76 איסור חדש לגבוה
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק וארא אור לב' שבט תשס"ד

**בדיני חדש - סימן**

**בדין איסור הקרבת חדש קודם שתי הלחם וקודם העומר**

א] מנחות דס"ח: העומר הי' מתיר במדינה ושתי הלחם במקדש, אין מביאין מנחות וביכורים ומנחת בהמה קודם לעומר ואם הביא פסול, קודם לשתי הלחם לא יביא ואם הביא כשר.

והנה בגדר איסור ההקרבה קודם שתי הלחם, יש להסתפק אם הוי זה איסור ד"חדש", ודומיא דאיסור אכילת חדש להדיוט, אסור ג"כ חדש בהקרבה לגבוה, ושתי הלחם מתירו ליקרב, או דאי"ז כלל איסור דחדש, אלא הוי האיסור מכח דין ההקרבה דשתי הלחם, דבעי' בי' ראשית, ושתי הלחם אוסרין להקריב קודם להן.

וע' שפ"א בסוגיין בענין זה, וע"ע חזו"א סי' מ"ב סק"כ שכתב בתו"ד, ז"ל, ב' הלחם שאני, שאין הפירות אסורין למזבח קודם שתי הלחם, אלא אקרקפתא דגברא מונח שלא להקריב קודם לו מפירי חדשה, ודרשי' קרבן ראשית שיהי' הוא ראשון וכמש"כ רש"י מנחות ה' ב', עכ"ל, וע' בכ' הגרי"ז למכילתין מהדו"ב עמ' פ"ג, שהביא שהגרי"ז אמר שדוחק לומר שאין שום איסור חדש על המנחות ושתי הלחם אינו מתיר כלל.

ועמש"נ בזה בסימן ?? סק"?? בדעת הרמב"ם, שדעתו דאיסור הקרבת חדש לגבוה, אי"ז איסור דחדש, אלא הוי האיסור מכח דין ההקרבה דשתי הלחם דבעי' בי' ראשית.

אמנם מד' התוס' בכ"ד מוכח שדעתם דאיסור ההקרבה קודם שתי הלחם הוי איסור דחדש, דכ"ה דחדש אסור להדיוט לאכילה עד העומר, ה"נ חדש אסור לגבוה עד שתי הלחם.

דהנה התוס' לעי' דמ"ח: הקשו, דילמא הא דכבשי עצרת ששחטן שלא לשמן פסולין, הוא משום שבאו להתיר חדש במקדש ולא התירו, עיי"ש בדבריהם, והנה אי נימא דכל עיקר איסור ההקרבה קודם שתי הלחם, הוי מכח דין הקרבת שתי הלחם, שהן אוסרין להקריב קודם להן, א"כ אין לנו לחשוב שתי הלחם למתיר, שאי"ז כלל "מתיר" לאיסור ההקרבה, אלא להיפך כל עיקר האיסור הוי מכח דין הקרבת שתי הלחם, וכל שכבר הוקרבו ליכא לעיקר האוסר, ומוכח מד' התוס' דאיסור הקרבה קודם שתי הלחם נמי הוי איסור דחדש להקרבה, ושתי הלחם מתירין אותו ליקרב, וע"כ שפיר חשיבי מתיר.

וכן מוכח גם מד' התוס' בסוגיין, במש"א בסוגיין דיתיב ר"ט וקא קשיא לי' מה בין קודם לעומר לקודם שתי הלחם, אמר לפניו יהודה בן נחמי' לא אם אמרת קודם לעומר שכן לא הותר מכללו אצל הדיוט תאמר בקודם שתי הלחם שכן הותר מכללו אצל הדיוט, והק' התוס', ז"ל, תימה דנקט האי לישנא דהול"ל קודם לעומר אסור משום דבעי' ממשקה ישראל, ונ' דרבי טרפון נמי לא אישתמיטתי' ה"ט, אלא דקשיא לי' מה בין קודם לעומר לקודם שתי הלחם, ונילף קודם לשתי הלחם מקודם לעומר, ולהכי מהדר לי' בהאי לישנא לא אם אמרת קודם לעומר שכן לא הותר מכללו, עכ"ל.

וד' התוס' צריכים פירוש, דמ"ש למילף קודם לשתי הלחם מקודם לעומר, הרי כל עיקר פסולא דקודם לעומר הוי משום ממשקה ישראל, והך פסולא ל"ש קודם שתי הלחם שה"ז מותר להדיוט, והיכי מצי' למילף זמ"ז.

והפשוט בביאור ד' התוס', דס"ל דפסולא דממשקה ישראל, לאו היינו דמכח דאסור להדיוט הוא דפסלי' לי' לגבוה, אלא היינו דפגם ופסול האוסר להדיוט, אף נפסל מכחו לגבוה, באופן שנמצא דהא דקודם לעומר פסול, לאו היינו מכח הא דאסור להדיוט, אלא היינו דשם חדש פוסלו לגבוה, וילפי' לה מדשם חדש אוסרו להדיוט, דה"נ הוא פוסל לגבוה, ואשר ע"כ שפיר מצינו למילף, דה"נ קודם לשתי הלחם יהא פסול, שהרי איסור חדש לגבוה הוי עד הקרבת שתי הלחם, וכיון דילפי' דבאיסור חדש לגבוה אם הביא פסול, הרי שאין לחלק בזה בין קודם לעומר לקודם שתי הלחם, שהרי לגבוה אין העומר מתיר, אלא בעי' להתירא דשתי הלחם, וע"כ כיון דחדש פסול לגבוה, יש לנו לפסול אף קודם לשתי הלחם, וע"ז משני יהודה בן נחמי', דאיסור חדש דקודם שתי הלחם שהותר מכללו קייל מאיסור חדש דקודם העומר שלא הותר מכללו, ואשר ע"כ הגם דילפי' דחדש קודם העומר פסול להקרבה, אין לנו ללמוד מזה דה"נ חדש קודם שתי הלחם פסול להקרבה.

והנה אמנם כ"ז ניחא אי נימא דאיסור ההקרבה קודם שתי הלחם הוי איסור דחדש, וע"כ שפיר מצינו למילף שיהא פסול מהא דקודם לעומר פסול, אך אי נימא דאיסור ההקרבה קודם לעומר, אינו כלל איסור דחדש, אלא הוי האיסור מכח דין הקרבת שתי הלחם דבעי' בהו ראשית, א"כ הרי ל"ש כלל למילף מהא דקודם לעומר פסול דה"נ קודם לשתי הלחם יהא פסול, שהרי הא דקודם לעומר פסול הוי משום איסור חדש, דהרי ילפי' לי' ממשקה ישראל, אשר היינו דכ"ה דחדש אוסר להדיוט ה"נ הוא פסול לגבוה, וודאי הוי זה פסול דחדש, דל"ש מכח דין ממשקה ישראל ללמוד פסול לגבוה מגדר אחר מן האיסור להדיוט, וע"כ ודאי ל"ש למילף מיני' לקודם שתי הלחם, רק אם הא דקודם שתי הלחם לא יביא הוי זה משום איסור חדש, וע"כ שפיר מצינו למילף דכ"ה דקודם העומר פסול ה"נ קודם שתי הלחם פסול, משום דבאיסור חדש לגבוה אין לנו לחלק בין קודם העומר לקודם שתי הלחם, דהעומר כלל ל"ה מתיר לגבוה, וז"ב.

ב] והנה יש להסתפק, אם איסור הקרבה קודם שתי הלחם נוהג רק בהגדל בא"י, או אף בהגדל בחו"ל, ולא נזכר הדבר להדיא בגמ' וברמב"ם.

ומצאנו שנחלקו בזה האחרונים, דהנה המנ"ח מ' ש"ז אות ד', כתב בזה, דלמ"ד דחדש אינו נוהג בחו"ל, דהו"ל חובת קרקע ואינה נוהגת אלא בארץ, ה"נ אינו נוהג איסור חדש לגבוה רק מן הגדל בארץ, ומותר להביא מנחות מחו"ל אפי' חדש, ואפ"ל דאפי' להסוברים דנוהג חדש בחו"ל משום דמושבותיכם בכל מקום שאתם יושבים משמע, אבל כאן דלא מצינו איזה לימוד מהיכ"ת יפסלו קודם שתי הלחם, ואפשר דכיון דנוהג איסור חדש נוהג גם במקדש, אבל להסוברים דאינו נוהג איסור חדש בחו"ל, נראה בודאי דג"כ במקדש אינו נוהג, עכ"ד.

אך בהגה' תפארת יעקב במכילתין פ"י אות נ"ד, כתב ע"ז, ז"ל, ולדעתי אינו דומה זה לאיסור חדש, דהתם האיסור על התבואה, שאסור לאכול קודם הקרבת העומר, משו"ה י"א דבחו"ל אי"ז נוהג דהוי זה חובת קרקע, משא"כ הכא דרק במקדש נוהג איסור זה דצריך שתהי' שתי הלחם חדשה לכל המנחות, פשיטא דאינו נקרא חובת קרקע, וכי נימא גבי שאור ודבש שאסור להקריב מהן ע"ג המזבח דמיקרי חובת קרקע ומשאור שבחו"ל יהא מותר להקריב ע"ג המזבח, ה"נ לענין שתה"ל דדין זה הוא שייך לענין קרבנות ואין חילוק בין א"י לחו"ל, עכ"ל.

ובד' השאג"א בדיני חדש סי' ט' מבו' דפשיט"ל דאיסור ההקרבה קודם שתי הלחם נוהג אף בהגדל בחו"ל, עיי"ש שדן לפרש למתני' דקודם שתי הלחם אם הביא כשר, בהגדל בחו"ל, אך השאג"א אזיל שם למ"ד דחדש נוהג בחו"ל, ולדידי' ס"ל דה"נ נוהג איסור הקרבה קודם שתי הלחם בהגדל בחו"ל, ודלא כמו שדן המנ"ח לחלק בזה, אך למ"ד דאין נוהג חדש בחו"ל, י"ל דמודה השאג"א דאף אין נוהג איסור ההקרבה קודם שתי הלחם בהגדל בחו"ל, ומאידך אין להביא ממה שהעמידה השאג"א כמ"ד דחדש נוהג בחו"ל, שדעתו דלמ"ד דאין חדש נוהג בחו"ל אף מותר להקריב מן הגדל שם, די"ל דהא דהוצרך השאג"א להעמידה כהך מ"ד, הוא משום הא דקודם לעומר אם הביא פסול, דזה ודאי הוי רק בהגדל בא"י, דומיא דאיסור חדש, שהרי הא דקודם העומר פסול בפשוטו הוא משום ממשקה ישראל, וודאי א"א לפסול בהגדל בחו"ל אם אין חדש נוהג שם, וביותר שהרי אמרו בגמ' דכל שהותר אצל הדיוט לא מיפסל לגבוה, וע"כ ודאי דבחו"ל למ"ד דהותר אצל הדיוט, אינו פסול לגבוה, וע"כ בע"כ לפרשה כמ"ד דחדש נוהג בחו"ל, וז"פ.

ולכאו' שורש הנידון בזה, הוא תלוי בהנ"ל, דאם איסור הקרבה קודם שתי הלחם, הוי איסור דחדש, דכ"ה דחדש אסור להדיוט קודם העומר ה"נ חדש אסור לגבוה קודם שתי הלחם, ודאי דהוי זה חובת קרקע, ולמ"ד דחדש אינו נוהג אלא בארץ, ה"נ איסור ההקרבה קודם שתי הלחם אינו נוהג אלא בהגדל בארץ, וודאי ל"ד כלל לאיסור הקרבת שאור ודבש, דל"ש כלל להגידול ואי"ז חובת קרקע, אך משא"כ איסור חדש לגבוה דתלי בהגידול, הוי חובת קרקע, וע"כ אינו נוהג אלא בהגדל בארץ, למ"ד דחדש אינו נוהג אלא בארץ, אך משא"כ אי נימא דאיסור ההקרבה קודם שתי הלחם אינו כלל איסור דחדש, אלא הוי האיסור מכח דין הקרבת שתי הלחם דבעי' בהו ראשית, ושתי הלחם אוסרין להקריב קודם להן, הרי ודאי דיש לאסור אף בהגדל בחו"ל, דהאמנם אם הי' מפורש בקרא דכל עיקר מה דבעי' ראשית הוא להגדל בארץ, לא הי' לנו לאסור להקריב קודם לשתה"ל רק מן הגדל בארץ, אך כיון שלא נתפרש כן בקרא, יש לנו לומר דבעי' שיהא השתה"ל ראשית לכל המנחות הקריבות, (ואולי ילפי' מדכ' ביכורי כל אשר בארצם, שאין שתה"ל ביכורים רק להגדל בארץ, אך אין לנו לחדש דרשות מדעתינו, ולק' דפ"ד: ילפי' מינה לרבות שבגג ובחורבה ובעציץ ובספינה)

ג] והנה לק' דס"ט: בעי ר' זירא חיטים שירדו בעבים מהו וכו', אלא לשתי הלחם מהו ממושבותיכם אמר רחמנא לאפוקי דחו"ל דלא או"ד ממושבותיכם דוקא ואפי' דעבים נמי לא.

ועיי"ש בקר"א שעמד מ"ט מיבע"ל גבי שתי הלחם ולא מיבע"ל גבי עומר, וכתב בזה ב' טעמים, הא' דס"ל דקצירה בזמנו מעכבת, וכה"ג אין כאן קצירה, והב', דהעומר אינו בא אלא מן החדש וכה"ג אין על שעורים הללו איסור חדש, וקצת סיוע מכאן לשיטת הרמב"ם דעומר הבא מן הישן פסול ושתי הלחם הבאין מן הישן כשרים, עכ"ד.

ולמש"נ נ' לדון עוד בזה, דהנה במש"כ הקר"א דלגבי עומר לא מיבע"ל משום דאין על שעורים הללו איסור חדש, יש להוסיף עוד בזה, דהנה מבואר לק' דפ"ד., דלמ"ד דחדש בחו"ל לאו דאורייתא, אף אין העומר בא משם, ופי' בזה בשאג"א דיני חדש סו"ס ב', דודאי א"א להביא עומר ממקום שאין נוהג בו איסור חדש, והיינו כפי הנראה משום דהעומר הוי מתיר על איסור חדש, וע"כ בעי' שיהא העומר אסור באיסור חדש, ויל"פ גם דהוי מכח ההלכה דעומר הבא מן הישן פסול, דמה"ט בעי' שיהא עליו איסור חדש, ורק עי"ז חשיב לעומר הבא מן החדש, וע' גם בראבי"ה סי' תקכ"ז, שנראה דעתו דתבואה דליכא עלי' איסור חדש, א"א להביא ממנה עומר, עיי"ש דיליף לה מקרא, דכתיב ולחם וקלי וכרמל לא תאכלו עד הביאכם וגו', משמע שמאותו שנאמר עליו לא תאכלו היו מביאים, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) אך כבר הבאנו בסימן ??? סק"??, ד' החת"ס או"ח סי' קמ"ג, והמנ"ח מ' ש"ב אות ב', דפליגי בזה, וכתבו דמהני להביא עומר אף ממה שאין בו איסור חדש, ולדעתם לקיום הדין להביא עומר מן החדש, ל"ב לזה שיהא מתבואה האסורה באיסור חדש, אלא הוי זה דינא בעלמא שתהא תבואה חדשה, הגם שאין עלי' איסור חדש, (ויש לציין ללשון רש"י לעי' ד"ה: ד"ה שכן מצותה בכך, ז"ל, שא"א להביא מן הישן, שאין חדש מותר בענין אחר, עכ"ל, ונ' מד' רש"י דדינא דעומר אינו בא מן הישן, אי"ז דינא בעלמא בהכשר העומר, אלא עיקר הדין הוא, דלהתיר איסור חדש בעי' שיהא העומר גופי' מן החדש, וע' כלי חמדה פר' ??? שעמד ע"ד רש"י, ונת' בזה בסימן ??? סק"??, ולפ"ז ודאי מסתבר דבעי' שיבא מן האסור באיסור חדש).

ולפ"ז פשוט דא"א להביא עומר מן שעורים שירדו בעבים, שהרי ודאי איסור חדש ליכא ע"ז, לא מיבעיא למ"ד דחדש אינו נוהג אלא בארץ, משום דחובת קרקע אינה נוהגת אלא בארץ, דודאי אי"ז נוהג בחטים שירדו בעבים, דדינא דחובת קרקע אינה נוהגת אלא בארץ, ודאי בעי' לזה קדושת הארץ, ול"ש לומר דהוי זה רק למעט חו"ל דלא, אלא אף למ"ד דחדש נוהג בחו"ל, מ"מ כיון דהוי חובת קרקע, ודאי אי"ז נוהג בהיורד בעבים שלא גדלו בקרקע, וכמש"כ הקר"א שם דודאי לא עדיף מעציץ, וע"כ ודאי אין מביאין מהם עומר, וכמש"כ כן הקר"א.

והא דמיבע"ל אם מביאין מהן שתי הלחם, נ' לפמש"נ דאין להוכיח מזה כדעת הרמב"ם דשתי הלחם הבאין מן הישן כשרין, דאף אי נימא דשתי הלחם הבאין מן הישן פסולין, ונפרש דגדר הדין הוא דבעי' שיהא עליהם איסור הקרבה, נמי ניחא, דלפמש"כ התפא"י דאיסור הקרבה קודם שתי הלחם נוהג לכו"ע אף בחו"ל, הרי נ"פ דה"נ הוא נוהג בהיורד בעבים, שהרי אי"ז כלל חובת קרקע, דנימא דאינו נוהג אלא בהגדל בקרקע, וכיון שנוהג בזה איסור הקרבה קודם שתי הלחם, ע"כ שפיר מיבע"ל אם מביאין מזה שתי הלחם.

ונ' עוד, דאי נימא דאיסור ההקרבה קודם שתי הלחם, לאו היינו דאיכא איסור דחדש להקרבה והשתי הלחם מתירו, אלא כל עיקר האיסור הוי מכח דין הקרבת שתי הלחם, הרי דלפ"ז נ', דכל עיקר הך דינא דא"א להביא עומר רק מן תבואה האסורה באיסור חדש, ל"ש רק בעומר, דהוי מתיר על איסור חדש, וע"כ בעי' להביאו מתבואה האסורה באיסור חדש, אך משא"כ בשתי הלחם שאינן כלל מתירין על איסור חדש לגבוה, רק אדרבה מכח דין הקרבתן הוא שנאסר להקריב קודם להן, ל"ב כלל שיבואו מן תבואה האסורה להקריב קודם לשתי הלחם, שהרי כל עיקר איסור התבואה, הוי רק מכח דין ההקרבה דשתי הלחם, ול"ש להצריך שיבואו השתי הלחם מתבואה שהן אוסרין להקריב קודם להן, וע"כ אף אי נימא דהיורד בעבים לי"ב לאיסור הקרבה קודם שתי הלחם, מ"מ שפיר י"ל דמביאין ממנו שתי הלחם.

ולפי עיקר הדברים, יל"ב טעמא דהרמב"ם, דפסק דעומר הבא מן הישן פסול, ושתי הלחם הבאין מן הישן כשרים, ולהנ"ל י"ל דהטעם בזה הוא, משום דעומר דהוי מתיר על איסור חדש, ע"כ אינו בא אלא מן החדש, דכל עיקר הבאתו הויא רק מן תבואה שאסורה באיסור חדש, משא"כ שתי הלחם שאינם מתירין על איסור ההקרבה, ע"כ בדיעבד הן באין מן הישן, הגם דלי"ב איסור הקרבה, וכמש"נ.

וי"ל עוד בפשיטות, לפמש"כ הראבי"ה, דעומר אינו בא אלא מתבואה שנוהג בה איסור חדש, וילפי' לה מקרא דולחם וקלי וכו' עד הביאכם, ולפי דבריו נ' דכל הך דינא הוי רק בעומר דאי"ב להך קרא, אך בשתי הלחם לית לן ילפותא לדין זה, וע"כ שפיר הן באין אף מתבואה שאין נוהג בה איסור הקרבה קודם שתי הלחם, וע"כ שפיר מיבע"ל אם הן באין מחיטים שירדו בעבים, אף אי נימא שאין נוהג בהן איסור הקרבה קודם שתי הלחם, וז"פ.

ומקור לזה יש להביא, למה שדן המנ"ח דאיסור ההקרבה קודם שתי הלחם אינו נוהג לכו"ע בהגדל בחו"ל, וצ"ע דא"כ מה בעי' לקרא דממושבותיכם ללמד שאין שתי הלחם באין מחו"ל, תיפו"ל שאין נוהג איסור חדש לגבוה שם, ובע"כ דאפשר להביא שתי הלחם גם מן תבואה שאינה אסורה באיסור חדש לגבוה, אך מד' המנ"ח גופי' אין להוכיח, דאיהו ס"ל דגם עומר בא מתבואה שאין נוהג בה איסור חדש, וכמו שהבאנו לעי'.

ד] והנה הטו"א בר"ה ד"ז:, כתב דהיכא דלא הקריבו שתי הלחם בעצרת, ודאי אין היתר חדש למקדש עד לאורתא, אך אחר שעבר היום תו ליכא איסור, ועיי"ש שהוכיח כן דאחר שעבר היום ליכא איסור, ולא אמרי' דאין חדש ניתר למקדש בלא הקרבת העומר, מהא דאמרי' בפ"ב דשבועות דאין עזרה מתקדשת אלא בשירי מנחה, ואמר התם דא"א לקדש בשתי הלחם בעצרת וכו', וכיון דא"א לקדש בשתי הלחם, אם איתא דאם לא הביאו שתי הלחם במקדש באיסורו עומד לעולם, לא משכח"ל לקידוש עזרה לעולם שאינו אלא בשיירי מנחה, והא א"א להביא מנחה אפי' מן הישן, דמאן שרי לי' כיון דעדיין קודם קידוש עזרא לא הביאו לשתי הלחם, ולא משכח"ל לקידוש אלא ביום הינף בט"ז בניסן דאז אפשר לקדשו בשיירי עומר, אבל לא כל ימות השנה, וזה דוחק וכו', ועוד קידוש בימי שלמה הי' בסוכות כדפי' התוס' התם וכדמוכח בפ"ק דמו"ק וכו', מיהו לתירוץ ב' של התוס' שם דהא דאין מקדשין אלא בשיירי מנחה היינו בדאפשר אבל בדלא אפשר לא אין מזה ראי' כלל, עכ"ד.

וע' מנ"ח מ' ש"ז אות ו' שהוסיף להוכיח, דאף אי נימא דאפשר לקדש אף בלא שיירי מנחה, מ"מ תיקשי דודאי לא יעלה על הדעת דבימי שלמה לא הקריבו נסכים מן סוכות עד עצרת, אך עיי"ש שדחה לעיקר הראי' לפמש"כ לעי' מינה דאין איסור הקרבה קודם שתי הלחם בהגדל בחו"ל, ולפ"ז שפיר י"ל דקידשו והביאו נסכים מן הגדל בחו"ל, אך למה שהבאנו לעי' ד' השאג"א שנקט דאסור להקריב אף מן הגדל בחו"ל אין לישב כן, (אך אכתי יש מקום לישב שהביאו מן הגדל בעציץ שאינו נקוב, אי נימא דאין נוהג בו איסור הקרבה לגבוה, דהוי חובת קרקע, אך אי נימא כהצד שנת' לעי' דל"ח זה כלל חובת קרקע, א"כ ה"ז נוהג גם בהגדל בעציץ שאינו נקוב).

אמנם צ"ב הטעם בזה, דאם סברא היא דאחר עצרת שעבר זמן ההקרבה ליכא להאיסור, א"כ מ"ט בעומר בעי' לקרא דעד עצם היום שהיום מתיר, והניחא למ"ד דהאיר המזרח מתיר, י"ל דלזה הוא דבעי' לקרא, אך לר"י דההיתר הוי רק בסוף היום, א"כ מה בעי' לזה לקרא, הרי סברא היא דבעבור יום ההקרבה הותר האיסור, ואין לומר דהא דשרי חדש לגבוה אחר עצרת הוא משום דילפי' היתר דשתי הלחם מהיתר דעומר, דא"כ למ"ד דהאיר המזרח מתיר, ה"נ בעצרת האיר המזרח מתיר הקרבה לגבוה, וזה ודאי אינו.

וביותר קשיא במה שהאריך לדון השאג"א בדיני חדש סי' ?? מ"ט אם לא הקריבו עומר בזמן שביהמ"ק קיים אין נמשך איסור חדש אחר יום ט"ז, ועיי"ש דפשיט"ל דהוי זה רק מכח התירא דהאיר המזרח, והבאנו דבריו בסימן ?? סק"??, ולכאו' אינו מובן, דכ"ה דאם לא הקריבו שתי הלחם בעצרת הותר חדש לגבוה בעבור עצרת, הגם דליכא קרא להכי, א"כ ה"נ אם לא הקריבו עומר הותר חדש להדיוט בעבור יום ט"ז.

וע"כ נ' לפרש בזה, אי נימא דאיסור חדש לגבוה, אינו כלל איסור דחדש, דבעי' בי' להיתר דשתי הלחם, אלא כל עיקר האיסור הוי מכח דין הקרבת שתי הלחם שאוסרין להקריב קודם להן, ואשר ע"כ כל שעבר זמן הקרבתן, ליכא לעיקר האוסר, דשתי הלחם דשנה הבאה, אינן אוסרין להקריב קודם להן רק להתבואה החדשה, וע"כ הוא דשרי להקריב מן החדש אחר עצרת אף אם לא הקריבו שתי הלחם, ומשא"כ באיסור חדש להדיוט, דבעי' שיתירו העומר, הרי שכל שלא הקריבו עומר הי' בדין שיהא אסור אף אחר ט"ז, וע"כ בעי' לדינא דעד עצם היום הזה שהיום מתיר.

ולפ"ז נ' עוד, דאף למש"כ הר"ש רפ"ב דחלה, דכשבאו לארץ נאסרו אף בתבואה ישנה, משום שלא נהג איסור חדש במדבר וגם לא קרב העומר, היינו רק להדיוט אך איסור חדש לגבוה קודם שתה"ל, לא נאסר רק מתבואה חדשה, והיינו משום דאיסור חדש להדיוט, דהוי זה איסור על התבואה, דכל תבואה אסורה עד שיתירנה העומר, הרי דכיון דאף התבואה הישנה לא הי' לה היתר עומר, עמש"נ בסימן ?? סק"?? הטעם בזה, ע"כ אית בה איסור חדש, אך משא"כ איסור ההקרבה לגבוה, דאי"ז איסור על התבואה מצ"ע, אלא חייל מכח דין ההקרבה דשתי הלחם דבעי' בהו ראשית, ודין ראשית דשתי הלחם הרי ל"ה רק מן התבואה חדשה, דמה"ט אין שתי הלחם אוסרין להקריב קודם להן מן התבואה הישנה, דאין הטעם משום שכבר התירן שתי הלחם דאשתקד, שהרי לדרך זו ל"ה שתי הלחם "מתיר" כלל, וא"כ מה לי שכבר הקריבו אשתקד שתי הלחם, ע"כ אף בביאתן לארץ לא נאסרה ההקרבה אלא מן התבואה החדשה.

] בירושלמי שלהי חלה, לא כן סברינן מימר קודם לשתי חלות לא יביא ואם הביא כשר, שנייא היא שהדבר מסויים שמא יקבע הדבר חובה, ובפי' הר"ש שם פירש ד' הירושלמי, ז"ל, הביאו ביכורים קודם העצרת ולא קיבלו וכו', ובירושלמי פריך אמאי לא קיבלו ממנו התנן התם אין מביאין מנחות וביכורים ומנחת בהמה וכו' קודם שתי הלחם לא יביא ואם הביא כשר, ומשני שנייא היא שהדבר מסוים שלא יקבע הדבר חובה, עכ"ל, וצ"ע רב, דמאי פריך, הרי הגם דאם הביא כשר, מ"מ אסור להקריב, ומ"ט יקבלו מהן, ול"ד להא דפריך התם בירושלמי אהא דלא קיבלו בכורות מחו"ל מהא דתנן ואם באו תמימים יקרבו, דהתם כל שבאו תמימים יקרבו לכתחילה, אך משא"כ קודם שתי הלחם אף שאי"ז פוסל, מ"מ הרי אסור להקריב, ולכאו' מבו' מד' הירושלמי דהא דאם הביא כשר, לאו היינו שאסור להקריב ואי"ז פוסל, אלא היינו שעיקר הדין הוא שאין מביאין, אך כל שכבר הביא הביכורים שפיר דמי, וצ"ע רב בזה, שו"ר שכבר עמדו ע"ד הירושלמי הגר"מ אריק בטל תורה שם, והכלי חמדה פר' פנחס, עי' בדבריהם.

1. וצ"ע לפ"ז, מ"ט בעי' למילף מקרא דעומר אינו בא אלא מן החדש, תיפו"ל משום הך ילפותא דאין מביאין עומר אלא מאותו שנאמר עליו לא תאכלו, וצ"ל דמהך קרא אין לנו להצריך שיהא העומר אסור בפועל באיסור חדש, אלא בעי' שיהא מדבר הנוהג בו איסור חדש, וכל שנוהג בו איסור חדש מביאין ממנו עומר, הגם דהוי מן הישן שכבר התירו עומר שעבר. [↑](#footnote-ref-2)