כיצד צולין ביאורים - הרב איתמר אלשטיין
קטגוריות: ש_ס / יד פסחים

חבורות פרק כיצד צולין

צלית בשר הפסח 3

בגדר מצות צלית הפסח 5

צלית קרבן פסח עם גיד הנשה 7

צלית בני מעיו בתוכו פלוגתת ריה"ג ור"ע 8

שפוד של רמון 8

צלי אש – דף ע"ה 9

קרבן שבא בטומאה נאכל – דף ע"ו ע"ב 10

הטעם דחגיגת ט"ו אינה דוחה שבת וטומאה – דף ע"ו ע"ב 11

גדר הדין דלמ"ד טומאה דחויה בציבור בעינן ריצוי ציץ – דף ע"ז ע"א 12

ציץ מרצה על אכילות וטומאה הותרה בציבור – דף ע"ז ע"א 14

בגדר ההיתר באכילת בשר בפסח הבא בטומאה 17

הקטרת אימורים בקרבן הבא בטומאה 18

ביאור החילוק בין ציבור ליחיד בדעת ר"י - דף ע"ח ע"א 19

ביאור סברת הגמ' דאי ממשכי ובגדרי מנוי– דף ע"ח ע"ב 21

ביאור דברי התוס' בדין אכילה בשחיטה ובזריקה– דף ע"ח ע"ב 22

קושית רעק"א – דף ע"ט ע"א 23

טומאת כהנים – דף ע"ט ע"א 24

הערה ברש"י דף ע"ט ע"א 25

אין קרבן ציבור חלוק דף ע"ט 26

מחצה על מחצה ל"ב דר"כ – דף ע"ט ע""ב 27

נידון האחרונים אם רוב ומיעוט תלוי בזמן פסח ראשון או בזמן פסח שני 28

רובים זבים ומיעוטם טמאי מתים – דף פ' ע"א 30

פסח שני כשלא עבדי ציבור בראשון – דף פ' ע"א 31

ריצוי ציץ בטומאת בשר לר' נתן דף פ' ע"ב 32

דין אכילה לר' נתן 33

טומאת התהום בנזיר – דף פ' ע"ב 36

טומאת התהום בקרבן פסח – דף פ' ע"ב 37

שיטת הרמב"ם 38

היתר אכילת בשר בטומאת התהום 39

שריפה מעצי המערכה דף פ"א ע"ב 40

עיבור צורה – דף פ"ב 41

שימוש נותר – דף פ"ג ע"א 42

ניתוק לעשה בנותר ויוצא – דף פ"ג 44

גידין שסופן להקשות – דף פ"ד ע"א 45

שבירת עצם – דף פ"ד ע"ב 46

עשה דוחה ל"ת בשבירת עצם והמסתעף – דף פ"ה ע"א 47

בגדר פסול הבשר בפסח שיצא מהחבורה דף פ"ה ע"א 48

בגדר פסול הבשר בפסח שיצא מהחבורה דף פ"ה ע"א 49

איסור הוצאה בפסח אחד מחבורה לחבורה – דף פ"ה ע"ב 50

איסור הוצאה מחבורה לחבורה – דף פ"ה ע"ב 51

דין עקירה והנחה פלוגתת הצל"ח והמנח"ח 52

האגף כלחוץ - דף פ"ה ע"ב 53

גגין ועליות – דף פ"ה ע"ב 54

דעת ר"ש דפסח נאכל בב' מקומות אע"פ שלא נאכל בב' חבורות – דף פ"ו ע"א 55

ניסן ע"ו

# צלית בשר הפסח[[1]](#footnote-1)

במשנה כיצד צולין את הפסח מביאין שפוד של רמון ותוחבו לתוך פיו וכו'.

מבואר דאיכא דין בפסח שיהיה צליתו כאחד, וכדכתב רש"י דכתיב צלי אש ראשו על כרעיו וגו' כולו כאחד משמע.

בתוס' כתבו בשם ריב"א דמצוה לקלסו אבל אינו מעכב, והוכיחו ב' ראיות, א' מה' שנתערבו עורות פסחיהן דחזוה ושוק אסור לזרים ואסור לצלות ביחד עם החזה ושוק ובהכרח שחותכים קודם הצליה, ב' מהגמ' לקמן דף ע"ה ע"א חתכו ונתנו ע"ג גחלים שכשר ומשמע שחתכו לגמרי.

ובתוס' הרשב"א הוכיחו עוד מתנן לקמן דף ע"ה ע"ב נגע בחרסו של תנור יקלוף את מקומו דלא הוי צלי אש אלא צלי מחמת דבר אחר הרי דאפי' שקולף את מקומו כשר בהכרח שצליה כאחד לא מעכב.

והתוס' הביאו דרש"י לקמן כתב דחתכו לפסח מיירי שלא הבדיל, הרי דרש"י סבר דהדין צליה כאחד מעכב ולכך פי' דלא הבדיל, וכ"כ המנח"ח מצוה ז'.

מבואר דפליגי רש"י ותוס' אם צלי כאחד מעכב או לא מעכב, ויעויין במאירי שכתב דאם עשה כן [שלא צלה כאחד] ביטל מ"ע של אכילת פסח, ומ"מ אין בו כרת שלא נאמר כרת אלא במניעת שחיטתו אבל אכילתו אינה אלא מ"ע, מבואר דהמאירי סובר כדעת רש"י דצלית הפסח כאחד מעכב, ועיין ג"כ במאירי שמבאר דחותכו ונותנו ע"ג גחלים היינו שלא הפריד כש"כ רש"י.

ועל הראיה של תוס' מה' שנתערבו עורות פסחיהן שצריך לחתוך את החזה ושוק כתבו האחרונים דצליה אינו אוסר אלא כדי נטילה ויכול לחתוך לאחר הצליה כדי נטילה ושאר הפסח מותר, ובדעת התוס' דהוכיחו מהתם כתבו דבעינן להקריב מובחר ושמן ובשמן הדין דמפעפע בכולו, ורש"י יסבור דלא מעכב ויכול להביא כחוש.

והנה בפשטות נראה בביאור פלוגתת הראשונים אם הדין צליה כאחד מעכב או אינו מעכב, אם הדין צליה כאחד הוי רק דין במעשה הצליה דנאמר בקרא דמעשה הצליה צריך ליעשות כאחד, ולפי"ז ודאי דאינו מעכב דהעיקר דהבשר צלוי ואפי' דלא עביד המעשה כמצותו אינו מעכב, או דילמא דהוי דין בחפצא דכמו דבעינן שהחפצא יהיה צלוי כך צליה כאחד הוי בחפצא דבעינן חפצא שצלוי כאחד דכך צורת החפצא של קרבן פסח, ולכך י"ל דמעכב דכמו שקרבן פסח שאינו צלוי לא הוי קרבן פסח ומעכב ה"נ אם לא נצלה כאחד לא הוי קרבן פסח צלוי.

והנה ברמב"ם פ"י הי"א כתב ואין מחתכין אותו אלא צולין אותו שלם, ואם חתכו חתיכות חתיכות כשר, והוא שלא יחסר אבר.

מבואר ברמב"ם שאם צלאו חתוך כשר אבל אם חסר אבר פסול, דהיינו דגם חתוך חשיב שלם אלא שאם חסר אבר לא חשיב שלם.

אלא דקשה דהרי מבואר ברמב"ם שצריך לצלות שלם ולא חתוך הרי דחתוך לא חשיב שלם א"כ מדוע בדיעבד כשר הרי מבואר ברמב"ם שאם חסר אבר פסול משום דלא הוי צליה כאחד.

ונראה לבאר ע"פ הנ"ל דהרמב"ם סובר דאיכא ב' הדינים חדא דבעינן במעשה הצליה שיהיה שלם ולכך בעינן לכתחילה שלא יהיה חתוך, דהמעשה צליה כאחד הוי כשהוא שלם ממש, אבל אם צלה חתוך אינו מעכב משום דהדין שלם שלא יהיה חתוך הוי רק דין במעשה הצליה ואינו מעכב וכש"נ, ואיכא עוד דין דיהיה צלוי כאחד ובזה גם חתוך חשיב שהחפצא צלוי כאחד כיון שהכל צלוי, אלא דאם חסר אבר לא הוי בחפצא צלוי כאחד דאיכא אבר שלא נצלה כלל, ולכך חיסרון אבר פוסל דהוי חיסרון בחפצא דלא חשיב צלוי, משא"כ הדין שלם הוי במעשה הצליה שיהיה שלם ואינו מעכב.

ויעויין בצל"ח דמבואר בדבריו דלדעת התוס' דאינו מעכב זה הכל כשנחתך אבל אם יש את כל הפסח ואבר אחד שלקו מעכב, ותמוה דאם הדין צליה כאחד אינו מעכב מדוע איכא עיכוב שאבר אחד שלוק.

ונראה דהצל"ח סבר דמאי דכתבו התוס' דאינו מעכב אין הכונה דהדין צליה כאחד לא מעכב, אלא דאם כל הפסח שיש לו נצלה אפי' שלא נצלה כאחד הוי חפצא של צלוי ולכך אינו מעכב, משא"כ אם חתיכה אחד בישל דלא הוי חפצא של פסח הכל צלוי בזה איכא עיכוב גם לדעת התוס'.

# בגדר מצות צלית הפסח

רש"י פסחים נ"ח ע"א ד"ה צלית פסח אינו דוחה שבת כתב מפני שצורך הדיוט היא, ויכול לצלות מבעו"י, מבואר ברש"י ב' טעמים מדוע צלית הפסח אינו דוחה שבת, חדא דהוי צורך הדיוט דהיינו דלא הוי מדיני הקרבן אלא מדין קיום מצות אכילת פסח ולכך חשיב צורך הדיוט, ועוד שיכול לצלות מבעו"י.

וברש"י ריש פרק אלו דברים כתב רק את הטעם שאפשר משתחשך וצ"ע.

אמנם הרמב"ם פ"א מקרבן פסח הי"ח כתב וכן צלייתו והדחת קרביו אינן דוחין את השבת שהרי אפשר לעשותן לאחר השבת, ולא כתב כלל את הטעם של צורך הדיוט.

והנה בלחם משנה מאי שנא הקטרה שאפשר לעשותו אחר השבת ואמרינן בגמ' דף ס"ח ע"א דמשום דחביבה מצוה בשעתה אין ממתינים וא"כ מאי שנא צליה והדחה, ותי' דדוקא הקטרה דמצותו דוקא ביום עיי"ש.

מבואר בלחם משנה דאם צלית הפסח היה מצותו דוקא ביום היה דוחה שבת, דלדעת הרמב"ם לא חשיב צורך הדיוט אלא חשיב צורך גבוה כמו הקטרה והיה דוחה שבת, וכל הטעם שלא דוחה שבת הוא משום דאפשר לאחר השבת.

ועיין תוס' ביצה דף כ"ז ע"ב דצלית פסח חשיב צורך גבוה.

אמנם רש"י סובר דצליה הוי צורך הדיוט דלא הוי מדיני הקרבן אלא מדיני קיום מ"ע של אכילת פסח.

וצ"ב דעת הרמב"ם דחשיב צורך גבוה הרי בפשטות הדין צליה הוי דין באכילת הפסח ולא בדיני הקרבת הפסח.

ונראה לבאר דשאני פסח דאכילת הפסח הוי מדיני הקרבן דחזינן דגברא שאינו ראוי באכילה אינו יכול להקריב, ואמרינן במשנה בפרק כיצד צולין דפסח הבא בטומאה נאכל בטומאה דעיקרו אינו בא אלא לאכילה, מבואר דקרבן פסח שאני מכל הקרבנות דכל הקרבנות עיקר דינם הוא ההקרבה, משא"כ קרבן פסח האכילה הוי מעיקרי דיני ההקרבה, ולפי"ז ניחא דהרמב"ם סובר דכיון דאכילת פסח הוי רק ע"י צליה אין דין הצליה דין נוסף באכילה, אלא כל החפצא קרבן פסח לאכילה הוי רק ע"י צליה, וכמו דחזינן דאכילת הפסח הוי מדיני הקרבת הקרבן ובעינן קרבן הנאכל ה"נ בעינן קרבן פסח צלוי[[2]](#footnote-2).

ויעויין עוד בספרי פרשת ראה לגירסת הגר"א דסק"ד שצליתו לא לשמה פסול הרי דצלית הפסח לא הוי רק בדיני האכילה אלא הוי חלק מהקרבת הקרבן דכיון דבעינן צליה לאכילת הפסח סק"ד דבעינן צליה לשמה דהצליה עושהו לקרבן פסח, דעיקרו אינו בא אלא לאכילה ובעינן פסח צלוי דאז חשיב קרבן פסח הראוי לאכילה ולכך סק"ד דבעינן צליה לשמה.

ובתוס' זבחים דף ל"ו ע"ב ד"ה בשר פסח הק' איך אמרינן שם בגמ' דבשר הפסח שלא הוצלה חייבים עליו משום טומאה הרי בעינן ניתר לטהורים, ותי' דניתר לטהורים היינו היתר מזבח ובשר הפסח שלא הוצלה ליכא חיסרון בהיתר מזבח, ולכא' קשה מאי הק' בכלל הרי הדין צליה הוי מדיני אכילת הקרבן ולא מדיני הקרבן ומדוע שיחשב אינו ניתר לטהורים, מוכח כש"נ דבפסח אם חסר באכילה הוי חיסרון בקרבן ולכך סק"ד דיחשב אינו ניתר לטהורים, ותי' דכל הדין הוא אם איכא חיסרון בהיתר המזבח.

ובמשנה זבחים דף נ"ו ע"ב תנן הפסח אינו נאכל אלא בלילה ואינו נאכל אלא עד חצות ואינו נאכל אלא למנויו ואינו נאכל אלא צלי, ובתוס' שם הק' מדוע לא תנן דאינו נאכל אלא על מצות ומרורים ותי' בתי' א' דתנן רק את החילוקין בין פסח לשאר קרבנות ובתי' ב' דאינו מעכב ואינו צלי מעכב, ובתי' האחרון כתבו דלאו מצוה דגופיה הוא, ונראה דכונתם בכל התי' דפסח אינו צלוי חסר בשם פסח והוי דין בדיני הקרבן של פסח דבעינן בשר הצלוי ולא רק דין בדיני האכילה, ושאני הדין דאינו נאכל אלא על מצות ומרורים דהוי דין בקיום מ"ע של אכילת פסח ולא בדין הקרבן של אכילת פסח.

ברש"י חולין דף קט"ו ע"ב ד"ה אבל בהנאה דפסח מבושל אסור באכילה ובהנאה דכל קדשים שאינם ראוים לאכילה תעובר צורתן ויצאו לבית השריפה, ובמנח"ח מצוה ז' אות י"ב הביא בשם ספר ברית אברהם להק' מדוע טעון עיבור צורה הרי אם נטמא או יצא אינו טעון עיבור צורה דכל שפסולו בגופו אינו טעון עיבור צורה א"כ מבושל הוי פסולו בגופו ולא צריך עיבור צורה, וברש"י מבואר דמחד גיסא פסח שאינו צלוי הוי פסוה"מ דרש"י כתב דאסור באכילה ובהנאה משום קדשים פסולים[[3]](#footnote-3), וכ"מ ברש"י דטעון שריפה מדין פסוה"מ, אמנם מאידך מבואר ברש"י דלא הוי פסולו בגופו דלא הוי בעצם מדיני הקרבן, אלא כמש"נ דהחפצא של פסח הוי צלי משום הדין אכילה ואע"פ דכבר הוי דין בחפצא של הפסח לא חשיב פסולו בגופו וטעון עיבור צורה.

ועיין מנח"ח סוף אות י"ט שהביא דבספר ברית אברהם בסו"ד נקט דלא הוי פסולי המוקדשים ודלא כמש"כ בדעת רש"י, וכתב המנח"ח דיתכן שאם אכל אינו צלוי יצא י"ח, ולכא' הדברים מחודשים דבפשטות צלי מעכב ולא חשיב קרבן פסח בכה"ג, וכמו שהבאנו מהתוס' בזבחים דסק"ד דאינו ניתר לטהורים, וכן התוס' כתבו דמעכב ושאני מצות ומרורים דאינו מעכב.

# צלית קרבן פסח עם גיד הנשה

רמב"ם פ"י הי"א כתב כשאדם אוכל את הפסח חותך הבשר וכו' וכשיגיע לגיד הנשה מוציאו וכו' שאין מנקין אותו כשאר הבשר ואין מחתכין אותו אלא צולין אותו שלם, ובראב"ד בחיי ראשי אין איסור גדול מזה שיצלה הפסח עם גיד הנשה ועם שמנו וכו'.

ובכסף משנה כתב בדעת הרמב"ם דרק בגידין האסורין מדרבנן התיר הרמב"ם שאין בגידין בנותן טעם, ושמנו שאין בו איסור אלא מנהג ובפסח לא נהגו משום שמא יבוא לחתוך בו אבר.

# צלית בני מעיו בתוכו פלוגתת ריה"ג ור"ע

כיצד צולין את הפסח מביאין שפוד של רמון ותוחבו לתוך פיו וכו' ונותן את כרעיו ואת בני מעיו לתוכו דברי ריה"ג, ר"ע אומר כמין בישול הוא זה אלא תולין חוצה לו.

בראשונים מבואר דמאי דאמר ר"ע דהוי במין בישול הוי מדרבנן, יעויין בפסקי הרי"ד שכתב דנראה כאילו היו מתבשלין בתוך הקדירה, וכ"כ במאירי שנראה כעין בישול, וכ"כ בקרית ספר פ"ח מק"פ ה"י.

וראיתי מבארים בזה דרש"י עה"ת שמות י"ב ט' כתב ראשו על כרעיו צולהו כולו כאחד עם ראשו ועם כרעיו ועם קרבו, ובני מעיו נותן לתוכו אחר הדחתן, והק' הרא"ם הרי הלכה כר"ע מחבירו דתולה חוצה לו, ורש"י לעיל נ"ג ע"א ובביצה כ"ב ע"ב כתב כר"ע, ואם כל הדין דר"ע הוי מדרבנן ניחא דפי' הכתוב מדאורייתא הוא שיצלה בתוכו ממש, אלא מדרבנן אסרו משום דנראה כמבשל.

ויל"ע האם לריה"ג אם לא יתן לתוכו לא חשיב דהוי צליה כאחד, ולדעת תוס' הפסיד את המצוה של כאחד, ולדעת רש""י הוי לעיכובא, או דילמא דחשיב כאחד לכו"ע, אלא דקשה א"כ מדוע שלא יתלה חוצה לו ומהו הדין ליתן לתוכ, והובא לעיל דברש"י עה"ת מבואר דפי' הכתוב הוא שצולהו בתוכו וצ"ע.

# שפוד של רמון

מתני' מביאין שפוד של רמון, ובגמ' וניתי של דקל איידי דאית ליה שיבי מפיק מיאו הוי כמבושל.

הרמב"ם פ"ח מק"פ ה"י כיצד צולין וכו' בשפוד של עץ וכו' ושפוד של רמון היו בוררין לצליתו כדי שלא יזרוק את מימיו ויבשלו, משמע ברמב"ם דהוי רק דין לכתחילה לצלות בשיפוד של רימון.

וברע"ב כתב שפוד של רמון ולא שאר עצים דמפיק מיאו הוי ליה בשל מבושל במים, משמע דלא הוי חשש אלא בודאי מפיק מיאו הוי ליה בישול דאורייתא, א"כ משמע דהוי לעיכבוא.

# צלי אש – דף ע"ה

מתני' נגע בחרסו של תנור יקלוף את מקומו.

רש"י כתב כמדפרש בגמ' שנתבשל שם מחום התנור ולא צלי אש הוא כדאמרן לעיל משום שנאמר צלי אש צלי אש שני פעמים למעוטי תנור שגרפו וחרס הדפנות גרוף ועומד הוא.

מבואר דלדעת רש"י הא דאמר ר"י לעיל בע"א דתנור שהסיקו וגרפו וצלה בו את הפסח אין זה צלי אש שנאמר צלי אש ב' פעמים הוא דינא דמתני' דנגע בחרסו של תנור יקלוף דחרסו של תנור הוי מקומו גרוף מגחלים ולא הוי צלי אש, וצ"ע א"כ מה חידש ר"י דתנור שגרפו לא הוי צלי אש הרי שמעינן ממתני' דאפי' לא גרפו אלא רק נגע בחרסו לא הוי צלי אש כ"ש בגרפו, ויתכן דאי ממתני' הו"א דוקא כשנגע בחרסו של תנור שנצלה מחמת התנור לא הוי צלי אש, אבל בגרוף עדיין איכא חום האש של הגחלים קמ"ל דבגרף חשיב דליכא חום הגחלים אלא חום התנור והוי כנגע בחרסו, ובמתני' איכא חידוש דאפי' שיש בתנור גחלים לא הוי צלי אש משום דאותו מקום שנגע בתנור חשיב שנצלה דוקא מהתנור ולא הוי צלי אש.

ברמב"ם

פ"ח ה"י

הי"א

רש"י ע"ה ע"ב

תוד"ה נכוה ראמ"ה

רמב"ם ה"י כסף משנה מהר"י קורקוס

זבח תודה

בחלל התנור לא הוי צליה ומהני לחזור ולצלות בגוף התנור הוי צליה מחמת דבר אחר נפק"מ אם יש דין שריפה דיוק רש"י תוי"ט

תוס' הרשב"א הק' על רש"י מיקלוף את מקומו, התי' דמבושל חסר בצליה שלם אבל אם לא צלה לא חסר בשלם.

עוד תי' לפי ר' ליב מאלין

# קרבן שבא בטומאה נאכל – דף ע"ו ע"ב[[4]](#footnote-4)

במשנה הפסח שבא בטומאה נאכל בטומאה שלא בא מתחילתו אלא לאכילה.

יל"ע מהו החידוש במשנה שהפסח נאכל בטומאה כיון שאכילת פסח מעכבת את הקרבן, א"כ בודאי שאם הפסח בא בטומאה שיש בו ג"כ דין אכילה בטומאה שהרי האכילה מעכבת את הקרבן[[5]](#footnote-5).

והנה פליגי הראשונים דשיטת רש"י בזבחים דף קט"ו, וכ"מ בתוס' זבחים דף כ"ב דקרבן שבא בטומאה אפי' שהבשר טהור אינו נאכל, א"כ נראה דכל הדין בפסח הוא שהגברא יהיה ראוי לאכילה, וגברא שאינו ראוי לאכילה אינו יכול לאכול, והכא מיירי גם בגוונא שהגברא ראוי לאכילה אלא דאיכא דין דקרבן הקרב בטומאה אינו נאכל ולכך ליכא חיסרון בדיני ההקרבה, ומ"מ הפסח נאכל משום דעיקרו אינו בא אלא לאכילה וכש"כ רש"י דמהדין לפי אכלו ילפינן שעיקרו בא אלא לאכילה.

עוד נראה דבשפ"א נקט דכל ההיתר אכילה בטומאה בפסח הוי דוקא באכילה בשיעור כזית בשביל מצות ק"פ שמעכב בו אכילת כזית, אולם בלשון הרמב"ם פ"ז מק"פ ה"ח שכתב הפסח שהקריבו בטומאה ה"ז **נאכל כטהור** משמע שיש דין אכילה בכל הקרבן כמו שהקריבו בטהרה שכל הקרבן נאכל.

וצ"ל דהפסח נאכל בטומאה אין זה רק מה שמעכב בקרבן פסח, אלא מכיון שהאכילה מעכבת בקרבן פסח מצות האכילה היא מעצם דין ההקרבה ויש ע"ז דין דחיה כמו ההקרבה עצמה, ויש בו דין דחיה על כל האכילה ואפילו יותר מכזית, ולפי"ז נראה דזהו גופא החידוש של המשנה דהפסח נאכל בטומאה שיש דין דחיה על האכילה עצמה ולא רק בכזית כדי שלא יעכב את הקרבן.

והנה ברש"י כתב כשנצטוה עיקר פסח לאכילה נצטוה דכתיב לפי אכלו וכי שריה רחמנא למיתי בטומאה מאיש נדחה ואין צבור נדחים אדעתא למיכליה שריה.

מבואר ברש"י שההיתר בפסח שבא בטומאה הוא משום קרא דאיש נדחה, וצ"ע הרי בסוגיין ילפינן לה מקרא דבמועדו.

ויעויין בתוס' דף ס"ו ע"א דהק' בסתירת הסוגיות אם פסח בא בטומאה מקרא דמועדו או מקרא דאיש נדחה ואין ציבור נדחה וכתבו דתנאי הוא, אמנם ברש"י הכא במתני' כתב מקרא דאיש נדחה ואין ציבור נדחה אע"ג דבגמ' הכא בסוגיין ילפינן לה מקרא דמועדו.

ונראה דמקרא דמועדו ילפינן דפסח בא בטומאה וממילא ליכא איסור גברא על אכילת טומאה וכן אם הבשר טמא ליכא איסור אכילה כיון דההקרבה כשירה רק אם הגברא והבשר ראוי באכילה [לרבנן דר"נ], אבל לדעת רש"י בזבחים דבהקרבה בטומאה ליכא היתר בשר בזה יתכן דאינו מעכב את הקרבת הקרבן ולכך אם ילפינן לה מקרא דבמועדו לא היה היתר אכילת הבשר משום ההקרבה בטומאה, ולכך בעינן לקרא דאיש נדחה ואין ציבור נדחים דאיכא גם היתר על אכילת הבשר דעיקר הפסח בא לאכילה, ועיין לעיל שנתבאר דזה כל חידוש דמתני' שאפי' איכא היתר על הבשר אפי' שבכל הקרבה ליכא היתר על אכילת הבשר, דלומר דליכא איסור טומאה על הגברא או על הבשר פשיטא דבלא זה ליכא כלל הקרבה.

וכן לפמש"נ דבמתני' אתא לאשמועינן דיכול לאכול גם יותר מכזית ניחא דזה ילפינן לה מקרא דאיש נדחה ואין ציבור נדחים.

# הטעם דחגיגת ט"ו אינה דוחה שבת וטומאה – דף ע"ו ע"ב

גמ' למעוטי חגיגת ט"ו דסקד"א כיון דק"צ הוא וקביעא ליה מועד תדחי טומאה קמ"ל כיון דאית ליה תשלומין כל שבעה לא דחיא שבת ומדשבת לא דחיא טומאה.

התוס' כתבו דלא גרס כיון דאית ליה תשלומין כל שבעה שאין הטעם תלוי בכך דלעיל ילפינן דלא דחיא שבת מקרא, ועוד פסח נמי אית ליה תשלומין בשני ודחי טומאה, ועוד דחגיגת ט"ו איכא למ"ד דבטומאת בעלים ליכא תשלומין, שאם נטמאו הבעלים ביום ט"ו ולא חזו ביום קביעת חובתיה כה"ג לית ליה תשלומין.

אמנם ברש"י מבואר דגרס לה וכ"מ ברמב"ם פ"א מחגיגה ה"ח שכתב

וברש"ש הק' על דברי התוס' דהא פסח דחי טומאה היינו דוקא כשרוב הציבור טמאים ובכה"ג לא ידחה לפסח שני דאין ציבור עושים פסח שני.

ונראה ליישב דאין כוונת הגמ' דכיון דיש לו תשלומין אינו נדחה מפני שאפשר לעשותו שלא בטומאה, אלא דהוי דין בקרבן שאין קבוע לו זמן מחמת שיש לו תשלומין שאינו דוחה טומאה דהדין דחיה נאמר בקרבן שקבוע לו זמן, והוי מעלה וחשיבות בקרבן דאם קבוע לו זמן הוי דינו במועדו, דלא הוי רק ילפותא אלא גדר הילפותא דקרבן של מועדו יש לו חשיבות ודוחה, ולפי"ז י"ל דהתוס' הקשו כיון שיש תשלומין ליחיד בק"פ ה"ז קרבן שאין זמנו קבוע, וגם לגבי קרבן ציבור לא ידחה דהו"ל קרבן שאין זמנו קבוע כיון דליכא חילוק בין קרבן יחיד לקרבן ציבור בשם הקרבן, ורש"י והרמב"ם סברי דפסח חשיב קבוע לו זמן או משום דציבור אין נדחים, או די"ל דשאני פסח שני דלא הוי בגדר תשלומין אלא איכא הקרבה לפסח גם בפסח שני, אבל מעיקר קרבן פסח שזמנו קבוע בי"ד ניסן.

עוד הקשו התוס' דחגיגת ט"ו איכא למ"ד דלית ליה תשלומין בטומאת הבעלים שאם נטמא ביום ט"ו ולא חזו ביום קביעות חובתו כה"ג ליכא תשלומין. והק' הרש"ש דאם תאמר דמה"ט תדחה את הטומאה שוב תיהוי חזי בראשון ויהיה לו תשלומין.

אולם נראה דלפמש"נ דאין זה תלוי אם יכול להביא בזמן אחר שלא בטומאה, אלא הוי דין בקרבן שיש לו זמן קבוע שיש בו דין שהוא דוחה את הטומאה, א"כ אף אי בציבור ידחה ויהיה לו תשלומין, מ"מ כיון שביחיד ליכא תשלומין חשיב קרבן שיש לו זמן קבוע, ושייך בו דין דחיה בציבור.

# גדר הדין דלמ"ד טומאה דחויה בציבור בעינן ריצוי ציץ – דף ע"ז ע"א

גמ' סברוה דלכו"ע טומאה דחויה היא בציבור ובעי' ציץ לרצויי.

בתוס' הק' איך אמרינן בגמ' דלמ"ד טומאה דחויה בציבור בעינן ציץ לרצות הרי טומאת גברי דחויה היא בציבור אע"ג דציץ לא מרצה על טומאת גברי והתוס' הכא לא תי'.

ובתוס' ביומא דף ז' ע"ב [ד"ה מכלל] כתבו התוס' דבטומאת גברי דדוחה אע"ג שציץ לא מרצה חזינן דכשליכא ציץ מרצה גם בלא ציץ, וביאור דבריהם דאין הכונה דכיון דדחויה בעינן ציץ ולא סגי בדחיה, אלא דלמ"ד דחייה כיון דאיכא דין מהדרינן אטהורים משום דלא היתר גמור לכך גם אם איכא ריצוי ציץ בעינן לריצוי ציץ מדין מהדרינן אטהורים, אבל בטומאת גברי דליכא היתר ציץ דוחה אפי' בלא ציץ דהרי איכא דחיה, ורק בטומאת בשר או דם דאיכא ריצוי ציץ על ההקרבה בעינן ריצוי ציץ[[6]](#footnote-6), וכן משמע ברש"י דכתב בד"ה דחויה אע"ג דאכשרה רחמנא למיתי בטומאה לאו היתר גמור הוא אלא היכא דלא מישתכחי טהורים וכיון דלאו היתר גמור בעי ציץ לרצויי, משמע דהוי מדין מהדרינן אטהורים.

ובתוס' ביומא שם הק' א"כ איך מוכיח ר"ש מכ"ג ביוה"כ שציץ מרצה גם שאינו על מצחו דלמא לעולם הציץ לא מרצה כשאינו על מצחו אלא להיפך דכל דליכא היתר ציץ דוחה אפי' בלא ציץ א"כ ביוהכ"פ שהציץ לא יכול להיות על מצחו דוחה אפי' בלא ציץ, והיינו משום דמאי דבעינן ציץ הוי מדין מהדרינן וביוהכ"פ שא"א ציץ דוחה גם בלא ציץ

ובגבורת ארי שם הק' מאי מקשינן הכא על ר"י דאמר אין בשר אין דם וציץ לא מרצה על אכילות איך מקריבים בטומאה הרי ליכא בשר דאם כל דליכא ציץ לא בעינן ציץ א"כ אם ציץ לא מרצה על האוכלין לא בעינן ציץ ומקריבים גם בלא ציץ משום דאיכא דחיה.

ובתחילה לא הבנתי את קושיתו דכל דברי התוס' הוא דאיכא דחיה גם בלא ציץ, אבל הכא הנידון בגמ' משום דאין בשר אין דם וכל דליכא ריצוי ציץ עדיין חשיב דליכא בשר דליכא ריצוי על הבשר ואם אין בשר אין דם.

ונראה דקושיתו דגם בטומאת גברי איכא פסול בהקרבה ומ"מ כיון דאיכא דחייה לא חשיב הקרבה פסולה אפי' שציץ לא מרצה על טומאת גברי, ה"נ לגבי אין בשר כיון דציץ לא מרצה על האוכלין ואיכא דין דחיה על הקרבן חשיב דאיכא בשר משום הדין דחיה.

ובמקד"ד תי' דדוקא בטומאת גברי דהגברא העובד טמא איכא דין דחיה אפי' בלא ציץ כשליכא ציץ, או בדם שנטמא ועובדים בדם גם בדליכא ריצוי ציץ איכא דין דחיה, אבל הכא בבשר דליכא עבודה ליכא דין דחיה בלא ציץ.

ואין להק' דא"כ מדוע הגמ' בע"ב צריכה לומר דציץ מרצה על העולין דגם אם נימא דלא מרצה מ"מ איכא דין דחיה דכל דליכא ציץ דוחה גם בלא ציץ, אמנם י"ל דהרי איכא מ"ד לשיטת רש"י ביומא דף מ"ו ע"א דלא מקטירים בטומאה הרי דליכא דחיה בטומאה א"כ נראה דכל מאי דפליגי התוס' דודאי מקטירים היינו משום הציץ מרצה, אבל בלא ציץ יתכן דליכא דחיה על טומאה בהקטרה.

מכאן בהך חבורה נכתב בכ' לעומר לאחר שראיתי בכתבי הגאון המופלג ר' יחזקאל כהן שליט"א דעת יחזקאל.

נתבאר דדעת תוס' דאע"ג דאמרינן בגמ' דלמ"ד טומאה דחויה בציבור בעינן ריצוי ציץ, אבל בטומאת גברא דלא מהני ריצוי ציץ איכא היתר גם בלא ריצוי ציץ.

אמנם ברמב"ם פ"ד מביאת מקדש ה"ז כתב וכן הציץ מרצה על טומאת דברים הקרבין שנאמר והיה וכו' אבל אינו מרצה וכו' ולא על טומאת האדם שנטמא בטומאה ידועה אלא א"כ היתה הטומאה הדחויה בציבור שהציץ מרצה עליה, מבואר ברמב"ם דמהני ריצוי ציץ בטומאה בציבור, וקשה דאם איכא מיעוט דציץ לא מרצה על עון מקדישים א"כ מדוע בציבור מהני ריצוי ציץ.

ובכתבי הגרי"ז כתב לבאר דתוס' סבר דהמיעוט הוא דעל טומאת הגוף ליכא ריצוי ציץ כלל, משא"כ לדעת הרמב"ם אין המיעוט דטומאת הגוף ליכא ריצוי ציץ אלא דטומאת הגוף חמורה ולכך מתמעט מריצוי ציץ, ולכך בציבור דאיכא דחייה לטומאה שוב ליכא חומרא ואיכא ריצוי ציץ גם על טומאת גברא.

ובשם הגר"נ פרצוביץ זצ"ל הוסיף דגדר המיעוט הוא דהטומאה פוסלת גם את הריצוי ציץ משא"כ בציבור דהטומאה נדחית ליכא פסלות בריצוי ציץ והציץ מרצה גם על טומאת הגוף.

האבהא"ז שם מבאר בדעת הרמב"ם דהא דלא מהני ריצוי ציץ הוא משום דבטומאת הגוף מלבד ההקרבה בטומאה איכא גם איסור על הגברא לעבוד בטומאה ולכך בציבור דאיכא היתר על הגברא איכא ריצוי ציץ גם על טומאת הגוף.

והגר"י כהן שליט"א מבאר ביאור נפלא דרש"י בדף ע"ז ע"א כתב דהריצוי ציץ הוא על קבלת הטומאה, דכתב רש"י בין שישנו על מצחו בשעה שאירע טומאה בקרבנות, הרי דאם לא היה ריצוי ציץ בשעת קבלת הטומאה לא מהני הריצוי ציץ אח"כ בשעת ההקרבה, דבעינן ריצוי ציץ על עצם קבלת הטוומאה, והביאור דהריצוי מציץ מהני דהטומאה לא תפסול את הכשר הקרבת הקרבן ולא סגי בריצוי ציץ על ההקרבה, אלא בעינן ריצוי ציץ על הטומאה שלא תפסול מעיקרא את ההקרבה, [וביאר בזה דלכך הריצוי ציץ מתיר להקריב לכתחילה, משום דלא הוי רק ריצוי בהקרבה דאז קשה איך מקריב הרי איכא טומאה האוסרת להקריב, ולפמש"נ בדעת רש"י ניחא דאיכא ריצוי ציץ על עצם הטומאה דלא תפסול את ההקרבה].

ובזה ביאר את גדר המיעוט דציץ לא מרצה על טומאת גברא דחלוק הפסול טומאה בטומאת בשר מהפסול טומאה בטומאת גברא, דבטומאת בשר כל הטומאה הוי פסול להקרבה ולכך אם איכא ריצוי ציץ איכא הפקעה דהטומאה אינה פוסלת את ההקרבה, משא"כ בטומאת גברא דהפסול להקרבה הוי בתוצאה דכשהגברא טמא איכא פסול להקרבה לכך לא מהני הריצוי ציץ בשעת הטומאה להפקיע את הטומאה כיון דמ"מ הגברא טמא כל שהגברא טמא הגברא פסול להקרבה.

ולפי"ז ניחא דברי הרמב"ם דבציבור דאיכא היתר על הטומאת גברא להקריב א"כ ליכא חיסרון משום הטומאת גברא, וכל החיסרון דכיון שהגברא טמא הוי הקרבה בטומאה של הקרבן ובזה מהני הציץ דמרצה על הטומאת ההקרבה שלא יפסול את ההקרבה, דכל מאי דלא מהני ריצוי ציץ על הגברא היינו דטומאת הגברא הוי פסול להקרבה דע"ז לא מהני ריצוי ציץ וכש"נ אבל בציבור אין הגברא פוסל את ההקרבה אלא דאיכא הקרבה בטומאה ובזה מהני ריצוי ציץ.

# ציץ מרצה על אכילות וטומאה הותרה בציבור – דף ע"ז ע"א

גמ' סברוה דלכו"ע טומאה דחויה היא בציבור ובעי ציץ לרצות וכו' ודכו"ע אין הציץ מרצה על אכילות וכו' השתא לימא מתני' דלא כר"י דכיון דאמר בעינן תרתי וכו' היכי אתי בטומאה.

מבואר בגמ' דלמ"ד טומאה הותרה בציבור חשיב יש בשר ורק למ"ד דחויה בציבור חשיב אין בשר, ויל"ע הרי לכו"ע הבשר לא נאכל א"כ מדוע למ"ד טומאה התורה בציבור חשיב יש בשר ואילו למ"ד דחויה בציבור לא חשיב יש בשר.

וי"ל דלמ"ד טומאה הותרה בציבור הזריקה מתירה את הבשר אלא דאסור לאוכלו משום איסור טומאה כמו בנטמא לאחר זריקה אבל כיון שהזריקה מתירה את הבשר חשיב יש בשר, משא"כ למ"ד טומאה דחויה בציבור אין הזריקה מתירה את הבשר דמאחר שאין הציץ מרצה על האכילות אין הזריקה מתירה את הבשר ולכך חשיב אין בשר.

אלא דנמצא לפי"ז דהרי שיטת רש"י ותוס' בזבחים [רש"י דף צ"ט ע"א ד"ה או דילמא, ותוס' דף ט"ז ע"ב ד"ה אבל] דבהקרבה בטומאה גם אם הבשר טהור אסור לאכול דהקרבה בטומאה אינה מתירה את הבשר, דכל דברי התוס' למ"ד טומאה דחויה בציבור, אבל למ"ד הותרה בציבור מותר לאכול את הבשר דאם נימא דגם למ"ד טומאה הותרה בציבור אסור לאכול את הבשר הרי דאין הזריקה מתרת ולא משום האיסור טומאה של הבשר א"כ הדר קושיה לדוכתיה מה החילוק דהרי גם למ"ד הותרה בציבור אין הזריקה מתרת את הבשר ומדוע למ"ד הותרה בציבור חשיב יש בשר ואילו למ"ד דחויה בציבור חשיב אין בשר, ובעז"ה לקמן יתבאר עוד מהלך בזה.

והנה בגמ' מנחות דף ט"ו ע"א רבנן סברי הציץ מרצה על אכילות ור"י סבר אין הציץ מרצה על אכילות, ברש"י כתב דלרבנן הציץ מרצה על אכילות דהזריקה שנזרקה עליהן זריקה מעלייתא, ומיהו כי מרצה ציץ למיהוי קרבן מעליא אבל טמא לא מישתריא באכילה דעבר ליה בלאו מוהבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל, ובפשטות דברי רש"י וכן נקט הגרי"ז דלמ"ד ציץ מרצה על אכילות כל האיסור לאכול את הבשר הוי משום הלאו דטמא דלא גרע מנטמא לאחר זריקה, ולפי"ז ודאי דחשיב יש בשר, ולדעת רש"י בקרב בטומאה והבשר טהור למ"ד ציץ מרצה על אכילות יהיה מותר לאכול דכל האיסור הוא ההקרבה בטומאה ואם ציץ מרצה על אכילות הבשר מותר לגמרי וכל האיסור משום טומאת בשר בגוונא שהבשר טהור מותר לאכול, א"כ כל מאי דמבואר ברש"י בזבחים דקרבן שקרב בטומאה גם אם הבשר טהור אסור לאכול הוי למ"ד אין הציץ מרצה על אכילות.

אמנם בתוס' כתבו דרבנן סברי ציץ מרצה על אכילות לא למישריה לטמא באכילה אלא לענין דלא הוי האי טמא כאבוד ושרוף אלא חשוב כטהור לענין דשריא זריקה לאידך דטהור גמור, מבואר בתוס' דגם למ"ד ציץ מרצה על אכילות לא חל על הבשר היתר גמור מחמת הזריקה אלא דאין הזריקה מתירה את בשר הטמא מלבד האיסור טמא שיש בבשר, וכל מאי דמהני ריצוי ציץ הוא דלא חשיב אבוד ושרוף ולכך הזריקה מתירה את הטהור השני לגמרי.

וצ"ב גדר הדבר מאי מהני ציץ מרצה על אכילות להתיר את הטמא אם למעשה ליכא היתר זריקה ומאי שנא מלמ"ד אין ציץ מרצה על אכילות, דמהו ציץ מרצה על אכילות אם לא מתיר את הבשר באכילה, ואיך מהני הזריקה להתיר את השני אם את הראשון אין הזריקה מתירה.

והנה אמרינן בגמ' דר"י סבר דהציץ לא מרצה על אכילות וכתבו התוס' דחשיב הטמא כאבוד ושרוף ולכך לא מהני הזריקה לטהור, והק' בתוס' הרי ר"י סובר דטומאה הותרה בציבור ולא בעינן ציץ לרצות א"כ מאי שנא מלמ"ד ציץ מרצה על אכילות, וכתבו התוס' דלמ"ד טומאה הותרה בציבור לא מהני הזריקה להתיר את הטמא באכילה, ולכך אין היתר לטהור, אבל למ"ד ציץ מרצה מהני לטהור ולא מהני לטמא, וצ"ב מה החילוק דהרי גם למ"ד הציץ מרצה על אכילות לא מהני הזריקה לטמא ומ"מ מהני הזריקה לטהור, א"כ מדוע למ"ד טומאה הותרה בציבור לא מהני הזריקה לטהור משום דלא מהני הזריקה לטמא, דמה החילוק בין הותרה לציץ מרצה בשניהם איכא היתר לטומאה ובשניהם ליכא היתר לטמא.

ונראה לבאר דמאי דכתבו התוס' דלמ"ד ציץ מרצה על אכילות ליכא היתר לטמא לא הוי חיסרון בזריקה דזה גופא החילוק בין אם איכא ריצוי על אכילות או ליכא ריצוי ציץ על אכילות, דלמ"ד אין הציץ מרצה על אכילות ליכא היתר זריקה על בשר טמא משום דחשיב דאיכא חיסרון בזריקה כיון דאיכא הקרבה בטומאה, [לא מיבעיא לדעת רש"י ותוס' בזבחים דמשום הקרבה בטומאה גם כשהבשר טהור לא נאכל הבשר הרי דאיכא חיסרון בהקרבה, אלא גם לדעת הרמב"ם דכשהבשר טהור נאכל, אבל כשהבשר טמא איכא פסול בזריקה דאינה יכולה להתיר את הבשר הטמא, ולכך חשיב אין בשר דאין הזריקה מתירה את הבשר, משא"כ למ"ד ציץ מרצה על אכילות כיון דאיכא ריצוי ציץ על הבשר ליכא חיסרון בזריקה אלא דלא חל על החפצא היתר הזריקה כיון דהבשר טמא ופסול דבשר פסול לא חל בו היתר זריקה אבל ליכא חיסרון בעצם הזריקה, וביאור הדברים דבכל זריקה להתיר את הבשר איכא ב' דברים חדא דיהיה הרצאה כלפי הבשר, ועוד שהזריקה תתיר בפועל את הבשר באכילה[[7]](#footnote-7), ולמ"ד הציץ מרצה על אכילות איכא ריצוי ציץ שיהיה הרצאה על הבשר ולכך חשיב יש בשר, אלא דמ"מ כיון שהבשר טמא ופסול לאכילה לא שייך בפועל שיחול בו היתר זריקה, ולכך כתבו התוס' דמהני רק ליחשב יש בשר אבל לא מהני להתירו בפועל, משא"כ למ"ד אין הציץ מרצה על אכילות חשיב דכלפי הבשר לא נעשה כלל זריקה ואיכא חיסרון הרצאה בבשר ולכך חשיב גם אין בשר[[8]](#footnote-8).

נמצא לפי"ז דגם לדעת התוס' למ"ד ציץ מרצה גם בהקרבה בטומאה הבשר הטהור מותר באכילה דלא חשיב הקרבה בטומאה כיון דציץ מרצה על אכילות, וכל מאי דליכא היתר בשר הוא משום שעל בשר טמא ופסול ליכא היתר, משא"כ למ"ד טומאה הותרה בציבור אפי' דהוי היתר גמור אבל ליכא ריצוי ולכך איכא חיסרון בזריקה, דהותרה רק עביד היתר גמור דלא בעינן ריצוי אבל לא הוי כמו ריצוי ועדיין חשיב הקרבה בטומאה ואיכא חיסרון בזריקה שאינה מתירה את הבשר, ואע"ג דמבואר בגמ' בסוגיין בפסחים דחשיב יש בשר, מ"מ איכא חיסרון בזריקה דהוי זריקה בטומאה ולכך אינו מתיר את הטמא ולא את הטהור.

ועדיין צ"ב מהו החיסרון בזריקת טומאה למ"ד הותרה בציבור ומאי שנא דלגבי בשר חשיב יש בשר אע"ג דהזריקה לא מתירה את הבשר, ולגבי היתר חשיב דאיכא חיסרון בזריקה, ואילו למ"ד ציץ מרצה חשיב דליכא חיסרון כלל בזריקה.

ונראה דלגבי יש בשר לא בעינן להתיר את הבשר אלא סגי דאיכא זריקה המרצה, יעויין בתוס' במנחות דף י"ב ע"א דגם למ"ד דאפי' לר"ע דזריקה מהני ליוצא ביצא כולו לא מהני וליכא היתר מעילה והבשר אין בו כלל היתר חשיב יש בשר, ובתוס' פסחים דף ל"ד ע"ב כתבו דביוצא חשיב יש בשר משום דהזריקה מהני להרצאה, הרי דיש בשר אינו דהזריקה מתירה את הבשר אלא דהזריקה פועלת הרצאה גם כלפי הבשר, היינו שהבשר הוא חלק מקרבן שיש בו זריקה המרצה, ולכך למ"ד הותרה בציבור חשיב שיש כאן זריקה המרצה וגם הבשר הטמא הוי בכלל הקרבן אפי' בלא ציץ שהוא בכלל הקרבן שיש בו זריקה המרצה וחשיב יש בשר, ולמ"ד ציץ מרצה הוי זריקה המתרת בקרבן, משא"כ למ"ד דחויה איכא חיסרון בהרצאה של הקרבן דלא הוי זריקת הרצאה ולכך חשיב אין בשר.

ולכא' לפי כל הנ"ל גם למ"ד טומאה הותרה בציבור אסור לאכול את הבשר גם אם הבשר טהור דהרי כתבו התוס' דלמ"ד הותרה איכא חיסרון בגוף הזריקה דלא מהני לטמא ולכך לא מהני גם לטהור, והרי מה דלא מהני משום דהבשר טמא מבואר בתוס' דזה לא חיסרון בזריקה, דהרי למ"ד ציץ מרצה על אכילות איכא חיסרון משום הבשר כש"כ התוס' שם במנחות ומ"מ הוי זריקה לטהור, אלא בהכרח דאיכא חיסרון בגוף הזריקה א"כ בפשטות גם אם הבשר טהור אינו נאכל משום דאיכא חיסרון בגוף הזריקה לגבי הבשר.

אמנם יל"ע דבגמ' יומא דף ז' ע"א מייתי ראיה דטומאה דחויה בציבור מהא דדם שנטמא וזרקו בשוגג הורצה במזיד לא הורצה, והק' התוס' [ד"ה דם שנטמא] דלא הורצה היינו להתיר בשר באכילה, דלכו"ע לאכילה לא אמרינן היתר היא בציבור, ובקושית התוס' מבואר חדא כשיטת התוס' בזבחים דבהקרבה בטומאה הבשר אינו נאכל לא רק אם הבשר טמא, אלא גם כשהבשר טהור אינו נאכל משום דבהקרבה בטומאה אפי' למ"ד הותרה ליכא הרצאה לאכילה, וכמבואר בתוס' במנחות דגם למ"ד הותרה ליכא הרצאה על הבשר ולכך החלה השניה אפי' שהיא טהורה אינה נאכלת.

ותי' התוס' שם וז"ל דפריך שפיר למ"ד היתר היא דנהי דלאכילה לית ליה היתר היא ה"מ היכא דאיטמו שירים גופייהו, אבל הכא דבשר לא איטמי הוה ליה למישרי אפי' באכילה כיון דמיקל כולי האי דאית ליה טומאה דגברי ודעולין היתר היא, אבל למ"ד טומאה דחויה ניחא דכיון דמחמיר וכו' סברא הוא שיש להחמיר בבשר אע"פ שהא טהור ואפי' לאחר הקרבה, ובפשטות בתי' התוס' חזרו בהם וסברי התוס' דלמ"ד טומאה הותרה בציבור ליכא חיסרון בהרצאה כלל ולכך אם הבשר טהור איכא היתר אכילה ודלא כש"כ התוס' במנחות.

אבל א"א לומר כן[[9]](#footnote-9) דהרי כתבו התוס' דנהי דלאכילה לית ליה היתר היא ה"מ היכא דאיטמא שירים גופייהו, מבואר דאם השירים טמאים חשיב דלית ליה היתר ומשמע דלא רק דאיכא איסור על השירים מדין טמא דלא גרע מנטמא לאחר זריקה, אלא דלאכילה לית ליה היתר בנטמאו השירים גופייהו, א"כ יתכן דגם התוס' ביומא מודו לתוס' במנחות דבנטמאו שירים גופיהו כיון שהשירים טמאים שוב גם איכא חיסרון בזריקה דאינה מרצה על הבשר, ולכך מבואר בגמ' במנחות דאם חלה אחת נטמאה אין היתר גם על החלה השניה אפי' שהיא טהורה דבשירים טמאים גם למ"ד הותרה ליכא היתר זריקה, אלא דבשירים טהורים שכל החיסרון הוא משום ההקרבה בזה סברי התוס' דהשירים מותרים למ"ד הותרה דאיכא היתר על ההקרבה, אבל כשהבשר טמא מחמת טומאת הבשר איכא חיסרון בזריקה דאינו מרצה על טמא, ושאני למ"ד ציץ מרצה על אכילות דכיון דאיכא ריצוי חשיב דהזריקה מתירה לגמרי את הבשר וליכא חיסרון בזריקה ולכך החלה השניה נאכלת, אלא דהבשר אסור ואינו ניתר מחמת הזריקה משום דבשר פסול לא יכול לחול בו היתר זריקה ולא משום חיסרון הזריקה אלא משום חיסרון החפצא דלא חל בו היתר זריקה.

ומ"מ מבואר בתוס' ביומא דכשהשירים טהורים למ"ד הותרה בציבור איכא היתר גמור על השירים ומותרים באכילה, א"כ נמצא דכל מאי דמבואר בתוס' בזבחים דהקרבה באונן ליכא היתר על הבשר משו דאונן כטמא והקרבה בטומאה לא מתירה את הבשר אפי' שהוא טהור, לכא' לדעת התוס' ביומא כל דברי התוס' שם הוי למ"ד דחויה בציבור, אבל למ"ד הותרה בציבור כשהבשר טהור ליכא חיסרון בהקרבה.

אחר הכל עדיין לא ברור הגדר למ"ד הותרה בציבור דמבואר בתוס' ביומא דאם הבשר טהור נאכל א"כ ליכא חיסרון בהרצאה מחמת ההקרבה בטומאה וכל החיסרון משום דהבשר טמא א"כ מאי שנא מציץ מרצה דהחיסרון בבשר לא הוי חיסרון בהרצאה מלמ"ד הותרה דנעשה חיסרון בהרצאה ומהו החיסרון.

# בגדר ההיתר באכילת בשר בפסח הבא בטומאה

הגר"נ פרצוביץ זצ"ל הק' למ"ד אין הציץ מרצה על אכילות איך פסח הבא בטומאה נאכל הרי ליכא ריצוי ציץ על אכילות ולמ"ד טומאה דחויה בציבור ליכא היתר בלא ריצוי ציץ, ודוחק לומר דכל דליכא ריצוי ציץ מהני בלא היתר ציץ דעל אכילת הבשר אם ליכא ריצוי ציץ איך שייך שהבשר יהיה נאכל.

ובמאירי כתב דבפסח ציץ מרצה על אכילות וצ"ב.

וביאר הגר"י כהן שליט"א דמאי דאמרינן דפסח הבא בטומאה נאכל משום דאינו בא אלא לאכילה אין הביאור דכיון דאכילת פסחים מעכבא בהכרח דאיכא היתר לאכילת הבשר, דהרי גם לר' נתן דאכילת פסחים לא מעכבא איכא היתר על אכילת הבשר, אלא הביאור הוא דבכל הקרבנות עיקר הקרבנות הוא הריצוי דהקרבן בא לרצות ולכך כל ההיתר בטומאה הוא על ההקרבה בשביל הריצוי וליכא היתר על אכילת הבשר, משא"כ בפסח מלבד הריצוי עיקר הקרבן הוא האכילה דהוי קרבן בשביל אכילה ואע"ג דהאכילה לא מעכבא אבל עיקר הקרבן הוא שיהיה גברא האוכל, ולכך גם לר' נתן בעינן שהגברא יהיה ראוי לאכילה דבלא זה לא הוי קרבן שבא לאכילה, אלא דאם הגברא ראוי לאכילה סובר ר' נתן דאפי' שהבשר אינו ראוי לאכילה ליכא פסול משום דהוי קרבן של אכילה גם אם בפועל ליכא אכילה, וכיון דעיקר הקרבן הוא האכילה ההיתר בטומאה הוי על עיקר הקרבן ומאחר שעיקר הקרבן הוא האכילה איכא היתר בפסח גם על אכילת הבשר, ולכך גם לר' נתן דאכילה לא מעכבא איכא היתר על אכילת הבשר כיון דעיקר הקרבן הוא האכילה.

ולפי"ז ניחא דגם למ"ד דבעלמא אין הציץ מרצה על אכילות היינו משום דהאכילה לא הוי מכלל עיקר הקרבן, משא"כ בפסח דהאכילה הוי מכלל עיקר הקרבן הציץ מרצה על האכילה.

# הקטרת אימורים בקרבן הבא בטומאה

רש"י ביומא דף מ"ו ע"א כתב בדעת ר' חסדא דהקטרת אימורים אינה דוחה טומאה, ובמקד"ד ביאר דאפי' למ"ד דציץ מרצה על העולין היינו רק דחשיב יש בשר אבל אין היתר להקריב, כמו דלמ"ד ציץ מרצה על אכילות כתבו התוס' במנחות דף ט"ו ע"א בריש העמוד דליכא היתר זריקה, ה"נ ציץ מרצה על העולין חשיב יש בשר אבל ליכא היתר זריקה להקטיר.

ויל"ע דברש"י מנחות דף ט"ו כתב דלמ"ד ציץ מרצה על האוכלין טמא לא משתריא באכילה דעבר ליה בלאו מוהבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל, וכתב בכתבי הגרי"ז שם דמשמע ברש"י דציץ מרצה לגמרי וכל האיסור לאכול את הבשר הוי משום טומאת הבשר דלא גרע מנטמא לאחר זריקה[[10]](#footnote-10), א"כ למ"ד ציץ מרצה על העולין צריך להיות שיהיה מותר להקטיר, דמאי דהאימורים טמאים ולכך אסור להקטירם לכא' לא הוי עיכוב דהרי איכא דחיה לטומאה א"כ מדוע אסור להקטיר, ויתכן לומר דר' חסדא סובר דאין ציץ מרצה על העולין[[11]](#footnote-11).

וברש"י בפסחים דף ע"ו ע"ב ד"ה חמשה כתב דאע"ג דקרב בטומאה לאפוקי ציבור י"ח אין נאכלין בטומאה, משמע ברש"י דהחילוק שקרבן הבא בטומאה לא נאכל בטומאה משום דכל ההיתר ליקרב בטומאה הוא משום דהוא לאפוקי ציבור י"ח, א"כ ניחא דדוקא זריקה דהוא להוציא ציבור י"ח איכא דחיה אבל על הקטרה דלא הוי להוציא י"ח ליכא דחיה.

ובתוס' ביומא שם הק' על רש"י דמהא דאמרינן במשנה דאינו נאכל בטומאה משמע דמקריבים, ולכא' פשוט דלמ"ד ציץ לא מרצה על העולין ודאי שלא מקריבים דהרי מבואר בגמ' דחשיב אין בשר, אלא דיל"ע מדוע באמת מקריבים דנהי דציץ מרצה על העולין אבל לגבי אכילה מבואר בתוס' דאפי' אם ציץ מרצה אינו נאכל ומדוע לגבי הקטרה מקטירים.

ונראה דדוקא לגבי אכילה דליכא דחיה על הדין אכילה כמבואר במתני' דקרבן קרב בטומאה ואינו נאכל בטומאה, לכך אע"ג דציץ מרצה על אכילה כיון שהחפצא טמא ואינו ראוי לאכילה איכא חיסרון בזריקה שאינו מתיר באכילה, משא"כ לגבי הקטרה דסברי התוס' דאיכא דין דחיה על ההקטרה כמו לגבי הזריקה לכך איכא היתר זריקה ומקטירים.

והנה בתו"י יומא שם הק' על רש"י דאם לא מקטירים את האימורים איך זורקים את הדם לר"י הרי אם אין בשר אין דם, ולכא' דבריו תמוהים דכמו דאמרינן בגמ' דציץ מרצה על אכילות ולכך חשיב יש בשר ומ"מ אין נאכל א"כ ה"נ לגבי הקטרה, הן אמת דרש"י במנחות מבואר דכל האיסור אכילה הוא משום איסור טומאה כמו לאחר זריקה א"כ י"ל דבהקטרה לא שייך דכל האיסור הוא משום הפסול הקרבה ואם הציץ מרצה הוי כהקטרה כשירה וליכא איסור.

עוד י"ל דגם אם נימא כדעת התוס' במנחות דמחמת טומאת הבשר איכא חיסרון בזריקה דליכא היתר זריקה אבל כל זה לגבי הבשר אבל לגבי הקטרה אם הציץ מרצה ואיכא דין הקטרה ממילא שוב ליכא חסירון בזריקה וכש"נ לעיל בדעת התוס' דלכך אע"ג דליכא היתר אכילה על הבשר איכא היתר זריקה על ההקטרה.

ובתו"י שם תי'

# ביאור החילוק בין ציבור ליחיד בדעת ר"י - דף ע"ח ע"א

גמ' אלא לא קשיא כן ביחיד כאן בציבור.

רש"י כתב ביחיד לכתחילה פסולה ואם זרק הורצה, ומתני' בציבור באין לכתחילה דטומאת ציבור הוא בהיתר, לכא' הא דכתב רש"י דביחיד הורצה היינו משום ריצוי ציץ דבלא ריצוי ציץ ודאי דלא מרצה ביחיד, אלא דרש"י לא ביאר לנו מדוע איך מהני הזריקה הרי לר"י אם אין בשר אין דם, בשלמא בציבור כתב רש"י דטומאת ציבור הוא בהיתר ופי' התוס' דבריו משום דטומאה הותרה בציבור, אבל ביחיד מדוע חשיב יש בשר, ויתכן דהגמ' הכא משני דלר"י ציץ מרצה על אכילות [וכדכתבו התוס'], ומבואר ברש"י דביחיד לכתחילה פסולה מדאורייתא [ודלא כש"כ התוס' דהוי רק מדרבנן] וכ"כ המהרש"א, נמצא דלדעת רש"י ציץ מרצה על ההקרבה אבל אינו מתיר את ההקרבה, ולכך ביחיד לכתחילה אסור להקריב משום דליכא היתר ומ"מ אם הקריב איכא ריצוי משום הציץ, וא"כ הא דאין זורק לכתחילה לא הוי משום אין בשר דאם ציץ מרצה על האוכלין חשיב יש בשר, אלא משום דציץ לא מרצה לכתחילה.

ועיין רש"י לעיל דף ל"ד ע"ב [ד"ה אי אמרת] דבטמא בדיעבד הורצה לר"י משום ריצוי ציץ[[12]](#footnote-12), [וכ"מ בגמ' שם דאמרינן דטומאה ניחא משום ריצוי ציץ], ולכתחילה לא יזרוק משום דריצוי ציץ הוי רק בדיעבד וכש"נ, אלא דיל"ע דרש"י שם כתב דלכתחילה לא יזרוק משום דר"י לטעמיה דאם אין בשר אין דם[[13]](#footnote-13) ובטמא לכתחילה לא יזרוק משום דציץ הוי רק לכתחילה, וצ"ל דהתם רש"י אזיל על יוצא דליכא איסור ולכתחילה לא משום דלכתחילה לא חשיב שם יש בשר.

ובמהרש"א הכא כתב על דברי רש"י ומיהו בדיעבד הורצה דלא לעכב קאמר קרא, משמע דלא הוי משום ריצוי ציץ אלא דלא לעכב קאמר קרא היינו הקרא דאין בשר אין דם, וכתב המהרש"א וכן צ"ל לקמן לר"י דמחלק בין דיעבד ובין לכתחילה היינו מדאורייתא דהא לא ס"ל טומאה הותרה אפי' בציבור ולא ס"ל נמי דהציץ מרצה, א"כ נמצא דלר"י בדיעבד הורצה אפי' שהציץ לא מרצה ותמוה הרי בגמ' מבואר דסובר כר' יהושע שאם אין בשר אין דם, וברש"י בע"ב כתב דבנטמא מודה ר' יהושע דבדיעבד הורצה משום דאיתיה בעיניה ולא הזכיר רש"י את הריצוי ציץ, [ובתוס' כתבו משום דציץ מרצה], משמע דגם בלא ציץ באבוד ושרוף דליתיה בעיניה מעכב אפי' בדיעבד דאין בשר אין דם, משא"כ בטמא דאיתיה לבשר לכתחילה לא יזרוק ובדיעבד הורצה[[14]](#footnote-14), אלא דקשה דכיון דאין הציץ מרצה מה מועיל דאיתיה בעיניה הרי לא הוי זריקה על הטמא, אלא די"ל דגם אם אין הציץ מרצה על הטמא מהני הזריקה ליחשב שלא הוי בשר קודם זריקה וצ"ע

עוד קשה דממ"נ אם טמא נחשב איתיה בעיניה מדוע לכתחילה לא יזרוק ואם לא מהני משום דאין זריקה מהני לטמא א"כ מדוע בדיעבד הורצה ומאי שנא מאבוד ושרוף וצ"ע.

שיטת התוס' דגם ביחיד מדאורייתא לכתחילה זורק משום דריצוי ציץ מהני גם לכתחילה, והא דלכתחילה לא זורק הוי מדרבנן, והחילוק בין קרבן יחיד לקרבן ציבור הוא רק בטומאת גברי דליכא ריצוי ציץ, אבל בטומאת בשר או דם דאיכא ריצוי ציץ זורק לכתחילה גם ביחיד.

מבואר בתוס' דריצוי ציץ כיון דמהני על ההקרבה שלא יהיה הקרבה בטומאה שוב ליכא איסור להקריב, דכל האיסור להקריב הוי משום ההקרבה בטומאה וכיון דאיכא ריצוי ציץ הוי הקרבה כשירה וליכא איסור להקריב, משא"כ רש"י סבר דכל הריצוי ציץ הוי בדיעבד דנשאר שם הקרבה בטומאה ואיכא איסור לכתחילה להקריב בטומאה, ורק בציבור דאיכא דין דחייה או הותרה מקריב לכתחילה.

וברש"י בגיטין דף

כתב דבדאיכא ריצוי ציץ מקריב לכתחילה עיין מקד"ד

וצ"ע סתירת דברי רש"י.

ברבינו חננאל כתב כי קתני דבעי ר"י תרתי בקרבן יחיד אבל בקרבן ציבור הוא ומנחות אפי' חדא סגי ליה, משמע בדבריו דתי' הגמ' דבציבור לא בעינן בשר ואיכא דם גם בלא בשר דכל הילפותא דאם אין בשר אין דם הוי רק בקרבן יחיד, וא"כ גם

# ביאור סברת הגמ' דאי ממשכי ובגדרי מנוי– דף ע"ח ע"ב

גמ' דאי ממשכי הני חזי להני ואי ממשכי הני חזי להני.

יל"ע מהו הסברא דאי ממשכי הרי למעשה לא ממשכי ויש אנשים שאין להם כזית פסח בקרבן ואם איכלת פסחים מעכבת איך יוצאים י"ח.

ומבואר דכיון שהאדם נמנה על הקרבן ויש לו אפשרות שיהיה לו אכילה סגי לדין אכילה, דאפי' שבסוף בפועל לא ממשכי והתברר שלא היה לו אכילה, כיון שיש אפשרות שיהיה לו אכילה סגי בהכי.

והביאור דהדין אכילה הוי דין בקרבן שיקרב על אדם שיש לו אכילה בקרבן ואם אין לו אכילה בקרבן חסר בדין קרבן פסח, ובזה איכא סברא דסגי במה שיש אפשרות של ממשכי שיחשב שהקרבן קרב על אדם שיש לו אכילה בקרבן.

ובתוס' הק' דהרי בשעת זריקה אינם יכולים לימשך וא"כ בזריקה אין לכ"א כזית[[15]](#footnote-15), ותי' התוס' דנטמאו מקצתן או שמתו חזי להני, והק' השפ"א דמה מהני שמתו או נטמאו בזמן הזריקה הרי לימנות צריך בשעת שחיטה ובשעת שחיטה לא מתו ואיך יהני מה שראוי בזמן הזריקה, ולפמש"נ ניחא דכולם נמנו בשעת השחיטה אלא שאם אין אפשרות של אכילה חשיב דאין להם חלק באכילת הפסח ואכילה מעכבא וגם לא חשיב מינוי, אבל אם יש אפשרות של אכילה בזמן השחיטה של ממשכי ואח"כ שיהיה מיתה או טומאה כיון דאיכא אפשרות של אכילה לכ"א בפנ"ע חשיב דהוי קרבן של אכילה והוי מינוי.

והנה בחי' מרן רי"ז הלוי כתב דמינוי דקרבן פסח היינו בעלות ממונית לאכילה עיי"ש שהאריך בזה[[16]](#footnote-16), וא"כ יל"ע איך שייך בעלות ממונית על כזית אכילה בכל ישראל יוצאים בקרבן אחד הרי אין לכ"א בעלות ממונית על כזית.

ונראה דאין הדין מינוי דין נוסף על הדין אכילה שיהיה בעלות ממונית בקרבן, אלא הדין מינוי הוא דבעינן שהדין אכילה שיש בפסח יהיה ע"ז בעלות ממונית ולא סגי בדין אכילה של כל הקדשים כמבואר בדברי הגרי"ז שם, ולכך כיון דלגבי הדין אכילה מהני הסברא דאי ממשיך וכו' דסגי במאי שיש לו אפשרות אכילה אפי' שבפועל לא התממש האכילה, ה"נ לגבי הדין ממון דסגי במה שיש לו זכות ממונית לאפשרות אכילה, אלא דלדעת רבנן דלא סגי בהכי שוב איכא גם חיסרון בדין מינוי דכיון דלא חשיב דין אכילה גם לא הוי מינוי.

בגמ' אכילה לא מעכבא וכו' והתניא במכסת מלמד שאין הפסח נשחט אלא למנויו יכול שחטו שלא למנויו יהא כעובר על המצוה וכשר ת"ל איש לפי אכלו תכוסו הכתוב שנה עליו לעכב ואיתקש אוכליין למנויין.

יל"ע הרי נתבאר דהדין מינוי הוי דין באכילה דבעינן שיהיה לו זכות ממון באכילה וליכא דין נוסף של מינוי א"כ לכא' אם אכילה לא מעכבא ולא בעינן אכילה מדוע שהדין מינוי יעכב.

וי"ל בפשטות דאמנם הדין אכילה לא מעכבא אבל בעינן גברא דחזי, והדין מינוי הוא דגדרי הגברא דחזי הוא לפי הזכות ממון ואם ליכא זכות ממון חשיב דליכא אכילה והוי מדין גברא דלא חזי.

עוד י"ל דבשחיטה ודאי דאיכא דין אכילה דמעכבא דהרי בשחיטה פוסל מחשבה דשלא לאוכליו וחולה וזקן א"כ הדין מינוי מעכב בשחיטה, והא דילפינן אכילה מהדין מינוי הוי כש"כ התוס' דאם בשחיטה מעכב אפי' מחשבה בזריקה דהוי עיקר עבודה מעכב הדין אכילה.

# ביאור דברי התוס' בדין אכילה בשחיטה ובזריקה– דף ע"ח ע"ב

התוס' הק' מאי מקשינן מקרא דמכסת הרי קרא מיירי בשחיטה ובשחיטה פוסל מחשבת אוכלין משא"כ בזריקה ליכא פסול מחשבה א"כ מנלן דבעינן בזריקה אכילה, ותי' ר"י דאה"נ דבזריקה ליכא פסול מחשבה אבל כשאין אוכלין לגמרי פסול אף בשעת זריקה דסברא הוא דזריקה הוי עיקר עבודה, וילפינן לה מהא דבשחיטה פוסל אף מחשבה.

וצ"ב דאם איכא סברא דזריקרה הוי עיקר עבודה ופסול כשאין לו אוכלין מדוע באמת ליכא פסול מחשבה, ואם ליכא פסול מחשבה חזינן דזריקה קיל משחיטה א"כ איך ילפינן מהא דפוסל אפי' מחשבה בשחיטה דבזריקה יהיה פסול כשאין לו אוכלין דילמא כל הפסול הוא בזריקה.

ונראה לבאר דהילפותא הוא דאם איכא פסול מחשבה הרי דקרבן פסח דינו לאכילה ואם הקרבן לא עומד לאכילה הוא פסול, ולכך בזריקה דהוא עיקר עבודה בעינן שיהיה לקרבן אוכלים ואם ליכא אוכלים הוי קרבן פסול דבעינן שיהיה קרבן של אכילה, והא דפוסל מחשבה רק בשחיטה ולא בזריקה דפסול מחשבה הוי בשחיטה משום דהשחיטה היא המעמידה את האכילה של הקרבן דהוא המתיר של האיסור כמו בחולין ולכך איכא פסול מחשבה דאם מעמיד את הקרבן לאנשים שאינם בני אכילה איכא פסול מחשבה, משא"כ בזריקה דאינה מעמידה את האכילה של הקרבן, אבל כשאין לקרבן אוכלים הוי פסול בעצם הקרבן והזריקה שהיא עיקר עבודה איכא סברא דבעינן שלקרבן יהיה אוכלים.

המהרש"א הק' לדעת ר"א ור"י לא בעינן בזריקה אפי' גברא דחזי לאכילה לא בעינן שהבשר יהיה ראוי לאכילה ואילו בשחיטה ודאי דגם לר"נ מעכב הדין אכילה דהרי מחשבה פוסלת באכילה וא"כ איך כתבו התוס' דסברא דזריקה דהיא עיקר עבודה יותר פסול משחיטה.

ויתכן דלרבנן דאיכא דין אכילה איכא סברא דבזריקה דהוא עיקר עבודה בעינן שהקרבן יהיה ראוי לאכילה, משא"כ לר"נ דאכילה לא מעכבא ליכא דין אכילה וכל הדין הוא גברא דחזי לאכילה היינו שהקרבן יעמיד אכילה בזה איכא סברא דדוקא השחיטה דהוא המתיר באכילה

# קושית רעק"א – דף ע"ט ע"א

תוד"ה או, ואע"פ שיכולין ליזהר שלא יגעו בבשר.

רעק"א הק' הרי אין ההיתר משום טומאת בשר אלא משום ההקרבה בטומאה ומה מהני שהכהנים יזהרו לא לנגוע בבשר.

ונראה דאע"ג דתנן במתני' דפסח הבא בטומאה נאכל מפני שעיקרו לא בא אלא לאכילה מ"מ בעינן דחיה והיתר על האכילה בטומאה, וע"ז הק' התוס' דכשהכהנים טמאים כיון שיכולים ליזהר לא לנגוע בבשר א"כ כל הדחיה וההיתר הוא על ההקרבה בטומאה וליכא היתר על האכילה בטומאה א"כ מאי מהני אין ק"צ חלוק שיהיה מותר הקרבה בטומאה גם אם הבעלים טמא אבל מ"מ ליכא היתר לאכילה בטומאה, דכל מאי דמהני אין ק"צ חלוק הוא דעל מה שיש דחייה מהני גם לגבי שאר הדברים אפי' דלא הוי בציבור דאם ההקרבה בטומאה מחמת הכהנים מהני שגם אם הבעלים טמא, אבל על האיסור אכילה דליכא דחיה איך יהיה מותר.

[ופשוט דגם לשיטת רש"י ותוס' בזבחים דבכל הקרבה בטומאה ליכא היתר על הבשר אבל מ"מ ליכא דחייה על האיסור טומאת גברי ובזה הק' ה תוס' דכיון דליכא דחיה איך יותר].

ונראה דרעק"א מיאן בהך ביאור משום דסבר דהאכילה בטומאה לא הוי היתר נפרד אלא הוי דבר דממילא דכיון דפסח בא לאכילה כל דהותר ההקרבה בטומאת גברי של הבעלים ממילא הותר גם האכילה כיון שבפסח האכילה זה הקרבן דאינו בא אלא לאכילה.

# טומאת כהנים – דף ע"ט ע"א

מתני' או שהיו הכהנים טמאים.

ברמב"ם פ"ד מביאת מקדש הי"ד היו מקצת בית אב טמאים ומקצתם טהורים אע"פ שרובן טמאי מתים לא יקריבו אלא הטהורים וכו' אם היו רוב הכהנים הנמצאים שם בירושלים בזמן הקבוע טמאים יעשו בטומאה, מבואר ברמב"ם דלגבי שאר קרבנות הקבוע להם זמן תליא ברוב הכהנים הנמצאים בירושלים, וגם כשאין רוב הכהנים טמאים מאי דמחזרים אחר כהנים טהורים הוי מדין מהדרינן ותליא בפלוגתא אם טומאה דחויה בציבור או הותרה כמבואר בסוגיא ביומא, ואילו לגבי קרבן פסח כתב הרמב"ם שאם היו הכהנים טמאים מקריבים בטומאה ולא הזכיר דתליא ברוב כהנים וכדו' ומשמע דבעינן שכל הכהנים יהיו טמאים וצ"ע החילוק.

ובאו"ש בהשמטות כתב דקרבנות ציבור הקבוע להם זמן הכהנים הם גם מתכפרים ולכך תליא ברוב, ואילו בקרבן פסח שהכהנים אינם מתכפרים בקרבן הזה תליא אם כל הכהנים טמאים וצ"ב.

ונראה לבאר דבריו דבקרבן פסח שהכהנים אינם מתכפרים א"כ מה שהכהנים טמאים הוי קרבן שצריך לבוא בטומאה רק אם כל הכהנים טמאים וא"א להקריב בטהרה אז הוי דחיה של הטומאה בשביל ההקרבה, אבל אם יש כהן טהור אפי' במקום רחוק והקרבן יכול לבוא בטהרה לא חשיב כלל קרבן שצריך ליקרב בטומאה דאין סיבה לומר שהכהנים הטמאים הם אלה שצריכים להקריב את הקרבן, וגם בלא דין מהדרינן רק הכהן הטהור יכול להקריב והטמאים אסור להם כלל להקריב, משא"כ בקרבן ציבור שהכהנים הם המתכפרים א"כ הם צריכים להקריב כי הם המתכפרים בקרבן ושאר הציבור לא יכול להקריב א"כ הכהנים הם אלה שצריכים להקריב, ולכך כל שהכהנים שנמצאים בירושלים ועליהם מוטל ההקרבה טמאים חשיב כמו רוב ציבור טמאים דלכך חשיב דהקרבן יכול לבוא בטומאה ואיכא דחיה לטומאה.

# הערה ברש"י דף ע"ט ע"א

גמ' ור"כ אמר מחצה על מחצה אינו כרוב טהורין עושין את הראשון, רש"י כתב טהורין עושין את הראשון בטהרה דאי נמי מיעוטא נינהו אית להו למיעבד הראשון בטומאה וכ"ש כי עבדי בטהרה שפיר דמי.

ותמוה מאד א' מה כונת רש"י דלכא' הטהורים עושין את הראשון משום דהם טהורים ואין סיבה שלא יעשו את הראשון, ועוד מה כונת רש"י דאית להו למיעבד הראשון בטומאה מדוע שיהיו יכולים לעשות בטומאה הרי הם לא רוב ציבור, ומהו הכונה דכי עבדי בטהרה שפיר דמי.

ובמהרש"ל כתב על דברי רש"י פי' שמחוייבין לעשות הפסח בראשון ובטהרה ואינן נדחים לשני, ואין הפי' שיכולים לעשות בטומאה שהרי מחצה אינו כרוב וכו' ותמוה א"כ מה כונת רש"י בכל זה.

והגאון האדיר ר' אריה ליב לאער אמר לי שהיה קשה לרש"י איך מיעוט הטהורים עבדי את הראשון הרי מחצה אינו כרוב ורק רוב עושים את הראשון דבא בכנופיא וההקרבה היא ברוב ציבור [וכמו דמצינו לגבי פסח אין קרבן ציבור חלוק דההקרבה היא בציבור][[17]](#footnote-17) וע"ז כתב רש"י

# אין קרבן ציבור חלוק דף ע"ט

מתני' נטמא קהל או רובו או שהיו הכהנים טמאים והקהל טהורים יעשו בטומאה.

רש"י כתב יעשו בטומאה ואפי' טמאים יחידים דהא פסח דטהורין גופיה בטומאה אתי משום כהנים, ויש לבאר מהו ההיתר ליחידים להביא בטומאה משום דהפסח של הטהורים גופיה בטומאה אתי משום כהנים, דבשלמא הטהורים הפסח שלהם קרב בטומאה משום דהכהנים טמאים וחשיב כמו דהציבור טמאים כש"נ לעיל משום דבעינן הקרבה של הכהנים וכיון שהם דליכא הקרבה בטהרה חשיב כמו ציבור טמאים, אבל כל זה שיהיה הקרבה בטומאת גברי של הכהנים, אבל מהיכי תיתי להתיר גם שהבעלים טמא וליכא גברא דחזי לאכילה.

ובגמ' אמרינן שההיתר הוא משום דאין קרבן ציבור חלוק וצ"ב מהו ההיתר דאין קרבן ציבור חלוק.

עוד יל"ע דאיתא בגמ' אמר ר"ח לא שנו אלא שנטמא הסכין בטמא מת וקא מטמא לגברא דמעיקרא כי מיתעביד בטומאת הגוף דכרת קא מיתעביד, אבל נטמא הסכין בטומאת שרץ דבר הוא דימטמיא ליה לגברא לא מיטמיא ליה טהורין עבדי טמאין לא עביד מוטב יאכל בטומאת בשר בלאו ואל יאכל בשר בטומאת הגוף שהוא בכרת, אלמא קסבר ר"ח טומאה דחויה היא בציבור, וכתב רש"י בקושי הותרה וכל כמה דאפשר לאהדורי אטהרה או אטומאה קלה מהדרינן, וקשה דאם משום דטומאה דחויה מהדרינן א"כ גם שנטמא סכין בטמא מת דהיינו שנטמא הכהן מדוע גם הטמא עושה הרי איכא דין מהדרינן וההיתר דטומאה הוא על הקרבת הכהן ומדוע שיהיה היתר גם אם הבעלים טמא, אלא דאיכא היתר דאין קרבן ציבור חלוק אע"ג דטומאה הוי רק דחויה ולא אמרינן מהדרינן אטהרה, א"כ מדוע שהבשר טמא אפי' דהוי לאו לא אמרינן אין קרבן ציבור חלוק.

ונראה דגדר ההיתר דאין קרבן ציבור חלוק הוא דהתורה נתנה הקרבה אחת בפסח ראשון והוא ההקרבה של הציבור, ואם הציבור טהורים ההקרבה היא בטהרה והיחיד נדחה לפסח שני, ואם הציבור טמאים ההקרבה הוא בטומאה ואז גם יחיד טמא יכול להקריב, וכשהכהנים טמאים הוי הקרבה בטומאה ולכך גם אם איכא יחידים שהגברא טמא אפי' דלא הוי רובא כיון שהפסח כבר קרב בטומאה איכא דין דהפסח בא בטומאה ויכול גם גברא טמא אפי' שהוא לא חזי לאכילה להקריב ויוכל לאכול, דכשהפסח בא בטומאה כבר דינו שההקרבה בטומאה ודוחה כל דיני הטומאה, וע"ז אמר ר"ח סברא דבטומאת בשר בלאו דלא הוי הקרבה בטומאה של כרת דרק הבשר נטמא לא חשיב הקרבת טומאה של כרת ולכך איכא דחיה רק על טומאת הבשר ולא על טומאת הגברא.

ויל"ע דברש"י דף פ' ע"א ד"ה אלא ה"ק כתב דהטעם הוא משום דאסור ליחלק שגנאי הדבר דמוכחא מילתא בהדיא כשנזהרין אלו מאלו, ויתכן דלכך חשיב ב' הקרבות.

אמנם במהרש"א בתוד"ה משלחין כתב דהדין אין קרבן ציבור חלוק הוי מדרבנן משום גנאי, ותמוה א"כ איך זה מתיר שהכהנים טמאים להקרבה בגברי טמא אם מדאורייתא אסור לו להקריב, ואולי כונתו דהדין אין קרבן ציבור חלוק שלא מקריבים במחצה על מחצה הוי מדרבנן דמשום אין קרבן ציבור חלוק לא להקריב זה דין דרבנן, אבל ההיתר לטמאים להקריב זה מדאורייתא דהם בכלל ההקרבה בטומאה וכש"נ.

# מחצה על מחצה ל"ב דר"כ – דף ע"ט ע""ב

גמ' איכא דאמרי אמר ר' כהנא מחצה על מחצה אינו כרוב טהורין עושין את הראשון וטמאין אין עושין לא את הראשון ולא את השני בראשון לא עבדי דלא הוי רובא בשני לא עבדי דלא הוו מיעוטא.

רש"י כתב דטמאים לא עושים את הראשון דכיון דמחצה לא הוי כרוב לא עבדי בטומאה, ובשני נמי לא דאינו מיעוט, דהיינו דהדין דפסח הראשון בא בטומאה בעינן רוב דרק ציבור עושים פסח ראשון בטומאה ומחצה כיון דלא הוי רוב לא חשיבי ציבור, והדין פסח שני הוא דין במועט דאיש דנחה לפסח שני ומחצה אפי' שלא הוי ציבור גם לא הוי יחיד ולא הוי איש ולכך מחצה לא עושים לא פסח ראשון ולא פסח שני.

אמנם בתוס' הק' דממ"נ אם פלגא מירו איש לידחו לפסח שני ואי לא מיקרו איש אלא ציבור ליעביד בטומאה בראשון, מבואר בתוס' דכל דלא הוי ציבור הוי איש דאיש היינו שלא ציבור, ולכך הק' דממ"נ אם מחצה חשיב ציבור שיעשו פסח ראשון, ואם לא חשיבי ציבור ממילא הוי איש ונדחים לפסח שני.

ובתוס' פי' בשם ר"י דלעולם מחצה לא הוי איש ודינם ליעשות פסח ראשון, אלא דהטהורים לא עושים בטומאה מחמת המחצה טמאים משום דאינם כרוב ולכך א"כ להקריב דאין לומר שיעשו אלו לעצמן ואלו לעצמן דאין קרבן ציבור חלוק, מבואר בתוס' דאין קרבן ציבור חלוק לא הוי רק מתיר להקרבה בטומאה, אלא דלכך הוי סיבה שלא להקריב בכלל דאע"ג דהמחצה טמאים הוי ציבור לדחות את הטומאה, מ"מ כיון שהטהורים לא עבדי בטומאה משום דהטמאים הוי כמחצה שאינם כרוב אין הטהורים עבדי בטומאה, וביאור הדברים כש"נ דאין קרבן ציבור חלוק הוי דין בקרבן פסח דעבדינן הקרבה אחת של פסח, וכשהרוב טמאים והם הציבור חשיב דהקרבן בא בטומאה ולכך גם שאר הטמאים עבדי בטומאה, אבל במחצה דאפי' שהם ציבור לידחות את הטומאה, מ"מ לא הוי ציבור שהטהורים יעשו בטומאה משום דאינם כרוב ואינם משפיעים על הטהורים וימצא שהק"צ חלוק ולא עבדינן ב' הקרבות ולכך הטמאים נידחים לפסח שני.

ונראה דאין הדחיה משום אין קרבן ציבור חלוק דלא מצינו דין פסח שני בפטור דאין קרבן ציבור חלוק, אלא דהדין אין קרבן ציבור חלוק הוי דין בהקרבת הציבור ומשום הך דינא הוי שהטמאים אין בכוחם לידחות את הטומאה, דכל דין דחית ציבור את הטומאה הוי אם יהיה הקרבה אחת של הציבור בקרבן פסח, והכא שהטמאים הם מחצה שאינם כרוב אין בכחם לבטל את הקרבת הטהרה של הטהורים וכיון שהטהורים עבדי בטהרה אין דין דחיה של הטומאה, דכל הדין דחיה הוא שההקרבה תהיה הקרבת ציבור בטומאה ואם יש טהורים שחייבים לעשות בטהרה לא הוי הקרבת ציבור בטומאה.

אלא דיש לבאר מדוע לרב דמחצה כרוב הללו עושין לעצמן והללו עושין לעצמן ולא אמרינן דאין קרבן ציבור חלוק, ואם פליג על הדין אין ק"צ חלוק א"כ גם אם מחצה לא הוי כרוב הללו עושין לעצמן כמו לל"ב דר"כ דכל מאי דהטמאים לא עבדי הוי משום דאין ק"צ חלוק.

ונראה דלדעת רב דמחצה כרוב חשיב כל מחצה כהקרבת ציבור ושייך שיהיה בהקרבת קרבן פסח ב' הקרבות אם כל הקרבה היא הקרבה של הציבור, דרק אם מחצה אין כרוב ולא חשיב כ"א כציבור חשוב אז אמרינן אין ק"צ חלוק דליכא הקרבת ציבור.

# נידון האחרונים אם רוב ומיעוט תלוי בזמן פסח ראשון או בזמן פסח שני

המנח"ח מצוה ש"פ אות י"ג כתב דדבר זה דרוב ומיעוט העיקר הוא נחשב בפסח ראשון אם היו מיעוט בפסח ראשון ונדחו תיכף לפסח שני אפי' שאחרי זה נתרבו הרבה מ"מ עושים השני, כיון שהיו בפסח ראשון מיעוט גזה"כ דמיעוט נדחים, וכן אם היו בפסח ראשון רוב או מחצה דאינם נדחים, אף שנתמעטו אח"כ מ"מ לא חלה עליהם חובת פסח שני כלל ואין עושים, וציין לגמ' דף ע"ט ע"ב.

ויל"ע דלכא' בגמ' מבואר להיפך דאמרינן בגמ' שאם היו ישראל מחצה טמאין ומחצה טהורין ונשים עודפות על הטהורים ונשים בראשון חובה ובשני רשות, ובראשון לא עבדי משום דהם מיעוט ובשני לא עבדי משום דדל נשים דהם רשות והוי ליה פלגא ופלגא לא עבדי בשני, הרי דהרוב ומיעוט אזיל בתר פסח שני דאם הכל הולך לפי פסח ראשון כיון שבפסח ראשון הטהורים היו מיעוט נדחו לפסח שני ושיעשו פסח שני.

עיין באבי עזרי שהק' כן וכתב דהכא כיון דבפסח ראשון יודעים שהנשים בשני רשות וממילא הטהורים מחצה דנים לפי פסח שני, וביאור הדברים נראה[[18]](#footnote-18) דסברת המנח"ח דאזלינן בתר פסח ראשון הוא משום דהדין דחייה לפסח שני תליא בפסח ראשון, ולכך אם היו רוב טמאים בפסח ראשון נדחו לפסח שני וחל עליהם חובת פסח שני ולכך אפי' נתמעטו אח"כ עבדי פסח שני, וכן להיפך אם היו מיעוט בפסח ראשון ולא נדחו לפסח שני אפי' שאח"כ בפסח שני הם לא מיעוט לא עושים את השני, משא"כ הכא שהטמאים הם מיעוט משום נשים נהי שנדחים מפסח ראשון כיון שהם מיעוט, אבל לא חל עליהם דין פסח שני כיון שאנחנו יודעים שבפסח שני הם יהיו מחצה שהוא כרוב ואינו מועט ורוב לא עושים פסח שני לכך לא חל עליהם עכשיו דחיה דכיון דאתה יודע שהם יהיו מחצה לא חל על מחצה פסח שני, משא"כ בגוונא שהם מועט ממש וחל פסח שני ואח"כ נשתנה שנהיה גרים וכדו' ונהפכו לרוב בזה כיון שחל עליהם דין פסח שני חייבים בפסח שני[[19]](#footnote-19).

ועיין באבי עזרי שם שנתקשה מדוע שיהיה תלוי בפסח ראשון דהרי גר שנתגייר וקטן שהגדיל אם לא הקריבו עליו בראשון מקריב בשני, הרי דחובת פסח שני לא הוי תשלומין לפסח ראשון א"כ מדוע דהרוב ומיעוט יקבע לפי פסח ראשון.

ונראה כמש"נ דנהי דפסח שני לא הוי תשלומין לפסח ראשון וגם מי שלא היה לו חובה כלל בפסח ראשון חייב בפסח שני, אבל הדיןן רוב ומיעוט הוי דין שחל בפסח ראשון דרוב אין נדחים ומיעוט נדחים ולכך כל שהיה רוב בפסח ראשון לא חל עליו פסח שני ואם היה מיעוט בפסח ראשון חל עליו פסח שני, ועדיין קשה כשהיה רוב בפסח ראשון נהי שלא חל עליו חובה בפסח ראשון אבל עכשיו בפסח שני כיון שהוא מועט שיתחייב דלא גרע מגר וצ"ע.

ובגמ' דף פ' ע"א היו ישראל מחצה טמאין ומחצה טהורין [והך מ"ד סובר דמחצה כרוב ואין קרבן ציבור חלוק א"כ א"א לעשות בראשון] עולא אמר משלחין אחד מהן לדרך רחוקה, ובתוס' כתבו דמוכח בגמ' דמשלחים אחד מהטהורים, והק' ריב"א שישלחו אחד מהטמאים לדרך רחוקה דהטהורים רובא ועבדי בטהרה, והק' רעק"א בגלהש"ס דהרי אזלינן דמחצה לא עבדי לא בראשון ולא בשני א"כ אם תשלח אחד לדרך רחוקה ובשני הוא יבוא לעשות א"כ בשני הוי מחצה ביחד עם הטמאים ומחצה לא עושים פסח שני וצ"ע, ובפשטות מבואר ברעק"א דהדין ציבור ומיעוט נמדד לפי פסח שני ולכך הק' דאע"ג דבפסח ראשון הטמאים הם מיעוט מ"מ כיון שבפסח שני הם יהיו ציבור לא עושים פסח שני[[20]](#footnote-20), ולדעת המנח"ח ניחא דכיון שבפסח ראשון הטמאים הם מיעוט אפי' שבפסח שני הם יהיו מחצה לא עבדינן בשני.

וברש"ש כתב סברא לתרץ דכיון שהוא נדחה מחמת דרך רחוקה ולא מחמת טומאה לא חשיב ציבור, דכל הדין דציבור לא עושים את השני היינו אם נדחו מחמת טומאה.

ובמנח"ח שהובא לעיל יעויי"ש דמבואר שלא כדברי הרש"ש דכתב דאזלינן בתר פסח ראשון ולכך גם אם נתגיירו הרבה אנשים והם רוב הטמאים עושים את השני, ולדעת הרש"ש ודאי שעושים גם אם ניזל בתר פסח שני דכיון שהטמאים הם מועט.

# רובים זבים ומיעוטם טמאי מתים – דף פ' ע"א

גמ' איתמר היו רובן זבין ומיעוטן טמאי מתים אמר רב אותן טמאי מתים אינן עושין וכו' בראשון לא עבדי דהוו מיעוטא ומיעוטא לא עבדי בראשון.

מבואר דגם את הטמאי זבים מונים בכלל הציבור וממילא הטמאי מתים הוי מיעוטא, ויל"ע מדוע לגבי דרך רחוקה מבואר בתוס' דמי שהוא בדרך רחוקה לא נמנה בכלל הציבור ומונים בלעדיו את הרוב והמיעוט ומאי שנא דאת הטמאי זבים מונים.

ונראה בפשטות דדרך רחוקה הוי פטור מפסח ולכך אינו נמנה כלל, משא"כ זבים דחייב בפסח אלא דיש לו פטור של אונס שאינו יכול לעשות לכך הוא נמנה בכלל.

גמ' אמר להו שמואל זילו אמרו ליה לאבא ויעשו וכו' מאי עבדת להו.

יל"ע במאי פליגי שמואל ורב ומהי סברת רב הרי איכא סברא דלא יקרב פסח משום דלא אפשר וכמו דאמר רב.

ונראה דהרי פסח בעצם הוי ככל הקרבנות שקבוע להם זמן שדוחה טומאה, אלא דאיכא גזה"כ דמועטים נדחים לפסח שני, וע"ז קאמר שמואל דכל הדין דחיה הוא רק אם יהיה הקרבה בפסח שני, אבל הכא דנמצא דלא יהיה כלל הקרבת פסח ליכא דין דחיה והדר פסח כשאר קרבנות דדוחה טומאה, ורב סובר דהדין יחיד נדחה הוי דין בעצם הקרבן דכל הדחיה בטומאה הוא רק בציבור ולא ביחיד.

ובגמ' בע"ב שליש טהורים שליש זבים שליש טמאי מתים דטמאי מתים לא עבדי לא בראשון [משום דהטמאי מתים מיעוטא], ולא בשני [משום דהטמאי מתים ביחד עם הזבים רובא], וכתבו התוס' נראה לר"י דהסוגיא אליבא דרב דלשמואל דסבר ויעשו הפסח במועדו מאי עבדת ביה דלדידיה כיון שאין רובא טהורין לא מידחו טמאים לפסח שני, מבואר בתוס' דלא הוי דין דאם ליכא כלל הקרבה בעם ישראל אז איכא דין דחיה דקבוע לו זמן, אלא דכל הדחיה של טומאה מפסח ראשון הוא רק אם יהיה הקרבה בשני, אבל כשליכא הקרבה בשני ליכא דחיה לפסח שני והדר דאיכא דחיה של קבוע זמן.

# פסח שני כשלא עבדי ציבור בראשון – דף פ' ע"א

גמ' כל היכא דעבדי ציבור בראשון עביד יחיד בשני כל היכא דלא עבדי ציבור בראשון לא עבדי יחיד בשני.

המנח"ח [מצוה ש"פ בסו"ד] כתב שאם יבנה הבית בב"א בין שני הפסחים כיון דבראשון ליכא ישראל וליכא מקדש אין חילוק בין רוב למיעוט וכל ישראל יהיו חייבים בפסח שני כמו בנתגיירו הרבה גרים, וקשה דבגמ' אמרינן דאם לא עבדי ציבור בראשון לא עביד יחיד בשני.

ויתכן דכל דברי הגמ' הוא בדין דחייה דיחיד נדחה לפסח שני ויש לו דין פסח שני רק אם ציבור עבדי בראשון, משא"כ היכא דליכא פסח ראשון איכא חיוב פסח שני, ואין להק' דכשציבור לא עבדי בראשון שיעשו המיעוט טמאי מתים בשני, זה אינו דהתם החיוב שלהם היה בראשון ונדחו ולא נדחו לפסח שני משום דציבור לא עבדי בראשון ממילא לא עבדי בשני, אבל כשלא היה ישראל לא הוי דין דחייה אלא הוי דין פסח שני.

ובעצם זהו חידוש דהרי הגמ' קוראת לפסח שני תשלומין [בכ"מ ואחד מהם היו רובן טמאי מתים ומיעוטם זבים ר' הונא אמר אין תשלומין לפסח הבא בטומאה] ונמצא דאיכא דין תשלומין וכשלא היה אפשרות להקריב הוי דין חדש לעשות פסח שני ולכא' מוכח כן מהא דגר שנתגייר עושה פסח שני אפי' שלא היה חייב בפסח ראשון ועדיין צ"ע בזה.

אחר כתבי ראיתי מביאים דבפנים מאירות זבחים דף י"ז בתוד"ה קסבר כתב בביאור דברי התוס' דמאי דאמרינן דבפסח הבא בטומאה זבים לא עושים פסח שני היינו דוקא זבים, אבל טהורים ששגגו או הזידו ולא עשו עושים את השני, והביאו רעק"א בגליון הרמב"ם פ"ז ה"ה והוסיף דהטעם הוא כיון שהיה מחוייב בפסח ראשון עושה את השני, דהיינו דדוקא זבים שנדחו מפסח ראשון בזה אמרינן דנדחים לשני רק אם היה הקרבה בטהרה אבל הקרבה בטומאה לא דוחה לפסח שני, משא"כ אם היה חייב בפסח ראשון ולא עשה פסח ראשון עושה פסח שני משום שהוא היה חייב בפסח ראשון ולא איכפת לי שהפסח ראשון קרב בטומאה דהטעם שהטהור עושה פסח שני לא משום דנדחה לפסח שני דנימא דרק טהרה דוחה ולא טומאה, א"כ צדק הסברא הנ"ל דה"ה אם יתחייב רק בפסח שני שחייב דכל הסברא דאם קרב בטומאה בראשון לא עושים או אם לא קרב כלל היינו אם סיבת הפסח שני הוא מחמת דחיית הטומאה של פסח ראשון בזה אמרינן שרק אם היה הקרבה בטהרה בפסח ראשון איכא דין דחיה לפסח שני ולא כשלא היה הקרבה או שהיה הקרבה בטומאה.

# ריצוי ציץ בטומאת בשר לר' נתן דף פ' ע"ב

מתני' הפסח שנזרק דמו ואח"כ נודע שהוא טמא הציץ מרצה.

רש"י כתב דמיירי שנטמא דם או הבשר, ובתוס' הק' דאם נטמא הבשר לרבנן לא מהני הריצוי ציץ דאכילת פסחים מעכבא, ובהכרח דמתני' כר' נתן דסגי בגברא שראוי לאכילה ולא בעינן אכילה, וסברי דציץ מרצה לאכילה א"כ איך שייך לומר דנודע ואח"כ זרק לא מרצה והיינו מדרבנן דאיך רבנן מחייבים לעשות פסח שני דמדאורייתא נפטר בפסח ראשון.

ויל"ע דאם מתני' אזלא כר' נתן דאכילת פסחים לא מעכבא מדוע בעינן כלל ריצוי ציץ, ואם מיירי שגם האימורים נטמאו א"כ סגי בריצוי ציץ לאמורין ומדוע הוצרכו התוס' לומר דאיכא ריצוי ציץ לאכילה.

הן אמת דבמהרש"א מבואר דבעינן ריצוי ציץ משום דגם האימורים נטמאו, דבתוס' הק' בקושיה ב' דמוכח במתני' לעיל דאיכא ריצוי ציץ אפי' מדרבנן גם בנודע ואח"כ זרק דאמרינן דנטמא בשר וחלב קיים בדיעבד הורצה אפי' שנודע ואח"כ זרק, והק' המהרש"א דמאי קשיא לתוס' דהתם מיירי דאיכא חלב ולא בעינן ריצוי ציץ לכך בדיעבד הורצה, משא"כ במתני' הכא דנטמא גם האימורים בעינן לריצוי ציץ ולכך בדיעבד לא הורצה, מבואר במהרש"א דמאי דבעינן הכא ריצוי ציץ הוי משום דנטמאו גם האימורים, ולא זכיתי להבין דבריו הק' דא"כ מדוע הוצרכו התוס' לומר דאיכא ריצוי ציץ משום דציץ מרצה על האוכלים דסגי דציץ מרצה על העולין.

ונראה דלעולם גם לדעת ר' נתן אע"ג דאכילה לא מעכבא היינו דאפי' שהבשר טמא וליכא אכילה לא מעכבא והקרבן פסח כשר, אבל לעולם כמו דחזינן דבעינן גברא דראוי לאכילה הרי דאיכא דין אכילה, לכך בעינן שלקרבן יהיה בשר הנאכל דהבשר יהיה בכלל הקרבן, ולכך בקרבן טמא כיון דאיכא טומאה בבשר אין הזריקה מתירה את הבשר וחשיב דליכא לקרבן בשר והוי פסול בפסח, ולכך בעינן ציץ מרצה על אכילות דחשיב דאיכא זריקה המתירה את הבשר ואיכא לקרבן בשר וכיון דאכילה בפועל לא מעכבא אפי' שהבשר טמא הוי קרבן כשר כיון שהזריקה מצד עצמה מתירה את הבשר, משא"כ אם ציץ לא מרצה על אכילות ואין הזריקה מתירה את הבשר חשיב קרבן בלא בשר ולא הוי קרבן[[21]](#footnote-21), ולפי"ז מאי דתנן לעיל דנטמא בשר בדיעבד הורצה לר' נתן הוי משום ריצוי ציץ כדתנן במתני' הכא, דבלא ריצוי ציץ ליכא זריקה על האכילה וליכא בשר לקרבן והוי קרבן בלא אכילה ופסול.

הרמב"ם כתב בפ"ד ה"ב שאם לא נודע לו עד שנזרק הדם הוצרה שהציץ מרצה על שגגת הבשר שנטמא, ותמוה

ובמהר"י קורקוס כתב

ובעצם פשטות המשניות והגמ' כרמב"ם

# דין אכילה לר' נתן

בתוס' [דף פ' ע"ב ד"ה נזרק] כתבו דמאי דתנן לעיל נטמא בשר וחלב קיים אינו זורק את הדם הוי מדרבנן, משום דמתני' אזלא כר' נתן ולר' נתן אכילת פסחים לא מעכבא, מבואר דליכא כלל דין אכילה ומדאורייתא לכתחילה זורק את הדם, אלא דיש לדחות דלעולם איכא דין לכתחילה של אכילת בשר אלא דהכא כבר נשחט הקרבן ולכך זורק את הדם, ומיסתבר כן דהרי ודאי עיקר הפסח בא לאכילה חדא דגם לר' נתן איכא פסול מחשב דשלא לאוכליו וכדו' הרי דאיכא דין אכילה, ועוד דמתני' תנן דפסח שבא בטומאה נאכל משום דאינו בא אלא לאכילה ומתני' אזלא גם כר' נתן[[22]](#footnote-22), אמנם בחזו"א כתב דהטעם דלר' נתן פסח הבא בטומאת בשר נאכל מהא דבטומאת גברי נאכל דהרי גם לר' נתן בעינן גברא דחזי לאכילה לכך גם בטומאת בשר נאכל, ולא זכיתי להבין דבריו הק' דבטומאת גברי נאכל משום דבלא"ה אינו יכול להביא את הקרבן, אבל בטומאת בשר אם לר' נתן לא הוי עיכוב בהקרבת הקרבן מדוע שיאכל.

ויעויין במהרש"ל בדף ע"ח ע"ב בתוס' ד"ה ולרבי נתן שכתב דהוי מדאורייתא, דבתוס' כתבו דלמאי דמוקי מתני' כר' נתן מאי דיוצאים בפסח אחד דקאמר ר' נתן היינו דוקא בדיעבד, וכתב המהרש"ל דכונת התוס' דאין לומר דלכך לא משני דלר' נתן איכא מצוה לאכילה משום דמדאורייתא לא בעינן ככלל אכילה, ומתני' הוי דרבנן ומאי דיוצאים בפסח אחד מדאורייתא, דאין לומר כן ובאמת לר' נתן איכא דין אכילה לכתחילה דאורייתא ומאי דיוצאים בפסח אחד בדיעבד, ומאי דלא משני קרא למצוה משום דאיכא היקש.

וברש"י במתני' שם כתב דאינו זורק את הדם משום דעיקר פסח לאכילת אדם קאתי, משמע ברש"י דהוי מדינא דאורייתא וכש"נ דגם לר' נתן עיקר הפסח בא לאכילה ולכך מדאורייתא אינו זורק את הדם.

מתני' הפסח שבא בטומאה נאכל בטומאה שלא בא מתחילתו אלא לאכילה, וברש"י כתב הפסח שבא בטומאה כגון רוב צבור טמאים.

שיטת רש"י ותוס' בזבחים דקרבן שקרב בטומאה אפי' שהבשר טהור אינו נאכל, משום דבהקרבה בטומאה ליכא היתר בשר, וא"כ יל"ע מדוע כתב רש"י כגון רוב צבור טמאים דגם אם הכהנים או הכלי שרת טמאים שהוי הקרבה בטומאה צריך היתר מיוחד לאכילת בשר.

ויתכן דכונת רש"י דאפי' שהציבור טמאים ואיכא איסור טומאת גברי בכרת איכא היתר אכילה משום דהפסח אינו בא אלא לאכילה.

רש"י כתב אפי' לר"א[[23]](#footnote-23) דעיקר פסח לאכילת אדם קאתי.

# טומאת התהום בנזיר – דף פ' ע"ב

מתני' מפני שאמרו הנזיר ועושה פסח וכו'.

יל"ע האם בנזיר בטומאת התהום בעינן לריצוי ציץ, דהרי בנזיר הנידון משום דבטומאה צריך לסתור נזירותו ואינו שייך לקרבנות.

וברמב"ם פ"ו מנזירות הט"ז כתב ההיתר של טומאת התהום בנזיר ולא הביא כלל ריצוי ציץ, ועיין בשערי יושר שער ב' פ"כ.

ובחי' רבינו חיים הלוי כתב בד"ה ובעיקר וז"ל משא"כ בנזיר דלא שייך ביה כלל דין ריצוי ציץ, דהרי סתירת הטומאה אינה על קרבנותיו רק על עצם הנזירות טהרה שלו, דלא שייך ע"ז כלל ריצוי ציץ וכו'.

אמנם רש"י דף פ"א ע"ב ד"ה לא שנו כתב לא שנו דציץ מרצה על טומאת התהום בנזיר ועושה פסח, מבואר ברש"י דגם בנזיר בעינן לריצוי ציץ.

ובר' חיים בד"ה ולפ"ז כתב אשר לפי"ז נמצא דטומאת התהום של בעלים שבנזיר ועושה פסח תרתי בה, עצם חלות הנזירות טהרה ומה שלא נסתרה ע"י טומאת התהום וכו', ושנית הוא דין הכשר ההקרבה של הפסח וקרבנות נזיר שהוא ע"י ריצוי ציץ, מבואר בהגר"ח דגם בנזיר מלבד מאי דבעינן היתר טומאת התהום על עצם הטומאה שלא יסתור את הספירה, עוד בעינן לריצוי ציץ בשביל הבאת הקרבנות דגם לאחר היתר הטומאה חשיב הבאת קרבנות בטומאה וההיתר הוא משום ריצוי ציץ [ולפי"ז ליכא כלל דיוק מדברי הרמב"ם הנ"ל דהרמב"ם מיירי לגבי סתירת המנין דבזה איכא היתר לטומאת התהום גם בלא ריצוי ציץ].

# טומאת התהום בקרבן פסח – דף פ' ע"ב

מתני' נטמא טומאת התהום הציץ מרצה.

מבואר ברש"י דההיתר דקבר התהום הוי רק אם נודע לו לאחר שהביא קרבנותיו, וצ"ב דאם איכא היתר מהילכתא לקבר התהום מה החילוק בין נודע לו קודם שהביא לנודע לו לאחר שהביא.

ויתכן דכל ההיתר דטומאת התהום הוי היתר בדיעבד ולא היתר לכתחילה ועיין בכ"ז בהמשך.

**טומאת התהום בכהן העובד.**

גמ' בעי רמי בר חמא כהן המרצה בקרבנותיהן הותרה לו טומאת התהום או לא וכו'.

נראה לבאר הצד בגמ' דכל ההיתר דקבר התהום הוא בבעלים ולא בכהן, דבכהן איכא חיסרון בטומאה משום העבודה דנעשית בטומאה וא"כ יתכן דליכא ע"ז היתר דקבר התהום, דדילמא דוקא בבעלים דכל הפסול טומאה הוא בקרבן דבעינן ראוי לאכילה ע"ז מהני היתר קבר התהום, אבל בכהן דאיכא פסול בגוף העבודה דילמא לא נתחדש היתר בטומאת התהום.

ובתוס' הק' מה הראיה מהברייתא דאמרינן דטומאת התהום הותר לטמא מת ולא לטמא שרץ דילמא מיירי ששחט, ותמה רעק"א הרי שחיטה כשירה בטמא, ובשאר עבודות זה גופא האיבעיא אם הותר טומאת התהום לכהן העובד ומאי נפק"מ אם הוא גם בעלים.

ויעויין בתוס' שאנץ דכתב וז"ל

וכונתו דציץ לא מרצה על אכילות,

ויתכן דזה גם כונת התוס' להק' דאם הבעלים טמא שחט הוא טימא את הבשר וזה הנפק"מ דלא הותר טומאת התהום אלא למת בלבד ולא לטמא שרץ דבטמא מת איכא היתר לטומאת התהום ובטמא שרץ ליכא היתר לטומאת התהום וליכא היתר לטומאת הבשר,

ותי' התוס' דטומאת הבשר הוי אותו ספק לגבי טומאת הכהן דהספק הוא אם ההיתר הוא רק לגבי הבעלים או לגבי הזיבחא וא"כ טומאת הבשר תליא בזיבחא.

**טומאת התהום בקרבן תמיד.**

בגמ' [פ"א ע"א] בעי רב יוסף כהן המרצה בתמיד הותרה לו טומאת התהום או לא וכו'.

והק' רש"י דמאי נפק"מ הרי תמיד הוי ק"צ ואיכא היתר בטומאה, וכתב רש"י דנפק"מ למ"ד טומאה דחויה בציבור דאיכא דין מהדרינן אטהורים, ואילו אם איכא היתר דטומאת התהום איכא למ"ד דאיכא היתר אפי' בנודע לו קודם שזרק לאחר ששחט, [ויל"ע דלא מצינו בע"ב מ"ד דפליג וסובר דלא מהני טומאת התהום לכתחילה וא"כ בנודע לאחר שחיטה קודם זריקה מהני לזרוק לכתחילה ומדוע כתב רש"י דאיכא למ"ד, ואולי כונתו לל"ק דר' אשי].

ומקשים דהרמב"ם כתב בהל' ביאת מקדש ואפי' נודע לו שהוא טמא קודם שיזרוק הדם וזרק הורצה, שהציץ מרצה על טומאת התהום אע"פ שהוא מזיד, משמע דאינו זורק לכתחילה אלא רק אם זרק הורצה וא"כ מאי נפק"מ לגבי תמיד בהיתר טומאת התהום הרי איכא היתר דטומאה דחויה בציבור, ובחזו"א נזיר סי' ח' כתב דמוכח דכשיש דין מהדרינן ועביד בטומאה אינו מרצה ומיושב שפיר דבעינן היתר טומאת התהום דבדיעבד הורצה.

ובקה"י סי' נ"ט כתב

ויל"ע בדעת רש"י ותוס' דאיכא חילוק בטומאת התהום דאם נודע לו קודם שחיטה אינו שוחט לכתחילה ואם נודע לו לאחר שחיטה קודם זריקה זורק לכתחילה מהו החילוק בין שחיטה לזריקה.

# שיטת הרמב"ם

ברמב"ם פ"ו מקרבן פסח הי"א כתב מי שעבר בדרך ונמצא מת וכו' אם היה המת טומאת התהום אע"פ שהוא טמא לתרומה הרי זה טהור לפסח ושוחט ואוכל פסחו ואע"פ שאפשר שנגע הואיל והיא טומאת התהום טהור לפסח, מבואר ברמב"ם דבטומאת התהום כשר לפסח לכתחילה אפי' לשחיטה ודלא כמבואר בתוס' וברש"י דהוי כשנודע לאחר שחיטה וכשר לזריקה.

ובהי"ב כתב מי שעשה פסח בחזקת שהוא טהור ואח"כ נודע לו שהיה טמא בטומאת התהום אינו חייב בפסח שני ודבר זה הלכה מפי הקבלה, אבל אם נודע לו שהיה טמא בטומאה ידועה חייב בפסח שני, ותמוה הרי בהי"א משמע דבטומאת התהום אפי' שנודע לו קודם שחיטה יכול לכתחילה לשחוט, אלא דאיכא חילוק דבהי"א מיירי שספק נגע ולא נטמא בודאי בטומאת התהום ובזה כשר לכתחילה, ובהי"ב שודאי נטמא בטומאת התהום זה מהני רק אם נודע לו אחרי שהקריב וצ"ב ב' ההלכות בטומאת התהום.

עוד יל"ע דברמב"ם פ"ד מביאת מקדש ה"ו כתב כהן שעבד ואח"כ נודע שהיה טמא וכו' ואם היא טומאת התהום הציץ מרצה וכל הקרבנות שהקריב נרצו, ואפי' נודע לו שהוא טמא קודם שיזרוק הדם וזרק הורצה, שהציץ מרצה על טומאת התהום אע"פ שהוא מזיד, מבואר ברמב"ם דרק אם נודע לו אחר שחיטה קודם זריקה זורק לכתחילה כדעת התוס', וכתב הכסף משנה דבהל' ק"פ משמע ברמב"ם שיכול לכתחילה לשחוט וכתב דצ"ל שטעמו משום דשאני קרבן פסח שהוא חובה והוא מצוה עוברת, משמע מדבריו דהא דלא שוחט לכתחילה הוי דין דרבנן בעלמא לכך בפסח התירו, אלא דלכא' הרמב"ם בהל' ביאת מקדש מיירי שנודע לו שנטמא בודאי בטומאת התהום ובזה לא כתב הרמב"ם דשוחט לכתחילה אלא רק בספק נטמא בטומאת התהום, וא"כ אין סתירה דבהל' ביאת מקדש דנטמא בודאי בטומאת התהום הוי היתר לזריקה ולא לשחיטה, אלא דקשה דברמב"ם הל' ק"פ בנטמא בודאי כתב רק אם נודע לו לאחר שהקריב לגמרי ומדוע לא כתב שאם נודע לו לאחר שחיטה זורק לכתחילה.

עוד יל"ע דהרמב"ם בהל' קרבן פסח לא הזכיר דההיתר דטומאת התהום הוי משום ריצוי ציץ אלא כתב בסתם דטומאת התהום טהור לפסח, ואילו בהל' ביאת מקדש כתב דההיתר הוא משום ריצוי ציץ.

והמתבאר מדברי הגר"ח [בהל' ביאת מקדש] דהרמב"ם בהל' ביאת מקדש דמיירי בשאר קרבנות, ומיירי דהטומאה הוא בכהן העובד, וכל החיסרון משום פסול טומאה של העובד, בזה אמרינן דאיכא ריצוי ציץ בטומאת התהום ולכך גם אם נודע לו קודם זריקה וזרק הורצה דלטומאת התהום מהני ריצוי ציץ[[24]](#footnote-24), משא"כ בהל' ק"פ דמיירי דהבעלים טמא ואיכא דין דחיה בקרבן פסח דכשהבעלים טמא נדחה לפסח שני וזה לא יהני ריצוי ציץ כיון דמ"מ הגברא טמא ונדחה לפסח שני[[25]](#footnote-25), בזה בעינן להיתר דטומאת התהום וע"ז איכא הלכה דרק בלא נודע איכא להיתר דטומאת התהום, ולכך רק אם נודע לו לאחר שהקריב, או שנודע לו קודם שספק נגע דסו"ס לא נודע לו שנטמא איכא היתר לטומאת התהום וליכא דחיה של הגברא לפסח שני.

# היתר אכילת בשר בטומאת התהום

המקד"ד קו"א סי' ה' סק"ב נקט בפשטות דבטומאת התהום אפי' שהציץ מרצה והפסח מרצה ליכא היתר אכילה אפי' לרבנן דאכילת פסחים מעכבת, וקשה הרי לכו"ע בעינן גברא ראוי לאכילה והרי אין הציץ מרצה שהגברא יוכל לאכול וביותר דלרבנן אכילה מעכבא, וכתב דכיון שאינו ראוי לאכילה משום טומאת התהום דהציץ מרצה על טומאת התהום א"כ הציץ מרצה ג"כ על הפסול שאינו ראוי לאכילה הבא מחמת טומאת התהום שהציץ מרצה על הך טומאה, דהציץ מרצה על כל הפסולים המסתעפים מן הטומאה שהציץ מרצה עליו, ודבריו חידוש דהרי הדין אכילה לא שייך דוקא לטומאה ומדוע מה שאינו ראוי לאכילה מחמת הטומאה איכא ע"ז ריצוי ציץ, וביותר דלכא' לא שייך ע"ז ריצוי ציץ דלא הוי רק חיסרון ריצוי אלא דבעינן בפועל גברא הראוי לאכילה ופסח הראוי לאכילה, מבואר במקד"ד דלא בעינן שבפועל יהיה אכילה בקרבן פסח אלא הוי דין בקרבן דבעינן קרבן של אכילה וכיון דאיכא ריצוי ציץ חשיב כמו קרבן של אכילה דהציץ מרצה שיהיה קרבן המועיל.

ובחי' מרן ר' חיים הלוי [פ"ג מביאה"מ ה"ו בד"ה בעיקר] כתב

ובחזו"א או"ח סי' קכ"ד סק"ט כתב

# שריפה מעצי המערכה דף פ"א ע"ב

מתני' נטמא שלם או רובו שורפין אותו לפני הבירה מעצי המערכה.

בתוס' כתבו דהטעם הוא משום דלב בי"ד מתנה עליהם לפי שהזקיקוהו לשורפו לפני הבירה כדי לביישו לא הטריחוהו להביא עצים משלו ויכול להנות משל הקדש.

והנה בגמ' [פ"ב ע"א] באו לשורפו בחצרותיהן ומעצי המערכה אין שומעין להן דילמא פיישן מינייהו ואתו בהו לידי תקלה, לפני הבירה ומעצי עצמן אין שומעין להם לדעת ר"י שלא לבייש את מי שאין לו, ולדעת רבא מפני החשד.

וא"כ בדברי התוס' יל"ע דבמש"כ שההיתר לשרוף מעצי המערכה משום דלב בי"ד מתנה והתירו משום שהזקיקוהו לשורפו לפני הבירה א"כ מדוע אמרינן דאסור לשרוף בחצר עם עצי המערכה משום דילמא פיישן ואתו לידי תקלה תיפו"ל דליכא היתר דלב בי"ד מתנה ואסור משום מעילה, ובמהרש"א הק' וכתב וכתב דהגמ' מיירי בציקנין דיש להם היתר דלב בי"ד מתנה בשביל שלא יבואו לידי עבירה, וע"ז אמרינן דליכא היתר בחצירות משום תקלה.

אמנם ברמב"ם פ"ד מקרבן פסח ה"ג כתב נטמא מיעוטו וכן הנותר שורפין אותו בחצרותיהן מעצי עצמן אבל לא מעצי המערכה שלא ישאירו אצלם וימעלו בהם, משמע דגם בנטמא מיעוטו מעיקר הדין מותר לשרוף מעצי המערכה ולא כמו שמבואר בתוס' דבכה"ג ליכא לב בי"ד ומעיקר הדין אסור לשרוף מעצי המערכה, ובקרית ספר כתב דהרמב"ם סובר דלא בעינן לב בי"ד מתנה אלא כיון דקדשים דינם בשריפה ומעיקר הדין מותר לשרוף מעצי המערכה[[26]](#footnote-26).

וברש"ש הק' מדוע בעינן ללב בי"ד מתנה תיפו"ל דמצות לאו ליהנות ניתנו, ויש לדון בקושיתו חדא דמצות לאו ליהנות ניתנו אמרינן כשלוקח רק הנאה מהקדש כגון שתוקע בשופר של הקדש דלא חשיב לקיחת הנאה כיון דמצות לאו ליהנות ניתנו אבל הכא שלוקח את גוף העצים ומשתמש בהם ומכלה אותם מה שייך לומר מצות לאו ליהנות ניתנו הרי לוקח ומשתמש בגוף העצים.

ובמש"כ התוס' דהתירו משום דלא הטריחוהו להביא עצים משלו קשה דבגמ' מבואר דאסרו להביא עצים משלו או משום דלא לבייש את מי שאין לו או משום חשד, ובמהרש"א כתב וז"ל להך טעמא דאמר לקמן דלפני הבירה מעצי עצמ לא כדי שלא לבייש מי שאין לו ניחא נמי הכא בלאו טעמא דלא הטריחוהו וכו' [לא זכיתי להבין מה כונתו] אלא לטעמא דלקמן דמפני החשד הכא אי הוו נטמאין רובו נמי שורפו לפני הבירה מעצי עצמן ליכא חשד כלל, ותמוה מדוע בנטמא רובו ליכא חשד כלל, ואולי דבכה"ג שנטמא רובו לא חוששים שישאר עצים וצ"ע.

גמ' וכן מי שיצא מירושלים ונזכר שיש בידו בשר קדש אם עבר צופים שורפו במקומו, וכתב רש"י לא הטריחוהו לחזור ולשורפו בירושלים הואיל וכבר נתרחק הרבה, ואע"ג דקיי"ל בפרק כל שעה דבמקום אכילת קדשים שם שריפתן מבקדש באש תשרף.

ובתוס' דף מ"ט ע"א הק' דאם הוא דאורייתא איך התירו בעבר צופים לשרוף מחוץ לירושלים, והתוס' פליגי דמדאורייתא ליכא דין בקק"ל לשורפו בירושלים, ורק בקד"ד או באימורי קק"ל ילפינן מקרא דבעינן לשורפו במקום קדוש ובשר קק"ל הוי רק מדרבנן אטו קד"ד.

# עיבור צורה – דף פ"ב

רש"י בדף ל"ד ע"א כתב דעיבור צורה היינו פסול לינה, עיבור צורת מראית בשר בלינת לילה אחד הוא וכיון שלנה בלילה הרי היא נותר וטעון שריפה[[27]](#footnote-27), וברש"י דף ע"ג ע"ב כתב תעובר צורתו ימתינו לו עד שתעובר ממנו צורת בשר דכיון דאין פסולו חמור לא שרפינן קדשים בבזיון ועיבור צורה הוא פסול לינה דהוי ליה פסולו בגופו, וצ"ע דברש"י בב' המקומות כתב מחד גיסא דעיבור צורה הוא פסול לינה מאידך כתב דעיבור צורה הוא תעובר צורת בשר וצ"ע, ואולי דהדין הוא שיעבור צורת בשר אלא דכבר בבוקר איכא פסול לינה וממילא אפשר לשרוף וצ"ע.

וברמב"ם בפי' המשנה כתב ותעובר צורתו עד שיתעפש ויפסיד, ואולי גם ברמב"ם הוא כש"כ דהדין הוא שיתעפש אלא אם נפסל בנותר אפשר לשרוף מדין נותר, או דהרמב"ם סובר דלא חל פסול נותר בבשר פסול וכדלקמן.

ובר"ח דף ל"ד ע"ב כתב תעובר צורתו [בדם ובבעלים] כל זמן שיתכן שיאכל מניחים אותו שמא יבוא אליהו ויתירנו באכילה, עד שיסריח וישנה מצורת בשר שא"א להאכל כלל, ותמוה מהיכי תיתי שאליהו יתיר פסול דם או בעלים.

ובמקד"ד סו"ס כ"ז כתב דנביא יכול להתיר פסול עיי"ש אלא דבפסולו בגופו דאפשר לשרוף שורפים ולא תולים שיבוא ויתיר אבל בדם ובבעלים דאיכא בזיון לשרוף חוששים להך וצ"ע.

יל"ע איך מותר להשאיר הרי איכא איסור נותר ובמנח"ח מצוה קמ"ב מוכיח מהגמ' בכריתות דף י"ד ע"א שבזבח פסול אין איסור נותר, ולדעת המנח"ח ניחא דליכא איסור נותר, אבל מ"מ חל פסול נותר ואיכא דין שריפה דהרי כתבו רש"י ותוס' דבבוקר שנהיה נותר נשרף, ונמצא דהאיסור נותר אינו משום הפסול נותר אלא איכא איסור נותר במה שפוסלו מאכילה, ובדבר שכבר בין כך פסול מאכילה ליכא איסור נותר, ומ"מ חל פסול נותר ואיכא דין שריפה.

ועיין במנח"ח שם דמביא דהצל"ח סובר שבקדשים פסולים אם הותיר עובר בלאו, ולא קשה כלל על הצל"ח מהא דפסול דם ובעלים טעון עיבור צורה, דכל דברי הצל"ח הוי בקדשים שדינם לישרף מיד וסבר דגם על הך דין דישרף מיד איכא איסור נותר, אבל קדשים דאין דינם שישרפו מיד ליכא איסור נותר ולכך יכול לעשות בהם עיבור צורה, אלא דבמנח"ח הק' מהגמ' בכריתות הני"ל.

ועיין אחיעזר יו"ד כ"ו

סק"ד שהק' דבגמ' חולין דף צ' ע"ב

קהלות יעקב כריתות סי' ו'

# שימוש נותר – דף פ"ג ע"א

בגמ' אמר רב מרי וכו' עצמות קדשים ששימשו נותר מטמאין את הידים הואיל ונעשה בסיס לדבר האסור, נימא מסייע ליה העצמות והגידים והנותר ישרפו לט"ז וכו' אמטו להכי בעי שריפה.

מבואר בגמ' דאם שימוש נותר מילתא הוא הוי גם לגבי דין טומאה דרבנן דעצמות מטמאים את הידים, וגם לגבי דין שריפה דאורייתא של נותר שצריך לשרוף גם את העצמות.

ויל"ע אם הדין שימוש נותר מילתא הוא הוי דין דרבנן ומהני אפי' לטומאת ידים דרבנן, או דילמא דהוי דין דאורייתא, ובמהרש"א בע"ב כתב בפשטות דשימוש נותר הוי דרבנן.

וברמב"ם פ"ח מאבות הטומאה ה"ד כתב קולית הפגול או הנותר אע"פ שהיא סתומה הנוגע בה בידיו נטמאו ידיו, שהעצמות של קדשים ששמשו נותר וכו' מטמאים את הידים הואיל ונעשו בסיס לדבר האסור, ובמנח"ח מצוה קמ"ו אות ג' כתב דמשמע דדוקא אם עכשיו משמש נותר מטמא,

ובמנחת עני [מודפס בסוף המנח"ח] כתב דשימוש נותר הוי דין דרבנן ולא החמירו לגבי טומאת ידים.

אמנם במהר"י קורקוס כתב

בתוס' חולין דף קכ"ה ע"א הק' מה חידש ר' מרי הרי מתני' היא בהעור והרוטב דקולית המוקדשין הנוגע בהן טמא, ותי' התוס' דמתני' דחולין מיירי שיש עכשיו כזית בשר דזה גם חידוש דשימוש נותר מילתא הוא, ור' מרי מחדש שאפי' עכשיו ליכא כלל בשר כיון ששימשו נותר דינם בשריפה, והגמ' מוכיחה דמיריי דליכא עכשיו בשר דאם יש עכשיו בשר פשיטא שטעונים שריפה משום הנותר אלא בהכרח דעכשיו ליכא בשר ומ"מ טעונים שריפה.

ובמל"מ פ"י מקרבן פסח ה"ח כתב על דברי התוס' ולא יכולתי לישב לפי דרכם סוגית הגמ' דפריך נתברינהו ונחלציה למוח דידיה ונשרפיה ונשדינהו לדידהו, וכן מסוף הסוגיא דקאמר אלא פשיטא דאית בהו מוח ע"כ מיירי שיש בהם מוח עכשיו דאי לא אף עצמות הפסח אין בהם משום שבירת עצם כל שאין בהם מוח עכשיו וכעת דברי התוס' צל"ע, וכתב רעק"א בגליון הרמב"ם לא זכיתי להבין דבריו הקדושים דפשיטא דמיירי דיש בהם מוח עכשיו ופירכת הש"ס דאם איתא דשימוש נותר במה ששימש כבר אם אין בו עכשיו אינו מטמא את הידים, וה"נ **לא חל עליו חיוב שריפה** א"כ נתברינהו ונחלציה למוח דידהו ואח"כ לא יהיה לו עוד דין שימוש נותר ולא לבעי שריפה, אע"כ כיון דכבר היה פעם אחת משמש נותר חל עליו כל דין נותר ופשוט.

ונראה דהמשל"מ סבר דאם כשיש מוח בתוך העצם ודאי דשימוש נותר מילתא הוא גם בלא חידוש ר' אמי, א"כ איך מוכיחה הגמ' דשימוש נותר מה שפעם היה משמש נותר מילתא הוא מהמשנה, דהן אמת שאם ישבור את העצם ויוציא את המוח לא יהיה כבר דין שריפה על העצם, אבל עכשיו דיש בעצם מוח ויש דין שריפה על העצם ודאי שאסור לו לשבור את העצם ולהוציא את המוח דכשיש מוח שימור נותר מילתא הוא, וא"כ לא מוכח דשימוש נותר גם לאחר שיוציא את המוח מילתא הוא דגם אם לאו מילתא הוא אסור לו להוציא את המוח ולהפקיע את הדין שריפה מהעצם, ורעק"א סבר כמו שדייק בלשונו דכתב דלא חל חיוב שריפה והיינו דאם שימוש נותר כשאין מוח לאו מילתא הוא היינו דלא חל דין שריפה על העצם, אלא כל זמן שזה ביחד שורף את הכל לכך אין דין לא להוציא את המוח מהעצם ולכך שפיר הוכיחה הגמ' דמהא שלא יכול לשבור את העצם מוכח דחל דין שריפה על העצם א"כ בהכרח דשימוש נותר גם כשאין מוח מילתא הוא, דרעק"א סבר דהנידון אם שימוש נותר כשאין את המוח מילתא הוא היינו אם חל דין שריפה או דין בשר על העצם בזמן שהיה את המוח, או שלא חל דין אלא רק כל זמן שהם ביחד הוי אותו דין.

ועיין ברעק"א שם שכתב דמש"כ התוס' בחולין 'ובפסחים דבעי לאתויי מעצמות פסח דקאמר אלא לאו דאית ביה מוח היינו שהיה בו מוח כבר דעכשיו לא קאמר דפשיטא דטעונין שריפה משום מוח', והק' רעק"א דמשמע בגמ' שיש בהם עכשיו מוח וכו' וגם מה דסיימו דפשיטא דטעונים שריפה מפני המוח מה פשיטות הוא הא צריך לאשומעינן דאין לו תקנה לשברם ולחלץ המוח וכו' ולפמש"נ בדעת המל"מ ניחא דברי התוס' מהך קושיא דאם יש עכשיו מוח ודאי שאסור לשבור ולהוציא את המוח דגם לא לפי חידוש ר' אמי כיון דעכשיו יש בעצם מוח ויש דין שריפה אין היתר להוציא את המוח ולבטל את הדין שריפה שיש בעצם.

אלא דעדיין תקשי שאר קושיות רעק"א מאי מקשינן נשבריה וכו' הרי כתבו התוס' דמיירי שאין בהם עכשיו מוח, ואם אין בהם מוח ליכא שבירת עצם ושאר הקושיות.

ונראה בדעת התוס' דכונת הגמ' דכיון שאפשר לשבור ולהוציא את המוח לא חל דין שריפה כשהיה את המוח ומותר לשבור ולהוציא, ומהא דאמרינן דיש בעצמות דין שריפה מוכח שגם אם ישבור ויוציא יהיה דין שריפה, וזה תליא אם יכול להוציא דאם לא יכול להוציא אפי' מחמת האיסור שבירת עצם חל דין שריפה על העצמות ולכך אסור להוציא, אבל אם אח"כ יוכל להוציא את המוח לא חל דין שריפה ויכול להוציא.

# ניתוק לעשה בנותר ויוצא – דף פ"ג

מבואר בגמ' וברמב"ם שהמוציא בשר הפסח מחבורה לוקה.

ויל"ע הרי דינו בשריפה ומדוע לא חשיב ניתק לעשה דשריפה כמו נותר. וכמו"כ קשה דבזבחים דף ל"ג ע"ב טמא שנגע בקודש לר"ל לוקה והק' בחי' הגר"מ הלוי מדוע לוקה הרי בבשר קודש שנטמא איכא עשה דשריפה ומדוע לא חשיב ניתוק לעשה.

ובגמ' פ"ד ע"א הלשון בא הכתוב ליתן עשה אחר ל"ת וכתב רש"י דמשמע זו היא תקנתו אם תעבור על הלאו עשה זאת וינצל.

א"כ י"ל דלא כל עשה הוי ניתוק אלא רק אם התורה נתנה את העשה לנתק את הלאו ולכך רק בנותר הוי ניתוק, ואע"ג דכתב רש"י עוד ביאור משום דלא דמי ללאו דחסימה אבל כ"ז רק אם איכא ניתוק ולא כל שיש עשה הוי ניתוק דלכך לא יהיה דומה ללאו דחסימה.

ובכתבי הגרי"ז תמורה דף ד' ע"ב כתב דביוצא וטמא וכה"ג הדין שריפה הוי משום הפסול דפסוה"מ דינם בשריפה, משא"כ בנותר דמלבד הפסול איכא דין שריפה על נותר והשם נותר מחייבו בשריפה, וכדמצינו דכל פסוה"מ שריפתם גם בלילה ונותר שריפתו ביום [רמב"ם פי"ט מפסוה"מ ה"ה] הרי דאיכא דין שריפה לא רק משום הפסול אלא משום הנותר דמדין הפסול ליכא חילוק בין פסול נותר לשאר הפסולים, ולכך רק בנותר חשיב ניתוק לעשה דאיכא מצות שריפה על השם נותר והדין שריפה שייך ללאו שעבר, משא"כ בכל הפסולים דהדין שריפה הוא על הפסול ולא על היוצא והטמא לא הוי ניתוק על הלאו שעבר ביוצא או בטמא.

עוד אפשר לומר דאיכא ב' דינים בדין שריפה חדא דין בחפצא דטעון שריפה וזה לא שייך כלל ללאו דעבר הגברא דהוי דין בחפצא דטעון שריפה, ועוד דנותר איכא עשה על הגברא שצריך לשורפו, ולכך מיושב שפיר דביוצא וטמא הדין שריפה הוי בחפצא ולכך לא חשיב ניתוק לעשה ורק בנותר דהוי דין על הגברא דיש עליו מצות שריפה מחמת שהשאיר בזה חשיב ניתוק לעשה.

ויעויין ברמב"ם פי"ח מפסוה"מ ה"ט כתב והמותיר אינו לוקה שהרי ניתקו לעשה שנאמר והנותר ממנו עד בוקר באש תשרופו, ובכסף משנה דהיינו העשה הנאמר בקרבן פסח, ועיין ברמב"ם פי"ט מפסוה"מ ה"א מצות עשה לשרוף כל הקדשים שנטמאו שנאמר והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל באש ישרף, וכן הנותר מצות עשה לשורפו שנאמר והנותר מבשר הזבח וכו' באש ישרף, הרי דאיכא ב' קראי למצות שריפה בנותר, א"כ י"ל דהעשה דבקרבן פסח דהוי רק בנותר הוי עשה על הגברא העובר שצריך לשורפו ולכך רק בנותר איכא ניתוק לעשה, משא"כ הדין בפי"ט הוי דין בחפצא דנותר הוי ככל פסוה"מ דהחפצא טעון שריפה ולא הוי ניתוק לעשה דלא הוי מצוה על הגברא העובר.

וראיתי מביאים דבר נפלא דברמב"ם פ"א מקרבן פסח ה"ז כתב המניח אימורים ולא הקטירן עד שלנו ונפסלו בלינה הרי זה עובר בל"ת וכו' ואע"פ שעבר אינו לוקה לפי שאין בו מעשה, ותמוה מדוע לא כתב משום דניתק לעשה דשריפה, ולגבי נותר לא כתב משום דהוי לאו שאין בו מעשה עיין בכסף משנה שר"ל דאפי' אם היה מעשה לא היה לוקה, ובמנח"ח דגם אם עבר ע"י מעשה אינו לוקה אבל באימורים קשה מדוע לא כתב משום דניתק לעשה, ולהאמור ניחא דלגבי אימורים הוי רק דין בחפצא ככל פוסה"מ דדינם בשריפה ורק על הבשר איכא עשה מיוחד על הגברא דיש עליו מצות שריפה והך עשה הוי ניתוק על הלאו[[28]](#footnote-28).

ובחי' הגרי"ז תמורה דף ד' ע"ב מביא בשם הגר"ח דחלוק האיסור נותר מהלאו באימורים דבנותר בבשר הלאו הוא משום דחל על הבשר פסול נותר, משא"כ הלאו דלא ילין הוא משום שאינם מקריבם ופוסלם בלינה וממילא חל פסול נותר, ודין שריפה מנתק רק את הפסול בבשר ובבשר דהלאו הוא הפסול בבשר מהני השריפה דליכא בשר, משא"כ באימורים דהלאו הוא מה שפסל את האימורים מהקרבה בזה העשה לא מהני לנתק את הלאו.

# גידין שסופן להקשות – דף פ"ד ע"א

גמ' איתמר גידין שסופן להקשות ר"י אמר נמנין עליהן בפסח ר"ל אמר אין נמנין עליהם בפסח, ר"י אמר וכו' בתר השתא אזלינן, ר"ל אמר וכו' בתר בסוף אזלינן.

יל"ע דהכא משמע דהנידון אם גידין שסופן להקשות הוי בשר או לא הוי בשר תליא אם אזלינן בתר השתא או בתר בסוף, ואילו לדעת רבא לעיל טעמיה דמתני' תליא בנאכל בשור הגדול ע"י שלקא ולכא' אם אזלינן בתר השתא מדוע בעינן שיהיה נאכל בשור הגדול ע"י שלקא.

ונראה לבאר דבעינן לב' הדברים דמאי דנאכל בשור הגדול ע"י שלקא לחודא לא הוי סיבה שיחשב בשר כיון דלא נאכל בלא שלקא, וכן דבר שלבסוף לא יהיה נאכל כלל לא מהני מאי דאזלינן בתר השתא כיון דלבסוף לא יהיה אוכל, ובעינן תרתי חדא דאזלינן בתר השתא דהוי בשר ולכך יש לו שם בשר, אלא דאם סופו להקשות ולא יהיה אפשרות לאכילה לא חשיב בשר דבר שבסוף לא יהיה אפשרות לאכילה, אלא דאם בסוף יהיה נאכל ע"י שלק אחשיב דגם בסוף יהיה אפשרות אכילה ולכך מהני מאי דאזלינן בתר השתא ועכשיו הוא בשר.

רש"י במשנה כתב דהנידון בגידין שסופן להקשות לגבי קרבן פסח אם הוי בשר ונמנים עליו או לא הוי בשר ולא נמנים עליו, וכ"ה בגמ' בפלוגתת ר"י ור"ל אם נמנים או אין נמנים.

אמנם ברמב"ם פ"י ה"ט כתב היה גדי קטן ורך שעצמותיו רכים לא יאכל אותן שזה שובר עצם וכו', זה הכלל כל הנאכל בשור הגדול אחר שיתבשל הוא שמותר לאכול כנגדו וכו', מבואר ברמב"ם דהנידון אם הוי בשר או לא הוי בשר הוי אם מותר לאכולו ולא חשיב שבירת עצם או דלא הוי בשר וחשיב עצם ואסור לאכולו אפי' שהוא רך משום שבירת עצם.

ובראב"ד בהשגות כתב דהנידון הוא לגבי בל תותירו.

ונמצא דאיכא ג' שיטות, לדעת רש"י הנידון לגבי קרבן פסח ומשמע דליכא נידון לגבי שאר הקרבנות מהא דרק הכא איכא נידון לגבי קרבן פסח, לדעת הראב"ד הנידון לגבי כל הקרבנות אם הוי בשר וצריך לאוכלו, ולדעת הרמב"ם הנידון לגבי שבירת עצם.

ובמהר"י קורקוס כתב דלדעת הרמב"ם אין הנידון רק לגבי שבירת עצם אלא לגבי מינוי כדעת רש"י דהרי בגמ' מבואר דאיכא נידון לגבי דין מינוי בקרבן פסח, ובה"י הרמב"ם הביא שגידין שסופם להקשות לא נמנים עליהם וצ"ע.

ובחי' הגר"ח כתב לדייק דהרמב"ם בה"י כתב גידין הרכים שסופם להקשות אע"פ שהן ראוין לאכילה עתה **ונאכלים בפסח** אין נמנים עליהם, הרי דלגבי דיני הקרבן חשיב בשר ונאכלים בפסח אלא דאין נמנים עליהם.

וכתב דחלוק דין אכילת קדשים מדין אכילת ומינוי פסח, דבכל הקדשים כל דבר שנאכל יש עליו מצות אכילת קדשים אפי' שלא הוי בשר, משא"כ בפסח איכא דין מינוי רק על בשר וזה תליא בגידין שסופן להקשות דאם אזלינן בתר בסוף לא הוי בשר אפי' דהוי דבר הנאכל, ולכך פליגי הראשונים על הראב"ד דלגבי בל תותירו לכו"ע יהיה בגידים שסופם להקשות דכל דבר הנאכל יש עליו מצות אכילת קדשים, וכל הנידון הכא בסוגיא הוא לגבי דין מינוי ושבירת עצם דתליא הא בהא, דאם הוי בשר יש עליו דין מינוי ואין בו איסור שבירת עצם, ואם לא הוי בשר חשיב עצם ואין נמנים עליו ויש בו איסור שבירת עצם.

ועיי"ש דמקור דברי הגר"ח הוא בירושלמי שהובא בתוס' ד"ה הא דבפסח איכא ילפותא מקרא דואכלו את הבשר ולא גידין.

# שבירת עצם – דף פ"ד ע"ב

הרמב"ם פסק שיש איסור שבירת עצם מבעו"י כדעת ר' פפא, ואילו לגבי נא ומבושל כתב בפ"ח ה"ד דליכא איסור מבעו"י, ולכא' מוכח דהאיסור נא ומבושל הוי דין בדין אכילת הקרבן דאסור לאוכלו נא ומבושל ומבעו"י דליכא אכילת קרבן פסח ליכא איסור, משא"כ שבירת עצם הוי דין בחפצא של הקרבן דבקרבן פסח איכא איסור שבירת עצם ולכך גם מבעו"י אפי' שעדיין ליכא דין אכילה איכא איסור שבירת עצם.

וכן לאידך אמרינן בגמ' דפסח הבא בטומאה למ"ד טומאה דחויה בציבור ליכא איסור שבירת עצם ולגבי איסור נא ומבושל לא מצינו דלא יהיה איסור, והביאור כנ"ל דאיסור נא ומבושל הוי דין באכילת הפסח וגם פסח הבא בטומאה כיון שנאכל איכא איסור, משא"כ שבירת עצם הוי בדיני הקרבן ובזה איכא מיעוט דרק בקרבן כשר איכא להך איסור ולא בקרבן פסול ולמ"ד דחויה אפי' שמקריבין חשיב קרבן פסול[[29]](#footnote-29).

והנה מבואר בגמ' דרק כשיש על העצם בשר איכא איסור שבירת עצם ולכא' אם האיסור שבירת עצם הוי דין באכילת הקרבן ניחא דבעינן כזית בשר דראוי לאכילה איכא איסור, אבל למבואר ברמב"ם דגם מבעו"י איכא איסור לכא' מדוע בעינן כזית בשר.

אלא נראה דנא ומובשל הוי איסור במעשה אכילת הקרבן דאיכא איסור לאוכלו נא ומבושל ולכך רק בלילה דהוי זמן אכילת הקרבן איכא איסור, משא"כ שבירת עצם לא הוי איסור במעשה אכילה אלא האיסור בצורת האכילה וגם בזמן דלא הוי זמן אכילת הקרבן אבל שבירת עצם הוי מכשיר לאכילה ע"י שבירת עצם ואסור, ולכך כל שאין כזית בשר בעצם לא הוי עצם הנאכל וליכא איסור, אבל כשיש כזית בשר והוי עצם הנאכל איכא איסור לשוברו דהוי מכשיר לאוכלו ע"י שבירה ואסור[[30]](#footnote-30).

ובגמ' ר' פפא סובר דפליגי באבר שיצא מקצתו דלמ"ד כשר הא כשר הוא ואיכא איסור ולמ"ד ראוי לאכילה האי לאו בר אכילה הוא, וכתב רש"י דלמ"ד כשר איכא איסור משום שהפנימי כשר והרי הוא שוברו, ולמ"ד ראוי לאכילה ליכא איסור משום דלאו בר אכילה במקום שבירה, ובתוס' הק' אמאי חשיב כשר טפי מבר אכילה הא מה שאינו ראוי לאכילה לאו כשר הוא, מבואר בגמ' דלמ"ד בר אכילה אזלינן בתר מקום השבירה דלהך מ"ד כל האיסור תליא אם מכין אכילה של שבירה והכא כיון שיצא מקצתו חשיב ששובר את החלק שאינו ראוי לאכילה וליכא איסור, ולמ"ד כשר אזלינן בתר העצם וכיון שחלק מהעצם נשאר בפנים ולא נפסל ליכא איסור ועיין מהרש"א.

במשל"מ פ"י מקרבן פסח ה"ב כתב דמוכח בגמ' [מאבר שיצא מקצתו דחותך וקולף ושובר] דאבר שהיה עליו כזית בשר ועכשיו אין בו כזית בשר אין בו איסור שבירת עצם, וכ"כ במנח"ח מצוה ט"ז, אמנם באו"ש כתב דלמ"ד דהיה לו שעת הכושר ונפסל יש איסור שבירת עצם ה"נ הכא יהיה איסור שבירת עצם, ולכא' יש מקום לדון דדוקא לגבי כשרות סגי בהיה לו שעת הכושר דחשיב עצם כשר, משא"כ לגבי כזית בשר דבעינן עצם של אכילה לא סגי בהיה עליו כזית בשר, והאו"ש סבר דהיה לו שעת הכושר הסברא היא דחל בו איסור שבירת עצם ולא פקע ולכך גם סגי בהיה עליו לשעבר כזית בשר.

# עשה דוחה ל"ת בשבירת עצם והמסתעף – דף פ"ה ע"א

**גמ' אבל עצם שיש בו מח שובר ואוכל ואל תתמה שהרי יבוא עשה וידחה ל"ת.**

**המקד"ד סי' י"ד סק"ו הק' מדוע לגבי עדל"ת מביאה הגמ' את הפסוק של קרבן פסח ואכלו את הבשר בלילה הזה ולא את העשה של אכילת קדשים, ותי' דעשה דאכילת קדשים הוי רק בכזית דכל כהן יש לו מצוה על כזית[[31]](#footnote-31), משא"כ בקרבן פסח דאיכא עשה על אכילת כל הפסח.**

**ותמוה דבגמ' בזבחים דף צ"ו אמרינן לגבי חטאת דעשה דאכילת קדשים ידחה את הלאו הרי דגם בשאר קדשים איכא עשה על אכילת כל הבשר.**

**והנה**

**כתב דאם הלאו על העשה גופא לא אמרינן עדל"ת ויל"ע בגדר לאו דשבירת עצם האם הוי לאו המתיסח למצות אכילת הפסח או דהוי לאו נפרד**

**וברמב"ם נפסק דגם מבעו"י עובר על הלאו א"כ אין הלאו מתיחס לעשה.**

# בגדר פסול הבשר בפסח שיצא מהחבורה דף פ"ה ע"א

גמ' המוציא מבשר הפסח מחבורה לחבורה האוכלו הרי הוא בל"ת, רש"י כתב הרי זה בל"ת כדאמר בפרק כל שעה לא יאכל כי קדש הם כל שבקדש פסול בא הכתוב ליתן ל"ת על אכילתו, מבואר ברש"י

אמנם הרמב"ם פ"ט מקרבן פסח ה"ב כתב דנאסר באכילה והרי הוא כבשר קד"ד שיצא וכו' שהכל טריפה משמע דלוקה משום האיסור דבשר בשדה טריפה לא תאכלו,

ובחי' הגר"ח [עהש"ס] בתחילה ר"ל דפליגי דרש"י סבר דמחיצת חבורה הוי כמחיצת עזרה לקד"ד וירושלים לקק"ל ולכך איכא לאו דלא יאכל כי קדש הם, והרמב"ם סבר דהוי דין חדש של מחיצת אכילה ולא הוי מחיצת מקום ולכך נפסל רק מדין בשר בשדה טריפה דהוי מחיצת אכילה.

אלא דהק' דלדעת הרמב"ם יוצא דישרף מיד מיירי ביצא מחבורות הרי דחשיב פסולו בגופו ואם הוי רק מחיצת אכילה לא חשיב פסולו בגופו.

ובחי' מרן רי"ז הלוי ריש הל' פסוה"מ כתב

והנה בגמ' לקמן דף צ"ה ע"א מבואר דביוצא בפסח לא לוקה משום דהוי לאו שניתק לעשה, וכתב רש"י דניתק לעשה משום דבבית אחד יאכל הוי עשה דעמוד והחזר קאי אם הוציאו, ולית ליה להאי תנא הא דאמרינן בכיצד צולין דהאוכלו הרי זה בל"ת דבשר בשדה טריפה אלא מותר להחזירו ולאוכלו.

ויל"ע דבסוגיין כתב רש"י דהלאו הוא לא יאכל כי קדש הוא ואילו הכא כתב דהלאו הוא בשר בשדה טריפה.

עוד קשה איך מהני להחזירו הרי איכא פסול יוצא דכל דבר שיצא חוץ למחיצתו נפסל ביוצא ואיך מהני להחזירו.

ונראה דלדעת רש"י בהא גופא פליגי המ"ד דהברייתא בכיצד צולין סברה דחבורה הוי מחיצה בקרבן כמחיצת ירושלים בקק"ל, ולכך כשיצא חוץ למחיצה איכא פסול יוצא בקרבן ולא שייך לומר שיהני להחזירו ולא נדרש הקרא לניתוק לעשה, והברייתא בדף צ"ה סברה דלא הוי מחיצה בקרבן אלא הוי מחיצת אכילה ושייך לדרוש את הקרא לניתוק לעשה דלא הוי מחיצה שפוסלת כשיצא אלא הוי מחיצה שמהני להחזיר.

# בגדר פסול הבשר בפסח שיצא מהחבורה דף פ"ה ע"א

גמ' המוציא מבשר הפסח מחבורה לחבורה האוכלו הרי הוא בל"ת, רש"י כתב הרי זה בל"ת כדאמר בפרק כל שעה לא יאכל כי קדש הם כל שבקדש פסול בא הכתוב ליתן ל"ת על אכילתו, מבואר ברש"י

אמנם הרמב"ם פ"ט מקרבן פסח ה"ב כתב דנאסר באכילה והרי הוא כבשר קד"ד שיצא וכו' שהכל טריפה משמע דלוקה משום האיסור דבשר בשדה טריפה לא תאכלו,

ובחי' הגר"ח [עהש"ס] בתחילה ר"ל דפליגי דרש"י סבר דמחיצת חבורה הוי כמחיצת עזרה לקד"ד וירושלים לקק"ל ולכך איכא לאו דלא יאכל כי קדש הם, והרמב"ם סבר דהוי דין חדש של מחיצת אכילה ולא הוי מחיצת מקום ולכך נפסל רק מדין בשר בשדה טריפה דהוי מחיצת אכילה.

אלא דהק' דלדעת הרמב"ם יוצא דישרף מיד מיירי ביצא מחבורות הרי דחשיב פסולו בגופו ואם הוי רק מחיצת אכילה לא חשיב פסולו בגופו.

ובחי' מרן רי"ז הלוי ריש הל' פסוה"מ כתב

והנה בגמ' לקמן דף צ"ה ע"א מבואר דביוצא בפסח לא לוקה משום דהוי לאו שניתק לעשה, וכתב רש"י דניתק לעשה משום דבבית אחד יאכל הוי עשה דעמוד והחזר קאי אם הוציאו, ולית ליה להאי תנא הא דאמרינן בכיצד צולין דהאוכלו הרי זה בל"ת דבשר בשדה טריפה אלא מותר להחזירו ולאוכלו.

ויל"ע דבסוגיין כתב רש"י דהלאו הוא לא יאכל כי קדש הוא ואילו הכא כתב דהלאו הוא בשר בשדה טריפה.

עוד קשה איך מהני להחזירו הרי איכא פסול יוצא דכל דבר שיצא חוץ למחיצתו נפסל ביוצא ואיך מהני להחזירו.

ונראה דלדעת רש"י בהא גופא פליגי המ"ד דהברייתא בכיצד צולין סברה דחבורה הוי מחיצה בקרבן כמחיצת ירושלים בקק"ל, ולכך כשיצא חוץ למחיצה איכא פסול יוצא בקרבן ולא שייך לומר שיהני להחזירו ולא נדרש הקרא לניתוק לעשה, והברייתא בדף צ"ה סברה דלא הוי מחיצה בקרבן אלא הוי מחיצת אכילה ושייך לדרוש את הקרא לניתוק לעשה דלא הוי מחיצה שפוסלת כשיצא אלא הוי מחיצה שמהני להחזיר.

# איסור הוצאה בפסח אחד מחבורה לחבורה – דף פ"ה ע"ב

גמ' ומוציא בשר פסח מחבורה לחבורה מנין.

רש"י כתב חבורה של שני פסחים בבית אחד.

המנח"ח מצוה ט"ו [אות ד'] כתב דשיטת רש"י דבפסח אחד בב' חבורות אין איסור להוציא מחבורה לחבורה, דלכך כתב רש"י חבורה של שני פסחים[[32]](#footnote-32), אמנם בתוס' דף פ"ו ע"ב ד"ה ומר כתבו דלאחר שנחלק ולקחו כל חבורה חלקה אסור להוציא חלק חבורה זו לחבורה אחרת [ועיי"ש במהרש"א שכתב דלדעת רש"י לק"מ דמיירי בב' פסחים וכ"מ ברמב"ם וצ"ב במאי פליגי.

עוד יל"ע דלר"י דפסח לא נאכל בב' מקומות כתב רש"י במשנה בד"ה קופץ ושתי חבורות ההופכות פניהן כשתי בתים דמי הרי דלגבי האיסור לאכול בב' מקומות ב' חבורות באותו בית חשיב ב' בתים ומדוע לגבי האיסור להוציא מחבורה לחבורה בפסח אחד בב' חבורות ליכא איסור להוציא.

ונראה לבאר דרש"י סבר דהאיסור להוציא מחבורה לחבורה הוי דין בקרבן, שצריך שיהיה באותו חבורה, ופסח אחד כיון שנאכל בב' חבורות מקומו הוא בב' החבורות דהרי הוי אותו קרבן, ולכך ליכא איסור להוציא מחבורה לחבורה, משא"כ הדין לא לאכול פסח בב' מקומות הוי דין בגברא שהגברא לא יאכל את הפסח בב' מקומות[[33]](#footnote-33) ולכך אפי' דמקום הקרבן הוא בב' המקומות מ"מ הגברא אוכל בב' מקומות ואין הפסח נאכל בב' מקומות.

ובדעת התוס' והרמב"ם צ"ל דאפי' דהוי קרבן אחד מ"מ כיון דנחלק לחבורות נקבע כל חלק מהקרבן בהך חבורה ואסור להוציא מאותו חבורה.

# איסור הוצאה מחבורה לחבורה – דף פ"ה ע"ב

גמ' ומוציא בשר פסח מחבורה לחבורה מנין דתניא לא תוציא מן הבית מן הבשר חוצה אין לי אלא מבית לבית מחבורה לחבורה מנין ת"ל חוצה חוץ לאכילתו.

יל"ע האם לאחר שנתרבה שאסור להוציא מחבורה ליכא שום איסור מיוחד להוציא מהבית וכל האיסור להוציא מהחבורה או דילמא איכא איסור להוציא מהבית.

ובחזון יחזקאל מביא דאיכא פלוגתא בירושלמי, דאיכא מ"ד דמוציא מהבית חייב תרתי גם שמוציא מהחבורה וגם שמוציא מהבית, הרי דלהך מ"ד הוי ב' דינים חדא לא להוציא מהבית, ועוד לא להוציא מהחבורה, והמ"ד שחולק וסובר שחייב אחד סובר שכל האיסור להוציא ממקום אכילתו, אלא דיל"ע דא"כ מדוע כתוב בתורה בית אם כל האיסור להוציא מהחבורה.

וברמב"ם הזכיר בעיקר הוצאה חוץ לחבורה, בספר המצוות ל"ת קכ"ג כתב שאסור להוציא מחבורה לחבורה, וכן בהל' הזכיר חבורה לחבורה, אלא דהביא את הדין שהאגף כלחוץ דזה דין בבית.

והנה המנח"ח [מצוה ט"ו אות ד'] כתב דמשמע דכל האיסור להוציא מחבורה לחבורה, אבל להוציא מהחבורה לא למקום חבורה ליכא איסור, דברמב"ם כתב המוציא בשר הפסח מחבורה לחבורה וכ"ה בגמ' המוציא מחבורה לחבורה, עוד הוכיח המנח"ח דהרמב"ם מפרש בשמש דמיירי שיש לו בשר בפה וקומץ פיו היינו שאסור לו לאכול במקום אחר דאין הפסח נאכל בב' מקומות, ותמוה מדוע לא נפסל ביוצא[[34]](#footnote-34), אלא דכל האיסור להוציא הוא למקום חבורה אחר והכא לא הלך למקום החבורה האחר אלא למקום המיחם ולכך לא נפסל ביוצא, ומ"מ לגבי האיסור לאכול בב' מקומות גם לא במקום חבורה אחר אסור לאכול, דהוי דין לאכול דוקא במקומו וכל דלא אוכל במקום החבורה אפי' דלא הוי מקום חבורה אחר לא חשיב דאוכל במקום החבורה.

ועיין מהרש"א על תוס' דף פ"ו ע"ב דמשמע כדבריו דכתב דהאיסור לאכול בב' מקומות לא הוי דוקא במקום חבורה אחרת אבל האיסור הוצאה הוי לחבורה.

אמנם בחינוך כתב שאסור להוציא מבשר הפסח ממקום החבורה.

ויל"ע דלגבי האיסור להוציא מהבית מבואר שאסור להוציא מהבית אפי' דליכא חבורה בבית האחר דמבואר ברמב"ם דאגף הבית לחוץ ואסור להוציא ולא משמע דוקא שהיה שם חבורה, א"כ מאי שנא דלגבי האיסור להוציא מחבורה הוי דוקא לחבורה אחרת.

ובמהר"י קורקוס [פרק ט' ה"א] כתב דכל שאין בכל הבית אלא אותה חבורה כל הבית נקרא חבורה אחת ושייך בזה אינו נאכל אלא בחבורה אחת שכתב רבינו, היינו דהאיסור להוציא ממקום אכילתו ובבית כל שמוציא מהבית חשיב דמוציא ממקום אכילתו, משא"כ בחבורה כל שאין חבורה אחרת כל הבית חשיב מקום החבורה ולא חשיב מוציא ממקום אכילתו, וא"כ י"ל דלכך כתבה התורה לא תוציא מהבית דרק ביציאה מהבית חשיב יציאה ממקום אכילתו דכשאיכא בית חבורה אחת כל הבית חשיב מקום אכילתו, אלא דאם יש חבורה אחרת הוצאה מחבורה לחבורה גם חשיב כמו יוצא מהבית דחבורה אחרת הוי כמו בית אחר דלא הוי דין בבית אלא הוי דין לא להוציא ממקום אכילתו, דהדין בית הוא מקום אכילתו ובעלמא המחלק הוא בית אלא בב' חבורות גם החבורה האחרת מחלקת את מקום האכילה.

אחר כתבי זה ראיתי במנח"ח סוסקי"ז שהביא דברש"י בחומש כתב לא תוציא מן הבית מן החבורה דמשמע ברש"י שכל האיסור להוציא מהחבורה וליכא איסור כלל להוציא מהבית, ור"ל לפי"ז שאם כל החבורה הולכים מותר להוציא מן הבית, ויישב בזה דברי רש"י עה"ת שכתב שאסור לעשות ב' חבורות ומותר לאכול בב' מקומות היינו שהיו אוכלים בחצר מותר ליכנס לבית, והק' הרי הבשר נפסל ביוצא, ובתחילה ר"ל שחלק מהבשר היה מהתחלה בבית, ולפי"ז ר"ל שכיון שכל החבורה נכנסים לא חשיב מוציא מחבורה וליכא איסור.

# דין עקירה והנחה פלוגתת הצל"ח והמנח"ח

גמ' א"ר אמי המוציא בשר פסח מחבורה לחבורה אינו חייב עד שיניח הוצאה כתיב ביה כשבת וכו'.

המנח"ח [אות ט"ו] הביא דבצל"ח כתב שאם הוציא בלא עקירה והנחה אפי' שלא עובר על הלאו הבשר נפסל, דהפסול הוי מדין בשר בשדה טריפה ושם ליכא דין עקירה והנחה, והמנח"ח תמה עליו דפסח מקומו בכל העיר כדין כל קק"ל, אלא דאיכא גזה"כ שאסור להוציא ממקום האכילה וכיון דאיכא ילפותא דהאיסור רק בעקירה והנחה א"כ מנלן לאסור ולפסול כשלא הניח דלא חשיב דיצא חוץ למחיצה.

ולכא' דברי הצל"ח מובנים בפשטות דמהא דנאסר להוציא את הפסח ממקום אכילתו נקבע דמקום האכילה הוי מחיצה ולכך כל שהוציא מהמחיצה נפסל, דילפינן מבשר בשדה טריפה דכל שיצא ממקום מחיצתו נפסל, אלא דלגבי האיסור הוצאה בעינן מעשה הוצאה ובזה ילפינן דבעינן עקירה והנחה וחשיב דליכא מעשה הוצאה ולא עבר על האיסור הוצאה, אבל לגבי הפסול תליא במחיצה וכל שיצא מהמחיצה נפסל ביוצא.

והמנח"ח סבר דהילפותא הוא דבלא עקירה והנחה חשיב דליכא הוצאה דאל"כ מדוע דהאיסור הכא תליא בעקירה והנחה, דאם חשיב לגבי הפסול דיצא מהמחיצה מדוע דליכא איסור הרי האיסור הוא להוציא מהמחיצה והוציא, ובהכרח דהכא נתחדש דכל דלא עשה עקירה והנחה לא חשיב דיצא מהמחיצה, דעקירה מנתקת את הדבר מהרשות הקודמת והנחה קובעת ברשות אחרת, ובלא עקירה והנחה חסר בהוצאה וכיון דלגבי האיסור בלא עקירה והנחה חשיב דלא יצא ממקום האכילה ה"נ לגבי הפסול חשיב דלא יצא ממקום האכילה.

ויתכן עוד דהצל"ח והמנח"ח פליגי דיעויין בחי' הגר"ח עהש"ס דדן אם הפסול יוצא הכא הוי דין בקרבן דבפסח המחיצה של הקרבן הוי מקום החבורה, וכמו דבשאר קק"ל מחיצת הקרבן הוי בירושלים הכא מחיצת הקרבן הוי בחבורה, או דילמא דלא הוי מחיצת הקרבן אלא הוי מחיצת אכילה, א"כ נראה דהצל"ח סבר דהדין חבורה הוי מחיצה בקרבן ולכך הוי ככל דיני מחיצה דגם בלא עקירה והנחה חשיב יצא ממחיצתו, אלא דלגבי האיסור בעינן מעשה הוצאה וזה הוי דוקא בעקירה והנחה, והמנח"ח סבר דהוי דין מחיצת אכילה [וכ"מ בלשונו] ובמחיצת אכילה נתחדש דבלא עקירה והנחה לא חשיב דיצא ממחיצת האכילה וכש"נ לעיל.

והמנח"ח הק' על הצל"ח דהרמב"ם כתב דליכא איסור במוציא אחר מוציא דלאחר שנפסל ליכא איסור להוציא, ולדעת הצל"ח דמיד שמוציא קודם הנחה נפסל איך חייב על ההוצאה הרי נפסל קודם ההנחה.

ולכא' יש ליישב בפשטות דהצל"ח סבר דכשמניח מתחייב על ההוצאה דאין האיסור ההנחה אלא ההוצאה אלא דאיכא תנאי דבעינן הנחה, וכשמניח מתחייב על ההוצאה וההוצאה נעשית בקרבן כשר, וביאור הדברים דהצל"ח סבר דחשיב הוצאה גם בלא הנחה ולכך נפסל ביוצא אלא דלגבי האיסור איכא תנאי דבעינן מעשה הוצאה ע"י עקירה והנחה וכשמניח חייב על ההוצאה דנעשית בקרבן כשר.

ובדעת המנח"ח נראה דהוי לשיטתו דלא חשיב הוצאה כל שלא הניח ולכך סבר דאם נפסל קודם ההנחה לא יתחייב על ההנחה.

ועיין באפיקי ים שחוקר לגבי שבת אם העיקר המלאכה הוא הוהצאה והעקירה והנחה הוי תנאי או דהוי מעיקר ההוצאה, ובמנח"ח משמע דבלא הנחה לא חשיב הוצאה, ובצל"ח מבואר דהוי הוצאה, אלא דיש לדון דגם אם בשבת ההנחה לא הוי רק תנאי אלא מגוף המלאכה, דגוף המלאכה הוא לעקרו מרשות א' ולקבוע מקום ברשות ב', מ"מ לגבי פסח עיקר האיסור הוא ההוצאה אלא איכא תנאי דעקירה והנחה.

ובמתני' אבר שיצא מקצתו רש"י לעיל דף פ"ד ע"ב כתב דיצא חוץ לחומת ירושלים ולכא' מדוע הוצרך לכך ולא כתב דיצא שיצא חוץ לחבורות וכדכתב הרמב"ם, ולדעת המנח"ח ניחא דחוץ לחבורה בעינן עקירה והנחה וכשיצא מקצתו לא חשיב הנחה דעדיין אגוד ברשות הקודמת.

# האגף כלחוץ - דף פ"ה ע"ב

מתני' מן האגף ולפנים כלפנים.

רש"י כתב דמיירי לגבי ירושלים, אמנם ברמב"ם כתב כן בפ"ט מקרבן פסח ה"א לגבי האיסור להוציא מהבית, וכתב דהאגף כלחוץ.

ויל"ע דבגמ' משמע דמיירי לגבי ירושלים והוי דין בירושלים דאמרינן דבעזרה נתקדש השערים ולכך האגף כלפנים, ושערי ירושלים לא נתקדשו והאגף כלחוץ וקשה מנלן לרמב"ם דבבית האגף כלחוץ.

ונראה דהרמב"ם סבר דמהא דבירושלים האגף כלחוץ מוכח דבעצם האגף שייך לחוץ אלא דבעזרה נתקדש גם השערים והאגף, דאם האגף חשיב כבפנים מה איכפת לי ששערי ירושלים לא נתקדשו מ"מ הרי הוא כבפנים.

והדברים מבוארים בביאור הגר"א דהנה בשו"ע אור"ח סי' נ"ה סי"ג כתב לגבי מנין עשרה דהאגף כלחוץ והוא שיטת רבינו ירוחם, וכתב הגר"א דזה כמו שיטת הרמב"ם בקרבן פסח דהאגף כלחוץ מהא דמבואר דאיכא חילוק בין ירושלים לעזרה ותליא אם קידשו או לא קידוש מבואר דבסתמא אין האגף מכלל המקום, ועיי"ש בביאור הגר"א דהשיטות דפליגי על רבינו ירוחם [הובא במג"א בשם התניא] סבירי דבסתמא הוי כלפנים אלא דבירושלים בדוקא לא קידשו.

# גגין ועליות – דף פ"ה ע"ב

גמ' גגין ועליות לא נתקדשו.

רש"י כתב בין גגי ירושלים בקדושת ירושלים לקק"ל בין גגי לשכות העזרה בקדושת עזרה לקדושת קד"ד.

ובגמ' מוכח דהנידון גם לגבי ירושלים דמקשינן על רב מהא דרבי חייא דכזיתא פסחא והלילא פקע איגרא מאי לאו דאכלי באיגרא וכתב רש"י אלמא גגי ירושלים נתקדשו.

והנה בתוס' מכות דף י"ב הק' על הא דאמרינן שם דאפשר לאכול מע"ש באילן שנופו לפנים והק' התוס' איך אוכלים מע"ש על האילן הרי גגין לא נתקדשו, ותי' א' דמיירי שענפיו מועטים שאין בהם ד' דלא חשיבי והוי כאילו עומד באויר כנגד הקרקע, ב' דאויר ירושלים כירושלים, וכתב המהרש"א דלא אמרו דגגו לא נתקדש אלא באויר עזרה דלא הוי כעזרה, אבל הכא באויר ירושלים הוי כירושלים.

מבואר במהרש"א דכל מאי דאמרינן דגגין ועליות לא נתקדשו הוי לגבי קדושת עזרה ולא לגבי קדושת ירושלים, ובאחרונים נקטו כן בשיטת הרמב"ם, דהרמב"ם

וביאור הדברים לחלק בין עזרה לירושלים כתב באבי עזרי דעזרה רק העזרה קדושה, והעזרה הוי הריצפה ואת הגגין והעליות לא קידשו ואין הם בכלל העזרה, אבל ירושלים כל דיש לו שם ירושלים יש בו קדושת ירושלים לכך אפי' שהגגין והעליות אין הם בכלל הריצפה אבל עדיין שם ירושלים הם ויש להם קדושה משום שהם ירושלים, משא"כ בעזרה דהלמעלה לא הוי עזרה.

ברמב"ם הביא לגבי אכילת קרבן פסח דהגג לא הוי בכלל הבית וחשיב דהוציא מהבית לחוץ.

ותמוה מנלן לרמב"ם הרי רב איירי לגבי קדושת עזרה וירושלים, ונראה כש"נ לעיל לגבי האגף דמהא דאמרינן דגגין ועליות דעזרה לא נתקדשו מוכח דאין הגג מכלל המקום דאם הגג הוי בכלל המקום מה איכפת לי שלא נתקדש תיפו"ל שהוא בכלל המקום והוי ממילא בכלל העזרה.

אלא דבאבי עזרי הק' דפשיטא שא"א לאכול בגג דכל דאיכא מחיצה לאחר המחיצה הוי מקום אחר ומה החידוש בגג, ונראה בפשטות דגג הנידון דהוי טפל וחלק מהבית ואפי' שיש מחיצה סק"ד שהוא בכלל הבית.

# דעת ר"ש דפסח נאכל בב' מקומות אע"פ שלא נאכל בב' חבורות – דף פ"ו ע"א

גמ' ר"ש אומר על הבתים אשר יאכלו אותו בהם מלמד שהאוכל אוכל בשתי מקומות יכול יהא נאכל בשתי חבורות ת"ל בבית אחד יאכל.

האחרונים הק' איך לר"ש הפסח נאכל בב' מקומות הרי לא נאכל בב' חבורות וא"כ שאוכל בב' מקומות הוי ב' חבורות.

בחזו"א כתב שיחיד לא עושה חבורה ולכך יכול לאכול בב' מקומות דלא חשיב ב' חבורות, במנח"ח כתב דכל הדין ב' חבורות הוי דין בתחילת אכילתו, וכ"מ ברש"י שכתב עיקר תחילת אכילתו תהא בחבורה אחת ולא יחלק לשתי חבורות, אבל גברא אי בעי קאי מהכא ואזיל ואכיל הכא דלא קפיד רחמנא אלא אעיקר תחילת אכילתו מדקרינן יאכל אפסח ולא יאכל אגברא, ולפי"ז ניחא דהכא כיון שבתחילת אכילה התחילו במקום אחד כולם ורק אח"כ אכל במקום אחר לא חשיב ב' חבורות, והביאור דהדין שלא נאכל בב' חבורות הוי דין בקרבן שלא יהיה בב' מקומות ולכך כל שנקבע במקום אחד אפי' שאח"כ נאכל בעוד מקום לא חשיב שלקרבן יש ב' מקומות וליכא איסור.

ובמהרש"א הק' על הא דאמרינן בגמ' דאם נפרסה מחיצה ביניהם אין אוכלים משום דחשיב ב' חבורות וכתב רש"י דעשאום שני חבורות, והק' המהרש"א הרי רש"י כתב לעיל דהדין ב' חבורות תליא בתחילת אכילתם וא"כ הכא דבתחילת האכילה היו חבורה אחת מדוע חשיב ב' חבורות במה שנפרסה המחיצה אחר תחילת האכילה, וכתב דלא דמיא ללעיל דהתם גם אחר תחילת האכילה לא חשיב ב' חבורות במה שהגברא הלך ואכל בב' מקומות, משא"כ הכא שיושבים במקומם ונפרסה המחיצה ונעשו ב' חבורות אין חילוק בין תחילת האכילה להמשך האכילה הרי נעשו ב' חבורות וצ"ב כונתו, ויתכן דכל מאי דכתב רש"י דתליא בתחילה האכילה היינו דהקביעות מקום לאכילה תליא בתחילת האכילה דרק בתחילת האכילה נקבע מקום האכילה, ולכך התם שהגברא אחר תחילת האכילה הולך ואוכל במקום אחר לא חשיב דנעשה מקום אכילה חדש ולא הוי ב' חבורות, משא"כ הכא דהם באותו מקום שנקבעו אלא דבתחילה הך מקום היה חבורה אחת ובהמשך האכילה נעשה ב' חבורות משום מחיצה, הוי ב' חבורות וגם לאחר תחילת האכילה יכול ליקבע המציאות של ב' חבורות.

עוד הק' המנח"ח איך הפסח נאכל בב' מקומות הרי כשמוציא מהחבורה הפסח נפסל.

וכתב דלפמש"כ דכל האיסור להוציא מחבורה לחבורה אבל להוציא מהחבורה לא לחבורה מותר לק"מ דנאכל בב' מקומות והמקום השני לא נחשב חבורה כש"נ.

עוד כתב המנח"ח דמיירי שנשאר בשר פסח במקום אחר ולא הביאו למקום החבורה, דהיינו דתחילת האכילה לא תליא בבשר הפסח אלא בגברא, וכיון שכל האנשים התחילו במקום אחד מה שממשיך אח"כ לאכול פסח שנשאר מעיקרא במקום אחר לא חשיב חבורה אחרת.

1. את תחילת הפרק עד המשנה ע"ו ע"ב למדתי לבד וניכרים חולשת הדברים. [↑](#footnote-ref-1)
2. אלא דאולי י"ל באופן יותר פשוט דכיון דבפסח איכא דין דיהיה ראוי לאכילה, וכשאינו צלוי כיון שאינו ראוי לאכילה בלא צליה לא הוי קרבן פסח הכשר, ולכך צליתו הוי מדיני הקרבן דבלא זה לא הוי פסח הראוי לאכילה, ולכך אם לא היה אפשר לאחר השבת היה דוחה שבת דאם לא דוחה שבת לא חשיב קרבן פסח הראוי לאכילה. [↑](#footnote-ref-2)
3. וראיתי מביאים כן דבתוספתא פ"ג ממכות מבואר דפסח מבושל עובר על פסוה"מ. [↑](#footnote-ref-3)
4. מכאן למדתי עם הגר"י וניכרים הדברים. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולפמש"נ לקמן דלדעת ר' נתן אפי' דאכילת פסחים לא מעכבא איכא היתר באכילת הפסח בטומאה משום דאינו בא אלא לאכילה לדעת ר' נתן לק"מ. [↑](#footnote-ref-5)
6. והיה אפשר לפרש בדעת התוס' דבטומאת בשר איכא חיסרון בעצם הכשר הקרבן להקרבה בזה בעינן ריצוי ציץ להכשיר את ההקרבה, משא"כ בטומאת גברא דכל החיסרון הוא משום הפסול גברא להקרבה לכך בציבור דליכא פסלות על הגברא להקרבה דאיכא היתר לגברא לעבוד לא בעינן כלל ריצוי ציץ, אמנם בלשון התוס' לא משמע כן דמשמע דרק משום דאין הציץ מרצה לא בעינן ריצוי ציץ דמשמע דאם היה ריצוי ציץ על טומאת גברא היה צריך ריצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-6)
7. ויעויין בחבורות פרק קמא דמעילה דנתבאר דבר זה בשם הגרי"ז דזריקת פיגול גם לחולקים על ר' גידל ומהני זריקת פיגול להוציא מידי מעילה נשאר איסור קודש, דהיינו דאע"ג דאיכא הרצאת זריקה על הבשר דחשיב קרבו מתיריו מ"מ כיון דהבשר פסול לא שייך שהזריקה תתיר, וכן מבואר בזריקת יוצא דאפי' לר"ע דמהני זריקה ליוצא וחשיב דאיכא הרצאה לבשר היוצא ולכך ליכא מעילה וחייב משום פיגול מ"מ מבואר בגמ' דלא מהני הזריקה להתיר את היוצא כמבואר ברבינו גרשום דף ח' ע"א במעילה משום דהבשר היוצא פסול לא שייך שהזריקה תתיר בשר פסול. [↑](#footnote-ref-7)
8. ומלבד הנפק"מ אם חשיב יש בשר כמבואר בסוגיין, איכא עוד נפק"מ לגבי פיגול ומעילה כמבואר בגמ' דף ע"ח ע"א דלמ"ד ציץ מרצה על אכילות פוקע המעילה מהבשר הטמא כמו לר"ע בבשר יוצא וכן חל פיגול על בשר טמא, דכיון דאיכא הרצאה על הבשר הטמא חשיב דחל בו זריקה ונעשה בו זריקה המתרת לכהנים וליכא מעילה, וכן חשיב קרבו מתיריו דחל בבשר הרצאת זריקה, משא"כ למ"ד אין הציץ מרצה על אכילות לא חל שום הרצאה בבשר הטמא והוי כמו קודם זריקה, ויתכן מאד דיהיה נפק"מ גם דלמ"ד אין הציץ מרצה על אכילות האוכל בשר טמא יהיה חייב גם על אכילה קודם זריקה ויל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובעצם בודאי א"א לומר כן דתהדר קושית התוס' במנחות איך אמרינן דר"י סבר דאין הציץ מרצה על אכילות הרי כיון דסבר טומאה הותרה בציבור והוי היתר גמור מדוע החלה השניה אסורה באכילה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ולפי"ז מאי דמבואר ברש"י בזבחים פרק טבו"י דקרבן הבא בטומאה גם אם הבשר טהור לא נאכל היינו למ"ד אין הציץ מרצה על אכילות. [↑](#footnote-ref-10)
11. לאחר זמן שלמדנו דברש"י מבואר דריצוי ציץ הוי בדיעבד א"כ י"ל דלכך לא מקטירים משום דריצוי ציץ לא הוי אלא בדיעבד. [↑](#footnote-ref-11)
12. אלא דלא מוכח דבעינן ריצוי ציץ דבלא"ה חשיב אין בשר, דדילמא לעולם כיון דטמא איתיה בעיניה חשיב יש בשר כש"כ רש"י בדף ע"ח ע"ב בדעת ר' יוסי אלא בעינן ריצוי ציץ דאל"כ ההקרבה בטומאה פסולה. [↑](#footnote-ref-12)
13. וקשה דהרי חשיב יש בשר ולכך בדיעבד הורצה וכמו שביאר רש"י א"כ מדוע לכתחילה לא יזרוק, ובמנח"א מנחות דף ט' ביאר בשם הגרי"ד דאיכא ב' דינים חדא דהזריקה תתיר לכתחילה ועוד שיהיה יש בשר, והדין יש בשר מעכב, והדין שיתיר בפועל הוי דין לכתחילה, וריצוי ציץ חשיב יש בשר לכך בדיעבד הורצה, אבל כיון שלא מתיר למעשה לא יזרוק לכתחילה. [↑](#footnote-ref-13)
14. וכך ראיתי שמפרש במשנת ר' אהרן סוגיות, ובאחיעזר מפרש כך בדעת הרמב"ם [↑](#footnote-ref-14)
15. ויעויין ברש"י שכתב דאי מימשכי הני מה שיש בהן יותר מכזית לכל אחד, ויתכן דכונתו דעל היותר מכזית אפשר לימשך גם לאחר אחר השחיטה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. וראיתי מבארים דגדר הדין הוא משום דעיקר קרבן פסח לאכילה לכך בעינן שיהיה בעלות ממונית לאכילה. [↑](#footnote-ref-16)
17. וראיתי מביאים דכן מבואר במהרי"ט בקדושין על דברי התוס' דלא עבדי פסח במדבר משום דהיו ערלים דרק רובם היו ערלים והמיעוט לא עשו פסח כי מועט לא עושים פסח. [↑](#footnote-ref-17)
18. אך עדיין צ"ב דמשמע במנח"ח שבגמ' מוכח כדבריו. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועיין בגמ' דף פ' ע"ב שליש זבין שליש טהורין ושליש טמאי מתים הטמאי מתים לא עושים לא את הראשון ולא את השני, את הראשון לא עושים כי הזבים מיצטרפים לטהורים [והיינו משום דלזבים ליכא דחיה אלא דאנוסים], ומ"מ לא עושים את השני משום דבשני הזבים מיצטרפים לטמאי מתים והם רוב ולא עושים פסח שני, א"כ מוכח דדנים לפי פסח שני דהרי בפסח ראשון הטמאי מתים היו מיעוטא, וצ"ל כנ"ל דכיון דלמעשה הזבים לא יכולים לעשות פסח ראשון וממילא איכא דינא שיעשו פסח שני כלפי פסח שני חשיב דמלכתחילה הטמאים הם רוב ולא עושים פסח שני. [↑](#footnote-ref-19)
20. ולא שייך לומר כאן את הסברא שכתבנו במנח"ח שאם יודעים בפסח ראשון שהם יהיו רוב לא נדחים, דדוקא שם לגבי נשים דהנשים נמצאות כאן בפסח ראשון וחייבות וע"ז איכא סברא דבפסח שני הם לא חייבות ולא מחשבנים אותם, אבל הכא דהוא בדרך רחוקה והוא לא נמנה עכשיו אין סברא לומר כיון שיודעים שיבוא לא חל פסח שני שהם רוב דעכשיו הוא לא בחיוב כלל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
21. עיין בהגהות והערות על המהרש"א שהביאו מהגנזי יוסף דלעיל הוי משום ריצוי ציץ ויתכן דביאור דבריו כמש"נ. [↑](#footnote-ref-21)
22. [נכתב בכ' לעומר] אמנם ראיתי ביאור נפלא בקונטרס דעת יחזקאל [להגר"י כהן שליט"א] דפסח הבא בטומאה נאכל שעיקרו לא בא אלא לאכילה אין הכונה משום דהכשר הקרבן הוא רק ע"י היתר אכילה לכך איכא היתר אכילה, אלא דבכל הקרבנות עיקר הקרבן הוי הריצוי לכך ההיתר בטומאה הוא על הריצוי ולא על היתר הבשר דזה לא הוי גוף הקרבן, משא"כ בפסח דגוף הקרבן הוא אכילה נהי דאכילה לא מעכבת וגם כשליכא היתר אכילה הוי קרבן אבל עיקר הקרבן הוא האכילה לכך גם ההיתר בטומאה הוי על ההיתר אכילה דזה הוי גוף הקרבן. [↑](#footnote-ref-22)
23. לא זכיתי להבין דברי רש"י דהרי הכא מיירי שחלב קיים וא"כ אין פלוגתא בין ר"י לר"א בחלב קיים. [↑](#footnote-ref-23)
24. והא דלא מהני בנודע לו קודם שחיטה יתכן דכל ריצוי ציץ הוי אם כבר שחט ויש קרבן בשביל שלא יפסל איכא ריצוי ציץ אבל קודם שחיטה לא אמרינן ריצוי ציץ בשביל שישחוט, אלא דקשה דהרי משמע ברמב"ם שאסור לזרוק אלא אם זרק הורצה ומדוע אם שחט וזרק לא הורצה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
25. והא דהוצרך הגר"ח לומר דלא מהני ריצוי ציץ ובעינן להיתר דטומאת התהום משום דאיכא דחיה לפסח שני ולא כתב משום דאיכא דין גברא הראוי לאכילה ואיכא דין אכילת פסחים מעכבא, יתכן דסבר כשהבאנו לקמן מהמקד"ד דמהני על הך פסולים ריצוי ציץ, ולכך כתב דאיכא דין דחיה לפסח שני ובזה סבר דלא מהני ריצוי ציץ וכש"כ שם, אמנם בד"ה ולפ"ז כתב דהדין ראוי לאכילה לא מהני ריצוי ציץ והוי מדין היתר טומאת התהום וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
26. וראיתי מביאים דבראב"ד בתו"כ [ויקרא דבורא דחובה פרשה ג' פ"ה פ"ו כתב דבסוגיין מיירי בקק"ל דמדינא נשרפים בכל מקום דאם עבר צופים נשרפים בכ"מ [עיין בזה בהמשך] לכך לא נשרפים מדינא מעצי המערכה, אבל קד"ד דמדינא נשרפים במקום קדוש מדינא נשרפים רק בעצי המערכה הראוים לקדש, מבואר בראב"ד דחלוק שריפת קד"ד משריפת קק"ל דקד"ד דאיכא דין מקום קדוש הוי דין שריפת קדשים ודינם בעצי המערכה, משא"כ בקק"ל דליכא דין מקום קדוש אין נשרפים מעצי המערכה. [↑](#footnote-ref-26)
27. אגב יעויי"ש ברש"י שכתב דהיסח הדעת כיון דהוי ספק צריך עיבור צורה וא"א לשרוף להדיא בלא עיבור צורה משום שמא יבוא אליהו אחרי כן ויאמר טהורה היתה ונמצאת ששרפנו קדשים טהורין, ותמוה מדוע הוצרך רש"י לומר שמא יבא אליהו תיפו"ל דאיכא רק ספק טומאה וכיון שיש צד שהבשר טהור אסור לשרוף מספק, ויתכן דכיון דמספק הוי כפסול מותר לשורפו [עיין מנח"ח קמ"ב ג' דספק פסול ליכא איסור נותר כיון דמ"מ איכא איסור לאכול ליכא איסור נותר וכמובן דיש לחלק מהכא] וכל החשש שיבוא אליהו וההנהגה תהיה כטהור ואז נמצא שעבר איסור. [↑](#footnote-ref-27)
28. ועיין ערול"נ מכות דף ד' ע"ב דליכא עשה בנותר של אימורין והן הן הדברים. [↑](#footnote-ref-28)
29. ולדעת ר' ירמיה דלדעת רבי איכא איסור שבירת עצם בפסח הבא בטומאה יתכן דבזה גופא פליגי דרבי סבר דהוי איסור בדין אכילה ולכך לא איכפת לי דהוי קרבן הבא בטומאה כל דנאכל איכא איסור, או דילמא דסבר דכיון דהקרבן נאכל לא חשיב קרבן פסול. [↑](#footnote-ref-29)
30. ובגמ' פליגי ר"י ור"ל באבר שאין עליו כזית בשר במקום זה ויש עליו כזית במקום אחר דלדעת ר"י יש בו משום שבירת עצם מוכח דלא הוי דין במעשה אכילה דהרי שוברו במקום שאין עליו בשר, אלא דגם כשיש בשר במקום אחר סובר ר"י דחשיב עצם של אכילה ואיכא איסור לשוברו אפי' במקום שאין עליו כזית בשר. [↑](#footnote-ref-30)
31. וכ"כ המנח"ח מצוה קל"ד, וזה דלא כדברי הבית הלוי הידועים דבקדשים איכא עשה שהבשר יאכל ובעינן שכל הבשר יאכל ואין על כהן מצות אכילה אפי' לא של כזית, אלא יש מ"ע לדאוג שהבשר יאכל, משא"כ בפסח איכא מצוה לאכול. [↑](#footnote-ref-31)
32. ולול"ד היה אפשר לומר דלר"ש פסח לא נאכל בב' חבורות לכך רש"י פי' לכו"ע בב' פסחים. [↑](#footnote-ref-32)
33. ויעויין ברש"י דלדעת ר"י נאסר לאכול בב' מקומות משום דיש אם למסורת דבבית אחד יאכל אזיל על הגברא, הרי דהוי דין על הגברא שלא יאכל בב' מקומות. [↑](#footnote-ref-33)
34. ובחזו"א כתב דכל האיסור להוציא הוי בשביל לאכול במקום אחר והשמש לא מוציא בשביל לאכול במקום אחר, ולכא' ביאור דבריו הוי דלא הוי דין מחיצה בבשר כמחיצת ירושלים ומחיצת עזרה, אלא הוי דין מחיצת אכילה. [↑](#footnote-ref-34)