בדין מחאה בגוי העושה מלאכה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ה' כ"ו ניסן תשס"ח

א] שבת דקכ"א., גוי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה מפני שאין שביתתו עליהן אבל קטן שבא לכבות אין שומעין לו מפני ששביתתו עליהן, ובגמ' שם פריך ש"מ קטן אוכל נבלות בית דין מצווין עליו להפרישו, ומשני אמר רבי יוחנן בקטן העושה לדעת אביו, ופריך דכוותה גבי גוי דקא עביד לדעתי' דישראל מי שרי, ומשני גוי לדעתי' דנפשי' עביד, ופירש"י, ז"ל, גוי אדעתי' דנפשי' עביד, ואפי' יודע שנוח לו לישראל הוא להנאת עצמו מתכוין שיודע שלא יפסיד, עכ"ל.

ומבו' מזה, דכל הא דא"צ למחות ביד גוי העושה מלאכה מעצמו לצורך הישראל, הוא רק משום דאדעתא דנפשי' קעביד שמתכוין להנאת עצמו, אך כל שאין מתכוין להנאת עצמו אלא להנאת הישראל, צריך למחות בידו.

ולפ"ז יל"ע בנידון המצוי שמביאים גוי שמזדמן שיעשה מלאכה, ואין מכירין אותו כלל, ואין הוא מצפה לקבלת טוה"נ, דלכאו' בכה"ג אסור להניחו לעשות מלאכה ויש למחות בידו, שהרי הוא עושה רק לצורך ולהנאת הישראל, וצ"ע בזה.

ב] עוד יל"ע בזה, דהנה ז"ל הרשב"א יבמות דמ"ח., ולא אמרה תורה שישבות הגר והעבד אלא ממלאכתנו ולא להם אסרה תורה אלא לנו שלא לעשות מלאכתנו ע"י עבדינו ולא ע"י גר תושב ואע"פ שאין באמירה לגוי דעלמא אלא שבות של דבריהם הכא גזרת הכתוב היא, ומכאן אנו למדין דעבד העוסק במלאכת בעליו בשבת חייב להפרישו לפי שהעבד לעולם עושה על דעת רבו וכאותה שאמרו בשבת קטן שבא לכבות אין שומעין לו ואוקימנא בקטן העושה על דעת אביו, אבל בגר תושב אפשר שהוא מותר לפי שאינו עושה אלא מדעת עצמו, וכמו שאמרו שם אי הכי גוי נמי בעושה על דעת ישראל אמאי אין אומרים לו אל תכבה ופריק גוי אדעתא דנפשי' קא עביד, אלא שבאמירתנו אסור במלאכתנו דבר תורה, משא"כ בגוי דעלמא, עכ"ל.

ולמדנו מד' הרשב"א, דכל מש"א בסוגיין דגוי אדעתא דנפשי' קעביד, היינו דוקא בגוי דעלמא, אך עבד העוסק במלאכת אדוניו, אינו עושה אדעתא דנפשי' אלא על דעת האדון.

ולפ"ז נמצא, דאף לדעת הסוברים דליכא דין שביתת עבדו מה"ת כל שלא קיבל עליו ז' מצוות, מ"מ אם הוא עושה מלאכת רבו צריך למחות בידו מדינא, כיון שאינו עושה אדעתא דנפשי' אלא עושה על דעת האדון, וגדולה מזו מבו' בד' הגר"א בסימן ש"ה סכ"א שיש לאסור מה"ט גם בשפחות שאינם קנויות קנין הגוף, דהגם דלי"ב דין שביתת עבדו, מ"מ כיון שהן עושות על דעת האדון, אית בהו לאיסורא דאמירה לגוי, ונת' בזה במק"א.

והדברים מדוקדקים כן בד' השו"ע ר"ס ד"ש, ז"ל, אבל אם לא מל וטבל אלא קבל עליו ז' מצות בני נח ה"ה כגר תושב ומותר לעשות מלאכה בשבת לעצמו אבל לא לרבו וכו', ואם לא קבל עליו שום מצוה אלא עדיין הוא כותי גמור דינו שוה לקבל עליו ז' מצות וכו', וי"א שכל שלא קבל עליו ז' מצות ב"נ כיון דכותי גמור הוא אין רבו מוזהר עליו. ולפי זה צרכי חולה שאין בו סכנה וכן צרכי מת ביו"ט ראשון מותר לומר להם לעשותו, עכ"ל, ומ' דכל הנפ"מ לדינא בין ב' הדעות, הוא אם מותר לעשות על ידו צרכי חולה שאין בו סכנה וצרכי מת ביו"ט ראשון דאם אסור מה"ת לעשות מלאכה על ידו אין להתיר לעשות על ידו צרכי חושאיב"ס וצרכי מת, אך עיקר הדין שאסור לעשות מלאכה לרבו אף בלא שציוהו רבו, הוא אף לדעה בתרייתא, והיינו משום שהוא עושה ע"ד רבו וצריך הרב למחות בו, וכנ"ל.

ג] אמנם הנה ז"ל סה"ת סימן רנ"ב, אבל לאחר השבת מותר לומר לעבדו ולשפחתו מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה, אע"פ שנראה הערמה כדי לעשות לשבת הבאה, עכ"ל.

וצ"ע דהגם דכה"ג לא חשיב כאמירה לגוי, מ"מ מ"ט לא אסרינן בזה מכח הא שעבדו ושפחתו עושין את המלאכה לדעת האדון, וצריך למחות בהן.

אמנם הנה בלא"ה צ"ע בד' סה"ת, דהנה בסה"ת שם לעיל מינה כתב, ז"ל, והישראל מותר להניח עבדו לעשות מלאכתו לעצמו של גוי ואין כאן איסור למען ינוח עבדך, כדאמר פרק ד' מחוסרי כפרה עבד ואמה עושין מלאכה לעצמן כישראל בחול דברי ר"ש ופסיק התם כוותי', וגם מהתם משמע דוקא לעצמן אבל לישראל אסור, אע"ג דשכירין אליו והוי כמו קצץ בשביל כך אין מותר כדפרישית לעיל, ואיסור למען ינוח עבדך היינו למען ישראל, עכ"ל, וכבר כתב הב"י בסימן ד"ש דמבו' בד' סה"ת שדעתו כדעת הרשב"א דאיסורא דלמען ינוח הוא אף בעבד שלא קיבל עליו ז' מצוות, ומוזהר עליו האדון מה"ת שלא יעשה מלאכה לצורך האדון.

ולפ"ז תמוה טובא, דא"כ היאך מותר לומר לעבדו ולשפחתו מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה, שעי"ז יעשו כן בשבת הבאה, הרי הגם דכה"ג ליכא אמירה לגוי, מ"מ יש לאסור בזה מה"ת משום איסורא דלמען ינוח עבדך ואמתך, אשר מכח זה נאסר כל שעושין עבדו ושפחתו מלאכה לצרכו אף בלא אמירה.

ד] אמנם הישוב לזה נלמד מתו"ד סה"ת שכתב דמהתם משמע דוקא לעצמן אבל לישראל אסור, "אע"ג דשכירים אליו והוי כמו קצץ בשביל כך אין מותר כדפרישית לעיל", עכ"ל, וכוונתו למש"כ לעיל מינה, ז"ל, וגוי שכיר לישראל או שפחה אם הדליקו הנר או אם עושין את האש בשביל ישראל אסור הישראל ליהנות ממנו, כדתנן גוי שהדליק את הנר בשביל הישראל אסור להשתמש לאורו, ואין להתיר משום דהוי כמו קצץ מותר בפ"ק, דה"מ שולח אגרות בשבת דאין גוף הישראל נהנה מדבר האסור, אבל הכא כ"ש ששכיר הוא שעושה בשביל הישראל ואסור שנהנה גופו ממלאכת שבת הנעשית בשבילו, עכ"ל.

וצ"ב, דבפשוטו מש"כ לעיל מינה לחלק הוא, דהגם דכל שקצץ הוא עושה אדעתא דנפשי', מ"מ אכתי אית בי' לדינא דגוי שעשה מלאכה בשביל ישראל אסור הישראל ליהנות מזה בשבת, וע"ז ל"מ התירא דקצץ, וכבר נחלקו בזה הראשונים, ואכמ"ל, וע"ז הוא שכתב דשאני בשליחת אגרת שאין לאסור מטעם זה, שהרי אין הישראל נהנה מגוף המלאכה, ומשא"כ בשהדליק הגוי אש בשביל ישראל, אסור הישראל ליהנות מזה, שו"ר מש"כ בזה האלי' רבה ר"ס רמ"ד והגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג בתחילת דבריו, ול"ע היטב בדבריהם.

והנה לפ"ז, הרי כל חילוק זה הוא רק לגבי איסור הנאה, דבשליחת אגרת אין לאסור משום איסור הנאה ממלאכת הגוי, ובהדלקת אש יש לאסור משום איסור הנאה, אך בהא דתניא דעבד ואמה עושין מלאכה לעצמן כישראל בחול, דמשמע דדוקא לעצמן אבל לישראל אסור, הרי היינו שאסור להניחן לעשות מלאכה לצרכו, והוא משום איסורא דלמען ינוח עבדך וכמו שסיים סה"ת, ולכאו' הטעם בזה הוא משום דעבדו ושפחתו עושין לעולם על דעתו, וכמש"כ הרשב"א, ומה ענין זה למש"כ סה"ת לעיל מינה דגם בקצץ אסור ליהנות ממלאכת הגוי.

אמנם באמת מצינו דברים מפורשים יותר בזה בסה"ת סימן רכ"ב, ז"ל, וגם משמע מהתם דוקא לעצמן אבל לצורך ישראל לא אע"פ שקצץ, כיון שגוף של ישראל נהנה מגוף של מלאכה, עכ"ל, ומפורש בדבריו דכל הא דאסור להניח עבד ואמה לעשות מלאכה לצורך הישראל, הוא רק משום שגוף של ישראל נהנה מגוף של מלאכה, והדברים צ"ב.

ה] ונראה בביאור הדברים, לפמש"כ התוס' בשבת דקכ"ב., ז"ל, ואם בשביל ישראל אסור וכו', ול"ד להא דאמר לעיל גוי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה והכא אסור כשעושה בשביל ישראל, דכי אמרינן דגוי אדעתא דנפשי' קא עביד הנ"מ בכיבוי וכיוצא בו שאין ישראל נהנה במעשה הגוי, אבל הכא שגוף ישראל נהנה במעשה של גוי לא אמרינן אדעתא דנפשי' קעביד הואיל והגוי מתכוין להנאתו, כך פירש רבינו שמשון הזקן, עכ"ל.

ומבו' בפשוטו בד' התוס', דכל מש"א בגמ' דגוי אדעתא דנפשי' קעביד, הוא רק בשאין הישראל נהנה מגוף המלאכה, אך כל שהישראל נהנה מגוף המלאכה, לא אמרי' דהגוי אדעתא דנפשי' קעביד, דכיון שהישראל נהנה מגוף מלאכה זו שעושה הגוי, חשיבא עשיית הגוי כעשי' עבור הישראל, ועי' תהל"ד סימן רע"ו שעמד ע"ד התוס', ועיי"ש שסייע לזה מד' הכל בו בשם מהר"מ מר"ב, עיי"ש, ובמק"א נת' עוד בביאור ד' התוס', ואכ"מ.

ונ' שגם דעת סה"ת היא כדעת התוס' בדקכ"ב., ועי' בד' הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג שפירש דדעת סה"ת היא כדעת התוס', ולפ"ז נ' דמה שחילק דל"מ התירא דקצץ אלא בשליחת אגרת ולא בהדלקת אש, אין כוונתו דאף דאיכא להתירא דקצץ, מ"מ אסור ליהנות ממלאכת הגוי, ובזה הוא שחלוק שליחת אגרת שאין גוף הישראל נהנה מדבר האסור, אלא כוונתו שהרי כל עיקר התירא דקצץ הוא משום דכה"ג עושה הגוי אדעתא דנפשי', ובזה הוא שחילק דכל הא דאמרי' דבקצץ הוא עושה אדעתא דנפשי', הוא רק בשאין הישראל נהנה מגוף המלאכה שעושה הגוי, אך כל שנהנה הישראל מגוף המלאכה שעושה הגוי חשיבא עשיית הגוי כעשי' עבור הישראל, וע"כ ל"ש בזה כל עיקר התירא דקצץ, אך הגר"ז שם נ' שנקט בדעת סה"ת דליכא איסור בעשיית הגוי, ואך שאסור ליהנות מזה, ובסוף דבריו כתב בדעת המג"א שפירש ד' סה"ת דכל שנהנה הישראל בשבת צריך למחות ביד הגוי, עייש"ה, וצ"ע עוד בדבריו.[[1]](#footnote-2)

ואשר זהו מש"כ סה"ת דע"כ אסור מה"ת להניח עבד ואמה לעשות מלאכה לצורך הישראל, דהגם דבשליחת אגרת מצינו דכל שקצץ לא חשיבא עשייתו כעשי' עבור הישראל, מ"מ בהדלקת נר ודכוותה כיון שנהנה הישראל מגוף המלאכה שעושין, חשבינן לעשייתן כעשי' עבור הישראל, ואי"ב לאיסורא דלמען ינוח עבדך ואמתך כמוך.

ו] והנה לפ"ז מבו' בד' סה"ת דפליג ע"ד הרשב"א דס"ל דעבדו ואמתו הן עושין לעולם על דעת האדון, ול"ה כשאר גוי שעושה אדעתא דנפשי', אלא לעולם אף עבדו ואמתו הוו כשאר גוי שעושה אדעתא דנפשי', ואך דגם בשאר גוי כל הא דאמרי' דעביד אדעתא דנפשי' הוא רק בכיבוי דליקה וכיו"ב שאין הישראל נהנה מגוף המלאכה, אך כל שעושה מלאכה שנהנה הישראל מגוף המלאכה, חשיב כעושה המלאכה בעד הישראל ואסור.

ונפ"מ רבתא בזה הוא, בדין עבדו ושפחתו שבאו לכבות דליקה, דלדעת הרשב"א אסור להניחם לכבות, שהרי הא דגוי שבא לכבות אין אומרים לו אל תכבה, הוא משום דגוי אדעתא דנפשי' קעביד, אך עבדו ושפחתו שעושין על דעת האדון, אסור להניחם לכבות, ואם מניחן לכבות עובר על איסור תורה דשביתת עבדו, אך לדעת סה"ת מותר להניחן לכבות, דאף עבדו ושפחתו אין עושין על דעתו כל שאינו נהנה מגוף המלאכה שעושין לצרכו.

ז] ולפ"ז נ' לישב ד' סה"ת שהתיר לומר לעבדו ולשפחתו מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה, שעי"ז יעשו כן בשבת הבאה, ולא אסרינן בזה משום שביתת עבדו.

דהנה הרי מש"כ סה"ת שמותר לומר כן, ולא אסרינן משום איסור הנאה ממלאכת הגוי, ודאי איירי בשיש נר דלוק בבית, ואין הדלקת הגוי אלא תוספת אורה, והגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג הביא מסה"ת כת"י ישן נושן שמפורש כן, וכ"ה בל' האגודה, וכמש"כ סה"ת שם לעיל מינה דכה"ג מותר ליהנות ממלאכת הגוי, ז"ל, ואם נר אחד דלוק בשבת וגוי הדליק בשבת הרבה נרות או נתן באש עצים הרבה, מותר ישראל ליהנות מהן כיון שמתחלה הי' יכול ליהנות קצת מן הנר או מן האש, עכ"ל, אמנם הגר"ז במהדו"ב שם נקט, דגם אם אין נר אחר, א"צ לצאת מן הבית, משום דינא דאין מטריחין אותו לצאת מביתו, וזה חידוש, שהי' מקום לומר דכיון שעושה מכח רמיזת הישראל, לי"ב להך דינא, וצ"ע בזה.

ולפ"ז י"ל, דבכה"ג שיש כבר נר דלוק, כיון שכבר הי' לישראל עיקר הנאת האור בלא מלאכת הגוי, ואינו נהנה הנאה גמורה ממלאכת הגוי, הדר דינא דחשבינן דהגוי עושה אדעתא דנפשי' ואינו עושה על דעת הישראל, דרק היכא שנהנה הישראל הנאה גמורה במעשה הגוי, שבלא מעשה הגוי לא הי' לו הנאה זו, הוא דאמרי' דחשיב דעושה הגוי על דעת הישראל, ועמש"נ עפי"ז להלן סק"ח, ועמש"נ במק"א עפי"ז דגם הא דקי"ל שצריך למחות בגוי העושה מלאכה בחפצי ישראל, הוא רק בשנהנה הישראל הנאה גמורה מזה, דכה"ג עושה הגוי ע"ד הישראל, ואכמ"ל בזה.

ולפ"ז ניחא מה שהתיר סה"ת לומר לעבדו ולשפחתו מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה אף שעי"ז יעשו כן בשבת הבאה, דכיון דאיירי שיש לו נר דלוק, דבכה"ג חשבינן לעשיית עבדו ושפחתו כעשי' אדעתא דנפשייהו, לי"ב לאיסורא דשביתת עבדו.

ובזה מתישב מה שהקשינו לעיל ע"ד סה"ת, דמ"ט לא אסרינן בזה מכח הא שעבדו ושפחתו עושין את המלאכה לדעת האדון כמש"כ הרשב"א וצריך למחות בהן, ולמש"נ ניחא, דבאמת סה"ת פליג ע"ד הרשב"א וס"ל דאף עבדו ושפחתו עושין אדעתא דנפשייהו, ולא נאסרה מלאכת עבדו ושפחתו אלא בגוונא שנהנה האדון מגוף המלאכה, דכה"ג הוי עשייתן על דעת הישראל, אך כל שאינו נהנה מגוף המלאכה, הוי עשייתן אדעתא דנפשייהו, וע"כ לי"ב איסור כלל.

ח] ובעיקר מש"נ לעיל סק"ז, דבכה"ג שיש כבר נר דלוק, כיון שכבר הי' לישראל עיקר הנאת האור בלא מלאכת הגוי, ואינו נהנה הנאה גמורה ממלאכת הגוי, חשבינן דהגוי עושה אדעתא דנפשי' ואינו עושה על דעת הישראל, נ' להוסיף בזה דברים.

דהנה יש מקום לחדש לפ"ז לדעת סה"ת, דלעולם משום איסור הנאה ממלאכת הגוי יש לאסור ליהנות אף באופן שיש נר אחר, דמ"מ ה"ה נהנה מתוספת האורה והוי זה בכלל איסור הנאה ממלאכת הגוי, והא דהתיר סה"ת בכה"ג ליהנות ממלאכת הגוי, הוא משום דכל היכא שהי' יכול הישראל ליהנות בלא מלאכת הגוי, לא חשבינן למלאכת הגוי כנעשית בשביל ישראל אלא כעושה אדעתא דנפשי', והוי כגוי שעשה מלאכה לצורך עצמו שמותר הישראל ליהנות ממנה, אך לעולם כל דלא עביד אדעתא דנפשי', יהא אסור ליהנות ממנה אף שיש כבר אור דלוק.

ויל"פ לפ"ז הא דשרי בנתן באש עצים הרבה משום שהי' יכול ליהנות תחילה מן האש, אשר צ"ב שהרי ע"י תוספת העצים נתרבה החום במקום זה, ומה מהני זה שכבר הי' תחילה מעט חום, והרי אף במקום שאינו קר כ"כ, אסור להתחמם באש שהדליק הגוי, וא"כ מה מהני הא דכבר הי' מעט אש, הרי מ"מ עתה כשהוסיף עצים נתרבה החום, וכפה"נ צ"ל דההיתר הוא משום שהי' הישראל יכול להתחמם בצד המדורה, וכ"ה ל' סה"ת בסימנים, שהי' מעט אש "שראוי לחמם בדוחק", ואכתי צ"ב, דמ"מ עתה שהוא יושב במקומו ומתחמם נמצא שהוא נהנה ממלאכת הגוי, אך לפמש"נ דטעם ההיתר בכה"ג הוא משום דכל כה"ג אין הגוי עושה על דעת הישראל, שפיר יש להבין לזה, וגדולה מזו מצינו בד' הרא"ש שנקט, דלדעת ר"ת דשרי במילא גוי לצורך ישראל משום שהי' הישראל יכול לילך לבור ולשתות, ה"נ הי' לנו להתיר בגוי שהדליק נר, בשיכול הישראל להשתמש לאור נר אחר במקום אחר, ולפ"ז מתבאר בפשיטות ד' סה"ת, וע"פ מה שהבאנו להלן סק"ט דהראשונים דימו הא דאם הי' נר אחר שרי, לדינא דר"ת, ודו"ק.

ונפ"מ רבתא לפ"ז, בגוונא שעבר הישראל ואמר לגוי להדליק נר בשבת, דלפי הנ"ל נ' דלדעת סה"ת יהא אסור הישראל ליהנות ממנה אף שיש לו נר אחר דלוק, ודו"ק היטב.

אך במג"א סימן רע"ו סק"ז ובמ"ב שם סק"כ התירו בזה, ועיי"ש בפמ"ג שהביא מאלי' רבה בשם הב"ח שאסר בזה, ועי' בספר מאורות נתן סימן ג' שכתב לנכון דהב"ח והמג"א לטעמייהו אזלי בסימן תרע"ג, דבד' הב"ח שם מבו' דהשתמשות לאור נר כשיש נר אחר חשיבא כהנאה, ובמג"א שם מבו' דלא חשיבא כלל כהנאה, וה"ז מותר אף באיסוה"נ, וכ"ה במג"א סימן רס"ד סק"ד, ועיי"ש שכתב עוד, דמד' הגר"א בסימן רע"ו ס"ד מבו' דחשיב זה כהנאה, ואך דלא אסרו בזה כ"ה דשרי אחר כדי שיעשו, ואכמ"ל עוד בזה.

עוד ילה"ע בזה, דלפ"ז באופן שהוסיף הגוי נר, אין מקום לומר דכ"ז שהנר הראשון קיים מותר להשתמש לאור נר זה, ואחר שנכבה הנר הראשון אסור, דממ"נ אם חשבינן דהדליק הגוי להנר לצורך הישראל, שיהא לו נר זה גם אחר שיכבה הנר הראשון, יש לאסור להשתמש בו גם בעוד הנר הראשון דולק, ואם לא חשבינן דהדליק הגוי להנר לצורך הישראל כיון דעתה יש נר אחר, יש להתיר להשתמש בו גם אחר שנכבה הנר הראשון, ולא כן כתב הטור בסימן רע"ו, גם התיר הטור שם בהוסיף הגוי שמן להשתמש בו עד בכדי שיכלה השמן שהי' בו כבר, ולמש"נ בדעת סה"ת הי' לנו לאסור בזה, כיון שעיקר הוספת השמן היא להאריך זמן דליקת הנר, והוי זה עשי' בשביל הישראל, וצ"ע בזה.

ט] ונ' עוד לפ"ז, דהנה כתב סה"ת סימן רנ"ב, ז"ל, ועל המים שהעבד או השפחה שואבין מים מבור וכו' ומביאין דרך רה"ר אל בית הישראל, מתיר רבינו יעקב אם לא אמר לו הישראל להביא, אע"פ שבשביל ישראל הוא מביא, כיון שהי' יכול הישראל ללכת שם ולירד בבור ולשתות וכו', עכ"ל.

ולמש"נ נ' בדעת סה"ת, דמה שהתיר ר"ת בכה"ג, לאו היינו משום דכה"ג לא חשיב כנהנה ממלאכת הגוי ול"ש בזה איסור הנאה ממלאכת הגוי, דלעולם הוי זה כהנאה ממלאכת הגוי, שהרי מה ששותה עתה בביתו הוא מכח מלאכת הגוי, וודאי חשיב זה כהנאה ממלאכת גוי, אלא הא דשרי הוא משום דכה"ג עביד הגוי אדעתא דנפשי', דכל הא דאמרי' דגוי שמילא מים לצורך ישראל חשיב זה כעשי' ע"ד הישראל, הוא רק משום שנהנה הישראל מגוף המלאכה שעשה הגוי, אך בכה"ג שהי' ביד הישראל לילך שם ולשתות, והי' בידו ליהנות הנאה זו בלא מלאכת הגוי, הדר דינא דחשיב עשיית הגוי כעשי' אדעתא דנפשי', וע"כ לי"ב איסור הנאה.

ועי' בס' מאורות נתן סימן ג' שהביא מל' כמה ראשונים שדימו הך דינא דאם יש נר אחר שרי, לדינא דר"ת, וזה מסייע לדברינו.

ומקור גדול לזה נראה, ממש"כ סה"ת דמה שהתיר ר"ת הוא "אם לא אמר לו הישראל להביא", ומ' דאם אמר לו הישראל להביא אסור הישראל לשתות מים אלו, אך יש לדחות שכוונתו דכה"ג אסור עצם ההבאה, וצ"ב הטעם בזה, הרי לא מצינו במלאכת הגוי דאיכא איסור הנאה מסוים בשאמר לו הישראל לעשות, ובפשוטו כל הא דאם אמר לו הישראל לעשות אסור ליהנות, הוא חד דינא עם הא דגוי שעשה מלאכה מעצמו לצורך ישראל אסור הישראל ליהנות ממנה, וצ"ע דא"כ מ"ט לא התיר ר"ת לשתות מהמים שהביא הגוי אלא בשלא אמר לו הישראל להביא.

ולפמש"נ הוא מבו' היטב, שהרי לעולם מודה ר"ת דאף בגוונא שיש בידו לילך לבור ולשתות, מ"מ כיון שעתה הוא שותה בביתו חשיב זה כהנאה ממלאכת הגוי, וכל הא דמותר הישראל לשתותו הוא משום דבכה"ג שהי' בידו לילך לבור ולשתות חשבי' לעשיית הגוי כעשי' אדעתא דנפשי', ומותר הישראל ליהנות ממנה, ואשר ע"כ כל שאמר לו הישראל להביא שעשה הגוי המלאכה לצורך הישראל, ואסור הישראל ליהנות ממנה, מודה ר"ת שהוא אסור לשתות מן המים, הגם שהי' בידו לילך לבור ולשתות, וז"ב.

אך ילה"ע ע"ז ממה שהביא סה"ת שם דרבינו אליהו נמי הי' מתיר, דאמרינן פרק מי שהוציאוהו פירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו מותרין, והנה הרי התם איירי בשהוציאן ישראל, שיש לאסור בזה משום מעשה שבת, והא דאינם אסורין בע"כ היינו משום דלא חשיב כנהנה ממלאכת שבת, וזה דלא כמש"נ.

אך באמת איך שיהי' צ"ב איך מתישבים ד' רבינו אליהו שהוכיח משם, עם ד' ר"ת שלא התיר אלא היכא שלא אמר לו הישראל להביא, והתם שהוציא הישראל עצמו הרי דמי להיכא שאמר הישראל לגוי להביא, ואולי באמת רבינו אליהו פליג ע"ד ר"ת ומתיר מטעם אחר, וצ"ע בזה.

שו"ר בחי' הרמב"ן ר"פ מי שהוציאוהו, שמבו' בדבריו דמפרש לדעת ר"ת דההיא דפירות שיצאו חוץ לתחום וכו' איירי בשהוציאן גוי, עייש"ה, ונ' שכן פירש רבינו אליהו, ולפ"ז ניחא.

אמנם באו"ז הל' יו"ט סימן שנ"ח כתב, ז"ל, וה"ר ברוך בר יצחק מריגנשבורג זצ"ל סייע והקשה, סיוע מההוא דפ' לולב הגזול כדגריס פר"ח אמר רבא הדס במחובר אסור להריח בו אתרוג במחובר מותר להריח בו אע"פ שנעשה איסורא שתלש ואפי' בישראל עצמו וכ"ש ביד גוי הואיל שאינו נהנה בהאי תלישה. והקשה דאמר פ' חבית בי סדיא וכו' רב אסר וכו', והא דרב לאו בפירוש איתמר אלא מכללא איתמר דרב איקלע לההוא אתרא ל"ה לי' רווחא בבית שבעיר למקום מושב התלמידים נפק יתיב בכרמלית, אייתו לי' בי סדיא ולא יתיב, מאן דחזא סבר משום דבי סדיא אסור וכו', והשתא איך טעו דסברו שבעבור זה לא ישב דבי סדיא אסור הלא היה יכול לילך שם ולישב עליו וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא והעיר מזה בס' מאורות נתן סימן ג' דדינא דר"ת הוא גם במעשה שבת דישראל, וצ"ע בזה.

1. אמנם קשיא טובא ע"ז, דא"כ היאך מהני התירא דקצץ בשאר מלאכות שעושה הגוי לישראל, וכגון נתינת כלים לכובס ודכוותה, הרי בהני מלאכות נהנה גוף הישראל ממלאכת הגוי, וא"כ הוי זה כהדלקת נר דל"מ בזה קציצה להתיר, משום שנהנה גוף הישראל ממלאכת הגוי, וחשיב דעושה הגוי על דעת הישראל, אך בד' הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג בסוף דבריו מבו' דלא אסרינן אלא היכא שנהנה הישראל "בשבת", ולפ"ז ניחא.

   ואולי י"ל בזה דסה"ת לטעמי' אזיל, דהנה כתב סה"ת בסימן רכ"ב, ז"ל, ואין משלחין אגרות ביד גוי מע"ש אלא אם כן קצץ לו דמים דאז גוי אדעתא דנפשי' קא עביד, אבל לא קצץ אסור, באגרת ישראל דוקא שכתב ידו של ישראל נושא וניכר מעשה ישראל ויאמרו בשבת נתן לו להוליך ועבר משום אמירה לגוי שבות, כמו כלים לגוי מע"ש שאסור הגוי לתקנן בבית ישראל משום דמינכר טובא כן כתב ישראל מינכר, ואפ"ה קצץ מותר, עכ"ל.

   וד' סה"ת צ"ב, דמה הוצרך לה"ט דכתב ידו של ישראל נושא וניכר מעשה ישראל וכו', ומ"ש מכל קבלנות שעושה הגוי לישראל, שאינה מותרת אא"כ קצץ, ועי' מג"א סימן רמ"ז מש"כ בזה, ועי' עוד בבגדי ישע בשם מהרש"ל.

   אמנם הב"ח סימן רמ"ז למד מזה בדעת סה"ת, דס"ל דהא דמותר ליתן עורות לעבדן וכלים לכובס, הוא אף בשלא קצץ, ושלא כדעת התוס' בשבת די"ט., אלא כל דהוי בקבלנות ואינו שכיר יום שרי, ורק באגרת הוא דבעי שיקצוץ עמו משום שהוא נושא כתב ידו של ישראל וכו', וכן מבו' להדיא בספר האגודה, שו"ר שכבר עמד ע"ז הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג, ועיי"ש מש"כ עוד עפי"ז בביאור מה שהתיר סה"ת בקצץ אף בשכיר שנה.

   ולפ"ז נ', דחלוק הוא עיקר יסוד ההיתר בנתינת כלים לכובס, מההיתר בשליחת אגרת, דבנתינת כלים לכובס ההיתר הוא משום דחשיב זה כמלאכת הגוי כיון שהוא קבלן ועליו להשלים המלאכה, אך באגרת שכתב ידו של ישראל ניכר אין להתיר מטעם זה, והא דאם קצץ מותר הוא משום דבכה"ג אדעתא דנפשי' קעביד, וע"כ אף דהוי זה מלאכת ישראל שרי, וכ"ה מבו' בתו"ד הגר"ז במהדו"ב שם, עייש"ה.

   ולפ"ז י"ל, דע"כ לא הוצרך סה"ת לפרש מ"ט הדליק נר בשביל ישראל אסור ול"ד לנותן כלים לכובס, שהרי בנותן כלים לכובס הוי ההיתר משום דחשיב זה כמלאכת הגוי, ול"ד כלל להדליק נר בשביל ישראל דהוי זה מלאכת הישראל, ולא הוצרך סה"ת לפרש אלא מ"ט ל"ד לשליחת אגרת בקצץ, דהתם הרי חשבינן לה כמלאכת ישראל משום שכתב ידו ניכר וכו', ואפ"ה כל שקצץ שרי משום דאדעתא דנפשי' קעביד, וא"כ מ"ט בהדליק נר לישראל לא שרינן, ובזה הוא שחילק דרק בשליחת אגרת הוא דאמרי' דכל שקצץ אדעתא דנפשי' קעביד, משום שאין גוף הישראל נהנה מן המלאכה, ומשא"כ בהדליק נר שגוף הישראל נהנה מן המלאכה, והא דבנתינת כלים לכובס מותר אף שנהנה גוף הישראל מן המלאכה, התם התירא אחרינא הוא, משום דהוי קבלן וחשיב כמלאכת הגוי, וכמש"נ.

   ועדין הדברים צ"ב רב, וגם יל"ע בל' סה"ת בסימן רכ"ב לעיל מינה שכתב בתו"ד, ז"ל, דבר שאם עושה מאליו מותר "ואין גופו נהנה מיד בדבר" דב"ה מתירין עם השמש וכו', עכ"ל, ומ' דבאמת לא התירו אלא בדבר שאין גופו נהנה "מיד", וצ"ב אימתי חשבינן דגופו נהנה מיד, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-2)