32 בדין מי פירות ומי שלקות, ובדין טרימא
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

יום ועש"ק נצו"י כ"ד אלול תשע"א

א] ברכות דל"ח., אמר ליה ההוא מרבנן לרבא טרימא מהו וכו', אדהכי והכי אסקיה רבא לדעתיה אמר ליה חשילתא ודאי קא אמרת ואדכרתן מלתא הא דאמר רב אסי האי תמרי של תרומה מותר לעשות מהן טרימא ואסור לעשות מהן שכר, והלכתא תמרי ועבדינהו טרימא מברכין עלוייהו בפה"ע מ"ט במלתייהו קיימי כדמעיקרא.

ופירש"י, ז"ל, טרימא מהו, מה מברכין עליו, ושם טרימא כל דבר הכתוש קצת ואינו מרוסק, עכ"ל, וכ"כ בפסקי רי"ד ובס' המאורות ובקיצור פסקי הרא"ש, ובתרוה"ד סימן כ"ט דקדק מל' זה דאי היו מרוסקין הרבה מברכין עליהן שהכל משום דלאו במילתייהו קיימי.

וכ"ה להדיא בחי' הרא"ה, ז"ל, וש"מ דטעמא משום דבמלתייהו קיימי כדמעיקרא הא נתרסקו לגמרי עד שעברה צורתן לא ואין מברכין עליהן אלא שהכל ולבסוף ולא כלום, עכ"ל, וכ"ה גם בפי' הר"י מלוניל, ז"ל, ושם טרימא כל דבר הכתוש קצת ואינו מרוסק לגמרי כדאמרינן גבי פירורין והוא דאיכא עלי' תוריתא דנהמא, עכ"ל.

ומצינו כן גם בד' רש"י לעיל דל"ו., ז"ל, הכא אית ליה עילויא אחרינא וכו', אבל השמן מיד בא בשנויו לכלל דרך אכילתו "ועיקר הפרי לכך נטעוהו" הלכך פרי הוא, עכ"ל, והרי דכל הא דמברכין על השמן בפה"ע אף שנשתנה, הוא משום דעיקר הפרי לכך נטעוהו, אך אלמלי כן לא היו מברכין עליו בפה"ע משום דאישתני.

וכבר דקדק כן מהרי"ק בשורש מ"ג, ז"ל, משמע מתוך לשונו דאי לא דשמן בא לכלל דרך אכילתו ועיקר הפרי לכך נטעהו דל"ה שייך לחלק ולומר דיותר ראוי בפה"ע על השמן מעל הקמח וכו', א"כ הכא גבי האי קונפיט"ו של ענבים דלא בא לכלל דרך אכילתו כלל וגם פשיטא דלא נטעי להו אינשי אדעתא דהאי קונפיט"ו ודאי לא עדיף מקמחא דחיטי דמברכין עליו שהכל לרב נחמן, עכ"ל, ועיי"ש בהמשך דבריו שצידד דגם לדעת רב יהודה מברכין עליו שהכל.

ב] והנה לעיל בסוגיין אמר מרבר"א האי דובשא דתמרי מברכין עלויה שהכל מ"ט זיעה בעלמא הוא, כמאן כי האי תנא דתנן דבש תמרים ויין תפוחים וחומץ ספוניות ושאר מי פירות של תרומה ר"א מחייב קרן וחומש ור' יהושע פוטר.

וצ"ע לדעת רש"י ודעימי' דכל שנשתנה הפרי מצורתו מברכין עליו שהכל, דא"כ מ"ט הוצרכנו בדבש תמרים להא דהוי זיעה בעלמא, הרי גם אם ל"ה זיעה בעלמא, מ"מ כיון שנשתנה מצורתו מברכין עליו שהכל.

ואין לומר דמי פירות שאני, ואלמלי הא דהוו זיעה בעלמא היו מברכין עליהן בפה"ע, ומשום דלא חשיב שנשתנה מצורתו, דזהו צורתם מעיקרא, שהרי בפירש"י לעיל מבו' דגם בשמן כל הא דמברכין עליו בפה"ע הוא משום דזהו דרך אכילתו ועיקר הפרי לכך נטעוהו, וא"כ בדבש תמרים דאין עיקרו לכך, הרי דאף אם ל"ה זיעה בעלמא, היו מברכין עליו שהכל.[[1]](#footnote-2)

אמנם הנה בד' הרא"ה מבו', דבאמת דינא דטרימא שנתרסקה לגמרי עד שאבד צורתה מברכין עלי' שהכל, הוא משום דחשיבא כזיעה בעלמא, והוא חד דינא עם הא דמי פירות מברכין עליהן שהכל משום דהוו זיעה בעלמא, ולפ"ז ניחא, ונת' בזה להלן סק??.

ג] ובדעת רש"י י"ל עוד בזה בתרי גווני, חדא הוא לפמש"כ הרא"ה בהא דאמר מרבר"א לדינו בדובשא דתמרי, ז"ל, לרבותא נקט דובשא דתמרי דאפי׳ האי שנשאר הפרי עדיין קיים לא אמרי׳ דהאי דפריש מיניה להוי כמקצתו של פרי ולברך בפה"ע, וכ"ש משקה היוצא מן הפרי ונשאר הפרי נפסד דלא חשיב משקה היוצא ממנו כמותו ואין מברכין עליו אלא שהכל, עכ"ל.

ולפ"ז י"ל בדעת רש"י, דכל הא דבטרימא שנתרסקה לגמרי מברכין שהכל, הוא רק משום שנפסד הפרי עצמו ואבדה צורתו, אך בדבש תמרים שנשאר הפרי עצמו קיים, שפיר מצינו לחשוב הדבש כחלק מן הפרי ולברך עליו בפה"ע, דהגם דהדבש בפנ"ע אין עליו צורת הפרי, אך כיון שהפרי קיים, מצינו לחשבו כחלק מן הפרי, אשר צורתו קיימת, וע"כ הוצרך מרבר"א להא דזיעה בעלמא הוא, דרק מה"ט הוא דמברכין עליו שהכל.

עוד י"ל בזה, דבדבש תמרים איירי בדבש הזב מאליו, וכמש"כ הראשונים, וי"ל דדבש הזב מאליו אינו חלק מעיקר הפרי, וע"כ אף שיצא מן התמרים, לא חשיב שנשתנה צורתו כלל, ול"ד לכל מי פירות היוצאין ע"י סחיטה, שהם גוף א' ממש עם הפרי, וכל שנסחטו ממנו נשתנית צורתם, וע"כ אין מברכין עליהן בפה"ע אלא אם עיקר נטיעתו לכך וכמו שפירש"י לעיל דל"ו., ומשא"כ בדבש שאינו כגוף א' עם הפרי ולא נשתנית צורתו ביציאתו, הי' בדין שיברכו עליו בפה"ע, וע"כ הוצרך מרבר"א להא דזיעה בעלמא הוא, דלא חשיב מכלל הפרי כלל.

ד] ונראה עוד בזה, דהנה הרשב"א בסוגיין כתב בשם הראב"ד, ז"ל, דטעמא דר' יהושע משום דקסבר דגמרינן תרומה מבכורים וכו' ואוקי באתרה וכו' והדר גמיר ביכורים מתרומה, והק' הוא ז"ל אי הכי טעמא דרבי יהושע לאו משום זיעה הוא כמרבר"א אלא מה"ט ואפילו כתשן והוציא מהן משקין, ודחק ותירץ הוא ז"ל דאפשר דמרבר"א סבר לה כותיה בהיכא דהוי זיעה אבל היכא דכתשן לא דעיקר הוי ולא גרע ממיא דסילקא, והק' עוד א"כ אפי' כר"א דע"כ לא פליג ר"א אלא בפירות ועשאן משקה אבל משקין שזבו זיעה בעלמא נינהו ולא משלם חומש, ותירץ דאיכא למימר דמילתא דפשיטא לי' קאמר דכר' יהושע ודאי אבל כר"א ספק אלו הן דברי הרב ז"ל, עכ"ל.

והרשב"א תמה ע"ז, ז"ל, חדא דא"כ היכי תליא כלל הא דמרבר"א בהא דר' יהושע, דההיא דר' יהושע תלי בגזיה"כ ואע"ג דהוי משקה גמור ודמרבר"א הוי משום דלא חשיב ליה משקה אלא זיעה, ועוד דא"כ מאי דקאמר מרנא דמרבר"א סבר לה כותיה בהיכא דהוי זיעה אבל היכא דכתשן לא, אטו מי פליג מרבר"א אההיא דרבי יהושע דתלי טעמיה בגזרת הכתוב וגמר לה מבכורים, ואנן דקיי"ל דמיא דכולהו שלקי ככולה שלקי מי מפקינן הא דר' יהושע לבר מהלכתא, ואי שלקו להו לתמרי ונפיק מינייהו דובשא דרך בשול מי מברכינן עליה בפה"ע, עכ"ל.

אמנם הנה בפי' הרשב"ץ כתב בשם הראב"ד, דודאי מודה מרבר"א דלענין ערלה אין חייבין אלא על היוצא מן הזיתים ומן הענבים, ואך דס"ל דלענין ברכה שאני, ורק בדבש הזב מאליו מברכין עליו שהכל, וכ"נ בתחילת ד' הרשב"א שפירש כן, אך קשיא ע"ז כקו' הרשב"א, דאם ל"ד דין ברכה לדין ערלה ותרומה וביכורים, א"כ מה תלינן כלל להא דמרבר"א בהא דר' יהושע, ובד' הראב"ד הרי מפורש דכר' יהושע ודאי אתיא ההיא דמרבר"א, וזה צ"ב.

וביותר צ"ב, דהנה בד' הראב"ד בהשגות פ"א מטומאת אוכלין מבו', דאף שמן שזב מאליו לא חשיב כמשקה, משום דהוי כזיעה בעלמא, עייש"ה, ובראש יוסף בסוגיין נקט בפשיטות לדעת הראב"ד דיין ושמן היוצאין מאליהן חייבין עליהן קרן וחומש, והרי דדינא דר' יהושע דאין חייבין אלא על היוצא מן הזיתים ומן הענבים, אינו שייך כלל להא דמי פירות הזבין מאליהן הוו זיעה בעלמא, שהרי אף שמן הזב מאליו הוי זיעה בעלמא, ואפ"ה אם סחטו אדם חייבין עליו, ובע"כ דהא דאין חייבין על היוצא משאר פירות, דינא אחרינא הוא, וא"כ היכי שמעינן מינה דהיוצא מן הפירות מאליו הוי זיעה בעלמא.

ה] ונ' לפרש בזה בדעת הראב"ד, דהנה הא דס"ל לר' יהושע דאין חייבין אלא על היוצא מן הזיתים ומן הענבים, מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בחולין דק"כ דהוא משום דאישתני, ודמי לדינא דהמחהו דבעינן קרא לרבויי, ונת' בזה באורך להלן סק"?.

ולפ"ז נראה, דע"כ ס"ל להראב"ד דכ"ז הוא לגבי איסורים, דחייל האיסור על הפרי בצורתו, וכל דאישתני והוי כדבר אחר, ליכא עלי' איסורא, אך לענין ברכה, ליכא נפ"מ במה דאישתני, ואף דאישתני מברכין עליו את ברכתו, וכל הא דאין מברכין עליו את ברכתו, הוא רק במשקה הזב מאליו, דלא חשיב כגוף הפרי שנשתנה, אלא כזיעה בעלמא.

והא דתלינן להא דמרבר"א בהא דר' יהושע, נ' דהוא משום דכל הא דחשבינן למי פירות כפרי שהמחהו, הוא רק משום דהמי פירות בפנ"ע אין עליהן תורת פרי, וכל תורת פרי שעליהן היא בתורת חלק מן הפרי, וע"כ כל שיצאו מן הפרי והוו משקה, חשיבי כפרי שהמחהו, אך אילו הי' על המי פירות בפנ"ע תורת פרי, היו חייבין עליהן אף בשיצאו מן הפרי, דלא חשיב כהמחהו, שהרי המי פירות גם מעיקרא הוו בצורת משקה אלא שהן בלועין בפרי, ולא נשתנו כלל, ומהא דפטר ר' יהושע בשאר מי פירות, ש"מ דס"ל דהמי פירות בפנ"ע הוו זיעה בעלמא, וכל תורת פרי שעליהן הוא בתורת חלק מן הפרי, וע"כ כל שיצאו מן הפרי הוו כפרי שהמחהו דפקע איסורי' מיני'.

ומש"כ הראב"ד די"ל דר"א נמי מודה דמשקין שזבו הוו זיעה בעלמא, היינו משום די"ל דהא דמחייב ר"א בשאר משקין, אי"ז משום דאף בפנ"ע יש עליהן תורת פרי, וע"כ לא חשיבי כפרי שהמחהו, דלעולם מודה ר"א דהמי פירות בפנ"ע הוו זיעה בעלמא, והא דילפי' מקרא דהן אסורין בערלה, הוא משום דהוו המי פירות חלק מן הפרי, ואף דכשיצאו מן הפרי הו"ל כהמחהו, ילפי' מקרא דחייבין עליהן, וילפי' מינה דה"נ אם המחה אותם חייבין עליהן, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בחולין דק"כ: דמההיא דמי פירות ילפי' להמחהו דחייב עליו, עייש"ה, אך מודה ר"א דאם זבו מאליהן דלא חשיבי כגוף הפרי שנשתנה, אין חייבין עליהן, דהו"ל זיעה בעלמא.

ולפ"ז ניחא מש"כ הראב"ד דאף שמן היוצא מאליו חשיב כזיעה בעלמא, דהא דילפי' מקרא דחייבין על היוצא מן הזיתים ומן הענבים, אי"ז משום דהיוצא מהן ל"ה זיעה בעלמא, אלא הוא משום דהוו המשקין חלק מן הפרי, וע"כ כל שסחטן אדם חייבין עליהן, וזהו דילפי' מקרא דבזיתים וענבים ליכא לדינא דהמחהו, אלא אף שנשתנית צורתן לצורת משקה חייבין עליהן, וזה ע"ד הא דס"ל לר"א בשאר מי פירות, וע"כ כל שזבו מאליהן דלא חשיבי כגוף הפרי שנשתנה, אין חייבין עליהן ואין עליהן תורת משקה, אלא הוו זיעה בעלמא.

?אך צ"ע שהרי אדרבה חזינן דבזיתים וענבים חשיב היוצא מהן כמשקה לענין הכשר, ובשאר מי פירות לא חשיב כמשקה לענין הכשר, ולכאו' הוא חד דינא, ואם כל החילוק ביניהם הוא אם שרינן כשנשתנה, מה ענין זה לענין הכשר, אך י"ל דפלוגתא אחרינא היא, והרי למה שדן הרמב"ן דגם לגבי מיחוי חלוק זיתים וענבים משאר מי פירות, לכאו' בע"כ דהתם הוא נידון אחר, ודו"ק.

וע"כ נראה, דהנה הרי חזינן דשמן היוצא מאליו אינו לא אוכל ולא משקה, ונראה מזה דהחילוק בין יצא מעצמו ליצא ע"י אדם, הוא דביצא ע"י אדם אחשבינהו, וביצא מאליו לא אחשבינהו, ונראה דע"ז הוא דבעינן להא דזיעה בעלמא, דהיינו דבעודן בתוך הפרי לא חשיבי כמשקה, וע"כ בעינן שיחשיב אותם ביציאתן, וע"כ גם לענין ברכה הוא תלוי בזה, ואכתי צ"ע, דלענין ברכה מ"ט בעינן שיחשיבם ביציאתם, ומ"ט לא סגי שיחשיבם אח"כ.

1. וי"ל בזה, דכל מה שנקט רש"י דאין מברכין על טרימא בפה"ע אלא בשלא נאבדה צורת הפרי לגמרי, הוא רק לדעת ר"נ דקמחא דחיטי מברכין עליו שהכל משום דאישתני, וה"נ בטרימא דאישתני מברכין עלי' שהכל, ולדידי' באמת ל"ב להא דמי פירות הוו זיעה בעלמא, דבלא"ה נמי כיון שאין עיקר נטיעתן לכך, מברכין עליהן שהכל, אך לדעת רב יהודה דקמחא דחיטי מברכין עליו בפה"א, ה"ה דטרימא שנאבדה צורת הפרי מברכין עלי' בפה"א, ולדידי' כל הא דמברכין על מי פירות שהכל, הוא רק משום דהוו זיעה בעלמא, וכ"כ במשכנות יעקב סימן צ"ז, דדינא דטרימא תליא בפלוגתא דר"נ ור' יהודה, ופירש לפ"ז מש"א והלכתא תמרי ועבדינהו טרימא מברכין עילויהו בפה"ע מ"ט במילתייהו קיימי, דלרבא גופי' דס"ל דמברכין על קמחא דחיטי בפה"א, ה"נ מברכין על תמרי בפה"ע אף בשריסקן לגמרי, וע"ז פסקינן הלכתא דרק בעבדינהו טרימא מברכין עליהו בפה"א, משום דבמילתייהו קיימי ולא נתרסקו לגמרי, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דמר ב"ר אשי ס"ל כדעת ר' יהודה, וע"כ הוצרך לטעמא דזיעה בעלמא, אך אי"ז נראה, דאי נימא דהלכתא כר"נ, ודמכח זה מברכין על תמרי שריסקן לגמרי שהכל, רחוק הדבר לומר דסוגיית הגמ' בדבש תמרים אזלא דלא כהלכתא. [↑](#footnote-ref-2)