1 לבישת בגד בלא ציצית בשבת
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / ציצית - הרב משה חדש / שיעורים

לבישת בגד בלא ציצית בשבת

כתב המרדכי הל' ציצית [אות תתקמ"ד] **אומר הר"ש מדרויש שאם נפסק לאיש חוט של טלית בשבת שאסור ללבשו עד שיתקן אותו שאם לובשו עובר בעשה דיש לו ד' כנפות והשיב ר"י דליתיה כדמוכח בשמעתין דאע"ג דאיפסיק בכרמלית דרבנן שרי משום כבוד הבריות דלא דחינן אלא לאו דלא תסור ולכן נראה לר"י דמ"ע דציצית אינו אלא להטיל בו ציצית כשילבשנו ולא אמר הכתוב בלשון לא תלבש בגד שיש לו ד' כנפות בלא ציצית דאז ודאי היה הדין עמו אלא מ"ע גרידא להטיל בו ציצית ומ"מ אין הטלית אסור ללבוש וגם אין עובר כיון שאין עתה יכול להטיל בו שהוא שבת ובחול ודאי עובר כל שעה שלובש בעשה דהטל בו ציצית וכו' תדע דאטו בלא מזוזה יאסר ליכנס בבית אלא בעמוד ועשה קאי, ע"כ.**

וראיית המרדכי היא מהא דהתירו לצאת בשבת בטלית פסולה משום דכבוד הבריות דוחה איסור דרבנן דטלטול. ולא דנו משום איסור דהולך בלא ציצית דהוי איסור דאורייתא וש"מ דליכא איסור כיון דאנוס הוא. אולם הקשו האחרונים דמאי ראי' מסוגיין דנימא דגם זה מותר רק משום כבוד הבריות דאע"ג דאיכא איסור תורה מ"מ בשוא"ת דוחה אף איסור דאורייתא כמבואר בברכות דף כ' ע"א [והא דהוצרכה הגמ' לומר דאיסורו רק מדרבנן היינו משום דמשוי הוא בקום ועשה משום ההוצאה] אבל בבית דליכא משום כבוד הבריות נימא דאסור. ועי' מ"א סי' י"ג ח' דהכא אינו גנאי גדול ולא התירו איסור דאורייתא אף בשוא"ת וע"כ בחול אסור, וצ"ע שם אם פי' כן גם לדעת המרדכי או רק לדעת הרמ"א עי"ש.

והאחרונים תי' דאיה"נ דמהכא אין ראי' לעצם הדין דבשבת ליכא איסור ללבוש בלא ציצית אלא הוכחת המרדכי היא ליסוד הדין דאין האיסור ללבוש בגד בלא ציצית אלא מצוה היא להטיל ציצית בבגד שלובש דהרי לא שרינן משום כבוד הבריות אלא אם האיסור הוא רק בשוא"ת, ואם המצוה היא ללבוש בגד עם ציצית ואסור ללבוש בלא ציצית הוי איסור בקו"ע וע"כ שמעינן כסברת הר"י שבמרדכי דאין איסור ללבוש בגד בלא ציצית אלא רק מצוה איכא להטיל ציצית, ומאחר דאתינן להכי ממילא מסברא נקטינן דשרי אף בלא כבוד הבריות דכיון דאנוס הוא על הטלת הציצית ליכא מצוה כלל. עי' בהגהות מהר"ם בנט שתי' כן וכ"כ בס' קדושת יו"ט סי' ל"ד. וכן מבואר בשטמ"ק אות ה' שהוכיח מהגמ' יבמות דף צ' דמבואר שם דהוי שוא"ת ומזה למד דאין איסור ללבוש בגד בלא ציצית אלא מצוה איכא להטיל ציצית וממילא בשבת שא"א להטיל ציצית מותר ללבוש הבגד. אלא שלפי"ז העיר בס' קדושת יו"ט דאמאי הוצרך הר"י להוכיח מסוגיין הרי זה מפורש בגמ' יבמות שם וכדהוכיח השטמ"ק. ועי"ש ובקה"י סי' כ"ג מש"כ בזה. [ועי' עוד מש"כ בזה הג"ר איתמר גרבוז שליט"א בס' שלמי יוסף דדברי הר"ש הם רק לגבי הלבן אבל כשיש לו לבן אלא שלובש בלא תכלת מודה לר"י דאין איסור בלבישה עי"ש].

ויש לבאר מחלוקת הר"י והר"ש, דהנה מדברי המרדכי מבואר דדעת הר"י דהמצוה היא רק להטיל ציצית ולא הלבישה עצמה שיהא לבוש בציצית והיה נראה דלדעת הר"ש המצוה היא להיות לבוש בציצית ולכן כשלובש בלא ציצית הרי הוא מבטל המצוה בקום ועשה שלובש בגד בלא ציצית, ולכן בשבת כשלובש בגד בלא ציצית הרי הלבישה עצמה אסורה ואינו אנוס עליה דיכול שלא ללבוש. ולכן הקשה השטמ"ק מהגמ' ביבמות דמבואר דהוי בשוא"ת.

אולם העירו על זה דהנה לדעת ר"י ג"כ יל"ע אמאי חשיב אנוס הרי יכול שלא ללבוש הבגד, וע"כ דכוונתו שאנוס על הטלת ציצית והביאור הוא כמו שכתב בקוה"ע יבמות סי' ס"ט [ובקו"ש ח"ב סי' ג'] דאנוס - עכ"פ בקיום מצוה - לא נחשב עבירה כלל ולא רק שפטור מהעונש, דלא חייבה תורה אלא למי שיכול לקיים המצוה ובלא"ה אינו מצווה כלל וכיון שהמצוה היא להטיל ציצית ואין איסור בלבישה עצמה אלא במה שאינו מקיים המצוה וזה הרי לא יועיל גם אם לא ילבש הבגד שהרי בזה לא יקיים המצוה אלא רק שעי"ז לא יהא מצווה כלל וכיון שבלא"ה אינו מבטל מצוה לא איכפ"ל שהוא מצווה ואינו יכול לקיים המצוה, אלא רק כשיש אפשרות לקיים המצוה מוטל עליו לעשות טצדקי לקיימה אבל לא כשאין אפשרות לקיימה, משא"כ אם בלבישתו עושה דבר שלא כרצון התורה מוטל עליו שלא ללבוש הבגד. ומעתה צ"ע דאף אי נימא דהמצוה [בשעה שלובש בגד] שיהא לבוש בגד עם ציצית עדיין יש להתיר כשהוא אנוס ואין יכול להטיל ציצית דכיון שאנוס הוא אינו מצווה, ואין איסור בלבישה עצמה אלא במה שאינו לובש בגד עם ציצית והכא אינו מצווה על זה. ובאמת מלשון המרדכי נראה דהר"ש ס"ל דהוי איסור ללבוש בגד בלא ציצית, וצ"ב מהיכי תיתי דאיכא איסור עשה. [ועי' חי' הגרי"ז שנתקשה כעי"ז על הוכחת השטמ"ק מהגמ' יבמות].

ונראה דכיון שהמצוה היא עצם הלבישה וחייבה התורה שיהא עם ציצית ע"כ כוונת התורה שהלבישה תהא רק עם ציצית ובלא ציצית הוי לבישה אסורה דמכלל הן אתה שומע לאו דאין זה רק מצוה קיומית שכשלובש בגד עם ציצית מקיים מצוה. ודו"ק.

והנה להנ"ל היה נראה פשוט דבסוכה כו"ע מודו דכשיושב ודר חוץ לסוכה אף אם אין זה איסור עשה מ"מ מבטל המצוה בקום ועשה דהישיבה עצמה היא שלא כדין דרצון התורה שיהא בסוכה ולא חוץ לסוכה ולא רק שהמצוה היא שישב בסוכה ואם הוא אנוס ואינו יכול לישב בסוכה לא אמרינן שמותר לו לישב חוץ לסוכה כהמרדכי דדוקא התם דהמצוה היא חוץ ללבישה אמרינן שהלבישה עצמה אינה כרצון התורה אבל הכא שהמצוה היא בישיבה עצמה שתהא בסוכה הרי זה דומה למצות ציצית לדעת הר"י שבאונס אסור. אכן מדברי רעק"א נראה דלא כמש"כ דעי' בחי' רעק"א סוכה דף כ"ה דהשואל הקשה בהא דילפינן דעוסק במצוה פטור מהסוכה וילפינן לה מהא דחתן פטור מק"ש דהרי התם מבטל המצוה בשוא"ת וליכא איסור אבל הכא איכא איסור לאכול חוץ לסוכה והרי הוא עובר בקום ועשה [ועי' פנ"י שם]. וכתב הרעק"א דשגה בזה דבסוכה אינו איסור עשה אלא מצוה וכשיושב חוץ לסוכה אינו עובר בקום ועשה אלא בשוא"ת והוסיף דאפי' בציצית דעת המרדכי דאינו עובר בקום ועשה אלא בשוא"ת כיון שאין המצוה ללבוש בגד עם ציצית אלא המצוה היא רק להטיל ציצית, ועכ"פ בסוכה פשוט הוא כן. עכ"ד. ולכאורה הרי התם כיון שהמצוה היא בישיבה עצמה שתהא בסוכה ממילא כל שיושב חוץ לסוכה הרי הוא עובר על עשה בקום ועשה. וע"כ מבואר בדבריו דגם אם המצוה היא בישיבה עצמה מ"מ אמרינן שאין איסור במה שיושב חוץ לסוכה אלא במה שאין יושב בסוכה ולכן ס"ל דהוי שוא"ת [ולפי"ז נמצא דבשבת שאינו יכול לישב בסוכה יהא מותר מה"ת לישב חוץ לסוכה אף בגוונא דאין פטור מצטער. ותמוה לומר כן[[1]](#footnote-1)]. ומעתה צ"ב אמאי בציצית לדעת הר"ש עובר בקום ועשה, ולכאורה משמע דס"ל לדעת הר"ש דהוא כפשוטו דאיכא איסור עשה כמשמעות המרדכי, אך צ"ע מהיכי תיתי לומר כן ועוד דמבואר ברעק"א דדברי המרדכי הם חידוש ובסוכה פשוט דאינו איסור עשה וקשה מ"ש וצע"ג.

ובעיקר הדבר לענין סוכה ידוע שנחלקו בזה האחרונים דהמנ"ח מצוה שכ"ה כתב דאיכא איסור עשה ומדבריו מבואר עוד דליכא חיוב לקיים מצות עשה אלא שלא יהא חוץ לסוכה דעי"ש דכתב דהיכי דהוי מצוה הבאה בעבירה אף דלא קיים מצות סוכה מ"מ לא עבר באיסור דיושב חוץ לסוכה דזהו איסור רק כשיושב חוץ לסוכה אבל בסוכה שאין מקיים בה מצוה כיון דסו"ס סוכה כשרה היא ליכא איסור, ועפי"ז תי' הא דבעינן קרא למעט סוכה גזולה ולא פסלינן מטעם מצוה הבב"ע [אי נימא דהוי מה"ת] ולהנ"ל א"ש דנפ"מ דעובר באיסור. אמנם בשער"י ש"ג פי"ט חולק על זה דאין איסור עשה לישב חוץ לסוכה אלא האיסור מפני שמבטל מצות סוכה וא"כ בעינן דווקא סוכה שמקיים בה מצוה. ועי"ש דנקט הכי גם לגבי ציצית [עכ"פ למרדכי]. ומבואר בדבריו תרתי חדא דבסוכה ליכא איסור עשה וזה כרעק"א ועוד מבואר לאידך גיסא דאף דליכא איסור עשה מ"מ אסור לישב חוץ לסוכה עכ"פ כשאינו אנוס ומשום דאמרה תורה דישב רק בסוכה והיינו באופן שמקיים מצוות סוכה [ובזה מחמיר מהמנ"ח]. ואין זה סותר לדברי הרעק"א, דגם להגרש"ש אינו איסור בקו"ע אלא בשוא"ת שאינו מקיים המצוה והא גופא האיסור. ואמנם באונס יתכן דאינו עובר כלל כדברי המרדכי כיון שבכה"ג אינו מצווה ומותר לישב חוץ לסוכה, ובזה צ"ע כנ"ל.

ואיכא נפ"מ בזה עוד באופן שאינו מכוון למצוה למ"ד מצצ"כ, דלהגרש"ש לא זו בלבד שלא קיים מצוה אלא הרי הוא מבטל עשה. וכה"ג מצינו במ"ב סי' ס' לענין ציצית שאם אינו מכוון למצוה ה"ה מבטל עשה ובמנח"ש סי' א' פקפק בזה דכיון דסו"ס הוא לבוש בציצית אינו עובר משום איסור ציצית אף שלא קיים מצוה עי"ש עוד. ושמעתי שהחזו"א נקט דפשוט כהמ"ב. והיינו כהגרש"ש דאין זה איסור בפ"ע דנימא דכל האיסור הוא ללבוש בלא ציצית אלא שבמצוה נכלל שילבש רק ע"י קיום מצות ציצית וממילא איכא חומרא דבעינן דווקא ע"י קיום מצוה.

ונראה דאף אי נימא דהר"ש ס"ל דאיכא איסור עשה כשלובש בגד בלא ציצית ואף שאנוס דליכא מצוה מ"מ איכא איסור בפ"ע מ"מ מלבד זה הרי הוא מבטל מצות ציצית, ו

ופשטות דברי הגרש"ש והמ"ב דאזלי בשיטת הר"י שבמרדכי דליכא איסור עשה כלל ולכן בשבת שאין לו ציצית מותר ללבוש הבגד ומשום דאין המצוה ללבוש בגד עם ציצית אלא המצוה בשעת לבישה להטיל ציצית, [ועי' בשער"י שהוכיח דבריו מהמרדכי דאין איסור עשה], ומש"כ שעובר איסור במה שאינו מקיים מצוה היינו משום ביטול עשה דדוקא כשאנוס ליכא ביטול עשה כשלובש בלא ציצית כיון דבכה"ג אינו מצווה אבל כשיכול להטיל ציצית כיון שמצווה במצות ציצית כשאינו מטיל ציצית הרי הוא מבטל מצוה וזה אסור אלא דאיסור זה הוא רק בשוא"ת, ובזה סברי המ"ב והגרש"ש דלא סגי שילבש בגד עם ציצית אלא בעינן שיקיים מצות ציצית. ומעתה גם לדעת הר"ש אף אי נימא דאיכא איסור עשה מ"מ ודאי דאיכא גם עבירה דביטול עשה כמו לדעת הר"י ולזה בעינן דווקא שיקיים מצוה וכשאינו מכוון למצוה עבר על עשה.

אמנם למשנ"ת דלדידיה איכא נמי איסור עשה ולכן ס"ל דאף בשבת שאנוס הוא אסור ללבוש דאף שאינו מצווה איכא איסור, נראה דלענין זה צדקו דברי המנח"ש דכשיש לו ציצית אף שאינו מכוון למצוה ואינו מקיים מצוה לא עבר באיסור זה, ובשבת שאין לו ציצית יהא מותר ללבוש ציצית גזולה כדברי המנ"ח לגבי סוכה. אמנם לדברינו לעיל [דלא כמשמעות רעק"א] דאין זה איסור עשה אלא דבמצוה גופא נאמר שלבישתו תהא רק עם ציצית ובלא ציצית הוי לבישה שלא כדין, לפי"ז נראה דכל שאינו מקיים מצוה ה"ה עובר באיסור זה שאמרה תורה שילבש רק עם מצוות ציצית, ועדיין צריך להתיישב בדבר.

והנה בתוס' יבמות דף צ' הקשו בהא דחשיב סדין בציצית שוא"ת דהרי כשמכסה בטלית דבת חיובא היא ואין בו ציצית הרי עובר בידים. ותי' דבשעת עיטוף לא מחייב אלא לאחר שנתעטף דכסותך משמע שאתה מכוסה בה וכו' ושוב הקשו דהרי בכלאים מבואר בברכות דכשהוא לבוש כלאים ואינו פושטן לא חשיב שוא"ת, דמה"ט אין כבוד הבריות דוחה איסור כלאים כיון דהוי איסור בקום ועשה וה"נ נימא בציצית דחשיב קו"ע אף כשלבוש בהם, ותי' דשאני כלאים שעיקר האיסור בשעת לבישה אבל כאן דאין מתחייב אלא אחר שנתעטף לכן חשיב שוא"ת, ושוב הקשו מהא דמברכין להתעטף משמע דהאיסור בשעת עיטוף. עכ"ד.

ובשאג"א סי' ל"ב האריך בדבריהם ונקט דסברי שלא כהמרדכי דהמצוה היא רק להטיל ציצית ולא הלבישה עצמה אסורה, וחיליה מהא דמקשו מכלאים ואי נימא כהמרדכי לק"מ דהכא ליכא איסור בקו"ע כיון דהלבישה עצמה אינה אסורה משא"כ בכלאים דהלבישה עצמה אסורה וע"כ דסברי דהמצוה בלבישה עצמה שיהא לבוש בגד עם ציצית, ולכן הקשו דהעבירה בקו"ע. ולזה תי' דמ"מ הוי שוא"ת כיון שאין המעשה לבישה אסור אלא מה שאינו פושטו. אלא שחזרו והקשו מהא דכלאים דאף כשעובר לאחר הלבישה חשיב קו"ע ובזה תי' דשאני כלאים דעיקר האיסור הוא הלבישה ולכך גם כשממשיך ללבוש הוי כמעשה משא"כ הכא דאין עיקר האיסור אלא לאחר הלבישה לא חשיב מעשה.

והבין השאג"א דכוונתם דלעולם מה שמשאיר הבגד עליו אין זה מעשה אלא א"כ תחילת הלבישה היא אסורה וכנראה כוונתם דכיון שבא מכח מעשה לבישה אסורה הכל נמשך אחר הלבישה וחשיב כמעשה לבישה משא"כ כשכל האיסור הוא רק לאחר הלבישה. ונתקשה בדבריהם דמ"מ גם מה שאינו פושט נקרא מעשה עי"ש וגם קשה סתירת דברי הר"י שבמרדכי נקט דהמצוה היא להטיל ציצית ולא הלבישה. ועי"ש שנקט שלא כדבריהם אלא כהמרדכי והוכיח כן מהא דאנן אין מטילין תכלת והרי הוי ביטול מצוה וע"כ דכשא"א אינו עובר בעשה ומותר ללבוש הבגד.

והנה לדבריו מבואר בתוס' דאף לדעת הר"ש דהמצוה היא להיות לבוש בציצית מ"מ חשיב שוא"ת כיון דאין המצוה בעצם מעשה הלבישה אלא רק להיות לבוש בבגד עם ציצית. ולפי"ז אין ראי' להר"י מכאן. וגם הוכחת המרדכי מסוגיא דמנחות לדברי האחרונים דהוכחתו רק דחשיב שוא"ת וממילא מותר בשבת, למבואר בדברי התוס' ביבמות אזדא הראי' דשפיר חשיב שוא"ת וממילא מותר להוציא בשבת וגם מצד דמבטל מצות ציצית אין לאסור כיון שגם זה חשיב שוא"ת ומשום כבוד הבריות מותר אף איסור דאורייתא.

מיהו עיקר דברי התוס' לביאור השאג"א צ"ב לפי"ז דנמצא דהמצוה היא להיות לבוש בציצית ומ"מ ברגע הלבישה ליכא מצוה להיות לבוש בציצית וזה תמוה מסברא מהיכי תיתי לומר כן ואמנם יליף לה מקרא דהמצוה חלה רק לאחר שנתכסה בה אבל צ"ב מאי גרע הרגע הראשון מרגע שאחריו. וביותר העירו דהשאג"א הקשה לדברי התוס' שהמצוה היא רק לאחר הלבישה והאיסור כלאים הוא ברגע הלבישה וא"כ איך המצוה דוחה האיסור כלאים והרי בעידנא דעבר על הלאו ליכא עשה. ויל"ע דלכאורה גם אם המצוה היא לאחר הלבישה היינו מיד כשהוא לבוש והאיסור כלאים נמי אף שהוא מחמת המעשה לבישה מ"מ האיסור הוא משום שהוא לבוש ע"י מעשה וזה רק מרגע שנהיה לבוש והיינו אותו רגע שנצטוה על הציצית. [ואין לומר דסו"ס כיון שעובר ע"י מעשה וע"ז העונש נחשב שעתה הוא עובר דא"כ גם בציצית נימא דע"י מעשה הוא עושה את זה שיהא לבוש בציצית]. וצ"ל דכיון דמשעה שלבש הבגד ע"כ חייב לשהות לכה"פ רגע אחד עד שיטיל הציצית בע"כ שהמצוה להיות לבוש בציצית רק לאחר רגע הראשון שהוא לבוש. וכל זה צ"ע בסברא. ולדברי שאג"א עצמו המצוה היא מיד בשעת הלבישה כדסיימו התוס' מדמברכים להתעטף ומ"מ המצוה היא רק להטיל ציצית. וצ"ל שהמצוה משעה ראשונה שלובש בגד שיהא לו ציצית.

ועיקר דברי השאג"א דהתוס' שם סברי דלא כהמרדכי נסתרים מהתורא"ש שם דכתב להדיא על דברי התוס' את סברת המרדכי דמותר ללבוש הבגד שאין בו ציצית בשבת כיון שאנוס הוא.

ומזה נראה דהתוס' נמי סברי כהמרדכי וכהתורא"ש שהמצוה היא להטיל ציצית בשעה שלבוש הבגד. אלא שא"כ יקשה קושית השאג"א דלא קשה מידי מכלאים דהתם מעשה הלבישה הוא האיסור ולכן גם לאחר שלבוש בהם הרי הוא כאילו לובש שוב והוי מעשה. ויש לבאר בזה בב' דרכים א' דהא גופא תי' התוס' בסו"ד דאמנם בקושייתם נקטו דהמצוה היא עצם הלבישה דומיא דכלאים ולכן מקשו דעושה העבירה דביטול המצוה בקו"ע דומיא דכלאים דאף מה שממשיך ללבוש חשיב מעשה. אבל בתירוצם סברי כהמרדכי דהמצוה היא רק להטיל הציצית וזהו שכתבו שהמצוה רק אחר הלבישה והיינו דמזה נשמע דהמצוה היא להטיל הציצית בבגד דלא ניחא לומר דגזה"כ בעלמא היא דרק מה שהוא לבוש אסור ולא במעשה הלבישה עצמה אלא ע"כ דאין הלבישה עצמה מצוה אלא שבשעה שלבוש בגד יהא בו ציצית, ולכך שפיר חשיב שוא"ת. ואף שבקושיתם סברו דאף דהלבישה עצמה מותרת מ"מ אח"כ איכא איסור במה שהוא לבוש אבל לתירוצם פי' דהגמ' סברה דכיון שהאיסור הוא רק לאחר הלבישה ע"כ המצוה היא רק בהטלת הציצית. וכן כתב בס' קדושת יו"ט סי' ל"ד ועוד אחרונים. [והעירו דלא מוזכר בדבריהם חזרה ממה שנקטו קודם לכן ורק שכתבו דהמצוה לא חלה עד לאחר שנתעטף. אמנם לדידי שפיר איכל"מ דכוונתם ללמוד מזה שאין האיסור עצם הלבישה. ודו"ק].

ובאופן אחר נראה דגם בקושיתם מכלאים סברו התוס' כהמרדכי דהמצוה היא להטיל ציצית ולא שהמצוה להיות לבוש בציצית, ומ"מ סברו דחשיב שעוקר העשה בקו"ע, דסו"ס כיון שחיובו ע"י הלבישה וע"י הלבישה הוא שמבטל המצוה כלומר דע"י שלובש בגד שמתחייב בציצית אינו יכול לקיים העשה הרי מבטל העשה בקו"ע ולזה תי' דהכא אין המצוה אלא אחר הלבישה ולכן הוי שוא"ת. [ועי' מש"כ במשמרת הקדש יבמות שם וכ"מ בקובה"ע סי' ס"ט ושוב מצאתי שכ"כ בארצות החיים סי' ח']

וסדר דברי התוס' דמתחילה סברו דבלבישה עצמה עובר על העשה ותי' דבלבישה אינו מבטל עשה דרק אחר הלבישה נצטוה על הציצית, ושוב הקשו דבכלאים מצינו דאף מה שממשיך הלבישה חשיב מעשה וא"כ ה"נ בציצית עצם מה שהוא לבוש חשיב מעשה ואף דאין עצם הלבישה העבירה מ"מ בלבישה הוא מבטל המצוה ולזה תי' דאמנם אם בשעת לבישה מבטל המצוה חשיב מעשה איסור ובכה"ג גם המשך הלבישה חשיב מעשה אבל הכא כיון שהמצוה היא רק לאחר שלבש שיטיל ציצית בבגד אין במה שהוא לבוש בלא ציצית נחשב מעשה.

ויש להוסיף עוד לדרך זה, דאפשר דהתוס' סברי ביסוד דין מצות ציצית שלא כהמרדכי שהמצוה היא רק להטיל ציצית בבגד, אלא כהר"ש שהמצוה היא בלבישה שתהא עם ציצית אלא דמ"מ סברי דבשבת שאנוס הוא ליכא איסור ללבוש הבגד. וזה כמו שהערנו לעיל דגם אם המצוה היא בעצם הלבישה מ"מ כיון שאין האיסור במה שלובש בגד בלא ציצית אלא במה שאינו לובש בגד עם ציצית א"כ כשאנוס ואינו יכול ללבוש בגד עם ציצית אינו מצווה ללבוש בגד עם ציצית ותו ליכא איסור ללבוש הבגד בלא ציצית. ואמנם לדעת הר"ש שאסר בשבת ביארנו דס"ל דהוי איסור בעצם זה שלובש בגד בלא ציצית או משום דאיכא איסור עשה או דזה נכלל בגוף המצוה שיהא בגד עם ציצית ולא בגד בלא ציצית אבל בזה התוס' פליגי דכיון שהמצוה היא רק לאחר שלבש ע"כ דאין הלבישה אסורה אלא רק איכא מצוה שיהא לבוש בגד עם ציצית. ודו"ק. ומעתה א"ש טפי דהקשו דחשיב קום ועשה כיון דסו"ס הלבישה היא שלא כדין שלא מקיים מצוה סברו שזה נחשב שמבטל בקום ועשה. ולזה תי' דכיון שאין האיסור אלא כשהוא לבוש כבר לא חשיב מעשה.

ולמשנ"ת דנידון התוס' דחשיב קום ועשה אינו בעבירה עצמה אלא באופן העבירה ולזה ס"ד דחשיב קום ועשה, מעתה נראה די"ל איפכא דאף להר"ש דס"ל דאיכא איסור להיות לבוש בלא ציצית מ"מ לתי' התוס' מה שהוא לבוש לא חשיב מעשה משא"כ כלאיים דאיכא איסור במעשה הלבישה ובמה שממשיך ללבוש נמי חשיב המשך המעשה לבישה כנ"ל. אמנם כל זה בגמ' ביבמות דהנידון לענין עקירת דבר מה"ת שבזה תלוי אי המצוה מתבטלת בקו"ע וכל שאין בו מעשה ממש יש כח ביד חכמים, וביותר למש"כ בקוה"ע דחכמים לא עקרו אלא שאמרו דאסור לעשות כן וממילא כשעומד כנגד מצות התורה אמרינן שוא"ת עדיף, וזה תלוי אם עושה מעשה ממש. אבל לענין עצם העבירה חשיב כקום ועשה כלומר שבאופן חיובי עובר על העשה דסו"ס בלבישה מתבטל העשה. ונראה דלענין כבוד הבריות שמותר בשוא"ת התם תלוי בעבירה עצמה דכשעובר בצורה חיובית הוי קו"ע. ואם כנים הדברים י"ל דלהכי לא הוכיח המרדכי מהגמ' ביבמות דחשיב שוא"ת דהתם הנידון לגבי האופן שעובר את האיסור, משא"כ לענין כבוד הבריות תלוי באלימות העבירה וזה חשיב כקו"ע דאין צריך מעשה ממש אלא סגי שהאיסור בחיוב ולא רק במניעה ולזה הוכיח מדלא אסרה הגמ' משום ביטול מצות ציצית ע"כ דחשיב שוא"ת והיינו דאין עבירה במה שלבוש בלא ציצית אלא במה שאינו לבוש עם ציצית. ודו"ק היטיב.

1. שו"ר בשער"י ש"ג פי"ט שכתב דמהא דמצטער פטור ש"מ דאין איסור לישב חוץ לסוכה אלא רק שיקיים מצוה וכל שאין מחוייב במצוה ממילא אין איסור. ועי"ש שלמד כן גם בציצית עפ"י המרדכי ויל"ע לדעת הר"ש ועצל"ע. [↑](#footnote-ref-1)