24. בדין חיה ועוף שברשותו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

**פ' שמות – טבת ע"ג**

**בדין חיה ועוף שברשותו**

**שיטות הראשונים באוזין ותרנגולים וחיה ועוף שברשותו**

א]מבואר במשנה בביצה כ"ג: שרשב"ג אומר שכל שהוא מחוסר צידה אסור ואינו מחוסר צידה מותר והגמ' אומרת שמחוסר צידה זה שצריך לומר הבא מצודה ונצודנו והגמ' שואלת מבריתא שאוזים ותרנגולים פטור אפילו שצריך מצודה והגמ' עונה שכיון שבאים לכלובם בערב ומזנותם עליך או כי לא אתי לריבויי כה"ג חשיב שזה לא מחוסר צידה והנה לשון הבריתא פטור ומשמע שיש איסור אמנם עיין רשב"א ורא"ש שכתבו שזה פטור ומותר והנה באמת פשטות הגמ' שזה מותר ביו"ט דהרי הגמ' מבארת שכה"ג חשיב שזה לא מחוסר צידה וכן הוא בר"ן ובהגהות מימוני פ"י משבת והקשה בהגהות מימוני דהרי מבואר במשנה שחיה ועוף שברשותו פטור ומשמע אבל אסור והרי הכוונה ברשותו שזה חיות שהם בני צידה רק כיון שהורגלו אצלו לא צריכים צידה וזה הדין של באין לכלובן בערב ותירץ שחלוק יו"ט משבת וכן מפורש הדין ברמב"ן ק"ו: דבשבת אוזין ותרנגולים אסור אסור אמנם בחידושי הראבי"ה סימן רס"ה נקט שגם בשבת אין איסור כלל ועל לשון המשנה כתב שכיון שבשבת זה מוקצה אפשר לכתוב פטור ובהגהות מימוני משמע שדן שמותר והלשון פטור הכונה מותר ורק אגב רישא כתוב פטור אלא שלמעשה כתב להחמיר

והנה הרא"ש העתיק המשנה כצורתה ומשמע שחיה ועוף שברשותו פטור ואסור וכן הרשב"א בביצה כתב שהלשון פטור שמותר אפילו ששמואל אמר לא כך זה רק במשנה אבל בבריתא זה יתכן מותר ולפ"ז המשנה שחיה ועוף שברשותו פטור הכונה אסור וצ"ע מה זה שונה מאוזין ותרנגולים שהם נקטו שמותר ואין לומר שחלוק יו"ט משבת דא"כ היה להו לומר שלשון הגמ' בביצה פטור זה על שבת ורק ביו"ט מותר כמו שבאמת ביאר היש"ש ועיין בה"ל שהביא מהמאירי לחלק בין חיות ביתיות שדרכם לחיות בין בני אדם ובאין לכלובן בערב לבין חיה שאין דרכה לחיות בין בני אדם רק שהוא גידלה שכה"ג מדרבנן אסור ועיין ביאור הגר"א שכתב שאוזין עדיף כי לא אתי לריבויי ועיין בה"ל שהקשה הרי הגמ' אומרת שגם הם אתי לריבויי ורק בכלוב לא והרי כל חיה ועוף שברשותו לא אתי לריבויי ולכן אין חיוב חטאת ויתכן שס"ל לגר"א ששאר חיה ועוף הם קצת מתנגדים ובאמת בחוץ יהיה על זה חיוב חטאת ורק בביתו אין חיוב חטאת כי עכשיו הם לא צריכים מצודה וזה כדרכו לענין סוס שמרד שבבית פטור ובחוץ חייב חטאת וצ"ע

ועיין בה"ל שבכל הראשונים משמע שס"ל שחיה ועוף שברשותו יש איסור רק שיתכן שחלוק אוזין מהנ"ל וכנ"ל ונפק"מ האם ביו"ט יש איסור בחיה ועוף שברשותו ובמ"ב סימן תצ"ז נקט להקל בחיה ועוף שברשותו ביו"ט ולכאורא כיון דהרא"ש והרשב"א החמירו בזה ולא מצאנו לחלק בין יו"ט לשבת אלא בהגהות מימוני יש מקום להחמיר והנה בעיקר דברי הרא"ש והרשב"א שלא דנו לחלק בין יו"ט לשבת ולא רצו להעמיד הלשון פטור בגלל שבת משמע שלא ס"ל לחלק בגדרי צידה בין יו"ט לשבת וצ"ע דהרי אפרוחים שמדדים מבואר בראשונים שביו"ט מותר והרי בשבת מבואר ברמב"ם שצבי קטן אסור ובהכרח שביו"ט מה שאין איסור דאוריתא התירו אמנם יתכן שס"ל שצבי קטן אין איסור כלל דמקור הר"מ זה מהירושלמי

**בביאור דברי ההגהות מימוני**

ב]והנה עיין הגהות מימוני שלאחר שהסיק שהלשון חיה ועוף שברשותו פטור הכונה אבל אסור כתב וז"ל אבל הכא דבשבת לא וכגון דעבידי לריבויי כשרוצה לתופסן והן בבית גדול כ"כ שאם לא גדלו בין בני אדם היו צריכים מצודה אסור לתופסם וכו' הלכך צריכים להיזהר שלא לתפוס בשבת סוס שמרד שעשוין לריבויי אפילו בחצר אם החצר גדולה שאם לא גדלו בין בני אדם היו צריכים מצודה ובירושלמי אמרו סוס שמרד וכו' [חייב חטאת] עכ"ל והנה קשה א. שבתחילה כתב שהם עבידי לריבויי הרי בזה מבואר בגמ' שחייב חטאת ב. שלענין סוס שמרד כתב שפטור והרי הביא מהירושלמי שחייב ועיין מג"א מה שהגיה בדבריו אמנם עיין נשמת אדם כלל ל' שהביא שגם ביראים הגירסא כדידן וע"ש שביאר שכונתו עביד לריבויי שהכונה שבחיה שמטבעה אינה מתנגדת לא שייך כלל צידה וזה סוס ופרה וטלה ורק בחיה שמטבעה מתנגדת יש צידה אפילו שבערב בכלוב אינה מתנגדת וכן אם עכשיו היא במצב שאין לה שום התנגדות אין לזה שם צידה כלל ולענין סוס שמרד כונתו שבחצר הוא כמו באין לכלובן בערב ולכן זה רק פטור וכונתו להביא מהירושלמי שלא דנים לפי סוג בעלי חיים אלא כיון שמרד יש בו צידה ושם חייב חטאת ופה יש רק איסור דרבנן ובביאור הגר"א כתב ליישב שבחוץ חייב חטאת ובחצר פטור ולכאורא הביאור שמדובר שגם בחצר אינו בגדר ניצוד לגמרי רק ששם לא צריך מצודה ולכן בחצר פטור אבל זה לא סיבה לפטור בחוץ ועיין לקמן

והנה השו"ע כתב שחיה ועוף שברשותו מותר לצודן אבל אם מרדו אסור והגר"א נקט שפסק כשיטות שאין איסור [ומה שסוס שממרד יש איסור דרבנן זה בדרגא שברה"ר היה בו איסור דאוריתא ובמ"ב ביאר שכיון שהוא מרד הוא גרע בכל חיה ועוף שברשותו וצ"ע מהיכי תיתי להמציא איסור דרבנן] אמנם הנשמת אדם ביאר לפי דרכו שכונתו חיה ועוף שברשותו שזה סוג כמו פרה וטלה או בעל חי שאף פעם לא מתנגד לצידתו

**בגדר ההיתר דבאין לכלובן לערב**

ג]והנה בעיקר ההיתר דאוזין ותרנגולים דבאין לכלובן בערב מבואר בגמ' דבתחילה הבינה שזה לבד שבאים לכלובן בערב זה מספיק סיבה שלא יהיה בזה צידה והגמ' שאלה מיוני שובך ודחתה שצריך מזונותם עליך וכתבה עוד חילוק שאוזין לכלובן לא עבידי לריבויי ויוני שובך עבידי לריבויי והנה בפשוטו כוונת הגמ' במסקנא שבעל חי שבערב הוא בכלובו ושם הוא נוח לתופסו ולא חשיב מחוסר צידה ממילא כל היום הוא חשיב ברשותי משא"כ אם גם בכלוב הוא מחוסר צידה ממילא אין סיבה שיחשב ברשותי דהינו שעיקר ההיתר שבכלובו אין הוא מחוסר צידה וכן הוא הלשון במאירי ותוס' הרי"ד והר"ן ובמ"ב [אמנם לשון הגמ' לכלובן עבידי לריבויי וכתב רש"י שהוא בורח לכלוב וגם שם הוא בורח וצ"ב דלכאורא עיקר הנידון שבכלוב הוא בורח ומהו הלשון לכלובן וכן הוא אריכות דברי רש"י וצ"ל שזה סימן שאם בחצר שזה מקומו הוא בורח לכלוב ממילא גם בכלוב הוא בורח]

והנה בפשוטו השיעור שאתי לריבויי בכלובו זה האם זה מצב שמחוסר צידה או שלא מחוסר צידה וכשיעור מטא בחד שחיה והאם צריך לומר הבא מצודה ונצודנו ולפ"ז ודאי דביוני שובך שחשיב עבידי לריבויי גם אם יצודם בכלובם יהיה חייב וכן הוא בגר"ז תצ"ז סט"ז וכן הוא במ"ב שם סקכ"ח והנה בלשון הראשון הגמ' מחלקת האם מזנותם עליך או לא ובפשוטו צ"ל שהכוונה שזה וודאי שבכלוב הם לא אתי לריבויי ובכל אופן אם אין מזנותם עליך לא חשיבי כניצודים אמנם לכאורא זה רק לגבי בחוץ ששם הם הרי מחוסרים צידה ובזה לא עוזר מה שיגיעו לכלוב בערב אבל בכלוב אם יצודם וודאי פטור כי זה מצב של מטי בחד שחיה דאל"כ לכאורא מה יעזור מזנותם עליך אמנם עיין מג"א והובא במ"ב שכתב שצריך להחמיר כשני הלשונות ומשמעות לשונו וכן הוא בשער הציון סקמ"ח בשם החמד משה שללשון של מזנותם עליך א"כ כל שמזנותם עליך אפילו שאתי לריבויי אין בזה צידה מדאוריתא וצ"ע דמה סברא בזה הרי הם מחוסרים צידה ולכאורא מוכרח מזה שהדין שבאין לכלובן בערב זה דרגא יותר מסתם לא מחוסר חד שחיה וגם באתי לריבויי זה דרגא שעדין לא צריך מצודה ולכן לצד שהעיקר תלוי במזנותם עליך כה"ג פטור ולפ"ז בהכרח שגם באתי לריבויי אבל בכלוב עצמו אין צידה דזה לא מצב של מחוסר צידה וזה דלא כגר"ז לעיל וצ"ע

ועיין בה"ל סי"ב שדן בבא לחצר בערב ואין לו שם כלוב שכה"ג בחוץ יהיו חייבים עליו אבל בפנים לא חייבים כי אפילו אם זה חצר גדולה אבל הוא לא מתנגד שלא צריך מצודה ולכן שם לא חייב ומבואר שבכל אופן זה לא סיבה לחייב בחוץ

ועיין לעיל דהבאינו דבגר"א גם מבואר עיקר היסוד שבסוס שמרד זה מצב שבכלובו אין בו צידה אבל בחוץ יש בזה צידה דאוריתא וכן ביארנו לעיל שכוונתו לחלק בין אווזים לחיה ברשותו שבאוזים בכלובם אין שום התנגדות משא"כ בשאר חיה ועוף שברשותו יש קצת התנגדות רק שזה לא סיבה לאיסור צידה אלא שצ"ב מה זה משנה דרגת ההתנגדות

והנה צ"ע עוד דמה עוזר דבאין לכלובן לערב הרי מבואר בגמ' שחגבים אפילו דבשעת הטל פטור בכל אופן בשאר היום חייב ומבואר שאפילו שיש זמן שהם ניצודים בכל אופן בזמן שהם לא ניצודים חייב על זה וצ"ע מה זה שונה מסוגין ובפשוטו צ"ל דטל זה דבר חיצוני שעושה אותם בערב כניצודים משא"כ באים לכלובן לערב זה מונח בטיבעם ולפ"ז אם יש זמן ביום שהוא חלש מטבעו ולא משהו חיצנו באמת לא יהיה בזה צידה אמנם אפש"ל עוד שיש הבדל בין אם בערב הם כמו זקן וחולה או שהם כמו סוס ופרה דאם הם כמו זקן דהינו שהוא מצד עצמו לא רוצה את מצב השליטה רק שמצד סביבתו אין הוא מתנגד כה"ג כל זמן שהוא לא ניצוד יש בו צידה משא"כ איפה שהוא מצב כמו סוס ופרה דהינו שאין הוא מתנגד כלל כה"ג זה סברא שלא יהיה בו צידה כלל ויתכן הסברא בזה דמצב של חולה הגדר שבערב חל בו מעשה צידה ואין זה סיבה להחשיבו כל היום כניצוד משא"כ אם הוא כמו סוס זה מוגדר שכבר מעכשיו הוא ברשותו דיש לו מצב ביום שהוא ברשותו ואינו מתנגד כלל וצ"ע אמנם לכאורא כל זה אם הגדר של לא אתי לריבויי שאין הוא מתנגד כלל אבל אם הוא מתנגד רק שזה מטי בחד שחיה לכאורא מסתבר שזה כמו חולה והדרא קושיא לדוכתא

ולכאורא צ"ל שהסברא שבאין לכלובן לערב זה לא מה שבערב אין בו מעשה צידה דאז הוא ניצוד ועומד אלא רק אם בערב הוא תחת שליטתי כה"ג זה סברא לדון כל היום כאילו הוא תחת שליטתי ולכן רק בבא בערב למצב של רשות בעליו זה סיבה שלא יהיה בזה צידה ולא מה שסתם בערב אין בו צידה ולפ"ז בא לכלובו בערב שעשה לעצמו זה לא סיבה שלא יהיה בזה צידה משך היום ועיין בה"ל שנקט שבדין בא לכלובו בערב עוזר גם מישהו אחר והניח בצ"ע והנה זה וודאי שאחד שיצודנו בכלוב בעליו הראשון לא יעבור איסור וכל נידונו לגבי החוץ ומצד סברא הנ"ל אמנם צ"ל שכל שבערב הוא מגיע למקום שנמצא בתור תחת שליטת אדם זה מחשיבו כל היום כניצוד ועדיין צ"ע

ואפש"ל עוד דבאמת כל קירוב צידה זה סיבה לחייב רק תמיד במטא ליה בחד שחיה כיון שאין זה מעשה צידה לכן לא חייבים על זה וכן יש סיבה לחייב אם הביאו למצב זה כי לא מחוסר מעשה צידה אבל כאן שנמצא בחוץ שיש כאן מעשה צידה גמור דהרי עכשיו הוא מתנגד לגמרי בזה כל שיש בזה אפילו קצת הכנסה לרשותו זה סיבה לחייב .והדברים מחודשים

והנה במה שנקטנו לעיל דבלשון הגמ' שזה תלוי במזנותם עליך בהכרח דאם יצודם בכלוב וודאי פטור ורק לגבי בחוץ יש הבדל בין אם מזנותם עליך או לא עיין תוס' רי"ד שנקט לא כך אלא שלצד זה באין מזנותם עליך אפילו אם יצודם בכלובם הוי צידה וצ"ב עד כמה שזה לא מטי בחד שחיה א"כ מה עוזר שמזנותם עליך ומפורש בדבריו שזה רק סברא שהוא בטוח יגיע ולכאורא מבואר מדבריו דכיון דבמציאות יכול להתנגד ורק מחמת סיבות צדדיות הוא לא מתנגד אם לא שזה יחשב שהוא תחת שליטת האדם בפועל אין כאן סיבה להחשיב שאין כאן צידה כיון שבפועל יכול להתנגד וצ"ע

**האם צידה זמנית הוי צידה**

ד]הנה מבואר מסוגין שכיון שבאין לכלובן לערב אין בזה צידה דהינו אפילו שביחס לזמן זה אין הוא ניצוד אבל כיון שבערב הוא ניצוד אין כאן צידה ולכאורא מבואר שצידה כלפי הזמן של עכשיו זה לא סיבה אלא דנים על הבעל חי בכללותו וצ"ע א"כ למה בחולה מחמת אובצנא אין בו צידה הרי הוא יתחזק ויברח וא"כ ביחס למצבו הכללי יש בו צידה ויתכן שכה"ג באמת רק חסר במעשה צידה אמנם האחרונים נקטו שזה תלוי בדין מטי בחד שחיה ושלכן הרמב"ם והרי"ף השמיטו דבר זה ומשמע שזה מצד שהוא חשיב ניצוד וצ"ל שכיון שעכשיו יכול להחזיקו ועל ידי זה ישאר בידו לעולם זה עצמו סיבה לדון שהוא במצב תחת שליטתי לעולם ובזה גם מיושב הבה"ל דדן דרדף אחרי בעל חי עד שנתעייף זה צידה והרי זה רק צידה לזמן דהרי כשהוא יתחזק הוא יברח ומה זה שונה מסוגין דדנים על מצבו הכללי וצ"ל גם כנ"ל שכיון שמכח זה יכול לתופסו ושישאר אצלו לעולם חשיב צידה לעולם וזה גם הישוב למה אין כאן חיסרון של אין מלאכתו מתקיימת דכך דרך המלאכה לעשות שיתפס לזמן ולקחתו לגמרי