יחוד כלי ב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' כ"ג אלול תשס"ז

א]

] שו"ע סימן שי"ג ס"א, פסק כדעת הרא"ש דל"ב תורת כלי להיתר טלטול, וע"כ בפקק החלון דלי"ב משום בנין ל"ב כללשיהא בו תורת כלי, ובקנה שהתקינו להיות נועל בו דדמי טפי לבנין, בעי' שיהא עליו תורת כלי, ובנגר לא סגי בזה ובעי' דיהא קשור.

ובביאור הלכה שם כתב, דעיקר הך דינא דל"ב תורת כלי בפקק החלון, כתב כן הב"י ע"פ הרא"ש ודלא כהר"ן, אך באמת גם הרמב"ן והרשב"א והיראים ס"ל כהר"ן, וצ"ע למעשה, עכ"ד.

] ובשו"ע סימן ש"ח ס"י כתב בדין כיסוי הכלים, דאין ניטלין אא"כ תקנם ועשה בהן מעשה והכינם לכך, או שנשתמש בהם מבעו"י, ובד' הב"י מבו' דטעם דין זה, הוא ע"פ ד' הר"ן דכל שנשתמש בו מבעו"י היינו תורת כלי שלו, ומבו' לפ"ז דקי"ל דאף בכיסוי הכלים בעי' שיהא להם תורת כלי.

והנה אמנם במ"ב שם סקמה כתב בשם התו"ש, דה"ה אם לא עשה בהן מעשה כלל רק שיחדו מע"ש לכסוי ג"כ סגי, דבכ"ז הוסר מהן שם מוקצה וכדלקמן בס"כ לגבי חריות, עכ"ד, ונ' דעתו דלעולם ל"ב בהו תורת כלי, וע"כ סגי ביחוד בעלמא כמו בחריות, אך הדברים סותרים למש"כ בביאוה"ל שם בשם הגר"א, דמבו' להדיא דבעי' בהו תורת כלי, ועי"ז שעשה בהם מעשה או שנשתמש בהן מבעו"י אית להו תורת כלי, וכ"ה מבו' גם בד' המ"ב בסימן שי"ג סק"ז ובשעה"צ שם סק"ב, עיי"ש.

וגם לכאו' אי"ז מתישב בל' השו"ע שנראה להדיא דבעי' דוקא שישתמש בהן מבעו"י, ולא סגי במחשבה בעלמא, וביותר, דאם אף מחשבה מהניא, א"כ מהו שכתב דאין ניטלין אא"כ תיקנם ועשה בהן מעשה והכינם לכך, הרי כל שהכינם לכך במעשה, הי' גם יחוד במחשבה, וא"כ מה בעי' שיעשה בהן מעשה, וכ"ה מבו' להדיא בב"י שהביא ע"ז ד' הר"ן דכל שנשתמש בו מבעו"י היינו תורת כלי שלו, עיי"ש.

ועי' עוד בתהל"ד שם סקט"ז, והביא שם ד' המנורה הטהורה בזה, עיי"ש.

וצ"ב דכיון שפסק השו"ע כדעת הרא"ש דל"ב תורת כלי להיתר טלטול, ורק בקנה דאית בי' משום בנין הוא דבעי' תורת כלי, א"כ מ"ט בעי' בכיסוי הכלים שיהא להן תורת כלי.

והנה אמנם קשיא כן על עיקר ד' הרא"ש שפירש דרק בקנה הוא דבעי' תורת כלי משום דדמי לבנין, וקשיא דא"כ מ"ט הצריך ר' יוחנן תורת כלי בכיסוי הכלים.

ובעכצ"ל לדעת הרא"ש, דמה שהצריך ר' יוחנן תורת כלי בכיסוי הכלים, קאי על כיסוי כלים המחוברין לקרקע, דגזרי' בהו אטו כיסוי בור ודות, וע"כ בעי' שיהא בהן תורת כלי.

ויש להסתפק לדעתו, אם היינו רק לדעת ת"ק דס"ל דגזרינן בכלים המחוברין בקרקע אטו בור ודות ואין ניטלין אלא אם יש להן בית אחיזה, וע"כ ה"נ גזרינן בהו דבעינן תורת כלי, או היינו אף לדעת ר' יוסי דס"ל דלא גזרינן בהו להצריך בית אחיזה, דמ"מ גזרינן בהו להצריך תורת כלי, ומשמעות הדברים דאתיא אף לר' יוסי, וכ"ה מוכח, שהרי הרא"ש כתב בדעת הרי"ף שפסק כר' יוסי, והרי"ף הביא לדינא דר' יוחנן דהוא שיש תורת כלי עליהן, ובע"כ דאף לדעת ר' יוסי בעי' שיהא בהן תורת כלי, אך יש לדחות, דמה שהביא הרא"ש לדינא דר' יוחנן, הוא משום דבכיסוי בור ודות בעינן שיהא בהן תורת כלי, וכ"ה מוכח עוד, למש"כ הגר"א בסימן ש"ח ס"י דהא דבעי' תורת כלי, הוא רק בכיסוי שאין לו בית אחיזה, ועיי"ש בביאור הלכה שכתב בטעמו, דכל שיש לו בית אחיזה הרי זהו גופא ההכנה שיהי' כיסוי לכלי, ועיי"ש שכתב דלפ"ז בע"כ דר' יוחנן קאי ע"ד ר' יוסי דבשאר כלים ל"ב בית אחיזה, וע"ז הוא שאמר דבעינן שיהא תורת כלי עליהן.

שו"ר בחזו"א סימן מ"ב סק"ד שכתב דלפ"ד הרא"ש צ"ל דכיסוי כלים מיירי דוקא בכיסוי קרקעות, ובמה שצריך בית אחיזה קאמר ר"י דבעי נמי תורת כלי, וצ"ע בזה.

ולפ"ז צ"ל, דמש"כ השו"ע דבעי' תורת כלי בכיסוי הכלים, קאי על כלים המחוברין בטיט, שהזכיר השו"ע לעיל מינה, דבזה איכא גזירת בנין, וע"כ בעי' שיהא עליהן תורת כלי.

והנה אמנם במ"ב שם סקמ"ד כתב עמש"כ השו"ע והוא שתקנם, דקאי על כל כיסוי כלים, אך איהו אזיל לטעמי' שם סקמ"ה שפירש שאין מכוון השו"ע להצריך בהן תורת כלי, וה"ה דמהני בהו יחוד גרידא, אך לפ"מ שנקט בביאוה"ל שם ובמ"ב סימן שי"ג שמכוון השו"ע להצריך בהן תורת כלי וכמש"נ לעיל, יל"פ דד' השו"ע קיימי רק על כיסוי כלים המחוברין בקרקע.

אמנם יש להעיר בזה, שהרי לדעת השו"ע שם שפסק כדעת הרמב"ם דקי"ל כת"ק דגם בכיסוי כלים המחוברין לקרקע בעי' שיהא להן בית אחיזה, ואך דס"ל דכ"ז הוא בחביות הקבורות בקרקע, אך בכלים המחוברין לקרקע בטיט מודה ת"ק דל"ב שיהא להן בית אחיזה, הרי לפ"ז נמצא דלא מצינו כלל דיש לגזור בכלים המחוברין לקרקע בטיט אטו בור ודות, שהרי אף לדעת ת"ק לא גזרו בזה, ומסתברא לפ"ז שלא הצריך ר' יוחנן שיהא עליהן תורת כלי, אלא בחביות הקבורות בקרקע, שיש לגזור בהן אטו בור ודות, וא"כ מ"ט הצריך השו"ע תורת כלי אף בכיסוי כלים המחוברין בקרקע.

אך נראה, דכיון דכל עיקר הך מילתא דקי"ל דל"ב תורת כלי משום איסור טלטול, הוא מיוסד על ד' הרא"ש, והרא"ש גופי' ס"ל דבכל כלים המחוברין בקרקע יש לגזור אטו בור ודות, ובעי' שיהא בכיסוי תורת כלי, ע"כ לא היקל השו"ע יותר מדעת הרא"ש גופי', וע"כ הצריך בכיסוי כלים המחוברין בקרקע שיהא עליו תורת כלי, וז"פ.

] עוד ילה"ע בד' השו"ע, במה שפסק להלכה כד' הר"ן דכל שנשתמש בהן מבעו"י היינו תורת כלי עליהן, והנה מקור ד' הר"ן לזה הוא מהא דקי"ל בחריות דישב אע"פ שלא קשר ולא חשב, והרי דע"י ישיבה בעלמא איכא עלייהו תורת כלי, וכ"ז ניחא לדעת הר"ן דאף בחריות בעי' שיהא עליהן תורת כלי, אך לפ"מ שפסק השו"ע שם ס"כ דחריות מותרין במחשבה בעלמא, והרי דל"ב שיהא בהן תורת כלי, א"כ מהיכ"ת נימא דכל שנשתמש בהן מבעו"י חשיב כתורת כלי.

והנה בחי' הר"ן הביא מקור נוסף לזה דכל שנשתמש בהן מבעו"י חשיב כתורת כלי, ממש"א רב אסי דבמניח אבן ע"פ החבית נעשה כיסוי לחבית, אף דאיהו גופי' אמר משמי' דר' יוחנן דבכיסוי הכלים בעי' שיהא תורת כלי עליהן, אך ג"ז הוא רק לדעתו דבעי' תורת כלי להתיר איסור טלטול, אך לפ"מ שפסק השו"ע כדעת הרא"ש דל"ב תורת כלי אלא משום בנין, הרי דבאבן שע"פ החבית ל"ב כלל תורת כלי, וא"כ מהיכ"ת דכל שנשתמש בהן מבעו"י חשיב כתורת כלי.

ואולי י"ל בזה, דהנה באמת עיקר מש"כ הרא"ש בדעת הרי"ף ?

] כתב בשו"ע סימן ש"ח סכ"ב, אסור לכסות פי חבית באבן או בבקעת או לסגור בהן את הדלת וכו', אע"פ שחשבה עלי' מבעו"י אסור אא"כ יחדה לכך לעולם אבל יחדה לשבת זה בלבד לא, וה"מ בדבר שאין דרכה ליחדה לכך כגון הני דאמרן, אבל בכל מידי דאורחי' בהכי כגון לפצוע בה אגוזים ביחוד לשבת אחת סגי, ויש מי שאומר דלא שנא, וי"א שצריך שיעשה בה שום מעשה של תיקון מבעו"י.

והנה במש"כ השו"ע דאף בדבר שאין דרכו בכך מהני יחוד לעולם, צ"ע בזה.

דהנה אמנם דין זה מתבאר להדיא בד' הרשב"א בתשובה ח"א סימן תשנ"ז, שהוכיח דלא סגי ביחוד לאותה שבת, ז"ל, ובפרק נוטל אבן שע"פ החבית וכו', והתם במניח לשעתה לכסותה משמע וכו' ואפ"ה לא קי"ל כרב יוסף "עד שייחדנה לכיסוי לעולם" ולא לשבת אחת, עכ"ל, והרי מפורש בד' הרשב"א דאם ייחדה לכיסוי לעולם ה"ה מותרת.

אמנם יל"ע בזה, די"ל דהרשב"א לטעמי' אזיל דלא ס"ל לחלק בין דבר שדרכו בכך לדבר שאין דרכו בכך, וע"כ קשיא לי' באבן שע"פ החבית מ"ט היא אסורה בטלטול, והוצרך לפרש דהוא משום שלא ייחדה לכיסוי לעולם, אך אה"נ אם הי' מייחדה לכיסוי לעולם היתה מותרת בטלטול.[[1]](#footnote-2)

אך לדעת הר"ן דס"ל דבדבר שדרכו בכך סגי ביחוד לשבת אחת, והא דאבן שע"פ החבית אסורה הוא משום שאין דרכה בכך, הרי י"ל דמה"ט גם ל"מ בה יחוד לעולם.

והיינו, שהרי לא מצינו בגמ' כלל דמהני יחוד במחשבה בדבר שאין דרכו בכך, ומהיכ"ת נימא דיחוד לעולם מהני אף בזה.

וביותר ילה"ע, שהרי כל דעביד מעשה ה"ז מועיל אף בדבר שאין דרכו בכך ואף בשאין יחודו אלא לשבת אחת, והרי דגם בדבר שאין דרכו בכך מהני אם נתייחד לשבת אחת, ואך דל"מ בי' יחוד במחשבה בעלמא ובעי' שיעשה מעשה, וא"כ מהיכ"ת דיחוד לעולם עדיף דל"ב בי' מעשה.

וי"ל שמקור ד' השו"ע לכך הוא, שהרי הר"ן שם כתב דאף לת"ק דבעי' מעשה, מ"מ יחוד לעולם מהני במחשבה בעלמא, ואשר ע"כ ה"נ דבר שאין דרכו בכך דלכו"ע ל"מ בו יחוד במחשבה, כ"ז הוא בשייחדו לשבת אחת, אך כל שייחדו לעולם שפיר מהני בי' יחוד במחשבה, והיינו דבדבר שאין דרכו בכך, מודה רשב"ג לת"ק דל"מ בו יחוד במחשבה, אך יחוד במחשבה לעולם דמהני אף לת"ק, שפיר מהני אף בדבר שאין דרכו בכך, ודו"ק.

] בביאור הגר"א שם כתב עמש"כ השו"ע אא"כ ייחדה לכך לעולם, ז"ל, כמו בעפר נ' א', רשב"א, וע' רש"י ס"ה ב' ד"ה אתאן וכו', עכ"ל, ולכאו' כונתו ללמוד משם דאף בדבר שאין דרכו בכך מהני יחוד במחשבה לעולם.

אך נ' ברור שאין מכוון הגר"א לזה, שהרי עפר הוי דבר שדרכו בכך, וגם פורפת על האבן הוי דרכו בכך, וכמו שנקטו הפוסקים בסימן ש"ג סכ"ב, ודסגי בשחישב עלי' לשבת אחת, ואין ללמוד משם דאף בדבר שאין דרכו בכך מהני יחוד לעולם.

ובביאור ד' הגר"א נראה, דהנה במה שהביא השו"ע שם די"א שצריך שיעשה בה שום מעשה של תיקון מבעו"י, ע' בב"י שהביא לזה מד' המרדכי ומד' רבינו ירוחם, והנה במה שהביא כן מד' המרדכי, צ"ע, שהמרדכי שם ס"ל דקי"ל כת"ק דאף חריות אסורין עד שיקשור, ומשום דבעי' שיהא עליהן תורת כלי, ורק ע"י קשירה יש עליהן תורת כלי, וע"כ ה"נ באבן שייחדה אינה מותרת רק אם עשה בה שום מעשה של תיקון מבעו"י, אך לפ"מ שפסק השו"ע כרשב"ג דסגי במחשבה בעלמא, מהיכ"ת נימא דאבן גרע ובעי' בי' מעשה, וכבר עמד בזה החזו"א סימן מ"ב סק"ט, וביותר ילה"ע, שהרי מה שהצריך המרדכי מעשה, הוא משום דבעי' תורת כלי, ולפ"מ שפסק השו"ע בר"ס שי"ג דל"ב תורת כלי להתיר איסור טלטול, א"כ מ"ט ניבעי מעשה באבן.

ומה שהביא הב"י מד' רבינו ירוחם, ז"ל, דאבן שע"פ החבית נעשה בסיס לדבר האסור, ול"ד לחריות של דקל שמותר לישב עליהן וא"צ לקשור, דאבן שאני דצריך מעשה הניכר מערב שבת, עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' מקום לפרש, דמה שחילק רבינו ירוחם דאבן שאני, הוא כמו שחילק הר"ן, דאבן שע"פ החבית אין דרך ליחדה לכך, וע"כ לא סגי בה ביחוד במחשבה.

ולפ"ז הרי דכ"ז הוא באבן שע"פ החבית שאין דרך ליחדה לכך, אך באבן לפצוע בה אגוזים שדרך ליחדה לכך, דמי לחריות דסגי בהו במחשבה בעלמא, וכ"כ בחזו"א שם.

אך סתימת ל' רבינו ירוחם דאבן שאני, נ' דלא קאי רק על אבן לכסות בה את החבית, אלא בכל גווני לא סגי לה במחשבה בעלמא, ול"ד לחריות.

והי' מקום לפרש עוד בזה, דלעולם בכל מילי לא סגי ביחוד במחשבה, ובעי' שיעשה מעשה הניכר מבעו"י, ורק בחריות דאיכא דקיימי לישיבה, הוא דסגי במחשבה.

אך אי"ז מתישב בד' רי"ו גופי', שפסק כדעת הרא"ש דל"ב תורת כלי אלא משום בנין, ובפקק החלון סגי במחשבה בעלמא, והרי דבכל מילי סגי במחשבה בעלמא, וא"כ מ"ט שאני אבן שצריך בה מעשה הניכר מבעו"י.

ושמעתי לפרש הטעם בזה, דשאני חריות ודכותייהו דקיימי לתשמיש, וע"כ מצי לייחדן לתשמיש כלי במחשבה בעלמא, ומשא"כ באבן שסתמה אינה עומדת כלל לתשמיש האדם, ע"כ ל"מ בה יחודו אא"כ עביד בה מעשה.

ולפ"ז נ' שזהו שהביא הגר"א להוכיח דאף באבן מהני יחוד במחשבה, מהא דבעפר מועיל יחוד במחשבה, אף שאינו עומד כלל לתשמיש האדם, ומהא דפורפת על האבן דמהני בה יחוד במחשבה בעלמא.

ובדעת רבינו ירוחם דבאבן ל"מ יחוד במחשבה, כתב הגר"א להלן, ז"ל, ול"ד לעפר דהוא קל יותר מחריות דאפי' ת"ק מודה, וההיא דפורפת מפרש בתיקון מעשה קצת, עכ"ל.

] ובעיקר מה שנקט הב"י דלדעת רבינו ירוחם ל"מ באבן גם יחוד לעולם בלא מעשה, צ"ע דמנלן הך מילתא, הרי יל"פ דמש"כ רי"ו דאבן שאני דצריך מעשה הניכר מערב שבת, היינו דל"ד לחריות דמהני בהו מחשבה לשבת אחת בלא מעשה, אך יחוד לעולם י"ל דשפיר מהני בהו, וכ"ה שנקט השו"ע בדעת הר"ן דהגם דל"ד אבן לחריות משום שאין דרך לייחדה לכך, מ"מ יחוד לעולם מהני, וכמש"נ לעיל המקור לזה, ה"נ י"ל לדעת רבינו ירוחם, וצ"ע בזה.

ל"מ גם ילה"ע בזה,

ולכאו' יש להביא מקור לזה, ממש"א בשבת ד"נ. דגיזי הפתק שייחדן להטמנה מותרין, והרי דאף שאין דרך לייחדן להטמנה, מ"מ מהני בהו יחוד לעולם.

אך נ' שאין להוכיח מזה, דשאני גיזי הפתק, שה"ה ראויין לייחדן להטמנה, וכל מה שאין מייחדין אותן להטמנה הוא משום שהן עומדין לסחורה, וע"כ כל שייחדן להטמנה לעולם וכבר אינו מעמידן לסחורה, הדר הו"ל דבר שדרך לייחדו לכך דמהני בי' יחוד במחשבה, אך לעולם י"ל דאף ?

ויש לדחות גם לפמש"נ להלן דגיזי הפתק לא חשיבי כלל כדבר שאין דרך לייחדו?

ויש להביא עוד מקור לזה, ממש"כ הטור בסימן רנ"ט דאותם שנותנים אבנים ולבנים סביב הקדירה יראה שצריכין יחוד, שהרי כ"ז שלא ייחדן אינם חשובין לו ומשליכן, ועיי"ש בב"י שכתב דלאו אורחייהו דאבנים ליתנם סביב הקדירה, ואפ"ה מהני בהו יחוד לעולם.

אך י"ל שדעת הטור כדעת הרשב"א ד?

1. ובעיקר ד' הרשב"א דלא ס"ל לחלק בין דבר שדרך לייחדו לכך לדבר שאין דרך לייחדו לכך, ע' תהל"ד סימן ש"ח סקכ"ח שהק', שהרי בע"כ חלוקין הן זמ"ז, שהרי בחריות כל שישב עליהן מבעו"י הן מותרין, ואילו אבן שע"פ חבית אסור לטלטלה אף שהניחה מבעו"י, ובע"כ דלגבי ישב גם לדעת הרשב"א יש חילוק בין מידי דאורחא למידי דלאו אורחא, וא"כ איך הוכיח הרשב"א מגיזי צמר ומאבן שע"פ החבית דבעי' יחוד לעולם, הרי י"ל דהתם דוקא משום דלאו אורחא בהכי, אבל במידי דאורחא בהכי כ"ה דישב מהני ה"נ ביחוד לשבת אחת מהני, עכ"ד.

   ונ' לישב בפשיטות, דהא דישב ל"מ אלא בדבר שדרכו בכך, לאו היינו משום דחלוק דין היחוד בדבר שדרכו בכך מבדבר שאין דרכו בכך, אלא היינו משום דהא דישב מהני פירש"י בשבת ד"נ. דהוא משום דגלי דעתי' דלישיבה קיימי, ולדעת הרשב"א דבכל מילי בעי' יחוד לעולם נ' דהא דישב מהני הוא משום דגלי דעתי' דלישיבה קיימי, וחשיב זה כיחוד לישיבה לעולם, ואם יהי' דעתו שלא לישב בהן אח"ז באמת לא יהני, ואשר ע"כ כ"ז הוא בדבר שדרכו בכך, דבזה הוא דאמרי' דכל שישב מבעו"י גלי דעתי' דלישיבה קאי וה"ז כיחוד לעולם, אך בדבר שאין דרכו בכך, אף שנשתמש בו מבעו"י, אמרינן דאי"ז אלא מקרה בעלמא, ולא נתייחד לכך, וע"כ הוא דה"ז אסור.

   ועכ"פ נמצא, דלעולם בעיקר דין היחוד ליכא נפ"מ בין דבר שדרכו בכך לדבר שאין דרכו בכך, ואך שחלוקין הן באומדנא, אם ישיבה מבעו"י הויא כיחוד לעולם, ואשר ע"כ שפיר הוכיח הרשב"א מאבן שע"פ החבית דל"מ יחוד לשבת אחת, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)