שמ ג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שמ

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שמ

##### הלכות כותב ומוחק

##### שיעור ג

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[המשך סעיף ג]הגה: אסור לשבר עוגה שכתב עליה כמין אותיות, אף על פי שאינו מכוין רק לאכילה, דהוי מוחק.

## ספר שכתוב בחודי דפיו

א] כתב המ"ב (ס"ק יז) וז"ל "וספר שכתוב עליו בראשי חודי דפיו, אותיות או תיבות, יש אוסרין לפתחו ולנעלו בשבת, דע"י הפתיחה שובר האותיות והוי כמוחק, וכן כשנועלו הוי ככותב, אבל דעת הרמ"א בתשובה להקל בזה, וכן דעת הרבה אחרונים, וטעמם דכיון דעשוי לנעול ולפתוח תמיד ליכא ביה משום מחיקה וכתיבה, והוי כדלת הנסגר ונפתח תמיד, דאין בו משום בנין וסתירה וכן המנהג, ומ"מ נכון להחמיר כשיש לו ספר אחר".

דדנו הפוסקים באותיות הכתובות בחודי דפי הספר, ובלבוש (סעיף ד) כתב דאפשר דיש בו חיוב חטאת, דפתיחת הספר הוא ע"ד לסוגרו אחר שיגמור, ונחשב למוחק ע"מ לכתוב, וכ"ש בסגירת הספר דחשיב כתיבה. אולם במ"ב הביא את דעת הרמ"א להתיר, דכיון דעשוי לפתוח את הספר ולסגור, אין ע"ז שם כותב ומוחק, והרי הוא כדלת העשויה לפתוח ולסגור דאין בזה איסור בונה, ומ"מ כתב במ"ב דנכון להחמיר בזה כשיש לו ספר אחר.

ב] ובחזו"א (שם) הקשה דלא שייך לדמות זה למלאכת בונה, דסו"ס יש כאן כתב, והרי הוא כותב ומוחק אותו כסדר, ודווקא גבי בונה, דכל ענינו הוא הקביעות, שמחברן להיות אחד, וכיון שעשוי לפתוח ולסגור לא חשיב כבונה כל פעם, אלא ביאר שם דברי הרמ"א דהתיר משום דהוא תרי דרבנן ופסיק רישא, דחשיב כתב שאינו מתקיים כיון שנפתח ונסגר לרוב, וכן הוי מחיקה של קלקול, דאף דכשחוזר וכותבו הוי כתב מחדש, מ"מ אין בו שום תועלת יותר מהכתב דמעיקרא, ולכך הוי כמוחק שלא ע"מ לכתוב. וסיים שם החזו"א "ומ"מ ראוי להחמיר".

אלא דביאורו של החזו"א מיישב רק למה מותר לפתוח את הספר ולא חשיב מוחק, אבל עדיין לא נתיישב מדוע מותר לסגור את הספר ולא נאסור משום כותב, וכתב החוט שני (שם ס"ק ג) דצ"ל שאין לו ענין כלל באותיות שנכתבות בסגירת הספר, ואה"נ אם ניחא ליה באותיות הנכתבות אסור לסוגרו.

## מחוסר קריבה אי כמחוסר מעשה

ג] ובאמת ברמ"א בתשובה (סי' קיט) מבואר להדיא, דהתיר משום הדמיון לבונה, דנחשב כדלת העשויה לפתוח ולסגור [ואפשר שלא ראה החזו"א את תשו' הרמ"א בפנים, אלא מתוך דברי המ"ב]. ושם בתשו' כתב ג' טעמים להקל בזה. **א.** דעשוי לפתוח ולסגור ודינו כדלת וכנ"ל. **ב.** דדינו כחיבור הרפוי, המבואר לעיל (סי' שיג סעיף ו) דאין איסור בנין כה"ג בכלים, ואף כאן הכתיבה מחוברת ברפיון, ולא חשיב כתב. **ג.** דגם בפתיחת הספר עדיין נחשב לכתב, וכמבואר בגמ' (שבת קד:) דהכותב אות אחת בטבריא ואות אחת בציפורי חייב, דכתיבה היא אלא דמחוסר קריבה, ומחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה, וע"כ כשפותח הספר עדיין הוא כתב אלא דמחוסר קריבה דאינו כמחוסר מעשה, ולכך לא שייך לאסור משום מוחק וכותב [וכ"כ בט"ז ס"ק ב].

ד] אולם במאמר מרדכי כתב דאף דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה, זה דווקא בשני אותיות שונות, אבל אות אחת שנחלקה לשנים, בוודאי אף שהוא רק מחוסר קריבה, מ"מ אין ע"ז שם אות ושייך בו מוחק וכותב.

## קירוב נקודות אחד לשני בצורת אות

ה] המקרב כמה נקודות זו לזו עד שנוצר תמונת אות, לכאו' לדעת המאמר מרדכי אסור, דלא שייך בזה הסברא של מחוסר קריבה, ולדעת הרמ"א מותר. ומ"מ נראה דאף לדעת הרמ"א אפשר שאסור, דדוקא גבי ספר דעסוק בסגירת הספר, והאותיות ממילא מתחברות, אך דבר שצריך תכנון ומחשבה איך לצרף הנקודות כדי שיהיו לאות, מסתבר דאסור [מדרבנן] משום כותב.

## דף סידור הקרוע באמצעו

ו] סידור או ספר שאחד מדפיו קרוע באמצעו, לדעת המאמר מרדכי בוודאי אסור לקרבו אחד לשני כדי לקרוא הכתב, דכל שהאות עצמה נחתכה אסור משום כותב, ואף לדעת הרמ"א אין להתיר אלא משום הסברא, של מחוסר קריבה, אך אפשר שהרמ"א לא התיר אלא בצירוף הסברא שהרי היא כדלת העשויה לפתוח ולסגור, וע"כ ראוי להחמיר בזה, וכ"כ בחוט שני (שם). וכשסוגר הסידור או הספר, אף שבכך מקרב את הקרע אחד לשני ומחבר האותיות, נראה דאין להחמיר בזה, כיון שאינו מתכוין לכך, ובפרט שיש בזה ביזיון הספר להשאירו כך פתוח, ובחוט שני (שם) כתב וז"ל "והיותר טוב, שאם פתח ספר בשבת ויש בו דף קרוע בגוונא שאין האותיות מחוברות כשהוא פתוח, וע"י סגירתו יתחברו האותיות, יכסנו בדבר אחר ולא יסגרנו, וכשא"א לכסותו ואז הנידון להשאיר את הספר פתוח כל השבת, דאז הוי בזיון לספר, עדיף לסמוך ולהקל ולסוגרו בשבת, וכדעת הרמ"א".

## הוצאת טישוי כשמפריד בין חלקי האות

ז] שקיות שכתובין אותיות על פתחן, וכן בחבילת טישוי וכדו', שמפריד את האותיות ע"י הוצאת הטישוי, הרי הוא כאותיות בחודי הספרים, דדעת המ"ב כהרמ"א דהקיל בזה, אלא דאם יש לו אחר עדיף שישתמש באחר, ולדעת החזו"א ראוי להחמיר בזה.

## קשקושים שאינם אותיות או ציורים

ח] סתם קשקושים או ציורים שאין להם משמעות, הכתובים בחודי הדפין, נראה דלכו"ע מותר לפתוח ולסגור את הספר.

[סעיף ד] **יש ליזהר שלא לכתוב באצבעו במשקין על השולחן או באפר.** אבל מותר לרשום באויר כמין אותיות.

## כתב שאינו מתקיים

ט] וכתב המ"ב (ס"ק יח) "יש ליזהר. רצונו לומר אף דחיוב חטאת ליכא, דבעינן שיכתוב דוקא בדיו או בשאר דבר כיוצא בה שרשומו מתקיים, וכדלקמיה, אפ"ה מדרבנן אסור אף באינו מתקיים". ואינו מתקיים נקרא או כשכותב על סוג דבר שמתכלה שאינו מתקיים, או שכותב באפר וכדו', דאף שאם לא יזיזו האפר כלל יתקיים גם זמן רב, מ"מ לא חשיב מתקיים, כיון שבקל מתפזר.

## שיעור מתקיים

י] איתא במשנה (שבת קב:) "זה הכלל כל העושה מלאכה, ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב". ופרש"י (ד"ה בשבת) 'העושה מלאכה קאי'. וכן פירשו הרבה ראשונים שם. הרי דאף דפשטות המשנה משמע דסגי שיתקיים בשבת, פי' רש"י דאינו כן אלא צריך להתקיים לזמן הרבה, ושבת קאי העושה מלאכה. אולם בשער הציון (סי' שג ס"ק סח) דייק ברמב"ם דפי' המשנה כפשוטו דכתב "וכל שאין מלאכתו מתקיימת בשבת פטור", וא"כ אף אם מתקיים רק בשבת הוי מלאכה וחייב עלה.

## כתב המתקיים ג' ימים אם קיל יותר

יא] ובמנחת יצחק (ח"ז תשו' יג – טו) דן עם הגרשז"א זצ"ל, אם יש תועלת לבתי חולים שיכתבו בכתב המתקיים עד ג' ימים [ולצורך חולה שאין בו סכנה] ואחר שבת יעתיקו זאת לכתב המתקיים, ונקט שם שחשיב כתב המתקיים, וכמדוייק ברמב"ם הנ"ל, ואף כאן הרי הוא מתקיים לשבת. אלא דהעיר שם דלא יתכן שהכותב בכתב שאינו מתקיים, כמה רגעים קודם צאת השבת דיתחייב משום כתב המתקיים, אך מ"מ בכתב כזה העומד שיעור יום שבת, לדעת הרמב"ם חשיב כתב המתקיים.

יב] ובחוט שני (ח"א פרק כ ס"ק א) כתב דאף לפי' רש"י (קב: ד"ה בשבת) דנראה דצריך כתב המתקיים לעולם, מ"מ מבואר כאן בבה"ל (ד"ה במשקין) בשם הרשב"א דכתב שכותבין הסוחרים ומתקיים עד לזמן שצריכין לסדר החשבונות חשיב כתב המתקיים, ומשום כן דעת הבה"ל דכתיבה בעופרת חשיב כתב המתקיים, וא"כ אף כאן אף שהכתב הוא רק לג' ימים, מ"מ אינו נצרך להם אלא עד שיעתיקו אותו אחר שבת, ואפשר דחשיב כתב המתקיים [וכ"כ שם במנח"י תשו' יג, אלא דבעיקר נסמך על דעת הרמב"ם]. וסברתו צ"ב, דסו"ס הכתב הוא אינו מתקיים, ובוודאי היו מעדיפים לכתוב בכתב גמור, ורק משום איסור שבת כותבין בו ואח"כ מעתיקין ממנו.

## גילוי כתב סתרים, כתיבה במחשב

יג] כתב הפמ"ג (משב"ז ס"ק ג) וז"ל "ואותן הכותבים דבר סתר בנייר עם חלב שנחלב ולא נתבשל עדיין, ונבלע בנייר ואין רישומו ניכר, וכשבא לחבירו נותן אותו אצל האש ושלהבת, ומתחמם וניכר הכתב ההוא (עיין בירושלמי שם פרק יב הלכה ד כעין זה), אם עשה כן בשבת, יש לומר דחיוב חטאת ליכא, ומכל מקום מדרבנן אסור, דדומה לכותב" וכו'.

דדעת הפמ"ג, דהעושה פעולה שגורמת לכתיבה להיראות, וכגון שנותן כתב הסתרים אצל האש, אסור מדרבנן דדומה לכותב. ויש לדון אם הכותב הראשון בכתב הסתרים שלא נראה עכשיו, אלא אחר הפעולה של השני, אם עובר באיסור כותב, ואפשר שגם הוא איסורו מדרבנן דדומה לכותב, ודבר זה נ"מ לכמה דברים, כגון כתיבה במחשב, דאינו כתיבה ממש, אלא עושה פעולה שיהיה פה אח"כ כתב [ובוודאי דעובר באיסור מכה בפטיש, וכן איסור בונה, ומ"מ באיסור כותב אפשר שאינו אלא מדרבנן], ואפשר שאין בזה איסור כותב דאורייתא, אלא דרבנן דדמי לכותב.

## הצגת שקופיות

יד] מקרן המופעל מערב שבת, ומניח לפניו שקופיות המשתקפות על הקיר. כתב בחוט שני (שם) דהוי בכלל כתיבה שאינה מתקיימת ואסור מדרבנן. ובשו"ת שבט הלוי (ח"י תשו' ס) כתב "וכתב בסוגרים שדודו הגרשז"א התיר להשתמש בזה, לצורך הרצאות כאלה, לא ירד בני עמכם להתיר כזאת, דלדעתי יש בזה איסור זלזול באיסורי שבת, וטעמי כמוס להחמיר" וכו'.

## עשיית צורות בצל החמה

טו] ועשיית צורות באצבעו או בגופו בצל החמה, כתב החוט שני (שם) דהרי הוא כעשיית תנועות באויר דשרי, אולם אסור להניח חפצים מול השמש, כדי לעשות רושם בצל, דהוא מתקיים יותר עד שיטלנו משם או עד שעד החמה תנטה משם, וע"כ יש לאסור מדרבנן כדין כתב שאינו מתקיים.

**דינים העולים**

1. אותיות הכתובות בחודי הספר, לדעת הלבוש יש חשש חיוב חטאת בפתיחה והסגירה, ולדעת הרמ"א מותר, וכן הכריע המ"ב, אלא דכתב דלכתחילה יחמיר אם יש לו אחר. ולדעת החזו"א אין להתיר אלא משום דהוא תרי דרבנן, ודעתו דאינו היתר מוכרע וכנ"ל.
2. קירוב חלקי אותיות זה לזה, לדעת הרמ"א מותר, ולדעת המאמר מרדכי אסור, ונראה דקירוב נקודות שצריכים מחשבה לסדרן בצורת אות לכו"ע אסור כדין כתב שאינו מתקיים.
3. סידור שקרוע בו הדף בחציו, נראה דאסור לקרבו כדי לקרוא בו. ולסגור את הסידור, וממילא מתקרב זה לזה, מעיקר הדין שרי, ובפרט דיש פה ביזוי הספרים, ובחוט שני כתב דאם אפשר יניח דף על גביו ולא יסגרנו.
4. טישוי שבהוצאתו מפריד חלקי האות שבעטיפה זה מזה, דמי לאותיות הכתובות על חודי הספר וכנ"ל.
5. קשקושים או ציורים שאין להם משמעות על חודי הדפים, לכו"ע מותר לפותחו ולסוגרו.
6. כתב שאינו מתקיים אסור מדרבנן, וכגון כתיבה במשקין, או באפר שבנענוע מעט מתפזר.
7. שיעור מתקיים. ברש"י מבואר וכן פי' רוב הראשונים, דצריך שיהא מתקיים לזמן מרובה, ובבה"ל כתב בשם הרשב"א דסגי בקיומו עד זמן שיצטרך לו שוב. ובשעה"צ דייק מהרמב"ם דכל שמתקיים בשבת חשיב מתקיים.
8. כתיבה בבתי חולים בכתב שמתקיים ג' ימים, כתב המנח"י דלדעת הרמב"ם חשיב כתב המתקיים. ודעת החוט דאף לדעת רש"י הוי מתקיים, כיון שמספיק לו עד שמעתיק זאת, ויש לדחות דבריו.
9. גילוי כתב סתרים ע"י חימום, אסור מדרבנן דדמיא לכותב [פמ"ג]. וכתיבת הכתב עצמו, יש לדון אם ג"כ אין איסורו אלא מדרבנן, ונ"מ לכתיבה במחשב, דאפשר שאין איסור [משום כותב] אלא מדרבנן [אבל בוודאי אסור משום מכה בפטיש].
10. הקרנת שקופיות על הקיר במקרן שפועל מער"ש. לדעת החוט שני אסור מדרבנן, ובשבה"ל אוסר משום זלזול בשבת [ובשם הגרשז"א שם הביא דמותר].
11. מותר לעשות תנועות בצל החמה, ולהעמיד דבר שעושה תמונה בצל אסור מדרבנן [חוט שני].