לט בדין זכוי עירוב ע_י אשתו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

לט

בדין זכוי עירוב ע"י אשתו

א] **עירובין** דע"ט:, ומזכה להן ע"י בנו ובתו הגדולים וע"י עבדו ושפחתו העברים וע"י אשתו.

**ובתוד"ה** וע"י אשתו הביאו דבסוף נדרים מוקי לה שיש לה בית באותו מבוי, דמיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני אבל אם אין לה בית לא דיד אשה כיד בעלה, וכ"ה ברא"ש, וכ"ה בעבוה"ק ש"ד פ"ד ובהגהות ר"פ לסמ"ק מ' רפ"ב וברי"ו נתיב י"ב חט"ו, ועמש"נ בזה בסימן מ' סק"ב מ"ט כשאין לה בית במבוי ל"מ לזכות לה חלק בעירוב ומכח זה תזכה אף לאחרים.

**אמנם** הנה הרמב"ם פ"א מעירובין ה"כ כתב דמזכה ע"י אשתו ולא הצריך שיהא לה בית באותו חצר, וכ"ה סתימת ל' הרי"ף והסמ"ג הלכות עירובין והסמ"ק מ' רפ"ב, וכ"ה בפסקי ריא"ז בפירקין.[[1]](#footnote-2)

**והר"ן** בפ"ב דביצה ד"ח: בדפי הרי"ף כתב בדעת הרי"ף, ז"ל, דהא דאוקימנא בנדרים כשיש לה בית באותו חצר ה"מ לר"מ דאמר אין קנין לאשה בלא בעלה כדאיתא בפרק קמא דקידושין, אבל רבנן דפליגי עלי' דרבי מאיר התם לא צריכינן בעירובי חצירות שתהא לה חצר באותה מבוי, הילכך מצי מזכה על ידי אשתו עכ"ל, והביאו הב"י בסי' שס"ו.

**וכד'** הר"ן דכל הא דמוקמי' לה בשיש לה חצר באותה מבוי הוא רק לדעת ר"מ, כ"ה מפורש גם בד' הרמב"ן בב"מ די"ב:, וכ"ה בבעה"מ בסוגיין, וכ"כ המאירי בשם תשובת הר"י בן פלט, וכ"ה בפסקי הרי"ד בשלהי נדרים, וכן כתב הריטב"א בביצה דט"ו: בדעת הרי"ף, וכ"ה גם מבו' בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין, שכתבו ד"רב" מוקי לה בשיש לה חצר באותו מבוי.[[2]](#footnote-3)

**ומצאתי** הדברים מפורשים כן בשו"ת הרמב"ם סי' קי"ט, ז"ל, כבר השבנו מקודם לרבי אפרים ז"ל בדבר מה שנראה לו מסוף נדרים שיד האשה כיד בעלה ולכן אין אדם מזכה בערוב אא"כ יש לו חצר באותו מבוי, וביארנו לו שזה כולו אליבא דר"מ האומר יד אשה כיד בעלה וכו', עכ"ל.

**והנה** מש"כ הראשונים דכל הא דמוקמי' לה בשיש לה חצר באותו מבוי, הוא רק לר"מ, הנה בפשוטו הוא מפורש כן בסוגיא שם, דאמר רב דאפי' באמר מה שתרצי עשי זכה בהן הבעל, ואמרי' דמילתי' דרב כר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, ורמינן עלה ממתני' דמזכה ע"י אשתו, ומבו' דכל הא דל"מ לזכות ע"י אשתו הוא רק לדעת ר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה.

**ובדעת** התוס' והרא"ש ודעימיהו שהצריכו שיהא לה בית באותו מבוי, בפשוטו נ' דאזלי לטעמייהו בקידושין דכ"ג:, דס"ל דקי"ל כר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, וכרב דאמר דל"מ אלא אם אמר לה מה שאת נושאת ונותנת לפיך, ואשר ע"כ ל"מ זכיא אלא בשיש לה בית באותו מבוי.

**וכ"ה** בביאור הגר"א סי' שס"ו ס"י, במש"כ שם בשו"ע דמזכה ע"י אשתו וי"א שאין מזכה ע"י אשתו, וכתב ע"ז הגר"א, ז"ל, וע"י אשתו וכו' נדרים פ"ח ב' כמאן אזלא כו' ורמינהו כו' אלא אמר כו' וקי"ל כרבנן, ולא ע"י אשתו כר"מ שם בנדרים כמ"ש תוס' שם ובקידושין דקי"ל כר"מ, עכ"ל.

ב] **אמנם** יש להעיר בזה, דהנה בשו"ע אהע"ז סי' פ"ה סי"א, פסק כדעת שמואל דבאמר מה שתרצי עשי לא זכה הבעל, וזהו כדעת רבנן דס"ל דיש קנין לאשה בלא בעלה, וא"כ מ"ט בהל' עירובין הביא ב' שיטות בזה אם מצי הבעל לזכות ע"י אשתו, הרי נידו"ז תליא בפלוגתת הראשונים אם קי"ל כר"מ או כרבנן, וכיון שהשו"ע פסק כדעת רבנן, הרי ודאי דמצי לזכות ע"י אשתו.[[3]](#footnote-4)

**עוד** יש לתמוה במשה"ק התוס' בסוגיין, אהא דמוקמי' להא דמזכה ע"י אשתו בשיש לה בית באותו מבוי, והק' התוס' דאי במקבלת פרס הא אינה צריכה לזכות לעצמה וכו', ואי אינה מקבלת פרס אפילו אין לה בית נמי תזכה להם דאין ידה כיד בעלה, וכ"ה ברא"ש.[[4]](#footnote-5)

**וכ"ה** מבו' גם בד' הטושו"ע בסי' שס"ו, דכל הא דל"מ לזכות ע"י אשתו הוא רק היכא שמעלה לה מזונות, אך אם אין מעלה לה מזונות מצי לזכות על ידה, ומבו' בב"י ובאחרונים שם דהטעם הוא משום דהיכא שאין מעלה לה מזונות אין ידה כידו, (אך בס' עטרת צבי שם ראיתי שפירש דמש"כ דל"מ לזכות היכא שמעלה לה מזונות, היינו משום דבכה"ג אף ל"מ שיש לה בית באותו חצר, כיון שהיא מקבלת פרס וא"צ לערב).[[5]](#footnote-6)

**וע'** בשפ"א שתמה בזה, דהרי הא דמוקי לה התם בשיש לה בית באותו מבוי, הוא משום הא דאין קנין לאשה בלא בעלה, אשר מה"ט תלי' לה התם בפלוגתת ר"מ ורבנן, אם יש קנין לאשה בלא בעלה, והרי הך דינא דאין קנין לאשה בלא בעלה ואם נתנו לה מתנה זכאי הבעל בפירות, הוא אף בשאין הבעל זנה, דתיקנו פירות תחת פירקונה, ומהו שתלו התוס' להא דיד אשה כיד בעלה במה שהוא זן אותה, וצע"ג.[[6]](#footnote-7)

ג] **ונ'** לדון בזה, דהנה ז"ל הסוגיא בנדרים דפ"ח:, ורמינהו כיצד משתתפין במבוי וכו' ומזכה להן וכו' וע"י אשתו, ואי אמרת קנה יתהון בעלה עירוב לא נפיק מרשותי' דבעל, אמר רבא אע"ג דאמר רבי מאיר יד אשה כיד בעלה מודה רבי מאיר לענין שיתוף דכיון דלזכות לאחרים הוא מיד בעלה זכיא, איתיבי' רבינא לרב אשי אלו וכו' ואלו שאין זכין להן על ידי וכו' ואשתו, אלא אמר רב אשי מתניתין בשיש לה חצר באותו מבוי עסקינן דמגו דזכיא לנפשה זכיא לאחריני.

**והנה** בפשוטו לפום שנויא דר"א, אתיא הברייתא דא"א לזכות ע"י אשתו כר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, וע"כ א"א לזכות על ידה, ומתניתין דמזכה ע"י אשתו אתיא נמי כר"מ, ואפ"ה מצי מזכה על ידה כיון שיש לה חצר באותו מבוי ומיגו דזכי וכו'.

**ולפ"ז** נמצא דאידחי שנויא דרבא דמשני דאע"ג דאמר ר"מ יד אשה כיד בעלה מודה הוא לענין שיתוף דמצי זכיא מבעלה, וכמו שפירשו תוס' והר"ן שם, דכ"ה דמצי הבעל לזכות לה מתנה, ה"נ מצי מזכה לאחרים על ידה, שהרי תניא בברייתא דאינו מזכה ע"י אשתו, והרי דמכח הא דיד אשה כיד בעלה אף ל"מ זכיא בשיתוף לאחרים, וכ"ה בפי' הר"ן שם דרבינא אתא למידחי פירוקא דרבא.[[7]](#footnote-8)

**אך** הנה בתוס' שם, ז"ל, איתיבי' רבינא לרב אשי אמתני' דעירובין קאי ולא קאי אהך סוגיא כלל, עכ"ל, וכ"ה בפי' הרא"ש שם, ז"ל, אמתניתין דעירובין פריך ולא קאי אסוגיא דהכא, עכ"ל, וצ"ב מ"ט לא פירשו כד' הר"ן דרבינא קאי אסוגא דהתם ואתי למידחי פירוקא דרבא.

ד] **ונ'** ללמוד מזה בדעת תוס' והרא"ש, דהא דמשני ר"א דל"מ האשה לזכות רק בשיש לה חצר באותו מבוי, אך אם אין לה חצר באותו מבוי ל"מ זכיא, אין הטעם בזה כלל משום דינא דר"מ דיש אשה כיד בעלה, דאי משום הך דינא הרי כבר משני רבא דכיון שהבעל עצמו מזכה להם ומסתלק יכולה לזכות לאחרים, ולא אידחי כלל פירוקא דרבא.

**ושוב** מצאתי כן ביש"ש פ"ב דביצה סי' י', שכתב ע"ד הר"ן, ז"ל, דמה תלוי זה בפלוגתא דר"מ ורבנן, הלא לשם בנדרים מוקי למתני' דעירובין דקתני ע"י אשתו דאיירי כשיש לה בית באותו חצר, משום מתני' אחריתא דאקשי עלה, שהוא להיפך הוא דאוקי הכי, ואינו תלוי כלל בפלוגתא דרב ושמואל במאי דאוקי רב מתני' כר"מ. וכ"פ תו' להדיא בנדרים וכן הרא"ש וכו', עכ"ל.

**והא** דל"מ האשה לזכות כשאין לה חצר באותו מבוי, הוא משום דמציאתה לבעלה, וע"כ ל"מ זכיא לאחרים.

**והטעם** בזה הוא לפמש"נ בסימן ל"ח סק"ה בדעת ר"ת, דהא דאינו מזכה ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו, אין הטעם בזה משום דאף מתנה שנותנין להן הויא לאביהם, דלעולם לא זכי האב אלא במציאה, ואפ"ה כיון דאיכא לאב זכי' בידם, והויא ידם כיד האב למציאה, ל"מ האב לזכות על ידם לאחרים, דחשיב שלא יצא הדבר מיד האב.

**ומה"ט** אף אשתו כיון שמציאתה לבעלה, ל"מ הבעל לזכות על ידה, אא"כ יש לה חצר באותו מבוי, דמיגו דזכיא לנפשה זכיא לאחריני.[[8]](#footnote-9)

**והדברים** מבוארים כן בתור"פ בסוגיין, עיי"ש שהק' ע"ד ר"ת, ז"ל, מ"מ קשה דהיאך מזכה ע"י אשתו והלא סמוכה היא על שלחנו וכו', וא"כ מ"ש מבנו ובתו הסמוכים על שלחנו דאינו מזכה על ידם, וי"ל דבשלהי נדרים פריך לה ומוקי לה כגון שיש לה בית באותו חצר וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בד' ר"פ, דכ"ה שאין מזכה ע"י בבנו ובתו הסמוכין על שלחנו משום דמציאתן שלו, ה"נ מה"ט אף אין מזכה ע"י אשתו, ומשום זה הוא דמוקמי' לה בשלהי נדרים בשיש לה בית באותו חצר, ולא משום דינא דר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, דזה אינו טעם כלל שלא יזכה הבעל על ידה, וכדמשני רבא דמודה ר"מ לענין שיתוף, וזה להדיא כמש"נ, וכן נ' גם בספה"י לר"ת סי' של"ג, וכן מבו' גם בל' מהר"מ מר"ב בפסקיו סי' קצ"ב, עיי"ש.

**וכן** נ' גם מד' התוס' בב"מ די"ב: שהביאו ד' ר"ת דלדעת ר' יוחנן ל"מ האב לזכות עירוב ע"י בנו הסמוך על שלחנו והאריכו בדין זה, ובסו"ד כתבו, ז"ל, ואשתו דזכיא בעירוב אע"ג דידה כיד בעלה מוקי לה בסוף נדרים דאית לה בית באותו מבוי וכו', עכ"ל, וצ"ב מה ענין נידו"ז לד' התוס' התם, ונ' ברור במכוון התוס', דקשיא להו דלד' ר"ת דל"מ לזכות ע"י בנו הסמוך על שלחנו משום דמציאתו לאביו, א"כ מה"ט גם לא יזכה ע"י אשתו ואף לרבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה משום שמציאתה לבעלה, וע"ז הביאו מש"א בשלהי נדרים דאיירי בשיש לה בית באותו מבוי, ונ' מדבריהם דמפרשי דהא דל"מ מזכה על ידה בשאין לה בית באותו מבוי, הוא משום הא דמציאתה לבעלה, ולא משום דינא דר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, וכמש"נ.

ה] **ומעתה** מתישבים היטב ד' התוס', דזהו משה"ק התוס', דאי איירי בשאין האשה ניזונת ואין מציאתה לבעלה, מ"ט ל"מ לזכות לאחרים, הרי אין לבעל זכות בידה, שהרי כל מה דל"מ האשה לזכות לאחרים הוא רק משום זכות הבעל במציאתה, דל"מ למיתי עלה משום דינא דר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, וכדמשני רבא דמודה ר"מ לענין שיתוף, וכנ"ל, וכל שאין זכאי הבעל במציאתה שפיר זוכה האשה לאחרים.

**ואי** דתיקשי, דכ"ה דל"מ האשה לזכות לאחרים משום הא דהבעל זכאי במציאתה, ה"נ אף היכא שאין הבעל זנה ואינו זכאי במציאתה, מ"מ לא תזכה לאחרים מכח זכות הבעל בכל דבר הניתן לה, אך נ' פשוט דל"ד כלל, דדוקא משום זכות האב במציאת בנו וזכות הבעל במציאת אשתו דזכו בגוף המציאה, הוא דל"מ הבן והאשה לזכות לאחרים, משום דיש לבעל זכות בידם למציאה, אך זכות הבעל בכל הניתן לאשתו דאין זכותו רק לפירות, הרי נמצא דאין לו זכות בגוף היד, וע"כ אי"ז מעכב את האשה מלזכות לאחרים, וז"ב.

ו] **ונמצא** לפמש"נ, דהתוס' והרא"ש דס"ל דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הסמוכין על שלחנו משום דמציאתן לאב, הרי דמה"ט ס"ל דל"מ לזכות ע"י אשתו אף לדעת רבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה משום הא שהבעל זכאי במציאתה,.

**אך** הרמב"ם ודעימי' דס"ל דמצי לזכות ע"י בנו ובתו הגדולים, ואף שמציאתן לאב, מה"ט ס"ל דשפיר מצי לזכות ע"י אשתו הגם שמציאתה לבעל, ורק לדעת ר"מ הוא דל"מ לזכות ע"י אשתו, משום דאין קנין לאשה בלא בעלה.[[9]](#footnote-10)

**וכ"נ** להדיא בל' השו"ע, שכתב די"א דמזכה ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו וע"י אשתו, וי"א שאינו מזכה ע"י בנו ובתו הגדולים ולא ע"י אשתו, ועיי"ש בעצי אלמוגים סק"כ שעמד בזה דל' השו"ע נ' דהוי הכל חדא פלוגתא, ולכאו' ל"ש זל"ז, ולפמש"נ הוא מבו' היטב, דבאמת הוי הכל חדא פלוגתא, וכמש"נ.

**והדברים** מפורשים כן במ"ב סי' שס"ו סקס"א, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"ז והתו"ש שם, ז"ל, וי"א וכו', ס"ל דדמיא עירוב לענין מציאה, דכל היכא דס"ל לענין מציאה דאין לו יד בפ"ע ושייך לאביהן או באשה שמוצאת מציאה ושייך לבעלה, ה"ה לענין עירוב אין להם יד בפ"ע ועדיין לא יצא מרשותו, עכ"ל, עיי"ש בסקס"ד וסקס"ה דמה"ט כל מה שאינו מזכה ע"י אשתו הוא רק היכא שזן אותה או דאמר לה צאי מעש"י במזונתייך וספקה, דאל"ה אין מציאתה שלו, וזהו להדיא כמש"נ, דב' הפלוגתות תליין זב"ז, דהרמב"ם ודעימייהו ס"ל דלא תלי זכיית עירוב בדין מציאה, וע"כ שפיר מזכה ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו וע"י אשתו הגם שמציאתן שלו, אך התוס' ודעימייהו ס"ל דדמיא עירוב לענין מציאה, וע"כ אינו מזכה ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו וע"י אשתו, כיון שמציאתן שלו.

ז] **ובעיקר** מש"כ הראשונים דכל הא דאינו מזכה ע"י אשתו הוא רק לדעת ר"מ דס"ל דאין קנין לאשה בלא בעלה, תמה התויו"ט במתניתין, ז"ל, ועוד תימה דאפי' לרבנן אין קנין לאשה בלא בעלה אלא באומר ע"מ שאין לבעלך רשות בהן מיהת, ולפמש"כ בנדרים להרמב"ם ל"מ לרבנן אלא באומר ג"כ ומה שתרצי בהן תעשי, עכ"ל, ועד"ז תמה הראנ"ח בשו"ת מים עמוקים סי' ב', וכ"ה בגליון הנד' ברי"ף פ"ב דביצה.

**אמנם** באמת חזינן כן להדיא בגמ' בנדרים, שהרי מעיקרא לא רמי ממתני' דילן אלא לרב, והרי דלשמואל ניחא מתניתין, ואף דגם שמואל מודה דאין קנין לאשה בלא בעלה אא"כ התנה ע"מ שאין לבעלך רשות בו, ולדעת הרמב"ם בעי' ג"כ שיאמר מה שתרצי עשי, ואפ"ה הוה ניחא להגמ' לדידי' דמצי לזכות ע"י אשתו, וזה להדיא כמש"כ הר"ן דלרבנן שפיר מצי מזכה ע"י אשתו, וצ"ב ד' האחרונים שתמהו ע"ד הר"ן.

**אך** עכ"פ צ"ב הטעם בזה, דמ"ט לרבנן מצי לזכות ע"י אשתו, הרי אף רבנן מודו דאין קנין לאשה בלא בעלה אא"כ התנה, וכמו שתמהו האחרונים, וע' במגיני שלמה בכתובות דמ"ז שתמה כן על סוגיית הגמ'.

**ועיי"ש** בראנ"ח שכתב לישב, שהרי באמת רבא משני דכ"ה דיש יד לאשה לזכות במתנה שנותן לה הבעל, ה"נ מצי זכיא לאחרים במתנה מיד הבעל, ואך דרבינא הוכיח מברייתא, דאע"ג דאשה יש לה יד לזכות מיד בעלה היינו לזכות לעצמה אבל בערוב דאינה זוכה לעצמה אלא לאחרים אין לה יד אפי' כשהיא זוכה מיד הבעל, ובזה סובר הר"ן ז"ל דלא אמרו דאין אשה זוכה לאחרים אפילו מיד בעלה אלא אליבא דר"מ דוקא דאית לי' אין קנין לאשה בלא בעלה דלא מהני תנאי דע"מ שאין לבעליך רשות בה או תנאי אחר דהורע כחה דאשה טפי דאין לה קנין בלא בעלה כלל כשנתנו לה אחרים מתנה, הלכך אין לה יד לזכות לאחרים אפילו מיד בעלה, אבל לרבנן דפליגי אר"מ וס"ל דלא הורע כחה אצל בעלה כ"כ ותנאי מועיל לה במתנה שנתנו לה אחרים, א"כ במתנה הבאה לה מיד בעלה כגון זכוי ערוב יש לה יד לזכות אפי' לאחרים, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**אך** ילה"ע ע"ז, דכ"ז ניחא לישב קו' הראנ"ח ע"ד הר"ן, אך כבר נת' דמתחילת סוגיית הגמ' מוכח כן דלרבנן שפיר מצי לזכות ע"י אשתו, והרי דלרבנן מצי לזכות ע"י אשתו אף בלא שנויא דרבא, אך י"ל דכבר מעיקרא קים לן לה"ט דרבא דמה"ט מהני אליבא דרבנן.

**ובמגיני** שלמה שם דן לפרש בזה, די"ל דכל שמזכה הבעל ע"י אשתו חשיב כמתנה ע"מ שאין לו רשות בזה, וע"כ לרבנן שפיר מצי לזכות לאחרים, ועיי"ש שדחה לזה.

**ועיי"ש** שביאר בזה, דיסוד פלוגתת רבנן ור"מ הוא, דלרבנן יש לאשה יד לזכות, והבעל מינה קזכי, ומשא"כ לר"מ אין לאשה יד לעצמה כלל אלא הוי יד האשה כיד בעלה, וע"כ הוא דס"ל דל"מ תנאי דע"מ שאין לבעלך רשות בו וכמש"כ הראשונים.

**ואשר** זהו דתלי לדין מזכה עירוב ע"י אשתו בפלוגתא דר"מ ורבנן, דלר"מ דיד האשה כיד בעלה, ל"מ מזכה על ידה לאחרים, אך משא"כ לרבנן דיש לאשה יד אלא דבעל מינה זכי משום איבה, ע"כ בדין עירוב דל"ש איבה כלל זכיא איהי כיון דאית לה יד, עכ"ד, וסיים שזהו כפתור ופרח.

**ויל"פ** על דרכו, דלרבנן דיש לאשה יד ואך דהבעל מינה קזכי, ע"כ שפיר מצי לזכות על ידה לאחרים, דכיון דיש להאשה יד ואין ידה כידו, ע"כ ה"ה זוכה בידה לאחרים, ודינא דהבעל זוכה מינה ל"ש כלל בזכיית אחרים שאין לבעל זכות בזה כלל, וכ"ה דמציא אשה לזכות מתנה לאחרים מיד אחרים, ה"נ מצי לזכות מתנה לאחרים מיד בעלה, ורק לר"מ ל"מ זכיא, כיון שידה כיד בעלה ולא יצא מרשותו.

**אך** אכתי יל"ע בזה לדעת הרמב"ם דקי"ל דגם לרבנן זכי הבעל אף אם התנה ע"מ שאין לבעלך רשות בו, ורק בע"מ שתצא בו לחירות או במה שתרצי עשי הוא דלא זכה הבעל, ובזה הוא דפליגי ר"מ ורבנן, דלר"מ אף בכה"ג זכה הבעל ורק בשהתנה לדבר מסוים לא זכה הבעל, ולרבנן אף בשהתנה דתעשה מה שתרצה נמי לא זכה הבעל, וכמו שפירש כן בשו"ת הרמב"ם סי' קי"ט, וצ"ב לפ"ז מ"ט תלי דין זכוי עירוב לאחרים ע"י אשתו בפלוגתא דר"מ ורבנן, שהרי בין ר"מ ובין רבנן ס"ל דל"מ תנאי דע"מ שאין לבעלך רשות בו, ותרוייהו ס"ל דמהני תנאי שמייחד לדבר מסוים, ופלוגתייהו הוא בשמתנה בגוף המתנה ואינו מייחד לדבר מסוים.

**וצ"ל** בזה, דטעם פלוגתת ר"מ ורבנן היא, דלר"מ אין קנין לאשה כלל בלא בעלה, והא דהיכא שהתנה לדבר מסוים מודה ר"מ דלא זכה הבעל, הוא משום דכל זכות הבעל בפירות, היא רק במה שזכתה אשתו לגמרי, ולא בדבר הניתן לה לדבר מסוים, ואי"ז כלל משום תנאי המפקיע כח הבעל, אלא משום דבזכי' כזו מעיקרא ליכא לתקנת פירות, וע"כ ס"ל דבמה שתרצי עשי זכה הבעל, דכיון דבזה איכא לתקנת פירות, והגם שהתנה הנותן בגוף המתנה שתהא לאשה, ל"מ להפקיע זכיית הבעל, דאין יד לאשה כלל בלא בעלה, במין זכי' דאית בה לתקנת פירות, ורבנן דפליגי הוא משום דס"ל דיש קנין לאשה בלא בעלה, והבעל מינה קזכי, וע"כ שפיר מהני התנאי להפקיע מן הבעל, ואך דמ"מ ל"מ תנאי הנותן רק בשמתנה בגוף המתנה, וכמו שפירש הרמב"ם בתשובה שם, וע"כ רק באמר מה שתרצי עשי הוא דלא זכה הבעל.

**ולפ"ז** ניחא הא דלרבנן מצי לזכות ע"י אשתו לאחרים, כיון דאיכא להאשה יד בלא בעלה, והבעל מינה קזכי, וע"כ שפיר מצי זכיא לאחריני וכמש"נ לעיל הטעם בזה, ומשא"כ לר"מ דאין יד לאשה בלא בעלה וידה כידו, ל"מ זכיא מבעלה לאחרים.

**וע'** עוד בקר"א נדרים מש"כ לבאר בהא דלשמואל מצי לזכות ע"י אשתו, דהוא משום דזכוי לאחרים חשיב כמייחד לאיזה דבר, עיי"ש.[[10]](#footnote-11)

1. והב"י בסי' שס"ו כתב שכ"כ גם רבינו ירוחם בשם תוספות שיכול לזכות ע"י אשתו, וזה צ"ע רב, דד' רבינו ירוחם הם בנתיב ד' ח"ג וקאי שם על עירובי תבשילין, וע"ז הוא שכתבו התוס' דיכול לזכות ע"י אשתו, ומשום דס"ל דאיהי נמי בעיא לזכות ושייך בזה מיגו דזכיא לנפשה, וכמו שהביא הרא"ש בפירקין סי' ט' כן בשמם, והרא"ש פליג ע"ז וס"ל דא"צ לזכות העירובי תבשילין לאשתו וע"כ ל"מ לזכות על ידה, אך היכא דליכא מיגו דזכיא לנפשה ודאי מודו התוס' דא"א לזכות ע"י אשתו, וכ"ה מבו' גם ממש"כ רי"ו בנתיב י"ב חט"ז דא"א לזכות עירובי חצירות ע"י אשתו בשאין לה בית בחצר, ולא הזכיר שהתוס' חולקים ע"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להעיר, במשה"ק הרמב"ן וש"ר בב"ב דקל"ב. בהא דמוקי התם במזכה להן על ידה, והקשו היאך מצי לזכות ע"י אשתו, וצ"ע שהרי דעת הרמב"ן ודעימי' דלרבנן דקי"ל כוותייהו מצי שפיר לזכות ע"י אשתו, וא"כ מה קשיא להו, וצ"ל דמכוון הקו' הוא משום דסתם משנה ר"מ, ולדידי' א"א לזכות ע"י אשתו, וכאשר עד"ז פי' הראשונים הא דרמינן ממתני' דילן על ד' רב דבמה שתרצי עשי זכה הבעל, דזהו משום דסתם משנה ר"מ, ושו"ר בתורי"ד שהק' כן משום דהתם רב משני לה הכי, ורב גופי' ס"ל בשלהי נדרים כר"מ ודלא מהני רק בשאמר לה מה שאת נושאת ונותנת לפיך. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם י"ל בזה בפשיטות, שהרי ביו"ד ר"ס רכ"ב הביא השו"ע ב' דעות בזה אם באמר מה שתרצי עשי זכה הבעל, וכתבו האחרונים דאף דבאהע"ז פסק דלא זכה הבעל, מ"מ לענין איסור חיישי' לדעה זו דקי"ל כר"מ, ולפ"ז י"ל דמה"ט אף הביא דעה זו לענין עירוב, הגם דהלכה כדברי המיקל בעירוב.

   ובעיקר הדברים, הנה שו"ר בשכנה"ג בסי' שס"ו שאדרבה תמה על השו"ע להיפך, דלפ"מ שפסק באהע"ז דבע"מ שאין לבעלך רשות בו זכה הבעל, והרי שפסק כר"מ, וא"כ מ"ט פסק הכא דמצי לזכות על ידי אשתו, וע' מאמר מרדכי שם מש"כ בזה, וכעי"ז תמה גם בעצ"א שם סק"כ, ושו"ר שעמד בזה גם בשו"ת לחם רב סי' י"ב, וגם התויו"ט במתניתין בתחילת דבריו הק' כן על הכס"מ שכתב דהרמב"ם לא הצריך שיהא לה חצר באותו מבוי משום דקי"ל כרבנן, ותמה ע"ז התויו"ט שהרי הרמב"ם פסק כר"מ, אך בסוף דבריו שם הביא מש"כ בנדרים בדעת הרמב"ם שפסק כרבנן.

   ואמנם הדברים צ"ע, שהרי מה שפסק הרמב"ם דבאמר מה שתרצי עשי לא זכה הבעל, הוא משום דקי"ל כרבנן וכמש"כ כן בשו"ת הרמב"ם סי' קי"ט, וע' כן ביש"ש ביצה פ"ב סי' י' שכתב ע"ד הר"ן, דזה ניחא לדעת הרמב"ם שפסק כרבנן, וע' גם בתויו"ט בשלהי נדרים שהוכיח כן בדעת הרמב"ם, ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דקידושין דהלכה כחכמים, וזה דלא כמש"כ הר"ן בשלהי נדרים שדעת הרמב"ם דגם שמואל ס"ל כר"מ.

   ובאמת גם אי נימא דלדעת הרמב"ם אף שמואל ס"ל כר"מ, ומ"מ היכא שאמר מה שתרצי עשי מודה ר"מ דלא קנה הבעל, הרי מ"מ מהא דפרכי' בגמ' בשלהי נדרים ממתניתין דילן רק לדעת רב ולא לדעת שמואל, ש"מ דלדעת שמואל דמהני תנאי דמה שתרצי עשי להפקיע כח הבעל, אף שפיר מצי לזכות ע"י אשתו, וא"כ כיון שפסק הרמב"ם והשו"ע כשמואל, ע"כ שפיר מצי הבעל לזכות ע"י אשתו, אך שו"ר בשו"ת לחם רב שבאמת תמה ע"ד הרמב"ם, דלדעתו דאף לשמואל ל"מ ע"מ שאין לבעלך רשות בו, א"כ קו' הגמ' שייכא גם לדעת שמואל.

   ואולי מכוון הקושיא היא למש"כ בכס"מ פ"ג מזכי' הי"ג שהרמב"ם פסק כרב, ודלא כד' המ"מ שם שפסק כשמואל, אך ד' הכס"מ צע"ג וכמש"כ הלח"מ שם והתויו"ט בשלהי נדרים, וכ"ה להדיא בשו"ת הרמב"ם שם שפסק כשמואל. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ע שסותר הרא"ש ד' עצמו בר"פ מציאת האשה, שדעתו דאף כשאין האשה ניזונת מ"מ מציאתה של בעלה, עיי"ש, וכבר רמז לזה הקרבן נתנאל, וכן עמד בזה בס' מגיני שלמה כתובות דמ"ז., וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והיינו משום שמה שפסקו הטושו"ע דל"מ לזכות ע"י אשתו אפי' יש לה בית בחצר, הוא משום דלדידן דקי"ל דמהני קבלת פרס בנשים, נמצא דאף אם יש לה בית בחצר א"צ לערב, וליכא מיגו, אך היכא שאינו זנה ואיכא מיגו, שפיר מצי לזכות על ידה.

   אך הנה הלבוש והעולת שבת בסי' שס"ו כתבו, דטעמא דל"מ לזכות ע"י אשתו אף בשיש לה בית בחצר, היינו משום דאף שהיא צריכה לערב לעצמה וזכיא לנפשה, מ"מ ל"מ זכיא לאחריני, אך הדברים צ"ע רב, דמהיכ"ת לדחות סוגיית הגמ' דכל דזכיא לנפשה מצי זכיא לאחריני, ומה דל"מ בשיש לה בית בחצר הוא כמבו' בב"י ובאחרונים משום דאין היא צריכה לערב וליכא מיגו, וכנ"ל, ומצאתי שכבר תמה במאמ"ר שם ע"ד העולת שבת. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה לכאו' כד' השפ"א מבו' בד' הרשב"א, שהעמיד להא דמזכה ע"י אשתו בשאינו זן אותה, ואפ"ה לדעת ר"מ ל"מ לזכות על ידה אלא בשיש לה בית באותו מבוי, וכ"ה גם בעבוה"ק ש"ד פ"ד, עיי"ש, אך יש לדחות, די"ל שדעת הרשב"א דאף בשאינו זן אותה מ"מ מציאתה שלו ושלא כדעת התוס', וכ"מ קצת בל' הרשב"א, וע"כ ל"מ לזכות על ידה, גם יש לדחות דמכוון הרשב"א הוא רק בשאמר לה צאי מעש"י במזונותיך, אך אין מ' כן מסתימת דבריו.

   ולמש"נ להלן סק"ה בביאור ד' התוס' דבאמת אם באנו לדון דל"מ הבעל לזכות על ידה משום דינא דר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, ה"ז שייך אף בשאינו זן אותה, ואך דס"ל להתוס' דלמסקנת הגמ' בנדרים אין לדון כלל משום זה, הרי דאף אי נימא שדעת הרשב"א דבשאינו זן אותה אין מציאתה שלו, מ"מ לדעת ר"מ ל"מ לזכות על ידה, ולא פליג הרשב"א על יסוד ד' התוס', וז"פ.

   ויש להוסיף עוד בזה, מש"כ בחי' המאירי בסוגיין, שהק' ע"ד ר"ת מהא דמזכה ע"י אשתו אף דסמוכה על שלחנו, וכתב דר"ת תירץ דאיירי בשאינה סמוכה על שלחנו, ומייתי ראי' מהא דמוקמי' לה בשיש לה בית באותו מבוי והרי שאינה מקבלת פרס, וכתב דהגמ' שם קאי כדעת ר"מ, ומבו' בדבריו דאם סמוכה על שלחנו דמי לבנו ובתו, ואך מפרש דהתם איירי בשאין סמוכה על שלחנו, ומ"מ אי"ב לדינא דר"מ דלא תלי כלל במזונות, וזה להיפך מד' התוס' שפירשו דהגמ' שם איירי בשסמוכה על שלחנו, ודרק מה"ט הי' צריך להעמידה בשיש לה בית באותו מבוי. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצ"ב טעמא דמילתא דמ"ט ל"מ לזכות הבעל ע"י אשתו לאחרים, אף שמצי לזכות מתנה לעצמה, הרי הא דל"מ לזכות על ידה לאחרים הוא משום דידה כידו ולא יצאה המתנה מידו, וכיון דחזינן דמצי לזכות מתנה לעצמה, הרי בע"כ דחשיב שפיר שיצאה המתנה מידו, וא"כ מ"ט לא מצי לזכות לאחרים, ועמש"כ בזה הראנ"ח בשו"ת מים עמוקים והמגיני שלמה בכתובות דמ"ז.

   ומצינו טעם בזה בחי' הרמב"ן ב"מ די"ב: בתו"ד, ז"ל, הא למה זה דומה לנותן מתנה לאשתו שיש לה יד, ואע"ג דאמרינן במסכת נדרים דכי תנן ומזכה להם ע"י אשתו דוקא כשיש לה חצר באותו מבוי דמגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, אלמא אין לה יד לזכות לאחרים אפי' ברצון הבעל, שאני אשה דאלמוה רבנן לשעבודי' דבעל וידו כידה א"נ עדיפא מידה, וההיא נמי לר"מ היא וכו', אבל גבי בנו גדול כיון שיש לו יד יכול לזכות לאחרים לא יהא אלא מתנה דקא יהיב לי' אחר מי תקינו לי' רבנן לאב הכא נמי זכי אפילו לאחרים, אבל אשה שאני דאפילו מתנה נמי בעל אית לי' זכיי' בגוה, עכ"ל, וצ"ב.

   ויש לציין עוד לד' תורי"ד ב"ב דקל"ב. שהק' באמת דלדעת רב היאך מצי הבעל לזכות מתנה לאשתו, הרי יד אשה כיד בעלה ולא נפקי מרשות בעל, וכתב ע"פ סוגיא דנדרים, דהטעם הוא דיש זכי' לאשה מבעלה שהוא רוצה לסלק עצמו ומזכה לאשתו, אבל לזכות לאחרים על ידה אינו יכול כ"א ע"י מיגו דזכיא לנפשה, עכ"ד, ונ' מדבריו שהטעם דל"מ זכיא לאחרים ול"ד להא דזכיא לנפשה, הוא משום דכשהבעל מזכה לאשתו ה"ה מסלק עצמו מזכותו באשתו, וע"כ שפיר מצי זכיא, ומשא"כ כשהוא מזכה לאחרים אינו מסלק עצמו מאשתו כלל, וע"כ ל"מ זכיא, ושו"ר כעי"ז בשטמ"ק בנדרים שם בשם שיטה, ז"ל, דהתם כיון שלעצמה נותן גמר ומקנה להקנות לה לדעתה להוציאה לגמרי מרשותו אבל לזכות לא, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם ילה"ק ע"ז, דא"כ מעיקרא כד רמי ממתניתין אדרב, דמ"ט מזכה ע"י אשתו, ואכתי לא מוקמינן למתניתין בשיש לה חצר באותו מבוי, תיקשי במתני' גופה מיני' ובי', דכ"ה דלא מצי לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים משום דמציאתן שלו, ה"נ בדין שלא יזכה ע"י אשתו כיון שמציאתה שלו.

   ונ' לישב בפשיטות, דלס"ד דסוגיא איירי בשאין הבעל זן אותה, ואין מציאתה שלו, וע"כ שפיר מציא זכיא לאחרים, והאמנם דשפיר רמי מינה אדרב, דלרב דאין קנין לאשה כלל בלא בעלה, בדין דלא מצי לזכות על ידה ואף שאינו זן אותה, שהרי אף בשאינו זן אותה אין לה קנין בלא בעלה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם בסמ"ג הלכות עירובין הביא הפלוגתא אם מצי לזכות ע"י בנו הגדול הסמוך על שלחנו, ואילו לגבי אשתו סתם שמזכה על ידה ולא הזכיר דבעי' שיהא לה חצר באותה מבוי, ונ' דעתו דכל הא דאינו מזכה ע"י בנו הגדול הוא רק משום דאף זוכה במתנתו, וע"כ באשה שאין הבעל זכאי במתנה הניתנת לה אלא בפירותי', שפיר מצי לזכות על ידה, ומבו' לפ"ז מד' הסמ"ג, דאף דס"ל דקי"ל כרבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה ודע"כ מצי לזכות ע"י אשתו, מ"מ ל"מ לזכות ע"י בנו הגדול הסמוך על שלחנו משום דזוכה האב במתנתו, ועמש"נ בזה בסימן ל"ח. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש לצין בזה לד' הירושלמי בפירקין, דאמרי' התם דהא דמזכה ע"י אשתו יש להעמידו אף כדעת ר"מ, והא דמזכה ע"י אשתו הוא משום דלית לי' יד אשה כיד בעלה, וזה מתבאר ע"ד מש"כ התוס' בנדרים דפ"ח: דמה"ט פריך על רב דאיהו מחדש דאף יד אשה כיד בעלה, ומבו' עוד בד' הירושלמי דלרבנן ודאי מצי לזכות ע"י אשתו, ועיי"ש דפליגי אמוראי אם לדעת רבנן מצי לזכות ע"י עבדו. [↑](#footnote-ref-11)