מראי מקומות בסוגיא דהילך ובדין ממון שאינו יכול לכפור בעזרת השם יתברך 
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / re (4)

בעזרת השם יתברך

**קונטרס מראי מקומותותמצית הסוגיאבדין הילך [ב]**

מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלא': [PHONE_REMOVED]

נערך בעזהשי"ת בחודש מנחם אב תשע"ועבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפה בנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"א

**בד' הגמ': והאי שטרא [כיון דקמודי ביה] הילך הוא**

**בב"מ ד:** והאי שטרא [כיון] דקמודי ביה הילך הוא, **ובפירש"י ד"ה טעמא** 'וכל משמעות השטר הילך הוא שהרי הקרקעות משועבדים על כך', והמפרשים עמדו בזה ע"ד רש"י, דאמאי 'שעבוד קרקעות' חשיב הילך לדעת רש"י דס"ל **בדף ד.א. בד"ה ד"ה והילך** דלא נאמר דין הילך אלא כשאומר לו 'הם שלך בכל מקום שהם', ובפרעון חוב [עכ"פ כשמביא לו מעות אחרות] לא אמרינן בהו הילך כדפי' כל הראשונים בדעתו, וא"כ אמאי 'שעבוד קרקעות' נחשב הילך והא מחוסר גוביינא הוא, וכה"ק **בגידולי תרומה שער ז' ח"ב דין י"ז,** ועי' **באור זרוע [פסקי ב"מ סימן ח']** שכ' בדעת רש"י 'שבשעה שהלוהו וכתב לו השטר בההיא שעתא נשתעבדו נכסי לוה למלוה והו"ל כאילו קרקע זו הלוהו והו"ל הילך', וכ"כ **בפסקי הריקאנטי סימן רנ"ב** 'דכיון דכתב שטר הקרקעות משועבדות משעת הלואה והוי כאילו השאילו זו הקרקע'.

\*\*\*\*\*

**ובטור סימן פ"ז בשם הר"י מיגש** דמשכון לא חשיב הילך, **ובשם העיטור** דמשכון חשיב הילך 'דהא אפילו שטר הוי הילך', **ובשו"ע סימן פ"ז סעי' א'** פסק כהר"י מיגש דמשכון לא הוי הילך, **והרמ"א שם** הביא דעת העיטור דמשכון הוי הילך 'הא אפילו שטר חשיב הילך', והקו' ברורה בזה על הרי"מ דהא ודאי משכון נחשב יותר כ'גבוי' משעבוד קרקעות, ואם שטר הוי הילך מכוח השע"ק כש"כ משכון.

ובישוב שיטת הרי"מ מצינו ד' דרכים, [א]: **בחידושי הר"ן ב"מ ד.א. ד"ה ולענין מי שמודה במקצת הלואה** כ' בדעת הרי"מ דלא חייל כלל המשכון בכהא"ג שנותנו לו מדעתו בשעת גוביינא, דאין קנין משכון אלא מה שנותן לו בשעת ההלואה שקונה אותו במעותיו או מה שממשכנין אותו ב"ד בגוביינא דבי דינא, אבל כשנותנו לו מדעתו לאחר ההלואה אינו נקנה במשיכה כיון שאין גופו קנוי עיי"ש, וכ"כ **הר"ן על הרי"ף בשבועות [י"ח.א. מדפי הרי"ף]** והביא דבריו **בנימוקי יוסף בב"מ ד.א.**

[ב]: **בחידושי הריטב"א [הישנים] ב"מ ד: ד"ה טעמא בסה"ד** כ' 'אפי' למה שפירש רש"י דטעמא [דשטר חשיב הילך] משום דאיכא שע"ק משום דבשטר איכא ב' טעמי שאינו יכול לכפור בו ושיש בו שעבוד קרקעות, אבל במשכון נהי דתו לא מפסיד לחבריה אבל מ"מ בשעת תביעה היה יכול לכפור וכל שבשעת תביעה יכול לכפור ולא יהיב ליה זוזי ממש לאו הילך הוא', ומבואר בדבריו בדעת רש"י דשעבוד קרקעות לחודיה לא משווי ליה להילך רק בצירוף מה שע"י השטר אינו יכול לכפור בו, וצ"ב הצירוף בזה, ועי' **ש"ך סי' פ"ז סק"ה ובביהגר"א שם סקי"ג** שהביאו לד' הריטב"א אלו.

[ג]: **בסמ"ע ספ"ז סק"י** כ' דהחילוק הוא בין שטר דהוא מעיקרא ועיקר סמיכתו בשעת הלואה היה על זה השטר ולהכי הוי הילך, ומשא"כ במשכון שנותנו עתה בשעת פרעון להכי לא הוי הילך, וכ' דה"ה בשטר אם נתן לו השטר רק עכשיו בשעת התביעה לא הוי הילך, והביא שם **בשם העיר שושן**  'דשטר לא הוי הילך דקשה להוציא אפילו בשטר', והקשה עליו מסוגיין דסלעים דינרים דמפורש דשטר הוי הילך, וביאר כוונתו דקאי על שטר שנותן לו בשעת התביעה דזה לא הוי הילך וסוגיין הרי איירי בשטר דמעיקרא עיי"ש.

[ד]: **בש"ך סי' פ"ז סק"ו** כ' בפשיטות דסברא זו שכ' הטור והרמ"א הנ"ל דמשכון הוי הילך 'דהא אפילו שטר חשיב הילך' אין כוונתם כשיש לו ללוה קרקע דבכהא"ג אין כלל ראיה משטר למשכון, והיינו דהבין הש"ך בסברא פשוטה דשעבוד קרקעות אלים יותר ממשכון, ולכן פירש דכוונתם דשטר חשיב הילך אפילו כשאין לו קרקע ומאופן זה הוא שלמדו הק"ו למשכון עיי"ש, וצ"ב הסברא למה יהיה השטר הילך כשאין לו קרקע ומה זה ענין למשכון.

ועי' **ש"ך סימן פ"ח סקמ"ט** שכ' לחלק בזה, דאם הוא כופר אז לא הוי השטר הילך אלא מכוח שעבוד קרקעות, אבל אם הלוה מודה אז הוי השטר הילך אפילו אם אין לו קרקע עיי"ש.

\*\*\*\*\*

**בש"ך סימן פ"ח סקמ"ט בשם הבית יוסף** דשטר נחשב הילך אפילו כשאין לו קרקע, ובש"ך כ' דדבריו נראים אבל כתב דנראה דצריך שיהיו לו עכ"פ מטלטלין, ושוב כ' דאינו סותר לד' **רש"י הנ"ל** דהוי הילך רק משום השע"ק, דרש"י איירי כשאין הנתבע מודה דאז הוי הילך רק ע"י השע"ק, אבל כשהנתבע מודה הוי הילך אף כשאין לו קרקע עיי"ש, וצ"ב.

**\*\*\*\*\***

**בפירש"י ב"מ ד: ד"ה ה"ג ושטרא** וכו' כ' דל"ג 'כיון' דקמודי ביה, 'דבלא הודאתו נמי כל שטרי הילך הוא'.

**ובשולחן ערוך [חו"מ סימן ע"ה ס"ד] ברמ"א שם** כ' בדין כופר הכל ושטר במקצת דיש אומרים דפטור כיון דשטר הוי הילך [**מרדכי פרק הנשבעין]** ויש מי שחולק דחייב שבועה **[ב"י בשם הר"ן פ' הדיינים],** ועי' **בביאורי הגר"א שם אות** שכ' בדעת המחייב שבועה דס"ל כהגירסא שדחה רש"י דרק 'כיון' דקמודי הוי הילך עיי"ש.

ואמנם **בב"מ ד.א.** מייתינן 'ותנא תונא' לסייע לרבי חייא דס"ל דהילך חייב ממתני' דשנים אוחזין, והנה לפירוש **רש"י שם ד"ה ותנא תונא** דהכוונה דס"ל דיש לחייב במתני' שבועת העדאת עדים מכוח האנן סהדי שיש לכ"א במחצית הטלית וחשיב הילך כיון שמזומן בב"ד, וכן לפירוש **תוס' שם ד"ה ותנא תונא** דס"ד דכ"א נחשב ממש 'מודה' במחצית הטלית וחייב שבועה מדין מודה במקצת, וכן פירשו **הרמב"ן שם בד"ה והא הכא כיון דתפיס והר"ן שם ד"ה והא הכא כיון דתפיס** במסקנת דבריו, והנה לפירושים הללו דשבועת מתני' דומה למודה במקצת או העדאת עדים ומקצת הטלית נחשב ממש 'הילך' הרי מפורש בזה בהדיא דאף במקום כפירה דיינינן לדין הילך, אמנם לפירוש **בעל המאור שם** דלא היה שום הו"א לדמות מתני' לשבועת מוב"מ והעדאת עדים, והשייכות לדין הילך הוא רק כלפי הנידון אי אמרינן דכל העומד לינתן בב"ד כנתון דמי, וזה נוגע בין לדין הילך אי חשבינן מה שמזומן בידו לתת כמי שנתן דמי, ובין לדין השבועה דמתני' דאי מה שמזומן לחלוק כמי שחלק דמי אין מקום להשביעו דהוי כמי שבא לבד בטלית שבידו דאמרינן דהממע"ה ואינו נשבע שבועת המשנה עיי"ש, הנה לפירוש זה אין שום הוכחה מסוגיא זו דדין הילך נאמר אפילו בכופר, ועי' **ברשב"א שם ד"ה הא דאמר** שמפרש כבעל המאור.

**ובש"ך סימן ע"ה סקי"ב** כ' דמש"כ **בבית יוסף שם** דלא חשיב הילך היינו בדליכא קרקעות, דאי איכא קרקעות נחשב הילך אפילו בכופר כמש"כ **בפירש"י הנ"ל** אלא איירי בדלית ליה קרקע [ועוד הכריח דאיירי דלי"ל קרקע דאי אית ליה הרי פטור משבועה משום דהוי כפישע"ק] ובכהא"ג הוי הילך משום דאינו יכול לכפור ואז נחשב הילך רק כשמודה עיי"ש.

**\*\*\*\*\***

**בדין ממון שאינו יכול לכפור בו**

**ברמב"ם [טוען ונטען פ"ד ה"ד]** כ' דאין מודה במקצת חייב שבועה עד שיודה בדבר שיכול לכפור בו, אבל המודה בממון שיש לתובע שטר עליו 'אין זה מודה במקצת הטענה' 'שהרי השטר לא תועיל בו כפירתו והרי כל נכסיו משועבדין בו ואפילו כפר היה חייב לשלם', ע"ש.

והראשונים **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן והנימוק"י בב"מ ד:** נקטו בדעת הרמב"ם דלדבריו פטור השבועה כשמודה במה שכתוב בשטר אינו תלוי במה שיש בשטר 'שעבוד קרקעות', אלא עצם המציאות שמודה במה שאינו יכול לכפור בו אינו מחייבו שבועת מוב"מ, ואף המודה בשטר כתב ידו שאין בו שע"ק אם כתוב בו 'נאמנות' שא"י לטעון פרעתי אינו מחייבו שבועה, וכ"כ **רבינו ירוחם נ"ג ח"ג בשם הרמב"ם** ונקט כן לדינא דבכת"י שיש בו נאמנות הו"ל הילך ופטור משבועה [והו"ד **בש"ך סימן פ"ח סקנ"א].**

וכן מבואר יסוד זה דבאינו יכול לכפור פטור משבועה, **ברא"ש רפ"ב דכתובות** בביאור ד' **הירושלמי שם,** דבאומרת בתולה נשאתני וכתובתי מאתיים והיא אומרת אלמנה נשאתיך וכתובתך מנה פטורה משבועה משום 'דכו"ע מודו שהוא חייב לה, ומפרש שם הרא"ש הביאור, דאפילו כשאינו נחשב שעבוד קרקעות לפטור משום כפשע"ק פטור משום עצם הדבר דאינו יכול לכפור בו דהוא נחשב כהילך עיי"ש, וכן מבואר **בחידושי הרא"ה ורבינו קרשקש בכתובות שם** בבי' ד' הירושלמי הנ"ל בפירוש השני דעצם הדבר שאא"פ לכפור פוטר משבועה משום דהוא נחשב דמנה זה שאא"פ לכפור בו אינו בכלל התביעה.

עוד מבואר יסוד זה **בחידושי הריטב"א החדשים ב"מ ד: ובשיטמ"ק שם בשם תלמיד הר"פ** בבי' ד' הגמ' שם דבסלעים דינרים כשמודה בשתים פטור משבועה משום 'דמסייע ליה שטרא' דהכוונה דמסייע ליה שטרא 'למלוה' וכיון שאין הלוה יכול לכפור בשתים הללו אין בזה חיוב שבועת מוב"מ.

וכ"פ **בשו"ע חו"מ סימן פ"ז ס"ב** דהמודה במעשה ב"ד שא"י לכפור בו ולומר פרעתי פטור משבועה עיי"ש.

\*\*\*\*\*

בדברי הרמב"ם הללו ובדין זה ד'ממון שאינו יכול לכפור בו' פטור משבועת מוב"מ, יש לדון בזה בכמה דברים.

[א]: אופן ההלכה דממון שא"י לכפור פטור.

[ב]: גדר וסברת הפטור

[ג]: ישוב סוגיית הגמ' **בב"מ ד:** עם כלל זה

[ד]: ישוב סתירות הרמב"ם מהלכות אחרות

**\*\*\*\*\***

**אופן הפטור דממון שא"י לכפור**

מצינו לכאורה ה' שיטות בזה

**[א]: הרמב"ן הרשב"א והריטב"א [החדשים והישנים] והר"ן והנימוק"י בב"מ ד:** הבינו בפשיטות בדעת הרמב"ם דפטור זה תלוי בעצם הדבר שאינו יכול לכפור כלל בחיוב, ובשטר כתב ידו 'שכתוב בו נאמנות' ואינו יכול לטעון בו פרעתי נחשב א"י לכפור ופטור משבועת מוב"מ, וכ"כ להלכה **רבינו ירוחם נתיב ג' ח"ב** והובאו דבריו **בש"ך סימן פ"ח סקכ"ט** והעלה כן להלכה הש"ך שם, ולפירוש זה צ"ב ל' הרמב"ם הנ"ל שכ' 'והרי כל נכסיו משועבדים בו', ועי' **בלח"מ בה' טוען שם** שכ' דכוונת הרמב"ם ליתן טעם למה אינו יכול לכפור בשטר דהוא משום השע"נ עיי"ש.

[ב]: **בחידושי הריטב"א הישנים בב"מ ד:** כ' בדעת **רש"י שם** דמש"כ דשטר חשיב הילך משום השע"נ הוא בצירוף מה דהוי ממון שאינו יכול לכפור בו, ולכן משכון שנותן בשעת התביעה אינו נחשב להילך ואעפ"י דאף המשכון משועבד, כיון דבמשכון זה היה יכול לכפור בו, ורק בשטר שאינו יכול לכפור בו נחשב הילך בצירוף שעבוד הנכסים, ולדרך זה פטורא דאינו יכול לכפור הוא רק בצירוף שעבוד קרקעות.

**ובלחם משנה בה' טוען שם** כ' כן גם בדעת הרמב"ם שכ' בתוך דבריו 'והרי כל נכסיו משועבדין בו' דמשמע מזה דרק משום צירוף השע"נ פטור משבועה, וכ"מ בד' **הב"ח חו"מ סימן ל"א** בדעת הרמב"ם דרק בצירוף שעבוד קרקעות פטור כשא"י לכפור בו, וכן דעת **התומים סימן פ"ח סקי"ט והנתיבות המשפט שם סק"י והאמרי בינה דיני טו"נ סימן ב' בד"ה אולם** דד' הרמב"ם אמורים רק במקום שעבוד קרקעות [עיי"ש ההכרח לזה והטעם בזה].

וצריך ביאור הצירוף בזה.

[ג]: **במגיד משנה בהלכות טוען שם בשם רב האי גאון** כ' דגם מלוה 'בעדים' שיכול לטעון בהם פרעתי נחשב מודה בממון שאינו יכול לכפור בו ופטור משבועה עיי"ש, וכן מפורש **ברבינו קרשקש כתובות ט"ז.א. בבי' ד' הירושלמי ברפ"ב דכתובות** בפירוש ההלכה דהיא אומרת בתולה נשאתני והוא אומר אלמנה נשאתיך פטור משבועת מוב"מ משום 'דכולי עלמא מודו שהוא חייב לה', **והרמב"ן והרשב"א בכתובות שם** פירשו לדברי הירושלמי דכיון דאינו יכול לכפור בחיוב זה ולטעון בו פרעתי יש בזה שעבוד קרקעות ופטור משבועה משום דהוי כפירת שע"ק, אמנם הקשו בזה על שיטת הרי"ף דס"ל דבמקום שכותבין כתובה יכול לטעון פרעתי אם אינה מוציאה שטר כתובה וממילא ליכא בזה שעבוד קרקעות לגבות מלקוחות דחשיינן לפרעון וא"כ אמאי ליכא בזה שבועת התורה, וכ' רבינו קרשקש דצריך לפרש ד' הירושלמי לשיטת הרי"ף, דכיון דאינו יכול לכפור בעצם חיוב הכתובה שחייב לה עכ"פ כאלמנה הרי שנחשב שאינו תובעו כלל בב"ד על עצם הדבר אם הוא חייב לו אלא התביעה הוא 'כמה' הוא חייב לו ובכהא"ג ליכא חיוב שבועת מוב"מ, [וכן אפשר לפרש כוונת **הרא"ה בכתובות שם** בתי' השני ודו"ק].

והנה לשיטה זו צריך ביאור רב מתי נאמר חיוב שבועה בהעדאת עדים דר' חייא קמייתא, ובע"כ צריך לומר בזה כשיטת **הש"ך בסימן ל"א סק"ב ובסימן ע"ה סקי"ב ובסימן פ"ז סק"ה ובסימן פ"ח סקמ"ט** דהפטור דאינו יכול לכפור הוא רק ב'מודה' הנתבע ולא בכופר, והסברא בזה צ"ב.

[ד]: **בש"ך סימן פ"ח סקמ"ט** כ' דפטורא דאינו יכול לכפור הוא אפילו בכתב ידו שיש בו נאמנות שאין בו שעבוד נכסים, אמנם **הש"ך בסימן פ"ח סקמ"ט** כ' דנראה דאינו פטור באינו יכול לכפור אלא כשיש ללוה מטלטלים אצלו אבל כשאין לו אף מטלטלים חייב עיי"ש, ומסתימת ד' הראשונים הנ"ל אות א' בדעת הרמב"ם אין משמע כן.

[ה]: **בחידושי רבינו חיים הלוי פט"ז מאישות הכ"ה** כ' בדעת הרמב"ם,דאף כשאינו יכול לכפור כלל,וגם יש שעבוד קרקעות, אינו פטור אלא כשההודאה היא 'בשטר' שא"י לכפור בו ולא כשההודאה במלוה ע"פ אעפ"י שהוא מעשה ב"ד שא"י לכפור בו וגם יש בו שעבוד קרקעות עיי"ש הטעם.

\*\*\*\*\*

**טעם וגדר הפטור דממון שאינו יכול לכפור בו**

[א]: **בחידושי הרשב"א ב"מ ד: בד"ה כתב הרמב"ן ז"ל** כ' בסברת הרמב"ם דאיהו מפרש ד' הגמ' שם 'והאי שטרא כיון דקמודי ביה הילך הוא' דהפי' הוא 'דכיון שאינו יכול לכפור בשתים הרי הוא כהילך', וכ"כ **בחידושי הר"ן שם בד"ה ומדשנינן** וכו' **אבל הרמב"ם** וכו' דלרב ששת דס"ל הילך פטור וקיי"ל כוותיה 'כל שאינו יכול לכפור בו נמי כהילך דמי ופטור', וכתבו שם הרשב"א והר"ן דלהרמב"ם הא דשטר הוי הילך הוא אפילו בשטר שאין בו שעבוד נכסים כגון בשטר כת"י דכל שמ"מ אינו יכול לכפור בו פטור משום דהוי 'הילך', וכ"כ **בנימוק"י שם** בדעת הרמב"ם.

וכן מבואר **ברא"ש פ"ב דכתובות סימן א'** דכל שמודה לו בממון שאינו יכול לכפור בו -וכגון באופן שאם היה כופר בו היה טוען אחר מעשה ב"ד שאינו נאמן- אינו חייב שבועת מוב"מ ד'האי מנה דמודי ביה הו"ל הילך כיון דאין לו טענה ליפטר ממנו ואאידך מנה הו"ל כופר הכל ופטור משבועה', [ועיי"ש שמפורש בדבריו דהוא פטור בפנ"ע ולא משום דהוי הודאת שעבוד קרקעות דאפי' לאחר שתקנו שתגבה כתובה ממטלטלין ג"כ פטור מה"ט דא"י לכפור, ועיי"ש מה שהביא בהמשך דבריו בשם **הירושלמי רפ"ב דכתובות** ומה שפי' בזה הרא"ש, וצ"ב רב].

**ובבית יוסף סימן פ"ז ס"ב בבדק הבית** כ' ע"ד הרא"ש הנ"ל, דלפי דעת הסוברים דאינו נחשב הילך אלא כשנותנו לו בב"ד אבל אם אומר לו הרי הם מזומנים בביתי ליתנם לך אינו נחשב הילך א"כ מכש"כ דבנידון זה אינו נחשב הילך', עיי"ש, [ועי' **במגיד משנה טו"נ פ"ג הט"ו** שכ' בדעת הרמב"ם דדין הילך ליתא אלא בנותן לו בידו ממש ואפילו בפקדון עיי"ש].

[ב]: **בבית יוסף בבדק הבית שם** כ' דההודאה במה שאינו יכול לכפור אינו נחשב 'הודאה', ועי' **בקצות החושן סימן פ"ז סק"ה** שביאר דחיוב שבועת מוב"מ הוא רק במקום 'הודאה המחייבת' וכשאין הודאתו מוסיפה כלום לחיוב שהרי חייב הוא בלא"ה אינו נחשב הודאה לחייבו שבועה עיי"ש.

[ג]: **בחידושי הרא"ה בכתובות ט"ז.א. בפירוש ד' הירושלמי** [בפירוש השני] דכיון דכו"ע מודו ביה ואינו יכול לכפור בו 'טענתיייהו לאו אהאי מנה כלל', וכ"מ **ברבינו קרשקש שם,** ולפירוש זה הגריעותא הוא ב'תביעה' ולא רק ב'הודאה', וכ"מ **בשיטמ"ק ב"מ ד: ד"ה אלא לעולם שתים פטור בשם תלמיד הר"פ** 'דמעיקרא נמי לא הוי תבע ליה אלא מייתורא דשתיים ומזה לא הודה לו כלל והו"ל כופר הכל'.

[ד]: **בשיטה מקובצת ב"מ ד: בד"ה ורבינו חננאל ז"ל פירש** כ' דכשאינו יכול לפטור ליכא לעיקר טעם חיוב השבועה דהוא כדרבה דמפני מה אמרה תורה מוב"מ ישבע דחזקה דא"א מעיז וכו' והאי בכוליה בעי דנכפריה וכו' 'ובכאן האי כיון דאית ליה עליה האי שטרא ולא יכיל למכפריה ליתא עליה האי סברא' עיי"ש, והיינו דהוא מפרש דהא דבכוליה בעי דנכפריה זה עצמו הדררא לומר דאשתמוטי משתמיט דרגלים לדבר דלכך הוא מודה, אבל כשאין רגלים זה מהודאתו דבלא"ה לא היה יכול לכפור ליכא לעיקר חיוב שבועת מוב"מ.

[ה]: **בחמדת שלמה ב"מ ד:** כ' בסברת הרמב"ם, דבאופן שאינו יכול לכפור מחמת השטר שוב הוי כפירתו בשאר 'העזה' ואית ליה חזקה דא"א מעיז פניו הפוטרתו משבועה, דרק בהודאה שהיה יכול לכפור הרי זה גורם לו שכפירתו אינה העזה כיון דמשתמיט מחמת הודאתו, אבל כשבלא"ה לא היה יכול לכפור ל"ש סברת מישתמיט והוי כפירתו העזה לפוטרו משבועה.

אמנם פירוש זה אינו עולה יפה בדין סלעים דינרים, דהתם ודאי אין כפירתו העזה דהרי מסייע ליה שטרא, ומד' **הרמב"ם בפ"ד מטוען הלכה ה'** נראה ברור דפטורא ד'שתים' בסלעים דינרים הוא משום דהוי ממון שא"י לכפור בו עיי"ש.

\*\*\*\*\*

**ישוב ד' הגמ' ב"מ דף ד: שסותרים לכאו' לכלל הנ"ל**

**הרמב"ן בב"מ ד:** תמה על הרמב"ם הנ"ל, דהא מפורש בסוגיא זו דהפטור בסלעים דינרים הוא משום כפירת שע"ק או משום דמסייע ליה שטרא, ומוכח מזה דמה שלא היה יכול לכפור בשתים אינו פוטרו משבועה.

וג' דרכים נאמרו בישוב הקושיא.

**[א]: ברשב"א ריטב"א [החדשים] ר"ן ונימוק"י בב"מ שם** כ' דטעם הפטור דאינו יכול לכפור הוא משום דבכהא"ג הוי 'הילך', ולמ"ד הילך פטור באמת פטור אף כשאינו בכלל שעבוד קרקעות דכל שאינו יכול לכפור נחשב הילך.

[ב]: **בקצוה"ח סימן פ"ז סק"ה** כ' עפי"ד **הבית יוסף בבדק הבית שם** דכשאינו יכול לכפור אינו נחשב 'הודאה המחייבת' כיון דבלא"ה לא היה יכול לכפור, וזה עצמו יסוד הפטור ד'הילך' דכיון דנותן לו הממון שמודה בו נחשבת הודאתו הודאה שאינה מחייבת כיון דאף ללא הודאתו היה התובע זוכה בממון מחמת נתינתו, וזה גופא הפלוגתא אם הילך חייב או פטור אי בעינן הודאה המחייבת במקצת כדי לחייבו שבועה על השאר, ואין כוונת הגמ' דשטר הוי הילך אלא הכווונה דדין השטר תלוי בדין הילך.

[ג]: **בשיטמ"ק ב"מ ד: בשם תלמיד הר"פ ובחידושי הריטב"א החדשים שם** כתבו דזה גופא תירוץ הגמ' ד'קמסייע ליה שטרא' דאין הכוונה כפירש"י שם דמסייע שטרא 'ללוה' וסיוע זה פוטרו משבועה, אלא הכוונה דמסייע שטרא 'למלוה' על הודאתו וממילא אינו יכול לכפור בו ואינו חייב שבועה, ולפירוש זה עולה דפטורא דאינו יכול לכפור הוא אפילו למ"ד הילך חייב, דהא הך שינוייא דמסייע ליה שטרא בעינן כדי ליישב המ"ד דס"ל הילך חייב.

\*\*\*\*\*

**ישוב סתירות הרמב"ם מהלכות אחרות**

**[א]: הרמב"ם בהלכות עדות פכ"ב הלכה ב'** פסק במי שהוציא על חבירו ב' שטרות שחתומים עליהם ב' כיתי עדים המכחישות זו את זו גובה את הפחות שבהם, ונשבע הלוה שבועת התורה על השאר כדין מודה במקצת דלא תהא הודאת פיו גדולה מהעדאת עדים עיי"ש.

**והראב"ד בהשגות שם** השיג עליו כמה השגות, וההשגה האחרונה, מסתירת ד' הרמב"ם למש"כ **הרמב"ם בה' טו"נ פ"ד ה"ד הנ"ל** דמודה בממון שא"י לכפור בו פטור משבועה.

**ובב"ח חו"מ סימן ל"א** כ' בישוב ד' הרמב"ם, דשאני התם דליכא שעבוד קרקעות והביא כן בשם **ספר התרומות בשם הר"י מיגש,** ולפירוש זה עולה בדעת הרמב"ם דהא דא"י לכפור בו פטור הוא רק בצירוף השע"ק.

אמנם **הש"ך שם בסי' ל"א סק"ב** השיג על דבריו דודאי יש בכהא"ג שעבוד קרקעות, וד' בעה"ת איירי כשב' הכיתות הם על ב' לווין דלקוחות של כ"א מדחי ליה לשטר השני אבל כששניהם על לוה אחד גובה מלקחותיו בממנ"פ, ומבאר הש"ך בדעת הרמב"ם, דהא דפטור באין יכול לכפור בו היינו דוקא כש'מודה' הנתבע ולא כשכופר, ובה' טוען שפטר הרמב"ם הוא ב'מודה' בא"י לכפור ובה' עדות שחייב הרי איירי ב'כופר' הלוה הכל, [ועיקר חילוק זה בין מודה לכופר נזכר בד' הש"ך בעוד ג' מקומות, **בסי' ע"ה סקי"ב ובסי' פ"ז סק"ה ובסי' פ"ח סקמ"ט.**

**[ב]: הרמב"ם בה' אישות פט"ז הכ"ה** פסק באומרת בתולה נשאתני והוא אומר אלמנה נשאתיך חייב לה מנה ונשבע על המנה השני שבועת התורה כדין מודה במקצת, ומסיק הרמב"ם דאיירי במקום שאין כותבין כתובה, **וברשב"א כתובות ט"ז.א.** העמיד ד' הרמב"ם דוקא במקום שכותבין כתובה דא"י לטעון פרעתי עיי"ש, אמנם כבר העיר **המ"מ בה' אישות שם** דבד' הרמב"ם מפורש בהדיא דאיירי במקום שאין כותבין כתובה, ותמה על הרמב"ם אמאי אינו פטור משבועה והא הוי ממון שא"י לכפור בו עיי"ש.

**ובחידושי רבינו חיים הלוי בהלכות אישות שם** כ' בדעת הרמב"ם דדבריו בה' טוען דבאינו יכול לכפור פטור אמורים רק בכהא"ג דאיירי התם כשההודאה 'בממון הכתוב בשטר' דהתם הוא דנחשב הילך 'דשעבודו בידו וראיית ועדות החוב ג"כ בידו אז הוא דנחשב הילך, משא"כ במעשה ב"ד, נהי דגובה ממשועבדים וגם א"י לטעון פרוע אבל בעיקר החוב אינו יותר משאר מלוה ע"פ וע"כ לא הוי הילך עיי"ש.

[ג]: **ברמב"ם נזקי ממון פ"ט ה"י** כשעדים מעידים ששורו הזיק והמזיק אומר קטן הזיק והניזק אומר שגדול הזיק חייב המזיק על השאר שבועת התורה מדין מודה במקצת עיי"ש, והק' האחרונים דהא כיון דעדים מעידים אותו שהזיק הרי אינו יכול לכפור בחיובו של הקטן עכ"פ ואמאי חייב שבועת מוב"מ.

**ובתומים סימן פ"ח סקי"ט ובנתיבות שם סק"י** כ' דהתם ליכא פטור זה לפי שאין שעבוד קרקעות על הנזק, וד' הרמב"ם אמורים רק במקום שיש שעבוד קרקעות על מה שא"י לכפור בו עיי"ש, וכ"מ **באמרי בינה דיני טו"נ סימן ב' ד"ה אולם.**