לא בא להכריע להקל כנגד דעת ר"ת במידי דאורייתא, אלא ס"ל דקשר זוג נעליים, אינו קשר בגוף המנעל, וקשר צדדי כזה אין בהתרתו משום תקון מנא, וכל הנידון הוא באיסור דרבנן דמתיר שלא ע"מ לתפור, ובזה הכריע להקל [דס"ל כדעת הגר"ז וכמ"ש בב"י דכל שאינו ע"מ לתפור, אף שהוא מתקן, אין בו חיוב דאורייתא אלא אסור מדרבנן, ודלא כמ"ש בבה"ל].

ולדבריהם ביאור דברי הרמ"א כך הוא, דבתחילה הביא דברי רבינו ירוחם, דפתיחת בית הצואר חייב חטאת, ולאו דווקא מחדש אלא ה"ה שנפתח וקשרו שוב, ואח"כ הביא דברי הגהות מרדכי לענין בגד שנקשר בו קשר צדדי לחברו אחד לשני, דבזה אין משום תקון מנא אע"פ שא"א להשתמש בו כך, אלא דבזה יש לדון משום קורע דנחלקו בו הראשונים [אי צריך בתופר שיהיה של קיימא], והכריע בזה לקולא שלא בפני ע"ה. ומ"מ עדיין צ"ב דברמ"א ובב"י נראה דהוא אותו דין של בית הצוואר, ובפרט בלשון הרמ"א דכתב 'ולכן אסור'.

טו] ובאמת בעיקר מש"כ דמותר לחתוך ולנתק את הגרביים והכפפות מהדדי, דהוא קשר צדדי ואין בו משום תקון מנא, קשה להתיר בזה, דסו"ס א"א ללובשו באופן זה, והחילוק שחילק מכותנת דהוא קשר צדדי דחוק מאוד, וכן מבואר בחוט שני (ח"ב פל"ד ס"ק יג עמו' רלב) דאסור לנתקם, ומשמעות דבריו שם דחשש בזה לתקון מנא [וז"ל "גרביים חדשות המחוברות בכעין קרס פלסטיק או חוט שעובר מצד לצד, וצריך לחתכו כדי להפריד בין הגרביים וא"א ללובשו כך בשבת, אסור בשבת לחתכו. תוית של בית חרושת שא"א ללבוש את הבגד או את החליפה עמו, אסור לנתקו בשבת"]. וכן מה שחילק הגרשז"א דנקשר אחר גמר הבגד, קשה מאוד כמו שדייקנו מהמג"א והחזו"א.

טז] ומלבד זה, במה שנקטו בפשיטות דהכרעת הרמ"א להקל דא"צ בתפירה שיהיה של קיימא, אינו ברור, דלקמן בשו"ע (סי' שמ סעיף ז) סתם לאסור בתפירה אף שאינו של קיימא, ואף שבדרכי משה שם כתב דנהגו להקל בזה, מ"מ לא הגיה על השו"ע מידי. ובתהל"ד (שם ס"ק ו) הקשה דסותר להכרעת הרמ"א כאן, ותי' דדוקא בקורע היקל הרמ"א כיון דאינו ע"מ לתפור ואינו אלא דרבנן, משא"כ בתופר דהוא דאורייתא דעתו להחמיר [ונ"מ בזה גם לענין הדבקת ופתיחת טיטולים, דיש דעות בפוסקים בזה, דיש הסוברים דאסור משום תופר וקורע, ויש שרצו לומר דלא חשיב הדבקה כ"כ כיון שהוא סוג מדבקה שניתן להסירה בקלות, אולם יש שחילקו בין הדבקה להסרה, כסברת התהל"ד, דבהתרתו יש להתיר יותר כשאינו ש"ק]. אלא דהבאנו דדעת הבה"ל שם דקורע שהוא מתקן גם הוי דאורייתא, וא"צ שיהיה ממש ע"מ לתפור, ובאמת דעת הגרשז"א (שש"כ שם) דהרמ"א שם סמך על מה שהגיה כאן, ודעתו להקל בין בקורע ובין בתופר, אולם בחזו"א (סי' קנו בהשמטות לסי' שמ) כתב דקיי"ל כהאוסרין, וא"כ נראה להחמיר בנתוק הגרביים והכפפות, דמלבד החשש דתקון מנא, יש לחוש גם לאיסור קורע.

אלא דבאמת משום קורע לחוד, דעת החזו"א (סי' נא ס"ק יג, וסי' נב ס"ק יז) להקל בזה, דס"ל דכל קריעה דרך השחתה לצורך הדבר שבתוכו אין ע"ז שם קורע, ומ"מ עדיין יש לחוש בזה למתקן מנא וכנ"ל.

יז] חולצה חדשה המקופלת ומחוברת בסיכות, לדעת הגרשז"א מותר להתירה, כיון שהוא נעשה אחר גמר הבגד, אולם לנתבאר נראה להחמיר בזה [ונראה דבזה אף הגרשז"א מודה דלדעת החזו"א אסור, כיון דהוא בגוף הבגד ודמיא טפי לבית הצואר].

**דינים העולים**

1. קשר שקשרו הכובס בשעת הכביסה, מותר להתירו דלא חשיב של קיימא, ודעת הלבוש דאף שעשוי לאיזה זמן מותר, ולדעת הט"ז דווקא בעשוי להתירו ביומו, ויש דעות בפוסקים מה הכרעת המ"ב בזה, ומ"מ כל שלוקחו מהכובס תוך ז' ימים אפשר להקל.
2. הגדרת קשר של קיימא, תלוי בבעלים על הבגד, ולא בקושר, ומ"מ בכובס שעושה ע"ד בעה"ב חשיב שנקשר מדעתו.
3. הפותח בית הצואר בשבת חייב חטאת, לדעת רש"י וכ"פ הטוש"ע, חיובו משום מכה בפטיש, דאשווי מנא הוא, ולדעת הרמב"ם חיובו משום קורע.
4. קורע שיש בו תיקון אלא שאינו ע"מ לתפור, לדעת הב"י אסור מדרבנן, וכן נקטו הגר"ז והתהל"ד, והבה"ל הוכיח מהרבה ראשונים דחייב מה"ת, והפותח בית הצואר אף לרש"י אינו חייב משום קורע, כיון דכל כולו תיקון.
5. אף פתח שנפתח וחזר האומן וקשרו חייב וכנ"ל, ונחלקו בזה הפוסקים, דעת המג"א דדוקא בקשר שקשרו האומן, אבל קשר שנקשר אח"כ אין בו משום תקון מנא, ולדעת החזו"א כל קשר ששייך בדרך כל שהיא להתירו, אין בו משום תקון מנא, אף שצריך לכך אומן שיפתחנו, אבל אם לא שייך כלל להתירו, יש בו משום תקון מנא, ואסור לנתקו.
6. קשר שנקשר אחר גמר מלאכת הבגד, והוא קשר צדדי שאינו קושר גוף הבגד, כגון זוג כפפות או גרביים שקונים אותם קשורים או תפורים יחד, לדעת התהל"ד והגרשז"א מותר לנתקם [ולכתחילה ינתקנו לפני שבת] אולם נראה להחמיר בזה, וכן דעת החוט שני.
7. נחלקו הראשונים אם בתופר צריך להיות תפירה של קיימא דומיא דקושר, ולדעת הגרשז"א, דעת הרמ"א להקל בזה שלא בפני ע"ה, ולדעת התהל"ד סובר הרמ"א להקל בקורע שהוא דרבנן באינו ע"מ לתפור, ולהחמיר בתופר דהוא דאורייתא. אולם בחזו"א כתב דקיי"ל כהאוסרין, ומ"מ בקריעה דרך השחתה לצורך הדבר שבתוכו, ס"ל דאין ע"ז שם קורע ומותר. [ומ"מ בזוג כפפות וגרביים נראה להחמיר משום מתקן מנא].
8. חולצה חדשה המקופלת ומחוברת במחטים, דעת הגרשז"א דאפשר להתירו בשבת, ונראה להחמיר בזה.