פרק כח
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"ד אד"א ס"ח

**פרק כ"ח**

**משנה א**

**ביאור הרא"ש והרמב"ם**

א]בביאור משנתינו מצאנו כמה ביאורים בראשונים דעת הרא"ש והרמב"ם דאיכא שני הלכות א. כשהניחו תוך הכדור דכה"ג אפילו שלא נתמעט משיעורו בכל אופן טהור ולכאורא הטעם שיש כאן יחוד לשימוש שהוא לא סיבה לקבל טומאה ומה שיחדוהו לשימוש של מילוי הכדור שהוא שימוש פחות כה"ג זה מבטלו מתורת כלי וכמו זרקו לאשפה וכמבואר בלשון הר"מ

ב.אם עשאה כדור דכה"ג אפילו ששימוש זה הוא לא סיבה לקבלת טומאה אמנם אין כאן דבר המבטלו מחשיבותו לשימוש של בגד ורק עד כמה שמיעטו משיעורו הוא טהור ולפ"ז אם יהיה בו יותר מגע"ג וגם ע"י התפירה נשאר בו גע"ג הוא טמא והנה צ"ל בהכרח שסיבת הטומאה כי רגילים לפותחו וזה לא חשיב מחוסר מעשה אבל כל זה אם הוא שיעור חשוב של גע"ג שיש לו תורת בגד מחמת עצמו משא"כ פחות מגע"ג שרק יחודו לשימוש נותן לו שם כלי א"כ כאן שבצורה זו אין לו חשיבות זו לכן אין לו שם בגד לקבלת טומאה

וביש בו שלשה על שלשה אם רק הניחו תוך הכדור כה"ג מחמת חשיבותו הוא לא מאבד תורת בגד כיון שעומד להיפתח ולחזור לשימוש של בגד והוא מטמא מאותו טעם גם במדרס דחשיב שהוא עדין עומד למדרס ואם תפרו אותו וע"י זה הוא נתמעט משיעור שלשה על שלשה אין לו טומאת מדרס אבל יש לו עדין טומאת מת ואפילו שהוא עומד להיפתח ולהיות כשיעור צ"ל כנ"ל שפחות משיעור שלשה אין לו שם מדרס רק מצד חשיבותו שבפועל עומד למדרס ועל זה לא עוזר מה שאפשר לפותחו דכרגע לא פתחוהו משא"כ לעניין טומאת מת שיש כאן שיעור חשוב לבגד אלא שיש תנאי שיעמוד לשימוש בגד לזה עוזר מה שעומד להיפתח וכמו שביאר החזו"א סי' ל"ב סקי"ח

**ביאור דעת הר"ש והראב"ד**

ב]אמנם מסקנת הר"ש שעשיית כדור זה כמו מילוי בכדור שזה סוג שימוש שהוא לא חשוב וזה כמו זרקו לאשפה ולכן גם אם יהיה לזה גע"ג לאחר התפירה הוא טהור וביש בו שלשה על שלשה אם הוא לא נתמעט משיעורו כגון שנתנו בכדור או תפרו ונשאר בו שיעור כה"ג שיש בו תורת מדרס והוא עומד להיפתח הוא עדין מקבל טומאת מדרס אבל אם הוא נתמעט משלשה על שלשה א"כ היום אין לו חשיבות אלא של שלש על שלש דע"י עשיתו כדור זה כמו זרקו באשפה שלא רואים אותו כעומד לטלאי וטהור

והנה כן הוא דעת הראב"ד פכ"ב הכ"ז אלא שס"ל שגם בשלשה על שלשה שלא ירד משיעורו אבל אין לו טומאת מדרס שהרי ביטלו מתורת מדרס עכ"ד וצ"ב הרי כמו שיש לו שאר טומאות כי עומד להיפתח למה שזה לא סיבה שיהיה לו טומאת מדרס ולכאורא מבואר שהצורך בשימוש לעניין שם בגד חלוק מהצורך בשימוש לעניין טומאת מדרס ויתכן הביאור דלעניין בגד זה רק סיבה שיהיה לזה שם בגד אבל אין סיבת טומאתו מחמת שימושו ולכן מספיק שזה עומד להיפתח ולהיות שימוש בגד אפילו שהיום למעשה זה לא משמש כבגד משא"כ לעניין מדרס כל טומאתו מחמת שהוא עומד למדרס וזה לא רק היכי תימצי שהוא יהיה שם מדרס ולכן גם מצב זה שהיום הוא לא עומד למדרס אפילו שזה עומד להיות מדרס זה לא סיבה לקבלת טומאה ועדיין צ"ב ובעיקר הדבר לכאורא מצאנו גם בר' שמעון לעיל פכ"ז מי"א דבזרקו לאשפה זה מפקיע תורת מדרס ולא תורת בגד ועיין עוד ר"ש לקמן מ"ח לעניין בגד שנקרע ויש בו עדין שיעור שחילק בין מדרס לטומאת מת ועיין שם מה שנכתוב בס"ד

והנה מהראשונים דמבואר שזה נטמא במדרס ומבואר ברמב"ם שישב על הכדור מבואר שאפילו שהיום יושב על זה בצורה של עמוד ונעשה מלאכתינו זה טמא כיון שהבגד מצד עצמו עומד לישיבה ולא דנים לפי הצורה שיושב עליו עכשיו ועיין זבים מ"ד דהראב"ד למד שזה מחלוקת תנאים וצ"ע

ג]בהא דמבואר כאן שאם עשאו כדור טהור צ"ב דהרי לעיל פכ"ג מבואר שכדור טמא אמנם הביאור פשוט דשם הכדור מעור מקבל דברים אחרים א"כ יש לו בית קיבול אבל כאן הוא רק מקבל את עצמו ואין לו תורת קבלה אמנם הרמב"ם בפירושו ביאר שזה סביב לכדור אמנם לשיטתו שחיפוי טהור א"ש שכאן זה שימוש של חיפוי

**משנה ב**

**ביאור הסוגיא שבת כ"ט: ל.**

א]מבואר במתניתין דפחות משלשה על שלשה שיחדו לשימוש של פקיקת המרחץ או לנער את הקדירה או לנקות את הרחיים נחלקו תנאים האם זה טמא או לא ור"י תמיד מטהר ור"א תמיד מטמא ור"ע מחלק בין אם זה מן המוכן או לא ועיין בגמ' שבת ל. שביארה שאם זרקו לאשפה לכו"ע זה טהור ואם שמרו בקופסה לכו"ע זה טמא ונחלקו בשני אופנים שזה לא שמירה אלימה והוא בהניחו אחורי הדלת ובתלאו במגוד שר"א מטמא בשניהם ור"י מטהר בשניהם ור"ע מחלק שתלאו אחורי הדלת זה טהור והניחו במגוד זה טמא ועיין בגמ' שר"ע חזר בו וס"ל כר"י

ועיין רי"ף בשבת שם וכן בראב"ד פכ"ב מכלים שזה וודאי שמחמת שימושים אלו זה לא סיבה לקבל טומאה וביאר ברי"ף כי זה מעשה מוך בעלמא ורק נחלקו האם עדין יש לזה תורת בגד שהרי זה ראוי לשימוש בגד או לא ובביאור מחלוקתם מצאנו כמה ביאורים בראשונים ונבארם בס"ד

**שיטת התורי"ד והריטב"א בביאור הסוגיא והחזו"א**

א.עיין תוס' רי"ד [ועל דרך זה הוא בחזו"א סי' ל"ב סקי"ד וסי' כ"ח סק"ב] שזה וודאי דאם לא ייחדנו לשימושים אלו כל שלא זרקו לאשפה הוא טמא ודבר זה מבואר במשנה לעיל פכ"ז מי"ב דשלש על שלש שהשליכו לאשפה טהור ומשמע שרק כה"ג אבל הניחו אחורי הדלת טמא והטעם שהוא עדין עומד בסתמא לשימוש בגד שהוא לעשותו טלאי לבגד ורק כאן שיחדו לשימוש של מעשה מוך שזה לא סיבה לקבל טומאה בזה הנידון ואם שומר בקופסא למטרה זו א"כ הוא מחשיב את זה וממילא זה גם עומד אם הוא יצטרך לשימוש של בגד ולכן יש לו עדיין שם בגד ובהניחו אחורי הדלת ובמגוד שהוא מראה שלא מחשיב את זה כל כך כה"ג נחלקו האם רואים את זה עדיין כעומד לשימוש בגד וזה טמא או שזה וודאי כבר לא עומד לשימוש בגד וזה טהור

והנה צ"ב מה הגמ' אומרת הניחו באשפה לכו"ע טהור ורש"י ביאר שזה הכונה לא מן המוכן הרי שם גם ללא שיחדו לפקוק את המרחץ זה טהור ועיין חזו"א סימן כ"ח שצ"ל שאשפה הכונה מקום מאוס דמשם וודאי לא יקחנו לבגד ועל זה הוסיפה המשנה שאפילו שמיחד לשימוש של מעשה מוך זה לא מקבל טומאה כי הוא וודאי לא יקחנו לשימוש של בגד

**ביאור התוספתא שהובא בר"ש פכ"ז**

והנה עיין ר"ש לעיל מי"א שהביא תוספתא וז"ל **שלש על שלש שמצאה בתוך הבית הרי זו טמאה שכל הבית מן המוצנע ע"כ** ועיין חזו"א סי' ל"ב סקט"ז שלנ"ל צריך לבאר שבסתמא כל שלא יחדו לקולי מטלניות אפילו אם מצאו אחורי הדלת הוא טמא, **מצאה אחורי הדלת או בסוחה** דהינו מטונפת **או פונדיון צרור בה או מחט תחוב בה או שהיתה פקוקה בסל ובקופה טהורה ע"כ** והנה צ"ב מה דמבואר שפונדיון צרור בה טהור ומשמע אפילו אם זה לא אחורי הדלת הרי במשנה מבואר שרק אם זה אחורי הדלת בצירוף למעשה מוך זה סיבה לטהר ועיין חזו"א שביאר שצ"ל ופונדיון וכו' והכונה שזה גם אחורי הדלת וגם משמש מעשה מוך ולכן זה טהור **ולעולם אינה טמאה עד שיצניענה לבגד ר' שמעון אומר לדבר שהוא מקבל טומאה טמאה ולדבר שאינו מקבל טומאה טהורה ע"כ** וצ"ב הלשון שזה טמא עד שיצניענה לבגד הרי כל שהוא לא זרק לאשפה זה טמא ועיין חזו"א שם שביאר שהכונה שבסתמא זה טמא כי זה עדיין עומד לבגד אבל אם זה לא עומד לבגד זה טהור וצ"ב מה טעמו דר"ש דעד כמה שזה לא עומד לשימוש בגד א"כ אין סיבה שזה יקבל טומאה ועיין בז"ז על התוספתא שהביא מהגר"א שזה המשך להתחלה דהינו שזה היה אחורי הדלת ומיועד לשימוש מוך זה לא מקבל טומאה עד שהוא יצניע את זה לשימוש בגד ור"ש אומר שאם מיחד לשימוש של דבר המקבל טומאה שזה דבר חשוב כה"ג ממילא זה גם עומד לשימוש של בגד

ועיין בביאור הגר"א על התוספתא שביאר החילוק דברישא בכל מקום טמא אפילו באחורי הדלת וסיפא מבואר שטהור דברישא הוא לא הניח את זה בדוקא מאחורי הדלת א"כ אין כאן מעשה שמראה שזה לא עומד לשימוש בגד משא"כ בסיפא הוא הניח בכוונה אחורי הדלת ומשמע קצת שזה על דרך הרי"ף לקמן

ועיין ריטב"א שם שביאר שאין כונת המשנה שהוא הצניע בקופסא לצורך מעשה מוך אלא הכונה מה עשה לפני שיחד למעשה מוך שאם הצניע בקופסה אפילו שאחרי זה ייחד למעשה מוך זה טמא ואם הניח באשפה זה טהור ואם הניח במגוד נחלקו וכנ"ל ובפשוטו כונתו גם על דרך הנ"ל שאם לא ייחד לשימושים אלו זה וודאי טמא דזה עדיין עומד לשימוש בגד ורק כשיחד לשימושים אלו כיון שגם קודם הראה שהוא לא מחשיב את זה לכן זה נטהר שעכשיו זה כבר לא עומד לשימושי בגד

**ביאור שיטת הרי"ף**

ב]אמנם עיין רי"ף בשבת שם דמבואר מדבריו ביאור אחר לגמרי וז"ל עיקר דהא שמעתתיה דפחות משלשה על שלשה עד שלש על שלש לא מטמא אלא אי אצניעה ואי לא אצניעה לא מטמא דתניא בתוספתא בעניין שלש על שלש לעולם אינו טמאה עד שיצניענה לבגד ר"ש לדבר שהוא מק"ט טמא לדבר שאינו מקבל טומאה טהור וכו' ובהאי אצנעה פליגי וכו' עכ"ל

ומבואר שם שבאמת מחלוקתם לא דוקא במקרה שיחדו לתשמיש מוך אלא שכל בגד אין לו טומאה אלא א"כ היה לו הצנעה לבגד ונחלקו מהו דרגת ההצנעה האם דוקא בקופסא או שה"ה במגוד או אחורי הדלת ומה שהמשנה נקטה שיחדה לתשמיש מוך ע"ש שביאר שזה בא לומר חידוש שאפילו כה"ג שהוא יחד את זה לתשמיש מוך בכל אופן זה טמא וע"ש שביאר על דרך הריטב"א הנ"ל דהוא מתחילה הניחו בקופסא ואח"כ יחדו לתשמיש מוך שכה"ג זה לא סיבה לטהר וכן הפוך אם הניח באשפה ואחרי זה מיחדו לתשמיש מוך זה לא סיבה לטמאותו ע"ש ועיין תוס' רי"ד שם בהמשך דבריו שנראה שגם ביאר כך וכנראה הוא מהדורה מאוחרת יותר ועיין שיטה לר"ן שמה שאם הניחו בקופסא ואחרי זה מיחדו לתשמיש מוך טמא כיון שאין הכלים עולים מטומאתם אלא בשינוי מעשה וכבר ירד על זה תורת קבלת טומאה וכונתו שכיון שמצד עצמו זה ראוי אפילו שהוא לא חושב על זה לכן זה טמא אבל אם זרקו לאשפה אחרי זה דבפועל זה לא עומד לשימוש בגד וודאי יהיה טהור

והנה צ"ע לפ"ז המשנה פכ"ז שנקטה שרק אם זרקו לאשפה טהור הרי גם אם הניחו אחורי הדלת טהור ויתכן שזה כר"א אמנם יתכן עוד ששם מדובר שמתחילה זה היה מיועד לתשמיש בגד וזה היה מק"ט וכה"ג לא פוקע מזה קבלת טומאה אלא ע"י זריקה לאשפה עוד יתכן דבאו להשמיע חידוש שבארגמן אפילו אם זרקו לאשפה זה עדיין טמא

**ביאור שיטת הרמב"ם**

ג]והנה עיין רמב"ם כאן בפיה"מ שכתב וז"ל אלא מחלוקת ר"א ור"י כשתלה מטלית זו בשפת חלוקו או שהניחה אחורי דלת הבית ר"א אומר הואיל ולא השליכה לאשפה הרי היא מטמאית מאחר שכבר יעדה לתשמיש מן התשמישים וכו' עכ"ל ובפשוטו מבואר שכל סיבת הטומאה בגלל שימושים אלו וכן משמע קצת בחיבורו ועיין מרכבת המשנה ח"ג וכן נראה בשפ"א שהר"מ למד שבתחילה הוא יחד לצורך מרחץ ועל זה הגמ' אומרת שאם הוא זרק לאשפה טהור כי ביטל היחוד ואם הניח בקופסא טמא מחמת יחודו לשימוש זה ואם הניחו במגוד או אחורי הדלת בזה נחלקו האם יש בזה הנחה מבוזה שיש כאן ביטול היעוד או שזה כמו בקופסא ועיין מרכבה"מ שהאריך ששימושים אלו הם עצמם סיבה לטומאה ותמה על הראב"ד שכתב על כדור שזה כמו מרחץ

והנה בפשוטו זה גם דלא כרי"ף שכתב מפורש שזה תשמיש מוך בעלמא אמנם לכאורא אפש"ל שגם הוא מודה שאין הטומאה מחמת שימוש זה אלא שס"ל שעד כמה שהדבר עומד לשימוש ואדם שומרו ממילא זה גם עומד לשימוש בגד וס"ל כדעת הרי"ף שצריך יחוד לשימוש ולכן ס"ל שגם לר"א מסתבר שכל הטומאה רק אם שומרו לשימוש מסוים ולא שזה סתם נמצא בביתו אמנם זה וודאי דלא כרי"ף בביאור הסוגיא שכתב שגם אם לא יחד לתשמיש מרחץ הוא טמא וצ"ע בזה

ועיין קובץ תשובות לגריש"א ח"ג סי' קל"ד שהאריך בדעת הר"מ שס"ל ששימושים אלו הם סיבה לקבל טומאה והוסיף שגם דעת הרי"ף כן וכל דבריו בבגד פחות מגע"ג דכה"ג אין לו חשיבות אלא אם עומד לשימוש בגד וכלשון הרי"ף ודבריו צ"ע דעד כמה שמצד שם בגד גם שימושים אלו הם שימושי בגד א"כ למה פחות מגע"ג גרע אלא בהכרח שזה לא שימושי בגד וא"כ גם יותר מגע"ג טהור וכן הוא לשון הרי"ף שזה מעשה מוך ובפשוטו זה כמו בגד שעשאו לצורה וכבר הובא לעיל שכן נקט החזו"א וז"ב וע"ש מה שהביא מהמאירי ולפי גירסתינו מפורש דעתו כהרי"ף ולא כהרמב"ם ע"ש

**בביאור מחלוקת הרי"ף והר"ח בסוגיא דשבת והאם לרי"ף צריך יחוד מפורש**

ד]והנה יש לעיין בכונת הרי"ף שזה לא מקבל טומאה אלא אם אצנעיה לבגד האם הכונה שצריך הצנעה מיוחדת לשם שימוש של בגד או שכל שהצניעו לשימוש בקופסא מונח בזה שזה עומד גם לתשמיש בגד והנה פשטות לשון התוספתא הובא לעיל ששלש על שלש שמצאה בתוך הבית טמא שכל הבית מן המוצנע משמע שלא צריך הצנעה דוקא לבגד ועיין לקמן

והנה מבואר במשנה שבת כ"ט: פתילת הבגד שקיפלה ולא היבהבה ר"א אומר טמאה ואין מדליקין בה ור"ע אומר טהורה היא ומדליקין בה והגמ' בתחילה מעמידה שמחלוקתם בבגד שלש על שלש ומחלוקתם האם קיפול מועיל למעטו משיעורו או לא ור' המנונא אומר שמדובר בקולי מטלניות ונחלקו במחלוקת ר"א ור"י ובפשוטו הכוונה שמדובר בבגד שהניחו מאחורי הדלת ונחלקו האם הוא מקבל טומאה ועיין ר"ח שהביא את גירסתינו שמדובר בבגד פחות משלשה על שלשה אבל יש בו יותר משלש על שלש כמו במשנתינו וע"ש שתמה על זה שא"כ מה הטעם של ר"ע שטהור הרי זה משנה מפורשת לעיל שבגד שיש בו שלשה על שלשה שנתמעט לשלש על שלש הוא מק"ט ולכן ביאר שמדובר בפחות משלש על שלש והובא דבריו ברי"ף וע"ש שהקשה עליו א"כ קשה אדרבא לשיטתו למה ר"א מטמא הרי מפורש בכל המשניות שבגד פחות משלש על שלש אינו מקבל טומאה ולכן גרס כגירסתינו וביאר שכל הטומאה אם אצנעיה לבגד ונחלקו האם כה"ג זה הצנעה לבגד עכת"ד

ושמעתי מהגר"מ גינויאר להעיר הרי כמו שהרי"ף ביאר שכל הטומאה אם הצניע א"כ גם לפי הר"ח בכה"ג שזה פחות משלש על שלש אין טומאה אלא א"כ הצניע ולא קשה למה ר"א מטמא דיש כאן הצנעה ובאמת שכן הוא בפשוטו דעת תוס' נדה ס: שמועיל יחוד גם לפחות משלש על שלש [ועיין לעיל פכ"ז מ"ד סק"ב שהארכנו בזה] עוד הקשה הנ"ל שהרי"ף רק הקשה מר"א ולמה לא הקשה גם מר"ע שכל מה שהוא מטהר כי יחדו לשימוש מוך או כי לא הצניעו בקופסא והרי פחות משלש על שלש לא מקבל טומאה וביאר הנ"ל שזה וודאי ידע הרי"ף שכונתו שיחד לשימוש וכה"ג פחות משלש גם מק"ט וכל מה שהוקשה לו מר"א שאם הניחו במגוד זה וודאי לא צריך להיות טמא והביאור שכאן שזה פחות משלש שבסתמא לא מקבל טומאה וכל טומאתו כי יש יחוד למשהו מסוים כה"ג פשיטא ליה שאם לא יצניענו ממש לשימוש זה אלא יניחנו במגוד לדבר שהוא לא שימוש בגד הוא וודאי לא יקבל טומאה דהרי כל טומאתו כי יש כאן יחוד לתשמיש בגד משא"כ לרי"ף לא צריך הצנעה דוקא לתשמיש בגד אלא כל שיש הצנעה טמא וכפשטות התוספתא שסתם בגד בבית הוא טמא

ובדעת ר"ח צ"ל שס"ל שכיון שבתחילה יחדו לשימוש בגד א"כ כל שהוא עדין במצב מוצנע לא פקע ממנו היחוד לבגד אמנם עדיין דבריו צע"ג כיון שהמשנה בכלים הרי וודאי דיברה בפחות משלשה על שלשה למה העמיד המשנה בשבת דוקא בפחות משלש על שלש

ושמעתי מהנ"ל לבאר שהיה דוחק להעמיד אוקימתא את המשנה שיחדו לפקוק את המרחץ ולכן הקשה שאם זה יותר משלש על שלש הוא וודאי טמא וס"ל שכל הדמיון לשם הוא בדרגת ההצנעה הנצרכת ואם זה יותר משלש הנפק"מ רק במקרה שיחדו לתשמיש מוך וכאן שלא היה יחוד לתשמיש מוך ורק הנידון האם יש כאן עדין מצב של היחוד הקודם בזה הוא אותו נידון של המשנה שם ועיין

**ביחוד לפתילה האם הוא סיבה לטהר**

ה]והנה בעיקר הסוגיא דשבת שהגמ' העמידה את המשנה בקולי מטלניות עיין ריטב"א שאין הכונה שמדובר שיחד את זה לתשמיש מרחץ אלא שהוא יחד את זה להדלקה וזה דומה לתשמיש מרחץ דהינו מעשה מוך ומדובר גם שהוא שומר את זה באחורי הדלת ולכן זה תלוי במחלוקתם וכן הוא בחזו"א סכ"ח סק"ב אמנם עיין תוס' רי"ד שנקט שמצד היחוד לפתילה אין שום משמעות אלא מדובר שהוא גם יחדו למרחץ וכן נקט החזו"א סי' ל"ב סקי"ד וע"ש שהקשה הרי וודאי שגם פתילה זה לא תשמיש שהוא סיבה לטומאה דהרי אם קיפול מועיל מבואר שזה לא מקבל טומאה אפילו שזה עומד לפתילה וא"כ למה צריך דוקא יחוד למרחץ דמאי שנא וע"ש שחידש שהיחוד למרחץ צריך שהוא ישתמש למרחץ ולא שסתם ייחד וכאן הרי עדיין לא הדליק לכן מצד זה הוא לא סיבה לטהר אמנם עיין רש"י שכתב שהתקינו לכך שהקצאו לכך ומבואר שמועיל הקצאה לבד אמנם יתכן שרש"י למד כריטב"א הנ"ל וס"ל שאפילו קיפול לא צריך ורק יחוד לשימוש זו ע"ש שכל מה שמוזכר קיפול בגלל הנידון האם מותר להדליק בזה ביו"ט ועיין מאירי שהביא בזה מחלוקת ראשונים האם מספיק שמיחד או שצריך לעשות פעולה בדבר כגון לקפלה למטרה זו והוסיף שאם הניחה כפקק במרחץ כה"ג לכו"ע זה טהור ע"ש

**בטעם שמרחץ וכדו' זה לא שימוש שהוא סיבה לטמאות**

ו]מבואר במשנתינו דתשמיש של לפקוק את המרחץ או לקנח את הרחיים או לנער את הקדירה אין זה שימוש שנותן לזה שם בגד שזה סיבה לקבלת טומאה ועיין ראב"ד הובא לעיל מ"א שדימה את זה ליחד לשימוש של כדור ומבואר עוד בסוגיא דשבת שגם שימוש של פתילה זה לא סיבה לקבלת טומאה וצ"ב הטעם ואין לומר כי צריך דוקא לבישה דהרי מפורש בעדויות שגם בית קלע מבגד טמא מדין בגד ולא רק מדין כלי שלכן לא צריך שלש על שלש ע"ש ועיין חזו"א דלדעת תוס' שצריך עומד לקבלה א"ש וצ"ב כונתו הרי גם כאן זה עומד לפעמים לקיפול אלא בהכרח שלא עוזר מה שעומד לפעמים לקיפול אלא אם יש לזה שם בגד ופה אין לזה תשמיש בגד ובהכרח צ"ל כמו שביאר שאין לזה שם בגד אלא אם זה עומד או לתשמיש אדם או לתשמיש של קבלה אמנם עיין ברי"ף שכתב על מרחץ וניעור קדירה שזה מעשה מוך בעלמא ויתכן כוונתו כנ"ל אמנם עיין קה"י שביאר שכיון שלא צריך לזה אלא צירוף חוטים ולא את הבגד שנעשה כאן לכן זה לא שימוש שהוא נחשב שימוש בגד שזה סיבה לקבלת טומאה ועיין סימן ז שהארכנו בזה

**משנה ג**

**בטעם ששימוש אספלנית הוא לא סיבה לטומאה**

א]עיין בגר"א וכן הוא בר"מ שדין המשנה בין בשיעור מדרס וכדמוכח מעור ובין בשיעור טומאת מת שזה נטהר כיון שזה נמאס וכבר אין הדרך להשתמש בזה וצ"ב למה אין לזה טומאה מצד השימוש להניח על הגוף ולרפאותו ועיין משנה אחרונה דלתוס' שצריך ראוי לקפל וכאן זה וודאי לא עומד לשום שימוש אחר כיון שזה מאוס אמנם לראשונים שבגד לא צריך עשוי לקבלה צ"ב וצ"ל ששימוש זה הוא לא שימוש בגד ויתכן כיון שזה עכשיו שימוש חד פעמי ולכאורא נראה ללמוד מכאן למה שעשוי מצמר גפן שמותקן לקבל דם נדה שזה טהור כי הוא חד פעמי וכן שהוא לא שימוש בגד ומסתברא שגרע ממטלנית אחרי זה מצאתי בקובץ תשובות לגריש"א ח"ג סי' קל"ד שהביא המשנה אחרונה וכתב שמבואר בדבריו שתשמיש אספלנית הוא סיבה לטומאה וא"כ נייר שהוא לא מאוס הוא כן יקבל טומאה והנה לראשונים החולקים על תוס' בהכרח כנ"ל וע"ש שהוסיף שכאן זה עשוי מלכתחילה לזה הוא עדיף שלא צריך עשוי לקפל וצ"ע מה הסברא לעניין הדין עשוי לקפל

**משנה ד**

א]עיין ר"ש שנקט שוודאי מדובר כאן במיוחד לספר ואסור להשתמש בו שימוש אחר וכמבואר בסנהדרין והנה טעמו דר"ג צ"ל ששימוש זה של הספר הוא לא סיבה לקבל טומאה ולב"ש הוא סיבה לקבל טומאה ולב"ה אם זה מצויר א"כ עיקרו לתכשיט והרי תכשיטי הכלים טהורים ואם לא מצויר א"כ עיקרו לספר ולכן זה טמא והנה צ"ב אם זה מקבל א"כ זה וודאי טמא ואם זה רק חיפוי א"כ למה שזה יהיה טמא ועיין חזו"א סי' ל"ג סק"ו שכיון שזה מצוה של האדם לכבד הספר יש מקום לדון שזה תשמיש אדם ולכן טמא אמנם צ"ע הרי זה לא שימוש של קבלה והנה לראשונים שבגד לא צריך לקבלה א"ש אמנם לתוס' צ"ב ועיין שם שביאר שזה דרבנן וצ"ע איפה מצאנו גזירה דרבנן לדעת התוס' בפשוטים, ובעיקר הדבר שנקט שכעין המעיל שלנו הוא חיפוי יש לעיין שזה מכל הצדדים וזה כמו בגד אדם שנחשב כעשוי לקבלה ואולי אדם שאני עוד יתכן שלא מדובר אלא במעיל שטוח כעין מפה ולא כמעיל שלנו וכן משמע ברא"ש

ועיין רמב"ם ורע"ב שנראה שסברת ב"ה שאם זה לא מצויר זה לא מתיחד לספר וזה עומד לשאר שימושים וטעם ב"ש שהשימוש עצמו של הספר הוא תשמישי אדם ומבואר לכאורא שלא צריך עשוי לקבלה ויתכן שזה מדרבנן ככל פשוטי כלי עץ ועיין משנה אחרונה שהביא שמבואר בגמ' ב"ב שס"ת הוא לא מק"ט והטעם לכאורא שזה כמו עשוי לצורה דהוא רק עשוי להסתכל עליו וללמוד ממנו וא"כ זה לא עדיף ממתכת שמשמש את העץ אמנם ברמב"ם פה מבואר שזה נחשב תשמיש האדם וצ"ב בכ"ז וע"ש ובתפא"י שנקטו שכל הטומאה כאן מדרבנן

**משנה ה**

א]מבואר במשנה דבמשנה מכפה שזה מדרס לצורך ספר הוא מטמא טמא מת וצ"ב למה זה טמא הרי מבואר במשנה הקודמת שאם עשאו לספר טהור וגם באינם מצוירים שטמאים לר"מ והרא"ש זה מצד שעומד לעוד שימושים והרי במשנתינו מפורש בגמ' בסנהדרין שזה נאסר ולא ראוי לעוד שימושים וצ"ל כמו שביאר החזו"א שכאן זה היה בצורה של כלי קיבול שזה וודאי טמא

**ביאור סברות הראשונים האם בשינה לספר צריך שינוי מעשה**

ב]בפשוטו לא היה כאן שינוי מעשה וכמו שהביא הר"ש מהגמ' בסנהדרין שטעם הטהרה כי זה נאסר למדרס אמנם עיין תוס' שבת נ"ח. ד"ה אע"פ שזה כמו שינוי מעשה כיון שזה נאסר מהשימוש הקודם והביאור בזה פשוט שכל מה שצריך שינוי מעשה דאל"כ לא נתפס מחשבתו וחשיב שהוא עדיין עומד לשימוש הקודם אבל כאן שזה נאסר א"כ וודאי שזה נשתנה ופשוט[[1]](#footnote-2) אמנם עיין תוס' בסנהדרין מ"ח. שדנו מסברא שצריך כאן שינוי מעשה והוכיחו מהגמ' שם שלא צריך וצ"ע שלכאורא זה סברא מוכרחת ועיין תוס"ר שם שנקט באמת שצריך שינוי מעשה וצע"ג קושית הר"ש א"כ למה לרבא זה לא יהיה טהור מדין שינוי מעשה ומה צריך שיחול על זה איסור

והנה מבואר בגמ' שוילון של ביהמ"ק היה טמא ועיין תוס' בביצה שהקשו הרי כל טומאת ווילון מבואר בגמ' כי השמש מתחמם בו והרי בביהמ"ק אסור וע"ש מה שתירצו ויש ראשונים שזה רק מדרבנן אמנם עיין ראב"ד על תמיד שתירץ שכיון שמצד עצמו היו מתכסים בו ורק מצד האיסור לא ודבר זה הוא לא סיבה לטהר [ועיין לעיל פ"כ מ"ו מה שכתבנו בזה] וצ"ע מסוגין דמבואר שמה שזה נאסר זה סיבה לטהר ויתכן שזה מה שהוקשה לראשונים ולכן כתבו שהיה שינוי מעשה ובדעת הראב"ד יתכן שהוא מודה שכאן לא היה שינוי מעשה וכפשטות הגמ' שם וכמו שכתב הר"ש אלא שלעניין טומאת מדרס שם צריך שלמעשה זה יעמוד לשימוש וכנ"ל מ"א סק"ב ועיין לקמן סק"ג

**ביאור שיטת הר"ש במתניתין**

ג]הר"ש גרס במשנתינו בכל המקרים טהור וע"ש שביאר כהתוספתא שרק מפשוט לפשוט הוא טמא והנה צ"ב לפ"ז למה רק זה נחשב לאותו שם וע"ש דן שאולי כל המשנה ללא שינוי מעשה אבל אם היה שינוי מעשה גם בפשוט לפשוט טהור והנה בפשוטו דין הטהרה במשנתינו הוא מצד פנים חדשות דבכלי כל טומאתו מחמת שימושו ואם משנים אותו משימוש לשימוש כה"ג חשיב שהכלי הקודם נתבטל ולכן בטל טומאתו ויש כאן כלי חדש ולפ"ז מה שמפשוט לפשוט זה אחרת שכה"ג חשיב שזה עומד לאותו שימוש וא"כ אין כאן שינוי הכלי כלל ולפ"ז צ"ע מה סברת הר"ש לומר שיעזור שינוי מעשה ובהכרח צ"ל כמו שביאר החזו"א סי' ל סקי"ז שגם פשוט לפשוט זה שימוש אחר וזה סיבה לטהרו ורק שכאן כיון שזה נראה אותו דבר ולא ניכר שהוא עומד לשימוש אחר לכן אין כאן פנים חדשות וחשיב שזה חסר שינוי מעשה והיה מקום לומר דלביאור שכל הנידון רק במקרה שהיה שינוי מעשה שהביאור כנ"ל אמנם עיין ר"ש וז"ל ואפילו הכי מפשוט לפשוט לא חשיב שינוי מעשה דידיה ולא חשיב עכ"ל ומשמע שזה חיסרון בשינוי מעשה אבל מצד השינוי זה סיבה להפקיע טומאתו

ולכאורא קשה א"כ בתחילת המשנה ששינה מכיפה לספר למה זה טמא הרי כאן אין חיסרון של שינוי מעשה וכנ"ל סק"ב והניחא אם אין כאן שינוי כלל א"כ אין שום סיבה שיפקע טומאתו אבל לנ"ל צ"ע [ואולי הר"ש שם ס"ל שאיסור הנאה זה לא שינוי מעשה וזה רק סברא לעניין מדרס וכנ"ל מהראב"ד וצריך לגרוס בדבריו לא חשיב שינוי מעשה והכונה שלא היה שינוי מעשה וכ"ז דוחק]

**ביאור דעת הרמב"ם והגר"א בביאור המשנה**

ד]אמנם הרמב"ם גרס טמא בסיפא ועיין בחיבורו דמבואר דס"ל דבעור אם שינה ממקבל למקבל זה לא מטהר אלא רק מפשוט למקבל ומקיבול לפשוט ודלא כתוספתא וע"ש שביאר שמה שכר וסדין טמא וכן מטפחת וכסת אפילו שזה מפשוט למקבל כי מדובר בבגד וכה"ג הכל טמא והנה לכאורא לפ"ז החילוק של המשנה בין שינה שמו או לא זה רק בעור אבל זה לא ביאור על הסיפא ואולי בבגד זה תמיד כמו אותו שם ועיין לקמן

ועיין רמב"ם בפיה"מ דנראה שטעם הטהרה מפשוט למקבל כי פשוט זה רק טומאת מדרס ואע"ג שיש ק"ו שכל המטמא מדרס מטמא מת צ"ל שזה לשיטתו שזה רק מדרבנן ומקבל זה גם טומאת מת ולכן זה רק סברא בעור שפשוטיהם טהורים מדאוריתא אבל בגד שתמיד יש לו גם טומאת כלי גם ללא מדרס א"כ אין כאן שינוי והסברא צ"ע כיון ששני המצבים טמא מדרס לגבי טומאה זו מה זה משנה מה שנפקע או נוסף טומאת כלי [והנה מבואר לפ"ז שסדין חשיב פשוט אפילו שלכאורא היו מתכסים בו וזה דלא כתוס' שכה"ג חשיב עשוי לקבלה ועיין מה שכתבנו בזה בדעת הר"מ ריש פכ"ו וסי' ו-ז]

ה]ועיין חידושי הגר"א שנקט דתנא דמתניתין פליג על התוספתא וס"ל שאין הבדל בין בגד לעור אלא דבכולם אם זה מפשוט לפשוט טהור ואם זה מפשוט למקבל או ממקבל לפשוט אם זה אותו שם זה טמא ואם זה שינה שמו זה טהור ובפשוטו כוונתו ששינה שמו שזה עומד לשימוש אחר ולכן חמת שעיקרו למלאות דברים ושינהו לשטיח שעיקרו למדרס זה שינוי משא"כ כר וכסת אפילו שאחד מקבל ואחד פשוט אבל שניהם עיקרם למדרס ואין כאן פנים חדשות וצ"ל שגם מטפחת עיקרה למדרס ולכן גם אם שינה אותה לכסת זה לא שינוי ולכאורא צ"ל שזה לא מטפחת הידים דעיקרה לא למדרס ועיין ר"ש סוף פכ"ו ובהא דברישא מכיפה לספר טמא ע"ש שני ביאורים או ששם זה מפשוט לפשוט ולכן אפילו שזה שינה את שמו טמא או ששם זה חשיב שלא שינה שמו וצ"ב הטעם הרי זה משמש שימוש אחר לגמרי ואם נימא כנ"ל סק"ב מהראב"ד שאין כאן שינוי מעשה ורק לעניין מדרס זה טהור א"ש ועיין חידושי הגר"א משנה הבאה שכתב שמטלית ובגד זה נחשב לא שינה את שמו וצ"ב הטעם הרי בגד עיקרו ללבישה ומטלית עיקרה למדרס ואולי ס"ל שלבישה זה כולל מדרס כשהוא שוכב ולכן אין כאן שינוי ואולי ס"ל שחמת דמתניתין הוא לא עומד למדרס ורק לכן זה לא שינוי ולפ"ז א"ש גם מטפחת אמנם זהו דוחק דהרי מבואר פ"כ מ"א וכן פכ"ד מי"א שזה מטמא מדרס ואולי כאן זה בחמת קטנה וצ"ע

והנה מבואר לעיל פכ"ו מ"ט ראב"צ אומר אף העושה מטפחת מן הכסת טהורה והנה לדעת הר"ש א"ש שזה כמשנתינו וכן ולדעת הר"מ אע"ג שגרס במשנתינו טמא אמנם ביאר שמדובר בבגד ושם הרי מדובר בעור אמנם לדעת הגר"א צ"ע וע"ש שביאר שזה כתנא דתוספתא דבעור גם אם זה אותו שם אם הוא ממקבל לפשוט טהור

**ביאור החילוק בין בגד לעור**

ו]מבואר בתוספתא שבבגד תמיד טמא וצ"ע מ"ש ועיין לעיל סק"ד מה שהבאינו מהר"מ ובמקדש דוד ביאר לפי שיטתו דבבגד אין דין תשמיש ולפ"ז לא שייך לדון מצד שינוי מעשה דבתחילה הוא בגד ועכשיו הוא בגד ורק בעור שצריך שימוש וזה סיבת הטומאה כה"ג אם נשתנה השימוש זה כלי אחר והנה הארכנו סימן ז' דלא כדבריו אלא שגם בבגד צריך שיעמוד לשימושים מסוימים אמנם גם אם נימא כדבריו לכאורא אין זה עניין לכאן כלל דהרי הנידון על טומאת מדרס וודאי שזה תלוי במה שזה עומד לשימוש של מדרס ואדרבא מבואר בראשונים שפה צריך יחוד למדרס עין לקמן מ"ח ולגבי זה וודאי שצריך להיות פנים חדשות ובעיקר דבריו עיין ר"ש לעיל פ"כ מ"ו דהביא מאן דאמר שסדין שעשאו וילון הוא טהור גם מטומאת מת ורק מכאן ולהבא הוא טמא שס"ל שגם בבגד אם שינה מפשוט לפשוט זה פנים חדשות ולא מסתבר שנחלקו בסברות וגדרי טומאת בגד ועוד דעיין לקמן מ"ח דבגד שנקרע אפילו שהוא מקבל טומאה מכאן ולהבא בכל אופן טהור מטומאתו הקודמת ובהכרח כמו שביאר החזו"א שכאן גם בבגד זה שינוי גדול וחשיב פנים חדשות גם בבגד ואם כמקד"ד אין שום סברא לחלק וז"ב ובהכרח צ"ל כמו שביאר החזו"א סי' ל סקי"ז דבבגד הוא תמיד נראה אותו דבר ואין כאן פנים חדשות וצ"ב

**משנה ו**

**א]מטלית שטליה וכו':** עיין ר"ש ורא"ש שביארו שמדובר שהקופה לא מקבלת טומאת מדרס ועיין חידושי הגר"א שכתב שלכאורא לא צריך לזה אלא שכיון שיש כאן שינוי מבגד לקופה זה שינוי מעשה שזה סיבה לטהר וכמו שלעניין טומאת מת אפילו ששניהם זה סיבה לטמא בכל אופן פוקע טומאתו ובהכרח מטעם הנ"ל וא"כ זה סברא גם לעניין מדרס והנה מסתבר שהראשונים רצו לבאר המשנה גם לר"מ שס"ל שגם אם שינה למין אחר לא פוקע הטומאה ובכל אופן כאן מבואר שפוקע טומאתו ולכן ביארו שמדובר שזה לא עמד למדרס אלא שעדיין קשה מה שהקשה הגר"א דהרי לעניין טומאת מת חזינן שזה כן שינוי ואולי כל סברת ר"מ רק לעניין מדרס שלא צריך שם כלי וכל טומאתו מצד יעודו למדרס א"כ כל שהוא מיועד למדרס אין סיבה להפקיע את טומאתו משא"כ לעניין טומאת כלים ששם כל טומאתו מצד השם כלי כה"ג כל שהוא עומד לצורת שימוש אחר זה שם כלי אחר וזה סיבה להפקעת טומאתו ולפ"ז כל ההבדל בין הרישא לסיפא אם הנידון על טומאת מת או שאר טומאות וצ"ע

ב]בהא דמבואר במתניתין דמטלית שטליה על הבגד מטמא שנים ופוסל אחד עיין רמב"ם שהכונה שזה חיבור לטומאה וממילא הנוגע בו זה כנוגע במדרס ולפ"ז הוא גם יטמא אדם כדין משכב הזב אמנם עיין ר"ש ורא"ש ורע"ב שביארו שהדין שכלים שנוגעים במדרס יש להם דין אב הטומאה לעניין לטמא אוכלים ורק לכן הבגד נחשב מדרס לטמא אוכלין אבל זה לא יטמא כלים ועיין ר"ש פ"ה דזבים מ"י בכ"י רב"א שדין זה הוא דרבנן וברא"ש שם נקט שהוא מדאוריתא ועיין משנה למלך פ"ו ממשכב ומושב שהאריך שהר"מ פליג על זה ולשיטתו ביאר המשנה אחרת וע"ש הטעם שהר"ש ביאר שזה רק מדין טומאה בחיבורים ולא מדין חיבור כהרמב"ם דהוקשה לו לשון המשנה מטמא שנים ופוסל אחד ולמה לא כתוב הרי זה טמא מדרס וברישא הרי זה טמא מגע מדרס אלא בהכרח שאין נידון המשנה מצד חיבור אלא רק מצד דין טומאה בחיבורים והנה צ"ב לפ"ז למה המשנה אומרת טליה על הבגד הרי לדין טומאה זה מספיק נגיעה ולא צריך חיבור וצ"ל שכיון שלעניין דין הפקעה במשנה זה רק ע"י חיבור לכן נקטו לשון חיבור

והנה מבואר במשנה ז' שטליה על הבגד מרוח אחת אינה חיבור משני רוחות חיבור ועיין רמב"ם שזה המשך למשנה הקודמת דמה שמבואר במשנה הקודמת שע"י חיבור הבגד נהיה מדרס זה רק ע"י חיבור משני צדדים ועיין משנה למלך שלכאורא זה גם לר"ש אמנם הדבר פלא שכיון שהנידון מצד טומאה בחיבורים ולזה עוזר גם נגיעה א"כ וודאי שיעזור גם חיבור מצד אחד ועיין חזו"א סי' ל"ג סק"ט שביאר שכאן אין זה ענין למשנה הקודמת אלא הנידון להכניס טומאה לבגד או לעניין הזאה וכן מדויק בר"ש שכתב לעניין טומאה והזאה ולא ביאר לעניין מדרס וכן מוכרח מדבריו שכתב בגד שלש על שלש ובהכרח זה לא טומאת מדרס שצריך שלשה על שלשה אלא שצ"ב עד כמה שזה חיבור להכניס טומאה דהינו אם שרץ יגע בו למה זה לא חיבור להחשב מדרס ויתכן שזה סברא מיוחדת למדרס ויתכן שזה חיבור לגבי כשהטומאה נוגעת בדבר אחד זה כאילו נוגע בהכל אבל עד כמה שזה כבר טמא והנידון לענין מחובר לטמא כאן זה לא מספיק

אמנם עיין רע"ב שביאר לעיל כר"ש ובכל אופן כתב כאן שמדובר במטלית טמאה מדרס וחיברה לבגד והנידון האם זה חיבור והבגד טמא מדרס וצ"ע כנ"ל שכיון שלעיל ביאר שהנידון מצד טומאה בחיבורים א"כ מספיק נגיעה ולמה צריך חיבור משני צדדים ועיין משנה למלך פ"ו ממו"מ שכתב שכל המשנה הקודמת מדובר ברוח אחת ועל זה כתב הר"ש שזה רק מצד טומאה בחיבורים והמשנה אחרי זה אומרת שאם זה משני רוחות זה חיבור גמור וכה"ג זה יטמא גם אדם אבל באמת לדין טומאה בחיבורים מספיק חיבור מצד אחד

ועין חזו"א שתמה על זה הרי וודאי שלשון המשנה טליה על הבגד משמע גם תליה גמורה ולא רק מצד אחד ועוד קשה א"כ למה בטלאה על הקופה זה נטהר הרי זה רק מצד אחד ואפילו אם נימא שלענין להפקיע טומאתו חשיב שינוי מעשה גם אם טלה מצד אחד אבל מבואר במשנה שהוא טמא בזמן שהוא מחובר ועד כמה שמדובר בצד אחד א"כ עכשיו הוא עדיין לא משמש אם הבגד ואין סיבה שהוא יהיה טמא כלל והרי כאן שזה לא מדרס אין כאן שום טומאה בחיבורים ושמעתי מהרב מתתיהו סטאר לדון שלעניין טומאת כלים גם חיבור מצד אחד אפילו שזה עדין לא משמש אם הכלי אבל זה כבר חלק ממנו כי הוא עומד להתחבר אליו משא"כ לעניין מדרס שיש הלכה שזה יהיה עומד למדרס כה"ג זה עדין לא נחשב שחלק זה הוא עומד למדרס ורק לעניין מדרס ס"ל לר"ש שזה לא נהיה חלק מהכלי אמנם מסברא זה לא מסתבר שכיון שיש יד למדרס כמבואר בחזו"א סימן ל"ד סק"א ודבר זה מבואר בר"ש בכמה דוכתי א"כ כל שהוא נחשב אחד אם הכלי לעניין טומאה ה"ה לעניין מדרס וצ"ע וכן בדעת הר"ש שכתב שלעניין טומאה והזאה יש את המשנה של שני צדדים וכן כתב שיעור שלש על שלש בהכרח דלא כנ"ל ודו"ק

וצ"ל שהמשנה לצדדים קתני והרישא שהנידון שיהיה טומאה מצד שהוא חלק מהבגד זה רק בחיבור גמור והסיפא שזה מצד טומאה בחיבורים זה גם לא בחיבור גמור ודין ההפקעה תלוי בזה עצמו אם יהיה חיבור גמור שאם אז יפקע טומאתו א"כ גם חיבור מצד אחד זה כבר שינוי מעשה שמראה את השינוי של הכלי משא"כ אם חיבור משני צדדים הוא לא שינוי א"כ אין כאן שינוי מעשה כלל וכמו שכתב החזו"א סברא זו

והנה עיין חזו"א שהקשה קושיא עצומה איך אפשר לומר שזה מדין טומאה בחיבורים הרי כיון שזה תפור ולשאר דיני התורה זה אחד אם הבגד א"כ זה מגע בית הסתרים ואין כאן טומאה בחיבורים וצ"ל שכיון שזה אחד עמו לשאר דיני התורה זה גם עושה דין טומאה בחיבורים אע"ג שאין כאן גדרי מגע של כל התורה כולה אמנם אם נימא כנ"ל מהמשנה למלך א"ש שמדובר מצד אחד שזה לא חיבור א"כ זה גם לא מגע בית הסתרים

והנה אם ננקוט דלא כמשנה למלך והר"ש מדבר גם בחיבור משני צדדים א"כ צ"ב מה זה שונה מכרע של מיטה פי"ח שמבואר שע"י חיבורו למיטה הוא נהיה מדרס וצ"ל שדוקא שם שהמיטה זה העיקר והכרע טפל אבל כאן שאדרבא הטמא זה המטלית שהוא הטפל אין כאן דין זה אמנם עיין ר"ש לעיל פי"ט מ"ד לעניין מיזרן שגם כתב הר"ש כמו כאן ולכאורא זה טפל למיטה ועיין חזו"א שהקשה עוד מהדין לעיל פכ"ז שאם היה בגד שלש והוסיפו עליו דמשמע שהכל נהיה טמא וצריך לדחוק שרק השלש טמא ולא הכל וע"ש שאולי כה"ג שאין עיקר וטפל זה אחרת וע"ש שהקשה עוד אם הכל לא נהיה טמא א"כ אדרבא למה אין כאן ההלכה של המחובר לטהור טהור אמנם אם נימא כמשנה למלך שמדובר בצד אחד שזה לא חיבור א"ש הכל

**משנה ז**

א]מבואר במשנה חוץ מהמלל ועיין רש"י בשבת שביאר שהטעם שזה מקבל טומאה כי זה עומד להיות טלאי ורק אם יהיה בזה שלש אחר התפירה זה חשוב והנה בפשוטו משמע שזה סיבת הטומאה וצ"ב א"כ זה מחוסר מלאכה ולמה זה מקבל טומאה ועיין סי' ז מה שכתבנו בזה וביאר החזו"א שסיבת הטומאה כי זה עומד לשימושים אלא שאם לא היו שומרים אותו לצורך טלאי אין לו חשיבות והוא כשבר כלי ורק עד כמה ששומרים אותו לטלאי יש לו חשיבות וממילא הוא מקבל טומאה מצד השימוש שאליו הוא עומד

והנה רבנן חולקים שהשיעור אם המלל וצ"ב טעמם ועיין רש"י שם שכתב דבהכי אחשבינהו ולכאורא הכונה שגם כה"ג שומרים את זה כדי לתפור והנה עיין ר"ש לעיל פכ"ז מ"ו דאם תפרו וירד מהשיעור זה טהור ולנ"ל צ"ב הטעם וצ"ל שהיום זה שיעור והיה מקום לומר שלרבנן זה לא הטעם אמנם עיין תוס' רי"ד שבת כ"ט שנקט שזה מקבל טומאה כי זה עומד לטלאי ע"ש

ב]עיין משנה ו שהארכנו בדעת הר"ש והרע"ב במשנה זו בחיבור משני צדדים

**משנה ח**

**בביאור שיטת רש"י שגע"ג טהור לעשירים ובביאור הגמ' זבחים צ"ה בהכנסת מקצת הבגד למקדש**

א]עיין ר"ש שהביא בשם רש"י ששלש על שלש מקבל טומאה זה רק לעניים אבל לא לעשירים והקשה על זה שסתימת הגמ' שהריבוי הוא בין לעניים בין לעשירים ומשמעות דבריהם שהקשו מהפסוק שהריבוי הוא גם לעשירים והנה בפשוטו היה מקום לומר שהריבוי הוא רק שיש לזה שם בגד אמנם הרי איכא עוד תנאי שזה יעמוד לשימוש אדם וכדחזינן שבגד העומד לצורה לא מקבל טומאה עיין סי' ז' שהארכנו בזה ובזה אצל עני זה עומד לשימוש ואצל עשיר זה לא עומד לשימוש ויתכן נפק"מ שיועיל יחוד או לעניין אגב אביהן וכדלקמן

ב]והנה הגמ' בזבחים צ"ה.אומרת אמר ר"ל מעיל שנטמא מכניסו בפחות משלש על שלש ומכבסו משום שנאמר לא יקרע והגמ' שואלת הרי העבין והרכין שיעורם בשלשה על שלשה ובגדי כהונה זה עבים וא"כ שיהיה מותר עד שלשה על שלשה והגמ' עונה אגב אביהן חשיבי והקשו התוס' שם אם נימא כרש"י שעשירים שיעורם בשלשה א"כ מה הגמ' שואלת רק מצד העבים שהגמ' תשאל דהרי הקדש חשיב עשירים כדאמרינן אין עניות במקום עשירות ושיהיה מותר עד שלשה אלא בהכרח שגם לעשיר השיעור בשלש על שלש עכת"ד

והנה בעיקר הדבר המבואר בגמ' שמותר להכניס פחות משלש לכאורא הביאור אפילו שהיום כל כל שהוא טמא אבל כיון שאין לזה שם בגד בפחות משיעור גע"ג א"כ הכנסה של חלק זה לא נחשב להכניס טומאה דאין כאן שיעור שראוי לטומאה והנה הגמ' עונה על העבים דאגב אביהן חשיב וצ"ע אבל למעשה שיעור זה לבד הוא לא טמא ולכאורא הביאור כנ"ל דתמיד צריך שני דברים א. שזה יחשב בגד ב. שיהיה לו תשמיש אדם וכל הסברא שמותר להכניס שיעור שהוא מצד עצמו לא טמא זה רק עד כמה שחסר לו בשם בגד אבל אם החיסרון מצד השימוש בפועל כה"ג כל שלמעשה הוא עומד לשימוש אם שאר הבגד חשיב שגם בחלק זה מתקים התנאי שהוא יעמוד לתשמיש אדם ולפ"ז יתכן שכל הנידון של הגמ' איך להגדיר החיסרון של עבים האם שאין לזה שם בגד או שבשם בגד לא חסר ורק מצד שזה לא עומד לשימוש אבל הגמ' גם בקושיא ידעה שעד כמה שיש לזה שם בגד לא איכפת לן מה שלמעשה אין טומאה כי זה לא עומד לשימוש

ולפ"ז יש מקום לישב את שיטת רש"י שגם בעשירים לא חסר בשם בגד וכנ"ל אלא ששם החיסרון מצד השימוש שאצלו זה לא עומד לשימוש וכה"ג שזה ראוי אגב אביהן וודאי שלא שייך חיסרון זה ודבר זה הגמ' כבר ידעה בהו"א ובדעת תוס' שהקשו הנה מפורש בדבריהם שלא הקשו מהמסקנא חזינן שס"ל כנ"ל שזה חיסרון רק בשימוש אלא שסברו שהגמ' בקושיא סברה שגם חיסרון שימוש זה סיבה להתיר עוד יתכן שס"ל שבקושית הגמ' סברה שכל דבר שאין הדרך להשתמש זה גם מחסר בשם בגד והגמ' עונה שאינו כן שאפילו אם אין הדרך להשתמש זה לא מחסר בשם בגד ומצאתי בקה"י בהערות על זבחים שכפי הנראה כוונתו לישב רש"י כנ"ל ע"ש

ג]ועיין משנת הגר"א קוטלר סימן ל' שדן שבגד גמור הוא לא עומד כלל לשימוש של גע"ג והוכיח דלא כנ"ל דא"כ בקושית הגמ' שלא ידעה הסברא אגב אביהן חשיבי למה לא דנה שכל שזה לא רוב הבגד יהיה מותר דהיום אין לו סיבת טומאה אלא כולו[[2]](#footnote-3) והנה אין זה קושיא מוכרחת דיתכן דלגמ' לא היה על זה ראיה אמנם לנ"ל שגם בקושיא הגמ' ידעה הסברא של אגב וכו' ורק שסברא שעבים חסר בשם בגד א"כ כאן וודאי שלא חסר בשם בגד דהרי הוא מצד עצמו עומד לשימוש וביותר דגם לתוס' שהקשו על רש"י זה רק בשיעור שמצד עצמו לא עומד לשימוש רק כה"ג סברה הגמ' שזה חסר בשם בגד אבל במקום שכל החיסרון כי עכשיו הוא עומד לשימוש אחר זה וודאי לא חסר בשם בגד ודו"ק בזה

**בנידון הר"ש האם מועיל יחוד לפחות מגע"ג**

ד]עיין ר"ש שהביא את הגמ' בזבחים דבגד פחות משלש מועיל יחוד וכתב להוכיח שאינו כן מהגמ' בסוכה שמבואר שזה דומיא דארוכות המיטה וצ"ב הראיה ששם עיקר החידוש שגם דבר שעכשיו טהור כיון שהיה פעם טמא אסור לסכך בו וזה שיך גם בדבר שמועיל מחשבה

והנה עיין תוס' בסוכה שגם הקשו כר"ש וביארו את הגמ' בזבחים שמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו ובפשוטו הכונה שסתם יחוד לא יעזור אבל אם משתמש בפועל זה עוזר וזה כבר דומה לבגד וחשיב ראוי לקבל טומאה בלי שינוי גוף הדבר אמנם תוס' בנדה ס: כתבו בסתמא שמועיל יחוד

ועיין חזו"א סימן ל סקי"ג שכתב לישב דהנה הגמ' מעילה י"ח אומרת שלאחיזה כל שהוא וביאר הנ"ל שזה וודאי שסוג שימוש שראוי בכל עור לא עוזר יחוד בכל שהוא אמנם לאחיזה צריך צורה מסוימת של עור וכה"ג אם מיחדו לשימוש זה יש לו חשיבות כלי ולפ"ז יתכן שהגמ' בזבחים מדברת בכזה סוג עור אמנם בראב"ד משמע שנקט שדין זה הוא דוקא בקיצוע ולכאורא היה מקום לומר דיחוד סתם לשימוש בצורה כללית זה לא עוזר אבל אם מיחד לשימוש מסוים כן עוזר ומיושב הגמ' בזבחים

ועיין חזו"א סימן ל"ג סק"ד שהקשה למה הר"ש לא הוכיח שלא מועיל יחוד לכל שהוא מזה שצריך ריבוי לאריג כל שהוא דמבואר שדוקא אם ארג מיוחד לצורך מסוים אמנם הנה תוס' בשבת כ"ו. הקשו מה צריך בגד גע"ג הרי אריג כל שהוא ותירצו שהדין גע"ג כשעומד להשלימו והכונה לכאורא שהוא לא יחדו לשימוש במצב זה וכה"ג בסתמא הוא לא מקבל טומאה רק בשיעור גע"ג ומשמע שכל שייחד לשימוש זה תמיד טמא

עוד הקשה שם למה לא הוכיח מהגמ' לאחיזה כל שהוא ומשמע דוקא לאחיזה ולא סתם שמיעדו לשימוש ודבר זה קשה על תוס' בנדה ואולי גם כונת תוס' שלא מועיל סתם שמיחד לשימוש אלא דוקא לשימוש מסוים והר"ש יתכן שרצה להוכיח שגם זה לא מועיל ולכן לא הוכיח משם וס"ל באמת או שהיה שם קיצוע או כסברת החזו"א שזה דוקא שם שזה צורה מיוחדת וכנ"ל

ועיין מה שכתבנו בזה לעיל פכ"ז מ"ד סק"ב

**בראית הר"ש מקיצוע טפח ובנידון האם שלשה למדרס צריך יחוד**

ה]עיין ר"ש שכתב להוכיח שלא מועיל יחוד מהא דרק טפח על טפח מועיל ע"י קיצוע צ"ע דשם מבואר שלמדרס לא עוזר אבל לטומת מת יתכן שיעזור אמנם ברור כונתו שחוזר לתחילת דברי התוס' שגרסו שלעניים מועיל טומאת מדרס בפחות משלשה

והנה תוכן קושיתו לכאורא דנקט שגם לעשירים יועיל יחוד למדרס בפחות משלשה על שלשה כמו שאצל עניים זה טמא והקשה הרי הגמ' אומרת שהשיעור הקטן זה אם עושה טלאי לחמור ורק כה"ג זה טמא מדרס אבל ביחוד אפילו כה"ג לא טמא וכ"ש בפחות מטפח והנה התוס' זבחים צ"ה. וכן עירובין כ"ח: נקטו שלעשירים אפילו אם ייחדו זה לא יעזור כי בטלה דעתם אצל כל אדם ולפ"ז לא קשה קושית הר"ש דהגמ' במעילה מדברת על עשירים

אמנם דעת הר"ש שהדין שלשה על שלשה למדרס לא צריך יחוד אלא בסתמא זה טמא ולפ"ז עניים זה טמא בסתמא גם בשלש ולפ"ז אין מקור לומר שלא מועיל יחוד לעשירים אמנם הראשונים נקטו שצריך יחוד וממילא גם הדין של עני זה אם יחוד ובהכרח דבעשיר אפילו יחוד לא יעזור וזהו מה שהכריחם לומר כך

ובאמת כשהביאו את ר"ת שרק במדרס יש הבדל בין עניים לעשירים כתבו וז"ל דבמדרס ביחוד תליא מילתא ואין דרך ליחד פחות משלשה על שלשה עכ"ל ופשטות לשונם שצריך יחוד בפועל אמנם עיין לשון הר"ש וז"ל אבל מדרס תלוי ביחוד מה שאדם רגיל ליחד הלכך פחות משלשה ביד עשיר לא נטמא מדרס דאין דרך ליחדו עכ"ל הרי שהוסיף בלשונו מה שהוא רגיל ליחד דהינו שלא צריך שהוא ייחד בפועל וכבר עמד על כל זה החזו"א סי' ל"ג סק"ג אמנם עיין סימן ל' סקי"ב שהוכיח שבעור וודאי צריך יחוד ועיין מה שכתבנו בזה עוד פכ"ו מ"ז

ו]והנה בעיקר דברי הר"ש שנקט שכל הדין קיצוע טפח זה אם קיצע וחיבר וצ"ע שא"כ זה מקבל טומאה בתור חלק מהבגד וצ"ל שאם מחבר בצורה שלא הדרך רואים את זה כאילו זה לא חלק מהבגד וזה לא יקבל טומאה ועיין מה שכתבנו בזה פכ"ז מ"ד

**ביאור החילוק בין טומאת מדרס לטו"מ לענין בגדי ענים לעשירים**

ז]עיין לעיל סק"ה דהבאינו דעת ר"ת שלעניין גע"ג אין הבדל בין עניים לעשירים ורק לעניין מדרס יש הבדל והנה היה מקום לומר שזה מצד המציאות שגע"ג לשאר שימושים כולם משתמשים אמנם עיין גמ' שבת כ"ו: שדנה על טומאת בגדים וכתבה שגע"ג חזי לעניים ולא לעשירים ומפורש שגם לעניין שאר שימושים עשירים לא משתמשים בפחות מגע"ג וא"כ צ"ב מה ההבדל בין טומאת מת לטומאת מדרס

אמנם החילוק מבואר בלשון הראשונים שטומאת מדרס ביחוד תליא מילתא דהינו שכלים כל טומאתם עד כמה שהם כלים ויש תנאי שיהיה כלי שעומד לשימוש וכל שמצד עצמו עומד לשימוש אפילו דבפועל הבעלים לא משתמש זה מספיק משא"כ טומאת מדרס זה רק אם בפועל זה עומד למדרס ולא רק שיש לו שם כלי מדרס ולכן אם זה של עשירים שזה לא עומד למדרס זה טהור ויתכן גם שזה הטעם שצריך יחוד וגם לר"ש שלא צריך יחוד כי בסתמא זה עומד לשימוש אבל בעיקר הדברים וודאי שזה כך

**ועצם החילוק בין מדרס לטומאת כלים עיין לעיל מ"ה מה שביארנו בדעת הראב"ד והר"ש ועיין משנה א סק"ב מה שביארנו לפ"ז עוד בדעת הראב"ד ועיין פכ"ז מי"א מה שביארנו בזה דברי ר' שמעון ע"ש ועיין לקמן סקי"ד מה שביארנו הר"ש בזה ועיין לקמן סק"ח מה שישבנו בזה דעת הרמב"ם ועיין לעיל פכ"ו מ"ז-ח דהבאינו את הרמב"ם לעניין עור שצריך יחוד לטומאת מת ולא לטומאת מדרס ע"ש ועיין לקמן סקט"ז לעניין קרע ושייר כדי מעפורת**

ח]בעיקר כוונת המשנה שיש חילוק בין עניים לעשירים מבואר דעת ר"ת שהכונה למדרס שלעניים גם שלש טמא אם יחדו וכנ"ל ודעת הר"ש שמדובר בבגד מלא קרעים וכל קרע הוא פחות משלשה שכה"כ בעני זה טמא ובעשיר לא ולכאורא לר"ש יועיל יחוד לעשיר כמו שנקט בדעת רש"י וכנ"ל סק"ה אמנם הרמב"ם ביאר שהכונה שלקח חתיכות בגד פחות משלש וחיברם ועשה מזה בגד שרק אצל עניים זה טמא מדרס ולא אצל עשירים ועיין חזו"א שהקשה דבהלכות נגעים נקט שזה טמא אצל כולם ולא חילק בזה וכתב שאין סברא לחלק בין מדרס לטומאה רגילה ודבריו צ"ע הרי תוס' חילקו מפורש שמדרס יש הבדל בין עניים לעשירים וטומאת מת לא ויתכן שגם הר"מ ס"ל לחלק כך והנה הר"מ לא העתיק בחיבורו דין זה ועיין חזו"א שחזר בו וביאר כר"ש ואת זה העתיק פכ"ב ה"כ

**ביאור שיטת רש"י בדין טלית שנקרעה ובדין טהרת שבירה בכלים**

ט] מבואר במתניתין דטלית שנקרע רובה טהורה דהיינו אפילו אם נשאר יותר משלשה על שלשה וכמבואר בגמ' בחולין שמדובר בכדי מעפורת והרי מעפורת וודאי שזה יותר משלשה על שלשה וכן סתם טלית היא גדולה ובנקרע רובה נשאר עדיין שלשה על שלשה ובכל אופן היא טהורה ועיין רש"י חולין קכ"ג. ד"ה טלית שכתב וז"ל טלית שהתחיל בה לקורעה: שנטמאה ובא לקורעה לבטלה מתורת טלית ומאחר שאינה ראויה למלאכה הראשונה ואין שמה עליה מטהרת אע"ג שיש בשיריה שלש על שלש ועדין ראויה לקבל טומאה טהרה מטומאתה ראשונה דומיא דכלי חרס דשבירתו מטהרתו ושבריו מקבלין טומאה כדאמרינן באלו טרפות הן וקרקרותיהן ודפונותיהן וכו' עכ"ל ומבואר מדבריו דאע"ג דמכאן ולהבא זה מקבל טומאה בכל אופן טומאתו הקודמת פוקעת והוכיח שיש כזה מושג מהא דכ"ח שנשבר אפילו שיש בו עדין שיעור קבלת טומאה בכל אופן טומאתו הקודמת פקעה

ועיין תוס' חולין ע"ג: ד"ה בשעת וכן זבחים צ"ה ד"ה לא שחלקו וכתבו וז"ל דכיון דיש בו שיעור שלש שהוא שיעור טומאה לא פקע מינה טומאת מגע עכ"ל ודחו הראיה מכ"ח ששם זה לא מקבל טומאה אלא ע"י יחוד אבל ללא יחוד זה לא מקבל טומאה

והנה בפשוטו נחלקו רש"י ותוס' בטהרת שבירה דרש"י ס"ל שזה מעשה המטהר ולכן אפילו שזה מקבל טומאה מכאן ולהבא אבל כל שנחשב שהיה כאן מעשה שבירה זה מטהר אמנם תוס' ס"ל שהטהרה חלה מכח מה שזה לא מקבל טומאה מכאן ולהבא ולכן כאן שזה מקבל טומאה מכאן ולהבא אין סיבה שיפקע טומאתו

אמנם זה וודאי אינו נכון וגם תוס' מודים שמצאנו טהרת כלים אפילו שזה מקבל טומאה מכאן ולהבא ומצאנו דבר זה בכמה דוכתי א]בפירקין מ"ה דחמת שעשאו שטיח טהור והכונה טהור לגמרי דומיא דרישא בכפה שנתנתו לספר ששם נשאר טומאת מת ומשמע שכאן נפקע לא רק טומאת מדרס אלא גם טומאת מת ב]עיין לעיל פכ"ז דשלש על שלש שהוסיף עליו עוד ובסוף הוריד חוט מהשיעור הקודם נטהר מטומאתו כי הכלי שמחמתו היה טמא לא קיים וכן הוא בגמ' עירובין כ"ד. לעניין סנדל אע"ג שכל הזמן היה לו דין קבלת טומאה ג]לעיל מ"ו במטלית שתפרו לבגד לר"מ דפקע ממנו טומאת מדרס ובפשוטו פקע ממנו כל טומאתו ע"ש ד]עיין ר"ש פ"כ מ"ו שהביא תנא שסדין שעשאו וילון הוא טהור לגמרי ע"ש

והביאור בכל זה שכיון שפנים חדשות באו לכאן חשיב שאין כאן את הכלי הקודם שמחמתו חלה UHהטומאה דהטומאה לא חל על החומר אלא על הכלי וכל שזה כלי אחר זה סיבה לפקוע הטומאה וכל קושית התוס' על רש"י שכאן שזה עדין אותו כלי ואין כאן פנים חדשות לכן אין סיבה שיפקע טומאתו[[3]](#footnote-4)

והא דפשיטא להו שאין כאן פנים חדשות הוא דהנה רש"י שם הקשה משלשה על שלשה שנקרע וכל חלק נהיה שלש על שלש שהוא נשאר בטומאת מת והקשה רש"י למה שלא יפקע טומאתו כמו טלית שנקרעה ותירץ שכל הדין טלית שנקרע כי היה לזה טומאה אחת אבל שלשה על שלשה וכו' מדובר שהיה לזה גם טומאת מדרס וגם טומאת מת וכה"ג לא נפקע אלא טומאה אחת דהינו טומאת מדרס ולא טמאת מת עכ"ד ועל זה תוס' הקשו שכיון שחזינן שאם יש שני טומאות לא פוקע הטומאה חזינן שאין כאן פנים חדשות שא"כ וודאי שהיה פוקע הכל וא"כ אין שום סיבה שבטומאה אחת יפקע טומאתו עד כמה שזה אותו כלי הקודם והנה רש"י הוכיח מכ"ח שס"ל שזה דומה שנשאר חלק מאותו שימוש וזה לא פנים חדשות וחילקו תוס' שבאמת שם הוא טהור מכאן ולהבא אמנם דעת הר"ש כלים פ"ב מ"ב שלא צריך יחוד ובכל אופן חלק על תוס' ובהכרח צ"ל כמו שביאר החזו"א סי' ל סק"ו דס"ל דשם זה פנים חדשות משא"כ כאן שזה לא פנים חדשות וכדחזינן משלשה על שלשה שנקרע

ודבר זה גם מבואר מהמשך דברי הר"ש ותוס' בזבחים שכתבו לחלק בין טלית שנקרע דיש לו שם כלי וכיון שבטל שם כלי פקע הטומאה לגמרי משא"כ חתיכת בגד בעלמא שאין שם כלי עליו כה"ג גם אם הפסיק להיות מדרס הוא נשאר טמא מת עכ"ד חזינן מפורש שגם באופן שהוא ממשיך להיות טמא זה סיבה להפקיע טומאתו וכונתם לחלק כנ"ל דדבר שיש לו שם כלי א"כ בקריעתו יש כאן פנים חדשות משא"כ חתיכת בד אפילו שהיום זה משמש שימוש אחר ממה שזה היה אתמול אבל זה לא כלי אחר וא"כ אין סיבה לטהרו וז"ב בכוונתם וכן ביאר בחזו"א סימן ל סק"ו ובקה"י טהרות סי' י"ג

י]והנה בפשוטו בדעת רש"י שחולק וכן מטהר שלשה על שלשה שנקרע לפחות משלש על שלש זה מצד שס"ל שגם כה"ג זה פנים חדשות וכן הוא מפורש בלשונו שכתב **ואין שמו עליה** וכן ע"ש בע"ב ד"ה עד וז"ל דלא דמי לטלית דהתם קודם קריעה היה שמה טלית ועומדת להתכסות ובקריעתה **בטל שמה** וכו' וכן נקט החזו"א סי' ל' סקי"א אלא שצ"ע א"כ מה שייך לחלק בין טומאה אחת לשתים ואולי הוא לא ממש פנים חדשות דהינו שיש כאן וודאי כלי אחר ממקודם אלא שזה לא סיבה להפקיע שני טומאות וצ"ע

אמנם בפשוטו מוכרח שבאמת כאן לא שיך לדון מצד פנים חדשות שסיבת הטומאה שבגללה נטמא הכלי לא קימת דא"כ וודאי שזה היה טהור לגמרי וכמו בחמת שעשאו שטיח אלא נתחדש כאן טהרה של מעשה שבירה שהוא מטהרו מטומאתו וכיון דיש כאן וודאי שינוי מכלי שלם לכלי שבור זה מספיק סיבה לטהר ועיין סימן ב שהארכנו דמבואר ברש"י בכמה דוכתי שחלוק דין הטהרה של כלי שנטמא מכלי טהור דכלי שנטמא לא מספיק לעשותו שעכשיו אין לו סיבת טומאה אלא צריך מעשה שבירה ע"ש וס"ל לרש"י שזה גם סברא איפכא שגם במקום שלא שיך לדון שאין כאן סיבת טומאה בכל אופן כל שנחשב שהיה כאן מעשה שבירה זה סיבה לטהר ויתכן דרש"י ס"ל שכל הטהרה של פנים חדשות ג"כ יסודה מדין שבירה וגם על זה חידש שזה לא מטהר שני טומאות אמנם בפשוטו בחמת שעשאו שטיח משמע שזה מפקיע הטומאה אפילו אם היה לזה שני טומאות דהרי רש"י בסנהדרין העמיד הרישא שזה נטמא וצ"ע. עוד יתכן שגם במעשה שבירה כלול שני דברים שאם פקע שמו לגמרי שם זה מטהר לגמרי והסברא כיון שגדר השבירה שהדבר הקודם לא קיים כלל ואם לא פקע שמו לגמרי זה רק מטהר טומאה אחת ובפשוטו כיון שמבואר ברש"י בקדושין שגם אם זה מטהר שלא יקבל טומאה מכאן ולהבא זה לא סיבה להפקיע הטומאה אם אין כאן מעשה שבירה א"כ כל פנים חדשות זה לא עדיף אם לא שיש כאן מעשה שבירה אמנם זה לא מוכרח דיתכן דכלי שבור הוא עדיין אותו כלי וכה"ג צריך מעשה שבירה אבל פנים חדשות זה כלי אחר וכאילו הכלי הקודם לא קיים וכדלקמן מרבינו משולם ודו"ק

י"א]והנה עיקר סברת רש"י לחלק בין טומאה אחת לשנים צ"ב ועיין תוס"ר חולין שהקשה כן מה סברא לחלק אמנם יתכן שכ"ז לשיטתו שס"ל שרק שיך טהרה של פנים חדשות שהדבר המקבל טומאה לא קיים ולא שיש דין שבירה ובזה אין שום סברא לחלק אבל עד כמה שזה טהרה של מעשה שבירה שהוא חידוש התורה שזה מעשה המטהר בזה יתכן שלא נתחדש שזה מטהר שני טומאות

והנה עיין מרדכי מסכת שבת פרק כירה בחידושי אנשי שם שהביא תשובה של רבינו משולם שס"ל שכל שבירה של כלים ע"י נקב שזה ראוי להיות כלי אחר ע"י יחוד צריך הערב שמש וכתב שיש שני צורות של טהרה או שמפררו לפירורים שכה"ג לא צריך הערב שמש או ששוברו בצורה שע"י יחוד הוא יקבל טומאה מכאן ולהבא כגון נקב בכלי או טלית שנקרע רובה וע"ש שכתב לחלק שכל זה אם עדין לא היה טבילה אבל אם זה טבול יום כה"ג זה מטהרו לגמרי וע"ש שהקשה דבגמ' בשבת מבואר שכלי ברזל שניקב ונטהר והטיפו וחזר להיות כלי דהוא טהור ללא הערב שמש ותירץ ששם זה פנים חדשות עכ"ד ע"ש והנה בפשוטו ס"ל שטהרת שבירה הוא מעשה המטהר כנ"ל ולכן צריך הערב שמש ומבואר שס"ל שבפנים חדשות זה לא מדין שבירה ולכן שם לא צריך הערב שמש ועוד מבואר מדבריו שגדר המטהר שזה לא יכול להפקיע אלא דרגא אחת של טומאה ולכן אם זה טמא לגמרי נפקע טומאתו וצריך הערב שמש ואם רק חסר לו הערב שמש זה מטהרו לגמרי וזה על דרך רש"י ודו"ק

י"ב]עיין גמ' חולין קכ"ג: דמביאה את המשנה עור טמא מדרס חישב עליו לרצועות וסנדלים כיון שנתן בו את האיזמל טהור דברי ר' יהודה וחכמים אומרים על שימעטנו מחמשה טפחים וכתב רש"י וז"ל דלא דמי לטלית דהתם קודם קריעה היה שמה טלית ועומדת להתכסות ובקריעתה בטל שמה הלכך אע"ג דשיריים בני קבלי טומאה טהרו מטומאה הראשונה אבל הכא כל שעה שם עור עליו הלכך עד שיבטלנו מכשיעור עכ"ל דהינו שבגד בקריעתו יש כאן שינוי מהכלי הקודם משא"כ עור הוא אותו עור ולכאורא זהו חילוק התוס' שלכן בשלשה על שלשה שנחלק זה עדין טמא משא"כ בגד שנקרע וצ"ע א"כ מה רש"י הוצרך לישב שיש חילוק בין טומאה אחת לשניים למה לא כתב אותו חילוק בין טלית שנקרע לשלשה על שלשה שנקרע ועיין משנה למלך פכ"ג הי"א ובחזו"א סימן ל סקי"א שביארו דהנה ברש"י עצמו לגבי שלשה על שלשה שנקרע שס"ל שזה סיבה לטהר אם יש טומאה אחת זה רק בנקרע לפחות משלשה על שלשה וכמבואר במשנה פכ"ז ובכל אופן לעניין טלית שנקרע זה לא כך ובהכרח החילוק כנ"ל דכאן אין זה שינוי כלל מגדול לקטן ורק בטלית שזה כבר לא משמש לטלית זה שינוי ורק אם זה נהיה פחות משלשה שזה כבר לא משמש מדרס ס"ל לרש"י שזה עצמו שינוי ובזה א"ש גם הנ"ל דבעור דאיירי שזה עדין שיעור טומאת מדרס א"כ אין כאן שינוי אמנם אם זה נהיה פחות משיעור מדרס פשיטא ליה לרש"י שזה עצמו מעשה שבירה או פנים חדשות וכנ"ל ועדיין צ"ע מי הכריחו לרש"י דבר זה

**ביאור שיטת הרמב"ן ובדין שבירה באוכלים**

י"ג]עיין רמב"ן בחולין שכתב לישב קושית רש"י דבטלית שקרעה מדובר שעשה מעשה בידים לטהרה ולבטל שם שעליה משא"כ בשלשה על שלשה מדובר שזה נקרע לבד דהיינו דגם שם אם יקרענה בידים זה יהיה טהור לגמרי וע"ש שהוכיח שאם יקרע בידים זה טהור לגמרי וגם אם יש שני טומאות מהמשנה לעיל שעור שהוא טמא מדרס הוא נטהר ע"י שיחתכנו לפחות מחמשה על חמשה ולא מטמאים את זה בתור מגע מדרס ועיין משנה למלך שתמה על ראיתו שהרי עור פחות מחמשה על חמשה מבואר במשנה שהוא לא מטמא טמא מת ועיין חזו"א סי' ל סקי"א שכונת הרמב"ן להוכיח מהצד של הגמ' שעד כדי מעפורת טמא וכל המשנה זה בבעי ליה למשכב הזב א"כ יש כאן שיעור טומאה מכאן ולהבא ע"ש

ועיין משנת ר' אהרן שביאר שאם שובר בידים יש כאן המטהר של מעשה שבירה משא"כ אם זה לא בידים כה"ג זה רק טהור כי אין כאן היום את הכלי לטומאה ולכן אם עדין הוא ראוי לקבל טומאה זה לא סיבה

אמנם הנה הרמב"ן שם כתב שעיקר דברי רש"י נכונים שגם אם נשבר מאליו אם היה רק טומאה אחת זה נטהר לגמרי והראיה מזה שהמשנה נקטה שזה היה טמא טומאת מדרס שמשמע שרק לכן נשאר לזה טומאת מגע מדרס והנה ביארנו לעיל שלכאורא חילוק זה רק שייך בטהרה של מעשה שבירה ובהכרח שגם מאליו יש כאן מעשה שבירה [וצ"ב ראית הרמב"ן דאם דלא כרש"י א"כ אם היה טומאת מת זה נשאר טמא]

ובביאור סברת הרמב"ן צ"ל כמו שביאר החזו"א סי' ל סק"ז שמדובר שהוא שובר בתור לא להשתמש בכלל עד שיתפרנו בחזרה או יעשה ממנו בגד אחר וכזה מצב בתחילתו וודאי לא יקבל טומאה רק כאן צריך שינוי מעשה וכה"ג שקרע רובו זה שינוי מעשה גמור ולכן זה טהור לגמרי וזה ממש כמו שקורע כדי לעשות רצועות שדימה את זה לכאן והנה לפ"ז הוא גם לא יקבל טומאה מכאן ולהבא ובפשוטו כן הוא בעור שקרעו לפחות מחמשה שמזה הוכיח הרמב"ן

וכן מבואר מדברי הרשב"א שכתב להוכיח כדעת הרמב"ן דאל"כ הרי מדובר בטלית גדול והרי הגמ' אומרת שבשעת פרישתן מאביהן מקבלין טומאה והנה צ"ב כונתו הרי כאן כל הכלי נטהר ואין לזה מאיפה לקבל טומאה [ועיין משנה למלך שהנידון שהזמן החדש יקבל טומאה מהזמן הקודם ובהכרח שגם מכאן ולהבא זה מקבל טומאה וזה צע"ג הרי אין כזה מושג כמבואר בגמ' דשבע ליה טומאה וכן מוכח שהגמ' חילקה רק בבא מבגד גדול,כמדומה שכן הוא במשנה למלך]

ובהכרח צ"ל כמו שביאר החזו"א שם שהרשב"א למד שנקרע רובה החלק הגדול הוא נחשב לא נקרע רובה והוא עדין טמא וכן הוא ברמב"ם בפיה"מ כאן ולכן הוקשה לו שאם החלק הקטן טמא מכאן ולהבא א"כ יש כאן נגיעה בגדול ומזה הוכיח שהוא טהור מכאן ולהבא ולכאורא זה רק אם כביאור החזו"א ברמב"ן ודו"ק אמנם המשנה למלך נקט בדעת הרמב"ן שזה טמא מכאן ולהבא וצ"ע

והנה שיטת רש"י בכמה דוכתי שאוכל כל שהוא מקבל טומאה מדאוריתא והקשו תוס' בפסחים ל"ג: דבתו"כ מובא מיעוט שאין שבירה באוכלים ואם כל שהוא מקבל טומאה מה שייך שבירה הרי כל הזמן זה ראוי לקבל טומאה ועיין רמב"ן חולין ל"ד. שכתב שאין זה קושיא שהרי טלית שהתחיל לקורעה כיון שנקרע רובה טהורה אע"ג דשלש על שלש מקבל טומאה מהתורה והנה לנ"ל צ"ב הדמיון דבטלית הרי ס"ל לרמב"ן שגם מכאן ולהבא זה לא מקבל טומאה משא"כ כאן שהרי כל שהוא מקבל טומאה ודוחק לומר שמוכיח מנשברה מאליה דהרי זה לא הדין של טלית ועוד שזה רק דיוק מהגמ' אמנם הביאור פשוט שכונתו כשלוקח אוכל ומפוררו בתור שהוא לא יעמוד לאכילה דיש כאן מעשה למחשבתו שהוא לא לשימוש ונתגלה שדבר שהיה אוכל לא פקע ממנו דין אוכל

ובזה מיושב עוד קושיא דעיין שו"ת הרי"ד שהקשה אם כל שהוא מקבל טומאה מה שייך לומר שיש כאן כלל מעשה שבירה הרי זה עדין עומד לאכילה ואיפה השבירה אמנם לנ"ל שעושה פעולה שמשנה ומראה שזה לא עומד לאכילה א"כ זה כמו שינוי מעשה ודו"ק ועיין טהרות סימן ב' מה שכתבנו בזה [ועיין פ"ב מ"ב סק"ד שהוכחנו כביאור זה מהרמב"ן חולין נ"ה. ע"ש]

**בביאור סברת הר"ש שלעניין מדרס כל שנקרע הוא טהור אפילו שיש שיעור טומאה**

י"ד]עיין ר"ש שכתב ליישב את קושית רש"י שבאמת כאן זה טהור רק ממדרס אבל זה טמא טומאת מת וזה כמו בשלשה על שלשה שנחלק שנשאר רק טומאת מת אלא שדחה דבר זה מכח הגמ' בזבחים שמבואר שמותר להכניסו למקדש חזינן שזה נטהר לגמרי

ועיין חזו"א [סימן ל סק"ו] שתמה על זה הרי יש לזה עדין שיעור למדרס וכמו שתוס' פשיטא להו שכיון שנשאר שיעור טומאת מת נשאר לזה טומאת מת ה"ה אם יש לזה שיעור מדרס נשאר לזה שיעור מדרס וע"ש שכתב ליישב דהרי מדרס צריך יחוד למדרס א"כ זה לא מקבל טומאה כל זמן שלא יחדו לדבר האחר אמנם הרי הוכחנו לעיל סק"ה דדעת הר"ש במשנתינו שלא צריך יחוד לשלשה על שלשה

והנה לכאורא למה שנתבאר לעיל סק"ט דגם תוס' וודאי מודים שאם זה פנים חדשות הוא טהור וכמבואר בדין חמת שעשאו שטיח וכמו שחילקו בין טלית לסתם בד וככל הנ"ל וכל מה שהוקשה להם רק כאן מכח המשנה של שלשה על שלשה שנחלק דחזינן שאין זה פנים חדשות אבל לעניין מדרס אין שום ראיה ואפשר לומר שהמדרס בטלית והמדרס בסתם שלשה הוא פנים חדשות וכמו המדרס בחמת והמדרס בשטיח

אלא שיש לדקדק קצת מלשון הר"ש ותוס' בזבחים שכתבו הואיל ולא חזיא למלאכתה הראשונה להתעטף והנה שימוש זה הוא סיבת הטומאת מת ומשמע שגם לגבי שימוש זה הוא לא ראוי לאותו שימוש אלא שזה רק סיבה לטומאת מדרס ולא לטומאת מת והנה צ"ב הרי הטומאת מדרס הוא לא מחמת שהוא מתעטף אלא כי יושב עליו וכמבואר ברא"ש פכ"ז מ"ו ע"ש מה שכתבנו וצ"ל כוונתם הישיבה שאם העטיפה דהינו שזה שימוש של מדרס אחר אמנם משמעות דבריהם שגם לגבי השימוש של הבגד שלו הוא שונה ואינו מוכרח

אמנם יתכן לבאר ע"פ מה שהבאינו לעיל סק"ז מהראשונים שמדרס בגדי עניים לעשירים טהור משא"כ טומאת מת וביארו הראשונים כי צריך יחוד וע"ש מה שביארנו שבמדרס כל הטומאה מצד שזה עומד למדרס בפועל משא"כ טומאת מת זה רק נצרך לשם כלי ולכן גם אם בפועל לא משתמשים לא איכפת לן ע"ש ולפ"ז יתכן שגם כאן אע"ג שזה וודאי שלא משתמשים אותו שימוש בטלית או בסתם בד אלא שעד כמה שזה לא שם כלי אחר אלא סתם שימוש אחר זה לא שינוי בעצם הטומאה שזה סיבה לטהר משא"כ במדרס שכל הטומאה מחמת השימוש שם עצם זה שהשימוש הקודם השתנה שזה סיבת הטומאה הוא סיבה שיפקע הטומאת מדרס [אמנם יתכן שרש"י שס"ל שצריך דוקא מעשה שבירה וכנ"ל כה"ג שזה אותו כלי זה לא מעשה שבירה וזה לא סיבה לטהר אלא דבר שהוא גם סיבה לטהר מטומאת מת ודו"ק ועיין משנה למלך] והנה לפ"ז לכאורא אם בגד יטמא במדרס יהיה מותר להכניסו לביהמ"ק רק מיעוט מהבגד ופה לא יהיה הסברא אגב אביהן חשיבי דכאן השימוש הוא מעצם גורם הטומאה עיין לעיל סק"ב מה שביארנו בסברא של אגב וכו' ואינו מוכרח דיתכן שלעניין הכנסה למקדש כל הקולא כי אין לו את השם כלי הנצרך ודו"ק

ט"ו]עיין תוס' בחולין קכ"ג שהביאו בשם ר"ח שאם קרע את כולה למפרע הכל טהור ועיין חזו"א סי' ל סק"ח שהקשה הרי וודאי שהוא עדין לא כלי שבור וא"כ אין כאן סיבה לטהרו וע"ש שביאר שס"ל שגם קריעה קצת אם זה חלק מקריעה של הכל זה כבר שינוי מעשה שמראה שהוא לא עומד לשימוש ורק אם בסוף לא קרע איגלאי מילתא שלא היה לו מחשבה לקרוע וצ"ע אם יתחדש סיבה שלכן לא קרע שכה"ג לכאורא יפקע טומאתו הקודמת

**בדין כדי מעפורת ובשיטת הר"מ**

ט"ז]עיין סוגית הגמ' חולין קכ"ג על משנתינו של"ק ס"ל שכל הדין שנקרע רובה עוזר רק אם לא נשאר כדי מעפורת אבל אם נשאר כדי מעפורת טמא וללשון השני תמיד טהור ועיין גמ' זבחים דבגד שהוזה עליו דם קדשים ונטמא בחוץ קורעו ומכניסו והגמ' שואלת איך הוא קורעו הרי זה לא בגד והגמ' אומרת שהוא משאיר כדי מעפורת והגמ' שואלת א"כ הוא לא נטהר ועונה שהדין שצריך פחות מכדי מעפורת הוא רק דרבנן והנה כל קושית הגמ' רק ללשון הראשון אבל ללשון השני הרי גם אם נשאר כדי מעפורת הוא טהור

והנה כתב הרמב"ם פכ"ג מכלים הי"א וז"ל טלית שהיא מדרס והטבילה וקודם שיעריב שימשה התחיל לקרוע ממנה קרע כיון שנקרע רובה שוב אינו חיבור וטהורה כולה אע"ג שנשתיר בה כדי מעפורת שלא נקרע שהרי הוא קורע והולך בד"א בטבולת יום כיון שלא חס עליה להטבילה כך לא יחוס לקרוע את כולה ולפיכך טהרה כולה עכ"ל ומבואר שפסק כלישנא בתרא אמנם עיין הלכות מעשה הקרבנות פ"ח הי"ט שכתב וז"ל בגד שניתז עליו דם חטאת ויצא חוץ לעזרה מחזירו לעזרה ומכבסו שם נטמא חוץ לעזרה כיצד יעשה קורעו כדי שיטהר ומכניסו ומכבסו בפנים וצריך להניח בו שלם כדי מעפורת לפי שנאמר בגד צריך לכבס בגד ואע"פ שהוא טמא מדבריהם מפני הכדי מעפורת שנשארה בו כיון שנקרע רובה טהור מן התורה ומותר להכניסו למקדש לכבס הדם עכ"ל

וצ"ע כיון שפסק כלישנא בתרא א"כ גם אם הניח כדי מעפורת זה טהור ומה צריך לומר כיון שזה רק טומאה דרבנן ועיין משנה למלך פכ"ג שישב שהרי בהלכות מעשה הקרבנות מדובר שזה עדין לא הוטבל דהרי זה כמו כיבוס וכה"ג הרי גוזרים שמא לא יקרע רובו וצ"ע א"כ גם אם לא השאיר כדי מעפורת זה כך והר"מ כתב ואע"ג שנשאר כדי מעפורת ואולי האמת נקט או שס"ל שגדר הגזירה שיש כאן עדין כלי וזה תלוי בשיעור מעפורת וסמך על הסוגיא בזבחים

וע"ש שכתב לישב עוד שהר"מ הרי הדגיש שהרי הוא קורע והולך ומשמע שאם הוא לא מתכונן לקרוע הכל זה טמא וא"כ בהלכות מעה"ק שהרי לא מתכונן לקרוע הכל דהרי אסור לו א"כ זה טמא מדרבנן ומקורו לחילוק זה שרצה לפסוק כמו הגמ' בזבחים ולא לדחותה מההלכה אמנם עיין חזו"א סק"י שנקט שכונת הר"מ שהוא קורע והולך שמעצמו זה עומד להיקרע ועיין משנה למלך שם שהוכיח כן מהגמ' שאין דין שיתכונן לקרוע הכל

ושמעתי ליישב דהנה לשון הר"מ בהלכות כלים הוא טלית טמאה מדרס ולפ"ז יתכן שיש חילוק בין טומאת מדרס לטומאת מת דהסברא של כדי מעפורת שמדרבנן זה עדין שמו עליו ואין כאן שבירה אמנם כל זה לעניין טומאת מת שצריך לשבור את השם כלי אבל במדרס שהבאינו לעיל שהכל תלוי בשימוש א"כ כל שנקרע רובו והוא לא ראוי לשימוש ממילא אין כאן את סיבת הטומאה וכנ"ל בר"ש סקי"ד ולא שיך הגזירה דרבנן אמנם זהו מאוד דוחק דא"כ הר"מ בהלכות כלים שזה עיקר ההלכות לא הביא שבטומאת מת צריך שלא ישאר כדי מעפורת ועיין משנה למלך שכבר תמה בכעין זה על הלח"מ

**בטומאת לבדים ובתנאי אריגה בבגדים**

י"ז]מבואר במשנה שלבדים טמאים ועיין לשון הר"מ בהלכותיו שלבדים כבגדים לכל דבר והנה לבד מבואר בראשונים כלאים פ"ט שזה חוטים מחוברים לא טווים ולפ"ז מבואר לכאורא שלא צריך טווי וצ"ע דהרי מבואר בגמ' שבת ס"ד. שחבלים ומשיחות טהורים וביאר שם רש"י כי זה מחוטים לא טווים וא"כ למה לבד זה כן טמא ועיין לעיל פכ"ז מ"א דהבאינו את לשון הראב"ד שחילק בין אם זה משמש כבגד או לא ולכאורא כונתו שהמיעוט של חבלים לא כי זה לא ארוג אלא כי זה לא מעשה בגד ולפ"ז גם אם זה יהיה ארוג וצ"ע וברש"י שם הרי מפורש שהחיסרון כי זה לא ארוג

וראיתי בקובץ תשובות מהגריש"א ח"ג קושיא עצומה דמבואר בגמ' שבת נ"ז: שאיסטמא אין בה משום כלאיים ואין בה משום נגעים ועין רש"י שביאר שעשויה כמין לבד ואינה טוויה ועיין ראשונים שם שדנו למה כתוב רק נגעים ולא שאר טומאות ועיין תוס' שתירצו דשאר טומאות אם זה עומד למדרס טמא ויש שכתבו שהכונה אפילו נגעים ששתי וערב טמא ועיין עוד ברמב"ן אבל מדברי כולם נלמד שמה שזה לא טווי זה סיבה לטהר וצ"ע הרי לבדים מפורש בתו"כ שזה טמא כמבואר בר"מ וכן הוא בתוספתא במשנתינו שזה הכוונה העבים

ולכאורא צ"ל שלבד כיון שזה מחובר הכל חיבור גמור זה כמו טויה וזה עצמו החילוק בין זה לחבלים ולפ"ז יתכן דבגמ' שם איירי שזה חוטים לא טווים יחד אבל שהם לא עשוים בחיבור גמור וצ"ע

והנה לעניין ציצית מבואר בגמ' שעור לא חייב בציצית ועיין לבוש וגר"ז כי זה לא ארוג וצ"ע מה זה שונה מלבד וצ"ל כמו שביאר החזו"א יור"ד סי' קכ"ו סק"ז דצריך שהוא דבר שצורת חיבורו הוא באריגה ולכאורא עיקר החילוק דפה זה נשאר חיבור חוטים ועיין מה שכתבנו סימן ז סק"י בענין בגדים סנטטים

**י"ט אד"ב ס"ח**

**משנה ט**

א]מבואר במשנה שסבכה של זקנה טמאה מדרס ובפרק כ"ג הגירסא טהורה ועיין ר"ש שהפך שם הגירסא אמנם הר"מ כתב שהיו שני סוגי מטפחות עוד כתב שבתור משכב זה לא טמא ובתור מושב זה טמא והדבר פלא דבזבים מפורש שמה שיש לו כבר שם משכב הוא נטמא בכל החמשה דרכים ובהכרח צ"ל כמו שביאר החזו"א שהכונה שאם מיעד את זה למשכב זה לא נהיה כלי משכב ואם למושב זה נהיה מושב ולזה הביא דוגמא מטפח על טפח שאם מיחדה למושב זה טמא ואם למשכב זה טהור

והנה בעיקר הטומאה של מטפחת עיין ראב"ד פ"ג דעדויות מ"ד כי שוכבת עמו משא"כ ילדה מורידה אותו או איפכא לפי הגירסא והנה עיין לעיל פכ"ז מ"ה-ו שהוכחנו שמה שאדם שוכב אם זה כשהוא לבוש זה לא נחשב עומד למדרס וצ"ל שכאן שזה משמש גם בתור תוספת נוחות לשכיבה זה נחשב כמשמש למדרס והנה מבואר מכאן שגם כלי שלא עומד למדרס שהוא סיבה לטומאת מדרס דהרי צריך שישען רוב גופו בכל אופן יש לו שם מדרס ויחול עליו טומאה רק אם רוב גופו נשען עליו

ב]**העושה בגד מן החרם טהור ומזוטו טמא:** ומבואר בראשונים שההבדל בגודל החורים והנה היה מקום לבאר שהחיסרון בחורים גדולים לא מצד שאין לזה שם בגד אלא שהרי צריך שימוש של אדם לקבל טומאת בגדים ולא כל דבר הוא סיבה לקבל טומאה וכמבואר בגמ' זבחים שבגד שעשאו לצורה טהור וכמו שהארכנו בזה בסימן ז ולכן עד כמה שיש בו נקבים גדולים לא חשיב שזה משמש שימוש של לבישה ולכן אין לו סיבה לקבלת טומאה

אמנם עיין לשון הרמב"ם בפירושו ובחיבורו וכן בלשון הראב"ד בעדויות פ"ג מ"ד דהחיסרון דאין לו שם בגד דהינו שיתכן שזה צורה של לבישה אלא שכל טומאתו מצד השם בגד וכל שאין לו שם בגד אין זה סיבה לקבלת טומאה והנה אם לבישה זה לא נחשב עשוי לקבלה וכל הטומאה כי נתחדש שבגד יש לו טומאה חדשה א"ש אבל אם לבישה הוא נחשב קבלה א"כ צ"ב מה איכפת לי שאין לו שם בגד הרי יש כאן צמר ופשתן שמשמש לקבלה וצ"ל שבמינים אלו לא נתחדש טומאה אלא אם זה משמש לקבלה וזה תימא שהרי כל הנעשה מבעל חי הוא מקבל טומאה אם עשה ממנו כלי וצ"ב

ועיין לעיל פכ"ג דהעושה מכמורות מהחרם טהור ומזוטו טמא והנה כאן זה לא עומד ללבישה ובכל אופן יש חילוק אם יש לו שם בגד והנה אם נימא שגם שימוש של צידת דגים הוא שימוש של בגד א"כ בעינן שם בגד ולכן אם נקבים גדולים אין לו שם בגד אבל עד כמה שצריך עשוי לקבלה וצידת דגים זה עשוי לקבלה וכדמשמע שם בגר"א א"כ מה איכפת לן שאין לו שם בגד ואם נימא שבבגד לא צריך צורה של מקבל אבל צריך עשוי לקבלה א"כ א"ש שכאן זה לא צורה של מקבל דאין לו בית קיבול אבל זה עשוי לקבלה ולכן תלוי בשם בגד וצ"ע בכ"ז

והנה נחלקו תנאים בסיפא דהמשנה אם כפלו טמא וצ"ב המחלוקת והיה מקום לומר בזה עצמו דאם הטעם בגלל שזה לא שימוש של לבישה א"כ כאן זה שימוש של לבישה דהרי זה מכסה את הגוף אבל אם חסר בשם בגד יתכן שכל שמצד עצמו זה לא בגד לא יעזור שישמש איתו בצורה שזה מכסה את הגוף אמנם עין חזו"א דביאר שנחלקו האם ע"י זה נהיה סוג נקבים שזה כבר צורה של בגד או לא והכריח דבר זה דאל"כ למה לא יהיה לזה טומאת מדרס

**בהא דאין בחרם טומאת מדרס**

ג]והנה באמת צ"ב הרי לענין טומאת מדרס אין דין שיהיה לזה שם בגד דהרי כל דבר מקבל טומאה כל שהוא מהמינים שיש כיוצא בו טומאה והרי סתם בגד עומד למדרס שלכן הוא טמא מדרס א"כ למה כאן שעשה מהחרם בגד לא יהיה לזה טומאת מדרס ועיין חזו"א שביאר שכיון שיש בו נקבים הוא לא עומד למדרס אמנם עין שנות אליהו ובחידושי הגר"א שביאר שכיון שלעיקר תשמישו אין לו סיבה לקבל טומאה זה לא מקבל טומאה מחמת המדרס ואין זה דומה לכסת הסבלים שכל סיבת טומאתו כי יושבים עליו דשם זה סוג בד שאם ייחדו לשימוש יהיה לו טומאת כלי משא"כ כאן וע"ש שדימה דין משנתינו לבטל העיקר בטל הטפילה ולכאורא ביאור כונתו שכאן שאין עיקר תשמישו למדרס צריך שיהיה לו שם כלי וזה מחמת השימוש הנוסף וכל שיש לו שם כלי אפילו מסיבה אחרת ממילא הוא יכול לקבל טומאה גם מחמת המדרס ולכן כסת הסבלים יש לו שם כלי מחמת שימושו אלא שזה סוג שימוש שזה לא סיבה לקבל טומאה ממילא כאן שיש שימוש של מדרס זה מקבל טומאה משא"כ בחרם שאין לו צורת כלי כלל אין הוא מקבל טומאה מחמת שעומד למדרס [אלא שצ"ב מה הזכיר שאם ייחדו לשימוש ונראה שזה ראיה שהוא חומר שיש לו שם כלי ולא שחסר לו בעצם השם כלי] והנה מבואר מדברי הגר"א שלא החיסרון מצד השימוש שאם כן זה דומה לכסת הסבלין שיש לו שם כלי אלא החיסרון שאין לו שם בגד וכלי ודו"ק

ובעיקר דברי הגר"א הנ"ל מבואר שהדין בטל העיקר בטל הטפילה אין הכונה שממילא לא משתמשים בטפילה דהרי כאן השימוש העיקרי קיים אלא הכונה שסיבת הטומאה מחמת השם כלי והמדרס הוא לא סיבה לשם כלי והארכנו בזה פרק י"ט מ"ט סק"ו ופרק כ"ב

ד]והנה מבואר במשנה לעיל פכ"ד שלש סבכות הן ושל יוצאת לחוץ טהורה מכלום ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים הרמב"ם פירש שזה עומד לליצנות ולפ"ז סיבת הטהרה שזה לא שימוש שהוא סיבה לטומאה וכמו דיצת הערבים ריש פכ"ד ועיין ר"ש עוד ביאור שזה סודר שיוצאת עמו לשוק וצ"ב א"כ למה זה טהור עוד ביארו שזה של זונות שרוצות להיראות פרוצות זה אם הרבה נקבים וביאר הראב"ד בעדויות שזה לא שימוש של תכשיט ולא של לבישה ומשמע שכה"ג לא חסר בשם בגד וצ"ב עוד ביארו הראשונים שאינו מקבל את רוב השער ולכאורא זה אפילו במקרה שיש במקום אחד בד צפוף שזה צורה של בגד וצ"ל שכה"ג לא חשיב שיש כאן מעשה לבישה וממילא כיון שזה לא עומד ללבישה זה כמו בגד שעשוי לצורה וצ"ב בכל זה

והר"ש במשנתינו ביאר יוצאת לחוץ העשוי כסבכה שיש בו הרבה נקבים ובשרה נראה ולכאורא יתכן שזה דרגא שזה מאבד שם של בגד ויתכן שזה רק מחסר בשימוש של לבישה וצ"ב

ה]עיין ר"ש שהביא תוספתא שחוט שחיברו אותו כל שהוא צורך התפירה טמא ויותר מזה טהור והטעם שהוא טמא כי עומד לשמש אם הבגד והקשה החזו"א הרי במשנה לעיל מבואר שאם תפרו מצד אחד הוא עדין טהור אע"ג שעומד לחברו לבגד אבל כרגע הוא עדין לא משמש אם הבגד ממילא אין לו את טומאת הבגד ולכאורא צ"ל ששם זה לא מתחיל להיות כלל חיבור אבל כאן החוט כולו הוא דבר אחד והוא חיבור גמור וחלקו הוא כבר חלק מהבגד ממילא כל שהוא עומד להיות חלק מהבגד כבר היום זה חלק מהבגד

ו]עיין ר"ש דהביא דבתוספתא מבואר שגם בחרם אם ארג בו שלש על שלש כולו טמא וביאר החזו"א שכה"ג מקום זה יש לו שם של בגד ושימוש של בגד ומדין מחובר לטמא הכל טמא ומבואר לכאורא מזה שגם כשהחלק החשוב הוא טהור מצד עצמו יש בזה דין מחובר לטמא ועיין לעיל מ"ו מה שכתבנו בדעת הר"ש

**משנה י**

א]מבואר במשנתינו שגם בבגד קודם גמר מלאכה זה לא מקבל טומאה כדין כל הכלים שצריכים גמר מלאכה וצ"ב מאי שנא מהדין של שלש על שלש ועיין חזו"א סימן ל"ג סקי"ד שביאר ששם זה עומד בתור בד וראוי לשימושו ואפילו שאם הוא על הכובד ולא רוצה להורידו מחמת הטירחא אין זה מחסר בשם כלי ועיין סימן ז סק"ה שהבאינו כן בשם המשנה אחרונה ובמה שהקשינו על זה

1. ומה שכתב במשנת הגר"א קוטלר לדון שאם צריך מעשה שבירה אין כאן מעשה שבירה עיין סימן ב' שהארכנו שאפילו שצריך שבירה אבל הדין מעשה הוא מצד הדין שאין מחשבה מוציאה מידי מעשה וא"כ כאן זה לא שייך ע"ש [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר דבריו שנקט שאם זה עומד לשימוש אחר זה וודאי סיבה לטהר עיין לקמן דבתוס' ורש"י מבואר שכל שזה לא יחשב שם אחר זה לא סיבה לטהרו ורק לעניין מדרס יתכן שזה סיבה לטהרו ע"ש [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיין ראב"ד תשובות ופסקים סימן כ"ב בתוך הדברים שכתב וז"ל דקי"ל כלי חרס שבירתו זו טהרתו וכ"ז שהוא עושה מלאכתו חזיה ליה כמי שלא נשבר ואי לא אע"ג דמקבל רבעית או יותר מרבעית כלי אחר הוא וטהור מטומאתו הראשונה עכ"ל [↑](#footnote-ref-4)