שיעורים ציצית
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / ציצית - הרב מאיר קאופמן

#### קיץ תש"פ

#### [זמן מחלת הקרונה, בחודש אייר השיעורים נאמרו דרך הטלפון]

#### ה' אייר תש"פ

# סימן א'

## בדיןארבעציציותמעכבותזואתזו

### בהא דהגמ' לא ביארה שהנפק"מ בר"י שזה לא מעכב אחד את השני

א] מבואר במשנה מנחות כ"ח. ארבע ציציות מעכבות זו את זו שארבעתן מצוה אחת ר' ישמעאל אומר ארבעתן ארבע מצוות והגמ' אומרת מאי ביניהו והגמ' אומרת שלש נפק"מ א. אם תלה חלק מהציציות ויש בהם כלאים שלר"י לא עבר על כלאים דיש כאן ההיתר דכלאים בציצית ולרבנן עבר על איסור כלאים ב. טלית בעלת חמש כנפות ובפשוטו הכונה כמבואר ברש"י שלרבנן חייב רק ד' כנפות ולר"י חייב בחמש הכנפות ג. אם יצא בשבת אם ג' ציציות דלר"י אין זה משאוי ולרבנן הוי משאוי עכת"ד הגמ' והנה בפשוטו לר"י דהוי ארבע מצות א"כ אין אחד מעכב את השני ומקיים מצות ציצית גם אם תלה רק כנף אחד וכמו בתפילין שזה שתי מצות אין של ראש מעכב את של יד ולכן מבואר בגמ' שגם אם תלה ציצית אחת אין זה משאוי ולכן לא הוי כלאים [וכן הוא ברש"י בד"ה דרב הונא וכן הוא ברמב"ן בסה"מ שורש י"א וכן מדויק בתשובת מהר"ם שהובא בב"י סימן י"ג וכן הוא בפסקי הרי"ד]

והנה צ"ב מה הגמ' שואלת מאי ביניהו הרי נפק"מ האם יש ענין להטיל רק ציצית אחת ובפשוטו כונת הגמ' שהרי יש לו חיוב להטיל ד' ציציות וא"כ למעשה אין שום נפק"מ ביניהם והנה עיין מרדכי שהביא מחלוקת ראשונים במי שאין לו ציצית האם מותר ללבוש הבגד דדעת הר"ש שחשיב מבטל מצות עשה ודעת הר"י שכיון שהוא אנוס ולא יכול לקיים המצוה מותר לו ללבוש הבגד ולפ"ז תמהו הק"א והשפ"א והחזו"א ס"ג סקכ"ח והנצי"ב בביארו לספרי פ' שלח דמה הגמ' שואלת מה נפק"מ הרי הוא חולק בזה עצמו במקרה שאין לו רק ג' ציציות דלדעת רבנן אין שום ענין להטיל ציצית ולדעת ר"י יטיל ג' ציציות וזה לא בגדר נפק"מ צדדית אלא שיש נפק"מ בנידון עצמו האם יש ענין להטיל אחד ללא השאר והנה המג"א נקט שיש לכל הפחות איסור דרבנן ולפ"ז לא קשה אמנם הט"ז והחמד משה והחת"ס ועוד אחרונים נקטו שאין איסור כלל [ויתבאר דבר זה בס"ד בהמשך הסוגיות] ולפ"ז קשה כנ"ל

והנה בדבריהם מבואר שלדעת הר"ש לא קשה כלל דכיון שיש כאן ביטול עשה אסור לו ללבוש הציצית אמנם עיין טורי אבן ר"ה כ"ח: במילואים שנקט שביש ציצית אחת ומקיים המצוה יש כאן דין שעשה דוחה עשה דהינו שזה ודאי שכדי לקים מצוה אחת זה סיבה לדחות מה שלא מקים מצוה אחרת ובפשוטו הוא מוכרח מהא דהתכלת אינו מעכב את הלבן ומותר ללבוש בגד ללא ציצית גם לשיטת הר"ש וכדביאר בקה"י סימן כ"ג ולפ"ז הקושיא לכל הראשונים [אמנם אם זה רק איסור דרבנן יתכן שהיום שיתבטל כל מצות ציצית רק לכן לא גזרו ויתכן שיש לדון לחלק בין ביטול מצות ציצית מלבן ויבואר ד"ז בס"ד בהמשך הסגיות ובעיקר דברי הטו"א יתכן שבאמת זה רק מצד שס"ל כמרדכי ולכ לא הוי ביטול עשה]

ועיין עונג יו"ט סימן א' בד"ה ובזה שכתב שבמניח ג' ציציות עובר על הלאו של בל תגרע וכתב לחדש שאין בזה עדל"ת כיון שיכול שלא ללבוש הבגד אמנם דבריו רק שיך אם נימא שכלאים בציצית זה לא מדין עדל"ת כדהאריך שם ובפשוטו הוא מדין עדל"ת ומבאר שיש כאן דין דחיה ולפ"ז העשה של ציצית דוחה את הלאו של בל תגרע וכמבואר בטורי אבן הנ"ל אמנם השאגת אריה סוף סימן מ"א נקט שבשבת בלובש בגד אם כנף אחד עובר בבל תגרע לר"י ואסור ללובשו ולפ"ז הקשה על רש"י דכשעובר בבל תוסיף הוי משאוי א"כ גם כאן שעובר בבל תגרע הוי משאוי [ועיין ארצות החיים סימן י"ט מה שהקשה על זה] ועיין בית שלמה סימן ט"ז שביאר שאין כאן עדל"ת מצד שהאיסור נאמר על הקיום מצוה עצמו ועיין רעק"א פסחים סוף פ' מקום שנהגו שדן בסברא כעין זו אמנם בעיקר הדבר שנקטו שיש בזה ב"ת עיין לקמן מה שיש לדון בזה

ועיין חזו"א ס"ג סקכ"ח שכתב שבאמת אין כונת הגמ' לשאול מה נפק"מ בדין המשנה אלא הגמ' באה למנות כמה נפק"מ שיש לדון ויש חידוש בכל נפק"מ וע"ש שביאר שבדין של סדין בציצית יש חידוש שהיה מקום לומר שבאמת כיון שמחסר מצוה לכן גם לר"י אסור ללבוש הבגד ללא ד' ציציות ודלא כמרדכי וממילא אין כאן עדל"ת וקמ"ל כמרדכי ובדבריו מבואר חידוש שאפילו אם מקיים המצוה אבל כל שלמעשה אסור לו לעשות אפילו מסיבה אחרת כה"ג אין דין דחיה ועיין קובץ הערות סימן ס"ט סק"ט שהביא כן מהגר"ח שביאר שיתכן שלאחר שרבנן ביטלו ציצית בסדין יש בזה איסור כלאים [והנה אם נימא שכאן עשה דוחה עשה א"כ ודאי שמותר ללבוש אמנם יתכן שזה עצמו החידוש] ולגבי ה' כנפות יש כאן חידוש שלר"י חייב חמש ולגבי ציצית ביאר שהיה מקום לומר שכיון שהדרך לצאת בד' ציציות לכן אין זה דרך מלבוש וחייב לכו"ע וחידשה הגמ' שלר"י חשיב דרך מלבוש

והנה עיין פסקי הרי"ד שהעמיד הקושיא שלמה הגמ' לא אומרת נפק"מ ביש לו רק ציצית אחת האם יברך וכתב שהגמ' רצתה לומר נפק"מ בדאוריתא והנה זה ודאי שאם אסור לו ללבוש לא יברך ובהכרח שנקט שאין איסור וצ"ב למה לא הוקשה לו שהנפק"מ האם יש בזה קיום מצוה וחייב להטיל ציצית ומבואר שנקט שהגמ' לא סתם אמרה נפק"מ דהרי בדבריו אין חידוש וצ"ב כוונת הגמ'

### ביאור המיוחס לרשב"א

ב] אמנם עיין מיוחס לרשב"א שכתב שבאמת ודאי שגם לר"י הד' ציציות מעכבות זו את זו ואם יש לו רק ציצית אחת חשיב שמבטל מצות ציצית ואין שום ענין להטיל ציצית אחת וכל מחלוקתם מתי שיש ד' ציציות בגדר הדבר שלרבנן הוי רק מצוה אחת ולר"י הוי ד' מצות וכתב שדבר זה מדויק מלשון המשנה שר"י לא אומר שאין מעכבין זה את זה כיון דהוי ד' מצות אלא רק חלק דהוי ד' מצוות ולכאורא הכונה שכל שיש ד' ציציות מקיים ארבע מצות רק שיש כאן דין עיכוב שאין קיום המצוה אלא א"כ יקיים הארבע מצות ומסתבר שזה מצד שיש שלמות במצוה בזה שיש לזה ד' ציציות ועיין בזה לקמן

והנה מבואר בגמ' שאם הטיל ציצית אחת לר"י לא עבר על איסור כלאים והנה בפשוטו רק הקיום מצוה הוא שמתיר את האיסור וא"כ צ"ב הרי כאן לא מקיים המצוה ולמה שלא יעבור איסור כלאיים ובפשוטו מבואר בדבריו שלא הקיום מצוה בפועל מתיר האיסור אלא שיש כאן הצורה שבזה מקים המצוה יש בזה היתר על כלאים וכיון שלר"י כל אחד זה מצוה לעצמו חשיב שיש כאן החפצא של המצוה שזה סיבה להתיר כלאיים ואפילו שבצורה זו לא מקים המצוה אבל זה עיכוב צדדי ולא שחסר בצורת המצוה [והנה נחלקו הראשונים האם בלילה יש היתר ללבוש כלאים בציצית ויתכן שכאן זה עדיף שבלילה אין לזה שם ציצית דאז אין המצוה משא"כ ביום והנה חידש הבה"ל שאדם שלובש בגד ללא כונה לא מקים מצות ציצית וחשיב שביטל עשה ובפשוטו אם זה תכלת בפשתן עובר על איסור כלאים אמנם למבואר במיוחס לרשב"א הנ"ל מבואר שכל שזה חפצא של המצוה זה סיבה שאין בזה איסור כלאים ולא צריך את הקיום בפועל והארכנו בזה לקמן מ: בסוגיא דהיתר כלאים בציצית שלא למצותו ]

עוד מבואר בגמ' שנפק"מ לגבי האם הוי משאוי בשבת והנה שם בפשוטו לא צריך את הקיום בפועל כמבואר ברמב"ם שגם בלילה מותר לצאת אם ציצית דהוי מנוי הבגד אמנם בפשוטו רק אם הוא מונח בצורה שמקימים את המצוה הוי מנוי הבגד וכאן נתחדש שכל שאם יהיה ד' כנפות יש תועלת בו עצמו זה מספיק סיבה שיחשב מנוי הבגד והדברים מחודשים ולענין ה' כנפות עיין בזה לקמן

### בגדר הדין ד' ציציות לר"י ובדין חמש כנפות לר"י

ג] והנה בפשוטו לר"י שזה ארבע מצוות א"כ זה כמו אדם שיש לו ד' פתחים שצריך להטיל מזוזות בארבע הפתחים ואין שום קשר בין קיום אחד לקיום השני ואין שום שלמות למצוה בזה שבכל פתחי הבית יש מזוזה והנה הרמב"ם בשורש י"א כתב לענין מנין המצוות שכל שאחד מעכב את השני זה נמנה כמצוה אחת אבל כל שזה לא מעכב אחד את השני זה נמנה כשני מצוות ולכן מנה תפילין של יד ותפילין של ראש כשני מצוות אמנם כתב שתכלת ולבן זה נחשב מצוה אחת אפילו שזה לא מעכב אחד את השני וביאר שם הטעם וכן הוא ברמב"ן כיון שענינם אחד למען תזכרו ממילא זה נחשב ששניהם מגיעים לאותה מטרה והוי כמצוה אחת והרמב"ן נקט שממילא זה גם סיבה שמצות תפילין יחשב כמצוה אחת אמנם הרמב"ם נקט שכיון שזה שני מעשים שונים זה מוגדר כשני ענינים ואין זה דומה לתכלת ולבן שזה עשיה אחת ע"ש בהשגות הרמב"ן

וע"ש ברמב"ן שהביא עוד דוגמא שכל שזה ענין אחד אפילו שזה כמה מצות בכל אופן זה נמנה כמצוה אחת מד' ציציות לר"י שלא מונים את זה כארבע מצות ועיין בביאור הגרח"ק למסכת ציצית משנה י"ג שהקשה דכאן שזה עשיה של אותה מצוה כמה פעמים ודאי שזה לא כמה מצות שזה כמו אדם שיש לו כמה פתחים בביתו ומניח מזוזה לכל פתח ודאי שזה לא נחשב במנין המצות כמה מצות והוסיף שהרי מבואר בגמ' שלר"י אם יש לו חמש כנפות צריך חמש ציציות וכי ממילא נמנה את מצות ציצית כחמש מצוות [ועיין חידושי חת"ס גיטין ל"ח. שהביא בשם מי שביאר שלר"י באמת מצות ציצית זה ד' מצות ותמה עליו דודאי שזה עשית אותה מצוה כמה פעמים ולא שזה ד' מצות וכנ"ל וכן תמה בשו"ת שיבת ציון לבן הנוב"י סימן ל"ד ועיין ארצות החיים סק"ב]

והנה עיין שאגת אריה סוף סימן מ"א שכתב שלר"י אם יכול להטיל ארבע ציציות ומטיל רק ג' עובר בבל תגרע וכן הוא בעונג יו"ט סימן א' והדבר צ"ב כמו שהעיר בארצות החיים סי"ט סק"א ובבית הלוי ח"א סמ"ב הרי אדם שיש לו כמה פתחים ומניח מזוזה רק בחלק מהם לא עובר בבל תגרע כיון שאין שום חסרון בקיום המצוה של הנותרים וא"כ לר"י שכל אחד מצוה בפני עצמו לכאורא אין קשר בין אחד לשני ומה שיך לומר שיעבור בבל תגרע והניחא למיוחס לרשב"א שזה מעכב א"כ יש כאן בל תגרע אבל לכל הראשונים שאין זה מעכב צ"ע כנ"ל

והנה מבואר בגמ' נפק"מ בין ר"י לרבנן בטלית בת ה' כנפות ובביאור סוגין ביאר רש"י שלר"י חייבת ה' ציציות ולרבנן חייבת רק ד' ציציות ועיין מיוחס לרשב"א וכן בשפת אמת שהקשו שהרי מבואר בגמ' לקמן שמשמעות התורה ד' כנפות ולא חמש אלא שיש ריבוי מאשר תכסה שגם חמש חייב ויש לדון בגדר הריבוי האם זה רק שגם בגד זה חייב אבל נשאר שרק ארבע חייב כלשון התורה על ארבע כנפות כסותך או שזה ריבוי שאם יש ה' כנפות צריך חמש כנפות ולמה זה תלוי ברבנן ור"י [וביותר דקצת משמע ברש"י בד"ה בעלת שלר"י שחייב חמש זה מצד שהריבוי של אשר תכסה מרבה להטיל חמש ציציות וצ"ב כנ"ל למה לבאר אחרת הריבוי לרבנן מר"י וכן ברשב"א הנ"ל העמיד את קושיתו על רש"י]

ועיין במיוחס לרשב"א שכתב בזה שני ביאורים בתחילה ביאר שלא מסתבר שיש שני גדרים של מצוה ולכן לרבנן שארבע ציציות זה צורה של קיום המצוה שמורכב מד' א"כ אם חמש יהיה חייב זה צורה אחרת של חמש ולא מסתבר שבאותה מצוה יהיה שני צורות של קיום משא"כ לר"י שכל אחד זה קיום של מצוה בפני עצמו א"כ מה שיש כאן חיוב של חמש זה לא מוגדר כגדר חיוב אחר דהרי כל ציצית זה חיוב לעצמו ואפילו דהוא ס"ל שגם לר"י אין חיוב בפחות מארבע צ"ל שזה תנאי בעלמא בקיום המצוה אבל באמת כל שיש ד' כנפות כל ציצית זה חיוב לעצמו ובאמת כשיש חמש ציציות מעכב כל החמש שגדר החיוב שכל כנף מחיב ציצית ואין קיום אלא אם לכל הכנפות יש ציצית אמנם לרוב הראשונים שלא מעכב ד' לר"י הדבר יותר פשוט שלר"י באמת הגדר שכל כנף מחיב רק שיש תנאי שבבגד יהיה ד' כנפות ורק לכן כתבה התורה ארבע ציציות דרק אז יש חיוב

עוד כתב לבאר שבאמת לר"י שמטיל חמש ציציות אין הגדר שזה חיוב של חמש והחמישי מעכב אלא ודאי שרק ד' מעכב והגדר שיש כאן חיוב של ארבע ועוד אחד רק כל זה שייך לר"י שיש באמת משמעות לכל ציצית בנפרד ממילא בזה שמרבים להטיל בחמש ציציות אין זה גדר שונה מתמיד דהרי גם כשיש ארבע יש משמעות לכל אחד בנפרד משא"כ לרבנן שאין יחס של ציצית אחת א"כ אין לחיב חמש אלא בתור שכאן החפצא זה חמש וממילא זה גדר אחר ולא מסתבר שבאתו מצוה יהיה כמה צורות קיום של המצוה

והנה מבואר בדבריו שבדין חמש ציציות לר"י יש בזה שני גדרים א. חפצא של ארבע ציציות ב. עוד קיום דין נוסף של כל אחד לעצמו ומצד דין זה מוסיף אחד בחמש כנפות ומסתבר שלביאור זה באמת בחמש כנפות אם יטיל רק ארבע לא יעבור בבל תגרע כיון שבאמת הדין של החמישי זה בתור קיום לעצמו ולא בתור חפצא של מצוה אחת שיהיה בכל הכנפות דא"כ גם לר"י זה גדר אחר והנה בפשוטו כל זה לשיטתו שד' מעכב אבל לדידן שארבע לא מעכב מבואר שתמיד כל אחד זה חיוב לעצמו אמנם יתכן שגם לדידן הרי בגד שיש לו רק ג' כנפות הוא פטור ויתכן שמזה מבואר שודאי שיש שלמות של מצוה בד' ציציות רק ששלמות זו מורכבת מארבע מצות ובאמת מה שחמש כנפות חייב חמש בזה אין זה נצרך לשלמות של המצוה אלא זה עוד חיוב נפרד ובזה א"ש הרמב"ן לעיל שדן למנות ארבע ציציות כארבע מצות אפילו שגם חמש חייב שזה ודאי שיש שלמות מיוחדת בארבע ואין זה סתם עשיה של כמה מצות כמה פעמים משא"כ בחמש כה"ג זה עוד מצוה ואין צד למנותו כמצוה לעצמה ובזה א"ש השאג"א שדן שיש בזה בל תגרע כיון שבאמת אין זה כפלות של מצוה כמה פעמים אלא יש כאן שלמות אחד של ארבע ציציות ולכן שייך בזה בל תגרע ובאמת למבואר ברמב"ן בחמש כנפות אם יניח ד' כנפות לא יעבור על בל תגרע ודו"ק בזה [ועיין עוד שעה"צ סק"א]

והנה בעיקר ביאור סוגין לגבי חמש כנפות דכונת הגמ' שלר"י מטיל בחמש כנפות ולרבנן חייב רק בארבע עיין קרן אורה בזבחים י"ח: שכתב לדון שכונת הגמ' שלרבנן חייב ארבע ולר"י פטור לגמרי וע"ש שביאר שלרבנן הגדר שהחיוב הוא ד' ציציות א"כ גם בחמש כנפות זה כך משא"כ לר"י שכל אחד זה חיוב בפני עצמו א"כ גדר החיוב שכל כנף חייב ונתמעט בתורה שרק ד' חיבים ממילא בחמש בהכרח שפטור לגמרי ולכאורא אם נימא שגם לר"י יש שלמות של המצוה בארבע ציציות ולכן רק ד' כנפות חייב ולא פחות א"כ אין הכרח שלר"י חמש כנפות חייב חמש וא"ש שרש"י לא ביאר כדבריו

והנה בגמ' זבחים י"ח: מובא מחלוקת תנאים האם בגד של חמש כנפות חייב בציצית ועיין הגהות מימוני פ"ג מציצית שהביא מהיראים מצוה ת"א שפסק כמ"ד שפטור מציצית וביאר את סוגין הפוך מרש"י שלר"י חמש כנפות חייב ולרבנן פטור ובפשוטו הביאור כדביאר הקרן אורה בדבריו שגדר החיוב שכל כנף מחיב ציצית ולכן לר"י שיך לדון שחמש כנפות חייב חמש ואין זה גדר אחר של חיוב כיון שתמיד כל כנף זה מצוה לעצמו משא"כ לרבנן שגדר החיוב הוא ארבע א"כ לא שיך לחיב חמש ולחיב ארבע זה נגד משמעות התורה שכל כנף מחיב ובהכרח שזה פטור

והנה מבואר בתו"כ שכתוב ארבע וזה ממעט ולא שלש ולא חמש והיראים מכח זה פסק כמ"ד שחמש כנפות פטור והרא"ש סימן ג' כתב שהכונה ששלש ממעטים שזה פטור לגמרי ובחמש ממעטים שלא צריך חמש ציציות והנה בפשוטו הכונה שללא פסוק הינו אומרים שכל בגד אם כנפות צריך בכנפות ציצית וממילא בשלש צריך שלש וחמש צריך חמש והתורה אמרה ארבע ולכאורא הכונה שהמצוה היא ארבע וממילא שלש זה פטור כי לא שייך שם את המצוה ובחמש צריך רק ארבע כיון שגדר המצוה הוא ארבע ואין כאן שני סוגי מצוות והנה בגמ' מ"ג. מבואר שארבע זה ממעט חמש מציצית וכל מה שזה חייב מצד שיש ריבוי אשר תכסה ולכאורא הספרי זה דלא כבבלי שצריך על זה ריבוי אמנם יתכן שיש כאן שני חלקים שמצד צורת המצוה כיון שכתוב כאן שצורת המצוה זה ארבע ממילא בשלש לא חייב ובחמש ודאי שאין חיוב אלא ארבע אמנם עדין יש מקום לפטור חמש מצד שיש כאן מיעוט שרק ד' כנפות חייב ולזה צריך ריבוי שמה שזה יותר כנפות זה לא סיבה לחייב והנה פשטות הספרי דלא כר"י שהרי לדבריו חמש חייב חמש אמנם לנ"ל מהרשב"א יתכן שכאן יסוד הנידון בתור השלמות של המצוה ובזה כתוב שזה ארבע וממילא זה סיבה לפטור שלש וכן שבחמש אין החמישי מכלל עיקר המצוה וכל החיוב בתור מצוה לעצמה ונפק"מ שלא יהיה בזה בל תגרע

והנה בעיקר המבואר ברא"ש שיסוד המיעוט שלש זה מצד שהמצוה זה ארבע ולכן זה גם סיבת מיעוט לחמש ולא שזה סתם מיעוט מצד סוג הבגד צ"ע שהגמ' בזבחים י"ח דנה לפטור חמש מצד כמאן דאיתיה ולחיב מצד שזה כמאן דליתיה ולכאורא זה סברא שיסוד הדין בצורת הבגד שהוא ארבע ולכן בגד של שלש פטור וזה גם סיבה לפטור חמש כי צורתו חמש רק הגמ' דנה שזה כאילו לא נמצא ולכן זה לא מחסר בשם ארבע ויתכן שבאמת בחלק זה הספרי חולק על הבבלי עוד יתכן שבספרי לאחר מה שהגמ' אומרת שכמאן דאיתה ובכל אופן חיב כי יש ריבוי א"כ בהכרח שזה לא מצד צורת הבגד אלא מצד צורת המצוה וצ"ע

#### ט' אייר תש"פ

# סימן ב

## בדין היוצא בטלית שאינה מצויצת בשבת

### בהא דציצית אחת לר"י לא הוי טלטול מצד בל תגרע

א] מבואר בגמ' מנחות ל"ז: דהנפק"מ בין ר"י ורבנן האם מצות ציצית זה מצוה אחת או ארבע מצוות לגבי אם יוצא בשבת אם ציצית אחת דלר"י פטור כיון שמקים מצות ציצת אמנם לרבנן שלא ראוי לקים מצות ציצית הוי משאוי והנה מבואר ברש"י עירובין צ"ה: שאם שבת זמן תפילין ויוצא אם שני תפילין כיון שיש בזה בל תוסיף הוי משאוי ולפ"ז הקשה השאג"א סימן מ"א שהרי בלובש תפילין אחד לר"י עובר בבל תגרע וא"כ זה נחשב משאוי ומה הגמ' אומרת שלר"י אינו חייב חטאת [והנה מבואר בדבריו שיש בל תגרע לר"י במניח ציצית אחת ועיין שיעור קודם מה שכתבנו לדון בזה] והנה בכל בל תגרע באופן שזה לא מעכב יש לחקור במה עובר את האיסור דיתכן שהאיסור בחלק שלא עושה דהינו שהוא מחויב לקים המצוה בשלמות ועושה אותה שלא בשלמות א"כ האסור הוא הגרעון שבדבר או שהאיסור בחלק שעושה שכיון שעושה את זה בצורה גרועה יש איסור בעיקר העשיה ועיין ארצות החיים סימן י"ט סק"א שכתב שלכאורא אם נימא שהאיסור בחלק שלא עושה ולא שמה שעושה זה שלא כדין א"כ אין דמיון כלל לבל תוסיף דשם התפילין שבהם עובר האיסור של בל תוסיף זה משאוי אבל כאן הציצית שבה מקים מצוה בה אין שום איסור וא"כ אין סיבה שזה יחשב משאוי וכל האיסור זה מה שלא מטיל ובזה הרי אין שום טלטול ומדברי השאג"א מבואר שנקט שהאיסור זה העשיה של המצוה בצורה של גרעון וממילא הטלת ציצית אחת חשיבה איסור [ולכאורא יש לדון למבואר לקמן סק"ב שיסד ההיתר בציצית כי זה נוי הבגד א"כ יתכן שהסברא של איסור זה רק על תפילין שכל ההיתר כי הוא עצמו דרך מלבוש אבל כאן שההיתר כי זה טפל לבגד זה לא שייך ולשאול שהבגד עצמו יהיה משאוי בזה מסתבר שכל סברת רש"י בדבר שכל לבישתו בתור מצוה ולא בתור שהוא מלבוש בעצם ועיין עולת שלמה]

ובעיקר הנידון הנ"ל יש לדון א. דבגמ' עירובין מבואר שאם התערב מתן א' במתן ד' עדיף לתת במתן אחד כדי שלא יהיה בל תוסיף אפילו שיש בזה בל תגרע מצד שזה שב ואל תעשה ולכאורא אם נימא שהאיסור במה שהוא עושה מעשה בגירוע א"כ עדיף שלא יזה כלל ובפשוטו מבואר שהאיסר בחלק שלא מזה וכיון שהוא אנוס מלהזות זה לא נחשב שהוא מבטל מצוה אמנם לפ"ז מבואר כסברת המרדכי גם לגבי לאו וצ"ע [ראיה זו כתב העמק ברכה ברכת כהנים סימן ו'] ב. עוד יש לציין דבט"ז סימן תרנ"א כתב שלאחר שקים מצות ד' מינים אם לקח ג' מינים עובר בבל תגרע והנה כאן לא שייך לומר שהאיסור מה שלא לוקח השאר דהרי כבר לא חייב אלא בהכרח שהאיסור מה שעושה מצוה בגרעון ג. ראיתי מביאים דבחינוך משמע שיש מלקות בלאו דבל תגרע והמנח"ח דייק מהרמב"ם לא כך ובפשוטו אם האיסור במה שלא עושה זה אין בו מעשה ואם בזה שעושה שלא כדין הוי יש בו מעשה ועיין שפת אמת סוכה ל"א שכתב שבלוקח רק ג' מינים ואין לו יותר אין איסור בל תגרע כפשטות הגמ' סוכה ל"א כי הוא אנוס על מה שלא לוקח יותר ויש כאן את סברת המרדכי ומבואר שנקט שאין האיסור מה שעושה בצורה של גירוע אלא על מה שלא עושה את מה שחייב והנה שיטת השערי תשובה שכל שלא מקים מצוה עובר על בל תגרע ולדברי וודאי מבואר שהאיסור המ שלא עושה אמנ הטורי אבן חלק עליו שרק בעושה חלק יש האיסור [ועיין כל זה בשלמי יוסף סימן רט"ז]

והנה המרדכי חידש שאם לא יכול להטיל ציצית בשבת מותר לו ללבוש את הבגד שאין בעצם הלבישה ביטול מצוה אלא הוא אנוס על מה שלא מקים המצוה ועיין קה"י ר"ה סימן ט"ז שדן האם זה שייך גם בבל תגרע דהינו כגון שהוא עושה חלק מהמצוה אבל לא יכול לעשות הכל והעמיד הספק האם זה רק סברא בעשה או גם בלאו ולכאורא דבר זה תלוי בנ"ל שאם נימא שהבל תגרע הוא בזה שעושה עשיה אם גירוע א"כ ודאי שיש כאן איסור גמור אבל אם נימא שהאיסור מה שלא עושה את כל המצוה א"כ החלק שלא עושה הוא באונס ויתכן שכל שאין לו אפשרות אין בזה איסור כלל כמו שהאריך שם והנה עיין שיעור הקודם שהבאינו לדון שגם לר"י אסור ללבוש ציצית אחת מצד שיש כאן בל תגרע אמנם לנ"ל אם נימא שהאיסור החלק שלא עושה א"כ יתכן שגם על זה שייך את סברת המרדכי שכל שאין לו אפשרות לעשות חלק זה אין איסור במה שלובש הבגד אם ציצית אחת ודו"ק

והנה מבואר בגמ' שיש היתר של כבוד הבריות בנפסק ציצית אחת ועיין רעק"א סימן י"ג שנקט שבאמת עובר בבל תגרע וע"ש שכתב שבאמת חייב להתיר הציציות המותרת רק שדן שבמכוין שלא לשם מצוה לא עובר והנה בגמ' מבואר שאם הוא בכרמלית לא צריך להגיד לו וצ"ב למה לא צריך לומר לו כדי שלא יעבור על בל תגרע דהינו שיכוין שלא לשם מצוה ויתכן שכה"ג שלובש בתור שחושב שיש כא ד' אין זה בל תגרע והנה הטורי אבן ר"ה כ"ח כתב לדון שאם חסר פרט שזה מעכב לא עובר בבל תגרע אמנם כתב שמרש"י על התורה מבואר ששני פרשיות בתפילין זה בל תגרע וכן נקט הבה"ל סימן ל"ד אמנם לנ"ל יתכן שבשבת שלא יכול להוריד הציצית יש להקל מצד סברות הנ"ל שכה"ג שלא עושה בתור גירוע אין בזה בל תגרע

### ביסוד ההיתר דציצית כשירה לא הוי משאוי וסיכום שיטות הראשונים בציציות שלא עומדים להשלים עליהם האם הוי משאוי

ב] מבואר בסוגין שהיוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה חייב חטאת ולכן בטלית שיש בה רק ציצית אחת לר"י לרבנן חייב חטאת כיון שבצורה זו לא מקימים מצות ציצית ולר"י כיון שמקיים בזה מצות ציצית אינו חייב חטאת ובפשוטו מבואר בסוגין שחוטי ציצית התלוים בבגד כל שאין בהם קיום מצות ציצית חשיב טלטול והנה צ"ב בטעם שאם יש בזה קיום מצוה לא הוי טלטול ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים א. עיין רמב"ם בתשובות סימן ר"כ שהביא בשם רבינו יצחק בעל ההלכות [וכן הוא בשו"ת הגאונים הרכבי סימן תפ"ד] שהיוצא בטלית מצויצת בלילה חייב חטאת דהינו שרק אם יש בזה קיום המצוה בפועל לא הוי משאוי והרמב"ם שם תמה מה סברא שהמצוה זה סיבה שלא יהיה טלטול ובפשוטו הביאור שכיון שזה נצרך ללבישת הבגד וללא זה אי אפשר ללבוש הבגד לכן זה נחשב צורך הבגד וכמו שמותר לצאת אם קמיע אם זה מועיל או אם מקל למי שלא יכול ללכת בלעדיו ולכן כל שלא מקים מצוה הוי משאוי ב. עיין פסקי הרי"ד ובשיטה לר"ן שבת קל"ט: שביארו שזה מותר מצד שזה כמו שמותר לצאת בתפילין מצד שזה דרך מלבוש דהינו שיסוד ההיתר לא כי זה בטל לבגד אלא שכיון שיש מצוה ללכת אם החוטים בבגד ממילא זה נחשב דרך מלבוש ולכן גם אם עכשיו בפועל אין מצוה אבל זה דרך מלבוש וכמו תפילין בשבת שאין בזה חיוב חטאת כל שלובשם כדינם אמנם ברי"ד נקט שכמו שבתפילין בשבת מדרבנן אסור ה"ה כאן [הובא בברכ"י סימן י"ג] והשיטה לר"ן נקט ששם זה אסור מצד שמא יוריד את זה וכאן אין איסור אפילו מדרבנן ג. אמנם הרמב"ם פי"ט משבת ובתשובה שם האריך שיסוד ההיתר מצד שזה נוי הבגד דהינו שכיון שכדי ללבוש הבגד צריך הציצית לכן חשיב כנוי הבגד ולכן כתב שודאי שגם בלילה מותר דהרי זה חלק מהבגד וע"ש בתשובה וכן בשו"ת הרימ"ג סימן קפ"ג שגם בלובש הטלית בצורה שאין בזה קיום מצות לא הוי טלטול כיון שזה מנוי הבגד משא"כ אם כל ההיתר כי זה דרך מלבוש או כי זה צורך הבגד א"כ כה"ג חייב [ועיין בה"ל ש"א ס"ל שהביא מהפמ"ג לאסור כה"ג והתיר כנ"ל כיון שזה מנוי הבגד]

והנה עיין שו"ת מהר"ם מינץ סימן ע"ח וכן בשב יעקב סימן ה' שנקטו שבגד שחיב רק מדרבנן באמת זה טלטול דהינו שרק מה שהבגד צריך את זה זה הופך לנוי ולכן שייך לדון שביחס לדאוריתא הבגד לא צריך את זה והוי טלטול אמנם עיין רמב"ן במלחמות פ"ב דשבת שכתב שודאי שבגד שחיב בציצית רק מדרבנן הציצית הוי נוי הבגד ואין בזה טלטול וכן פסק המ"ב סימן י"ג סק"ד בשם רבותינו האחרונים

והנה יש לדון האם כל ההיתר רק במקום שבאמת הציציות מוטלת באופן שמקימים בזה מצוה או שכל שמעונין שהציצית יהיו בבגד במצב זה הרי הם כחלק מהבגד והנה שיטת הבעל המאור שתכלת מעכב את הלבן והעיד הרמב"ן שהבעל המאור לא לבש ציצית מימיו והרמב"ן כתב שא"כ בשבת זה טלטול והרי כולם יוצאים בשבת אם ציצית ומבואר כנ"ל שאפילו שמעונין בציצית כמו שהם אין זה נהפך להיות נוי הבגד אלא עד כמה שזה באמת תלוי בצורה שאפשר לקים המצוה ועיין מ"ב סי"ג שכתב שבגד שאין בו שיעור טלית הציציות הוי טלטול שכל שהבגד לא צריך את הציציות הוי טלטול ועיין מאירי שבת כ"ה שאפילו שיש ענין להטיל ציצת ללא תכלת זכר למצות ציצית אבל כיון שזה לא חיוב הוי טלטול דהינו אפילו שיש לאדם ענין שיהיה הציציות אבל כל שאין בזה קיום מצוה בפעל הוי טלטול

ועיין שו"ע סימן י' ס"ז שבגד שספק האם הוא חייב בציצית צריך להטיל בו ציצית אבל אסור לצאת בו בשבת וכן הוא בריטב"א שבת כ"ה: שהביא מחלוקת ראשונים האם סדין בציצית שרבנן פטרו זה רק מהתכלת או גם מהלבן וכתב שצריך להטיל לבן אבל אסור לצאת בו בשבת וכן הוא בדבריו קל"ט: וכן מבואר בשו"ת הרשב"א ח"א סימן תתע"ח שזה ספק האם תכלת מעכב את הלבן ולכן צריך להטיל ואפילו אפשר לברך מצד ספק דרבנן לקולא אבל לצאת בזה בשבת אסור [ובפשוטו שם זה תשובה מהמהר"ם] וכן מבואר בדבריו ח"ד סימן רנ"ט דאם הוי ספק הא תכלת מעכב את הלבן היה אסור לצאת בו בשבת לר"ה ומבואר כנ"ל שעל הצד שאין קיום מצוה הוי טלטול והנה בזה יש חידוש גדול דעיין רעק"א דפוס מ"י שהקשה דבספק כיון שספק מדאוריתא לחומרא א"כ הוא חייב בתורת ודאי להטיל ציצית ולמה שזה יהיה טלטול והרי הוי כחיוב דרבנן וכן הפמ"ג א"א י"א הקשה כן וכתב שכל השו"ע במקום שזה לא ספק גמור אמנם בריטב"א מבואר שאפילו שזה ספק גמור זה כך וכן בתשובה הנ"ל מהרשב"א מבואר שאפשר לברך על לבן ללא תכלת מדין ספק דרבנן לקולא ובכל אופן נקט שבשבת זה טלטול והנה לרי"ד שההיתר מצד שזה דרך מלבוש יש מקום לדון שרק מצד מצות התורה ללובשו הוי דרך מלבוש ולא סתם מה שהוא לא יכול ללבוש הבגד אבל לרמב"ם שזה מצד נוי הבגד לכאורא כל שזה נצרך לבגד הוי נוי הבגד אמנם עיין בלשון הרימ"ג שכתב לפי שהציצית חובת טלית דהינו שרק מצד שצורת המצוה שהבגד יהיה אם ציצית אבל סתם אם היה מצוה על הגברא שלא מתיחס לבגד זה לא היה נהפך לנוי הבגד וממילא כל שזה מצד ספק זה לא נהפך לנוי הבגד [ומסתבר שזה גם הביאור בשיטות שמה שחיב מדרבנן זה לא הופך לנוי הבגד שכה"ג זה סתם דין צדדי ולא שזה מצורת הבגד ועיין סגיא דכנפיה של עור דהבאינו דחיוב של מראית העין זה לא סיבה שלא יהיה טלטול ע"ש] וצ"ע

אמנם עיין תשובת הרא"ש כלל ב' הובא בב"י סימן י"ג שכתב דכל מה דמבואר בסוגין דציצית אחת הוי טלטול לרבנן זה רק כאן כי דעתו להשלים על הציצית אבל במקום שאין דעתו להשלים עליהם אלא דעתו להשאיר אותם כמו שהם כה"ג לא הוי טלטול ולכן כתב שגם אם תכלת מעכב את הלבן לא הוי טלטול ועיין חזו"א שביאר שהכונה שכיון שאם לא היה משלים הרי היה מוריד את זה וכל מה שמשאיר כי דעתו להשלים על זה ממילא עכשיו שעוד לא השלים דנים שזה לא מנוי הבגד דהרי בתור מצב זה הוא לא מעונין שזה יהיה בבגד וזה לא נוי הבגד אבל כל שדעתו להשאיר הטלית במצב זה ואדרבא הוא מעונין כגון שיראה שהוא לובש טלית או שיש לו ספק שזה צריך טלית בזה ודאי הוי מנוי הבגד ולא הוי טלטול ועיין ח' רעק"א סי"ג שתמה מכח הרא"ש על השו"ע שכתב שבספק הוי טלטול

וכתב לדחוק שכונת השו"ע שמדובר שדעתו לעשות שהבגד יהיה חייב לגמרי ולהוריד הציציות ולחזור ולהטילם וחידש השו"ע שהיה מקום לומר שבכל אופן גם עכשיו זה מנוי הבגד כיון שעכשיו מספק הבגד צריך טלית ובזה חידש השו"ע שכל שהוא מתכונן להטילם בצורה שזה יהיה חייב לגמרי הוי עכשיו טלטול וכן ביאר במשיב דבר ח"א ס"ב בסופו וצ"ב הסברא דאם נימא שגם ללא קיום המצוה זה יכול להחשב מנוי הבגד ורק במקום שכל מה שמעונין בזה בבגד בצורה שיהיה קיום מצוה א"כ עכשיו זה לא נוי הבגד אבל כאן שמעונין בזה גם מצד המצב של עכשיו א"כ למה מה שדעתו להורידם ולהחזירם הוי סיבה שזה לא יחשב נוי הבגד וצ"ע ובפשוטו מבואר שכונת הרא"ש שסתם דבר שמחובר לבגד הוא בטל לבגד רק שנתחדש כאן שדבר שמחובר בבגד ועומדים להשלים עליו זה מעמיד אותו כדבר חשוב שלא בטל לבגד ולכן גם אם יש ענין מצד עכשיו אבל הרי מצד זה הוא לא בטל וכיון שעכשיו יש לו חשיבות מיוחדת ממילא יש כאן טלטול ודו"ק [ועיין בזה לקמן]

והנה בפשוטו כל הנ"ל תלוי בביאור הסוגיא בשבת קל"ט:

### בביאור הסוגיא דשבת קל"ט:

ג] והנה עיין גמ' שבת קל"ט: דמביאה אמר רב אבין בר רב הונא אמר רב חמא בר גוריא מתעטף אדם בכילה וכסכסיה ויוצא לרה"ר בשבת ואינו חושש וביאר רש"י שהכונה שיש בזה רצועות שתלויות בה כדי לתלותה וזה גם עומד למלבוש ואין הרצועות טלטול והגמ' שואלת מה זה שונה מרב הונא שהיוצא בטלית שאינה מצויצת כהילכתה חייב חטאת והגמ' מתרצת ציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי הני חשיבי ובטלי ע"כ וצ"ב למה חוטי ציצית הם יותר חשובים מאשר חוטי הכילה ומצאנו כמה ביאורים בראשונים

א. עיין ב"י סימן ש"א סי"א שהביא מהרשב"א [וכן הוא בתשובות מכ"י סכ"ב בד"ה מלבד] וכן הוא בפסקי הרי"ד שכונת הגמ' שחוטי הכילה כיון שהם תלוים לצורך תשמיש הכילה לכן הם בטלים לכילה משא"כ חוטי ציצית שהם תלוים למצוה זה לא נחשב תשמיש הבגד ולכן הוי טלטול [ומבואר בדבריהם שאין הכונה רק בציצת פסולה אלא שכל ציצית אין את הסברא של כסכסי כילה וזה מדויק בגמ' שלא חילקה כי עומד להשלים וזה הרי"ד לשיטתו שיסוד ההיתר לא כי זה נוי הבגד אלא כי זה דרך מלבוש] וכתב הרשב"א שלכן מפתחות המחוברות לבגד כיון שזה לא צורך הבגד הוי טלטול וכן כתב הרי"ד שרצועות שמחוברות לבגד כדי לקשור להם את המנעלים הוי טלטול כל שהם לא משמשים בפועל [אמנם יתכן שכל הנידון רק בדבר שיש לו חשיבות ואדם מעונין בו וכה"ג כל מה שהוא לא חשיב טלטול רק כי הוא בטל לבגד אבל דבר שלא איכפת לו אם הוא קיים או לא יתכן שהוא בטל]

ב. עיין רש"י שכתב שחוטי תכלת הם חשובים ובפשוטו הכוונה דהינו שבאמת בשני המקרים יש כאן דבר שהוא לא נחשב כחלק משימושי הבגד רק ההבדל כמה זה חשוב דחוטי הכילה זה חוטים פשוטים ולכן זה בטל משא"כ חוטי התכלת שהם יקרים אינם בטלים [ובשו"ת הרשב"א מכ"י סימן כ"ב בד"ה ורש"י כתב שרש"י ס"ל כחילוק הנ"ל בביאור הראשון רק שס"ל שצריך גם שזה יהיה דבר חשוב וצ"ע שהעיקר חסר מהספר וסתימת הראשוני דלא כחילוק הנ"ל] ועיין סמ"ק סימן רפ"ב שכתב שלפ"ז אם זה יהיה רק חוטי לבן אפילו שיש רק ציצית אחת אין זה חשוב וזה לא יהיה טלטול אלא זה בטל לבגד אמנם הביא בשם רבינו יחיאל שכתב שגם בחוטי לבן זה דבר חשוב כיון שזה עומד למצוה דהינו שגם חוטי לבן יש להם חשיבות מיוחדת שעומדים לקיום מצוה ועיין בה"ל ש"א סל"ח שהביא שיטה זו [והנה היה מקום לומר שרק מה שזה עומד לקיום מצוה בפועל זה מחשיבו אמנם עיין שו"ת מהר"מ מינץ סימן ע"ח שדייק מהסמ"ק שלא מה שזה עומד למצוה בפועל אלא כל שהוא מתיחס אליהם כקיום מצוה הוא דבר חשוב ולכן נקט שבדבר שזה ספק האם חייב חשיב טלטול דיש כאן ודאי חשיבות ועל הצד שאין כאן קיום מצוה הוי טלטול ע"ש ובתשובה ק"י ולפ"ז גם חוטים שלא לשמה שהוא חושב שזה כשר הוי טלטול]

ג. עיין תוס' בשם ר"ח ובריטב"א וברמב"ם ובעוד ראשונים שביארו החילוק שחוטי ציצית זה עומד להשלים משא"כ בכילה ועיין נשמת אדם כלל נ"ו ג' שביאר שנתחדש כאן חשיבות מיוחדת לדבר שבמצב הזה עצמו לא רוצים אותו אלא הוא עומד לתקנו ואז הוא ישמש שהוא חשיב טלטול והסברא בפשוטו שכיון שרוצה את זה בבגד מחשיבו ומאידך במצב זה הוא לא חלק מהבגד לכן הוי טלטול וע"ש שנקט שלכן אם יש מתלה שנקרע ועומדים לתופרו דמבואר בשו"ע שכיון שזה לא חשוב הוא בטל שכל זה לשיטת רש"י והסמ"ק לעיל שהחשיבות בציצית שזה עומד למצוה א"כ כאן זה לא עומד למצוה אבל לביאור הר"ח והרמב"ם שנתחדש שכל דבר שעומד לתקנו הוא טלטול דיש לו חשיבות מצד שעומד לתקנו ועכשיו הוא לא ראוי א"כ גם כה"ג הוי טלטול והובא במ"ב ס"ק ק"נ וצ"ע דעת השו"ע שבסל"ח ביאר הדין של ציצית כרמב"ם ותוס' כי זה עומד לתיקון ומאידך כתב שללאות שנקרעו ועומדת ותיקון זה לא חשוב אמנם עיין תהלה לדוד שכתב שודאי גם לרמב"ם עיקר החילוק כי חוטי ציצית הם חשובים שהם עומדים למצוה וכמבואר בסמ"ק רק שהוקשה לראשונים הרי עכשיו זה לא ראוי למצוה וא"כ אין לזה שום חשיבות ולזה ביארו שכיון שזה עומד להשלים הוא זה נחשב שזה דבר שעומד למצוה והוא חשוב [וכן הוא באוהל מועד שער שבת דרך י"ב וז"ל ואם אינה מצויצת כהלכתה הואיל ואין הציציות במצוה ואין צריכים אל הטלית אינם בטלים ואע"פ שהציצית חסרה חשובין הן אצלו עד שיוכל להשלים חסרונו ויעשו ציצית] ולפ"ז ודאי שגם לרמב"ם דבר לא חשוב לא הוי טלטול

### דעת המשיב דבר שהנידון הנ"ל תלוי בביאור הסוגיא בשבת ובמנחות

ד] והנה הבאינו לעיל דנחלקו הראשונים האם למ"ד תכלת מעכב את הלבן הוי טלטול חוטי הציצית או האם בספק הוי טלטול ועיין שו"ת משיב דבר ח"א סימן ב' שכתב דבפשוטו זה תלוי בביאורי הראשונים הנ"ל דלדעת הרמב"ם ותוס' וסיעתם שביארו שציצית הוי טלטול כיון שזה עומד להשלים א"כ כל שעומד להשאירם במצב זה הוי כחוטי כילה דלא הוי טלטול אבל לרש"י שביאר שהחילוק כי יש בזה מצות ציצית והוא חשוב א"כ הגמ' לא חילקה כלל כי עומד להשלמה אלא גם בדבר שלא עומד להשלמה אבל כל שזה עומד למצוה הוא חשוב והוא לא בטל ולכן כל חוטי ציצית שעומדים למצוה הוי טלטול אמנם לכאורא לביאור התהלה לדוד שגם לרמב"ם יסוד הסברא כי זה חשוב כי זה עומד למצוה רק שעכשיו הרי זה לא עומד למצוה וממילא זה יתבטל ולזה חידש הרמב"ם שזה עומד להשלים ולפ"ז יתכן גם שכל שיש לו בזה ענין של מצוה אפילו שלא עומד להשלים זה סיבה שיחשב טלטול [ולביאור הרי"ד והרשב"א שרק כילה כי משמש לבגד א"כ כאן ודאי הוי טלטול]

והנה עדין יתכן שזה רק אם זה עומד בפועל לקים מצוה וא"כ בספק או במקום שמניח רק זכר למצוה יש מקום לומר שכה"ג זה לא נחשב שזה עומד למצוה ויתכן שזה סברת הרא"ש אמנם וודאי יתכן שזה גם מחשיב את זה כעומד למצוה וכמבואר בשו"ת מהר"מ מינץ סימן ע"ח שלכן בגד שחיב מדרבנן הוי משאוי אמנם בבגד שאין בו שיעור ששם גם מצדו זה לא עמד למצוה אין לנו מקור אמנם יתכן שמה שרוצה שזה יראה כמצוה זה גם סיבה לאסור משא"כ בגמ' במצב של עכשיו אין לו ענין כלל ודו"ק

[והנה ברמב"ם מבואר שביאר שכסכסיה של כילה הכונה סתם חוטים ולפ"ז יתכן שעיקר החילוק ששם לא איכפת לו אם זה נמצא או לא משא"כ בציצית ורק שקשה הרי זה פסול ואין לו בזה שום ענין ועל זה ביאר שכיון שעומד להשלים הוא חשוב ולפ"ז כל שהוא רוצה את ז הוי טלטול]

ועיין שו"ת משיב דבר שכתב שדבר זה האם יש לזה חשיבות של מצוה גם לא מצד שעומד להשלים זה תלוי בביאור סוגין שהגמ' אומרת שהנפק"מ בדין של ר' ישמעאל זה בר' הונא וע"ש שהביא מהשאלתות והבה"ג שביארו שהכונה שרב הונא ס"ל כרבנן דהינו שהאופן שעליו רב הונא דיבר זה שהטיל רק חלק מהציציות ולכן דבריו דלא כרב הונא ולפ"ז מבואר שרק בכה"ג שזה עומד להשלים הוי משאוי אבל אם יהיה תלוי חוטים שלא כדין ציצית שצריך להורידם שם באמת לא הוי משאוי [וכן דייק הארצות החיים סימן י' סק"ה מדבריהם וע"ש שאפילו אם עומד להורידם כדי לתיתם בכשרות לא הוי טלטול דאל"כ יש נפק"מ ביש רק חוט אחד כשר ע"ש] אמנם רש"י ביאר שרב הונא דיבר גם לר"י רק המקרה של סוגין תלוי בר"י ורבנן לפ"ז מבואר שגם באופן שזה פסול לר"י חייב חטאת [ועיין מיוחס לרשב"א כגון שיש פסול תולמ"ה או שהקדים תכלת ללבן] והנה באופן זה הרי זה לא עומד להשלים ובכל אופן מבואר שחייב חטאת [וכן ביאר הרא"ש במנחות] אמנם עדין צ"ע מה האופן שיש כאן הסברא של מצוה הרי אם זה פסול זה לא מצוה ועיין תשובות הרשב"א מכת"י סימן כ"ב שתמה בזה על פירוש רש"י ולכן ביאר כשאילתות ובפשוטו צ"ל שהכונה שתלה רק שני חוטים וכיון שחוטים אלו עומדים בעצמם למצוה אפילו שעכשיו זה לא עומד למצוה לכן זה חשוב והנה המ"ב כתב שאם נקרעו החוטים ויש חוט אחד שלם זה טלטול ועיין שו"ת משיב דבר שכל זה לרש"י אבל לראשונים כי זה עומד להשלים הרי כאן זה לא עומד להשלים עליהם אמנם יתכן שכונת רש"י שהוא יוריד החוטים ויתלם בחזרה אם עוד חוטים כמבואר בשו"ת הרשב"א הנ"ל בד"ה ומכל ויתכן שכה"ג באמת גם לרמב"ם זה נחשב כעומד להשלים כמבואר ברשב"א הנ"ל [וכן ביאר במשב"ז י"ג סק"א]

ועיין משיב דבר שהביא מהמ"ב שאמר לו שבמקרה הרא"ש הרי אם התכלת מעכב את הלבן ממילא אין שום אפשרות לקים מצוה אם הלבן לכן כה"ג גם אם זה לא כשר אין כאן צד חשיבות אבל בחוטים שראוים במקום אחר הם חשובים ואפילו שעכשיו לא מתכונן ליטלם ולתיתם במקום אחר ע"ש ולפ"ז יתכן שכונת הרא"ש שכל מה שלחוטים יש חשיבות של ציצית מצד שהם ראוים למצות ציצית וממילא כאן עד כמה שזה זה לא ראוי ממילא אין סיבה לטלטול אמנם הוא דייק זה מר"ח שרק כי עומד להשלים ומשמע שזה לא מטעם הנ"ל וצ"ע

### בפסק הלכה בכל הנ"ל

ה] והנה בהא דאין טלטול בלבן לבד המג"א כתב מצד שהתכלת אינו מעכב את הלבן ויתכן שחשש לסמ"ק שהטעם כי מצוה זה חשוב וכמבואר במהר"ם מינץ שהביא קודם וכדעת המ"ב שגם בבגד קטן הוי טלטול ועיין מג"א סוף סימן י"ב שאם נפסקו חוטי הציצית ונשאר שיעור עניבה שזה מחלוקת ראשונים שבשבת לא יצא אם זה ועיין פמ"ג שכתב שלכאורא זה דלא כט"ז שחוטים שלא ראוים להשלים אין בזה טלטול דהינו שזה כרש"י שחוטים של מצוה זה חשוב וכאן יש חידוש שאפילו שהם לא ראוים אמנם יתכן שזה עצמו שעכשיו מעונין בהם על הצד שזה מצוה זה מחשיבם ועל הצד שזה פסול הוי טלטול ואין ראיה דלא ס"ל כט"ז אמנם עיין מש"ז סימן י"ג סק"א שכתב שכונת המג"א שרק אחד נקרע ובעיקר דברי הט"ז שחוטים שלא ראוים למצוה שלא עומד להשלים עליהם לא הוי טלטול עיין מגן גבורים שחלק שאדרבא כיון שעומד להורידם כדי להניח ציציות אחרות בבגד זה ודאי לא בטל לבגד והוי משאוי וכן הוא בביאור מהר"ם בענט על המרדכי

והנה לענין הלכה לגבי ספק אם במקום שזה פטור והוא מעונין בחוטים הנה יש מקום לדון מסברא שכיון שמעונין בחוטים במצב זה הוא נוי הבגד וגם אם רוצה להשלים לא הוי משאוי ואין לנו שום משמעות מהגמ' לאסור אמנם יש לנו בזה הרבה ראשונים לאסור הרמב"ן במלחמות והריטב"א והמהר"ם והמאירי וכן פסק השו"ע אמנם עדין יש לדון ממשמעת הגמ' שכל מה שזה משאוי רק כי רוצה להשלים וכן הוא דעת הרא"ש אמנם אין הדבר מוכרח לא מיבעיא לביאור הסמ"ק או הרי"ד בסוגיא אלא גם לביאור הר"ח יש מקום לדון שכל דבריו כלפי מצב שאין לו בזה ענין אבל אם יש לו ענין ודאי שזה משאוי וכנ"ל ומה שלובשים לבן מצד שקי"ל שזה לא מעכב וכמבואר במג"א וא"ש הכרעת המ"ב והנה היה מקום לדון שכל זה בבגד שמעונין ללובשו מצד עצמו רק שצריך ציציות ובזה יש מקום לחלק אם זה משאוי או לא אבל בגד שכל מטרתו למצות ציצית בזה אפילו אם הוא קטן או שזה ספק ודאי שזה נחשב כנוי הבגד ולא הוי משאוי אמנם סתימת הפוסקים שלא חילקו בזה משמע שזה אותו נידון

והנה עיין רמב"ם הלכות ממרים פ"ד ה"ב כתב שזקן ממרא זה רק אם היה ויכוח בדבר שיש בו נפק"מ לדבר ששגגתו חטאת וזדונו כרת ובה"ג כתב שלא משכחת ליה בציצית ועיין חלקת יואב בקבא דקשיתא קושיא ע"ח הקשה שבמקרה שהזקן ממרא הכשיר ציצית שהיא פסולה יש כאן נפק"מ האם הוי טלטול מדאוריתא ועיין ברכי יוסף שדן בקושיא זו ועיין מגן גבורים שכתב שכיון שהאדם שלובש את זה רוצה חוטים אלו אפילו שהם לא כשרים לא הוי טלטול ולכאורא זה תלוי בכל הנ"ל בציצית שהם ספק ולא מתכונן להורידם האם הוי טלטול

### בדין ציצית שכשרה רק מדאוריתא

ה] עיין ברכי יוסף שדן בטלית שיש בה חוטים שמדאוריתא הם כשרים ומדרבנן זה פסול כגון חוט אחד לרמב"ם או בשיעור החוטים שיש שנקטו שזה רק מדרבנן האם הוי נוי הבגד וע"ש שהאריך בגדרי אינו ראוי מדרבנן האם זה גם ביחס לדאוריתא אמנם עיין מגן גבורים שכתב שכיון שבדעתו להורידם כי הרי מדרבנן זה לא טוב ממילא זה ודאי משאוי וכן האריך בארצה"ח י"ג סק"א שזה לא נחשב נוי הבגד והנה לכאורא אם יסוד ההיתר כי זה דרך מלבוש וכרי"ד לעיל סק"ב א"כ ודאי יתכן שמספיק מה שיש כאן קיום מצוה ביחס לדאוריתא אמנם אם ההיתר כי זה נחשב נוי הבגד יש לדון שאחרי שרבנן אסרו ללבוש הבגד כך לא הוי נוי הבגד אמנם לכאורא אין הדבר מוכרח שודאי שעכשיו בשבת שלא יכול להניח ציציות אחרות זה נוי הבגד מצד שזה משמש לבגד מצד הדאוריתא אמנם בדבריו מבואר כנ"ל מרעק"א שגם ציציות שעכשיו יש לו ענין בהם אבל כל שיש להם חסרון ודעתו להורידם הוי טלטול וצ"ע עומק הסברא בזה

#### י"א אייר תש"פ

# סימן ג'

# במחלוקת הר"ש והמרדכי בנפסקה טליתו בשבת

### בביאור דעת הר"ש שגם בשבת אסור ללבוש בגד ללא ציצית

א] עיין מרדכי סימן תתקמ"ד שהביא מהר"ש מדרויש שאם אדם נקרע לו הציצית בשבת אפילו שהוא לא יכול להטיל ציצית בכל אופן אסור לו ללבוש בגד לא ציצית ואם הוא לובש הבגד הוא מבטל מ"ע [וכן הוא ברוקח הלכות ציצית סימן שס"א ובמהר"ח או"ז סימן ס"א ס"ב] אמנם המרדכי הביא בשם ר"י שחלק עליו שהתורה לא אסרה ללבוש בגד ד' כנפות ללא ציצית רק חיבה ללבוש אותו אם ציצית וכיון שהוא לא יכול להטיל בו ציצית כיון שזה שבת ממילא מותר לו ללבוש הבגד ואין כאן ביטול עשה כלל והוכיח דבר זה ממצות מזוזה ומעקה שודאי שאם אדם אין לו מזוזה או מעקה מותר לו לגור בבית והוכיח דבר זה מהגמ' בסוגין דמבואר שבנפסקה טליתו יכול להמשיך ללכת מצד היתר של כבוד הבריות והגמ' רק דנה מצד איסור הוצאה ובזה מחלקת בין איסור דאוריתא לדרבנן אבל לא דנה כלל מצד ביטול מ"ע של ציצית אלא בהכרח כיון שזה שבת והוא אנוס אין כאן נידון של ביטול מ"ע עכת"ד

והנה בפשוטו נחלקו הראשונים הנ"ל ביסוד מצות ציצית דדעת הר"ש שיש איסור ללבוש בגד ד' כנפות ללא ציצית ודעת הר"י שאין זה איסור אלא מצוה לעשות ציצית על הד' כנפות וממילא כל שלא יכול אין בזה איסור והר"י הוכיח מסוגין דאין בזה איסור מהא דהוא לבש בשבת בגד ד' כנפות ללא ציצית ועיין קה"י סימן כ"ג שהביא מהקדושת יו"ט שהקשה שהרי מבואר בגמ' יבמות צ: לגבי סדין בציצית שרבנן הפקיעו מצות ציצית מצד שיש כח ביד חכמים לעקור דבר מהתורה בשב ואל תעשה הרי מבואר שמצות ציצית זה נחשב שב ואל תעשה והרי מבואר בגמ' בברכות כ. שכבוד הבריות דוחה אפילו איסור דאוריתא בשב ואל תעשה וא"כ כאן שיש היתר של כבוד הבריות ממילא אין איסור ללבוש הבגד ללא ציצית [וכן מבאר שם ברש"י שכבוד הבריות מתיר לבישת בגד ללא ציצית] וע"ש שכתב לישב שר"י סבר שעד כמה שיש איסור ללבוש בגד ללא ציצית א"כ זה נחשב ביטול בקום ועשה וממילא אין להתיר מצד כבוד הבריות אלא דא"כ קשה שהיו צריכים להוכיח מעיקר הגמ' שציצית נחשב שב ואל תעשה וכדהוכיח בשטמ"ק כאן אות ה' וע"ש שכתב שיתכן שהגמ' שם סברא שציצית זה חובת מנא וא"כ ודאי הוי שב ואל תעשה [וכמבואר בתוס"ר יבמות צ:] והדבר צ"ע דא"כ עדין יקשה להלכה שזה חובת גברא איך רבנן ביטלו סדין בציצית

אמנם יש לדון בזה עוד דהנה יש להסתפק כשרבנן ביטלו מ"ע האם הכונה שבאמת נשאר החיוב רק שיש להם כח לומר לא לעשות המצוה או שיש בכוחם לעקור המצוה עצמה ונפק"מ האם כשאדם יעשה המצוה יקיים מצוה ועיין רעק"א מערכה ח' במס' חגיגה שכתב שמי שיתקע בשופר בשבת יקיים מצוה דאוריתא ועיין קובץ הערות ס"ט ח' שהביא מחלוקת ראשונים האם כשאדם ילבוש סדין בציצית לאחר שרבנן הפקיעו המצוה עובר על לאו של כלאים וביאר דבפשוטו הנידון בנ"ל האם יש כח ביד חכמים לעקור את עיקר המצוה או שהמצוה נשארת רק רבנן יכולים לומר לא לקים המצוה ועיין בח' הגרי"ז בסוגין שכתב שלכאורא זה ודאי גם אם יש איסור זה מכח המצוה דיש איסור ללבוש הבגד ללא קיום המצוה וממילא כל שהפקיעו המצוה ודאי שאין את האיסור ולפ"ז אין להוכיח מהא דיש כח לחכמים לעקור המצוה שאין איסור דיתכן שכיון שעוקרים את המצוה וממילא נעקר האיסור זה נחשב עקירה בשב ואל תעשה והשטמ"ק נקט שרבנן לא עוקרים המצוה אבל יתכן שזה דעת הר"ש ובזה א"ש למה המרדכי לא הקשה מהגמ' ביבמות דיתכן שנקט שרבנן עוקרים את עיקר המצוה ולכן רק הקשה מסוגין שזה היתר של כבוד הבריות שכאן החיוב ודאי קיים

והנה בעיקר הקושיא שסדין בציצית זה קום ועשה ראיתי להקשות עוד דאם רבנן לא עקרו המצוה ואין את סברת המרדכי א"כ מה מתיר לו לבישת הבגד הרי רבנן לא אמרו שיש היתר ללבוש הבגד וא"כ אפילו שמי שלבוש בבגד לא צריך להטיל כי רבנן הפקיעו אבל מה יתיר לו ללבוש הבגד ואולי חוץ ממה שביטלו המצוה גם התירו ללבוש הבגד ולמרדכי א"ש וכן אם עקרו את המצוה וממילא אין איסור ודו"ק בזה

והנה בעיקר ראית הר"י מסוגין שאין איסור ללבוש בגד ד' כנפות ללא ציצית עיין קרן אורה ובא"ר סימן י"ג ובמו"ק שם ובחת"ס שבת קל"א: שכתבו שכאן הרי מדובר שהוא כבר לבוש בבגד ואחרי זה נקרע הכנף כה"ג ודאי חשיב שב ואל תעשה דהינו דבפשוטו כיון שזה מגיע מכח מעשה בתחילתו זה נחשב שגם עכשיו זה על ידי מעשה אמנם בדעת הר"ש יתכן שגם כה"ג חשיב שב ואל תעשה [ועיין רמ"א יור"ד סימן שע"ב דבמי ששוכב ערום בבית ונודע שיש מת צריך לצאת מיד ועיין נו"כ שהקשו הרי זה בשב ואל תעשה ע"ש] ובשו"ת מהר"ח או"ז סימן ס"ד כתב שיתכן לבאר בגמ' שהכנף נקרע והבגד נהיה פטור מציצית ולכן הגמ' רק דנה מצד איסור משאוי בשבת ובגליון רעק"א סימן י"ג כתב לדון שמצות ציצית כיון שזה לא שוה בכל זה נדחה אפילו בקום ועשה

אמנם יש לדון שאין כונת הר"ש שבציצית יש איסור ללבוש בגד ללא ציצית אלא הכונה כדלקמן ולפ"ז יתכן שלא קשה הנ"ל וכדלקמן

### בביאור תוס' ביבמות צ: שציצית זה שוא"ת בגלל שהחיוב חל לאחר העטיפה

ב] והנה הגמ' יבמות צ: אומרת שמה שרבנן תיקנו שסדין בציצית לא מטילים תכלת זה מצד שיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשב ואל תעשה והקשו התוס' למה זה לא קום ועשה שלובש בגד ללא ציצית וכתבו לחדש שהמצוה חלה רק לאחר שנתעטף בבגד והקשו מהלשון של הברכה להתעטף בציצית ועיין שאגת אריה סימן ל"ב שכתב שלכאורא לדעת המרדכי שאין איסור ללבוש בגד ללא ציצית אלא שזה רק מצוה להטיל ציצית א"כ אין מקום לקושית התוס' דאפילו אם חל החיוב בתחילת הלבישה אבל כיון שהוא רק מבטל המצוה חשיב שב ואל תעשה [וכן נקט בקרן אורה שם] וע"ש שנקט שתוס' נקטו כשיטת הר"ש שבאמת יש איסור ללבוש בגד ללא ציצית ולכן נקטו שזה קום ועשה ותירצו שכיון שזה לא חל מיד אלא רק לאחר שלבש הבגד לכן הוי שב ואל תעשה וכן מבואר בא"ר סימן י"ג שכתב שיש שני ביאורים למה סדין בציצית הוי שב ואל תעשה או מצד סברת המרדכי שאין איסור בלבישה אלא רק מצוה לעשות ציצית או כתוס' ביבמות שהחיוב חל רק לאחר הלבישה [וכן האריך בנצי"ב על הספרי פ' שלח] וע"ש בשאג"א שהקשה על תירוץ התוס' דכיון שתחילת לבישת הבגד זה על ידי מעשה ממילא חשיב שגם אחרי זה הוי מעשה וכמו שמצאנו בכלאים שגם המשך הלבישה חשיב מעשה עוד הקשה שר"י סתר דבריו דהמרדכי הביא בשמו שנקט שבשבת מותר ללבוש בגד ללא ארבע כנפות דהינו שאין איסור בלבישה עצמה וכאן מבואר שנקט שיש איסור בלבישה עצמה ורק מצד שהחיוב חל לאחר הלבישה חשיב שב ואל תעשה דהינו שנקט שגם לאחר סברת התוס' שהחיוב חל לאחר העיטוף זה נשאר גדר של איסור ולכן נקט שגם מי שאנוס יאסר לו ללבוש הבגד ללא ציצית מצד שלאחר הלבישה עובר איסור והנה קשה ביותר דבתוס"ר ביבמות לאחר שכתב שהחיוב חל לאחר העיטוף כתב שלכן הורה הריצב"א שבשבת שאי אפשר להטיל ציצית אפשר ללבוש הבגד ללא ציצית ולהבנת השאג"א הדברים סותרים שכל דברי המרדכי בגלל שמצות ציצית זה רק דין מצוה והוי שב ואל תעשה והרי כל דברי תוס' בנוים על זה שיש איסור ללבוש הבגד ללא ד' כנפות

עוד הקשה השאגת אריה דמבואר ברמב"ם שמי שנכנס לעזרה ללא קרבן לא לוקה כיון שהוי לאו שאין בו מעשה חזינן שלא מתיחסים שהאיסור הוא להיכנס ללא קרבן אלא שהאיסור מה שהוא לא מביא קרבן דהינו שנקט שסברת תוס' שזה נחשב איסור מצד שבמצב של ציצית מונח גם שאסור לעשות את מצב החיוב ללא החיוב ולכן הקשה שממילא גם בלאו מונח באיסור שלא להביא קרבן את עיקר הכניסה ללא קרבן ובהכרח שעצם הכניסה אין בה איסור אלא מה שלא מביא קרבן וה"ה כאן עיקר הלבישה אין בה איסור אלא מה שלא מטיל ציצית

ועיין אבני נזר חיור"ד סימן שפ"א שכתב לבאר שיסוד נידון תוס' הוא בהגדרה של מצות ציצית דבפשוטו נקטו תוס' שבחיוב ללבוש ציצית מונח איסור ללבוש הבגד ללא ציצית וכמו מצות שחיטה או הפרשת חלה ותרומה וממילא הקשו שהוי ביטול בקום ועשה ותירצו התוס' שאין המצוה ללבוש הבגד אם ציצית אלא רק לאחר שהתעטף בבגד חל עליו חיוב להטיל ציצית וא"כ מוכרח שאין איסור בעיקר הלבישה ללא ציצית דהרי לא חיבה התורה אלא לאחר הלבישה ובהכרח שזה רק חיוב של ציצית כשלובש בגד ד' כנפות וממילא הוי שב ואל תעשה כיון שאין כאן איסור ללבוש בגד ללא ציצית אלא רק קיום מצוה וא"ש התוס"ר שלמד מתירוץ תוס' שאם לא יכול לקים המצוה מותר ללבוש הבגד ללא ציצית ועיין חידושי חת"ס שבת קל"א שכתב כנ"ל שהמחלוקת של הר"ש והר"י זה הקושיא והתירוץ בתוס' ביבמות וכן מבואר במג"א סימן י"ג סק"ח

והנה בעיקר מה שביאר שסברת התוס' שהוא קום ועשה מצד שבכל מצוה מונח איסור ללבוש הבגד ללא ציצית וכתב שזה כמו שחיטה בפשוטו הדבר תמוה דשם יסוד הדין שהתורה לא רוצה שאדם יאכל בשר ללא שחיטה אבל כאן כל הענין זה קיום המצוה וצ"ל דיש מקום לומר שבחיוב של המצוה מונח גם שאסור לעשות המצב של המצוה ללא המצוה [ולכן אפילו שבלאו הבא מכלל עשה אין פטור של זמן גרמא כאן יש פטור של הזמן גרמא] אמנם צ"ב מהיכי תיתי לומר כך ובאמת סברת הר"ש צ"ב כנ"ל עוד צ"ב שהמרדכי שכתב שזה רק מצות עשה הוכיח כמו מזוזה ומעקה וצ"ב מנ"ל דשם זה כך הרי מאותו טעם שהר"ש נקט שבמצות ציצית מונח איסור ללבוש הבגד ללא ציצית גם במזוזה ומעקה זה כך ובאמת באבני נזר שם סק"ד כתב שבפשוטו לתוס' שכתבו המקור שזה לא איסור מצד שהמצוה לא חלה מיד א"כ במזוזה שאין מקור שאין כאן איסור א"כ הוי איסור לגור בבית ללא מזוזה וכתב בסק"ז שזה דלא כמרדכי שפשוט לו שאין איסור לגור בבית ללא מזוזה

ועיין חידושי ר' ראובן סוכה סימן ד' שהביא מהגרב"ד לבאר [וכן הוא באריכות בקדושת יו"ט סימן ל"ד] שזה ודאי שלא היה צד שיש בכל מצוה איסור עשה לעשות את המחייב ללא המצוה אלא שודאי שיש כאן רק מ"ע של ציצית רק שיש לדון בגדר המצוה שיתכן לבאר שזה הלכה בצורת הלבישה דהינו שקבעה התורה שלבישת בגד ד' כנפות צורת לבישתו אם ד' כנפות אמנם יתכן לבאר שזה לא סדר בצורת הלבישה אלא שמתי שאדם לובש בגד ד' כנפות חל עליו חיוב להטיל בבגדו ד' ציציות אבל אין זה כלל הלכה איך להעמיד את הלבישה וכתב שבזה תלוי האם זה קום ועשה או שב ואל תעשה שאם זה סדר בלבישה א"כ כל שאדם לובש בגד ד' כנפות ללא ציצית זה נחשב שמבטל חיובו בקום ועשה כי הרי נצטוה שלבישת הבגד תהיה בגד שיש בו ציצית משא"כ אם זה לא הלכה בלבישה אלא שזה מצוה שחלה ברגע שלובש הבגד ממילא הוי שב ואל תעשה וכמו שנקט השאג"א כיון שכל דינו הוא קיום מצוה שהוא לא עושה אותה וע"ש שביאר שזה היה נידון התוס' שעד כמה שהמצוה בעיקר לבישת הבגד ללובשו אם ציצית היה פשיטא להו לתוס' שזה הלכה בצורת הלבישה ולכן נקטו שזה נחשב ביטול בקום ועשה ותירצו שהחיוב לא חל אלא לאחר הלבישה וממילא מוכח שזה לא הלכה בצורת לבישת הבגד דא"כ זה היה צריך להיות חיוב בעיקר הלבישה ובהכרח שזה סתם חיוב שחל עליו ברגע שלובש הבגד וממילא ודאי הוי שב ואל תעשה וא"ש שדינו של המרדכי הוא כתירוץ התוס' וכמבואר בתוס"ר והנה לפ"ז יתכן שכל הצד שזה הלכה בצורת הלבישה זה רק בציצית שכל החיוב כשאדם לובש הבגד אבל במזוזה שזה לא מצב של מעשה בגופו בזה ודאי אין סיבה לומר שזה הלכה בצורת הדיורים וביותר דעיין בנצי"ב על הספרי פ' שלח שביאר שרק כאן לשון התורה אשר תכסה בה דמשמע שהחיוב שעיקר הכיסוי יהיה בכזו צורה משא"כ בשאר מצוות [ועיין מאיר לעולם ח"ב ס"ז שהאריך בכל הנ"ל וע"ש בד"ה ועתה שכתב את שני האפשריות הנ"ל בגדר האיסור לר"ש]

והנה בפשוטו השאג"א שנקט שגם אם המצוה מיד בכל אופן יש את סברת המרדכי גם מודה שאם זה היה הלכה בצורת הלבישה לא היה את סברת המרדכי רק שנקט שגם אם החיוב מיד הגדר לא שזה צורה בלבישה אלא שהתורה חיבה את האדם בלבישת ציצית ברגע הלבישה אמנם יתכן שנקט שגם אם זה הלכה איך יהיה הלבישה של כזה בגד אבל כל שלא יכול לעשות חשיב אונס כיון שכל ההלכה זה מ"ע ולא שיש לתורה ענין מצד הבגד וכן מוכח מקושיתו מראית פנים דדן שיהיה מלקות על הכניסה דהינו שגם כאן הנידון שיש כאן דין איסור ועיין לקמן

### יוכיח מתוס' שאין הנידון בגדר מצות ציצית ובביאור דבריהם

ג] והנה בעיקר הנ"ל שזה עצמו הנידון בתוס' בגדר מצות ציצית צ"ע כמו שהקשה בספר שושנת העמקים לבעל הפמ"ג כלל ב' דתוס' המשיכו והקשו לאחר שחידשו שהחיוב חל לאחר העטיפה הרי בכלאים חזינן שזה נחשב שהמשך הלבישה זה גם מעשה וחילקו דשם מתחילה זה היה לבישה של איסור משא"כ כאן שבתחילת הלבישה לא היה חיוב ואם נימא שעד כמה שהחיוב חל לאחר העטיפה ממילא כבר הוי שב ואל תעשה מצד שאין כאן דין איסור ולא סדר בלבישה אלא רק דין מצוה א"כ אין מקום להקשות שזה נחשב מעשה ובהכרח שתוס' נשארו אם מה שנקטו בתחילה בגדר מצות ציצית רק שבכל אופן נקטו שזה נחשב שב ואל תעשה וכמו שנקט בדבריהם השאגת אריה אלא שא"כ צ"ע מה שכתב התוס"ר שהמקור להיתר ללבוש בשבת בגד ללא ציצית הוא מהא דהחיוב לאחר העיטוף ועד כמה שאין כאן שום שינוי בגדר הדברים א"כ למה שזה יהיה מותר

ועיין ארצות החיים סימן ח' סק"ב בסופו וכן הוא בקובץ הערות סימן ס"ט סקי"ד [וכמדומה שזה כונת המגן גבורים י"ג סק"ו] דביארו שתוס' נקטו שבאמת מצות ציצית זה רק מצוה וכיסוד המרדכי דאם היו נוקטים שזה דין איסור א"כ לא שייך לומר שהחיוב לא חל מיד דהרי יש כאן איסור ללבוש הבגד ללא ציצית וגם אם זה לא היה חל מיד זה היה נחשב קום עשה כיון שיש כאן איסור בעצם המצב רק שתוס' נקטו שכל שהחיוב חל מיד בעיקר הלבישה זה נחשב שמבטל המצוה בקום ועשה דהינו שהעשיה של המצב שבו יש את החיוב וזה ללא החיוב זה נחשב ביטול בקום ועשה ותירצו תוס' שהחיוב לא חל מיד ולכן זה נחשב שב ואל תעשה והנה הם נקטו שממילא גם לקושית תוס' שזה קום ועשה אבל שייך את סברת המרדכי שכיון שבאמת אין כאן איסור בעיקר הלבישה אלא שזה רק חיוב מצוה ממילא כל שאי אפשר לקים המצוה אין בזה איסור אמנם בביאור דברי התוס"ר אפשר לומר שנקט שעד כמה שהחיוב מיד וזה נחשב קום ועשה ממילא גם ביחס לאונס זה סברא שיהיה אסור ללבוש הבגד שזה יחשב שמבטל המצוה בידים ורק כיון שהחיוב לא חל מיד ולכן זה לא נחשב שמבטל המצוה בידים לכן זה סיבה לדון שאם הוא אנוס ולא יכול לקים המצוה שאין לו איסור בעיקר הלבישה ודו"ק בזה ועיין קובץ הערות שכתב שלפ"ז לא קשה מה שהקשה השאגת אריה מהא דהוי לאו שאין בו מעשה דיש מקום לחלק בין מלקות ששם הנידון בגדר הדין וכיון שהאיסור במה שלא מביא קרבן זה נחשב שזה איסור ללא מעשה ורק ביחס לדין שיש כח ביד חכמים לעקור בשב ואל תעשה שם עיקר החילוק בצורה מצד האדם ולגבי זה חשיב קום ועשה וכן כתב באמרי בינה סימן א'

עוד יש לבאר לנ"ל מהגר' ראובן שכל קושית התוס' לא מצד שיש כאן איסור לבישה של בגד ד' כנפות ללא ציצית אלא שהמצוה זה צורה איך תראה לבישת הבגד ולכן אפילו שזה רק מצוה בכל אופן זה נחשב שעובר בקום ועשה א"כ יתכן שבאמת גם בתירוץ של תוס' שהחיוב לא חל מיד אבל גדר החיוב לא שזה סתם חלות חיוב שחל ברגע שלובש אלא צורת החיוב שצריך להעמיד את צורת לבישת הבגד אם ד' כנפות ורק שלכן זה נחשב בשב ואל תעשה דהרי הוא לא עושה מעשה ולכן חזרו והקשו מכלאים שחזינן שכל שתחילת הדבר היה על ידי מעשה ממילא גם עכשיו זה נחשב מעשה וכתבו לחלק בין כלאים לציצית והנה לפ"ז יש לדון שאפילו שזה סדר הלבישה אבל כל שהחיוב לא חל מיד אלא לאחר הלבישה ממילא זה סיבה שאם הוא אנוס יכול ללבוש הבגד ללא ציצית שכיון שהוא אנוס על המצוה ואין כאן איסור אלא רק מצוה איך להעמיד הלבישה ממילא שייך בזה את סברת המרדכי ולפ"ז יוצא שיש שני סברות להתיר ללבוש בגד ד' כנפות ללא ציצית אם לא יכול להטיל ציצית או כסברת המרדכי שזה לא הלכה בצורת הלבישה אלא שזה רק מצוה שחל בלבישה וממילא כיון שכל הביטול בזה שלא עושה המצוה ממילא אם לא יכול לקים המצוה כי הוא אנוס אין איסור בלבישת הבגד, או אפילו אם נימא שזה סדר בצורת הלבישה אבל כל שכל החיוב חל לאחר הלבישה ממילא זה נחשב שרק לא מקים המצוה וכל שהוא אנוס אין בזה איסור ודו"ק בזה

### בישוב דעת הר"ש לנ"ל

ד] והנה למבואר לעיל שגם הר"ש שאסר ללבוש בגד ללא ציצית אפילו כשלא יכול אין הביאור שיש כאן איסור עשה אלא שכיון שצורת המצוה זה שבגד ד' כנפות צורת לבישתו זה אם ציצית יש מקום לדון שלגבי הנידון האם זה נחשב עקירה בקום ועשה או שב ואל תעשה יתכן לדון שכיון שאין כאן איסור אלא רק ביטול מצוה ממילא זה נחשב שב ואל תעשה וזה לא נחשב קום ועשה דרק במקום שיש איסור בעיקר המעשה הוי קום ועשה ולא במקום שכל דינו שלא עושה את הלבישה כמו שצותה התורה ויתכן שגם הר"י ששאל מסוגין שיאסר מפני כבוד הבריות ללבוש הבגד זה רק כלפי ההיתר של כבוד הבריות שזה הוא רק תלוי בצורת העשיה וכאן הוא נחשב בקום ועשה מה שלובש הבגד ללא ציצית אבל כלפי הנידון במה יש כח ביד חכמים לעקור בזה כל שאין כאן דבר האסור אלא רק מצות עשה חשיב שב ואל תעשה ואינו מוכרח

[אמנם לגבי סדין בציצית לכאורא הקושיא לא רק שזה שב ואל תעשה אלא שהרי רבנן לא חיבו ללבוש הבגד א"כ לאחר שרבנן אסרו להטיל ציצית מה יתיר לו ללבוש הבגד והניחא אם אין חיוב שהלבישה תהיה לבישה אם ציצית א"כ כיון שלא יכול להטיל ציצית אין סיבה שיאסר לו אבל עד כמה לר"ש שיש איסור בעצם הלבישה צ"ע ובהכרח שרבנן הפקיעו את עיקר החיוב וכנ"ל סק"א וצ"ע]

והנה עיין שאגת אריה שהקשה על הר"ש ותוס' ביבמות שנקטו שיש איסור ללבוש בגד ללא ד' כנפות ולכן דנו שזה קום ועשה א"כ איך מותר היום ללבוש בגד אם לבן ללא תכלת הרי מבטלים מצות תכלת וכמו שאסור ללבוש בגד ללא ציצית בשבת שיאסר גם ללבוש בגד ללא תכלת ועיין קה"י שכתב לדון שהקיום מצוה של הלבן דוחה את המצוה של התכלת והנה השאג"א הקשה מצד הגמ' בחולין דמאי אולמיה האי עשה מהאי עשה אמנם הנ"ל כתב שיש לחלק דשם יעשה ודאי מצוה אחת ויבטל מצוה אחרת ממילא שב ואל תעשה עדיף אבל כאן אם לא יעשה כלום לא יקים שום מצוה ממילא ודאי עדיף ללבוש הלבן ולבטל מצות תכלת מאשר שלא יעשה שום מצוה

והנה לנ"ל דתוס' לא דנו שכל חיוב של מצוה מונח בזה איסור אלא רק מצד שתוס' נקטו שגדר המצוה זה סדר בלבישה יתכן לחלק בזה בין מצות לבן למצות תכלת דרק לבן ששם לשון התורה על ארבע כנפות כסותך אשר תכסה בה משמע שזה חיוב על עיקר הלבישה וכמו דביאר הנצי"ב משא"כ מצות תכלת זה סתם מצוה על הגברא וזה לא סדר בלבישה ובזה מודה הר"ש וכמו שמודה לגבי מזוזה וכן הוא בראש יוסף שבת כ"ה. ודו"ק בזה ויש להאריך בזה בהמשך הסוגיות

ועיין קה"י שכתב לדון שהר"ש מודה לר"י בגדר מצות ציצית רק שס"ל שמכלל חובת האדם בקיום המצוה הוא שאם לא יכול לקים שיביא את עצמו למצב שלא חייב לקים המצוה ולפ"ז לא קשה דסדין בציצית זה שב ואל תעשה שזה ודאי שכל הדין זה חיוב מצוה אלא שעדין קשה כנ"ל מה יתיר לו ללבוש הבגד הרי את זה רבנן לא חיבו ואולי כשרבנן פטרו ולא שזה מקרה שקרה בזה ודאי שחל פטור מעיקר המצוה ולפ"ז קשה מתכלת ולבן אם לא דנימא שהעשה של הלבן דוחה ודו"ק בכל זה

### סיכום הסברות

ה] העולה מהנ"ל דיש ראשונים שדנו שאדם שלא יכול להטיל ציצית בבגדו מותר לו ללבוש הבגד והסברא בזה כמו שביאר השאגת אריה שאין איסור ללבוש בגד ללא ציצית אלא שבלבישתו חל עליו חיוב ולא עושה את חיובו ובלבישתו הוא רק מחיל עליו החיוב ואין כאן ביטול מצוה והסברא לאסור או שבאמת במצות ציצית מונח איסור ללבוש בגד ללא ציצית או שודאי שיש כאן רק מצוה אבל גדר המצוה שהלבישה צריכה להיות לבישה אם ציצית וממילא כל שלובש בגד ללא ציצית מבטל את דין התורה והסברא להתיר או שבאמת מצד שזה לא הלכה בצורת הלבישה או שגם אם זה הלכה בצורת הלבישה אבל כיון שזה רק מצוה כל שלא יכול לעשות אין כאן ביטול מצוה עוד מצאנו בתוס"ר שאם החיוב חל לאחר הלבישה כל שהוא אנוס אין איסור ויש שביארו שזה רק מכריח שזה לא הלכה בצורת הלבישה ויתכן שזה סברא שגם אם זה הלכה בצורת הלבישה כיון שזה הלכה במצב של שב ואל תעשה כיון שזה חל לאחר הלבישה לכן זה סברא שאם לא יכול לקים הוא נחשב אונס ויתכן שאפילו שזה רק מצוה אבל אם זה חל מיד זה נחשב שמבטל עשה ורק כיון שזה לא חל מיד זה לא נחשב שמבטל עשה

עוד מצאנו בתוס' שדנו שביטול מצות ציצית זה נחשב קום ועשה ובפשוטו זה כסברת הר"ש שיש איסור ללבוש בגד ללא ציצית או שזה הלכה בצורת הלבישה אמנם הארצות החיים והקובץ הערות דנו שודאי שזה רק מצוה רק שבכל אופן דנו תוס' שזה נחשב קום ועשה

#### י"ג אייר תש"פ

# סימן ד'

## עוד במחלוקת הר**"**י והר**"**ש ובפרטי גדרי מצות ציצית **[**המשך השיעור הקודם**]**

### האם במצות סוכה וטבילת כלים שייך את סברת המרדכי

א]מבואר במרדכי שמי שיש לו בגד ד' כנפות ללא ציצית בשבת כיון שהוא אנוס על קיום המצוה אין לו איסור בלבישת הבגד והסברא בזה שאין בלבישת הבגד שום איסור אלא שכה"ג יש עליו חיוב הטלת ציצית וכיון שמה שלא מטיל ציצית זה באונס לכן אין בזה שום איסור ועיין שיעור הקודם שהבאינו בשם הגר' ראובן דבפשוטו זה רק מחמת שהמצוה לא נאמרה בתור חיוב שזה צורת לבישת בגד שיש בו ד' כנפות אלא שזה רק חוב על הגברא ברגע שלובש בגד ד' כנפות אבל אם זה היה הלכה שהתורה חיבה שהלבישה של בגד ד' כנפות יהיה אם ציצית כה"ג ודאי שגם אם הוא אנוס אסור לו ללבוש הבגד שבלבישתו את הבגד עושה נגד התורה אמנם הבאינו דיתכן שגם אם זה הלכה בצורת הלבישה של הבגד אבל כיון שזה לא דין איסור אלא זה מצוה שכך יהיה הלבישה ממילא כל שאין באפשרותו לקים המצוה אין לבישת הבגד נחשב ביטול מצוה וכן נקט בפשוטו השאג"א והסברא בזה דמה שקבעה התורה שכך יהיה הלבישה מצד הענין שאדם יעשה מצוה ציצית ולא מצד שהמציאות של הבגד מחיבת את זה ולכן כל שהוא אנוס על קיום דין התורה

והנה מבואר בגמ' סוכה כ"ה שיש פטור של עוסק במצוה בסוכה ועיין ח' רעק"א שהקשו לו שאיך אפשר ללמוד מביטול מצות ק"ש הרי שם זה בשב ואל תעשה אבל בסוכה שאוכל מחוץ לסוכה זה נחשב קום ועשה ומנ"ל שגם בזה יש פטור של עוסק במצוה וכתב רעק"א שאכילה בסוכה זה נחשב ביטול בשב ואל תעשה דאין איסור לאכול חוץ לסוכה אלא רק יש מצוה לאכול בסוכה והביא את המרדכי שהתיר ללבוש בגד ללא ציצית אם הוא אנוס וכתב שגם החולקים זה רק בציצית אבל סוכה ודאי שזה רק מצות עשה עכ"ד והנה בפשוטו המצוה של ישיבת סוכה אין הגדר שברגע שאדם אוכל ציותה התורה שישב בסוכה אלא ציותה התורה שמעשה האכילה של האדם יעשה בסוכה ולנ"ל מהגר' ראובן כה"ג ודאי אם אוכל חוץ לסוכה זה נחשב שעושה נגד התורה ולכן צריך לפטור של מצטער וללא זה גם מי שאין לו סוכה אין לו היתר לאכול חוץ לסוכה ולא שייך את סברת המרדכי ומדברי רעק"א דנקט שגם בזה שייך את סברת המרדכי משמע שנקט שגם אם זה הלכה בצורת הישיבה אבל כיון שזה רק מצוה ולא איסור כל שבין כה לא יכול לאכול בסוכה אין באכילתו חוץ לסוכה ביטול מצוה והביאור כנ"ל שאין הכונה שרצון התורה שאכילת האדם יהיה בסוכה אלא שרצתה התורה שאדם יעשה מצות סוכה וקבעה שזה יהיה באכילתו וממילא כל שלא יכול לקים המצוה אין באכילתו חוץ לסוכה ביטול מצוה [ועיין ח' הר"א מן ההר סוכה שנקט חתן שפטור מסוכה מצד שיש כח ביד חכמים לעקור בשב ואל תעשה ובפשוטו מבואר כרעק"א אמנם יתכן שנקט שרבנן עוקרים את החיוב וכנ"ל בשיעור הקודם סק"א ועיין שלמי יוסף על סוכה סימן נ"ז בחידו"ת מהגר"י אידלשטיין שהאריך בזה]

אלא שצ"ב מה שכתב שרק בציצית יש צד שזה איסור ללבוש הבגד דלמה שציצית יהיה חיוב יותר מסוכה [וראיתי מביאים כן מהגינת ורדים יור"ד כלל ו' סי"ד הובא בגליון רעק"א או"ח סימן י שכתב שציצית זה קום עשה וסוכה זה שב ואל תעשה] ולכאורא הביאור שבציצית כיון שיש כאן חפצא שחל עליו הדין להטיל בו ציצית לכן אפשר לראות שרצון התורה מתחיל מזה שהיה לה ענין שבגד כזה הלבוש על יהודי יהיה אם ציצית וממילא גם אם לא יכול לקים המצוה אבל זה נחשב נגד התורה דיסוד המצוה שרצתה התורה שלבוש יהודי יהיה בכזו צורה משא"כ סוכה ודאי שאין הביאור שרצון התורה שמעשה אכילה של יהודי יהיה בסוכה והטילה החיוב על הגברא אלא כל ענין התורה שהאדם יקיים מצות סוכה ויעשה מעשה אכילה בסוכה ולכן כל שלא יכול לעשות המצוה אין באכילתו חוץ לסוכה ביטול המצוה ודו"ק בזה [ועיין סוגיא דציצית חבת מנא דהבאינו צד שגם אם זה חובת גברא הגדר שזה חובת מנא בזמן הלבישה ולכן בטלית שאלה מועיל חוטים של בעל הבגד ולפ"ז א"ש טפי]

והנה יש הלכה של טבילת כלים שנקנו מהעכו"ם והנה בפשוטו זה דין איסור שאסור להשתמש ללא טבילה אמנם יש אחרונים שנקטו שזה דין מצוה ועיין אבני נזר או"ח סימן תי"ח שכתב שאם אדם יש לו כלי שקנה מעכו"ם ואין לו מקוה לטבול הכלי יכול לאכול ללא טבילה מצד סברת המרדכי והנה כאן בפשוטו ודאי שזה לא סתם מצוה שחלה על האדם כשקנה כלי מהעכו"ם ואוכל בו ובפשוטו ודאי שזה הלכה באכילה שזה יהיה מכלי טבול וא"כ ודאי שאם אוכל בכלי לא טבול מבטל המצוה שהמצוה שכל אכילה של יהודי בכליו זה רק יהיה בכלים טבולים אמנם בדבריו מבואר שגם אם זה הגדר יש את סברת המרדכי וכנ"ל מרעק"א וצ"ע [ועיין מה שכתבנו ריש כיצד מברכים לגבי החיוב ברכה על אכילה וע"ש במרומי שדה]

### הנפק"מ בביאור התוס' שהחיוב חל לאחר העטיפה

ב] מבואר בגמ' ביבמות צ: שמה שרבנן אמרו שסדין פשתן לא יטילו בו ציצית זה נחשב עקירה בשב ואל תעשה והבאינו לעיל דביארו התוס' שזה מצד שהחיוב חל רק לאחר העטיפה והנה עיין שאגת אריה סימן ל"ב שהקשה שא"כ איך יהיה כאן עדל"ת הרי זה לא בעידנא דהרי בזמן הלבישה עדין לא חל עליו החיוב ועיין טורי אבן בחגיגה ב: וכן בארצות החיים סימן ח סק"ב שכה"ג שמוכרח שעל ידי אותו מעשה יתקים המצוה אפילו שעבירת הלאו הוא קודם אין בזה חיסרון ועיין חידושי המהר"ם בענט על המרדכי שכתב שכל סברת התוס' שאין חיוב אלא לאחר הלבישה אבל אם לובש בגד אם ציצית כה"ג ודאי מקיים המצוה מהרגע הראשון וזה מספיק סיבה לדחות את הלאו של כלאיים

ועיין עוד בשאגת אריה שכתב שלתוס' אין לברך קודם העיטוף אלא בשעת העיטוף שרק אז זה עובר לעשיתם וכן הוא בא"ר סימן ח' סק"א בשם שו"ת בית יעקב הובא ברעק"א שם דהינו דבתוס' הרי מבואר שהחיוב לא חל מיד בלבישה אלא לאחר הלבישה ממילא אם מברך קודם העיטוף זה קודם קיום המצוה ורק אם מברך בשעת העיטוף שכבר התחיל את העשיה שמחיבת בציצית זה נחשב עובר לעשיתן [בעיקר הדברים היה מקום לדון שכיון שזה לא לוקח זמן גם אם החיוב חל לאחר העטיפה חשיב עובר לעשיתן] אמנם אם נימא כנ"ל מהמרמ"ב שזה ודאי שאם יש לו ציצית בבגד הוא מקיים המצוה מיד וכל התוס' לגבי החיוב א"כ ודאי שהקיום המצוה בפועל זה גם סיבה שזה יחשב עובר לעשיתם והמ"ב סימן ח' פסק לברך קודם הלבישה כהשאג"א ודלא כא"ר

ועיין שפת אמת חגיגה ב: שכתב שלכאורא כל נידון האחרונים הנ"ל רק מצד שלמדו שתוס' בתירוצם נשארו שיש כאן איסור בלבישה רק שזה לא חל מיד אבל אם נימא כנ"ל שעיקר כוונת תוס' שגדר מצות ציצית זה לא הלכה בצורת הלבישה אלא שזה מצוה שחלה עליו בלבישה א"כ ודאי שהחיוב הוא מהרגע הראשון ואין שום סיבה שזה מהרגע השני וכל כונתם לומר שזה לא הלכה איך יהיה הלבישה של הבגד אלא שהחוב חל בלבישת הבגד וא"כ ודאי דהוי בעידנא כיון שמיד שלובש הבגד חל עליו חיוב ציצית וכן וודאי שאין כאן חיסרון של עובר לעשיתם דהחיוב הוא מיד בלבישת הבגד

### בדין לא הטיל ציצית בבגד קודם שבת ובקושית האחרונים מכיסוי הדם שאסור לשחוט אם אין לו עפר

ג] עיין מג"א שכתב שאם לא הטיל ציצית בבגד קודם שבת אסור לו ללבוש הבגד בשבת אפילו שיש לו כבוד הבריות כיון שהיה צריך לדאוג לעצמו קודם שבת והוכיח כן מגמ' בשבת ועיין רעק"א שכתב שלפ"ז אם זה היה בשוגג מותר ללכת בשבת בבגד ללא ציצית והנה לכאורא אדם שיודע שמחר בבוקר ילבש הבגד ואין בו ציציות כיון שיודע שמחר התורה תחיב אותו לעשות מצוה ודאי צריך לדאוג שיוכל לקים המצוה וכמו שאדם צריך קודם פסח לדאוג שיהיה לו מצה ואם לא הוא נחשב פושע בחיוב המצוה וודאי לא יהיה לו פטור אונס במה שלא יאכל מצה א"כ לכאורא גם כאן זה כך וכל סברת המרדכי במקרה שעל הטלת הציצית הוא אנוס ואין לו אפשרות כלל ובזה חידש המרדכי שמה שמכניס עצמו לחיוב זה לא מגדיר שהוא לא אנוס דביחס לעשית המצוה הוא אנוס ואין איסור להכניס את עצמו לחיוב שלא יכול לקים ולפ"ז צ"ע במקרה שיודע שאין לו ציצית מערב שבת ויודע שמחר ילבש הבגד ויהיה לו חיוב של ציצית וודאי הוא חייב לדאוג לזה מערב שבת ואם לא ידאג למחרת כשילבש הבגד לא יהיה שייך לפוטרו מצד טענת אונס דהרי היה חיב לדאוג מראש שיקים את חיוב וזה נחשב שהוא פשע מדאוריתא וכדהאריך בזה המנח"ח מצוה ה' סקי"ג[[1]](#footnote-1) ולכאורא מבואר כאן חידוש שכיון שכל החיוב חל בזה שלובש הבגד וזה דבר שמתחדש באמת לא מוטל על האדם לדאוג לקיום המצוה לפני שחל עליו החיוב ולכן כיון שהחיוב חל בשבת בלבישה ואז הוא אנוס על קיום המצוה הוא יכול ללבוש הבגד אמנם לכאורא כל זה שייך אם החיוב חל לאחר הלבישה אבל אם נימא שזה הלכה בצורת הלבישה שחיבה התורה שלבישת הבגד יהיה אם ציצית בזה ודאי מחובתו גם לפני הלבישה לדאוג שמתי שילבש זה יהיה אם ציצית ולא שייך כה"ג פטור אונס [ולפ"ז לשיטות שאין איסור דרבנן במרדכי אדם לא צריך לדאוג שיהיה לו ציצית בבגד של שבת וכבר העיר בזה האמרי בינה סימן א' וזה דבר תמוה ואולי ודאי שכה"ג הוא יחשב פושע אבל העבירה היא קודם השבת ולא בלבישה עכשיו ואם עכשיו יש כבוד הבריות זה דוחה את זה אמנם בפשוטו אסור לאדם לעשות דבר שיגורם שהעשיה של אתמול היא איסור וצ"ע ובד"מ הארוך הביא מנהג שבבגד של שבת לא היו מטילין ציצית וזה מטעם הנ"ל]

והנה בפשוטו מותר לאדם להיכנס לבית ללא מזוזה ורק לאחר שדר בדירה עושה מזוזה כמבואר במג"א י"ט סק"א וצ"ב כיון שיודע שיתחיב במזוזה ויקח לו זמן עד שיעשה המצוה א"כ למה שלא יתחיב לקבוע המזוזה קודם שנכנס כדי שמיד שיכנס יקים המצוה ומשמע כנ"ל שאין חיוב לאדם לדאוג קודם שחל עליו חיוב מזוזה לקיום המצוה לאחר זה ואולי מראש כך ניתן המצוה שכשאדם ידור בבית יעשה מזוזה וממילא מה שמכלל הטירחא על עשית המזוזה זה צורת קיום המצוה עיין לקמן והנה בפשוטו אבל מיד שנכנס חייב מיד לקבוע המזוזה ולא להתעכב רגע ואולי מכלל צורת המצוה גם אם לא מניח מיד וצ"ע [אמנם אם אדם ידע שיכנס לדירה בתאריך מסוים ולא דאג להשיג מזוזות קודם עכשיו יאסר לו להיכנס לדור בדירה]

והנה מבואר בגמ' בביצה ח. שמי שאין לו עפר לכסות הדם של שחיטת העוף אסור לו לשחוט הבהמה ועיין קה"י מנחות סימן כ"ג שהביא להקשות מגליון המהרש"א יור"ד סימן כ"ח דלדעת המרדכי למה שלא יותר לו לשחוט ומה שאחרי זה לא יכול לקים המצוה אין בזה חיסרון ולמג"א שודאי שיש איסור דרבנן א"ש אמנם לאחרונים שאין אפילו איסור דרבנן צ"ע ועיין קה"י שדן שכאן המצוה היא פעם אחת כל שיכול לשחוט העוף בצורה שיכסה אין את ההיתר והאריך בזה בעונג יו"ט סוף סימן א' והסברא בזה כנ"ל שזה ודאי שמוטל על אדם החובה לקים את מצות התורה וכל שאם החיוב יחול עליו בזמן אחר יוכל לקים המצוה א"כ זה מכלל חובתו לקים המצוה אמנם יש לדון כנ"ל שכל זמן שלא שחט אין עליו עדין חיוב כלל אמנם עיין אבי עזרי הלכות שחיטה שהביא מהראשונים שהחיוב כיסוי נחשב שזה מכלל השחיטה והחובה עליו כבר קודם השחיטה וצ"ע אמנם הקה"י הוכיח מהרשב"א שגם במקום שאם לא ישחט לא יוכל לשחוט אחרי זה אסור אמנם עיין אבני נזר אבן העזר קכ"ב סקכ"א ועל דרך זה בשערי חיים בב"ב ס"כ סק"ג שכל סברת התוס' רק במצוה שמחמת הגברא דהינו שכל המצוה זה מצד הענין שאדם יקים המצוה אבל במצוה שהיא מחמת החפצא כגון בכיסוי הדם שיסוד הדין הוא שרצון התורה שהדם של השחיטה יכוסה בעפר ורק הטילה המצוה על האדם בזה ודאי מסתבר שאסור לאדם לשחוט ולהביא למצב שלא יוכלו לכסות [אמנם ראיתי להעיר דהמרדכי כתב את דבריו על מעקה אמנם שם המציאות שאין מעקה בין כה קיים ובזה שגר שם לא מגרע כלום עוד צ"ע דשם יש לאו של לא תשים דמים בביתך והרי לא ברור כלל שיסוד המרדכי שיך על לאו]

ועיין מאיר לעולם ח"ב ס"ז בסופו שהביא דבגמ' חגיגה ד. מבואר שלא צריך פסוק למעט טומטום מראיה שהרי הוא ספק ועיין תוס' שתמהו שאם מצד ספק הוא חיב להביא על תנאי שזה יהיה או נדבה או ראיה ותירצו שלא יכול להביא מספק מצד שיש צד שהוא מבטל מ"ע של סמיכה והקשה הנ"ל דלמרדכי הרי כיון שהוא אנוס על הסמיכה א"כ יכול להפריש קרבן ולהביאו ואין איסור בזה שלא סומך כיון שהוא אנוס ובהכרח שמכלל החיוב של מצוה שלא להכניס עצמו למצב שלא יעשה המצוה ולכאורא גם כאן זה הלכה בחפצא של הקרבן ויתכן שבזה לא שייך את סברת המרדכי וכנ"ל מהאבני נזר וצ"ע

והנה מבואר שם בתוס' שלכן הוא גם לא מתראה בעזרה ועיין שפת אמת סוכה ל"א שהקשה שכיון ששיטת תוס' שיש חיוב להראות בעזרה גם ללא קרבן רק שעל ידי זה חל עליו חיוב קרבן א"כ למה שלא יתחיב להיכנס לעזרה ומה שלא מביא קרבן הוא אנוס על זה וע"ש שתירץ שזה נחשב שעושה איסור במה שנכנס לעזרה ולא מביא קרבן וצ"ע הרי מבואר שזה לאו שאין בו מעשה דהאיסור זה לא הכניסה אמנם יתכן שעל לאו אין את סברת המרדכי עיין קה"י בר"ה שנסתפק בזה וצ"ע

ועיין תוס' ביבמות מ"ח: בד"ה אין מקימין דאדם שקנה עבד יש עליו חיוב למולו ואם העבד לא רוצה חייב לשחררו מצד שלא מקים את חיובו ועיין ח' ר' ראובן בב"ב סימן ו' שהקשה שהרי הוא אנוס על קיום המצוה ומה זה שונה מהמרדכי וע"ש מה שביאר ויתכן שכאן רצון התורה שלא יהיה אצל בן אדם עבד לא מהול ובזה ודאי לא שייך סברת המרדכי וכנ"ל

### האם יש איסור מדרבנן בלבישת הבגד ללא ציצית בשבת

ד] בפשוטו לדעת המרדכי שציצית זה מצוה וכל שהוא אנוס מותר לו ללבוש הבגד אין בזה איסור כלל אפילו מדרבנן וכן מפורש בתוס"ר ביבמות שיכול ללבוש הבגד בשבת ללא ציצית ועיין רמ"א סי"ג שכתב שבשבת ההיתר מצד כבוד הבריות ועיין ט"ז שביאר שזה מצד שחשש לדעת הר"ש שלא לצורך דהינו שבאמת לדעת המרדכי מותר גם ללא כבוד הבריות רק שללא צורך הרמ"א חשש לדעת הר"ש וכן הוא בעולת תמיד ובח' חת"ס שבת קל"א אמנם עיין מג"א סק"ח שכתב שודאי שיש איסור דרבנן ללבוש הבגד ללא ציצית וכן משמע בשטמ"ק אות ה' שכתב את יסוד המרדכי ובכל אופן כתב שזה רק היתר מצד כבוד הבריות ועיין אחרונים שתמהו מהיכי תיתי להמציא איסור דרבנן [ויתכן שמקורו מהגמ' שואלת על ר' ישמעאל מאי ביניהו עיין בשיעור הראשון] והנה יש להסתפק בטעם האיסור האם זה סברא שמדרבנן אסור לו להכניס את עצמו למצב של חיוב והוא לא מקים דהינו שאפילו שמדאוריתא פשוט לו שאין כזה איסור אבל מדרבנן מסתבר שזה אסור וכן ביאר הגר"ז ולפ"ז בפשוטו הוא גם במזוזה וכן נקט הפמ"ג סימן ל"ח וכן משמעות המג"א סימן י"ט סק"א שדן בלבוש בבגד ואין בו ציצית שיהיה חייב להורידו ולהטיל בו ציצית ואסור להשאירו עליו ולהטיל הציצית וכתב שבמזוזה זה לא כך מצד שלא הטריחו אותו ומשמע שבאמת בשניהם צריך להיות אסור ורק מצד שלא הטריחו אותו במזוזה הוא לא חייב ולפ"ז אם עדין לא נכנס לבית באמת אסור להיכנס לבית שאין בו מזוזה וכמבואר בפמ"ג ל"ח סקט"ו שאם יש לו שני בתים צריך לגור בבית שיש בו מזוזה אמנם משמעות המג"א שכל אדם מותר להיכנס לבית לגור ואחרי זה לעשות המזוזה והסברא שאדרבא זהו צורת חיוב התורה שאדם נכנס לביתו ומתחיב במזוזה ועושה המצוה וצ"ב למה להבין שהגדר בציצית זה אחרת וצ"ע

אמנם היה מקום לדון לנ"ל שיסוד הנידון בציצית האם יש איסור זה האם זה הלכה בצורת הלבישה של הבגד או שזה סתם חיוב מצוה א"כ יתכן שרק בציצית מדרבנן גדר הדין שזה הלכה בצורת הלבישה ועיין תהלה לדוד סימן ח' סק"א שכתב שגם אם החיוב חל לאחר העיטוף כל זה מדאוריתא אבל מדרבנן ודאי החיוב הוא בעיקר הלבישה ובזה ישב את קושית תוס' למה מברכים להתעטף אמנם בפשוטו מתוס' שהקשו חזינן שלא היה איסור דרבנן נוסף [וכן הוכיח הנצי"ב על הספרי פ' שלח] וכן מסברא מהיכי תיתי להמציא גדר דרבנן חדש

[והנה עיין בה"ל [סימן ס"ב ס"ד בד"ה שלא] שדן במי שנמצא בבית המרחץ ולא יכול לברך האם מותר לו לשתות ללא לברך וכתב שאם חז"ל היו אומרים רק שיש מצוה לברך היה מקום לדון שכל שהוא אנוס אין לו לברך אבל כיון שאמרו אסור לו לאדם לאכול ללא ברכה א"כ ודאי שזה אסור וכתב וכן מוכח מהמג"א סימן י"ג וצ"ב כונתו ובפשוטו כונתו להוכיח מהמג"א שכתב על המרדכי שיש איסור מדרבנן וכלפי זה לא עוזר סברת המרדכי ומשמע שהגדר איסור דרבנן כמו לגבי ברכה ולא שסתם יש איסור להכניס עצמו למצב שלא מקים המצוה אמנם יתכן שכונתו למג"א שאם ציצית זה היה איסור לא היה היתר וממילא כאן שזה איסור אין את ההיתר וצ"ב]

### בדין לבישת טלית ללא ציצית בחול

ה] מבואר ברמ"א שבשבת מותר ללבוש הבגד במקום כבוד הבריות דהינו במתביש לשבת ללא טלית אבל כל זה בשבת אבל ביום חול שיש לו חיוב דאוריתא לעשות ציצית בזה אין סיבה להתיר ועיין מג"א שהקשה הרי כבוד הבריות דוחה מצוה דאוריתא בשב ואל תעשה ועד כמה שמצות ציצית זה לא איסור ללבוש בגד ללא ציצית אלא שזה רק מצוה ללבוש א"כ כל שיש כבוד הבריות זה סיבה להתיר ללבוש הבגד [ועיין חמד משה] וע"ש שכתב דתוס' בשבועות כתבו שכבוד הבריות קטן לא מתיר רק איסור דרבנן ולא איסור דאוריתא והרמ"א ס"ל שלפשוט את הטלית גדול זה רק כבוד הבריות קטן ולכן זה לא מתיר רק איסור דרבנן ולא איסור דאוריתא ולפ"ז כתב שביום חול חיב לפשוט הטלית גדול מיד אבל אם זה טלית קטן שלפושטו יש בזה בזיון גדול גם ביום חול לא חייב להוריד הטלית בבית הכנסת אלא יכול ללכת לביתו ולפושטו שם וע"ש שחידש שאם אין ציציות בעיר זה כמו שבת שאין כאן נידון דאוריתא והא"ר חלק עליו שכל שזה יום חול אפילו אם אין ציציות בעיר זה נחשב נידון דאוריתא

והנה בפשוטו סברת המרדכי זה לא סיבה מיוחדת ביחס לשבת יותר מיום חול שעיקר סברתו שכל שלא יכול להטיל הציצית אין סיבה שלא ילבוש הבגד ולפ"ז צ"ע בנקרע לו הציצית בבית הכנסת הרי הזמן עד שיגיע לביתו אין לו אפשרות להטיל ציצית וא"כ צ"ע שהחיוב לפשוט מיד הוא רק נידון דרבנן ולזה עוזר כבוד הבריות אפילו קטן ובמג"א מבואר שכה"ג אם לא פושט מיד עובר איסור דאוריתא וכן הוא בלשון הפסקי תוס' אות ק"ל דבשבת שאין יכול להטיל מותר ללבוש הבגד וביום חול ישליך טליתו וצ"ב הסברא המיוחדת בשבת וכן הא"ר שנקט שביום חול הוי תמיד דאוריתא צ"ע מה הסברא בזה ומשמע שנקטו שיש סברא מיוחדת בשבת שכיון שאז אין אפשרות כלל להטיל ציצית לכן זה נחשב כאילו לא מצווה עכשיו במצות ציצית וכן הוא בלשון השטמ"ק בסוגין שלא אמרה תורה גדילים תעשה לך אלא ביום חול וכן משמעות המג"א בקושיתו מהגמ' בשבת מר"א וגם בתירוצו כתב שלר"א זה אחרת אבל משמע שנשאר ביסודו שבשבת הגדר שאין חיוב כלל וכן הוא בראש יוסף בביצה י"ד: ע"ש שדן שאין היתר כלאים בציצית בשבת ועיין אמרי בינה סימן א'

ולכאורא אם נימא שבאמת מצות ציצית זה הלכה בצורת הלבישה רק שכיון שיסודו זה קיום מצוה כל שלא יכול לקים המצוה זה לא נחשב שמבטל המצוה א"כ בזה ודאי יתכן שכל שבידו לקים המצוה רק שזה לוקח זמן הוא בכלל החיוב שלו שהרי כשהתורה אמרה שצריך ללבוש בגד אם ציציות מונח בזה גם שצריך להטיל הציצית וללובשו ורק במצב שלא שייך כלל קיום המצוה כגון בשבת בזה שייך את סברת המרדכי ודו"ק בזה

והנה בעיקר דין המרדכי שמותר ללבוש הבגד ללא ציציות כיון שהוא אנוס על ההטלה עיין קה"י בב"ב סימן י' שכתב שלכאורא אנוס הגדר שהוא חייב רק לא יכול לקים את חיובו וא"כ איך מותר לו להכניס את עצמו למצב של חוב והוא לא מקים את חיובו הרי הוא מבטל מצוה באונס א"כ ודאי צריך לעשות שלא יהיה מצב כזה וע"ש שהוכיח מזה שאדם שהוא אנוס זה פטור גמור ואין זה נחשב שעושה עבירה באונס ע"ש שהאריך [וצ"ע למה יש חיוב אפרוא מאיסורא גם באונס כגון בכהן ישן שנמצא באוהל המת שצריך להקיצו] ולפ"ז יתכן שס"ל למג"א שזה רק בשבת או שאין בעיר שזה גדר אונס גמור אבל כל שיש לו אפשרות לעשות ומוטל עליו לעשות מה שברגע זה לא יכול לעשות ודאי שכה"ג זה לא גדר שאין עליו חיוב כלל וממילא ודאי שמדאוריתא חייב לפטור עצמו מהחיוב כיון שכאן הגדר שיש עליו חיוב והוא לא מקיים את חיובו

[והנה המג"א כתב שאם אין ציציות בעיר כה"ג זה כמו שבת ובפשוטו הכונה דס"ל שאדם שחייב לעשות מצוה אין לו חיוב לטרוח ללכת לעיר אחרת בשביל לקיים המצוה ועיין חיי אדם סימן ס"ח שהניח בצ"ע בשיעור הטירחא שאדם חייב לטרוח לקיים מצוה והאם חייב ללכת לעיר אחרת ולכאורא מדברי המג"א מבואר שאין חיוב לטרוח ללכת לעיר אחרת ולנ"ל יתכן שזה ודאי שבשיעור שיכול ללכת ולהביא את הציצית הוא חייב ללכת רק בשיעור עד שיגיע לעיר אחרת כה"ג זה נחשב אונס כמו שבת שאין חיוב ולא כמו יום חול שיש עליו חוב ודוחק]

### עשיית ציצית בעודו לבוש בבגד

ו] והנה יש לדון באדם שקנה בגד ורוצה להטיל בו ציצית האם צריך קודם להטיל בו הציצית ואחרי זה ללובשו או שיכול ללובשו ולהטיל הציצית ועיין מהר"ם בענט על המרדכי שכתב שכמו שבמזוזה אדם יכול להיכנס לבית ואחרי זה לקבוע מזוזה כך בטלית הוא יכול ללבוש הבגד ואחרי זה להטיל הציצית וביאר שכל זה למרדכי שאין איסור ללבוש הבגד ללא ציצית אלא זה רק מצוה שחל עליו להטיל הציצית וכן נקט החמד משה סימן ח' סק"ב שכן הוא הדין למרדכי [ועיין בית הלוי בסוף הערות על חנוכה שביאר שמה שכתב השו"ע סימן ח' לבדוק הציצית קודם העטיפה בגלל הברכה והאחרונים נתקשו למה קיום המצוה זה לא סיבה וביאר שהכונה שללא הברכה יכול לבדוק לאחר שלבש כיון שכל חיובו להטיל ציצית לאחר שלבש ורק מצד הברכה צריך קודם הלבישה והוא כנ"ל שמצד עיקר החיוב טלית חל על האדם לדאוג רק לאחר הלבישה ע"ש]

והנה משמעות דבריהם שגם אם ידע בבוקר שבעוד שעה ילבש הציצית אין עליו חיוב להטיל הציצית בבוקר אלא שבזמן שילבש הבגד מיד יעשה הציצית וכן לגבי מזוזה גם אם יודע שיכנס בעוד שעה לא צריך לדאוג קודם לקים המצוה אלא שבשעה שנכנס הוא יתעסק לקים המצוה וצ"ב כנ"ל סק"ג למה שלא יתחיב מראש לדאוג שיקים את חיובו מיד ברגע הראשון ומשמע שנקטו שכך צורת המצוה שכשאדם מתחיב הוא מתעסק לקימה וזה לא נחשב שהיה זמן שלא קיים המצוה וצ"ע

והנה עיין רמב"ם פ"ג מציצית ה"י שכתב וז"ל היאך חיוב מצות ציצית כל אדם שחייב לעשות מצוה זו אם יתכסה בכסות הראוי לציצית יטיל לה ציצית ואח"כ יתכסה בה ואם תכסה בה בלא ציצית הרי ביטל מ"ע עכ"ל וכתב החמד משה ח' סק"ב וסי"ט סק"א דכאן מבואר שהחיוב להטיל ציצית קודם הלבישה וכתב שזה דלא כמרדכי והביאו החת"ס שבת קל"א: ובפשוטו מצד דנקט שכל סברת המרדכי מצד שאין גדר מצות ציצית שזה הלכה איך ללבוש הבגד ולכן כתב שברמב"ם מבואר דלא כמרדכי אמנם עיין פמ"ג בפתיחה שכתב שכל דברי המרדכי בשבת אבל בחול שיכול להטיל ציצית שם יש איסור ללבוש הבגד ללא ציצית וכל שלובשו ללא ציצית מבטל מ"ע ויתכן כונתו כנ"ל מהמג"א שכל שהאונס רגעי יש כאן האיסור להכניס עצמו לחיוב ללא לקימו אמנם לכאורא אם ננקוט שלמרדכי גם אם זה הלכה בלבישת הבגד יש את ההיתר בשבת בזה יתכן שכל שמוטל עליו לעשות הדבר כה"ג ודאי שזה צורת חיובו להטיל ציצית ואחרי זה ללבוש שכך הוא הסדר שכתבה התורה לעשות וכנ"ל סק"ד

והנה עיין מג"א סימן י"ט סק"א שכתב דבהיה לבוש בטלית ונקרע הבגד מדאוריתא כל שמטיל הציצית מיד אין דין להוריד הטלית אבל מדרבנן יש חיוב להוריד הטלית והובא במ"ב סוף סימן י"ב ועיין מחצית השקל שביאר שמה שמדאוריתא לא צריך זה מצד סברת המרדכי ומה שמדרבנן צריך להוריד זה מצד חידוש המג"א שמדרבנן כולם מודים שאסור אמנם עיין ח"א כלל י"א סל"ו דמשמע מדבריו שזה חיוב דאוריתא להוריד מיד הטלית וכדדיקנו לעיל מהמג"א לגבי יום חול ובדעת המג"א יתכן שכל שהוא לבוש כבר בבגד כיון שחיוב התורה לעשות ציצית והוא מתעסק בקיום המצוה זה לא נחשב שעושה נגד התורה משא"כ אם לא מתעסק בקיום בזה חידש שזה נחשב שהוא מבטל עשה וצ"ע

והנה בפשוטו לדעת הר"ש ודאי אם נקרע הציצית מהבגד הוא חייב להוריד הבגד כיון שאסור ללבוש בגד ד' כנפות ללא ציצית אמנם עיין חמד משה סימן י"ד ובמור וקציעה שנקטו שודאי שאם עושה מיד את חיובו שאין לו דין להוריד הבגד דהינו שרק קודם שלבוש הבגד ציווי התורה שילבש הבגד אם ציציות אבל לאחר שלבוש הבגד עכשיו ודאי הציווי שיטיל ציציות בבגד וכל שעושה את ציוויו ודאי שאין עליו חיוב יותר מזה [ומביאים שכך נהג החזו"א] אמנם אם ננקוט שיש איסור עשה א"כ ודאי שהוא צריך להוריד הבגד

### הערות בסוגין

א. בעיקר ההיתר דכבוד הבריות המבואר בסוגין עיין רעק"א שדן האם בשבת יכול מלכתחילה ללכת לבית הכנסת על דעת ללבוש בגד ללא ציצית וכתב שאם ללא זה לא יהיה מנין כיון שזה מצוה רבה זה ודאי סיבה להתיר לו וצ"ב וכי מותר לאדם לטלטל כדי שיהיה תפילה בציבור וצ"ל שכונתו שהוא מכניס את עצמו למצב של כבוד הבריות וממילא יש לו ההיתר רק זה עצמו האם מותר להכניס עצמו למצב זה בזה אם זה לצורך מצוה זה סיבה להתיר אבל לכאורא זה ודאי שאם לובש הבגד כבר בביתו במצב שאין שום כבוד הבריות או שמטלטל הבגד בכרמלית ודאי שזה אסור וצ"ע

ב. עיין תהלה לדוד סימן ח' סק"א שהביא להקשות מהתו"ש סימן א' סקנ"ט דהנה מבואר בשו"ע שאדם שלא שוחט לא יכול להוציא את חברו בברכת שחיטה מדין ערבות כיון שזה כמו ברכת הנהנין כי אין חיוב לשחוט וצ"ע א"כ למה ציצית מבואר בהגהות אשר"י שאדם שלא מתעטף יכול להוציא את חברו הרי אין חובה ללבוש הבגד וע"ש שכתב שלמרדכי שהחיוב חל לאחר הלבישה א"ש שבאמת הברכה על קיום המצוה במצב של חיוב עכ"ד ולכאורא גם אם נימא שהחיוב חל בעיקר הלבישה אבל זה ודאי שאדם שלבוש בבגד יש לו עכשיו חיוב להטיל ציצית וממילא כה"ג זה נחשב שהוא חייב בציצית ולכן חברו יכול להוציאו דהינו שרק נתחדש שגם חיוב שאדם עומד להטיל על עצמו אפשר להוציאו משא"כ שחיטה הוא לא יהיה אף פעם חייב לשחוט והנה מבואר במ"ב סימן תר"מ שאדם יכול להוציא את חברו בברכה על הסוכה וצ"ב הרי אין חיוב לאכול בסוכה אלא שאם אוכל צריך לאכול בסוכה וצ"ל שכאן כיון שבמציאות אוכל א"כ יש עליו חיוב שזה יהיה בסוכה ממילא זה כנ"ל שדנים שיש כאן חבר שעושה פעולה שמחיבת אותו לקים מצוה ודו"ק בזה

ג. עיין ארצות החיים סימן ח' סקצ"ג שהביא מהפמ"ג שמי שבירך על טלית ונקרעו החוטים צריך לחזור ולברך וכדין תורמוס שהברכה שהיתה על פרי אחד זה לא עוזר על פרי אחר והארצוה"ח חלק עליו דכאן הברכה היא על הטלית וכיון שזה אותו בגד אין צריך לחזור ולברך והנה בפשוטו הדבר צ"ע שהרי הבגד זה לא המצוה אלא המצוה זה בחוטים בזה שלובש אותם וראיתי בספר שלמי יוסף בחידו"ת מהרב מרגליות דבר נפלא דהנה הבית מאיר כתב לגבי אם בירך על סוכה אחת משנה סוכה שזה לא סיבה לחזור ולברך מצד שהמצוה זה מה שהאדם יושב בסוכה וממילא זה אותו קיום מצוה ולפ"ז כתב שלדעת הר"ש שמצות ציצית זה הלכה שלבישת הבגד יהיה אם ציצית וכלשון הרמב"ם א"כ יתכן שהמצוה זה בזה שלובש בגד שיש בו ציצית ואין הגדר שהמצוה מה שלובש ציצית והוי כמו סוכה ולשאג"א שלכו"ע זה הגדר א"כ סברת הארצות החיים א"ש גם לר"י ודו"ק בזה

והנה יש שלמדו מהמ"ב שבמחליף מזוזה גם לא צריך לברך ולנ"ל שם שהמצוה זה מה שיש לו מזוזה בבית וודאי שזה לא הלכה בהגדרת הבית וודאי צריך לברך שזה כמו תפילין אחרים ורק בציצית ששיך לדון שזה אותו טלית זה לא סיבה לעוד ברכה וכמבואר בארצות החיים שביאר כי הברכה זה על הבגד וכן שמעתי לחלק בשם הגר"נ קרליץ ומצד נוסח הברכה [ויתכן שלכן אמרו חז"ל טלית נאה ולא אמרו בית נאה]

ועיין בשיעור בענין טלית שאינה מצויצת בשבת דהבאינו דדעת הרי"ד שההיתר מצד שזה כמו תפילין דזה נחשב מלבוש והרמב"ם כתב כי זה נוי הבגד ויש מקום לדון שזה תלוי בנ"ל שאם זה הלכה בלבישת הבגד דהינו שזה היכי תימצי שיש כאן לבישה של בגד אם ציצית א"כ אין סיבה לדון שהוא עצמו מלבוש ורק מצד שזה נוי הבגד אבל אם הגדר שיש חיוב על אדם להטיל ציצית בבגד הלבוש כה"ג זה ממש כמו תפילין ודו"ק בזה

#### י"ט אייר תש"פ

# סימן ה'

## בדין טלית כפולה **[**מ**"**א**.** ל**"**ז**:]**

### ביאור שיטות הראשונים במחלוקת ר"ש ורבנן מ"א.

א] גרסינן מנחות מ"א. ת"ר טלית כפולה חייבת ור"ש פוטר ושוין שאם כפלה ותפרה שחייבת והגמ' שואלת שזה פשיטא ואומרת שהכונה שנקיט בסיכי והגמ' מביאה מעשה שרבה בר רב נחמן התעטף בטלית כפולה והטיל את הציצית בכנפות הכפולים והכפל נפשט וממילא הציציות עמדו באמצע הבגד נגד ראשו ורבה בר רב נחמן אמר לו שזה לא כנפות שכתוב בתורה ולכן הוא הוריד הבגד והתעטף בטלית אחרת ורבה בר רב הונא אמר לו שצריך להטיל בה ציצית כי זה חובת מנא עכ"ד הגמ'

והנה יש להסתפק בדעת רבנן שחייבו האם הכוונה בכנפות הפשוטים או בכנפות הכפולים ועיין רש"י שביאר שהטעם של ר"ש שפוטר מצד כיון שאם תפשוט הטלית הציציות יהיו באמצע ומשמע שבא לבאר למה חולק על רבנן דהיינו שנקט שלדעת רבנן צריך להטיל הציציות באמצע וכן הוא במרדכי וכן הוא פשטות הגמ' שאומרת שאם תפרה חיבת ומשמע שאותו חיוב שיש לרבנן והרי אז בפשוטו ודאי החיוב על הכנפות הכפולים ולפ"ז מבואר חידוש בדעת רבנן שהשם כנף נקבע לא לפי צורת הבגד אלא לפי צורת לבישת הבגד והנה מבואר בגמ' שר"ש פוטר ופשטות הלשון שהכונה שהוא פוטר לגמרי וכמבואר בדרכי משה וכן מבואר שלמד הנימוק"י וכן משמעות פסקי הריא"ז והרוקח ובטעם הפטור הנימוק"י כתב שמדובר שזה לא ראוי לשימוש אמנם שאר הראשונים סתמו ומשמע שגם בבגד שראוי לשימוש הוא פטור וצ"ב הטעם שעד כמה שס"ל שהשם כנף זה לפי הבגד ולא לפי צורת הלבישה א"כ שישימו הציצית בארבע כנפות הפשוטים של הבגד ועיין קה"י סכ"ד שכתב לבאר שכיון שס"ל שהקובע של הכנפות זה הצורה הטיבעית של הבגד וביחס לצורת הטיבעית של הבגד צורת הלבישה זה שהארבע ציציות באותו מקום כה"ג אין חיוב ציצית שיש הלכה שיהיה שנים לפניו ושנים לאחריו ובארצות החיים ביאר שס"ל שצריך שיהיה ארבע כנפות בלבישה ובבגד

אמנם עיין מרדכי שכתב שהכונה שהוא פוטר בכפולות אבל באמת בפשוטות הוא חייב וצ"ע שהרי לשונו פטור אמנם עיין תוס' ל"ז: שכתבו וז"ל **ושוין שאם תפרה וכפלה חייבת אלמא שחייבת במקום הכפילות להטיל שם ציצית ולא אמרינן כמאן דשיריה דמי ויועילה ציציות שבקרנותיה** עכ"ל ועיין מלא הרועים שכתב שמשמעות דבריהם שהיה כאן טלית שבתחילה השימוש בה היה בפשיטות והטילו ציצית בפשוטים ועכשיו החליטו להשתמש בצורה כפולה ורבנן ס"ל שכה"ג לא מועיל הציציות שבכנפיה הפשוטות וצריך להטיל בכנפיה הכפולות ור"ש פוטר דהינו שמועיל הציציות שכבר היו מוטלים בפשוטות וא"ש לשון הבריתא [וכן הוא בפמ"ג א"א ו']

והנה עיין טור סימן י' ס"ו שכתב וז"ל היתה מרובעת וכפלה כתב הרמב"ם ז"ל אין מטילין ציציותיה על כנפיה כמו שהיא כפולה אלא אם כן תפרה כולה אפילו מרוח אחת ומלשון אדוני אבי הרא"ש ז"ל יראה שחייבת אף על פי שלא תפרה כלל עכ"ל ובפשוטו כונתו כמבואר בב"י וכן הוא בדרישה שם דהבין דדעת הרמב"ם שלא צריך להטיל בכנפות הכפולים והרא"ש העתיק את המחלוקת ולא כתב איך הכרעת ההלכה והרי בפשוטו קי"ל כרבנן א"כ פסק שצריך להטיל הציצית בכפולים וכן מפורש ברבינו ירוחם והנה הב"י כתב שמשמעות הרמב"ם שצריך להטיל בפשוטים אמנם בפשוטו הטור הבין שהרמב"ם פטר לגמרי שהרי כשהביא את הרא"ש לא כתב שחולק שחיב על הכנפות הכפולים אלא שהרא"ש מחייב ומשמע שלרמב"ם פטור לגמרי

ועיין ב"י שהרמב"ם פסק כר"ש וכתב שמקורו מהמעשה של הגמ' דהיה אפשר לבאר שהכונה שאמר לו שצריך לכפול הבגד ואז באמת החיוב בכנפות וזה כרבנן אמנם הב"י הקשה שא"כ לא היה צריך לומר לו שיטיל לו ציציות אלא היה צריך לומר לו שיכפול הבגד וכן הוא בעצמו היה צריך לכפול הבגד ולא היה צריך להורידו אלא בהכרח שכונתו שצריך להטיל ציציות בפשוטים וכתב הב"י שמזה למד הרמב"ם שהלכה כר"ש ובאמת לשיטתו צריך להטיל בפשוטים וכנ"ל וע"ש שכתב לדון שבאמת גם הרא"ש כונתו לפסוק כר"ש וסמך על מה שהעתיק את המעשה בגמ' שמכריח שהלכה כר"ש [אלא שא"כ צ"ב למה לא העתיק את הגמ' של התפירה בסיכי משא"כ אם פסק כרבנן א"ש שלרבנן אין בזה נפק"מ ועיין ב"י שזה מדויק במעשה של הגמ'] והנה בפשוטו לרבינו ירוחם שפסק כרבנן וכן הטור נקט בדעת הרא"ש צ"ל שכונת הגמ' כמבואר בדרישה ובא"ר שאמר לו שבכזו צורה לא מועיל הציצית שיש שם אבל באמת אם יכפלנו יתחיב בכפולים והנה צ"ב מה שהקשה הב"י שלמה לא אמר לו לכפול ויתכן שהכונה שאם צורת הלבישה בצורה שלפעמים זה לבוש לא בצורה כפולה החוב בפשוטים ורק אם צורת הלבישה שתמיד זה כפול החיוב בכפולים ויתכן שלאחר שזה צורת הלבישה גם אם יכפול יצטרך להטיל הציציות מחדש מצד תעשה ולא מן העשוי

והנה הדרכי משה כתב על הב"י שבאמת משמעות הרמב"ם שחייב על הפשוטים אבל אין זה במשמעות הגמ' שכתוב שר"ש פוטר והנה השו"ע סימן י' ס"ו כתב שאין כופלין הטלית ומטילין על כנפותיה הכפולים וביאר הרמ"א שכונתו שגם כה"ג מטילים על הפשוטים וכתב על זה הרמ"א וי"א שחייבים גם ללא תפירה ולכן יטיל ללא ברכה ובביאור כונתו ביארו האחרונים שהכונה שיש שכתבו שגם ללא תפירה זה חייב על הכפולים וזה כדעת הרא"ש וכיון שזה ספק יטיל ולא יברך ובפשוטו כוונתו שיטיל על הכפולים ולא יברך מצד דעת הרמב"ם שפסק כר"ש ותמהו האחרונים שהרי לדעת הרמב"ם זה חייב בפשוטים וא"כ יש כאן ספק שהוא לובש בגד ד' כנפות ללא ציצית ואין לומר דכונתו שיטיל שש ציציות א. שא"כ יכול לברך ב. עיין פמ"ג שיש בזה בל תוסיף ועיין מאמר מרדכי שכונתו שבאמת פסק כרא"ש וכדעת הטור ולכן ס"ל שהחיוב רק בכפולים רק לגבי ברכה חשש לדעת הרמב"ם וכתב כמו שמצאנו בסימן י"ד ס"ב בתלה ציצית שלא לשמה דנחלקו הראשונים שכתב שאם אין לו אפשרות ילבש הבגד ולא יברך ויתכן שכיון שקי"ל לעיקר הדין כמרדכי וכיון שאין לא אפשרות להטיל שש ציציות לכן עושה מה שמעיקר הדין וביחס לשיטת הרמב"ם הוא אנוס אמנם במג"א סק"ו ובביאור הגר"א כתבו שזה כשיטתו שכתב בדרכי משה שכונת הרמב"ם שפטור לגמרי וצ"ל שכונת הרמב"ם כדביאר בא"ר שאין להטיל בכפולים אלא שאם יפשוט הבגד יניח בפשוטים ובפשוטו זה גם כונת הגמ' שכיון שלובש הבגד בצורה פשוטה ודאי החיוב בפשוטים ובאמת ברוקח ובפסקי הריא"ז מבואר שפסקו כר"ש שפטור לגמרי ובהכרח כנ"ל [דהיינו שמה שאמר שזה לא הכנף של התורה משמע שתמיד זה כך גם אם תמיד ילבשו בכפול ומה שעכשיו אמר לו להטיל זה מצד שעכשיו לובש בפשוט]

אמנם עיין ארצות החיים וכן כתבו בישועות יעקב ובמור וקציעה שיתכן שבאמת הגמ' דיברה על האופן שזה כפול ובאמת כוונת הגמ' שצריך להטיל ציצית בכנפיה הפשוטים אמנם כל זה למ"ד חובת מנא אבל למ"ד דציצית זה חובת גברא באמת פטור לגמרי והסברא בזה דר"ש ס"ל שהשם כנף ודאי שזה הפשוטים שזה בפועל כנף הבגד ולכן אם חובת מנא זה סיבה להטיל ציצית בפשוטים אבל למ"ד חובת גברא כיון שביחס ללבישה אין זה הכנפות של הלבישה ממילא זה לא מחיב בציצית והנה מבואר בגמ' שגם למ"ד שזה חובת מנא אבל רק בגד של לבישה חייב ויש לדון האם הכונה שיסוד החיוב זה הלבישה רק שנתחדש שבגד זה שיש בו חיוב מצד הלבישה חייב גם כשלא לובש אותו או שהכונה שזה יהיה בגד שעומד ללבישה אבל באמת יסוד החיוב לא מצד הלבישה אלא שבגד זה חייב מצד עצמו ואם נימא כצד זה יתכן לדון שכל הפטור של ר"ש זה רק על חובת גברא דהינו אם רק הלבישה מחיבת ולא על חובת מנא וכנ"ל [דהינו שהדין של כנפות של הלבישה זה רק אם כל החיב הוא על הלבישה] והנה לשון ר"ש זה פוטר ובפשוטו הכונה שהוא ס"ל חובת גברא ולכן פטור רק האמוראים שנקטו כתנאים שזה חובת מנא חייבו כה"ג וכל זה דוחק שהגמ' לא רימזה שהבריתא של ר"ש מוכח שזה חובת גברא

והנה בעיקר שיטת הרא"ש והרי"ף שכתבו את הבריתא סתמא וגם כתבו את המעשה של הגמ' עיין משכנות יעקב ובחמד משה שכתבו שבאמת ר"ש כונתו שזה פטור לגמרי ולרבנן זה חייב ורבה בר רב נחמן סבר שהכונה שזה חייב בכפולות ורבה בר רב הונא אמר לו שאין לזה שם כנפות וכונת הבריתא שהחיוב בפשוטות ולפ"ז באמת כוונת הרא"ש והרי"ף לפסוק כרבנן רק שנקטו שכונת רבנן שחייב בפשוטות וע"ש שכתבו שיתכן שזה גם כונת הטור שהרא"ש פסק שחייב בפשוטות והרמב"ם כתב שפטור לגמרי אמנם בפשוטו הרמב"ם נקט שר"ש ס"ל שחייב בפשוטות ולפ"ז אין כאן מחלוקת והנה הדוחק בביאור זה שר"ש אומר שאם תפרה חיבת ומשמע שחייב כמו לרבנן ולנ"ל זה לא באותו מקום שהרי ללא תפירה חייב בפשוטות ועל ידי תפירה חייב בכפולות וצ"ע [ועיין ב"י סוף סימן י"א בד"ה ורבינו הגדול שהביא מהעיטור שנקט בכונת הגמ' שמטיל בכפולות]

והנה הנימוק"י כתב שר"ש פוטר לגמרי וביאר שזה מצד שכיון שזה בגד ארוך זה סיבה לפטור כי זה לא ראוי ללבישה וע"ש שפסק הלכה כר"ש והנה בפשוטו מה שפסק הלכה כר"ש זה מצד המעשה של הגמ' שאמר לאו היינו כנף דכתיב באוריתא וזה דלא כרבנן והדבר צ"ע שהרי בגמ' מפורש שאמר להטיל בו ציצית וכאן אין לבאר כנ"ל שכיון שלבש בפשוט זה נחשב לא כפול דהרי א"כ ודאי אין לחיב כיון שסיבת הפטור שזה לא ראוי ללבישה וכן אין לבאר שזה רק מצד חובת מנא דהרי זה ודאי שכלי קופסא פטורים ורק דבר שעומד ללבישה זה סיבה לחיב ועד כמה שזה נחשב שזה בגד שלא עומד ללבישה אין סיבה לחייבו וכמו שתמה בארצות החיים ועיין ארצוה"ח שהביא מהרדב"ז שכתב שרבנן שחולקים ס"ל שגם בגד ארוך חייב בפשוטים וכתב שבגמ' מוכח שהלכה כרבנן ותמה על הנימוק"י וצ"ל שזה נחשב ראוי ללבישה כיון שאפשר לקפלו

אמנם יתכן לומר שבאמת כיון שאפשר לכפלו וללובשו זה נחשב שזה ראוי ללבישה ויש לו שם בגד רק לר"ש שס"ל שמקום ההטלה זה בכנפות הפשוטות א"כ זה סברא שכיון שהחיוב רק בזמן הלבישה ובתור לבישה שהחיוב על הכנפות הפשוטים זה לא ראוי ללבישה ממילא זה פטור לגמרי אבל למ"ד שזה חובת מנא אין סיבה לדון על החלות חיוב לפי צורת הלבישה כפי כנפות פשוטים ולכן זה סיבה לחייב והנה באמת אין מקור שרבנן חולקים על עיקר הסברא שבגד שלא ראוי ללבישה פטור רק שהם ס"ל שהולכים לפי צורת הלבישה

אמנם יתכן שבאמת עיקר מחלוקת ר"ש ורבנן בבגד שראוי ללובשו כשאינו כפול אלא שיחדו ללובשו כפול שלרבנן מטילים בכפולים ולר"ש בפשוט רק שהוקשה לנימוק"י הלשון פוטר ולכן העמיד שמדובר בבגד גדול מאוד שבתור להטיל בפשוט זה לא ראוי ללבישה ולפ"ז יתכן שהמעשה של הגמ' זה לא היה בגד ארוך מאוד וכה"ג באמת לר"ש חייב בפשוט וא"ש הגמ' [ועיין לעיל דהרדב"ז נקט שרבנן ס"ל שגם בארוך מאוד מטיל בפשוטים]

הנה כל הראשונים לא ביארו הגמ' כך ובפשוטו משמע שאין כזה פטור אמנם הט"ז נקט שהם למדו שלא זה כונת הגמ' שמדובר בגד שלא ראוי ללבישה אבל באמת כולם מודים לעיקר הפטור אמנם לרמ"א שחשש לשיטות שחייב בכפולים אין סיבה לפטור כה"ג וכן מבואר בט"ז סק"ח

### סיכום שיטות הראשונים ובדין בל תוסיף

ב] העולה מהנ"ל דיש ראשונים שפסקו כרבנן שחייב בכפולים ויש ראשונים שנקטו שקי"ל כר"ש שפטור לגמרי והביאור בגמ' במעשה שחייב או שזה רק מצד שזה חובת מנא או שהכונה שאם לובשים את זה פשוט הוא חייב ויש ראשונים שנקטו שקי"ל כר"ש ושחייב בפשוטים ולהלכה המ"ב נקט שזה ספיקא דדינא ושראוי לא ללבוש כזה בגד [ומקורו במג"א ושאר אחרונים] וכתב הטעם שלא יטיל שש מצד בל תוסיף ועיין פמ"ג שדן שיעשה על תנאי וצ"ע שכאן שזה פוסל ודאי שלא יעזור על תנאי דיש כאן בחפצא עוד טלית ורק בהוספה של פעולה שייך על תנאי אמנם החמד משה כתב שיעשה בשש הכנפות וכתב שאין בזה בל תוסיף כיון שלכל שיטה המקום השני הוא לא נחשב מקום הטלה של ציצית דהינו שנקט שבל תוסיף רק שייך כגון שבמקום הנחת תפילין מניח שני תפילין אבל אחד שיניח על יד ימין שזה לא מקום ההנחה לא שייך בזה בל תוסיף ועיין ארצות החיים סימן י' סק"ג לגבי טלית בת חמש כנפות שכתב הרמב"ם שצריך להטיל במרוחקות שיש שכתבו שזה דאוריתא שרק להם יש שם כנפות ויש שכתבו שזה מדרבנן וכתב הנ"ל שיש בזה נפק"מ לבל תוסיף שאם זה דרבנן ומדאוריתא יש לזה שם כנף יש בזה ב"ת אמנם אם זה מדאוריתא אין בזה בל תוסיף כיון שאין לזה שם כנף וכן מבואר בשו"ת בנין ציון סימן ק' שמי שמניח מזוזה גם בצד שמאל אין בזה בל תוסיף שעד כמה שזה לא מקום הקביעה אין בזה בל תוסיף אמנם במ"ב כאן מבואר שגם אם מוסיף בכנף שאין לו שם כנף בכל אופן יש בזה בל תוסיף ובאמת גם לגבי חמש כנפות כתב שיש בל תוסיף ולא כתב שזה רק לדעות שהדין מרוחקות זה דרבנן

ועיין מהר"ם שיק יור"ד סימן רפ"ז שכתב שגם מי שקובע מזוזה גם בצד שמאל הוי בל תוסיף [וכן מקובל משמיה דהחזו"א שאין להטיל בספיקות שני מזוזות מטעם ב"ת] אמנם יתכן שהסברא שם שהחיוב זה בפתח והדין צד ימין זה עוד תוספת דין ורק לכן יש ב"ת אבל כאן כל הדין הוא על הכנף ובדעת המ"ב יתכן שס"ל שבאמת יש שם כנף גם לפשוטות וגם לכפולות ורק הנידון מהו הכנף העיקרי לגבי המצוה וממילא בתור תוספת זה נחשב תוספת שיתכן שאם יש הלכה להטיל בכל הכנפות כגון לר' ישמעאל שבאמת יהיה חייב כאן בשש כנפות וצ"ע אמנם העירוני דלכאורא לחכמים שמניח שנים בכפולים אבל השנים שבפשוטים יכול לבחור איזה פשוטים שרוצים וא"כ ודאי יש בזה בל תוסיף וצ"ע בזה דאולי מקום ההטלה זה בכנפיים שכלפי חוץ בצורת הלבישה ואולי זה כמו מרוחקות וכן יתכן שצריך להטיל על שניהם יחד וכן משמע בב"י סוף סימן י"א בד"ה רבינו הגדול וכן עדין יש נפק"מ בכל הנ"ל שיש שני כפלים כגון לאורך וכגון צורת לבישת הט"ג בזמנינו שבזה כל הציציות על הכפולות [ושמעתי מהגר"נ קופשיץ שליט"א שאביו מצא לאחר פטירת הגרי"ח זוננפלד שהיה במרפסת גלוי טמונה לכיוון הבית ובגלוי היה לכיוון המרפסת כמנהג ירושלים]

### בביאור הדין דלא מועיל תפירה ל"ז:

ג] מבואר בגמ' דמאן דחיטיה לגלימיה לא עבד ולא כלום אי איתיה דלא מיבעיא ליה ליפסוק ולשדיה ע"כ ועיין רש"י שביאר בביאור הראשון שהכוונה שהיה לו בגד גדול וכפלו באמצע והגמ' אומרת שהכפלות לא מועילה ועיין רש"י שתמה על זה מה זה שונה מהגמ' לקמן דמבואר שגם לר"ש שטלית כפולה פטור בכל אופן אם תפר חייב חזינן שהתפירה מעילה והנה היה אפשר לחלק למבואר בנימוק"י דשם מדובר בצורה שהבגד לא ראוי ללבישה ללא שכפלה ולכן שם זה לא עומד שיפתח משא"כ אצלינו אפשר להשתמש על ידי שזה לא תפור לכן גם בתפר תולים שהוא יפתח התפר והתפירה לא מבטלת את הבגד הקודם אמנם משמעות הראשונים שבטלית כפולה לא ביארו כנימוק"י ועיין מרדכי שכתב לישב דשם כפל כל הבגד כה"ג זה דרך מלבוש משא"כ כאן כפל רק חלק מהבגד ולכאורא החילוק דלפעמים אדם רוצה בגד יותר חם ולכן כופלו אבל כפילות של חלק מהבגד אין לזה סיבה וודאי שהוא יפתח את זה וכן הביא הארצות החיים סקי"א בשם הערוך ע"ש והנה לפ"ז מבואר שגם בתופר בצורה שלא באה לפטור הבגד בכל אופן אין משמעות לתפירה והנפק"מ שצריך להטיל הציצית לפי הכנפים הראשונים

אמנם עיין רש"י שכתב בביאור השני שמדובר שהיה בגד שיש לו ד' כנפות וכפלו כדי לפוטרו מציצית ולכאורא הכונה שכפלו בצורה עגולה וכה"ג הגמ' אומרת שלא מועיל שאם מתכונן להשאיר את זה כך תמיד הוא היה חותך חלק זה והנה לא ביאר רש"י למה לבאור זה מובן החילוק בין סוגין ללקמן הרי עדין קשה דשם מבואר שהתפירה מועילה וכאן מבואר שהתפירה לא מועילה ועיין שטמ"ק שביאר שבתפירה של הכנפים לבד זה יותר סוג תפירה שהיא לא דרך לעשות כזה דבר ולכן כאן זה יותר סיבה לחשוש שהוא יפתח את זה ועיין מ"ב שהביא כן בשם הארצות החיים וכתב שזה העיקר

אמנם עיין מג"א סק"ד שכתב שבתוס' מדויק שדוקא אם כפל בצורה שבאה לפטור הבגד בזה לא מועיל התפירה אבל אם גם לאחר התפירה חייב בזה מועיל התפירה ומקורו מהלבוש ובפשוטו הכוונה שבמקרה שעשה קרן עגול באמת לא מתחשבים במה שתפר ודנים כאילו לא תפר ובאמת יצטרך להטיל תוך ג' אצבעות מהמצב לפני התפירה משא"כ אם תפר בצורה שלא באה לפטור בזה אדרבא מטיל לפי המצב של עכשיו וכן הוא בלבוש ובמאמר מרדכי ועיין ארצות החיים שלפ"ז אם היה קרן עגולה ותפר שזה יהיה מרובע בזה ודאי יחול חיוב כפי התפירה ויטיל לפי המצב לאחר התפירה והנה במג"א כתב שכך משמע בתוס' ולכאורא כונתו דמזה ששאלו סתירה ללשון הראשון של רש"י וניחא להו ללשון השני בהכרח החילוק שללשון הראשון שמדובר שגם בתחילה זה היה חייב א"כ אין מקום לחילוק איך תפרו משא"כ ללשון השני שמדובר שתפר כדי לתפור א"ש החילוק בין אם התפירה כדי לתפור או לא דאם החילוק כמה זה עומד לפתוח א"כ גם על הביאר הראשון אפשר לחלק כך וכמבואר במרדכי וכנ"ל [ועיין פמ"ג]

והנה בארצות החיים כתב שכל החילוק הנ"ל רק שיך ללבוש שפסק שבכפולים גם ללא תפירה מטילים על הכפולים א"כ גם כאן אפילו שהתפירה עומדת להיפתח אבל הרי הדין שגם ללא תפירה הקובע לפי איך שהוא משתמש בבגד אבל למג"א שפסק שללא תפירה חייב בפשוטים א"כ אין שום סברא שאם תפר בצורה שלא פוטרת שידונו לפי המצב של עכשיו דהרי יש כאן את הסברא שזה ודאי עומד להיפתח וצ"ב סברת המג"א

ולכאורא היה מקום לומר שהסברא שעומד לפתוח זה סברא שלא פקע השם כנף הקודם אבל ודאי שזה יכול להחיל שם כנף שהרי עכשיו זה תפור ועכשיו זה הצורה של הבגד ולכן כל שעכשיו זה בא לפטור זה לא סיבה אבל אם הנידון שעכשיו זה יחייב ודאי שיש לזה שם כנף אלא שעד כמה שזה לא מפקיע השם כנף הקודם לכאורא זה כמו בגד אם שש כנפות וצריך להטיל בכנפות היותר מרוחקות אמנם יתכן שהכונה שאפשר לדון הבגד כפי מצבו עכשיו או כפי מצבו שעומדים לפותחו וודאי הדבר נקבע לפי מצבו עכשיו ולא לפי המצב שיפתחו אותו וצ"ע [וסברא כעין זו מבואר בחמד משה סק"ד ד"ה ולרא"ש]

והנה עיין מ"ב סימן ט"ז סק"ד שטלית שיש בה שיעור חיוב טלית ותפרה בצורה שעכשיו אין בזה שיעור טלית שהיא פטורה מציצית וצ"ב מה זה שונה מסוגין דמבואר שהתפירה לא מועילה לפטור מציצית והנה אם החילוק עד כמה שזה דרך מלבוש א"כ יתכן שזה האופן שדיבר המ"ב אמנם לחילוק המג"א צ"ע ואולי כיון שחזינן שיש משמעות לתפירה א"כ ביחס להפקיע שם כנף זה לא מפקיע אבל ביחס לצורת שימוש בבגד כיון שעכשיו זה לא ראוי לכסות ראשו ורובו אין בזה חיוב טלית וכדחזינן שהתפירה קובעת שזה צורת הלבישה חשיב כנף ודבר זה הוא אפילו למ"ב שפסק דלא כמג"א

עוד היה מקום לדון בביאור דברי המג"א שיש כאן שני נידונים אחד לגבי הדין ג' אצבעות דהינו שבפועל צריך להטיל בקצה הבגד ויש כאן עוד נידון האם זה בגד של ד' כנפות ויתכן שכל הסברא שהתפירה לא מועילה לגבי לקבוע האם זה בגד שיש בו ד' כנפות או לא אבל לגבי הדין ג' אצבעות וודאי התפירה מועילה ולפ"ז גם באופן שתפר בצורה עגולה שזה לא מועיל אבל לגבי הדין ג' אצבעות התפירה תועיל וכן במקום שלא היה לזה ד' כנפות ותפר בצורה מרובעת זה לא יחייב ועיין רעק"א שכתב לדון שגם בתפר בעיגול שזה לא מועיל לפטור אבל כדי להטיל חיב לפתוח התפר ולכאורא זה מצד הסברא הנ"ל שלגבי הדין מקום ההטלה התפירה מועילה רק שנקט שזה סתירה להטיל במקום שמצד זה פטור אמנם המ"ב לא העתיק את דבריו

והנה עיין לעיל דהבאינו דרש"י הקשה דסוגין שלא מועיל תפירה סותר לר"ש שס"ל שמועיל תפירה ולכאורא אם אפשר לחלק בין תפירה שפוטרת לתפירה שמחיבת א"כ אם נימא שלר"ש שם פטור א"כ יתכן לחלק שלר"ש שללא התפירה פטור ממילא על ידי התפירה זה מתחיב אבל לרבנן שללא התפירה זה חייב אין התפירה משנה את הדין וצ"ע ומצאתי במגן הגיבורים שישב כן

והנה עיין רמב"ם הי"ז שכתב וז"ל אין כופלין את הטלית לשנים ומטילין ציצית על ארבע כנפיה כשהיא כפולה אלא אם כן תפרה כולה ואפילו מרוח אחת עכ"ל והנה עיין ב"י שהרמב"ם למד שזה הכונה דנקיט בסיכי שזה מרוח אחת ועיין בה"ל בס"ו שהביא מהאגור שכתב בשם הרמב"ם שרק תפירה בג' צדדים מועילה ותמוה שזה נגד משמעות הרמב"ם שאפילו רוח אחת מועיל ועיין בה"ל בס"ו שכתב שכוונת הרמב"ם מרוח אחת זה תפירה שאינה משני צדדים וזה יותר חלש וזה כונת הגמ' דנקיט בסיכי אבל באמת צריך לתפור מכל הצדדין וכלשון הרמב"ם אלא א"כ תפרה כולה וכתב שלמד דבר זה מצד שהוקשה לו הסתירה בין הגמ' האם מועיל תפירה ולכן ביאר שהגמ' ל"ז: מדובר שהתפירה לא היתה מכל הצדדים משא"כ בגמ' מ"א התפירה היתה מכל הצדדים ולפ"ז יוצא חידוש לדינא שאין מקור מהגמ' על תפירה גמורה שיש סברא שסופו לפתוח אותו

והנה בעיקר סברת הגמ' שיש סברא שסופו לפתוח צ"ב שלכל דיני התורה בפשוטו זה נחשב תפירה כגון לשבת וכלאיים ולמה שכאן זה לא יקבע את צורת הבגד וצ"ע

#### כ"ה אייר תש"פ

# סימן ו'

## בדין תכלת ולבן

### הצדדים בגדר מצות תכלת ולבן

א] במצות ציצית יש שני חיובים לבן ותכלת ובמנין החוטים מצאנו כמה שיטות דשיטת רש"י ותוס' והרא"ש ורוב רבותינו הראשונים [כמבואר בסוגיא דגרדומין] שצריך שני חוטי לבן ושני חוטי תכלת ודעת הראב"ד וכן הוא בפסקי הריא"ז שחוט אחד תכלת ושלש חוטין לבן ודעת הרמב"ם ששבע חוטים לבן וחוט אחד תכלת והנה מבואר בסוגין דרבנן ס"ל שהתכלת אינו מעכב את הלבן והלבן אינו מעכב את התכלת והגמ' מביאה דרבי ס"ל שאחד מעכב את השני ורוב הראשונים פסקו כרבנן אמנם הבעל המאור נקט כרבי והרמב"ן העיד שהוא לא לבש ציצית כל ימיו דהינו שגם מדרבנן אין חיוב וכן הטור בסימן ש"א כתב שהמהר"ם חשש לשיטות אלו ולכן לא לבש בשבת טלית מצויצת מצד משאוי אמנם בשו"ת הראב"ד מבואר שגם לשיטות אלו יש חיוב מדרבנן ועיין בביאור הגרי"פ על הרס"ג מצוה ז' בתחילתו שדן שגם לרבי שזה מעכב אבל בזמן הזה שאין תכלת אין זה מעכב כיון שכתוב בתורה לדורותם וכמו לגבי גר שיש דין קרבן וזה מעכב אבל בזמן הזה מבואר בראשונים שזה לא מעכב כיון שכתוב לדורותיכם

והנה בעיקר מצות לבן ותכלת בפשוטו זה שני חיובים שונים ושני ציווים שונים ומי שמטיל לבן ותכלת מקיים שני מעשה מצוות בבת אחת וכן הוא לשון התוס' בע"ב בד"ה אלא ובפשוטו בדין שאינו מעכב מבואר שאפשר לקים מצות תכלת לבד על ידי שמטיל חוטי תכלת ואפשר לקים מצות לבן לבד על ידי שמטיל לבן לבד אמנם הנה מבואר ברמב"ם פ"א שמצות תכלת יסודו שיש דין פתיל בכל ציצית והמצוה שהפתיל יהיה על ידי תכלת ועיין ראב"ד שהשיג על הרמב"ם שצריך חוט שלם של תכלת דכיון שצותה התורה שיהיה חוט תכלת ממילא ודאי צריך חוט שלם ועיין עמק ברכה שכתב שהרמב"ם לשיטתו שלא נאמר הלכה שיהיה חוט תכלת אלא יסוד הדין נאמר על הפתיל שיהיה תכלת א"כ כל הדין על החלק שעמו פותלים שזה חוט אחד ועיין רמב"ם שעיקר הפתיל הוא מהתכלת והראב"ד השיג עליו שמהיכי תיתי שזה יהיה כך ובפשוטו זה לשיטתו שכל הדין תכלת הוא לקים בו חובת פתיל [וכן הוא במשכנות יעקב סימן י"ג] והנה לרמב"ם לא שייך לקים מצות תכלת ללא מצות לבן ועיין כס"מ פ"א ה"ד שקושית הגמ' זה גם אם המשנה כרבנן אמנם יתכן שהכונה שיוצאים מצות ציצית על ידי ארבע חוטי תכלת אבל באמת זה קיום של מצות ציצת אבל לא קיים מצות תכלת שיסודה כריכה על הלבן

והנה פשטות המשנה שהתכלת אינו מעכב את הלבן שמספיק או שני חוטי לבן או שני חוטי תכלת וכן עיין מרדכי סימן תתקל"ט שהוכיח שאין בל תוסיף בציצית מהא שאנו מטילים ארבע חוטים וכן מבואר בשו"ת הרא"ש כלל ב' ט' אמנם עיין רש"י שנקט שתמיד צריך ד' חוטים וכוונת המשנה שאפשר לקים מצות לבן על ידי ארבע חוטי לבן ואפשר לקיים מצות תכלת על ידי ארבע חוטי תכלת וכן דעת רוב הראשונים ועיין ב"י סימן י"א שדייק מהרמב"ם שגם אם אין תכלת נותן והנה צ"ב המקור לזה והנה בפשוטו לדעת הרמב"ם שזה הלכה שהפתיל צריך להיות בתכלת א"כ הדבר פשוט דהרי יסוד דין ציצית הוא ד' חוטים אם פתיל וכל הדין תכלת שיש מצוה לכרוך אם תכלת אבל ודאי שזה לא סיבה לעוד חוט ולכן גם כשאין תכלת אין סיבה להוריד חוט אמנם לכל הראשונים שזה הלכה של חוטי תכלת צ"ב המקור ועיין תוס' שכתבו שמקור הדברים זה מצד שכתוב גדילים שצריך שני גדילים שזה ארבע חוטים והנה בפשוטו גם לפ"ז יש כאן שני מצוות נפרדות לבן ותכלת רק שגם כדי לקים מצות לבן צריך שם גדיל וגם לקים מצות תכלת צריך שם גדיל ולכן צריך תוספת שתי חוטים אמנם יש מקום לומר שבאמת לפ"ז יסוד המצוה זה שיהיה חפצא של ציצית שזה ארבע חוטים וזה יכול להתקיים או על ידי חוטי לבן לבד או על ידי חוטי תכלת לבד רק שיש תוספת חיוב שהציצית הנ"ל יהיה עשוי מלבן ותכלת ולפ"ז אין יסוד החיוב להטיל עוד חוטים אלא יסוד החיוב שהחפצא של ציצית יהיה עשוי מתכלת ולבן וגם כשאין תכלת ולבן זה אותו קיום מצוה של ציצית רק יש כאן תוספת בצורת קיום המצוה הנ"ל

והנה בפשוטו כל הנידון הנ"ל רק שייך עד כמה שהמצוה תמיד שיהיה ארבע חוטים אבל אם לבן זה רק שני חוטים א"כ ודאי מסתבר שזה עשיה נפרדת וכלשון התוס' ל"ח: בד"ה אלא אמנם יתכן שגם לשיטה זו יסוד המצוה לעשות ציצית וחפצא זה יש בו מעלה אם הוא מרכב מתכלת ולבן אבל באמת זה לא חיוב של עוד דבר אלא צורה בקיום של המצות תכלת וכדלקמן

### הדברים שיש לדון בסוגין בנ"ל

ב] והנה עיין רמב"ם בספר המצות שורש י"א וכן בהלכותיו פ"א ה"ה הביא את הספרי שמצות תכלת ולבן זה מצוה אחת ולכן מנה את זה במנין המצות כמצוה אחת וביאר כי זה ענין אחד ועיין רמב"ן שם שהקשה מה זה שונה ממצות תפילין שמנה את זה כשתים כיון שזה שני מצות וכתב לחלק שכאן זה מעשה אחד וכאן זה שני מעשים אמנם עיין שו"ת מעשה ניסים לר"א בן הרמב"ם סימן ה' שכתב ששם זה עשיה של שני דברים שהם אותו ענין והרי כל המצות זה כדי לאהוב ולירא את הקב"ה אבל כאן זה רק מצוה אחת שמורכבת משני חלקים ולכאורא הוא כנ"ל שבאמת יש מצוה אחת של ציצית שמורכבת מד' חוטים והדין תכלת הוא תוספת בקיום החפצא של ציצית אמנם עיין בביאור הגרי"פ על הרס"ג [מצוה ז' בד"ה והנה כבר] שתמה שאין זה במשמעות הרמב"ם שם שכתב שזה רק מצד שזה ענין אחד דהינו שיש כאן שני עשיות אמנם יתכן לדחוק שכונתו שלכן דורשים שזה מצוה אחת ולא סתם שני עשיות וצ"ע, ויתכן עוד שאם זה היה שני עשיות שונות ודאי לא משנה שזה ענין אחד ורק לאחר שזה מוגדר כצורת עשית המצות ציצית לכן זה סברא שאם זה אותו ענין שזה לא ימנה כמצוה נפרדת והנה הקרן אורה תמה על הרמב"ם למה העתיק את זה בהלכותיו הרי זה לא משנה בגדרי ההלכה כלום אמנם באמת לשיטת רש"י יתכן שכונת הספרי לומר שלא יעשה רק שני חוטי לבן או שני חוטי תכלת דכל זה אם זה שני צווים נפרדים אבל כיון שזה ציווי אחד וזה חפצא אחד של ציצית ורק צורת הקיום הוא על ידי תכלת ממילא זה סיבה שתמיד יצטרכו ד' חוטים [ומצאתי בטה"ק בסוף דברי התוס' בד"ה ואפשר שביאר כן] ויתכן שבאמת לכן הרמב"ם העתיק הלכה זו דאם זה היה שני מצות היה מתפרש שיש מצוה לתת חוט של תכלת לקיום תכלת רק השימוש שלו הוא לפתל עמו את שאר הציצית אבל כיון שזה מצוה אחת א"כ הדין שאת אותו חוט שבין כה נותן לפתול בו הציצית צריך שזה יהיה מתכלת

והנה עין רמב"ם פ"א ה"ה שכתב וז"ל אע"פ שאין אחד מהם מעכב את חברו אינן שתי מצוות אלא מצות עשה אחת והלובש טלית שיש בה לבן או תכלת או שניהם כאחד הרי קיים מצות עשה אחת עכ"ל ומשמע שגם באחד מהם קים מצות ציצית כמו אם יש את שניהם ומבואר כנ"ל שיש כאן מצוה אחת אם תוספת הידור ולא שזה עוד דין קיום וכבר דייק כן הגרי"פ מצוה ז' בד"ה ומעתה

והנה עיין רש"י במשנה שכתב וז"ל ואע"פ דמצוה לתת שני חוטי תכלת אפ"ה אין זה מעכב את זה ואי עביד ארבעתן תכלת או ארבעתן לבן יצא עכ"ל ועיין בספר קדושת יו"ט סימן ל"ה שתמה מה שייך לומר שיצא הרי הוא יצא רק מצות לבן ולא מצות תכלת וביאר שהכונה כנ"ל שיש מצות ציצית והדין תכלת הוא הידור בקיום מצות ציצית וכן כתב רש"י שהוא יצא את מצות ציצית ורק חסר לו פרט במצוה וע"ש שדייק כו מתוס' ל"ח: בד"ה לרבי וכן מדויק בתוס' מ. שכתבו שלבן ללא תכלת זה חסרון של מצוה מן המובחר וכן עיין בדבריהם מ"א. שרצו לבאר לשון הבריתא ואם לא הביא כשר שהכונה שיצא רק מצות לבן וצ"ע מה שייך לומר כשר הרי קיים מצוה אחת ומצוה אחת לא קיים ובהכרח כנ"ל שמצות תכלת זה הידור במצות ציצית וכיון שיצא מצות ציצית לכן שייך לומר הלשון כשר

והנה מבואר בגמ' שרבי ס"ל שהתכלת מעכב את הלבן שהרי אמרה תורה וראיתם אתו ומשמע על שניהם יחד ורבנן פליגי וס"ל שהכוונה כל אחד בפני עצמו וצ"ב מה צריך להיות מסברא פשוטה ועיין בביאור הגרי"פ מצוה ז' שהביא שיש ראשונים שביארו שבאמת יש כאן דרשא לרבי, ולרבנן אין כונת הגמ' שיש דרשא הפוך אלא רק באים לדחות את הדרשא של רבי וממילא מסברא נשאר שזה לא מעכב אמנם ע"ש שהביא כמה ראשונים שלרבנן זה דרשא מיוחדת שזה לא מעכב ועיין מיוחס לרשב"א שגם נקט שזה דרשא לרבנן והקשה מה צריך דרשא הרי חזינן מרבי שמסברא זה לא מעכב וכתב שהפסוק בא לומר שזה רק מצוה מן המובחר ולכאורא כונתו לגדר הנ"ל שזה רק תוספת במצות ציצית ולא שזה קיום נפרד ולכן מסברא זה בגדר מצוה מן המובחר [ולכאורא כונתו שאין זה בגדר ביטול מצות עשה] והנה עיין קרן אורה שהקשה מה הצד שזה לא יעכב הרי כתוב והיו וכמו שד' ציציות מעכבים לרבנן וכתב שעד כמה שצריך תמיד ד' והתכלת זה תוספת בחוטים הניצרכים יתכן שזה לא בכלל והיו ולכאורא זה על דרך הנ"ל שזה לא עוד חיוב של חוטי תכלת אלא שאת החוטים הניצרכים יש חיוב לעשותם תכלת ועדין צ"ע [ודוגמא לדבר שיש דין בשמע להשמיע לאזניו שנלמד משמע שזה צורת קיום המצות ק"ש וזה לא מעכב]

והנה עיין שאגת אריה מצוה ל"ב שהקשה איך מותר ללבוש לבן ללא תכלת הרי הוא מבטל מצות עשה של תכלת [ודבר זה מבואר בגמ' ל"ח: שאין לו תכלת מטיל לבן ומבואר שמותר ללבוש בגד זה] ומזה הוכיח כשיטת המרדכי שאם לא יכול להטיל ציצית זה לא סיבה לא ללבוש הבגד וכתב שאין לומר שזה מצד שהעשה של לבן דוחה העשה של תכלת דהרי מאי אולמיא דהאי עשה מהאי עשה ועיין מאיר לעולם ח"ב סימן ז' בד"ה ומה שהביא שכתב שכאן מצד החיוב מצוה בזה יש את סברת המרדכי וכל הקושיא מצד האיסור בזה שלובש בגד ללא ציצית בזה ודאי הקיום מצות ציצית דוחה את זה אמנם אם יסוד האיסור כי זה הלכה בלבישה יש לעין האם שייך סברא זו ועיין שם בד"ה ומה שהקשה שכתב עוד שהרי יש כאן ילפותא שזה לא מעכב אמנם עיין לעיל שיתכן שזה לא ילפותא וגם אם זה ילפותא יתכן שזה לא מעכב ויש כאן קיום מצוה אבל למעשה ודאי שלא מקים מצוה וזה סיבה לא ללבוש הבגד ונפק"מ למשאוי בשבת ולכלאיים וכמו לר"י בציצית אחד ובקדושת יו"ט סימן ל"ה ביאר לנ"ל שזה רק הידור במצות ציצית אבל מקים את עיקר המצוה בזה ודאי שזה לא סיבה לא ללבוש הבגד ויתכן שגם אם נימא שזה חיוב גמור כפשטות הדברים אבל ודאי שעיקר קיום המצוה דוחה את החיסרון של פרט בקיום המצוה [ועין ישועות יעקב סימן י"א סק"ז בד"ה באמת]

ויתכן עוד שעד כמה שכל הצד שיש איסור ללבוש בגד ד' כנפות ללא ציצית מצד שזה הלכה בסדר הלבישה יתכן שמסברא כל זה בעיקר החיוב ציצית אבל התוספת של הקיום שזה בתכלת בזה ודאי הוא רק קיום מצוה ולכן זה לא מעכב וכן הוא בראש יוסף שבת כ"ה שכתב שלרש"י שסדין בציצית מניחים לבן ורק תכלת לא מטילים לא קשה שזה קום ועשה דבזה שהוא מצוה מן המובחר הוא ודאי שב ואל תעשה ולכאורא כונתו כנ"ל ואינו מוכרח כלל ובכל אופן למיוחס לרשב"א שיש דרשא שזה מצוה מן המובחר או שיש פסוק שזה לא מעכב יתכן שזה גדר הדבר

והנה צ"ב איך מותר ללבוש בגד ללא תכלת ולמה שלא יהיה בזה בל תגרע ועיין ארצות החיים י"ט סק"א שכתב שכיון שזה שני מצות לא שייך בזה בל תגרע אמנם הבית הלוי ח"א סימן מ"ב כתב שזה מצד עדל"ת אבל יש בזה בל תגרע וכתב שאין לומר שזה שני צויים נפרדים שהרי הרמב"ם כתב שזה מצוה אחת ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שאם נימא שזה חיוב נפרד אין סיבה שיהיה בל תגרע אבל אם נימא שיש חפצא של ציצית ויש דין לעשות המצוה זו על ידי תכלת ודאי שיש בזה בל תגרע אמנם יתכן שבל תגרע רק שייך אם עושה דבר פחות אבל כאן שצריך החוטים רק הגירוע שהם לא צבע תכלת יתכן שבזה אין בל תגרע ועיין גליון רעק"א סימן י"ג שנקט שיש בל תגרע וצ"ע א"כ אם אדם נקרע לו ציצית אחת צריך להדיע ל שלא יכוין לשם מצוה ויעבורעל בל תגרע ובגמ' ל"ז: משמע שלא צריך לומר לו וצ"ע [ועיין עוד מה שכתבנו סימן א']

והנה לקמן מ. מבואר דב"ש ס"ל שסדין בציצית פטור מציצית ודעת רש"י שהכונה שזה פטור מתכלת מצד כלאים ותוס' נקטו שזה פטור גם מלבן וביאר הרמב"ן במלחמות שבת כ"ה שכיון שזה לא ראוי לתכלת זה לא ראוי ללבן ועיין ריטב"א בשבת שזה סברא שגם אם מדרבנן זה לא ראוי לתכלת זה לא ראוי ללבן ועיין שאג"א סימן ל"א שזה כדין כל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו אבל צריך ראוי לבילה וגם כאן צריך ראוי לקיום מצות תכלת ולכאורא זה רק אם התכלת הוא תוספת בקיום המצות ציצית אבל אם זה חיוב נפרד שהוא רק באותו מקום מה זה קשור לדין ראוי לבילה וצ"ע [ובעיקר דברי הראשונים עיין מה שכתבנו בסוגיא דסדין בציצית]

### בדין בל תוסיף בציצית

ג] והנה בפשוטו כל מה שכתבנו לעיל לדון שזה מצוה אחת של ציצית והתכלת זה תוספת בצורת קיום המצוה ציצית זה רק כיון שתמיד צריך ד' חוטים אבל לשיטות שאם אין תכלת מטילים רק שני חוטי לבן א"כ ודאי מסתבר שזה שני עשיות נפרדות וכמבואר בתוס' אמנם יש מקום לדון שגם לשיטתם יש מצוה אחת של ציצית ושני חוטי תכלת זה לא עוד קיום אלא זה קיום של החפצא של ציצית בצורה יותר מהודרת וכנ"ל סק"א ולכאורא יש להוכיח כן מדברי התוס'

דהנה עיין תוס' שדנו האם יש בל תוסיף בהוספת חוטים והנה הטור הביא דשיטת בעל העיטור שאין בל תוסיף ובפשוטו מצד שיסוד הדין הוא גדיל וכל שמוסיף חוטים הכל בכלל השם גדיל אמנם תוס' נקטו מכח הגמ' בסנהדרין שיש בזה בל תוסיף אמנם הוכיחו מהגמ' שעד שמונה חוטים אין בזה בל תוסיף וביארו שזה מצד שאפשר לבאר גדילים שמכל אחד יש גדילים והנה התוס' בתחילה רצו לבאר שיש בל תוסיף אם מטיל יותר מארבע והקשו מהגמ' לקמן שאומרת כאן בטלית בת שמונה כאן בטלית בת ארבע ותירצו שהכונה טלית בת ארבע שיש בה שני חוטים וטלית בת שמונה שיש בה ארבע חוטים ורק לכן אין בזה בל תוסיף ועדין צ"ב בטלית בת ארבעה שזה שנים תכלת ושנים קלא אילן ומבואר בגמ' שיש חשש שיחשוב שהכל תכלת והרי א"כ יש כאן בל תוסיף והטלית פסולה [אמנם אם זה קלא אילן ללשון אחד ברש"י מדאוריתא זה נחשב שני מינים ואין כאן ב"ת] ובפשוטו מבואר בתוס' שעד ד' חוטים אין בזה ב"ת

וכן מוכח לשיטת הרשב"א יבמות ד שביאר את הגמ' מ. שהכונה שיש רק שני חוטים ונקט בתשובותיו סימן תס"ח הובא בב"י סימן י"א שיש בל תוסיף בתוספת חוטים ובכל אופן מנהג כל ישראל להטיל ד' חוטים וצ"ב למה שלא יהיה בזה בל תוסיף ובהכרח שכיון שצורת הציצית זה ד' חוטים ממילא עד שיעור זה אין בזה בל תוסיף אמנם לכאורא כל זה אם יש כאן חפצא אחד של ציצית שמורכב או משני חוטים או מארבע חוטים א"כ שיך לדון שעד ד' חוטים זה לא בל תוסיף אבל אם נימא שזה שני קיומים א"כ מהא שמתי שמטיל תכלת זה ארבע מצד שיש כאן עוד קיום ואין זה מקור כלל שיוכל להטיל עוד שנים מתי שאין תכלת [אמנם תוס' הרי בתחילתם נקטו מסברא שאם יש בל תוסיף אז אם מספיק שני חוטים זה ב"ת ומשמע שלא ס"ל כן ואולי רק שם כיון שזה כלאים הוי חיסרון וצ"ע וכן המרדכי שהוכיח ממה שמניחים ד' חוטים שאין ב"ת מבואר דלא ס"ל כסברא הנ"ל וצ"ע]

והנה שיטת תוס' שעד שמונה כפולים אין ב"ת וביארו שהמקור דמשמעות התורה גדילים משמע גם גדילים מהלבן לבד או מהתכלת לבד ועיין ב"י שנקט ששמונה כפולין לבן זה אסור אמנם כתב שבטור מבואר שמותר וכן דייק הארצות החיים מהגמ' לקמן בטלית בת שמונה שארבע תכלת וארבע קלא אילן הרי מפורש שגם שמונה לבן אפשר וצ"ב המקור לזה ומבואר כנ"ל שכיון שזה הכל חלות שם ציצית אחד וכיון ששמונה זה עדין בכלל גדיל ממילא תמיד זה כך ואם נימא שיש מצות לבן ויש מצות גדילים א"כ ודאי א"ש הגדר של שמנה חוטים זה קיום דין גדילים ובזה לא משנה מאיזה חוטים עושה וכדלקמן [וגם אם תוס' לעיל לגבי ארבע חוטים נקטו שזה ב"ת דשם לא התחדש תוספת יותר מהמחויב אבל כל שהתחדש בתורה יותר ממה שמחויב כה"ג ודאי שדנים שיש כאן מספר חוטים שזה לא ב"ת]

### בביאור שיטת רש"י שצריך תמיד ד' חוטים

ד] עיין תוס' שהאריכו ששיטת רש"י שצריך תמיד ארבע חוטים או תכלת או לבן והנה בפשוטו לפ"ז מבואר שבארבעה חוטי תכלת לא מקים רק מצות תכלת ועיין קרן אורה ושפת אמת שנתקשו בזה שלכאורא הדין תכלת זה רק תוספת על החוט לבן אבל לכאורא אין סיבה שזה לא יהיה ראוי למצות לבן ולשיטות שבדין לבן אין מעכב את התכלת שמדובר שיש רק שני חוטי תכלת א"ש שאין כאן גם קיום של לבן אבל לשיטת רש"י שמדובר שיש ד' חוטים צ"ב הטעם והנה רש"י נקט שיש הלכה שהלבן יהיה בצבע הכנף ויתכן שזה מעכב גם בדיעבד ולפ"ז א"ש שכיון שזה לא מין כנף לכן לא יוצאים בזה אמנם עדין צ"ע שבטלית שכולה תכלת מבואר גם בגמ' שצריך שני צבעים והרי שם בין כה לא מקים בלבן צבע הכנף ועיין רש"י לקמן שכתב שצריך שיהיה שני צבעים שונים דהינו שהלבן צריך להיות חלוק בצבעו מהתכלת וכה"ג שזה אותו צבע לא יוצאים בו מצות לבן ושמעתי לדון שאפילו אם יש היום ספקות על סוגי חוטים אולי זה תכלת אבל פטורים להטילם מצד ס"ס שלא יודעים כמה חוטים צריך ואם ישימו יותר ממה שצריך זה מעכב ולכן כיון שיש ספק האם זה חוט כדעת הראב"ד או שני חוטים כדעת רש"י ממילא אין חיוב מעיקר הדין [אמנם עדין ראוי לחוש אולי מקימים אמנם בזה יתכן שודאי כיון שלא ראינו לרבותינו שעשו כך זה מספיק סיבה שלא להחמיר בזה]

והנה בעיקר הא דצריך ארבע חוטים לרש"י שנלמד מדין גדיל יש לדון האם הכונה שצריך ארבע חוטים שראוים לקיום דין לבן או שבאמת צריך רק שני חוטים לדין לבן ושנים אחרים זה לקיום דין גדילים והנה הגמ' בע"ב דנה שאם הקדים תכלת ללבן קיים מצות תכלת ולא לבן והקשו התוס' שא"כ יש כאן רק שני חוטים והרי לרש"י צריך ד' ותירצו שבתור דין גדילים זה מועיל אמנם השטמ"ק הניח בקושיא ועיין תוס' בע"ב שכתבו עוד תירוץ ובפשוטו נחלקו בנ"ל דהשטמ"ק נקט שצריך שהגדר של הדין גדיל שבהכל הוא מקיים דין לבן ותוס' חלקו שזה דין נפרד

והנה עיין רש"י לקמן שחידש שצריך שחוטי הלבן יהיו בצבע הבגד והנה הגמ' לקמן אומרת שגזרו על בגד פשתן שלא יטילו בו תכלת שמא יטילו בו קלא אילן ויהיה בזה איסור כלאים והגמ' שואלת שלא יהא אלא לבן וגם יש בזה קיום מצות ציצית ועיין ב"י שהביא מהסמ"ג להקשות שאיך חוטים אלו יהיו כשרים בתור לבן הרי הם לא צבע הבגד ועיין חזו"א ג' כ"ה וארצות החיים שכתבו שבשני החוטים הנוספים לא צריך שיהיה מין כנף וע"ש שכתבו כיון שזה נגד התכלת ושם אין דין כנף ועיין רא"ש שהביא מהעיטור שצריך שיהיה צמר כמו תכלת דהינו שיסוד דינם שהם במקום התכלת אמנם הרא"ש תמה שכמו שלא צריך תכלת כך לא צריך צמר אבל זה ודאי יתכן שההלכה של מין כנף אין בהם ולכאורא היה מקום לבאר על פי דרכם שכיון שזה רק לקיום דין גדיל לכן לא צריך שזה יהיה מין כנף ומבואר לכאורא שנחלקו בנ"ל דדעת הסמ"ג שצריך ארבע חוטים שמתקים בהם דין לבן אמנם בדעת רש"י מוכרח שהשנים הנוספים לא צריך שיהיה בהם קיום דין לבן

והנה מבואר בגמ' לקמן שצמר ופשתים פוטר בהכל ושאר מינים לא פוטר אלא במינו ועיין תרוה"ד הובא בשו"ע סימן ט' שנסתפק האם אפשר שחלק הוא מינו וחלק צמר ועיין חזו"א ס"ג סקכ"ו שזה כולל גם כנף אחד צמר וכנף אחד מינו ועיין מ"ב שהביא מהארצות החיים שאם יש שנים מינו בזה יכול ודאי בשנים האחרים אינו מינו וזה על פי דרכו הנ"ל שהדין ד' חוטים אין גדרם קיום דין לבן אלא זה עוד דין ובהם לא נאמר ההלכה שהם יהיו מין כנף אמנם לדעת הסמ"ג אינו כן וכנ"ל [ועיין מה שכתבנו בזה לקמן]

#### כ"ז אייר תש"פ

# סימן ז'

## בדין קדימת לבן לתכלת

### בביאור כונת הגמ' שיש דין קדימה לבן לתכלת

א] בגמ' מבואר שיש דין קדימה של לבן לתכלת ומבואר בגמ' עוד חידוש שזה רק דין לכתחילה ולכן אפילו לרבי שלא מועיל לבן או תכלת לבד כאן זה נחשב שמקיים את שניהם ומבואר בגמ' שזה בכלל לשון המשנה הלבן אינו מעכב את התכלת שהכונה שאם הטיל את התכלת ללא הלבן לפניו אלא לאחריו זה לא מעכב את קיום התכלת ועיין רש"י ותוס' שביארו שנידון סוגין זה במעשה ההכנסה של החוטים לבגד מה צריך להכניס קודם ועיין שטמ"ק שתמה מה משנה הסדר הרי לאחר ההטלה זה לא ניכר ועיין משכנות יעקב סימן ט"ז בסופו שכתב שמוכח לפ"ז שההכנסה זה חלק ממעשה העשיה וזה צריך להיות לשמה שאם כל העשיה מתחיל בקשר הרי תמיד שניהם נמצאים והחזו"א ג' י"א כתב שבדין קדימה נאמר שיש דין הטלה לשמה וזה רק לכתחילה וצ"ב כונתו אמנם עיין שטמ"ק שתמה שיש כאן נידון בצורת העשיה שאין לו שום השלכה על צורת הבגד ויתכן שקושיתו מצד שנקט שאין דין בהטלה של החוטים וע"ש שביאר שכונת הגמ' לגבי הכריכה של הפתיל על הגדיל שבזה יש דין להקדים הלבן ועיין חזו"א ג' י"א ובכ' הגרי"ז שכתבו שגם הרמב"ם למד כך ובזה מיושב קושית הקרן אורה שהרמב"ם השמיט הדין קדימה

### שיטות הראשונים האם החיסרון בתכלת או בלבן

ב] המשנה אומרת התכלת אינו מעכב את הלבן והלבן אינו מעכב את התכלת והגמ' אומרת דבפשוטו זה כרבנן שיוצאים מצות תכלת לבד ומצות לבן לבד ודלא כרבי שאחד מעכב את השני והגמ' דוחה שכונת המשנה לגבי קדימה דיש בריתא מצוה להקדים לבן לתכלת ואם הקדים תכלת ללבן יצא אלא שחיסר מצוה והגמ' דנה בכונת הבריתא ואומרת שאם הכונה שיצא מצות תכלת וחיסר מצות לבן א"כ לרבי זה מעכב ולא יצא כלל ולכן הגמ' מבארת שהכונה שהוא לא קיים מצוה מן המובחר דהינו שבאמת קיים מצות לבן ותכלת ולכן גם לרבי יצא אבל הוא חיסר מצוה מן המובחר שזה להקדים הלבן לתכלת ועיין תוס' שדנו דמשמע שלרבנן אפשר לבאר הבריתא כפשוטו ע"ש מה שדנו בזה [והנה צ"ב על הצד שזה מעכב מה שייך לומר יצא אלא שחיסר מצוה הרי יש כאן שני מצות ואחד הוא יצא ואחד הוא לא יצא והיה צריך להיות כתוב קיים מצות תכלת וחיסר מצות לבן ומשמע שזה ודאי שיש כאן מצוה אחת של ציצית ואת עיקר המצוה הוא קיים רק שחסר לו פרט במצוה עיין שיעור הקודם שהארכנו בזה וע"ש סק"ב מה שהבאינו מהקדושת יו"ט סימן ל"ה]

והנה יש לחקור בזה שהקדים תכלת ללבן במה החיסרון האם במצוות לבן או תכלת או בשניהם והנה הגמ' שואלת מה הכוונה התכלת אינה מעכבת את הלבן אם הכונה שלא הטיל התכלת עד שהטיל הלבן הרי אדרבא כך דינו ועיין מיוחס לרשב"א שהקשה למה הגמ' לא ביארה שאם הפך את הסדר זה לא מחסר לא במצוה של הלבן ולא במצוה של התכלת דהינו שנקט שיש כאן סיבה של חיסרון בשניהם וע"ש ישוב ראשון שכיון שכונת הבריתא שאם הקדים התכלת יכול להשאירו ולא צריך להוציאו א"כ זה מכריח שגם הלבן הוא טוב דאל"כ יצטרך להוציאו בגלל הלבן עוד כתב שלא היה צד שיהיה חסרון בלבן וכל הצד שיהיה חסרון בתכלת שהקדימו ולכן לא צריך לומר אלא שהלבן לא מעכב את התכלת דהינו שאם הקדים התכלת זה לא מעכב בקיום המצוה שלו והוכיח כן מהא דהגמ' לא ביארה בתחילה התכלת אינו מעכב את הלבן שהכונה שהתכלת שקדם לא מעכב את קיום דין הלבן ובהכרח דלא היה כזה צד ולכן רק בסיפא של הלבן אין מעכב את התכלת שייך לבאר שבזה שלא הטיל הלבן קודם התכלת יש חיסרון בלבן

ובפשוטו כן מבואר ברש"י שביאר הבריתא יצא שלא צריך לפסוק התכלת לפני שתלה הלבן דהינו שנקט שלשון הבריתא יצא הכוונה שיכול להשאיר כה"ג והעמיד שהוא אוחז בהטלת התכלת ועדין לא הטיל הלבן ונתחדש שלא צריך להוציא התכלת ועיין טה"ק שתמה שכיון שיש כאן חסרון בלבן שאחריו א"כ ודאי צריך להוציא התכלת כדי לקים את דין הלבן לכתחילה [וע"ש שהקשה עוד שגם לאחר שהטיל הלבן צריך להוציא שניהם לקים הדין לכתחילה אמנם בפשוטו מבואר שלאחר שעשה שלא כדין זה לא סיבה לבטל עשיתו וכן מבואר במיוחס לרשב"א הנ"ל] ובפשוטו מבואר ברש"י שזה הלכה בתכלת וכיון שכבר עשאו בצורה שזה לא לכתחילה יכול להשאירו ולפ"ז כונת המשנה הלבן אינו מעכב את התכלת שבדיעבד יצא מצוות תכלת אבל אין הכונה שיצא מצות תכלת לכתחילה ורק יש חיסרון במצות לבן

אמנם הנה לשון הגמ' אילימא דחיסר מצוה דלבן וקיים מצוה דתכלת הרי לרבי זה מעכב ועיין תוס' שכתבו דמשמעות הגמ' שבהקדמת תכלת זה מחסר בקיום מצות הלבן ולא שזה מחסר בקיום מצות תכלת והקשו שלכאורא החיסרון הוא בתכלת ולא בלבן וע"ש שתירצו וז"ל **וי"ל דמשום מתניתין נקט הכי הלבן אינו מעכב התכלת פירוש אינו מעכב כלל התכלת שקדם** עכ"ל דהינו שתירצו שלגמ' היה מקור שאם זה חיסרון זה במצות לבן ולא במצות תכלת דהרי המשנה אומרת הלבן אינו מעכב את התכלת דהינו שמבואר שאין חסרון במצות תכלת והנה אין לבאר המשנה שהכונה שזה לא מעכב בקיום מצות ציצית דא"כ היה צריך להיות שאין זה מעכב את הציצית ומלשון המשנה בהכרח שאין חיסרון בתכלת ובהכרח שזה חיסרון בלבן ועיין טה"ק שהוסיף שהיה אפשר לבאר שהכוונה שזה לא מעכב את התכלת שלא יוצא כלל אבל באמת זה רק בדיעבד וכתב שלכן הוסיפו התוס' שאין זה מעכב כלל דהינו שיוצא מצות תכלת לכתחילה אמנם בדעת רש"י יתכן שנקט שכונת המשנה שזה לא מעכב לגבי שלא יצא כלל אבל באמת זה רק בדיעבד וכנ"ל אלא דעדין צ"ע קושית התוס' דבלשון הגמ' הרי מבואר שהחיסרון הוא בקיום מצות לבן אמנם לכאורא להו"א שזה מעכב לגמרי א"כ חוזר ההכרח של תוס' שזה בלבן דהרי המשנה אומרת הלבן אינו מעכב את התכלת והרי לצד זה הוא מעכב את קיום דין תכלת ובהכרח שהעיכוב בלבן כמבואר בתוס' אמנם למסקנא שזה רק דין לכתחילה אפשר לבאר כונת המשנה שזה לא מעכב התכלת ויש כאן חיסרון בתכלת אבל בלבן באמת אין שום חיסרון ויתכן דבאמת הנידון הנ"ל האם זה מחסר בלבן או בתכלת זה תלוי האם זה מעכב וכדלקמן

### ביאור הסברות בנ"ל וישוב שיטת רש"י

ג] והנה צ"ב הנידון במה החיסרון [והנה מבואר בגמ' שהדין קדימה הוא נלמד מהכנף מין כנף אמנם עיין רש"י בד"ה מידי שביאר שהילפותא היא מצד שהסדר שהתורה אמרה זה קודם לבן ואחרי זה תכלת וצ"ב לשון הגמ' הכנף מין כנף הרי גם ללא דרשא זו ודאי מבואר בתורה שיש נתינת ציצית ועל זה נותנים תכלת וצ"ל שכונת הגמ' שהתורה מבארת שסיבת הקדימה בגלל שיש לו דין שהוא צריך להיות מין כנף] ועיין כתבי הגרי"ז שהביא מהרמב"ם שהדרשא היא שהמין כנף יהיה סמוך לבגד ולפ"ז כתב שודאי שזה הלכה בלבן שהוא יהיה סמוך לבגד אבל בתכלת באמת אין שום הבדל איפה הוא נמצא וא"ש לשון הגמ' שהחיסרון בלבן ועיין עמק ברכה שנקט שגם לרש"י שזה סדר בהטלה הביאור שיש כאן דרשא שלבן ראשון מצד שהוא מין הכנף ולכן צריך להיות ראשון ולפ"ז תמה על קושית התוס' ועיין השגות הראב"ד שנקט שיסד הדין שהתכלת צריך להגיע על הלבן ובזה ביאר את רבא ולפ"ז באמת מסתבר שזה חיסרון בתכלת שמקומו לאחר הלבן וכן ביאר באריכות במיוחס לרשב"א וכנ"ל וצ"ב סברת התוס שפשוט להם שהחיסרון הוא בתכלת ורק מכח הסוגיא חידשו לא כך ועיין כ' הגרי"ז שכיון שזה הלכה בסדר כה"ג הכלל שמה שניתן שלא כסידרו הוא המעכב דהינו שעד כמה שזה סדר בעשיה א"כ באמת זה לא מתיחס למשהו מסוים וממילא החיסרון במי שנעשה שלא כסדרו וזה נחשב שהתכלת שהוטל ראשון שלא כסדרו הוא החיסרון ועדין צ"ב ובמיוחס לרשב"א משמע שאם זה הלכה של סדר אז זה סברא שדין הסדר הוא רק שייך על השני שמגיע אחרי הראשון אבל כלפי הראשון אין בו שום הבדל אם השני יגיע אחריו או לא וצ"ב

והנה עיין תוס' בע"א שביארו שמה שזה לא מעכב כיון שזה רק הלכה של סדר בעשיה דהינו שהלכה שלא נאמרה בצורה של החפצא אלא רק בצורת העשיה זה ודאי לא מעכב והנה צ"ב בהו"א של הגמ' שזה מעכב מה הסברא בזה ויתכן שבאמת להו"א זו בהכרח שזה לא היה רק הלכה בעשיה אלא שזה מגדיר את החפצא דהינו שהציצית צריכה להיות בצורה שהלבן הוא הראשון והתכלת טפל לו דהינו שאם הוא מגיע ראשון הוא מוגדר כמציאות אחרת מאם הוא מגיע אחרון [עיקר הסברא מבואר בטה"ק על תוס' הבא ששיך לדון שבזה שהלבן מגיע לאחר התכלת הוא טפל עליו וזה מהוה בו חיסרון ע"ש] והנה לנתבאר לנ"ל יוצא שאם נבא לדון האם שייך לומר שהחיסרון בלבן זה תלוי בהו"א והמסקנא שלהו"א שזה מעכב דזה הגדרה במציאות של הדבר יתכן שזה חיסרון בלבן אבל למסקנא שזה לא מעכב כי זה רק סדר הוא וודאי רק חסרון בתכלת ולפ"ז מיושב מה שכתבנו ברש"י לעיל דנקט שהחיסרון בתכלת אבל כל זה למסקנא אבל להו"א שזה מעכב אינו כן דבאמת זה לא רק בחשבון הסוגיא אלא גם מצד הסברא זה כך דאם זה הלכה בסדר בהכרח שזה חיסרון בתכלת אבל אם זה מעכב כה"ג יש מקום לומר שזה חסרון בלבן [דבר זה ראיתי בשיעורי הגר"א פרידמן שליט"א]

### בקושית הגראמ"ה שמהדין שתכלת לבד כשר בהכרח שהחיסרון בלבן

ד] והנה עיין בהגהות הגראמ"ה [נדפס בש"ס וילנא] שהקשה איך אפשר לדון שהחיסרון הוא בתכלת הרי לדעת רבנן התכלת כשר ללא לבן א"כ בהכרח שהחיסרון הוא בלבן שתמיד הוא ראשון וכאן הוא מגיע שני והנה שיטת רש"י שתמיד צריך ד' חוטים ועיין בשיעור הקודם שכתבנו לדון לפ"ז שמצות תכלת זה לא עוד ציווי נפרד אלא יש כאן חיוב של ציצית וזה הלכה בצורת עשית הציצית שלכתחילה זה צריך להעשות בתכלת ולבן והנה בפשוטו עדין יש כאן שני צורות של הציצית יש צורה שזה קיום של ציצית בתכלת ובזה מקים מצות תכלת ויש צורה שהקיום הוא בלבן אמנם היה מקום לומר שכל הקיום של תכלת זה בתור תוספת על הלבן וכל שאין כאן קיום של לבן אין כאן קיום מוחד של תכלת וזה רק קיום בתור שיש כאן חפצא של ציצית ולפ"ז כונת המשנה שלגבי החוטים חוטי הלבן לא מעכב את הלבן הלבן לא מעכב את התכלת אבל מבחינת קיום המצוה כל שזה לא תכלת ולבן זה נחשב קיום של לבן ורק מתי שיש תכלת ולבן יש קיום של תכלת ולפ"ז יתכן לבאר שזה כונת תוס' לשאול שלכאורא כל שיש כאן קיום מצות ציצית ויש בזה חיסרון של חלק מקיום הדין זה נחשב שקים מצות לבן ולא קיים תכלת ולפ"ז לא קשה מה שהקשה הגראמ"ה שהרי אפשר תכלת ללא לבן שבאמת גם שם נקטו תוס' שמתקים עיקר המצות ציצית שזה לבן ולא מתקים הדין תכלת ולפ"ז גם מיושב קושית המיוחס לרשב"א לעיל למה הגמ' לא ביארה את המשנה שבשינוי הסדר אין חסרון לא במצות לבן ולא במצות תכלת דלנ"ל חוץ ממה שיש כאן חפצא של ציצית אין קיום אלא א"כ יש כאן דין תכלת ולבן ואין כאן קיומים כלל וממילא כל חיסרון באחד זה גם חיסרון בשני

והנה תירצו שמלשון המשנה מוכרח שיש כזה קיום של תכלת ולא קיים הדין של לבן ובפשוטו מזה מבואר שלא כנ"ל אלא שבאמת בתור החפצא של ציצית יש קיום של תכלת ויש קיום של לבן ולכן שייך לדון שקים חובת תכלת ולא קיים חובת לבן וכן מבואר מקושית המיוחס לרשב"א אמנם יש לדחוק שכונת תוס' שלשון הגמ' בגלל שכך משמעות המשנה אבל באמת לא יתכן כך הגמ' יכלה לשאול כך ועיין טה"ק שדן שזה דוחק בלשון התוס' וצ"ע בזה

### בביאור דברי התוס' בד"ה לרבי

ה] הגמ' בתחילה רוצה לבאר שקים מצות תכלת וחיסר מצות לבן והגמ' שואלת שלרבי זה מעכב והקשו התוס' אבל אפשר להעמיד הבריתא כרבנן ולמה הגמ' צריכה לבאר שזה רק למצוה מן המובחר וכתבו תירוץ ראשון שהגמ' רצתה להעמיד כרבי ותירוץ שני כתבו וז"ל אי נמי י"ל דכ"ש דלרבנן דקשה טפי אמאי חיסר מצוה הא לא מעכבי אהדדי עכ"ל דהינו דלרבנן שזה לא מעכב ודאי יצא את שניהם וצ"ב כוונתם הרי יש מצות תכלת ולבן וא"כ יתכן שיוצא מצות ציצית אבל את הדין שיהיה לבן ותכלת הוא לא יוצא ועיין טה"ק שביאר שכיון שגם לבן לבד יוצא א"כ הוא לא צריך את התכלת שאחריו א"כ אין סיבה שאם התכלת הקדימו שהוא לא טוב וע"ש שהקשה אולי בזה שיש תכלת קודם והוא נטפל לתכלת זה גרע

ולכאורא יש לבאר שתוס' נקטו שהדין סדר ודאי שזה הלכה בקיום של תכלת ולבן יחד אבל בתור קיום של לבן לבד או בתור קיום של תכלת לבד אין שום סיבה שזה יהיה חיסרון א"כ ממילא כיון שיש כאן קיום מצות ציצית ויש כאן גם לבן וגם תכלת בהכרח שקיים את שניהם ולכאורא הצד שזה כן יעכב הוא כנ"ל שיש קיום של עיקר מצות ציצית ויש קיום מיוחד של לבן ותכלת ושייך לדון שכל ששינה הסדר אפילו שיש כאן קיום מצות ציצית אבל אין כאן קיום של תכלת ולבן וצ"ע

#### ב' סיון תש"פ

# סימן ח'

## בסוגיא דטלית שכולה תכלת ובצבע החוטים

### ביאור הסוגיא מ"א:

א] גרסינן מנחות מ"א: טלית שכולה תכלת כל מיני צבעונין פוטרין בה חוץ מקלא אילן מיתיבי טלית אין פוטר בה אלא מינה טלית שכולה תכלת מביא תכלת ודבר אחר ותולה בה וקלא אילן לא יביא ואם הביא כשר אמר רב נחמן בר יצחק לא קשיא כאן בטלית בת ארבעה חוטים וכאן בטלית בת שמונה חוטים ע"כ הגמ' והנה בעיקר הדין המובא כאן שאין פוטר בה אלא מינה מצאנו שני ביאורים בראשונים דרש"י והרמב"ם ביארו שהכונה שיש הלכה שהחוטים יהיו בצבע הטלית מצד שצריך מין כנף ובתוס' כתבו שזה רק מצד זה אלי ואנוהו עוד כתבו התוס' [ובפשוטו זה גם כונת המרדכי] שבאמת אין הלכה כלל שיהיה בצבע הטלית אלא דיש הלכה ששאר מינים אין פוטרין אלא במינו כגון משי למשי וכונת הבריתא דטלית אין פוטר אלא חוטים כמין הבגד אלא שהקשו התוס' שהרי צו"פ פוטר גם בשאר מינים וצ"ל שהכונה של הבריתא אם משתמש לא בצו"פ ובפסקי הרי"ד הוסיף שגם בצו"פ כיון שיש כלאים א"כ אין להשתמש אלא צמר לצמר ופשתן לפשתן וזה דלא כר"י אלא כר"ל [אלא שזה תלוי בשיטות הראשונים מ. בהיתר כלאים בציצית] והנה המימרא הראשונה טלית שכלה תכלת כל מיני ציבעונין פוטרים בה משמע שבשאר צבעים זה לא כך אלא צריך דוקא בצבע הבגד דהרי הדין של חוץ מקלא אילן זה בכל בגד מצד שיחשבו שזה תכלת ועיין טה"ק שתמה מגמ' זו על תוס' ואולי יש כאן חידוש שהיה מקום לגזור להשתמש רק בלבן כדי שלא יחליפו בין שאר מיני ציבעונים לקלא אילן [ועיין חזו"א מה שביאר] וצ"ע

והנה בביאור הגמ' מצאנו שני ביאורים ברש"י ונבאר הדברים בס"ד א. רש"י בפירוש הראשון כתב שהסיבה שבטלית שכולה תכלת אסור קלא אילן מצד שיש גזירה דרבנן שיקח החוטים הנ"ל ויחשוב שזה תכלת ויטילם בבגד פשתן ויעבור על איסור כלאיים והנה לפ"ז מבואר שמצד עיקר מצות ציצית מקיים בזה מצות תכלת ולבן דהינו שקלא אילן זה נחשב צבע אחר מהתכלת וכל האיסור הוא רק מצד גזירה דרבנן והנה לפ"ז הגמ' שואלת שכאן מבואר שהגזירה דרבנן זה פוסל הציצית והגמ' שואלת שיש בריתא שטלית תכלת כדי לקים את המצות לבן מטיל בה שני חוטי תכלת ועוד שני חוטים אחרים וכל הצבעים כשרים בה חוץ מקלא אילן ואם הטיל זה כשר דהינו דבבריתא מבואר שבדיעבד יוצא גם בקלא אילן והגמ' מחלקת שאם יש ד' חוטים בדיעבד זה טוב בגלל שאין חשש שיקח מכאן שני חוטים למקום אחר שהרי צריך ד' חוטים משא"כ אם יש שמנה חוטים יש חשש שיחשוב שהקלא אילן זה תכלת ויקח אותם למקום אחר ועיין שטמ"ק שתמה שגם בטלית בת ד' חוטים יש חשש שיקח שני חוטים שירצה לקיים בבגד זה את מצות תכלת ולבן ויקח את שני חוטי התכלת ויניחם בטלית אחרת וכאן יטיל חוטי לבן ועיין עולת שלמה שכתב שאין חיוב לפרק הציצית בשביל מטרה זו והדבר תמוה דהרי יש כאן חיוב דאוריתא של תכלת ולבן ואולי מה שארבעה מיני תכלת זה לא טוב בתור תכלת ולבן זה רק דין לכתחילה וצ"ע [והנה יש לעיין האם מעיקר הדין מתקים הדין צבע הכנף בקלא אילן או שכמו שזה נחשב צבע אחר מהתכלת לגבי שזה שני מינים ממלא זה גם לא צבע הכנף ופשטות לשון רש"י שלא מתקיים אמנם הטה"ק ביאר שכונתו רק מצד הגזירה דרבנן אמנם כל זה אם הדין צבע לא מעכב דאל"כ כאן על ידי שמניח צבע אחר הוא מבטל המצות תכלת ועיין בזה לקמן]

ב. עוד ביאר רש"י שטלית שכולה תכלת מה שלא טוב קלא אילן זה מצד שיש הלכה לקיום מצות תכלת שזה יהיה שני צבעים שונים וכאן זה נחשב צבע אחד והגמ' שואלת סתירה מהבריתא דמבואר שבדיעבד זה לא מעכב והגמ' מחלקת שאם זה בטלית בת ארבעה חוטים כה"ג זה מעכב דאין כאן שני צבעים אבל בבריתא דמבואר שכשר מדובר שיש שמונה חוטים וביאר רש"י שהכונה שיש שניים תכלת ושתים לבן וחוץ מזה מטיל עוד ארבע קלא אילן דבזה מתקיים ההלכה שיהיה שני צבעים ורק לכתחילה לא יטיל קלא אילן דאנשים יחשבו שזה תכלת והנה לפ"ז לשון הבריתא מביא תכלת וד"א זה עוד שני חוטים של לבן וחוץ מזה לא יבא עוד חוטים של קלא אילן ולכאורא הלשון מאוד דחוק

והנה עיין תוס' לעיל דכתבו דבפשוטו מבואר כאן בסוגין דאין בל תוסיף כשמטיל יותר חוטים ממה שצריך וכתבו שזה רק עד שמונה כיון שאפשר לבאר את הלשון גדילים שיש מהתכלת שני גדילים ומהלבן שני גדילים והנה עיין ב"י שכתב שא"כ זה רק סיבה להתיר ארבע לבן וארבע תכלת אבל לא שמונה לבן או שמונה תכלת אמנם כתב שבטור מבואר שזה טוב ועיין ארצות החיים סימן י"א סקי"ד בסופו שהקשה שהרי בטלית בת שמונה מדובר ללשון הראשון שיש ארבע תכלת וארבע קלא אילן וא"כ לפי טעות האדם שזה תכלת יש כאן בל תוסיף וחייב להורידם וא"כ איך הגמ' מדייקת מזה שמתירין מבגד לבגד הרי כאן חייב להוריד לפי טעותו וללשון השני שמדובר שיש שנים תכלת ושנים לבן ורוצה להטיל עוד ארבע קלא אילן א"כ טלית זה פסולה דהרי יש כאן שש חוטי לבן דהרי הקלא אילן הוא לא טוב בתור תכלת ואיך הגמ' מדיקת שמתירין מבגד לבגד הרי חייב להוריד [אמנם העירו דללשון הראשון יתכן שבאמת כל ראית הגמ' מהדין של ד' חוטים דשם לכתחילה אסור מצד חשש שיחליף והרי שם אין ב"ת] ועיין בשיעור בדין תכלת ולבן שביארנו סברת התוס'

### בטלית שכולה תכלת איך מקימים מין הכנף

ב] והנה הגמ' אומרת טלית שכולה תכלת כל מיני ציבעונים פוטרים בה והנה צ"ע לשיטת רש"י שיש הלכה שחוטי הלבן יהיו בצבע הכנף א"כ איך זה מתקיים כאן ועיין רש"י שכתב שכאן שזה לא יכול להתקיים לכן צריך לכל הפחות שיתקים ההלכה שזה יהיה שני צבעים דהיינו שההלכה של מין כנף בצבע לא יכול להתקיים אבל עדין צריך שלא יהיה תכלת אלא זה יהיה צבע אחר שיתקים הדמיון לשאר טליתות שזה שני צבעים [דהינו שבדין שהלבן צריך להיות בצבע הטלית מונח שני הלכות א. שזה לא כמו צבע התכלת ב. שזה צבע הבגד] ועיין טה"ק בד"ה אם אדומה שכתב שמזה נלמד שהדין צבע הכנף הוא רק לכתחילה שאם זה הלכה בדיעבד א"כ גם כאן זה היה צריך לעכב בקיום מצות לבן

אמנם עיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן ר"פ דמבואר בדבריו שנקט שזה הלכה לעיכובא שכתב שהמשנה שהלבן אינו מעכב את התכלת זה דלא כרש"י דהינו שנקט שהדין צבע הכנף הוא לעיכובא וכן מבואר בסמ"ג שהקשה על רש"י שיש הלכה של צבע הכנף א"כ איך הגמ' אומרת שאדם יטיל קלא אילן במקום תכלת ושואלת שלא יהא אלא לבן וזה ידחה את האיסור כלאים הרי צריך מין כנף והקלא אילן זה לא כנף חזינן שפשיטא ליה שזה מעכב דאל"כ לא קשה מהגמ' שכונת הגמ' שכיון שבדיעבד זה טוב זה מספיק סיבה שיש כאן דחיה ללאו של כלאיים ובאמת שגם לשון הגמ' אין פוטר בה אלא מינה משמע שזה לא רק דין לכתחילה

והנה הגמ' אומרת שבטלית בת שמונה יש חשש שיקח חוטים ולכן גזרו על קלא אילן ובפשוטו הביאור שיקח הקלא אילן ויתלה את זה בבגד אחר שחייב בתכלת אמנם עיין רש"י בד"ה בטלית בת שמונה שכתב שהחשש שיקח את התכלת מכאן וישאיר את הקלא אילן וצ"ב מה החיסרון הרי מקיים בזה הדין של לבן ודוחק לומר שגזרו בגלל שיתבטל מצות תכלת ועיין טה"ק שביאר כונת רש"י אליבא דרבי שזה פסול אם מקיים לבן ללא תכלת והניח בצ"ע למה רש"י ביאר החשש לרבי ובפשוטו מבואר כאן שבאמת גם לרבנן הציצית פסולה על ידי קלא אילן שכיון שיש הלכה של צבע הכנף וכאן בלבן לא מתקים הדין מין הכנף לכן זה מעכב [וכן הוא בהגהות הגראמ"ה]

והנה צ"ב עד כמה שהדין מין כנף מעכב ונימא דמבואר ברש"י שגם בטלית שכולה תכלת אי אפשר לקים בה הדין לבן על ידי צבע שאינו צבע הבגד א"כ למה אם יש חוטי תכלת זה עוזר וודאי אין הכונה שמקים כאן רק דין תכלת לרבנן שא"כ שיקח ארבע תכלת ומהא דמבואר שצריך לקחת שני מיני ציבעונים וכמבואר ברש"י כדי לקיים מצות תכלת ולבן חזינן שיש כאן קיום של שני מינים והנה יתכן לחדש שבדין מין כנף זה לא הלכה דוקא בחוטים של הלבן אלא צריך שיהיה בגדיל מין כנף ובאמת על ידי התכלת מתקים הדין מין כנף וכדחזינן ברמב"ח לעיל וגם רבא שחולק שזה לא סיבה לדין קדימה אבל באמת מתקים בזה הדין של מין כנף וכן משמעות הראב"ד פ"ב ה"ח אמנם בעיקר הדבר שכתבנו בפשוטו בראשונים ל"ח: משמע שפליגי על הראב"ד וס"ל שבתכלת לא מתקים הדין מין כנף [עיין מה שנבאר בזה אי"ה בשיעור הבא] ולפ"ז צ"ל הביאור ברש"י שכיון שזה טלית שאת הדין לבן אי אפשר לקים דהרי צריך מין כנף ממילא כל דינה הוא דוקא על ידי הדין תכלת ומין אחר וצ"ל שהסברא בזה שדין תכלת זה הלכה שקימת רק שצריך יחד אם זה מין לבן ובזה מספיק לעשות מה שאפשר אמנם לעשות רק קלא אילן זה קיום דין שלא קיים שם ולכן לא אומרים שכיון שאי אפשר לעשות מין הכנף ממילא עושים מה שרוצים אמנם הדברים מחודשים ולולי דברי רש"י באמת כיון שזה סוג בגד שחזינן שהדין מין כנף לא מעכב ממילא יוצאים חוב לבן בכל מיני ציבעונים אפילו אם אין בזה תכלת ואולי כל דברי רש"י לרמב"ח

והנה עיין ב"י שטלית שכולה תכלת בזמן הזה שאין תכלת יש להטיל קלא אילן דהינו בצבע הכנף והנה ללשון הראשון א"ש שכאן הרי הצבע של הכנף זה שונה מהתכלת וממילא מדין דאוריתא כך דינו ואין כאן הגזירה דרבנן אמנם ללשון השני ברש"י שגם קלא אילן זה נחשב אותו צבע של התכלת א"כ עד כמה שיש הלכה שבכזה בגד צריך דוקא תכלת א"כ היום אין כאן קיום דין טלית כלל אמנם כל זה אם נימא כרש"י הנ"ל ולכאורא יתכן שכאן שהקלא אילן זה כצבע הבגד דהרי אין היום בגד תכלת כה"ג יכול להטיל צבע הבגד ולא לקים דין התכלת וכל הרש"י בבגד תכלת שבקלא אילן לא מקים הדין צבע הכנף אמנם הדבר מחודש מאוד שלא מקיים בקלא אילן דין צבע הכנף וצ"ע

### בדברי תוס' ששנים תכלת ושתים קלא אילן כשר לרבנן ובגדר הדין שציצית צריכה תמיד ד' חוטים

ג] הגמ' שואלת מהבריתא דמבואר שאם נתן תכלת אם קלא אילן כשר בדיעבד על המימרא שזה לא טוב ועיין תוס' שהקשו שללשון השני של רש"י שהסיבה שזה לא כשר לא בגלל גזירה אלא מצד שהקלא אילן זה לא נחשב כצבע שונה לגבי שיקימו מצות תכלת ולבן א"כ לרבן זה כשר בדיעבד וא"כ אפשר לבאר את הבריתא כשר שמקים מצות ציצית אבל באמת לא מקים מצות תכלת ולבן ומבואר בתוס' שאם יש שני חוטי קלא אילן ושני חוטי תכלת לרבנן זה כשר ובפשוטו הוא מדין שני חוטי תכלת והנה לכאורא היה מקום לדון לשיטת רש"י ריש פרקין שצריך תמיד ארבע חוטים גם בלבן שאין מעכב את התכלת או הפוך א"כ יתכן שהגדר שצריך שהגדיל יהיה או מלבן או מתכלת אבל כאן שזה לא קיום לבן ותכלת וזה לא ארבע לבן ולא ארבע תכלת זה לא טוב [והעיר בזה הטה"ק והחזו"א סימן ג' סקכ"ד] דהינו דיש להסתפק האם לדין ד' חוטים שנלמד מהדין גדילים זה עוד קיום דין נפרד דהינו שהחיוב של לבן זה שני חוטים ולקיום חובת גדילים יש עוד הלכה של שני חוטים ובזה אין את דיני לבן או תכלת או שזה צורת קיום דין התכלת והלבן לבד דהינו שאפשר לעשות את הציצית מלבן לבד או מתכלת לבד ולכאורא נפק"מ אם יתן שלשה חוטי לבן וחוט אחד תכלת או הפוך שאם ההלכה של הגדילים זה שאת המצוה של לבן או תכלת יקימו בארבע חוטים א"כ כאן אין את זה אמנם אם זה רק הלכה שיהיה לזה שם גדיל ולזה לא נאמר ההלכות המיוחדות של לבן ותכלת א"כ גם בכה"ג זה טוב ובפשוטו מדברי התוס' כאן מבואר שזה טוב

והנה עיין גמ' לעיל ל"ח: שדנה שאם הקדים תכלת ללבן יצא ידי תכלת ולא קיים תורת לבן והגמ' שואלת שלרבי שזה מעכב ממילא לא יצא כלל ומשמע שלרבנן ניחא והקשו התוס' ל"ח. בד"ה התכלת בסופם דאם נימא שצריך ד' חוטים א"כ גם לרבנן יש כאן שני חוטי תכלת וזה לא טוב ותירצו שאפילו שזה לא טוב בתור לבן אבל בתור קיום של החיוב של ד' חוטים זה מועיל אמנם השטמ"ק הניח בקושיא ובתוס' [בע"ב בד"ה לרבי] כתבו ליישב שכונת הגמ' שלרבנן שזה לא מעכב וודאי שלא שייך לומר שלא יצא אחד מהם ע"ש [ועיין שיעור הקודם מה שביארנו בכוונתם] ובפשוטו נחלקו בנ"ל דתוס' בקושיא וכן השטמ"ק נקטו שצריך שיהיה ארבע תכלת או ארבע לבן וכאן שלא מתקים לא זה ולא זה הציצית פסולה אמנם תוס' בתירוצם נקטו שלדין ד' חוטים לא צריך את ההכשר הנצרך לדין לבן או לדין תכלת ולכאורא קושית תוס' כאן זה לשיטתם

אמנם בפשוטו יש להוכיח דשיטת רש"י כתוס' דהנה שיטת רש"י שהלבן צריך להיות בצבע הטלית ועיין ב"י סימן ט' שהביא מהסמ"ג להקשות מהגמ' מ. דמבואר שאם יש בבגד פשתן שנים לבן ושנים קלא אילן שזה מועיל בתור לבן וקשה הרי צריך צבע הבגד א"כ הקלא אילן זה לא טוב כי זה לא צבע הבגד ועיין מגן גיבורים סימן ט' סק"ז ובארצות החיים ט' סקל"ב ובחזו"א ג' כ"ה שכתבו דמוכח מכאן שהדין מין כנף זה רק הלכה בשתים הלבן אבל לא בשנים הנוספים ולכאורא יש לבאר שכיון שזה נלמד מדין גדילים ממילא זה הלכה נפרדת ובזה לא צריך שזה יהיה בתור קיום של לבן אלא כל שזה חוטים שכשרים להכשר ציצית זה מועיל וכדברי התוס' ששתים קלא אילן ושתים תכלת זה מועיל ובאמת לדעת הסמ"ג דחזינן שנקט שצריך ארבע של הכשר לבן לכאורא שנים קלא אילן ושנים תכלת באמת לכאורא זה פסול

והנה הארצות החיים והחזו"א ביארו את סברת ההיתר מצד שכיון שהשנים הנוספים זה כנגד התכלת ושם אין הלכה של מין כנף ממילא גם כאן לא צריך כנף ולכאורא לדבריהם אם הטיל שתים תכלת ושנים שאינם מצבע הטלית זה לא יועיל כי בתור תכלת זה לא מועיל וכאן השנים הם במקום הלבן א"כ זה צריך להיות נגד צבע הטלית אמנם א"כ קשה איך ד' תכלת זה טוב הרי השנים זה נגד הלבן וצ"ל שזה וודאי שבדין התכלת אינו מעכב את הלבן מבואר שכל שיש כאן ד' תכלת או ארבע לבן זה מועיל בעצם ורק שיש כאן סברא נוספת שהשנים לבן שהם נגד התכלת לא צריך בהם את המעלה שיש בלבן ולפ"ז יש מקום לומר שגם טלית שכולה תכלת אם יש שנים תכלת ושנים קלא אילן זה לא מועיל גם בתור תכלת וצ"ע אמנם בפשוטו בתוס' דמבואר שבהקדים זה גם מועיל ללבן לכאורא משמע שהדין ארבע חוטים לא משנה מה זה ולשיטתם ודאי קושיתם נכונה

והנה בפשוטו לשטמ"ק שהקשה מהדין הקדים תכלת ללבן דמבואר בגמ' שזה כשר בתור תכלת שהרי אין כאן ד' חוטים וכן לסמ"ג שהקשה על רש"י מהדין של שתים לבן ושנים קלא אילן שזה לא טוב מצד שזה לא צבע הבגד דמבואר שנקטו שההלכה של ד' לבן שיהיה דוקא ד' שראוים ללבן א"כ בשתים תכלת ושתים קלא אילן זה ודאי לא טוב ודלא כתוס' אמנם יש מקום לדון בזה דהנה בפשוטו כה"ג לתוס' יוצא מצות תכלת ולא יוצא מצות לבן דהרי יש כאן שתי חוטי תכלת אמנם עיין חזו"א סקכ"ד ד"ה שם שכתב שיוצא מצות לבן ולא יוצא מצות תכלת ולכאורא הביאור שנקט כמו שביארנו בשיעור הקודם שיש הלכה בציצית שזה יהיה ד' חוטים וזה קיום הדין ציצית ויש עוד תוספת של קיום מצות תכלת שזה מתקיים רק על ידי שני סוגי חוטים תכלת ולבן וכיון שקלא אילן זה לא צבע נפרד מהתכלת ממילא חסר כאן בקיום תכלת ולפ"ז באמת גם אם יש ד' חוטי תכלת אין הגדר שקים מצות תכלת אלא שקים מצות ציצית וכונת המשנה התכלת אינו מעכב את הלבן שמועיל חוטי תכלת ללא חוטי לבן ולפ"ז יתכן שכל מה שהסמ"ג והשטמ"ק שאלו זה עד כמה שיש חיסרון במצות לבן כגון שזה לא צבע הבגד או שהקדימו התכלת א"כ אין כאן קיום מצות לבן אבל כאן שתים תכלת ושתים קלא אילן יש בזה קיום מצות לבן דבתור לבן אין שום הלכות והנה בפשוטו זה נסתר מהגמ' של חסר לבן וקיים תכלת אמנם יתכן שזה בכלל קושית תוס' שם ותירצו שהגמ' נקטה לשון שמתאים למשנה אבל באמת לא יתכן כזה דבר וכן נראה מהחזו"א שם וצ"ע בזה

והנה יש לדון בזה עוד דהנה בפשוטו הסמ"ג שנקט שאם יש דין צבע הכנף ממילא שתים לבן ושתים קלא אילן זה לא טוב נקט שבהקדים תכלת ללבן ולא יוצא את הלבן זה גם מחסר בדין ד' חוטים וכקושית התוס' והשטמ"ק אמנם יתכן לדון שגם הסמ"ג מודה שאין הגדר שצריך קיום ד' לבן או קיום ד' תכלת אלא שס"ל שבאיזה חוטים אפשר לקים הדין גדילים בחוטים שכשרים למצות תכלת או לבן ולא לחוטים שאין להם הכשר בתור מצות ציצית ולפ"ז רק קלא אילן שזה לא ראוי לא למצות לבן ולא למצות תכלת זה חיסרון אבל הקדים לבן לתכלת שזה חוטים שראוים למצות לבן רק עכשיו בפועל זה לא מועיל למצות לבן בזה ודאי שזה מועיל לדין גדילים ולפ"ז בבגד שכולו תכלת דבפשוטו ד' קלא אילן יועיל בתור קיום מצות לבן לא מיבעיא אם אין דין צבע הבגד אלא אפילו אם יש דין צבע הבגד אבל כאן לא שייך לקיים צבע הבגד ממילא כל צבע טוב וכל החיסרון רק שביחד אם תכלת זה לא מועיל לקיום מצות לבן בזה ודאי זה מועיל להשלים לד' חוטים

ובעיקר קושית תוס' עיין קרן אורה ושפת אמת שכתבו שלכאורא כל הבריתא מדובר על הקיום מצות תכלת ולבן ולא רק על הכשר הציצית דהרי מדובר שיש לו תכלת ולבן והדין שאין פוטרת אלא מינה זה הלכה בדין לבן שהרי גם אם זה לא צבע הבגד הוא כשר מצד התכלת וכן בטלית שכולה תכלת דמביא תכלת ודבר אחר זה כדי לקים מצות תכלת ולבן אבל כדי שזה יהיה כשר מועיל ארבע תכלת ולכן גם הסיפא שקלא אילן לא יביא ואם הביא כשר בהכרח הכוונה שקיים בדיעבד מצות תכלת ולבן ויתכן שתוס' ביארו שהכוונה אין פוטר אלא מינה זה על עיקר הקיום של מצות לבן ואחרי זה הבריתא אומרת איך לעשות לכתחילה ולכן אפשר לבאר שהדין של אם הביא כשר זה על עיקר מצות קיום תכלת וצ"ע

#### ג' סיון תש"פ

# סימן ט'

## בביאור סברת רבא מידי ציבעא קגרים

### בביאור המחלוקת של רמב"ח ורבא בדין קדימה בטלית שכולה תכלת

א] מבואר בגמ' מ"א: ת"ר טלית אין פוטר בה אלא מינה ודעת רש"י והרמב"ם והראב"ד פ"ב ה"ח שהכונה שיש הלכה שצבע החוטים של הלבן יהיו כמו צבע הבגד ודעתם שזה נלמד מהדין של מין כנף שזה כולל גם צבע הכנף אמנם תוס' שם כתבו ביאור אחד שזה רק הלכה מצד נוי הטלית דהינו שאין הלכה מדיני ציצית מהתורה שיהיה דומה וכתבו שהדין נוי מצוה זה רק דרבנן עוד כתבו לדון שכונת הגמ' שצריך חוטי משי למשי והקשו על זה הרי צו"פ פוטרים גם שלא במינן אמנם הרי"ד כתב שהכונה שפוטר צמר לצמר ופשתן לפשתן וזה דלא כר' יהודה שצמר פוטר בפשתן וכן הפוך אלא כר"ל ע"ש

והנה הגמ' ל"ח: מבארת כוונת המשנה הלבן אינו מעכב את התכלת שאם הקדים את חוטי תכלת ללבן זה לא מעכב ולפ"ז התכלת אינו מעכב את הלבן הכונה במקרה שהיה צריך להטיל תכלת ברישא ועשה הפוך וצ"ע הרי אדרבא זה דינו שהלבן בראש והגמ' מביאה דרמב"ח ביאר שהכונה בטלית שכולה תכלת דמצוה להקדים תכלת ברישא מצד הכנף מין כנף וכה"ג אם הקדים הלבן יצא ורבא שואל מידי ציבעא קגרים ועיין תוס' שהקשו מכאן על שיטת רש"י שיש דין צבע הכנף הרי ברבא מבואר שאין כזה הלכה וצ"ב דעת רש"י וכן צ"ב יסוד המחלוקת של רמב"ח ורבא

ועיין השגות הראב"ד [וכן ביאר החזו"א] דמשמע שבאמת סברת רמב"ח שהסיבה שאמרה התורה להקדים את הלבן ברישא כיון שזה צבע הכנף ולכן כה"ג שהתכלת הוא צבע הכנף יש להקדימו קודם הלבן והנה בלשון התורה מבואר שיש בתחילה הטלה של ציצית ואחרי זה יש עוד דין של הטלה של פתיל תכלת ולכאורא היה מקום לומר שזה עצמו המקור שצריך קודם הלבן ואחרי זה התכלת אמנם צ"ב מה שהגמ' מביאה את הדרשא של הכנף מין כנף ולכאורא הביאור שהיה אפשר לומר שהתורה מדברת גם שהחוטים תכלת וא"כ שניהם זה אותו דבר ולא שייך דין קדימה ולכן הגמ' מביאה את הפסוק הכנף מין כנף שיש הלכה שהחוטים יהיו בצבע הבגד וסתם טליתות הם לא תכלת כמבואר ברש"י ממילא יוצא שהתורה דיברה בחוטי לבן ועליהם תכלת וא"כ כיון שהתורה כתבה צורה שקודם לבן ואחרי זה תכלת לכן יש כאן הלכה להקדים התכלת ללבן

והנה לפ"ז היה מקום לומר שטלית תכלת גם הציצית עצמה צריכה להיות תכלת דהרי דינה שיהיה מין כנף אמנם מדויק בסוגין וכן מפורש ברש"י לקמן מ"א: שצריך שזה יהיה צבע אחר ועיין רש"י שם שביאר שכיון שרוב טליתות לבנים ושם זה שני צבעים ממילא ודאי נאמר כאן הלכה שהחוטים של הציצית והפתיל תכלת זה לא אותו צבע וממילא גם בצבע הטלית תכלת צריך חוטים שהם לא תכלת והנה יש להסתפק בהא דהקדימה התורה הלבן לתכלת האם זה הלכה שהחוטים שמתקים בהם הדין לבן הם קודמים או שזה מצד שיש בהם קיום דין של מין הכנף לכן זה קודם עוד יש לדון האם בטלית תכלת ששם יש הלכה שהלבן לא יהיה צבע הבגד אין דין צבע הכנף כלל או שזה מתקיים בתכלת ורמב"ח חידש שני דברים א. שהסיבה שהקדימה התורה את הלבן זה מצד שהוא צבע הכנף ב. שבטלית שכולה תכלת הדין צבע הכנף מתקיים בתכלת ולכן נקט שבטלית שכולה תכלת יש להטיל התכלת ברישא

ויש להסתפק במה רבא חולק דיתכן שבאמת מודה שמתקיים בתכלת הדין צבע הכנף רק שס"ל שהדין קדימה הוא לא קשור לצבע אלא שזה הלכה שהחוטי לבן הם קודמים אמנם יתכן שגם הוא מודה שיסוד הדין קדימה הוא מצד הצבע רק שס"ל שבתכלת לא מתקיים הדין צבע הבגד וממילא זה לא סיבה להקדים ועיין השגות הראב"ד פ"ב ה"ח שביאר שכונת רבא שמה שהקדימה התורה את הלבן לפני התכלת זה לא מצד שהוא צבע הבגד אלא שיסוד ההלכה שחוטי הלבן קודמים לחוטי התכלת ולכן גם אם המין כנף יהיה בתכלת בכל אופן הלבן יקדם והנה בפשוטו לפ"ז רבא גם מודה שיש הלכה בגדיל שיהיה מין כנף אפילו שזה טלית תכלת כרמב"ח וזה מתקים בחוטי התכלת רק דפליג שהדין קדימה זה לא מחמת הדין צבע הכנף וכן הוא בלשון הראב"ד שם ועיין עמק ברכה שכתב שלפ"ז בטלית תכלת שהדין מין כנף מתקים בתכלת רבי מודה שהלבן לא מעכב דהרי כל מה שנקט שמעכב זה מהפסוק של מין כנף וכאן זה מתקיים בתכלת אמנם ודאי לא משמע כך ובפשוטו צ"ל שהדין עיכוב ודאי מסתבר שזה לא מחמת הדין מין כנף אלא בגלל הקיום של החוטי לבן

והנה עיין רש"י שכתב הואיל ורוב טליתות לבנות לבן קגרים ולהכי כתיב תכלת אחר הכנף דלעולם יהא המאוחר עכ"ל והנה יש לבאר כונתו שהכונה שהדין קדימה הוא בחוט שבו מתקים הדין לבן אמנם לכאורא אין זה כונתו דמה צריך להגיע לרוב טליתות לבנות הרי עיקר הסברא שהדין קדימה נאמר על החוטים שבהם מתקים הדין ציצית וכיון שצריך שני צבעים ממילא הוא קודם אלא משמע כונתו כדביאר בטהרת הקודש שכיון שסתם טליתות לבנות [והכונה כמבואר בתוס' שזה לא צבע תכלת ואין כונתו כמו שכתב בתחילת סוגין שסתם טליתו לבנות דשם בא לבאר את לשון המשנה למה קראו לזה לבן כמבואר בטה"ק] ממילא צבע תכלת שיש בו קיום דין הוא לא נחשב מין הכנף ולכן אין דין להקדימו אמנם צ"ב שגם לא יהיה דין קדימה של לבן שהרי גם בו לא מתקים הדין מין כנף ולא משמע כן וצ"ל שיסד דין תורה להקדים את מי שמתקים בו הדין מין כנף וכל שאין כאן קיום בפועל ודאי שיש להקדים את מי שבעלמא הוא נחשב המין כנף ויתכן לדון מצד סברת תוס' שזה עצמו שבלבן ובבגד אין הלכה בצבע ובתכלת יש הלכה בצבע לכן חוטי הלבן הם יותר נחשבים כצבע הבגד ורמב"ח נקט שכאן הדין מין כנף של צבע מתקים בתכלת [ורבא חולק שזה לא מתקים בתכלת וממילא צריך להקדים הלבן]

### בביאור דברי התוס' מידי ציבעה קגרים

ב] ולכאורא כן מבואר בתוס' ונבאר דבריהם וכתבו וז"ל **וצריך לומר דסתם טליתות שלהם היו גם משאר מינים דרבא הוא דדריש לקמן מדכתיב הכנף מין כנף דשאר מינים במינם פוטרין** דהיינו שאין כונת רש"י שסתם טליתות זה פשתים שזה לבן כמו שביאר רש"י בע"א שהרי רבא אמר שלומדים מכאן שגם בשאר מינים צריך מין כנף חזינן שמדובר על כל המינים [ורש"י בע"א שכתב שסתם טלית זה פשתן ביאר הטה"ק שזה הולך על זמן חז"ל ולא על התורה] **ומיהו תימא אם היו רגילים בטלית של צמר נהי דלא אירי קרא באותו שהוא צבוע תכלת מכל מקום אירי בצבע שצבוע צבע אחר כי היכי דדרשינן כלך וסריקין וחוטי תכלת הוו טפי מינא דידיה מחוטי פשתן וא"כ לישני הכי דכי מקדים לבן של פשתן בטלית צמר לית לן בה** דהיינו דהקשו שכיון שמדובר על כל המינים א"כ זה גם כולל צמר ואפילו דמבואר שסתם טליתות זה לא תכלת אבל אין הכונה שזה לא צמר דהרי מרבים גם כלך ושיראים חזינן שמדובר על כל המינים וא"כ זה גם צמר [והטה"ק כתב שהיה מקום לומר שמדובר רק במין לבן וממילא צמר לא רגילים לעשותו לבן וזה אלא בכלל התורה ולזה הוכיחו מכלך שהוא גם לא לבן וזה בכלל התורה] ועד כמה שדיברה התורה גם בצמר א"כ גם בצמר מתקיים הדין מין כנף מצד המין וא"כ קשה בבגד צמר צבוע והחוטים לא כמו צבע הבגד והם פשתן שבזה היה צריך להקדים התכלת מצד שבו מתקיים הדין מין כנף דהינו שכל סברת הגמ' רק שבתכלת לא מתקים בצבע דין מין כנף וממילא זה לא סיבה להקדימו אבל הקשו שבכה"ג שמצד הצבע אין כאן סיבה להקדים א"כ יהיה דין קדימה מצד ההלכה של מין כנף של המין ובזה התכלת הוא מינו ולזה הקדימו שמדובר גם בבגד צמר דאל"כ גם על זה היה אפשר לומר שבצמר לא מתקיים הדין מין כנף דסתם טליתות זה לא צמר

ועיין טה"ק ועולת שלמה שהקשו שהרי תוס' לעיל ביארו שהמין זה לא סיבה להקדים ולכן גם בלבן פשתן ותכלת צמר צריך להקדים הלבן וע"ש שביארו דשם מדובר שצבע הלבן כמו הבגד אבל כאן מדובר שצבע הלבן לא כמו הבגד וממילא כה"ג דנו תוס' שהדין מין כנף יתקיים בזה שהוא מין הבגד והנה צ"ב הרי שיטת רש"י שהחוט לבן צריך להיות בצבע הבגד וא"כ תמיד הלבן הוא כבגד ולא משכחת ליה שאין דמיון בצבע הבגד ובפשוטו צ"ל שתוס' נקטו שזה רק דין לכתחילה [וכמבואר בטה"ק מ"א:] ושאם אין לו יכול להטיל של שאר צבעים או נימא שכונתם בבגד שכולו תכלת ולפ"ז הקשו שאפילו שכיון שרוב בגדים לבנים א"כ בצבע התכלת לא מתקים הדין מין כנף אמנם לכאורא אם נדון מצד מין הבגד בזה כיון שבלבן יש גם סוג של צמר ומתקים בזה הדין מין כנף ממילא כאן זה יתקיים בתכלת וממילא מצד זה נקדים התכלת דהינו שנקטו כנ"ל שיסוד תירוץ הגמ' שכיון שרוב בגדים הם לא תכלת ממילא בצבע התכלת לא מתקים הדין מין כנף אבל הוקשה להם שזה יחשב מין כנף מצד המין ותירצו **וי"ל כיון דקרא ע"כ לא איירי בצבוע תכלת דהא כתיב מין כנף וכתיב פתיל תכלת אלמא תכלת לאו מין כנף הוי ואע"ג דמ"מ הוי טפי מינו לא חשיב מידי דהא לא הוי בכלל מין כנף דקרא עכ"ל** ועיין טה"ק שביאר כונתם שחלקו על רש"י שזה מצד שרוב טליתות אינם תכלת שזה סברא על **צבע** תכלת שהוא לא נחשב מין כנף אלא עיקר הסברא שכיון שהתורה לא דיברה על צבע תכלת דהרי כתוב מין כנף ותכלת דהינו שהלבן כאן הוא מין כנף א"כ נתחדש שהחוט שבו מתקים הדין תכלת לא נחשב מין כנף ולכן זה סיבה שאף פעם לא יתקים בו דין מין כנף ותירצו עוד **ועוד יש לפרש דצביעה דלאו מצוה לאו מידי הוא** דהיינו דכיון דהבגד שצבוע תכלת אין בצבע הזה שום קיום דין ובתכלת יש קיום דין ממילא גם אם נבוא לדון מצד צבע הבגד זה נחשב שהחוט והבגד זה אותו צבע כיון שבשניהם אין דין צבע משא"כ בתכלת ולפ"ז בהכרח שאין דין שהלבן יהיה כצבע הבגד שהרי כתבו שהלבן והבגד אין בהם דין צביעה ולכן ביארו את הגמ' לקמן רק מצד נוי מצוה או שכונת הגמ' לא ביחס לצבע אלא ביחס למין

והנה מבואר בתוס' שנקטו בכונת רש"י שאין הדרשא סתם שיסוד הדין קדימה הוא בחוט שמתקים הדין לבן שאל"כ אין שום מקום להקשות שביחס לפשתן התכלת יחשב קודם דהרי תמיד הלבן קודם לתכלת אלא בהכרח שכל יסוד הסברא שרבא חולק שבתכלת לא מתקים הדין מין הכנף ולכן הקשו שבמקום שהוא מין הבגד והלבן הוא לא מין הבגד יתקים בו הדין מין הכנף ולכן הוא יקדם

העולה מכל הנ"ל שבביאור סברת רבא מידי ציבעה קגרים לראשונים שיש דין צבע הבגד, דעת הראב"ד שיסוד הדין קדימה מצד השם לבן ולא מצד שהוא מין הכנף ובאמת הדין מין הכנף מתקיים בתכלת אמנם דעת רש"י ותוס' שרבא חולק שבתכלת לא מתקים הדין מין כנף וממילא הלבן קודם שזה נחשב שהוא החוט שמתקים בו הדין מין כנף

והנה יש לדון בטלית של קלא אילן בזמן הזה האם יש הלכה להטיל מין הכנף והנה לפירוש הראשון של רש"י לקמן שמתקים הדין של שני צבעים בקלא אילן דהינו שזה נחשב צבע חלוק א"כ אם יש בגד קלא אילן מתקיים בזה הדין צבע הכנף אבל ללשון השני ברש"י שקלא אילן זה נחשב אותו צבע של התכלת א"כ לכאורא זה תלוי בנ"ל דלראב"ד שיש דין צבע הכנף גם בתכלת א"כ יש כאן הלכה של צבע הכנף אמנם לרש"י ותוס' שנתחדש שתכלת לא מתקים בו הדין צבע הכנף א"כ לכאורא כאן לא יהיה דין צבע הכנף ועיין ב"י שנקט שיש דין צבע הכנף אמנם בפשוטו למד כביאור הראשון של רש"י שזה דעת רוב הראשונים אמנם עיין בשיעור הקודם ס"ח סק"ב שכתבנו לדון שזה ודאי שכל שזה בגד של קלא אילן מתקים בקלא אילן דין מין כנף ורק אם רוצים לקיים מצות תכלת בזה אי אפשר לתת קלא אילן

והנה לתוס' שנקטו שאין כזה הלכה שיהיה צבע הטלית א"כ צ"ב מה סברת רמב"ח ועיין חזו"א ג' כ"ה שכתב שזה ודאי שיסוד דין קדימת הלבן מצד שהוא משתוה לכנף ולכן גם אם לא עשו אותו צבע כנף קבעה התורה שהוא נחשב כדבר שמשתוה לכנף כיון שכך הדרך אמנם בטלית תכלת שלא שייך שם שהחוט ישתוה לבגד בזה נקטה הגמ' דהשווי מתקים בתכלת ורבא דוחה שאין שום משמעות לצבע ויסוד הדין קדימה מצד שבו מתקים הדין לבן

והנה בפשוטו צ"ע עוד לתוס' שאין דין צבע הבגד א"כ מנ"ל שחוטי הלבן הם לא תכלת הרי בדין מין כנף לא נאמר שצריך צבע הבגד ויתכן שודאי שמשמעות התורה ציצית הכנף שזה צבע הכנף אבל לא בתור שזה הלכה שצריך להיות כך וממילא נלמד שצריך שני צבעים או יתכן שעיקר מכון התורה שזה צבע הבגד בתור שזה לא יהיה צבע תכלת

### ישוב העיטור והמרדכי ודעת הרשב"א

ג] ובעיטור הובא בב"י כתב לחלק שאם החוטים הם צבע לבן בזה אין הלכה שהם יהיו צבע הכנף ואם הם צבועים בזה צריך להיות צבע הכנף והנה צ"ע שא"כ למה רבא לא ביאר שהדין תכלת קודם ללבן במקרה שהחוטים צבועים וצ"ל שכיון שלשון המשנה התכלת אינה מעכבת את הלבן משמע שעל זה מדובר ולכאורא לפ"ז באמת כה"ג יהיה דין להקדים את התכלת וכרמב"ח והנה עדין צ"ע לשון הגמ' מ"א: אין פוטרת אלא מינה [וכבר תמה בזה בארצות החיים] וע"ש שביאר הכונה אם אין לו חוטי לבן וכן לגבי טלית שכולה תכלת שיכול להטיל כל הצבעים הכונה אם אין לו חוטי לבן ובפשוטו מבואר מזה שנקט שזה לא מעכב וכל הדין צבע הכנף זה רק דין לכתחילה אמנם העירוני דאינו ראיה דהרי הוא ס"ל שהדין צבע הכנף מתקיים בתכלת וא"כ יתכן שרק לכן זה לא מעכב

ועיין מרדכי שכתב שכונת הבריתא אין פוטר אלא מינה בשאר מינים ועיין ביאור מהר"ם בענט שביאר שהכוונה כתוס' שאין כונת הבריתא כלל לגבי צבע הבגד אמנם עיין ב"ח סימן ט' שכוונתו שאם זה בגד של שאר מינים בזה צריך צבע הטלית משא"כ בבגד של צו"פ ששם צו"פ פוטר בהם אין דין שצבע הבגד ועיין הגהות מהר"ם בענט דבפשוטו כונתו שמתי שכל הפוטר זה מצד מינו בזה צריך שגם יהיה צבע הבגד משא"כ כשהדין פטור הוא לא ממינו בזה לא צריך צבע הבגד וע"ש שתמה הרי צו"פ פוטר בכל דבר א"כ גם בשאר בגדים כל שנותן צו"פ בזה אין דין צבע ועיין ארצות החיים ס"ט סק"ד שכתב ששיטת המהר"ם שרק אם יש גם צמר וגם פשתים זה פוטר והאופן הרגיל שלא מטילים כלאיים אלא תכלת שזה מצמר ושאר מינים בלבן אמנם קשה עוד כמו שהקשה המהר"ם בענט שרבא יענה שמדובר בשאר בגדים ועיין בארצות החיים מה שישב ויתכן שלשון המשנה ודאי כולל גם בגד צמר ומשמע שגם על זה אמרה המשנה שהלבן אינו מעכב את התכלת

ועיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן ר"פ וכן הוא ביש"ש ביבמות בשם הראב"ן שכתב שדבר זה האם צריך צבע הבגד תלוי האם שאר מינים חייבים בציצית שאם חייבים ודורשים מין כנף שהכונה משי למשי א"כ אין לנו מקור לחדש שיש דין צבע הבגד אמנם לשיטות שרק צו"פ חייב בציצית א"כ בהכרח הדין מין כנף בא לומר שצריך צבע הבגד ולפ"ז רבא לשיטתו הקשה שמידי ציבעא קגרים אבל לשיטות שרק צו"פ חייב באמת יש דין צבע הבגד והבריתא מ"א: סוברת שרק צו"פ חייב והנה לענין הלכה הראב"ן כתב שכיון שאנו חוששים לשיטות שרק צו"פ חייב ממילא צריך לחוש שיש דין צבע הבגד אמנם בשו"ת הרשב"א כתב שהמנהג שלא להקפיד שיהיה צבע הבגד וביאר שקי"ל כרבא שאין כונת הפסוק צבע הבגד ומעמידים את זה על הדין להקדים בכריכות את הלבן וכתב שהמקור לפסוק כרבא מהמשנה התכלת אינו מעכב את הלבן וצ"ב כונתו הרי שם יש ארבע תכלת ובזה לא צריך צבע הבגד ומבואר שנקט שהדין מין כנף זה הלכה בגדיל ולכן נקט שבטלית שכלה תכלת זה מתקים בתכלת אבל אם זה לא תכלת אין סיבה שיועיל אמנם צ"ב הרי יש פסוק לרבות שהלבן לא מעכב את התכלת וצ"ל שנקט שכונת רבנן שלא לדרוש כרבי אבל מה שזה לא מעכב הוא מסברא ולגבי הדין מין כנף זה כן מעכב כמבואר בגמ' וצ"ע

#### י' סיון תש"פ

# סימן י'

## בסוגיא דגרדומין

### בדין איגרדם תכלת האם מקיים תכלת ולבן או רק לבן

א] מבואר במתניתין ל"ח. התכלת אינה מעכב את הלבן הלבן אינו מעכב את התכלת והגמ' אומרת דבפשוטו המשנה כרבנן שאחד לא מעכב את השני ולפ"ז הכונה שאם יש לבן לבד או תכלת לבד הוא מקים רק את מה שיש וודאי שמחובתו להשלים את השני לקים את שני המצוות אמנם רבא מעמיד המשנה כרבי ומבאר כגון דאיגרדם תכלת וקאי לבן או איגרדם לבן וקאי תכלת והנה יש לעיין האם גם כאן הכוונה שכל שבתחילה היה את שניהם ונשאר אחד מהם יוצא רק אחד מהם רק אפילו דבעלמא זה מעכב כאן כיון שזה היה בתחילה זה לא מעכב וכן משמעות המשנה מהא דלא כתוב התכלת אינו מעכב את הציצית או דכאן כונת הגמ' שזה לא מעכב דבאמת הוא יוצא את שני המצוות ולפ"ז צריך לדחוק את לשון המשנה שכיון שזה לא מעכב בלבן ממילא יוצא הכל ועיין קדושת יו"ט סימן ל"ו שהאריך בזה

ובפשוטו מצאנו דנחלקו בזה הראשונים דהנה עיין לשון תוס' שכתבו מהני השלם על חברו וכן הוא בלשון הרא"ש דמהני השלם על חברו כאילו כולן שלימים וכן הוא בלשון המרדכי דמהני השלם על גרדומי חברו ומשמעות הדברים שהכונה שאחד מועיל לחברו דהינו שלא רק שכה"ג מה שנשאר קיים הוא כשר אלא זה מועיל כאילו השני קיים וכן מוכח מתוס' שכתבו שגם לשיטות שלרבנן מספיק שתי חוטים בכל אופן משמעות הגמ' שהדין גרדומין זה גם לרבנן וכאן הרי כל הנפק"מ לגבי קיום מצות תכלת אמנם עיין רמב"ם שכתב פ"א ה"ד וז"ל והתכלת אינו מעכב את הלבן והלבן אינו מעכב את התכלת כיצד הרי שאין לו תכלת עושה לבן לבדו וכן אם עשה לבן ותכלת ונפסק הלבן ונתמעט עד הכנף ונשאר התכלת לבדו כשר עכ"ל ועיין קרן אורה ומשכנות יעקב סימן י"ט ובביאור מהר"ם בענט אות ד' שדייקו שכמו שברישא הכונה שמקים לבן ללא תכלת גם בסיפא הכונה שמקים תכלת ללא לבן אבל אין הכוונה שמקים את שניהם [והנה האחרונים נקטו שכל דברי הרמב"ם רק לרבנן אבל לרבי בהכרח שמקים את שניהם אמנם הדברים מחודשים שבכונת רבא יש שני כונות ובכ' הגרי"ז נקט שגם לרבי זה כך והנה עיין מהר"ם בענט שכתב שבדעת רבי גם המרדכי מודה ויתכן שגם לרבנן ונפק"מ שמקים את הדין של שני חוטים אבל כה"ג חייב להטיל עוד שתים מצד שחסר לו את הדין של כנגד לבן ונפק"מ שבשבת שלא יכול להטיל עוד שתים מקים מצות שני חוטים כה"ג ודו"ק ואין זה במשמעות הפוסקים]

ובפשוטו מצאנו שנחלקו בזה לשיטתם האם צריך שישאר משהו מהלבן שלשון הרמב"ם ונתמעט עד הכנף ומשמע שלא נשאר לבן כלל וכן סיים ולא נשאר אלא תכלת לבדו וכן עיין בפיה"מ מהדורת א"י [נדפס במשניות] שכתב וז"ל ואבד הלבן ולא נשאר דבר ממנו תלוי ונשאר התכלת לבדו עכ"ל אמנם עיין תוס' בד"ה אלא שכתבו וז"ל ולא נשתייר אלא כל שהוא עכ"ל וצ"ב למה לא ביארו שלא נשאר כלום ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שתוס' נקטו שהגדר שיצא מצות לבן ולכן נקטו שזה רק שייך אם קיים עוד חלק מהלבן אמנם הרמב"ם למד שמקים רק תכלת וממילא גם אם נשאר התכלת לבד יצא ידי חובתו

והנה עיין בעל העיטור [שער א' סוף החלק הראשון] שהביא מרבינו ברוך [הדבר נמצא בתשובות הגאונים עמנואל סימן קמ"א] שהוכיח שהלכה כרבי שהתכלת מעכב את הלבן ובזמן הזה לא מקימים מצות ציצית מהדין גרדומין שהוא רק נפק"מ לרבי והעיטור חלק עליו שגם לרבנן זה נפק"מ שמקיים מצות תכלת ומשמעות הדברים שם שנקט שלרבנן מספיק שתי חוטים ולכן לרבנן אין נפק"מ בדין גרדומין שהרי זה כשר מצד השני חוטי לבן תכלת או לבן שנשארו והעיטור חלק דנפק"מ שזה נחשב שמקים מצות תכלת ולבן ובפשוטו דעת רבינו ברוך שגם הדין גרדומין זה לא מועיל שקים את שני המצות אלא רק לגבי הכשר הציצית וממילא זה רק נפק"מ לרבי שזה מעכב אמנם העיטור נקט שזה נפק"מ שזה נחשב שקיים את שני המצות וממילא זה גם נפק"מ לרבנן [ובעיקר שיטת העיטור האם מספיק שתי חוטים ע"ש שלכאורא יש בזה סתירות בדבריו ועיין לקמן מש"כ בסוגיא דסדין בציצית]

והנה צ"ב בדעת הרמב"ם ורבינו ברוך שנקטו שהדין גרדומין מועיל לגבי שזה לא יעכב אחד את השני ולא לגבי שמקים המצוה הרי לרבי שאחד מעכב את השני עד כמה שיש כאן דין גרדומין וזה נחשב שיש את שניהם למה שלא יקים מצות לבן

והנה בעיקר דין גרדומין מבואר בגמ' לעיל ל"ה: שזה רק עוזר לגבי תשמישי מצוה ולא לגבי תשמישי קדושה וצ"ב החילוק ועיין ק"ש ח"ב סימן ל"ד שהביא בשם הג"ר יהושע זליג דהדין שיעור שמצאנו בתורה לפעמים זה הלכה בקיום המצוה דהינו שמעשה המצוה צריך לעשותו בשיעור מסוים ולפעמים זה רק בשם חפצא של המצוה דהינו שיסוד הקיום מצוה הוא בחפצא מסוים וכדי שלדבר יהיה שם החפצא צריך שיעור אבל לא שזה הלכה בקיום המצוה וכתב שיש להסתפק גם בדין י"ב גודלין שצריך בציצית האם זה הלכה בחלות שם חפצא של ציצית או שזה הלכה בקיום מצות ציצית וכתב נפק"מ שגם לו יצויר שיהיה ציצית של י"ב גודלין אבל ילבש רק חלק שאם הדין שיעור הוא הלכה בחפצא ממילא כיון שיש כאן חפצא של ציצית אין הלכה ללבוש הכל משא"כ אם זה הלכה קיום המצוה צריך שילבש כל הציצית [ואין זה מוכרח דיתכן שכל שלא לובש כל החפצא זה נחשב שביחס ללבישה אין כאן חפצא שלם] וע"ש שביאר שכל הדין גרדומין שייך רק אם יסוד הדין שיהיה חפצא של ציצית והשיעור הוא ביצירת החפצא של הציצית בזה שייך לומר שכל שכבר חל שם ציצית ממילא זה נשאר בשם ציצית אבל אם זה שיעור בקיום המצוה א"כ מה יעזור שהיה לזה פעם שיעור ציצית אבל עכשיו הוא מחויב ללבוש י"ב גודלין והוא לא לובש י"ב גודלין וכמו בדין ד' ציציות שאין דין גרדומין שזה לא רק ביצירת החפצא של הציצית אלא שהקיום מצות ציצית שיש בד' כנפות וע"ש שביאר לפ"ז שבתשמישי קדושה זה שיעור בקיום המצוה משא"כ בתשמישי מצוה זה הלכה בחפצא של המצוה וע"ש בק"ש שתמה עליו מהיכי תיתי שזה כך אמנם עיקר הדברים שדין גרדומין הוא בחפצא וודאי מסתבר כדבריו [ועיין ק"ש שביאר שבקדושה לא מועיל שפעם זה היה חפצא אלא צריך כל הזמן שכיון שיש כאן חלות קדושה וזה מעכב בקיום הדין לזה צריך שבפועל יהיה לזה עכשיו התואר של הדבר]

ובפשוטו עיקר היסוד מבואר בשו"ת חת"ס סימן רנ"ו שהקשה למה בשופר ובלולב אין דין גרדומין ובציצית יש דין גרדומין וביאר שרק בציצית שיש כאן חלות שם ציצית שיך דין גרדומין משא"כ בלולב ושופר שאין כאן שום חפצא וכונתו דשם בהכרח השיעור בקיום המצוה וממילא לא שייך בזה גרדומין והק"ש הוסיף שגם בדבר שיש בו חפצא אבל הלכה שנאמרה בקיום המצוה אין בזה דין גרדומין [ועיין חת"ס שם שתמה בדין שירי איזוב שהרי זה אין שום בעשיה של הדבר אלא רק במעשה ההזאה וכתב דשם זה מדין שירי טהרה שכיון שהזו מזה כבר חל על זה שם מטהר וע"ש שהניח בצ"ע]

ולפ"ז לכאורא יש לבאר את המבואר ברמב"ם שהדין גרדומין עוזר לקיום מצות ציצית אבל לא לקיום המצות לבן דבדין תכלת ולבן לרבי אפילו שזה מעכב אחד את השני אבל גם הוא מודה שיש כאן שני קיומים תכלת ולבן אמנם מה שמעכב אחד את השני אין הכונה שרק אם מקים את שניהם יוצא את המצוה אלא זה הלכה ביצירת החפצא של הציצית שרק בזה שיש בו תכלת ולבן יש לו שם של ציצית וממילא הדין גרדומין עוזר על השם ציצית הכללי אבל לגבי הקיום של המצוה בזה לא שייך גרדומין וכנ"ל ובדעת הראשונים שנקטו שהדין גרדומין הוא בהכרח גם לקים מצות תכלת יתכן מצד שנקטו שהדין לרבי שאחד מעכב את השני הביאור שאין קיום מצות לבן ללא תכלת וממילא עד כמה דנימא שבסוגין רק מקים את הלבן ממילא אחד מעכב את השני והנה בגמ' לעיל מבואר שאם הקדים תכלת ללבן אם לא יוצא הלבן גם לא יוצא התכלת לרבי ולנ"ל היה מקום לחלק דבתור החפצא של הציצית יש כאן את שני המינים וזה רק הלכה בקיום המצוה אמנם הביאור בגמ' שכמו שזה מחסר בקיום המצוה זה גם מחסר בחפצא של המצוה ודו"ק בזה ובזה א"ש שתוס' נקטו שודאי נשאר משהו מהלבן מצד דנקטו שאם לא נשאר כל הדין גרדומין רק שייך על החפצא והרי לרבי מעכב הקיום מצוה בשניהם וזה לא שייך אם לא נשאר כלום

והנה הרמב"ם הביא מהספרי שתכלת ולבן זה מצוה אחת ועיין רמב"ן בסה"מ שהשיג שיתכן שזה לרבי שאחד מעכב את השני אבל לרבנן יתכן שזה שני מצוות ומבואר שנקט שלרבי אין הביאור שזה שני קיומים כמו לרבנן רק שאחד מעכב את השני אלא שזה קיום אחד אמנם בדעת הרמב"ם לנ"ל שהדין מעכב זה בחפצא של הציצית אבל מצד הקיום גם לרבי חזינן שזה שני קיומים א"כ אין סיבה לומר שלרבי זה מצוה אחת יותר מלרבנן ודו"ק בזה

### ביאור דברי התוס' בד"ה אלא

ב] והנה בעיקר דין גרדומין המבואר בסוגין עיין תוס' שהביאו מר"ת שיש כאן שני דברים א. שמדובר ששני החוטי לבן או התכלת נשארו בשלמותם ב. גם שני החוטים שנחתכו מדובר שיש בהם שיעור כדי עניבה וכתבו שגם היום שיש רק שני לבן יועיל אם שני חוטים קימים לגמרי ובשתים השניים יש שיעור כדי עניבה וכתבו תוס' לדון שכל הדין שאחד מועיל לחברו זה רק לרבי שזה מצוה אחת ממילא שייך לדון שאם חצי מהמצוה קימת ממילא שייך לדון שכאילו הכל קיים אבל לרבנן שזה שני מצוות זה לא יועיל וכתבו שגם לרבנן הרי צריך תמיד ד' חוטים א"כ זה מצוה אחת וכתבו שלשיטות שמספיק שתי חוטים א"כ ודאי כל שנשארו שתי חוטים זה מועיל וחזרו והקשו שלא מסתבר שכל הסוגיא לרבי ולא לרבנן

והנה צ"ב מה חזרו והקשו שהסוגיא לרבי ולא לרבנן הרי ביארו היטב שגם לרבנן זה מצוה אחת ועיין טהרת הקודש שביאר שכל קושיתם לשיטות שתמיד מספיק שתי חוטים א"כ זה באמת שני מצות וא"כ הסוגיא רק לרבי ובקרן אורה כתב שכונתן לחזור ולהקשות על תחילת דבריהם שדנו שרק לרבי עוזר גרדומין שלא מסתבר שהגמ' דלא כהילכתא ובאמת הרא"ש הביא י"מ שכל הסוגיא רק לרבי ולהלכה לא מועיל גרדומין אפילו שנקט שצריך ד' חוטים וכתב שזה לא מסתבר שהסוגיא דלא כהילכתא והנה מבואר מדבריהם שנקטו שאם מועיל דין גרדומין לדידן בארבע לבן א"כ סוגין זה גם לרבנן דהינו שגם בשתי לבן ושתי תכלת יועיל גרדומין לרבנן ויקים מצות תכלת ולבן ולכן הוקשה להם שאם ר"ת אמר שבד' חוטין יש דין גרדומין כי זה מצוה אחת ממילא גם בתכלת ולבן זה כך

אמנם עיין חזו"א סק"ה שכתב שתוס' בתחילתם דנו שכיון שלרבנן זה שני מצות במטיל תכלת ולבן ממילא כל שחסר חוט אחד מהתכלת או מהלבן אין השני יכול להשלים אותו וכתב שכונתם שממילא גם בארבע לבן כיון שזה כנגד שני התכלת זה אותו דבר וממילא לא יועיל מה שיש שנים לרבנן ועל זה דחו שכיון שצריך ארבע ממילא כל שזה רק לבן ממילא ביחס למצות לבן כמו שלרבי זה מועיל גם לרבנן זה יועיל אבל עדין אם היה שני לבן ושני תכלת שכה"ג זה שני מצות בזה לרבנן זה לא יועיל ועל זה כתבו שלא מסתבר שדברי ר' חייא דלא כהילכתא שהרי הם דיברו על גרדומי תכלת דהיינו שהיה שני מינים ובהכרח שהדין של הגמ' גם לרבנן והנה יש לדון במקרה שיש שני לבן ושני תכלת שתוס' נקטו שזה לא יעזור האם הכונה שביחס לקיום של שני המינים זה לא יעזור אבל ביחס לקיום של מין אחד בזה וודאי שני תכלת ושני לבן זה לא גרע רק שכונת תוס' לשאול שמשמעות בני ר"ח שכשר כמו שהיה בתחילה דהינו שמקים מצות שני מינים או שבאמת עד כמה שזה שני מצוות ואחד לא מועיל לשני זה לא מועיל כלל וצ"ע [ובעיקר סברת החזו"א לחלק בין ארבע לבן לשתים תכלת האריך בזה בקדושת יו"ט סימן ל"ז בד"ה ואמנם]

והנה העולה מהנ"ל דתוס' נקטו מסברא פשוטה שלרבנן זה שני קיומים ולרבי זה קיום אחד ומסברא פשוטה נקטו שכל הדין גרדומין זה רק אם זה קיום אחד ממילא כשחלקו קיים זה מועיל אבל אין סיבה שלרבנן זה יועיל וברא"ש מבואר שאפילו שצריך ד' חוטים לרבנן בלבן בכל אופן אין סיבה שזה יועיל [והביאור שכמו לגבי התכלת בעצמו זה שני מצות ממילא גם החלק של ד' חוטים שיסודו ששתים כנגד התכלת זה מצוה נפרדת רק שאחד מעכב את השני ועיין לקמן סק"ד שנאריך בזה] ובתוס' נקטו מסברא לביאור החזו"א שאפילו ששני לבן ושני תכלת לא יועיל כיון שזה שני קיומים אבל מתוך ד' לבן אם נשאר שני לבן זה יועיל ולביאור האחרונים כונתם שכיון שתמיד זה ארבע חוטים לכן זה מגלה שגם לרבנן זה נחשב קיום אחד

והביאו תוס' את ביאור הי"מ [הובא במרדכי וברא"ש] שבאמת הגמ' דוקא לרבי והדין ששני חוטים עוזר להכשיר הכל זה רק לרבי אמנם הדין של בני ר' חייא זה במקרה שכולם נחתכו ונשאר כדי עניבה ובזה זה מועיל לכו"ע וכוונת הגמ' ללמוד אחד מהשני שכמו שלרבנן מועיל דין גרדומין בנשאר שירים של החוטים כך לרבי מועיל מה שנשאר מין אחד והנה תוס' נחלקו על ר"ת בשני דברים א. האם מועיל שני חוטים לבד או שצריך שישאר מכולם משהו ב. האם דין הגמ' הוא רק לרבי או גם לרבנן ובפשוטו יש לזה שני סיבות א. כמו שביאר בחזו"א סק"ג בד"ה עוד שמסברא נקטו שהגמ' רק לרבי ולביאור ר"ת אם לרבנן זה לא מועיל א"כ הגמ' דלא כהילכא וזה לא יתכן ובהכרח שהגמ' רק לרבנן אבל לר"י שיש כאן שני נידונים יתכן שכל ר"ח זה במקרה שהכל חתוך ולא במקרה שחלק חתוך ב. ע"ש בד"ה ואפשר שהגמ' אמרה שנפסק החוט מעיקרו זה לא טוב ולר"י בהכרח שזה כרבנן ובהכרח שהגמ' שמועיל איגרדם אחד ללא השני זה רק לרבי אבל לר"ת אין מזה הכרח דהרי נקט שצריך את שניהם וא"כ הגמ' לכו"ע [אמנם אם נימא שצריך משהו וכנ"ל סק"א א"כ יתכן ששם הכונה שנחתך הכל לגמרי] אמנם עיין חזו"א בד"ה ואפשר שכתב שיתכן שבאמת מסברא הדבר תלוי אחד בשני שאם כוונת הגמ' שמדובר שיש שני שלמים וגם מהחתוכים יש עדין שיעור כדי עניבה א"כ בזה יש ללמוד מרבי לרבנן דהינו גם לרבנן שייך שזה יחשב שהכל קיים אבל עד כמה שמדובר בשני חוטים שלמים והשאר לא קימים בזה אין ללמוד מרבי לרבנן דבזה רק לרבי שלכל מין יש חשיבות לעצמו זה יכול להועיל כאילו הכל קיים ולא לרבנן

וביתר ביאור שיש לחקור בגדר דין גרדומין האם הגדר שזה כאילו כל הד' חוטים קיימים או שהגדר שמה שיש חלק זה מספיק ובפשוטו לר"ת שגם מהגרדומין צריך שיעור כדי עניבה הגדר כאילו הכל קיים משא"כ אם הגדר שמספיק מה שיש שנים שם הגדר שמספיק מה שיש חלק וממילא יתכן שאם הגדר כאילו הכל קים זה שייך גם לרבנן אבל שיועיל שחלק לבד זה רק שייך לרבי שזה ממש דבר אחד אמנם כל זה אם נימא דבחוטים הפסוקים לא נשאר כלל אבל אם נימא כנ"ל דודאי צריך שישאר משהו א"כ לכאורא אין סברא לחלק וצ"ע

והנה בתוס' מבואר שהחיסרון לרבנן שזה שני מצות אמנם עיין ביאור הגר"א סי"ב סק"א שכתב שהסברא שתוס' נקטו שלרבנן זה לא יועיל זה מצד שרק לרבי שייך לדון שיש כאן דבר שלם כיון שאין הלכה של ד' חוטים אלא כל הדין זה שני לבן ושני תכלת דהינו שיש כאן שני קיומים אבל לרבנן שתמיד צריך ד' חוטים א"כ תמיד יש כן קיום אחד של ד' חוטים וביחס לזה אין כאן דבר שלם ששיך לעשות ממנו גרדומין וצ"ב למה ביאר אחרת מהמבואר בתוס' ויתכן שנקט שלר"ת שצריך גם כדי עניבה בפסוקים שהגדר שזה מחשיב שהכל קיים בזה הוא מועיל גם לקים הדין ד' חוטים אבל לביאור הי"מ שלא נשאר מהפסוקים שבהכרח הגדר שמספיק שתים בזה נקט שביחס לדין שצריך ד' אין סיבה שזה יעזור ולכן ביאר כאן טעם מוכרח שבזה גם ר"ת היה מודה שזה לא יתכן לרבנן

### בביאור הגרי"ז בשיטת ר"ת

ג] והנה בעיקר שיטת ר"ת שנקט שגם בארבעה חוטי לבן מועיל מה ששתים קימים לרבנן יש בזה כמה קשיים

א. הקשה בח' הגרי"ז דכיון דכה"ג יש כאן רק קיום מצות לבן א"כ אין כאן דבר שלם שיהיה אפשר להגיד ממנו גרדומין דכל מה דמצאנו שקיום תכלת זה סיבה לגרדומין על לבן וקיום לבן זה קיום דין גרדומין על תכלת אבל כאן זה רק חצי מהלבן ולמה שזה יעזור

ב. צ"ב מה הצירוף של שני הדברים שצריך גם שיהיה כדי עניבה וגם שני חוטים שלמים דממ"נ אם בזה שיש חלק מהחוט זה כאילו קיים זה יועיל בהכל ואם זה לא מועיל וכל מה שמועיל מצד שיש שנים שלמים א"כ שזה יועיל גם אם החוטים האחרים לא נמצאים

ג. הראשונים הקשו דהרי ר"ח אמר ביחד שגרדומי איזוב כשרים וכמו ששם אפילו אם לא נשאר אחד שלם זה מועיל ה"ה כאן

ד. עוד הקשו הראשונים דהגמ' לעיל ל"ה: דנה ששיורי רצועות יועיל כמו ששיורי ציצית ומחלקת בין תשמיש קדושה למצוה ואם נימא שכאן זה רק אם יש חלק שלימים א"כ איך אפשר ללמוד לשם שיש רק חצי מהרצועות

ועיין בכתבי הגרי"ז [במהדורא מאוחרת הדברים יותר ברורים] בסוגין שדן לבאר דהנה תוס' בע"א הקשו מנ"ל שצריך ד' חוטים הרי עד כמה שהתכלת אין מעכב את הלבן א"כ מספיק חוט אחד ותירצו שכיון שכתוב גדילים ממילא יש כאן ילפותא שצריך שני גדילים שזה ד' חוטים דהינו שגם מתי שיש תכלת או לבן לבד צריך ארבע חוטים והנה בפשוטו הכוונה שכה"ג הקיום מצות לבן זה בארבע חוטים אמנם הגרי"ז ביאר שבאמת קיום מצות לבן זה בשני חוטים וחוץ מזה יש עוד הלכה שיהיה חפצא של גדיל והשני חוטים הנוספים באמת הם לא חלק מקיום מצות הלבן אלא זה רק כדי לתת שם גדיל [ועיין בשיעור בדין צבע החוטים שהבאינו מהאחרונים שגם אם יש דין צבע הבגד אבל בחוטים שזה מדין גדיל אין הלכה של צבע הבגד וכן מבואר בתוס' שגם בקדימת התכלת שלא יצא לבן אבל קיום דין גדיל יש על ידי זה]

ולפ"ז כתב שביחס לעיקר קיום המצוה שזה שני חוטים בזה לא שייך דין גרדומין ורק ביחס לדין גדיל לזה מועיל דין גרדומין ובדין גרדומין באמת לא מועיל מחוט לחברו וכיון שמצד קיום מצות לבן זה בשני חוטים לכן זה ודאי צריך להיות ולפ"ז באמת גם על ידי דין גרדומין הוא לא מקים את המצוה של מה שלא נמצא אלא רק את החוטים הקימים וכל הדין גרדומין זה רק שיתקים כאן מצות ציצית וע"ש שלפ"ז אם הניח שמונה חוטים ארבע תכלת וארבע לבן ונחתכו אחד מהמינים לא יצטרכו שישאר כדי עניבה במה שנחתכו [ולפ"ז מבואר שגם לרבי יש דין גדילים ודלא כגר"א לעיל] ובפשוטו הביאור בדבריו כדביארנו לעיל סק"א מהק"ש שהדין גרדומין רק עוזר לגבי דבר שזה נצרך לחפצא של הציצית אבל לגבי שיעור שנאמר בקיום המצוה עצמו בזה לא שייך גרדומין ולכן הדין שני חוטים של לבן שזה מעיקר המצוה בזה לא שייך דין גרדומין ורק ביחס לדין גדיל שזה הלכה בשם חפצא של הציצית ולא בקיום המצוה בזה מועיל דין גרדומין

ולפ"ז מיושב כל הקושיות לעיל קושיא ראשונה מה שיך דין גרדומין בשני חוטים הרי זה רק חלק מהמצוה דבאמת זה שיעור של מצות לבן עצמו וכן א"ש הצירוף של שני הדברים שבאמת אין כאן צירוף אלא שכל הדין גרדומין זה רק על הדין גדיל וכן מה שהקשו הראשונים שבאזוב הרי מועיל גרדומין על כל השלש וכאן לא מועיל דשם שזה הלכה בחפצא של האגודה לכן שייך שם גרדומין אבל כאן שזה הלכה בקיום המצוה לא שייך בזה דין גרדומין וכן מה שהקשו מה הגמ' שואלת על רצועה הרי כאן חזינן שלא מועיל גרדומים אם הכל חתוך שכל זה כאן כי יש שיעור בקיום המצוה אבל הרצעות שזה רק הלכה בבתים זה ודאי רק הלכה בחפצא וממילא שם מועיל גרדומין כמו שמועיל בסוגין לגבי השם גדיל עכ"ד הנפלאים

### הקושי בדבריו וביאור הראשונים בסברת ר"ת

ד] אמנם כל זה ניחא אם נימא שבאמת כל הדין גרדומין זה לקים רק את המין הנשאר אמנם אם נימא שזה מועיל שמקים תכלת ולבן וכנ"ל סק"א א"כ בהכרח שהדין גרדומין הוא שיחשב שקים את המין השני וא"כ צ"ב כנ"ל מה שייך דבר זה בחוטי לבן וכן בעיקר ביאורו אין זה במשמעות לשון תוס' שכתבו שלרבי זה מצוה אחת ולרבנן זה שתים וכתבו שגם לרבנן זה מצוה אחת כי ארבע מעכב והרי לדבריו המצוה אחת זה שתי חוטים והדין ארבע זה לדין גדיל ואין זה אותו ענין לרבי ולרבנן

וכן עיין בלשונות הראשונים שכתבו שהשנים הנוספים זה כנגד התכלת [כן הוא בלשון תוס' הרא"ש וההמרדכי ובתוס' בבכורות ל"ט:] ועיין בעיטור שכתב שבאמת השנים הנוספים צריכים להיות דוקא צמר כיון שתכלת יש הלכה שזה יהיה מצמר ועיין בלשון היראים מצוה ת"א שכתב שאם אין לו תכלת יתן ארבע חוטים במקום התכלת ולכאורא מבואר בדבריהם שביסוד מצות ציצית נאמר שני חוטי לבן ועוד הלכה של שני חוטי תכלת ובמקום שאי אפשר תכלת מועיל שני חוטים אחרים במקום התכלת דהינו שתמיד זה מוגדר כקיום של שני הלכות ולכן שייך לדון שאם אחד קיים ואחד חסר זה נחשב שיש כאן אחד שלם דבאמת יש כאן שיעור של חוטי הלבן או חוטי התכלת והנה לפ"ז באמת משמע דלא כגרי"ז שהדין ארבע זה מצד גדילים אלא שביסוד דין ציצית זה ארבע חוטים שמורכב משני חלקים ולכתחילה אחד מהם תכלת ובדיעבד סתם שני חוטים אפילו שזה לא תכלת ובאמת ביראים מבואר שדורשים שגדיל זה חוט אחד וגדילים זה שני חוטים וזה בלבן והשיעור של התכלת זה כמו הלבן ולפ"ז הדין ד' חוטים זה לא מחמת דין גדיל ובהכרח כנ"ל

ועיין ב"י שהביא מהמהר"י אבוהב שהיה מקום לומר שאם נחתכו שני חוטים הציצית פסולה מצד שיתכן שזה מאחד שהוא נגד התכלת ואחד מזה שהוא נגד הלבן ומבואר כנ"ל שגדר הדין ארבע חוטים זה שתים כגד התכלת ושתים כנגד הלבן

והנה בדבריהם נתישב שגם בד' לבן זה נחשב שיש כאן קיום שלם אמנם עדין צ"ב למה צריך שגם בשני יהיה גרדומין ובפשוטו צ"ל שעל חוט שלא קיים לא שייך דין גרדומין [אמנם יש לומר על דרך הפלפול דחלוק הקיום דין ציצית מהקיום של תכלת ולבן שהקיום של הדין ציצית שם יסודו שצריך לבישת חוטים של י"ב גודלין ובזה לא שייך דין גרדומין וכנ"ל אמנם הקיום דין של שני מינים זה רק הלכה בחפצא של הציצית ולזה עוזר הדין גרדומין ולפ"ז א"ש שבאמת ביחס לדין תכלת ולבן זה מדין שכיון שמין אחד קים זה מועיל למין השני אמנם עדין יש דין גדיל שזה הלכה אחת ובזה צריך שישאר מכל חוט ודו"ק בזה] ועיין שיעור הבא עוד בגדר הדין שתים שכנגד הלבן והתכלת

#### י"ב סיון תש"פ

# סימן י"א

## סוגיא דגרדומין [המשך] ובפרטי שיעור כדי עניבה

### בדין מנין החוטים הנשארים לשיטות שלא צריך שני תכלת

א] עיין שיעור הקודם דהבאינו דשיטת ר"ת דבדין גרדומין צריך שישאר מין אחד שלם ובמין השני ישאר כדי עניבה והנה בדין תכלת ולבן נקט ר"ת שזה שני חוטי תכלת ושני חוטי לבן וחידש ר"ת שגם בזמן הזה שאין תכלת וצריך ד' חוטי לבן צריך שנים שלמים ושנים שיש בהם כדי עניבה והנה שיטת הראב"ד שצריך חוט אחד תכלת ושלש חוטים לבן והנה לדבריו בזמן שהיה תכלת אם נשאר התכלת אפילו שכל הלבן נחתך ויש בו כדי עניבה זה כשר וכן אם נחתך התכלת צריך שיהיה קיים שלשת הלבן וללא זה לא מקים מצות תכלת ולכאורא לדבריו אין שום סיבה שהיום זה יהיה תלוי בשני חוטים אמנם יש לדון האם מספיק שישאר חוט אחד או שצריך שישאר שלשה חוטים

והנה בעיקר שיטת ר"ת שגם בזמן הזה מועיל מה שקיים שני חוטים הבאינו לעיל דהגרי"ז ביאר שהכונה שמצות לבן זה שני חוטים והשאר זה מדין גדיל והדין גרדומין זה רק על הדין גדיל ורק לגבי הדין גדיל שייך גרדומין והנה לפ"ז ודאי שצריך שיהיה שלשה קימים כיון שביחס למצות לבן שרוצים לקים צריך ג' חוטים אמנם הבאינו דבלשון הראשונים מבואר שזה מצד שהשנים נוספים הם נגד התכלת ולכאורא הביאור שכל ציצית מורכבת משני חוטים ועוד הלכה של שני חוטים ולכתחילה זה צריך להיות תכלת ובדיעבד מספיק שזה יהיה לבן ובדין גרדומין נתחדש שקיום של אחד מועיל לשני וממילא כמו שכיש שתכלת הקיום של הלבן מועיל לתכלת גם כאן הקיום של הלבן מועיל לקיום השני שנצרך כאן ולפ"ז יש לדון האם אפשר לומר שכמו הקיום של הלבן מועיל להעמיד את הקיום של מה שנגד התכלת כך הקיום של מה שנגד התכלת יכול להועיל להעמיד את הקיום של הלבן אמנם יש מקום לומר שרק הקיום של הלבן שהוא כעיקר דינו יכול להחשב גרדומין על החלק השני אבל הקיום של מה שהוא נגד התכלת שלא מתקים דינו בזה יתכן שאין בו הכח להחשב גרדומין לקים את דין הציצית וביותר יש לומר שלשון התורה ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת ומבואר שהקיום של התכלת זה בתור קיום נוסף על הלבן ולפ"ז לא שיך קיום של התכלת ללא הלבן וממילא יסוד הדין גרדומין לדון מה נשאר וכיון שעד כמה שאם הינו דנים מה נשאר לא מצד שכבר חל שם ציצית הינו דנים שזה נגד הלבן ממילא כדי שיחשב שנשאר מין שלם ודאי שמה שנשאר זה מתיחס ללבן

אמנם עיין יראים מצוה ת"א שכתב וז"ל ואחרי שהד' במקום תכלת יש לדקדק ולומר דהא דמכשרינן גרדומי ציצית בכדי לעונבן כגון שניתקו ב' מצד זה וב' מצד זה **שנמצא במקום תכלת ובמקום לבן** קימים ושלימים אבל אם נפסקו ד' מצד אחד שאין לו לא לבן ולא תכלת קיים כשיעור בתחילה פסול דלא מכשרינן אלא א"כ אחד שלם עכ"ל ומבואר בלשונו ששיך גם להכשיר בתור שמעמידים שכנגד התכלת קיים דהינו שבתור קיום של מצות ציצית לכל אחד יש אותו כח פוטר וממילא כל אחד יכול להציל על השני

ולפ"ז יש מקום לדון כנ"ל לדעת הראב"ד האם יספיק שישאר חוט אחד ועיין ארצות החיים סי"ב סק"א בד"ה נשובה שנקט שיספיק חוט אחד שנשאר דהינו שכיון שכל קיום ציצית מורכב משני קיומים אפשר תמיד להעמיד שמה שנשאר יש בו שיעור קיום של הלכה אחת זה מספיק להעמיד דין גרדומין אמנם עיין משכנות יעקב סימן י"ח שכתב שמסתבר שכיון שהרי את המצות לבן הוא מקיים כדינו ממילא הגדר שהחוט הנוסף על מה שצריך זה מה שעומד במקום התכלת אבל כל שיש רק שלש חוטים הם נחשבים כנגד הלבן ע"ש

והנה לכאורא נפק"מ בכל הנ"ל לשיטת העיטור שצריך שבמקום השנים תכלת יהיה דוקא צמר א"כ בטלית משי והטיל שני משי ושני צמר שבזה הרי מצד החפצא בתחילתו השנים צמר הם כנגד התכלת והשתים משי הם כנגד הלבן ונחתכו שני המשי ונשאר רק הצמר שאם נימא שמה שנגד התכלת לא יועיל לשירים א"כ לכאורא כאן לא יהיה דין גרדומין אבל אם נימא שגם מה שנגד התכלת מועיל לגרדומין א"כ גם כאן זה כך ולדעת הראב"ד לכאורא כה"ג שחוט אחד יהיה צמר ושלש משי כיון שכל הכשר הבגד בתור שנחשיב שהחוט הצמר הוא במקום התכלת א"כ יספיק חוט אחד [ועיין ארצות החיים סקט"ז שלר"ת לדעת העיטור הנ"ל אם נחתך חוט אחד מהצמר וחוט אחד מהמשי לא יהיה כאן דין גרדומין דהינו אפילו שיש כאן שיעור שיכול להועיל עכשיו בתור לבן דהרי צמר כשר ללבן אבל כיון שמצד חלות שם ציצית נקבע ששנים הצמר הם בעד התכלת ושתים המשי הם בתור קיום של הלבן ממילא זה נחשב שלא נשאר כאן קיום דין שלם]

עוד יש לדון לדעת רש"י שצריך שהחוטים יהיה בצבע הטלית והוכיחו האחרונים שלשיטתו בהכרח שהחוטים הנוספים לא צריכים להיות בצבע הטלית האם כשנחתכו שני החוטים בצבע הטלית ונשארו שני החטים שלא בצבע הטלית האם זה יועיל ובפשוטו לגרי"ז שהם רק מצד דין גדילים אבל הגדר שהקימים בהם מתקים המצות לבן א"כ כאן שלא ראוי לקים בהם מצות לבן זה לא יעזור אמנם לביאור הראשונים שהשנים הנוספים זה כנגד התכלת א"כ כאן למה שצידדנו לעיל שאין דין גרדומין על ידי שנשאר מה שנגד התכלת א"כ זה לא יעזור אבל למבואר ביראים ובאחרונים הנ"ל כה"ג זה יועיל

והנה האחרונים העמידו הנידון הנ"ל גם לרמב"ם שיועיל שנשאר חצי חוט או שצריך שישאר שלש וחצי חוטים אמנם הנה כבר כתבו האחרונים דמשמעות הרמב"ם שהדין של התכלת זה בכלל לא דין נתינה של עוד חוט אלא שיסוד הדין ציצית זה ארבע חוטים ואחד מהם ממנו נעשה הגדיל ובדין תכלת נאמר שחוט זה של הגדיל יהיה מתכלת וכשאי אפשר תכלת זה לא מעכב ולפ"ז לכאורא לא שייך לומר כלל המושג הזה יש כאן חוט שהוא כנגד התכלת והוא קיום לעצמו דבקיום של לבן זה כל הד' חוטים ומה דמבואר בגמ' שאם נשאר תכלת זה מועיל הכונה שכל שנשאר חלק זה שהוא חשוב ממילא זה מעמיד שהציצית קימת אבל לא שייך להעמיד שיש כאן דבר נגד התכלת או כנגד הלבן וזה לא כל החוטים ובאמת הכס"מ שדן שדעת הרמב"ם כר"י כתב שבזמן הזה שיש רק לבן אם נפסק החוט מעיקרו זה לא טוב דהינו שלא נשאר כדי עניבה ולנ"ל הוא מוכרח

אמנם צ"ע כמו שהקשה הארצות החיים סקט"ז דהסמ"ג מצוה כ"ו הביא את המחלוקת בשיעור החוטים ולגבי הדין גרדומין כתב כר"ת ולא משמע כלל שנקט שבאמת לשיטת הרמב"ם אין מקום לכל הנ"ל עוד צ"ע דהארחות חיים אות י"ב לא הביא כלל את רש"י אלא רק את הרמב"ם והראב"ד וכאן אות י"ח כתב כר"ת עוד צ"ע דהסמ"ג הקשה על רש"י שיש דין צבע הכנף שא"כ היום שיש לבן צריך שהכל יהיה צבע הכנף ולכאורא משמע שנקט שאין גדר הדין שיש עוד קיום נגד התכלת אלא שיש דין ד' חוטים של לבן וא"כ אין מקום לכל הנ"ל שכמו שמועיל שנשאר לבן ונחתך התכלת ה"ה אם נשאר חצי מהלבן דהרי אין כאן דבר שלם וכמו שהעיר הגרי"ז

אמנם עיין סמ"ג שכתב שהסיבה שמועיל שני חוטי לבן מצד שזה נחשב שיעור חשוב שכמו אם נשאר תכלת לבד או לבן לבד זה מועיל לגרדומין ה"ה אם נשאר שני חוטים שזה חצי ממה שצריך זה מועיל לגרדומין ולפ"ז באמת אין הגדר כלל שמועיל שתים שהם כנגד קיום הלבן או שתים שהם נגד התכלת אלא כל שיש חצי מקיום הלבן זה מועיל ויתכן שזה גם לרמב"ם ולראב"ד והנה מבואר בדבריו שכל זה כשיש ד' לבן אבל אם יש תכלת ולבן בזה ודאי צריך או שכל הלבן קיים או שהתכלת קיים ולא מועיל שני לבן או אחד תכלת ואחד לבן וצ"ל שכל שיש שני מינים ואין מין שלם אין לזה מספיק חשיבות להחשיב כאילו הכל קיים

והנה עיין אורחות חיים אות י"ח שכתב שאם נחתך רובו זה לא טוב ומבואר כנ"ל שצריך שיהיה קיים שיעור של חצי שזה שיעור חשוב והנה בלשונו משמע שהעיקר שיהיה ד' ראשים ולא הזכיר שצריך לדקדק שזה שני חוטים שלמים והנה אם ההבנה שצריך שתים שמתקים דין תכלת או לבן ודאי צריך שיהיה שני חוטים שלמים [כמבואר ברמב"ם והראב"ד] אבל אם העיקר שנשאר שיעור חשוב ממילא כל שזה ד' חוטים זה מועיל אמנם בדעת הסמ"ג מבואר שצריך דוקא אותו חוט וצ"ל שזה סברא בדין שירים שכיון שיסוד הדין הוא ארבע חוטים כפולים ממילא לא נחשב שנשאר חצי רק אם יש שני חוטים שלמים [והנה ביראים גם לא הזכיר כלל שצריך להקפיד בהטלה של החוטים רק כתב שצריך שנשאר שתים בכל צד וראיתי לבאר שנקט שגם בדין תכלת ולבן אין הלכה שני חוטים תכלת שלמים אלא ההלכה ארבע ראשים תכלת וארבע לבן ומתחלק שתים בכל צד וצ"ע בהמשך הסוגיות בדין מנין החוטים]

### בסברת רש"י שצריך כדי עניבה בגדיל

ב] מבואר בגמ' שצריך להישאר שיעור כדי עניבה בחוט הנפסק ופחות מזה אין בזה הכשר גרדומין ועיין רא"ש ומרדכי שהביאו מרש"י שלא מספיק שנשאר כדי עניבה בגדיל אלא צריך שישאר כדי עניבה בפתיל [בלשונות הראשונים יש שקראו לזה בענף] דהינו בחוטים היורדים לאחר הכריכות ובטעם הדבר ביאר המרדכי [הובא בביאור הגר"א סק"ז] שכיון שצריך פתיל וגדיל בעיקר הציצית ממילא גם בשירים צריך גדיל ופתיל ועיין ק"ש ח"ב סימן כ"ד שכתב לבאר שס"ל לרש"י שכל הדין גרדומין מעיל רק לדבר שנאמר בו שיעור שכל שחלק מהשיעור קיים זה מועיל אבל בתנאי שהוא מעיקר החפצא בזה לא שייך לומר שיועיל אם יחסר חלק מהתנאים הנצרכים

והנה שיטת הר"י שלרבי מועיל גרדומין אפילו אם נשאר רק שני חוטי לבן או תכלת ולכאורא לשיטת רש"י שהדין גרדומין זה רק לגבי שיעור א"כ הדין תכלת ולבן ודאי שזה לא רק שיעור אלא זה עוד תנאי שיהיה שנים תכלת ועיין מרדכי שנקט שדעת רש"י כביאור הר"י וצ"ע כנ"ל אמנם עיין לשון תוס' והרא"ש שכתבו שמדובר שבתכלת נשאר משהו דהינו שזה ודאי שדין גרדומין לא יעזור אלא אם נשאר משהו רק שכאן שהדין גרדומין חל על ידי השנים לבן לא צריך שיעור של כדי עניבה אלא מספיק אם נשאר פחות והנה יש לעיין האם לדעת רש"י כאן יספיק שנשאר כל שהוא בפתיל או שצריך גם גדיל ועיין חזו"א סק"ח בד"ה תוד"ה שנקט שלא צריך שישאר כאן גדיל כיון שההכשר מצד שנשאר שני חוטין ונראה שכל זה לשיטתו שנקט בכמה דוכתי שלביאור זה לא צריך להישאר כלום [וצ"ע כנ"ל וצ"ל שזה דין גרדומין אחר] אבל עד כמה שודאי צריך להישאר משהו א"כ עד כמה שס"ל לרש"י שצריך שישאר מהפתיל והגדיל אין סיבה שכאן לא יצטרך להישאר כך אמנם לא יצטרכו כדי עניבה מהפתיל כמבואר בתוס'

והנה בעיקר השיעור כדי עניבה עיין טור שכתב שמספיק שבצד אחד יש כדי עניבה אפילו אם אחד מהם נחתך בצורה שלא נשאר בו כדי עניבה אמנם בסמ"ק מצוה ל"א והכל בו מצוה כ"ב מפורש שצריך שמכל השמונה ישאר מכל אחד כדי עניבה [ובאמת שכן סתימת לשון הרא"ש והמרדכי שכתבו שאם איגרדם כל השמונה חוטים ונשאר כדי עניבה ואם יש אפילו בחוט אחד פחות מכדי עניבה פסול ומשמעות הדברים שמדובר על אותו מספר שדיברו קודם וצ"ע ועיין לקמן סק"ה מה שיש לדייק מתוס'] והנה סברת הטור שאפילו שלא מועיל גרדמין מחוט אחד לשני שדנים על אחד כדבר לעצמו אבל כל חוט הוא דבר בפני עצמו וממילא בזה מועיל שחלק מהחוט קיים אמנם לכאורא כל זה ניחא לתוס' אבל לרש"י שלא מועיל דין גרדומין אלא על שיעור א"כ לכאורא יש הלכה שכל חוט יהיה בו קיום גדיל ופתיל וכל ענף יש בו דין לעצמו וא"כ כמו שפתיל לא עוזר לגדיל כך למה שפתיל של צד אחד יועיל לצד השני וגדיל של צד אחד יועיל לצד השני ולכאורא היה מקום לומר שבאמת לרש"י ודאי יצטרכו שיהיה קצת גדיל בכל חוט מהשמונה חוטים ורק שיתכן שלא צריך שיעור כדי עניבה בכל אחד שזה כבר הלכה של שיעור ובזה יתכן שכל שחלק מהחוט יש לו הכשר יש דין גרדומין על השיעורים של החוט השני אמנם עיין בה"ל ס"ג בד"ה יש ובחזו"א סקי"ג נקטו שכל שצד אחד יש כדי עניבה אפילו אם הצד השני נחתך באמצע הגדיל זה כשר וצ"ע הסברא בזה ואולי יש לדחוק שביחס לאותו חוט מה שצריך את שני הצדדים זה מצד שצריך שמונה ובזה עוזר דין גרדומין של צד אחד לצד השני שזה בגדר שיעור

### האם מועיל כדי עניבה בצירוף שני הצדדים

ג] והנה עיין ב"י שנסתפק האם מצטרף כדי עניבה משני הצדדים וע"ש שביאר הסברא שכיון שצריך שיעור חשוב וזה מורכב משני חלקים ממילא כל שכל צד הוא לא חשוב גם על ידי שני הצדדים נשאר כאן חלק לא חשוב ועיין ארצות החיים שנטה לומר שזה בסדר ע"ש שהביא לזה כמה דוגמאות אמנם עיין חזו"א שדן מסברא שזה לא יעזור דהרי כמו שבתחילה צריך בכל ענף שיעור י"ב גודלין ואחד לא מועיל לשני דהינו שלכל אחד יש דין שיעור נפרד ממילא גם בדין גרדומין שנאמר שיעור מה נחשב שיש כאן עדין שם גדיל כל אחד הוא דין לעצמו ומה שייך לצרף שני חלקים דהינו שכל הדין גרדומין שיש חלק מהציצית שמתקים בו דינו זה עוזר לדבר אחר אבל כאן שכל אחד לא מתקים בו דינו איך זה יעזור אמנם צ"ב שהרי כאן גם באחד מהם אין את השיעור אלא זה רק דין גרדומין דהינו שנתחדש שגם אם לא נשאר שיעור שלם זה עוזר דהינו שלא צריך שיהיה חוט שיש בו את קיום דינו אלא רק שירים וממילא יתכן שכדי שיחשב חשיבות של שירים זה גם דרך שני חלקים אמנם לרש"י שחזינן שצריך שישאר לא רק מהחוט אלא שישאר שם גדיל ופתיל א"כ וודאי שכיון שכל אחד זה דין לעצמו השיעור בשם גדיל והשיעור בשם פתיל הוא כל אחד לעצמו ויתכן שבאמת ספק הב"י זה לשיטת ר"י ולא לרש"י וצ"ע

### בדין ציצית שנחסר שיעורה על ידי העשיה האם יש דין גרדומין

ד] והנה עיין משכנות יעקב סקי"ט שהקשה דבגמ' ל"ט: מבואר שאם כל הציצית הוא גדיל זה לא טוב ולמה שלא יועיל בתור גרדומין דכיון שלפני שזה נהיה כולו פתיל היה בו שיעור גדיל ופתיל וא"כ עכשיו זה יועיל בתור גרדומין והניחא לרש"י שצריך כדי עניבה בגדיל א"כ כאן שאין גדיל זה לא מועיל אבל לתוס' קשה והנה לכאורא את הגמ' היה אפשר לבאר שלא עשה קשר אלא בסוף וממילא לא חל ההכשר אלא בקשר כשאין גדיל וכן הוא בכ' הגרי"ז שם ועיין בה"ל סימן י"א ס"ד בד"ה יותר שנקט מסברא שאם לאחר החוליא הראשונה היה שיעור בחוטים ולאחרי זה על ידי הכריכות נתקטן החוט שזה טוב מדין גרדומין ומה שכתב הב"י שצריך שיהיה לאחר כל הקשרים והכריכות השיעור זה רק לכתחילה [וצ"ב וכי גרדומין זה בדיעבד ועיין ביאור הגר"א סימן י"א סקנ"ד שגרדומין זה לא לכתחילה] אמנם הביא מהפמ"ג שזה פסול והקשה למה שזה לא יועל בתור גרדומין וע"ש שחידש שכיון שזה בזמן העשיה ולא גמר את עשית הציצית זה עוד לא נחשב שחל כאן החפצא של ציצית כדי שישאר על זה שם גרדומין [ובסימן י"ב בבה"ל ד"ה שמא הניח הדבר בצ"ע] ועיין חזו"א סק"ג שכתב שלפ"ז אם בתחילה חשב להניח כך ואחרי זה ימשיך לקשור זה יהיה כשר וכן אם בתחילה חשב להמשיך ונקרע החוט גם עכשיו לא ימשיך לא יחול תורת גרדומין וע"ש מה שביאר סברות עמוקות

והנה מבואר מדבריהם שנקטו שהדין גרדומין חל קודם קיום המצוה דהינו שכל שהיה כאן חפצא של ציצית אחרי זה בקיום המצוה לא צריך את תנאי החפצא ועיין חזו"א סק"ג שחידש שגם אם עשה רק ציצית אחת שעדין הבגד לא כשר לקיום מצות ציצית אבל עצם זה שעל הציצית הזה חל שם ציצית זה מספיק סיבה לדין גרדומין אמנם עיין זרע אברהם סימן ל"ג שהביא מגאון מקוטנא [בעל היבין דעת] שנקט שזה כמו אזוב שזה רק לאחר שהזו כמבואר בירושלמי כך כאן זה רק לאחר שקימו בזה את המצוה אמנם בפשוטו יש לחלק כמבואר בחת"ס יור"ד סימן רנ"ו שבאזוב אין שום דין בחפצא וכל הדין גרדומין זה מצד שירי טהרה אבל כאן שזה הלכה בחפצא והדין גרדומין הוא מצד החפצא זה תלוי בעשיה וצ"ע

### בביאור ראית רבא שצריך קשר על כל חוליא ומה שיש לדון בזה

ה] הגמ' אומרת אמר רבא שמע מינה צריך לקשור על כל חוליא וחוליא דאי ס"ד לא צריך הא דאמרי בני רב חייא גרדומי תכלת כשרין כיון דאישתרי עילאי אישתרי כוליה ע"כ וכונת הגמ' שהדרך תמיד לעשות כמה חליות והגמ' דנה מה החלוקה בין חוליה לחוליה ואם נימא שלא על ידי קשר אלא שיש קשר אחד בסוף א"כ ברגע שחוט אחד נחתך ממילא נפתח הקשר ובפשוטו הכונה אבל עד כמה שיש כמה חוליות א"כ גם אם נחתך סמוך לקשר וניתר הקשר אבל יש עדין החוליא הראשונה והקשר שבסופה שאין סיבה שהוא יותר ועיין חזו"א סק"ב בסופו שכתב שלפ"ז מבואר שחוליא וקשר זה עדין לא שיעור של כדי עניבה דאל"כ מה צריך להגיע לשיעור כדי עניבה תיפו"ל שיש כאן חוליא וקשר אמנם ע"ש שכתב שכונת הגמ' שאם קושרים על כל חוליא וחוליא א"כ עושים גם קשר קודם החוליא וגם אם נחתך סמוך לקשר הנ"ל באמצע הכריכות יתכן שאין בזה שיעור כדי עניבה וכן הוא בשטמ"ק כאן בביאור הגמ' והנה בביאור החיסרון רש"י ביאר שהחסרון דממילא אין כאן גדיל ועיין תוס' שהקשו שהניחא למ"ד שצריך דוקא גדיל אלא למ"ד שצריך או גדיל או פתיל א"כ שיועיל בתור גדיל ותירצו שכונת הגמ' שאם הקשר יפתח אין החוטים תלוים כלל על הבגד דהינו שאין החסרון כמבואר ברש"י שאין על זה תורת גדיל ועיין קרן אורה ל"ט. שכל זה אם נימא שהדין קשר עליון הוא לא סמוך לענף אבל לשיטות שצריך קשר עליון קודם הכריכות א"כ גם אם יפתח הקשר התחתון עדין החוטים מחברים לבגד על ידי הקשר העליון ועיין שטמ"ק שביאר שהחיסרון מצד שאין כאן קשר דהינו שנקט שגם ללא קשר עדין זה יכול להחשב כנמצא על הבגד מדין גרדומין רק החיסרון שיש דין קשר ועל זה לא מועיל גרדומין

והנה בהא דמבואר בגמ' שעל ידי שנחתך החוט נפתח הקשר לשיטת הר"י שהכונה שנחתכו כל החוטים א"ש אבל לשיטת ר"ת שרק שני חוטים נחתכו א"כ לכאורא הקשר יכול להחזיק על ידי שאר החוטים הקימים ובפשוטו צ"ל שכל שחוט אחד נפרד מהקשר ממילא הקשר לא מחזיק לכל הפחות כלפיו [אמנם לחזו"א שלצד זה לא צריך להישאר כלום מהחוט שנחתך מוכח שכל הקשר לא מחזיק] ועיין חזו"א סק"ו בד"ה והא שלמד מזה שבנפסק חוט אחד סמוך לקשר העליון זה פסול מצד שהוא עומד להיפרד מהקשר [וכן הביא בסקי"ג מהבה"ל] וממילא כל הקשר לא יחזיק והנה צ"ע עוד שמה ראית רבא הרי כדי עניבה זה הרבה יותר קרוב לכנף מקום הקשר וא"כ אם נפסק שם החוט אין שום סיבה שיפתח הקשר והיה מקום לומר שכיון שהחוט חתוך והוא לא חלק מהגדיל וכיון שאם הוא לא היה נפתח זה היה חיסרון ממילא גם עכשיו שבפועל זה לא נפתח זה לא מועיל אמנם עיין חזו"א סק"ח בד"ה תוד"ה כדי שכתב שצ"ל שהגמ' הבינה שמדובר גם במקרה שנחתך סמוך לקשר

והנה שיטת רש"י שצריך שישאר מהפתיל והגדיל והנה מבואר בגמ' שהשיעור הוא כדי עניבה והוקשה לרש"י [הובא בשטמ"ק ובתוס'] שאם נחתך לאחר שיעור כדי עניבה מהקשר זה רחוק מהקשר ואין שום סיבה שיפתח הקשר וכתב שבאמת רבא חולק על השיעור כדי עניבה וס"ל שכל שנשאר קצת זה מספיק ועיין חזו"א סק"ג שכתב שלכאורא לשיטת ר"י שבכלל דברי ר' חייא גם מקרה שנחתכו שני חוטים לגמרי א"כ במקרה זה לא צריך שיעור כדי עניבה ויתכן שהגמ' שואלת ממקרה זה וגם לביאור ר"ת אבל לשיטת הטור דמספיק שצד אחד נשאר שלם א"כ כיון שמדובר שבצד השני נחתך א"כ מצד זה יפתח הקשר ובפשוטו מוכח מזה שנקטו שצריך שישאר כדי עניבה משני הצדדים וצ"ע

### בדין פתיל שנהפך לגדיל והאם בגרדומין צריך שישאר גדיל לתוס'

ו] והנה עיין חזו"א סק"ג שדן בנפסק הפתיל מעיקרו הרי עכשיו יפתח הגדיל וזה יהפך לגדיל וממילא זה כשר ולמה נקט רש"י שאם לא נשאר כדי עניבה בפתיל זה לא טוב וכתב לחדש שהדין גרדומין של הגדיל צריך ממה שהיה גדיל בתחילה אמנם לפ"ז אם עכשיו יפתח עד שיהיה גדיל ד' זה יהיה טוב לשיטת רש"י שלא צריך יותר וכתב שיהיה בזה חסרון של תעשה ולא מן העשוי כיון שצריך שזה יהיה ענף בזמן התליה וכאן זה נהיה ענף לאחר שזה תלוי על הבגד וכן הביא הבה"ל סי"ב ס"ג בשם רעק"א והפמ"ג שאם נחתך החוטים ולא נשאר שיעור כדי עניבה לרש"י שכה"ג אם יפתח רק קצת מהגדיל הוי תעשה ולא מן העשוי כיון שבזמן שלא פתח זה היה פסול ומה שפותח הקשר אין זה עשיה [ולכאורא זה טעם אחר מהחזו"א]

והנה עיין תוס' שהקשו מה הגמ' שואלת שנפתח הקשר הרי למ"ד שמועיל או גדיל או פתיל א"כ שזה יעזור בתור גדיל ועיין כ' הגרי"ז שהקשה שכיון שבתחילה זה היה פתיל א"כ מה שזה נהיה גדיל זה עשיה במצב שאין הכשר ציצית ואיך זה יכול לעזור אמנם בפשוטו מבואר בתוס' שכל שהיה כאן ציצית מה שזה השתנה מפתיל לגדיל זה לא נחשב עשיה אחרת והנה על רעק"א לא קשה דכל מה שהוא פסל כי היה זמן שזה היה פסול אבל כאן בתוס' זה היה כל הזמן כשר אבל על החזו"א שכל שזה נהיה גדיל לאחר שנתלה זה פסול א"כ לכאורא ה"ה כאן אמנם הנה בתוס' מבואר שלמ"ד שצריך גם גדיל וגם פתיל לא הוקשה להם שזה יעזור בתור גרדומין שנשאר פתיל דהרי כמו שנקטו שמועיל אם נשאר פתיל ללא גדיל למה לא יעזור אם ישאר גדיל ללא פתיל [ועיין חזו"א סקי"ג בד"ה מש"כ שנסתפק בזה וברש"י מפורש שזה חסרון] ויתכן לומר שאם מספיק אחד מהם בזה נקטו תוס' שהשינוי מגדיל לפתיל אין לו משמעות וזה נידון כאותו דבר אבל למ"ד שצריך את שניהם כה"ג באמת ודאי לא שייך שמה שהיה פתיל יעזור בתור גדיל וכסברת החזו"א שחסר בתליה לשמה וצ"ע

#### י"ז סיון תש"פ

# סימן י"ב

## בדין קשר עליון

### בהא דקשר עליון הוי חיבור אפילו בתכיפה אחת

א] הגמ' מנחות ל"ט. אומרת אמר רבא ש"מ קשר עליון דאוריתא דאי ס"ד דרבנן מאי איצטריך למישרי סדין בציצית פשיטא דתכיפה אחת אינו חיבור ע"כ דהיינו שזה ודאי מבואר שבכל ציצית בהכרח יש בזה היתר של איסור כלאיים ובהכרח שצורת עשית הציצית היא על ידי איסור כלאיים ואם אין קשר א"כ זה רק תכיפה אחת דהינו שתלית החוטים בבגד זה בגדר תכיפה אחת ואין בזה איסור כלאיים ובהכרח שיש כאן עוד קשר ולכן יש בזה איסור כלאיים [ועיין מיוחס לרשב"א שכתב שתלית החוטים זה אפילו לא תכיפה אחת אלא כונת הגמ' וכ"ש כאן עוד ביאר שגם אם עשה קשר אחד זה כמו תכיפה אחת] והנה עיין מג"א סימן י"א סקי"ג שהביא דנחלקו הראשונים האם בקשר על גבי תכיפה אחת יש בזה איסור כלאיים דדעת הרמב"ם דהוי איסור כלאיים והרא"ש חולק והנה לדעת הר"מ הגמ' ניחא שעל ידי קשר הוי חיבור אמנם לדעת הרא"ש הרי אינו חיבור ועיין מג"א שכתב שקשר על גבי קשר לכו"ע הוי חיבור וכאן כתבו התוס' שבאמת צריך קשר על גבי קשר ובאמת בפשוטו לרמב"ם לא צריך קשר כפול כאן כמו שנקט לגבי איסור כלאיים דהרי כל המקור לקשר מה שנצרך שיהיה כאן איסור כלאיים וכן הוא בארצות החיים סקט"ו וכן מבואר בחידושי הר"ן בסנהדרין פ"ח: וצ"ע על הב"י שסתם שלכו"ע צריך קשר כפול והקיל בזה לגבי פסק קודם קשירה

בט"ז סימן ש' סק"ד יישב דדוקא שם שהנידון לחבר על ידי החוטים דבר שלישי ובזה תכיפה אחת וקשר זה לא מספיק ואפילו קשר על גבי קשר אבל כאן שהנידון שהחוטים יחשבו כחלק מהבגד בזה ודאי על ידי תכיפה וקשר זה נחשב חיבור ועיין דגול מרבבה שם שהקשה שאם יש סברא לחלק מה באים לחבר א"כ מה הגמ' מביאה שתכיפה אחת אינו חיבור הרי כאן הנידון לחבר את החוטים ולא לחבר דבר שלישי ומבואר שאין בזה סברא לחלק וצ"ל שלגבי תכיפה אחת אין סברא לחלק

### בסברת הראשונים שצריך קשירה דוקא סמוך לבגד

ב] והנה בעיקר דין קשר עליון עיין תוס' שהביאו בשם רש"י שני ביאורים דבפשוטו הכונה שקושר לאחר הגדיל אמנם יש שביארו שהכונה שעושה קשר קודם הגדיל וכן הוא ברש"י בסנהדרין ומבואר בתוס' הטעם שצריך דוקא קרוב לבגד מצד דאל"כ אין זה חיברו לעניין כלאיים ועיין קרן אורה שתמה מה הטעם בזה אמנם עיין בשיעורי הגרי"ד שהביא מהגרי"ז שביאר דהנה נחלקו הרמב"ם והרא"ש [הובא בשו"ע סימן ש' ס"ה] האם בתופר כר פשתן אם צמר בפנים האם הוי כלאיים שדעת הרמב"ם דהוי כלאיים והרא"ש חולק וכן בבגד שיש חתיכת עור תפורה בין הצמר לפשתן האם הוי כלאיים ויסוד מחלוקתם האם מספיק מה שזה בגד אחד או שצריך חיבור גמור בין אחד לשני דדעת הרמב"ם שיש בזה איסור כלאיים ודעת הרא"ש שאין בזה איסור כלאיים וכתב הנ"ל שסברת רש"י שזה לא חיבור רק אם הקשר סמוך לבגד זה כדעת הרא"ש הנ"ל שלא מועיל מה שזה דבר אחד אלא שצריך שיהיה ממש מחובר אחד לשני ולכן אם אין קשר ממש סמוך זה לא עוזר והנה עיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן נ"ד שהביא הנידון הנ"ל וכתב להוכיח שהוי כלאיים מהדין כלאיים בציצית שזה על ידי הקשר שבסוף הגדיל חזינן כנ"ל שאם יש דין שצריך חיבור ממש אין סיבה שהקשר שבסוף הגדיל יהיה כלאיים וא"ש הסברא שצריך לקשור דוקא סמוך לבגד והנה להלכה קי"ל ביור"ד סימן ש' ס"ה שהמנהג להקל בזה ובכל אופן כאן קי"ל לעיקר שקשר עלין דאוריתא זה סמוך לגדיל וכמבואר במ"ב סי"א סקס"ו שבערב שבת שאין לו זמן מספיק שיעשה גדיל ואחרי זה קשר ורק לכתחילה חשש לשיטות שצריך קשר סמוך לבגד וצ"ל שיתכן שכיון שהחוט עצמו צמוד לבגד אפילו שהקשר הוא רחוק זה נחשב כחיבור גמור ויש לומר עוד שכאן שהכונה לחבר החוטים לבגד זה ודאי נחשב חיבור

והנה לכאורא לפ"ז יש להקפיד שהקשר הראשון יעשה בצורה שהחוטים מהדקים לבגד וכן מובא בדינים והנהגות שכך נהג החזו"א וכן הוא בלקט יושר [עמוד ט' ענין ג'] בשם התרוה"ד אמנם בהלכות ציצית לרש"י המובא בסוף השיבלי הלקט מבואר שצריך לא להדק את החוטים כדי שזה יהיה נוטף על הקרן אמנם יתכן שצריך שזה יהיה דחוק רק לא בצורה שזה יבטל תורת כנף ובב"י סימן י' כשדן על שיעור החוטים מבואר שהדרך שהבגד לא מכווץ וצ"ע בזה

### הצדדים ביסוד הדין קשר הנצרך

ג] והנה בעיקר הדין קשר שנתחדש בסוגין יש לדון שני דברים א. מה המטרה של הקשר ויתכן לבאר בזה שלשה אפשרויות א. לחבר החוטים לבגד ב. לחבר החוטים אחד לשני ג. לקיום הגדיל אמנם זה רק שייך למ"ד שחייבים גדיל אבל לרבב"ח שמועיל כולו פתיל ודאי שזה לא הסיבה של הקשר עוד יש לדון האם מצד עיקר הדין גדיל זה מחיב קשר בסופו או שמצד זה גם אם בסופו יעשו כריכה או עניבה שזה יכול להחזיק זה מספיק ונידונים הנ"ל תלוי במקום עשית הקשר ונבאר הדברים

והנה לשיטות שהקשר צריך להיות דוקא סמוך לבגד אין לבאר שסיבת עשית הקשר כדי שהגדיל יחזיק דהרי צריך לעשותו דוקא קודם הגדיל ובפשוטו גם אין לבאר שזה מצד חיבור החוטים דהרי א"כ למה שלא יועיל לעשותו לאחר הגדיל ולא יהיה בזה איסור כלאיים ובפשטו יסוד הקשר לחבר החוטים לבגד [ועיין רש"י סנהדרין פ"ח: שכתב וז"ל קשר עליון שעושין סמוך לכנף כשנתלו החוטין ועל ידיהן נעשין חיבור לטלית ע"כ ומשמעות דבריו שטעם הקשר לחבר החוטים לבגד אמנם יתכן שרש"י בא לבאר את המקור מכלאיים ולא שזה הסיבה שצריך קשר] אמנם יתכן שיסודו לחבר החוטים רק נתחדש שזה צריך להיות דוקא סמוך לבגד ויתכן שזה סברא שבתחילת קיום החוטים צריך לאחד החוטים ויתכן שזה כדי שהגדיל יעשה במצב שהחוטים מחוברים כדבר אחד והנה לשיטה זו יתכן שמצד קיום הגדיל לא צריך קשר כלל אמנם יתכן דאדרבא ודאי צריך קשר שאין לזה שם גדיל ללא קשר שמקימו וכל נידון סוגין האם צריך קשר סמוך לבגד

ולשיטות שאין הלכה שהקשר יעשה סמוך לבגד יתכן לבאר שיסוד הדין גדיל זה לחבר החוטים לבגד או לחבר החוטים אחד לשני רק שלא ס"ל שיש מקור שזה צריך להעשות דוקא סמוך לבגד ולפ"ז בפשוטו יש להוכיח שמצד קיום הגדיל אין הלכה של קשר דהרי חזינן בגמ' שללא מקור לא צריך קשר כלל דהינו שמצד השם גדיל וודאי שיש לזה שם גדיל וא"כ גם אחרי חידוש הגמ' שיש דין קשר אבל עד כמה שזה מצד חיבור החוטים לבגד או שיחשבו כדבר אחד א"כ זה לא מקור שמצד קיום הגדיל צריך קשר אם לא דנימא שהגמ' רצתה להוכיח גם לשיטות שמועיל או גדיל או פתיל אבל לרב שצריך דוקא גדיל זה עצמו מקור לדין קשר אמנם יתכן שלשיטה זו כל הדין קשר הוא לקיום הגדיל ובפשוטו לפ"ז אין לנו שום מקור שיש הלכה לחבר החוטים לבגד או לחבר החוטים אחד לשני ונפק"מ בגדר הקשר לשיטה זו האם כשיעשה קשר סמוך לבגד יקיים בזה הדין קשר ראשון דאם כל דין הקשר לקיום הגדיל ממילא לא יקים בזה דין קשר ראשון אבל אם הדין קשר לחיבור החוטים א"כ גם אם יעשה קשר סמוך לבגד לא יתקים בזה דין קשר ראשון ונפק"מ אם עשה אותו שלא לשמה אם יש בזה חיסרון והנה עיין נימוק"י י"ב: בד"ה רובא הובא בביאור הגר"א סקמ"ב שכתב שהדין קשר יסודו לקיום הגדיל אמנם עיין פמ"ג מש"ז סקי"ד שכתב שאם עשה קשר סמוך לבגד ועניבה לאחר הגדיל הוי ציצית כשירה דהינו שנקט שהעיקר שיהיה חיבור בין החוטים ומצד קיום הגדיל באמת אין דין חיבור של קשר ועיין חזו"א סקי"ג בד"ה מש"כ שנקט שודאי מקים הדין קשר על ידי הקשר סמוך לבגד [ולכן בסקי"א בד"ה במ"ב נקט שודאי שהקשר שסמוך לבגד צריך להיות לשמה] אלא שנסתפק האם צריך גם קשר לקיום הגדיל וכתב שזה תלוי בדינו של רבא האם צריך לקשר על כל חוליא וחוליא וצ"ע דשם יתכן שזה רק דין לכתחילה ולא שזה לעיכובא ועיין תוס' בד"ה לא יפחות שזה רק הלכה בתכלת

והנה עיין ערוך לנר בסנהדרין פ"ח שדן האם אפשר לקשור כל חוט בעצמו לבד או שצריך את כולם יחד וכתב שכיון שללא פסוק לא צריך קשר וכל המקור שצריך קשר רק מהא דזה כלאיים א"כ אין מקור שצרך לחבר החוטים יחד אמנם החזו"א סקי"א בד"ה סתימת הוכיח שכל הדין קשר זה כל החוטים יחד ובפשוטו זה תלוי מהו יסוד הקשר שאם סיבת הקשר לחבר החוטים לבגד יש לדון כדעת הערוך לנר אבל אם יסודו לחבר החוטים אחד לשני או לקיום הגדיל א"כ א"ש שוודאי שצריך לקשור כל החוטים יחד

### ביאור השיטות מתי צריך להיעשות פסיקת החוטים

ד] והנה עיין גמ' סוכה י"א. שיש דין תעשה ולא מן העשוי ואם הכניס את חוטי הציצית כפול לפני שחתכם ועשה את כל הציצית ואחרי זה חתך הציצית פסולה אמנם מבואר בגמ' שאם רק תלה אותם אפילו שצריך שזה יהיה לשמה אבל בזה אין חיסרון מה שזה עדין חוט אחד ועיין לבוש סי"א סי"ד שביאר שהדין תעשה ולא מן העשוי נאמר על עשית הגדיל ולא על נתינת החוטים בבגד והנה יש לדון בעשה חלק מהגדיל לפני שחתך האם זה כשר ועיין ב"י ומג"א וט"ז שנקטו שגם בעשה קשר קודם הכריכה וכרך כל שלא קשר לאחר זה כיון שעדין לא חל כאן הכשר הציצית כה"ג אין חסרון של תעשה ולא מן העשוי [דהינו שאין הביאור כלבוש הנ"ל שהדין תולמ"ה זה רק בעשית הגדיל אלא הביאור שכל שעושה מעשה בגמר עשית הגדיל זה גם מועיל וכמו שרב ס"ל שפסיקתן זהו עשיתן ה"ה לשמואל בעשית גמר הגדיל ובעיקר היסוד הנ"ל האריך באבני נזר סימן תס"ו ועיין משכנת יעקב סימן ט"ז שחלק על זה] והנה מבואר מדבריהם שצריך דוקא קשר לאחר הגדיל ולא יעזור מה שקשר קודם ומצד שכל שלא קשר לאחר הגדיל אין לזה עדין שם גדיל וכן הוא בביאור הגר"א [וצ"ע שהמג"א סימן שי"ז סק"כ סתר את עצמו ועיין לקמן]

אמנם עיין לבוש ועולת תמיד שנקטו שכל חלק מעשית הגדיל צריך שיהיה בהכשר [וביאר דבריהם בבה"ל סי"א ס"י בד"ה ונתקו] ולכן נקט הלבוש שאם עשה הקשר העליון לבד זה תלוי מה זה קשר עליון שאם זה הקשר שסמוך לבגד א"כ יש כאן עשיה של חלק מהציצית בפסול אמנם אם זה הקשר שלאחר הגדיל א"כ הקשר שקודם הגדיל הוא לא נצרך למצוה ומבואר שנקט שלשיטות שקשר עליון זה לא סמוך לבגד ממילא יסוד הדין קשר זה לקים הגדיל ולכן לא יוצא בדין קשר במה שקודם הגדיל אמנם עיין חזו"א סקי"א וכן סקי"ג שתמה על זה שודאי שגם לשיטות שהדין קשר עליון זה לאחר הגדיל אבל ודאי שמתקיים הדין קשר קודם הגדיל שיסוד הדין קשר הוא לחבר החוטים וזה מתקיים גם בתחילתו ולכן עד כמה שכל חלק מהעשיה של הגדיל יש בו חיסרון ממילא ודאי שיש כאן פסול של תעשה ולא מן העשוי אפילו אם צריך גם קשר לאחר הגדיל לחזק הגדיל

והנה בפשוטו מבואר בלבוש שאם דין הקשר הוא סמוך לבגד ממילא בעשיתו יש חיסרון של תעשה ולא מן העשוי והנה בפשוטו לצד זה הדין קשר יסודו לחבר החוטים לבגד ולכאורא זה בכלל ההטלה בבגד שבזה אין חיסרון של תעשה ולא מן העשוי ובפשוטו מבואר שגם אם יסוד הדין קשר זה סמוך לבגד אבל זה מצד הדין גדיל שהחוטים צריכים להיות מחוברים מתחילתם ויתכן שהגדיל צריך להעשות מחוטים מחוברים וא"ש שזה חלק מהגדיל ולכן יש בזה פסול תולמ"ה

והנה שיטת העיטור שעושים שני נקבים לתלית החוטים ועיין מג"א סקי"ג שנקט שלפ"ז אין דין לעשות קשר על גבי קשר כיון שזה שני תכיפות א"כ מצד הדין כלאיים בציצית אין מקור אלא לקשר אחד ולכן כתב שאלו שעושים שני נקבים וגם שני קשרים אין לזה טעם והנה דבריו צ"ע שהרי הדין של קשר אחד לאחר שתי תכיפת אין לזה שם קשר ורק זה מועיל בתור תפירה וכמבואר בראשונים שלכן כה"ג אין לחיב מצד קושר וא"כ צ"ע לשיטות שהדין קשר לקיום הגדיל א"כ קשר אחד לא יועיל ומשמע שנקט שכל הדין קשר זה לחיבור הבגד וחידש שאם עשה שתי תכיפות מספיק קשר אחד דהינו שגם אם אין לו שם קשר אבל כל שיש חיבור זה מועיל [והוא חידוש רב שהרי בפשוטו לא יועיל שיתפור החוטים לבגד במקום לקשור וצריך לדחוק שמה שלגבי תעשה ולא מן העשוי לא מספיק הכריכה דמדובר שלא עשה שום דבר להחזיק הכריכה אבל באמת אם יעשה קשר אחד אפילו לא כפול ויש קשר בתחילתו שזה יהיה פסול וזה דלא כמ"ב שכתב שכל זמן שלא עשה קשר כפול לאחר הגדיל אינו חייב וזה כמשמעות דבריו שי"ז סק"כ אמנם בסקי"ט כתב שכריכה לבד לא עוזר ושלח לסקי"ג והנה אם כונתו שצריך קשר שהוא חיבור א"ש ששלח לשם שהביא את הנ"ל אבל אם כונתו שכאן זה לא מחזיק א"כ מה זה שייך לשם וצ"ע בכל זה

### ביאור שיטת רש"י והרמב"ם ומה שיש לדון מסוגין

ה] והנה עיין רש"י שכתב וז"ל קשר אחד בציצית מיהא דאוריתא ולהכי נקט עליון משום דאי לא עביד אלא חד קשר בסופו עביד ליה שמקיים את כל הגדיל עכ"ל ועיין חמד משה סימן י"א שכתב לדיק מרש"י שאין הכרח לעשות הקשר דוקא בסוף הגדיל אלא שעד כמה שעושים אחד ולא צריך דוקא סמוך לבגד הדרך לעשות אותו לאחר הגדיל ומשמע שמצד עיקר הדין קשר אין הלכה לעשותו דוקא לאחר הגדיל והנה בעיקר הדיוק מרש"י לכאורא אינו מוכרח דיתכן שכונת רש"י שעד כמה שסתם קשר המקום שיעשה אותו הוא במקום זה ממילא ודאי שזהו יסוד הדין קשר וכן מבואר מרש"י ל"ח: שביאר שהחיסרון במה שניתר הקשר שעל ידי זה הגדיל לא מחזיק ומבואר שזה לעיכובא שיהיה קשר להחזיק הגדיל ועיין ביאור הגר"א סקמ"ב שהביא מקור שצריך דוקא קשר לאחר הגדיל מרש"י ומבואר כנ"ל

והנה בפשוטו דבר זה תלוי בביאור סוגין דהנה בפשוטו כונת הגמ' להוכיח שיש דין קשר מהא דצריך פסוק להתיר כלאיים בציצית ובהכרח שיש כאן כלאיים וזה המקור שצריך קשר ועיין תוס' שהקשו דבגמ' ביבמות מבואר שמעיקר הדין שהתורה אמרה להטיל תכלת בבגד פשתן מבואר שמותר כלאיים בציצית וכתבו תירוץ אחד כמו שביארו הטהרת הקודש ובמלא הרועים שבאמת אין כונת סוגין שיש פסוק להתיר כלאיים בציצית ובהכרח מזה שצריך קשר אלא הכונה דמהא דמבואר בעלמא שבכל ציצית מותר כלאיים מזה מוכח שצורת עשית ציצית זה על ידי כלאיים ובהכרח המקור מהדין גדיל ושאין לזה שם גדיל ללא קשר בסופו עוד תירצו שהגמ' כאן נקטה שאין דין גדיל ומספיק פתיל א"כ צריך מקור להתיר כלאיים בציצית אבל הגמ' ביבמות נקטה שצריך פתיל א"כ ודאי צריך קשר בסופו ולפ"ז להלכה שצריך פתיל מבואר שהדין קשר הוא מצד הגדיל אמנם עיין ח' הר"ן בסנהדרין שביאר סוגין שמהא דיש פסוק להתיר כלאיים בציצית ולפ"ז יתכן שבאמת זה מצד שצריך חיבור ולא מצד שזה נצרך לקיום הגדיל

והנה רש"י כתב שזה הלכה למשה מסיני ועיין פמ"ג שתמה למה לא כתב שזה נלמד מהדין כלאיים בציצית ועיין בשטמ"ק ובתו"י ביבמות ה: שביאר שרש"י נקט שכונת הגמ' דמהא דמבואר במשניות שבכל ציצית יש היתר של כלאיים בהכרח שיש הלכה למשה מסיני יש דין קשר דמהתורה אין ראיה כמבואר ברש"י שיתכן שמטילים החוטים ללא לחברם ולפ"ז באמת אין ראיה מהו הסיבה של הקשר ויש לדון ככל הנ"ל רק שיתכן שמסברא הדין קשר הוא לקיום הגדיל

והנה עיין רמב"ם פ"א מציצת ה"ז בסדר עשית הציצית דעושה כריכות וקושר ואחרי זה עושה כמה חוליות שרוצה ועיין ב"י שפשטות לשונו שלא פסק כרבא שצריך לקשור על כל חוליא אלא מספיק קשר לאחר החוליא הראשונה ובפשוטו מבואר ששם חוליא שזה גדיל יש גם ללא קשר ולפ"ז צ"ל שהקשר נעשה לצורך לחבר החוטים לבגד ולכן אין ענין ביותר מקשר על חוליא אחת וצ"ע א"כ למה שזה לא יעשה קודם הגדיל ובפשוטו משמע שצריך שחיבור החוטים יעשה דרך הגדיל דהינו שהדין קשר עליון הוא דין חיבור החוטים אבל זה בתור חלק מהגדיל ולא סתם דין נפרד לכן זה צריך להעשות לאחר הגדיל בתור קיום הגדיל שזה חלק מהגדיל וצ"ע

### בביאור הסוגיא סנהדרין פ"ח: וסיכום הדברים

ו] והנה עיין גמ' בסנהדרין שאומרת שבל תוסיף זה רק בדבר שהיה כשר ויש בו להוסיף ועל ידי זה הוא גורע והגמ' אומרת שבציצית זה לא משכחת ליה מצד שאם קשר עליון זה דאוריתא א"כ גרוע ועומד דהינו שכל שקשר חמש חוטים זה פסול מעיקרו ואם קשר עליון זה לא דאוריתא א"כ האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי ומה שיש כאן עוד חוט זה לא סיבה לפסול והנה מבואר בגמ' שאם אין דין קשר וקושר זה לא סיבה לפסול אלא שיך בזה הסברא של האי לחודיה קאי ורק אם יש קשר זה סיבה לפסול [כן דייק הערוך לנר שם אמנם העולת שלמה תחילת פרקין כתב לדחוק את הגמ' ע"ש] והנה לכאורא הניחא אם יסוד הדין קשר זה לחבר החוטים א"כ זה סיבה לפסול אבל אם זה לצורך קיום הגדיל א"כ הרי גם ללא הקשר יש דין גדיל ובכל אופן יש בזה הסברא של האי לחודיה וצ"ע א"כ למה מה שיש דין קשר זה סיבה לפסול הרי זה רק הלכה לקיום הגדיל ובפשוטו צ"ל שעד כמה שנצרך לקיום הגדיל דהינו שצריך גדיל מקוים זה גם מחיב שזה צריך להיות דבר אחד [ולפ"ז בעשה הקשר סמוך לבגד יש בזה חלק מענין הקשר] וצ"ע אמנם אם יסודו לחיבור החוטים לבגד צ"ע למה זה סיבה לאגד את הגדיל לדבר אחד ובפשוטו מבואר שגם אם זה סמוך לבגד אבל יסודו לחבר החוטים רק שמקום החיבור צריך סמוך לבגד ויתכן שצריך שהחוטים מתחילתם יהיו דבר אחד וכנ"ל וצ"ע [ועיין תהל"ד סי"א שנסתפק שהוסיף חוט לאחר הקשר שסמוך לבגד ובפשוטו אם הקשר עליון זה סמוך לבגד א"כ חזינן שהדין קשר שמחמת הגדיל זה האי לחודיה קאי אבל אם הדין קשר לאחר הגדיל א"כ גם כאן יהיה פסול וצ"ע]

והנה עיין רש"י שם שכתב שזה מחלוקת במנחות ועיין תוס' ובח' הר"ן שהקשו שאין בזה מחלוקת ועיין חזו"א סק"ד שכתב שרש"י שם ביאר שהכונה קשר עליון זה סמוך לבגד ולפ"ז הגמ' לעיל שאומרת ש"מ צריך לקשר על כל חוליא ומצד דאל"כ יפתח הגדיל והחוטים לא יהיו קשורים לבגד א"כ בהכרח שאין קשר למעלה דאל"כ הרי זה יחזיק על ידי הקשר שסמוך לבגד [והנה כל זה לתוס' שם שהחיסרון שזה לא תלוי בבגד ואם נימא שגם להלכה שצריך פתיל וגדיל אבל מדין גרדומין מספיק ללא זה אמנם יתכן שלשון רבא משמע שהכל ניתר] אמנם עיין חזו"א שתמה על זה דהרי גם אם הקשר לא סמוך אבל וודאי שיש דין קשר וא"כ גם הקשר שלאחר החוטים יש בזה הסברא שזה פוסל דגרוע ועומד אמנם לכל הנ"ל יש לבאר שאם זה לאחר הגדיל א"כ זה רק לקיום הגדיל וזה לא סיבה שלא נאמר האי לחודיה קאי ורק אם זה סמוך לבגד שזה לחיבור החוטים בזה יש החיסרון ודו"ק אמנם כל הדיוק מרבא שלא צריך קשר סמוך לבגד זה לתוס' שהחיסרון בסוגין שהקשר נפסק והחוטים לא תלוים בבגד אבל לרש"י שהחיסרון שאין גדיל א"כ לא יעזור מה שיש קשר למעלה

והנה העולה מהנ"ל שיש שני שיטות בדין קשר עליון שיטה אחת שזה סמוך לבגד ולשיטה זו יש לדון שודאי שצריך גם לקיום הגדיל רק שזה לא סיבה לכלאיים ויתכן שבאמת מספיק עניבה ובפמ"ג נקט שמספיק עניבה והחזו"א נסתפק בזה עיין סקי"ג ובטעם שצריך קשר יתכן שזה לחבר החוטים לבגד אבל משמעות הגמ' שזה לצורך לחבר החוטים אחד לשני רק מקומם סמוך לבגד ויש שיטה שהדין קשר הוא לא דוקא סמוך לבגד אלא יתכן לאחר הגדיל ובנימוק"י נקט שזה לקיום הגדיל ולפ"ז צריך דוקא קשר לאחר הגדיל ולא יועיל קשר קודם אמנם החמד משה והחזו"א נקטו שהכונה שמועיל לאחר הגדיל אבל גם מועיל קודם דיסודו לחיבור החוטים והנה החזו"א סקי"ג דן שאולי יש עוד הלכה גם לחבר הגדיל ומצד דברי רבא שצריך לקשור על כל חוליא וחוליא אמנם בפשוטו מהא דמסברא ללא פסוק מבואר שיש שם גדיל ללא קשר והקשר יסודו לא לצורך הגדיל א"כ מהיכי תיתי שיהיה דין קשר וכן מבואר בפמ"ג הנ"ל רק אם רבא זה קבלה בידם וכל סוגין לחפס מקור לא מהתורה אלא מהבריתא א"ש

### בקושית רעק"א שהחוליא השניה תועיל להכשר הציצית ומה שיש לדון בנפתח הקשר שסמוך לבגד

ז] והנה עיין רעק"א סימן י' שהקשה למה בפסק ראשי חוטים לאחר עשית הכשר ציצית זה לא טוב ולמה דלא נימא שהציצית יתכשר בשאר הגדיל שעשה אחרי זה ולכאורא יש מקום לומר שעד כמה שחלק מהדין עשית הקשר זה כדי לחבר החוטים אחד לשני או לחברם לבגד א"כ כל שכבר עשה קשר וזה נחשב מחובר מה שעושה אחרי זה לא מתקיים בזה הדין חיבור לבגד כיון שזה כבר עשוי ויסוד הדין עשית קשר הוא הדבר המחבר בפועל לבגד [ומצאתי שכן ביאר בשפת אמת בסוכה] אמנם כל זה שייך אם באמת יש הלכה של חיבור והנה לפ"ז יש להעיר דמצוי במי שלא מצמיד הקשר הראשון לכנף שזה מתרחב ולכאורא אז זה מאבד שם של קשר אלא שהיה מקום לדון שיתכשר בקשר השני אמנם לנ"ל כיון שהחיבור לא נעשה על ידו א"כ לא התקיים בו דין קשר ועכשיו זה תעשה ולא מן העשוי וגם אם ירצה לחזור ולקשור הקשר אבל עכשיו זה כבר מחובר אם שאר הקשרים ולא מתקים בזה ענין הקשר אמנם כל זה אם יש דין חיבור כמשמעות הגמ' בסנהדרין וצ"ע ולא ראינו מקפידים על זה

### בדברי הבה"ל סוף סימן י"ב בנפסק חוט קרוב לקשר שבסוף החוליא

ח] והנה עיין בה"ל סוף סימן י"ב שכתב שאם נחתך חוט בתוך הגדיל בכל אופן כיון שבצד השני הוא שלם ויש בו כדי עניבה והוא מחובר לבגד על ידי הקשר עליון ממילא זה כשר אמנם כתב שזה צריך להתנתק לאחר הקשר שלאחר החוליא הראשונה כיון שזה הקשר עליון שהוא דאוריתא והוסיף שגם אם ניתק קרוב לקשר כיון דמבואר ברש"י שכל שניתק סמוך לקשר הקשר מתנתק ממילא גם כאן זה נחשב שאין קשר וכתב שאפשר לחלק קצת מהסוגיא והנה עיין חזו"א סקי"ג שתמה שכל שהיה קשר בתחילת הגדיל סמוך לבגד בזה ודאי מתקים הדין קשר עליון [וכשיטתו לעיל סק"ג] ומדין גרדומין כל שהחוט מחובר לבגד אין חיסרון וגם אם נימא שצריך שישאר שם גדיל וא"כ כאן שניתק סמוך לקשר נתבטל הקשר אבל עדין אפשר להכשיר בחוליא שאחרי זה וגם אם נימא שצריך קשר בתחילת חוליא ובסופה אבל אפשר להחשיב את שני החוליות כחוליא אחת וכתב שזה כונת הבה"ל שכתב שיש לעין שאין הכרח מהגמ' שגם כה"ג מתפרק הכל והנה בדבריו יש חידוש גדל שהחוט שנשאר תוך הקשר והוא מנתק מהבגד ולכן הקשר מחזיק זה לא חיסרון ויתכן שכיון שהיום הוא לא חלק מהציצית ממילא כיון שבלעדיו הכל לא היה מחזיק ממילא דנים כאילו הוא לא נמצא וממילא הכל מתפרק וצ"ע אמנם לכאורא כל המקור לחידוש הנ"ל שעל ידי שחוט אחד מתפרק כל הקשר מתפרק הכל זה רק לשיטת ר"ת אבל לר"י יתכן שהגמ' מדיקת מקרה שהכל מתנתק עוד יש לדון שהדין גדיל נצרך בכל השמונה חוטים וכל שחסר חוט אין לזה שם גדיל כלל וצ"ע

### בראית רבא שצריך לקשר על כל חוליא

ט] והנה רבא מדיק מהדין של גרדומין שצריך לקשור על כל חוליא וחוליא דאל"כ כיון שנחתך חוט אחד נחתך נפתח הקשר ובביאור החיסרון תוס' כתבו שממילא החוטים לא קשורים לבגד ורש"י כתב שלא מתקיים הדין גדיל ובשטמ"ק כתב שמתבטל הדין קשר עליון והנה לכאורא אם הדין קשר עליון זה סמוך לבגד א"כ על ידי שנחתך חוט אחד לאחר החוליא החוטים עדין תלוים בבגד וכן הדין קשר עליון מתקיים עדין בקשר שסמוך לבגד ובפשוטו מבואר שהדין קשר הוא דוקא לאחר הגדיל ועיין קרן אורה שתמה על תוס' שלקמן לא הכריעו בזה אמנם לרש"י שהחיסרון שמתבטל הגדיל בזה לכאורא זה תלוי האם יש דין קשר מצד קיום הגדיל דאם נימא שיש דין קשר מצד קיום הגדיל א"כ א"ש הגמ' אבל אם נימא שלצד זה השם גדיל הוא גם ללא קשר א"כ צ"ב הגמ' ואולי כיון שודאי צריך משהו לקים הגדיל וכאן אין כלום לכן זה גרע והנה עיין שטמ"ק שכתב שבנידון רבא האם צריך לקשר על כל חוליא מונח האם צריך גם קשר קודם החוליא הראשונה וצ"ב כונתו

והנה צ"ע לתוס' שביארו שהחיסרון מצד שהחוטים לא קשורים בבגד למה לא ביארו שהחיסרון מצד שאין כאן קשר עליון ויתכן שכתבו חיסרון יותר נכון אמנם אם נימא שהדין קשר זה מצד חיבור החוטים יתכן שלזה מועיל דין גרדומין

והנה עיין חזו"א סוף סק"ו שנסתפק האם בגרדומין יש דין שישאר גדיל ונפק"מ אם נפסק החוט הכורך מצד אחד והנה ברש"י מפורש שהחיסרון בזה שניתר הקשר שאין גדיל וגם תוס' שביארו אחרת מפורש שכל קושיתם מצד המ"ד או גדיל או פתיל ומבואר שלמ"ד שצריך גדיל ודאי שגם בגרדומין צריך גדיל דהינו אפילו שפתיל לא צריך אבל גדיל צריך וצ"ע הטעם וצ"ע ספק החזו"א

### בדין שזירת החוטים

י] עיין תוס' בד"ה קשר שנקטו שהחוטים צריך להיות שזורים וכן דעת רוב הראשונים כמבואר בב"י ס"ב והנה הרמב"ן הביא מר"ת שגם אם נפתח השזירה אבל זה כשר מדין גרדומין והרמב"ן הקשה שהרי צריך כדי עניבה וכתב לחלוק שבאמת צריך כדי עניבה ועיין משכנות יעקב סימן י"ט דאם נימא שמספיק כדי עניבה מהגדיל א"כ אין סיבה שיפתח החוטים שתוך הקשר ובהכרח שדעתם שצריך מהענף והנה צ"ע דלר"ת בפשוטו צריך שני חוטים שלמים ועיין ב"י שמשמעות חלק מהראשונים שכאן לא צריך כדי עניבה ועיין משכנות יעקב סוף סימן י"ג שביאר שכאן כיון שעיקר החוט קיים רק שהוא לא שזור בזה עוזר דין גרדומין להכשירו אמנם צ"ע לר"ת שצריך שנים שלמים למה כאן זה עדיף אמנם אם נימא כדנתבאר בשיעור של גרדומין מהגרי"ז שזה מצד שזה הלכה בקיום המצוה ממילא יתכן שהדין שזורין זה הלכה בחפצא של המצוה ולא הלכה בקיום המצוה ויתכן עוד שכדי שיחשב מין אחד שלם כיון שכל שיעור החוט קיים זה מועיל אפילו שהוא לא שזור

#### כ"ה סיון תש"פ

# סימן י"ג

## בהיתר כלאיים בציצית

### סיכום שיטות הראשונים בדין דחיה דכלאיים בציצית

א] הגמ' מנחות ל"ט: אומרת אמר שמואל משמיה דלוי חוטי צמר פוטרים בשל פשתן והגמ' מסתפקת האם חוטי פשתן פוטרים בשל צמר וצדדי הספק דצמר בשל פשתן פוטר כיון דתכלת פוטר ממילא גם לבן פוטר אבל פשתן בצמר שכל הפשתן בגלל הלבן בזה אין היתר או שגם שם מותר ומצד שכתוב לא תלבש שטענז צמר ופשתים גדילים תעשה לך דמשמע שיש לעשות הגדילים מצמר ופשתן גם בבגד צמר והגמ' מביאה מרחבה משמיה דרב יהודה שחוטי פשתן פוטרים בשל צמר וכן שחוטי צמר ופשתן פוטרים גם בשיריים דהינו שגם במקום שמצד התכלת זה לא סיבה לכלאיים בכל אופן מותר להטיל לבן פשתן שעל ידו זה נהיה כלאיים עכ"ד הגמ' והנה דעת רש"י שהגמ' כאן דנה מצד שיש חיסרון שזה לא מין כנף ולגבי זה מחדשת שצמר ופשתן תמיד זה נחשב מין כנף וצ"ב איך הגמ' לומדת מהא דתכלת צמר עוזר ה"ה הלבן הרי בתכלת אין דין מין כנף ובלבן יש דין מין כנף אמנם תוס' חלקו ונקטו שמצד הדין מין כנף ברור שזה טוב וביארו שנידון הגמ' מצד הלכות כלאיים

ובגמ' לקמן מ. אומרת שסדין דהינו בגד פשתן רבנן גזרו שלא יטילו בו תכלת אטו קלא אילן והגמ' שואלת שגם אם זה לבן הרי יש כאן קיום מצוה והגמ' מביאה את ר"ל שכל מקום שיכול לקיים שניהם אין דין דחיה וממילא כאן שלא מטיל תכלת הוא יכול להטיל חוט פשתן וממילא אין כאן דחיה והקשו כל הראשונים שהגמ' כאן זה סתירה לגמ' לעיל דמבואר שמותר להטיל פשתן בבגד צמר חזינן שגם באפשר לקיים שניהם יש כאן דין דחיה ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים כדלקמן

א. עיין תוס' ביבמות ד: וכן בשטמ"ק ל"ט: שהגמ' שמתירה כלאיים גם מה שלא נצרך למצוה זה רק מתי שיש חוטי תכלת וביסוד ההיתר ביארו שמיגו שמותר כלאים בתכלת מותר גם בלבן ויש מיגו שהלבן בפשתן הוא כלאיים גם הלבן בצמר יכול להיות כלאיים וביארו דמה שיותר פשוט המיגו בבגד פשתן דשם זה כבר בין כה כלאיים והנה פשטות לשונם מבואר שגם בבגד פשתן זה דין מיגו רק שאז יש יותר סברא לומר את המיגו ועיין תוס"ר יבמות שכתב שבבגד צמר זה שני מיגו ומשמע שהכל אותו יסוד היתר והנה בגמ' מבואר שבבגד צמר זה מצד ילפותא אמנם תוס' ביארו שיסוד ההיתר הוא מצד מיגו ולכאורא הכונה שהילפותא שיש גם בכה"ג דין מיגו אמנם בתו"י יבמות ד: משמע שהכל זה מסברא וצ"ע

ובפשוטו גדר הדין מיגו שכיון שיש כאן גדיל אחד של ציצית א"כ ההיתר שחל כאן כלפי התכלת הוא לא חל רק על התכלת אלא על כל הגדיל ונאמר כאן עוד הלכה שכיון שכבר חל דחיה בבגד פשתן ממילא חל הדחיה לגמרי דהינו שהדין דחיה אין זה הגבלה באיסור שבמקום מצוה הוא לא נאמר ומה נחשב מקום מצוה איפה שזה מוכרח אלא שבמקום מצוה חל דחיה על האיסור ולכן שייך להרחיב האיסור [ועיין חידושי הגרנ"פ יבמות אות נ"ח] והנה בפשוטו נתחדש לפ"ז שכלאיים בציצית זה לא רק דחויה דהינו שכל ההיתר מצד ההכרח לקים המצוה אלא יש כאן היתר גמור רק שזה רק במקום קיום מצות תכלת דהינו שהגדיל שיש בו קיום מצות תכלת ולבן חל בו היתר שהוא יעשה איסור כלאיים [ויש לעיין האם המיגו זה סיבה או הסבר לדין]

ב. עיין תוס' בכתובות מ. שדנו שבאמת ההיתר לא דוקא מתי שיש חוטי תכלת אלא כתבו שכל המיגו רק חל ביחס למצות לבן ולכן גם אם יהיה ד' חוטי לבן רק בשנים מהם יותר שזה יהיה כלאיים והנה לכאורא אם נימא דהגדר שצריך ד' חוטי לבן א"כ לכאורא צריך לחול ההיתר על כל הד' חוטים שהרי ודאי גדר הדבר שחל ההיתר על המצות לבן והרי כאן המצות לבן זה בארבעה חוטים אלא בהכרח דעת תוס' דלא כסמ"ג [הוזכר בשיעורים הקודמים] אלא או שהשנים הנוספים זה מדין גדיל וביחס לדין גדיל לא מצאנו שחל היתר כלאיים או שזה נגד התכלת ונתחדש שלא אומרים שכיון שחל היתר בתכלת חל במה שנגד התכלת דלא שייך לומר מיגו מקיום תכלת בפועל למה שנגד התכלת

ג. עיין תוס' בסוגין שדנו שבאמת מעיקר הדין דאוריתא חל היתר גם במקום שזה לבן לבד דהינו שהדין דחיה בציצית זה גם במקום שאפשר לקים שניהם ומה שהגמ' כאן אומרת אפשר לקיים שניהם הכונה שבעלמא יש בכל עדל"ת דין אפשר לקים שניהם ולכן כאן מדרבנן אסרו כיון שאפשר לקים שניהם וכתבו לפ"ז שהגמ' לעיל זה מדאוריתא אבל מדרבנן באמת אסור עוד כתבו שהגמ' בתחילה סברא שיש איסור דרבנן אבל למסקנא שסדין בציצית יש סיבה אחרת למה גזרו ממילא אין מקור שיש כאן איסור דרבנן של אפשר לקיים שניהם ועיין רמב"ן בשבת קל"ב שביאר כך שהדין כלאיים בציצית זה לא מצד דחיה אלא שיש כאן היתר מילפותא ובחידושיו ביבמות הקשה שא"כ נלמד מכאן לכל מקום שגם באפשר לקיים שניהם מותר דהינו שנקט שאין סיבה להרחיב את ההיתר בכלאיים בציצית יותר מכל מקום

ד. עיין רמב"ן ביבמות ד: שכתב שבאמת לוי ורב יהודה חולקים על הדין של ר"ל של אפשר לקים שניהם וכן הוא בפסקי הרי"ד בסוגין ולקמן מ"א: ולענין הלכה משמעות הרמב"ן שבאמת קי"ל שגם באפשר לקיים שניהם אמרינן עדל"ת וכן הוא ברבינו דוד בפסחים ל"ה: מ"ז: והנה לפ"ז צ"ע מה הגמ' צריכה להביא ילפותא מיוחדת תיפו"ל שיש כאן עדל"ת ובפשוטו למד כרש"י שבאמת הגמ' כאן לא דנה מצד איסור כלאיים אלא מצד הדין מין כנף ובפשוטו לכן רש"י ביאר סוגיא מצד מין כנף מצד שלמד שאין כאן היתר מיוחד של כלאיים יותר מתמיד

ה. עיין רשב"א ביבמות ד: שכתב שאם יש לו אפשרות לקים המצוה ללא דחיה ודאי אסור לו להטיל חוטי ציצית שיהיה בזה איסור וכדר"ל אמנם במקום שאין לו חוטים רק שיש בהם כלאיים בזה הדין שמותר ומצד הדין עדל"ת והנה בפשוטו כונת הגמ' מ. שהגזירה במקום שיש לו חוטי פשתן ורק שמטיל צמר בגלל מצות תכלת וכאן שזה לא תכלת ממילא אסור לו מצד שיכול לקים בלבן אמנם בלשון הרשב"א שם מבואר שנקט שמתי שאין תכלת מספיק שתי חוטי לבן כדעת תוס' תחילת פרק התכלת ולכן גם במקום שאין לו עוד שני חוטים החוטים הנוספים הנ"ל הם לא נצרכים לקיום מצות ציצית ולכן יש בזה איסור כלאיים והוקשה לו א"כ מה הגמ' צריכה להגיע לר"ל תיפו"ל שזה לא נצרך כלל למצות ציצית וכתב שכונת הגמ' שגם אם מטיל רק שנים תכלת יש הגזירה אפילו שבזה מקים המצוה אבל הרי יכול להטיל שתים לבן במקם שתים קלא אילן אלו [ומבואר חידוש שגם בשתי חוטי תכלת לבד יש סיבת דחיה ויש בזה קיום שלא יכול לקים בלבן] ולולי דבריו היה מקום לומר שאם היה הדין לא כמו ר"ל אלא כל שזה קיום המצוה יש בזה דחיה א"כ אפילו שלא צריך חוטים אלו אבל כיון שזה חלק מהמצוה יש בזה דין דחיה וכתוס' ריש פרקין ורק מצד שכל הדחיה לצורך קיום המצוה וכאן זה לא נצרך לכן זה לא דוחה אמנם ברשב"א מבואר שגם אם היה הדין שגם באפשר לקים שניהם יש דין דחיה אבל זה רק בחלק המוכרח למצוה ולא במה שמוסיף מה שלא צריך ודלא כתוס' ריש פרקין

והנה עיין ב"י סימן י"א סי"ד שהביא בשם רבינו ירוחם כנ"ל שאם יש לו חוטים שלא יהיה בהם כלאיים אסור להטיל כלאיים אבל עד כמה שאין לו רק חוטי כלאיים בזה אמרינן עדל"ת שלא שייך את ר"ל ועיין ב"י שתמה על זה שכיון שבפועל יכול לקיים מצות ציצית בחוטים של היתר ודאי שמה שאין לו עכשיו זה לא סיבה להתיר ובפשוטו זה דעת הרמב"ן ושאר הראשונים שלא רצו להעמיד הגמ' לעיל בכה"ג

והנה בפשוטו לדעת הרשב"א הגמ' ל"ט: זה כרש"י שיש שם ילפותא בגדרי מין הכנף שהרי לדין עדל"ת זה דין כלל ולא צריך ילפותא מיוחדת אמנם הרשב"א שם בתוך דבריו הזכיר את הלשון מיגו ומשמע שללא דין מיגו באמת ודאי שמה שלא נצרך לא דוחה אפילו אם אין לו חוטים אחרים ורק מצד דין מיגו זה מותר רק עדין יש כאן הגבלה שאם זה לא נצרך לו אין דחיה דהינו שנקט גם כדעת הרמב"ן שכה"ג זה לא נחשב אי אפשר לקיים שניהם ולכן צריך להגיע לדין מיגו רק עדין אם יכול ללא ביטול זה עדיף ולכן כל הדין מיגו רק במקום שאין לו חוטים שלא יעשה בהם איסור כלאיים

ו. עיין רמב"ם פ"ג מציצית ומבואר בלשונו שגם במקום חוטי לבן היה צריך להית עדל"ת רק כיון שאפשר לקים שניהם אין כאן עדל"ת ועיין ב"י שדייק מלשונו שרק במקום שאין תכלת אין עדל"ת אבל בבגד פשתן שבין כה נדחה על ידי התכלת אפשר גם להטיל חוטי לבן רק שיש שם את הגזירה דרבנן אטו כסות לילה כמסקנת הגמ' והנה משמעות הב"י שהכל זה מדאוריתא דהינו ששמואל זה דלא כר"ל וקי"ל כר"ל ועיין קרן אורה שצ"ל דמה שמותר חוטי צמר בבגד פשתן זה מסברא שכיון שזה בין כה כלאיים דהינו שלמד שהגמ' בתחילה זה לא דין מיגו אלא שזה סברא שאין כאן תוספת איסור אמנם מה שהוסיפה הגמ' להתיר מצד ילפותא בזה נקט הרמב"ם שהלכה כהגמ' שאסרה מצד ר"ל אמנם עיין קרן אורה מ. וכן בפמ"ג בפתיחה להלכות ציצית

שכתבו שמשמעות הרמב"ם שמדאוריתא באמת זה דוחה ורק מדרבנן זה לא דוחה מצד שאפשר לקים שניהם וזה כדרך תוס' [והנה הפמ"ג שם כתב שגם בזמן הזה שאין תכלת מדאורתא זה דוחה כיון שסתם בגדים זה צמר ופשתן א"כ זה הותרה ודבריו צ"ע שזה רק לגבי תכלת אבל אין שום מקור על לבן לבד]

[ועיין עונג יו"ט או"ח סימן א' שכתב דיתכן ששמואל לשיטתו דס"ל דטלית זה חובת מנא ולדבריו בהכרח שהדין דחיה בציצית זה הותרה דכיון דלמעשה הרי כשבא ללבוש הבגד אין לו בזה שום קיום מצוה א"כ אין סיבה לדחיה ואפילו שאם יהיה אסור ללבוש לא יהיה חובת ציצית דזה בגד שלא ראוי ללבישה אבל כאן בהכרח שחל היתר גמור דאל"כ יאסר בלבישה [ועיין שיעורי הגרנ"פ אות נ"ב שכתב שגם ללא ילפותא אבל הדין עדל"ת מדחה כפי הנצרך לקיום המצוה וכאן בהכרח חל היתר גמור ולא שהקיום מצוה בפועל דוחה דאל"כ לא היה חל היתר כלל] ולכן להלכה שקי"ל שחובת גברא אין מקור לדינו של שמואל ע"ש]

### ביאור הקובה"ע והגר"ר דיש עדיפות בבגד פשתן שחוטי לבן יהיו מפשתן

ב] והנה מבואר בתוס' ובראשונים שהוקשה להם שגם בבגד פשתן והטילו בו תכלת בכל אופן מדין אפשר לקים שניהם צריך להטיל את הלבן מפשתן דהינו שעל ידי זה יש כאן פחות איסור ועיין קובץ הערות סימן ז' סק"ד שהקשה דכיון דהבגד כבר בין כה כלאיים על ידי החוטי תכלת מה מוסיף מה שיש כאן עוד שני חוטי צמר וכן מצד החוטים הרי בין כה יהיו בהם איסור כלאיים או מצד שהם כלאים אם הבגד או שהם כלאיים אם התכלת וא"כ זה לא בגדר שאפשר לעשות חוטי לבן ולא יעבור על איסור כלאיים ועיין חזו"א שדן לבאר שזה כונת תוס' [ועיין טהרת הקודש על תוס' ריש פרקין שנקט שאין איסור בתוספת של חוטים] אמנם הרי בתוס' בכתובות מבואר שגם אם חל היתר בשני חוטי לבן בכל אופן אסור להטיל ד' חוטי לבן ומבואר שכל שלא חל היתר על כל החוטים צריך להטיל ממין הבגד וכן משמעות התוס' שדימו את שני המיגו ועיין תוס"ר יבמות שכתב שזה שני מיגו ומבואר שזה היתר מיוחד ועיין ב"י שכתב שכל שעושה יותר חוטים יש בזה תוספת באיסור כלאיים ועיין עונג יו"ט סימן א' בד"ה מיהו שתמה מה שייך תוספת איסור

ועיין קובץ הערות סימן ז' סק"ד שביאר שהכונה שיש כאן בגד פשתן ועל ידי שמטיל עוד חוט צמר יש כאן עוד סיבת איסור ודימה לאיסור אותו ואת בנו שאם שחט שני בניה ואחרי זה שוחט האם שזה נחשב שעובר שני איסורים ועיין שיעורי הגר"ש יבמות סימן ה' סק"ו שכתב דהנה יש לדון ביסוד האיסור כלאיים האם הכונה שיש איסור על הגברא ללבוש צמר אם פשתן או שהגדר שכל שיש בגד של צמר ופשתן כל הבגד נהיה חפצא של איסור וע"ש דאם נימא שהגדר שאסור ללבוש צמר ופשתן יחד א"כ א"ש שכל הבגד כל שלובש אותו אם עוד חוטים יש בו עוד סיבת איסור דאסור ללבוש הפשתן אם חוט צמר א' ואם חוט צמר ב' אבל אם הגדר שהבגד נהיה חפצא דאיסורא א"כ זה כמו בהמה טריפה שאין הבדל אם יש בה טריפה אחת או שתים אלא הכל מביא לידי אותו מצב שזה חפצא של איסור ומיושב גם הקושיא שהחוטים הם בין כה כלאיים שבאמת מצד החוטים אין כאן סיבה להעדיף שהם יהיו פשתן אבל ביחס לבגד יש כאן עדיפות שלא יהיה עליו עוד סיבת איסור [דהינו שאדם שצריך ללבוש בגד כלאים מצד פיקו"נ ודאי שכמה שהוא יותר גדול יש בזה יותר איסור א"כ כאן אפילו שביחס לחוטים בין כה עובר איסור אבל יש כאן אפשר לקים שניהם שביחס לבגד לא יהיה לזה שני סיבות של איסור אמנם עדין קשה שהרי אם החוטים פשתן יש כאן יותר איסור ביחס לתכלת וצ"ל שזה שיעור של בגד הרבה יותר קטן וצ"ע]

אמנם עיין בחידושי הגרש"ר שהביא מהירושלמי הובא בשו"ע ש"א ס"ג שאם יש בגד חציו צמר וחציו פשתים שגם אם לובש רק את חלק הצמר לבד יש בזה איסור ובפשוטו מבואר שהכל נהיה חפצא של איסור ולכן גם אם לובש את הצמר לבד או את הפשתן לבד יש בזה איסור אמנם ע"ש שכתב לדחות שיתכן שכל שלובש חלק מהבגד זה נחשב כאילו לובש את כל הבגד אמנם עיין ש"ך סימן ק"ה סקי"ז שכתב בשם התרוה"ד שבשר שנתערב בחלב כל זמן שלא הפרידו כל חלק לבדו הוא אסור ודימה את זה לכלאיים שכל זמן שמעורב כל חלק אסור דהינו שנקט שכל הבגד נהיה חפצא של איסור [וכן עיין נודע ביהודה יור"ד סימן קפ"ו שנקט שגם בגד משי שיש בו חוטי צמר ופשתן כל הבגד אסור ואפילו לובש רק החלק של המשי ובהכרח שחל איסור על הכל ועיין סוגיא דכלאי הכרם שהוכחנו כן מהראשונים שתערוב צמר גמלים מותר רק מצד שלא חוזר וניעור עיין שערי יושר שהאריך בזה] ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא שכל שיש חוטי תכלת מצד הבגד הרי הוא בין כה כלאיים ומצד החוטים הרי כיון שהוא צריך להטיל אותם בין כה א"כ מה ההבדל אם זה כלאיים אם חוט התכלת או שזה כלאיים אם הבגד ולמה זה נחשב אפשר לקיים שניהם

ועיין חידושי הגאון ר' ראובן יבמות סימן ב' וסימן ג' סק"ג [הובא בחידושי הגר"נ פרצוביץ את נ"ד] שכתב לחדש שיסוד הדין אפשר לקים שניהם שהדין עדל"ת הוא שהמצוה דוחה את האיסור וכל הדין דחיה התחדש רק אם המצוה מכריחה שתעשה בצורה שזה ידחה איסור ולפ"ז כתב שדנים שיש כאן שני קיומים של תכלת ולבן ואם החוטי לבן הם פשתן הדין דחיה לא צריך לחול מצד המצות לבן אלא המצות תכלת עצמה זה סיבה לדחות שדנים את חוטי הלבן כחלק מהבגד משא"כ אם מטיל חוטי צמר א"כ הדחיה שחל על חוטי הלבן זה צד מצות הלבן שבזה דבתור מצות תכלת אין זה סיבה כלל שזה יהיה כלאיים וגם זה בכלל אפשר לקים שניהם שמצות לבן לא מוכרחת להעשות בצורה שהיא תדחה את האיסור ע"ש שהאריך בזה

### ביסוד האחרונים שבבגד כלאיים אין היתר דכלאים בציצית ובישוב הקושיא הנ"ל לפ"ז

ג] אמנם עיין חידושי הגר"ש סימן ה' סק"ח שכתב דהנה יש לדון האם היתר של כלאיים בציצית זה רק אם זה מחמת מצות ציצית או שגם אם הבגד יהיה כלאיים מסיבה אחרת יש כאן דין דחיה ועיין תהלה לדוד סימן י"ח שהביא מהפמ"ג שנקט שגם כה"ג יש דין דחיה אמנם האחרונים נקטו שכה"ג אין דין דחיה וכדלקמן ולפ"ז כתב שלא שייך להקשות שכיון שזה בין כה כלאיים מצד התכלת שגם הלבן יהיה כלאיים דהלבן ביחס לתכלת הוא מכלל הבגד וממילא כל שמטיל לבן מצמר זה נחשב שהבגד כלאיים גם ללא קיום המצוה וממילא כה"ג אין בכלל דין דחיה של עדל"ת

והנה עיקר הדבר צ"ב למה בבגד כלאיים לא נימא שהמצות ציצית זה סיבה ללבוש הבגד כדי לקים המצוה ועיין רעק"א סימן י"א ס"ט שכתב לדון שבציצית לא שייך כלל עדל"ת דסיבת הדחיה זה כדי שלא יבטל העשה והרי כאן יכול שלא ללבוש הבגד ולא יבטל העשה וכתב שכיון דמבואר במרדכי שאם אסור לו להטיל ציצית יכול ללבוש הבגד ללא ציצית ממילא זה נחשב שללא הדחיה הוא יבטל העשה וכתב שכל זה רק שייך במקום שכל הכלאיים זה מחמת המצוה אבל במקום שגם ללא המצוה זה כלאיים כה"ג לא שייך ככלל עדל"ת שהרי ללא הדחיה לא יתבטל כאן העשה ויש להוסיף שגם לשיטת הר"ש שאסור ללבוש הבגד ללא ציצית אבל כבר הוכחנו שזה רק לגבי הלבן ולא לגבי התכלת אמנם עיין קובץ הערות סימן י"ד סק"ב שהוכיח שלא מה שיתבטל העשה זה דוחה הלאו דהרי קי"ל שעשה של יבום דוחה ל"ת והרי שם גם ללא שייבם לא יתבטל העשה שהרי יכול לחלוץ וכן הרי יכול לעגל הבגד ולא יהיה חייב בציצית אלא בהכרח שקיום המצוה דוחה את האיסור [ועיין קה"י ברכות סימן ו' ז' שהאריך בזה] וא"כ צ"ע שגם כאן שבשביל לקים המצוה שיהיה עדל"ת

ועיין חידושי הגרש"ר שכתב לדון שרק חיוב של המצוה הוא שדוחה ולא קיום מצוה וכדמשמע מתוס' שנשים אין להם היתר של כלאיים בציצית ללא מקור מיוחד [אמנם הראב"ד בתו"כ פר' ב' הלכה ב' חולק על זה] ולכן גם ביבום שיש חיוב אפילו שגם ללא דחיה הוא לא יבטל העשה אבל יש כאן חיוב עשה שזה סיבת דחיה אבל במקום שאין עליו חוב כלל אין היתר לעבור על לאו כדי להכניס את עצמו לחיוב של מצוה ולפ"ז כתב שבציצית כיון שלפני שלבש הבגד אין עליו חיוב מצוה כלל ממילא אין כאן מה שידחה את האיסור לבישה ורק במקום שהבגד עצמו לא כלאיים שכאן הרי ללא המצוה הוא ילבש הבגד ויתחיב במצוה ואין בזה איסור רק כה"ג אפשר לדון שזה כאילו שהוא כבר חייב במצוה ויש כאן סיבת דחיה על הלאו [אמנם כל זה אם באמת יש כאן הגדרה שאת האיסור הוא עובר בלבישה ואת המצוה הוא מקים רק אחרי זה אמנם בפשוטו ודאי שהחיוב הוא רק לאחר הלבישה] אמנם ע"ש שכתב דבפשוטו נחלקו בזה הראשונים האם באבידה שהיא בבית הקברות האם לולי מיעוט העשה של השבת אבדיה דוחה את הלאו להיטמאות אפילו שכשהוא נטמא הוא עדין לא חייב בהשבת אבידה ולראשונים דמבואר שגם כה"ג יש דין עדל"ת חזינן שמותר לעבור איסור כדי להתחיב במצוה אמנם יתכן שזה דוקא שם כי יש לאו של לא תוכל להתעלם לכן זה נעמד כחיוב שכבר חל וצ"ע [אמנם נראה שכל הדין דחיה זה מצד שזה נידון כחלק מקיום המצוה ולכן גם שבירת עצם דוחה הלאו שזה נחשב כחלק מקיום מצות האכילה כיון שזה נצרך לאכילה]

ועיין עונג יו"ט ח"א סימן א' שכתב שכל מצות ציצית נאמרה על בגד שללא מצות ציצית אפשר ללובשו אבל במקום שללא מצות ציצית אי אפשר ללובשו לא נאמר בזה מצות ציצית שזה לא נחשב אשר תכסה בה

והנה לפי זה גדר דין דחיה דציצית הוא כמו כל המצוות שיש כאן את החפצא של האיסור רק שמותר לעשותו רק שיש כאן סברא שכל ההיתר נאמר כשכל הכלאיים הוא מחמת המצוה ולא מסיבה אחרת וככל הנ"ל ולפ"ז מיושב למה גם ביחס ללבן צריך להגיע להיתר וכנ"ל

אמנם עיין חידושי הגרש"ש יבמות סימן ו' בתחילתו שהקשה שהרי בכל כלאיים בציצית הכל חפצא של איסור והרי בבגד אין קיום מצוה וא"כ מה מתיר לו ללבוש הבגד והוסיף שגם אם זה מכשיר מצוה דהינו שיש מצוה בלבישת החוטים ולובש הבגד כדי לקים חיובו בחוטים הרי בשביל זה לא צריך בגד ארוך ויכול לקצר הבגד ובאמת שהדבר קשה שמה שיך להתיר לעשות איסור כל רגע בלבישת הבגד בשביל לקים המצוה הרי אין עליו חוב מצוה אלא מכח לבישת הבגד והרי כל שיש שם ציצית לבישת הבגד הוא איסור דהניחא אם כל האיסור היה בחוטים ולא בבגד א"כ אין איסור בלבישת הבגד ויש עליו חיוב מצד הלבישה וכל האיסור הוא החוטים וזה הרי קיום מצוה אבל כיון שגם לבישת הבגד הוא איסור א"כ מה מתיר לו לבישת האיסור ואפילו דמבואר בגמ' שמותר שבירת העצם כדי לאכול הקדשים שתוך הפסח שם זה מצד שהוא כבר חייב באכילה אבל כאן עשית האיסור היא זו שמחיבת אותו ולא מסתבר שמותר לעשות איסור שזה לא מגוף המצוה כדי שיחול עליו חיוב [ואפילו דמבואר ברמב"ן שמותר להטמאות קודם שחל חיוב עשה אבל כל זה כי זה חלק מקיום המצוה אבל כאן לכאורא לבישת הבגד זה המציאות שמחיבת המצוה אבל זה לא חלק מקיום המצוה אמנם עיין מה שכתבנו במחלוקת של המרדכי והר"ש בשיעור השני סימן ד' שיתכן שגדר המצוה זה לבישת בגד מצויץ דהינו שהמצוה להפוך את הלבישה ללבישת ציצית ע"ש] [וכבר הקשה כן בזכר יצחק סימן ל"א בד"ה ובזה] וע"ש שכתב שכל האיסור של שעטנז זה כבשר וחלב שרק אם חל איסור על שניהם זה אסור וממילא כאן כיון שהחוטים אין עליהם איסור ממילא אין איסור גם מצד הבגד דהינו שכאן ההיתר שזה נחשב מצב שלא חל כאן החפצא של הכלאיים דהינו דיסוד איסור כלאיים זה שחל כאן חפצא של איסור וכל שיש מצוה על לבישה של אחד מהם זה לא מצב שהוא סיבה לחלות איסור

ועיין עונג יו"ט סימן קכ"א בסופו שכתב גם לחדש שגדר ההיתר בדין כלאיים בציצית אין הכונה שבאמת יש כאן חפצא של כלאיים רק שכדי לקים המצוה זה מותר אלא הגדר שיסוד האיסור כלאיים כמו שביארנו מקודם שכל שיש תערובת של צמר ופשתים חל איסור חפצא על הבגד אבל כל זה כשאסור ללבוש בגד זה אבל כל שיש היתר מצד עדל"ת זה נחשב כאילו החוטים הם לא צמר ואין כאן בכלל חלות איסור על החפצא דהינו שהסיבה שחל איסור על החפצא כיון שהתורה אוסרת הלבישה של שניהם יחד אבל כאן שהתורה לא אוסרת אלא אדרבא מתירה ללבוש שניהם יחד זה בכלל לא תערובת שהוא סיבת איסור של כלאיים

והנה לפ"ז א"ש הקושיא שכיון שבין כה יש כלאיים בבגד מה משנה ממה עשוי חוטי הלבן שכיון שגדר הדין דחיה שלא חל כאן חפצא של כלאיים א"כ כל זה ביחס לחוטים של המצוה אבל ביחס לחוטים אחרים אין שום סיבה שלא יחול איסור כלאיים ועד כמה שהלבן הוא לא סיבה להתיר ממילא יחול כאן איסור כלאיים

והנה עיקר הדבר שכאן ההיתר שחל הוא בעיקר החפצא ולא שזה רק הלכה שיכול ללבוש אפילו שיש כאן איסור מצד קיום המצוה שבזה מבואר מהא דמצאנו בכמה מקומות שגם במקום שאין קיום מצוה בכל אופן אין כאן איסור כלאיים א. שיטת ר"ת שגם במקום שזה לילה או אשה שלא מקימת מצוה בכל אופן חל כאן ההיתר ב. מבואר בגמ' מ: שהטיל למוטלת אפילו שלא צריך את חוטים אלו בכל אופן אין כאן כלאיים וצ"ע הרי לא מקים מצות ציצית בחוטים אלו ומבואר שיש כאן היתר כל שזה חפצא של ציצית שזה לא נחשב כלאיים ג. עיין לעיל ל"ז: [הובא סימן א'] דשיטת המיוחס לרשב"א שציצית אחת לר"י ודאי שלא מקים מצות ציצית ובכל אופן אין כאן איסור כלאיים והנה במקומות אלו מבואר שההיתר שחל שזה לא בכלל כלאיים זה אפילו לא מחמת קיום המצוה אלא עצם מציאות הציצית וזה חידוש אמנם לאחר שבהכרח שזה הגדר א"כ א"ש שודאי שזה לא סיבה להתיר להוסיף עוד כלאיים

והנה גם אם נימא דלא כנ"ל שבהכרח כאן ההיתר שחל הוא בעיקר החפצא שזה לא מציאות של כלאיים דדין דחיה מצאנו גם בעשית איסור שעל ידו יחול המצוה אבל יתכן שכאן קים להו לחז"ל שגדר הדחיה שאין כאן חפצא של איסור וכראיות הנ"ל ולכן כל זה שייך ביחס לכלאיים של המצוה ולא לסיבה אחרת ויתכן עוד שהבינו חז"ל שעד כמה שזה חפצא של כלאיים זה סתירה לחיוב עשית ציצית דכלאים פירושו לבישה שאינה רצויה וציצית זה להעמיד הלבישה בצורה מסוימת ולכן בהכרח שכאן גדר הדחיה שאין לזה שם כלאיים וכנ"ל

### בנידון הראשונים האם באין לו חוטים נחשב יכול לקים שניהם

ד] עיין לעיל שהבאינו דדעת הרשב"א ורבינו ירוחם שבגד צמר כל שאין לו אלא חוטי פשתן זה נחשב אי אפשר לקים שניהם וזה סיבה לדחיה ודעת הרמב"ן שזה לא סיבה לדחיה ובפשוטו יסוד מחלוקתם בהגדרה דאפשר לקיים שניהם דהרמב"ן נקט שזה סברא איזה מצוה יש בכחה לדחות את האיסור רק אם זה מצוה שאין אפשרות לקימה אלא על ידי שעובר האיסור בזה הוא דוחה את האיסור אבל כל שמצד המצוה הוא יכול לקימה ללא האיסור אפילו שעכשיו במקרה הוא לא יכול אין בכחה לדחות משא"כ הרשב"א נקט שגם מצוה שיש באפשרות לעשותה ללא עשית האיסור אבל כל שבפועל עכשיו לא יכול לקים המצוה זה סיבה לדחות ורק אם בפועל עכשיו יכול לעשות המצוה ללא האיסור זה לא דוחה אמנם עיין שאגת אריה סימן צ"ו בד"ה עוד עלה בדעתי וכן בקרן אורה מ: שהקשה דהגמ' בשבת קל"ג. אומרת לגבי צרעת במקום מילה שזה דוחה מצד עדל"ת אבל אם יש אחר עדיף שאחר יעשה מצד שהוא לא עובר באיסור קציצת בהרת ומצד הדין של ר"ל וחזינן שכאן מצד המצוה הרי יכול לקימה גם ללא דחית האיסור ובכל אופן מבואר שכל שבפועל לא יכול לקים המצוה ללא עבירת האיסור מותר ועיין קובץ הערות סימן ז' סק"א שביאר שכיון שיסוד הסברא שלא נאמר הדין דחיה רק בכה"ג שמצד המצוה אי אפשר לקים א"כ כאן שיש פסוק מפורש שזה דוחה מבואר שלמצוה זו יש כח דחיה גם כה"ג רק שהגמ' דנה שעד כמה שיש כזה הגבלה זה גם סברא שאם בפועל לא צריך לעבור על האיסור זה לא סיבה לעבור [ולפ"ז לשון הגמ' כדר"ל זה לא מש ר"ל אלא שלאחר יסוד של ר"ל גם כה"ג זה חיסרון] אמנם עיין חזו"א סק"ב שהקשה עוד מהגמ' בביצה ח. שדנה שאם אדם צריך לכסות הדם שמדין עדל"ת יחפור ביו"ט והרי שם מצד המצוה אפשר לקימה ללא דחיה דהרי אם יהיה לו עפר יוכל לכסות ללא לחפור ומבואר שגם כה"ג יש דין דחיה וכן עיין תוס' שבועות ג. לגבי הקפת הראש במצורע שאם יכול על ידי גוי חשיב אפשר לקיים שניהם אבל אם אין גוי יש כאן עדל"ת והנה יתכן שגדר הדין דחיה הוא כנ"ל שזה מחיל חלות היתר אמנם מבואר שגם מה שבפועל עכשיו לא יכול לקים זה מחיל חלות היתר

אמנם לנ"ל דמצאנו שבציצית גדר ההיתר שחל היתר בחפצא שזה לא כלאיים ונחדש שרק עד כמה שההיתר חל בכה"ג זה סיבה להתיר אבל ללא זה לא שייך היתר דהמציאות של כלאיים זה סתירה למצות ציצית או מצד שאין היתר על לבישת הבגד שבזה אין מצוה וכנ"ל ממילא יתכן שרק כאן הרמב"ן נקט שצריך שמצד המציאות של הבגד זה מוכרח שכך יקימו המצוה דרק זה סיבה להחיל החלות היתר בבגד אבל כל שמצד הבגד אפשר לקים ללא דחיה והכלל שאם אפשר ללא זה לא חל דחיה ממילא כאן לא היה חל כלל וצ"ע

#### א' תמוז תש"פ

# סימן י"ד

## הערות בסוגיא דצמר ופשתים בבגד ובחוטים

### שיטות הראשונים האם שאר מינים חייבים מדאוריתא

א] הגמ' ל"ט: מביאה את רבא דס"ל שכל מיני בגדים חיבים בציצית מדאוריתא ור"נ חולק שרק צמר ופשתים חייב בציצית מדאוריתא ושאר מינים זה רק מדרבנן והגמ' מבארת שר"נ ס"ל כתנא דבי ר' ישמעאל שאומר דהואיל ונאמרו בתורה בגדים סתם והתורה פירטה בנגעים שזה צמר ופשתים אף כל בגדים בתורה זה צמר ופשתים והגמ' מביאה שאביי אמר שזה דלא כאידך תנא דבי ר"י שאמר שיש פסוק לרבות בטומאת שרצים שגם שאר בגדים זה מטמא והנה לענין הלכה תוס' והרא"ש פסקו כרבא מצד שרב יהודה גם ס"ל כותיה ועוד שהוא בתראה והרי"ף והרמב"ם פסקו כר"נ ועיין רי"ף שכתב מצד שר' ישמעאל ס"ל כותיה ועיין רא"ש שתמה הרי הגמ' אומרת שיש מחלוקת מה דעת ר"י ובפשוטו מבואר שיש כאן מחלוקת ראשונים האם התנא דבי ר' ישמעאל שמרבה טומאה לשאר בגדים הוא גם חולק לגבי ציצית או שהוא מודה לגבי ציצית וצ"ב מחלוקתם

והנה עיין גמ' בשבת כ"ז. שעל קושית אביי דיש סתירה בר"נ דמצד אחד אמר שסתם בגדים זה צו"פ ומאידך אמר לגבי טומאה שיש ריבוי לשאר בגדים הגמ' אומרת שרבא אמר שכונת ר"י ביחס לשלש אצבעות שזה רק בפשתים אבל ביחס לשלשה על שלשה טפחים בזה נתרבה כל הבגדים ורב פפא אומר שכונת ר"י זה לגבי כלאיים שכתוב בתורה בגד שזה רק בצמר ופשתים ורנב"י אומר שכונתו לגבי ציצית שרק צו"פ חייב אבל לגבי טומאה באמת מרבים שאר שרצים ועיין רמב"ן בשבת שכתב שזה ודאי שגם לרבא המשמעות של סתם בגד זה צו"פ ולכן גם עד כמה שמרבים שאר בגדים זה רק לשלשה על שלשה ולכן זה ודאי שלגבי ציצית כיון שאין ריבוי ממילא ודאי שציצית זה רק בצו"פ [דהינו שזה ודאי שמין כנף זה לא בא לרבות אלא רק עד כמה שסתם בגד זה לא דוקא צו"פ התורה אומרת שאפשר לעשות החוטים ממשהו אחר וכן הוא בתוס' בסוגין] ולפ"ז כתב שלכל האמוראים אפילו אם אין כונת ר"י לגבי ציצית אבל זה ודאי שפטור מציצית וגם אביי שאמר שזה מחלוקת כונתו שנקט שלשון ר"י משמע שאין טומאה על שאר בגדים בכלל אבל זה ודאי שהבריתא שמרבה שאר שרצים זה רק לטומאת שלשה על שלשה כמבואר ברבא וכל מחלוקת אביי ורבא האם מדויק בבריתא הראשונה שאין טומאה כלל או שזה לא דיוק מוכרח

אמנם עיין רמב"ן שם שהביא י"מ וכן הוא בריטב"א שם ובשו"ת הרי"ד סימן ס"א שביארו שכונת אביי שהבריתא שמרבה לגבי טומאה מרבה שזה מקבל טומאה בדיוק כמו בגד צו"פ ולפ"ז יוצא ששם כתוב בגד והכוונה כל הבגדים ולפ"ז יוצא שבנגעים סתם בגד זה צו"פ ובטומאה סתם בגד זה כל בגדים ממילא לגבי ציצית בפשוטו לחומרא מקשינן וודאי שזה חייב בציצית ובפשוטו זה דעת הרא"ש ועיין ראשונים הנ"ל שזה כונת הגמ' והאי תנא מפקא מדבי ר"י הכונה לגבי ציצית [ועיין משכנות יעקב סימן י' שהוסיף שיש סתם משניות שיש טומאה גם לשאר בגדים ולצד שזה סתירה בר"י א"כ יש לנו סתם משנה כבריתא שמרבים שאר בגדים] [אמנם ברש"י שם מבואר שאם כונת ר"י לכלאים או לציצית אז לגבי טומאה נתרבה שזה מטמא לגמרי ומבואר שבכל אופן לגבי מה שאין ריבוי נשאר שזה כמו נגעים דהינו שסתם בגד זה צו"פ]

והנה מה שצ"ע שהרי הגמ' שם מסיקה שרבא אומר שזה לא מחלוקת ואפשר להעמיד שהבריתא הראשונה זה לגבי שלש אצבעות שזה רק בצו"פ והבריתא השניה זה לגבי שלשה טפחים שבזה התרבה שאר בגדים ולכאורא לפ"ז צדקו דברי הרמב"ן שלכל הבריתות בציצית שאין ריבוי וודאי שזה פטור וא"כ צדקו דברי הרי"ף שרבא לשיטתו ר"י סובר שציצית לא נוהג רק בצו"פ ועיין משכנות יעקב שכתב לבאר שבאמת זה דעת הרי"ף ויתכן שנקטו שכיון שחזינן שרבא נקט להלכה שחייב בכל הבגדים בהכרח שחזר בו ונקט כאביי [ועוד שיש שם בגמ' לשון שלא רבא אמרה]

אמנם עיין תוס' בשבת וביבמות שכתבו שלרבא אפילו שתנא דבי ר"י אמר שסתם בגדים זה צו"פ אבל יש ריבוי לגבי שאר בגדים שמטמא בשלשה טפחים ה"ה יתכן שיש ריבוי לגבי ציצית מהפסוק של מין כנף דהינו שאביי נקט שלשון הבריתא משמע שבכל התורה זה כך ממילא גם מזה משמע שאין ריבוי בשום מקום לומר שזה לא כך אבל לרבא שהכונה ביחס לדברים מסוימים ולא ביחס לכל מקום ממילא אפשר גם לרבות לגבי ציצית ואין שום ראיה שתנא דבי ר"י לא ס"ל כרבא אמנם אין זה כדברי הראשונים שכתבו שזה מחלוקת מה סברת תנא דבי ר"י וצ"ע בכל זה

והנה לענין הלכה השו"ע פסק שרק צו"פ חייב מדאוריתא אמנם הרמ"א כתב שיש חולקים והכי הילכתא ומשמע שנקט כראשונים שבאמת שאר מינים חייבים מדאוריתא והמ"ב רק כתב שיר"ש ילבש בגד צו"פ לזכות לקיים חיוב דאוריתא לכל השיטות אמנם עיין סימן י"ח במ"ב שהביא מהמג"א לגבי סדין שרק מתכסה בו שיש מחלוקת האם יש בזה חיוב ציצית וכתב שבבגד צו"פ צריך להחמיר ומשמע שזה נשאר בגדר ספק וצ"ע

### האם בחיוב דרבנן של שאר מינים יש חיוב תכלת

ב] הגמ' מביאה את הבריתא שהשיראין והכלך והסריקין חייבין בציצית ובכולן צמר ופשתן פוטר בהם ורבא מעמיד שחייב מדאוריתא והכונה שמטילים צו"פ ביחד שכיון שזה כלאיים במקום תכלת מותר כלאיים אמנם ר"נ מעמיד שבאמת זה רק חייב מדרבנן וכונת הבריתא צו"פ זה או צמר או פשתן והנה בפשוטו כשחיבו שאר מינים זה כעין דאוריתא תקון ויש בזה גם חיוב של תכלת וא"כ צ"ב איך יכול להטיל פשתן הרי על ידי זה לא יכול להטיל בזה תכלת ועיין כס"מ פ"ג ה"ה שכתב על הרמב"ם שהכוונה במקום שאין לו תכלת

אמנם עיין רמב"ן במלחמות שבת כ"ה שהביא את הבעל המאור שקי"ל כרבי וכתב שלדבריו אין להטיל ציצית כלל ואין לומר שמדרבנן חייב לבן לבד שלא מצאנו כזו תקנה דרבנן והוסיף שאפילו שמצאנו בר"נ שמטילים פשתן לבד שם כיון שכל החיוב זה דרבנן זה אחרת ואחרי זה הוסיף שזה גם ראיה שאין הלכה כרבי שאם דבר זה מעכב רבנן לא היו מתקנים דבר שלא יוצא בזה כלל אמנם העיטור כתב שהרי"ף לא הוכיח מסוגין שיתכן באמת שכאן שזה מדרבנן תיקנו לבן לבד והנה מבואר מדברי הרמב"ן שלמד שאין כונת הגמ' במקרה שאין לו תכלת אלא הכונה שביחס לדבר שכל חיובו דרבנן תיקנו רק לבן ולא תיקנו מצות תכלת ודן שזה גם לרבי ונקט מסברא שלרבי זה לא שייך

ועיין תוס' שהקשו דמנ"ל שרב יהודה ס"ל ששאר בגדים חייב מדאוריתא אולי מה שאמר חוטי צמר ופשתן פוטרים בכל מקום הכונה כל אחד בנפרד ועיין חזו"א ס"ג סקכ"ד שתמה הרי רב יהודה דיבר כשיש תכלת שהרי באופן זה התיר בבגד צמר חוטי פשתן וכן הפוך וא"כ אם חייב רק מדרבנן א"כ לא יכול להטיל חוטי פשתן דזה יהיה כלאיים אם התכלת וע"ש שמזה מוכח כנ"ל שלגבי דבר שכל חיובו דרבנן לא תיקנו כלל חיוב תכלת כמבואר בבריתא והנה הדבר צ"ב שכיון שיש מצות לבן ומצות תכלת למה חיבו רק הלבן ולא התכלת ולכאורא מבואר מזה שזה לא עוד קיום נפרד אלא זה תוספת בדין ד' חוטים ובזה יתכן שבדרבנן לא תיקנו אלא את עיקר החיוב ואם נימא כדנקט בקדושת יו"ט שזה רק מצוה מן המובחר זה לא חיוב גמור א"ש

### בספק התרוה"ד ובהא דלר"נ בשאר בגדים פוטר מינו

ג] בגמ' מבואר שרבא ס"ל שצו"פ פוטרים בכל המינים ושאר מינים אין פוטרים אלא במינם דהינו שיש שני סוגי חפצא של ציצית או ממינו או מצמר ופשתן ועיין תרוה"ד שהסתפק האם אפשר לעשות חלק מהגדילים ממינו וחלק מצו"פ והנח בספק והשו"ע כתב להחמיר בזה והנה פשטות לשונו משמע שמדובר שחלק מהכנפות עושה במין זה וחלק עושה במין זה אמנם החזו"א סקכ"ו כתב שיתכן שבזה אין צד ספק וודאי שזה טוב וכל הנידון האם באותו גדיל עושה חלק ממינו וחלק מצו"פ ולכאורא הסברא לחלק בזה דהנה יש לחקור בגדר הדין ד' כנפות האם זה כמו שלש הדסים שזה קיום אחד שמורכב משלש וכמו שכל גדיל צריך שמונה חוטים כך החפצא של הציצית זה ד' גדילים או שכאן זה כמו אתרוג ולולב שאפילו שאחד מעכב את השני אבל זה נחשב שהמצוה מורכבת מכמה חלקים ובזה תלוי הנ"ל שאם זה קיום אחד א"כ יש לדון שלא שייך שאותו קיום יהיה משני מינים אבל אם זה שני קיומים רק אחד מעכב את השני בזה בפשוטו ודאי צריך את כל הד' שלא שייך לעשות אחד ללא השני אבל אין סיבה שכולם יהיו אותו דבר [ויש לדון האם כיון שהתכלת אינו מעכב את הלבן אפשר לעשות חלק המכנפות של תכלת וחלק של לבן ויתכן שזה גם תלוי בנ"ל וצ"ע]

ועיין חזו"א סק"ג שנקט שגרדומין חל אפילו אם עשה רק כנף אחד ולכאורא זה לשיטתו שנקט שזה כמו ד' קיומים אבל למבואר בפשטות התרוה"ד יש לדון שודאי לא חל גרדומין עד שגמר את כל הד' ציציות ויתכן לחלק שלגבי גרדומין שזה מציאות לעצמה זה מספיק סיבה וצ"ע ועיין ל"ז: דעת המיוחס לרשב"א שגם לר' ישמעאל אחד מעכב את השני רק שכשיש את כולם זה כמה קיומים ולפ"ז בהכרח שלרבנן זה קיום אחד ממש וצ"ע

ועיין ארצות החיים ס"ט סקכ"ז ל' שכתב שכל הספק באותו גדיל זה רק על השני חוטים שבהם מקימים הדין לבן אבל על השני חוטים הנוספים שזה במקום התכלת דשם נאמר תכלת ואין זה בתור קיום של צמר ממילא ודאי אפשר אפילו שני משי ושני צמר וזה דלא כסמ"ג שהגדר שצריך ד' לבן אמנם לכאורא אין דבריו מוכרחים דיתכן שמה שהתכלת הוא תכלת והרי תמיד מתקים בזה הדין שתים הנוספים זה מצד שצמר פוטר שלא במינו וצ"ע והנה ע"ש שכתב שצמר ודאי עוזר ופשתן הניח בצ"ע דהינו דודאי לא יכול להטיל קנבוס ולכן דן שרק צמר שזה כמו תכלת או שגם פשתן כיון שיש לו דין פוטר תמיד [ויש לדון בשלש משי ואחד צמר האם גם כה"ג זה יעזור ובפשוטו כל סברתו שמה שהחוטים שנגד התכלת הם שונים מהלבן זה לא חיסרון אבל לא שאת הקיום של נגד התכלת יכל לעשות משני סוגים]

עוד כתב הארצות החיים שם שמסתבר שצו"פ זה כמו אותו קיום כיון ששניהם דינם שפוטרים בכל דבר ונפק"מ בעשה כנף אחד צמר וכנף אחד פשתים דלדעת הרא"ש אין בזה איסור כלאיים וע"ש בא"י ג' אמנם החזו"א סקכ"ו נסתפק בזה באותו כנף כגון שתי תכלת ועוד אחד צמר ואחד פשתן

והנה השו"ע העתיק ספק זה ועיין מג"א סק"ד שתמה שכל הספק אם זה חיוב דאוריתא אבל אם זה חיוב דרבנן א"כ למה שזה יהיה גרוע אם מטיל קצת מינים שחייב מדאוריתא וע"ש שדימה לעיטור שבחיוב דרבנן לא צריך שתים נגד התכלת דהינו שהגדרים יותר קלים ועיין ארצות החיים שכתב שגם בדרבנן מצאנו בגמ' שחציו בנטילה וחציו בטבילה זה לא עוזר שלא שייך טהרה שעשויה משני סוגי חלותים וצ"ב סברת המג"א

והנה בעיקר דברי ר"נ שבשאר מינים מועיל לא דוקא צו"פ צ"ב שכיון שבדין דאוריתא פוטר רק צו"פ וכמבואר בגמ' בדברי ר"נ שגם אם שאר מינים חייבים מדאוריתא אבל עד כמה שאין ריבוי של מין כנף ממילא צריך דוקא צו"פ א"כ גם מתי שרבנן חידשו ששאר מינים חייבים צריך להיות כעין דאוריתא ומה פתאום שכאן מועיל גם שאר מינים וביותר דאם רצו לחדש חיוב לא דוקא בצו"פ למה חיבו רק במינו ולא בכל דבר והנה היה מקום לומר שבאמת גם ר"נ מודה לדרשא של מינו פוטר ונפק"מ למה שדן בח' הגרי"ז שרחל בת עז שאין לזה מעלת צמר אבל זה יועיל מדין מינו אמנם ע"ש שהוכיח מהכס"מ שזה לא מועיל וכן מבואר בגמ' ביבמות ד: שר"י לא ס"ל הדרשא של רבא [ועיין מה שכתבנו לישב לקמן סק"ד] ועיין ארצות החיים סק"י שהביא משו"ת הרמב"ם שגדר החיוב מדרבנן שדורשים מין כנף [וכן הוא במאירי בשבת] דהינו שהגדר מדרבנן שמשמעות התורה בגד זה גם שאר בגדים וממילא מבואר היתר של מין כנף ולפ"ז א"ש שכאן חיבו גם שאר מינים וממילא מועיל גם חוטים ממינו ולפ"ז ודאי יש מקום לספק התרוה"ד גם לגבי החיוב דרבנן

אמנם עיין מיוחס לרשב"א שהקשה כנ"ל למה לא תיקנו כעין דאוריתא וכתב שכמו בצו"פ עושים הציצית במין שחייב כך כאן עושים הציצית במין שחייב דהינו שחידש שיסוד הדין שצו"פ פוטרים דוקא מצד שהחיוב זה רק על צו"פ דהינו שהחוטים עשוים מהמין שחייב בציצית ולכן כשרבנן הוסיפו ששאר מינים חייבים ממילא אפשר לעשות גם במין אחר אלא שא"כ צ"ב שיועיל גם משי לקונבוס דהרי בדין דרבנן כל המינים חייבים וצ"ל שכל מין זה מוגדר כתקנה נפרדת אטו צו"פ ולכן לא שייך להכשיר מין אחד ביחס למין השני אבל צו"פ ודאי פוטר שעד כמה שיש חיוב גם על משי ממילא כל הדברים החיבים יכולים לפטור בהם ולפ"ז א"ש דברי המג"א שכיון שהגדר החיוב מדרבנן כאילו הכל זה אותו מחיב שאפשר לעשות החוטים במינים החיבים ממילא אין סיבה שזה לא יצטרף [הדבר לפלפולא דאין זה במשמעות דברי המג"א אמנם הדברים נכונים מצד עצמם]

### ביאור שיטת המהר"ם

ד] מבואר בגמ' שרבא דורש שצו"פ פוטר בין במינו בין שלא במינו ושאר מינים אין פוטר אלא במינו ובפשוטו לפ"ז בבגד משי מועיל או חוטי משי או חוטי צמר או חוטי פשתן וכן בבגד פשתן יועיל חוטי צמר ללא איסור כלאיים וכן בבגד צמר יועיל חוטי פשתן ללא איסור כלאיים וכן הוא ברא"ש ושאר רבותינו הראשונים אמנם עיין הגהות מימוני פ"ג אותו ו' שהביא מהמהר"ם מרוטבורג שכונת הגמ' שרק צו"פ יחד פוטרים בשאר מינים אבל לא אחד בלבד ולכן כתב שבבגד משי אין להטיל אלא חוטי משי דהינו לא חוטי צמר לבד ולא חוטי פשתן לבד וכן הוא בתשב"ץ קטן סימן רס"ו בשמו וכן הוא במרדכי סימן תתק"נ ובתרוה"ד סימן מ"ד דהינו שכיון שצמר ופשתים זה כלאיים זה בזה ממילא לא יכול להטיל שניהם יחד ורק בזמן חז"ל שהיה קיום של תכלת שבזה אפשר כלאיים בציצית ממילא היה אפשר להטיל צו"פ יחד

והנה עיין ארצות החיים סימן ט' סק"ה שהקשה דבגמ' הרי מבואר שאפשר בבגד פשתן חוטי צמר מיגו שהתכלת פוטר גם הלבן יכול להיות מצמר והרי אין כאן צו"פ יחדיו וע"ש שהביא משו"ת מהר"ם [שנדפס בהגהות מהר"א שטיין על הסמ"ג וכן נדפס בשו"ת מהר"ם הוצאת מוסד הר"ק סימן קמ"א] שכתב וז"ל **ועל טלית של משי ששאל מורי איזה ציצית יטיל בה כבר דקדקנו ואין לה היתר אלא במינה לדידן דלית לן תכלת, ואי אפשר בציצית דכלאים צמר ופשתים יחדיו, דהא בעינן או הכנף מין כנף, או צמר ופשתים יחדיו, דסמיך ליה גדילים תעשה לך דהיינו כלאים בציצית. הלכך [טלית] של צמר אי בעי רמי ביה ב' חוטין תכלת ושני חוטין צמר לבן, דאף על גב דליכא כלאים צמר ופשתים יחדיו, פוטרים מטעם הכנף מין כנף, דאידי ואידי מין כנף הם. ואי משום דצבוע תכלת מה בכך, מידי צבעא קגרים. ואי רמי ביה שני חוטין תכלת וב' חוטין לבן פשתים הפוטרים בשל צמר, הא נמי שפיר דמי דקרינן ביה צמר ופשתים יחדיו גדילים תעשה לך מהם.**

**ובטלית של פשתים נמי אי רמי ביה ב' חוטי תכלת ושני חוטי צמר לבן, אף על גב דלאו מין כנף הם שפיר דמי דכיון דכלאים הם בטלית וקרינן [ביה] צמר ופשתים יחדיו גדילים תעשה לך, שהטלית והציצית צמר ופשתים יחדיו הן. וכל שכן אי רמי ביה ב' חוטין תכלת וב' חוטין לבן פשתים, דשפיר דמי, דקרינן ביה גדילים תעשה לך מהם. אבל בטלית של משי שנהגו העולם להטיל בו חוטי צמר, לאו הכנף מין כנף, ולא צמר ופשתים יחדיו איכא. הלכך אני אומר שאין להטיל בו ציצית אלא במינו. וכן בכל טליתות לדידן דלית לן [תכלת] אי אפשר להטיל צמר ופשתים יחדיו, לא פטר אלא מינו. עד כאן לשון מרדכי (לפנינו ליתא).**

דהיינו שכיון שזה כלאיים אם הבגד גם בזה מתקיים הדין כלאיים בציצית דהינו דמסברא היה צריך שהחוטים עצמם יהיו כלאיים וחידש שגם אם זה כלאיים בבגד זה מועיל והנה בפשוטו זה לא שיש ענין שיהיה כלאיים אלא שנתחדש שרק שני המינים יחד פוטרים ובדבריו מבואר שיש ענין שיתקים ההיקש לכלאיים דהינו שיש כאן כלאיים [ויש להסתפק אם זה יהיה כלאיים מצד שרק בכנף יהיה פשתן אבל כל הבגד יהיה מין אחר האם זה יועיל דיתכן שהכונה שצריך שגורמי המצוה יהיו כלאיים ולא דבר צדדי וצ"ע] [והנה עיין מג"א סוף סימן ט' שכתב שבבגד פשתן יעשה כנפות עור וחוטי צמר והנה אין כונתו שאז גם לר"ת זה טוב אלא שרצה להרויח את שיטת העיטור וצ"ע הרי מפסיד את המהר"ם והרי בבגד משי לא כתב לכתחילה להטיל צמר מצד העיטור וכן בגר"ז כתב שעדיף להחמיר את המהר"ם וצ"ע ומשמע שנקט שכיון שזה חוטי צמר בבגד פשתן אפילו שזה לא כלאיים אין חיסרון ועיין משכנות יעקב יור"ד סימן ע' בד"ה וראיתי שתמה עליו שלדעת העיטור וודאי מוכח בגמ' שטלית פשתן פטור לגמרי ואולי ס"ל שאם כנפות עור לא פטרו וצ"ע בזה ועיין סימן ט"ו סק"ו]

וע"ש בתשובה הנ"ל שהוסיף שחוטי צמר פוטרים בשל צמר מצד שהתכלת והלבן זה מינו וכן בבגד פשתן ויש שני חוטי פשתן ושני חוטי צמר כיון שהתכלת כלאים בפשתן לכן זה מועיל והנה צ"ב למה הוצרך לזה הרי הפשתן זה מינו והתכלת בזה לכאורא זה דינו ואין בו את ההלכה שזה יהיה כלאיים ומבואר שנקט שגם בחוטי התכלת יש את ההלכה שזה לא יכול לפטור אלא אם זה מינו או שזה כלאיים בציצית וזה דלא כארצות החיים שנקט שמועיל שני משי ושני צמר שבחוטים שנגד התכלת אין דין שיהיה צו"פ והנה שיטת רש"י שיש דין צבע הכנף אבל בתכלת אין כזו הלכה והרי התכלת אינו מעכב את הלבן חזינן שיש כח פוטר של תכלת ששם אין את דיני הלבן ולכאורא מסברא גם הדין של צו"פ זה לא הלכה בתכלת ששם התכלת הוא פוטר וצ"ע. ולפ"ז התכלת אינו מעכב את הלבן זה רק במין צמר דבשאר מינים הרי זה לא מינו אמנם בפשוטו יש כח פוטר של תכלת ושם השם תכלת הוא סיבת הפטור ואין את שאר דיני הלבן והנה לפ"ז בטלית של משי שמטיל מינו לא יכול לקים מצות תכלת שהרי זה לא צו"פ יחדיו ורק אם יטיל שני חוטי תכלת ושני פשתן יקים את מצותו ובהכרח החידוש של מין הכנף התחדש כאן עוד צורה של ציצית שזה ללא תכלת וצ"ע אם זה גם לרבי

והנה עיין תשב"ץ קטן סימן רס"ז שכתב וז"ל **ובטלית של משי מחיב הר"ם ז"ל ציצית של משי כדאיתא במנחות פרק התכלת הכנף מין כנף כי צמר ופשתים אינם פוטרים אלא במינם דדוקא בימיהם שהיה להם תכלת פטרו. הג"ה: ומיהו ציצית של צמר פוטר אף של משי ודוקא להם שהיה להם תכלת** עכ"ל דהינו שחידש שכל חידוש המהר"ם שצמר ופשתן לא פוטר זה רק אם זה שניהם יחד זה לא ביחס לצמר ביחד אם התכלת דהינו שכל שיש תכלת שבזה הוא מועיל אפילו ללא פשתן ממילא אגב זה גם אפשר שני חוטי צמר ולכאורא זה על דרך הארצות החיים שיש פוטר נפרד של תכלת ובזה לא שייך את כל ההלכה הנ"ל וממילא יש כאן מיגו ואדרבא יתכן שלמד שזה כונת הגמ' כמו שתכלת פוטר בפשתן כך לבן ורש"י ביאר שזה ביחס למין דהכונה דכאן לא צריך להגיע לדין צמר ופשתן יחדיו ולפ"ז הדין שהלבן אינו מעכב את התכלת דהינו שמועיל ד' תכלת זה בכל המינים שיש כאן כח פוטר אחר [וכן מבואר שנקט המהר"ם בענט שהקשה מהגמ' של קלא אילן שאיך הגמ' דנה שיועיל הרי זה צמר לבד ומבואר שמהגמ' ל"ט: לא הוקשה לו ועיין ארצות החיים שתמה עליו אמנם לנ"ל א"ש ששם שיש קיום תכלת נקט שודאי מועיל הכל מצמר וכנ"ל]

והנה עיין א"ר שהביא שו"ת מהר"ם [דפוס פראג סימן תמ"ד ובמוה"ק סימן ו]וז"ל **וציצית של פשתן בטלית של שיראים לא מהני דאין זה הכנף מין כנף והתורה אמרה פתיל תכלת דהיינו צמר צבוע בתכלת ואי ליכא תכלת יקח צמר שאין צבוע כי [הצבע] אינו מעכב אבל ציצית [אמרה] תורה. והא דאמר גדילים תעשה לך מהן היינו ביחד שני חוטי תכלת אבל היכא דא"א להטיל שניהם יחדו כגון לדידן אין לעשות ציצית אלא או מצמר דכתי' פתיל תכלת או ממינו כדכתי' הכנף מין כנף עכ"ל** ומבואר שנקט שרק ביחס לפשתן יש את ההלכה שזה לא פוטר אלא ביחד אם הצמר אבל ביחס לצמר זה יכול לפטור לבד וע"ש שביאר שבדין תכלת גם אם לא נותן תכלת אבל כיון שנותן שני חוטי צמר במקום זה כמו תכלת ובזה יש את ההלכה שזה פוטר אפילו צמר לבד ולכאורא הביאור כנ"ל מהתשבץ קטן שבדין תכלת אין את ההלכה שזה יהיה צו"פ וכפשטות הגמ' שהתכלת אינו מעכב את הלבן שזה גם במשי וחידש שבכל תכלת מונח הדין צמר דהינו שגם אם לא יכול תכלת מביא צמר במקום וא"כ כיון שבדין תכלת לא נאמר דין צו"פ ממילא כל ד' צמר מועיל לבד

### האם הדין של המהר"ם שייך גם לר"נ ובביאור המחלוקת רש"י ותוס' ל"ט: בדין צמר לפשתן

ה] והנה מבואר בגמ' שר"נ שס"ל שבגד משי פוטר רק מדרבנן מבאר שכוונת הבריתא שצמר ופשתן פוטר הכונה או צמר או פשתן ועיין ביאור הגר"א סק"ב שהקשה על המהר"ם הרי לא עוזר אלא צו"פ יחד וע"ש שכתב שבהכרח שעד כמה שזה רק חייב מדרבנן בזה אין דין של צמר ופשתן יחד אלא עוזר גם כל אחד בנפרד ולפ"ז תמה על התרוה"ד שהוכיח מהרמב"ם לגבי משי דלא כמהר"ם הרי לדבריו מוכרח בגמ' שבדרבנן ודאי שאין דין זה ואין להוכיח משיטתו שזה דרבנן לדידן שזה דאוריתא ובדעת התרוה"ד עיין מהר"ם בענט אות ע"ב שכתב לדון שנקט שאחרי שהגמ' אומרת שר"נ כתנא דבי ר"י אפשר לבאר הבריתא כפשוטו שצמר ופשתן והיא סוברת כמ"ד שגם שאר מינים חייב מדאוריתא ובאמת לשיטת ר"נ לא יועיל רק מינו

והנה מבואר בדבריו שהדין של המהר"ם שייך גם לר"נ ולפ"ז מה שמועיל פשתן לפשתן וצמר לצמר זה מצד שזה מינו ועיין ארצות החיים סק"ה שהקשה שהרי ר"נ בתחילה לא ידע מהדרשא של מינו ולפ"ז לדבריו פשתן לא יפטור בבגד פשתן וע"ש שהקשה על זה וביותר צ"ע דהרי מפורש בגמ' יבמות ד: שר"נ לא ס"ל הדרשא של מין כנף ולפ"ז צ"ע כנ"ל ושגם צמר לא יפטור בצמר אמנם בפשוטו מוכח מזה שכל דברי המהר"ם רק שייך לשיטות שגם שאר מינים חייבים אבל לר"נ שרק צו"פ חייב בזה ודאי שצמר לבד פוטר וגם פשתן לבד פוטר וכן מבואר בארצות החיים סקכ"ו והסברא בזה לכאורא שרק אם יש הלכה שרק מינו פוטר א"כ הדין צמר ופשתן יש בו חידוש שהוא לא מינו ופוטר בזה אין לך אלא חידושו שניהם יחד אבל אם אין כזה הלכה שרק מינו פוטר א"כ ודאי שפשטות התורה שצו"פ פוטר כל אחד בנפרד ולא שניהם יחד ולפ"ז לא צריך לומר שהבריתא של ר"נ זה אחרת כי זה דרבנן אלא שלשיטתו לא שייך כלל את המהר"ם ודו"ק בזה

אמנם יש מקום לדון שיש כאן שני נידונים שיש נידון האם צריך דוקא מינו ובזה הגמ' ביבמות נקטה דבפשוטו אין כזה הלכה אלא משמעות התורה שצו"פ פוטר אמנם יש כאן עוד נידון שעד כמה שאנו דנים ממה החוטים צריכים להעשות בזה בפסוק של מין כנף שמזה נלמד שהחוטי לבן זה לא תכלת מבואר שאפשר לעשות את מין הבגד ויתכן שבזה ודאי ר"נ מודה ולכן גם אם המשמעות של התורה של צו"פ זה שהחוטים זה מצו"פ ביחד אבל ודאי שיש כאן גם משמעות מהתורה שאפשר צמר לצמר ופשתן לפשתן ויתכן שגם ר"נ בתחילה שנקט שגם אם שאר מינים חייבים אבל צריך דוקא חוטי צו"פ מצד שיש כאן דרשא שהגדילים מצו"פ אבל עדין יועיל צמר לצמר ופשתן לפשתן מצד הלשון מין כנף דמשמע שכל שזה ממין כנף זה מועיל ולכן גם אם לא דורשים כרבא מין כנף לרבות שכל הבגדים מועיל במינו אלא כר"נ שזה רק צו"פ אבל עדין יש הלכה של מין כנף שמועיל צמר לצמר ופשתן לפשתן וכן הוא במהר"ם בענט בס"ק ע"ב בסופו ולפ"ז א"ש מה שמדרבנן יש דין מין כנף לר"נ שבדרבנן שכונת התורה על כל המינים ממילא ודאי יש כאן בתורה אפשרות לתת מין כנף

והנה רש"י ביאר את הגמ' ל"ט: שלומדת שמועיל צמר לפשתן לגבי המין והתוס' הקשו שהרי מבואר בגמ' ל"ח: שבדין מין כנף שלומדים שהחוטים הם לא תכלת אין הלכה שצריך שיהיה מינו ולכן בבגד צמר אין שום עדיפות של צמר וצ"ע כמו שהקשה בטה"ק הרי רבא אמר מפורש שיש הלכה של מין כנף שזה פוטר בכל המינים אמנם כונתם כנ"ל שרבא רק הוסיף שיש קיום על ידי המין כנף אבל לא כתוב כאן שום מיעוט ולכן בצו"פ שמשמעות התורה שהחוטים הם מצו"פ שלא תלבש צו"פ גדילים תעשה לך מהם ממילא בזה ודאי שאין מיעוט לומר שדוקא מין כנף וכפשטות הגמ' ביבמות ודו"ק בזה ובדעת רש"י יתכן שביאר כצד הגמ' יבמות ד: שהדין מין כנף מגביל שצמר לצמר ופשתן לשתן ולכן כתב שמהא שיש מצות תכלת חזינן שיש דין פוטר של צמר לפשתן והשאר הוא מצד משמעות התורה וצ"ע בכל זה

#### ו' תמוז תש"פ

# סימן ט"ו

## בדין סדין בציצית

### שיטות הראשונים בביאור סוגין

א] גרסינן מנחות מ. סדין בציצית ב"ש פוטרין וב"ה מחיבין והלכה כדברי ב"ה אמר ראב"צ והלא כל המטיל תכלת בירושלים אינו אלא מן המתמיהין אמר רבי א"כ למה אסרוה לפי שאין בקיאין והגמ' מבארת או מצד גזירה אטו קלא אילן או מצד שמא יקרע הכנף או אטו כסות לילה עכ"ד הגמ' והנה בביאור סוגין מצאנו כמה ביאורים בראשונים ונבאר הדברים בס"ד

א. עיין רש"י שביאר שב"ש ס"ל שבבגד פשתן אין להטיל חוטי פשתן ומצד דלא דרשי סמוכין אבל באמת לבן חייבים וב"ה ס"ל שעדל"ת ולכן צריך להטיל תכלת וראב"צ מתמיה על ב"ה הרי מתמיהים על מי שהולך אם תכלת ורבי מבאר שלמה באמת נהגו שלא ללכת אם תכלת אפילו שודאי קי"ל כב"ה שעדל"ת בציצית מצד גזירה דרבנן ונתקשה רש"י למה כתוב לשון פוטרין הרי לכאורא עיקר דבריהם שיש איסור להטיל חוטי תכלת ולא רק שלא צריך וביאר שהגמ' ס"ל שציצית זה חובת מנא וממילא ביחס לחיוב שיש ללא לבישה זה דין פטור [ועיין טה"ק שאפילו שלמ"ד חובת מנא מדובר ללא לבישה אבל כיון שרק בגד שעומד ללבישה חיב ואם יטילו כלאיים לא יוכל ללובשו ממילא אין לזה חיוב גם בתור חובת מנא ועיין מש"כ בזה בסימן כ"א] ותמהו הראשונים שא"כ שהגמ' תוכיח מכאן כמ"ד שזה חובת מנא ובפשוטו לא בזה נחלקו ב"ה, והרא"ש ביאר שבתחילה ב"ה אמרו שחייבים וב"ש אמרו לשון פטור וממילא אסור ונשאר הלשון כתחילתו עוד דנו הראשונים [עיין תוס' וברשב"א בשבת ובמרדכי סימן תתקמ"א] שאם המשנה כרבי שהתכלת מעכב את הלבן א"ש שכיון שיש בזה איסור של תכלת ממילא זה פטור לגמרי וכן הוא ברשב"א בשבת כ"ה:

עוד הקשה ר"ת שלמה כתוב סדין בציצית הרי הנידון על כל כלאיים בציצית וכגון בגד צמר ולבן פשתן דמבואר לעיל שזה מותר אמנם לכאורא למבואר ברש"י שכתוב פוטרים כי נפק"מ לחובת מנא א"כ לא שייך לכתוב לשון זה על שאר בגדים דשם הרי חייב להטיל בצורה שזה לא כלאיים וצ"ל שקושיתם שיהיה כתוב כלאיים בציצית ב"ש אוסרים אמנם יש לדון שזה עצמו באו לחדש שזה חובת מנא [ועיין טה"ק] אמנם לרא"ש יש מקום לקושיתם דב"ה וב"ש יעמידו הנידון מראש על כלאים ובלשון היתר ואיסור וצ"ע

והנה צ"ב לב"ש הרי קי"ל בעלמא עדל"ת ובתוס' בסוגין ביארו שס"ל שזה אפשר לקים שניהם ועיין טה"ק שביאר שהכונה שיכול לעשות לבן דהינו שס"ל לב"ש שרק במקום שתתבטל המצוה לגמרי יש דין עדל"ת ולא במקום שעיקר המצות תתקים ועל זה הקשו בסופם שלרבי שהתכלת מעכב את הלבן א"כ יתבטל כל המצוה ואין סיבה שזה לא ידחה ובעולת שלמה ביאר שהכונה כי אפשר בצמר [וכן הוא ברבינו פרחיה שבת כ"ה] ותוס' בסופם הקשו שהרי סתם בגדים זה צמר ופשתן וא"כ התורה בהכרח דיברה על פשתן ג"כ ואם נימא שזה חייב ללא תכלת אפשר להעמיד לגבי פשתן את עיקר החיוב וכמבואר יבמות ד: אבל אם פטור לגמרי זה לא שייך

ב. עיין תוס' שהביאו מר"ת שכוונת ב"ש פוטרין שאין חיוב להטיל כלל אפילו לבן ובאמת מצד עיקר דין דאוריתא ודאי מודים שעדל"ת ויש כאן דין דחיה רק שרבנן גזרו שלא יטילו תכלת ומצד הטעמים המוזכרים בגמ' והוסיפו לגזור שלא יטילו גם לבן מצד שאם יהיה בזה חיוב טלית אנשים יטילו גם תכלת לקים מצות ציצית כדינו ויבאו לכלל מכשול וכנ"ל וב"ה חולקים שאין שום גזירה דרבנן אפילו לגבי התכלת וראב"צ תמה על ב"ה שהרי בירושלים נהגו כב"ש ורבי מבאר מה הטעם של ב"ש ולפ"ז א"ש הלשון פוטרים שבאו להשמיע שגם מלבן זה פטור והלשון אוסרים משמע שזה רק ביחס לכלאיים [ויתכן שבאמת אין כאן אלא חלת פטור ולא איסור ועיין לקמן] וכן א"ש למה לא כתוב כלאיים בציצית דהרי כאן הנידון לא רק על כלאיים אלא על עיקר המצוה [ובריטב"א כתב שמה שאין חיוב לבן מצד שעד כמה שזה לא ראוי לתכלת מצד שרבנן ביטלו זה גם לא ראוי ללבן ועיין לקמן סק"ב]

והנה בעיקר מה שהכריחו שפוטרים זה לגמרי מהלשון פוטרים עיין טה"ק שהקשה שכיון שזה רק מדרבנן א"כ אם יהיה כתוב אוסרים היה מקום לדון שאסור ללבוש הבגד כיון שיש בו חיוב ציצית ולא מטיל ולכן צריך לכתוב פוטרים דהינו שמותר ללבוש הבגד ללא ציצית והנה בפשוטו לשיטת המרדכי זה לא קשה שהרי זה פשוט שכל שאי אפשר להטיל ציצית מותר ללובשו ללא ציצית אמנם לשיטת הר"ש שיש איסור ובהכרח שכאן פטור מצד שהפקיעו את המצוה א"כ ודאי צריך לכתוב לשון פוטרים ולא לשון אוסרים אמנם עיין ריש התכלת שהבאינו מהראש יוסף שגם לר"ש כל זה בבגד ללא ציצית אבל בגד שרק חסר בו תכלת בזה ודאי אין איסור דשם ודאי זה לא הלכה בלבישה אלא זה עוד קיום מצוה ובמאיר לעולם ח"ב ס"ז כתב שזה נלמד מהדין שהתכלת אינו מעכב את הלבן ולפ"ז א"ש שעד כמה שזה רק על תכלת בזה ודאי עד כמה שיש איסור מותר ללבוש הבגד ללא תכלת [וע"ש שהעמיד הקושיא גם אם פטור לגמרי והוקשה לתוס' למה לא כתוב אוסרים הרי זה בא לומר שמותר ללבוש הבגד ובזה למרדכי לכאורא אין מקום לקושיא]

והנה עיין רא"ש שכתב לדון שהיום שאין תכלת לא שייך הגזירה כלל וממילא בטל הגזירה שלא להטיל לבן ובפשוטו חוזר החיוב אמנם כל זה לשיטתו שהפטור הוא מצד גזירה שמא יטיל תכלת אבל לריטב"א שזה מצד אינו ראוי לבילה וודאי שגם כה"ג פטור [וכן לעיטור או רב האי גאון שנקטו שבבגד פשתן אין לפטור אלא בצמר ודאי שזה גם היום]

ג. עיין ברמב"ן במלחמות בשבת וכן הוא בריטב"א שם ובתשובות הרי"ד סימן ס"א ובעיטור ש"ב שיסוד סברת ב"ש שבבגד פשתן אין להטיל תכלת מצד איסור כלאיים ומצד דלא דורשים סמוכים אלא שקשה למה שלא יהיה כאן עדל"ת כמו תמיד ומצאנו בראשונים כמה סברות או שדורשים הסמוכים לומר שאסור כלאיים בציצית או שיש תו"כ שיש מיעוט מהפסוק כסותך אלא שהוסיפו הראשונים הנ"ל שכיון שאין חיוב של תכלת ממילא גם אין חיוב של לבן וביארו הטעם שכיון שהתורה לא דיברה על כזה סוג בגד שהרי אמרה להטיל לבן ותכלת ובהכרח שלא דיברה על בגד זה ממילא לא נאמר על זה כלל מצות ציצית ובמאירי בעדיות פ"ד מ"י ביאר שזה מצד שכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו דהינו שכל מה שהתכלת לא מעכב את הלבן אם זה ראוי לתכלת אבל אם זה לא ראוי לתכלת זה מעכב ובפשוטו זה דעת הריטב"א [והשאג"א סימן ל"א והקרן אורה בסוגין והמשכנות יעקב סימן י' כתבו שזה כונת הרמב"ן וצ"ב דבדבריו מבואר טעם אחר] וב"ה חולקים שעדל"ת ומדאוריתא יש חיוב תכלת והמשנה פוסקת כב"ה שמטילים בפועל ציצית וראב"צ הקשה הרי מתמיהים על מי שהולך אם תכלת אבל אם לבן הולכים וביאר הרמב"ן שבהכרח כב"ש רק יש חיוב מדרבנן על לבן והריטב"א ביאר שחולק על ת"ק שחייב בפועל ולא גוזרים מדרבנן ורבי אומר שאדרבא הלכה כב"ה רק שגזרו על התכלת מצד טעמי הגמ' ולפ"ז קי"ל כב"ה ויש בזה איסור דרבנן להטיל תכלת כיון שיש זה כלאיים

והנה להלכה הסכימו כל הראשונים דהלכה שבגד פשתן אין מטילים בו כלאיים ואולי גם לא לבן ומצד הגזירות של סוגין והנה מבואר בגמ' מ"א: שטלית שכולה תכלת אין להטיל קלא אילן שמא יחשוב שזה תכלת ויטיל בצורה של כלאיים ועיין טה"ק שהקשה הרי אסור להטיל תכלת בבגד פשתן והנה דעת הב"ח סימן י"ח בד"ה ולפענ"ד שבבגד צמר מותר לבן של פשתן דעל זה לא גזרו שזה לא מצוי שזה כסות לילה ובפשוטו כן מבואר בראבי"ה ח"ד סימן אלף קנ"ב בד"ה ובדברי [ועיין חזו"א סקכ"ז בד"ה מ: שהוכיח כן דבגזירה של שמא יקרע זה רק שייך בבגד פשתן ולא משמע בגמ' שיש נפק"מ בין הטעמים וביאר שגם לשאר הטעמים הוי דבר שלא שכיח] אמנם הב"י שם נקט שגם על זה גזרו ולפ"ז צ"ע כנ"ל עוד הקשה במשכנות יעקב סימן כ"ג שבתחילת פרקין הגמ' אומרת לא נצרכא אלא לסדין בציצית שצריך להקדים הלבן וצ"ע שהרי לא מטילים בו תכלת וכן רש"י כתב שקוראים לזה לבן כי רוב בגדים זה פשתן והרי בהם לא מטילים ציצית וכן הגמ' ל"ז: אומרת נפק"מ בין ר"י לרבנן בסדין בציצית ויש רק ציצית אחת והרי רבנן ביטלו בזה מצות תכלת וע"ש שהכריח מזה שבאמת כיון שהלכה כב"ה נהגו כב"ה ורק בדורות מאוחרים התחילו לנהוג כב"ש וכדחזינן בר"ז שהוא עצמו בתחילה עשה כב"ה ולפ"ז המשניות וסתמי דגמ' כמנהג בתחילה וצ"ע

### בדין מי שלא ראוי לתכלת האם יש חיוב לבן

ב] והנה מבואר בראשונים הנ"ל שעד כמה שמדאוריתא אין חיוב תכלת זה גם סיבה שלא יהיה חיוב לבן וכן דנו התוס' שלרבי שהתכלת מעכב את הלבן ממילא זה יפטר לגמרי ועיין משכנות יעקב סימן י' שהקשה מהגמ' יבמות ד: שהגמ' דנה שסתם בגדים זה צמר ופשתן ואומרת שלפ"ז מפורש בתורה להטיל תכלת בפשתן והגמ' דוחה שכיון שכתוב מין כנף אפשר לבאר כונת התורה שתטיל צמר לצמר ופשתן לפשתן ובבגד צמר צריך להטיל תכלת הרי מפורש בגמ' שגם עד כמה שאין מקור לעדל"ת ומבארים שאין חיוב תכלת בבגד פשתן אבל יש חיוב לבן והנה אם ב"ש ס"ל שכל בגדים חייבים א"ש שאז את הפסוק אין הכרח כלל להעמיד על פשתן אבל הדבר קשה להעמיד את ב"ש כרבא אחרי שלר"י אינו כן וא"כ יש להוכיח מב"ש דלא כר"י ועוד צ"ע לראשונים שפסקו כר"י וצ"ל דשם דהגמ' רק דנה שאין מקור לעדל"ת ממילא אין להוציא הפסוק מפשוטו אבל כאן שיש מקור מצד סמוכים לומר שאין עדל"ת או ממיעוט של כסותך בזה אפשר להעמיד הפסוק רק על בגד צמר אמנם לריטב"א והרי"ד שכתבו שב"ש לא דרשי סמוכים בזה צ"ע כנ"ל

והנה בעיקר הנידון האם מתי שאי אפשר לקים התכלת האם זה סיבה לפטור הלבן עיין בריטב"א בשבת ובנימוק"י בהלכות ציצית י"ג: שכתבו בדעת ר"ת שכיון שרבנן גזרו שלא להטיל תכלת זה עצמו סיבה שאין כאן חיוב לבן דהינו שגם איסור דרבנן זה מוגדר שאי אפשר לקים הדין התכלת וכה"ג גם אין מצות לבן ולכאורא זה מדין שצריך שיהיה ראוי לבילה אמנם משאר רבותינו הראשונים מבואר שנקטו לפטור מטעם אחר ורוב הראשונים נקטו להלכה שבאמת חייב בלבן ובזה יתכן שזה כמבואר בשאג"א סימן ל"א שמה שלא ראוי מדרבנן זה לא עושה אינו ראוי לבילה מדאוריתא וכמבואר בשטמ"ק בב"ב פ"א: אמנם עד כמה שזה יהיה חיסרון דאוריתא יתכן שיש בזה חיסרון וכנ"ל מהמאירי בדעת ב"ש ועיין שאג"א שהוכיח מהגמ' בב"ב פ"א: שספק איסור דאוריתא זה מוגדר כאינו ראוי לבילה ולכן כתב שבגד פשתן של טומטום פטור מציצית שכיון שמדאוריתא אסור לו להטיל כלאיים כי אולי הוא אשה ממילא גם אין לו חיוב לבן אמנם הרי מהרמב"ן והעיטור והרי"ד מבואר שלב"ש שפטור מתכלת זה לא סיבה לפטור מלבן וכן בתוס' חיפסו בדעת רש"י לפטור ולא ביארו מצד טעם זה וכן מבואר ברש"י ומבואר שנקטו שגם אם יש כאן איסור דאוריתא גמור להטיל תכלת אין כאן חסרון של ראוי לבילה וצ"ב הטעם ועיין קרן אורה שדן שכאן שזה חיוב של עוד חלק לא מצאנו בזה ראוי לבילה אמנם זה תלוי האם זה תוספת בדין ד' חוטין או שזה עוד חיוב נפרד עיין ריש פ' התכלת מה שביארנו בזה [ועיין עולת שלמה]

### בשיטת הגאון שצריך דוקא חוטי צמר

ג] עיין רי"ף שהביא מהגאונים שהמנהג שבבגד פשתן לא הטילו ציצית כלל ובתשובה מרב האי גאון שנדפסה בספר האשכול מבואר שזה מצד שנקטו שאין לעשות ציצית אלא מחוטי צמר ולפ"ז בבגד פשתן לאחר שרבנן גזרו שלא להטיל תכלת מחששות המבוארות בגמ' ממילא אין לזה תקנה וע"ש שאפילו שרבא אומר שצמר ופשתן פוטר בין במינו ביון שלא במינו אבל לא קי"ל כרבא אלא כראב"י שביאר את תנא דבי ר' ישמעאל שבגד זה רק צמר ופשתן ובפשוטו כונתו צ"ע שהרי כל המחלוקת האם כל המינים חייבים או רק צמר ופשתן אבל מה זה קשור לגבי ממה החוטים צריכים להיות וצ"ל בכונתו שפשטות המשמעות של התורה שההיקש של הצמר ופשתים זה לגבי הבגד ולא לגבי החוטים וממילא לגבי החוטים לומדים שכמו שתכלת זה צמר כך שאר החוטים ורק רבא שס"ל שכל הבגדים חייבים מעמיד את הפסוק של צמר ופשתן לגבי ממה לעשות החוטים והרי"ף נחלק עליו דכל המחלוקת של רבא אם ר"י זה האם כל הבגדים חיבים או רק צו"פ אבל זה ודאי שההיקש הולך על החוטים שהם עשוים מצמר ופשתים וע"ש ברי"ף שהקשה מסוגין דהגמ' מבארת על בגד פשתן שאין בו עדל"ת מצד שאפשר במינו דהינו בחוטי פשתן הרי מפורש שחוטי פשתן פוטר בו וצ"ע ואולי יש לדחוק שהגמ' כאן זה כרבא אבל לתנא דבי ר"י באמת ודאי שכל הסיבה מצד סברות הגמ' בהמשך וצ"ע

### בביאור שיטת בעל העיטור

ד] והנה עיין רא"ש שהביא מהעיטור [שער א' סוף ח"א ושער ב' ח"א (ע"ב.) אות פ"א] שנקט שאפילו שרבנן ס"ל שהתכלת אינו מעכב את הלבן אבל צריך לתת במקומו חוטי צמר שיסוד מצות תכלת זה חוטי צמר דיש בהן תכלת וגם אם אי אפשר לקים הדין תכלת צריך לכל הפחות לקים את הדין צמר שבזה וביאר את לשון הגמ' אין לו תכלת מטיל לבן שהכונה צמר במקום התכלת ובזה ביאר למה בגד פשתן פטור מציצית שכיון שאי אפשר להטיל בו את חוטי הצמר ומצד הגזירה של הגמ' ממילא אי אפשר להטיל בו שום חוטים וע"ש שהקשה שהגמ' לעיל אומרת שבחוטי משי יכול להטיל או פשתן לבד או צמר לבד וכתב שכיון שזה דרבנן הקילו והרא"ש כתב שזה פירוש זר לומר שצריך לתת צמר במקום התכלת והנה עיין מהר"ם בענט על המרדכי סימן תתקמ"א אות כ"ג שתמה עליו דהגמ' שואלת לא יהא אלא לבן והגמ' עונה שכיון שאפשר במינו ומבואר שאפשר לפטור אם פשתן לבד ועיין חידושי הגר"ש היימן יבמות סימן ד' שכתב דהרי מבואר בגמ' לעיל שאפשר שני חוטי תכלת ושני חוטי צמר וא"כ יתכן שהגמ' דיברה שהכל צמר ובזה הגמ' אומרת ששנים מהחוטים יכול לתת במינו ואפילו דמבואר בגמ' לעיל שיש מיגו דהינו שכל שמטיל שני חוטי תכלת יכול להטיל עוד שני חוטי צמר וא"כ כאן עד כמה שהוא צריך שני חוטי צמר שכבר יוכל לתת ד' חוטי צמר בזה כתב שכל הגמ' לעיל זה רק מתי שיש קיום מצות תכלת שכה"ג זה הותרה כמבואר בר"ת אבל כאן שלא מקים מצות תכלת וכל הדחיה מצד מה שמוכרח בזה אין להטיל צמר אלא מה שחייב

אמנם עיין בעיטור עצמו שער א' סוף ח"א שהביא המקור שבגד פשתן לא מטילים שני חוטי צמר מסוגין ועיין בארצות החיים סימן ט' בא"י סק"ב בד"ה ולמדתי שהביא מתשובות תמים דעים שכתב שכונת הגמ' לשאול שהשני חוטי קלא אילן יועילו כדי לקים את המצות לבן ועל זה הגמ' מישבת שהרי יכול בפשתן א"כ אסור לו להטיל צמר בשביל הקיום של הלבן אלא שעדין קשה אבל שיותר לו להטיל השתי קלא אילן בשביל הדין שנים שבמקום התכלת ובזה יישב שכיון שכאן לא מקים בזה את המצוה לכתחילה של תכלת אין היתר של דחיה בכה"ג דהינו שכל הדין עדל"ת זה בשביל קיום מצות תכלת אבל הדין קיום של במקום תכלת זה לא יכול לדחות עכ"ד [ועיקר הסברא מבואר בלבוש שהיום באין לו רק חוטים שזה יהיה כלאיים אין עדל"ת כי זה לא מצוה מושלמת דזה ללא תכלת לכן זה לא דוחה אמנם בראשונים מבואר שזה מצד אפשר לקים שניהם] והנה צ"ב עד כמה שמוכרח כדי לקים מצות ציצית בבגד פשתן שיהיה כלאיים מה שייך לקרוא לזה אפשר במינו וצ"ל שהכונה שמצות לבן אין בה כח דוחה כיון שמצד מצוה זו יכול לעשות בשני תכלת ושני פשתן ומצד מצות תכלת כאן שזה לא קיום הדין תכלת אין לזה כח דחיה

והנה יש כאן תימא בדברי העיטור שהרי לכאורא דעתו שצריך רק שני חוטים אם התכלת אינו מעכב את הלבן דהרי הביא ראיה שהלכה כרבי מהדין גרדומין ודחה שגם לרבנן נפק"מ שיקים את המצוה דהינו שאפילו אם אין דין גרדומין ויוצא שיש לו שני חוטי לבן שמקים בזה מצות ציצית אבל מצות תכלת לא מקים ועל ידי דין גרדומין מקים מצות תכלת עכ"ד ומבואר שנקט שמעיקר הדין מספיק שתי חוטים והנה צ"ב מה שכתב שצריך שתי צמר במקום התכלת והרי מבואר שמספיק שתי חוטים ובפשוטו הכונה שזה רק דין לכתחילה דיש בזה מקצת קיום הדין תכלת ובזה א"ש למה לרבי שמעכב התכלת את הלבן אבל לא מספיק שיהיה חוטי צמר שבאמת ודאי לא מתקים בזה עיקר החיוב ולכן לרבי שהתכלת מעכב צריך תכלת ככל קיומו ורק לרבנן שזה לא מעכב אפשר לעשות חלק והנה בפשוטו זה נסתר מסוגין דהגמ' שואלת לא יהא אלא לבן וצ"ע הרי יש כאן שני חוטים מיותרים אמנם הביאור או שלמד שמדובר שיש רק חוטי תכלת וכרשב"א ביבמות ד: או כדביארנו בסוגיא דכלאיים בציצית שאם לא היה הלכה של אפשר לקים שניהם ממילא כיון שבחוטים אלו מקים מצות ציצית וזה בכלל קיום המצוה זה יכול לדחות וכשיטת תוס' תחילת פרקין ע"ש והנה לפ"ז לא מובן מה שכתב שבבגד פשתן אין להטיל ציצית כלל מצד שצריך צמר במקום התכלת דהרי דבר זה לא מעכב וצע"ג

### בדין מטיל ציצית בבגד פשתן לאחר הגזירה

ה] עיין בלשונות הראשונים דמבואר שמי שמטיל לבן בבגד פשתן הוי ברכתו לבטלה ולראשונים שמדאוריתא זה פטור כיון שחיבים צמר כמבואר בעיטור או ברי"ף בשם הגאון א"כ ודאי הוא כך ולראשונים שזה מדרבנן בפשוטו הביאור שכיון שהפקיעו המצוה ממילא לא שייך לברך דאין כאן חיוב מצוה ועיין קבא דקשיתא קושיא צ"ט הקשה על רעק"א בדו"ח במערכה ח' שכתב שמי שנוטל לולב בר"ה בשבת מקים מצוה דאוריתא רק שעבר על איסור א"כ גם כאן לכאורא הוא מקיים מצוה ולמה שזה ברכה לבטלה אלא בהכרח שרבנן הפקיעו המצוה והנה בראשונים מבואר שלכן הלשון פוטרים דהינו שרבנן לא עשו איסור אלא עשו פטור מהמצוה ואם אדם רוצה להטיל ציצית יכול ולפ"ז החילוק ברור דשם עשו איסור ולא שהפקיעו את עיקר המצוה אבל כאן מדרבנן הפקיעו את החיוב ולכן זה לא סיבה לברך [אמנם בפשוטו הקבא דקשיתא נקט שודאי שגם כאן יש איסור לקים המצוה והוכיח שכמו שכאן רבנן הפקיעו המצוה ה"ה בכל מקום שגזרו שלא לעשות המצוה ודבריו צ"ע שעד כמה שרבנן אסרו הדבר ודאי שאי אפשר לברך על זה וממילא הוי ברכה לבטלה והעירו בני החבורה דהאחרונים שביארו הסמ"ק שלא לעשות חוטי פשתן מצד ר"ת מבואר שהיה גזירה שלא להטיל ציצת וכדלקמן מהארצות החיים וכן הוא מפורש בלשון הטור אמנם עיין מרדכי סימן תתקמ"א שכתב שלר"ת לא שייך לשון איסור ומשמע שאין בזה איסור וצ"ע בזה]

אמנם דבר זה תלוי האם רבנן באמת יכולים להפקיע את החיוב מדאוריתא או שנשאר חיוב דאוריתא רק שלא צריך לקיימו ועיין סימן ב' דבפשוטו לר"ש שיש איסור ללבוש בגד ללא ציצית בהכרח שכאן רבנן הפקיעו המצוה דאל"כ נשאר האיסור ועיין קובץ הערות סימן ס"ח סק"ט שהביא מהאשכול דנחלקו הראשונים שם האם בלובש בגד פשתן אם תכלת האם לוקה דהר"י אברצלוני נקט שלוקה והאשכול חלק עליו שלא לוקה וביאר הנ"ל שנחלקו בגדר התקנה דרבנן שאם הפקיעו את עיקר המצוה א"כ היום זה סיבה למלקות ואם לא הפקיעו ממילא כיון שמדאוריתא מקים מצוה ויש כאן דין דחיה ממילא זה סיבה למלקות והביא שהגר"ח דחה שאפילו אם לא הפקיעו המצוה אבל הדין דחיה זה מכח החיוב וזה ודאי לא נחשב שהוא חייב [אמנם יש לדון למה דנבאר לקמן סימן י"ז דבדין כלאים בציצית חל היתר בחפצא ולא צריך את קיום המצוה בפועל האם גם בזה שייך לומר כנ"ל] אמנם בעיקר הקושיא בפשוטו כיון שחז"ל פטרו מונח בזה שלא ינהגו בזה כחיוב וממילא ודאי הפקיעו כאן את דין הברכה ולכן פשוט לראשונים שיש בזה ברכה לבטלה [והנה עיין לעיל שהבאינו לדון האם זה נחשב אינו ראוי לבילה מחמת האיסור דרבנן ויש מקום לדון שזה תלוי בזה דאם רבנן הפקיעו א"כ היום מדאוריתא זה לא ראוי למצוה אבל אם נשאר המצוה כה"ג אין חיסרון והנה אם נימא שכונת האשכול שיש כאן הפקעה מבואר דלא כרעק"א שרבנן רק אסרו ולא פקע המצוה ובפשוטו לראשונים שהנידון רק על התכלת זה כמו שופר בשבת]

והנה עיין ריטב"א בשבת שכתב שאין ללכת בשבת בטלית של פשתן אם חוטים כיון שיש דיעות שזה פטור והנה שם הרי אין דעתו להוריד החוטים אלא שעד כמה שאין מצוה להשים החוטים אין זה בטל לבגד ולכאורא עד כמה שיש קיום מדאוריתא זה מספיק סיבה שזה לא יחשב משאוי ומשמע שהפקיעו את עיקר המצוה ודוחק לומר שרק בגד שיש לו חיוב בציצית זה מגדירו כצרכי הבגד דבפשוטו גם עיקר הקיום מצוה בזה הוא מגדירו מתכסיסי הבגד וכמבואר במ"ב סימן י"ד לגבי טלית שאלה ועיין ברכי יוסף ובארצות החיים סימן י"ג שהאריכו בחוטים שמועיל רק מדאוריתא ולא מדרבנן האם הוי טלטול [אמנם שם מדרבנן זה חוטים שלא מועילים וכאן רבנן רק הפקיעו החיוב ויש לעיין האם כשיש לו רק חוטים קטנים האם חייב לכל הפחות לעשות את זה ועיין רעק"א סוף סימן י"ב ובבה"ל שם] וצ"ע שם ועיין בשיעור על היוצא בטלית שאינה מצויצת בשבת

והנה השו"ע פסק שלכתחילה לא ילבש טלית פשתן אבל אם אין לו ברירה יטיל בו חוטי פשתן ועיין ב"י שכתב שאפשר לברך כיון ששלשה עמודי עולם הרי"ף והרמב"ם והרא"ש ס"ל שזה חייב בלבן דהינו שאפילו שלכתחילה כתב להחמיר אבל אפשר לברך אמנם הב"ח חולק שאין לברך משני טעמים א. אולי הלכה כר"ת ב. מצד שצריך לחוש לעיטור שרק חוטי צמר פוטר אמנם בפשוטו כיון שרוב הראשונים חולקים על העיטור אפשר לברך ועיין ארצות החיים שכתב לבאר שמצד שיטת ר"ת זה לא סיבה לא לברך שהרי מדאוריתא הוא מקים מצוה אלא שרבנן ביטלו וכתב שכל מה שלא מברכים מספק דכיון דרבנן אמרו לא לעשות כך לכן אין לברך אבל כאן שאדרבא מצד הלכות ספקות הוא צריך לעשות ציצית א"כ כיון שמדאוריתא ודאי מקים המצוה לכן זה סיבה לברך דהינו שנקט שרבנן לא עוקרים את המצוה מדאוריתא [ועיין מה שכתבנו בזה סימן כ"ב סק"ג] ומשמעות דבריו שלר"ת אסור להטיל ציצית וכאן שאין איסור כי מספק צריך להטיל ממילא צריך לברך וצ"ע בזה

### בהא שכתב הרמ"א שלא להטיל חוטי פשתן

ו] והנה לענין הלכה מבואר ברמ"א ס"ט ס"ב שנהגו שלא להטיל חוטי פשתן ונאמרו בזה כמה טעמים או שזה גזירה שמא יטיל בבגד פשתן ולר"ת זה אסור או שחששו לראשונים שרק חוטי צמר פוטר אמנם עיין ב"ח שכתב שזה מצד שחששו לשיטת העיטור ולכן נהגו תמיד לתת חוטי צמר וכמבואר בתרוה"ד וכן הוא במ"ב סק"ח והנה המג"א כתב בבגד פשתן להשים כנפים מעור ולהטיל חוטי צמר והארצות החיים הבין שכה"ג אין את הגזירה דרבנן ועיין שם שתמה א"כ למה הרא"ש לא כתב לעשות כך מספק אמנם לכאורא יש מקום לומר שודאי שגם כה"ג זה בכלל הגזירה שמא לא יעשה כך אם כנפות עור רק שהמג"א רצה להרויח את שיטת העיטור הביאו סק"ג וסק"ה וכן הוא במאמר מרדכי ועיין משכנות יעקב יור"ד סימן ע' בד"ה וראיתי שתמה עליו שלדעת העיטור וודאי מוכח בגמ' שטלית פשתן פטור לגמרי ואולי ס"ל שאם כנפות עור לא פטרו והגמ' דיברה על טלית רגילה

אלא שהאחרונים חלקו על המג"א שכה"ג ודאי יש הגזירה שמא יעשה ללא כנפות עור ויש כאן כלאים דאוריתא ועוד ששיטת הרמב"ם שכה"ג יש איסור דאוריתא וראוי לחוש לדבריו והנה עיין גר"ז שנקט שיר"ש יחמיר ויטיל בבגד משי חוטי משי דהינו שעדיף להחמיר את המהר"ם מאת העיטור

והנה עיין חזו"א סקכ"ז שכתב שלר"ת שגזרו לא להטיל לבן מצד שעיקר המצוה זה אם תכלת ואם יהיה חיוב לבן יטילו תכלת א"כ כל שמטיל חוטי פשתן יש את הגזירה שירצה לקים מצות תכלת ויעשה כלאיים בציצית וצ"ע כל האחרונים שנקטו שאין הגזירה הנ"ל וצ"ל שכיון שיש לו אפשרות לקים הדין תכלת ללא לבטל התקנה דרבנן כגון שיטיל חוטי משי ממילא אין מקום לחוש וצ"ע למה פשיטא להו כל כך שזה כך

### האם מוכח מסוגין דלא כרבי

ז] עיין תוס' שהקשו מה הגמ' שואלת לא יהא אלא לבן הרי לרבי התכלת מעכב את הלבן ותירצו שכונת הגמ' לרבנן ומבואר בדבריהם שלרבי שהתכלת מעכב את הלבן ודאי שעובר איסור כלאיים אם לבן לבד לולי הדין שאפשר לקיים שניהם והנה לפ"ז יש ראיה מסוגין שהלכה כרבנן שהתכלת אינו מעכב את הלבן וכן הוכיח הרמב"ן במלחמות בשבת אמנם עין עיטור שער ב' ח"א [ע"א:] שדחה וז"ל **ולא יהא אלא לבן אפי' למ"ד מעכבין קא פריך כלומר לא יהא בו תכלת אלא נדיננו כצמר לבן בלא תכלת** **וכו' ונהי דכולה מצוה לית בה פלגא דמצוה איכא איסורא ליכא דאטו לבן בלא תכלת מי איכא איסורא, ולמ"ד דאין מעכבין מצוה נמי איכא איכא דקיים מצות לבן, עכ"ל,** וכ"כ הבעה"ע גם בהמשך דבריו שם (עב:) ומבואר שנקט שגם לרבי אפילו שזה מעכב אבל יש כאן את החפצא של המצוה וממילא אין כאן איסור כלאיים דהיינו דיש לחקור לרבי האם זה שני קיומים רק שאחד מעכב את השני או שזה קיום אחד ועיין בסוגיא דגרדומין דהבאינו מהגרי"ז שנקט בדעת הרמב"ם שהגדר באיגרדם תכלת וקאי לבן שמקים רק מצות לבן וגם לרבי זה מועיל ומבואר שזה רק דין עיכוב ולא שזה ממש דבר אחד וכן מבואר מהעיטור כאן שלכן לגבי הדין הפקעה מאיסור כלאיים גם חלק הלבן לבד או התכלת לבד זה סיבה להפקיע וזה כשיטת ר"ת שלא הקיום דוחה אלא עיקר החפצא ואולי כאן זה עדיף שזה בזמן המצוה וככל גדרי המצוה ועיקר היסוד מצאנו במיוחס לרשב"א לעיל ל"ז: שלר' ישמעאל שכל ציצית זה מצוה בפני עצמו אפילו שזה מעכב אבל אין בזה כלאיים בציצית וכן זה לא טלטול בשבת דהינו שכיון שאם יהיה הכל כל אחד זה קיום לעצמו ממילא זה סיבה שלא יהיה כלאיים וצ"ע

#### ט' תמוז תש"פ

# סימן ט"ז

## בסוגיא דכסות לילה ובדין בגד שעומד ללבישת פטור

### שיטות הראשונים בפטור דכסות לילה

א] מבואר בגמ' לקמן מ"ג. דנחלקו ר"ש ורבנן האם נשים חייבות בציצת ומבואר בגמ' שיסוד הנידון האם הוי מצות עשה שהזמן גרמא וזה תלוי האם כסות לילה חייב בציצית דר"ש פוטר וממילא הוי הז"ג ורבנן מחיבים וממילא לא הוי הז"ג והראשונים האריכו מסוגיות הש"ס שקי"ל שנשים פטורות ממצות ציצית ומזה למדו שקי"ל שלילה פטור מציצית והנה בעיקר הפטור מבואר בסוגין שכסות לילה פטור ומצאנו שלש שיטות בראשונים א. דעת הרא"ש שבגד יום חייב גם בלילה ובגד לילה פטור גם ביום דהינו שאין כאן הלכה שיש זמן שחיבים ויש זמן שלא חייבים אלא שבגד של יום חייב תמיד ובגד של לילה פטור תמיד ב. דעת ההגהות מימוני והיראים שבגד יום פטור בלילה ובגד לילה חייב ביום ובפשוטו כן הוא דעת הרמב"ם שלא הזכיר כלל רק פטור של לילה ולא של כסות לילה ג. דעת הר"ן בקידושין ל"ג: דבגד לילה תמיד פטור ובגד יום פטור בלילה וכתב שמהדרשא של וראיתים אותו לומדים שני דברים א. שכל החיוב בזמן ראיה ב. שכל החיוב בבגד שעומד לזמן ראיה ועיין משכנות יעקב סימן כ"ג שהאריך דדעת רוב הראשונים שבגד יום בלילה פטור ונקט שלפ"ז בגד לילה ביום חייב אמנם בפשוטו בדעת רוב הראשונים שהביא יתכן שדעתם כר"ן שיש כאן שני פטורים

והנה האחרונים הקשו סתירה בדברי רש"י דבסוגין ביאר שגזירה אטו כסות לילה הכונה שילבש בגד יום בלילה ובשבת ביאר שהכונה שבגד לילה פטור ועיין שער המלך פ"ג מציצית שכתב שדעתו כר"ן שגם בגד לילה וגם בגד יום שלובשו בלילה פטור אמנם עדין צ"ב שכיון שודאי יש יותר חשש בבגד יום שילבשו בלילה ממה שיטיל ציצית בבגד לילה א"כ למה רש"י בשבת ביאר מצד הכסות ועיין משכנות יעקב סימן כ"ג וכן בארצות החיים סימן י"ז שכתבו למ"ד חובת גברא הגדר שחיב ביום ופטור בלילה אבל למ"ד חובת מנא בזה בהכרח החילוק אם זה בגד יום או בגד לילה ובזה ישבו רש"י דבסוגין ביאר למ"ד חובת גברא ובשבת ביאר למ"ד חובת מנא כדהעמיד שם את ב"ש ועיקר הסברא מבואר בתוס' קידושין ל"ד. שאם ס"ל חובת מנא ודאי שבגד יום חייב בלילה ועיין רעק"א שם וכן בקרן אורה בסוגין שתמהו בזה שכל המ"ד חובת מנא ס"ל דבזמן שיש חיוב זה גם ללא לבישה אבל עד כמה שיש פטור בלילה גם בחובה על הבגד זה סיבה לפטור ולכאורא יש לבאר שגם למ"ד חובת מנא הרי מבואר בגמ' שרק בגד שעומד ללבישה חייב ולכאורא הכונה שכיון שבגד זה יש בו מציאות של ראיה ממילא יש חיוב על הבגד ולפ"ז יתכן שפשיטא להו לראשונים שעד כמה שהחיוב גם במקרה שהוא לא רואהו והכונה בגד של ראיה ממילא כמו שביום והוא לא רואה זה חייב אין סיבה שבלילה זה יהיה פטור ורק עד כמה שזה חובת גברא יש מקום לדון שזה תלוי בראיה בפועל ועיין מה שכתבנו סימן כ"א [ובארצות החיים סק"ג ישב רש"י שרק בגד לילה בלילה פטור אמנם לא מצאנו כזו שיטה]

והנה דעת ר"ת שכל שחל היתר בבגד מותר גם אם עכשיו לא מקים מצוה ולכן כתב שגם טלית שאולה מותר ללבוש אפילו שלא מקים מצוה דאוריתא ובתוס' בחולין ק"י: הוסיפו שגם הצעה תחתיו אפילו שיש איסור כלאיים ואין חיוב ציצית אבל לא עובר בזה איסור כלאיים ועיין שאג"א שלכן גם אם לובש הבגד בצורה שזה לא עוטף ראשו ורובו שעכשיו לא מקים מצות ציצית בכל אופן אין בזה איסור כלאיים ולפ"ז כתב שגם בלילה אפילו שפטור מציצית בכל אופן אין בזה איסור כלאיים ובפשוטו נקט כאן כשיטת הרמב"ם שבגד יום בלילה פטור ובכל אופן אין בזה איסור כלאיים [וכן הוא בסה"ת סימן רי"ג בד"ה משפט] והנה מבואר בגמ' שבכסות לילה יש איסור כלאיים וביאר ר"ת שהכונה כסות שמיוחד ללילה וצ"ב שכיון שס"ל כרמב"ם שבגד יום פטור בלילה א"כ בגד לילה חייב ביום א"כ למה שבגד לילה לא יהיה בו את ההיתר ובפשוטו מוכרח שס"ל כר"ן שאפילו שבגד יום פטור בלילה בכל אופן בגד לילה פטור גם ביום וכן מבואר בריטב"א יומא ס"ט שכל מה שכסות לילה יש איסור כלאיים כי גם ביום זה פטור [וכן הוכיח העולת שלמה בתוד"ה תכלת] אמנם עיין קרן אורה בד"ה והדרן לקמיתא שכתב לדון שגם לר"ת כל החלות היתר שחל בחפצא זה רק בבגד שעומד ללבישת חיוב אבל בגד שעומד ללבישת פטור אפילו אם ילבש אותו אדם ביום חייב אבל וודאי שבלילה יהיה בזה איסור ומסברא הדבר צ"ב

הנה עיין רא"ש שהביא ירושלמי דמבואר שר"ש אומר שציצית זה הזמן גרמא כיון שכסות לילה פטור אמר ר' אילא טעמא דרבנן שאם היתה טלית המיוחד ליום ולילה חייבת ע"כ דהינו שרבנן מבארים שזה לא הז"ג כיון שבגד יום ולילה חייב בציצית ובפשוטו הכונה גם בלילה והנה צ"ב למה הירושלמי הוכיח מבגד יום לילה ולא מבגד יום שלבשו בלילה ועיין עונג יו"ט סימן א' בד"ה ונראה לבאר שכתב שאם זה רק בגד יום א"כ אפשר לדון שלבישת לילה זה משתיך ליום אבל בבגד לילה ויום שבזה הלבישת לילה מתיחסת ללילה אם כה"ג חיבים ודאי זה מראה שהנידון מה הבגד ולא הוי הזמן גרמא והרא"ש הוכיח מהירושלמי שבגד יום ולילה חייב דהיינו שנקט שגם ר"ש מודה לעיקר הדין שבגד יום ולילה חייב רק דנחלקו האם זה סיבה להחשב הזמן גרמא והנה הבבלי נקט שהטעם של רבנן מצד שכסות לילה חייב דהינו שבזה חלקו על הירושלמי [כמבואר בשו"ת הרשב"א סימן רח"צ] אמנם בעיקר הדין למ"ד שכסות לילה פטור אין מחלוקת ומזה למד הרא"ש שכסות יום ולילה חייב וכן נקט הגר"א אמנם עיין חזו"א סקל"ו [וכן הוא בארצה"ח סי"ז סק"א בד"ה ונראה] שכתב שיש מקום לדון דכונת הירושלמי דר"ש חולק שבאמת ס"ל שכסות יום ולילה פטור בלילה ובאמת גם הוא מודה לסברת רבנן שלא שייך לדון שזה זמן גרמא אם בגד יום ולילה חייב ולפ"ז לבבלי שנקט כר"ש דהוי זמן גרמא בהכרח שבגד יום פטור בלילה והנה בתוס' מ: מבואר דבירושלמי מבואר שבגד יום פטור בלילה ולנ"ל א"ש

### האם מותר לבישת בגד אם ציצית בלילה

ב] והנה בפשוטו גם לשיטות שבגד יום בלילה פטור אבל אין איסור ללבוש אותו בלילה וכמבואר בתוס' נדה נ"א: שכתבו שאפילו למערבא שברכו כשחלצו התפילין בלילה זה דוקא שם כיון שיש איסור שנלמד מהפסוק של ושמרת את החוקה אבל בציצית לא היו מברכים וביאר הב"י סימן כ"ט שבאמת כאן אין שום איסור ללובשו בלילה וכן הוא ברמב"ם וכל הראשונים אמנם הרי"ד בתשובותיו סימן כ"א הובא בברכי יוסף סימן י"ח נקט שכמו שבתפילין יש איסור ללובשם בלילה כך בציצית

והנה המור וקציעה הקשה למה שלא יהיה בזה בל תוסיף וכמו ביושב בסוכה בשמיני ועיין תהלה לדוד דבפשוטו אם יכוין לשם מצוה יש בזה ב"ת רק דבפשוטו לא מכוין לשם מצוה אמנם בעונג יו"ט סימן א' יצא לדון שכיון דמבואר בר"ן בסנהדרין שכל מה שיש בל תוסיף זה רק אם עושה המצוה אם כל פרטיה ממילא חידש שדבר שהוא רק ביום לא בלילה זה נחשב לא שזה לא זמן החיוב אלא שיש כאן חיסרון של אחד מפרטי החיוב וע"ש שגם לולב אם יקח בלילה לאחר סוכות לא יעבור בב"ת והנה דבריו צ"ב דכמו שתאריך אחר זה רק זמן מתי חייב לעשות כך הדין יום זה זמן מסוים שבו חיבה התורה אמנם לגבי ציצית שזה נלמד מוראיתם אתו היה מקום להעמיד שיסוד החיוב מצד הראיה של זה ולכן לילה שזה לא זמן ראיה לכן אין חיוב ולא שזה קשור לזמן מסוים אלא זה חיסרון בצורת המצוה אמנם בפשוטו א"כ לא הוי מ"ע שהזמן גרמא כיון שמה שיש זמן שאין החיוב הוא מצד צורת קיום המצוה ועיין מג"א סימן תכ"ו שכתב שקידוש לבנה זה מ"ע שהז"ג כיון שלאחר ט"ו בחודש אי אפשר לקדש ועיין חכמת שלמה שתמה עליו שכיון שזה לא חיסרון מצד זמן המצוה אלא שלא שייך כאן תוכן המצוה כי זה לא בחידושה כה"ג לא הוי הז"ג ועיין רמב"ן בקידושין ל"ד. שכתב שספירת העומר זה לא הזמן גרמא וכן הוא בשו"ת מהר"ם חלאוה בשם אביו ועיין דברי יחזקאל שביאר שיסוד המצוה זה לספור את הימים שבין פסח לשבועות ומציאות ספירה זו לא שייך לעשות אלא בימים אלו וכה"ג לא הוי שלא הזמן גרמא

### בגדר הפטור של לילה ובדין בגד נשים

ג] והנה בפשוטו לדעת הרמב"ם יש כאן הלכה שיש זמן שהלבישה מחיבת ויש זמן שהלבישה לא מחיבת והר"ן שחידש שבגד לילה פטור גם ביום לכאורא מבואר שיסוד הדין לילה הוא שזה סוג לבישה שלא מחיבת ולכן בגד שמיועד לסוג לבישה שלא מחיב לא חל חיוב גם אם לובשו בצורה שזה לבישה המחיבת וכן הוא בחזו"א סקל"ה בד"ה סי"ח שלבישת לילה זה כמו לבישת כלים אמנם יתכן שנתחדש כאן שבגד שעומד ללבישת פטור אפילו שזה לא מוגדר כלבישה אחרת זה גם סיבה לפטור עיין לקמן ובזה א"ש טפי דהוי ז"ג שיסוד החילוק שחיוב ציצית זה ביום ולא בלילה אמנם לתוס' שאם לובש בלילה בגד יום חייב לכאורא מבואר שמצד הלבישה גם מעשה לבישה של לילה הוא נחשב לבישה רק שיש כאן הלכה שבאיזה בגד הלבישה מחיבת בבגד שעומד ללבישת יום ולא לבגד שעומד ללבישת לילה והנה באמת לתוס' יש כאן חידוש גדול דהוי הזמן גרמא דהרי חזינן שאין הנידון כלל באיזה זמן מדובר אלא הנידון לאיזה לבישה הבגד עומד האם ללבישת יום או לבישת לילה אבל כיון שהחיוב והפטור תלוי לאיזה זמן זה עומד גם זה הוי בכלל הזמן גרמא והדבר צ"ע

אמנם לכאורא יש מקום לומר שזה ודאי שבשורש הדין שלבישת יום זה לבישה המחיבת ולבישת לילה זה לבישה שאינה מחיבת רק שהתורה העמידה את הדבר על הבגד שאם הוא עומד ללבישת יום שזה צריך לחיב בזה הוא חייב בכל מקרה ואם זה עומד ללבישת לילה שזה לבישה בזמן שזה לא מחיב כל לבישה של בגד זה הוא פטור [ויתכן לומר עוד שנתחדש כאן שכל שזה בגד יום דנים את הלבישה כלבישת יום וכל שזה בגד לילה דנים הבגד כלבישת לילה] ולפ"ז א"ש טפי דהוי ז"ג כיון ששורש הדין הוא מצד שיום זה מחיב ולילה זה לא מחיב והדברים מחודשים ועיין לקמן

והנה עיין חמד משה סימן י"ח שדן בבגד אשה האם איש חייב בציצית וכתב דבפשוטו זה תלוי ברא"ש והרמב"ם שלרמב"ם שאין זה הלכה בבגד אלא בזמן ה"ה כאן איש חייב בבגד אשה אבל לרא"ש שהדבר תלוי האם הבגד עומד ללבישת לילה ה"ה כאן כיון שהבגד עומד ללבישת אשה שהיא פטורה גם זה פטור וע"ש שהביא את דברי התוס' מ: בד"ה תכלת בסופם שהביאו הספרי שחיבו בגד אשה כיון שלפעמים בעלה מתכסה בזה והתוס' נקטו שזה אם כלאיים והוכיחו שגם לאשה מותר ללבוש כלאיים בציצית ותמה הנ"ל שכיון שזה בגד אשה א"כ האיש פטור גם אם לובש את זה כן תמה במשכנות יעקב סימן כ"ג [כ"ו: בסופו] וכתב לדחוק שזה מיועד גם לפעמים לאיש ללבוש וזה כמו בגד יום ולילה עכ"ד

אמנם לכאורא מסברא דבריו צ"ע דלא מצאנו מעולם בתוס' שבגד שעומד ללבישת פטור הוא לא חייב בציצית דלתוס' הרי לבישת לילה זה לא לבישת פטור אלא התחדש שבגד שעומד ללבישת לילה הוא פטור מציצית והראיה לזה דהרי בגד יום חייב בלילה ורק לדעת הר"ן שיש גם פטור לילה וגם בגד לילה בזה יתכן לחדש שהכונה בגד שעומד ללבישת פטור פטור אמנם גם לשיטתו יתכן שזה סברא שלבישת לילה התורה החשיבה שזה לא לבישה אמנם בזה יתכן שזה סברא של לבישת פטור וכן יותר משמע מהא דהוי הז"ג אמנם לדעת תוס' לכאורא לא מצאנו כלל שדבר שעומד ללבישת פטור זה סיבה לפטור אמנם אם נימא כנ"ל דגם לתוס' יסוד הדין שלבישת לילה זה לבישת פטור רק שהתורה העמידה הפטור והחיוב בבגד א"כ יתכן ללמוד מזה שכל שעומד ללבישת פטור זה סיבה לפטור [אפילו שכאן יש גם חידוש שעומד ללבישת חיוב חייב]

ולכאורא יש להוכיח דבר זה מהא דמבואר בטור סימן י"ז לגבי טומטום דדעת הרמב"ם שלא יברך על ציצית והטור כתב שלר"ת שנשים מברכות על מ"ע שהז"ג יכול לברך והנה שם מדובר על בגד של הטומטום ומבואר שגם עד כמה שהוא אשה הוא יכול לברך דהינו שמקים בזה מצוה ולכאורא עד כמה שבגד אשה יש כאן פטור בעצם וגם איש פטור א"כ לא שייך לברך על זה וצריך לדחוק שגם אם התחדש שבגד שעומד ללבישת פטור זה סיבה לפטור אבל עד כמה שאשה מקימת מצוה אפילו שלא חיבת א"כ בתור קיום מצוה אין סיבה שהבגד הזה לא יהיה בר קיום מצוה ואין זה דומה ללילה שאין מי שחייב אז ולפ"ז איש שילבש בגד אשה יוכל לברך אפילו שהוא לא חייב דהוא לא גרע מאשה וצ"ע [ועיין מ"ב סוף סימן י"ד שכתב שבגד שותפות איש ואשה אין לברך ויתכן שזה סברא שלא נהגו באנשים לברך מצד ר"ת]

והנה יש לדון האם לר"ת בגד אשה יש ההיתר של כלאים ובפשוטו הוא תלוי בנידון החמד משה הנ"ל דאם נימא דאיש שלובש בגד אשה הוא פטור א"כ לא שייך כאן את סברת ר"ת שבבגד זה אין שום סיבת היתר בחפצא אבל אם נימא שאיש חייב וכנ"ל שזה לא סוג לבישה אחרת א"כ גם כאן שייך את היתר ר"ת אמנם לקרן אורה הנ"ל סק"א כיון שזה עומד ללבישת פטור בזה אין את ר"ת והנה עיין שאג"א סימן ל"א שנקט דבבגד אשה לר"ת אין איסור כלאיים אמנם עיין בית הלוי ח"א ס"א סק"ג וכן בארצות החיים סי"ז סקכ"א שחלקו עליו ונקטו שכל התוס' רק שבגד איש אם אשה לובשת זה פטור אבל בגד אשה וודאי שגם אם איש לובש הוא פטור ולכן וודאי שאין בזה את ההיתר של ר"ת וכן מדויק ברא"ש שכתב שבבגד איש אשה מותר ללבוש כלאיים ומבואר שבבגד אשה זה אסור ובפשוטו מבואר כחמד משה הנ"ל

אמנם נראה שכל נידון החמד משה הנ"ל שייך בבגד שהוא בבעלות איש ורק שמיועד לשימוש אשתו שבזה אם ילבשנו זה בגד שלו שיש בו סיבת חיוב וממילא שיך לדון שחל היתר בחפצא וכן בטלית שאולה מדובר שזה שייך לאיש שאם ילבשנו זה חייב בציצית א"כ שייך בו לבישת חיוב וכה"ג חל היתר בחפצא אבל אם הבגד שייך לאשה שבזה גם אם איש ילבוש אותו הוא פטור כי זה שאול בזה ודאי שלא חל היתר בחפצא ולכן כתבו תוס' בגד איש לאפוקי בגד אשה שלא שייך כאן שום אופן של חיוב ולפ"ז בגד ששיך לאשה שהיא משאילה אותו לגברים ללבישה לל' יום בזה ודאי יהיה איסור כלאיים ולפ"ז מיושב הספרי וכנ"ל וכן א"ש הרמ"א ששיך מצות ציצית בבגד אשה שזה לא לבישת פטור אבל את ההיתר של ר"ת לא שייך בזה ודו"ק בזה [ובדעת השאג"א יתכן שכיון שאם תקנה את הבגד לאיש זה חייב זה גם נחשב בגד חיוב ונפק"מ באשה שיש לה בגד שמשאילה אותו לגברים האם יש שם היתר תכלת]

והנה עיין עמק ברכה י"א שהקשה על ר"ת של טלית שאולה דבפשוטו הרי בפשוטו מדובר שמטיל חוטים משלו שהרי החיוב עליו לאחר ל' יום [ולא מדובר ששאל טלית מצויצת] וכה"ג הרי המשאיל לא יכול לצאת בציצית אלו וא"כ לא שייך כאן את סברת ר"ת ובפשוטו מבואר שכיון שהמשאיל חייב מצד הבגד ויכול לקנות החוטים ולקיים בהם את מצותו זה מספיק סיבה שיחול חיוב וצ"ל שזה לא דומה למקום שהבגד לא שלו שבזה לא שייך לומר שיכול לקנות הבגד ולהחיל עליו את החיוב וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שבגד של קטן בו ט' וגדול יכול ללכת בו ארעי חייב בציצית ועיין חזו"א סקל"ד ד"ה הנה ובסקל"ה בד"ה ס' שהקשה שכיון שזה עומד לשימוש קטן שהוא פטור מה זה שונה מעומד לשימוש לילה ומבואר שנקט כנ"ל שיש הלכה שכל שזה עומד לשימוש פטור יש פטור על כל הלבישה שלו אמנם בפשוטו אין לנו מקור לחידוש זה אלא לדעת הר"ן וגם לדבריו יתכן שזה סברא מיוחדת בלבישת לילה שזה סוג לבישה אחר אבל בלבישה של פטור כקטן בזה הוא כמו אשה שזה לא סיבת פטור [וכן נפק"מ בבגד שעומד להשאלה לגוים או לישראלים וצ"ע בזה]

### בדין לבישה של תכריכין ובגד שלא עומד ללבישה

ד] והנה מבואר בגמ' מ"א. שגם למ"ד שציצית זה חובת מנא אבל זקן שהכין לו תכריכין הוא פטור מציצית מצד שיש פטור אשר תכסה בה ובגד זה לא עומד לכיסוי ועיין נימוק"י שביאר שכונת הגמ' שגם אם הוא לובש את זה לפעמים זה פטור כיון שזה עומד ללבישת פטור וכמו כסות לילה ביום שזה חייב ועיין ב"י סימן י"ט שכתב שגם לשיטת הרמב"ם שבגד לילה ביום חייב אבל כאן שכתבו כסותך משמע כסות של חי אמנם עיין מג"א וביאור הגר"א שכתבו שכיון שהגמ' אמרה ומודה שמואל ולא אמרה סתם שזקן פטור משמע שלמ"ד חובת גברא זה לא סיבה לפטור וכן מהא דלא אמרה את הטעם של הב"י וזה לכו"ע משמע שאין כזה פטור אמנם כתבו שכל זה דוקא לשיטת הרמב"ם אבל לשיטת הרא"ש שבגד לילה ביום פטור גם כאן זה פטור ובהכרח צריך לדחוק הגמ' והנה בעיקר הדיוק בגמ' עיין חמד משה שיתכן שהגמ' מדברת שלא לובש את זה אף פעם ולכן למ"ד חובת גברא אין בזה נידון אבל באמת אם ילבש לפעמים זה סיבה לפטור מטעם הגמ' לכו"ע וע"ש ובארצות החיים שבאמת תמהו מסברא שכמו שיש פטור למ"ד חובת מנא למה שזה לא סיבת פטור למ"ד חובת גברא אלא שצ"ב החילוק בין זה לבגד לילה לרמב"ם

ועיין חמד משה שביאר שבגד לילה הרי הוא עומד ללבישה ולבישת לילה ולבישת יום זה אותו דבר וכל הפטור מצד שבפועל לובשו ביום ואין כזה פטור שדבר שעומד ללבישת פטור זה סיבה לפטור אבל כאן שזה עומד לסוג לבישה שלא נחשבת לבישה כה"ג כולם מודים שזה סיבה לחלות פטור וזה עצמו המיעוט של הגמ' שאיזה בגד חייב בגד שעומד ללבישה ולבישת מת זה לא לבישה ובאמת המ"ב שביאר הסברא לפטור לר"ש כתב כיון שזה עומד ללבישת פטור דהרי מת פטור מהמצות דהינו שלא מצד שזה סוג לבישה אחר אלא שזה עומד ללבישה שהגברא הלובש לא חייב ולכן א"ש שזה תלוי ברא"ש וברמב"ם וזה לכאורא כסברת החמד משה לגבי בגד אשה אמנם לכאורא לא מצאנו ברא"ש שבגד שעומד ללבישת פטור זה סיבה לפטור דהרי לבישת לילה זה לא סיבה לפטור [ועיין במג"א דמשמע שלא ברירה ליה שלרא"ש חייב ויתכן מצד הנ"ל] אמנם אם נימא כנ"ל שגם לרא"ש יסוד הדין שלבישת לילה זה לבישת פטור ולכן בגד לילה פטור א"כ א"ש שגם כאן כיון שמת פטור מהמצות זה נחשב שזה עומד ללבישת פטור ולכן זה סיבה לפטור אלא שבאמת צ"ב מה הגמ' צריכה לפסוק לפטור תיפו"ל שמת ודאי פטור א"כ זה עומד לשימוש שזה לא סיבה לחייב ואם נימא שאין כזה הלכה א"ש [ועיין סימן כ"א שהארכנו בזה]

ובעיקר הדבר שבגד שלא עומד למה שנחשב לבישה זה סיבה לפטור עיין חזו"א סקל"ד בד"ה ובב"י שלמד בכונת הב"י שכסות הראש אפילו אם אדם לפעמים מתכסה כל גופו זה פטור כיון שזה בגד שלא עומד ללבישה והנה בפשוטו זה תלוי ברמב"ם והרא"ש אמנם לנ"ל כל דבריהם בדבר שעומד ללבישה רק יש בו פטור אבל דבר שלא עומד ללבישה ודאי שפטור

### בדין לן בטליתו בלילה

ה] והנה עיין ב"י סוף סימן ח' שהביא משו"ת הרא"ש שדיק מהגמ' מ"ג. שלהלכה שבגד לילה פטור מציצית ממלא גם אם היה לבוש בלילה בבגד בבוקר הוא צריך לברך אמנם הטור חלק על זה ונקט שלדעת הרא"ש שבגד יום חייב בלילה אין שום סיבה שבבוקר יצטרכו לברך והנה בגמ' שם מביאה שרב יהודה הטיל ציצית לבגד אשתו והיה מברך כל בוקר על הטלית והגמ' שואלת שאם גם בלילה יש חיוב למה מברך והגמ' עונה שהוא סובר כרבי שכל פעם שלובש צריך לברך והוא לא הוריד משך היום הבגד ולכן לא בירך רק בבוקר כשחזר ולבש את בגד היום והרא"ש נקט שגם בתחילה הגמ' סברא כרבי שמברך על כל פעם ובהכרח שגם בקושיא הגמ' ידעה שהוא לא הוריד הבגד ונקטה שלמ"ד בגד לילה פטור צריך לברך בבוקר ולמ"ד שחיב לא צריך לברך בבוקר אמנם האחרונים כתבו שהגמ' בתחילה הבינה שודאי הוריד הבגד רק בתחילה סברה כרבנן שכל סוכות מברך רק פעם אחת כיון שלא מפסיק ימים מלילות והגמ' דוחה שסובר כרבי ולפ"ז כל דין הגמ' כשהוריד הבגד אבל אם לא הוריד הבגד אין סיבת פטור ועיין ביאור הגר"א שגם לפ"ז הרי כיון שבגד יום חייב בלילה א"כ למה לרבנן זה סיבה לחזור ולברך הרי זה חיוב כל הזמן אלא בהכרח שלמ"ד לילה פטור זה נחשב שיש כאן הפסקה בחיוב וצ"ב הסברא ולכאורא גם מזה מבואר כנ"ל שיסוד הדין שלבישת יום חיבת ולבישת לילה פטור רק שבגד יום זה נחשב לבישת יום ובגד ללה זה נחשב לבישת לילה ולפ"ז א"ש שזה נחשב שיש כאן הפסק במצוה כיון שביום החיוב מצד היום עצמו ובלילה זה רק מצד שזה נחשב לבישת לילה ויתכן שודאי שזה רק סברא כי ישן ויש כאן איזה שהוא הפסק ועדין צ"ע [ועיין עוד מה שכתבנו סימן כ"א]

### בדין סדינים

ו] עיין יראים שכתב שלדעת הרמב"ם שבגד יום פטור בלילה וה"ה בגד לילה חייב ביום א"כ סדינים [דהינו שמיכות] שישנים בהם בלילה ומתכסים בהם גם בבוקר זה חייב בציצית דהיינו דלדעת הרא"ש שהקובע למה הבגד עומד בזה הוא נחשב שעיקרו ללילה ויש לו שם בגד לילה [וכמבואר בדבריו סוף הלכות ציצית הקצר] אבל לדעת הרמב"ם שאין פטור של בגד לילה אין סיבה שזה לא יתחייב אמנם המרדכי דן לחדש שאין חיוב רק בלבישה ולא בהעלאה וממילא סדינים זה לא סיבה לחייב אמנם המרדכי הכריע לא כך אלא שזה כמו כלאיים וכל שבכלאיים זה אסור גם כאן זה אסור והנה בפשוטו בהצעה תחתיו ודאי אין חיוב וכן מפורש בתוס' בחולין ק"י: כמו שדיק שם הרש"ש אמנם תוס' בסוגין הביאו שבכלאיים אפילו שהותר גם שלא בשעת עבודה אבל רק דרך לבישה של העבודה ולא להציע תחתיו וסימו תוס' אבל לגבי ציצית אין לחלק בין הצעה ללבישה ובפשוטו הכונה שגם הצעה חייב אמנם עיין רש"ש בחולין שביאר שכונתם שבציצית כיון שחל היתר על הבגד זה גם ביחס להצעה ששם יש איסור כלאיים ואין חיוב ציצית ע"ש והנה עיין מג"א שכתב שבבגד צמר שזה ודאי חייב בדאוריתא אין להקל אבל במה שיש ראשונים שחייב מדרבנן יש להקל דהיינו אפילו שמעיקר הדין פסקו דלא כמרדכי אבל כיון שלרא"ש פטור כי זה בגד לילה והוי ספק ממילא יש לצרף את שיטת המרדכי אמנם למשכנות יעקב והשאג"א שהכריעו לעיקר כרמב"ם צ"ע [ועיין חזו"א סקל"ו שכתב שבגד פשתן כיון שיש דיעות שהיום זה פטור לכן כאן יש להקל]

והנה מבואר ברא"ש בסוף הלכות ציצית שמה שמשיך לשכב בסדינים בבוקר זה לא עושה את זה לבגד יום ועיין חזו"א שהקשה דבגמ' מבואר שבגד של קטן וגדול יוצא בו ארעי הוא חייב בציצית חזינן שגם מה שזה מיועד לשימוש ארעי זה סיבה לחייב וא"כ למה מה שזה מיועד לשימוש בבוקר זה לא סיבה לחייב [וזה כשיטתו לעיל סק"ג שבגד שעומד לשימוש שפטור מציצית הוא פטור] וכתב שהשכיבה בבוקר זה רק בתור טפל לשכיבת הלילה ולכן זה גרע והנה לשיטתו אם זה גם מיועד שמידי פעם ישן ביום זה סיבה לחייב אמנם ברמב"ן בשבת משמע שמה שזה רק מידי פעם זה לא מגדיר כבגד יום וזה פטור אמנם יתכן שהכונה שזה לא בתור יעד אלא שזה קורה לפעמים אבל לא שזה אחד מיועדי הדבר רק שזה רק לפעמים והנה עיין תוס' שהביאו את הספרי שבגד אשה חייב כי לפעמים בעלה מתכסה וודאי משמע שגם שימוש מידי פעם ועיין לעיל מה שכתבנו בזה אמנם בחמד משה ובקרן אורה בד"ה והדרן כתב שזה מיוחד גם לו דהינו שאם זה לא מיועד לו אלא לפעמים לוקח זה לא סיבה לחייב אבל אם יש לו קביעות להשתמש אם זה אפילו שזה רק מידי פעם זה סיבה לחייב ועיין סימן כ' סק"ב

העולה מהנ"ל דבגמ' מבואר שמיועד ללבישת ארעי זה סיבה לחייב כמו שדיק החזו"א וכן דייק מזה המשכנות יעקב וכן מבואר שכסות אשה שבעלה מתכסה חייב ומשמע שכל שזה מיועד לו לשימוש מדי פעם כיון שזה מיועד זה סיבה לחייב אפילו שעיקר השימוש הוא לא לזה ולפ"ז ודאי ששמיכות שמיועדות קבוע לשינת הצהריים או לשינת שבת כל שבוע שזה נחשב בגד יום וצ"ע שהמנהג להקל בזה [אמנם למה שנתבאר לעיל שאין לדמות כסות לילה לנשים וקטן א"כ יתכן שכל שהעיקר זה לילה שהתורה לא החשיבה את זה כלבישה זה עדיף ואין מקור שבזה לא הולכים לפי עיקר הבגד] ועיין משכנות יעקב סקכ"ד

### מה נחשב יום ולילה לגבי ציצית

ז] מבואר במשנה במגילה שדבר שזמנו כל היום בכל אופן לכתחילה מצתו מהנץ החמה וכתב הראבי"ה סימן תק"ע הובא במרדכי במגילה שאפשר לברך על הציצית מעלות השחר שאז זה זמן ראיה כיון שכאן זה תלוי בוראיתם אותו ובפשוטו הכונה שזה לא הלכה של יום ולילה אלא זה הלכה של אור וחושך ובזה אין דין לחכות לנץ ועיין מהרי"ל סימן קנ"ז אות ז' שכתב שלפ"ז גם אחרי שקיעת החמה עד צאה"כ אפשר לברך על הציצית כיון שעדין זה זמן ראיה וכן הוא במג"א סי"ח סק"ד [לביאור של חלק מהאחרונים] והעירו שהם נהגו כר"ת א"כ זה עד צאה"כ אמנם למנהגינו כגר"א א"כ אפילו בזמן שזה ודאי לילה עדין יש יום ואפשר לברך על הציצית אמנם עיין רעק"א שהקשה דהרמ"א הביא את התרוה"ד שאם כבר התפלל מעריב לא יברך על הציצית שזה תרתי דסתרי חזינן שהקובע הוא לילה דאם הקובע יום מה זה קשור למה שהתפלל מעריב אמנם במג"א מבואר שזה לא סתירה וכן הוא בפמ"ג והנה ביחס לחידוש הראבי"ה היה מקום לומר שודאי הקובע יום ולילה אבל כונתו שכאן זה מצד זמן אור וזמן חושך ולא שהגורם הוא לילה בזה אין ההרחקה של הנץ אמנם על המהרי"ל שחידש שזה תלוי בזמן אור בפועל בזה ודאי צ"ע כנ"ל ובעיקר נידון הראבי"ה היה מקום לדון שכאן שכבר ודאי חייב ללבוש ציצית וזה מחיב ברכה אין את ההלכה לחכות לנץ החמה כדי לברך דהרי מפסיד את הברכה על הזמן של עד הנץ החמה

#### י"ג תמוז תש"פ

# סימן י"ז

## בהיתר דכלאיים בציצית האם זה רק למצותו

### ביאור שיטת ר"ת

א] עיין תוס' שהביאו מר"ת שחידש שבהא דהותר כלאיים בציצית אין הכונה שרק לצורך קיום המצוה זה הותר אלא שהותר לגמרי כל שזה מציאות של כלאיים בציצית וביארו שזה מצד משמעות התורה שגדילים תעשה לך מצו"פ וזה בכל מצב ולמד דבר זה מלשון הגמ' אמר שמואל תכלת אין בו משום כלאיים ואפילו בטלית פטורה דהינו שיש כאן שני הלכות א. תכלת אין בה משום כלאיים דהיינו שכל שזה מציאות של קיום מצות תכלת אין בזה איסור כלאיים וכתב בזה כמה נפק"מ א. בגד יום בלילה דגם אם ננקוט שאין בלילה חיוב ציצית בכל אופן אין בזה איסור כלאיים ב. טלית שאולה שמדאוריתא זה פטור מציצית בכל אופן כיון שלגבי הבעלים זה חייב בציצית ממילא לא הוי כלאיים כלל ג. אשה שלובשת בגד איש ויש בו כלאיים בציצית אפילו שמצדה אין כאן סיבה לדחיה בכל אופן אמרינן שהותר כלאיים בציצית ד. בתוס' בחולין מבואר שהצעה אפילו שאין חיוב ציצית אבל אין בזה איסור כלאיים [ובפשוטו זה רק נפק"מ מדרבנן מצד שמא תכרך נימא על בשרו אמנם נפק"מ בנכרכה נימא על בשרו דבפשוטו זה רק איסור בכלאיים אבל מצות ציצית אין כה"ג] ובפשוטו ה"ה למרדכי שהעלאה אין חיוב ציצית אבל אין בזה איסור כלאיים

והנה בפשוטו מבואר כאן שההיתר של כלאיים בציצית זה לא מצד עדל"ת דהיינו דקיום המצוה הוא דוחה את האיסור דהרי גם במקום שעכשיו לא מקים מצוה בכל אופן מותר ללבוש כלאיים בציצית אלא שנתחדש כאן שבגד החייב בציצית והכלאיים הוא מחמת החפצא של ציצית שבו אין בזה איסור כלאיים ועיין ארצות החיים סי"ח סק"א ובקובץ הערות ט' סק"ג שכתבו שעד כמה שהדין כלאיים בציצית זה דחויה דהינו שהכרח המצוה דוחה א"כ אין מקום לדברי ר"ת אלא ודאי דס"ל שזה הותרה דהינו שבמקום ציצית אין מקום לאיסור כלאיים ובזה התחדש שזה לא רק במקום קיום המצוה אלא שחל היתר בעצם החפצא שכל שזה בגד החייב בציצית והכלאיים מחמת החפצא של הציצית אין זה כלאיים וע"ש שנקטו שהדין של אפשר לקיים שניהם דמצאנו בכל עדל"ת זה לא שייך לשיטת ר"ת דכל הדין הוא מצד שכל הדחיה מצד ההכרח אבל כאן שחזינן שחל היתר גם ללא ההכרח שבזה א"כ ודאי שגם באפשר לקיים שניהם יש דין דחיה [ועיין מנח"ח רס"ד סק"ט שגם העמיד לגבי ריבוי בשיעורים שלר"ת הוי הותרה ע"ש]

ועיין קובץ הערות סימן ט' סק"ג שכתב שזה כשיטה שהובא ברמב"ן בשבת קל"ב: שהדין כלאיים בציצית זה לא מצד עדל"ת אלא זה נלמד מהיקש ולכן מבואר בגמ' ל"ט: שגם באפשר לקיים שניהם אמרינן עדל"ת ועל דרך זה כתב בארצות החיים י"ח סק"א דיש ראשונים שכתבו שיש מחלוקת הסוגיא ל"ט: אם הסוגיא מ. האם בכלאיים בציצית הותר באפשר לקים שניהם וביאר שיסוד המחלוקת האם ההיתר הוא מדין דחיה רגיל וממילא אמרינן שבאפשר לקים שניהם זה לא דוחה או שיש כאן היתר שמותר כלאיים במקום מצות ציצית ואינו מדין דחיה וממילא בזה לא שייך הדין של אפשר לקיים שניהם וכמבואר בגמ' ביומא ו. שדנה האם טומאה הותרה בציבור או דחויה בציבור ונפק"מ האם צריך לחפס אחרי כהנים טהורים והנה גם עד כמה שזה גדר של הותרה עדין יתכן שזה רק הותר במקום קיום המצוה אמנם בר"ת התחדש יותר שההיתר חל בעיקר החפצא וממילא גם ללא קיום המצוה זה מותר והנה תוס' נקטו לחלק שבמקום שיש תכלת כה"ג אפילו באפשר לקיים שניהם מותר ובמקום שאין תכלת אסור ועיין חידושי הגר"ש היימן שהכוונה שבמקום תכלת זה הותרה ולכן בזה אפילו באפשר לקיים שניהם משא"כ במקום שאין תכלת זה רק מגדרי עדל"ת הרגיל ובזה כיון שאפשר לקים שניהם מבואר בגמ' שאין בזה היתר

אלא שצ"ע איך אפשר ללמוד מכאן לדין עדל"ת אחרי שכאן אין זה מגדר דחיה כלל אמנם מצאנו מפורש בגמ' יבמות ה: שדנה ללמוד מתמיד בשבת שעדל"ת אפילו שמפורש יומא מ"ו: שזה הותרה וכן תוס' שם דנו ללמוד מבגדי כהונה לדין עדל"ת ורק דנו שזה מצותו בכך דהינו שאי אפשר אחרת ומבואר שגם זה מגדרי עדל"ת ועיין קובץ הערות שם שכתב שזה ודאי שאם לא היה מצוה לא היה חל ההיתר וכל ההיתר חל מכח שיש כאן חפצא של קיום מצוה ולכן אפשר ללמוד מכאן לכל מקום שמצוה זה סיבה לדחות איסור רק שכאן התורה התירה בצורה יותר רחבה אלא שעדין הדבר פלא שאם יש כאן היתר יותר מהגדרים הרגילים איך אפשר ללמוד מכאן לכל מקום הרי חזינן שכאן הותר יותר מתמיד עוד צ"ע דהרי מבואר שיטת תוס' שכל מה שהותר גם חוטי צמר בשל פשתן או פשתן בצמר זה רק מדין מיגו ומבואר שזה לא מצד שכאן אין דין אפשר לקים שניהם דהינו שכיון שחל כאן חלות דחיה חל ההיתר על כל צורה של הגדיל אמנם אם כאן גדר הדין שזה הותרה ולא דחויה א"כ לא צריך להגיע לדין מיגו כמבואר בגמ' ביומא ו. שלמ"ד טומאה הותרה בציבור אין דין לחזר אחרי כהנים טהורים אם לא דנימא שזה עצמו כונת הגמ'

אמנם עיין זכר יצחק סימן ל"א ובחידושי הגר"נ ביבמות [אות מ"ד נ"ה] שכתבו לבאר שזה ודאי שזה רק דחויה וככל עדל"ת אלא שגדר הדין שהמצוה דוחה כפי מה שנצרך לקיום המצוה והנה בעיקר הדין דחיה במצות ציצית ע"ש שתמה שהרי כל המצוה זה החוטים ולבישת הבגד אין בו קיום מצוה וא"כ אפילו שחל כאן דין דחיה ביחס לחוטים אבל עדין זה לא סיבה להתיר הבגד וכתב שלכן כתב ר"ת שכאן הדין דחיה מכריח שחל היתר בעצם החפצא שאין זה כלאיים בציצית דהינו שתמיד הדין דחיה פועל כפי מה שנצרך שיוכלו לקים המצוה וכאן ללא שיחול היתר בעצם החפצא שזה יוגדר שאין כאן כלאיים בציצית לא שייך עדל"ת [ועיין סוגיא דכלאיים בציצית שהארכנו בזה] והנה לפ"ז ודאי שזה סברא מיוחדת רק במקום שיש סיבה שיחול היתר אבל במקום שאפשר לקים שניהם שאין סיבה שיחול היתר בזה אין שום מקור שזה הותרה ופלא על העונג יו"ט שדימה הדברים

ועיקר היסוד כתב בעונג יו"ט סימן א' שהקשה למ"ד חובת מנא מה שייך עדל"ת הרי גם ללא שלובש הבגד מקים המצוה א"כ אפילו שודאי צריך שיחול היתר על הלבישה דאל"כ זה יהיה בגד שלא ראוי ללבישה אבל בגדרי דחיה הרי כשבא ללבוש הבגד אין בזה קיום מצוה וגם ללא זה יש קיום מצוה וביאר הנ"ל שכאן בכח המצוה להפקיע את השם כלאיים דאל"כ לא יוכלו לקים המצוה [וכן הוא בטה"ק מ. ברש"י] וע"ש שהוכיח ליסוד זה מהגמ' בפסחים נ"ט. שכיון שעשה דפסח דוחה עשה דהשלמה ממילא יכול להקריב את כפרתו לאחר התמיד אפילו שבפועל כשבאים להקריב גם אם לא יקרבו הוא יצא קרבן פסח אלא שבהכרח שמראש זה מחיל חלות היתר וכן מבואר בגמ' כתובות מ. שדנה שבמאנס אשה אסורה יהיה דין דחיה והרי כל פעם שבא על אשתו אין כאן סיבת דחיה אלא בהכרח כיון שצריך אשה הראויה לו זה יחיל חלות היתר וכן הביא בחידושי הגר"נ אות ל"ז בשם הגר"ח שמולאביץ זצ"ל

אמנם בפשוטו דבריהם אינם עולים אם דברי ר"ת שהקשה מה זה שונה מבגדי כהונה דמבואר שלא הותר אלא בשעת עבודה וכתב לחלק או שכאן יש משמעות בתורה שמותר תמיד או שכאן שזה בגד שעומד להנאתו ודאי התורה התירה לגמרי או שגם בבגדי כהונה זה כך ובפשוטו הכונה שזה סברא שהמצות ציצית לא באה להגביל את האדם מלהשתמש בבגד בכל צורה שרוצה והרי עד כמה שבלילה זה יהיה אסור בלבישה יותר שהמצוה מגבילה אותו ומבואר מפורש שאין הכונה שכאן יש סיבה מיוחדת שגדר הדין דחיה שזה יתיר היתר בחפצא אלא שכתבו שכאן יש משמעות בתורה שחל היתר לגמרי גם ללא קיום המצוה

אמנם עיין ריטב"א ביומא ס"ט. שביאר שזה ודאי יסוד ההיתר מדין עדל"ת רק שלא רצתה התורה להגביל האדם מלהשתמש בבגד כהרגלו לכן התירה את זה לגמרי ועיין לשון הראב"ד בתמיד שזה מצד הואיל ואשתרי אשתרי דהיינו שזה ודאי שיש כאן דין עדל"ת רגיל רק שבמקום שיש את דין הדחיה נתחדש כאן עוד שלב שזה ידחה את האיסור מעיקר החפצא ולא רק שהקיום מצוה בפועל הוא זה שידחה את האיסור והנה בפשוטו זה כסברת התוס' השניה אמנם בפשוטו גם אם נימא שזה מצד דרשא ולא מצד הסברא שלא רצו להגביל את האדם אבל טעם הדרשא הוא מצד הנ"ל ולכן לא שייך לשאול שבכל מקום זה יהיה כך ולפ"ז א"ש שלומדים מכאן עדל"ת וכן א"ש מה שיש כאן דין אפשר לקים שניהם ללא דין מיגו שכל ההיתר שחל רק אחרי שיש כאן דין עדל"ת אבל כל שאין כאן סיבה כלל לעדל"ת בזה ודאי אין התחלה לכל הנידון ופלא על רבותינו האחרונים שהתעלמו מדברי התוס'

העולה מהנ"ל דמצאנו שני נידונים בראשונים א. האם ההיתר של כלאיים בציצית זה רק מה שמוכרח למצוה או שגם באפשר לקים שניהם חל היתר עוד מצאנו נידון האם כשחל היתר זה רק לקיום המצוה או גם בצורה שאין בזה קיום המצוה ויש שדנו שזה אותו נידון או שלכל הפחות כל הצד להתיר גם ללא קיום המצוה זה רק עד כמה שזה הותרה וחל היתר גם באפשר לקיים שניהם אמנם בפשוטו מבואר שיש כאן שני נידונים א. מתי יש סיבה שיחול היתר ב. כשחל היתר מה גדר ההיתר

ובעיקר ראית ר"ת משמואל שחל היתר גם ללא קיום המצוה עיין עונג יו"ט ס"א בד"ה ע"כ נראה שכתב לדון שזה שמואל לשיטתו שציצית חובת מנא א"כ בהכרח שחל היתר בחפצא וכנ"ל דאל"כ כשבא ללובשו לא יוכל ללובשו אבל אין זה ראיה לדידן אמנם דעת ר"ת שמצד הדין חובת מנא זה רק סיבה לחלות היתר מתי שיש בזה קיום המצוה אבל לא למתי שאין בזה קיום המצוה ובהכרח שיש כאן סברא מיוחדת ואפשר ללמוד מזה גם לדידן

והנה עיין סוגיא דכלאיים בציצית דהבאינו דדעת הרשב"א שבמקום שאין לו רק חוטים שהם כלאיים חשיב שאינו יכול לקים שניהם ויש כאן עדל"ת ויש לדון האם כאן שייך את סברת ר"ת ומסתברא של סברתו שייך בסוג כלאיים בציצית שהותר לגמרי אבל במקום שזה תלוי כל רגע האם יש לו חוטים אחרים בזה לא חל היתר בחפצא וצ"ע

והנה בסוגיא דיבמות מבואר שאם יש מקור בעלמא שעדל"ת לא צריך לכתוב בציצית וצ"ע לר"ת שיש כאן היתר יותר מהגדרים הרגלים וזה מצד ילפותא א"כ ודאי צריך לזה פסוק [ועיין ארצות החיים י"ח א' בסופו שהקשה כן] ואם נימא שזה סברא שהמצוה לא תגיע על ידי שתגביל את השימוש בבגד יתכן שזה מסברא ואין זה במשמעות תוס' וצ"ע

### האם לשיטות החולקים על ר"ת זה דחיה רגילה או שגם הם מודים שחל היתר בחפצא

ב] והנה בפשוטו הראשונים שחולקים מצד דהם ס"ל שזה כמו כל עדל"ת שרק הקיום מצוה הוא זה שדוחה ולכן כל שאין כאן קיום מצוה אין סיבה להתיר כלאיים בציצית וגם אם כאן מותר אפילו באפשר לקיים שניהם אבל ודאי שכל ההיתר הוא מצד שהמצוה דוחה ולכן כל שאין כאן קיום מצוה זה לא דוחה ועיין בראב"ד בתמיד כ"ז: שכתב וז"ל שלא הותר אלא היכא דאיכא קיום העשה והנה ר"ת הביא ראיה מהדין של טלית שאולה שמשמע שמקים בזה גם מצות תכלת ועיין ראב"ד שם שכתב שאולי הכונה שבאמת זה רק בצורה שאין כאן איסור כלאיים אמנם כתב שיש מקום לחלק ששם זה בזמן החיוב דהינו שעכשיו מוטל על הבעלים קיום המצוה משא"כ בלילה ולכאורא לפ"ז חזינן שלא קיום המצוה הוא זה שדוחה אלא זה כר"ת שכל שיש קיום מצוה חל היתר אלא שכל ההיתר רק בזמן ששיך קיום המצוה לבעל הבגד דהינו שר"ת כתב שחל היתר לתמיד והוא כתב שכל ההיתר למצב קיום המצוה אבל משמע שבמצב של קיום המצוה מודה שיש כאן היתר גם ללא קיום המצוה

והנה עיין רמב"ם פ"ג ה"ט שכתב שאשה יכולה ללבוש ציצית והראב"ד שם השיג שודאי שאסור לה ללבוש כלאיים בציצית ועיין כס"מ שודאי גם הר"מ מודה לזה אמנם עיין קרן אורה שסתימת הרמב"ם משמע שהתיר תמיד צ"ב החילוק בין לילה לאשה והנה לנ"ל יש לחלק דלילה אין מי שחיב כלל אבל בגד בזמן החיוב שאיש חייב בזה יתכן שבאמת במצב זה יש היתר בחפצא וכמו שחילק הראב"ד בין לילה לטלית שאולה וכן הוא בארצות החיים י"ח סוף סק"א ועיין קרן אורה שכתב לישב עוד דאם נימא דאשה מקימת מצוה א"כ יתכן שס"ל לרמב"ם שאפילו שלא חייבת אבל כיון שמקימת מצוה זה סיבה לדחות את הל"ת ובאמת שכן הוא בראב"ד על תו"כ נדבה פ"ב ה"ב [הובא בק"ש סוף קידושין] שלמ"ד נשים סומכות רשות כיון שהוא מקים מצוה ממילא זה דוחה ובפשוטו מתוס' שדנו להתיר רק מצד ר"ת מבואר דס"ל דמצוה קיומית לא דוחה ל"ת [ועיין קה"י ברכות סימן ו' שנקט שזה דוחה והקשה על הנצי"ב שכל שאוכל מצה בליל הסדר מקים מצוה שא"כ גם כזית שני ידחה ל"ת ובירושלמי מבואר שזה לא דוחה]

והנה מבואר בגמ' מ: שהטיל למוטלת כשירה וביאר רש"י מ"א. בד"ה חדא זימנא שהכוונה שכיון שיכול לקים המצוה בכל אחד תרויהו זה נחשב מצוה וצ"ע הרי למעשה אין כאן קיום מצוה בשניהם ואדרבא זה ב"ת וא"כ מה שייך כאן דחיה ועיין משכנות יעקב סימן י"ב שהאריך בביאור הגמ' ונקט שביאור זה מוסכם לראשונים ובפשוטו מבואר שזה ודאי שרק הקיום מצוה דוחה אלא שזה חלות בחפצא של הציצית רק שר"ת חידש שזה גם במצב שאי אפשר לקים המצוה ולשאר הראשונים זה רק כשיש הקיום מצוה או שעכשיו זה זמן המצוה אבל באמת יש כאן צורה חלוקה מכל עדל"ת וצ"ע

ועיין תוס' תחילת פרקין שדנו שבדין התכלת אינו מעכב את הלבן מספיק שתי חוטים ודנו שאם מטיל ד' אפילו שלא צריך יש בזה דין דחיה והגמ' רק שואלת מצד אפשר לקים שניהם ובפשוטו הדבר תמוה כמו שתמה בחזו"א ג' כ"ד הרי כל הדחיה זה מצד קיום המצוה ועד כמה שזה לא נצרך לקיום המצוה למה שזה ידחה ועיין טה"ק ועולת שלמה שכתבו שזה כמו הדין של הטיל למוטלת שכל שיש כאן חפצא שראוי לקיום המצוה חל עליו היתר וכיון שכל שתים מהחוטים ראוים לקיום המצוה לכן זה סיבה להתיר אמנם בפשוטו כל מה שמצאנו זה רק בתכלת שבזה גדר ההיתר הוא כנ"ל אבל לגבי הלבן שזה מדין עדל"ת רגיל לכאורא שם ודאי שזה כמו כל הגדרים הרגילים ואולי עד כמה שאין דין אפשר לקים שניהם תמיד יש את סברת הגמ' וצ"ע בזה

והנה מבואר בגמ' לעיל ל"ז: דלר"י הארבע ציציות זה ארבע מצות והגמ' אומרת שנפק"מ לכלאיים בציצית דהיינו שאם הטיל רק כנף אחד לא עובר על איסור כלאיים ובפשוטו הכונה כי יש כאן קיום מצוה ועדל"ת אמנם עיין מיוחס לרשב"א שנקט שודאי גם לר"י זה מעכב אבל כיון שכל אחד זה מצוה לעצמו ממילא חל כאן היתר על כלאים ומבואר שגם ללא קיום המצוה חל כאן היתר בחפצא כיון שזה עומד לקיום מצוה ולכאורא זה על דרך ר"ת וגם לחולקים כל דבריהם שכל ההיתר כלפי מצב שיש בזה חיוב ולא כלפי מצב שאין בזה חיוב וכנ"ל אבל ביום שיש חיוב ובחפצא זה יתקים המצוה בזה ודאי יתכן שחל היתר גם שלא על ידי קיום המצוה

והנה יש ראשנים שפסקו שהתכלת מעכב את הלבן ובפשוטו הגמ' מ. ששואלת לא יהא אלא לבן מבואר שהלכה דלא כרבי אמנם עיין בעיטור ש"ב ח"א ע"א: שכתב שגם לרבי זה נחשב מצוה שלמה ואין בזה איסור כלאיים [והארכנו בזה בסימן ט"ו סק"ז] ומבואר גם שלא הקיום מצוה הוא שדוחה אלא שכל שזה מצב של חיוב ויש כאן חפצא של ציצית חל על זה היתר והדברים מחודשים דכאן הרי זה לא ראוי ללא שיפתח ויטיל התכלת וצ"ע

ועיין מנח"ח סוף מצות תקצ"ח שכתב שאם אדם לובש בגד כלאיים בציצית ואומר שמכוין לא לצאת המצוה הוא לוקה והנה לר"ת שחל היתר בחפצא ודאי אינו כן אמנם יתכן שגם לחולקים כל זה במקום שאין חיוב אבל כל שיש חיוב על הבגד ובציצית זו אפשר לקיים החיוב בזה ודאי אין איסור כלאיים וכדחזינן בהטיל למוטלת וכנ"ל

והנה תוס' כתבו להוכיח את יסודו של ר"ת מטלית שאולה שאפילו שאין השואל מקים מצוה בכל אופן מותר לו כלאיים בציצית ועיין עמק ברכה סימן י"א שהקשה דבפשוטו מדובר שמטיל ציציות שלו שהרי שאל בגד ללא ציצית וא"כ ציציות אלו לא ראויות לקיום המצוה לבעלים למה דפסק בשו"ע סי"א ס"ז שיש דין בחוטים שיהיה לכם [אמנם ברמב"ם משמע שחולק על זה] ולא שייך כאן את סברת ר"ת ובפשוטו מבואר כנ"ל שכיון שהבעלים חייבים ויכולים לקים המצוה על ידי שיקנה לו ממילא גם על זה חל ההיתר של כלאיים בציצית ויתכן שזה מדין הטיל למוטלת שכל שבחפצא זה ראוי זה מספיק ור"ת הוסיף שגם למי שהוא לא הבעלים אבל לגבי הבעלים כולם מודים דאל"כ אין מקום לדברי ר"ת

והנה בפשוטו שיטת הרמב"ם שבגד יום בלילה פטור וכן שבלילה יש איסור כלאיים ודלא כר"ת ובפשוטו לשיטתו היו חייבים להוריד את הציצית לפני הלילה וקצת צ"ע בגמ' בשבת שלבש לכבוד שבת בגד שרק יכול ללובשו בתוספת שבת ולא בשבת בעצמו ויש שהעירו שברגע שקיבל שבת יש כאן תרתי דסתרי כמו לגבי הברכה ויש לחלק ואולי יש לחדש דבלשון הרמב"ם ה"ז שמא יתכסה בה בלילה דכל האיסור מה שמתכסה אבל כל שזה המשך של לבישת היום בזה גם הרמב"ם מודה שחל היתר בחפצא וככל הנ"ל שגם לשיטתו לא רק הקיום דוחה אלא כל שיש קיום חל היתר בחפצא וצ"ע בזה

והנה עיין משכנות יעקב סימן כ"ג [כז.] שכתב שיש ראיה לר"ת מהא דהגמ' אמרה גזירה אטו כסות לילה ולא כתבה שמא יכרך לו נימא על בשרו בצורה שלא מקים מצוה או שיגיבה אותו על כתיפו או שישכב עליו שאין בזה חיוב ציצית ויש בזה איסור כלאיים אמנם לנ"ל שודאי שחל היתר בחפצא א"כ יתכן שבזמן החיוב ולמי שחייב בזה כולם מודים לר"ת וצ"ע בזה

### בדין ההיתר בבגדי כהונה

ג] מבואר בגמ' שבגדי כהונה יש בהם כלאיים והותרו בשעת עבודה ודנו התוס' האם הותרו רק בשעת עבודה או שגם שלא בשעת עבודה והביאו שמשמעות הגמ' שהותר רק בשעת עבודה דהינו שלא אומרים שכיון שחל היתר הותר לגמרי וכתבו התוס' שיש סברא לחלק בין ההיתר של ציצית להיתר של בגדי כהונה שציצית כיון שהחיוב חל על בגד שעומד להנאתו ממילא לא באה התורה להגביל את ההשתמשות או מצד שיש דרשא מיוחד בציצית שאין בבגדי כהונה אמנם הכריעו תוס' שבאמת גם שם חל היתר גם שלא בשעת עבודה אלא שכתבו דכל ההיתר רק חל במקום עבודה ולא במדינה [ועיין ח' הגרי"ז על יומא שהוכיח שההיתר גם בהר הבית והקשה שזה לא מקום עבודה ומה הסברא שחל היתר יותר ביחס להר הבית] עוד כתבו לחלק דבציצית חל היתר על החפצא גם על הצעה תחתיו אפילו שזה לא הצורה שבה מקים המצוה משא"כ בבגדי כהונה כל ההיתר רק חל על מעשה הלבישה וצ"ל שזה גם מצד הסברא שציצית זה בגד שעומד להנאתו

ועיין ראב"ד בתמיד שנקט שגם לגבי כלאיים בציצית לא הותר אלא ביום וכן לגבי בגדי כהונה לא הותר אלא בשעת עבודה וכן הוא דעת הרמב"ם סוף הלכות כלאיים שנקט שכסות יום בלילה יש איסור כלאיים וכן נקט סוף הלכות כלאיים וכן נקט בפ"ח מכלי המקדש הי"א שהלובש כלאיים שלא בשעת עבודה לוקה דהינו שלא הותר אלא לצורך העבודה

אמנם הראב"ד בהשגותיו שם השיג לגבי בגדי כהונה ונקט שגם שלא בשעת עבודה מותר ללבוש הבגדי כהונה אמנם לגבי כלאיים בציצית מבואר שהסכים אם הרמב"ם שזה אסור בלילה וצ"ב החילוק ועיין שאג"א ס"ל בד"ה עוד נראה שכתב שכלאיים זה דין דחיה ולכן שם הדין שרק קיום המצוה הוא זה שדוחה משא"כ בגדי כהונה זה לא דין דחיה אלא שיש כאן היתר לצורך העבודה וכיון שזה סתם היתר ממילא זה חל לא רק על שעת העבודה [וכן ביאר בקרן אורה בד"ה וקצת סעד ועיין קובץ הערות סימן ט' סק"א] עוד כתב שיש סברא מיוחדת בבגדי כהונה שכיון שלא ניתנה תורה למלאכי השרת וכיון שלא יכול ללבוש בדיוק בשעת עבודה לכן יש כאן סיבה להתיר לגמרי ובארצות החיים סמן י"ח סוף סק"א בא"י כתב שכל מה שהראב"ד חלק בלילה שזה לא זמן המצוה ובאמת גם כאן כל מה שהתיר הראב"ד בזמן עבודה וכמבואר בכתוב שם סוף פ"ק דביצה רק שס"ל שגם לילה זה נחשב זמן עבודה כיון שאפשר להקריב איברים ופדרים

והנה בשאג"א סימן כ"ט [בד"ה עוד קשה לי] מבואר שנקט בדעת הרמב"ם שההיתר של בגדי כהונה זה מצד שמצות העבודה דוחה את הלאו של כלאיים וביאר שלכן דעת הרמב"ם שרק בשעת עבודה מותר ככל דין דחיה וע"ש שנתקשה איך אפשר קודם עבודה ללבוש הבגדים הרי זה לא בעידנא אמנם עיין ארצות החיים [י"ח א' בד"ה והרב בעל] וכן הוא בהגהות אמרי ברוך על הטו"א חגיגה ב: דדיקו מלשון הרמב"ם שלבישת בגדי כהונה זה מצות דאוריתא והמצוה הזו דוחה את הלאו של כלאיים [וכן הא בתוס' יבמות ה:] רק שס"ל לרמב"ם שקיום המצוה הוא רק לצורך עבודה אבל כל שלובש לצורך עבודה אפילו שזה לאחר זמן יש בזה קיום מצוה ולכן לא קשה כלל שזה לא בעידניה ועיין בית הלוי דמשמע שנקט שבאמת יתכן שגם דעת הראב"ד שזה דין דחיה של המצות לבישת בגדי כהונה רק שס"ל שהמצוה היא לא רק לצורך עבודה אלא כל שלובש בצורה ששיך להשתמש בזה לעבודה זה בכלל המצוה של לבישת בגדי כהונה ולפ"ז אין זה כלל מדין שחל היתר וכמו סברת ר"ת

והנה באמת הרמב"ם בסה"מ עשה ל"ג נקט שלבישת בגדי כהונה זה מ"ע מהתורה והרמב"ן שם הקשה עליו שא"כ למה לא מונים לבישת בגדי כה"ג כמצוה נפרדת ולבישת בגדי כהן הדיוט כמצוה נפרדת ובגדי לבן ביוה"כ כמצוה נפרדת ולכן כתב שזה רק בתור הכשר עבדה אבל זה לא מצוה נפרדת ולדבריו בהכרח כסברת השאג"א שיש כאן היתר בלבישת הבגדים לצורך עבודה

#### ט"ז תמוז תש"פ

# סימן י"ח

## בדין כנפיה של עור והמסתעף

### בדין בגד מעור

א] מבואר בגמ' מ: שבגד מעור פטור מציצית וזה גם למ"ד שכל המינים יש חיוב ציצית אבל עור וודאי פטור דהינו דאין לו שם בגד ועיין עולת שלמה שהביא מהגמ' בזבחים צ"ה לגבי דין כיבוס שצריך פסוק מיוחד לעור ואין זה בכלל חיוב כיבוס בבגד וכן עיין כלים פכ"ז מ"א דמבואר שבגד מעור לא מקבל טומאה מצד טומאת בגדים אלא רק מצד הלכה של כלי עור וצ"ב טעם הדבר וע"ש בפיה"מ מצד שזה לא אריג דהינו דסתם בגד מעור זה יציקה אחת והמושג בגד זה אריג אמנם עיין ר"ש שם שהביא תוספתא שגם אם עשה מהם רצועות דקות וארג מהם בגד אין לזה טומאת בגדים ויתכן שהכונה כי זה רצועות שלא כדרך חוטים אבל אם יעשה כמו שעושים היום חוטי נילון שזה ממש כדרך אריגה בזה הוא יחשב בגד וכן נקט באור לציון אמנם האגרות משה או"ח ח"ב סימן א' כתב שכל שזה מין שאפשר לעשות ממנו בגד ביציקה אחת אין למין זה שם בגד ולכן כתב שנילון אין בו חיוב ציצית אמנם היה מקום לחלק בין עור שמעצם יצירתו זה גוש אחד משא"כ נילון אפשר ליצור אותו מראש בכמה צורות והנה עיין פמ"ג אש"א ס"י סק"ב שדן לגבי לבד וכתב שזה לא אריג ויש בו פטור של עור ותמה למה זה אסור בכלאיים אמנם דבריו צ"ע דהרי מפורש לגבי טומאה פכ"ח מ"ח שזה מקבל טומאה דהינו שחיבור של לבד זה כמו אריגה ורק לגבי כלאיים דנו הראשונים דיש דין טווי ולכן לגבי ציצית ודאי שזה חייב בציצית

### ביסוד הנידון של כנפיה מעור וביאור דעת רב אחא

ב] הגמ' מ: אומרת אמר רבא הא מילתא אמרי ואיתמר במערבא משמיה דר"ז כוותי היא של בגד וכנפיה של עור חייבת היא של עור וכנפיה של בגד פטורה מאי טעמא עיקר בגד בעינן רב אחאי אזיל בתר כנף ודעת רוב הראשונים שקי"ל כרבא אמנם הרי"ד כתב שזה ספיקא דדינא וכן הביא המהרי"ק סימן קמ"ט מכמה ראשונים והנה בדברי רבא יש שני הלכות א. שאפילו שמקום הטלת הציצית זה על הכנף וממילא יש מקום לומר שהוא גם צריך להיות ממין חיוב דרק עד כמה שהוא חלק מהמחיב אפשר להטיל עליו ציצית וקמ"ל שכל שעיקר הבגד של מין החייב לא איכפת לן מה הם הכנפות ב. שכל שהבגד של מין הפטור אפילו שהכנפות הם מין החייב אבל כיון שיסוד החיוב הוא על הבגד ויש לבגד שם של בגד עור ממילא זה פטור מציצית ועיין ב"י שהביא מהמהרי"ק סימן קמ"ט בשם רבינו מנוח שביאר כיון שכתוב אשר תכסה בה ואדם מתכסה בעיקר הבגד לכן הולכים אחר עיקר הבגד בין לפטור בין לחיוב ומשמע שהדין מין בגד נאמר על עיקר המחיב ולא על דבר אחר ועיין לבוש שהוסיף שמשמעות התורה על כנפי בגדיהם שכל שיש בגד צריך להטיל על הכנף ולא משנה מה הכנף [ויש לדון בטלית שלו והכנפות שאולים והנה אם סוגין זה סברא בקביעת המין שהדבר נקבע לפי הרוב א"כ לגבי שאול יתכן שאין כזה הלכה וצ"ע ולסברת הלבוש שהדין בגד נאמר על המחייב ולא על מקום ההטלה יתכן שלגבי שאלה זה לא כך וצ"ע]

והנה בדעת רב אחא עיין שפת אמת דבפשוטו ודאי הוא מודה שצריך בגד והרוב קובע מה הבגד ולכן כל שרובו עור זה פטור רק שהתחדש שכיון שהטלת הציצית זה על הכנף ממילא צריך שגם הוא יהיה בכלל המחיב אמנם עיין רש"י שכתב שרב אחא אזיל איפכא ומבואר שנקט שלדבריו בגד של עור והכנפים של בגד זה חייב וכן הוא ברי"ד ועוד ראשונים כמבואר במהרי"ק ובפשוטו המקור מזה שרבא אמר את שני הדוגמאות משמע ששניהם זה חידוש מכח סברתו וצ"ב הסברא ועיין חזו"א סקל"ג שכתב וז"ל אלא דחשיב כנף עיקר ומחשיב את העור המשמש את הכנף כבגד עכ"ל דהינו שס"ל שכל הדבר מורכב משני חלקים הקובע אם יהיה לו שם בגד זה תלוי בכנף ולכאורא זה כעין דמצאנו דהכל הולך אחר המעמיד לגבי שם כלי מתכות כגון בטבעת של אלמוג והחותם של מתכת או הפוך [שבת ס.] אמנם צ"ע איזה סברא יש שכנף הבגד יחשב עיקר הבגד וכי לגבי טומאה ושאר דברים זה גם כך

והנה בעיקר מצות ציצית שצריך בגד שעוטף ראשו ורובו ובזה חייבה התורה להטיל ציצית בארבע כנפות בפשוטו הההטלה מתיחסת לכל הבגד דהינו שלבישת הבגד מחיב להטיל ציצית ומקום ההטלה הוא בכנפות [ובפשוטו כן הוא במזוזה שדירת הבית מחיבת קביעת מזוזה בבית ומקום ההנחה זה במזוזה אבל זה מתיחס לכל הבית ובמרדכי מבואר שהצוה"פ צריך להיות שלו וצ"ב מה זה שונה מהכנפות לרבא] אמנם יש מקום לומר שהחלות חיוב הוא הטלה על הכנפות של בגד רק שאיזה כנפות מחיבות ציצית זה כאלו של בגד שמכסה ראשו ורובו ויש מקום לומר שבזה נחלקו רבא ורב אחא שרבא ס"ל שההטלה מתיחסת לכל הבגד ממילא גדרי החיוב צריכות להיות לפי כל הבגד משא"כ רב אחא ס"ל שההטלה מתיחסת לכנף וממילא ס"ל שתנאי החיוב זה הלכה בכנף ולכן כל שהכנף יש בו את תנאי החיוב לא איכפת לן מה הבגד וכל שבכנף אין את תנאי החיוב הוא לא חייב ויתכן נפק"מ מה הדין אם שלש כנפות של בגד ואחד של עור דאם זה סברא שזה מטפיל את כל הבגד אליו א"כ כאן מסתבר שזה נחשב צמר דרוב הכנפות זה צמר משא"כ אם זה סברא שהחיוב על הכנפות ולכן צריך לדון מה הכנף יתכן שבזה כל אחד זה נידון לעצמו עוד יתכן נפק"מ בטלית שאולה והכנפות אינם שאולות דלחזו"א שיסוד נידון סוגין לקבוע שזה החלק החשוב שהכל נטפל אליו יתכן מאוד לומר שזה רק סברא בקביעת שם הטלית איזה מין זה נחשב אבל כלפי דין לכם שזה דין צדדי שיש כאן בזה ודאי לא שייך לומר שהכנפות מעמדת כאילו כל הטלית שלו משא"כ לנ"ל שכיון שחלות החיוב חל על הכנפות לכן זה סברא שכל דשם יש את תנאי החיוב זה מספיק וצ"ע [והנה הדברים מחודשים מאוד אמנם בפשוטו כן מתבקש בגמ' ועיין בהמשך]

### בביאור דעת רבא והאם העור משלים לשיעור

ג] והנה בפשוטו דעת רבא שהחיוב לא מתיחס לכנף אלא לכל הבגד ואין הלכה שהכנף יהיה מין החיוב ולכן הקובע עיקר הבגד וכל שעיקר הבגד הוא מין החייב ממילא זה חייב והנה עיין בה"ל סימן ט' שהביא מהפמ"ג א"א סימן ט' סק"ד שכתב שמסברא אם בחלק הבגד אין שיעור ציצית רק יחד אם העור בזה אין חיוב עוד כתב שאם הוסיף חתיכה של בגד לטלית מעור ויש בשיעור זה לבד חיוב ציצית זה חייב בציצית שכיון שזה ניכר ולא בטל זה הקובע [ויש לדון האם הספק גם במקרה שתלה בצד אחד בכל אופן יטיל בצד השני שהוא הרוב וזה פטור] אמנם כתב שמשמעות המג"א ס"י סק"ה שהולכים לפי עיקר הבגד ומשמע שזה בכל מקרה דהיינו שכל שעיקר הבגד של עור זה מגדיר שזה סוג בגד שפטור וגם חלק הצמר לא מחייב והנה משמעות הדברים שרק חזר בו מהחלק השני שכה"ג שהרוב של עור זה פטור אבל נשאר שלא חל חיוב אם הרוב בגד ואין בזה שיעור וכן עיין רעק"א סימן י' שנסתפק בבגד שרובו צמר והעור משלימו לשיעור ולא פשט מדברי המג"א ומשמע כנ"ל שנקט שיש מקום לחלק בזה

וצ"ב החילוק ויש לבאר בשני אופנים בפשוטו הביאור שהחלות חיוב חל רק על המין החייב והוא לא חל אלא על עיקר הבגד וכלשון רבינו מנוח שזה העיקר מה שמתכסה ולכן אם עיקר הבגד אין בו סיבת חיוב מצד חוסר שיעור זה לא סיבה שיחול בו חיוב ומאידך אם עיקר הבגד הוא מין הפטור לא שייך שיחול חיוב על החלק החייב שכיון שהחיוב רק חל על עיקר הבגד [וכעין הדין שביטול ברוב לא מחיל דינים] עוד יש לבאר שהדין רוב לא יכול להחשיב המיעוט יותר ממה שהרוב היה וכיון שברוב אין שיעור בגד העור לא יכול ליצור חשיבות של בגד [וכמו בגמ' זבחים ע"ח. דביטול ברוב בפחות מכזית לא מקבל שיעור של כזית אבל אם יש כזית המיעוט בטל ואפילו אכל רק כזית] ולפ"ז אם הרוב יש בו שיעור חיוב כה"ג זה מטפיל אליו המיעוט כמו אם הרוב פטור [ועיין לקמן הנפק"מ בזה] והנה בתערובת צמר בצמר ויש רוב מבואר שיש חיוב אפילו אם לא היה שיעור בחלק הצמר רחלים אמנם שם זה ביטול במציאות וצ"ב הגדרים בזה

ועיין רעק"א שכתב להוכיח מהא דבגד שהשתי צמר והערב משי דאין פוטר בו אלא צמר ולמה לא נימא שיטיל משי וזה יפטור את חלק המשי ומצד החיוב על חלק הצמר הרי הוא לבד זה לא סיבת חיוב אלא בהכרח שהחיוב חל על הכל וכל שהחיוב חל על הכל לא מועיל לפטור חלק וממילא גם כאן המיעוט מצטרף לחיוב וכתב שיש לחלק וצ"ב הדמיון דכאן הנידון האם מראש שייך להחיל חיוב כשאין שיעור חיוב ומה זה ענין לשם שיש שיעור חיוב וצ"ע

אמנם עיין חזו"א סקל"ג שכתב שגם אם אין שיעור בבגד בכל אופן כל שהרוב בגד זה חייב [וודאי שכן הוא פשטות הדברים לגבי בגד פתוח שאם רובו פתוח חייב ולא הזכירו שצריך שיהיה שם שיעור ציצית ועיין לקמן מה שיש לחלק בזה] וביאר הטעם כיון שהעור נטפל לבגד וחשיב כבגד וע"ש שלמד דבר זה מרב אחא שס"ל שהכנף קובע כיון שהכל נקרא על שמו וזה כשיטתו לעיל אבל למה דביארנו שזה סברא מיוחדת בכנף א"כ כאן זה לא שייך דרק שם שהחלות חיוב הוא עליו לבד ממילא דנים עליו כדבר נפרד משא"כ לרבא שהחיוב הוא על כל הבגד בזה יש מקום מסברא לדון שכל שאין כאן שיעור שלם זה לא סיבה לחיוב ועיין ארצות החיים ס"י סקט"ו שגם נקט כן ודימה לגבי טומאת נגעים דמבואר שאם חיבר חוט ומשיחה לדבר שגדל מהים זה מקבל טומאה אמנם ע"ש בתוס' יו"ט שיש דיעות שזה רק אם יש שיעור בדבר שגדל מהארץ וגם אם נחלוק זה כמבאר בראב"ד בתו"כ שמיני פרשה ז' שהדין שרק גדל ביבשה טמא זה גזה"כ לגבי טומאה ולכן בטעם כל שהוא זה סיבה לחייב ויש דיעות שזה הלכה מיוחדת בטומאת נגעים [ע"ש בפיה"מ ובמשנה למלך פ"א דכלים] ובהכרח שזה לא דומה לסוגין דשם אפילו אם הרוב אינו מקבל טומאה וכאן זה רק ברוב מין החייב בציצית והנה בפכ"ז מכלים מבואר ששיעור בגד מקבל טומאה פחות משיעור עור ומבואר שעור לא מצטרף שיהיה שיעור בגד אפילו אם הרוב בגד וצ"ע מהיכי תיתי שכאן זה יהיה אחרת

### בדין מין כנף האם הולכים לפי הרוב או לפי הכנף

ד] והנה יש לדון לגבי בגד שעשוי משני מינים ששניהם חייבים האם גם בזה הולכים לפי הרוב והנה אם טרף משני המינים בזה כתב המג"א סימן ט' סק"א שודאי הולכים אחרי הרוב וכמו שמצאנו לגבי נגעים וכלאיים [ועיין בה"ל דזה גם בטרף חוטים ועיין ארצות החיים שאפילו שלגבי כלאיים יש שיטות שכה"ג זה לא בטל כאן זה לא שייך] ואם השתי ממין אחד והערב ממין אחר כיון שאין לזה שם בגד ללא כל אחד וכל אחד ניכר ממילא זה כמו מחצה על מחצה ואם אחד צמר ואחד משי לשיטות שרק צמר חייב אין כאן חיוב דאוריתא רק דרבנן ולשיטות שהכל חייב יש כאן חיוב דאוריתא וכתב שאין להטיל אלא צמר שזה מועיל לשני המינים אמנם לדעת המהר"ם שצמר לבד לא פוטר אלא אם פשתן לא יועיל צמר אלא אם פשתן והנה בפשוטו ממילא זה פטור אמנם זה אינו דהרי מדאוריתא יועיל תכלת ופשתן ורק שעכשיו אין לו אמנם לדעת המרדכי מותר ללבוש בגד זה ללא ציצית

אמנם יש לדון לגבי הדוגמא כמו עור וצמר דהינו שיש שני חתיכות כגון שחלק משי וחלק צמר גפן מה הדין כה"ג והנה בפשוטו הדין מין כנף מתיחס לכל הבגד והנה לחזו"א שנתחדש כאן שרוב הבגד נותן שם הנ"ל לכל הבגד א"כ ודאי שהמין כנף יהיה כמו הרוב אמנם לאחרונים שצריך שיעור חיוב במין החייב בזה לכאורא תלוי בביאורים שביארנו לעיל שאם הביאור שהחיוב לא חל אלא על מין החיוב ואין דין רוב להטיל חיוב על מה שלא חייב א"כ כאן המיעוט חייב מכח עצמו וממילא יתכן שלא יועיל לו המין של הרוב אמנם אם הביאור שלא שייך רוב משיעור שאין בו חיוב א"כ כאן שהרוב הוא שיעור חיוב בזה יתכן שזה מגדיר שהכל אותו מין כמו לגבי לפטור וממילא יש להטיל ממין החיוב אמנם במקום שכל השיעור נקבע מכח שני המינים בזה לכאורא אפילו שאחד רוב לא יוכלו להטיל אלא צמר שמועיל לשניהם אמנם יתכן שאם יש שיעור חיוב באחד ויש בו רוב כל שהטיל מין שפוטר את הרוב ממילא כה"ג המין המיעוט לבד הוא לא יכול לחייב ואין זה דומה לשתי משי וערב צמר שלא מועיל להטיל מין ביחס לאחד מהם וכמו שכתב רעק"א דשם אין מושג להטיל דבר שלא פוטר שיעור חיוב והרי כל אחד לבד אין בו שיעור חיוב משא"כ כאן שמטיל דבר כמו הרוב שבו לבד יש סיבת חיוב וזה פוטר חלק זה ממילא יתכן שאין חיוב על המיעוט שנשאר וצ"ע

אמנם עיין חזו"א סקל"ג שלגבי הדין מין כנף יתכן שבזה ודאי הקובע רק מהו הכנף [אמנם עיין מ"ב ס"ט סק"ז לגבי צבע הכנף שהביא מהפמ"ג שזה תלוי ברוב הבגד וע"ש שדימה דבר זה לדין כנפיה של עור אמנם עיין סוף סט"ו בבה"ל שם שהביא בזה נידון] ולפ"ז היא של צמר גפן וכנפיה של משי יש לדון שהמין כנף זה משי ולפ"ז היא של צ"ג וכנפיה של עור יטילו דוקא צמר דאין מושג של עור וע"ש שדן שאולי תמיד צריך מין כנף שמתיחס לכנף בנפרד ולבגד בנפרד וכל כה"ג צריך מין צמר והנה אם כאן הקובע רק הכנף בזה לא קשה במה שכתב שהכל נחשב על שם העיקר שזה רק ביחס לדין שזה על הכל אבל כאן שכל ההלכה נאמרה על הכנף בזה ודאי הנידון לפי הכנף וכמו שביארנו לדעת רב אחא אמנם למה שדן שהולכים גם לפי הבגד צ"ע מה הסברא שלא זה לבד יקבע ומהיכי תיתי שיש כאן שני הלכות א. הכנף כדבר לעצמו ב. הבגד וצ"ע

### בדין בגד שרובו סתום

ה] עיין הגהות מימוני פ"ג אות ג' שכתב שחלוק שכל הבגד מחובר צד לצד ורק בכנף זה פתוח כיון דמבואר בגמ' שכנף של עור לא מחיב ממילא גם כאן זה לא סיבה לחייב ומשמעות דבריו שלרב אחא כל שבמקום הכנף זה פתוח זה חייב בציצית וכן הביא המרדכי בשם ספר חיי עולם שכיון שצריך לחוש לרב אחא ממילא כל שהבגד פתוח קצת זה סיבה לחיבו בציצית ועיין מהרי"ק סימן קמ"ט שכתב שכיון שמבואר מדבריהם שלרב אחא חייב ותלו לפטור רק מצד שלא קי"ל כרב אחא א"כ אם רוב הבגד פתוח אין סיבה שזה יהיה פטור ומה דמבואר בשו"ת הרשב"א ח"א סימן תל"ד שזה פטור כונתו שהרוב סגור אבל אם הרוב פתוח ודאי שזה חייב [ובספר מקור חיים כתב שמשמעות הרשב"א לפטור תמיד] ועיין באחרונים שגם אם תפר באמצע הבגד זה כאילו סגור עד שם ואם עשו קרסים אם זה דרגת חיבור כמו לענין כלאיים כה"ג זה פטור דזה נחשב סגור אבל אם זה נפתח בקלות כמו הכפתורים שלנו זה לא נחשב מחובר

אמנם הב"י ס"י ס"ז הביא מהמהר"י אבוהב דחלוק שפתוח קצת למטה הוא חייב בציצית והב"י תמה עליו דהרי קי"ל כרבא שהכל תלוי ברוב וכיון שהרוב סגור ודאי שזה לא חייב ועיין רעק"א שכתב לישב שלכאורא כאן הרי כל הבגד זה מין חיוב אלא שיש הלכה שצריך כנפות ובזה ודאי יתכן שכל שבקצוות יש כנפות זה נחשב שיש כנפות לבגד וממילא כל הבגד חייב ואין זה ענין לסוגין כלל ואדרבא צ"ע מה הסברא לפטור הרי כל הבגד הוא בר חיובא ויש לו ד' כנפות וכן עיין מקור חיים [לבעל החוות יאיר] שתמה בזה וצ"ב סברת רבינו שמחה והמהרי"ק וסיעתו הנ"ל שתלו דבר זה בסוגין

ועיין גר"ז ס"ז שכתב וז"ל ואם רובה סתום הרי זה כאילו כולו סתום ואין זה נקרא כנף ולכך הם פטורים מהציצית עכ"ל ומשמעות לשונו שכל החיסרון דיש דין כנף וסתום זה לא כנף וגם כאן זה כאילו כולו סתום ואין כאן כנף וזה ודאי פלא מה זה ענין לסוגין האם הכנף הוא עיקר הבגד או שהוא טפל לבגד עד כמה שיש כאן דין רובו ככולו ועוד דמה שייך רובו ככולו הרי עד כמה שזה נחשב כנף אין כאן שום חיסרון

אמנם משמעות המהרי"ק הנ"ל דהמקום התפור הוא נידון כמין פטור והמקום הפתוח הוא נידון כמין חייב ולכן דימו דבר זה לבגד עור ולכאורא הביאור שהדין כנף זה לא רק שאין היכי תימצי לחיב אלא שלא חיבה תורה אלא בגד שיש לו כנף וממילא החלק הסגור הוא נחשב סוג בגד שאין לו כנף והחלק הפתוח זה סוג בגד שיש לו כנף ולכן דימו לנידון הסוגיא האם תנאי החיוב זה בעיקר הבגד או בכנפות ועיין מהרי"ק שביאר בדעת הרשב"א שסתם בגד זה חתיכת בד מרובע ורק שיש ריבוי שגם חלוק חייב ובזה יש חילוקים באיזה חלוק ומבואר כנ"ל שהחלק הסגור אין לו שם בגד לגבי חיוב ציצית ועדין צ"ע

ויתכן לומר עוד שכיון שנתבאר שכנף זה רק שייך על בגד פתוח ולא על בגד סגור א"כ יתכן שכל שדנים על בגד אחד שרובו סגור לא שייך לומר שזה כנף הבגד שזה סוג בגד שלא מתאים בו כנף וכל שרובו פתוח א"כ אדרבא זה סוג בגד ששיך בו לשון כנף ובאמת זה מתיחס להכל ומה שכתבו הראשונים שלרב אחא זה אחרת זה כדביארנו לעיל שהוא ס"ל שיסוד החיוב הוא על הכנף וביחס לחלק זה באמת יש לו שם כנף ורק לרבא שהחיוב על כל הבגד ממילא השם כנף צריך לדון שזה בגד אם כנף והרוב קובע האם זה בגד אם כנף ולפ"ז יתכן שגם אם לגבי כנף מעור כל שאין שיעור חיוב בבגד זה לא חייב כאן זה חייב דכאן זה ודאי מגדיר שזה בגד אם כנף על הכל וא"ש שהאחרונים לא הוכיחו מזה. עוד נפק"מ שיש לדון אם רוב הבגד סגור אבל בחלק הפתוח יש רוב מצד שהוא יותר רחב או הפוך דלהבנה הראשונה שיש כאן נידון של חלק חייב וחלק פטור א"כ הלכים לפי רוב אמנם לנ"ל שיש כאן נידון האם יש לו שם כנף בזה יתכן שודאי הקובע ביחס לאורך האם הרוב פתוח או רוב סגור ושמעתי לדון בפראק שהנידון של רוב זה לא לפי החצי התחתון אלא לפי כל הבגד והרי מלפניו הכל פתוח וצ"ע ולפ"ז יתכן לבאר משמעות הרשב"א שכל שסגור קצת פטור שכל הבגד מאבד שם כנף

והנה עיין רעק"א שנסתפק בבגד שרובו פתוח אבל בחלק הסגור הוא בגד ובחלק הפתוח שליש מעור ושליש מבגד האם זה חייב ויסוד ספקו האם דנים שרוב הבגד הוא פטור שליש כי הוא סגור ושליש כי הוא עור או שיש כאן שני נידונים שונים שלגבי לקבוע את מין הבגד דנים לפי רובו שזה בגד ולא עור ולגבי האם הוא פתוח או סגור כיון שרובו פתוח הוא נחשב שהוא פתוח [והנה לדעת האחרונים לעיל שהמיעוט לא מצטרף ליצור שיעור א"כ כל הספק אם בשליש בגד יש שיער חיוב ציצית אמנם לחזו"א מקום הספק גם במקום שהמיעוט צריך להצטרף לשיעור בגד אמנם זה תלוי בהבנת הספק וכדלקמן] והנה לנ"ל שיסוד הפטור שהחלק הסגור זה חלק שפטור צ"ע למה ששני הפטורים לא יצטרפו הרי ודאי ששליש משי ושליש עור זה סיבה לפטור אמנם יש לחלק ששם המין החיב הוא לא רוב ביחס להכל משא"כ כאן ביחס לנידון האם הוא סגור או פתוח יש כאן רוב אמנם מסברא צ"ע אמנם אם הביאור כנ"ל שאין כאן חלק חייב וחלק פטור אלא שיש סברא בשם כנף שזה נקבע לפי הרוב א"כ א"ש שכל שיש רוב פתוח הכל נחשב שיש לו כנף וממילא יש כאן רוב מין חיוב ולפ"ז גם אם אין שיעור חיוב בחלק הפתוח זה יצטרף לחלק הסגור וצ"ע עומק הסברות בזה

והנה הבה"ל בסימן י' בד"ה ואם חציו הביא הספק בשם ספר אחד כגון שבשני שליש הפתוח שליש ועוד הוי עור ופחות משליש זה בגד וביאר צדדי הספק כיון שללא העור היה כאן רוב סתום [כן צריך לתקן שם הגירסא] ומשמע שאם בחלק הפתוח הרוב בגד ודאי חייב דהינו שזה ודאי שיש כאן שני נידונים וכיון שביחס לכל אחד יש רוב זה מועיל רק שדן שאולי חלק העור לא יכול להצטרף להחשב כחלק פתוח וע"ש שהוכיח מהא דכנפות של עור מצטרפות אפילו שללא זה הבגד היה עגול דהינו שנקט שכל צד הספק מצד שחלק של עור לא יכול להצטרף לשיעור ולכן הוכיח שחזינן שזה יכול להצטרף וממילא יש כאן רוב שפתוח אמנם אם נעמיד נידון ששני הפטורים יוצרים רוב של פטור כלפי זה לא הוכיח כלום וצ"ע

### בדין מראית העין ובדין מחצה על מחצה

ו] והנה עיין מהרי"ק שכדי לפטור לא מספיק שרוב סתום אלא צריך רוב הניכר לעינים דאל"כ יש כאן חשש מראית העין ולמד כמו שטלית שאולה זה פטור כי זה נראה כשלו ה"ה כאן וצ"ע שכאן כל אחד רואה שיש לו ספק מה הרוב ומי אומר שיש כזה גזירה של מראית העין והנה עיין בה"ל שאם רוב פתוח עדין לא יברך עד שיהיה רוב הניכר לעינים וצ"ע שכאן הרי הוא ודאי חייב מצד שבאמת יש כאן חצי ואיפה מצאנו שבגלל מראית העין זה סיבה לפטור מברכה וביותר דלגבי אתרוג בסימן תרמ"ח לגבי פסול חזזית שמחצה על מחצה זה לא טוב כי אי אפשר לצמצם המ"ב הביא מהפמ"ג שצריך רוב הנראה לעינים והביכורי יעקב חולק וע"ש שהביא משחיטה שקי"ל שמעיקר הדין לא צריך רוב הנראה לעינים והנה יש להסתפק האם ברובו פתוח האיסור רק לברך בגלל מראית העין אבל אם פוטר אותו תמיד בט"ג אין בזה חיסרון או שהמראית העין שיחשבו שבירך שלא כדין והנה משמעות הלבוש והעולת תמיד שלא ילבש אלא אם זה רוב הנראה ולא כתבו שלא יברך ובפרט שהמנהג תמיד לברך על ט"ג ולפ"ז יתכן שזה לא דומה לאתרוג שהנידון על רגע אחד אמנם כל זה חידוש וצ"ע

ועיין ב"י שהוסיף שאם זה חצי חצי כה"ג הוי ספק וצריך להטיל ציצית ואסור לצאת בו בשבת והנה לכאורא זה היה תלוי האם יש שיעור ציצית בחלק הפתוח וצ"ל שכאן החמיר מצד שאי אפשר לצמצם וכמבואר בסימן תרמ"ח סי"א לגבי אתרוג שרובו חזזית פסול שמחצה על מחצה פסול מצד שאי אפשר לצמצם כמבואר במ"ב שם והנה עיין רעק"א שתמה הרי הוא לא מתכונן להוריד הציציות וזה בטל לבגד ובפשוטו מבואר שקי"ל להחמיר שכל שלא צריך החוטים זה טלטול ועיין ל"ז: שהארכנו בזה אמנם שמעתי להקשות כיון שהשו"ע פסק שחיב מצד מראית העין א"כ גם אם באמת זה רוב סגור אבל זה חייב מצד מראית העין ודוחק לומר שכל הגזירה על חצי ולא על רוב סגור ורק מצד שאי אפשר לצמצם צריך להחמיר ובפשוטו צ"ל שהוא חידוש של המהרי"ק שיש כאן איסור של מראית העין והשו"ע לא סמך על זה לקולא אמנם עיין סוגיא דטלית שאינה מצויצת כהלכתו שהבאינו מלשון הר"י מגאש שכל ההיתר שהחוטים זה נוי הבגד מצד שכיון שהציצית זה חובת טלית דהינו שהחיוב הוא מתיחס לחפצא ומשמע שאם זה סתם חיוב שיש על האדם של נדר זה לא יחשב נוי הבגד ולכן יש אחרונים שדנו שחיוב דרבנן זה משאוי ויתכן שמראית העין זה ודאי נחשב כחיוב שלא קשור לבגד ולכן הוי משאוי וצ"ע

#### כ"א תמוז תש"פ

# סימן י"ט

## בסוגיא דשיעור הבגד

### בביאור איזה קטן מדובר

א] גרסינן מנחות מ: טלית שהקטן מתכסה בו ראשו ורובו והגדול יוצא בו דרך ארעי חייבת בציצית אין הקטן מתכסה בו ראשו ורובו אע"פ שהגדול יוצא בה ארעי פטורה וכן לענין כלאיים והוינן בה מאי וכן לענין כלאיים אילימא וכן לענין איסורא דכלאים [דהיינו דכה"ג גם אין איסור כלאיים] והא אנן תנן אין ארעי לכלאיים ואמר רב נחמן לענין סדין בציצית [דהיינו שכל שהוא סדין פשתן דפטור מציצית אם מטיל בו ציצית צמר הוי כלאיים] עכ"ד הגמ' והנה מבואר בדברי הבריתא שני שיעורים א. מכסה ראשו ורובו של קטן ב. גדול יוצא בו ארעי ויש לדון האם זה שיעור אחד או שני שיעורים עוד יש לדון באיזה קטן מדובר כאן ועיין טושו"ע סט"ז ונבאר הדברים בס"ד [ובעיקר השיעור של מכסה ראשו ורובו עין תוס' יבמות ד: ויותר מפורש בתוס"ר שם שלומדים את זה מאשר תכסה בה וצ"ע דמשם משמע שזה הולך על הלובש]

והנה לגבי גיל הקטן מצאנו כמה לשונות בראשונים א. עיין רמב"ם פ"ג ה"ב שכתב וז"ל ותהיה מידתה כדי שיתכסה בה ראשו ורובו של קטן המתהלך לבדו בשוק ואינו צריך אחר לשומרו ולילך עמו עכ"ל ובפשוטו הכונה שלא צריך לשמור על הקטן ועיין רדב"ז הובא בארצות החיים שלפ"ז הוא גיל חמש וברעק"א הביא מהחינוך שזה בר שית בר שבע אמנם הב"י דן שאולי הכונה שלא צריך לשמור על הבגד ולפ"ז כתב להסתפק שזה גיל תשע ובמקור חיים ביאר שהכונה בגיל שלא מפחדים לשלוח אותו לשוק במקום בהמות ושאר דברי סכנה ב. עיין נימוק"י שכתב קטן המתביש לצאת לחוץ ללא כסות מתכסה ראשו ורובו חייבת דכסותו קרינן ביה עכ"ל דהינו שמתי שיש לבגד חשיבות אם זה ראוי לשימוש של מי שחשוב לו הלבישה שזה קטן שמתביש לצאת ערום לשוק ולכאורא זה שיעור מאוד מוקדם ג. עיין טור שכתב שזה גיל תשע ד. והנה עיין רש"י על הרי"ף שכתב שזה גיל חינוך ועיין ב"ח שהביא כן בשם הסמ"ק וביאר שזה גיל שבע וזה דלא כטור אמנם המג"א כתב שגם הטור ס"ל שזה תלוי בגיל חינוך רק שס"ל שזה גיל תשע וצ"ע שבהלכות סוכה כתב שש שבע והנה עיין סמ"ק ואורחות חיים שכתבו שזה הגיע לחינוך והביאו על זה את הגמ' שקטן היודע להתעטף חייב בציצית ולפ"ז הגיל חינוך כאן זה לא כמו הרגיל אלא תלוי בשיעור זה וצ"ע על המג"א שהביא את הגיל תשע

והנה צ"ע מה ענין גיל חינוך לסוגין ומה פתאום לומר שכאן שחז"ל סתמו בלשונם נתכוונו לגיל קטן של חינוך ובפשוטו כונתם שכיון שסתמו ולא פירשו מסתמא כונתם לגיל קטן שנוגע לציצית והנה עיין חידושי הגהות על הטור שהביא דבלשון הסמ"ק מבואר שהנידון לחייב את הקטן שהגיע לחינוך דהיינו שביאר שכונת הבריתא שהחיוב על הקטן שמתכסה ראשו ורובו ולפ"ז וודאי שמדובר על הגיע לחינוך של טלית ויתכן שגם לדבריו זה גם שיעור ביחס לגדול רק שהוקשה לו דמשמע שמדובר שזה של קטן שזה מכסה ראשו ורובו והגדול לפעמים יוצא בזה ולכן הוקשה לו שזה לא נחשב מיוחד לגדול מה שיוצא לפעמים ארעי ואין סיבה לחיבו מדאוריתא וכדהקשה המשכנות יעקב סימן כ"ג [כ"ו:] על הרא"ש שבגד לילה פטור ביום ולכן הוכרח לבאר שכאן מדובר על הקטן ולפ"ז יתכן שגם אם יהיה לגדול כזה בגד שמיוחד לו ללבישה הוא יתחייב רק את הבריתא הוכרח לבאר כך ועיין לקמן וצ"ע

### ביאור שיטת הרמב"ם ובביאור הוכחת הגמ' שאין ארעי בכלאיים

ב] כתב הרמב"ם פ"ג ה"א כסות שחייב אדם לעשות בה ציצית מהתורה וכו' ותהיה מדתה כדי שיתכסה בה ראשו ורובו של קטן המהלך לבדו בשוק וכו' עכ"ל ומבואר מלשונו שלא הצריך אלא שיעור שקטן מכסה ראשו ורובו וצ"ע הרי בגמ' הוזכר תוספת שגדול מהלך בה ארעי בשוק ולמה השמיט הרמב"ם שיעור זה ומצאנו כמה ביאורים בדעת הרמב"ם א. עיין ב"י שהביא מהר"י בן חביב ומהר"י אבוהב שביארו שהר"מ למד שמה שהגמ' אומרת והגדול מהלך בה ארעי כונתם שהנפק"מ של החיוב אם הגדול יוצא בה ארעי דהינו שרק לבישה מחיבת אבל אין כונת הבריתא לומר תנאי בגודל הבגד ועיין ביאר הגר"א שהקשה א. שא"כ שהבריתא היתה צריכה לומר והגדול לובשו ולמה אמרה לשון שיוצא לשוק ארעי ב. עוד הקשה שלמ"ד חובת מנא הרי חל חיוב אפילו אם הגדול לא לובש את זה וצ"ב הרי צריך שזה יעמוד ללבישה וצ"ל שכאן הבריתא לא מדברת על השימוש הנצרך כדי שזה יחשב בגד של לבישה שא"כ הרמב"ם היה צריך להעתיק דבר זה ובהכרח מדובר שזה מיועד ללבישה כגון שזה מיועד ללבישת קטן ובפשוטו זה מועיל לרמב"ם שבגד לילה ביום חייב וא"כ מה שכתבו שגדול לובש הכונה שהמעשה הזה הוא מחיב ובזה הקשה הגר"א שלמ"ד חובת מנא לא צריך את זה

עוד הקשה דהגמ' דנה לבאר שגם בכלאים בגונא שפטור כאן פטור בכלאים והגמ' שואלת אין ארעי בכלאיים ובפשוטו הכונה כמבואר ברש"י וכן הוא בר"ש בכלאיים שבבריתא מבואר שצריך גדול יוצא בו ארעי ולגבי כלאיים הרי אין דין שגדול יצא ארעי ולנ"ל שלא נתבאר כאן כזה שיעור כלל לגבי החיוב ציצית וגם אם אין הדרך לצאת ארעי הוא חייב ובהכרח הנידון על גודל הבגד א"כ מה זה קשור לאין ארעי לכלאיים אמנם עיין רא"ש בכלאים ובהלכות כלאי בגדים סימן ט' שכתב שבסוגין מבואר שכונת המשנה שגם בגד קטן חיבים עליו ועיין ב"י שתמה שהרי בסוגין מדובר מצד שגדול לא יוצא ארעי כמבואר ברש"י אמנם בפשוטו הראשונים הנ"ל למדו כמבואר ברבינו גרשום וכן הוא מפורש בפסקי הרי"ד שכונת הגמ' וכן לענין כלאיים שאם זה פחות מהשיעור אפילו שגדול יוצא ארעי אין איסור בכלאיים והרי מפורש במשנה שזה אסור דהינו שלמדו שכונת המשנה שבגד שלא ראוי ללבישת ארעי שזה פחות משיעור קטן בן ט' זה אסור וכן הוא פשטות הגמ' שהרי על זה מדובר בבריתא ולפ"ז לא קשה על הרמב"ם כלל [וכן משמע קצת ברש"י דבד"ה אילימא דביאר שהכנוה שאין הקטן מתכסה בה כמבואר בקרן אורה] אמנם הגר"א הביא שהר"מ בכלאיים ביאר המשנה כפשוטו שאין פטור אם אדם לובש לבישת ארעי אפילו שבבגד אין שום חיסרון ולפ"ז קשה מה הכונה בסוגין

ועיין חזו"א סק"ל שכתב לבאר שזה היה פשוט לגמ' שבכלאים אין הלכה שיהיה שיעור לבגד וכל הצד היה שבמעשה הלבישה צריך לבישת קבע ולא לבישת ארעי ולכן בגד שאין בו שיעור כזה ממילא מעשה הלבישה של הגדול הוא ארעי ובזה הגמ' הוכיחה מהמשנה בכלאיים שאין כזה הלכה במעשה הלבישה וממילא מצד הבגד אין נידון

ב. אמנם בעיקר ביאור הרמב"ם עיין פרישה וכן בחזו"א סק"ל שביארו שבאמת גם הרמב"ם למד שכונת הבריתא שיסוד החיוב מצד שהגדול יוצא בו ארעי ואם באמת זה היה גודל שלא מתאים לצאת ארעי זה לא היה מחיב רק שחז"ל שיערו שמה הגודל שבאמת גדול יוצא בו ארעי אם קטן מתעטף בו ראשו ורובו ולכן הבריתא סימה אין הקטן מתעטף ראשו ורובו ולא הזכירה עוד שיעור שאין הגדול יוצא בו ארעי כי זה אותו שיעור והנה המג"א נקט שאם משתנה הטבעים ולא יצאו בכזה בגד באמת יהיה פטור ולפ"ז צ"ע למה הרמב"ם לא העתיק חלק זה אמנם עיין חזו"א סקל"ד שחז"ל קבעו מהו השיעור שבו הגדול ראוי לצאת וזה שיעור של ראשו ורובו של קטן וגם אם ישתנה ההרגלים אבל כיון שהנידון שיעור חשוב של בגד ומצד טבעי בני אדם שיערו חז"ל שבזה ראוי לצאת ממילא גם היום ישתנו הדברים זה לא סיבה לפטור ובזה מיושב קושיות הגר"א שבאמת כאן הכונה לבאר את הסיבה של השיעור ואין הכונה שבמעשה זה הוא מתחיב ולכן כתבו יוצא ארעי שבאמת זה השיעור הקובע וכן גם למ"ד חובת מנא הרי צריך שיעור הראוי ללבישה וזה השיעור הראוי ללבישה אמנם לגבי הקושיא מכלאיים צ"ל כנ"ל

והנה עיין משכנות יעקב סימן כ"ג [כ"ו: בסוף עמוד] שהקשה על הגמ' שגדול יוצא בה ארעי שזה חייב הרי כיון שזה מיועד לקטן והגדול רק יוצא ארעי א"כ זה לא מיועד ללבישת חיוב ולמה שזה יתחיב אלא בהכרח כרמב"ם שכל שלובשו זה חייב וכמו כסות לילה ביום ודבריו צ"ע שאין כונת הגמ' כלל שמדובר בבגד של קטן והנידון לחייב הגדול אלא הגמ' באה לומר שיעור של בגד ובאמת ודאי מדובר שזה מיועד לשימוש של גדול בביתו או שזה מיועד לצאת ארעי לשוק וזה סיבת החיוב ואם באמת זה יהיה מיועד לקטן אולי באמת זה יהיה פטור

### ביאור שיטת הטור

ג] אמנם עיין טור סימן ט"ז שהעתיק את שני התנאים א. שצריך שקטן בן תשע שנים מתכסה ראשו ורובו ב. שגדול אינו מתביש לצאת בו לשוק ועיין ברמ"א וכן נקטו המג"א והגר"א שבאמת יש כאן יש תנאים ואם יחסר אחד מהם בין אם אין בזה שיעור של קטן וגדול יצא בו ארעי ובן אם יש בו שיעור קטן אבל ישתנו הטבעים ואין גדול יוצא בו ארעי זה יהיה פטור ומה שלא הזכירה הבריתא שאם יש בזה ראשו ורובו והקטן מתכסה שזה פטור מצד שההוה נקט שכל שזה שיעור של ראשו ורובו של קטן גדול יוצא בה ארעי ועיין ב"ח שכתב לחדש שאם גדול יצא בזה קבע בזה אפילו אם אין שיעור של קטן זה יתחייב ודייק מהסיפא שאין בו שיעור של קטן אבל גדול יוצא ארעי פטור ומשמע שאם יצא קבע הוא חייב ועיין חזו"א שחלק עליו שההוה נקט והנה הא"ר הבין שכונתו אפילו אם אדם יחיד דהינו שהחשיבות של הלבישה תלוי במי שזה מיועד עליו אמנם הבה"ל חלק שודאי הכונה שאם מנהג המקום לצאת בו קבע והנה בפשוטו לפ"ז מבואר שאם דרך אנשים לצאת בו ארעי ואין בזה שיעור קטן זה פטור אמנם בספר מקור חיים דן שכה"ג חייב וכונת הגמ' שגדול יוצא ארעי שיש גדול שיוצא אבל לא שזה דרך בני אדם והנה מבואר בשמואל שאם אין השיעור של חז"ל אין בזה ההיתר של כלאיים בציצית וצ"ב פשיטא אמנם לב"ח א"ש שכיון ששיעור זה שייך בו חיוב אם כך יהיה מנהג אנשים א"כ היה מקום לומר שזה סיבה שיחול היתר בחפצא ובפרט אם מועיל שהוא עצמו יצא בזה קבע קמ"ל שזה לא מועיל

והנה צ"ב מה זה שני השיעורים ובפשוטו זה בחשיבות של הבגד א. שזה יכסה ראשו ורובו של קטן ב. שגדול יצא בו ארעי וכן מבואר בבה"ל שכתב בשם הארצות החיים [וכן הוא בגר"ז] שמדובר בגדול בן י"ג דהינו שאפילו שביחס לגיל האדם שלו מיועד הבגד זה לא ראוי לצאת ארעי אבל כיון שזה ראוי לגדול בן י"ג זה סיבה לחייב את הלובש אמנם עיין בב"ח שכתב וז"ל שהחיוב תלוי בשני תנאים א. בקטן בן תשע שמתכסה בו ראשו ורובו ב. שני בגדול זה שלובש אותו אם אינו בוש לצאת בשוק עכ"ל ומבואר שהשיעור של גדול יוצא זה סברא בלבישה של המתחיב דהינו שצריך לבישה חשובה וכל שאדם זה הלובש לא יצא בזה ארעי לשוק אין זה לבישה המחיבת [אמנם צ"ע שגם הוא כתב שיעור של י"ג] והנה יתכן שזה תלוי ברוב בני האדם במצב שלו ואם הוא לא מתביש וכולם מתבישים בטלה דעתו וכן הפוך אם כולם לא מתבישים והוא מתביש זה נחשב לבישה חשובה אמנם יתכן שזה תלוי בפועל האם אצלו זה לבישה חשובה אמנם יסוד הדין שצריך גם לבישה חשובה ולא סתם מצד החפצא

והנה עיין בה"ל שכתב לגבי חידוש הב"ח שאם יוצא בזה בקבע שזה חייב בציצית גם אם אין שיעור שיש שכתבו שגם אם אין דרך אנשי המקום אלא הוא כך דרכו וכתב שזה רק אם יש שיעור בעצם רק שאין דרך אנשי המקום לצאת בזה יעזור מה שהוא יוצא אבל אם אין בזה שיעור וודאי שמה שהוא יוצא זה לא יתכן לזה שיעור וצ"ב הסברא לחלק ולכאורא אם נימא שאם יש שיעור של קטן והדין שגדול יוצא ארעי זה הלכה במעשה הלבישה בזה יתכן שאם אצלו יוצא בקבע זה לבישה חשובה

והנה עיין בה"ל דהביא מהפמ"ג [וכן הוא במ"ב סי"ז] שקטן שזה מכסה את ראשו ורובו בזה אפילו אם הגדול לא יוצא בזה ארעי בכל אופן הוא חייב ועל דרך זה עיין בדעת תורה למהרש"ם שאם זה מכסה ראשו ורובו של גדול אפילו אם הוא מתביש לצאת בזה ארעי לשוק אם נימא שהקובע יציאה בגלוי בכל אופן ודאי שיש לזה חשיבות בגד [ותימא על בה"ל שנקט לא כך וזה סותר לדין שהביא מהפמ"ג וכנ"ל] והנה אם נימא שיסוד הדין גדול יוצא בו ארעי זה חשיבות בבגד שאין לזה חשיבות בגד אם זה לא ראוי לגדול לצאת ארעי א"כ למה בקטן כזה השיעור יותר קטן אמנם אם נימא שמצד חשיבות הבגד לא חסר אלא שיש כאן עוד הלכה מצד הלובש שזה מעשה לבישה חשוב בזה ודאי מסתבר שרק עד כמה שזה לא מכסה ראשו רובו בזה כל החשיבות של הלבישה רק מצד שיוצא בזה ארעי אבל עד כמה שזה מכסה ראשו ורובו ודאי שזה לבישה חשובה גם אם מתביש לצאת בה ולכאורא נפק"מ בבגד שמיועד לקטן שמכסה ראשו ורובו והגדול רוצה ללובשו דכאן מצד החפצא של הבגד יש לזה שם כסות אמנם אם נימא שצריך כלפי הלובש שיהיה לזה חשיבות של לבישה ממילא כה"ג הוא יהיה פטור וצ"ע בזה

והנה עיין חזו"א סקל"ה שכתב לדון שכל שהבגד התקפל ובצורה עכשיו שלובש אין בו כדי לכסות ראשו ורוב של קטן אין כאן קיום מצות ציצית אמנם הביא מהב"י סימן י' לגבי צעיף שיש בו שיעור שמכסים בו הצאר שדן שזה חייב בציצית והנה שם ודאי שזה מקופל בצורה שאין בו שיעור שהרי זה עומד על הצואר ובהכרח שאין בזה חיסרון וכן הביא המ"ב סוף סימן ט"ז בשם הבית יעקב אמנם זה לגבי השיעור של החפצא אמנם אם נימא שיש דין שהגדול לא מתביש לצאת ארעי בזה יתכן שכל שזה יתקפל שבצורה זו אדם יתביש לצאת זה מחסר בלבישה והנה אם נימא שזה הלכה בחפצא לא מסתבר שזה חיסרון אבל אם זה הלכה בלבישה במחיבת יש מקום לדון ועיין תהלה לדוד שהביא מהגר"ז בסידור שיש להיזהר שלא יתקפל הטלית שיחסר משיעורו ויתכן לדון שזה מצד הדין גדול יוצא בו ארעי אבל מצד החפצא באמת אין בזה חיסרון

והנה עיין חזו"א סקל"ה בסופו שכתב שזה ודאי שבגד שלא מיועד ללבישה אלא לתשמיש הכלים פטור ודן מה השיעור של יעד ללבישה שצריך כדי שזה יחשב מלבוש והוכיח מסוגין שמה שגדול יוצא בו ארעי חייב חזינן שיעד של לבישה בצורה ארעית זה גם נחשב מיועד ללבישה דהינו שאפילו שכאן יתכן שמדובר שזה עמד ללבישת קבע מתחת לבגדיו או בביתו אמנם לא שייך לקבוע שיעור של חשיבות של הבגד במקרה שאם יהיה מיועד לזה לא יחשב מיועד ללבישה והנה לביאורו בדעת הרמב"ם שהכל תלוי בזה רק שחז"ל שיערו שזה גודל של ראשו ורובו של קטן א"ש ראיתו אמנם לשיטת הטור דמבואר שיש עוד הלכה שזה שיעור בגד לקטן ומצד שזה עומד לשימשו ארעי לגדול זה לא סיבה להחשב בגד א"כ אין מקור דמה שזה עומד לשימוש ארעי יש לזה חשיבות של יעד של לבישה וצ"ע [והנה החזו"א שם למד מזה שגם בבגד שמיועד לתשמיש כלים ויש לו יעד של גדול לובשו ארעי זה גם מחיב דהינו שנקט שמה שזה מיועד לעוד דבר זה לא מחסר ביעוד ללבישה וצ"ע אם זה מוכרח]

והנה בעיקר השיעור המבואר כאן וודאי אין הכונה שיוצא ללא בגדים אחרים שודאי שום אדם לא יצא ארעי לשוק בגודל כזה של קטן שמכסה ראשו ורובו וגם קטן בר דעת לא יצא בכזה בגד אלא ודאי הכונה שמעל בגדיו אדם לובש בגד לכבוד או להתחמם ובזה השיעור שזה מכסה ראשו ורובו של קטן ובזה גדול יוצא בו ארעי בתור לבוש על בגדיו ולא רואה את זה כדבר שמביש [וצ"ב לשון הבה"ל שיוצא לפתח בית בימות החמה] וראיתי מביאים שהמהר"ז בינגא הלכות ציצית אות ח' כתב שהמהרי"ל לבש טלית קטן שהגיע עד טיבורו לפנים ואחור ואמר שזה שיעור שאנשים יוצאים בסרבל בגודל זה לדרך [דהינו שבתור סודר היה להם רגילות בכזה בגד וכמו שהיום יש כאלו בגדים קטנים בפרט אצל נשים]

והנה אם יורגלו ללבוש לצורך המצוה בגד קטן אפילו אם אנשים לא יתבישו בזה יתכן שזה לא יעזור כיון שאדרבא בתור בגד ודאי שזה לא שיעור ראוי והם יתבישו בזה וצריך לדון בגד שלובשים אותו בתור בגד ובזה תלוי הנידון בזה שהורגלו לצאת בטליתות קטנים עין ישועות יעקב ויש לדון אם יהיה דרך האנשים לצאת למטרת כבוד בבגד קטן כגון עניבה וזה יכסה הגוף האם זה יחשב שגדול יוצא בו ארעי ובפשוטו אם כבוד זה גם לבישה אין סיבה שזה לא יעזור אמנם יתכן שכיון שלשון התורה אשר תכסה בה א"כ צריך שיעור שהשימוש בזה לכיסוי הגוף וצ"ע

### בצורת המדידה של ראשו ורובו ובהנהגה למעשה

ד] והנה בעיקר השיעור של ראשו ורובו עיין ארצות החיים סק"ד שדיק מרבינו ירוחם שהכונה הראש ועוד רוב הגוף אבל החזו"א נקט שהכונה רוב הגוף מהראש ומה שאמרו ראשו לומר שזה אם הראש ולא רוב הגוף ללא הראש וצ"ע שלשון הראשונים ראשו ורוב גופו אמנם ברדב"ז ח"ה שני אלפים ק"ו הסתפק בזה

והב"י הביא מהאורחות חיים שצריך לאורך ולרוחב ועיין רדב"ז שכתב שאין הכונה שצריך שזה יכסה גם האורך וגם הרוחב שזה פשיטא אלא הכוונה שצריך שיוכלו להתלבש אם בגד זה בין אורכו ובין ברוחבו ועיין חזו"א סקל"א שתמה בזה שמה סברא יש בזה ולכן ביאר שהכונה שאין הכונה ראשו ורובו של גובה הקטן אבל ברוחב זה כל שהוא אלא צריך שיכסה גם רוחב הגוף [ועיין חזו"א סקי"ט שדיק מהבה"ל סוף הסימן שנסתפק בזה] והנה עיין חזו"א סקל"א בד"ה נראה שכתב שמסברא הכונה שזה צריך שיקיף את הגוף ונסתפק האם מספיק רוב היקפו מצוצמם או שצריך כל הקיפו אמנם כתב שזה ודאי שלא צריך ממש כל היקפו אלא גם אם יש קצת רוח בין שפתי הבגד זה חייב אמנם הביא במוסגר דמשמעות התרוה"ד סימן מ"ה שהכונה רחבו זה רוחב גבו ואין הכונה כל היקפו

והנה בשיעור האורך עיין חזו"א שהביא שיטה שזה גודל אמה וחצי ורוחב חצי אמה ותמה החזו"א הרי גדול גבהו שלש אמות וקטן ודאי שזה פחות אמנם כתב שאם השיעור ראשו וחוץ מזה עוד רוב הגוף בזה יתכן שזה יוצא כזה שיעור אמנם הנה בדרכי משה סימן ח' מבואר שכונת הגמ' כדרך עטיפה שזה יורד גם על עיניו ולפ"ז ודאי שיתכן שראשו ועוד רוב גופו משלים לשיעור זה והנה תמה החזו"א איך יועיל חצי אמה אמנם אם נימא שצריך רוחב גופו ומספיק רוב יתכן ודאי שחצי אמה זה מספיק והנה עיין חזו"א שכתב לדיק דפשטות הגמ' מ"א. שזה אמה על אמה [ועיין ב"י סימן י' לגבי סודרים שהביא מנהג בני ספרד שיש להם סדרים אמה או אמתיים ותמה למה זה לא חייב בציצית ומשמע שגם על גודל אמה נקט שזה שיעור ציצית] וכתב שבילד בן ז' יתכן שרוב גבהו ורוב היקפו יש בזה כזה שיעור אמנם כתב שכיון שלשאר השיעורים זה לא כך צריך להיות מיראי הוראה והמ"ב כתב שצריך אמה וחצי דהינו ג' רבעי אמה בכל צד ולא ביאר כמה הרוחב אמנם נקט שזה ללא רוחב בית הצואר והחזו"א כתב אמה מלפניו ואמה מאחוריו אם בית הצואר והגר"ז בסידור כתב כשיעור החזו"א ללא בית הצואר ויסוד הנידון האם כיון שזה עומד מרובה זה נחשב שזה בכלל השיעור או כיון שבפועל זה לא מכסה את הגוף אין זה בכלל השיעור

והנה יש לעיין על השיעור הנ"ל דמה טעם לשיעור זה, שאם ניקח הטלית בתור שזה מכסה ראשו ורובו שאורך הטלית לגובה הילד א"כ לכאורא בגובה ודאי לא צריך שתי אמות אמנם ברוחב כדי לכסות את רוב היקפו בזה ודאי שזה יותר מאמה ואם נימא רק את גבו מאחור א"כ לא צריך רוחב אמה וודאי מספיק ג' רבעי אמה ואם נימא שניקח הבגד רחבו לגובה הילד א"כ ארכו ודאי לא צריך שתי אמות ורחבו צריך יותר מאמה ואולי הצריכו לשיעור זה כדי שגדול לא יתביש לצאת בזה עיין לקמן

והנה בבאים לקנות בגד לילד קטן שבזה מספיק שיעור ראשו ורובו של הילד כמבואר במ"ב סי"ז בזה אם נחשיב הבגד אורכו לגובה הילד א"כ ברוחב אין שיעור אלא רוב גבו ולא יותר אמנם אפשר לקנות בגד אם רוחב יותר גדול שברוחב זה יש כדי גובה ראשו ורובו ובאורך אפשר להקטין עד שזה יכסה ברוחבו את רוב היקפו וכנ"ל

### בביאור שיטות הראשונים שאין חיוב ציצית אלא אם זה מכסה ראשו ורובו

ה] עיין נימוק"י י"א: מדפי הרי"ף שהביא שיש שכתבו שאין חיוב ציצית אלא אם יש לו טלית שמכסה ראשו ורובו ולובשו בצורה של עיטוף ומקורם מסוגין דמבואר שהשיעור הוא שקטן מכסה ראשו ורובו חזינן שכזו לבישה זה לבישה המחיבת ונקטו שזה כולל עיטוף הראש ועיין רוקח הלכות ציצית סימן שס"א שכתב שיעור טלית שמכסה ראשו ורובו ותמה הנימוק"י הרי מפורש בגמ' שמדובר בשיעור שזה מכסה ראשו ורובו של קטן וא"כ לגבי גדול ודאי שזה לא מכסה ראשו ורובו וא"כ מבואר שכל שלובש בגד בשיעור של קטן אפילו שאצלו זה לא מכסה ראשו ורובו בכל אופן הוא חייב ולכאורא יתכן שנקטו כמשמעות הסמ"ק שסוגין מדובר בטלית שמיועדת לקטן ומבואר שלכן היא חייבת ויש תנאי שלא מספיק מה שהוא מכסה ראשו ורובו אלא צריך שיעור שגם לגדול זה ראוי לצאת ארעי וכמבואר בהגהות הטור ולפ"ז יתכן שלמד מכאן שזה שיעור של לבישה לגבי ציצית וממילא גם בגדול זה כך

ויתכן עוד שגם אם סוגין מדובר בגדול אבל יתכן שלמד שמדובר בטלית ששיכת לקטן ובזה מבואר שאם הגדול מתעטף בה ארעי הוא חייב דהיינו שכל שהבגד עומד ללבישה שזה כיסוי ראשו ורובו ממילא זה בגד החייב בציצית גם אם אדם ילבשנו ללא לכסות ראשו ורובו וכמו בגד יום בלילה אבל עד כמה שזה מיועד לאדם גדול וזה לא מכסה ראשו ורובו הוא פטור אמנם בדבריהם הרי מבואר שצריך בפועל לכסות את ראשו ועיין משכנות יעקב סימן כ"ג שהקשה שבאמת למה בגד זה חייב הרי זה מיועד ללבישת קטן שזה לבישת פטור ומבואר שנקט שכונת סוגין שזה בגד של קטן ולפ"ז יתכן שאדרבא מבואר כאן שזה לא נחשב לבישת פטור ויתכן מצד שזה פטור לא בדיני ציצית ויתכן שכיון שמדרבנן הוא חייב זה נחשב מדרבנן שזה עומד ללבישת חיוב

והנה בכתר ראש מובא הנהגת הגר"ח מוואלזין ללבוש בגד שמגיע עד ברכיו משני הצדדים וצ"ע טעם הדבר הרי מבואר בגמ' שהשיעור של ראשו ורובו של קטן והנה לסמ"ק לעיל שמדובר בקטן א"כ יתכן שכה"ג רק קטן חייב אבל נלמד מכאן שצריך תמיד שיעור כיסוי ראשו ורובו אמנם בפשוטו אין זה הביאור ועוד שלא צריך עד ברכיו אלא מספיק רוב הגוף ואם מצד נגד הראש א"כ צריך שיעור רוב גופו וראשו ויתכן שאם השיעור של ראשו אם עיטוף זה יוצא עד ברכיו אמנם תמוה שהגר"א והגר"ח חששו לשיטה יחידה שאינה במשמעות הגמ' ואין זה דרכם עוד צ"ע שלשיטת העיטור הנ"ל אין חיוב אלא אם בפועל מכסה ראשו ורובו והרי הם לא לבשו בצורה כזו ואולי סברו שכיון שלא היו רגילים לצאת אם זה על בגדיהם א"כ יש כאן החיסרון שאין גדול יוצא בו ארעי ורק נקטו מסברא שאם זה מכסה רוב גופו ממש זה ודאי נחשב בגד וכמבואר בדעת תורה למהרש"ם עוד יתכן שאם צריך הרוחב כמו האורך ואת זה אי אפשר לכן עשו רוב גופם עוד יתכן שאם צרך כל היקף הקטן א"כ ברוחב הרגיל זה לא כך ולכן לקחו בגד שבפועל מכסה את רוב גופם אמנם בפשוטו לבשו את זה בצורה מקופלת וא"כ מבואר שלא צריך שבצורת השימש זה יעמוד שיכסה את רוב גופו ולכאורא לב"י שצורת השימוש קובע אין כאן סיבה לחייב ואולי לגבי גודל הבגד זה אחרת וצ"ע [אח"ז ראיתי בשו"ת הרמב"ם סימן ר"כ פאה"ד ס"ב שדן ביוצא בטלית שלא מקים מצות ציצית האם הוי משאוי וכתב הדוגמא שזה בצורה שלא מכסה ראשו ורובו וצ"ע]

### בדין רוחב הכתפים

ה] עיין מג"א סימן ט"ז שהביא בשם המהרי"ל שצריך שהכתפים יהיו רחבים דלא נימא אתי אוירא דהאי גיסא ומבטל ליה ובפשוטו כונתו כדיני הסוגיא בעירובין י: ועין חזו"א סוף סימן ב' שלפ"ז צריך שכל צד יהיה עומד מרובה והאחרונים דנו מכח דברי התוס' שכאן אין הלכה זו כיון שזה כלי או שזה אויר שמבחוץ אמנם עדין ודאי צריך עומד מרובה לפחות על ידי שני הצדדים ביחס לנקב ועיין מחצית השקל שכתב שגם כוונת המהרי"ל רק לומר שלא יהיה רצועות בעלמא אלא יהיה על זה תורת בגד אבל אין כונתו שיש כאן הלכה שיהיה עומד מרובה משני צדדים ועיין מ"ב שפסק כדבריו וכתב שלפ"ז העיקר שזה לא יהיה רצעות בעלמא ובפשוטו לפ"ז גם לא צריך עומד מרובה על ידי שני הצדדים אלא העיקר שיהיה ניכר שזה בגד והנה לכאורא יש כאן שני נידונים א. האם זה מוגדר כשני בגדים או כבגד אחד ב. האם מקום הנקב מצטרף לשיעור ראשו ורובו של קטן ועיין חזו"א סימן ב' סק"ט דמשמע מדבריו שעד כמה שזה לא נחשב כסגור ממילא מקום הכתיפות אין לו שם בגד וממילא לא מצטרף שני החלקים ואם יש עומד מרובה ממילא יש לזה שם בגד וזה גם מצטרף לשיעור אמנם עיין שאילת יעבץ סימן כ' דמבואר שהשיג על המג"א מצד שהנידון באתי אוירא להחשיב שגם הפרוץ כאילו הוא סגור אבל כאן זה לא כך דהינו שאם נדון להצטרף לשיעור בגד יתכן שודאי שהנקב לא מצטרף אבל בתור להחשיב שגם מקום הבגד הוא לא בגד וממילא זה לא מצטרף לזה ודאי אין דין אתי וכו'

ובדעת המ"ב נראה שהעמיד הנידון לא שמקום הנקב יצטרף לשיעור אלא הנידון שלמקום זה אין שם בגד ולכן כתב שגם אם יש דין אתי אוירא אבל במציאות זה בגד אחד ורק אם זה רצועות בעלמא כה"ג זה נידון כשני בגדים מחוברים ואין חלק אחד מצטרף לשני ולגבי צירוף מקום הנקב יש להסתפק שבזה ס"ל שאף פעם זה לא מצטרף ויש מקום לומר שבזה ודאי מעיל עומד מרובה ועיין שם שכתב שחסידים ואנשי מעשה עושים אמה על אמה מלפניהם ומאחריהם ונקב בית הצואר לא מצטרף ויתכן שהכונה מתי שזה בצורה שאין עומד מרובה מכל צד שכך הוא הדרך אמנם אם יהיה עומד מרובה מכל צד בזה ודאי שזה יצטרף ועיין בה"ל סוף סט"ז דמבואר דבטלית שיש שני כנפים בזה מצטרף שני הצדדים ובמקום שיש כתף אחד והשני זה אם קרסים נסתפק וצ"ב כונתו ועיין חזו"א סקי"ט שכבר תמה עליו

#### כ"ד תמוז תש"פ

# סימן כ'

## סוגי הבגדים הפטורים [סוף סימן י']

### בדין קרן עגולה

א] מבואר בשו"ע ס"ט שהכנפיים צריכות להיות מרובעות ועיין ביאור הגר"א דמקורו מהספרי שיש מיעוט על סוגי בגדים שלא מרובעים וכן מבואר ברש"י ל"ז: לגבי האי מאן דחיטיה לגלימיה שהכונה שתפר הקרן בצורה עגולה כדי לפוטרו והנה עיין בה"ל שכתב שלא נתבאר מהו שיעור העיגול וכתב שמסתבר שפגימה משהו זה לא חיסרון ועיין מהרי"ל החדשות ו' ב' שכתב וז"ל ואי חותכים קצת בעיגול נראה דאפילו הכי חשיב כנף אפילו אם אינם חד כחודו של מחט עכ"ל ומבואר שצריך ריבוע גמור רק כל שבעין זה נראה מרובע זה מספיק וכן הוא בדינים והנהגות בשם החזו"א אמנם עיין בספר תורת האוהל למהרי"ל דיסקין בסופו בהערות לשו"ע או"ח עמוד ל"ה: שכתב וז"ל **והשיב רבינו זצ"ל דמדאוריתא בעיגול כל שהוא פטור אבל מדרבנן אינו פטור עד שיעגל משיעור הכנף דהיינו מן ג' אצבעות עד ג' אצבעות משני הצדדים שמשך העיגול יקיפנו חוט בערך ארבע אצבעות חצי ולא פחות** עכ"ל דהינו שלוקחים את המקום שיש לו שם כנף שזה גע"ג אצבעות ושם צריך עיגול גמור אמנם נקט שזה שיעור לפטור מדרבנן אבל מדאוריתא כל שהוא זה חיסרון וצ"ע מנ"ל שיעור זה ועיין ס"י ס"ב דאם חתך הקרן באלכסון חשיב שני קרנות אמנם הביא בבה"ל מהמרדכי שאם אין בין קרן לקרן ג' אצבעות זה נחשב אותו קרן ויתכן שזה מקור גם לגבי העיגול שדנים על מקום הקרן לבד ועיין מור וקציעה סימן י' שהקשה מה פתאום צריך מרובע וכתב שבהכרח שזה סברא שלא ניכר האורך והרוחב אין לזה שם כנף וכתב שכל שעל ידי העיגול זה מתרחק מקום הטלת הציצית חשב עיגול וזה שיעור הרבה יותר גדול ואולי כונתו שרוב מקום הכנף הולך וזה על דרך מהריל"ד וצ"ע והדבר נפק"מ כשרוצים לעגל כדי לפטור מציצית

### בדין הסודרין

### [ובדין לבישת סודר רק על הצואר והכתפיים]

ב] עיין ב"י שהביא מהספרי שיש מיעוט של מעפורת שזה כסות הראש שזה לא חייב בציצית והנה עיין ביאור הגר"א שהביא את לשון הספרי פרט למעפורת שאין מכסה ראשו ורובו ומשמע שאין דין מיוחד בכיסוי הראש ועיין עיטור ש"ב סוף ח"א [ע"ג:] שהוסיף שהכונה שזה לא שיעור שמכסה ראשו ורובו של קטן ולפ"ז אין כאן הלכה מיוחדת של מצנפת הראש וכבר העיר בזה בעמק הנצי"ב אמנם השו"ע למד שיש כאן מיעוט של כיסוי הראש וצ"ב מה המיוחד בזה ויש מקום לומר שהכונה כיון שזה עומד לכסות רק אבר אחד ולפ"ז גם צעיף שיעמוד רק לצואר יהיה פטור [ועיין שו"ת מהרש"ם ח"ג סימן רע"ב בסופו שרק כיסוי של החלק שהוא עיקר הגוף חשיב לבישה ודן לפטור בגד צואר ותמה מלשונות הפוסקים] אמנם בלשון הב"י כשדן על סודרים כתב אע"פ שאינו מכסה אלא הצואר ומשמע ששאר איברים חיבים ויש סברא מיוחדת בכיסוי הראש וצ"ב

והנה עיין ב"י שדן בסודרין למה הם לא חייבים בציצית וע"ש שכתב שזה ודאי שאלו שמיועדים לכיסוי הראש הם פטורים כמבואר בספרי שיש מיעוט למעפורת וכנ"ל ומבואר בדבריו שזה ודאי שגם אם ילבשם על גופו אבל כיון שזה מיועד לכיסוי הראש זה פטור [כן ביאר בכונתו בחזו"א סקל"ה] וצ"ב דהניחא לשיטת התוס' שבגד לילה ביום פטור דהינו שיעד של פטור זה פוטר אבל לדעת הרמב"ם למה כאן זה פטור ומבואר שרק בכסות לילה חייב הרמב"ם כי זה אותו סוג לבישה אבל דבר שמיעוד ללבישה שאין לה שם לבישה של ציצית כגון תשמיש הכלים או עטיפת הראש זה ודאי סיבה לפטור

אמנם הביא מהכו"פ שסודר שעומד לכיסוי הראש וגם הולך על הכתף והגוף חשיב מיעוד גם לכיסוי הגוף ואין לזה פטור של כיסוי הראש שכיון שזה מיועד גם לשימוש הגוף חשיב כסותך ועיין חזו"א דמשמע שאפילו שזה מקופל ועומד על צואר בצורה שאין לזה שיעור לכסות ראשו ורובו של קטן בכל אופן זה חייב שכל שיש לזה שיעור בגד ולובשו על גופו בצורת לבישה זה חייב וכן מבואר במ"ב סקל"ז שהיו שרצו שהציציות יהיו שנים מלפניהם כמו לאחריהם ולכן היו מעלים הטלית על כמעט הצואר וכתב המ"ב בשם הט"ז שזה לא מצוה מן המובחר כי זה ראוי שיעטוף את כל הגוף אבל מבואר שמעיקר הדין מקיים כה"ג מצות ציצית וזה נחשב שיש כאן שיעור ציצית והנה עיין מג"א ס"ח סק"ב שהביא מהמשאת בנימין סימן מ"ח שאלו שמקפלים הטלית על כתפיהם ויש שני ציציות מכל צד לא מקימים מצות ציצית וצ"ב עד כמה שיש בבגד שיעור חיוב למה שלא יתחיבו ויתכן שאם זה רק על הכתף זה אותו חסרון של כסות הראש אמנם ע"ש במ"ב שביאר שכיון שזה נחשב משאוי דאין זה דרך לבישה ממילא לא מקימים כה"ג מצות ציצית דהינו שזה ודאי שאם לובש שלא כדרך לבישה זה לא מחיב ואין זה דומה לכלאיים ועיין סימן ש"א ס"ל דמבואר שמי שלובש טלית מקופלת בצורה שזה דרך לבישה לא הוי משאוי והפמ"ג הובא בבה"ל שם דן שאם זה מצויצת הציציות טלטול כיון שלא חייב בציצית והבה"ל חלק עליו שזה חלק מהבגד ודבריו צ"ע דבפשוטו כל שזה דרך לבישה ויש בבגד שיעור יש חיוב ציצית אם לא דנימא שאם זה רק על הכתפיים זה כמו כסות הראש וכנ"ל אחרי זה מצאתי בשו"ת הרימ"ג סימן קפ"ג לגבי הלובשים הטלית כרוכה על צוארו שדן שכיון שלא מקים מצות ציצית הוי משאוי וביאר שכיון שהבגד לא משאוי גם החוטים זה לא משאוי ומבואר שכה"ג לא מקים מצות ציצית ובהכרח שצואר לבד זה לא נחשב מלבוש [ועיין שו"ת הרמב"ם סימן ר"כ שהעמיד הנידון שכל שזה לא מכסה ראשו ורובו וזה ודאי צ"ע]

אמנם ע"ש בב"י שכתב לבאר מנהג בני ספרד שלא נתנו ציציות בסודר שרגיל להיות מונח על כתפיהם מצד שעיקר מה שלובשים אותו כדי לעטוף הראש וכתב שנקטו דלא ככו"פ דהינו שכל שלובשים אתו לעיטוף הראש אפילו אם יחד את זה מכסים הגוף יש הפטור של כיסוי הראש והוסיף על זה הב"י שאפילו שהרבה פעמים זה נמצא על גופם לבד א"כ זה עומד לשימוש הגוף בזה כתב שכיון שעיקר מה שלובשים כדי לעטוף הראש כשיצטרך חשיב שעיקרו לכיסוי הראש וצ"ע מה זה שונה ממה שכתב החזו"א שבגד שעיקרו לכסות לילה ורק בדרך עראי עומד ללבישת יום זה גם בגד יום אמנם החילוק שכאן כל מה שזה עומד ללבישת גופו זה גם בתור טפל לעטיפת הראש כי זה נמצא לצורך עטיפת הראש ולכאורא זה מקור לסברת החזו"א שמה שממשיכים לישון ביום כיון שזה המשך לשימוש של לילה זה גרע ממיוחד לשימוש ארעי דכאן גם התשמיש יום הוא טפל ללילה

עוד כתב הב"י שלבישת סודר זה נחשב דרך העלאה ולא דרך לבישה וכה"ג לגבי מצות ציצית זה פטור וכתב שאע"ג שהמרדכי חייב בציצית אבל נהגו לפטור מצד שכך מסתבר אמנם האחרונים נקטו לעיקר שגם דרך העלאה חייב כמו בכלאיים ורק צירפו את זה לגבי כסות לילה ביום והנה לכאורא דרך העלאה זה דבר שרק מונח על הגוף ולא מעוטף את הגוף וצ"ע למה כאן זה לא נחשב לבישה שהרי זה עוטף את צוארו וצ"ל שלבישה זה רק דבר שכרוך על הגוף בצורה שזה תפוס וכאן זה לא תפוס עליו ולפ"ז אם יכרוך בצורה שזה תפוס כמו שאנו רגילים ודאי שזה יחשב לבישה והנה צ"ע למה כל לבישה של ט"ג אצלינו זה לא בגדר העלאה שהרי זה רק מונח על הגוף ולולי דברי הב"י היה מקום לומר שזה נחשב לבישה כי זה עוטף הגוף אבל לנ"ל צ"ע

עוד כתב שעיקר מה שמביאים את הסדר כדי לנגב את ידיו או לצרור בהם או שאר תשמישים ומה שבפועל מתחמם בזה הוא נעשה מאליו ולא שזה מטרת הלבישה וכתב שכיון שמצאנו בכלאיים שמוכרי כסות מותר להם ללבוש בחמה כל שאין כונתם להנות חזינן שלבישה שלא להנאה זה לא לבישה ממילא חידש הב"י שלגבי ציצית כל שזה מיועד ללבישה שהיא לא נחשבת לבישה של הנאה ממילא גם אם ילבוש את זה למטרה של הנאה הוא פטור ולכאורא זה כמבואר לעיל שדבר שמיועד לכסות הראש פטור גם אם מכסה בזה את גופו [והנה בלשון הב"י שדימה לכלאים שגם אם נהנה לא חייב אמנם כל זה שיטת הר"ן ושיטת התוס' שרק מצד שזה לא פס"ר וכאן זה לא שייך אלא עיקר הסברא דמשם חזינן שלא כל לבישה מחיבת וממילא כאן זה עומד לדבר ששם זה פטור וצ"ע]

ועיין בה"ל שכתב שבסודרים שלנו שעומדים רק לכיסוי הצואר בזה אין לפטור אלא מצד שזה רק העלאה והגר"א והמג"א סמכו על הטעם שזה בעיקרו לכיסוי הראש ואצלינו הרי זה לא עשוי כלל לכיסוי הראש לכן ראוי לעגל קרן אחד אמנם יתכן שאצלינו שזה רק על הצואר זה יותר קל וכנ"ל סק"ב וצ"ע עוד יש לדון האם יש כאן ההיתר של הכל מלפניו שהרי לפעמים אחד מהקצוות לאחוריו וזה תלוי בצורת הלבישה

### בדין מעיל שיש תפירה או סגירה באמצע ובדין ביטול הד' כנפות על ידי צורת השימוש [ונפק"מ לחולצה]

ג] עיין בב"י שדן בבגד כמו מעיל שיש לו שני כנפות למעלה ושני כנפות למטה למה שיהיה פטור ועיין ב"י שכתב שאם באמצע זה מחובר יוצא שיש בגד שמפסיק בין הקרנות העליונות לתחתונות כה"ג אין לזה שם ד' כנפות וצ"ב הסברא וכן צ"ב הדמיון לחלוק סגור והוסיף הב"י שגם אם אין תפירה אבל אם יש חגורה שלובשים קבוע זה גם מגדיר כאילו יש הפסק בין הקרנות ועיין ספר הזכרונות למהר"ש אבוהב [הובא בכנסת הגדולה] שתמה על זה שהחגורה תבטל השם קרנות הרי זה לא חיבור בדיני התורה ולכאורא יש מקום לבאר בדעת הב"י שהדין כנפות זה לא רק הלכה בצורת הבגד אלא יש גם הלכה בצורת השימוש של הבגד שצריך שישתמשו בו בצורה שיש לו כנפות ולכן כאן אפילו שבדיני התורה ודאי שיש לו כנף אבל דנים לפי צורת השימוש והנה זה ודאי שאם פעם אחת ילבש בצורה שאם היה הבגד כך לא היה לו כנפות זה ודאי לא סברא לפטור אמנם במקום שהבגד יועד להשתמש בצורה שאין לו כנף יתכן שבאמת זה מפקיע שם כנף וסברא זו מבואר בלבוש ס"י כאן שכתב שאם רגילים להשתמש בבגד בצורה שמקפלים ועל ידי זה הכנפות עגולים אפילו שבאמת זה מרובע בכל אופן זה פטור והדבר נפק"מ בחליפות שאם יפתחו הצוארון יתכן שזה נחשב קרן אבל כיון שצורת השימוש בצורה שזה מקופל ואז זה עגול ממילא זה פטור וע"ש שזה לא דומה לגמ' שאם תפר הכנף שזה חייב דשם זה עומד להיפתח ולשמש בצורה שיש כנף אבל כאן כך זה צורת שימושו [אמנם יתכן שרק כה"ג שצורת הבגד מחייבת להשתמש בכזו צורה משא"כ בחולצה או בבגד פתוח מהצדדים שהבגד לא מחיב להשתמש בכזו צורה בזה לא עוזר צורת השימוש וכדלקמן] ועיין דברי חמודות על הרא"ש סימן כ' אות ס"ג שכתב שלכן יש גם לפטור חולצות אפילו שיש לזה ד' קרנות אבל כיון שצורת השימוש שתמיד סוגרים אם כפתורים ובצורת שימוש זו אין לו ד' כנפות לכן זה פטור

והנה עיין שו"ע ס"ח שחלוק שפתוח בצדדין ויש לו ד' כנפות אם יחברו לו כפתור באמצע לסוגרו ויהיה רובו סגור זה יפטור מציצית ומקורו במהרי"ק ועיין מג"א סקי"ב שכתב שכיון שמבואר בתרוה"ד לגבי כלאיים שחיבור של כפתור זה לא חיבור ורק אם אי אפשר לפותחו אלא בטירחא גדולה א"כ גם כאן לא יעזור אלא א"כ יהיה סגירה שזה חיבור לכלאיים ומבואר שלא דנים לפי צורת השימוש אלא לפי צורת הבגד אמנם היה מקום לומר דשם זה לא מצד צורת שימוש הבגד אלא שעשו מיוחד לפטור מציצית אמנם עיין מהרי"ק דמפורש מדובר בבגד שכך צורת הלבישה שיש לו סגירה בצד אמנם יתכן ששם לולי חיוב ציצית לא היו תמיד סוגרים וכה"ג זה לא יכול לבטל שם כנף וכנ"ל אבל מקום שמצד עצמו תמיד צורת השימוש כך זה ודאי סיבה לפטור ועיין מהר"ש אבוהב שם שכתב כנ"ל שלא רק על חגורה חלק על הב"י אלא כתב שגם כפתור לא יעזור אלא דבר שהוא חיבור לגבי כלאיים דהינו שגם דבר שזה דרך תשמישו נקט שזה לא סיבה לפטור ולכאורא מהב"י והלבוש הנ"ל מבואר שלא כדבריהם והנה הב"י גם כתב מפורש רק לישב המנהג כמבואר בלשונו דיש לדחוק אמנם יתכן שזה רק ביחס לחגורה שזה לא נחשב שינוי בצורת השימוש אבל כפתורים ודאי יעזור ובאחרונים שכתבו שיר"ש יחמיר משמע גם כשזה תפור דהינו שלא מוכרע שכה"ג שיש ד' כנפות רק יש חיבור אחד באמצע שזה לא נחשב ד' קרנות [הראוני במהרש"ם ח"ג סימן רע"ב שדן שבגד שאי אפשר ללובשו אלא על ידי קיפול זה נחשב שאין בו שיעור ע"ש]

ולכאורא לחומרא יש מקום לחשוש לדבר שצורת השימוש על ידי סגירה ולכן ראוי שלא לסגור בכפתורים את הציצית אמנם במ"ב סקכ"ט מבואר שכל שלא עושים כפתור שזה חיבור לענין כלאיים אין בזה חיסרון ואולי דוקא שם שלפעמים משתמש ללא לסגור וממילא יש לזה שם כנף בזה רק במקרה שסוגר וזה חיבור גמור זה מחסר בשם כנף אמנם גם זה צ"ע דדבר שיש לו שימוש ללא לסגור זה יבטל השם כנף על ידי חיבור כמו כלאיים והרי בכלאיים גם חיבור של קשר נחשב חיבור ולא צריך גדר שזה ממש דבר אחד אמנם לגבי לחגור חגורה על הטלית לא שמענו להחמיר אמנם יתכן דשם שזה לא נעשה במטרה לשנות את צורת השימוש בבגד בזה ודאי זה לא סיבה לפטור

והנה בכתר ראש מובא ללבוש טלית קטן שמגיע עד הברכיים ויש שעושים את זה אמנם מקפלים את זה במכנסיהם ויש לדון שאם הולכים לפי צורת השימוש א"כ כאן צורת השימוש תמיד בצורה שזה לא מכסה ראשו ורובו ויש לעיין האם לב"י שהקובע צורת הלבישה יש בזה ענין

### בדין ציצית במעיל ובדין לבישה למטרת כבוד

ד] עיין ב"י שתמה על מעילים שלנו שיש להם שני כנפות למטה ושנים למעלה ולא חוגרים עליהם חגור אלא משתמשים בהם כמו שהם שבזה אין סיבה שלא יחשב ד' כנפות וכתב שלשיטת העיטור הובא סימן ח' שאין חיוב אלא אם עוטפים בזה הראש אבל הרי לא קי"ל כן ואנו מברכים על טלית קטן אפילו שאין בזה עטיפת הראש וע"ש שכתב לחדש שכיון שלובשים המעיל למטרת כבוד בעלמא כה"ג זה לא נחשב שימוש של כסות ואין בזה חיוב ציצית דהינו אפילו שודאי שזה גם משמש למטרת קור אבל כיון שעיקר המטרה זה לכבוד ולזה אין שם של מלבוש לכן זה לא סיבה לחייב וע"ש שלמד דבר זה מהא דלגבי כלאיים מבואר שמוכרי כסות מותר ולא חשיב לבישה דהינו אפילו שמעונינים שזה יהיה מונח על גופם ונקט שגם לגבי ציצית זה כך והנה עיין תוס' נדה ס"א: שהקשו איך מותר להלביש כלאים למת למה אין בזה לועג לרש כמו שמצאנו שמלבישים להם ציצית וכתבו בשם הרשב"ם וכן הוא בר"ש בכלאיים פ"ט מ"ד וכן הוא ברמב"ן בתורת האדם[אות כ"ג] שכיון שבכלאיים צריך לבישה של הנאה וכאן אין למת שום הנאה לכן לא שייך בזה לועג לרש ועיין תוס' שם וכן ברא"ש בכלאים פ"ט שהקשו שגם בציצית צריך לבישה של הנאה וגם שם יש ההיתר של מוכרי כסות ואם זה סברא שאין בזה לועג לרש לגבי כלאיים גם חיוב ציצית לא שייך בזה עכ"ד והנה בתוס' מבואר כנ"ל שגם לגבי ציצית יש דין לבישה של הנאה אמנם בדעת הרשב"א והר"ש והרמב"ן משמע קצת שזה לא אותם גדרים ועיין ערוך לנר שכאן כתוב אשר תכסה בה שכל שזה עומד לכיסוי הגוף הוא אסור אמנם עיין מג"א ומ"ב סוף סימן י"ט שפסקו כתוס' שיש דין לבישה של הנאה בציצית וכמבואר כאן בב"י אמנם צ"ב למה במת באמת יש לועג לרש האם כיון שאם היה חי היה נהנה זה מספיק סיבה או שכיון שמעונינים בכיסוי גופו וזה משמש לכיסוי גופו זה גם נחשב לבישה ורק שיש פטור במת אבל זה עצמו לועג לרש וצ"ע

והנה לגבי כלאיים מבואר שלבישה חשיב להגן מפני הקור או מפני החום וחידש הב"י שרק למטרות אלו אבל למטרה אחרת אין זה לבישה והנה בפשוטו לבישה לכסות גופו זה ודאי חשיב לבישה ורק כאן שזה רק שהאדם יראה מכובד בזה חידש שאין בזה איסור כלאיים ולא חיוב ציצית אמנם הנה הראשונים ביארו שאין לועג לרש בכלאיים במת כיון שהוא לא נהנה ובלשון הרמב"ן בתורת האדם אות כ"ג כי הם לא מתחממים אמנם היה מקום לבאר דמת אין לו שום הנאת לבישה והנה מבואר בגמ' ביומא ס"ט. שבגדי כהונה קשים הם וביאר רש"י שאפילו בלבישה מותר דאין בזה הנאת חימום וכן הוא ברמב"ן שבת קי"א והתוס' הקשו דמבואר בגמ' בערכין שבכהנים הותר כלאיים ועיין בעל המאור סוף פ"ק דביצה שחילק בין אבנט שזה מאוד קשה לחושן ואפוד שזה יותר רך והראב"ד חלק שאדרבא זה יותר עבה וכתב שזה אסור מצד שיש בזה קצת הנאה ולכאורא משמעות כולם שמצד שזה מכסה הגוף זה לא סיבה אמנם יתכן דשם זה מעל בגד אחר אמנם בפשוטו ודאי שבגדי כהונה זה לכבוד ולתפארת כמבואר בתורה ומשמע מדבריהם שזה לא סיבה להחשב לבישה ועיין שו"ת הרי"ד סימן מ"ג בסופו שכתב שגם מטרה של כבוד זה נחשב לבישה ולכן אסור לבישת בגד קשה ע"ש ועיין גמ' נדה דמבואר שמת מותר לסופדו בכלאיים ואסור לקוברו ותוס' ביארו דכל האיסור מצד שיקמו בלבושיהם אמנם הרשב"א ביאר שיש איסור על ישראל להלביש את גוף המת בכלאיים ולסופדו מותר דזה רק לכבוד בעלמא משא"כ לקוברו זה נחשב לבישה וצ"ב המציאות לחלק אמנם מבואר שנקט שלכבוד זה סיבה לפטור וצ"ע

ועיין ד"מ שתמה על זה שהרי אנחנו לובשים בגד למטרת מצוה ולא להגן כלל ומברכים על זה וצ"ב מה כונתו ויש מקום לומר שבהכרח כיון שהדרך שאדם מתחמם לכן זה נחשב עומד ללבישה ולא דנים מה עיקר כונתו אמנם א"כ צ"ע כמו שהקשה הק"ש ח"ב סכ"ג סק"ח הרי בקיץ אין אדם מעונין כלל להתחמם ועד כמה דנימא שכל מה שזה נחשב לבישה מצד שהוא מתחמם הרי כאן אין לו שום ענין בחימום ואין סיבה שזה יחשב לבישה המחיבת וכמו מוכרי כסות וכנ"ל מהתוס' והמ"ב שיש פטור בציצית אם הוא לא נהנה ובהכרח כוונת הד"מ שלא רק להגן מפני החמה והקור הוי לבישה אלא גם למטרת כבוד או מטרת מצוה חשיב לבישה וצ"ל שלפ"ז מה שמת דנו הראשונים שהוא לא נהנה אפילו דשם הרי מעונין לכסות גופו דזה נחשב שהוא אין לו שום ענין

ועיין דברי חמודות על הרא"ש סימן כ' אות ס"ג הובא בא"ר שכתב לישב שמצוה כיון שהמטרה ללבישה המחיבת זה עצמו נחשב לבישה דהינו שאין תנאי הכרחי שיהיה הנאה וללא זה הוא לא לבישה אלא שלבישה למטרה אחרת אין לזה שם לבישה אבל כאן שלובש לשם לבישה זה עדיף והנה המ"ב סקל"ו כתב שהאחרונים דחו את טעם הב"י ומשמע שלא חשש לו כלל וכן הוא בגר"ז אמנם העטרת צבי וכן בלבוש הביאו את הב"י בתור ישוב המנהג ומשמע שחששו לו

והנה עיין בה"ל סי"ד ס"ג [בד"ה שאלה] שהביא לגבי מי שלובש טלית של ציבור כי מקבל עליה לתורה האם צריך לברך דבפשוטו טלית של שותפין חייבת והביא מהשערי אפריים שער י' אות ח והדברי חמודות לפטור כי לובש את זה רק למטרת כבוד הציבור וע"ש שכתב שמכל האחרונים משמע שלא ס"ל טעם זה וזה כשיטתו כאן שהכריע דלא כב"י אמנם לחילוק הדברי חמודות אם באמת לובש לא למטרת מצוה לא יתחייב ויש לדון יותר שטליתות של הציבור שעיקר מטרתם לא לקיום מצוה אלא לכבוד זה פטור מציצית וגם אם אדם ילבש לצורך מצוה זה לא יעזור וצ"ע ויש מקום לומר שגם לד"מ שמטרת כבוד זה מחיב אבל כאן יתכן שזה לכבוד הציבור ולא לכבוד הלובש ואולי בזה גרע וצ"ע

ועיין ב"י שכתב לפטור במעיל ארוך דהציציות ילכו על הרצפה ויפסלו ודרכיה דרכי נועם ומצאנו גם לגבי מזוזה שאם יודעים שזה יפסל מהר וכגון שעכו"ם יקחו את זה לא חייבים ולא צריך כל פעם להחליף אמנם כאן זה מחודש שהרי יכול לחבר החוטים אם משהו לבגד ועוד שיכול לעשות כיס שם להכניס החוטים כמבואר בגמ' והדרכי משה הוכיח מגמ' שזה לא סיבה לפטור

ועיין דרכי משה שכתב שכיון שמבואר במדרש שהצורה של ציצית זה שנים לפניו ושתים לאחריו ממילא כל בגד שהכנפיים הכל לפניו אין בו חיוב ציצית ועיין פמ"ג שכתב שכיון שזה רק דרך דרש אין לנו לחדש שכל שזה לא כך אין בזה חיוב ציצית ולכן כתב המג"א שיר"ש יחמיר ויעגל את הכנפות וכן כתב המ"ב והנה מבואר בגמ' שטלית כפולה לר"ש פטורה וצ"ב בטעם הפטור ועיין קה"י שכתב לבאר כיון שבצורת השימוש זה לא שתים לפניו ושתים לאחריו אמנם כל זה לדעת הרמ"א אמנם יש שנקטו שחייב בפשוטים ויש שנקטו שהלכה כרבנן אמנם יתכן שכל מה שרבנן חולקים שם כי יכול ללבוש הבגד שתים לפניו ושתים לאחריו רק הוא רוצה ללבוש אחרת אבל בבגד שמצד צורתו כל אפשרות לבישת בכה"ג בזה כו"ע מודים שזה סיבה לפטור ולכן גם החסידים שתמיד לובשים הטלית בצורה שהקצה האחורי הוא גם לפניהם בכל אופן זה לא סיבה לפטור כי יש אפשרות מצד הבגד שיהיה שנים לפניו ושתים לאחריו וכן הוא מפורש בלשון הד"מ שכתב וז"ל ואי אפשר להלבישן בענין אחר

ועיין עוד בדרכי משה שכתב שבבגד שנקרא ראק שמחברים לו חתיכת מרובעת שיוצרת שני כנפות מאחור בכל אופן זה לא סיבה לחייב כיון שזה לא מכוון נגד שני הכנפות שמאחורה וצ"ב שהרי בכל טלית גדול לובשים בצורה שהכנפות מאחור זה לא נגד לפניו ואם נימא שצורת השימוש קובע א"כ כה"ג זה יהיה פטור אמנם יתכן שהכונה שכל המושג קרן זה הקצות וכאן זה לא הקצה של הבגד שעיקר הקצה זה בסוף הבגד ושם אין קרנות ובאמת יש לדון בבגד שחציו עגול וחציו מרובע ויעשו לפני תחילת העיגול קרן האם זה יחשב ד' קרנות או שכאן שזה לא בקצה הבגד זה לא נחשב קרן ואולי יש לחלק דשם זה יותר קרן וצ"ע [אחרי זה מצאתי במ"ב סימן י' סק"ג שכתב בשם הפמ"ג שאפילו אם יש קרן בתוך נקב בית הצואר זה יכול להחשב טלית בת ה' קרנות ומשמע שקרן זה גם במקום שזה לא הקצה ואולי זה רק בתור שיחשב חמש אבל להלכה שצריך ד' מרוחקות ודאי שזה לא יכול להחשב קרן כגון בגד עגול שבנקב בית הצואר יהיה ד' קרנות וצ"ע בזה]

ולגבי חליפה שזה עשוי בצורה שלמעלה זה עגול רק שיש חתיכה שיוצרת קרן בזה כתב החזו"א סקל"ז שזה לא נחשב קרן אלא רק אם יחתכו שרוב הבגד יהיה חתוך אבל כל שהרוב עדין סגור אין לזה שם קרן

והנה בחולצות [וכן בקיטל] אין המנהג לעגל אותם והנה לדעת הב"י אין שום סיבה להקל ולרמ"א יש מקום להקל מצד שהכל לפניו אמנם המ"ב כתב שלא לסמוך על זה והנה שם אם נדון לפי לפתוח הצוארון זה ממש מרובע אמנם אם נדון לפי שזה סגור אז יש שם עיגול קטן ולמה שהבאינו לעיל סק"א מהאחרונים לעיל שצריך עיגול גדול זה לא סיבה לפטור אמנם יש לדון שכיון שלובשים תמיד בצורה שזה סגור לכן זה לא נחשב כנפות וכמבואר בב"י ובלבוש ובדברי חמודות אמנם במהר"ש אבוהב מפורש שגם בבגד שצורת לבישתו אם כפתורים כל שזה לא חיבור לכלאיים זה לא סיבה לפטור וצ"ע בזה

#### כ"ח תמוז תש"פ

# סימן כ"א

## בדין ציצית חובת מנא או חובת גברא

### בביאור השיטות שחובת טלית אין חובה נוספת בלבישה

א]מבואר בגמ' מ"א. דנחלקו אמוראים האם ציצית זה חובת מנא או חובת גברא ומבואר בגמ' הנפק"מ ביש לו בגד ד' כנפות ועכשיו לא לובשו שלמ"ד חובת מנא חייב בציצית ולמ"ד חובת גברא אין לו חיוב להטיל בו ציצית והגמ' בתחילה סברא שלמ"ד חובת גברא הוא חייב לקנות בגד ולהטיל בו ציצית והגמ' דוחה שגם למ"ד חובת גברא אין לו חיוב לקנות בגד החייב בציצית ובפשוטו אין עליו חיוב אלא ברגע שלובש הבגד ד' כנפות שחייב להטיל בו ציצית עוד מבואר בגמ' שכיון שכתוב אשר תכסה בה א"כ אין חיוב גם למ"ד חובת מנא אלא בבגד שעומד ללבישה אבל אם יש לאדם בגד ד' כנפות שלא עומד ללבישה לא צריך להטיל בו ציצית

והנה בפשוטו למ"ד דציצית חובת טלית א"כ אין שום קיום בלבישה וכל שהבגד עומד ללבישה יש חיוב להטיל בו ציצית ומקיים המצוה בהטלת ציצית ואם לא מטיל בו ציצית עובר איסור בין אם לובשו ובין אם לא לובשו ואם לא יכול להטיל ציצית אין שום ענין שלא ילבשנו ולשון התורה על כנפות בגדיהם הכונה על אותו כנף שעומד ללבישה ועיין מיוחס לרשב"א שיסוד מחלוקתם מה כונת התורה האם על הבגד שלבוש עליו או על בגד שעומד ללבישה ועיין גמ' שדעת שמואל שמתירין ציצית מבגד לבגד וכתבו התוס' שאפילו שס"ל שחובת מנא א"כ חייב גם בבגד שממנו מוריד הציצית וכתבו שבכל אופן טוב שיתן אותה בבגד שמתעטף בו [וכן הוא בתוס' פסחים ק"א ד"ה מתירין] ומבואר שאין לו חיוב לתת בבגד שלובש מצד ששם יש גם לבישה דבאמת מצד הלבישה אין בזה תוספת חיוב רק שיש בזה ענין וכלשון התוס' בפסחים ותאה המצוה עליו והנה מבואר בגמ' יבמות צ: שיש כח ביד חכמים לעוקר מ"ע בשב ואל תעשה והגמ' אומרת כגון סדין בציצית והקשו התוס' שזה קום ועשה שלובש בגד ד' כנפות ללא ציצית ועיין תוס"ר שכתב שלמ"ד שזה חובת מנא א"ש דהינו דהאיסור מה שלא מטיל בו ציצית ואין בלבישה שום ביטול מצוה דהרי החיוב הוא גם ללא הלבישה ועיין רוקח סוף סימן שס"א שהביא מהריב"א שמי שנקרע לו הציצית ביו"ט לא ילבש הבגד מצד שקי"ל שזה חובת גברא ומבואר שלמ"ד שזה חובת מנא אין ענין שלא ילבש הבגד דאין שום חלות חיוב נוסף בלבישת הבגד

והנה מבואר בגמ' שבגד פשתן יש בו היתר של תכלת ומצד שעדל"ת ועיין עונג יו"ט ח"א סימן א' [בד"ה ע"כ נראה לפענ"ד] שהקשה שהניחא למ"ד חובת גברא א"כ קיום המצוה הוא רק על יד הלבישה א"כ יש כאן סיבה לדחיה כדי לקים המצוה אבל למ"ד שזה חובת מנא א"כ גם ללא הלבישה מקים המצוה א"כ אין בכח המצוה לדחות האיסור דכל מה שמצאנו עדל"ת שבמקום שנצרך לעבור על לאו כדי לקים המצוה אבל כאן גם ללא עבירת הלאו מקים המצוה א"כ אין מה שידחה את המצוה וע"ש שכתב לחדש שכיון שאם יהיה אסור ללבוש הבגד לא יצטרך להטיל בו ציצית א"כ המצוה גורמת שיחול היתר בבגד ללובשו דהרי אם לא יחול היתר לא יצטרך להטיל בו ציצית וע"ש שכתב לפ"ז דמ"ד חובת מנא ודאי ס"ל שחל היתר בחפצא גם בלבישה שאין בה קיום מצוה דהרי כאן מקים המצוה גם ללא הלבישה עכ"ד והנה עיקר יסודו בדין עדל"ת בפשוטו מבואר בגמ' כתובות מ. שדנה שבמאנס יהיה עדל"ת מצד שצריך אשה הראויה לו והרי בכל ביאה לא יהיה קיום מצוה אלא בהכרח שכיון שכדי לקים המצוה צריך לחול היתר בחפצא ממילא חל היתר

ובעיקר הקושיא לכאורא עד כמה דנימא שאין איסור ללבוש הבגד ללא ציצית אם אי אפשר להטיל א"כ עד כמה דנימא שאסור ללבוש הבגד יוכל ללובשו ללא ציצית א"כ יוצא שדחית הלאו היא כדי לקים המצוה דהרי ללא שעכשיו יוכל לעשות איסור כלאיים לא יצטרך להטיל החוטים ולא יקים מצות ציצית אמנם יתכן שכל סברת המרדכי רק שיכת אם כל החיוב חל בלבישה א"כ שייך לדון שהוא אנוס על קיום המצוה אבל עד כמה שכאן אם לא ילבוש הוא מקים המצוה וכל מה שלא מקים המצוה רק אם לובש בזה אין שום סיבה שיותר לו ללבוש ולהיפטר מהמצוה ורק מצד הסברא הנ"ל שאם לא יותר האיסור כלאיים לא יצטרך להטיל ציצית בבגד

והנה יש לדון האם הגדר שבאמת החיוב ציצית לא קשור ללבישה רק שיש כאן תנאי שאיזה בגד חייב בציצית בגד שעומד ללבישה או שאדרבא שורש החיוב זה שהלבישה תהיה אם ציצית וכל שיש בגד העומד ללבישה הטילה התורה החיוב גם קודם הלבישה אמנם כל החיוב מצד שעד כמה שילבוש יהיה בזה ציצית ויתקים בזה הדין וראיתם אותו וזכרתם דהינו שיסוד החיוב להעמיד את הבגד ללבישה אם ציצית והנה מבואר ברש"י מ. שלב"ש שאין דין עדל"ת בסדין בציצית גם למ"ד חובת מנא אין חיוב להטיל בו ציצית כשהוא בקופסא אפילו שעכשיו לא עובר איסור ובפשוטו הביאור כמבואר שם בטהרת הקודש שכיון שכל החיוב להטיל בבגד שעומד ללבישה ואם יטיל בו תכלת זה לא יהיה ראוי ללבישה ממילא ודאי שאין חיוב הטלת תכלת כה"ג ואם נימא כנ"ל שכל החיוב על החפצא להעמיד הבגד ללבישה אם ציצית הדבר מבואר יותר דכל ההטלה לצורך שבלבישה יהיה ציצית ואם בלבישה לא יוכל ללובשו ודאי שאין שום ענין להטיל בזה ציצית [ובפמ"ג סי"ט נקט שלמ"ד חיוב מנא יש חיוב בכלי קופסא אפילו שלא יכול ללבוש ובפשוטו זה נגד רש"י מ.]

והנה מבואר בגמ' שטלית כפולה ר"ש פוטר ומבואר בגמ' שהכונה שצריך להטיל בפשוטים אמנם כתב הרמ"א ס"י ס"ו דמשמעות ר"ש שפטור לגמרי ועיין ארצות החיים ישועות יעקב ומור וקציעה ובקה"י שכתבו שכיון שבצורת הלבישה אין כאן שתים לפניו ושתים לאחריו לכן זה סיבה שלא להטיל ציצית או שכיון שלפי צורת הלבישה אין כאן ד' כנפות אין סיבה לחייב בציצית אמנם כל זה למ"ד חובת גברא שהחיוב חל רק בלבישה אבל למ"ד חובת מנא כיון שהחיוב חל גם ללא הלבישה ממילא בזה לא דנים על הבגד לפי הלבישה אלא לפי צורת הבגד וכיון שביחס לצורת הבגד יש לו ד' כנפות וכן זה שתים לפניו ושתים לאחריו לכן זה חייב בציצית עכ"ד ולכאורא כל זה אם למ"ד חובת מנא אין יסוד החיוב מצד הלבישה אבל אם נימא שכל החיוב מצד שיש כאן לבישה א"כ לכאורא כל שביחס ללבישה אין כאן סיבה לחייב בציצית גם החיוב למ"ד חובת מנא הוא לא סיבה לחייב בציצית [ועיין סוגיא דטלית כפולה מה שהבאינו עוד לגבי הנימוק"י] ועיין עוד לקמן סק"ג

והנה הגמ' מבארת שמלאכא אמר לרב קטינא שלמה עושה טצדקי להיפטר מחובת ציצית והנה ברש"י מבואר שממילא אין ראיה בדבריו האם ס"ל חובת גברא או חובת מנא אמנם עיין תוס' שאם לא גורסים אלא מבואר שרק מצד דס"ל חובת גברא יש כאן סיבה לעונש וצ"ב הסברא לחלק ועיין שטמ"ק שכתב שבאמת אין סיבה לחלק רק שלמ"ד חובת מנא יתכן שיש לו בבית טלית שיש בה ציצית ורק אם חובת גברא בזה ראה שאין לו ציצית אמנם בלשון התוס' מבואר שהסיבה למ"ד חובת מנא שלא לחיבו כיון שאין לו וצ"ב החילוק ואם כונתו דלמ"ד חובת גברא הרי יש לו בבית בגד שחייב מנ"ל שיש לו הרי נראה מטענתו שלא לובש ציצית כלל

והנה בפשוטו החיוב למ"ד חובת מנא או חובת גברא זה אותו גדר של חיוב רק ההבדל האם החלות חיוב חל בלבישה או שזה חל מצד מה שיש לו בגד אם ציצית אמנם יש מקום לומר שזה גדר אחר לגמרי שלמ"ד חובת גברא הגדר שכשאדם לובש הבגד אז חל עליו חיוב להטיל ציצית וזה חיוב על הגברא משא"כ למ"ד חובת מנא אין זה סתם חיוב על הגברא אלא זה מדיני החפץ שיהיה בו ציצית ויתכן נפק"מ האם יש בזה חיסרון של מצוות צריכות כונה שאם זה סתם חיוב על הגברא א"כ צריך כונה אבל אם יסודו מדיני החפץ יתכן שזה מציאות של מצוה ולא צריך בזה כונה וכמו אכילת קדשים ולכן הגמ' בתחילה סברא שלמ"ד חובת גברא יש חיוב לקנות בגד אם ציצית ולפ"ז יתכן שכל החיוב לדאוג לקים המצוה אם זה סוג מצוה על הגברא שזה כעין חובת הגוף אבל מצוה שזה מצד דיני החפץ בזה ודאי יתכן שאם אין לו בגד שחיב בציצית אין לו חיוב לקנותו וצ"ע ובאמת היה מקום לומר שגם למ"ד חובת גברא זה כמו למ"ד חובת מנא שזה מדיני הבגד רק שחיוב זה חל רק בשעת הלבישה ולפ"ז יתכן שאין כאן החיסרון של מצוות צריכות כונה [אמנם אם זה הביאור בתוס' א"כ מבואר לא כך אלא שלמ"ד חובת גברא זה חיוב שחל על הגברא ובפשוטו סברת המרדכי שאין איסור בלבישה זה מצד שזה לא מדיני החפץ עיין מה שכתבנו לעיל בישוב המקומות שאסור להכניס עצמו למצב זה שלא יקים המצוה ובראשונים מבואר שבטלית שאולה יכול מדאורתא לקים חיובו בחטים של בעל הבית ומשמע שזה מדיני הבגד וכן מהא דטלית השותפין חיב מדאורתא אפילו שאן כאן לבישה של השותף משמע שהלבישה יוצרת חובת חפצא]

והנה עיין שו"ת הרימ"ג סימן קפ"ג שדן ביוצא בטלית מקופלת בצורה שזה דרך מלבוש אבל זה לא מחיב בציצית האם הציצית הוי משאוי וכתב שכיון שזה חובת הטלית וזה נוי הבגד לא הוי משאוי ועיין ברכי יוסף סימן ש"א שתמה הרי קי"ל שציצית זה חובת גברא אמנם יתכן שכונתו שכיון שגדר החיוב כשהוא לובש שזה מדיני הבגד לכן הוי נוי הבגד [עיין מה שכתבנו בסוגיא דהיוצא בטלית שאינה מצויצת] וקצת משמע שגם למ"ד חובת גברא זה מחובת הבגד וצ"ע

### ביאור השיטות שיש חיוב גם בלבישה

ב] והנה הראשונים דנו האם קי"ל שציצית חובת גברא או חובת מנא והנה בגמ' לקמן מ"ב: מבואר שלמ"ד חובת מנא מברכים על עיקר עשית הציצית אבל למ"ד חובת גברא לא מברכים אלא בלבישה ועיין בבה"ג הובא בראשונים [ובשטמ"ק עה"ג] שלמד מהא דמברכים להתעטף בציצית זה מוכיח שחובת גברא [ודימה לנר חנוכה שהגמ' מדיקת הדלה עושה מצוה מנוסח הברכה] והכונה שאם החיוב בקופסא א"כ אין שום קיום בעטיפה אמנם עיין רי"ף וברא"ש סימן ט' שכתבו הראיה מזה שמברכים בעיטוף ולא מברכים בעשיה וצ"ב למה לא הביאו ראיה מעיקר הנוסח ועיין רוקח סימן שס"א וכן בעיטור ש"ג ח"ב בד"ה וכללא שכתבו שזה לא ראיה דגם למ"ד חובת טלית ודאי יש חיוב בעיקר הלבישה וע"ש שהביאו שהרבה גאונים פסקו שזה חובת מנא ועיין עמק שאלה סימן קכ"ו סק"ז [ח"ג עמוד נ"א] שכתב שהכונה שזה ודאי שיש איסור ללבוש בגד ד' כנפות ללא ציצית גם למ"ד חובת מנא ומשמעות העיטור שזה ודאי שיסוד החיוב שלבישה תהיה אם ציצית אלא שהוסיפה התורה חיוב גם קודם הלבישה ובזה ישב הא דלשמואל מתירין מבגד לבגד כיון שאת הבגד שאותו לבש יש חיוב נוסף וכן הוא בפמ"ג סימן י"ט מ"ז ב' ועיין מהר"ח או"ז סימן ס"ב ס"ד ומשמעות דבריהם שיש כאן שני חיובים עיקר הפסוק זה על הלבישה ונתחדש עוד חיוב גם על עיקר הבגד [דהיינו דבפשוטו יש כאן נידון על מה להעמיד את הפסק כמבואר באריכות במיוחס לרשב"א האם על הלבישה או שזה סוג בגד של לבישה והנ"ל חידשו שלכו"ע עיקר הפסוק זה על הלבישה רק נחלקו האם יש מקור לרבות גם על עיקר הבגד] והנה לכאורא כל זה שייך רק עד כמה שננקוט שיש איסור ללבוש בגד ד' כנפות ללא ציצית א"כ שיך לומר שיש כאן שני דינים נפרדים א. חיוב הטלה על הבגד ב. יש איסור לבישה ללא ציצית או הלכה בצורת הלבישה אבל אם נימא כמרדכי שכל הדין שעל ידי הלבישה חל חיוב ציצית אבל אין כאן שום דין איסור א"כ לא נתחדש שום דבר על ידי הלבישה כיון שחיוב יש קודם הלבישה ולפ"ז כל הראשונים שפסקו חובת מנא מוכרח דס"ל דלא כמרדכי

ועיין מהר"ח או"ז דמשמע מדבריו שבאמת כל ההיתר בלבישה זה רק מצד החובת גברא אבל מצד החובת טלית באמת זה לא סיבה לדחות ועיין בעיטור ש"ב ח"ב בד"ה ורבינו אפרים שכתב לישב הסתירה בין הגמ' ל"ט: שמותר חוטי פשתן בבגד צמר לגמ' מ. שכיון שאפשר לקים שניהם זה אסור שהגמ' ל"ט: הולכת למ"ד חובת מנא שבזה באמת אין לו היתר בלבישה אבל צריך להטיל לכל הפחות בתור הקיום של חובת מנא דהינו שנקט שבאמת שייך חיוב אפילו שעל ידי ההטלה לא יוכל ללבוש הבגד וצ"ע והנה מזה מבואר שהחיוב בחובת טלית זה לא מצד להעמיד ללבישה עיין לעיל סק"א מה שכתבנו בזה אמנם יתכן שזה לשיטתם שזה שני חיובים שוים אבל לדידן שיש חיוב אחד בזה ודאי מסתבר שיסוד החיוב זה לבישת הבגד

והנה נחלקו הראשונים בפטור לילה בציצית האם הכונה רק שבגד לילה פטור אבל בגד יום חייב בלילה או שבלילה זה פטור אפילו מבגד יום ועיין תוס' קידושין ל"ד. שכתבו שלמ"ד שזה חובת מנא ודאי שבגד יום חייב בלילה ועיין רעק"א שם שתמה מה סברא בזה הרי כמו שלמ"ד חובת גברא אבל בלילה זה פטור כך למ"ד חובת מנא בלילה זה פטור ובפשוטו צ"ל שזה סברא בהגדרת הפטור של התורה שלמ"ד חובת גברא שהלבישה מחיבת בזה יש מקום להעמיד שיש הבדל בין לבישת יום ללבישת לילה דהינו שרק לבישה בזמן שרואים זה מחיב אבל למ"ד חובת מנא שנתחדש שיש חיוב גם בזמן שלא לובש ואין בזה ראיה כלל א"כ ודאי מסתבר שהמיעוט על בגד שעומד לזמן שלא רואים ולא על הזמן שבפועל לא רואים דהרי חזינן שבין כה יש חיוב גם ללא ראיה והנה ר"ת הוכיח שחל חיוב בחפצא גם ללא קיום מצות ציצית מהא דשמואל אומר תכלת אין בה משום כלאיים והכונה שחל היתר בחפצא גם לגבי לילה והקשה המשכנות יעקב סימן כ"ג שהרי שמואל ס"ל שציצית זה חובת מנא ולדבריו ודאי שהחיוב גם בלילה א"כ ודאי שההיתר הוא גם לגבי הלילה וע"ש שכתב שמסברא היה מקום לומר שרק ביום שמקים מצוה בעצם הלבישה בזה יש סיבה לדחיה של הלאו אבל בלילה שאין קיום בעיקר הלבישה וגם ללא שלובש מקים את חיוב בזה אין סיבה להתיר הלבישה ובזה שמואל חידש שחל היתר בחפצא ע"ש ומבואר מדבריו לכאורא כנ"ל שגם למ"ד חובת מנא אבל יש קיום בלבישה אם ציצית וחלק זה הוא באמת רק ביום ולא בלילה ולכן בלילה אין סיבה לדין עדל"ת שכל זה מחמת הקיום שבלבישה אמנם בפשוטו הרי קי"ל כמרדכי וא"כ בהכרח שלמ"ד חובת מנא יש רק חיוב על הבגד ולפ"ז בהכרח שר"ת נקט שגם למ"ד חובת מנא אין חיוב בלילה וכקושית רעק"א

והנה מבואר בגמ' ערכין ב: שהשיעור של חינוך במצות ציצית זה בזמן שיודע להתעטף וכתבו התוס' שם שזה שנים לפניו ושנים לאחריו וכתבו שזה גם למ"ד חובת מנא וצ"ע עד כמה שאין שום קיום נוסף בעטיפה מה שייך לומר שכל החיוב מזמן שיודע להתעטף וקצת משמע שס"ל כנ"ל שגם למ"ד חובת מנא יש קיום בלבישה ואדרבא זה עיקר החיוב וצ"ע

אמנם עיקר שיטה זו צ"ע מדברי הגמ' שהרי הגמ' בתחילה דנה שלמ"ד חובת גברא יש חיוב לקנות טלית אם ציצית משא"כ למ"ד חובת מנא ואם נימא שגם מ"ד חובת מנא מודה שיש חובת גברא א"כ אין שום סיבה לחלק ביניהם בחיוב זה וכן לראשונים שהגמ' מחלקת לגבי העונש על מי שפוטר עצמו ממצות עשה עיין לעיל מבואר שלמ"ד חובת מנא אין חובת גברא

### בדין תכריכין של מת

ג] הגמ' אומרת מודה שמואל שזקן שעשה תכריכים שהוא פטור מאי טעמא אשר תכסה בה אמר רחמנא והאי לאו לאיכסויי עבידא דהיינו שכל החיוב חל רק על דבר שעומד ללבישה ועיין נימוק"י שכתב שגם אם לובש את זה לפעמים בחייו זה פטור מצד שזה כמו בגד לילה שפטור גם ביום ועיין ב"י סימן י"ט שכתב שגם לרמב"ם שבגד לילה ביום חייב אבל כאן פטור מצד שכתוב על ארבע כנפות כסותך דמשמע רק כסות המיוחד לאדם חי יצא זה שאינו מיועד לאדם חי דהוא ליה כאילו אינו כסות כלל עכ"ד והנה משמעות דבריו שבאמת הדרשא של הגמ' זה לא סיבה לפטור על הלבישה רק שכתב דרשא אחרת ועיין מג"א שתמה שא"כ למה הגמ' לא אמרה טעם זה שזה גם למ"ד חובת גברא ובביאור הגר"א תמה למה הגמ' אמרה מודה שמואל שמשמע שזה רק לשמואל ועיין חמד משה שישב הב"י שהגמ' דיברה על החיוב מצד המת ולא שלובשה בחייו וזה רק נפק"מ לשמואל ולכן דיברה בדרשא לשמואל [אמנם משמעות הנימוק"י שהעמיד את סוגין בכה"ג עיין בקרן אורה]

אמנם המג"א והגר"א סי"ט ס"ב כתבו שבאמת לרמב"ם חייב כה"ג דכמו דכסות לילה ביום חייב ה"ה כסות של מת אם לובשו בר חיובא הוא חייב ועיין טה"ק דכתב שכל דבריהם רק למ"ד חובת גברא אבל למ"ד חובת מנא שבזה כל הדין הוא על הבגד א"כ כיון דמבואר בגמ' שבגד שמיוחד למת זה פטור א"כ גם אם ילבשנו הוא יהיה פטור וע"ש שבאמת גם בגד לילה ביום שחייב לרמב"ם כל זה למ"ד חובת גברא אבל למ"ד חובת מנא ודאי שזה פטור דללבישה אין שום משמעות וע"ש שתמה לפ"ז למה הגמ' אמרה מודה שמואל בזקן וכו' ולא אמרה בבגד לילה אמנם עיין פמ"ג שכתב שאם לובשו חייב גם למ"ד חובת מנא שכל סברת הגמ' ביחס לחיוב מצד הבגד בזה הוא תלוי למה זה עומד אבל לחיוב מצד הלבישה בזה עד כמה שלבישה מחיבת זה גם למ"ד חובת מנא ולכאורא כל זה אם נימא שגם למ"ד חובת מנא מודה שיש חובת גברא אבל למבואר בראשונים לעיל אות א' שלמ"ד חובת מנא אין חובת גברא צ"ע עד כמה שבגד זה יש בו פטור כי הוא לא עומד לכיסוי למה שיתחיב על ידי הלבישה ולכאורא אם נימא כנ"ל סק"א שגם למ"ד חובת מנא שורש החיוב הוא לבישת הבגד אם ציצית רק שהחיוב כבר חל בעיקר הבגד א"כ יתכן שגם במקום שמצד הבגד לא חל חיוב דזה רק במיועד ללבישה אבל עד כמה שלובשו בזה יש כאן סיבת חיוב וצ"ע

ועיין מג"א שכתב שלרא"ש שבגד לילה פטור ביום דהיינו שנתחדש שדבר שמיועד ללבישת פטור פטור תמיד א"כ גם בגד שמיועד למת הוא פטור מצד שזה מיועד ללבישת פטור שהרי מת פטור מהמצוות והנה עיין פמ"ג שהקשה שלשיטתם מה הגמ' צריכה להגיע לפסוק מיוחד אשר תכסה בה תיפו"ל שזה עומד ללבישת פטור וכמו שבגד לילה פטור וראיתי מביאים דבספר מלא הרועים כללי הש"ס ח"א אות צ' בדין ציצית חובת גברא כתב שמוכח מסוגין דבאמת בגד שעומד ללבישת גברא שלא בר חיובא זה לא סיבה לפטור למ"ד חובת מנא שכיון שהמחיב לא מצד הלבישה אלא שרק צריך שזה יעמוד ללבישה בזה גם עומד ללבישת פטור זה סיבה לחייב אמנם כל זה שייך רק אם נימא שאין הלבישה סיבת החיב אלא שרק בבגד זה נאמר החיוב אבל אם נימא כנ"ל אות א' שהלבישה זה שורש החיוב רק שהתורה הטילה גם קודם הלבישה א"כ כאן שזה מיועד ללבישת פטור אין סיבה לחייב ובפשוטו צ"ל שכל זה בכלל הגמ' שהיה מקום לומר שלמ"ד חובת מנא כח שיש לו בגד שראוי ללבישה זה סיבה לחייב והגמ' מביאה הדרשא שרק במיועד ללבישה זה חייב וממילא כל שזה מיועד ללבישת פטור זה לא סיבה לחייב ובקרן אורה לעיל מ: בד"ה וכבר כתב שזה בכלל תירוץ הגמ' ויש לומר שהגמ' אמרה סיבת פטור שהיא יותר פשוטה רק שיש לדון שאם זה לא סיבה לפטור אם הוא לובש את זה שעדיף הטעם שזה לאו בר חיובא ויתכן שלרא"ש ודאי שזה סיבת פטור גם ביחס ללבישה של חי וצ"ע בכל זה [ומצאתי בעולת שלמה מ"ג. לגבי עבדים שנקט שגם למ"ד חובת מנא אם זה שייך ללבישה שלפטור כגון אשה אין חיוב אמנם כתב שאם זה שייך ללבישת שואל שהוא בר חיובא זה לא סיבה לפטור ע"ש]

אמנם עיין חמד משה שכתב דבפשוטו מאותו טעם שזה לא נחשב אשר תכסה בה למ"ד חובת מנא ממילא גם למ"ד חובת גברא זה סיבה לפטור שכיון שזה מיועד לדבר שזה לא אשר תכסה בה וע"ש שביאר שאין זה דומה לבגד לילה או אשה שזה לבישה רק שיש פטור בדיני ציצית אבל כאן גדר הפטור שאין זה מעשה לבישה כלל וממילא זה ודאי שבגד שלא מיועד ללבישה הוא פטור מציצית ומה שהגמ' אמרה מודה שמואל מצד שלמ"ד חובת גברא זה פשוט אבל למ"ד חובת מנא היה מקום לומר שזה תלוי בבגד שראוי ללבישה קמ"ל שזה לא כך וכן הוא בארצות החיים

אמנם דעת המג"א והגר"א שלא נתחדש שלבישת מת זה לא לבישה אלא זה רק גילוי בגדר הדין חובת מנא שאם זה עומד ללבישה שלא חייבים אין על זה חיוב של חובת מנא וכיון שמת פטור מהמצות לכן זה לא נחשב עומד לכיסוי

### בביאור המ"ד חובת גברא

ד] והנה בפשוטו למ"ד שטלית חובת גברא אין שום חיוב אלא כשלובש הבגד שיש בו ד' כנפות אבל לפני זה אין עליו שום חיוב וכן הוא בלשון הרמב"ם סוף הלכות ציצית [וכן הוא בראשונים שבת קל"א] וכן הוא משמעות השו"ע סימן כ"ד וכן הוא במיוחס לרשב"א בסוגין אמנם עיין בעל העיטור שער ב' ח"א [ע"ג.] שכתב שאין הבדל בין מ"ד חובת גברא או חובת טלית אלא אם יש לו כמה ציציות שלמ"ד חובת גברא מספיק ללבוש אחד ולמ"ד חובת מנא כולם חייבים ומשמע שכל שיש לו רק בגד אחד אין נפק"מ דהרי חייב להטיל בו ציצית וללובשו וכן עיין מהר"ח או"ז סימן ס"ב שכתב שגם למ"ד חובת גברא חייב להטיל ציצית בבגד אלא שלא נגמר המצוה עד שילבשנו והנה בגמ' מבואר שאין חיוב אמנם הגמ' מדברת שיש לו כמה בגדים ולבוש אחד אם ציצית שבזה אין חיוב להטיל בשאר רק למ"ד חובת מנא והנה כל הראשונים נקטו ששמואל שס"ל שכלי קופסא חייבים בציצית זה מצד דס"ל שזה חובת מנא אמנם עיין עיטור [ע"ג טור א'] שתמה למה הגמ' לא הוכיחה משמואל דס"ל שזה חובת מנא וכתב שכונת שמואל שאם יש לו בגד שעומד ללבישת שבת חייב להטיל בו ציצית כבר קודם וזה כנ"ל שכיון שיש חיוב ללבוש הבגד אם ציצית זה גם מחיבו להטיל בו ציצית שיוכל לקים את חיובו אמנם יתכן שהכונה שחייב אם רוצה ללובשו והחידוש שזה נחשב בגד של לבישה

ועיין ב"י סימן ח' שהביא מהאורחות חיים שנחלקו הראשונים האם אדם שלובש כמה בגדים חייב להטיל בכולם או רק באחד מהם וכתב שאין על זה ראיה אמנם הרא"ש ס"כ הוכיח שכולם חייבים ולכאורא הסברא בפוטרים שחיוב ציצית זה כמו תפילין והבגד זה רק סיבה לחלות החיוב וממילא אין חיוב להטיל ללבוש יותר מציצית אחת וזה א"ש טפי לעיטור הנ"ל שיש חיוב באמת ללבוש הבגד אם הציצית

והנה עיין ארצות החיים סימן כ"ד שהביא מתוס' בב"ב פ"א. שכתבו על ביכורים שזה חובת הגוף שהכונה שאין חיוב לקנות שדה אם פירות ורק שאם יש לו שדה הוא חייב וכתבו שזה כמו ציצית ומשמע שגם ציצית אם יש לו בגד הוא חייב ללובשו ועיין שערי תשובה ש"ג אות כ"ב שכתב מצות תפילין ומזוזה ציצית זה מ"ע וכתב שציצית אם אין לו בגד הוא לא חייב אלא רק מצד עידנא דריתחא ומשמע שאם יש לו בגד אם ציצית חייב ללובשו ועיין גמ' בפסחים קי"ג: דמבואר שמי שאין לו ציצית הוא מנודה לשמים וביארו תוס' שהכונה שיש לו בגד מצויץ והוא לא לובשו והוסיפו א"נ אפילו אין לו אבל צריך לטרוח לקים המצוה ומשמע שאם יש לו זה חיוב גמור וכן הוא באבן עזרא סוף פ' שלח

ומבואר מכל הראשונים הנ"ל שלמ"ד חובת גברא אם יש לו בגד שיש בו ציצית הוא חייב ללובשו [וכן נקט במגן גיבורים סימן י"ט ע"ש] והנה בפשוטו זה נסתר מלשון הגמ' שאומרת שרק אם מתכסי חיב אבל לא חייב להתכסות אמנם בעיטור משמע קצת שביאר שכונת הגמ' שאם אין לו לא חייב אמנם יתכן שזה גם מצד גדר הדין של עידנא דריתחיה רק כאן שיש לו האפשרות זה בגדר חיוב גמור וצ"ע האם זה חיוב כל הזמן או רק רגע ביום וצ"ע

### ביסוד הדין דעידנא דריתחיה

ה] והנה מבואר בגמ' דבעידנא דריתחיה מענישים על ציצית ועיין ב"י סימן כ"ד שהביא מהראשונים שהכונה בזמנם שבגדיהם היו ד' כנפות והוא לובש בגד שאין בו ד' כנפות בזה מענישים ועיין תו"י שבת ל"ב: דמשמע מדבריהם שזה בגדר חיוב גמור לעשות שבגדו יהיה בצורה שחייב בציצית אמנם עיין שערי תשובה ש"ג אות כ"ב שכתב שזה מצד שלא חמד את יופי המצוה ומשמע שזה גם בזמן זה שלא רגילים ללבוש בגדים שיש להם ד' כנפות ועיין שו"ע שכתב שראוי שלכל אחד יהיה בגד כל היום אם ציצית וציין הגר"א לגמ' של עידניה דריתחא ולתוס' בפסחים בתירוץ השני שזה מצד שלא חמד המצוה ויתכן שאם יש לו בגד ד' כנפות אם ציצית ולא לובש בזה גם תוס' מודים שזה בכלל החיוב של עידנא דריתחיה

והנה בפשוטו היה מקום לומר שכל הדין עידניה דריתחיה זה רק אם לא לובש כלל אבל אם לובש כל יום קצת זמן בזה אין חיוב גמור אמנם תוס' דנו על זמניהם ושם בתפילה בפשוטו לבשו טלית והנידון היה על שאר היום וכן משמע בשו"ע שכתבו שיהיה לו ציצית כל היום ועל זה כתב הגר"א את הדין עידניה דריתחא אמנם עיין עיטור ע"ג. שכתב וז"ל ואיכא למידק ממלאכא דאם רמי ציצית בקייטא או בסתווא אע"ג דלא רמי כוליה שתא או כולה יומא לא מיענש אלא דלא רמי לא בסתווא ולא בקייטא וקא פטר נפשיה לגמרי עכ"ל ומבואר שכל שיש תקופה בשנה שלובש או חלק מהיום לא נענש וצ"ע

והנה יש לדון האם בלובש בגד שחיב מדרבנן האם יש על זה הדין עידניא דריתחא ובפשוטו מסברא כיון שיסוד החיוב מצד שלא דאג לקים המצוה א"כ כיון שלא מקים המצוה דאוריתא יש בזה עידנא דריתחיה וכן הוא באגרות משה ח"ב ס"א אלא שכתב שלגבי זה אפשר לסמוך על הרמ"א שפסק שגם שאר מינים זה דאוריתא [ונפק"מ לבחורים שאין להם ט"ג לפשטות הגר"א שגם היום זה שייך]

#### ו' אב תש"פ

# סימן כ"ב

## מתירין מבגד לבגד ושיעור החוטים והגדיל

### בדין מתירין מבגד לבגד

א] גרסינן מנחות מ"א: רב אמר אין מתירין מבגד לבגד ושמואל אמר שמותר להתיר בגד לבגד והנה מבואר בגמ' בב"מ ק"א. שאם אדם שכר דירה ויוצא ממנה אסור לקחת את המזוזה ועיין תוס' בסוגין וכן בשבת כ"ב. שדימו הסוגיות דרב ס"ל ששניהם זה אותו יסוד איסור שאסור לבטל אפשרות הקיום מצוה בחפצא מסוים אפילו אם נוטל המזוזה והחוטים לתיתם בבית אחר או בבגד אחר ובדעת שמואל תוס' בשבת בתירוץ הראשון וכן בשאלתות סימן קכ"ו דנו שגם שמואל מודה שזה אותו יסוד דין רק שחולק וס"ל שכל האיסור אם לוקח המצוה לא על מנת ליתנה עכשיו בבית אחר או בבגד אחר וכה"ג באמת כמו שאסור מזוזה אסור גם בטלית ועיין ביאור הגר"א שזה מדויק מלשון שמואל שמתירין מבגד לבגד שרק לבגד אחר מותר להתיר עוד כתבו תוס' בסוגין ובשבת וכן פסקו הפוסקים שחלוק האיסור של מזוזה מציצית שבמזוזה שמואל מודה שאסור ליטול המזוזה אפילו שרוצה ליתנה בבית אחר משא"כ בציצית אם רוצה ליתנה בבגד אחר מותר ובסברת החילוק מצאנו בראשונים כמה ביאורים א. תוס' בסוגין ובב"מ כתבו שבמזוזה שזה גורם נזק לדירי הבית זה יותר חמור ב. הריטב"א בב"מ כתב שכשיש מזזוה זה נחשב שהשכינה בבית וכשנוטלה זה נחשב שמסלק השכינה ולכן זה יותר חמור [ועיין תוס"ר בשבת כ"ב]

ומבואר בגמ' שבגד שבלה מותר להתיר ממנו הציציות והנה היה מקום לומר שזה רק מצד שזה כבר לא ראוי למצוה אבל אם מצד עצמו זה ראוי למצוה זה אסור ונפק"מ גם לשמואל אם לא מתיר כדי לתתו בבגד אחר אמנם עיין מג"א סימן ט"ו שכתב שאם רוצה לעשות הבגד שיהיה ג' כנפות אין בזה איסור ולמד מהא דמותר למכור הטלית מעכו"ם ולהתיר החוטים דהינו אפילו שזה ראוי למצוה אבל כיון שעכשיו מיעד את זה למצב שזה יעמוד לשימוש שלא חייב במצוה אין בזה איסור ועיין רמ"א שכתב שמותר להתיר הציצית מהטלית של מת ובפשוטו הביאור כנ"ל דעכשיו זה משמש לדבר שלא צריך ציצית ועיין ביאור הגר"א שציין המקור מהדין שמוכר לעכו"ם

והנה בטעם האיסור עיין רש"י לגבי בגד שבלה שכתב ולא חיישינן לבזיון שמבזה הטלית הראשונה ומבואר שיש כאן בזיון לטלית שמפקיעה ממצוה אמנם תוס' כתבו שהאיסור מצד שמבטל מצות הטלית ודימו למזוזה ועיין פמ"ג שזה דלא כרש"י דרק טלית שיך לדון שזה חפצא של מצוה והוא מבזה הדבר אבל במזזוה זה לא שייך והנה גם לתוס' יתכן שזה בזיון למצוה שעד היום היה כאן חפץ שעמד בצורה שיוכלו לקים בו מצוה ועכשיו מפסיקים את זה והנה בלשונות הפוסקים מבואר שהאיסור מצד הבגד אמנם עיין לבוש שודאי שיש גם איסור מצד החוטים ועיין פמ"ג שבסוגין מדובר שרוצה להטיל החוטים בבגד אחר לכן דנו רק מצד הבגד אבל במקום שגם לא רוצה להתשמש אם החוטים יש איסור גם מצד החוטים ולפ"ז להלכה שהאיסור רק כשלא רוצה להטיל בבגד אחר יש לאסור גם מצד החוטים והנה האחרונים דנו במקום שמתיר כי רוצה להטיל חוטים יותר יפים דכאן מצד הבגד אין חיסרון אבל מצד החוטים יש סיבת איסור והאחרונים נקטו להיתר דכמו שיש חיסרון מצד הבגד אבל אם עושה לצורך לקים המצוה במקום אחר זה לא חיסרון ה"ה כשהחסרון בחוטים אם עושה לצורך לקים בבגד מצוה יותר מהודרת מותר והנה הגמ' מדייקת שמתירין מבגד לבגד ולחלק מהראשונים זה מהבריתא של טלית של שמונה חוטין ומבואר שגם במקום שזה מיותר לקיום המצוה בכל אופן יש איסור להתיר ועיין קרן אורה ומגן גבורים שתמהו בזה דמה שייך בזיון הבגד כה"ג שמשאירים אצלו השיעור חוטים שצריך דהרי כל החיסרון שהוא כבר לא עומד למצוה וכאן זה עומד למצוה ומשמע שלרב זה נהיה איסור גם אם הטעם לא שיך וצ"ע

והנה בפשוטו כל המחלוקת של רב ושמואל זה במקום שיכול להשיג חוטים אחרים או מזוזה אחרת לבית שרוצה לגור בו או לבגד שרוצה ללבוש וכה"ג נחלקו האם מותר להוציא החוטים או המזוזה אבל אם בבית שרוצה לגור או בבגד שרוצה ללבוש לא יהיה לו ציציות אחרות בזה ודאי הקיום מצוה דאוריתא קודם לדין מתירין מבגד לבגד והנה הקשו תוס' איך לשמואל מתירין מבגד לבגד הרי הוא ס"ל שציצית חובת מנא א"כ אין לו היתר להשאיר הבגד ללא ציצית ותירצו שמדובר שיש לו רק חוטים אלו וכה"ג מצד החובת מנא בין כה מונח רק באחד ובזה מותר להתיר כדי להטילם בבגד שאותו הוא לובש ובפשוטו על זה האופן רב דיבר וצ"ע כנ"ל שכה"ג ודאי שגם לרב יהיה מותר להתיר ובהכרח לומר שזה ודאי שרב דיבר באופן שיש לו להשיג חוטים אחרים ושמואל שחולק אפילו שמדבר לשיטתו שאין לו אחרים אבל אם היה ס"ל כרב שיש איסור כזה של הפקעה מהבגד מקיום המצוה באמת היה אסור כה"ג שמצד החיוב דאוריתא אין הבדל ביניהם ורק שיש לו ענין שזה יהיה בבגד שהוא לבוש ורק כיון שס"ל שאין איסור מצד ביזוי מצוה מצד שמפקיע מהבגד לכן יכול להתירו ולהטיל בבגד אחר [אמנם אם נימא שגם למ"ד חובת מנא יש חובת גברא א"כ צ"ב איך מדובר דביש לו אחר אסור להתיר ובאין לו אחר חייב להתיר ואולי מדובר שרוצה להחליף החוטים מבגד לבגד] והנה הפמ"ג כתב שכל ההיתר לשמואל רק אם אין לו להשיג חוטים אחרים בקלות דהרי תוס' העמידו הסוגיא בכה"ג לשמואל אמנם לנ"ל הרי וודאי שמקרה של שמואל רב לא היה חולק ובהכרח שמדברי שמואל מבואר שחולק לפי המ"ד חובת גברא גם בכה"ג שיש להשיג בעיר וא"כ אין מקור שגם אם יש להשיג בקלות זה אחרת ודברי הפמ"ג צ"ע

עיין פמ"ג שכתב שלהתיר מבגד שחייב מדאוריתא לבגד שחיב מדרבנן אסור דהיינו שכיון שביחס לדאוריתא זה נחשב שמתיר כדי לא לקים בזה מצוה ועיין ארצות החיים שזה חידוש גדול שאפילו שזה לצורך קיום מצוה יש בזה חיסרון דהרי תמיד ביחס לבגד שממנו מתיר יש כאן חסרון רק כיון שזה למטרה להעמיד מצוה אחרת זה לא חיסרון ויתכן שגם אם זה פחות זה לא חיסרון והנה היה מקום לומר שהחיסרון מצד החוטים אמנם בפשוטו הרי תשמישי מצוה נזרקים דהינו שודאי יכול להחליט שלא רוצה להשתמש אם החוטים וכל החיסרון בבגד כיון שזה עדין עומד למצותו כמבואר בריטב"א בשבת [ולפ"ז במתיר החוטים לתת יותר יפים אין לדון מצד בזיון החוטים עיין לעיל] ומקורו ברמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה אות כ"ג ובמלחמות סוף מו"ק וא"כ אם מחליט שהחוטים כבר לא יעמדו לקיום מצה דאוריתא אין בזה חיסרון כמו שיכול לקחתם למטרת חולין אם לא מצד דיני הבגד ובאמת אם התיר החוטים מצד שרצה להטיל בבגד חוטים יותר יפים בזה ודאי יכול להשתמש אם החוטים לטלית של קטן [ובמזוזה כה"ג יתכן שזה הורדה מקדושה לחמורה לקדושה קלה ויש בזה הדין של מעלין בקודש ואין מורידין אבל זה רק בתשמיש קדושה ולא בתשמישי מצוה] ועיין ארצות החיים שלהוריד מבגד צמר לבגד משי מותר מצד שיש דיעות שזה חייב מדאוריתא ויש צד שאין איסור כלל להוריד לדרבנן וממילא בזה אפשר להקל

### בביאור מחלוקת ב"ש וב"ה במנין החוטים

ב] מבואר בגמ' דנחלקו ב"ש וב"ה במנין החוטים ולב"ש הוי ד' חוטים ולב"ה הוי ג' חוטים וקי"ל כב"ש ובביאור מחלוקתם מצאנו כמה ביאורים בראשונים א. בפרש"י ביאר שהכונה ד' חוטים שלמים וכשכופלים אותם זה שמונה ובפשוטו לפ"ז ב"ה שאומרים שלש הכונה כשכופלים זה שש ובפשוטו דעת ב"ש זה מצד גדיל גדילים שגדיל זה שתי חוטים וגדילים זה עוד שתי חוטים ודעת ב"ה לפ"ז דלא ס"ל גדילים אלא שתים ועוד אחד נוסף מצד הדין פתיל תכלת ובאמת לב"ש זה שתים תכלת ושתים לבן ולב"ה זה שתים לבן ואחד תכלת ולפ"ז מה שאנו עושים ד' זה מצד קיום הדין גדילים ב. עוד ביארו תוס' שהגדילים הולך על הלבן לבד והכונה גדיל זה חוט כפול שזה שתים וגדילים ארבעה זה שתים כפולים ולומדים שהתכלת כמו הלבן וב"ה חולקים שהתכלת נלמד מפתיל שזה עוד חוט כפול ולפ"ז כונת הגמ' ד' כפולים וב"ה אומרים שלש כפולים וכנ"ל ועל דרך זה הוא ביראים מצוה ת"א אלא שביאר את ב"ש שהלשון ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת משמע שהתכלת כמו הלבן ג. עוד כתבו התוס' בשם ר"ת דב"ש ס"ל שגדיל זה שתי חוטים כפולים וגדילים זה ארבע כפולים ולב"ה גדיל זה שלש כפולים וגדילים זה שש כפולים ולפ"ז לב"ה הוי י"ב חוטים וכן הוא בתוס' בבכורות בפירוש השני ולפ"ז ב"ש שאמרו ארבע הכונה שתים כפולים ודיברו על הלבן ולב"ה הכוונה שלש שלמים ועיין תוס' בבכורות שזה דוחק שלא דיברו על אותו דבר ולביאור זה התכלת כלול בשם גדילים ד. עיין תוס' בבכורות שכתבו שב"ש התכונו ד' חוטי לבן שלמים וד' חוטי תכלת שלימים ולפ"ז לאחר הכפילות זה שש עשרה וב"ה אומרים שלש שלמים לבן ושלש תכלת ולאחר הכפלות זה י"ב ולפ"ז אנו עושים רק כנגד הלבן וכתבו שלפ"ז לר"ת אם נחתך חוט לא יוצא ידי חובתו ה. עיין ביאור הגר"א י"ב סק"ה שביאר דב"ש ס"ל שגדיל זה שתים דהינו אחד כפול וגדילים זה עוד אחד כפול וזה בלבן וכנגדו בתכלת וב"ה ס"ל שגדיל הכונה שלש חצאים ובאמת לא דורשים גדילים לשון רבים ורק שס"ל שכנגדו בתכלת

והנה עיין ריש פרקין שהבאינו מהגרי"ז שמה שהיום נותנים ארבע לבן זה לקיום דין גדילים אמנם זה רק שייך לביאורי הראשונים שהדין ארבע זה מהדין גדילים אמנם לרוב הביאורים הדין ארבע זה מצד שצריך תכלת כמו הלבן אבל מצד הקיום של גדילים זה שתים כפולים שזה ארבע ולפ"ז בהכרח שהדין שנותנים היום ד' זה סברא שזה נגד התכלת וכמו שהארכנו שם עוד כתבו התוס' לדון שלגבי בל תוסיף זה עד שמונה מצד שאפשר לדורש גדילים על שתים ואפשר על כל אחד וזה רק שייך לביאור שגדילים לשון רבים זה ארבע חוטים כפולים אבל לביאורים שזה שתים כפולים והדין תכלת זה מצד שזה כמו הלבן א"כ לא שייך לומר שגדילים זה על הלבן לבד ועל התכלת לבד שגם נימא כן זה לא יותר מד' וצ"ע

### בשיעור גודל החוטים

ג] מבואר בגמ' שצריך משולשת ד' לב"ש וג' לב"ה וקי"ל כב"ש ובביאור סוגין מצאנו שלש שיטות בראשונים דעת הרמב"ם והרא"ש שזה הולך על הגדיל והענף יחד ודעת רש"י שהגמ' מדברת על הענף ודעת ר"ת שהגמ' מדברת על הגדיל ועיין בראשונים שכתבו שכיון שמבואר בגמ' שנוי ציצית זה שליש גדיל ושני שליש ענף ממילא לרש"י זה מתחלק שני גודלין גדיל וארבע ענף ובסך הכל שש גודלין [ולכאורא מבואר מזה שצריך שהענף לא יהיה יותר גדול משני שליש מהגדיל ודלא כחזו"א סק"י] ולר"ת שד' גודלין זה הגדיל ממילא הענף זה שמונה גודלין וסך הכל י"ב גודלין והנה בעיקר השיעורין שמצאנו עיין בה"ל שהביא מהלבוש שזה רק דרבנן וכתב שהחיי אדם כתב שלא מצא בשום מקום דמבואר שזה מדרבנן וכתב שלכל הפחות כדי עניבה זה דאוריתא וכתב שמשמעות הרמב"ם שזה דאוריתא וכן הוא במשכנות יעקב סימן י"ד ודייק כן מהגמ' שלא ישבה שהבריתא שאומרת כל שהוא זה מדאוריתא

והנה לראשונים שהגמ' אמרה ד' אצבעות זה הולך רק על חלק יש לדון מה הוא השיעור שמעכב מעיקר הדין ועיין מהר"ם בענט אות י"ד כ' שכתב דהשיעור שכתוב בגמ' הוא לעיכובא דהינו לרש"י ד' ענף ולר"ת ד' גדיל דכיון שהדין נוי ציצית זה דרבנן א"כ מה שלומדים מזה שיעור יותר גדול זה רק דין לכתחילה ולפ"ז צ"ל דמה דמבואר בגמ' ל"ט. שאפילו כרך חוליא אחת זה טוב הכוונה שעשה חוליה גדולה של ד' אצבעות ובחזו"א כתב שלרש"י הדין ד' ענף מעכב וגם בתכלת שכרך רובה זה טוב זה רק אם יש בענף ד' אצבעות והוכיח מזה דמבואר בגמ' שצריך כדי עניבה בענף לרש"י ובהכרח שיש שיעור יותר גדול ולא נתבאר השיעור ובהכרח שזה ד' אצבעות אמנם לר"ת כתב שאין לומר שהדין ד' בגדיל מעכב שהרי אמרו שכרך חוליא אחת זה טוב ובהכרח שכונת הגמ' שיסוד שיעור ציצית זה ד' ורק לנוי מצוה שהגדיל ד' והענף שמונה ובסק"ב כתב שמה שגדיל זה ד' מצד שענף זה ד' ועשו הגדיל כמו העיקר הדין של הענף ובסק"ז כתב שמצד עיקר הדין שיעור כל הציצית זה ד' ורק שלנוי ציצית אמרו ד' גדיל והכוונה ענף שמונה ולפ"ז כתב שבדין גרדומין של ר"ת שצריך שני חוטין שלמים ודאי מספיק שיהיה בענף ד' גודלין שיותר מזה ודאי לא צריך [וכן משמע קצת בלשון תוס' בבכורות שכתבו י"ב גודלין שזה הידור מצוה] אמנם בנימוק"י כתב שצריך י"ב גודלין וכן הוא בראבי"ה סימן אלף קנ"ב ובסמ"ק סימן ל"א ובאורחות חיים ציצית אות י"ט וביראים סימן ת"א וכן הוא בשו"ע סימן י"ב ומבואר שלמדו שהשיעור היוצא מהסוגיא זה מעכב וכן הוא במאמר מרדכי י"א סק"ה ובפמ"ג הובא בבה"ל בס"ד ובפשוטו הכונה שלמדו שבסוגין הגמ' אמרה שיעור של חלק שמזה נלמד כמה זה כל הציצית ובאמת החלוקה של שליש ושני שליש זה רק נוי ואם יעשה לרש"י ג' אצבעות גדיל וג' ענף יתכן שזה טוב וכן לר"ת אם יעשה שתים גדיל ועשר ענף זה גם טוב ועיין משכנות יעקב סימן י"ד שגם הבין כך ולמד מהגמ' שגם כרך רובה זה טוב וכן אם עשה חוליא אחת זה טוב ולא הוזכר שיעור ולכן תמה למה דיברו על חלק מהציצית ועל דבר שזה רק לכתחילה ולמה לא אמרו מה השיעור הכולל של הציצית וממילא יחלקו בצורה שזה נוי ציצית וכתב שלרמב"ם ניחא שבאמת הגמ' דיברה על שיעור כל הציצית

והנה מבואר בגמ' לעיל שבגרדומין צריך שישאר כדי עניבה ונחלקו רש"י ותוס' האם זה הולך על הענף או על הגדיל והנה תוס' שם הוכיחו שזה הולך על הגדיל דבספרי זה מובא אחרי שיעור ציצית ד' ועיין קרן אורה ובמשכנות יעקב סימן י"ט שכל הראיה לר"ת שהשיעור ד' נאמר על הגדיל אבל לרש"י שזה נאמר על הענף א"כ אדרבא השיעור של גרדומין הולך על הענף וכן עיין מרדכי סימן תתקל"ט שכתב שמשמעות הבריתא אין יוצא אלא משהו מדובר על מה שדיברו קודם ולכן הגמ' שואלת סתירה ועד כמה שהשיעור קודם נאמר על הגדיל ממילא גם הדין משהו שזה על גרדומין מדובר על הגדיל ועיין מהר"ם בענט סקי"ד שכל זה לשיטתו שהשיעור הוא על הגדיל אבל לרש"י שזה על הענף א"כ אדרבא השיעור משהו מדובר על הענף ולפ"ז לדעת הרא"ש והרמב"ם יתכן לבאר שזה הולך על כל הד' ויתכן שזה הולך על הענף ועיין משכנות יעקב שלכן הטור לא הכריע בזה כי כל ראיות התוס' זה לא לשיטת הרא"ש

והנה עיין ב"י שדן האם החלק שבחוטים שלפני הגדיל מצטרף לשיעור הציצית ונטה שזה לא מצטרף ועיין ביאור הגר"א שכתב דהנה הגמ' בבכורות אומרת שמשולשלת ד' וביאר רש"י תלויה למטה מהכנף ד' וביאר הגר"א שכונת רש"י שהחלק התלוי שזה החוטים צריך להיות מסוף הכנף וכתב שכ"ש לר"ת שהשיעור ד' זה על הגדיל שבזה חלק החוטים הוא לא גדיל ובאמת הטעם שזה לא מצטרף יתכן שכיון שזה מונח על הבגד ולפ"ז אם יבלוט מחוץ לבגד זה יצטרף אמנם יתכן שחלק זה הוא לא גדיל וכן לא ענף כי הוא לא מופרד ולכן זה לא מצטרף לשיעור

והנה עיין בה"ל סוף סימן י"ב שכתב לגבי מי שנקרעו ציציותיו שיש רק גדיל ללא ענף שיפתח הציציות ויחזור ויעשה בצורה שיש גדיל וענף וסך הכל ד' אצבעות שלרמב"ם והרא"ש זה מספיק ולא יברך אבל מרויח שמקים הדאוריתא והנה בגדר דרבנן שאמרו שצריך שיעור חוטים יותר גדול הכונה שקבעו שזה צורת הקיום מדאוריתא והנה אם נבוא לדון האם הפקיעו את הדאוריתא בפשוטו זה תלוי במחלוקת תוס' סוכה ג. לגבי ראשו ורובו בבית והר"ן פרק ערבי פסחים ובריטב"א סוכה כ"ח. בד"ה הא דתנן ולכאורא כונת הבה"ל לר"ן אמנם עיין ריטב"א סוכה י"ד לגבי גזירת נסרים שאם לא יכול לקים בצורה שרבנן קבעו יעשה לכל הפחות הדאוריתא דהינו שכה"ג לא הפקיעו המצוה וכן הוא בפמ"ג בפתיחה הכוללת ח"ג אות ז' ולפ"ז כאן מקים הדאוריתא אמנם מבואר במ"ב שלא יברך ולנ"ל הרי כה"ג יכול גם לברך עד כמה שרבנן לא הפקיעו המצוה וצ"ע והנה במקום שיש לו חוטים יש לדון האם נימא כיון שכלפי הדאוריתא הרי יש שיעור וכל הספק בדרבנן א"כ נימא ספק דרבנן לקולא או שלשיטות שרבנן הפקיעו הדאוריתא ממילא הוי ספק דאוריתא ועיין פמ"ג קפ"ד א"א ח' וכן בראש יוסף פ"ז דברכות לענין ברית ותורה דנקט שהוי ספק דאוריתא אמנם לכאורא אין הדבר מוכרח דיתכן שכיון שמה שרבנן הפקיעו זה מצד החובה וכל שביחס לדין דרבנן אדרבא ספק לקולא כה"ג לא הפקיעו ולפ"ז לכאורא גם אם יש לו חוטים אם יכול לסמוך מדין ספק דרבנן יוכל לברך ועיין ארצות החיים סימן ט' סק"מ וצ"ע בכל זה ועיין בהערות לגריש"א סוכה ג:

### בדין הפרדת החוטים

ד] הגמ' אומרת שצריך להפריד החוטים ובטעם הדבר עיין ב"י סימן ח' ס"ז שביאר שהכונה בזמן שיש תכלת שיש ענין שיהיה ניכר החוטים של תכלת ויעמדו בנפרד וכתב שבזמן הזה יש ענין רק זכר לתכלת אמנם עיין באחרונים שדיקו מהטור וכן הוא בפסקי הריא"ז שזה מצד ההלכה של ענף שאין לזה שם ענף כל שהחוטים מחוברים אחד לשני ובלשון הטור שציצית זה על שם החוטים הנפרדים ונקטו כטעם זה לעיקר ועיין ביאור הגר"א שלטעם מצד זכר לתכלת א"כ יש ענין רק להפריד שני חוטים משני חוטים אבל לטעם שזה מצד שזה השם ציצית א"כ צריך להפריד כל חוט מחברו

והנה דנו האחרונים האם דין זה הוא לכתחילה או בדיעבד ודעת החזו"א שזה רק מצד נוי ציצית והוא דין לכתחילה אמנם עיין מהרי"ל סימן ו' שנקט שזה מעכב בדיעבד וכן הוא בהגהות הרד"ל בסוגין והמחצית השקל נסתפק בזה והנה עיין חזו"א שכתב שאם זה פסול יש בזה חיסרון של תעשה ולא מן העשוי אם פותח את זה אמנם במהרי"ל מבואר שעל ידי שחוזר ומפריד זה טוב ואין בזה חיסרון של תעשה ולא מן העשוי כיון שזה תחילת עשיתו בכשרות אמנם אם בתחילת עשיתו זה שלא כדין הוא לא טוב ועיין בה"ל ס"ז שדן להכשיר מצד גרדומין דהינו שגם אם זה לעיכובא ואם עשה כן מתחילת העשיה זה לא טוב אבל כל שזה היה כשר אין זה נפסל על ידי שזה מתקשר אחד אם השני והנה עיין חזו"א שביאר הסברא שלא יועיל גרדומין שהחיסרון שעל ידי שזה מחובר זה כמו חוט אחד וא"כ כמו שאם יעשה קשר של קימא בסוף החוטים זה יבטל מזה שם שמונה חוטים כך על ידי שזה מתקשר ולכן כתב שמסברא גם לא שייך תחילת עשיתו בכשרות כיון שחל כאן פסול גמור בעיקר הציצית וע"ש שהביא דבתוס' ל"ט: מבואר שיש דרשא שצריך להפריד הציציות ומבואר שזה מדאוריתא ולפ"ז כתב שמסברא זה מעכב אמנם נקט שא"כ אי אפשר לחזור ולהפריד והרי בגמ' מבואר שמועיל להפריד ובהכרח שזה לא מעכב עכ"ד

אמנם בפשוטו דעת האחרונים הנ"ל שאין הביאור שזה כאילו חוט אחד אלא שזה מדיני הענף שיש הלכה שזה יהיה פרוד ולכן א"ש מה שדן הבה"ל שיועיל בזה גרדומין שפרט זה עד כמה שבתחילתו זה היה טוב ממילא גם אם אחרי זה אין אותו זה לא חסרון וכמו לגבי שזורין דמצאנו בראשונים שמועיל על זה דין גרדומין והנה צ"ב שהרי צריך שישאר כדי עניבה ולר"ת שישאר שני חוטין שלמים אמנם באמת לגבי שזורין עיין משכנות יעקב סוף סימן י"ג שהביא ראשונים שבזה לא צריך שישאר השיעורים הנ"ל אלא כל שעיקר החוטים קיים כיון שזה עוד דין חוץ מהחוטין וגם כאן זה כך והנה דעת המהרי"ל שגם מדין גרדומין זה לא טוב ויתכן שזה רק אם כל החוטים התסבכו ולא נשאר כדי שיעור גרדומין אבל באמת וודאי שיש כאן את דיני גרדומין ורק לכן עוזר לתקן את זה

והנה החזו"א הקשה שהדרך שבזמן עשית הציציות עושים קשר עניבה בחוטים לדעת מה בכל צד ואם נימא שהדין להפריד הוא מעכב א"כ בשעת עשיה זה לא טוב אמנם אם משאירים בסוף החוטים כשיעור ענף א"כ כיון שכל החיסרון בשם ענף ולא שזה מגדיר שזה חוט אחד א"כ ביחס לעשית הגדיל אין בזה שום חיסרון וביחס לכללות החוטים כיון שיש לזה שם ענף עדין זה מועיל אלא שלרש"י ראוי להקפיד שיהיה ד' אצבעות ענף

והנה עיין ב"י סימן כ"ג שהביא שיש שהיו קושרים החוטים בבית הקברות והב"י תמה עליהם שאם זה מועיל א"כ הוא לובש בגד ללא ציצית ועוד שגם אחרי זה זה יהיה פסול והמג"א כתב שכיון שתחילת עשיתו בפסול ממילא אין בזה חיסרון של תולמ"ה וראיתי לבאר שס"ל כמהרי"ל שהדין להפריד זה מעכב וזה פוסל רק את הענף אבל לא את הגדיל ונקטו שמספיק בדין גרדומין גדיל לבד והגדיל היה תחוב בבגדיהם כנהוג ורק את הענף לא היה אפשר לכסות ואחרי זה פתחו ובזה אין חיסרון של תעשה ולא מן העשוי

### במקום עשית הנקב ובדין נוטפת על הקרן

ה] מבואר בסוגין שאין להטיל הציצית תוך קשר גודל וכן אין להטילו יותר מג' אצבעות ובטעם הדבר עיין ב"י בשם הסמ"ג שתוך ק"ג זה נחשב קרן ולמעלה מזה עד ג' אצבעות זה נחשב כנף ולמעלה מזה הוא כבר הבגד עצמו וכיון שהתורה אמרה לתת הציצית על הכנף לכן צריך לתת בין ק"ג לשיעור ג' אצבעות אמנם עיין ארצות החיים שהביא מהיראים מצוה ת"א וכן הוא בר"י מלוניל שכתבו שמשמעות התורה על הכנף שזה מעל הכנף ועד ק"ג זה נחשב הכנף ולכן צריך לתת מעל ק"ג והנה צ"ב לפ"ז למה אין לתת יותר מג' אצבעות וצ"ל שעד שיעור זה זה נחשב מעל הכנף ויותר מזה הוא נחשב רחוק מהכנף יותר מדאי וזה לא נחשב מעל הכנף והנה בפשטות ק"ג זה כל הפרק העליון [והארצות החיים הביא צד שזה מהקשר עד הצפורן] ובפשטות זה בארך אצבע וחצי ובב"י בשם המהר"י חביב כתב שזה שני אצבעות וכן הוא בספר הפרדס לרש"י [ועיין חזו"א סקכ"ב שתמה בזה ועיין שיעורין של תורה סימן ה']

אמנם עיין ר"ד ורבינו גרשום שכתבו שק"ג זה ג' אצבעות [וכן הוא בב"י בשם הכלבו] וביארו הארצות החיים ובעמק ברכה סימן י"ב שנקטו שקשר גודל זה כל האגודל ולפ"ז הכונה שמקום הטלת הציצית זה בדיוק בסוף ג' אצבעות דהינו שנקטו כיראים הנ"ל שמקם הטלת הציצית זה מעל הכנף וכל הגמ' אצבעות זה נחשב כנף וצריך ממש סמוך לו ובזה א"ש הצריכותא של הגמ' שהדין של ר"פ ור"י זה באותו מקום בדיוק אמנם לדידן צ"ע ועיין טה"ק דיש שיטות שזה שני אצבעות ולפ"ז ההטלה באמצע השלישית וא"כ יתכן שזה כונת ר"פ וא"ש הצריכותא של הגמ' [ועיין חזו"א סקכ"ב ובשיעורין של תורה סימן ה' בענין שיעור ק"ג]

והנה מבואר בסוגין שראב"י אומר שני הלכות אחד שהטיל על הקרן זה לא טוב ואחד שהטיל על הגדיל זה לא טוב ושרבנן מכשירים בשניהם והגמ' אומרת שרב גידל אמר רב שאמר צריכה שתהא נוטפת על הקרן זה כראב"י ועיין רש"י שביאר שהטיל על הקרן הכונה פחות מקשר גודל ובביאור על הגדיל עיין רש"י שהביא ביאור אחד שזה חוט חזק שמטילים בקצה הבגד ובטעם שזה לא טוב הרי"ד ביאר שהכונה שזה ברוחב הבגד והחיסרון שזה תוך קשר גודל ולפ"ז אם זה יהיה רחב וזה יהיה יותר מקשר גודל באמת יהיה אפשר להטיל בזה אמנם הסמ"ג ביאר שאין זה חלק מהבגד וצ"ב הרי הדין הטלה הוא לא על הבגד אלא על הכנף וכמו לגבי כנפיה של עור דמבואר שאין בזה חיסרון וצ"ל שרק דבר שראוי להיות כחלק מהבגד הוא נחשב כנף הבגד עוד ביאר רש"י שעל הגדיל הכוונה חוטי שתי או ערב לבד ובזה בפשוטו גם החיסרון כנ"ל שזה לא חלק מהבגד כיון שזה לא ארוג כדרך הבגד והנה לגבי הגדיל הנ"ל עיין ב"י שהכריע מכח הגמ' בב"ק שזה מצטרף לדין קשר גודל אמנם לגבי החוטי שתי הביא מר"פ בהגהות סמ"ק להחמיר שזה לא נחשב כלל כחלק מהבגד וזה לא מצטרף גם לתת לזה שם קרן של הבגד שמה שמעליו זה כבר כנף [ועיין מאמר מרדכי ותהילה לדוד שגם אם בגדיל זה טוב אבל בשתי זה לא טוב דעל זה אין ראיה מהגמ' בב"ק]

והנה מבואר שת"ק חולק על שני הדברים גם בדין קשר גודל וגם בדין גדיל וצ"ב הקשר בין שני המחלוקות וכן מה שהגמ' אומרת שרב גידל שאמר צריך שתהא נוטפת על הקרן זה כראב"י האם זה רק קשור לדין הראשון שעל הקרן או גם לדין של גדיל וצ"ב

והנה הטור ס"י כתב שכל הדין שאי אפשר לתת תוך הקשר גודל זה רק לאורך הבגד אבל לרוחב הבגד אפשר ועיין ב"י שכתב שכיון שגדיל זה ברוחב ומבואר בגמ' החסרון מצד גדיל ולא מצד שזה קשר גודל מזה למד הטור שכאן אין הלכה שלא לתת תוך קשר גודל ובטעם הדבר משמע בב"י וכן האריך בארצות החיים סקי"ג שהכנף זה רק באורך ולא ברוחב דהינו שהיחס של הכנף זה מצד שזה קצה האורך של הבגד ולא קצה הרוחב ולכן צריך שביחס לאורך זה יהיה לא בקרן דהינו לא בסוף האורך אבל ביחס לרוחב אין חיסרון שזה בקצה הרוחב כיון שאין שם קרן לקצה רוחב הבגד ובאמת הרי"ד ביאר שכונת הגמ' לא מצד שגדיל זה לא חלק מהבגד אלא שהגמ' באה לחדש שגם ברוחב צריך להרחיק כמלא קשר גודל

והנה יש לדון מה נחשב אורך הבגד ומה נחשב רוחב דהינו דיש לדון האם הקובע מצד צורת הלבישה או מצד גודל הבגד ומסתבר שהקובע זה גודל הבגד ולא צורת לבישתו וכן מבואר במג"א סקט"ז ולכן כתב שבטלית גדול רגיל שלנו מה שלגובה האדם זה הרוחב ומה שעוטף את האדם זה האורך אמנם פשטות הט"ז סקי"א שהקובע זה צורת הלבישה כדביאר שם בט"ז [אמנם בלבושי שרד והפמ"ג והארצות החיים שינו הגירסא] ונפק"מ בטלית גדול שהחלק הגדול זה מה שלרוחב האדם והחלק הקטן זה מה שלגובה האדם שהמג"א כתב שדנים לפי אורך הבגד שזה מה שמוטל לרוחב האדם והט"ז כתב לפי צורת הלבישה שמה שלגובה האדם זה נחשב האורך ועיין שערי תשובה סקכ"ד שהביא מהתשב"ץ ח"ב סימן ר"ח שכתב כמג"א ובהגהות מהריק"ש כתב שבמקום שחוטי השתי זה נחשב האורך דהיינו שקצה חוטי השתי זה נחשב כנף הבגד שזה החלק החשוב כיון שחוט זה הוא כפול מגודל הערב כי הוא תמיד נכפל לשתים

והנה החזו"א סימן ג' סקכ"ג כתב שקשר גודל זה רק באורך הכונה שבמקום שבו מטיל הציצית שם צריך הקשר גודל וכיון שהדרך להטיל הציצית באורך הבגד כדי שזה יהיה נוטף על הבגד לכן שם צריך מלא קשר גודל ולדבריו אם יטיל לרוחב הבגד יצטרכו שם קשר גודל ולפ"ז בטלית קטן הדין קשר גודל זה לא רחוק מסוף האורך אלא רחוק מסוף הרוחב ודבריו מחודשים שהרי הטור לא הביא הלכה זו כלל שצריך לתלות לאורך הבגד

והנה עיין ב"י סט"ו שהביא מהרוקח סימן שס"א ומהאורחות חיים סימן י"ז ומהיראים מצוה ת"א והר"י מלוניל והגהות מימוני פ"א אות ב' שכתבו שהציציות צריכות להיות מוטלות לאורך הבגד ולא לרחבו והנה ביראים והר"י מלוניל וההגהות מימוני ביארו המקור שכיון שמבואר בגמ' שצריך שתהיה נוטפת על הקרן לכן זה צריך להיות תלוי לאורך הטלית שאז זה נוטף על הקרן משא"כ אם זה לרוחב הטלית זה לא נוטף על הקרן ובפשוטו ביארו אחרת את כונת הגמ' אמנם עיין יראים דבדבריו מבואר שביאר כרש"י שצריך שזה יהיה למעלה מקשר גודל כדי שזה יחשב שהציצית מונחת מעל הכנף ולמד מכאן גם שזה צריך להיות בצורה שזה תלוי על הקרן וצ"ב מה ענין שני ההלכות אחד לשני והנה בהגהות מימוני וכן בר"י מלוניל נקטו שהקובע לפי צורת הלבישה שצריך שבצורת הלבישה זה יהיה נוטף על הקרן אמנם עיין ארצות החיים סקי"ג שבאורחות חיים ורוקח לא הזכירו כלל שזה תלוי בלבישה אלא משמע שזה כנ"ל שהשם כנף זה רק סוף האורך ולא סוף הרוחב ולכן זה צריך להיות תלוי לכיוון סוף האורך ולא לכיון סוף הרוחב

והנה האחרונים [עייין בה"ל] כתבו שבטלית גדול בזמן הלבישה תלוי בצורת הלבישה שיש צורות שכדי שיהיה נטף על הקרן אדרבא צריך להטיל לרוחבו והחזו"א סקי"ב [בד"ה שם סט"ו] כתב שבצורה שאנו לובשים גם למעלה צריך לתת הציציות בצד גובה האדם אמנם עיין הגהות מהריק"ש דמבואר דהנידון האם הולכים לפי שעת העיטוף שאז טענת האחרונים שהציציות העליונות צריך לתיתם כהמשך הרוחב או לפי הלבישה שאחרי זה והשו"ע סתם בזה וביאר הארצות החיים דלנ"ל א"ש שזה לא קשור לצורת הלבישה ויש בזה נפק"מ גדולה בטלית קטן שלנו דבפשוטו צריך להטיל לאורכו אמנם לנ"ל צריך להטיל לרוחבו והנה פשטות הב"י וכן נקט המ"ב שכל הראשונים התכונו מצד צורת הלבישה שזה יהיה בצורה שזה נוטף על הקרן ולכן דנו שזה תלוי בצורת הלבישה ולפ"ז לכאורא אין קשר בין הדין של סעיף י' ששם הנידון איזה צד זה נחשב קרן וכאן זה הלכה אחרת והרי בטלית קטן שלנו לגבי ס"י צריך להרחיק מסוף הציצית כלפי קרקע ולא ממה שכלפי צד העולם ולענין נוטף על הקרן אדרבא צריך לתלות לכיוון האורך [דהיינו שאם נמתח הציציות זה כהמשך של הרוחב] וצ"ע שהב"י והגר"א בס"י ציינו לדין של סי"א

והנה בפשוטו הדין נוטף על הקרן זה הלכה בשעת עשיה כמו הדין קשר גודל ועיין תהלה לדוד שכן הוא משמעות השו"ע אמנם הביא מהגר"ז בסידור שזה הלכה גם בזמן הלבישה וכן הוא במ"ב וע"ש שתמה שאו שזה הלכה בעשיה או בלבישה אבל מה פתאום שיש כאן שני הלכות והנה המג"א כתב שזה לא מעכב והפמ"ג כתב שגם אם זה מעכב אין בזה חסרון של תולמ"ה כמו גג שלא צריך מעשה גמור ולכאורא הכונה דשם אם עשה כדין ואחרי זה סגר הגג יכול לחזור ולפותחו ונקט שגם כאן גם אם בזמן שזה לא על הקרן זה פסול יכול לחזור ולתקנו ומשמע שזה רק אם בשעת עשיה זה היה טוב והנה המ"ב למד מזה שיש ענין להחזיר דהינו שכיון שהפמ"ג נקט שזה מועיל להחזיר ודאי שיש ענין ולפ"ז אם עשה מראש שלא על הקרן לא יועיל להחזיר וראיתי מביאים דבסידור בית יעקב אות כ"ו כתב שגם אם עשה שלא כדין יעשה שבזמן הלבישה יהיה תלוי כדין ומבואר שזה הלכה בצורת קיום המצוה לא קשור לצורת העשיה ולכן גם אם בעשיה זה לא טוב אבל כל שבזמן הקיום זה טוב זה מועיל ובאמת בדבר שעד כמה שזה הלכה בצורת הציצית ומועיל לעשות אחרי צ"ב מה הענין שגם בשעת העשיה זה יהיה כך ועיין ר"י מלוניל דמבואר שהציצית פסולה

ועיין שערי תשובה סקכ"ו בסופו שהביא מספר גן המלך שמותר להחזיר דבר זה בשבת שאין זה תיקון בגופו של בגד והנה אם זה סתם הלכה בצורת הקיום א"ש שזה רק סידור הבגד אמנם עד כמה שזה הלכה בעשיה דהינו שזה הלכה בעצם החפצא של הציצית יש לדון שאפילו אם זה לא מעכב אבל זה מעמיד את הציצית שזה יהיה חפצא יותר מהודר ולר"י מלוניל שזה מעכב יש לדון שהוי תיקון מנא מדרבנן וצ"ע

### בהא דהדין קשר גודל זה תלוי בשעת עשיה

ו] מבואר בגמ' שהדין קשר גודל זה הלכה בשעת עשיה ולכן אם בשעת תליה היה קשר גודל ואחרי זה התרחב הנקב בכל אופן זה מועיל ובביאור הדבר עיין ארצות החיים שהביא משו"ת מהר"ם שזה מצד שלשון התורה ועשו על כנפי בגדיהם שזה הלכה בעשיה וכן העתיקו הלבוש והגר"ז והמ"ב סק"נ אמנם עיין יראים מצוה ת"א ובר"י מלוניל וכן משמעות הרמב"ם שזה מדין גרדומין דהינו שכל שבתחילה זה היה טוב גם אם היום חסר בהכשר הציצית אבל זה שירים של מצב טוב וזה מספיק ולפ"ז לדעות שלא חל גרדומין אלא אם לבשו הציצית א"כ כאן אם זה יקרה קודם לבישה זה יהיה פסול וכן לחידוש הבה"ל סימן י"ב בד"ה שמא שכל שעסוק בעשיה לא חל עדין דין גרדומין א"כ כל שלא גמר הציצית ונתרחב הבגד זה פסול והנה עיין טור שכתב שיש שעושים אימרא בצד שלא יתרחב הנקב ותמה הב"י הרי זה כשר וכתב שזה כדי שלא יחשבו שעשה שלא כדין אמנם לנ"ל שזה מדין גרדומין א"כ ודאי שלכתחילה ראוי שזה יהיה כדינו ולא להשתמש אם דין גרדומין [וכמבואר בביאור הגר"א סקי"ד] וא"ש שיש ענין לתפור מראש ועיין לעיל שהבאינו מהאחרונים שהדין נוטף על הקרן זה בשעת לבישה ותמהנו הרי כל הדין של נוטפת על הקרן בשעת עשיה אבל לנ"ל שזה מדין גרדומין א"כ אם אפשר ודאי ראוי לתקן הציצית ולכן כל שעשו כדין ונפל ראוי להחזיר

והנה עיין חזו"א סקכ"ג שהביא מהבה"ל שאם עשה הציצית למטה מקשר גודל ואחרי זה תפר שזה לא מועיל והחזו"א הוכיח מגמ' שזה מועיל וכתב שאין חסרון של תעשה ולא מהעשוי שזה מחוסר תיקון דהינו שזה נחשב עשיה טובה רק שצריך להשלים משהו ובמג"א סקט"ו מבואר שאם עשה למעלה מק"ג ואחרי זה מוריד זה לא טוב מצד תולמ"ה ומבואר שלא פסל כי זה הלכה בשעת עשיה אלא גם עכשיו זה יכול להיות העשיה רק שיש חסרון של תעשה ולא מן העשוי ואם נימא שכונת הגמ' שזה מדין גרדומין א"כ באמת זה לא הלכה דוקא על העשיה וא"ש שאם אין חסרון של תולמ"ה מועיל לתקן וכן א"ש החזו"א הנ"ל

והנה עיין מ"ז סקי"ב בסופו שדן שבעשה תוך ג' אצבעות ואחרי זה הרחיב הנקב וזה היה למעלה מג' אצבעות שגם בזה נימא שכל שבשעת עשיה זה היה טוב לא איכפת לן שאחרי זה הוא יותר גבוה ועיין שפת אמת שנסתפק בזה אמנם בתהלה לדוד כתב שרק כלפי קשר גודל שזה מונח על הכנף רק יש חיסרון שזה לא ממש כנף בזה כל שבתחילה זה היה מונח על הכנף זה מספיק אבל לגבי יותר מג' אצבעות שזה בכלל לא נחשב מונח על הכנף זה ודאי תנאי כל הזמן ולא רק בשעת עשיה

#### זמן אלול תש"פ

#### ה' אלול תש"פ

# סימן כ"ג

# ביאור מחלוקת רב ושמואל סוכה י"א.: והמסתעף בגדרי תולמ"ה

### ביסוד הפסול דתולמ"ה ובביאור דעת רב

א] מבואר בגמ' בכמה דוכתי דאיכא פסול של תעשה ולא מן העשוי ויסודו שאפילו שיש כאן מציאות שמתקים בו כל התנאים הנצרכים ואם לא היה דין שהדבר צריך להעשות על ידי עשיה הוא כשר אבל כיון שהדבר צריך להעשות על ידי עשיה לכן זה לא טוב וכגון חוטט בגדיש דמבואר י"ב. שזה פסול מצד תולמ"ה שיש כאן מציאות של סכך שעכשיו מיוחד לצל אבל כיון שזה נעשה מאליו ולא דרך עשיה לכן זה לא טוב וכן מבואר י"ב. שאם הניח חבילת עצים ליבוש על הסוכה ונמלך לסיכוך דיש כאן עכשיו מציאות של סכך שמונח לשם סיכוך אבל כיון שיש דין עשיה ועשיתו לא היה לסיכוך לכן זה לא טוב והנה בדוגמאות אלו יסוד החיסרון שאין הדבר נעשה על ידי עשיה כלל אמנם מבואר בגמ' עוד שגם במקום שהדבר נעשה על ידי עשיה אבל כל שהוא נעשה בפסול אין לעשיתו שם עשיה וממילא גם אם אחרי זה הפסול יורד אין הדבר כשר כיון שהעשיה הקודמת לא נחשבת עשיה ועכשיו אין כאן עשיה חדשה אלא זה עומד ממקודם ולכן מבואר בגמ' מנחות מ: שאם הטיל ציצית לבעלת ג' כנפות כשהבגד פטור ואחרי זה עשה לזה כנף רביעית שזה לא מועיל מצד שהעשיה היתה בזמן שהבגד פטור וחשיב עשיתו בפסול ואין לזה שם עשיה וממילא אחרי זה כשהבגד נהיה חייב אין הציציות כשרות מצד שאין כאן עכשיו עשיה ומצאנו מקום שהפסול מחמת הדבר הנעשה כגון בהטיל הציצית כשזה חוט אחד [ועיין לבושי שרד תחילת סימן ט"ו שהאריך ביסוד הנ"ל] והנה בפשוטו בשני המקרים זה אותו חיסרון דלאחר שנתחדש שעשיה בפסול זה לא עשיה ממילא בשני המקרים זה אותו חיסרון אמנם יש לדון בזה וכדלקמן

והנה מבואר בסוגין שאם סיכך בסכך מחובר ואחרי זה קצצו דשמואל ס"ל שיש בזה פסול תולמ"ה והנה רש"י ביאר שיסוד הפסול של מחובר דזה לא דומיא דפסולת גורן ויקב וביאר דבריו שבאמת בזמן הסיכוך זה היה לשם סכך רק שהיה כאן פסול בעשיה כיון שזה סכך פסול ולפ"ז יסוד הפסול מצד שזה עשוי בפסול שנתחדש שאין לזה שם של עשיה רק שהיה מקום לדון שעצם הקציצה שזה מכשיר הסוכה הוי מעשה ולזה חידש שמואל שאין זה עשיה אמנם עיין רא"ה וריטב"א שביארו שיסוד הפסול דמחובר שזה לא נחשב עשיה לשם צל דהינו שדבר מחובר שהוא במצב גדילה לא שיך להגדירו שהוא מונח לצל ולפ"ז לכאורא יסוד החיסרון לשמואל שכיון שהקציצה זה לא מעשה ממילא יוצא שהדבר עומד לצל שלא על ידי מעשה ולא מצד שהיה כאן עשיה רק זה בפסול

והנה דעת רב שמועיל שמועיל קציצת האילן שיחשב שיש כאן סיכוך על ידי מעשה דהינו שאם האילן יעקר מעצמו זה לא טוב רק שמעשה הקציצה שמכשיר הסכך זה נחשב שיש כאן סיכוך על ידי מעשה ויש לדון האם זה יועיל גם במקרה שהמחובר לא הושם לסיכוך כלל ונתחדש שכל שעושה פעולה בגוף הדבר להכשירו הוי מעשה או שזה רק כיון שבתחילה זה הונח לשם סיכוך רק שיש כאן הלכה שצריך עשיה בכשרות ולגבי זה התחדש שהקציצה מועילה אבל באמת אם זה היה מונח בתחילה שלא לשם צל בזה לא יועיל קציצתו ועיין פני משה על הירושלמי דביאר בכונת הירושלמי שכה"ג זה לא מועיל [הובא ביפה עינים וע"ש שביאר כונה אחרת בירושלמי] והנה לרא"ה הנ"ל אין מקום לנידון הנ"ל דהרי סיכוך במחובר זה כמניח שלא לשם צל וכל זה שייך רק לרש"י [אם לא שנדחוק שזה גם בגדר הלכה לדון שזה לא לצל]

והנה מבואר בדעת רב שאפילו שעושה רק מעשה להכשיר הסוכה זה מועיל ויש לדון האם מועיל דוקא מעשה בגוף הדבר או אפילו אם העשיה היא לא בגוף הדבר והנה הגמ' מביאה מחלוקת האם באגד הלולב אם ההדסים כשהיו פסולים מחמת שהיו בו ענביו יותר מעליו וליקט הענבים האם זה כשר והגמ' מבארת שנחלקו האם אמרינן לקיטתן זהו עשיתן ומבואר שלרב זה מועיל ולכאורא אין כאן מעשה בגוף האגד ומבואר שגם זה מועיל אמנם צ"ב הרי בחוטט בגדיש מבואר שזה לא מועיל אפילו שזה על ידי מעשה אבל כיון שאין כאן עשיה בגוף הסכך ממילא זה לא מועיל ולנ"ל היה מקום לחלק דבחוטט בגדיש שאין עשיה כלל בזה ודאי לא מועיל מה שעושה מעשה שלא בגוף הדבר ורק בסיכוך במחובר שהיה כאן מעשה סיכוך לשם סכך רק שזה היה בפסול בזה עוזר גם עשיה מהצד אמנם עיין רש"י שהקשה לרב מה ההבדל בין חוטט בגדיש לקציצתן זהו עשיתן וחילק דשם לא עושה שום מעשה אבל כאן עושה מעשה קציצה ולא חילק דרק כאן דעיקר העשיה היתה לשמה ומבואר שנקט שגם בסכך במחובר לא יועיל כגון חוטט בגדיש ולפ"ז צ"ב למה ליקוט ענבי הדס זה מועיל וצ"ל ששם כיון שזה בגוף הד' מינים זה כמו קציצת הסכך

והנה מבואר בגמ' מ"ב: שאם אדם עושה ציצית מהחוטים שנשארו בשפת הבגד זה לא טוב ועיין תוס' שם שהביאו מרש"י שזה מצד תעשה ולא מן העשוי ומקורם מרש"י מ: דהגמ' אומרת שגזרו על צמר בבגד פשתן מצד שמא יקרע הכנף ויתפרנו והוא פסול מצד תולמ"ה וביאר רש"י שהכונה שיתפור אם חוט פשתן וישאר חוט ויקחנו לציצית ומבואר שחוט זה שתלוי על הבגד מצד תפירת הבגד יסוד פסלו מצד תולמ"ה ובפשוטו זה גם ללא חסרון של לשמה ועיין ריטב"א בסוכה שנקטו שלרב אין פסול של לשמה ובכל אופן פסול מצד תולמ"ה [וכן משמע מתוס' מ"ב: שכתבו שלשיטתם קושית הגמ' בסוכה גם מרב ומשמע שלרש"י הקושיא רק משמואל כי דינו של רב לא קשור לדין לשמה] דהינו שכיון שזה נעשה על ידי עשית הבגד זה נחשב שלא היה כאן הטלת החוט אלא שזה נעשה מאליו [ועיין עמק ברכה סימן ז' אמנם בגירסת השטמ"ק מבואר כתוס']

והקשו התוס' הרי לרב שמועיל קציצתן זהו עשיתן א"כ למה זה לא טוב הרי אפילו שהתליה בבגד היא בפסול אבל מועיל מה שעושה את סוף הדבר ולכן ביארו שהחסרון מצד לשמה [ועיין ביאור הגר"א סימן ט"ו סק"ה שדעת רש"י שרב ורבא ס"ל שאין פסול של לשמה וכנ"ל ולכן הוצרכה הגמ' לטעם של תולמ"ה] אמנם לנ"ל היה אפשר לחלק שכל מה שרב אמר אם היה עשיה לשם צל רק שזה היה בפסול אבל כאן זה נחשב שלא היה עשיה כלל דהחוט ניתן מצד הבגד וכלל לא מצד תלית הציצית וכה"ג גם רב מודה שזה לא מועיל [ועיין טה"ק מ"ב: על תוס' שישב על דרך הנ"ל] ועיין לקמן סק"ב מה שה שיש דלון לנ"ל בדעת הלבוש

ועיין עמק ברכה סימן ז' שיצא לדון בסברא הפוכה שכל מה שחידש רב שמועיל קציצתן במקום שלא היה עשיה כלל ורק עכשיו הדבר נוצר וכגון בסכך לרא"ה שעד עכשיו זה לא משמש לצל וכן בחוטי ציצית שכל שזה חוט אחד אין כאן גדיל כלל ובזה ההכשר של הדבר חשיב מעשה אבל במקום שיש כאן ציצית רק שזה בפסול בזה לא מועיל קציצה שאחרי זה ולכן בעשאה מן הקוצין שיש כאן חוטים תלוים רק שזה לא לשם ציצית ולכן זה נחשב שזה תליה מאליו בזה גם לרב לא יועיל מה שעושה הגדיל אמנם ע"ש שדבריו נסתרים מהגמ' שמדמה לממעט ענבי הדס דשם ודאי יש לזה שם אגד רק שיש לזה פסול בהדס וצ"ע

### בהא דמועיל פסיקה לאחר התליה

ב] הגמ' מביאה דנחלקו רב ושמואל בהטיל חוטי הציצית לפני שפסקן דהינו שזה היה הכל חוט אחד ועשה מזה גדיל ואחרי זה חתך את ראשי החוטים שזה יהיה שמונה חוטים דלשמואל זה לא טוב והוי תולמ"ה ולרב אמרינן קציצתן זהו עשיתן והגמ' מביאה עוד אופן שלקח ארבע חוטים גדולים ותלה אותם בשני כנפות ועשה שני גדילים ואחרי זה הפריד ביניהם שגם זה לרב אמרינן קציצתן זהו עשיתן ולשמואל זה פסול ומבואר בגמ' שגם לשמואל מועיל מה שהכניס את החוטים קודם שחילקם לשתים והגמ' מבארת שהחידוש דמהו דתימא דבעינן כנף בשעת הפתיל קמ"ל שלא דהיינו שהיה מקום לומר שגם בהטלה של החוטים צריך שזה יהיה נפרד לשתים והבריתא חידשה שבהטלה אין חיסרון והנה בפשוטו גם במקרה הראשון שהכניס החוטים כשזה חוט אחד ששמואל ס"ל שלא מועיל זה רק אם עשה הגדיל אבל אם חתכם לאחר התליה זה מועיל וכן מבואר בטור ובר"ן ועוד ראשונים כמבואר בב"י סימן י"א סי"ג אמנם ע"ש דהביא כמה ראשונים שזה לא מועיל ותמה עליהם מסוגין ועיין משכנות יעקב סימן ט"ז שכתב שהם ס"ל שכיון שיש דין תליה בציצית ממילא כמו שלגבי עשית הציצית לא עוזר קציצתן זהו עשיתן כך לגבי התליה של הציצית ורק לגבי החסרון השני של הגמ' שיסודו שהכנף צריך להיות לא מאותו חוט בזה חידשה הגמ' שזה רק בעשית הגדיל ולא קודם ויש להוסיף שהרי ביחס לכל גדיל אין חסרון מה שזה תלוי גם בשני ורק ביחס לעשיה של שניהם זה לא טוב ויתכן שבזה כל החיסרון בעשיה ועדין צ"ב ולדבריו כונת הגמ' שהיה מקום לומר שיש כזה הלכה שהיה כנף בשעת פתיל קמ"ל שאין כזה הלכה

אמנם דעת רוב הראשונים כהכרעת הב"י שגם במקרה הראשון שהכניס הכל כחוט אחד אין חסרון בעיקר התליה וצ"ב טעם הדבר דבפשוטו הדין עשיה זה גם התליה של החוטים בבגד ולמה לגבי זה מועיל עשיה בפסול ועיין חזו"א סקי"א שכתב שבאמת התליה זה לא חלק מעשית הציצית כלל ואין בזה דין לשמה ולכן אין בזה חסרון מה שזה בפסול ולפ"ז גם אם התליה תעשה מאליה אין בזה חיסרון ולדבריו כונת הגמ' מהו דתימא שיש דין תליה קמ"ל שלא וזה קצת דוחק בלשון הגמ' והנה עיין תוס' שהקשו על רב מהדין שעשאן מהקוצין פסולה דהינו מהחוטים שיוצאים בסוף הבגד ולמה לא נימא שקציצתן זהו עשיתן תירצו שצריך תליה לשמה ועיין חזו"א ס"ג סקי"א בתחילתו שביאר שכלפי הדין לשמה גם רב מודה שלא עוזר מה שמכשיר הדבר לשמה שיחשב שהכל נעשה לשמה ומבואר בלשון תוס' שיש דין תליה לשמה וכן הוא בתוס' מ"ב: בד"ה הקוצים ועיין בה"ל סימן י"ד ס"ב בד"ה לא יברך שהוכיח מכאן שיש דין תליה לשמה ועיין חזו"א סקי"א בד"ה ובמ"ב שכתב לחלק שאת החיבור לבגד ודאי שיש דין לשמה ותמיד זה נעשה על ידי הקשר וכאן הרי זה תפור בבגד ולכן בזה יש חסרון שזה לא לשמה וזה כשיטתו שהדין קשר זה לחבר החוטים לבגד אמנם עיין סוגיא דקשר עליון דפשטות הגמ' בסנהדרין שיסודו לחבר החוטים אחד לשני או מצד הגדיל אבל לא לחבר החוטים לבגד ולפ"ז מוכח מתוס' כבה"ל שיש דין לשמה בהתלה של החוטים ולפ"ז צ"ע למה מועיל מה שמטיל כשזה אחד

והנה עיין לבוש סי"ד שכתב שיש שני פסוקים אחד ועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם וזה ודאי הולך גם על התליה ויש עוד פסוק גדילים תעשה לך על ד' כנפות כסותך שמזה נלמד הדין תעשה ולא מן העשוי וזה רק בעשית הגדיל והתחיבה של החוט בבגד זה לא מעשית הגדיל דהינו שבאמת ודאי שיש דין עשיה גם בתחיבה אבל אין שם הפסול תולמ"ה והנה עיין בה"ל שם שהביא שהמ"ז י"ד סק"ב שהקשה שהרי הדין לשמה נלמד מהפסוק של גדילים תעשה לך לשם חובך כמבואר סוכה ט. א"כ שבתחיבה לא יהיה דין לשמה וצ"ע אמנם בפשוטו מבואר שהבינו חז"ל לחלק שלגבי דין לשמה אין סברא לחלק בין התליה לעשיה ולגבי הפסול של תעשה ולא מן העשוי יש סברא לחלק והנה לפ"ז כונת הגמ' לגבי ההטלה שהיה צד לפסול דהיה צד לומר שיש פסול תולמ"ה וקמ"ל שאין פסול תולמ"ה בהטלה דהינו שבאמת יש כזה חסרון בעשית הציצית שהחוטים בעוד כנף רק שלגבי ההטלה זה לא חיסרון ולפ"ז אם יעשה גדיל אחד כשמוטל בצד השני זה לא טוב ועיין מ"ז סט"ו סק"א שהביא כן מהפרישה וכתב שזה חידוש [ולמשכנות יעקב לעיל יתכן שזה בסדר ודו"ק]

והנה מבואר בגמ' שעשאה מהקוצין והנימין זה לא טוב ורש"י והריטב"א ביארו שזה מצד תולמ"ה עיין לעיל סק"א ולכאורא מבואר שגם בתליה יש דין עשיה ובפשוטו כל סברת הלבוש שייכת לתוס' שזה רק הלכה של לשמה אמנם למה שנתבאר סק"א יתכן שודאי שגם ללבוש יש דין עשיה רק שההלכה שגם אם היה עשיה יש פסול של תולמ"ה בזה הוא רק הלכה בעשית הגדיל וממילא בעשאה מהנימין שזה נחשב ללא עשיה כלל לכן כה"ג זה לא מועיל

והנה לפ"ז כל שיעשה חלק מהגדיל אפילו שלא גמר הגדיל ויחתוך החוטים זה לא יועיל ועיין עולת תמיד סי"א סק"ח שנקט שלכן אפילו אם עשה רק הכריכה ואחרי זה חתך זה לא מועיל וע"ש בלבוש סי"ד [לקראת סופו] שדן אם עשה קשר עליון לבד וכתב שאם הקשר עליון מתקיים רק בקשר שלאחר הגדיל א"כ זה לא חלק מעשית הגדיל א"כ אין בזה חסרון שזה חוט אחד אבל אם מתקים הדין קשר עליון בקשר שקודם הגדיל א"כ יש כאן הפסול של תולמ"ה וע"ש שנסתפק בעשה רק קשר אחד האם כיון שזה לא של קימא אין בזה חסרון או שכיון שכשעושה עוד קשר זה מצטרף ממילא יש בזה חיסרון

והנה עיין מג"א סקי"ט שהביא את העולת תמיד שאפילו אם עשה הכריכות לבד יש בזה חסרון וחלק עליו שודאי שכריכה בלא קשר זה לא מועיל מדאוריתא ועיין פמ"ג שנקט שהכונה גם כהרגלינו שיש קשר לפני וכן מבואר בט"ז והנה יש מקום לדחוק שזה מצד שס"ל שלא מתקים קשר עליון בקשר שסמוך לכנף אמנם הדבר דוחק שהתעלמו משיטת רש"י שמתקים בזה הדין קשר עליון עוד טען החזו"א בד"ה וב"י שגם אם הדין קשר עליון זה לאחר הגדיל אבל ודאי שבקשר שסמוך לבגד מתקים הדין חיבור לבגד וזה כשיטתו שיש כזה הלכה א"כ ודאי יש כאן חלק מעשית הגדיל ומה איכפת לן שזה עדין לא כשר

אמנם עיין ביאור הגר"א סקמ"ב שכתב דהנה בפשוטו שמואל שחולק שלא עוזר קציצתן זהו עשיתן מצד שס"ל שצריך לעשות את כל העשיה על ידי מעשה ולא מועיל מה שעושה שזה יהיה כשר אמנם יש מקום לדון שודאי שגם הוא מודה שמועיל גמר העשיה על ידי מעשה רק שס"ל שקציצת הסכך זה לא גמר העשיה שזה רק הורדת חסרון שזה לא יהיה סכך פסול וכן לגבי הגדיל שחשיב שהגדיל עשוי ורק עושה פעולה חיצונית להכשיר הגדיל אבל אם יעשה חלק מעשית הגדיל עצמו או חלק מעשית הסכך עצמו בזה באמת גם שמואל מודה שלא צריך שיעשה הכל דהינו שאין סברת רב שכיון שפעולה זו מכשירה את הכל זה כאילו עשה את הכל אלא שמספיק גמר ושמואל גם מודה שמספיק גמר העשיה רק שנקט שזה לא נחשב חלק מהעשיה ולפ"ז אפילו אם עשה קשר וכרך כיון שהגדיל לא מתקים ללא קשר שיחזיק הגדיל לכן זה כשר כה"ג וכן פסק המ"ב ולכן כתב שאם עשה קשר ללא כריכה אפילו שיש דעות שיוצא קשר עליון אבל כיון שודאי צריך חוליא לכן עדין לא הושלם הגדיל ומועיל מה שעכשיו יפסוק ויעשה גמר הגדיל בכשרות ועיין ביאור הגר"א שהוכיח שמועיל גמר הדבר מהא דמבואר ברא"ש שאם יש נסרים מחוברים במסמרים שזה בית ומוציא המסמרים חשיב עשיה וצ"ע הרי הסיכוך כבר היה אלא בהכרח שגם גמר העשיה זה מועיל וצ"ל שהחילוק בין זה לקציצה דשם זה כבר מונח בתחילה לצל ורק מכשירו משא"כ כאן משנה את כל מהותו ועיין משכנות יעקב סימן ט"ז שכתב שלפ"ז לב"ש שיש דין בסוכה לשמה לא יעזור מה שמוציא המסמרים והקשה שהרי מבואר בגמ' שם שזה מועיל גם לב"ש ובהכרח שזה נחשב עשיה גמורה והנה לדברי הגר"א א"ש מה שבתליה אין חיסרון אפילו שיש דין לשמה שכיון שגם שמואל מודה שמועיל גמר העשיה א"כ כל שאת גמר הגדיל עשה כדינו זה מועיל כמו שאם כבר עשה כבר קשר אין חסרון

והנה עיין תוס' מ: שהקשו על רש"י שביאר שהחסרון של חוט התפירה מצד תולמ"ה הרי ביארו בגמ' לקמן שהחסרון מצד לשמה ועיין מלא הרועים שהקשה שלשמואל יש לפסל מצד תולמ"ה וכך ההלכה א"כ יתכן שהגמ' כהילכתא ובתוס משמע שאין לפסול מצד תולמ"ה ועיין מחצית השקל סימן ט"ו סק"ה בסופו שכתב שלשיטות הנ"ל הדבר מיושב שכאן שעושה את גמר הגדיל על ידי מעשה גם שמואל מודה שזה מועיל [ועיין חזו"א סוף סקי"א שעמד על זה] והעירוני דבב"י שדן שלא מועיל לפסוק לאחר כל הגדיל כתב כיון שלא צריך הכל ומשמע שאם היה צריך הכל היה מועיל לפסוק לפני הסוף ומשמע כגר"א הנ"ל

והנה החזו"א לשיטתו שצריך שכל העשיה תהיה בכשרות בכל אופן נקט שכריכה לבד אין בזה חסרון וצ"ב הטעם וצ"ל שכיון שזה לא מחזיק כלל זה כאילו לא עשאו אלא בזה שתפסו וכסברא שהבאינו לעיל מהלבוש שאם עשה קשר אחד אין בזה חסרון דהוא לבד לא מחזיק כלל

### האם מועיל שעושה חוליא אחרונה כדינו

ג] עיין לשון רש"י ששמואל פוסל אם חתך לאחר שגמר את כל הגדיל ועיין חמד משה סק"ח ובשפת אמת דכתבו דבפשטות משמע שגם אם כבר עשה חוליא שלמה אבל דל מהכא חלק זה והציצית יכולה להיות כשירה על ידי החוליא האחרונה שיש בה כריכה וקשר אמנם עיין לשון הטור שכל שעשה חוליא אחת זה כבר פסול וע"ש שדחק שזה גם שיטת רש"י רק שנקט שעשה הכל לחדש שלרב גם כה"ג זה מועיל ועיין רעק"א ס"י סק"ד שהקשה למה שלא יועיל הרי דל מהכא את החלק הראשון ועיין שפת אמת שביאר שכיון שיסוד הדין קשר זה החיבור של החוטים אחד לשני או חיבורם לבגד וממילא כל שכבר עשה את זה על ידי חוליא אחת זה נחשב שזה מה שמחבר הגדיל והקשר הנוסף אין הציצית יכולה להתכשר על ידו שהרי הציצית כבר כשרה והנה לפ"ז יצא חידוש גדול שאם התפרק הקשר שסמוך לבגד לא שייך לדון שעכשיו זה יתכשר על ידי הקשר שלאחריו שכיון שבזמן עשיתו הרי לא יכל להיות בו הקיום דין של החיבור דהרי הוא כבר מחובר ממילא עכשיו זה בגדר תעשה ולא מן העשוי וזה סיבה להקפיד להדק החוטים לבגד אמנם לשיטות שהקשר הסמוך לבגד אין בו קיום דין של קשר עליון ואין בו שום קיום דין וכנ"ל החולקים על החזו"א אין בזה חיסרון [אמנם המ"ב כתב להחמיר בזה לכתחילה] אמנם לפ"ז אם יעשה רק כריכה בזה יועיל מה שיחתוך ויעשה קשר ועוד כריכה וצ"ב סברת העולת תמיד שפסל כה"ג ומשמע אפילו אם עשה אחרי זה עוד חוליא כדינו

ואולי אפשר לומר שלא שייך לומר הסברא של דל מהכא שכיון שזה חלק מהגדיל והוא שלא כדינו לא שייך להתחיל הציצית מההמשך שחיבים שכל החוט יהיה חלק מההכשר ציצית דהינו שכיון שקיום הדין שלו הוא בתור גדיל חיב להיות בו הכשר גדיל ולפ"ז יתכן שבאמת כל הגדיל מתקים בו הדין ציצית ואם יפתח הקשר העליון יתכשר בקשר התחתון אבל אם יעשה החוליא הראשונה שלא לשמה זה חיסרון ועיין מ"ב סימן י"ד סק"א שהחוליא האחרונה יכולה להעשות על ידי עכו"ם ושלא לשמה ומשמע שגם גדיל שלא כשר בתור עשית גדיל זה לא מפקיע ממנו שם חוט ולפ"ז צ"ע כנ"ל

### בדין תולמ"ה בפסול שלא בגופו ובדין עשית ציצית בלילה וחוטים גזולים

ד] עיין ב"י סוף סימן תרכ"ו ובד"מ שם שדנו בעשה הסוכה מתחת לסכך פסול שלא יעזור מה שיוריד אחרי זה הסכך הפסול מצד שזה תולמ"ה אמנם הביאו מהראשונים שכה"ג שאין פסול בסכך אלא יש כאן פסול חיצוני כה"ג אין חסרון של תולמ"ה דהינו שהעשיה של הסוכה מתחת הסכך הפסול זה עשיה טובה וגם אם את הגג יפתח למטרה אחרת אין בזה שום חיסרון וע"ש שהוכיחו דבר זה מהא דמבואר בגמ' סוכה ג: שסוכה שלמעלה מכ' אמה מועיל להמעיט הגובה על ידי שמניח שם עפר ולמה שלא יהיה חסרון של תולמ"ה אלא בהכרח שכיון שזה לא פסול בגוף הסכך אלא שיש כאן פסול בסוכה כה"ג אין חסרון של תולמ"ה אמנם עיין מאירי שם שביאר דסוכה למעלה מכ' אין שום חסרון בסיכוך של הסכך אלא החיסרון בסוכה [והאריך בזה הקה"י סוכה סימן ג'] והדין עשיה הוא על הסיכוך ולא על סוכה כשירה דהרי מועיל לסכך אפילו שאין עדין דפנות או שיש חלל טפח וע"ש שכתב שלפ"ז גם עשיה מתחת הגג זה חסרון בסוכה ולא בסכך אמנם יתכן לחלק שכאן זה חסרון בסכך שהוא לא מסכך וכמו שנקטו הפוסקים במסכך על הרעפים וצ"ע

והנה עיין מ"ב תרכ"ו סקי"ח שהביא מהאחרונים שכתבו להחמיר דאם עשה הסכך כשהגגון סגור דיש בזה פסול של תולמ"ה והנה הרמ"א בס"ב כתב שמועיל לסכך מתחת לתקרת הבית ואחרי זה מוריד את תקרת הבית ובפשוטו זה כשיטתו שפסק שבחסרון שזה לא בגוף הדבר אין תולמ"ה אמנם המ"ב סקט"ו כתב שבזה כו"ע מודו וע"ש שער הציון י"ז כ"ו שהביא מהמג"א סק"ז שכה"ג שמוריד את תקרת הבית זה נחשב מעשה גמור ומכח זה הסכך שמתחת כשר וסברא זו מבואר בב"י בשם הא"ח והנה שיטת העיטור שכל שמוריד הרעפים זה מכשיר המחזיקים של הרעפים אפילו שזה לא נעשה כלל לשם סכך והמג"א הביא מזה שזה מעשה גמור אמנם צ"ב דשם כיון שזה דבר אחד זה כאילו עשה מעשה במחזיקים אבל כאן הרי הסכך זה משהו לעצמו ועוד צ"ב הרי שם קי"ל להחמיר דלא כעיטור כמבואר במ"ב שם וכאן המ"ב הקיל בזה ועיין גר"ז שביאר שכאן כיון שהפסול הוא לא בגוף הסכך אלא יש משהו חיצוני שפוסלו גם אם יש בזה תולמ"ה אבל מועיל גם עשיה חיצונית [וכן הוא במכתם ד. לגבי אצטבה ונקט שזה גם בפתיחת הגג] ולפ"ז אם סכך הבית יעשה שלא לשם צל ודאי לא יעזור מה שמוריד הרעפים וכל סברת המג"א שביחס לפסול של תולמ"ה מועיל עשיה זו וזה כעין הסברא סק"א שהבאינו מהירושלמי שכל סברת רב שמועיל קציצה רק כי היה בתחילה עשיה בפסול וצ"ע מהיכי תיתי לחדש סברות אלו

והנה עיין מנח"ח מצוה תכ"ג שדן בעשה המזוזה כשהוא שוכר וקנה הבית האם יש בזה חסרון של תולמ"ה ודבריו צ"ע שכאן זה כמו שעושה ציצית לפני שלובש הבגד שלא חסר כלל בחפצא של החיוב רק שאין עדין חוב בפועל

ועיין בה"ל סימן י"א שדן בגזל חוטים ועשה ציצית האם עוזר שקונה את זה אחרי זה וע"ש שדן מסברות מחודשות שקנה למפרע ומבואר שללא זה יש כאן פסול של תעשה ולא מן העשוי ולכאורא יש מקום לומר שכיון שחזינן שפסול שלא בגופו אין בזה חסרון ה"ה כאן כיון שזה פסול לא בעצם החפצא אלא דבר חיצנוי שזה גזל שבזה אין חסרון ועיין אבי עזרי הלכות סוכה פ"ה שכתב לדון שהדין לכם זה רק הלכה בקיום של הגברא אבל לא בחפצא של הציצית ובזה אין חסירון של תולמ"ה

ועיין מש"ז סימן י"ח סק"א בסופו שכתב לדון בעשה ציצית בלילה האם יש חסרון של תולמ"ה ובזה כתב שודאי שאין חסרון כמו בעושה סוכה קודם סוכות שמחוסר זמן זה לא כמחוסר מעשה אמנם דן בעושה ציצית בבגד לילה לשיטת הרא"ש שביום זה גם פטור אחרי זה יחדו לכסות יום האם יש בזה חסרון של תולמ"ה וכתב לדון שכיון שזה לא מחוסר מעשה לעשותו בר חיובא אין בזה חסרון של תולמ"ה וזה על דרך סברא הנ"ל שיש סוגי פסולים שזה נחשב עשיה בכשרות

והנה בעיקר הנידון של בגד לילה עיין סוגיא דכסות לילה שהבאינו כמה מקומות דמשמע שגם לרא"ש חזינן שיסוד הדין שלבישת לילה זה לבישת פטור ולכן הבגד פטור כי הוא עומד ללבישת לילה וכן בגד יום חייב כי תמיד זה נחשב כלבישת יום ולכן זה נחשב מ"ע שהז"ג ולכן הלילה נחשב הפסק לגבי ברכה ולפ"ז יתכן שזה נחשב שהדבר בר חיובא ורק שהלבישה לא מחיב וזה כמו סוכה קודם סוכות אמנם עדין נפק"מ בבגד המיוחד למת שפטור גם לרמב"ם כמבואר בב"י אבל להכרעת המג"א שאין כזה פטור אלא לרא"ש א"כ זה תלוי בגדר הפטור של דבר שעומד לשימוש של פטור וכנ"ל וצ"ע בזה

#### י"א אלול תש"פ

# סימן כ"ד

# ביאור סוגיא דהטיל למוטלת

### ביסוד החסרון דהטיל למוטלת

א] מנחות מ: אמר רב סחורה אמר רב הונא הטיל לבעלת שלש והשלימה לד' פסולה משום תעשה ולא מן העשוי ועיין רש"י שהחידוש שגם במקום שהחסרון שזה לא לצורך בכל אופן הוי תולמ"ה ועיין שטמ"ק דזה ודאי שאם העשיה של החפצא של המצוה הוא שלא בכשרות כגון במסכך במחובר או בתלאן ואח"כ חתך ראשי חוטין הוי תולמ"ה והגמ' כאן מחדשת שגם במקום שהחסרון מצד שאין כאן מחיב במצוה יש חסרון של תולמ"ה דהינו שגם כה"ג זה לא נחשב עשיה וממילא אחרי זה כשחל חיוב אין כאן עשיה והגמ' שואלת והאמר רב זירא הטיל למוטלת כשירה דהינו שאם היה ד' כנפות והוא הטיל עוד ד' ציציות שזה יכול להתכשר בשניות ומבואר שאין בהם חסרון של תולמ"ה ורבא אומר השתא בבל תוסיף קאי מעשה לא הוי ור"פ אומר ממאי דגברא לאוסופי קא מתכוין דילמא לבטולי קא מכוין ובל תוסיף ליכא מעשה איכא עכ"ד הגמ' ונאמרו כמה שיטות בביאור הגמ' ברבותינו הראשונים ונבאר הדברים בס"ד

והנה מבואר מקושית הגמ' שבעשית הציצית הנוספת חשיב עשיה בפסול דהינו שלא יכול לקיים בה מצות ציצית במצב זה ובפשוטו הוא מצד איסור בל תוסיף וצ"ב אפילו דעובר בזה איסור בל תוסיף אבל יוצא המצוה באחד ואחד מהם הוא תוספת וא"כ לכאורא לגבי הראשון ודאי יכול לקים בו המצוה רק שעובר בבל תוסיף שיש כאן עוד ציצית ולכאורא מסברא א"כ גם יכול לקים המצוה בשני והראשון הוא תוספת וכגון שיכוין לצאת בשני וא"כ מה שייך כאן תעשה ולא מן העשוי הרי הדבר מצד עצמו ראוי לקיום מצות ציצית ובפשוטו מה שבפועל לא יכול לקים בזה המצוה מצד שעובר איסור אין בזה חסרון בעשיה [ועיין בגליון רעק"א ס"י סק"ה שהביא מהגנת ורדים שאם היה חוט פשתן בבגד הוי תולמ"ה לראשונים שיש חסרון שלא בגופו והגרעק"א תמה שכאן ג בזמן האיסור מקים המצוה רק שיש כאן איסור ומה שייך כאן תולמ"ה ועיין אמרי בינה סימן ב' ובמ"ב י"א סקמ"ג]

ובפשוטו מבואר שכיון שיש כאן מציאות של תוספת ממילא לא יכול לקים מצות ציצית בצורה זו שיש כאן שני ציציות ולכן הגמ' דנה דהוי תולמ"ה ועיין ביאור הגר"א סקי"א שכתב שמכל נידון הגמ' מבואר שכל זמן שהוא לא חתך הציצית הכל פסול דהינו שלא יכול לקים מצות ציצית בבגד זה אמנם עיין תוס' ל"ח. שכתבו שגם אם מכוין לשם ציצית והוא עובר איסור בכל אופן הוא מקים המצוה ולפ"ז צ"ע נידון הגמ' וצ"ל שמתיחסים שהציצית השניה היא התוספת וממילא בה עצמה אין אפשרות לקים מצות ציצית ולכן הגמ' דנה שזה תולמ"ה ובאמת אם יכוין לקיים המצוה בשני אם מצות צריכות כונה זה לא יועיל והוא לא יצא כלל מצות ציצית

אמנם מבואר ברמב"ם וכן ברש"י מ"א. בד"ה חדא וכן הוא פשטות הרא"ש וכן נקטו הפוסקים להלכה שכל שלא פסק אחד מהציציות לא מקים מצות ציצית כלל והביאור כנ"ל שכיון שיש כאן בל תוסיף לכן לא מקים המצוה כלל והנה עיין סנהדרין פ"ח: שהגמ' אומרת שזקן ממרא זה רק דבר שעיקרו מדברי תורה ופירושו מדברי סופרים ויש בו כדי להוסיף ואם הוסיף גורע דהינו שבתחילה זה היה כשר ועל ידי התוספת זה נפסל והגמ' אומרת שזה לא משכחת ליה אלא בתפילין והגמ' שואלת הרי משכח"ל בציצית שהוסיף חוט [יש שביארו במינו ויש שביארו רק שלא במינו] ומתרצת שממ"נ אם קשר עליון דאוריתא א"כ גרוע ועומד דהינו שמראש עשה הציצית בפסול ואם קשר עליון לאו דאוריתא א"כ האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי ודעת תוס' בסנהדרין שהכונה שממילא לא עובר בבל תוסיף ודעת תוס' בסוכה ל: שעובר בבל תוסיף אבל כיון שכל אחד עומד לעצמו זה לא פוסל וצ"ע א"כ למה כאן זה פוסל הרי האי לחודיה קאי דכל אחד עומד לעצמו ועיין עולת שלמה שתמה על תוס' ל"ח. שנסתפקו בזה בתחילתם הרי מפורש בגמ' שזה לא סיבה לפסול וכבר הקשה כן הראב"ד בהשגות פ"א מציצית הט"ו והנה עיין מאירי שם שלמד שכונת הגמ' שזה רק סברא לגבי זקן ממרא שכה"ג הוא לא חייב אמנם רוב הראשונים למדו שזה סברא או שלא עובר איסור או שזה לא פוסל וכנ"ל ולפ"ז צ"ע כנ"ל והנה מבואר בגמ' בעירובין צ"ה: שמניח שני תפילין עובר בבל תוסיף וצ"ע למה לא נימא האי לחודיה קאי ועיין רשב"א שכתב שיש הבדל אם מוסיף מין אחר או אותו מין ולכאורא החילוק שבמין אחר הכונה שבא להוסיף על החפצא של המצוה בזה דבר שעומד לעצמו אין כאן הוספה משא"כ באותו מין תוספת מצד הגברא שמקיים המצוה פעמיים ובזה יש תמיד בל תוסיף דהיינו שיש שני סוגי ב"ת יש מקום שעושה את אותו דבר בצורה שונה ויש מקום שההוספה בזה שעושה הדבר בצורה כפולה

וממלא יתכן שגם כאן שזה אותו גדיל זה כמו שני תפילין שלא אומרים האי לחודיה קאי והנה דעת הרמב"ם פ"ז מלולב שאם לוקח שני לולבים עובר על ב"ת ולא קים המצוה וביאר המ"מ שאין בזה האי לחודיה קאי כיון שזה במינו וכמו שני תפילין אמנם עיין כס"מ שהרמב"ם חזר בו והכשיר ולפ"ז עיין ארצות החיים סקכ"ו שתמה למה כאן זה אחרת אמנם בפשוטו יתכן שזה מחמת ששם התורה לא הקפידה על השיעור אלא אמרה השיעור הפחות כמבואר בריטב"א שם אמנם משמעות הכס"מ שחזר בו מצד שהאי לחודה קאי אמנם יתכן דשם לא מדובר שלוקח ד' מינים כפול ובזה זה מתפרש רק כתוספת בחפצא משא"כ כשיקח הכל כפול זה כמו שני תפילין ויתכן שלכן כאן זה גרע אמנם יתכן עוד ששם שכל התוספת זה במעשה של הגברא ולכן דנים כל אחד כעשיה נפרדת וממילא אין אחד סיבה לפסול את השני אבל כאן בציצית יתכן שאין זה סתם קיום דין מצד הגברא אלא שזה מדיני הבגד שבלבישת יהיה בו ציצית ויתכן שבזה לא שייך לומר האי לחודיה קאי וכן ביאר בעמק ברכה סימן ו' ובאמת לפ"ז יתכן שבשני תפילין אפילו שיש ב"ת אבל מקים מצוה וכמבואר כאן בקרן אורה דשם ההוספה הוא מצד הגברא וממילא ביחס לכל אחד אין בו סיבת פסול ורק כאן שזה מדיני הבגד וביחס לדין הבגד זה שלא כדינו שיש בו הוספה על המצוה ודו"ק [והנה בחידושי הגר"ח סטענצל בדין הטיל למוטלת ביאר שסיבת הפסול מצד שכיון שכל אחד יש לו שם תוספת ביחס לשני לכן הוא פסול דהינו שהשם תוספת שיש לו הוא הפסול ולא מה שיש כאן על מצוה זו תוספת אמנם לנ"ל אין זה סיבת הפסול אלא שכיון שיש כאן תוספת על המצוה זה שינוי בצורה המצוה מה שיש עליה תוספת וכדלקמן סק"ג מהחזו"א ס"ב סק"ח רק שיתכן שרק בדבר שהוא מתיקון הבגד זה משנה את צורת המצוה ולא בדבר שזה עשיה על הגברא ודו"ק בזה והנה העולה מהנ"ל שיש לבאר את הפסול של הטיל למוטלת בשני אפשריות או שזה מדין שני תפילין וזה מצד הגברא או שזה כמו חמשה חוטים וומה שזה בגד אחד זה מגדיר שינוי מצורת המצוה ועיין לקמן סק"ד]

### בביאור שיטת רש"י בסוגין

ב] והנה בביאור דברי רבא עיין רש"י ובתוס' וכן הוא ברא"ש שכיון שבזמן שעושה את הציצית זה בל תוסיף זה לא נחשב מעשה וממילא העשיה זה בזמן שקוצץ את הציציות הראשונים ועיין תוס' שהקשו שהרי קי"ל סוכה י"א: שלא אומרים קציצתן זהו עשיתן וצ"ב החילוק בין הסוגיות והנה בביאור סוגין מבואר ברש"י שלשה חידושים א. שעשיה במצב שזה בל תוסיף זה לא נחשב עשיה ב. שמה שחותך הציציות האחרות ועל ידי זה מכשיר את הציצית זה נחשב מעשה אפילו שזה לא מעשה בגוף הדבר ג. מבואר בלשון הגמ' וכן ברש"י שכל מה שעוזר הקציצה זה רק מצד שלא היה תחילת עשיה קודם אבל אם היה תחילת עשיה קודם זה לא היה מועיל והנה בביאור החיסרון של מחובר נחלקו הראשונים דעת רש"י שזה גזה"כ על מחובר שדעת הריטב"א כי זה נחשב שזה לא עשוי לצל והנה לכאורא לדעת רש"י החילוק בין הסוגיות ברור דשם יש לזה שם עשיה רק שיש פסול מסוים שהסכך מחובר ואין זה דומה לסוגין דאין לזה שם עשיה כלל לפני זה [וכן ביאר בארצות החיים בא"י סוף סק"ד] אמנם לדעת הריטב"א צ"ב החילוק עוד צ"ב דמשמעות הדברים שלשמואל לא מועיל הקציצה מצד שזה מעשה הכשר זה לא נחשב מעשה ולא מחמת שכבר חל שם עשיה וצ"ב למה בסוגין זה אחרת וביותר קשה דגם לרב כל מה שמצאנו זה במקום שההכשר הוא בגוף הדבר הפסול אבל כל שעושה עשיה במקום אחר וממילא זה נכשר זה לא מועיל וכמבואר ברש"י סוכה י"א. שלכן חוטט בגדיש זה לא טוב כיון שהעשיה היא לא בגוף הסכך ואולי כאן זה עשיה בגוף הציצית [וכבר תמהו כן בק"א ובשפ"א]

והנה מבואר בסוגין שיש חידוש מיוחד בדין של תולמ"ה בבגד שיש בו ג' קרנות דשם אין חסרון בחפצא של הציצית אלא שהבגד לא חייב [עיין סק"א] והגמ' שואלת שא"כ גם בהטיל למוטלת ומבואר דגם שם אין זה החסרון הרגיל שהחפצא הוא שלא כדינו אלא זה נחשב שיש משהו צדדי שמונע ממנו מלהיות כשר ויש לדון האם נתחדש שזה אותו חיסרון או שכאן באמת זה סוג חסרון אחר ועיין ארצות החיים בא"י סק"ד בסופו שדן שגם אם עשה את הציציות השניות שלא כדין כגון שלא חתך ראשי החוטין וחתכן קודם שקצץ את הראשונות הם יהיו כשרות כיון שהגמ' אומרת שזה נחשב עשיה אמנם עיין חזו"א סימן ב' סק"ה במוסגר שכתב שזה ודאי שבעשה קוף השניות לא יועיל דרק כלפי החיסרון המחודש דסוגין שיש כאן עשיה כדינה רק מחמת חסרון חיוב הוי תולמ"ה חידשה הגמ' שהכשרת הדבר חשיב מעשה אבל עד כמה שיהיה חיסרון שזה לא עשיה כלל בזה ודאי שמה שעושה הכשרה מהצד זה לא יעזור ודוגמא לדבר מבואר בחלק מהראשונים דבעושה סוכה מתחת לגג שיש בזה חסרון של תולמ"ה אבל בזה הסרת הגג חשיב מעשה

ועיין ב"י דמבואר בדבריו דללשון הראשון ברש"י אם קצץ קודם שעשה את הרביעי שבזה הגמ' לא שאלה שזה תולמ"ה דהינו שהעשיה של הרביעי מגדירה שעשה את הכל בהכשר וצ"ע דבפסק ראשי הציציות ודאי שלא יועיל שיחתוך לפני שעשה את הציצית הרביעית אמנם לנ"ל א"ש שרק כאן שזה נחשב שאין פסול בגוף הדבר אלא זה רק חסרון צדדי בזה מועיל מה שמכשיר הציצית דרך עשיה של הרביעי אבל במקום שאין בזה עשיה כלל בזה ודאי לא עוזר מעשה כזה ואפילו לרב [והנה בפשוטו מבואר מדברי הב"י הנ"ל והמהר"י אבוהב שד' ציציות זה לא רק שהם מעכבים אלא זה קיום אחד וכג' הדסים וכצד התרוה"ד ס"ט ס"ד שאי אפשר לעשות גדיל אחד מצמר וגדיל אחד ממינו ודו"ק]

והנה מבואר בגמ' שתכלת אין בו משום כלאים ואפילו בטלית פטורה והגמ' מבארת שהכונה הטיל למוטלת והנה פשטות הכונה שגם כשיש כאן את שני הציציות בכל אופן אין כאן איסור כלאיים וכן הוא ברש"י בסוגין ובשטמ"ק ובתוס' בחולין ק"י: ועיין חזו"א סקי"ז שביאר שכיון שהבגד בין כה כלאיים לכן אין בזה תוספת איסור אמנם כל האחרונים נקטו שכל שזה כלאים מסיבה אחרת אין בזה ההיתר של כלאיים בציצית ועיין עונג יו"ט סימן א' שדיק מרש"י בסוגין שכתב שטעם היתר כיון שיכול לצאת בכל אחד ומבואר שללא זה יש כאן ודאי איסור כלאיים וכן ביאר בשטמ"ק וכן ביאר בשאג"א סימן ל' בד"ה ונ"ל דהינו שיסוד ההיתר של כלאים בציצית זה לא הקיום מצוה בפועל אלא שחל היתר בחפצא כיון שזה ציצית [עיין סימן י"ז שהארכנו בזה] והנה צ"ב למה דמבואר בראשונים שכל זמן ששני הציציות קימות אין כאן ציצית כשירה א"כ למה שלא יהיה כאן איסור כלאיים וכן תמה במשכנות יעקב סימן י"ב ובקרן אורה בסוגין אמנם לנ"ל שבאמת חשיב עשית ציצית ורק שיש כאן חסרון צדדי בזה יתכן שנתחדש שכיון שהרי יכול לקים בהם מצות ציצית על ידי שיחתוך אחד מהם זה מספיק סיבה שיחשב שיש כאן חפצא של ציצית וחל בזה ההיתר של כלאיים אמנם כל זה אם נימא כחזו"א שזה נחשב שיש כאן עשיה של ציצית ורק יש כאן חסרון כשרות מחמת משהו מהצד אבל אם זה היה נחשב שאין כאן עשיה כלל בזה ודאי לא שייך לומר שלא יהיה בזה איסור כלאיים

### בביאור סברת ר"פ ובטעם שרבא חולק

ג] ובביאור דעת ר"פ עיין רש"י שביאר שאדם זה לא התכוין להוסיף אלא התכוין לבטל הראשונים ולהשתמש בשניים וכה"ג לא חשיב בל תוסיף וממילא חשיב מעשה וזה צריך לפסול והנה בפשוטו עד כמה שזה לא תוספת ממילא לכאורא אין סיבה שזה לא יחשב מעשה אמנם מבואר ברש"י שאדרבא זה סיבה לפסול וצ"ל שהכונה שזה ודאי שכל שבפועל יש כאן בזמן הלבישה שני ציציות לא מקימים המצוה דזה נחשב שיש כאן תוספת רק שהגמ' דנה שלדון שזה נחשב שמתחילה אין כאן מעשה זה רק אם כונתו להוסיף ולא אם כוונתו להשתמש אם השני רק לאחר שיקצוץ הראשון ועיין ב"י שכתב דבפשוטו היה מקום לומר שגם רבא מודה לר"פ רק שנחלקו בסתמא מה הכוונה אמנם הוכיח מלשון הרא"ש והטור שרבא חולק וס"ל שגם אם כונתו לבטל אבל כיון שלמעשה זה תוספת לא חשיב מעשה וממילא בקציצת הראשונים חשיב מעשה ובפשוטו כיוון שרבא מישב את ר"ז הלכה כמותו וכשמואל שהטיל למוטלת כשירה

אמנם עיין ראב"ד שביאר שכונת ר"פ לחלוק על רבא וס"ל שבאמת כוונתו לבטל הראשונות ממילא כה"ג הוא לא עובר בבל תוסיף וממילא חשיב עשיה עיקר ההטלה של הציציות השניות שרק עד כמה שמטיל את זה בתור תוספת זה לא נחשב עשיה אבל אם מטיל את זה בתור שיקים המצוה בזה לבד וזה לא בתור תוספת זה נחשב עשיה ובפשוטו כן הוא משמעות תוס' שכתבו שאפילו שבזמנו לא בעי כונה כאן שמתכונן לבטל זה עדיף ולכאורא הכונה שלא רוצה את הקיום בראשון זה עדיף ולכאורא כה"ג באמת יצא המצוה אפילו כשהראשון מוטל ודלא כמבואר ברש"י שזה רק כשמוריד הראשון וכן הוא בתוס' ל"ח. שאם מתכוין לבטל זה מותר

והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם יש כאן בל תוסיף עיין ב"ח שכתב שכיון שקי"ל שלעבור בזמנו לא בעי כונה ממילא גם בכונתו לבטל יש כאן בל תוסיף והנה עיין בה"ל סימן ל"ד דהביא דנחלקו הראשונים האם זה רק למ"ד מצות אינם צריכות כונה אבל למ"ד צ"כ לא עובר בבל תוסיף ללא כונה וממילא כאן אין סיבה שיעבור עוד הקשה הפמ"ג סק"ט והמחצית השקל סק"ח שהרי יתכן שכל זה בסתמא אבל במכוין מפורש שלא לשם מצוה יתכן שבזה וודאי לא עובר בבל תוסיף ולכאורא כונתם שכמו שאם מכוין מפורש לא לצאת לא יוצא המצוה לכו"ע ה"ה כאן אין בזה ב"ת אמנם עיין חזו"א סוף סימן כ"ט ובק"ש ח"ב סל"ג שכתבו שמה שלא רוצה לצאת זה סברא שאדם לא מקים מצוה בע"כ אבל זה לא סיבה לב"ת שזה לא מפקיע מזה שם חפצא של מצוה אמנם יתכן עוד שכל זה בשני תפילין או שני לולבים שההוספה מצד המעשה של הגברא אבל בציצית שזה דין בחפצא של הבגד שכל שלובשו צריך ציצית יתכן שבזה ודאי כל שיש שני ציציות גם אם לא מכוין לשם מצוה חשיב בל תוסיף דביחס לדיני הבגד זה מציאות של הוספה וכנ"ל סוף סק"א ועיין לקמן

### בביאור דעת הרמב"ם

ד] כתב הרמב"ם פ"א הט"ו וז"ל הטיל ציצית על ציצית אם נתכוין לבטל את הראשונה מתיר את הראשונה או חותכה וכשרה ואם נתכוין להוסיף אע"פ שחתך אחת משניהם הרי זו פסולה שהרי כשהוסיף פסל הכל וכשהתיר וחתך התוספת נמצא הנשאר נעשה מן העשוי שעשיתו הראשונה פסולה היתה עכ"ל והנה ביארו האחרונים שפסק הלכה כר"פ שאיפה שכונתו לבטל הראשונות עשית הציציות השניות חשיב מעשה ולכן אין כאן חסרון של תולמ"ה ובביאור דעת רבא הכס"מ ביאר שכוונתו לומר שכיון שיש בזה בל תוסיף ממילא חשיב עשיה בכשרות ובפשוטו הדבר צ"ב הרי אדרבא זה יותר סיבה שזה פסול וצ"ל שהכוונה שיסוד האיסור של ב"ת מה שיש כאן עשיה של עוד ציצית וממילא זה נחשב שזה ציצית שיכולה להיות כשירה ולכן זה תוספת וממילא זה סיבה שיחשב עשיה דאם דנים שזה לא עשיה של ציצית א"כ אין כאן ב"ת [דכאן אין ההוספה על הגדיל שזה גם במין אחר אלא שעושה המצוה פעמיים] אמנם הט"ז והגר"א והמשכנות יעקב סימן י"ב ביארו שכונת רבא לחלוק על ר"ז שכאן אפילו אם נחלוק על רב סחורה ונסבור שבהטיל לבעלת שלש זה כשר אבל כאן זה פסול דהרי כאן זה עשיה של ב"ת דהינו שזה לא פסול צדדי אלא זה פסול בעצם הגדיל שהוא גדיל פסול כיון שהוא הוספה

והנה מבואר ברמב"ם שאם התכוין להוסיף חל פסול אפילו אם יחתוך את הציציות הנוספות והקשה רעק"א [בגליון השו"ע סימן י"א על המג"א סק"כ בדפוס מ"י הודפס בגליון ר"מ פרנקל] שהרי מבואר בהרבה מקומות שכל שתחילת עשיתו בכשרות אפילו שחל אחרי זה פסול כל שמסלק הפסול זה חוזר ונכשר וכגון בכיסה הסכך אם סכך פסול א"כ למה כאן זה אחרת עוד צ"ב דהנה במקרה שנתכוין לבטל מדויק ברמב"ם שכל זמן שלא חתך הראשונות זה לא טוב וצ"ע א"כ למה כאן לא יהיה חסרון של תולמ"ה שהרי חזינן שעכשיו זה לא טוב ומה ההבדל אם כונתו לבטל או כונתו להוסיף הרי בשניהם יש ב"ת והנה דנו האחרונים בדין כונתו לבטל אם רוצה לחתוך השניות ולהשתמש עם הראשונות האם זה מועיל והעטרת זקנים והמשכנות יעקב נקטו שזה מועיל אמנם סתימת הרמב"ם שזה לא מועיל וכן נטה המג"א וצ"ב טעם הדבר הרי זה תחילתו בכשרות וכנ"ל והנה השאג"א סימן ל' נקט שנתחדש כאן שיש כזה מושג של ביטול שפוסל את הראשונות וגם אם לא הטיל אחרות חל עליהם פסול אמנם בח' הגר"ח סטענצל ובקרן אורה כתבו שלא יתכן כזה דבר וכי אפשר לבטל ס"ת ובהכרח שזה רק סברא לגבי בל תוסיף וצ"ב כנ"ל שעד כמה שיש ב"ת למה זה לא כמו נתכוין להוסיף וכן צ"ב למה לגבי השני זה נחשב שיש עשיה ולגבי הראשון נפסל עשיתו

אמנם הביאור בזה כמו שביאר בשו"ת נאות דשא סימן ס"ג בסופו [לבעל הלבושי שרד] וכן הוא בחזו"א ס"ב סק"ח דבדין תחילתו בכשרות מצאנו רק בדבר שזה לא פסולו בגופו אבל בדבר שזה פסולו בגופו בזה הוא וודאי פסול ועיין מג"א סימן כ"ג דהב"י הביא שיש שהיו קושרים שני הציציות אחד לשני בבואם לבית הקברות ותמה הב"י שזה לא מועיל ואם זה באמת מפקיע מזה שם ציצית א"כ לא עוזר מה שפותחים את זה אחרי זה דהרי זה תולמ"ה והקשה הלבוש הרי זה תחילתו בכשרות וכמו שמועיל להסיר את הגג וכתב המג"א לישב שכאן שזה פסולו בגופו זה לא מועיל וכן עיין בבה"ל סוף סימן י"ב שהביא מרעק"א והפמ"ג שאם נפסק הענף לא יועיל שיפתח הגדיל וזה יתכשר מצד שזה תחילתו בכשרות קודם שעשה גדיל גדול מצד שזה פסולו בגופו שאין כאן חפצא של ציצית והביאור בזה שלא מועיל תחילתו בכשרות אלא כשהפסול הוא מחמת דבר חיצוני שבזה כל שמורידים הפסול ממילא זה חוזר להכשרו אבל כל שהדבר בעצמו נפסל ממילא עכשיו זה עשיה חדשה ויש בזה חסרון של תולמ"ה

והנה יש לחקור בסוגין דיש ב"ת בהטיל למוטלת האם חשיב פסולו בגופו או שזה כפסול חצוני ולכאורא זה תלוי ביסוד הפסול דאם יסוד הפסול כמו שני לולבין לכאורא שם זה פסול בגופו דהחסרון מצד הגברא שהוסיף על המצוה אבל יש לדון שכאן הנידון ביחס לכנף שזה שינוי מצורת המצוה שצריך כנף אחד והטיל שתים וזה כמו חמש חוטים וכנ"ל סק"א בסופו ולפ"ז ביארו הנ"ל שס"ל לרמב"ם שכל שכונתו להוסיף זה לא סתם חסרון של איסור ב"ת אלא זה נחשב שינוי צורה במצות ציצית שיש בכנף שני ציציות והוי כפסולו בגופו ולכן לא שיך בזה הדין של תחילתו בכשרות משא"כ מי שכונתו לבטל בזה כיון שאין דעתו שבבגד יהיו שני ציציות אלא דעתו להשתמש אם השני ללא הראשון בזה לא דנים שיש כאן שינוי צורה אלא כל אחד הוא לעצמו אמנם עדין לפני שחתך כיון שיש כאן שני ציציות הוי ב"ת אבל חשיב עשיתו בכשרות דהינו שכה"ג החסרון כמו שני לולבים שזה חסרון מצד הגברא ולא מצד שינוי צורת המצוה ויתכן שבאמת מקים המצהו רק שעובר על ב"ת [ויתכן לבאר על דרך הגר"ח שכיון שיש לזה שם תוספת זה החלות פסול אבל זה נחשב פסול חיצוני] ולגבי הציצית הראשונה דעת העט"ז שגם בה לא חל פסולו בגופו וממילא אם יחתוך את הציצות השניות הם יוכשרו ובדעת שאר אחרונים יש לבאר שביחס לראשונות כיון שדעתו להשתמש אם השניות ממילא עד כמה שהם קימות זה נחשב שביחס אליהם יש כאן שינוי צורה ולכן לא עוזר כלפם אפילו שתחילתם בכשרות כמו בכונתו להוסיף

והנה דעת הרא"ש שגם בכונתו להוסיף מועיל לחתוך הראשונות והשניות כשרות ודעת המג"א והגר"א שה"ה שמועיל לחתוך השניות והראשונות כשרות אמנם דעת הט"ז שלא מועיל לחתוך השניות להכשיר הראשונות וכן הוא פשטות לשון הרמ"א ועיין לבושי שרד שכתב דסברת הט"ז שרק ביחס לשניות שייך לומר שאין כאן עשיה כין שהם מגיעים בתור תוספת אבל ביחס לראשונות כיון שהם נעשו בהכשר ממילא ברגע שחל עליהם פסול לא מועיל על ידי שחותך השניות להכשיר הראשונות ובדעת המג"א כתב שס"ל שכיון שזה תחילתו בכשרות ממילא זה חוזר ונכשר וצ"ב דעת הט"ז הרי ודאי שמועיל תחילתו בכשרות בדבר שהוא לא פסולו בגופו ועיין שו"ת נאות דשא סוף סימן ס"ג שכתב דס"ל שבאמת ביחס לראשונות זה נחשב פסולו בגופו ולכן לא מועיל מדין תחילתו בכשרות ובדעת המג"א ביאר שכיון דמבואר שהשניות לא נחשב שזה עשיתו בפסול ממילא לא שייך לדון שביחס לראשון זה פסולו בגופו ובזה ביאר מה דצ"ב למה לדעת הרמב"ם הראשונות לא טובות ולדעת הרא"ש הם טובות דלדעת הרמב"ם שהשניות נחשב עשיתם בכשרות ממילא הראשונות זה נחשב פסולו בגופו משא"כ לדעת הרא"ש שהשניות זה לא נחשב שיש כאן עשיה בכשרות ורק בקציצת הראשונות הם נכשרות ממילא לא שייך לדון שהראשונות עשיתם בפסול

והנה מבואר בגמ' שתכלת אין בה משום כלאיים ואפילו בטלית פטורה והגמ' מבארת שהכונה הטיל למוטלת ובפשוטו הכונה שגם במצב זה שיש את שניהם לא עובר איסור כלאיים והנה לדעת הרמב"ם בהכרח מדובר במקרה שלא התכוין להוסיף אלא התכוין לבטל דהרי אם התכוין להוסיף שניהם פסולים והנה לשיטות שגם הראשונות יכולות לחזור להכשרם א"ש כמו לרש"י שכיון שכל אחד יכול לצאת בו יש לו שם ציצית אבל אם נימא שהראשונה פסולה בכל מקרה א"כ צ"ב למה שלא יהיה בזה איסור כלאיים ועיין שאג"א סימן ל' ובחזו"א שבהכרח צריך לבאר שמדובר שחתכו הראשונות ולפ"ז אין כאן חידוש בהלכות כלאיים אלא חידוש שהציציות השניות כשרות וצ"ע

### בדין חמש כנפות ובדין הוסיף חוט ובדין שזירה שנתפרקה

ה] השו"ע סימן י' ס"א פסק דטלית בת חמש כנפות חייבת רק ארבע ציציות ועיין מג"א סק"ב שאם הטיל בחמש כנפות עובר בבל תוסיף וכתב שעוזר לחתוך הנוסף כמו בס"ו דהינו בהטיל למוטלת ובפשוטו כונתו שכיון שהכריע שם כרא"ש שגם בנתכוין להוסיף מועיל לחתוך וכן שמועיל לחתוך בין את הראשונות ובין את השניות ה"ה כאן ועיין ט"ז סק"ו שגם כתב שמועיל לחתוך את החמישית וציין לס"ו ועיין לבושי שרד [ובחמד משה] שתמה הרי הוא נקט שאת הראשונות אין להכשיר בין לרא"ש בין לרמב"ם א"כ למה כאן זה אחרת וע"ש שכתב שיש מקום לדון שדוקא שם שהטיל את הציצית הנוספת על אותו כנף הראשון בזה אין להכשיר את הראשנות אבל כאן שזה בכנף אחר זה אחרת וכן כתב סברא זו בא"א שיתכן שלכן גם הרמב"ם מודה אמנם עיין ל"ש שתמה שהט"ז למד מסעיף ו' והרי שם מבואר אחרת אמנם למה שנתבאר לעיל יש מקום לבאר שהכונה שכאן שזה בכנף אחר אין לראות את זה כשינוי צורה וממילא בזה ודאי יעזור שזה יחזור להכשרו הראשון דהינו שכאן זה דומה בכונתו לבטל שאפילו שזה ב"ת אבל לא חל פסול שאין להכשירו ולכן כאן גם אם ירצה להשתמש בנוספת זה יעזור אפילו לרא"ש שכאן שזה לא מוגדר כתוספת הרא"ש גם מודה לרמב"ם שזה נחשב עשיה בהכשר [והנה הארצות החיים סק"ג נקט שאם צריך דוקא המרוחקות ממילא הנוסף אין זה בל תוסיף אמנם סתימת הפוסקים שיש ב"ת ולא כתבו שזה לא מעכב המרוחקות וכן מבואר בפמ"ג ויתכן שזה רק כאן שאם היה חיוב בחמש כנפות שם זה היה מקום הטלה ולכן זה נחשב תוספת אבל אם יטיל באמצע הבגד שאין זה מקום הטלה כלל בזה ודאי לא הוי ב"ת וכמו להניח מזוזה בצד שמאל ועיין סוגיא דטלית כפולה שהארכנו בזה]

והנה השו"ע סי"א סי"ג פסק שאם הוסיף על מנין החוטים חשיב בל תוסיף וזה פוסל הציצית והבה"ל הביא מהפמ"ג שאם יחתוך החוט הנוסף זה כשר כמו בהטיל למוטלת שקי"ל שמועיל גם לחתוך הנוסף ולהכשיר הראשונות ועיין חזו"א סקט"ז בסופו שכתב שכל מה שמצאנו שמועיל לחתוך ועל ידי זה להכשיר רק אם הדבר מצד עצמו כשר רק יש משהו חיצוני שפסלו אבל כאן שהגדיל עצמו יש בו פסול בזה זה נחשב שאין כאן עשיה כלל וממילא הוי תולמ"ה וכשיטתו לעיל סק"ב ויתכן שדעת הפמ"ג שגם תוספת חוט שזה פוסל אבל זה כדבר חיצוני וזה לא מוגדר שיש כאן שינוי צורה גמור וצ"ע

ועיין פמ"ג שנסתפק אם חתך עד הגדיל האם זה מועיל ועיין חזו"א שתמה הרי אם מתחילה היה מוסיף חוט רק בגדיל זה היה פוסל וא"כ למה עכשיו זה אחרת ובפשוטו דעת הפמ"ג שגם אם היה מוסיף מראש זה היה כשר ולכאורא זה תלוי בראשונים האם יש דין גרדומין ללא ענף שאם אין דין גרדומין חזינן שצורת הציצית בהכרח אם ענף ממילא כאן שזה ללא ענף אין זה הוספה אבל אם בתור גרדומין זה טוב ממילא כאן שזה בתור תוספת על ד' זה נחשב תוספת וצ"ע

והנה השו"ע סימן י"א ס"ב פסק שצריך שזירה בחוטים ומבואר בשו"ע בס"ג שאם השזירה נפתחה דנים כאילו חלק זה נחתך וזה כשר כדין גרדומין ועיין מ"ב שיכוין שהחוט הנוסף מבטלו דאל"כ יש בזה ב"ת [והחזו"א סקט"ז כתב שאם שזירה מעכבת א"כ צריך לבטל את שניהם כי זה חוט פסול וכאן גם העיטור שס"ל שאין ב"ת בתוספת חוטים אבל בחוטים פסולים יש ב"ת] וכתב הבה"ל בשם הפמ"ג שאם זה שזור כמו היום כפול שמונה וזה נחלק לשתים שבזה כל חוט מצד עצמו הוא כשר צריך לבטל חוט אחד דאל"כ יש כאן בל תוסיף וציין לסוגין שאם מבטל לא עובר על ב"ת ודבריו צע"ג הרי נפסק בשו"ע שגם במבטל צריך לחתוך [וזה דלא כתוס והראב"ד עיין לעיל סק"ג] אמנם בפשוטו אם יחתוך החוט הנוסף זה יעזור וכמבואר בסוגין אמנם עיין חזו"א שכתב כשיטתו לעיל שרק במקום שזה פסול חיצוני בזה עוזר לחתוך אבל כאן שזה גדיל שיש בו תוספת בזה חשיב פסולו בגופו ובזה לא מועיל לחזור ולחתוך ואין זה דומה לסוגין והנה הראשונים דנו בנתפרק השזירה ולא הזכירו כלל שיש בעיה של ב"ת ומשמע קצת שכיון שזה נשאר מהחוט הקודם זה לא נחשב כתוספת ובפרט שזה לק מחוט שלמעלה הוא מחובר וזה חוט כשר וצ"ע

### בהא דהגמ' בסנהדרין לא העמידה במטיל למטלת

ו] הגמ' בסנהדרין אומרת שזקן ממרא לא חייב על תוספת אלא דבר שעיקרו מדברי תורה ופירושו מד"ס ויש בו כדי להוסיף ואם הוסיף גורע והגמ' אומרת שזה לא משכחת ליה בציצית כשמוסיף חוט מצד שאם קשר עליו דאוריתא זה גרוע ועומד ואם קשר עליון לאו דאוריתא האי לחודיה קאי והנה מבואר בראשונים שהטיל למוטלת זה פסול כל שלא חתך וצ"ע א"כ למה הגמ' לא העמידה בכה"ג ועיין רעק"א שכתב לדון שכה"ג זה לא פרושו מד"ס אלא שמפורש בתורה שצריך להטיל רק ד' כנפות עוד כתב לדון על פי תוס' בסוכה ל"א: שמדרבנן גם בהאי לחודיה קאי יש איסור וזה פוסל ולפ"ז כל הפסול בסוגין זה רק מדרבנן ולכן הגמ' לא יכלה לומר את זה לגבי זקן ממרא ועיין חידושי הגר"ח שכתב שרק בדבר שאם יוריד התוספת זה יחזור להכשרו זה נחשב מוסיך גורע אבל כאן שאם התכוין להוסיף זה נפסל ממילא זה לא שייך והרי הנידון שהזקן ממרא פסק להוסיף עוד אחד שזה כונתו להוסיף

#### י"ח אלול תש"פ

# סימן כ"ה

# בדין טלית שנקרעה

### סוגית הגמ'

א] גרסינן מנחות מ"א. אמר רחבה אמר ר' יהודה טלית שנקרעה חוץ לשלש יתפור תוך שלש לא יתפור תניא נמי הכי טלית שנקרעה חוץ לשלש יתפור רבי מאיר אומר לא יתפור וחכמים אומרים יתפור ושוין שלא יביא אפילו אמה על אמה ממקום אחר ובה תכלת ותולה בה ושוין שמביא תכלת ממקום אחר ותולה בה ובלבד שלא תהיה מופסקת עכ"ל הגמ' ובגמ' מ: מבארת הטעם שפטרו סדין מציצית שמא יקרע סדינו בתוך ג' ויתפרנו והתורה אמרה תולמ"ה ובביאור סוגיות אלו נאמרו כמה ביאורים בראשונים וכן יש לדון האם שני הסוגיות זה אותו נידון ונבאר השיטות בס"ד

### ביאור שיטת רש"י

א. רש"י ביאר שהחשש בבריתא שישאר מחוט התפירה ויעשה ממנו ציצית וחוטים אלו פסולים ורבנן לא חוששים שיטעה וישתמש אם חוטים אלו למצות ציצית ולפ"ז מה שהגמ' אומרת תנ"ה זה מר"מ ועיין הגהות מיימוני פ"א הי"ח שזה מצד שהלכה כר"מ בגזרותיו והנה רש"י נקט שזה גם הגזירה בדף מ: והנה שם מבואר בגמ' שהחיסרון מצד תולמ"ה וכן ביאר רש"י מ"א. דהינו דבפשוטו מבואר שחוטים שתפורים אם הבגד מתקים בזה הדין חיבור בבגד ורק שיש פסול שזה לא נחשב שהיה עשיה כיון שהעשיה היתה בתור יצירת הבגד [אמנם החזו"א סקי"א בד"ה סתימת דן שהכונה שהוא יתחוב החוט בנקב ע"ש] ועיין תוס' שחלקו שכה"ג יש לפסול מצד חסרון לשמה שזה גם אליבא דרב דס"ל קציציתן זהו עשיתן ובדעת רש"י עיין מלא הרועים שכיון שקי"ל כשמואל הגמ' אמרה הטעם תולמ"ה שזה טעם נכון ובביאור הגר"א סימן ט"ו סק"ה ביאר שהגמ' שם סברא שאין פסול לשמה ע"ש [ועיין בסוגיא דסוכה מה שביארנו בזה] והנה בפשוטו הגמ' מ: שפטרו סדין בציצית זה רק לרבנן דלר"מ הרי אסור לתפור ועיין שטמ"ק אות י"א שתמה שהגמ' שם דלא כהילכתא [וכן הקשה במרדכי סימן תתקמ"ז] ובעיטור [ע"ב ט"ד] באמת הוכיח מסוגין שהלכה כרבנן אמנם עיין תוס' שכתבו שהגזירה גם אליבא דר"מ דחששו שמא הוא לא ידע את ההלכה והוא יתפור ויעבור איסור כלאיים [ועיין ארצות החיים שכתב שאם נימא שלתפור בחוט ממין אחר אין איסור וכדלקמן א"ש שיש חשש שיטעה ויתפור במינו] ועיין תוס' שהקשו שלרב הונא שמותר לעשות הנקב עד ד' א"כ הגזירה צריכה להיות עד ד'

והנה בעיקר הגזירה הנ"ל שלא יתפור תוך ג' לדעת רש"י עיין ב"י שזה לעיכובא [ועמד על זה בחזו"א סקי"ח בד"ה ורש"י] ועיין תרוה"ד שזה אפילו אם נקרע משהו ואפילו לתפור מסביב לנקב ומאידך מצאנו בזה כמה הגבלות שדברים שלא ראוים לקיום ציצית אין את הגזירה א. עיין הגהות מימוני פ"א הי"ח שאם זה מתחת לקשר גודל אין את הגזירה שהרי מקום זה לא ראוי לציצית ב. עיין רא"ש שחידש שכל הגזירה בזמנם שהיו רגילים לתפור אם חוט במין הבגד או בצמר שזה כשר לציצית אבל היום שרגילים לתפור בקנבוס אין בזה את הגזירה דהינו שנקט שלא צריך מנין לבטל הגזירה וכמו שכתב לגבי סדין בציצית וצ"ע דשם לא ברירה ליה סברא זו וכאן פשיטא ליה סברא זו והנה עיין מג"א סק"ו שהסתפק האם במקום שרגילים לתפור בחוט צמר והוא תופר בחוט אחר האם יש את הגזירה והקשה סתירה בלשון השו"ע וכתב לחלק בין דבר שחייב בדאוריתא שבזה גזרו שלא לתפור במין אחר שמא יתפור במינו לבין דבר שחייב מדרבנן אמנם כתב שיתכן שגם בחיוב דאוריתא יעזור אם יתפור במין אחר והנה לשון הגמ' לא יתפור ומשמע שאין צורה לתפור ולא יועיל לקחת חוט שלא ראוי לציצית וצ"ע צדדי הספק בזה ג. עיין תרוה"ד שחידש שאם לוקח חוט צבעוני כיון שהמנהג לעשות את הציצית בצבע לבן ממילא אין חשש שיקח את זה בתור ציצית ועיין חזו"א ס"ג סקי"ט דבפשוטו כיון שיכול מצד הדין לעשות הציציות בחוטים אלו אפילו שלא נהגו זה לא סיבה שזה לא יהיה בכלל גדרי לא פלוג ד. לכאורא לשיטות שצריך חוטין שזורין אם תופר אם חוטים לא שזורין אין סיבה לאסור אמנם בזה יתכן שאם הדרך לתפור בחוטים שזורים זה לא יעזור וכנ"ל לגבי חוט ממין אחר והיום רוב החוטים שזורין כמבואר בחזו"א לענין כלאיים

### ביאור שיטת תוס' הנימוק"י והרא"ש

ב] ב. עיין תוס' מ: שביארו שכונת הבריתא שנקרע חלק מהבגד ויש בו את הציציות ובזה הבריתא אומרת שאם נשאר מחובר ג' אצבעות זה עדין נחשב חלק מהבגד ואפשר לחזור ולתפור ואין בזה חסרון של תולמ"ה ואם נשאר מחובר פחות מג"א בזה לר"מ אסור לתפור דהוי תולמ"ה ולרבנן יתפור ולפ"ז הגזירה של הגמ' מ: זה רק לר"מ שלא מועיל לתפור וצ"ע מה הגמ' אומרת תנ"ה הרי מרבנן חזינן שלא מועיל וכאן הרי זה לא גזירה אלא מעיקר הדין והניומק"י גרס שרבנן אומרים לא יתפור אמנם תוס' גרסו כגירסתינו ועין עיטור שכתב שהתנ"ה זה שחוף לג' יתפור ועיין חזו"א סקי"ח בד"ה ורש"י שדן שלרבנן אפילו אם נקרע לגמרי יכול לתפור אמנם בפשוטו בתוס' מבואר לא כך שהרי הקשו שהגמ' תגיד שהגזירה שמא זה יקרע לגמרי ומבואר שבזה כו"ע מודו עוד כתב סקי"ח בתחילתו שמה שמועיל לתפור לרבנן או אפילו לר"מ יותר מג' אין הכונה שגם קודם התפירה הציצית כשירה אלא הכונה שכה"ג אין חסרון של תולמ"ה שכיון שזה מחובר שיעור חשוב וזה עומד להתחבר כשזה חוזר זה נחשב שחוזר למצב הקודם אמנם הט"ז סק"ד נקט שבמקרים שזה נחשב חיבור ולא נפסל מה שהיה יכול גם להטיל במצב זה ובהכרח שאין בזה חסרון כלל ולא שזה רק סברא מצד שתחילת עשיתו בהכשר והנה עיין תוס' שהקשו שלגבי טומאה מבואר בגמ' בזבחים שבגד שנקרע פקע טומאתו אפילו אם יש חיבור יותר מג"א וכתבו ששם כל הבגד נקרע אבל כאן שרק חתיכה אחת נקראה זה אחרת וצ"ב כוונתם ועיין ארצות החיים ס"ג ובסקל"ב שביאר שההבדל אם הבגד נחלק באמצעו או בכנף שלו ולפ"ז כתב שבגד שנחלק באמצעו כל שאין הרוב קיים כשחוזר ותופרו צריך להתיר ציציותיו ובחזו"א סק"כ חילק בין צורה שבאה להפסיד התורת בגד לבין צורת קריעה של הכנף בלבד וצ"ב וע"ש שכתב שלולי דברי התוס' היה מקום לישב שבאמת גם כאן עכשיו אין לזה הכשר ציצית רק שיש כאן שיער חשוב שזה סיבה שלא יהיה בזה חסרון של תלמ"ה וכנ"ל

ג. אמנם הנימוק"י ביאר שלא ההבדל כמה זה נקרע אלא איזה רוחב יש ברצועה שנקרעה שאם זה יותר מג' שיש לזה תורת כנף כה"ג לכו"ע לא בטל מזה שם ציצית ואפשר לחזור ולתפור ואם זה פחות מג' בזה נחלקו התנאים וקי"ל שלא יתפור כרחבה בשם רב יהודה והנה פשטות הדברים שמדובר שנחתך לגמרי הכנף ובכל אופן מבואר שאם זה יותר מג' אין חסרון של תולמ"ה ומצד שתחילת עשיתו בהכשר וכן ביארו הב"י והמג"א והגר"א ולפ"ז הנימוק"י חולק על תוס' אמנם עיין ט"ז שנקט שמדובר שזה עדין מחובר ג' אצבעות ורק כה"ג נחלקו האם זה איבד שם כנף אבל אם זה נחתך לגמרי בזה אין נידון ובמרדכי כתב שמדובר שנשאר משהו דהינו שנקט שלא צריך ג"א אבל צריך איזה חיבור והנה עד כמה שבסוגין לא נתבאר שיעור חיבור יש מקום לומר שצריך שהרוב יהיה מחובר וכגמ' בזבחים וכקושית התוס' אמנם האחרונים נקטו כולם כשיעור התוס' והדבר צ"ע שאם אין על זה גמ' מהיכי תיתי להמציא כזה שיעור [וכבר העיר בזה המהר"ם בענט בהגהותיו על המרדכי אות תתקמ"ח] והנה עיין שטמ"ק אות י"א ובפסקי הרי"ד והריא"ז שכתבו מפורש שמדובר שזה נתלש לגמרי ובכל אופן זה כשר וכן מבואר בהגהות מימוני מזוזה פ"ו הי"ב שלמד מסוגין לגבי מזוזה שאם עקרו המזוזה מהפתח אם מזוזה והחזירו אותה זה כשר כמו כנף שנקרע וכן הוא סתימת לשון הרמב"ם כמבואר באחרונים ועיין בזה לקמן

ג. עיין רא"ש שכתב בשם רב עמרם וז"ל **חוץ לג' יתפור כיון דאית ביה גע"ג אי"ב תורת בגד תוך לג' לית ביה תורת בגד וכמאן דליתיה דמי ואע"ג דתפרי כמאן דפסיק דמי ולא רמינן ביה ציצית ואי עביד ליה לציצית לא פטר ליה לטלית** עכ"ל ועיין ב"י שביאר בכונתו שאם זה גודל של יותר מגע"ג יש לזה חשיבות בגד וממילא אם תופרו זה נהיה כחלק מהבגד משא"כ אם זה פחות מג' גם אם תופרו אין זה כחלק מהבגד וממילא אי אפשר להטיל בו ציצית ולרבנן בכל מקרה התפירה עוזרת שיהיה אפשר להטיל בו ציצית והנה בפשוטו לפ"ז היה אפשר לומר שלא מדובר כלל על הציציות שהיו קודם שלגבי זה ודאי הוי תולמ"ה רק הנידון האם התפירה עוזרת לגבי לחזור ולתפור שם [וכן כתב ביאור המהר"מ בענט אות מ' על המרדכי אות תתקמ"ח וע"ש שכתב שלפ"ז לגבי הציציות הקודמות כיון שאין מקור מהגמ' א"כ זה כסוגיא דזבחים וכנ"ל ] אמנם עיין ב"י שנקט שזה ודאי מדובר גם במקרה שיש בו ציציות רק שמצד זה אין חסרון ויכול לחזור ולתפור וכל נידון הסוגיא מצד שגם לאחר התפירה זה לא חלק מהבגד

והנה עיין ביאור הגר"א סק"ה ובט"ז שהקשו למה הגמ' אומרת מ: שהחיסרון מצד תולמ"ה הרי גם אם יטיל ציצית במצב זה לא יועיל ועיין חמד משה סק"ט [וכן הוא בהגהות מהר"מ בענט] שכתב שבמקרה שיש בזה ציצית גם לרבנן כל מה שמועיל לתפור רק אם זה לאחר ג' אבל אם זה תוך ג' זה לא מועיל ולפ"ז הגמ' אמרה תולמ"ה לרבנן שזה כל החיסרון ועיין עיטור שביאר שבאמת בגמ' מ: שם הגזירה היא לא שמא יקרע הכל אלא שמא ישאר מחוט התפירה ויעשה אם זה ציצית והגמ' שם כרבנן ובשטמ"ק אות י"א גם העמיד כרבנן אלא שהוקשה לו דאם יש את הגזירה שמא יעשה מחוט התפירה ציצית א"כ למה לרבנן מ"א. אין חסרון זה ובזה חילק בין אם יש ציצית או אין ציצית עוד חילק שיש סדינים שמצוי שנקרע וגזרו ויש שלא מצוי ולא גזרו ע"ש

ועיין ט"ז שתמה שלפ"ז בגד זה אין בו מקום להטיל בו ציצית אמנם עיין גר"ז סי"ב שכתב שזה כמו הגדיל בסימן י"א שהוא לא ראוי להטיל בו ציצית אבל הוא עולה לשיעור קשר גודל ולכאורא אם זה בכלל לא מהבגד א"כ ימנו את הג' אצבעות מאחריו וצ"ב קושית הט"ז, ועיין ט"ז וביאור הגר"א שתמהו עוד שלא יתכן שתפירה לא תועיל הרי לכל דיני התורה זה חיבור גמור ולכן ביארו שכונת הרא"ש שמדובר שנקרע חלק ובזה יותר מג' מועיל לחזור ולתפור וכן מועיל להטיל בכזה מצב ואם זה פחות מג' לא מועיל לחזור ולתפור וכן אי אפשר להטיל במצב זה והנה לכאורא כל זה אם נימא כדעת הט"ז שמדובר שזה ודאי נשאר מחובר ג' אצבעות ורק בזה יש החילוק בין תוך ג' לפחות מג' אבל עד כמה שביותר מג' מדובר אפילו בנקרע הכנף לגמרי א"כ לגבי להטיל עכשיו ודאי שגם שם זה לא יועיל וצ"ע הרא"ש שהעמיד החילוק לגבי להטיל בזמן הקרע ובהכרח שמדבר לאחר שתפר

והנה עיין רבינו ירוחם שלאחר שהביא את הרא"ש ורש"י כתב פירוש אבל אם נקרע ונשתיר כל שהוא כשר עכ"ל ועיין ב"י שדבריו בהכרח לרב עמרם דהרי לרש"י אפילו אם נקרע כל שהוא זה חסרון ולפ"ז מבואר שכל הנידון שזה לא חיבור ולא מועיל לתפור רק אם זה נתלש לגמרי אבל אם מחובר לגמרי בזה אפילו פחות מג"א לכו"ע אפשר לחזור ולתפור והנה עד כמה שדיבר גם אם הציצית על הכנף מבואר שאם זה יותר מג' אפשר תמיד לתפור

### בביאור הכונה שלא יביא אמה ממקום אחר

ג] והנה מבואר בבריתא ושוין שלא יביא אפילו אמה על אמה ממקום אחר ובה תכלת ותולה בה ע"כ והנה יש לדון האם הכונה שיש בזה שיעור ציצית ובכל אופן מבואר שאי אפשר לחבר את זה על בגד אחר או שמדובר באין בזה שיעור ציצית ורק בזה מבואר שאי אפשר לחברו לבגד אחר והנה משמעות הדברים שרק מבגד אחר אי אפשר להביא אבל מאותו בגד אפשר להביא והנה לראשונים שמאותו בגד אפילו אם נחתך לגמרי מועיל לחזור ולתפור א"כ גם אם זה לא שיעור ציצית א"ש הלשון שרק ממקום אחר אסור ובפשוטו לפ"ז מדויק שרק פחות מכשיעור לא יכול לתפור ממקום אחר אבל כשיעור יכול לתפור ממקום אחר אמנם יתכן גם לשיטתם שמדובר שיש בזה שיעור ציצית והתחדש שאי אפשר לתפור לבגד אחר אמנם גם בפחות מכשיעור זה הדין דהרי לשון הבריתא אפילו אמה על אמה ומשמע שגם בפחות זה אותו הלכה שלבגד אחר אי אפשר לתפור ולאותו בגד אפשר לתפור אבל לראשונים שאם אין בזה שיעור ציצית אם זה נקרע לגמרי אי אפשר לחזור ולתפור א"כ בהכרח שכאן מדובר שיש שיעור ציצית ולפ"ז נתחדש שגם כה"ג אי אפשר לחבר לבגד אחר אמנם לאותו בגד אפשר לחבר אמנם עיין מרדכי שכתב וז"ל ודוקא להביא ממקום אחר דודאי הוי ליה תולמ"ה אבל אם הוא נקרע למעלה משלשה ועדין מחובר לבגד מותר לתפור עכ"ל ועיין הגהות מהר"מ בענט וכן הוא בט"ז סק"ד שכתבו שכל שזה נקרע לגמרי זה כמו ממקום אחר דהינו שנקט שאם נקרע לגמרי אי אפשר לחבר והעמיד סוגין באין בו שיעור ציצית וממקום אחר זה כמו בנקרע לגמרי ולפ"ז ביש בו שיעור ציצית אין לנו מקור שאין לחבר שני חתיכות [ובפשוטו כן הוא מוכרח לשיטת תוס' דאם מדובר כאן בשיעור ציצית ורק שנתחדש שבאותו בגד אפשר ובגד אחר אי אפשר מה זה ענין למחלוקתם ומהו הלשון ושוין ובפשוטו משמע שושוין שאם נחתך לגמרי אין לחבר ועיין חזו"א]

ומצאנו בזה באחרונים שלש שיטות א. דעת המג"א [סק"ג כפי שביארוהו פמ"ג לבו"ש ומחצית השקל] שאם אין בזה שיעור בגד אם תופר אם אותו בגד זה מועיל ואם בבגד אחר זה לא מועיל אבל ביש בזה שיעור בגד אין בזה חסרון ב. דעת הט"ז דבין ביש בזה שיעור בגד בין אם אין בזה שיעור בגד לא יכול לתופרו לבגד שיש בו ציצית ג. דעת הרבה אחרונים [עיין שער הציון כ' וכן דעת החזו"א סוף סקכ"א] שבאין בו שיעור ציצית לא מועיל לתפור אפילו באותו בגד אבל אם יש בו שיעור ציצית בזה אם זה באותו בגד הוא יכול לתפור ואם הוא בבגד אחר הוא לא יכול לתפור

והנה עיין פסקי הרי"ד וריו"נ מלוניל [י"ב. מדפי הרי"ף] שכתבו מפורש שאמה על אמה אין בזה שיעור ציצית וכן משמעות הר"מ בהי"ג שהביא הדין של סוגין בתור דוגמא של תולמ"ה ודימה לכנף יותר קטן אמנם השואל ברשב"א סימן רי"ז נקט שיש בזה שיעור ציצית ולכן דן ללמוד מכאן שכל שנחלק הבגד לשתים אפילו שיש בכל אחד שיעור ציצית יש פסול של תולמ"ה ועיין לקמן

### בטעם הדין שלא יביא אמה ממקום אחר

ד] והנה בטעם סוגין שלא יביא אמה על אמה ממקום אחר עיין רש"י וברא"ש שכתבו מצד שיש פסוק על כנפי בגדיהם וזה לא הוטל על בגד זה אמנם עיין נימוק"י עיטור יראים ופסקי הרי"ד וברמב"ם פ"א הי"ג שכתבו שהחסרון מצד תולמ"ה ועיין ב"י שהביא מהמהר"י אבוהב דתמה מה שייך כאן חסרון של תולמ"ה הרי זה נעשה בכשרות והסכים עמו הב"י ועיין חמד משה סק"ה שביאר שנחלקו האם יש סברא של תחילתו בכשרות דרש"י והרא"ש נקטו שכל שנעשה בכשרות אין חסרון של תולמ"ה ולכן אם היה כנף שנעשה בכשרות ותלש בין אם מחברו לבגד הראשון או לבגד אחר אין סיבה שהוא יהיה פסול ולכן צריך להגיע לפסול חדש שעל כנפי בגדיהם וממילא לא יעזור שתחילתו בכשרות כיון שיש הלכה שהעשיה צריכה להיות על כנף הבגד שהוא פוטר לכן אם תופרים לאותו בגד שהיה בתחילה לא שייך החסרון הנ"ל אבל אם על בגד אחר יש החסרון משא"כ הנימוק"י וסיעתו ס"ל שלא עוזר מה שזה היה בכשרות אלא כיון שבאמצע זה נפסל ועכשיו על ידי תפירתו מחזירו שיהיה חפצא של ציצית יש בזה חסרון של תולמ"ה וזה בין אם מחברו לבגד הראשון ובין אם מחברו לבגד אחר

ועיין פמ"ג א"א ג' שהביא מהצאן קדשים דרש"י והנימוק"י נחלקו במה מדובר דהנימוק"י ס"ל שבאמה על אמה אין שיעור ציצית ולכן כתב שיש לפסול מצד תולמ"ה אמנם רש"י והרא"ש נקטו שיש בזה שיעור ציצית וכה"ג אין לפסול מצד תולמ"ה אלא מצד שזה לא נעשה על כנף הבגד וכן הביא רעק"א מהלבוש ועיין פמ"ג שתמה על דבריו שהרי תחילת עשיתו בהכשר עוזר כמבואר בהטיל למוטלת שהראשון כשר ממילא גם אם אין בזה שיעור ציצית לא שייך לפסול מצד תולמ"ה

אמנם בפשוטו יש מקום לומר דנחלקו ביסוד הדין של תחילתו בכשרות דיש מקום לבאר שכל שבעשית הדבר זה נעשה בהכשר ממילא אין בזה חסרון של תולמ"ה אמנם יתכן שזה רק סברא שזה מחזיר לעשיה הקודמת וממילא זה רק סברא כלפי אותו מקום שזה היה בתחילה ולפ"ז יתכן שגם השיטות שזה מצד תולמ"ה מודים שאם יתפור לבגד הראשון בזה אפילו אם אין בזה שיעור זה כשר רק כאן בסוגין מדובר שתופר את זה לבגד אחר ובזה נקטו שאין בזה המעלה של תחילת עשיתו בהכשר והדברים מפורשים במהר"א ששון סימן רל"ב דהנה מבואר בגמ' מנחות ל"ג: שאת המזוזה צריך לקבוע על המשקוף כשזה מחובר במקומו אבל אם קבע את המזוזה על המשקוף ואחרי זה חיברה הוי תולמ"ה ועיין רעק"א סימן רפ"ט שהביא בשם המהר"א ששון לדון בקבע את המזוזה על המשקוף כשזה מחובר במקומו ואחרי זה שברו הכותל ורוצים להחזיר הצוה"פ בכותל החדש במקום אחר ודן האם חשיב תחילת עשיתו בכשרות וכתב שזה המחלוקת הרא"ש והנימוק"י שהרא"ש נקט שגם בזה חשיב תחילת עשיתו בכשרות וצריך להגיע למיעוט מיוחד וממילא במזוזה שאין המיעוט זה מועיל משא"כ לנימוק"י כיון שלא מחבר לאותו מקום בזה אין הדין של תחילת עשיתו בהכשר ע"ש ואחרי זה הביא את השיטות שבנקרע הכנף גם אם מחברו לאותו בגד יש בזה חסרון של תולמ"ה וה"ה כאן גם אם ירצה לקובעו באותו מקום

והנה המג"א כתב שהב"י נקט שהחסרון מצד תולמ"ה אלא שהחילוק בין אם זה אותו בגד או בגד אחר מצד שבבגד אחר יש חסרון של על כנפי בגדיהם וצ"ב כוונתו הרי עד כמה שיש חסרון של על כנפי בגדיהם ממילא מה צריך לדין תולמ"ה אמנם עיין שו"ת מהר"ם מינץ סימן י"ג שכתב שברש"י מוכרח שכונתו לדין תולמ"ה שהרי בהמשך לגבי שיכול להטיל תכלת בבגד אחר כתב שהכונה ששם אין חסרון של תולמ"ה ומבואר שברישא החסרון מצד תולמ"ה וע"ש שביאר שבאמת יסוד החיסרון מצד תולמ"ה אלא שהוקשה לרש"י שהרי באותו בגד מועיל לחזור ולחברו מצד תחילת עשיתו בהכשר וא"כ למה בבגד אחר זה אחרת ועל זה הביא רש"י הדרשא שעל כנפי בגדיהם ואין כונתו לדרשא חדשה אלא שיסוד החיסרון שהעשיה לא היתה על הבגד וממילא אם זה אותו בגד אין חסרון ועיין פמ"ג ומחצית השקל שביארו שזה גם כונת המג"א ולפ"ז גם במזוזה כל שמניחו במקום אחר זה בכלל תולמ"ה וכן נקט רעק"א סימן רפ"ט אמנם בלבושי שרד משמע שנקט שבאמת כיון שיש סברא של תחילת עשית בכשרות זה גם סברא על בגד אחר ורק כאן כיון שיש דרשא על כנפי בגדיהם ממילא לא חשיב עשיה אלא ביחס לבגד הראשון שזה היה אלא שא"כ קשה שגם ביש בו שיעור זה יהיה חסרון וביאר בזה שכמו שאם תופר בגד ללא ציצית אין חסרון ממילא גם כשיש לו ציציות זה לא חסרון ולדבריו יתכן שבמזזוה שאין את הדרשא גם אם יחזיר על מקום אחר זה יהיה בכלל הדין של תחילת עשיתו בהכשר וכן נקט בשו"ת שואל ומשיב תילתאה ח"ב סמן קס"ו [אמנם כתב סברות אחרות למה ציצית זה אחרת]

### בביאור שו"ת הרשב"א ובסברא לחלק בדין תחילת בכשרות בין יש בזה שיעור טלית לאין בזה שיעור טלית

ה] והנה עיין שו"ת הרשב"א ח"א סימן רי"ז הובא בב"י דהשואל דן שאם היה בגד שיש בו ד' ציציות ונחלק באמצעו שלא יועיל להטיל ציצית בשני הכנפות הנותרים אלא יצטרך להתירו ובפשוטו כונתו שהרי מבואר בגמ' שלא מועיל לחבר בגד אם שני ציציות אפילו שיש בו חיוב ציצית לבגד אחר והביאור שכיון שיש בבגד כנפות חדשים לכן לא מועיל ההטלה הקודמת וא"כ גם בכזה מקרה זה לא טוב וענה הרשב"א שאין החסרון שיש כאן כנפות חדשים אלא כל החסרון שיש כאן עוד בגד וביחס לזה לא היה ההטלה של הציציות הראשונות אבל כל שנחלק הבגד שהציציות הראשונות היו לבגד זה אין חסרון מה שיש כאן עוד שתי כנפות והוכיח דבר זה מהבריתא שרק אם מביא תכלת ממקום אחר זה חיסרון ועיין ביאור הגר"א סק"ד שביאר הראיה מהא דאסור לתלות בגד אחר אם ציצית ומשמע שבלי ציצית אין חסרון אפילו שיש כאן כנף חדש וכן מהדין של טלית שנקרע דמשמע שכל הנידון להחזיר הכנף אבל לא שיפסלו הציציות הישנות שנמצאות בשאר הבגד

והנה משמע שהרשב"א הסכים שסוגין מדובר שיש שיעור ציצית בכנף שיש בו אמה ובכל אופן יש חסרון דהינו כדעת הט"ז שגם ביש בו שיעור יש את חסרון סוגין ודלא כדעת המג"א והנה מסברא היה מקום לומר שגם אם יחבר בגד ללא ציציות זה לא יועיל כיון שביחס לחלק החדש ההטלה הראשונה לא היתה וכן הסתפק בזה בשו"ת מהר"ם מינץ סוף סימן י"ג אמנם הט"ז ושאר אחרונים נקטו שכה"ג אין חסרון שדנים את החלק הנוסף כהוספה על הבגד הקודם וזה לא נחשב כבגד אחר ורק אם יהיה בו כבר שתי ציציות זה לא מועיל וכן מדויק בגמ' שרק אמה שיש בה ציציות לא יכול להטיל ולכאורא הביאור שכל מה שאין חסרון במה שמוסיף בד שדנים שזה כתוספת על הבגד הקודם אבל עד כמה שיש שם ציציות א"כ כל מה שמועיל בתור שזה בגד לעצמו וא"כ ביחס אליו אין ציציות

והנה עיין בד"מ ס"י שנקט שאפילו שלא מועיל לצרף בגד שיש בו שיעור לבגד אחר וכדעת הט"ז אבל אם זה היה בגד אחר שנתלש כה"ג זה מועיל לחזור ולחברם והנה יתכן שזה מצד שנקט שגם כנף שאין בו שיעור עוזר הסברא שתחילתו בכשרות אמנם עיין שער הציון שהביא חבל אחרונים וכן הוא בחזו"א שאפילו שנקט להחמיר שאם נתלש כנף ואין בו שיעור ציצית שלא מועיל לחברו וכן נקט שאין לחבר שני חצאי בגדים שיש בכל אחד שיעור טלית בכל אופן נקט שבגד שנחלק באמצעו ויש בכל חלק שיעור ציצית שאפשר לחזור ולחברו וצ"ב הסברא שאם אין מושג שחוזר להכשרו הראשון ממילא כאן אפילו שלא פקע מזה שם ציצית אבל הדין ציצית ביחס החלק האחר פקע מזה ולכאורא הביאור שבאמת אם תופרים לאותו בגד זה מחזיר העשיה הקודמת אמנם במקום שבזמן שזה לא היה מחובר לא היה בזה חיוב ציצית א"כ פקע מזה שם ציצית ממילא עכשיו חשיב שעל ידי התפירה הוא מחיל על זה שם ציצית ויש בזה חסרון של תולמ"ה משא"כ אם יש בכל אחד שיעור בגד א"כ לא פקע מזה שם ציצית רק שעדין יש הלכה שהעשיה צריכה להיות על הבגד וביחס לדין זה יש המושג חזר להכשרו הראשון שזה נחשב אותו בגד ודו"ק בזה, ובדעת הט"ז יתבאר אי"ה שיעור הבא

#### י"ט אלול תש"פ

# סימן כ"ו

# בדין תחילת עשיתו בכשרות לגבי תולמ"ה

### סיכום השיטות בדין תחילת עשיתו בהכשר בסוגין

א] מבואר בסגין דאיכא פסול של תעשה ולא מן העשוי ולכן בהטיל ציצית בבגד בין ג' קרנות כיון שהוא לא חייב בציצית חשיב עשיתו בפסול וכן אם הטיל ציצית בבגד שאין בו שיעור של ראשו ורובו של קטן הוי עשיה בפסול וכן מבואר בגמ' שאם סיכך במחובר ואחרי זה חתך הסכך הוי תולמ"ה וכן אם הטיל החוטים כשהם חוט אחר ואחר עשית הגדיל פסק ראשי החוטים חשיב עשיה בפסול ועיין סוגיא לעיל דהבאינו דנחלקו המג"א והט"ז בעשה ציצית בכשרות ונתלש הכנף אם הציצית ויש בו שיעור כנף האם עוזר לחזור ולחברו דדעת המג"א שזה מועיל ודעת הט"ז שזה לא מועיל וע"ש דהבאינו דבשטמ"ק וברי"ד וריא"ז מפורש שנקטו כמג"א שגם כנף שאין בו שיעור ציצית שנפסק לגמרי מועיל לחברו וכן הוא פשטות הרמב"ם וכן מוכח בהגהות מימוני פ"ו ממזוזה הי"ב שלמד מסוגין שאם יש פתח שיש בו שני צוה"פ וכשיש משאות גדולות מורידים את המזוזה האמצעית וחוזרים וקובעים המזוזה וכתב שלא צריך כל פעם להוריד המזוזה ממזוזת הפתח כיון שתחילת עשיתו בהכשר ולמד מסוגין מהדין של כנף שנקרע אמנם בתוס' מבואר שכל שנקרע לגמרי יש חסרון של תולמ"ה וכן הוא פשטות המרדכי שנקט שרק אם נשאר משהו מועיל לחזור ולתפור

וביאור סברת המג"א שכיון שתחילת עשיתו בפסול אין בזה חסרון של תולמ"ה דהינו שהרי כשהטיל הציצית זה היה בבגד שיש בו שיעור א"כ אפילו שאחרי זה הציצית עמדה על כנף שהוא לא בר חיובא אבל כל שחוזר ותופרו כיון שתחילת עשיתו בכשרות לכן זה מועיל ועיין לעיל דהחמד משה נקט שכל שהעשיה של החפצא היה בהכשר ממילא חשיב עשיה בכשרות ולא איכפת לן איך זה מגיע לבגד אמנם בפשוטו זה רק סברא שעד כמה שזה חוזר למצב הקודם דנים שזה מחזיר את העשיה הקודמת אבל עצם זה שנעשה בכשרות אם עכשיו זה לא משמש כחפצא של ציצית מה שיטיל אותו במקום אחר זה לא סיבה להחשיב תחילת עשיתו בהכשר

### בביאור שיטת הט"ז שלא מועיל בנקרע הכנף תחילת עשיתו בהכשר ובדין הטיל למוטלת ופסולו בגופו

ב] והנה בפשוטו הט"ז וסיעתו חולקים על הדין תחילת עשיתו בהכשר וס"ל שאפילו שזה נעשה בהכשר אבל כל שבאמצע זה נפסל ואחרי זה חוזר ומכשירו זה נחשב עשיה חדשה ויש בזה החסרון של תולמ"ה והנה עיין סימן תרכ"ו דהב"י הביא לדון בעושה הסוכה תחת הגג האם יש בזה חסרון של תולמ"ה ויש שנקטו שכיון שזה לא פסול בגוף הסוכה אין בזה חסרון של תולמ"ה אמנם עיין מג"א שנקט שיש בזה חסרון אמנם כתב שזה וודאי שאם עשה סוכה כשרה ואחרי זה סגר על זה את הגג וחוזר ופותח כיון שתחילת עשיתו בכשרות אין בזה חסרון של תולמ"ה ולכאורא זה המג"א לשיטתו אבל לראשונים בסוגין שלא עוזר לחזור ולתפור ה"ה שם ובאמת עיין ביאור הגר"א שם שהוכיח כדעת הרמ"א שמועיל לעשות סוכה מתחת לגג ולא הוי תולמ"ה מהא דמבואר בגמ' שפרסו בגד ליבוש על הסוכה של רב אשי ואמר להם להוריד חזינן שלא חל פסול ומבואר שאם כה"ג היה חסרון גם בתחילת עשיתו בכשרות זה חסרון אמנם יש מקום לומר שכה"ג כולם מודים שמועיל תחילת עשיתו בכשרות שכיון שזה לא פסול בגוף הדבר אלא סיבת הפסול מחמת משהו חצוני בזה לכו"ע מועיל מה שתחילת עשיתו בכשרות

והנה עיין סוגיא דהטיל למוטלת דמבואר שכל זמן שלא פסק את הנוסף הכל פסול ומועיל לפסוק את הראשונות וממילא השני כשר ובטעם הדבר ביאר רש"י שזה נחשב שבזמן שקוצץ את הראשונות זה העשיה של האחרונות ודעת המג"א שגם בפסק את השניות הראשונות כשרות ובפשוטו שם לא שייך לומר שלא היה עשיה רק כשחותך השניות דהרי תחילת עשיתו בכשרות ובפשוטו סיבת ההיתר כיון שתחילת עשיתו בכשרות והט"ז חולק שלא מועיל ועיין נאות דשא סימן ס"ג בד"ה ראוי דביאר שזה הט"ז לשיטתו שלא מועיל תחילת עשיתו בהכשר אמנם הנה שיטת הרמב"ם דבנתכוין להוסיף לא מועיל לחתוך השניות וצ"ב למה שזה לא יוכשר מצד שתחילת עשיתו בהכשר אמנם עיין ב"י סימן כ"ג שהביא שיש שהיו קושרים את הציציות אחד לשני בבית הקברות שנקטו שכה"ג הציציות פסולות והקשה הב"י א"כ מה עוזר שאחרי זה פותחים את זה הרי הוי תולמ"ה ועיין לבוש שכתב לישב שכיון שזה תחילת עשיתו בהכשר לכן זה מועיל וכמו בסימן תרכ"ו לגבי סוכה אמנם עיין מג"א שם שכתב לישב שכאן שזה פסולו בגופו בזה לא עוזר תחילת עשיתו בהכשר דהינו שכיון שהציציות עצמם כרגע אין להם הכשר של ציציות בזה גרע וציין לרמב"ם של הטיל למוטלת דהינו שס"ל לרמב"ם שכיון שיש כאן תוספת הוי שינוי צורה במצות ציצית והוי פסולו בגופו ועיין לבושי שרד סי"ב סק"ד שלפ"ז יתכן שמה שהט"ז פסל גם לדידן זה מצד שס"ל שהראשונות נחשבים פסולם בגופם עיין סוגיא דהטיל למוטלת דהארכנו בזה [וכן חזר בו שם בשו"ת נאות דשא בד"ה הן כל אלא]

והנה בעיקר הנידון האם בפסולו בגופו יש ההיתר של תחילת עשיתו בהכשר הנה עיין מרדכי סימן תתקמ"ו שהביא מהר"י שאמר שיטילו לו ציצית במיתתו ויקשרו הכנפות וכשיקום יפתחו ומיד יהיה לבוש בציצית ועיין מהר"ם בענט שביאר שאין בזה חסרון של תולמ"ה כי תחילת עשיתו בהכשר ומבואר דלא כמג"א הנ"ל וכן עיין מהרי"ל החדשות סימן ו' שנקט שהדין שצריך להפריד החוטים זה מעכב אמנם כתב שמועיל לחזור ולפותח מצד שזה תחילת עשיתו בהכשר דהינו אפילו שכאן זה פסולו בגופו בכל אופן זה מועיל [ועיין מ"ב סימן תרל"ו סק"ח בעשה סוכה ואחרי זה דר כל השנה על ידי סגירת הגג ופותח בסוכות שצריך לפקפק הכל כיון שכל השנה זה לא היה נחשב סכל לצל בעלמא אלא זה שיש כדירה וצ"ע למה לא עוזר בזה תחילת עשיתו בכשרות ולנ"ל בפסולו בגופו זה לא מועיל וצ"ע ]

והנה יש לעיין בדעת הראשונים שבנקרע הכנף לא מועיל תחילת עשיתו בהכשר מה טעם הדין דאפשר לבאר שס"ל שכיון שבאמצע זה היה פסול ממילא פקע מזה שם ציצית ועכשיו יחול על זה כשרות על ידי התפירה של הכנף דהינו אפילו שבאמת זה נחשב שהוא מחזיר למצב הקודם אבל זה לא מועיל דהינו שלא ס"ל כלל הסברא של תחילת עשיתו בהכשר אמנם יתכן לבאר שהחיסרון שכיון שצריך לחזור ולתפור לא ס"ל שיש כזה מושג לחזור למצב הקודם אלא זה נחשב עשיה חדשה ובזה א"ש שאם מוריד סכך פסול מעל הסכך הכשר שבזה הט"ז מודה דכאן זה לא עשיה חדשה אלא שחוזרת העשיה הקודמת [ובעיקר הדבר שיש מעלה בדבר שהוא לא מחוסר מעשה עיין פמ"ג סוף סימן י"א לגבי נוטף על הקרן שאין בזה חסרון של תולמ"ה בתחילת עשיתו בהכשר כיון שזה לא מחוסר מעשה גדול ועיין מהר"ם מינץ שכתב לחלק לגבי נקרע הכנף שרק בעמד להחזירו עוזר תחילת עשיתו בהכשר ולא בלא עמד להחזירו ועיין חזו"א סקי"ח בתחילתו שנקט בדעת תוס' שצריך שיהיה מחובר קצת אפילו שגם אז זה פסול אבל אז זה עמד לחזור וזה נחשב שחוזר למצב הקודם]

והנה דעת הרבה פוסקים שבכנף שנקרע גם אם יש בזה שיעור ציצית בכל אופן אי אפשר לחזור ולתופרו בבגד שיש בו שיעור ציצית ויש בו שני כנפות ודעת הרבה אחרונים כמבואר בשער הציון כ' דגם לשיטות שלא מועיל לחבר כנף שנקרע שאין בו שיעור ציצית אבל כל שיש בו שיעור ציצית בזה ודאי מועיל לחבר בחזרה את שני חלקי הבגד אמנם דעת הט"ז שגם כה"ג לא מועיל לחבר את שני חלקי הבגד והנה בפשוטו נחלקו בנ"ל שאם יסוד החסרון כי זה היה באמצע פטור וממילא פקע מזה שם ציצית ממילא כאן זה לא שייך אבל אם הכונה שכיון שצריך תפירה חדשה זה פנים חדשות וזה לא נחשב שחוזר למצב הקודם א"כ גם ביחס לשני חלקים זה שייך דכמו שלתפור לבגד אחר אי אפשר כך לתפור לאותו בגד אי אפשר [ובפשוטו זה כוונת הלבושי שרד תחילת סימן ט"ו] אמנם לכאורא אין זה מוכרח דיתכן שבאמת יסוד החסרון מצד שבזמן שזה היה נפרד פקע מזה העשיה הקודמת רק שס"ל לט"ז שגם אם הציצית כשירה אבל כיון שיש דין על כנפי בגדיהם שהעשיה תהיה על כל הבגד ממילא ביחס ליחס הציצית על חלק הבגד שנפרד זה נחשב שפקע העשיה ובזה א"ש ראיות המהר"ם מינץ שכונת רש"י מצד תולמ"ה אפילו שמדובר שיש שיעור ציצית ודו"ק

### בדין תחילת עשיתו בהכשר לגבי מזוזה בהוריד התקרה והחזירה ובהוריד הדלת והחזירו ובדין בגד יום שנהפך ללילה וחזר ליום

ג] והנה עיין שו"ת ארבעה טורי אבן סימן י"ד שהביא מהפר"ח שנקט שאם בסוכות מורידים התקרה בבית ומסככים והבית נפטר ממזוזה ולאחר סוכות מחזירים התקרה הוי תולמ"ה וכן לשיטת הרמב"ם שאין חיב מזוזה ללא דלת ומבואר בש"ך שאם קבע המזוזה קודם ששמו הדלת הוי תלמ"ה ה"ה אם הורידו הדלת צריך לחזור ולהוריד המזוזה לקבוע אותה ובשו"ת הנ"ל חלק שכיון שזה תחילת עשיתו בהכשר וחזינן לגבי כנף שנקרע שזה מועיל ממילא גם כה"ג זה מועיל ועיין שערי תשובה סימן תרכ"ו שכתב שכל זה לשיטת המג"א אבל לשיטת הט"ז שאם נקרע הכנף לגמרי לא יועיל לחברו ולא עוזר תחילת עשיתו בהכשר ה"ה כאן ועיין שו"ת כתב סופר סימן קל"ט שנקט שבשני אופנים הנ"ל יש חיסרון של תולמ"ה אמנם צ"ע דעת הדרך החיים כמו שהקשה העמק ברכה מזוזה ז' שלגבי ציצית נקט שאם נקרע הכנף הוי תולמ"ה ולא מועיל תחילת עשיתו בהכשר ולגבי מזוזה שעקרו הדלת כתב שמועיל מדין תחילת עשיתו בהכשר ולמד מהא דבסוגר הגג על סכך כשר יכול לחזור ולפותחו

ולכאורא היה אפש"ל דכל סברת הט"ז וסיעתו זה רק בסיבת הפטור כי נקרע הכנף דהנה הרי בלא נשאר בכנף ג' גם למג"א לא מועיל לחזור ולתפור והסברא בזה דאז בטל כל העשיה דהרי זה ודאי דאם יפתח כל הקשרים ויחזיר לא נאמר שתחילת עשיתו בכשרות ולכן רק אם זה עדין מוטל על הכנף שזהו יסוד הדין א"כ שייך לומר שההטלה על הכנף בכשרות ולפ"ז יש מקום לומר שכנף שנקרע כל שהו לא מחובר לבגד אין לזה שם כנף וממילא זה נחשב שפקע כל העשיה וכן במזוזת הדלת שנעקרה ממקומה כל שזה לא במקומה אין לזה שם מזוזת הפתח וממילא בטל כל העשיה אבל לפ"ז כל שהפטור יהיה מצד אחר כגון שהורידו הדלת או שהורידו הגג שכאן העשיה ודאי קימת בזה כולם מודים לדין תחילת עשיתו בהכשר

עוד היה אפשר לדון דהנה יש לחקור בגדר הדין הטלה של ציצית על כנף הבגד האם הכונה שבגד שיש לו ד' כנפות יש דין הטלה על הכנף והחיוב באמת הוא על הכנף או שהגדר שהחיוב הטלה על הבגד רק מקום ההטלה זה על הכנף וכן לגבי מזוזה יש לדון כנ"ל האם הכונה כשיש בית דירה יש חיוב הטלה על המשקוף או שהחיוב הטלה על הבית רק קבעה התורה שמקום ההטלה זה על המשקוף ולכאורא היה מקום לבאר שהסברא שבנקרע הכנף לא עוזר תחילת עשיתו בכשרות מצד שס"ל להני ראשונים שיסוד דין ההטלה מתיחס לכל הבגד וממילא כל שנקרע הכנף זה נחשב שבטלה כל העשיה כמו שנקרע הציציות לבד שדין העשיה הוא ביחס לכל הבגד ולפ"ז בהוריד הגג או הדלת זה לא שייך ששם קביעת המזוזה ביחס לבית קימת ורק שיש כאן פטור צדדי ובאמת לפ"ז היה מקום לחלק בין מזוזה לציצית שבציצית באת יסוד החיוב מתיחס לכל הבגד משא"כ במזוזה [ובעיקר הנידון הנ"ל עיין סימן י"ח בסוגיא דכנפיה של עור דיתכן שבזה נחלקו רב אחא ורבנן ע"ש]

והנה לפ"ז לשני סברות הנ"ל לכאורא אם נקרע הכנף ועל ידי זה הבגד נהיה שלש קרנות כה"ג ביחס לקרן שנקרעה לא יוכל לחזור ולתופרה אבל ביחס לשאר הבגד כה"ג מה שזה נהיה שלש קרנות זה לא משנה את ההטלה של הציצית ביחס לבגד רק שעכשיו חל פטור ביחס לבגד וא"כ כה"ג גם לט"ז לא יהיה חסרון של תולמ"ה וכמו בהוריד הדלת והגג וכן נקט בתהלה לדוד סק"א בתחילתו אמנם עיין מ"ב סק"ו שהביא מהדרך החיים שגם כה"ג צריך להתיר את הציצות מכל הכנפות ומבואר שנקט דלא כסברת הנ"ל שזה סברא מיוחדת ביחס לכנף אלא שזה סברא שלא אמרינן תחילת עשיתו בכשרות ולכן זה סברא גם ביחס לשאר הבגד

אמנם לכאורא האופנים דארבעה טורי אבן הנ"ל תלוי בנידון הנ"ל בביאור דברי הט"ז שאם סברתו שכל שזה היה פטור ממילא פקע מזה הקביעה ממילא גם כאן זה שיך אבל אם נימא שזה מצד שתפירה מחדש זה פנים חדשות וזה לא מגדיר שהמצב הקודם חוזר א"כ ודאי שיש לחלק שדבר שעומד לפתיחה וסגירה כגון גג או דלת שעומד שיפרקו ויחזירו בזה גם הוא מודה שעוזר תחילת עשיתו בכשרות ולפ"ז גם בציצית אם יהיה כנף שמחובר ברוכסן שמפרקים ומחזירים אותו לא יהיה בזה חסרון של תולמ"ה גם לט"ז

ועיין שו"ת נאות דשא סימן ס"ד שנקט שאם יש בגד שמיועד ללילה ותולה בו ציצית ואחרי זה מיחדו ליום דלדעת תוס' הוי תולמ"ה אמנם אם זה היה בגד יום ויחדו ללילה וחזר ויחדו ליום בזה כיון שתחילת עשיתו בכשרות זה מועיל והנה בפשוטו לט"ז כה"ג לא יועיל אמנם ע"ש שכתב שדבריו גם לט"ז שכל סברתו ביחס לתפירה שזה פנים חדשות וזה לא חוזר למצב הקודם אבל כאן שמיחדו ליום דזה ממש כמו המצב הקודם בזה לכו"ע עוזר תחילת עשיתו בכשרות ולנ"ל כה"ג כיון שזה היה כל הזמן על הבד ולא בטלה התליה ממילא זה יועיל כה"ג

### בדין תחילת עשיתו בהכשר בפקע החיוב

ד] עיין לעיל דהבאינו דשיטת המג"א לפסוק כראשונים שאם נקרע הכנף כיון שתחילת עשיתו בהכשר מועיל לחזור ולתופרו ועיין מ"ב סק"ז שכתב שאם הבגד נהיה של ג' כנפות בזה וודאי לא עוזר לחזור ולתופרו [והנה הוא הביא מקור מהדה"ח וצ"ע שהרי הוא ס"ל כט"ז] וכן כתב בסק"ח לגבי בגד שנחלק לשתים וחזר ותופרו שזה מועיל שכל זה אם נשאר באחד מהם שיעור ציצית אבל אם משניהם פקע שיעור ציצית כה"ג ודאי לא עוזר לחזור ולתפור וכן הוא בארצות החיים בא"י ג' וכמדומה שאין יסוד זה מוסכם דהנה הב"ח כתב שאין לחבר לבגד עוד כנף דבתחילת התפירה זה נהיה של ג' כנפות והקשה המג"א שהרי מבואר שאפשר לחזור ולתפור בגד שנקרע לשתים ועיין יד אפרים ופמ"ג שכתבו שלכאורא שם כיון שתחילת עשיתו בהכשר לא איכפת לו שבאמצע זה נפטר ובפשוטו מבואר דעת המג"א כנ"ל שכיון שפקע החיוב כה"ג לא עוזר תחילת עשיתו בהכשר [אמנם עיין לבושי שרד מה שביאר בכונת המג"א והאריך בזה התהלה לדוד] ולכאורא הסברא בזה שכל מה ששיך לומר שהעשיה קימת זה רק עד כמה שהמחיב קיים ממילא שייך לדון שהעשיה עדין קימת אבל כל שפקע החיוב ממילא בהכרח שפקע כל העשיה וממילא מה שחוזר ותופר הבגד הוי תולמ"ה

והנה לכאורא בנעקר הדלת או שהורידו התקרה וחוזרים ומחזירים התקרה דהבאינו דיש אחרונים שנקטו שמועיל תחילת עשיתו בהכשר וכן בהגהות מימוני פ"ו מזוזה הי"ב שאם נעקר הפצים האמצעי חשיב תחילת עשיתו בכשרות אפילו שאין כאן עכשיו מחיב דהרי אין צורת הפתח לכאורא זה דלא כאחרונים הנ"ל שהרי אם אין דלת או שאין תקרה אין כאן חיוב מזוזה ולא רק שהמזוזה לא יכולה לשמש כמזוזה וכן בגונא דהנאות דשא שבגד יום שנתיחד ללילה וחזר ויחדו ליום שאין חסרון של תולמ"ה לכאורא כה"ג הרי פקע החיוב ובזה לא עוזר תחילת עשיתו בהכשר ובאמת הנאות דשא סימן ס"ד כתב שגם בגד שנקרע ואין בשום חלק שיעור ציצית עוזר תחילת עשיתו בפסול והנה בארבעה טורי אבן מפורש שגם אם הבגד נהיה בין ג' כנפות מועיל שיחזור ויתפור וכן הוא במהרי"ל החדשות סימן ו' אמנם לכאורא למ"ב הנ"ל וודאי בנעקר הדלת או התקרה יהיה חסרון של תולמ"ה ובפשוטו כאן לא יעזור החילוק הנ"ל שכתבנו בדעת הט"ז שיש הבדל אם זה פנים חדשות או לא דהרי למג"א גם בנקרע הטלית זה לא פנים חדשות ובכל אופן בפקע החיוב לא שייך תחילת עשיתו בהכשר וא"כ אין סיבה שלגבי מזוזה זה יהיה אחרת אם לא שנחדש שכל סברת המג"א במקום שזה פנים חדשות שבזה רק כשכל עיקר החיוב קיים שייך לדון שהעשיה קימת אבל כל שזה לא פנים חדשות כה"ג גם באין עיקר החיוב קיים שייך לדון שהעשיה עדין קימת

אמנם יתכן לחלק בין בגד שאין בו שיעור או ג' כנפות לבית ללא מזוזה דבציצית המחיב זה הבגד וכל שהבגד אין בו שיעור או שהוא בגד של ג' כנפות אין כאן את סיבת החיוב כלל של ציצית משא"כ במזוזה ללא דלת בזה יתכן שכיון שיש כאן בית זה נחשב שיש כאן מחיב רק שיש הלכה בחיוב בפועל שיהיה דלת וכה"ג זה נחשב שהמחיב קיים כדי שלא יפקע מהחפצא העשיה שנעשתה בו אמנם לגבי בית ללא תקרה לכאורא לראשונים שרק בית חייב א"כ ודאי זה נחשב שאין כאן מחיב אמנם אם נימא שחצר חייב ורק שדבר שמשמש כבית אין לו חיוב ללא תקרה ממילא יתכן שזה גם רק בגדר תנאי בעלמא וצ"ע בזה

והנה הבאינו לעיל מהנאות דשא שנקט שבגד יום שיחדו ללילה וחזר ויחד ליום עוזר תחילת עשיתו בכשרות אפילו לט"ז אמנם לנ"ל כאן יש לפסול אפילו למג"א כיון שבזמן שזה היה בגד לילה פקע מזה החיוב לגמרי ועיין בית הלוי סימן א' בהגהה שכתב שבגד שעשו לחי ואחרי זה יחדו למת וקם בתחית המיתים יש בזה חסרון של תלמ"ה לנ"ל זה לכו"ע מצד שכאן בזן שזה היה של מת פקע מזה החיוב אמנם יתכן לדון שפטור שזה מצד שיחדו אותו למטרה אחרת זה כמו פסול מהצד ובזה ודאי מועיל תחילת עשיתו בכשרות ועיין מה שכתבנו עוד בשיעור הראשון בתולמ"ה בסופו ביחס לבגד לילה ולפ"ז יש לחלק בין לילה למת

והנה בעיקר הנידון של הורידו את תקרת הגג עיין ארבעה טורי אבן שכתב לדון שגם בזמן שזה סוכה זה חייב מצד שזה אותו דירה של כל השנה אמנם דבריו צ"ע שהרי בזמן שהורידו את הגג זה לא בית דירה וע"ש שכתב שהרי גם חצר חייבת וצ"ב כונתו שהרי אז זה לא משמש לחצר אמנם עיין ביכורי יעקב סימן תרכ"ו בתוספת ביכורים שדן שגם במטיל בזמן שאין גג אין חסרון שכיון שגם חצר חייב ולכאורא כונתו שכמו מתי שעדין לא גר בסוכה זה לא חסרון ממילא עד כמה שיש חיוב סוכה גם בחצר דהינו שאין תנאי של בית ורק מתי שהשימוש הוא שימוש של בית אין לזה שם שימוש ללא תקרה א"כ זה לא מחיב בעצם החפצא של החיוב ולא שייך בזה תלמ"ה אמנם כל זה לשיטת הרא"ש שחצר חייבת אבל לשיטת הרמב"ם שיש הלכה של בית [ועיין חזו"א דבפשוטו כן נקטינן לעיקר] א"כ לכאורא וודאי שבזמן שאין גג זה היה פטור

והנה לכאורא יש לדון במרפסות המצויות היום שיש שמטילים המזוזה לכיון המרפסת ובסוכות עושים שם סוכה וזה תלוי בנידון הנ"ל אמנם יש שנוהגים כדעת היד הקטנה והחזו"א שחצר לא חייבת וממילא מטילים לצד השני לחשוש לרעק"א שזה כניסה מהמרפסת לבית ויש לדון בסוכות שעושים שם סוכה האם אז זה נחשב שהכניסה לסוכה וממילא אין חיוב לכיוון הבית ולאחר סוכות שזה חוזר ומתחייב יצטרכו להוריד הסוכה ולהחזירה וכאן לא יעזור סברת הארבעה טורי אבן שגם בסוכות זה בר חיוב דכאן הרי בסוכות הפתח מתיחס לצד השני אלא שיתכן שלקבוע לאיפה הפתח משתייך זה לא משתנה לשבוע וממילא גם בסוכות זה חייב

והנה עיין חוט שני שכתב לגבי סוכה שהמנהג שלא לחזור וקבוע המזוזה וצ"ע דלכאורא להכרעת המ"ב שאם חל פטור לא עוזר תחילת עשיתו בכשרות כה"ג חייב וכן יתכן המנהג מצד הסברא שזה לא גרע מחצר אבל למאי דהכריע החזו"א שרק בית חייב לא שייך סברא זו אמנם לענין עקר הדלת כיון שדעת הרמב"ם הוא דעת יחיד ממילא בזה ודאי שיש לסמוך על השיטות שגם כה"ג מועיל תחילת עשיתו בכשרות

#### כ"ו אלול תש"פ

# סימן כ"ז

# בדין לשמה בציצית ובפסול עכו"ם

### בביאור מחלוקת רב ושמואל האם צריך טויה לשמה והמסתעף למחלוקת רשב"ג ורבנן בעיבוד ובמחלוקת רבא ואביי בהזמנה מילתא

א] הגמ' מנחות מ"ב: אומרת אמר רב יהודה אמר רב עשאה מן הקוצין ומן הנימין ומן הגרדין פסולה כי אמירתה קמיה דשמואל אמר אף מן הסיסין פסולה דבעינן טויה לשמה וביאר רש"י בסוגין ובסוכה וכן דעת תוס' שברישא זה פסול מצד שהתליה היא לא לשמה דהיינו שבין רב ובין שמואל מודים שיש דין לשמה בציצית רק נחלקו האם צריך גם טויה לשמה אמנם עיין תוס' מ: מ"ב: שהביאו מרש"י שברישא פסול מצד תולמ"ה וכן ביאר הריטב"א בסוכה [והנה רש"י מ: התחיל מצד חסרון לשמה וסיים מצד תולמ"ה ועיין שטמ"ק שזה שני חסרנות אמנם עיין עמק ברכה ז' שביאר שמצד לשמה כל שגמר לשמה זה נחשב שנעשה לשמה ורק שכה"ג רק סוף העשיה בהכשר ויש חסרון של תולמ"ה דהינו שמתחילת עשיתו זה צריך להעשות בהכשר] וברמב"ם ביאר שברישא הפסול מצד שזה סוג חוטים גרועים ומבואר בדבריו שזה פסול מצד שזה לא נוי מצוה ובבעל המאור כתב שזה פסול מצד שצריך מין כנף דהינו חוטים שראוי לעשות מהם כנף ובהשגות הראב"ד על הבעל המאור ביאר שקוצין ונימין זה חוטים שלא ראוים לציצית וגרדין מצד שצריך שהציצית תהיה תלויה על הבגל ולא שזה יהיה מכלל הבגד והנה הגמ' בסוכה ט. מוכיחה שסוכה לא צריך עשיה לשמה והגמ' שואלת מהמימרא הנ"ל של רב יהודה והנה לרש"י ותוס' שהרישא פסול מצד לשמה א"כ הקושיא גם מרב אמנם לשאר הראשונים דהרישא פסול מטעמים אחרים א"כ אין ראיה מרב שיש דין לשמה והנה דעת הראב"ד שרב גם מודה שיש דין לשמה וכדעת התוס' ורק נחלקו על הטויה אמנם דעת הרמב"ן במלחמות והריטב"א והר"ן דמהא דהגמ' רק שאלה משמואל חזינן שרב חולק שאין דין עשיה בציצית לשמה כלל

והנה הגמ' מביאה מחלוקת רשב"ג ורבנן האם בתפילין צריך עיבוד לשמן דלת"ק לא צריך עיבוד לשמן ולרשב"ג צריך עיבוד לשמן ואומרת שנחלקו במחלוקת שמואל ורב והנה לדעת תוס' שלכו"ע יש דין לשמה א"כ גם כאן לכו"ע בתפילין בעינן לשמה וכל המחלוקת האם בעיבוד צריך לשמה והגמ' מדמה עיבוד לטויה וצ"ל כמבואר בקרן אורה שלומדים מציצית כ"ש לתפילין אמנם לראשונים שרב ושמואל נחלקו האם יש דין לשמה כלל א"כ לכו"ע אם יש דין לשמה זה מהטויה א"כ גם שם נחלקו האם יש דין לשמה כלל בתפילין וצ"ל שאם יש דין לשמה בציצית ודאי לומדים לתפילין

והנה הגמ' בסנהדרין מ"ח. מביאה דנחלקו רבא ואביי באורג בגד למת האם זה נאסר בהנאה דהינו שבגד מת הוא אסור בהנאה ונחלקו האם בזה שהזמינו למת זה כבר סיבה לאסור והגמ' אומרת דנחלקו האם הזמנא מילתא היא או לא והגמ' מביאה בריתא דמבואר שמי שעושה כיס לתפילין זה לא נאסר על ידי עשיה חזינן שהזמנה לאו מילתא כרבא והגמ' אמרת שזה תנאי ומביאה את המחלוקת לגבי תפילין דרשב"ג ס"ל שצריך עיבוד לשמה ות"ק חולק והנה רש"י ביאר שהכונה שרשב"ג שס"ל שיש דין עיבוד לשמה מצד שהזמנה מילתא ות"ק ס"ל שאין דין לעבד לשמה כיון שזה רק הזמנה וזה לאו מילתא דהינו שנקטה הגמ' שיסוד הדין לשמה בעיבוד זה מצד הזמנה ולכן רק אם חל ההזמנה יש דין לעשות לשמה אבל אם לא חל ההזמנה כלל אין דין לעשות לשמה ולפ"ז גם בסוגין שהגמ' מבארת שרב ושמואל תלוי ברשב"ג ורבנן נחלקו גם בדין הזמנה שלשמואל הוי מילתא ולכן יש דין טויה לשמה ולרב זה לאו מילתא ולכן אין דין טויה לשמה והנה צ"ב הרי לכו"ע יש דין עשיה לשמה בתפילין אפילו שהזמנה לאו מילתא ואינו קשה שהרי בעשית גוף התפילין זה הקדושה בעצמה ובזה הוי מילתא וכמבואר בבעל המאור אמנם עדין צ"ב בציצית לרב שבעיקר העשיה צריך לשמה והרי הזמנה לאו מילתא ובהכרח צ"ל שבגוף המצוה לכו"ע יש משמעות בעשיה לשמה גם אם הזמנה לאו מילתא ורק לגבי עיבוד העור או עשית החוטים זה תלוי בגדרי הזמנה ויתכן דשם באמת זה מצד שיש הלכה של עשיה לשמה ולא מצד שיש ענין להזמין הדבר והנה לפ"ז כיון שקי"ל כרבא שהמזנה לאו מילתא בהכרח קי"ל כת"ק שאין דין עיבוד לשמן וכן בסוגין קי"ל כרב שאין דין טויה לשמן וכן הוא במרדכי ועיין תוס' שהקשו מהגמ' שיש דין עיבוד בס"ת לשמה וכתבו לישב ששם שזה גוף הקדושה בזה גם בעיבוד יש דין לשמה וכל נידון סוגין זה בבית של התפילין [ועיין לקמן מה שנביא מהרמב"ן]

אמנם עיין תוס' וכן ביאר הבעל המאור בשם ר"ח שכוונת הגמ' איפכא שאם הזמנא מילתא ממילא לא צריך עיבוד לשמה אלא מספיק מה שמיחד העור לשם תפילין או עושה מעשה אחר משא"כ אם הזמנא לאו מילתא ממילא צריך דוקא עיבוד לשמה וצ"ב מה יעזור עיבוד לשמה הרי לא חל הזמנה ובפשוטו גם על ידי העשיה לא חל כלום לרבא ועיין בעל המאור וצ"ל שכיון שנתחדש כאן שיש דין הזמנה א"כ כל שעשה כל העשיה לשמה זה נחשב שהדבר מוזמן גם לרבא אפילו שלא חל כלום והנה צ"ב עד כמה שמספיק לרב ואביי מה שמזמין הדבר גם ללא שכל העשיה לשמה א"כ למה צריך אחרי זה שכל העשיה יהיה לשמה ולכאורא צ"ל שכל שעושה את גוף הדבר בזה יש הלכה לשמה וזה הלכה בעשיה ולא מצד שזה היכי תימצי להזמין את זה ולכן צריך כל הזמן ורק כלפי השלב של ההכנה של העור והחוטין הבינה הגמ' שזה רק מצד הזמנה והנה לפ"ז כיון שקי"ל כרבא ממילא קי"ל כשמואל שצריך טויה לשמה וכרשב"ג שיש דין עיבוד לשמה ועיין תוס' שהוכיחו עוד שקי"ל כשמואל מהגמ' לקמן שיש דין צביעה לשמה

והנה הרי"ף פסק הלכה כשמואל ומקורו ביארו הראשונים מצד שלמד שהדין של מן הקוצין זה לא מצד לשמה א"כ ראית הגמ' לדין לשמה זה רק משמואל וכן הוא בגירסתינו מהגמ' א"כ מוכח שהלכה כמותו וכן מהא דהגמ' סתמה שיש דין צביעה של החוטים לשמה וזה לא עדיף מהטויה של החוטים אמנם פסק כרבנן שאין דין עיבוד לשמה וצ"ע שהרי הגמ' בסוגין אומרת ששמואל כרשב"ג ומצאנו בזה שלשה ישובים

א. הרמב"ן ביאר שיסוד מחלוקת רב ושמואל האם יש בכלל דין לשמה בציצית והנה הגמ' בסוכה שואלת לשמואל שיש דין לשמה בציצית למה בסוכה אין דין לשמה ועונה שבציצית יש פסוק מיוחד וכתב הרמב"ן שלפ"ז לגבי תפילין שאין פסוק אין דין לשמה ולפ"ז צ"ב מה שהגמ' בסוגין אומרת ששמואל זה כרשב"ג ותירץ שהגמ' כאן סברא כקושית הגמ' בסוכה שהדין לשמה זה לא מצד פסוק מיוחד ולכאורא הכונה שזה מסברא ולכן נקטה שהמחלוקת רב ושמואל האם יש דין לשמה בציצית זה גם בתפילין אמנם למסקנת הגמ' בסוכה אין קשר ביניהם ועיין ר"ן בגיטין מ"ה: שהקשה דאיך הגמ' כאן סברה שלומדים מציצית לכל מקום א"כ קשה למה בסוכה ס"ל לב"ה שלא צריך לשמה ועיין ביאור הגר"א סימן תרצ"א שהגמ' כאן כב"ש וצ"ב וכי שמואל כב"ש אמנם לכאורא יש מקום לומר שהגמ' כאן סברא שסוכה זה לא דומה לציצית ותפילין דציצית ותפילין שהם החפצא של מצוה בזה יש דין לשמה אבל סוכה שאדם מקים המצוה בזה שיושב בסוכה בזה יש יותר סברא שלא צריך לשמה דהרי לא עושה אם הסוכה מעשה מצוה עוד יש לומר שבציצית ותפילין שיש דין עשיה בזה ממילא יש דין לשמה משא"כ בסוכה שאין דין עשיה כדהאריך באבני נזר סימן תע"ה שרק צריך שבזמן העשיה זה יעשה לשם צל ממילא כה"ג אין ללמוד שיצטרכו לשמה והנה הגמ' בסנהדרין אומרת שרשב"ג ורבנן נחלקו האם הזמנה מילתא וצ"ע עד כמה שרב חולק וס"ל שאין דין לשמה כלל וכן ס"ל לת"ק א"כ אין ראיה לרבא וע"ש שביאר שכונת הגמ' שהביאה בתחילה תנא דלא כאביי ואומרת שרשב"ג ס"ל כאביי ולפ"ז באמת מרשב"ג מוכח דלא כרבא שהזמנה לאו מילתא וגם ת"ק לא מצאנו שחולק בזה וזה דוחק וכתב הרמב"ן שרק אביי שס"ל שמועיל הזמנה ביאר שרשב"ג זה מצד הזמנה אבל לרבא שמצד הזמנה אין לזה משמעות באמת יבאר שדינו של רשב"ג מצד שיש הלכה של עשיה לשמה ואין זה ענין לדין הזמנה דהינו שנחלקו בדין עיבוד לשמה האם יסודו כדי ליחד הדבר למצותו או שזה הלכה בעשיה של הדבר [דהינו דפשטת הגמ' שיסוד דין לשמה בעיבוד זה מצד להזמין הדבר ולרמב"ן זה לדעת אביי אבל לרבא זה מצד שיש דין עשיה לשמה]

ב. ועיין ריטב"א בסוכה ובגיטין מ"ה: שנקט כנ"ל שיסוד מחלוקת רב ושמואל האם יש דין עשיה בציצית לשמה ואם יש דין בציצית לשמה ממילא לומדים מזה לתפילין ורב שס"ל שאין דין לשמה א"כ אין מקור שבתפילין צריך לשמה ולכן הגמ' בסוגין אומרת שרשב"ג כשמואל אמנם גם עד כמה שיש דין לשמה בתפילין אבל כל זה בגוף התפילין שזה כמו הציצית בעצמה שזה גוף המצוה אבל ברצועות שזה רק כמו תשמישי מצוה בזה לא שייך להצריך לשמה אלא אם הזמנא מילתא ולפ"ז באמת קי"ל כרשב"ג שצרך לשמה שזה כשמואל אבל בחלק זה שגם ברצעות צריך לשמה זה רק מצד שהזמנא מילתא ובאמת אין ראיה מת"ק שהזמנה מילתא רק שרבא ס"ל כהתנא שהגמ' שם הביאה שאין שהזמנה לאו מילתא וכנ"ל מהרמב"ן

ג. עיין ר"ן גיטין מ"ה: שכתב שבדעת רב האם ס"ל שיש דין עשיה לשמה זה תלוי האם יש מיעוט על עכו"ם דאם נתמעט עכו"ם בהכרח שיש דין לשמה וכל מה שחולק זה על טויה שזה לא בכלל העשיה אמנם אם ס"ל שעכו"ם כשר א"כ אין דין לשמה כלל ולפ"ז בטעם הפסול של עשאה מהקוצים וכו' אם רב ס"ל שצריך לשמה בעשיה א"כ החסרון מצד לשמה ואם רב ס"ל שאין דין לשמה א"כ החסרון מצד תולמ"ה ולפ"ז כתב שבסוגין הגמ' סברא שעכו"ם פסול א"כ בהכרח שמחלוקת רב ושמואל זה רק על טויה ולפ"ז גם בתפילין לכו"ע יש דין לשמה והמחלוקת האם עיבוד זה בכלל העשיה ולפ"ז רשב"ג כשמואל אבל בסוגיא דסוכה מוכח שלרב אין דין לשמה כלל וזה כצד שעכו"ם כשר וא"כ מחלוקתם האם יש דין לשמה בכלל ולגבי תפילין או שגם נחלקו האם יש דין לשמה כלל ולהלכה יש לחלק שבציצית יש פסוק ובתפילין אין או שנחלקו האם עיבוד זה בכלל העשיה ויתכן לחלק שטויה זה ודאי בכלל העשיה יותר מעיבוד דזה יצירת החוט עצמו ורק עד כמה שחזינן ברב שזה לא בכלל העשיה לא מסתבר שלשמואל זה עדיף מעיבוד משא"כ אם אין ראיה מרב אפש"ל כנ"ל שטויה זה עדיף מעיבוד והנה לא נתפרש בדבריו איך למד את הגמ' בסנהדרין ובפשוטו צ"ל שלמד כרמב"ן שאביי הוכיח מרשב"ג שהזמנא מילתא שנקט שזה הסיבה שיש דין לשמה אבל לרבא יתכן שזה מצד שיש דין לשמה וכנ"ל

והנה מבואר בר"ן שהנידון האם יש דין לשמה תלוי האם עכו"ם פסול או לא ומשמע שנקט שיסוד פסול עכו"ם מצד שיש דין לשמה וצ"ב מה הראיה שזה מצד לשמה אולי זה פסול בעצם ועיין מרדכי סימן תתקמ"ט בד"ה ס"ת שהוכיח שיש דין לשמה בכתיבת תפילין מהא דהגמ' בגיטין דורשת מיעוט של כל שאינו בקשירה על עכו"ם ועיין מהר"ם בענט [אות נ"ד הוצאת עוז והדר] שתמה הרי זה לא מצד שיש דין לשמה והוכיח מהא דגם קטן ואשה נתמעטו והרי בה אין חסרון של לשמה וע"ש שביאר וכן הוא בחזו"א סימן ו' סק"ט שאין כונתו שהפסול של עכו"ם זה מצד לשמה אלא כונתו שרק עד כמה שיש דין עשיה לשמה שייך שהתורה תפסול עכו"ם אבל אם אין דין עשיה לשמה כלל א"כ לא שייך פסול עכו"ם דהינו שיסוד הפסול עכו"ם שזה מחסר בעשיה ורק אם יש דינם בעשיה שייך לפסול מישהו מסוים ועיין חזו"א שהקשה הרי מבואר בגמ' בע"ז כ"ו: שר"מ ס"ל שימול כותי ואל ימול עכו"ם ומצד שעכו"ם פסול אבל אין דין לשמה וכתב שזה לא דומה דשם זה עשית המצוה בעצמה ובזה יתכן שיש פסול על מי שלא מצווה אבל כאן שזה רק עשית החפצא בזה אם אין דין לשמה אין סיבה לפסול עכו"ם בעשיה [אמנם בעיקר יסוד הר"ן הנ"ל בפשוטו שאר הראשונים שנקטו שדעת רב שאין דין לשמה ובכל אופן עכו"ם פסול מבואר שס"ל שגם אם אין דין לשמה יתכן פסול עכו"ם ע"ש בחזו"א]

והנה לדעת הר"ן צ"ב שהגמ' בסוכה לומדת לשמה בציצית מהפסוק תעשה לך ולמה לא מביאה את הדין שעכו"ם פסול וצ"ל שהגמ' שם סברא שאין דרשא מיוחדת למעט עכו"ם [ואולי מצד הדרשא של עכו"ם זה רק על העשיה ולא על הטויה אבל מצד גדילים תעשה לך זה גם על הטויה אמנם בפשוטו זה נסתר מהר"ן דהרי נקט שסוגין ס"ל שעכו"ם פסול לרב זה מקור גם לטויה אם לא שזה לא מכלל העשיה וצ"ע]

### בקושית הראשונים דבעכו"ם יש לפסול מצד לשמה

ב] מבואר בגמ' לחד לישנא ברב שיש מיעוט ועשו להם ציצית למעט עכו"ם ועיין רמב"ן שהקשה שאם יש דין לשמה מה צריך מיעוט על עכו"ם תיפוק ליה שלא עושה לשמה ומזה הוכיח כדעת הגאונים שרב ס"ל שאין דין לשמה וכן הבאינו מהר"ן לעיל ע"ש ולפ"ז שקי"ל שיש דין לשמה שנלמד מגדילים תעשה לך באמת אין מיעוט על עכו"ם אמנם עיין תוס' בסוגין שכתבו שבעשית הציצית יש סתמא לשמה ולכן ללא מיעוט על עכו"ם זה היה עוזר כמו שבמילה מבואר בגמ' שיש דין לשמה ועכו"ם זה מועיל וצ"ע הרי מבואר בגמ' לגבי גט שעכו"ם לא עושה לשמה אלא בהכרח שבמילה יש סתמא לשמה וה"ה לגבי עשית ציצית אמנם עיין רא"ש הלכות ס"ת סימן ג' שדן האם מועיל עיבוד על ידי עכו"ם וגדול עומד על גביו וכתב להוכיח מהגמ' של מילה שעכו"ם כשר אפילו שצריך לשמה אלא בהכרח שמדובר בגדול עמד על גביו ומבואר שזה מועיל מצד לשמה [ועיין לקמן החילוק בין זה לגט] ועיין רעק"א סימן י"ד סק"א ובמג"א שם ובביאור הגר"א סק"ב שכתבו שלדעת הרא"ש זה גם הישוב על הקושיא מה צריך מיעוט על עשית ציצית בעכו"ם שהרי בגדול עומד על גביו זה עוזר ובמיעוט של עכו"ם נלמד שגם כה"ג זה לא מועיל והנה עיין שו"ע לגבי טויה בעכו"ם שצריך לשמה דאם גדול עומד על גביו לרמב"ם זה פסול ולרא"ש זה כשר דהינו שלגבי עיבוד נחלקו הראשונים האם עוזר גדול עומד על גביו א"כ ה"ה כאן נחלקו האם עוזר גדול עומד על גביו והנה מבואר מהשו"ע שנקט שמצד המיעוט של עכו"ם זה רק על עשית הציצית ולא על הטויה ועיין ב"ח שחלק וכתב שהמיעוט של עכו"ם זה גם על הטויה שעד כמה שזה בכלל עשית הציצית וצריך לשמה למה דלא נימא שגם על זה הולך המיעוט של עכו"ם וכן תמה המשכנות יעקב סימן כ"א ועיין מש"ז סי"ד סק"א שהביא מהלבוש שכיון שעכו"ם נתמעט מהפסוק ועשו להם על כנפי בגדיהם שם משמע רק על עיקר העשיה שזה התליה ולא על עשית החוטים משא"כ הדין לשמה נלמד מהפסוק גדילים תעשה לך שזה הולך על עיקר עשית החוטים

והנה הרמב"ם כתב שכל הדין כונה זה רק בטויה אבל בעשית הציצית עכו"ם פסול אבל ישראל לא צריך כוונה ועיין ב"י שביאר שהוקשה לו דבגמ' מבואר שיש מיעוט על עכו"ם ומשמע שגם שמואל מודה לזה כמו שהאריך במשכנות יעקב סימן כ"א והרי תיפוק ליה צריך לשמה אלא בהכרח שאין בזה דין עשיה לשמה דהינו כמו שביאר רעק"א תשובה ד' שהרמב"ם ס"ל שבדבר שצריך לשמה לא עוזר גדול עומד על גביו וכן ס"ל שאין כאן סתמא לשמה [וכן בביאור הגר"א סי"א כתב שזה לא סתמא לשמה] אלא בהכרח שאין דין לשמה כלל והנה מסברא הדבר תמוה שהרי הפסוק גדילים תעשה לך זה על כל העשיה ועיין משכנות יעקב סכ"א וכן במנחת ברוך ס"ד בד"ה ולענ"ד ובטה"ק שכתבו שבאמת יש לבאר סברת הרמב"ם שלא צריך כונה מצד שסתמא לשמה ובטויה שיתכן שטוה למטרה אחרת אבל עשית הגדיל ודאי שזה סתמא לשמה ולכן זה עוזר ולפ"ז א"ש שצריך מיעוט מעכו"ם כי סתמא לשמה ולפ"ז אם יחשוב מפורש שלא לשמה באמת זה יהיה פסול אמנם הב"י ושאר האחרונים נקטו לא כך אלא שאין דין לשמה כלל ועיין חידושי הגר"ח הלכות תפילין שעכו"ם שאדעתיה דנפשיה קעביד לא מועיל גם סתמא לשמה ע"ש ולפ"ז בהכרח כוונת הרמב"ם כפשוטו וצ"ע כנ"ל ועיין ארצות החיים סימן י"ד סק"ב בא"י שסברת הרמב"ם שיסוד הדין לשמה בציצית זה כדי ליחד הדבר למצותו וממילא כל שייחד הדבר אין כבר ענין לעשות לשמה דהיינו שיסוד הדין לשמה בציצית זה לא סתם הלכה של עשיה אלא יסודו כמבואר בגמ' בסנהדרין שדנה שזה תלוי בדין הזמנה ולכן בזה מספיק עשיה אחת לשמה ובאמת יתכן שכל הראשונים שחולקים מצד שס"ל שזה דין עשיה לשמה אבל באמת אם כל העיין יהיה ליחד את זה בזה מועיל מעשה אחד והנה עיין רא"ש שהביא מהעיטור שמועיל שזירה לשמה והרא"ש תמה שהרי הטויה זה קודם השזירה ומבואר בגמ' שצריך טויה שזה קודם אמנם יתכן שדעת העיטור שהלשמה שבטויה זה רק מצד ההזמנה שבזה וממילא כל שעשה את זה באחד משלבי עשית החוט זה מועיל ויתכן שגם לראשונים שחולקים שצריך בשלב החשוב של עשית החוט ובזה א"ש למה בניפוץ לא צריך לשמה

והנה בפשוטו מבואר דעת הרמב"ם שלא עוזר סתמא לשמה בעכו"ם דהינו שמקורו שלא צריך לשמה מהא דצריך מיעוט של עכו"ם וכן משמע ברמב"ן ויתכן שכל המושג סתמא לשמה בקדשים זה מצד שזה מדיני החפצא אבל כאן שזה דין עשיה לשמה בזה לא עוזר סתמא לשמה ובחדיושי הגר"ח פ"א מתפילין הט"ו ביאר שעכו"ם מופקע מעשיה לשמה דהינו שאפילו שבישראל מועיל סתמא לשמה אבל עשיה של עכו"ם זה מפופקע מחלות לשמה ועיין גליונות חזו"א שהקשה ממילה דמבואר בגמ' שעכו"ם מועיל אפילו שצריך לשמה ומוכרח או שמועיל גדול עומד על גביו או שסתמא לשמה ואם נימא שהרמב"ם חולק על הכל א"כ צ"ב איך מועיל במילה אם עכו"ם מל ולכאורא יש לומר שחלוק מילה מציצית וכדו' שבציצית צריך לחול כאן חלות ציצית או בסת"ם ובגט ובזה עשית העכו"ם אין בכחה להחיל חלות לשמה משא"כ במילה שאין כאן שום חלות אלא זה רק מעשה בעלמא רק יש דין בצות קיום המצוה שזה יעשה לשמה ובזה וודאי סתמא לשמה זה מגדיר שהעשיה היא נעשית לשמה [וזה כסברת החזו"א סימן ו' סק"ט שבציצית נקט הר"ן שאם עכו"ם פסול ודאי יש דין לשמה אפילו שבציצית זה לא כך]

והנה עכו"ם ודאי נתמעט מעשית ציצית ולרוב הראשונים יש גם דין לשמה ועין מ"ב סימן י"ד שכתב שכל שעשו את מה שמעכב אפשר לעשות ההמשך על ידי עכו"ם או שלא לשמה וצ"ב הרי כיון שדבר זה כל הכשרו בתור גדיל ולא בתור ענף א,כ כיון שעשית הגדיל בפסול למה שזה יועיל וצ"ל שס"ל שכל המיעוט של עכו"ם או לשמה זה רק בעשיה שמחילה את השם ציצית אבל כל שכבר חל על זה שם ציצית אין על זה המיעוט ובאמת יש לזה שם גדיל

### בדין גדול עומד על גביו בטויה ועשית ציצית

ג] והנה עיין בגמ' גיטין כ. דמבואר במשנה שעכו"ם לא יכול לכתוב גט והגמ' דנה למה שלא יועיל מצד שישראל עומד על גביו והגמ' אומרת שעכו"ם אדעתיה דנפשיה קעביד דהיינו שהוא לא עושה על דעת הישראל והרמב"ם למד מזה שגם עיבוד תפילין לא מועיל על ידי עכו"ם וגדול עומד על גביו אמנם עיין רא"ש הלכות תפילין סימן ג' שכתב לחלק שדוקא כתיבת גט שזה דבר שלוקח הרבה זמן בזה עכו"ם אדעתיה דנפשיה קעביד אבל עיבוד שרק צריך תחילת העיבוד לשמה שיניח הקלף בתוך הסיד בזה העכו"ם עושה אדעתיה דישראל וכן מילה כיון שזה ברגע אחד נעשה ממילא בזה העכו"ם עושה על דעת הישראל והנה השו"ע למד שכמו שמועיל בעיבוד עומד על גביו ה"ה בעשית ציצית [ובפשוטו הוא מוכרח שכמו לגבי מילה הכריח הרא"ש שזה ההיתר בעכו"ם כך בציצית זה כך] ועיין רעק"א ובדגול מרבבה [וכן הוא באריכות בשו"ת נובי"ת יור"ד סימן קע"ה] שהקשו הרי כיון שכתב הרא"ש שכל הסברא לחלק בין עיבוד לגט שעיבוד זה רגע אחד א"כ בטויה של ציצית שזה לוקח הרבה זמן בזה הוא כמו גט שלא מועיל עומד על גביו ועיין בה"ל בד"ה וישראל שכתב שצ"ל שאין הקובע אם זה רגע אחד אלא העיקר שזה לא לוקח הרבה זמן וגם טויה לא לוקח הרבה זמן וכתב שלפ"ז אם זה יקח הרבה זמן זה באמת לא יועיל וצ"ב למה שטויה לא יקח הרבה זמן והנה גם לגבי לישה מבואר שמועיל גדול עומד על גביו עיין סימן ת"ס ובפשוטו מדובר מתחילת הלישה וצ"ב הרי זה לוקח הרבה זמן

ועיין חזו"א סימן ו' סק"י שכתב לבאר בזה דהנה צ"ב שכיון שיש כלל שאדם עושה על דעת הראשונה א"כ אם ס"ל לרא"ש שבתחילה הוא עושה על דעת הישראל למה שלא יועיל ההמשך לכן כתב לבאר שבאמת עכו"ם מצד עצמו הוא מופקע מלשמה ואין זה בתור ספק אלא בתורת ודאי רק שחידש הרא"ש שכל שהישראל אומר לו והוא עושה מיד זה כמו חיציו של הישראל וממילא המחשבה של הלשמה של הישראל היא זו שמועילה אמנם כיון שעכו"ם עושה על דעת עצמו ממילא לא רואים את מעשהו כחץ של הישראל וחידש הרא"ש שהרגע הראשון הוא כן עושה מחמת הישראל אמנם ההמשך אין סיבה שזה יתיחס אל הישראל כיון שמה שממשיך ועושה זה נחשב על דעת עצמו וממילא הוא לא יכול לחשוב לשמה ולפ"ז ביאר שכל דבר שלאחר שעשה בתחילת הדבר לשמה ממילא אחרי זה לא צריך מחשבה אלא זה סתמא לשמה בזה אין החיסרון של אדעתיה דנפשיה קעביד ולכן רק בגט שאשה לא עומדת לגירושין וצריך מחשבת לשמה כל הזמן לכן בעכו"ם זה לא עוזר אבל בעיבוד תפילין כל שהתחיל לשמה ממילא ההמשך זה מועיל מצד שזה יצר מצב של סתמא לשמה כל שלא יחשוב הפוך ולפ"ז גם בציצית כל שהתחיל העשיה לשם ציצית ממילא הכל זה נחשב כסתמא לשמה וממילא כיון שצריך מחשבה רק בתחילה בזה עוזר עומד על גביו וכן לפ"ז במצה כל שאת התחלת המעשה עשה על דעת הישראל בהמשך לא צריך מחשבה אלא זה עוזר מצד סתמא לשמה

וע"ש שחידש שבציצית ועיבוד העור שכל הדין הוא לשמה בזה גם אם קוף גמר עבודתו זה יעזור שכל שהעשיה מתפרש שזה לשמה זה טוב ואין זה דומה לכתיבת גט וכתיבת ס"ת שיש דין מעשה כתיבה ולכן כתב שאם עשה את תחילת העשיה אם מכונה גם אם אחרי זה זה ממשיך לבד וזה לא מתיחס אליו בכל אופן כיון שזה סתמא לשמה מכח שתחילת העשיה ההי לשמה לכן זה מועיל [ועיין מנח"ב סימן ד' בד"ה אמנם שכתב ככל דברי החזו"א אלא שהוסיף שכל דברי הרא"ש בדבר שבהמשך לא צריך מעשה אבל אם צריך מעשה זה לא יעזור ולפ"ז כתב שבעשית ציצית ששם צריך מעשה ישראל בזה לא יעזור סברת הרא"ש וא"כ הדרא קושית הרמב"ם אמנם לחזו"א כל שיש סתמא לשמה זה עוזר אפילו אם צריך מעשה]

והנה עיין מג"א סי"א סק"ב שכתב לגבי חש"ו וגדול עומד על גביו שזה תלוי באותה מחלוקת לגבי עשית מצה ועיין מנחת ברוך סימן ד' ענף ג' שביאר דשם יש דעות שלא מועיל אפילו שבגט זה מועיל מצד שבגט המעשה מוכיח קצת שעושה לשמה שזה תוכן הגט משא"כ במצה וה"ה לגבי טוית החוטים שהמעשה מצד עצמו לא מוכח שזה לציצית והנה עיין מג"א סימן י"ד סק"ג לגבי עשית ציצית שכתב שעוזר לעשות על ידי חש"ו וגדול עומד על גביו והבה"ל כתב שזה אותו מחלוקת דבסימן ת"ס אמנם המנחת ברוך הנ"ל כתב שכאן שודאי שבפשטות זה עשיה של ציצית בזה ודאי עוזר גדול עמד על גביו כמו בגט רק שכתב שגם שם יש חולקים שלא מועיל וא"כ גם כאן זה לא מועיל

והנה בפשוטו כל הנידון רק לשיטות רוב הראשונים שיש דין עשיה לשמה אבל לשיטת הרמב"ם שאין דין עשיה לשמה וודאי שחש"ו יכולים לעשות אמנם עיין מנחת ברוך ס"ג בד"ה מעתה ובס"ד בד"ה והנה ובמשכנות יעקב שכתבו שאם סברת הרמב"ם מצד שסתמא לשמה א"כ יתכן שחש"ו שזה מתעסק בזה ודאי שזה לא מחשיב שהעשיה לשמה עוד כתבו שכיון שזה מתעסק אין לזה שם עשיה וצ"ע שכיון שמבואר שעוזר גדול עומד על גביו חזינן שאין כאן חסרון של מתעסק וצ"ע

### בפסול אשה

ד] עיין ב"י סימן י"ד שהביא דנחלקו הראשונים האם אשה כשירה לעשית ציצית דיש ראשונים שדיקו מסוגין מהא דצריך למעט עכו"ם משמע שלא ממעטים אשה אמנם יש שכתבו שגם אשה פסלה ומצאנו בזה שני טעמים יש שכתבו מצד שדורשים בני ישראל ולא נשים דהיינו שכמו שנתמעטו עכו"ם כך נתמעטו נשים ויש שהביאו בשם ר"ת שכיון דמבואר בגמ' לגבי תפילין שכל שאינו בקשירה אינו בכתיבה כך הוא בכל המצוות כגון עשית ציצית ואגד של לולב והנה עיין רא"ש שהקשה מהגמ' בב"ב שנשים עושות ציצית וכתבו הראשונים לדחות ששם מדובר על הטויה דהינו שנקטו שלגבי טויה אשה כשירה ועיין פמ"ג שלכאורא אם הסיבה למעט מצד המיעוט של ועשו א"כ כמו שלגבי עכו"ם מבואר בשו"ע שהוא לא בכלל המיעוט ה"ה אשה אבל אם זה מצד שכל שאינו בקשירה א"כ לכאורא זה מתחילת העשיה והרי לשמה חזינן שזה גם בטויה ויש מקום לומר שאם הדין טויה לשמה זה רק מצד הזמנה ולא מדין עשיה לשמה יתכן שמזה לא נתמעט אשה וצ"ע והנה להלכה מובא לכתחילה להחמיר בציצית וכתב המ"ב שזה רק מצד המיעוט בני ישראל ולפ"ז באגד לולב אין ענין להחמיר אמנם הבה"ל הביא שיש אחרונים שכתבו שגם את ר"ת שכל שאינו בקשירה יש ענין להחמיר ונפק"מ שגם קטן הוא בכלל המיעוט הנ"ל כמבואר בגמ' בגיטין מ"ה:

והנה תוס' נקטו שאם יש הלכה שכל שאינו בקשירה וכו' א"כ גם בסוכה היא פסולה והקשו מסוכת גנב"ך דמבואר בגמ' שזה כשר דהיינו דבגמ' מ"ג. מבואר שהכוונה שגנב"ך עשו את זה ולא שזה נעשה בשבילם והרי עכו"ם ונשים הם לא בכלל מצות סוכה ואיך הם יכולים לעשות הסוכה ועיין ב"י שבהגהות מימוני הוכיח מזה שכל ר"ת זה לכתחילה אמנם הראשונים הביאו בשמו שזה מעכב בדיעבד וכמו לגבי תפילין ועיין אבני נזר סימן תפ"א שכתב לחלק בין סוכה לציצית ולכאורא יש לחלק על פי יסוד האבני נזר סימן תע"ה וכן הוא בלשון הרמב"ם פ"ה ה"ח שבסוכה אין דין עשיה כלל אלא זה הלכה שבזמן שזה נוצר זה יווצר לשם צל ולכן כתב שזה יכול גם להעשות על ידי קטן אם הבעל הבית חושב שזה לצל [ובספר הסוכה עמוד תמ"ח הביא מהגרשז"א שאם סכך יגיע על ידי רוח ובאותו זמן בעל הבית יחשוב שזה לצל זה יועיל] ולפ"ז יתכן שכל הדין שמי שאינו בכלל המצוה אינו בכלל עשיה במקום שיש דין עשיה אבל במקום שאין דין עשיה וודאי שזה לא חסרון ובאמת מתוס' חזינן דלא כיסוד האבני נזר הנ"ל והנה המג"א סק"ג הביא את ר"ת גם על סוכה אמנם המ"ב בסימן תרמ"ט סקי"ד הביא את זה לגבי אגד אבל לגבי עשית סוכה לא הביא את זה כיון שעל זה מפורש בגמ' שלא צריך ובהכרח שיש חילוק

וראיתי מביאים דבמרמי שדה סוכה ח: חידש שסוכה העשויה לשם מצוה כשירה אפילו שלא עשה לצל דהינו שיש מושג סוכה לשמה ולפ"ז יתכן שבזה יש את ר"ת שאשה וקטן לא יכולים לעשות וצ"ע

### בדין צביעת התכלת

ה] מבואר בגמ' שטעימה פסולה מצד שצריך צביעה לשמה דהיינו דאם צבע החוט לשם לבדוק האם זה צבע טוב החוט הנ"ל פסול למצות תכלת ועיין תוס' שכתבו שזה כמו לשמה ושלא לשמה שזה פסול ועיין ק"ש ח"ב סימן כ"ב שהביא מהגר"ח להקשות שדוקא שם שיש דין מחשבה הפסולת זה פוסל אבל כאן שצריך שזה יעשה לשמה כל שעשה גם לשם ציצית זה מועיל וע"ש שהוכיח ששיטת תוס' שזה לא דין מחשבה הפוסלת אלא שזה מחסר בלשמה אמנם יתכן שכונת תוס' שאם כה"ג זה היה נחשב לשמה זה לא היה מחשבה הפוסלת ורק מצד שכה"ג זה מחסר לשמה זה נחשב מחשבה הפוסלת אמנם עיין קרן אורה שהוכיח מכמה דוכתי שכל שמחשב לשני דברים זה לא חיסרון ועיין קר"א שהיה מקום לומר שכיון שתמיד בודקים לנסיון זה נחשב שזה עיקר עשיתו ובקה"י זבחים סוף סימן ב' הביא מהמלבושי יו"ט לבאר שזה גזירה דרבנן שמא ישתמש במה שעשה רק לצורך הצביעה

והנה מבואר בבריתא שטעמה פסולה ועיין תוס' שהביאו מרש"י מצד שיש הלכה לא להשתמש בצבע פעמיים ותמהו על זה ולכן ביארו שכל החסרון כי הצביעה הראשונה היא שלא לשמה ועיין עולת שלמה דנתחדש שכל שנשתמשו בצבע לדבר שהוא לא ציצית זה נפסל והנה עיין קרן אורה דבפשוטו מוכח מהבריתא שיש דין לשמה אמנם כתב שאפשר לבאר שמדובר שצבע דבר שלא כשר לציצית וכה"ג ודאי שזה לא צביעה כשירה ורק אם להלכה יש דין לשמה גם מצביעה שלא לשמה זה מחסר ע"ש

והנה מבואר בגמ' שגם אם עירב את זה בשאר הצבע הכל פסול ועיין עולת שלמה שתמה למה שזה לא יתבטל ברוב וכתב מצד שזה היתר בהיתר ובפשוטו היה מקום לומר שביטול ברוב לא יכול להחיל דינים אמנם עיין תוס' זבחים ע"ט: בסופו דמבואר שבתערובת של לח בלח כגון אם התערב מים בפרה אדומה יש דין ביטול וחל שם אפר פרה על הכל וצ"ב למה כאן זה אחרת

#### כ"ח אלול תש"פ

# סימן כ"ח

# בסוגיא דטלית שאולה וטלית השותפין

### בפטור שואל מציצית ומזוזה

א] מבואר בגמ' שטלית שאולה פטורה מהציצית אבל לאחר שלושים יום חייבת ומבואר בגמ' חולין קל"ו. שהפטור מצד שכתוב כסותך ולפ"ז ודאי שגם יותר מל' יום אין חיוב אלא מדרבנן והנה לגבי מזוזה הגמ' מדמה שגם הדין שתוך ל' יום זה פטור ממזוזה ולאחר ל' יום חייבת ובפשוטו זה אותו דבר שמדאוריתא צריך ביתך ומדרבנן לאחר ל' יום זה חייב ובטעם החיוב לאחר ל' יום עיין רא"ש בחולין שביאר מצד שזה נראית כשלו וכן הוא בתוס' בע"ז לגבי מזוזה שהבית נראה שלו ובפשוטו זה אותו גדר חיוב אמנם עיין תוס' סוגין בביאור הראשון שנקטו שבמזוזה לאחר ל' יום יש חיוב מדאוריתא דהינו שכיון שבגמ' בחולין לא מובא דרשא למעט מצד ביתך ואדרבא הגמ' אומרת שזה למעט דרך ביאתך משמע ששם אין דין שהבית יהיה שלו ומה שתוך ל' יום אין חיוב כתבו התוס' שכיון שהבית לא שלו זה כמו דירת ארעי ולכן זה לא סיבה לחייב ולפ"ז צ"ל שהגמ' מדמה שכמו שבמזוזה יש סברא לחלק מדאוריתא ממילא כאן לאחר ל' יום זה סיבה לחייב מדרבנן ועיין שו"ת רעק"א סימן ס"ו שכתב שדעת רוב הראשונים שמזוזה בשוכר גם לאחר ל' יום זה חייב רק מדרבנן ובאמת שכן הוא דעת הראשונים בב"מ ק"א ובשבת ק"ל

והנה עיין ש"ך הלכות מזוזה סימן רפ"ו שכתב שמה קודם ל' יום פטור ממזוזה כי זה עדין לא נקרא דירה וכן הוא בב"י בשם רבינו מנוח ועיין סמ"ג שלאחר ל' יום חייב כי זה דירת קבע ועיין רעק"א שתמה שכל זה לסברת תוס' שלאחר ל' יום חייב מדאוריתא צריך לטעם זה אבל להלכה שהכל מדרבנן א"כ כל סיבת הגזירה על לאחר ל' שזה נראה כשלו והנה עיין פתחי תשובה סקי"ח שכתב שגם אם מתכונן לדור יותר מל' יום אינו חייב במזוזה אלא לאחר ל' יום שזה נראה כשלו ולא קודם אמנם הביא מהדרך החיים שנקט שכה"ג מתחייב מיד עיין נחלת צבי שם שזה על דרך הש"ך שכל יסוד הפטור מצד שזה לא דירה וממילא כל שמתכונן להישאר יותר מל' יום זה כבר נחשב דירה מתחילה אמנם תמה עליו כנ"ל שלכאורא להלכה כל החיוב כי זה נראה כשלו וקודם ל' יום זה לא נראה כשלו וע"ש סקי"ח שהביא מהברכי יוסף שנסתפק בהיה בבית כ"ט יום ויצא האם זה מצטרף ועיין פ"ת שתמה עליו שהרי לגבי ציצית מפורש בנימוק"י שזה לא מחייב

ולכאורא משמע מכל זה שאפילו שסיבת החיוב מצד שזה נראה כשלו אבל גדר החיוב שדירת שאלה ושכירות אפילו שזה לא שלו זה מחיב ותוך ל' החשיבו שזה עדין לא דירה וכמבואר בש"ך ולכן באמת אם דעתו להיות יותר מל' יום זה מחייב במזוזה מיד וכן יתכן שלכן מצטרף פעמים דכאן גדר הפטור שחסר בדירה וכן מבואר בלבוש שסיבת החיוב בשוכר מצד ששכירות קניא ועיין ריטב"א בב"מ ק"א שכתב שמדאוריתא צריך שזה יהיה שלו וידור שם ומדרבנן חובה לכל הדר בו אפילו שזה לא שלו ובהכרח שתוך ל' יום הפטור כי חסר בדירה אלא שצ"ב מהיכי תיתי לחלק בגדר החיוב ויתכן שזה מצד טענת היש"ש שבית שכור גם ל' יום זה לא נראה כשלו דדרך לשכור בתים להרבה זמן ובהכרח שם סיבת האיסור דעיקר השכירות זה סיבה לחייב ויתכן עוד שהמקור מפונדקי דשם זה ודאי לא נראה כשלו ויתכן עוד שעיקר הדבר שבא"י חייב מיד זה רק אם יש חיוב מצד עיקר הדיורים ממילא כאן החשיבו הדיורים קודם וצ"ע

והנה בעיקר החיוב בטלית לאחר ל' יום דמבואר בראשונים שזה מצד שזה נראה כשלו עיין מאירי חולין ק"י: שהביא שיש שכתבו שלא מברכים כיון שזה רק מצד מראית העין ועיין מגן גבורים סק"ה שכתב שלדעת הר"ן שלא מברכים על נר חנוכה שמדליקים מצד החשד ה"ה כאן אין לברך על מזוזה תוך ל' יום וכן העיר בכת"ס חולין ק"י אמנם הנה שיטת הרשב"א בתשובות תתקכ"ה ששחיטת בן פקועה שהשחיטה מצד שלא ידוע שהוא בן פקועה צריך לברך וכן עיסת ארנונה כי זה נראה כשלו ועיין פר"ח סימן י"ג שכתב שזה דלא כר"ן שלא מברכים על חשד אמנם עיין תבואת שור י"ג סקי"ט שכתב שחלוק גדר התקנה דבנר חנוכה אין הכונה שבגלל חשד יש חיוב מצד נר חנוכה בכל פתח אלא כל החיוב הוא מצד חשד משא"כ במראית העין הגדר שכיון שזה נראה כחיוב לכן אמרו שגם מצב של שאול מחיב בציצית או של בן פקועה זה מחיב שחיטה ובטעם החילוק בגדרי הדין עיין פלתי י"ג סק"ד שכתב שחלוק חשד ממראית העין דרק בחשד לא מברכים אבל במראית עין מברכים ולכאורא הביאור שחשד שזה רק שיחשדו בו שעושה איסור וזה לא מצד עיקר המצוה משא"כ מראית העין זה מצד שיבאו לומר שאין חיוב זה חיוב מצד המצוה בעצמה ולכן בזה מדרבנן החשיבו שזה עצמו מחייב [ועיין שו"ת חת"ס יור"ד סימן רמ"ח לענין נמשכה ערלתו האם צרך לברך]

### בדין טלית שאולה האם יכול לברך

ב] מבואר בגמ' שטלית שאולה תוך ל' יום אינה חייבת בציצית ועיין תוס' בחולין ק"י: וברא"ש בחולין פ"ח סכ"ו שכתבו לדון שכמו שנשים יכולות לברך אפילו שלא חיבות ה"ה כאן וכתבו שזה לא מוכרח שזה דומה, דשם אדם אחר חייב על כזה דבר אבל כאן אף אחד לא חייב בכה"ג וצ"ב הדמיון דשם בפשוטו הביאור אפילו שאשה לא חייבת אבל מקימת מצוה [וכדחזינן בראשוים שדימו למ"ד נשים סומכות רשות] אבל כאן עד כמה שטלית שאולה אין חיוב א"כ מהיכי תיתי שאם עושה מקים מצוה אמנם בפשוטו זה עצמו נידון התוס' שאולי ביסודו לבישת בגד אם ציצית יש בזה קיום מצוה רק שהחיוב לא חיבה התורה אלא אם הבגד הוא שלו אבל קיום מצוה יש גם אם הבגד לא שלו דהינו שיש פרטים שזה רק כלפי שלא יחול חיוב אבל לא לגבי שלא יחשב מצוה

והנה עיין רא"ש בחולין פ"ח אות כ"ו שכתב שבשואל טלית כיון ששואל לקים המצוה ממילא ודאי כונת המשאיל שאם זה צריך להיות שלו בשביל לקים המצוה שהוא מקנה לו את זה ועיין שם שסיים שנהגו לקחת הטלית אפילו שלא מדעת חברו ולברך מצד שניחא ליה לאינש למעבד מצוה בממוניה ועיין מג"א סק"ח שהקשה דכאן שזה לא מדעתו א"כ אפילו שהוא מוכן שיקח כדי שיעשה מצוה בממונו אבל ודאי שזה לא נהיה שלו וא"כ אין זה סיבה לברך דרק מתי שמשאיל לו מדעתו שייך לומר שמתכוין להקנות לו את זה וע"ש שכתב שמה שמברך זה מצד מה שכתב הרא"ש בתחילתו שאפשר לברך על מ"ע שהז"ג אמנם הדבר דוחק שהרי הרא"ש בתחילה נסתפק בזה האם זה דומה למ"ע שהז"ג ועיין רעק"א שתמה על זה עוד שהרי השו"ע כתב דבר זה והוא הרי ס"ל שנשים לא מברכות על מ"ע שהז"ג וא"כ ה"ה כאן אין לברך אמנם הנה מבואר בגמ' שברכת כהנים אין חיוב אלא פעם ביום ובכל אופן מבואר בפוסקים סימן קכ"ח שמברכים בכל פעם שנו"כ ועיין מהר"ם מינץ סימן י"ב שביאר שזה כמו שמברכים על מ"ע שהז"ג ועיין ברכי יוסף אות י"ב שם וכן בהעמק שאלה פ' בהעלותך קכ"ה סק"ט ובכתב סופר או"ח י"ג שכאן גם השו"ע מודה שכיון שהגברא הוא בר חיובא אפילו שבצורה זו זה רק קיומית [והוכיחו עוד מתפילין שמברך פעם שניה ביום ולדעת הפמ"ג אין בזה חיוב] ועיין עמק שאלה שכתב שזה גם הביאור במג"א הנ"ל שכיון שאדם זה הוא בר חיובא במצות ציצת גם אם עכשיו זה קיומית יכול לברך

והנה עיין רא"ש הלכות ציצית סימן ב' שהביא שכיון שיש ספק האם בגד יום חייב בציצית בלובשו בלילה לכן יש שנהגו שהיו מתעטפים קודם עלות השחר בטלית של מישהו אחר וכתב הרא"ש שזה לא בסדר דהרי כל הפטור בטלית שאולה שלא צריך להטיל בה ציצית אבל אם יש בזה ציצית בזה הא ודאי חייב בציצית ואין שום פטור והנה כאן ודאי שאין כונתם לזכות בזה דאדרבא רוצים שלא לברך וכן ברא"ש מבואר שחייבים לברך והרי נשים הדין שאם רוצות יכולות לברך אבל ודאי שאין חיוב לברך וכמבואר בברכי יוסף תקפ"ט אות ב' [ועיין פמ"ג סימן קכ"ד שדן שאפילו לא חיבים לענות אמן על ברכתה] אמנם הביאור כמבואר בריטב"א חולין קל"ו וכן הוא בא"ר ובגר"ז בקו"א סק"ג ובמשכנות יעקב דכוונת הרא"ש שכל שיש ציצית בבגד דהינו שהבגד עומד בצורה שראוי לקים בו המצוה כה"ג האדם חייב ללבוש הבגד בצורה של קיום המצוה דכל הדין בטלית שאולה זה שאין להטריחו ולחייבו אבל אם יש בזה בין כה ציצת הוא באמת חייב בזה ובלשון הא"ר שהתורה רק פטרה מהעשיה של הציצית ועיין משכנות יעקב שגם הרא"ש במנהג שהביא שמברכים התכוין לחדש טעם חדש כמו שביאר בהלכות ציצית ואין כונתו מצד שכונתו להקנות את זה שהרי בשלא מדעת אין כונתו להקנות את זה

והנה בעיקר שיטת התוס' שכתבו שבטלית שאולה אפילו תוך ל' יום יכול לברך על הציצית מצד שזה כמו מ"ע שהז"ג ומבואר במג"א סק"ח שזה גם בשאל טלית מצויצת ועיין בגליון רעק"א וכן בדה"ח שתמהו על זה דהרי מבואר בשו"ע סי"א שחוטים גזולים זה לא טוב וכתב העיטור שגם שאולים זה לא טוב מצד שכתוב ועשו להם משלהם [כלשון הגמ' סוכה ט.] דהיינו שיש תנאי בצורת קיום המצוה שהחוטים יהיו שלו וא"כ לכאורא גם אם בטלית שאולה אפשר לעשות המצוה אפילו שלא חייב אבל זה רק אם יעשה אם החוטים שלו אבל אם יעשה אם חוטים של מישהו אחר זה לא יעזור א"כ כאן ששאל בגד מצויץ לא שייך שיקים בזה המצוה ועיין דרך החיים במכתב בסוף הספר שכתב שכמו שאשה שיכולה לקים המצוה ולברך בלולב זה רק אם הלולב שלה אבל לא יכולה לקים המצוה אם לולב שאול א"כ גם כאן כל מה שכתבו התוס' זה רק אם חוטים של השואל אמנם עיין פסקי התוס' במנחות שכתבו מפורש שכהנים ששואלים טלית לברכת כהנים יכולים לברך ושם החוטים גם של המשאיל וכן הוא בהגהות ר"פ על הסמ"ק מצוה ל"א אות י"ט [ומפורש שם שיכולים לברך כמו נשים] וכן הוא פשטות הראשונים שדיברו בשואל טלית מצויצת

ובפשוטו מבואר כאן שהתנאי שצריך שיהיה שלו זה רק במקום שזה חובה בזה התורה חיבה שזה יהיה שלו אבל עד כמה שזה דבר שהוא לא חובה בזה גם אם עושה בדבר שזה לא שלו יש בזה קיום מצוה ועיין תהלה לדוד סק"ז ח' וכן בהגהות חחמת שלמה על השו"ע כאן שאשה שמברכת על מ"ע שהז"ג יכולה לברך גם על לולב שאול שהרי מבואר כאן בראשונים שכל שאין חיוב לא חייבים לעשות אם הפרט שזה שלו וע"ש שמה שאיש שאין לו רק שאול לא מקים בשאול דשם כיון שחיובו יותר מזה לא יכול לברך שהרי מצוה במצוה יותר ולפ"ז גם ביום הראשון יש קיום בשאול לא רק מצד שזה לא גרע מהדרבנן של היום השני [והדבר מצוי שאשה לוקחת הד' מינים ביום הראשון ללא ידיעת בעלה או ללא כונת הקנאה כי לא יודעת שצריך לקנות שלפ"ז אין כאן ברכה לבטלה ויתכן שגם אם תרצה אחרי זה לקים על ידי שיקנו לו אינה צריכה לברך כיון שכבר בירכה וצ"ע]

והנה הדברים מאוד מחודשים שהדין לכם בקיום מצוה זה רק תוספת בחיוב אבל יש קיום גם ללא זה עוד צ"ע דהרא"ש הנ"ל שכתב שאם כבר יש בזה ציצית הוא חייב בציצית והרי כאן החוטים לא שלו וכה"ג זה כמו שאין לו חוטים שאין לו חיוב והרא"ש כתב שזה חיוב גמור והנה היה מקום לדחוק דבאמת הראשונים האלו חולקים על העיטור וס"ל שכל המיעוט זה על כנפי כסותך שצריך שהבגד יהיה שלו אבל החוטים באמת אין תנאי שזה יהיה שלו וכן משמעות הרמב"ם שפסל רק חוטים גזלים וכן נקט הערוך לנר סוכה ט. אמנם השו"ע הרי פסק שצריך שהחוטים יהיה שלו ובכל אופן העתיק את דברי הרא"ש וכן הוא הפשטות דכיון דמבואר סוכה ט. שדורשים ועשו להם משלהם מכלל ששאול פסול וצ"ע כנ"ל

ובפשוטו מבואר מכאן שכל שהחוטים של בעל הבגד כה"ג אין בזה דין שזה יהיה של מקיים המצוה אלא שהבינו הראשונים שכל שזה שייך לבעל הבגד מתקיים התנאי של ועשו להם משלהם ולכאורא יש להוכיח כן מהדין ששותפין חייבים בציצית וודאי משמע שמדובר שהם שותפין גם בחוטים וצ"ע איך חלק החוטים של חברו מועילה ללבישה של אחד מהם ומה זה שונה מאתרוג השותפין ובהכרח כנ"ל שכל שזה שייך לבעל הבגד זה מועיל אפילו שזה לא של הלובש [וצ"ב האם יועיל שהחוטים של אחד מהם] וצ"ב הסברא בזה הרי בפשוטו למ"ד חובת גברא גדר הדבר שבזמן שאדם לובש הבגד חל עליו חיוב להטיל ציציות בבגד בדיוק כמו שיש עליו חיוב ליטול לולב וכמו ששם יסוד הדין שזה הלכה שקיום המצוה יהיה בשלו ולמה שכאן זה יהיה אחרת

והנה מבואר בגמ' דנחלקו אמוראים האם זה חובת מנא או חובת גברא ובפשוטו למ"ד חובת מנא הגדר שזה מדיני הבגד שיהיה בו ציצית ובפשוטו המ"ד חובת גברא חולק בזה עצמו וס"ל שאין זה מדיני הבגד אלא כנ"ל שזה חיוב שחל על הגברא כשלובש בגד ד' כנפות אמנם אינו מוכרח דיתכן שודאי שהגדר שזה חובת בגד וזה מדיני הבגד שזה צריך ציצית רק שיש כאן הגבלה שמתי יש חיוב שהבגד יהיה לו ציצית רק בזמן שאדם לובש אותו [ועיין בסוגיא דחובת מנא מה שהבאינו על נידון זה] ואם נימא כנ"ל יתכן שלכן כאן הסברא שהחוטים יהיו של בעל הבגד שכיון שיסוד החיוב הוא מדיני הבגד א"כ כל שזה חוטים של בעל הבגד זה מספיק ובזה א"ש גם מה שכתבו הראשונים שבטלית שאולה יכולים לברך כמו נשים אפילו בחוטים של בעל הבגד שמצד צורת הקיום וודאי מתקים כאן התנאי של לכם כיון שזה של בעל הבגד רק ששם כיון שהבגד שאול אין עליו חיוב ובזה דימו הראשונים לאשה ולפ"ז וודאי שבלולב אשה שתברך על לולב שאול ביום הראשון זה ברכה לבטלה [רק שיש לדון שזה לא גרע מהיום השני וכסברת החכם צבי שביש לו ביום הראשון רק שאול יכול לברך על זה]

ויתכן עוד שגם אם נימא שאין זה חובת הבגד אלא שזה חובת האדם שיהיה ציצית בבגד אמנם יתכן שיסוד החיוב הוא שהלבישה של הבגד יהיה לבישה של בגד אם ציצית ולא שזה מצוה שבזמן שלובש הבגד ילבש גם ציציות בבגד ויתכן שלכן העיקר שהחוטים שיכים לבעל הבגד שכיון שיסוד החיוב הוא שהלבישה תהיה לבישה אם ציצית א"כ כל הדין יסודו שהתיקן של הלבישה יהיה קשור לבגד וצ"ע

אמנם הנה זה ודאי שבשואל יכול גם להטיל חוטים של הלובש ויתכן שזה מצד שכיון שרבנן חיבו מצד שזה נראה כשלו ממילא גדר החיוב זה הבעלות שיש לו בזה ולכן יכול להטיל חוטים שלו וכמבואר סברא זו ברעק"א אמנם יתכן שכל שזה של הלובש זה גם חוטים שיכולים להועיל להעמיד את הלבישה כלבישה אם ציצית וצ"ע

### בדין שותפת בציצית ובמזוזה ובגדר החיוב במזוזה ובציצית

ג] עיין שו"ע דמבואר ששותפין חייבים בציצית ועיין חולין קל"ו. דהגמ' דנה דכסותך ימעט שותפין ומתרצת שיש ריבוי שגם שותפין חייבים וכן לגבי מזוזה הגמ' דנה שביתך ימעט שותפות והגמ' אומרת שיש פסוק לרבות והנה עיין מרדכי שדן לגבי שותפות עכו"ם האם זה חייב במזוזה וכתב שזה פטור דהינו שרק אם שני הבעלים הם בר חיובא זה סיבה לחייב אבל אם רק אחד מהם בר חיובא הוא פטור אמנם עיין רשב"א שם ובריטב"א ותוס"ר שכתבו דמהא דהגמ' לא אומרת שהפסוק של כסותך בא למעט שותפות עכו"ם משמע ששותפות עכו"ם חייב והנה עיין רעק"א בגליון בסימן י"ד וכן הוא בתשובותיו סימן ס"ו דבפשוטו אתו דבר לגבי ציצית דלרשב"א שדיק מהגמ' שחייב גם כאן חייב ולראשונים שפטרו שם גם כאן פטור וכן מפורש שם בתוס"ר ששותפות עכו"ם חייב בציצית

והנה עיין רעק"א תשובה ס"ו ובארצות החיים סי"ד סק"ד שהקשו קושיא עצומה שלכאורא בציצית אם שותפות ישראל חייב ממילא גם שותפות עכו"ם חייב וזה לא דומה לכל הסוגיא שם כגון ראשית הגז ובכורה שכל ששני הבעלים בר חיובא ממילא אין סיבה שלא יהיה חיוב משותף על שניהם יחד דהרי החיוב הוא על החפצא ולכל החפצא יש סיבת חיוב אבל ציצית שזה חובת גברא א"כ הרי תמיד את החלק השני חברו לא לובש וא"כ אין זה סיבה לחייב רק את אחד מהם ועד כמה שנתחדש ששותפות חייב דהיינו אפילו שיש חלק מהטלית שאין בו סיבת חיוב זה סיבה לחייב א"כ מה זה משנה אם זה של ישראל או של עכו"ם [ובאמת יש סברא לדון שכאן יסוד הדין שלו שזה יהיה לבישת בעלים ולזה גם שותפות מספיק] והנה משמעות רעק"א שבמזוזה לא הוקשה לו דמדובר ששניהם גרים יחד וגם בציצית מבואר בדבריו שנקט שאם יתעטפו יחד בזה לא יקשה לו שזה צריך להתחייב רק הקשה דמשמע שגם אם רק אחד לובש זה סיבה לחייב וצ"ב שגם אם שנים לובשים יחד אבל כל לבישה מחיבת את הלובש אבל היא לא מחיבת את השני וביחס לכל אחד זה לבישת פטור אמנם כוונתו שדנים ששניהם לובשים את הבגד וכה"ג זה נחשב שכל הלבישה היא לבישת חיוב ובאמת שגם במזוזה משמע שהדין של שותפים חייבים לא מדובר דוקא שדרים יחד אלא גם אם רק אחד מהם דר לבד דומיא דציצית וצ"ע כנ"ל למה זה לא נחשב שיש כאן שותפות של פטור

ובפשוטו מבואר מכל זה שכדי שיחשב שזה שותפות המחיבת כל שהחפץ שייך בבעלותו לאדם שאם ילבש זה יתחייב כה"ג חשיב שכל החפצא חייב רק שיש הלכה שכל החיוב הוא רק בלבישה ולזה גם לבישה של אחד מהם כיון שזה לבישת בעלים זה לבישה המחייבת דהיינו שבאמת כה"ג חל חיוב על שניהם ולא רק על מי שלובש את זה וזה א"ש אם נימא כנ"ל שיסוד החיוב ציצית זה על הבגד רק מתי חל חיוב על הבגד שכשיש בו לבישת בעלים וכיון שגם לבישה של אחד מהשותפים זה לבישת בעלים ממילא כה"ג זה נחשב שכל הבגד הוא בר חיובא וכמו שלמ"ד חובת מנא בפשוטו ודאי שיש לחיב שותפין ה"ה למ"ד חובת גברא [ויש לעיין האם קיום המצוה צריך להעשות דוקא בחוטים ששיכים לשותפות או שמספיק שזה של הלובש עכשיו או שמועיל אפילו אם זה של השותף השני]

והנה קי"ל שציצית זה חובת גברא וכן קי"ל שמזוזה חובת הדר ובפשוטו שניהם זה אותו גדר דין והנה אפשר לבאר בכמה אופנים בגדר החיוב יתכן שדין התורה שכשיש לאדם בית והוא דר בו חל עליו חיוב שיהיה מזוזה בפתח הבית וכן בציצית חל עליו חיוב שיהיה ציצית בבגדו ולפ"ז הוא חיוב גרידא שיש על הלובש והדר שיהיה כזה מציאות ויתכן לומר שזה הלכה בלבישה של ציצית שהמעשה לבישה יהיה לבישה של בגד אם ציצית וכן במזוזה המעשה דיורים יהיה דיורים של בית אם מזוזה ויתכן שזה באמת חלות דין בחפצא שכל שאדם יש לו בית והוא דר בו חל הלכה בבית שיהיה בו מזוזה וכן בבגד חל הלכה שבבגד יהיה בו ציצית [וכמו למ"ד חובת מנא מסתבר יותר שזה לא סתם חיוב על הגברא שיהיה ציצית בבגד אלא זה מדיני הבגד וכמבואר במנח"ח שאין בזה פטור של הזמן גרמא כיון שזה מדיני הבגד עיין סוגיא דחובת מנא]

אמנם יש מקום לחלק בין מזוזה לציצית דמזוזה שם באמת זה חובת הבית שיהיה שם מזוזה רק שהחובה לא חלה אלא כשזה מיועד לדירה ונתחדש גם שרק דיורים שזה שימוש של בעל הבית זה מחיב במזוזה ואין זה סתם חיוב שחל על הגברא וכן אין הגדר שזה הלכה שיהיה דיורים של בית אם מזוזה משא"כ בציצית שם אין זה מדיני הבגד כלל אלא או שזה הלכה שהלבישה תהיה לבישה אם ציצית או שזה סתם חיוב על הגברא

והנה מבואר בירושלמי וכן נפסק ברמב"ם ששליח שמטיל מזוזה בבית של מישהו אחר השליח מברך ויש לעיין האם גם מי שמטיל ציצית בבגד שלובש על הבעלים הא הוא צריך לברך ובפשטות הוא לא מברך וצ"ב החילוק ועיין ח' הגר"ח על הש"ס בברכות מה שביאר בזה ובפשוטו כוונתו לחלק כנ"ל שיסוד הדין שהשליח מברך שכיון שהמצוה היא מדיני החפצא אפילו שהחיוב מוטל על הבעלים אבל שייך לדון שהשליח הוא זה שעושה את המצוה ולכן במזוזה גדר הדין שכל שיש בית שדרים בו יש חיוב מדיני הבית שיהיה בו מזוזה [וכן הוא בח' הגרא"ל מאלין סימן י"ח] משא"כ בציצית אין הגדר שזה מחיוב הבגד אלא זה הלכה בלבישה שתהיה לבישה אם ציצית או שזה סתם חוב על הגברא א"כ בזה כאן שהשליח אין לו שום עשיה של המצוה וכמו במניח תפילין על ידו של חברו אפילו שהוא עושה את המציאות של קיום המצוה אין זה סיבה שהוא יברך

והנה עיין מג"א סימן י"ט שהקשה למה במזוזה מברכים על קביעת המזוזה ובציצית מברכים על לבישת הבגד וכתב מצד שבמזוזה מקימים המצוה אחרי שהוא דר בבית ובציצית מקימים המצוה כשלובשים הבגד וכתב שלכן אם המזוזה היתה בבית קודם שבא לדור בא כשבא לדור מברך לדור בבית שיש בו מזוזה ואם עושה ציצית על בגד שהוא לבוש מברך לעשות ציצית ועיין חמד משה שכתב שודאי שלא מברכים לדור בבית שיש בו מזוזה וביאר החילוק שבציצית אין חיוב אלא ברגע שלובש אבל במזוזה זה ודאי שגם ברגע שהוא לא בבית הוא חייב במזוזה והוכיח מהא דבית התבן לחד מ"ד חייב כי הנשים מתקשטות [יומא י"א.] וודאי שהחיוב לא רק בזמן שמתקשטות ולכן במזוזה לא שייך לברך על הדירה כי לא זה המצוה משא"כ בציצית שהחיוב רק ברגע הלבישה ולכאורא יסוד החילוק הוא כנ"ל שבציצית הגדר שהלבישה צריכה להיות לבישה של בגד אם ציצית ממילא זה רק בלבישה משא"כ מזוזה זה חלות חיוב על הבית אם הוא בית דירה ולכן כל שהבית עומד לדירה יש חיוב על הבית שאין הגדר שהדיורים צריכים להיות דיורים של בית אם מזוזה ובאמת עיין סימן ג' שהארכנו לבאר שלכן במזוזה ודאי שאין איסור לדור בבית שאין בו מזוזה ורק בציצית יש ראשונים שאסור מצד דבמזוזה זה סתם חוב שיש שיהיה מזוזה משא"כ בציצית שיסודו שהלבישה תהיה לבישה אם ציצית ממילא כשלובש בגד ללא ציצית שייך לדון שיש כאן איסור

ולפ"ז א"ש שרעק"א לא העמיד את קושיתו על שותפות ישראל שזה כמו שותפות עכו"ם רק בציצית דשם שהגדר שהחיוב הוא על הלבישה ממילא לא שיך לדון שגם על השותף השני יש חיוב כל שהלבישה זה לבישת חיוב כיון שהחיוב הוא על מעשה הלבישה הוא הרי לא לובש משא"כ במזוזה שהחיוב הוא סתם על הבית ממילא כל שביתו משמש לדירת בעלים זה סיבה לחיוב ודו"ק בזה אמנם לישב הקושית של רעק"א יתכן לחדש שגם בציצית זה חובת בטלית הבגד ולפ"ז קשה למה במישהו אחר שמטיל הציצית בבגד לא יברך ויתכן שכיון שקיום המצוה הוא בזה שלובש הבגד זה סיבה ליחס הברכה אליו וצ"ע

1. והנה ע"ש דהביא מרש"י שהחיוב כרת זה רק אם יכול למול כשהגיע זמן החיוב ולא מל אבל קודם זה לא סיבה לכרת וצ"ב החילוק בין כרת לאיסור ובפשוטו מבואר שמה שלא דאג מראש קודם זמן החיוב זה לא מגדיר שהוא פושע בזמן החיוב ולכן אין כאן מעשה איסור במזיד דהרי בזמן האיסור הוא לא יכול אמנם יש חיוב כללי על בן אדם לדאוג לקיום המצות ואת החיוב הזה לא עשה ועיין אמרי בינה אבן העזר סימן ל"ב שדן שחיוב זה נלמד מהדין ארור אשר לא יקים את כל דברי התורה לעשותם וכתב שברמב"ן שם מבואר לא כך וע"ש שחלק על החיי אדם שאין חיוב לאדם ללכת חוץ מעירו קודם ר"ה כדי שיהיה לו שופר וודאי שחייב לטרוח גם קודם זמן החיוב שיכול לקים את חיובו ועיין אבני נזר סימן שכ"א שהאריך בגדר החיוב קודם זמן המצוה וכתב שזה מצד הדין מושבע ועומד בהר סיני אמנם דעת הצל"ח פסחים ג: טורי אבן ר"ה ט"ז: שאין חיוב קודם זמן המצוה [↑](#footnote-ref-1)