יג - סימן ש_ב ס_א
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## ניעור טלית מן האבק

א] בשבת קמ"ז א' אמרו דהמנער טליתו בשבת חייב חטאת, ונחלקו הראשונים בביאורו, דדעת רש"י דהיינו שמנערו מן העפר וחייב משום מלבן, וכ"כ בפי' ר"ח שם, אך התוס' שם כתבו דהיינו שמנער מן הטל שעליו דהיינו כיבוס וליבון, וכ"כ הרשב"א והרטב"א והר"ן שם, ועד"ז כתב הסמ"ג לאוין ס"ה בשם ר"ת ור"י דאיירי כשמנער ממים או גשמים שנפלו על טליתו, והשו"ע הכא הכריע לדינא כד' התוס' דהאיסור הוא כשמנער מן הטל שעליו, והרמ"א כתב דטוב לחוש לד' רש"י דאסור לנער בגד מן האבק שעליו, (והמ"ב בסק"ו הביא מש"כ הא"ר דמדינא יש איסור בזה דרבים מקמאי ס"ל כדעת רש"י, וכתב דמ"מ יש לסמוך על דעה הראשונה להקל ע"י נכרי).

ובטעמא דהתוס' ודעימייהו דלא נאסר אלא ניעור מן הטל וממים ולא ניעור מן האבק, כתב הסמ"ג לאוין ס"ה דהוא דדומה יותר תקון מניעור לצורך אבק, ולכאו' מכוון דבריו דהמים נבלעין בבגד יותר מן האבק וע"כ חשיב הניעור כתיקון, ומשא"כ באבק דאינו נבלע כ"כ בבגד ולא חשיב הניעור כתיקון, - אך הריטב"א בשבת שם כתב דהוא משום דאין מלבן בלא מים או משקה, וע"כ לא נאסר אלא ניעור מן הטל דהוי הליבון ע"י משקה, וכ"נ בל' התוס' וש"ר דהוא משום דרק כשמנער מן הטל הוי מעשה כיבוס.[[1]](#footnote-2)

ב] וצ"ע בהך מילתא דאין מלבן בלא מים או משקה, ממש"כ התוס' גופייהו בשבת י"ז ב' (ד"ה אונין) דהנותן אונין של פשתן בתוך התנור הוי בכלל מלבן, והרי דיש ליבון אף בלא מים.

ובפשוטו צ"ל בזה, למש"כ הביאוה"ל (בד"ה י"א) דהא דכסכוסי סודרא אסור, ול"ד לניעור מן העפר דשרי, הוא משום דבכסכוסי סודרא שעושה הצחצוח בידים להוליד לבנונית על הבגד אסור, ורק בניעור בעלמא לי"ב איסורא, והנה אמנם בכסכוסי סודרא אין האיסור אלא מדרבנן, אך י"ל דגם מדאורייתא יש לחלק כן, דרק ניעור בעלמא לא חשיב ככבוס כשאינו ע"י מים, אך נתינת אונין של פשתן לתוך התנור הויא בכלל מלבן, אף דאי"ז ע"י מים.

ג] אך יש לפרש בזה בע"א, והוא לפ"מ שאמרו בזבחים צ"ד א' דדין שריית עור במים בשבת תליא אם עור בר כיבוס הוא לענין דם חטאת, והאבנ"ז בסימן קנ"ז סק"ז הק' דמה מדמינן דין כיבוס דדם חטאת לדין כיבוס בשבת, הרי לענין דם חטאת בעינן מעשה "כיבוס", ולענין שבת לא תלי כלל במעשה כיבוס, אלא תליא אם הוא בכלל מלבן, {ומש"כ שם לישב דאין כיבוס אלא בדבר שנבלע בתוכו, צ"ע דבזבחים צ"ח ב' מיבע"ל דאיכא דין כיבוס משום דנוגע אף דלא נבלע, והרי דחשיב ככיבוס, וכ"כ הביאוה"ל הכא (ד"ה עליה) בדעת הבה"ג והר"ח דיש בהסרת טינוף שמעל הבגד משום מלבן}.

ושמעתי לפרש בזה, דאף דמלאכת מלבן היא אף בלא מעשה כיבוס, היינו רק בניקוי מעליא, אך כל דאי"ז ניקוי מעליא אין ע"ז חשיבות דמלבן אלא כשהוא ע"י מעשה כיבוס, וע"כ תליא דין שריית עור במים אם יש כיבוס בעור, והיינו משום דשריה אינה מועלת כ"כ בעור, (כדחזינן מהא דמסקינן בזבחים שם דבעור לא אמרינן דשרייתו זהו כיבוסו), וע"כ אי"ז בכלל מלבן אלא אם יש כיבוס בעור.

ולפ"ז י"ל דלעולם כללא הוא דאין כיבוס בלא מים או משקה, (ולענין דם חטאת דבעינן כיבוס, ל"מ אלא כשהוא ע"י מים), אלא דבנתינת אונין של פשתן לתוך התנור אף דאי"ז מעשה כיבוס, מ"מ כיון דיש בזה תיקון מעליא הוי בכלל מלבן, אך בניעור טליתו דאי"ז תיקון כ"כ, הרי דכל שאי"ז נעשה ע"י מים או משקה דאי"ז מעשה כיבוס, ל"ה בכלל מלבן.

## טעם הא דלא אסרו אלא בטלית שחורה

ד] הרמב"ם בפ"י משבת הי"ח כתב דהאיסור בניעור טליתו הוא משום מכה בפטיש, והמ"מ שם כתב להוכיח כן דלדעת ש"ר דהאיסור בזה הוא משום מלבן מ"ט לא אסרו אלא בטלית שחורה.

ובדעת ש"ר דהאיסור הוא משום מלבן ואפ"ה לא אסרו אלא בטלית שחורה, מצינו ב' דרכים, דבפירש"י בשבת קמ"ז א' (ד"ה אלא באוכמי) כתב דהוא משום דדוקא באוכמי האבק מקלקל מראיתה וקפיד עליה, ומשמע דהיינו משום דבסומקי וחיורי אין דרך להקפיד על האבק, וע"כ לי"ב משום כיבוס, ועד"ז כתב השה"ג שם דהוא משום דקים להו דבסומקי ליכא שום אדם בשום מקום מקפיד על לכלוך טל שעליו, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל הכא (בד"ה עליה) ולקמן ס"ז (ד"ה דהוי טוחן).

אך הטור הכא כתב דהא דלא אסרו אלא באוכמי הוא משום דבהנך הוי הניעור יפה כמו כיבוס, ומשמע דאין הטעם משום דבאוכמי דרך טפי להקפיד, אלא הוא משום דבחדתי ואוכמי איכא תיקון טפי ע"י הניעור והוי בכלל כיבוס, אך בחיורי וסומקי ליכא תיקון כ"כ ע"י הניעור, ואי"ז בכלל כיבוס, וכ"ה מבו' בד' הלבוש בס"א והגר"ז בס"א, (והלבוש הוסיף לפרש דהוא משום דניעור אינו כיבוס גמור לאסרו בכל ענין אלא דומה לכיבוס, וע"כ אי"ז אסור אלא באוכמי דהניעור יפה בהן כמו כיבוס), ועד"ז מבו' בד' הגר"א הכא שכתב בהא דשרי להסיר נוצות מן הבגד, דדמי להא דשרי לנער את הבגד בחיורי, והרי דהא דשרי בחיורי אי"ז משום דאין מקפידין ע"ז, אלא הוא משום דאין האבק מקלקל מראיתן כ"כ ואי"ז תיקון גמור.

וכ"נ גם ממש"כ הב"י הכא דהא דלא אסרינן אלא באוכמי, הוא לפירש"י משום דהאבק מקלקל מראיתן, ולפי' ר"ח הוא משום דניעורם מהטל מיפה אותם ומינכר כיבוסם, ומשמע להדיא דהא דשרינן בחיורי וסומקי אי"ז משום דלא קפיד עלייהו, אלא הוא משום דלא מינכר כיבוסם, וע"כ לא חשיב כליבון.

## ניעור טלית לבנה כשמקפיד עליה

ה] ונפ"מ רבתא לדינא בפלוגתא זו, הוא במש"כ הביאוה"ל (בד"ה עליה) לדון דאם ידוע שאף בחיורי וסומקי דרכו להקפיד שלא ללבשו בלא ניעור אסור לנער, וכל הא דשרי הוא בסתמא,[[2]](#footnote-3) - וכ"ז הוא לטעמיה דטעם ההיתר בחיורי וסומקי הוא משום דאין דרך להקפיד ע"ז, וע"כ י"ל דכל שהוא מקפיד ע"ז אסור, (ומה שלא הכריע הביאוה"ל בזה, הוא משום די"ל דכיון דאין דרך להקפיד עליהן, ע"כ אף כשהוא מקפיד עליהן ליכא ע"ז חשיבות ליבון), אך למשמעות ד' הטור דטעם ההיתר בחיורי וסומקי הוא משום דאין הניעור יפה בהן כמו כיבוס, הדין נותן דאף כשהוא מקפיד ע"ז שרי, וכמש"כ כן הגר"ז בס"א.

## הסרת נוצות מן הבגד

ו] האו"ז בהל' שבת סימן פ"א כתב דאם הבגד מלוכלך בנוצות, ודאי מותר להסירם לכו"ע, (ומפורש בדבריו דהיינו אף כשמקפיד עליהן, ודלא כמש"כ התהל"ד בסק"ד בשמו דהיינו רק כשאינו מקפיד), וכ"כ הרמ"א הכא.

ובטעם הא דמותר להסירן ול"ד לאבק דאסור לנערו מצינו כמה דרכים, דהלבוש בס"א כתב דהוא משום דאי"ז דומה לליבון שאין הנוצות תחובין בתוכו כמו המים והעפר, והביאו המ"ב בסק"ז, ובדבריו בסק"ה משמע קצת דהיינו משום דהאבק והעפר נבלעין בבגד וע"כ יש בהסרתן משום ליבון, ומשא"כ בנוצות שאינם תחובין בבגד, (ובד' הגר"ז בס"ג משמע דהסרת אבק ועפר אסורה אף כשלא נבלעו בבגד משום דהן דבוקין בבגד, ומשא"כ בנוצה דאינה דבוקה בבגד), - אך הגר"א כתב דהוא משום דלא אסרו אלא באבק שמקלקל מראתן, ומשא"כ בנוצות, ולכאו' מכוון דבריו דהנוצות אינם מקלקלין מראית הבגד, דה"ז ניכר כדבר מבחוץ שעל הבגד, וע"כ לי"ב משום ליבון.

ז] ונפ"מ בזה הוא במש"כ הפמ"ג באש"א סק"ד לפ"ד הלבוש דאם הנוצות תחובין בבגד אסור כמו אבק ואפר, אך למש"כ הגר"א דהא דשרי להסיר הנוצות הוא משום דאינם מקלקלין מראית הבגד, לכאו' היינו אף כשהן תחובין בבגד, וכ"נ להדיא ממש"כ האו"ז שם לדמותו להא דמותר להוציא הקוצים מן הבגד, (וכ"כ הגר"א שם), והרי דאף דהקוצים נתחבים בתוך הבגד, מ"מ אין בהוצאתן משום מלבן משום דאינם מקלקלין מראית הבגד, וצ"ע.

## מ"ט לא נאסר להסיר הנוצות משום מוקצה

ח] בעיקר הא דמותר להסיר את הנוצות, צ"ע דמ"ט לא אסרינן בזה משום טלטול מוקצה, והשביתת השבת במלאכת בורר סקכ"ד כתב דהוא משום דהנוצות בטילות לבגד, וע"כ לי"ב משום מוקצה, וכתב לפרש בזה גם למש"כ המג"א בסק"ה והמ"ב בסקי"א בשם הבה"ג דישב לו זרע פשתן על כסותו מותר לקלפו ולא אסרינן לה משום טלטול מוקצה, (ומצינו כיסוד הדברים גם בד' החזו"א בסימן מ"ז סקט"ו וסקכ"א בדין הסרת זבוב או שאר מוקצה מן הכוס והקערה בשבת, ובדין כיבוד הבית).

אך הנה הפמ"ג במש"ז בסימן שט"ז סק"ט כתב דהמפלה את כליו יש בזה משום טלטול מוקצה, והא דשרי (למ"ד דמותר להרוג כינה בשבת) הוא משום מאיסותא כגרף של רעי, ומבו' דלא אמרינן דה"ז בטל לבגד ולי"ב משום טלטול מוקצה, וכ"ה מבו' בד' השלחן עצי שטים במלאכת בורר סקכ"א שכתב לאסור לברור צרור מן הקמח ביו"ט משום טלטול מוקצה, (אך הפוסקים בסימן תק"ו ס"ב לא אסרו מכח זה), ולדעתם צ"ל דהא דמותר להסיר את הנוצות, הוא כמש"כ הגר"ז בס"ג דהוא משום דמן הסתם כבר היו בכר או בכסת ונפלו מהן על הבגד והרי הן ראויות להחזירן להן ולשכב עליהן ולכך אינן מוקצות כלל, וצ"ע.

1. ובד' הגר"א הכא (ד"ה ודוקא) מבו' דהאיסור בזה הוא משום סחיטה, אך בד' הפמ"ג באש"א סק"ב מבו' דאי"ז משום סחיטה אלא משום דהוי בכלל כיבוס עיי"ש, - ובד' הרשב"א בשבת קמ"ז א' והמ"מ בפ"י משבת הי"ח משמע דאין האיסור משום תיקון הבגד במה שמנער ממנו את הטל, אלא הוא משום דעי"ז הוי פס"ר שיתכבס הבגד, (ולפ"ז לכאו' לא תלי במה שמקפיד על הטל, אלא במה שמקפיד על נקיון הבגד), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ודבריו אלו מיוסדים על מש"כ לעיל מינה דהא דאסרינן בחדתי ואוכמי הוא בסתמא אף כשאין ידוע שמקפיד עליהן, וע"כ י"ל דגם בחיורי וסומקי אסור כשמקפיד עליהן, אך למש"כ המג"א בסק"ב דלא אסרו בחדתי ואוכמי אלא כשהוא מקפיד עליהן, בע"כ דבחיורי וסומקי שרי אף כשמקפיד עליהן, - ויש להוסיף דמש"כ הביאוה"ל שם ללמוד מד' היראים לאסור בחדתי ואוכמי אף בסתמא, כבר עמד ע"ז התועפות רעם על היראים בסימן ער"ד דהנוסחא בכת"י היראים היא דמוקמינן לה בחדתי ואוכמי "וקפיד" עלייהו, (וכמו שהגיה המהרש"ל בד' הסמ"ג), ולנוסחא זו משמע דלא אסרו אלא כשידוע שהוא מקפיד עליהן. [↑](#footnote-ref-3)