חצירות ותחומין - הרב שמואל פרידמן
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין

**בגדר האוסר ע"י דירת עכו"ם**

א. תוד"ה הדר וכו' ואור"י דעיקר תקנה משום עכו"ם ניתקן שמא ילמד ממעשיו ולא משום צדוקי וכותי וכו', עי' גאו"י שעמד דבצדוקי וכותי [למ"ד גרי אמת] בזה מעיקר הדין דירתו דירה ובזה בחד נמי בעי לאסור. ועי' בקרבן נתנאל על הרא"ש סי' יג אות מ בשם שו"ת יד אליהו דאה"נ גם בחד אסור והק"נ הביא דברבינו ירוחם מבואר להדיא דמותר, ועי' בחי' הגרעק"א לקמן סט. שכתב בתחילה לתלות זאת בפלוגתת הר"ם והרא"ש שם ולבסוף כ' דלכו"ע בחד נמי אסור. והביא כן מחידושי אבן העוזר. ולפ"ז צ"ל דמש"כ תוס' דצדוקי הוי כגוי היינו לענין דל"מ ביטול כמו בעכו"ם. וע"ע בתור"פ כאן. וע"ע בחזו"א סי' כג ס"ק יא.

ב. בגמ' סב. אלא דכו"ע דירת עכו"ם לא שמה דירה והכא בגזירה שמא ילמד ממעשיו, יל"ד אם מחמת הגיזרה תיקנו דדירתו דירה או דזהו גזירה בפנ"ע. ועי' במג"א סי' שסב ס"ק כז שהביא תשו' מהרי"ל סי' קנו דבמקום עכו"ם אסור לטלטל אף כלים ששבתו בחצר, ולדבריו ע"כ זהו תקנה חדשה, ועי' בבה"ל סי' שפב סעי' א ד"ה אז שדקדק מרש"י במתני' ועוד מקומות דלא כמהרי"ל, וע"ע בגאון יעקב כאן.

ויש בזה נ"מ גם בגדר שכירות רעועה, עי' בשעה"צ סי' שסב סק"י דבשבת מותר לשכור רק מעכו"ם משום דאין דירתן דירה ואין זה קנין, משמע דהגדר שע"י השכירות בטלו הגזירה, משא"כ בישראל דהוי קנין עיי"ש. ועי' בחזו"א סי' יח סק"א.

ועי' בתוד"ה עכו"ם, ובתור"פ כאן כאן מהירו' דל"מ ביטול בגוי משום דחוזר בו, ומ' דאי"ז תקנה, אולם לפי המתבאר לעיל מבואר שזהו ג"כ בכלל התקנה ומשו"ה גם צדוקי וכותי בכלל זה.

**בגדר השכירות מהעכו"ם**

א. סב. רש"י ד"ה אלא דכו"ע וכו' ליתן שכר בכל שבת ושבת, עכ"ל. בהגהות אשר"י סי' א הביא מהאו"ז דביאר דס"ל לרש"י דא"א לשכור לכמה שבתות כדי שיקשה בעיניו אולם הרא"ש שם פליג וכתב דמהא דאמרי' לקמן סו. שוכר כמערב ובמערב אפשר לכמה שבתות ה"ה בשוכר וכונת רש"י שאם יחזור בו העכו"ם יצטרך בכל שבת ושבת. ובב"י סי' שפב סעי' ו [וכן בקרבן נתנאל שם אות ז] נתקשו מרש"י במתני' ד"ה עד דמבואר דע"י שהעכו"ם נקיט דמי אינו יכול לחזור בו, ותירצו דהכונה שיחזיר הדמים. והב"ח שם פליג וס"ל דגם הרא"ש לא נתכוין שיכול לחזור בו ורק שכשלא פירשו לכמה זמן יוכל העכו"ם לומר שהי' רק לשבת אחת, והוכיח כן מהירו'. אמנם הרמ"א בסי' שפב ס"ו כתב דיכול לחזור ע"י החזרת הדמים ובפשוטו זהו כהב"י, אולם המשנ"ב שם הביא מהחיי אדם דגם זה רק כשלא פירשו כמה זמן [ויל"ע בזה דלכאו' כיון שלא פירשו כמה זמן שפיר יטען העכו"ם שהכסף ניתן עבור שבת אחת]. ועיי"ש בבה"ל שכתב דאע"ג דכתב רש"י משום דנקיט דמי ל"מ החזרת הכסף כשפירשו זמן להדיא משום דכונת רש"י למה ששילם הכסף מעיקרא והוכיח כן מדברי הרע"ב עי"ש. והנה בשכירות ממונית מבואר בחו"מ סי' שיג שאינו יכול לחזיר הכסף, ובתוס' שבת כתב דכאן תיקנו דיכול להחזיר כדי שיקשה בעיניו. ולכאו' כל קושייתו להשיטות דמהני שכירות בישראל, דאי ל"מ היינו שאינו קונה באמת רק עביד הכירא וא"כ לא דמי לשכירות ממונית גרידא. ועי' להלן.

ב. בגמ' פחות משו"פ מי איכא למ"ד מעכו"ם לא. עי' ברש"ש כאן וכן באבנ"מ סוף סימן לא שהוכיחו מכאן דבקנין כסף סגי שכלפי המקבל חשיב שו"פ, ועי' מנ"ח מצוה שלו שנתקשה דלפ"ז בכל קונה מעכו"ם סגי ליתן פחות משו"פ, אמנם באור שמח ודברי יחזקאל סוף סי' מב כתבו לדחות ע"פ המבואר ברמב"ם פ"ב מעירובין ה"ו שכ' דהואיל ואי"ז אלא היכר מהני פחות משו"פ [וכ"כ גם הרשב"א בעבוה"ק], ומבואר דס"ל דבאמת בקנין בעי שיהא שו"פ לתרוייהו ורק לגבי שכירות דשבת שעניינו לעשות ביטול וסלוק סגי מצד המקבל לפי שאין הקונה זוכה בכלום. וזהו אף בשכירות בריאה דאפ"ה ל"ה אלא ביטול.

ג. רש"י ד"ה ואם יש שם ישראל אחד דר עמהם אוסר על כל ישראל להוציא מן הבתים לחצר, עכ"ל. מהמשך הגמ' ורש"י בע"ב ד"ה אמר מר מבואר דאוסר היינו רק להוציא מבית העכו"ם לחצר אבל מבית הישראל לחצר מותר, והיינו בדליתי' לעכו"ם כדמסקינן. ומבואר דאף דדירת עכו"ם אינה דירה וכ"ש בדליתי' מ"מ מביתו ממש לחצר אסור. וצ"ב. ועי' במרדכי כאן ובתרוה"ד סי' עו שהוציא מזה לדידן ובב"י סוס"י שפב תמה דכל דברי רש"י הוא דוקא לר"מ ולא לראב"י, ועי' נשמ"א כלל עג אות ה שתמה דנהי דהתרוה"ד דאסר בחד ישראל תמוה דקיי"ל כראב"י אבל מש"כ הב"י שרש"י היינו דוקא לר"מ אינו מובן ע"ש.

וע"ע להלן פה. תוד"ה שני ובחי' הריטב"א ד"ה והא דקאמר, [ודחייתו שם היא לפי גירסתו כאן לעולם דירות דירה עיי"ש]. ובחי' אבן העוזר בסוגיין ובשו"ע סי' שסו, והיינו שהסכימו לדין המרדכי אבל לא מטעם התרוה"ד דהוי אורח אלא דדירת העכו"ם אוסרת להוציא מביתו לחצר, ומ"מ בעינן שיהא ישראל אחד לר"מ וב' ישראלים לר"מ.

**והנה** ברש"י ד"ה ראב"י כתב דבב' ישראלים הרי הם אוסרים על העכו"ם והעכו"ם אוסר עליהם, וברש"ש תמה דהיאך ראב"י מחמיר טפי מר"מ ותי' דרש"י מיירי בדאיתי' בעיר וכן תי' בגאו"י. וצ"ע.

**לחמן בר ריסתק**

א) סג: א"ל זילו בטילו רשותייכו לגבי חד וכו', בריטב"א לקמן סה: ד"ה א"ל הוכיח מכאן דאף בחד ישראל אי שכיח קאסר ראב"י, והיינו מדפריך מידי הוא טעמא אלא דל"ש וכו', ואף שע"י הביטול חשבינן להו כחד. אמנם לקמן סה: תוד"ה התם כתבו דבחד דשכיח נמי לא פלוג רבנן, וצ"ל דדוקא בחד דלא קאסר אבל כאן דאיכא תרי דקאסרי ורק קאתינן עלה מדין ביטול ע"ז ל"ש לומר לא פלוג וצריכים לדון אי בתרי וביטול חשיב שכיח או לא.

ועי' שו"ת מהרי"ל החדשות סי' לח שכתב להוכיח מסוגיין דבחד דשכיח נמי לא גזרו, וצ"ב דאדרבה בסוגיין חזינן דבעי לטעמא דביטול לחד נמי לא שכיח, ואולי ס"ל דאי בחד ממש דשכיח הי' איסור לא הי' סגי בהך טעמא דביטול לחד ל"ש. ורק אחר דבחד ממש לא גזרו אהני הך טעמא לקבוע דע"י ביטול נמי חשיב כחד.

ב) בתוס' לקמן עד: ד"ה מבוי כתבו: ועוד אור"י דאפי' היו הרבה בתים וכ"א פתוח לחצר לגבי מבוי הוי כל בני חצר אחת יחיד לגבי נכרי, עי"ש, וכ"ה ברא"ש סוף סי' א והוכיח כן מסוגיין דמהני ביטול, אף שהיו כמה בתים בחצר, וצ"ע דהא הרא"ש בסי' ד כתב שביטלו לאחד מאנשי החצר וחי הוא מותר בטלטול ועי' בזה בחזו"א סי' פא ס"ק י"ג וי"ד. וכבר עמד בזה בהג' תפארת למשה על הרא"ש סי' ד, וע"ע בקרבן נתנאל שם. ומש"כ באבן העוזר סי' שפב ס"ג דזהו מטעם דהעירוב משוי להו חד, צ"ע ממש"כ הרמב"ם עצמו פ"ב הי"ג וכ"ה בשו"ע סי' שצ ס"ב דכשעירבו הבתים דרך חלונות הגוי אוסר בחצר. וכן בתוד"ה בטילו כתבו דכשעירבו החצירות הפתוחות זו לזו הגוי אוסר במבוי.

ג) עי' תורת חיים שנתקשה היאך סבר אביי דמהני הביטול הא אמרי' לעיל סב. דאין ביטול מועיל במקום עכו"ם, [והיינו שהבין דאין ביטול הישראלים מועיל במקום העכו"ם] ועי' בגאו"י שכ' דאפשר דהתם רק לר"מ דקאסר אף בישראל אחד. או דר"ל דאין ביטול מועיל לגוי עי"ש. ובאבן העוזר סי' שפב ס"ג נקט בדעת הרמב"ם דכונתו כנ"ל וצ"ע מסוגיין.

ד) תוד"ה בטילו וכו' וקשיא לר"י דמסתמא הני דשמעתין היו מערבין וכו', עי' בגליון הש"ס שהקשה דל"ל האריכות ולא הקשו בחזקה דאי לא עירבו למה הוצרכו לביטול, ואי עירבו הרי אסורים בטלטול ד"א, ונשאר בצע"ג. וכבר עמד בזה המהרש"א וכתב דאה"נ רק דקושטא רצו להוכיח דעירבו עי"ש. אמנם בחי' הריטב"א כאן [וכיון לזה הקרני ראם על המהרש"א] כ' דהכא איירי כשכבר עירבו החצירות יחד דבזה הנכרי לא אסרן, וכדי לטלטל במבוי רצו לבטל רשות חצירן ומבואן ליחיד, ונמצא דע"י ביטולן ה"ז מבטל לעירוב שקיים בחצר ולכן אינם נאסרים בטלטול ד"א.

ועי' בתוס' רבינו פרץ ובאבן העוזר ובגאון יעקב כאן וכן בחזו"א סי' פא סק"א שכתבו לתרץ דעת רש"י דעיקר הטעם דבמבוי אסור לטלטל בד"א היינו מטעם שנעשה ככרמלית הואיל ואין תשמיש במבוי שהרי אין מביאים את כלי החצר לשם וכמש"כ תוס' לקמן צא: ד"ה וכלים, ובזה שביטלו ליחיד ואיהו יכול להוציא כליו לשם איכא תשמיש במבוי ול"ד לכרמלית. ובדעת תוס' צ"ל דס"ל דשימוש היחיד לחוד לא מפיק לי' משם כרמלית. ועי' בהג' ראמ"ה שכ' דלפי גירסא שלפנינו ברש"י 'אהני לי'' לק"מ דלאותו מיד שרי להוציא מביתו למבוי, ועי' בספר האיר יוסף שכ' לדייק מל' תוס': וטוב הי' להם וכו' ממה שהיו כולן אסורים בחצירות ובמבוי בשביל האחד שהי' מותר עכ"ל, דגם כדי להתיר ליחיד לא סגי בביטול חלקם במבוי אלא צריך לבטל חלקם בחצר לאפוקי הגזירה. והיינו משום דגם כלפי היחיד הוי כרמלית, ועי' ברש"ש כאן.

ה) באו"ד ומיהו לגבי בית היחיד ודאי מהני ביטול וכו,' עי' חזו"א סי' פא סק"ה שנתקשה דכיון דלהוציא מבתיהן בעינן לעירוב נמצא הוא מוציא מרשות השותפין למבוי שהיא מקומו הפרטי, ולכאו' צ"ל דס"ל לתוס' דעירוב מחשיבו כחד ממש ולא כשותפין. ועי' בחי' הרשב"א לעיל כו: בשם הראב"ד.

ו) באו"ד ומ"מ יחיד במקום נכרי ל"ח ע"י עירוב וכו' עי' מהרש"א שנתקשה דאף אי חשיב יחיד הא בזה שכיחי דדיירי, ותי' דכונתם ע"י עירוב וביטול יחד. אמנם בתור"פ ל"מ כן. ולכאו' יל"ד דלפמ"ש תוס' לקמן סה: ד"ה התם הרי ס"ל דבחד דשכיח נמי שרי דלא פלוג, וא"כ כל הנידון אם ע"י עירוב חשבינן לי' כחד או לא. וכ"כ בחזו"א סי' פא סק"ג.

ז) באו"ד, וא"ת כיון שכל החצירות נעשות אחת וכו' עי' מהרש"א שכתב דאין כונתם להקשות במקום עכו"ם דזה כבר תירצו דא"כ בטלה תקנת חכמים אלא כונתם להק' בלא עכו"ם עי"ש, אולם עי' חזו"א סי' פא סק"ח מש"כ לפרש בכונתם והוכיח כן מהמשך דבריהם. ועי' שפ"א.

ובתור"פ כ' לתרץ דכיון שחוזרין ומוציאין הוי חזרה מהביטול, ובדעת תוס' דלא תי' כן נראה דס"ל דכיון שהביטול מועיל לכל בני החצר וממילא דמהני גם להם אי"ז חזרה מהביטול. [ובמש"כ תוס' דע"י הוצאתו הוי חזרה מהביטול עי' משנ"ב סי' שפ ס"ק יח ובבה"ל שם מש"כ הרשב"א, ובתוס' כאן מבואר דבזה שמוציא אוסר גם למי שביטלו לו].

שכירו ולקיטו

א) סד. אלא אמר רבא ליזיל חד מינייהו וכו' דהו"ל כשכירו ולקיטו, עי' להלן סו. מה מערב אפי' שכירו ולקיטו אף שוכר אפי' שכירו ולקיטו, וברש"י שם פי' דשכו"ל נכרי משכיר רשות אדוניו, וכאן פי' דהא דקאמר רב יהודה אמר שמואל נותן עירובו ודיו היינו בישראל שהוא שכו"ל של נכרי, דכיון דהשכו"ל ישראל צריך עירוב, ועי' בטור סי' שפב סעי' יב שכתב דשכו"ל מהני משום דהוי כשלוחו, וצריך ביאור דכיון שהבעה"ב נכרי איך מהני לערב עם מי שאינו בתורת עירוב. ועי' בקה"י סי' יט שביאר דהואיל ומעורב כאן בעלות ישראל מועיל אף כלפי העכו"ם וצ"ע.

ועי' בתוס' לקמן סו. שהביאו מהירו' דקאמר ריו"ח דישראל וגוי שותפין דבעי ביטול מהישראל ושכירות מהנכרי, ותמהו מ"ש משכו"ל. ובתי' קמא כתבו דשכו"ל עדיף דהוי טפל לו אמנם בתו' שם כתבו תי' אחר. ועי' בתוהרא"ש ובתוס' ר"פ שם בשם הר"י מקינון תירוץ שלישי. וגם ביאר אמאי ל"מ עירוב מהישראל.

ב) וברבינו יונתן כאן (יט: מהרי"ף) כתב לבאר דע"י שהבעלים הנכרי משאיל לו מקום זהו עצמו חשיב כשכירות [וצ"ע ממש"כ בריש פירקין דדוקא שכירות ולא במתנה משום דבזה ל"ח הנכרי לכשפים] וכיון שהישראל שהוא אחד מבני החצר שכר לכן צריך לערב. ובב"י סי' שפב שם ביאר כן בכונת רש"י. ובאמת מדוקדק כן במה דקאמר רבא 'חד מינייהו' היינו אחד מבני החצר.

אולם לפ"ז בהא דאמר שמואל נותן עירובו ודיו נמי מיירי דוקא כשהשכו"ל הוא אחד מבני החצר ול"מ כן. וכבר עמד בזה הקה"י שם, וביאר שזהו קולא בפנ"ע,. ועי' חזו"א סי' פב ס"ק כה-כח שעמד דלפ"ז דמיון הגמ' דהו"ל כשכו"ל לא דמי שהרי שם אינו משום דחשוב שכירות. ובקה"י שם תי' דעכ"פ חזינן דשכירות רעועה נמי מהני עיי"ש.

ג) ובחי' הרשב"א הקשה דהא השכו"ל אי"ז מקום פיתא ולינה שלו, ומקושייתו הוכיח שם הקה"י דע"כ דמפרש כהטור שהאי אינו אוסר משום דמערב ע"י השכו"ל, דלרבינו יונתן דהשאלת המקום הוי שכירות הרי רק החמירו להצריכו עירוב, וא"כ קו' הרשב"א היא למה החמירו להצריכו עירוב וע"ז לא מהני תירוצו שם דדירת עכו"ם אינה דירה. וע"כ דל"ח שכירות מקום ורק משום העירוב דהשכו"ל מהני.

ועי' במשנ"ב סי' שפב ס"ק מב ובשעה"צ סק"מ ומ"ה.

ד) והביא בשם הראב"ד דפליג וס"ל דדוקא כשהבעלים ישראל מהני ע"י נתינת עירוב וכשהבעלים נכרי בעי לשכור ע"י שכו"ל. ומלשון הריטב"א נראה בדעת הראב"ד דמהני עירוב רק כשהשכו"ל הוי מקום פיתא ולינה שם. אולם בלשון הרשב"א לא נראה כן, ויש שרצו לומר דלהראב"ד שהשכו"ל שליח גרידא דהבעלים, [דמשו"ה דוקא בישראל מהני] אי"צ שיהי' להשכו"ל פיתא ולינה.

ועי' ברמב"ם פ"ב מעירובין הי"ב שביאר כהראב"ד עיי"ש. ועי' בב"י שם.

ה) ע"ע בב"י שם שהביא מרבינו ירוחם שכ' דהכא לא סגי בנתינת רשות להניח דבר אלא בעי שיניח בפועל והב"י כתב דזהו ל"ד עי"ש.

עוד הביא מההג"א שכ' דהיתר זה דשכו"ל היינו דוקא אחר שביקש רשות מהגוי ולא הסכים, ובב"י פקפק בזה, עי"ש. אולם בדעת ההג"א צ"ל דס"ל דבלא"ה עדיין חיישינן שילמד ממעשיו.

**ישראל ונכרי בפנימית**

א) סה: א"ר הונא ברי' דר"י לעולם כראב"י וכר"ע וכו' הראשונים כאן הביאו מהגאונים דלפ"ז למאי דקי"ל כרבנן דר"ע דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה גם החיצונה מותרת, וכ"כ בהג"א סי' ח'. אולם הראב"ד תמה דלפ"ז רבי ורבי חייא דאסרי הוי דלא כהלכתא, [וע"ע בבה"ל סי' שפב סעי' יז בזה]. והראב"ד תי' דרק לרווחא דמילתא אמרו כר"ע אולם גם לרבנן חשבינן לי' כתרי לגבי החיצונה משום דריסת הרגל, והריטב"א תמה דל"מ כן ולכן כ' דמחלוקת הסוגיות הוא דלעיל סג: בלחמן בר ריסתק אמרי' דהכל תלוי אם שכיח ולפיכך אסרינן גם לרבנן. עיי"ש. ועי' בבעל המאור כאן שתי' דלענין נכרי שלא ילמד ממעשיו החמירו כר"ע, עי"ש.

ועי' **במאירי כאן דלא גריס כר"ע וביאר דע"י העירוב חשיב שנים אבל רק לגבי החיצונה, ויתכן דכונתו דע"י שעירבו ל"א דאחדא לדשא באפה כדלעיל נט: ועי"ש ברש"י וא"כ לגבי החיצונה איכא תרי ע"י דריסת רגל הפנימית, ובזה מובן דאף שהערוב מתבטל ע"י הגוי מ"מ חשיבי כשנים. [ועי' כאן בר"ח דבריו צ"ב].**

**ב) בריטב"א כתב דלפי הסוגיא דלחמן בר ריסתק דהכל תלוי אם שכיח ולכן גם לרבנן דר"ע אסרינן א"כ י"ל דגם הפנימית אסורה, דהא שכיח דדייר. וכן היא דעת הלבוש סי' שפב סעי' ז' וכמ"ש הבית מאיר שם. אולם המשנ"ב שם פסק דלא כהלבוש.**

**ג) כתב בשעה"צ (סי' שפב ס"ק נט) דאחר ששוכרין מהגוי אי"צ לערב, דלענין עירוב קי"ל כרבנן דרגל המותרת אינה אוסרת, ומבואר דלראב"י אין הגדר שהגוי מפריע לערוב לחול דהא אי"צ עירוב כלל, ורק דהגוי אוסר עד שישכרו ממנו. וכן מתבאר בד' הריטב"א דגם אילו חל הביטול וא"צ ערוב כיון דשכיח בעי שכירות. [והכא דמהני השכירות של החיצונה אף שאינו מעורב עם הגוי שבפנימית י"ל דשוכר רק את דריסת רגלו וכ"כ בשו"ע הגר"ז סי' שפב ס"כ בסוגריים ויל"ע בזה].**

**ד) עי' סוגיית הגמ' עה: נכרי הרי הוא כרבים וברש"י ותוס' מתבאר דבאופן דב' ישראלים בחיצונה נכרי בפנימית דאסרינן משום גזירה שמא הישראלים יהיו עמו יחד בפנימית [כ"כ בחי' הרשב"א וכן משמע קצת ברש"י שם ד"ה מיפעא, והיינו דכשהישראלים בפנימית אין דריסת רגלם עם הגוי אוסרת ומשום דקי"ל דרגל המותרת אינה אוסרת, אך יל"ד שהרי לולא עירובן זע"ז היו אסורין. וצ"ל דמ"מ רק הוי דריסת הרגל עם העכו"ם וזה לבד אינו אוסר וע"ע בקרבן נתנאל סוף פירקין אות ס']. ועיי"ש בתוס' שהקשו למה בעי לגזירה הא רגל העכו"ם אוסרת ותירצו דהגוי לא עדיף מישראל ולכאו' חזינן דהגזירה היא לאשוויי לדירת העכו"ם דירה. ובישראל כה"ג הוי רגל המותרת. ומיהו הרמב"ן במלחמות הכריח מקו' התוס' כדעת הר"ח הרי"ף והראב"ד דמיירי כששני הישראלים בחצרות נפרדים עי"ש.**

**ויעוי' בחידושי הרשב"א שכתב דלפרש"י דמשמע דרק בב' ישראלים בחיצונה איכא גזירה אבל בישראל ונכרי בחיצונה לא אסרו והיינו דבעינן 'אוסרין' א"כ אפשר לומר שזה סותר לדרבי ור"ח בסוגיין וכתב דמשו"ה הרי"ף דחאה מההלכה. אולם לפירוש הראב"ד דפירש דמיירי כששני הישראלים גרים בב' חצירות בפנ"ע א"כ אין הכרח כלל מר' אלעזר דגוי אוסר גם כשאין הישראלים 'אוסרין' זע"ז. ולכן תמה על הרי"ף שפירש כהראב"ד ואעפ"כ השמיט לדרבי ור' חייא, [אמנם בבה"ל תי' דהרי"ף סמך על ר' אלעזר דאסר וכמש"כ בעהמ"א ומלחמות בדעת הרי"ף].**

**ה) והרמב"ם פ"ד מעירובין הכ"ב כתב דאף בנכרי אחד בפנימית וישראל אחד בחיצונה אסרינן מכח הגזירה, ומיהו בפ"ב הי"א כתב דוקא בנכרי וישראל בחיצונה וישראל בפנימית לאסור ולא אסר מטעם הגזירה וצ"ב. במג"א סי' שפב ס"ק יד ובט"ז שם ס"ק יח ובמשב"ז שם.**

**וע"ע בשעה"צ סי' שפב ס"ק סב שכתב טעם אחר בדעת הרמב"ם [גם לולא הגזירה] דס"ל דכיון דבכה"ג לא מירתת א"כ גם בחד ישראל חיישי' שמא ילמד ממעשיו, והיינו דאף בדריסת הרגל לחוד יש חשש שילמד ממעשיו. ומיהו בחי' הריטב"א מבואר להדיא דבדריסת הרגל לחוד ל"ש שילמד ממעשיו עי"ש. ולדברי המ"ב צ"ע א"כ למה ר' אלעזר לק' עה: הוצרך לגזירה ולא אסר מעיקר הדין, ואין לתרץ דהסוגיות חלוקות דא"כ אמאי בפ"ב הי"א התיר הפנימית.**

ולשיטת **ההג"א ודעימי' דלרבנן דר"ע דרגל המותרת אינה אוסרת שלא במקומה הא דלא אסרינן מכח הגזירה דנכרי הרי הוא כרבים היינו משום דבעינן שני ישראלים בחיצונה עי' מג"א סי' שפב ס"ק יג ומש"כ שם בדעת הטור.**

עוד **יל"ע לפי בעהמ"א דלענין דירת עכו"ם החמירו כר"ע דא"כ למה הוצרך ר' אלעזר לגזירה ולא משום דריסת העכו"ם, ועי' חזו"א סי' פב ס"ק יד שכ' דעל מעבר העכו"ם לחוד לא היו מחמירין עי"ש.**

בענין שכירות מהמשכיר

**א) סה: ריש לקיש ותלמידי דרבי חנינא איקלעו לההוא פונדק ולא הוה שוסר והוה משכיר וכו', ומסיק דיפה עשו ששכרו, עי' רשב"א בחידושיו שהקשה דאי מצי לסלוקי בזה גופא שהשכיר הוי סילוק ותי' דשכירות רעועה אינה סילוק, ועי' עבוה"ק (שער ד פסק ג) שכתב הטעם דמהני שכל ששוכר אצל אחרים הרי סילק את הראשו, ועוד שהעיקר הוא המשכיר. ומבואר דלטעם הראשון למסקנא דמהני הוא משום דחשבינן לי' כסילקו אף דהוי רעועה, ולטעם השני משום דעיקר הבעלות היא אצל המשכיר. ועי' בחי' הריטב"א שכתב דחשיב כתפיסת יד, ולכאו' כוונתו דהוי כשכירו ולקיטו.**

**עי' חזו"א סי' פב סק"ח שביאר דחשבינן כאילו לרגע אחד סילקו והשכיר עי"ש והוסיף דאם המשכיר ישראל ל"מ לשכור ממנו דמישראל שכירות ברואה בעינן עי"ש. וי שלדון דלטעם השני ברשב"א ולמש"כ הריטב"א, דאף בישראל יועיל ועי'.**

**ב) עי' רמב"ם פ"ב מעירובין הי"ד שהביא לסוגיין, ובב"י סי' שפב סעי' יח הביא שיש מדקדקים מלשונו דדוקא כשאין השכור מצוי שכורים מהמשכיר [וכ"מ במאירי] אבל הב"י לא הסכים לזה וכן ברשב"א בעבוה"ק הנ"ל מבואר מבואר דהוא לכתחילה, וכן פסק המ"ב שם ס"ק יב. ויתכן לתלות זאת בטעמים הנ"ל דאי הוי קולא דחשבינן כיאלו סילק י"ל דרק בדוחק הקילו כן.**

**ג) ובלא מצי לסלוקי דאמרי' דלא מצי משכיר כתבו הרשב"א והריטב"א ונפסק בשו"ע סי' שע"ב סעי' יח דאם יש למשכיר תפיסת יד שיש לו רשות להניח שם כלום אפשר לשכור ממנו, והנה דין תפיסת יד מבואר במתני' לק' פה: אולם שם הוי כשיש לו כלים המונחים שם בפועל והכא סגי ברשות להניח כלים, ועי' בביאור הלכה סי' שפה סעי' ב ד"ה כלים שהקשה כן ותי' בשם הא"ר דרבא דמהני הוא משום דחשיב השכירו ולקיוט ולזה מהני מה שיש לו זכות להניח, ועי"ש מה שהביא מהמג"א והחיי אדם עיי"ש. ויל"ע ברמ"א סי' שפב סעי' יח, ובסי' שצא לגבי שר העיר שיש לו זכות בחצר.**

**ד) ברש"י ד"ה איקלעו וכו' דהוו דיירי בי' תרי ישראל ובד"ה פונדק כתב והאכסנאים נכנסין בהן ואוסרין זע"ז, ועי' בהג' הב"ח שזהו לישנא אחרינא, וכמבואר כן להלן סו. בתוד"ה איקלעו השייך לכאן. ועי' דרכי משה סוף סי' שפב שכ' דמכאן חזינן דכשאין בעה"ב אף אורחין אוסרין. ועי' בבה"ל סי' שע סעי' יח ד"ה קבוע דכשיש בעה"ב אף בבית אחר שוב אין האורחין אוסרין, ועי"ש. דהחיי"א פליג ע"ז. ולענין בעה"ב גוי נחלקו היד אפרים והפמ"ג עי' בשעה"צ שם ס"ק לו שהוכיח כהפמ"ג מסי' שפב סעי' כ בדין הספינות עי"ש. ולכאו' לדברי הבה"ל הנ"ל הרי זה מוכרח מסוגיין דאל"כ גם כשיבוא הגוי לא יאסור. [לפסק הרמ"א סי' שעא ס"א כר' יהודה]. וע"ע בחזו"א סי' כ' סק"מ שכ' דלפ"ד רבינו יונתן בסוגיא דתפיסת יד ונפסק ברמ"א סי' שע ס"ב אין מקום להקל לגבי נכרי עי"ש.**

בענין אי כששוכרין מהגוי בשבת בעי ביטול

**א) סו. בגמ' תהי בה ר' אלעזר וכו' קא קשיא לי' דשמואל רבי' דאמר שמואל כל מקום שאוסרין ומערבין מבטלין, ע"כ. רש"י ותוס' ביארו דהכונה דאף לריו"ח דשרי לשכור מ"מ הואיל ונתבטל העירוב שעשו צריכים לבטל זל"ז. וביארו שאי"ז דומה למי ששכח לערב דמהני ביטול בשבת משום דמאתמול חזו לערב וגם אין בזה דין שחוזר להתירו הראשון משום דהי' עשוי להגיע ולהפקיע העירוב. והראשונים הביאו דהראב"ד פליג וס"ל דכשעירבו סגי בשכירות לחוד. אמנם נראה שיש בזה חילוק בין הראשונים דהרשב"א כתב דזהו משום דנכרי נמי הוי כשכח ולא עירב והא דאיירי' להלן דהוי 'אין מערבין' זהו מחמת החסרון הטכני שלא הי' כאן הגוי ולפי המצב שהגיע הגוי דנים שבע"ש לא יכלנו לשכור ולא היינו מערבין. ולפ"ז ה"ה בישראל שהגיע בשבת דחשבינן לי' אין מערבין ול"מ ביטולו וכמש"כ הרשב"א.**

**אולם בחידושי הריטב"א והר"ן כתבו דשאני עכו"ם שאינו בתורת עירוב ובאמת מלשונו של הריטב"א נראה דלהראב"ד מהני מדין חזר להתירו הראשון, עי"ש שדימה זזות לספינות ועי' בביאור הלכה סי' שפג ד"ה וכ"ש שהביא מספר נהר שלום דאף להראב"ד מהני דוקא כשהעכו"ם הגיע בשבת אבל כשהגיע בע"ש ולא חל העירוב גם אחר השכירות בעי ביטול, ולפ"ז מיושב למה חשבינן להו אין מערבין ולא דמי לישראל דהעירוב קיים גם קודם הביטול.**

**ב) וברשב"א מתבאר דהא דלהראב"ד בעי ביטול מיירי דלא עירבו וקאמר ר' אלעזר דלא יועיל הביטול משום דלא מצו לערב כלפי מי שלא הי' כאן וכיון שהגיע בשבת נמצא שבעו"ש לא יכולנו לשכור ולערב וא"א לבטל אולם הריטב"א כ' באופן אחד שלא עירבו שלא הי' להם פנאי ובאופן השני ביאר דכונת הגמ' שלא יכולים לשכור כיון שעצם השכירות הוי כביטול ול"מ ביטול בשבת כשלא יכלו לערב ביניהם.**

**ג) והנה בגמ' אמרי' דאי אתא מאתמול לוגר מאתמול ופרש"י דא"כ הוו מערבין ובתוס' ד"ה ואי ביארו דאף אם אין הגוי מתרצה מ"מ כיון שהגוי נמצא כאן ואפשר טכנית לערב עמו גם אם אין מסכים חשבינן לן מערבין, אבל כשאינו כאן ל"ח שאפשר לשכור ובזה חשבינן אין מערבין. אולם יעוי' בריטב"א שכ' דכל שהגוי לא גילה דעתו שאינו רוצה אמרי' דסתמא שרוצה אבל אם באמת גילה דעתו שאינו רוצה נמי הו"ל אין מערבין. [וזהו כשיטתו שהגוי מפקיע העירוב כל שלא שכרו ממנו וחשבינן לי' מחמת כן אין מערבין].**

**עוד פירש הריטב"א דר"ל שאם יכלו לשכור מע"ש ופשעו או הזידו ל"מ לשכור בשבת [ומש"כ שם הריטב"א 'או שיבטלו' צ"ע דלב"ה לק' סט: אפשר לבטל לכתחילה בשבת אולם לגבי שכירות י"ל דהוי כעין מו"מ ולא הותר כשעשו כן לכתחילה לשכור בשבת, ועי' ברבינו גרשום חולין ו. שכ' שאם שכח ולא שכרו מהגוי בע"ש דאין לשכור בשבת, מיהו י"ל דפסק כר"י בתוד"ה יפה הא' דפסק כשמואל].**

**ד) עי' סוגיית הגמ' סז. מת נכרי בשבת מהו, ומפרשינן דתיבעי למ"ד אין שוכרין אי רק בתרתי הוא דלא עבדינן או גם בחדא. ורש"י פירש דאיירי שהנכרי הגיע בע"ש ובתוס' שם נתקשו עליו דהא הכא פשיטא לן דהגיע בע"ש הוי מערבין ואי"צ שימות הנכרי, ועי' מהרש"א מש"כ לתרץ ע"פ תירוץ השני בתוד"ה אני דלפ"ז רק לראב"י פשיטא לן וסוגיא דהתם כר"מ עי"ש. ובתוס' פירשו שהגיע בשבת. והנה מבואר מזה דלר"ש אף כשאין מערבין בעיונן שיצטרכו לב' תיקונים כדי לאסור. ויש לתמוה לפ"ז מה הקשה הרשב"א דלהראב"ד ה"ה בישראל הרי בישראל ל"ה אלא חדא דהא אי"צ לשכור, ונהי דלרב המנונא אין מבטלין אבל לרב ששת מבטלין. וצ"ע.**

**ה) ובריטב"א כתב דמכאן ראי' דלא כהראב"ד דלהראב"ד אמאי הוי תרתי ואין לומר שלא עירבו דכיון דקי"ל כר' יהודה דבליתי' לנכרי לא אסר אמאי לא ערבו, עכ"ד. ויש לתמוה על קו' דהא לפי רש"י דאיירי בע"ש ודאי דלא מצו לערב ולפי הנהר שלום גם בעירבו לא יועיל, ואי משום דהריטב"א שם כתב כשי' התוס' שהגיע בשבת, הלוא הריטב"א שם כ' דאף דלפי פירושו דכונת הגמ' דאי אתא מע"ש היינו שבזה ל"מ לשכור בשבת לא קשי', מ"מ מסתבר מדקאמר למ"ד אין שוכרין דר"ל על העובדא דר' חנינא ורב אסי ושם הרי אתא בשבת, וא"כ הרי התם כבר העמיד הריטב"א בתי' הראשון שלא הי' פנאי לערב וא"כ מה הוקשה לו על הראב"ד, וצ"ע.**

**ו) ובעיקר פירוש רש"י עי' בהגהות הב"ח שם ובהג' ראמ"ה זצ"ל שפירשו דכונת רש"י במש"כ 'והא דאמר לעיל' דר"ל להקיפו נכרים מחיצה בשבת, וע"ז קאמר ר"ש דמצי למיגר בע"ש ובאמת גם לרש"י איירי כשהגיע הגוי בשבת רק שמצד ה'הבכח' אפשר לשכור בע"ש ולא שבפועל אפשר הי' לשכור. וע' להלן ע: בתוד"ה לאתויי ובהגהות הב"ח אות ב.**

ז) ובהא **דבעי ר"ח ב' בתים משני צידי רה"ר עי' פרישה סי' שפא ס"ק יג שהקשה למה לא אמר נ"מ בב' חצירות ומחיצה ביניהם ונפלה המחיצה בשבת דקודם השבת לא היו אוסרין ולא היו מערבין אי מהני, ועי"ש בפרישה שכ' דבזה באמת ל"מ. אך כבר תמהו עליו מסוגיית הגמ' לקמן עט. דנתמעט התבן מי' מהני ביטול כמבואר שם. ועי' בצי אלמוגים ס"ק יב.**

ציונים בסוגיא דמבטלין מחצר לחצר

**א) סו: גופא אמר שמואל וכו' מתוך שאוסרין מבטלין, עי' רש"י בע"א ד"ה אין שכ' דלא תקון רבנן אלא היכא דאוסרין וכן ברש"י ד"ה אין ביטול וכו' שכ' בסוה"ד דאקילו רבנן דהוי עיקר תשמישתייהו התם נראה דזהו משום הצורך בדבר.**

**ועי' לעיל סד. בתוד"ה אם כן שכתבו דר"ת הי' מדקדק דמבית לבית לכו"ע ל"מ משמע שם שזהו משום שהם חילוקי דיורין ליגמר ל"מ דאין שייכות ביניהם.**

**ב) ועי' סוגיית הגמ' לקמן סח: מאי טעמא אין מבטלין וחוזרין ומבטלין משום דאין ביטול מחצר לחצר, ולפי רש"י צ"ב. ועיי"ש בתוס' רבינו פרץ באריכות.**

בסוגיא דיורש

**א) ע. בע"א מיני' רבא מר"נ יורש מהו שיבטל רשות, וברש"י: ששכח אביו ולא עירב ומת בשבת ולא ביטל רושתו, עכ"ל, ברש"י בע"ב ד"ה משחשיכה כתב דבעירב הי' מהני משום דהותרה, ולפ"ז ה"ה אם ביטל רשותו הי' מהני מדין הותרה, אולם עי' בט"ז סי' שפ"א ס"ק א ובקרבן נתנאל כאן אות ל דנקטו דלגבי ביטול ל"א הותרה, וס"ל דבביטל האב ל"מ. ועי' חזו"א סי' פח סק"פ דמצדד דע"י ביטול מהני והביא כן מהרא"ש פרק ח' סי' ו' עיי"ש. ועי' להלן ע"ב בחי' הר"ן דבעירב שרי מהני משום שירש רשות מעורבת ולפ"ז ה"נ לגבי ביטול ה"ה.**

**ב) תוד"ה יורש וכו' ומיירי כגון שבא היורש לדור שם בשבת וכו' וכן דעת הרא"ש כאן, אולם הרשב"א והריטב"א פליגי וס"ל דאף בלא בא לדור ה"ז אוסר ומשום דנאסרה למקצת שבת נאסרה לכל השבת, אולם צ"ב מאי שנא מיתה מביטול רשות דמהני אף באמצע שבת. ולכאו' דעת הרשב"א והריטב"א דאף שמת מ"מ דיוריו נשארים כיון שיש לו יורש וע' להלן דמבואר ברשב"א דבגר שמת ואין לו יורשים אינו אוסר.**

**ג) ומלשון הרשב"א בחידושיו וביותר בעבוה"ק שער ד' פ"ז מבואר דאף שהיורש לא בא לדור ואוסר מ"מ מהני ביטולו, ולכאו' הרי בלא"ה אין לו דיורין, וצ"ל שמבטל את רשותו שהרי אלמלא ירושתו אינו אוסר וכנ"ל. [וכעי"ז מבואר בתוד"ה אחד דאף בבית התבן למאן דאסר מהני ביטולו].**

**ד) עי' רש"י לעיל ד"ה דהוה ומית שכתב דרבה מוקי בשיירא שחנתה דבחצר ממש דאיכא יורשין כיון דאילו הוה אבוהון קיים הוה אסר אינהו נמי אסרי, ובתוס' והרשב"א העמידו דבריו כר"מ דבית התבן אוסר, ולכאו' לפ"ז למה נקט לאילו הוה אבוהון קיים הוה אסר, ומלשונו נראה יותר כהרשב"א דאיכא נאסרה, ורק דבעי יורשין וכנ"ל אות ג, ובאמת כבר הק' החזו"א סי' פח סק"א דהרשב"א סתר משנתו ותי' דמוקים לה במת בע"ש. וכבר העירו שבריטב"א מפורש שמת בשבת, וא"כ צ"ל דהרשב"א כ"כ קודם שחזר בו ולמסקנא עכצ"ל דמיירי בשיירא וכיו"ב. וצ"ע.**

**ה) באו"ד בתוס': ומיהו אם הי' היורש דר באותה חצר וכו', והיינו דאף שלא בא לדור כיון שהוא באותו חצר חשבינן כאילו דר, ובחי' הרשב"א הביא מהראב"ד דבזה אוסר משום דחשיב שהמוריש ביטל רשותו רק ליורש ולא לאינך, ול"מ ביטול לאחד בלחוד. עיי"ש ברשב"א מה שדן בדבריו.**

**ועי' מהרש"א שהעיר על לשון 'שמא' שכתבו תוס' דהא זה ברייתא בע"ב ותירץ דבברייתא יש להעמיד כשנכנס לדור שם, וצ"ב הערתו שהרי מבואר ברש"י ותוס' דברייתא ע"כ אתיא כר"מ דבית התבן אוסר כדמוכח ברישא וא"כ בלא"ה אסר ואין ראי' שכשנמצא באותה חצר אי"צ לדור.**

**ועי' בתור"פ שהק' ממ"נ אם דר באותו חצר הו"ל שכו"ל וכו' ונראה דצריך לגרוס באותו בית, דבאותו חצר ל"ה שכו"ל כדמוכח מלחמן בר ריסתק, ולפ"ז מוכח דר"פ פליג באמת וס"ל דכשלא דר בפועל ל"מ כשהוא באותו חצר.**

**ובחי' הרשב"א נקט בלשונו דאף כשהוא באותו חצר ל"מ ערובו אבל לא נקט שם דבזה אי"צ שידור שם למאי דקס"ד דהרשב"א דל"א נאסרה עיי"ש.**

**ו) בעיקר ספק הגמ': עי' תוד"ה אבל, אולם בחי' הרשב"א כתב דתליא בפלוגתת רב המנונא ור"ש לעיל סז., ועי' בחי' הרשב"א לעיל סו: שכ' דלהראב"ד נמצא דישראל שהלך מע"ש והסיע מלבו אם בא בשבת לא מצי לבטל, וכ' דאה"נ אלא דשמואל לטעמי' ור"נ פליג, ויל"ע דהא ר"נ פליג מטעם יורש כרעי' דאבוה והתם מאי יורש איכא, ונראה דכשחוזר לביתו לא גרע מכרעי' דאבוה אלא דהחסרון משום שבפועל לא מצי לערב ודוק.**

ז) ע: **איתיבי' אחד מבני החצר שמת והניח רשותו לאחד מן השוק וכו' רש"י ותוס' ביארו דהך ברייתא אתיא כר"מ דבית התבן אוסר, ועי' בתור"פ שכתב די"ל דאף לר' יהודה ומיירי כשבא לדור בביתו ומ"מ משחשיכה אסור ולא אמרי' הותרה הותרה, משום דדעתו הי' ליכנס, אמנם הרשב"א והריטב"א הביאו בשם הראב"ד דמיירי שהוא אחד מבני החצר ורק שנהג כאחד מבני השוק בזה שלא עירב, [וצ"ב לפ"ז פירוש הרישא אמאי מבעו"י אוסר הא אפשר לבטל, והמקשן הרי ס"ל דאף ביטול ל"מ וצ"ע].**

ועי' **בשו"ע סי' שעא סעי' ג וד' והט"ז ומג"א הקשו שם דנימא הותרה הותרה ועי"ש במג"א שתי' עפ"ד הראב"ד ועי"ש בביאור הגר"א, ועי' בביאור הלכה שם מה שתירץ עפ"י המג"א בסק"ה ועי"ש בגליון הגרעק"א.**

מבטלין וחוזרין ומבטלין

**א) סח: רב אשי אמר רב ושמואל בפלוגתא דר"א ורבנן קמיפלגי, ע"כ. הרי"ף פסק דכיון דרב אשי בתראה א"כ הלכה כרב דהא שמואל כר' אליעזר, והי' אפשר לפרש דקי"ל כרב אשי דטעמא דשמואל משום דהוי מחצר לחצר וקי"ל כריו"ח דיש ביטול מחצר לחצר, אולם יעוי' ברא"ש סי' טו שדן אם הלכה כר' אליעזר וכ' דאין לומר דהלכתא כוותי' משום כל המיקל בעירוב שהרי נפיק נמי חומרא מיני' דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין, ובהגהות רא"מ הורויץ זצ"ל הק' דהא קי"ל כריו"ח דאיכא ביטול מחצר לחצר, ותי' דלר' אליעזר דהו"ל מסולק מהחצר לגמרי אפי' כבן חצר אחרת ל"ה אלא כנכרי מהשוק.**

**אמנם בתור"פ הביא מהשר מקוצי דלריו"ח ודאי דגם לר' אליעזר מבטלין וחוזרין ומבטלין. עיי"ש. ועי' בחי' המאירי כאן דפליג וכדבר הגראמ"ה זצ"ל.**

**ועי' בחי' הריטב"א דאף לטעמא דרבא בשמואל דהוא משום חוכא ואיטלולא שייכא לפלוגתת ר"א ורבנן, ועי' בגאו"י שביאר עפ"ז לד' הרי"ף וכ"ה בהג' תפארת למשה על הרא"ש הנ"ל.**

**ב) עי' בחי' הרשב"א והריטב"א שהביאו דהראב"ד פליג ופסק כשמואל מכח הברייתא דלקמן עט:, ועי"ש בתוד"ה והא, ולכאו' לריו"ח אכתי תיקשי ולראמ"ה הנ"ל א"ש. אמנם להתור"פ הנ"ל תיקשי מהסוגיא דלק' עט: וצ"ע. ובאמת להלכה לכאו' משמע כהר"פ שהרי לראמ"ה הנ"ל אי ביטל להדיא רשות ביתו לא יוכל לחזור ולבטל ובמג"א סי' שפ ס"ק ט מבואר דאפשר.**

**ג) בעיקר מה שרבא פינה מאני עי' תוס' לקמן עט: ד"ה ואיבעית, ועי' חזו"א סי' פח סק"ז שנתקשה למה לא יועיל שמקבל הביטול החזיק, לפמש"כ הבה"ל סי' שפ ס"ד דאף מיחיד ליחיד הוי אורח. ומוכח לכאו' כשיטת המג"א שם דיחיד ליחוד ל"ה אורח וכדהוכיח מהא דלק' עט. דבעי לנעול. וע"ע בחזו"א סי' פא ס"ק יז, ובסימן צא סק"ג.**

עי' **רמב"ם פ"ב מעירובין ה"א והלכה ו ובלח"מ שם. ועי"ש במה שנתקשה היאך מתיישב עם כתנאי דקאמר רב ששת דלפ"ז למאי דקי"ל כר' יהודה דבשוגג אין אוסר א"כ ע"כ דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין, ואיך פסקינן דמבטלין וחוזרין ומבטלין.**

בענין ביטול היחיד לרבים והרבים ליחיד

**א) סט: מתני' אנשי חצר ששכח אחד מהן ולא עירב ביתו אסור מלהכניס ולהוציא לו ולהם, וזהו כשביטל חצירו ולא ביתו כדמוקמינן בגמ', וכשביטל גם ביתו הם מותרין להוציא אף מביתו, ולענין הוא עצמו להוציא מביתו לחצר מצינו ג' שיטות: א) ברמב"ם פ"ב מעירובין ה"א ובסמ"ג וסמ"ק וכ"פ בשו"ע סי' שפ ס"ב דלאחר שהחזיקו הם גם הוא מותר, וכן דקדקו הרשב"א והריטב"א מרש"י לעיל כו. דכל האיסור למבטל הוא משום שבהוצאתו חוזר בו מהביטול. ב) אמנם רבינו יונתן לעיל כו. כתב בזה טעם נוסף משום הכירא, ולפי"ז משמע דאף לאחר החזקה אסור, וכן הביא הרשב"א לעיל כו: מהראב"ד עיי"ש בטעמו וכן בחידושי הר"ן לעיל סח:, ובחזו"א סי' פח סק"ז דקדק כן מתוס' לעיל סד. ד"ה א"כ. ג) דעת אבן העוזר דכל נידון הראשונים הוא רק לר' אליעזר דממילא ביטל ביתו אבל לרבנן כשביטל ביתו בפירוש אף קודם שהחזיקו יוכל להוציא ואי"ז חזרה מהביטול.**

**ב) והנה בשלהם תנן דמותר לו ולהם, וכתב הרשב"א בחידושיו דזה אף קודם שהחזיקו הוא מותר בשלהם וכ"כ בדרישה סי' שפ סק"א, אולם בחי' הריטב"א כאן כתב דזהו לאחר שהם החזיקו. ועי' בתוס' שבת סק"ח שתמה דדברי הריטב"א סתרי אהדדי דאם התירו בביתם הוא דוקא לאחר שהחזיקו א"כ בכה"ג הרי גם הוא לו מותר מביתו, והרי ר' אליעזר קאמר לעיל דביתו אסור לו, ולהו מותר. וחזינן דאף בכה"ג שהוא אסור הם מותרין, ואי מיירי לאחר שהחזיקו הרי גם לו מותר וע"כ דאיירי קודם שהחזיקו ואפ"ה קתני דהוא מותר בביתם. ועי' עצי אלמוגים ס"ק ומש"כ לתרץ דנ"מ לגבי הכנסה.**

**ג) במתני' נתנו לו רשותן הוא מותר והן אסורין, ובגמ' מבואר דהן אסורין אף מביתו לחצר משום דרבים לגבי יחיד ל"ה אורח, ואף שהן מוציאין מרשות דידי' הוי מישקל רשותא וכמש"כ רש"י בד"ה והן אסורין, ועי' בתוס' לעיל סד. שכתבו דכשמבטל בית לבית יוכל לטלטל מביתו לבית שביטל דדוקא כשמוציא לחצר שיש לו חלק בחצר נראה כחוזר ומחזיק אבל מבית לבית שרי. ובחזו"א סי' פא ס"ק יח תמה דהא הכא מבואר דאף מביתו לחצר אסור כיון שהם אינם כאורחים, וא"כ התם דהוי יחיד ליחיד נמי בעינן לאסור עיי"ש.**

**ועי' מג"א סי' שפ סק"ז שכ' דרק להוציא אסור אבל להכניס מותר, ועי' לעיל סח: תוד"ה והוציאו שכתבו דגם הכנסה מבטלת הביטול, ובמשנ"ב ס"ק טז הביא דהא"ר חולק וס"ל דאף הכנסה אסורה והביא כן מהריטב"א. ויש לדון דהמג"א התיר רק הכנסה לבית מי שביטלו לו ולא לביתן, וכ"כ בשער הציון סי' שפא סק"ג עיי"ש. וע"ע באבן העוזר סי' שפ ובגאון יעקב כאן.**

**ד) עי' בחי' הרשב"א שכ' דבנתנו לו רשותן הוא מותר להוציא מבתיהן אף קודם שהחזיקו, ואף בקדם והחזיק אסורין הם להוציא ומ"מ בהוצאתן לא אסרו עליו, והביא כ"ז הביאור הלכה סי' שפ סעי' ד ד"ה שאין רבים, ומהמג"א שם הובא בס"ק יח נראה דאף עי"ז בטל הביטול, ולכאו' כן משמעות התוס' לעיל סג: ד"ה בטילו שאם יוציאו בטל הבטל [ויש לדחות דמיירי קודם שהחזיק ול"מ כ"כ]. ועי' בבית מאיר סי' שפ ס"ד. וע"ע בחזו"א סי' פח סק"ח.**

**ה) בגמ' כיון דבעידנא דבטיל לית לי' שריותא בהאי חצר לא, עי' רבינו יונתן שכ' דמכאן שרבים המבטלין לאחד שצריכים לבטל בבת אחת, אולם בחי' הר"ן כ' דדוקא א"א להעביר לאחר את הביטול אם לא שפעל היתר, ועי' בשפ"א שהק' על רבנו יונתן מלקמן ע. דהוה ומית עי"ש בתירוצו וצ"ב, ובפשיטות י"ל דמיירי שביטל לאחר מיתתו וכ"נ מרש"י ד"ה ולא גזרינן, ועוד הק' השפ"א דלרבינו יונתן כשאחד מבטל לרבים הו"ל לבטל כאחד וחילק דבידו לבטל כאחד עיי"ש.**

ועי' **בחידושי הריטב"א בשם הר"מ בר שניאור דמכאן משמע שאם הביטול התיר יכול להעביר אף לחצר אחרת, וכ"כ הריטב"א לעיל סג: בעובדא דלחמן בר ריסנק, ועי' חזו"א סי' צא סק"ג. [ויל"ע באמת היאך מצי מבטל הא ל"ה זכות זו בתחילת שבת ולפי תוס' לק' ע: ד"ה אבל אי ל"ל כחב ע"ש הוי כהקיפו נכרים מחיצה בשבת ואף לריו"ח ל"מ, וצ"ע].**

ו) יעויין **בתוס' לעיל סד. במעשה דחופה, ובתוס' רבינו פרץ לעיל סח:, וברמ"א סי' שפא סעי' ד ובמג"א ובמשנ"ב שם.**

אם עד שלא נתן רשות הוציא

**א) סט. והתניא אם עד שלא נתן רשות הוציא בין בשוגג בין במזיד יכלו לבטל דברי ר"מ ר' יהודה אומר בשוגג יכול לבטל במזיד אינו יכול לבטל, לרש"י הטעם דבמזיד אינו יכול לבטל משום דהוי מומר ונתחדש דאף באיסור דרבנן הוי מומר, וכבר הקשו תוס' דלא נתפרש שעשה כן בפרהסיא וגם למה נקט דוקא במלאכת הוצאה ולמה דוקא בשבת זו, ולכן פירש ר"י דזהו משום שהחזיק בחצר וברשב"א כתב דעי"ז אית לי' אלימות בחצר ואינו יכול לבטל, ובריטב"א כ' דע"י שהוציא מראה שאינו מבטל בלב שלם ויש לפרש כמש"כ הר"ן שכל הביטול הוא משום דבלא"ה הרי יהא אסור בטלטול עיי"ש.**

**והנה לשון תוס': כמו החזיק אחר ביטול דאין יכול לבטל עוד, ועי' מהרש"א שלא נתפרש ד"ז אלא מכאן אנו למידים כאן, וילהס"ת אם זהו דוקא לר' יהודה או דבזה גם ר"מ מודה, ומצינו דנחלקו בזה המשנ"ב והחזו"א דבמשנ"ב סי' שפא סק"ג כתב דאחר שהוציא ובטל הביטול מ"מ אם חוזר אח"כ ומבטל מחדש מהני ומקורו מרבינו יונתן (כא: מהרי"ף), אולם החזו"א סי' פח סק"ח תמה דזה נגד התוס', וכנראה דהמ"ב הבין דתוס' רק לר' יהודה קאמר והא קי"ל כר"מ בהא.**

**ב) ובקרבן נתנאל אות ס תמה למה השמיטו הפוסקים לדברי ר"מ דמהני, ותי' דכיון דקי"ל דמבטלין וחוזרין ומבטלין א"כ מוכח דלא איכפ"ל שהוציא מקודם, אולם החזו"א סי' פא ס"ק תמה דא"כ רב דלא כר' יהודה ולכן ביאר דאי"ז תלוי בזה, אלא הפוסקים השמיטו משום דקי"ל כר"מ, ולכאו' זה תלי בטעמי הנ"ל דאי משום דאלים כחו בחצר גם במבטלין וחוזרין ומבטלין זה שייך אולם אם משום שאינו חושש לאיסור הרי במבטלין וחוזרין ומבטלין אי"ז שייך כלל. וכ"כ בעצי אלמוגים סי' שפא סוף סק"ב.**

**והנה לסברת הר"ן דתליא במה שאינו חושש לאיסור אפשר להבין חילוק ר' יהודה דדוקא במזיד אינו יכול לבטל אולם לסברת הרשב"א דמשום אלימות כחו בחצר מאי שנא שוגג ממזיד, ואולי מזיד הכונה שהוציא במכוון, ושוגג היינו שהוציא בלא מתכוין וצ"ע.**

**ביטול לכל אחד ואחד**

**א) עא. כשהוא מבטל צריך לבטל לכאו"א, ברש"י ד"ה אחד וכו' אלמא אי"צ לבטל אלא לאחד דכולהו הוי כחד, עכ"ל, מבואר דהצד דאי"צ לבטל אינו משום דאיכא אומדנא דנתכוין לבטל לכולם אלא משום דחשבתן להו כחד, והיינו משום דכרבנן קי"ל, ואמנם בתוד"ה בעא נתקשו מאי פריך אביי ולא תירץ דהברייתא אתיא כר' אליעזר.**

**ובתור"פ וחי' הר"ן כתבו דמשמע להו דהברייתא מפרשת למתני' ומתני' כרבנן, ובזה יש לתרץ ג"כ לשיטת רבינו פרץ לעיל כו: דלאותו יחיד מותר מאי פריך.**

**ועי' לעיל סג: תוד"ה בטילו בעיקר בחציו השני, ועי' ברש"י לעיל כו: ד"ה לא נצרכה. ועי' בפמ"ג סי' שפ בא"א סק"ב.**

ב) בגמ' **אימא סיפא אבל איך אחד שעירב נותן רשותו לאחד שלא עירב ואי דהוה ומת אמאי לא אלא פשיטא דאיתי', ע"כ. וצריך עיון דא"כ אין חילוק בין המקרים וה"ה דהו"מ למיתני איפכא דאין אחד שלא עירב נותן רשותו לאחר שעירב בדאיתי' ואחד שעירב נותן רשותו לאחר שלא עירב ובדמית, וצ"ע.**

ובדברי **רש"י שהעמיד בשיירא עי' בתוס' ורשב"א וריטב"א שהקשו דלא קי"ל כר"מ דבית התבן אוסר, וכבר תמה הגאון יעקב דהא הרשב"א גופי' ס"ל דאיכא נאסרה וא"כ אף בלא בא היורש לדור אסרינן. ובחזו"א העמיד במת בע"ש אולם הריטב"א כ' דמת בשבת. וגם יל"ע דבעבוה"ק להרשב"א שעבוד [אות קפ בהוצאת הרב יונגרמן זצ"ל] כתב לדין זה דמת דמבטל ולא ביאר דאיירי בשיירא וצ"ע. עוד יש לדקדק בלשונו שכ' דביטל אחר שמת ולכאו' אף בביטל קודם שמת ועכשיו מת נמי יועיל וצ"ע.**

בעה"ב שהי' שותף לשכניו

**א) עא. מתני' בעה"ב וכו' ובגמ' אמר רב ובכלי אחד, לרבא מבואר דהחסרון ביין ושמן משום דהוי בב' כלים וה"ה יין ויין, ונחלקו הרמב"ם פ"ה מעירובין ה"א והטור סי' שסו (סעי' י) אם ביין ושמן בכלי אחד מהני דלהרמב"ם לא מהני ולהטור מהני, וביסוד פלוגתתם עי' בחי' הרשב"א והריטב"א ומאירי כאן, ובב"י ובב"ח שם ועי' באריכות בגאון יעקב כאן. ומדברי הגאו"י עולה דנ"מ בין הרמב"ם לטור הוא גם כשהיו ב' ככרות בכלי אחד והי' שותף עם כ"א בככר אחד, ובחזו"א סי' צ סק"א נסתפק בזה דאפשר דאף לרמב"ם מהני כיון דהוי מין אחד עיי"ש. ובביאור הלכה סי' שפו סעי' ג הביא לד' הגאו"י עיי"ש.**

**ב) ובתוד"ה יין ושמן וכו' אע"ג דכל האוכלין מצטרפין למזון ב' סעודות לערוב וה"ה משקין וכו' עכ"ל, עי' תוס' הרא"ש שכ' עוד לתרץ דשאני מיני אוכלין דראויין לערבן לפי שהם עומדים בפנ"ע משא"כ משקין, ולדבריו מבואר דבפת ופת בכלי אחד מהני, [ומ' דאף לרב יוסף לא הוצרך תוס' הרא"ש לתי' התוס' וא"כ צ"ל דס"ל כהטור וכנ"ל, ונימא דכשאין מקפיד אי"צ חיסור ולפ"ז מהני במיני אוכלין בכלי אחד אף בב' מינים שונים].**

**ג) ובחי' הרשב"א הביא לראב"ד בהשגות פ"א מעירוב הי"א שכ' מכח קו' תוס' דדינא דכל האוכלין מצטרפין הוא רק בעירובי תחומין עיי"ש, ומבואר דלא ס"ל כתי' התוס' לחלק בין נתנן לשם שיתוף לשותפין דעלמא, והא דהקשו רש"י ותוס' מב"ה צ"ל דס"ל דכשהי' בשני כלים אי"ז נחשב ל'אייתר', ולכן בזה גם לב"ה ל"מ. והנה מדלא תי' דמהני בכלי אחר ע"כ דס"ל דב' מינים בכלי אחד ל"מ וכהרמב"ם.**

**ד) בעיקר שינויא דרב יוסף עי' מהרש"א שכ' דס"ל כאביי דתלי במצי לאיערובי, ומשמע דאף בב' כלים לריב"נ דהוי חיבור מהני, ובחזו"א סי' צ סק"א תמה דסו"ס מקפיד על עירובן ומה בכך דהוי חיבור, ובאמת בריטב"א נראה דרב יוסף מעמיד כשנתנן ליין ושמן בכלי אחד ואעפ"כ לת"ק ל"מ משום דל"ה חיבור משא"כ לר"ש, וגם בזה כתב החזו"א דצ"ב עדיין ועכ"פ כך מבואר דאי חשיב חיבור ה"ז נחשב לדבר אחד והוי עירוב.**

**ועי' בב"י שכ' בדעת הרמב"ם הנ"ל אות א דפסק כרב יוסף ואף דבעלמא קי"ל כרבה משום דאביי אזיל כוותי'. אולם לכאו' לפי הריטב"א דמיירי בכלי אחד י"ל דאתי כרבא נמי ורק דאי ל"ה חיבור הוי כשני כלים וממילא דה"ה יין ויין בשני כלים ה"נ ואמנם במאירי כ' דמקור הרמב"ם הוא מרב יוסף ואליבא דריב"נ. אולם ברשב"א כתב דכבר מקו' הגמ' מ"ט דר"ש מוכח דל"מ כלי אחד עיי"ש. וזהו כד' הריטב"א.**

ועי' **בתוס' רעק"א על המשניות דתמה על הרע"ב שכ' דאין הלכה כר"ש דלאוקימתא דרבה הא קי"ל כר"ש, ולרבא הא ע"כ בעי לאוקימתא דרבה. ואולם לפי הריטב"א אינו מוכח דרבא כרבה ולדברי הב"י א"ש דברי הרע"ב.**

**ה) ובתירוצא דרבה דהב"ע בחצר שבין ב' מבואות עי' סוגיית הגמ' לעיל מח: ובמהרש"א כאן ברש"י ד"ה למה כבר העיר דרבה אזיל בשיטת רב ששת דלרב יהודה דמיירי שנתנו עירובן בחיצונות א"כ גם ביין ויין ל"מ לת"ק, ולכאו' ה'אית דמפרשי' ברש"י ד"ה שכנים שכתבו דת"ק לא פליג ס"ל דרבה כרב יהודה. וכ"כ בגאו"י [אולם החזו"א סי' צ סק"ו פירש כוונת רש"י באופ"א]. ועי' חזו"א סי' צ סק"ב שדן דאף לרב יהודה אפשר לקיים תירוצא דרבה עי"ש.**

סומכין על שיתוף במקום עירוב

**א) עא: רב יוסף אמר ראב"ת ורבנן בסומכין על שיתוף במקום עירוב קמיפלגי, ולהלן בגמ' איפלגו ר"מ ורבנן ופליגי אמוראי אי פליגי בפת או ביין, ורב יוסף נקט דפליגי ביין, ומבואר ברש"י להלן דפליגי אי מהני מיגו דמהני לשיתוף מהני לע"ח אף דבעי דוקא פת [ולרוב הפוסקים הוי לעיכובא מיהו עי' ב"ח סוף סי' שסו ובתשו' הגרע"א סי' יד], אבל בפת לכו"ע מהני דהא חזי הכא והכא. אולם לחד לישנא פליגי בפת ול"מ לעירוב, ובתוס' הקשו אטו השם גורם ואמאי ל"מ ועיי"ש מה שתירצו. ולשי' תוס' בשיתוף בעי דוקא שיהא בחצר וא"כ גם בזה בעי למיגו ורק דכשעשה בפת אלים טפי ומהני המיגו.**

**ב) ברש"י ד"ה מערבין וכו' אבל עירבה כל חצר לעצמה וכו', ובביאור דברי רש"י עי' ט"ז סי' שפז סק"א שהאריך לתמוה ע"ד הב"י וכדבריו כן מתבאר בתור"פ כאן דיסוד דברי רש"י הם דבכה"ג שעירבו החצירות לעצמן לא שייכא סברת ר"מ דתשתכח תורת עירוב מן התינוקות ולכן בזה כו"ע מודו דמהני.**

**אכן הב"י פירש [וכמו שהאריך הפרישה שם] דכונת רש"י דכל פלוגתת היא רק באופן זה שעירבה החצר לעצמה דהשתא רק בעינן לערב החצירות זו עם זו וע"ז סומכין על השיתוף שיועיל לטלטל מזו לזו.**

**ובריטב"א בסוגיין ג"כ כ"כ דלטלטל מהבתים לחצר ל"מ גם למ"ד סומכין, אולם להלן עג: הוכיח מהסוגיא שם דמותר והביא כן מהרמב"ם, ונראה שחזר בו, ומיהו אח"כ כתב ליישב דהוי ככלך אצל יפות וצ"ב כונתו וכבר תמה החזו"א סי' צ ס"ק יג בדבריו, ועוד הקשה מלעיל סז: דקאמר רבה נסמוך אשיתוף עי"ש.**

**ועי' ברש"י ד"ה סומכין שהזכיר רק לטלטל מהחצירות מזו לזו ולא הזכיר מהבתים ולד' הב"י א"ש, ועמד בזה הגאון יעקב עי"ש. וע"ע באבן העוזר כאן.**

**ג) הרא"ש סי' יז הביא לדעת הראב"ד דפסק דפליגי בפת ובין לכו"ע ל"מ עיי"ש, וברשב"א בעבוה"ק שער ד סעי' ו משמע דהראב"ד ג"כ פסק כר"מ וא"כ גם בפת ל"מ ובעינן נמי שיתוף וברשב"א שם הסיק שכן נהגו, אבל דעת הרמב"ם פ"א הי"ט דבפת סומכין על שיתוף במקום עירוב. ומדברי הרשב"א בעבוה"ק הנ"ל מתבאר דדוקא בפת בבית ופת שלימה הוא דמהני משום שעי"ז התינוקות רואין שמתקיים גם ע"ח. אולם בפרוסה או בחצר ל"מ.**

**אכן מדברי הכס"מ שם שכ' באופן הב' דהטעם דהוי פת משום שהוא חיי נפש לפ"ז בפת מהני אף בפרוסה ובחצר. ועי' ברמ"א סי' שסו ס"ג שביאר המנהג שמניחין פת בביהכ"נ משום דסומכין על שיתוף במקום עירוב. ובבה"ל שם הביא לקו' הב"ח שהרי ביהכ"נ אינו בית דירה, והביא מביאור הגר"א שתי' דמהני משום מיגו וזה ניחא רק להכס"מ הנ"ל.**

**ד) דעת הרז"ה דנקטינן כרבנן וביין נמי פליגי ולפ"ז סגי בשיתוף לחוד אף ביין, וכן הביא הטוש"ע סי' שפז ס"א בשם י"א, אולם השו"ע הגביל זאת רק כשעירבו הבתים עם החצירות וזהו כהבנתו בב"י וכנ"ל.**

**וברמ"א סי' שפז ס"ב ובדרכי משה האריך דכשגובין השיתוף מכל אחד ואחד בזה לכו"ע סומכין, וצ"ב דכיון דמניחין בחצר [דהא ביהכ"נ אינה דירה] ובעינן למיגו מה עדיפותא דנותן כ"א ואחד. וע"ע בלבוש מה שתמה. והנה בחמד משה ומאמ"ר פירשו כונת הרמ"א רק כלפי חידוש הב"י דבעינן שיערבו הבתים עם החצר דלזה מהני מה שגובין מכ"א ואחד, ולעולם באמת בעינן למיגו ומהני. [ובאמת לר"מ יתכן דל"מ].**

**ה) ברש"י ד"ה כי פליגי מבואר דכשם דשיתוף מהני לעירוב ה"ה דעירוב מהני לשיתוף ורק מטעם שלא תשתכח הוא דל"מ לר"מ, אכן בתור"פ איכא תרי לישני בזה דהנה תוס' הקשו דא"כ למה במתני' לק' עג: אמרי' דעירבו בחצירות ונשתתפו במבוי אסורין, וכן קשה בהא דשכח אחד מבני מבוי דאסרינן במבוי, ובגמ' התם הא אמרי' דשכח אחד מבני חצר לא אוסר כיון שנשתתפו במבוי וכיון דרובן עירבו לא שייך סברת לא תשתכח, וא"כ גם בשכח אחד מבני מבוי נימא הכי. ובתור"פ שם כ' ב' אופנים, או דשאני כשחצר שלימה שכחה דאושא מילתא טפי, או דבזה אסור מדינא עי"ש. ובריטב"א כ' דתי' הראשון.**

**וברבינו יונתן כתב שם דאם רק אחד מבני החצר שכח ליתן במבוי נמי מהני וזה מבואר כתירוץ הראשון. [ומדברי רבינו יונתן הקשה האבן העוזר על הרמ"א הנ"ל אות ד ועי' בחי' מהרמ"ז על רבינו יונתן שם באורך].**

**ועי' בכס"מ פט"ו הי"ט בסופו שנסתפק אם החצירות פתוחות זל"ז ועירבו החצירות אי מהני לשיתוף וזה תלי בשני צדדי התור"פ שם. [ומש"כ שם הכס"מ דאי לא עירבה החצר לעצמה ל"מ זהו לשיטתו אולם צ"ב מהו שתלה זאת בשני האופנים שכ' שם בד' הרמב"ם אי משום דפסק כר"מ ובפת לא פליגי או דפסק כרבנן וביין פליגי וצ"ב].**

ובבה"ל **סי' שפז הביא מהגאו"י דנקט דהע"ח ל"מ לשיתוף לדעת הרמב"ם בכל גווני עי"ש.**

ועי' **בחזו"א סי' צ ס"ק יא שתמה דבאופן שהחצירות פתוחות זו לזו ועירבו כולן נעשו כחצר אחת וא"כ אמאי בעי שיתוף כלל הא בחצר אחת הפתוחה למבוי אי"צ שיתוף, ותי' דכלפי תקנת מבוי אין הע"ח מועיל כלל עי"ש.**

ג' חצירות שהאמצעית עירבה עם החיצונות

**א) מח. בגמ' כגון שנתנוהו בשני בתים כמאן כב"ש, עי' חזו"א סי' פה סק"ט שנתקשה דכשהעירוב בב' בתים הוי חסרון בעיקר העירוב דאין כולן דרין במקום אחד, והוכיח מכאן דאחר שנעשו לחבורה אחת מהני ליתן עירוב מהחצר השני' אף בבית שאין העירוב מונח בו.**

**ובסימן פג סק"ח הביא מהמשנ"ב סי' שעב ס"ק כו בשם הפרישה שהצריך להניח ביחד ותמה עליו מסוגיין.**

**ומיהו בחידושי הריטב"א לקמן סו: כתב להדיא כהפרישה, וכן משמע בריטב"א בסוגיין וצ"ע.**

**ב) תוד"ה ופתוחות עי' פרישה ודרישה ריש סי' שעח שתמה דברגל המותרת קי"ל דאינה אוסרת ועי' בעצי אלמוגים שם וצ"ע.**

**ג) תוד"ה אבל, כתבו התוס' דאף רב יהודה מודה דב' בתים הוי חסרון דלא גרע משני כלים דלא מליוה למנא, וכן הוא בתוס' הרא"ש כאן. אולם בתוס' הרא"ש לקמן עא. בסוף העמוד כתב להדיא דלרב יהודה בב' בתים מהני, וכן צריך לבאר בדעת בעל המאור כאן עי' בחי' הרשב"א דתמה עליו. ועי' חזו"א סי' פה ס"ק יד שכתב מדעתו כתוהרא"ש לק' עא. ובעהמ"א אלא שסיים שהב"י הביא מהרשב"א לא כן.**

**עוד מבואר בחי' הרשב"א לק' עא. דרב יהדוה פליג אדרב ששת, ומיהו יעוי' בעבוה"ק שכתב דב' בתים ל"מ אף במליוה למנא ואייתר וכ"ה בשו"ע סי' שסו, וצ"ע מנ"ל.**

**ויש להסתפק אם חסרון ב' בתים הוי משום שהדיורין חלוקין או אף בב' בתים של אדם אחד. ועי' בהגר"ז סי' שעח דמשמע דמשום חילוק הדיורין אתי עלה, ומיהו להלן עא. בתוד"ה ור"ש בסוה"ד לביאור המהרש"א מבואר דאף לגבי שיתוף חילוק הבתים מחלק. [ועי"ש בהגהות הב"ח אות ז וצ"ב דבריו].**

ברש"י **ד"ה אבל מבואר דאף לרב יהודה כשנתנו באמצעית לא אמרו דיורין להחמיר ולדבריו לכאו' רב יהודה ור"ש לא פליגי וצ"ע.**

**ד) תוד"ה לרב יהודה, עי' חזו"א סי' פה סק"ח וס"ק יא.**

**ה) עי' בבית יוסף ריש סי' שעא שעמד על השמטת הרי"ף והרמב"ם לאוקימתות דרב יהודה ור"ש, ועי' בעצי אלמוגים וכן באבן האזל פ"ג הכ"ה מש"כ ליישב [ולכאו' להפרישה י"ל דכל זה נכלל במש"כ שנתנו במקום אחד. ועי'].**

ו) תוד"ה **רשות עי' תוס' הרא"ש שפירש כהאין לו בר"ת, וע"ע ברא"ש דפסק כרב, וצ"ע שהחזו"א סי' פה ס"ק יז כ' דלמהר"י קי"ל כשמואל.**

ועי' **ברבינו יונתן כאן דכ' דשלשתן אסורות משום דיורין להחמיר ומיירי כשנתן העירובין באמצעית, וקודם לזה ביאר מזהום הגזירה, ועי' עצי אלמוגים סי' שעא סוף סק"ד שביאר דבריו.**

**א. מט. אר"י אמר שמואל המקפיד על עירובו אין עירובו עירוב, יל"ע דלשמואל דטעמא דעירוב משום קנין א"כ במקפיד לא הקנה, ול"ל לטעמא דעירוב שמו, ולמש"כ תור"פ ליישב מלקמן סח. דהכא אינו מעכב לגמרי יש ליישב, אכן להרא"ש בסוף סי' יב תיקשי. וצ"ע. ועי' שפ"א שכ' להיפך דלמ"ד משום קנין מאי איכפ"ל בקפידתו כאן שהקנה ותי' משום דרכי שלום עיי"ש. [ועי' בקהלת יעקב לבעל המשכנ"י שכ' דשמואל לטעמי' וצ"ע].**

**ובחזו"א סי' פז סק"א תמה על ראיית הרא"ש דהתם לענין זיכוי איירי כשמקפיד אינו גומר בדעתו להקנות, אבל כשכל אחד נתן משלו ומקפיד על חלקו בזה לא איירי התם רק שמואל ור"ח פליגי.**

**וברשב"א הביא לראב"ד דהלכה כר"ח משום דמיקל בעירוב ומשום דקשיש, ושאני חולק את עירובו, דבזה לכו"ע ל"מ. וצ"ע דברבינו יונתן לקמן כה. מהרי"ף ביאר דחולק הוי מטעם מקפיד על הככר ולפ"ז מאי משני על הצריכותא. אמנם במאירי מבואר דבחולק את עירובו עשה מעשה של קפידא ומ"מ לא אמר זאת מפורש, ולפ"ז לפי הראב"ד והרי"ף החסרון במעשה הוי חסרון טפי ממקפיד שלא עשה מעשה הקפדה.**

**אכן בלשון הריטב"א דהא דקאמר תרתי דשמואל ל"ל הא כבר אמר 'דעירוב שמו' דבאמת חולק את עירובו לאו מדין קפידא אלא משום שלא עירבן לגמרי ואי"ז עירוב גמור שמערבין יחד.**

**ב. ולהלן סח. גירסת רש"י דאי בעו מינאי ולא יהיבנא, אמנם הרמב"ם והראב"ד גרסי דאי בעו מינאי מאתמול, ועי' פ"ה מעירובין ה"ב ובראב"ד שם, והרמ"ך השיג שם דא"כ הרבה אין עירובן עירוב דלהרמב"ם בעינן שביום חול יתנו זל"ז מהיין והשמן. ובמרכה"מ שם פירש דהרמב"ם מיירי כהמשך לה"א דבעה"ב הי' שותף לשכניו [ואמנם אביי לא פירש כן הברייתא אולם ר"ח כן פירש עיי"ש במרכה"מ וצ"ע].**

**ובאו"ז הל' עירובין סי' קפב כתב דמהא דלקמן פ. דצריך להודיע ש"מ דהלכתא כשמואל דהמקפיד אין עירובו עירוב. וצ"ע לר"ח דהא מתני' היא שם פ:, ולכאו' הי' נ' דהתם שלא הניחו לעירוב כלל גרע. וצ"ע בכונת האו"ז.**

**ג. עירוב משום קנין. עי' בט"ז סי' שסו סק"ב שכ' דאף משום קנין אבל גם משום דירה, ובקרבן נתנאל אות כ תמה ע"ז מדברי התוס' כאן, עיי"ש.**

**ועי' תוס' סוכה ג. ד"ה ואין בגדר הך קנין. וע"ע בעצי אלמוגים סי' שסו סק"ה שפירש בדעת הט"ז דאף בכלי בעינן שיהי' בבית שבחצר משום דזהו קנין דירה ובעינן ראוי לדירה, וכן פירש בדעת התוס' בסוגיין, אולם בפמ"ג במשב"ז סק"ב דבכלי אי"צ שיהי' בבית עי"ש.**

ובעיקר **דברי התוס' בסוכה מבואר שם דגם בעה"ב מקנה להם את ביתו, והיינו דבעי שיהי' בשותפות כולם, וצ"ע היאך כ"א קונה את בית חבירו, ועי"ש במהר"ם שכ' דקונין בחצר וצ"ב, [ועי' גם בהגהות מלוא הרועים שם ובערול"נ וצ"ב].**

חובת שיור בעיר של רבים

**א) נט. מתני' עיר של יחיד, שיטת רש"י: דהיינו פחות מס' ריבוא אי"צ שיור דלא דמי לדגלי מדבר, וכן כשיש פתח אחד מבואר בגמ' דאי"צ שיור משום דאינו מפולש כדגלי מדבר, ואע"פ דבמתני' מיירי כשאינו רחב ט"ז אמה וכמש"כ רש"י בד"ה מערבין [ובתוד"ה עיר כתבו דהדין עמו שהרי לא תני ורה"ר עוברת בתוכה כדקתני בברייתא], צ"ל דמ"מ לעמי הארץ הוא דומה יותר לרה"ר.**

**ובריטב"א הקשה דהיכי משכח"ל עיר של רבים מתחילתה הרי לא נתיישבו יחדו כ"כ הרבה, ותירץ דהיכא דמעיקרא היתה אמורה להיות רוכלת העמים היינו של רבים והיכא דמתחילה היתה יעודה למקום קטן ונשתנה היינו עיר של יחיד ונעשית של רבים. אכן בתוהרא"ש ורבינו פרץ תירצו דתלוי בזמן העירוב הראשון.**

**שיטת ר"ת: [בתוס' הרא"ש ור"פ] דיחיד היינו פחות מט"ז אמה ברוחב, וס"ל דמשום הא נמי לא דמי לרה"ר ולא גזרו, [אמנם בתוהרא"ש הוסיף נמי דשייכת ליחיד וכהרמב"ן וצ"ב למה הוצרך לזה, ואולי זה עוד תירוץ וצ"ע].**

**שיטת הרמב"ן: דיחיד היינו שלכל הפחות הדרכים שייכים לאדם פרטי ול"ה רה"ר המסורה לכל, וכדלעיל כב: דיהושע אוהב ישראל וכו' [מיהו בתוס' שם כתבו שזהו רק בצירוף דלא ניחא תשמישתא, ובתוס' לק' צג: משמע כהרמב"ן].**

**ב) ולפירש"י צ"ב מאי שנא דכשהותר מתחילה משום פתח אחד אח"כ כשנפתח עוד פתח אסור וכדחזינן בעובדא דר' זירא, ואילו ביחיד ונעשית של רבים מותר, אבל להרמב"ן ניחא דמ"מ שמו עליו לכן הקילו.**

**ועי' במג"א סי' שצב סק"ד שנסתפק בדלתות ננעלות בלילה אם בעינן שיור, ובבה"ל נקט בשם כמה אחרונים דבעינן, וכן משמע בסמ"ק. [וצ"ל דדמי לאינשי טפי כרה"ר וכנ"ל].**

**ג) אלא אר"נ כגון דיסקרתא דנתזאי, עי' בחידושי הרשב"א והריטב"א באריכות לפי השיטות הנ"ל, ועי' בעהמ"א (יז: מהרי"ף) שהשיג על הרי"ף שהשמיט זאת ועי' במלחמות להרמב"ן שם באורך.**

**ד) בגמ' ואין מערבין אותה לחצאין וכו', עי' בחי' הרשב"א והריטב"א שהקשו דבאופן שחייב לעשות שיור הרי בע"כ מערב לחצאין ואיכא דריסת הרגל, ותירצו עפ"י יסוד הרמב"ן דכשאין יכול לערב עמו לא אוסר עיי"ש, ועי' בחזו"א סי' צ ס"ק יז מש"כ ע"ד הנוב"י שרצה להתיר דריסת הרגל אף כשאינו יכול לערב משום שהגוי אוסר עי"ש. [וצ"ל דחובת שיור הוי כחסרון במחיצות שא"א להגדיר שכולן מחיצה אחת].**

**ה) נט: בגמ' מבוי מבוי נמי אסרי אהדדי, וברש"י: דכיון דמעיקרא של יחיד הוה והיו מערבין את כולה והורגלו להיות אחד וכו', עכ"ל, עי' ברא"ש סי' ט שהקשה מאי שנא מדלעיל יד: דעשה לחי לחצי מבוי יש לו חצי מבוי ובתירוצו, אולם יעוי' בחי' הרמב"ן וכן בחי' הרשב"א בשמו באופן אחר. ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי בהלכות עירובין שהביא לדברי הרא"ש והעיר מזה על יסוד דבריו, אכן לפי הרמב"ן מבואר כדבריו.**

**וע"ע במג"א סי' שצב סק"ד ובנתיב חיים שם וכן בקרבן נתנאל אות נ.**

**ועי' בחזו"א כל סימן צה.**

ו) ס. **הדר אמר כווי נמי לא בעי דהא ההוא בי תיבנא וכו', בטור ושו"ע סי' שצב סעי' ד מבואר דהך בית התבן לא היו בו דיורין ובאמת אינו אוסר ואפ"ה מהני בי' שיור, ומבואר לכאו' דדין שיור אין הכונה לע"ח אלא לעצם המחיצות ולכאו' לפ"ז גם כלים ששבתו בחצר אסור מזל"ז, והוא חידוש. ועי' חזו"א סי' צה ס"ק יד שהביא דבריטב"א פליג עי"ש בכל דבריו, ועי' גאון יעקב כאן.**

**חמש חבורות ששבתו בטרקלין אחד**

**א. רש"י ד"ה ב"ש אומרים וכו' וה"ה דאם באו להוציא מרשות זו לרשות זו צריכין עירוב ביניהן עכ"ל. עי' רשב"א וריטב"א שהקשו דלל"ק דר"נ דאיירי במסיפס אי צריכי עירוב ביניהן אף כל אחת לעצמה אינה יכולה לטלטל משום דנפרצה למקום האסור, וצ"ל דלהך לישנא באמת לב"ש אסורין בטלטול אף במקומן. וזהו לפי פרש"י בגמ' דמסיפס היינו מחיצה פחותה מי' דלפי' הערוך והגאונים דהוי כותל חלול מלא חלונות לעולם אית בי' י' רק שאינה מחיצה אטומה וא"כ ל"ה נפרץ למקום האסור. וע"ע חזו"א סי' צג סק"ב.**

**ב. במשנה ומודים בזמן שמקצתן שרויין בחדרים ובעליות שהן צריכין עירוב לכל חבורה וחבורה, עי' בחי' הרשב"א והריטב"א דכשיש חדרים ועליות הרי אותן חדרים ועליות צריכים עירוב אבל שאר חבורות הטרקלין עירוב אחד להן, אמנם בחי' ראמ"ה כתב לבאר במתני' דע"י החדרים והעליות כולן צריכים עירוב. ומה שהקשו הרשב"א והריטב"א מפירכת הגמ' פשיטא עי' בהגהות האמ"ה בגמ' מש"כ בזה. אמנם מש"כ ראמ"ה כמש"כ תוס' לקמן [עב: ד"ה כמאן] צ"ע דבתוס' מבואר להיפך דבמתני' ליכא מיגו.**

**ג. עב: תנא בד"א כשמוליכין את עירובן למק"א, עי' בחי' הרשב"א והריטב"א ובתוס' ר"פ אי פליגי אאמוראי דלעיל, ועי' במהרש"א ברש"י ד"ה ואיכא דאמרי, וע"ע בגאון יעקב.**

**ד. תוד"ה אבל וכו' וי"ל דלב"ה נמי נ"מ וכו' עי' בחי' הגרעק"א שנשאר בקושיא דאי חזינן דלב"ה במחיצות מגיעות לתקרה מהני לעצמן ולא כשהוליכין למק"א א"כ אף לב"ש באין מחיצות מגיעות לתקרה נימא הכי ומנלן דהברייתא דחמשה שגבו וכו' דלא כב"ש. וכן הקשו הב"מ סי' שע ס"ג והגאון יעקב, ועי' בקרבן נתנאל כאן אות ב' מה שתירץ.**

**וע"ע בבבית מאיר שהביא מרבינו ירוחם כשמוליכין עירובין למק"א אף הם אסרי אהדדי עי"ש שהאריך בזה.**

**ועי' בחזו"א סי' פג סק"ד שהקשה ע"ד התוס' מלקמן עג. דפריך והא אחין וכו' דחזינן דאי לענין עירובן בא אצלן חשיבי כחדא אף כשמוליכין למק"א מהני.**

**ושיטת הרמב"ם פ"ד ה"ז והרשב"א בעבוה"ק שער ד ס"ב דאף לגבי עירובין בא אצלן ל"מ.**

**ועי' בחזו"א סי' צג סק"ט שהקשה לשיטת תוס' ודעימי' [הרא"ש הטור ומרדכי] מלקמן עט. דאמרי' דאם נתמעט התבן מי' אוסרים זע"ז אבל איכא י' מהני, ופריך דהמחיצות אינם מגיעות לתקרה, ומבואר דאילו התבן הי' מגיע לתקרה הי' מהני שלא יאסרו זע"ז והרי לגבי עצמן אינם צריכים עירוב, ותירץ דמ"מ לגבי להוליך למק"א הוו כשנים, אולם עדיין קשה דהתם בברייתא מבואר דכשמילאוהו תבן מערבין שנים ואין מערבין אחד, והרי לגבי עצמן חשיבי כחד ואמאי אין מערבין אחד. וצ"ע.**

**ה. ועי' להלן עט. בתוד"ה ש"מ שכתבו פי' במחיצות עראי, ומבואר דאף כשאין המחיצות מגיעות לתקרה אם הם קבועות לכו"ע הם חולקות, ובמשנ"ב סי' שע ס"ק כז הביא מהא"ר דאפי' הן קבועות כל שלא מגיעות לתקרה הוו כחבורה אחת, ובשעה"צ שם כ' שכן משמעות האו"ז, ובחזו"א סי' צג סק"ח תמה ע"ז מדברי התוס' הנ"ל עי"ש.**

**וע"ע בשעה"צ ס"ק טז שהביא לדברי החיי אדם כלל עג סעי' י ובנשמ"א אות ו שחשש לענין ברכה לשי' רש"י דאף במחיצות המגיעות לתקרה כשהם נעשו לאחר מכאן ל"מ ועי"ש בהשגותיו עליו ובחזו"א סי' צג סק"ג הסכים עם החיי אדם עי"ש. [ומדבריו משמע דכל הנידון בנסרים לזמן מועט].**

האחין שהיו אוכלין על שולחן אביהם

**א) עב:** מתני' האחין שהיו אוכלין על שולחן אביהם וישנים בבתיהם, ובגמ' מוקמינן במקבלי פרס, ולפ"ז צ"ב למה תני דישנים בבתיהם הו"ל למימר אע"פ שאוכלין בבתיהן, וברש"י ד"ה אימתי כתב דאהני מיגו דאסרי הדיורין הואיל וחלוקין דיוריהן בלינה ומקבלין פרס, משמע דאילו היו לנין נמי בבית אביהן אף כשיש דיורין סגי בעירוב אחד לכולן. ועי' בחיצי יונתן שתמה ע"ז, אמנם כ"כ בהגהות דברי נחמי' ועי' גאו"י. [ויתכן דכשלנין בבית אביהם הוי כלנין בביהמ"ד ואוכלין באושפיזא דאנן סהדי דלינה הוא עקר כדלק' עג.]. ובתוד"ה במקבלי משמע שתי' דלרבותא נקט דאע"פ שגם הפיתא וגם הלינה בביתם אהני קבלת הפרס כשאין דיורין עמהן.

**ב) ולדעת שמואל דמקום לינה עיקר תמהו הבעל המאור (כב: מהרי"ף) ותורי"ד א"כ מה אהני מה שאוכלין בבית אביהן, ותירצוד לשמואל אף מקום לינה קאסר, והרשב"א והריטב"א תמהו עליהם דאין הכרח לכך דכשם דקבלת פרס מהני לרב אף לינה מהני לשמואל להחשיבם מאוחדים. וצ"ב דעת הרז"ה והרי"ד. ויל"ע לפי דעתם לגבי תחומין אליבא דשמואל כשיש סתירה בין מקום הפיתא למקום הלינא אם הוי חמר גמל או דהלינה מכרעת, ומקו' הרשב"א עליהם מוכח כצד הא' וצ"ע.**

**ג) ברש"י ד"ה וישנים העמיד כשהאחין ואביהן דרין בחצר אחת אולם הריטב"א כתב להוכיח מלקמן עג. דקאמר רב אין אנו צריכים לערב דמיירי בחצר אחרת, [וצ"ב כונתו ושמא אינו מד"א לומר כן בעוד עם רבו והול"ל דר' חייא מערב עלינו, ויל"ע דאולי מיירי בעירובן בא אצלן ועי'] ובביאור הלכה סי' שע סעי' ה הביא דברבינו ירוחם איתא אף בחצר אחרת. ובאו"ז סי' קעג כתב דבאחין בעי שיהיו באותו חצר דאביהן אולם בתלמיד אצל רבו אף בחצר אחרת מהני. ולפ"ז מיושב עם ראיית הריטב"א.**

**ד) ברש"י ד"ה אבל אם הי' עירוב כל החצר בא לבית אביהן, בשו"ע סי' שע ס"ה כתב דאף בבתי האחין, ובמשנ"ב שם כתב דכ"ה גם בחי' הרשב"א והריטב"א [וצ"ב כונתו דהם נקטו לשון המשנה ומיהו בשלה"ג כ"כ], ויל"ע דלהרי"ו והריטב"א דס"ל דאף בחצר אחרת א"כ ע"כ מוכח דעירובן בא אצלן הוי לאחין שהרי האב אינו באותה חצר עם דיורי בניו, ורק לשיטת רש"י דבעי באותו חצר י"ל דהוא אביהן.**

**ועי' חזו"א סי' פג סק"ח שכתב דלשון רש"י לאו דוקא וה"ה נמי אצל האחין, ואולם ברבינו יונתן כאן כ' להדיא הואיל והוי במקום קבלת הפרס, ומה שהביא החזו"א מרש"י לעיל ד"ה אבל יל"ד דבעירוב כולן שוין אבל באחין נטפלין דוקא לאב.**

**ה) עי' רמב"ם פ"ד מעירובין הלכה ו, וצ"ע שהביא לדין עירובן בא אצלן רק לגבי כשאין דיורין, ולכאו' כשם שדייקה הגמ' להלן עג. ה"נ מסתברא דברישא מיירי באיכא דיורין ה"נ לגבי עירובן בא אצלן מיירי בדאיכא דיורין. וצ"ע.**

**ו) בפלוגתת ריב"ב וריב"ב אם נשים או עבדים, עי' ברשב"א ובריטב"א שתמהו על הרמב"ם דפסק כתרוייהו לקולא, דהוי תרתי דסתרי וברא"ש כאן כתב שאי"ז תלוי זה בזה, וצ"ב אמאי להרשב"א והריטב"א תלינן זה בזה.**

**ע"ע בריטב"א שכ' דמהני בחמש נשים משום דחליצת אחת מהן פוטרת צרתה, ויתכן דכונתו דמשו"ה מהני לשיטתו להניח בבית אחת הנשים לשאר הנשים. [ויל"ע אי מהני מנשים לעבדים או לאחין ועי'].**

**ז) תוד"ה כרבים, עי' מהרש"א, דנ"מ לענין גוי האוסר על ב' ישראלים, ועי' ריש סי' שפ' בב"י וביאור הגר"א ועי' בשעה"צ סק"ג בשם דמשק אליעזר, ויל"ע לגבי טרקלין כשאין המחיצות מגיעות לתקרה ואפשר דתלוי בתירוצי תוד"ה כמאן. וצ"ע.**

בענין סופר מלמד ובחורים שבתוך ביתו

**א) עב.** תוד"ה **ומודין וכו' כיון שכולן משתמשין בתוך הבית בכל עיסקי תשמישתיה באפייה ובישול וכל דבר חשיבי כולהו כאילו אוכלים וישנים במקום אחד, אע"פ שיש להם פתח לצד רה"ר הכל נקראים ע"ש בעה"ב, עכ"ל, עי' בתוס' ר"פ שהביא דהשר מקוצי הקשה דא"כ בנשים ועבדים המקבלין פרס אמאי בעי קבלת פרס הא כל תשמישי הבישול והאפי' מבעלן או רבן [לפי המבואר לק' עט: בתוס' דמקבל פרס היינו המאכלין עצמן הרי שאפאום ובישלום שם], ובתור"פ כתב לתרץ דשאני התם שדירתן חלוקה מבעה"ב לגמרי משא"כ כאן שדרין בחדר אחד של בעה"ב, וכ"כ הרשב"א בחידושיו כאן על קושייתו על הטעם השני בתוס' שלא השאיל וכו' שהק' מעבדים וע"ז תי' כן אלא שהקשה ע"ז דסתם עבדים דרכן לדור בבית אדוניהם, ועי"ש שהוסיף להק' דמשמע דוקא העבדים המקבלים פרס אבל סתם בנ"א גם אי מקבלי פרס ל"מ.**

**ובמהרש"א כאן בתוס' כתב לתרץ על קו' הרשב"א דבאחין מיירי שהבית שלהן, ולכאו' ה"ה דבנשים ועבדים מיירי כשדרין בביתן שלהן, ובזה בעינן דוקא עבדים אבל כאן מיירי כשהדרין בבית בעה"ב, [ועי' בספר שלמי נדרים פח: שכ' להוכיח מכאן דנכסים שהי' לעבד קודם שקנאו רבו הוו דידי' דאל"כ מנלי' בית דידי' עי"ש] והיינו שעי"ז שמשתמשים באפי' ובישול דידי' זה הופכם לאורחים דידי' וכ"מ לשון תוס' שסיימו: 'הכל נקראים ע"ש בעה"ב', והיינו דהוו אורחים דידי'. אולם הרשב"א ור"פ לא פרשו כן בדברי התוס'. [ואמנם יעויין במהרש"א שעל הטעם הראשון דאפי' ובישול כתב דבאחין היו משתמשין בביתן עי"ש].**

**ובתור"פ הוסיף לתמוה על טעם דאפי' ובישול שאין לחדש סברא שלא הוזכרה בתלמוד אא"כ נאמר דאפי' הוי בכלל פיתא, עכ"ל, והנה לפ"ז ניחא גם מנשים דכיון דאפי' בכלל פיתא עכצ"ל דלא היו אופין אצל הבעל והרב רק במק"א רק שהיו נוטלין האוכל משם, דאם אופין שם הוי בכלל פיתא, והנה מלשונו דהוי בכלל פיתא משמע דאף בדאיכא דיורין עמהן עירוב אחד לכולן, מיהו לקמן עג. ד"ה במקבלי פרס נקט הר"פ דהוי כמקבלי פרס ולפ"ז היינו דוקא כשאין דיורין עמהן עיי"ש וצ"ע.**

**ובתור"פ מסיק בשם השר מקוצי דיערב בלא ברכה, אכן הרשב"א בחידושיו ובעבוה"ק ש"ד סי' ב נקט דיערב כאו"א ומשמע בברכה. [ועי' גאון יעקב להלן עג. ד"ה תרגמא שכתב דדוקא באין מקבלי פרס פליג הרשב"א אבל כשמקבלים פרס מבעה"ב מודה הרשב"א לתוס' אולם בחידושי הרשב"א מבואר דדוקא אחין ועבדים המקבלים פרס אבל אחרים לא].**

**ב) שם בתוס' ועוד דאין משאיל להם רשותו לאסור עליו ומצי לסלוקינהו, ע"כ. בתור"פ מבואר דב' טעמים נינהו, ובחי' הרשב"א לא הזכיר הסברא דמצי לסלוקינהו, ועי' בשו"ע סי' שע ס"ג בבה"ל ד"ה אינם שכתב דבאמת במצי לסלוקינהו מודה הרשב"א לתוס' דשרי, עי"ש, אולם החזו"א סי' צ ס"ק לב תמה ע"ז מעבדים שהרי ודאי יכול האדון לסלקו מלשרתו וממילא לא יהי' לו זכות לדור ואעפ"כ הצריך הרשב"א שיקבל פרס ויהי' עבד הא לאו הכי לא וכן ר"י בן בתירה אסר. וצ"ע.**

**ג) ובחידושי הרשב"א וכן בעבוה"ק שם כתבו דכדי שלא יאסרו הבחורים והמלמדים על בעה"ב מהני כשיש לבעה"ב תפיסת יד בהני חדרים וכדלק' פו. שיהא דבר שאינו ניטל בשבת, וכ"כ גם הסמ"ק בשם השר מקוצי, ועי' ברמ"א סי' שע ס"ב שהביא לשי' רבינו יונתן שזהו דוקא כשעירובן בא אצלן או שאין עמהן דיורין, אכן בד' הרשב"א מבואר דלא כריו"נ, ועי' חזו"א סי' צ ס"ק לז שהקשה מהשו"ע סי' שפד ס"ב דמוכח דלא כריו"נ עי"ש.**

**וע"ע בחזו"א סי' צ מס"ק לא עד סק"מ.**

אין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחות לתוכו

**א) עד. רש"י ד"ה בתים וכו' ולית לי' לרב הא דתניא לעיל אב ובנו מבוי שלהן ניתר בלחי וקורה, ובתוס' הקשו ע"ז דכיון דקי"ל בהא כרב כדלעיל יב: א"כ לא מסתבר דפליג אברייתא, ובתוהרא"ש כתב דאף למאי דקי"ל כרב דבעינן בתים וחצירות פתוחים לתוכו אבל במה דלא תני פתוחות זל"ז לא קי"ל כוותי', ועי' ברא"ש סי' כ שהביא כן מהר"מ, וכן נקט המרדכי והביאם הרמ"א בסי' שסג סעי' כו, אולם הב"י שם הביא דהרי"ף והרמב"ם פי"ז משבת ה"ז פליגי והכי נקטינן וזוהי שי' התוס'.**

**ב) ובתוד"ה עד כתבו בשם הר"י דאב ובנו לא עדיפא מעירוב דעירבו דרך המבוי דמ"מ חשיבי שתי חצירות, הואיל והמבוי מפסיק ביניהם. וצ"ב דעת רש"י. ועי' בתור"פ שהוסיף דבאמת דעת תוס' שאינו תלוי רק במה שיש היתר טלטול בין שתי החצירות אלא גם במה שדרך לילך בין החצירות כשיש פתח ביניהם. וכן חזינן בהמשך התוס' דכשיש חלון בין החצירות לא איכפת לן.**

**ולפ"ז לדעת רש"י דתליא בהיתר טלטול ביניהם [ומש"כ רש"י: אי נמי בעי לערובי ומצי לערובי בלא שיתוף וכו' היינו דמשו"ה גזרינן שמא יערבו, ועי' קרבן נתנאל אות ט ודוק] גם כשפתוחות ע"י חלון ל"מ לחי וקורה, ועי' במשנ"ב סי' שסג ס"ק קג שכ' דכשפתוחות יכולין לערב יחד, [וכ"ה במג"א שם ס"ק כו מיהו בט"ז שם לא כ"כ] ומ' אף בחלון, אולם הגרעק"א בגליון השו"ע הביא לדברי התוס' דדוקא בפתח עי"ש. ועי' בב"י שם שכ' דהא דמיקל באב ובנו היינו משום דלגבי עירוב אזלינן לקולא להכא ולהכא, ובתו"ש סק"ס תמה עליו למה לא כתב טעם התוס', ואי נימא דלהמחבר אף בחלון לא מהני יש ליישב.**

**ג) יש להסתפק לדעת רש"י דלרב באב ובנו לא מהני אם זה דוקא כשאין עמהן דיורין אחרים או גם ביש דיורין אחרים באחת החצירות, וצ"ע. [ובאמת יל"ד אי כה"ג בעי שיתוף דבאין עמהן דיורין הא אי"צ שיתוף].**

**ועי' במשנ"ב ס"ק קד שנקט דבאוכלין פת בבית אביהן בזה גם המחבר מודה דחשיבי כחצר אחת ובשעה"צ ס"ק עא הוסיף: 'אף שהוא לן בביתו דאכילה גורם ולא מקום לינה וילהס"ת אם זה דוקא כשרק לן בביתו או גם כשאוכל בב' המקומות דסו"ס הוא אוכל בבית אביו והוו חצר אחת וכאיש אחד שיש לו ב' בתים בב' חצירות ואוכל בשניהם וצ"ע.**

**אמנם הגאו"י כאן פליג אמ"ב ונקט דאף בכה"ג מהני עיי"ש.**

**ד) בעיקר דין זה דבעינן שתי חצירות עי' בב"י שם שהביא ב' טעמים לזה דרבינו יונתן בפ"ק (ג: מהרי"ף) כתב דבעינן שיקיים בפועל ע"ח ושיתופי מבואות ורק בזה תיקנו לתיקוני מבוי והוסיף שם דזה רק למ"ד דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב וכ' הב"י דלפ"ז הרמב"ם דפסק בפ"א הי"ט דסומכין אינו יכול לפרש כוותי' אלא כטעם תשו' הרשב"א דבעינן שיהא שתי חצירות שלא יהי' מקום דעבידי מילי דהצנע כמו חצר וליבעי תיקוני חצר עי"ש.**

**וצ"ע דרבינו יונתן כאן כ' דבאב ובנו מהני לחי וקורה, והא סו"ס בפועל לא קיים ע"ח ומש"כ דאזלינן לקולא לכאן ולכאן אינו מובן איך מהני לזה וצ"ע. וע"ע במאמר מרדכי ס"ק כג שנסתפק לפי רבינו יונתן כשיש בחצר אחת רק בעה"ב א' בב' בתים דלא יועיל ועי' לעיל אות ג וצ"ע.**

**ה) יעויין בגאון יעקב שכתב דרש"י דהחמיר לרב באב ובנו זהו לשיטתו דס"ל לקמן פו. דבחורבה נמי אסרי' להוציא ממנה לחצר דלתוס' שם דשרי א"כ מדריו"ח דהתיר ע"י חורבה מוכח דאב ובנו מהני ומה איבעי' לרמב"ח לעיל עג., ואולם בפרש"י לעיל עג. מפורש דאיבעיא לי' אליבא דרב דבעינן בתים וחצירות, וע"כ דס"ל לרש"י כשי' הר"מ דנקטי' כמתני' דתני פתוחות, ומ"מ איבעי' לי' שמא אב ובנו עדיפא מפתוחות דהוי טפילות טפי מעירוב. ועי'.**

והנה **לפי הר"מ דקי"ל כרב ומ"מ פתוחות נחשב כב' חצירות, יתכן דריו"ח ושמואל סברי כרב דפתוחות הוי כחצר אחת, אולם לפי התוס' הרי"ף והרמב"ם מוכח דריו"ח פליג ויל"ע מנלן דפליג, ואולי אי לא בעי דורין פשיטא לן דע"י החילוק אין חיבור וצ"ע.**

בית שער

**א) עה: א"ר יהודה א"ש י' בתים זה לפנים מזה וכו' מ"ס בית שער דיחיד שמי' בית שער, יעוי' ברשב"א ובריטב"א לקמן פה. שהק' לפרש"י לקמן פה. דחורבה אף שאינה אוסרת בחצר מ"מ אסור להוציא ממנה לחצר ולהיפך א"כ גם אי הוי ב"ש ליבעי עירוב, וצ"ב קושייתם דנהי דחורבה ס"ל לרש"י דל"ה כחצר משום שהיא ראוי' לדירה שהרי נותנין בה עירוב משא"כ בבית שער שאין נותנין בו עירוב והוי כחצר ובזה גם לרש"י אין לאסור מזה לזה.**

**ואפשר דקושייתם מבית שער דיחיד דקאמר לק' פה: דנותנין בו עירוב, וזה הוקשה להם דא"כ אי"ז כחצר וא"כ ליבעי עירוב כדי להוציא משם לאינך בתי או לחצר, ונהי דאינו אוסר בחצר מ"מ ליבעי עירוב מה"ט.**

**וע"ז תירצו הרשב"א והריטב"א דהואיל והפנימיים נותנין בערוב אף הוא ניתר בעירובן, וזה חידוש גדול דאי מיירי שנתנו פיתן ניחא, אבל כיון שאינם אוסרים הרי לא נתנו פיתן, וא"כ במה יטפלו אליו וצ"ל דכיון דבית שער הוי טפילות מהני לו העירוב של העיקרים. ולכאו' לפ"ז ה"ה אם הי' בית יחידי בחצר דנטפלים לפנימי ואי"צ עירוב.**

**ב) בשעה"צ סי' שע ס"ק כו כתב שאם לא עירבו תליא בפלוגתת וברש"י ותוס' עיי"ש, וצ"ל דכונתו מהבית השמיני לשביעי או מהשביעי לששי וכיו"ב, אולם מהתשיעי לשמיני בזה גם לתוס' אסור שהרי מהבית לחצר אסור וזה הוי כחצר, וכן יש להוכיח מהגר"ז דאף דבסי' שעו פסק כתוס' דשרי מ"מ כתב כאן דאסור וע"כ היינו מהתשיעי לשמיני, וצ"ב לפ"ז תחילת דברי השעה"צ שכתב דזה מבואר בהגר"ז שהרי הגר"ז קאי בשיטת התוס' וכנ"ל. ועכ"פ מה שכתב במשנ"ב ס"ק נא שם [דאסורים לטלטל מזה לזה וכן מהם לבתים שלפניהם, היינו תשיעי ועשירי] זה מתאים גם לשי' התוס' שהרי מתשיעי לשמיני אסור גם לתוס' ופשוט. ועי' חזו"א סי' צד סק"ב שמדבריו נראה דפי' השעה"צ דאף מתשיעי לשמיני אוסר רק לרש"י, ועיי"ש במסקנת דבריו.**

**ג) עי' באבן העוזר סי' שסו שכ' דברוקח משמע תירוץ אחר לקו' הריטב"א דשאני בית שער דלא חזי לדירה, ואפשר דאף בבית שער דיחיד אי"ז רק חסרון שאין דרין אלא שמה שדורסים דרך שם זה מפריע לדיורין גמורין ולכן זה אינו אוסר. ועי' בית מאיר סי' שע ס"ג דפליג בכונת הרוקח. והוא כתב דלרש"י עכצ"ל דגם הכא הכונה לטלטל בחצר אבל משמיני לשביעי אסור עי"ש.**

**ד) הרמב"ם פ"א מעירובין הט"ז פוסק דבית שער דיחיד אין נותנין בו עירוב ומ"מ כתב בפ"ד מעירובין ה"ח דבית שער דיחיד אוסר, ובמ"מ כתב דגרס איפכא לק' פה: [והא דאין נותנין צ"ל דכיון דאי"ז מקום פיתא אמיתי רק על ידי שנותן שם עירוב לכן צריך להיות מקום הראוי לדירה גמורה שאין דורסין עלי' משא"כ כשדר שם הרי זה אוסר], ובב"י כתב ליישב גם לפי גירסא דידן ודבריו מופלאים וכמש"כ הב"ח והפרישה שם, עיי"ש.**

**ה) בעצי אלמוגים סי' שע ס"ק יט הביא לשי' רבינו ירוחם דס"ל דלריו"ח כל הבתים חייבים בעירוב, חוץ מהראשון החיצוני אולם העיר שם דאי"ז מתאים עם גירסא דידן, ועי' בבה"ל ד"ה שנים שכתב דזהו כגירסת ר"ח כאן, וכ"ה גם שיטת פסקי הרי"ד כאן עיי"ש, וצ"ב, ובעצ"א העיר דלדבריו מדוקדק שהגמ' לא אמרה כתוד"ה אמצעי עי"ש.**

**ו) עו. בגמ' זה נעשה בית שער לזה וכו' עי' בשעה"צ סי' שעט סק"א שהוציא מכאן דאף שבכל ימות החול אינו יכול לעבור מ"מ בשבת יכול לעבור לצורך אכילת עירובו ומשו"ה הוי בית שער. ומכאן למדנו שאם מקפיד שלא יכנסו לביתו לאכול העירוב הוי מקפיד על עירובו. [ומיהו כאן ל"מ גם למאן דפליג אמקפיד שהרי אין יכול להגיע לעירובו].**

**ז) שם אי בית משוית לי' קמטלטל לבית דלא מערב לי', יל"ע ל"ל תוספת זו הא כיון דהו"ל בית שער הוי מקום שאין ראוי לעירוב, וצ"ל די"ל דאין עירוב לחומרא, אבל כיון שגם אי הוי בית איכא חסרון לכן הוי תרתי דסתרי.**

יצא לדעת אם מחשיבים לו העיר והמחיצות כד' אמות

**א) מא: מתני' מי שהוציאוהו נכרים או רוח רעה אין לו אלא ד"א, החזירוהו כאילו לא יצא, הוליכוהו לעיר אחרת וכו', וברש"י: הוליכוהו לעיר אחרת והרי היא מוקפת מחיצות, עכ"ל. וכן שיטת התוס' לקמן מז: ד"ה דכולה [כדציין בגליון הש"ס], אולם הרמב"ן בחידושיו חולק. ועי' בבה"ל סי' תה סעי' ו'. וברא"ש לקמן סי' י ובעוד ראשונים הוכיחו כשי' רש"י ותוס' ממתני' דר"ה כג: דבתחילה לא היו זזים משם כל היום והרי בירושלים מיירי התם ואמאי לא הלכו כל העיר, ועי' ברמב"ן שתי' דמ"מ אי"ז נחשב לאונס שהרי מדעתם הלכו, ותירוצו צ"ב טובא דסו"ס עפ"י דין יצאו, ועוד דאמאי תיקן ר"ג שיש גם אלפיים מחוץ לעיר ודי הי' לתקן להחשיבו כיצא באונס, וצ"ע.**

**ב) ברא"ש סימן א הביא בשם הר"מ דכשיצא לדעת וחזר לעירו כל העיר נחשבת כד"א, וכן פסק בשו"ע סי' תה סעי' ח, ונחלקו הרמ"א והבית מאיר שם אם זהו דוקא לעיר המוקפת חומה וכמש"כ הרמ"א שם או דגם בעיר שאינה מוקפת חומה שהרי לשון הרא"ש כיון דחזר למקום שהי' ביה"ש, וא"כ בעירו הא לא בעי מחיצות, ועי' בבה"ל שם שכ' דמ"מ אינו מוכרח שהרי כאן לא חזר לתחומו דלית לי' אלפיים אמה.**

**ג) וברמב"ם פכ"ז משבת הי"ג כתב דביצא לדעת גם לא חשבינן לי' את המחיצות כד' אמות, וכן דעת הרמב"ן בחידושיו, אולם הרשב"א בעבוה"ק שער ה סי"ג והתוס' לעיל כט. ד"ה והושיבו, פליגי וס"ל דיהבינן לי' כל המחיצות, ולכאו' להרמ"א שהעמיד להר"מ דוקא בעיר מוקפת מחיצות ע"כ דס"ל כהרמב"ם והרמב"ן, [וכ"מ ברא"ש סי' י שכ' בההיא דר"ה כג: שהרי יצאו ברשות עי"ש] ועי' במגיד משנה על הרמב"ם שם ובהגהות הגראז"מ זצ"ל על הרמב"ן.**

ד) וע"ע **בביה"ל בסעי' ו שם שהביא מהמג"א בשם הריא"ז דאם נכנס לעיבור העיר יכול ליכנס לעיר, והשיג עליו דכונת הריא"ז רק שאם נכנס לעיר יכול ליכנס לעיבורה, אכן המגי' לפסקי הרי"ד העיר דבהלכה ג מפורש בריא"ז כהמג"א. וע"ע בריטב"א לעיל לב: דאף לרש"י דבעי מחיצות מהני עיבורה של עיר כעין דופן עקומה. ואולם ריא"ז ס"ל דאי"צ מחיצות.**

ה) ובהא **דנכנס מפני כבוד הבריות, ילהס"ת לדעת הרמב"ן דקה"ח חשיב לדעת אמאי בזה הוי כלא לדעת אם משום שחזר לעירו עדיף, או דכבוד הבריות חשיב טפי אנוס מפני הבושה.**

מחיצות שלא שבת באוירן מבעו"י

**א) מב. ואר"נ אמר שמואל שבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה בשבת מהלך אלפיים אמה ומטלטל ד' אמות וכו', ברש"י כתב דאתי גם כר"ג וראב"ע משום דהכא יש לו אלפיים משא"כ במי שאין לו אלא ד"א, ועי' בריטב"א שכ' דהכא אם יצא מהאלפיים אעפ"כ אין נותנין לו כל המחיצות הואיל וכבר נאסר בהני מחיצות, אבל אם יצא מעירו והקיפוהו בשבת במחיצה מהני, אמנם בחי' הר"ן פליג וכן הט"ז סי' תג והתו"ש נקטו בפשיטות שיש לו כל המחיצות והגרעק"א בגליון השו"ע הביא לדברי הריטב"א ועי"ש בביה"ל ובחזו"א סי' קט סק"ג.**

**ובתוס' הביאו מהירו' דאתיא כר' יהושע ובהגהות אשר"י בסוף פירקין כ' דלפי הירו' גם מתני' דהיתה כלה מדתו במערה אתיא כר' יהושע [וצ"ב שהירו' לא קאמר עלה], והריטב"א מייתי דהירו' דחי שאני הכא שיש לו שביתה, ולכאו' כונתו כרש"י, ובשיירי קרבן שם נשאר בצע"ג שהתוס' לא הביאו מסקנת הירו'.**

**וברמב"ם פכ"ז משבת הי"ד כתב דאם יצא שלא לדעת מתחומו והקיפוהו נכרים מחיצה בשבת יכול להלך ובלבד שלא יהי' יותר מאלפיים, ומלשון המ"מ שם נראה דאף כשהמחיצות יותר מאלפיים מותר לו לילך עד אלפיים דחשבינן כאילו הי' שם בכניסת שבת שהי' יכול לילך עד אלפיים. וצ"ב.**

**ב) תוד"ה ומטלטל וכו' אבל כי אורחי' אינו מטלטל אלא ד"א וכו', ורש"י פליג וס"ל דלר"נ יכול לטלטל אף כי אורחי', ובתוהרא"ש ביאר דעתו דהא דאינו מטלטל כי אורחי' מחוץ לאלפיים זהו משום חסרון היכי תימצי ולאו פרוץ למקום האסור מיקרי, וברמ"א סי' תג ס"א פסק כתוס' ועי"ש בט"ז דפסק כרש"י, ובחזו"א סי' קט סק"ז ביאר בדעת תוס' דלהושיט מתוך אלפיים לחוץ לאלפיים איכא איסורא אף לר"נ עי"ש. ועי' מהרש"א מה שביאר בדעת רש"י וצ"ב למה לא פי' כתוהרא"ש ולהחזו"א הנ"ל ניחא, אולם עיקר דבריו צ"ע מאי שנא מהא דבע"ב מחלקינן דלמשוך מותר ולזרוק אסור, ועי'.**

**ג) מב: רש"י הי' מודד וכו' א"נ ביו"ט עכ"ל, עי' חזו"א סי' קט סק"ד שכ' בפשיטות דודאי ביו"ט אין שייך איסור דנפרץ למקום האסור שהרי אין איסור הוצאה ביו"ט ורק לענין תחומין יש גזירה שמא ימשך שלא לזרוק חוץ לאלפיים אבל בתוך אלפיים ודאי שרי, ומל' הריטב"א דקדק החזו"א דפליג וס"ל דביו"ט אין גזירה זו כלל דס"ל להריטב"א דזהו גזירה בדין הוצאה אף שזהו מחשש דתחומין אבל נתנו לו דין הוצאה עי"ש.**

**ולהלן ברש"י ד"ה טלטול אטו הילוך כתב רש"י כגון שבת בבקעה ביו"ט, ובזה הקשה הריטב"א על דבריו שהרי אתי לאשמועינן במה נחלקו ר"נ ורב הונא ור"ה הרי קאסר אף בתוך אלפיים וזה א"א להעמיד ביו"ט. ועי' בריטב"א שכ' דגם רש"י לא כ"כ אלא שלא יהא הכרח דלא כהירו' הנ"ל אות א אבל באמת פשטות הסוגיא דמיירי במחיצות בשבת.**

**ד) בגמ' אר"ה בר נתן כתנאי, עי' ריטב"א באופ"א מרש"י, ועדיין צ"ב. [ומתוד"ה כתנאי שכתבו דהו"מ למימר ולטעמיך מבואר דאף דנקט לשון 'ממאי' מ"מ למסקנא לא נשאר כן אולם בחי' הרשב"א כתב דממאי הוי דיחויא בעלמא ונקטינן כר"ה בן נתן עי"ש, ולדבריו תיקשי קו' תוס' דהא שמואל פסיק כר"י ואמאי לא גזר וצ"ע].**

**ה) תוד"ה אבל וכו' וא"ת והרי ספינה וכו' עי' גאו"י שכתב די"ל דמעלת שבת באוירן היינו כשקנה שביתה אבל בספינה דלא קנה שביתה אין לו מעלת שבת באוירן, אכן בדעת תוס' י"ל דמלבד דברבה חזינן כן, גם י"ל דס"ל דהעיקר מה שלא שבת במקום אחר. ובחי' הרשב"א בתי' הראשון כתב משום דדעתו לצאת מתחומו וצ"ב, ובתי' השני עי"ש, ועי' לעיל אות ד'.**

במחלוקת ר"ג ור"ע בספינה מהלכת ועומדת

**א) מג: אמר רבה הואיל ושבת באויר מחיצות, ובטעמא דמ"מ פליגי ר"י ור"ע הנה בתוד"ה אבל כתבו משום להבריח מים עשויות, אכן בחי' הריטב"א לעיל כ"כ וכאן ביאר משום דלא שבת בתחומו, וכן בחי' הרשב"א כאן בב' אופנים, ויתכן דהתוס' ד"ה אבל כ"זכרק למאי דנקטי' דגם ר"י ור"ע היו מקילין ורק משום גזירה לא הקילו, וע"ז אמרי' דבשבת באוירן ודאי יקלו, אולם לרבה דהתיר מעיקר הדין וכדחזינן בדעת שמואל דשרי בזה צריך טעם אחר לדר"י ור"ע, ועי'.**

**ב) בטעמא דר' זירא, בפי' הראשון ברש"י ביאר משום דבמצב תנודה לא קנה לד"א ולכן אין לו איסור, ומבואר דאת קנין האלפיים קנה, והיינו משום דבכל קפיצה וקפיצה איכא פחות מאלפיים, אכן יעוי' בחי' הרמב"ן לקמן מג. ד"ה ועוד נ"ל שדעתו דגם לא קני לאלפיים ונסתייע מלקמן מו. במים שבעבים עי"ש, ועי' בביאור הלכה סי' תד ד"ה ממקום, וצ"ע שלא הביא מכל דברי רש"י אלו, וע"ע בדברי יחזקאל סי' ט אות ז ובקה"י שבת סי' ו אות ז. [ויעויין בשיירי קרבן על הירו' כאן שכתב דכשהספינה נוסעת לאט גם לר"ז אסור עי"ש, ולכאו' להרמב"ן שרי].**

**ג) ועי' בריטב"א שביאר לדעת ר"ז בטעמא דר"י ור"ע משום דספינה מינח ניחא, ובתוד"ה ור"ז כתבו דהוא משום דיצא חוץ לתחומו, וצ"ב היאך מהני כלפי סברת ר"ז, וצ"ל דיש מקום להחמיר מכח סברא זו דמינח נייחא ור"י ור"ע דנו דמחמירין עליו כשיצא חוץ לתחומו, וצ"ע. ועפ"ז יל"ד ג"כ לגבי סברת רבה בדעת ר"י ור"ע עי' לעיל אות א.**

**וע"ע בסי' תה סעי' ז ובמג"א וביאור הגר"א שם, וע"ע בט"ז ובהג' יד אפרים שם.**

**ד) בגמ' אמר לך מחיצות להבריח מים הן עשויות, עי' בתור"פ ולכאו' נראה דכונתו להעמיד בספינה יותר מב' סאתיים, אך אינו מוכרח, ועי' שפ"א בתוד"ה כי פליגי ולעיל טו. מבואר בגמ' דבפחות מב"ס מהני המחיצות להיחשב כד"א, וצריך לומר דהתם מיירי בשובת ממש. ויש לחקור אם לסברא זו דמחיצות להבריח מים משו"ה אף לר"ג לא מהני או דרק לשמואל ל"מ, ובמהרש"ל לק' מג. נקט דרק לשמואל, אכן ברש"י להלן ד"ה אלא אי אמרת מבואר דאף לר"ג אסור, ובמהרש"א שם ביאר דלמסקנא זה משתנה. אכן בריטב"א מבואר אף למסקנא כן.**

**וברי"ף הביא לפלוגתת רבה ור"ז ובבעהמ"א תמה דהא קי"ל כר"ג, ולכאו' מוכח מתמיהתו כמהרש"ל דאל"כ הא נ"מ דלר"ז אף לר"ג לא מהני.**

**וברמב"ן במלחמות וכן הראב"ד שם תירצו לדעת הרי"ף דנ"מ בקופץ מדעת מספינה לספינה, ולכאו' בעהמ"א שלא תי' כן ס"ל כתוס' לעיל כט. דאף לדעת יכול לילך בכל המחיצות [ועי' ריטב"א בסוגיין שכ' דמכאן שמעינן דשרי וצ"ע כונתו דהא מטעמא דמהלכת אי"צ כלל מחיצות וצ"ע], אולם עדיין צ"ע למה לא תירצו דנ"מ בנפחתו דופני ספינה וצ"ע.**

**ו) מג. ברש"י ד"ה כי פליגי בשעמדה, עי' מהרש"ל שמחק וללישני בתראי וכו', אכן צ"ב למה ללישנא בתראי ברגע שעמד כבר נאסר הרי עדיין שייכי להיתרי הלישני בתראי. ובחי' הריטב"א נראה שבאמת רק בזמן העמידה אסור לילך יותר מד"א. ומיהו לפי לשון רבינו יונתן שהביא מהרש"ל יש לישב קצת שמכח אותו רגע כבר יש משמעות להני ד' אמות וצ"ע.**

**ולמהרש"א צריך לבאר הא דלפי' קמא נאסר היינו משום דהא דבעינן שיקנה שביתה כדי לאסור היינו רק כשיצא מתחום האלפיים אבל יציאה מהקנין ד"א אוסרת אפי' בהילוך כ"ש, [ומ"מ יכול לילך ד"א שזהו כשיעור פישוט ידיו ורגליו].**

**ה) בהא דנפחתו דופני ספינה עי' באו"ז שהביא מרש"י דדוקא מבעו"י דאל"כ הואיל והותרה הותרה וכ"כ הריטב"א, אולם האו"ז השיג ע"ז דלענין מחיצות ל"א הואיל והותרה והותרה. וצ"ע.**

**ז) תוד"ה הלכה עד סוה"ד, עי' ר"ן בשבת ז: מדפי הרי"ף ובאו"ז סי' קמו, וע"ע בב"י סי' תה מש"כ מההג"א ובבה"ל שם.**

**וע"ע בקה"י סי' טז.**

פירות שיצאו חוץ לתחום

**א) מא: א"ר פפא פירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו לא הפסידו מקומן, מ"ט אנוסין נינהו, עי' בט"ז סי' תח סק"ז שכתב דכשנכנסו למקום מוקף מחיצות אין נותנין להם את הכל כד"א דלענין זה חשיב כלדעת, אולם התו"ש ומאמ"ר וב"מ פליגי דאף לענין זה הוו אנוסין וכן נקט המשנ"ב, ודברי הט"ז צריכים ביאור מ"ש כשחזרו למקומן.**

**ב) תוד"ה לא הפסידו, עי' מג"א סי' תב ס"ק יד שהק' ממעשר בשבת ומטביל כלים דחזינן דאף בדרבנן איכא מעשה שבת, ותי' דכשיש לו פירות אחרים הוא דאסרינן אבל כשאין לו ה"ז מותר, [ביצה יז:] ובק"נ אות ע הקשה דלפ"ז גם בסוגיין אם יש לו פירות אחרים יהי' אסור והפוסקים סתמו בזה, ולכן נקט כשיטת הריטב"א שתי' דליכא מעשה שבת כשאין הדבר נעשה בגוף החפץ, וברמב"ן כאן תי' דלא חשיב הנאה כשמעיקרא הי' אצלו ואילולא האיסור הי' ג"כ אצלו, [ועי' בהגהות הגראז"מ מה שהעיר בזה] ועי' בא"ר כאן שכ' עד"ז והוסיף שכ"ז רק באיסור דרבנן, [אולם לכאו' אי"ז בכונת התוס' שהרי הקשו ממבשל בשבת].**

**ג) בגמ' תנאי וכו', עי' בעה"מ שהשיג על הרי"ף שלא הביא הדין דשלא במקומן בשוגג יאכלו במזיד לא יאכלו, ועי"ש בהשגות הראב"ד פירוש חדש וכגירסא שמחק רש"י דגרסי' וחזרו עי"ש.**

**ועי' בחי' הרמב"ן כאן באורך. ועי' ברמב"ם פ"ו משבת הכ"ד דפסק דפירות שיצאו ממקומן במזיד וחזרו דלא יאכלו וזה דלא כר"פ ואילו בפ"ה מיו"ט ה"י פסק כר"פ וכבר עמד המ"מ בסתירת הרמב"ם עי"ש בתירוצו, ועי' במרכה"מ שם.**

**ד) עי' בחי' הר"ן שהק' מה הראי' מת"ק דשרי לטלטל הפירות חוץ לד"א הא אפשר שרק בתוך ד"א מותר לאוכלן עי"ש בתירוצו, וצריך ביאור היאך הוי בכלל 'אנוסין' דלכאו' זהו סברא בפנ"ע. ועי' תוד"ה שכתבו על שוגג חוץ למקומן דאסורין באכילה מכלל שזהו גזירה שמא יבוא להוציאם [ועי' שפ"א בתוס' שהק' דלטעמא דגזירה למה יש להקל בנכרי].**

**ה) עי' בחי' הריטב"א בשם הרא"ה דכל הנידון הוא רק כשהוציאו הבעלים אבל כשהוציאן אחר לכו"ע הוו אנוסין, ומיהו עי' בחי' הרשב"א לק' מז: בהנהו דיכרי דאתו למברכתא דמבואר שלא כדבריו. ובעיקר דבר הרשב"א לקמן מז: דכתב דשמעינן מינה כר"פ דהפירות אנוסין צ"ע דהא הרשב"א בעבוה"ק נקט דאף כשיצא לדעת 'הבינן לי' המחיצות כד"א, ועוד יש חידוש בדבריו דאף דהוי חפצי נכרי מ"מ חשיב לדעת אף שאין כאן איסורא אלא שיוצא מרצונו. ומ"מ מדבריו מבואר דלא כהט"ז הנ"ל אות א.**

תחומין למעלה מי'

**א) מג. בעי ר"ח יש תחומין למעלה מי' וכו' עמוד גבוה י' ורחב ד' לא תיבעי לך דארעא סמיכתא היא, בפשטות היינו דבזה הוי קרקע עולם, ול"ה גובה י' אולם ברש"י ד"ה בעמוד וכו' כתב דהא חזי להילוך, וצ"ב דלכאו' בעמוד דע"ד אי"ז ראוי להילוך. וי"ל. ועי' בשעה"צ סי' תד סק"ג שנסתפק בגשר דבזה אף בפחות מד"ט ברוחב הוי כדע"ד דניחא תשמישתי', אף דודאי ל"ה קרקע עולם וצ"ע.**

**ועי' במג"א סי' רסו סק"ז שכתב לגבי חמור ורכיבה בקרון דאף בפחות מד' הואיל וניחא תשמישתי' אסור ודלא כב"י, וצ"ע דבסי' רמח סק"ז כשדן לגבי ספינה לא הזכיר מזה, וכן מהא דרכוב כמהלך עי"ש, וצ"ע. וע"ע בשו"ת הגרע"א תניינא סי' ב לגבי קרח ודוק.**

**ב) בגמ' אי נמי דקאזיל בקפיצה, וברש"י: בשם מי הוי הילוך או לא, וזהו כשיטתו דהנידון אי הוי הילוך ואם חשיב חזי להילוך, אכן לכאו' מהא דחזינן להלן בספינה וכן לקמן מה: בגשמים בעביים דלמעלה מי' אי אין תחומין לא קנו שביתה, היינו דאי"ז רק כלפי מע"ה הגברא אלא דאי"ז מקום הראוי לקניית תחומין ומופקע מהאיסור. ועי'.**

**ג) בגמ' אלא א"א אין תחומין כי לא היינו בתוך התחום מאי הוי. להלן בתוס' מה: ד"ה ליקנו וברמב"ן ורשב"א וריטב"א כאן מבואר דלמ"ד אין תחומין כשלא קנה קנין שביתה מעתה כשיורד למטה מי' יש לו אלפיים, והרמב"ן נתקשה מאי שנא מישן דתנן לקמן מה. לרבנן דאין לו אלא ד"א משום שישן אינו קונה ואף כשניעור אין קונה אלפיים משום שא"א לקנות בשבת א"כ מאי שנא הכא דקונה, עיי"ש ג' תירוצים בזה.**

**אמנם בתוס' רבינו פרץ כאן כתב דבאמת אינו קונה ומה"ט יכול לילך כמה שירצה, והא דישן אינו הולך אלא ד"א משום שהי' במקום הראוי לשביתה לכן חייל בי' דין דשבו איש תחתיו שאינו יוצא מד' אמותיו.**

**ד) ובתור"פ להלן מה: הוה ס"ל דאף אי קנה שביתה למטה מי' כיון שעלה למעלה מי' מעתה גם כשיורד למטה מי' יש לו אלפיים, ולכן מתחילה העמיד להא דעמוד וקפיצה כשהוי כל ביה"ש שם אבל אם הי' בתחילה בארץ לא מיירי, אך אחר שדחה זאת שם וכ' דאסור לו לילך יותר מד"א שוב אפשר להעמיד גם כשהי' בתחילה בארץ עי"ש וצ"ב.**

**ה) בגמ' מאן אמרינהו לאו אליהו אמרינהו, משמע מכאן דמותר אף לכתחילה לרדת ולכאו' הא בזה יוצא ממקום שביתתו הראשון, ולכאו' צ"ל דרק כאשר מתרחק יותר אסור אבל לירד במקומו שרי. ומשא"כ למ"ד יש תחומין אסור גם ההילוך למעלה. [ומיהו בחזו"א נסתפק בזה וצ"ע].**

**ו) למסקנא דשמעתין עי' ברשב"א כאן באריכות דעת הראב"ד דלחומרא, וראיתו מדחיית הגמ' לההיא דנזיר, אולם סברתו צ"ב דא"א להחמיר בנזיר אם לא שנחמיר בעירוב וכמו שתמה עליו הרשב"א ובפרט שאדרבה הקולא בעירוב זוהי סיבת החומרא בנזיר וכדתמה עליו שם.**

**ומש"כ הרשב"א במסקנתו דיש חילוק אם קנה שביתה למטה מי' משום חזקת ביתו, צ"ב דאין חזקה תכריע האיסור הליכה למעלה מי' ואי"ז דומה לספק עירוב. ועי' בחת"ס ח"ו סי' צח וצ"ע בכוונתו.**

**ז) וברמב"ן מסיק דהלכתא לקולא דספק דרבנן לקולא, ואף בי"ב מיל הוי דרבנן כמ"ש הרמב"ם בתשו' דימים אי"ז דומה לדגלי מדבר עי' בב"י ושו"ע סי' תד, ועי' בחי' הגרעק"א שם שכ' דה"ה בכרמלית ולפ"ז לדידן דאין רה"ר בזה"ז בכל מקום, אולם בבה"ל השיג עליו מהא דמגרש העיר.**

ח) ברמב"ן **וברשב"א כתבו דספינה דניידא אינה קונה שביתה כדלקמן מו. במים בעבים ורק כשנחה משם קונה אלפיים, אולם בחי' הר"ן כתב דכיון דהי' במקום הראוי לקנות שביתה ולא קנה אין לו אלא ד"א וכן מוכח בראב"ד שהביא הרמב"ן, ועי' בבה"ל סי' תד שהעיר דמסתימת השו"ע מוכח דלא כהרשב"א והרמב"ן, ויל"ע דגם כהר"ן לא אתי דלדידי' יש לו רק ד"א וצ"ע.**

**הבלעת תחומין**

א) מד. תוד"ה או דילמא וכו' וי"ל דל"ד דהכא כשתסלק מחיצה דגבר וכו' עכ"ל, ולפ"ז כשהמחיצה עדיין קיימת אינו יכול לצאת ממנה, ובתוס' ר"פ כתב עוד באופ"א דשאני מחיצה שאינה מידה כד"א, ולהלן בע"ב כתבו התוס' עפ"י חילוק זה ליישב הא דנהרדעי לעיל מא: דאי פקח עייל גם לשיטת רבה עי"ש אולם רש"י נקט דפליגי, ולכאו' לא ס"ל בתירוצם ולפ"ז תיקשי מהכא ויתרץ כהר"פ.

אכן הרמב"ם בפכ"ז הי"א כתב דאף כשהוצרך לנקביו ויוצא מד' אמותיו אח"כ חוזר למקומו ולפ"ז היא לא שייך תירוץ התוס' בע"ב, וא"כ לעולם גם לדעת רש"י הוא כן, וא"כ גם לרש"י צריך לומר דהמחיצה אינה קיימת. ואולם הרמב"ם עצמו בפכ"ז הי"ד כתב דין הבלעה גם כשהמחיצה קיימת וא"כ לדידי' ע"ז שלא תי' כהתוס'. ועי' בדברי יחזקאל סי' ט אות ג'.

ובריטב"א כתב דכשם שלצורך מצוה לכו"ע אמרי' הבלעה כדלקמן מה. ה"נ נחמי' דהי' טרוד בשמעתתי' הוי כל צורך מצוה עיי"ש, אך הרשב"א לא נקט כן עיי"ש. [ובדעת הרשב"א יל"ע דבעבוה"ק ש"ה סי"ג נקט כהרמב"ם שצריך לחזור למקומו ובחידושיו כתב לתרץ כתוס' וצ"ע].

וע"ע בגאון יעקב כאן ובחזו"א סי' קט סק"א וב'.

ב) מד: בגמ' פשיטא מ"ד הואיל ועקר עקר. וברש"י: ואי בעי למיפק ליפוק, משמע דגם לס"ד אין זה לחומרא, ויתכן דאם אינו רוצה בתקנת חכמים שפיר יוכל לומר 'אי אפשי', ורק אי בעי למיפק מהני, אולם ברבינו חננאל כתב: אע"ג דלא יצא כמי דיצא דמי ונאסר, משמע דאף לחומרא הוא כן.

ולפי לישנא בתרא ברש"י צ"ב מאי פריך פשיטא הא קמ"ל דאמרי' הבלעה. וכבר הק' כן בשפ"א.

ג) רב שימי בר חמא וכו' עי' שפ"א שנסתפק אם לפי' הראשון ברש"י אם מחוייב דוקא לחזור לביתו או דכשיכנס לתחומו יפסיד התחום שניתן לו, ובמשנ"ב סי' תז סק"ז הביא פלוגתא בזה דלהא"ר מחוייב לחזור ולגאו"י אינו מחוייב ועי"ש שמצדד כהגאו"י עי"ש בשעה"צ.

ד) רש"י ד"ה רב שימי סבר וכו' הו"ל כחד תחומא וכמאן דלא נפיק מתחומא, עכ"ל, וצ"ב דלכאו' רק בלישנא בתרא חזינן לחידוש זה דחשבינן להו כחד תחומא, אבל לל"ק בפשוטו היינו דחוזר למקומו הראשון וממילא חייל דינא דתחום הראשון כמו בהחזירוהו נכרים, וכן משמע בלישנא בתרא בדעת רבה דהיינו טעמי'.

ויתכן דהכריח את רש"י לפרש כן הדימוי למערה, ודחיית הגמ', דאי הנידון אם כשנכנס לתחום השני מתנתק מהתחום הראשון, א"כ מה התווסף בזה שיש לו שביתה מע"ש, וע"כ דא"א להתנתק אלא שהנידון אם התחום חד הוא.

ולפ"ז הא דלל"ק אין לו ח' אלפים היינו דכיון שחוזר למקומו הראשון בטלה לו תקנת ר"ג כיון שחזר למקומו וכמו שביאר בתור"פ עי"ש, ובזה פליגא הלישנא בתרא.

ה) ובעיקר דין מערה עי' בתור"פ להלן דנראה דזהו ברייתא, והק' דנוקים כר"א עי"ש, ומבואר דיש משמעות מאיזה פתח יצא דאלמלא ההבלעה אסור לו להמשיך ונחשב כיוצא מתחומו. וכן כשיש ד' אלפים למעלה אף שהתחומין נושקין ל"מ, ועי' מהרש"א שכ' להק' מלהלן בדר"א דאף בדבוקות מהני וכתב שם דלר"א אה"נ אף דבוקות [ומלשונו משמע שרק לל"ק דרש"י תי' כן, ולל"ב הוי לכו"ע וצ"ב, גם מש"כ מרבינו יונתן צ"ב שהרי זה מבואר בגמ' שם ועי' תור"פ שם]. ולכאו' בכה"ג שיהי' יותר מד' אלפים ויקפוץ למעלה מי' טפחים לא יוכל להמשיך לילך אף שנכנס לאלפיים שמפתח השני של המערה.

אך אינו מוכרח די"ל דכשיורד לתוך י' ובעינן ליתן לו ד"א כבר נותנים לו תחום מאידך הפתח וכמ"ש תוס', ולפ"ז גם בדבוקות י"ל דרק לכתחילה אסור לו לילך אבל בדיעבד יוכל להמשיך ודוק.

וע"ע ברש"ש שהעיר למה העמידה הגמ' שבמערה יש פחות מד' אלפים.

ו) מו. **בגמ' מאי לאו ר"א לטעמי' וכו' הא דהוצרך להוסיף זאת עי' בריטב"א כאן מה שביאר ועי' תור"פ, ובדברי יחזקאל סי' ט אות י ביאר באופ"א ועפ"ז ביאר להרמב"ם עי"ש.**

ז) ברש"י ד"ה והתנן וכו' ש"מ הבלעה דבר גדול וכו', עי' בהגהות ראמ"ה זצ"ל, ועי' עוד בדברי יחזקאל סי' ט אות כ' מה שביאר, ועדיין צ"ב. וע"ע בחי' הר"ן כאן.

ויל"ע בעיקר קו' רש"י הא להלן נב: העמיד רש"י במזיד ולדעת, וא"כ בזה לא סגי בכך שחזר לתחומו שהרי יצא לדעת אין לו את תחומו, ורק משום הבלעה חשבינן לי' שלא יצא וזה הרי לא חזינן ברבה אף לל"ב דלרבה סגי לן במה שחזר לתחומו ברשות וצ"ע.

ח) יעוי' בריטב"א לעיל מד. שכ' דמכאן שמעינן דאפשר לר"א לצאת מהמחיצות ב' אמות וליכנס לתחום, והנה לתוס' כשהמחיצה קיימת ל"מ, וצ"ל דס"ל כהר"פ באופן הב', ועי' גאון יעקב שם.

ישב בדרך ועמד וראה שהוא סמוך לעירו

**א) מה. מתני' מי שישב בדרך וכו', עי' בשעה"צ סי' ת סק"א שהביא מהב"ח שהבין בדעת רש"י דאיירי דוקא כשלא נתכוין לשבות במקומו, אולם השעה"צ תמה עליו דבפירוש כ' רש"י בסוף ד"ה בלא מתכוין, שנתכוין לקנות במקומו, ואמנם גירסת הרמב"ם היא דאיירי כשישן עי' בפכ"ז משבת ה"י ובפרישה ביאר משום הא דלא יתכוין לקנות במקומו. וכן גרסי השאלתות שאלה מח והרשב"א בעבוה"ק שער ה סעי' ה, אכן בחידושיו וגם שם מבואר דמהני גם כשנתכוין לשבות כאן ורק כשאמר בפירוש שביתתי במקומי לא מהני. ובשעה"צ שם הוסיף דגם מהרמב"ם אינו מוכרח עי"ש. [וראיית הב"ח מד' רש"י י"ל דלרבותא דר"מ דלא יכנס נקט כן אבל בדרבי יהודה שיכנס מוכח מר"ט דגם בכה"ג יכנס וכמ"ש בשעה"צ שם].**

**ובחי' הרשב"א והריטב"א כתבו כן בשם הראב"ד [ובריטב"א הוסיף לבאר שע"י אמירתו נחית לספיקא שמא לא כדאי לו לקנות כאן ואעפ"כ קונה דוקא כאן] והביא ראי' לזה מלק' מט: דאם אמר שביתתו תחת הגדר לא קנה לרב ואין לו אלא ד' אמותיו ולא אמרי' שזכה במקומו.**

**אולם רבינו יונתן כאן כ' דאף כשאמר [והביאו השעה"צ הנ"ל] ולדעתו צריך ליישב כמ"ש הר"י בעצמו להלן [ס. יח. מהרי"ף] דשאני התם שידע ממקומו ופשע ולא אמר שאם לא יקנה יקנה במקומו עיי"ש, וע"ע להלן ס. במתני' דמי שהי' במזרח שאם הי' הימנו ולביתו אלפים ולעירובו יותר מכאן אסור לעירובו ומותר לביתו עי"ש ברש"י וברבינו יונתן, וע"ע בדברי יחזקאל סי' ח אות ד'.**

**ולפרש"י לקמן ס. א"כ כשהי' בתוך תחום עירו גם באמר בפירוש יועיל, ובירו' בסוגיין משמע דר"ט ה"י בסמוך לעירו וכבר העיר במרא הפנים דבבבלי ל"מ כן.**

**ויל"ע שהמשנ"ב בסי' ת סק"ו סתם ולא כתב דכשהי' בתוך תחום עירו דיכנס אף כשאמר בפירוש שביתתי במקומי, לפי המבואר במ"ב ס"י תיא סק"ג ובבה"ל שם.**

**ב) ברמב"ם שם וכן העתיקו בשו"ע סי' ת מבואר דדוקא כשהי' דעתו להגיע לעיר זו מהני לר' יהודה אבל כשלא הי' בדעתו להגיע לעיר זו כלל ל"מ, ועי' באו"ז סי' קנ, ובפשטות נ' דפליג בזה ויל"ע שם.**

**ועי' בא"ר כאן בסי' ת' שכתב דהיכא שלא הי' דעתו לעיר בזה להרשב"א מהני גם באמר, אך כבר העיר עליו בשעה"צ שלא הי' לפניו חידושי הרשב"א, וכן פקפק בהבנתו לדברי הראב"ד עיי"ש. [ונראה מדברי הא"ר שהבין ד'אמירה' היינו מחשבה להדיא לקנות שביתה ודוק].**

**ג) עי' בר"ח שגרס מי שהי' ישן ופירש דנותנין לו ד' אלפים לעיר כמערב ברגליו, וצ"ע שהרי לא סיים אתרי', ועוד שלא עשה עירוב כלל והיאך יזכה בעירוב וצ"ע.**

**ד) כתב המשנ"ב סי' ת סק"ב: ונראה פשוט דכ"ז כשרוצה עכשיו לילך לעיר ולטובתו הקילו עליו, אבל אם רוצה לישאר במקומו שקנה שביתה הרשות בידו, עכ"ל, משמע דנקט דהוי קולא ויל"ע לפ"ז אם רוצה לילך בעיר יותר מי"ב מיל להשיטות דהוי דאו', אי מותר, ולכאו' ר"מ דס"ל לעיל לה: תחומין דאו' לא יכל להקל בזה ולטעמי' אזיל וצ"ע. ובעיקר דינו לכאו' אי הוי 'דעת בכח' הרי כשאינו רוצה איגלאי שלא הי' זו דעתו וממילא קונה כשביתתו. אך יל"ד למה ל"ה יאוש שלא מדעת.**

ה) ובגאון יעקב **כתב דהיכא דשבת בעירו או בתחום עירו אף כשישן בביה"ש ה"ז קונה שביתה אף לרבנן דריב"נ שהרי לא הצריכו שלא לישן בביה"ש, ויתכן דזהו משום שיודע הי' קודם שישן שישאר בעירו עיי"ש בהמשך דבריו. ולפ"ז כשהביאוהו ישן ממק"א לעירו לא יקנה שביתה. וצ"ע.**

חפצי הפקר קונין שביתה

**א) מה: בעי רבא מאי קסבר ריב"נ וכו' יעוי' בשאלתות שאילתה מח שביאר דלריב"נ דחפצי הפקר קונין שביתה היינו דהשביתה חלה מאלי' דשבת קנייה ליה ואע"ג דלא איכוון, אולם לרבנן בעינן דעת האדם שיקנה להם השביתה, ועי' בחי' רא"ל מאלין סי' פח שהוכיח מהך איבעיא דלרבנן גם חפצים הוו בר שביתה דאל"כ מנלן דלריב"נ חפצי הפקר קונין שמא ריב"נ פליג רק בזה דחל מאליו על האדם הישן אבל ל"מ לחפצים, ומזה הוכיח דכשהם תח"י בעלים לא רק שנטפלים לאדם אלא חייל בהו דין שביתה.**

**ובדברי יחזקאל סי' ח כ' לתלות זאת בפלוגתת בעהמ"א והרמב"ן במלחמות להלן (י"ד מהרי"ף) בדברי הרי"ף שהביא ראי' מהסוגיא בביצה לז: דשנים ששאלו חלוק כראי' דלא כרב דלא סיים אתרי' ובבעמ"א תמה על השייכות והרמב"ן ביאר שם ותלה זאת בחקירה הנ"ל.**

**ועי' להלן מז: בתוד"ה והכלים לגבי כלים שנמצאים בעיר אחרת שדינם שלא כרגלי הבעלים אף שאסורים להוציאם יותר מהאלפיים, והרש"ש והגרע"א וב"מ הקשו מהמשנה בביצה לט: לפרש"י שם, וזה תלוי בנידון הנ"ל.**

**ב) שם גשמים שיהיו בערב יו"ט יש להן אלפיים לכל רוח, למסקנא מוכחינן דאתיא כריב"נ, אולם גם לרבנן בסמוכים לעיר, ובתוס' להלן מז: מבואר דאף לריב"נ כשסמוכים לעיר דינם כהעיר ולא כמקומן, וברש"י ד"ה יש להן מבואר דהקו' רק מהלשון ומשמע דאף לריב"נ מודדים האלפיים מהעיר וכמסקנת התוס' לק' מז:, והרשב"א והריטב"א נתקשו למה נדחק רש"י והיינו דס"ל דלריב"ל מודדים ממקומם, ועי"ש עוד דפליגי על דברי רש"י דס"ל דבבור של אותה העיר אין מקילין כפי עירוב הממלא עיי"ש. וע"ע בתוס' יו"ט והגרע"א במשניות בביצה שם.**

**ג) שם גשמים שירדו ביו"ט הרי הן כרגלי כל אדם, שיטת תוס' ד"ה ביום דהכוונה ממלא הראשון, אולם שיטת רש"י בביצה לט. והראב"ד כאן דכל אדם מוליכן כרגליו, אמנם פליגי בטעמא דמילתא דלרש"י בבור עולי בבל הוי כממלא הראשון משום ברירה שהוברר דהי' עומד לשימושו, אבל בגשמים היורדים ביו"ט ונהרות המושכין שהמים ניידי אינם יכולים לקנות שביתה ול"מ ע"ז ברירה וכן ביאר בגאו"י. אולם דעת הראב"ד שאי"ז מטעם ברירה כיון שאי"ז חלוקת שותפין ורק משום דלענין הפקר מהני מה שקנאם שעכשיו דינם כנכסיו אבל מה דנייד לא עדיפי מגופו דל"מ כשלא שבת בתחילת השבת, ולפי הראב"ד בבור של הפקר בזמן שהראשון מסר לשני אסור לאחר לילך יותר מהשני משא"כ לרש"י, הכל תלוי בראשון והרשב"א והריטב"א פליגי וס"ל דגם בגשמים היורדים הוי כממלא הראשון וכשי' התוס'.**

**ד) ברשב"א וריטב"א הקשו דהיאך הגשמים קונין שביתה באמצע שבת מאי שנא מישן דניעור שאינו קונה באמצע שבת, והרשב"א תי' דנגררים אחר הבעלים, ולפ"ז אם הוו הפקר ולא זכה בהן אסורים בטלטול, ואמנם לרבנן כשלא זכה ליכא איסור אבל לריב"נ יהי' אסור.**

**ובסוגיא להלן צז: דפליגי ריב"נ ור' יהודה במסר חבית לחבירו וכו' והראב"ד הוכיח משם דכשמעביר לחבירו אזלינן כרגלי השני, והתוס' העמידו כשלא זכה וכ"כ הרשב"א והריטב"א, אמנם שם יש להעמיד שהמים שבחבית נחו בכניסת השבת וקנו שביתה, אולם בניידי כה"ג יהי' איסור להוליך יותר מד"א. וצ"ע.**

**ויעויין היטיב בלשון הרשב"א בחידושיו ובחי' הר"ן כאן ולפ"ז אולי יש ליישב.**

**ה) שם ושל אותה העיר כרגלי אותה העיר, ברש"י מבואר דלעולם השיעור אלפיים מהעיר ואף אם עירב אסור לו להוליך כרגליו, והרשב"א והריטב"א והר"ן כתבו דיש ברירה ויכול להוליך כרגליו, אמנם לגבי אדם זר שלא מהעיר הוי כשותפין שמותר להוליך רק למקום שכל אנשי העיר מותרין עיי"ש.**

**ומדברי הרשב"א בסוגיין מבואר דאף בגשמים הסמוכים לעיר הוא כן, אולם יעוי' בחי' הרשב"א בביצה לח. שכתב דבזה רוב העיר קובע עי"ש.**

**ו) ויעויין בפנ"י בביצה לט. שכ' דבגשמים הסמוכים לעיר מודדים ממקומם את האלפיים עי"ש. וקושיית רב יוסף לפ"ז היינו על הלשון דהו"ל לומר סיבת האיסור משום אנשי העיר, ומדברי הראשונים בסוגיין מבואר לא כן, ואכן בדעת רב ספרא אולי י"ל כן, וצ"ע.**

ז) יעויין **עוד בביצה לח. דאמר שמואל שור של פטם הרי הוא כרגלי כל אדם ועי' ברש"י שם ומבואר דהכוונה כלוקח הראשון [ולא כפרש"י בביצה שהכונה שלא קנה שביתה כלל], ועי"ש בבעהמ"א ורמב"ן במלחמות (כא: מהרי"ף) וברמב"ם פ"ה מיו"ט הט"ו והשגות הראב"ד שם.**

בגדר ד' אמות ברה"ר

**א) מח. אמר רבא ח' על ח' איכא בינייהו, לכאו' אפ"ל דהגדר הוא דיכול לחזור בו ממה שברר, אבל עד כמה שבחר לאידך גיסא אין לו ח' אמות כאחד, אכן יעוין בתוס' הרא"ש להלן ס: בדברי ר' אלחנן ומוכח לא כן, ועי' בשעה"צ סי' שצו סק"ז דנותנין הזויות וג"כ מוכח שזה שיעור דח' אמות. ויל"ע אם לר' יהודה דבורר לו רוח צריך להיות באמצע הד' או יכול להיות בצידו, ואי נימא דיכול להיות בצידו א"כ איכא למימר דמה"ט יש לו ח' לכל רוח אבל אינו נשכר הזויות, דהיינו שיוכל להטות הריבוע לכל אפשרות ואח"כ נעשות מזה זויות ועי'. אבל עכ"פ לפ"ז יל"פ דמה"ט אית לי' הזויות, ואי"ז מהדין הרגיל שעיגול נותן לו הזויות. וע"ע להלן אות ה.**

**ב) אמר רבא מחלוקת להלך אבל לטלטל דברי הכל ד"א אין טפי לא, עי' בחי' הרשב"א בשם הראב"ד דאין יכול לעשות בבת אחת ד"א אלא בב' פעמים, ועי' חזו"א סי' קיב ס"ק יא שנראה שהבין מדבריו דהא דבעי לעשות בב' פעמים היינו משום דאי"ז יחידה אחת של ח' אמות, אבל בד"א דעוג מלך הבשן אף שכלפי החפץ הוי יותר מד"א שרי, והוכיח מזה כדברי השעה"צ סי' שמט סק"ג דלא כהפמ"ג שם, אולם בחי' הריטב"א אחר שהביא לד' הראב"ד כתב להק' וא"ת פשיטא דהא הוי רה"ר, ותי' דרבותא אף בכרמלית דהוי דרבנן, ומוכח דהיינו טעמא דאסור היינו משום דדנים כלפי החפץ וכפמ"ג, ולפ"ז הא דשרו בב' פעמים ולא אסרו משום פחות פחות מד"א צ"ל כיון שזה מוגבל למקומו ולא יבואו ליותר מכך לכן לא גזרו. וצ"ע. [ובאמת שי' הראב"ד בהשגות שם דאף בפ"א פחות מד"א אסור מדרבנן]. ואי נימא דמדרבנן חשבינן לי' כרה"י ניחא דכלפי הדרבנן אין כאן הוצאה מרה"ר כלל.**

**ג) ויעויין באור גדול במשניות כאן שהאריך לתמוה על שיטת הרמב"ם והסמ"ג ונראה שהבין בדעתם דכל ד"א ברה"ר בין בזורק ומעביר תלוי בדידי', ותמה על כך דבסוגיא בריש הזורק שבת צו: אמרי' ד"א הלכתא גמירי לה, ולא הזכירו דתלוי בשבו איש תחתיו כל אחד בדידי', [ועי' בגאון יעקב בסוגיין שעמד ע"ז וכ' דהוי אסמכתא עיי"ש] אכן בחזו"א כתב דכל הדין הוי רק כלפי יושב שמעביר מצד לצד אבל כשהולך או זורק הוי בשל קודש, ויתכן דגדר הדבר דהוי כרה"י ולכן רק כשיושב הוי כך, ולפ"ז יתכן לדון דלהוציא מסוף הד"א החוצה נמי הוי דאו' ובאו"ג וכן החזו"א הנ"ל פשיטא להו דהוי מדרבנן ותמהו שהרמב"ם סתם ולא פירש שזהו מדרבנן ואינך מדאו' ולהנ"ל ניחא.**

וע"ע **בדברי יחזקאל סוף סי ט שכתב ג"כ כד' החזו"א דהוי מדרבנן, וכנראה דפשיטא להו דמדאו' אין נחשב כרה"י רק מדרבנן.**

**ד) בגמ' לעולם באמה דידי' יהבינן לי' ודקא קשיא לך וכו' עי' ברשב"א דמ"מ עוג מלך הבשן דננס באבריו מודדים לפי גופו תוספת שליש, וצ"ע לפ"ז למה לא תני לה בהכל לפי מה שהוא אדם, ועי' חזו"א סי' לט וצ"ב דבריו וכונתו שם. ועי' בשעה"צ סי' שמט סק"ד שכ' דבננס בגופו ובאבריו מודדים לפי דידי' עיי"ש.**

**ועי' במשנ"ב סי' שמט ס"ק יד שכתב: ומונח אצלו בתחילת ארבע וכו' וצ"ב למה הוצרך לזה הא גם בסוף ד' אסור לו להוציאו לחוץ לד' וכמבואר ברמב"ם פ"ב משבת הט"ז, ובשונה הלכות כ' דלהחזו"א אי"צ לזה, ובהערות בסוף כ' דאפשר דגם המ"ב לא פליג עי"ש וצ"ב.**

**ה) עי' בשו"ע סי' שמט דהשיעור ד"א הוא גם באלכסון שזהו ה' אמות וג' חומשין ויש מי שאומר דמד"א ועד ה' וג' חומשין פטור אבל אסור, ועי"ש בביאור הגר"א שכ' דהדבר תלוי אם בירר לו צד אחד יכול לילך עד ה' וג' חומשין לכתחילה וכשלא בירר אסור עי"ש והדבר תלוי בצדדים הנ"ל אות א'. והנה אי לחכמים הי' הגדר דיכול לחזור ממה שבירר א"כ הי' השיעור י"א אמה ושליש שזהו חמש וג' חומשין לכל צד אבל אי אינו יכול לחזור בו ניחא דרק באלכסון הוא יכול לילך כן.**

**ו) עי' בבעל המאור (יג: מהרי"ף) שכתב דקי"ל כרבנן דיהבינן ח' על ח' וה"ה בכל ד"א שקונות לו לאדם, והביאו הרשב"א עי"ש, והנה לקמן ס: תוס' ס"ל דהשובת אית לי' ח' על ח' אבל עיר נחשב כד' בלבד. ובתוהרא"ש בשם ר' אלחנן כתב דאף בשובת הוי ד"א בלבד, והיינו משום דמקום של אדם הוי רק ד"א, ורק דכשיצא מתחומו יהבינן לי' תחום של מקום שלא ירחיק ממקום, ולפ"ז גם בקנין ד"א אית לי' רק ד' בלבד אלא שלר"י יוכל לברור. וע"ע בתור"פ שכ' בשם הר"י ממוטריקארט דאף בעיר אית לי' ח' על ח' וכ"כ בתוהרא"ש ולי נראה, וד"ז צ"ב דאף אי שובת בעיר נחשבינו לו כח' אבל עיר שכלה מדתה בתחום למה תיחשב לו כח' הרי המקום הוי רק ד"א.**

לא סיים אתריה

**א) מט: מתני' מי שבא בדרך וכו' ברש"י ד"ה והי' מכיר אילן או גדר והוא בסוף אלפיים ממקום רגליו, עכ"ל, עי' שפ"א שדקדק דבעי שהאילן יהי' בתוך אלפיים ממקום רגליו בשעת האמירה, והעיר שם דלפמ"ש המהרש"א לעיל מה: ד"ה ליקנו, דכשנמצא מחוץ לתחום למעלה מי' מהני, משום דמכיר אילן או גדר, מבואר לא כן, ועי' בסי' תט סעי' יא דלשון השו"ע כרש"י ועי"ש בבאור הלכה שהביא מהבית מאיר שדקדק מהרמב"ם לא כן. [ועי' בגאון יעקב להלן נ: שהק' בהא דמוקי שמואל לתניא כוותי' דרב באלפיים וד' גרמידי, דהא כיון שאסור לו לילך נאמוד לדעתי' שרוצה להשאר במקומו עי"ש. אולם להך גיסא שקונה גם חוץ לאלפיים נמצא שקנה עירובו רק שלא הספיק להגיע לשם].**

**ב) בגמ' ושמואל אמר לא אמר כלום לביתו אבל לתחתיו של אילן מצי אזיל וכו', וברש"י הביא לישנא אחרינא דלשמואל קנה גם כמקום רגליו לחומרא, ורש"י תמה עליהם, אבל באמת כן פירש רבינו חננאל כאן, ולכאו' טעמו משום לשון המשנה 'לא אמר כלום' דסו"ס הועיל ערובו לקנות תחת האילן ויכול להכנס לעירו עכ"פ, והנה הריטב"א כאן ביאר שיטה זו דספוקי מספק"ל אם איתא להך חסרון דלא סיים אתרי' ומשו"ה אזלי' לחומרא עי"ש, אולם בחי' הגרעק"א בסוגריים כאן ביאר דאף דודאי לא קנה תחת האילן משום דלא סיים אתרי' מ"מ כמקומו לא קנה כלפי מה שחשב להפסיד באמירתו, ורק כלפי מה שממ"נ יכול לילך מזה לא עקר דעתו. [ויסוד הדברים הוא להמבואר להלן נב: ברש"י ד"ה אלא אפי' ודאי לא עירב עיי"ש, ואף דהתם זוהי רק דעת ר"מ, ור"י פליג בהא, ס"ל דדוקא כלפי ביתו פליג ר"י או דשאני התם דמאליו נתגלגל העירוב וכדלהלן אות ה ועי' בריטב"א להלן נב. שתמה על רש"י דאין חצי שביתה ולשיטות ביאר משום הספק וכנ"ל].**

**ג) נ: אמר אביי לא שנו וכו' עי' ריטב"א מש"כ לבאר בדעת אביי [אמנם מה דמסיק דלאביי קנה רק האמצעיות ברש"י ד"ה אבל בי"א, לא ס"ל כן עי"ש] וע"ע בשפ"א.**

**וע"ע בקרן אורה שכ' לדקדק מהלשון ז' אמות דקי"ל כר' יהודה דשיעור שביתה הוי ד' אמות ולא ח' על ח' כרבנן, אולם הרשב"א בעבוה"ק כ' לפסוק כרבנן ואעפ"כ כ"כ כלשון הגמ' ז' אמות, [וצ"ל דנותן עירובו שאני או כשי' הר"ר אלחנן בתוהרא"ש לק' ס: וצ"ע].**

**ד) בגמ' אמר לך שמואל הב"ע כגון דאיכא ממקום רגליו ועד עיקרו תרי אלפי וארבע גרמידי, עי' בשו"ע סי' תט סעי' יא שכ' שצריך להיות האילן בתוך האלפיים, וצ"ל שהכונה מלבד הד' אמות שסביבו, ועי' מג"א סק"כ שכ' דאם אמה אחת בתוך האלפים מהני, וכמבואר בסוף הסעיף, ועי' בא"ר שם שביאר דכיון דאמרי' לעיל דבז' אמות מהני כיון שאמה אחת מבוררת ה"ה דמהני כשהמרחק אלפיים ושבע אמות, ותמה על זה דהא שאני התם שכל החסרון משום דלא סיים אחרי' אבל כאן הרי ג' אמות הוי מחוץ לתחום. ובתו"ש תי' דמהני משום הבלעת תחומין, [ובשעה"צ שם הביא לדבריו אולם למעשה במשנ"ב נקט כהא"ר עיי"ש], ולכאו' לפמש"כ הרשב"א דאף כשבא בדרך ונמצא בתוך ד"א לאלפיים שמעירו איכא הבלעה ובשעה"צ סי' תה סק"ט כ' דט"ס הוא ברשב"א, אולם בזה לכאו' נראה דאיכא הבלעה שהרי קונה שביתה שם ויש לו ד"א שיש לו מחוץ לתחום.**

**ה) בגמ' לימא תיהוי תיובתא דרב, עי' מהרש"א שנתקשה שהרי הוא נמצא בביתו ובזה כתבו התוס' לעיל מט: ד"ה ואפי', דמודה רב דקנה כביתו, ובחי' הגרעק"א תמה על קושייתו דהא מ"מ הקו' על רב בעינה שלפי רב צריך למדוד האלפיים מביתו ואמאי לא יזוז, ועי' בחי' הריטב"א ובתוס' ר"פ בשם מהר"ם שכ"כ, אמנם בדעת רש"י צדקו ד' מהרש"א וכמ"ש ברש"ש עי"ש, שהרי כ' בד"ה לא יזוז דאי לרב אפי' לא מיצעו את התחום לא יזוז ממקומו, ובדעתו ע"כ כתי' המהרש"א כאן, ובזה מובן שרש"י אף דלקמן ס. כ' דביתו שאני מ"מ לא כתב כתי' התוס' לעיל מט: משום דכאן בתי' המהרש"א א"ש.**

**ועי' במשנ"ב סי' תיב סק"ג ומבואר שפסק כדברי מהרש"א עיי"ש. [ויל"ע למה לא היקל כדעת הריטב"א ודעימי' שהרי בעירובין שומעין להקל].**

**ו) ועי' בשפ"א שהקשה לפמ"ש המג"א סי' תח דאף הדר בעיר גדולה והניח עירובו מחוץ לעיר באופן שמעירובו לביתו יש יותר מאלפיים דיכול לילך כל העיר ואח"כ לעירובו, א"כ אמאי לא יזוז מביתו הא יכול לילך בכל העיר ונשאר בצע"ג. [ויתכן דאה"נ והכונה מביתו היינו שאין לו אלפיים לכל רוח כבני עירו, וכן יל"פ בדברי המשנ"ב סי' תיב].**

**ז) רש"י ד"ה לימא תיהוי וכו' וללשון ששמעתי ק"ל, עי' בחי' הגרעק"א שתמה טובא מה בעי רש"י, ועי' רש"ש והגהות הג"ר אלעזר משה זצ"ל מש"כ לבאר.**

**ח) יעויין ברי"ף שהביא ראי' לשמואל מהברייתא דביצה לז: דשנים ששאלו חלוק ולכן פסק כוותי', ועי' בבעהמ"א ומלחמות שם מש"כ לבאר. [ולד' הרמב"ן שם נמצא דארבע מגו תמניא אף לשמואל ל"מ שהרי בזה שפיר איתא להא דלא סיים אתרי'].**

**ועי' בבית יוסף סי' תט שנתקשה למה הביא הרי"ף להא דר"ה בדר"י, ותירוצו צ"ב, עי"ש. ועי' בקרבן נתנאל (אות מ) ובביה"ל סי' תט סעי' יא ד"ה וכן דעת הרי"ף שכתבו דמזה מוכח דהרי"ף פירש כהר"ח וכל"ב דרש"י, וצ"ב דלפי הוכחת הרי"ף מההיא דחלוק א"כ למה לא יחולו ב' השביתות שתחת האילן ואמאי לא ילך מהאילן ולביתו כלום וצ"ע. [ועי' בדברי יחזקאל סי' ח אות יד שתי' הרי"ף עפ"ד הרמב"ן במלחמות הנ"ל ונ"מ לארבע מגו תמניא עי"ש].**

**ויעוי' ברמב"ם שפסק דקונה כרגליו, ועי' בביאור הגר"א מה שביאר שם וצ"ב מש"כ דלדבריו ל"ק מברייתא דחלוק הא כיון דלא מסיים אינו חסרון אמאי לא יקנה. וצ"ב. וכן הק' החזו"א סי' קי סק"ה אמנם במרכה"מ ואו"ש ומרומי שדה ודברי יחזקאל סי' ח ביארו דהרמב"ם פסק כרב דלא סיים אתרי' ל"מ אבל קונה כרגליו משום דס"ל דדוקא לרבנן דריב"נ לא קנה, אבל לריב"נ אמדינן לדעתי' דאילו הי' יודע שלא יקנה שם הי' קונה כאן, וכמו דישן קונה משום דאילו ניעור קנה ישן נמי קנה. וצ"ע.**

**והא דפסק הרמב"ם בפ"ח ה"א להברייתא דעירב לשתי רוחות או עבדיו דהולך כחומרי שניהם תי' בדברי יחזקאל (שם אות יא) דס"ל דכל קו' הגמ' היא רק למ"ד דטעמא דרב משום כל שאינו בזא"ז דלטעמא משום דלא סיים אתרא זהו דין במעשה העירוב וכאן הוי מסויים, ובמלחמות הביא יש שפי' כן ולא הסכים עמהם, אמנם בד' הרמב"ם צ"ל כן.**

מצי רהיט לעיקרו

**נא. אמר רבא והוא דכי רהיט לעיקרו מטי, עי' בחי' הרמב"ן לעיל מג. שכ' דכשנמצא בספינה חוץ לאלפיים מהעיר מהני מדין אילן או גדר שיוכל לבוא ע"י רוח שאינה מצוי', וצ"ע דלפ"ז גם כאן יוכל לבוא ע"י סוסים ופרדים וכיו"ב במרוצה גדולה, [ובימינו ע"י מטוס וכיו"ב] וא"כ בטיל האי דינא. וצ"ע. ובמאירי כאן כתב דאע"פ שהוא עצמו אינו יכול לרוץ במרוצה גדולה סגי כשאחר יוכל לבוא במרוצה גדולה, וצ"ע מנלי' הא סו"ס הוא עצמו אינו יכול להגיע לשם, וכנראה ס"ל כהרמב"ן הנ"ל וצ"ע.**

**ואי נימא דתליא כל אחד לפי יכולתו להגיע ילהס"ת כשאינו מכיר ומוסר שביתתו למכיר אם תלוי לפי ריצת המכיר או לפי ריצת המוסר שביתתו. ועי' בגאו"י שנסתפק כשהמכיר אינו קונה שם שביתה אי מהני לאינו מכיר, ואולם יעוי' בחי' הרשב"א והריטב"א לקמן נב. שהביאו לקו' הראב"ד דאף כשנמצא פחות מד' אלפים לעיר נימא אילו ידע שהי' שם אילן או גדר הי' רוצה לקנות, והרשב"א והריטב"א תמהו עליו דהא לא מכיר בפועל, וב"ד הראב"ד חזינן דזהו רק צורה לדיבור, ולשיטתו ודאי דלא חל מדין המכיר. ובבה"ל סי' תט סעי' יא נקט כהרשב"א עי"ש.**

עמוד באלכסון

**בגמ' א"ר פפא בדיק לן רבא עמוד ברה"ר גבוה י' ורוחב ד' צריך הן ואלכסונן או לא, ואמרי' לי' לאו היינו דרב חנני', ע"כ. לשי' ר"ת נאמר בזה דלעולם בעי ה' טפחים וג' חומשין, וצ"ב דבמעביר אפ"ל שהקו יושר הוא בצידו ועכשיו הוא מוליך באלכסון אולם בעמוד שמרובע מה צורך יותר מדע"ד טפחים, ובריטב"א כתב דאין לזה טעם, ובביאור הגר"א ג"כ תמה עליו וכתב דהוא יחידאה בזה ותמה על הרמ"א שהביאו עי"ש, ובדעתו לכאו' צ"ל דכיון שיש אופן שהשיעור גדול לפיכך צריך להשוות השיעור לעולם גם ביושר ועדיין צ"ע. ובדעת הרמ"א צ"ע טובא דבסי' שמה הביא לר"ת בעמוד ואילו בסי' שצ"ט ס"י לא הביאו ורק בחיי אדם כלל עו סעי' ב כ' לסמוך על ר"ת לגבי תחומין בשעת הדחק וצ"ע.**

**ולדעת רשב"ם דתליא לריבוע בעולם מבואר בתוס' דאי העמוד מכוון בריבוע העולם הוי רה"י ואם אינו מכוין ל"ה רה"י, וד"ז אפשר לבאר דכיון דחזינן דלר"ח בן אנטיגנוס דאין נותנין פיאות שיעור העמוד דהוי רה"י הוי דע"ד עגולות, ואי"ז ככל שיעורי בית דהוי דע"ד מרובע וסוכה דהוי זע"ז מרובע, והיינו משום דכאן אין יסודו בשיעור מקום אלא בשיעור שביתה, וא"כ כשנותנין פיאות וזה כריבוע העולם אם א"א להכניסו לעמוד ה"ז מעכב בשיעור רה"י. וצ"ע.**

העני מערב ברגליו

**בגמ' א"ר נחמן מחלוקת במקומו וכו' ברש"י ד"ה עני וכו' הבא בדרך ואין עמו פת, עי' בב"י סי' תי שכ' דבעי תרתי למעליותא, אולם הריטב"א כתב דהקובע הוא מה שאינו בביתו, וכתב דכן משמע ברש"י וצ"ע מרש"י זה, ובאמת דדברי הב"י תמוהין מאוד דכשיש עמו פת מה זה מועיל לו כיון שצריך לקנות במקום האילן ושם אין לו פת ומה שיש לו במקומו הרי אי"ז מכניסו לעירו ולביתו. וגם בריטב"א קשה דהוצרך להקל משום לא פלוג עי"ש וצ"ע. ובאבן העוזר כ' די"ל דרש"י כ"כ דוקא לר"מ משא"כ לר' יהודה, וכנראה דס"ל דריחוק מקום זה דין בעירוב דרגליו [וכן משמע בריטב"א להלן בד"ה מאן קתני לה ודוק] אבל לר"מ דיש לו פת לא ניתר לו ע"י עירוב ברגליו. וצ"ע. ובלשון הרמב"ם פ"ז מעירובין ה"ב משמע דהוי גם מדין הפת עי"ש, ומיהו בחי' הרשב"א כאן ולהלן סא: חילק בזה בין ר"מ לר"י עי"ש נ"מ בזה.**

**ומהא דכתב רש"י ד"ה ומחשיכין וכו' דא"א להם בלא מזון ב' סעודות חזינן דס"ל דאם הוא עני לגמרי אף בביתו חשיב עני וא"כ ע"כ דאי"צ תרתי, וצ"ע.**

**וע"ע בבעה"מ שכתב די"ל דההיא דכפר ממל לדברי הכל היא, וצ"ע דכיון דלאו עניים הן היאך מהני לר"מ לערב ברגלם, [ויתכן דלענין שביתתי במקומי תליא בעני דמתנו"ע וצ"ע עוי"ל דכיון דלן שם עדיף ומשו"ה מהני לר"מ נמי ועי']. ועי' חזו"א סי' קי סק"ה שכ' דלהרז"ה איירי כשהם עניים ממש עי"ש.**

החזיק בדרך והחזירו חבירו

**נב. במתני' ר"מ אומר כל שהוא יכול לערב ולא ערב ה"ז חמר גמל, ברש"י בל"א פירש משום דאע"פ שלא חל מחמת דחשיב לי' עשיר מ"מ רצה לעקור מקצת שביתתו, ולעיל נא: רש"י שלל זאת, והיינו משום דהתם ס"ל דאין דבר כזה לעקור מקצת שביתה וא"כ ע"כ דמיירי דלא אמר וספיקו מספק"ל, ואילו כאן דפירש דאמר א"כ אין ספק וע"כ דשייך לעקור מקצת שביתתו.**

**והנה לכאו' הי' אפ"ל דלאו משום דעקר מקצת שביתתו אלא דהרי ר"מ ס"ל תחומין דאו' וא"כ בריחוק מקום ע"כ דמהני מדאו' והנה הדין דעשיר ל"מ אמר בריחוק מקום זהו ודאי דין דרבנן דהא מדאו' לא שייך לחלק בין עני לעשיר, וא"כ מה"ט הוי חמר גמל, ובחזו"א סי' קי סק"ו נתקשה בזה וכ' דכיון דלא קנה שוב אינו רוצה, וצ"ע דאם זה סברא כלפי הדאו' למה אי"ז סברא כלפי הדרבנן. וצ"ע. ובגאו"י באמת כ' דאפשר לפרש כן בדבר ר"מ והוסיף דאף מדרבנן לא אמרו שלא חל העירוב אלא שכדי שהעשיר לא יערב בריחוק מקום אמרו שלא ירויח מהעירוב. וזה א"ש אך ברש"י לא כ"כ.**

**ולפי דברי רש"י דיכול להפקיע את מקצת שביתתו לפ"ז לא רק האיש האחד שיצא הוי חמר גמל אלא כל אנשי העיר שאמרו שביתתנו בריחוק מקום נעשו חמר גמל וכמו שכ"כ הריטב"א בדעת רש"י עיי"ש.**

**ובעיקר הנידון אי בקונה שביתה בריחוק מקום בעי אמירה עי' בחי' הרשב"א והריטב"א מש"כ שם הראב"ד ומה שהקשו עליו, ועי' בבה"ל סי' תי ס"ב ד"ה כיון שמצדד בדעת הרמב"ם דאי"צ אמירה וסגי בכונת הלב ובחזו"א סי' קי סק"ו נקט דבעי אמירה עי"ש, ונ"מ בזה לפמ"ש בפמ"ג סי' תטז דאין מברכין על עירוב ברגל משום דהוי דבר שבלב דלפ"ז בקונה בריחוק מקום אי בעי אמירה יברך, וצ"ע.**

יצא ע"מ לערב אי חשיב כהוחזק

**בחזו"א סי' קי סק"ו תמה על המשנ"ב סי' תי סק"ב שכ' דהפוסקים ס"ל דכשיצא ע"מ לערב לא מהני לקנות בריחוק מקום, והנה בחי' הרשב"א והריטב"א מפורש כד' המ"ב דבעינן 'דרך' דוקא ובד' הרי"ף ור' יונתן אין ראי' להיפך, די"ל דמ"מ בעינן שיהא יוצא לדרך וגם הרמב"ם יל"פ דכונתו שהחזיק בדרך היינו שאין בדעתו לחזור לביתו וזהו שהביא הבה"ל בשם הגאון יעקב והחזו"א תמה עליו דכיון דמבואר בירו' דכל מערב ברגליו צריך להיות שם בחשיכה הרי בלא"ה יצא, ולכאורה כונתו פשוטה דלא נחשב להולך בדרך כיון שדעתו לישן בביתו.**

**ועיקר קו' החזו"א דמשמע דשאר בני העיר אילו היו יוצאים לערב הי' מועיל, אינו מוכרח די"ל דכונת המשנה שאר בני העיר שאינם יוצאים לדרך הוו עשרים ולכך ל"מ גם אם יצאו ע"מ לעירך דסו"ס עשירים הן ול"מ.**

בדעת ר"מ דהוי חמר גמל

**נב: בגמ' אלא אפי' ודאי לא עירב הוי חמר גמל וכו' ללישנא בתרא דרש"י הל' מדוקדק דאף דודאי לא חל העירוב הוי חמר גמל כיון שרצה להפקיע מקומו, אבל לל"ק דרש"י לכאו' הוי ספק שמא חל העירוב ומהו דקאמר אפי' ודאי לא עירב, וצריך לומר דכיון שלא עשה מעשה עירוב בפת רק באמירה בלחוד בזה הי' אפ"ל שלא הפסיד תחום ביתו דכלפי ספק אמירה אלימא תחום ביתו. [וכעי"ז בתוד"ה תנינא דספק עני דינו כודאי עשיר עי"ש]. ובאמת דלל"ב דרש"י קו' הגמ' צ"ב דמה שייך תנינא חדא זימנא הא הכא לאו מדין ספק כלל אלא משום שרצה להפקיע ואילו התם מדין ספק הוא ורש"י בא לתקן זאת וכ' ולל"ב הכי קא קשיא לי' וכו' דהיכא דעירב במקום שאינו עירוב הוא חמר גמל, עכ"ל, אך אינו מובן דסו"ס התם ספק חל וכאן לא חל, ואמנם זהו התי' אך הקו' אינה מובנת, רק אי נימא דהמקשן סבר דלר"מ מדין ספק הוא. וצ"ע.**

כלתה מדתו בחצי העיר

**א) ס: בגמ' ל"ק כאן שכלתה מדתו בחצי העיר כאן שכלתה מדתו בסוף העיר, ע"כ. ובתוס' ד"ה אין הקשו דאמאי קאמר ר' אידי אין אלו אלא דברי נביאות והיינו דאי"ז מוכח ממתני' הא מוכח כן לתרץ מתני', ותי' מהר"י דמתני' איירי בלן בה ובזה אף ר' אידי מודה כיון שגם אם כלתה בחצי העיר יכול להלך את כולה אף שאין נמדדת להיות כד"א, ועי' מהרש"ל ומהרש"א בביאו"ד. ויסוד הדבר מבואר כבר ברש"י לעיל לח: ד"ה מערב, וכן פסק הטור בסי' תח והביאו הרמ"א שם.**

**ובתוס' הרא"ש כאן כתב דהתוס' לעיל נא: ד"ה ויצא שלא תי' שם כן ע"כ דפליגי עלה, וכ"ה גם בהגהות הסמ"ק לרבינו פרץ, אולם באבן העוזר לעיל נא: ובבית מאיר סי' תח נתקשו בזה, ומזה כתבו להוכיח דאף לתוס' בעינן שיהא בתחילת ביה"ש בעיר ושם שיצא להחשיך לא הוי כלן, אמנם בב"מ משמע דבעינן שיהא גם בביה"ש וגם לן שם, אולם באבן העוזר משמע דסגי בביה"ש וביאר דע"י ששבת באויר מחיצות יהבינן לי' כד"א עיי"ש. ולהמבואר בתוהרא"ש אין לזה הכרח. וע"ע בתור"פ לעיל מב: ד"ה ובלבד שכ' כהאבן העוזר דסגי בביה"ש, ואולי תרי קולי איכא. וע"ע בתור"פ לעיל נא: ד"ה ויצא בועוד י"ל האחרון שכ' דכשיוצא להחשיך בשביל לערב חשיב כתוך העיר עי"ש.**

**ובחיי אדם כלל ע"ז סעי' ג כתב דטעם הדבר שהקילו משום דלולא זאת מי שגר בעיר גדולה ומערב תוך אלפיים לעיר וחוץ לאלפיים לביתו יצטרך ללון מחוץ לביתו ואי"ז דרכי נועם, ולכן הקילו אף כשבבין השמשות הי' מחוץ לעיר ולן בביתו, [ויל"ע לפ"ז בעיר גדולה יותר מי"ב מיל דהוי דאו' דבזה לא יועיל ועי'], ובשעה"צ סי' תח ס"ק יא כתב מכח החיי אדם דאין להקל בביה"ש לחוד [וכהאבן העוזר], אולם בסוף כ' להחמיר דבעי תרוייהו עי"ש.**

**ב) וברמב"ם פ"ו מעירובין ה"ב כתב דכשמערב חוץ לעיר אין יכול לחזור בעיר יותר מאלפיים מהעירוב, וכן פסק השו"ע בסי' תח סעי' א וסתימת הדברים אף בלן בה, [ולהמבואר בתוס' הרא"ש ובהגהות סמ"ק כ"ה גם דעת תוס' לעיל נא:] ובשעה"צ שם ס"ק יב כ' בשם הא"ר להחמיר כן, ועי' חזו"א סי' קט ס"ק טז מש"כ היאך יתיישב הסוגיא לדבריהם מקו' התוס' הנ"ל, ומכח זה מצדד יותר כהרמ"א עי"ש. ובסוף דבריו שם כ' דאפשר שרק אחר שלן בלילה יכול למחר לילך בכל העיר.**

**ועי' בתוס' רבינו פרץ לעיל לח: שהביא מהתוספתא ריש פ"ה דלכאו' מבואר כהרמב"ם, אך הר"פ שם תי' גם לדעת רש"י עיי"ש.**

**ג) ולהרמב"ם כשנמצא בעיר גדולה ונותן עירובו חוץ לעיר שזה חוץ לאלפיים מביתו כ' המג"א שם סק"א דאינו יכול לחזור ונחלקו בהבנתו עי' בבה"ל שם בארוכה דהב"מ ומחה"ש הבינו דה"ה דאינו יכול לילך ולא חל עירובו כלל, אולם הבה"ל האריך דהואיל וקודם שחל עירובו דיינינן לי' דעירו כד"א מהני עכ"פ שיכול לילך עד עירובו ורק לחזור אסור לו. [ועי' בשעה"צ סק"ה אם יכול לילך בעיר לצד השני מביתו ועד סוף העיר, קודם שהגיע לעירוב] ובחזו"א סי' פ תמה מאוד ע"ז ממתני' ס. דמותר לביתו ואסור לעירובו, [ולכאו' כל דברי הבה"ל הם רק ליתן לו העיר כד"א אך החזו"א לא הסכים לזה], ועי' בסי' קט ס"ק טז מש"כ בזה.**

**ובשו"ת הרשב"א החדשות מכת"י [ונדפס גם ברשב"א הוצאת 'אורייתא'] תשו' ל"א כתב דהדר בעיר כאנטוכיא ונתן עירובו חוץ לעיר לא יזוז ממקומו, ובתשו' ל"ב ביאר דכונתו כשהי' בביה"ש בתוך אלפיים לעירוב ועי"ז חל העירוב ואח"כ יצא לדעת והלך לביתו דבזה לא יזוז ממקומו דאפי' מחיצות לא יהבינן לי' הואיל ויצא לדעת. וזה דלא כמש"כ בעבוה"ק שער ה דאף ביצא לדעת נותנין לו כל המחיצות כד"א. ובמגיד משנה פ"ו ה"ה כתב בשם הרשב"א דהמניח עירוב חוץ לאלפיים לא יזוז ממקומו וכתב שם שזהו דלא כחידושיו שכתב דממילא חוזר לשביתת ביתו, אולם בתשו' הנ"ל ביאר הרשב"א דרק כשהי' בביה"ש בתוך אלפיים לעירוב הוא דאמר כן.**

**ד) ובכלתה מדתו בסוף העיר, עי' בתוד"ה כאן שדנו אם העיר נחשבת כד' או כח' וכן לרמב"ח ועי' בתוהרא"ש ובר"פ, ומיהו ברבינו יונתן כאן כ' דאין נחשב כלל, והיינו משום דלא נחשב כשביתה ממש ול"ח כד"א עי"ש, ולדבריו לא דקדקו בזה כלל רק שאין העיר עולה לו.**

**ה) ועי' רמ"א שם שהביא מהראב"ד דאם כלה מדתו בעיבורה של עיר אין אומרים עיבור להחמיר ובמשנ"ב שם ס"ק יג כ' דמ"מ בכה"ג לא נחשב העיבור כד"א עם העיר וכן מצדד החזו"א שם ובגאו"י נסתפק בזה. [ומיהו גם החזו"א כ' דהוי 'כעין' תרתי דסתרי].**

**ו) עי' היטיב בדברי רבינו יונתן כשכלה מדתו בסוף העיר לצד מערב מה דין העיר לצד צפון ודרום, והנה מש"כ שם דאפשר לילך רק ד' אמות עי' א"ר שם סק"ט שפירש כפשוטו וכתב שם שמצא כן בתשו' הרדב"ז ח"ד סי' אלף קמח עי"ש, אולם בביה"ל שם ד"ה ברוחב כ' דזהו דעת יחידאה, ופי' בס"ק יז דברי ר' יונתן דצורת המדידה היא שעושין 'שביל' של ד"א במשך אלפיים וכשנפגש עם העיר ה"ז מאריך את השביל ולכן לא איכפ"ל בצדדים של צפון ודרום העיר עי"ש.**

**ועי' ברמ"א שם ובמג"א סק"ג שתמה עליו שזהו שלא כד' הר' יונתן ובבה"ל שם כ' דבאמת פליג עלי' ובאבן העוזר ביאר באריכות שיטתו, ועי"ש שכ' דהר"י לשיטתו דהעיר אינה נחשבת לד"א. וע"ע בלבוש שם ס"ב דמיקל עוד מהרמ"א, ושיטתו צ"ב, כדתמה בחלייהו זוטא סק"ג, ועי' בשעה"צ ס"ק יז שם, ובחזו"א סי' ק"י ס"ק יד.**

**והיכא שהעיר שלצד מערב בולטת לצפון ולדרום יותר מאלפיים לכל רוח לדעת הרמ"א שם ה"ז נחשב לכלה מדתו בחצי העיר, אולם בר' יונתן מבואר שלא רק שאי"ז מעכב לכלול את העיר כד"א אלא גם מותר לילך שם הואיל וזה עיר אחת, וכן פסק המ"ב שם סק"כ, אולם החזו"א שם פליג ואינו מתיר אלא כשלן בה, וע"ע בלשון ר' יונתן שם ויש מקום לבע"ד לחלוק וכו'.**

**וע"ע בשע"ת שהביא מנוב"י תניינא סי' נ דנסתפק אם אחר שמוסיפין העיר אם מיישרין את התחום לכל אורך המערב או רק כנגד העיר. ועי' בחזו"א שם דפשיטא לי' דמיישרין. ועי"ש דפשיטא לי' דאם העיר באלכסון למקומו דבזה אין מגדילין לו התחום כיון שה'שביל' לא נפגש עם העיר.**

**ז) יש להסתפק אם כשאין כלה בסוף העיר אם לפחות המקומות של המחיצות שהתחום כלה מתוכן יחשבו רק כד"א וממילא יוגדל השיעור ויתכן שיהא כלה לסוף העיר, ועי' בנתיבות שבת להגר"י בלוי זצ"ל דנקט כן, ומיהו סתימת הלשון ל"נ כן וצ"ע.**

**וע"ע בחזו"א סי' קי ס"ק טו לענין עיר עגולה וכלה מדתו רק כנגד המקום הקצר, וכן לענין עיר כמין גא"ם עי"ש.**

ריבוע העיר

**א) נה. ת"ר כיצד מעברין את הערים וכו' עגולה עושין לה זויות, וברש"י: דהא מרבינן פיאות לכל מילי דשבת, עכ"ל, משמע דלר' חנינא בן אנטיגנוס דלעיל מט: אין מרבעין, ויל"ע אי פליג נמי אסיפא דרחבה מצד אחד וקצרה מצד אחד רואין אותה כאילו היא שווה, או דמ"מ ממלאין בעיגול וכן בגאם לפי דבריו ימלאו בעיגול וצ"ע. וראה להלן ביותר מד' אלפיים בהנ"ל, ואפשר דתלוי בזה.**

**ב) ולהלן נו. מבואר דבעגולה מרבעין כריבוע העולם, וברבינו יונתן (טז. מהרי"ף) כתב שאנו נותנין לו 'עצה' שירבענה כריבוע העולם, ובפרישה ריש סי' שצח דייק מזה דכל ענין הריבוע לריבוע העולם הוא רק לכתחילה, אבל כשנצרך לו באופ"א יכול לעשות כרצונו, ובשע"ת שם הביא מהנוב"י דתליא ברצון רוב העיר, ובחזו"א סי' קי ס"ק כג תמה דודאי הוא מדינא וכמשמעות הגמ' כאן מהו דתימא לרבעה לרבוע העולם, ודחק בלשון הר"י דכונתו עצה לבוני העיר, אולם למש"כ הנוב"י דתליא ברוב העיר א"ש דכונת הגמ' ליתן עצה למודד העיר ולפ"ז הרי נקבע רצון רוב העיר אא"כ דעתם אחרת לצורך רובם, ועי' בלשון המאירי לק' נו. מש"כ בתחילה דאף אי יהנה אי ירבענה שלא לריבוע העולם אין לנו ולהנאתו כלום, אולם סיים שם: אין מרבעין אותה 'לכתחילה' אלא לריבוע העולם, ופירוש לכתחילה אינו מובן, ולדברי הנוב"י ניחא דכונתו דאין מתחשבין ביחיד ומיושב קו' החזו"א שם, ואולם בסתימת לשון המשנ"ב שם סק"ז משמע דלא תליא ברצון העיר כלל וצ"ע.**

**ג) שם בגמ' היתה רחבה מצד אחד וקצרה מצד אחר רואין אותה כאילו היא שוה, משמעות הברייתא דבזה מרבעין לפי ריבוע העיר ומשוין הקצר לארוך, אולם בלשון הטור כאן כ' כפי ריבועו העולם וצ"ע, ובעיר משולשת או משושה וכיו"ב מלשון הרמב"ם פכ"ח משבת ה"ו וז' נראה דבזה מרבעין כריבוע העולם וכן הוא בשו"ע שם סעי' ב' וסעי' ג, אולם מלשון המשנ"ב שם סק"ה נראה דגם בזה אין מרבעין לפי ריבוע העולם ולדבריו צריך לדחוק דסעי' ג לא קאי אכל הני דבסעי' ב וצ"ע. [ויל"ד דבמשולש שוה צלעות צריך לפי ריבוע העולם שהרי הזוית אינה חשובה לקבוע כפי איזה צד ועי' חזו"א סי' קי ס"ק כג כמה ספיקות מאופנים בזה].**

**ד) ובהיתה כמין גאם כתבו הרשב"א והריטב"א דמרבעין כמין מם סתומה, ודחו למי שאמר דמרבעין בקו אלכסון בראשי הגאם ואח"כ משלימין הריבוע לאחוריו, ויעוי' בביאור הלכה סי' שצח סעי' ח ד"ה מאתיים בסופו שהביא מתשו' החת"ס (או"ח צד) שכ' דמותחין קו באלכסון ותמה עליו דאשתמיטתי' דברי הרשב"א והריטב"א בסוגיין, ובשבט הלוי (ח"א קלב) כתב ליישב החת"ס דס"ל דמשמעות הרמב"ם והוש"ע דמותחין קו היתר גם לגבי גאם, [אמנם המשנ"ב בס"ק יג ביאר השו"ע דקאי רק אקשת ולא בגאם דבזה הוי כמם סתומה עי"ש, וכן נקט החזו"א בסי' קי] ובחיי אדם כלל עו סעי' יד כתב דמותחין קו היתר ומרבעין לריבוע העולם ובשו"ע הגר"ז סי' שצח סעי' ג כתב דבאופן שהיתר הוי כריבוע העולם עושין קו אלכסון ומוסיפין הריבוע מאחוריו, ובאופן שאינו כריבוע העולם עושין מם סתומה, אולם בריטב"א כתב להדיא דבתרוייהו עבדינן כמם סתומה.**

**ה) ויש לחקור לדעת הרשב"א והריטב"א דעבדינן כמם סתומה אם מעיקרא עבדינן כן או דהוי בתחילה כמין קשת ומותחין קו אלכסון ואח"כ משלימין המשולש כמם סתומה, ומהא דכ' הרשב"א והובא במ"ב שם ס"ק יג דבעינן שלא יהא בין ראשי הגאם כד' אלפים אמה מ' דזהו בשני שלבים [ואמנם בס' העיתים כ' דמודדין אלפים לכל רגל מהגאם ולדבריו זה ריבוע מם מלכתחילה]. ועי' בחזו"א סי' פ לדף נד: בתוד"ה אם הי' מש"כ להוכיח מהתוס' דאין מודדין לפי ריבוע העולם כל שיש זוית ישרה שעל פי' הולכן ומרבעין, [אך יל"ד דלגבי 'פגום' יתכן דכו"ע יודו דאי"ז משנה את צורת העיר וכמו דמוכח מדברי הרשב"א כדלהלן בעיר העשוי' כקשת אות ט'].**

עיר העשוי' כקשת

**א) א"ר הונא עיר העשוי' כקשת אם יש בין שני ראשי' פחות מד' אלפים וכו' מבואר דבעי דוקא 'הבלעה' דפחות מד"א ולא סגי בדבוקות והיינו משום דלעשותה עיר אחת ממש לא סגי בדבוקה אלא בעי הבלעה עי' לעיל מה. ברש"י. וע' להלן.**

**ב) נה: וכמה יהא בין קשת ליתר וכו' דאי בעי הדר אתי דרך בתים, וברש"י: ומשם יכול להלך עד ראשו השני שהרי תחומיהן נבלעין זה מזה וכו', עכ"ל, וזהו כדין מערה דלעיל מד: דכיון דשבת באויר מחיצות מבעו"י לכו"ע אמרי' הבלעה, אולם בחי' המאירי כאן כ' דלרבה ברי' דר"ה אסור לילך מרגל הקשת לרגל הקשת ולדבריו צ"ל דחשבינן להו כב' ערים נפרדות ולכן ל"מ בי' הבלעה. ולדבריו הא דאתי דרך בתים הכונה שיסבב בתוך העיר ויגיע עד הצד השני [עי' להלן אות ה].**

**ג) בגמ' ואם לאו מודדין לה מן הקשת, בב"י כאן (סי' שצח) הביא מספר העיתים שכ' דמודדין לכל אחד מביתו וכדין יושבי צרפין דלהלן ע"ב דאינם מצטרפין לעיר אחת וכ' הב"י דכן היא דעת רש"י שכ' בד"ה 'פחות' דמודדין לכ"א מפתח ביתו, אולם עי' בריטב"א שכ' דאי אפשר לומר כן שהרי סו"ס זוהי עיר אחת ובודאי שאף מי שביתו ברגל אחת יכול לילך דרך העיר ולצאת מהרגל השני ומשם ילך אלפיים אמה, ורק שמי שיוצא באמצע הקשת יש לו רק אלפים מפתח יציאתו, ועי' ברשב"א שג"כ ס"ל כן, וכן כתב המג"א שם סק"ב בשם המאירי והובא במשנ"ב שם ס"ק יג, עיי"ש.**

**ובתשו' חוות יאיר (סי' קנב) כתב דמסתבר דאף היוצא מאמצע הקשת כל שנמצא בתוך תחום העיר מצדדי רגלי הקשת דשפיר יכול לילך שם דמאי שנא מעיר גדולה כאנטוכיא שאפשר לסבב סביבה אף ביותר מכמה אלפים וה"נ בזה, אלא שכ' דמהפוסקים מבואר לא כן אך לדעתו נראה כן. [ועי' במרכה"מ פכ"ח משבת ה"ב ובאו"ש באריכות].**

**ובאמת לא נתבאר בדברי הראשונים והפוסקים מ"ט אסרי לילך אף שהוא תוך אלפיים מצדי רגלי הקשת, ומלשון הרשב"א נראה דכלפי המקום הזה נחשב לעיר אחרת ולכן ל"מ לילך דרך שם, ועדיין צ"ב להמבואר ברש"י הנ"ל דיכול לילך מרגל לרגל על ידי הבלעה, וצ"ל דכשמגיע ומתקרב לרגל השנית הדרינן לכך שזוהי עיר אחת ורק כשמתרחק לגמרי דיינינן לי' כשתי ערים.**

**ד) ויש לתמוה לפי' החו"י מהא דלרבה בר"י דר"ה ביותר מאלפיים מודדין מן הקשת אף שאין ביניהם ד' אלפים, ולכאו' למאי נ"מ אם ממלאין בתים או לא בלא"ה יוכל לילך שם מדין התחום שבצידו, ודוחק לומר דנ"מ לנותן עירובו שם או למי שהוציאוהו מעירו ונתנוהו שם, עי' חזו"א סי' קט ס"ק טו, אולם יתכן דנ"מ שע"י מילוי הבתים נעשה קו ישר ועי"ז אין מרבעין לפי ריבוע העולם, וצ"ע.**

**ה) ובתוס' ד"ה פחות כתבו דלרבא ברי' דרבה בר"ה אם אין בין יתר לקשת אלא אלפיים מודדין לו מן היתר דהא מצי אתי דרך היתר, ובבית מאיר סי' שצח נתקשה היאך מותר לו לילך הא הוי יותר מד' אלפים ואין הבלעה, ובתחילה כ' לבאר לפי התוס' לקמן נז: ד"ה התם לפי תירוצם הראשון והשני שם דמותר לילך כה"ג מדין ג' כפרים המשולשין עי"ש, אולם לתירוצם הג' תיקשי, ולכן כ' דצריך לנקד בתוס' דרך היתר והכוונה שיכול לסבב דרך העיר ולצאת משם ועי"ז יהי' מותר לילך לכל האורך אפי' כמה אלפים שהרי הוא סמוך לתחום עירו. ואף שרש"י כ' ע"י שמהלך מרגל לרגל זהו ל"ד וסגי במה שיכול לבוא מתוך העיר, [ומ"מ לא סגי בלא הבלעה ואכמ"ל]. והנה לפ"ד החו"י דברי התוס' כפשוטן דשפיר מותר לילך מצד לצד כיון שהוא בתוך אלפיים לאמצע הקשת. אך בדברי הרשב"א והריטב"א עכצ"ל כד' הבית מאיר וכנ"ל.**

**ו) אמנם לדינא הרשב"א והריטב"א לא הסכימו עם דברי התוס', ולדעתם בכה"ג ל"מ וכן דעת הרי"ף והרמב"ם וכמו שכתב בבה"ל סי' שצח סעי' ד, אולם באמת כבר העיר החזו"א בסי' פ לדף נה: על הבה"ל שם דהרשב"א והריטב"א כ"כ אף בדעת רבה ברי' דר"ה ולכן כתבו דדוחק לאוקמי' באלפיים מצומצמות, אבל התוס' שחילקו דלרבא ברי' דרבה בר"ה מהני זה לא נזכר בדבריהם, ובמאירי הביא שהרשב"א כתב לו בתשו' דלרבא ברי' דרבה בר"ה מהני וכשי' התוס' עיי"ש.**

**ז) ובטור סי' שצח הוסיף דלפמ"ש התוס' בע"ב ד"ה ואם דאף ביש בין שני ראשי' יותר מד' אלפים מ"מ במקום המתקצר ושם יש ד' אלפים דמהתם ממלאין הבתים, ה"ה לפמש"כ התוס' בד"ה פחות דאם בין היתר לקשת אלפיים דמהני, גם אם יהי' יותר מאלפיים מ"מ עד אלפיים ממלאין הבתים, והבה"ל שם כ' דמדלא הביאו הרמ"א הלבוש והחיי אדם משמע דלא סברי להקל עד כדי כך 'ויש לחלק בפשטות' עכ"ד. אבל החזו"א גם בסי' פ וגם בסי' קי ס"ק י כתב דאין מקום לחלק, וכ"כ המהרש"א בתוד"ה ואם כסברת הטור עי"ש, וצריך לבאר במאי פליגי.**

**ח) עי' בחי' הרשב"א וברא"ש סוף סי' ב שכ' להסתפק אם גם בעיר קצרה בצד אחד ורחבה מצד אחר אם ממלאין בתים רק כשאין ד' אלפים ביניהם או גם כשיש ד' אלפים, ועי' בקרבן נתנאל אות ו' שכתב דכל נידון הרא"ש הוא רק בעיר מאלפיים עי"ש. ולענין עיר עגולה שמרבעין משמע דודאי דמרבעין אף ביותר מד' אלפים, וכן נקט החזו"א שם ס"ק כו.**

**וע"ע בחזו"א סי' פ ד"ה שו"ע מש"כ דלא משערינן בפחות מד' אלפים אלא בשני ריבועים זה בצד זה ונמצא דהוי ה' אלפים ושש מאות עי"ש.**

**ט) תוד"ה עיר וכו' ומיהו נראה לר"י דאין לחלק וכו' אמנם מבואר ברא"ש דלפמש"כ בתוד"ה פחות כ"ז רק מה שרחוק מאלפיים מהעיר דבתוך אלפיים הרי לרבא ברי' דרבה בר"ה מהני אף בקשת וה"ה בפגומין, וכ"כ במהרש"א כאן.**

**ועי' בחי' הרשב"א כאן שכ' דכ"ז בשני פגומין אבל בפגום אחד היוצא יותר מאלפיים אף אם אורך עיר אלפיים ל"מ דהא מרבה ברי' דר"ה חזינן דחוץ לאלפיים לעיר ל"מ ועד כאן לא פליג רבא אלא משום דרך בתים וכאן אין בתים באידך גיסא עי"ש, [ומבואר בדבריו דלא הוי כמין גאם דסגי במה שבין ראשי' ליכא ד' אלפיים והיינו משום דאי"ז חלק מהעיר ממש וכמו בכמין גאם], ובמג"א סי' שצח סק"ט לפי הגירסא הישנה כתב מה שחוץ לאלפיים, וזהו כד' הרשב"א [ואולם המג"א כתב שם שרק כשהעיר ארוכה יותר מאלפיים וזהו משום דהמג"א פסק כשי' תוד"ה פחות דסגי בהבלעה מצד אחד וא"כ סגי במה שיכול לבוא מהפגום ולהרשב"א דבעינן משני צדדי הקשת אף באלפיים הסמוכים לפגום כל שהוא רחוק מהעיר יותר מאלפים ליכא הבלעה], אולם התו"ש הגי' במג"א שם ד' אלפים וכ"כ במשנ"ב שם וזהו שלא כהרשב"א הנ"ל. וכן בקרבן נתנאל אות ה נקט כהתו"ש והמשנ"ב עיי"ש.**

ג' כפרים המשולשין

**א) נז: בגמ' אלא רואין כל שאילו מטיל אמצעי ביניהן ויהיו משולשין ואין בין זל"ז אלא ק"מ אמה ואחת ושליש וכו', הרמב"ם בפכ"ח משבת ה"ה כתב דהיינו שבין הכל הוי רפ"ג פחות משליש [ובבה"ל סי' צח ס"ח נסתפק אם בצד אחד הוי יותר מקמ"א אי מהני במה שבצד השני הוי פחות ודקדק כן מל' הרמב"ם, אולם בסברא לכאו' קשה להקל דנימא רואין וגם להזיז לאמצע דמהיכ"ת] אולם הראב"ד שם פליג וס"ל דבעי ביחד קמ"א ושליש, והיינו משום דע"י הך רואין אין נותנין עוד קרפף לכאן ולכאן ודי אם נותנין קרפף לכאן ולכאן בין שני החיצונים, עיי"ש בכס"מ. [ויתכן דבדעת ר"מ דנותנין קרפף לעיר אחת לא הוה פליג הראב"ד אולם בדעת חכמים שרק מכח דוחקא תשמישתייהו יהבינן תרתי קרפיפות י"ל דבכה"ג סו"ס אין דוחק ועי'].**

**ב) שם עשה אמצעי את שלשתן להיות אחד, הנה בתירוץ הראשון בתוד"ה התם מבואר שזהו רק כלפי החיצונים אבל האמצעי אינו יכול להלך מהחיצונים אלפיים עי"ש, והובא ברמ"א שצח סעי' ח, אולם לשון הרמב"ם הנ"ל וסתימת השו"ע דנעשו שלשתן כעיר אחת, ובמשנ"ב שם משמע דפליגי רק בהא דהאמצעי ג"כ יכול לילך מהחיצונים אבל החיצונים אינם יכולים לראות את האמצעית כעיר אחת עמהם שהרי רואין את האמצעית בין החיצונים, ולא שהחיצונים הלכו למקום האמצעית, אולם בבה"ל שם כ' דיש לפרש שגם כלפי החיצונים חשיבא האמצעית עיר אחת ויכולים לילך ממנה. וכן משמעות הריטב"א. ובחזו"א קי סק"ט תמה על הבה"ל דלא מצינו חולק בזה, וע"ע במרכה"מ שם פירש אחר בדעת הרמב"ם ודבריו מחודשים [עי"ש מה שאסר לילך במחוז 'שכיר' שזה שלא כשני הצדדים הנ"ל בד' הרמב"ם]. והנה בפשטות גם להריטב"א והבה"ל אין מרבעין את המשולש הזה, וברש"ש כאן העיר דלפ"ז נמצא דאין התחומין מרובעין, והעיר שכן הוא גם ברמ"א סי' תח עי"ש, ואולם במאירי בבית הבחירה כתב דה"ה דמרבעין עי"ז.**

**ג) ובמשנ"ב שם כתב דנקטינן להקל כדעת הרמב"ם והשו"ע הנ"ל, אולם לא ביאר לן היאך מיישב קושיית התוס' להרמב"ם דפליג על תי' הא', ותי' הב' הרי לא ס"ל בסי' שצח ס"ד, וא"כ או דס"ל כתירוץ הג' ואף שלא הוזכר הגבלה זו מ"מ כך יצא הדין דאם אין יכולים להכניס האמצעי מפני גודלו אין אומרין רואין. וכן הוא בשו"ע הגר"ז שכ' הגבלה זו אף בדעת השו"ע. [אך בדברי הגר"ז שם יל"ע שכ' שכ"ז דוקא באופן שבין החיצונים יותר מד' אלפים וזה לכאו' כדברי המג"א שבס"ק יב, ואילו בגליון בס"ד שם ביאר הגר"ז דלא כהמג"א]. או דנתרץ כהרשב"א והריטב"א שבקשת מחמת שאין ראוי לבניית בתים אין אומרים 'מלי' ורק מדין מילוי בתי הקשת אתינן עלה, ולפ"ז יל"ד בגדרי האין ראוי לבניית בתים. וצ"ע.**

**ד) בגמ' א"ל רבא לאביי כמה יהא בין אמצעי לחיצון א"ל אלפיים אמה, וברש"י: הואיל ויכול לבוא מזו לזו בלא עירוב, עכ"ל, משמע דשיעור האלפיים הוי מסוף החיצונים לתחילת האמצעי, אולם בתוד"ה התם שהקשו דבקשת נימא מלי וכתבו דהוי יותר מאלפיים מגג הקשת ליתר, מבואר דאף שהכפרים ממש נוגעין ונושקין כיון שמרחק ההוזזה של ה'רואין' הוי אלפיים אין מזיזין. ולפ"ז לכאו' יש למדוד האלפיים לקו הישר כנגד בין החיצונים ולא באלכסון לחיצונה. ויתכן שזהו גם הפירוש ברש"י ובשו"ע סי' שצח.**

**ה) תוד"ה התם, עי' מהרש"ל ומהרש"א, ובביאור הגר"א שצח סעי' ח מה דתמה על המג"א ס"ק יב מכח דבריהם. ונקט יותר כדעת מהרש"ל עי"ש. [ועיקר דברי המג"א צ"ע טובא גם לולא מהרש"א ומהרש"ל דכיון שאינם מחוברים כעיר אחת מה אהני לן דהוו בתוך ד' אלפים].**

**ועי' בקרבן נתנאל אות צ בסופו מה שהק' על המהרש"א. וי"ל.**

**ולכאו' לדברי המהרש"א דקו' הגמ' היא ל"ל לטעמא דדרך בתים תיפו"ל מדין קשת, לפ"ז צ"ב מה יתורץ בקשת יותר מד' אלפים ובין הגג ליתר יותר מאלפים אמאי לא נימא דיכול לבוא דרך בתים, ויש לבאר: א - דאי דנין בו דין ג' כפרים הוו כב' עיירות וכאילו אין יכול לילך דרך בתים משא"כ בדין קשת כלפי עצמו הוי עיר אחת, ב - דכיון שדנים על מרחק ההזזה [וכנ"ל אות ד] כלפי זה אין מילוי בתים וא"א לבוא.**

**ו) ובמג"א בסק"ד כתב דלגבי עיר העשוי' כקשת דבתוס' לעיל נה. כתבו דעד אלפיים מהני לפי רבא ברי' דרבבר"ה, דמ"מ בני אמצעית הקשת אסורין לילך יותר מאלפיים מגג הקשת [והא דכתבו התוס' שם דמודדין מן היתר היינו לגבי מי שיצא מרגלי הקשת לצידו וצ"ע], ולמד כן מדהתוס' דידן, וצ"ב כפי שכבר תמהו עליו דכד' התוס' הוי רק בג' כפרים עי' באבן העוזר ועוד ודברי המג"א צ"ב טובא.**

**ז) יל"ע בג' כפרים משולשין כחצובה בשוה היאך נדון מהו האמצעי ומהו החיצונים לפי שי' תוס' דהאמצעי אינו יכול לילך, וצ"ע.**

**ח) עי' מהרש"א לקמן סא. בסוגיא דגדר וחמתן בתוד"ה עיר, שהק' למה התם לא נתיר לחמתן להכנס לגדר מדין ג' כפרים עי"ש שתי' משום דהוי יותר מאלפיים וצ"ב דהא מגדר יכלו לילך חמתן וא"כ אין אלפיים מזה לזה ואי בצדדים קאמר הא סגי בקמ"א אמה כדי שלא נאמר רואין, ועי' חזו"א שם סי' קי ס"ק יח שכ' לתרץ כן אך הביא גם לתי' המהרש"א, וצ"ע.**