שחיטה - הרב משה אפרים ליברמן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין

**שמעתתא דהגרמה**

**יח ע"א**

**ר' יוסי בר' יהודה אומר מלא החוט ע"פ רובה**

בביאור מחלו' רבנן ור"י בר"י יש לבאר בתרי אנפי או שנחלקו בעיקר דין שחיטה אם סגי ברוב או דבעינן כולה ממש וכן מבואר בגמ' לק' יט ע"א [וכן משמע מל' רש"י ד"ה הלכה וכש"כ הגרע"א אך עי' בחי' הרא"ה וריטב"א לק' שם ועיקר הטעם שאינו מועיל רוב היה אפשר לומר שכיון שיסוד הדין שחיטה הוא להמית הבהמה ע"י הריסת הסימן לא מהני לזה רוב כיון שבחיותא תליא מילתא אך עי' לק' כט ע"א דמבואר שגם פסוקת הגרגרת ברובו לגבי טריפות הוא מדין רובו ככולו וכ"כ להדיא בפלתי סי' כ', ועי' בשו"ת בן פורת (להגר"י ענגיל) סי' ד' סק"א שלדעת האומרים שבנקובת הושט הוי טרפיה ואפ"ה בעי שחיטת רוב ע"כ עיקר דין שחיטת רוב אינו אלא שיעור במעשה שחיטה ולא בנפקא חיותא ואמנם דזה תלוי בגדר דין נבילה דנקו"ה ואכ"מ, וכן יש לעיין לפי זה למה לרבנן פשוט דלא מהני רוב לאשווי מקום שחיטה עי' להלן] או שלכו"ע סגי ברוב אלא שלדעת רבנן כל שגמר השחיטה בפסול הרי זה פוסל השחיטה [כדמצינו לק' ל' ע"ב שיש מקום לפסול שהיה במיעוט בתרא ונאמרו בזה ב' מהלכים או משום שכל שחט כולו אין דין רובו ככולו או משום שפסולי שחיטה אינם רק פסול שלילי אלא פוסל חיובי ופוסל השחיטה ויתבאר במקומו בעזה"י] וכן מבואר ברש"י לק' ל' ע"ב [ועי' חי' חת"ס מהדו"ת שכן משמע ל' רש"י ד"ה מלא "הואיל וגמרו בפסול" וכ"כ במהרש"א בסוגיין אבל ממה שתלה הגמ' היקף רוב הטבעת לאשווי מקום שחיטה במחלו' ר"י ורבנן משמע שלרבנן ל"מ כלל רוב וי"ל] והראשונים שם הק' עליו מלק' יט ע"א. ועי' חי' חת"ס מהדו"ת שר"ל שדבר זה תלוי אם הגרמה נחשבת במקום שחיטה כש"כ התוס' לק' ל' ע"ב שאם הגרמה אינה מקום שחיטה ל"ש כלל פסול דמיעוט בתרא ויעוי' רמב"ן לק' יט ע"א שנחלקו בזה אמוראי [אך בדעת רש"י שם לא נראה כן ויתבאר במקומו בעזה"י] ע"ש.

**שיטת האית דאמרי**

עי' פירש"י שהביא דאית דאמרי' שטבעת שנחלקו רבנן ור"י אינו דווקא בטבעת העליון אלא בכל הטבעות שאע"פ שגם בין הטבעות הוא מקום שחיטה מ"מ כל שהתחיל לשחוט בטבעת אינו יכול לגמור בין הטבעות ומשמעות דברי רש"י שיכול לגמור בטבעת אחרת ורק בין הטבעת אינו יכול לגמור כיון שהוא סוג מקום שחיטה אחר שהוא טבעת ולא קרום ועי' שיטמ"ק לק' יט ע"ב "דכיון שהתחיל בתוך הטבעת צריך שיגמור כל שהשחיטה לתוכה לרבנן ולר' יוסי ברובה אלמא משום דמשונה הטבעות עצמן ממה שביניהן לא מצטרפי בשחיטתן" ועי' ברש"י שהק' ע"ז מהתוספתא אולם בב"ק צט ע"ב סתם כפירוש זה ועי' פלתי סי' כ' סק"א ובחת"ס מש"כ ליישב.

ועי' ברבינו גרשום שכתב שיטה אחרת שרק הטבעות כשרות לשחיטה ולא בין הטבעות ומשמע שעיקר דין שחיטה בגרגרת ולא בקנה.

**בטבעת הגדולה והואיל ומקפת את כל הקנה**

**פירוש רש"י**

עי' פירש"י שלדעת רב ושמואל רק טבעות הגדולה ובין הטבעות כשר לשחיטה והיינו דיעוי' בש"ך סי' כ"א סק"א בשם מהר"י ווייל שכל קנה בנוי מב' חלקים עצמות שהוא הגרגרת והוא מכוסה בקרום שהוא הקנה ודין שחיטה נאמר על הקנה ולא על הגרגרת ולכן ס"ל לרב ושמואל שמקום שחיטה הוא רק בין הטבעות ששם יש רק קרום או בטבעת הגדולה שע"י שמקיף את כולה נחשב כחלק מן הקנה [וז"ל השיטמ"ק "אבל בטבעת הגדולה כיון שמקיף בשוה עם הקרום הויא ליה כגוף אחד וחשיבא קנה הטבעת כמו הקרום שתחתיו שהכל גוף אחד" אולם עי' בר"י מלוניל "הטבעת הגדולה החא משונה וניכרת משאר הטבעות העומדין למטה שזה הטבעת גדולה והיא מקפת כל הקנה והקנה עשוי בענין אחר שהוא כולו מין עצם רך ואין בו בשר כלל אבל בשאר טבעות רצועות בשר מחברתן בסופן ולאו ממין הקנה",] אבל שאר הטבעות כיון שאינם מקיפים את כל הקנה הו"ל כתרי גופים ועי' שיטמ"ק "ובקרום נמי לא מהני דקלישא טובא ובטיל הוא לגבי הטבעות",

**דין הגרמה מבין הטבעות לתוך הטבעות**

עי' ברש"י שהביא תוספתא "ומוגרמת פסולה משם ולמעלה וכו' שייר בה חוט סמוך לראש וכו'", ודייק מזה רש"י שליכא הגרמה רק למעלה מטבעת העליונה ולרב ושמואל צ"ע שיש הגרמה גם מבין הטבעות לתוך הטבעות ועי' בתוס' שלמטה א"צ לשייר חוט על פני כולה שגם בנכנס לבין הטבעות כשר ובשיטמ"ק תי' שגם לדעת רב ושמואל שהטבעות אינו כשר היינו רק לעיקר שחיטה אבל בעשה רוב השחיטה במקום הכשר שוב כשר גם אם גמר השחיטה בתוך הטבעות דמקום שחיטה מיקרי במקצת מחמת הקרום שמתחת הטבעת, ע"ש. [וזה מובן יותר אם לרבנן סגי ברוב והגרמה פוסלת]

**פירוש הרמב"ן**

עי' ברמב"ן שביאר באופן אחר שודאי אפשר לשחוט במקום הטבעות אלא הנידון הוא אם אפשר לשחוט רוב עביו או דבעינן רוב חללו וביאר במלחמות דהיינו שאם נאמר שגם הטבעת נחשבת כחלק מן הקנה ע"י שמקיף רובו ממילא סגי ברוב עביו כיון שכלפי הטבעת יש רוב או שנימא שעיקר השם קנה אינו אלא הקרום ולכן בעינן רוב חללו כדי שיהא רוב הקרום וע"ש שבדבר זה תלוי ג"כ פסוקת רוב הגרגרת לגבי טריפות אם בעינן רוב חללו או סגי ברוב עביו שנחלקו בזה לק' מד ע"ב ולכן כתב שכיון שלעניין טריפות קי"ל דבעינן רוב חללו ה"ה לגבי שחיטה וכן נפסק בשו"ע סי' כ"ד סעיף י"ב ע"ש בש"ך ס"ק י"ד וע"ע בש"ך סי' כ"א סק"א בשם מהר"י ווייל.

**רוב חללו ולא רוב עביו**

הנה לפי הצד של רוב חללו והיינו שעיקר הקנה הוא הקרום א"כ סגי ברוב חללו גם כשאינו רוב עביו וכגון ששחט מצד השני שאין שם טבעת אולם עי' תבו"ש סי' כ"א סק"ג שהביא מהרשב"א ורבינו ירוחם שלשחיטה בעינן רוב עביו ורוב חללו שהשחיטה נאמרה בסימן ולא רק בקנה אך לעניין טריפות כתב שסגי ברוב חללו לחומרא ובפמ"ג סי' כ"א שפ"ד סק"א הבין כוונתו משום ספק והעיר עליו שמסתימת הפוסקים משמע שהוא ודאי טריפה ועי' בדבריו בסי' ל"ד שפד סק"א שגם התבו"ש לא התכוון לזה ע"ש [אך לכאורה ממה שאמרו לק' מב ע"א פסוקת **הגרגרת** ברובה משמע שעיקר דין טריפות בגרגרת נאמרה ולא בקנה וא"כ אדרבה היה צריך להיות הכל תלוי ברוב עביו]

בבעה"מ משמע שלדעת ר"י בר"י סגי ברוב הטבעת וכן הוא פשטות כונת התוס' עי' מהרש"א ומהר"ם ועי' חי' הר"ן שתמה ע"ז.

כתב רש"י שלהלכה אין נפק"מ בכל הפירושים כיון דקי"ל כר"ח בן אנטיגנוס ועי' בתוס' דמה"ט לא נהגו להקפיד שלא לשחוט בתוך שאר הטבעות וצ"ע הקשר וכבר תמה ע"ז בחי' הר"ן ועי' פלתי סי' כ' סק"א שמעל טבעת העליונה אינו מקיף את כולו וא"כ שפיר מוכח שגם כשאינו מקיף כל הקנה אפ"ה חשוב כמקום שחיטה.

**העיד רבי חנינא ב"א על מוגרמת שהיא כשרה**

צ"ב לכו"ע יש פסול הגרמה והנידון רק על השיעור אך יעוי' במלחמות לק' סוף פרק י' "כרחב"א דמכיון שהכשיר עד שפוי כובע ולא משם ולמעלה ש"מ כל הצואר כשר לשחיטה ומשפוי כובע ולמעלה לא צואר הוא אלא לחי מקרי וכו' אבל לרבנן מכיון שאין מקום שחיטה מטבעת גדולה ולמעלה ש"מ שאין כל הצואר כשר לשחיטה דהא ודאי מטבעת גדולה ולמעלה נמי צואר הוא אלא מקום שחיטה הילכתא גמירי לה".

**אכל מוגרמת דרב ושמואל**

עי' פירש"י שאינו הגרמה כפשוטו אלא הכוונה לשחיטה שלא במקומו והיינו בטבעות אך לדעת תוס' והרא"ש רמב"ן שהנידון כמה צריך לשחוט צ"ע הרי מסקינן לק' מד ע"ב דבעינן רוב חללה ועי' פלתי סי' כ' סק"א שר"ל דאיירי שאחר רוב טבעת הגרים ור"ה שאכלו לאו משום דסגי ברוב עביו אלא משום דס"ל כר"ח ב"א שמוגרמת כשירה, ע"ש.

**יט ע"א**

**דריב"י סבר מידי דהוה אחצי קנה פגום וכו'**

**דעת רש"י**

דעת רש"י שמ"מ צריך לשחוט עוד ב' שלישים והיינו שהחסרון בנפקא חיותא אין הכוונה שאי אפשר לשחוט לאחר שכבר נפק חיותא דהסימן [כעין המבואר לק' לב ע"ב דלאחר שחיטת רוב הסימן הסימן מנח בדיקולא] אלא שיש תנאי בהלכות שחיטה שמעשה השחיטה יוציא חיות הסימן וע"ז הוכיח מריב"י שזה אינו ממה שכשר בחצי קנה פגום הרי שא"צ שמעשה השחיטה יוציא החיות אבל מ"מ אינו דומה ממש לחצי קנה ששם כיון שהחתך הוא במקום שחיטה מצטרף לשיעור רוב משא"כ בכה"ג צריך עוד שליש ורבנן דחו שאין להוכיח מחצי קנה פגום ששאני התם שהוא במקום שחיטה והיינו שנהי שאפשר להוכיח שא"צ פעולת שחיטה על כל הוצאת החיות מ"מ בעינן שכל הוצאת החיות יעשה ע"י החתך של מקום שחיטה [ויש להוסיף עוד מדברי רש"י לק' כח ע"א (ד"ה לא) "דפגימא קמייתא כשלימה דמיא" והיינו שכיון שלא יצא שום חיות עד לאחר רוב נמצא שהמעשה ברוב נחשב כמעשה על כל החתך אך כל זה כשהא במקום שחיטה וק"ל]

**דעת רמב"ן ור"ן**

אולם הרמב"ן נקט שלדעת ריב"י א"צ לשחוט אלא שליש הב' במקום שחיטה וכמו שאמר ר"ה לק' ובחי' הר"ן כתב שע"כ שהוא כן שאל"כ היאך דימהו לחצי קנה פגום והיינו שלדבריהם כוונת ריב"י אינו להוכיח שא"צ להיק חיותא ע"י שחיטה אלא לומר ששחיטת שליש הראשון א"צ תנאי שחיטה וגם שחיטה בהגרמה שמיה שחיטה ומצטרף ומדברי הרמב"ן והרשב"א לק' ל' ע"ב מבואר שטעמם של רבנן הוא משום שהגרמה כיון שפסולו מחמת שאינו מקום שחיטה פסול חמור הוא ופוסל גם בשליש קמא דקנה ואינו דומה לשאר פסולים שאינם פוסלים בשליש קמא דקנה [לכאורה זה רק לשיטת ר"ה וכמו שיתבאר להלן בדעת הרמב"ן]

**לרש"י תלוי בריב"י ור"ח ב"א**

בעיקר מה שנתקשו הראשונים מדברי ר"ה לק' כבר ביאר רש"י בע"ב שדברי ר"ה בשם ר' אסי נאמרו בדעת ריב"י ואילו מה שאמר בשם רב נאמרו בדעת ר"ח בן אנטיגנוס ובתוס' הרא"ש כתב להוכיח כדבריו ממה שמבואר במשנה שלריב"י צריך עכ"פ רוב בתוך הטבעת ואילו לר"ה בשם רב סגי בשליש אמצעי בתוך הטבעת [ולראשונים צ"ל שרוב הכוונה לנקודת הרוב עי' חי' הרא"ה] אך ע"ש שהביא מריצב"א שצ"ב טעם התלייה וע"ש מש"כ בזה וצ"ב ועי' בשיטמ"ק שכתב לבאר שלריב"י שמקום השחיטה אינו אלא במקום הטבעות נמצא שמקום הגרמה אינו דומה כלל למקום שחיטה ולכן אינו מצטרף משא"כ לרחב"א שגם מעל הטבעות כשר והיינו חלק משיפוי הכובע ולכן גם החלק שאינו כשר מ"מ מצטרף ע"ש. וע"ע בחי' חת"ס קמא ותנינא מש"כ לבאר באו"א.

**תוד"ה דילמא**

עי' חי' הגרע"א שתמהו ע"ד התוס' הרי מפורש במשנה שרוב ב' כמוהו וכן הק' בראש יוסף ועי' חי' חת"ס שתי' שעיקר הטעם שרבנן ל"א רובו ככולו היינו משום שרוב אינו מוציא החיות ולכן י"ל שושט עדיף שמוציא יותר חיות כלק' כח ע"א וא"כ בבהמה ששוחט גם הושט שוב ממילא סגי גם ברוב הקנה וכדאי' כה"ג לק' כח ע"א ע"ש.

**רב הונא אמר רב וכו'**

עי' חי' הגרע"א לעיל יח ע"א שתמה שכאן מבואר שרב מוקי מתני' בהגרים ושחט ואילו לעיל מבואר שרב ושמואל ס"ל שנחלקו רבנן וריב"י אם מועיל רוב בשחיטה וקושייתו צ"ב ממש"כ רש"י לק' ע"ב ד"ה הכא נמי.

**הגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש**

ראוי להקדים כאן כמה ידיעות נכבדות לצורך לימוד הסוגיא.

**פסוקת הגרגרת נבילה**

בגמרא לק' לב ע"ב מבואר שפסוקת הגרגרת חשוב נבילה ולא טריפה וברש"י שם הוסיף שכמו כן נקובת הושט וכ"כ הרמב"ם בפרק ג' מהל' שחיטה הי"ט שתרוייהו הם נבילה מחיים וכבר תמהו מהמפורש לק' שם שאינה מטמאה מחיים וכ"ה ברמב"ם בהל' אבות הטומאות ונאמרו ב' מהלכים בכוונת הרמב"ם שבפלתי ותבו"ש בסי' ל"ג כתבו שיש לחלק בין טומאת נבילה שתלוי במיתה מאיסור נבילה שא"צ מיתה דווקא [יש לעיין מלק' לז ע"א ועד ע"א] והטעם שחשוב נבילה לגבי איסור נחלקו התבו"ש עם הפלתי שהפלתי ביאר שכיון שלאחר פסוקת הגרגרת הבהמה כבר חלושה בתכלית חשובה כבר כמת [אך מהלך זה תמוה ממה שבבהמה טמאה אמרי' שמפרכסת כחי לכל דבריה עי' לק' קכא ע"ב ועמד בזה בחי' ר' שלמה חלק ב' סי' ח' אך לכאורה כמהלך הפלתי מבואר בתוס' הרא"ש לב ע"ב וחי' הרשב"א מב ע"א אך י"ל בכוונתם שכיון שעיקר ענין שחיטה לתת מכת מות עי' להלן כל שכבר קיבל מכת מות לא שייך שחיטה וממילא נעשית נבילה בשחיטתה ועי' להלן] ובתבו"ש ביאר שכיון שכבר נפגמו סימניה והיא מופקעת משחיטה חשובה ממילא כנבילה [וכ"ז רק בנתקלקל מקום שחיטה משום טרפות אבל בעיקר סימנים לדעת הבה"ג אינה נבילה מחיים]

מהלך נוסף יש בכוונת הרמב"ם והוא כמבואר ברש"י לק' שם שמחיים אינה נבילה אלא דכיון שאיתרע מקום שחיטה שוב לא שייך לשחטה וממילא בשחיטתה נהי' נבילה ולא טריפה [עי' ש"ך סי' ל"ג ובנקו"ה שם פר"ח ופלתי]

**פסוקת הגרגרת שלא במקום שחיטה**

עי' רמב"ם פרק ג' מהל' שחיטה הכ"ג שפסוקת הגרגרת אינה נבילה אלא במקום שחיטה וע"ש כס"מ שתמה למה לא מנה הרמב"ם בע' טרפיות (בפרק י' הל' ט') פסוקת הגרגרת במקום שאינו ראוי לשחיטה ובפמ"ג סי' ל"ד משב"ז סק"א צידד שאולי דעת הרמב"ם שלמעלה ממקום הגרמה אינו אפילו טריפה וכדעת הראב"ד המובא ברמב"ן בסוגיין ע"ש [וע"ע להלן בעניין זה] אך עי' פלתי סימן כ' סק"ג שכתב להוכיח ממה שלדעת ר"ה מועיל שחיטה ע"י הגרים שליש ושחט שליש שע"כ יצא חיותו ע"י פסוקת הגרגרת גם למעלה ממקום שחיטה והיינו שלדעתו הגדרת מעשה שחיטה הוא מעשה של הוצאת חיות ולא סגי במה שעושהו טריפה [ולשיטתו קאי שטעם שפסוקת הגרגרת חשוב נבילה הוא משום שהיא חלושה בתכלית או כדברי הראשונים הנ"ל שכבר קיבל מכת מות ולא כדברי התבו"ש ושאר אחרונים שמשום שאיתרע מקום שחיטה שאז זה לא שייך אלא במקום הראוי לשחיטה] ועי' פמ"ג סי' כ' שפ"ד סק"ה שכתב להשיג על ראייתו ועי' אור שמח פ"ג מהל' שחיטה הי"ג.

**כמנח בדיקולא**

עי' לק' לב ע"ב שלאחר שנפסקה רוב הגרגרת הסימן כמאן דמנח בדיקולא ושוב אינו מועיל שם שחיטה [וע"ש בראשונים שאע"פ דלא קי"ל כר"ל שראיה ובני מעיים מנחו בדיקולא הינו משום דינקי אהדדי אבל הסימן מונח בדיקולא אך מדברי הרמב"ן במלחמות שם מבואר שרק בנפסק במקום שחיטה אמרי' כמאן דמנחא בדיקולא [וכן יוצא להמבואר ברשב"א בתורת הבית שמה שאמרו כמאן בדיקולא הוא ע"י מעשה שחיטה אך דבריו תמוהים מהגמ' לק' שם ואכ"מ] ועי' תבו"ש סי' ל"ו סק"ג דהיינו כיון שנשתנה דינו שאינו ראוי לשחיטה נשתנה קטליה ועדיין יש חיות בסימן לאחר שחיטת הרוב [וע"ש עוד שכמו כן אם נפסק למטה במקום שחיטה החלק העליון של הסימן אינו כמנח בדיקולא וכ"כ הגרע"א בדעת הרא"ש לגבי תורבץ הושט] ולכאורה מבואר כן בסוגיין שלדעת ר' יהודה אפשר לשחוט בשליש אחרון אע"פ שכבר נחתך ב' שלישי הסימן ומשמע שעדיין אינו כמנח בדיקולא.

הנה עי' רש"י לק' ל' ע"ב שביאר ספיקת ר' פפא שם שי"ל שבמיעוט בתרא דסימן שייך פסולי שחיטה והיינו אע"פ שסגי ברוב מ"מ כל ששחט כולו מצטרף חלק האחרון לפסול ועי' בשו"ת הרשב"א ח"א סי' שס"ז שתמה עליו שכיון שהסימן כבר מונח בדיקולא לא שמיה שחיטה [ובבית הלוי ח"ב סי' כ"ד אות ה' כתב שמהאי טעמא לאחר שחיטה שאינה מפורעת והיינו שעשה כמה חתכים ואין חיבור ביניהם לא יועיל לחברם כיון שהסימן כבר מנח בדיקולא וע"ע בדבריו בסי' י"ח אות ג']

בביאור מחלוקת ר"ה ור"י לכאורה מצינו ב' מהלכים בראשונים.

**דעת הרמב"ן והר"ן**

יעוי' בחי' הרמב"ן שביאר שעיקר מחלקותם של ר"ה ור"י הוא אם מקום הגרמה נחשב כמקום שחיטה ולכאורה ביאור דבריו שלכו"ע אין הגרמה ראויה למעשה שחיטה והטעם מבואר ברמב"ן במלחמות פרק הזרוע דהיינו משום ששחיטה צריכה להיות מן הצואר ולמעלה מחיטי אינו צואר אבל מ"מ י"ל שחשיבי סימנים ולכן דעת ר"ה שהוא רק פסול במעשה שחיטה דוגמת חלדה אבל חתך השחיטה יכול להתקיים שם ולכן כל מה שכשר בנפגם מאליו כחצי קנה פגום כשר ג"כ במקום הגרמה אולם מדברי הריב"ש בסי' קפ"ז מבואר שעיקר הטעם הוא שבחצי הראשון כיון שאינו עושה טריפות לא נאמרו כלל דיני שחיטה וכל מעשה שחיטה חשובה שחיטה כשרה ולכן גם הגרנה נחשבת שחיטה כשרה [ולדבריו משמע שלר"י אע"פ שלדעתו הגרמה אינה מקום שחיטה מ"מ החליד שליש והגרים שליש ושחט שליש יהא כשר ועי' להלן] ודעת ר"י שהגרמה אינה מקום שחיטה ולכן אינו מצטרף השליש שהגרים להכשר שחיטה.

**ביאור המחלו' בשחט הגרים ושחט**

ולכאורה לפי דברי הרמב"ן מחלוקת ר"י ור"ה בשחט הגרים ושחט ג"כ תלוי בהנ"ל וע"פ המבואר במלחמות לק' לב ע"ב [הובא לעיל] שרק חתך במקום שחיטה עושה הסימן כמונח בדיקולא ולכן לדעת ר"ה אחר ששחט שליש והגרים שליש הסימן כבר נחתך ולא שייך לשחטו עוד ודעת ר"י שהגרמה אינו מקום שחיטה ולכן חתך שלא במקום שחיטה אינו מוציא החיות מן הסימן ולכן אפשר להוסיף שליש בשחיטה גם לאחר ששחט שליש והגרים שליש [ומה שצידד ר"ה שאינו תלוי זה בזה צ"ל דס"ל שכיון שסו"ס אינו מקום הראוי למעשה שחיטה כבר אינו מוציא כל חיות מן הסימן אע"פ שמצטרף לחתך השחיטה וצ"ע] ולפי זה בשחט ודרס ושחט לכו"ע לא יהיה כשר כיון שהסימן כבר נחתך לאחר הרוב גם בלי דין שחיטה הפוסלת וכ"כ בכס"מ פ"ג מהל' שחיטה הי"ג ועי' ביה"ל ח"ב סי' י"ח אות ג' וכ"ד אות ה'. וכן לפי הצד לק' בע"ב ששחט ופגע בנקב פסול לא יועיל להמשיך עד הרוב וכש"כ התוס' (ד"ה שחט ופגע) והיינו כיון שהסימן כבר נחתך ועי' אמרי משה סי' ב'.

**דעת ת"ק לפי ר' יהודה**

ולדעת ר' יהודה מה שלדעת ת"ק של המשנה אינו יכול לשחוט אחר שהגרים שליש צ"ל שיש חסרון נוסף של "כי נפקא חיותא בעינן רובא בשחיטה" והיינו שהחסרון של נפקא חיותא אינו חיות הסימן אלא חיות הבהמה וכש"כ רש"י (ד"ה פסולה) ולכן גם ע"י חתך של למעלה ממקום שחיטה אע"פ שאינו מוציא כל חיות הסימן מ"מ מוציא חיות הבהמה וכבר נחשב כמכת מות [עי' מה שהובא לעיל בשם הפלתי להוכיח מדברי ר"ה שגם פסוקה במקום הגרמה עושה מעשה נבילה והעירו האחרונים עי' אמרי משה סי' ב' ואשר לשלמה ח"ג סי' נ"ג שאדרבה רק לר"ה הוא כן כיון שהוא מקום שחיטה משא"כ לר"י שאינו מקום שחיטה אולם להנתבאר אף שמדברי ר"ה ליכא ראיה מ"מ גם ר"י מודה דנפיק חיות הבהמה כדמוכח משיטת הת"ק וכמפורש ברמב"ן אך באמרי משה שם ובאו"ש פ"ג הל' שחיטה הי"ג נקטו שכוונת הפלתי לחיות הסימן ולא של הבהמה אבל מדברי הפלתי אינו נראה כן ע"ש].

**דעת התוס' בביאור מחלו' ר"ה ור"י**

ועוד היה אפשר לפרש שמחלוקת ר"ה ור"י הוא בעיקר דין שחיטה אם מתקיים ע"י נקודת המשהו דמפיק חיותא וחצי הראשון אינו רק היכ"ת להגיע לשם דאז ממילא אפשר להתקיים גם שלא במקום שחיטה או שיסוד דין שחיטה הוא שחיטת רוב אלא שחצי הראשון בקנה א"צ מעשה שחיטה כיון שאינו מוציא חיות בשעת השחיטה רק בהשלמת הרוב וכ"מ מדברי הראבי"ה סי' אלף ו' וכן מבואר בתוס' ל' ע"ב בשם ריב"ם ששחיטה בהגרמה נחשבת כשחט ביד ורגל [ולפי זה היה מקום לומר שלר"ה תרוייהו כשר או השלמת הרוב או רוב שחיטה וכמו שרצה לומר ר"ה אלא שר"ח דייק ממתני' שע"כ רוב א' קאמר או כוונתו להשלמת הרוב או לרוב ממש עי' חי' הריטב"א] וע"ע אמרי משה סי' ב' ובאשר לשלמה ח"ג סי' נ"ג.

**שחט שליש והגרים שליש ושחט שליש ר"י אמר רב כשרה**

טעמו משום דאיכא רובא בשחיטה ועי' פמ"ג סי' י"ט משב"ז סק"ה שדן במי שבירך על השחיטה ושח לאחר שהתחיל הקנה אם אמרי' שכבר התחיל השחיטה או דילמא חצי קנה אינו שחיטה כלל ויש לעיין משיטת ר' יהודה דבעי רוב בשחיטה ומצטרף שליש הראשון לשליש האחרון ואין לומר שלר"י לאו דווקא רובו בשחיטה שעיקר כוונתו לרובו במקום שחיטה וסגי גם בשליש הראשון חתוך מאליו במקום שחיטה שלכאורה בכה"ג לאחר שהגרים שליש יצטרף להיות טריפה ורק בשחט שיש מעשה שחיטה כיון ששחיטת שליש הראשון מצטרף לשליש האחרון אינו מצטרף עם ההגרמה לטרוף וכש"כ באור שמח פ"ג מהל' שחיטה הי"ג.

**חצי קנה פגום**

עיקר דין חצי קנה פגום יש לבאר בתרי גווני או שעיקר דין שחיטה נאמרה רק על נקודת הרוב שמוציא החיות וחצי הראשון הוא היכ"ת להגיע לשם וי"ל ששחיטה נאמרה על כל מה שמוציא חיות וכיון שחצי הראשון בקנה אינו מוציא חיות בשעת החיתוך אלא לאחר שחיטת הרוב לכן יכול לשחוט רק נקודת הרוב וע"ז חשוב כאילו עשה מעשה שחיטה גם בחלק הראשון כיון שע"י זה מוציא החיות מכל הרוב ונפק"מ בושט פגום אם מועיל השחיטה לטהר מידי נבילה שלצד הראשון הרי עיקר השחיטה תלוי בנקודת הרוב שהוא מוציא החיות משא"כ לצד הב' וכבר דן בזה הגרע"א בגליון שו"ע סו"ס כ"ז.

**שחט ופגע בו נקב**

עי' חזו"א יו"ד סי' ג' ס"ק י"ד שתמה מה לי שפגע בנקב אח"כ הרי כיון שהנקב היה מתחילה הרי ממילא כל השחיטה הוא כמוסיף על הנקב וע"ש שר"ל שסוגיין אזלא כמאן דאמר דבעינן שחיטה מפורעת והיינו שכל חתך השחיטה יהיה במקום אחד [עי' לק' ל' ע"א בתוס' ד"ה השוחט בשם השאלתות ועי' תבו"ש סי' כ"א סק"ו שלכתחילה ראוי להחמיר למעשה ע"ש] וא"כ נמצא שרק בשעת פגיעתו בנקב הוכשר אך בתבו"ש סי' כ"א ס"ק י"א שצידד שבחצי קנה פגום כו"ע מודה דבעינן שחיטה מפורעת וכמעט מפורש כן ברמב"ם בפרק א' מהל' שחיטה הי"א.

**שמעתתא דפסולי שחיטה במיעוט בתרא**

**ל' ע"ב**

**בעי ר' פפא החליד במיעוט סימנים מאי**

**דעת רש"י**

עי' פירש"י שהספק אם חלדה פוסל במיעוט בתרא וכתב שע"פ זה יש להסתפק ג"כ בהגרמה אם פוסל במיעוט בתרא והעירו הרמב"ן והרשב"א שלעיל יט ע"א מפורש שכל טעמו של רבנן לאסור בהגרים במיעוט בתרא אינו אלא משום שלית להו רובו ככולו בשחיטה ומפורש שמצד מיעוט בתרא אין לאסור ולכאורה י"ל שכבר כת רש"י לעיל יט ע"ב שסוגיין דלעיל קאי כריב"י ולא כרחב"א ויעוי' יש"ש פ"ג סימן י' שכתב דשם גרגרת ליכא עד טבעת העליון [והביאו הפמ"ג סי' ל"ג שפ"ד ס"ק י"ג] נמצא שחלוק דין הגרמה דריב"י ורבנן מהגרמה דרחב"א שלריב"י עיקר שחיטה רק בגרגרת ולמעלה מזה כשחט ביד ורגל ולא שייך הגרמה אבל לרחב"א ששחיטה בכל הקנה אף שפסול למעלה מ"מ אינו אבר אחר ושייך שיפסל במיעוט בתרא ויסוד הסברא עי' שיטמ"ק יט ע"ב. וע"ע משנת ר' אהרן סי' ג' שי"ל שנחלקו בזה אמוראי וסוגיא דלעיל יט ע"א נקטו שאין פסול במיעוט בתרא ולאחר חידושו של ר"פ י"ל שזהו טעמו של רבנן דריב"י ע"ש.

**הסברא לאסור**

צריך להבין היאך שייך לאסור לאחר שכבר נכשר ועי' רשב"א בתורת הבית (כג ע"א) שאינו אלא מדרבנן מגזירה שמא יחליד במיעוט קמא וכ"כ ביש"ש פרק ב' סי' ט' אולם התבו"ש סי' כ"ג סק"ט דייק מדברי רי"ו ומרש"י שאיסורו מן התורה [והיינו ממה שהחמיר בספיקו ולדעת האומרים שאיסורו מדרבנן עי' פמ"ג סי' כ"ג משב"ז סק"ד ובבית הלוי ח"ב סי' י"א] וכ"כ בפלתי סי' כ"ג סק"ד [וע"ע בדבריו סי' י"א סק"א] והסברא בזה עי' רש"י "או דילמא כולה חדא שחיטה היא ואית בה חלדה", ומשמע שעיקר הספק הוא אם השם חלדה חל רק באותה מקצת ששוחט בחלדה או שחל בכל השחיטה שנעשה בחלדה [והרי ברש"י מבואר שגם שחט הגרים ושחט תלוי בספק זה וע"כ שאין הספק מיעוט בתרא אלא אם הפסול חל רק במקומו או בכל השחיטה] ועי' אמרי משה סי' ג' שהאריך בזה. ועי' רבינו ירוחם "דכיון שחזר לשחוט אותו המיעוט כבר גלה דעתו שעשה עיקר מן המיעוט הנשאר כמו מן הרוב ששחט ונעשית השהייה בעיקר השחיטה ופסולה". ועי' ב"ח סי' כ"ד ד"ה וגרסי' שהוא הלמ"מ וע"ע חת"ס לעיל יח ע"א.

**ביאור הנצי"ב**

אך במשיב דבר ח"ב סי' י"ד צידד לומר שכיון שעיקר ההיתר אינו אלא מדין רובו ככולו זהו רק כשעשה רק רוב אבל בגמר כולו לא חל היתר השחיטה ברובו אלא בכולו ואילו יחתוך אבר לאחר שחיטת רוב יהיה בזה איסור אבר מן החי ע"ש [בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' ז' הוכיח נגד זה מחולין ח' ע"ב "אימת בלעה לכי חיימא אימת קא חיימא לכי גמרא שחיטה ההיא שעתא היתרא הוה", ועי' בהערות הגרשז"א ז"ל על הש"ש ש"א פכ"ב שכלפי השומן שיצא לפני שחיטת כולו נחשב כנגמר השחיטה ע"ש ולפי זה ה"ה בחתך רגל] ולכן שייך פסול גם במיעוט בתרא וע"ע בית הלוי ח"ב סי' י"א.

**כשיצא מידי יד השוחט וע"י אחר**

עי' רש"י לק' לב ע"א "ונראה דהשוחט וכו' דמוטב שיכה על הצואר וכו'", ועי' בשו"ת שבות יעקב ח"ב סי' נ"ד שמשמע שמעיקר הדין אינו שהייה והיינו שכיון שכבר יצאה בהכשר מיד השוחט שוב לא שייך להמשיך השחיטה [ועי' בנובי"ת יו"ד סי' ב' מש"כ לדחות] ויסוד הדברים בפרישה סימן כ"ג סק"ד שרק באותו שוחט יש פסולים במיעוט בתרא ועי' בשיטמ"ק יט ע"א בשם הרא"ה שרק כשלא סילק ידו מן העוף יש פסול הגרמה במיעוט בתרא, ע"ש.

**ספק פסול במיעוט בתרא**

עי' בש"ש ש"א פרק כ"ב שדן בספק פסול במיעוט בתרא אם מעמידין בחזקת אינו זבוח כיון שכשהגיע לרוב כבר הוכשר ע"ש [ולכאורה תלוי ב' מהלכים הנ"ל] ועי' בראש יוסף ובפמ"ג סי' כ"ג משב"ז סק"ד ובסי' כ"ד שפ"ד ס"ק י"ג שנקט שחשוב נגד חזקה ע"ש. וכ"כ בפשיטות בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' ב' [ועי' בשו"ת חלקת יואב ח"א יו"ד סי' ה' וערוגת הבושם יו"ד קו' התשובות ריש סי' ג'] וע"ע בית הלוי ח"ב סי' י"א אות י'.

**סכין פגום במיעוט בתרא**

עי' שו"ת הרשב"א ח"א סי' שס"ז בדברי הרא"ש שנסתפק אם לדעת רש"י גם שוחט בסכין פגום אם פוסל במיעוט בתרא וכן בדרסה והיינו שי"ל שזה אינו פסול בשחיטה אלא שחסר בעיקר מעשה שחיטה [עי' ראב"ן חולין סי' ר"ט "שאין זה קרוי זביחה אלא הריגה ודריסה" וע"ע ראבי"ה סי' אלף ופ"ו] וכש"כ הפמ"ג בסי' כ"ד שפ"ד ס"ק י"ח וע"ע יד יהודה סי' כ"ג ס"ק י"ב. ועי' ב"ח סי' כ"ד שסכין פגום פוסל במיעוט בתרא ובפלתי שם ס"ק י"א חולק. וע"ע באור זרוע סי' שע"ח.

**חילוק בין מיעוט בתרא דסימן ראשון לסימן שני**

עי' אשכול סי' י"ב שנקט שאע"פ שליכא פסול במיעוט בתרא מ"מ כתב דהני מילי בסימן א' בעוף או בסימן ב' בבהמה אבל מיעוט בתרא דסימן ראשון כיון שהוא עדיין באמצע השחיטה וכ"כ בריב"ש סי' קפ"ז [ועי' פמ"ג סי' כ"ו שפ"ד סוף סק"א שכתב שלפי זה י"ל שה"ה במי ששחט כל הסימן ואח"כ חזר וחתך למטה פוסל בו פסולי שחיטה כיון שהוא עדיין באמצע שחיטה ולכאורה כוונתו שכיון שגם לאחר שחיטת רוב הסימן, הסימן כמונח בדיקולא ואפ"ה שייך בהו פסולי שחיטה וא"כ גם לאחר שחיטת כולו שגם בו הטעם של"ש שחיטה אינו אלא משום דמונח בדיקולא כלק' לב ע"ב אך לכאורה יש לחלק]

**טענת הרשב"א והדין בסימן שני בעוף**

עי' בשו"ת הרשב"א ח"א סי' שס"ז שהעיר שכיון שלאחר שחיטת רוב הסימן, הסימן כמונח בדיקולא כלק' לב ע"ב לא שייך כלל שמיעוט בתרא יפסול [ולכאורה מי שסובר שיש מצוה מן התורה לגמור כל סימן לא שייך לומר כן, ועי' ש"ך סי' כ"ו סק"א שגם לדעת רש"י עכ"פ נחשב כמנח בדיקולא לעניין שלאחר ששחט רוב לא שייך טריפות בסימן ובתבו"ש שם סק"ב העיר עליו שאין להוכיח משיטת הרשב"א לרש"י ועי' מה שהאריך בזה במשנת ר' אהרן סי' ג'] ועי' בשו"ת נובי"ת יו"ד סימן ב' שלפי זה יודה הרשב"א בסימן ב' בעוף אך אם נאמר כדברי המשיב דבר ודאי דלא שייך זה בסימן הב' וגם לדעת רש"י כשר וגם לצד הראשון י"ל שרק בגלל שיש מצוה לשחוט כל הסימן [וכש"כ רש"י כא ע"ב (ד"ה ואינו)] הוא דחל עליו שם שחיטה משא"כ בסימן ב' שליכא מצוה כלל [וכש"כ רש"י שם ומה שהק' התוס' שם (ד"ה ואינו) כבר תירץ רש"י כז ע"א (ד"ה אאחד) שהוא מדרבנן.] וכבר העיר בזה בבית הלוי ח"ב סי' י"א אות ט' [ובעיקר הנידון העיר בצל"ח מהמבואר בזבחים סה ע"ב ועי' נאות יעקב סי' י"ז ובדבר אברהם ח"א סי' ב' וח"ג סי' ל"א מש"כ ליישב] אך בראבי"ה סי' אלף ופ"ו מפורש ששייך פסול דמיעוט בתרא גם בסימן ב' בעוף "אע"ג דלחד לישנא הסימן אינו השני בשחיטה כלל אפילו לכתחילה וכו' מיהו כיון דאפשר לשחוט או זה או זה שייכי בענין השחיטה". וע"ע שבלי הלקט (דין שהייה).

**שיטת הרמב"ם ז"ל**

עי' ברמב"ם בפרק ג' מהל' שחיטה הל' י' שנקט שספיקת הש"ס הוא בחלדה במיעוט הסימן ועי' ריב"ש סי' קפ"ז שהכוונה למיעוט קמא דושט ואע"פ שנקו"ה הוא נבילה מ"מ כיון שהוא בדרך שחיטה אע"פ שחסר לו א' מהל' שחיטה לא איכפת לן די"ל שעיקר דיני שחיטה נאמרו רק החלק דמפיק חיותא וע"ש שהביא דוגמא לזה ממה שמהני הגרים שליש והיינו שבשליש הראשון בקנה גם הגרמה כשר לשחיטה עוד צידד לומר שכוונת הרמב"ם למיעוט קמא דסימן קמא בבהמה או מיעוט קמא דסימן ב' ושט או קנה דכיון שכבר באמצע השחיטה י"ל שכל שחיטה פסולה פוסלת ע"ש. [ובשו"ת ר"י מגאש סי' מ"א שכל הספק רק בשחט רוב של הרוב אבל לא במיעוט של הרוב ע"ש]

**החליד שחט והחליד**

עי' ברמב"ם שם בהל' י"ג שלאחר שהביא דין הגרים שליש וכו' כתב "ואם דרס או החליד בין בשליש הראשון בין בשליש האמצעי הרי זה פסולה", ותמה השואל בריב"ש הרי כיון שהחליד במיעוט סימנים אינו אלא ספק נבילה למה כתב הרמב"ם שהוא נבילה גמורה ועי' בכס"מ שם שמתבאר מדבריו שאע"פ שהחליד במיעוט סמנים הוא ספק מ"מ בהחליד שליש ושחט שליש והחליד שליש הוא נבילה גמורה ועי' פמ"ג סי' כ"ד שפ"ד ס"ק י"ח שר"ל שאע"פ שאם החליד מיעוט סמנים ושחט שליש כשר היינו כיון שרק מיעוט הסימן היה בחלדה אבל אם המשיך והחליד במיעוט בתרא ונמצא שרוב הסימן היה בהחלדה הרי זה פוסל ודאי וע"ש שהעיר שלפי זה היה מקום לפסול מה"ט גם בקנה [הנה מדברי הכס"מ בהל' י' משמע כן שאפילו בלא שחט אלא רוב כיון שרק מקצת בחלדה כשר אבל בהל' י"ג כתב "אבל כששחט מיעוט הסימנים בהחלדה וגמר בכשרות מספקא לן דכיון דאיכא רוב שחיטה בהכשר וכו' או"ד בעינן רובא קמא בשחיטה וכו'" ומשמע שהצד להכשיר החליד במיעוט סיממנים אינו אלא בגמר כל הסימן בשחיטה ונמצא שיש רוב בשחיטה. אך עיקר ביאור של הכס"מ ברמב"ם תמוה וכמו שהעיר הש"ך סי' כ"ד ס"ק י"ח ע"ש נקודת הכסף ובפמ"ג שהרי דין שחט והגרים וכו' נאמרה רק בקנה ואילו דרס והחליד מיירי בושט ול"מ כן ברמב"ם ועי' באור שמח שם שר"ל שכוונת הרמב"ם בהחליד או דרס השליש של הגרמה שבכה"ג פסול ויש לדון בזה שכיון שהרמב"ם פסק כר"י ולדעתו כתבו הראשונים שהגרמה אינו נחשב כמקום שחיטה וא"כ גם דרסה שם לא יפסול]

**דרס במיעוט קמא**

עי' ש"ך שם שהכס"מ והר"י בן שושן אמרו דבר אחד אך כבר העיר הפמ"ג שם שבכס"מ בסיום דבריו כתב להדיא שדבריו עדיפי מדברי הר"י בן שושן וע"ש שנחלקו בדין דרס שליש ושחט ב' שלישים שלדעת הכס"מ דין דרס במיעוט קמא כדין החליד במיעט קמא אבל לדעת הר"י בן שושן רק בהחליד שיש כאן מעשה שחיטה אלא בלי תנאי שחיטה בזה יש לצדד אולי לא נאמר במיעט קמא דושט אבל בדרס שחסר בעיקר המעשה שחיטה ודאי שפוסל גם במיעוט קמא דושט ע"ש.

**שיטת הרא"ש**

עי' רא"ש פ"ק סימן כ"ד שנקט כדעת הריב"ם שבהגרמה לא שייך פסול דמיעוט בתרא כיון שהוא כשוחט ביד ורגל ואילו בפרק ג' סי' ה' לגבי תורבץ הושט כתב דשייך הגרמה לאחר שחיטת רוב הושט אך הגרע"א לעיל כ' ע"ב נקט שטעמו של הרא"ש אינו מדין פסול הגרמה אלא משום טריפות דנקובת הושט ואף שלאחר שחיטת הרוב ליכא טריפות כדאי' בש"ך סי' כ"ו סק"א עי' בתבו"ש שם סק"ג שושט ותורבץ הושט כב' אברים דמי וכ"כ הפמ"ג בסי' כ"ד שפ"ד סק"כ.

**לב ע"א**

**בעי ר"ה בריה דר"נ שהה במיעוט סימנים מהו**

**שיטת רש"י**

עי' רש"י שהספק הוא בשהה במיעוט בתרא דסימן וע"ש שכתב שבמיעוט קמא דושט אין להסתפק שכיון דנקובתו במשהו ממילא ממנ"פ נטרפה דכיון דאזל ליה מעשה קמא הו"ל כנקב בעלמא והיא טריפה והיינו לשיטתו לק' לב ע"ב שנקו"ה היא נבילה ולכן גם בלי פסול שהייה היא נבילה ומשמע לפי זה שעיקר הספק הוא אם שהייה הוא פסול ולכן שייך גם במיעוט בתרא או שאינו אלא הפסק בשחיטה ואינו מצטרף ב' חלקי השחיטה וממילא לא שייך במיעוט בתרא [עי' אריכות באמרי משה סי' ג' נאות יעקב סי' י"ז]

**שיטת ר"ת**

עי' תוס' ל' ע"ב שהביא דעת ר"ת שהספק הוא במיעוט קמא דושט וברא"ש בסימן ו' ביאר צדדי הספק שאולי לא נאמר פסולי שחיטה אלא במידי דמנבלה ולא במיעוט קמא דושט שאינו אלא טריפה ועי' בהגהות הגרע"א בסי' כ"ז שביאר בב' אופנים ויסוד דבריו שפסול שהייה אינו אלא מפסיק בין ב' חלקי השחיטה וגם שנקובת הושט אינו אלא טריפה וכל שגם לאחר השחיטה ראוי לשחיטה אע"פ יהיה טריפה לא נאמר כה"ג פסול שהייה אלא שנספק הגרע"א אם הכוונה להמשיך השחיטה שם במקום הנקב או למטה הימנו ע"ש אך לאור דברי הריב"ש הנ"ל י"ל שכוונת ר"ת שרק במה שמוציא החיות נאמרו תנאי שחיטה כיון שהיא עיקר השחיטה ולא במה שאינו אלא מטריף אע"פ שלאחר נקו"ה אינו יכול לשחוט כדעת רש"י לק' לב ע"ב ונעשה נבילה וע"ע אמרי משה סי' ג'.

**שהייה במיעוט קמא דקנה**

עי' ב"ח סי' כ"ד שהביא מהגהות מהרש"ל על הטור ששהייה במיעוט קמא פוסל אולם הב"י שם הביא מתשובה אשכנזית שגם לדעת האומרים שיש פסולי שחיטה במיעוט קמא דקנה, בשהייה אינו שייך כיון שעיקר פסול שהייה הוא שמפסיק השחיטה לשתים וא"כ לא גרע מחצי קנה פגום אולם בשו"ת הר"י מיגאש סי' מ"א [ציינו הגרע"א] כתב להדיא שגם במיעוט קמא דקנה נסתפק הש"ס לפסול בשהייה ובש"ך סי' כ"ד ס"ק י"ג תמה עליו מגמרא מפורשת כח ע"א אך גם שהייה במיעוט בתרא תמהו התוס' מתוספתא מפורשת שהוא כשר וכתב היש"ש בפ"ב סי' ט' שהכוונה מן התורה אבל מדרבנן פסול וכה"ג נוכל לומר לגבי מיעוט קמא. [וע"ע מש"כ ליישב במשנת ר' אהרן סי' ג']

**שמעתתא דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף**

**אינה לשחיטה אלא בסוף**

עי' ספר הישר לר"ת סי' קנ"ג "תחילת ביאה קונה כלומר ישנה לביאה מתחלה ועד סוף שכשיתחיל להערות יתחיל לקנות וכו' ודמיא לפלוגתא דר' יוחנן ור"ל משום לוי סבא בשחיטת חולין ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או אינה" ועי' אבני נזר או"ח סי' רמ"ד שתחילת השחיטה מיקלש קליש איסורא דאבר מן החי כההיא דזבחים קי ע"א ע"ש.

**כל מקצת לעצמו אינו שחיטה רק כולו ביחד**

עי' לק' לו ע"א לגבי דם שחיטה שבלא נתקנח הדם עד לאחר סימן ב' לכו"ע כל הדם מכשיר [אולם ע"ש שיטמ"ק בשם הרא"ה] ולא נחלקו אלא בנתקנח ונחלקו אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אלא ליכא אלא לבסוף וע"ש תוס' הרא"ש "דכל היכא דנגמרה השחיטה בלא שום שינוי הכל מודים ששמה שחיטה מתחילה ועד סוף", והיינו שעיקר המחלו' אם ישנה לשחיטה ועד סוף הוא אם כל חלק מהשחיטה יש לו שם שחיטה בפני עצמה או שרק הכל ביחד יש לו שם שחיטה ולכן לאחר שנשחט הכל ולא נתקנח הדם עכשיו כבר חל על כל השחיטה שם שחיטה וכל דם שיצא נחשב ממילא דם שחיטה [עי' אבני נזר או"ח סי' רמ"ד] אבל במקצת סימנים בחוץ בזה אנו צריכים לדון שם שחיטה על המקצת בפני עצמה וזה ליתא למ"ד דאין לשחיטה אלא לבסוף. וע"ע בכתבי הגר"ח החדש מה שהובא מכתבי הגרב"ד ז"ל.

**אם יש חשיבות מיוחדת למשהו האחרון**

לפי זה י"ל שמה שאמרו אין לשחיטה אלא לבסוף אינו שיש מעלה למשהו האחרון אלא שרק בסוף שיש על כולה שם שחיטה וכמו שמקצת הראשון לבד אין לו שם שחיטה ה"ה מקצת האחרון אך בסמוך אמרי' שלמ"ד אין לשחיטה אלא בסוף השוחט חלק האחרון של הפרה מטמאה בגדים וכן סודר שלבש בשעת סוף השחיטה ועי' בדבר אברהם ח"ג סי' ב' שהאריך בזה וע"ע בקו"ש ב"ק אות י"א.

**דעת הר"ן לק' לו ע"א שהשם שחיטה חל רק על מקצת האחרון**

אולם הר"ן לק' שם חולק על התוס' הרא"ש ולדעתו למ"ד אין לשחיטה אלא לבסוף גם לאחר ששחט הכל אין שם שחיטה אלא על מקצת האחרון ע"ש.

**שהרי נעשה מעשה טריפה ביד עכו"ם**

עי' תפארת יעקב שתמה שהרי כמו כן הו"ל לומר שהכל מודים שפסול חלדה ודרסה בתחילת השחיטה וע"כ שזה פשוט שלכו"ע כלפי עצם המעשה שחיטה נחשב כשחיטה [ועי' חזון יחזקאל פ"א ה"א ד"ה שחט] וא"כ מהו החידוש בנכרי ועי' בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"א סי' ז' ענף ז' שגם לדעת רש"י שפסול נכרי נלמד מוזבת גדר הדין שאינו בר להחיל היתר שחיטה כיון שאינו בתורת אבל לא חסר בעצם המעשה השחיטה ונתחדש שלעניין זה כו"ע מודה שישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ע"ש. [והיינו שכל שעושה מעשה טריפה יש חשיבות שחיטה לעניין פסול נכרי ועי' ש"ך סי' ב' ס"ק כ"ז שהוציא מסוגיין שנכרי אינו פוסל אלא בעושה מעשה טריפה ואין לומר שכוונתו שנכרי אינו פוסל שבסק"ל חשש לשיטת השו"ע שם סעיף י"א שנכרי פוסל ע"ש]

והנה פירש"י שמה"ט פסולה אפילו למ"ד אין לשחיטה אלא לבסוף ועי' אור זרוע סי' שס"ז שמשמע מזה שלמ"ד יש לשחיטה מתחילה ועד סוף אסור גם בלי טעם זה ונפק"מ אם שחט עכו"ם דבר שאינו עושה אותה טריפה כמקצת הקנה ובא ישראל וגמרה שאסורה באכילה.

**ילשמתו"ס בחצי קנה**

אך בעיקר דברי האו"ז דשייך דין יש לשחיטה מתחילה ועד סוף בחצי קנה אינו ברור כלל וכש"כ החוו"ד סי' ב' סק"ב שתחילת הקנה אינו נחשב כלל לשחיטה ולא שייך בה יש לשחיטה מתחילה ועד סוף [ועי' הגהת הגרע"א יו"ד סי' ד' על הש"ך סק"ד שמקצת קמא דקנה אינו נחשב לשחיטה לגבי דין מחשבין מעבודה לעבודה וע"ע פמ"ג סי' י"ט משב"ז סק"ה] וע"ע ביד אברהם סי' ה' סעיף ג', וע"ע בדבריו בסי' ב' סעיף י' מה שתמה בדברי האו"ז.

**דברי הרמב"ם והבה"ג**

ועי' רמב"ם פרק ד' מהל' שחיטה הי"ג שכתב שהתחיל נכרי לשחוט מיעוט סימנים וגמרן ישראל פסול משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף וצ"ע שזהו נגד המפורש בסוגיין שלכו"ע אסור [וע"ש לח"מ מש"כ בזה ובצפנת פענח כתב שנפק"מ בשחט נכרי וישראל ביחד מקצת הושט שמצד טריפה אין לפסול ורק מדין פוסל ולכן כתב הרמב"ם הטעם של ישנה לשחיטה וכו'] וכה"ג הביא בספר האשכול סי' י"א בשם בה"ג ותמה עליו מסוגיין וכתב דאין לומר דמיירי בשחט נכרי מקצת קנה שבזה ודאי לא גרע מחצי קנה פגום שהרי פסול הוא משום שנעשה כמי שנשחט מאליו כיון דלאו בר שחיטה הוא ואינו פסול וע"ש שר"ל שכוונת הבה"ג לתחילת הושט ואע"פ שבלא"ה הו"ל טריפה מ"מ נפק"מ שע"י שיש לשחיטה מתחילה ועד סוף נעשה נבילה [וצ"ע כיון שנכרי אינו פסול רק העדר כשרות למה שיהיה נבילה] אך בדעת הרמב"ם אין לומר כן כיון שלדעתו כל נקובת הושט הו"ל נבילה וע"ע בקר"א זבחים ל' ע"א [אולם באבני נזר יו"ד סי' כ"ב צידד לומר שזה גופא מה שנקובת הושט הו"ל נבילה תלוי אם יש לשחיטה מתחילה ועד סוף ע"ש]

**גדר מיעוט נכרי משחיטה**

אך בעיקר גדר מיעוט נכרי משחיטה מצינו מחלוקת הראשונים שהתוס' ג' ע"ב (ד"ה קסבר) והרא"ש שם סימן ד' כתבו שזה נלמד מוזבחת שרק מי שהוא בר זביחה ראוי לשחוט וכ"ה בתוספתא פרק א' הל' א' והיינו שנכרי הו"ל כקוף וכש"כ האשכול אולם הרמב"ם בפרק ד' מהל' שחיטה הי"א כתב שזה נלמד מקרא ואכלת מזבחו וכ"כ הרשב"א ריש תורת הבית הקצר (ד' ע"א) ולדבריהם מבואר שנכרי נחשב כבר שחיטה אלא שיש פסול בשחיטתו ועי' רמב"ם בפרק ב' מהל' אבוה"ט ה"י שנסתפק אם יש בכלל טומאת נבילות בשחיטתו ע"ש. [ועי' רשב"א תוה"ב ט' ע"א שישראל ונכרי ששחטו ביחד פסול והוכיח כן מלק' מ' ע"א שנים אוחזין בסכין וכו' ותמה הב"ח בסי' ב' דשאני התם שיש מחשבה הפוסלת אבל נכרי אינו אלא העדר שחיטה וביותר שבתוספתא פ"א ה"א מפורש להתיר אך הרשב"א לשיטתו כנ"ל שנכרי הוא פוסל והתוספתא לשיטתו כנ"ל] ולכן שפיר שייך שחיטת נכרי לישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ואדרבה למ"ד אין לשחיטה אלא לבסוף נכרי אינו פסול שאין שחיטת נכרי כקוץ והגמרא אזיל לדרשת התוספתא פ"א ה"א שנכרי כקוף וע"ע אחיעזר ח"ז סי' ס"ז אות ה' אור שמח וקה"י סי' י"ג.

**לא נחלקו אלא כגון ששחט סימן א' בחוץ**

עי' בתוס' שלדעת רש"י מיירי בעוף [ומשמע שבבהמה לדעתו אינו חייב אולם עי' רש"י לק' מ' ע"ב ובמהרש"א שם] ואפ"ה דעת רבה לפטור למ"ד אין לשחיטה אלא בסוף והתוס' והרשב"א תמהו ע"ז [ועי' חת"ס שיישב דעת רש"י דר"ל לשיטתו דס"ל שאין שחיטה לעוף מן התורה ע"ש וע"ע בחי' ר"ן] ומשמע שיש חילוק בדבריהם שהתוס' הק' שכיון שבשחוטי חוץ ילפי' שאיסורו בשחיטה ולא במליקה לכן גדר איסורו לעשות שחיטת חולין ולכן פשוט ששיעורו בסימן א' כחולין [והיינו שגם לתוס' אין ללמוד חולין מקדשים וכש"כ בחי' מהר"ם שיק אלא ששחיטת עוף בחוץ הוא שחיטת חולין] ואילו הרשב"א הק' שאע"פ שגדר איסורו מדין שחיטת קדשים מ"מ כיון שסו"ס כשר סימן א' בחולין סגי להחשיבו כשם שחיטה גם בקדשים [וע"ז הוסיף שאולי א"א ללמוד חולין מקדשים ע"ש] ונפק"מ שלדעת התוס' חייב אפילו בלא גמרו בפנים משא"כ לדעת הרשב"א אולם הגרע"א לק' מ' ע"ב נקט שגם לדעת התוס' אינו חייב אלא בגמרו בפנים, ע"ש.

**דין מיעוט סימנים למטה**

עי' רשב"א שבמיעוט סימנים למטה לכו"ע כיון שאינו נחשב כמעשה טריפה כיון שנעשה ע"י הכשר לשחיטה אינו פוסל ובהמשך הסוגיא כותב הרשב"א שלמ"ד ישנה שלחיטה מתחילה ועד פוסל אפילו מקצת סימן ועי' ראש יוסף שצ"ל שבזה נחלקו רבה ור' יוסף וכ"כ בתפארת יעקב. [ועי' נאות יעקב סי' ו' אות י"ב מה שהעיר על דברי הרשב"א מזבחים סז ע"א] אך הרמב"ם פסוהמ"ק פ"ז ה"ו פסק שאינו פוסל רק בסימן שלם ועי' בשו"ת לבושי מרדכי סי' י"ז דהיינו טעמא שפסול למטה בעולת העוף אינו משום מליקה למטה אלא יסודו מדין מעשה חטאת בעולה וזה שייך רק לאחר סימן שלם ע"ש. וכ"כ בדובב מישרים ח"ג סי' ע"ו אות ג'.

**שהרי עשה בה מעשה חטאת העוף בחוץ**

[מבואר שמליקת עוף בסימן א' ועי' צל"ח שהעיר שרבא לעיל כ' ע"ב סובר שסימן ב' בעוף אינו אלא מצות הבדלה וע"ע תפארת יעקב ואחיעזר ח"ב סי' ז' אות ו'] עי' רשב"א ב"ק עב ע"א שה"ה לעניין חולין בעזרה שחייב לכו"ע בשחט סימן א' בפנים וסימן א' בחוץ ע"ש. אך עי' חזו"א יו"ד סי' ג' ס"ק ט"ז שלעניין פסול מחשבה מבואר בזבחים ל' ע"א שגם פסול מחשבה תלוי במחלו' דישנה לשחיטה וכו' אך העירו דשם רבא קאמר לה ולר' יוסף י"ל שכו"ע מודו.

עי' רמב"ם פ"א מהל' פסוהמ"ק הי"ח שכתב שפסול במיעוט סימנים ולא כתב שחייבים וע"ש או"ש כיון שהרמב"ם לא הכריע שיש לשחיטת מתחילה ועד סוף ע"ש אולם הקר"א זבחים ל' ע"א שדעת הרמב"ם שלכו"ע ליכא חיוב רק פסול וגרס בסוגיין פסול ע"ש.

**לא נחלקו אלא כגון ששחט מיעוט סמנים**

עי' רשב"א שה"ה דהו"מ למימר מיעוט סימן למטה ועי' מהר"ם שיק דכיון דאיירי שם בעוף ושיעור שהייתו הוא קצר לכן כל שמעלהו כבר עבר שיעור שהייה ובלא"ה פסול.

**אמר רבא נתקלקלה שחיטה קאמרת**

מדברי רש"י נראה שרק נתנבלה חשוב קלקול בשחיטה וכן נקטו התוס' בדעתם ועי' חי' הגרע"א לק' מ' ע"ב שתמה ע"ז מדברי רש"י שם אולם עי' בצל"ח שרק רש"י מודה שלמסקנת רבא גם פסולי פרה חשיבי נתקלקלה ורש"י ביאר רק לפני חידושו של רבא שהגמרא הק' לפלוג נמי בשחיטתה והרי מפורש במשנה לאיסור גם לפני שנפסלה ולזה ביאר רש"י שהמשנה מיירי בנתנבלה וע"ז הק' ר"ז שהו"ל לפלוג בנפסלה וחידש רבא שגם פסולי פרה חשוב כנתקלקלה, ע"ש. וכ"כ בתפארת יעקב.

עי' תוס' ב"ק עב ע"א (ד"ה כי) שנקטו שגם לגבי טביחה ומכירה שיש תנאי שיהא שלו בשעת הטביחה נחשב כנתקלקלה בשחיטה כל שלבסוף אין הבהמה שלו ועי' בשו"ת הגרע"א סי' קס"ה דהיינו שרק אם לבסוף שייך חיוב זה יש להתחייב כבר על ההתחלה ע"ש. וע"ש חי' בית מאיר ובזכר יצחק סי' ל"ט שתמהו בדברי התוס' וע"ע קו"ש ב"ק אות ל"ט ובקה"י סי' י"ג.

**כיון דשחט ביה פורתא אידחי ליה מפסח**

עי' פירש"י שאין לך מום קבוע גדול מזה עי' יראים סי' רפ"א שהק' לר"ל בכל שחוטי חוץ למה חייב כיון ששחט פורתא נעשה בעל מום ושוב אינו ראוי לפסח אהל מועד ותי' דכיון שנעשה בדרך הכשר לא נעשה ע"י זה לבעל מום וצ"ע מסוגיין ועי' אחיעזר ח"ב סי' ל"ה אות ב' שהביא מספר ברוך טעם שרק לר"ל כתב כן כיון שיכול להביאו בפנים ולהקריבו [וע"ע משנת ר' אהרן קדשים סי' ט"ז]

**שמעתתא דשחיטה מפורעת**

**השוחט בשנים ושלשה מקומות**

**פירש"י** רש"י כתב שחתך כאן וחזר לשחוט למעלה או למטה ועי' מאירי שלדעת רש"י היינו ששחט רק מקצת עובי הסימן וכ"כ בדעת רש"י במגיד משנה (לר"י כלץ) פ"ב מהל' שחיטה ה"י אך התוס' נקטו שודאי אינו מועיל וכתבו שע"כ כוונת רש"י ששחט אח"כ רוב והיינו שמתחילה שחט מקצת ואח"כ רוב שאילו שחט מתחילה רוב שוב אינו פוסל וכש"כ הראש יוסף ועיקר הפסול לדעת רש"י הוא שע"י שיש ב' חתכים אין חתך השחיטה נפתח ובעינן מפורעת וליכא ולפי זה גם אם חתך הראשון נעשה שלא ע"י שחיטה פסולה וכן משמע לשון רש"י שכתב **"שחתך** כאן וחזר והתחיל **לשחוט**" ולדברי התוס' אין הפסול כלל משום ב' ג' מקומות ועיקרו משום דבעינן שחיטה מגולה וב' וג' מקומות אינו אלא היכ"ת ול"מ כן וכן צ"ב ממה שדימו הגמ' לשחט ושט למטה וקנה למעלה. [ובתפארת יעקב נקט בדעת רש"י שעיקר הפסול של ב' מקומות אינו אלא כדי שלא יטרף בנקב הראשון ולדבריו צ"ל דמיירי בושט ועי' שיטמ"ק שכתב ששחט לי שהייה ומשמע כדבריו] עוד נקטו התוס' שאם שחט בב' המקומות רוב חשוב שחיטה מפורעת [והטעם צ"ב כמו שתמה המהר"ם ועי' מש"כ בחת"ס ובתפארת יעקב] אלא דאפ"ה פסול כיון שמתחילה לא היה מפורעת כבר חל עליה שם פסול ועי' בראש יוסף שא"כ אפילו בשחט כולו לא יוכשר אולם ביש"ש ס"ח לא נקט כן וכ"כ בתבו"ש סי' כ"א בשם ספר התרומה ס"ח ובחלקת יואב תנינא סי' י"א הוכיח כן מלק' לב ע"ב וצ"ב אולם עי' בארוך לש"ך סי' כ"א שנקט שאין זה כוונת התוס' ע"ש.

אולם באור זרוע סי' שע"ח נקט שאפילו אם אחד שחט רוב בב' מקומות פסול ומשמע שב' שחיטות פוסל וצ"ב שלאחר ששחט רוב הסימן כבר מנח בדיקולא וכבר לא שייך שחיטה וצ"ל דשחיטה לפסול איכא דוגמת מיעוט בתרא לרש"י.

**דעת השאלתות**

בשאילתות פירש דאיירי ששחט בכמה מקומות בהיקף הסימן והנידון הוא אם מצטרף הכל לשיעור רוב או דנימא זיל הכא ליכא רובא וזיל הכא ליכא רובא ועי' ראבי"ה סי' אלף ופ"ו שהביא מאביו רבינו יואל שהוכיח שלהלכה מצטרף מהמבואר לק' מה ע"א שלגבי פסוקת הגרגרת מצטרף כמה נקבים וכ"כ בכל בו בשם התרומה וע"ש בחי' הגרע"א שפסוקת הגרגרת כיון שיסודו מדין רובו ככולו אין צריך לצירוף הנקבים אלא שכל שרובו פסוק נידון ככולו [ואינו דומה לחסר איסור בקנה שצריך שיעור ויש נידון שם אם מצטרף] וראוי להבין א"כ מהו מחלו' אמוראי בסוגיין אך עי' בסמוך שלמ"ד דבעינן שחיטה מפורעת גם בשוחט בקנה למעלה ובוושט למטה אינו מצטרף וצ"ב הרי שם לא בעינן לצירוף ועי' תבו"ש סי' כ"א סק"ו "דזיל הכא ליכא ב' סימנים שחוטים וזיל הכא ליכא ב' סימנים שחוטים" וצ"ב. אך מדברי הראבי"ה וראב"ן משמע שעיקר דין שחיטה מפורעת אינו מצד חסרון בצירוף החתך של השחיטה אלא משום שע"י ששוחט ב' מקומות חשוב כב' שחיטות ואינו מצטרף.

**חתך למעלה וחתך למטה**

עי' בתוס' שלדעת השאילתות מועל אפילו כשאין החתך באותו גובה ההיקף והיינו שחתך א' למטה בסימן וחתך אחר בצד השני למטעלה אפ"ה מועיל וכתב הרא"ש בסי' ד' "וכן מסתבר דחיות הסימן יוצא בחתיכת רובו ויש כאן רוב בצירוף", וביש"ש תמה מנלן שהוא כן ועי' תבו"ש סי' כ"א סק"ו ובחי' הגרע"א שלכאורה מפורש כן בסוגיין ב' שוחטים א' למעלה וא' למטה ועי' בראש יוסף מש"כ לדחות.

**להלכה אם מועיל**

עי' בתבו"ש סי' כ"א סק"ו שלהלכה י"ל שאינו מועיל שחיטה בכמה מקומות שלדעת שאר הראשונים שלא פירשו כהשאילתות אין מקור לחידוש זה ואע"פ שלעניין טריפות מצטרף גם מב' מקומות מ"מ לעניין שחיטה דבעינן מכת מות י"ל דבעינן רוב במק"א.

**תוד"ה מתיב** מבואר מדברי התוס' שגם לאחר שנשחט רוב הסימן אפשר להשיך השחיטה כדי שיהא שחיטה מפורעת וכן נקט הראש יוסף לק' ע"ב והבית הלוי ח"ב סי' כ"ד אות ה' תמה ע"ז הרי לאחר שחיטת הרוב הסימן כמנח בדיקולא ולדברי התבו"ש הנ"ל א"ש שבשחיטה שאינה מפורעת לא יצא החיות לגמרי ע"ש.

**שמעתתא דחלדה**

**שהוא מחליד**

עי' פירש"י שהסכין ננעץ תחת העצם ועי' בספר התרומה שהביא משמו "ופירש רש"י מ"מ במליקה מחליד לפי שפעמים שהסכין אינו רחב ולאחר שחתך המפרקת ורוצה לחתוך הסימנין או חתיכה, המפרקת מתחברת למעלה מן הסכין וכו' ורבה סבר האי לאו חלדה כיון שעל הסכין אין שום דבר שלם כי בחבור המפרקת אין בכך כלום כיון שחתוכה", [ועי' בשו"ת צמח צדק יו"ד סי' י"ח שהכוונה שליכא שום כיסוי למעלה ואינו אלא מחמת סמיכות ב' פרקי העצם שאינו מתגלה בית השחיטה] וכתבו התוס' ולפירושו מיירי בסכין שאינה רחבה ולכן אין הסכין בולט מלמעלה והיינו שנקטו התוס' שלהפקיע משם חלדה סגי במה שהסכין מגולה אע"פ שבית השחיטה מכוסה ועי' תבואת שור סי' כ"ד ס"ק ט"ו [ולדבריו ביאר מחלוקת אמוראי הוא כיון שאין כלום על גבי הסכין אלא מחמת פרקי העצמות שבצדדים אינו נראה הסכין וי"ל שאינו נחשב חלודה] אולם עי' רש"י ד"ה הא מיגליא. שמשמע מדבריו שאדרבה פרקי העצם אינם מכסים רק בית השחיטה ולא הסכין ובזה נחלקו הני אמוראי אם חלדה תלוי בגילוי בית השחיטה או בגילוי הסכין ועי' בית הלוי ח"ג סי' כ"ב.

עי' תוס' כאן ובזבחים סח ע"א שהביא בשם פירש"י שהטעם שחשוב חלדה הוא משום "לפי שנועץ ראשו של סכין מפני שאינו רוצה לחתוך רוב בשר קודם הסימנין", והתוס' העירו על זה שבסוגיין ע"כ אין לפרש כן שכאן ס"ד שחותך רוב בשר ועי' יש"ש סי' מ"ב שמ"מ למסקנא שפיר יש לפרש כן ועי' בית הלוי ח"ג סי' כ"ב שהרי להלכה קי"ל שמוליך ומביא כשר למליקה ומליקה הוא בלי רוב בשר וא"כ ע"כ הטעם שמליקה מסכין נבילה הוא משום שהוא מחליד וא"כ צ"ע סתימת הרמב"ם ודעימיה שלא הביאו חידוש הסוגיא שיש בזה משום חלדה כפירש"י מצד הסכין ולתוס' מצד למעלה למטה וע"כ כדברי רש"י שלמסקנא יש לפרש או"א ע"ש.

[עי' חי' הרשב"א ל' ע"ב מה שהקשה על ר"ה דסוגיין הרי לק' שם נסתפק בדין עור וא"כ ה"ה תחת העצם וע"ש שתי' שאה"נ גם בסוגיין לא החליט כן ותמה הראש יוסף והגרע"א הרי כיון דקי"ל מוליך ומביא כשר למליקה ע"כ הטעם משום חלדה וע"ש פמ"ג שי"ל שבשר דומה יותר לסימנים ולמסקנא א"ש וכ"כ הגאון ר' זאבל איגר ז"ל בשו"ת הגרע"א מכת"י יו"ד סי' מ"ה וע"ש הטעם כיון שעיקר החיות תלוי ברוב בשר (וביד יהודה ר"ל שגם מפרקת דומה לבשר כיון שבשניהם שייך שחיטה בחטאת העוף ע"ש) ועי' ל' בעה"מ "א"נ תחת העור לא הויא חלדה משום דלא חשיבי **כבשר הבהמה**" ומבואר דבשר הבהמה פשיטא דחשוב חלדה]

**דברי רש"י בספר האורה**

הנה דברי רש"י מובאים להלכה בשו"ע סי' כ"ד סעיף ט' וצ"ב מהו החידוש לדינא שיש בזה הרי ודאי תוך הבשר לא גרע מעור וא"כ עכ"פ ספק חלדה ואין לומר שהחידוש שהוא ודאי חלדה ונפק"מ לגבי ספק ספיקא עי' פלתי שבשו"ע לא כתב שהוא ודאי נבילה ועמד בזה ביד יהודה ועי' בשו"ת צמח צדק יו"ד סי' י"ח שהיה מקום לומר אם רוב הסכין מגולה אף שבמקום שחיטה היא מכוסה לא נחשב כחלדה ע"ש אך באמת ברש"י בספר האורה ח"ב סי' ס"ח מבואר שיש בדבריו חידוש גדול דע"ש שכתב שאפילו כשאינו מכניס הסכין תחת העור והבשר אלא כל שאינו חותך בשר ועור שבצדדים ונמצא שבית השחיטה אינו מגולה מן הצדדים הרי זה חלדה והיינו שצריך שבשעת השחיטה יהא בית שחיטה מגולה מכל הצדדים.

**גדר פסול חלדה**

בעיקר גדר פסול חלדה נסתפק בתבו"ש סי' כ"ד ס"ק ט"ו אם עיקרו תלוי במה שהסכין מכוסה או במה שבית השחיטה מכוסה ויסוד הספק אם פסול חלדה הוא במה שמעשה שחיטה לא נעשית בגילוי או שהוא דין בחתך השחיטה שיהא מגולה בשעת השחיטה וע"ש שמדברי הראב"ן שדימהו לשחיטה מפורעת משמע שיסודו בחתך של השחיטה וכן מבואר להדיא בדברי רש"י הנ"ל

**מכסה מקצת הסכין**

עי' שו"ע סי' כ"ד סעיף ט' שי"א שאפילו אם שוחט בחלק של הסכין שאינו מכוסה חשוב חלדה ועי' יש"ש פ"ק סי' מ"ב שאם עשה כן בכוונה להחליד קצת מן הסכין לכו"ע פסול ועי' פמ"ג סי' כ"ד שפ"ד סק"ט שהוא קנס אך היה אפשר לומר שכל שרוצה לכסות הסכין לכו"ע חל על זה שם חלדה

**דעת התוס'**

כתבו התוס' "ונראה דחשוב חלדה לפי ששוחט הסימנין ממטה למעלה" והנה יסוד הסברא איתא גם לק' ל' ע"ב הנה הגרע"א נקט שעיקר הגדרת מלמטה למעלה הוא מצד ששוחט בדרך עלייה ולא בדרך עלייה כשאר שחיטות ולכן העיר בדברי התוס' [ועי' יד אברהם סי' כ"ד שחלוק חלדה דכיסוי הסכין מחלדה דלמטה למעלה ששוחט מלמטה למעלה נחשב שלא כדרך שחיטה ואינו פוסל במיעוט בתרא כסברת התוס' ל' ע"ב] אך לכאורה משמע שאין זה פסול חדש של שחיטה שלא כדרך אלא שהוא מפסול חלדה כדמשמע לק' שם וצ"ב ועי' שיטמ"ק "וי"ל דכי חותך מצד המפרקת נמצא שוחט מצד עבר של הכשר שחיטה והוי כאילו הסימנין הם הפוכין ונמצא שהסימנין עצמן מכסין את הסכין" ועי' שיטמ"ק זבחים סח ע"א [ועי' ריטב"א שהטעם שנקטו כחולדה היינו משום שהרוב כך הוא] ועי' לעיל טו ע"ב שהשוחט באופן שמניח הסכין למטה והבהמה מעל הסכין ושוחט שחיטתו כשרה ואינו חשוב חלדה

**מחזיר סימנים**

והנה לכאורה לפי דברי התוס' גם מחזיר סימנים צריך להיות פסול משום חלדה אך לעיל יט ע"ב לא משמע כן וכן נקט בפשיטות הגרע"א בהגהותיו בסימן כ' ועי' פמ"ג סי' כ"ד משב"ז סוף סק"ג וע"ע בבית הלוי ח"ג סי' כ"ב.

**שמעתתא דכוונה בשחיטה**

**נפלה סכין ושחטה**

**דין כח גברא**

עי' בגמרא שמשמע שכל שהפילה כשרה אע"פ שלא התכוון לשחיטה אך מדברי רש"י (ד"ה ואע"ג) משמע שמ"מ צריך שיתכוון להפיל הסכין וכן מבואר ברא"ש סי' ח' שבלי כוונת שום עשייה לא נחשב כלל כח גברא ע"ש [וביד יהודה סימן ג' כתב שלא כ"כ הרא"ש אלא בפתיחת יד וכדומה שבלי כוונה אינו מתייחס אליו ולא במעשיו ממש ע"ש] אולם הרשב"א בתורת הבית בקצר (ז' ע"א) פשיטא ליה שגם דחף הסכין בלי כוונה ושחט כשרה [ובפר"ח סי' ג' סק"ג צידד שהרא"ש לא דקדק בלשונו ואינו חולק על הרשב"א וכן היה משמע ממה שהטור פסק בפשיטות שהפיל שלא בכוונה כשרה (אך לדברי היד יהודה הנ"ל לק"מ) ועי' תבו"ש סק"ז שהאריך להשיג עליו וע"ע בית הלוי ח"ג סי' כ"ג] ובסוף שער הראשון (יא ע"א) דן אם נפלה מידו או מחיקו אם שחיטתו כשרה והיינו אם הוא דומה לנזיקין שחייב עליו וע"ש שהוכיח שמועיל מנדה שנפלה מן הגשר וע"ש רא"ה בבד"ה שתמה שנזיקין שאני שאינו צריך מעשה דידיה וחייב כל שהוא אחראי על ההיזק וראייתו מטבילה תמוה דשם סו"ס היא בתוך המים וא"צ כח גברא וכן תמה במאירי לעיל יב ע"ב וע"ע שיטמ"ק ב"ק נו ע"ב בשם הרא"ה שיש חילוק בין נזיקין למיתה לגבי אסו"מ שנזיקין סגי בגרמא ע"ש.

**דברי הראב"ד שנפלה מן הגשר פסול לטבילה**

אולם עי' בשיטמ"ק לק' ע"ב שהביא בשם הראב"ד בהא דמועיל נפלה מן הגשר "פי' שהפילה עצמה ונתכוונה לראות ולא לשם טבילה בעולם דאי בנפלה ממש שלא מדעת היכי שרי רב לביתה הרי בשחיטה לא התירו היכא דנפלה סכין ושחטה ואפילו לר"נ", וכתב ע"ז בעל השיטה "ולי א"צ דשאני נפלה סכן ושחטה דאפילו בשעת שחיטה הויא לה שלא מדעת אבל נפלה מן הגשר ע"כ בשעה שהיא בתוך המים הוה ליה מדעת ודמי להפילה דגבי סכין", [ועי' פתחי תשובה יו"ד סי' קצ"ח ס"ק כ"ח בשם הלבושי שרד] ומבואר שהנידון בזה לא היה מצד דיני מעשה שודאי בטבילה ליכא דין מעשה טבילה אלא הנידון היה מצד כוונה ומבואר א"כ שהחסרון בנפלה לגבי שחיטה אינו מחמת חסרון כח גברא אלא מחמת חסרון כוונה וא"ש ראיית הרשב"א אך ממה שדימהו הרשב"א לזניקין אינו נראה כן וע"ע אמרי בינה דיני שחיטה סי' ז'.

**אשו משום חציו בשחיטה**

עי' תוס' סנהדרין עז ע"א שדן אם מועיל אשו משום חציו בשחיטה וצידד שמועיל ומה שמבואר במתני' שנפל ממנו הסכין אינו מועיל אף שלכאורה לאסו"מ שנפל ברוח מצויה צ"ל דמתני' אתיא כמ"ד אשו משום ממונו ע"ש ובחי' ר"ח הלוי בהל' שכנים ר"ל בדעת הרמב"ם שבשחיטה לא סגי במה שהוא עשה המעשה שחיטה אלא דבעינן שיעשה בכח גברא ולכן לא סגי במה שנחשב כחציו לעניין רציחה [וע"ש גליונות החזו"א ז"ל]

**דין בידקא דמיא בשחיטה**

עי' בתבו"ש סי' ג' סק"ב שכתב שנידון הרשב"א בתורת הבית הוא בפתח ידיו אפילו בכוונה שכיון שאינו נחשב כוחו ממש אף שבנזקין ובמיתה חייב כדין בידקא דמיא [וכש"כ הרמ"ה סנהדרין עז ע"ב] מ"מ בשחיטה י"ל דלא מהני כיון דליכא כח גברא ואף שלעיל טז ע"א לגבי סרנא דמיא בכח ראשון ע"ש מש"כ לחלק וע"ע בדבריו בסק"ג. אולם עי' מאירי יב ע"ב שכתב "היה סכין בחיקו או בידו ונפלה מאליה וכו'" ומשמע שלא פתח את ידיו בכוונה ולכאורה מוכח כן מדיוק הגמ' טעמא דנפלה הא הפילה כשרה ואם נאמר ששייך נפלה עם כוונה ליכא דיוק וע"ע שו"ת חלקת יואב יו"ד סי' ב' מה שהאריך בזה.

**אם יש דין מיוחד בשחיטה של כח גברא**

הנה בעיקר דין המשנה שנפלה הסכין שאינה שחיטה כשרה עי' בתוספתא פ"א ה"א שהביא ביחד ג' דינים שנתמעטו מוזבחת ואכלת עכו"ם קוף ונשחטה מאליה ומשמע שעיקר הדין הוא משום דבעינן שחיטה מבר זביחה וכל שנעשה מאליה ליכא בר זביחה וכן מבואר ברי"ף דיעוי' ברי"ף שביאר קושיית הגמרא "והא אמרה רבא חדא זימנא" שהכוונה להקשות על גוף המשנה וצ"ע הרי עיקר חידוש המשנה הוא שנפלה מאליה פסולה וכש"כ הרמב"ן ועי' תפארת יעקב שזה כבר ידעינן ממה שנתמעטה עכו"ם בפרק קמא וע"כ עיקר חידוש המשנה הוא הדיוק לעניין כוונה ומשמע א"כ שליכא דין נוסף של כח גברא.

[ולכאורה הביאור הוא שחלוק דין מעשה לגבי רציחה לגבי דין מעשה לגבי שחיטה שברציחה עיקר דין מעשה אינו אלא כדי לייחס המעשה לאדם ולכן ל"צ כוחו אלא כל שנחשב כעושה המעשה סגי אבל בשחיטה שמתנאי מעשה שחיטה שיעשה ע"י בר שחיטה בזה בעינן שהמעשה יעשה מכוחו כדי שעצם המעשה יוגדר כמעשה של בר שחיטה.]

**קוף אם נחשב כח גברא**

עי' דרכי משה סי' ג' בשם האור זרוע ששחיטת קוף פסולה משום וזבחת ואכלת ומשמע שהוא משום שחסר כח גברא ועי' בשו"ע או"ח סי' קנ"ט סעיף י"ב שהובא מחלוקת אם מועיל קוף לנטילת ידים וע"ש מג"א ס"ק כ"ד שהעיר מ"ש משחיטה [וע"ש הגהת הגרע"א וביו"ד סוף סימן ב' ששאני שחיטה דבעי בר זביחה ולא משום שחסר כח גברא] אך בעיקר דין קוף לנט"י שהכשיר הרמב"ם בפ"ו מהל' ברכות הי"ג תמה שם הראב"ד הרי בעינן כח גברא ועי' מאירי קו' בית יד שער השביעי דשאני קוף שהוא כמו אדם ונחשב שפיר כח גברא וכ"כ בלבוש ומאמר מרדכי סי' קנ"ט ס"ק ט"ז אולם עי' בשו"ת מהר"ח או"ז סי' קל"ה שנט"י לא בעי כח גברא אלא כח שופך [ובגדר דין זה עי' ביאור מרדכי אות ל"א ובכתבי הגר"ח בעניין נתינת קוף בנט"י וע"ע באשר לשלמה ח"ג סי' נ"ב] ע"ע א"ר סי' קנ"ט ס"ק י"ד ובכתב וחותם הגרע"א סי' מ"ב.

כתב הכס"מ פ"ב מהל' אבוה"ט ה"י שי"ל שפסול קוף לעניין שחיטה אינו אלא מדרבנן ולכאורה בשלמא אם כל פסולו מדין בר זביחה שפיר י"ל כן לדעת הרמב"ם אבל אם חסר בכח גברא למה שיהא כשר מן התורה אך י"ל שלא כתב כן הכס"מ אלא לגבי לטהרו מידי נבילה שבזה א"צ שחיטה המתר תוסגי במה שנשחט ע"י פעולת שחיטה ועי' קו' תורת חסד שבסוף ספר תורת יקותיאל.

**דלמא ביושב ומצפה עסקינן**

**כוונת אחרים**

עי' להלן אילימא דאנסה חבירתה ואטבלה כוונה דחברתה כוונה מעלייתא היא" ע' חי' חת"ס דהיינו טעמא שעיקר הכוונה בטבילה אינו תלוי במי שנטבל אלא בטובל ולכן המטביל חבירו יכול לכוון על טבילתו וכ"כ באמרי בינה דיני שחיטה סי' ז' [ולפי זה צ"ל שלגבי כלים ע"י שהניח הכלים במקום שסוף המים לבוא חשוב כמעשיו ולכן מהני מחשבתו] אולם בשו"ת מהר"ח או"ז סי' ל"ה העיר דא"כ הו"ל לאוקים באופן שלא הטבילה חברותיה אלא איימו עליה עד שנכנסה למים וע"כ שאפילו בכה"ג מועיל כוונת חבירותיה וכן הוכיח מסוגיין המאירי לעיל יב ע"ב והוכיח מהר"ח או"ז מכאן דה"ה באפיית מצה מועיל כוונת אחרים והו"ד במהרי"ל [ולא מצד סברת הריטב"א שלשמה הוא בשימור ולא בלישה] ולפי דבריו לכאורה זהו נמי הטעם שמועיל מה שאם יושב ומצפה ומכוון על הכלים וכ"כ שם בסימן קמ"ג [וכדברים אלו כתב ג"כ ביום תרועה ר"ה כח ע"ב לעניין מצות צריכות כוונה ע"ש. ועי' בשו"ת בנין ציון החדשות סי' פ"ח שכיון שאינו דעת על החלות אלא כדי להגדיר המעשה בזה מועיל דעת של אחרים נמי ע"ש והנה עי' במנחת ברוך סי' ע"א ענף ב' שלכאורה הטעם שמועיל כוונת אחרים בטבילה הוא משום שעיקר דין דעת בטבילה נלמד מדעת כהן בכיבוס נגע ושם הכהן אינו המטביל (וכ"כ בשו"ת יהודה יעלה או"ח סי' קנ"ו) אך לדעת רבנן שגם בשחיטה צריך עכ"פ כוונת חתיכה גם בטבילה הדין כן כדאי' לק' שבעינן עכ"פ ירדה להקר וזה לא נלמד מכיבוס דנגע וא"כ היאך מועיל דעת אחרים וע"ע בית יצחק יו"ד ח"ב סי' ט"ז אות ב' ובאו"ש פ"א מקואות ה"ח] וצ"ע לדעת רבינו יונה הביאו הרשב"א לעיל יב ע"ב שכוונת העומד על גביו אינו מועיל אלא כשאפשר בשליחות ועי' שו"ת בית יצחק יו"ד ח"ב סי' קס"ח.

**גדר דין כוונה בטבילה**

בעיקר הדין כוונה בטבילה ושחיטה כתבו הרמב"ן והר"ן שאינו שייך למה שנחלקו בדין מצוות אם צריכות כוונה [ומצוות צ"כ לא שייך בזה עי' חי' הגרע"א ע"ז כז ע"א וע"ע פמ"ד או"ח סי' ד'] ובאו"ז הל' ר"ה סי' רס"א נקט שכן תלוי במחלו' בדין מצות צריכות כוונה והובא בהגהת אשר"י ר"ה פ"ג סי' י"א וכ"כ בביאור הגר"א סימן ס' סעיף ד' ויש שנקטו שיש כאן מחלו' יסודי אם טהרת המקוה מתלי תלוי במצוה או לא [שלכו"ע אינו מקיים המצוה בלי כוונה וכש"כ בחי' חת"ס בסוגיין ועי' מג"א סי' קנ"ח ס"ק י"ג ובשו"ת אבני מילואים סי' י'] אך לכאורה אינו מוכח שלכו"ע אין הנידון כלל משום מצוות צ"כ אלא יסוד הנידון במצוות צ"כ הוא האם כדי להגדיר פעולה כמעשה מצוה בעינן כוונת האדם אלא שהמעשה מצד עצמה נחשבת כמעשה מצוה ווכאותו הנידון ישנו ג"כ במכשירין האם השם טבילה חל ממילא בזה שנכנס למים או דילמא שרק ע"י כוונתו חל עליה שם טבילה ונחלקו הראשונים אם יש לדמות ב' נידונים אלו או שיש מקום לחלק ביניהם וע"ע קובץ שיעורים כתובות אות רמ"ח.

**גדר מכשיר**

עי' תרומת הדשן סי' רנ"ז שצידד לומר שטבילת כלים חדשים א"צ כוונה כיון שאינו כדי לטהרו מטומאה ואינו אלא גזה"כ ולכן לא נחשב כדבר המכשיר וכן הובא לדינא ברמ"א יו"ד סי' ק"כ סעיף י"ד וע"ש ש"ך [בעניין טבילת חדשים ע"י נכרי עי' בשו"ת הרשב"א ח"ג סי' נ"ה וסי' רנ"ט ומבואר מדבריו שאם צריך כוונה נכרי אינו כשר לזה ומדבריו בח"א סי' תק"י מתבאר דהיינו משום דנכרי אדעתא דנפשיה קעביד ע"ש.] אולם ע"ש ביאור הגר"א. ועי' או"ש פ"א מהל' מקואות ה"ח מה שדן למה שחיטה נחשבת כדבר המכשיר ובחי' חת"ס בסוגיין נקט שגם מילה נחשב כדבר המכשיר ודבריו מחודשים.

**כוונה הפכית**

עי' בשו"ת חקרי לב יו"ד ח"ג סי' ל"א שכמו במצוות מהני כוונה הפכית כמו כן בטבילה למ"ד דבעי כוונה יכול לכוון שלא יהא לכוונת טבילה ובגדול מרבבה יו"ד סי' ר' נקט שאינו מועיל ויש שהבינו שזה תלוי במחלו' הכראשונים הנ"ל ולהנ"ל אינו תלוי כלל וכאן לו"ע אינו מועיל שבמצוות הטעם שמועיל היפוך כוונה ביאר הגר"ש היימן ז"ל שאין אדם יוצא במצוה בעל כרחו [ע"ע חי' ר' ראובן סוכה] וזה לא שייך בטבילה

אך עי' ביש"ש פ"ב סי' י"ג שכתב לגבי שחיטה שאם כוון להדיא לא לשחוט אלא לנחור שאין זה שחיטה ועי' בתבו"ש סק"ט שהוא ע"פ מה שאמרו שהטעם שא"צ כוונה בטבילה הוא מדגלי מתעסק בקדשים ולעניין מכוון להיפוך ליכא ילפותא ולכאורה אם המקור להצריך כוונה הוא מוזבחת סו"ס ליכא דרשא וי"ל דקאי לר' יוחנן שגם טבילה צריך כוונה מדרשת ר' יונתן בן יוסף ועד כמה שליכא מיעוט מדגלי בקדשים נשאר הילפותא מטבילה וע"ע באחיעזר ח"ב סי' ד' אות ה'.

ועי' פמ"ג סי' ג' שפ"ד סק"א שלדעת האומרים שכל פסולי מחשבה צריך דיבור כמו כן כאן ע"ש וע"ש עוד מה מהקשה משחיטת מומר אך עי' אמרי בינה דיני שחיטה סי' ז' "כוונת היש"ש הוא באם עושה ומכוון במעשיו לנחור ולעקור היינו שכיון להדיא שלא לשחוט אותה שחיטה המכשרת ורוצה לעשות בנחירה והקרה לפניו בהזדמן ששחט כראוי" ולפי זה לק"מ ממומר.

**מדגלי רחמנא מתעסק בקדשים**

עי' תוס' לעיל יג ע"א שבקדשים גם בכסבור שהוא חולין חשוב מתעסק וצ"ע אולי בשביל זה צריך קרא ועי' אחיעזר ח"ב סי' ד' וח"ג סי' נ"ב ועי' חזו"א זבחים סי' כ' (ב) ס"ק י"א שאם להתיר בעי כוונה כ"ש שלקדש בעי כוונה ע"ש וע"ע או"ש פ"א מקואות ה"ח.

**בהא זכנהו ר"נ לרבנן**

הנה מה שמבואר כאן שטעמו של רבנן הוא מוזבחת היינו לדעת רב אבל לדעת ר' יוחנן ילפי' שחיטה מטבילה כמבואר בגמ' לעיל וכ"כ באו"ש פ"א מהל' מקואות ה"ח [אך היה מקום לומר דבשלמא לגבי מחשבת טהרה והיתר שחיטה אפשר ללמוד שחיטה מטבילה שבשניהם באים להכשיר אבל כל שא"א למוד כוונת הכשר מטבילה מדגלי רחמנא מתעסק בקדשים שוב אין ללמוד כוונת חתיכה בין אם הכוונה לחתיכת בשר ובין אם הכוונה לחתיכת סימנים אך ממה שאמרו בסמוך לרבנן שירדה להקר מבואר שאפשר ללמוד לרב טבילה משחיטה גם לגבי כוונת חתיכה]

**ולרבנן שירדה להקר**

פירש"י ונפלה כולה למים ועי' שיטמ"ק דע"כ צ"ל כן שהרי קאי על מה שאמרו נדה שנאנסה וע"ש מה שביאר הטעם שהגמרא העמידה בנאנסה ועי' ברש"ש מה שתמה בעיקר דברי רש"י וע"ע תפארת יעקב.

**כדי שיגביהנה וירביצנה**

עי' ברא"ש שצידד שכל מה שהקילו למדוד כל שהייה בגסה אינו אלא לגבי עצם השחיטה אבל לגבי ההרבצה בזה נמדד כל אחד לפי מה שהוא ומדבריו משמע שלפי זה בעוף ליכא כלל דין הרבצה אפילו שיעור אחיזה ביד [עי' במאירי] ועי' מה שדנו בדברי הרא"ש הב"ח סי' כ"ג ובדרישה שם סק"ג וע"ש פמ"ג משב"ז סק"א.

**רבי עקיבא אומר טריפה**

בביאור דעת ר"ע עי' בשיטמ"ק בשם תוס' ר"פ שלדעתו שחיטת ב' סימנים לא נצרך אלא כדי להתירו באכילה אבל כדי לטהרו מידי נבילה סגי גם בשחיטת סימן א' ועי' ברש"ש ולפי זה חולק ר"ע על כל בבי המשנה ועי' תוי"ט אולם במאירי ובר"י מלוניל כתבו שר"ע אינו חולק אלא במחליד [וה"ה בשאר תנאי שחיטה] והיינו שודאי צריך לשחוט ב' סימנים גם כדי לטהרו מ"מ א"צ כל תנאי שחיטה כדי לטהרו מידי נבילה וע"ש דהיינו כמו ששחיטה גרועה כטריפה מועיל לטהר מידי נבילה [והיינו שאיסור טריפה אינו איסור צדדי אלא שמחמת שחציה מת חסר בשחיטה עי' שלום יהודה יבמות סי' ע"א] כמו כן מהני שחיטה גרועה כשחיטה בחלדה וכדומה [ולדבריהם אפילו בב' סימנים בחלדה חולק ר"ע וכן מפורש בתוספתא פ"ב ה"ב (ועי' אמרי משה סי' ב' אות כ"ט שר"ל שר"ע ס"ל ב' דברים חדא דמועיל שחיטת סימן א' וגם שלא איכפת לן בפסולי שחיטה ע"ש), ועי' ראש יוסף שדן בזה. ולדבריהם צ"ע מה שמבואר בגמ' שפסוקת הגרגרת תלוי במחלו' ר"ע ור' ישבב והרי לא שחט אלא אחד וצ"ל דאיירי ששחט גם הגרגרת שנפסק (עי' רש"ש) והחסרון משום שהיא שחיטה גרועה בסימן חתוך ודומה לשחיטה בחלדה ודו"ק] עי' ביה"ל ח"ב סי' כ"ד שנקט בפשיטות שלדעת ר"ע ליכא איסור נבילה כמו טריפה ולכאורה זה תלוי במחלוקת ראשונים הנ"ל. [עי' ביה"ל ח"ב סי' כ' אות ב' שהק' על המבואר בבה"ג שבעינן ב' הסימנים ראויים לשחיטה מהא שבס"ד ס"ל לר"ע ששחיטת סימן א' סגי לטהרה מידי נבילה ולפי דברי המאירי לק"מ דודאי בעי ב' סימנים גם לר"ע וע"ע מש"כ בזה באמרי משה סי' ב' אותיות כ"ה-כ"ט]

**כל שנפסלה בשחיטתה נבילה**

בגדר נפסלה בשחיטתה מבואר מדברי הרמב"ן לעיל ט' ע"א דהיינו כל שיש ריעותא בסימנים [וזהו מקור הדין שנקובת הושט מפקיע היכולת לשחוט ואף שעיקר דברי ר' ישבב בא למעט שחיטה בחלדה מ"מ יסודו לחלק בין שחיטה גרועה מצד עצם השחיטה כגון שחיטה בלי תנאי שחיטה ושחיטה בסימנים דאיתרע לבין שחיטה בבהמה שנטרפה שביחס לסימנים נחשב כדבר אחר גרם לו] וכ"כ בנימוקי יוסף ור"י מלוניל כאן וכן מבואר בכס"מ פ"ג מהל' שחיטה הכ"ג ועי' מגיני שלמה לעיל כ' ע"א וע"ש שזה יסוד פסול שמוטה אך מדברי הרמב"ן הנ"ל מבואר שרק בריעותא בגוף הסימנים יש פסול בשחיטה ולא בסימנים עקורים ע"ש ועי' בבית מאיר יו"ד סי' כ"ד סעיף ט"ז ממהדו"ק.

**ורמינהו אלו טריפות בבהמה נקו"ה**

ברש"י משמע שהקושיא גם מנקו"ה וכבר תמה הבית מאיר סי' ל"ג סעיף ג' שמדברי הגמ' ליכא הכרח לזה [ועי' הגהת הב"ח] ועי' בראש יוסף שלפי המבואר לעיל הרי מפורש לעיל בדברי ר' ישבב שכל ריעותא בסימנים הוא נבילה.

**נקב בתרבוץ הושט**

עי' רמב"ם פ"ג מהל' שחיטה ה"כ וה"ג ונקובת הושט ופסוקת הגרגרת שהיא נבילה אינו אלא במקום שחיטה אלא למעלה במקום שחיטה לא וע"ש כס"מ ולפי זה צ"ע קושיית הש"ס דילמא איירי המשנה בשלא במקום שחיטה ועי' בראש יוסף שתי' ע"פ מש"כ התורת חיים לק' מב ע"א שהמשנה ע"כ איירי במקום שחיטה וכ"כ בחי' חת"ס. אך בעיקר דברי הרמב"ם הנ"ל עי' פלתי סי' כ' סק"ג שהוכיח שגם שלא במקום שחיטה ע"כ מפיק חיותא ע"ש אך לדברי רש"י שהטעם משום דאיתרע מקום שחיטה שפיר י"ל שאינו אלא במקום שחיטה, וכ"כ בספר האשכול סי' י"ג.

**נקו"ה בחלק שכבר נשחט**

עי' חי' חת"ס לעיל ח' ע"א (ד"ה והנה הרי"ף) שאם ניקב הושט בחלק שכבר נשחט אינו אלא טריפה וכמבואר בל' השו"ע סי' כ"ו סעיף א' וצ"ב [ועי' נאות יעקב סי' כ' אות י"ג] ועי' עטרת תפארת (להגרז"ס בסו"ס נאות יעקב פא ע"ב) מש"כ לבאר בזה וע"ע אחיעזר ח"ב סי' ח'.

**כאן ששחט ולבסוף פסק**

תי' זה צ"ב ועי' מש"כ לבאר בלב אריה ומה שהעיר עליו באמרי משה סי' ב' אות כ"ה ומש"כ שם לפרש וע"ע תפארת יעקב.

**אלא אמר רבא אלו אסורות קתני**

פירש"י כגון נקו"ה ופסוקת הגרגרת ועי' בצל"ח דהיינו מדאמר רבא יש מהן נבילות ל' רבים משמע שלא רק פסוקת הגרגרת הוה נבילה וכ"כ בבית מאיר סי' ל"ג סעיף ג' [ועי' בית הלוי ח"ב סי' כ"ד שהוסיף מסדר המשנה שפתח בנקו"ה ואח"כ כתב פסוקת הגרגרת ואח"כ שאר טריפות ואם נאמר שנקו"ה רק טריפה נמצא שפתח בטריפה ואח"כ נבילה ושוב חזר לטריפות וע"פ זה כתב הביה"ל שי"ל שכל זה לדעת רבא ולא לדעת ר"י ונחלקו הראשונים היאך קי"ל ע"ש ועי' להלן בשם הבאר יצחק יו"ד סי' ד' ענף א'] והטעם ביאר רש"י משום שאיתרע מקום שחיטה ועי' בית הלוי ח"ב סי' כ' אות ג' שדן אם הטעם משום שבטריפות דסימנים לא נתחדש ששחיטה מטהרתה או משום שרק בסימנים שלמים שייך שחיטה וע"ש דנפק"מ בנקו"ה בעוף

**נקו"ה בעוף**

[ובעיקר דין נקו"ה בעוף ברמב"ם בפ"ג הי"ט מפורש שהוא גם בעוף אך י"ל הרמב"ם לשיטתו שהוא נבילה מחיים וע"ש ביה"ל מה שהביא מהתוספתא אך בפמ"ג בסי' כ"ו משב"ז סק"א נקט שגם לדידן כך הדין בעוף ומשום דבעינן ב' הסימנים ראויים לשחיטה וע"ש מש"כ ע"פ זה וע"ע בדבריו בסי' ל"ג שפ"ד סק"ה וכבר כתב כן בספר האשכול סי' י"ג "ואף עוף שאין צריך אלא סימן א' מ"מ צריכין ב' סימנים ראוים לשחיטה וע"ע הגהת הגרע"א סי' כ"ד סעיף ט"ו ובביה"ל ח"ב סי' כ"ד אות י'] ועי' אחיעזר ח"ב סי' ח' שנפק"מ בב' ושטות שטריפה מדין יתר כנטול אבל סו"ס הסימן שלם ע"ש [וכן בנדרסו בסימנים משמע ברמב"ם שאינו אלא טריפה עי' באר יצחק יו"ד סי' ד' ענף א' ובבית הלוי ח"ב סי' כ"א אות ה'] וע"ע תבו"ש סי' י"ג ס"ק ט"ז שי"ל דבעינן שיהא כל הסימן ראוי לשחיטה, ע"ש. [ועי' קובץ הערות סי' כ"ח אות ה' מה שביאר בזה בב' אופנים]

**דברי הרא"ש**

ובעיקר דברי רש"י עי' תוס' הרא"ש שהעיר דבשלמא בפסוקת הגרגרת שאינה יכולה להתקיים כלל בזה שפיר אין שחיטתה מטהרתה משא"כ בנקו"ה והיינו שנקט הרא"ש שהטעם שנקו"ה הו"ל נבילה אינו משום שאיתרע מקום שחיטה אלא משום שהבהמה כבר קיבלה מכת מות וזה ליכא בנקו"ה וע"ע ברשב"א לק' מב ע"א.

**נקו"ה משום שהייה**

ועי' בית מאיר סי' כ"ד סעיף ט"ז ממהדו"ק שר"ל שנקו"ה פסולו מדין שהייה וכ"כ באמרי משה סי' ג' אות י"ב בשם הגר"ח ז"ל

**דעת הרמב"ם בנקובת הושט**

ברמב"ם פרק ג' מהל' שחיטה הי"ט מבואר שנקו"ה הו"ל נבילה מחיים אך לעניין טומאה מפורש בסוגיין שאינו מטמאה מחיים וכ"כ הרמב"ם פ"ב מהל' אבוה"ט ה"א ועי' פלתי סי' ל"ג סק"ב שרק לגבי איסור נבילה ס"ל להרמב"ם שכבר חל מחיים משום שע"י נקו"ה הבהמה כבר חלושה בתכלית וע"ש תבו"ש סק"ה ביאר באו"א ע"ש.

**ר"ל אמר כאן ששחט במקום חתך**

מבואר שכל החסרון של פסוקת הגרגרת הוא משום שהסימן כבר פסוק ואין מקום לשחיטה ולכן יש מקום לדון שלא במקום החתך עדיין שייך שחיטה ולכאורה לדעת הראשונים שגם נקו"ה הו"ל נבילה משום דאיתרע מקום שחיטה כ"ש שפסוקת הגרגרת שלא במקום החתך לא שייך שחיטה ועי' בשו"ת באר יצחק יו"ד סי' ד' ענף א' שמכאן מוכח שרק רבא חידש כן שנקו"ה הו"ל נבילה וכדברי הביה"ל הנ"ל אבל לדעת ר"ל גם לאחר חזרתו רק בפסוקת הגרגרת דשייך לומר דמנח בדיקולא לא שייך שחיטה משא"כ בנקו"ה [עי' הגהות הגרע"א ביו"ד סי' כ"ז]

אך יש לעיין בדעת הרמב"ן שבחי' לעיל ט' ע"א כתב שנקו"ה הו"ל נבילה ע"פ דברי ר' ישבב "כל שנפסלה בשחיטתה" ובמלחמות סוגיין דן אם לאחר דלא קי"ל לגבי הראיה שכמנח בדיקולא אם חזר תירוצו של ר"ל וע"ש שעכ"פ שכלפי הסימנים ודאי אמרי' כמנח בדיקולא ולכאו' הרי תיפו"ל שאפילו בנקו"ה לא שייך שחיטה כיון שאיתרע מקום שחיטה.

**פסוקת הגרגרת בעוף**

עי' בית הלוי ח"ב סי' כ' אות ד' שכתב שבעוף פשוט שלאחר שנפסקה הגרגרת ברובו אינו מועיל לחזור לשוחטו דכיון ששחיטת רוב סימן הוא שיעור שחיטת עוף הרי כיון שכבר נעשה בו מעשה שחיטה שלימה ודאי שאין שחיטה בתר שחיטה ועי' אמרי משה סי' ב' אות ט"ז שהעיר שלפי דברי ר"ל הרי גם על המשנה לק' נו ע"א אלו טריפות בעוף וקתני פסוקת הגרגרת צ"ל כדברי ר"ל הרי שגם בעוף שייך לשחוט לאחר פסוקת הגרגרת ע"ש

**ומי אמר ר"ל הכי**

עי' חת"ס שלכאורה היה מקום לחלק שרק שחיטה עושה כמאן דמנחא בדיקולא ולא פסיקה בעלמא ע"ש אך עכ"פ מבואר להדיא בסוגיין שגם בנפסק שלא ע"י שחיטה אמרי' שהסימן כמאן דמנחא בדיקולא וצ"ע על הרשב"א בתורת הבית (כט ע"ב) שנקט שרק מדין ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אמרי' שבסימן א' כבר נעשה כמנח בדיקולא לגבי אותו הסימן וע"ע חי' חת"ס לעיל כ' ע"ב שכתב שאין לאסור נבילה לנכרי מדין אבר מן החי על הבני מעיים כיון שמיד לאחר שחיטת הסימנים נעש כמנחו בדיקולא לפני מיתת הבהמה [שעמד ע"ז התורת חיים שם] שכל שאינו שחיטה כשרה לא נעשה כלל כמנח בדיקולא וצ"ע מהמפורש בסוגיין וע"ע להלן.

**כמאן דמנחא בדיקולא**

עי' מאירי לג ע"א שי"א שאפילו אם הוציא הראייה לאחר שחיטת הקנה כשר ועי' ראש יוסף שביאר שכיון שחיותה של הראיה מועט הו"ל כעוף ששחיטתו בסימן אחד וע"ע מהר"ם לג ע"א אולם המאירי חולק ע"ז וכ"כ הרשב"א בתורת הבית (כט ע"ב) שפשוט שאינו נחשב כמת לגמרי ועדיין צריך שחיטת סימן השני ע"ש. ועי' חזו"א סי' ג' ס"ק י"ט דהשחיטה מועלת מדין אבר המדולדל וע"ע חת"ס.

**ואין מזמנין לעכו"ם על בני מעיים**

עי' פירש"י שהכוונה לראייה ולא לבני מעיים ובמהר"ם ר"ל שכוונת רש"י שבראייה הדין כן בכל גווני אבל יש לפעמים שנוהג גם בבני מעיים כגון שלא מת מיד אחר שחיטת ב' הסימנים אולם בחי' הר"ן לעיל לב ע"ב כתב בדעת רש"י שרק לגבי הריאה אמרי' כמנח בדיקולא וכבר תמה הראש יוסף שם מהמפורש ברש"י לעיל שם (ד"ה אבל) שמבואר להדיא שם בבני מעיים נעשה כמנח בדיקולא לאחר שחיטת הושט וכן תמה היד יהודה סי' כ"ז סק"ב.

**מפרכסת מותר לכו"ע לבני נח**

ועי' בכור שור שכתב לבאר דעת רש"י ע"פ המבואר בתוס' לק' פד ע"א (ד"ה בעינן) שבשחיטת בהמה כשרה ע"י ישראל לא אמרי' מפרכסת הרי הוא כחיה ולכאורה כוונתו שאע"פ שגם זה אינו מציאות אלא דין ולא שייך אצל נכרים מ"מ כיון שלאחר שהתחדש הדין אינו חלות היתר אלא שע"פ דיני תורה דינו כמת שוב אין לחלק בין ישראל לנכרי ורק במה שהותר לשיראל לאחר שחיטת סימן א' שבזה דינו כחי לכל דבריו ואפ"ה הותר לישראל ע"י שחיטה בזה י"ל שליכא לנכרי [ועי' בראש יוסף שתמה א"כ מהו קושיית הש"ס מהברייתא וצ"ל שמשמעות הברייתא שאפשר לאכול גם מן הראייה] וע"ע להלן.

**דאמינא הא טעמא קאמר**

עי' בחי' הרשב"א שהיינו ע"פ המבואר בסנהדרין נט ע"א שכשיש טעם לחלק בין נכרי לישראל לא שייך סברת מי איכא מידי אולם מדברי התוס' ד"ה אחד בסוף דבריהם מבואר שלא פירשו כן ולרשב"א יש לעיין מהו באמת הטעם של הברייתא ועי' להלן.

**שחיטה שנתנבלה**

הנה עי' בתוס' שטעם הברייתא להתיר גם לנכרי הוא משום סברת מי איכא מידי ועי' תורת חיים לעיל כ' ע"א שכיון שכן אם נתנבלה ואסור לישראל אסור הריאה ובני מעיים לבני נח ועי' פר"ח סי' כ"ז סק"א שתמה שהרי להלכה לא קי"ל כדר"ל שהריאה ובני מעיים כמאן דמנחא בדיקולא וע"ש פלתי סק"ב שמבואר במלחמות שהטעם שאנו חולקים על ר"ל הוא משום שהריאה ובני מעיים ינקי אהדדי וא"כ כשחותך הקנה והושט לכו"ע כמנחא בדיקולא וכ"כ בתבו"ש סק"ה ובראש יוסף הוסיף שעכ"פ לגבי הסימנים מפורש בראשונים שקי"ל כר"ל וא"כ אסור להביאו לבני נח ע"ש.

אך לפי המבואר בבכור שור הנ"ל שלדעת רש"י מה ששחיטה מחשיב הבהמה כמת הוא גם לנכרי גם בלי סברת מי איכא מידי א"כ לאחר ב' סימנים מותר לנכרי בכל גוני ועי' ביד יהודה סי' כ"ז סק"ב שהאריך להוכיח שזהו דעת הרשב"א בתורת הבית (כט ע"ב) דע"ש שהאריך לבאר שרק בשחיטת ישרקאל ובהמה כשרה מותר **הבשר** לבן נח ומשמע שרק לגבי הבשר כתב כן ולא לגבי הבני מעיים וע"ש שביאר שחלוק גדר היתר מפרכסת מהיתר הריאה שלגבי מפרכסת כתב הרשב"א שגדר הדין דחשוב כמתה לגמרי משא"כ מה שאמרו כמנחא בדיקולא ודאי איננו שמת לגמרי שהרי עדיין השחיטה מתירתה וע"כ שרק לגבי טרפות לא שייך בהו טרפות ומטעם המבואר ברשב"א שיש לשחיטה מתחילה ועד סוף [ויש לבאר שהקנה חוץ ממה שהיא אבר שהנשמה תלויה בה ביחס לכל הבהמה היא גם אבר לעצמה ולכן י"ל שלאחר פסיקת הרוב כבר אינו משמשת כאבר שהנשמה תלויה בה אבל סו"ס עדיין היא קנה במקצת ולכן עדיין יש לראיה במה לתלות ורק כיון שחלה בה השחיטה שנחשב כמכת מות לסימנים לכן אינו מענינא דטריפות ומה שדינו למנחא בדיקולא לגבי שחיטה היינו משום שזה תלוי בזה שרק משום שהסימן נחשב כמונח בדיקולא לגבי חיות הבהמה הוא דאמרי' שחל בה שחיטה גם כלפי עצמה ודוק] והטעם שנחשב כאבר מן החי הוא ע"י שחל בה שחיטה ורצתה הגמ' לומר שרק לישראל יתיר השחיטה וע"ז הסיקו מכח הברייתא שממנ"פ שאם השחיטה לא חשוב כלפי הנכרי הרי ממילא אינו כלל כאינו מן האבר ואם השחיטה עושהו אבר מן החי ממילא יוכל גם להתירו ע"ש

**בני מעיים מבהמה שנטרפה**

עי' תורת חיים שם שבהמה שנטרפה מותר לנכרי כיון שכלפי איסור אבר מן החי הותר גם לישראל שייך בה סברת מי איכא מידי וכ"כ בתבו"ש סי' כ"ז סק"ג אולם עי' בתוס' (ד"ה אבל) שגם אם אסור לישראל מחמת טעם אחר שוב לא שייך מי איכא מידי וע"ע יד יהודה סי' כ"ז סק"ב.

**ואלו הן הלכות שחיטה וכו' ועיקור**

פירש"י דהיינו מה דתנן לק' לב ע"א פסק את הגרגרת ועי' בתוס' שהבינו שכוונתו שקרע הסימנים ועי' ברא"ש שהיינו בידו אך התוס' מיאנו בזה שאין זה הלכות שחיטה אלא שלא שחט כלל אולם הרמב"ן ורשב"א נקטו בכוונת רש"י שהכוונה לטרפות דפסוקת הגרגרת ששוב אינו יכול לשחטה ונתקשו דא"כ למה לא תנו גם נקו"ה וע"כ שזה דיני טריפות ולא דיני שחיטה.

**דעת הבה"ג**

והתוס' הביאו בשם הבה"ג לפרש שעיקור סימנים הוא סימנים שנעקרו ממקומם ונאמרה הילכתא שסימנים כאלו אינם ראויים לשחיטה ונתקשו התוס' למה לי הלכה זו תיפו"ל שהוא טריפה [ועי' פר"ח סי' כ"ד שלכאורה נפק"מ לטהר מידי נבילה ועי' נאות יעקב סי' י"ג סק"ו שדעת התוס' שנקו"ה היא נבילה ולכאורה כוונת התוס' פשוטה שאמאי הצריך שמואל שידע השוחט הלכות שחיטה הרי כיון שידע שהוא טריפה סגי ולמה לי שידע שאינו מטהר מידי נבילה וכ"כ הפמ"ג בסי' כ"ד משב"ז סק"י] והוכיחו מזה ששמוטת הגרגרת אינה טריפה ואפ"ה אין הבהמה ראויה לשחיטה ועי' ברמב"ן שנתקשה בזה טובא איפא מצינו בהמה שאינה טריפה ואינה ראויה לשחיטה [ועי' בפלתי סי' כ"ד ס"ק י"ג ובשו"ת חת"ס יו"ד סי' כ"ט שכתבו לבאר אמאי חלב משמוטה כשרה (שנחלקו בזה הרשב"א והרא"ה ועי' בשו"ת הרשב"א ח"ג סי' שס"ג) שאינו דומה ליוצא בריש המקשה שצידד הש"ס לאסור חלבה כיון שאין לה תקנה בשחיטה דשאני הכא שכיון שאינה טריפה י"ל שאפשר לרפאותה בסממנים (והיינו שאילו היה טריפה היה מוכח שאינו שייך לרפאותה שהרי אם אפשר לרפאותה אינה טריפה כלל כדאי' לק' נד ע"א) ולכן נחשב כיש לו תקנה ע"ש והיה אפשר להוסיף שגם הבה"ג מודה שעקירת הסימנים מטריף הבהמה ומה"ט הוא שמופקעת משחיטה אלא שכיון שאפשר לרפאותה אינה טריפה אך מדברי האחרונים הנ"ל מפורש לא נקטו כן ע"ש בדבריהם]

**אם רש"י מודה לבה"ג**

עי' לק' כ' ע"א שדנו אם יש עיקור סימנים בעוף ושם ע"כ אין הכוונה לב' הפירושים הנ"ל וע"ש פירש"י וע"ש בתוס' דשם ע"כ מודה רש"י לבה"ג שהכוונה לשמוטת סימנים [וע"ש בריטב"א שרש"י חזר בו וס"ל שעיקור כולל ב' דברים וע"ש בחי' חת"ס מה שביאר בדבריו] אך תמהו התוס' להמבואר ברש"י לעיל י' ע"א (ד"ה נשמטה) שנעקרו הסימנים הו"ל טריפה [טעם הטריפות מבואר ברש"י לק' מג ע"א ד"ה נפולה שהוא משום נטולה אך עי' בש"ך סי' כ"ט סק"ט] א"כ מהו הנידון אם יש עיקור במליקה הרי ודאי טריפה אינו כשר למליקת העוף ע"ש וע"ש במגיני שלמה שכתב לבאר שאה"נ ודאי הוא טריפה והנידון הוא לטהר מידי נבילה וע"ש שיסוד דברי רש"י הוא ע"פ המבואר לק' לב ע"ב שנקו"ה היא נבילה כיון דאיתרע מקום שחיטה ומקור להילכתא זו הוא מעיקור סימנים שכיון דאיתרע מקום שחיטה אין לו תורת שחיטה ע"ש. **מתי שמוטה אינו טריפה**

עי' רמב"ן שסימנים שנשמטו לגמרי הוא נבילה ולא טריפה וצ"ב שלדעת הרשב"א לדעת הבה"ג אינו אפילו טריפה אך עי' במאירי לב ע"ב שמה שאינו טריפה לדעת הבה"ג היינו באופן שלא נשמט ממקומו ורק נפסק חיבורו אבל אם נשמט ממקומו היא נבילה ע"ש

**אופן שגם לבה"ג שמוטה היא טריפה**

עי' לק' מד ע"א סמנים שנדלדלו טריפה ומשמע שבכה"ג מודה הבה"ג שהיא טריפה אולם הרשב"א ט' ע"א ובתורת הבית כתב שטריפה לאו דווקא והכוונה שאינה ראויה לשחיטה ותמה בזה הש"ך בסי' כ"ד ס"ק כ"ג שזה נגד גמ' מפורשת מב ע"ב [ושמעתי ליישב שי"ל שזה תלוי במחלו' אם טריפה חיה ודו"ק]

**להלכה** עי' בשו"ע סי' כ"ד סעיף ט"ו שקי"ל כבה"ג וע"ש ברמ"א שאינה טריפה כלל ולפי זה תמהו האחרונים כיון דקי"ל בסימן כ"ה סעיף א' שא"צ לבדוק אחר שמוטה א"כ למה לי שטבח יודע הלכות עיקר ועי' פמ"ג סי' כ"ד משב"ז סק"י בית מאיר סי' כ"ה. **דעת הרמב"ן**

ברמב"ן ביאר ששמוטה היא טריפה ונתחדש שבשעת שחיטה היא נבילה וע"ש הטעם כיון שא"א לשמוטה להיות שחוטה ומשמע שבכל גווני נבילה ולא משום חשש שהייה וכדו' ולכן י"ל שאין עיקור בעוף או במליקה אולם עי' ברע"א מג ע"ב ובש"ש ש"ה פרק ו'.

**השוחט מן הצדדין שחיטתו כשרה**

פירש"י שמותר אפילו לכתחילה ועי' מאירי "אע"פ שלא כיון להביא הסימנין מכל וכל לאותו צד כדי לשחטם קודם העצם של המפרקת שמ"מ מכוונים הם אצל הצד בשוה וחתיכתם באה כאחד עם חתיכת העצם והרי הם נשחטים קודם שתעשה היא נבילה מצד שבירת המפרקת" וכ"כ הרשב"א בתורת הבית (כה ע"א) [ועי' בש"ך סי' כ' סק"ח] אך יעוי' ברא"ש סי' כ"ה "ובלבד שיודע שחתך הסימנים קודם שחתך המפרקת כי הסימנים הם רכין ונדחין מן הסכין", ועי' בפסקי הרי"ד "וצריך לבדוק בחוט השדרה שבתוך המפרקת אם לא נמצא פסוק שחיטתו כשרה אבל אם נמצא פסוק יש להסתפק שמא קודם שחיטת רוב סימנין נפסק והויא טריפה ומש"ה תני השוחט דיעבד וכו'", ועי' בשיטמ"ק שר"ל שנחלקו רש"י והרי"ד בפירוש צדדין שלרש"י הפירוש צדדי הסימנים ולכן ס"ל שהוא לכתחילה ולרי"ד הפירוש בין הצוואר לעורף ולכן ס"ל שהיא רק בדיעבד אולם בחת"ס נקט שלכו"ע אינו כשר אלא מצדדי הסימנים אבל בין צוואר לעורף לכו"ע פסול וכדאי' בתוספתא פרק א' הל' ז' [אך עי' מנח"ב ומנח"י ששינו הגירסא]

**דעת התוס'**

עי' בתוס' שמן הצדדין כשר רק בדיעבד אפילו אם החזיר גזירה אטו לא יחזיר ועי' ב"י סי' כ' דמשמע מדברי התוס' שבלא החזיר פסול אפילו בדיעבד והיינו דאל"כ לא היו גוזרין בלא החזיר אטו החזיר אך דבריו צ"ע דא"כ מה החילוק בין מן העורף ומן הצדדין הרי בתרוויהו כשר בהחזיר ופסול בלא החזיר [ע"ש בב"ח] ועי' מהרש"א שחולק על הב"י ומודו התוס' שגם בלא החזיר כשר בדיעבד [ואין בזה משום אין גוזרים גזירה לגזירה כיון שהוא רק לכתחילה ולא דיעבד עי' פמ"ג סי' כ' שפ"ד סק"ח] ועי' בש"ך סי' כ' סק"ח שביאר דעת הב"י ע"פ מש"כ הרא"ש שכל שיודע שלא חתך המפרקת שחיטתו כשרה אפילו בלא החזיר ובזה יש חילוק בין מן הצדדין למן העורף.

**מצות מליקה מחזיר סימנים לאחורי העורף**

עי' ברש"י שבמחזיר הסימנים חותך רק הסימנים ולא השדרה ומפרקת ועי' בריטב"א שביאר טעמו שלאחר ששחט הסימנים אין שום ענין לחתוך המפרקת ורוב בשר כיון שמתה עומד ומולק כלהלן כ' ע"ב ולכאורה זהו רש"י לשיטתו שאפילו שאינו מתה ממש אמרי' מתה עומד ומולק [וע"ש חי' חת"ס דהיינו ע"י שחל תורת שחיטה נחשב כמת ועי' נאות יעקב סי' ו' מה שהאריך להשיג ויבואר בעזה"י להלן שם] אך דעת שאר הראשונים שרק במת ממש שמטמא באהל אמרי' מת עומד ומולק ע"ש רשב"א ריטב"א ור"ן [וע"ש מהרש"א בדעת רש"י] אך א"כ הריטב"א סתר את משנתו ועי' נאות יעקב סי' ו' שהאריך טובא בזה.

ולכאורה עיקר דברי רש"י צ"ע מברייתא מפורשת לק' כא ע"א שבחטאת העוף לאחר שחותך סימן אחד חותך רוב בשר וע"ש בחי' הגרע"א שעמד בזה.

**דעת הראשונים החולקים**

אך מדברי הרמב"ן לק' כז ע"ב (בסופו) מבואר שגם למ"ד מחזיר אח"כ חותך שדרה ומפרקת [אך יש מקום לדחות דקאי למ"ד שמחזיר רק בדיעבד וכשי' התוס' ד"ה מסתברא ולשיטתו י"ל שהמפרקת חלק מן השחיטה] וכן מבואר ברשב"א לק' כא ע"א (ד"ה אמר ליה) ועי' בנאות יעקב סי' ו' שהעיר שלכאורה גם מתוס' (ד"ה מסתברא) מוכח כן שאם נאמר שמפרקת אינו נצרך כלל למליקה היאך אפשר אפילו בדיעבד למלוק דרך המפרקת ולא יהיה טריפה ע"ש. [ובעיקר דברי התוס' עי' שיטמ"ק שביאר טעם המחלוקת "דמ"ס דעיקר מליקה היינו בסימנין הילכך בעינן דלעביד ליהו ברישא ומ"ס דתרויהו הוו כחדא ושקולין הן לעניין מליקה הילכך הי מיניהו דבעי יקדים ברישא והיינו מצותו אפילו לכתחילה"]

**גדר חובת מליקת מפרקת**

בעיקר מליקת המפרקת לפי רש"י מתבאר שאין בזה שום תורת מליקה והוא רק כחתיכת העור כדי להגיע לסימנים [ועי' בחי' הגרע"א שצידד שגם זר יכול לחתכו ע"ש] ולכן בהחזיר סימנים א"צ למלוק המפרקת אך לדעת הראשונים שגם בהחזיר צריך לחתוך מפרקת יש לעיין מהו גדרו ועי' בראש יוסף שביאר או שזה נלמד ממול ערפו שכל מקום מול העורף צריך למלוק או שהוא הלל"מ והיה מקום לומר שלדעת הנך ראשונים הו"ל חלק מעיקר המליקה וכסימנים דמו [ויש קצת סעד לזה מדברי הגמ' כח ע"א "שאני התם דאיכא שדרה ומפרקת" ועי' ביה"ל ח"ב סי' ט"ז ובחזו"א יו"ד סי' ג' ס"ק י"ד] וכן משמע ברשב"א לק' מב ע"א "ושבירת מפרקת ובשר במליקה כחתיכת סימנין בשחיטה" אך יעוי' ברמב"ן לעיל ט' ע"א שביאר למה עיקור אינו מטריף במליקה "ואי מפני טרפותה הרי נעשית טריפה כבר בחתיכת המפרקת והכשירה הכתוב לגבי מזבח" [ולכאורה א"כ ה"ה שאר טרפיות לא איכפת לן אולם מדברי הרמב"ן לק' כ' ע"א משמע שהוא סברא מיוחדת לגבי הסימנים וצ"ב] ומבואר שבעיקר הגדרת השחיטה שבמליקה אין להבדיל בין שחיטה למליקה וע"כ שאין שבירת המפרקת אלא חלק מעבודת המליקה [משא"כ לדעת רש"י אינו כלל חלק מן העבודה ואולי כשר אפילו בזר כש"כ הגרע"א כנ"ל] ועי' בנאות יעקב סי' ו' שהאריך טובא בהאי ענינא.

**איכא דאמרי אף מחזיר וא"ד מחזיר דווקא**

עי' רמב"ן לק' כ' ע"א שלדעת בני ר' חייא שמוליך ומביא פסול והיינו שהתורה חלקה בין מליקה לשחיטה באופן עשייתו א"כ היאך הכשיר מחזיר סימנים הרי זה דרך שחיטה ותי' שכיון שאין זה עיקר דרך שחיטה מועיל למליקה ולמ"ד מחזיר דווקא ס"ל שאין להטריף העוף לפני מליקת הסימנים ובדעת החולקים כתב הר"ן "דכיון דאמר רחמנא ממול ערפו משמע ליה דהתורה נתנה לו רשות לחתוך הסימנים מאחרי העורף מאיזה צד שירצה", ועי' ברשב"א כ' ע"א שביאר שטעם המ"ד אף מחזיר הוא שאף דכתיב ממול ערפו והיה משמע שמצותו לחתוך קודם המפרקת מ"מ כ"ש שכשר בעושה בדרך שחיטה וכלק' לגבי מוליך ומביא ע"ש.

**ואי ס"ד מחזיר דוקא מאי אריא מולק**

ומבואר שפשוט לגמרא ששחיטה כשרה מן העורף כל שמחזיר סימנים אע"פ שמליקה פסולה מן הצואר אף שמחזיר סימנים ועי' ברש"י ורשב"א שזהו טעם החילוק במשנה שמן הצדדים כשרה בשחיטה ולא במליקה שרק במליקה קבע רחמנא מקום לעשייתו אולם בדעת הרמב"ם עי' בלב אריה שר"ל שמדהשמיט שמועיל שחיטה מן העורף בהחזרת סימנים משמע דס"ל שלהלכה לא קי"ל כסוגיא זו וגם לשחיטה יש קביעות מקום והיינו הצואר [וזה תלוי באופן הילפותא לק' כז ע"א ששחיטה מן הצואר] וכ"כ באבן האזל פ"א מהל' שחיטה ה"ז וה"ט. וע"ש שביאר ע"פ הרגמ"ה ולדבריהם צ"ב למה יש חילוק בין שחיטה למליקה לגבי צדדים [וי"ל שעיקר השם צוואר הוא על הסימנים וכש"כ הרמב"ן ורק כל שהוא בעורף ממילא פקע ממנו שם צוואר]

**א"ל ר' ירמיה כ"ש דמוליך ומביא כשר במליקה**

עי' פירש"י שכל שליכא מיעוט כי עביד מליקה כשחיטה טפי עדיף אולם עי' ברשב"א שזה סברא מיוחדת לגבי אלו הדינים בשחיטה שיסודם מחמת הוצאת החיות דוגמת מוליך ומביא שיש חסרון בדריסה שחונקו לפני גמר השחיטה [עי' פמ"ג סי' כ"ד שפ"ד ס"ק י"ח "א"כ כל שדרס לאו שחיטה הוה אלא חונק" וע"ש דמהאי טעמא ליכא פסול במיעוט בתרא]

**כגון דנקט משיפוי ראשו והגרים**

עי' ברש"ש שהסתפק אם כוונת הגמ' שהתחיל למלוק הסימנים למעלה משיפוי כובע או שאפילו רק המפרקת עשה למעלה פסולה כיון שגם מול העורף הוא חלק מן המליקה ולכאורה אם הגרמה קאי על המפרקת אינו דומה כלל להגרים שליש בשחיטה ששם אם מועיל לשחוט רוב הסימן האחרון או דאמרי' דבעינן מפיק חיותא ברוב הסימן והרי אם צריך מפרקת במול ערפו א"כ ודאי לא שייך להשלימו במליקת כל הסימן במול ערפו [ולכאורה לפי מה שצידד הגרע"א לדעת רש"י שמפרקת כשרה בזר י"ל דה"ה דכשר למעלה ממול ערפו] אך יעוי' בבדק הבית (כד ע"ב) ובחי' הרא"ה [הובא גם בשיטמ"ק] והריטב"א שכתבו שאין כוונת הגמ' לומר דתולה במחלו' בהגרים שליש שבמליקה כמו שאין עיקור פוסל כמו כן ליכא פסול הגרמה [צ"ב כיון שהחסרון בהגרים שליש הוא משום מפיק חיותא א"כ אין זה מדיני הגרמה ולמה שלא יהא נוהג במליקה וכבר העיר כה"ג הרמב"ן לק' מג ע"ב ע"ש אך מדברי הרא"ה מבואר דהיינו טעמא שהרי לריב"י הטעם שמועיל הוא משום שכיון שכל החתך היה בסימן שפיר מצטרף לרוב והיינו שלמעלה משיפוי כובע נחשב סימן ואינו אלא פסול של הגרמה והוא פסול במעשה שחיטה וזה ליתא במליקה] ואינו אלא לדוגמא בעלמא אבל עיקר טעם הפסול הוא משום שחתך המפרקת למעלה מול ערפו ושוב אינו ראוי למליקה ע"ש

ובעיקר טעם הפסול כתב הרמב"ן "שכדרך שאמרו בבהמה כך אמרו בעוף דמשפוי ולמעלה שחיטתו פסולה וקמ"ל שמואל שאף מליקתו פסולה וכ"כ בשיטמ"ק בשם הר"ף "וקמ"ל דכי היכי דאגמריה רחמנא למשה הגרמה פסולה בשחיטה אגמריה במליקה" אולם עי' בחי' הרשב"א שפסול הגרמה ליכא במליקה כמו שליכא שאר דיני שחיטה במליקה אלא דמ"מ בעינן ממול ערפו וכל שהוא למעלה משיפוי כובע אינו נחשב ממול ערפו [ולדבריו עיקר החידוש אינו שהגרמה פוסל אלא שאינו מועיל רוב סימן אח"כ אבל לדעת הרמב"ן עיקר החידוש שהגרמה פוסל]

**בדין שהייה במליקה**

עי' ברשב"א שגם פסול שהייה ליכא במליקה כמו שליכא פסול דרסה וחלדה וכבר תמה הגרע"א מגמ' מפורשת בזבחים סה ע"ב ששהייה פוסלת במליקה אך עי' בחי' הר"ן בשם הרא"ה שכתב באופן אחר "ומיהו שהייה ודאי פסולה במליקה אלא דלא איצטריך ליה לאשמועינן דכיון דמלק חציו של סימן ואיטרפא לה ושהה אח"כ כיון שהשהייה מחלקת כי קא מלק טרפה קא מלק והרי הוא כאילו נטרפה מעיקרא" ובדבר אברהם ח"א סי' ב' ר"ל שגם כוונת הרשב"א הוא על דרך הרא"ה שליכא פסול שהייה במליקה ואינו אלא מדין הפסק [והנפק"מ הפשוטה היא אם הוא טריפה או נבילה אך לדעת הרשב"א שנקו"ה היא נבילה ליכא למימר הכי ועי' נאות יעקב סי' י"ז שנפק"מ אם שהייות מצטרפות ע"ש] ובעיקר כוונת דברי הרא"ה עי' בנאות יעקב סי' י"ז ובדב"א שם.

**אמר ר"ח אף אנן נמי תנינא**

בפירש"י מבואר שזהו קושיא על זעירי כמו שדייק בדבריו בתוס' הרא"ש [ועי' ברש"ש שבזה מיושב קושיית הרשב"א במה שאמר רבא אי קשיא לי וכו'] ועי' שיטמ"ק שהעיר דמהו הקושיא הרי י"ל שמצד הברייתא נאמר שנהי שאינו טריפה מ"מ הו"ל כנקו"ה שהוא נבילה אבל רק לאחר מיתה וזעירי חידש שגם מחיים היא מטמאה אך באמת רש"י לשיטתו הסובר שחסרון דנקו"ה הוא משום שאיתרע מקום שחיטה לא שייך זה כלל במפרקת ורוב בשר וא"כ ע"כ הוא טריפה או נבילה מחיים אבל לדעת הרשב"א שנקו"ה חשוב מכת נבילה המפקיע היתר שחיטה זה שייך גם במפרקת ורוב בשר.

**וכי מתה עומד ומולק**

עי' פירש"י דהיינו כיון שכבר חשוב כמת איזה ענין יש למלוק הסימנים והיינו כיון שמליקה כשחיטה דמי [עי' רש"י כא ע"ב ד"ה אף] וענין שחיטה הוא להוציא חיות מהעוף וכ"כ בריטב"א ובחי' הרשב"א לק' מב ע"א [ועי' בדבר אברהם ח"א סי' ב' אות י"א שבמליקה לא נאמר כלל סימנים ואינו אלא משום שמליקה הוא במקום שחיטה] אולם הרשב"א בסוגיין ביאר שכוונת הגמ' שכיון שכבר חל עליה טומאת נבילות האיך נטהר ע"י גמר המליקה אולם כבר תמה ע"ז בעל המקד"ד בקובץ ענינים מהמבואר בזבחים סו ע"ב שגם עולת העוף בסימן א' יוצאת מידי טומאת נבילות וא"כ מהו קושיית אביי מעולת העוף.

**ותיקשי לך עולת העוף**

עי' פירש"י שעוף בחד סימן מתה והראשונים נקטו בכוונת רש"י שעוף בסימן אחד לבד נחשב כמת ותמהו ע"ז והרי אפילו לאחר ב' סימנים אמרי' שמפרכסת הרי היא כחיה ועי' בחי' חת"ס שר"ל ע"פ דברי ר' שמעיה בתוס' לק' פד ע"א שבשחיטה כשרה לא אמרי' מפרכסת הרי היא כחיה וא"כ לאחר סימן אחד בעוף נחשב כמתה ע"ש ודבריו צ"ב שלפי הס"ד שסימן' ב' בעוף אינו רק מצות הבדלה אלא חלק מגוף המליקה עדיין לא נחשב כמת עד לאחר מליקת סימן ב' ועי' דבר אברהם ח"א סי' שהביא מהגדול מינסק ז"ל שביאר ע"פ המבואר בזבחים סו ע"ב שגם בעולה במליקת סימן א' כבר יצא מידי נבילה ע"ש אך עי' בשיטמ"ק בהשמטות זבחים סה ע"ב שכיון שעולת העוף אינה מותרת באכילה אפילו בב' סימנים לא אמרי' שהמליקה מחשיבו כמת והאריך בזה בנאות יעקב סי' ו' אות ג'.

אך במהרש"א ר"ל שגם רש"י לא התכוון לומר שבסימן א' לבד חשוב כמת דא"כ בחטאת העוף שחותך רוב בשר לאחר מליקת סימן א' כלהלן למה לא נימא הרי מתה עומד ומולך [עי' שיטמ"ק זבחים סה ע"ב בהשמטות] וע"כ שכוונת רש"י סימן א' עם רוב בשר ועי' בראש יוסף שתמה על דבריו שעיקר קושיית וכי מתה עומד ומולך לא נאמרה אלא על הסימנים שיסודו מדין שחיטה ולהוציא החיות ולא במה שהוא דין מצד מעשה המליקה ויש להוסיף שהרי מבואר בזבחים סה ע"ב בפירש"י שם שחתיכת רוב בשר בין סימן לסימן חשוב שהייה והיינו משום שאינו חלק מן השחיטה שבמליקה אלא חלק מעבודת המליקה [אך לפי דעת הרז"ה שבעולת העוף ליכא דין רוב בשר לק"מ] וע"ע אשר לשלמה תנינא סי' ס"ב מה שהאריך בדברי המהרש"א. [וע"ע בדב"א ח"א סי' ב' אות י"א מש"כ לבאר בכוונת רש"י]

**מהו דעת אביי**

עי' תוס' לק' כא ע"ב (ד"ה ואינו) ובזבחים סה ע"ב (ד"ה ור"א) שכתבו שדעת אביי שלא אמרי' מתה עומד ומבדיל ותמה הקר"א בזבחים שם שאדרבה דעת אביי לכאו' דלא איכפת לן שמת עומד ומולק וכמו שהוכיח ממליקת עולת העוף אך באמת שדבר זה תלוי במחלוקת רש"י ושאר הראשונים שלדעת רש"י [להבנת הראשונים בדעתו] שבמליקת סימן א' כבר חשוב כמתה ע"כ שלדעת אביי לא איכפת לן שמתה עומד ומולק [ובדבר אברהם ח"א סי' ב' אות י' הוכיח כן מדברי רש"י זבחים סה ע"ב בדברי אביי שם שאמר רוב בשר מערב איכא בינייהו ופירש"י שיש שהייה לאחר חתיכת רוב בשר והרי תיפו"ל שמתה עומד ומולק וע"כ שלאביי לא איכפת לן שמתה עומד ומולק] והיינו טעמא כמו שביאר הרשב"א לק' מב ע"א שכיון שכבר עוסק בשחיטה לא איכפת לן אם באמצע יצא חיותו אבל לדעת שאר הראשונים אין כוונת אלא לומר שגם לולא דברי זעירי ישנה קושיא זו וע"כ צ"ל כתירוצו של רבא עי' שיטמ"ק זבחים סה ע"ב בהשמטות.

**התם כדי לקיים בה מצות הבדלה**

כפשוטו מבואר שדעת רבא שמצות מליקת סימן ב' אינו חלק מן השחיטה ואינו אלא מצות הבדלה בעלמא וצ"ע ממה דאי' לק' כט ע"ב שרבא אמר שהמולק סימן א' למטה וא' למעלה פסולה שהרי עשה מעשה חטאת העוף למטה הרי לשיטתו שעיקר המליקה הוא סימן הראשון בלא"ה פסול [אולם לפי מה שצידד הרשב"א כאן בתחילת דבריו וכן סתם לק' מב ע"א משמע שרק מיעוט סימנים הם מצות הבדלה ולא רוב הסימן ב' ע"ש] ולכאורה צ"ל שרבא לא אמר כן אלא לדחות קושיית אביי ממליקת עולת העוף אבל לאחר שאמר שחותך שדרה ומפרקת בלא רוב בשר שוב י"ל שמליקת סימן ב' בעולת העוף הוא חלק מעבודת המליקה [וע"ע בתורת הבית כב ע"א] אך כ"ז לשיטת שאר הראשונים אבל לשיטת רש"י גם למסקנא אין תשובה אחרת לסימן ב' במליקת עולת העוף [ועי' אחיעזר ח"ב סי' ז' אות י']

**שהייה בין ב' הסימנים בעולת העוף**

הנה עי' בזבחים סה ע"ב שנחלקו ראב"ש ורבנן אם מותר להבדיל בחטאת העוף וטעם האיסור הוא משום שאסור לעשות מעשה הכשר לעולה בחטאת ואמר שם רבא דשהייה בסימן שני בעוף איכא בינייהו וביאר שם רש"י שבכל חטאת העוף יש שהייה לאחר מליקת סימן הראשון כיון שחותך רוב בשר ובזה נחלקו אם שהייה פוסל והטעם שלא לפסול ביאר רש"י שרק בהמה שחיותה יוצאת בב' סמנים שייך שם שהייה אבל לא בעוף שפסקא חיותא כבר בסימן הראשון ומשמע לכאורה שלדעת רבא גם למסקנא לאחר סימן ראשון בעוף מתה עומד ומולק אך י"ל שאין כוונת רש"י לומר שמתה עומד ומולק אלא הנידון הוא אם מליקת סימן ב' הוא חלק משחיטה או רק חלק מן העבודה של מליקה ולזה כתב רש"י כיון שעיקר חיות העוף יוצא בסימן א' בעוף [עי' חולין כז ע"ב רש"י ד"ה מן היבשה] מסתבר שמה שהצריכה התורה סימן ב' בעולת העוף אינו מלתא של השחיטה שבמליקה אלא מלתא דעבודת המליקה [וע"ע קה"י סי' י"ב] ושוב אינו נפסל בשהייה שהוא מדיני השחיטה ולא מדיני המליקה. ועי' דבר אברהם ח"א סי' ב' אות ט' שמה שאינו נפסל משום שהייה במיעוט בתרא היינו משום שכבר מתה לאחר חתיכת רוב הבשר ואינו מצטרף לשחיטה ע"ע צל"ח לק' ל' ע"ב [ודעת ראב"ש לפי זה יוצא שמליקת סימן ב' הוא חלק משחיטה שבמליקה לכן פוסל בו שהייה ולדבריו מבואר שאף לאחר חתיכת רוב בשר שייך להיחשב כמעשה שחיטה אולם בדב"א ר"ל שראב"ש סובר שגם במצות מליקה שייך פסול שהייה והוכיח כן שאל"כ מוכח מראב"ש גם לרבא שלא איכפת לן שמת עומד ומולק וא"כ נמצא שרבא בסוגיין עדיין לא יישב לדעת ראב"ש ועי' מש"כ לדחות בנאות יעקב סי' ו' אות ב']

**כל המעכב בשחיטה**

עי' פירש"י אבל סימנים שחיטה תלה בהו רחמנא ולכתחילה כולהו בעי עי' בחי' הגרע"א שאין זה עיקר אלא עיקר כוונתם משום שבנקב בושט פסול ונמצא שמעכב שיהא מיעוט הסימן קיים וכמו שהתחילו לגבי עור וברש"ש כתב ששייך לגמ' להלן וצ"ע ממש"כ רש"י לק' כא ע"ב (ד"ה ואינו מבדיל) שליכא מצוה מן התורה לשחוט סימן ב' וכן משמע בדבריו לק' כז ע"א (ד"ה אאחד) ועי' לב אריה שי"ל שזה תלוי במלו' התנאים במקור שעוף סגי בסימן א' וכ"כ בזכר יצחק ח"א סימן מ'.

**כל שישנה בשחיטה ישנה בהבדלה**

עי' מהרש"א לעיל יט ע"ב שחתיכת המפרקת הוא מדין מצות הבדלה ולכן ליכא בחטאת וצ"ע הרי מבואר בסוגיין שכל דליכא בשחיטה ליכא בהבדלה וע"ש בראש יוסף ועי' נאות יעקב סי' ו' אות ו' שע"כ דעת המהרש"א שמפרקת הוא מעיקר מצות מליקה והיינו במקום שחיטה ולכן חשוב כישנה בשחיטה וצ"ב א"כ למה ליכא בחטאת העוף