א - בד_ התוס_ בד_ה לפיכך, ובגדרי חזקת מטלטלין
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים

**סימן א**

**בד' התוס' בד"ה לפיכך, ובגדרי חזקת מטלטלין**

**א**

א] **ב"ב ב' א',** תוד"ה לפיכך, וא"ת ומאי איריא משום דבונין הכותל בעל כרחם, בלא"ה נמי הוי של שניהם וכו', ומתרץ ר"י דהיינו הך דפריך בגמרא פשיטא וכו', ומשני לא צריכא דנפל לרשותא דחד מינייהו פירוש ושהו ברשותו הרבה, מהו דתימא כיון דשהו ברשותו הרבה ניהמני' שעשאוה כולה מיגו דאיבעי אמר ממך לקחתי' והי' נאמן משום דשהו הרבה, ואע"ג וכו' דשותפין לא קפדי אהדדי הכא מיירי דשהו יותר מכדי רגילות דאטו משום דשותפין נינהו לא יקפידו עד עולם, ול"ד לגודרות דאין להם חזקה, לפי שאין ידוע ביד מי הם, אבל הכא ל"ה לו להשהותו כ"כ ברשותו וכו', קמ"ל כיון דמעיקרא על שניהם הי' לעשות לא מהימן לומר שהוא עשה הכל, דמיגו במקום עדים הוא דאנן סהדי שלא עשאה לבדו וכו'.

**והנה** הדרישה בסימן קנ"ז סק"א הוכיח בדעת הרא"ש והטור דפליגי ע"ד התוס' וס"ל דבדבר הידוע שהוא של שותפין אין לאחד מהן חזקה אף אם שהו ברשותו הרבה, ועיי"ש שנתחבט בטעמא דמילתא, והנתיה"מ בסימן קע"ט סק"א כתב דהוא משום דבחזקת מטלטלין עיקר החזקה הוא משום דהיאך בא לידו, וכל שיש טעם על תחילת ביאתו לידו, ל"ה שוב חזקה אף שנשתהה, וצ"ב.

ב] **והנה** התוס' כתבו עוד דהאי שנויא אינו אלא מאבנים אבל מקום הכותל לעולם פשיטא שחולקין אותו, ואיידי דנקט אבנים נקט המקום, עכ"ל.

**וראיתי** בשם הגרב"ד זצ"ל שהק', דגם לענין המקום איכא נפ"מ בדין לפיכך, והוא בגונא שהחזיק בו ג"ש, דכיון שהחזיק ג"ש נאמן לומר על המקום דלקוח הוא בידו, והי' בדין שיהא נאמן לומר דכל המקום שלו במיגו דלקוח, וקמ"ל דאינו נאמן דהוי מיגו במקום עדים, דאנן סהדי שלא בנה הכותל לבדו בתוך שלו.

**ב**

ג] **והנה** בעיקר מש"כ התוס' דס"ד דכיון דשהו ברשותו הרבה יהא נאמן שעשאה כולה במיגו דלקוחה, הק' הגרע"א בגהש"ס דמ"ט בעינן בזה לדין מיגו, הרי כ"ה דנאמן לומר לקחתי' משום דשהו ברשותו הרבה ומוכח שהוא שלו, ה"נ יהא נאמן בטעתו שעשאה כולה, דכיון ששהו ברשותו הרבה מוכח שבנה משלו, ומאי אולמי' טענת לקוח מטענת אני בניתי.

**ובחי'** הגרנ"ט כתב לישב, דהא דמהני חזקת מטלטלין כנגד המר"ק, אי"ז משום דחזקת מטלטלין הויא ראי' המועלת להוציא מן המר"ק, אלא היינו משום דהחזקת מטלטלין מהני לאשוויי ספיקא, ותו זוכה המחזיק בממון מדינא דהמע"ה,[[1]](#footnote-2) ואשר ע"כ ל"מ הא דשהו ברשותו הרבה אלא להאמינו בטענת לקוח, דמהני הא דשהו ברשותו הרבה לאשוויי ספיקא שלקחה ממנו, והמע"ה, אך ל"מ להאמינו בטענתו שעשאה כולה, דכלפי טענה זו ל"מ תפיסתו, דהו"ל תפיסה לאחר שנולד הספק, וכמש"כ התוס' בתחילת דבריהם, עכ"ד.

ד] **והך** מילתא דחזקת מטלטלין אינה הוכחה גמורה, ול"מ אלא לאשוויי ספיקא והמע"ה, הנה כ"ה משמעות לישנא דגמ' דלקמן דמשני דלא צריכא שנפלו לרשותא דחד מינייהו וכו', מהו דתימא ניהוי אידך המע"ה, והרי למש"כ התוס' דאיירי כששהו ברשותו הרבה, הרי יש בזה לדין חזקת מטלטלין,[[2]](#footnote-3) ואפ"ה אמרו בגמ' דהס"ד דיזכה בטענתו הוא משום דהמע"ה, ומשמע דחזקת מטלטלין אינה הוכחה גמורה, דא"כ ל"ב בזה לדינא דהמע"ה, דאדרבה יש ראי' כטענתו, ול"מ אלא לאשוויי ספיקא והמע"ה.[[3]](#footnote-4)

**וכ"ה** משמעות ל' הברייתא בב"מ ו' א', בד"א ששניהם אדוקין בה, אבל היתה טלית יוצאת מתחת ידו של אחד מהן המע"ה, ומפרשינן דאיירי בדאתו לקמן כי תפיס לה חד מינייהו ואידך מסרך בה סרוכי, ואפי' לסומכוס דממון המוטל בספק חולקין, סירכא לאו כלום הוא, ולכאו' בכה"ג איכא חזקת מטלטלין מעליא לאותה התפוס בה, שהרי סירכא לאו כלום הוא, ול"מ אף לאשוויי ספיקא, ואפ"ה אינו זוכה בה אלא משום דהמע"ה.[[4]](#footnote-5)

**וכ"ה** משמעות הגמ' בב"מ ק' א' במחליף פרה בחמור, דפריך דליחזי ברשות דמאן קיימא וליהוי אידך המע"ה, ולפ"מ שדנו התוס' שם לפרש דהוא משום דעבד קטן יש לו חזקה, וכ"כ הריטב"א שם, הרי נמצא דיש בזה לחזקת מטלטלין, ואפ"ה אין המוחזק זוכה אלא מדינא דהמע"ה.

**וכ"ה** גם בד' הרמב"ם בפ"ה משלוחין ה"ח, ז"ל, דבר הידוע לב' שותפין, אע"פ שהוא ברשות אחד מהן אינו יוצא מחזקתו של שני כל ימי השותפות, ואינו יכול לטעון שלקחו ממנו או שנתנו לו במתנה ונאמר לאחר שהמע"ה, אלא ה"ה בחזקת שניהם עד שיבא האחר ראי', עכ"ל, ובפ"י מטונ"ט ה"ד, ז"ל, אבל עבד קטן וכו' ה"ה כשאר המטלטלין, וכל מי שיהי' ברשותו ה"ה בחזקתו והמע"ה, עכ"ל, והרי דדינא דחזקת מטלטלין הוא דהוי הממון בחזקתו וחבירו הבא להוציא ממנו עלי' הראי'.

ה] **ובזה** מתפרש מש"כ הרמב"ן בס' הזכות בפ' הכותב, ז"ל, וכיון דלמדנו בראיות ברורות שאין בשטר הכתוב על שם חבירו לומר לקוח הוא בידי וכו', אינו נאמן אלא מוציאין השטר מידו, והטעם לפי שהמטלטלין כיון דנקנין במסירה והגבהה ותפיסתו עצמה שהוא תופס בהן הוא קונה לו, נאמן הוא לומר לקוחים הן בידי ולא מפקינן ממונא מתותי ידא דמוחזק, אבל בשטר שאין תפיסתו קנין ואינו מוחזק כלל אלא בנייר שלו, אם טען בענין כך וכך נמסר לי עליו הראי', שאין שעבוד השטר יוצא מחזקתו של מלוה הכתוב בשמו, עכ"ל, והיינו דלמ"ד דאין אותיות נקנות במסירה, כיון דתפיסת השטר אינה מועלת לקנות את החוב, ל"ה מוחזק בחוב ע"י תפיסת השטר, וע"כ ל"מ לו חזקתו.[[5]](#footnote-6)

**והנה** אי נימא דיסוד דינא דחזקת מטלטלין הוא מכח ההוכחה שבתפיסתו, הרי הי' בדין דאף דאין אותיות נקנות במסירה, מ"מ מכח הא דהשטר בידו מוכחא מילתא שהקנה לו את החוב, והי' לנו להעמידו בידו, וממש"כ הרמב"ן דלא מוקמינן לי' בידי', מוכח דכל הא דמהני חזקת מטלטלין הוא מכח תפיסתו, ובזה הוא דאמרינן דכיון דאין אותיות נקנות במסירה אין החוב בחזקתו ע"י השטר, ולי"ב לדינא דחזקת מטלטלין.

**ג**

ו] **והנה** בפשוטו אף דחזקת מטלטלין ל"מ אלא מכח תפיסתו, מ"מ חזקת ג"ש בקרקעות הוי חזקה המועלת מצ"ע, ואי"ז מכח תפיסתו, שהרי אדרבה בקרקעות דינא הוא דבספק מוקמינן להו ביד המר"ק.

**ונמצא** לפ"ז דאם נפל הכותל ואח"כ החזיק אחד מהם ג"ש במקום הכותל וטוען דמעיקרא הי' כל הכותל שלו, ל"ב להאמינו במיגו דלקוח, אלא יש להאמינו מכח החזקה עצמה, דכ"ה דמהניא החזקה להוכיח לטענתו שלקח את המקום, ה"נ היא מועלת להוכיח לטענתו שהי' המקום שלו מתחילה.

ז] **ולפ"ז** מתישב היטב משה"ק הגרב"ד דגם לענין המקום איכא נפ"מ בדין לפיכך, דמכח זה הוי המקום של שניהם אף כשהחזיק בו ג"ש, - אך לפי הנ"ל נראה, דכל הא דמהני הא דמתחילה הי' על שניהם לעשות ואנן סהדי שלא עשאה כולה משלו, הוא רק כשהחזיק באבנים ושהו ברשותו הרבה, ובאנו להאמינו בטענתו שבנאה משלו במיגו דלקוח, ובזה הוא דאמרינן דהו"ל מיגו במקום אנן סהדי, אך כשחזיק במקום הכותל ג"ש ובאנו להאמינו בטענתו שהי' המקום שלו מכח החזקה, הרי דה"ז מועיל אף כנגד האנן סהדי דלפיכך.[[6]](#footnote-7)

**ד**

ח] **אך** בעיקר הך מילתא דחזקת מטלטלין ל"מ אלא לאשוויי ספיקא ותו אמרינן דהמע"ה, כבר תמהו רבים דא"כ הדין נותן דאם חזר המר"ק ותפס ממנו תועיל לו תפיסתו, עכ"פ לדעת הסוברים דתקפו כהן אין מוציאין מידו, ואין הדין כן.[[7]](#footnote-8)

ט] **גם** בעיקר הדברים צ"ב, שהרי עיקר הך דינא דהממון הנמצא ביד האדם מחזקינן לי' כדידי', היכא דאי"ז כנגד מר"ק, בע"כ דהוא דין ודאי, ומה"ט ל"מ תפיסת אחר אלא היכא דמועלת תפיסתו לאשוויי ספיקא, וכאשר כ"ה להדיא בד' התוס' לקמן ל"ד ב' ד"ה ההוא ארבא, ז"ל, דאוחזין שאני, דכיון ששניהם מוחזקים וכו' דחשיב כאילו אנו יודעין שיש לשניהן חלק בה, שכל דבר יש להעמיד בחזקת מי שהוא בידו, כדאמרינן גבי נסכא דר' אבא דאע"ג דאמר דידי חטפי חשבינן לי' גזלן וחייב לשלם כאילו הוא ברור שהיתה הנסכא של אותו שהי' מוחזק בה, עכ"ל.[[8]](#footnote-9)

**וצ"ל** לפ"ז, דמש"כ הגרנ"ט דחזקת מטלטלין ל"מ בפנ"ע, ואינה מועלת אלא מכח התפיסה, הוא משום דכל הא דמהני חזקת מטלטלין להחזיק הממון בידו בודאי, הוא רק היכא דליכא מר"ק, אך כל דאיכא מר"ק, ל"מ החזקה אלא לאשוויי ספיקא, - וצ"ל עוד, דאף דבגונא דסוגיין הרי ליכא מר"ק, שהרי טענת המוחזק היא שבנה הכותל משלו, מ"מ כיון דהו"ל ספיקא דדררא דממונא, וכבר נולד הספק קודם שהחזיק באבנים, ל"מ חזקתו אלא לאשוויי ספיקא.

**אך** לא נתפרש טעם הדברים בזה, דכיון דחזקת מטלטלין אי"ז הוכחה גמורה, וע"כ אינה מועלת בפנ"ע, א"כ מ"ט היכא דליכא מר"ק הוי זה דין ודאי דאנו יודעים שהוא שלו, והיכא דאיכא מר"ק אי"ז מועיל אלא לאשוויי ספיקא, וי"ל.

**ד**

י] **והנה** נקוט עלמא, דדינא דחזקת מטלטלין, דמכח זה נאמן לומר לקוח הוא בידי על חפץ שהי' ידוע שהוא של אחר, הוא מכח הא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן, וע"כ הוא דלא חיישינן שבגניבה הוא בידו.

**ומצאנו** הדברים מפורשים כן בד' רבינו יונה בכ"ד במכילתין, דהנה כתב רבינו יונה לקמן ד' א', ז"ל, אבל אדם אחר שפינה אבני כותל חבירו לרשותו שלא בפני עדים וכו' נאמן לומר לקוחות הן בידי, דאחזוקי אינשי בגזלנותא לא מחזקינן וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דעיקר דינא דחזקת מטלטלין, דאף דחפץ הידוע לאחד והוא יוצא עכשיו מתחת יד אחר נאמן לומר לקוח הוא בידי, הוא מכח הא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן, וכ"ה גם בדבריו לקמן מ"ה ב', ז"ל, דבשלמא כלים שאינם עשויין להשאיל ולהשכיר נאמן לטעון בדין לקוחים הם בידי אע"פ שיש עדים לתובע שהיו מתחילתן שלו, לפי שתפיסתן ראי', שאם לא באו לידו בתורת מקח היאך באו לידו, דאחזוקי אינשי בגנבי וגזלני לא מחזקינן, עכ"ל, וכ"כ גם לקמן מ"ו א', ז"ל, ושאר כל אדם יש לו חזקה והוא שהכלי אינו עשוי להשאיל ולהשכיר, לפיכך נאמן לומר לקוח הוא בידי, שהתפיסה חזקה וראי' על המקח, שאין מחזיקין בנ"א בגנבים וגזלנים, עכ"ל, וכ"נ גם בדבריו לקמן כ"ח ב', עיי"ש.

יא] **אך** הנה בד' ש"ר לא מצינו להך מילתא דדין חזקת מטלטלין הוא מיוסד על הא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן, ונראה דיש להוכיח מדבריהם דפליגי ע"ד רבינו יונה וס"ל דמהני חזקת מטלטלין אף בלא הא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן.

**דהנה** הרי"ף בפ' כל הנשבעין כתב, ז"ל, אם הי' מוחזק ומפורסם בגניבה וראוהו שהטמין וכו' ואמר לקוחין הן בידי, אם הי' בעה"ב שאינו עשוי למכור את כליו ואותן כלים אין דרך בנ"א להטמינן ואין דרך אותו האיש להצניע כלים שבידו, אע"פ שזה אומר גנובין וזה אומר לקוחין אינו נאמן, דדייקינן טעמא דלא מחזקינן אינשי בגנבי הא מוחזק ועומד מעיקרא מחזקינן, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מגניבה הי"ב, והשו"ע בסימן צ' סי"א.

**והנה** אמנם מבו' בד' הרי"ף ודעימי', דאף דבגנב מפורסם ליכא להא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן, מ"מ שפיר מהניא בו חזקת מטלטלין, ול"מ הא דהוא גנב מפורסם, אלא בגונא דהי' בעה"ב שאינו עשוי למכור את כליו וכו', דבכה"ג ליכא לדינא דחזקת מטלטלין, ומהני הא דהוא גנב מפורסם, דמ"ט אף אם טען הבעה"ב גנובים נאמן, - ומוכח דדין חזקת מטלטלין אינו מיוסד על הא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן, ושפיר מהניא החזקה אף בגונא דליכא לה"ט.

יב] **עוד** יש להוכיח כן, דהנה התוס' לקמן נ"ב ב' ד"ה דברים כתבו, דאף דאינו נאמן לומר גנובים, משום דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן, היינו רק כשאומר שאותו פלוני גנבם, דאינו נאמן להחזיקו בגנב, אך כל שאינו אומר שפלוני גנבם אלא שהם גנובים, מהימן שפיר, דכמה גנבים יש בעולם, וכ"כ התוס' בשבועות מ"ו ב' (ד"ה וספרא דאגדתא).

**ולפ"ז** הרי דאין לפרש דהא דמהני חזקת מטלטלין הוא מכח הא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן, דאף דאין להחזיק את המחזיק כגנב, הרי יתכן שגנבום אחרים ומכרום לו, דע"ז ליכא כלל להא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן, ובע"כ דחזקת מטלטלין מועלת אף בלא הא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן.

**אך** צ"ב הטעם בזה, דמ"ט באמת מהניא החזקה בלא הא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן, הרי לא מוכחא מילתא כלל שלקחה, שהרי אפשר שנגנבה מן הבעלים.

**ה**

יג] **והנה** לקמן ל"ו א' אמרינן דהגודרות אין להן חזקה, ופירש רשב"ם, ז"ל, הגודרות וכו', שיכול לומר מעצמו נכנס או אתה הכנסתו לביתך והחזקת בו, אינה חזקה וכו', אין יכול לטעון לקוח הוא בידי וכו' כשאר מטלטלין שאין יכולין להלך ואין עשוין להשאיל ולהשכיר, דנאמן בהן לומר לקוח הוא בידי הואיל וישנו בביתו, עכ"ל, ובפשוטו הוא משום דיסוד דינא דחזקת מטלטלין הוא משום דמוכחא מילתא שהוא שלו, וע"כ הוא דבגודרות דליכא הוכחה מתפיסתו, ל"ה חזקה.

**ועד"ז** הוא גם הא דקי"ל בדברים העשויים להשאיל ולהשכיר דאין להן חזקה, וכגירסת רוב קמאי בשבועות מ"ו ב', והיינו משום דליכא הוכחה מתפיסתו שלקחם, דאפשר שהבעלים השאילום או השכירום לו, וע"כ ל"ה חזקה.

יד] **והנה** הא דבגודרות ובדברים העשויים להשאיל ולהשכיר מוציאין מן המחזיק ומוקמינן להו ביד המר"ק, בפשוטו היינו בגונא שראו אותם תחילה ביד המר"ק, דכיון דהיו תחילה בידו הוו בחזקתו, וכיון דהמחזיק בהן אין לו חזקה, מפקינן להו מידי' ומוקמינן להו ביד המר"ק.

**והחידושי** הרי"מ בחו"מ סימן ק"מ סוסק"ב עמד בזה, דמ"ט אין המחזיק נאמן בדברים העשויים להשאיל ולהשכיר או בגודרות, הרי כ"ה דאין הוכחה מחזקתו שהוא שלו, דאפשר שהשאיל לו המערער, ה"נ אין הוכחה ממה שהיו תחילה אצל המערער שהוא שלו, דאפשר שכבר מתחילה הי' של המחזיק והשאיל להמערער, וכיון דליכא הוכחה לטענת המערער טפי מלטענת המחזיק, הי' בדין שלא יוציאו מידו מספק.[[9]](#footnote-10)

טו] **ועד"ז** יש להעיר במש"כ הרשב"א לקמן ד' א', ז"ל, א"נ דפנינהו חד לרשותי', י"מ דפנינהו בעדים, ואינו מחוור בעיני וכו', וכיון שכן אם נפלו ברשותו של ראובן ועמד שמעון ופינן לרשותו, בכי הא ודאי נראין הדברים דאפי' בעלמא מוציאין אותן מידו וכו', כיון שנפלו ברשותו של זה ולא הי' שמעון מוחזק בהן מתחלתו ה"ז ככלי הנמצא בביתו של ראובן ובא שמעון והוציאו משם בעדים, שהדין נותן שמוציאין אותו מידו ומחזירין אותו לראובן, וזהו דין נסכא דר' אבא וכו', מ"מ כיון שברשותו של ראובן היוף הדין הי' נותן שיהיו שלו וראובן מוחזק בהן, עכ"ל.

**והנה** הרי בכה"ג שנפלו האבנים ברשותו של ראובן, ליכא הוכחה כלל שהם של ראובן, ואפ"ה כל שעמד שמעון ופינן לרשותו מוציאין אותו מידו ומחזירין אותן לראובן, וזה צ"ב, דכיון דליכא הוכחה שהם של ראובן ולא של שמעון, מ"ט מוציאין אותן מיד שמעון המחזיק בהן.

**ובאמת** דבד' הרשב"א צ"ב טפי, דמ"ט מחזקינן להו כלל בחזקת ראובן, אחר שידענו שבאו לידו ע"י נפילה, וליכא סמך כלל לומר שהם שלו.

**ו**

טז] **והנה** בפשוטו יסוד דינא דחזקת מטלטלין הוא משום דאיכא ראי' והוכחה מתפיסתו שהוא שלו, ומכח זה הוא דמוקמינן לה בידי', וכ"ה משמעות ד' רבינו יונה שהבאנו לעיל סק"י.

**אך** הנה דעת רש"י בשבועות מ"ו ב' דמהני חזקת מטלטלין אף בדברים העשויים להשאיל ולהשכיר, עיי"ש, והנה הרי בדברים העשויים להשאיל ולהשכיר ליכא הוכחה כלל מתפיסתו שלקחם, שהרי יתכן שהם שאולים או שכורים בידו, וביותר, דהרי איירי התם בבעה"ב שאינו עשוי למכור כליו, וכיון שהם עשויים להשאיל ולהשכיר, הרי קרוב הדבר שהם שאולים ושכורים שדרכם בכך, ואינם לקוחים שאין דרכם בכך, ואפ"ה יש להן חזקה.

**ומצאתי** שכבר עמד בזה בשיעורי הגר"ח לקמן ל"ב ב', ועיי"ש שכתב דלדעת רש"י ודעימי' דמהני חזקת מטלטלין אף בדברים העשויים להשאיל ולהשכיר, מוכח דדין חזקת מטלטלין אינו כלל מכח ההוכחה שבתפיסתו, אך לדעת הרמב"ם והתוס' דבדברים העשויים להשאיל אינו נאמן, היינו משום דדין חזקת מטלטלין הוא מכח ההוכחה שבתפיסתו, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

יז] **אך** צ"ע בזה, דהנה דעת הרמב"ם בפ"ח מטונ"ט ה"ט דלא חשיב כדברים העשויים להשאיל ולהשכיר, אלא הכלים שבני אותה מדינה עושין אותן מתחילת עשייתן כדי להשאילן ולהשכירן וליטול שכרן, אך שאר הכלים שאין עיקר עשייתן לכך, הוו כדברים שאין עשויים להשאיל ולהשכיר, אף דדרך הוא שישאילום לאחרים, עיי"ש.

**ולפ"ז** הרי דלדעתו אין לפרש דדין חזקת מטלטלין הוא מכח ההוכחה שבתפיסתו, שהרי מהני חזקה אף בכלים שדרך הוא שישאילום לאחרים, ובכלים אלו ליכא הוכחה כלל מתפיסתו שלקחם, ואפ"ה יש להן חזקה.

**וגם** לדעת התוס' וש"ר דל"מ חזקה אלא בכלים שאין דרכם כלל להשאיל או להשכיר, ג"כ נראה דליכא הוכחה כלל בתפיסתם, דמלבד דגם בכלים אלו פעמים שמשאילים אותם לאחרים, דמה"ט אמרו בב"מ כ"ז ב' דל"מ להעיד על המת ע"פ סימנים בכליו, משום דחיישינן לשאלה, הרי כיון דאיירי התם בבעה"ב שאינו עשוי למכור את כליו, לא מוכחא מילתא כלל שהם לקוחים, שהרי כ"ה דאינם עשויים להשאיל ולהשכיר, גם אינם עשויים לימכר, ופעמים הרבה דקרוב הדבר טפי שהשאילם לו משמכרם לו,[[10]](#footnote-11) ואפ"ה מהניא החזקה.

יח] **והנה** לפ"ז נראה דמה"ט הוא דמהני חזקת מטלטלין אף בלא הא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן, וכמש"כ לעיל להוכיח מד' הרי"ף והרמב"ם ומד' התוס', דכ"ה דמהניא חזקת מטלטלין בדברים שאין עשויים להשאיל ולהשכיר, אף דליכא למימר בהו דאחזוקי בשאלה לא מחזקינן, וכדחזינן דחיישינן לשאלה, ה"נ מהני חזקת מטלטלין אף בלא הא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן.

**אך** בעיקר הדברים צ"ב, דכיון דמהניא חזקת מטלטלין אף דליכא הוכחה כלל מחזקתו שהוא שלו, א"כ מ"ט באמת ל"מ החזקה בדברים העשויים להשאיל ולהשכיר, ולדעת הרמב"ם ל"מ החזקה בדברים שעיקר עשייתם להשאיל ולהשכיר, דאף דליכא הוכחה מחזקתו שהם שלו, הרי אף בשאר מטלטלין ליכא הוכחה מתפיסתו שהוא שלו, כיון דאפשר שהשאילום לו, ואפ"ה יש להן חזקה, וא"כ מ"ש דברים העשויים להשאיל ולהשכיר דאין להן חזקה.

**ז**

יט] **ונראה** לישב, דהנה התוס' לקמן ל"ד ב' ד"ה ההוא ארבא כתבו דהא דבשנים אוחזין בטלית לא אמרינן כדא"ג, הוא משום דשניהם מוחזקין וכו', וחשיב כאילו אנו יודעין שיש לשניהם חלק בה, שכל דבר יש להעמיד בחזקת מי שהוא בידו, ודמי לנסכא דר"א דהחוטף הוי גזלן וחייב לשלם כאילו הוא ברור שהיתה הנסכא של אותו שהי' מוחזק בה, וכתבו דהא דמדמינן דין מנה שלישי לדין שנים אוחזין, הוא משום דגם במנה שלישי חשיב כאילו שניהם מוחזקין בו כיון דמכח שניהם נפקד.

**והקוב"ש** שם אות קנ"ג עמד בזה, דמה מהני הא דבמנה שלישי חשיב כאילו שניהם מוחזקין, הרי התם ליכא לה"ט דכאילו ידוע שיש לשניהם חלק, שהרי אדרבה ידוע דאינו שייך אלא לאחד מהן, ועיי"ש שהוכיח מזה דהך חזקה דכל מה שתח"י אדם שלו, אינו מטעם אומדנא ובירור שכן הוא, אלא דדין תורה הוא דא"צ לחוש שמא אינו שלו, וכתב לדמותו לדין חזקה באיסורין, דאינה מבררת המעשה, ומ"מ דין ודאי הוא, ועיי"ש שנתחבט מהיכן נלמד דין זה, - ועד"ז כתב בחי' הגר"נ בב"מ ב' א' אות ז', דהך אנן סהדי ל"ה בירור והוכחה במציאות שכל אחד יש לו בה חצי, אלא הוא דין התורה, דאדם המוחזק בממון יש לנו להחזיק שהוא שלו, וזהו שכתבו התוס' דחשיב "כאילו" אנו יודעין שיש לו חלק בה, ובנסכא דר"א "כאילו" הי' ברור שהיתה הנסכא של אותו שהי' מוחזק בה.[[11]](#footnote-12)

כ] **ובגדר** הדברים נראה, דכל דהוא מחזיק את הממון כבעלים, ומצד החזקתו עצמה הוא נראה כשלו, יש לנו להחזיק כן ולא להסתפק שמא אינו שלו,[[12]](#footnote-13) - וע"כ אף דבמנה שלישי ידוע לנו שאינו של שניהם, אך כיון דמכח ההחזקה עצמה דהוו שניהם מוחזקין בו הוא נראה דחציו של זה וחציו של זה, יש לנו להחזיק כן.

כא] **ונראה** דמה"ט דעת רש"י ודעימי' דמהני חזקת מטלטלין אף בדברים העשויים להשאיל ולהשכיר, ודעת הרמב"ם דמהני חזקת מטלטלין בדברים שאין עיקר עשייתם להשאיל ולהשכיר, אף דקרוב הדבר דשאולים הם בידו, ליכא הוכחה כלל מתפיסתו שלקוחים הם בידו, וגם לדעת ש"ר מהני חזקת מטלטלין אף בבעה"ב שאינו עשוי למכור כליו, אף דקרוב הדבר יותר דשאולים הם בידו, דמ"מ כיון שהוא מחזיקם כבעלים, יש לנו להחזיק שהם שלו.

**ואשר** זהו מש"כ הרשב"א דאם נפל הכותל לרשות אחד מהן הוו האבנים בחזקתו, ויש בזה לדינא דנסכא דר"א, דאף דידענו שבאו האבנים לידו בדרך נפילה, וליכא הוכחה כלל ממה שהם בידו, מ"מ כיון דהם ברשותו והוא מחזיקם כדרך הבעלים, מחזקינן להו בחזקת שהם שלו.

כב] **ובזה** מתפרש מש"כ הרמב"ן דאם אותיות אין נקנות במסירה, ל"מ מה שהשטר בידו שיהא נאמן לטעון לקוח על החוב, דכיון דעיקר דינא דחזקת מטלטלין אי"ז משום דמוכחא מילתא שמכרו לו, שהרי שפיר יתכן שהפקיד את השטר בידו, אלא דינא הוא דיש לנו להעמיד את הממון בחזקת מי שהוא בידו, ע"כ כ"ז הוא כשהממון הוא בידו ובחזקתו, ומשא"כ בשטר דאין החוב תחת ידו, ליכא בזה לעיקר דינא דחזקת מטלטלין.[[13]](#footnote-14)

כג] **והנה** בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ל"ז ד"ה והנה עכ"פ הק' בהא דקי"ל דאין מעידין על המת ע"פ כליו משום דחיישינן לשאלה, דהרי חזקה כל מה שתח"י אדם שלו, והויא חזקה אלימתא דל"מ מיגו כנגדה, ומ"ט אין מתירין מכח חזקה זו, ועי' גם בדבריו שם סימן מ"ג ומ"ד ונ"א שעמד בזה, ועיי"ש במש"כ בזה.

**אמנם** לפמש"נ מד' התוס' דחזקה זו דכל מה שתח"י אדם שלו, אינה מטעם אומדנא ובירור שכן הוא, אלא דדין תורה הוא דכל שהוא מוחזק בממון מחזקינן לי' כדילי' וא"צ לחוש שמא אינו שלו, מסתברא מילתא דל"מ חזקה זו אלא לענין דיני הממון, דיש לנו להחזיק את הממון בחזקת מי שהוא בידו, אך ל"מ להוכיח מזה דהמת הוא אותו שהוא בעל הבגדים, כיון דאין לנו הוכחה כלל דהבגדים הם שלו, אלא דבדיני הממון מחזקינן כן.[[14]](#footnote-15)

**ח**

כד] **אמנם** הנה בעיקר הדברים צ"ב, דאם דינא הוא דיש לנו להחזיק את הממון בחזקת מי שהוא בידו, אף דליכא הוכחה בתפיסתו שהוא שלו, א"כ מ"ט קי"ל דבדברים העשויים להשאיל ולהשכיר אינו נאמן, ולא מחזקינן להו בחזקתו, אף שהם בידו.

**ועד"ז** יש להעיר בהא דבנסכא דר"א מחזקינן לה ביד הראשון, ומוציאין את הנסכא מיד החוטף, ותיקשי דאדרבה אחר שחטף את הנסכא והיא בידו, יש לנו להחזיק שהיא שלו.

כה] **אך** הדבר פשוט, דכל הא דמחזיקין את הממון בחזקת מי שהוא בידו, היינו רק היכא דחזינן להחזקתו בממון כהחזקת בעלים והוי הממון בחזקתו, אך בנסכא דר"א שבא הממון לידו בדרך חטיפה, אכתי חזינן להממון בחזקת הראשון, וחזינן להחוטף כמחזיק ממון של חבירו, וע"כ לא מוקמינן לי' בחזקתי'.[[15]](#footnote-16)

**ומה"ט** הוא דבדברים העשויים להשאיל ולהשכיר אינו נאמן ולא מחזקינן להו בחזקתו, דכיון דדרך דברים אלו שיהיו בידו בעודם של הבעלים הראשונים, אכתי חזינן להו בחזקת הבעלים הראשונים, וחזינן לי' כמחזיק ממון של אחר, וע"כ לא מוקמינן להו בחזקתו.[[16]](#footnote-17)

**ועד"ז** הוא גם הא דגודרות אין להן חזקה, דכיון שהם מוחזקים בחזקת אחר, ודרך הוא שהם באים לרשות אחר מעצמם, לא חזינן להחזקתו בהן כהחזקת בעלים, וע"כ לא מוקמינן להו בחזקתו.[[17]](#footnote-18)

**וכ"ז** הוא בדברים העשויים להשאיל ולהשכיר או בגודרות, דדרך הוא שיהיו בידו בעודם של הבעלים הראשונים, אך בדברים שאין עשויין להשאיל ולהשכיר, שאין דרכם שיהיו בידו בעודם של הבעלים, חזינן להחזקתו כהחזקת בעלים, ולא חזינן להו בחזקת הבעלים הראשונים, וע"כ אף דקרוב טפי ששאולים הם בידו, כיון דאין הבעה"ב עשוי למכור כליו, מחזקינן להו בחזקת המחזיק.[[18]](#footnote-19)

כו] **ומה"ט** הוא דבגודרות ודברים העשויים להשאיל ולהשכיר מוקמינן להו בחזקת הראשון, אף דכ"ה דאין הוכחה מחזקת השני שהוא שלו, ה"נ אין הוכחה מחזקת הראשון שהוא שלו, דהראשון שהחזיק בהן, כיון דבשעה שהחזיק בהן לא היו ידועים לאחר, הוי החזקתו כהחזקת בעלים והוי הממון בחזקתו ומחזקינן לי' כדידי', אך השני שמחזיק בהן אחר דהוו בחזקת הראשון, לא חזינן להחזקתו כהחזקת בעלים, אלא כמחזיק דבר הידוע לאחר, וע"כ אין הממון בחזקתו ולא מחזקינן לי' כדידי'.

כז] **ושמעתי** להוכיח ליסוד הדברים, דהנה בב"ק צ"א ב' תניא שורי הרגת נטיעותי קצצת, אתה אמרת לי להורגו אתה אמרת לי לקוצצו, פטור, ובגמ' שם מוקמינן לה בשור העומד להריגה ובאילן העומד לקציצה, אך בלא"ה אינו נאמן לפטור עצמו.

**והשטמ"ק** שם כתב בשם הרמ"ה, ז"ל והא דקאמרינן דבשור שאין עומד להריגה ואילן שאין עומד לקציצה חייב, ה"מ היכא דאמר אתה אמרת לי להרגו ולקצצו, אבל אמר לו אתה מכרת לי אתה נתת לי במתנה מהימן, כדרב יהודה דאמר האי מאן דנקיט מגלא ותובילה ואמר איזול אגזרי' לדיקלא דפלניא דזבני' ניהלי מהימן, מ"ט לא חציף איניש למיגזר דיקלא דלאו דילי', - וכי תימא מאי שנא וכו', גבי טענת אתה מכרתו לי אתה נתתו לי במתנה, כיון דטעין בי' לנפשי' אשתכח דקא מפיק לי' מחזקתה דמרי' ואמטו להכי מהימן עלי' כשאר מטלטלי מטעמא דלא חציף וכו', ואלו היכא דאמר לי' אתה אמרת לי להרגו אתה אמרת לי לקצצו כיון דלא קא טעין בי' לנפשי', אשתכח דלא קא מפיק לי' מחזקתה דמרי', ומשו"ה כיון דאיכא סהדי דקציי' מחייב כדין כל מזיק שבעולם, עכ"ל.

**וביאור** הדברים הוא, דהנה בעיקר הא דבעינן לה"ט דלא חציף, ולא אתינן עלה מדינא דחזקת מטלטלין, כתב הרי"ף בפ' כל הנשבעין דהוא משום דכל שנטל שלא בפני הבעלים ליכא בזה לדין חזקת מטלטלין, עיי"ש, והיינו משום דכל דאין רואים את החזקתו בממון ע"פ הבעלים, אכתי חזינן להממון בחזקת הבעלים הראשונים, וע"כ לא מחזקינן לי' ביד המחזיק בו.

**וע"ז** הוא דמהני ה"ט דלא חציף וכו', דאי"ז הוכחה המועלת בפנ"ע כלל, ואף אינה מועלת לפטרו מחיוב מזיק, אלא היינו דכיון דלא חציף וכו', חזינן להחזקתו כהחזקת בעלים ולא חזינן להממון בחזקת הבעלים הראשונים, וע"כ מוקמינן לי' בחזקתי', ככל מטלטלין דמעמידין אותם ביד המחזיק בהן ומחזקינן להו כדידי',[[19]](#footnote-20) וע"כ כ"ז הוא היכא שטוען שהוא שלו דהוא מחזיקו בחזקתו ומוציאו מחזקת המר"ק, אך כל שאמר אתה אמרת לי לקצצו, דאינו מחזיקו בחזקתו, ועדיין הוא בחזקת המר"ק, אינו נאמן בטענתו, והוא חייב לשלם מדין מזיק.[[20]](#footnote-21)

**ט**

כח] **ועפי"ז** נראה לפרש טעמא דהרא"ש והטור דמכח הא דשותפין לא קפדי אהדדי, ליכא לאחד מן השותפין חזקת מטלטלין אף כששהו ברשותו הרבה, דהנה בחי' הגרנ"ט כתב בטעמם, דכל מש"כ התוס' דכל דשהו ברשותו הרבה יש לו חזקה, הוא משום שפירשו לה"ט דשותפין לא קפדי אהדדי, דהוא משום דאין השותף מקפיד להניח ממון השותפות ביד שותפו, ובזה הוא שכתבו דאטו משום דשותפין נינהו לא יקפידו על עולם, וודאי דהוא מקפיד שלא להניחו זמן מרובה ביד השותף, אך למש"כ בפירש"י בב"מ קט"ז ב' ד"ה לא קפדי דהיינו דאין מקפידים זע"ז להקנות רשותם זל"ז, ואפקורי מפקר כל חד רשותי' לגבי חברי' להניח שם חפציו, וע"כ אף כשהם יושבים ברשות אחד מהן ל"ה חבירו מוציא, דהם יושבים גם ברשותו, כיון שאין חבירו מקפיד עליו מלהשאילו מקום, הרי דבזה ליכא נפ"מ במה ששהו ברשותו הרבה, וכיון שאינו מקפיד להשאיל לחבירו מקום, ל"ה חבירו מוציא, וע"כ לא מוקמינן להו בידי'.

**ועיי"ש** שהוסיף בזה, דאף דלכאו' הא דאפקורי מפקר רשותי' לגבי חברי', אינו טעם אלא לגבי דין תפיסה בספיקות, דכיון דהוא משאיל לחבירו מקום, ל"ה חבירו מוציא, אך אכתי יש בזה לההוכחה שבתפיסתו,[[21]](#footnote-22) מ"מ ל"מ בזה חזקתו, וזה לפמש"כ שם דל"מ חזקת מטלטלין אלא מכח תפיסתו.

**ולמש"נ** נראה דזה מתישב אף אי נימא דדין חזקת מטלטלין הוא דין ודאי, דהרי הא דמחזקינן להממון שהוא שלו, אי"ז משום דמוכחא מילתא שמכרו לו, אלא דינא הוא דיש לנו להעמיד את הממון בחזקת מי שהוא בידו, וע"כ כ"ז הוא כשהממון הוא בידו, אך בשותפין דאפקורי מפקר רשותי' לגבי חברי' והו"ל כחצר של שניהם, ואין הממון בידו, ליכא בזה לדינא דחזקת מטלטלין, ול"מ לטעון לקוח הוא בידי.[[22]](#footnote-23)

כט] **ובשיעורי** הגר"נ סימן ב' כתב בשם אא"ז הגרא"י פינקל זצ"ל לפרש טעמא דהרא"ש והטור בע"א, דאף דהיכא דשהו ברשותו הרבה איכא הוכחה שהאבנים שלו, מ"מ ל"מ חזקתו, דל"מ חזקת מטלטלין אלא היכא דמכח המוחזקות נקטינן שהוא שלו כיון שהם תחת ידו, אך בכה"ג דעצם מה שהם תחת ידו אינו מוכיח שהוא הבעלים, אף דיש הוכחה צדדית ממה ששהו ברשותו הרבה ולא הוציאם ממנו, מ"מ אין כאן תורת מוחזקות, ול"מ לטעון שהוא לקוח, עכ"ד, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, דמ"ט ל"מ מה דיש הוכחה צדדית ממה ששהוא ברשותו לאשוויי לי' למוחזק.

**ונראה** דזה מתפרש עפמש"נ, דעיקר דינא דחזקת מטלטלין הוא כשהוא מחזיק את הממון כהחזקת בעלים, ובזה י"ל דכל דעיקר החזקתו אינה כהחזקת בעלים, אף דיש לנו הוכחה מן הצד דהוא שלו, ל"מ זה מידי.[[23]](#footnote-24)

**י**

ל] **ועפי"ז** יש מקום לדון בקו' הגרע"א, דכיון דדינא דחזקת מטלטלין אינו משום דמוכחא מילתא שהוא שלו, אלא משום דדינא הוא דיש לנו להחזיק את הממון בחזקת מי שהוא בידו, הרי דאי"ז מועיל להחזיקו כשלו אלא באותו הזמן שהוא בידו, אך ל"מ להחזיקו בשלו על הזמן שקודם לכן.

**ולפ"ז** י"ל דע"כ ל"מ חזקת מטלטלין להאמינו בטענת אני בניתי', דכיון דל"מ החזקה להחזיק שהיו האבנים שלו קודם שהיו ברשותו, ע"כ אמרינן דאדרבה כיון דכבר נולד הספק קודם שנפל הכותל והיו האבנים בחזקת שניהם, ל"מ מה שהחזיק אח"כ בהם להחזיקם כשלו, אלא חזינן להחזקתו כהחזקת ממון המסופק אם הוא שלו, ולי"ב לדינא דחזקת מטלטלין, וצ"ע בזה.

1. והיינו דהרי הא דבמקום דליכא הוכחה מתפיסתו מפקינן לה מידי', ולא אמרינן דהמע"ה, ובמטלטלין מוחזק עדיף ממר"ק, הוא משום דכ"ז דליכא הוכחה מתפיסתו ליכא ספק כלל לפנינו, ובכה"ג מוקמינן לה ביד המר"ק, וכל הא דמוקמינן ביד המוחזק כנגד המר"ק, הוא רק היכא דאיכא ספק לפנינו, וכמש"כ כן הקוב"ש בח"ב סימן ג' סקי"ד וסימן ט' סק"ג, ועד"ז כתב בשיעורי הגר"ח לקמן ל"ב ב' ובב"מ ב' ב', דהוא משום דלא מוקמינן ביד המוחזק, אלא היכא דאית לי' טענה, וטענת לקוח בדבר הידוע שהוא של אחר, ל"ה טענה כלל, אלא ע"י דיש חזקה המסייעתו, והוא מבו' כן בתשו' מהר"ם מר"ב דפ' לבוב סימן פ"ג דמדמי לה למחילה דהיא טענה גרועה, וע"כ כל דתפיסתו מוכחת וה"ז מועיל לאשוויי ספק, הדר דינא דמוקמינן לה ביד המוחזק, דהמע"ה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה גם למש"כ הראשונים לקמן שם דיש לפרש למה שאמרו התם דפנינהו חד לרשותי', דהיינו דפנינהו שלא בעדים, ובכה"ג אית לי' חזקת מטלטלין מעליא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם דלמש"כ התוס' דאיירי כשאומר שעשאה כולה, והוא נאמן במיגו, הרי אין זכייתו בממון מדינא דהמע"ה, אלא מדין מיגו, אך מכוון הגמ' דליהוי אידך המע"ה ונאמן בטענת לקוחה, ומכח זה יהא נאמן אף בטענת אני בניתי' במיגו דלקוחה, - וי"ל עוד למש"כ האחרונים דדינא דמיגו הוא דיש לו בטענתו את אותו כח הנאמנות שהי' לו בטענה הראשונה, וכיון דבטענת לקוחה הי' זכייתו באבנים מדינא דהמע"ה, אך בטענת אני בניתי' הוי זכייתו באבנים מדינא דהמע"ה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך העיר לנכון הגר"י גולדשטיין שליט"א, דלכאו' כל מש"כ הגרנ"ט דחזקת מטלטלין ל"מ אלא מדין תפיסה, הוא רק היכא דהיא כנגד המר"ק, או דנולד תחילה ספק דדררא דממונא, אך דין החזקה בממון הנמצא ביד אדם, ודאי דאי"ז מדין תפיסה, אלא הוא דין ודאי, וכמש"נ להלן סק"ט, דמה"ט הוא דל"מ תפיסת השני, משום דליכא ספק כלל, וא"כ התם דלא הוחזקה הטלית בחזקת אחר, מחזקינן בודאי שהיא של אותו המחזיק בה, ואי"ז מדינא דהמע"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז כתב הרמ"ה לקמן קע"ג א' אות קי"ז, ז"ל, לטעמי' דרבא דס"ל דאותיות נקנות במסירה, דכיון דמהניא מסירת השטר למקנא זכותא דאית בי', אשתכח דכי נקיט לי' לשטרא כמאן דנקיט לי' לגופי' דממונא דמי, ואמטו להכי מהימן עילוי', אבל לדידן דס"ל דאין אותיות נקנות במסירה, אלמא ל"מ מסירת השטר למקנא זכותא דאית בי' וכו', אשתכח דכי נקיט לי' לשטרא לאו כמאן דנקיט לי' לגופי' דממונא דמי. ואמטו להכי ליכא להימוני' אלא אגופי' דשטרא דקאי ברשותי', אבל אממונא דאית בי' כיון דליתי' ברשותי' לא מהימן, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. והיינו משום דחזקת ג"ש גופה הויא כאנן סהדי, וכמש"כ כן התוס' בב"מ ק"י ד"ה א"ל רבינא דל"מ מיגו נגד חזקת ג"ש, דהוי מיגו במקום עדים, וע"כ שפיר היא מועלת כנגד הראי' דלפיכך. [↑](#footnote-ref-7)
7. ושמעתי לישב, דאף דההוכחה שבחזקת מטלטלין ל"מ להוציא מיד המר"ק, ול"מ אלא מכח תפיסתו, מ"מ אחר דמועלת לו תפיסתו, שוב מהניא החזקת מטלטלין להחזיקו כשלו, ול"מ תפיסה, - ודמי להא דל"מ רוב להוציא מיד המר"ק, ומ"מ כל שהוא תפוס בממון אזלינן בתר הרוב, ותו מחזקינן לי' כדילי', ולא יועיל שיחזור המר"ק ויתפוס. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכ"ה מבו' ממש"כ המ"מ בפ"א ממלוה ה"ד בשם הרמב"ן דל"מ מיגו נגד חזקה כל מה שתח"י אדם שלו, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף מ"ז דל"מ מיגו בכה"ג, משום דכל מאי דאיכא ברשותי' חזקה דידי' הוא, וכ"כ הרשב"א בח"ג סימן קל"ד דחזקה גדולה היא למה שביד אדם שהוא שלו ול"מ מיגו במקום חזקה זו, ואע"ג דאיבעי לן אם אמרינן מיגו במקום חזקה, אפ"ה לא כל החזקות שוות, אלא איכא חזקה אלימתא דאמרינן לה אפי' במקום מיגו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף, דהך מילתא דגם בגודרות איכא להחזקה דמה שתח"י אדם שלו היכא דליכא מר"ק, כבר הוכיחו כן ממתניתין דריש ב"מ דהיו שנים רוכבין ע"ג בהמה, והרי דינא דשנים אוחזין אמרו בגמ' שם דהוא משום דאנן סהדי דמאן דתפיס האי דידי' הוא וכו', וכ"כ התוס' לקמן ל"ד ב' דיש לנו להעמיד בחזקת מי שהוא בידו, ומהא דאיכא להך דינא אף בבהמה, יש ללמוד דאף גודרות מחזקינן להו בחזקת מי שהם בידו, כל דאי"ז להוציא מן המר"ק. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"ה מבו' ממה שאמרו בב"מ כ"ז ב' דהא דאין מעידין על המת ע"פ סימנים שבכליו, הוא משום דחיישינן לשאלה, ולא אמרו דחיישינן למכירה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שהוכיח כן עוד, מהא דזה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי, אין נותנין להאומר חצי' שלי אלא רביע, ולא אמרינן דאיכא אנן סהדי דחצי הטלית שלו, ובע"כ דכל האנן סהדי הוא מכח דהוא מוחזק, וכיון דהאומר חצי' שלי אינו מוחזק במחצה השני, כיון שהוא מודה שאינו שלו ואינו מחזיקו בתורת בעלים, ובחצי זה שניהם מוחזקין, ע"כ הוי האנן סהדי דיש לו רביע. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכפי הנראה דדין זה הוא מכלל דינא דהמע"ה, דיש לנו להחזיק את הממון כפי הנראה לפנינו, והבא להסתפק בזה עליו להביא ראי', וזהו מה שמצינו בכ"ד בדינא דחזקת מטלטלין דאמרינן דהמע"ה, וכמש"נ לעיל, - וכ"נ ממש"כ הרשב"ם לקמן ל"ד א' ד"ה היכי לידיינוה בדינא דנסכא דר"א, דאין אדם נאמן לחטוף דבר מיחד חבירו ולומר שלי אני חוטף וכו', דהעמד ממון על חזקתו, וזה המוחזק בו "אין אדם יכול להוציאו ממנו בלא ראי'" וכו', עכ"ל, ומשמע דגם דינא דנסכא דר"א דמחזקינן להחוטף כגזלן, הוא מכח דינא דהמע"ה, דאין בידו להוציא מיד המוחזק בלא ראי', אלא מחזיקין את הממון בחזקת המוחזק בו. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומצינו כן גם בד' הש"ך בסימן צ"ט סק"ו במשה"ק התוס' בכתובות י"ט א' דהאומר שטר אמנה הוא זה יהא נאמן במיגו, דהוא אף דל"מ מיגו נגד חזקה כל מה שתח"י אדם שלו, דהתם כיון דשטר אין גופו ממון, נהי דהשטר הוא תחת ידו, מ"מ המעות אינם תחת ידו לענין שנאמר בו כל מה שהוא תחת ידו הוא שלו, ומשא"כ במטלטלין שהם תחת ידו דהם עצמם בחזקה שהוא שלו, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-14)
14. והבה"ח בנימין קרליבך נ"י הוסיף די"ל עוד, דכיון דהחזקה כל מה שתח"י אדם שלו הוא מכח הא דהממון בחזקתו ויש לנו להחזיק שהוא שלו, ל"ש חזקה זו כלל בכלים שנמצאו על המת, דכבר אינם בחזקתו, ואין להחזיקם בחזקת שהיו שלו בחייו, אך יש מקום לדון בזה, דכיון דמכח הא דנמצאו הכלים עליו, ידעינן שהיו עליו בחייו, שפיר שייכא בזה החזקה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועד"ז צ"ל למש"כ בתשו' חת"ס אהע"ז ח"א סימן פ' בישוב קו' הנוב"י דחזקת מטלטלין אינה חזקה שהוא שלו, אלא דאין אדם יכול להוציא ממנו בלא ראי' ברורה, וכן האריך בזה בתשו' חי' הרי"מ אהע"ז סימן ב', ותיקשי דא"כ מ"ט בנסכא דר"א מחזיקין את החוטף כגזלן, הרי אדרבה כיון שהממון עכשיו בידו אין להוציאו ממנו, ותיקשי גם בהא דבגודרות ובדברים העשויים להשאיל ולהשכיר מוציאין מיד התופס ומחזירין ליד המר"ק, ובע"כ דכל שבא הממון לידו בחטיפה, אכתי הוא בחזקת הראשון, וע"כ מכח דינא דהמע"ה מוציאין אותו מיד החוטף ומחזירין אותו לראשון. [↑](#footnote-ref-16)
16. וזהו שכתב הרמב"ם בפ"ח מטונ"ט ה"ג, ז"ל, דברים העשויין להשאיל ולהשכיר, אע"פ שהם תחת ידו של זה וכו', הרי הן בחזקת בעליהן, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם שם פ"ט ה"ד דדברים העשויין להשאיל ולהשכיר לעולם הן בחזקת בעליהן, דזהו יסוד דינא דדברים העשויים להשאיל ולהשכיר, דאף כשהם תחת יד אחר, אכתי חזינן להו בחזקת בעליהן, וע"כ לא מחזקינן להו בחזקת אותו שהם בידו. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובזה מתפרש מש"כ הריטב"א בב"מ ק' א' דאף דגודרות אין להן חזקה, מ"מ במחליף פרה בחמור דאיכא מכר ודאי, מהני חזקה אף לגבי הולד, והר"ן שם כתב דאף דגודרות אין להן חזקה, מ"מ כיון דודאי האם קנוי' ללוקח וולד נמי אפשר דדידי' הוי, כיון דברשותי' נינהו דינא הוא דלוקמינהו בחזקתי', - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דעיקר הא דגודרות אין להן חזקה, הוא משום דלא חזינן להו כלל בחזקת התופס בהן, אלא בחזקת הראשון, וע"ז הוא דמהני הני טעמי דמה"ט חזינן להו בחזקת התופס בהן, וכיון דהוו בחזקתו יש לו בהן חזקת מטלטלין. [↑](#footnote-ref-18)
18. ולדעת הסוברים דמהני חזקת מטלטלין אף בדברים העשויים להשאיל ולהשכיר, וכן לדעת הרמב"ם דמהני חזקת מטלטלין בדברים שאין עיקר עשייתן להשאיל ולהשכיר, צ"ב דמ"ש גודרות דלא מוקמינן להו בחזקתו כיון דיתכן שבאו לידו מעצמם, ומ"ש דברים העשויים להשאיל ולהשכיר דמוקמינן להו בחזקתו, - וצ"ל דבדברים העשויים להשאיל ולהשכיר שבאו לידו מכח הבעלים הוו טפי בחזקתו, מבגודרות דאפשר שבאו לידו שלא מכח הבעלים, וכמו שהוכיח הרי"ף בפ' כל הנשבעין מדינא דגודרות, דכל שלקח הממון שלא בפני הבעלים לי"ב לדין חזקת מטלטלין.

    ומצאתי כן בשיעורי הגר"ח לקמן ל"ב ב' שכתב דטעם הסוברים דמהני חזקת מטלטלין אף בדברים העשויים להשאיל ולהשכיר, הוא משום דהך חזקה שרואין החפץ ברשותו בלא שום הוכחה הוי חזקה בהחפץ, משא"כ בתפסה אחד לפנינו דאז הרי ליכא חזקה כלל, וע"כ בדברים העשויים להשאילו ולהשכיר נהי דהוכחה ליכא, מ"מ שפיר חשיבא חזקה לטעון לקוח, משא"כ בתפסה אחד לפנינו ובגודרות לא חשיב חזקה כלל, ואין הדברים עומדים עדיין ברשותו, וע"כ אינו יכול לטעון לקוח, ובהמש"ד כתב דחזקה שאני, דהחפץ עומד ברשותו, ומשא"כ כשתפס בפנינו דל"ה רק תפיסה ואין החפת עומד ברשותו כלל.

    ועפי"ז יש מקום לפרש לד' רבינו יונה שכתב דדין חזקת מטלטלין הוא משום דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן, אשר צ"ע כמש"נ להעיר לעיל סקי"ח דהרי ליכא חזקה דאחזוקי בשאלה לא מחזקינן, ואפ"ה מהניא חזקת מטלטלין, ומ"ט בעינן להא דאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן, ולהנ"ל יש מקום לחלק בין חשש גנבה לחשש שאלה, אך אי"ז במשמעות ד' רבינו יונה, דמשמעות דבריו דעיקר הא דמהני החזקה הוא משום דהתפיסה היא הוכחה וראי' על המקח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ט מטונ"ט ה"ו, ז"ל, מי שלקח קרדום ואמר הריני הולך לגזור דקלו של פלוני שמכרו לי וכרת הדקל, "ה"ז בחזקתו", שאין אדם מעיז פניו וכורת אילן שאינו שלו, עכ"ל, ומשמע דהא דמהני ה"ט דלא חציף וכו', הוא דעי"ז הוי הדקל בחזקתו. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועד"ז מצינו בדינא דמרחץ, דלמ"ד דקרקע בחזקת בעלי' עומדת חייב השוכר לשלם על החודש הי"ג, ואף דאם היתה מועלת תפיסה על הקרקע עצמה ל"ה חייב לשלם, לדעת הסוברים דמהני תפיסה בספיקות, מ"מ כיון דהקרקע עצמה בחזקת בעלי' עומדת והיא בחזקת המשכיר, ל"מ מה שהשוכר מוחזק במעותיו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. ואמנם יש מקום לדון בזה, די"ל דכיון דהוא משאיל לחבירו מקום, ונמצא דאין הממון בידו, אין מקפיד חבירו להניחו שם, דאין אדם מקפיד אלא שלא להניח ממונו ביד אחר, אך כל דחשיב דהוא בידו אינו מקפיד ע"ז, וע"כ אין לו חזקה. [↑](#footnote-ref-22)
22. והך מילתא דגם לדעת רש"י מהני הא דשותפין לא קפדי אהדדי, דמכח זה ליכא להשותף חזקת מטלטלין, הוא מבו' כן להדיא בד' הר"ן והנימו"י בב"מ שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-23)
23. והיינו דכ"ה דהיכא דמצד החזקתו עצמה הוא נראה כשלו, מחזקינן להממון כשלו, אף אם יש לנו טעם לומר שאינו שלו, דומיא דמנה שלישי, ה"נ הוא להיפך, דכל דמצד החזקתו עצמה אינו נראה כשלו, ל"מ הא דיש לנו הוכחה מן הצד שהוא שלו, ולא אמרינן דע"י הא דיש לנו הוכחה מן הצד שהוא שלו, כבר חזינן להחזקתו עצמה כהחזקת בעלים. [↑](#footnote-ref-24)