שיעור סא סימן קצג ו - קצדdocx
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור סא**

**~ סי' קצג סעי' ו - סי' קצד ~**

# תוספת ביאור במחלוקת הראשונים בג' שבאו מג' חבורות

כבר נתבאר בשיעורים הקודמים דדעת הרא"ש שאם באו ג' מג' חבורות וכל אחד הצטרף לזימון במקום שיצא, אז אפילו אם אחר כך אכלו ביחד במקום השני הם לא מצטרפים לזימון משום דפרח זימון מינייהו. ולדעת רש"י שם בסוגיא (ברכות נ, ב) מיירי שבמקום שיצא היה ב' שסיימו את הסעודה והשלישי יצא לשוק וקראו לו וזימנו עליו, ואותו אחד הלך ואכל במקום אחר דאינו יכול להצטרף לזימון משום דפרח זימון מינייהו.

והנה נתבאר בשו"ע לקמן (סימן קצד סעיף ב) דשלושה שאכלו כאחד ויצא אחד מהם לשוק דקוראים אותו ומזמנין עליו, ונחלקו הראשונים אם בכה"ג יצא השלישי ידי חובתו, דדעת הרא"ש שהוא מקיים מצוות זימון אפילו כשיצא לשוק, אך דעת הרבינו יונה דאינו יוצא ידי חובתו כיון שלא היה עמהם במקום הזימון.

והנה לדעת רש"י דג' שיצאו מג' חבורות מיירי באופן שזימנו על השלישי אחר שיצא יצא לשוק, הרי זה תלי במחלוקת הראשונים הנ"ל דלדעת הרא"ש שהוא כבר קיים מצוות זימון הרי דין זה דומה לדינא דסעיף ה שמי שכבר הצטרף וענה לזימון תו אינו יכול לזמן, אמנם לדעת הרבינו יונה דכשעונה מן השוק הוא אינו מקיים מצוות זימון א"כ דין זה הוא כמו שמבואר בסעיף ו שפרח זימון מינייהו אף כשלא הצטרף לזימון [ויש לציין שהמשנ"ב לקמן (סימן קצד ס"ק ז פסק כדעת הרא"ש דכשעונה מן השוק יוצא הוא ידי חובתו].

ויש נפק"מ בין הביאורים דלדעת הרא"ש דדמי למבואר בסעיף ה שאחר שזימנו עליו הוא אינו יכול לשוב ולזמן, אף אם יחזור ויאכל עמהם הוא אינו יכול לחזור ולזמן כמבואר בשו"ע בסעיף ה, אכן לדעת הרבינו יונה שהוא לא יצא ידי חובת זימון, אלא רק פרח הזימון מיניה משום שהחבורה שלו זימנה, א"כ אם ימשיך לאכול עם חבורה אחרת הרי הוא מצטרף לזימון עמהם.

והנה כל זה הוא ביאורו של רש"י דמיירי שהשלישי ענה עמהם כשיצא לשוק, אכן בתוס' שם פירשו דמיירי כשזימנו עמו ממש, וכתבו דרש"י לא פירש כן. והנה לדעת רבינו יונה הנ"ל עולה שנחלקו רש"י ותוס' אי מיירי באופן שהשלישי יצא ידי חובת זימון או שלא יצא ידי חובת זימון, דיוצא דלדעת התוס' אינו יכול לזמן אף אם ימשיך ויאכל, אך לרש"י אם ימשיך ויאכל הוא יכול להצטרף לזימון שהרי לא יצא ידי חובתו. אך לדעת הרא"ש אין בזה פלוגתא בין רש"י לתוס' דתמיד יצא ידי חובת זימון, ולדעתו יש לבאר מחלוקת רש"י ותוס' בענין אחר וכמבואר בשיעור הקודם ע"פ שיטת הגר"א שנחלקו אם אחר שפרח הזימון הוא אינו מחוייב בזימון אך מותר לו לענות או שהוא פטור לגמרי מזימון ע"ש].

## [סימן קצג סעיף ו] שלש חבורות שהיו בכל אחת ארבעה ופירש אחד מכל חבורה ונצטרפו לחבורה אחרת וזימנו הג' הנשארים פרח זימון מינייהו כיון שחבריהם זימנו וכו'.

# ביאור הסעיף ואם נצטרפו קודם שזימנו עליהם במקומם

מבואר שאם היו ד' וזימנו השלושה והאחד הלך ונצטרף לחבורה אחרת דפרח זימון ממנו אף שהוא לא יצא ידי חובת זימון, וביאר המשנ"ב (ס"ק לג) שחלוק דין זה מהמבואר בסעיף ה דהתם כבר ענה לזימון ולכן אינו מתחייב בזימון ואף אם ימשיך ויאכל עם חבורה אחרת, אך כאן בסעיף ו אותו שפירש מן החבורה לא זימן עדיין אלא רק פרח הזימון ממנו, ולכן אם הם אוכלים עוד פת הרי הם חייבים בזימון.

ובביאור הלכה כאן (ד"ה כיון) הביא בשם הרעק"א דסעיף זה מיירי דווקא באופן שזימנו עליהם במקום שנמצאים קודם שנתחברו במקומם, אך אם התחברו כבר במקום שבאו אליו קודם שזימנו עליהם במקומם יכולים לזמן ולא פרח זימון מינייהו שהרי כבר נפרדו מחבורתם לגמרי ולא חל הזימון עליהם. ולמעשה מסיק הביאור הלכה דאף שמשמעות השו"ע כאן הוא לא כדבריו דכתב 'ונתחברו אלו השלושה וזימנו השלושה הנשארים' דמשמע שבתחילה נתחברו ורק אחר כך זימנו עליהם במקומם מכל מקום קיי"ל לדינא כהרעק"א דכן כתב גם בליקוטי הרמב"ן על ברכות.

# ארבעה שאכלו בשולחן אחד ושניים אכלו בשולחן אחר

בביאור הלכה (ד"ה אבל) הביא דברי החיי אדם שאם היו ארבעה שאכלו ביחד בשולחן אחד ושניים אחרים אכלו על שולחן אחר, דיכול אחד מן הארבעה להצטרף עם השניים ולזמן עמהם, ובחיי אדם שם בהמשך דבריו כתב אבל אם היו שתי חבורות ובכל חבורה שלושה אין רשאי אחד להצטרף לחבורה השניה.

והביאור הלכה שם תמה על דברי החיי אדם דהיאך יכול אותו אחד מארבעה ללכת ולזמן עם השניים האחרים הרי השניים האלו לא התחייבו מעולם בזימון. ובביאור הלכה בסוף דבריו כתב דאין לומר דמיירי כשרואין אלו את אלו ולכך מצטרפין עמהם, דא"כ קשה מדוע מסיים החיי אדם שכשיש שתי חבורות של שלושה אין רשאי אחד להצטרף לחבורה השניה [היינו שאחד מחבורה אחת יחליף עם חבירו שבחבורה השניה] הרי כיון שהם מצטרפין יחד דרואין אלו את אלו מדוע אין יכולים להחליף את החבורה. וסיים דדברי החיי אדם צ"ע.

ונראה ליישב דברי החיי אדם דהנה בדין זה שמקצת רואין אלו את אלו דמצטרפין לזימון נתבאר לקמן (סימן קצה סעיף א ובמשנ"ב ס"ק ב וע"ש בשיעורים במש"כ בשם הב"ח) שהוא אינו חיוב להצטרף אלא הוא רק רשות שיכולין לזמן, וטעם הדבר נראה שמה שמצטרפין כשרואין אלו את אלו הוא אינו צירוף גמור, ולכן הוא אינו מחייב בזימון [וכבר מצינו בכמה מקומות (עי' סימן נה ס"ק נב) שדין הצירוף ברואין אלו את אלו אינו ברור כל כך, דע"ש במשנ"ב דאף ברואין אלו את אלו לא ברירא דמצטרפין די"א שאין ללמוד דין תפילה מזימון, ומשמע שכאן הוא אינו צירוף גמור.

והשתא יש לבאר דברי החיי אדם דהטעם שאסור לאחד מחבורה אחת להתחלף עם אחר בחבורה האחרת הוא משום שלכתחילה יש להם לזמן בחבורה שלהם שיש עמהם חיבור גמור, ולא לזמן אם האחרים שהחיבור עמהם הוא רק מדין דרואין אלו את אלו [אמנם כשאכלו ד' ביחד וב' בשולחן אחר התיר החיי אדם לסמוך על דין דרואין אלו את אלו כדי שגם השניים האחרים יזמנו כדין].

ועל פי הדברים הנ"ל מתחדש חידוש גדול למעשה באופן שאוכלים ביחד בכמה שולחנות, ואחד רוצה לזמן, דלכתחילה צריך למצוא שיצטרפו עמו ב' נוספים מאותו שולחן שאכל בו, דאם השניים שיענו לו הם משולחן אחר הרי צירופם הוא רק משום דינא דרואין אלו את אלו ואין לסמוך על זה כיון שהוא אינו חיבור גמור וכנ"ל [ואמנם יש אופנים בהם מצטרף בלאו הכי משום שקבעו עצמם יחד וע"ע לקמן בשיעור סג).

[סימן קצד סעיף א] שלשה שאכלו כאחד ושכחו וברך כל אחד לעצמו, בטל מהם הזימון ואין יכולים לחזור ולזמן למפרע, וכן אם ברכו שנים מהם, אבל אם שכח אחד מהם וברך השנים יכולים לזמן עם השלישי אף על פי שכבר ברך יכול לומר ברוך שאכלנו משלו והם יוצאים ידי חובת זימון והוא אינו יוצא ידי זימון שאין זימון למפרע. הגה: ואם האחד זימן עם אחרים אף שנים הנשארים אינן יכולים לזמן.

# שלושה שנזכרו באמצע שברכו שלא זימנו

מבואר בשו"ע שאם שכחו וברך כל אחד לעצמו שוב הם אינם יכולים לזמן. ובביאור הלכה (ד"ה וברך) הביא דאפילו אם נזכרו אחר ברכת הזן את הכל, שוב הם אינם יכולים לזמן. אך אם רק התחילו בא"י אמ"ה הזן את העולם כולו הסתפק הפרי מגדים.

ומשמע בביאור הלכה שאם היו צריכים לזמן היו יכולים לזמן אף בין ברכה ראשונה לברכה השניה, אלא שבזה אבדו ענין הזימון. ונראה דהיינו טעמא משום שעיקר הזימון הוא לשמוע מהמברך את הברכה הראשונה עד ברכת הזן את הכל כמבואר לקמן ברמ"א (סימן ר סעיף ב, אמנם דעת השו"ע שם שהברכה היא רק ברכת הזימון עצמה וע"ע בשיעורים לעיל סימן קצג סעיף א וסימן קפג סעיף ח), ולכן לא שייך שיזמנו אחר שכולם בירכו עד אחר הזן את הכל.

אך אם נזכרו באמצע הברכה הראשונה הסתפק הפמ"ג אם שייך שיצטרפו לזימון ביחד או דכיון שהתחילו כבר לברך תו לא שייך לזמן. ויתכן דספק זה תליא בנידון האחרונים אם שייך שיהיה דין 'שומע כעונה' בחצי ברכה, (עיין בקהילות יעקב ברכות סימן יא, והארכנו בזה לעיל בשיעורים על סימן קפג סעיף ו), דאם אין דין שומע כעונה על חצי ברכה, לא שייך שיזמנו אחר שכבר התחילו לברך בעצמם, אך אם יש דין שומע כעונה על חצי ברכה י"ל שמה ששומעים את אותה חצי ברכה מהמברך מקיימים בזה את ענין הזימון.

# אחד מהשלושה שהתחיל לברך בלא זימון

והנה עד עתה נתבאר הדין בששכחו שלושתם והתחילו לברך, אכן באופן שאחד מהשלושה התחיל לברך בלא זימון נחלקו האחרונים דדעת החיי אדם (כלל מח סעיף ג) והכה"ח (סימן קצב ס"ק יז) שיזמנו עליו רק לאחר שהוא יסיים ברכת המזון ואז יוכל לענות עמהם, אך האשל אברהם (בוטשאשט) כתב דלאחר שהוא סיים ברכת הזן יכולים לזמן עליו והוא עונה שם.

ולכאורה נידון זה אם התירו לו להפסיק בין ברכה ראשונה לשניה תלוי במחלוקת הראשונים אם כל הג' ברכות נחשבות כברכה אחת או כג' ברכות (הביאם בביאור הלכה סימן קפח סעיף ו ד"ה לראש) דאי חשיבי כג' ברכות נפרדות א"ש שיפסיק בין ברכה ראשונה לברכה שניה כדי לענות לזימון, אך אם כל הג' ברכות נחשבות כברכה אחת צ"ע היאך התירו לו להפסיק שם באמצע הברכה כדי לענות לזימון. ואולי הוא אינו עונה שם את ברכת הזימון אלא שומע את חבירו עונה והוא יוצא ממנו כדין שומע כעונה ויל"ע [ואולי יש לדמות למש"כ הבית הלוי (עה"ת סוף חומש בראשית) שאין דין שומע כעונה בברכת כהנים, כיון שיש דין לברך 'בקול רם' ואי אפשר שבשמיעה יחשב קול רם, וי"ל דכן הוא גם בדין 'לענות' על הזימון שלא יועיל שומע כעונה שהרי יש דין לענות על דברי המברך].

ואף שכבר מצינו בביאור הלכה שהביא מהפמ"ג שהסתפק אם התירו להם לזמן באמצע ברכה, ומוכח שמותר להם לזמן גם בין הברכות כדי שיהיה ברכה בזימון, וא"כ ה"ה שיש להתיר גם לענות לזימון, אך יש לדחות דשם אם לא יזמנו באמצע הברכה הרי יפקע מהם חיוב הזימון, משא"כ הכא שרק אחד בירך ויכולים השניים להמתין עד שיגמור האחד לברך ברכת המזון. וגם שאותו אחד שכבר בירך אינו מקיים בזה חיוב ברכת המזון ואין לו להפסיק בברכתו עבור חיובם של האחרים.

ולדינא נראה דשלושה שבירכו ושכחו לזמן דמספק לא יפסיקו מברכתם כדי לזמן, ואחד משלושה שהתחיל לברך ג"כ נראה שלא יפסיק באמצע בין הברכות כדי לענות על ברכת הזימון, אלא ימתינו עד שאותו אחד יגמור לברך ואז יזמן עמהם. ובשעת הדחק יש להקל בין ברכה ראשונה לשניה שישתוק ויענה עמהם מדין שומע כעונה.

**הדינים העולים:**

1. ד' שאכלו ויצא א' מחבורתם וזימנו הג' פרח זימון ממנו ואינו יכול להצטרף עם אחרים. ואם הצטרף קודם שהכת הראשונה זימנה הוא מתחייב בזימון.
2. ארבעה שאכלו בשולחן אחד ושניים בשולחן שני יכול הרביעי להשלים לשניים. [ומיירי ברואין אלו את אלו.
3. שלושה שישבו בשולחן אחד ושלושה אחרים בשולחן אחר אסור להם לכתחילה להחליף אחד מחבורה זו שיברך עם החבורה השניה.
4. שלושה שנזכרו באמצע ברכת המזון שלא זימנו לא יזמנו, ואם רק התחילו ברכה ראשונה הסתפק הפמ"ג אם יש בזה איסור.
5. אחד מהשלושה שלא זימן י"א שישתוק אחר ברכה ראשונה ויענה עמהם וי"א שימתינו עד שיסיים ברכת המזון ואז יענה עמהם וכן נראה לדינא.