מראי מקומות בענין ספק ספיקא בעזרת השם יתברך
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / re (4)

בעזרת השם יתברך

**קונטרסמראי מקומות בענין ספק ספיקא**מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות אפשר לפנות לפלא': [PHONE_REMOVED]

**נערך בעזהשי"ת שלהי חודש ניסן תשע"חעבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון הרב שלמה שליט"א**

בעזרת השם יתברך

**פתיחה-פרק א': ביסוד סברת דין ספק ספיקא**

כמה דרכים נתבארו בענין זה בדברי רבותינו הראשונים והאחרונים, ולהלן הדרכים העיקריים שיש בזה, ומה שדנו להעיר בכל אחד מהדרכים.

**[א]: הסוברים דהיתר ס"ס מדין רוב**

**בשו"ת הרשב"א ח"א סימן ת"א** בד"ה ואל תשיביני כ' בתו"ד 'דהא ספק ספיקא עדיין כרוב, ואפשר דאלים התירו יותר מרוב, דהא ר' יהושע לגבי יוחסין פסיל בחד רובא ומכשר ספק ספיקא [**כתובות י"ד]'**, והרבה אחרונים הבינו בד' הרשב"א דכוונתו דיסוד דין ספק ספיקא הוא מטעם 'רוב', עי' **בפני יהושע כתובות ט.א. ד"ה בא"ד ואומר ר"י ובדף ט.ב. ד"ה בד"ה בא"ד וקשה דאמאי מפסיד ובקונטרס אחרון על כתובות דף ט"ו אות מ"ו, ובבית מאיר אה"ע סימן ד' סל"ג בד"ה ולכן מסתבר,** וכן ריהטא דשמעתתא בפי כל המחברים בדעת הרשב"א.

וכן מבואר **באיסור והיתר בדין ספק דרוסה וביצה טריפה אות ד' בא"ד** 'דסוף סוף הוי רובא דאזלינן בתריה בכל דבר שבעולם שהרי יש כאן ב' צדדין של היתר ורק אחד לאיסור' ועיי"ש עוד, וכ"כ **בהגהות הר"ף על הסמ"ק אות רי"ד בהגהה"ה א' בא"ד** 'דטעמא דס"ס מותר משום דאיכא למיתלי ברובא דהיתר', וכ"כ **בשו"ת מהרי"ט יו"ד סימן ב' בד"ה תשובה** 'דספק ספיקא רחמנא שריא, וטעמא, דבחדא ספיקא הוי כמו פלגא ופלגא ובתרי ספיקי הויא ליה רובא ומדאורייתא אזלי' בתר רובא לקולא' ועיי"ש, וכ"כ **בפרי חדש בכללי ספק ספיקא סוף אות י"ג ד"ה סוף דבר** 'שהרי יש כאן שני צדדין להתיר, והנה בספק ראשון הו"ל פלגא ופלגא, וכי מספקינן מספק שני הו"ל כרוב, דמה"ת אזלי' בתר רובא', וכ"כ עוד **הפר"ח שם אות ט"ז** 'היינו טעמא דשרינן בספק ספיקא, משום דכי איכא חדא ספיקא הו"ל כפלגא ופלגא וכי איכא תרי ספיקי הו"ל כרובא' עיי"ש, וכ"כ **הפרי מגדים בכללי ס"ס שפתי דעת אות א' ובגינת ורדים כלל ח'** [לדעת הסוברים דבספיקא דאורייתא הוי לחומרא מן התורה] עיי"ש, וכ"כ עוד הרבה אחרונים ז"ל.

והאחרונים ז"ל הק' כמה קושיות על מהלך זה דהיתר ס"ס מטעם רוב.

[א]: **הפנ"י כתובות ט"ו.א. בקונ"א אות מ"ו** הק' מהא דתנן **בטהרות פ"ו מ"ד** [והובא בד' **הראשונים ז"ל בפסחים י.א. ובב"ב נ"ה.ב.** ובעוד מקומות] לגבי ספק טומאה ברשות היחיד דכל שאתה יכול לרבות ספיקות וספיקי ספיקות הר"ז טמא, ואי שריותא דס"ס הוי מטעם רוב אמאי לא יועיל בספק טומאה ברשות היחיד, והרי רוב מהני לטהר גם בספ"ט ברה"י כמבואר **בכתובות ט"ו.א.** לגבי רוב צפרדעים ושרץ אחד דטהור אף ברה"י עיי"ש, וכן הק' **הפנ"י בתשובה שבשו"ת שב יעקב סימן מ"ח בד"ה אמנם כן** עיי"ש, וע' עוד מה שית' בעזהשי"ת הרחבת הדברים בענין זה להלן בפרק ז'.

**[ב]: בפנ"י כתובות ט.א. על תוד"ה ואי בעית אימא בא"ד ואומר ר"י** הק' על מש"כ התוס' שם דאם באחד מהספיקות יש הכרעת רוב לאיסורא לא שרינן לה מטעם ס"ס, ואם היתר ס"ס הוא מטעם רוב אמאי לא נסמוך ה'פלגא' להתירא שבספק אחד ל'מיעוטא' להתירא שבספק השני ואכתי איכא רובא, וקדמו בעיקר הקו' **השואל [הר"ר חסדאי] בשו"ת הריב"ש סימן שע"ב** ועי' מה שהשיב בזה **הריב"ש שם,** ועי' **בשיטמ"ק כתובות ט.א. ד"ה עוד הקשו על התוס'** מש"כ בזה.

וכמה מפרשים ביארו בשי' התוס', דגדר הדברים דספק ספיקא הוי כ'רוב' אינו בגדר 'רוב כמות' לצרף ה'פלגא' שבספק אחד ל'פלגא' שבספק השני, אלא בגדר 'רוב צדדין' דכאשר יש ספק ספיקא להתיר 'רוב צדדי הספק' הם להתירא, וממילא כשיש לספק אחד הכרעת רוב לאיסורא שוב אין ספק זה נחשב כ'צד' בהיתר ואין 'רוב צדדים' להתירא, [ואפשר שזה כוונת **השיטמ"ק שם** בתירוצו על קו' הריב"ש, ולפי"ז מד' **הר"ר חסדאי והריב"ש** שהק' על התוס' כנ"ל משמע דס"ל דגדר ס"ס הוא 'רוב כמות' ולא 'רוב צדדים' ודו"ק], ועי' היטיב בלשונות **האיסור והיתר הנ"ל והמהרי"ט והפר"ח הנ"ל** ודו"ק, ועי' עוד מה שית' בעזהשי"ת הרחבת הדברים בענין זה להלן בפרק ג'.

[ג]: **בתוס' כתובות ט.ב. ד"ה אי למיתב** מבואר בפשטות דמהני ספק ספיקא להוציא ממון עיי"ש, **ובפני יהושע ע"ד התוס' שם** הק' דהא ספק ספיקא מהני מטעם 'רוב' וקיי"ל דא"ה בממון אחר הרוב, ועי' **בקונטרס הספיקות כלל ו' אות ז'** שכ' ליישב 'לפי מה ששמעתי דספק ספיקא הויא רובא דאיתא קמן שתלתא צדדי הספק לפנינו, י"ל דסברי כדעת **גליון תוס' [**הובא **בתה"ד סימן שי"ד]** דרובא דאיתא קמן מהני בממונא', ולכאו' כוונתו דס"ס הוא בגדר 'רוב צדדים' וזה נחשב 'רובא דאיתא קמן' ודו"ק,[ועי' **בשו"ת רבינו יעקב מליסא [הנתיבות] סימן ל"ז ד"ה עוד כתב מעכ"ת בנידון שהעיר הפנ"י** שכ' ג"כ דס"ס הוי כרובא 'דאיתא קמן' עיי"ש מה שביאר בסברת הדבר, וסותר דבריו למש"כ **בשו"ת רבינו יעקב מליסא סימן נ"ז ד"ה ועי' בריטב"א** שכ' שם בפשיטות דס"ס דהוי 'רוב צדדים' הוי רק רובא דליתא קמן אבל רובא דאיתא קמן ודאי עדיף מס"ס עיי"ש, וצ"ע].

ואמנם דעת **הרמב"ן והרא"ה בכתובות י"ב.א.** דלא מהני ספק ספיקא להוציא ממון עיי"ש, ואף בדעת התוס' כתבו הרבה אחרונים מכוח קו' זו דאין כוונתם דאפשר להוציא ממון מכוח ס"ס לחוד, ועי' מה שית' בעזהשי"ת הרחבת הדברים בענין זה להלן בפרק ו'.

**[ד]: בתוס' כתובות ט.א. ד"ה ואי בעית אימא** הק' בהא דמבואר בגמ' שם דבאשת ישראל שקיבל אביה קדושין פחות מבת ג' נאסרת מחמת פ"פ, והא אכתי איכא ס"ס שמא באונס ושמא ברצון ואפי' ברצון שמא כשהיתה קטנה ופתוי קטנה אונס, ותי' 'דשם אונס חד הוא', והרבה מגדולי האחרונים ז"ל הבינו בביאור דבריהם, דכל ששני הספיקות באים להתיר מחמת 'שם אחד' ליכא בזה שריותא דס"ס, ועי' מש"כ בענין זה **הש"ך בכללי ס"ס אות י"א.**

**ובשו"ת מהר"ב מרנשבורג סוף סי' ט"ז בהגה"ה מבעל עולת שמואל** כ' שרוב האחרונים **מהרשד"ם ומהריב"ל ומהראנ"ח** וסייעתם לא חששו לסברת התוס', משום דס"ל דכיון דהיתר ס"ס הוי מטעם רוב דמצרפינן פלגא שבכל ספק להיות רוב להתירא א"כ מאי איכפ"ל דשני הספיקות משם אחד והא סו"ס הוי רובא להתירא עיי"ש, ואמנם לביאור הנ"ל דגדר 'רוב' שיש בס"ס היינו 'רוב צדדים' ולא 'רוב כמות' מיושב לכאו', ועי' מה שית' עוד בעזהשי"ת הרחבת הדברים בענין זה להלן בפרק ב'.

[ה]: **בשו"ת שב יעקב סימן מ"ח [בתשובה מהמחבר להפנ"י בד"ה ולטעמיה דמר** הק' דאי ספק ספיקא הוי כרוב א"כ לר"מ דחייש למיעוטא, ולפי שיטת **התוס' ביבמות קי"ט.א. ד"ה מחוורתא ובחולין י"א.ב. ד"ה לר"מ ובבכורות כ"ב.ב. ד"ה וחלב פוטר** דאף היכא דליכא חזקה כנגד הרוב חייש ר"מ למיעוטא, א"כ הדין נותן דאף בס"ס יחמיר ר"מ דלא ניזיל בתרא לקולא, ולא שמענו שיחלוק ר"מ על דין ס"ס, עיי"ש, **ובשב שמעתתא שמעתתא א' פי"ח** הוכיח מגמ' מפורשת **בנדה נ"ט.ב.** דר' מאיר מקיל בספק ספיקא עיי"ש, [ולפ"ד **הקונטרס הספיקות כלל ו' אות ז' הנ"ל** דספק ספיקא הוי 'רובא דאיתא קמן' ניחא קושייתו, דהא מודה ר"מ ברובא דאיתא קמן].

[ו']: **בתוס' ישנים כתובות ט.ב.** כ' דלא מהני להתיר מטעם ס"ס אא"כ הספק ספיקא 'מתהפך' היינו שאפשר להתחיל הספק ספיקא משני הספיקות, אבל כשאינו 'מתהפך' לא שרינן לה מטעם ס"ס עיי"ש, וכן הביא **הש"ך בכללי ס"ס אות י"ג** מדברי כמה ראשונים והסכים לזה עיי"ש.

**והפרי חדש בכללי ס"ס סוף אות י"ג** הק' בזה, דכיון דשריותא דס"ס הוא מטעם 'רוב' שמצרפים הפלגא שבספק השני לפלגא שבספק הראשון וממילא הו"ל רוב, וא"כ מאי איכפ"ל שאין הס"ס מתהפך והא סו"ס הוי רובא, ולכן חולק על היסוד דבעינן ס"ס המתהפך עיי"ש, ועי' עוד מה שי' בעזהשי"ת הרחבת הדברים בענין זה להלן בפרק ה'.

**[ב]: בד' הרשב"א דספק ספיקא 'עדיף מרוב'**

**[א]: בשו"ת הרשב"א ח"א סימן ת"א הנ"ל** כ' דהא ספק ספיקא עדיין כרוב ואפשר דאלים התירו יותר מרוב, דהא ר' יהושע לגבי יוחסין פסיל בחד רובא ומכשר ס"ס **כתובות י"ד.א.**', וצ"ב בכוונת הרשב"א דמתחילה כ' דהוי כרוב ושוב כ' דאלים התירו יותר מרוב.

ועי' **ברשב"א כתובות בד"ה א"ל הכי אמר ר"י** וכו' **ולדידי קשיא לי** וכו' בסה"ד שכ' 'וכיון שכן מאן דלא מכשר בתרי ספיקי [רבן גמליאל] כש"כ דלא מכשר בתרי רובי', ומפורש דאזיל לשיטתו דס"ס עדיף מרוב, וצ"ב כנ"ל.

[ב]: ועי' **במשנה למלך פ"ד מבכורות ה"א בד"ה עוד אחרת יש בנ"ד** שכ' 'דגבי איסורי תורה דקיי"ל בספק לחומרא אמרי' דבס"ס אזלי' לקולא, וטעמא דמילתא, דכיון דאיכא ספק ספיקא חשיב מיעוטא דמיעוטא ולא חשיב ספק ומשו"ה אזלי' לקולא', וכ"כ **בשער המלך פ"ז מהלכות אישות ה"ב** עיי"ש, ולכאו' כוונתם דעדיף משאר רוב דנחשב 'מיעוטא דמיעוטא' וכמבואר **בגיטין דף ג.א.** דאף ר"מ דחייש למיעוטא מודה במיעוטא דמיעוטא דלא חיישינן עיי"ש, ואפשר דכוונת הרשב"א כד' המל"מ והשעה"מ דס"ס נחשב 'מיעוטא דמיעוטא' וזמש"כ דהוי כרוב ועדיף מרוב, ואמנם עיקר סברת המל"מ צ"ב, למה הוי ס"ס 'מיעוטא דמיעוטא', ומאי אולמא מסתם רוב, וצ"ע.

**וברמב"ם פי"א מהלכות בכורים הלכה ל'** כ' לגבי בכור 'שלא נפטר [מפדיון הבן] אלא בשני ספיקות...והואיל והדבר רחוק יתן פדיונו', ואפשר שכוונתו כעין ד' המל"מ ודו"ק.

[ג]: ועי' **בפני יהושע כתובות בקונטרס אחרון אות מ"ד ובתשובתו בשו"ת שב יעקב סימן מ"ח** שהק' על הרשב"א דס"ל דס"ס מטעם רוב ולהכי מהני במקום איתחזק, דהא אף ברוב היכא דאיכא חזקה כנגדה מחמרינן לומר סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא [כשיטת **רב האי גאון** שהביא **הרשב"א ביבמות קי"ט.א.** עיי"ש], **ובשו"ת הגרעק"א מהדו"ק סוף סימן ל"א** כ' ליישב לפי הוכחת הרשב"א מהך דאלמנת עיסה דספק ספיקא עדיף מרוב, ולהכי ל"א בזה סמוך מיעוטא לחזקה [ועיי"ש שכ' דעדיף אפי' מרובא דאיתא קמן].

[ד]: **בשו"ת מהר"י בן לב ח"ג סימן מ"ב** כ' 'וכתבו דספק ספיקא עדיפא מרובא, ואע"ג דאין הולכין בממון אחר הרוב אלא אחר המוחזק בס"ס מוציאין מיד המוחזק', וכוותנו כנראה לד' הרשב"א שכ' דס"ס עדיף מרוב, ובזה ביאר הא דס"ס מהני להוציא מיד המוחזק לשי' **התוס' כתובות ט.ב. ד"ה אי למיתב** ועדיף מרוב דלא מהני להוציא ממון, וכן כ' **הפרי חדש בכללי ס"ס** **אות ט"ז** להוכיח משיטת הסוברים דס"ס מהני להוציא ממון דס"ס עדיף מרוב שאינו מועיל להוציא ממון.

**[ג]: שיטת הסוברים דהיתר ס"ס משום דספד"א לחומרא הוא מדרבנן**

**בחידושי רבינו דוד פסחים ד"ה בשלושה עשר דשכיח** וכו' **ונראה לומר** וכו' [עמ' ס"ו מדפי הספר] כ' 'בכל המצוות שבתורה שאומרים שספק אחד הוא להחמיר ושני ספיקות להקל, זהו מפני שהמצוה על הודאי, שהתורה שציותה על החלב ועל הדם ועל שאר האיסורין לא ציותה אלא על הודאי, ומפני חומר דברי תורה בא הדין בספיקות להחמיר בהם וכשהן שתי ספיקות הוא להקל', ועיי"ש מה שהאריך לבאר לפי"ז לגבי מצות ביעור חמץ ששם צווי התורה אינו רק על הודאי אלא אף על הספק ולכן לא שייך בזה כלל ההיתר של ספק ספיקא עיי"ש באורך, ובפשטות כוונתו, דכל דינא דספיקא דאורייתא לחומרא אינו אלא מדרבנן ולכן לא החמירו אלא בספק אחד ולא בס"ס.

ועי' **בפנ"י בקונ"א כתובות אות מ"ו** שבי' ביסוד ההיתר דס"ס עפ"י שיטת **הרמב"ם בפ"ט מהלכות טומאת מת ה"ב** דכל הדין דספיקא דאורייתא לחומרא הוא רק מדברי סופרים, ולכן כשיש ס"ס הוי ספיקא דרבנן דדינו לקולא, [ועיי"ש שביאר דגם להסוברים דספיקא דאורייתא לחומרא מה"ת, לא נאמר היתר ס"ס אלא כשיש על הספק חזקה או רובא להתירא ומה"ת בלא"ה הוא מותר וכ' דכל הס"ס שבש"ס איירי בכהא"ג עיי"ש, וכדבריו כ' **הרא"ה בבדק הבית ב"ד ש"ב דף כ"ד.ב. כ"ה.א. ד"ה עוד הקשה** דהא דשרי ס"ס בדין פ"פ הוא משום דמה"ת שרי גם בספק אחד משום חזקת היתר, וכל היכא דשרי ס"ס היינו רק כשיש בספק אחד רק איסור דרבנן עיי"ש]. וכ"כ **הפמ"ג בגינת וורדים כלל ח'** דלדעת הרמב"ם יסוד ההיתר דס"ס הוא משום דספיקא דרבנן לקולא עיי"ש, וכ"כ **בחי' הגרעק"א כתובות י"ב.ב. בד"ה שם עד שלא אירסתיך** וכ"כ וכ"כ **בשו"ת שאילת יעב"ץ להר"י עמדין זצ"ל ח"ב סימן קמ"ג ד"ה ואשר כתבת** עיי"ש.

ועי' **בכריתי ופליתי קונטרס בית הספק סוף אות ו'** שהעלה עפ"י שיטת הרמב"ם הנ"ל דהיכא דלא איתחזק איסורא ודין ספק אחד מה"ת לקולא ואסור רק מדרבנן כשיש ס"ס הוי ספיקא דרבנן ולקולא, ואז שרי גם כשאין הס"ס מתהפך, אבל במקום דאיתחזק איסורא ודינו של ספק אחד לאיסור, אין ההיתר אלא בס"ס המתהפך 'דיש ב' ספיקות מכל צד' עיי"ש.

**[ג]: עוד ביאורים בהיתר ס"ס לדעת הסוברים דספיקא דאורייתא לחומרא מה"ת**

**בשו"ת חקרי לב יו"ד סימן ק"ל ד"ה עוד הביא ראיה** כ' דאף לדעת **הרשב"א בתורת הבית הארוך בית ד' שער א' [דף י"א.ב. מדפי הספר]** דספיקא דאורייתא לחומרא מה"ת מדאיצטריך רחמנא לשרויי ספק ממזר ש"מ דשאר ספיקות אסורים מה"ת עיי"ש, ומפרש החק"ל דלהרשב"א הר"ז 'יפלותא' מספק ממזר דספיקא דאורייתא לחומרא מה"ת, וכ' לפי"ז דלא גילתה התורה לאסור אלא בספק אחד ולא בספק ספיקא [וכ' לבאר לפי דרכו ד' **הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א הנ"ל** דאין כוונתו דהיתר ס"ס הוי מטעם רוב אלא מטעם הנ"ל] עיי"ש, וכ"כ **האוה"ח הק' בספרו ראשון לציון כללי ס"ס אות ט"ז ד"ה ולדעתי** דטעם היתר ס"ס הוא משום דלא החמירה תורה לאסור ספיקא דאורייתא אלא בספק אחד ולא בב' ספיקות, וכ' דלכן לאו כללא הוא להתיר ס"ס, ובמקום שיש תרתי דסתרי אסרינן ס"ס כמבואר **בתוס' ב"ק י"א.א. ד"ה דקא** עיי"ש.

**ובפירש"י ב"ק י"א.א. ד"ה דאין מקצת שליא בלא ולד** [לגבי הא דאי' התם דאי יש מקצת שליא בלא ולד לא חיישינן לולד דאף אם יצא שמא לא יצא רובו] 'דכולי האי לא חיישינן דנימא תרי חומרי דילמא נפקא ורוב נפקא', ואפשר דכוונתו כד' האחרונים הנ"ל, ודו"ק.

**ובשערי יושר שער א' פרק י"ט** האריך לבאר עפי"מ שביאר דיסוד דין ספד"א לחומרא אינו נחשב כגופו של איסור אלא הוא חיוב מחודש של דין הזהירות שמא יכשל באיסור ואיסור זה אינו נחשב איסור בעצם והוא דומה לאיסור לא תסור, ולכן כשיש ספק ספיקא היינו שיש ספק על איסור זה עצמו דינו לקולא כמו בספיקא דרבנן שדינו להקל עיי"ש באורך.

**פרק ב': בדין שני ספיקות משם אחדד' הראשונים בענין 'שם אונס חד הוא' ודברי המ"מ בדעת הרמב"ם שחולק ע"ז**

**[א]: בתוס' כתובות ט.א. ד"ה ואי בעית אימא** הק' בהא דמבואר בגמ' דבאשת ישראל שקדשה אביה פחותה מבת ג' הוי רק ספיקא-שמא באונס ושמא ברצון, ואסורה, ואמאי לא ניימא דהוי ס"ס דאפי' הוי ברצון שמא היה כשהיא קטנה ופתוי קטנה אונס, ותי' 'דשם אונס חד הוא', וכן הוא **בתוס' הרשב"א ובתוס' הרא"ש,** וכ"כ **בחידושי הרשב"א ד"ה ואמאי ס"ס הוא** 'דע"כ כולה חדא ספיקא הוא ספק באונס ספק ברצון דקודם שגדלה משום ספק אונס אתה בא להתירה', וכ"כ **בחידושי הרא"ה בד"ה ומיהו אכתי קשיא בשם איכא דאמר** 'דכולהו חדא ספק הוא ספק באונס ספק ברצון', וכן הוא **בשיטמ"ק בשם תלמידי רבינו יונה בשם רבם ובחידושי הריטב"א ובחידושי רבינו קרשקש ובחידושי הר"ן שם ובמגיד משנה פ"ג מאסורי ביאה ה"ב בשם קצת מן המפרשים ז"ל** עיי"ש, [והרא"ה שם תי' עוד, דלא חשיב ס"ס אלא כשיש צד אחד שלא עשתה כלל איסור אף לגבי עצמה דהיינו כשיש צד דלאו תחתיו, אבל בכהא"ג שודאי עשתה איסור כלפי עצמה לא שרינן לה משום ס"ס עיי"ש, והדברים צ"ב רב].

**[ב]: ובמגיד משנה שם** כ' על תי' קצת מן המפרשים הנ"ל, שהק' על עצמם דא"כ אף בקטנה שנתקדשה בת ו' או בת ז' ליתסר, דכיון שאם זינתה כשהיא קטנה לעולם מותרת אף כשהיא תחתיו א"כ אין כאן אלא ספק אחד אי זינתה בקטנותה או בגדלותה, ותירצו דכיון שאי זינתה לאו תחתיו הרי היא מותרת אף כשהוא ברצון בגדלותה נחשב לספק בפני עצמו עיי"ש, וכ"כ **בחידושי הרשב"א שם ובשיטמ"ק שם בשם תלמידי רבינו יונה בשם רבם** עיי"ש, וצ"ב השקו"ט בקושיא ובתירוץ, ודו"ק, ועי' **בחתם סופר כתובות ט.א. ד"ה ונ"ל דרמב"ם.**

[ג]: אמנם עי' **ברמב"ם בפ"ג מהלכות איסורי ביאה ה"ב** שפסק דקטנה שזינתה ברצון נאסרה על בעלה עיי"ש, **ובמגיד משנה שם** כ' שמקורו של הרמב"ם מד' הגמ' **בכתובות ט.א. הנ"ל** דבאשת ישראל שנתקדשה פחותה מבת ג' חשיב רק חד ספיקא ולא אמרינן דהוי ס"ס משום שמא זינתה ברצון בקטנותה שהוא אונס, ומזה למד הרמב"ם דסוגיא זו חולקת על הגמ' **ביבמות ל"ג.ב.** דאמרינן התם דפתוי קטנה אונס הוא וס"ל דהתם אמרינן כן בדרך דחיה בעלמא, והעיקר כמבואר בסוגיין דליכא אלא חד ספיקא, דאי היה ברצון אסורה אף כשהיא קטנה, ואח"כ הביא המ"מ תי' הראשונים הנ"ל דשם אונס חד הוא, וכ' שאין בדבר הכרע עיי"ש, ומבואר דלמד המ"מ בדעת הרמב"ם שחולק על תי' הראשונים הנ"ל וסובר דאף בכהא"ג דשם אונס חד הוא נחשב ספק ספיקא.

**שיטת הש"ך דבעינן שיהיו ב' הספיקות משני שמות, וי"א קושיות ע"ז בד' האחרונים**

[ד]: **ובש"ך כללי ספק ספיקא אות י"א-י"ב** העתיק ד' התוס' והראשונים הנ"ל לדינא דכל ששני הספיקות הם משם אחד לא חשיב ספק ספיקא.

ולפי דרכו כ' **הש"ך בכללי ס"ס אות כ"ז** דבשוחט בסכין ונמצאת פגומה אחר השחיטה ל"ש להתיר מחמת ס"ס שמא במיעוט בתרא איפגם ושמא בעצם מפרקת איפגם כיון דהכל הוא משם אחד, וכן כששחט ב' בהמות ונמצאת פגומה באחרונה אינו נחשב ס"ס שמא באחרונה איפגם ואת"ל בראשונה שמא במפרקת איפגם כיון שהכל משם אחד אי היתה פגומה בשעת שחיטת הראשונה או לא עיי"ש.

ולפי דרכו כ' **הש"ך ביו"ד סימן קפ"ז סקכ"ב** להק' עמש"כ **הרמ"א שם בסעי' ה'** דכשאין וסת קבוע ויש ספק בדם אם הוא מהמקור אן מהצדדין תלינן במכה מכוח ס"ס שמא הוא מהצדדין ואפילו הוא מהמקור שמא הוא ממכה, והשיג ע"ז הש"ך דלפי המבואר בכללי ס"ס אות י' ל"ש לדון בזה ס"ס דאיכא לספוקי מיד שמא דם נדה הוא, והיינו דנחשב ס"ס משם אחד אם דם נדה הוא או לא, וכן ביארו קושייתו **בחוו"ד סי' ק"י בית הספק אות י' ובתשו' הגרעק"א מהדו"ק סימן קנ"ח ד"ה אבל נראה לי** עיי"ש.

[ה]: והאחרונים ז"ל הרבו לתמוה על זה הכלל שייסד הש"ך מכוח ד' התוס' דכששני הספיקות הם מאותו השם לא אמרינן דין ס"ס.

א: **בתורת השלמים קונטרס הספיקות אות י"א** הק' מהא דאי' **בגיטין מ"ה.ב.** לגבי ס"ת שנמצא ביד עכו"ם דאמרי לה דקורין בו, **ובפירש"י שם ד"ה ואמרי לה** כ' דקורין בו משום דס"ס הוא שמא ישראל כתבו ואת"ל עכו"ם כתבו שמא כתבו למוכרו לישראל ולא לשם ע"ז, [ועיי"ש **בתוס' ד"ה אמרי לה ובתוס' הרא"ש שם וברמב"ן ד"ה הא דאמרינן** שהביאו פירש"י והק' עליו דכשכתבו גוי פסול אפי' אי לא כתבו לע"ז עיי"ש, ונראה גם מדבריהם דלשיטת רש"י דםסול גוי רק משום שכותב לע"ז חשיב ס"ס], ואמאי לא נימא דשני הספקות משם אחד אם נכתב לשם ע"ז או לא.

ב: **בתורת השלמים שם** הק' ממש"כ **התוס' בפסחים י.א. ד"ה ספק ביאה והרשב"ם ב"ב נ"ה.ב. ד"ה ספק ביאה ובפירש"י ע"ז ע.א. ד"ה הוי ספק ספיקא** שפירשו בהא דס"ל לר' אליעזר **בטהרות פ"ו משנה ד'** בספק ביאה של שרץ לרה"י שהוא טהור שהטעם משום דהוי ספק ספיקא ספק על-נכנס ספק לא על ואת"ל על דילמא לא האהיל עיי"ש, ואף דהכל ספק אחד אם האהיל על הטומאה או לא.

והנה בטעמא דרבנן דפליגי אר"א במתני' בטהרות שם וס"ל דספק ביאה טהור נח' הראשונים ז"ל, יעוי' **בפירש"י בע"ז שם** שכ' דרבנן ס"ל דאינו אלא ספק אחד כיון שהשדה מליא טומאה הוי כודאי האהיל אם נכנס עיי"ש, **והתוס' בפסחים שם ובב"ב שם ד"ה ר' אליעזר** כ' דטעמא דרבנן משום דס"ל דבספק טומאה ברה"י אף ספק ספיקא אסור עיי"ש, **וברשב"ם בב"ב שם ד"ה וחכמים מטמאים** כ' דטעמיייהו דרבנן דחשיב רק חדא ספיקא שמא הלך עד הקבר והאהיל שמא לא הלך עיי"ש, **וברמב"ן ב"ב שם** הביא פירוש הרשב"ם וכ' דלשיטתו לא חשיב ספק ספיקא אלא כשהוא ספק שרץ ספק צפרדע וספק נגע ספק לא נגע, אבל בספק ביאה הכל ספק אחד ספק נגע ספק לא נגע עיי"ש, [ולהלן ית' בעזהשי"ת הרחבת הדברים בענין זה בפרק ז'].

והנה לפירוש רש"י ולפירוש תוס' הקושיא במקומה ביתר שאת אף לשיטת חכמים, אבל לפירוש הרשב"ם לכאו' בזה גופא פליגי ר"א וחכמים בשני ספיקות משם אחד אי חשיב ס"ס או לא, ואפשר דבכהא"ג דספק ביאה גרע מסתם שני ספיקות בשם אחד אלא חשיב ספק אחד ממש אי נכנס והאהיל או לא האהיל ודו"ק, [ועי' **ברמב"ן בב"ב שם** שהביא עוד שני פירושים בביאור הא דמטהר ר"א בספק ביאה דאי"ז שייך לדין ספק ספיקא אלא מטהר אפי' בספק אחד ולפירושים אלו אי"ז שייך לנידו"ד].

ג: **בב"ק י"א.א.** מבואר דאי יש מקצת שליא בלא ולד אין להחמיר לחוש שיצא רובו של הולד, **ובפירש"י שם ד"ה דאין מקצת שליא** כ' משום דלא חיישינן לומר תרי חומרי דילמא נפקא ורוב נפקא, **ובתוס' שם ד"ה שליא** כ' דהוי ספק ספיקא, וכ"מ **בשיטמ"ק שם בשם שיטה ובשם הרא"ש** ובשם עוד ראשונים עיי"ש, **ובשו"ת הגרעק"א מהדו"ק סימן קנ"ח ד"ה אבל נראה לי** הק' דהא שני הספיקות הם משם אחד אי יצא רובו של ולד או לא יצא.

ד: **בש"ך כללי ס"ס אות י"ב ובכריתי ופליתי קונטרס בית הספק אות ה'** הק' ממש"כ **בתוס' ע"ז ל"ח.ב. ד"ה אי משום גיעולי עכו"ם וברא"ש ע"ז פ"ב סימן ל"ה** דהא דשרינן כלי עכו"ם משום נטל"פ משום דאיכא ספק ספיקא ספק אם הם בני יומן או לא ואפי' ת"ל בני יומן שמא נתבשל בהם דבר הפוגם הטעם או מידי דלא יהיב טעמא עיי"ש, ואמאי לא נימא דשני הספיקות הם משם אחד אם הטעם שבכלים פגום או לא.

ה: **בכריתי ופליתי שם** הק' ממש"כ **בשו"ת הרא"ש כלל ב' סימן א'** ונפסק **בטור יו"ד סימן רצ"ג וברמ"א שם ס"ג** דסתם שכר מותר ואין לאוסרו משום חדש דהוי ספק ספיקא ספק משנה שעברה ספק משנה זו ואת"ל משנה זו ספק השריש קודם לעומר עיי"ש, וקשה דהא שני הספיקות משם אחד אי השריש קודם לעומר או לא.

ו: **בבית יוסף יו"ד סימן מ"ט בשם אוהל מועד** ונפסק **בשו"ע שם ס"ד וברמ"א שם סימן נ"א ס"א** לגבי נקב במקום המטריף שבניקב מחמת חולי שרינן כשניקב עור החיצון לחוד אבל כשניקב ע"י מחט חיישינן שמא ניקב גם עור הפנימי, וכשיש ספק אי ניקב מחמת נקב או מחמת חולי שרינן מחמת ס"ס כיון דאפילו אי ניקב מחמת מחט יש ספק אי ניקב הפנימי עיי"ש, והק' **בכריתי ופליתי שם ובתורת השלמים שם** דהא שני הספיקות אם משם אחד אי ניקב הפנימי או לא.

ז: **הר"ן בחולין [דף י"ב.א. מדפי הרי"ף בד"ה ריאה]** כ' לגבי ריעותא הנמצא בריאה הסמוכה לדופן שרינן לה משום ספק ספיקא, דילמא הריעותא היא מחמת הדופן ואפילו אי הוי מחמת הריאה דילמא לא אינקב הריאה עיי"ש, והק' **בכריתי ופליתי שם** דהלא שני הספיקות הם משם אחד דמספק"ל אי אינקיב הריאה או לא.

ח: **בחידושי הרשב"א חולין סוף דף נ"ג.ב. ד"ה ונראה** כ' דכשיש ציפורן על השור ויש ספק אם נכנס הארי בין השוורים שרי מטעם ספק ספיקא דדילמא לא על ואפי' על שמא לא דרס אלא השור בכותל נתחכך עיי"ש, **ובדרכי משה סימן נ"ז סק"ה וביש"ש חולין פא"ט סימן ע"ד** הק' דזה אינו אלא ספק אחד אי הציפורן מחמת הארי או מחמת הכותל, [ועיי"ש בדרכ"מ שכ' דצ"ל דאינו מטעם ס"ס אלא משום דמצוי יותר שיהיה מחמת הכותל עיי"ש], **ובתורת השלמים שם** כ' ע"ז 'ולא ידעתי מה ראו ומה הגיע אליהם שהק' קו' זו כאן על הרשב"א גבי ספק דרוסה ותירצו בדוחק, דהרי כהא"ג מצינו כמ"פ בש"ס ופוסקים'.

ט: **בחידושי הרשב"א חולין נ"ג.ב. ד"ה אלא דקשיא לי** כ' דכשדרס ארי א' מהשוורים יש לכל אחד מהם היתר משום ס"ס דשמא לא דרס אותו ואפילו דרסו שמא לא דרס כנגד החלל שאין דריסה פוסלת בו עיי"ש, וכן הוא **בתורת הבית הארוך [בית ג' שער ג' דף מ"ו.ב. מדפי הספר],** ועי' **בכריתי ופליתי הנ"ל** שהק' שהרי שני הספיקות הם משם אחד אי דרסו כנגד חלל הגוף, דזה שדרסו שלא כנגד חלל הגוף אינו כלום וא"כ הרי הכל ספק א' אי נדרס כנגד החלל, ועיי"ש שמסיק 'נפשי שמתני לא ידעתי ביה פתר כל הצורך, ומה אעשה כי בעו"ה ננעלו ממני דלתי החכמה, להבחין בחינות דקות שבהם התורה נקנית לא אוכל'.

י: **בתש'** **הרשב"א ח"א אלף רי"ב** כ' באשה שנתקדשה ואין ידוע אם הגיעה לכלל שנותיה ולא מצאו בה סימנין ומיאנה בבעלה 'שיש לומר שיש בזה ב' ספקות, ספק לא הגיעה לכלל שנותיה כשקדשה ספק הגיעה ואת"ל שהגיעה ספק הביאה סימנין ונשרו ספק לא הביאה, וכל ס"ס אפי' בשל תורה לקולא, ואפ"ה איני רואה בזה להקל שיש עוד להתיישב בדבר'.

**ובשו"ת מהרי"ט ח"א סימן מ"א ד"ה ועוד יש טעם אחר** כ' בביאור ד' הרשב"א שכ' שצריך עוד להתיישב בדבר, דבכהא"ג באמת אינו נחשב ס"ס, דכיון שכדי להיות בכלל גדולה צריכה גם שנים וגם סימנים אם יש ספק אם הגיעה לכלל שניהם אינו נחשב ס"ס אלא הכל ספק אחד, ודימה לד' **התוס' בכתובות דף ט.א. הנ"ל** דשם אונס חד הוא, והכ"נ חד ספיקא הוא אם היא גדולה או קטנה עיי"ש, **והמהרי"ט שם בסימן נ"א** האריך עוד בזה, והוכיח דגדלות האשה אינו 'מחמת' הסימנים או השנים, ומשכח"ל גדלות אף ללא סימנים כמו באיילונית וסריס, ואפי' בלא שנים משכח"ל גדלות כשיש לה בנים שהרי הם כסימנים, והשנים והסימנים הם רק 'הוכחה' שבאה לכלל גדלות, ולכן כשיש ספק אי באה לכלל שנים ולכלל סימנים הכל ספק אחד הוא אי באה לכלל גדלות, ועיי"ש שהוכיח כדבריו מסימני טומאה של עוף שיש בזה ג' סימנים שבכולם הוא טמא, והאם נימא דמי שאינו בקי בהם ובשמותיהם יותרו לו העופות מחמת ס"ס דשמא אין לו סימן טומאה ראשון ואת"ל יש לו את הראשון אין לו את השני וכו', וזה ודאי אינו דהכל ספק אחד הוא אם הוא עוף טמא או עוף טהור והסימנים שבו אינם אלא 'הוכחה' ולא 'סיבה' לטומאה עיי"ש באורך, והנה הדברים פשוטים כ"כ עד שיש לעיין למה רצה הרשב"א להתיר בכהא"ג מחמת ס"ס, והרי **הרשב"א בכתובות דף ט.א. הנ"ל** ג"כ כ' הסברא דשם אונס חד הוא, וצע"ג, והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות אמן.

י"א: **הרמב"ן בקדושין ע"ג.א. ד"ה הא דאמר רבא** כ' בהא דאמרי' בגמ' שם דד"ת שתוקי כשר משום דרוב כשירין אצלה, מאי אמרת דילמא אזלא איהי לגביייהו והו"ל קבוע כמע"מ התורה אמרה לא יבוא ממזר ממזר ודאי ולא ממזר ספק, וכ' הרמב"ן שם דלפי האמת יש להתירה אף בלא הדין המיוחד דספק ממזר מותר 'אבל בדין הוא דמשום רובא כשר, שכיון שאם הלך הוא אצלה יש בה רוב ואם באה היא אצלו מחצה על מחצה הרי יש בה רוב להכשיר', וכ"ה **בחידושי הרשב"א שם.**

**ובחידושי הריטב"א שם ד"ה אמר רבא** 'דהא איכא תרי ספיקי, ספק אזלא איהי לגבייהו דהוי מע"מ והוי ספיקא, ואידך דאזלו אניהו לגבה ואיכא רוב כשרים, וכל ספק ספיקא לקולא אפי' באיסןרא דאורייתא', **ובפני יהושע בקדושין שם ד"ה אמר רבא** הק' על הריטב"א מד' **התוס' בכתובות דף ט.א. הנ"ל** דבשם אונס חד הוא אין דנין דין ס"ס, וכש"כ בכהא"ג דאף בדאזלי אינהו לגבה כל הנידון אם הוא כשר או פסול וכולה חדא ספיקא היא, ויש לחזק קושייתו שהרי **בחידושי הריטב"א בכתובות דף ט.א. הנ"ל** ג"כ כ' כד' התוס' דאין דנין ס"ס בשם אונס חד הוא.

ועיי"ש בפנ"י שכ' דצ"ל דמש"כ הריטב"א 'ספק ספיקא' לאו דוקא הוא, ועיקר כוונתו כד' הרמב"ן והרשב"א דשרי בכהא"ג משום 'רוב', ולכאו' לא הרווחנו עדיין כלום, דבכל ספק ספיקא משם אחד אמאי לא נתירו מדין 'רוב' כמו בכהא"ג, וצע"ג.

**שי' הכו"פ והתורת השלמים דהוי ס"ס אף כשב' הספיקות משם אחדוביאורם בד' הראשונים דשם אונס חד הוא**

**[ו]: ובכריתי ופליתי שם ובתורת השלמים שם** מכוח כל הקושיות הנ"ל הסיקו דאין כוונת התוס' דבעינן ששני הספיקות יהיו משם אחד, אלא כוונתם דבכהא"ג אינו נחשב 'ספק ספיקא המתהפך', דכיון דפתוי קטנה אונס הוא אם נתחיל הספק אם היה ברצון או באונס שוב לא נוכל לדון בספק השני אי היתה קטנה או גדולה שהרי פתוי קטנה אונס הוא ואינו בכלל 'רצון', ורק אם נתחיל מהספק אי היתה קטנה בשעת הזנות או גדולה אז נוכל לומר דאת"ל שגדולה היתה שמא היה באונס, וכל שאין הס"ס מתהפך אין לדון בו תורת ס"ס עיי"ש.

**ובהגהות ברוך טעם על הכו"פ שם** הק' על דבריו, דא"כ גם כשנתקדשה גדולה מבת ג' לפני שהגיעה לגיל י"ב נימא דלא הוי ס"ס כיון שאינו מתהפך, דהא אם נתחיל הספק אי היה הזנות באונס או ברצון שוב לא נוכל לומר דאת"ל ברצון דילמא לאו תחתיו דהא לאו תחתיו כשהיתה קטנה לעולם הוא באונס, והביא ד' **הרשב"א הנ"ל** שהק' כעי"ז ותי' דמ"מ הוי ב' ספיקות כיון דאי הוי לאו תחתיו הרי זה היתר אף אי הוי ברצון, וכ' הברו"ט דלפני הבנת הכרו"פ דהגריעותא בכהא"ג משום דאינו דאינו מתהפך אינו מובן תי' הרשב"א, ועוד כ' **בהגהות ברוך טעם שם** דבדברי **רבינו יונה הרשב"א והרא"ה הנ"ל** מבואר בהדיא דהא דשם אונס חד הוא הוא סברא מחמת ששני הספיקות משם אחד ואפי' אי נתחיל הספק אי גדולה היתה או קטנה אינו נחשב ס"ס עיי"ש.

ובעיקר הבנתם בדעת התוס' דס"ל דבעינן 'ס"ס המתהפך' עי' משי"ת בעזהשי"ת להלן בפרק ה' הרחבת הדברים בענין זה בדעת התוס'.

**יסוד החוו"ד והגרעק"א דכשהספק בעיקר הריעותא הוי ס"ס גם כשהספקות משם אחד וישוב לפי זה כמה מהקו' הנ"ל**

[ז]: **ובחוות דעת בסימן ק"י בבית הספק סק"י** כ' לבאר בענין זה, דכשיש ספק בעיקר הריעותא הגורמת הספק אז לא בענין שיהיו שני הספיקות משם אחד, וכמו באופן קו' ו' הנ"ל שהספק אם הנקב בריאה הוא מחמת מחט או חולי והספק הוא בעיקר הריעותא, וכן באופן קו' ח' הנ"ל שיש ספק בעיקר הריעותא שהרי אין ידוע כלל אם נכנס הארי, וכן באופן קו' ז' הנ"ל כשהריעותא בריאה סמוך לדופן הוי ספק בעיקר הריעותא שמא הוא מהדופן ואינו ריעותא כלל, אבל כשיש ריעותא ברורה כמו באופן דפתח פתוח ורק יש בזה שני 'מתירין' בזה בעינן שיהיו ה'מתירין' משני שימות כמו באופן דבגמ' שמא היה לאו תחתיו ושמא היה באונס, אבל כששני המתירין משם אחד לא מהני להתיר כיון שהריעותא ברורה.

וכיסוד ד' החוו"ד כ' גם **בתשו' הגרעק"א מהדו"ק סימן קנ"ח ד"ה אבל נראה לי** ליישב קו' ג' הנ"ל, דאי יש מקצת שליא בלא ולד הוי הספק בעיקר הריעותא דהוי ספק שמא אין כאן לידה כלל ואת"ל שיש לידה שמא אינה כשיעור ובכהא"ג הוי שפיר ס"ס מעליא, ורק בהא דפ"פ ד'שור שחוט לפניך' בזה אם באנו לדון בצדדי ההיתר שמא היא קטנה ושמא הוא באונס אמרי' ע"ז דשם אונס חד הוא עיי"ש.

ולדבריהם מיושב לכאו' גם קו' ב' הנ"ל, דכשיש ספק אם נכנס כלל למקום הטומאה הוי ספק בעיקר הריעותא ובכהא"ג מהני שפיר ס"ס אף כשהוא משם אחד.

**יסוד החוו"ד דכשהספק בדבר ההווה והרגיל מצטרפים גם ספיקות משם אחדומיישב כמה מהקו' הנ"ל לפי"ז**

[ח]: **ובחוות דעת שם** כ' עוד יסוד בענין זה, דבדבר ההוה והרגיל ואינו במקרה, כמו בהא דאי' **ביבמות קי"ט.א.** דאמרי' סמוך מיעוטא דמפילות למחצה נקיבות והו"ל זכרים מיעוטא, בזה גדר ההיתר הוא משום 'רוב' ממש, דרוב הלידות אינם של זכרים מחמת צירוף מיעוט מפילות ומחצה נקיבות, ובכהא"ג אין שום חסרון במה שהמצטרפים להתיר הם משם אחד, ורק באופן שהצדדים המתירים אינם בהוה ורגיל אלא הם במקרה כמו בהא דפ"פ וכיוצ"ב דל"ש לומר בזה דרוב המזדמנים הם באופן ההיתר, בזה בעינן לגדר ההיתר של 'ספק ספיקא' ובעינן שיהיו צדדי ההיתר משני שמות.

ובזה כ' ליישב קו' ג' הנ"ל, דהתם איירי בדבר ההוה והרגיל ולכן אי יש מקצת שליא בלא ולד הרי במציאות רוב השליות היוצאות אינם ביציאת רובו של ולד מחמת צירוף היוצאות ללא ולד כלל והיוצאות ללא רובו של ולד ואי"צ בזה היתר 'ספק ספיקא' אלא הוא מותר משום 'רוב' ולא איכפ"ל שצדדי ההיתר משם אחד, [ויש לעיין למה לא תי' בזה החוו"ד עפ"י יסודו הקודם דכשיש ספק בעיקר הריעותא לא בעינן שיהיו ב' הספיקות משם אחד וכמו שתי' כן **בתשו' הגרעק"א הנ"ל,** וכנראה סובר החוו"ד דעצם יציאת השליא הוי ריעותא ודאית, וחולק על הגרעק"א שכ' דכיון שאין 'לידה ודאית' הוי ספק בעיקר הריעותא ודו"ק], וכן תי' לפי דרך זה קו' ה' הנ"ל, דהתם מחמת צירוף התבואות משנה שעברה לתבואות משנה זו שנשרשו קודם העומר יש 'רוב תבואות' בעולם שנשרשו קודם העומר ומהני שפיר להתיר אעפ"י שהמצטרפים הם משם אחד, וכן מיישב לפי דרכו קו' ד' הנ"ל, דהתם מחמת צירוף הכלים שאינם בני יומן לכלים בני יומן שבישלם בדבר הפוגם יש במציאות רוב כלים בעולם שטעמם פגום ומהני להתיר מדין 'רוב' ולא איכפ"ל במה שהמצטרפים משם אחד עיי"ש.

**בחידושו של התה"ד דכשספק אחד מוסיף דין על חבירוהוי ס"ס גם כשב' הספיקות משם אחד, וד' האחרונים בגדר הוספת דין המועיל לענין זה**

[ט]: **בתרומת הדשן ח"ב סי' קכ"ט-ק"ל** נשאל ע"י השואל בב' בכורות שנולדו מעז אחת אי יש להתיר כ"א א' מהם מספק ספיקא שמא לא יצא ראשון ואת"ל דיצא ראשון שמא הלכה כמ"ד חלב פוטר, וטען השואל דהוי ס"ס משם אחד דהספק אחד הוא אם ביכרה לפני לידתו של כ"א מהם או לא, והשיב ע"ז התה"ד דאין להתיר בזה משום הא דשם אונס חד הוא, וכ' דאם הבכורות שנולדו הם זכר ונקיבה הוי כהאי עובדא בוורמזיי"א ושאלו **מהר"ר משה** על הדבר ורצה לומר דאין להתיר משום ס"ס דשם ספיקא חד הוא 'והבאתי לו ראיות דחשיב ספק ספיקא אף בכהא"ג', וכ' עוד שם 'ואף לפי דבריו [של מהר"ר משה דבילדה זכר ונקיבה נחשב שב' הספיקות משם אחד] לא דמי לס"ס דידך [כששניה זכרים] דהתם הספק האחרון אינו מוסיף ומתיר כלום יותר מהראשון וכן הראשון יותר מהאחרון, דספיקא [דמחמת החלב] שמא ילדה כבר וכבר נפטר רחמה קודם שילדה עכשיו הני תאומים, וספק האחרון נמי היינו מעין זה דשמא הנקיבה ילדה תחילה ונפטר הרחם קודם לידת הזכר, אבל בנידו"ד הספק הראשון מתיר טפי מהאחרון דאם ילדה כבר א"כ אלו התאומים שניהם פשוטים וכהא"ג חשיב שפיר ס"ס דשני הספיקות אינם שם אחד'.

**והש"ך בכללי ס"ס אות י"א וי"ב** הביא ד' התה"ד וקיבל דבריו לדינא דהיכא שספק אחד מוסיף היתר יותר מהספק השני נחשב ס"ס אף כשהם משם אחד, ועפי"ז כ' ליישב קו' ד' [הנ"ל באות [ה],] אמאי בסתם כלים שרינן משום נטל"פ שמא אינן ב"י ואפי' הם בני יומן שמא בישל בהם דבר הפוגם או אינו נותן טעם בתבשיל, וק' דהא ב' הספיקות משם אחד אם הטעם בכלי פוגם או לא, וכ' הש"ך ליישב דהספק אי אינן בני יומן מוסיף טפי דהוא ספק להתיר כל התבשילין מחמת פגם הכלי, משא"כ הספק שמא בישל בו דבר הפוגם מתייחס כלפי כל תבשיל שמבשל שאפשר שפוגם תבשיל זה ומשביח תבשיל אחר, ובכהא"ג שספק אחד מוסיף יותר דנים בו ס"ס אף כשהוא משם אחד.

[י]: **ובכריתי ופליתי [בית הספק אות ה'**] הק' על התה"ד, דא"כ בנידון התוס' והראשונים הנ"ל בקטנה שנתקדשה פחותה מבת ג' דלא חשיב ס"ס דשם אונס חד הוא, ואמאי לא נימא דהוי ס"ס מחמת שהספק אי הוי גדולה או קטנה מוסיף נידון גם לגבי ליתן לה כתובה ואילו הספק אי הוי באונס או ברצון אינו נוגע לענין כתובה דכיון דאיכא רובא דברצון איך ניתן לה כתובה כשהיא שותקת עיי"ש.

**ובלקוטי הגרעק"א ז"ל בשם הג"ר בונים איגר ז"ל** כ' ליישב, דאינו נחשב שהספק מוסיף יותר מחבירו אלא כשמוסיף בגוף הנידון שדנים עליו, כמו בהא דספק בכור שאיירי התה"ד שהספק השני מוסיף היתר לענין בכורה שאנו דנים עליו, וכן בספק פגימת הכלים שהספק אי אינם בני יומן מוסיף היתר לענין היתר תבשיל שאנו דנים עליו, אבל מה שספק אחד מוסיף לענין כתובה שאינו נידון אצלינו בספק זה אינו נחשב שמוסיף לענין להחשיבו לס"ס, והגרעק"א קילס דבריו עיי"ש.

**ובשו"ת הגרעק"א מהדו"ת סנ"ו** כ' לענין מי שקידש בע"א בדבר שיש ספק אם הוא שו"פ, ורצה השואל לומר דשם הספק אחד הוא אם היא מקודשת או לא ולא חשיב ס"ס, וכ' רעק"א דהיה מקום לומר דהספק אי מקדש בע"א מהני מוסיף יותר לענין אי ב"ד נזקקין להוציא ממנה הכסף קדושין ואילו הספק אי יש בו שו"פ אינו נוגע להוציא הממון דהא אין ב"ד נזקקים לפמשו"פ, ודחה, 'בשביל נפק"מ לממון לא מיקרי שם אחר לענין איסור שדנין עליו'.

**ובשו"ת נובי"ק אה"ע סמ"ג** הביא ד' מי שרצה להתיר בנפל למשאל"ס ונמצא אדם מת הדומה לו בסימני כלים, ורצה השואל להתיר מכוח ס"ס שמא המת הנמצא הוא זה שאנו דנים עליו ואפילו הוא אחר שמא זה שאנו דנים עליו טבע שהרי נפל למשאל"ס, והנוב"י שם הוכיח דבכהא"ג אינו נחשב ס"ס וכ' הטעם לפי שהכל משם אחד אם זה שאנו דנים עליו מת או לא, ודחה ד' השואל שכ' דהוי ס"ס כיון דהספק אם הנמצא מת הוא הנידון מוסיף יותר מהספק השני לגבי ליתן הממון הנמצא עליו ליורשיו והוכיח דאף בכהא"ג אינו נחשב ס"ס וביאר בזה 'אע"כ שזה לא מיחשב ס"ס דהכל ספק אחד הוא שמא חי שמא מת ומה בכך שיש נ"מ לענין טומאה או לענין ממון אכתי לענין הספק של אשה הכל חדא'.

[י"א]: אמנם יעוי' **בשו"ת נובי"ק יו"ד סימן נ"ז בד"ה אמנם מה שרמז הש"ך** שכ' ליישב קו' **הש"ך ביו"ד סימן קפ"ז סקכ"ו ע"ד הרמ"א שם ס"ד** שהתיר לתלות בדם מכה כשספק אם בא מהמקור או מהצדדין משום ס"ס, ותמה הש"ך דהא הכל שם אחד הוא אם הוא דם נדה או לא, וכ' הנוב"י ליישב, דהספק אי הוי דם מהמקור או מהצדדים מוסיף היתר יותר לענין טומאת הדם עצמו לפי"מ דקיי"ל מקור מקומו טמא ואף אי דם מכה טמא הוא אם הוא מהמקור ואם הוא מהצדדים אף הדם עצמו טהור, וכ' דאף דבזה"ז אין נפק"מ בפועל לענין טומאה וטהרה מ"מ כיון דעכ"פ יש חילוק בין הספיקות נחשב שספק אחד מתיר יותר והוי שפיר ס"ס עיי"ש, ולכאו' זה סותר למש"כ הנוב"י באה"ע הנ"ל דבשביל נפק"מ אחרת אינו נחשב שם אחר לגבי האיסור שאנו דנין עליו.

ועוד ילה"ק בזה, דהנה **בשו"ע יו"ד סימן ט"ו ס"ג** פסק דאין סומכים על הגוי בגדיים קטנים שמוכר לומר שמלאו לו ח' ימים דשמא לא מלאו לו ואסור משום ספק נפל כיון שאין ידוע אי כלו לו חדשיו עיי"ש, **ובדגול מרבבה שם** הק' דאמאי לא נתירו מטעם ס"ס שמא כלו לו חדשיו ואפי' לא כלו שמא מלאו לו ח' ימים, ואף דהכל שם א' הוא אם הוא נפל או לא, הרי הספק אי מלאו לו ח' ימים מוסיף יותר על הספק אי כלו לו חדשיו שהרי אי מלאו לו ח' ימים כשר גם לקרבן עיי"ש, וזה ג"כ סותר לכאו' לדבריו באה"ע הנ"ל דכל שאינו מוסיף לספק הנידון אינו נחשב ספק משם אחר, וצע"ג.

[י"א]: **ובשו"ת מהרי"ק שורש קס"ח** כ' להכריע באשה שזינתה תחת בעלה בשוגג מחמת שסברה שאין איסור בדבר שמ"מ היא נאסרת על בעלה, והוכיח כן מד' **התוס' בכתובות ט.א. הנ"ל** שכ' דאין לצרף הספק שמא זינתה כשהיא קטנה לס"ס משום דשם אונס חד הוא, ואם המזנה בשגגת חסרון ידיעת האיסור מותרת לבעלה א"כ הרי יש לחשוש שזינתה כשהיא קטנה ולא ידעה האיסור ומותרת מטעם שוגג ואי"צ לטעם אונס, וכ' שם בתו"ד 'וגם אין לומר דשגגה ואונס חשיב כחד שמא ולעולם נתרץ דשם אונס חד הוא, דפשיטא דאינו, שהרי באונס פטורה אפי' מקרבן ובשוגג שלא ידעה שיש איסור חייבת בקרבן', **ובלחם יהודה [עייאש] פכ"ד מאישות** תמה על דבריו הפלא ופלא דהרי מ"מ לענין ההיתר לבעלה אף שוגג נכלל בכלל אונס מקרא ד'והיא לא נתפשה' וודאי שם אחד הוא עיי"ש, ואולי כוונת מהרי"ק דכל שצד ספק אחד מוסיף דין אפי' לענין אחר חשיב שפיר ס"ס אפי' כשהוא משם אחד, ויש בזה תוספת חידוש, שהרי הכא לגבי קטנה אין שום נפק"מ בפועל לגבי חיוב קרבן ומ"מ נחשב שהספק שגגה מוסיף כיון שבגדולה הוא מחייב בקרבן, וצ"ע.

**בד' התה"ד דגם שכשהספק השני אינו מוסיף כלום לדינא נחשב ס"ס**

[י"ב]: **בתרומת הדשן ח"ב סימן ק"ל הנ"ל** הביא שהיה נידון בוורמזיי"א בבהמה שילדה זכר ונקיבה וא"י מי הבכור, ודנו להתיר הזכר משום ס"ס דשמא יצא הוא אחרון ואפילו יצא ראשון שמא חלב פוטר, והביא בשם **מהר"ר משה** שכ' דאין להתיר בזה משום ס"ס דשני הספיקות משם אחד אם ביכרה לפני שילדה הזכר, וכ' התה"ד ע"ז 'והבאתי לו ראיות דחשיב ספק ספיקא אף בכהא"ג'.

**והש"ך בכללי ס"ס אות י"ב** ביאר דבריו 'וכן נמי באחד מהם נקיבה ס"ל דלאו שם אחד הוא כיון דבספק הראשון אין שום אחד מהם בכור, אע"ג דליכא נפקותא בנקיבה, מ"מ עתה לא יצא אחד מהם תחילה, אבל ודאי היכא דשם אחד הוא לגמרי סובר מהרא"י כהתוס' ומפרשים הנ"ל שכ' דלאו ס"ס הוא', **ובשו"ת חתם סופר חיו"ד סימן קמ"ד ד"ה יהיה איך שיהיה** ביאר דבריו, דכיון דאילו היתה הנקיבה זכר היה נפק"מ לענין בכור הרי זה נחשב לספק המוסיף על הספק האחר, דאי"צ שתהיה 'נפק"מ בפועל' נוספת מהספק השני, [ועיי"ש שכ' ליישב קו' ה' [הנ"ל אות [ה],] דהספק אי התבואה משנה שעברה מוסיף יותר על הספק אי השריש קודם לעומר, דהא בתבואת אר"י יש נפק"מ בזה לענין מעשרות דאין מעשרין משנה על חברתה, ושוב גם בפירות חו"ל שפטורין ממעשר חשיב ג"כ ס"ס כיון שאילו היה בפירות אר"י היה מוסיף עיי"ש].

אמנם **בפרי חדש כללי ס"ס אות י"ב** ביאר בכוונת התה"ד, דס"ל דאי"צ כלל שספק אחד יוסיף 'דין' אלא אפילו מוסיף רק 'שנוי במציאות' שלפי הספק אי חלב פוטר נוסף 'מציאות' ששני הנולדים אח"כ אינם בכורים ג"כ הר"ז נחשב שהספק השני מוסיף על הראשון והוי ס"ס אף כשהוא משם אחד עיי"ש, [ואפשר שהפר"ח מפרש כן בכוונת הש"ך].

**ובחוות דעת סימן ק"י בבית הספק סקי"ג** כ' לבאר ד' התה"ד באופן אחר, דבכהא"ג שילדה זכר ונקיבה אעפ"י שאין הספק הזה מוסיף כלום חשיב ג"כ ס"ס, דכיון שאי אפשר להתחיל הספק מי נולד ראשון לפני שנניח שהבהמה מבכרת דאם אינה מבכרת אן שום משמעות לספק זה, ובכהא"ג חשיב שפיר ס"ס אפי' כשהוא משם אחד, ובזה כ' החוו"ד ליישב לקו' ג' [הנ"ל אות [ה'],] דאי אין מקצת שליא בלא ולד חשיב ס"ס דשמא לא יצא הולד ואפי' אי יצא שמא לא יצא רובו, דאף דהוי משם אחד מ"מ ספק אחד תלוי בחבירו דאא"פ לדון אי יצא רובו לפני שנדון אי יצא כלל, ובכהא"ג שפיר הוי ס"ס אע"פ שהוא משם א', ועד"ז מיישב גם לקו' א' [הנ"ל אות [ה],], דכיון שאא"פ להתחיל הספק אם העכו"ם כתבו לעצמו או למוכרו לישראל לפני שנדון הספק הראשון אם הכותב הוא ישראל או עכו"ם, שפיר הוי ס"ס אעפ"י ששני הספיקות משם אחד אם כתבו לשם ע"ז או לא עיי"ש.

**ובתורת השלמים קונטרס הספיקות סק"כ** כ' בכוונת התה"ד בדבריו אלו שחולק לגמרי על היסוד דבעינן שיהיו שני הספיקות מב' שמות אלא לעולם חשיב ס"ס אף כשהם משם אחד, [וכ' שאי"ז סותר לד' התוס' שכ' דבשם אונס חד לא חשיב ס"ס, דכוונתם משום דאין הס"ס מתהפך והו"ד לעיל].

**פרק ג': בדין ספק ספיקא במקום רוב על אחד מהספיקותדעת הראשונים והפוסקים הסוברים דספק המוכרע אינו מצטרף לספק ספיקא**

**[א]: בתוס' דף ט.א. ד"ה ואי בעית אימא** הק' דאמאי חשיב ס"ס והא ספק אונס ספק רצון אינו נחשב ספק כיון דאיכא רובא דרבצון וספק אונס הוי כמאן דליתיה ולא נשאר אלא ספק תחתיו, ותי' **בשם ר"י** דהאי רובא דברצון אינו רוב גמור ואינו אלא מדרבנן ומהני רק במקום חד ספיקא [כדי דלא נוקמא בחזקת היתר] ולא מהני בספק ספיקא עיי"ש, ומבואר בד' התוס' דאם יש רוב באחד מצדדי הספק אינו נחשב לספק להצטרף לס"ס.

**[ב]: ובשב שמעתתא ש"א פי"ח** הוכיח כד' התוס' דכשאין צדדי הספק שקולין אין דנין דין ס"ס מהא דאי' **בנדה נ"ט.ב.** דקמבע"ל בהא דחזקת דמים מן האיש ולא מן האשה אם הוא רק בספק אחד אבל כשיש עוד ספק להתיר לתלותו בדם מכה מתירין משום ס"ס, ומסקינן דכיון דחזקת דמים מן האשה ל"ש בחד ספיקא ל"ש בתרי ספיקי עיי"ש, והנה אעפ"י דחזקת דמים מן האשה הרי יש גם צד שהוא מהאיש ומ"מ לא מצטרף צד זה לס"ס, ומוכח כד' התוס' דכל שבספק אחד יש הכרעה שחזקתו לאיסור שוב אין מצטרף צד זה אף לס"ס.

[ג]: וכן מבואר **בתו' כתובות ט.א. ד"ה ואבע"א** שכ' דאי הצד דמוכת עץ 'לא שכיח' אינו מצטרף לס"ס עיי"ש, וכ"מ **ברמב"ן בכתובות שם ד"ה הא דאמרינן וברשב"א שם ד"ה קשיא לן ובריטב"א שם ד"ה אי נמי בקטנה בת ישראל ובשיטמ"ק שם בשם הרא"ה** עיי"ש.

[ד]: וכן פסק **הש"ך בכללי ס"ס אות ל"ג** דבאופן ששיח יותר לאיסור מלהיתר לא שרינן מטעם ס"ס, וציין למש"כ **בש"ך יו"ד סימן נ' סק"ג בשם הב"ח** שכ' כן, ועוד ציין למש"כ **התוס' ביבמות דף ל.ב. ד"ה אשה** שכתבו דגבי ספק דרוסה לא מוקמינן לבהמה בחזקת היתר משום דשכיח יותר לאיסור מלהיתר, והוכיח מזה הש"ך דבכהא"ג דשכיח יותר לאיסור 'לא הוי ספק' וממילא גם אין לצרפו לס"ס עיי"ש.

**בקו' הראשונים והאחרונים אמאי לא אמרינן 'סמוך מיעוטא לפלגא'**

**[ד]: ובשו"ת הריב"ש סימן שע"ב** הק' **השואל הר"ר חסדאי ז"ל** הק' על קו' התוס', דאפי' אם רובא דברצון הוא רוב גמור אמאי לא נימא סמוך מיעוטא דבאונס לפלגא דלאו תחתיו והו"ל תחתיו ברצון מיעוטא, **והריב"ש שם** כ' דאמנם עיקר הדבר דאמרינן 'סמוך מיעוטא לפלגא' מפורש הוא **בבכורות דף כ.ב.** דאמרינן סמוך מיעוטא דמפילות לפלגא דנקיבות והו"ל זכרים מיעוטא, אבל כ' לחלק דלא אמרינן הכי כי אם לגבי מחצה דנקיבות שהוא דבר תמידי שכך יסד מלכו של עולם שלעולם הנקיבות פלגא והמפילות מיעוטא וממילא הו"ל הזכרים מיעוטא, אבל בנידו"ד אין אנו יודעים בבירור שהזנות הם מחצה תחת בעליהן ומחתה לאו תחתיהם, ורק שאנו אומרים שזה אפשר כמו זה, ובכהא"ג אפי' אם נסמוך מיעוטא דברצון לצד דלאו תחתיו אכתי לא יהיה הצד דתחתיו ברצון מיעוטא עיי"ש, ולכאו' כוונתו דהיתר ס"ס אינו משום 'רוב מקרים' שאינם תחתיו ברצון דבאמת אין כלל רוב מקרים כזה, אלא הוא גדר אחר של היתר דמותר מחמת שיש ב' צדדי ספק להיתר, ולכן כיון דהספק של האונס מוכרע ע"י הרוב דברצון אין כאן אלא ספק אחד ואין להתיר משום ס"ס.

[ה]: ועי' **בשב שמעתתא ש"א פי"ח** שהביא כמה מקורות דאמרינן 'סמוך מיעוטא לפלגא' וכדאי' **בחולין דף ע"ז.ב.** דסמכינן מיעוטא דנדמה לפלגא נקיבות ואמרינן דרוב בהמות יולדות דבר הפוטר מבכורה, וכן **ביבמות דף ס"ז** דסמכינן מיעוטא דמפילות לפלגא דנקיבות והו"ל זכרים מיעוטא כדי לקבוע שהעובר אינו יורש, וכ' לבאר דהתם לאו מתורת 'ספק ספיקא' אתינן עלה אלא מתורת 'רוב' ממש, והוכיח כן מהא דאי' **ביבמות שם** דלר' מאיר חיישינן בכהא"ג למיעוטא ואילו בדין 'ספק ספיקא' אף ר' מאיר מודה כמפורש **בנדה נ"ט.ב.** עיי"ש, ואח"כ הביא ד' **הריב"ש הנ"ל** והסכים לדבריו עיי"ש.

**[ו]: ובשיטמ"ק כתובות דף ט.א.** תי' על קו' הריב"ש, דלא שייך לצרף מיעוטא דבאונס בהדי מחצה דלאו תחתיו כיון דאין ההיתר שלהם מטעם אחד אלא כל אחד מהם עומד בפני עצמו המיעוט של האונס נגד צד הרצון והמחצה שלאו תחתיו כנגד הצד דתחתיו ובכהא"ג ל"ש לצרף הצד דתחתיו באונס לעשות ממנו מיעוט לפי שאין שום הצטרפות בין המיעוט לפלגא שכ"א עומד בפנ"ע עיי"ש, וכעין דבריו כ' גם **בשו"ת הגרעק"א מהדו"ק סי' פ"ד ד"ה אמנם י"ל ובסימן ק"ו ד"ה גם נ"ל** דלא אמרינן 'סמוך מיעוטא לפלגא' אלא כשיש צירוף ביניהם 'לענין המציאות בגוף המעשה' כמו בהא דסמכינן מיעוטא דמפילות לפלגא דנקיבות שמצטרפים ל'רוב שאינו זכר', אבל בנידו"ד אין שום צירוף ביניהם אלא 'לענין הדין' ולא אמרינן בכהא"ג סמוך מיעוטא לפלגא עיי"ש.

**[ז]: ובפני יהושע ע"ד התוס' בכתובות ט.א. הנ"ל** הק' כקו' הראשונים הנ"ל למה בספק שאינו שקול אין דנין ס"ס כמבואר בראשונים ופוסקים הנ"ל ואמאי לא נימא סמוך מיעוטא לפלגא והו"ל צד ההיתר רובא והניח בוצע"ג, **והפנ"י בקונטרס אחרון שם** כ' דהתוס' ס"ל דלרבנן מיעוטא כמאן דליתא כלל ולהכי לא שייך לצרפו לס"ס, אך הק' לשיטת **התוס' בבכורות כ.ב. ד"ה חלב פוטר בשם ר"ת** דס"ל דאף לרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה לחומרא ומוכח דלא אמרינן דהמיעוט כמאן דליתא כלל א"כ אמאי לא נצרפו לפלגא עיי"ש, **ובש"ש שם** תמה על דבריו, דהא יש מציאות של מיעוט ורק דרובא עדיף אבל למה לא נצרף המיעוט לפלגא, והביא המקורות הנ"ל דמצרפינן מיעוטא לפלגא עיי"ש.

**[ח]: ובשערי יושר שער הספיקות פי"ט** הוכיח משיטת הראשונים הנ"ל דגדר היתר ס"ס אינו מדין 'רוב' דאי הוי מדין רוב אמאי לא נסמוך מיעוטא לפלגא, ועי' משנ"ת בעזהשי"ת בפרק א'-פתיחה מד' האחרונים דגדר ס"ס הוא 'רוב צדדים' ולא 'רוב מקרים' ולפי"ז ניחא.

**דעת הראשונים והפוסקים דס"ל דגם ספק שאינו שקול ומוכרע מצטרף לספק ספיקא**

[ט]: **בסדרי טהרה סימן קפ"ז סקט"ו** הוכיח ממש"כ **התוס' בנדה י"ח.א. ד"ה שליא בבית** שהק' שם על פירש"י שם שכ' ד'רוב' שליות יש להם ולד, והק' התוס' דא"כ אמאי לא מצרפינן המיעוט דאין להם ולד לפלגא דלא יצא רוב הולד ונימא דהצד דיצא רוב הולד הוי מיעוטא, והוכיחו מזה התוס' דכל השליות יש בהם ולד עיי"ש, ואמנם לכאו' יש לדחות בזה כתי' **הריב"ש הנ"ל [באות [ד],]** דכשה'מחצה' הוא קבוע בטבעו של עולם שפיר מצרפינן מיעוטא לפלגא כמפורש בגמ', ולכאו' בכהא"ג דשליא המיעוט שיש בהם ולד והפלגא שלא יצא רוב הולד קבוע בטבעו של עולם, וכן יש לדחות בזה כתי' **השיטמ"ק והגרעק"א הנ"ל [באות [ו],],** דבאופן שיש הצטרפות במציאות בין המיעוט לפלגא שפיר מצרפינן המיעוט לפלגא, ובכהא"ג דשליא מצטרף במציאות המיעוט לפלגא לומר שלא יצא רוב הולד, וזה פשוט לכאו'.

[י]: **ובתוס' הרא"ש כתובות ט.א. ד"ה לא צריכא** הק' אמאי באשת כהן לא הוי ס"ס מספק דשמא מוכת עץ היא, וכ' בתו"ד 'והא ליכא למימר מוכת עץ לא שכיח......מ"מ ראוי לעשות ממנו ספק ספיקא משום דלא גרע מאונס דלא שכיח', ולכאו' מפורש בדבריו דלא כשי' תוס' והראשונים הנ"ל, אלא אף מידי דלא שכיח ואין צדדי הספק שקולין הוי ס"ס.

וכ"מ **בתוס' הרא"ש שם בד"ה ואבע"א באשת ישראל** שכ' בתו"ד 'דאונס לא שכיח ובירושלמי מפרש דאונס יש לו קול ומ"מ חשיב לעיל ספק ספיקא דמיעוט אין להם קול', ועיי"ש שכ' דבאמת הירושלמי חולק על ש"ס דילן וסובר דלא חשיב ס"ס מה"ט דאונס לא שכיח עיי"ש, אמנם בהמשך דבריו כ' **תוס' הרא"ש שם** כד' התוס' דרובא דברצון הוי רוב רק מדרבנן ואם היה רוב מה"ת לא היה נחשב ס"ס עיי"ש וצ"ע.

[י"א]: **ובפרי מגדים כללי ס"ס שפ"ד אות ל"ג** כ' ע"ד הש"ך הנ"ל שפסק דבספק שאינו שקול לא דיינינן ס"ס 'ויש לראות שכ' **התוס' פ' ד' אחין ל"א.א. ובחולין מ"ג** דשכיח אפ"ה אי לאו ספק אחד בגוף ספק אחד בתערובות היינו מתירים', וכוונתו למש"כ **התוס' בביצה דף ג.ב. ד"ה ואחרות בשם ר"ת** דבספק דרוסה שנתערבה באחרים יש להתיר מטעם ס"ס, והחולקים ס"ל דאין בזה היתר ס"ס משום דהוי ספק א' בגוף וספק א' בתערובות כמבואר **בטויו"ד ססי' נ"ז,** והרי דאעפ"י דספק דרוסה הוא ספק שאינו שקול מ"מ הוא מצטרף לס"ס ודלא כהכרעת הש"ך, ומזה מוכרח לכאו' דדעת התוס' בביצה והטור [ועוד ראשונים] דאף כשספק אחד שקול ומוכרע דיינינן ס"ס.

**פרק ד':
בדין ספק ספיקא במקום חזקה על ספק א' ועל ב' הספיקות**

**[א]: דעת הסוברים דמהני ספק ספיקא במקום חזקה על ספק אחד ועל ב' הספיקות**

**[א]: בתוס' כתובות ט.א. ד"ה לא צריכא באשת כהן** הק' אמאי אסורה והא איכא לאוקמה בחזקת היתר, ותירצו דאדרבה איכא לאוקמה בחזקת הגוף לומר שתחתיו נבעלה עיי"ש, **ובתוס' הרא"ש שם סד"ה ואבע"א** כ' כקו' וכתי' התוס', והוסיף דלא דמי למקוה שנמדד ונמצא חסר דמטמאינן בודאי משום תרתי לריעותא והכ"נ נתירה משום דהרי בעולה לפניך ואיכא לאוקמה בחזקת היתר משום דלא אמרינן הכי אלא גבי מקוה דאיכא למימר דחסר ואתאי עיי"ש, וכן הוא **בתוס' הרשב"א שם סד"ה ואבא"ע באשת ישראל** עיי"ש, והנה **בחולין י.א.** בשוחט בסכין ונמצאת פגומה דס"ל לרב חסדא דתלינן הפגימה במפרקת והשחיטה כשרה, והק' **בתוס' שם ד"ה סכין** מ"ש ממקוה דמטמאינן משום תר"ל והכ"נ נימא בהמה בחייה בחזקת איסור והרי הסכין פגום לפניך, ותי' דלא אמרינן הכי אלא גבי מקוה דאיכא למימר חסר ואתאי עיי"ש, וכן הוא **בתוס' הרא"ש שם ד"ה סכין,** ולכאו' מבואר בד' התוס' והתוהרא"ש בחולין, דהיכא דאיכא תר"ל וליכא למימר חסר ואתאי אינו נחשב לספק של חזקת סכין נגד חזקת איסור הבהמה אלא מוקמינן אחזקת סכין להכשיר בודאי [מפני שהוא חזקת הגוף או מפני שהוא חזקה על שורש הספק], ולפי"ז הכ"נ בנידו"ד דל"א תר"ל כיון דאינו חסר ואתאי מוקמינן אחזקת הגוף ואמרינן דתחתיו נבעלה, ולפי"ז באשת כהן יהיה איסורה בודאי ולא מספק, ולפי"ז מוכרח מד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בסוגיין דאמרינן דין ספק ספיקא גם באופן שיש חזקה המכרעת ספק אחד, שהרי על הספק באשת ישראל אי הוי תחתיו יש הכרעת חזקה ומ"מ דיינינן בזה היתר ס"ס.

**ובפני יהושע ע"ד התוס' הנ"ל בד"ה בא"ד וי"ל דאדרבה** וכו' הק' כקו' תוהרשב"א והרא"ש הנ"ל אמאי לא נימא בנידו"ד תר"ל, ותי' לפ"ד **התוס' בכתובות ע"ה.ב. בד"ה אבל היכא** דחזקת פנויה לא חשיבא כלל לגבי חזקה"ג ולא דיינינן בה דין תר"ל והכ"נ י"ל לגבי חזקת היתר, ומסיק הפנ"י דמ"מ באשת ישראל נחשב ס"ס ואינו מוכרע ע"י החזקת הגוף דמ"מ איכא לצרופי הרי בעולה לפניך בהדי חזקת היתר עיי"ש, ואינו מובן, דהא לפי דמיונו לד' התוס' בדף ע"ה.ה. הרי עולה דאף בכהא"ג דהרי מומין לפניך אזלינן לגמרי בתר חזקת הגוף אף נגד חזקת פנויה עיי"ש וא"כ הכ"נ נימא בדידן, וצ"ע.

[ב]: **בשיטה מקובצת ד"ה באשת כהן** תירץ על קו' תוס' הנ"ל דהא דלא מוקמינן באשת כהן אחזקת היתר משום דאף אי לאו תחתיו זינתה איכא למימר לפסול לה נבעלה עיי"ש, וכוונתו כמ"ש **הפנ"י על תוד"ה לא צריכא [בקטע הראשון בא"ד]** להקשות על קו' התוס' הנ"ל האיך נתיר באשת כהן משום חזקת היתר והא איכא ספק ספיקא לחומרא לומר שמא נבעלה תחתיו ואפילו לאו תחתיו שמא לפסול נבעלה ונפסלה מכהונה, וכ' דמוכרח מזה דדעת התוס' דהיכא דאיכא חזקת היתר מהני אפילו במקום ספק ספיקא עיי"ש, ולפי דבריו אם נקבל את מה שהוכח לעיל באות א' צריך לחלק בדעת התוס' בין כשיש חזקה על ספק אחד דאז מהני החזקה לבטל הספק ונשאר רק ספק אחד לבין כשיש חזקה על ב' הספיקות דאז ס"ס עדיף מחזקה ודו"ק.

ומיהו עי' **בחידושי הריטב"א בד"ה ואמאי ספק ספיקא** שכ' דבאשת כהן נחשב דאיכא ספיקא דלאו תחתיו ולא חיישינן שמא נבעלה לפסול לה 'כיון דרוב כשרים אצלה' עיי"ש, ולפי"ז נדחית הוכחת הפנ"י הנ"ל דהא דעת **התוס' שם ד"ה ואבע"א** דכשיש רוב להכריע א' מהספיקות אינו נחשב ס"ס עיי"ש והכ"נ בנידו"ד, ומיהו **בחידושי הרמב"ן בד"ה והא דאמרינן לא צריכא** כ' בהדיא דספיקא דנבעלה לפסול חשיב שפיר ספיקא ולהכי אין להתירה משום ספק מוכ"ע דכנגד זה איכא ספק שמא נבעלה לפסול עיי"ש, ועי' **בפנ"י שם** שכ' דאינו נחשב רוב כשרים אצלה משום דאיכא למיחש שמא נבעלה בשדה דרובם עכו"ם עיי"ש, [ועי' עוד בעיקר קו' הפנ"י הנ"ל **בחידושי הגרעק"א ע"ד התוס' הנ"ל ובבית יעקב כתובות ט.ב. סד"ה הרא"ש כתב].**

**[ג]: בשו"ת הרשב"א ח"א סימן ת"א** נשאל אי מהני ספק ספיקא במקום 'איתחזק איסורא', והשואל הביא כמה ראיות לכאן ולכאן והרשב"א דן בראיותיו והוסיף ראיות ומסיק דמהני ספק ספיקא אפילו היכא ד'איתחזק איסורא עיי"ש.

**והרמ"א בתורת חטאת ובדרכי משה יו"ד ססי' נ"ז** הבין ד' הרשב"א דכוונתו דמהני ספק ספיקא במקום 'חזקה דמעיקרא', וכ' דחולק הרשב"א על **האיסור והיתר** **כלל כ"ו** דין ב' דס"ל דל"מ ס"ס בבהמה שיש עליה חזקת איסור אבר מן החי וספק אם נטרפה משום דל"מ ס"ס במקום חזקה אלא סובר הרשב"א דמהני ס"ס במקום חזקה, וכן פסק להלכה **הרמ"א ביו"ד סימן ק"י ססי' ק"י ס"ט** דבכהא"ג שיש על העוף חזקת איסור אבמה"ח מחיים ונולד בו ספק טריפות מהני בו ס"ס להתירו עיי"ש.

וכן הבינו בדברי הרשב"א כמה מגדולי הפוסקים, עיין **בש"ך כללי ספק ספיקא אות כ"ז** שלמד מתחילה בד' הרשב"א דמהני ס"ס להוציא אפילו מחזקה קמייתא גמורה, והוכיח כן ממה שדן הרשב"א שם על הוכחת השואל שרצה לדמות דין ס"ס במקום איתחזק איסורא לדין ספיקא דרבנן דלא מהני במקום איתחזק איסורא והביא לד' הגמ' **בעירובין דף ל"ה.ב.** דבמקום חזקת טומאה לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא [והרשב"א דחה ראייתו לענין ספיקא דרבנן וכ' דשאני התם דאית ליה עיקר מה"ת עיי"ש], ומפורש לפי"ז דהבין הרשב"א דסברת השואל לדון בספק ספיקא במקום חזקה דמעיקרא גמורה ומדדחה הרשב"א ראייתו משמע דמהני ס"ס להתיר אף במקום חזקה גמורה.

**והרשב"א בתשו' שם** הוכיח דמהני ס"ס במקום דאיתחזק איסורא מהא דאי' **בכתובות דף ט.א.** דבפ,פ מצאתי מותרת באשת ישראל מכוח ס"ס עיי"ש, **והפרי מגדים במשבצות זהב סימן ק"י סקט"ו** ביאר דבריו דקאזיל הרשב"א לשיטתו למש"כ **ב[תורת הבית הארוך]משמרת הבית בית ד' שער ב' דף כ"ד.ב. מדפי הספר ד"ה אמר הכותב** שכתב ע"ד **הרא"ה שם בבדק הבית** דאין היתר ס"ס אלא במקום דאפילו ספק אחד שרי מדאורייתא, וכ' דבהא דבפ"פ מדאורייתא שרי אפי' בספק אחד משום דאוקמה אחזקת היתר עיי"ש, והשיב ע"ז הרשב"א במשמרת הבית 'דכל שאתה מעמידה על חזקתה שלא נבעלה העמידנה בחזקת שלא נבעלה עד עכשיו....ואין כאן אלא חדא ספיקא ספק באונס ספק ברצון וספיקא דאורייתא לחומרא', ומפורש בדבריו לכאו' דכשיש רק ספק אי הוי תחתיו או לאו תחתיו כמו באשת כהן היה ודאי איסור מכוח חזקת הגוף **[והפמ"ג שם** כ' דס"ל כשיטת **התוס' בכתובות ע"ה.ב. ד"ה אבל היכא בשם רשב"א** דחזקת פנויה לא חשיבא לגבי חזקה"ג עיי"ש, וכ' דהכ"נ חזקת היתר ל"מ להרשב"א במקום חזקה"ג עיי"ש].

**והרשב"א שם** כ' עוד הוכחה דמהני ס"ס במקום איתחזק 'ותדע לך דהא ס"ס עדיף כרוב ואפשר דאלים התירו יותר מרוב.....וכיון שכן כי היכא דאזלינן בתר רובא להתיר בכל איסורין שבתורה ואפי' בדאיתחזק איסור כגון חתיכת איסור שנתערב בשתים של היתר ה"ה בתרי ספיקי דשריא אפי' בדאיתחזק איסורא', והנה הרשב"א הוכיח דרוב מהני בדאיתחזק מהא דחתיכה שנתערבה בב' חתיכות, אבל מאותה הוכחה יש להוכיח ג"כ לענין כשהוא נגד חזקה דמעיקרא דקיי"ל דרובא וחזקה רובא עדיף כדאי' **בקדושין דף פ.א.** ובכ"ד, וממילא ה"ה ס"ס דהוי כרוב ואפשר דעדיף מרוב דמהני נגד חזקה דמעיקרא, וכ"כ **הפני יהושע בקונטרס אחרון לכתובות ס"ק מ"ו והשב שמעתתא ש"א פ"כ** דכוונת הרשב"א להוכיח דמהני ס"ס נגד חזקה דמעיקרא גמורה משום דרובא וחזקה רובא עדיף עיי"ש, וכ"כ **הפרי חדש בכללי ס"ס אות ט"ז** דממה שדימה הרשב"א ס"ס לרוב ולהכי מהני גם במקום איתחזק מוכרח דס"ל דמהני אפילו נגד חזקה גמורה עיי"ש.

**[ב]: דעת הסוברים דלא מהני ספק ספיקא במקום חזקה על ספק אחד ועל ב' הספיקות**

**[ד]: ובשיטה מקובצת כתובות ט.א. ד"ה ספק תחתיו ספק אין תחתיו** הק' אהא דבאשת ישראל מותרת משום ס|"ס ואמאי לא נימא דאוקמה אחזקת הגוף לומר דתחתיו זינתה ושוב נשאר רק ספק אחד, ותירץ, דלא דיינינן הכא חזקת הגוף כיון דודאי לא זינתה ממש סמוך לחופתה שוב ליכא לאוקמה אחזקה עיי"ש, ודבריו הם לכאו' שלא כד' **התוס' והתוהרא"ש והתוס' הרשב"א הנ"ל** שכ' בהדיא דאיכא לאוקמה בכהא"ג אחזקת הגוף, ועכ"פ בדבריו מפורש בהדיא דכשיש חזקה להכריע אחד מהספיקות אין דנים היתר ס"ס.

[ה]: **ובאיסור והיתר הארוך כלל כ"ו אות ב' בשם הרמב"ם** דבשוחט בסכין ונמצאת פגומה ואין ידוע אי היתה הפגימה בשעת השחיטה ואח"כ נתערבה באחרות אין להתירה מכוח ס"ס דשמא אינה זאת ואת"ל זאת שמא נשחטה כדינה 'דהא מסיק בגמ' **בחולין דף ט.א.** דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיוודע לך במה נשחטה הילכך ליכא אלא ספק אחד שמא אינה זאת דכל דבר שהוא ספק לנו ואסרינן ליה משום חזקה הוי ודאי איסור ולא ספק' ועיי"ש שהביא כמה הוכחות דע"י פסק חזקה נחשב ל'ודאי', מהא דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע ליה רובא [וצ"ב כוונתו] ומהא דמבואר **ביבמות ל,ב.** דמהני חזקת היתר אפילו לקולא וכש"כ לחומרא דמהני החזקה כודאי, וכדחזינן דמהני החזקה אף לשרוף עליה התרומה כודאי עיי"ש, **ובדרכי משה יו"ד ססי' נ"ז** הביא ד' האו"ה וחולק עליו עיי"ש.

**ובשו"ת הגרעק"א מהדו"ק סימן ל"ז בד"ה ויותר יש לפקפק ובד"ה אמנם מ"מ מצינו** נסתפק בכוונת האו"ה אם דוקא בכהא"ג שיש חזקה רק על ספק אחד ואז הוא דנעשה כודאי ולכן אין להתיר בספק השני משום ס"ס, אבל באופן שיש חזקה על שני הספיקות מהני שפיר ס"ס אפי' במקום חזקה, ובכהא"ג שנתערב הדבר שיש עליו החזקה אינו נחשב שיש ס"ס אלא על הספק הראשון, 'ויש לדחות דבכל אחד יש ב' צדדים מתנגדים שמורים שיצא מחזקת שאינו זבוח ונעשה זבוח ומססייע להדדי שהיא זבוחה', וצ"ב כוונתו.

[ו]: **בתשובות הרשב"א ח"א סימן ת"א** דן בענין אי מהני ס"ס במקום ד'איתחזק איסורא' והוכיח דמהני, וכ' שם בתו"ד 'ואל תשיביני מדרב הטנא דאמר **בפ"ק דחולין דף י.א.** השוחט בסכין ונמצאת פגומה הר"ז אסורה דאימר בעור נפגמה, ואמרינן התם **בחולין י.ב.** דעובדא הוה דשחט תליסר חיותא ונמצא סכין פגומה ואתא קמיה דרב יוסף ואסר...אפי' בקיימא, ומינה שמעינן דאע"ג דבקמייתא איכא ס"ס ספק בקמייתא ספק בבתרייתא ואת"ל בקמייתא [שמא בעצם נפגמה] כרב הונא משום דאזיל לטעמיה דאמר בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיוודע לך ודאי שנשחטה'.

**ובתשובת משאת בנימין סימן ל"ח** כ' בכוונת הרשב"א דודאי כשיש חזקת איסור גמורה דהיינו 'חזקה דמעיקרא' באמת לא מהני ספק ספיקא, וכל מה שהתיר הרשב"א בס"ס 'במקום איתחזק איסורא' אין כוונתו כלל ל'חזקה דמעיקרא' שהיה מתחילה ודאי אסור וספר אם הותר, אלא כוונתו שכבר הוחזק ספק ראשון לאיסור 'מספק' דע"ז מהני ס"ס להתירו, אבל כשמוכרע הספק ע"י חזקת איסור גמורה לא מהני ס"ס במקום החזקה עיי"ש, ועי' לעיל באות א' מה שהובא מד' האחרונים **הש"ך והפר"ח** שהוכיחו מד' הרשב"א שלא כדבריו אלא דאף בחזקת איסור גמורה מהני ס"ס כהבנת **הרמ"א הנ"ל** בד' הרשב"א.

ועי' **בש"ך בכללי ספק ספיקא אות כ"ז** שכ' דבלא"ה יש ט"ס בד' הרשב"א ואולי צריך להוסיף בדבריו דבהא דרב הונא אא"פ להתיר מטעם ס"ס 'דהכל ספק אחד כמ"ש האגור בהדיא והבאתיו לעיל דין י"ג' [היינו משום דלא הוי 'ס"ס המתהפך'].

**ובחוות דעת סימן ק"י בית הספק סקכ"ז** האריך לבאר דהך חזקה דאיירי ביה רב הונא דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עדיף משאר חזקות ואפילו רוב אינו מועיל להוציא ממנה, ועיי"ש מה שביאר עפי"ד **הרשב"א ביבמות דף ל.ב.** דכל שצריך לומר 'שנעשה מעשה חדש' כדי להכשיר הדבר אמרינן דעד שלא יהיה ראיה ברורה שנעשה המעשה אין להתירו, ובזה לא מהני אפילו רוב להוציא מהחזקה וכן ס"ס, אבל בשאר חזקת איסור דמהני רוב להוציא ממנו מהני ביה ג"כ ס"ס עיי"ש [ודבריו צ"ב רב להגדיר החילוק בין חזקה זו לשאר חזקות ודו"ק היטיב בדבריו הקדושים].

ועי' **בט"ז סימן ק"י סקט"ו** מש"כ לבאר בד' הרשב"א שכוונתו לחלק בין אם החזקה היא על גוף הדבר שיש עליו הספיקות דאז לא מהני ס"ס במקום חזקה לבין החזקה היא על איסור אחר דאז מהני הס"ס במקום החזקה עיי"ש ודבריו צ"ב רב, ודו"ק.

[ז]: ובעיקר הסברא דל"מ ס"ס במקום חזקה, ואף דמבואר בד' כמה מהראשונים ז"ל דהיתר ס"ס הוא מטעם רוב וקיי"ל דרובא וחזקה רובא עדיף, כ' **הפני יהושע בכתובות בקונטרס אחרון אות מ"ו** משום דאף לגבי רוב קיי"ל דלחומרא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא כמבואר **בתוס' בכורות דף כ.ב. ובפסקי הרא"ש שם בשם ר"ת** עיי"ש והיינו דמחמרינן מדרבנן דלא למיזל בתר רובא במקום חזקה והכ"נ מחמרינן בס"ס [ועי' **ברמב"ן יבמות קי"ט.א. בשם רב האי גאון ז"ל** דמשמע מדבריו דמדאורייתא הוא 'דאין עושין מעשה' עפ"י הרוב כשהוא נגד החזקה עיי"ש ואכ"מ], וכ"כ **הפרי מגדים בסימן ק"י בשפתי דעת אות כ"ז ובגליון הגרעק"א על שו"ע יו"ד סימן א' בט"ז סק"ו** עיי"ש, **ובשב שמעתתא ש"א פ"כ** כ' דלדעת הרשב"א ל"ש לומר כן דהא מבואר **ברשב"א יבמות קי"ט.א.** בתי' השני שחולק על רב האי גאון וס"ל דסומכים על הרוב לעשות בו מעשה אפי' במקום חזקה עיי"ש.

[ח]: **ובאיסור והיתר הנ"ל בשם הרמב"ם** משמע דהטעם דל"מ ס"ס במקום חזקה משום דהחזקה פושטת כל ספק להיותו כודאי וממילא אינו ס"ס עיי"ש, וכן משמע מד' **הש"ך בכללי ס"ס הקצר אות כ"ט** עיי"ש, [וזה מתבאר א"נ דגדר ס"ס הוא מטעם 'רוב צדדים' דבזה י"ל דכל ספק מוכרע בפנ"ע ע"י החזקה וממילא בטלו הצדדים, אבל א"נ דס"ס הוא בגדר 'רוב מקרים' לכאו' ל"ש לומר כן ודו"ק].

**[ג]: בדעת המחלקים בין חזקה על ספק אחד ובין חזקה על ב' הספיקות**

**בשו"ת הגרעק"א מהדו"ק סימן ל"ז בד"ה וביותר יש לפקפק** כ' דיש לדון דאף לפמש"כ **בתשו' הרשב"א ח"א סת"א** [להבנת **הרמ"א הנ"ל** בדבריו] דמהני ס"ס במקום חזקה היינו רק כששני הספיקות סותרות החזקה, אבל כשהחזקה סותרת רק אחד מהספיקות ל"מ ס"ס להתירו משום דדמי למש"כ **התוס' בכתובות ט.א. ד"ה ואי בעית אימא** דהיכא דאיכא רוב להכריע אחד מצדדי הספק אינו נחשב ס"ס והכ"נ בחזקה אמרינן הכי עיי"ש [וכ' שם לדון בד' האיסור והיתר דס"ל דל"מ ס"ס במקום חזקה אי איירי בכהא"ג שהחזקה רק על ספק אחד או דהחזקה על ב' הספיקות והו"ד לעיל].

ויסוד הסברא כ' גם **בפרי מגדים בשפתי דעת כללי ס"ס סקכ"ח** דרק כשיש ב' ספיקות שהם נגד חזקה אמרינן בזה דרובא עדיף מחזקה אבל כשרק ספק אחד יש בו חזקה כגון ספק אחד בשחיטה ונתערב באחרים בכהא"ג י"ל דהוי ספק אחד ודינו לחומרא עיי"ש [ולדבריו מד' האו"ה הנ"ל אין כלל ראיה דחולק על הרשב"א וכד' הגרעק"א הנ"ל], וכ"כ **בחוות דעת בבית הספק סוף סקכ"ז** לחלק בזה לפ"ד **התוס' בכתובות ט.א. הנ"ל** דכשיש רוב על א' מצדדי הספק אינו נידון כס"ס וכ' דה"ה בחזקה אם היא רק בא' מהספיקות הוכרע ספק זה ואינו נחשב ס"ס, וכ' דבספק דרוסה נחשב שיש ס"ס גם לפני התערובות ולכן החשיבוהו לס"ס נגד חזקה דמהני עיי"ש, [ואינו מובן, דהא בספק דרוסה שנתערב באחרים נח' הראשונים אי יש להתירו משום ס"ס או דאינו נחשב ס"ס כשא' בגוף וא' בתערובות ולד' החוו"ד הרי יש בעצם חתיכת הספק דרוסה ס"ס גם לפני שנתערב]., וכ"כ חילוק זה בין כשהחזקה על ספק אחד לבין כשהחזקה על ב' הספיקות **בשב שמעתתא ש"א פי"ח בד"ה אמנם צריך להתבונן ובד"ה ובש"ך** ואף הוא נקיט בפשיטות דכשיש ספק בשחיטה ונתערבה החתיכה באחרות נחשב רק שחזקה אחת יש בה הכרעת חזקה ולא אמרינן בזה דין ס"ס עיי"ש.

**פרק ה': בדין ספק ספיקא המתהפך ושאינו מתהפך
[א]: דעת הסוברים דאין דנים ס"ס אלא ב'ספק ספיקא המתהפך'**

מצינו כמה מרבותינו הראשונים ז"ל וגדולי האחרונים והפוסקים, שכ' ליסוד ההלכה דבעינן 'ספק ספיקא המתהפך' וכשאינו 'מתהפך' אינו נידון בדין ס"ס.

**[א]: בתוס' ישנים [על הגליון] בכתובות ט.ב.** על קו' **התוס' שם ד"ה אי למיתב** שהק' בהא דמבואר בגמ' שם דאפי' אינו ודאי בקי בפ"פ היתה מפסדת כתובתה בטענתו, והק' התוס' דהא איכא ס"ס לומר דמגיע לה הכתוה, ספק בקי ספק אינו בקי ואת"ל בקי ספק באונס ספק ברצון, ותי' **בתוס' ישנים שם בשם י"מ** דהס"ס אינו מתהפך דכשנתחיל להסתפק אי היה באונס או ברצון שוב אין להסתפק אם הוא בקי או אינו בקי 'ולהכי לא חשיב אלא חדא ספיקא' עיי"ש.

**[ב]: בשו"ת הריב"ש סימן קצ"א בד"ה גם מש"כ ואין להקשות** הביא ד' השואל שכ' דאם מספק"ל לפרס ועזניה יש רק סימן אחד של טומאה ובא לפנינו עוף שיש בו שני סימני טומאה יש להתירו מטעם ס"ס, ספק שמא לפרס ועזניה יש סימן א' וזה שהוא בב' סימנין אינו פרס או עזניה, ואת"ל שפרס ועזניה הם בסימן אחד שמא הבא לפנינו אינו מאותו המין, והריב"ש השיב ע"ז שאינו אלא ספק אחד, **והריב"ש שם בתשו' קצ"ב בד"ה הפירוש השני בא"ד** ביאר דבריו 'ומה שאמרתי שאינו תרתי ספיקי...הוא כפי הכלל שמסרו לנו **התוספות בהרבה מקומות בתלמוד** שאין נקרא ס"ס אלא כשהם שני ספיקות בכל צד, בין כשנקח הספק הראשון או האחר, כגון ספק שרץ ספק צפרדע ואת"ל שרץ ספק נגע ספק לא נגע, ואם נקח ראשונה ספק נגע ספק לא נגע עדיין נשאר הספק הב' דאף את"ל נגע ספק שרץ ספק צפרדע, אבל אבל כאן באם נקח ספק הב' לומר ספק עוף זה הוא ממין פרס ועזניה ספק אינך יכול להוסיף עוד ספק אחר'.

[ג]: **האגור** הובא **בש"ך כללי ספק ספיקא דין י"ג** 'ס"ס שלא תוכל להפכו לא הוי ס"ס, הדמיון ומצא הסכין פגום דאמרינן שמא בעצם המפרקת איפגם ואת"ל שלא נפגם בעצם המפרקת שמא במיעוט בתרא איפגם, זה הס"ס לא תוכל להפוך ולומר שמא במיעוט בתרא נפגם ואת"ל שלא נפגם במיעוט בתרא שמא בעצם נפגם דתרווייהו אין חשש איסור והכל אחד הוא אם תאמר בעצם נפגם או אם תמר במיעוט בתרא נפגם, ולכך לא תוכל לומר כך כי לא תוכל להופכו כי לא יקרא ס"ס ולכך לא תוכל להופכו, **והתוספות** מפרשים בהדיא 'כל ס"ס שאי אתה יכול להופכו לא הוי ס"ס', אבל שכחתי המקום שפירשו כך התוס'.

[ד]: **בספר הליכות עולם שער ה' סוף פ"ג** [מרב קדמון שקדם להב"י והוא חיבור על כללי הש"ס והב"י חיבר עליו חיבור שנדפס בצידו] כ' 'וקבלתי ממורי החכם נר"ו שלא נקראת ס"ס אלא המתהפכת משני צדדים , כלומר איזה צד שתקח בראשונה משכח"ל ס"ס, אבל אם אינה מתהפכת לא מיקרי ס"ס, ואפשר דלחומרא דיינינן לה כדין חד ספיקא, והמשל, כגון ספק נגע ספק לא נגע ואת"ל נגע ספק שרץ ספק צפרדע ואת"ל שרץ ספק נגע ספק לא נגע וכל כהא"ג הויא ס"ס, ואשר אינה מתהפכת, כגון ספק נכנס ספק לא נכנס ואת"ל נכנס ספק נגע, אבל להיפך לא יש שני ספיקות לא תוכל שיש ספק נכנס ספק לא נכנס וכן כל כהא"ג לא הוי ס"ס, וכ"כ **הריב"ש ז"ל בשם התוספות.**

[ה]: וכ"כ עוד יסוד זה **בשו"ת הרמ"ע מפאנו סימן צ"ז** [מובא **בש"ך שם]** ובהרחבה יותר **בסימן קכ"ו, ובשו"ת מהר"י בן לב ח"ג ססי' ע"א** מובא **בש"ך שם, ובשו"ת דברי ריבות סימן ש"י** מובא **בש"ך שם,** וכדבריהם פסק להלכה **הש"ך שם בכללי ס"ס אות י"ג-י"ד ט"ו** עיי"ש.

**דעת הסוברים דדנים ס"ס אפילו כשאינו מתהפך וראיותיהם**

[א]: **בשו"ת מהרי"ט ח"א סימן ב' בד"ה וצריך להתיישב** הביא ד' **ס' הליכות עולם הנ"ל והריב"ש בשם התוס' הנ"ל** דכל ס"ס שאינו מתהפך דנין אותו לחומרא, וכ' ע"ז 'האי כללא לא בדיק לן ולא קבלנו אותו מרבותינו בעלי התוס' אשר מימהם אנו שותים ומפיהם אנו חיים אלא איפכא שמעינן להו בכמה דוכתי', והביא הרבה ראיות לזה, ואלו ראיותיו.

א: **התוס' בחולין ע"ז.ב. ד"ה הריני מטיל** כ' לדון דין ס"ס אם יש מקצת שליא בלא ולד דספק אם יצא הולד כלל ואת"ל יצא ספק אם יצא רובו, וכן הוא **בתוס' ב"ק י"א.א. ד"ה שליא,** והכא הרי אם נתחיל הספק אם יצא רובו של ולד שוב ל"ש לומר שאם יצא רובו שמא לא יצא כלל.

ב: **בתוס' כתובות י"א.ב. ד"ה אי למיתב** דנו דין ס"ס על ספק בקי בפ"פ ספק אינו בקי ואת"ל בקי ספק באונס ספק ברצון, והתם הרי אם נתחיל הספק אי הוי באונס או ברצון שוב אין לדון הספק אם הוא בקי או אינו בקי, [ובאמת **התו"י הנ"ל ע"ד התוס'** תירצו כן על קושייתם שם, אבל מד' התוס' שלא תי' כן מוכרח לכאו' דס"ל דאף כשאינו מתהפך הוי ס"ס].

ג: **בזבחים ע"ד.א.** מבואר בטבעת של ע"ז שנפל לריבוא וא' מהריבוא נפל לריבוא אחר דחשיב ס"ס, והובא **בתוס' סנהדרין פ.א. ד"ה ואחרים** שדנו כהא"ג לגבי חייב מיתה שנתערב באחרים עיי"ש, והתם הרי אם נתחיל הספק על התערובות השניה אם הטבעת שבידינו היא של ע"ז או לא שוב ל"ש לדון הספק הראשון דאת"ל שהיא של ע"ז האם לא נפלה לתערובות הראשון.

ד: **המהרי"ט שם בשם תשו' מהריב"ל ח"ב סימן ס"ח** הוכיח מד' **התוס' בע"ז דף ל"ח.ב. ד"ה אי משום גיעולי בא"ד** שכ' דהא דסתם כלי עכו"ם שרי הוא משום ס"ס שמא אינם בני יומן ואת"ל שהם בני יומן שמא נתנו טעם הפוגם בתבשיל זה או לא נתנו טעם כלל עיי"ש, והתם ל"ש להתחיל תחילה הספק אי נתן טעם לשבח בתבשיל ואת"ל שנתן טעם לשבח שמא אינו בן יומו.

ה: **בגיטין דף מ"ה.ב.** בס"ת שנמצא ביד גוי דאמרי לה קורין בו, **ובפירש"י שם ד"ה ואמרי לה ובתוס' שם ד"ה אמרי לה** כ' דההיתר מטעם ס"ס שמא נכתב ע"י ישראל שמא נכתב ע"י גוי ואת"ל שהוא גוי שמא לא כתבו לשם ע"ז עיי"ש, והתם הרי ל"ש להתחיל הספק שמא כתבו לשם ע"ז או לא ואת"ל שכתבו לשם ע"ז שמא ישראל כתבו, דאין נפק"מ במה שישראל כתבו אי כתבו לשם ע"ז.

ו: **המהרי"ט שם בשם הריטב"א גיטין פ"ט.א.** דאשה דנפיק עליה קלא שנתקדשה קידושין ספק קרוב לו ספק קרוב לה, הרי הוא מותרת דהוי ס"ס אם קלא דנפיק עלה הוא אמת או לא ואפי' אם הוא אמת שמא נתקדשה קרוב לו ולא הוו קידושין, ובכהא"ג ל"ש להתחיל הספק שמא נתקדה קרוב לו או לא ואת"ל קרוב לה שמא קלא דנפיק עלה אינו אמת.

ז. **בטהרות פ"ו מ"ד** נח' ר"א וחכמים בסק ביאה לרה"י אי ספיקו טמא או טהור, **ובפירש"י פסחים י.א. וע"ז ע.א.** פירש טעמיה דר"א משום ספק ספיקא, וכן מבואר בכל הראשונים ז"ל **בתוס' בפסחים שם ובתוס' ורמב"ן ב"ב נ"ה.ב.** דיש לדון דין ס"ס בכהא"ג עיי"ש, [וגם הרמב"ן שם בדרך אחד שכ' דאין לדון בזה ס"ס הוא משום דהכל חד ספיקא הוי אי נגע בשרץ או לא עיי"ש], ובכהא"ג הרי אין להפוך הספק ולומר דספק אם נגע בשרץ ואת"ל שנגע שמא לא נכנס במקום שיש שם שרץ.

[ב]: **בפרי חדש כללי ספק ספיקא דין י"ג** השיג ע"ד **הריב"ש הנ"ל בשם התוס' וההליכות עולם הנ"ל** ש'יש חבילי חבילות של ס"ס בדברי הראשונים ז"ל אעפ"י שאינם מתהפכים חשבינן להו ס"ס', ומלבד ראיות מהרי"ט הנ"ל הוסיף עוד ראיות.

א: **הרשב"א בחולין דף מ"ג** התיר סירכא תלויה מחמת ס"ס שמא היא שלא מחמת נקב ואפי' היא מחמת נקב שמא לא ניקב אלא קרום העליון, וק' דהא ס"ס זה אינו מתהפך, שאם נתחיל הספק אי ניקב קרום העליון או גם התחתון שוב לא נוכל להסתפק את"ל שניקב העליון שמא אין הקרום מחמת נקב.

ב: **הרשב"א שם** הק' בארי שדרס בין השוורים למה לא נתיר כ"א מטעם ס"ס שמא לא זו היא הנדרסת ואת"ל שהיא הנדרסת שמא לא נדרסה במקום המטריף, עיי"ש, וק' דהא הס"ס אינו מתהפך דאם תחתיל הספק על ארי זה שמא נדרס במקום המטריף או לא לא תוכל לומר את"ל שנדרס במקום המטריף שמא לא זהו הנדרס.

ג: **הרשב"א בתשו' ח"א סי' ק"ב** כ' לגבי ערימות חיטים שנפלו עליהם גשמים שמותרים בפסח מכוח ס"ס, שמא לא נכנסו מים אלא בשיבלים העליונים ואת"ל שנכנס בכולם שמא לא הספיקו להחמיץ, והכא לא נוכל להתחיל הספק אם השיבלים התחתונים הספיקו להחמיץ ולומר את"ל שהספיקו להחמיץ שמא לא נפל עליהם מים כלל.

ד: **הרשב"א בתשו' ח"א סימן ק"י** לענין גבינות של עכו"ם שיש להתירם מכוח ס"ס שמא לא נתערב בהם חלב כלל ואת"ל שנתערב שמא לא נתערב ביני אטפי, עיי"ש, וכ' הפר"ח דבכהא"ג אין הס"ס מתהפך.

ה: **בתוס' חולין דף י"א.א. ד"ה אתיא מפרה אדומה** כ' בגבינות שנעשו מבהמה שנמצא בה ריאה סרוכה שהיא ספק טריפה הגבינות מותרות מטעם ס"ס, שמא אינה טריפה ואפי' היא טריפה שמא נעשו הגבינות לפני טרפותה, והכא אין הס"ס מתהפך שכשתתחיל הספק אם נעשו הגבינות לפני טרפותה או אח"כ לא תוכל להסתפק שמא אינה טריפה כלל, עיי"ש, [ולכאו' יש לדחות שנעמיד הספק הראשון אם נעשו הגבינות לפני ה'סירכא' ואח"כ נסתפק שפיר אם הסירכא היא טריפה].

ו: **בתשו' הרא"ש כלל ב'** הובא **בטור יו"ד סי' רצ"ג** כ' שיש להתיר התבואות שלא לחוש לאיסור חדש משום ס"ס שמא הם משנה שעברה ואפי' הם משנה זו שמא נשרשו לפני העומר, והכא לא נוכל להתחיל הספק שמא נשרשו לפני או אחר העומר ולומר אח"כ את"ל שנשרשו אחר העומר שמא הם מתבואה ישנה.

ז: **בחולין מ"ח.א.** בנמצאת ריעותא בנקב הסמוך לדופן אין חוששין לה, **ובר"ן על הרי"ף שם** כ' דההיתר משום ס"ס שמא הריעותא מחמת הדופן ואת"ל שהוא מחמת הריאה שמא לא ניקבה הריאה, והכא אין הס"ס מתהפך שכשתתחיל הספק אי ניקבה הריאה או לא לא תוכל לומר את"ל שניקבה הריאה שמא הריעותא מחמת דופן.

ח: **התוס' והרמב"ן והרשב"א והרא"ה והריטב"א והר"ן בכתובות ט.א.** הק' בהא דפ"פ אסורה באשת ישראל שנתקדשה פחותה מבת ג' דחד ספיקא הוא, ואמאי אינו ס"ס דדילמא מוכת עץ היא עיי"ש, וקשה שאם נתחיל הספק שמא נבעלה ברצון תו לא מצינן למימר שמא מוכ"ע היא עיי"ש.

ט: **בע"ז ע.א.** בהני חביתא דפתחי להו שמותרים משום ס"ס שמא ישראל פתחם שמא עכו"ם ואפי' בעכו"ם שמא לא נגע בהם דאיכא דפתחי לשום ממונא, וק' דכשנתחיל הספק אם נגע או לא תו ליכא לספוקי אם הנוגע הוא ישראל או גוי דאם נגעו ביין ודאי גוי הוא שנגע.

**בד' הרמ"ע מפאנו והש"ך לחלק בדין ספק ספיקא לענין אי בעינן שיהיה מתהפך**

**[א]: בשו"ת הרמ"ע מפאנו סימן קכ"ו** כ' לחדש שאם הספק הראשון נולד ונתגלה תחילה ואח"כ נולד הספק השני דיינינן ס"ס אעפ"י שאינו מתהפך, ובזה מיישב ד' **הר"ן בחולין מ"ח.א. [הנ"ל בקו' הפר"ח אות ז:].**

**[ב]: הש"ך בכללי ספק ספיקא אות ט"ו** כ' שבמקום שאי אפשר לדון הספק השני אא"כ תקדים לו הספק הראשון דיינינן ס"ס אעפ"י שאינו מתהפך, והביא כמה הוכחות לזה.

א: ממש"כ **הרשב"א בחולין דף מ"ד** בציפורן של ארי שנמצא בגב השור ויש ספק אם נכנס ארי בין השוורים ואפי' נכנס שמא נתחכך בכותל ואין הציפורן מחמת דריסת הארי, וק' שהרי אם נתחיל הספק שמא הציפורן בגבו מחמת דריסה לא נוכל לדון הספק שמא לא נכנס הארי כלל, ותי' הש"ך עפ"י היסוד הנ"ל, דהכא אם לא נתחיל הספק אם נכנס ארי לא נוכל לדון הספק אם הציפורן מחמת דריסה דמהי"ת יהיה דריסה אם לא נקדים לדון אם נכנס ארי עיי"ש.

ב: **הרשב"א שם** כ' דכשיש ספק אם נכנס ארי או לא נכנס ואת"ל נכנס שמא לא דרס מותר משום ס"ס, וק' דהא אינו מתהפך שאם נדון אם דרס שוב לא נוכל לדון אם נכנס, ותי' כנ"ל.

ג: **הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ג' שער ג' [דף פ"ג.ב.]** כ' לגבי פירות שנתבשלו תוך י"ב חודש ללא בדיקה שיש להתירם מכוח ס"ס שמא אין בהם תולעים ואת"ל יש בהם שמא נימוחו, ונפסק **בשו"ע יו"ד סימן פ"ד ס"ט,** וק' דהא אינו מתהפך שאם תדון אם התולע נימוח שוב לא תוכל לדון אם יש תולע כלל, ותי' כנ"ל דהכא כדי לדון אם התולע נימוח ההכרח לדון אם יש כאן תולע כלל.

ד: **המרדכי בחולין סו"פ כל הבשר ובתשובות מיימוניות הלכות מ"א סימן ח' בשם תשובות רבינו שמשון** בגבינות שיש ספק אם העמידום בעור קיבת נבילה הם מותרות מכוח ס"ס שמא לא העמידום בנבילה ואפילו העמידום שמא לא נתנו טעם, וק' דהס"ס אינו מתהפך, [ולא הבנתי למה, הרי אפשר לדון סתמא אם העור נתן טעם בגבינות ואח"כ לדון על טיבו של העור], ובע"כ כנ"ל.

ועיי"ש בד' הש"ך שכ' שמצא כדבריו **בשו"ת הרמ"ע מפאנו סימן קכ"ח,** [ודו"ק היטיב בלשון הרמ"ע מפאנו ובמה שדימה להא דכל הטומאות כשעת מציאתן שלכאו' יש לדון בדבריו כוונה אחרת].

ועי' **בכו"פ בבית הספק אות י"ג ובחמדת שלמה ובחתם סופר כתובות ט.א. על תוד"ה ואבע"א** בישוב **קו' ח' של הפר"ח הנ"ל,** ודו"ק בדבריהם בהבנת ד' הש"ך., ועי' עוד **בפרי מגדים בשפתי דעת כללי ס"ס אות י"ד** מש"כ בבי' דבריו, ודו"ק.

**[ג]: והש"ך שם** כ' ע"ד **הליכות עולם הנ"ל** שכ' שבספק נכנס ספק לא נכנס ואת"ל נכנס ספק נגע ספק לא נגע, לא הוי ס"ס המתהפך, וכ' הש"ך שלדבריו אף בכהא"ג חשוב ס"ס שהרי אא"פ להתחיל הספק השני אם נגע לפני שנסתפק אם נכנס עיי"ש, ואמנם בד' ההליכות עולם שהוא אחד המקורות ליסוד דס"ס המתהפך מבואר דלא כהש"ך, וכבר העיר **הפרי חדש שם** שגם בד' **הריב"ש סימן קצ"א הנ"ל** מפורש כן דבספק נכנס ספק נגע לא חשיב ס"ס כיון שאינו מתהפך ומפורש דלא כהש"ך.

וגם בד' **התוס' ישנים כתובות ט.ב. הנ"ל** שכ' דספק בקי בפ"פ ספק באונס לא הוי ס"ס כיון שאינו מתהפך, מפורש לכאו' דלא כהש"ך, שהרי התם אא"פ לדון הספק השני אי הוי באונס או ברצון לפני שנדון הספק הראשון אם היה בכלל פ"פ.

**פרק ו': בדין ספק ספיקא להוציא ממון**

**דעת הסוברים דמהני ספק ספיקא להוציא ממון ובטעם הדבר**

**[א]: בתוס' כתובות ט.ב. ד"ה אי למיתב** הק' בהא דמבואר בגמ' שם דאפילו אי לא היה נאמן בטענת פ"פ לאוסרה עליו היה נאמן להפסידה כתובתה, וביארו התוס', דאעפ"י שלאוסרה לא היה נאמן משום דשמאנ אינו בקי בפ"פ ואוקמה בחזקת היתר, היה נאמן להפסידה כתותה משום דאוקי ממונא בחזקת מריה, והק' התוס' דאמאי מפסדת כתובתה והאיכא ס"ס שמגיע לה הכתובה, שמא הוא בקי ושמא אינו בקי ואפי' הוא בקי שמא זינתה באונס ואינה מפסדת הכתובה, והוכיחו התוס' דכשצד הפסד הכתובה אינו אלא ספק ספיקא נוטלת כתובתה מהא דאי' **בדף י"א.ב.** דאיכא מ"ד דהא דתנן **בדף י"ב.ב.** בהיא אומרת משארסתני נאנסתי והוא אומר עד שלא ארסתיך והיה מקחי מק"ט היינו רק להפסידה מאתיים אבל מנה אית לה אפילו אם נתקדשה בעולה, וקשה דאכתי איכא ספיקא שמא זינתה תחתיו ברצון ואז מפסדת כתובתה לגמרי, ובע"כ דכיון דכלפי חד מנה איכא ספק ספיקא שאינה מפסדתו [ספק לאו תחתיו שנוטלת מנה ספק תחתיו באונס שנוטלת מאתיים] הרי היא גובה מכוח ס"ס עיי"ש, וכן מבואר **בתוס' הרשב"א שם ד"ה אי למיתב** עיי"ש, וכ"מ **בתוס' הרא"ש שם ד"ה אי למיתב** עיי"ש.

**והש"ך בתקפו כהן סימן ק"כ** הביא ד' **מהר"י בן לב בח"ג סכ"א** שלמד יסוד מד' התוס' דמהני ס"ס לאפוקי ממונא, וכ"כ עוד **מהר"י בן לב בססי' ל"ג ובסי' מ"א ובסי' מ"ב** [ושם ביאר 'דס"ס עדיפא מרובא ואע"ג דא"ה בממון אחר הרוב אלא אחר המוחזק בס"ס מוציאים מיד המוחזק', וכן הביא **תשו' מהראנ"ח ססי' ק"ט** שלמד מד' התוס' הנ"ל דמהני ס"ס לאפוקי ממונא, וכן הביא ד' **תשו' מהר"א ששון סי' ר"ט ותשו' מהר"י לבית לוי סי"ח וסכ"ח וסנ"ו** שהביאו ד' מהר"י בן לב לדינא, וכן דעת **הבית שמואל אה"ע סימן ח' סי"ד וסימן ע"ז סקי"ז** ללמוד מד' התוס' הנ"ל דאף בעלמא מהני ס"ס להוציא ממון.

[ב]: **וברמב"ם הלכות בכורים פי"א ה"ל** פסק בב' נשים של ב' אנשים אחת ביכרה אשתו ואחת לא ביכרה וילדו שני זכרים ונקיבה ואין ידוע מי ילד את מי, זה שלא ביכרה אשתו חייב ליתן חמשה סלעים 'שאינו נפטר אלא בשתי ספיקות, אם ילדה זכר בלבד חייב ואם ילדה היא הזכר והנקיבה חייב אא"כ ילדה הנקיבה תחילה הואיל והדבר רחוק יתן פדיונו', ומפורש דס"ס מועיל להוציא ממון מהאב לפדיון בנו, ועי' **בתוס' בכורות דף כ.א. ד"ה ור' יהושע וברמב"ן הלכות בכורות ריש פ"ג די"א.א. מדפיו וברא"ש פ"ג דבכורות סימן א' בסופו** שכ' דהוצאת מתנות כהונה מהבעלים הוי כהוצאת ממון לגבי דלא מהני ביה רובא דא"ה בממון אחר הרוב עיי"ש, ולפי"ז מדס"ל להרמב"ם דמהני ס"ס בהוצאת מתנ"כ ה"ה דמהני ס"ס בהוצאת ממון, וכן הוכיח מד' הרמב"ם **במשנה למלך שם הלכות –כל ד"ה ומדברי הראב"ד** ועי' **במל"מ ספי"ב מבכורות ד"ה וחזות קשה** משה"ק בזה בסתירת ד' הרמב"ם, [ועיקר ד' הרמב"ם שם צ"ב עיי"ש **בפירוש מהר"י קורקוס ובכס"מ ובמל"מ שם].**

[ג]: ועי' **בביאורי הגר"א ז"ל [חו"מ סימן שמ"ו סקט"ו]** שכ' בבי' ד' **הרמב"ם בפ"ב מה' שאו"פ ה"ח** שכ' לגבי ספק בעליו עימו שהוא פטור ומ"מ בפשיעה הוא חייב, דחיובו משום דאיכא שני ספיקות לחיובא, [ודלא כד' **המ"מ שם** שכ' ביאור אחר בד' הרמב"ם] עיי"ש.

\*\*\*\*\*

[ד]: והנה **בתומים קיצור ת"כ אות ק"כ בשם כנה"ג כללי קים לי אות ע"ה** הקשה על הסוברים דמהני ס"ס להוציא ממון דהא א"ה בממון אחר הרוב וכש"כ אחר ס"ס, וכן הקשה **בט"ז אה"ע סימן ס"ז ס"א, ובתומים שם** כ' לבאר לפ"ד **תשו' הרשב"א ח"א סימן ת"א** דספק ספיקא כרוב 'ואפשר דאלים התירו יותר מרוב' ומה"ט אף דא"ה בממון אחר הרוב הולכים אחר ס"ס.

**ובקונטרס הספיקות כלל ו' אות ז'** כ' די"ל לפ"ד **התוס' בסנהדרין דף ג.ב. ד"ה דיני** שכ' דהא דא"ה בממון אחר הרוב היינו רק ברוב גרוע אבל ברוב מעליא הולכים בממון אחר הרוב עיי"ש, וכ' די"ל לפ"ז דס"ס הוי רוב מעליא ולהכי אזלינן ביה שפיר בתר רובא, עוד כ' ליישב לפ"ד **התרומת הדשן בסימן שי"ד** שכ' דברובא דאיתא קמן הולכין בממון אחר הרוב, ולפי"ז כ' די"ל דס"ס הוי רובא דאיתא קמן 'כיון שצדדי הספק בפנינו' עיי"ש, [ואמנם לכאו' בדעת התוס' בכתובות אי אפשר לומר כשני התירוצים, דיעוי' **בתוס' כתובות ט"ו.ב. ד"ה להחזיר לו אבידה** שמבואר בדבריהם בהדיא דאף ברובא דאיתא קמן אין הולכין אחר הרוב, ועי' עוד **בתוס' כתובות כ"ט.א. ד"ה ועל הכותית** שמבואר בדבריהם בהדיא דאף ברוב מעליא אין הולכים בממון אחר הרוב [מדהק' שם אמאי יהבינן קנס לכותית למ"ד דעכו"ם ושפחה נטמעו בהם, **ובתוס' הרשב"א שם** כ' דלסוברים דברוב מעליא הולכים בממון אחר הרוב לק"מ עיי"ש, והתוס' שכן הקשו מוכרח דס"ל דאף ברוב מעליא א"ה בממון אחר הרוב, ולכאו' נסתרו שני תירוצי הקונה"ס בדעת התוס' בכתובות ודו"ק].

**ובבני אהובה על הרמב"ם [מבעל התומים] פי"א מאישות ה"י** כ' לבאר, דהנה בממון אין הולכין אחר הרוב ומ"מ מהני חזקה להוציא ממון לר"ג דקיי"ל כוותיה ואע"ג דבעלמא רובא וחזקה רובא עדיף, ובע"כ דבממון כשההכרעה היא 'בגוף הדבר' כמו חזקה מהני אף להוציא ממון ומשא"כ רוב שאינו 'בגוף הדבר' מצי למימר קים לי שאני מהמיעוט, ולגבי זה דומה ס"ס לחזקה שהוא 'בגוף הדבר' עיי"ש, [ולכאו' זה סברת הגמ' **בב"ב צ"ג.א.** על מה שרוצה לדמות פלוגתא דר' אחא ורבנן אי מהני חזקת גמל האוחר בין הגמלים להוציא ממון להפלוגתא אי הולכין בממון אחר הרוב, ודחי דאפי' ר' אחא ס"ל רק בחזקה דמהני להוציא ממון כיון 'דאיהו גופיה מוחזק' עיי"ש ודו"ק].

**דעת הסוברים דלא מהני ספק ספיקא להוציא ממון**

**[א]: הרמב"ן בכתובות י"ב.א.** מפרש קו' הגמ' שם בטוען טענת בתולים ומכחישתו 'וליחוש שמא תחתיו זינתה' דהקו' היא לענין הפסד כתובתה, דלענין לאוסרה לא מהני משום דאיכא ספק ספיקא שמא לאו תחתיו ואת"ל תחתיו שמא באונס, אבל להפסידה כתובתה מהני לרשב"ג במכחישתו 'דודאי אפילו אתה מרבה כל היום ספיקי ספיקות אבדה כתובתה אם אינה טוענת דאמרינן הממע"ה והרי בעולה לפניך', וכ"כ **בחידושי הרא"ה שם ובחידושי רבינו קרשקש שם** עיי"ש, ועי' [ומפורש בד' רבותינו הראשונים שם, דהספק של תחתיו ברצון מצטרף לספק להפסידה כתובתה לגמרי, ופירשו הא דאי' **בכתובות י"א.ב.** דכנסתה בחזקת בתולה ונמצאת בעולה כתובתה מנה איירי כשנתברר בעדים שתחתיו זינתה, וכן הא דפליגי ר"ג ור"י **בכתובות י"ג.א.** בהוא אומר דרוסת איש והיא אומרת מוכ"ע דפלוגתייהו לר' יוחנן במנה ומאתיים איירי כששניהם טוענים בברי שלא היה תחתיו וכך הוא הלשון 'דרוסת איש' דאם יש ספק שמא זינתה תחתיו ברצון מפסדת כתובתה לגמרי אפי' כשהוא ס"ס עיי"ש, ותימה, דהא בהדיא איתא **בדף י"א.ב.** דלמ"ד בעולה כתובתה מנה מוקמינן למתני' **בכתובות י"ב.ב.** 'והיה מקחי מקח טעות' דהיינו ממאתיים אבל מנה אית לה עיי"ש, והא במתני' התם איירי כשהבעל טוען שמא כמפורש בגמ' ומ"מ אית לה מנה, וזה הוכחת **התוס' בכתובות ט.ב. ד"ה אי למיתב** דבס"ס אינה מפסדת כתובתה, וצע"ג].

**[ב]: בפסקי הרא"ש ב"ק פ' כיצד הרגל סי' ב'** כ' לגבי הא דקמבע"ל בבהמה שהיתה מהלכת ברה"ר במקום שאא"פ אא"כ תתיז והתיזה מחמת ביעוט וקמבע"ל אי הוי צרורות משונה וחייב ברה"ר ותלוי באבעיא אי יש שנוי לצרורות לרביע נזק וכ' הרא"ש 'ולדברי האומר כל תיקו דתפס לא מפקינן מיניה הכ"נ אי תפס הבהמה משתלם ממנה חצי נזק ואע"ג דיש ספק ספיקא לחצי נזק דילמא אורחיה הוא ופטור לגמרי ואת"ל השתא מחמת ביעוט דילמא יש שנוי לצרורות לרביע נזק', ומפורש בד' הרא"ש דאפילו מ'תופס' לסוברים דמהני תפיסה לא מפקינן ע"י ס"ס וכש"כ ד'מוחזק' גמור לא מפקינן ע"י ס"ס, והוכיח מכאן **הש"ך בתקפו כהן סימן ק"כ** דלא מהני ס"ס לאפוקי ממונא, [וצע"ג מד' **תוס' הרא"ש כתובות ט.ב. ד"ה אי למיתב** שמפורש בדבריו דאם היה ספק השקול אי בקי בפ"פ מפקינן מיניה ממונא מכוח ס"ס שמא אינו בקי ושמא זינתה באונס ורק משום שתלינן שרוב בקיאים בפ"פ להכי יכול להפסידה כתובתה עיי"ש, וכ"מ בהדיא **בתוס' הרא"ש כתובות י"ב.א. ד"ה וניחוש בא"ד** 'דבשביל ספק ספיקא אינה מפסדת כתובתה' והוכיח כן מהא דמשארסתני נאנסתי, וכוונתו כנראה להוכחת התוס' הנ"ל דלמ"ד מקח טעות ממנה לא אמרינן דמפסדת המנה מס"ס שמא זינתה תחתיו ברצון ובע"כ דבס"ס מוציאין כתובה].

[ג]: וכן נקטו הרבה אחרונים ז"ל דלא מהני ס"ס לאפוקי ממונא, עי' **בשו"ת מהרי"ט ח"ב סימן מ"ז ובחידושיו לכתובות ע"ה.ב. ובש"ך בתקפו כהן סימן ק"כ ובט"ז אה"ע סימן ס"ז ס"א ובפנ"י כתובות ט.ב. ד"ה אי למיתב ובקונטרס אחרון שם ובשבות יעקב ח"ב קונטרס הספיקות אות י"ז ובתשו' שב יעקב סימן מ"ח ובשב שמעתתא שמעתתא א' מפרק כ' ובקונטרס הספיקות כלל ו' אות ז',** ועי' **בש"ך שם** בהמשך דבריו **ובמשנה למלך פ"ד ממלוה ולוה ה"ו ד"ה ולענין** שהביאו דמהר"י בן לב עצמו חזר בו ופסק דס"ס לחוד לא מהני להוציא ממון כמבואר בדבריו בכמה מקומות.

**ובקונה"ס שם** דחה הוכחת המל"מ מד' **הרמב"ם בפי"א מהלכות בכורים ה"ל הנ"ל** דמהני ס"ס להוציא ממון, וכ' דהתם שאני דהנידון לענין ספק מתנות כהונה דאזלינן ביה גם בתר רובא עיי"ש, [ודבריו הם שלא כד' **התוס' והרמב"ן והרא"ש בפ"ג דבכורות הנ"ל** שכ' לגבי ספק חיוב נתינת בכור לכהן דאמרינן בזה אין הולכים בממון אחר הרוב].

והביא **הקונה"ס שם** הוכחה ברורה מד' **הרמב"ם בפ"ב מנזקי ממון ה"ו** שפסק לענין צרורות מחמת ביעוט דמשלם רביע נזק ואם תפס חצי נזק א"מ מידו, והיינו משום דאבעיא דלא איפשיטא אי יש שנוי לצרורות לרביע נזק, ושוב פסק בהיתה מהלכת במקום שאא"פ לה אא"כ מנתזת והתיזה מחמת ביעוט דמשלם רביע נזק, והוא אבעיא דלא איפשיטא אי בכהא"ג נחשב שנוי או אורחיה עיי"ש, והרי בהדיא דאעפ"י דהוא ס"ס לחייבו בחצי נזק שמא אינו שנוי כלל ואת"ל שהוא שנוי שמא השנוי אינו פוטר בצרורות מחצי נזק ומ"מ אינו משלם אלא רביע נזק.

[ד]: ובדבר ד' **התוס' בכתובות ט.ב. הנ"ל** שמפורש לכאו' בדבריהם בהדיא דמהני ס"ס לאפוקי ממונא, כ' בזה האחרונים כמה דרכים לדחות.

א: **הש"ך בתקפו כהן סימן ק"כ** כ' דאין ראיה כלל מד' התוס', דהתם מקבלת כתובתה מחמת דמותרת לבעלה ע"י הס"ס וכיון שהיא מותרת האיך אפשר שתפסיד כתובתה עיי"ש, ודבריו מתמיהים כמו שתמה על דבריו **בשבות יעקב שם** דהא בד' התוס' שם גופא מפורש להיפך דאעפ"י שאינו נאמן לאוסרה עליו כשהוא ספק בקי דמוקמינן לה בחזקת היתר מ"מ מפסדת כתובתה משום דאוקי ממונא בחזקת מריה, וע"ז חזרו התוס' והקשו למה לא תקבל גם הכתובה משום ספק ספיקא, ומפורש לכאו' דלא כהש"ך, ועי' **בתומים קיצור ת"כ אות ק"כ** שדחק ליישב ד' הש"ך דהיכא דאיכא תרתי גם שיש תרתי דסתרי דהיינו שמתירים אותה לבעלה ומ"מ רוצים להפסיד כתובתה וגם שיש ס"ס שלא להפסידה הכתובה אז הוא דמקבלת הכתובה, אבל בחדא לחוד דהיינו תרתי דסתרי לחוד או ס"ס לחוד אינה מקבלת כתובתה, אמנם תמה ע"ז מקו' התוס' שם בספק מוכת עץ או דרוסת איש אמאי לא תקבל הכתובה לר' יהושע משום ס"ס דשמא הוי תחתיו באונס, והתם הרי אין כלל תרתי דסתרי דמה שבא להפסידה כתובתה הוא משום הצד שהיתה דרוסת איש לפני הנישואין ומ"מ הק' התוס' דתקבל הכתובה משום ס"ס, ועיי"ש מה שנדחק מאוד ליישב ד' הש"ך.

ב: **בפני יהושע שם ובשבות יעקב שם** כתבו בדעת התוס', דס"ס לחוד לא מהני לאפוקי ממונא, ורק ס"ס בצירוף ברי ושמא הוא דמהני לאפוקי ממונא, וכ' דבכהא"ג דאיירי התוס' שם דהוא ספק בקי והאשה מכחשת ואומרת שלא היה פ"פ נחשב ברי ושמא דהבעל אינו נחשב ברי לומר שהוא בקי, וכן דמתני' **בדף י"ב.ב. הנ"ל** דמקבלת מנה למאן דאית ליה מק"ט ממנה ואינה מפסדת משום הצד דתחתיו ברצון היינו משום דהאשה טוענת ברי שנאנסה תחתיו והבעל שמא, וכן בהא דספק מוכת עץ ספק דרוסת איש שהק' התוס' שתקבל הכתובה משום ס"ס, התם האשה טוענת בברי שהיא מוכ"ע והבעל שמא.

ועי' **בתומים שם** מה שהאריך במהלך זה, ומש"כ לדון בד' **התוס' כתובות י"ב.א. ד"ה וניחוש** שכ' שם דבס"ס אינה מפסדת כתובתה [ואינה נאסרת ובספק אחד נאסרת עיי"ש], והאריך לדון אי איירי כשמכחשתו האשה או שותקת או דאיירי בטוענת ברי שלא נאסרה בבעילה זו באופן שהוא שמא, [ועיי"ש שכ' שתלוי במח' **רבינו יונה והרא"ש בכתובות דף ט.א.** אם האשה נאמנת להתיר עצמה בברי שלה כלפי הבעל שהוא שמא, **והמהרש"א בדף ט.א.** כ' שהתוס' ס"ל כרבינו יונה שהיא נאמנת עיי"ש, ולפי"ז מוכח דד' התוס' בדף י"ב הנ"ל איירי כשהאשה מכחשתו או שותקת ולהכי בספק אחד נאסרת ומ"מ כ' התוס' דבס"ס מקבלת כתובתה, והרי בהדיא דס"ס מועיל להוציא ממון אפילו בברי וברי, ועיי"ש בתומים מה שהאריך לדון אם התוס' ס"ל כרבינו יונה עיי"ש], ועי' **בשיטה מקובצת כתובות דף י"ב.א. בשם תוס' ישנים** שכ' בהדיא דהאי דינא איירי במכחישתו ולכן נאסרת בספק אחד ומ"מ בס"ס נוטלת כתובתה עיי"ש, ומזה נסתר התירוץ הנ"ל.

ג: **בשב שמעתתא ש"א פרק כ"ד** כ' ליישב ד' התוס' דבעלמא ל"מ ס"ס להוציא ממון משום דלא עדיף מרובא, ורק לגבי חיוב כתובה מועיל ס"ס להוציאו דאף רוב מהני להוציא כתובה כמ"ש **המרדכי בכתובות פרק אלמנה ניזונית בתשובת רבינו מרדכי** דכשיש רוב ליתן לאשה הכתובה מהני להוציא מיד הבעל משום 'דאלים מעשה ב"ד וכמוחזקת היא' עיי"ש, ומה"ט אף ס"ס מהני להוציא הכתובה משום שהוא כגבוי ביד האשה עיי"ש.

ודבריו צ"ע, דבנידון המרדכי שם איירי כשנתחייב לה בודאי הכתובה ורק שיש ספק אם הגיע הזמן לגבותו או שהיא זקוקה ליבם, אבל בנידון ד' התוס' יש גם אופן שהספק הוא אם מעיקרא נתחייב לה הכתובה, וכמו באופן האחרון שהק' בהא דספק מוכ"ע ספק דרוסת איש דנימא דלר"י נוטלת הכתובה משום ס"ס דספק מוכת עץ ואפי' אם היא דרוסת איש שמא היא תחתיו באונס, והתם הרי הצד להפסיד לה הוא משום שמא היא דרוסת איש לאו תחתיו ולפי צד זה הרי לא נתחייב לה הכתובה מעולם, ולכאו' בכהא"ג ל"ש לדון שהכתובה היא כגבוי ביד האשה שהרי הנידון שמא לא נתחייב בו מעולם ואינו כגבוי, אמנם עי' **בתוס' רי"ד על גליון הגמ' כתובות המתחיל בי"ב.ב.** שכ' דאף כשהנידון על התחלת חיוב הכתובה מעיקרו יש לזה עדיפות משאר הוצאת ממון כיון שעד שעת הספק היתה מוחזקת בחיוב כתובה והספק בא להפקיע החיוב, וכ' דהא דאמרינן התם לר"ג דמהני ברי וחזקת הגוף להוציא הכתובה הוא רק בכהא"ג שבא להעמיד החיוב כתובה שכבר החזקנוהו, אבל לחדש חיוב ממון חדש לא מהני חזקת הגוף אפי' בצירוף ברי ושמא, והוכיח כן מד' הגמ' **בב"ק מ"ו** עיי"ש, ולפי"ז יש לקיים תי' הש"ש, ודו"ק, ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

**פרק ז':
בדין ספק ספיקא בספק טומאה ברה"י ובספק סוטה**

**פרק ח':
בשיטת הסוברים דלא מהני ספק ספיקא בדאורייתא**

**פרק ט':
בדין ס"ס בתערובות וספק א' בגוף וספק א' בתערובות**