3מחילה ברבית
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

מחילה ברבית

(ב"מ סא.) מבואר בסוגיא, שא"א ללמוד איסורי גזל ורבית – מאונאה, משום שאונאה חמיר "דלא ידע ומחיל" משא"כ בגזל ורבית, ולכן בעינן פסוק מיוחד לאסור אף גזל ורבית.

שיטת הגאונים

מביאים הרא"ש (ס"ב) והרמב"ם (פ"ד ממלוה ולוה הי"ג, וכן הוא בשאר הראשונים בסוגיא) את שיטת הגאונים, שדייקו מסוגיא זו "שאם מחל הלווה למלוה הרבית שלקח או שעתיד ליקח אע"פ שקנו מידו או נתנו לו במתנה אין מועיל כלום, שכל רבית שבעולם מחילה אבל התורה לא מחלה ואסרה מחילה זו". והיינו, שהגאונים למדו שכל רבית היא מחילה – ואת זה גופא באה התורה לאסור.

שיטת הרא"ש

דוחה הרא"ש את ראיתם של הגאונים, ומבאר - שהפסוק לא בא לחדש שלא מועיל מחילה [כהבנת הגאונים], אלא חידושו הוא - שאין זה נקרא מחילה. והיינו, שאילולא הפסוק – היינו אומרים שכל רבית הוי מחילה, קמ"ל – שאין זה מחילה, אולם אם באמת יהא מחילה - אין מכאן ראיה שלא יועיל.

מביא הרא"ש ראיה לדבריו [כמבואר שם בפלפולתא חריפתא אות ה'] מגזל - שמוזכר בסוגיא באותו הקשר, ושם ודאי א"א לומר שלא מהני מחילה. וע"כ שחידוש הפסוק הוא – שסתם גזלה לא הוי מחילה, ומיניה – שגם ברבית כן הוא.

והנה, אף שהרא"ש דחה את ראית הגאונים מהסוגיא, אולם להלכה – מסכים הרא"ש עם הגאונים למחצה. והיינו, שבזמן לקיחת הרבית – מודה הרא"ש לגאונים שלא מהני מחילה, אולם אם כבר לקח רבית [באיסור] – חולק הרא"ש וס"ל שמהני מחילה לפטרו מחובת השבתו. ולפי"ז, חלוק גזל מרבית – למסקנת הסוגיא, שהרי בגזל ודאי מהני מחילה – אף בשעת גזלה, משא"כ ברבית, וע"כ שחזר בו הרא"ש מהראיה הנ"ל שהביא – מהא שהגמ' דימתה רבית לגזל, ודוק.

שיטת הריטב"א

גם הריטב"א ס"ל כהרא"ש – שמחילה מהני רק לפטרו מחובת השבה, אולם לא מטעמיה דהרא"ש. לדעת הריטב"א, מעיקר הדין – מחילה מועילה גם בזמן הפירעון, אלא שחידשה התורה באיסור רבית – שבעינן מחילה "מדעת שלימה", וכל מחילה בזמן הפירעון – נחשב כמחילה באונס [וכן פירש הריטב"א בדעת הרמב"ם – עיין לקמן]. משא"כ לשיטת הרא"ש, אף מחילה מדעת שלימה – לא יהני, כיון שאת זה גופא אסרה תורה. וכמפורש בדבריו לענין הסוחרים ועובדי אדמה - שנותנים "מתנה גמורה בלב שלם כדי שימצאו תמיד ללוות", ואעפ"כ אסרתו התורה [ולריטב"א צ"ל, שאף בסוחרים ועובדי אדמה – נחשב למחילה באונס, ד"כדי שימצאו תמיד ללוות" – הוי כאונס].

שיטת הרמב"ם

הרמב"ם (פ"ד ממלוה ולוה הי"ג) מביא את שיטת הגאונים הנ"ל – שמהני מחילה בין בשעת הפירעון ובין לפטרו מהשבה. חולק הרמב"ם "יראה לי שאין הוראה זו נכונה אלא מאחר שאומרים למלוה החזר לו וידע הלוה שדבר אסור עשה ושיש לו ליטול ממנו, אם רצה למחול מוחל כדרך שמוחל הגזל".

מדייק המגיד משנה מלשון הרמב"ם, שהרמב"ם נחלק על הגאונים רק בדין השבת רבית, ולא לענין מחילה בשעת פירעון. וכן הבין בו הריטב"א הנ"ל, ופירש ברמב"ם כשיטתו – שהחילוק הוא בין מחילה מדעת שלימה לבין מחילה באונס. אמנם בדברי הרא"ש [שהביא אף הוא את דברי הרמב"ם], לא ברירא היאך הבין בדעת הרמב"ם.

ביאור הדבר [כמבואר במחנ"א מלוה ולוה סימן י'], שאם נפרש ברמב"ם כביאור הריטב"א – אתו שפיר כל דברי הרמב"ם. שהרי לגאונים לא מהני מחילה כלל, והרמב"ם נחלק שמהני מחילה. ואף בשעת פירעון - ס"ל לרמב"ם שמעיקר הדין מהני מחילה - אלא שאין זה נחשב כמחילה, ומשום כך לא הוצרך הרמב"ם לפרש פרט זה. משא"כ לדעת הרא"ש – שאף מחילה גמורה לא מהני בשעת פירעון, א"כ אם סבירא ליה לרמב"ם כן, הוי ליה לפרש שמסכים עם הגאונים למחצה – שבאמת לא מהני מחילה בשעת פירעון. ולכן, אף שפשטות לשון הרמב"ם מורה שנחלק רק למחצה וכמו שדייק המ"מ, אולם סתימת דבריו אינו מורה כן [להבנת הרא"ש], ומשום כך לא הכניס הרא"ש את ביאורו בדברי הרמב"ם [ובאמת מצינו שיטות שהבינו ברמב"ם שנחלק לגמרי על הגאונים כדיבואר, וע"כ שלשון הרמב"ם אינו מוכרח].

ובאמת, שמוכח להדיא ברמב"ם - שמחילה גמורה מהני אף בשעת פירעון. שהרי פירש את ההיתר של ת"ח - משום מחילה (פ"ד ה"ט), ולהדיא שם שמהני אף בשעת פירעון "תלמידי חכמים שהלוו זה את זה ונתן לו יתר על מה שלווה ממנו הרי זה מותר, שהדבר ידוע שלא נתן לו אלא מתנה שהרי הן יודעין חומר איסור הרבית". חזינן, שכל שהוי מחילה גמורה ולא מחילה באונס – נחשב כמתנה בעלמא ומהני אף בשעת פירעון, והוא כדעת הריטב"א בביאור דעת הרמב"ם [אמנם קציצה ממש לא התירו חז"ל אף לת"ח לדעת הרמב"ם - עיי"ש במגיד משנה, ודלא כשיטת ההגהות אשרי (ס"ב) – שהתיר אף בהתנה מעיקרא].

הסמ"ג (ל"ת קצג, סג ע"א) מביא את שיטת הרמב"ם, ומפורש שם שפליג על הגאונים בתרתי – וס"ל שמהני מחילה אף לרבית "שעתיד ליקח ממנו", והוא דלא כהבנת המגיד משנה והריטב"א הנ"ל. אולם ברא"ש הנ"ל, יתכן שפיר לפרש - שהבין ברמב"ם כהבנת הסמ"ג.

גדר חיוב השבת רבית

הרמב"ם [שנחלק על הגאונים] מביא ראיה לדבריו שמהני מחילה ברבית "ובפירוש אמרו חכמים שהגזלנין ומלוי ברבית שהחזירו אין מקבלין מהן, מכלל שהמחילה להם מועלת". והיינו, שלשיטת הגאונים שמחילה לא מהני, קשה - היאך חז"ל תיקנו שלא יקבלו מהם, והרי מבטלים ממנו את חובת ההשבה. משא"כ לרמב"ם, שפיר נחשבת המחילה - כקיום ההשבה.

בסמ"ג הנ"ל דחה את ראית הרמב"ם, ויישב זאת לשיטת הגאונים "ואין נראה לי זאת הראיה, ששם הפקיעו ב"ד ממון הלווה מפני תקנת השבין". והיינו, שאמנם יש כאן חיוב ממון להחזיר את הרבית, אולם חז"ל הפקיעו את ממון הלווה – וממילא נפטר המלוה מחובת ההשבה.

הגר"א (סימן קס אות ז') מביא את ביאור הסמ"ג [וההגהות מיימוני] הנ"ל, ומקשה עליו מהסוגיא בב"ק (צד:) דאיתא בברייתא שם - שמלוי ברבית שבאו להחזיר את הרבית אין מקבלין מהן, ומבארת הגמ' "אלא למה מחזירים – לצאת ידי שמים". מדייק הגר"א "אלמא יוצא ידי שמים – במה שנותן לו ואינו מקבל, וע"כ מחמת מחילה", מוכח כשיטת הרמב"ם - שהוא מדין מחילה ולא משום הפקעה.

ונראה ביאור דברי הגר"א, ע"פ דברי ספר התרומות (שער מו ח"ד ס"ד) והמאירי [במסקנתו] בשיטת הרמב"ם, שמחילה מהני לתקן את הלאו – כאילו השיב. וביאורו ע"כ כדאיתא בשער משפט (סימן ט' סק"א) שמחילה הוי כאומר "כאילו נתקבלתי" - והוי השבה ממש, ושפיר יוצא ידי שמים ע"י המחילה. משא"כ לשיטת הגאונים - שהוא הפקעת ב"ד, ודאי שלא שייך לומר שהוי כאילו נתקבל. והיא קושית הגר"א על ביאור הסמ"ג בשיטת הגאונים – היאך יוצא ידי שמים ע"י מחילה.

אמנם גם דברי הגר"א, צ"ב מהסוגיא שם. דלשון הגר"א "יוצא יד"ש במה שנותן לו ואיננו מקבל". והיינו שאינו מחילה בסתם, אלא בעינן שיבא להחזיר והלווה מצווה למחול לו - ואזי הוי כאילו השיב [כן דייק גם האבני נזר (יו"ד א' סימן קמו אות ה') בשיטת הרמב"ם - שבעינן דווקא שיבא להחזיר ואזי ימחל לו].

לפי"ז – לא ברירא שאלת הגמ' "אמאי מחזירין", והא חייב מדאורייתא לבא ולהחזיר, ורק אם מוחל לו – אזי נפטר מחובת ההשבה, אולם פשיטא שבעי לבא ולהחזיר. וגם תשובת הגמ' ["לצאת ידי שמים"] - אינה מדוייקת להנ"ל, שהרי הוא חובה גמורה ולא רק לצאת ידי שמים".

הריטב"א מיישב את שיטת הגאונים באופן אחר [דלא כהסמ"ג]. דס"ל לגאונים, שאין חיוב ההשבה מדיני חשן משפט, וכל חובת ההשבה הוא רק כלפי שמיא – ככל מצוות שבין אדם למקום, וכשתיקנו שלא יקבלו מהן, היינו שביטלו ממנו את מצות ההשבה [בשב ואל תעשה]. לביאור זה, לא שייך כלל גדר הפקעת ממון, ואתי שפיר סוגית הש"ס [לצאת יד"ש] - שהרי אין חובה כלל להחזיר ושפיר הוי רק לצאת יד"ש, ומשום כך תמהה הגמ' "אמאי מחזירין".

המקור לחיוב השבת הרבית – בשיטת הרמב"ם

בסוגיא (סב.) איתא, שחיוב השבת רבית הוא מהפסוק "וחי אחיך עמך – אהדר ליה כי היכי דניחי עמך", והוא המקור - לשיטת המ"ד "רבית קצוצה יוצאה בדיינים".

אמנם הרמב"ם לא הביא פסוק זה כלל לענין רבית לא בספר המצוות ולא ביד החזקה - אף שפוסק שרבית קצוצה יוצאה בדיינים (פ"ט ה"ג), והביאו לענין צדקה (מתנו"ע פ"ז ה"א ופ"ח ה"י), והיא השגת הרמב"ן על הרמב"ם (הוספות למצוות עשה, עשה יז). ובמגילת אסתר שם יישב, שהרמב"ם הכליל חיוב השבת רבית – בכלל חיוב השבת גזלה הנלמד מ"והשיב את הגזלה".

ונראה לבאר השמטה זו ע"פ דברי הב"ח ונתיבות המשפט (סימן ט' סק"א). דבסוגיא בתמורה (ו. – ו:) רוצה הגמ' לומר, שדין "רבית קצוצה יוצאה בדיינים" – תליא בנידון של "כל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד", שנחלקו בו אביי ורבא כשעביד - אי מהני או לא מהני, ודוחה הגמ' - שאף לאביי יוצאה בדיינים, והוא ע"כ משום הדרשה "וחי אחיך עמך". טוענים הב"ח והנתיבות, שלרבא – אף למסקנא לא בעינן לדרשה זאת, וסגי בהכי שס"ל אי עביד לא מהני – כדי לחייב השבת רבית.

להנ"ל, אם נימא שקיי"ל כרבא [אף שאין נ"מ למעשה בפלוגתתם, עיי"ש בסוגיא] – הסובר "אי עביד לא מהני", א"כ סגי לן בנימוק זה כדי לסבור "רבית קצוצה יוצאה בדיינים", ולא בעינן לפסוק "וחי אחיך עמך", ומשום כך השמיטו הרמב"ם.

לשיטת הרמב"ם לכאורה קשה מהסוגיא בב"ק קיב., דרבא ס"ל שם ש"רשות יורש לאו כרשות לוקח", ואעפ"כ אין הבנים חייבין להחזיר רבית שאביהם לקח - משום "לדידיה קא מזהר רחמנא לבריה לא מזהר ליה רחמנא". משמע שהוא חיוב מצוה בעלמא, ולא משום גזלה או משום "אי עביד לא מהני", וע"כ שמקורו בפסוק "וחי אחיך עמך".

וצ"ל לשיטת הרמב"ם, דאף שהוא חיוב ממון גמור וכנ"ל, אולם הוא גזרת הכתוב לפטור את הבנים – על אף שהוא חיוב ממון גרידא ועל אף שרשות יורש לאו כרשות לוקח דמי [כן ביאר גם המל"מ פ"ד סוף ה"ג בשיטת ספר החינוך].

והיינו, שאין פסוק זה – המקור לחיוב השבת רבית, ומשום כך לא הביאו הרמב"ם. אולם ודאי בעינן לפסוק זה לפרטי המצוה – כדי לפטור את הבנים, אלא שאין דרך הרמב"ם להביא מקורות לכל פרט בהלכה.

ואף שהרמב"ם הביאו בהלכות צדקה, וכנ"ל. לא קשיא, דשפיר דרשינן תרתי מיניה, כדאיתא בחדושי הריטב"א (סב.) – שקיי"ל כר"ע וקיי"ל כר"א, ותרוויהו מהאי פסוק, עיי"ש.

חיוב מלקות ברבית

איתא ברמב"ם (פ"ד ה"ג) שאין לוקין על רבית – משום שהוא "ניתן להישבון". ולהדיא ברמב"ם (סנהדרין פי"ח ה"ב) ש"ניתן להישבון" הוא פטור שונה מאשר "ניתק לעשה". ומקור שיטת הרמב"ם בסוגיא במכות טז., שכשהגזלה בעין הוי לאו הניתק לעשה, ואילו כשאינו בעין – אינו ניתק לעשה, אלא שאין לוקין משום ש"אין לוקה ומשלם" – והיינו שניתן להישבון (עיין תוס' שם וברמב"ם ריש הלכות גזלה).

המנחת חינוך (מצוה לח אות ג') מחלק בין לאו שניתק לעשה לבין לאו שניתן לתשלומין. שבלאו הניתק לעשה, אם ביטלו – ודאי לוקה כמפורש בסוגיא במכות. משא"כ בלאו שניתן לתשלומין, אף אם בטל החיוב תשלומין - אכתי לא יהא מלקות. דוגמא לדבר - בגוזל קרקע, שעובר על לא תגזול – לשיטת הרמב"ם, אלא שאין קניני גזלה. וא"כ באופן שנשרף - פטור הגזלן, דכיון שלא קנאו - לא התחייב באחריותו. ואעפ"כ לא מוזכר ברמב"ם בשום מקום - שלוקים על גזלה, וע"כ, שבלאו שניתן לתשלומין - לא שייך מלקות כלל [כלאו שאין בו מעשה וכדו'], ולא שייך כלל לפרשת ניתק לעשה.

אם כנים הדברים, א"כ רבית לשיטת הרמב"ם - שהוא לאו הניתן לתשלומין ולא הוי ניתק לעשה, לא ילקה - אף באופן שלא שייך תשלומין. והיינו, שאין התשלומין מתקנים את הלאו, אלא שהוא חיוב בעלמא, והפטור ממלקות – הוא משום שבעצם ניתן לתשלומין.

הבאנו את דברי הגר"א בביאור שיטת הרמב"ם, המבאר - שהמחילה הוי כהשבה ומשום כך מתקיים העשה ע"י מחילה, ומשום כך בעינן דווקא למחילת הלווה – כדי לפטרו מתשלומין. אמנם להנ"ל אין כאן תיקון ללאו כלל – שהרי לא ניתק לעשה, אלא שאין לוקין - משום שבעצם ניתן לתשלומין, ואף אם תפקע אפשרות התשלום – אכתי לא ילקה וכנ"ל.

אלא שהגר"א הביא ראיה לרמב"ם מהסוגיא בב"ק צד. – שבעינן דווקא למחילת הלווה, ודלא כשיטת הגאונים - שהוא הפקעה [והתקשינו לעיל בפשט בהסוגיא אף לשיטת הגר"א עיי"ש]. והשתא להנ"ל - הסוגיא לא מיושבת אף לשיטת הרמב"ם, שהרי איתא שם שיש ענין לצאת יד"ש, ואי נימא שאין כאן תיקון כלל, א"כ אחר שהלווה מחל על התשלום – איזו חובה יש לצאת ידי שמים.

וע"כ צריך לדחוק בשיטת הרמב"ם, דאף שמחל לו הלווה, אכתי יש ענין לצאת יד"ש – לקיים את חובת ההשבה, אולם אין כאן תיקון כלל.

שיטת הטור

הטור בחו"מ ריש סימן שסו מחדש פשט חדש ב"בא לצאת יד"ש", וז"ל "גזלן הבא לעשות תשובה ולהחזיר הגזלה אמרו חכמים אין מקבלין ממנו כדי לפתוח לו פתח לדרכי התשובה, והמקבל ממנו אין רוח חכמים נוחה הימנו. ומיהו אם רצה לצאת יד"ש ולהחזיר אין בית דין מוחין לנגזל מלקבל ויכול לקבלה". ופשוט שהוא הדין לרבית (כמפורש בש"ך סימן קסא סקי"ג) - שהרי בני חדא ביקתא הם בסוגיא שם.

הבאנו לעיל את קושית הגר"א על ביאור הסמ"ג בשיטת הגאונים – שהוא מדין הפקעה, דא"כ מה שייך לצאת יד"ש - אחר שהחוב פקע. לשיטת הטור - אתי שפיר הסוגיא לשיטת הגאונים. שבאמת חז"ל פטרוהו מתשלום ולא בעינן כלל למחילת הלווה - והיא קושית הגמ' "למה מחזירין", ותשובתו בצדו – "לצאת יד"ש" והיינו שאע"פ שפטרוהו חז"ל יש ענין לשלם, ומותר ללווה ולנגזל לקבל ממנו אחר שמוחל לו [וכדוגמת אמירת "אעפ"כ" – בשמיטת כספים].

משא"כ לשיטת הרמב"ם לביאור הגר"א – שבעינן דווקא למחילה, צ"ב קושית הגמ' "למה מחזירין" - שהרי בעינן למחילתו מעיקר הדין, וכנ"ל.

הלכה למעשה

השו"ע (סימן קס ס"ה) פוסק כשיטת הרמב"ם והרא"ש - שמהני מחילה ברבית, ולשיטתם אין אחר המחילה כלום כנ"ל. אולם לשיטת הגאונים לא מהני מחילה כלל, אלא שבמלוה ברבית באופן קבוע (שו"ע סימן קסא ס"ז) - תקנו חז"ל שאין מקבלין מהם, ובזה חידש הטור שלכתחלה צריך לומר "אעפ"כ" ולשלם – כדי לצאת ידי שמים. ובדין זה ס"ל לטור שאף לשיטת הרמב"ם - יש דין לכתחלה לצאת יד"ש [שהרי בדין מחילה ס"ל כרמב"ם].

וא"כ, יש להסתפק בלקח רבית קצוצה באופן חד פעמי [שאין תקנת השבים] ובא להחזיר, והלווה מחל לו – שמהני לדידן, האם בכל אופן יש לומר "אעפ"כ" - לחוש לשיטת הטור שבעינן לצאת ידי שמים. עיין מנחת יצחק (ח"ב סימן עט) שחושש אף לשיטת הגאונים - ולפי"ז ודאי בעינן לומר "אעפ"כ", אולם נראה, דאף לדידן יש להסתפק בזה, שהרי הטור ס"ל כן אף בשיטת הרמב"ם וכנ"ל. ואולי יש לומר לאידך גיסא, שרק בגזלנים תקנו לצאת ידי שמים - כיון שאינו מוחל כ"כ ברצונו אלא משום החיוב למחול משום תקנת השבים, משא"כ בהלוואה - שפיר נחשב כמחילה גמורה ואין חיוב כלל לצאת ידי שמים.