צדקה ד רמח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / צדקה

**שיעורי הלכה**

*יורה דעה*

*סי' רמח ד - ח*

**שיעור ד'**

**הדינים הנידונים**

* **אמרה שבעלה נתן רשות.**
* **אשה שנדרה אם בעלה חייב.**
* **אשה שהשכירה מלמד לבנה.**
* **בן אם יכול ליתן פרוסה לעני משל אביו.**
* **אדם שמנדב יותר מיכולתו.**

**צדקה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

## אמרה שבעלה נתן לה רשות ויש צד לחשוש שהיא משקרת

בהא דנתבאר [בשיעור הקודם] מהנודע ביהודה שאשה שאמרה שבעלה נתן לה רשות נאמנת, עיין בהגהות החת"ס שכתב דסברא נכונה היא, וכדמות ראיה יש משיטת רש"י בחולין (ו:). והיינו דמבואר בגמרא שם דאף דמצינו שהנותן לחמותו או לפונדקית חושש שמא החליפו, וצריך לחזור ולעשר, ומ"מ בשאר אדם לא, שדוקא בחמותו ובפונדקית חששו שיחליפו לטובתו, אבל בלא זה אין חוששים לאיחלופי דלא חיישינן על גזל. ונראה דלפי"ז יש להוכיח שדוקא באופן רגיל אין חוששים לגזל, אבל כל שיש טעם לחשוש לשקר חוששים, שהרי מבואר בגמרא שבחמותו ובפונקית שיש לחשוש שבאים לעשות לו טובה חיישינן לאיחלופי, וא"כ גם כאן באופן שיהיה טעם לחשוש שהאשה תשקר יש לנו לחשוש. וכגון אם יהיה כנס גדול שאפשר שמחמת שרואה שחברותיה תורמות לצדקה גם היא באה לתרום, א"כ אף אם תאמר שבעלה נתן לה רשות פעמים שיש מקום לחשש שמא משקרת מחמת כבודה, והכל לפי העניין.

## אם ראוי לברר אצל הבעל אם נתן לאשתו רשות

עוד כתב שם החת"ס שיש להסתפק באופן שבעלה בעיר אם צריך לברר אצלו אם הסכים לתרומתה, ומסיק שם שבאופן שהמקבל מתבייש לשואלו הוי כמו דליכא לברורי [ויל"ד מחמת איסור לשה"ר אם שרי לשאול את הבעל אם נתן לה רשות, עי' בח"ח הל' רכילות כלל ח ס"ב ובאמ"ח סק"ב שאסר לספר לבעל שהאשה נתנה מתנה מרובה].

## נתינת קטן דבר מועט

ולעניין קטן דמבואר ג"כ בשו"ע דמקבלים ממנו דבר מועט, עי' ביש"ש (ב"ק פ"י סי' נט) שכתב גם גבי קטן שנאמן לומר שאביו נתן רשות, ומסיק בסוף שבדבר מועט נוהגים לקבל ממנו דבר מועט גם בלא לשאול.

## אשה שנדרה לצדקה או נתחייבה קנס אם מחוייב הבעל לשלם

אשה שנדרה לצדקה. כתבו התוספות (ב"מ קד. ד"ה הכי גרסינן) שאין הבעל חייב לשלם נדריה, שאע"פ שמבואר בתוספתא שאדם חייב להביא קרבנות שחייבת אשתו, היינו דוקא כגון קרבן לידה וזיבה, אבל אם נדרה נדרים ונדבות פטור, דאל"כ אם יקנטוה יכולה להפסיד את בעלה [עיי"ש]. והפוסקים הביאו בשם מהר"ם מינץ (סי' ז) שמה שנדרה האשה קודם נישואיה חייב בעלה לשלם [כ"כ החכמת אדם משפטי הצדק קמז, יז. והוא כמו שמבואר בשו"ת בית יעקב סי' קעג בשמו, אכן בבית שמואל (סי' צא ס"ק יג) הבין ממהר"ם מינץ שדעתו שאף מה שנדרה לאחר נישואין חייב בעלה לשלם].

ולעניין קנס שקנסו לבעלה, כתב הש"ך (ס"ק י) שבעלה חייב לשלם. וכ"ה ברמ"א באבהע"ז (סי' צא ס"ד) שפסק על פי התרומת הדשן (סי' רפב) שאשה שחייבוה בקנס חייב בעלה לשלם, וכתב שם החלקת מחוקק (סק"ז, וכ"ה בב"ש שם) שדוקא קנס על מה שעברה בשוגג, אבל אם עברה במזיד אין בעלה חייב לשלם, והוציא כן מכח סברת התוס' (שם), שאם יהיה חייב לשלם אפשר שתבוא להכעיס את בעלה ולחייבו בלא גבול. מיהו לסברא זו אם היה הקנס קודם הנישואין אף אם היה במזיד מחוייב בעלה לשלם. ובט"ז (אה"ע סי' צא סק"ג) כתב שהוא ספק אם הבעל חייב ואין לכופו לשלם הקנס והעתיקו הב"ש.

ובתוספות בנדרים (לה:) הסתפקו אם מחוייב אדם לשלם חובות אשתו שקודם הנישואין, שבתחילה כתבו שחייב לשלם חובותיה שקודם הנישואין מנכסי מלוג שלה, אבל אח"כ כתבו שלפי גירסא אחרת בירושלמי אין אדם חייב לשלם כלל חובותיה שקודם הנישואין [וכן כתב הב"ש (שם) בדעת רש"י], והתוספות בנזיר (כד. ד"ה דתניא) ס"ל דחייב לשלם נדרים שקודם הנישואין ורק לאחר נישואיה פטור כמ"ש בשבות יעקב.

[סעיף ה] אם האשה השכירה מלמד לבנה, אם ידע הבעל ושתק ודאי ניחא ליה במה שעשתה. אבל אם מוחה לאלתר, אין במעשיה כלום. ואפילו אם נושאת ונותנת תוך הבית יוכל למחות בה.

## אשה שהשכירה מלמד לבנה

הקשה הש"ך (ס"ק יא) מה חידוש יש באשה, והרי בכל אדם כן הוא, דכבר כתב הרמ"א בחו"מ (סי' פא ס"ז) בשם המרדכי ז"ל 'מי שהתנה עם בחור ללמוד עם בן חבירו בפני אבי הבן, ואבי הבן שתק, שתיקה כהודאה דמיא, ואף על פי שלא דבר האב כלום, דהוי ליה לאב לאסוקי אדעתיה ולמחות'. ומה נתחדש כאן באשתו. ותירץ הש"ך שבכל אדם דוקא אם שכר בפניו ושתק בזה אומרים ששתיקתו כהודאה וצריך לשלם, אבל אם לא שכרו בפניו אין אומרים שמסתמא ניח"ל לשלם, אבל באשתו אפילו אם שכרה מלמד שלא בפניו אומרים שמסתמא ניח"ל לשלם, וכל שלא מחה מיד צריך לשלם.

## נדרה לצדקה בפני בעלה

והנה יש לדון באשה שנדרה לצדקה ובעלה שתק אם נאמר ששתיקתו כהודאה ויהיה חייב לשלם אפילו כשהוא ממון מרובה, דהנה מבואר ברמ"א באהע"ז (סי' צ ס"י וכ"ה בחו"מ סי' רמג ס"ג) צותה בעת חליה לתת כך וכך ממלבושיה, ונתרצה הבעל אם נתנה לעניים, אינו יכול לחזור בו [היינו משום שכבר נעשה נדר לעניים ולכך אף שעדיין לא בא לידם אינו יכול לחזור בו]. ומשמע שסגי בנדר של האשה שכיון שבעלה שתק ודאי מסכים וחייב לשלם נדרה. אלא שהט"ז (אבהע"ז שם) כתב שדוקא אם אמר הבעל 'הן' מחוייב לשלם, אבל בשתק פטור. וראיתי מי שפירש שהדבר תלוי בנידון אם אדם שנדר לצדקה במחשבה מתחייב, דאפשר שהט"ז ס"ל שאע"פ ששתיקתו כהודאה ותולים שנתכוין לנדור, מ"מ הרי אין זה אלא במחשבה ולא חשיב נדר, ועוד כתב שאף לדעות שחייב גם בנדר במחשבה מ"מ לא יכפוהו ע"ז כמבואר ברמ"א (סי' רנח סי"ג), ולכך הצריך הט"ז שיאמר בפיו שמסכים לנדרה. מיהו זה אינו, שהטעם שאין כופין הוא משום שאין יודעים מחשבתו, אבל אי נימא ששתיקה כהודאה א"כ יש כאן ידיעה שחשב לנדור[[1]](#footnote-1).

מיהו זה צריך לידע, שכל מה שאשה שנדרה והסכים בעלה מחוייב לשלם, כתב הבית שמואל (על הרמ"א שם) שזה דוקא אם לא הפצירה בו, אבל אם הסכים לה מחמת הפצרתה אינו חייב לשלם, דהוי כנדרי אונסים (כמבואר ברמ"א סי' רלב סעי' יז). אולם בשבות יעקב (ח"ב סי' פא הובא בפת"ש סי' רלב סקי"ז) מוכח שחולק על הב"ש, שדעתו שבדבר מצוה שאני ולא חשיב נדרי אונסין.

## אשה ששכרה בעל מלאכה שלא בפני בעלה

עוד יל"ד אם דין זה שאשה ששכרה מלמד אומרים שבעלה ניח"ל, אם זה דוקא במלמד שהוא דבר מצוה לכך אומרים שמסתמא ניח"'ל, אבל בדבר הרשות כגון אשה ששכרה בעל מלאכה שלא בפניו אין אומרים כן, וצ"ת. מיהו זה ברור שאשה שמפרנסת בבית ורגילה להוציא הוצאות, אם שכרה בעל מלאכה בסכום שאינו גדול אומרים שמסתבר בעלה ניח"ל וצריך לשלם, וכמו שנתבאר לעיל [ועי' יש"ש ב"ק פ"ח סי' כט שאשת חיל שכל ממון בעלה בידיה סגי לסכם עם האשה, ומשמע אף בסכום גדול. ועפי"ז נראה שאשה שרגילה לעסות עסקים גדולים למכור ולקנות, אי"צ בכל דבר לשאול את הבעל אפילו כשמוציאה ממון גדול, שודאי בעלה מסכים לה].

[סעיף ו] בן שאוכל אצל אביו ועבד האוכל עם רבו, נותן פרוסה לעני או לבנו של אוהבו ואינו חושש משום גזל, שכך נהגו בעלי בתים.

## בן אצל אביו או אורחים אם מותר להם ליקח פרוסה וליתן לאחר

והנה בשו"ע או"ח (סי' קע סי"ט) כתוב 'אורחים הנכנסין אצל בעל הבית אינם רשאים ליטול מלפניהם וליתן לבנו או לעבדו של בעל הבית, אא"כ נטלו רשות מבעל הבית'. ולכאורה קשה דהכא גבי בן אצל אביו מבואר שאין בו משום גזל משום שכך נהגו בעה"ב, וא"כ אמאי התם אסור. ובאמת כבר הקשה כן הבית יוסף, דמקור הדין כאן הוא מתוספתא בב"ק (פי"א ה"ב), והביא הבית יוסף מהמרדכי (ב"ב סי' תצו) שמצא תוספתא דבן עזאי שכתוב בה 'אורחים הנכנסים אצל בעל הבית אינם רשאים ליתן לבן בעל הבית ולא לעבדו ולא לשלוחו אלא אם כן נטלו רשות מבעל הבית'. וכתב הבית יוסף שבאמת מצד הדין שרי גם לאורחים ליתן לבנו של בעה"ב ואין בו משום גזל, ואותה תוספתא של בן עזאי מיירי דוקא במקום עניות, שאסרו לאורחים ליתן ממה שלפניהם לבנו ובתו של בעה"ב משום מעשה שהיה. דאיתא בחולין (צד.) 'ואין האורחין רשאין ליתן ממה שלפניהם לבנו ולבתו של בעה"ב אא"כ נטלו רשות מבעה"ב, ומעשה באחד שזמן ג' אורחין בשני בצורת ולא היה לו להניח לפניהם אלא כשלש ביצים, בא בנו של בעה"ב נטל אחד מהן חלקו ונתנו לו, וכן שני וכן שלישי, בא אביו של תינוק מצאו שעוזק אחד בפיו ושתים בידו חבטו בקרקע ומת, כיון שראתה אמו עלתה לגג ונפלה ומתה, אף הוא עלה לגג ונפל ומת, א"ר אליעזר בן יעקב על דבר זה נהרגו ג' נפשות מישראל'.

ולפי"ז נמצא שכל הדין שמבואר בשו"ע או"ח שאסור לאורחים ליתן לבנו ולעבדו של בעה"ב, היינו דוקא בסעודה מצומצמת. וכן פסק המשנ"ב שם (ס"ק מ) עפ"י המג"א, שכל דין השו"ע שם מיירי כשהסעודה מצומצמת, מיהו הביא בשם השמן רוקח שחוכך להחמיר אף כשאין הסעודה מצומצמת. והיינו דהוא חשש בכל זה משום גזל, ולדבריו דוקא בן אצל אביו מותר ליתן, אבל האורחים אסורים ליתן [ועי' רע"א שם שהביא גם ממהרי"ט ח"א סי' קנ שכתב שאסור לאורחים ליתן לאחרים, ומשמע שם שאין חילוק בין סעודה מצומצמת לסעודה גדולה].

[סעיף ז] **אדם שוע שנותן צדקה יותר מהראוי לו, או שמיצר לעצמו ונותן לגבאי כדי שלא יתבייש, אסור לתובעו ולגבות ממנו צדקה, והגבאי שמכלימו ושואל ממנו, עתיד הקדוש ברוך הוא ליפרע ממנו.**

## אדם נדיב לב וידוע שאין לו אם מותר ליקח ממנו

אדם שוע היינו אדם נדיב לב, ומיירי כשנותן יותר מכדי יכולתו, כמבואר בגמרא בבא בתרא (ח:) שגבאי צדקה נתבעים על שלוחצים בני אדם על הצדקה, וביארה הגמרא דהיינו בלא אמיד. והנה בגמרא מבואר שאסור לבקש ממנו ומשמע שאם נתן מעצמו מקבלים ממנו, ובגמרא בתענית (כד.) מצינו שאלעזר איש בירתא היה נותן כל שיש לו ולכך היו הגבאים בורחים ממנו, ונראה דמן הדין אי"צ לברוח ממנו ועשו כן רק ממידת חסידות, אבל מדינא כל שנותן אפילו אין לו מקבלים ממנו, כמפורש בסי' רנח ס"ח מהרמב"ם ספ"ט ממתנות עניים.

אבל כל שיש ספק אם יש לו, עי' בדרך אמונה (בציון הלכה פ"ז ס"ק קעה) שדייק מהמאירי שאפשר לתובעו מספק. ועיין במנחת חינוך ס"ז לעניין לאו דלא תהיה לו כנושה, שכל שיש ספק אם יש לו מותר לתובעו מספק, דאל"כ רוב פעמים לא יוכל לתבוע חובו.

[סעיף ח] **הרוצה לזכות לעצמו יכוף יצרו הרע וירחיב ידו, וכל דבר שהוא לשם שמים יהיה מהטוב והיפה. אם בנה בית תפלה יהיה נאה מבית ישיבתו, האכיל רעב יאכיל מהטוב והמתוק שבשולחנו, כיסה ערום יכסה מהיפה שבכסותו, הקדיש דבר יקדיש מהיפה שבנכסיו. וכן הוא אומר כל חלב לה'** (ויקרא ג, טז)**.**

והוא רמב"ם בסוף הלכות איסורי מזבח, והקשו סתירה מהרמב"ם בהלכות ממעשה הקרבנות שיש שלש מידות. ולכאורה כאן מיירי במידה טובה כדי לכוף יצרו.

ועיין ברמב"ם שהלכות איסורי מזבח שם הוסיף וכתב שיתן מהטוב והיפה שהרי נאמר בתורה והבל הביא גם הוא מבכורות צאנו ומחלביהן וישע ה' אל הבל ואל מנחתו, ובאמת לגבי קין יש מחלוקת אם הביא גרוע או מבינוני, ואם נאמר שהביא מבינוני י"ל שבאמת לא היה חייב ולא היה טענה עליו, ומ"מ נשמע יותר להבל שהביא משובח.

1. **א"ה:** הנה לענ"ד באמת דין זה יתבאר עפ"י מה שמצינו בחו"מ סי' פא ס"ב שפסק הרמ"א (עפ"י המרדכי סנהדרין סי' תשה) ששכיב מרע שציווה ליתן ממון לאחר, ושתקו היורשים, מחוייבים ליתן לאחר מותו, ואינם יכולים לומר ששתקו כדי שלא להכעיסו [ועיי"ש בש"ך (סק"ז) שכל חולה מושכב על מיתתו חשיב שכ"מ]. והיינו שאינם יכולים לטעון שבאמת אין חייב לשלם כלום, דכיון ששתקו לצוואתו אומרים ששתיקתם כהודאה. אכן הט"ז והתומים שם הקשו דהא קיי"ל (שו"ע סי' פא ס"ז) שכל אדם שתובעים אותו ושותק מתחילה ועד סוף אין בזה דין שתיקה כהודאה, משום שאומרים שאין ראיה משתיקתו כי שמא אינו משגיח בו כלל, וא"כ למה כאן פסק הרמ"א ששתיקת היורשים כהודאה. וכתב הט"ז (אבן העזר סי' קו והביאו הב"ש שם סק"ח) שבאמת לעולם אין שתיקתו כהודאה, ודוקא אשה זו שציוותה לבנה ליתן מעות הייתה מוחזקת בממון מכח כתובתה, לכך יכולה לצוות על שלה עיי"ש [וכעי"ז כתב המל"מ הל' זכיה ומתנה פ"י ה"ט]. והתומים (סי' פא סק"ט) ג"כ הסכים שאין אומרים בזה שתיקה כהודאה [ומחמת זה כתב התומים (שם סקי"ג) לחלוק אף על הדין שכתב הרמ"א לגבי מלמד שאם ציווה לבחור ללמוד עם בן חברו בפני האב שמחוייב האב לשלם, וכתב התומים שגם דין זה נכון רק אם נסבור ששתיקה מתחילה ועד סוף הוי כהודאה, אבל אנן קיי"ל שלא הוי כהודאה. ויל"ד לדעת התומים אם יחלוק גם על דברי הרמ"א כאן בסי' רמ"ח לגבי אשה שהשכירה מלמד לבנה, או דנימא דאשתו שאני. ועי' בנתה"מ סי' פא (סק"ה) דתירץ שאם לומד עם בן חברו בפניו ושותק ודאי הוי שתיקה כהודאה, אף ששותק מתחילה ועד סוף, כיון שכל שעושה מעשה בפניו אין לו לשתוק, ודוקא על דיבור אמרינן שאפשר שאינו משגיח בו]. אבל הש"ך שם (סק"ט) הסכים עם פסקו של הרמ"א, ועי' נתה"מ שם (סק"ד) שכתב שאף שבכל מקום אם שתק מתחילה ועד סוף לא הוי הודאה, מ"מ בשכיב מרע שאני, שכיון שדברי שכ"מ ככתובים וכמסורים הוי כמו שתוקף השכ"מ ממונו מידו, ולא היה לו לשתוק.

   ונראה על פי זה לבאר הטעם שהט"ז הצריך דוקא שיאמר בעלה 'הן', דהוא לשיטתו שאפילו שכ"מ שציווה ליתן אין אומרים שתיקתו כהודאה, ולכך בעינן שיסכים להדיא למה שנדרה, וכן עולה הדין לדעת התומים [והמל"מ הנ"ל]. אולם באמת לדברי הנתה"מ הנ"ל ששכ"מ שאני והוי שתיקה כהודאה אף בשותק מתחילה ועד סוף, וכמו שמשמע פשטות דעת הרמ"א [וגם הש"ך הסכים לדברי הרמ"א הנ"ל], א"כ אפילו אם ישתוק בעלה, מ"מ מחוייב הבעל לשלם דאמרינן ששתיקתו כהודאה ודוק.

   ועל פי דברים אלו נראה ברור, שדוקא התם באבן העזר ששתק לאשתו שנדרה מתוך חולי בזה אמרינן שבעלה חייב, אבל אם נדרה אשתו בפניו כשאינה שכ"מ, ושתק הבעל, לכו"ע פטור הוא מלשלם [כל שאינה נושאת ונותנת], ולא אמרינן ששתיקתו כהודאה.

   **הערת מו"ר הרב שליט"א** 'ולי נראה שהיות שאמירה בצדקה מחייבת לשלם, ומפורש ברמ"א סי' רנח סי"ג דאמירה שיש בה רווחא לצדקה אמרינן שאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, א"כ לסברת הנתה"מ סק"ד כל שאמרינן שהוי כמסירה כיון ששתק הוי כהודאה, ואינו יכול לטעון השטאה'. [↑](#footnote-ref-1)