10  בדין כרמלית בכלים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בדין כרמלית בכלים

1. בגמ' בדף ה' ע''א מבואר דטרסקל למטה מי' טפחים חשיב רה''ר. ומבואר שתי יסודות. האחד. דלא חשיב כרמלית. שנית. דחשיב רה''ר ולא הוי מקום פטור. ומהא דלא חשיב כרמלית הוכיחו הראשונים דאין כרמלית בכלים. ובפשטות היה נראה דכלי ליכא לו תורת רשות ולכן לא שייך שיתפס בו תורת כרמלית, דלכרמלית איכא תורת רשות, רק דלפי''ז קשה טובא אמאי הוי רה''ר דמ''ש מלבינה והיזמי והיגי דכיון דמונעים את דריסת הרבים תו לא חשיב רה''ר כמבואר בדף ז'. ובאמת יעוין בהגהות אשר''י סימן ט''ו דכתב דכיון דאין כרמלית בכלים הוי מק''פ. ובמרכבת המשנה פי''ד משבת תמה עליו מסוגיא דידן דמבואר דהוי רה''ר. ובאבן העוזר מוכיח כן מרש''י בדף ח' ד''ה פחות מכאן, דכתב דלא גזור רבנן לבטולי מתורת כלים, ונראה מדבריו דהוי רק לענין גזירת כרמלית דלא גזרו בכה''ג למשווי רשות כרמלית, אולם לענין לאשווי רה''ר לא מהני הא דהוי כלים, דאי הוי חשיב רה''ר הסיבה דליכא גזירת כרמלית מחמת דהוי רה''ר גמורה ומה שייך למיגזר בזה דין כרמלית ורק אי הוי מק''פ בהא שייך למיגזר לדון בהו תורת כרמלית.
2. ובישוב שיטת הגהות אשר''י מצינו שתי אופנים.

מהלך אבן העוזר. יעוין בחידושי אבן העוזר דמיישב דכיון דמונח באויר ומתחת איכא אויר לא חשיב מק''פ. ובבאור הדברים נראה דלמרות שבמקום דמונח איכא מניעת דריסת רבים מ''מ כיון דלא עומד ברשות עצמה לא חשיב דאיכא ברשות מניעה לרבים אלא חשיב מניעה חיצונית ולכן לא חשיב ''מקום פטור''.

מהלך הקה''י. יעוין בקה''י סימן ז' דמיישב על פי יסוד הראב''ד מובא בר''ן ריש פרקין דתמה דאיך משכחת הנחה ברה''ר שיצטרך דע''ד דאי מניחו למטה מג' הוי כמניח אארעא וחשיב מקום ד' מכח הקרקע, ואי למעלה מג' הו''ל כרמלית או מק''פ. ומיישב דאירי במניח על אדם או שאר בע''ח שאין חולקין רשות לעצמם והוו רה''ר. ומבאר הקה''י דיסוד החסרון באדם ובע''ח מחמת דניידי וא''כ ה''ה בטרסקל כיון דמונח ביד האדם דהוא נייד הדר דינא דלא חשיב כמקום פטור. ונראה דהבאור בזה דכל כמה דניידי לא שייך להחשיבם כשינוי בגוף הרשות, וא''כ הרשות היא רשות שלא מונעת דריסת רבים. ורק בכלי שמונח בקרקע בהא ס''ל להגהות אשר''י דחשיב כמצב ברשות לענין לאשווי מק''פ למרות דלא נעשה כרמלית, דרק לכרמלית בעי דיהא לו תורת רשות. [ויעוין בר''ן דשולל להאי סברא דע''י דמחזיק בידו מתנתק מהרשות. וז''ל, למטה מעשרה נמי תעשה כרמלית ואף על פי שהאדם תופסה בידו כשם שלמעלה נעשית רשות היחיד ואף על פי שהוא תופס אותה].

1. אולם בתוס' בסוגין נראה בפשוטו דנקט להך טעמא דאין כרמלית בכלים גם לענין הא דחשיב רה''ר. וכן מבואר להדיא ברשב''א וז''ל, ולמטה מעשרה דהוי רשות הרבים אין כלי חולק רשות לעצמו להיותו ככרמלית אלא בטל הוא לגבי הרשות. ויש לעיין בבאור הדבר דאמאי לא מגרע בדריסת הרבים.

ויעוין ברשב''א דף ז' ע''א דהקשה כן וז''ל, אלא מסתברא שלא אמרו אלא בדברים שדרך העולם להניחם ולהשליכם ברשות הרבים, כגון היזמי והיגי וכיוצא באלו שהן מושלכין ברשות הרבים ואינן עומדים להסתלק, והלכך כיון שמונעין את הרבים מלדרוס שם אין שם רשות הרבים באותו מקום שאין דין רשות הרבים אלא במקום המוכן לדריסת רבים, אבל יד או כלי שאינן עשוין להתעכב שם אלא לשעה אין חולקין רשות לעצמן אלא עומדים הן ברשות ובטלין לגבי הרשות, ותדע לך דהא אפילו כלי גבוה משלשה ועד עשרה אינו חולק רשות לעצמו ולהיותו ככרמלית דכל שהוא עומד בתוך אויר הרשות אינו חולק רשות לעצמו וטעמא כדאמרן, והוא הדין והוא הטעם כאן, כן נראה לי.

ומבואר ברשב''א דיסוד הסברא אין כרמלית בכלים הוי מחמת שעומדים להסתלק והלכך חשיבי רק כעומדים ברשות ולא הוי חלק מהרשות ומה דנקט דבטלי לרשות נראה דאין כונתו דהוי הלכתא דרה''ר מבטלת לרשות הכלי, אלא הכונה שביחס לרשות שנמצאים בה אין להם יחס וביטולם הוא כלפי היחס שלהם לרשות.

1. ויש להוכיח דלא הוי הלכתא דרה''ר מבטלת לרשות הכלי מהא דנראה ברשב''א דגם לריבר''י דטרסקל גבוה עשרה הוי רה''י היכא דיגמר בעשרה והוי תוך רה''ר מתבטל לרה''ר, דיעוי''ש דמבאר דהא הוה פשיטא לגמ' דמתניתין איירי למטה מי' רק דהקשתה דלריב''י דטרסקל למעלה מי' הוי רה''י א''כ היכי דהוי למטה מי' הוי כרמלית. ומישבת דתוך עשרה הכלי מתבטל לרשה''ר וכל דינא דריבר''י הוי למעלה מי'. וז''ל, ומשני כי אמר רבי יוסי ברבי יהודה ''הני מילי למעלה מעשרה דאין שם רשות שיבטל הכלי לגביה'', דרשות הרבים אינו עולה למעלה מעשרה, אבל הכא למטה מעשרה כלומר ולמטה מעשרה דהוי רשות הרבים אין כלי חולק רשות לעצמו להיותו ככרמלית ''אלא בטל הוא לגבי הרשות''. וצ''ע מהא דמבואר בדף ח' בהיתה קופתו מופשלת לאחוריו דהיכא דגובהה י' ורחבה ד' הוי רה''י ומבואר דגם היכא דנגמר בתוך י' דרה''ר הוי רה''י.

ולפי מה שנתבאר דאין כונת הרשב''א דרה''ר מבטלת לרשות דהכלי, אלא דהוי גרעון בעיקר היחס של הכלי כחלק מהרשות, הא דהוכיחה הגמ' מריבר''י דחשיב כרמלית כונת הגמ' דבשביל למידן בטרסקל תורת רשות מכח גוד אחית בעינן שיהא שייכות בין הטרסקל לרשות, כיון דליכא לו מחיצות י' דמהם נעשה את הגוד אחית, רק דהגובה הוי סיבה למידן בשוליו דין מחיצה, ובזה ס''ל לגמ' דבעינן יחס לרשות, ולכן הוכיחה הגמ' דכמו דמהני האי יחס למשווי רה''י למעלה מי' ה''ה דיהני למטה מי' לשוויה כרמלית, ומחלקת הגמ' דכל כמה דהוי בתוך רה''ר ליכא בזה השפעה על הרשות דחשיב כעומד ברשות, וממילא ליכא בזה דין רה''י, ורק למעלה מי' דליכא בהך מקום לרה''ר בהא שייך שיהא יחס לרשות כיון דהיחס שבאים להעמיד הוא לענין לדונו כרשות היחיד למעלה מי'.

ולפי''ז ל''ק מידי מההיא דקופה דהתם איכא מחיצות ממש ובזה לא בעינן יחס מוקדם בין הקופה לקרקע אלא עצם הדבר דאית ליה מחיצות ורוחב ד' הוי רה''י.

1. ונמצא לפי''ז דליכא משמעות לכלי מצד היותו כלי רק דבכלי הרגילות שהוא לא מונח בצורה קבועה ברשות. ויעוין בריטב''א וז''ל, י"ל שלא גזרו חכמים דין כרמלית בכלים ולא בשום דבר העומד לינטל מיד, ולמעוטי לבינה דלקמן (ז' ב') דעל גבה פטור אבל אסור.

אולם יעוין בתוס' דף י''א ע''ב ד''ה אלא לאו כרמלית וז''ל, ואף על גב דאין כרמלית בכלים האי גת כיון דמחובר לקרקע לא שמיה כלי. ונראה בתוס' דלא סגי בעצם הדבר דהוא מחובר לקרקע ולא עומד לינטל אלא דבעינן דיפקע ממנו שם כלי. אלא דיעוין במיוחס לר''ן שם וז''ל, ותירצו בתוספות דמיירי בגת גדול וכובדו קובעו, ואכתי קשיא לי' דמ"מ תורת כלי עליו. ומבואר דהבין בתוס' דהוי מחמת המציאות דכובדו קובעו ולזה הקשה דעדיין הוי כלי. עכ''פ חזינן בר''ן ואולי גם בתוס' [אי נימא דאין כונתו דכובדו קובעו] דהקובע הוא השם ''כלי''. ונראה דאפשר לבאר דמכיון דכלי גם אי לא עומד לינטל מציאותו ברשות הוא כהיכי תימצי לשימוש האדם ולא כמקום, הלכך לא יהני מה דיהא קבוע ברשות למשווי חלק מהמקום.

1. אלא דבעיקר באור דברי הרשב''א דבטל לגבי הרשות יעוין ברשב''א בדף ה' סד''ה ומסתברא וז''ל, והיינו דפרקינן דלמטה מעשרה בטיל הוא לגבי הרשות, ולעולם נתן למעלה מעשרה לתוך ידו של עני או שנטל מתוכה פטור דמקום פטור הוא, ואף על גב דכשהיא משלשה ועד עשרה חייב מה שאין כן בעמוד או בתל, הא לא קשיא דאדם אינו נעשה רשות אלא עומד ברשות וכל שידו תוך רשות הרבים דהיינו למטה מעשרה הרי זה כמונח בארץ, אבל למעלה מעשרה אף על פי שאינו נעשה רשות מכל מקום לא נח ברשות הרבים ולא גרע מזרק וטח בכותל למעלה מעשרה דהוי כזורק באויר. ומבואר ברשב''א דהא דבמקבל בידו תוך י' לא הוי מק''פ הוי כהאי חסרון דכלים כמו שביאר הרשב''א בדף ז' דיד וכלי עומדים הם ברשות ובטלים לגבי הרשות. רק דמוסיף הרשב''א דכל דהוי למטה מי' הרי זה כמונח בארץ. ונראה מדבריו דגדר הביטול דכיון דלא הוי מקום הנחה הלכך חשיב דמקום הנחתו הוי הקרקע. בשונה מתל ועמוד דאינהו גופייהו הוי מקום הנחה הלכך דינינן להו כמכרמלית או מק''פ.

ויעוין עוד ברשב''א ה' ע''ב ד''ה מצאתי לראב''ד, דמביא מהראב''ד דביאר הא דאדם לא חשיב רה''י מחמת דידו של אדם חשובה כדע''ד וא''כ הוי כעמוד גבוה י' ורחב ד' וז''ל, ותירץ הוא ז"ל שאין אדם חולק רשות לעצמו, ותדע לך שהרי למדנו ממשא בני קהת שהמוציא משא למעלה מעשרה חייב הרי שאין דנין באדם דין עמוד בלמעלה מעשרה, וכן אין דנין בו דין כרמלית ולא מקום פטור ''לפי שהוא נע ונד'', ומסיים הרשב''א וז''ל, דזה ראיה למה שכתבתי אני למעלה וכבר זכינו לומר כדבריו. ומבואר דיסוד הך טעמא דאדם בטיל לרשות תוך י' הוי מחמת דהוא נייד. והעיר הג''ר יעקב גניזי דמה מדמה הרשב''א את החסרון דאדם לחסרון דיד, הרי באדם גם למעלה מי' טפחים לא חשיב רשות היחיד ובכלי בגובה י' לריבר''י הוי רה''י כמו שביאר הרשב''א דרק בתוך רה''ר איכא לביטול. והוכיח מזה דחסרון דלא נייד הוי חסרון בגוף הרשות משא''כ כלי דמצד עצמו לא נייד בהא ליכא לחסרון מצד הרשות וכל החסרון מחמת דעומד לינטל, ובאמת גם באדם הא דתוך י' לא הוי מק''פ או כרמלית הוי מהך טעמא דעומד לינטל דטעמא דלא נייד הוי רק לענין למשווי כרשות היחיד. רק דצ''ב דברשב''א כתב בחדא מחתא גם להא דלא נעשה רה''י וגם להא דלא נעשה כרמלית ומק''פ ודוחק לומר דמדמי ליה רק לנתון המציאותי דלא נייד, אבל באמת הוי שתי טעמים נפרדים דלענין למשוי רה''י הוי מחמת דבמציאותו לא נייד ולענין למשוי ככרמלית ומק''פ הוי מחמת דעומד לינטל מהרשות וצ''ב.

ונראה לפי מה שהוכחנו מהרשב''א דהביטול לרשות הוי מחמת דדיינינן את הקרקע כמקום ההנחה, א''כ נראה דהא דמבואר ברשב''א דאיכא חילוק בין תוך י' למעלה מי' לענין טרסקל לא הוי מחמת דבעינן את אויר רה''ר בשביל לגרע ביחס של הכלי כחלק מהרשות, אלא דמאחר דעיקר היסוד הוא דהקרקע היא מקום ההנחה וליכא יחס לכלי כמקום הנחה א''כ כל היכא דהוי למעלה מי' כיון דליכא יחס לקרקע כמקום הנחה כלפי מה שנמצא למעלה מי' א''כ בהכרח דדינינן לכלי כמקום ההנחה של החפץ והלכך הו''ל רה''י וא''כ כל כמה דבעינן למידן באדם תורת עמוד עשרה ורחב ד' לא שייך לדונו כמקו''פ רק בלמעלה מי', כיון דהנחת האדם היא למטה מי' וא''כ הדר דינא דהקרקע היא מקום הנחתו כיון דלא נייד ושוב לא שייך לדונו כרה''י [ובהוציא את ידו לא שייך לדון את היד כרה''י כיון דלא הוי ככלי עם שולים ששיך לדון את השולים כמחיצות ורק על האדם עצמו דן הראב''ד דהוי כעמוד גבוה י' ורחב ד'].

1. אלא דבעיקר הך טעמא דכלי לא הוי סיבה לגרע ברה''ר ולמשווי מק''פ יעוין בתוס' דף ק''ב ע''א דנקט דהוי מחמת דהכלי מתבטל לרה''ר וחשיב דהנחתו ברה''ר, דיעוי''ש דהקשה בהא דהוציאו בפיו דאמאי לא חשיב מק''פ כיון דפיו למעלה מי' ומיישב וז''ל, ואף על גב דפיו למעלה מי' ואינו רחב ד' בטל הוא אגב רה"ר ולא דמי לבוכיאר ביריעה דאמר בריש פרקין (לעיל דף צו:) דבמקום פטור קא אזיל, דהתם מקום קביעות הוה טפי ודמי לטרסקל דאמר בפ"ק (דף ה.) דלמטה מי' הוי רה"ר והכא אפילו למעלה מי' בטל אגב רשות הרבים. ומבואר דבתוס' דמוכיח מהא דכלי חשיב רה''ר להא דפיו למעלה מי' חשיב רה''ר. ומלשונו נראה דהוי שתי דרגות דבטרסקל רק למטה מי' חשיב רה''ר ובפיו אפילו למעלה מי', ואי נימא דביטול ענינו דלא חשיב חלק מהרשות צ''ב מאי שיאטיה כלי פחות מי' דהתם הנידון למשווי לרשות כרשות שיש בה מניעה לרבים ובזה איכא למימר דהכלי לא חשיב כחלק מהרשות, להיכא דהוי למעלה מי' דבזה עצם הגובה הוי סיבה לנתק מרה'י כמו בעמוד גבוה עשרה דהוי חלק מהרשות, ורק עצם הגובה הוי סיבה לנתק, וא''כ מה יהני הא דבטל לרה''ר. ומוכח דהך ביטול הוי סיבה למשווי כמונח ברה''ר. ויש לעיין בבאור הדבר וכן בחילוק בין טרסקל לפיו, וכן בהא דבוכיאר בין היריעות דהוי קביעי חשיב מונח במק''פ וצ''ב גדר קביעי.

ונראה דשרש האי דינא נובע ממהות הכלי דענינו לעמוד כמשמש בהאי רשות, ולכן לא הוי כעמוד דתופס מקום ברשות וחשיב כמדף ברשות והלכך ליכא בזה גרעון ברשות וחשיב רה''ר, ולפי''ז ניתן להבין דשייך גם לדון מכח זה את מקום ההנחה כהנחה בקרקע רה''ר, מאחר דכלי לא הוי מקום הנחה, ממילא גם למעלה מי' חשיב כמונח בקרקע רה''ר. רק דנראה בתוס' דמחלק בין כלי דלמעלה מי' הוי מק''פ, להיכא דקיבלו בפיו. ונראה דבכלי כיון דסכ''ס עומד כמקום קבלה למה שנמצא עליו הלכך כל כמה שנמצא למעלה מי' דליכא התם לרה''ר הדר דינא דדנים את היחס שלו כמקום קיבול לכלי וממילא הו''ל מק''פ דהוי מקום קבלה למעלה מי'. ורק בתוך רה''ר בהא דיינינן את התורת ''כלי'' דאית ביה דעומד רק כמקום שימוש ברשות. אולם היכא דקיבלו בפיו [וה''ה בידו או כתיפו כמו שנקט בשו''ע הרב בקו''א שמ''ז סק''א] כיון דגוף האדם ודאי לא עומד כמקום קבלה למה שמונח עליו ורק כצורת שימוש ברשות הלכך בהא ודאי דיינינן ליה כבטל לקרקע רה''ר שהגוף מונח עליה. ובגדר הא דהיכא דקביעי חשיב מק''פ נראה דעיקר הענין למשווי כאיצטבא ברשות ולא כמקום שימוש בעלמא. רק דעדיין צ''ב גדר הקביעות הנצרך לזה.