מצוא חפצך ז שז ד-ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שו ושז - דינים התלוים בדיבור

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות 'ממצוא חפצך'

##### **או"ח סימן שז סעי' ד - ה**

##### **שיעור ז**

**[סעיף ד] מותר לתת לא"י מעות מע"ש לקנות לו, ובלבד שלא יאמר לו קנה בשבת. הגה: וכן מותר ליתן לו בגדים למכור, ובלבד שלא יאמר לו למכרן בשבת.**

## לתת מעות לאינו יהודי מערב שבת כדי שיקנה לו בשבת

ובמשנ"ב (ס"ק יד) כתב שההיתר לתת מעות לאינו יהודי מערב שבת הוא דווקא אם קצץ לו שכר עבור זה, דאז האינו יהודי עושה אדעתיה דנפשיה, ובלאו הכי אסור. ואך מבואר בביאור הלכה (ד"ה מותר) שבאופן שהיה לאינו יהודי זמן לקנותו מערב שבת, מותר אפילו אם לא קצץ.

## קנה האינו יהודי שבת אם מותר ליהנות ממנו בשבת

במשנ"ב (שם) הביא שנחלקו האחרונים באופן שנתן לאינו יהודי לקנות לו ולא פירש שיקנה בשבת, ובפועל קנה הגוי עבורו בשבת, דדעת הט"ז שאסור ליהנות ממנו בשבת, כיון שקנה אותו האינו יהודי עבורו בשבת, אבל האליה רבה והתוספות שבת חלקו, וסברו דמותר ליהנות ממנו.

והנה מצינו בשו"ע לעיל (סימן רנב סעיף ד) שאם קצץ ישראל עם האינו יהודי שיעשה עבורו כלי, ועשה אותו בשבת, מותר לישראל ללובשו אפילו בשבת עצמה, דכיון שקצץ איתו אמרינן שהאינו יהודי אדעתיה דנפשיה קא עביד. והרמ"א שם הביא שיש אוסרין ללובשו כל שידוע שהאינו יהודי גמרו בשבת, וסיים דהכי נהוג לכתחילה, אם לא שצריך לו בשבת שאז יש להקל. ומתבאר שם דנחלקו הרמ"א והמחבר אם באופן שעשה הגוי מעצמו מלאכה עבור הישראל, אם מותר ליהנות ממלאכה זו, דלשו"ע מותר ולרמ"א אסור. ובמשנ"ב שם (ס"ק כז) הביא דאף שלכו"ע אם הדליק האינו יהודי נר עבור הישראל אסור ליהנות ממנו בשבת, כמבואר ברמ"א בסימן רעו (סעיף א), ס"ל למחבר דרק בנר החמירו דכיון שהוא כלה בשבת, אז מוכח שדעתו של האינו יהודי לעשות את המלאכה כדי שיהנה מכך הישראל בשבת, ולרמ"א אף בבגד יש להחמיר לכתחילה כמו נר דאסור ליהנות ממנו באותה השבת.

ולכאורה מחלוקת האחרונים כאן תלויה במחלוקת הרמ"א והמחבר, דלדעת המחבר יש להתיר אף אם קנה בשבת, כיון שלא מוכח שדעתו של האינו יהודי שיהנה ממנו הישראל באותה השבת, אך לדעת הרמ"א יש להחמיר בזה. אמנם כתב האליה רבה כאן (ס"ק ט) והביאו בשעה"צ כאן (ס"ק יז), דהכא כולי עלמא מודו שמותר ליהנות ממנו באותה השבת, כיון שהאינו יהודי עשה עבור הישראל מלאכה שאסורה רק מדרבנן.

ואם קנה האינו יהודי במיני מאכל עבור הישראל הסתפק המג"א (לקמן סימן תקטו ס"ק ג והובא בשעה"צ כאן) אי דמי לנר שיש להחמיר בו כיון שמוכח שדעתו של האינו יהודי שהישראל יהנה מהם בשבת או דהוי כמו כלים שלדעת השו"ע יש להקל, ואף לרמ"א שכתב להחמיר לכתחילה הכא שעשה רק מלאכה דרבנן יש להקל [וכמבואר גם בביאור הלכה שם (סימן רנב ד"ה כשהאינו)].

ועולה למעשה דאם קנה עבורו דבר שמתכלה באותו היום יש להחמיר כיון שדעתו שיהנה מזה היום, ואם קונה עבורו בגד ודאי שרי ליהנות ממנו בשבת כיון שעשה עבורו רק מלאכה דרבנן, ואם קנה עבורו דברי מאכל אפשר שיש להחמיר דדמי לנר.

**[סעיף ה] דבר שאינו מלאכה, ואינו אסור לעשות בשבת אלא משום שבות, מותר לישראל לומר לא"י לעשותו בשבת. והוא שיהיה שם מקצת חולי, או יהיה צריך לדבר צורך הרבה, או מפני מצוה. כיצד אומר ישראל לא"י בשבת לעלות באילן להביא שופר לתקוע תקיעת מצוה, או להביא מים דרך חצר שלא עירבו, לרחוץ בו המצטער, ויש אוסרין.** **הגה: ולקמן סי' תקפ"ו פסק להתיר, וע"ל סי' רע"ו דיש מקילין אפילו במלאכה דאורייתא.**

מבואר בשו"ע שיש ג' אפשרויות שבהם התירו שבות דשבות, היינו אמירה לעכו"ם שיעשה מלאכה שאסורה רק מדרבנן, או בשביל חולה שאין בו סכנה, או שיש צורך הרבה, או מפני מצוה.

## היתר של במקום הצורך

ולגבי ההיתר לומר לגוי לעשות מלאכה במקום שיש צורך הרבה, הנה במשנ"ב הביא דדעת המג"א שההיתר לומר לעכו"ם לעשות מלאכה, הוא דווקא במקום הפסד גדול, אמנם לדעת האליה רבה (ס"ק יד) אפילו במקום הפסד גדול אין להקל, וההיתר של השו"ע הוא דווקא במקום שיש צער הגוף. והוכיח כן מדברי השו"ע לקמן (סעיף יט) שכתב דאם יש לו סחורה הנפסדת ע"י גשמים מותר לומר כל המציל אינו מפסיד, ומשמע שאסור לומר לגוי להדיא שיציל, ומוכח שאין היתר לומר לגוי במקום הפסד.

אכן במשנ"ב שם (ס"ק סח) דחק דאיירי באופן שמבקש מהגוי להוציא את הסחורה מרשות היחיד לרשות הרבים שהוא מלאכה דאורייתא, אך אם החשש הוא רק משום טלטול מוקצה בעלמא מותר לומר לאינו יהודי להדיא שיציל את הסחורה כיון שהתירו אמריה לעכו"ם במקום הפסד גדול. וכן מצינו בעוד מקומות דדעת המשנ"ב כהמג"א דבמקום הפסד מותר לומר לגוי לעשות מלאכה דרבנן (ועי' לעיל סימן רמז ס"ק יח ושלד ס"ק ח).

## גוי עושה ע"י שינוי אם הוא שבות דשבות

הפמ"ג (סימן תרנה א"א ס"ק א) הסתפק אם אמירה לגוי לעשות מלאכה ע"י שינוי, נחשב כמו שבות דשבות שיש להתיר באופנים דלעיל, ומשמעות המשנ"ב (שמ סוף ס"ק כב) שיש להתיר לומר לנכרי להסיר את הציפורניים ע"י שינוי לצורך טבילת מצוה, דהוי שבות דשבות לצורך מצוה, וכן מבואר בשעה"צ סימן תקפו (ס"ק קכ). אמנם שמענו מהגרי"ש אלישיב זצ"ל דכל ההיתר הוא רק כשהשינוי הוא אף באיכות התוצאה, כמו בציפורניים, אך אם השינוי הוא רק בפעולה עצמה, אין להתיר לומר לגוי שיעשה בשינוי.

## היתר לצורך מצוה

מבואר בשו"ע דיש מתירין שבות דשבות במקום מצוה ויש אוסרין. איתא בעירובין (סח, א) דההוא ינוקא דאישתפיך חמימא, והתיר רבה להביא מים חמים לצורך מצות מילה ע"י נכרי, וזהו מקור דברי השו"ע דהתירו שבות דשבות לצורך מצוה.

וכתב המג"א (ס"ק ח) דלדעת האוסרים שבות דשבות במקום מצוה צ"ל דמה שהתירו בההוא ינוקא, היינו דווקא מחמת מצות מילה, אך לשאר מצוות אין להקל. והקשה המג"א מהא דמצינו בעירובין (צא, א) דבשעת הסכנה היו מעלין ספר תורה מגג לגג כדי לקרות בו, ומוכח דאף לצורך קריאה בספר תורה התירו שבות, ותירץ המג"א דאין לדמות שבותים. והנה האליה רבה (ס"ק טו) הבין דכוונת המג"א שאין לדמות את המצוות זה לזה, ואף שהתירו שבות לצורך מצות קריאת התורה, אין להתיר שבות לצורך שאר המצוות. והקשה האליה רבה דא"כ מצינו דמצוות קריאת ס"ת חשיבא טפי, ובתוס' בגיטין (ח, ב ד"ה אע"ג) כתבו להדיא דאף שהתירו שבות לצורך מצוה, מכל מקום אין ללמוד מזה להקל לומר לנכרי להביא ספר תורה דרך כרמלית כדי לקרות בו בשבת, ע"ש, הרי מבואר דלצורך מצוה זו של קריאת התורה אין להתיר שבות.

אכן נראה דיש ליישב דכוונת המג"א דאין לדמות שבותים היינו שאין את המלאכות שהתירו בשביל קיום המצוה, דמה שהתירו להעלות מגג לגג היינו משום שטלטול כזה אינו טלטול גמור, ולכן אין ללמוד מזה להתיר לעשות שאר מלאכות לצורך מצוה.

ובחזון איש (סימן נו ס"ק ד) כתב סברא נוספת שאין ללמוד שבותים זה מזה משום ד'כל שבותין שתיקנו חכמים הוא לעשות משמרת ושקלו בפלס מה להתיר ומה לאסור ואין לדמות דברי סופרים זה לזה', וכתב שם הטעם שאין להתיר כל מצוה משום שאם נתיר שבות יש לחוש 'לגרום זלזול בשמירת שבת', אבל דבר שהתירו מתקבל יותר אצל בני אדם הקילו, ואנו לא בקיאין בדבר זה, ועוד כתב 'דאנן לא בקיאין במשקל המצוות', והיינו שאין אנו יודעים חומר המצוות ואיזו מצוה חשובה יותר מחבירתה.

## גדר מצוה להתיר שבות דשבות

ולענין הלכה מסיק במשנ"ב (ס"ק כג) דהעיקר כדעה הראשונה בשו"ע שהתירו שבות דשבות לצורך מצוה. אלא שיש לדון מהו הגדר של מצוה שהתירו עבורה שבות, ומצינו ברמ"א לקמן (סימן שלג סעיף א) שהכנסת אורחים נחשבת כמצוה לענין ההיתר של שבות דשבות, אמנם הדבר פשוט שלצורך מצוות חסד אין להתיר, דא"כ יהיה מותר לומר לנכרי לעשות מלאכה אם חבירו מבקש ממנו לעשות כן.

[וכעין זה מובא באהבת חסד (חלק א פרק א נתיב החסד ס"ק ז) דמצינו שהמשאיל ספרים הרי הוא כשומר שכר, משום שנהנה בכך שנפטר מלתת פרוטה לעני, משום שהוא עוסק במצוה של השאלת ספרים, והקשה החפץ חיים דא"כ כל שואל יהיה שומר שכר כיון שמקיים מצות חסד בהשאלתו. ומבאר דמצוה זו אינה מצוה גמרוה לעניין זה. וה"ה נמי לנידון דידן דלא חשיב מצוה גמורה להתיר שבות דשבות].

ולצורך קיום מצוה של סעודת שבת או קידוש, מבואר במשנ"ב לקמן (סימן שכה ס"ק ס) שיש להתיר שבות דשבות, וכגון שמביא עבורו את המשקה לקידוש, או את התבשיל החם שהוכן לסעודות שבת, אבל את שאר האוכל המיועד לסעודה, כמו שכר וכיוצא בזה, אין להקל [אמנם עיין לעיל בסימן שו בשעה"צ (ס"ק מג) שהביא מחלוקת האחרונים אם כשהתירו להכריז על דבר הנמכר לצורך שבת, אם התירו להכריז גם על שאר משקין או רק על יין ע"ש ובשיעורים לעיל. וע"ע בשעה"צ לעיל (סימן רעו ס"ק כז) דמשמע שכל צרכי סעודה נחשבים כדבר מצוה].

## לטלטל לצורך קיום מצוה דרבנן

ולומר לגוי לטלטל את השופר ביום הראשון של ראש השנה לצורך תקיעת שופר ביום השני של ראש השנה [באופן שהיום הראשון חל בשבת ואין צריך את השופר לאותו היום], הביא בשעה"צ לקמן (סימן תרנה (ס"ק ב) שיש בזה דעות בין הפוסקים ע"ש. וצ"ע בדעת האוסרים מאי שנא מכל צורך מצוה שהתירו שבות דשבות. ואם יש ספק אם יקיים המצוה נראה בשעה"צ שם (ס"ק א) שיש להקל, אך אם יש ספק אם יקיים מצוה דרבנן נראה שם שנוטה להחמיר.

[אמנם בתשובות מהרש"ל (סימן ח) מבואר דלצורך מצוה דרבנן אין להתיר שבות, וטעמו דמדוע יידחה איסור דרבנן אחד מחמת איסור דרבנן אחר, אך בבית מאיר שם ביאר דלא גזרו חז"ל שבות במקום מצוה, ולכן מותר לומר לנכרי לצורך מצוה דרבנן. ולדעת הבית מאיר צ"ע מה טעם האוסרים לומר לנכרי היום שיביא שופר למחר].

**הדינים העולים:**

1. אם הדליק הגוי עבור הישראל נר אסור ליהנות ממנו באותו היום כי הוא דבר שמתכלה באותו היום, ואם קונה עבורו בגד מותר ליהנות ממנו בשבת, ואם קנה עבורו דברי מאכל אפשר שיש להחמיר דדמי לנר.
2. התירו שבות דשבות למנוע צער הגוף. ולמנוע הפסד ממון נראה במשנ"ב להקל.
3. גוי שעושה מלאכה ע"י שינוי, אם השינוי בתוצאה אסור, ושינוי במעשה מותר.
4. התירו שבות דשבות לצורך מצוה [ויש אוסרים].
5. נחלקו הפוסקים אם התירו אמירה לעכו"ם לצורך מצוה של מחר.
6. אמירה לעכו"ם באופן שיש ספק אם תתקיים המצוה, אם היא הספק הוא במצוה דאורייתא שרי, אך אם ספק קיום מצוה דרבנן אסור.