הגעלת כלים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / הגעלת כלים

חולין קח: הגעלת כלים

**א. שיטות הראשונים בטעם שאין הפליטה חוזרת לאסור את הכלי-**

הק' הראשונים מ"ש הגעלה והרי לעולם חוזר ונבלע במים ובכלי ונאסר?

א. תוס' קח: ורשב"א שם ובתוה"ב כתבו שני אופנים להתיר הגעלה:

אופן אחד ע"י שישים במים, ובכלי מדין באמת לא הגעילו יורות גדולות שאין כנגדם שישים.

בתוס' ק: כתבו דמשמע שהגעילו גם יורות גדולות, וכתב הרא"ש שהגעילו ב"פ וסה"כ וודאי יש שישים, אבל בתוס' כתבו דזה ניחא דוקא לשיטת ר"א אבל לשיטת ר"ת דאמרינן חנ"נ א"א לומר כן.

מיהו כתב בסה"ת דאף לשיטת ר"ת לק"מ דדין חנ"נ אינו אלא מדרבנן לכך יכלו להגעיל את כלי מדין [אבל להלכה בעי שישים], ובדעת התוס' נתבאר במקו"א בשם רעק"א דס"ל חנ"נ דאורייתא או כש"כ אחרונים דקו' התוס' דהוי כדבר המפורש בתורה שאין חכמים אוסרים אותו, ואכ"מ.

אבל הר"ן הק' גם דס"ל חנ"נ דרבנן מ"מ היאך הגעילו כלי מדין ולא ניח"ל לומר שהגעילו כמה פעמים, וכנראה חשש לומר דיש לחוש שחזר כל הטעם אחר ההגעלה לתוך הכלי ואף בלא חנ"נ א"א להגעיל, כ"כ רעק"א [וצ"ב דא"כ אף בשישים נמי ניחוש ואולי כיון שכבר הותר במים ונתבטל הוי כנ"ט בר נ"ט דהיתרא].

והנה בתוס' רצו להעמיד מה שהגעילו כלי מדין בכלי שאב"י, ותמה רעק"א דע"כ צ"ל דאזלי כר"מ דאוסר נטל"פ מדאורייתא וא"כ מה הועילו בתי' והא מ"מ יחזור וייבלע בכלי ואוסר את הכלי?

וכתב דכוונת התוס' דאף למ"ד נטל"פ אסור מ"מ לא יחול דין חנ"נ במים דכלפי דין חדש של חנ"נ שצריך לחול הוי כמו סרוח מעיקרא.

והנה הר"ן כתב דלמ"ד דאסר נטל"פ אין היתר להגעיל אלא בשישים, ומבואר דלא ניח"ל בד' רעק"א בביאור ד' התוס', אבל פשוט דאזיל לטעמיה דלא הק' מכח דין חנ"נ אלא משום שחוזר הכל ליבלע.

עוד כתבו הראשונים שיש מקום להתיר כשהכלי אב"י, דקי"ל כלי שאב"י גזרו בו חז"ל אטו ב"י, ובזה תהני הגעלה שלא יחזור לאסור שהרי הוא פגום וא"י לאסור.

ואף שגזרו חז"ל על טעם פגום שבכלי כתב הר"ן קח: דה"מ בטעם שנבלע בכלי בהיותו מושבח אבל אם בהגעלה שכבר יצא מן הכלי ואח"כ חזר אליו לא גזרו.

והרא"ש סוף ע"ז ופסחים ל. תי' עוד דהוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא שהרי כשיצא הטעם הותר שהוא פגום ובטעם לא גזרו גזירת אב"י רק בכלי והוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא.

הק' רעק"א (מהדו' המאור ד-נג) היאך כתבו הראשונים להתיר באב"י וליחוש שמא ישתמש בדבר חריף ומחליא ליה לשבח, וכן תיקשי לטעם הרא"ש דע"י דבר חריף אין היתר נ"ט בר נ"ט, וצ"ע, וע"ע פמ"ג מ"ז צו-ט ויד יהודה צו-כב.

ב. שיטת הרמב"ן דמים מפליטין ואין מבליעין בחזרה את הבליעה, ומה"ט נקט ג"כ דל"מ הגעלה בשאר משקין דדוקא מים טבען להוציא את כל הבליעה, אבל להלכה פסק הרמ"א-תנב דבדיעבד מהני אף בשאר משקין.

וע"ע ברא"ה (לג.) שהק' דהא משערינן בכולו וא"כ נחוש שיצא כל הרוטב למים ואין כאן מים כ"כ נגד הרוטב וא"כ אין להם כח של מים, וכתב דהבלע של הבשר קלוש ואינו אלים כ"כ שיתבטל כח המים בשבילו.

ובתשובת הרשב"א א-תקג כתב שהק' להרמב"ן דא"כ בשר נבילה שנפל ליורה רותחת לא יאסור כיון שיש בו מים אינו מפליט ליורה שכך הוא טבע המים, ותי' לו הרמב"ן שהשומן עצמו הוא נבלע בקדירה, ותמה הרשב"א א"כ בהגעלה נמי.

ותי' הרא"ה ששומן שנבלע ונפלט כוחו קלוש ואינו מבטל כח המים ולכך אינו נפלט לקדירה אבל בשר שהיה בעין לא והשומן נבלע בקדירה.

עוד הק' הרשב"א הק' על הרמב"ן דא"כ בישל ירקות בקדירה אסורה לא יאסרו הירקות?

ועוד דא"כ יהיה מותר לנער כף כשרה בקדירת איסור כיון שאינו נבלע בכף?

ועיין בס' שלום הבית מהר"מ קזיס [הו"ד בהערות לתוה"ב מהדו' צימבליסט] דדוקא בכלי אין המים מבליעין אבל באוכל שפיר מבליעין ולכך ירקות אסורים ומשה"ק מכף אה"נ דשרי.

ג. תוס' קח: הביאו י"מ עפ"י הגמ' שם דדבר רותח מבלע בלע מיפלט לא פלט, וה"נ המים שקיבלו את הבליעה אינם מחזירים אותה לכלי כל שהם מעלים רתיחות [משא"כ בליעה שמקודם היתה בהם שפיר בולעים, ועיי"ש בשם רשב"ם].

ועי' בגר"ז הגדיר דכך הוא טבע הרותחין שאינם מבליעים חזרה מה שבלעו.

אבל התוס' דחו דבמים שהם צלולים ל"ש לומר כן והכלי בולע שפיר מן המים, וכן ברשב"א בתשובה א-רסב,רסג.

ד. שיטת הג"א סוף ע"ז ורא"ש פסחים בשם ראבי"ה דכיון שהכלי טרוד לפלוט אינו בולע.

ואף דבגמ' אמרינן גבי כזית בשר שנפל ליורה דאדרבה כיון דטריד למיבלע לא פלט, והכא אמרינן איפכא ולא אמרינן אדרבה יבלע הכלי ולא יפליט, כתב רעק"א-פג לבאר דכללא הוא דרותחין עבדי רק פעולה אחת או בליעה או פליטה, ובבשר שנפל ליורה בולע ואינו פולט שנוח לאוכל לבלוע מלפלוט, אבל בכלי הוא להיפך שנוח לו להפליט יותר מלבלוע.

**ב. להלכה-**

ויש כמה נפק"מ בין הטעמים [והם מבוארים בלשון השו"ע תנב-א]:

אם יסמוך על טעם דאיידי דטריד וכו' נמצא כמה חומרות:

א. הרי צריך לשער שמיד כשגמר הכלי לפלוט יוציאוהו שאל"כ יתחיל לחזור ולבלוע.

ב. כמו"כ צריך לדקדק שלא להגעיל כלי שבליעתו מועטת עם כלי שבליעתו מרובה, שהכלי שבליעתו מועטת יגמור לפלוט מוקדם ויתחיל לבלוע.

ג. בט"ז סק"ו כתב שכשמגעיל כלי גדול ומגעילו בשני פעמים צריך ליזהר שלא יכניס אותו מקום פעמיים, שהרי המקום שכבר פלט בפעם הראשונה יתחיל לבלוע.

אם יסמוך על הטעם דמבלע בלע מיפלט לא פלטי אי"צ להחמיר בכל הנך, אבל יש חומרא שאם ינוחו המים מרתיחתן תו ל"מ, והטעם באר בהג' רעק"א עפ"י המבואר בתוס' דמה שבלעו מקודם שפיר מפליטין ורק מה שבלעו כעת אין מפליטין, וכל שנחו המים מרתיחתן הרי אח"כ כשמורתחים שוב מפליטין הבליעה שבלעו מקודם לתוך הכלי.

[ומשמע בהג' רעק"א ובגר"ז סי"ח דלטעם דאיידי דטריד למפלט לא בלע הרי גם בכה"ג שנחו מרתיחתן לא אכפ"ל, וצ"ע דלכאו' כל שנחו והפסיק מלפלוט שוב בולע, וצ"ע, וכ"נ במ"ב סק"ה].

להלכה כתבו הפוסקים והו"ד בביאוה"ל דאנן לא סמכינן כלל על טעמים האחרונים, ורק באב"י או שישים [או נ"ט בר נ"ט למ" דמיקרי היתרא בלע] סמכינן מעיקר הדין.

יש חומרא במה שסומכים על טעמים אלו, שא"א להגעיל כלים בתוך הפסח שהרי חמץ במשהו ואנן קי"ל נטל"פ אסור בפסח, כן מבואר ברשב"א בתשובה, וכ"מ ברמ"א תנב-א [אבל עד הלילה מותר מעיקר הדין שאין בו איסור משהו ונטל"פ, ומ"מ לכתחילה לא כשי"ת לקמן], ורק ע"י ליבון מהני שהוא שורף לגמרי את הבלוע.

[דין שישים ל"מ אלא כשיש במים שישים כנגד כל הכלים אבל כל הכלים מצטרפים זל"ז משום חוזר וניעור כן מסקנת רוה"פ דלא כהאו"ה, עי' בש"ך צט-כ].

אף שכ"ה מעיקר דינא אבל כתב המ"ב סק"כ שנהגו שלא להגעיל על סמך שישים גזירה שמא לא ידקדקו אם במים שישים, ואף קודם זמן איסורו של חמץ שמא יבואו להגעיל כלים שבלועים מאיסור בלא שישים.

ולכך המנהג שלא להגעיל שום כלי אלא כשהוא אב"י [אמנם בליבון חמור אי"צ לזה שהרי הכל נשרף, מיהו בליבון קל עי' בפמ"ג מ"ז-ד אינו שורף הבליעה רק מפליט וצריך שיהיה אב"י].

**ג. בהגעלה של אב"י אם צריך לחוש לשאר חומרות-**

א. כתב השו"ע תנב-א שצריך ליזהר להגעיל קודם זמן איסורו כדי שלא יצטרך לדקדק בכל החומרות.

וברמ"א ס"א כתב שאם מגעיל אחר שש צריך ליזהר בכל הדברים הנ"ל, ובמ"ב סקי"ג הביא שהאחרונים נתקשו ל"ל כל החומרות ולא סגי במה שהוא אב"י ושישים?

והביא שי"א דלאו דוקא כתב הרמ"א כן וסגי בהכי ואי"צ ממש כל החומרות.

ועוד הביא מהח"י דהרמ"א דק בלישניה דאחר **שש** צריך ליזהר בכל החומרות, ומשום דחייש לשיטת הר"ן דלכתחילה ראוי לחוש לשיטת הר"ן דמשעה שישית כבר אוסר חמץ במשהו ונטל"פ.

משא"כ בין שעה רביעית לשישית אי"צ ליזהר אלא שיהיה אב"י או שישים ולא בכל החומרות.

ב. ומ"מ סיים המ"ב סקי"ג:"וכ"ז מדינא אבל כבר נהגו לכתחילה להחמיר בכל החומרות ואפי' מגעיל בשעה רביעית או קודם".

והנה בגר"ז סכ"א פי' לשון הרמ"א כפשוטו דאחר שעה רביעית צריך ליזהר בכל החומרות, וטעם הדבר כתב בארוכה דבאמת אנו חוששין לשאר שיטות ולדעתם ההיתר של אב"י ושישים אינו מרווח דחשיב כמבטל איסור לכתחילה ועושה נטל"פ לכתחילה.

ומה"ט צריך להחמיר להוציא הכלי מיד ולא להשהותו שמא יגמור מלפלוט ויתחיל לבלוע.

וכמו"כ צריך שלא ינוחו המים מרתיחתן ולא יסמוך על מה שאח"כ ירתיח שהרי הוא מבליע איסור בכלים בחינם.

וכמו"כ יש ליזהר שלא להגעיל כלי שאינו אלא מחמת חומרא לכלי שיש בו איסור מדינא.

וכמו"כ צריך ליזהר בחומרת הט"ז שלא יכניס אותו חלק של הכלי פעמיים.

אבל מבואר בלשון הגר"ז [עפ"י רמ"א הנ"ל] שאי"צ לחוש לכ"ז במגעיל קודם שעה חמישית שבזה יש ההיתר של נ"ט בר נ"ט.

אבל במ"ב נראה דרך אחרת בזה דמכח המנהג נהגו להחמיר כל החומרות גם במגעיל קודם שעה רביעית דל"מ כלי שאב"י, ומקורו בלשון המג"א סק"ו, ואין טעם החומרא בזה מבוארת [ומ"מ לא חשש בביאוה"ל לחומרת הט"ז שהרי כל שנבלע כשהוא פגום אינו אוסר אף לכתחילה, וצ"ע מ"ש משאר החומרות שחשש להם גם באב"י].

עפי"ד המ"ב אלו נהגו האידנא להצריך דוד נפרד לכלים חדשים גם במגעיל קודם שש.

**ד. אם צריך להגעיל היורה ודין הגעלה בכלי שאב"י-**

א. מעיקר הדין מבואר בטור יו"ד קכא הו"ד בט"ז שם סק"ב שאין להגעיל בכלי הבלוע מאיסור אלא אם הוא אב"י שהרי אם הוא בלוע מאיסור הוא יטריף את הכלים ואין במים שישים כנגדו.

ולכאו' היה מקום לאסור כמו שאסרו רבנן לבשל בכלי שאב"י גזירה אטו ב"י, ה"נ ייאסר להגעיל בו אטו ב"י, ומבואר לכאו' דבכלים לא גזרו כן.

ולכאו' לפי"ז ה"נ מותר לתת כלי בתוך כלי שאב"י ואין לחוש לבליעה מן הכלי.

ונפק"מ גדולה מזה דן באגרו"מ ג-כט בשם בנו שיש להתיר מדיח כלים אף אם בלע איסור, שהרי אחר מעל"ע הוא פגום ומותר להדיח בו כלים אף בלא הגעלה שאין איסור כלי שאב"י בכה"ג.

אבל באגרו"מ דחה [ויסוד סברתו ברא"ש פסחים ב-ז הטעם שלא גזרו בהגעלה שלא להגעיל כלי שאב"י אטו ב"י] דלעולם גם בשימוש בכלי שאב"י לתת בו כלי אחר אסרוהו, ודוקא בהגעלה לא החמירו בגזירת כלי שאב"י שהבא להכשיר כלי מדקדק לעשות כדין אבל בבישול שמסור לבני הבית וודאי יש להחמיר אטו שיבוא לעשות כדין, ואינו מוכרח, וגם צ"ע דטעם זה לא הוזכר ברו"ר ומה"ת לומר דכו"ע הוא לענין זה.

ב. כתב הטור-תנב שאם היורה בלועה מאיסור צריך להגעיל את היורה קודם ההגעלה כדי שפליטתה לא תאסור את המים.

כמו"כ כתב הטור שצריך להגעיל את היורה אחר ההגעלה של הכלים מחמת שבלעה את הפליטה.

ואח"כ הביא מהרא"ש דכ"ז אחר זמן איסורו אבל קודם לכן לא דהוי נ"ט בר נ"ט, וכתב בב"י דה"נ כוונת הטור לעיל שאסר בזה היינו דוקא אחר זמן איסורו [וכבר תמה במאמ"ר שאם אין שישים והיורה בת יומא היאך עלתה הגעלה לכלים כלל, ועי' בב"ח שסמכינן על הטעם דאיידי דטריד, וצ"ע], וכ"פ בשו"ע תנב-א ובמ"ב סק"י.

אמנם בב"ח כתב דאף קודם זמן איסורו יש לחוש להגעיל את היורה אף שאינה ב"י, ותו"ד שהגם שהיורה בולעת טעם של נ"ט בר נ"ט, הרי חשיב כעשיית נ"ט בר נ"ט לכתחילה, אלא שלענין הכלים עצמם שפלטו וחוזרים לבלוע הקילו כיון דא"א להגעילם בענין אחר, אבל לענין טעם שנכנס לכלים מכח היורה לא הקילו כיון דאפשר בענין אחר הוי כעשיית נ"ט בר נ"ט.

ומבואר בלשונו שם דבכה"ג גם אם היורה אב"י יש לאסור והוא בכלל עשיית נטל"פ לכתחילה, ולעולם צריך להגעיל את היורה מקודם, ומסיק שכן נוהגין ואל תטוש וכו' הו"ד להלכה בפר"ח והעתיקו בשעה"צ סקט"ו.

וכתב הב"ח דמטעם זה יש להגעיל את היורה בין קודם ההגעלה ובין אחריה [וצ"ע דאחרי שבלע את הטעם מהכלים מה יהני הגעלה והרי יחזור ליבלע ביורה, ובשעה"צ לא העתיק אלא להגעיל היורה קודם, ועי' בח"י סק"ח שחלק על הב"ח בזה ואין נוהגין להגעיל אלא בתחילה[[1]](#footnote-2), וצ"ע].

לפי"ז אם נטרף לאדם כלי בבית והוא מגעיל אותו באופן פרטי בתוך סיר או קומקום וכה"ג, הרי צריך ליזהר להגעיל אח"כ את הקומקום, וצ"ע.

ובחומרא זו מודה הגר"ז דאף שכתב דקודם שעה רביעית אין מחמירים בכל החומרות מ"מ בזה יש להחמיר מטעמו של הב"ח.

אבל במג"א נראה שלמד מד' הב"ח שנהגו להחמיר בכל החומרות וכן במ"ב סקט"ו, ועצ"ע.

[כתב בגר"ז סכ"ג עפ"י הט"ז סק"ה שאם יש שישים במים כנגד הכלים אין מחמירים להגעיל את היורה אחר ההגעלה].

**ה. דבר הפוגם את המים-**

אם הכלי בן יומו והוא ער"פ שאין כבר פנאי להמתין היה מורה החזו"א לתת דבר הפוגם את המים שמייד כשיצא ייפגם הטעם ותו אין המים נאסרים.

ועיין שו"ע צה-ד גבי הדחת הקערות:"יראה לי שאם נתנו אפר במים חמין שביורה קודם שהניחו הקדירות לתוכה אע"פ שהשומן דבוק בהן מותר דע"י האפר הוא נטל"פ".

ועיין בט"ז משה"ק ע"ז מד' הרמ"א סי' פז, ועיין בתשובת צ"צ-צא שאין לעשות נטל"פ לכתחילה, וכל דין זה אינו אלא בדיעבד אם נתנו אפר במים, עיי"ש.

והנה בש"ך תמה ע"ז דא"כ י"ל שכך הגעילו כלי מדין ומאי קשיא להתוס' ק:, ובחוו"ד כתב לחוש לדבריו אבל בחכ"א העתיק ד' השו"ע לדינא [והש"ך לא באר טעם האיסור], וע"ע בחכ"צ-קא הרבה לתמוה על קו' הש"ך ומסיק כהשו"ע.

ועיין בחזו"א או"ח קכב-ו דזה וודאי לכו"ע שאם נתנו דבר מר בקדירה וע"י נפגם הבלוע שבקדירה דשרי אף להש"ך, אלא שבמציאות א"א להכשיר בזה את הקדירה שהרי תחזור הקדירה ותפגום את התבשיל לעולם ולא יוכל לבשל בה [ואם אח"כ אינו פוגם את התבשיל שאחריו יש לחוש שגם הבלוע לא נפגם שאין לנו הלכה באיזה צורה לעשות כן], ומה"ט לא הוקשה להש"ך שאפשר להגעיל את כלי מדין ע"י דבר מר שא"כ יקלקל את הקדירה.

ולא הק' הש"ך כ"א מאפר שאינו מקלקל את הבלוע שבקדירה, עיי"ש.

אבל כתב שאין ראיית הש"ך מכרעת דוודאי אין קו' התוס' מוחלטת ויתכן שהגעילו רק כלים קטנים שיש שישים במים כנגדם, אלא דסתימת הדבר משמע שיש תקנה לכל כלי, וה"נ סתימת הדבר משמע שאי"צ אפר ולכך הק' התוס' היאך הגעילו כלי מדין, אבל אה"נ אם נתן אפר יש להתיר, וכעי"ז בחכ"צ.

ועפי"ז מבוסס ההיתר של החזו"א לתת חומצה המנקה את הכלי באופן שהמים נפסלים על ידה ומ"מ אינה מקלקלת את הקדירה משימוש אבל המים נפגמים על ידה.

אלא שכ"ז אם נותן את החומר במי ההגעלה עצמם אבל מה שיתן מתחילה בקדירה חומר זה לא יהני דדלמא לא בלעה ממנו [וצ"ע בתשובת אגרו"מ יו"ד ח"ב סוס"י לא שהתיר לתת החומר במים אחרים ואח"כ להגעיל].

אבל אם נותן החומר במי ההגעלה יש לדון דל"מ מצד אחר, עיין ברמ"א סוס"י תנב שאם המים בלעו כ"כ הרבה פליטות עד שנעשו כציר ל"מ, ומקורו בר"ן קח:.

ובב"י כתב עפי"ז דה"נ לכתחילה אין להגעיל במים שיש בהם אפר מה"ט, אבל בדיעבד מהני ככל משקין דקי"ל דבדיעבד עלתה לו הגעלה.

אבל בפר"ח שם חוכך אף בדיעבד וגרע משאר משקין שהציר שבו מונע ממנו מלהפליט, וע"ע בפר"ח צה-יט, והו"ד במ"ב ולא הכריע להקל.

ולפי"ז א"א להגעיל ע"י חומר פוגם אבל אם הוא חומר שאינו מעבה את המים שפיר דמי להגעיל על ידו, וצ"ע ד' החזו"א שהתיר בזה בכל ענין [ואם יתן החומר מתחילה לא מהני מטעם שנתבאר דמי יימר שבלע ופגם], שו"ר במנח"ש ב-צז פסק ג"כ לתת החומר הפוגם במי ההגעלה וסגי בפעם אחת וכנראה גם דבריו איירי באופן שאינו מעבה את המים, וכן מביאים מהגריש"א לענין אקונומיקה שאינו מעבה את המים.

1. ובפסקי תשובות הביא מס' הגעלת כלים שהמנהג בירושלים היה שהדוד שמשמש רק להגעלת כלים משנה לשנה אין מגעילין אותו תחילה וסוף אלא אם רוצים להשתמש בו בפסח, וכנראה הוא מה"ט שאי"צ הגעלה לבסוף וממילא גם שנה הבאה אי"צ הגעלה שהרי לא נשתמשו בו בחמץ כל השנה. [↑](#footnote-ref-2)