13 אמות שוחקות ועצבות
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

מוצש"ק וירא אור לט"ז מרחשון תשס"ה

**רשימות דברים בענין שיעור אמות שוחקות ועצבות**

א] עירובין ד"ג:, ורבא משמי' דרב נחמן אמר כל אמות באמה בת ששה, אלא הללו שוחקות והללו עצבות.

ופירש ר"ח, אמת סוכה ואמת מבוי נמי בת ו' טפחים, ומיהו טפחים עצבות פי' האצבעות דחוקות זו עם זו, ושל כלאים אצבעות שוחקות פי' מרווחות כדרך השוחק שפוסק שפתיו והעצב מדביקן, עכ"ל, וכן פי' הערוך ערך סחק, ועי' בחי' המאירי שפירש ל' שוחקות ועצבות בענין אחר.

וז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש, ודע שכל אמה האמורה בערובין וסוכה וכלאים היא אמה בינונית כלומר בת ששה טפחים. וכל מה שצריך מדידה באחד משלשה מקומות אלו הולכין בו להחמיר, והוא שמודדין בטפח מצומצם אם היה בכך חומרא, כגון גובה סוכה וגובה מבוי אם יש בהם יותר על עשרים אמה ויהיו פסולים וכיוצא בזה. ומודדין גם בטפח שאינו מצומצם אם היה בכך חומרא כגון עשרה טפחים של גובה מבוי וגובה סוכה, ושש עשרה אמה של קרחת הכרם, ושתים עשרה אמה של מחול הכרם שכבר ביארנום במסכת כלאים, וכן כל כיוצא בהן. וענין מצומצם, שיהו אצבעות ידך דחוקות זו לזו בעת שתשער ששת הטפחים ותלחצם עד כמה שתוכל, ושאינו מצומצם, הוא הפך זה, והוא שתשאיר אצבעות ידך סמוכות זו לזו בלי לחץ אלא יכנס האור ביניהם, עכ"ל.

והנה בעבוה"ק להרשב"א בית א' ספ"ג, ז"ל, וכמה שיעור אמה שוחקת יתירה על העציבה הדחוקה יראה לי חצי אצבע, עכ"ל, ובחי' המאירי בסוגיין הביא שהרשב"א למד כן ממש"א בפ' כיצד צולין, והוא מתני' בכלים פי"ז מ"ט, ב' אמות היו בשושן הבירה וכו' שעל קרן מזרחית צפונית היתה יתירה על של משה חצי אצבע וזו שעל קרן מזרחית דרומית היתה יתירה עלי' חצי אצבע נמצאת יתירה על של משה אצבע, ואותה של משה ודאי היתה הבינונית, א"כ ההפרש שבין שוחקות ועצבות הוא חצי אצבע, ואותה שהיתה יתירה על של משה חצי אצבע היתה שוחקת בערך אותה של משה, עכ"ד,[[1]](#footnote-2) וכ"ה בבית הבחירה בסוגיין, וכ"ה בקצרה במ"מ ספי"ז משבת, ובחי' הר"ן בסוגיין הוסיף לבאר, ז"ל, ומשמע ודאי לפי שהשוחק יתר על העצב חצי אצבע היתה כל אמה יתירה על חברתה חצי אצבע, עכ"ל, וע' מרכה"מ שבת פי"ב הט"ו מש"כ על ראית הרשב"א, וע' אגרות משה יו"ד ח"א סי' ק"ז.

והנה בפשוטו הי' מקום לומר, דלפמש"כ הר"ח והערוך דאמות עצבות היינו באצבעות דחוקות ושוחקות היינו באצבעות מרווחות, א"כ אין השיעור חצי אצבע, אלא יש לנו לשער כמה ההפרש שבין אצבעות דחוקות לאצבעות מרווחות, והרשב"א דס"ל דשיעור שוחקות הוי חצי אצבע, הוא משום דס"ל כמש"כ המאירי בחידושיו, ז"ל, ולשון עצבות הוציאוהו רבותינו ז"ל מן הכתוב באמרו איפת רזון זעומה, ואחר הוציאו מעצבות לכל מדות מרווחות בלשון שוחקות, עכ"ל, ולקמן דפ"ג. ר' יוסי אומר ב' ביצים שוחקות, והתם ודאי מתפרש דשוחקות היא מדה מרווחת, דל"ש התם פי' הר"ח והערוך, ולדעתם צ"ל דאגב דלגבי אמות המדה הגדולה נקראת שוחקות, נקטו ל' זה אף לגבי ביצים, ולפירוש זה לא נתפרש היאך משערין אמות שוחקות, וכמה מוסיפין על האמה הבינונית, ולזה למד הרשב"א ממתניתין דשיעור התוספת שהצריכו חכמים על האמה הבינונית הוא חצי אצבע.[[2]](#footnote-3)

אמנם בשו"ת המבי"ט ח"א סי' קמ"ג, מפורש דשיעורא דהרשב"א הוא השיעור שבין אצבעות דבוקות זל"ז לאצבעות מרווחות, וכ"ה בשו"ת מהרי"ט ח"ב יו"ד סי' י"ט, ועיי"ש שכתב דשיעורא דהרשב"א הוא למי שאינו יכול לעמוד ולמדוד באצבעות שוחקות כדינן וימדוד בעצבות יוסיף חצי אצבע, עיי"ש.

אמנם כבר עמד בס' שיעורין של תורה סי' ג', דלפמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דמידת עצבות הוא שיהו אצבעות ידך דחוקות זל"ז וכו' ותלחצם עד כמה שתוכל, ושאינם עצבות הוא הפך זה וכו' אלא יכנס האור ביניהם, הרי ודאי דההפרש שבין שוחקות לעצבות הוא יותר מחצי אצבע לאמה, וכן נ' להדיא במאירי בבית הבחירה דשיעורא דהרשב"א אינו כדעת הרמב"ם, ועיי"ש מה שדן בשיעורו, ויישב לפ"ז דעת הרמב"ם בשיעור רביעית ובשיעור חלה אשר אינו מתישב עם מדת האצבעות, ולהנ"ל ניחא דהתם הוי השיעור באצבעות עצבות שדחוקות זל"ז ולחוצות עד כמה שתוכל, וע"כ מידתן מועטת ממידת האצבעות ששיערו האחרונים ז"ל, עכ"ד, ובס' דברי דוד להט"ז ר"פ בהעלותך, הביא מס' מנחת יהודה, די"ח טפחים שוחקות הוו כ"ד טפחים, וכבר תמה על פי' זה הבאר שבע ספ"ג דתמיד, דודאי אין השוחק יתר על העצב כ"כ, עיי"ש.

ב] והנה הגרע"א בגליון שו"ע או"ח סי' שס"ג נסתפק בהך כללא דשיערו חכמים להחמיר בשוחקות ועצבות, אם הוא כעין דרך ספק באיזה אמות ישערו ונקטינן בכל פעם לחומרא, או דכך הוא מעיקר הדין דהיכא דנזכר אמות וטפחים גבי קולא הפירוש מרווחות והיכא דקתני גבי חומרא היינו מצומצמות, וכאילו אמרו חז"ל במפורש מבוי רחב ד' טפחים מצומצמות צריך תיקון לחי, וצריך שיהא גבהו י' טפחים מרווחות וארכו ד' אמות מרווחות, עיי"ש באורך מה שהוכיח בזה, ועמש"נ לדון בזה להלן סק"ו.[[3]](#footnote-4)

וע' תוספת שבת או"ח סי' שס"ג, דמסיק דאי"ז אלא מטעם ספק, וכ"ה בפמ"ג ובביאור הלכה שם, וכן נקט המנ"ח במ' כ"ד ובמ' שכ"ה ובמ' ת"ח ובמ' תק"כ, ועיי"ש במ' ת"ח שנסתפק במה שצטוו ישראל ליתן ללוים ערים ומגרשיהם, אם נותנין להן המגרשים שיעור ג' אלפים אמה (ולדעת רש"י אלפים אמה) שוחקות דספק מצוה לחומרא, או אפשר כיון דישראל מוחזקים וצריכים ליתן ללוים הו"ל ספק ממון ולקולא ונותנין להן רק עצבות.

והנה להצד השני דהגרע"א דכך הוא מעיקר הדין וכו', לכאו' היינו דמעיקרא דדינא ידוע לנו מידת האמה, ואך דהחמירו בזה חכמים, וע' להלן סק"ו שנת' בדעתו, דלאו היינו דמעיקרא ניתן השיעור באמה בינונית ואיכא דין נוסף לשער לחומרא בעצבות או בשוחקות, אלא מעיקרא ניתן השיעור בהנך מילי בעצבות ובהנך מילי בשוחקות, עיי"ש, אך לא נתפרש אם היינו דמעיקרא דדינא מידת האמה היא עצבה, ואך דהחמירו חכמים ושיערו בשוחקת היכא דהוי זה לחומרא, או היינו להיפך דמעיקרא דדינא מידת האמה היא שוחקת, ואך דהחמירו חכמים ושיערו בעצבה היכא דהוי זה לחומרא.

והנה מד' הראשונים בכ"ד נ' להוכיח דעיקר שיעור האמה הוא בעצבות, ומדת שוחקות היא להחמיר,[[4]](#footnote-5) ואי"ז משום ספק, דודאי עיקר השיעור הוא במצומצמות, ורק דהיכא דהוי זה לחומרא הצריכו חכמים שיהיו שוחקות, חדא, ממש"כ הרשב"א דשוחקת יתירה על העצבה חצי אצבע, ולמד כן ממתניתין דכלים דהיתה יתירה על של משה חצי אצבע, ופי' המאירי דהיינו משום דאותה של משה ודאי היתה הבינונית, א"כ ההפרש שבין שוחקות לעצבות הוא חצי אצבע, והיינו דהאמה היתירה חצי אצבע היא אמה שוחקת, והרי להדיא דאמה של משה היא אמה עצבה דזוהי אמה בינונית, והרי דעיקר שיעור האמה הוא בעצבות.

וגם למה שפירש הר"ן דלפי שהשוחק יתר על העצב חצי אצבע היתה כל אמה יתירה על חברתה חצי אצבע, נמי נראה דזה שייך רק אם עיקר השיעור הוא בעצבה, והצריכו חכמים להוסיף לחומרא חצי אצבע, וע"כ ה"נ היתה כל אמה יתירה על חברתה חצי אצבע, אך אם עיקר השיעור הוא בשוחקת והצריכו חכמים לחומרא לפחות חצי אצבע, אי"ז טעם שתהא כל אמה יתירה על חברתה חצי אצבע, (והעירוני עוד, דאם עיקר השיעור הוא בשוחקת ואמה של משה שוחקת היתה, א"כ למה הוצרכו לעשות ב' אמות א' יתירה על של משה חצי אצבע וא' יתירה עלי' חצי אצבע, אדרבה הי' להם לעשות א' כשל משה וא' יתירה עלי' חצי אצבע, ויהיו פוסקין עמהם באמות עצבות ונותנין להן לפי מדת השוחקת, ויש לדחות).

וכ"ה מפורש בחי' המאירי בסוגיין דעיקר המדה היא באמה עצבה, ועיי"ש שמכח זה תמה עמש"כ הרשב"א בסוגיין, דהא דאמר רבא דהללו שוחקות והללו עצבות, כל אמות ממש קאמר, דלאביי שמחלק ביניהן כל כך שזו בת חמשה זו לחומרא וזו לחומרא אי אפשר להשוות כל המדות דהויא לה חומרא דאתיא במקצת דיניהן לקולא ולפיכך הוצרך לומר רוב אמות קאמר, אבל לרבא שכל האמות שוות וכלן בנות ששה ואין ביניהן אלא בין שוחק לעצב לא חלקו בכל מין ומין בין מקצתו לרובו אלא השוו מדותיהן לגמרי והלכו בהן אחר הרוב והיינו דלא הקשו על דברי רבא כל אותן קושיות שהקשו על דברי אביי, כנ"ל, עכ"ל,[[5]](#footnote-6) וכתב ע"ז המאירי, ז"ל, ומיהו לגבי סוכה ומבוי ניחא, אבל לגבי כלאים כ"נ דצ"ל אנן אמרינן דלמה שהוא חומרא משערינן בשוחקות אבל במה שהוא קולא מי לימא להוסיף במדה להקל בשיעור חצי אצבע על של משה שהוא מדה בינונית, עכ"ל, וכ"ה בבית הבחירה, ז"ל, שאם אמרוה לענין סוכה ומבוי ולענין העמדתן על מתכונתן יאמרו להרבות במדתן להקל, הא ודאי לא, עכ"ל, וע' להלן סק"ד מש"נ בדעת הרשב"א דפליג.

ונ' ללמוד כן גם מד' התוס' בשבת דפ"ה. ד"ה וקים להו, ז"ל, וקים להו לרבנן דחמשא בשיתא לא ינקי וכו', וא"ת אכתי ינקי מהדדי דאין כאן ג' טפחים בין זרע לזרע דחסר מקום הזרעים שכל הערוגה אינה רק ששה טפחים, ואומר ר"ת דלא קשה מידי דאמות של כלאים שוחקות הן כדמוכח בריש עירובין, עכ"ל, והוא מספה"י לר"ת סי' רס"ז, וכ"כ גם התוס' בפסחים דל"ט: ד"ה ערוגה ובחי' הרמב"ן בשבת שם.

והנה ד' הראשונים צ"ב, דמה הועלנו בזה דאמות של כלאים שוחקות הן, הרי ה"נ גם שיעור ג' טפחים דיניקה הוי שוחקות, וא"כ אכתי ינקי מהדדי, אמנם למש"כ המנ"ח מ' שכ"ה דבטפחים אין משערין בשוחקות, י"ל ד' הראשונים, אך ל' התוס' בפסחים נ' להדיא דגם טפחים משערין בשוחקות.

ובעכצ"ל בזה, דעיקר מידת הטפחים הם בעצבות, וע"כ שיעור ג' טפחים דיניקה הוי בעצבות, וע"כ בשיעור ו' טפחים שוחקות, שפיר זורעים ה' זרעונים דלא ינקי מהדדי.

והאמנם דאכתי צ"ב, דכיון שהחמירו חכמים דכל היכא דהוי זה לחומרא אין משערין בעצבות אלא בשוחקות, א"כ היאך שרי לזרוע ב' זרעים בלא ריוח של ג' טפחים שוחקות, הרי כיון דבתוך ג' טפחים ינקי מהדדי, יש לנו להחמיר ולשער בשוחקות, וצ"ל בזה, דכיון דמה שהחמירו לשער בשוחקות הוא משום חשש טעות, או משום חשש מראית העין וכמש"כ הרמ"ה בב"ב דפ"ג והבאנו דבריו לעיל בהערה, אשר היינו דחיישי' שמא יבא אחר ולא ידייק במדידתו ויהא סבור שאין כאן כשיעור, ע"כ סגי במה שהצריכו ו' טפחים שוחקות עם מקום הזרעים, שכבר ליכא בזה חשש טעות, שאף אם יטעה ודאי יהא בזה ג' טפחים שוחקות, וגם ליכא בזה חשש מראית העין, כיון דיש בין זרע לזרע טפי משיעור ג' טפחים עצבות, שאף אם לא ידקדק הלה במדידתו יהא בזה ג' טפחים ריוח, וע"כ סגי בתוספת זו, וא"צ להוסיף כשיעור שוחקות, ואך דבעלמא החמירו חכמים לשער בשוחקות ולא נתנו מידה אחרת בינתים, והכא סמכו ע"ז דבו' טפחים שוחקות סגי שלא יהא חשש מראית העין, וע"ד סברא זו מצינו גם בד' הראשונים בב"ב דפ"ג. וכדלהלן.

ויש ללמוד כן עוד מד' התוס' בב"ב דפ"ג. ד"ה כמה, ותימה דגבי מכר בט"ז לא חשיבי מפוזרים וקנה קרקע וגבי כלאים חשיבי מפוזרים דקתני לעיל כרם הנטוע על ט"ז אמה מותר להביא זרע לשם, וי"ל דגבי מכר מודדין אמות מצומצמות אבל אמות כלאים הן אמות שוחקות ואי אפשר שלא יהא יותר מט"ז לכך חשיבי מפוזרים, עכ"ל, וכ"ה ביד רמ"ה ובעליות דר"י ובחי' הרשב"א שם.

ובחי' הרמב"ן שם תמה על תי' זה, ז"ל, ואינו נכון דשוחקות דהתם כעצבות דהכא דמי שלהחמיר עליו אמרו ולא להשוות דינן, עכ"ל, והיינו דאם אף בריחוק ט"ז אמה עצבות לא חשיבי מפוזרים מדינא, א"כ לגבי כלאים שהחמירו דהגם דעיקר השיעור הוא בעצבות מ"מ יש לשער בשוחקות, א"כ הי' לנו להצריך שיהא יותר מט"ז אמה שוחקות, וזהו שכתב הרמב"ן "שלהחמיר עליו אמרו ולא להשוות דינן", והיינו דהא דמשערין בכלאים בשוחקות אי"ז כדי להגיע למידת האמות העצבות, אלא להחמיר עליו, וא"כ הי' לנו להחמיר ולהצריך ט"ז אמה שוחקות, וע' רש"ש מש"כ ע"ד התוס', ודבריו צ"ב.

ואשר צ"ל בדעת התוס' ודעימייהו, דהנה ל' התוס' "ואי אפשר שלא יהא יותר מט"ז", צ"ב, שהרי ודאי הוי זה הרבה יותר מט"ז, וע' רש"ש שם, וכפי הנראה מכוון ד' התוס' הוא, דכיון דמדינא עיקר המידה היא בעצבות, ואך דלגבי כלאים החמירו לשער בשוחקות מפני חשש טעות, ע"כ סגי בט"ז אמה שוחקות, כיון שאף אם יטעה במדידתו ודאי יהא בזה יותר מט"ז אמה עצבות, וע"כ סגי בזה, וגם למש"כ הרמ"ה דהא דמשערין בשוחקות הוא משום חשש מראית העין, נמי יל"פ כן, דבט"ז אמה שוחקות כבר אין לחוש למראית העין, שאף אם לא ידקדק הלה במדידתו ודאי יהא בזה יותר מט"ז אמה, וזה ע"ד מש"נ לעיל בביאור ד' הראשונים בשבת.

ועיקר הדבר דעיקר המדה היא בעצבות, נ' מבו' כן מעיקר ד' התוס' שם דלענין מכר משערין בעצבות, ולכאו' לגבי מכר ל"ש חומרא וקולא, שכל חומרא לזה היא קולא לזה, וא"כ מדמשערינן בעצבות, בע"כ דזהו עיקר המידה, ואמנם אם הא דמשערין לחומרא בעצבות ובשוחקות הוא מטעם ספק, ניחא דע"כ לגבי מכר המע"ה, אך לפ"ז אינו מובן דמ"ט לגבי כלאים סגי בט"ז אמה, הרי יש לחוש שעיקר המידה היא בשוחקות, ולא חשיבי מפוזרין, ובע"כ בדעת התוס' דליכא ספיקא בזה.

והראוני הדברים מפורשים ביד רמ"ה בב"ב שם, דמפורש בדבריו דעיקר המידה היא בעצבות, והא דמשערין בשוחקות הוא מפני חשש דלא דייקי, ועיי"ש שכתב ג' טעמים מ"ט לגבי מכר משערין בעצבות ואין משערין בשוחקות, חדא, דלגבי מכר ליכא חשש מראית העין, ב', דלגבי מכר סמכי ע"ז דודאי דייקי המוכר והלוקח במילתא, ג', דלגבי מכר כל חומרא לזה הוי קולא לזה, עיי"ש בדבריו.

ונ' ללמוד כן עוד, ממש"כ הטור או"ח סימן תקפ"ו, ז"ל, וכמה שיעור תקיעה כדי שיאחזנו בידו ויראה מעט לכאן ולכאן, והיינו דאמרי' שיעור שופר טפח דהיינו ד' אצבעות שהם ו' בקטנה ויאחזנו בד' אצבעות בינונית ומה שיראה ממנו לכאן ולכאן משלים וכו', וה"ר יצחק גיאת כתב שצריך טפח שוחק כדי שיראה לכאן ולכאן ולמאי דפרישית א"צ, עכ"ל, והבית יוסף שם כתב, ז"ל, הרי"צ גיאת בא ליתן טעם אמאי נקט הכא האי לישנא דכדי שיאחזנו וכו' ולא כתב טפח וכתב דהיינו משום דסתם טפח משמע שאינו שוחק ולהכי נקט כדי שיאחזנו בידו ויראה לכאן ולכאן לאשמועינן דבעינן טפח שוחק. ורבינו כבר כתב דשיעור זה דכדי שיאחזנו וכו' היינו ממש שיעור טפח מצומצם, וזהו שכתב ולמאי דפרישית אין צריך, כלומר לפי מה שפירשתי אין צריך לידחק ולומר דטפח דקתני בהמפלת הוי טפח שוחק, עכ"ל.

והמנ"ח מ' שכ"ה עמד בזה, דלפי המבואר בטור או"ח סי' שס"ג דאף לענין טפחים משערין לחומרא בשוחקות, א"כ הטפח ששנינו בפרק המפלת בשופר הוי טפח שוחק לחומרא, וא"כ שפיר קאמר הרי"צ גאות דכיון דטפח שוחק בעי על כרחך השיעור הזה כדי שיאחזנו בידו ויראה לכאן ולכאן, ומה השיג עליו הטור,[[6]](#footnote-7) וגם תמה שם על דעת הר"ן והטור דשיעור טפח דשופר הוא טפח מצומצם, שהרי דעת הטור עצמו דטפחים היינו שוחקות לחומרא.

אמנם אי נימא דעיקר המידות הם בעצבות, ואך דמדרבנן משערינן לחומרא בשוחקות, נ' די"ל דעת הטור בזה, דעל כן מש"א בפרק המפלת דשיעורו טפח מתפרש דהיינו טפח בינוני שהוא עצב, ואף דלחומרא משערינן בשוחקות, י"ל דעד כאן לא החמירו חכמים לשער בשוחקות אלא היכא דעיקר השיעור הוא משום חשיבות דאמות ודטפחים, ובזה החמירו להצריך לחומרא אמות וטפחים שוחקות, אך משא"כ בשופר דהא דשיעורו טפח אינו משום חשיבות דטפח, אלא הוא כדי שיאחזנו בידו וכו', אשר שיעור זה הוא כמידת טפח עצב, לא הצריכו חכמים שיהא טפח שוחק, ולדעת הריטב"א שהביא הביאוה"ל בסי' תקפ"ו דשיעור טפח הוא באדם בינוני, ואה"נ באדם גדול צריך השופר להיראות מכאן ומכאן, ודאי פשיטא דאין להצריך טפח שוחק, כיון דכלל ל"ב בזה שיעור טפח, אלא הוי השיעור כדי שיאחזנו.

אך צ"ע לפ"ז במש"כ הרא"ש בר"ה פ"ג סי' ז' והר"ן בפי' הרי"ף שם, דשיעורא דכדי שיאחזנו וכו' הוא טפח ונקט האי לישנא הכא וכו' לפרש הטעם למה נתנו בו שיעור טפח וכו', וכ"כ בתוס' הרא"ש נדה דכ"ו., ואם כנים דברינו הרי נפ"מ טובא בטעם זה, דאילו הוה תני דשיעור שופר טפח והוי זה מדיני שיעורים דבעי' טפח, הי' לנו להצריך טפח שוחק, ורק משום דכל עיקר הא דבעי' טפח הוא כדי שיאחזנו וכו', ע"כ סגי בטפח עצב, וצ"ע בזה.

וע' עוד בס' שיעורין של תורה בשיעורי המצוות בהג"ה, שהביא ממרן החזו"א שהיתה דעתו נוטה דמידת שוחקות אי"ז אלא מדרבנן, עיי"ש.

ג] אמנם ראיתי לדקדק בזה בדעת הרמב"ם דלדעתו עיקר השיעור הוי בשוחקות, והוא ממש"כ הרמב"ם פ"ח מכלאים הי"ב, ז"ל, כל ההרחקות והשיעורין האמורים בכלאים באמה בת ו' טפחים שוחקות, ולא יצמצם במדות הכלאים "שאין מצמצמין אלא להחמיר", עכ"ל, ומשמע מדבריו דעיקר השיעור הוא בשוחקות, ואין מצמצמין אלא להחמיר, והיכא דאי"ז לא קולא ולא חומרא כגון היכא דהוי זה חומרא לזה וקולא לזה, עמש"נ לעיל סק"ב בזה, משערין בשוחקות.

ובאמת למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דמדידת עצבות היינו שיהו אצבעות ידך דחוקות זו לזו בעת שתשער ששת הטפחים "ותלחצם עד כמה שתוכל", ודאי מסתבר דאי"ז עיקר המידה מדאורייתא, שהרי כשלוחץ האצבעות זו לזו מתמעט מידת האצבעות, ואין מסתבר דזהו המידה מדאורייתא.

אמנם מסברא הי' נ' לדעת הרמב"ם, כמש"כ המרכה"מ שבת פי"ב הט"ו, דמה שאנו משערין בטפח שוחק ועצב לא להרבות בשיעורים, אלא לפי שא"א לכוין הטפח האמיתי אלא או לגמרי מרווח או לגמרי עצב, והטפח האמיתי הוא אמצעי ביניהם וכו', עיי"ש בדבריו, ושו"ר כן גם בספר גידולי טהרה בשו"ת סי' א', וזה מסתבר מאד לדעת הרמב"ם דעצבות היינו שיהיו דחוקות ותלחצם עד כמה שתוכל ושוחקות היינו שיכנס האור ביניהם, ומסתברא מילתא דלהשיעור האמיתי א"צ ללחצם כ"כ ומאידך א"צ לרווח כ"כ, ואך דכדי שלא יבואו לידי טעות אמרו חכמים דהיכא דהוי זה לחומרא יש לשער בעצבות, שאם ישער בהטפח האמיתי יש לחוש שירווח יותר מדי, ומאידך היכא דהוי זה לחומרא יש לשער בשוחקות, שאם ישער בהטפח האמיתי יש לחוש שיצמצם יותר מדי.

אך משא"כ למשמעות ש"ר דטפח עצב היינו בלא ריוח בין האצבעות, הרי ודאי מסתבר דזהו עיקר המידה, ומידת שוחקות שנותן ריוח ביניהם הוי רק חומרא מדרבנן, אך המרכה"מ והגידו"ט שם נקטו דגם לדעת הרשב"א הוא כן, וצ"ע בזה.

שוב הראוני הדברים מפורשים כן בד' רבינו חננאל בן שמואל לקמן ר"פ עושין פסין, ז"ל, כמו שמצינו גבי כ' אמות של סוכה ושל מבוי דאמרו רבנן דמשערינן להו בעצבות ולא בשוחקות כדאמרינן לעיל, ואע"ג שיהא השיעור פחות מכ' אמה, אע"פ שמותר שיהא כ' אמה, וכן נמי משערינן י' טפחים של גובה הסוכה או המבוי וכל מחיצה בשוחקות, אע"פ שיבואו יותר מי', לפי שפחות מי' אינו מועיל וא"א לצמצם וכו', עכ"ל, והרי מפורש דעיקר השיעור הוא בין העצבות לשוחקות, והחמירו לשער בעצבות היכא דהוי זה חומרא ובשוחקות היכא דהוי זה חומרא, משום דא"א לצמצם.

וע' עוד לקמן סק"ה, שלגירסת כמה מן הראשונים בנדה דכ"ו., לכאו' יש להוכיח דעיקר המידה מדאורייתא היא בשוחקות, עיי"ש.

ויש לציין עוד בזה, לד' הטו"א מגילה ד"ב:, דפשיטא לי' דעיקר המידה היא בשוחקות, וע"כ כתב שם דשיעור מיל לדינא דסמוך לכרך משתער במיל דאלפים אמה שוחקות, דהכא אי"ז חומרא לשער בעצבות, דמה חומרא יש בקריאת י"ד יותר מבקריאת ט"ו, וע"כ משערין בגדולות שהוא מיל סתם, ועמש"כ ע"ז השפ"א פסחים דמ"ו., עיי"ש בדבריו.

ובמהרש"א ב"ב דפ"ג: מבואר דשיעור רה"ר ט"ז אמה הוא באמות שוחקות, ופירש לפ"ז ד' התוס' שם, ובאג"מ יו"ד ח"א סו"ס ק"ז תמה עליו, עיי"ש, ולכאו' נ' מזה שדעת המהרש"א דעיקר המידה היא בשוחקות, וע"כ לגבי שיעור רה"ר משערין בשוחקות, אך מ"מ לכאו' הי' לנו להחמיר לשער רה"ר בעצבות שלא להתיר בלא דלתות, וצ"ע, אך יל"ע בזה, שהרי המהרש"א כתב כן בביאור ד' התוס' שם, ומד' התוס' שם נת' לעיל סק"ב שיש ללמוד דעיקר המידה היא בעצבות, וצ"ע בזה.

ולקמן ר"פ עושין פסין די"ז: תנן קשורות ולא מותרות אחר נכנסת ואחת יוצאת, ופירש"י קולא הוא דל"ב עשר מצומצמות אלא שוחקות, עכ"ל, וראיתי להוכיח מזה דעיקר השיעור מד"ת הוא בשוחקות, והחמירו רבנן לשער בעצבות, ולענין פסי ביראות אוקמוה אדאורייתא, דאי נימא דעיקר השיעור הוא בעצבות, היאך הקילו בפסי ביראות לשער בשוחקות.

אך לדעת כל הנך ראשונים שהבאנו לעיל דעיקר המידה היא בעצבות, צ"ל דעיקר דין פרצת י' אינו אלא מדרבנן, וע"כ בפסי ביראות הקילו לשער בשוחקות, וי"ל עוד דאף אם פירצת י' הויא דאורייתא, מ"מ בפסי ביראות אינה אלא מדרבנן, וכדחזי' דלדעת ר' יהודה שרי בפסי ביראות עד י"ג ושליש, ואילו בעלמא מודה ר"י דפרצת עשר אוסרת בב' המחיצות הצריכות מדאורייתא, וכמש"כ הראשונים לקמן די"ט:, והכי קי"ל דשרי בפסי ביראות עד י"ג ושליש, הגם דקי"ל דפרצת עשר אוסרת ואף ברוח רביעית, וע"כ שפיר הקילו לשער בשוחקות, עוד יתכן דכך נאמרה ההלכה בפסי ביראות לשער בשוחקות, וראיתי לישב עוד, דעיקר שיעורא דפסי ביראות לא נאמר כלל באמות אלא נאמר בכמלא ב' רבקות, ושיעור זה הוי כמידת י' אמות שוחקות, וכן מפורש בפי' ר"ח בן שמואל לקמן ר"פ עושין פסין, ועיי"ש שכתב דהא דס"ל לר"מ בפסין דביניהם כמלא ב' רבקות של ג' ג' בקר, אי"ז חד דינא עם דין פרצת עשר בעלמא, עייש"ה, וכן נ' גם לדעת רבינו יהונתן במתני' שם שפירש טעמא דר"מ דמשערין ברבקות של בקר הוא משום שכן הדרך לחרוש, עיי"ש, אך צ"ע רב בזה מסוגיית הגמ' לקמן די"א., דאמרי' מה ליותר מעשר האוסר במבוי שכן לא התרת אצל פסי ביראות לר"מ, ונ' להדיא דדין פרצה יותר מי' בפסי ביראות הוי חד דינא עם דין פרצת י' בעלמא,[[7]](#footnote-8) ולמש"נ להלן סק"ד בדעת תוס' והרשב"א והריטב"א דמדאורייתא איכא ב' מידות לאמה ונמסר הדבר לחכמים, ניחא דע"כ לגבי פסי ביראות הקילו חכמים לשער בשוחקות.

ד] והנה התוס' בסוגיין ד"ה תניא, ז"ל, ואע"ג דהן עצבות שמא של היכל נמי עצבות היו וכו', עכ"ל, והרי שנסתפקו התוס' אם כ' אמה דהיכל הוי באמות שוחקות או באמות עצבות.

ובפשוטו הי' נ' דספיקא דהתוס' הוא אם עיקר המידה מדאורייתא היא בשוחקות, ואך דמדרבנן משערין בעצבות היכא דהוי זה לחומרא, או דעיקר המידה מדאורייתא היא בעצבות ואך דמדרבנן משערין בשוחקות היכא דהוי זה לחומרא, ובזה הוא דתלוי מידת ההיכל, דבזה ל"ש להחמיר להוסיף או לפחות מן השיעור, וע"כ עשו כפי עיקר מידת האמה.

אמנם באמת רחוק הדבר שנסתפקו התוס' מהו עיקר שיעור אמה של תורה, וע"כ טפי נ' לבאר בדעת התוס',דהנה כבר הבאנו לעיל סק"ב מש"כ הרשב"א דלרבא דהללו שוחקות והללו עצבות, השוו חכמים מדותיהן לגמרי והלכו בהן אחר הרוב, והמאירי תמה ע"ז, דלגבי כלאים היאך ירבו חכמים במידת האמות להקל.

וצ"ב בדעת הרשב"א שנראה מדבריו שדעתו דלענין כלאים משערין באמות שוחקות ואף כאשר הוי זה לקולא, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א בסוגיין, והיאך הקילו במידי דאורייתא, שהרי מכח זה אם נטוע הכרם על פחות מד' אמות שוחקות מותר להביא זרע לשם, הגם דהוי ד' אמות עצבות, ומדאורייתא אסור להביא זרע לשם, ואי דנימא דס"ל דעיקר המידה הוי בשוחקות, א"כ תיקשי להיפך, דהיאך הקילו בסוכה לשער באמות עצבות אך כאשר הוי זה לקולא, ולדעת רבי דסוכה שאין בה ד' אמות על ד' אמות פסולה, סגי שיש בה ד' אמות עצבות, והרי מדאורייתא היא פסולה דליכא בה ד' אמות שוחקות.

ובע"כ מזה שדעתם דמדאורייתא איכא ב' אופני מדידת אמה, ונמסר הדבר לחכמים כיצד לשער בכל דבר ודבר, דכל השיעורים נמסרו למדידת ולקביעת חכמים, וזה חידוש רב, וע' ערוה"ש או"ח סי' שס"ג סל"ד עיקר הדברים באופ"א.[[8]](#footnote-9)

ובדומה לעיקר הדברים, מצינו בדינא דמתני' לקמן די"ג: דכל שיש בהקיפו ג' טפחים יש ברחבו טפח, וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש, ז"ל, וכיון שזה לא יושג לגמרי אלא בקירוב תפשו הם בחשבון גדול ואמרו כל שיש בהקיפו ג' טפחים יש בו רוחב טפח, והסתפקו בזה בכל המדידות שהוצרכו להן בכל התורה, עכ"ל, ונ' מלשונו דסמכי' עלה גם במילי דאורייתא, הגם שאנו יודעים שאין החשבון מכוון, וחזי' מזה דכיון דכ"ה צורת המדידה שפיר ה"ז מועיל הגם שלפי האמת אין בזה טפח, ולפ"ז יש להבין דה"נ איכא צורת מדידה דעצבות ואיכא צורת מדידה דשוחקות, ומדאורייתא מצי למדוד בין בעצבות ובין בשוחקות וה"ז מועיל.

ונ' שכ"ה גם דעת התוס', דמדאורייתא איכא ב' מיני מדידות דאמה, וזהו שנסתפקו במידות ההיכל אם היו באמות שוחקות או באמות עצבות, וז"ב בדעת התוס'.

שו"ר בס' אגרות משה יו"ד ח"א סי' ק"ז שנקט דודאי מידות המקדש היו באמות עצבות, דזהו עיקר שיעור אמה של תורה, ועיי"ש שהוכיח כן מב"ב די"ד, וכתב שם ז"ל, ואין להקשות מהא דכתבו התוס' בעירובין וכו' דשמא של היכל נמי עצבות היו, דמשמע דאינו ברור להו איך היו, דנראה דהוא רק בגובה פתח היכל דמקדש שאין מפורש ציווי איך לעשות גובהו רק שמצינו איך שעשו גובהו עשרים, אף שהכל בכתב מיד ד' מ"מ אפשר שנצטוו בכתב מיד ד' בשוחקות לכן מספקי בזה התוס', אבל במה שמפורש ציווי איך יעשו מדתו אין להסתפק כלל, עכ"ל.

ובס' באר שבע ספ"ג דתמיד האריך להוכיח דאמות דהמקדש לא נשתערו בטפחים שוחקות, אך עיי"ש שעיקר ראייתו היא שהנך טפחים לא היו גדולות מטפח של אדם בינוני שהוא ד' אצבעות בגודל, אך אין להוכיח מזה דאין משערין בד' אצבעות מרווחות, אשר הוי זה טפח שוחק, וכפי הנראה שעיקר מה שהוכיח הבאר שבע שם הוא להוציא מן הדעה שהביא שם די"ח טפחים דמקדש הוו כ"ד טפחים דעלמא, וע"ז שפיר תמה מהתם, אך אם נבא לדון אם מידות המקדש היו באצבעות מצומצות או באצבעות מרווחות אין ללמוד משם, ורק לדעת הרשב"א דהאמה היתירה חצי אצבע היא אמה שוחקת, יש להוכיח דמידות המקדש היו באמה עוצבת, שהרי תנן במתניתין פי"ז דכלים דאמה זו יתירה על של משה חצי אצבע, והרי דאמה של משה דמדדו בה כלי המקדש היא אמה עוצבת.

ובס' צידה לדרך ר"פ בהעלותך, הביא די"מ שהי' מידת כלי המקדש באמות שוחקות, והוא מס' מנחת יהודה שהביא הט"ז בדברי דוד שם, ותמה ע"ז דודאי היו עצבות, וכתב שאף שכתבו התוס' ד"שמא" היו עצבות, ודאי מוכיח שכן הוא, עיי"ש.

והמנ"ח מ' צ"ה פשיטא לי' דאמות של כלי המקדש היו שוחקות, ובאג"מ שם תמה ע"ז טובא, וזה צ"ב, דלמה שנקט המנ"ח במ' כ"ד ובמ' שכ"ה ובמ' ת"ח ובמ' תק"כ דהא דמשערין בשוחקות ובעצבות לחומרא הוי זה מטעם ספק, א"כ ודאי דכלי המקדש נעשו כפי המידה האמיתית, ומהיכ"ת נימא שנעשו באמות שוחקות, וצ"ע בזה.

וע' עוד להלן סוסק"ה שנת' דלגירסת כמה ראשונים בסוגיא דנדה דכ"ו., נלמד מסוגיא דהתם דמידת כלי המקדש הי' במידה שוחקת, עיי"ש.

ויש להעיר עוד לד' הריטב"א בשבת דצ"ט. דלכאו' מפורש יוצא מדבריו דמדת קרשי המשכן הי' באמות עצבות, עייש"ה.

עוד יש לציין לפירוש ר"ח בסוכה ד"ה:, ז"ל, הניחא לר"מ דאמר וכו' כל האמות היו בבינוניות, ומפורש דאמה של משה היתה קטנה ואחרת היתה יתירה עלי' חצי אצבע, ואחרת יתירה עלי' חצי אצבע, נמצאת האמה שהיא ו' טפחים וחצי אצבע היא הבינונית שיש פחות ממנה חצי אצבע ואחרת יתירה עלי' חצי אצבע, עכ"ל, ומפורש בדבריו דמידת כלי המקדש הי' באמה שהיא ו' טפחים וחצי אצבע, ולדעת הרשב"א היינו אמה שוחקת, אך לא נתפרש בדבריו דאם כן היא מידת כלי המקדש, א"כ מהי אמה "של משה", ומה עשו בה, והראוני בס' שיעורי תורה שהביא מהגרז"ר בענגיס זצ"ל שתמה מאד ע"ד הר"ח, עיי"ש, וע' עוד בל' הר"ח בפסחים דפ"ו. ונ' שאינו מפרש כפירש"י שם, וצ"ע כעת.

ה] והנה במנ"ח מ' שכ"ה האריך להוכיח דכל הא דלחומרא משערינן בשוחקות היינו רק היכא שנאמר השיעור באמות, אך היכא שנאמר השיעור בטפחים היינו טפחים עצבות בין לקולא ובין לחומרא, עיי"ש.

אך כבר הביא שם המנ"ח גופי' דבטושו"ע או"ח סי' שס"ג מפורש דאף בטפחים בעינן שוחקות היכא דהוי זה לחומרא, ואין מבוי ניתר בלחי וקורה אא"כ אינו נמוך מי' טפחים מרווחים.

ובאמת מפורש כן עוד מן הראשונים דאף בטפחים היכא דהוי זה לחומרא בעי' טפחים שוחקות, והוא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במתניתין הנ"ל שמפורש דאף בטפחים בעי' שיהיו שוחקות, וכ"ה להדיא בעבוה"ק להרשב"א בית א' פ"ג כשהביא דעת הרמב"ם שלא אמרו מצומצמות במבוי אלא להקל ולא להחמיר, וכ"ה גם ל' התוס' פסחים דל"ט: ד"ה ערוגה דטפחים של כלאים שוחקות, אך עמש"נ לעיל סק"ב בד' התוס' שם.

והנה אמנם משמעות ל' הרמב"ם ספי"ז משבת דשיעור טפח הוא שוה בכל מקום, ורק באמה הוא דפעמים משערין באמה בת ו' טפחים דחוקות זל"ז ופעמים משערין באמה בת ו' שוחקות ורווחות, ומשמעות לשונו הוא דעצבות ושוחקות אי"ז באצבעות אלא בטפחים, שיש טפחים דחוקות זל"ז ויש טפחים שוחקות ורווחות, (ומובן לפ"ז דע"כ ל"ש חילוק מדה זו רק באמות ולא בטפחים), אך כיון שמפורש בפיהמ"ש לרבינו דאף בטפחים משערין בשוחקות להחמיר, וגם מפורש שם דעצבות ושוחקות היינו במדידת האצבעות ולא במדידת הטפחים, וכ"כ גם הרשב"א בעבוה"ק לדעת הרמב"ם, נ' דצריך לדחוק ל' הרמב"ם בהלכות.

ואח"ז ראיתי דברים מפורשים בזה בשו"ת הרמב"ם סימן ל"ח, וקאי שם על דבריו בהלכות, ז"ל, הדבר ברור מאד ואינו צריך לפרשן והוא מסכים עם אשר בחיבור. ורק נסתפק לך הענין בגלל דמיונך, שהעשרים אמה נמדדות בטפח מצומצם ובטפח מרווח, וזאת לא אמר איש ואין הוא מובן הדברים, אלא העניין שכאשר אמרנו כל מבוי שגובהו עשרים אמה ולמעלה פסול, וכמו כן אם גובהו פחות מעשרה טפחים, פסול, אנו לוקחים לחומרא בשתי הפנים, וזה שכל מבוי שגובהו עשרים אמה בטפח מצומצם הוא פסול, ואם יהיה גובהו עשרה טפחים שהוא כשר נצטרך שיהיו אלה העשרה טפחים רווחות ואז יהיה כשר, אבל אם יש בו עשרה טפחים בטפח מצומצם הוא פסול, לפי שהוא פחות מעשרה טפחים במרווחות, ויהי' כללו של דבר, שעשרים של מבוי לפסלו הן בטפח מצומצם ועשרה טפחים של מבוי להכשירו הם בטפח מרווח, ואם כן מדדנו פעם במרווחות ופעם במצומצמות להחמיר, עשרים האמה נמדדות במצומצמות ותו לא, ועשרת הטפחים נמדדים במרווחות בלבד וכו', עכ"ל.

והמנ"ח גופי' תברי' לגזיזי' ובמ' תקמ"ו נקט דלגבי מעקה בעינן שיהא גבוה י' טפחים שוחקות, כיון דלחומרא בעינן שוחקות, וכן פשיטא לי' במ' נ"ג, עיי"ש שדן לגבי שיעור בור י' טפחים, ונסתפק גם אם א' כרה י' טפחים עצבות ובא חבירו והשלים לשוחקות, עיי"ש.

ויש להעיר עוד בזה, ממה שהביא הביאוה"ל בסי' תקפ"ו דבכל בו ובפי' רבינו מנוח פ"א משופר מבו' דגרסי בגמ' דנדה דכ"ו. דחמשה שיעורן טפח שוחק, וכ"נ בפי' ר"ח לר"ה דכ"ז:, עכ"ד, והרי דאף בטפחים משערין בטפח שוחק, אך עיקר גירסא זו צ"ע, דהרי מני התם שליא, והתם יש לנו לשער בטפח עצב לחומרא, וכן קשיא דמאי פריך התם ותו ליכא והאיכא טפח וכו' מביא את הטומאה וכו' והא איכא אבן היוצא מן התנור טפח וכו' והאיכא תנורי בנות טפח וכו', ולכאו' בכל הנך הוי השיעור בטפח עצב, דהוי זה לחומרא, וכן קשיא דמאי פריך התם והאיכא מסגרת טפח וכו' והאיכא כפורת טפח, הרי התם הוי זה טפח עצב, עמש"נ בזה לעיל סק"ד כיצד הי' מדת כלי המקדש.

ונ' מוכח מזה לגירסא זו, דעיקר המידות הם שוחקות ומידת עצבות הוי חומרא דרבנן, וכמש"נ לעיל בדעת הרמב"ם, וע"כ ניחא הא דלגבי שליא ולגבי אהל טפח שמביא את הטומאה ולגבי אבן היוצא מן התנור טפח ותנורי בנות טפח משערין בטפח שוחק, דהגם דבעלמא החמירו לשער לחומרא בעצבות, מ"מ בטומאה י"ל דלא החמירו דאפושי טומאה לא מפשינן, ע' ביצה ד"ז., ותוס' ב"ק די"א: ומנחות דס"ט., וחי' הרמב"ן שבת דצ"ה., וחי' הרמב"ן רשב"א ריטב"א יבמות דקי"ט., וחי' הרמב"ן נדה ד"ב., וחי' הריטב"א קידושין ד"פ., ויראים מ' ק"ב, ורע"ב חולין פ"א מ"ב, ובזה ניחא גם הא דפריך ממסגרת ומכפורת, דכיון דעיקר המדות הם שוחקות ומידת עצבות הוי חומרא דרבנן, ע"כ ודאי דכלי המקדש הוו בטפח שוחק, וז"ב.

ושו"ר בחינוך מ' שכ"ד, ז"ל, והדס וערבה ג' טפחים "עצבות", ומתחילה חשבתי דמבו' מזה כד' המנ"ח דבשיעורים שנאמרו בטפחים משערין בעצבות, אך בהערות שם הביאו דברוב דפוסים ליתא תיבת עצבות, אך באמת הוא טעות, דמכוון החינוך הוא כמו שמסיים "שהן י' אצבעות בגודל", והיינו כמש"א בסוכה דל"ב: דמשערין ג' טפחים באמה של ה' טפחים עשה אותה ששה צא מהן ג' להדס, דהו"ל תרי ופלגא, שהן י' אצבעות, וז"פ.

ויש להעיר עוד בזה ממש"כ הריטב"א בסוגיין, ז"ל, וד' טפחים דאמרינן פי' טפחים שוחקות, דאי מצומצמות הו"ל רחבו של מבוי כארכו, דהא אין פתח בפחות מד' טפחים, וקי"ל דאין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהא ארכו יותר על רחבו, וכ"כ גם לקמן ד"ה., ז"ל, וכי אמרינן במבוי דעלמא בארבעה היינו ד' טפחים שוחקות שהם ד' ומשהו, עכ"ל, ונ' מזה דאלמלי הא דאין ניתר בלחי וקורה עד שיהא ארכו יותר על רחבו הי' שיעורו בד' טפחים מצומצמות, והרי דלגבי טפחים אין משערין בשוחקות, ונ' כן עוד מד' הריטב"א לקמן ד"ה., דמבו' שם בדבריו דלגבי דינא דבתים וחצרות פתוחין לתוכו סגי בד' טפחים מצומצמות, ולא אמרי' דכיון דהוי זה לחומרא ניבעי ד' טפחים שוחקות, אך יש מקום לפרש שאין מכוון הריטב"א למידת שוחקות דסוגיין, אלא מכוון דבריו שמלבד ד' טפחים שוחקות דעלמא יש להוסיף עוד משהו, וכמש"כ התוס' לקמן ד"ה., ואשכחן כה"ג במש"א בסוכה ד"ז. דבעי' טפח שוחק, ואי נימא דאף בטפחים משערין לחומרא בשוחקות, הרי בע"כ המכוון התם הוא לתוספת משהו יותר על טפח שוחק דעלמא, וצ"ע בזה.

ו] הגרע"א בגליון שו"ע או"ח סי' שס"ג, נסתפק בהך כללא דשיערו חכמים להחמיר בשוחקות ועצבות, אם הוא כעין דרך ספק באיזה אמות ישערו ונקטינן בכל פעם לחומרא, או דכך הוא מעיקר הדין דהיכא דנזכר אמות וטפחים גבי קולא הפירוש מרווחות והיכא דקתני גבי חומרא היינו מצומצמות, וכאילו אמרו חז"ל במפורש מבוי רחב ד' טפחים מצומצות צריך תיקון לחי, וצריך שיהא גבהו י' טפחים מרווחות וארכו ד' אמות מרווחות, ועיי"ש שהוכיח מסוגיית הגמ' להלן ד"ה. כהצד הראשון, עיי"ש, וע' גם בס' תוספת שבת סי' שס"ג.

והנה עיי"ש דעיקר הוכחת הגרע"א מיוסדת על הא דפשיטא לי' דאי נימא דהוי זה דין ודאי, הרי דלגבי דינא דלחי הבולט ד' אמות נידון משום מבוי, הרי דלמ"ד דשיעור מבוי ד' אמות ומשערינן להו בשוחקות, אף אינו יוצא מתורת לחי עד שיהיו בו ד' אמות שוחקות, דכיון דשיעור מבוי הוי בתורת ודאי ד' אמות שוחקות, הרי ממילא דאף מה דיצא מתורת לחי בד' אמות, אי"ז רק בד' אמות שוחקות דזהו שיעור מבוי, עיי"ש.

ונ' מזה מד' הגרע"א, דהא דלחומרא משערינן בשוחקות, לאו היינו דהגם דעיקר המידה מתחילה ניתנה בכל מילי באמות עצבות, איכא דין נוסף דכל דלחומרא יש לנו לשער בשוחקות, אלא היינו שכך היא עיקר המידה מתחילה, דאמות דמבוי הם אמות שוחקות.

אמנם לפי מה שהבאנו לעיל ריש סק"ב בהערה ד' הרמ"ה, דעיקר המידה מדינא היא בעצבות, והא דהחמירו חכמים לשער בשוחקות הוא משום מראית העין, ועיקר הדברים נת' שם סק"ב גם בדעת הראשונים בשבת ובב"ב, הרי לכאו' נ' פשוט דעיקר המידה בכל מילי היא בעצבות, ואיכא דין נוסף דלחומרא יש לנו לשער בשוחקות, וע"כ ודאי דלגבי דינא דלחי הבולט ד' אמות שיצא מתורת לחי יש לנו לשער בעצבות, דזהו עיקר שיעור מבוי, ואך דלהחמיר אנו משערין בשוחקות, וז"ב.[[9]](#footnote-10)

ומה"ט יש לדון גם במה שהוכיח הגרע"א שם מד' התוס' לקמן ד"ה., עייש"ה, ולכאו' כל הראי' מהתם הוא אם נפרש דהצד שהוא דין ודאי לשער בעצבות ובשוחקות לחומרא, הוא משום דמעיקרא כך נאמרה המידה, אך אם נימא דעיקר המידה ודאי נאמרה בעצבות, ואלא איכא דין נוסף דלחומרא יש להחמיר ולשער בשוחקות, לכאו' אין להוכיח משם, עייש"ה ודו"ק.

ושו"ר בחזו"א כלאים סי' י"ב סק"כ, ז"ל, י"ל נהי שאנו צריכים למחשב תמיד לחומרא, מ"מ כשבאו חכצים לקבוע שיעור אין לפנינו ב' מדות, ובאמת נקבע מדה אחת לד' ולח', אלא כשאנו מודדים למעשה עושין לחומרא, וכיון שבעצם ל"ש למגזר בח' לא גזרו אלא בח' ומשהו, עכ"ל, וזה ממש כמש"נ לדון בהראי' מד' התוס' לקמן.

אמנם למש"נ לעיל סק"ד בדעת התוס' והרשב"א והריטב"א, דהא דמשערין בעצבות ובשוחקות לחומרא, הוא משום דמדינא איכא ב' אופני מדידה ונמסר הדבר לחכמים, א"כ מסתברא מילתא דהיינו דמתחילה כשקבעו חכמים השיעור קבעו לשערן בשוחקות, ולפ"ז שפיר קיימא הוכחת הגרע"א.

ונפ"מ עוד בזה, במה שנקט בחי' אבהעו"ז בסוגיין, דלגבי דינא דמחול הכרם, אם נפרצה הגדר שכנגדו יותר מי' אמות ליכא בזה לדין מחול הכרם ומותר להביא זרע בריחוק ד' אמות, והובא דין זה בגליון הגרע"א יו"ד סי' רצ"ו, ובפשוטו יש ללמוד מזה שדעתם דפירצת י' דאורייתא, אך יל"ד דדין מחול הכרם אינו אלא מדרבנן, ואכ"מ, וכתב האבהעו"ז דבזה משערין באמות גדולות, וכן נקט גם בס' לשון הזהב, והביא כן גם בשם הגאון כמוהר"ר יצחק סג"ל, ולכאו' אי נימא דהיכא דהוי זה לחומרא נאמר עיקר השיעור בעצבות, הרי דכיון דעיקר דין פירצת י' הוי זה לחומרא לשערו בעצבות, כבר נאמר עיקר שיעור פירצת י' באמות עצבות, ותו אף היכא דהוי זה לקולא לשער בעצבות נמי יש לשער כן, אך ד' הגאונים הללו אתיין לדעת אביי דהללו באמות בת ה' והללו באמות בת ו', ובזה מסתבר טפי דהוי זה מטעם ספק, וצ"ע בזה.

ונפ"מ בזה גם במה שדן השפ"א סוכה ד"י., בדינא דסוכה ע"ג סוכה דלחד מ"ד שיעור ההפלגה הוא י' טפחים דכהכשרה כך פסולה, ונסתפק שם אם סגי לפסול בי' טפחים עצבות, או דכיון דלהכשרה בעי' י' טפחים שוחקות ה"ה לא מיפסל רק אם איכא הפלגה די' טפחים שוחקות, ולכאו' זה תליא בהנ"ל.

וע' עוד בס' שיעורין של תורה סי' ג', שכתב שלדעת הרמב"ם שההפרש בין עצבות לשוחקות הוא רב, נ' שאי"ז מטעם טעות, אלא שכך הוא מעיקר ההלכה דמשערין בזה ובזה לחומרא, ודימה ד"ז למש"כ החת"ס והגר"ח בביאור מש"א לענין שערות דהלכה כדברי כולן להחמיר, ועיי"ש שכתב לחדש לפ"ז דלענין מקוה משערין בעצבות, כיון דהתם אין עיקר השיעור באמות אלא בגובה האדם, וזה דלא כמש"כ התשב"ץ ח"א סי' י"ז, וח"ג סי' רכ"ב, והפוסקים ביו"ד סי' ר"א דמשערין בשוחקות, וכן פשיטא להו להמבי"ט ח"א סי' קמ"ג והמהרי"ט ח"ב יו"ד סי' י"ט, ונתישב בזה הקו' בהא דאמרי' דשלחן של מקדש של פרקים הי' דאמה באמה היכי יתיב, ומה מייתי הרי מידת כלי המקדש היתה באמה עצבה עמש"נ בנידון בזה באורך לעיל סק"ד, ומידת מקוה היתה באמה שוחקת, ועמש"כ בקו' זו באג"מ יו"ד סי' ק"ז.

ויש לדון עוד, במש"כ הרוקח סי' קע"א, ז"ל, כל היכא דעצבות או שוחקות לחומרא ניזיל בתרייהו וכן ד' אמות וכו' וכן למציאה וכו', עכ"ל, ובפשוטו היינו שאינו זוכה בד' אמות במציאה רק בד' אמות עצבות ולא בשוחקות, אך בגליוני הש"ס בסוגיין פירשה בע"א, ואם הא דמשערין בעצבות ובשוחקות לחומרא הוי מכח ספק, יל"ד דלכאו' כה"ג הוי ספק אם זכה בו, וצריך בדיקה אם כה"ג מצי אחר לתפוס, ואם הוי זה דין ודאי, צ"ע מ"ט חשיב זה לחומרא, הרי בדיני ממונות כל דהוי חומרא לזה הוי קולא לזה, ולענין מכר חזינן דמשערים בעצבות וכמש"כ הראשונים בב"ב דפ"ג. הבאנו דבריהם לעיל סק"ב, ועיי"ש מה שפירש הרמ"ה בזה, אך י"ל דלא תליא בדוקא בקולא ובחומרא, אלא כל היכא דבעי' לחלות הדין שלא יהא טפי משיעור מסוים, בעינן שלא יהא יותר משיעור זה דעצבות, ולהיפך כל היכא דבעי' לחלות הדין שיהא שיעור מסוים, בעי' שיהא שיעור זה שוחקות, וע"כ לזכות במציאה דחלות הדין הוא ע"י דהוי בתוך ד' אמות, בעי' שיהא בתוך ד' אמות עצבות, וצ"ע עוד בזה.

?העירוני לדון, אם המעביר ברה"ר בשבת ד' אמות עצבות דנים אותו בי"ד למיתה, דלדעת הסוברים דהוא ספק, ודאי דאין דנים אותו למיתה, אך לדעת הסוברים דלחומרא משערינן בשוחקות, יל"ע אם מחמרינן גם שלא להמית אלא בשיש ד' אמות שוחקות, ולמש"כ הגרע"א דלגבי דינים דלחומרא הוי הדין לשער בשוחקות, נ' פשוט דלגבי שיעור ד' אמות דמשערינן בעצבות, יחייבו אותו מיתה, וז"ב. - מוצש"ק פקודי אור לאדר"ח אד"ב תשע"א.

1. וצ"ע בזה, דהא במתני' דכלים שם תנן האמה שאמרו באמה בינונית, ופירשו הר"ש והרא"ש שם דהיינו האמה שאמרו לענין מעביר ד' אמות ברה"ר ולענין אלפים תחום שבת ולענין סוכה ומבוי וכלאים, וכעי"ז בפיהמ"ש להרמב"ם שם, וברמב"ם הנד' נשמט תיבת כלאים, והנה במנחות דצ"ח. אמרינן דבינונית מכלל דאיכא דנפישא מינה אין והא תנן ב' אמות היו בשושן הבירה, ופי' הרא"ש בכלים שם, דה"נ הא דתנן במתניתין באמה בינונית הוא לפי שיש ב' אמות יתירות ממנה, ולפ"ז מבו' דבכל הנך מילי משערין באמה בינונית ואין משערין באמה היתירה חצי אצבע, ואי נימא דהאמה היתירה חצי אצבע היא האמה השוחקת, א"כ הרי לגבי כלאים משערין באמה שוחקת לחומרא, ובע"כ מד' הרא"ש דהאמה היתירה חצי אצבע אי"ז כלל אמה שוחקת, ולדעת הרשב"א צ"ל דאמה בינונית שאמרו הוא משום דאיכא אמה היתירה אצבע על של משה, וכ"ה הלשון בפי' הר"ש שם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להעיר עוד, למש"כ בס' אהל מועד שער עירובין דרך ראשון נתיב א', ז"ל, ואמה שוחקת יתירה על הדחוקה חצי אצבע, ושיעור אמה שוחקת ו' טפחים והטפח ד' בגודל וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריו דאמה שוחקת היא הויא ו' טפחים, ואמה עוצבת הויא פחות מו' טפחים חצי אצבע, וזה צ"ב רב, ואולי יש להגי' ושיעור אמה "עוצבת" ו' טפחים וכו', וצ"ע בזה, ולגיר' שלפנינו נ' דאמה שוחקת היא האמה העיקרית, ע' להלן שהאכנו בנידו"ז.. [↑](#footnote-ref-3)
3. וראיתי להוכיח שאי"ז בדרך ספק, ממש"כ הרשב"א בחידושיו לסוגיין בעבוה"ק, דלדעת רבא א"צ לומר דרוב אמות קאמר, אלא השוו חכמים מידותיהם, ואם הא דבסוכה ומבוי משערין בעצבות ובכלאים משערין בשוחקות הוי מספק, א"כ ל"ש לומר דהשוו חכמים מידותיהם, כיון דאף במה שאמרו לשער בעצבות ובשוחקות אמרו כן רק להחמיר מספק, ולא הוי זה דין ודאי, וז"פ, ולדעת הרשב"א גופי' ודאי מוכח שאי"ז מטעם ספק, שהרי מבו' בדבריו דאף לגבי מילי דאורייתא אמרי' דהשוו מידותיהם, ובע"כ צ"ל בדעתו דמדאורייתא איכא ב' אופני מדידה דאמה ונמסר הדבר לחכמים, ע' בזה להלן סק"ד. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם יש לעורר בזה, דאם עיקר מידת האמה היא באמה עצבה, ומדרבנן משערין באמה שוחקת לחומרא, מ"ט לא החמירו רק להוסיף על אמה של תורה רק היכא דריבוי השיעור הוא חומרא, ולא החמירו לפחות מאמה של תורה היכא דמיעוט השיעור הוא לחומרא, והעירוני די"ל בזה, אי נימא דמדאורייתא איכא גם מדה דשוחקות, דלפ"ז י"ל דלא החמירו רק לשער כמידת אמה אחרת, אך לפחות ממידת אמה דליכא כלל מידת אמה כזו, לא החמירו חכמים.

   וביותר צ"ע, דלכאו' טפי הי' ראוי להחמיר לפחות מאמה של תורה היכא דהשיעור הוא שלא להוסיף, מאשר לשער בשוחקות היכא דהשיעור הוא שלא לפחות, שהרי בפשוטו טעם החומרא היא שלא יבואו לידי מכשול, ולכאו' ל"ש מכשול אלא היכא דהשיעור הוא שלא להוסיף, וכגון בשיעור מבוי שהוא עד כ' אמה, דבזה יש לנו למעט השיעור, שמא לא ישער באמות עצבות כדינו, אלא יהא ריוח בין האצבעות, ומכח זה יהא סבור דאין גובה המבוי יותר מכ' אמה, ובאמת לפי המידה העצבה גבהו כ' אמה, וע"כ הי' מקום להחמיר לפחות מאמה של תורה, אך משא"כ היכא דהשיעור הוא שלא לפחות, וכגון בט"ז אמה דקרחת הקרם, לכאו' אין כ"כ חשש טעות, שיהא סבור שיש בזה ט"ז אמה ועדין אין בזה ט"ז אמה.

   אך פשר דבר נתפרש בד' הרמ"ה בב"ב דפ"ג., עיי"ש שעמד מ"ט במכר אין משערין באמות שוחקות ואילו בכלאים משערין בשוחקות, וכתב ג' טעמים בזה, והטעם הראשון הוא, דלגבי כלאים דמשערין בשוחקות, הוא שאם ירחיק ט"ז אמה עצבות, שמא יבא אחר וימדוד ולא יצמצם, ויהא סבור שיש פחות מט"ז אמה, ויבא לידי חשד או לידי הרגל עבירה, וע"כ הצריכו לשער בעצבות, עיי"ש בדבריו, והרי דטעם החומרא לשער בשוחקות הוא משום טעות דאחר שימדוד, ולא משם חשש טעות דהאדם עצמו, וניחא דע"כ שפיר החמירו לשער בשוחקות, הגם דבמדידת האדם עצמו אין בזה חשש טעות כ"כ, ולפ"ז י"ל דמה"ט היכא דהשיעור הוא שלא להוסיף, לא הצריכו לפחות מאמה של תורה, די"ל דכלל לא חששו להטעות דהאדם עצמו, דאיהו דייק במדידתו, אלא חששו למראית העין דאחר, ובזה יש מקום לחוש רק היכא דהשיעור הוא שלא לפחות, ובזה חיישי' שלא ידייק האחר במדידתו ויהא סבור שעדין אין בזה כדי השיעור, אך משא"כ היכא דהשיעור הוא שלא להוסיף, וכגון במבוי שלא יהא גבוה יותר מכ' אמה, אין מקום טעות כ"כ, דהיכא דליכא במבוי יותר מכ' אמה עצבות ליכא למיחש שבמדידת אחר יהא בזה יותר מכ' אמה, וע"כ בזה לא הצריכו חכמים לפחות ממידה של תורה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק בית א' ש"ג, אך לא נתפרש מש"כ שם, כל אמות שאמרו במבוי יראה לי שהן דחוקות מצומצמות, ולא אמרו שוחקות אלא בכלאים "ובסוכה", עכ"ל, וצ"ב, שהרי כ"ה דכל אמות שבמבוי הן עצבות, ה"נ כל אמות שבסוכה הן עצבות, שהשוו חכמים מידותיהם, וביותר שהרי לדידן כלל ליכא שיעור אמות בסוכה דהוי לחומרא לשערו בשוחקות, וכנראה תיבת "ובסוכה" ט"ס היא.

   ובעיקר ד' הרשב"א, עי' בגאו"י שכתב, דלא קאמר אלא בהנך דאיתמר בהו אמות, דאזלי' בתר רובא, אבל בהנך דאיתמר בהו טפחים דכו"ע אזלי' לחומרא ואמרי' שוחקות, דבטפחים רובן דשוחקות לחומרא, עכ"ד, וע' בס' האיר יוסף מש"כ בזה, ול"ע כעת.

   וראיתי להעיר עוד ע"ד הרשב"א, דלכאו' לדעתו דבכלאים כל אמות שוחקות, א"כ ה"נ דין פירצת י' לענין כלאים, שהביאו התוס' בד"ה והא, הוי באמות שוחקות, ואילו דין פירצה במחיצות שבת הוי באמות עצבות, ואי"ז במשמע, וראיתי לפרש דאדרבה היא הנותנת דל"ש כ"ד הרשב"א אלא בשיעורים שנאמרו במסוים בכלאים, אך שיעור פירצת י' הוי שיעור בדין מחיצה בעלמא, ול"ש לומר בזה דהשוו מידותיהם, וזה ע"ד מה שתירץ בתור"פ לקו' התוס' דבאמה זו דל"ה דין מסוים בכלאים לא קמיירי, וראיתי להוכיח לפי"ז, דדין פירצת י' במבוי הוי דין מסוים במבוי, ול"ש לדין פירצת י' בעלמא, ולפ"ז ניחא קו' הגרע"א דמ"ט נקט לפירצת מבוי ולא נקט לרחבו, ולהנ"ל י"ל דשיעור רוחב י' אמות, הוי שיעור פתח בכל התורה, ואי"ז דין מסוים במבוי, ובתוס' הרא"ש בסוגיין במה שתירץ על קו' התוס' הנז' מבו' לא כן, אלא הוי זה חד דינא עם פירצת י' בכלאים, וצריך בדיקה בפרט זה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' בהגהות יצחק ירנן על הרי"צ גאות אות צ"א שהביא פלוגתת האחרונים אם שיעור טפח בשופר הוי דאורייתא, ועיי"ש שהוכיח מד' התוס' בסוכה ד"ז: דהוי זה מדאורייתא, וע' בזה גם בביאוה"ל סי' תקפ"ו, ועיי"ש שדן לומר דהפלוגתא אם בעי' טפח שוחק תליא בזה, דאם הוי דאורייתא בעי' טפח שוחק לחומרא, ואין טעם הרי"צ גאות משום כדי שיאחזנו, אלא משום דבכל המדות משערינן בשוחקות לחומרא, אך אם הוי רק מדרבנן א"צ לשער בשוחקות, אך דחה לזה דאף אם הוי מדרבנן נמי יש לשער בשוחקות לחומרא, וכמבואר בסוגיין דאף במידי דרבנן החמירו, דהא מבוי הוי דינים דרבנן, וכבר עמד בזה המנ"ח שם בתו"ד דאף בדרבנן יש להחמיר בשוחקות, וכן מבו' ברוקח סי' קע"א דבכל מילי דרבנן מחמירים לשער בשוחקות, הובא בגליוני הש"ס בסוגיין, וע' ביאוה"ל סי' שס"ג סכ"ו שהביא מס' תוספות שבת שפי' הטעם דאין מקילין בזה מכח הא דספיקא דרבנן לקולא, דהוא משום דהוי מחמת חיסרון ידיעה, ועיי"ש מה שהביא מהפמ"ג, וכ"ז אי נימא דהא דמשערין בשוחקות לחומרא הוי מטעם ספק, אך לפ"מ שהבאנו מד' הראשונים דהוי זה דין ודאי מדרבנן א"צ לכ"ז, ע' בזה בתו"ש שם שהביא כן מחכם א' דהוי זה דין ודאי, ותמה עליו.

   אמנם הנה המנ"ח במ' כ"ד אות ג' נקט דהא דמשערינן לחומרא בעצבות ובשוחקות הוי זה מטעם ספק, ונקט לפ"ז לדבר פשוט דכ"ז הוא בדאורייתא אך במידי דרבנן אזלינן לקולא, עיי"ש באורך, וצ"ע רב, דא"כ מ"ט משערינן לענין מבוי בעצבות ובשוחקות לחומרא, הרי הוי זה מידי דרבנן, וכמו שהוכיח כן המנ"ח גופי' במ' שכ"ה, וצע"ג.

   שו"ר בתשב"ץ ח"ג סימן רכב, ז"ל, וכל אלו השיעורים הם שחוקים דבמקוה בעינן אמות שוחקות באמה בת ששה טפחים להחמיר. דבשל תורה מחמירי' לאפוקי נפשין מכל ספיקא, עכ"ל, והרי להדיא דהא דמשערינן בשוחקות הוי רק בשל תורה להחמיר, וצ"ע דהרי מבוי הוי מידי דרבנן, ועמד בזה בגליוני הש"ס בסוגיין, ובש"ך יו"ד סי' ר"א סק"ו הביא מש"כ המעד"מ דברביעית דרבנן אין משערין בשוחקות, וקשיא כנ"ל מסוגיין, ואולי י"ל שדעת התשב"ץ דעיקר המידה היא עצבה, והא דמשערין בשוחקת הוא מדרבנן לאפוקי נפשין מספק שמא לא דקדק היטב, וע"כ לענין מבוי משערין בעצבה, דזהו עיקר המדה, ואה"נ אף היכא דהוי זה לחומרא לשער בשוחקת, נמי משערין בעצבה, כיון דהוי זה מידי דרבנן, אך אי"ז כמש"כ הרמב"ם ספי"ז משבת דאף במבוי משערין לחומרא בשוחקות, וגם הרשב"א דפליג הוא משום דהשוו מדותיהן כיון דרוב אמות הוי לחומרא לשערן בעצבות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובמק"א נת' עוד בזה, מל' רש"י לקמן די"ט: ד"ה בבור רחב ח', נמצא בין פס לפס שיעור "פתח" י' אמות, ור"מ בהכי שרי, עכ"ל, דנ' להדיא דהא דאסר ר"מ ביותר מי', הוא משום דינא דעלמא דפרצת י' ל"ה פתח, וכן נ' גם מל' רש"י במתני' ר"פ עושין פסין שפירש דהא דתנן א' נכנסת וא' יוצאת קולא הוא דל"ב י' אמות מצומצמות, ונ' מזה דשיעורא דר"מ הוא י' אמות, וע"כ הוי זה קולא דל"ב מצוצמצות, אך לד' ר"ח ב"ש הא דל"ב מצומצמות אי"ז קולא בשיעור י' אמות, אלא היינו משום דל"ה השיעור כלל י' אמות, אלא הוי השיעור כמלא ג' רבקות א' נכנסת וא' יוצאת, דזה הוי יותר מי', ודו"ק.

   ונ' נפ"מ לדינא בין פירש"י לפי' רחב"ש, והוא במה שדנו בגמ' לקמן ד"י. דלא התיר ר"י במבוי אלא עד י"ג ושליש דומיא דפסי ביראות, והנה הרי בפסי ביראות שרינן עד י"ג אמה ושליש שוחקות, ויש להסתפק אם ה"נ במבוי יהא מותר עד י"ג אמה ושליש שוחקות, והנה לדעת רש"י דדינא דפרצת י' בפסי ביראות הוי דומיא דפרצת י' בעלמא, ואפ"ה מתיר ר"מ עד שיהיו שוחקות, והרי דהוי זה קולא מסוימת בפסי ביראות, הרי דה"נ הא דמתיר ר"י עד י"ג אמה ושליש שוחקות הוי זה קולא מסוימת בפסי ביראות, אך במבוי יהא השיעור בעצבות, כ"ה דלדעת ר"מ ל"ד מבוי לדין פסי ביראות, וודאי לא שרי רק בי' אמות עצבות, אך לדעת ר"ח ב"ש דעיקר שיעורא דפסי ביראות הוי בא' נכנסת וא' יוצאת דהוי מעט יותר מי"ג ושליש, ולדעתו י"ג ושליש אינו בדקדוק, ואי"ז כלל משום קולא דפסי ביראות, שהרי הוכיח מזה דגם לדעת ר"מ אין דין הפרצה בפסי ביראות מדין פרצת י' בעלמא, הרי דה"נ במבוי אף אם לא התיר ר"י יותר מי"ג אמה ושליש, יש לשער בב' רבקות של ד' א' נכנסת וא' יוצאת, דהוי מעט יותר מי"ג אמה ושליש, וז"ב.

   וילה"ע עוד על פי' רחב"ש, מסוגיא דלקמן ד"י שדנו לדעת ר' יהודה אם דין ראש המבוי קייל מפסי ביראות או חמור מפסי ביראות, ולד' רחב"ש הרי מדר"מ חזינן דדין ראש המבוי חמיר מפסי ביראות, דראש המבוי אסור ביותר מי', ואילו פסי ביראות מותרין עד שיעור גדול יותר, ומ"ט לא מייתי' ראי' מזה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולפ"ז הרי דממה שהוצרך הרשב"א לפרש מ"ט לדעת אביי לא אמרי' דהשוו חכמים מידותיהם, מבו' דמעיקרא דדינא הי' ביד חכמים להשוות מידותיהן שיהיו כל אמות דסוכה ומבוי באמה בת ה' טפחים, וכל מידות דכלאים באמה בת ו' טפחים, ואף דהוי זה לקולא במידי דאורייתא, ולכאו' ממ"נ אם עיקר האמה היא בת ו' טפחים, היאך יקילו בסוכה לשער באמה בת ה', ואם עיקר האמה היא בת ה' היאך יקילו בכלאים לשער באמה בת ו', ונ' דג"ז מתפרש ע"ד הנ"ל, שהרי חזינן דאמת יסוד ואמת סובב היו באמה בת ה', ואילו אמת בנין באמה בת ו' טפחים, ובאמת כלים פליגי ר"מ ור"י, וחזינן מזה דמדאורייתא איכא ב' מיני מדידה דאמה, דבת ה' טפחים ודבת ו' טפחים, ונמסר הדבר לחכמים לקבוע מידת האמה בכל דבר ודבר, וזה מחודש טפי.

   ונ' מקור נוסף לזה מתו"ד הרשב"א, דהנה לעיל ריש סק"ב בהערה הבאנו להוכיח מד' הרשב"א אלו דהא דמשערין בשוחקות ובעצבות אי"ז מטעם ספק, דא"כ ל"ה שייך למימר שהלכו בזה אחר הרוב, שהרי אף בהרוב אי"ז אלא מטעם ספק ואי"ז דין ודאי, ולפ"ז הרי ממה שדן הרשב"א מ"ט לדעת אביי לא נימא דהשוו מידותיהן, הרי מוכח דאף הא דאמות סוכה ומבוי באמה בת ה' ואמות כלאים באמה בת ו' הוי זה דין ודאי, וצ"ב דבשלמא הא דאמות שוחקות ועצבות הוי דין ודאי שפיר יש להבין, דמשום חשש מכשול הצריכו חכמים בתורת ודאי לשער לחומרא בשוחקות, אך לדעת אביי ק' להבין דיצריכו חכמים בתורת ודאי לשער באמות אחרות, דמה חשש מכשול שייך בזה, אך לפי המבואר הוא מובן היטב, דכיון דמדאורייתא איכא ב' מיני מדידה דאמה, ונמסר הדבר לחכמים לקבוע מידת האמה בכל דבר ודבר, ע"כ היכא דהוי זה לחומרא שיערו מידת האמה באמה בת ה' טפחים, והיכא דהוי זה לחומרא שיערו מידת האמה באמה בת ו' טפחים, וז"ב. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך יש להעיר בזה, שהרי התם אביי קאמר לה, ולדעת אביי אמת מבוי באמה בת ה', ואילו בשיעור משך מבוי ד' אמות משערין באמה בת ו', ובזה לכאו' אין מסתבר לפרש דעיקר המדה היא באמה בת ה' ורק מחשש טעות ומראית העין הצריכו לשער באמה בת ו', אלא הטעם בזה הוא חד מתרתי או דמספקא לן אם השיעור הוא באמה בת ה' או באמה בת ו', או דהיכא דהוי זה חומרא נאמר עיקר השיעור באמה בת ה' והיכא דהוי זה חומרא נאמר עיקר השיעור באמה בת ו', וע' לעיל סק"ד בהערה מש"נ בדה לדעת הרשב"א, וע"ז שפיר יש להוכיח כד' הגרע"א, אך אולי י"ל דאביי גופי' לא ס"ל בזה כרב נחמן, עדש"כ התוס' בד"ה כמ"ד בארבעה דלי' לא ס"ל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)