3. ביסוד איסור אמירה לעכום ובדין אמירה לישראל שלא קיבל שבת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

**ו' שבט ע"ד**

**ביסוד דין אמירה לעכו"ם שבות**

**בהא דאין שליחות מדאוריתא במלאכת שבת**

א]מבואר במתניתין דנכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה וביאר רש"י מצד שאמירה לעכו"ם שבות ומבואר שאיכא איסור דרבנן מיוחד של אמירה לעכו"ם לעשות מלאכתו והנה מבואר שאין בזה איסור מצד עיקר הדין ודנו האחרונים למה שלא יאסר מצד שהעכו"ם הוא שלוחו של הישראל והנה מדאוריתא אין שליחות לעכו"ם אמנם הקשה בשו"ת פנ"י סימן ג' הרי שיטת רש"י ב"מ ס"ט: שיש שליחות לעכו"ם לחומרא א"כ מצד זה כבר יש כאן סיבה לאסור [ועיין בית מאיר אבן העזר סימן ה' ובישועות יעקב שם שהאריכו שדברי רש"י זה רק בריבית ולא בשאר איסורים] עוד הקשה שם וכן בגר"ז בקו"א רס"ג סק"ח דמבואר ברשב"א שישראל שקיבל שבת יכול לומר לישראל אחר שלא קיבל שבת שיעשה מלאכתו וכאן הרי זה ישראל שיש לו שליחות א"כ שיאסר מדין דאוריתא ואין לומר שזה שליח לדבר עבירה דהרי בשליח לאו בר חיובא ישלד"ע [והגר"ז חידש שלגבי זה לא קיבל שבת ויש כאן חידוש שגם בקבלה של קדושת שבת שייך שלגבי דבר אחד לא קיבל שבת ולפ"ז ביו"ט שני של גליות אסור לומר לישראל לעשות מלאכה כי יש שליחות וכן לא שייך לומר שהבן חו"ל לא קיבל לגבי זה]

ובתוס' שבועות ג. מבואר שישראל שאומר לעכו"ם שיקיף לו קטן יש בזה שליחות ועובר איסור דאוריתא וביאר הנתה"מ סימן קפ"ב דבשליחות של מעשה יש שליחות לעכו"ם ורק בשליחות של חלותים אין שליחות לעכו"ם ועיין סימן שמ"ח שהקשה לפ"ז למה אמירה לעכו"ם זה רק שבות דרבנן ואין כאן איסור דאוריתא עוד יש להקשות דהמחנ"א חידש דבפועל יש שליחות לעכו"ם והבעלים יכול לברך על קביעת מעקה וא"כ בכל עבדו ושפחתו שיאסר מצד דין דאוריתא והרי מפורש בראשונים עיין סימן ד"ש שזה רק אסור מצד אמירה לעכו"ם אם אין איסור של עבד ע"ש [ועיין תועפות ראם על היראים סימן ד"ש שביאר שמה שנקט שם שאמירה לעכו"ם זה דאוריתא מדובר בפועל ועל דרך המחנ"א]

ובטור סימן קפ"ב מבואר דבטביחה ומכירה שהתחדש שיש שליחות לדבר עבירה זה גם בשולח לטבוח בשבת והקשה הקצוה"ח שם הרי מבואר ברמב"ם לגבי מעילה שאם נתערב איסור אחר אין שליחות לדבר עבירה שכיון שהמעשה לא מתיחס מצד איסור אחר א"כ גם כאן כיון ששלחו לטבוח בשבת שהאיסור מצד שבת לא מתיחס א"כ שלא יתיחס כלל

ועיין באחרונים שכתבו לבאר דבאמת בשבת מצד שליחות אין כאן סיבה לאסור כלל ובטעם הדבר עיין חת"ס ק"נ. שכיוון שכתוב בתורה למען ינוח וגו' א"כ יסוד האיסור שכל שיש כאן מעשה טורח מצד האדם דבר זה הוא מלאכה אבל כל שדנים שהאיסור יהיה מצד שמתיחס אליו מעשה עבירה כה"ג הרי גופו שבת ועבירה בצורה של יחס לא נאסר ועיין קה"י סימן נ"ה שהקשה דהנימוק"י דן למה מותר להדליק נר בערב שבת הרי אשו משום חציו וחשיב שהוא עושה מלאכה בשבת ותירץ שכל העשיה מתיחסת לרגע העשיה שזה ערב שבת ולנ"ל אין כאן מקום לקושיא כיון שגופו לא עושה שום פעולה בשבת ולא נאסר מלאכה דרך עשיה של ערב שבת אמנם עיין בית מאיר וישועות יעקב שכתבו בנוסח קצת אחר דהאיסור מלאכה בשבת זה כמו מצוה שבגופו דלא מועיל שליחות דהינו שכל יסוד האיסור שגופו של היהודי פועל ולכן זה סברא שלא נאסר פעולה על ידי שליחות משא"כ אשו משום חציו שזה חשיב מעשה גמור שלו כה"ג זה סיבה לאסור ולפ"ז א"ש דלא שייך לאסור מצד עיקר הדין שליחות בשבת בעכו"ם מצד שמלאכה על ידי שליחות לא נאסר ולפ"ז א"ש שישראל שקיבל שבת לא יאסר לומר לחברו דעבירה על ידי שליח אין בזה איסור וכן א"ש שגם בפועל עכו"ם אין כאן איסור ובזה א"ש גם הקושיא של נתערב כאן איסור אחר בטביחה ומכירה שכאן גם עד כמה שיתיחס המעשה חילול שבת זה לא סיבה שהמשלח יעבור האיסור וממילא זה לא סיבה שהמעשה לא יתיחס אליו

ובנתה"מ סימן שמ"ח כתב שגם אם היה שליח לדבר עבירה זה רק בדבר שגם ללא שזה מתיחס למשלח יש כאן מעשה עבירה בזה כל שזה מתיחס למשלח חשיב שהוא עשה איסור אבל במקום שמצד עשית השליח אין בזה שום איסור לא מצאנו שעל ידי שליחות שזה מתיחס למשלח יחשב שהוא עושה איסור ולכן בשולח עכו"ם לא שייך לדון שיש שליחות דהרי מתיחס לבן אדם מעשה של היתר שהוא לא חילול שבת וא"כ גם על ידי שליחות זה לא סיבה לאסור דמתיחס מעשה היתר משא"כ בהקפה דמבואר בתוס' שיש שליחות דשם עצם ההקפה הוא חפצא של איסור [ובאמת היה מקום לומר שרק אם השליח עושה איסור שייך לדון שהמשלח עובר איסור מצד שמתיחס אליו מעשה עבירה אמנם בתוס' מבואר לא כך] והנה לפי זה א"ש כל הדוגמאות הנ"ל שהשליח לא עשה איסור כלל כגון בעכו"ם או בישראל שלא קיבל שבת או בפועל עכו"ם אבל באמת בשולח ישראל אם היה שליחות היה כאן איסור וקושית הקצוה"ח מנתערב בו איסור אחר קיימת וע"ש בקצוה"ח מה שישב

העולה מהנ"ל דנחלקו האחרונים האם במקום שיש שליחות זה סיבה לאסור עשית מלאכה על ידי שליח דהגר"ז והפנ"י נקטו שזה סיבה לאסור אמנם יש מקום לדון שזה לא סיבה לאסור ויש כאן שני סברות או שזה כמו מצוה שבגופו או שכיון שאצל השליח זה לא איסור זה לא מתחדש לאיסור על יד שמתיחס למשלח והנה בפשוטו יתכן נפק"מ בכל הנ"ל בשולח ישראל אחר לעשות איסור והשליח שוגג דדעת תוס' בקידושין שיש שליח לדבר עבירה [ע"ש בקה"י שהביא השיטות] א"כ כה"ג המשלח עבר איסור ונפק"מ בכל דבר שיש מחלוקת הפוסקים והאוסר אומר למתיר דאם נימא ששליחות זה סיבה לאסור גם כאן זה סיבה לאסור וצ"ע והנה עיין ב"י סימן רמ"ד שהביא מהסמ"ג שהביא מכילתא שאמירה לעכו"ם זה דאוריתא הובא ברש"י על התורה פ' בא על הפסוק כל מלאכה לא יעשה לכם ועיין שער הציון סימן רמ"ג שכתב שהעיקר כגירסת הגר"א במכילתא שלא יעשה לכם הכונה על ידי ישראל דהינו שהתוספתא זה לא אסמכתא אלא זה דאוריתא ובפשוטו מבואר שבשבת חוץ מאיסור לפני עור יש גם איסור מצד איסורי שבת לומר לישראל אחר שיעשה עבורו מלאכה ולפ"ז באופן הנ"ל צריך לאסור אמנם יתכן שגדר האיסור כדין לפני עור דהינו שמחויב לדאוג שיהודי אחר ינהג כפי דינו מצד דיני שבת וצ"ע

**בגדר הדין דאמירה לעכו"ם שאסור מדרבנן**

ב]והנה כל זה ללא איסור אמירה לעכו"ם אמנם מדרבנן אמירה לעכו"ם שבות ויש לדון בגדר האיסור שבזה והיה מקום לומר שהאיסור הוא עצם האמירה שהעכו"ם יעשה לישראל מלאכה ועיין לשון רש"י ע"ז ט"ו שכתב שזה אסור מצד ודבר דבר אמנם הרי הסכמת כל הפוסקים שגם אם אומר לו מערב שבת יש איסור והוכיחו דבר זה מגמ' ומבואר שאין האיסור רק מצד האמירה אלא בעצם זה שהעכו"ם עושה בשבת מלאכה על ידי אמירת הישראל והנה בטעם האיסור מצאנו שני טעמים בראשונים א. עיין רמב"ם פ"ו ה"א שכתב וז"ל ודבר זה אסור מדברי סופרים כדי שלא תהיה קלה בעיניו ויבאו לעשות מלאכתן בשבת עכ"ל ועיין כל בו סימן ל"א שכתב וז"ל כדי שלא יבוא לעשות מלאכתו הוא בעצמו וכן הוא בלשון האור זרוע סימן פ"ד דהינו שאם עושה מלאכה על ידי עכו"ם יבוא גם לעשות מלאכה בעצמו אמנם עיין בראבי"ה סימן שצ"א תשובה מהיראים שכתב וז"ל וטעמא דאסור לומר לגוי שנראה כשלוחו דאף על גב שאין שליחות לגוי ואמרינן נמי אין שליח לדבר עבירה מיהו מדרבנן אסור עכ"ל דהינו שטעם האיסור מצד שזה נראה כשלוחו

והנה עיקר הדבר שהגדר באמירה לעכו"ם שבות שהוא כשלוחו מבואר בכמה דוכתי א. עיין לשון רש"י קנ"ג. שכתב באיסור אמירה קודם שבת כיון שהוא כשלוחו וכן ביאר בסוגיא דע"ז במשכיר מרחץ או קרקע שהעכו"ם כשלוחו וכן הוא בהגהות מימוני פ"ו ה"ב שכתב שאסור לומר לו מערב שבת כי יש שליחות לעכו"ם לחומרא ופשטות דבריהם שזהו טעם האיסור אמנם גם אם נימא שאין זה טעם האיסור אמנם ודאי יתכן שגדר האיסור אמירה לעכו"ם שחשיב כשלוחו והמעשה שהעכו"ם עושה נחשב שהישראל עשה אותו

ועיין תוס' בב"מ צ. שדנו למה מותר לומר לעכו"ם תאכל נבילה ועיין רעק"א סימן ש"ז שכתב ליישב שהרי בנהנה אין שליחות דהינו שגדר הדין הוא שליחות וכה"ג לא נתחדש אמנם בפשוטו כמו שאין כאן דין עכו"ם כך אין את שאר הפטורים ולכן הראשונים לא תירצו כך

והנה למה דנתבאר לעיל דמצד דין שליחות רגיל אין סיבה לאסור בשבת אמנם בפשוטו בגדר דרבנן שאסרו אמירה לעכו"ם נתחדש שמה שמתיחס אליו מעשה מלאכה זה עצמו מכלל האיסור אמנם עדין יש לדון לסברת הנתה"מ שהסברא שזה לא אסור דהמעשה מצד עצמו הוא לא מעשה מלאכה א"כ יתכן שכאן שנתחדש לאיסור מצד שחידשו שהמציאות מה שזה מעשה שנעשה בשבת הוי כמעשה איסור ולא שגם אם זה לא מעשה איסור אצל השליח יש כאן איסור אמנם יתכן שזה ודאי שמעשה עכו"ם זה לא מעשה מלאכה דאצלו זה לא שבת ורק שנתחדש שכל שנעשה מעשה מלאכה שמתיחס לישראל אסור [וגרע מגרמא] ונפק"מ למה שדן הגר"ז לאסור בישראל שקיבל עליו שבת לומר [לחברו או] לעכו"ם שיעשה מלאכה [ובמג"א רס"א] מבואר ששיך כאן אותו היתר שאומר לישראל] וכן נפק"מ ביו"ט שני של גלויות האם יאסר מצד אמירה לעכו"ם לומר ליהודי אחר לעשות מלאכה או לעכו"ם שהוא בן א"י וכן נפק"מ באומר לעכו"ם שנמצא במקום ששם זה לא שבת האם יש בזה איסור [דהינו שיתכן שזה כגדר הגר"ז הנ"ל דחשיב שהישראל עשה וכעין עשיה בגרמא ויתכן כנתה"מ שזה מצד שהגדירו כמעשה איסור ויתכן לומר גדר אחר שחשיב כאילו העכו"ם מוזהר ומתיחס האיסור ממש והוא מחודש]

**ביאור הדין דאדעתיה דישראל קעביד**

ג]והנה הגמ' אומרת שנכרי שבא לכבות לא צריכים לומר לו אל תכבה כיון שאדעתיה דנפשיה קעביד ומבואר שאם היה עושה אדעתיה דישראל זה אסור אפילו שהישראל לא אומר לו כלום ועיין רשב"א יבמות מ"ח. שעבדו גם אם לא טבל אבל כל מה שעושה חשיב אדעתיה דאדונו וס"ל שיש בזה איסור דאוריתא ועיין שו"ע סימן ד"ש ס"א שיש אומרים שאין בזה איסור דאוריתא ומדויק שם שאיסור דרבנן ודאי יש בזה וכן נקט בביאור הגר"א ש"ה סכ"א ובפשוטו שכל שהגוי עושה אדעתיה דישראל ודאי אסור וכן נקטו האחרונים שעכו"ם שמדליק נר של ישראל כיון שיכול למחות בו כה"ג חשיב שעושה אדעתיה דישראל וזה אסור [ועיין תוס' לקמן קכ"ב. ואכמ"ל] ועיין ריטב"א בב"מ צ. שביאר שודאי אסור אמירה בערב שבת שכל שהעכו"ם עושה לדעת הישראל אסור וא"כ מה זה שמנה מתי היה האמירה ע"ש ובדעת הראשונים שדנו יתכן שסברו שהיה מקום לדון שכיון שאמר לו מערב שבת ומכח זה העכו"ם עושה זה מתיחס לערב שבת ולפ"ז אם מכבה עכו"ם שאינו מכירו כלל אלא עושה סתם טובה לכאורא צריך למחות בו שלא יכבה

והנה מבואר בגמ' שקטן שבא לכבות צריכים למחות בו מצד שאדעתיה דאביו הוא עושה ועיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שאם זה לצורך אדם אחר זה אדעתיה דאותו גדול הוא עושה ואסור והנה בפשוטו מדובר שזה בפניו וזה אסור מצד לא תאכילום וכן הוא משמעות הראשונים ביבמות קי"ד. אמנם הב"י כתב שהרי"ף והרא"ש שלא העתיקו כי עושה על דעת אביו משמע שתמיד אסור וגם אם זה שלא בפניו וכן משמע שגם אם זה לא לצורך אביו ובטעם האיסור באביו ביאר המ"ב מצד אתה ובנך דהינו שדבר זה ודאי שהוא לא בכלל לא תאכילום אבל כיון שעושה מלאכת אביו זה אסור מדאוריתא וכמו בעבד שעושה מלאכת אדוניו אלא שצ"ב למה אסור מה שעושה לצורך ישראל אחר ומשמעות השער הציון שזה כמו בעכו"ם שעושה אדעתיה דישראל דהינו שמבואר שכל שאדם עושה מלאכה לישראל לצורך הישראל זה נאסר מדרבנן [אמנם בפשוטו ברשב"א ובריטב"א מבואר שבקטן שעושה לצורך גדול זה רק אסור מצד שמא אתי למסרך ומבואר שאין איסור אמירה לעכו"ם בישראל והאריך בזה הבית אפרים יור"ד סימן ס"ב]

ועיין אגלי טל סימן רי"ד סק"ג ובקה"י סימן י"ד שהקשו שאם גדר האיסור שיש שליחות לחומרא א"כ כאן לא שיך לדון מצד שליחות דהרי הוא לא שלח אותו כלל ולכן ביארו שבאמת יש כאן שני איסורים דיש גדר של שליחות וזה רק באומר לו שיעשה ויש עוד איסור שכל שהעכו"ם עושה על דעת הישראל דבר זה נאסר מדרבנן והדבר פלא שעד כמה שיש כזה גדר א"כ מהיכי תיתי שיש איסור מצד שליחות אולי כל האיסור מצד שהעכו"ם עושה על דעת הישראל רק מציאות זו נעשית על ידי אמירה והנה מבואר בגמ' לעיל דבקצץ חשיב שעושה על דעת עצמו ועיין ראבי"ה סימן שצ"א שדעתו שכה"ג אסור אפילו אם אומר לו שיעשה בשבת כיון שעושה לדעת עצמו אמנם עיין ב"י סימן רמ"ז שהביא מכל הראשונים שס"ל שכל ההיתר של קצץ עוזר אם לא אמר לו שיעשה בשבת אבל אם קצץ על שבת זה ודאי אסור וכמבואר בגמ' שכל המכבה אינו מפסיד יש איסור ובפשוטו לא מצד הקציצה אלא מצד אמירה לעכו"ם ויש מקום לומר שבאמת בהכרח איסור זה מצד דין שליחות דהרי מצד אדעתיה דישראל זה לא שייך

[ועיין בית מאיר אבן העזר סימן ה' שחידש שהגדר שליחות זה דין כללי אלא שזה איסור כלל ובאומר בשבת זה איסור יותר חמור ומדין אמירה לעכו"ם ובזה ביאר לשונות רש"י והחילוק שבדליקה אסור לומר כי זה בשבת ובמי שהחשיך מותר כי זה בערב שבת אמנם בכל הראשונים מבואר שזה אותו דין אם אומר מערב שבת או בשבת]

אמנם בפשוטו אינו כן אלא שזה סברא שכל מה שאומרים שחשיב שזה עשיה בשבילו ולא לישראל זה רק כשהישראל לא ביקש ממנו מפורש תעשה בשבת אבל כל שביקש ממנו מפורש שתעשה בשבת חשיב שיש כאן עשיה על דעת הישראל וזה אסור אבל הכל מאותו פרשה וא"כ אין שום מקור לומר שיש כאן שני גדרים אלא אפשר לומר דאדרבא כל האיסור כנ"ל במה שעכו"ם עושה מלאכה לדעת הישראל ועיין חת"ס בחידושיו ק"נ. שכתב שכונת רש"י דהוי כשלוחו שחז"ל אסרו כל מלאכה שנעשה לדעת ישראל דהינו שהלשון שלוחו הוא לאו דוקא ואין הכונה מדין שליחות אלא זה כעין גדר שליחות אמנם יתכן דאדרבא יסוד האיסור הוא שליחות לחומרא אלא שחז"ל הוסיפו שגם במקום שעושה אדעתיה דישראל חשיב כשלוחו וכן הוא בלשון הפמ"ג תר"י א"א ד'

והנה עיין שו"ע סימן ש"ה ס"כ דמותר לחלוב על ידי עכו"ם כיון שזה למנוע צער בעלי חיים אבל צריך שהעכו"ם יקבל החלב כדי שיחשב שעושה לדעתו וכן מבואר בסימן רמ"ד ס"ו שהתירו במכס לומר לעכו"ם שיגבה המכס אמנם צריך שיהיה עושה אדעתיה דנפשיה ובפשוטו הדבר תמוה דכיון דיש כאן אמירה וחשיב שהעכו"ם עושה אדעתיה דישראל א"כ מה יעזור שהרוחים לעכו"ם ובפשוטו מבואר שיש כאן איסור שעושה אדעתיה דישראל ויש עוד איסור שעושה מצד אמירת הישראל אפילו שזה מעשה בשבילו וזה א"ש אם יש כאן שני איסורים וכנ"ל אמנם עיין גר"ז סימן ש"ה סכ"ט שביאר שעיקר השליחות זה בעושה על דעתו אמנם אם עושה לצורכו האיסור רק מצד האמירה וכאן הקילו בזה וצ"ע

**ידון לבאר שאין הגדר התיחסות המעשה וכמה נפק"מ בזה**

ד]העולה מהנ"ל דבעיקר האיסור אמירה לעכו"ם בפשטות נקטו האחרונים שיסודו בהתיחסות מעשה העכו"ם לישראל אמנם היה מקום לבאר שאין האיסור מצד התיחסות המעשה אלא שחז"ל אסרו המציאות שנעשה מלאכה לדעת הישראל שאם יעשה מציאות זו יבאו לעשות מלאכה בשבת וכלשון הכל בו והאו"ז והנה יש לדון האם יש איסור בעצם האמירה כגון שלאחר שאמר יבטל אמירתו האם לא עשה שום איסור והנה לשון הגמ' אמירה לעכו"ם שבות ומשמע שיש איסור בעצם האמירה ובפשוטו רק אם נימא שאין יסוד האיסור בהתיחסות לישראל אלא בעצם מה שיש כאן עשית מלאכה בשבת יש מקום לדון שגם באמירתו שיעשה מלאכה יש בזה מכלל החשש הנ"ל ובפשוטו לא מצאנו שיש משמעות לדיבור אמנם עיין תהלה לדוד שדן שאמירה לעכו"ם לעשות מלאכה לצורך עצמו לא נאסרה אלא בשבת וצ"ע

והנה עיין ר"ת שחידש שאין איסור של הנאה ממעשה עכו"ם אם הישראל יכל לעשות דבר זה בהיתר וברמ"א שכ"ה הביא שיטות שזה גם היתר באמירה והאמרי בינה סימן י"ב הביא כן מהראב"ן ובפשוטו זה נלמד מאותו מקום, שיסוד האיסור שמא יאמר לו ואם היה כאן איסור לומר היה גם איסור הנאה וצ"ל שזה סברא שאין חשש שישראל יעשה מלאכה כיון שיכול להגיע למטרה בהיתר כמו שביאר באמרי בינה הנ"ל אמנם לכאורא כל זה אם יש כאן איסור חדש של מלאכה שנעשית בשבת לצורך הישראל יש לדון מתי זה נאסר אבל אם זה גדר שליחות ובפרט אם זה הטעם וודאי מסתבר שלא שיך לחלק בזה

והנה מבואר ברמ"א סימן ש"ז שאסור לומר לעכו"ם שילך לקרוא לקרובי המת מחוץ לתחום וכןהוא בראשונים קנ"א. שאסור לומר לעכו"ם שישמור פירות שחוץ לתחום העכו"ם וצ"ע הרי מבואר בגמ' עירובין שעכו"ם לא קונה שביתה ורק חפציו אסרו גזירה אטו חפצי ישראל ובפשוטו עליו לא היה תקנת שביתה ובפרט לריטב"א שם שחפציו זה כמו חפצי הפקר מדרבנן א"כ לכאורא לדוחפו במקל מותר אפילו חוץ לאלפים אמה וא"כ צ"ע מה שיך לאסור בזה אמירה מצד שליחות ועיין בית מאיר סימן תקט"ו שהביא שהר"ן הוכיח שי"ב מיל זה דרבנן מהא דעכו"ם שהביא מחוץ לתחום מותר לאחר אפילו חוץ מי"ב מיל והקשה הרי מדאוריתא הוא לא קונה שביתה וא"כ כל האיסור הוא מדרבנן ובפשוטו מבואר שהגדר שכל דבר שלישראל אסור אסור לומר לעכו"ם לעשות וכיון שאם היה ישראל היה לו תחום זה גם בכלל האיסור ולכן אפילו שביחס שהיהודי ידחוף העכו"ם זה היה מותר אבל לומר לעכו"ם שילך זה אסור אמנם אם זה גדר שליחות זה לא שייך לכאורא דזה כאילו שהוא עשה והרי מותר לעשות כזה דבר [אמנם אם נימא שהגדר שהמעשה איסור של העכו"ם מתיחס לישראל יש לדון שהרי כאן יש עוד סיבה שזה לא מעשה איסור חוץ מה שהוא לא מצווה אמנם יתכן שזה בכלל ולפ"ז גם לראבי"ה יתכן הדין של תחומן וכן הוא בראבי"ה סימן ת"ז ושצ"א ודו"ק]

ועיין רעק"א ח"ד סימן ל"ט הובא בליקוטים כאן שדן בשולח עכו"ם שיביא דבר שמחוץ לתחום העכו"ם וזה תוך תחומו שיתכן שכיון שלישראל יש אפשרות לעשות מעשה זה, לא שיך כאן איסור אמירה לעכו"ם והנה לכאורא אם גדר הדין שיש כאן דין שליחות א"כ ודאי שאין כאן מקום להתיר ורק אם זה איסור בעצם המעשה שנעשה לצורך הישראל שייך לומר כזה גדר ולנ"ל שעכו"ם לא קונה שביתה ורק אסור מצד שאם היה ישראל בהכרח דנים לפי העכו"ם אלא שרעק"א דן שבמקום שהישראל מותר כה"ג לא גזרו

והנה עיין רשב"א שדן האם מותר לישראל שקיבל שבת לומר לישראל אחר שלא קיבל שבת שיעשה מלאכה והוכיח מהדין שיכול לומר לחברו שמור לי פרות שבתחומך והקשה הר"ן שאולי שם ההיתר מצד בורגנים דהינו שהבין שנידון הרשב"א לאסור מצד ודבר דבר ודחה שאין להוכיח מבורגנים ועין באחרונים שביארו שלרשב"א היה משמעות בסוגין דדין זה מותר ללא היתר דבורגנים והנה היה מקום לומר שהרשב"א לא דן כלל מצד ודבר דבר אלא מצד דין אמירה לעכו"ם שכיון שפעולה זו אסור לו לעשות לכן גם אסור לו לומר לחברו שיעשה דבר זה אמנם עיין גר"ז שהוכיח שאין זה הכונה שהרי במקרה שאומר לחברו שילך בתחומו הרי גם למשלח מותר לדחוף הישראל במקומו וא"כ שם אין שום צד לאסור ולא שייך ללמוד לכאן אמנם לנ"ל שאין הגדר שמעשה המלאכה מתיחס אלא שנאסר שיעשה מלאכה על ידי עכו"ם שמא הוא יעשה א"כ יש מקום לדון שכל שאצל המשלח הוא איסור אפילו שאצל השליח זה לא איסור יאסר ובזה א"ש הוכחת הרשב"א אמנם לר"ן היה פשוט שהנידון מצד ודבר דבר ולכן הקשה מבורגנים ועיין לקמן

**בטעם איסור אמירה לעכו"ם שיעשה מלאכה במוצאי שבת**

ה]והנה בפשוטו באומר לעכו"ם שיעשה מלאכה לאחר שבת כה"ג אין לאסור כלל מצד אמירה לעכו"ם שבות כיון שהמעשה יעשה לאחר שבת ורק אסור מצד ודבר דבר דמדבר על דבר שאסור לעשות לאחר שבת וכן נקטו כל האחרונים אמנם עיין רמב"ן ור"ן שדנו האם מותר אמירה לעכו"ם שיעשה מלאכה לצורך מצוה בשבת ודנו שהרי מותר לומר לו שיעשה מלאכה לאחר שבת וא"כ יש מקום ללמוד מזה גם לשבת וחילקו שרק ביחס לעשיה לאחר שבת מצאנו שזה מותר ולא לעשיה בשבת וצ"ב הנידון שרק האיסור של ודבר דבר הותר אבל מהיכי תיתי לומר שהותר האיסור אמירה לעכו"ם ומשמעות דבריהם שלומר לעכו"ם שיעשה מלאכה במוצאי שבת זה נאסר מצד איסור אמירה לעכו"ם ולכן דנו שכיון שהותר איסור זה ה"ה שיותר האיסור לומר שיעשה מלאכה בשבת וכן עיין רמב"ן שדן להתיר איסור הוצאה על ידי עכו"ם בשבת מצד בורגנים והוכיח מהגמ' של אגרת שאסור וצ"ע מה ענין ההיתר של בורגנים באיסור של ודבר דבר, לאיסור של אמירה לעכו"ם ומשמע כנ"ל שהאמירה לעכו"ם שיעשה מלאכה לאחר שבת אסור מצד אמירה לעכו"ם ואם עוזר הקולא של בורגנים זה גם סברא לענין עשיה בשבת וצ"ב כוונתם

ושמעתי לדון דאם נימא שאין יסוד האיסור מה שמתיחס לישראל עשיית העכו"ם אלא שיש כאן איסור בעצם מה שנעשה מלאכה לצורך הישראל שמא הוא עצמו יעשה מלאכה א"כ יתכן שזה גם סברא לאסור הדיבור על המלאכה שמא יבוא בעצמו לעשות המלאכה ועיין ספר אוהל מועד לתלמיד הרשב"א דרך ח' נתיב א' שכתב וז"ל כל מלאכה האסורה לישראל לעשותה וכו' אסור לומר לגוי לעשותה לנו שמא יבוא לעשותו בעצמו ובין אמר לו מערב שבת לעשותה בשבת ובין אמר לו בשבת לעשותה למחר הכל אסור עכ"ל ומשמעות הדברים דהכל בכלל האיסור אמירה לעכו"ם

והנה צ"ב מהיכי תיתי לומר כך ולמה לא לבאר שזה אסור מצד ודבר דבר שמדבר על דבר שאסור לעשותו בשבת ולכאורא יש מקום לדון לסברת הגר"ז קו"א רס"ג ח' שכיון שאצל העכו"ם זה מעשה היתר לכן לא חשיב ודבר דבר א"כ יתכן שגם לאחר שחז"ל אסרו כיון שלעכו"ם אין בזה איסור זה לא חשיב מעשה איסור ובהכרח שזה נאסר מצד דין אמירה לעכו"ם. והדברים מחודשים

ולפ"ז שמעתי לבאר את דברי הר"ן שההיתר בשמור לי פרות מצד שמועיל בורגנים ועין לעיל שביארנו שנידון הרשב"א מצד דיני אמירה ולא מצד ודבר דבר ולפ"ז יתכן שגם הר"ן הבין הרשב"א כך אלא שדן שלגבי איסור אמירה על דבר שהוא היתר רק שבשבת הוא איסור זה כמו אמירה על מוצאי שבת וכיון שחזינן שבאיסור של בורגנים מותר לומר לעכו"ם ה"ה לגבי אמירה לישראל שלא קיבל שבת הוי כאמירה על זמן היתר דמועיל בזה סברת בורגנים ולפ"ז יתכן שהרשב"א שחולק מצד שס"ל שלאחר שבת זה רק אסור מצד ודבר דבר וממילא לא מצאנו בגמ' היתר בורגני לענין אסיור אמירה לעכו"ם ודו"ק