מצוא חפצך-מאוחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שו ושז - דינים התלוים בדיבור

**שיעורי הלכה**

הלכות 'ממצוא חפצך'

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

##### **או"ח סימנים שו - שז**

# [סעיף א] 'ממצוא חפצך' חפציך אסורים אפילו בדבר שאינו עושה שום מלאכה וכו'.

## אם יש איסור להחשיך כשלא מינכר

ובמשנ"ב (ס"ק א) הביא דדווקא היכא דמינכרא מילתא שרוצה לעשות מלאכת איסור, כגון שעומד אצל שדהו הצריכה חרישה או קצירה, אבל אם לא מינכר מילתא הוא בכלל הרהור בעסקיו דמותר.

והנה בשו"ע לקמן (סימן שז סעיף ט) מבואר דמותר להחשיך כדי לתלוש פירות ועשבים מגינתו כיון שלא מינכר מילתא שלצורך כך הוא מחשיך, ובמג"א שם (ס"ק יג) הביא מקור לכך מהגמרא בעירובין (לט, א) דאין איסור להחשיך על התחום כי בתלמיד חכם אמרינן שמעתיה משכיה ומחמת השקיעות בלימודו מתהלך בסמוך לתחום, ובעם הארץ אמרינן שחמוריו נאבדו והוא מחפש אחריהם, וכיון שאינו מינכר שלצורך חול הוא מחשיך על התחום.

וע"ש עוד במג"א שהקשה דדברי השו"ע סותרים עצמם שהרי בשו"ע כאן משמע שאסור להחשיך על התחום לשכור פועלים ואף שלא מינכר מילתא, והעלה בצ"ע. ובחמד משה (שם ס"ק ב) תירץ דבגמרא בעירובין הוא שוהה רק זמן מועט של בין השמשות כדי לקנות שם שביתה, אך כאן שמחשיך זמן מרובה כדי לשכור פועלים אז מינכר מילתא שלצורך כך הוא עושה כן.

## לשבת באוטובוס בתחנה

ולעניין מעשה יש לדון אם יכול לשבת בתחנת אוטובוס כדי להמתין לאוטובוס הראשון שאחר השבת, ונראה שאם ניכר הדבר שהוא מחכה לנסוע באוטובוס אסור משום 'מצוא חפצך', כי ניכר שרצונו לעשות מלאכת איסור, אכן אם רגילים לשבת בתחנה אף שלא לצורך המתנה לאוטובוס, או שכשיש גשם רגילים לשבת שם, אין איסור בדבר, דלא מינכר שלצורך הנסיעה הוא יושב שם.

# [סעיף ב] היתה בהמתו עומדת חוץ לתחום יכול לקרוא לה כדי שתבוא.

## לרדוף אחר בהמה מחוץ לתחום

כתב המשנ"ב (ס"ק ז) שאסור להכניסה בידיים אפילו ישראל אחר שאצלו הוא בתוך התחום, משום דקיי"ל שהבהמה כרגלי הבעלים. ולרדוף אחריה כדי להכניסה לתוך התחום הביא בהגהות הרעק"א שיש שכתבו שאסור לעשות כן מגזירה שמא יביא אותה בידיו, אמנם הרעק"א מסיק שם שמותר לגרום לה שתרוץ כיון שאינה לוקחה בידיים.

# [סעיף ג] מחשיכין על התחום לעשות צרכי כלה או צרכי מת להביא לו ארון ותכריכין. ויכול לומר לחבירו שיחשיך כדי שיביא לו, ויכול לומר לו לך למקום פלוני למחר ואם לא מצאת במקום פלוני לך למקום פלוני.

## דיבור שמוכח כוונתו למלאכת איסור

משמעות השו"ע שהתירו לומר לחבירו 'לך למקום פלוני למחר' רק לצורך כלה או מת דהוי דבר מצוה, אך בלא זה אסור. ובמגן אברהם (ס"ק ה) הביא מהעולת שבת שהקשה מה האיסור לומר לחבירו שילך למקום פלוני למחר הרי קיי"ל בשו"ע לקמן (סימן שז סעיף ח) שיכול לומר לחבירו לכרך פלוני אני הולך למחר, ואף אם הוא מחוץ לתחום, כיון שיכול ללכת ע"י בורגנין [היינו ע"י הנחת סוכות של שומרים שמרחיבים את התחום וכמו שיתבאר בסמוך]. ותירץ המג"א שמכיון שאומר לחבירו אם לא מצאת במקום פלוני לך למקום פלוני, הרי מוכח שדעתו לומר לו ללכת לאותו מקום כדי לקנות שם, ולכן חשיב כדיבור של איסור. ונראה מדברי המגן אברהם דאף דיבור שאינו דיבור של איסור מצד עצמו, אם מתוך דבריו מובן שכוונתו למלאכת איסור, אסור משום 'ודבר דבר'. וכן כתב התהילה לדוד כאן (ס"ק ב) בדעת המגן אברהם.

## ביאור ההיתר שיכול לילך ע"י בורגנים\\\

ובהבנת הדברים יש להקדים ולבאר את מה שנתבאר בשו"ע לקמן (שם) שיכול לומר לחבירו לכרך פלוני אני הולך למחר כיון שאפשר ע"י בורגנין.

דהנה בט"ז לעיל (סימן רסג ס"ק ג) הביא את דברי הרשב"א על הא דאיתא בגמרא שמותר לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך ואני אשמור פירותך שבתחומי, דמזה יש ללמוד שמי שקיבל עליו שבת יכול לומר לחבירו שלא קיבל עדיין שבת לעשות מלאכה, ובבית יוסף ביאר את דבריו דאף שמבואר בגמרא הטעם שמותר לומר שמור לי ואני אשמור לך הוא משום שאפשר לו לשמור בעצמו ע"י בורגנין, הכא נמי היה יכול לא לקבל על עצמו שבת, והט"ז תמה על דברי הבית יוסף דכל ההיתר הוא דווקא אם יש לו עכשיו היתר אך מה שהיה יכול להתיר עצמו למפרע אינה סיבה להיתר. ומבואר דלדעת הבית יוסף יסוד ההיתר של בורגנין הוא שהיה יכול לא ליאסר במלאכה זו אם היה שם בורגנין, ולדעת הט"ז ההיתר הוא רק משום שלא בטוח שמלאכה זו היא מלאכת איסור כיון שאפשר בפועל לעשות שם בורגנין.

ובאבן העוזר (בסימן רסג סעיף יז) תמה על דברי הט"ז דהא אינו יכול ללכת בשבת ע"י בורגנים שהונחו בשבת עצמה, דדמי למבואר בגמרא (עירובין מב, א) שאם קנה שביתה בבקעה ובשבת באו גויים והקיפוהו מחיצות לא הוי כארבע אמות ואינו יכול לילך שם אלא אלפיים אמה, וא"כ צ"ע איך התירו לילך ע"י שיניח בשבת עצמה בורגנים, ומזה מוכיח האבה"ע כדעת הבית יוסף דכיון שהיה יכול ללכת בהיתר אם היה עושה בורגנין מותר לו לומר שילך לשם בשבת.

ובחזו"א (נט ס"ק א) וז"ל 'ואי משום הוצאה כיון דאי איכא מחיצות שרי השתא נמי שרי שאין כאן היכר של מחשבת מלאכה דדלמא מחר תהיינה מחיצות ויביא שלא בעשיית מלאכה' וביאור דבריו נראה כסברת הט"ז דכיון שיכול לעשות בורגנין לא חשיב דיבור של איסור.

[אמנם אפשר לפרש כוונת החזו"א באופן אחר קצת דכוונתו שיכול לעשות בורגנים למחר, דהיינו שכיון שיכול ביום ראשון לעשות בורגנים, א"כ כשאומר שילך למחר למקום רחוק, אינו מפורש שאומר שיעשה מעשה איסור כיון שאם יעשה בורגנים ביום ראשון, מתברר שמעולם לא אמר שיעשה מעשה איסור.

ולפי ביאור זה לא קשה קושיית האבן העוזר דלעיל דאין הכוונה שילך ע"י בורגנין בשבת עצמה. גם בספר ארחות שבת (פרק כב הערה טז) נראה שפירש כן את כוונת החזו"א וכתב נפק"מ בזה אם מותר לומר לטלטל טבל למחר, דאם ההיתר הוא משום שיכול לעשות היום בהיתר הרי אסור להפריש בשבת (וא"א אפילו ע"י גוי), ואם משום דלמחר יכול להפריש יש להתיר שהרי אם יפריש למחר יתברר שלא אמר לעשות מלאכת איסור.]

וטעם דברי הבית יוסף דכיון שיש צד לעשות את הדבר בהיתר שרי לומר לחבירו לעשות כן והתבאר יותר בשו"ע הרב (סימן שז סעיף טו) דעניין איסור דיבור בחפציו הוא מה שמתעסק בשבת בדברים האסורים היום ולא נאסר אלא להתעסק בדברים שאיסורם נתלה בגופם, אבל דברים שאיסורם נתלה בדבר אחר ואילולי אותו דבר היו דברים אלו בעצמם מותרים בשבת מותר להתעסק בהם בדבור לעשותם אחר השבת, שהרי הוא אינו מתעסק באותו דבר הגורם להם האסור אלא באותם דברים שהיה להם היתר מחמת עצמם אילולי אותו דבר הגורם להם האסור.

## לומר שיפליג בספינה

והנה בערוך השולחן (סימן שז סעיף כא) כתב שיכול לומר בשבת שיפליג בספינה למחר כיון שאין איסור להפליג בשבת. ולכאורה דבריו צ"ע דהנה מבואר בשו"ע לעיל (סימן רמח סעיף ג) דאף שמותר להפליג בשבת היינו דווקא אם נכנס לספינה מבעוד יום וקנה בה שביתה, ורק נחלקו שם השו"ע והרמ"א דלדעת השו"ע צריך שלא יצא ממנה כלל, אך הרמ"א שם היקל דמאחר שקנה שם שביתה מערב שבת שרי להפליג אף אם יצא ממנה, אך לכו"ע צריך לכל הפחות לקנות שם שביתה מערב שבת, וצ"ע איך יכול לומר בשבת שיפליג בספינה למחר הרי אם לא קנה שם שביתה אסור לכו"ע להפליג. ונראה לפרש דבריו כדעת הבית יוסף דלעיל דאף שאינו יכול להפליג היום, מכל מקום אם היה שובת שם מערב שבת היה מותר וא"כ אין זה דיבור שהוא אסור בעצמותו, כיון שהיה יכול להיות היתר אם היה שובת שם.

## לומר שילך למדינת הים

ויש בזה נפקא מינה אם שרי לומר בשבת שילך מחר למקום רחוק במדינת הים במקום שאי אפשר להגיע על ידי בורגנים, דלדעת הערוך השולחן שרי כי יכול להגיע לשם על ידי ספינה אם שבת שם מבעוד יום וכנ"ל, אך לדעת הט"ז כיון שבפועל אי אפשר להגיע לשם בשבת אסור [אמנם לכו"ע אסור לומר שיסע לאותו מקום במדינת הים ואף אם אפשר לפרש שיסע בספינה, וכן מבואר להדיא במשנ"ב (סימן שז ס"ק ל) וכ"ה להדיא בערוך השולחן (שם)].

## שאומר שילך למקום רחוק וברור שכוונתו לנסוע לשם

אכן עדיין יש לעיין שהרי בימינו כשאומר שילך למדינת הים הדבר ברור שדעתו לטוס לשם ולא להפליג בספינה, וכן יש לדון אם מותר לומר שילך לעיר מרוחקת באופן שברור שיסע לשם על ידי איסור ולא ילך ברגליו.

והנה לעיל בראשית הדברים הובאו דברי המג"א שפירש הטעם שאסור לומר לילך למקום פלוני הוא משום שכשאומר לו שאם לא תמצא לך למקום פלוני אז מוכח מתוך דבריו שכוונתו לילך למקום פלוני כדי לקנות שם, ולפי דבריו יוצא שכיון שמוכח מדבריו כשאומר שילך לעיר רחוקה דהיינו על ידי שיסע לשם אם כן הוא בכלל דיבור של איסור.

אמנם לפי"ז צ"ע מדוע התירו לומר שילך למחר כיון שאפשר על ידי בורגנים, הרי שם גם מוכח מדבריו שיעשה איסור, שהרי ברור שלא יעשה בורגנין קודם שילך לשם. ויש לפרש דברי המג"א ע"פ סברת הבית יוסף וכמו שהתבאר לעיל מהגר"ז דטעם ההיתר בבורגנים הוא משום שההליכה עצמה אינה איסור כיון שאפשר על ידי בורגנין, אמנם אם מוכח שדעתו למעשה איסור ודאי יש לאסור. ולפי זה יוצא שיהיה אסור לומר שהולך למקום רחוק באופן שמובן שיסע לשם.

אכן לדעת הט"ז לעיל וכן הבאנו משמיה דהחזו"א אין איסור אלא באופן שבודאי יעשה מעשה איסור, ולפי דבריו יתכן דיש לחלק שבדבר שאין אפשרות שילך לשם בלא איסור, וכגון שאומר שילך לארץ רחוקה, אז יש לאסור דלא דמי להיתר של בורגנים דאפשר שילך בהיתר, אך כשאומר שילך לעיר אחרת שאינה כ"כ רחוקה אפשר דשרי, דכיון שלמעשה יכול ללכת לשם בלא איסור ע"י בורגנין אין איסור באמירתו, שהרי לא אמר בהדיא שיעשה איסור.

ולעניין הלכה הנה בשש"כ (פרק כט הערה קעא) כתב שמותר לומר ללכת לחוץ לארץ כיון שאינו אומר להדיא שנוסע אף שמובן שכך עושה, ומדברי המג"א הנ"ל נראה דיש לאסור, ולשון המשנ"ב אינו מבורר אם סובר כדעת המג"א שאפילו אם מובן מדבריו שכוונתו ללכת באופן האסור יש איסור, דנראה שפירש דברי השו"ע דמיירי שאומר להדיא שילך לשם כדי לקנות ע"ש וצ"ע.

**[המשך סעיף ג] ובלבד שלא יזכיר סכום מקח כלומר שלא יאמר סך ידוע שלא להוסיף עליו.**

ויש לעיין מה הטעם שאסור לומר כן הרי איסור של 'ודבר דבר' הוא רק לדבר הרשות אך לדבר מצוה שרי, ובתהילה לדוד (ס"ק ד) האריך לבאר דבאמת אם אומר לשליח לקנות שרי לומר לו אף סכום מקח, וכוונת השו"ע לאסור רק כשהוא בעצמו עושה את המשא ומתן על הדמים משום דלא התירו מקח וממכר לצורך מצוה כיון שהוא שבות גמור.

**[סעיף ד] השוכר את הפועל לשמור זרעים או דבר אחר אינו נותן לו שכר שבת.**

## שכר שבת בשכירות

וכתב המשנ"ב (ס"ק יט) דכן הדין במשכיר חדר לחבירו לחודש והתנה עם השוכר שישלם לו לפי חשבון הימים דאסור לו ליקח שכר שבת, וכן לגבי המלוים מעות לאינו יהודי ברבית לפי ימים אסור ליטול הריבית עבור השבת משום דהוי שכר שבת. וכן מצינו לעיל בסימן רמה (סעיף ו) שאם משתמש הגוי בתנורו של ישראל ונוטל שכר עבור השימוש אסור לו ליטול שכר שבת, והיינו נמי דאסור ליטול שכר בעד הריוח שבא מחמת ממונו.

והנה משנה ערוכה במסכת ביצה (כט, ב) דמותר למכור דבר בשבת אם אינו מזכיר סכום מידה וסכום מנין, וכן פסק בשו"ע לקמן (סימן שכג סעיף ד), והיינו שאין איסור בכך שמגיע אליו ריוח בעד ממונו בשבת, והאיסור הוא רק שהריוח הוא מחמת הפעולה שנעשתה בשבת עצמה.

והשתא צ"ע מדוע אסר המשנ"ב להשכיר חדר בשבת משום דחשיב שכר שבת, הרי שכירות ממכר ליומא הוא וחשיב כמכירה ממש, וכמו שמצינו בקצות החושן (חושן משפט סימן שיג ס"ק א) דמשום ששכירות ממכר ליומא אפשר לקנות באגב על ידה ע"ש עוד, וכיון דשכירות ממכר ליומא הוא צ"ע מדוע אסור להשכיר חדר בשבת הרי זה כמו מכירה שמוכר לו השימוש של אותו יום ושכירות ממכר ליומא הוא, וצ"ע.

אמנם נראה ברור שמותר להשתכר ממכונה שמוכרת שתיה אף אם הגוי קונה ממנה בשבת כי האיסור הוא בשכר שמגיע מחמת פעולה בשבת, אך שכר שהוא מרויח ממילא אין איסור.

**הדינים העולים:**

1. לעיין בנכסיו אסור רק במינכר מילתא, ומחשיך על התחום למג"א אסור אפילו אם לא מינכר, ולחמד משה דווקא במינכר וכ"נ מהביאור הלכה.
2. היתה בהמתו מחוץ לתחום יכול לקרוא לה והיא תבוא, ואפילו לרדוף אחריה שרי אם אינו נוטל אותה בידיו.
3. מותר לומר שהולך למקום רחוק כיון שאפשר ע"י בורגנים, לדעת הט"ז היינו משום שאולי יעשו בורגנים באותה השבת, ולדעת הבית יוסף הטעם דכיון שאפשר לעשות בדרך היתר מאין הדבר אסור בעצמותו.
4. לומר שילך למדינת הים שאפשר להגיע לשם רק בספינה או שאומר שהולך בספינה לדעת הבית יוסף יש להתיר כיון שיכול לשבות בערב שבת בספינה, אך לדעת הט"ז נראה שאסור כיון שבפועל אינו יכול להגיע לשם בדרך היתר.
5. אם אומר שילך למקום רחוק באופן שברור שיסע לשם בדרך איסור משמע מהמגן אברהם לאסור, [ולדעת הט"ז יתכן דשרי דדמי לבורגנים שכשיש צד היתר שרי], ובמשנ"ב יתכן דדוקא אם אמר במפורש האיסור ואם רק מובן מדבריו אין לאסור.
6. מבואר במשנ"ב שאסור ליטול שכר על מה שנוטל בשבת וצ"ע מדוע אינו כממכר ליומא ומכר שרי.
7. נראה דשרי להשתכר ממכונה אוטומטית המוכרת שתיה אף שקונים ממנה אף בשבת.

##### **או"ח סימן שו סעי' ה - ו**

##### **שיעור ב**

**[המשך סעיף ה] אינו נותן שכר שבת.**

## כשנותן בתורת מתנה

כתב המשנ"ב (ס"ק טו) דאף שאסור לשכיר ליטול שכר שבת, אם הוא נותן לו בתורת מתנה שרי. וכן מבואר בהמשך דבריו (ס"ק כד) לגבי נטילת שכר החזנים שכתב המשנ"ב שלדעת הנוהגים לחוש ולא ליטול שכר שבת לא יקצוב בתחילה, ומה שהוא נוטל אחר כך יש לומר שהוא דרך מתנה.

ומתבאר דכל היכא שאין חיוב גמור לתת את השכר אין בזה משום איסור של נטילת שכר שבת. ובכוללים או בשאר מסגרות לימודיות שנותנים שכר על לימוד בשבת, יכולים להתנות שאינם מתחייבים על התשלום, והשכר הוא רק בתורת מתנה.

**[המשך סעיף ה] הגה: ואם שכרו לחודש והתנה עמו לשלם לו כל יום כך וכך מקרי שכיר יום.**

## שכיר לחודש שיכול לחזור בו אם הוא שכיר יום

ובפשטות דברי הרמ"א צ"ב דכיון ששכרו לחודש מדוע מקרי שכיר יום, ומה בכך שצורת התשלום היא שמשלם עבור כל יום.

והנה מקורו מהר"ן בכתובות (כח, א מדפי הרי"ף) לגבי איש המורד באשתו שחייב מדינא לתת לה חצי דינר על כל יום ויום, ומבואר ברי"ף שם שחייב לשלם רק ג' דינרים לשבוע לפי שאין נוטלין ממנו שכר שבת [ואף שהאשה אינה עושה מעשה חשיב שכר שבת במה שהיא נהנית מהשבת], ובר"ן שם ביאר את דברי הרי"ף דהטעם שאין להתיר בזה משום הבלעה משום שאין מוסיפין לכל שבת אלא מה שעולה כל יום ויום וכיו שאם יחזור ויתפייס עמה באמצע השבוע אינו משלם אלא עבור אותם ימים, אז אין מצטרפין כל שבעת ימי השבוע זה עם זה.

ובדרכי משה הוכיח מהר"ן דמזה יש ללמוד לדין שכר שבת שבאופן ששכר אותו לחודש שלם והתנה שישלם לפי ימים, מוכח מלשונו דדעתו שיוכל לחזור בו באמצע החודש, וכיון שיכול לחזור בו באמצע לא מיקרי שכיר חודש ואסור לו ליטול שכר שבת, והביאו המג"א (ס"ק ז).

ובביאור הלכה הביא מהאליה רבה (ס"ק יד) שתמה על הדרכי משה דבשכירות לא נראה שיכול לסלקו אחר שאמר שהוא משכיר לו לחודש, אך בביאור הלכה שם ביאר את דברי הדרכי משה שכוונתו דכיון שאמר לשון זה שרוצה שישלם לו עבור כל יום ויום מוכח שדעתו היא שיוכל לחזור בו.

ובמאמר מרדכי (ס"ק ח) הקשה דמנא לן שמשום לשון זה שתובע אותו דינר בכל יום נעשה כשכיר יום, דהא אינו דומה למורדת ששם כל יום הוא סיבה לחיוב בפני עצמו, וכאן רק משום תנאו החיוב הוא בכל יום ויום. ועוד הקשה בשבות יעקב על עיקר סברתו דמה בכך שיכול לחזור הרי כל שכיר חודש יכול לחזור כדקיימא לן דפועל חוזר בו בחצי היום, ועל כרחך מה שהוא יכול לחזור בו זה לא סיבה שיחשב רק כשכיר יום. ועל כרחך צריך לחלק בין מורדת שמצפים שיחזור בו ויתפייס עמה, משא"כ הכא שאדרבה מסתמא הוא ימשיך בשכירותו לכל החודש ולכן הוא נחשב כשכיר חודש. ולמעשה במשנ"ב (ס"ק כ) הביא את דברי השבות יעקב והאליה רבה שחולקים וס"ל דאף אם יכול לחזור בו חשיב שכיר חודש ושרי.

## שכר ריבית של שבת בבנקים

ולגבי איסור שכר שבת בתשלום ריבית בבנק, הנה אם הוא מפקיד בבנק ומקבל ריבית על כל יום ויום לכאורה הוא אסור משום שכר שבת אלא שיש להקל בזה כיון שיום עסקים בבנק נקבע לפי התאריך הלועזי שמשתנה בשעה קבועה בלילה, ואם כן לעולם מה שיטול יהיה בהבלעה כיון שחלק מאותו 'יום עסקים' הוא ביום חול. אכן באופן שיש שני ימים של ראש השנה או שיוצא שבת הסמוכה ליו"ט לא מהני היתר זה כיון שיש יממה שלימה שאסור ליטול עליה שכר, וראה בסמוך מה לעשות בריוח שבא לו מאותה השבת. אמנם בזמנינו רוב הפיקדונות בבנקים הם לשבוע או לחודש וכדומה, ובזה ודאי יש להתיר משום הבלעה.

ובאופן שהוא מחוייב לשלם ריבית יומית אם הבנק שייך לאינו יהודי אין איסור בדבר כיון שאין איסור שכר שבת על הבעל הבית אלא על הפועל בלבד, כדמוכח במשנ"ב (ס"ק כא) שאם נותן שכר שבת עובר משום 'לפני עור' ומשמע שאין איסור משום שכר שבת, אך אם הבנק שייך ליהודי הרי הדבר אסור משום לפני עור וצ"ע.

## עבר וקיבל שכר שבת

באופן שעבר וקיבל שכר שבת או שקיבל בעל כרחו כגון שקיבל ריבית מהבנק וכנ"ל, מצינו בחידושי הריטב"א (עבודה זרה כו, ב) לגבי מיילדת שנטלה שכר שבת מגוי שעליה לזרוק את השכר שהיא מקבלת לים כדי שלא תהנה משכר שבת, אמנם בשו"ת חתם סופר (חושן משפט סו"ס קצד) כתב שיש ליתן את השכר לצדקה, ובאגרות משה (אורח חיים חלק ד סימן נט) כתב שיש ליתן את זה לצדקה באופן שלא ידעו שהוא נותן כדי שלא יקבל שום הנא או הכרת טובה על תרומתו.

## היתר תשלום ע"י הבלעה

הנה ידועים דברי הנודע ביהודה (אורח חיים תניינא סימן כו) שבא לבאר את מנהג העולם שהיו משלמים על טבילה במקוה בשבת דלכאורה יש בזה משום איסור של נטילת שכר שבת, וכתב שם לחדש דכיון שהוא משלם אף עבור העצים שעל ידם היו מחממים את המים, וזה שרי ליטול דדמי למקח שמותר ליקח בשבת וליטול את הדמים לאחר השבת, אם כן יש להקל דהוי שכר שבת בהבלעה.

## הבלעה באירוח בשבת בבית מלון

ויש שכתבו ע"פ דברי הנודע ביהודה להתיר לשלם שכר שבת במי שמתארח בבית מלון ואוכל שם את סעודות השבת שיכול לשלם את דמי השכירות עבור חדרו בהבלעה עם התשלום עבור האוכל, משום שאת דמי האוכל בוודאי שרי ליטול דדמי למקח.

והנה הדבר פשוט שאין להתיר משום הבלעה את שכירות החדר משום שמשלם גם על השימוש במים ובחשמל וכדו' שהרי ברור שאף אם יאמר שאינו אוכל ואינו משתמש במים שבמלון הדבר לא ישנה את גובה התשלום עבור השכירות, והיינו שהתשלום הוא תמורת השהות והרי זה שכר שבת. ובאופן שיש המתארחים במקום כולל אוכל ויש שאינם אוכלים במקום, שבאופן זה התשלום עבור האוכל הוא בפני עצמו אפשר דיש להקל לשלם עבור השכירות בהבלעה עם התשלום על האוכל, אך אפשר שיש להחמיר דכיון שהאוכל נמכר כחלק משירותי המלון, שהרי המלון אינו מוכר את האוכל למי שאינו מתארח שם, א"כ תשלום עבור האוכל הוא חלק מהתשלום על המלון עצמו וצ"ע.

ואף שהנודע ביהודה היקל לשלם על המקוה משום שמשלם על העצים אף שבוודאי עיקר החיוב הוא על השימוש עצמו, נראה שהיקל רק בצירוף הסברא שדעת חלק מהראשונים שאין איסור שכר שבת במקום מצוה כמבואר בשו"ע בסמוך (סעיף ה) לגבי שכר החזנים, וע"ש עוד דעיקר כוונתו שם היא ליישב את המנהג להקל, וסיים שכתב דהלכה זו רופפת בידו. והרבה סמכו על קולא זו וצ"ע.

## הבלעה במה שמשלם עבור ניקוי החדר וכדו'

ויש שהוסיפו עוד להקל אפילו באופן שהמתארח מביא בעצמו את האוכל דשרי ליתן את דמי השכירות כי בתשלום זה הוא משלם אף על ניקיון החדר בערב שבת וחשיב נטילת שכר בהבלעה.

אך סברתם צ"ב דא"כ מדוע לא נאמר שבכל שכירות מקום יהיה מותר ליטול שכר שבת כיון שהוא משלם גם על עלות בנית המקום, ועל כרחך שאף שחלק מהשכר מיועד עבור בניית המקום כיון שנטילת השכר היא עבור השימוש בפועל זה בכלל שכר שבת, וא"כ הוא הדין דאף כשמשלם אף עבור הניקיון הרי המחייב של השכר הוא השימוש בפועל במלון וחשיב שכר שבת.

אמנם באופן שמגיעים למלון או לבית הארחה מערב שבת יש להקל דהוי הבלעה עם מה שמשלם על ערב שבת ודמי למש"כ המשנ"ב לקמן (ס"ק כא) לגבי שומר העגלות שנותן לו לשמור על עגלתו בשבת שיכול להתנות עמו שישמור גם בערב שבת ובמוצאי שבת כמה שעות, ואז הוי כשכר שבת בהבלעה דשרי, וה"נ התשלום הוא אף על השימוש בערב שבת ובמוצאי שבת.

אכן נראה דצריך שיהיה לו רשות להגיע למלון זמן ניכר קודם השבת, כי אם מגיע זמן מועט קודם השבת לא חשיב הבלעה כיון שאין הדרך לשלם עבור זמן כל כך מועט, ולא שייך היתר דהבלעה אלא שמשלם עבור דבר שמחייב תשלום והוא מבליעו עם השכירות, אך אם אין הדרך לשלם על כך אין להתיר משום הבלעה.

והנה בסעיף הבא מצינו לגבי חזנים הנוטלים שכר שאם שכרו לשנה או לחודש שרי וביאר המשנ"ב (ס"ק כד) דהיינו שמתפלל תפילת חול, וצ"ל דמיירי באופן שרגילים לשלם על זה דבלאו הכי לא חשיב הבלעה כיון שאין הדרך לשלם על תפילה שמתפללים בחול, וכ"כ בשש"כ (פרק כא הערה קמה) בשם הגרשז"א.

**[סעיף ו] אסור לשכור חזנים להתפלל בשבת ויש מי שמתיר.**

## שכר שבת לדבר מצוה

והנה מצינו בגמרא בפסחים (נ, ב) דארבע פרוטות אינו רואה בהם סימן ברכה, ואחד מהם הוא שכר מתורגמנין דמיחזי כשכר שבת, ויש שלמדו מכאן שיש איסור שכר שבת אפילו במתורגמנין אף שזה דבר מצוה, ויש שדייקו להיפך דמשמע שרק אינו רואה סימן ברכה אך מדינא שרי, וכמבואר בבית יוסף כאן, ולכך לכו"ע אף אם מותר ליטול על זה שכר אינו רואה בזה סימן ברכה, וכן כתב המשנ"ב כאן (ס"ק כג) דמכל מקום אינו רואה סימן ברכה.

והנה ידוע הכלל בדברי השו"ע שבסתם ואח"כ מחלוקת הלכה כסתם, והכא סתם השו"ע כדעה האוסרת לשכור חזנים דהוי שכר שבת, והקשה המחצית השקל (ס"ק ח) דבשו"ע לקמן (סימן תקפה סעיף ה) כתב שהנוטל שכר לתקוע בשופר או כדי להתפלל בראש השנה אינו רואה מאותו שכר סימן ברכה, ודקדק שם המג"א (ס"ק יב) דמשמע שמדינא שרי ליטול רק אינו רואה בזה סימן ברכה ודלא כסתימת השו"ע כאן.

ותירץ המחצית השקל ע"פ המבואר בטור שם שהספרדים לא היו מוצאים מי שירצה לתקוע עד שהיו צריכים לשכור אחד לתקוע וכיון שלא היתה להם ברירה סתם השו"ע להקל כדי שלא זה ימנע ממצוה. ולהלכה יוצא דלכתחילה לא יטול שכר שבת אף על דבר מצוה, אך במקום הדחק יכול להקל.

ובספר אלף המגן (סימן תקפה ס"ק כג) כתב דאף שמבואר שאין רואה בשכר זה סימן ברכה היינו דווקא לעשירים אך למי שרעב ללחם אין לחוש בזה. והנה בשו"ע לעיל (סימן רנא סעיף א) כתב לגבי העושה מלאכה בערב שבת מן המנחה ולמעלה שאינו רואה בזה סימן ברכה, וביאר המשנ"ב (ס"ק ב) שאף שירויח במקום זה יפסיד במקום אחר, ומשמע שיהיה לו הפסד מזה, אמנם במשנ"ב לקמן (סימן תרצו ס"ק ד) לגבי העושה מלאכה בפורים שאינו רואה סימן ברכה כתב שיש אומרים שיפסיד גם את הקרן ויש שפירשו שרק מפסיד את הריוח. אכן כאן שאין צד איסור במלאכתו נראה דלכו"ע אינו מפסיד מנכסיו אלא רק מפסיד את הריוח.

## שכר שבת ברופא או מילדת

כתב המשנ"ב (ס"ק כד) שמילדת בודאי מותרת ליטול שכר שבת ובשו"ת מהר"י ברונא (סימן קיד) הביא הטעם דבלא שישלם יש לחוש שלא תבוא בפעם הבאה ויבואו לידי פקוח נפש. ובארחות רבינו (חלק א עמוד קלט) מובא שלכן לעולם צריך לשלם לרופא כדי שלא ימנע מלהציל בפעמים אחרות, וטוב שיתן לרופא את אותו התשלום במתנה ובכך ימנע מחשש שכר שבת.

**הדינים העולים:**

1. מותר ליתן שכר שבת אם אינו מתחייב לתת לו והוא נותן לו רק בתורת מתנה.
2. נחלקו הפוסקים בשכיר לחודש שיכול לחזור בו אי חשיב שכיר יום או שכיר חודש.
3. אם יש לו ריבית יומית בבנק אין איסור בשכר שבת כיון שניתן בהבלעה שחלק מהיום הוא בחול כיון שמשלם לפי הלועזי.
4. עבר וקיבל שכר שבת יזרוק את השכר לים או שיתן לצדקה באופן שלא ידעו מי הנותן.
5. הנודע ביהודה היקל לשלם על שימוש בבית המרחץ כיון שמשלם בהבלעה על העצים, וצ"ע אם להקל בזה כיון שעיקר התשלום הוא עבור השימוש ורק במקום מצוה היקל.
6. יש שכתבו לשלם לבית מלון עבור השימוש בשבת בהבלעה עם התשלום על האוכל וצ"ע. ואם משלם על ההגעה מערב שבת שרי.
7. יש להחמיר שלא ליטול שכר שבת אף על דבר מצוה, ובמקום הדחק יש להקל.
8. מילדת ורופא רשאים ליטול שכר שבת וראוי לשלם על כך כדי שיבואו בשבתות הבאות.

##### **או"ח סימן שו סעי' ו**

##### **שיעור ג**

**[סעיף ו] חפצי שמים מותר לדבר בהם כגון חשבונות של מצוה ולפסוק צדקה.**

## פסיקה לצדקה בשבת

כן מבואר בגמרא בשבת (קנ, א) אמר רבי אלעזר פוסקים צדקה לעניים בשבת. ובר"ן (סד, א מדפי הרי"ף) הקשה מהא דתנן בביצה (לו, ב) ומייתי לה לקמן בשו"ע (סימן שלט סעיף ד) שאין מקדישין ואין מעריכין בשבת, אלמא אף שהוא דבר מצוה אסור, והביא הר"ן בשם רבינו חננאל שלא אסרו אלא להקדיש כלי מסויים, דזה דמי למקח וממכר, אך בצדקה הוא מחייב את עצמו בדיבור ליתן סכום או דבר שאינו מסויים ולכן שרי. ובר"ן הקשה על זה דהא תנן גם שאין מעריכין והתם הרי אינו מעריך דבר מסויים, ומכל מקום אסור, וע"ש בר"ן שנשאר בקושיא. ובבית יוסף כתב ליישב דהערכה דמי למקח וממכר דהוי כמו שקונה את האיש ומתחייב לתת להקדש את תמורתו, ובמחצית השקל (ס"ק יא) העיר דטעם זה אינו מתיישב היכא דנודר את הערך של עצמו דלא שייך שיקנה את עצמו.

## להקדיש לבתי כנסיות של ימינו

כתב הכל בו (סימן נח והו"ד בבית יוסף) בשם גאון אחד דדוקא הקדש מזבח או דבדק הבית אסור לפי שיוצא מרשותו לרשות גבוה, אבל עכשיו שנודרין להקדשות ספר תורה או עטרה מותר לפי שאין מייחדין שום דבר שיוצא מרשותן ואינו דומה למקח וממכר. עכת"ד.

ובבית יוסף ביאר דבריו כעין דברי הרבינו חננאל הנ"ל שלא אסרו אלא לכהקדשי כלי מסויים אך כשאומר שמתחייב ספר תורה וכיוצא בזה, שההתחייבות אינה על דבר מסויים מותר כי אינו דומה למקח וממכר. והוסיף דלפי"ז אם נודר שיתן ס"ת מסויים לבית הכנסת אסור דהוי כמו שמוציא מרשותו ודמי למקח וממכר, וכן נקט הט"ז (ס"ק ב).

אכן המג"א (ס"ק יא) ביאר את דברי הכל בו באופן אחר דכשמקדיש להקדשות דידן הרי זה ממון הדיוט הואיל ולכל ישראל יש חלק בהם, וגם לו יש חלק בו. והביא ראיה לדבריו מהא דמבואר בשו"ע חושן משפט (סימן צה) דנשבעין על בתי כנסיות דידן, והיינו משום שהם ממון הדיוט. אך עדיין לא נתבאר מנא לן שמותר ליתן דבר לציבור אף אם הוא ממון הדיוט, ויש שפירשו דכוונת המג"א שמכיון שיש לו חלק בבית הכנסת הרי הדבר נשאר ברשותו, אך פירוש זה אינו נראה דהא משמע דמותר לתרום אף לבית כנסת אחר, ואף שאין לו כלל חלק באותו הבית כנסת, אלא נראה דכיון שבית הכנסת הוא רכוש של כלל הציבור, אינו ממש העברת בעלות כמו מקח וממכר. ועדיין צ"ב.

ובמשנ"ב (ס"ק כז) הכריע בזה דלכתחילה יש לחוש לדעת הבית יוסף והט"ז שלא להקדיש חפץ ידוע לבית הכנסת בשבת עצמה, אלא יקדישנו בפיו מערב שבת אפילו בינו לבין עצמו, ואז מותר להביאו בשבת עצמה לבית הכנסת דאינו אלא כמפרסם ההקדש שהקדיש מערב שבת, אך בדיעבד ראה שסמך על דברי המג"א שמותר להתחייב אפילו חפץ ידוע להקדשות דידן.

## להפקיר בשבת

בחידושי הרעק"א לעיל (סוף סימן יג) הוכיח מדברי המג"א שם דמותר להפקיר בשבת, אך כתב שבשער המלך (פרק א מהלכות לולב) הביא בשם הריטב"א בשבת (קכ, א) דאסור להפקיר בשבת, מפני שנראה כמקנה קנין בשבת ואיכא שבות דרבנן, וכ"כ הפר"ח לעיל (סימן תנד). והביא דכן מצא בחידושי הרמב"ן בפסחים (ד, ב) שהוכיח שביטול חמץ אינו כהפקר דא"כ היה אסור לבטל בשבת. ועיין עוד בכף החיים (סימן רמו ס"ק מז) שהביא כמה אחרונים שנחלקו אם מותר להפקיר בשבת.

## לזכות מהפקר

ולגבי זכיה מהפקר מצינו בפמ"ג לקמן (סימן שעא א"א ס"ק ז) דשרי משום דאינו כמקח וממכר שאין כאן קונה ומקנה, וברעק"א לקמן (סוף סימן שלט) הביא דבריו וכתב דעדיין צ"ע לדינא. ובתשובות הרעק"א (קמא סימן קעד) הביא ראיה שמותר לזכות מהפקר בשבת, מסוגיא בשבת (קלא, ב) דאמרינן דאסור לעשות מכשירי מזוזה בשבת כיון שיכול להפקיר ביתו ולהיפטר ומשמע דמותר להפקיר בשבת, אך הביא שם דמהגמרא בגיטין (עז, ב) משמע דאסור לזכות מהפקר דמבואר שם שהתירו לשכיב מרע להקנות לאשה קרקע כדי שתזכה בגט בשבת ולא תטרף דעתו, וקשה מדוע לא אמרו לו שיפקיר את ביתו והיא תזכה מן ההפקר ותקנה את הגט, ומוכח דלא הותר להפקיר או לזכות מההפקר.

## ליתן מתנה בשבת

כתב המשנ"ב (ס"ק לג) דאף שאסור ליתן מתנה בשבת דדמי למקח וממכר שהרי יוצא מרשותו אך אם הוא לצורך שבת ויו"ט או שהוא לצורך מצוה שרי, אמנם מקח וממכר לא התירו אף לצורך מצוה. וסיים שם במשנ"ב דלפי זה מה שנהגו ליתן כלים במתנה לחתן הדורש אינו נכון. ובאחרונים הקשו מדברי הרעק"א (שבת ס, א) והובא בהגהות החדשים לרעק"א על השו"ע (כאן) שהתיר לשלוח דורון לחתן פמוטות, ואף דהוי כלי שמלאכתו לאיסור, משום דחשיב כטלטול לצורך גופו [וראה בשיעורים על הלכות מוקצה (על סעיף ג) שנתבאר סברת הרעק"א הנ"ל], והקשו דמדבריו משמע דשרי ליתן לחתן מתנה בשבת ועיין בחוט שני (חלק ג פרק מה ס"ק ג) שדחק דיש לחלק דכששולחין לחתן את הדורון בשעת החתונה עצמה שרי כיון שהוא לצורך מצוה. אכן באמת נראה פשוט דאין ראיה מדברי הרעק"א דשם מיירי באופן שזיכה לחתן את הפמוטות מערב שבת, ולכן כל הנידון הוא האם מותר לטלטלם בשבת או דאסור משום מוקצה.

## לקנות עליות

המג"א הביא שנחלקו האחרונים אם מותר למכור עליו בשבת והביא מהמהרש"ל (ים של שלמה ביצה פרק ה) שכתב ליישב המנהג שנהגו לקנות המצוות בשבת משום שלא שייך מקח וממכר בדבר מצוה אלא רק בחפץ הנקנה, אך הביא מהשלטי גבורים שאדם יכול למכור את המצוות שלו לאחר.

ועיין ברמ"א ביורה דעה (סימן רמו סעיף א) שמבואר שם שיכול לקנות את לימוד התורה קודם הלימוד, אך לאחר הלימוד אינו יכול כמבואר בסוטה (כא, ב) דרצה שבנא לקנות מהלל את תורתו ואמרינן שם דיצאה בת קול ואמרה אם יתן איש כל הון ביתו באהבה בוז יבוזו וכו' והיינו שאין תשלום ממון על לימוד התורה וקיום המצוות. אלא דעדיין יש לדון אם לפני הלימוד הוא יכול לקנות את הלימוד.

ולכאורה יש עוד נפק"מ בדבר שאם קונה את העליות ממש אז הגבאי אינו יכול ליתן את העליות לאדם אחר, אך אם אינו מקח גמור, ואינו אלא כהתחייבות לשלם עבור העליות אין הגבאי חייב ליתן לו את העליה. וכן יש לדון אם לבסוף לא העלו אותו לתורה אם מחוייב לשלם, דאם הוא קנין גמור הרי העליה שייכת לו, ואף אם הגבאי כיבד מישהו אחר יכול הוא לעלות בעצמו, וא"כ אף אם לבסוף הוא לא עלה בעצמו הרי זה כמחילה לעולה השני, אך אם זה התחייבות בעבור העליה, הרי הוא התחייב רק על הצד שלבסוף יקבל את העליה, וכיון שהגבאי העלה אדם אחר אינו חייב לשלם.

**הדינים העולים:**

1. מותר לידור ליתן חפץ לצדקה כיון שאינו חפץ מסויים.
2. לידור שיתן חפץ מסויים כגון ס"ת שאצלו לדעת הבית יוסף אסור, אך המג"א מתיר דבתי כנסיות שלנו חולין הן.
3. נחלקו האחרונים אם מותר להפקיר בשבת וכן נחלקו אם מותר לזכות מהפקר בשבת.
4. אסור ליתן מתנה בשבת אך לצורך מצוה שרי.
5. נחלקו הפוסקים אם יכול למכור את העליות בשבת, והדבר תלוי אם שייך בזה קנין.
6. אם קנה עליה ולבסוף לא עלה אם חייב לשלם וכן אם הגבאי אינו רוצה לעלות אותו אם יכול לכאורה תלי בפלוגתא הנ"ל אם קונה את העליה בקנין גמור.

##### **או"ח סימן שו סעי' ז - ט**

##### **שיעור ד**

**[סעיף ז] מותר למדוד בשבת מדידה של מצוה, כגון למדוד אם יש במקוה ארבעים סאה.**

## האיסור למדוד בשבת

הנה מקור האיסור למדוד בשבת הוא במשנה בביצה (כט, א) אומר אדם לחבירו מלא לי כלי זה אבל לא במדה, וקיי"ל כרבא שביאר שם בגמרא את דברי המשנה, דמותר לקחת מחבירו אפילו בכלי המיוחד למידה, ובלבד שלא יזכור לו שם מדה, והיינו שלא יאמר לו מלא לי כך וכך בכלי. וכך נפסק בשו"ע לקמן (סימן שכג סעיף א) שמותר לומר לחבירו מלא לי כלי זה אפילו אם הכלי מיוחד למדה, אך למדוד בכלי המיוחד למדה אסור. וברמ"א שם כתב ויש מקילין לומר דכל שאינו מכוין למדה לגמרי שממעט או מוסיף מעט שרי.

ולגבי האיסור למדוד במשקל מבואר במג"א לקמן (סימן תק ס"ק ד ובמשנ"ב שם ס"ק ח) שאסור למדוד אף אם מוסיף או פוחת מעט, וביאר המג"א דכשמודד לפי המידה, הרי אם מוסיף או פוחת אינו נראה כמודד אלא כשופך סתם לכלי, אך במשקל אף אם אינו מדייק הוא נראה כשוקל ואסור.

## מדידה לצורך מצוה

והתבאר בשו"ע כאן דמדידה לצורך מצוה מותרת, וכמו שמבואר בגמרא בשבת (קנז, א) שמדדו את החלון אם יש בו פותח טפח להביא את הטומאה מהחדר שהמת בו לחדר הסמוך לו. ובמשנ"ב (ס"ק לה) כתב דהתירו למדוד את פתח החלון אף על גב שיכולין הכהנים לצאת ממנו, דכשמודד שעורי תורה לא מחזי כעובדין דחול, והיינו שאין הכוונה שהתירו למדוד לצורך קיום המצוה, אלא שמדידה לצרך מצוה לא נאסרה. ולפי"ז נראה שאף אם יכול לדחות את המדידה לחול, מותר לו למדוד בשבת לצורך מצוה, דאין במדידה זו איסור כלל (ועי' אגרות משה חלק ה סימן יח שתמה מהו מקור היתר זה, ולהנ"ל א"ש).

## שקילה לצורך מצוה

כתב הכף החיים (ס"ק סג) בשם ספר פתח הדביר (אות טו) דהוא הדין שמותר לשקול לצורך מצוה, וכגון באדם שקשה לו לאכול הרבה בליל הסדר, וצריך למדוד שיעור לאכילת הכזית, או כגון שיש לו מצה בשיעור מצומצם, דמותר לשקול את המצה כדי לדעת השיעור [וע"ש שישקול כנגדם במשקולת דבר שאין בו משום איסור מוקצה כגון מזלג], אך סיים הכף החיים שליבו מהסס בזה מכמה טעמים ועל כן נכון לשקול את הכזית מערב יום טוב.

והביאו בשם הגרש"ז (בשש"כ פרק כט הערה צט) דהטעם לאסור לשקול לצורך מצוה, הוא כפי מה שנתבאר לעיל דשקילה חמיר טפי ממדידה, שהרי לא התירו לשקול אם מוסיף או פוחת מעט, אף שהתירו למדוד בכה"ג, ומבואר דשקילה חמורה ממדידה, ולכן אסור לשקול אף לצורך מצוה. ודבריו צ"ע דזה אינו חומרא שהחמירו בשקילה, אלא שבשקילה אף אם אינו מדקדק, נראה כעובדין דחול, משא"כ במדידה דאינו נראה כעובדין דחול וכנ"ל.

ולמעשה נראה דיש להקל אף לשקול לצורך מצוה, דצרכי שמים אינם כעובדין דחול. וכל שכן למנהגינו דמחשבים השיעורים לפי נפח, שכששוקלים שיעור 'כזית' במשקל הוא אינו מדוייק, כיון שצריך לחשב את השיעור לפי המשקל הסגולי של המצה, אם כן ודאי יש להקל בזה. אכן יש שהחמירו בזה, וגם בשיעורים של יום הכיפורים, נהגו להכין מראש את הכמות המדודה שמותר לשתות בצום.

## מדידה במדחום

ולענין מדידה במדחום נראה להתיר, כי אין בזה עובדין דחול כלל, שהרי אף ביום חול אין מודדים במדחום לצרכי מקח וממכר, אלא רק למדוד חום לחולה, ורק דבר שנעשה בחול לצורך חול נראה כעובדין דחול. וכ"כ האגרות משה (חלק א סימן קכח).

## מדידה בתערובת אם הוא מתקן מנא

כתב המשנ"ב (ס"ק לה) דהוא הדין שמותר למדוד כדי לשער שעור שישים לבטל איזה איסור, דכיון דהוא להתלמד על דבר הוראה לא הוי כעובדין דחול. ובמשנ"ב לקמן (סימן שכג ס"ק לז) כתב דכמו שאסור לבטל איסור בידיים בשבת, משום דהוי כמתקן מנא, שאין לך תיקון גדול מזה שמתירו באכילה, ה"ה דאסור למדוד אם יש שישים לבטל את האיסור, דנראה כמתקן את התערובת, וכתב שם שיש להתיר רק אם הוא משער בעיניו אם יש שם שישים, אבל מדידה אסור. וצ"ע דדברי המשנ"ב סותרים דכאן כתב שמותר למדוד משום דהוי מדידה של מצוה, וביותר קשה דבשני המקומות מקור הדין של המשנ"ב הוא מהפרי מגדים, ויוצא שדברי הפמ"ג סותרים עצמם וצ"ע.

ובאמת דברי המשנ"ב לקמן צ"ע בסברא, דמדוע מדידה כדי לדעת אם יש שישים הוי כמתקן מנא, הרי אף שאסור לבטל לכתחילה היינו משום שעושה מעשה בגוף האיסור להתירו, אך כשמודד אם יש שישים אינו עושה פעולה בדבר להתירו, אלא רק מברר את המציאות, וכמו שמותר לשאול את הרב על דבר אם הוא מותר או אסור ואין בזה משום תיקון מנא אף אם יפסוק הרב להיתר, כיון שהוא רק בירור המציאות.

וכן מוכח ממה שהתירו למדוד אם יש פותח טפח בחלון כדי להביא את הטומאה, ואף שיש שיטות שאחר המיתה אסור לפקוק את החלון מפני הטומאה, כיון שהוא חשיב מתקן (כמבואר במשנ"ב סימן שיג ס"ק א), מכל מקום התירו בגמרא למדוד את הפתח ואין בזה משום תיקון מנא, וה"ה הכא אף שאסור לבטל את האיסור מותר למדוד אם הוא התבטל.

## נשבע לשלם בשבת

הביאור הלכה (ד"ה מותר) ציין לדברי המג"א במה שכתב לענין אם אחד נשבע לחבירו לפרוע לו את החוב ביום פלוני ואירע שהיה בשבת, וכתב שהעתיקו לקמן בסימן שז, אמנם כבר העירו שלפנינו לא נמצא.

ועיין במג"א שהביא דדעת הבית יוסף שמותר לו למדוד או לשום את המשכון בשבת, כדי שיוכל לפרוע באותו המשכון ולקיים את שבועתו דהוי מדידה לצורך מצוה, אמנם המג"א כתב שאין להתירו למדוד לצורך כך שהרי יכול לפרוע במשכון שדמיו מרובים, ואף שאפשר שיפסיד דמי אותו חפץ, אין להתיר מדידה משום הפסד ממון.

**[המשך סעיף ז] ולמדוד אזור מי שהוא חולה וללחוש עליו כמו שנוהגים הנשים מתר, דהוי מדידה של מצוה.**

## מדידה 'סגולית'

מבואר במשנ"ב (ס"ק לו) שמותר למדוד ע"י אזור, וגזירת שחיקת סממנין לא שייך בזה, אלא ברפואה שיש בה ממש. וכעין זה כתב המשנ"ב לקמן (סימן שכח ס"ק קמג) שמותר לצוד על ידי לחש מאחר ואין זו צידה טבעית, וציין לדבריו כאן. ולפי זה נראה דכמו כן יש להתיר כל מדידה 'סגולית' היינו שעושה מעשה שאין בו ממש. [וע"ע לקמן בשיעורים (ריש סימן שכח) שהובאו הדעות בענין רפואה 'סגולית' בשבת].

**[סעיף ח] הרהור בעסקיו מתר, ומכל מקום משום עונג שבת מצוה שלא יחשוב בהם כלל, ויהא בעיניו כאילו כל מלאכתו עשויה.**

## הרהור בעסקיו

ובמשנ"ב (ס"ק לח) כתב דכל שכן אם יש לו על ידי ההרהור טרדת הלב ודאגה דיש ליזהר שלא להרהר בזה.

כתב הכף החיים (ס"ק ע וכ"ה בשערי תשובה ס"ק ה) שאם מהרהר מתוך הכתב אסור, דכיון שאינו הרהור בלבד אלא פעולה של איסור הוי כמו מקח וממכר ממש ואסור.

**[סעיף ט] אסור לומר לאינו יהודי שילך חוץ לתחום בשבת אחר קרובי המת שיבואו להספידו, אבל חולה דתקיף ליה עלמא ואמר שישלחו בעד קרוביו ודאי שרי.**

## היתר שלא תטרף דעתו

ומבואר שהתירו לומר לגוי לעשות מלאכה ולצאת מחוץ לתחום, כדי שלא תטרף דעתו של חולה. והנה באופן שיש חשש שיבוא לידי סכנה ודאי שמותר לעשות את כל המלאכות משום פקוח נפש, והכא מיירי באופן שלא יבוא לידי סכנה אלא רק תטרף דעתו, ולכן התירו לומר לגוי לעשות מלאכה כדי למנוע טירוף דעתו. [ואף לפי השיטות שלצורך יתובי דעתיה של יולדת התירו אף מלאכות שאין חשש שהאשה תסתכן אם לא יעשו עבורה את אותה המלאכה (עי' בביאור הלכה סימן שכח סעיף ד בשם המגיד משנה, וע"ש דמסיק דלא כדבריו), כבר ביארנו דהיינו דווקא אם כתוצאה מכך תבוא בסוף לידי סכנה ואכמ"ל]

ומקור היתר זה הוא מדברי המרדכי (שבת רמז שיד), והוכיח דבריו מהגמרא בבבא בתרא (קנו, ב) דקונין קנין משכיב מרע אפילו בשבת כדי שלא תטרף דעתו, וכן בגיטין (עז, ב) התירו לאשה שציוה עליה בעלה השכיב מרע לעשות קנין בביתו כדי שתתגרש בגט הנמצא שם, כדי שלא תטרף דעתו. ומוכח שם ברא"ש (פרק ג סימן נט) שהתירו גם אמירה לעכו"ם לעשות מלאכה כדי שתקנה את הבית.

## להתיר שאר שבותים כדי שלא תטרף דעתו

ובערוך השולחן (סעיף כ) כתב דמשום שלא תטרף דעתו לא התירו אלא אמירה לעכו"ם, אך שאר שבותים דרבנן לא התירו, שהרי אין בענין זה רפואה אלא רק חששא בעלמא, ולכן רק בענין של מצוא חפצך ודבר דבר חיישינן לזה ולא בדבר איסור גמור עכת"ד. ודבריו צ"ע דלהדיא מצינו שהתירו גם לקנות קנין כדי שלא תטרף דעתו, ומקורו של המרדכי הוא ממה שהתירו לקנות קנין משכיב מרע בשבת, הרי דאפילו איסור של מקח וממכר בשבת גם התירו כדי שלא תטרף דעתו וצ"ע.

## להתיר לומר לגוי לעשות מלאכה דאורייתא

והנה כתב המשנ"ב (ס"ק מא) דהתירו אפילו לשכור אינו יהודי כדי שירוץ מרחק כמה פרסאות בשבת כדי להביא קרוביו של מת, ומשמע שאף אם אומר לנכרי ללכת מחוץ לי"ב מיל שי"א שהוא איסור דאורייתא (עי' במשנ"ב סימן שצז ס"ק א), יש להתיר כדי שלא תטרף דעתו. [אכן צ"ע דברא"ש בבבא בתרא (שם) מבואר שאסור לומר לגוי להתקין מנעול כדי לקנות קנין בשבת, אף שכך ציוה השכיב מרע כיון שמלאכה זו היא מלאכה דאורייתא, ומבואר דאין להתיר לומר לגוי לעשות מלאכה דאורייתא, אף במקום שיש חשש שתטרף דעתו של השכיב מרע. ודבריו צ"ע דמשמע שלומר לגוי שיעשה מלאכה דאורייתא יותר חמור מלעשות מלאכה דרבנן, ולקמן (סימן שכח סעיף יז) מבואר דלצורך חולה שאין בו סכנה התירו לומר לגוי לעשות מלאכה, ואפילו במלאכה דאורייתא כמבואר במשנ"ב (שם ס"ק מז) ולעשות מלאכה האסורה באיסור דרבנן לא התירו אלא בשינוי ע"ש, הרי דאיסור אמירה לעכו"ם לעשות מלאכה אפילו דאורייתא קל טפי וצ"ע].

**הדינים העולים:**

1. אסור למדוד בשבת, ואם מוסיף או פוחת מעט שרי, ולשקול אסור אפי' בכה"ג.
2. מותר למדוד ולשקול לצורך מצוה, ויש מחמירין שלא לשקול.
3. מותר למדוד במדחום [שאינו דיגיטלי] בשבת.
4. נשבע לפרוע בשבת נח' הפוסקים אם מותר לשום משכון כדי לפרוע בו.
5. למדוד תערובת אם יש לו שישים כתב המשנ"ב שמותר, ולקמן כתב שאסור משום מתקן מנא, וצ"ע בסברא ומ"ש משאילת רב שמותר.
6. מותר למדוד מדידה סגולית בשבת.
7. מותר להרהר בעסקיו ואם מצטער בזה יש ליזהר, ומתוך הכתב אסור.
8. התירו אמירה לעכו"ם כדי שלא תטרף דעתו של שכיב מרע.
9. הערוה"ש כתב דלא התירו שאר מלאכות דרבנן, וצ"ע דבכל הראשונים משמע דהתירו כל איסור דרבנן.
10. במשנ"ב משמע שמותר לומר לגוי אף לעשות מלאכה דאורייתא, וצ"ע ברא"ש דמשמע שלא התירו, אלא רק לומר לו שיעשה מלאכה דרבנן.

##

##### **או"ח סימן שו סעי' יא - יד**

##### **שיעור ה**

**[סעיף יא] מותר לקנות בית בארץ ישראל מן האינו יהודי בשבת וחותם ומעלה בערכאות. הגה: שלהם, בכתב שלהם דאינו אסור רק מדרבנן ומשום ישוב ארץ ישראל לא גזרו.**

## ההיתר לכתוב שטר מכירה בשבת

מקור הדין הוא בגמרא בגיטין (ח, ב) שכותבין אונו [שטר מכירה. רש"י] אפילו בשבת, ומסקינן שאומר לעובד כוכבים ועושה, ואע"ג דאמירה לעובד כוכבים שבות, משום ישוב ארץ ישראל לא גזור רבנן. ובפשטות מבואר בדברי הגמרא דמשום מצוות ישוב ארץ ישראל התירו אמירה לעכו"ם, דלא גזרו שבות במקום מצוות ישוב ארץ ישראל.

והנה בתוס' שם (ד"ה אע"ג) הביאו דדוקא משום מצות ישוב ארץ ישראל התירו אמירה לעכו"ם, אך לצורך שאר מצוות לא התירו לומר לעכו"ם לעשות מלאכה דאורייתא. והביאו שם דעת הבה"ג שהוכיח מגמרא זו דהתירו אמירה לעכו"ם לצורך כל מצוה.

אכן האור זרוע (חלק ב סימן עו) חידש שכל ההיתר של הגמרא לומר לעכו"ם לכתוב שטר מכירה, הוא רק באופן שכותב בכתב של עכו"ם שאיסורו הוא רק מדרבנן, אך בכתב גמור שאיסור כתיבתו מדאורייתא אין להתיר לומר לעכו"ם לכתוב בשבת, אפילו במקום מצוות ישוב ארץ ישראל. וכן פסק הרמ"א כאן דכל ההיתר הוא רק בכתב שלהם, אך בכתב אשורי שאסור מדאורייתא אין היתר לכתוב שטר מכירה. ולפי זה אין מקור להתיר אמירה לעכו"ם לעשות מלאכה דאורייתא לצורך ישוב ארץ ישראל, אלא הוא רק היתר לומר לעשות מלאכה דרבנן, והיינו שבות דשבות שהתירו לצורך מצוה.

אמנם במשנ"ב (ס"ק מו ובאורך בביאור הלכה כאן) מבואר דדעת כל הפוסקים שאין הבדל בין סוגי הכתב, וכל כתב אסור מדאורייתא, ולפי"ז יש חידוש גדול בדין זה, שאף דקיי"ל שאין להתיר אמירה לעכו"ם לעשות מלאכה מדאורייתא (כמבואר ברמ"א לעיל סימן רעו סעיף ב), שאני מצוות ישוב ארץ ישראל שלצורך כך מותר לומר לעכו"ם לעשות מלאכה שאסורה אפילו מדאורייתא.

## הטעם שלא יתן לו את המעות בידיים

כתב המשנ"ב (ס"ק מה) וכיצד הוא עושה מראה לו כיסים של דינרין, והאינו יהודי חותם ומעלה בערכאות, אבל אסור ליתן לו מעות להדיא. ומבואר דאף שהתירו אמירה לעכו"ם לעשות מלאכה דאורייתא, מכל מקום אין היתר שיתן לו את הדינרין בעצמו. ולא נתבאר הטעם שאסור לתת את הדינרים בעצמם.

והנה המגן אברהם (ס"ק יט) הביא מספר משפטי צדק בשם הריב"ש והרא"ש שכתבו דמה שהתירו לכתוב שטר מכירה בשבת, היינו כשעשו את הקנין מערב שבת, ורק את הכתיבה בערכאות התירו לעשות בשבת, משום שלא התירו לעשות קנין בשבת. אמנם האליה רבה (ס"ק כב) תמה עליו דבירושלמי מבואר להדיא שהתירו ליקח בית משבת מן העובד כוכבים, והוכחת הירושלמי מהא שנכבשה יריחו בשבת, ע"ש, הרי מבואר שיש להתיר לעשות קנין בשבת לצורך ישוב ארץ ישראל. אכן מבואר באליה רבה דמכל מקום אסור לתת לו את המעות להדיא, כיון שהוא מקח גמור על ידי מעשה, ובשעה"צ (ס"ק לה) כתב כדברי האליה רבה, ולפי"ז הטעם שאסר המשנ"ב ליתן את הכסף בהדיא הוא משום שעושה קנין בידיים, וזה לא התירו לצורך ישוב ארץ ישראל.

## דין כתב שאינו של אשורית

ובעיקר דברי הרמ"א שחידש שכתב שלהם אינו אסור אלא מדבריהם, בביאור הלכה (ד"ה בכתב) האריך להוכיח דדעת כל הראשונים דכל סוגי הכתב אסורים מדאורייתא, והוסיף שגם הרמ"א לא כתב כן אלא לחומרא, לחוש לשיטת האור זרוע שלא התירו לכתוב שטר מכירה בשאר סוגי הכתב, אך בוודאי אין לסמוך על שיטה זו להקל לכתוב בכתב אחר, דאף זה אסור מן התורה.

אכן הביאו משו"ת יד יצחק (חלק ג סימן צה) לענין חולה שאין בו סכנה שצריך ללכת לרופא, והתיר לו ללכת לרופא שאינו שומר תומ"צ, אף כשיודע שהוא יכתוב לו מרשם בשבת, וצידד להקל בזה משום שברופא מומר אין דין דמסייע בידי עוברי עבירה, וצירף לזה את דעת האור זרוע המובאת ברמ"א שהמומר כותב בלשון לע"ז, ואין בכתיבה זו משום איסור דאורייתא. אמנם הגרש"ז (שש"כ פרק מ הערה כז) כתב טעם אחר להקל בזה, שכיון שהוא הולך לתומו לרופא, לא נחשב שהפעולה של הרופא מתייחסת אליו, כיון שהרופא כותב את המרשם על דעת עצמו, ודמי למבואר בבבא קמא (סט, א) שאם לוקחים לו פירות מהשדה, והם ערלה א"צ להודיע להם, דאמרינן 'העליטהו לרשע וימות', והכא נמי אין בזה משום לפני עור, כיון שהרופא חייב לטפל והוא הולך אליו כדין שרי. אך הוסיף שאם יצטרך הרופא להדליק את האור לצורך הטיפול בחולה יש לאסור כי זה לפני עור.

**[סעיף יב] מותר להכריז בשבת על אבדה אפילו הוא דבר שאסור לטלטלו. הגה: ומותר להתיר חרמי ציבור בשבת אע"פ שאינו צורך שבת, הואיל והוא יום כנופיא לרבים, הוי כעסקי רבים דשרי לדבר בם. אבל אין מחרימין בשבת כי אם מדבר שהוא לצורך שבת.**

## היתר חרמים בציבור בשבת

וכתב המשנ"ב (ס"ק נא) דבפשטות משמע שטעם ההיתר להתיר חרמים בשבת הוא משום שיש בזה צורך לרבים, ולפי זה אם אין בזה צורך ותועלת אלא רק ליחיד אין להתיר, אך הביא שהאחרונים צדדו דאפילו לצורך יחיד יש להקל, כיון שלא יוכל לקבץ בחול את כל הקהל בקל כדי שיתירו לו את החרם. ובמג"א (ס"ק כג) הוסיף דדמי לנדרי אשתו שהתירו להפר בשבת (כמבואר בסימן שמא סעיף א) כי אי אפשר לעשותו בזמן אחר, וכ"כ המשנ"ב לקמן (סימן שמא ס"ק ח). וטעם ההיתר בזה מבואר בריב"ש (סימן שצ ד"ה ואין ספק) דחשיב כמו עסקי רבים, משום 'שכל דבר המזומן תדיר, אע"פ שבכל פעם ופעם הוא דבר פרטי נראה שצרכי ציבור נינהו'.

## היתר להכריז משום פסידא

כתב המשנ"ב (שם) בשם הב"ח (סו"ס שז) דמה שנוהגין בירידים שהשמש קורא מתוך הכתב מי שמוחרם משום חובותיו הוי כעסקי רבים, דלולא זה נפסדין החובות וכל משא ומתן, ומותר לעשות כן בשבת.

וכן מצינו בדברי הב"ח בתשובה (סימן קמו) והביאו המשנ"ב לקמן (סימן שז ס"ק א) לגבי מי שיש לו חוב אצל האנס, וחושש שהוא ילך ולא ישוב עוד לעיר, דמותר ללכת אצל השר ולקבול בפניו, כדי שלא יפסד ממונו. ונראה שכך היא שיטת הב"ח, דלא נאמר איסור של 'ודבר דבר' במקום פסידא.

והנה בב"ח בתשובה (שם) כתב טעם לדבריו שהתירו לדבר דיבור של חול במקום הפסד, משום דלא גרע מקום הפסד מצרכי רבים, ואם התירו לדבר דיבור של חול לצורך רבים כמו שנתבאר, כל שכן שיהיה מותר לדבר דיבור של חול מחשש הפסד.

ובב"ח שם הביא ראיה לכך דטפי יש להקל במקום הפסד מלהקל במקום צורך דרבים, מהא דמצינו שהתירו לטלטל מוקצה במקום הפסד, ואף שלא התירו טלטול מוקצה לצורך רבים, ומוכח דטפי יש להקל בדבר שיש בו משום חשש הפסד [אכן לדידן אין ראיה דקיי"ל שאסור לטלטל מוקצה ואף שיש חשש הפסד, וע"ש שכתב דאף לדעת החולקין נראה שלא חלקו מטעם זה], עוד הוכיח מהא דלא התירו לומר לגוי לעשות מלאכה דאורייתא לצרכי רבים כמבואר במגיד משנה (פרק כז משבת), ואילו אם יש חשש פסידא מותר, כדמוכח מהא דהתירו להציל מן הדליקה על ידי שיקרא לאינו יהודי ויאמר כל המכבה אינו מפסיד, ואף שבוודאי יכבה שרי, ומוכח שהתירו אמירה לעכו"ם כדי שלא יפסד. [אמנם במשנ"ב לקמן (סימן שלד ס"ק סט) ביאר דהטעם שהתירו לומר כן הוא משום דאדם בהול על ממונו, ולא שהתירו במקום הפסד].

**[סעיף יג] להכריז בשבת על קרקע הנמכר, שכל מי שיש לו זכות עליו יבוא ויגיד ואם לאו יאבד זכותו, אסור.**

ודקדק המשנ"ב (ס"ק נד) שאיסור זה הוא דווקא באופן שאומר שאם לא יבוא יאבד זכותו, כיון שבזה הוא נחשב כדן את הדין, אך אם מכריז סתם שמי שיש לו זכות שיבוא ויגיד, אפילו אם יש תקנה בעיר שאם הוא לא יגיד בטלה זכותו שרי, כיון שאינו דן את הדין. ומ"מ לכתחילה החמיר אלא א"כ נוהגים כן. והטעם להקל מבואר בריב"ש (סימן שצ) שהוא כצרכי רבים כיון שזה מצוי להרבה אנשים ע"ש.

## להכריז לצורך מצוה

**[המשך סעיף יג]** **הגה: וכן אסור להכריז יין בשבת דהוי כמקח וממכר.**

וביאר המשנ"ב (ס"ק נה) דהיינו שמודיעים שיש אצל פלוני יין למכור בשבת. והביא מהמג"א (ס"ק כז) דבמקום שאין יין מצוי כל כך שרי להכריז, דהכרזה זו היא לצורך מצוה בשביל קידוש. ובאליה רבה (ס"ק לא) כתב שיש להקל להכריז אפילו על שאר משקאות, כי יש בדבר משום צורך שבת וצורך רבים, אמנם בשעה"צ (ס"ק מג) כתב כהמג"א דאין להקל בשאר משקין, דרק ביין התירו כיון שמינכר לכל שהוא צורך מצוה, אבל בסתם משקה הרי זה זילותא דשבת.

## הכרזה בין השמשות

והנה בתוספת שבת כתב שיש להקל להכריז על מכירת היין בבין השמשות, וטעמו שהוא כשבות שהתירו בין השמשות לצורך מצוה (עי' לעיל סימן רסא סעיף א), ובבין השמשות משמע שהתירו להכריז אפילו על שאר משקאות. והדבר מצוי במקומות מרוחקים כגון שנמצא בנופש וכדו', שיש שמכריזים שמי שאין לו דבר מאכל יכול לקנות במקום פלוני, ונראה שלהכריז על יין וכן על חלות מותר דהוא צורך שבת וכנ"ל, אך שאר מאכלים כגון צ'ונט וכדו' אין להקל אלא בין השמשות.

## ההיתר להכריז בבית הכנסת

והנה התבאר מתוך דברי המשנ"ב שלצורך מצוה מותר להכריז בשבת. ועוד מוכח שאף שלכאורה להכריז על יין הנמכר, וכן להכריז על קרקעות דמבואר לעיל דשרי, יש בזה משום חסרון בכבוד בית הכנסת, ואפילו הכי שרי להכריז, לצורך רבים ולצורך מצוה, ובשו"ת רב פעלים (חלק ב סימן כד) דן על פי זה להקל ולמכור ספרים בבית הכנסת, שהרי קונים את הספרים לצורך מצוה, ויש בדבר אף משום צרכי רבים.

ועלתה שאלה בזמנינו אם מותר להתקין 'מכשיר להטענת רב - קו' בבית הכנסת, ודנו שיש לאסור משום דהוי מקח וממכר בבית הכנסת, ולפי מה שנתבאר כאן יש מקום להקל דחשיב כצורך הרבים, ולצורך רבים התירו. אכן לכתחילה יש להחמיר בזה, ואם אפשר להתקינו בחצר ביהכנ"ס עדיף טפי.

**[סעיף יד] מי ששלחו לו שהוציאו בתו מביתו בשבת להוציאה מכלל ישראל, מצוה לשום לדרך פעמיו להשתדל בהצלתה, ויוצא אפילו מחוץ לשלש פרסאות, ואי לא בעי בית דין גוזרין עליו.**

## להציל בתו כדי שתשמור שבתות הרבה

מבואר במשנ"ב (ס"ק נו) שדין זה אינו דווקא באביה וכל אדם רשאי לחלל שבת כדי להצילה מאיסור, והטעם דחייב אדם לעבור איסורא זוטא כדי שלא יחטא חבירו איסורא רבה. ובהמשך דבריו (ס"ק נז) כתב המשנ"ב שאפילו מלאכה שאסורה מדאורייתא התירו לעשות כדי להצילה, דמוטב שיחללו שבת אחת משתחלל היא שבתות הרבה, וחשיב כמו איסורא זוטא לגבי חילול שבתות הרבה. עוד מבואר במשנ"ב שכל ההיתר הוא להציל אותה אם נחטפה באונס, אך אם הלכה מרצון אין להתיר לחלל שבת כדי להצילה, והאליה רבה כתב שלעבור איסור דרבנן שרי אפילו כשהלכה במזיד [ומסתבר שקטנה אף אם הלכה ברצון מותר לחלל שבת להצילה דפיתוי קטנה אונס הוא].

## כשיש ספק אם יצילו אותה מהאנסים

ולעשות מלאכה דאורייתא כשיש ספק אם יצליח להוציא אותה מידי האנסים, מבואר בשו"ע הרב (סעיף כט) שיש להתיר אף מספק, כי זה כמו פיקוח נפש שאפילו מספק מחללין עליו את השבת.

[ויש להעיר על זה מהמבואר בתוס' בבא מציעא (קיד, ב ד"ה אמר ליה) שהקשו על המבואר שם בגמרא שאליהו היה כהן, והקשו התוס' איך נטמא לבנה של האלמנה, ותירצו דכיון שהיה ברור לו שיחייהו היה מותר לעשות כן משום פקוח נפש.

ומלשון התוס' משמע שרק אם ודאי יצילה שרי, וצ"ע מאי שנא מכל פקוח נפש שהתירו אפילו במקום ספק, ופירשו האחרונים על פי המבואר בגמ' ביומא (פה, א) שיש כמה טעמים לכך שהתירו לחלל שבת במקום פקוח נפש, דיש שסברו שהוא משום שמוטב שיחללו שבת אחת ולא יתחללו שבתות הרבה, ויש שפירשו שהוא מקרא ד'וחי בהם', ומסקנת הגמרא דלטעם ד'וחי בהם' היינו אפילו בספק פקוח נפש, אך לטעם דמוטב שיחללו שבת אחת ולא יתחללו שבתות הרבה, אין טעם להתיר מספק, דאינו ברור שיתחללו שבתות הרבה, ובזה ביארו כוונת התוס' דכיון שבנה של האלמנה כבר מת, לא שייך בו טעם של 'ויחי בהם', ולכן הטעם להצילו הוא רק משום שמוטב שתתחלל שבת אחת ולא יתחללו שבתות הרבה, ועל כן אין להתיר אלא כשבוודאי מצילו. (ויש להעיר מדברי רש"י בסנהדרין עד, א ד"ה סברא, דביאר טעם ד'וחי בהם' משום 'שיקרה בעיניו נשמה של ישראל', ומשמע שאפילו אם מת, כיון שמחייה נפש של ישראל יקר דבר זה יותר משאר מצוות).

ולפי זה היה נראה דהכא שאין טעם להציל מן השמד אלא משום דמוטב שתתחלל שבת אחת, א"כ בספק אין להתיר כיון שלא שייך טעם זה, אמנם מדברי השו"ע הרב נראה דאין לחלק בזה ואף בספק יש להתיר. ויל"ע]

## אם תחלל רק כמה שבתות

בתהילה לדוד (ס"ק כד) דן האם התירו לחלל שבת כדי להציל אדם, באופן שאם לא ינצל הוא יחלל רק כמה שבתות, ודקדק בדברי המג"א שהביא מהבית יוסף דהטעם שמחללין הוא דמוטב שיתחלל שבת אחת משיתחללו שבתות הרבה, ומשמע שרק אם ע"י כך יתחללו הבה שבתות אסור, אך בסוף דבריו כתב שאם תעבור עבירה אחרת, לא התירו לחלל שבת כדי להצילה, ומשמע שאם תעבור יותר מפעם אחת שרי וצ"ע.

**הדינים העולים:**

1. מותר לקנות קרקע ולכתוב עליה שטר מכירה בשבת, וי"א שרק אם כותב בכתב אינו של אשורית. אך לתת את המעות להדיא אסור דהוי מקח גמור.
2. דעת כמעט כל הפוסקים שהאיסור לכתוב אף בכתב שאינו של אשורית הוא מדאורייתא.
3. מותר להתיר חרמים שיש בהם צרכי ציבור. וכן יש להקל משום פסידא.
4. מותר להכריז לצורך מצוה, ואם אין יין או חלות מותר להכריז לצורך זה, אך לצורך שתיה אחרת אסור, ובבין השמשות יש להקל.
5. משא ומתן שיש בו צורך רבים מותר לדבר בבית הכנסת.
6. מותר לעשות אפילו מלאכה דאורייתא להציל יהודי מהשמד, והיינו שלקוחוהו באונס, אך אם הלך מרצון אסור, ומלאכה דרבנן שרי. ופיתוי קטנה אונס הוא.
7. אפילו אם יש ספק האם יצילו אותה שרי.
8. אם תחלל רק כמה שבתות צ"ע אם מותר לחלל שבת כדי להצילה.

##### **או"ח סימן שז סעי' א - ב**

##### **שיעור ו**

**[סימן שז] 'ודבר דבר' שלא יהא דבורך של שבת כדבורך של חול, הלכך אסור לומר דבר פלוני אעשה למחר או סחורה פלונית אקנה למחר.**

## לומר שיעשה מלאכה האסורה מדרבנן או משום חומרא

ובמשנ"ב (ס"ק א) ביאר שהאיסור הוא לומר שיעשה בחול מלאכה שאסור לעשותה בשבת, ואפילו אם המלאכה אסורה רק באיסור דרבנן אסור לומר שיעשה כן. והנה לגבי איסור של אמירה לעכו"ם, מבואר במשנ"ב בסמוך (ס"ק ח) שבדבר שאיסורו הוא משום חומרא בלבד מותר לומר לגוי לעשותו, והיינו דאין לחוש בזה אף לאיסור של 'ודבר דבר', וא"כ נראה דהוא הדין שמותר לומר שיעשה בחול מלאכה שאיסורה הוא רק משום חומרא.

## דיבור לצורך מצוה

במגן אברהם (ס"ק א) הביא מהספר חסידים שהאיסור לומר אעשה מלאכה פלונית למחר הוא אפילו לדבר מצוה. וז"ל הספר חסידים 'בשבת לא יאמר אדם נישן כדי שנעשה מלאכתינו במוצאי שבת, שאסור לומר למחר אעשה כך, ואפילו חפץ לכתוב תורה, מפני שמראה מה שישן ונח בשבת שעושה בשביל החול, אלא יאמר ננוח כי שבת היום' עכ"ל.

והנה משמעות לשונו נראה שכשאומר שהולך לישון בשבת כדי שיהיה לו כח במוצאי שבת, יש בזה משום פעולה של חול, משום שהולך לישון בשבת לצורך כך, ולא מצינו שהאיסור הוא בכך שאומר שיכתוב ס"ת, אלא משום שאומר שהולך לישון בשביל כך. וכבר הקשה כן באליה רבה (ס"ק א).

אמנם במחצית השקל כתב דגירסת הספר חסידים שלפנינו משובשת, והגירסא הנכונה שנתכוין לשני עניינים, שיש איסור לומר שהולך לישון בשבת, מפני שמראה שמה שישן ונח בשבת הוא עושה בשביל יום חול, וכן אסור לומר שילמחר יעשה כך וכך, ואפילו שרוצה לכתוב דברי תורה. ומזה הוציא המג"א את הדין שאפילו לצורך מצוה אסור לדבר בשבת.

ובעיקר הדין שאסור לדבר דיבור של חול אפילו לצורך מצוה, תמה האליה רבה (שם) דמאי שנא ממה שנתבאר לעיל (סימן שו סעיף ו) דאיסור ד'מצוא חפצך' אינו נאסר אלא ב'חפצך' של הדיוט, אך חפצי שמים מותרים, וא"כ מדוע דיבור של שמים אסור, ומסיק שבאמת לצורך מצוה יש להקל, וכמו שהתירו במצוא חפציך דחפצי שמים מותרים, כן יש להקל בדיבור של חול.

ובתוספת שבת (ס"ק א) ביאר דכוונת המגן אברהם שאם אין צורך בדבר לא התירו לדבר דיבור של חול, ואפילו הוא דיבור של מצוה, וכגון באופן שעליו דיבר הספר חסידים שאומר שהולך לכתוב ספר תורה במוצאי שבת, הרי אין בדבר צורך כלל, ולכן אין להתיר לדבר בזה. ולא דמי למה שנתבאר לעיל בשיעורים (שיעור ד) דמותר לעשות חפצי שמים אפילו אם אינם לצורך היום, וכגון למדוד לצורך מצוה, משום דהתם אין במעשה זה איסור כלל, דמדידה לצורך מצוה לא נאסרה, אך כאן הרי הוא מדבר דיבור של חול, אלא שכשיש צורך מצוה הרי זה מותר. ויעוין בתהיל"ד (סימן שז ס"ק א) שכתב כעין סברא זו.

ולמעשה כתב המשנ"ב (ס"ק א) דיש שכתבו שאפילו דבר מצוה אסור לומר שיעשה למחר, אבל בא"ר ומאמר מרדכי וברכי יוסף סוברים שלדבר מצוה שרי, וסיים דנכון להחמיר לכתחילה כדעת התוספת שבת שלא לדבר אפילו לדבר מצוה, אלא אם כן יש צורך היום בדיבורו.

## לומר שהולך לישון כדי שיהיה לו כח ללמוד בליל שבועות

ודבר זה מצוי באופן שחל שבועות ביום ראשון ואומר שהולך לישון כדי שיהיה לו כח ללמוד בלילה, דלפי דברי הספר חסידים יש איסור בזה שאומר שעושה כן לצורך חול. ולדעת המחצית השקל יש להחמיר בזה אפילו אם לא הוזכר עשיית מלאכה כלל.

## לדבר בעסקי ממון במקום פסידא

במשנ"ב (סוף ס"ק א) כתב שאסור לעכב אינו יהודי בשבת בשביל חוב שהוא חייב לישראל, ואף שאינו מדבר ורק עושה מעשה, אסור. וכן אסור לומר לשופט לעכבו, או לבקש לעכב נכסי ראובן ביד שמעון בשבת, דהוי דיבור של חול. ומה שכתב בשם הב"ח להתיר לבוא לפני השופט היינו דווקא במקום הפסד ברור, ובזה יש להקל דחשיב כמו צרכי רבים וכמו שנתבאר בשיעור לעיל (שיעור ה).

**[המשך סעיף א] ואפילו בשיחת דברים בטלים אסור להרבות.**

## לדבר בשיחה בטילה

מלשון השו"ע משמע דלדבר מעט דברים בטלים שרי, ובמשנ"ב (ס"ק ב) דהיינו בדברים שאין בהם זכר לעשיית מלאכה ולעסקים כלל, וגם אין בהם גנאי וקלות ראש דאי לאו הכי אפילו מעט מותר. ויל"ע מדוע אין בזה איסור משום ביטול תורה, ומדוע אין איסור לדבר בדברים אלו אף בחול, וכן מצינו במשנ"ב לעיל (סימן קנא ס"ק ב) שבודאי ראוי לאדם להימנע תמיד מדיבור של בטלה, אך משמע שאינו איסור גמור [ולשון הרמב"ם (פרק כג הלכה יח מובא במשנ"ב לקמן ס"ק כז) ש'חשבונות שאין בהם צורך מותר לחשבן, כיצד כמה סאין תבואה היה לנו בשנה פלונית, כמה דינרין הוציא בחתנות בנו וכיוצא באלו שהן בכלל שיחה בטילה שאין בהם צורך כלל, המחשב אותן בשבת כמחשב בחול', ובמגיד משנה שם כתב שכוונת הרמב"ם היא שאין שיחה בטילה ראויה ליראי חטא].

ונראה לבאר דמה שמצינו שיש בזה איסור רק ליראי חטא, הוא על פי המבואר באור שמח (פרק א מהלכות תלמוד תורה) וז"ל 'שמצוות תלמוד תורה נאמרה לכל אחד לפי ההכרחיות שלפי הרגלו, וכן לפי טוהר נפשו של אדם, כי אינו דומה בחיוב ת"ת האיש אשר נפשו מרגשת בשכלה הזך ונקשרה בעבותות אהבה לתלמוד תורה, לאיש אשר כוחות נפשו נרפים ועצלים וכו', ובוודאי צריך להתעצם בה האדם בכל יכלתו, כי כפלה התורה הרבה פעמים ענין למודה, וצריך האדם להלהיב נפשו לשקוד על דלתותיה, כאשר הרבו לדבר בזה הספרים הקדושים, ע"ש עוד. ומבואר שיש אנשים שאין חיובם ללמוד בתורה בכל רגע ורגע אלא כפי כוחם, ובאמת יש אנשים שחושבים שאין להם כח, אך באמת אם ישקיעו יוכלו להצליח מאוד.

## לספר שמועות שיש בהם תענוג

**[המשך סעיף א] הגה: ובני אדם שסיפור שמועות ודברי חידושים הוא עונג להם, מותר לספרם בשבת כמו בחול, אבל מי שאינו מתענג, אסור לאמרם כדי יתענג בהם חבירו.**

ולכאורה צ"ע מדוע יש איסור לספר דברים אלו כדי שיתענג בהם חבירו, הרי סו"ס יש בסיפורים אלו משום עונג שבת. ובלבוש הביא דין זה, וסיים דאין אדם צריך לצער את עצמו כדי שיתענג חבירו, ומשמע שהאיסור הוא באופן שסיפור זה מצער את המספר, ובאליה רבה (ס"ק ד) כתב שאסור לספר אפילו אם אין צער בדבר, דלא התירו לו לחטוא ולספר דיבורים של חול, כדי שיזכה חבירו. אמנם בתוספת שבת (ס"ק ב) הסיק דטעם האיסור הוא משום דכל שלא נהנה מהסיפור בעצמו, הרי יש טורח בדבר והוא מצטער ע"י סיפורים אלו. ובאמת באופן שיש לו הנאה מכך שחבירו נהנה מסיפורו מבואר במשנ"ב (ס"ק ו) דאפשר שיש להקל, ואף שלא נהנה מהסיפור עצמו, אך אם מצטער מהסיפור צריך להימנע מכך. ובמשנ"ב (ס"ק ג) כתב ג"כ שאסור לספר בדברים שגורמים לחבירו צער. וצריך להיזהר מזה שלא יספר לחבירו דבר שיביאו לידי צער כגון שמספר על איזו צרה וכדו', כי בזה הוא מבטל עונג שבת.

**[סעיף ב] אסור לשכור פועלים ולא לומר לא"י לשכור לו פועלים בשבת, אף על פי שאין הישראל צריך לאותה מלאכה אלא לאחר השבת, שכל מה שהוא אסור לעשותו אסור לומר לא"י לעשותו, ואפילו לומר לו קודם השבת לעשותו בשבת, אסור, אבל מותר לומר לו אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעבר, אף על פי שמבין מתוך דבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה.**

## הטעם שאין איסור ליהנות ממלאכת הגוי

מבואר בשו"ע שמותר לומר לנכרי בדרך רמז מלפני השבת מדוע לא עשה כך בשבת, ובכך יהיה מותר שיעשה את זה עבורו בשבת שלאחר מכן. ובמשנ"ב (ס"ק יא) נתקשה איך יהיה מותר ליהנות ממלאכה זו, שהרי אסור ליהנות ממלאכה שעשה הגוי עבור הישראל בשבת (כמבואר לקמן סעיף כ דמותרים לערב רק אחר כדי שיעשו), וביאר המשנ"ב דמיירי באופן שיהנה ממלאכת הגוי רק אחר השבת, ועוד תירץ דאיירי בגוונא דאין גוף הישראל נהנה מהנר, כיון שיש כבר אור אחר והאינו יהודי מוסיף לאור הקיים. ומבואר דאין איסור ליהנות ממלאכת אינו יהודי בתוספת אורה.

## חיוב מחאה בתוספת הנאה

ובביאור הלכה (ד"ה ואפילו) ביאר שהטעם שאין כאן חיוב מחאה, כשרואה את האינו יהודי עושה את המלאכה, הוא גם כן מהטעמים הנ"ל המוזכרים במשנ"ב. ומבואר מדברי הביאור הלכה דאין חיוב מחאה על מלאכה שיהנה ממנה רק לאחר השבת. ועוד מתבאר מדברי הביאור הלכה שאין חיוב מחאה על מלאכת עכו"ם שהוא רק בתוספת אורה. וכן מבואר בחיי אדם (חלק ב כלל סב במשנת אדם ס"ק ב) שאין חיוב מחאה בגוי שעושה מלאכה שהיא גורמת רק לתוספת הנאה.

ובאגרות משה (יו"ד ח"ג סימן מז אות ב) נקט בפשיטות דא"צ למחות במקום שעושה הגוי תוספת הנאה, והביא ראיה מהמשנ"ב לקמן (ס"ק עו) שאם מרמז לגוי שלא בלשון ציווי להסיר את הפחם מהנר שרי, ומבואר שאין חובת מחאה בכהאי גוונא כיון שזה רק תוספת אורה. אמנם בחוט שני (חלק ג פרק פא ס"ק ג) ביאר שהטעם שא"צ למחות בדבר שהוא רק תוספת הנאה, משום שיסוד חיוב המחאה הוא משום שבלא במחאה נראה שהישראל שלח אותו לעשות את אותה המלאכה, ופעולה של הסרת הפחם שמצוי הדבר שאדם עושה כן בבית חבירו אף בלא שישאל את רשות בעל הבית, אין בזה איסור משום דאינו נראה כשלוחו.

אכן במשנ"ב לעיל (סימן רעו ס"ק לז) כתב שאם בא האינו יהודי להדליק נר של ישראל או להוסיף שמן בנר, חייב הישראל למחות בו. ומשמע שאף בהנאה מועטת כזו יש חיוב מחאה וצ"ע. ובדבר שהנאתו גדולה נראה שודאי יש חיוב מחאה, כיון שבזה בוודאי נראה כשלוחו, וגם יש לאסור משום שנהנה ממלאכת הגוי וכנ"ל. [לקמן שיעור יא התבאר בטוטו"ד].

{א.ה. =ועי' בספר אמירה לעכום בעז"ה=אכן במשנ"ב לעיל (סימן רעו ס"ק לו) לא נראה כן, דהביא שם את דברי המג"א (שם ס"ק יד) שאם הנר של ישראל צריך למחות בו שרוצה להדליק נר או להוסיף שמן בשבילו, ובמשנ"ב שם (ס"ק לד) כתב שעל ידי נתינת השמן נתוסף האור, ומשמע שאף בהוספת השמן שאינה אלא ריבוי האור חייב למחות. וא"כ הדרא קושיא לדוכתא מדוע התיר המשנ"ב כאן לרמוז לגוי להסיר הפחם מן הפתילה ואין בזה חובת מחאה.}

**הדינים העולים:**

1. אסור לומר שיעשה מלאכה בשבת ואפילו במלאכה שאסורה רק מדרבנן, אך כשאסור משום חומרא שרי.
2. דעת הרבה אחרונים שמותר לדבר דיבורים של חול לצורך דבר מצוה, ולכתחילה נכון להימנע מזה אם אין בזה צורך.
3. ולכן ראוי להימנע מלומר שהולך לישון בשבת כדי שיוכל ללמוד במוצאי שבת.
4. אסור להרבות בדברי בטלה בשבת, ובזמן שצריך ללמוד אסור אף בחול משום ביטול תורה.
5. לספר שמועות שיש בהם תענוג שרי, ואם הוא מצטער מזה לא יספר בשביל שחבירו נהנה מכך.
6. מותר לומר לגוי בדרך רמז שיבין שבשבת הבאה יעשה מלאכה עבור הישראל. והיינו דווקא שיהנה אחר השבת, או שנהנה רק בתוספת הנאה.
7. נראה בביאור הלכה שאין חיוב מחאה באופן שהגוי עושה מלאכה שהיא רק תוספת הנאה, ולדינא נחלקו בזה הפוסקים.

##

##### **או"ח סימן שז סעי' ד - ה**

##### **שיעור ז**

**[סעיף ד] מותר לתת לא"י מעות מע"ש לקנות לו, ובלבד שלא יאמר לו קנה בשבת. הגה: וכן מותר ליתן לו בגדים למכור, ובלבד שלא יאמר לו למכרן בשבת.**

## לתת מעות לאינו יהודי מערב שבת כדי שיקנה לו בשבת

ובמשנ"ב (ס"ק יד) כתב שההיתר לתת מעות לאינו יהודי מערב שבת הוא דווקא אם קצץ לו שכר עבור זה, דאז האינו יהודי עושה אדעתיה דנפשיה, ובלאו הכי אסור. ואך מבואר בביאור הלכה (ד"ה מותר) שבאופן שהיה לאינו יהודי זמן לקנותו מערב שבת, מותר אפילו אם לא קצץ.

## קנה האינו יהודי שבת אם מותר ליהנות ממנו בשבת

במשנ"ב (שם) הביא שנחלקו האחרונים באופן שנתן לאינו יהודי לקנות לו ולא פירש שיקנה בשבת, ובפועל קנה הגוי עבורו בשבת, דדעת הט"ז שאסור ליהנות ממנו בשבת, כיון שקנה אותו האינו יהודי עבורו בשבת, אבל האליה רבה והתוספות שבת חלקו, וסברו דמותר ליהנות ממנו.

והנה מצינו בשו"ע לעיל (סימן רנב סעיף ד) שאם קצץ ישראל עם האינו יהודי שיעשה עבורו כלי, ועשה אותו בשבת, מותר לישראל ללובשו אפילו בשבת עצמה, דכיון שקצץ איתו אמרינן שהאינו יהודי אדעתיה דנפשיה קא עביד. והרמ"א שם הביא שיש אוסרין ללובשו כל שידוע שהאינו יהודי גמרו בשבת, וסיים דהכי נהוג לכתחילה, אם לא שצריך לו בשבת שאז יש להקל. ומתבאר שם דנחלקו הרמ"א והמחבר אם באופן שעשה הגוי מעצמו מלאכה עבור הישראל, אם מותר ליהנות ממלאכה זו, דלשו"ע מותר ולרמ"א אסור. ובמשנ"ב שם (ס"ק כז) הביא דאף שלכו"ע אם הדליק האינו יהודי נר עבור הישראל אסור ליהנות ממנו בשבת, כמבואר ברמ"א בסימן רעו (סעיף א), ס"ל למחבר דרק בנר החמירו דכיון שהוא כלה בשבת, אז מוכח שדעתו של האינו יהודי לעשות את המלאכה כדי שיהנה מכך הישראל בשבת, ולרמ"א אף בבגד יש להחמיר לכתחילה כמו נר דאסור ליהנות ממנו באותה השבת.

ולכאורה מחלוקת האחרונים כאן תלויה במחלוקת הרמ"א והמחבר, דלדעת המחבר יש להתיר אף אם קנה בשבת, כיון שלא מוכח שדעתו של האינו יהודי שיהנה ממנו הישראל באותה השבת, אך לדעת הרמ"א יש להחמיר בזה. אמנם כתב האליה רבה כאן (ס"ק ט) והביאו בשעה"צ כאן (ס"ק יז), דהכא כולי עלמא מודו שמותר ליהנות ממנו באותה השבת, כיון שהאינו יהודי עשה עבור הישראל מלאכה שאסורה רק מדרבנן.

ואם קנה האינו יהודי במיני מאכל עבור הישראל הסתפק המג"א (לקמן סימן תקטו ס"ק ג והובא בשעה"צ כאן) אי דמי לנר שיש להחמיר בו כיון שמוכח שדעתו של האינו יהודי שהישראל יהנה מהם בשבת או דהוי כמו כלים שלדעת השו"ע יש להקל, ואף לרמ"א שכתב להחמיר לכתחילה הכא שעשה רק מלאכה דרבנן יש להקל [וכמבואר גם בביאור הלכה שם (סימן רנב ד"ה כשהאינו)].

ועולה למעשה דאם קנה עבורו דבר שמתכלה באותו היום יש להחמיר כיון שדעתו שיהנה מזה היום, ואם קונה עבורו בגד ודאי שרי ליהנות ממנו בשבת כיון שעשה עבורו רק מלאכה דרבנן, ואם קנה עבורו דברי מאכל אפשר שיש להחמיר דדמי לנר.

**[סעיף ה] דבר שאינו מלאכה, ואינו אסור לעשות בשבת אלא משום שבות, מותר לישראל לומר לא"י לעשותו בשבת. והוא שיהיה שם מקצת חולי, או יהיה צריך לדבר צורך הרבה, או מפני מצוה. כיצד אומר ישראל לא"י בשבת לעלות באילן להביא שופר לתקוע תקיעת מצוה, או להביא מים דרך חצר שלא עירבו, לרחוץ בו המצטער, ויש אוסרין.** **הגה: ולקמן סי' תקפ"ו פסק להתיר, וע"ל סי' רע"ו דיש מקילין אפילו במלאכה דאורייתא.**

מבואר בשו"ע שיש ג' אפשרויות שבהם התירו שבות דשבות, היינו אמירה לעכו"ם שיעשה מלאכה שאסורה רק מדרבנן, או בשביל חולה שאין בו סכנה, או שיש צורך הרבה, או מפני מצוה.

## היתר של במקום הצורך

ולגבי ההיתר לומר לגוי לעשות מלאכה במקום שיש צורך הרבה, הנה במשנ"ב הביא דדעת המג"א שההיתר לומר לעכו"ם לעשות מלאכה, הוא דווקא במקום הפסד גדול, אמנם לדעת האליה רבה (ס"ק יד) אפילו במקום הפסד גדול אין להקל, וההיתר של השו"ע הוא דווקא במקום שיש צער הגוף. והוכיח כן מדברי השו"ע לקמן (סעיף יט) שכתב דאם יש לו סחורה הנפסדת ע"י גשמים מותר לומר כל המציל אינו מפסיד, ומשמע שאסור לומר לגוי להדיא שיציל, ומוכח שאין היתר לומר לגוי במקום הפסד.

אכן במשנ"ב שם (ס"ק סח) דחק דאיירי באופן שמבקש מהגוי להוציא את הסחורה מרשות היחיד לרשות הרבים שהוא מלאכה דאורייתא, אך אם החשש הוא רק משום טלטול מוקצה בעלמא מותר לומר לאינו יהודי להדיא שיציל את הסחורה כיון שהתירו אמריה לעכו"ם במקום הפסד גדול. וכן מצינו בעוד מקומות דדעת המשנ"ב כהמג"א דבמקום הפסד מותר לומר לגוי לעשות מלאכה דרבנן (ועי' לעיל סימן רמז ס"ק יח ושלד ס"ק ח).

## גוי עושה ע"י שינוי אם הוא שבות דשבות

הפמ"ג (סימן תרנה א"א ס"ק א) הסתפק אם אמירה לגוי לעשות מלאכה ע"י שינוי, נחשב כמו שבות דשבות שיש להתיר באופנים דלעיל, ומשמעות המשנ"ב (שמ סוף ס"ק כב) שיש להתיר לומר לנכרי להסיר את הציפורניים ע"י שינוי לצורך טבילת מצוה, דהוי שבות דשבות לצורך מצוה, וכן מבואר בשעה"צ סימן תקפו (ס"ק קכ). אמנם שמענו מהגרי"ש אלישיב זצ"ל דכל ההיתר הוא רק כשהשינוי הוא אף באיכות התוצאה, כמו בציפורניים, אך אם השינוי הוא רק בפעולה עצמה, אין להתיר לומר לגוי שיעשה בשינוי.

## היתר לצורך מצוה

מבואר בשו"ע דיש מתירין שבות דשבות במקום מצוה ויש אוסרין. איתא בעירובין (סח, א) דההוא ינוקא דאישתפיך חמימא, והתיר רבה להביא מים חמים לצורך מצות מילה ע"י נכרי, וזהו מקור דברי השו"ע דהתירו שבות דשבות לצורך מצוה.

וכתב המג"א (ס"ק ח) דלדעת האוסרים שבות דשבות במקום מצוה צ"ל דמה שהתירו בההוא ינוקא, היינו דווקא מחמת מצות מילה, אך לשאר מצוות אין להקל. והקשה המג"א מהא דמצינו בעירובין (צא, א) דבשעת הסכנה היו מעלין ספר תורה מגג לגג כדי לקרות בו, ומוכח דאף לצורך קריאה בספר תורה התירו שבות, ותירץ המג"א דאין לדמות שבותים. והנה האליה רבה (ס"ק טו) הבין דכוונת המג"א שאין לדמות את המצוות זה לזה, ואף שהתירו שבות לצורך מצות קריאת התורה, אין להתיר שבות לצורך שאר המצוות. והקשה האליה רבה דא"כ מצינו דמצוות קריאת ס"ת חשיבא טפי, ובתוס' בגיטין (ח, ב ד"ה אע"ג) כתבו להדיא דאף שהתירו שבות לצורך מצוה, מכל מקום אין ללמוד מזה להקל לומר לנכרי להביא ספר תורה דרך כרמלית כדי לקרות בו בשבת, ע"ש, הרי מבואר דלצורך מצוה זו של קריאת התורה אין להתיר שבות.

אכן נראה דיש ליישב דכוונת המג"א דאין לדמות שבותים היינו שאין את המלאכות שהתירו בשביל קיום המצוה, דמה שהתירו להעלות מגג לגג היינו משום שטלטול כזה אינו טלטול גמור, ולכן אין ללמוד מזה להתיר לעשות שאר מלאכות לצורך מצוה.

ובחזון איש (סימן נו ס"ק ד) כתב סברא נוספת שאין ללמוד שבותים זה מזה משום ד'כל שבותין שתיקנו חכמים הוא לעשות משמרת ושקלו בפלס מה להתיר ומה לאסור ואין לדמות דברי סופרים זה לזה', וכתב שם הטעם שאין להתיר כל מצוה משום שאם נתיר שבות יש לחוש 'לגרום זלזול בשמירת שבת', אבל דבר שהתירו מתקבל יותר אצל בני אדם הקילו, ואנו לא בקיאין בדבר זה, ועוד כתב 'דאנן לא בקיאין במשקל המצוות', והיינו שאין אנו יודעים חומר המצוות ואיזו מצוה חשובה יותר מחבירתה.

## גדר מצוה להתיר שבות דשבות

ולענין הלכה מסיק במשנ"ב (ס"ק כג) דהעיקר כדעה הראשונה בשו"ע שהתירו שבות דשבות לצורך מצוה. אלא שיש לדון מהו הגדר של מצוה שהתירו עבורה שבות, ומצינו ברמ"א לקמן (סימן שלג סעיף א) שהכנסת אורחים נחשבת כמצוה לענין ההיתר של שבות דשבות, אמנם הדבר פשוט שלצורך מצוות חסד אין להתיר, דא"כ יהיה מותר לומר לנכרי לעשות מלאכה אם חבירו מבקש ממנו לעשות כן.

[וכעין זה מובא באהבת חסד (חלק א פרק א נתיב החסד ס"ק ז) דמצינו שהמשאיל ספרים הרי הוא כשומר שכר, משום שנהנה בכך שנפטר מלתת פרוטה לעני, משום שהוא עוסק במצוה של השאלת ספרים, והקשה החפץ חיים דא"כ כל שואל יהיה שומר שכר כיון שמקיים מצות חסד בהשאלתו. ומבאר דמצוה זו אינה מצוה גמרוה לעניין זה. וה"ה נמי לנידון דידן דלא חשיב מצוה גמורה להתיר שבות דשבות].

ולצורך קיום מצוה של סעודת שבת או קידוש, מבואר במשנ"ב לקמן (סימן שכה ס"ק ס) שיש להתיר שבות דשבות, וכגון שמביא עבורו את המשקה לקידוש, או את התבשיל החם שהוכן לסעודות שבת, אבל את שאר האוכל המיועד לסעודה, כמו שכר וכיוצא בזה, אין להקל [אמנם עיין לעיל בסימן שו בשעה"צ (ס"ק מג) שהביא מחלוקת האחרונים אם כשהתירו להכריז על דבר הנמכר לצורך שבת, אם התירו להכריז גם על שאר משקין או רק על יין ע"ש ובשיעורים לעיל. וע"ע בשעה"צ לעיל (סימן רעו ס"ק כז) דמשמע שכל צרכי סעודה נחשבים כדבר מצוה].

## לטלטל לצורך קיום מצוה דרבנן

ולומר לגוי לטלטל את השופר ביום הראשון של ראש השנה לצורך תקיעת שופר ביום השני של ראש השנה [באופן שהיום הראשון חל בשבת ואין צריך את השופר לאותו היום], הביא בשעה"צ לקמן (סימן תרנה (ס"ק ב) שיש בזה דעות בין הפוסקים ע"ש. וצ"ע בדעת האוסרים מאי שנא מכל צורך מצוה שהתירו שבות דשבות. ואם יש ספק אם יקיים המצוה נראה בשעה"צ שם (ס"ק א) שיש להקל, אך אם יש ספק אם יקיים מצוה דרבנן נראה שם שנוטה להחמיר.

[אמנם בתשובות מהרש"ל (סימן ח) מבואר דלצורך מצוה דרבנן אין להתיר שבות, וטעמו דמדוע יידחה איסור דרבנן אחד מחמת איסור דרבנן אחר, אך בבית מאיר שם ביאר דלא גזרו חז"ל שבות במקום מצוה, ולכן מותר לומר לנכרי לצורך מצוה דרבנן. ולדעת הבית מאיר צ"ע מה טעם האוסרים לומר לנכרי היום שיביא שופר למחר].

**הדינים העולים:**

1. אם הדליק הגוי עבור הישראל נר אסור ליהנות ממנו באותו היום כי הוא דבר שמתכלה באותו היום, ואם קונה עבורו בגד מותר ליהנות ממנו בשבת, ואם קנה עבורו דברי מאכל אפשר שיש להחמיר דדמי לנר.
2. התירו שבות דשבות למנוע צער הגוף. ולמנוע הפסד ממון נראה במשנ"ב להקל.
3. גוי שעושה מלאכה ע"י שינוי, אם השינוי בתוצאה אסור, ושינוי במעשה מותר.
4. התירו שבות דשבות לצורך מצוה [ויש אוסרים].
5. נחלקו הפוסקים אם התירו אמירה לעכו"ם לצורך מצוה של מחר.
6. אמירה לעכו"ם באופן שיש ספק אם תתקיים המצוה, אם היא הספק הוא במצוה דאורייתא שרי, אך אם ספק קיום מצוה דרבנן אסור.

##### **או"ח סימן שז סעי' ז - י**

##### **שיעור ח**

**[סעיף ז] מותר לומר לחבירו הנראה בעיניך שתוכל לעמוד עמי לערב, אף על פי שמתוך כך מבין שצריך לו לערב לשוכרו, אבל לא יאמר לו היה נכון עמי לערב.**

## מתי מותר לשכור פועלים ברמז

כתב המשנ"ב (ס"ק כט) טעם ההיתר דכיון שאינו מפרש בהדיא רק בדרך רמז הוי ליה כמו הרהור, אמנם אסור לומר לו היה נכון עמי דזהו דיבור ממש. ומדברי המשנ"ב מבואר דאף כשלא הזכיר בפירוש לשם מה הוא רוצה שיבוא אליו, מכל מקום כיון שהשומעים מבינים בבירור שמה שהוא אומר היה נכון עמי היינו כדי לשוכרו הרי זה אסור.

ויש לעיין מאי שנא ממה שמצינו בסמוך בסעיף ח שמותר לומר לכרך פלוני אני הולך למחר, כיון שיכול ללכת ע"י בורגנין, ומבואר דאף שמסתבר שילך בלא בורגנין, כיון שיכול ללכת ע"י בורגנין לא חשיב דיבור של איסור, ומדוע כאן נאסר לומר היה נכון עמי לערב משום דמוכח דבריו שרוצה לשוכרו באיסור, אף שיש אפשרות שיעשה כן בהיתר. ויש ליישב ע"פ מה שנתבאר בשיעורים לעיל (שיעור א) בשם הבית יוסף לעיל (סימן רסג), וכמבואר גם בשו"ע הרב (סימן שז סעיף טו) דיסוד ההיתר לומר שילך כשיכול לילך ע"י בורגנין, הוא משום שההליכה אינה מעשה איסור בעצם, שהרי אם יש מחיצות מותר ללכת, ולכן לא נחשב שאמר לו לעשות מעשה איסור, אך כשאומר לו היה עמי לערב, ומפרשים דבריו בסתמא שיעשה כן באיסור, חשיב דיבור של איסור [וראה עוד בסמוך בדין דבורגנין].

**[סעיף ט] מותר להחשיך לתלוש פירות ועשבים מגנתו וחורבתו שבתוך התחום, ולא אסרו להחשיך אלא בסוף התחום משום דמינכרא מלתא.**

ובמשנ"ב (ס"ק לט) כתב דההיתר הוא רק אם לא מינכרא מילתא, אך כשעומד לצד הגינה הרי מינכר מילתא שעומד שם כי רוצה לעשות בה דבר במוצאי שבת. [וע"ע לעיל בשיעורים סימן שו סעיף א]

## הטעם שמחשיך על התחום אינו אסור משום הכנה

ויש לדון מדוע אין איסור להחשיך בתוך התחום, משום איסור 'הכנה', שהרי עושה פעולה זו לצורך חול, וכמו שמצינו בשבת (קיח, א) שאין מדיחין כלים בשבת אם אין בהם צורך בשבת עצמה, והכא נמי הרי הוא הולך ומחשיך בסמוך לחורבתו לצורך חול. ונראה שמעשה כזה שאינו גמור, ולא ניכר שהוא עושה כך לצורך חול, אין בזה משום איסור הכנה. ונראה להביא ראיה לדבר ממשנה בביצה (מ, א) מי שזימן אורחים לא יוליכו בידם מנות, אלא אם כן זכה להם מנותיהם מערב יום טוב, ופירש רש"י שם שמוליכים בידם מנות לצורך סעודת הלילה, הרי מבואר שאף שהם לוקחים עמהם מנות לצורך סעודת הלילה אין בדבר משום איסור הכנה, והטעם כנ"ל דכל שלא ניכר שעושה כן לצורך חול, אין בו משום איסור הכנה. וכעין זה מצינו במשנ"ב לקמן (סימן תרסז ס"ק ה) שיש להקל להביא יין מיום טוב לחבירו, אם הוא מביאו בעוד היום גדול, דלא מוכחא מילתא שעושה כן לצורך חול כיון שאפשר שעדיין צריך לכך באותו היום [אכן ע"ש במשנ"ב שי"ל דאין להקל בזה אלא לצורך מצוה או בשעת הדחק וצ"ע]. ומכל מקום נראה דהליכה ודאי שרי, כיון שאינו עושה כלל מעשה לצורך חול.

**[סעיף י] מותר לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך ואני אשמור פירותיך שבתחומי.**

## טעם ההיתר בשמור לי ואשמור לך

כך לשון הגמרא בשבת (קנא, א), וברשב"א שם כתב דמהא שמעינן שישראל שקיבל עליו שבת קודם שחשיכה, מותר לו לומר לישראל חבירו לעשות לו מלאכה, הואיל והיא נעשית בהיתר לעושה אותה, ודמי לשמור לי ואשמור לך דאף על פי שאינו יכול לילך שם, כיון שלחבירו מותר לשמרן אין באמירתו כלום. ובחידושי הר"ן (שם וכן בחידושיו על הרי"ף סד, ב מדפי הרי"ף) חלק על דברי הרשב"א דשאני הכא שיכול ע"י בורגנין. ומבואר שנחלקו הראשונים בביאור דינא דשמור לי ואשמור לך, דלדעת הרשב"א הטעם הוא משום שלחבירו אין איסור בדבר, משום שהוא שומר בתוך תחומו, ולדעת הר"ן ההיתר הוא משום שהוא יכול ללכת בעצמו ע"י בורגנין.

ובלבושי שרד לעיל (סימן רסג ס"ק לט) כתב דאין לפרש דין זה דשמור לי ואשמור לך, דהטעם הוא משום שאפשר ע"י בורגנין, משום דזה לא מצינו אלא כשאומר שילך למחר, משום דאפשר שלמחר יהיה לו בורגנין, אך כאן כשאומר לו לשמור פירותיו בשבת עצמה, לא שייך היתר זה כי אינו יכול לעשות בורגנין בשבת.

אכן בט"ז שם (ס"ק ג) ביאר את ההיתר של בורגנין דאין איסורו שוה לכל, משום שאם יעשה בורגנין לא יהיה איסור, ואינו איסור מוחלט. ולפי זה אף אם אומר לו לשמור בתחומו הרי זה כמו ההיתר של בורגנין, דכיון שלחבירו שרי אין איסור בדבר.

## אי שרי לבן חו"ל לומר לבן ארץ ישראל לעשות מלאכה ביו"ט שני

ויש נפק"מ בפלוגתא זו אם מותר לבן חוץ לארץ ביו"ט שני, לומר לחבירו שהוא בן ארץ ישראל שיעשה בשבילו מלאכה, דלדעת הט"ז מותר לומר לחבירו שיעשה עבורו את המלאכה, כיון שהאיסור אינו שוה בכל, ולחבירו מותר לעשות את המלאכה, אך להמבואר בלבושי שרד אין להתיר משום בורגנין, כיון שאינו יכול לעשות את אותה המלאכה בהיתר [אכן עדיין יתכן שיש להקל בזה מטעם דין דשמור לי פירות שבתחומך, דאלמא שרי לשלוח את חבירו לעשות מלאכה אם חבירו מותר בעשיית אותה המלאכה. אמנם עדיין יל"ע מאי שנא מאמירה לעכו"ם שאסרו ביו"ט שני (כמבואר בסימן תצו שהתירו רק במקום חולי ע"ש), ואילו לומר לישראל חבירו שהוא בן ארץ ישראל שרי. ואולי י"ל ע"פ מה שנתבאר בשיעורים על הלכות הבדלה (על רחצ סעיף ה) דגוי שהדליק את הנר ביום הכיפורים לא חשיב 'נר ששבת', ואילו אם הדליקו לצורך חולה שיש בו סכנה מיקרי נר ששבת, ומבואר שם שגוי שעושה מלאכה בשבת חשיב 'מלאכת שבת', ואף שאינו מצווה על שמירת שבת חשיב כנר שנעשה בו מלאכת שבת, ויש ליישב שלכן אסור לומר לגוי לעשות מלאכה, אך אם אומר לבן ארץ ישראל חשיב שאינו מלאכת יום טוב כלל. ומ"מ עדיין צ"ע למעשה].

[ויש לעיין בזה בדברי הגר"א לעיל (סימן רסג סעיף יז) דמבואר שם ברמ"א שמי שקיבל שבת וחבירו עדיין לא קיבל, דמותר לומר לחבירו לעשות מלאכה, וכן לגבי מוצאי שבת כתב הרמ"א שם שאם חבירו כבר הוציא את השבת מותר לו לומר לחבירו שיעשה עבורו מלאכה. ובביאור הגר"א שם כתב שמקור ההיתר לומר לחבירו לעשות מלאכה בערב שבת הוא מהגמרא בשבת (קנא, א) דאומר לחבירו לשמור פירות שבתחומו, והיינו דכיון דלחבירו אין איסור בזה שרי, אך על הדין השני שבמוצאי שבת מותר לומר לחבירו לעשות מלאכה, הביא שנלמד מהגמ' לעיל מיניה (שבת קנ, ב) דשרי לומר לחבירו לכרך פלוני אי הולך למחר שאם יש בורגנין יכול ללכת, וה"נ שרי לומר לחבירו כי יכול לומר להבדיל מיד.

ודבריו צ"ע שהרי מבואר בלבושי שרד שההיתר ע"י בורגנין הוא משום שאם יעשה בורגנין יוכל ללכת למחר בהיתר, אך כאן הרי עושה את המלאכה קודם שהבדיל והוציא את השבת, ועוד קשה מדוע שינה מהטעם שכתב הרשב"א להדיא שהוא כשמור לי ואשמור לך.]

## הטעם שלא נחשב כשכר שבת

והנה במשנ"ב (ס"ק מא) ביאר את החידוש בסעיף זה דקמ"ל שאם אומר שמור לי ושמור לך אינו נחשב כשוכרו. ואף שנתבאר (לעיל סימן שו סעיף ג) שאסור לשכור פועלים בשבת משום שכר שבת, הכא אין איסור בדבר.

ובטעם הדבר שאינו נחשב כשכיר שבת מצינו כמה דרכים, דהנה לשון הרמב"ם (פרק כד הלכה ח) 'ולמה הוא מותר, מפני שלא נאסר אלא להקנות לעצמו חפצים שאינן עתה מצויים או להשתכר ולהרויח ולהטפל בהנאה שתבוא לידו, אבל לשמור ממונו שכבר בא לידו עד שיעמוד כמות שהוא מותר הא למה זה דומה לנועל ביתו מפני הגנבים', והיינו שאין איסור שכר שבת אלא באופן שהבעלים מרויח מפעולתו של הפועל, אך כאן לא מרויח הבעלים אלא משמר את לחבירו וחבירו חוזר ושומר עבורו.

אמנם הרעק"א ציין לדברי התוס' בעירובין (מג, א ד"ה הלכה) שכתבו דשמור לי ואשמור לך מותר משום דאין איסור בדסייר לארעא, והיינו שאין איסור לשמור על הפירות, כיון שאינו עושה מעשה גמור. וברעק"א תמה על דברי התוס' שהרי מקור האיסור של שכר שבת במסכת בבא מציעא (נח, א) מיירי בשומר זרעים, ומבואר דאף פעולה כזו אסורה משום שכר שבת, ובאור שמח (על הרמב"ם שם) תירץ דכל האיסור בשכר שבת הוא באופן שמתחייב לשמור באחריות, כיון שנחשב שעושה מעשה דעליו לקדם ברועים ובמקלות, אך בשמור לי ואשמור לך דהוי שמירה בבעלים (כמבואר בבא מציעא פא, א), הרי האו אינו מתחייב לקדם ברועים ובמקלות ולכן מותר לומר כן בשבת כי אינו שומר ע"י מעשה.

## החלפת תורנויות משבת לחול

ועולה שנחלקו הראשונים בטעם ההיתר של שמור לי ואשמור לך, דלדעת הרמב"ם ההיתר הוא משום שאינו מרויח במעשה של השומר, ולדעת התוס' הוא משום ששמירה אינה נחשבת למעשה גמור. ויש נפק"מ בין השיטות הנ"ל בתורנות שעושים בבתי חולים או במטבח וכדומה, ואחד מן העובדים שהתורנות שלו יוצאת בשבת רוצה להחליף עם חבירו ולעבוד במקום חבירו בחול, דלדעת התוס' יתכן שאסור כיון שמרויח בשכר פעולתו בשבת שאינו צריך לעבוד בחול, אך לדעת הרמב"ם, וכמו שפסק המשנ"ב, כיון שאינו מרויח במעשה זה, שהרי יצטרך לעבוד בחול שרי.

ונראה מקור נוסף להתיר להחליף תורנויות ממה שמצינו ברמ"א (סימן רמו סעיף א) שמותר להשאיל כלי לאינו יהודי בערב שבת, ואף שמתנה שהאינו יהודי ישאיל לו בחזרה, ולא אמרינן דהרי זה כשכירות, וביאר המשנ"ב (שם ס"ק ה) דאין בזה משום שכר שבת כיון שאינו אומר כן בלשון שכירות, ומבואר שכשאינו אומר להדיא שנותן לו כדי שהוא ישמור עבורו אין בזה משום שכר שבת, אך אם אומר שמחליף עמו על מנת שישמור בחול במקומו יש לאסור. אכן לפי המבואר בביאור הלכה שם מההגהות מיימונית, שההיתר הוא מטעם שאין לו רווח כשרק מחליף את החםצים, א"כ נראה דהכא מותר להחליף את התורנויות כיון שאין לו ריוח מכך.

**הדינים העולים:**

1. מותר לרמז לחבירו שרוצה לשוכרו, אך אם השומעים מבינים בבירור שדיבורו הוא בשביל לשכור אסור.
2. מותר להחשיך לתלוש פירות מגינתו, ואין איסור אלא שמחשיך בסוף התחום דהוא ניכר. ואף משום איסור הכנה נראה שאין לאסור כשלא עושה מעשה אלא רק הליכה.
3. נחלקו הראשונים בטעם ההיתר לומר שמור לי ואשמור לך, לרשב"א דאין איסור לומר כן שלחבירו מותר, ולר"ן משום שאפשר ללכת ע"י בורגנין.
4. הטעם שאין בשמור לי ואשמור לך משום שכר שבת להרמב"ם משום שאינו מרויח, ולתוס' כי אינו עושה מעשה.
5. נראה שיש להתיר להחליף תורנות שבת בתורנות ביום אחר.

##### **או"ח סימן שז סעי' יא - יד**

##### **שיעור ט**

**[סעיף יא] השואל דבר מחבירו לא יאמר לו הלויני, דמשמע לזמן מרובה ואיכא למיחש שמא יכתוב, אלא יאמר לו השאילני, ובלשון לע"ז שאין חילוק בין הלויני להשאילני, צריך שיאמר תן לי.** **הגה: כשם שאין לוין בשבת כך אין פורעין בשבת.**

## החילוק בין הלויני להשאילני

דין זה הוא משנה בשבת (קמח, א) שואל אדם מחבירו כדי יין וכדי שמן ובלבד שלא יאמר לו הלויני, ובגמרא שם מבארת את החילוק בין השאילני להלויני, דבהשאילני לא אתי למיכתב, ובהלויני יש חשש שיבוא לכתיבה.

וברש"י שם פירש דלשון השאילני משמע לזמן מועט, ולשון הלויני משמע לזמן מרובה, כיון שסתם הלואה שלושים יום, ולכן בלשון הלויני אסור כי יש חשש שיבוא לכתוב. אמנם בתוס' שם (ד"ה שואל) חלקו על פירש"י ופירשו החילוק בין הלויני להשאילני, דמלוה להוצאה ניתנה, ואינו מחזיר את אותו הכסף שלוה, וכן מתפרש גם לשון הלויני שהוא באופן שאינו מחזיר את מה שלוה בעין, ובזה יש חשש שיבוא לכתוב, אך בשאלה שהוא מחזיר את אותו החפץ שרי, כי אין חשש שיבוא לכתוב. וע"ש בתוס' שכתבו שאם אומר בלשון השאילני מותר להשאיל אף אם לא יחזיר את אותו הדבר שלקח, דמתוך שאומר בלשון שאלה הרי הוא זכור שאסור לכתוב. ובמשנ"ב (ס"ק מב) כתב כפירוש רש"י דטעם האיסור לומר הלויני הוא דסתם הלואה שלושים יום, ולכן יש חשש שיבוא לכתוב.

## במקום שגובים הלואה מיד

עוד כתב המשנ"ב שם שבמקום שנוהגים שסתם הלוואה רשאי לתבוע מיד, מותר לומר הלויני, כי אין חשש שיבוא לכתוב דהוי כהשאילני. אמנם בביאור הלכה (ד"ה לזמן) כתב דאין דין זה ברור שהרי הגמרא שם הקשתה שאף בשאלה יש לאסור דלפעמים דעתו לתת את ההלואה לזמן מרובה, ותירצה דכיון שאומר בלשון השאילני אין חשש שמא יבוא לכתוב, וא"כ הכא שאומר בלשון הלואה יש לאסור שהרי אינו משנה בלשונו.

## אומר הלויני לזמן מועט או השאילני לזמן מרובה

כתב המשנ"ב (ס"ק מג) בשם הפרי מגדים (א"א ס"ק יד) שהביא מהרשב"א בשבת (שם) שהאיסור לקחת בלשון בלשון הלואה הוא אפילו אם מתנה עמו שמלוהו רק לזמן מועט, דלא פלוג רבנן. ויש לעיין דלפנינו ברשב"א שם הביא טעם אחר לדין זה, דאף שמפרש שיגבה לאחר זמן אסור, דכיון שהרגילות שלא לגבות מיד, דמי להלואה ויש חשש שיבוא לכתוב. ואמנם בריטב"א שם כתב הטעם דלא פלוג, אך ע"ש שסיים דהיינו טעמא דחיישינן שישכח לומר בלשון הלויני, ולשון המשנ"ב כאן סתום, וצ"ע.

עוד כתב בפמ"ג שם שיש להסתפק אם אמר השאילני לזמן מרובה אי שרי, ע"ש, ולכאורה יש להחמיר בזה, דכיון שהוא לזמן מרובה יש לחוש שמא יכתוב.

## לומר 'הלויני' בדבר שחוזר בעין

ולגבי האיסור לומר הלויני בדבר שמחזירים בעין, מצינו באבני מילואים (אבן העזר סימן כח ס"ק נ) שכתב שכל האיסור בלשון הלויני הוא דווקא בפירות שמתכלים דזה דמי להלואה, ועליהם נאמר שסתמם לשלושים יום ויש חשש שיבוא לכתוב, אך אם לוקח מחבירו חפץ שמחזירו אחר כך בעין מותר, דאין חשש שיבוא לכתוב כיון שיכול לתובעו לאלתר. אמנם בפמ"ג (שם) כתב דרק לדעת ר"ת דלעיל יש לחלק בין דבר החוזר בעין שזהו שאלה, לבין דבר שאינו חוזר בעין שהוא הלואה, אך לדעת רש"י אין לחלק בכך, והביא דהפוסקים פסקו כדעת רש"י, ולפי זה אף חפץ שנשאר בעין אין היתר לקחתו בלשון הלואה.

ובזמנינו יש הרבה גמחי"ם שמשאילים חפצים, ודרכם לכתוב מי לקח מהם, ולכאורה בזה אפילו אם מבקש בלשון שאלה יש לאסור כי יש לחוש שיבואו לכתוב. ובמקום שאין רגילות לכתוב יש להקל לקחת בלשון שאלה, אך כבר כתב המשנ"ב (ס"ק מו) דכל ההיתר הוא רק בדבר מאכל וכשיש צורך שבת בדבר {א.ה. יל"ע דמשמע במשנ"ב דדין זה שמותר דוקא לצורך שבת הוא רק במשכון, אך עי' מג"א ופמ"ג דהוא דין אף בהלויני ועי'}.

## לפרוע חובו בשבת

הנה נתבאר ברמ"א דכשם שאין לווין בשבת כך אין פורעין בשבת, וביאר המשנ"ב דכמו שיש לחוש בהלואה שמא יכתוב, כך יש לחוש בפרעון שמא ימחוק החוב מן הפנקס. והביא בשם התוספות שאם אומר בלשון חזרה ולא בלשון פריעה יש להקל, כי יש בזה היכרא, ויזכור שלא למחוק [אכן כל ההיתר הוא דווקא כשהוא צריך לדבר בשבת וכנ"ל].

ודבר שניתן בתורת שאלה ולא כתבו בזמן נתינת החפץ, לכאורה מותר להחזירו בשבת שהרי אין לחוש שמא ימחוק, וצ"ע שלא מצינו שהעירו בזה.

**[סעיף יב] זימן אורחים והכין להם מיני מגדים וכתב בכתב כמה זימן וכמה מגדים הכין להם, אסור לקרותו בשבת אפילו אם הוא כתוב ע"ג כותל גבוה הרבה, משום גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות.**

## מקור האיסור לקרוא בכתב של אורחים

מקור דין זה במשנה בשבת (קמח, ב) מונה אדם את אורחיו ואת פרפרותיו מפיו, אבל לא מן הכתב, ומבואר במשנה שאסור לקרוא בכתב שכתוב בו שמות האורחים. ובגמ' שם (קמט, א) מבואר שני טעמים לאיסור זה, גזירה שמא ימחוק, או גזירה שמא יקרא שטרי הדיוטות.

ומבואר בגמרא דאין לאסור כתב זה משום שטרי הדיוטות בעצמם, אלא רק משום גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות [ואף שאיסור של שטרי הדיוטות גופייהו אינו אלא מדרבנן, וא"כ לכאורה האיסור שמא יבוא לקרוא בשטרי הדיוטות אינו אלא גזירה לגזירה, כתב הריטב"א (שם) דאינו גזירה לגזירה, דאי לא האי לא קיימא האי]. וע"ש ברש"י שפירש שעיקר גזירה דשטרי הדיוטות הוא רק בדבר של מקח וממכר, ולכן כאן אין איסור אלא שמא יקרא בשטרי הדיוטות [וראה עוד בסמוך].

**[סעיף יג] שטרי הדיוטות דהיינו שטרי חובות וחשבונות ואגרות של שאלת שלום, אסור לקרותם, ואפילו לעיין בהם בלא קריאה אסור.**

## טעם האיסור לקרוא בשטרי הדיוטות

בטעם האיסור לקרוא שטרי הדיוטות הביא המשנ"ב (ס"ק נא) שנחלקו בזה הראשונים דדעת הרא"ש (שבת פרק כג סימן א) שהאיסור הוא משום מצוא חפצך ודבר דבר, ודעת הרמב"ם שמא ימחוק.

## ביאור דעת הרא"ש ואם יש איסור אפילו בכתב של רשות

והנה הרא"ש שם כתב דכיון שמקור האיסור הוא משום מצוא חפציך, א"כ עיקר האיסור הוא רק בשטרי חובות ומשכונות וכדומה שיש בהם משום מקח וממכר, אך במקום שכתוב רשימת האורחים והמגדים, אין בזה איסור דמצוא חפצך, ולכן כתב השו"ע שהאיסור הוא שמא יקרא שטרי הדיוטות, והביא שם שיש אומרים שאיסור זה הוא רק בכתב של אורחים, שעוסק בצרכיו ודמי לשטרי חוב שנאסרו משום מצוא חפציך, אך מכתבים של רשות שרי, אך הוכיח מזה שאסרו לקרוא כתב שתחת התמונה, שאסרו לקרוא אפילו מה שאינו מצרכיו. ועוד הביא ראיה מדעת ר' נחמיה בשבת קטו, ב) שאסר לקרוא אפילו כתבי הקודש, ואף דלא קיי"ל הכי, מכל מקום נשמע לרבנן שאסור לקרוא כל כתב, ואפילו כתב של רשות.

## ביאור דעת הרמב"ם ואם יש איסור אפילו בכתב של רשות

אמנם דעת הרמב"ם (פרק כג הלכה יט) שמקור האיסור של שטרי הדיוטות הוא משום דחיישינן שמא ימחוק. והנה הט"ז (ס"ק יא) הקשה לפי"ז על המבואר בגמרא שנחלקו האמוראים בטעם האיסור לקרוא ברשימת האורחים, די"א שהא משום שמא ימחוק ויש אומרים שמשום שטרי הדיוטות (וכמו שנתבאר לעיל), דאין נפק"מ כיון שכל איסור שטרי הדיוטות הוא משום שמא ימחוק. ותירץ שיש נפק"מ אם מותר לכתבו במקום גבוה, דאם החשש הוא שמא ימחוק אין לחוש כל כך שימחוק, אך אם נאסר משום גזירה אטו שטרי הדיוטות יש לאסור בכל אופן.

עוד מבואר בט"ז שם דלדעת הרמב"ם אין איסור לקרוא באגרות של שלום, כיון שאין בזה חשש שיבוא למחוק. אכן באליה רבה (ס"ק לא) הביא את דברי הר"ן (שבת מג, ב מדפי הרי"ף) שכתב שגם באגרת רשות יש לחוש שמא ימחוק. ועוד הביא מהרמב"ם בפירוש המשניות (ריש פרק כג) שכתב להדיא שגם אגרת הרשות אסור לקרוא, ועל כרחך דאף בזה יש משום שמא ימחוק.

## ההלכה בדין קריאת כתב של רשות

ולהלכה פסק השו"ע דאפילו אגרות של שאלת שלום אסור לקרות בהם, גזירה משום שטרי הדיוטות, וא"כ אסור לעשות רשימה של מקומות האורחים שמא יקרא בשטרי הדיוטות. אמנם המשנ"ב (ס"ק מז) הביא את דברי השערי תשובה שבקריאה ע"י שמש יש להקל גם לדבר הרשות, כי יש חשש שמא יתבלבל ויבואו לידי חרבן ותקלה.

## היתר בסעודת מצוה

ואם יש צורך מצוה בקריאת הכתב מבואר במשנ"ב (ס"ק מז) שיש להקל אם קורא ע"י השמש, משום דהטעם של שמא ימחוק לא שייך אלא כשבעל הסעודה קורא מתוך הכתב, אך אם אדם אחר קורא בכתב אין לחוש, ומשום גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, אין לאסור כי במקום מצוה לא גזרו, ועל פי זה כתב המשנ"ב שיש להקל שהשמש יקרא מתוך הכתב לסעודה, אם זה סעודת מצוה [ומשמע שההיתר הוא רק לסעודת מצוה שבשבת, אך לא היקל דכל סעודת שבת תחשב כסעודת מצוה. ואמנם לגבי אמירה לעכו"ם מצינו במשנ"ב לקמן (סימן שכה ס"ק ס) דסעודת שבת חשיב כצורך מצוה גמורה ע"ש וצ"ע].

וכשיש אורחים אם נחשב כסעודת מצוה עיין בזה לעיל בשיעורים (שיעור ז) שהבאנו מהמשנ"ב לקמן (סימן תקטו ס"ק יב) שיש אורחים שכשמארחים אותם חשיב כסעודת מצוה, ופעמים שמארחם רק בשביל להרבות בשמחה למארח ולא חשיב כסעודת מצוה.

## לקרוא 'השכבות' או רשימת העולים לתורה

בפתחי שערים (לבעל השערי אפרים שער י סעיף לג) הביא שדנו האחרונים אם מותר לקרוא ב'השכבות', שהיא רשימה של המתים שנפטרו באותה השנה, דלכאורה יש לחוש בזה שמא ימחוק, וכתב שם להקל דכיון שמי שקורא את ה'השכבות' הוא החזן ולא הגבאי, אין לחוש שמא ימחוק, ומשום שמא יקרא בשטרי הדיוטות היקל משום דהוי צורך מצוה שרי. וכעין זה כתב גם לגבי רשימה של העולים לתורה שמסמנים שם את מי שכבר עלה לתורה בשבתות שעברו, וכתב דאף בזה יש להקל כיון שיש צורך מצוה בזה, דלמא אתי לאנצויי. אמנם סיים שם בצ"ע שהרי אפשר שיראה מערב שבת ויסדר לעצמו מה לעשות.

## גזירה שמא ימחוק במקום רבים או כשיש שומר

ובפתחי שערים שם כתב סברא נוספת להקל שכיון שמצויין שם רבים מדכרי אהדדי. ובפמ"ג (א"א ס"ק יז) הביא בשם הרשב"א שאם שניים קוראים ביחד יש להקל דמדכרי אהדדי, וכעין מה שמצינו לעיל (סימן רעה סעיף ב) ששניים שקוראים לאור הנר אין לחוש שמא יטה. [אכן ע"ש במשנ"ב (ס"ק ו) שהביא דלדעת המג"א אין להתיר רק לדבר מצוה, אך להט"ז הקילו בשניים אף לדבר הרשות, אכן אין בזה נפק"מ לנידון דידן, שהרי בדבר הרשות אין היתר לקרוא גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, וכל מה שהתירו הוא רק לדבר מצוה, וממילא בזה לכו"ע אפשר לסמוך על ההיתר של קורא בשניים.] .

וכשיש שומר שיזכיר לו שלא למחוק יש להקל טפי, דמשמע במשנ"ב לעיל (סימן ערה ס"ק ה) שהקילו לסמוך על שומר אף לדבר הרשות [אכן בשו"ע הגר"ז בהלכות פסח (סימן תלד קו"א ס"ק ב) כתב דלדעת המג"א לא מועיל שומר לדבר הרשות].

## לעיין בספר שמיועד להגהה

האחרונים דנו האם מותר לעיין בספר שמיועד להגהה, או שיש לחוש שמא יכתוב, והנה הרידב"ז (סימן תרצ) נשאל אם מותר להגיה ספר ע"י שיסמן את ההגהה ולאחר השבת יתקן אותו, וכתב שם שמצד שמא יבוא למחוק אין לחוש, דכל מה שאסרו חכמים היינו שמא ימחוק כיון שיעשה כן בקל, אך אין חשש שיבוא לכתבו כיון שיש טירחא בדבר להביא קולמוס ודיו, אך כתב שם לאסור מטעם אחר דיש בזה משום מצוא חפציך שמכין את התיקון שיעשה בחול ע"ש.

ומבואר מדבריו סברא להקל דאין לחוש שמא יבוא לכתבו אלא רק שמא ימחוק, אכן בזמנינו שאין טורח בכתיבה כלל, נראה דאף לשמא יכתוב יש להחמיר, ולפי זה אין לקרוא בספר המיועד להגהה, אך אם הספר אינו מיועד להגהה מותר, ואף שאם ימצא שם טעות ירצה לתקן אותה, דאין לחוש לזה כל כך.

**[סעיף יד] לקרות באיגרת השלוחה לו, אם אינו יודע מה כתוב בה, מותר ולא יקרא בפיו אלא יעיין בה.**

## לקרוא באיגרת שנשלחה בשבת

וביאר המשנ"ב (ס"ק נד) דאף שבסעיף הקודם מבואר דאסור לקרוא באגרות של שלום אף אם רק מעיין ואינו קורא בפיו, היינו משום שהשו"ע פסק כדעת רוב הראשונים שאף בהרהור יש משום איסור של שטרי הדיוטות, אך כאן שיש ספק שמא כתוב שם דבר הנצרך לו יש לצרף את שיטת המרדכי שאין איסור לקרוא בשטרי הדיוטות אלא רק כשאינו מוציא מפיו להדיא. ובזמנינו נראה שאין להקל בזה כיון שלא מצוי שיש מכתב שיש בו צורך לאותה השבת, כיון שהדרך היא שהידיעות נודעות ע"י הטלפון.

**הדינים העולים:**

1. אסור ליקח דבר מחבירו בלשון הלואה דחיישינן שיבוא לכתוב אך בלשון שאלה מותר, דכיון שעושה כן לזמן קצר אין לחוש שיבוא לכתוב.
2. וכתב המשנ"ב דבמקום שאף הלואה גובים מיד שרי גם בלשון הלואה, דאין לחוש שיכתבו, אך בביאור הלכה הסתפק בזה.
3. אם אומר הלויני אף לזמן מועט אסור וכשאומר השאיליני לזמן מרובה גם אסור.
4. אף לפרוע חובו אסור, ואם לא כתבו בשעת ההלואה נראה להחמיר וצ"ע.
5. אסור לקרוא בשטרי הדיוטות, וברשימת האורחים אסור אטו שטרי הדיוטות, ואגרת של שלום יש שכתבו דלהרמב"ם אין איסור אך בפירוש המשניות להרמב"ם מפורש שיש לאסור.
6. אם אחר קורא ברשימת האורחים יש להקל במקום מצוה.
7. משום כך מותר לקרוא ברשימת העולים לתורה כיון שיש בזה צורך מצוה.
8. במקום רבים יש שהקילו כי מדכרי אהדדי, וכ"ש כשיש שומר דשרי אף לדבר הרשות.
9. לעיין בספר שאינו מיועד להגהה שרי ואין לחוש שמא יתקן, אך לעיין בספר בשביל להגיהו אסור.

##

##### **או"ח סימן שז סעי' יג - יד**

##### **שיעור י**

הלכות 'ממצוא חפצך'

## היתר דשמא ימחוק ומדכרי אהדדי

בספר פתחי שערים (לבעל השערי אפרים שער י סעיף לג, והו"ד באורך בשיעור הקודם) שהתיר לקרוא ב'השכבות', שהיא רשימה של המתים שנפטרו באותה השנה, וכן היקל לקרוא ברשימה של העולים בתורה כיון שמי שקורא את ה'השכבות' הוא החזן ולא הגבאי, ואין לחוש שמא ימחוק, [ומשום שמא יקרא בשטרי הדיוטות היקל משום דהוי צורך מצוה שרי], ועוד הביא שם סברא נוספת להקל שכיון שמצויין שם רבים מדכרי אהדדי.

אכן בשעה"צ (ס"ק נד) רמז לדבריו בקיצור, ונראה שנטה שאין להקל בזה, כיון שיש חשש שמא ימחוק. אמנם את ההיתר של מדכרי אהדדי לא הביא השעה"צ, ונראה שלא סבר את החילוק הזה.

## שטרי הדיוטות בקריאה בספר

והנה מצינו בשערי אפרים שם שכותב עוד עיצה להתיר לקרוא ברשימת העולים, ע"י שיכתבו את כל השמות בפנקס קבוע, וכיון שהוא ספר קבוע שרי, דלא דמי לשטרי הדיוטות, וכן שמענו דמטו בשם הגריש"א דבספר אין חשש שמא ימחוק, וגם אינו דומה כל כך לשטרי הדיוטות, ואין לאסור משום שמא יקרא בשטרי הדיוטות. אכן סברא זו צ"ע דהא מבואר בתוס' (שבת קטז, ב ד"ה וכ"ש) דאסור לקרות בספרי מלחמות, גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, והובא לדינא בשו"ע (סעיף טז), ומוכח דאף בספרים יש לחוש משום שטרי הדיוטות. וצ"ע.

## לקרוא בשטרי הדיוטות כשמתענג מכך

במג"א לעיל (סימן שא ס"ק ד) כתב שבאופן שהאדם מתענג מקריאת שטרי הדיוטות, יש להקל בכך, וכן פירש את דברי הרמ"א שם (סעיף ב) שמותר לראות כל דבר שמתענגים בו, ובפרי מגדים שם נדחק מאוד בדברי המג"א, אמנם בשעה"צ (שם ס"ק ז) כתב שהאחרונים דחו את דברי המג"א, ואין להקל בזה.

## כתב שוקע או בולט

מבואר בשו"ע (סעיף יג) דאסור לקרוא את רשימת האורחים אפילו אם הוא כתוב על גבי כותל גבוה הרבה, משום גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, אבל אם חקוק בכותל שאין חשש שמא ימחוק מותר לקרוא. ומבואר בשו"ע דאף באופן שרשימת האורחים כתובה על גבי הכותל, יש לחוש משום משום שמא יקרא בשטרי הדיוטות, ורק בכתב שוקע יש להקל דלא דמי לשטרי הדיוטות [ועיין בשער הציון (ס"ק נה) שהביא מהתוספות שבת דלפי המבואר בסוגיא בשבת (קמט, א) יש לאסור אף משום שמא ימחוק משום דלא פלוג רבנן, וכמו לגבי חשש הטיה בנר דאסור לקרוא לאור הנר אף אם הוא גבוה, משום דלא פלוג, והטעם שהשו"ע לא נקט את הטעם של שמא ימחוק משום שחשש זה אינו שייך בעצם, ואיסורו הוא רק משום דלא פלוג].

אמנם בביאור הגר"א כאן ציין דמקור הדין שיש להחמיר שלא לקרוא רשימת האורחים אפילו על הכותל הוא כרבה, דיש לחוש שמא ימחוק אף בכותל גבוה משום דלא פלוג, ומשמע שאין בזה משום גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות. וכן כתב העולת שבת כאן (ס"ק י) דבכותל אין לחוש לגזירה שמא יבוא לקרוא בשטרי הדיוטות, והוכיח כן ממש"כ הר"ן בשבת (שם) והביאו השו"ע כאן לדינא שאם חקוק בכותל חקיקה שוקעת מותר לקרוא בה בשבת, משום שבזה אין לחוש שמא ימחוק, ומבואר דמשום שמא יקרא בשטרי הדיוטות אין לאסור, דכיון שהוא כתוב על גבי הכותל לא אתי לאחלופי עם שטרי הדיוטות. אכן להלכה נקטו הפוסקים כדעת השו"ע דאף כתב שעל גבי הכותל יש לאסור משום גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות.

אכן דעת השו"ע דאף בכתב שכתוב על גבי הכותל, יש לחוש משום דדמי לשטרי הדיוטות, ורק אם הכתב שקוע או בולט לא דמי לשטרי הדיוטות, ואין לאסור משום גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות. אך מבואר בשו"ע שיש חילוק בזה, דבכתב שוקע אין לחוש שמא ימחוק, ובכתב בולט יש לחוש שמא ימחוק.

## כיתוב שעל לוחות זיכרון או על פרוכת

ולפי זה נראה דאותו כתב הכתוב על גבי לוח זיכרון, או בפרוכת הספר תורה, אם הכתב שוקע ודאי יש להקל וכנ"ל, ואם הכתב בולט אין לאסור לקרוא משום גזירה אטו שטרי הדיוטות דלא דמי לשטרי הדיוטות, וכל האיסור הוא רק משום שמא ימחוק, ולפי זה המתפללים בבית הכנסת שהכתב אינו שלהם, אין לחוש שיבואו למחוק, וכמו שכתב המשנ"ב (ס"ק מז) שאם שמש קורא מתוך הכתב אין לחוש שמא ימחוק.

אכן גבאי בית הכנסת שרשאי למחוק, לכאורה אין להתיר אלא אם הכתב שוקע, אך בכתב בולט יש להחמיר. אמנם בקצות השולחן (סימן קז בבדי השולחן ס"ק מ) היקל לקרוא את הכתב שעל גבי הפרוכת, דמסתבר להקל בדבר של קדושה. והגרש"ז (בשש"כ פרק כט הערה קט) תמה על דבריו שהרי דעת ר' נחמיה (שבת קטז, ב) שאסור לקרוא בכתבי הקודש משום שנראה כשטרי הדיוטות, ואף דלא קיי"ל כותיה, מכל מקום מוכח דאף לדבר מצוה אין להקל.

## לקרוא ספרים אלו בחול

מבואר בשו"ע שספר עמנואל וכן ספרי מלחמות אסור לקרוא בהם אף בחול משום מושב לצים. ונראה הטעם שנחשבים מושב לצים היינו שעל ידי זה מתבטל מלימודו. וכן מבואר בדברי המג"א (ס"ק כא) שהביא מהמהרש"א דהטעם שאסרו כתב שתחת התמונה רק משום שטרי הדיוטות, ולא כתב בשו"ע שאף בחול אסור משום מושב לצים, משום דכתב שתחת התמונה הוא דבר מועט ואין חשש שימשך אחריו, ורק בספרי מלחמות וכדומה, שיש לחוש שימשך ויקרא בו זמן מרובה אסור משום מושב לצים. ומתבאר דמושב לצים היינו משום שמסיר את אוזנו מללמוד תורה, ואף ספר שאין בו משום ליצנות דווקא אסור.

ולפי זה יש להקל שנשים שאינם מחויבות בלימוד תורה, שיכולות לקרוא בהם בחול, דלגביהם אין לחוש משום מושב לצים, אכן לקרוא בהם בשבת לכאורה יש להחמיר, אמנם הביאו (בספר מנוחה שלמה עמוד רכה) בשם הגר"נ קרליץ שאין למחות בבנות הקוראות בספרים אלו, אך בבן תורה הקורא בהם יש למחות.

## ספר של חכמות וספר בישול

ולקרוא בספר של חכמות בשו"ע (סעיף יז) כתב שאסור ללמוד בהם, ויש מי שמתיר, ובמשנ"ב (ס"ק סה) הביא שנהגו להקל אך ראוי לירא שמים להחמיר בזה. אכן לגבי קריאה בספר בישול, כתב בספר שמירת שבת כהלכתה (פרק כט סעיף מח) שאין לקרוא בהם, וטעמו דמשום שאסור לבשל בשבת יש בזה איסור של 'מצוא חפציך', אך צ"ב מאי שנא משאר ספרי חכמות שנהגו להקל אפילו במקום שאינו יכול לעשות את אותה החכמה בשבת, וכגון לקרוא מאמר רפואי [היינו אף כשאין בו פקוח נפש], ואפילו שאין היתר לרפאות בשבת עצמה, וע"ש בהערה ע"ד דברי השש"כ (הערה קכד) שהביא כעי"ז בשם הגרש"ז.

## לקרוא כתב של מילה אחת וקריאת שלט של שם הרחוב

איתא במגן אברהם (סימן שכא ס"ק ה) לגבי רשימות שהיו כותבים בהם את שם האיש לבדו, דאין בזה איסור משום שטרי הדיוטות, כיון שלא כתוב שם איזהו עסק, אמנם האליה רבה (סימן שז ס"ק לא) חלק עליו והקשה עליו מהא דאסור לקרוא בכתב שתחת התמונה, ומבואר שאף במילה אחת יש לאסור, ויש שתירצו שמדובר שבצירוף עם התמונה יש כאן עסק. אכן המשנ"ב לקמן (סימן שכג ס"ק כ) פסק כדעת המג"א, שאם כתבו שם האיש לבדו אין בזה משום שטרי הדיוטות. ועל פי זה נראה שיש להתיר לקרוא את השלט שכתוב בו את שם הרחוב וכדומה, דכיון שכתבו בהם רק שם האיש לבדו, אין לאסור משום גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, וגם אין לחוש בזה משום שמא ימחוק כיון שהשלט אינו שלו וכנ"ל.

## קריאת עיתונים ועלונים

כתב המשנ"ב (ס"ק סג) לגבי קריאת עיתונים דדעת השבות יעקב שיש להקל בזה, כי אפשר שיש שם צרכי הגוף, והרבה אחרונים אוסרים מפני יש בהם מענייני משא ומתן [ולכאורה משמע במשנ"ב דעיתון שאין בו משא ומתן יש להקל, אך בשעה"צ (ס"ק עא) ציין לדברי כמה אחרונים, ושם מבואר שאפילו בעיתון שאין בו דברי משא ומתן יש לאסור]. ונראה שבזמנינו יש להחמיר בזה יותר, שהרי טעם ההיתר של השבות יעקב הוא משום שיש בהם צרכי הגוף, אך בזמנינו שאף בלי עיתונים הדברים מתפרסמים, ומסתבר שיגיע לצרכיו אף בלא העיתון, אין להקל בזה.

והנה מבואר במשנ"ב שאין לקרוא בעיתונים משום שיש חשש שיקרא את ענייני המשא ומתן שבהם. ונראה דה"ה בשאר עלונים שיש בהם פרסומות שאסור לקרוא בהם משום משא ומתן. אמנם אם רק מפרסמים שם את שמו של התורם נראה דשרי, דהוי כדבר מצוה וכדברי השו"ת הרשב"א (סימן תקפא) המפוסמים דמצוה לפרסם עושי מצוה. אכן אם הוצאות העלון נתרמו ע"י חנות מסתבר שיש לאסור לפרסם אותה, כיון שאינו גורם לאחרים לתרום, כיון שכולם יודעים שתרם רק בשביל פרסום, ויתכן שפרסום מסחרי הוי שטרי הדיוטות ממש, ואין להתיר לקרוא בהם אפילו לצורך מצוה.

## חשש שמא יקרא ענייני משא ומתן

ובעיקר דברי המשנ"ב מבואר שאסור לקרוא בעיתון אף את הדברים הנוגעים לצרכי גופו, משום שיש חשש שמא יקרא גם מענייני משא ומתן, ויל"ע מאי שנא מהא דהתירו לקרוא באגרת השלוחה לו, אף אם אינו יודע מה כתוב בה, והרי יש לחוש שמא יש שם מענייני משא ומתן, וכן יל"ע במה שמצינו בפרי מגדים (סימן שא א"א ס"ק ד) שהתירו להסתכל בתמונה שיש תחתיה כיתוב, ולא חששו שמא יקרא את הכתב שתחתיה, ונראה שכל מה שיש לחוש שמא יבוא לקרוא בשטרי הדיוטות, היינו בדבר שאיסורו הוא משום משא ומתן, אך דבר שגם אם יקרא בו, אין איסורו אלא משום שמא יבוא לקרוא בשטרי הדיוטות לא אסרו מספק.

## לקרוא רשימת הרכיבים ע"ג המוצר

אסור לקרוא את רשימת הרכיבים הרשומה על גבי מוצרים שונים דהוי שטרי הדיוטות, אך אם יש לו בעיות רפואיות שלצורכם רוצה לדעת את הרכיבים (כגון סכרת וכדומה) מותר שהרי יש בזה צרכי הגוף.

## לקרוא בשטר שיכול להתלמד ממנו

כתב המשנ"ב (ס"ק סג) דלקרוא בגט מותר כי יש בזה צורך מצוה, שיכול להתלמד על ידי זה דיני גט. אך נראה שלקרוא בשטר כתובה אסור, ואף שאפשר ללמוד מזה דיני כתוב אסור, כי זה ממש שטרי חוב, וכדבר של משא ומתן דלא הקילו בזה אף לדבר מצוה. ולקרוא בשטר מכירת חמץ, או בשטר היתר עיסקא, אם מעיין רק בטופס [היינו בשטר ריק] ודאי שרי כי לומד ממנו, אך אם כתוב בו את פרטי המכירה או העיסקא נראה דאסור דהוי כשטר מכר שהוא דבר של משא ומתן ואסור כנ"ל.

## כתב הכתוב בלשון הקודש

ברמ"א מבואר שיש להקל בכל כתב שכתוב בלשון הקודש, משום שבלשון עצמה יש קדושה, ולומד ממנו דברי תורה, אמנם כתב המשנ"ב (ס"ק סד) דדעת הרבה אחרונים שאין להקל בזה ואוסרין אפילו בלשון הקודש. ונראה דכל שכן בזמנינו שכולם יודעים לשון הקודש, אין להקל בזה כלל.

## מודעה על 'שלום זכר'

מודעה על שלום זכר מותר לקרוא, ואפילו אם הוא ה'שלום זכר' מתקיים במקום אחר ג"כ יש להקל, כי ע"י המודעה תתפרסם השמחה, ויבואו לברכו, ויש בזה גם קצת מצוה.

**הדינים העולים:**

1. י"א שאין איסור שטרי הדיוטות כשקורא מתוך ספר, ומשמע בשו"ע לאסור וצ"ע.
2. אין להקל לקרוא בשטרי הדיוטות כשמתענג מכך.
3. אף בחול אין לקרוא בספרים שיש בהם משום ביטול תורה.
4. יש מקילין לקרוא בספרי חכמות, ויר"ש יחמיר. וספרי בישול הוא כספר חכמות. ואפשר שיש לאסור טפי דכיון שכתוב שם כללים איך לעשות מלאכה גרע טפי.
5. לקרוא מילה אחת בשלט כגון שם הרחוב יש להקל.
6. יש להקל לקרוא בלוחות זיכרון או בפרוכות אם הוא שוקע או בולט.
7. רשימת אורחים על הכותל והכתב שקוע מותר לקרוא.
8. אסור לקרוא עיתונים וכן עלונים שיש בהם פרסומות, ויש מחמירים אפילו בעיתונים שאין בהם פרסומות.
9. אסור לקרוא רשימת רכיבים שעל המוצר, ואם צריך לצורך בריאותו שרי.
10. בזמנינו אין להקל לקרוא אף בכתב שכתוב בלשון הקודש.

##### **או"ח סימן שז סעי' יח - כ**

##### **שיעור יא**

**[סעיף יח] לשאול מן השד מה שמותר בחול מותר בשבת.**

## האיסור להשתמש בשדים

וביאר המשנ"ב (ס"ק סז) דיש דברים שאסורים אף בחול מפני שהם כישוף, ויש דברים שהם אסורים מפני הסכנה. והנה דברים האסורים משום כישוף כתב השעה"צ (ס"ק עה) שהוא כגון על ידי מעשה, כמבואר בשו"ע יורה דעה (סימן קעט סעיף טז), ששם הביא השו"ע שמעשה שדים אסור, ויש מי שמתיר לישאל בהם על הגניבה, וע"ש בש"ך (ס"ק כ) דה"ה כל דדמי לגניבה שאינו עושה מעשה. וסתם כאן השעה"צ שיש להקל בזה.

ומש"כ במשנ"ב שיש דברים שאסורים משום סכנה, הנה ברמ"א ביורה דעה (שם) מבואר שכל השדים יש סכנה להתעסק עמהם ושומר נפשו ירחק מהם ע"ש, וצ"ע מה כוונת המשנ"ב שיש דברים האסורים משום סכנה, דברמ"א משמע שכל התעסקות בשדים אסורה משום סכנה.

וכמו שציין שם בביאור הגר"א (על דברי הרמ"א שם) לדברי הספר חסידים, וז"ל הספר חסידים (סימן תתשעב) 'אין המזיקים מתגרין אלא במי שמתגרה בהם, כגון שכתבו הוא ואבותיו קמיעות או עסקו בכשפים ובהשבעות או בשאלת חלום, לכן לא יעסוק אדם בהם. ולא יאמר אדם אעשה בשביל פקוח נפש בהשבעות וקמיע כי אין זה חכמה כי הוא מקצר ימיו וחיי זרעו ואין דוחין נפש מפני נפש'. והיום בזמנינו לא כ"כ מצוי שדים, ואפשר שבזמנינו כיון שלא מתעסקים עם השדים השדים לא מתעסקים עמנו.

והנה נתבאר בספר חסידים דאף משום פקוח נפש אין להתיר כי אין דוחין נפש מפני נפש, אך מכל מקום נראה שאם האדם צריך לכך לצורך פקוח נפש של עצמו לכאורה יש להתיר.

## להשתמש בשמות הקודש

[וע"ש עוד ברמ"א דמשמע שמותר להשתמש בשמות קודש, ובבית יוסף שם מבואר טעם ההיתר שהוא משום שיש בזה קידוש ה' כי זה מגדיל את שם ה'. ומבואר שם שהתירו רק לצורך מצוה שהוא צורך המלך, וכמו שמצינו בסנהדרין (סה, ב) שבראו עגלא תילתא בערב שבת כדי לאוכלו בשבת.

אמנם בש"ך (שם ס"ק יח) כתב שצריך שיתעסקו בכך בקדושה וטהרה, וזה לא מצוי בדורות הללו, והביא שם שאפילו ישעיה נענש על זה ע"ש. וכ"כ בשו"ת חתם סופר (או"ח סימן קצח) שלכתחילה אין להשתמש בשמות הקודש אם דרכו ליהנות מאחרים, והוסיף שאלישע לא השתמש במטה שהיה כתוב עליו שמות הקודש, משום שהיה נהנה מאחרים, אלא רק דרך תפילה שרי, ואם נביאים חששו שלא להשתמש בשמות הקודש, כל שכן שסתם אדם צריך לחוש. ועל כן נראה דלמעשה אין להשתמש בשמות הקודש].

**[סעיף יט] סחורה הנפסדת בשבת ע"י גשמים או דבר אחר, או אתי בידקא (פי' נחל או אגם מים) דמיא ומפסיד ממונו, או שנתרועעה חבית של יין והולך לאיבוד, מותר לקרות אינו יהודי, אף על פי שודאי יודע שהאינו יהודי יציל הממון. וכן מותר לומר לאינו יהודי כל המציל אינו מפסיד, כמו בדליקה שהתירו לומר כל המכבה אינו מפסיד, ויש מי שאומר שלא התירו אלא בדליקה דוקא.** ובמשנ"ב (ס"ק עא) כתב שהמיקל לא הפסיד.

## אמירה לעכו"ם בדרך רמז

וביאר המשנ"ב (ס"ק ט) דהטעם שהתירו לקרוא לאינו יהודי אף שיבין האינו יהודי שהישראל רוצה שהוא יציל לו את הממון, הוא רק משום דאדם בהול על ממונו, שאם לו יתירו לו באופנים אלו, יש לחוש שיבוא לעשות את המלאכה בעצמו.

ומדוקדק מדברי השו"ע שאין היתר לקרוא לגוי לביתו אלא משום שאדם בהול על ממונו, אך אם רוצה להזמינו כדי שיבין שצריך לעשות מלאכה שאין בה חשש שאדם בהול על ממונו, וכגון שקורא לגוי כדי שיכבה את האור בביתו, אסור משום אמירה לעכו"ם, כי עצם זה שקורא לו דומה לכאמירה לעכו"ם. וכן דקדקו האחרונים (עי' חוט שני חלק ג פרק פא ס"ק ג).

ונראה שאף אם אומר לגוי בדרך רמז שיבוא לביתו אין להתיר בזה, משום שבכך שהולך לביתו של הגוי בשביל לרמז לו, הוי כאמירה לעכו"ם ואסור, שהרי על ידי קריאתו לגוי, יבוא הגוי לעשות את המלאכה. וכן כתב החוט שני (שם).

והנה מצינו במשנ"ב בסוף הסימן (סימן שז ס"ק עו) דאף שאסור לרמוז לגוי שיעשה מלאכה, וכגון שאומר לגוי שיקנח חטמו, כדי לרמוז לו שיסיר את הפחם בראש הנר, משום שהיא אמירה בדרך רמז, מכל מקום אם מרמז שלא בלשון ציווי, כגון שאומר שהנר אינו דולק יפה, ובזה מבין האינו יהודי שרוצה שיסיר הפחם שרי, דהוי אמירה דרך רמז.

ולפי מה שנתבאר שאף רמיזה לגוי נחשבת כאיסור אם מובן מתוך דבריו שרוצה שהגוי יעשה איסור עבורו צ"ל דמיירי שם באופן שאומר בסתמא שהנר אינו דולק יפה, ולא בכדי שהגוי יוריד את הפחם, ולכן אם מחמת שאמר כן הלך הגוי והסיר את הפחם אין איסור בדבר, אך אם אומר לו כן להדיא כדי שיבין שרוצה שיעשה את המלאכה, הרי זה דומה למבואר כאן שכשמובן מדבריו שרוצה שהגוי יבוא אליו, חשיב כאמירה לעכו"ם ואסור.

ולכן נראה להלכה שאין להקל ולקרוא לגוי לביתו ושם לרמז לו שיעשה מלאכה, משום שעצם זה שקורא לגוי הוי כאמירה לעכו"ם, וזה לא התירו אלא במקום שבהול על ממונו. ונראה דהוא הדין שאין להקל ולרמוז לגוי שיבוא לביתו, דכיון שכשקורא לו לבוא לביתו הוי כאמירה לעכו"ם, הרי אם רומז לו על כך הוי כרמז דרך ציווי שאסור. אמנם הביאו בשם הגר"מ פיינשטיין שהציע שיכול להזמין את הגוי לאכול אוכל לעצמו, ואחר שיגיע הגוי ירמוז לו לעשות את המלאכה דבזה יש לצדד דשרי. אכן באופן שיש הפסד של כל האוכל של שבת יתכן שיש להקל בזה, דדמי למה שהיקל השו"ע משום דאדם בהול על ממונו.

**[סעיף כ] ישראל שאמר לאינו יהודי, לעשות לו מלאכה בשבת, מותר לו ליהנות בה לערב בכדי שיעשו.**

## טעם האיסור ליהנות ממלאכת גוי

ובטעם הדבר שאסרו ליהנות מהמלאכה בשבת ולערב בכדי שיעשו נחלקו הראשונים, דדעת רש"י בביצה (כד, ב ד"ה לערב) שאיסורו הוא כדי שלא ליהנות מחילול שבת, ולדעת ר"ת (הובא ברא"ש שם סימן ב) הטעם הוא דחיישינן שמא יאמר לו בשבת לעשות כן לכתחילה.

ובביאור הלכה לעיל (סעיף יד) כתב על המבואר בשו"ע לעיל דאגרת שהובאה בשבילו מחוץ לתחום מותר לקרוא בה, ורק יזהר שלא יגע בה, וביאר שם שדין זה מובן רק למ"ד שאיסורו הוא משום שמא יאמר לו בשבת לעשות כן, דהכא אין לחוש שיאמר לו לכתחילה לעשות כן, אך לפי הטעם שהאיסור הוא כדי שלא יהנה ממלאכת איסור, א"כ אין להתיר לקרוא באגרת שהובאה בשבת. ואף שבמשנ"ב (שם ס"ק נה) כתב דאף לסוברים שטעם האיסור הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, מכל מקום מותר לקרוא באגרת כיון שאין גופו נהנה מהמלאכה, מכל מקום בביאור הלכה שם נראה שחשש להחמיר בזה, ולכן אין להקל בזה אלא רק לצורך גדול [ואף דהוי ספיקא דרבנן כבר הבאנו שיש להקל בזה במקום צורך בלבד].

## עשה הגוי מלאכה בפרהסיא

במשנ"ב (ס"ק עב) הביא מהמג"א שאם עשה האינו יהודי את המלאכה עבור הישראל בפרהסיא אסור ליהנות ממנו לעולם. ומקור הדברים הוא ממה שנתבאר לקמן (סימן שכה סעיף יד), והוא מתניתין בשבת (קנא, א) דנכרי שעשה ארון או חפר קבר בשביל ישראל לא יקבר בו עולמית. והנה כאן סתם המשנ"ב דאם עשה הגוי עבורו מלאכה בפהרסיא, אסור ליהנות ממנו עולמית, אמנם במשנ"ב לקמן (שם ס"ק עג) הביא שנחלקו בזה הראשונים די"א שאיסור זה הוא דווקא בקבר, משום דגנאי לישראל להיקבר בקבר שמפורסם שנחפר עבורו בשבת, וי"א שמדין זה אפשר ללמוד לכל מלאכה שנעשית בפהרסיא עבור הישראל שאסור ליהנות ממנה עולמית. ובמשנ"ב שם מסיק דכיון דדעת הרבה ראשונים שדין זה הוא דווקא במת, לכן יש להקל בזה במקום צורך.

## לנסוע ברכבת שנעשתה תוך חילול שבת

ובתקופה האחרונה עולה הנידון לגבי הנסיעה ברכבת שחלק מן העבודות להכשרת הקו לנסיעה נעשו בשבת, ונשאלה השאלה האם מותר לנסוע ברכבת זו, או שנאסר לנסוע בה עולמית כיון שנעשתה בה מלאכה בפרהסיא.

והנה התבאר במשנ"ב לעיל (סימן רמד ס"ק יט) שאם שכר את הגוי בקבלנות יש להקל שאפילו כשנעשה בפרהסיא, הוא עצמו מותר לדור בו, אך נראה דבנידון דידן אין להקל מטעם זה, שהרי כל ההיתר בקבלנות הוא משום דאדעתיה דנפשיה קעביד בשבת, ומשום שרוצה להשלים עבודתו (כמבואר במשנ"ב שם ס"ק ב), אך כאן כשקבעו תאריך שבו מחוייבים לגמור, ובשביל כך הם חייבים לעבוד אף בשבת, הרי זה כמו שאמרו להם להדיא לעשות בשבת, על כל פנים במקום צורך יש להקל כמבואר במשנ"ב (סימן שכה שם).

## מלאכה שנעשתה ע"י ישראל מומר

ובישראל מומר שעשה מלאכה במזיד כתב הפמ"ג (לקמן סימן שכה א"א ס"ק כב) שיש להחמיר טפי דאסור לו לעולם להשתמש בו, דכל מה שהקילו לישראל אחר ליהנות ממנו במוצאי שבת הוא משום שאין אדם חוטא ולא לו, אך בישראל מומר שאפשר שחטא עבור הישראל האחר יש להחמיר אף לאחרים שאסור לעולם. אמנם התהילה לדוד (סימן שיח ס"ק ז) חלק על הפמ"ג, דאף במומר מותר לאחרים במוצאי שבת, וכל מה שגזרו שלא ליהנות הוא רק למי שעבר בעצמו על עבירה דאורייתא.

והעולה למעשה דבמקום צורך יש להקל בזה אף שנעשה בפרהסיא, וכדמסיק המשנ"ב לעיל, ואם ישראל מומר עשה שם מלאכה אפשר שאף בזה יש להקל בשעת הדחק [אמנם הקהילות יעקב (חלק ב סימן ז) החמיר בבטון שנעשה בשבת ע"י ישראל מומר דאין להשתמש בו עולמית וכדעת הפמ"ג].

**הדינים העולים:**

1. אסור לשאול את השדים ע"י מעשה, ובכלל יש להימנע מזה מחשש סכנה, ושומר נפשו ירחק מהם.
2. אין להקל לקרוא לגוי לביתו כדי לרמז לו שם שיעשה מלאכה עבורו, כי מה שקורא לו הוי כאמירה לעכו"ם.
3. גוי שעשה מלאכה לישראל אסור ליהנות ממנה עד אחר כדי שיעשו. והטעם י"א כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, וי"א שלא יאמר לו שיעשה בשבילו.
4. גוי שעשה מלאכה בפרהסיא י"א שלא יהנה ממנה עולמית, וי"א שהוא רק לגבי מת, ובשעת הדחק יש להקל.
5. ישראל מומר שעשה מלאכה עבור ישראל אחר י"א דאסור עולמית, וי"א דמותר במוצאי שבת.
6. במקום צורך יש להקל לנסוע ברכבת, ואף שהעבודות להקמתה נעשו בשבת.

##

##### **או"ח סימן שז סעי' כא - כב**

##### **שיעור יא**

**[סעיף כא] אסור לומר לאינו יהודי בשבת הילך בשר זה ובשל אותו לצרכך, ואפילו אין מזונותיו עליו.**

וביאר המשנ"ב טעם האיסור דכיון שאותו דבר שאומר לאינו יהודי לעשות בשביל עצמו הוא אינו יכול בעצמו לעשות, הוא בכלל שבות של אמירה לעכו"ם ואסור.

עוד מבואר במשנ"ב שכל האיסור הוא רק אם הישראל אומר לגוי לבשל בשר ששייך לישראל, אך אם אומר לגוי קח בשר שלך ובשל אותו לצרכך מותר, דכיון שלא היה הדבר מעולם של ישראל כלל, והאינו יהודי עושה כן בשביל עצמו, לא גזרו עליו משום אמירה לעכו"ם. ועיין בשעה"צ (ס"ק פד) שכתב דכן משמע בנמוקי יוסף בפרק השוכר את הפועלים, וכמו שהביא בש"ך ביורה דעה (סימן רצז- השני ס"ק ד).

## האיסור שיעשה הגוי מלאכה בחפץ של ישראל

ויסוד הדין הוא מהמבואר בגמרא בבבא מציעא (צ, א) שאסור לומר לנכרי חסום פרתי ודוש בה משום שיש בזה משום אמירה לעכו"ם. ונחלקו שם הראשונים בביאור הסוגיא, דרש"י שם (ד"ה חסום) מפרש שהנידון הוא כשנותן פרה לנכרי ואומר לו שידוש את התבואה של הנכרי, ובתוס' שם הקשו דבכהאי גוונא ודאי שרי הואיל ואינו נהנה ממעשה הנכרי, וכמו שמותר לומר לנכרי אכול נבילה, ולכן פירשו דמיירי כשאומר לנכרי לדוש בפרתו את התבואה של הישראל, ובזה יש איסור של אמירה לעכו"ם. [אכן דעת ר"י בתוס' שם כרש"י, וכתב דלא דמי לאומר לנכרי אכול נבילה דשרי, משום דלא שייך איסור אמירה לנכרי באופן שהישראל עצמו יכול ליתן נבילה בפיו, אך הישראל עצמו אסור לחרוש בחסימה בשדה של הנכרי, והו"ד בביאור הלכה כאן (ד"ה הילך), וכן היא דעת הרא"ש שם (סימן ו)].

ומבואר שנחלקו הראשונים אם יש איסור לומר לנכרי לחסום בתבואתו של הגוי באופן שהבהמה של ישראל, דלדעת רש"י יש בזה משום אמירה לעכו"ם ולתוס' אין איסור בזה. ומדברי השו"ע כאן שכתב שאסור לומר לאינו יהודי הילך בשר זה ובשל אותו לצרכך, מוכח כדעת רש"י דכיון שהבשר שייך לישראל יש איסור אמירה לעכו"ם לבשלו.

## אם שרי לומר לגוי לעשות מלאכה בשלו עבור הישראל

והנה בשו"ע (יו"ד סימן רצז ע"ש שסימן זה מחולק לב' סימנים, וסעיף זה בחלק הראשון סעיף ב) ז"ל 'אסור לזרוע כלאים לעובד כוכבים, ומותר לומר לעובד כוכבים לזרוע לו כלאי זרעים', ובביאור דברי השו"ע נחלקו האחרונים, דבמהר"י קורקוס וכן בכסף משנה (פרק א מכלאים הלכה ג) פירשו הכוונה שאומר לגוי לזרוע לצורך עצמו ולכן שרי, אמנם בביאור הגר"א שם כתב דמשמעות השו"ע שמותר לזרוע אף לצורך ישראל, כיון שזורע הנכרי בשדה שלו. וכתב שם שהדבר דומה לאומר חסום פרתי שהאיסור הוא רק בפרה של ישראל, אך בפרה של גוי שרי אפילו בשדה של ישראל.

אמנם מצינו בזה סתירה בדברי הגר"א דלענין כלאי בהמה על מש"כ הרמ"א (יורה דעה סימן רצז-ב סעיף ד) וכן כל אמירה לעובד כוכבים, אפילו באיסור לאו אסורה, אם לא שהעובד כוכבים עושה להנאת עצמו, וכתב שם בביאור הגר"א דמיירי דווקא אם עושה כן הנכרי בשלו, אך אם עושה בשל ישראל אסור, אף כשמכוין הגוי להנאת עצמו, וכמו שמבואר באו"ח סימן שז, והיינו מה שנתבאר כאן שאסור לומר לגוי בשל בשר זה לצרכך. ומבואר בדבריו שאף דמיירי שעושה הגוי בשל עצמו, אין היתר אלא אם עושה כן להנאת עצמו, אך אם עושה כן להנאת הישראל, אף שהגוי עושה כן בשל הגוי אסור, ודלא כדבריו דלעיל וצ"ע.

ובביאור הגר"א שם ציין דכן משמע בנמוק"י בבבא מציעא שכתב שם שיש איסור לומר לגוי לדוש בחסימה בפרתו של הגוי את השדה של ישראל, וגם בשעה"צ כאן ציין לדבריו (ס"ק פד) [ואם אומר לו לחסום פרה של גוי בגדיש של גוי שרי כיון שהגוי הוא העובר את העבירה, ועושה כן בפרתו שלו והרי זה כמו שאומר לו בשל בשר שלך לצרכך].

ומבואר שנחלקו האחרונים אם יש איסור אמירה לעכו"ם כשאומר לגוי לעשות מלאכה בשל הגוי לצורך הישראל, דלכ"מ ומהר"י קורקוס אסור וכ"מ בביהגר"א בענין כלאי בהמה, ואילו בביאור הגר"א לענין כלאים מבואר שאין איסור אמירה לעכו"ם כשהגוי עושה ברשותו, אף אם עושה כן עבור הישראל.

ונראה שיש לדקדק בזה מלשון המשנ"ב כאן שכתב דכל ההיתר הוא רק אם אומר לגוי בשל את שלך בשלך דשרי, ומשמע שאם אומר לו לבשל את שלו בעבור הישראל אסור, והוא כדבר האחרונים שאסור שהגוי יבשל בשלו עבור הישראל.

## לומר לגוי לגדל ירקות בשנת השמיטה

והנה דנו האחרונים בעניין זה במה שנהגו לקנות מהנכרים ירקות בשנת השמיטה, ולכאורה הדבר תלוי בפלוגתת האחרונים הנ"ל אם באופן שהנכרי מגדל את הירקות בשביעית בשדהו עבור הישראל אם יש בזה משום אמירה לעכו"ם. ולפי מה שמשמע מהמשנ"ב כאן שאין להתיר שיעשה הגוי בשלו עבור הישראל הכא נמי יש לאסור לומר לנכרי שיגדל ירקות בשלו עבור הישראל בשנת השמיטה.

## גוי שעושה מלאכה בשבת כדי למכור לישראל

אמנם יש סברא נוספת להקל על פי המבואר ברמ"א בסמוך (סעיף כב) שאם הנכרי מכין גבינות בשבת ודעתו למוכרו לישראל, אין בזה משום אמירה לעכו"ם, וביאר המשנ"ב (ס"ק עט) דהטעם הוא משום דאמרינן שהנכרי אדעתיה דנפשיה קעביד, ונראה כוונתו שאותן גבינות דרכן להימכר, ולכן אמרינן שעושה כן כדי להרויח ממכירתו.

ואף שבדברי הרמ"א האלו לא התבאר להדיא שיש היתר לומר לגוי לעשות את הגבינות, אך בשו"ע הרב (סוף סימן שז) כתב להדיא שמותר לומר לו לכתחילה לעשות כן בשבת, אף אם נהנה מכך הישראל, כיון שהנכרי במלאכת עצמו הוא עוסק [וכתב שם עוד דשרי לומר לגוי לכבות את הדליקה בביתו של הגוי, ואף שכוונתו שיעשה כן כדי שלא תעבור האש לביתו של הישראל]. וכן מצינו בשו"ע לעיל (סימן שה סעיף כ) שהובא שם מחלוקת הראשונים אם יש היתר לומר לגוי לחלוב את הפרה בשבת כדי שלא תצטער מחלבה, ומבואר שם במשנ"ב (ס"ק עא) שאם משלם לגוי עבור דבר זה, לא חשיב שעושה כן עבור הישראל.

וכבר מצינו במשנ"ב לעיל (ס"ק יג) שאם הנכרי עושה מלאכה לעצמו שרי, דמבואר שם שיכול לומר לגוי קנה לעצמך בשבת, ואם אצטרך אקנה ממך לאחר השבת, ומבואר במשנ"ב שם שאף אם מבטיחו שיקנה ממנו אחר השבת שרי, כיון שבאותה השעה קונה הגוי לעצמו. וכן מצינו בשו"ע הרב לעיל (סימן רנב סעיף ה) שאם הישראל צריך שהגוי יעשה את המלאכה בשבת, אך גם לגוי יש הנאת ריוח מכך שיעשה את מלאכתו בשבת, משום שבלא זה לא יש לו שכר מותר לו לעשות את המלאכה, דלהנאת עצמו מכוין.

[וצ"ל דלא דמי לאומר לנכרי לבשל בשר עבור הישראל שאסור ליהנות מזה, דכיון שאין הדרך למוכרו חשיב הדבר כמו שמבשל עבור הישראל].

ולפי"ז יש להקל לומר לנכרי שיגדל ירקות בשביעית דכיון שהדרך שהוא מוכר את הירקות, ולצורך כך הוא מגדלן אמרינן דאדעתיה דנפשיה קעביד, וגם לטעם השו"ע הרב יש להקל אם אומר לו לפני השמיטה שיגדל את הירקות, משום דדמי למה שהיקל הרמ"א לגבי הגבינות.

ולמעשה הורה הגרי"ש אלישיב זצ"ל לסכם עם הנכרי שיביא כמות מסויימת של סחורה, ושאם לא יהיה לו מספיק סחורה הוא יביא סחורה מחוץ לארץ, וכיון שהוא יכול להביא ממקום אחר לא נחשב כאמירה ממש שהרי הוא יכול לא לזרוע.

[סעיף כב] כל שבות דרבנן מותר בין השמשות לצורך מצוה, כגון לומר לאינו יהודי להדליק לו נר בין השמשות, או אם היה טרוד והוצרך לעשר בין השמשות.

## כמה פרטי דינים בהיתר של שבות ביה"ש

לקמן בסימן שמב (סעיף א) התבאר בשו"ע שכל דבר שאסור רק מדברי סופרים לא גזרו עליהם בין השמשות, וע"ש שהתירו לעשות מלאכה שאיסורה הוא רק משום איסור שבות, וכן התירו לומר לאינו יהודי לעשות מלאכה שגם זה איסורו הוא רק משום שבות, והיינו באופן שהוא טרוד ונחפז לאותו הדבר. ובמשנ"ב שם (ס"ק ה) מבואר שכל מה שהתירו הוא דווקא בשעת הדחק גדול, וע"ש בביאור הלכה. עוד מבואר בשעה"צ (שם ס"ק ה) שכתב דאפשר שיש להקל היכא שיש בזה צורך גדול.

והנה במשנ"ב (סימן רסא ס"ק טז) שהתירו לומר לגוי להדליק נר של יארצייט כדי שלא תהיה לו עגמת נפש, ומשמע שההיתר אינו בשביל קיום המנהג של הדלקת הנר ב'יאר צייט', אלא דבשביל שלא יהיה לו צער בשבת התירו. ולפי זה אם אינו מצטער כל כך שהנר אינו דלוק אין להתיר.

ולכן נראה שאשה ששכחה להדליק נר של שבת מסתמא יש לה הרבה צער מזה, וא"כ יש להתיר לומר לגוי להדליק את הנר, דלא גרע מנר של יארצייט.

ולומר לגוי בבין השמשות שיעביר את החשמל לגנרטור נראה ודאי שיש להקל, שהרי יהיה לו צער גדול אם לא יהיה לו אור בשבת.

## חיוב מחאה בתוספת הנאה

מבואר במשנ"ב שאם אומר הישראל בדרך רמיזה שהנר אינו מאיר יפה, או איננו יכול לקרות לאור הנר הזה שיש לו פחם , ושומע האינו יהודי ומתקנו שרי דאין זה בכלל אמירה לעכו"ם, וגם אין לאסור מטעם שנהנה ממלאכה שעשה האינו יהודי, דאין זה הנאה כל כך דגם מקודם היה יכול על פי הדחק לקרות לאורו.

והקשו האחרונים דלעיל סימן רעו (ס"ק יא) מבואר במשנ"ב שאפילו אם הגוי עושה מלאכה בעצמו צריך למחות בו, וא"כ היאך שרי לרמז לגוי שיתקן את הפתילה הרי הוא חייב למחות בגוי שלא יתקנו.

ובנשמת אדם (כלל סב סעיף ב) כתב שכאן שאין הנאה גמורה מהמלאכה של הנכרי אין חיוב למחות, דכיון שבלאו הכי הוא יכול לקרות לאור הנר אין בזה הנאה גמורה אין חיוב מחאה. ובחיי אדם (שם ובכלל סג סעיף ו) פסק מכח זה שאם בא הנכרי להרבות נרות בביתו אינו צריך למחות בו, כיון שאין בזה הנאה גמורה.

וכן משמע בביאור הלכה לעיל (סעיף ב) שכתב שמותר לשכור לאינו יהודי שיעשה עבורו מלאכות, וביאר שם דהיינו רק במלאכות שאין בהם חובת מחאה כמבואר במשנ"ב שם (ס"ק יא), ושם במשנ"ב מבואר דהיכא שהוא רק מוסיף אור על הנר הקיים אין איסור ליהנות מהנר, ועולה מדברי הביאור הלכה שבציור כזה שהוא רק תוספת אורה ומותר ליהנות מאותה המלאכה אין חיוב מחאה [ובאגרות משה (יו"ד ח"ג סימן מז אות ב) ג"כ כתב בפשיטות שאין חיוב מחאה בתוספת הנאה, ועיין בזה עוד בשיעורים לעיל (שיעור ו)].

אך לכאורה נראה שבאופן שעל ידי שהוא מדליק נר נוסף נעשה האור גדול, ועל ידי אותו האור הוא יכול לקרוא מה שלא היה באפשרותו לקרות באור הקטן, כיון שיש שינוי משמעותי שיכול כעת לעשות לאור הנר שימושים נוספים יהיה חובת מחאה. ועוד מסתבר שאם בא הנכרי לכבות את האור יהיה חייב למחות בו, כיון שנהנה הנאה משמעותית. וכן הביאו בשם הגריש"א (בספר מלכים אמניך פרק ד הערה ד) שהטעם שאין צריך למחות בגוי המסיר את הפחם מראש הפתילה הוא משום שהפעולה אינה עושה תועלת חדשה, אלא רק משפר את המצב הקיים, אך אם הגוי יכבה את האור ודאי צריך למחות בו כי הוא משנה אך המצב הקיים.

אמנם מצאנו בחיי אדם (כלל סב סעיף ג) שמותר לומר לנכרי למה לא כבית הנר, כדי שיכבה בשבת הבאה, ומבואר שאף כיבוי שרי, כיון שהוא רק מסלק את המפריע ולא נוספה הנאה גמורה, ואין בזה חובת מחאה.

אכן דעת הגרנ"ק (בספר חוט שני פרק פא ס"ק ג) שאף אם הגוי עשה רק תוספת אורה יש חובת מחאה, וביאר דמה שנתבאר כאן שאין צריך למחות בגוי המסיר את הפחם מראש הפתילה הוא משום דכל חיוב מחאה הוא רק באופן שהגוי עושה פעולה שבלא מחאתו נראה כאילו הישראל שלח אותו לעשות את הפעולה, אך כאן שהגוי מסיר את הפחם מהפתילה, כיון שהרגילות שפעולה זו נעשית בלא הסכמת הבעלים, ואין לחוש שיראה כאילו הבעלים שלחו לעשות את המלאכה, אין חיוב מחאה.

**הדינים העולים:**

1. אסור לומר לגוי הילך בשר זה ובשל אותו לצרכך [ולכאורה מצינו בזה מח' ראשונים], אך אם אומר לו לבשל את הבשר של הגוי לצורך הגוי מבואר במשנ"ב דשרי.
2. ומשמע במשנ"ב שאם אומר לגוי לבשל בשר של הגוי לצורך הישראל אסור. ובאמת דין זה תלוי במחלוקת אחרונים אם יש איסור אמירה לעכו"ם באופן שהגוי עושה בדבר שלו עבור הישראל.
3. אם הגוי רגיל להכין גבינות בשביל למכור לישראל אין איסור אף כשעושה בשלו עבור הישראל. והיינו משום שרגיל לעשותם למכור, ויש לו ריוח מכך, חשיב שעושה לצורך עצמו.
4. בשנת השמיטה לכאורה יש להתיר לומר לגוי שרוצים לקנות ממנו, ואף שיגדל בשמיטה שרי דאדעתיה דנפשיה קעביד שהדרך למוכרו. והגריש"א הורה לומר לו להביא כך וכך באופן שיכול לקנות ואינו חייב לגדל בעצמו.
5. התירו שבות בין השמשות לצורך מצוה או אם הוא נחפז ביותר.
6. נראה במשנ"ב שאין חיוב מחאה בתוספת הנאה וכ"ד הגריש"א, ולדעת הגרנ"ק יש חיוב בכל היכא שנראה כבעלים במלאכתו. ובתוספת משמעותית נראה שיש להחמיר. ולגבי גוי שבא לכבות נחלקו האחרונים אם יש חובת מחאה, לחיי אדם אין חיוב מחאה, ולהגריש"א והגרנ"ק יש להחמיר.