מ_מ ביצה פרק ד
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מראי מקומות

כ"ו סיון פ"א

דף מס' 1

**כ"ט ב' -** **המביא כדי יין ממקום למקום,** בפירש"י כתב דהיינו בתוך התחום או ע"י עירוב, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והר"ן ובחי' תלמיד הרמב"ן, והאו"ז בסימן שנ"ט כתב בשם ריב"א דלא נאסר אלא ממקום למקום, אבל במביא מבית לבית בתוך העיר א"צ לשנות, - אך הרא"ה כתב דכיון דהוא ברה"ר אסור, ומשמע דבכל רה"ר אסור, וכ"נ בד' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין, ובד' התוס' הרא"ש בשבת קכ"ז א', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ז הל"ז והמאירי דלא התירו אלא בתוך ביתו מזוית לזוית, והרמ"א בסימן תק"י ס"ח כתב להתיר אף מבית לבית באותה חצר, ומבו' דברה"ר אסור, והמג"א שם סקט"ו כתב דבמבוי המעורבת אסור, ועמש"נ להלן בדעת התוס' בזה, - ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ל.[[1]](#footnote-2)

הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"א כתב דאע"פ שהותרה הוצאה ביום טוב אפי' שלא לצורך, לא ישא משאות גדולות כדרך שהוא עושה בחול אלא צריך לשנות, וכ"כ השו"ע בסימן תק"י ס"ח,[[2]](#footnote-3) - והגר"ז בקו"א בסימן ש"א סק"ז כתב דמשמעות דבריהם דא"צ שינוי אלא במקום ששייך בו איסור הוצאה שלא לצורך, ופירש דהוא כמש"כ התוס' דהאיסור הוא משום מראית העין שמוציאו לצורך חול.

**לא יביאם בסל ובקופה,** בפירש"י כתב דהיינו דלא יתן ג' וד' בתוך קופה וישאם, משום שנראה כמעשה חול לשאת משאות, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והר"ן, וכ"ה מוכח למש"כ הריב"א דלא אסרו אלא חוץ לעיר, ובע"כ דהאיסור הוא משום דנראה כמעשה חול, והיינו רק כשמביא מחוץ לעיר, - אך התוס' כתבו דטעם האיסור הוא משום שהרואה אומר לצורך חול הוא מביא אותם, והגר"ז בסימן שכ"ג ס"ד הביא לב' הטעמים.[[3]](#footnote-4)

**אבל מביא הוא על כתפו,** בפירש"י כתב דהיינו דמביא על כתפו אחת או שתים דמוכחא מילתא דלצורך יו"ט הוא, ומשמעות דבריו דהא דכשמביא בקופה אסור וכשמביא על כתפו שרי, הוא משום דכשמביא בקופה הוא נותן לתוכה ג' או ד', וה"ז נראה כמעשה חול, אך כשמביא על כתפו א' או ב', דמוכח דלצורך יו"ט הוא, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והר"ן והמאירי, וכ"כ הטוש"ע בסימן תק"י ס"ח, - אך האו"ז בסימן שנ"ט כתב בשם ריב"א דכל שמביא בסל ובקופה אפי' א' או ב' אסור, ולא הותר אלא על כתפו או לפניו דהוא דרך שינוי, וכ"כ המ"ב בסימן תקי"ח סקכ"ח לדקדק מד' הרשב"א בעבוה"ק, - והתוי"ט כתב כן גם בדעת רש"י ודעימי', דאורחא דמילתא נקטו, אך לא תלי בזה, ולעולם כשמביא בסל וקופה אסור, וכשמביא על כתפו מותר, דבשינוי תליא מילתא ולא במספר.[[4]](#footnote-5)

התוס' הק' ממה מהא דתנן בשבת קכ"ו ב' דמפנין אפי' ד' וה' קופות וכ"ש שיהא מותר ביו"ט, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דבשבת דא"א להוציאו לחוץ ואין רואין אותו שרי, והכא מיירי ביו"ט שיכול להוציאו לחוץ ורואין אותו, וע"כ אסור שהרואה אומר לצורך חול מביא אותם, והתוי"ט כתב בדעתם, דביו"ט שיכול להוציא לחוץ אסור להביא אף בתוך הבית,[[5]](#footnote-6) והראש יוסף כתב דהוא משום דכל מקום שאסרו מפני מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור. - **ב** התוס' בשבת קכ"ז א' ד"ה של כדי שמן כתבו דהכא הוא כשמביא ממקום רחוק דמיחזי כעובדין דחול, והכא מיירי בביתו,[[6]](#footnote-7) וכ"כ התוס' הרא"ש שם, ועיי"ש שכתב דליכא למימר בזה דאפי' בחדרי חדרים אסור, דאפי' אם יראו אותו בביתו נושא בקופה לא מיחזי כעובדא דחול,[[7]](#footnote-8) וכ"כ הריטב"א שם, והרשב"א והרא"ה ור"נ בן הרמב"ן בסוגיין. - **ג** הרשב"א כתב לישב עוד, דהתם איירי כשא"א להמתין עד שיפנה מעט מעט, ואף הכא אם א"א לשנות מותר, כדתניא בברייתא בגמ'. - **ד** הריטב"א בשבת שם כתב בשם י"מ, דהתם התירו משום מצות הכנסת אורחים, והשעה"מ בפ"ה מיו"ט ה"א כתב לדון כן בדעת הטור. - **ה** המג"א בסימן שכ"ג סק"ז והגר"א שם ס"ה פירשו בד' הר"ן דהכא הוי עובדין דחול כשנותן לתוך הקופה, ומשא"כ התם דכבר הם בתוך הקופה, ול"ה כעובדין דחול.[[8]](#footnote-9)

**ומתחילין בערמת התבן,** בפירש"י כתב דהיינו דמתחילין בה להסיק, אע"ם שלא זימנה מבעו"י ול"ה רגיל להסיק ממנה, והיינו משום דלי"ל מוקצה, והגרע"א הק' דממ"נ אם אינו אוצר, מ"ט הוי מוקצה, הרי אף דאינו עומד להסקה, מ"מ כיון דיכול ליטול ולהאכיל לבהמה, יכול לעשות בו כל צרכו, שהרי מסיקין באוכלים ובכלים, ואם הוי אוצר, הרי למ"ד דאית לי' מוקצה אסור להאכיל ממנה לבהמה, וא"כ מ"ט נקט רש"י דמתחילין להסיק, ולא פירש דמתחילין להאכיל לבהמה, ומה נתחדש טפי בהא דמתחילין להסיק, מהא דמתחילין להאכיל לבהמה, - ועמש"כ בזה השפ"א.

**דדרו בדוחקא לדרו באגרא וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דמשוי שדרך לשאת על כתפו, ישאנו ביו"ט בעתר, ומשוי שדרך לשאת בעתר ישאוהו ביו"ט בב' בנ"א במוט על כתפיהם,[[9]](#footnote-10) ומשוי שדרך לשאת ב' בנ"א במוט על כתפיהם ישאוהו ביו"ט במוט בידיהם, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן.[[10]](#footnote-11)  **-** ב **הערוך בע' גד פירש דהיינו דמשוי שדרך לשאת בדוחק בטורח בין ידיהם, ישאוהו ביו"ט בעץ שיש לו ענפים בראשו, ומשוי שדרך לשאת בעץ זה ישאוהו במוט, ומשוי שדרך לשאת במוט ישאוהו על הכתף. -** ג הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ב פירש דהיינו דמשוי שדרך לשאת במוט ישאוהו ביו"ט על גבו מאחוריו, ומשוי שדרך לשאת אותו מאחוריו ישאוהו על כתפו, ומשוי שדרך לישא אותו על הכתף ישא אותו בידו לפניו. - ד המאירי פירש דהיינו דמשוי שדרך לשאת על כתפו בטורח ובדוחק ישאוהו במקל, בענין שראש המקל בידו והמשוי מאחוריו, ומשוי שדרך לשאת במקל ישאוהו בב' מקלות אגודים בראשיהן ומניח המשוי על אותם ראשים הנאגדים וראשי המטות השניים אוחזם אחד בידו אחת ואחד בידו האחרת, ומשוי שדרך לשאת בב' מקלות וכו' ישאוהו במוט בשנים על כתפיהם. - **ה בפי' ריבב"ן פירש דהיינו דמשוי שדרך לשאת בידיו יוליכנו במוט, ומשוי שדרך לשאת במוט יוליכנו בב' בנ"א במוט על כתפיהן, ומשוי שדרך לשאת בב' בנ"א במוט על כתפיהן יוליכנו בידיהם במוט.**

נחלקו הראשונים בדין שנויים אלו, **א** הערוך שם פירש דכל השנויים הם להקל הטורח, וכל דא"א לשנות להקל הטורח, אמרינן דלפרוס סודרא עילוי', וכ"נ בד' התורי"ד והרא"ה.[[11]](#footnote-12) - **ב** בפירש"י כתב דהא דדרו באגרא לדרו באכפא אינו להקל, ומ"מ יש לעשות שינוי זה שאינו מרבה טורח בשנויו, ומבו' דאין משנין בענין שמוסיף טורח, וכן פירש"י בהא דלפרוס סודרא עלוי', דהוא משום דקל הוא ואינו מכביד, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן והמאירי, וכ"נ בד' הטור בסימן שכ"ג. - **ג** התוס' כתבו דאף אם מכביד יותר לא חיישינן כיון דמשנה מדרך חול, וכ"כ התוס' בשבת קמ"ח א' ד"ה אתקין רבא, וכ"כ הרשב"א בשם תוס', ומשמע שהסכים לדבריהם, וכן הוכיח היש"ש בסימן א' ממש"כ הרמב"ם דמשוי שדרכו לישא אותו על הכתף ישא אותו בידו לפניו, אף דהוא מכביד בכך.

בד' התוס' בשבת שם מבו' דהא דיש לשנות אף שהוא מוסיף טורח, הוא משום דעי"ז אינו נראה כ"כ עובדא דחול, וע"כ דמי לדינא דמתניתין דלא יביאם בסל ובקופה אבל מביא הוא על כתפו, אף דמרבה בהילוך, - ומשמעות דבריהם דטעמא דרש"י דאין לשנות כשמוסיף טורח, הוא משום דס"ל דשנויים אלו אינם מועילין שלא יהא נראה כעובדא דחול, וע"כ אין לשנות כשהוא מוסיף טורח,[[12]](#footnote-13) ודמי למה שאמרו לקמן בסוגיין דמליא בחצבא רבא תמלי בחצבא זוטא וכו', דאין שנויים אלו מועילין לשנות מעובדא דחול, וע"כ אין לשנות כשהוא מוסיף טורח,[[13]](#footnote-14) עיי"ש, וכ"נ בד' הרא"ה לקמן בסוגיין דתקנתא דרבא אינה לשנות מעובדין דחול, עיי"ש.[[14]](#footnote-15)

**דמליא בחצבא רבא תמלי בחצבא זוטא קא מפשא בהילוכא וכו',** הרא"ה פירש דהיינו דאף דמאידך ה"ז מיקל במשוי, מ"מ הו"ל תוספת טירחא, דטפי ניח"ל חצבא רבא כיון דרגילה בה, וה"נ הוא במאן דמליא בחצבא זוטא דלא אמרינן דתמלי בחצבא רבא, כיון דמפשא במשוי וניח"ל בזוטא דרגילא בי', - ועד"ז כתבו התוס' בשבת קכ"ז א' ד"ה דכו"ע דאף שאמרו שם דלמעוטי בהלוכא עדיף מלמעוטי במשוי, מ"מ הכא אמרינן דמאן דמליא בחצבא זוטא לא תמלי בחצבא רבא משום דמפשא במשוי, והיינו משום דקשה להם לשנות מכמות שנהגו.

**תכסיי' בנכתמא וכו' תפרוס סודרא עלי',** צ"ב דהיאך מותר להוציא את הנכתמא ואת הסודרא, הרי אין בהוצאה זו צורך כלל, ואי נימא דבהוצאת טפל ליכא איסור כלל, (ונתבאר בזה במ"מ הוצאה דף מס' 42), ניחא, - והגרד"ל שליט"א הוכיח מזה דגם עשיית דבר הגורם היתר לאוכל נפש חשיב כמלאכת אוכל נפש, והביא מירושלמי בביצה פ"ג ה"א דביו"ט שחל להיות ער"ש ורוצה להשהות התבשיל ע"י קטימה, מלבה עלי' נעורת של פשתן, ואכמ"ל.

**זמנין דנפיל ואתי לאתויי,** המאירי הק' דמה לי דאתי לאתויי, הרי הותרה הוצאה ביו"ט, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המאירי כתב דמ"מ היא מרבה במשוי. - **ב** הר"נ בן הרמב"ן כתב דכיון דבכה"ג דנפיל אין השינוי מועיל כלום, אין משנין. - **ג** הרא"ה גריס זימנין דנפיל ומיתבר ואתי לאתויי, ופירש דהיינו דכל דמתביר אסור לאתויי, דהו"ל נולד, וכ"כ השטמ"ק בשם הריטב"א. - **ד** השטמ"ק כתב בשם מורו דהוא משום דהוצאה שלא לצורך אסורה ביו"ט מה"ת, וזהו דחייישינן שיפול ותביאנו שלא לצורך, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ז ה"מ, דהוא משום איסור הכנסה מרה"ר לרה"י.[[15]](#footnote-16) - **ה** המהר"ם כתב דל"ג לה, אלא גרסינן זימנין דמפסיק ואתי למקטרי', כאשר כ"נ בפירש"י, וכ"ה המג"א בסימן תק"י סקט"ז, והביא דכ"ה הגירסא בשבת קמ"ח ב', וכ"כ המהרש"א בסוגיין דמפירש"י נראה דל"ג לה.

**תפרוס סודרא עילוי' זימנין דמטמיש במיא ואתי לידי סחיטה,** התוס' הק' במה שאמרו לעיל דנפרוס סודרא עלוי' ולא חיישינן שיבא לידי סחיטה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בספה"י לר"ת סימן רפ"ג הוכיח מזה דאיסור סחיטה משום ליבון הוא רק במים, וביין ושמן לא נאסר אלא משום מפרק, וכ"כ התוס' בשבת קמ"ח ב' ובסוגיין בפי' בתרא והבעה"מ והרוקח בסימן ס"ח, והתוס' בסוגיין הוסיפו לפרש דהא דבכדי יין לא חיישינן לאיסור סחיטה משום מפרק, הוא משום דכל שהולך לאיבוד לי"ב משום מפרק.[[16]](#footnote-17) - **ב** התוס' בסוגיין כתבו בפי' קמא דהתם מיירי בחבית שסתום כולו ופיו צר וליכא למיחש לסחיטה. - **ג** הראב"ד בכתוב שם כתב דהתם כיון דתרי נינהו מדכרי אהדדי ולא אתי לידי סחיטה. - **ד** הרשב"א כתב בפי' קמא דהתם איירי בפירות יבשים דליכא מידי למיגזר, וכ"כ הרא"ה בפי' בתרא והר"נ בן הרמב"ן, וכ"כ הר"ן בפי' בתרא.

המאירי כתב דכל שיש בשנויו חשש שמא יבא לידי עברה, נוח לו שלא ישנה ולא יכניס עצמו לידי ספק, ומשמע דמה שאמרו דלא תקטרי' משום דזימנין דנפיל ואתי למקטרי', ולא תפרוס סודרא עלוי' דזימנין דאתי לידי סחיטה, לא נלמד בזה איסור לקשור הכיסוי או לפרוס על הכלי בגד, אלא היינו דמה"ט לא הצריכו חכמים לשנות, כיון דיש לחוש שעי"ז יבואו לידי איסור, וכ"נ ממש"כ המאירי והר"נ בן הרמב"ן לפרש בהא דזימנין דנפיל ואתי לאתויי, וכ"נ מד' הרמב"ם וש"ר שהשמיטו לדינים אלו,[[17]](#footnote-18) - אך הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ז ה"מ הביא לדינים אלו,[[18]](#footnote-19) וכ"כ היש"ש בסימן א', ותמה ע"ד הפוסקים שהשמיטו לדין זה.

**העברת ד' אמות ברה"ר ביו"ט**

\*בד' השטמ"ק בסוגיין בשם מורו מבו' דהעברת ד' אמות ברה"ר אסורה ביו"ט מדאורייתא, וכ"נ בד' הריטב"א ביומא ס"ו ב', עיי"ש, ועמש"כ בתשו' כת"ס או"ח סימן ע"ז לדחות, וכן צידדו הפמ"ג במש"ז סימן תקפ"ח סק"ה,[[19]](#footnote-20) והמנ"ח במצוה רח"צ אות י"ח.[[20]](#footnote-21)

אך המהר"ם בסוגיין כתב דבשבת אסור העברת ד' אמות ברה"ר משא"כ ביו"ט, ובתשו' כת"ס או"ח סימן ס"ח כתב דמשמעות דבריו, דאי"ז משום דינא דמתוך, אלא משום דלא נאסרה העברת ד' אמות כלל ברה"ר, ועיי"ש שכתב דכ"נ ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק שם דחיישינן שתביאנו מרה"ר לרה"י, ולא כתב דחיישינן שתעבירנו ד' אמות ברה"ר, ועיי"ש שכתב ללמוד כן מד' עוד מקמאי, ועי' גם בדבריו שם סימן ע"ז במש"כ בזה, וכן צידד הבינה לעתים בפ"א מיו"ט ה"ד, וכ"כ העטרת חכמים בר"ה כ"ט ב' ד"ה מעתה, ופירשו דהוא משום דאיסור העברת ד' אמות ברה"ר הוא מהלמ"מ, ואין דנין במה מצינו מהלכה,[[21]](#footnote-22) אך הפמ"ג והמנ"ח שם כתבו דכיון דמעביר הוי תולדה דהוצאה ובכלל הוצאה, ה"ז אסור אף ביו"ט, עיי"ש.

**ולטעמיך הא דאמר רבא וכו',** הריטב"א בשבת קמ"ח ב' הק' דמאי ולטעמיך, הרי חדא מינייהו נקט, ועדיפא לי' לשיולי היכי שבקינן להו לעבור על דבר שהוא משנה מפורשת, וכתב דהוא משום דאיכא למימר דהא דהתם שתקינן, הוא משום דגזירה דאיסורא לא שכיחא בזה"ז שיבאו לתקן כלי שיר, וע"כ מייתי מהא דמניחין אותן לישב על פי המבוי וכו', אף דה"ז שכיח בכל מקום ובכל זמן דמיגנדר לי' חפץ ואתי לאתויי.

**לא ליתיב אינש אפומא דלחיא דילמא מגנדר לי' חפץ ואתי לאתויי,**[[22]](#footnote-23)בפירש"י כתב דהא דחיישינן להכי הוא מתוך שאינו במבוי מקורה להכיר שזה רה"ר וזה רה"י,[[23]](#footnote-24) ומבו' דבמקום מקורה ליכא למיחש להכי, וכ"כ היראים בסימן ער"ד דבפתח הבית מותר לישב, משום דמינכרא מילתא, וכ"כ הרוקח בסימן צ"ט,[[24]](#footnote-25) - והרא"ש בשבת פ"כ סימן י"ג כתב דעל פתח חצר הפתוח לרה"ר או לכרמלית מותר לישב, דמינכר מילתא ולא אתי לאתויי, וכ"כ הטוש"ע בסימן שס"ה ס"ה, והב"י שם כתב דכ"נ גם מד' רש"י.

בד' הבה"ג בהל' שבת משמע דהגזירה דלא ליתב וכו' היא אף במקום הפתוח לכרמלית, אף דגם אי מיגנדר ואתי לאתויי לי"ב אלא איסור דרבנן, וכ"ה מבו' בל' הרא"ש והשו"ע שם, דכל הא דשרי בםתח החצר הפתוח לכרמלית הוא משום דמינכר מילתא, ועמד ע"ז המג"א שם סקי"א, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ט, והמ"ב שם סקכ"ט ובשעה"צ סקכ"ג, ופירש דהוא משום דהמכשול שכיח, - ועמש"כ בזה הב"ח שם, ומש"כ הפמ"ג והמחה"ש שם על דבריו.

**והא הני נשי דשקלן חצבייהו וכו',** בפירש"י כתב דל"ג וקא מגנדר חצבייהו ומייתי להו, והיינו דאם אכן מגנדר חצבייהו וקא מייתי להו, הוי זה איסורא דאורייתא, ועמש"כ הרא"ה והר"נ בן הרמב"ן והשטמ"ק בשם תוס' בישוב גירסא זו.

**מוטב שיהיו שוגגין ואל יהיו מזידין**

**מוטב שיהיו שוגגין ואף יהיו מזידין,** בתשו' רש"י סימן כ' דמצוה להוכיח את השוגגין שאינם יודעין שהדבר אסור, ואם ידעו יחזרו בהן, ומה שאמרו דמוטב שיהיו שוגגין וכו', הוא בגוונא שמחזיקין היתר בדבר איסור ופשט התירו בעיניהם, ואם נודיעם לא ישמעו לנו ויורו בו היתר מאחר שהחזיקו בו, כנשים שיושבות אפומא דלחיא, דאם נאסור עליהן לא ישמעו לנו שיאמרו זהירין אנו מהכניס המתגלגל, ותוספת יוהכ"פ שאומרים עוד יש שהות עד שרואין קרוב להחשיך, ובכה"ג יפה השתיק, דלא להענישם על המזיד, וכ"כ התוס' בשבת נ"ה א' ד"ה ואע"ג דלא ובב"ב ס' ב' ד"ה מוטב ובע"ז ד' א' ד"ה שהי' בידם דלא אמרינן מוטב יהיו שוגגין אלא בדבר שידוע בודאי שלא יקבלו, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשע"ב, והרא"ש בפירקין בסימן ב', ובתשו' כלל ו' סימן ג', ורי"ו בנתיב ב' ח"ה, - ובתשו' תשב"ץ ח"ב סימן מ"ז הוסיף, דאילו הנחנו בנ"א על מה ששוגגין, בכל יום היו מוסיפין שגגות ותפול התורה מעט מעט, וכתב עוד, דכ"ז הוא בדבר שכולם שוגגין, אך בדבר שמיעוטן שוגגין מצוה למחות בידם אף אם יבואו להיות מזידין, כדי להזהיר לאחרים שלא יבאו לידי מכשול דילפי מקלקלתא ולא ילפי מתקנתא,[[25]](#footnote-26) והביאו השעה"צ בסימן תר"ח סק"ג.

השטמ"ק כתב בשם הריטב"א, דכ"ז הוא כשעושין בשוגג, אך כשעושין במזיד ליתא לה"ט, ואם לא מחינן בהו מתפסינן עלייהו דהא ישראל ערבים זל"ז, וכ"נ בד' הרשב"א, וכ"כ היראים בסימן רכ"ג דכל שהם מזידין, אע"פ שאתה מרבה עונשו שחטא בהתראה, אין בכך כלום, וע"ז נאמר הלעיטהו לרשע וימות, אך עיי"ש שכתב דהיינו רק משום מצות הוכח תוכיח, אך אינו נתפס בעוונם, והביאוהו הסמ"ג עשין י"א, והסמ"ק בסימן קי"ב, וההגמי"י בפ"ו מדעות, והמג"א בסימן תר"ח ס"ג,[[26]](#footnote-27) - אך מד' התוס' בשבת ובכ"ד שהוכיחו מסוגיית הגמ' שם דלא אמרינן מוטב וכו' אלא כשידוע בודאי שלא יקבלו, משמע דס"ל דכל שידוע שלא ישמעו אין להוכיחם אף במזיד, דבפשוטו בההיא דשבת היו הם מזידין, וכמש"כ היראים שם,[[27]](#footnote-28) וכ"כ הסמ"ג שם דאף במזידין צריך לשתוק, כמו שאמרו ביבמות ס"ה ב' שחובה על אדם שלא לומר דבר שאינו נשמע שנא' אל תוכח לץ פן ישנאך, וכן צידד המער"ק בפ"א משביתת עשור ה"ז.

הרמב"ם בפ"א משביתת עשור ה"ז כתב דנשים שאוכלות ושותות עד שחשיכה וכו' אין ממחין בידן שלא יבואו לעשות בזדון, "שהרי א"א שיהי' שוטר בבית כל אחד ואחד להזהיר נשיו", והנח להן שיהיו שוגגין וכו', ובתשו' גוו"ר כלל ג' סימן ט"ו כתב לדעתו דכל מה שאמרו דמוטב שיהיו שוגגין וכו', הוא רק בדבר המסור לכל, אך כל שאינו מסור לכל צריך להוכיחם, ועמש"כ בזה המער"ק בהל' שביתת עשור שם, ובתשו' בנין עולם או"ח סימן ל"ב ד"ה אבל לשון הרמב"ם.

**ולא היא לא שנא בדאורייתא וכו',** הרא"ה כתב דבשבת קמ"ח ב' אמרו דבדאורייתא לא אמרינן מוטב שיהיו שוגגין, וזה דלא כהגירסא שלפנינו בשבת שם, וכ"כ המאורות והר"ן והשטמ"ק בסוגיין, וכ"כ התורי"ד בשבת שם, וכ"כ הריטב"א שם דכ"ה בנוסחי דווקני.

והמאורות והר"ן כתבו דקי"ל כסוגיא דהכא דאף בדאורייתא אמרינן מוטב יהיו שוגגין, וכ"כ התורי"ד והריטב"א בשבת שם, והרמב"ם בפ"א משביתת עשור ה"ז וש"ר, - אך השטמ"ק בסוגיין כתב בפי' קמא דקי"ל כסוגיא דהתם לחומרא, ועמש"כ בזה הרא"ה.

המאורות כתב די"מ דלא פליגי הסוגיות, דמה שאמרו התם דבדאורייתא לא, ה"מ במילי דכתיבי בהדיא בדאורייתא, אבל במילתא דאתיא מדרשא, אע"ג דהוי דאורייתא, כיון דלא כתיבא בהדיא אמרינן מוטב שיהיו שוגגין וכו', וכ"כ השטמ"ק, והוסיף לפרש דהא דקאמר התם דרבנן, לישנא קלילא נקט, דכל דאתי מדרשא, כיון דאיסורי' קיל, קרי לי' דרבנן, כלומר כעין דרבנן, ועד"ז כתב הגר"א בסימן תר"ח ס"ב, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ג דבדבר המפורש בתורה ולא אתי מדרשא לא אמרינן מוטב וכו', והביאוהו הרא"ש בסימן ב' והר"ן, וכ"כ הרשב"א בסוגיין, והמ"מ בפ"א משביתת עשור ה"ז, והרמ"א בסימן תר"ח ס"ב.[[28]](#footnote-29)

ובטעם החילוק בין דבר המפורש בתורה לדבר שאינו מפורש, מצינו כמה דרכים, **א** בד' הרשב"א משמע דהוא משום דבדבר המפורש בתורה הוו מזידין, ורק בדבר שאינו מפורש אמרינן דלא משמע להו לאינשי וקייל להו ושוגגין ולא מזידין, וכ"כ הדרכי משה בסימן תר"ח סק"א, והמ"ב שם סק"ו, ועמש"כ בזה בתשו' בנין עולם או"ח סימן ל"ב. - **ב** בד' המאורות מבו' דהוא משום דבדבר המפורש בתורה אמרינן דצייתי לן, ומשא"כ בדבר שאינו מפורש בתורה דלא צייתי לן. - **ג** הדברי אמת בקונט' דברי סופרים קו. פירש דהוא משום דאיסור שאינו מפורש בתורה לא חמיר כאיסור המפורש בתורה, והוכיח מזה כד' הרמב"ם דיש חילוק בין דבר המפורש בתורה לדבר הנלמד מי"ג מדות, וכ"ה מבו' בגל' הגרע"א בסימן תר"ח, ועיי"ש שנסתפק אם איסור ח"ש חשיב כאיסור המפורש בתורה, והביא למש"כ התוס' בשבועות כ"ג ב' (ד"ה דמוקי לה) דלא חשיב כמושבע ועומד מהר סיני.

בד' הרא"ה והר"נ בן הרמב"ן בסוגיין מבו' דאף אם היו אוכלות בשעה שהוא ספק חשיכה, דיש בזה ספק כרת, אין מוחין בידם, וכ"נ בד' הספר חסידים בסימן רס"ב, והביאו הקרב"נ בסימן ב', - אך היש"ש בסימן ב' כתב דלמש"כ הבעה"ע ודעימי' דבדבר המפורש בתורה מוחין בידם, ה"נ אם היו אוכלות בביה"ש מוחין בידן, דכיון דספיקא דאורייתא לחומרא הוי כודאי, והביאו המג"א בסימן תר"ח סק"ב, והפמ"ג והמחה"ש שם כתב דהיינו רק לדעת הסוברים דספיקא דאורייתא לחומרא מה"ת, אך לדעת הסוברים דל"ה לחומרא אלא מדרבנן, אין מוחין בידם, וכ"כ הפר"ח שם ס"ב.

**תוספת יוהכ"פ**

**אכלי ושתו עד שחשיכה,** התוס' כתבו דמשמע דאיכא שיעור לתוספת יוהכ"פ, ונחלקו הראשונים בזה, **א** התוס' כתבו דלא הוברר השיעור, ולכך יש ליזהר ולהפסיק מבעו"י, וכ"כ הרשב"א בסוגיין, והרא"ש בברכות פ"ד סימן ו', וביומא פ"ח סימן ח'.[[29]](#footnote-30) - **ב** השטמ"ק כתב בשם ר"י דהוא חצי שעה,[[30]](#footnote-31) וכ"כ האגודה בשם התוס', ומדמי לה לשיעור דסמוך למנחה, וכ"כ בפי' הר"א מלונדריש בר"פ תפילת השחר. - **ג** התוס' בר"ה ט' א' ד"ה ור"ע כתבו דסגי בתוספת משהו, וכ"כ היראים בסימן ער"ד וסימן ת"כ, והרא"ה בסוגיין, והתר"י והרא"ה בברכות כ"ז ב'. - **ד** הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין אבלות ישנה כתב דצריך שיוסיף שיעור הנראה לעינים שהוא תוספת, והיינו דברגע שהוא ברור שהוא יום יהא בודל לשם תוספת ולא משום ספק לילה, ועד"ז כתב הר"ן בסוגיין דצריך להוסיף מחול על הקודש איזה זמן חוץ מן הזמן שהוא נזהר בו מן הספק, וכתב דהיינו לדעת הסוברים דהא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מדאורייתא, ועמש"כ ע"ז הפר"ח בסימן תר"ח ס"א. - **ה** בתשו' מהר"ח או"ז סימן קפ"ה כתב בשם הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם דיש בירושלמי שצריך להוסיף ב' שעות דהיינו אחד מי"ב חלקים, ועיי"ש שתמה ע"ז שכל העולם אין נוהגין כן, וכתב לפרש לד' הירושלמי דמב' שעות קודם הלילה יכול לקבל עליו שבת, אך קודם לכן אף אם קיבל עליו אינו חל.

**הכא בארזי ואשוחי עסקינן דמוקצה מחמת חסרון כיס ואפי' ר"ש מודה,** האור גדול בפירקין הוכיח מזה דהא דאסר ר"ש במוקצה מחמת חיסרון כיס, הוא אף כשבא להשתמש בו בשבת ומבטל להקצאתו, ודלא כמש"כ הגרע"א בכ"ד דכל שנמלך להשתמש בו שרי, משום דבטלה הקצאתו, ולר"ש לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, ועמש"נ לישב בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 17, ובמ"מ לפ"ק דמכילתין דף מס' 2, ואכמ"ל.

**בתבנא סריא,** בפירש"י כתב דהיינו משום דאין ראוי למאכל בהמה וסתמי' לעצים ולא לאכילה ולאו היינו אוצר,[[31]](#footnote-32) וכ"כ הר"ח דלא עבדי מיני' אוצר, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסו"ס ב', וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת כ"ב, - אך בד' התוס' מבו' דאיירי כשעשה מהן אוצר, ואפ"ה כיון דעכשיו ה"ז ראוי להסקה ולא הקצה דעתו מזה, דכשעשאן אוצר היו ראויין למאכל בהמה, ומזה הוא שהקצה דעתו, ולא מהסקה, ל"ה מוקצה, וכ"כ הגר"ז בסימן תקי"ח סי"ב, והמ"ב שם סקל"ד.

**דאית בי' קוצים,** הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"א כתב דאם הי' התבן מעורב בקוצים שהרי אינו ראוי אלא לאש ה"ז מוכן, והשמיט להא דמוקמינן לה בתיבנא סריא, והמרכה"מ שם כתב בדעתו, דלפ"מ דמסקינן דאית בי' קוצים שוב א"צ להעמיד בתיבנא סריא, אלא דמחמת הקוצים אין ראוי לבהמה, וכ"כ השעה"צ בסימן תקי"ח סקנ"ח, ועד"ז כתב הראשל"צ בסוגיין, - אך בד' התוס' מבו' דגם לפ"מ דמסקינן דאית בי' קוצים, איירי בתיבנא סריא, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסו"ס ב' וש"ר, והטוש"ע בסימן תקי"ח ס"ז, והשעה"צ שם סקנ"ח כתב בשם החמד משה דהיינו משום דיש הרבה חיות שאין הקוצים מזיקין להן, וע"כ אף דאית בי' קוצים אכתי חזי לבהמה, וע"כ רק אם הוי תיבנא סריא ולא חזי לבהמה, הוא דל"ה מוקצה.

כ"ז סיון פ"א

דף מס' 2

**נטילת עצים מן הסוכה**

**ל' ב' -** **אין נוטלין עצים מן הסוכה,** הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הנ"ז כתב דהוא משום דאסור לסתור אהלים אפי' לצורך אוכל נפש, וע"כ הוא דאין נוטלין עצים מן הסוכה לצורך הסקה,[[32]](#footnote-33) ולא נתפרש בדבריו דמ"ט לא הותרה סתירת אהל לצורך אוכל נפש, ועמש"כ הר"נ בן הרמב"ן לקמן ל"א ב' בטעם הא דלא הותר לסתור בית כדי להוציא הפירות שבתוכו, ונתבאר לקמן שם,[[33]](#footnote-34) - ושמא הוא משום דסתירת אהל דרך לעשותו לימים רבים, והוי ככל מלאכת ימים רבים שלא הותרה לצורך אוכל נפש, והפמ"ג באש"א סימן תרל"ח סק"א נסתפק דהותרה סתירת סוכה כדי להכשירה כשאין לו סוכה אחרת, דהו"ל כמכשירי אוכל נפש, עיי"ש.

**מן הסמוך לה נמי הא קסתר אהלא,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דהסכך אינו ארוג, לפיכך הכל שוה העליון כתחתון סכך הוא, והפמ"ג באש"א סימן תרל"ח סוסק"א כתב דמשמעות דבריו דהו"ל סתירה גמורה מדאורייתא, ולעיל מינה שם כתב דבד' המג"א בסימן תקי"ח סקי"ב משמע דאי"ז אסור אלא מדרבנן דנראה כסותר.

בירושלמי אמרו דשמואל אמר בשלא נתכוין לעבותה אבל אם נתכוין לעבותה אסור, ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** הרשב"א כתב דהיינו דכל הא דיש בעצים הסמוכין לסכך משום סתירת אהל, הוא כשנתכוין לעבותה, אך כל שלא נתכוין לעבותה אלא ליתן עלי' להצניע לי"ב משום סתירת אהל, וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם בסוגיין בפי' קמא. - **ב** האו"ז בסימן ש"ס פירש דקאי על סמוך לדפנות, דאם נתכוין לעבותה שיהא הכותל עב הוי כאילו ארוג בדופן ואסור,[[34]](#footnote-35) והביאו ההג"א בסימן ג', ונתבאר להלן. - **ג** בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' כתב דקאי על אסורייתא, דאף דלי"ב משום סתירת אהל, מ"מ כל שמכוין לעבותה אסור, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בסוגיין בפי' בתרא והמאירי,[[35]](#footnote-36) וכ"כ הראש יוסף בסוגיין בדעת רש"י.

בירושלמי שם אמרו דכל שהתנה עלי' מותר, והרשב"א בסוגיין פירש דקאי על עצים הסמוכין לסכך, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הנ"ט, דכל שהתנה עלי' מותר, שכבר גילה בפיו שאינו מניחו שם לסיכוך,[[36]](#footnote-37) - אך בתשו' הרא"ש שם כתב דקאי על איסורייתא, דאף דכשנתכוין לעבותה אסור, מ"מ כל שהתנה עלי' מותר,[[37]](#footnote-38) ומבו' דרק באסורייתא מהני תנאי, אך בכל עצים שבסכך ל"מ תנאי,[[38]](#footnote-39) ובד' הראב"ד בכֹתוב שם בסוגיין נראה שנסתפק בביאור הירושלמי, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז המאירי, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין.

**מאי סמוך סמוך לדפנות,** נתבאר לעיל מש"כ האו"ז וההג"א דאם נתכוין לעבותה שיהא הכותל עב אסור, והיש"ש בסימן ג' כתב דהיינו כשהעמידן בתחילת עשיית הכותל כדי לעבותה או לחזקה, אך כל דלאחר שעשה הכותל כבר וגמרה סמך אח"כ קנים לעבותה ולא נארגו עמה, לי"ב איסורא, והביאו המג"א בסימן תקי"ח סקי"א, - אך הט"ז שם סק"ו כתב דאף בכה"ג אסור, ול"מ הגמר שהי' כבר, דכיון שהוא מתכוין להעבות הכותל וישאר שם, ממילא בטיל לגבי הדופן, ואסור ליטלו משם, וכן הסכים הגר"ז שם סט"ז, ובקו"א שם סק"ג כתב דכ"ה משמעות ל' האו"ז וההג"א, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכ"כ המ"ב שם סוסקל"ט ובשעה"צ סקס"ז.

היש"ש שם כתב דכ"ה דאם נתכוין לעבותה אסור, ה"נ אם נתכוין לעשות הכותל חזק שלא יפילה הרוח, אסור, אך הגר"ז שם סי"ז כתב דבכה"ג אינן בטלין לגבי הדופן, דכיון שלא נתכוין בהן כדי להוסיף בעובי הדופן וגם לא חיברן עמו, בודאי אין דעתו שיהיו עומדים כאן לעולם, אלא כשיצטרך להם יטלם מכאן ויסמוך את הדופן בדבר אחר, וע"כ אינם בטלין לגבי הדופן, ועמש"כ בקו"א שם סק"ד להוכיח כן, ועמש"כ ע"ז השעה"צ שם סקס"ו.

**אפי' תימא בשאין סמוך לדפנות כי תניא ההיא באסורייתא,** בפירש"י כתב דהיינו בחבילות של קנים שנתנן על הסכך, דמדלא התיר אגדן לא בטלינהו לגבי סכך אלא להצניען שם, וכ"כ ש"ר, - אך בפי' ר"ח משמע דאיירי בדפנות, דאם היו חבילות ע"ג חבילות שאינן עשויות לאהל מותר להסתפק מהן, וצ"ע.

הרי"ף והרא"ש בסימן ג' הביאו לתרי שינויי דגמ', והב"י בסימן תקי"ח ס"ח כתב בדעתם דס"ל דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, וכ"כ הטור בקיצור פסקי הרא"ש,[[39]](#footnote-40) והמאורות והמאירי והריא"ז בסוגיין, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הנ"ח והנ"ט, וכ"נ בד' השבה"ל בסימן רנ"ט, והאו"ז בסימן ש"ס, - אך הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ד הביא רק לשנויא דשמואל דסמוך לדפנות, והב"י שם כתב בדעתו דס"ל דשמואל דאוקי מתניתין בסמוך לדפנות לית לי' דרב מנשיא דאוקמה באסורייתא, דכל שהוא על הסכך חשוב כסכך, וקי"ל כוותי'.

**אין נוטלין עצים וכו' ור"ש מתיר ושוין בסוכת החג בחג שאסורה ואם התנה עלי' הכל לפי תנאו,** בביאור סוגיין נתבאר באורך במ"מ מוקצה ב' דף מס' 6 - 9.

**הבאת עצים ביו"ט**

**ל"א א' - מביאין עצים מן השדה מן המכונס,** בטעם הא דאין מביאין עצים מפוזרין מן השדות, נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דהוא משום דהוו מוקצה, ולא הותר אלא כשכנסו מערב יו"ט דגלי דעתי' דעלייהו סמיך ואינן מוקצה, או מפוזרין שבקרפף, שהוא משתמר ומוקף סביב, ואפי' מפוזרים שבו לא הקצה מדעתו, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריא"ז והמאירי, והרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ד בסו"ד,[[40]](#footnote-41) והאו"ז בסימן ש"ס אות ב', וכ"נ בד' הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ג פ"ו הס"ו, - אך הרא"ה כתב דהוא משום איסור מעמר, דאותן שבשדות אין דרך בנ"א לגבב בהן לצורך בני יומן אלא לימים אחרים, ולפיכך אסרו, ועד"ז כתב הר"ן בשם אחרים דאסרוהו חכמים משום דמיחזי כמגבב שלא ליומי',[[41]](#footnote-42) ועמש"נ להלן פלוגתת הראשונים אם יש לאסור במשנתינו משום מעמר, ואם הותרה מלאכת מעמר לצורך אוכל נפש.

לדעת רש"י ודעימי' דהא דאין מביאין עצים מפוזרין מן השדה הוא משום מוקצה, כתב היש"ש בסימן ו' דאתיא כר' יהודה דאית לי' מוקצה, אך לר"ש שרי, וכתב לפ"ז דלדעת ר"ת ודעימי' דקי"ל כר"ש במוקצה אף ביו"ט, מביאין אף מן המפוזרין, וכ"כ הבית מאיר בסימן תק"א ס"ג, והמ"ב שם סקי"ז, ובביאוה"ל שם ס"ג.

אך הנה המאירי בסוגיין צידד דאתיא אף כר"ש,[[42]](#footnote-43) וכ"ה מבו' מד' הריא"ז בפירקין ה"ב דין א' שהביא לדין זה, אף דס"ל דקי"ל כר"ש ביו"ט,[[43]](#footnote-44) ועמש"כ השעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ד להוכיח כן, דאתיא הך מתניתין אף כר"ש, ועיי"ש שפירש דהוא משום שאין דעתו עליהן והרי הן אצלו כאבנים, והיינו דל"ב בזה להקצאה דילי', אלא כל שאין דעתו עליהן אינם מוכנין כלל לשימוש, והוו כאבנים דהוו מוקצה לכו"ע, והיינו דכיון דאין עליהן תורת כלי, בעו הכנה להשתמש בהן, וכל שלא הוכנו להשתמש בהן, הו"ל כצרורות שבחצר שהן מוקצה, (והו"ל כעפר דכל שלא הוכן הוי מוקצה, אף שהוא ראוי להשתמש בו), - והפנ"י כתב דהוא משום דלא אמרינן בעצים אלו דלהסקה הן עומדין, אלא הן עומדין לבנין או לעשות מהן כלים, וע"כ הוו מוקצה לכו"ע.[[44]](#footnote-45)

הט"ז בסימן תק"א סק"ה כתב דלדעת רש"י ודעימי' דהא דאין מביאין עצים מפוזרין מן השדה הוא משום מוקצה, הרי דכל שהכין אותן מערב יו"ט שרי, אך להר"ן אף בכה"ג אסור משום מעמר, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ט, ובראש יוסף בסוגיין, - אך הביאוה"ל שם ס"ג פקפק בזה, דכיון ששיערו חכמים דאסח דעתי' אפי' הכינן מתחלה ל"מ דודאי לא גמר בדעתו, והביא מהחמד משה שם שעמד בזה.

הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ד כתב דאף דאין מביאין עצים מן השדה, מ"מ מגבב הוא בשדה מלפניו ומדליק שם, ופירש כן במתניתין דלקמן ל"ג א', (והראשונים נחלקו בביאור דינא דהתם, ויתבאר בעזה"י במקומו), - והפמ"ג במש"ז סימן תק"א סק"ג תמה בזה, דלמש"כ הרמב"ם בסו"ד שם דהא דאין מביאין עצים מן השדה הוא משום מוקצה, מ"ט מותר לגבב בשדה ולהדליק שם, ועיי"ש שכתב דאין לומר דהוא משום דהותר מוקצה לצורך אוכל נפש, שהרי שימוש במוקצה לא הותר, וכמש"כ המג"א בסימן תק"ט סקט"ו, וכן הק' הדגמ"ר שם, - והשעה"צ שם סקי"ד כתב דבע"כ דלדעת הרמב"ם עיקר האיסור להביא עצים מן השדה הוא משום עובדא דחול לילך ביו"ט לשדות להביא עצים לביתו, וע"כ שפיר מותר לגבב ממה שלפניו, ומש"כ הרמב"ם בסו"ד דהרי הן מוקצה, היינו שחכמים עשו ד"ז למוקצה.

**ומן הקרפף אפי' מן המפוזר,** התוס' הק' דהרי הוי מעמר שהוא אב מלאכה, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבארו במ"מ למלאכת מעמר, עיי"ש, **א** התוס' כתבו דלא שייך עימור אלא במקום שגדלים שם. - **ב** הר"ן כתב בשם אחרים דאף דהוי מעמר ה"ז מותר, דהו"ל צורך אכילה, כביקוע עצים או כהבערה עצמה, והותרה מלאכת מעמר לצורך אוכל נפש, וכ"כ הרא"ה. - **ג** בתשו' מהר"ח או"ז סו"ס רי"ד כתב דשמא מה שמגבב מן החצר אי"ז עימור, אלא כעין עימור שבולים שמקבצם כדי שיהיו יחד ולקושרם יחד או שישכנו יחד שלא יפזרם הרוח וכו', אבל קסמין שבחצר שאינו מקבצם אלא כדי להדליקם לאלתר, אינו מקבצם אלא שטורח לו להדליק כל קיסם או לזרוק כל קיסם לבדו למדורה ולא בשביל תיקון הקסמין ושמירתם מקבצם אי"ז מעמר, ועד"ז כתב השעה"צ בסימן תק"א סקי"ד סקי"ד בדעת הרמב"ם, דלא אסור עימור כי אם כשמעמר שיהיו מונחים שם לייבש וכהאי גוונא, אבל לא כשמגבבן כדי להדליקן תיכף. - **ד** בפי' הר"י מלוניל בשבת ע"ג א' משמע דמלאכת מעמר הוא רק כשקושרם יחד, וכ"נ בד' המאירי והשיטה להר"נ שם, וכ צידד בתשו' מהר"ח או"ז סימן רי"ד, וכתב דכ"ה משמעות ל' מעמר, דלא מיקרי עומר אלא כשנקשרו יחד, ושבלים המקובצים יחד ולא נקשרו להיות אגודה אחת לא מיקרי עומר, וכתב כן בדעת הרמב"ם, וכ"כ המרכה"מ בפ"ח משבת ה"ו והר"מ קזיס בשבת ע"ג א' בדעתו,[[45]](#footnote-46) - **ה** בס' המאורות בשבת ע"ג ב' כתב בשם הר"מ דאינו חייב משום מעמר אלא כשהוא מכוון להשוותו וצריך כיוון באותו עמור, אך המאסף פירות וצברן בלא כיוון מותר, וכ"כ המאירי שם בשם י"מ, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות שער ט' בשם יש מי שאומר. - **ו** התורי"ד בשבת ע"ג ב' כתב דכל שלקט פירות ונתפזרו לי"ב משום מעמר, וכ"כ עוד מקמאי, ולפ"ז י"ל דאיירי הכא בכה"ג שכבר היו מקובצים ונתפזרו. - **ז** המנ"ח במוסך השבת מעמר סק"א האריך בדעת הרמב"ם דמלאכת מעמר לא שייך רק באוכלין ולא בעצים, עיי"ש, אך בד' רבים מקמאי מבו' דמלאכת מעמר היא אף בעצים, ונתבאר במ"מ למלאכת מעמר.

בד' התוס' מבו' דמלאכת מעמר לא הותרה לצורך אוכל נפש, והיש"ש בסימן ו' כתב דהוא משום דהוי כמו קצירה שלא הותרה לצורך אוכל נפש, ולדעת התוס' הוא משום שלא הותרו מלאכות דקודם לישה, וגם לדעת ש"ר י"ל דחשיב כמלאכת ימים רבים, וכ"כ הגר"ז בסימן תצ"ה ס"ט, - אך בד' הרא"ה והר"ן צ"ל דעימור עצים שבקרפף אי"ז מלאכת ימים רבים, וע"כ הוא דשרי.

**איזהו קרפף כל שסמוך לעיר,** נחלקו רבוותא בשיעור דחשיב כסמוך לעיר, **א** הרשב"א והרא"ה והר"ן כתבו דהוא תוך עיבורה של עיר דהיינו תוך ע' אמה ושירים, וכ"כ הרא"ש בסימן ד', והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הס"ה, והמ"מ בפ"ב מיו"ט הי"ד, והטור בסימן תק"א, וכ"כ המ"ב שם סקט"ו בשם האחרונים. - **ב** המאירי כתב דבתוך ע' אמה ושירים הוי מכלל העיר ואינו נקרא סמוך, וסמוך לעיר היינו שהוא בין הגנות הסמוכות לעיר. - **ג** המ"מ בפ"ב מיו"ט הי"ד בסו"ד כתב בדעת הראב"ד דכל שהוא בתוך חצי התחום חשיב כסמוך לעיר, עיי"ש. - **ד** בפירש"י כתב דהיינו סמוך לעיר ממש, וכ"כ הרע"ב, והמלאכת שלמה כתב בדעתם דדוקא כשהוא סמוך לעיר ממש, ולא סגי בתוך ע' אמה ושירים.

**אין מביאין עצים אלא מן המכונסין שבקרפף,** בטעם הא דאין מביאין מן המכונסין שבשדות ומן המפוזרין שבקרפף, מצינו כמה דרכים, ותלי בפלוגתת רבוותא בטעם איסור הבאת עצים, **א** הפסקי רי"ד כתב דהא דאין מביאין אף מן המכונסין שבשדות, הוא משום דבשדה שהוא פרוץ וכל אדם נכנס לשם, אין דעתו אפי' על המכונסין, והו"ל מוקצה, וכ"כ הריא"ז דהוא משום דאין דעתו עליהן והן אצלו כאבנים, וכתב דמה"ט אף אין מביאין מן המפוזרין שבקרפף. - **ב** הרא"ה כתב דהא דאין מביאין מן המכונסין שבשדות, הוא משום דכל שהוא בשדה מיחלף במגבב, והא דאין מביאין מן המפוזרין שבקרפף, הוא משום דאין דרך גיבוב ליומו ולשעתו ביו"ט שצריך לו למהר סעודתו כדי להרבות בשמחה, ודמי למה שאסרו במפוזרין שבשדות, משום דאין דרך לגבב בהן לצורך יומן, ועד"ז כתב הר"ן בשם אחרים.[[46]](#footnote-47) - **ג** היש"ש בסימן ו' כתב דהא דאין מביאין מן המפוזרין שבקרפף, הוא גזירה אטו מפוזרין שבקרפף דמחזי כמגבב במקום גידולו. - **ד** המ"ב בסימן תק"א סקי"א כתב בדעת הרמב"ם, דהא דאין מביאין מן המכונסין שבקרפף הוא משום דהוי עובדא דחול לילך לשדה להביא עצים לביתו.

**עלי קנים ועלי גפנים וכו' כמפוזרין דמו ואסורין,** בפירש"י כתב דאף אם לא פיזרתן הרוח הוו כמפוזרין, כיון דמסתמא לא סמכא דעתי' דסבר מבדר להו זיקא, וזה לטעמי' דאיסורא דמפוזרין הוא משום מוקצה, - אך לדעת הרא"ה דאיסורא דמפוזרין הוא משום מעמר אין לפרש כן, ועיי"ש שפירש דטעם האיסור בזה, הוא משום שהרוח מפזרתן בין ידיו בעוד שלוקח אותם, ואי שרית לי' אתי ודאי לגבב אותן, וכ"כ הר"ן לדעתו.

**ואי אתנח מנא מאתמול שפיר דמי,** הרשב"א כתב דהיינו אף אם באה הרוח ופזרן, כיון דמאתמול דעתי' עלייהו, וזה לטעמי' דאיסורא דמפוזרין הוא משום דאין דעתו עליהן והוו מוקצה, וע"כ אם אתנח מנא עלייהו דהוו כמכונסין ודעתו עליהן שפיר דמי אף אם נתפזרו, - אך הרא"ה כתב דהא דשרי בדאתנח מנא, הוא משום דבכה"ג לוקטם כאחת, ואין הרוח מפזרתן, ואין לחוש שיבא לעמר, ולדעתו לא הותר לקחתן, אלא בעוד הכלי עליהן, וכ"כ המ"ב בסימן תק"א סק"כ דלדעתם אם מצאן מפוזרין אסורין ללקטן.

**ש"מ ר' יוסי תרתי לקולא קאמר,** בפירש"י כתב דהיינו דכל שיש לו פוחחת שרי אף שאינו סמוך לעיר, וכל שהוא סמוך לעיר שרי אף שאין לו פותחת, וכ"כ התוס' והר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאורות והרא"ש בסימן ג' והר"ן, והראב"ד בפ"ב מיו"ט הי"ד, והאו"ז בסימן ש"ס אות ג', והשבה"ל בסימן רמ"ט, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הס"ד, ורי"ו בנתיב ד' ח"ד, והטור בסימן תק"א, - אך בפי' ר"ח גריס דר' יוסי לקולא קאמר, ומשמעות דבריו דהיינו דכל שיש לו פותחת שרי אף כשאינו סמוך לעיר, אך אף כשהוא סמוך לעיר בעי פותחת, דבזה לא פליג על ת"ק, וכ"כ תלמיד הרמב"ן, וכן צידד ההשלמה, וכ"כ הרמב"ם בהל' יו"ט שם, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת כ"ב, והארחות חיים בהל' יו"ט סמ"ד, והכל בו בסימן נ"ח, והשו"ע בסימן תק"א ס"ג, - והיש"ש בסימן ו' הכריע לדינא כדעת רש"י ודעימי', וכ"כ הגר"א בסימן תק"א ס"ג, והמ"ב שם סקט"ו.

כ"ח סיון פ"א

דף מס' 3

**ביקוע עצים ביו"ט**

**ל"א א' -** **אין מבקעין וכו',** בדין ביקוע עצים נחלקו הראשונים אם חשיב כאוכל נפש עצמו, או כמכשירי אוכל נפש, דהרא"ה בסוגיין כתב דביקוע עצים לצורך הבערה חשיב כאוכל נפש ממש, וע"כ שרי אף דאפשר לעשותו מערב יו"ט, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ד ב', וכ"נ בד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ סוף אות ג', - אך הראב"ד בפ"ד מיו"ט ה"י כתב דאינו אלא כמכשירין, וכ"כ הרשב"א בסוגיין, והגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"א הוכיח דהכי קי"ל, עיי"ש, וכ"כ המ"ב בסימן תק"א סק"ד, - והר"ן בסוגיין כתב דביקוע עצים להבעיר בהן מדורה חשיב כאוכל נפש, כיון שהוא נהנה מהן בעצמן שעושה מהן מדורה ומתחמם כנגדה, ול"ד למכשירין שאין אדם נהנה מן המכשירין עצמן, אלא ממה שהוכשר על ידיהן, אך ביקוע עצים לבשל בהן הוי כמכשירין.

לדעת הסוברים דביקוע עצים הוי כמכשירין, קשיא דמ"ט מותר לבקע עצים ביו"ט, הרי הו"ל מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, וכן קשיא לדעת הסוברים דאף אוכל נפש עצמו שאפשר לעשותו מערב יו"ט אסור, וא"כ אף אם ביקוע עצים חשיב כאוכל נפש עצמו, מ"מ הי' לנו לאסור בזה משום דאפשר לעשותו מערב יו"ט, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"י כתב דאף שאפשר מערב יו"ט לא אסרוהו, משום שאפשר שיפגע בעץ עבה ולא יכול להבעירו וימנע מלבשל, וע"כ התירו לבקע בשינוי. - **ב** הראב"ד שם כתב דאף מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט שרי ע"י שינוי, וע"כ הותר ביקוע עצים ע"י שינוי. - **ג** הראב"ד שם כתב עוד, דביקוע עצים מפני שא"א לאפות ולבשל בלא עצים עשו אותו כדיכת המלח והתירו אותו על ידי שינוי, וכ"כ ההשלמה לעיל כ"ח ב' בטעמא קמא והרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ב פ"ו המ"ח. - **ד** הר"ן כתב דכיון שביקוע לעשות מדורה שרי אע"ג דאפשר מאתמול, משום דהו"ל כאוכל נפש עצמו, אף לבשל בהן שרי משום מתוך,[[47]](#footnote-48) ועמש"כ בזה המג"א בסימן תק"א סק"ג. - **ה** התורי"ד כתב דבקיעת העצים אינה מלאכה כלל, אלא טירחא בעלמא, דכל הא דחייבין בביקוע עצים משום טוחן, הוא כשעושה אותן קיסמין דקין, וע"כ שרי אף דאפשר לעשותו מערב יו"ט, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשע"ד, והביאו המרדכי בסימן תרצ"א, וכ"נ בד' האו"ז בסימן ש"ס אות ד' בשם ריב"א, והשבה"ל בסימן רמ"ט כתב בשם אחיו ה"ר בנימין דבכל ביקוע עצים ליכא משום טוחן, עיי"ש. - **ו** הראב"ן במכילתין כתב דאיירי כשביקע מעיו"ט, וביו"ט נתברר דלא סגי במה שביקע, וצריך לחזור ולבקע, והו"ל כא"א לעשותו מערב יו"ט. - **ז** השבה"ל בסימן רמ"ט כתב בשם הר"א מטול דהו"ל כדבר שא"א לעשותו מערב יו"ט, דזימנין דמימליך לעשות מאכל מה שלא הי' בדעתו מאתמול, ועד"ז כתבו ההשלמה לעיל כ"ח ב' בטעמא בתרא והמאירי בסוגיין, והריא"ז בפירקין כתב דהוא משום דאפי' אם יש לו כמה עצים מבוקעין מאתמול, צריך עוד לסלת ולקטום בשעת הסקה כפי הצורך, ועד"ז כתב המנהיג בהל' יו"ט הצריכות בשם ה"ר אביגדור כ"צ דהוא משום דאף אם ביקע עצים מאמש שמא יצטרך לבקע עוד או לעשות קסמין דקין והותרו משום עונג.

הרא"ש בסימן ד' כתב דלא התירו אלא לבקע מן הקורה, שא"א לאפות ולבשל בה בלא ביקוע, אבל עצים של הסקה שהם גדולים קצת לא יבקעם, כיון שיכול לבשל ולאפות בהם בלא ביקוע טרחא שלא לצורך הוא והו"ל אב מלאכה, כמו שאמרו בשבת ע"ד ב' דמאן דסלית סילתא חייב משום טוחן, וכתב דכן משמע בד' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"י, וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו המ"ט, וכ"כ הטור בסימן תק"א.[[48]](#footnote-49)

ובד' הקרבן נתנאל שם מבו' שפירש לד' הרא"ש כד' הראבי"ה ודעימי' דלא הותר כלל אלא ביקוע שאינו אב מלאכה, ואין איסורו אלא משום עובדין דחול, וכ"נ בד' היש"ש בסימן ז', והמג"א בסימן תק"א סק"ג, והגר"א שם ס"ב, והמ"ב שם סק"ד שפירשו כן, - אך בד' הרשב"א משמע להדיא דכל ביקוע הוא מלאכה גמורה ואפ"ה שרי, משום שעשאוהו כדיכת המלח, אלא שלא התירו אלא היכא דא"א בע"א, אך בעצים של הסקה שאפשר בע"א לא התירו מלאכה גמורה, וגם בד' הרא"ש מבו' דכל הא דלא הותר ביקוע עצים של הסקה, הוא משום דאפשר בע"א, וצ"ע.[[49]](#footnote-50)

**ואין מבקעין לא בקרדום וכו',**[[50]](#footnote-51)בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** פירש"י כתב דהוא משום דהם כלי אומן ונראה כעושה בו מלאכה, וכ"כ הר"י מלוניל והריא"ז, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן ד', והפסקי רי"ד הוסיף לפרש דהוא משום דהרואה אומר דהאי בעה"ב לתקן בו מלאכתו הוא צריך, וכ"כ המכתם, ולדעתם א"צ שינוי, אלא כל האיסור הוא בכלי אומן. - **ב** הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ד ב' כתב דהצריכו שינוי מועט משום עובדין דחול, ע"ד הא דבדיכת מלח הצריכו שינוי. - **ג** הרא"ה כתב דכיון שלפעמים ממה שמבקעין ליומו מניחין לימים אחרים, ע"כ הצריכו שינוי, ועד"ז כתב הר"ן דכיון דמבקעין לצורך עשיית כלים לא התירו לבקע אלא ע"י שינוי, והר"ן לעיל י"ד א' כתב דהוא משום שדרך בנ"א לבקען לימים רבים ומיחזי כמאן דעביד לצורך חול וע"כ הצריכו שינוי. - **ד** הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"י כתב דהוא משום דמדינא הי' לנו לאסור לבקע עצים דאפשר לעשותו מבעו"י, אלא שהתירוהו מפני שאפשר שיפגע בעץ עבה וכו', אך לא התירו אלא בשינוי, ועד"ז כתב הראב"ד שם, דכל הא דשרי אף דאפשר מבעו"י, הוא ע"י שינוי, והיינו או משום דכל מכשירין שאפשר מבעו"י מותרין ע"י שינוי, או משום דעשו אותו כדיכת המלח והתירו ע"י שינוי, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ב פ"ו המ"ט, ועד"ז כתב השבה"ל בסימן רמ"ט בשם אחיו ה"ר בנימין, ואך שדעתו שם דמדינא ל"ה מלאכה כלל, ואפ"ה כיון דיכול לעשותו מערב יו"ט מאי דאפשר לשנויי משנינן.

**ולא במגל,** הרשב"א הביא מירושלמי דהיינו במגל קציר, אך במגל יד מבקעין, וכ"כ האו"ז בסימן ש"ס, ולכאו' הוא מתפרש למש"כ הערוך בע' מגל דמגל יד הוא  **חלק, ומגל קציר עשוי שינים, ומגל קציר דעשוי שינים, דמי טפי למגירה, אך התניא בסימן נ"ח כתב דאין מבקעין במגל יד, וכ"כ התוי"ט במשנתינו.**

**אין מבקעין עצים מן הסואר של קורות,** הרשב"א כתב דהא דהוו מוקצה, הוא משום דהו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ התוס' לעיל ב' ב' ד"ה אין מבקעין, והראב"ד בכתוב שם לעיל שם, וכתבו לפ"ז דמודה בזה ר"ש, וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת קנ"ו ב' ד"ה ולא מן הקורה, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ד, והארחות חיים בהל' יו"ט סמ"ג, והכל בו בסימן נ"ח, - אך בפסקי ריא"ז לא הביא לדין זה, ולכאו' הוא משום דס"ל דל"ה מוקצה מחמת חסרון כיס, אלא הוי מוקצה דאוצר, ואתיא כר' יהודה,[[51]](#footnote-52) וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע לעיל ב' ב', וכ"כ המאירי שם.[[52]](#footnote-53)

**ולא מן הקורה שנשברה ביו"ט**,[[53]](#footnote-54) בטעם הא דהויא מוקצה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בשבת קנ"ו ב' ד"ה והא א"ר יוחנן פירשו דאיירי בקורה שהיא מוקצה מחמת חסרון כיס,[[54]](#footnote-55) ואסורה במיגו דאיתקצאי.[[55]](#footnote-56) - **ב** בפירש"י בסוגיין ובשבת קנ"ז א' משמע דהויא מוקצה משום דבביה"ש ל"ה עומדת להסקה, וכ"ה להדיא בד' המאירי. - **ג** הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ב כתב דאיסורה הוא משום שהיא נולד,[[56]](#footnote-57) וכ"כ הריא"ז בפירקין. - **ד** בד' הרשב"א בסוגיין מבו' דאיירי בקורת בית שנשברה, דהיא מוקצה מחמת איסור, עיי"ש, וכ"כ המ"ב בסימן תק"א סק"ב.[[57]](#footnote-58)

הרשב"א הביא מירושלמי דמן הקורה שנשברה מערב יו"ט מותר, כשאין עלי' תורת כלי, אבל אם יש עלי' תואר כלי אפי' נשברה מערב יו"ט מותר, ובד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב רפ"ו משמע דהיינו דכל שעדיין היא ראוי' לבנין, אין מסיקין בה, דאכתי הויא מוקצה מחמת חסרון כיס, - אך הדרכי משה בסימן תק"א סק"א פירש דאיירי כשהי' עלי' כלי מערב יו"ט וחזרה ונשברה ביו"ט, דהו"ל נולד, וכ"כ המג"א שם סק"ב.

**ואיכא דמתני לה אסיפא וכו' לא שנו אלא בזכרות וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י מבו' דהני תרי לישני לא פליגי, אלא דבאתרי' דמאן דמתני לי' ארישא היו עושין לקרדום זכרות ונקבות והקופיץ כולו זכרות, ובאתרי' דמאן דמתני לי' אסיפא היו עושין לקופיץ זכרות ונקבות והקרדום כולו נקבות, ולעולם בצד הנקבות אסור ובצד הזכרות מותר, וכ"כ הר"י מלוניל ותלמיד הרמב"ן והשיטת ריב"ב והר"ן. - **ב** התורי"ד כתב דבין לקרדום ובין לקופיץ איכא זכרות ונקבות, ולל"ק קמ"ל דאף בקרדום שהוא כלי אומן לא נאסר אלא בנקבות שלו כדרך מלאכת האומנות, אך בזכרות מותר, דהדבר ידוע שאינו מתכוין למלאכה אלא לבקע, דגם האומן אינו עושה בזכרותו אלא בוקע כשרוצה לבקע העץ לשנים, ולל"ב קמ"ל דאף בקופיץ אסור בנקבות שלו, אע"פ שניכר שאינו כלי האומנין, שלא יאמרו למלאכה קא מכוין, אך משמעות דבריו דלא פליגי תרי לישני לדינא, ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, ולתרוייהו מותר בקרדום בזכרות שלו, ואסור בקופיץ בנקבות שלו, וכ"כ הריא"ז. - **ג** הרא"ה כתב דפליגי תרי לישני, דלל"ב דאף קופיץ אסור בנקבות שלו, הרי דקרדום אסור אף בזכרות שלו, ולל"ק דקרדום מותר בזכרות שלו, הרי דקופיץ מותר אף בנקבות שלו, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ד', ובד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו המ"ז.

לדעת הני רבוותא דפליגי תרי לישני, מבו' בד' הרא"ה דקי"ל כלישנא בתרא, וכ"כ הרא"ש בדעת הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"י והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת כ"ב,[[58]](#footnote-59) וכ"כ המאורות בסוגיין, והרשב"א בעבוה"ק שם, והטור בסימן תק"א, - אך המאירי כתב ע"פ הירושלמי דקי"ל כלישנא קמא.

**בית שהוא מלא פירות ונפחת נוטל ממקום הפחת,** בפירש"י הק' דמ"ט ל"ה מוקצה מחמת איסור, שהרי אין יכול לפתחו ביו"ט ואסח דעתי' מיני', ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבארו במ"מ מוקצה ב' דף מס' 23, ושם ובדף מס' 24 נתבאר עיקר דין מוקצה מחמת איסור דרבנן, ואכמ"ל.

**והא קא סתר אהלא,** בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן ל"א ב' עמד בזה במה שאמרו שם דאסור לסתור בית כדי להוציא הפירות שבתוכו, דמ"ט לא הותרה סתירת אהל משום אוכל נפש, שהרי אף מלאכות גדולות מזו מתירין משום אוכל נפש, וכתב דאף דמתירין מלאכה משום אוכל נפש או משום מכשירי אוכל נפש, היינו רק בדבר שדרך העולם לעשותו, אך סתירת אהל שאין דרך העולם לסתור מבנינם האהלים לצורך אוכל נפש, ה"ז אסור, ושמא דבריו קיימי רק בסתירת אהל דאי"ז אלא הסרת מונע, ובכה"ג הוא דאסרינן כשאין דרך העולם לעשות כן לצורך אוכל נפש, דלא חזינן לה כמעשה דאוכל נפש.

אך הפנ"י כתב דלר' יהודה דשרי במכשירי אוכל נפש, ה"נ מותר לסתור אהל לצורך אוכל נפש כשא"א לעשותו מערב יו"ט, והא דפריך דהא קא סתר אהלא ולא מוקי לה כר' יהודה, הוא משום דהכא אפשר לעשותו מערב יו"ט.[[59]](#footnote-60)

**ביו"ט אמרו אבל לא בשבת,** בפירש"י כתב דהיינו דביו"ט התירו לטלטלן משום שמחת יו"ט, שהרי מותר בו אוכל נפש, אך בשבת אסור לטלטלן, - והתוס' הוכיחו מזה דהתירו מוקצה ביו"ט לצורך אוכל נפש, וכ"כ עוד מקמאי, ונתבאר באורך במ"מ לפ"ק דף מס' 14.

אך התורי"ד כתב דהיינו, דביו"ט דשרי ר"מ לפתוח לכתחילה ואין בו משום סותר, לא הוקצו הלבנים כשסידרן שם, שהרי לא שרגינהו אלא לסגור בהן את הפירות, וכיון דמותר לפתחן, לא הוקצו כלל, ומשא"כ בשבת שאסור לפתוח, הוקצו הלבנים בסידור זה, ואף אם נפתח מאליו אסור לטלטלן ולישב עליהן, - ומבו' מדבריו דלא הותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, וכל הא דמותר לטלטלן הוא משום דל"ה מוקצה כלל, - וכ"כ הריטב"א בעירובין ל"ד ב', דכיון שניתנו הלבנים האלו בכאן ולהיות כעין דלת, והסתימה היא בענין שמותר לפתוח אותה, ל"ה העפר והלבנים מוקצין.[[60]](#footnote-61)

הפסקי רי"ד כתב דטעמא דחכמים דאסרי אף ביו"ט, הוא משום דס"ל דלא התירו לטלטל המוקצה אפי' ביו"ט, - אך מד' התוס' שהוכיחו מזה דהתירו מקוצה ביו"ט לצורך אוכל נפש, מבו' דס"ל דמודו חכמים דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, ומה שאסרו לפחות לכתחילה הוא משום איסור סותר, ועמד ע"ז השעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ט, ועיי"ש שכתב שהתוס' הוכיחו כן מהא דתלינן לדין חותמות בפלוגתא דרבנן ור"מ, וכ"כ האבנ"ז בסימן רי"ד סק"ב, ועיי"ש משה"ק לפ"ז.

**חותמות שבקרקע מתיר אבל לא מפקיע ולא חותך,** בפירש"י כתב דהוא משום דיש סתירה בבנין של קרקע, ומשמע דהוי סותר מדאורייתא, - ואמנם לפ"מ דמותבינן מברייתא דמפקיע וחותך ומשני דהא מני ר"מ ופליגי רבנן עלי', מבו' לכאו' דלי"ב משום סתירה מדאורייתא, אלא מדרבנן הוא דאסור, וכמש"כ בפירש"י בד"ה מיתיבי, וע"כ תליא בפלוגתא דרבנן ור"מ אם ה"ז אסור אף ביו"ט, והוכיח כן בתשו' נובי"ת או"ח סימן ל"ט,[[61]](#footnote-62) - וכ"כ בפירש"י בעירובין ל"ה א' ד"ה ובעי סכינא דגזירה דרבנן היא דמיחזי כסותר, ולא סותר בנין ממש הוא, דהא פתיחת דלת בעלמא הוא,[[62]](#footnote-63) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק בית נתיבות ש"ה פי"ט הלכה קנ"ב דלי"ב אלא משום שבות, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין ו' דהוא נראה כסותר בנין.

אך הארחות חיים בהל' יו"ט סימן ל"ג כתב דאם סתר חותמות שבקרקע חייב משום סותר,[[63]](#footnote-64) וכן נסתפק הביאוה"ל בסימן שי"ד ס"י לדעת התוס', עיי"ש, וצ"ע לדעתם דמ"ט דמ"ד דשרי ביו"ט.

\***ומפקיע,** בפירש"י כתב דמפקיע היינו שסותר שרשרות החבל בכלי, ובגל' הגרע"א בסימן שי"ז ס"ז הק' דלמש"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"ח דהמפריד את הפתיל ה"ז תולדת מתיר וחייב, היאך הותר להפקיע את החבל,[[64]](#footnote-65) ועמש"נ בזה במ"מ למלאכת בונה דף מס' 12, ואכמ"ל.

\***כל הכלים אין ניטלין אלא דרך תשמישן,** בפירש"י כתב דהיינו דאין ניטלין אלא לצורך תשמיש שהן מיוחדין לו, והרשב"א כתב בשם ר"ת שנחלק ע"ז, ונתבאר פלוגתת הראשונים בביאור דינא דר' נחמי' במ"מ מוקצה ג' דף מס' 7.

**וכי תימא שניא לי' לר' נחמי' בין שבות שבת לשבות יו"ט ומי שניא לי',** צ"ב, דאף דלא שניא לי' בין שבות שבת לשבות יו"ט, ואף ביו"ט אסור טלטול כלי שלא לצורך תשמישו, מ"מ יש להתיר לזה לצורך אוכל נפש, ככל טלטול מוקצה שהותר לצורך אוכל נפש, - והאבנ"ז בסימן רי"ד סק"ד הוכיח מזה, דדינא דר' נחמי' אינו רק לאסור בטלטול, אלא יש בזה גם לאיסור השתמשות,[[65]](#footnote-66) ולא הותרה השתמשות במוקצה לצורך אוכל נפש, כמש"כ המהרש"א לקמן ל"ג א', והמג"א בסימן תק"ט סקט"ו.[[66]](#footnote-67)

**מסיקין בכלים,** היראים בסימן ער"ד הק', דמ"ט מסיקין בכלים, ולא אסרינן לה משום סותר, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 25.

והמג"א בסימן תק"א סקי"ג כתב די"ל דכיון דהבערה גופה היא אב מלאכה והותרה לצורך, ה"ה סתירה, ועיי"ש שכתב דאף אם לא הותר לסתור הכלי קודם ההבערה לצורך אוכ"נ, משום דמלאכה בפנ"ע היא, מ"מ בשעת ההבערה שרי, והקהלת יעקב שם כתב דהיינו דכל שאיסור הבערה ואיסור סתירה באין כאחד אמרינן הואיל ואישתרי אישתרי, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, - אך בד' המחה"ש שם מבו' דמכוון המג"א הוא דכ"ה שהותרה הבערה לצורך אוכל נפש, ה"נ הותרה סתירה, ואף אם סתירת כלי קודם ההבערה חשיבא כמכשירין, מ"מ כל שהוא בשעת ההבערה הו"ל אוכל נפש גופי' ושרי, וכ"כ הישועות יעקב שם סק"ו, - ועמש"כ בזה בס' יו"ט כהלכתו סימן ו' אות ב'.

\***ואין מסיקין בשברי כלים,** בפירש"י כתב דאף דחזו להסקה, אתמול לאו להכי קיימי, ולקמן בסוגיין בד"ה אין מסיקין כתב דאיסורן הוא משום נולד, ומבו' מדבריו דאיסורא דנולד הוא משום דמעיקרא לא הוכן לכך, ודמי להא דבהמה שנתנבלה ביו"ט אסורה, משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, והיינו דאף דבחיי' הי' מותר להשליכה לכלבים, מ"מ כשנתנבלה ואינה ראוי' אלא לכלבים, הויא מוקצה, משום דלא הוכנה להם בביה"ש, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 25.

\*בפירש"י כתב דהא דאין מסיקין בהן הוא משום דהשתא לא חזו לטלטול, וכ"כ בפירש"י בשבת קכ"ד ב' ד"ה ואין מסיקין, והשעה"צ בסימן תק"א סקל"א כתב דמשמע דכל שאין מזיזו ממקומו אף שמדליקו בידים לית לן בה, ודלא כמש"כ הרשב"א בשבת כ"ט א', ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ק דף מס' 7.

\***אין מסיקין לא בכלים ולא בשברי כלים,** בפירש"י כתב דאין מסיקין בכלים דאין ניטלין אלא לצורך תשמישם וכ"ש בשברי כלים דנולד הוא, ומבו' דלר' נחמי' דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, כ"ש דנולד אסור, ומשמע מזה דס"ל דדינא דר' נחמי' הוא משום הקצאה, וכיון דס"ל להקצאה זו, כ"ש דיש לאסור בנולד, שהרי ר"י ס"ל דכלי ניטל אף שלא לצורך תשמישו, אף דאסר במוקצה ובנולד, וע"כ ר' נחמי' דאסר בהקצאה זו דשלא לצורך תשמישו, כ"ש דאסר בנולד, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ג' דף מס' 7, ובמש"נ שם בהערה בטעם הא דהוצרך רש"י לאיסורא דנולד, ולכאו' תיפו"ל דהוקצה הכלי משימוש זה דהסקה, ואכמ"ל.

כ"ט סיון פ"א

דף מס' 4

**ל"ב א' -** **אין פוחתין את הנר מפני שהוא עושה כלי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאסור ליקח אחד מן הביצים של יוצר ולתחוב אצבעו לתוכו לחקוק נר, מפני שעושה כלי,[[67]](#footnote-68) וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריא"ז והמכתם והריבב"ן והמאירי, וכ"כ האו"ז בסימן שס"א, והרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ג הי"ד. - **ב** התוס' פירשו דרגילין לשים באויר הנר קש בשעת אפייתו בתנור, ואסור להסיר את הקש מתוך הנר, דהוי כגמר כלי. - **ג** הרא"ה כתב שדרך היוצאים לעשות כסוי לכ"ח שיש בהן בית קיבול ומסיקין אותן בכבשן ומתיבשין ואח"כ מתקנין אותן, ואסור להסיר את הכיסוי מהן מפני שהוא עושה כלי, וכ"כ הר"ן. - **ד** הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד מיו"ט ה"ח כתב דהיינו שהיו עושין ב' נרות מחוברין יחד, ואסור לחתכן זמ"ז מפני שהוא כמתקן כלי.

בהא דלא הותר עשיית כלי זה לצורך יו"ט, מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ה כתב דאתיא אף כר' יהודה דפליג בסיפא, דאף דשרי במכשירי אוכל נפש, לא הותר במכשירין לעשות כלים מתחילתן, והר"ן לעיל כ"ח ב' כתב דהוא משום דהו"ל מלאכה הנעשית לימים הרבה שלא הותרה אף לצורך אוכל נפש, אך הרא"ה כתב דאי"ז משום דעושין אותן לזמן מרובה, ועמש"נ בזה במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 22. - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דהי' אפשר לעשותו מערב יו"ט, וכתב כן גם בהא דתנן דאין חותכין את הפתילה. - **ג** המגיני שלמה כתב בדעת רש"י, דאתיא דלא כר' יהודה דשרי במכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, ומשמעות מתניתין דאיירי אף כשהי' טרוד מערב יו"ט, דבכה"ג חשיב כא"א לעשותן מערב יו"ט לדעת רש"י לעיל כ"ח ב'.

**ואין עושין פחמין ביו"ט,** בגמ' מפרשינן דה"ז אסור אף כשעושה כן כדי למסרן לאוליירין לבו ביום, אף דהוי לצורך יו"ט, - ובטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום שהוא כלי לצורפי זהב, ובד' השטמ"ק משמע דהיינו דעשיית כלי לא הותרה לצורך אוכל נפש ומכשיריו.[[68]](#footnote-69) - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דהי' אפשר לעשותו מערב יו"ט, וכן משמע בד' הארחות חיים בהל' יו"ט סנ"ח והכל בו בסימן נ"ח.[[69]](#footnote-70) - **ג** הרא"ה כתב דהוא משום כיבוי, ואף דמדינא שרי כיבוי זה כבשרא אגומרי, משום דצריך הוא לפחם ולא סגי לי' בלא כיבוי, אפ"ה אסור מפני מראית העין, שסתמן של פחמין לצורך אומנין צורפי זהב וכסף.[[70]](#footnote-71) - **ד** בד' המאירי משמע דהוא משום דלא הותר כיבוי לצורך אוכל נפש,[[71]](#footnote-72) וכמש"כ המאירי כן בכ"ד, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 20.

**ואין חותכין את הפתילה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין חותכין את הפתילה בסכין או במספריים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ז דאין חותכין את הפתילה בכלי, והביאוה"ל בסימן תקי"ד ס"ח דקדק מדבריו דלא נאסר אלא לחתכה בכלי אך ביד שרי, ועיי"ש מש"כ כמה טעמים בזה, - אך הגר"ז שם סי"ט כתב דאסור לחתכה בסכין או בידו.

**מאן תנא דפחיתת נר מנא היא וכו' ר"מ היא,** ההגמי"י בפ"ד מיו"ט ה"ח כתב בשם הרי"ף דלא קי"ל כמתניתין דאין פוחתין את הנר, דבגמ' מוקמינן לה כיחידאה, ומה"ט לא הזכירה הבה"ג, ולפנינו ברי"ף ליתא, ועמד ע"ז הב"י בסימן תקי"ד.

אך הרמב"ם בהל' יו"ט שם וש"ר הביאו להך דינא דאין פוחתין את הנר,[[72]](#footnote-73) והמאירי כתב דלדינא חלוק הוא דין עשיית כלי ביו"ט מדין טומאה, עיי"ש,[[73]](#footnote-74) - והראשל"צ כתב דמה שאמרו דאתיא כר"מ, לא קאי על עיקר הא דאין פוחתין את הנר, אלא על הא דתנן דמפני שהוא עושה דמשמע דבהכי משוי לי' מנא, אך לכו"ע הו"ל תיקון כלי ואסור ביו"ט, וזהו שכתב הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ח דה"ז אסור מפני שהוא כמתקן כלי, ושינה מלישנא דמתניתין דמפני שהוא עושה כלי, וכ"כ הבינה לעתים והשעה"מ והמרכה"מ בהל' יו"ט שם, - ועמש"כ בזה הראש יוסף.

**כלי חרס מאימתי מקבל טומאה משנגמרה מלאכתו דברי ר"מ, ר' יהושע אומר משיצרפו בכבשן,** בפירש"י מבו' כמש"כ התוד"ה אין פוחתין דפלוגתייהו היא בכ"ח שלא נצרף בכבשן כלל, דלר"מ הוא מקב"ט משנגמרה מלאכתו, ולר' יהושע אינו מקב"ט אלא משיצרפו בכבשן, דרק עי"ז הוא דהוי כלי, ומבו' לפ"ז לדעתו, דעיקר תורת כ"ח היא אף קודם צירוף בכבשן, ואף לר' יהושע דבעי צירוף בכבשן, הוא משום גמר מלאכה, כאשר כ"ה מבו' ממה שאמרו דלר' יהושע ל"ה מנא בלא צירוף כבשן, - אך התוס' כתבו דכ"ח שלא נצרף בכבשן כלל, הוי כלי אדמה, ואינו מקב"ט, דעיקר תורת כ"ח הוא כשנצרף בכבשן, ובלא צירוף כבשן הוי כלי אדמה,[[74]](#footnote-75) והכא איירי בכ"ח שנצרף תחילה בכבשן, אלא שלא החזירוהו לתנור כדי לצרפו.

\*המרכה"מ בפ"ד מיו"ט ה"ח הוכיח בדעת הרמב"ם, דהא דקאמר ר"מ משנגמרה מלאכתו, היינו דלא סגי בצירוף כבשן, ואינו מקב"ט עד שתגמר מלאכתו, וכאשר כן פירש הרמב"ם בפיהמ"ש בעדיות בפ"ב מ"ד לפלוגתת תנאי בדין אלפסין חרניות, דהוא אם צירוף כבשן הוי גמר מלאכה, או דכ"ז שהן מחוסרין חתיכה ותיקון שפתותיהן לא חשיב כנגמרה מלאכתן, - והא דתלינן לדין פחיתת הנר בפלוגתא דר"מ ור' יהושע, הגם דהכא איירי קודם צירוף כבשן, וכדפריך עלה אביי דלמאי חזי, היינו משום דלר"מ דס"ל דגמר מלאכת הנר היא בפחיתתו, ה"ז אסור ביו"ט, ואף דאינו מקב"ט קודם צירוף כבשן, היינו משום דהוי כלי אדמה שאין מקב"ט, אך לגבי איסור עשיית כלי ביו"ט חשיב פחיתת הנר כעשיית כלי אף שעדין לא נצרף בכבשן,[[75]](#footnote-76) אך לר' יהושע דס"ל דצירוף הכבשן הוא דהוי גמר מלאכת הכלי אף שעדין ה"ז מחוסר פחיתה, לא חשיב פחיתת הכלי כעשיית כלי.

**עד כאן לא קאמר ר"מ וכו' אבל הכא למאי חזי,** היש"ש בסימן י' כתב דלדעת הרמב"ם דהא דאין פוחתין את הנר היינו דאין מחלקין ב' נרות מחוברין, לא מיחוורא סוגיית הגמ', והראשל"צ הק' לדעתו דא"כ מאי פריך דלמאי חזי, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה השעה"מ בפ"ד מיו"ט ה"ח.

**אלפסין חרניות וכו' וטמאות במשא הזב,** בפירש"י כתב דאף דאין להן תוך, מ"מ הן טמאות בהיסט, דכיון דמטמאי לי' היסט מאבראי ל"ב תוך, - ונתחדש בדבריו תרתי, חדא, דמעיקר דיני הכלים אף פשוטי כ"ח מקבלין טומאה, כפשוטי כלי מתכות, וכל הא דאינם מקב"ט הוא משום דטומאת כ"ח היא מתוכו וכל שאין לו תוך ל"ש בו טומאה זו, וכ"נ בדבריו בבכורות ל"ח א' (ד"ה וקפריך),[[76]](#footnote-77) - ועוד, דהא דכ"ח נטמא בהיסט, אף שאינו מקב"ט מגבו, אי"ז משום דחשיב כהיסט תוכו, כמש"כ התוס' בשבת פ"ד ב' (ד"ה מפץ), אלא הוא משום דרק בטומאת מגע אינו נטמא אלא מתוכו, אך בטומאת היסט ל"ב תוכו.

והתוס' נחלקו ע"ד רש"י, דכיון שאין להן תוך אין נטמאין בהיסט, דכל שלא בא לכלל מגע לא בא לכלל היסט, והרשב"א והרא"ה תמהו עוד ע"ד רש"י, מהא דתנן בכלים פ"ב מ"ג דהטהורים שבכ"ח טבלא שאין לה לבזבז, והרי דפשוטי כ"ח אין מקב"ט כלל,[[77]](#footnote-78) ובד' הרשב"א והמאירי משמע שנחלקו ע"ד רש"י גם משום דנתמעט כ"ח שאין לו תוך מקבלת טומאה ואף מטומאת היסט.

**רשב"ג מתיר באלפסין חרניות,** החזו"א בכלים סימן ו' סקט"ז כתב דהא דמתיר רשב"ג באלפסין חרניות ואוסר בנר, הוא משום דס"ל כת"ק דר"א ב"ר צדוק דאלפסין חשיבי כלי קודם פתיחה, או משום דיש בהן צורך יו"ט, וגם כיון דמשמשין בהן קודם הפתיחה לא מחשב מתקן מנא כולי האי.

**פשיטא למאי חזי וכו' לא נצרכא אלא למוסרן לאוליירין,** בס' המכתם כתב בשם הר"מ דהא דלא מוקי לה בעושה פחמין כדי לבשל, הוא משום דלא הי' דרכן לבשל בפחמין,[[78]](#footnote-79) ועיי"ש שכתב די"ל דל"ה איצטריך לאשמועינן דאין עושין פחמין כדי לבשל, דודאי דאע"ג דעושה לצורך אוכל נפש אסור, כיון דמצי למעבד מאתמול, א"נ משום דמצי לבשולי באותן עצים שעושה בהן הפחמין.

**חותכה באור בפי שתי נרות,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא מוכח דלתקוני מנא מכוין אלא להדלקה בעלמא,[[79]](#footnote-80) וכתב דהיינו רק כשצריך להדליק שניהם, וכ"כ ש"ר, והביאו כן מירושלמי, ובפי' הר"י מלוניל משמע קצת דעיקר ההיתר בזה הוא משום דחיתוך באור הוא שינוי, ואך דגם בשינוי לא התירו אלא בכה"ג דלא מוכח דלתקוני מנא מכוין.

אך בד' הרא"ה מבו' דר' יהודה לטעמי' דשרי במכשירי אוכל נפש, - ואזיל לטעמי' דהא דלא הותרה עשיית כלי לצורך מכשירין, הוא משום דכשעושה כלי מתחילתו, לא חזינן לה כעוסק בהכשרת האוכל, וע"כ ל"ה בכלל ההיתר דמכשירי אוכל נפש, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 22, וכל שחותכה ע"י ההדלקה עצמה, שפיר חזינן לה כמכשירין, וע"כ הוא דשרי.

הרא"ה כתב לפי דבריו דקי"ל כר' יהודה דחותכה באור בפי ב' נרות, כיון דקי"ל כוותי' בדין מכשירין, - אך הרא"ש בסימן ז' כתב דקי"ל כרבנן דאסרי לחתוך את הפתילה באור, דאין הלכה כיחידאה במקום הרי"ף, ועמד ע"ד הרי"ף דמשמעות דבריו דקי"ל כר' יהודה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ז וש"ר והטוש"ע בסימן תקי"ד ס"ח דקי"ל כר' יהודה, - ועמש"כ הב"י שם והיש"ש בסימן י"א בטעמם.

**מוחטין את הפתילה ביו"ט וכו' לעדויי חושכא,** בפירש"י כתב דהיינו דכשהיא נעשית בראשה פחם מסיר את הפחם המחשיך אורה, והרא"ש בסימן ו' כתב דאף שהוא מפילו לארץ והוא כבה, מ"מ שרי, דכמו שמותר להדליק את הנר להשתמש לאורו, כך מותר לכבות מה שמונע הדלקת הנר, ועד"ז כתב הרשב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ג הי"ז דאע"פ שמכבה מה שמסיר מראש הפתילה אינו חושש, שהמכבה לצורך מותר כמבעיר לצורך.

אך המג"א בסימן תקי"ד סוסק"כ כתב דלא הותר אלא לנפץ באצבע, ולא לכבותו בידים,[[80]](#footnote-81) וזה לפ"מ שנקט דקי"ל דלא הותר כיבוי אלא לצורך אוכל נפש ולא אמרינן בי' מתוך, (ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 20), - ועמש"כ ע"ז המלאכת יו"ט באות צ"ח.

הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ג כתב דאינו חותך את ראש הפתילה בכלי אבל נופץ את ראשה בידו, והמ"מ שם כתב בדעתו דכשם שאין חותכין אותה בכלי, כך אינו חותך פי' בכלי, וכשאמרו מוחטין דוקא ביד, ועד"ז כתב הרא"ש בסימן ז' בדעתו, דאפשר דחשיב לי' תיקון כלי שהוא מתקן הפתילה, - אך הרא"ש שם נחלק ע"ז דאין כאן תיקון כלי, וגם מדאמר מוחטין סתם משמע דבכל ענין מותר, וכ"כ הראב"ד בהשגות שם דשרי לנפץ את ראשה אף במחט, וכמו שאמרו מוחטין, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ג פ"ג הי"ז, - ועמש"כ בזה המ"ב בסימן תקי"ד סקמ"ז.

**אין גודלין אותה לכתחילה ביו"ט,** בחי' המאירי כתב דהוא משום דכששוזרה עושה כלי, ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן תקי"ד סקנ"ב.

**ואין מהבהבין אותה באור,** הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ג הט"ו כתב דהיינו שמהבהב אותה כדי לכבותה, והיינו כדי שתהא נוחה אח"כ להדליקה, וכתב דהא דאסור הוא מפני שהוא עושה פחם, ועוד שהוא עושה עכשיו כלי.

**ממעכה ביד,** המאירי כתב דהיינו דאם היא גסה ביותר רשאי למעכה בידיו, שכבר נעשית כלי קודם המיעוך, ועד"ז כתבו הטוש"ע בסימן תקי"ד ס"ט דאם אינה קשה כל צרכה יכול למעכה בידו כדי להקשותה, - אך הפסקי ריא"ז ה"ב דין ח' כתב דהיינו שממעך צמר גפן בידו ועושה פתילה בשינוי, ומבו' דהותרה עשיית פתילה לכתחילה בידו, משום דהוא בשינוי.[[81]](#footnote-82)

**אין שוברין את החרס וכו',** ביאור מתניתין וסוגיית הגמ' הכא נתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 24.

**ואין מקיפין ב' חביות וכו',** ביאור סוגיין נתבאר במ"מ לעניני אהל דף מס' 6, - ובדין אבנים של ביהכ"ס, עמש"נ במ"מ שם דף מס' 1, - ובדין מדורתא וכו' נתבאר במ"מ שם דף מס' 5.

**אין סומכין את הקדירה בבקעת וכו' לפי שלא ניתנו עצים אלא להסקה,** ביאור סוגיין נתבאר באורך במ"מ מוקצה ג' דף מס' 9.

ל' סיון פ"א

דף מס' 5

**ל"ג א' - ר"א אומר נוטל אדם קיסם משלפניו לחצוץ בו שיניו,** בפירש"י כתב דמשלפניו ל"ד, דלר"א דכל שבחצר מוכן הוא, אף מן החצר שרי, וכ"כ רבים מקמאי, - אך התוס' כתבו דלא שרי ליטול אלא משלפניו,[[82]](#footnote-83) דאף דס"ל דכל שבחצר מוכן הוא, היינו לגבי הדלקה, אך לחצוץ בו שיניו אינו מוכן, משום דאדם קובע מקום לאכילתו והי' לו להכין, ועמש"כ הרא"ה והר"נ בן הרמב"ן טעמים אחרים בזה, ונתבאר להלן.

**גיבוב עצים מן החצר**

**וחכ"א מגבב משלפניו ומדליק,** בפירש"י כתב דס"ל דלא הותר לגבב מן החצר, אלא ממה שלפניו, וכ"כ רבים מקמאי, אך הרשב"א הביא מירושלמי דאפי' לרבנן נוטל מכל מה שלפניו ולא אסרו אלא לגבב ולעשות צבורין, (כדתניא בברייתא בגמ'), דכיון דדקין הן וטורח לקוששן [ולא כנסן] מאתמול לאו להכי קיימי, - ונחלקו הראשונים לפ"ז בטעם הא דמותר לגבב משלפניו, **א** בפירש"י ד"ה נוטל אדם מבו' דשלפניו היינו בתוך הבית, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן, וכ"כ התוס' בשבת פ"א ב' ד"ה וחכ"א, והמאירי בסוגיין, וכתב בשם מפרשים, דלא נאסר אלא בחצירות גדולות כעין קרפף, אבל בחצרות שתשמישן כעין בית שרי, וכ"כ הפר"ח בסימן תק"א ס"ג. - **ב** הפסקי רי"ד כתב דשלפניו היינו מלפני פתח ביתו דהוי מוכן. - **ג** הרשב"א כתב דשלפניו הוא בחצר, והא דשרי הוא משום דהתנור והכירים בחצר, ודעתו ודעתו על הקיסמין הסמוכים לתנור ולכירים, ועד"ז כתב הרא"ה דדעתי' דאיניש בסתם על מה שלפני כירתו.

בד' רש"י משמע דהא דאסרי רבנן לגבב בחצר, הוא בעצים דקין דאיכא טורח לקוששן, וע"כ כל שלא כנסן לאו להכי קיימי, אך בעצים גסים מודו רבנן דמותר לגבב בחצר, וכ"כ הרא"ה והר"ן לקמן בסוגיין, - וכ"כ הרשב"א לעיל ל"א א' בהא דתנן התם דמביאין עצים מן הקרפף אף מן המפוזר, דלא תיקשי מהא דתנן הכא דמגבב משלפניו ומדליק, והרי דאף בחצר לא התירו אלא מלפניו ולא מן המפוזר וכ"ש בקרפף, דהכא הוא בקיסמין קטנים שאין דעתו עליהם כל שמפוזרים אפי' בחצר, אך התם איירי בעצים גדולים דדעתו עליהן וע"כ שרי אפי' מן המפוזרין ואפי' מן הקרפף.

בד' הרא"ה והר"ן משמע דמותר לגבב עצים גסים שבחצר אף שהן מפוזרין, והיינו דאף לפ"מ דקי"ל לעיל ל"א א' דאין מביאין עצים אלא מן המכונסין שבקרפף, היינו בקרפף, אך בחצר מביאין עצים אף מן המפוזרין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הס"ז דכל מה שבחצר ה"ה מוכן ואף מפוזרין שבחצר, וכ"כ הב"ח בסימן תק"א אות ד' דבחצר אף במפוזרין אין בהן משום מוקצה לכו"ע.[[83]](#footnote-84)

הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ד כתב דאין מביאין עצים מן השדה אפי' היו מכונסין וכו', אבל מגבב הוא בשדה מלפניו ומדליק שם, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דלחכמים אם בישל בשדה מגבב ממה שסביבו ומדליק, - והמ"מ שם כתב בדעתו דמתניתין דלעיל דאין מביאין עצים מן השדה, הוא כשמביאן משם, כדתנן התם מביאין ואין מביאין, אך מותר לגבב משלפניו ולהדליק שם,[[84]](#footnote-85) וע"כ לא הזכירו חכמים במשנתינו חצר, דאף בשדה שרי, - והפר"ח בסימן תק"א ס"ג הוסיף דלדעת הרמב"ם אין חילוק בין עצים דקים לגסים, ובין בדקים ובין בגסים אסור להביאן אלא מן המכונסין שבקרפף, ומותר לגבב משלפניו ולהדליק אף בשדה, ועיי"ש דמסיק דלדעתו אף בחצר לא הותר אלא לגבב משלפניו ולהדליק.[[85]](#footnote-86)

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהרא"ה והר"ן לקמן בסוגיין כתבו דקי"ל כרבנן דמתניתין דלא הותר אלא לגבב מלפניו ולהדליק, וכ"כ ההשלמה והמכתם והמאורות והריא"ז והמאירי, - אך הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ו הס"ט כתב דמגבב אדם קיסמין מן החצר ומדליק שכל שבחצר מוכן הוא, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשפ"ג דקי"ל כר"א משום דרבנן דברייתא ס"ל הכי,[[86]](#footnote-87) וכ"כ השיטת ריב"ב, וכ"כ הב"ח בסימן תק"א אות ד' והט"ז שם סק"ג בדעת הטור.

**נטילת קיסם לחצוץ בו שיניו**

בטעם הפלוגתא דר"א וחכמים אם מותר ליטול קיסם משלפניו לחצוץ בו שיניו, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דטעמא דחכמים הוא משום דלא ניתנו עצים אלא להסקה, והתוס' פירשו לפ"ז דר"א דשרי הוא משום דס"ל דניתנו עצים שלא להסקה. - **ב** התוס' פירשו דטעמא דחכמים הוא מגזירה שמא יקטום.[[87]](#footnote-88) - **ג** בחי' ר"נ בן הרמב"ן פירש דטעמא דחכמים הוא משום דלא ניתנו עצים אלא להסקה, וטעמא דר"א הוא משום דמה שלפניו מוכן אף לחצוץ בו שיניו, וע"כ לא שרי אלא במה שלפניו, ועד"ז כתבו התוס' בשבת פ"א ב' ד"ה וחכ"א, וכ"כ המגיני שלמה בדעת רש"י, - והרא"ה פירש דטעמא דר"א הוא משום דקיסמין תורת כלי עליהן לענין לחצוץ בו שיניו, אך היינו דוקא במה שלפניו כענין שדרכו בחול. - **ד** הסמ"ג לאוין ע"ה כתב דטעמא דחכמים הוא משום דמיחזי כמתקן כלי.

בגמ' תניא דלחכמים מותר ליטול מאבוס של בהמה לחצוץ בו שיניו, והטעם בזה תליא בפלוגתת קמאי בטעמא דחכמים, דלדעת רש"י ודעימי' דטעמייהו הוא משום דלא ניתנו עצים אלא להסקה, הרי דמה"ט הוא דמותר ליטול מאיבוס של בהמה, וכמו שפירש"י בד"ה לא יטול דדבר הראוי לבהמה מוכן הוא לכל צורך, אך לדעת התוס' דטעמייהו הוא מגזירה שמא יקטום, וכן למש"כ הסמ"ג דטעמייהו הוא משום דמיחזי כמתקן כלי, הרי דהא דמותר ליטול מאיבוס של בהמה הוא משום דאוכלי בהמה אין בהן משום תיקון כלי.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהפסקי רי"ד לקמן בסוגיין כתב דקי"ל כר"א דנוטל אדם קיסם משלפניו לחצוץ בו שיניו, וכ"כ האו"ז בסו"ס שס"א, וזה לטעמייהו דס"ל דקי"ל כר"ש דניתנו עצים אף שלא להסקה, - אך הריא"ז ה"ג דין י' כתב דקי"ל כרבנן דלא יטול אדם קיסם לחצוץ בו שיניו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק סוף ש"ב, וזה לטעמייהו דס"ל דקי"ל דלא ניתנו עצים אלא להסקה.

ומסתימת ד' הרא"ש בסימן י"ג משמע דקי"ל כרבנן, וכ"כ הטור בסימן תקי"ט, ומבו' לפ"ז בדעתם דטעמא דרבנן אי"ז משום דלא ניתנו עצים אלא להסקה, שהרי דעת הרא"ש בסימן י"ב והטור בסימן תק"ב דקי"ל כר"ש דניתנו עצים אף שלא להסקה, אלא טעמא דרבנן הוא מגזירה שמא יקטום, וכמש"כ הב"ח שם אות ג' דכ"ה משמעות ל' הטור, וע"כ הוא דקי"ל כוותייהו, דר"א ורבנן הלכה כרבנן.

**א"ר יהודה אוכלי בהמה אין בהן משום תיקון כלי וכו',** ביאור סוגיין נתבאר במ"מ למלאכת בונה דף מס' 13.

**מגבב מן החצר ומדליק שכל מה שבחצר מוכן הוא ובלבד שלא יעשה צבורין,** הרא"ה כתב דקי"ל הכי דאסור לעשות צבורין, ואף דקי"ל כרבנן דמתניתין דאין מגבב מן החצר, מ"מ נפ"מ בזה בעצים גסים דלא בטלי אגב חצר ומותר לגבבן, אך אסור לעשותן צבורין, וכ"כ הר"ן, - ובד' ההשלמה משמע דנפ"מ בזה במגבב מלפניו דשרי, דמ"מ אסור לעשותן צבורין, וכ"כ המאורות והמאירי.

הרי"ף והרא"ש לא הביאו להך דינא דלא יעשה צבורין, והיש"ש בסימן י"ח כתב בדעתם דס"ל דלפ"מ דקי"ל כרבנן דמתניתין דלא הותר אלא לגבב מלפניו ולהדליק, כ"ש דלא יעשה צבורין, - והב"י בסימן תק"א ס"ה הוסיף בדעתם, דבעצים גסים דמותר לגבבן, אף מותר לעשותן צבורין, דכיון שאין טורח כ"כ בלקיטתם ליכא למימר בהו דמיחזי כמאן דמכניף למחר וליומא אחרינא, ופליגי ע"ד הרא"ה והר"ן שכתבו דנפ"מ בפלוגתייהו בעצים גסים דמותר לגבבן.[[88]](#footnote-89)

**מחזי דקא מכניף למחר וליומא אחרינא,** הרשב"א כתב דהא דלי"ב משום מעמר, הוא משום דאין מעמר אלא במקום גידולו, וכ"כ הר"ן,[[89]](#footnote-90) וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב,[[90]](#footnote-91) - ולדעת הסוברים דיש עימור אף שלא במקום גידולו, קשיא מהכא, ועמש"נ בדף מס' 2 כמה דרכים בהא דמביאין עצים מן המפוזרין שבקרפף ולא אסרו משום מעמר, ולפ"ז ניחא גם הא דהכא לא אסרו משום מעמר.

**הוצאת אש ביו"ט**

**אין מוציאין את האור, מ"ט משום דקא מוליד ביו"ט,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיא מן המלאכות הדקות, וכ"כ הרא"ה דהוא משום דמוליד ביו"ט דבר שאינו בעולם וזה אסור, וכ"כ המאירי והשלנ"ל, וכ"כ הריא"ז דהוא משום דהעושה כן ביו"ט נראה כמוליד דבר חדש, וכ"כ הרע"ב דדמי למלאכה שבורא האש הזה ביו"ט, - אך המכתם כתב דהוא משום דמוליד דבר שלא הי' בעולם ואין לך מוקצה גדול מזה, וכ"כ הראב"ד בפ"ד מיו"ט ה"א דהוא מפני שהוא מוליד ואין כאן הכנה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן תק"ב סק"א בדעת רש"י דה"ז אסור משום נולד.

הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"א כתב דהא דאסור להמציא אש ביו"ט, הוא משום דאפשר להמציא אותה מבערב, והראב"ד שם תמה ע"ז, דבגמ' מפרשינן דטעם האיסור הוא משום מוליד, וכן הק' המאירי בסוגיין, והרשב"א בעבוה"ק הארוך שהובא בריש ספר מער"ק, - והרשב"א שם כתב לישב, דאפשר דדעת הרמב"ם, דאף דעיקר האיסור הוא משום מוליד, מ"מ לא אסרו בזה אלא משום דאפשר מערב יו"ט,[[91]](#footnote-92) דאל"כ הרי **לא עדיף מוליד ממבעיר ואופה דהוו מלאכות גמורות דאורייתא, והותרו לצורך אוכל נפש,[[92]](#footnote-93) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הס"ח דהוא מפני שהוא מוליד ואפשר לו מערב יו"ט, וכל שאפשר לו מערב יו"ט ואינו אוכל נפש אסור ואפי' מכשירי אוכל נפש וכ"כ המ"ב בסימן תק"ב סק"א.**

**אך מד' המאירי שתמה ע"ד הרמב"ם, מבו' דלא הותר מוליד לצורך אוכל נפש, וכ"ה מבו' בד' הארחות חיים בהל' יו"ט סנ"ג, וכ"כ הט"ז בסימן תק"ב סק"א דלא התירה התורה אוכל נפש, אלא לתקן מה שיש כבר בעולם, אבל להמציא ולהוליד שיהא אוכל נפש דהיינו יש מאין לא התירה התורה,[[93]](#footnote-94) וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ד ב' בטעם הא דלא הותרה צידה ביו"ט.[[94]](#footnote-95)**

**הלח"מ בהל' יו"ט שם והראש יוסף בסוגיין נקטו דלדעת הרמב"ם דהאיסור בזה הוא משום דאפשר מערב יו"ט, יש לאסור בזה משום הבערה, וא"צ לאיסורא דמוליד, ומה שאמרו בגמ' דמוליד ביו"ט, היינו דהי' אפשר לעשותו מערב יו"ט, וצ"ב.**

**אך בד' הרשב"א בעבוה"ק הארוך שם מפורש דהאיסור בזה הוא משום מוליד, וצ"ב דמ"ט הוצרכו לאיסורא דמוליד ולא אסרוה משום הבערה, - ושמא י"ל, דאף דמכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט אסור לעשותן ביו"ט, מ"מ כל שא"א לעשותן מערב יו"ט, אף שהי' בידו למעט בהן, מותר לעשותן ביו"ט, וע"כ אין לאסור בזה משום הבערה, כיון דא"א לו לעשות כל ההבערה מערב יו"ט, כמש"כ הראש יוסף בסוגיין, ונתבאר לעיל בהערה, ורק איסורא דמוליד שהי' בידו לעשותו מערב יו"ט, אסור לעשותו ביו"ט, וי"ל עוד, להרמב"ם לטעמי' דהותרה הבערה אף שלא לצורך כלל, וע"כ אין לאסרה מכח הא דהי' אפשר מערב יו"ט, - ועמש"כ עוד בזה בס' יו"ט כהלכתו פי"א הערה 8.**

הוצאת אש אם חשיבא כמכשירין

**בירושלמי בפ"ק דמגילה ה"ו אמרו דנפ"מ בפלוגתא דרבנן ור' יהודה במכשירי אוכל נפש, הוא אם מותר להוציא אש מן האבנים, וכ"כ בפי' ר"ח שם ז' ב',[[95]](#footnote-96) וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שם דהוצאת האש חשיבא כמכשירין, וע"כ הוא דאסרינן לה מכח הא דאפשר מערב יו"ט,[[96]](#footnote-97) - אך האבנ"ז בסו"ס ת"ח כתב דלמש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דקי"ל כרבנן דמכשירי אוכל נפש אסורין, בע"כ דהוצאת האש חשיבא כאוכל נפש עצמו,[[97]](#footnote-98) והא דאסירא הוא משום דאף אוכל נפש דאפשר מערב יו"ט אסור לדעת הרמב"ם, - ועמש"כ בזה הראש יוסף בסוגיין, וצ"ע.**

הוצאת אש כשלא הי' אפשר מערב יו"ט

הברכ"י בסימן תק"ב אות א' הביא מס' בית מועד, דיש מי שדקדק מד' הרמב"ם, דאם ל"ה יכול להמציא אש מערב יו"ט, כגון שהי' במאסר או במדבר ולא נזדמן לו במה שיוציא עד יו"ט, מותר להוציא ביו"ט, וכתב דכן נראה דעת התוס', - אך המלאכת יו"ט באות קכ"ח תמה ע"ז, דסתימת השו"ע וכל הפוסקים דאסור להוציא אש בכל ענין, אף אם ל"ה אפשר לו מערב יו"ט,[[98]](#footnote-99) - ועמש"כ בזה בתשו' מנחת יצחק ח"ד סימן צ"ט, ומש"כ בס' יו"ט כהלכתו פי"א הערה 9, וצ"ע.

ג' תמוז פ"א

דף מס' 6

**שחיטת בהמה שנולד בה ספק טריפה ביו"ט**

**ל"ד א' - מהו לשחטה ביו"ט מי מחזקינן ריעותא ביו"ט או לא,** בתשו' רבינו ברוך שהביא הראבי"ה בסימן אלף ל"ב תמה, דכיון דנפולה אסורה מספק, מ"ט מותר לשחטה ולא חיישינן שמא תמצא טריפה,[[99]](#footnote-100) - והאחרונים כתבו לפרש לזה בכמה גווני, **א** הפר"ח בסימן תצ"ח ס"ח כתב דהוא משום דאמרינן מתוך, ואין לך צורך גדול מזה לשחוט בהמה לצורך יו"ט,[[100]](#footnote-101) וכ"כ עוד מרבוותא דיש להתיר בזה משום מתוך, ונתבאר להלן. - **ב** בתשו' חוות יאיר סימן קנ"ח כתב דמדאורייתא שרי לשחטה כיון שהוא שוחט לצורך אוכל נפש, ומשמעות דבריו דאי"ז מכח דינא דמתוך, אלא משום דגם היכא דספק הוא אם יהא ראוי לאוכל נפש חשיב כשחיטה לצורך אוכל נפש, וכ"כ בתשו' שבו"י ח"א סימן כ"ג, והמאמ"ר בסימן תצ"ח סוסקי"ג,[[101]](#footnote-102) ועד"ז כתב העונג יו"ט בסימן מ"ד ד"ה ועוד דהא, דכיון דאוכל נפש ביו"ט הוי היתר גמור, רשאי לשחוט שמא תמצא כשרה ויאכלנה כדרך שעושה בחול. - **ג** בד' הדרישה בסימן תצ"ח סק"ג מבו' דהצד להתיר לשחוט בכה"ג, הוא משום דעיקר חיוב הבדיקה בכה"ג אינו אלא מדרבנן, וכ"נ בד' הדרכ"מ שם סק"ה, וכ"כ הב"ח שם אות ז' ואות י"א, והפנ"י בסוגיין, והשאג"א בסימן ס"ד,[[102]](#footnote-103) והשאג"א שם פירש הצד להתיר בזה, דאף דלענין איסור טריפה הצריכו חכמים בדיקה, מ"מ לענין מלאכת יו"ט י"ל דכיון דליכא למיקם עלה דמילתא לא גזרו, או דהקילו חכמים משום שמחת יו"ט.

בביאור צד האיבעיא דמחזקינן ריעותא ביו"ט ואסור לשחטה, מצינו כמה דרכים, ותליא בהדרכים הנ"ל בטעם צד האיבעיא דמותר לשחטה, (וגם תליא בפלוגתת הרשב"א והר"ן אם להצד דאסור לשחטה הוי האיסור מדרבנן או מדאורייתא, ונתבאר להלן), **א** בד' הפר"ח בסימן תצ"ח ס"ח מבו' דאף דמדאורייתא מותר לשחטה משום דאמרינן מתוך, מ"מ מיבע"ל אם אסרו חכמים בזה כיון דאיתייליד ריעותא, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ז.[[103]](#footnote-104) - **ב** הקהלת יעקב בסימן תצ"ח ס"ח כתב דמיבע"ל דשמא כיון דאיכא ספק אם היא כשרה, לא חשיב כצורך קצת, ולא אמרינן בי' מתוך, וכ"כ הברוך טעם בשער ד' דין ג' סוד"ה וליישב זה, ועד"ז כתב העונג יו"ט בסימן מ"ד ד"ה ועוד דהא לפי דרכו, דמיבע"ל דאף דשוחט לצורך אוכל נפש, מ"מ להצד דהיא טריפה ל"ה כמלאכת אוכל נפש. - **ג** בתשו' חוות יאיר סימן קנ"ח כתב דאף דמדאורייתא מותר לשחטה כיון דשוחט לצורך אוכל נפש, מ"מ מיבע"ל אם אסרו חכמים בזה שמא תמצא טריפה ויהא למפרע כשחיטה שלא לצורך. - **ד** השאג"א בסימן ס"ד פירש לפי דרכו, דאף דמדאורייתא א"צ בדיקה, מ"מ מיבע"ל אם מחזקינן ריעותא ביו"ט מדרבנן כמו לגבי איסור טריפה.

**הכרעת ההלכה באיבעיא זו**

הרא"ה כתב דכיון דלא איפשיטא האיבעיא אסור לשחוט, וכ"כ ההשלמה, וכ"כ הר"ן דנקטינן בה לחומרא, וכן צידד המאירי, וכ"כ הראב"ן במכילתין, והראבי"ה בסימן תשפ"ד, והאו"ז בסימן שס"ד, והרמ"ך בפ"ב מיו"ט ה"ד, וכן הכריע היש"ש בסימן ט"ז, - אך הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ד כתב דמותר לשחטה דאפשר שתמצא כשרה ותאכל, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו, והריא"ז בפירקין ה"ד דין ד', והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ב ה"ז, ובעבוה"ק הארוך שהובא בר"ס מער"ק, ורי"ו בנתיב ד' ח"ב, והטוש"ע בסימן תצ"ח ס"ח, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקמ"ט, ובשעה"צ שם סקנ"ד.

הר"ן כתב דהא דאזלינן בזה לחומרא, הוא משום דהו"ל ספיקא דאורייתא,[[104]](#footnote-105) - ובטעם המתירים בזה ולא אסרו משום ספק דאורייתא, מצינו כמה דרכים, **א** בד' הרשב"א מבו' דאף להצד דאסור לשחוט אי"ז אלא מדרבנן, ונתבאר להלן, וע"כ הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכ"נ בד' הריא"ז. - **ב** הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק הארוך שם כתב עוד דממה שאמרו לקמן בסוגיין דאמר ר"ל הכא בקדירה חדשה עסקינן ומשום ליבון רעפים נגעו בה, מבו' דקי"ל כטעמא דצריך לחסמן, וכ"כ הרא"ש שם,[[105]](#footnote-106) וכ"כ המאירי בדעת הרמב"ם, והוסיף דכ"נ גם ממה שאמרו אנן מפני שצריך לחסמן מתנינן לה. - **ג** בתשו' העבודת הגרשוני שנד' בתשו' חוו"י סימן קנ"ח כתב דאיפשיטא האיבעיא דהכא בחולין נ"א ב', וכ"כ השאג"א בסימן ס"ד.[[106]](#footnote-107) - **ד** הרא"ה כתב דאיכא מ"ד דלפ"מ דקי"ל דאפי' נפש בהמה במשמע, כמש"כ הרא"ה לעיל כ"א ב', ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 16, אף אם תמצא טריפה לי"ב איסורא דאורייתא דאמרינן הואיל.[[107]](#footnote-108) - **ה** הברוך טעם בשער ד' דין ג' בסופו כתב דהוא משום דאך להצד דאסור לשחטה, מ"מ אם תמצא כשרה יש בזה להתירא דאוכל נפש,[[108]](#footnote-109) ונמצא דאיכא ספק ספיקא להתיר, דשמא קי"ל דלא מחזקינן ריעותא ומותר לשחטה, ואף אם מחזקינן ריעותא ואסור לשחטה, מ"מ שמא תמצא כשרה,[[109]](#footnote-110) וכ"כ הזכרון שמואל בסימן ע"ו. - **ו** הצל"ח בסוגיין כתב די"ל דעיקר האיבעיא היא למאן דלית לי' מתוך, אך לפ"מ דקי"ל דאמרינן מתוך ודאי דשרי לשחטה, דחשיב כצורך קצת.

**בטעם הסוברים דלא מיבע"ל לאסור לשחטה אלא מדרבנן**

בטעמא דהרשב"א ודעימי' דאף להצד דאסור לשחטה אי"ז אלא מדרבנן, מצינו כמה דרכים, **א** הריא"ז כתב דהוא משום דאמרינן מתוך שהותרה שחיטה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, וי"ל דהוא לטעמי' לעיל בפ"ק ה"ד דין ו' דמדאורייתא שרי מכח מתוך אף שלא לצורך כלל. - **ב** בד' הפר"ח בסימן תצ"ח ס"ח מבו' דאף דלא אמרינן מתוך אלא היכא דאיכא צורך קצת, מ"מ הכא חשיב שפיר כצורך, שהוא צריך לשחיטת בהמה זו שמא תמצא כשרה, וע"כ לי"ב איסורא דאורייתא אף אם תמצא טריפה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ז, ובפתיחה להל' יו"ט ח"א פ"א אות ח' והצל"ח בסוגיין ובגל' הגרע"א סימן של"א ס"י, והקהלת יעקב בסימן תצ"ח ס"ח, והברוך טעם בשער ד' דין ג', ובתשו' משיבת נפש או"ח סימן י"ד, ובחי' חת"ס מהדו"ת בסוגיין לבעל הכת"ס, והשעה"צ בסימן תצ"ח סקנ"ד, דחשיב כצורך היום, כיון שעושה כן כדי לאכול. - **ג** בתשו' חוות יאיר סימן קנ"ח כתב דמדאורייתא שרי לשחטה כיון שהוא שוחט לצורך אוכל נפש, ועד"ז כתבו השבו"י בח"א סימן כ"ג, והמאמ"ר בסימן תצ"ח סקי"ג, והמשיבת נפש שם, והקהלת יעקב לעיל כ"ה א', והעונג יו"ט בסימן מ"ד, ונתבאר לעיל. - **ד** הברוך טעם שם ד"ה וליישב זה כתב דלהרמב"ם לטעמי' דספיקא דאורייתא ל"ה לחומרא אלא מדרבנן, הרי דאף להצד דאסור לשחטה אי"ז אלא איסור דרבנן, וספיקו להקל,[[110]](#footnote-111) וכ"כ בתשו' חת"ס ח"ו סימן ק'. - **ה** השאג"א בסימן ס"ד כתב דהוא משום עיקר חיוב הבדיקה בכה"ג אינו אלא מדרבנן, וע"כ מותר לשחטה מדאורייתא, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תצ"ח סק"ז בדרך קמא, וכן צידד הפמ"ג במש"ז יו"ד סימן נ"ח סוסק"א, עיי"ש.

**מלאכה לצורך ספק אוכל נפש**

בתשו' שבו"י ח"א סימן כ"ג כתב דהא דשרי הכא לשחוט בהמה שנולד בה ספק טריפה, הוא משום דדמי להא דמותר לאפות ולבשל אם כונתו שמא יבואו אורחים, אף דאי"ז אלא ספק, כיון דכונתו היא לצורך אוכל נפש, ה"נ שרי הכא, אף דאיכא ספק שאינו ראוי לאוכל נפש, ועד"ז כתב בתשו' משיבת נפש או"ח סימן י"ד דהו"ל כשוחט ואח"כ בא זאב ונטלה, דאף דלא אכל ממנה לבסוף כלום לא עביד איסורא, כיון דשחט לצורך אוכל נפש, וה"נ הכא כיון דבשעת השחיטה א"א לברר וספיקא היא ואפשר שתהא מותרת והוא שוחט לצורך אוכל נפש.

ובדעת הסוברים דאסור מדאורייתא לשחוט ספק טריפה, צ"ל דהוא משום דכל הא דמותר לעשות מלאכה לצורך אוכל נפש, אף שהוא ספק אם יאכל לבסוף, הוא בספק דלהבא, דכל דאפשר דיבא הדבר לידי אוכל נפש, חשיב כמלאכת אוכל נפש בודאי, ומשא"כ הכא דהוא ספק דלשעבר, הרי דלהצד דהבהמה היא טריפה אי"ז מלאכת אוכל נפש כלל, וע"כ הוא דאסור.

**מלאכה לצורך ספק מצוה**

בד' הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' משמע דבמילה בזמנה ביו"ט יש להתיר גם משום דינא דמתוך, וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן של"א ס"י, ולפ"ז הרי דממה שאמרו בחולין פ"ד ב' דספק מילה בזמנה אינו דוחה יו"ט, יש ללמוד דלא הותרה מלאכה ביו"ט לצורך ספק מצוה, והוכיח כן המלאכת יו"ט בהשמטות לאות פ"ט, וכ"כ התוס' בחולין שם ד"ה תקיעת שופר דאסור להוציא שופר לצורך טומטום, שמא הוא אשה ואסור להוציא לצרכה כיון שאינה מחויבת, ואין להתיר מטעם מתוך, כיון דליכא צורך היום כלל, - ובתשו' אבנ"ז סו"ס שפ"ו כתב להוכיח מד' התוס' דלא כמש"כ השבו"י דאף היכא דאיכא ספק אם הוא ראוי לאוכל נפש, חשיב בודאי כמלאכת אוכל נפש.[[111]](#footnote-112)

השאג"א בסימן ק"ז נחלק ע"ד התוס', וכתב דיש להתיר מלאכה לצורך ספק מצוה,[[112]](#footnote-113) ומבו' מדבריו דאין הטעם בזה משום דסגי במה דאיכא ספק צורך, אלא הוא משום דספיקא דאורייתא לחומרא והוא מחויב בעשיית המצוה, ועיי"ש שכתב דלא מיבעיא לדעת הסוברים דספיקא דאורייתא לחומרא מה"ת, אלא אף לדעת הסוברים דאינו לחומרא אלא מדרבנן, מ"מ יש להתיר לדעת התוס' בכתובות ז' א' דגם לצורך מצוה דרבנן אמרינן מתוך, - ובדעת התוס' דלא הותרה מלאכה לצורך ספק מצוה, ולא אמרינן דכיון דהוא מחויב בכך מכח הספק הוי ודאי צורך, כתב בס' יו"ט כהלכתו סימן י"ח אות ט' בשם הדברי יחזקאל דהוא משום דלא חשיב כצורך היום, דלהצד דהוא פטור מן המצוה, אף שהוא מחויב בכך מכח הספק, אי"ז חשוב כחובת היום.

**שחיטת בהמה במקום שטריפות מצויות**

בפירש"י כתב בהא דמיבע"ל אם מותר לשחוט עוף שנולד בו ריעותא, דל"ד לכל בהמות דאף שאנו מחמירין ובודקין אותן מ"מ שוחטין אותן ביו"ט, משום דסמכינן ארובא ורוב בהמות אינם טריפות, - והאו"ז בסימן שס"ד כתב דלפ"ז משמע דאם אנו רואין שרובן טריפות, או שהטריפות מצויות כמו הכשרות, אסור לשחוט ביו"ט, וכתב שכן הי' רגיל רבינו שמחה לאסור לשחוט בהמות ביו"ט בזה"ז משום דשכיחי טריפות, והביאו ההג"א בסימן ט"ו.

והב"י בסימן תצ"ח ס"ח כתב דכל הא דיש לאסור בזה, הוא להאו"ז לטעמי' דס"ל דקי"ל דאסור לשחוט עוף שנולד בו ריעותא, אך לדעת המתירים, פשיטא דמותר לשחוט אף בזה"ז שהטריפות מצויות, דלא עדיף מה שהטריפות מצויות מהיכא דאתייליד ריעותא בגוף העוף עצמו, - אך הב"ח שם אות י"א כתב דכל הא דשרי לשחוט עוף שנולד בו ריעותא, הוא משום דאזלינן בתר רובא, והיינו דחובת הבדיקה בכה"ג אינה אלא מדרבנן, אך במקום שהטריפות מצויות וליכא רוב כלל, אסור לשחוט, וזה לטעמי' דכל הא דמותר לשחוט היכא דאתייליד ריעותא, הוא משום דחובת הבדיקה בכה"ג אינה אלא מדרבנן, ונתבאר לעיל,[[113]](#footnote-114) - והפר"ח שם ס"ח והמאמ"ר שם סקי"ג הסכימו לד' הב"י, דהרי כל שנולד בו ריעותא, יצא מכלל הרוב, ואפ"ה מותר לשחטו, וה"נ יש להתיר לשחוט אף במקום שהטריפות מצויות, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ט, ובשעה"צ שם סק"נ כתב דכ"ה מבו' בד' האו"ז גופי' דכל הא דאסר בכה"ג דשכיחי טריפות, הוא משום דדמי להא דאסרינן היכא דאתייליד ריעותא.

הפר"ח שם כתב דמשמע דבמקום שהטריפות מצויות יותר מהכשרות, אסור לשחוט ביו"ט, דאזלינן בתר רובא ולחומרא, אך כתב דלא ראינו מי שחשש לזה, - ועיי"ש שכתב לפרש דהוא משום דלא מיבע"ל אלא בעוף הנדרס דחזינן בי' ריעותא, אך כל שלא נולד ריעותא, אף דהטריפות מצויות, מותר לשחוט, משום דאמרינן מתוך כל שיש בו צורך קצת, ואין לך צורך גדול מזה לשחוט בהמה לצורך יו"ט, וכיון דליכא שום ריעותא אכל בהמה ובהמה תלינן משום שמחת יו"ט דהיא ממיעוטא וכשרה, וצ"ב, - והמאמ"ר שם סוסקי"ג כתב דמל' הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ד משמע דאף אם יותר קרוב שתהא טריפה משתהא כשרה, מ"מ כיון דאפשר שתמצא כשרה ואפשר שיאכלנה, הוי צרכי אוכל נפש ומותר לשחטה.

ד' תמוז פ"א

דף מס' 7

**ל"ד א' - תניא אחד מביא את האור וכו',** ביאור סוגיין נתבאר במ"מ לעניני בישול דף מס' 31, ואכמ"ל.

**תנור וכירים חדשים הרי הם ככל הכלים הניטלים בחצר,** בפירש"י כתב דהיינו דמותר לטלטלן בשבת, אף דאין ראויין כלל למלאכה, משום דחזי למיתב בהו מידי,[[114]](#footnote-115) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והר"ן, - והמאירי הוסיף לפרש דבישנים פשיטא טפי דמותר לטלטלן משום דראויין לישב עליהן, וקמ"ל דאף חדשים דאין ראויין לישב עליהן, מותר לטלטלן, משום דראויין להניח דבר בתוכם.

אך התורי"ד כתב דקמ"ל דאע"פ שאסור להסיקן מפני שצריך לחוסמן, ראוי להשתמש בהן להכניס לתוכן פירות, ומבו' מדבריו דקאי ביו"ט, וכדתניא דאין סכין אותן וכו' ואם בשביל לאפות ה"ז מותר, והיינו ביו"ט, ובתנור וכירים ישנים פשיטא דמותר לטלטלן, שהן ראויין למלאכה ביו"ט, וקמ"ל דאף תנור וכירים חדשים שאין ראויין למלאכתן ביו"ט, משום שאסור להסיקן, מ"מ מותר לטלטלן משום דראוי להשתמש בהן להכניס לתוכן פירות, וכ"כ הריא"ז ה"ד דין ג'.[[115]](#footnote-116)

בעיקר מש"כ התורי"ד והריא"ז דאסור להסיק תנור וכירים חדשים מפני שהן מתחסמין בכך, כ"כ הרשב"א בסוגיין בתחילת דבריו, - אך בסו"ד כתב בשם תוס' דבתנור ליכא תיקון גמור ע"י ההיסק, אלא תיקון מועט, והתירו להסיקו לצורך אפי', וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו דמותר להסיק תנור היסק ראשון ביו"ט, משום שאינו נגמר בהסקה עד שיפיגנו בצונן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הע"ב, וכ"כ הטוש"ע בסימן תק"ז ס"ה.

והמג"א בר"ס תק"ז כתב דלא התירו להסיק היסק ראשון בתנור, אלא בתנורים שלהם שהיו עשוים כקדירה של חרס, אבל בתנורים שלנו אסור, דודאי נגמרים בהיסק ראשון שהטיט מתייבש ומתחזק ע"י היסק וגרע מבישול קדירות חדשות שאסור, - אך הא"ר שם סקי"א הניח לד"ז בצ"ע, והגר"ז בקו"א סק"א האריך להתיר אף בתנורים שלנו, והובאה הפלוגתא בזה במ"ב שם סק"ג.

**ואין מפיגין אותן בצונן כדי לחסמן, ואם בשביל לאפות ה"ז מותר,** התוס' הק' דמ"ש מהא דאסור ללבן את הרעפים מפני שצריך לחסמן, אף שעושה כן כדי לצלות עליהן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאם כדי לאפות היינו כשהוסקו הרבה וחושש שלא תשרף הפת, והרשב"א כתב לדעתו דלא איירי להפיגן בצונן קודם שיוסקו, דה"ז אסור משום שמחסמן, ולא התירוהו לצורך אפי', אלא דאם כבר הוסקו הרבה וחושש שלא תשרף הפת בתנור מותר, כיון דאינו מחסמן בכך, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הע"ב. - **ב** התוס' כתבו דשאני בחיסום התנור ע"י משקין דאינו ודאי חוסמן, וע"כ שרי, והגר"ז בסימן תק"ז סט"ז הוסיף לפרש, דאין דרך לחסמן במים צוננין, משום דפעמים שמקלקלין אותה, וע"כ אינו אסור אא"כ מתכוין לחסמן ע"י כן. - **ג** הרשב"א כתב בשם תוס', דשאני ליבון רעפים דהוא תיקון גמור, אבל בתנור ליכא תיקון גמור אלא תיקון מועט, והתירוהו לצורך אפי', וכ"נ בד' התור"פ, ועמש"כ ע"ז השעה"צ בסימן תק"ז סקמ"א. - **ד** הרא"ה כתב דהא דאסרינן בליבון רעפים, הוא משום דגומר אותם למלאכת אחרת שמשתמשין בהן בחול, ומשא"כ הכא דאינו גומר את התנור אלא למלאכה זו שמשתמשין בו ביו"ט, וע"כ שרי. - **ה** הר"ן כתב דשאני בליבון רעפים דתיקונו של כלי קודם לתשמיש שמשתמש בו, ומשא"כ הכא שבשעת תשמישו הוא שמתקן לתשמישו.[[116]](#footnote-117) - **ו** הראבי"ה בסימן תשפ"ו כתב דהא דשרי להפיגן בשביל לאפות, אתיא כר' יהודה דשרי במכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, והביאו המרדכי בסימן תרצ"ד, והמג"א בסימן תק"ז סקי"א כתב לפרש דהיינו שלא ידע מאתמול שיוסק כ"כ שיצטרך להפיגו בצונן, ולכאו' לפ"ז ניחא הא דאסרינן בליבון רעפים, דהתם הו"ל מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט.[[117]](#footnote-118)

השו"ע בסימן תק"ב ס"ד כתב דלדידן מותר לבשל בקדירות חדשות ביו"ט, והרמ"א שם כתב דיש אוסרים, ובד' הב"י והפוסקים שם מבו' דטעם הפלוגתא בזה הוא אם יש בזה משום חיסום הקדירה, - והמג"א בסימן תק"ז סקי"א כתב דלדעת הר"ן יש להתיר לבשל בקדירות חדשות אף אם הן מתחסמות עי"ז, כיון דנעשה התיקון בשעת תשמישו,[[118]](#footnote-119) ורק לדעת התוס' יש לאסור בזה, משום דהן מתחסמין ודאי ע"י משקין, וכן לדעת הראבי"ה יש לאסור בזה, משום דהי' לו לבשל בה מאתמול.[[119]](#footnote-120)

**מולגין את הראש ואת הרגלים,** התוס' כתבו דכל גופו של גדי אסור למלוג, כיון דיכול בהפשט הקלה לעשות טפי, והוא מד' הבה"ג בהל' יו"ט בשם גאון שדקדק מהא דאמרינן מולגין את הראש ואת הרגלים, דדוקא ראש ורגלים, אך את כל הגדי אסור למלוג, כיון דאפשר לאשלוחי למשכי', והביאוהו הפסקי רי"ד והריא"ז והמאירי, - והרא"ש בסו"ס ט"ז הוסיף לפרש דהאיסור בזה הוא משום דהוי טירחא יתירא, והיינו דלא הותר אלא בראש ורגלים דאין הפשט עורן נח בלא מליגה, (וכמש"כ המאירי), ומשא"כ בשאר הגוף דאפשר להפשיט בלא מליגה, לא הותר למלוג, דהוי טירחא יתירא.

אך הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג' כתב להתיר למלוג אף את שאר הגוף, דכ"ה דהותר למלוג את הראש והרגלים אף שאפשר להפשיטן, ה"נ מותר למלוג את שאר הגוף,[[120]](#footnote-121) והא דנקט ראש ורגלים הוא משום שהמנהג הי' למלגם, וכן הסכימו השבה"ל בסימן רנ"ה, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ג הכ"ו.

הרא"ש והמאירי כתבו דלדעת הבה"ג ה"ז אסור אף כשעושה כן כדי לאכול העור, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ג הכ"ו בדעתו, ופירש דהוא משום שאין עושין כן אלא המפונקין ביותר,[[121]](#footnote-122) ודמי להא דאסור לגמר את הכלים, ועוד שנראין יותר כמעשה החול, - אך השו"ע בסימן תצ"ט ס"ב כתב דכל שמולגו כדי לאכול העור שרי, וגריס כן בד' הטור שם, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"ג, ובשעה"צ סק"ה.

**אבל אין טופלין אותן בחרסית וכו',** בפירש"י כתב דהוא משום דהוי דרך העבדנין, וכ"כ רבים מקמאי, ובפי' ריבב"ן הוסיף לפרש דהוא משום שנראה כמעבד עור, - אך הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דהוי כעובדין דחול, רא"ה כתב דהוא משום דהוי טירחא יתירא ועובדא דחול, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ג הכ"ה דהוא משום שאלו כמעשיהן בחול.

**ואין גוזזין אותן במספרים,** בפירש"י כתב דהוא משום דמחזי כצריך לשער, וכ"כ רבים מקמאי, - אך בד' הפסקי רי"ד משמע דהוא משום עובדא דחול, וכ"נ בד' הרא"ה, וכ"כ השטמ"ק.

**ואין גוזזין את הירק בתספורת שלו,** בפירש"י כתב דהוא משום דמאן דחזי סבר שלקטן היום, כיון דבתספורת שלו גוזזין בה מן המחובר, וכ"כ רבים מקמאי, - אך בד' הרא"ה מבו' דהוא משום טירחא יתירא ועובדא דחול, וכ"כ השטמ"ק.

**אבל מתקנין את הקונדס ואת העכביות,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דיש טורח בתיקונם, והפסקי רי"ד הוסיף לפרש דהן צריכות בישול הרבה, וקמ"ל דאפ"ה שרי למיטרח בהו ולמיכלינהו, וכ"כ הריא"ז, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והרא"ה והר"ן. - **ב** הערוך בע' עכביות כתב דהן **ירקות מרין, וצריך למתקן ע"י האור ברותחין, וקמ"ל דאע"פ שקודם שממתקן אין ראויין לאכילה יכול לטלטלן כדי למתקן לאכילה.[[122]](#footnote-123) דאע"פ שקודם שממתקן אינן ראויין לאכילה יכול לטלטלן כדי למתקן לאכילה. -** ג **הרמב"ם בפ"ג מיו"ט ה"ז כתב דהן אוכלין שיש בהן קוצין, וקמ"ל דמתקנין אותן בתספורת, ול"ד להא דאין גוזזין את הירק בתספורת שלו, וכ"כ המכתם.[[123]](#footnote-124)**

**הרשב"א בעבוה"ק הארוך שהובא בריש ספר מער"ק תמה ע"ד הרמב"ם דשרי לתקן אותן בתספורת, דא"כ הי' לו לשנות אבל מתקנין בו את הקורנס ואת העכביות, כלומר בירק אסור אבל בקורנס מותר, ועוד דהו"ל למתני וגוזזין את הקורנס, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א ספ"ז דאסור לגזזן במספרים שלהן, והביאו הא"ר בסימן תק"י סקי"ד.[[124]](#footnote-125)**

ומסיקין ואופין בפורני, **בפירש"י כתב דלא חיישינן לטרחא אם יש לו אוכלין הרבה דלא סגי לי' בתנור,[[125]](#footnote-126) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והר"ן, ומשמע דכל שאין לו אוכלין הרבה וסגי לי' בתנור, אסור לאפות בפורני משום טירחא, וכ"כ האו"ז בסימן שס"ד, וכתב דלדידן יש להתיר אף שא"צ כ"כ הרבה לאפות בו, משום דאין לנו תנור קטן, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הע"ג, והארחות חיים בהל' יו"ט ס"נ, והכל בו בסימן נ"ח, וכ"כ העולת שבת בסימן תק"ז סק"א ללמוד מד' רש"י, וכ"כ הגר"ז שם ס"א, והמ"ב שם סק"ג, - אך בפי' ריבב"ן כתב דמותר לאפות בפורני אע"פ שא"צ לו אלא לפת מועט, וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן תשנ"א, עיי"ש, וכתב שם דמותר למלאותו פת, מפני שהפת נאפית יפה בשעה שהתנור מלא.**

ומחמין חמין באנטיכי, **בביאור הרבותא בזה, מצינו כמה דרכים,** א **הרא"ה כתב דקמ"ל דשרי אע"פ שמשמר חומו אפי' לאחר יו"ט, ולא חיישינן למראית העין שמא לצורך חול הוא עושה, וכ"כ הר"ן והריבב"ן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הע"ג, והמ"מ בפ"ג מיו"ט הי"א, והלבוש בסימן תק"ז ס"א, והגר"ז שם ס"ב.[[126]](#footnote-127) -** ב **המכתם כתב דקמ"ל דאין חוששין משום צירוף, וכ"כ המאירי, והארחות חיים בהל' יו"ט ס"נ, והכל בו בסימן נ"ח. -** ג **המאירי כתב דקמ"ל עוד דאף דיש טורח גדול בכך, אפ"ה כיון שדרכו בכך מותר, וכ"כ הב"ח בסימן תק"ז אות ג', וכ"ה מבו' בד' המ"ב שם סק"ד.[[127]](#footnote-128)**

**ואין אופין בפורני חדשה שמא תפחת,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דשמא תפחת ונמצא טורח שלא לצורך, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והר"ן והפסקי רי"ד, והאו"ז בסו"ס שס"ד, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הע"ג. - **ב** הרמב"ם בפ"ג מיו"ט ה"י כתב דהוא משום דשמא תפחת ותפסיד הלחם וימנע משמחת יו"ט, וכ"כ המכתם, והסמ"ג לאוין ע"ה, והארחות חיים בהל' יו"ט ס"נ, והכל בו בסימן נ"ח, והשו"ע בסימן תק"ז ס"א. - **ג** הריא"ז ה"ד דין י' כתב דחיישינן שמא תפחת ויבא לתקנה ביו"ט.

הב"ח בסימן תק"ז אות ב' כתב דנפ"מ בפלוגתת רש"י והרמב"ם בטעם האיסור, דלדעת רש"י אין לחוש אלא שמא תפחת ע"י הסקה, ואם הסיקוהו בערב יו"ט ומשימין בתוכו הלחם ביו"ט מותר, אך לדעת הרמב"ם אף בכה"ג אסור, שמא תפחת לאחר ששמו בו הלחם ביו"ט ותפסיד הלחם וימנע משמחת יו"ט, וכ"כ השכנה"ג שם בהגב"י אות א', - אך הברכ"י שם אות א' כתב לאסור בזה אף לדעת רש"י, כמשמעות ל' הברייתא דאין אופין בפורני חדשה, והשעה"צ שם סק"ה כתב דהוא משום דאף שהסיקה מבעו"י, אכתי איכא טורח ברדיית הפת וכדומה, וע"כ יש לחוש לטורח שלא לצורך, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ההשלמה כתב דלדעת הרמב"ם דמותר לשחוט נפולה ביו"ט ולא מחזקינן ריעותא, הא דאסרו לאפות בפורני חדשה שמא תפחת, הוא משום דשכיח בה ריעותא, וכ"כ המכתם והרא"ה והמאירי, **- ובל' המאירי מבו' דא"צ לחלק כן, אלא לפירש"י דהאיסור הכא הוא משום חשש טורח שלא לצורך, אך להרמב"ם לטעמי' דהוא משום דחיישינן שתפסד הפת וימנע משמחת יו"ט, אי"ז ענין להא דלא מחזקינן ריעותא, והיינו דהא דלא מחזקינן ריעותא הוא משום דאף אם יתברר שהיא טריפה, היתה המלאכה מותרת, וליכא למיחש למידי, אך הכא חיישינן שמא תפחת וימנע משמחת יו"ט.**

ואין מתקנין את השפוד, **בפירש"י כתב דלר' יהודה דשרי במכשירי אוכל נפש, לא נאסר לתקן את השפוד אלא כשנרצם מערב יו"ט,[[128]](#footnote-129) וכ"כ הר"י מלוניל בפי' קמא והפסקי רי"ד, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', והטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן י"ז, - אך הבעה"מ לעיל כ"ח ב' כתב דאסור לתקנו אף לר' יהודה, דאיירי בשפוד של עץ דתיקונו וחידודו שוויי מנא הוא ומודה ר' יהודה דאסור, וכ"כ המכתם בסוגיין די"ל דאיירי בשפוד של עץ שאסור לתקנו אף לר' יהודה, ועד"ז כתב בפי' ר"י מלוניל בסוגיין בפי' בתרא דכל שאינו חותך כלל אסור לתקנו אף לר' יהודה דכלי גמור קא עביד, וכ"כ הרא"ה דאיירי בחידוד ותיקון העושה אותו כלי בתחילה וה"ז אסור אף לר' יהודה, וכ"כ הר"ן בסוגיין, והראבי"ה בסימן תש"ע ובסימן תשפ"ח, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ח הצ"ב, - ונתבאר הפלוגתא במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 22 ומס' 23.**

אין מפצעין את הקנה לצלות בו מליח, **בפירש"י כתב דהוא משום תיקון מנא, ובהשגות הרמ"ך בפ"ד מיו"ט ה"ח כתב דלפ"מ דקי"ל** כר' יהודה דמכשירי אוכל נפש מותרין, יש להתיר לתקנו בידו, ואפי' בכלי אם יעשה שינוי, והיינו משום דאפשר לעשותו מערב יו"ט, ולא שרי אלא בידו (דהו"ל כשינוי) או בכלי ע"י שינוי, - אך ממש"כ בפירש"י לדון בהא דאין מתקנין את השפוד אם אתיא אף כר' יהודה, והכא לא פירש לזה, מבו' דאתיא אף כר' יהודה, ודמי להא דתנן לעיל ל"ב ב' דאין שוברין את החרס ואין חותכין את הנייר לצלות בו מליח, דמבו' בפירש"י שם דאתיא אף כר' יהודה, ועמש"נ במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 24 מד' הראשונים כמה דרכים בטעם האיסור בזה.

**ואין חוששין שמא תקרע,** בפירש"י כתב דהוא משום דאפי' נקרעת לא איכפת לן דאי"ז קורע ע"מ לתפור, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והר"ן והמכתם והריבב"ן והמאירי, והאו"ז בסו"ס שס"ד, והארחות חיים בהל' יו"ט סנ"ט, והכל בו בסימן נ"ח, ורי"ו בנתיב ד' ח"ב, וכ"כ הט"ז בסימן תק"ח סק"ג, והמג"א שם סק"ג, - והגרע"א בגהש"ס תמה, דהרי אף קורע שלא ע"מ לתפור אסור מדרבנן, - ובס' האיר יוסף בישול סימן ס"ח כתב לישב, למש"כ התוס' בכתובות ה' ב' ד"ה את"ל די"ל דשרי ר' יהודה בדשא"מ כשהוא מקלקל, והגרע"א במערכה ביומא סוסק"ד פירש דהיינו דכיון דאינו פס"ר ואפשר דלא יעשה האיסור, הו"ל כמו ספק דרבנן, וה"נ הכא דכוותה.

הגרע"א תמה עוד ע"ד רש"י, דמ"ט לא פירש בפשוטו דהוא משום דקי"ל דדבר שאין מתכוין מותר,[[129]](#footnote-130) והכא ל"ה פס"ר, כדתניא דאין חוששין שמא תקרע והרי דאי"ז פס"ר שתקרע,[[130]](#footnote-131) - והגר"ז בקו"א בסימן רע"ז סק"א כתב דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ד דטעם ההיתר בזה הוא משום דהוי דשא"מ, - ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דאין להתיר בזה משום דשא"מ, משום דחיישינן שמא יפצע בחוזק עד שא"א שלא תקרע, וע"ד מש"כ התוס' בסנהדרין פ"ה א' (סוד"ה ור"ש), עיי"ש.[[131]](#footnote-132)

ה' תמוז פ"א

דף מס' 8

**ל"ד א' - עומד אדם על המוקצה,** נחלקו הראשונים באיזה מוקצה איירי, **א** בפירש"י כתב דהיינו במוקצה הצריך הזמנה והזמנה מועלת לו כגון אחזי ולא אחזי, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות והר"ן והריבב"ן והמאירי. - **ב** הרא"ה כתב דאיירי במוקצה מחמת חסרון כיס, או בתאנים לקצות ועדיין לא נתיבשו כלל, דמהני להו הזמנה. - **ג** ההשלמה לעיל כ"ו ב' כתב בשם אביו דאיירי בגרו"צ דלא חזו כלל, ומה שאמרו לעיל שם דל"מ להו הזמנה היינו בלא שירשום, אך בגרו"צ דחזו ולא חזו לכו"ע ל"ב שירשום, ועיי"ש שהסכים לדבריו, והביאו המכתם שם, וכ"כ בחי' המאירי שם בשם ה"ר משה ב"ר יהודה שהוא אביו של בעל ההשלמה, וכן הסכים המאירי בביהב"ח לעיל שם ובסוגיין.[[132]](#footnote-133)

בפירש"י לעיל ד' א' ד"ה היא ואמה כתב ללמוד ממשנתינו דר"א אית לי' מוקצה, וע"כ הוא דבעי הכא הכנה, וכ"כ הבעה"מ בסוגיין, ותמה ע"ד הרי"ף בשלהי מכילתין דמבו' בדבריו דלא מצינו דאית לי' לר"א מוקצה, - אך הראב"ד בכתוב שם בסוגיין כתב דהמוקצה דהכא הוא גרו"צ דחזו ולא חזו דבעו הזמנה אף לר"ש, והוכיח כן מהא דלא פרכינן בשלהי שבת לר' יוחנן מסתם משנה דהכא,[[133]](#footnote-134) והביאו הרמב"ן במלחמות, - והשעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ט כתב בדעת רש"י שהביא מהתם דר"א אית לי' מוקצה, דהוא משום דס"ל דהא דאסרינן בגרו"צ דחזו ולא חזו הוא רק לדעת ר"י, אך לדעת ר"ש שרי,[[134]](#footnote-135) וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן כ"א, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 10.

**ואומר מכאן אני אוכל למחר, וחכ"א עד שירשום ויאמר מכאן עד כאן,** בביאור הפלוגתא דר"א וחכמים מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דר"א ס"ל דיש ברירה, וע"כ סגי במה שאומר מכאן אני נוטל למחר, ורבנן ס"ל דאין ברירה, וע"כ צריך שירשום בסימן,[[135]](#footnote-136) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל בפי' קמא וההשלמה והפסקי רי"ד והר"ן והריבב"ן והרע"ב, ורי"ו בנתיב ד' ח"ד, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ל"ה א' ד"ה ת"ש.[[136]](#footnote-137) - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב בפי' בתרא דטעמא דרבנן הוא משום דחיישינן דילמא מטלטל ושביק מטלטל ושביק, לפי שיש בזה המוקצה דברים הראויין ושאינן ראויין ונמצא דמטלטל מה דלא חזי לי', וע"כ צריך שירשום מה שגמר בלבו וחשב לאכול, וכ"כ השלנ"ל, וכ"כ הפר"ח בסימן תצ"ה ס"ד. - **ג** בחי' הרא"ה כתב דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דל"מ הזמנה אלא ע"י מעשה, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן,[[137]](#footnote-138) ועד"ז כתב בחי' המאירי דרבנן ס"ל דהואיל ולא חזו לגמרי לא חיילא עלייהו דעתי' דאינש אא"כ ברשום, וכתב דזה ניחא טפי לדעת הסוברים דאיירי הכא בגרו"צ דלא חזו כלל, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין, והיש"ש בסימן כ"ג, והמג"א בסימן תצ"ה סק"י, והמג"א שם כתב כן לפ"מ שהביאו התוס' מירושלמי דהכא דאקציי' בידים חמיר טפי, וצריך הכנה גמורה.

ההשלמה כתב דקי"ל כר"א, משום דקי"ל דבדרבנן יש ברירה, וכ"כ המאירי לדעת רש"י, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ד, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפ' כירה ה"ד דין ד', וכ"כ הרמ"א בסימן תצ"ה ס"ד, וכ"נ מד' השו"ע בסימן ש"י ס"ה, כמש"כ הבית מאיר בסימן תצ"ה ס"ד, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש והרע"ב כתבו דאין הלכה כר"א, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ט דצריך שירשום, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' ההשלמה והמכתם לעיל כ"ו ב', וכ"כ היש"ש בסימן כ"ג, והמג"א בסימן תצ"ה סק"י, והפר"ח שם ס"ד דקדק כן מסתימת ד' הרי"ף והרא"ש בסימן ט"ו שהביאו למשנתינו ולא פירשו דהלכה כר"א.

והב"י בסימן תקי"ח ס"ט תמה ע"ד הרמב"ם שפסק כחכמים, שהרי קי"ל דבדרבנן יש ברירה, - ובישוב דעת הרמב"ם ודעימי' מצינו כמה דרכים, **א** בחי' המאירי כתב דהוא משום דטעמא דרבנן אינו משום דלית להו ברירה, אלא משום דלא חיילא עלייהו דעתי' דאינש אא"כ ברשום, וכ"כ לפ"ד הרא"ה ור"נ בן הרמב"ן דטעמא דחכמים הוא משום דבעי מעשה, ועד"ז כתבו היש"ש בסימן כ"ג, והמג"א בסימן תצ"ה סק"י.[[138]](#footnote-139) - **ב** בחי' המאירי כתב עוד, דכיון דלא חזו לגמרי דילמא אתי לאמלוכי, ובכה"ג אין ברירה, וצ"ב. - **ג** הפר"ח בסימן תצ"ה ס"ד כתב דהוא משום דהכא מיירי בגרו"צ דאין הכל שוין דיש שממהרין להתבשל ויש שמתאחרין, וע"כ לא סגי שיאמר מכאן אני נוטל, דיש לחוש דמטלטל ושביק וכו',[[139]](#footnote-140) וכ"כ היש"ש שם סוסק"י לדינא, דבגרו"צ דאחזו ולא אחזו לכו"ע צריך שירשום, ועמש"כ ע"ז הבית מאיר שם. - **ד** השעה"מ בפ"ג מגירושין ה"ד כתב למש"כ הר"ן בגיטין כ"ד ב' דהא דבדרבנן יש ברירה, הוא משום דהא דאין ברירה הוא לחומרא, והיינו דמספק"ל אם יש ברירה או אין ברירה, וספיקא דרבנן לקולא, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ באיסור מוקצה דספיקו לחומרא, מחמרינן דאין ברירה, וכ"כ הבינה לעתים בפ"ב מיו"ט ה"ט, והצל"ח לקמן ל"ח א', והבית מאיר בסוגיין ובסימן תצ"ה ס"ד.[[140]](#footnote-141) - **ה** הבית מאיר כתב עוד, די"ל דכמו שהחמירו בספק מוקצה, משום דמוקצה חמיר כעין דאורייתא, כמש"כ התו"י לעיל ג' ב', ה"נ החמירו בו דאין ברירה כעין דאורייתא.

הפר"ח בסימן תצ"ה ס"ד הק' במש"כ בפירש"י דאיירי בגרו"צ דאחזו ולא אחזו והא דצריך שירשום הוא משום דאין ברירה, שהרי לעיל כ"ו ב' אמרינן דאחזו ולא אחזו איכא אינשי דאכלי ואיכא אינשי דלא אכלי, אזמין גלי דעתי' לא אזמין לא גלי דעתי', אלמא דבגילוי דעת כ"ד דהוי מאינשי דאכלי סגי בהכי, וא"כ למה לי טעמא דברירה, - והבית מאיר שם כתב לישב, דמה שאמרו דאזמין גלי אדעתי', לאו היינו דסגי במה שגילה דעתו דהוי מאינשי דאכלי, אלא הייינו דגילה דעתו על מה שהזמין, והזמנה מועלת לו ול"ה כמזמן עצים ואבנים, אך מ"מ בעי הזמנה כדינה.

התוס' הביאו מירושלמי דפריך דמחלפא שיטתייהו דב"ש ודב"ה, ועי' משה"ק ע"ז המהר"ם שיף, ומש"כ הפר"ח בסימן תצ"ה ס"ד בביאור ד' הירושלמי, ומש"כ בזה הגר"ז בקו"א שם סק"י, ומה שהאריך בזה הבית מאיר שם ובחידושיו בסוגיין.

והבית מאיר שם כתב דמד' הירושלמי מוכח דס"ל דטעמא דחכמים אי"ז משום דאין ברירה, דא"כ ל"ק מהא דס"ל לעיל דסגי בזה וזה אני נוטל, ואם טעמא דחכמים הוא משום דאין ברירה, הרי ל"ק כלל מהא דסל דסגי בזה וזה אני נוטל, שהרי הוא מבורר, - ועמש"כ בזה הראש יוסף בסוגיין, והמחה"ש בסימן תצ"ה סק"י.

ו' תמוז פ"א

דף מס' 9

**ל"ד ב' -** תינוקות שטמנו וכו', **בפירש"י כתב דהא דנקט תינוקות הוא לרבותא, לאשמועינן דיש להם מחשבה ע"י מעשה המוכיח, ולכאו' הוא לטעמייהו דס"ל דאין שבת קובעת לאסור אף במוצ"ש אלא בפירות שייחדום לאכילת שבת, ונתבאר להלן, וע"כ כל הא דבתינוקות שטמנו הוקבעו הפירות למעשר ואף למוצ"ש לא יאכלו עד שיעשרו, הוא משום דמעשה שלהן מוכיח על מחשבתן, וכ"ה בפירש"י ובתוס' לקמן בסוגיין דהא דבתינוקות הוקבעו למעשר אף במוצ"ש, (ול"ד להא דאמר ר"א דיגמור במוצ"ש), הוא משום שייחדום לאכילת שבת, והיינו משום דמחשבתן ניכרת מתוך מעשיהן.**

**אמנם הנה הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דשבת קובעת אף בפירות שלא ייחדם לאכילת שבת, ונתבאר להלן, ומש"כ הרשב"א הכא דהא דנקט תינוקות הוא לאשמועינן דיש להן מחשבה מתוך מעשה המוכיח, מבו' בדבריו דהיינו דמכח זה דניכרת מחשבתן שבדעתן לאכלן למחר נגמרה מלאכתן, וע"כ קובעת השבת לגמרי שלא לאכול מהן אף למוצ"ש, והוא לטעמי' לקמן בסוגיין דבפירות שנגמרה מלאכתן שבת קובעת אף לאסור לאכלם במוצ"ש, ובפירות שלא נגמרה מלאכתן אין שבת קובעת אלא שלא לאכלם בשבת עצמה.**

בניו וב"ב אוכלין מהם עראי, **התוס' הביאו מירושלמי במעשרות רפ"ג דדוקא בניו וב"ב אוכלין אך הוא אסור לאכול, והוא דעת רב בירושלמי שם, אך דעת עולא בשם ר"א דאף הוא מותר לאכול, וכ"כ הרשב"א בסוגיין דאף הוא מותר לאכול, וכ"נ בד' הרא"ה, (ועמש"כ בזה הדרך אמונה בפ"ג ממעשר בצה"ל ס"ק רע"ט ור"פ),**  - ובטעם הא דהוא אסור לאכול, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו **דהוא משום דכשאוכל הוא עצמו אקבעינהו, דגילה בדעתו להניחם שם כך,[[141]](#footnote-142) והשטמ"ק שם כתב בשם התוס' דהוא משום דלגבי בעה"ב הוי כנגמרה מלאכתן, משום שאם ירצה עכשיו לאוכלן יאכל, והמהר"ם פירש דהוא משום דכשאוכל מהן מגלה דעתו דטובים הם לו כך כמו שהם עתה ואינם צריכין להתייבש עוד, וא"כ נגמרה מלאכתן,[[142]](#footnote-143) וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ז דהוא משום דנגמרה מלאכתן אע"פ שלא יבשו כל צרכן, ועמש"כ המהר"י קורקוס שם.** - **ב** הר"ש במעשרות פ"ג מ"א כתב דהוא גזירה דרבנן משום שאין הדבר ניכר שלא נגמרה מלאכתן, ויסברו בנ"א שאוכל מהן אף שנגמרה מלאכתן, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש שם.[[143]](#footnote-144) - **ג בביאור הגר"א לירושלמי כתב דהוא משום דחיישינן שמא ימלך ולא יעשה קציעות ונמצא שאכל טבל למפרע, ועי' משה"ק ע"ז החזו"א במעשרות סימן ד' סקכ"ז, ואכמ"ל.[[144]](#footnote-145)**

**\*במש"כ התוס' דהא דהוא אינו אוכל, הוא משום דכשנוטלן לאכלן הו"ל כנגמרה מלאכתן, צ"ע, דאף דפירות אלו נגמרה מלאכתן עכשיו כשנמלך עליהן, מ"מ מ"ט הוקבעו למעשר, הרי כשראו פני החצר אכתי לא נגמרה מלאכתן, וא"כ הו"ל כתבואה שהכניסה במוץ שלה, דאף דנגמר מלאכתה אח"כ אינה נקבעת למעשר,[[145]](#footnote-146) וכ"כ הרא"ה בתו"ד דיש לפטור אף כשאוכל הוא עצמו, כיון דאיגלאי מילתא למפרע לא אמרינן, ונמצא דכשנכנסו לחצר לא נקבעו, ושוב אין החצר קובעתן.[[146]](#footnote-147)**

**ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים, דהמאירי בסוגיין כתב בשם גדולי עולם דכל שבשעה שהכניסן לבית חישב ליבשן בגגו או בחצירו ואח"כ נתיבשו לא נקבעו, דדמי לתבואה שהכניסה במוץ שלה, והמאירי נחלק ע"ז, דשאני תבואה שהכניסה במוץ שלה דכשהכניסה אין בה סרך חיוב, ומשא"כ הכא שנכנסו לכלל חיוב, אלא שמחשבתו מעכבת בהן, וכשהושלמה מחשבתו חזרו לחיובן,[[147]](#footnote-148) ועמש"כ בזה המאירי בחידושיו, וכן הוכיח השעה"מ בפ"ג ממעשר ה"ג מד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה אחד שבת, - ולפ"ז הרי דלהתוס' לטעמייהו ניחא הא דהכא כשנמלך עליהן ונטלן לאוכלן, הוקבעו למעשר, אף דראו פני החצר קודם שנגמרה מלאכתן.**

שבת מהו שתקבע מוקצה למעשר בדבר שלא נגמרה מלאכתו, **הרא"ה הק' דאם אינה קובעת אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, למה לי קביעות שבת, תיפו"ל דגמר מלאכה קובע, וכתב דמה שאמרו גמר מלאכה ל"ד, אלא שאין מלאכה אחרי', ומשכח"ל טובא דל"ה גמר מלאכה לענין מעשר, ומ"מ ליכא מלאכה אחרי', עיי"ש, וכ"כ השטמ"ק בשם הריטב"א, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בפ"ג ממעשר סקל"ט ובצה"ל סקע"ז, - ואזלי הרא"ה והריטב"א לטעמייהו דס"ל דמירוח קובע למעשר אף בלא ראיית פני הבית, כ"כ הרא"ה בברכות ל"א א' והריטב"א בע"ז מ"א ב', אך לדעת ש"ר דאף אחר מירוח מותר לאכול אכילת עראי קודם ראיית פני הבית, הרי דבזה הוא דמהני קביעות דשבת ושאר דברים הקובעים לאסרו באכילת עראי, וכמש"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה אחד שבת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממעשר ה"ב וה"ג.**

כיון דכתיב וקראת לשבת עונג קבעה, **בפירש"י כתב דהיינו דהיינו דכיון דאקרי אכילה דידי' עונג קבעה שאין בה עוד שם עראי אלא שם קבע, ועד"ז כתב בפי' רשב"ם בפסחים ק"ה א', דהא דהשבת קובעת למעשר, הוא משום דאכילת עראי דשבת חשיבי אותה קבע למעשר, משום דהוי עונג אפי' סעודה כ"ש דידה הוי קבע,[[148]](#footnote-149) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות פ"ח מ"ג כתב דהא דשבת קובעת הוא משום דמשנכנסה שבת נעשה הכל מעותד ומוכן לאכילה, שהרי אמר ד' וקראת לשבת עונג, ולפיכך כל מה שיש לו הרי הוא מוכן לאכול ולשתות ממנו בשבת, ומבו' בדבריו דאין הקביעות דשבת מכח הא דאכילת שבת היא אכילת קבע, אלא הוא מכח דהכל מעותד ומוכן לאכילה, ומה שמוכן לאכילה הוי קביעות, ועמד ע"ז המקד"ד בסימן נ"ו סק"ד.**

**בחי' המאירי בסוגיין כתב בשם י"מ, דיו"ט אינו קובע למעשר, כיון דלא כתיב בי' עונג, ודוקא שבת קובעת למעשר דכתיב בה וקראת לשבת עונג, וכ"כ הפנ"י בשלהי מכילתין, וכ"כ הצל"ח לקמן בסוגיין, וכתב דהוא משום דביו"ט לא מצינו עונג, ואף דמצינו בו שמחה, הרי היינו בבשר שלמים, דל"ש בו מעשר ותרומה.**

**אך הנה הרמב"ם בפ"ו מיו"ט הי"ז כתב דכשם שמצוה לכבד את השבת ולענגה, כך כל ימים טובים שנא' לקדוש ד' מכובד וכל ימים טובים נא' בהן מקרא קדש, וכ"כ השו"ע בסימן תקכ"ט ס"א, והשעה"מ בפ"ה ממעשר הכ"ג והפמ"ג במש"ז סימן ר"ס סק"ג כתבו דלפ"ז הדין נותן דאף יו"ט קובע למעשר, כיון דאף ביו"ט איכא דין עונג,[[149]](#footnote-150) וכ"כ המאירי בבית הבחירה בסוגיין בשם קצת גאונים דיו"ט כשבת לענין זה, וכ"כ המאירי לעיל ג' א', וכן הוכיח השעה"מ שם מד' הר"ש והרא"ש ברפ"ד ממעשר, וכדבריהם כתבו התוס' בכתובות נ"ה ב' ובמנחות ל' ב' והרמב"ן בחולין ע"ה ב', וכן הוכיח הישועות מלכו בפ"ג ממעשר ה"ג מד' רש"י ותוס' בסוגיין,[[150]](#footnote-151) - ועמש"כ בזה הצפנת פענח בפ"ו מיו"ט הי"ח.[[151]](#footnote-152)**

שבת קובעת, **בפירש"י כתב דבפירות שייחדם לשבת, הוקבעו למעשר לגמרי ואסורין אף למוצ"ש, ובפירות שלא ייחדום לשבת, לא הוקבעו למעשר לאסור לאכלם במוצ"ש, אך בשבת עצמה אסור לאכלם, שאכילתה לעולם קבע היא קרוי', וכ"כ הרא"ה והמאירי, וכ"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה ה"ג, וכ"כ התוס' שם ד"ה ר"א אומר,[[152]](#footnote-153) וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן של"א ס"ק קע"ה דבסוגיין מבו' דאין שבת קובעת בפירות שלא ייחדום לשבת,[[153]](#footnote-154) - אך הרשב"א בסוגיין כתב דשבת קובעת אף בפירות שלא ייחדום לאכילת שבת, ורק כשלא נגמרה מלאכתן אינה קובעת אלא שלא לאכלם בשבת עצמה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"כ, וכ"ה מבו' בד' הר"ש בתרומות פ"ח מ"ג.[[154]](#footnote-155) - ובירושלמי במעשרות פ"ד ה"ב פליגי בה ר' יוחנן ור"ל, עיי"ש, ואכמ"ל.**

מה חצר אינה קובעת אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, **הרא"ה כתב דהוא משום דראיית פני הבית בעינן, וכל שלא נגמרה מלאכתו חשיבא כאילו היא במוץ שלה ואשתכח שאינה רואה, וצ"ב דא"כ מה פריך דשבת דומיא דחצר דאינה קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, הרי בשבת ליכא לה"ט.**

הא קמ"ל דטבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן, **בטעם הא דאם עבר ותיקנו מתוקן ול"ה כמוקצה מחמת איסור, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, ונתבארו במ"מ מוקצה ב' דף מס' 23, - ויש להוסיף מש"כ הרא"ה בסוגיין דהוא משום דבהטבל גופי' ליכא איסורא, אלא איסורא רכיבא עלי' וכמאן דמערב בי' איסורא, וכיון דאסתלקא שרי.**

ואם טבל ונתן לפניו עשרה חייב, **בפירש"י בד"ה והלא מותרו וד"ה מן המעטן מבו' דהא דחייב אי"ז משום דהמלח קובע, אלא משום דכשנטל הרבה לאכול לפניו שויי' אכילת קבע, וכ"ה משמעות ד' התוס' ד"ה והלא מותרו חוזר, וכ"כ המאירי שם,[[155]](#footnote-156) ולדעתם לא סגי במה שנטל שתים, אלא דוקא כשנטל הרבה לאכול דנתייחדו לאכילת קבע נתחייבו במעשר, והמאירי כתב דהיינו כשנתן לפניו עשרה, וזה כגירסא שלפנינו דאם טבל ונתן לפניו עשרה חייב, (ועמש"כ החזו"א בסימן ד' סקי"א ד"ה ואפשר),[[156]](#footnote-157) - אך הריבמ"צ במעשרות פ"ד מ"ג כתב דהא דחייב הוא משום דהן נקבעין למעשר ע"י מלח וצירוף שתים, והרמב"ם בפיהמ"ש שם פירש דהם נקבעין ע"י המלח בפנ"ע, ואכמ"ל.**

מפני שהוא מחזיר את המותר, **בפירש"י כתב דהיינו דכשנוטל מן המעטן הטהור דאין ראוי להחזיר מותרו, הרי דמעיקרא נטלם ע"מ לאכול לכולם ושויי' אכילת קבע, ומשא"כ בנוטל מן המעטן הטמא דראוי להחזיר מותרו, לא נטלם אלא ע"מ לאכול מקצת ולהחזיר את השאר, ולא שויי' אכילת קבע, וזה לטעמי' דטעם החיוב הוא משום דנתייחדו לאכילת קבע, אך לדעת ש"ר דטעם החיוב הוא משום דמלח קובע למעשר, צ"ב דמ"ט כשהוא מחזיר את המותר אין המלח קובע, - ובד' החזו"א במעשרות סימן ד' סוסקי"א וסקל"ב מבו' דהטעם בזה הוא משום דכל הא דהמלח קובע אף שלא נגמרה מלאכתו, הוא משום דחשבינן להו כגורן לעצמו ואינו נגרר אחר הכרי ומיקרי אכילת קבע, אך כל שהוא מחזיר את המותר אינו קובע שם לעצמו אלא נגרר אחר הרבים ומיקרי אכילת עראי.**

במעטן טהור וגברא טמא, **התורי"ד הק' דלמש"כ בר"פ המצניע כיון דאוכל אינו מקב"ט בפחות מכביצה, א"כ היאך נטמאין הזיתים הרי אין בכל אחד כביצה,[[157]](#footnote-158) ואם חשבינן להו כמצורפין, א"כ יטמא כל המעטן כשנגע במקצת, וכתב לישב דהועיל להן צירוף לקב"ט, אך ל"מ לחשבן כעיסה אחת שאם נגע הטמא במקצתן טימא את כולן.[[158]](#footnote-159)**

**הי' אוכל באשכול וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות פ"ח מ"ג במהדו"ק גריס ברישא ר"א אומר יגמור ור' יהושע אומר לא יגמור, ובסיפא גריס ר"א אומר לא יגמור ר' יהושע אומר יגמור,[[159]](#footnote-160) וכ"ה הגיר' בדפוסים שם,[[160]](#footnote-161) וצ"ב דנמצא דהפכו ר"א ור' יהושע שיטתם, ועי' במהר"י קורקוס פ"ה ממעשר הכ"ג במש"כ לפרש בזה, ועמש"כ בזה הראשון לציון בסוגיין, והחזו"א במעשרות סימן ד' סק"ח, ואכמ"ל, - והיש"ש בסימן כ"ג הק' ע"ז מסוגיין דפרכינן על מה שאמרו דלר"א שבת קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו ממשנתינו, ואם גרסינן הכא דלר"א לא יגמור, מאי פריך מינה, - ועמש"כ בזה המהריק"ש בס' תולדות יעקב והראשל"צ והפנ"י והראש יוסף, ואכמ"ל.

**חשכה בלילי שבת,** הבעה"מ בפסחים ק"ה א' הוכיח מזה דאין שבת קובעת למעשר אלא מצאת הכוכבים, ודלא כמש"כ הרי"ף שם דספק חשיכה ספק אינה חשיכה קבעתן השבת למעשר, - אך הרמב"ן במלחמות שם כתב דמהא דתניא לקמן בסוגיין דקידש עליהם היום וכו' אוסר, משמע דמשעה שקידש היום שהיא משקיעת החמה קובעת למעשר, ועיי"ש שכתב דכן בדין, שהרי שבת שקובעת למעשר משום דכתיב בי' עונג הוא, ועונג מקמי צאה"כ הוי משעה שבנ"א אוכלין פתן בערבי שבתות ואותה שעה מקדשין והוא קודם צאה"כ, והא דתנן הכא חשכה לילי שבת, היינו שקיעת החמה.**[[161]](#footnote-162)**

**ר"א אומר יגמור,** בפירש"י כתב דס"ד דטעם הפלוגתא דר"א ור' יהושע היא משום דסתם אשכול לאו גמר מלאכה היא דסתם ענבים לדריכה קיימי,[[162]](#footnote-163) ור"א ס"ל דאין חצר ושבת קובעין בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וע"כ הוא רשאי לגמור אכילתו, ור' יהושע ס"ל דחצר ושבת קובעין בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וע"כ אינו רשאי לגמור אכילתו, - אך התורי"ד כתב דאשכול חשיב כדבר שנגמרה מלאכתו,[[163]](#footnote-164) והא דפרכינן מינה, היינו דמהכא שמעינן דלר"א אין שבת קובעת אף בדבר שנגמרה מלאכתו, וכ"ש בדבר שלא נגמרה מלאכתו.

**אלא יוצא חוץ לחצר ויגמור,** בטעמא הא דשרי ר"א לגמור חוץ לחצר, מצינו כמה דרכים, **א** בד' התורי"ד מבו' דלדעת רש"י הוא משום דלא נגמרה מלאכתו, ואין חצר קובעת מדאורייתא בדבר שלא נגמרה מלאכתו,[[164]](#footnote-165) והא דלא יגמור בתוך החצר, לכאו' הוא משום דאכילה בחצר חשיבא כאכילת קבע.[[165]](#footnote-166) - **ב** התוס' בב"מ פ"ח א' סוד"ה פירשו דהוא משום דאין חצר קובעת אלא מדרבנן, והיינו לר' ינאי בכל חצר, ולר' יוחנן בחצר שאין הכלים נשמרים בתוכה, וכיון שהתחיל בהיתר התירו לו לגמור, ועד"ז כתב התורי"ד בסוגיין, אלא שנקט דהכא דהוא קודם מירוח, לכו"ע אין חצר קובעת מדאורייתא. - **ג** הרא"ה כתב דהוא משום דהכנסת חצר שלא לדעת לא קבעה, והא דלא יגמור בחצר, הוא משום דרק ע"י שמוציא חוץ לחצר בטלה לה הכנסת חצר. - **ד** המאירי כתב דאיירי כשהאשכול לא נכנס לחצר, וע"כ הוא רשאי לצאת חוץ לחצר ולגמרו.[[166]](#footnote-167)

**אלא ממתין למוצ"ש ויגמור,** בפירש"י מבו' דהיינו דס"ל לר"א דאין קביעות שבת מועלת למוצ"ש, וכ"כ התוס' והרשב"א,[[167]](#footnote-168) וכ"כ הרא"ש בתרומות פ"ח מ"ג, - אך הר"ש שם הק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי בפ"ב דמעשרות דשבת טובלת בפירות שליקטן שלא לצורך שבת וקדשה עליהן שבת,[[168]](#footnote-169) וכתב דכל מה שאמרו דיגמור למוצ"ש, הוא משום דהתחיל בהיתר,[[169]](#footnote-170) וכ"כ הריבמ"צ שם דטעמא דר"א דיגמור כשיצא מן החצר ולמוצ"ש הוא משום שהתחיל בהיתר, וכ"ה מבו' בד' התוס' בב"מ פ"ח א' סוד"ה עד שיראה, - ועמש"כ בזה הגר"א ביו"ד סימן של"א ס"ק קע"ה.

**שבת לאפוקי מדהלל,** התוס' כתבו דהומ"ל לאפוקי מדר"א דאמר דשבת קובעת אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכ"כ הבעה"מ,[[170]](#footnote-171) - אך התורי"ד הוכיח מזה דאשכול הוי דבר שנגמרה מלאכתו, ולא מצינו דס"ל לר"א ור' יהושע דשבת קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו.

1. ומש"כ השעה"צ שם לדקדק מד' רש"י ודעימי' שלא נאסר אלא חוץ לעיר, וכמש"כ הריב"א, כ"כ גם הראש יוסף בסוגיין, - אך הב"י בסימן תק"י ס"ח כתב דמשמע מד' רש"י דלא נאסר אלא כשמוליך בחוץ במקום רואים, אבל כשמטלטל במקום שאין רואים כגון מזוית לזוית באותו בית מביא כי היכי דבעי, ומבו' דס"ל בדעת רש"י דאסור להוליך בחוץ אף בתוך העיר, וכ"ה מבו' בד' המאירי שכתב כל' רש"י, ואפ"ה לא התיר אלא בתוך ביתו מזוית לזוית. [↑](#footnote-ref-2)
2. והביאוה"ל שם כתב דמשמעות דבריהם דל"ב שינוי אלא כשמוציא שלא לצורך יו"ט, ועיי"ש שהוכיח מסוגיית הגמ' הכא דאף כשמוציא לצורך יו"ט צריך לשנות, ועיי"ש במש"כ לדחוק בל' הרמב"ם, - ואמנם למש"כ הגר"ז בדעת הרמב"ם דעיקר האיסור הוא משום מראית העין שנראה כמוציא לצורך מחר, י"ל דזהו מש"כ הרמב"ם דאע"פ שהותרה הוצאה שלא לצורך, וליכא איסור דאורייתא אף כשמוציא שלא לצורך, מ"מ אסרו לשאת משאות, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף, דגם לדעת רש"י דהאיסור הוא משום דנראה כמעשה חול לשאת משאות, הרי דכל שמביא על כתפו דמוכח דלצורך יו"ט הוא שרי, דבכה"ג לא חזינן לה כמעשה חול, ועמש"כ בזה הראש יוסף, אך אין עיקר האיסור משום דהרואה אומר דלצורך חול הוא מביא אותם. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך השטמ"ק כתב די"ג לא יביאם בסל ובקופה אלא יביאם אחד אחד, ופירש דהיינו דלא יביאם בסל ובקופה כדים הרבה משום דמחזי כמי שמביאם למכור, אלא יביאם אחד אחד ואפי' בסל או בקופה, - וכתב עוד, דלגירסא דילן לא הותר להביא על כתפו אלא אחד ולא יותר, ולגירסת הספרים דגרסי אלא יביאם אחד אחד אבל מביא הוא על כתפו, משמע דכל שמביא על כתפו שרי אף הרבה כדים, אע"ג דדמי קצת לעובדין דחול. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ע במש"כ הגר"ז בקו"א בסימן ש"א סק"ז דבד' התוס' הכא משמע כמש"כ שם בדעת הרמב"ם דלא נאסר לשאת משאות גדולות אלא במקום ששייך בו איסור הוצאה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והשטמ"ק כתב כן מטעם אחר, דהתם שמביא מזוית לזוית שאין דרכו בחול להרבות משאוי בביתו אלא מעט מעט הוא מוליכו למקום שירצה, הרי דכשמשנה בשבת לאפושי במשוי, לא מחזי כעובדין דחול, ומשא"כ הכא דמביא ממקום למקום, שדרכו בחול לאפושי משאוי כדי שלא יתבזה פעמים שלש, ע"כ מחזי כעובדין דחול. [↑](#footnote-ref-7)
7. והתוס' בסוגיין שנקטו דביו"ט אסור אף בבית, הוא לטעמייהו דהאיסור הכא הוא משום מראית העין שהרואה אומר לצורך חול הוא מביא אותם, וע"כ הוי ככל דבר הנאסר מחמת מראית העין דאפי' בחדרי חדרים אסור, - אך ד' התוס' הרא"ש הם כדעת רש"י ודעימי' דהאיסור הוא משום דנראה כמעשה חול, וע"כ אין לאסור בזה בחדרי חדרים, כיון דאף אם היו רואין אותו בבית ל"ה נראה כמעשה חול, ואמנם צ"ע לפ"ז דא"כ מה מקום יש לדון בזה מכח דינא דכל מקום שאסרו חכמים מפני מראית העין וכו', הרי אין האיסור כלל משום מראית העין, וי"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. וזה כמש"כ הב"י שם דבד' הר"ן משמע דשבת ויו"ט שוין לענין זה, ואף כשמביאו בתוך הבית אסור, - אך השעה"מ בפ"ה מיו"ט ה"א והשעה"צ בסימן תק"י סק"ל תמהו ע"ז, והוכיחו דמכוון ד' הר"ן הוא כדעת התוס' בשבת ודעימייהו דל"ה כעובדין דחול אלא כשעושה כן ברה"ר. [↑](#footnote-ref-9)
9. התוס' בשבת קמ"ח א' ד"ה אתקין רבא נחלקו ע"ז, והוכיחו מסוגיית הגמ' בב"מ פ"ג א' דכשנושאין בריגלא נושאין טפי מכשנושאין באגרא, ופירשו לפ"ז דזהו שאמרו דדרו בריגלא לדרו באגרא, דהוא מיקל בכך את המשוי, ואף דמפיש בהילוכא יש לשנות כן, כיון דעי"ז אינו נראה כעובדא דחול. [↑](#footnote-ref-10)
10. והתורי"ד ובפסקיו פירש כפירש"י, אלא דגריס דדרו ברגלא לדרו באכפא, דדרא באכפא לדרו באגרא, ופירש דהיינו שמשוי שנושאין בעתר, ישאוהו במוט בידיהן, דהוא להקל המשוי, ומשואי שנושאין במוט בידיהן ישאוהו במוט על כתפיהן שהוא יותר נוח וקל, ובפי' ריבב"ן הביא די"מ כן גם לפי הגירסא שלפנינו. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך שמא מודו הערוך והרי"ד דל"ב שיהא השנוי מיקל הטורח, ול"ב אלא שלא יהא מוסיף טורח, כ"ה דמשנין בפריסת סודר, אלא דס"ל דבאופן הרגיל א"א לשנות בדרך הנשיאה אלא הוא בענין שמיקל הטורח או בענין שמוסיף טורח, וע"כ אין משנין אלא בענין שמיקל הטורח. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובזה נתישב לדעת רש"י הא דתנן בריש פירקין דהמביא כדין יין לא יביאם בסל ובקופה אבל מביא הוא על כתפו, אף דמרבה בהילוך ומוסיף טירחא בכך, דהתם הוי השינוי לשנות מעובדא דחול, וע"כ יש לשנות אף כשהוא מוסיף טורח, - ועמש"כ בזה הראש יוסף לעיל שם. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך בפירש"י בשבת שם ד"ה כמה דאפשר לשנויי מבו' דמה שדנו לשנות בנשי דקא ממליין חצבייהו, הוא חד דינא עם דינא דמתניתין דמביא כדי יין, - וצ"ב, דא"כ מ"ט אמרו דאין לשנות משום דמפיש בהילוכא, הרי במביא כדי יין הצריכו לשנות אף דמפיש בהילוכא, ובע"כ כמש"כ התוס' ועוד מקמאי, דבהני דממליין חצבייהו ליכא שנוי מעובדא דחול. [↑](#footnote-ref-14)
14. והראש יוסף כתב כן בדעת הריב"א דס"ל דדינא דמתניתין דהמביא כדי יין הוא רק כשמביא מחוץ לעיר, ודינא דהכא משמע דהוא בתוך העיר, דלישנא דאתקין במחוזא משמע דהוא בתוך העיר, ובע"כ דב' דינים הם, דדינא דמתניתין הוא משום עובדין דחול, ותקנתא דרבא אי"ז משום עובדין דחול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכ"כ הא"ר בסימן תק"י סקי"ט דנכתמא לחוד כשאינו על הכד אין צורך בו, והו"ל הוצאה שלא לצורך, וכתב שם עוד דכיון דא"צ לו אלא משום שינוי הו"ל הוצאה שלא לצורך, ולכאו' מכוון דבריו, דאף דכשהוא על הכד לי"ב משום הוצאה, מ"מ אסור להביאו כדי ליתנו על הכד, דכיון דא"צ לו אלא משום שינוי הוי כהוצאה שלא לצורך. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך בהמש"ד ר"ת בספה"י שם מבו', דהוא משום דלא גזרו שמא יסחוט בדברים שאין בסחיטתן משום ליבון, אלא בדברים שרוצה האדם לסחטן ומקפיד על שאינו נסחט, אך בדברים שאינו חושש לסחיטתן ליכא למיחש שמא יסחוט, ועד"ז כתב המאירי, וצ"ב דלפ"ז מ"ט תליא בהא דאין סחיטתן אסורה משום ליבון, הרי אף אם היתה סחיטתן אסורה משום ליבון, מ"מ כיון שאינו חושש לסחיטתן ליכא למיחש שמא יסחוט, וי"ל, - והראש יוסף כתב בדעת הבעה"מ דס"ל דסחיטת בגד מיין אינה אסורה כלל, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם שפירש כן בד' הבעה"מ, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך המג"א בסימן תק"י סקט"ז כתב לישב למש"כ דל"ג זימנין דנפיל ואתי לאתויי, אלא זימנין דנפיל ואתי למקטרי', ופירש"י בשבת קמ"ח ב' דהיינו דמתוך שאתה מצריכו כיסוי וכו', ומשמע דעכשיו דא"צ כיסוי, מותר לשאת בכיסוי שאם יפסיק יניחנו כך ולא יקשרנו, - והבינה לעתים בפ"ה מיו"ט ה"א בסו"ד כתב לישב עד"ז גם למה שהשמיט להא דזימנין דמטמיש במיא ואתי לידי סחיטה, דרק אם בעינן כיסוי, הוא דחיישינן שלא תסירנו אף שישרה במים, ותבא לידי סחיטה, אך אחר דל"ב כיסוי, ליכא למיחש לסחיטה, דאף אם יבואו בו המים תסיר הבגד. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך לא הביא הרשב"א למה שאמרו דאין לשנות מחצבא רבא לחצבא זוטא או מחצבא זוטא לחצבא רבא, והיינו משום דבזה ליכא חשש איסור, אלא מכוון הגמ' הוא דאין תועלת בשינוי זה, וכ"ה מבו' בד' היש"ש. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכ"ה מבו' בדבריו בפתיחה להל' שבת בסופו, עיי"ש, - ומשמעות דבריו שם, דאף לדעת רש"י דהוצאה ביו"ט הותרה אף שלא לצורך כלל, מ"מ העברת ד' אמות לא הותרה שלא לצורך, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-20)
20. וכ"נ ממש"כ השעה"מ בפ"ב משופר ה"ב ד"ה והרא"ם, והשאג"א בסימן ע', ובטו"א ר"ה כ"ט ב' ד"ה גזירה, לדון דלב"ש לא אמרינן מתוך מ"ט לא גזרו על תקיעת שופר בר"ה גזירה שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, ועמד ע"ז בהגה' ברוך טעם לטו"א שם, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובד' הבינה לעתים שם משמע דלי"ב איסור אפי' מדרבנן, וכתב לישב בזה להא דמותר לשחק בכדור ביו"ט, אך הכתב סופר שם נקט דה"ז אסור מדרבנן, - ובל' התוס' לעיל י"ב א' סוד"ה ה"ג משמע דהעברת ד' אמות ברה"ר אסורה, דמשמעות דבריהם דהאיסור הוא בטלטול הכדור ברה"ר, ולא בהוצאתו לרה"ר, וכ"כ המ"ב בסימן תקי"ח סק"ט. [↑](#footnote-ref-22)
22. הטוש"ע בסימן שס"ה ס"ה כתבו דאע"ג דמותר להשתמש תחת הקורה, מ"מ לא ישב אדם בראש המבוי שמא יפול לו החפץ מידו לרה"ר, והמאמ"ר שם סק"ט כתב לפרש דהיינו דאע"פ שמותר להשתמש שם, מ"מ לא ישב שם בקביעות וחפץ בידו, דדוקא על צד המקרה וההזדמן שרי לטלטל שם חפציו לעת הצורך, אך אם הי' יושב שם וחפץ בידו יש לחוש שמא וכו', והביאו המ"ב שם סקכ"ח, ועיי"ש מש"כ לפרש עוד בזה. [↑](#footnote-ref-23)
23. משמע קצת דהא דחיישינן הוא שיביאנו מרה"ר לרה"י, וכ"נ בתשו' רש"י סימן כ', וכ"כ בפי' הר"י מלוניל בשבת קמ"א א', וכן משמע בל' הטוש"ע בסימן שס"ה ס"ה, - אך גירסת הפסקי רי"ד בשבת שם דאתי לאתויי ד' אמות ברה"ר, וכ"כ הריא"ז שם, והרוקח בסימן קע"ה, והרא"ה בסוגיין ג"כ גריס הכי, וכתב דשיגרא דלישנא הוא, ולמימרא דאף בלא שיכניסו לרה"י אסור. [↑](#footnote-ref-24)
24. אך השטמ"ק כתב בשם תוס', דאסור לישב על אסקופת הבית בשבת אלא או כולו בחוץ או כולו בפנים, דיש לחוש שמא ירוק לחוץ, או שמא יטלטל חפץ ומביאו או מוציאו. [↑](#footnote-ref-25)
25. והמכתם בסוגיין כתב בשם רבינו דכל הא דאמרינן מוטב שיהיו שוגגין אפי' בדאורייתא, הוא רק בדבר שאין העם סוברין שיש שם עבירה, אך כל דבר **שהעם כלן יודעין שהיא עבירה גלוי' כגון בחלב ודם וכיו"ב, לעולם לא שבקינן להן משום מוטב שיהיו שוגגין וכו' אלא מוחין בידם ומכין אותם עד שתצא נפשם,** ולכאו' מכוון דבריו דמה"ט מוחין אף באותם שהן שוגגין בדבר, - והשטמ"ק כתב בשם הריטב"א, שהעיד בשם רב גדול מאשכנזים שהעיד בשם רבותיו הצרפתים ובכלל ר"י והמהר"ם מר"ב, שלא נאמרו דברים הללו אלא לדורותם, אבל בדור הזה שמקילין בכמה דברים, ראוי לעשות סייג לתורה אפי' בדרבנן ומחינן וקנסינן להו עד דלא ליעברו לא בשוגג ולא במזיד. [↑](#footnote-ref-26)
26. והאבנ"ז ביו"ד סימן תס"א סק"ד הוסיף לפרש בזה, דהוא משום דבושגג ליכא משום עשה דהוכיח תוכיח, אלא משום ערבות שמחויב שחבירו ג"כ יקיים המצוות ולא יעבור עבירות, וכיון שברור לו שלא ישמע ובין כך ובין כך יעבור, ליכא משום ערבות, וע"כ אסור להוכיחו שמרבה עונש, ומשא"כ במזיד דאיכא משום עשה דהוכיח תוכיח דמצוה דידי' היא, אין אומרים לו חטא לעבור על מ"ע כדי שיזכה חברך, וע"כ אף שהוא מרבה עונשו של חבירו במה שמוכיחו, עליו להוכיחו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-27)
27. וכבר עמד ע"ז הבית אפרים, בחי' לסוגיין שנדפסו בס' הזכרון לאא"ז הגר"ח זצ"ל, ופירש דהיינו משום דגם במזיד אם מוכיחו ומזכיר לו עונשו של דבר ואעפ"כ עובר עליו חמיר טפי, וע"כ כל שידוע שלא ישמע אין להוכיחו. [↑](#footnote-ref-28)
28. ועמש"כ בזה הבית אפרים בחי' לסוגיין שנד' בס' הזכרון לאא"ז הגר"ח זצ"ל. [↑](#footnote-ref-29)
29. והמ"ב בסימן רס"א סקכ"ב כתב דשיעור התוספת עם ביה"ש ביחד עולה כמעט חצי שעה, ועמש"כ בביאוה"ל שם ס"ב ד"ה איזה זמן. [↑](#footnote-ref-30)
30. וכתב דזהו גם השיעור דתוספת שבת, והק' ע"ז ממה שאמרו דספק חשיכה אין מדליקין את הנרות, ומשמע דכל שודאי אין חשיכה מדליקין, אף דהוא תוספת היום, וכתב לישב דבספק חשיכה אין מדליקין אף ע"י נכרי, אך כל שודאי אין חשיכה מדליקין ע"י נכרי, דשבות בתוספת שריא, ועמש"כ ע"ז בתשו' פרי יצחק ח"א סו"ס ח', - ועמש"כ התוס' בר"ה ט' א' ד"ה ור"ע, והביאוה"ל בסימן רס"א ס"ב ד"ה איזה זמן כתב לפי דבריהם דמוכח דשיעור התוספת הוא פחות מכדי ג' רבעי מיל. [↑](#footnote-ref-31)
31. והרשב"א כתב דאי"ז כתיבנא סריא דבשבת קנ"ה ב', דהתם הוא בתיבנא סריא ולא סריא דחזי לבהמה, והכא הוא בתיבנא סריא דלא חזי לבהמה, - אך בד' הרא"ה מבו' דתיבנא סריא דהכא חזי לבהמה, ואך דאינה משתמרת ועומדת להסתפק, וקמ"ל מתניתין דאע"פ דמיחזי כמוקצה שרינן. [↑](#footnote-ref-32)
32. והפנ"י בסוגיין כתב דנתחדש הכא, דאף דסתירה זו אינה אסורה אלא מדרבנן, דהוי סותר שלא ע"מ לבנות, מ"מ לא התירוה משום שמחת יו"ט, ועיי"ש במש"כ לדון אם בגונא דהוי תרי דרבנן התירוה משום שמחת יו"ט, ועמש"כ בזה החת"ס. [↑](#footnote-ref-33)
33. ואמנם מש"כ הר"נ בן הרמב"ן שם, לכאו' אינו טעם בהא דלא הותר ליטול מן הסוכה לצורך הסקה, וצ"ל דהכא הוא משום דסתירת בית לצורך שימוש בעצים הו"ל מלאכת ימים רבים, וע"כ לא עמד בזה הר"נ בן הרמב"ן הכא דמ"ט לא הותר לסתור לצורך אוכל נפש, אך סתירת בית כדי להוציא האוכל שבתוכו ל"ה כמלאכת ימים רבים, וזהו שעמד הר"נ בן הרמב"ן דמ"ט לא הותרה לצורך אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-34)
34. ועיי"ש שכתב דליכא למימר דקאי על הסכך, **שהרי שמואל גופי' אוקים להא דתנן אלא מן הסמוך לה דהיינו סמוך לדפנות, וע"ז קאמר בירושלמי שאם נתכוין לעבותהוליכא למימר דשמואל דירושלמי קאי על הסכך דהא שמואל אוקמה למתני' דקתני אלא מן הסמוך לה דהיינו סמוך לדפנות ועלה קאמר בירושלמי שאם נתכוון לעבותה אסור.** [↑](#footnote-ref-35)
35. ולפי' זה משמע, דדוקא באיסורייתא תליא אם נתכוין לעבותה, אך בשאר עצים שע"ג הסכך, אף אם לא נתכוין לעבותה, הוו מכלל האהל ויש בזה משום סותר, ומש"כ המאירי דאף מן הסתם בטלות הן לגבי אהל, היינו דלא תלי בדעתו, אלא מצ"ע הן בטלות לגבי אהל, (שהרי באיסורייתא פירש דאיירי כשהניחן שם לייבש או להצניע, ובע"כ דבשאר עצים אף אם הניחן לייבש או להצניע בטלי לגבי האהל), וכ"כ הגר"ז בסימן תקי"ח סי"ח דקנים המונחים ע"ג הסכך, אע"פ שלא נתכוין בהן כדי להוסיף בעובי הסכך אלא כדי להצניען או כדי לייבשן אסור ליטול מהן ביו"ט, כיון דאין הפרש בין קני הסכך לקנים הללו שהניח על גביהן והכל נחשב כדבר אחד, והנוטל מאחד מהן ביו"ט ה"ז כסותר אהל, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ס"ח ד"ה זרק חבילות, ובמש"כ שם לדון בדעת האו"ז והמאירי בזה. [↑](#footnote-ref-36)
36. ואמנם בד' הרשב"א בעבוה"ק שם נראה דהתנאי הוא שאינו מתכוין כלל לעבותה, אלא נותן שם להצניע, ולפ"ז הוא חד דינא עם מה שאמרו דאינו אסור אלא כשנותנה לעבותה, - אך בד' הראב"ד בכתוב שם מבו' דתרי מילי נינהו, ואף אם נתנה לעבותה מ"מ אם התנה עלי' מותר, וכ"נ בתשו' הרא"ש שם, - והמאירי בסוגיין כתב די"מ דאף בסכך עצמו מהני תנאי, אך בדעת הראב"ד כתב דל"מ התנאי אלא בהסמוך לסכך, וכשמתנה ואומר אם לא תצטרך לי תהא לעבוי, ואם תצטרך לו יהו כעצים המוכנים להיסק. [↑](#footnote-ref-37)
37. ובדבריו שם משמע דדמי להא דבנוי סוכה מהני תנאי, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-38)
38. וד"ז תליא בפלוגתייהו בדין נתכוין לעבותה, דלהרשב"א לטעמי' דבכל עצים הסמוכין לסכך ליכא משום סתירת אהל אלא כשנתכוין לעבותה, הרי דע"כ אף אם נתכוין לעבותה, מ"מ כל שהתנה עלי' לי"ב משום סתירת אהל, - אך להרא"ש לטעמי' דבעצים הסמוכין לסכך איכא משום סתירת אהל אף כשלא נתכוין לעבותה, ורק באסורייתא הוא דליכא משום סתירת אהל אלא כשנתכוין לעבותה, והיינו משום דמצ"ע חזינן להו כחלק מן האהל, הרי דע"כ אף אם התנה עליהן ל"מ, ויש בהן משום סתירת אהל. [↑](#footnote-ref-39)
39. ובדעת הטור בסימן תקי"ח בזה, נחלקו האחרונים, עמש"כ בזה הב"י והב"ח שם, והט"ז שם סק"ו, והיש"ש בסימן ג', - אך כבר כתב המאמ"ר שם סקי"ג דמד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש מוכח כד' הב"י, והביאו השעה"צ שם סוסקס"ו. [↑](#footnote-ref-40)
40. אך השעה"צ בסימן תק"א סקי"ד כתב בדעת הרמב"ם, דעיקר האיסור בזה הוא משום עובדין דחול, ומש"כ דהרי הן מוקצה היינו דחכמים עשו ד"ז למוקצה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-41)
41. והיש"ש בסימן ו' כתב לפרש בע"א, דלא הותרה מלאכת מעמר לצורך אוכל נפש, וע"כ אסרו במפוזרין שבשדות, דמחזי כמעמר במקום גידולו, ומשא"כ בקרפף דאי"ז מקום גידולו ולי"ב משום מעמר, והביאו המג"א בסימן תק"א סק"ז. [↑](#footnote-ref-42)
42. והוכיח כן, מהא דאמרה שמואל הכא, ואיהו ס"ל כר"ש, וכתב דיש לדחות דאינו סובר כר"ש אלא בשבת אך ביו"ט ס"ל כר' יהודה, ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה בשבת דקי"ל כר"ש, וצ"ב, דבשבת בלא"ה הוו העצים מוקצה. [↑](#footnote-ref-43)
43. וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן ש"ס אות ב' שהביא להך דינא, אף שדעתו בסימן שנ"ט ובסו"ס שס"א דקי"ל כר"ש דלית לי' מוקצה, וצע"ג במש"כ השעה"צ בסימן תק"א סקי"ט בשם האו"ז דדינים אלו תליין בדין מוקצה ביו"ט. [↑](#footnote-ref-44)
44. ועיי"ש שכתב עוד, דמודה בזה ר"ש משום דאין דרך להסיק בעצים כשלא כנסן מתחילה לשם כך, וכל שלא אספן מאתמול דמי למדבריות דהוו כגרו"צ, ועד"ז כתב השעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ד דמדלא לקטינהו מאתמול הו"ל כאילו דחינהו בידים ודמי לגרו"צ ומחובר דמודה בהו ר"ש. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך בסו"ד כתב בדעתו, דרק במעמר שלא במקום גידולו אינו חייב אלא כשעשאן גוף אחד, וכ"כ עוד מרבוותא, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך היש"ש בסימן ו' כתב לפרש דהא דאסרו במפוזרין שבקרפף הוא גזירה אטו מפוזרין שבשדות דמחזי כמגבב במקום גידולו. [↑](#footnote-ref-47)
47. בגל' הגרע"א לשעה"מ פ"א מיו"ט ה"ד פירש לדבריו דהיינו דמהני דינא דמתוך להתיר אף למכשירין, ועיי"ש שהק' ע"ז מד' הר"ן לעיל במכילתין דמבו' דל"מ דינא דמתוך להתיר למכשירין, וכ"ה מבו' בד' הר"ן בכ"ד, ואכמ"ל, - ובס' זית רענן או"ח הלכה ז' סימן א' סק"ו כתב דהכא דביקוע זה עצמו הותר לצורך הבערה עדיף טפי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיי"ש שכתב דלשברם ביד יראה בפירש"י שמותר, אבל מל' הרא"ש יראה דאפי' לשברם ביד אסור, וטוב להחמיר, ועמש"כ בזה הב"י שם, והיש"ש בסימן ז', והשעה"צ שם סקי"ב. [↑](#footnote-ref-49)
49. ויש להוסיף, דלכאו' בלא"ה לדינא אין ד' הרא"ש והרשב"א ודעימייהו כדעת הרי"ד והראבי"ה, דהרי"ד והראבי"ה כתבו דביקוע עצים להסקה לי"ב משום טוחן, וכ"ה מבו' בפירש"י והמאירי בשבת ע"ד ב' דרק בחיתוך עצים דקים איכא משום טוחן, אך בד' הרא"ש והרשב"א ודעימייהו מבו' דבכל ביקוע עצים להסקה איכא משום טוחן, וכ"נ בד' הר"י מלוניל והמאורות בשבת שם, ונתבאר במ"מ למלאכת טוחן דף מס' 1. [↑](#footnote-ref-50)
50. הרי"ף והרמב"ם וש"ר פסקו לדין זה, - אך האו"ז בסימן ש"ס אות ד' כתב בשם ריב"א דאף בקרדום השנוי לאיסור במשנתינו מותר לבקע בו, וכמו שאמרו בירושלמי דאמר שמואל הלכה כדברי האומר מבקעין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-51)
51. ובפי' ר"ח ל"ג אין מבקעין עצים מסואר של קורות, אלא אין מבקעין עצים מן הקורות, וכן גירסת הרי"ף והפסקי רי"ד והשבה"ל בסיןמ רמ"ט, ולגירסא זו מסתבר טפי דאי"ז מוקצה מחמת חסרון כיס, אלא מוקצה דאוצר, - אך בפי' ר"ח לעיל ל' א' משמע דכל קורות הו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-52)
52. הבית מאיר בסימן תק"א ס"א כתב ללמוד כן גם מד' רש"י בשבת קכ"ה ב' ד"ה קפיד עלי' דמבו' בדבריו דסואר של קורות אי"ז מוקצה מחמת חסרון כיס, ול"ה מוקצה אלא לר"י משום דהן עומדות לבנין ואינם עומדות להסקה, - אך העירו די"ל דגם לדעת התוס' ודעימי' דסואר של קורות הוו מוקצה מחמת חסרון כיס, היינו לענין הסקה, דבזה הוא מפסידן מתשמישן, אך לענין ישיבה ל"ה כמוקצה מחמת חסרון כיס, דאינו מקפיד שלא לישב עליהן, דאי"ז מפסידן מתשמישן, וזהו שכתב רש"י התם דסואר של קורות ל"ה מוקצה מחמת חסרון כיס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. הרשב"א בסוגיין הק' במה שאמרו לעיל ב' ובשבת קנ"ז א' דהכא סתם לן תנא כר' יהודה, שהרי אף ר"ש אינו מתיר אלא ביושב ומצפה, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבארו במ"מ מוקצה ב' דף מס' 16 ובהערה שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-54)
54. וזה לפ"מ שפירשו דרישא איירי בקורות שהן מוקצה מחמת חסרון כיס, וסיפא דקורה שנשברה קאי ג"כ על קורות אלו. [↑](#footnote-ref-55)
55. הבית מאיר בסימן תק"א ס"א כתב ללמוד מזה דמוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר בשבת ובטלה הקפדתו שרי לדעת ר"ש, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 16 ומס' 17, ובמ"מ מוקצה ג' דף מס' 1, - ובד' הגרע"א לעיל ב' ב' מבו' שנקט בדעת התוס' שם דמוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר אסור אף לפ"מ דקי"ל כר"ש, ולפ"ז לדעתם אף דרישא דאין מבקעין עצים מן הקורות איירי בקורות שהן מוקצה מחמת חסרון כיס, מ"מ סיפא דולא מן הקורה שנשברה ביו"ט לא איירי בקורות אלו, וכמש"כ כן הראב"ד בכתוב שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-56)
56. והמג"א בסימן תק"א סק"ב והמ"ב שם סק"ג כתבו מה"ט לאסרה ביו"ט להאוסרים נולד ביו"ט, עיי"ש, וכבר כתב כן הסמ"ג לאוין ע"ה די"ל דכל הא דסתם לן תנא כר"י בקורה שנשברה, הוא משום דהויא נולד, וכמש"כ הרמב"ם, - והפר"ח בסימן תק"א ס"א כתב דאף רעועה ביותר דדמיא למסוכנת אסורה, משום דהויא נולד, ועמש"כ בזה הבית מאיר שם. [↑](#footnote-ref-57)
57. והראב"ד בכתוב שם לעיל ב' ב' כתב דאף דרישא דאין מבקעין עצים מן הקורות איירי בקורות שהן מוקצה מחמת חסרון כיס, מ"מ סיפא דולא מן הקורה שנשברה ביו"ט לא איירי בקורות אלו, דא"כ הול"ל אין מבקעין עצים מן הקורות ואפי' נשברו ביו"ט, - ולכאו' לדעתו טעם איסורה הוא משום נולד, או משום דנשברה מן הבית והויא מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך הפר"ח בסימן תק"א ס"א כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דהני תרי לישני לא פליגי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-59)
59. ויש להוסיף, דאף דמשכח"ל גווני דל"ה אפשר לעשותו מערב יו"ט, מ"מ שפיר פריך דהא קא סתר אהלא, דא"א להעמיד למתניתין רק בגונא דא"א לעשותו מערב יו"ט, דאי"ז האופן הרגיל. [↑](#footnote-ref-60)
60. והגאו"י בעירובין שם והשעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ט תמהו ע"ד הריטב"א, שהרי להדיא אמרו הכא דהאבנים הוו מוקצה, אך לכאו' ד' הריטב"א מתפרשים כמש"כ התורי"ד, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיי"ש שהוסיף דהרי לחד תנא מודים חכמים לר"מ בחותמות שבקרקע, והרי דהסתירה בחותמות שבקרקע קיילא מאוירא דליבני דאסרי רבנן, והיאך נימא דלדעת שמואל חמיר דין חותמות שבקרקע טפי מאוירא דליבני ויש בזה סתירה דאורייתא, ויהא סברות הפוכות. [↑](#footnote-ref-62)
62. והיינו דנידון הסתירה בחתיכת החבל, אי"ז משום סתירת החבל עצמו, דחשיב כמחובר לקרקע והו"ל כסתירה בקרקע, אלא הוא משום סתירת חיבור הכיסוי עם המגדל, וכאשר כ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן תשע"ה, (והביאו המרדכי בביצה סימן תרצ"א), ובד' התרוה"ד בסימן ס"ה, וכ"ה בד' הגר"ז בסימן שי"ד סי"ז, עיי"ש, וד"ז הו"ל כפתיחת דלת, והא דה"ז אסור מדרבנן, אף דהו"ל כפתיחת דלת, לכאו' הוא משום דכל שעושה כן ע"י חיתוך דהוא פתיחה שלא כדרך, מיחזי כסותר, ונתבאר עוד בזה במ"מ למלאכת בונה דף מס' 13. [↑](#footnote-ref-63)
63. וכן משמע בד' התורי"ד בעירובין שם דפליג ע"ד רש"י וס"ל דאי"ז שבות בעלמא, וכ"ה בפסקי רי"ד בסוגיין להנוסח שבדפוסים, אך לנוסחת כי"פ אי"ז אסור אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-64)
64. אך בפי' ר"ח כתב דהא דמפקיע היינו דמפקיע את החותמות עצמן, ולפ"ז ניחא, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן קפ"ב סק"א בהג"ה. [↑](#footnote-ref-65)
65. ובפשוטו ד"ז תליא אם דינא דר' נחמי' הוא משום מוקצה, או משום גזירת כלים, ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 7. [↑](#footnote-ref-66)
66. ואמנם צ"ע שהרי כלי שהוא מוקצה קייל טפי, והותר להשתמש בו לצורך אוכל נפש, כמש"כ המג"א בסימן תק"ט סקט"ו, ואמנם ד"ז תליא בפלוגתת קמאי, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 20, ושמא כיון דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, ל"מ התורת כלי להתיר ליטלו לדבר שאינו צורך תשמישו, ואמנם לפ"מ דס"ד בשבת קכ"ג א' להעמיד למתניתין דשוין דאם קצב עליו בשר אסור לטלטלו כר' נחמי', מבו' דהתירו לזה משום אוכל נפש, אך לפ"מ דדחי אין מקור לזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
67. התוס' הק' ע"ז דא"כ פשיטא דאסור, דאפי' אין עושה כלי גמור מ"מ אסור להתחיל את הכלי, ועמש"כ המגיני שלמה בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-68)
68. ובפי' הר"י מלוניל כתב דאף דהוא סבור לעשות לכבוד יו"ט אפ"ה אסור משום דמלאכה גמורה היא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-69)
69. אך במקור דבריהם בס' המכתם מבו' דה"ט דאפשר מערב יו"ט הוא רק בהא דאסור לעשות פחמין לצורך בישול, דהוא משום דמצי למעבד מאתמול, או משום דבידו לבשל באותם עצים שעושה מהן הפחמין, אך הא דאסור לעשות פחמין לצורך אוליירין, אי"ז מכח ה"ט, עיי"ש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-70)
70. ועד"ז כתב הפסקי רי"ד, דכולי האי לא שרו לי' רבנן שסתם פחמין צריכין הן לנפחין ולצורפין. [↑](#footnote-ref-71)
71. ועיי"ש שכתב די"מ דלא איירי הכא בכיבוי, דא"כ פשיטא, אלא איירי כשלקח הגחלים והניחן לצד אחר שלא במקום הבערה ונמצאו כבין מאליהן ונעשין פחמין, והא דה"ז אסור הוא משום דנעשה לכונת כיבוי, - וכתב די"מ דאיירי בכיבוי דוקא, ולא במים, אלא שמכסה אותן בעפר, וכ"כ המכתם דבכה"ג שמכסה אותן בעפר, הן מתכבין מאליהן, ואינו אלא גורם לכיבוי, וכ"כ הארחות חיים בהל' יו"ט סנ"ח, והכל בו בסימן נ"ח. [↑](#footnote-ref-72)
72. והיש"ש בסו"ס י' כתב דהוא משום דגם לענין טומאה קי"ל כר"מ וכר"א ב"ר צדוק דלאו יחידאה נינהו, עיי"ש, - אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ם שפסק בפט"ו מכלים ה"א דלא כר"מ. [↑](#footnote-ref-73)
73. וצ"ב במש"כ דטעם הא דקי"ל דכ"ח אינו מקב"ט בלא צירוף כבשן, הוא משום דהוי כלי אדמה, דא"כ מ"ט תלינן בגמ' למשנתינו בפלוגתא דר"מ ור' יהושע. [↑](#footnote-ref-74)
74. וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"ב מ"א דכ"ח כ"ז שלא נשרף באש הוא ככלי אדמה ואינם מקב"ט, וכ"כ הרמב"ם שם פ"ג מ"ב ופ"ד מ"ד, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"י מכלים הי"ג, וכ"נ בדבריו בפ"ט משבת ה"ג ופ"י הי"ג ובפ"ו מפרה ה"ג, וכ"כ התוס' במנחות ס"ט ב' ד"ה כלי אדמה, והרשב"א והר"ן בסוגיין, וכ"כ בפי' הר"ש מכת"י בכלים פ"ד מ"ד בשם ר"ת, - אך רש"י הכא אזיל לטעמי' שהביאו התוס' שם בשמו דכלי אדמה הוא שחיקת אבנים, ובשבת ט"ז ב' ד"ה כלי אדמה כתב, דכלי אדמה הוא כשנעשה שלא ע"י גיבול ככ"ח, וכ"כ בפי' הר"ש מכת"י שם, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכ"כ השטמ"ק והמגיני שלמה בסוגיין בדעתו, - ואמנם בפירש"י בשבת נ"ח א' ד"ה אלא אי אמרת וביומא ב' א' ד"ה כלי אדמה משמע דכ"ח שלא נצרף בכבשן חשיב ככלי אדמה, - ועמש"כ בזה התורי"ד ביומא שם ובס' המכריע סו"ס ס"ב, והמאירי בסוגיין ובשבת נ"ח א' וצ"ה ב', ובתשו' תשב"ץ ח"א סימן קכ"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-75)
75. וזהו דפריך עלה אביי דבשלמא התם חזי לקבולי בי' מידי, משום דכבר נצרף בכבשן, אבל הכא שעדין לא נצרף בכבשן למאי חזי, ומשני דחזי לקבולי בי' פשיטי. [↑](#footnote-ref-76)
76. ויש להוסיף מש"כ בפי' הר"ש מכת"י והרע"ב בכלים רפ"ב דבכלי חרס ל"ב שיהא לו בית קיבול, אלא סגי במה דאית לי' תוך, והרי דל"ה ככלי עץ וכו' דרק מקבליהן טמאין, ולדעת רש"י אף הא דבעינן שיהא לו תוך, אי"ז לעיקר תורת הכלי, אלא משום דטומאתו היא מתוכו, - ויש להוסיף עוד, דלדעת רש"י מתישב משה"ק הראשונים בכלים שם דמ"ט לא תני התם כלי חרס בכלל שאר כלים דפשוטיהן טהורין ומקבליהן טמאין, ולדעת רש"י ניחא, דליכא כלל דין דפשוטי כלי חרס טהורין, ואך דבפועל ל"ש בהו קבלת טומאה, משום דאין כ"ח מקב"ט אלא מתוכו, וע"כ לא תני להו במתניתין דהתם, וביותר, שהרי איכא גוונא דפשוטי כלי חרס נטמאין בהיסט, (כאלפסין חרניות), ולאו כללא הוא דפשוטיהן טהורין. [↑](#footnote-ref-77)
77. וי"ל בדעת רש"י, דהנה בפירש"י בשבת פ"ד ב' ד"ה מי לא עסקינן כתב דאף כ"ח המוקף צ"פ אינו נטמא בהיסט דכל שלא בא לכלל מגע לא בא לכלל היסט, אך בדבריו בסוגיין מבו' דאף דלא באו כלים אלו לכלל מגע באו לכלל היסט, ובחי' ר"נ בן הרמב"ן עמד בסתירת דבריו, (ומש"כ החשק שלמה דהכא דאין לו תוך עדיף, צע"ג), - ואמנם י"ל דלא חזר בו מעיקר הך דינא דכל שלא בא לכלל מגע לא בא לכלל היסט, ואך דס"ל דסגי לזה במה שעומדין לחקוק בו תוך ומכח זה חשיב כבא לכלל מגע, וע"כ הוא נטמא בהיסט, ושו"ר שכ"כ המהריק"ש בס' תולדות יעקב בסוגיין, אך פשוטי כלי חרס שאין עומדין לחקוק בהן תוך ולא באו לכלל מגע, אין נטמאין בהיסט. [↑](#footnote-ref-78)
78. והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הס"ח הביא להא דאין עושין פחמין כשעושה להסיקן תחת תבשילו, וזה כד' הרמב"ם דהא דלא מוקי לה בכה"ג הוא משום שלא הי' דרכן בכך, אך בזה"ז דרכן בכך, - והשטמ"ק כתב דאף למש"כ הרא"ה דאיסור עשיית פחמין הוא משום מראית העין, מ"מ ה"ז אסור אף בזה"ז, אף דדרך לעשות כן לצורך בישול וליכא מראית העין, דהואיל ונאסר נאסר. [↑](#footnote-ref-79)
79. והראבי"ה **בסימן תשע"ז כתב דראה בתשובות דיתד שפוד שצולין בו עופות הי' ארוך יותר מדאי, ואסר רבי לחתוך או או לשרפו משום תיקון כלי, ול"ד לחותכה באור בפי ב' נרות, דהתם נראה כמדליק לב' נרות.** [↑](#footnote-ref-80)
80. והשעה"צ שם סקנ"ז דמכוון ד' המג"א הוא לפרש כן בד' הרא"ש, דכל שמכבה בידים אסור, ולא התיר אלא במה שמתכבה ממילא בהמשך הזמן, ואף דג"ז אסור לדעת הרא"ש, דלדעתו זהו איסורא דמסתפק משמן שבנר, אפשר דבזה לא החמירו הואיל ואינו מתכוין לכך, ואם אם הוי פס"ר, הרי הו"ל פס"ר דלא ניח"ל, וגם הו"ל משאצל"ג, ולא גזרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-81)
81. והביאוה"ל בסימן תקי"ד ס"ט כתב דהא דאין גודלין את הפתילה אפי' ביד, והוכיח כן ממש"כ השו"ע שם דממעכה בידו כדי להקשותה, ומוכח דלגדלה לכתחילה אפי' ביד אסור, - אך לד' הריא"ז זהו עיקר דינא דממעכה ביד, דהותר לעשות את הפתילה בידו, אך בל' הביאוה"ל משמע קצת דלא אסר אלא היכא דיש בזה משום טווה, עיי"ש, וי"ל דד' הריא"ז לא קיימי בכה"ג, וכ"נ בד' השבה"ל שהביא הא"ר שם סקכ"ט דלא נאסר אלא ע"י כלי אומן, והביאוה"ל שם ציין לדבריו. [↑](#footnote-ref-82)
82. והתוס' הוכיחו כן מסוגיית הגמ' בשבת פ"א ב' דמבו' דלא הותר ליטול קיסם אלא משלפניו, אך הרשב"א כתב דהתם מייתי מהא דאסרי רבנן ליטול אלא מן האיבוס של בהמה, וכ"כ הר"נ בן הרמב"ן, וכ"ה מבו' בפירש"י בשבת שם דמדרבנן פריך, וכ"כ התוס' וש"ר שם, - ובדעת התוס' דלא ניח"ל לפרש כן, כתב המגיני שלמה דמשמע מלשונם דל"ג בגמ' שם אלא מיתיבי ר"א אומר, ול"ג להא דחכמים אומרים וכו', וע"כ פירשו דפריך מדר"א, - ובחי' הגרע"א כתב דהתוס' לטעמייהו בד"ה וחכ"א דהא דאסרי רבנן ליטול קיסם לחצוץ בו שיניו הוא מגזירה שמא יקטום, וע"כ ס"ל דאין לפרש דפריך מחכמים, דנידון הסוגיא שם הוא במקום דהאיסור הוא משום מוקצה אם התירוהו משום כבוד הבריות, וי"ל דגזירה שמא יקטום חמירא טפי ולא התירוה, וכ"כ המרומי שדה. [↑](#footnote-ref-83)
83. אך המג"א בסימן תק"א סק"ח כתב דאסור לגבב בחצר ולהניח אף בעצים גדולים, וכ"כ הגר"ז שם ס"ו דעצים המפוזרים בחצר בין שהם גדולים בין שהם קטנים אסור לגבבן ביו"ט, וכ"כ המ"ב שם סקי"ג, - והיינו משום דס"ל דקי"ל כדעת הרמב"ם דליכא נפ"מ בין עצים דקים לגסים, ולדעתו אף בחצר לא הותר אלא לגבב מלפניו ולהדליק, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-84)
84. הפמ"ג במש"ז סימן תק"א סק"ג והדגמ"ר שם תמהו בזה, דלמש"כ הרמב"ם שם בסו"ד דהא דאין מביאין עצים מן השדה הוא משום מוקצה, מ"ט מותר לגבב בשדה ולהדליק שם, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקי"ד, ונתבאר בזה בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועיי"ש שעמד במש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דמה שאמרו חכמים אף מגבב מלפניו ענינו דאם בישל בשדה מגבב ממה שסביבו ומדליק, ומשמע דבחצר מותר לגבב אף ממה שאינו לפניו, ורק בשדה לא הותר אלא לגבב מלפניו, וזה דלא כמשמעות הרמב"ם בהלכותיו דליכא נפ"מ בין שדה לחצר, - ולכאו' י"ל בפשיטות, דלתנא דמתניתין דס"ל דמביאין עצים מן הקרפף אף מן המפוזרין, כ"ש דמותר לגבב עצים המפוזרין שבחצר, ולדעת הרמב"ם הרי ליכא נפ"מ בין עצים גסים לדקים, וכל מה שאמרו חכמים דלא הותר אלא לגבב מלפניו הוא בשדה, אך לפ"מ דקי"ל דאין מביאין עצים מן המפוזרין שבקרפף, וה"נ אין מביאין מן המפוזרין שבחצר, הרי דאף בחצר לא הותר אלא לגבב מלפניו. [↑](#footnote-ref-86)
86. אך בדעת הרשב"א יש לפרש עוד, דס"ל דקי"ל כדעת הירושלמי שהביא בחידושיו דאף לרבנן דמתניתין נוטל מכל מה שבחצר, ולא אסרו אלא לעשות צבורין, וכ"כ הפר"ח בסימן תק"א ס"ג בדעתו ובדעת הטור. [↑](#footnote-ref-87)
87. והתוס' כתבו דכן מסיק נמי בגמ', והמגיני שלמה תמה ע"ז, דלא מצינו כן בגמ', ואדרבה אמרו בגמ' דלרבנן דאף אם קטמו לחצוץ בו שיניו אינו חייב חטאת, לא גזרו אטו זה, וכתב דלא יצאו הדברים מפי התוס', עיי"ש, וכן תמה הגרע"א, - ועמש"כ הפנ"י והצל"ח והמרומי שדה בישוב ד' התוס'. [↑](#footnote-ref-88)
88. אך היש"ש שם נחלק ע"ז, וכתב בדעת הרי"ף והרא"ש דס"ל דליכא נפ"מ בין עצים דקים לגסים, ולחכמים אסור לגבב אף עצים גסים, וע"כ לא משכח"ל להך דינא דלא יעשה צבורין, ויש להעיר, דהיאך מצינו למימר דליכא נפ"מ בין עצים דקים לגסים, הרי לתנא דמתניתין לעיל ל"א מביאין עצים אף מן המפוזרין שבקרפף, וכ"ש מן המפוזרין שבחצר, ובע"כ דהא דאסרי רבנן לגבב מן החצר הוא בעצים דקים. [↑](#footnote-ref-89)
89. והשעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ד עמד בסתירת דבריו למש"כ לעיל ל"א א' דטעם הא דמביאין עצים מן המפוזרין שבקרפף הוא משום דהותרה מלאכת מעמר לצורך אוכל נפש, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ האג"ט מעמר סק"ב, וי"ל עוד, דהר"ן הכא כתב דאינו חייב משום מעמר שלא במקום גידולו, וי"ל דה"ז אסור מדרבנן, ואך דכיון דאי"ז אסור אלא מדרבנן, ע"כ התירו לזה לצורך אוכ"נ, (וע"ד מש"כ הטל אורות במלאכת מעמר בסופו בדעת היש"ש). [↑](#footnote-ref-90)
90. והסמ"ג והסמ"ק הוכיחו כן מעיקר הא דמגבב מן החצר, אך הרשב"א והר"ן לא הוכיחו כן אלא מעשיית צבורין, וצ"ב דמ"ט לא הוכיחו מעיקר הא דמותר לגבב מן החצר, ועמש"כ בזה האג"ט מעמר סק"ב אות ו', - וי"ל עוד דס"ל דאין עימור כשמעמר בידו, וכמש"כ כן הקצוה"ש בסימן קמ"ו סקמ"ט (מס' 17), עיי"ש, וע"כ כשמגבב בידו ואינו עושה צבורין לי"ב משום מעמר, והאג"ט שעמד בזה הוא לטעמי' שם סק"ד אות ט' דפשיט"ל דאף כשאוסף בידו הוי בכלל מעמר, (וכ"נ מד' הסמ"ג והסמ"ק שהוכיחו מהא דמגבב). [↑](#footnote-ref-91)
91. והראש יוסף בסוגיין הוסיף לפרש, דאף דמותר להבעיר אש ביו"ט ולא חשבינן לה כאפשר מערב יו"ט, היינו משום שיפסיד עצים הרבה, וע"כ חשיב כא"א לעשותה מערב יו"ט, אך להמציא אש מחדש אפשר מערב יו"ט ולהטמין הגחלת ברמץ וכיוצא שיתקיים עד למחר. [↑](#footnote-ref-92)
92. ומצאנו כן בירושלמי במגילה פ"ק ה"ו דנפ"מ בהא דאסרי רבנן במכשירי אוכל נפש, דהיינו כגון הוצאת אש מן האבנים, וכ"כ בפי' ר"ח שם, וזהו כיסוד ד' הרמב"ם דאף דה"ז אסור משום מוליד, מ"מ יש להתירו לצורך אוכל נפש, וכל הא דאסור הוא משום דהוי מכשירי אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-93)
93. ולפ"ז א"צ בזה לאיסור מוליד, אלא יש לאסור בזה אף משום איסור הבערה, דלא הותרה מלאכת הבערה בדבר שאינו בעולם, - ומה שאמרו בגמ' משום דקא מוליד ביו"ט, היינו שלא הותר מלאכה ביו"ט בדבר שאינו בעולם והוא מולידו. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך הראש יוסף בסוגיין פירש לד' הט"ז דילפינן לה מדכתיב והי' ביום הששי חול מכין ליו"ט, דבעינן הכנה מיום חול, ולא ביו"ט עצמו, ותיקון מאכל לא חשיב הכנה כיון דהמאכל בעולם, אך להמציא אש הוי הכנה ממש, וצריך להכין מיום חול, - וצ"ב, שהרי קי"ל דיו"ט מכין לעצמו, ולא נאסר הכנה אלא מיו"ט לשבת. [↑](#footnote-ref-95)
95. ואמנם הנה בד' הירושלמי מבו' דלדעת ר' יהודה דמכשירי אוכל נפש מותרין, מותר להוציא אש מן האבנים, וכ"ה מבו' בד' הר"ח, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם דחשבינן לה כאפשר מערב יו"ט, - ובתשו' כת"ס או"ח סימן ס"ז כתב די"ל דהירושלמי ס"ל דשרי ר' יהודה אף במכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, עיי"ש, אך מד' הר"ח שכתב כן על תלמודין, מבו' דס"ל דלא חשבינן לה כאפשר מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-96)
96. והט"ז בסימן תק"ב סק"א הק' ע"ז, דכל שמוציא אש כדי להתחמם בו, הו"ל כאוכל נפש עצמו, כמש"כ הר"ן דכל דבר שנהנה מגופו הוי כאוכל נפש עצמו, - ולכאו' צ"ל, דאף דכל שנהנה מגופו חשיב כאוכל נפש עצמו, מ"מ בהוצאת אש, שאינו נהנה מאש זו כלל, אלא דע"י אש זו מבעיר אש אחרת, אי"ז אלא כמכשירין. [↑](#footnote-ref-97)
97. ואמנם הנה למש"כ המ"מ בפ"א מיו"ט ה"ד דאף הבערה לא חשיבא כמלאכה באוכל נפש עצמו, ואינה מותרת אלא מדכתיב לא תבערו ביום השבת, כ"ש דהוצאת אש לא חשיבא כמלאכה באוכל נפש עצמו, - אך האבנ"ז שם כתב דמקרא דלא תבערו ביום השבת נלמד דדינו כאוכל נפש עצמו, וה"נ הוצאת האש דינה כאוכל נפש, וע"כ אינה אסורה אלא משום דאפשר מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-98)
98. ולמש"כ האבנ"ז בדעת הרמב"ם דטעם האיסור בזה הוא כמש"כ הרמב"ם בפ"א דאסרו חכמים במלאכות שאפשר לעשותן מערב יו"ט, ניחא, דע"כ ה"ז אסור אף אם ל"ה אפשר בפועל לעשותן, שלא חילקו חכמים בדבר, ודמי להא דאסור לקצור אף פירות הנפסדין. [↑](#footnote-ref-99)
99. ועיי"ש שהעמיד הקו' על מש"כ בפירש"י בחולין נ"ח א' דביעי דספק טריפה דאסורין, היינו כגון דרוסה ונפולה דצריכין בדיקה, - וכנראה מכוון דבריו, דהי' מקום לפרש דאף דלכתחילה היא צריכה בדיקה, מ"מ כל שא"א לבדקה לא מחזקינן ריעותא, וע"כ הוא דמותר לשחטה, אך מהא דאסרינן להביצים, חזינן דאסרינן לה אף כשא"א לבדוק, וא"כ מ"ט מותר לשחטה. [↑](#footnote-ref-100)
100. והפר"ח כתב דבזה פשיטא לן דמדאורייתא שרי משום מתוך, ולא מיבע"ל אלא אם אסרו בזה חכמים, ונתבאר להלן, אך מד' הר"ן שפירש דלצד האיבעיא דאסור לשחטה ה"ז אסור מדאורייתא מבו' דאין להתיר בזה משום מתוך, עכ"פ להצד דאסור לשחטה, - ובתשו' חת"ס ח"ו סימן ק' כתב דל"ש כלל להתיר בזה משום מתוך, דממ"נ, אם היא כשרה הוי צורך אוכל נפש גמור, ואם היא טריפה, אפי' צורך קצת ל"ה. [↑](#footnote-ref-101)
101. וכ"כ בתשו' משיבת נפש או"ח סימן י"ד די"ל דיש להתיר בזה אף בלא דינא דמתוך, משום דבשעת השחיטה א"א לברר וספיקא היא ואפשר שתהא מותרת, והוא שוחט לצורך אוכל נפש, - ועד"ז כתב הקהלת יעקב לעיל כ"ה א', דהתורה התירה כל מלאכה לצורך אוכל נפש אף בספק, דכל דאפשר דיבא לידי אוכל נפש התירתו התורה. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך הפר"ח בסימן תצ"ח ס"ח והמאמ"ר שם סקי"ג נחלקו ע"ד הב"ח שם, דבכה"ג שנולד בה ריעותא, יצאה מכלל הרוב, והיא צריכה בדיקה מדאורייתא, וכן הביא העונג יו"ט בסימן מ"ד ד"ה ועוד דהא מד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' ש"ג מח:, דחובת הבדיקה בזה היא מדאורייתא, ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הרא"ש, וגם הקהלת יעקב לעיל כ"ה א' תמה ע"ז והוכיח דחובת הבדיקה בכה"ג היא מדאורייתא, וכן האריכו היד יהודה בסימן נ"ח סק"ג, והאמרי בינה טריפות סימן ה', - וגם בד' הר"ן בסוגיין שנקט דהצד דאסור לשחטה הוא מדאורייתא, מבו' דמדאורייתא יצאה מכלל הרוב. [↑](#footnote-ref-103)
103. אך הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"א פ"א אות ח' והצל"ח בסוגיין עמדו בזה, דמאי מיבע"ל לאסור בזה, הרי ודאי דיש להתיר משום מתוך, והפמ"ג שם הוכיח מזה כמש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דלא אמרינן מתוך אלא בהוצאה והבערה, והצל"ח כתב די"ל דהאיבעיא הכא היא למאן דלית לי' מתוך, וכתב לפרש עוד דלא מיבע"ל לאסור משום איסור מלאכת יו"ט, אלא משום דחיישינן שמא תמצא טריפה ומימנע משמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-104)
104. ואמנם בדעת הראב"ן והראבי"ה י"ל דאי"ז משום דהוי ספק דאורייתא, אלא הוא לטעמייהו דס"ל דבספק איבעיא אזלינן לחומרא אף בדרבנן, וכמו שמצינו בדבריהם שפסקו באיבעיא דלעיל י"ד ב' בתלתא גברי ותלתא מיני, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 22, ובאיבעיא דלעיל י"ז א' בעבר ואפה, ונתבאר במ"מ לפ"ב דף מס' 3, וכן דעת היראים בסימן ער"ד ובסימן שצ"ה דכל תיקו דאיסורא לחומרא אף בדרבנן, ודעת האו"ז בזה לא נתבררה, דבסימן שמ"א (אות א') כתב דתיקו בדרבנן לקולא, אך בדבריו בסו"ס שמ"ג נראה דאזלינן לחומרא, וכ"ה מבו' בדבריו בהל' ער"ש סימן י"ט, ובהל' שבת סימן פ"ד (אות כ'), וצ"ע, אך דעת ש"ר דגם בספק איבעיא בדרבנן אזלינן לקולא, עמש"כ בזה בס' ספק דברי סופרים פ"א סי"ד ובהערות שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-105)
105. והיש"ש בסימן י"ט תמה ע"ז, - ועמש"כ בתשו' חוות יאיר סימן קנ"ח, והשאג"א בסימן ס"ד, ובתשו' משיבת נפש או"ח סימן י"ד, ובחי' חת"ס מהדו"ת בסוגיין מהכת"ס, בביאור הוכחת הרא"ש. [↑](#footnote-ref-106)
106. והצל"ח בסוגיין כתב לדון כן, ודחה לזה, עיי"ש, וגם בתשו' משיבת נפש באו"ח סימן י"ד והעונג יו"ט בסימן מ"ד ד"ה אולם לענ"ד דחו לזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-107)
107. אך הרא"ה נחלק ע"ז דאוכלי אדם לא קיימי לבהמה ומוקצה הוא לדידן דקי"ל ביו"ט כר' יהודה, - ובדעת החולקים י"ל דמודו דקי"ל ביו"ט כר' יהודה ואסור ליתנו לבהמה, ומ"מ כיון דמדאורייתא שרי ליתנו לבהמה אמרינן בזה הואיל, ולי"ב איסורא דאורייתא, - והרא"ה דפליג ע"ז אזיל לטעמי' דס"ל דלא אמרינן הואיל בדבר האסור מדרבנן, כאשר כ"נ בדבריו בחולין ט' א' דכל הא דהותר לשחוט בהמה מסוכנת כשיש שהות לאכול, הוא משום דהתירו בכה"ג לאכול בדיקה, (ודלא כמש"כ הרמב"ן שם י"ב א' ודעימי' דלא התירו לאכול בלא בדיקה, אלא כיון דמדאורייתא מצי לאכול, הוי מלאכה דאוכל נפש), - ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 28. [↑](#footnote-ref-108)
108. עיי"ש שכתב כן לפמש"כ לעיל מינה דבאופה מיו"ט לחול ובאו אורחים ונאכל אותו פת ביו"ט נתברר דלא עביד איסורא, - אך לכאו' אף אי נימא התם דל"מ הא דבאו אורחים, ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 28, מ"מ הכא דשוחט לצורך אכילה, אלא דמספק"ל שמא היא טריפה, ודאי דכל שנמצאה כשרה יש בזה להתירא דמלאכת אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-109)
109. ועיי"ש שכתב בדעת הר"ן שאסר בזה, ולא התיר משום ספק ספיקא, דהוא משום דס"ל דאין מצטרפין ספק דאיבעיא לספק ספיקא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-110)
110. ועיי"ש שכתב דאף למש"כ שם דמודה הרמב"ם דבהמה שנולד בה ספק טריפה אסורה מדאורייתא, משום דקיימא בחזקת איסור, ומחזיקין מאיסור לאיסור, מ"מ כשבאנו לדון לענין מלאכת יו"ט, אין החזקת איסור מועלת כלל, ואי"ז אלא ספק, ומדאורייתא הוי לקולא. [↑](#footnote-ref-111)
111. ולכאו' י"ל בפשיטות, דהתם שאני דהספק הוא בעיקר הצורך, דלהצד דהיא אשה אינה צריכה כלל להשופר, וע"כ חשיב כמלאכה שלא לצורך, ומשא"כ הכא דהוא צריך לאכילה, אלא דהספק הוא אם תועיל לו שחיטת הבהמה לצרכו, ובזה י"ל דכל מה שעושה לשם צורך אכילתו חשיב כמלאכת אוכל נפש, - ואמנם לכאו' אי"ז מתישב בד' השבו"י שדימה גוונא דהכא להא דמותר לאפות ולבשל אם כונתו שמא יבואו אורחים, אף דגם בזה הוי הספק בעיקר הצורך, - אך העירו דיש מקום לומר דגם התם חשיב דעיקר הצורך קיים, דאותם האורחים צריכין לאכול, אלא דהוא ספק אם יבואו אצלו ותועיל המלאכה לצרכם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-112)
112. ועיי"ש שכתב דהא דספק מילה בזמנה אסורה ביו"ט, הוא משום דחבלה לצורך דבר הרשות אסורה ולא הותרה אלא לדבר מצוה, וע"כ אינה דוחה יו"ט מספק, ולכאו' מכוון דבריו הוא כדעת הסוברים דלא אמרינן מתוך בחבלה, וזהו שכתב דחבלה לצורך דבר הרשות אסורה, ול"ד להוצאה שהותרה אף לצורך דבר הרשות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-113)
113. והשאג"א בסו"ס ס"ד כתב דבזה"ז שרי לשחוט בהמות אף דשכיחי טריפות, משום דהא דבזה"ז שכיחי טריפות הוא משום חומרות האחרונים, אך מדינא שרי, וא"כ לא גרע מהא דמותר לשחוט עוף שנולד בו ריעותא, משום דאין חובת בדיקתו אלא מדרבנן.

     ועיי"ש שכתב לדון בזה, דהא דמותר לשחוט עוף שנולד בו ספק טריפה, הוא משום דסמכינן ארובא ואמרינן בודאי ימצא כשר ויאכל ממנו והוי השחיטה לצורך יו"ט, ומשא"כ בשחיטה בזה"ז, הרי הוי ספק שקול אם יבא לאכול ממנו, שהרי מחצה מן הבהמות אין ראויין לאכילה מכח חומרות האחרונים, ואם ימצא בה מן החומרות האלו אין סופו לאכלה, ובספק שקול מחזקינן ריעותא ביו"ט, - אך כתב דמ"מ יש להתיר בזה, כיון דמדאורייתא מותר לשחוט, משום דאמרינן הואיל, ואף דמדרבנן לא סמכינן אהואיל, מ"מ כיון דמחצה אינם טריפות, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' נחלק ע"ז, דכיון דגם אם יבואו אורחים לא יאכלו ממנה, ליכא למימר בזה הואיל, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 28. [↑](#footnote-ref-114)
114. מבו' דאלמלי הא דהן ראויין למלאכת היתר הי' אסור לטלטלן, ולכאו' יש ללמוד מזה דכלי שמלאכתו לאיסור שאינו ראוי למלאכת היתר בשבת, הוי מוקצה גמור, עמש"נ בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 4, - אך י"ל דהך ברייתא אתיא כר' יהודה דאית לי' מוקצה, ולדידי' כל שאין ראוי בשבת למלאכת היתר הוי מוקצה, שהרי דעת רוב קמאי דחצוצרות הוו מוקצה גמור לר' יהודה, משום דאין ראויין כ"כ למלאכת היתר, וכ"ש כשאין ראוי כלל למלאכת היתר דהוי מוקצה גמור. [↑](#footnote-ref-115)
115. ובמ"מ מוקצה ג' דף מס' 13 נתבאר פלוגתת הרמב"ם והתוס' היכא דתני ככל הכלים הניטלין בחצר, דדעת הרמב"ם דהיינו ככל הכלים שמלאכתן להיתר, ודעת התוס' דהיינו ככלים שמלאכתן לאיסור, ולפ"ז פליגי הכא בדין תנור וכירים אם הוו ככלי שמלאכתו להיתר או ככלי שמלאכתו לאיסור, וי"ל דתליא בפלוגתת רש"י והתורי"ד, דלדעת רש"י דאיירי בשבת, הו"ל כלי שמלאכתו לאיסור, ולדעת התורי"ד דאיירי ביו"ט הו"ל כלי שמלאכתו להיתר, ואף דבפועל אסור להשתמש בהן ביו"ט משום דמחסמן בכך, מ"מ כיון דעיקר מלאכת הכלי היא מלאכת היתר ביו"ט, וגם עתה הוא ראוי למלאכת היתר להניח בו, הו"ל כלי שמלאכתו להיתר, - והנה אמנם בד' השטמ"ק לעיל כ"א ב' משמע שפירש בד' רש"י דמכח הא דחזי למיתן בגוייהו מידי הו"ל ככלי שמלאכתו להיתר, וי"ל דהוא לרש"י לטעמי' בכ"ד דס"ל דאף כלי שעיקר מלאכתו לאיסור מ"מ כל שהוא עומד גם למלאכת היתר הו"ל ככלי שמלאכתו להיתר, ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 8, ­­- והמנוה"ט בסימן ש"ח סק"ב כתב דלדעת הסוברים דנר ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, י"ל דה"נ תנור ל"ה ככלי שמלאתכו לאיסור, משום דאין עושין בגופו מלאכת איסור, אלא הוא משמש לאיסור. [↑](#footnote-ref-116)
116. והמחה"ש בסימן תק"ז סקי"א הוסיף לפרש, דהכא הוי החיסום סמוך לתשמישו, דכשמפיגו בצונן ועי"ז נעשה מחוסם מיד אופה בו, משא"כ בליבון רעפים דהחיסום זמן רב קודם לתשמישו, שהרי צריך לשהות זמן מרובה עד שילובנו ויוסקו כ"כ עד שיהיו ראויים לצלות ע"ג. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך המג"א שם כתב דגם לדידי' צ"ל דליבון רעפים גרע משום דהוי חיסום ודאי, והמחה"ש שם פירש דהוצרך לזה, לדעת השו"ע בסימן תק"ח דאף ברעפים ישנים איכא משום חיסום, דא"כ נמצא דל"ה כאפשר לעשותן מערב יו"ט, שהרי אף אם יבשל בהן בערב יו"ט, מ"מ כשיבשל ביו"ט עדיין יש משום חיסום, וע"כ הוצרך לפרש דהתם דהוא חיסום ודאי ה"ז אסור אף אם א"א לעשותן מערב יו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-118)
118. אך בד' השעה"צ שם סק"מ מבו' דלטעמא דהר"ן יש לאסור בקדירות חדשות, ורק לטעמא דהרא"ה אין לאסור בזה, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-119)
119. ויש להוסיף, דלמש"כ הרשב"א בעבוה"ק לאסור בכל חיסום אף לצורך אפי', ה"נ יש לאסור בקדירות חדשות, וכן למש"כ הרשב"א בשם תוס' דכל דאיכא תיקון גמור אסור אף לצורך אפי', י"ל דבקדירות חדשות איכא תיקון גמור, - אך למש"כ הרא"ה דלא אסרו ברעפים אלא משום דגומר אותם למלאכה אחרת שמשתמשין בהן בחול, אין לאסור בקדירות חדשות, וכ"כ השעה"צ בסימן תק"ז סק"מ. [↑](#footnote-ref-120)
120. ומשמע דהותר למלוג את כולו אף כשאינו רוצה לאכול את העור, אלא מולג לצורך הפשטת העור, וכ"נ בד' המאירי ובד' הרשב"א בעבוה"ק דלדעת בעה"ע מותר אף כשאינו רוצה לאכלו, וכ"כ הא"ר בסימן תצ"ט סק"ג, וכ"ה מבו' למש"כ השו"ע שם ס"ב דאף לדעת הבה"ג מותר למלוג כשרוצה לאכול את העור, ובע"כ דהבעה"ע שרי אף בכה"ג, - אך בד' השבה"ל בסו"ס רנ"ה משמע שלא הסכים לד' הבעה"ע להתיר בזה, אלא כשרוצה לאכול את העור, משום דעור הגדי הרך הוי כבשר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-121)
121. ולכאו' גם למש"כ הרא"ש דהאיסור בזה הוא משום טירחא יתירא, מ"מ הא דאסור אף כשעושה כן כדי לאכול את העור, הוא משום דאין עושין כן אלא המפונקין, דאל"כ מ"ט לא הותרה טירחא זו לצורך אוכל נפש, וכ"כ הא"ר בסימן תצ"ט סק"ג, - אך בד' השעה"צ שם סק"ד מבו' דמש"כ התוס' והרא"ש דהאיסור בזה הוא משום טירחא, הוא טעם לאסור אף כשרוצה לאכול העור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-122)
122. צ"ב דמאי קמ"ל, ומ"ש מכל דבר שאינו נאכל חי, דמותר לבשלו ביו"ט, ולא אמרינן דאינו ראוי לטלטלו קודם הבישול, וגם בע"ח מותר לטלטלן ביו"ט, משום שהן ראויין לשחטן ולאכלן. [↑](#footnote-ref-123)
123. וכ"ה להדיא בתוספתא פ"ג הי"ג, דאין מספרין את הירק בתספורת, אבל מספר הוא את הקרנה ואת העכביות. [↑](#footnote-ref-124)
124. וכ"נ בד' הגר"ז שם סי"ד והמ"ב שם סקמ"ה שפירשו דמש"כ השו"ע דמתקנין את הקונדס והעכביות, דקמ"ל דשרי לתקנן אע"פ שיש טורח הרבה בתיקונן, ומשמע דלא נתחדש בזה דמותר לתקנן במספרים. [↑](#footnote-ref-125)
125. אך הריא"ז כתב דקמ"ל דמותר לאפות בפורני אע"פ שנראה כאופה לצורך מחר, וכן פירש השעה"צ בסימן תק"ז סק"ב בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו, וצ"ע דהרשב"א לא כתב לטעם זה אלא בהא דמחמין באנטיכי, ולא בהא דאופין בפורני, (ומצינו בד' הרא"ה והר"ן והריבב"ן שחילקו ביניהם, וכ"כ הלבוש שם ס"א, והגר"ז שם ס"א וס"ב). [↑](#footnote-ref-126)
126. ואך דבד' הרא"ה והר"ן והריבב"ן מבו' דהא דנראה כעושה לצורך מחר, הוא משום שחומו משתמר, וכ"כ הלבוש, אך בד' הרשב"א והמ"מ משמע דהוא משום דהיא יורה גדולה, וכ"כ הגר"ז, וכבר רמז לזה הב"ח בסימן תק"ז (אות ג') דב' דעות הם. [↑](#footnote-ref-127)
127. ועיי"ש שכתב דלא הותר אלא כשצריך להרבה חמים או שאין מוצא מיחם קטן, - וצ"ע דבד' הראשונים לא מצינו להא דההיתר הוא משום שיש לו אורחים, אלא בהא דאופין בפורני, ולא בהא דמחמין באנטיכי, - ולמש"כ הרא"ה ודעימי' דבהא דאופין באנטיכי קמ"ל דלא חיישינן לטירחא, ובהא דמחמין באנטיכי קמ"ל דלא חיישינן למראית העין, מסתברא מילתא דלא נאסר כשא"צ להרבה, אלא לאפות באנטיכי דיש בזה משום טירחא, אך לחמם באנטיכי שרי אף בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-128)
128. אך בפי' ריבב"ן כתב דיש לפרש דאיירי כשיכול להשתמש בו בלא"ה, ובכה"ג לא הותר לתקנו, וזה כמש"כ בפירש"י לעיל כ"ח ב' בהא דשפוד שנרצף אסור לתקנו ביו"ט, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 23 בסופו. [↑](#footnote-ref-129)
129. בס' האיר יוסף בישול סימן ס"ח כתב דמקור ד' רש"י ודעימי' שלא לפרש כן, הוא מהא דתניא דאין חוששין שמא תקרע, דמשמע דאם תקרע עביד איסורא, אלא דאין חוששין לכך, ואם ההיתר בזה הוא משום דדשא"מ מותר, הרי אף אם תקרע לא עביד איסורא, ובכ"ד ששנו להתירא דדשא"מ, לא נזכר לשון זה דגורר אדם ואין חוששין שמא יעשה חריץ וכו'. [↑](#footnote-ref-130)
130. והשעה"צ בסימן תק"ח סק"ח כתב לישב, דטעם זה דדשא"מ אינו אלא לר"ש, וע"כ נקט רש"י להא דהוי שלא ע"מ לתפור דטעם זה הוא לכו"ע, - אך אכתי יש להעיר בד' הארחות חיים ועוד מקמאי שהביאו לדינא לטעם זה, אף דקי"ל כר"ש. [↑](#footnote-ref-131)
131. ובזה מתפרש גם עיקר מש"כ רש"י ודעימי' דטעם ההיתר הוא משום דאפי' תקרע לא איכפת לן דאי"ז קורע ע"מ לתפור, דאף דה"ז אסור מדרבנן, מ"מ כיון דמדינא דשא"מ מותר, אלא דבאנו לאסור משום דחיישינן שמא יפצע בחוזק עד שא"א שלא תקרע, לא אסרו מכח זה אלא היכא דיש לחוש שיבא לידי איסור דאורייתא, ובסנהדרין שם לא אסרו בזה אלא בשגגת סקילה ולא בשגגת לאו, וכ"ש דלא אסרו היכא דהאיסור הוא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-132)
132. ולכאו' הטעם בזה הוא כמש"כ הפר"ח בסימן תצ"ה ס"ד, דהיכא דחזו ולא חזו ל"ב שירשום, משום כל דגלי דעתי' דהוא מהאנשים שאוכלין אותם ל"ה מוקצה כלל, ול"ב בזה כלל לדין ברירה, ורק היכא דלא חזו כלל, הוא דבעינן לדין "הזמנה", ובזה הוא דס"ל לרבנן דל"מ עד שירשום. [↑](#footnote-ref-133)
133. העירו, דהראב"ד בכתוב שם בריש מכילתין כתב דר' יוחנן ס"ל דאף גרו"צ ל"ה מוקצה לדעת ר"ש, וא"כ אף אי נימא דהא דעומד על המוקצה הוא בגרו"צ, אכתי תיקשי דמ"ט לא פרכינן מינה לר' יוחנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. אך המהר"ם לעיל שם כתב בדעת רש"י, דמהא דאמר ר"א סתמא עומד אדם על המוקצה, משמע דבכל מיני מוקצה איירי וס"ל דבעי הכנה. [↑](#footnote-ref-135)
135. והמאירי כתב דלפירש"י כ"ש דאם יאמר זו וזו אני נוטל דסגי בהכי, אך כתב די"ל דלא סגי בכך בלא רישום, דדוקא לגבי יונים סגי בכך, משום דסגי לי' בתרי ותלת ויש לו בהם טב"ע, ומשא"כ בפירות דלא יזכור עד איזה מקום הכין אלא בסימן, וכתב דמ"מ אם בטוח הוא בזכירתו רשאי, דהא דתנן עד שירשום לא בא אלא למעט כשאומר מכאן אני נוטל ולא בירר איזו מהם, - והשטמ"ק תמה לפ"ז ע"ד רש"י, דמ"ט תני עד שירשום, הרי מהני כשיאמר מכאן עד כאן אני נוטל. [↑](#footnote-ref-136)
136. והמג"א בסימן תצ"ה סק"י כתב בדעת התוס' לפ"מ שהביאו מירושלמי, דטעמא דרבנן אינו משום דלית להו ברירה, אלא משום דצריך הכנה גמורה, והבית מאיר שם ס"ד תמה ע"ז, דלהדיא כתבו התוס' לקמן דטעמא דרבנן הוא משום דאין ברירה. [↑](#footnote-ref-137)
137. ועיי"ש שהק' דמ"ש מיוני שובך דסגי בזהב וזה אני נוטל ול"ב מעשה, וכתבו דהתם הוא ביונים דגופין מוחלקין, אך הכא דהפירות מעורבין ואין נפרדין זמ"ז כיון שאינו מכין את כולם צריך רשימה ומעשה בידים. [↑](#footnote-ref-138)
138. והמג"א שם כתב כן למש"כ התוס' מירושלמי דהכא דאקציי' בידים חמיר טפי וצריך הכנה גמורה, - והראש יוסף בסוגיין הק' ע"ז, דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם שהביא לדין זה בערב יו"ט, והוא משם שכלל כל מוקצה דאינו אסור אלא ביו"ט, וכמש"כ המ"מ שם, וא"כ בע"כ דאירי בדלא אקציי' ודחיי' בידים, ואפ"ה הצריך שירשום, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-139)
139. הבית מאיר שם תמה ע"ז, דהרי הרמב"ם פוסק ביו"ט כר"י אף במוקצה דאוצר, וכיון שסתם הרמב"ם דהעומד על המוקצה צריך שירשום, יש בכלל זה אף מוקצה דאוצר, ובזה הרי כולם שוים לטובה, וליכא בזה להחשש דמטלטל ושביק וכו'. [↑](#footnote-ref-140)
140. אך הנה מד' הראשונים בכ"ד מבו' דלא מחמרינן בספק מוכן בספיקא דדינא, ונתבאר בדף מס' ?, ולפ"ז לא א"ש, ואמנם יש מקום לדון דספיקא דברירה חשיב כספק במציאות, ויתבאר בעזה"י במקומו, - והבית מאיר שם עמד עוד בזה, מהא דבתחומין מקילינן דיש ברירה, אף דהוי דשיל"מ, וכתב לישב למש"כ התוס' בעירובין מ"ה ב' ד"ה איבע"א דבעירוב הקילו בספיקו אף דהוי דשיל"מ. [↑](#footnote-ref-141)
141. אך בגליון כתב די"ג בד' התוס' דאיהו גופי' אקבעינהו דגילה בדעתו "שהניחם שם כך", ופירש דהיינו דתחילה שהניחם הי' ע"מ שמה שירצו לאכול לא יהא מוקצה. [↑](#footnote-ref-142)
142. ו**הא דבניו וב"ב אוכלין ופטורין, צ"ל דהוא משום דאין הדבר תלוי בדעתם לימלך שלא לעשותם קציעות, וע"כ אף דגילו בדעתם דהתאנים טובים להן כמו שהן עתה, ואינם צריכין להתייבש עוד, הרי אי"ז תלוי בדעתם, ואכתי חשבינן דהתאנים עומדין להתייבש עוד ולא נגמרה מלאכתן, -** ויש לפרש עוד בע"א קצת, דהא דכשאוכל הוא עצמו חייב, הוא משום דתאנים אלו שאוכל מהן כבר אינם עומדין לקציעות, שהרי הוא אוכל מהן ואינו מניחן לקציעות, והא דבניו וב"ב אוכלין ופטורין, אף דבפועל כבר אין התאנים הללו שאוכלין עומדין לקציעות, הוא משום דאין הדבר תלוי בדעתם **לימלך שלא לעשותן קציעות, וע"כ אף דבפועל הן אוכלין מהן, אכתי חשבינן דהתאנים מצ"ע עומדין לקציעות עוד ולא נגמרה מלאכתן, ודוקא כשאוכל הוא עצמו, הוא דאמרינן דתאנים אלו שהוא אוכל, אינם עומדין לקציעות.** [↑](#footnote-ref-143)
143. והא דבניו וב"ב אוכלין ופטורין, פירש הרא"ש דהוא משום דדוקא הוא אינו אוכל, כיון דבידו תלוי לימלך שלא לעשותן קציעות, ומשא"כ בבניו שאינם תלוי בהן לימלך, וכיון שדעת אביהן לעשות מהן קציעות מותרין, והיינו **דהא דסברי דנגמרה מלאכתן, הוא משום דכשרואים אותו אוכל מהן סבורים שנמלך בו שלא לעשותן קציעות, ומשא"כ בבניו וב"ב, כיון דאי"ז תלוי בדעתם לימלך שלא לעשותם קציעות, הרי דמה שהן אוכלין אי"ז טעם שיסברו שכבר אינם עומדין לעשותן קציעות, - ועמש"כ החזו"א במעשרות סימן ד' סקכ"ז.** [↑](#footnote-ref-144)
144. **והחזו"א שם הק' עוד, דא"כ מ"ט בניו וב"ב אוכלין, הרי יש לחוש שיחזור בו ונמצאו אוכלין טבל למפרע, - ובדעת הגר"א צ"ל, דכל הא דחיישינן שמא יחזור בו, הוא משום שבא לאכול מהן, וחיישינן מכח זה שמא ימלך בו מכל התאנים, אך כל שבניו וב"ב אוכלין מהן, לא חיישינן שמא יחזור בו,** אך לפ"ז הדין נותן, דכל שבא לאכול מהן, אסורין אף בניו וב"ב לאכול, דכיון דבא לאכול מהן חיישינן שמא ימלך, ומכח זה יש לאסור אף לבניו וב"ב לאכול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-145)
145. **והנה אמנם דעת הר"ש והרא"ש במעשרות פ"א מ"ה דהא דהא דתבואה שהכניסה במוץ שלה פטורה, הוא משם דכ"ז שהן במוץ ליכא ראי', ולפ"ז ניחא דהכא ליכא לה"ט, אך דעת רש"י וש"ר דהא דהיא פטורה הוא משום דהי' ראיית פני הבית בפטור, ולפ"ז קשיא, - וי"ל בזה, למש"כ התוס' בב"מ פ"ח ב' ד"ה לא משיפקסו ובע"ז נ"ו א' ד"ה ואע"פ דלא פטרינן אלא בתבואה דאין דרכה להכניסה לבית אלא אחר מירוח, ולפ"ז י"ל דבקביעות דחצר לא שייך הך דינא, אך בחי' המאירי בשלהי פירקין מבו' דאף בקביעות דחצר איכא להך דינא, והשעה"מ בפ"ג ממעשר ה"ג בתו"ד כתב דהוא משום דהדרך לייבש התאנים בשדה ואח"כ להביאן, עיי"ש.** [↑](#footnote-ref-146)
146. וכתב לפטור עוד מטעם אחר, דאין מחשבתו מתבטלת מכח אכילת עראי, כיון דעדיין היא קיימת על רוב התאנים, - ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לקמן בסוגיין בהי' אוכל באשכול ונכנס מגינה לחצר, דחשיב כדבר שלא נגמרה מלאכתו, אף שאשכול זה שהוא אוכל כבר אינו עומד לדריכה. [↑](#footnote-ref-147)
147. והנה אמנם בירושלמי שהביא הר"ש במעשרות פ"ג מ"ו מבו', דאם העבירן בחצר ע"מ לעשותן קציעות ואח"כ נמלך שלא לעשותן, לא הוקבעו למעשר, - וצ"ל דכל מש"כ המאירי דבכה"ג הוקבעו למעשר, הוא בגונא שנמלך עליהן כשעודן בחצר, דחשיב דעדיין ראיית פני החצר קיימת, אך כל שנמלך עליהן אחר שהוציאן מן החצר, ל"מ ראיית פני החצר שהיתה קודם שנגמרה מלאכתן לחייבן. [↑](#footnote-ref-148)
148. ואמנם דברי הרשב"ם שם קיימי על הא דשבת קובעת לאסור לאכול בשבת, ולא על הא דשבת קובעת דאף במוצ"ש לא יאכל עד שיעשר, וזהו שכתב שם דהוא אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו, אף דקי"ל דאין שבת קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ויתבאר בעזה"י לקמן. [↑](#footnote-ref-149)
149. ועי' גם בס' מקור ברוך ח"ב סימן ל"ה ובחי' הגר"ש היימן ר"ה סימן ד' אות א' שתמהו ע"ד הפנ"י והצל"ח מד' הרמב"ם דאף ביו"ט איכא דין עונג, ובחי' הגר"ש היימן שם הוסיף להוכיח כן, ממש"כ בפי' רשב"ם בפסחים ק"א א' דדין קידוש במקום סעודה, הוא מדכתיב וקראת לשבת עונג, והרי אף ביו"ט בעינן קידוש במקום סעודה, - ובס' שלמי תודה יו"ט סימן י' סק"א הביא מס' תורת רפאל או"ח סימן צ"ג שכתב דמש"כ המאירי דיו"ט אינו קובע למעשר, הוא רק לדעת ר"א דס"ל דביו"ט או כולו לד' או כולו לכם, דלדידי' ליכא מצות עונג ביו"ט, אך לפ"מ דקי"ל דבעינן חציו לד' וחציו לכם ואיכא מצות עונג ביו"ט, אף יו"ט קובע למעשר.

     ובס' שלמי תודה שם הביא מש"כ בס' מקור ברוך שם, דלמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן א' דאשה אינה חייבת בכבוד ועונג דיו"ט, אין יו"ט קובע לה למעשר, וכ"כ בס' פסקי תשובה בהערות וחידושים שבסוף ח"א, ועיי"ש שתמה ע"ז דכל כה"ג הו"ל להפוסקים לאשמועינן, וכנראה דהטעם בזה, דאף דאשה אינה מצווה בעונג, מ"מ הא דאכילת יו"ט דהוא עונג הוא גם לדידה, (ואך שהיא אינה מצווה בכך), וע"כ יו"ט קובע אף לדידה. [↑](#footnote-ref-150)
150. ועיי"ש שהוכיח כן גם ממה שאמרו בפסחים ק"ה א' דכשם שהשבת קובעת למעשר כך היא קובעת לקידוש, ופירש"י ורשב"ם שם דהיינו שאסור לטעום קודם שיקדש, והרי הך דינא דאסור לטעום קודם שיקדש הוא אף ביו"ט, ומהא דמדמינן לה לדין קביעות למעשר, ש"מ דאף יו"ט קובע למעשר. [↑](#footnote-ref-151)
151. עיי"ש שכתב דאף דמוכח מכ"ד דיו"ט נמי קבע למעשר, מ"מ חלוק דין יו"ט מדין שבת, **דהשבת הוא בעצם נקרא עונג, וע"כ הוא קובע למעשר אף שלא הזמינו לצורך סעודת שבת, ומשא"כ ביו"ט דרק סעודתו קובעת למעשר.** [↑](#footnote-ref-152)
152. אך בתי' בתרא שם כתבו דהא דאין קביעות שבת מועלת למוצ"ש, הוא בדבר שלא נגמרה מלאכתו, אך בדבר שנגמרה מלאכתו היא קובעת אף למוצ"ש, וזה כדעת הרשב"א, ועי' במקד"ד סימן נ"ו סק"ג ד"ה הנה אמרינן במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-153)
153. ועיי"ש שכתב דמ"מ י"ל דקי"ל כר' יוחנן בירושלמי דשבת קובעת אף בפירות שלא ייחדום לאכילת שבת, אך בדבריו בליקוט שם נראה דקי"ל כר"ל דאין שבת קובעת בפירות שלא ייחדום לשבת, דגמ' דידן ס"ל כוותי', וכ"כ במאורות הגר"א במעשרות פ"ד מ"ב דהלכה כר"ל. [↑](#footnote-ref-154)
154. ועיי"ש שכתב דהא דתנן התם ר"א אומר יגמור, ומפרשינן דלמוצ"ש יגמור, אי"ז משום דשבת אינה קובעת בפירות שלא ייחדם לאכילת שבת, וכמו שפירש"י לקמן בסוגיין, אלא הוא מפני שהתחיל בהיתר, וכ"כ הריבמ"צ שם, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-155)
155. ועיי"ש שכתב **דהא דתנן דנוטל מהן אחת אחת וטובל במלח ואוכל, ל"ד נקט דטובל במלח, אלא שדרכן הי' בכך, או שבא ללמד שאין טבולן במלח קובען, וזה לטעמי' דדינא דמתניתין אינו משום המלח.** [↑](#footnote-ref-156)
156. אך לדעת ש"ר דהא דבטובל ונותן לפניו חייב הוא משום קביעות מלח, לא גרסינן הכא "עשרה", וכמש"כ השושנים לדוד במעשרות פ"ג מ"ג. [↑](#footnote-ref-157)
157. צ"ב, דאף דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה מדאורייתא, מ"מ מדרבנן הוא מקב"ט, וכמש"כ התורי"ד בשבת צ"א א', וא"כ שפיר ניחא דהזיתים שנגע בהן טמאים מדרבנן, - וכנראה דעת התורי"ד הכא כדעת הרמב"ן והרשב"א בשבת שם דאוכל פחות מכביצה אינו מקב"ט אף מדרבנן, וכ"נ גם בדעת רש"י לאחר שחזר בו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-158)
158. והך דינא דאוכלין הנוגעין זב"ז מצטרפין לכביצה, אף דלא חשיבי כדבר אחד ואם נגע הטמא במקצתן לא טימא את כולן, כ"כ התורי"ד גם בחגיגה כ"ג ב', וכ"כ היחוסי תנו"א בע' חנן, וכ"ה מבו' בפירש"י בחולין קי"ח ב' ד"ה אין יד, - ומבו' לפ"ז, דהא דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה, אי"ז משום דלא חיילא טומאת אוכלין אלא על כביצה, אלא הוא משום דרק אוכל כביצה דחשיב מקב"ט, וע"כ כל שהן נוגעין זב"ז ויש בהן להחשיבות דאוכל כביצה, אף מקצת מהן מקב"ט בפנ"ע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-159)
159. והרמב"ם בפ"ד ממעשר הי"ז כתב בנכנס מן הגינה לחצר דאע"פ שיצא מן החצר לא יגמור עד שיעשר, ושם פ"ה הכ"ג כתב בחשכה עליו לילי שבת דאם הניחן למוצ"ש ה"ז גומרו, אך המלאכת שלמה הביא מספר מדויק דמוגה שם דאף אם הניחו לאחר שבת ה"ז לא יגמור, והמהר"י קורקוס בפ"ה שם כתב דהרמב"ם לטעמי' בפיהמ"ש דגריס ברישא דלר' יהושע לא יגמור ובסיפא דלר' יהושע יגמור, ופסק כר' יהושע בתרוייהו, וכ"כ היש"ש בסימן כ"ג והגר"א בסימן של"א ס"ק קע"ה, אך אי"ז מתישב עם גיר' הרמב"ם במהדו"ב דאף בסיפא קאמר ר' יהושע דלא יגמור, והכס"מ שם כתב לפרש לדברי הרמב"ם בע"א, עיי"ש, וכן נקט המלאכת שלמה בתרומות שם, דד' הרמב"ם בפ"ה הם כמ"ד הכא דחשכה לו לילי שבת לא יגמור, ועי' מה שהאריך בזה המגי' למל"מ שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-160)
160. אך במהדו"ב חזר בו הרמב"ם וגריס בתרוייהו ר"א אומר יגמור ור"א יהושע אומר לא יגמור, וכ"ה גירסת ש"ר במשתינו, וגירסת רש"י בסוגיין. [↑](#footnote-ref-161)
161. והדרך אמונה בפ"ג ממעשר סקכ"ד הביא פלוגתת האחרונים אם אף תוספת שבת קובע למעשר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-162)
162. וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה ר"א וד"ה שבת, ובד' הבעה"מ והרשב"א, וכ"כ הר"ש והרא"ש בתרומות פ"ח מ"ג. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועיי"ש שכתב דהיינו משום דאע"ג דסתם ענבים לדריכה קיימי, מ"מ כיון שהוא ליקטם לדעת אכילה הו"ל כדבר שנגמרה מלאכתו, וכתב לדמותו להא דמייתינן לעיל להא דתנן דתאנים שטמנו תינוקות מער"ש ושכחו ולא עישרו למוצ"ש לא יאכלו עד שיעשרו, ומבו' התם דחשבינן לה כדבר שנגמרה מלאכתו, ומי לא עסקינן דבמקום זה הי' מקום שבנ"א דורסין, ואפ"ה כיון שע"ד לאכלם ליקטו קרי לי' דבר שנגמרה מלאכתו, - אך בדעת רש"י ודעימי' צ"ל כמש"כ הרא"ה, דאע"ג דהוא אוכלו עכשיו, כיון שעל רובן קיימת מחשבתו והוא מתחילה חישב על כולן, אחר הרוב ידון ולא פקעה מחשבתו באכילת עראי, ול"ד לתאנים שטמנו תינוקות, שלקטום מתחילה ע"ד לאכלם. [↑](#footnote-ref-164)
164. והרשב"א כתב דלפ"ז מבו' דלר' יהושע חצר קובעת אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וגם לדעת ר"א היא קובעת לענין שאסור לגמור בתום החצר, ומבו' בדבריו דלפ"ז מתניתין דהמעביר תאנים וכו' אתיא כר"א, ולפ"מ דמסקינן דאף ר"א לא שרי לגמור אלא חוץ לחצר, הרי דה"נ הא דתנן דבניו וב"ב אוכלין מהן עראי ופטורים, הוא חוץ לחצר,. [↑](#footnote-ref-165)
165. ואמנם הנה בד' התורי"ד משמע שפירש לפ"ז, דאף דמדאורייתא אין חצר קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, מ"מ מדרבנן היא קובעת, אלא דכיון שהתחיל בהיתר התירו לו לגמור חוץ לחצר, וע"ד הא דחשכה לילי שבת יגמור במוצ"ש, - אך אי"ז מתישב בד' רש"י שפירש בד' ר"א דאי"ז היתר מסוים מכח הא דהתחיל בהיתר, וע"כ הוצרך לפרש דהא דלמוצ"ש יגמור ול"ד לתינוקות שטמנו תאנים, הוא משום דלא יחדה לשבת. [↑](#footnote-ref-166)
166. ולא נתפרש לפ"ז מ"ט דר' יהושע דלא יגמור, ואמנם בד' המאירי בביהב"ח נראה להדיא דלדעת ר' נתן לא פליג ר' יהושע על ר"א, ולא אסר לגמור אלא בתוך החצר ובשבת, וכ"נ ממש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין (ד"ה שבת קובעת) דאם לא יחדה לשבת מותר במוצ"ש, ומייתי לה מהכא, ומשמע דלא פליג עלה ר' יהושע, (דאם פליג ר' יהושע הרי ר"א ור' יהושע הלכה כר' יהושע), אך בחידושיו מבו' דר' יהושע פליג על ר"א, וכתב די"א דהיינו רק כשהתחיל לאכול, וכ"כ הרשב"א הכא ולעיל בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-167)
167. ואך דהתוס' בתי' בתרא והרשב"א כתבו דכל הא דאי"ז מועיל למוצ"ש, הוא בדבר שלא נגמרה מלאכתו. [↑](#footnote-ref-168)
168. וצ"ע דמה מייתי מינה, הרי י"ל דהוא משום דקי"ל כר' יהושע דחשכה לילי שבת לא יגמור אף למוצ"ש, ועמד ע"ז היש"ש בסימן כ"ג, וכתב להוכיח מזה דהר"ש גריס כגיר' הרמב"ם דבחשכה לו לילי שבת ר' יהושע אומר יגמור, ועיי"ש במש"כ לדחות בזה, ועמש"כ בזה המגי' למל"מ בפ"ה ממעשר הכ"ג והשעה"מ שם, - ואמנם עיקר מש"כ לדון דגירסת הר"ש היא כגירסת הרמב"ם, צ"ע דלהדיא כתב הר"ש דבסוף המביא כדי יין רוצה לדקדק מכאן דלר"א אין חצר ושבת קובעים אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, והרי דר"א הוא דאמר יגמור, וכ"ה להדיא בפי' הר"ש מכת"י, שכתב דלא כשאמר ר"א בשבת יגמור אלא ימתין למוצ"ש ויגמור, והרי דר"א הוא דקאמר דיגמור, וכ"כ המלאכת שלמה דכ"ה גירסת הר"ש. [↑](#footnote-ref-169)
169. וצ"ע, דא"כ מעיקרא מאי פריך מהא דאמר ר"א יגמור דמינה שמעינן דשבת אינה קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, הרי י"ל דטעם הא דשרי ר"א לגמור הוא משום דהתחיל בהיתר, - וכבר עמד בזה התורי"ד, וכתב דאה"נ דהו"מ לשנויי הכי, אלא כיון שמצא תנא שאומר דלא אמר ר"א שיגמור אלא למוצ"ש מתרץ לי' כן, - ועמש"כ בזה הגר"א ביו"ד סימן של"א ס"ק קע"ה בע"א. [↑](#footnote-ref-170)
170. והתוס' כתבו דלא נקטי' משום דלאו רבותא הוא דבלא"ה אין הלכה כמותו דשמותי הוא, והמהרש"א עמד בזה דהול"ל לאפוקי מר' יהושע דג"כ ס"ל דשבת קובעת אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכמש"כ כן הבעה"מ, וכ"כ הרשב"א לעיל בסוגיין דהומ"ל לאפוקי מר' יהושע. [↑](#footnote-ref-171)