אהלות פרק ב
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**אלו מטמאין באהל - המת**

הר"ש הביא את הגמ' בנזיר דר' יוחנן מוקי למתני' בנפל שלא נתקשרו אבריו בגידין, שאין לו אבר שלם ואין לו בשר כזית. והקשה מדוע לא מוקי במת שנשרף לר"ל בשלדו קיימת ולר' יוחנן אף באין שלדו קיימת. והנה בנדה כז ע"ב פליגי ר' יוחנן ור"ל במת שנתבלבלה צורתו, דהיינו שנמחה כולו ונעשה כשרוף ואין שלדו קיימת, לר' יוחנן טמא ולר"ל טהור. ובגמ' א"ל רבינא לר' אשי ר' יוחנן דאמר כר' אליעזר דאפר שרופים מטמא ברובע. והקשו תוס' מאי פריך התם ר"י לר"ל מר' יצחק מגדלאה הא ר"ל אמר כרבנן. ותירצו, דר"י ור"ל פליגי אליבא דרבנן דמטהרי ברובע האם במת שלם מטמאים דומיא דרובע, דהיינו שאין שלדו קיימת, או דלרבנן לא סגי בשלם ובעי נמי שלדו קיימת. וכן תירץ הר"ש כאן.

ובתירוץ ראשון כתבו התוס' שם דר"י מחלק בין נשרף לבלבול צורה, דבנשרף מטהרין רבנן אף בשלדו קיימת ובבלבול צורה מטמאים אף באין שלדו קיימת. ונמצא שר"י מחמיר בצד אחד ומקל בצד שני. וכתבו שלפי"ז הא דמטמא ר' יצחק מגדלאה במת שנשרף ושלדו קיימת, לדעת ר' יוחנן היינו לר' אליעזר שמטמא אף ברובע, אך לרבנן טהור אף בשלדו קיימת. והביאו כן מהירושלמי, שר"ל הקשה לר' יוחנן מר' יצחק מגדלאה, כלומר, שלפי ר' יוחנן בנשרף אפילו שלדו קיימת טהור. ותירץ ר' יוחנן שמדרבנן טמא בשלדו קיימת אף לרבנן דר' אליעזר.

וכתב בחשק שלמה שלפי תירוץ זה בתוס' מיושב שפיר מדוע לא תירץ ר' יוחנן דאיירי במת שנשרף, דהא לשיטתו בנשרף לר' אליעזר טמא אף ברובע ולרבנן טהור אף בשלדו קיימת, ואין נפק"מ בטומאה של מת שלם. (אך אכתי צ"ע דהו"ל לאוקמי בבלבול צורה, דלכאורה בזה מודה ר' יוחנן שדוקא מת שלם מטמא, וצ"ע). ועוד כתב, דאף לפי הירושלמי שמודה ר' יוחנן שמדרבנן טמא בשלדו קיימת, מכל מקום אי אפשר להעמיד בכך את המשנה בנזיר דאיירי לגבי גילוח נזיר, ועל כרחיך איירי בטומאה דאורייתא. ויישב עפי"ז מדוע ר' יוחנן לא אמר דבריו על המשנה דידן. דבמשנה דידן אפשר לאוקמי במת שנשרף ושלדו קיימת וטמא מדרבנן, אך בנזיר אי אפשר להעמיד בכך שהרי איירי לגבי דאורייתא.

**רובע עצמות מרוב המנין או מרוב הבנין**

נחלקו הראשונים בכונת המשנה, דעת הרמב"ם דהכונה רובע עצמות אף שאין בהם רוב מנין או רוב בנין, וכן משמעות הר"ש והרא"ש כאן. אך דעת התוס' בנזיר נ"ב ע"ב והגר"א דבעינן רובע עצמות הבאות מעצמות של רוב מנין או רוב בנין, כלומר שאם כל עצמות אלו יהיו שלמות יהיה בהם רוב מנין או רוב בנין, אך אם יטול רובע עצמות ממיעוט עצמות הגוף לא יטמא.

ובפשטות המשנה בעדיות פ"א מ"ז משמע כתוס' והגר"א, דתנן התם בש"א רובע עצמות מן העצמים בין משנים בין משלשה, ובה"א רובע עצמות מן הגויה מרוב הבנין או מרוב המנין, שמאי אומר אפילו מעצם אחד. ובפשטות בהא פליגי, דלפי שמאי אפילו עצם אחד שיש בו רובע מטמא באהל, לפי ב"ש בעינן שנים ושלשה עצמות לפי שההלכה של טומאת עצמות נאמרה בלשון רבים, ולפי ב"ה לא סגי בב' וג' עצמות שיש בהם רובע אלא צריך שיהא אותו רובע מרוב המנין ומרוב הבנין, והיינו כדעת תוס' והגר"א. ובאמת הרמב"ם בפיה"מ ביאר דפליגי לגבי רובע עצמות משני מתים, ולפי"ז ניחא.

**משנה ב'** לגבי רביעית דם עי' חבורה אהלות פרק ב'.

**משנה ד**

הגולל והדופק מטמאין במגע ובאהל ואינן מטמאין במשא, ר' אליעזר אומר מטמאין במשא. וביאר הרמב"ם בפיה"מ דלפי ת"ק אין מטמאין במשא לפי שטומאת משא במת עצמו אינה אלא מק"ו, וכמש"כ הרמב"ם פ"א מ"ח שאם נבלה שמטמאת טומאה קלה מטמאת במשא מת שמטמא טומאה חמורה אינו דין שיטמא במשא. ומה שלמדים גולל ודופק ממת היינו לדברים המפורשים בו ולא לדברים שלמדים מק"ו. אך צ"ע מדוע לא נלמד מק"ו זה גופא לטומאת גולל ודופק, שאם נבלה שמטמאת טומאה קלה מטמאת במשא, גולל ודופק שמטמאין טומאה חמורה אינו דין שיטמאו במשא.

והנה נחלקו הראשונים בגולל ודופק שפירשו מהמת האם מטמאין טומאה חמורה או לא, דרש"י בעירובין טו ע"א כתב שאפילו פירש מהמת מטמא, ואילו ברמב"ם פ"ב הט"ו משמע שגולל ודופק מטמאין כקבר סתום, עי' להלן, והיינו רק בעודו על המת. והקשה הקוב"ש (כתובות אות ט"ו) מדוע סובר הרמב"ם שלאחר שפירש מהמת טהור, נימא טומאה שבהן להיכן הלכה, דכיון שהגולל היה טמא בעודו על המת אינו יכול ליטהר אלא בשינוי מעשה. וכתב, דאין לומר שטומאת גולל אינה טומאה עצמית אלא כעין יד מהמת, והמטמא הוא המת ולא הגולל, דאם כן מדוע אין הנזיר מגלח עליו, הא נזיר שנגע ביד המת ודאי מגלח, דהרי זה טומאת המת עצמו.

ותירץ, דטומאת גולל אינה ע"י קבלת טומאה מהמת אלא היא טומאה עצמית, שהתורה אמרה שמת מטמא וגולל מטמא, וכיון שטומאתו מתחדשת כל רגע מחמת שעכשיו הוא גולל לכן כאשר פירש מהמת ושוב אינו משמש כגולל פקעה טומאתו.

ובדעת רש"י כתב הקוב"ש בתרתי. א, דגם לאחר שפירש מהמת נשאר עליו שם גולל, וסיבת הטומאה שייכת גם עכשיו. ב, דס"ל דגם בטמא מחמת עצמו אמרינן טומאה שבהן להיכן הלכה. וב' תירוציו קשים טובא, תירוצו הראשון קשה משום שפשוט שסיבת הטומאה היא מה שמשמש כגולל, וזה לא שייך לאחר שפירש. וכן תירוצו השני קשה משום שזה פשוט שמת שיחזור לתחיה אינו יטמא בטומאת מת, ולא שייך בזה טומאה שבו היכן הלכה, דכל טומאתו מעיקרא היא מחמת ששם מת עליו, ורק בקבלת טומאה מאחרים שייך לומר שהטומאה נשארת גם לאחר שפקעה סיבת הטומאה.

ולפיכך צ"ל בדעת רש"י דטומאת גולל אינה טומאה עצמית מחמת שם גולל, אלא שהגולל מקבל טומאה מהמת וגזיה"כ דנשאר בטומאת מת, וכמו שמצינו לגבי חרב כחלל שהחרב מקבל טומאה מהמת ונשאר בטומאת מת. ולכן שייך לומר שהטומאה נשארת גם לאחר שפירש מהמת ופקעה סיבת הטומאה. ובקוב"ש כתב שאי אפשר לומר כן דהא בעל חי נמי נעשה גולל לקבר, ואם הוי קבלת טומאה מהמת הא בעל חי מופקע מקבלת טומאה לגמרי. ולכאורה אין זה קושיא כלל, חדא שבתוס' בכמה מקומות בש"ס מוכח שבעל חי לא הופקע לגמרי מקבלת טומאה אלא שאין בו שם אוכל, (עי' תוס' חולין פא ע"ב ושם קיח ע"א). ועוד, דאפילו אם נאמר שהוא מופקע מקבלת טומאה היינו דוקא בקבלת טומאת אוכלין, אך בשאר קבלת טומאה לא מצינו להפקיעו, ובפרט שאבנים נמי אינם מקבלים טומאה ומכל מקום טומאת גולל ודופק יש להם, ובעל חי לא גרע מאבנים בעלמא. וכן מצינו בשו"ת הרשב"א שדימה טומאת גולל לחרב כחלל.

ויל"ע בגולל המקבל טומאה שפירש מהמת, כגון אדם או כלי, לדעת הרמב"ם דבאבן ובע"ח שפירשו טהורים האם אדם וכלי ישארו לטמאות כמת עצמו, די"ל שכל הטעם שפקע טומאתן משום שפקע שמן זה רק בדבר שאינו בר קבלת טומאה, אך בדבר המק"ט הוא עצמו טמא, וכמו שחילק הגר"ח בין אדם ובגד המנוגעים לבית המנוגע, שבית אין צריך טבילה משום שכל טומאתו הוא מחמת שם בית המנוגע שבו וכשפקע שמו פקע טומאתו, אך אדם ובגד שמקבלים טומאה נוסף בהם דין טומאה עצמית מלבד שם מצורע ובגד המנוגע, וטומאה זו אינה רק בתורת קבלת טומאה שהרי אף כשנטהרו עד שלא טבלו נשארו בטומאתן הראשונה, ועל כרחיך דתורת טומאתן שונה מבית המונגע שאין זה רק חפצא של טומאה אלא שהם עצמן טמאים בדרגה חמורה וטומאה שבהן להיכן הלכה, ואם כן הוא הדין בגולל, וצ"ע.

ולפי"ז יש ליישב מה שהקשינו לת"ק מדוע לא נילף טומאת משא בגולל מנבלה, דהנה הרדב"ז הקשה על שיטת הרמב"ם דחרב אינו מטמא במשא מדוע לא נילף ק"ו מנבלה שמטמא טומאה קלה ומטמא במשא, חרב שמטמא טומאה חמורה ק"ו שיטמא במשא. ותירץ, דאיכא למפרך מה לנבלה שכן טומאה יוצאה מגופו תאמר בחרב שאין טומאה יוצאת מגופו. ופרכא זו י"ל גם לגבי גולל ודופק לפי מה שפירשנו בדעת רש"י, דכיון שטומאתו היא בתורת קבלת טומאה מהמת הרי אין טומאה יוצאת מגופו, ולכן אי אפשר ללמוד בק"ו מנבלה.

הקשו התוס' בסוכה כג ע"א מדוע צריך לדין גולל תיפו"ל מדין קבר סתום שמטמא כל סביביו. ומצינו בזה כמה תירוצים בראשונים.

א. תוס' שם תירצו דנפק"מ למאהיל כנגד מחיצות הקבר שהגולל מונח עליהם, דאע"פ שאין מאהיל כנגד חלל הקבר טמא משום דמאהיל על הגולל, דאם אין שם גולל טהור. כלומר, דאע"פ שהגולל שבולט חוץ לקבר טהור, מכל מקום כנגד מחיצות הקבר (דהיינו מעל הדופק שהוא מחיצות הקבר) טמא, ומדין קבר אינו טמא אלא כנגד חלל הקבר.

ב. תוס' שם כתבו שלגבי מגע יש ליישב דנפק"מ בנוגע מן הצד, אבל באהל על כרחיך איירי במאהיל על גבי הגולל, ובכה"ג איכא טומאת קבר סתום. ודבריהם צ"ע, דהא קבר סתום מטמא כל סביביו, וכמש"כ הר"ש פ"ז מ"ב מהספרי, ואם כן גם לגבי מגע קשה מה הנפק"מ בדין גולל.

ג. רש"י בעירובין טו ע"א כתב דגולל מטמא אפילו בפירש מהמת, ולפי"ז ניחא בפשיטות דאיכא נפק"מ בדין גולל. (ואפשר שרש"י הוצרך לזה מחמת קושיא זו, אך יתכן שלפי רש"י שגולל הוא הארון בלא"ה לא קשה). אך דבריו צ"ע מהתוספתא שהביא הר"ש כאן, ב' אבנים גדולות של ד' ד' טפחים שעשאן גולל לקבר המאהיל ע"ג שתיהן טמא, ניטלה אחת מהן המאהיל ע"ג שניה טהור מפני שיש לטומאה דרך שתצא. והשתא אם האבן שנשארה על גבי המת טהורה כל שכן שהאבן שניטלה טהורה.

הגר"א באליה רבא נקט כדעת רש"י, אך לגבי מגע בלבד. דטומאת אהל שבגולל היא מדין קבר סתום, ומה שנתחדש בטומאת גולל הוא רק במגע, ולכן בפירש מהמת שנשאר רק טומאת גולל אינו מטמא אלא במגע. ולפי"ז מיושב הקושיא מהתוספתא הנ"ל, דשם איירי לגבי אהל.

ד. ברמב"ם נראה שיש חילוק בין קבר בנוי לכלים גרידא.

עי' ר"ש מדסוי שיישב עפ"י התוס' בנזיר נג ע"ב בפתוח מן הצד. ולכאורה נפק"מ נמי לבעלי חיים ואפשר שזה בכלל הרמב"ם של כלים.