4. ברכה לבטלה בשומע כעונה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### כ"ב תמוז פ"א – שיעור נווה יעקב פ' פנחס – נאמר גם בבית תפילה ליל שבועות פ"ב

# בדין ברכה לבטלה וברכה שאינה צריכה בשומע כעונה

### האם הוי ברכה לבטלה במכוין לצאת מתי שהוא לא חייב

א] יש הלכה בתורה של שומע כעונה ויוצאים בזה חובת ברכה ויש לדון האם יש דין שומע כעונה בברכה לבטלה דהינו דיש מקום לדון שכיון שזה לא דיבור גמור אין בזה איסור ברכה לבטלה או ברכה שאינה צריכה ויש לדון בכמה אופנים א. האם מכוין לצאת במקום שלא חייב חשיב שהוא בירך ברכה לבטלה ב. בכיון לצאת ברכה כדי לאכול ועכשיו מתחרט האם חיב לאכול כיון שברכתו תהיה לבטלה או שכיון שזה רק שומע כעונה אין בזה איסור ג. מבואר במ"ב שאסור לאדם לאכול קודם סעודתו דבר שעומד עוד מעט לאכול מצד שמברך ברכה שלא צריך ויסודו מצד שזה כעין מוציא ברכה לבטלה ויש לדון האם בשומע כעונה יש בזה איסור ד. אסור לאדם לעשות דבר שגורם שיתחיב עוד ברכה כגון לעשות שינוי מקום ללא צורך ויש לדון האם ביש לו מי שיוציא אותו האם יש בזה איסור שהרי לא יברך עוד ברכה ורק יצא בברכה של שומע כעונה או שגם כה"ג אסור ויתכן שיש לחלק בין המקרים ונבאר הדברים בס"ד

והנה בנידון הראשון האם במכוין לצאת במקום שלא חייב הוי ברכה לבטלה עיין צל"ח ברכות כ: שדן בזה וכתב שהדבר תלוי במחלוקת רש"י ותוס' שם דמבואר שם בגמ' שמי שעומד באמצע שמונה עשרה אסור לו להפסיק אפילו לאיש"ר או קדושה וכתב רש"י שמי שעומד באמצע תפילתו יכול לשתוק ולשמוע והתוס' שם חלקו דהוי הפסק וכתב הנ"ל שלתוס' דהוי הפסק ה"ה בכה"ג הוי ברכה לבטלה אמנם לרש"י דלא הוי הפסק לא הוי ברכה לבטלה וכתב שכיון שתוס' הכריעו שגדול המנהג ונהגו לשמוע באמצע ממילא מותר גם לצאת מחברו במקום ספק ולא הוי ברכה לבטלה ועיין אבני נזר סימן ת"ט שכתב דהנה מבואר בסימן ת"ר דבקידוש של יו"ט שני של ר"ה יש ספק האם לברך שהחינו וכתוב לכתחילה לכוין על פרי חדש ויש לדון האם גם היוצאים בברכתו צריכים לאכול מהשהחינו וכתב שיתכן שכלפם לא הוי ברכה לבטלה מצד שקי"ל כרש"י ששומע כעונה לא הוי הפסק והנה עיקר הדבר שקי"ל דלא חשיב הפסק היוצא מדין שומע כעונה מבואר בשו"ע סימן כ"ה ס"י שיכול לשמוע קדיש לאחר ברכת תפילין וכן עיין רשב"ם הובא במג"א ובמ"ב סרע"א סקנ"ח שאפילו אם לעשות קידוש לאחר נט"י הוי הפסק וצריך לחזור וליטול בברכה אבל לצאת קידוש מדין שומע כעונה לא חשיב הפסק

והגרעק"א בהגהותיו על הצל"ח כתב שלכאורא אפשר לעשות דרך תנאי שרק אם צריך לברך הוא רוצה לברך והביא דהמג"א סימן קע"ד כתב לגבי משקין באמצע הסעודה שזה ספק האם צריך לברך שכדאי לבקש ממנו שיוציאו ולא הזכיר לעשות תנאי שרק אם הוא חייב ולכאורא יש לבאר שזה מצד שהמנהג כרש"י אמנם יש כאן חידוש דיתכן שכל מה שסמכו על רש"י זה ביחס לנידון של הפסק באמצע התפילה שזה לא שאלה של ברכה לבטלה שגם אם זה הפסק אין זה ברכה לבטלה אבל במקום שזה שאלה של ברכה לבטלה יתכן שיש להחמיר ועיין תר"י שכתב שכיון שאין בידינו להכריע דעביד כמר עבד ואם באמת יש כאן נידון של ברכה לבטלה היה צריך להחמיר ונפק"מ במי שבירך וקודם שאוכל או עושה המצוה רוצה לצאת ברכה בשומע כעונה שאם הלכה כרש"י מותר אבל לנ"ל שכאן זה נידון של ברכה לבטלה זה אסור ועיין תבואות שור סי"ט ס"י שמי שבירך על השחיטה ושמע קול רעם שיצא בשומע כעונה מחברו ולא הוי הפסק ולנ"ל הכונה שנקט כרש"י שלא חשיב הפסק אפילו במקום ברכה לבטלה

[אמנם הנה עיין חוות דעת בכללי ס"ס סימן ק"י סק"כ וכן בבגדי ישע סימן קפ"ח סקי"א [הובא בבה"ל שם ס"ז] למה בכל ספק ברכה לא יאמר בריך רחמנא מריה דהאי פיתא והוכיחו מזה שכל שאומר את זה בתור ברכה יש בזה איסור ברכה לבטלה אפילו שאם יאמר את זה סתם הוא מותר דהיינו שאפילו שעל הצד שלא צריך אומר את זה סתם בתור שבח אבל זה עצמו שיש צד שזה ברכה זה מספיק כדי שיחשב איסור ברכה לבטלה ועיין בבגדי ישע שהוכיח מהא דמבואר בגמ' ברכות מ"ה שמספק לא מזמנים אפילו ספק חסרון ידיעה וצ"ע הרי אין בזה הזכרת השם וודאי שאם לא אומר את זה בתור ברכה אין בזה איסור ובהכרח שכל שזה נאמר בתור ברכה אפילו רק על הצד שצריך זה בכלל האיסור וממילא יתכן שאם יש בשומע כעונה איסור ברכה לבטלה לא יעזור מה שיכוין על תנאי [ועיין שו"ת רעק"א סימן כ"ה] ובחוו"ד משמע שגם ברכה גמורה אם יאמר דרך בקשה בעלמא אין איסור ורק אם אומר בתור ברכה ואפילו על צד יש בזה איסור]

והנה מבואר בדברי הצל"ח שנקט שיסוד המחלוקת של רש"י ור"ת זה בגדר שומע כעונה דרש"י למד שזה כאילו מדבר ולכן הוי הפסק אמנם לתוס' שזה לא נחשב ממש דיבור ולכן לא הוי הפסק ונקט שאם זה נחשב כדיבור לענין הפסק זה גם דיבור לענין ברכה לבטלה אמנם ע"ש בצל"ח שדן האם יש דין שומע כעונה לגבי שבועה והביא שיש בזה מחלוקת ראשונים ומצד שיש דין מבטא שפתים ומשמע שיש צד שיש סברא מיוחדת לגבי איסור הוצאת שם שמים לבטלה שזה רק בדיבור גמור ולפ"ז יתכן שאפילו אם זה הפסק בתפילה אבל לא הוי ברכה לבטלה ויתכן עוד שבודאי זה לא חשיב דיבור וכל מה שתוס' נקטו שאסור מצד שס"ל שאסור להפסיק בשום דבר באמצע התפילה וגם התעסקות לצאת בקדיש וקדושה חשיב התעסקות בדבר אחר ויש בזה איסור הפסק אבל ודאי שזה לא חשיב דיבור כדי שיחשב הפסק

ובפשוטו יסוד הנידון האם חשיב הפסק מצד שזה כדיבור הוא בגדר דין שומע כעונה שאם יסודו שהשמיעה זה מין ממיני הדיבור א"כ זה יכול להחשב הפסק אבל אם הגדר כמו שביאר החזו"א סימן כ"ט שעל ידי ששומע את חברו יוצא בדיבורו של חברו כעין דין שליחות רק שאין מעשה חברו מועיל לו אלא אם הוא שומע ולכן אפילו שאין לו כוס קידוש בידו יוצא בשל חברו וכן יוצא בקריאת המגילה של חברו אפילו שהוא לא שומע מתוך מגילה או ס"ת א"כ באמת אין זה גדר של דיבור כלל ולכן לא הוי ברכה לבטלה ויתכן שגם תוס' מודו לזה רק שס"ל שזה סברא מיוחדת לגבי הפסק בתפילה שזה אסור ועיין בה"ל סימן תק"ד שנסתפק האם במי שיוצא מדין שומע כעונה ונצרך לנקביו האם יוצא ידי חובתו והעמיד נידונו לרש"י וכן הביא מהפמ"ג שדן לדעת רש"י באין ידיו נקיות האם מותר לו לצאת דהינו שנקטו כצל"ח שיסוד המחלוקת רש"י ותוס' האם שומע כעונה זה ממש כעונה לכל דיני התורה או שזה לא נחשב דיבור גמור

והנה לכאורא יש להוכיח כסברא זו שגם אם שומע כעונה לא הוי כדיבור ולכן לא חשיב הפסק בכל אופן זה סיבה שיהיה אסור לשמוע באמצע שמונה עשרה דעיין רשב"א בתשובה ח"ה סי"ג שכתב שבאמצע שמונה עשרה אין להפסיק לשמוע קדיש וקדושה אבל כתב שאם בירך על תפילין ושומע קדיש או קדושה כה"ג אפילו שיכול להפסיק ולחזור ולברך אבל יכול לשמוע ולא הוי הפסק הרי מפורש כנ"ל שזה ודאי לא הוי הפסק ולא הוי כדיבור ובכל אופן באמצע שמונה עשרה אסור לענות ובהכרח כנ"ל שזה סברא מיוחדת דהוי הפסק ונפק"מ לשמוע ברכת כהנים דשם זה לא בגדר שומע כעונה שאם האיסור לתוס' מצד שחשיב כדיבור א"כ כאן מודים שמותר משא"כ אם מצד שאסור להפסיק גם בשמיעה א"כ גם ברכת כהנים אסור ויתכן שגם תוס' שהתירו זה רק קדיש וקדושה ולא ברכת כהנים וצ"ע

עוד יש מקום לדון דהנה עיין ריטב"א ור"ן סוכה ל"ח וכן האריך בזה בשאגת אריה סימן ו' שהסיבה לחלוק על רש"י שכיון שאסור לדבר באמצע שמונה עשרה ממילא אין כאן דין שומע כעונה דהינו שכל הדין שומע כעונה במקום שיכול לברך ולא במקום שלא יכול לברך ולפ"ז יתכן שכולם מודים שזה לא הפסק מצד עצמו ולא הוי דיבור רק שתוס' ס"ל שכה"ג אין דין שומע כעונה ועיין שאג"א שלפי זה אילם שלא יכול לדבר לא יכול לצאת בשומע כעונה

והנה עיין שער הציון סימן תפ"ט סק"ה שכתב שבמקום שיש לו ספק האם חייב בספירת העומר שאת הברכה כדאי לשמוע ממישהו אחר שיכיון לצאת רק אם הוא חייב ומשמע שחשש לצד דהוי ברכה לבטלה מדין שומע כעונה ויתכן מצד שלכתחילה חשש לשיטת תוס' ועיין לקמן

והנה סתימת הדברים בכל המקומות שבספקות מכונים לצאת ולא הוזכר בשום מקום לכוין שזה רק אם צריך וכן נשים שכבר יצאו בשהחינו בהדלקת נר יו"ט לא כתוב בשום מקום שצריכות לכוין לא לצאת בקידוש בשהחיינו ואפילו בליל שבועות וכן נשות ספרד שלא מברכות על מצות עשה שהזמן גרמא לא הוזכר שצריכות לכוין שלא לצאת הברכה בקידוש ובפשוטו מבואר שקי"ל שכה"ג לא הוי ברכה לבטלה

### בדין ברכה שאינה צריכה בשומע כעונה

ב] והנה בפשוטו לפ"ז ה"ה אם אדם יצא מחברו ברכה על מנת לאכול ומחליט שלא רוצה לאכול לא הוי ברכה לבטלה שאפילו שהתיחס אליו ברכה אבל כיון שזה רק גדר של שומע כעונה לא חשיב ברכה לבטלה וכן לכאורא אם אדם רוצה לאכול קודם הסעודה דבר שזה ברכה שאינה צריכה אם זה על ידי שומע כעונה אין בזה איסור כיון שברכה דרך שומע כעונה אין בזה איסור ברכה לבטלה

ועיין בספר בר אלמוגים סימן קמ"ב שהביא מספר ארץ צבי סימן כ"ט שנקט שאם אדם אכל תפוחים ושומע מישהו אחר מברך מעין ג' שיכול לצאת ממנו דהינו אפילו שבעלמא אסור לעשות כן שחשיב כמברך ברכה שאינה צריכה כי מספיק ברכה קצרה אבל כאן שזה על ידי שומע כעונה מותר [ועיין בספר בר אלמוגים שדן שיתכן שעל תפוחים ברכה מעין ג' אין זה ברכתו הראויה ולא מצד ברכה שאינה צריכה] ולפ"ז ה"ה אם אדם אכל ענבים ועוגות שצריך לברך ברכה מעין ג' על שניהם יחד שאם רוצה לצאת משני בני אדם יכול מכל אחד לצאת ברכה על משהו נפרד דהינו אפילו שמתיחס אליו שני ברכות ואם היה עושה כזה דבר וודאי חשיב גורם ברכה שאינה צריכה אבל כאן שרק יוצא בשומע כעונה שאין בזה דין ברכה לבטלה אין איסור לעשות כה"ג

והנה לפ"ז במי שבירך על תפילין ברכה להניח שאסור לדבר כיון שגורם לברך על מצות לשו"ע או שני ברכות לרמ"א שאם יש לו מי שיוציא אותו בשומע כעונה אין בזה איסור כיון שכל האיסור של גורם ברכה שאינה צריכה שזה כעין ברכה לבטלה אבל עד כמה שאין איסור ברכה לבטלה בכה"ג א"כ אין בזה איסור אמנם יש מקום לומר שיש איסור בעצם מה שהיה במצב של פטור מברכה והטיל עליו חיוב של ברכה כיון שלפי ההוה צריך לחזור ולברך לכן חז"ל אסרו את עצם הגרם ברכה ואפילו שיכול לברך בצורה שאין בזה איסור דהינו שיש לחקור מה יסוד האיסור ברכה שאינה צריכה האם הברכה מה שמברך אחרי זה או שהאיסור מה שגורם שיהיה עליו חיוב ברכה והנה לשונות הראשונים הוא שאיסור ברכה שאינה צריכה זה ברכה לבטלה [ועיין מהרשד"ם סימן א' שעובר על לא תשא ועיין ברכ"י סמ"ו שזה לא חמיר כברכה לבטלה כיון שבשעה שמברך הוא חייב] ומשמע שהאיסור הוא המעשה ברכה שמיותר ולפ"ז כל שיברך בצורה שאין בזה דין ברכה לבטלה אין בזה איסור אמנם אין הדבר מוכרח אמנם גם אם נימא כצד זה אבל יתכן שכל האיסור אם מצד גרמתו עומד לברך ברכה אבל אם עומד לעשות דבר שהוא לא בגדר ברכה בדיני ברכה לבטלה אין בזה איסור ויש מקום לחלק בין אם זה דבר שחיב לעשות כגון בתפילין שבזה יש איסור בעצם זה שחל עליו חיוב לעוד ברכה לבין ברכת הנהנין שבזה הרי לא חייב להמשיך לאכול כך שאין כאן איסור בעצם הגרמה כיון שעדין לא נגרם חיוב ובזה כל האיסור מה שמברך אחרי זה משא"כ בדבר שהוא חייב לברך כגון מצוה שחיב לעשות בזה יש איסור בעצם הגרם

והנה עיין סימן כ"ה בעולת תמיד שכתב שאם אדם יוצא בשומע כעונה בברכה על תפילין יכול לענות אמן על ברכה ששומע וכן הוא בבאר היטב שם סקי"א ועיין בבה"ל שתמה שודאי שזה אסור שכיון שעכשיו יצטרך לברך ברכה על של ראש א"כ הוי גורם ברכה שאינה צריכה ומה זה משנה שיצא בשומע כעונה ובא"ר ביאר שס"ל כרמ"א בסימן קס"ז שאם מי שבירך אכל אפילו אם מי שיצא דיבר לא חשיב הפסק אמנם חלק על הדין הנ"ל ועיין תהל"ד שביאר שכוונתו כגון שיש לו מי שיברך אחרי זה הברכה שצריך וכיון שלא יברך בעצמו אלא בשומע כעונה אין בזה איסור גורם ברכה שאינה צריכה [ואין ראיה שהא"ר פליג על זה דלא משמע ליה שמדובר שיש לו עוד מישהו שיוציאו בברכה על הרא"ש למחבר ברכה אחת ולרמ"א שתים]

והנה סתימת הפוסקים בכל מקום שיש חשש ברכה שאינה צריכה ולא הזכירו שאם עושה את זה בשומע כעונה מותר והרי דנו לגבי שבת איך יעשה להגיע למאה ברכות ולא הזכירו עיצה זו שיכוין כל פעם על פרי אחד או שיעשה שינוי מקום ויצא על ידי שומע כעונה ומשמע שגם כה"ג יש בזה איסור גורם ברכה שאינה צריכה ועיין הלכות סוכה דמבואר שאם יש גשם צריך לחכות כדי לקדש והטעם שאם יקדש בביתו יצטרך לברך עוד פעם שהחינו על הסוכה והוי גורם ברכה שאינה צריכה וצ"ב שישאירו רק אחד מבני הבית שהוא יחכה וגם אם יצטרכו לברך יצאו ממנו אלא בהכרח שגם כה"ג זה נחשב גורם בררכה שאינה צריכה וצ"ב הטעם הרי אין איסור ברכה לבטלה בשומע כעונה ועיין לעיל מה שכתבנו לדון בדין גורם ברכה שאינה צריכה אמנם מסברא אין סיבה לאסור וכנ"ל

ולכאורא יש מקום לחלק לגבי שומע כעונה האם יש בזה איסור ברכה לבטלה או ברכה שאינה צריכה בין מקום שיש לזה תורת ברכה למקום שאין על זה תורת ברכה דהנה בעיקר הדין ברכה לבטלה צ"ב הרי זה שבח בעלמא ואין איסור לומר שבח אפילו אם מזכיר את שם ה' ובהכרח שבתקנת ברכה חידשו חז"ל שיש חפצא של ברכה ואמרו שאין להשתמש אם חפצא זה אלא עד כמה שיש חיוב של ברכה וכן אין להרבות בהשתמשות בחפצא זה אפילו אם אין בו שם ה' כמבואר בחוו"ד סימן ק"י סק"כ שאסור לומר בריך רחמנא בתור ברכה אפילו שאין כאן הזכרת השם וכן עיין בגדי ישע סימן קפ"ח סקי"א שהוכיח מהא דאסור לזמן מספק כמבואר ברכות מ"ה: וצ"ב הרי אין בזה הזכרת השם אלא בהכרח שכל שיש לזה שם ברכה אסרו חז"ל להשתמש ללא חיוב [אמנם המעיין שער הציון סימן רי"ט לגבי בריך רחמנא שנקט שללא שם אפילו שיש לזה שם ברכה בכל אופן מותר לאומרה וצ"ע ועיין חזו"א קל"ז סק"ו וז"ל ואפשר דאיסור ברכה שאינה צריכה אינו משום הזכרת השם אלא משום חסרון יראה שאין לאדם ראוי לגשת אל הקודש תמיד אלא כפי מה שקבעו חכמים עכ"ל

ולפ"ז נראה לחלק דבמקום שאין לו חיוב ברכה דשם כל האיסור מצד שמשתמש אם הנוסח של הברכה שלא לצורך בזה אין איסור כיון ששומע כעונה לא חשיב דיבור אבל עד כמה שזה כן נחשב שהוא מברך דהינו מתיחס אליו הברכה בזה עד כמה שחז"ל אסרו דבר זה וודאי שיש בזה איסור וחשיב מזכיר שם שמים ללא צורך דהינו שכל מה שדן הצל"ח ששומע כעונה לא חשיב ברכה לבטלה מצד שזה לא כדיבור זה רק במקום שהנידון מצד אמירת הנוסח ולא במקום שבאמת יש לו שם מברך ברכה וז"ב ולפ"ז וודאי שאסור לאדם לגרום ברכה שאינה צריכה במקום שכשיצא בשומע כעונה זה יחשב שמברך ברכה ולפ"ז מסתבר שגם לשיטות שאין איסור ברכה לבטלה לשיטות שהרהור כדיבור אבל יהיה בזה איסור גורם ברכה שאינה צריכה דאל"כ אין סיבה לאיסור דהרי תמיד יכול לברך בהרהור [והראוני בחזו"א קל"ו סק"ה בד"ה נראה דכתב דמי ששומע חזרת הש"ץ ללא גדרי ברכה אין כאן ברכה לבטלה מצד שזה רק שומע כעונה אבל יש כאן שומע כעונה על גדר ברכה דאוריתא ע"ש]

והנה באמת מטעם זה היה מקום לדון שבשומע כעונה ומתכוין לצאת יש איסור ברכה לבטלה אפילו שלא חשיב כדיבור ומצד שכמו שמתי שמברך אפילו שלא חייב אבל חז"ל אסרו להשתמש אם מטבע ברכה בתור ברכה א"כ גם כאן כיון שאם היה חייב ברכה הוא היה יוצא בזה זה גם בכלל האיסור של חז"ל ויתכן שזה הביאור במה שכתב השער הציון בסימן תפ"ט שיכוין שיוצא מחברו בספק רק אם הוא צריך ועיין סק"א שתמהנו הרי קי"ל כרש"י ששומע כעונה לא חשיב דיבור, אמנם בפשוטו אם זה נכון יהיה אסור גם בספק כמו שאסור לברך מספק אמנם יתכן שכאן עושה תנאי שאם לא חייב לא יתיחס אליו הדיבור וזה סברא שאין איסור ועיין לעיל מה שכתבנו בזה וצ"ע והנה הצל"ח נקט שגם אם הרהור כדיבור אין בזה איסור ברכה לבטלה אמנם עיין דע"ת סימן רט"ו שהביא מפרח שושן כלל א' סי"ד שאסור וכן משמע דאל"כ בכל הספיקות לרמב"ם למה מותר לברך שיהרהר בלבו והנה זה ודאי שבאיסור של שם שמים לבטלה זה רק בדיבור וכמו בשבועה שיש דין מבטא שפתים אמנם לנ"ל א"ש שחז"ל קבעו שחפצא של ברכה הוא מעשה איסור וכל שעושהו אפילו שהוא לא חייב הוא בכלל האיסור]

והנה הבאינו לעיל לדון בכיון לצאת בברכה מחברו האם מותר לו לדבר ולא להשתמש בברכה ששמע וכן במקרה שרוצה לחזור ולברך בעצמו האם יש בזה איסור גורם ברכה שאינה צריכה ולנ"ל יש מקום לדון שכאן שבזמן שהוא בירך הרי התכונן לאכול והיה מחויב בברכה וא"כ יש לזה שם של ברכה א"כ כה"ג אם לא ישתמש בזה הוי ברכה לבטלה אמנם מסתבר שאינו כן אלא שעד כמה שלא יאכל או יקים המצוה א"כ אין לזה שם ברכה וכל האיסור מצד שאמר נוסח של ברכה שלא בתור חיוב ברכה ובזה כל האיסור רק בדיבור אבל בשומע כעונה שלא חשיב דיבור אין בזה איסור

אלא דעדין יש לדון מצד גורם ברכה שאינה צריכה שכיון שהוא היה במצב של פטור מהברכה וגורם שיתחיב לברך אמנם לנ"ל יש מקום לדון שכיון שבין כה יתיחס אליו ברכה בזה אין שום הבדל אם זה על ידי שומע כעונה או מברך בעצמו וכיון שיסוד האיסור שלא יתיחס אליו ברכה שלא צריך וכאן בין כה יתיחס ממילא אין בזה שום ענין אמנם אין זה מוכרח דיתכן שזה עצמו שבשומע כעונה לא הוי ברכה לבטלה א"כ זה גם מכלל האיסור של גורם ברכה שאינה צריכה שכל שהוא במצב שיוצא על ידי שמיעה וגורם שיצטרך לברך בעצמו הוא בכלל האיסור אמנם בזה וודאי שאם יצא בשומע כעונה אין סיבה לאסור

ועיין ספר בר אלמוגים סימן קנ"ה שהביא מהפמ"ג רי"ד סק"א שדן במי שחברו בירך על מי פירות העץ שזה ספק והוציא את חברו האם יש כאן הסברא של לתקוני שדרתיך ולא ליעוותי וממילא יכול לברך כדינו שהכל והנה אם נימא שאין איסור כה"ג לדבר ושלא לצאת בברכת חברו א"כ למה שלא יעשה כך ומשמע שנקט שיש בזה איסור וצ"ע

ושמעתי לדון בזה דהנה השו"ע סימן ו' כתב שיש שנהגו שכל אחד אומר ברכות השחר בקול וכולם עונים אמן דכיון שכל אחד מכוין שלא לצאת בברכת חברו לכן אין בזה איסור אמנם עיין ברכי יוסף שם שהביא משו"ת מהרשד"ם סימן א' ומהמבי"ט קי"ז ק"פ שנקטו שיש בזה איסור ברכה שאינה צריכה שכיון שיכול לצאת בשומע כעונה והוא מברך בעצמו חשיב ברכה שאינה צריכה והנה בפשוטו סברת הב"י שכיון שהוא חייב ברכה אין כזו הלכה שצריך לעשותה בצורה של שומע כעונה אמנם דעת המרשד"ם והמבי"ט שגם זה בכלל גורם ברכה שאינה צריכה במה שיכול לברך בדין שומע כעונה דהינו שנקטו שגם במקום שחל תורת ברכה יש ענין שזה יעשה כמה שפחות ברכות ויתכן שזה מצד ששומע כעונה הגדר יש כאן ברכה אחת שיוציאם בה הרבה בני אדם וכמו שביאר החזו"א משא"כ אם מברך בעצמו ויש מקום לדון שכל מה שהב"י חלק דמראש אין חיוב על בן אדם לברך בצורה שזה יהיה שומע כעונה אבל במקום שהוא כבר במצב זה וגורם שיברך בעצמו גרע ומסתבר שאין בזה חילוק ולב"י גם כה"ג מותר וצ"ע

והנה לנ"ל יש לדון בשמע ברכת הגפן בקידוש הבוקר שבזה ודאי יצא בברכה והתיחסה אליו הברכה האם מותר לו לדבר ויצטרך אחרי זה לברך ולכאורא גם אם נימא דבעלמא אין בזה איסור שכיון שמדבר א"כ אין לזה יחס של ברכה כלפיו אבל כאן שיצא ברכת הקידוש וזה התיחס אליו א"כ אם מדבר וגורם לברך עוד ברכה וודאי הוי גורם ברכה שאינה צריכה וכמו שכתב הבה"ל סימן כ"ה שאם יצא בשומע כעונה ברכת התפילין שאוסר לו לדבר ולגרום לברך עוד ברכה ולכאורא גם אם מראש חשב לא לשתות אלא על דעת לדבר ואחרי זה ישתה יש בזה איסור כיון שיסוד הדין ברכה בבוקר הוא שמברך בצורה שזה מתיר לו לשתות רק שאין איסור לעשות את זה גם אם לא שותה וא"כ מחובתו לשתות מיד ולא לגרום לברך עוד הפעם [ואם כיון שלא לשתות כלל וודאי שברגע שנגמר הברכה חשיב היסח הדעת וצ"ע בזה] וצ"ע בפרט זה

והנה מבואר בשו"ע שאסור לדבר בין תקיעות דמעומד לתקיעות דמיושב ובביאור הגר"א מבואר שזה מצד הברכה דהינו שעל ידי שמפסיק זה מחסר ביחס של הברכה לתקיעות דמעומד ויש שומעים תקיעות דמיושב ולאחר זה מפסיקים באכילה ודיבור ולתקיעות דמיושב הולכים למנין אחר ושומעים עוד הפעם ברכות ולנ"ל אין בזה שום תועלת דבפשוטו כיון שהם לא חייבים לא מתיחס להם ברכה כלל ואם נימא שכה"ג זה נחשב שיש ברכה שבתור שומע כעונה אין חיסרון א"כ הוי ברכה לבטלה כמו שיש בזה איסור גורם ברכה שאינה צריכה

והנה מבואר במ"ב בהלכות פסח דאם שולח שליח לבדוק כיון שהוא בירך על הבדיקה זה פוטר גם את מה שחלקים יעשו על ידי שליח אבל לכתחילה כדאי שכל השליחים יהיו שם בשעת הברכה וצ"ע מה תועלת בזה הרי עד כמה שאין להם מחיב של ברכה א"כ אין לזה תורת ברכה ומשמע קצת שבתור שומע כעונה יש לזה שם ברכה אפילו שאין חיוב וצ"ע וכן יש שכתבו [עיין שבות יצחק פסח פ"ז ג' שהביא הדיעות] שנשים אפילו שלא יענו אמן על שהחינו כיון שברכו כבר על הנר אבל בליל הסדר יש את מצות הלילה יכולות לענות והנה הרי וודאי שזה לא סיבה לברך שהרי מי שבירך על היום ולא בירך על אכילת מצה לא מצאנו שמברך עוד הפעם ובכל אופן בתור שומע כעונה כתבו לברך וצ"ע

עוד שמעתי לדון דהנה עיין מג"א סימן רפ"ב דהביא מהתשב"ץ שאין להוסיף עליות שרק בזמנם שרק הראשון והאחרון בירך היה אפשר להוסיף אבל היום זה גורם ברכה שאינה צריכה והנה יש הרבה ראשונים שנקטו שגם בזמנם כל מי שהיה מקבל עליה היה חייב לצאת מדין שומע כעונה מהראשון וצ"ע א"כ גם שם זה גורם ברכה שאינה צריכה ומשמע שכל שיוצא בשומע כעונה אין זה גורם ברכה שאינה צריכה אמנם יתכן מאוד דס"ל שבאמת הברכה הראשונה הלכה על כל העליות וזה מועיל גם למי שלא שמע הברכות ויותר נראה דשם זה רק כעין גורם ברכה שאינה צריכה ולכן במקום ברית וחתונה התיר דבר זה וצ"ע

עוד יש לדון דהנה מבואר ברא"ש סוף ברכות שכדי להשלים מאה ברכות יכול לשמוע הברכה מהעולים לתורה ובזה לצאת חובת מאה ברכות והנה לשון הרא"ש שצריך לענות אמן ועיין רעק"א שהביא מהפמ"ג ששם כיון שלא חייב בברכה רק על ידי האמן חשיב שהוא בירך דהינו שנתחדש שהמעשה ברכה של ענית אמן זה עצמו נחשב כברכה [וצ"ע האם זה רק ברכת התורה או בכל דבר] אמנם הדברי חמודות נקט שזה גם בלי שיענה אמן וצ"ב הרי אין לו חיוב ברכה ומה עוזר שהוא שומע כעונה ומשמע שכל שמכוין לצאת יש לזה תורת ברכה אמנם נראה דשם זה סברא מיוחדת בברכות התורה שזה על קריאת התורה שהוא יוצא וחשיב שיש לו שיכות לברכה ובזה חשיב מקצת ברכה וכן הוא במבי"ט סימן קי"ז והנה בפשוטו מוכח מכאן שאם אדם מכוין לצאת אין ברכה לבטלה בשומע כעונה אמנם אולי שם לא מכוין לצאת אלא שהשמיעה בעצמה חשיבה ברכה וצ"ע בגדרי הדברים בזה

### המורם מהנ"ל

העולה מהנ"ל א. השומע ברכה מחברו שלא חייב בה ומכוין לצאת הצל"ח נקט שזה תלוי ברש"י ותוס' האם יש כאן איסור ברכה לבטלה וכתבנו לדון שלכו"ע אין בזה איסור ברכה לבטלה אמנם יש לדון עיין סק"ב שאדרבא לכו"ע יש בזה איסור ברכה לבטלה אמנם סתימת הפוסקים בכל מקום להקל בזה והשער הציון בהלכות ספירת העומר החמיר בזה

ב. האם יש איסור גורם ברכה שאינה צריכה על ידי שומע כעונה סתימת הפוסקים לאסור ובמקרה שמחיל על עצמו חיוב בזה יותר פשוט שאסור אמנם במקום שמברך ברכה קודם הסעודה יש מקום יותר להתיר אמנם סתימת הפוסקים לאסור ובתהלה לדוד מבואר להיתר

ג. שמע ברכה וכיון לצאת ועכשיו רוצה לדבר ולא לברך כלל מסתבר דלמה שאם ננקוט כאות א' שגם כאן אין איסור ברכה לבטלה ואם מתכונן אחרי זה לברך לבד מסברא אין בזה גורם ברכה שאינה צריכה אמנם בפמ"ג משמע לאסור ולכאורא למהרשד"ם והמבי"ט וודאי זה אסור ויתכן שכאן כולם מודים

ד. יצא קידוש הבוקר ורוצה אחרי זה לדבר ושיברך על היין לבד לכאורא בזה יותר מסתבר שהוי גורם ברכה שאינה צריכה ומסברא גם אם יכוין מראש שלא לשתות אלא לאחר שידבר ויברך לבד הוי גורם ברכה שאינה צריכה וצ"ע בזה

### הערות

העירו דעיין דרך אמונה פ"ב מתרומות שכתה שמסתבר שאם אדם עשה מעשה הפרשה ללא ברכה שאין להישאל כדי שיוכל לברך דהוי גורם ברכה שאינה צריכה ולכאורא מה ההבדל בין אם מדבר ומבטל את ברכתו אמנם נראה דלא דמי דבזה שמבטל הברכה הרי וודאי יש עליו חיוב ברכה ועד כמה שיבטל הברכה יוצא שלא היה לו ברכה ומה שיהיה אחרי זה יהיה אם ברכה במקום זה אבל כאן הרי כבר עשה ללא ברכה ועכשיו אין שום מציאות של ברכה ועל ידי עשיתו יגרום ברכה ומסתבר שזה רק שייך שם שכל הענין לעשות מעשה הפרשה כדי לתקן האוכל וכיון שזה מתוקן מה ענין להישאל אבל במצוה שיש ענין בעשיתה וחסר לה ברכה מסתבר שאין זה ברכה שאינה צריכה וכן במקרה זה כיון שרבנן תיקנו ברכה ועכשיו זה בלי ברכה לכאורא ודאי ראוי ליצור שיהיה מעשה הפרשה אם ברכה וצ"ע

ויש לדון במי שהפריש ללא ברכה ונשאל שיש דנו שזה גורם ברכ שאינה צריכה ומה הבדל בין אם מדבר ומבטל את ברכתו ונראה דלא דמי דשם שבין כה חיב ברכה ויהיה לו ברכה אחת זה לא חיסרון שמאכ כאן