יג - בדין הניח מקלו ותרמילו עלי_, וביסוד הדין דשליחות יד א_צ חסרון
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / שיעורים

אור ליום ד' י"ז אדר תשע"ג

**א**

א] ב"מ דמ"א., איתמר רב ולוי, חד אמר שליחות יד צריכה חסרון וחד אמר שליחות יד א"צ חסרון וכו', תסתיים דרב הוא דאמר שליחות יד אינה צריכה חסרון, דתניא רועה שהי' רועה עדרו וכו' ובא זאב וטרף וכו' פטור, הניח מקלו ותרמילו עלי' חייב וכו', והא לא חסרה, אלא לאו ש"מ קסבר שליחות יד א"צ חסרון.

ובפירש"י הק' דדילמא אין חיובו משום שליחות יד דליבעי חסרון אלא משום שואל שלא מדעת, וכתב דבבע"ח המכחישין מחמת מלאכה תחילתו שליחות יד הוא, והסכימו לזה הרשב"א והריטב"א.

ב] והבעה"מ כתב לישב בזה, ז"ל, אלא לאו ש"מ שליחות יד אינה צריכה חסרון והו"ל שואל שלא מדעת וגזלן הוי, וכי אמרינן שואל שלא מדעת גזלן הוי לשומר שהוא ברשותו, איכא למפשט מינה שליחות יד א"צ חסרון וכו', אבל מכללא דשואל שלא מדעת גזלן הוי דאמרינן גבי שומר בודאי נפקא לן מינה שליחות יד א"צ חסרון וכו', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

והרמב"ן במלחמות כתב ע"ז, ז"ל, יש לי להשיב ונימא שואל שלא מדעת הוא ושואל הוי ומשו"ה חייב בשעודן עליו, שהרי השואל חייב באונסין, ולעולם אימא לך שליחות יד צריכה חסרון, ואין ספק שאפי' למ"ד שליחות יד צריכה חסרון, דשואל שלא מדעת או שואל הוי או גזלן הוי אע"פ שלא חסרה, הלכך כשהוא משתמש בה ולא כלתה שאלתו חייב באונסין, והיכי שמעינן מינה שליחות יד א"צ חסרון, זו שאלה שאל ר"ש ז"ל ועדין לא נגע בה בעה"מ, עכ"ל.

וקו' הרמב"ן צ"ב, שהרי בד' בעה"מ מפורש דאף דבעלמא שואל שלא מדעת גזלן הוא, מ"מ בשומרים לא מצינו לחייבו מכח זה אא"כ שליחות יד א"צ חסרון, וכמש"כ, ז"ל, וכי אמרינן שואל שלא מדעת גזלן הוי "לשומר שהוא ברשותו" איכא למפשט מינה שליחות יד א"צ חסרון, עכ"ל, וכ"כ עוד, ז"ל, אבל מכללא דשואל שלא מדעת גזלן הוי דאמרינן "גבי שומר" בודאי נפקא לן מינה שליחות יד א"צ חסרון, עכ"ל, והרי להדיא דמודה בעה"מ דשואל שלא מדעת הוי גזלן אף למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, ואך בשומרים הוא דס"ל דלא מצינו לחייב מדינא דשואל שלא מדעת אלא למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, וא"כ מהו שהשיב הרמב"ן ע"ד בעה"מ דמ"ט אינו חייב משום שואל שלא מדעת, וכתב עוד דלא נגע בעה"מ בקו' רש"י, הרי ד' בעה"מ ברור מללו, דס"ל דבשומרים לא מצינו לחייב מדין שואל שלא מדעת, אלא למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון.

ג] ונ' בביאור ד' הרמב"ן, דהנה בטעמא דבעה"מ דאין שומר מתחייב מדין שואל שלא מדעת, אלא בתנאי שליחות יד, כתב התרוה"כ סימן רצ"ב דהוא משום דגזלן ושואל בעי משיכה או הגבהה להוציא מרשות הבעלים, ושומר אין לו רשות בפנ"ע דידו כיד בעלים, ואין הגבהתו מוציאה מרשות הבעלים, ואינו מתחייב אלא מדין שליחות יד דחדית בי' רחמנא, עכ"ד.

אמנם הנה מל' בעה"מ שכתב, דכי אמרינן שואל שלא מדעת גזלן הוי "לשומר שהוא ברשותו" וכו', נ' ללמוד דהא דאין שומר מתחייב מדין שואל שלא מדעת, אי"ז משום שידו כיד הבעלים, אלא הוא משום דלא חשיב גזלן אלא בשנטל לרשותו בגזילה, אך בשומר שהוא ברשותו כדין, הרי דהגם שדעתו להשתמש בה לעצמו, ל"ה גזלן.

ועיקר הדברים מבוארים בד' רש"י לקמן דמ"ג: ד"ה כי פליגי, ז"ל, ודקא קשיא לך כל הגזלנין משלמים כשעת הגזילה, אי בגזילה ממש דגזלה מעיקרא ה"נ, אבל הכא דבהיתרא אתא לידי' ומשום שליחות יד קמחייבת לי' וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בד' רש"י, דהא דלא מחייבינן בשליחות יד מדין גזלן דעלמא, הוא משום דבהיתרא אתי לידי', והיינו דלא חשיב כגזלן אלא במקום שה"ז ברשותו שלא כדין, אך בשולח יד בפיקדון שה"ז ברשותו כדין, אינו מתחייב אלא מכח חיובא דשליחות יד, ומצאנו כן גם בד' הנמו"י בב"ק די"א., ז"ל, לא מבעיא גנב וגזלן דבתורת גניבה וגזילה אתי לידייהו, אלא אפי' שולח יד בפיקדון וכו', עכ"ל, והרי דקילותא דשליחות יד משאר גניבה וגזילה, הוא משום דלא אתי לידי' בתורת גניבה וגזילה.[[2]](#footnote-3)

ד] ולפ"ז פשוט, דכ"ז הוא רק לגבי דינא דשואל שלא מדעת גזלן, דע"ז אמרינן דבשומר שהוא ברשותו לא חשיב כגזלן אלא מכח דין שליחות יד, אך דינא דשואל שלא מדעת שואל הוא, שייך אף בשומר, דמה שהוא ברשותו, אי"ז טעם שלא יהא ע"ז שואל, וז"פ.

והדברים מבוארים כן בחי' המיוחסים לריטב"א שהביא ד' הראב"ד שכתב דמ"ד דשואל שלא מדעת גזלן הוי משום שליחות יד הוא וכו', וזה כד' בעה"מ, וכתב ע"ז, ז"ל, דנהי דמ"ד א"צ חסרון מצי למימר דס"ל שואל שלא מדעת שואל הוי כדמשמע לקמן בשמעתין וכו', אבל ודאי מ"ד דשואל שלא מדעת גזלן הוי ע"כ ס"ל שליחות יד א"צ חסרון, וכן פירש הר"ז ז"ל, עכ"ל, ומפורש בדבריו, דכל הא דלא מצינו לחייב בשומר השואל שלא מדעת אלא מדין שליחות יד, הוא רק בדינא דשואל שלא מדעת גזלן, אך דינא דשואל שלא מדעת שואל, שייך אף בשומר, וכמש"נ.

ונ' דזהו משה"ק הרמב"ן ע"ד בעה"מ, דנימא שואל שלא מדעת הוא "ושואל הוי" ומשו"ה חייב בשעודן עליו, והיינו דאף שכתב בעה"מ דלמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון א"א לחייבו מדין שואל שלא מדעת גזלן, מ"מ הי' לנו לחייבו מדין שואל שלא מדעת שואל, - וזהו שכתב הרמב"ן עוד, דכשהוא משתמש בה "ולא כלתה שאלתו" חייב באונסין, והיינו דאם כלתה שאלתו א"א לנו לחייבו מדין שואל, אך כיון שעדין הוא משתמש בה ולא כלתה שאלתו, יש לנו לחייבו מדין שואל.[[3]](#footnote-4)

ומש"כ הרמב"ן עוד דאין ספק דאפי' למ"ד שליחות יד צריכה חסרון שואל שלא מדעת או שואל הוי או גזלן הוי, נ' דכונתו לחלוק עוד ע"ד בעה"מ, דמצינו לחייב בשומר השואל שלא מדעת, אף בלא חיובא דשליחות יד, וע"כ אף דשליחות יד צריכה חסרון, מ"מ כל דהוי שואל שלא מדעת הוי גזלן אף בלא חסרון, אך עיקר קו' הרמב"ן ע"ד בעה"מ היא, דאכתי הי' לנו לחייבו משום שואל.

ה] אמנם צ"ע לפ"ז בד' רש"י שהק' כן דדילמא אין חיובו משום שליחות יד דליבעי חסרון אלא משום שואל שלא מדעת, והרי לטעמי' דהא דבשליחות יד אינו חייב מדין גזילה דעלמא הוא משום דבהתירא אתי לידי', הרי לכאו' אף אין לחייב בשומר מדין שואל שלא מדעת גזלן, אלא מכח פרשת שליחות יד, ושפיר מייתינן מינה דשליחות יד א"צ חסרון, וכמש"כ הבעה"מ והראב"ד.

וי"ל בזה, דמשה"ק רש"י דדילמא חיובו הוא משום שואל שלא מדעת, היינו מדינא דשואל שלא מדעת שואל, אך מודה רש"י לד' הבעה"מ והראב"ד דאין לחייב בשומר השואל שלא מדעת מדינא דשואל שלא מדעת גזלן, אלא מכח פרשת שליחות יד.

אך אי"ז מתישב היטב בל' רש"י שכתב, דדילמא וכו' משום שואל שלא מדעת הוא "כי ההוא דלעיל דחבית", והרי בחבית אמרינן דחיובו הוא משום דשואל שלא מדעת גזלן הוא, ונ' מזה דמכוון רש"י הוא שיהא בזה לדינא דשואל שלא מדעת גזלן, וכן פירשו בדעתו בחי' הרמב"ן והרשב"א דקשיא לי' שיהא חייב מדין שואל שלא מדעת גזלן, ולפ"ז הדק"ל.[[4]](#footnote-5)

**ב**

ו] והנה לדעת רש"י ודעימי' דבהניח מקלו ותרמילו עלי' ל"ה בכלל שואל שלא מדעת, הרי הא דחשיב זה כשליחות יד, הוא משום שהיא עתידה להכחיש מחמת המלאכה, וע"כ הוי זה בכלל שליחות יד, וכ"ה להדיא בחי' הרשב"א שם, ז"ל, ושולח יד בפקדון הוא וכו' בין שנשתמש שלא מדעת הבעלים בבע"ח שהופקדו אצלו לפי שמחמת מלאכתן הן מתחסרין ומכחישין, עכ"ל, וכ"ה מבו' בתור"פ ובחי' הריטב"א.

אמנם הנה בד' הבעה"מ שם מבו' להדיא דאין לחייב בהניח מקלו ותרמילו עלי', אלא מדינא דשואל שלא מדעת, ולמ"ד דשואל שלא מדעת ל"ה גזלן, אינו חייב, וכ"ה מבו' בשטמ"ק שם בשם הראב"ד, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות ובחי' שם ובד' הר"ן שם, וצ"ע טעם הפלוגתא בזה.

ז] ובפשוטו י"ל, דלדעת הבעה"מ ודעימי' לא איירי בשהי' דעתו להשתמש בה עד שתחסר, וע"כ אין לחייב בזה אלא מדינא דשואל שלא מדעת.

ולכאו' כ"ה מבו' בד' הר"ן שם, ז"ל, אבל הרמב"ן ז"ל תירץ וכו', וקשיא לי ואפילו למ"ד אינה צריכה חסרון היכי מחייב וכו', אבל הכא דליכא חסרון כלל ואינו עתיד לבא נמצא שהוא מכישה במקל ע"ד שלא לחסרה כלל ונמצא שאין כאן שליחות יד, עכ"ל, ולכאו' מבו' להדיא בדבריו, דמפרש דאיירי בגונא שאין דעתו לחסרה כלל.

אמנם צע"ק בזה, דכיון דלדעת רש"י ודעימי' איירי בשדעתו להשתמש בה עד שתחסר, מהיכא פשיטא לי' להר"ן דלא איירי בכה"ג, עד שהק' דמ"ט הוא חייב.

**ג**

ח] עוד צ"ע בזה, דהנה לקמן דמ"ד. אמרינן דהא דמחייב שמואל בהגבי' את החבית ליטול ממנה רביעית אע"פ שלא נטל, אתיא אף כמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, דשאני הכא דניחא לי' דתיהוי הא חבית כולה בסיס להא רביעית.

ובחי' הריטב"א שם פירש, ז"ל, דשאני הכא דניח"ל דתהוי האי חבית בסיס להאי רביעית, פירש"י דבעלמא שליחות יד צריכה חסרון דכל כמה שלא חסרה אמרינן שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', אבל הכא א"צ חסרון ומה שלא נטל אינו מפני שלא גמר בדעתו לגזול, אלא לפי שהיין אינו משתמר אלא בכלי מלא הניחו שם, עכ"ל.[[5]](#footnote-6)

ובנתיה"מ סימן רצ"ב סק"ד הק' דא"כ מאי מייתינן דא"צ חסרון מהא דהניח מקלו ותרמילו עלי', הרי בבהמה שהוא משתמש בה ליכא הוכחה דמהדר הדר בי', ובכה"ג הרי מודה מ"ד דצריכה חסרון דהוא חייב.

ועיי"ש שכתב לישב, דבתרתי פליגי, דלמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, ס"ל דאפילו נשתמש בכולה כגון בבהמה, כ"ז שלא חסרה לא מיקרי שליחות יד כיון שרוצה להחזיר הבהמה עצמה כמות שהיא וכו', ובחבית שמן פליגי ג"כ, דלמ"ד צריכה חסרון אם הגבי' לשלוח יד בכולה והיינו להוציאה לשלם בעדה, אף דהיינו חסרון דהא נטלה לצורך עצמו וכו' ואין דעתו להחזיר אותו דבר בעצמו וכו', מ"מ כשהחזירה ולא נטל לצורך עצמו, אמרינן דמיהדר קא הדר בי' וכו', עכ"ל, וצ"ב דמהיכ"ת דפליגי בתרתי.

ז] עוד צ"ע בזה, דהנה בפשוטו ד' הנתיה"מ מתישבים לפ"ד הבעה"מ ודעימי' דהא דבהניח מקלו ותרמילו עלי' הוי בכלל שליחות יד, הוא משום שנטלה להשתמש בה, ובזה הוא שכתב דלמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון אין לחייב בזה, משום שאינו מחסרה כלל, אך לד' רש"י והרשב"א והריטב"א דהא דבהניח מקלו ותרמילו עלי' הוי בכלל שליחות יד, הוא משום שדעתו להשתמש בה עד שתכחיש, הרי לכאו' כל הא דאינו חייב קודם שחיסר, הוא רק מכח מה שנתחדש בשליחות יד דאף שדעתו לחסרה אינו חייב כ"ז שלא חיסרה, אשר היינו רק משום דאמרינן דמהדר קא הדר בי', וזה ל"ש בבהמה, וכמשה"ק הנתיה"מ.

**ד**

ח] ונראה לישב, ובהקדם, דהנה בעיקר הפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון נחלקו הראשונים, דהנה כתבו התוס' לקמן דמ"ג: ד"ה ב"ש סברי שליחות יד א"צ חסרון, ז"ל, וא"ת א"כ תרי בבי הך דהכא וסיפא דהחושב לשלוח יד למה לי וכו', עכ"ל, והיינו דמהא דס"ל לב"ש דהחושב לשלוח יד בפיקדון חייב, אף דליכא חסרון, יש ללמוד דשליחות יד א"צ חסרון, וכ"כ הריטב"א שם.[[6]](#footnote-7)

אמנם בחי' הרמב"ן לקמן שם כתב, ז"ל, הא דתנן החושב לשלוח יד בפקדון ב"ש מחייבין וכו', וליכא למגמר מינה דשליחות יד א"צ חסרון, דמתניתין בשחשב לחסר ולא חסר וב"ש משוו מחשבה כמעשה, אבל שליחות יד בלא חסרון שלא חשב לחסר ולא חיסר,[[7]](#footnote-8) לעולם אימא לך דפטור, עכ"ל, וצ"ב בטעם פלוגתת הראשונים בזה.

עוד צ"ע לדעת התוס' ודעימייהו, דמ"ט דמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, הרי מהא דמחייבי ב"ש על המחשבה אף דליכא חסרון, יש ללמוד דס"ל דשליחות יד א"צ חסרון, ועד כאן לא מצינו שנחלקו ב"ה, אלא משום דאינו חייב על המחשבה, ומהיכ"ת שנחלקו עוד על ב"ש וס"ל דשליחות יד צריכה חסרון.

ט] ומצינו עוד שנחלקו הראשונים בזה, דהנה כתב הטור בסימן רצ"ב, ז"ל, אבל הגבי' לעשות תשמיש שאינו מחסרו אינו חייב משעת הגבהה אלא משעת תשמיש, ולא משום שליחות יד שהרי אינו שולח בו יד כיון שאינו מחסרו, אלא משום שהוא שואל שלא מדעת דקיי"ל שדינו כגזלן, עכ"ל, וכ"ה בשו"ע שם ס"א, ומבו' בדבריהם, דאף דשואל שלא מדעת גזלן הוא, מ"מ כיון שאינו מחסרו אי"ז בכלל שליחות יד.[[8]](#footnote-9)

וכן נראה בחי' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, ושולח יד בפקדון הוא בין וכו' בין שנשתמש שלא מדעת הבעלים בבעלי חיים שהופקדו אצלו לפי שמחמת מלאכתן הן מתחסרין ומכחישין וכו', ושואל שלא מדעת הוא בדבר שאין מתחסר מחמת תשמישו וכו' ואעפ"כ כיון ששאלה שלא מדעת הוי גזלן וחייב באונסין ואע"פ שלא חסרה כלל, והר"ז הלוי ז"ל כתב דשואל שלא מדעת ושליחות יד למ"ד א"צ חסרון חד הוא וכו', והוצרך לדחוק עצמו ביותר בשמעתא דילקה בחסר וביתר, עכ"ל, ובחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, והשולח יד בפקדון דעתו ליטול ולחסר הכל או מקצת וכו', ושואל שלא מדעת אין דעתו לחסר לבעלים כלום אלא שרוצה להשתמש בו ולהחזירו למקומו וכו', ולהוציא מדברי הרז"ה שכתב בספר המאור דשואל שלא מדעת ושליחות יד למ"ד אינה צריכה חסרון חדא מילתא היא וכו', עכ"ל.

ומ' להדיא בדבריהם, דאף דשואל שלא מדעת גזלן הוא, מ"מ אי"ז בכלל שליחות יד, דשליחות יד הוא רק בשדעתו ליטול מקצת או לחסר מקצת, אך כל שאין דעתו לחסר לבעלים כלל אי"ז בכלל שליחות יד, ואין חיובו אלא מדין גזלן דעלמא,[[9]](#footnote-10) ואמנם אי"ז מוכרח, דיל"פ דכונתם דשואל שלא מדעת לא תלי בדין שליחות יד, דגם למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון י"ל דשואל שלא מדעת ל"ה גזלן, ומאידך גם למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, י"ל דשומר השואל שלא מדעת חייב, ושלא כד' בעה"מ, וכן נראה גם בד' הנימו"י במתניתין, וג"ז אינו מוכרח, דיל"פ דמש"כ דל"ה שולח יד אלא בשהגבי' ע"מ לחסר ממנה קצת, הוא רק משום דאין כל הנאה שלו ואי"ז בכלל שואל שלא מדעת.

י] אמנם הנה כבר עמדו הרשב"א והריטב"א דבד' בעה"מ דשואל שלא מדעת ושליחות יד חד הוא, וכ"ה גם בשטמ"ק בסוגיין בשם הראב"ד, דאף דשואל שלא מדעת גזלן הוא, מ"מ נפקד השואל שלא מדעת אינו חייב אלא מדין שליחות יד, עיי"ש, מבו' דשומר השואל שלא מדעת, הו"ל בכלל שליחות יד.[[10]](#footnote-11)

וכ"נ מד' הרמב"ן בסוגיין, ז"ל, אבל טעמו של דבר משום דהאי רועה לא שואל ולא גזלן הוי דכיון שאינו מבטלה ממלאכת הבעלים והיא רועה באפר והולכת עם העדר במקום שדעת בעלים שתלך שם ואין זה דעתו להוציאה מרשות הבעלים לא משום שאלה ולא משום גזלה אי"ז לא שואל ולא גזלן שהרי לא נשתמש בה בכולה שיוציאנה ממלאכת הבעלים ומרשותם, אבל מ"מ כיון שהוא משתמש בה ה"ה שולח יד בפקדון, שהשולח יד בפיקדון אפי' במקצת חייב בכל, הכא נמי אע"פ שלא שאלה ולא ביטלה ממלאכת הבעלים, כיון שנשתמש בה עמהם ה"ה כשולח יד בפקדון שנטל ממנו מקצת, אלא שזה לא חיסרה כנ"ל, עכ"ל.

ונראה להדיא בדבריו, דהא דבהניח מקלו ותרמילו עלי' הו"ל בכלל שליחות יד, אי"ז משום שהיא עתידה להכחיש מחמת המלאכה ונמצא שדעתו לחסרה, כאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א ותור"פ וכ"ה בטוש"ע סימן רצ"ב ס"א, אלא הוא משום שהוא משתמש בה עמהם, ומכח זה הוי כשולח יד בפיקדון שנוטל ממנו מקצת.

ונתפרשו הדברים טפי בחי' הר"ן בסוגיין, שכתב ע"ד הרמב"ן, דהא דתלינן לה בהפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, אף דהכא אין דעתו לחסר, הוא משום דעיקר הפלוגתא בזה היא, דמ"ד דצריכה חסרון ס"ל דמה שחידש הכתוב דמי שגוזל מקצת פיקדון חייב על כולו חידוש הוא ואין לך בו אלא חידושו, וע"כ אמרינן דדוקא כשחיסר ממש עשה מקצתו ככולו, ומ"ד דא"צ חסרון ס"ל דלא שנא, וע"כ תלי דין הניח מקלו ותרמילו בפלוגתייהו, דכיון דאינו אלא כמשתמש במקצתה הוי כגוזל מקצתה, והא דמחייבינן לי' על כולה, הוא משום חידושא דשליחות יד דעשה מקצתו ככולו, ומזה הוא דמייתינן דמאי דחדית רחמנא בשולח יד לעשות מקצתו ככולו, הוא אף בשאין בו חסרון, עכ"ד, ומבו' להדיא בדבריו, דשומר השואל שלא מדעת הוי בכלל שליחות יד אף שאין דעתו כלל לחסר, וע"כ איכא בזה להדין שנתחדש בשליחות יד דעשה מקצתו ככולו.

יא] ונפ"מ רבתא בזה לדינא, חדא הוא בשומר שנטל את הפיקדון ע"מ להשתמש במקצתו, דלדעת הרשב"א ודעימי' דשואל שלא מדעת אינו בכלל שליחות יד, לא יהא חייב אלא על אותו מקצת,[[11]](#footnote-12) ולדעת הטוש"ע גם על אותו מקצת לא יהא חייב אלא כשנשתמש בו, ולדעת הבעה"מ ודעימי' דשואל שלא מדעת הוי בכלל שליחות יד, יהא חייב על הכל, ועי' מחנ"א גזילה סימן כ"ב שנקט בפשיטות דכה"ג אינו חייב על הכל, וכנראה הוא מיוסד ע"ד הטוש"ע דבכה"ג ל"ה בכלל שליחות יד.

עוד נפ"מ בזה, הוא בדין שומר ששלח את חבירו להשתמש בפיקדון תשמיש שאינו מחסרו, דלדעת הרשב"א ודעימי' דשואל שלא מדעת אינו בכלל שליחות יד, הרי דהו"ל כאומר לחבירו צא גזול, דאשלד"ע, אך לדעת בעה"מ ודעימי' דשואל שלא מדעת הוי בכלל שליחות יד, הו"ל כשולח את חבירו לשלוח יד בפיקדון, דגלי בי' קרא דהוא חייב, וכמש"א לקמן דמ"ד. ובקידושין דמ"ב:.[[12]](#footnote-13)

עוד נפ"מ בזה, הוא לדעת ב"ש דהחושב לשלוח יד בפיקדון חייב, דלדעת הרשב"א ודעימי' כ"ז הוא כשחשב לנטלו לעצמו, אך אם חשב להשתמש בו תשמיש שאינו מחסרו, דאי"ז בכלל שליחות יד, אינו מתחייב על המחשבה, אך לדעת הבעה"מ ודעימי' דשואל שלא מדעת הוי בכלל שליחות יד, הרי דאף אם חשב להשתמש בפיקדון ה"ה חייב לדעת ב"ש.

**ה**

יב] ויסוד הפלוגתא בזה נראה, דהנה למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון הרי נתחדש בזה תרתי, חדא דל"ה שליחות יד אלא כשהוא מחסר מן הבעלים, ועוד, דלא סגי במה שדעתו לחסר מן הבעלים, אלא בעינן שתתקיים מחשבתו.

ובטעמא דמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, יש להסתפק אם מודה לאידך מ"ד דשליחות יד הוא רק בשהוא מחסר מן הבעלים, ואך דס"ל דל"ב שיחסר בפועל אלא סגי במה שדעתו לחסר, או דהוא משום דפליג ביסוד הדברים, וס"ל דשליחות יד הוא אף כשאינו מחסר מן הבעלים כלל, וע"כ אין מקום לדון לפטרו כ"ז שלא חיסר משום שלא נתקיימה מחשבתו, שהרי אין חיובו כלל מכח מה שהוא עתיד לחסר מן הבעלים, אלא מכח הלקיחה עצמה, ולקיחה זו הרי נגמרה.

ובזה הוא שנחלקו הראשונים, דהרשב"א ודעימי' ס"ל דגם מ"ד דשליחות יד א"צ חסרון מודה דשליחות יד הוא רק כשהוא מחסר מן הבעלים, ואך דס"ל דסגי במה שדעתו לכך, וכמש"כ הרשב"א, ז"ל, ואיכא מ"ד א"צ חסרון כלומר דכיון שדעתו לחסרו אע"פ שנאנס קודם שחסרו חייב, עכ"ל, וע"כ כ"ז הוא כשדעתו לחסרו, אך כל שאין דעתו לחסרו אי"ז בכלל שליחות יד, וע"כ שואל שלא מדעת שאין דעתו לחסר אינו בכלל שליחות יד.

אך הבעה"מ ודעימי' ס"ל דמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, הוא משום דשליחות יד הוא אף כשאינו מחסר מן הבעלים כלל, אלא בכל גוונא דהוי בכלל גזלן הוי נמי בכלל שליחות יד, וע"כ ס"ל דשואל שלא מדעת דגזלן הוי, הו"ל בכלל שליחות יד.[[13]](#footnote-14)

יג] ויש להוסיף, דהנה בחזו"א חו"מ ליקוטים סימן כ' נקט לדעת הבעה"מ והראב"ד, דהפלוגתא בשואל שלא מדעת אם הוי בכלל שליחות יד, אינה תלוי' בהפלוגתא בנטלה ע"מ לשלוח בה יד אם היא צריכה חסרון, דהפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון ואינו חייב בהגבהה בעלמא, הוא משום דכ"ז שלא הפריש לא נקבע עדיין חטאו, אך בשואל שלא מדעת הרי נתקיימה מחשבתו, וטעמא דמ"ד דפטור הוא משום שאינו מחסר כלום ואין דעתו לחסר, וב' פלוגתות נינהו, ועיי"ש שתמה ע"ז דכיון דב' דינים אלו לא תליין בהדדי, ולא הו"ל לסתום בפלוגתת רב ולוי.

אמנם למש"נ נמצא, דבאמת הוי הכל חדא פלוגתא, שהרי לדעת בעה"מ ודעימי' עיקר הפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, ל"ה אם בעינן בשליחות יד שתתקיים מחשבתו, דהא ודאי דלכו"ע בעינן שתתקיים מחשבתו, ולא נחלקו אלא אם שליחות יד הויא רק כשהוא מחסר מן הבעלים, וע"כ כ"ז שלא חיסר לא נתקימה מחשבת השליחות יד, או דשליחות יד הויא אף כשאינו מחסר מן הבעלים, וע"כ כל שנטלה, כבר נתקימה מחשבת השליחות יד, וע"כ תלי דין שואל שלא מדעת בפלוגתייהו.

ולדעת הרשב"א ודעימי' דעיקר הפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון הוא אם בעינן שתתקיים מחשבתו, באמת אין מקום לתלות דין שואל שלא מדעת בפלוגתייהו, שהרי בשואל שלא מדעת נתקיימה מחשבתו, והא דאי"ז בכלל שליחות יד, הוא משום דלא חשיב כשליחות יד אלא כשהוא מחסר מן הבעלים, וזה לא תלי בפלוגתייהו כלל, וכמש"נ.

יד] ומצינו בפסקי רי"ד בסוגיין שפירש דפליגי בזה אמוראי, ז"ל, ור"נ סבר שליחות יד א"צ חסרון, אלא כיון שנטלה ע"מ לחסר אע"פ שלא חיסר וכו', אבל אם לא נטלה ע"מ לשלוח בה יד ולחסרה אלא להשתמש בה תשמיש שאין בו חסרון וכו' לא קמה לי' ברשותי' וכו', דדוקא בשליחות יד חייבי' רחמנא ושליחות יד לא מיקריא אלא כשנתכוין לחסר ממנה ואע"פ שלא חיסר בתר מחשבתו אזלינן, אבל האי שלא נתכוין לשלוח בה ידו לחסרה אמאי ליחייבי' וכו', ורב ששת סבר אע"פ שלא נתכון לחסרה אלא טלטלה להשתמש בה וכו', דשואל שלא מדעת גזלן הוי והוא שליחות יד האמורה בתורה, עכ"ל, ועי' ביאור הגר"א סימן רצ"ב סק"ב שכתב בדומה לזה.

וביאור ד' הרי"ד הוא, דס"ל דטעמא דמ"ד דשואל שלא מדעת גזלן הוי, הוא משום דילפינן לה משליחות יד, וכמש"כ כן בפסקיו בב"ב דפ"ח., ובזה הוא דפליגי אמוראי, דמ"ד דשואל הוי ס"ל דלא מצינו למילף לחייב בשואל שלא מדעת מדינא דשליחות יד, דלא חשיב כשליחות יד אלא כשנתכוין לחסר בה, ואע"פ שלא חיסר בתר מחשבתו אזלינן, ומ"ד דגזלן הוי ס"ל דהא דשליחות יד א"צ חסרון הוא משום דשליחות יד הוא אף כשאינו מחסר מן הבעלים כלל, וע"כ אף שואל שלא מדעת הוי בכלל שליחות יד, וע"כ הוא דהו"ל גזלן.

**ו**

טו] ויש להוסיף, דהנה התוס' בסוגיין הקשו, דאם ילפינן לחיוב שליחות יד משואל, מ"ט בעינן קרא דשליחות יד א"צ חסרון, נילף משואל דא"צ חסרון דמשעת משיכה חייב באונסי' אע"ג דלא נשתמש, ותירצו דשאני שואל לדעת בעלים דחשיב כאילו נשתמש בה, וכ"ה בחי' הריטב"א שם.

ובנתיה"מ רצ"א סק"ד הק', דלפ"ז הרי עכ"פ כל שנשתמש בה יש לחייב גם למ"ד דצריכה חסרון, וא"כ מ"ט בהניח מקלו ותרמילו עלי' שכבר נשתמש בה אינו חייב למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.

ולכאו' י"ל בזה, לפ"ד הראשונים שכתבו דבהניח מקלו ותרמילו אין לחייב מדין שואל שלא מדעת, או משום דבבע"ח המכחישין אי"ז בכלל שאלה וכמש"כ רש"י ודעימי', או משום דאין הבעלים מקפידין ע"ז וכמש"כ תוס' הרא"ש ותור"פ, ולפ"ז ניחא, דהגם דשואל שנשתמש בה חייב, מ"מ בהניח מקלו ותרמילו דאינו חייב מכח השימוש, אלא מכח שדעתו להכחישה, ע"כ למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון אינו חייב כ"ז שלא חיסר.

טז] ואמנם אכתי ילה"ע במה שדן הריטב"א דנילף משואל דשליחות יד א"צ חסרון, ותירצו דבשואל חשיב כאילו נשתמש בה, וזה צ"ע, שהרי לדעת הריטב"א גם למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, מ"מ בעינן שיהא דעתו לחסר, ובשואל הרי מחייבינן אף שאין דעתו לחסר, ובע"כ דחלוק דינא דשליחות יד מדינא דשואל, וא"כ היאך מצינו למילף משואל דשליחות יד א"צ חסרון, הרי בשואל ל"ב כלל חסרון, אך בשליחות יד דבעינן שיהא דעתו לחסר, י"ל דאינו חייב אלא כשחיסר.

ונראה לישב לפמש"נ בדעת הריטב"א ודעימי', דעיקר הפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, היא אם בעינן שתתקיים מחשבתו, וע"ז שפיר מצינו למילף משואל, דאף דבשואל חיובו מכח ההשתמשות ובשליחות יד חיובו מכח החסרון, מ"מ מהא דבשואל ה"ה חייב אף קודם שנשתמש בה, מכח שנטלו להשתמש בו, ה"נ בשליחות יד יש לחייב אף קודם שחיסר, מכח שנטלו ע"מ לחסרו.

יז] ובאמת כ"ה מוכרח גם בד' התוס', דאי נימא דהפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, הוא אם שליחות יד היא רק כשהוא מחסר מן הבעלים, ולפ"ז לא נחלקו אמוראי כלל אם בעינן שתתקיים מחשבתו, א"כ הרי אין ללמוד מהא דשואל חייב קודם שנשתמש דשליחות יד א"צ חסרון, ובע"כ מד' התוס' דס"ל דהפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון היא אם בעינן שתתקיים מחשבתו, וזהו שהק' דנילף משואל דחייב אף קודם שנשתמש בה מכח שנטלו להשתמש בו, וכמש"נ.

**ז**

יח] ולפ"ז פשוט דבזה הוא שנחלקו הראשונים אם לדעת ב"ש דמחייבי בחישב לשלוח יד בפיקדון, י"ל דשליחות יד צריכה חסרון, דהתוס' והריטב"א לטעמייהו דס"ל דלכו"ע בעינן בשליחות יד שיהא דעתו לחסר, והפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון הוא אם סגי במה שדעתו לכך, או דאינו חייב עד שתתקיים מחשבתו, ולפ"ז הרי דלדעת ב"ש דחייב במחשבה בעלמא, ל"ש לדון דשליחות יד צריכה חסרון, דממ"נ, אם דעתו לחסר ודאי דהוא חייב אף שלא נתקיימה מחשבתו, שהרי הוא חייב אף במחשבה בעלמא, ואם אין דעתו לחסר כגון שחישב להשתמש בפיקדון אינו חייב אף למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון.

אך הרמב"ן לטעמי' דס"ל דהפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, הוא אם שליחות יד הויא רק כשהוא מחסר מן הבעלים, וע"כ כ"ז שלא חיסר לא נתקימה מחשבת השליחות יד, או דשליחות יד הויא אף כשאינו מחסר מן הבעלים, וע"כ נתקיימה מחשבת השליחות יד בנטילתו, ואשר ע"כ גם לדעת ב"ש דמחייבי במחשבה בעלמא, מ"מ יש מקום לומר דשליחות יד צריכה חסרון, ומכח זה הוא דאינו חייב כשחישב להשתמש בפיקדון ואין דעתו לחסר, ורק כשדעתו לחסר ה"ה חייב במחשבה בעלמא, דב"ש משוו מחשבה כמעשה.[[14]](#footnote-15)

יט] ולפ"ז פשוט דאין להקשות למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, מהא דלב"ש שליחות יד א"צ חסרון, והיינו משום דהך מילתא תליא בפלוגתא דב"ש וב"ה, דלב"ש דמחייבי על המחשבה כמעשה, ה"ה חייב כשדעתו לחסר אף שעדיין לא חיסר, אך לב"ה דאינו חייב על שישלח בה יד, הרי דכ"ז שלא חיסר ולא נתקיימה מחשבתו, לא חשיב דשלח בה יד, וז"פ.

**ח**

כ] ולפ"ז נראה דבזה הוא שנחלקו הראשונים אם יש לחייב בהניח מקלו ותרמילו עלי' מכח הא שהיא עתידה להתכחש מחמת מלאכתו, או דאינו חייב אלא מדינא דשואל שלא מדעת.

והטעם בזה, דהנה בעיקר מש"כ הרשב"א והריטב"א דהא דבהניח מקלו ותרמילו עלי' הוי בכלל שליחות יד, הוא משום שהיא עתידה להכחיש מחמת המלאכה, יש להעיר, שהרי בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין מבו' דעיקר חידושא דשליחות יד, דמה"ט אי"ז בכלל גזילה דעלמא, הוא משום שאין דעתו לגזול לגמרי אלא דעתו לשלם לבעלים, וכל שדעתו לגזול לגמרי ולא לשלם לבעלים, לכו"ע הוא חייב בלא חסרון.

ולפ"ז תיקשי דאם בהניח מקלו ותרמילו עלי' איירי בשהיא עתידה להכחיש מחמת המלאכה וע"כ הוי זה בכלל שליחות יד, א"כ מ"ט אינו חייב בזה מדין גזילה דעלמא, וממילא לא ניבעי חסרון, והאמנם דאם דעתו לשלם על הכחש, אין לחייבו אלא מדין שליחות יד, אך הרי מצינו לפרש להברייתא דאיירי בשאין דעתו לשלם על הכחש, וע"כ הוא חייב מדין גזילה דעלמא, וע"כ א"צ חסרון.[[15]](#footnote-16)

כא] ובפשוטו י"ל בזה, דכל הא דבנטלה ע"מ לגזלה ולא לשם לבעלים ל"ב לחידושא דשליחות יד, הוא רק בשנטלה ע"מ לגזלה כולה, או אף בנטלה ע"מ לגזול מקצתה ולגבי אותו מקצת, אך הך דינא דכשנטל ע"מ לגזול מקצתה ה"ה חייב על כולה, הוי מכח חידושא דשליחות יד, ולמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון לא יתחייב על כולה בלא חסרון, וע"כ שפיר מייתינן מהא דבהניח מקלו ותרמילו עלי' ה"ה חייב על כולה, אף שלא הי' דעתו לחסר בה אלא מעט, דשליחות יד א"צ חסרון.

אך הנה בחי' הריטב"א כתב, ז"ל, והנוטל לגזול הוא הנוטל ע"ד ליטלה כולה או מקצתה לעצמו או שיחסרנה ולא ישלם לבעלים והוא חייב באונסין מכיון שמשך לדעת כן ואע"פ שלא חסר, והשולח יד בפקדון דעתו ליטול ולחסר הכל או מקצת על דעת לשלם לבעלים ובזה נחלקו אם צריך חסרון לחייבו באונסין אם לאו וכו', עכ"ל.

ובפשוטו ממש"כ דהנוטל לגזול הוא הנוטל ע"ד ליטלה כולה "או מקצתה" לעצמו, מבו' דהך דינא דאם שלח יד במקצתה נתחייב בכולה, אי"ז דין מסוים בשליחות יד, אלא בכל גזילה הוא כן, ולא נתחדש בשליחות יד אלא דה"ה חייב אף בשנטל ע""ד לשלם לבעלים.[[16]](#footnote-17)

ולפ"ז הדק"ל, דמאי מייתינן מהא דהניח מקלו ותרמילו חייב דשליחות יד א"צ חסרון, הרי י"ל דאיירי בשאין דעתו לשלם על הכחש, דבכה"ג הוא חייב מדין גזלן דעלמא על כל הבהמה, וי"ל בזה כמש"כ החזו"א ליקוטים סימן כ' לדון בדעת הריטב"א דמודה דגזלן דעלמא אינו חייב על כולה בנטילת מקצתה, עיי"ש.

כב] ונראה לישב, דהנה הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ושולח יד בפקדון הוא בין שדעתו ליטול ממנו קצת וכו' ודעתו לשלם, בין שנשתמש שלא מדעת הבעלים בבע"ח שהופקדו אצלו לפי שמחמת מלאכתן הן מתחסרין ומכחישין, עכ"ל, ומדקדוק ד' הרשב"א נראה, דמה שהצריך שיהא דעתו לשלם, ובלא"ה הוי גזלן גמור, הוא רק בשדעתו ליטול ממנו קצת, אך כשהוא משתמש בבע"ח שמחמת מלאכתן הן מתחסרין ומכחישין, אף אם אין דעתו לשלם אינו חייב אלא מדין שליחות יד.

ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, חדא, דכיון שאם יבואו הבעלים לבקש את הבהמה ישיבנה להם ולא יחסרה, לא חשיב זה כגזילה גמורה על החסרון עד שהוא מחסרה בפועל, וזה ע"ד שנת' במק"א בטעמא דמ"ד דשואל שלא מדעת ל"ה גזלן, אף אי נימא דגונב ע"מ למיקט הוי גזלן וחייב באונסין, ועוד, דכיון שאינו נוטל את החסרון לעצמו, אלא שהיא מתחסרת ע"י תשמישו, לא חשבינן למשיכתו כמשיכה דגזילה, דרק כשמושך ליקח את הפיקדון לעצמו, הוי זה משיכה דגזילה,[[17]](#footnote-18) וע"כ אף אם אין דעתו לשלם ע"ז, אינו חייב ע"ז אלא מדינא דשליחות יד, ותליא בהפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, וכ"נ להדיא מד' הנימו"י שהבאנו להלן סקכ"ג.

כג] ואמנם יש להעיר לפ"ז, דא"כ מ"ט למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון הוי זה בכלל שליחות יד, הרי עד כאן לא מצינו דחייב מדין שליחות יד, אלא בדהוי זה מעשה גזילה גמורה, ואך דהוי זה ע"מ לשלם, אך בכה"ג דאכתי ליכא לקיחה כלל מן הבעלים, מ"ט הוי זה בכלל שליחות יד.

ונראה דהטעם בזה הוא, שהרי לדעת הרשב"א והריטב"א אף מ"ד דשליחות יד א"צ חסרון מודה דעיקר השליחות יד היא מכח החסרון, ואך דס"ל דכל שהגבי' לצורך זה ה"ה חייב אף שעדיין לא נתקיימה מחשבתו, וע"כ לדידי' יש לחייב גם בשדעתו להשתמש בבע"ח ולהכחישן, דהגם דאכתי אי"ז לקיחה מן הבעלים, מ"מ כיון שדעתו לחסר לבעלים הוי זה בכלל שליחות יד.

ויש לכוין הדברים בד' הנימו"י בסוגיין, ז"ל, וכן המשתמש בבע"ח שלא מדעת בעלים, "אע"פ שאין דעתו לחסרון", כיון שדרכן להתחסר ולהכחיש מחמת מלאכה כאילו נתכוון לחסרון דמי וחייב באונסיו, עכ"ל, ונ' בביאור דבריו ע"פ הנ"ל, דבמשתמש בבע"ח כיון שאין דעתו לחסר, אלא דממילא ה"ז מתחסר מכח תשמישו, הי' מקום לדון דלא יהא זה בכלל שליחות יד, כיון דאכתי ליכא לקיחה כלל מן הבעלים, וע"ז הוא שכתב, דכיון שדרכן להתחסר ולהכחיש מחמת מלאכה, חשיב שדעתו לחסר וע"כ הוי זה בכלל שליחות יד.

כד] ולפ"ז נראה, דע"כ כ"ז הוא לדעת הרשב"א והריטב"א דטעמא דמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, הוא משום דסגי במה שדעתו לחסר, אך לדעת הבעה"מ ודעימי' דטעמא דמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, הוא משום דשליחות יד הויא אף כשאינו מחסר מן הבעלים, הרי נמצא דלא מצינו כלל דיש לחייב בשליחות יד מכח דעתו, שהרי הא דחייב בלא חסרון, הוא משום דעיקר השליחות יד הויא בהלקיחה עצמה, ולקיחה זו נגמרה, וע"כ אין לחייב כלל מכח מה שדעתו להשתמש בבהמה ולהכחישה, דכיון דכ"ז שלא הכחישה ליכא לקיחה כלל מן הבעלים, וכנ"ל, אף ל"ה זה בכלל שליחות יד, ודו"ק.

כה] ויש להוסיף, דגם לדעת הרמב"ן כל הא דאינו חייב משום החסרון, הוא רק כ"ז שלא הוכחשה במלאכתו, אך כל שהוכחשה במלאכתו, ודאי דיש לחייבו על לקיחת החסרון, דכיון דהוי החסרון להנאתו הוי זה בכלל שליחות יד, וכמש"כ הריטב"א והר"ן.

ובזה י"ל משה"ק הנתיה"מ בסימן רצ"ב סק"ד, דלדעת הרמב"ן דבהניח מקלו ותרמילו עלי' אינו בדין שואל כיון דאין כל הנאה שלו, א"כ גם כשהכחישה מ"ט הוא חייב, הרי למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון ילפינן לחיוב שליחות יד משואל, והכא הרי לא מצינו למילף משואל כיון דאין כל הנאה שלו, עיי"ש בדבריו.

ולכאו' י"ל בזה, דכל הא דל"ד לשואל משום דאין כל הנאה שלו, הוא רק כשבאנו לחייבו על השימוש בבהמה, אך כל שבאנו לחייבו על החסרון עצמו, הרי דעל חסרון זה הוי כל הנאה שלו, וע"כ שפיר מצינו לחייבו ע"ז, אך בד' הנתיה"מ נ' דס"ל, דכיון דאתינן לחשבו כגזלן על כל החפץ, בעינן שיהא כל הנאה שלו על כל החפץ, וצ"ע.

**ט**

כו] ולפ"ז נראה, במשה"ק הנתיה"מ דלמש"כ הריטב"א דהא דשליחות יד צריכה חסרון הוא משום דכל שלא חיסרה אמרינן שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', וע"כ בגונא דליכא הוכחה ממה שלא נטל דמהדר הדר בי' ה"ה חייב אף בלא חסרון, דא"כ מ"ט בהניח מקלו ותרמילו עלי' אינו חייב למ"ד דשליחות יד צריכה חיסרו, הרי בבהמה שהוא משתמש בה ליכא הוכחה דמהדר הדר בי'.

ולפמש"נ נראה, ויש לכוין הדברים בד' הנתיה"מ שם, דמש"כ הריטב"א דטעמא דמ"ד דצריכה חסרון הוא משום דכ"ז שלא חיסרה אמרינן דלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', לאו היינו דבזה הוא עיקר הפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, דמ"ד דצריכה חסרון ס"ל דכ"ז שלא חיסרה אמרינן שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', ומ"ד דא"צ חסרון ס"ל דלא אמרינן שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', אלא עיקר פלוגתייהו היא דלמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון לא סגי במה שדעתו לחסר ואינו חייב עד שתתקיים מחשבתו, ולמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון סגי במה שדעתו לחסר.

ומש"כ הריטב"א דטעמא דמ"ד דצריכה חסרון הוא משום דאמרינן דכיון שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', היינו משום דבלא זה הי' לנו לומר דנטילתו עצמה חשיבא כחסרון, וע"ד שכתבו תוס' והרי"ד בסוגיין דכל שנטלה ע"מ לגזלה כולה חשיב זה כחסרון, וה"נ אף בנטילת מקצתה הי' לנו לומר דכיון שהוא נוטלה לעצמו חשיב זה כחסרון, וע"ז הוא דאמרינן דכיון שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', ע"כ לא חזינן לנטילתו כחסרון, כיון דאי"ז חסרון מוחלט מן הבעלים.

והאמנם דכ"ז ל"מ רק למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון ובאנו לדון שתהא נטילתו עצמה כחסרון, דע"ז הוא דאמרינן דכיון דלא גמר בדעתו לגזול אי"ז חשוב כחסרון, אך למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, דה"ה חייב מכח מה שדעתו לחסר, הרי דהגם דלא גמר בדעתו לגמרי לחסר, מ"מ כיון שדעתו לכך, הוי זה שליחות יד.[[18]](#footnote-19)

כז] ולפ"ז נראה, דכ"ז הוא בהגבי' את החבית ע"מ ליטול ממנה רביעית, דבזה מצינו לחשוב את נטילתו עצמה כחסרון, וע"כ לא מיפטר אלא משום דאמרינן דלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', אך בהניח מקלו ותרמילו עלי' ודעתו להשתמש בה עד שתוכחש, הרי כבר נת' דמ"מ לא חשיב זה כלקיחה דהכחש מן הבעלים, והא דלמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון הוי זה בכלל שליחות יד, הוא משום דלדידי' סגי במה שדעתו לחסר לבעלים, אך למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון דאינו חייב עד שיחסר מן הבעלים, הרי ודאי דכ"ז שלא הוכחשה אכתי לא נחסרו הבעלים, וע"כ אי"ז בכלל שליחות יד, וז"ב.

**י**

כח] ומעתה נראה בישוב ד' רש"י שהק' דמ"ט לא מפרשינן דהא דהניח מקלו ותרמילו עלי' חייב הוא משום שואל שלא מדעת, וקשיא דלמש"כ רש"י דהא דשליחות יד ל"ה בכלל גזילה דעלמא הוא משום דבהתירא אתא לידי', הרי לכאו' לא מצינו לחייבו גם משום דין שואל שלא מדעת, אלא משום דהו"ל בכלל שליחות יד, וכמש"כ כן הבעה"מ והראב"ד.

ונראה בדעת רש"י, דפליג ע"ד ש"ר וס"ל דאף למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, ל"ב חסרון לעיקר חיובא דשליחות יד, וכל הא דשליחות יד צריכה חסרון, היינו בגונא שדעתו לחסר, דבכה"ג אינו חייב כ"ז שלא חיסר ולא נתקיימה מחשבתו, וכ"נ מד' החזו"א שהבאנו לעיל סקי"ג שפירש כן.

ולפ"ז נראה, דמשה"ק רש"י דמ"ט לא מפרשינן דחיובו הוא משום שואל שלא מדעת, לאו היינו דאין חיובו כלל מפרשת שליחות יד, דודאי דגם אם חיובו הוא משום שואל שלא מדעת הוי חיובו מפרשת שליחות יד, ואך דבכה"ג יש לחייבו גם למ"ד דצריכה חסרון, דכל הא דס"ל דאינו חייב כ"ז שלא חיסר, הוא רק כשהשליחות יד היא מכח מה שדעתו ליטלה לעצמו, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז שלא חיסר בפועל ל"ה שליחות יד, אך כל שהשליחות יד היא מכח מה שנטלה להשתמש בה, הרי דכל שנטלה לרשותו להשתמש בה ולא מחסר מידי, הוי זה בכלל שליחות יד.[[19]](#footnote-20)

כט] האמנם הנה לכאו' אי"ז מתישב כ"כ בל' רש"י שכתב, דילמא הא דהניח מקלו ותרמילו חיובי' "לאו משום שליחות יד הוא" דליבעי חסרון "אלא משום שואל שלא מדעת", אשר מזה מ' דמכוון קו' רש"י הוא דדילמא אין חיובו כלל מפרשת שליחות יד.

אך הנה בפירש"י לקמן דמ"ד. כתב, ז"ל, והנוטל פקדון ומגביהו ע"מ לשלוח בו יד, כ"ז שלא חסרו אינו מתחייב בהגבהתו, הואיל ולא נטלו ע"מ לגזול את כולו אלא לשלוח בו יד, ושליחות יד בלא חסרון ליתי' וכו', עכ"ל, ובתרוה"כ סימן רצ"ב דקדק מד' רש"י דס"ל כדעת הר"ן, דכל הא דשליחות יד צריכה חסרון הוא ולא מצינו לחייבו מדין גזילה דעלמא, הוא רק כשהגבי' ע"מ לגזול מקצת, דבכה"ג אינו מתחייב על הכל אלא מדין שליחות יד, עיי"ש.

וצ"ע דלכאו' אי"ז מתישב עם ד' רש"י לקמן דמ"ג: דהא דשליחות יד ל"ה בכלל גזילה דעלמא, הוא משום דבהתירא אתא לידי', ולפ"ז בדין דאף כשנטלה ע"מ לגזול את כולה, אינו חייב אלא מדין שליחות יד, ואף בכה"ג לא יתחייב בלא חסרון, וצ"ע בסתירת ד' רש"י.

ונראה דלעולם לדעת רש"י גם כשנטלה ע"מ לגזול כולה אינו חייב אלא מדין שליחות יד, והא דבכה"ג ל"ב חסרון, הוא כמש"כ התוס' והרי"ד דכל שנטלה ע"מ לגזלה אין לך חסרון גדול מזה.

ולפ"ז חזינן בד' רש"י, דלישנא דשליחות יד היינו, שאין דעתו ליטול את כולה אלא לשלוח בה יד וליטול את מקצתה, וזהו שכתב לקמן שם הואיל ולא נטלו ע"מ לגזול את כולו אלא לשלוח בו יד, אף דגם כשנטלו ע"מ לגזול את כולו חיובו הוא מדין שליחות יד, ולפ"ז שפיר יל"פ כן גם בד' רש"י בסוגיין, דמש"כ דדילמא חיובי' לאו משום שליחות יד הוא אלא משום שואל שלא מדעת, היינו דאף דודאי חיובו הוא מפרשת שליחות יד, מ"מ דילמא אין חיובו מכח שדעתו לחסר את מקצתה, דניבעי חסרון, אלא חיובו הוא מכח נטילת כולה לתשמישו, דבכה"ג ליכא לדינא דשליחות יד צריכה חסרון, כיון דלא מחסר מידי, וכמש"נ.

**יא**

ל] ולפ"ז נראה לדון במש"כ רש"י לישב, ז"ל, דכי אמרינן בשומרין שאלה שלא מדעת בדבר שאינו כיחש וחיסר מחמת מלאכה, אבל בע"ח המכחישין מחמת מלאכה תחלתו שליחות יד היא, עכ"ל.

ובד' הרשב"א והריטב"א נראה שפירשו בזה, דכללא הוא דלא חשיב כשאלה רק בדהדרא בעינא, ובתור"פ הק' ע"ז מכל שואל את הפרה דחייב באונסין, ובדעת הרשב"א והריטב"א נראה דס"ל, דשאני שואל מדעת דכיון דיש לו זכות לתשמיש זה, חשיב כהדרא בעינא, וזה לפ"מ שמצינו בדין שואל בטובו דאינו משלם לבעלים אלא את שווי השברים, והרי דזכה השואל במה שהיא עתידה להכחיש מחמת תשמישו, וע"כ חשיב שפיר כהדרא בעינא לבעלים, ומשא"כ בשואל שלא מדעת דלית לי' זכות לתשמיש זה, הוא דאמרינן דכל שהיא מכחשת מחמת המלאכה ולא הדרא בעינא, ל"ה בכלל שואל.

אך צ"ע בזה בל' רש"י שכתב דכי אמרינן "בשומרים" שאלה שלא מדעת בדבר שאינו כיחש וחיסר מחמת מלאכה, ומ' דרק בשומרים הוא דאינו חייב בכה"ג משום שואל שלא מדעת, וזה צ"ב.

עוצ"ע במה שסיים רש"י דבבע"ח המכחישין מחמת מלאכה "תחילתו שליחות יד היא", ומ' דמשום דהוי זה שליחות יד, ע"כ ל"ה שואל שלא מדעת, והרשב"א והריטב"א הביאו מפירש"י דלא שואל הוי אלא שולח יד, וזה מתישב עם מש"כ לפרש בד' רש"י, אך בל' רש"י שלפנינו צ"ב.

לא] ונראה לדון בזה, דהנה בשטמ"ק כתב בשם גליון בביאור ד' רש"י, ז"ל, ונראה כונתו דבדבר שאינו חסר מחמת מלאכה, אחרי שאחר עשיית מלאכה אינו משתנה ואינו מתחסר, אז מיד כשנוטלו למלאכה הוי כאילו גמר כונתו, אבל בדבר המתחסר הוי מחוסר מעשה כ"ז שלא גמר כונתו, ולכך לא מיחייב אא"כ גמר כונתו, א"נ י"ל דעתו וכו' כדבר שאינו חסר מחמת מלאכה שייך בו שאלה, כי אינו סבור שעושה בו עבירה, ודאי כשנוטלו לשאלו לא יחזור בו, אבל בדבר שחסר ל"ש בו שאלה, דיודע שהבעלים לא ישאילו לו, ולכך ל"ה שאלה, וכ"כ בגליון בשם רבינו אברהם, ל"ש בו שאלה אלא שליחות יד דהוי כגזל ואולי יחזור בו ולא יעבור, ולכך לא מחייב על שיחסרנו, עכ"ל.[[20]](#footnote-21)

ולפ"ז נראה דכל הא דאין לחייב בשאלת בע"ח משום שואל שלא מדעת הוא רק בשומרים, דאין לחייבו מדין גזילה דעלמא, משום דבהתירא אתא לידי', ובאנו לחייבו מדין שליחות יד, ולי"ב לדינא דשליחות יד צריכה חסרון כיון שנטלה לתשמישו ולא מחסר מידי, ובזה דאמרינן דכל הא דשומר השואל שלא מדעת חייב ולי"ב לדינא דצריכה חסרון, הוא רק משום דלא מחסר מידי וחשיב דכבר נתקיימה מחשבתו, אך בבע"ח המכחישין מחמת מלאכה, הרי דכ"ז שלא חיסר, עדיין לא נתקיימה מחשבתו, וע"כ אי"ז בכלל שליחות יד.

ואשר זהו מש"כ רש"י דתחילתו שליחות יד היא, ולאו היינו דתחילתו הוא מפרשת שליחות יד, שהרי אף בגונא דמחייבינן לי' משום שואל שלא מדעת הוי זה מפרשת שליחות יד, אלא היינו דהוי זה מעשה דשליחות יד, ובמעשה דשליחות יד לא נגמרה הלקיחה עד שנחסר, וזה ע"ד שכתב רש"י לקמן דמ"ד. דבנטלה ע"מ לגזול כולה אי"ז שליחות יד, והיינו דהגם דחיובו הוא מפרשת שליחות יד, אך אי"ז מעשה דשליחות יד, ודו"ק.

**יב**

לב] כתב בעה"מ בסוגיין, ז"ל, והניח מקלו ותרמילו עלי' דקתני בברייתא ועודן עלי' דקאמר רב, הכל פירושו שהכחישה במקלו ובתרמילו ועדיין קבורין בה כלומר שהכחש נראה בה, שאילו חזרה לבריאותה פלוגתא דרבי ישמעאל ור"ע היא דלרבי ישמעאל לא צריך דעת בעלים, ורב ל"ב לאוקומה לברייתא דרועה שהיא בפלוגתא, ומש"ה מוקים לה בשעודן עלי' כלומר שהכחש נראה בה עדיין לרווחא דמילתא כ"ה דתיקום כדברי הכל, עכ"ל.

והרמב"ן במלחמות השיג ע"ז, ז"ל, א"ה הוה ליה למימר ועודו עליו, אלא ודאי אע"פ שאין הכחש בה כלומר שחזרה לבריאותה, הואיל ועדיין משתמשין בה שהרי תרמילו מונח עלי', לאו חזרה היא, הא למה זה דומה למגבי' את החבית ונטל ממנה רביעית והחזיר שם אותו רביעית ולא החזיר חבית למקומה דאכתי מתחייב באחריותה ואי"ז צריך לפנים, עכ"ל.

לג] ומתוך הדברים נלמד דפליגי עוד הבעה"מ והרמב"ן, דהנה לפ"ד הרמב"ן וש"ר דהא דעודן עלי' היינו שמקלו ותרמילו עלי', הרי מבו' דכל שכבר אינן עלי', הו"ל השבה לדעת ר' ישמעאל, אף שהכחש נראה בה עדיין, ועי' גם בפסקי ריא"ז לקמן דמ"ג: דפשיט"ל כן, דאף אם לא השיב את החסרון ה"ה נפטר ממה שהשיב.

אמנם מד' בעה"מ נראה מוכרח דפליג ע"ז, דאי נימא דכל שמשיב את הבהמה עצמה הו"ל השבה אף שהכחש נראה בה עדיין, א"כ מ"ט הוצרך לפרש להא דעודן עלי' דהוא דהכחש עדיין בה, ולא פירשה כפשטי' דהיינו דמקלו ותרמילו עלי', - וביותר שהרי לפ"מ דס"ד דאיירי בשלא הכחישה, הרי בע"כ לפרש דמש"א רב ועודן עלי', היינו שמקלו ותרמילו עלי', וא"כ בע"כ דמה שהוצרך הבעה"מ לפרשה שהכחש עדיין בה, הוא משום דס"ל דלפ"מ דמסיק דמיירי בשהכחישה במקל, לא חשיב השבה, אלא כשאין הכחש נראה בה, וצ"ב הפלוגתא בזה.

לד] ונראה לפרש, דהנה כתב בעה"מ שם, ז"ל, שזה הבהמה שהכחש נראה בה כיון שהכחש דבר הפושט בכולה הוא כמו ששלח יד בכולה דמי, א"נ משום דרצה לפניו הויא לה משיכה ומשום הכי מתחייב בכולי' באונסים, שאלמלא כן לא היה מתחייב בשליחות יד במקצתה עד שיגבי' את כולה כדאמרינן במתניתין בהטה את החבית, עכ"ל.

ונתחדש בד' בעה"מ, דכל הא דאינו חייב בשליחות יד בלא הגבהה, הוא רק אם ל"ה החסרון אלא במקצתה, אך כל דהוי החסרון בכולה, ה"ה חייב אף בלא הגבהה, וזהו שכתב בדרך קמא דכיון שהכחש דבר הפושט בכולה הוא כמו ששלח יד בכולה דמי, וע"כ הוא חייב אף בלא משיכה,[[21]](#footnote-22) - אך בדרך בתרא נקט הבעה"מ דלא חשיב זה כשליחות יד בכולה, וע"כ אינו חייב אלא בשמשכה, וזהו דמשני רב שהכחישה במקל ורצתה לפניו דהו"ל כמשיכה.

ונ' ללמוד מזה בדעתו, דלמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, לאו היינו דעיקר חיובו הוי על נטילת הפיקדון, ואך דאינו חייב ע"ז אא"כ חיסר, אלא היינו דעיקר חיובו הוי על החסרון, ומכח החסרון הוא דחשיב כגזלן, וע"כ ה"ה חייב אף בלא משיכה ול"ד לגזלן דעלמא דאינו חייב אלא בשמשך, והיינו משום דבגזלן דעלמא דהויא הגזילה ע"י נטילת הפיקדון לעצמו, הרי דכל שלא משך לא חשיב זה כנטילה לעצמו, אך בשליחות יד דה"ה נעשה גזלן מכח מה שחיסר לבעלים, ה"ה חייב אף בלא משיכה.

ולפ"ז נראה לדעתו, דהא דבשליחות יד במקצת אינו חייב אלא בשהגבי' או משך, לאו היינו דבכה"ג שלא שלח יד אלא במקצת, אינו חייב על השאר אלא בתנאי גזילה דעלמא, דלעולם אף בשליחות יד במקצת עיקר חיובו הוא על החסרון, דליכא תרי גווני בשליחות יד, והא דאינו חייב אלא בשהגבי' או משך, היינו משום דכל הא דחזינן למה ששלח יד במקצתה כשליחות יד על כולה, הוא משום דהגבי' או משך את הכל ע"מ לחסר.

לה] ולפ"ז נראה פשוט, דמה"ט הוא דס"ל לבעה"מ דכל שהשיב את החסרון הו"ל השבה אף שלא השיב את הפיקדון עצמו, ומאידך ס"ל דכל שלא השיב את החסרון ל"ה השבה אף שהשיב את הפיקדון עצמו, דכיון דלדעתו עיקר הגזילה דשליחות יד הויא מכח החסרון, ול"ב כלל שתהא לקיחה על הבהמה עצמה, הרי דליכא נפ"מ כלל אם השיב את הפיקדון עצמו או לא השיבו, ורק כשהשיב את החסרון הוא דהו"ל השבה על הגזילה דשליחות יד.

אך הרמב"ן דפליג ע"ז ס"ל דאף למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, היינו דכל שנטל את הפיקדון וחיסרו, חשיבא הנטילה עצמה כמעשה גזילה על כל הפיקדון, ומה"ט הוא דאינו חייב אלא כשהגבי' או משך, דבלא זה ליכא מעשה גזילה כלל על שאר הפיקדון, ואשר ע"כ ס"ל דכל שהשיב את החסרון ולא השיב את הפיקדון עצמו ל"ה השבה, ומאידך ס"ל דכל שהשיב את הפיקדון עצמו אף אם לא השיב את החסרון הו"ל השבה מעליא על עיקר הפיקדון, וז"ב.

1. וכ"ה גם בשטמ"ק בשם הראב"ד, ז"ל, ונ"ל דהא דאמרינן שואל שלא מדעת בפקדון גזלן הוא משום שליחות יד קאמר וכו', והא עדיפא מדכלהו דאפילו לא נתכוון במשיכתה או בהגבהתה ליטול ממנה כלום אלא להשתמש בה בלבד ה"ה שליחות יד, ואם אינו נפקד ונטל בהמת חברו שלא מדעתו ונשתמש בה זהו שואל שהוא גזלן, אבל כשהוא נפקד הוא שולח יד בפקדון והוא גזלן, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בדעת בעה"מ יתכן דאם נטלה ע"מ לגזלה שפיר יש לחייבו משום גזילה אף בלא חיובא דשליחות יד, ורק כד אתינן לחייבו משום שואל שלא מדעת, אשר אין דעתו כלל לגזלה, והא דחשיב כגזלן הוא משום שנטל החפץ מן הבעלים להשתמש בו, הרי דבזה כל שהחפץ ברשותו כדין, לא חשיב כלל כגזלן, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומצינו גם בחי' המיוחסים להריטב"א שעמד ע"ז, ז"ל, והרשב"ד ושאר המפרשים פי' עודן עליו כפשטי' שעודן עליו בשעה שטרפה הזאב, וע"ז הפי' יש לתמוה מאד, היכי מוכח מיני' דשליחות יד א"צ חסרון, דהא לאו שליחות יד הוא אלא מפני התשמיש שהוא משתמש בשעת האונס הוא דחייב אפי' נימא דשואל שלא מדעת שואל הוי, דהא כ"ז שהוא משתמש בה לא כלתה שאלתו וחייב אאונסי', אלא ודאי כמו שפירש הראב"ד דאין עודן עליו בשעת האונס אלא שכל שעה דעתו עלי' להשתמש וקפדי בעלים בהא והו"ל שליחות יד, עכ"ל. - והיינו דהגם שפירש להלן דבהניח מקלו ותרמילו עלי' א"א לחייב מדינא דשואל שלא מדעת גזלן, אך מ"מ הרי יש לחייב בזה מדינא דשואל שלא מדעת שואל, ואך דאי נימא דאיירי בשאינו משתמש בה בשעת האונס, שפיר ניחא דלא מצינו לחייבו מדינא דשואל, כיון שכלתה שאלתו, אך לפ"מ שפירשו רש"י ודעימי' דאיירי בשעוד המקל והתרמיל עלי', הרי שפיר מצינו לחייבו מדינא דשואל שלא מדעת שואל, וזהו שהק' דא"כ מה מייתינן מינה דשליחות יד א"צ חסרון, הרי יל"פ דטעם חיובו הוא מדין שואל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בחי' הרמב"ן כתב דהקו' היא בין למ"ד דשואל הוי ובין למ"ד דגזלן הוי, אך בחי' הרשב"א כתב דהקו' היא אם שואל שלא מדעת גזלן הוי, ונ' מזה שדעתו כדעת הרי"ד בפסקיו בסוגיין ובב"ב דפ"ח. דלמ"ד דשואל שלא מדעת שואל הוי אינו חייב באונסין, עיי"ש, ועמש"נ בזה בסימן ד' סק"כ, - אך בד' רש"י גופי' לעיל בסוגיין ד"ה תרגמה מבו' להדיא לא כן, אלא אף למ"ד דשואל שלא מדעת שואל הוי ה"ה חייב באונסין, ואך דסגי לי' בהשבה כ"ד. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ע דא"כ מ"ט כתב הריטב"א בסוגיין דאף בנטלה ע"מ לחסר הכל אינו חייב בלא חסרון, ולכאו' בכה"ג שדעתו ליטול הכל לעצמו ליכא הוכחה דלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', אך בד' הנתיה"מ סימן רצ"ב סק"ד מבו' דגם בכה"ג אמרינן דמהדר הדר בי', ז"ל, דלמ"ד צריכה חסרון אם הגבי' לשלוח יד בכולה והיינו להוציאה לשלם בעדה וכו', מ"מ כשהחזירה ולא נטל לצורך עצמו, אמרינן דמיהדר קא הדר בי', עכ"ל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובתוס' שאנץ ותוס' הרא"ש שם כתבו, דלא מחייבי ב"ש במחשבה בעלמא אלא בדיבור, וע"כ הי' מקום לומר דס"ל דהיכא דליכא אלא מחשבה בעלמא לא יתחייב בלא חסרון, עיי"ש, - אך בדעת התוס' והריטב"א נראה דאף דלא מחייבי ב"ש במחשבה בעלמא, מ"מ כל שנוטל ועושה מעשה, לא גרע זה מדיבור דמחייבי בי' ב"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. לכאו' מכוון הרמב"ן הוא להניח מקלו ותרמילו עלי', דלדעת הרמב"ן בסוגיין לא חשיב כגזלן מדינא דשואל שלא מדעת דעלמא, ולמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון ה"ה פטור, ובכה"ג י"ל דגם לדעת ב"ש הוא פטור, משום דאין דעתו לחסר כלל. - אך באמת א"צ לזה, דאף בכל שואל שלא מדעת דהוי גזלן, הרי בגונא דב"ש שלא הגבי' אלא חישב לשאול שלא מדעת, אינו חייב מדין שואל שלא מדעת דעלמא, ואין לחייבו אלא מדין שליחות יד, ולמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון יהא פטור בכה"ג. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונ' מדבריהם, וכ"ה להדיא בד' הפרישה שם ובד' הגר"א שם סוסק"ב, דהא דאינו חייב עד שישתמש, הוא רק משום דאי"ז בכלל שליחות יד, והיינו דאם הי' זה בכלל שליחות יד, הרי כיון דקי"ל דשליחות יד א"צ חסרון, וכל שנטל ע"מ לחסר ה"ה חייב אף קודם שעשה כמחשבתו, ה"נ כל שנטל ע"מ להשתמש הי' חייב אף קודם שנשתמש, ורק משום דאי"ז בכלל שליחות יד, ואתינן עלה מדינא דשואל שלא מדעת גזלן, אינו חייב עד שישתמש, ובמחנ"א שומרים סימן י"ח כתב בדעת הטור, דהא דאינו חייב עד שישתמש, הוא רק בשומר, אך שואל שלא מדעת בעלמא חייב אף קודם שנשתמש, אך בל' הטוש"ע סימן שס"ו והסמ"ע שם סק"ה מ' לא כן, עיי"ש, ועי' נתיה"מ סימן רצ"ב סק"א שיטה חדשה בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובחי' הריטב"א שם כתב בתו"ד, ז"ל, ושואל שלא מדעת אין דעתו לחסר לבעלים כלום אלא שרוצה להשתמש בו ולהחזירו למקומו, "ואם הוא תשמיש שראוי לשכר דעתו לתת שכר לבעלים" וכו', עכ"ל, ומ' דאם הוא תשמיש שראוי לשכר ולכאו' היינו בגונא שמן הדין הוא חייב לשלם ע"ז, דהוי זה נהנה וזה חסר (שמחמת זה אין אחרים שוכרין) או למ"ד דזה נהנה וזה אינו חסר חייב, ואין דעתו לתת שכר לבעלים, ל"ב בזה לחידושא דשואל שלא מדעת, אך אינו מוכרח, דיש לדחוק דרבותא קאמר דאף שדעתו לתת שכר לבעלים הוי בכלל שואל שלא מדעת דגזלן הוי, וזה חידוש.

   אך למש"נ נראה דיל"פ דמש"כ דדעתו לתת שכר הוא כלפי מש"כ דשואל שלא מדעת אינו בכלל שליחות יד משום דאין דעתו לחסר כלום, ובזה הוא שכתב דבתשמיש שראוי לשכר הא דחשיב דאין דעתו לחסר כלום הוא משום דדעתו לתת שכר לבעלים, אך אם אין דעתו לתת שכר, חשיב שדעתו לחסר מן הבעלים, ומשא"כ כשדעתו לשלם לא חשיב כדעתו לחסר, ול"ד להיכא שמחסר ע"מ לשלם דהוי בכלל שליחות יד, דבמשתמש בו הרי אינו מחסר מגוף הפיקדון, וכל הא דחשיב כמחסר מן הבעלים הוא רק כשאין דעתו לשלם, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולדעת הראב"ד בהשגות דהשולח יד במקצת הפיקדון אינו חייב על כולו, הרי בע"כ דהא דבהניח מקלו ותרמילו עלי' חייב על כולה, אי"ז משום שדעתו להכחישה, דמכח זה ל"ה חייב על כולה, אלא הוא משום דהוי שואל שלא מדעת, וחשיב כגזלן על כולה, - אך באמת אי"ז מוכרח, חדא, די"ל דמודה הראב"ד בדבר שא"א להתחלק שהוא חייב על כולו, וכמש"כ כן בחי' הריטב"א לקמן דמ"ד. בדעת רש"י, עיי"ש, ועוד, די"ל דבכחש שהוא פושט בכולה, מודה הראב"ד דחשיב כשולח יד בכולה, וכאשר עד"ז מצינו בד' בעה"מ דבכחש שהוא פושט בכולה הוי שליחות יד אף שלא משכה. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה אמנם למשמעות ד' הריטב"א בסוגיין דגם בגזלן דעלמא אם נטל כדי ליטול מקצת ה"ה חייב על הכל, הרי דאף אם שואל שלא מדעת אינו בכלל שליחות יד, יהא חייב על הכל, ומש"נ לדון דאינו חייב על הכל, הוא למש"כ הר"ן דהא דבגזילת מקצת הוא חייב על הכל הוא דין מסוים בשליחות יד, ובחזו"א ליקוטים סימן כ' כתב לדון כן גם בדעת הריטב"א, עיי"ש בכל דבריו. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומצינו כן בגליון מהרש"א סימן רצ"ב ס"כ שכתב במש"כ בשו"ע שם דאם פתח וגלל בגלל עצמו הרי שלח יד בפיקדון ונחתייב באונסין, וכתב בגל' מהרש"א דאי"ז ממש שליחות יד, אלא שואל שלא מדעת, ונפ"מ באמר לשלוחו לעשות כן דאינו חייב. - ועיי"ש שכתב דהנפ"מ היא באמר לשלוחו להעתיק בשביל המשלח, דאם אמר לו להעתיק בשביל עצמו, לי"ב לדינא דשליחות יד ע"י שליח, וכמש"כ בגליון שם ס"ה, וכן נקט באו"ש פ"ג מגניבה ה"ו, אך בד' הקצוה"ח סימן רצ"א סקי"ד מבו' דפשיטא לי' לא כן, וכן נראה לדעת מהרי"ט שהביא הקצוה"ח בסימן רצ"ב סק"א דהא דהשולח יד ע"י אחר חייב הוא משום דהו"ל כפושע, ועי' מאירי לקמן דמ"ד. בשם חכמי הדורות, ז"ל, שאף אם צוה להם לשלוח יד ליטלה לצרכם חייב שהרי נותנה וכל הנותן של אחרים ה"ה נוטל, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין, ז"ל, עיקר שליחות יד הוא שיתכוין ליטול מקצתו וכו', ומ"מ כשהגביהו ע"מ לשלוח בו יד אע"פ שלא הספיק לשלוח בו יד עד שאירע אונס בפיקדון, ה"ז חייב, וזהו מש"א שליחות יד א"צ חסרון כלל, משך בהמה ע"מ להשתמש בה כ"ש, זהו שליחות יד שלה, שא"א לבהמה שלא תכחוש מחמת תשמיש וזהו חסרונה, כ"כ א' מגדולי המפרשים, ויש מי שכתב ששליחות יד א"צ חסרון כלל לא בתחילה ולא בסוף, ולפי דבריו נמצא שואל שלא מדעת ושליחות יד הכל א', עכ"ל.

    והרי דלדעה קמייתא שהיא דעת הרשב"א, עיקר שליחות יד הוא כשדעתו לחסר, ומש"א דא"צ חסרון היינו דאע"פ שלא הספיק לחסר ה"ה חייב, ולפ"ז הא דמשך בהמה ע"מ להשתמש בה הוי בכלל שליחות יד, הוא משום דא"א לבהמה שלא תכחיש מחמת תשמיש, אך לדעה בתרייתא שהיא דעת בעה"מ, לפ"מ דקי"ל דשליחות יד א"צ חסרון, היינו דא"צ חסרון כלל, ואף אם אין דעתו לחסר כלל הוי בכלל שליחות יד, וע"כ לדידי' שואל שלא מדעת ושליחות יד הכל א'. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם לכאו' לא נתישבה בזה קו' התוס', שהרי כד מוקמינן לפלוגתא דב"ש וב"ה דלב"ש שליחות יד א"צ חסרון ולב"ה צריכה חסרון, לכאו' לא איירי בשנטלה להשתמש בה, דבכה"ג הרי חייב לכו"ע משום שואל שלא מדעת, דרק באידך אוקימתא מוקמינן לה בשנטלה ע"מ לטלטל עלי' גוזלות ודפליגי אם שואל שלא מדעת גזלן, אלא איירי בשנטלה ע"מ לשלוח בה יד וליטול את מקצתה, ובכה"ג הרי לדעת ב"ש פשיטא דהוא חייב, כיון דמשוו מחשבה כמעשה, - ובאמת דלדעת הרמב"ן תיקשי טפי, דמהו שאמרו דטעמא דב"ש הוא משום דשליחות יד א"צ חסרון, אשר היינו דא"צ כלל שיהא דעתו לחסר, הרי לב"ש לטעמייהו דמשוו מחשבה כמעשה, יש לחייבו בכה"ג שהי' דעתו לחסר, אף אם שליחות יד צריכה חסרון.

    ונראה דבעכצ"ל, דלהך אוקימתא איירי בשנטל הפיקדון להשתמש במקצתו, דבכה"ג אין לחייבו על כל הפיקדון מדין שואל שלא מדעת, אלא מדין שליחות יד, דכל ששלח יד במקצתו חייב על כולו, ובכה"ג הרי אם שליחות יד צריכה חסרון, ל"ה חייב גם לדעת ב"ש דמשוו מחשבה כמעשה, שהרי אין דעתו לחסר, וזהו שאמרו דב"ש ס"ל דשליחות יד א"צ חסרון, וע"כ הוא דחייב בכה"ג, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובחי' הריטב"א בסוגיין הק', ז"ל, וא"ת ודילמא בשהניח מקלו ותרמילו לאחר שמשכה ע"ד לגזלה דלכו"ע ל"ב חסרון, י"ל דהא ליתא חדא וכו', ותו דא"כ אפי' לא הניח מקלו עלי' כלל חייב מכיון שהכישה ורצתה לפניו ע"ד לגזלה, עכ"ל, ובתי' בתרא לא נתישב אלא מ"ט לא מוקמינן לה בשמשכה ע"מ לגזלה גזילה גמורה, אך לא נתישב בזה דמ"ט לא מוקי לה בשדעתו להשתמש בה תשמיש המכחישה ולא לשלם לבעלים ע"ז, דבכה"ג יש לחייבו מדין גזילה דעלמא ול"ב חסרון. [↑](#footnote-ref-16)
16. והנה אמנם בד' הר"ן בסוגיין מפורש לא כן, אלא הוי זה דין מסוים בשליחות יד דהוא חייב על כולה, אך הר"ן לטעמי' אזיל דס"ל דזהו עיקר מה שנתחדש בשליחות יד, דכל ששלח יד במקצתה ה"ה מתחייב על כולה, אך לדעת הריטב"א דנתחדש בשליחות יד שהוא חייב אף בשנטל ע"מ לשלם, שפיר י"ל דהך דינא שהוא חייב בשדעתו ליטול מקצתה, אי"ז דין מסוים בשליחות יד, אלא כן הוא בכל גזילה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועי' חזו"א ב"ק סימן ב' סקי"ב וסקי"ג שכתב דהא דהמגבי' מטבע וזורקה לים הגדול חייב מדין גזלן, הוא רק משום דבשעה שהוא בידו קודם זריקה ה"ה מחזיק במטבע של חבירו ע"מ שלא להשיבה לבעלים אלא לזרקה, אבל המושך בהמה ע"מ לדוש בה ולפסלה, לא חשיב כע"מ לגזלה, דכיון דבכל זמן הליכתה בידו שלא לדוש הו"ל כמושך ע"מ להשיבה לבעלים ולחזור ולמשכה על הדייש, ובכה"ג אין נעשה גזלן במשיכה ראשונה, עכ"ד, וי"ל דמה"ט אף במושכה ע"מ להשתמש בה ולהכחישה, כיון שאינו נוטל את הכחש לעצמו, לא חשיב זה כמשיכה ע"מ לגזלה, - ומחד גיסא הכא עדיף טפי, שאין דעתו להכחישה, אלא דממילא היא מכחשת מכח תשמישו, וכ"ה בד' הנימו"י שהבאנו להלן סקכ"ג. [↑](#footnote-ref-18)
18. ועד"ז הוא גם לדעת הרמב"ן ודעימי' דלמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון ה"ה חייב אף בדליכא חסרון כלל, וע"כ ל"מ הא דלא גמר בדעתו לגמרי לחסר, רק למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון ובאנו לדון שתהא נטילתו כחסרון, אך למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, והוא חייב על לקיחתו אף כשאינו מחסר מן הבעלים, ל"מ הא דלא גמר בדעתו לגמרי לחסר, דמ"מ כיון שנטל ע"מ ליקח לעצמו, הוי זה בכלל שליחות יד. [↑](#footnote-ref-19)
19. וי"ל עוד בדעת רש"י, דס"ל דכיון דשואל שלא מדעת הו"ל כגזלן, חשיב זה כחסרון, וע"כ אם חשיב כשואל שלא מדעת, שפיר יש לחייבו ע"ז מדין שליחות יד, - ומצינו יסוד הדברים בשטמ"ק בשם גליון, ז"ל, ואין להקשות אי קסבר שואל שלא מדעת גזלן הוי, א"כ היכי מצי למימר שליחות יד צריכה חסרון, תיפו"ל משום שואל שלא מדעת, די"ל כששואל לעשות מלאכה בכל הכלי או בכל הבהמה הוי כאילו גזלה כולה "ואין לך חסרון גדול מזה", אבל כששולח בו יד ליטול מקצתה ולחסרה כגון הגבי' חבית ליטול מקצת לא מחייב אא"כ נטל מקצתו, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-20)
20. והנה דבריו צ"ב, דהאמנם אם באנו לדון שיהא חייב משום שואל שלא מדעת אף קודם שנשתמש בו, הרי דע"ז שפיר י"ל דכל ששימושו הוא בדבר המתחסר, אינו מתחייב מדין שואל שלא מדעת עד שישתמש בו, אך הכא הרי איירי שהניח מקלו ותרמילו עלי' וכבר נשתמש בה, וא"כ מ"ט לא חשיב מכח זה כשואל שלא מדעת, ומה לי שתתחסר הבהמה מכח המשך השימוש, והוי מחוסר מעשה, ושמא יחזור בו, הרי אף אם לא ישתמש עוד, מ"מ בדין שיהא שואל שלא מדעת מכח מה שנשתמש כבר.

    ונראה לישב דהנה בתוס' הרא"ש ותור"פ לישב קו' רש"י דמשום מה שהניח מקלו ותרמילו עלי' ל"ה כלל כשואל שלא מדעת, כיון שאין הבעלים מקפידין ע"ז, ועיי"ש בתור"פ שכתב, דהא דמחייבינן לי' מכח שליחות יד, הוא משום דיכול לבא לידי חסרון אם ישהה עלי' זמן מרובה מקלו ותרמילו א"כ מהשתא הוי שליחות יד אי שליחות יד א"צ חסרון, עכ"ד, ובחי' הריטב"א הק' ע"ז, ז"ל, ואין לשון זה מחוור, דאי ל"ה בדעתי' להשתמש בו זמן מרובה כדי חסרון, אף שליחות יד אין כאן, ואם בשדעתו להשתמש בה זמן מרובה כדי חסרון, הא איכא קפידא ושאלה שלא מדעת, עכ"ל.

    ונ' פשוט בדעת תור"פ, דס"ל כדעת הטור סימן רצ"ב דאין שואל שלא מדעת חייב קודם שנשתמש בה, וע"כ אף שהבעלים מקפידין על שימוש מרובה, מ"מ כיון שעדין לא נשתמש בה אלא מעט ואין הבעלים מקפידין על שימוש זה, אינו מתחייב משום שואל שלא מדעת, אלא משום שליחות יד, דכל שנטלה ע"מ לחסרה ה"ה חייב אף קודם שחיסרה, ושו"ר שכבר כתב כן בחזו"א ליקוטים סימן כ'.

    ועד"ז נ' בביאור ד' הגליון, דס"ל דמשום מה שהניח מקלו ותרמילו עלי' לא חשיב כלל כשואל שלא מדעת, כיון שאין הבעלים מקפידין ע"ז, ואך דקשיא לי' כקו' הריטב"א, דכיון שדעתו להניח עלי' זמן מרובה, דאל"כ ל"ה מתחייב אף משום שליחות יד כיון שאין דעתו לחסרה, א"כ מ"ט ל"ה כשואל שלא מדעת, וס"ל דשואל שלא מדעת מתחייב משעת משיכה אף קודם שנשתמש בה, וע"ז הוא שכתב, דלא חשיב כשואל שלא מדעת מכח מה שנטלה להשתמש בה, כיון שהשימוש הוא בדבר המתחסר, ובכה"ג לא חשיב כשואל שלא מדעת קודם שנשתמש בה, משום דמחוסר מעשה או משום דשמא יחזור בו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-21)
21. ולדרך זה מתפרש הא דמשני רב שהכחישה במקל ורצתה לפניו, דאין עיקר התי' דרצתה לפניו והו"ל כמשיכה, אלא עיקר התי' הוא שהכחישה במקל והכחש פושט בכולה, וע"כ הוא חייב בלא משיכה, וצ"ב מ"ט נקט כלל להא דרצתה לפניו, ושמא היינו דזהו ההנאה שהי' לו מהכחש, דאם היתה מכחשת שלא להנאתו ל"ה זה בכלל שליחות יד, וכמש"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין.

    והנה לקמן דמ"ד. אמרינן דבהחמיצה משלם את כולה, ובפירש"י ופסקי רי"ד שם כתבו דחיובו המא מדין פשיעה, והריטב"א והמאירי שם כתבו דחיובו הוא מדין מזיק, אך לפ"ד בעה"מ נ' דיל"פ דחיובו הוא מדין שליחות יד, דכיון שהחמיצה והוי החסרון בכולה, חשיב זה כשליחות יד בכולה אף בלא הגבהה, ויל"פ כן בד' הרמב"ם בפ"ג מגזילה הי"ג שכתב דמשלם כשעת הגזילה, ובשיעורי הגר"ח לקמן שם תמה ע"ז, עיי"ש בדבריו, ולפמש"נ עפי"ד בעה"מ ניחא, ועי' חמד"ש לקמן שם כעי"ז, - ואמנם יתחדש לפ"ז, דגם לפ"מ דקי"ל דשליחות יד א"צ חסרון, מ"מ כל שהחסיר הויא השליחות יד מכח החסרון, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-22)