נזיר דפים יג-יח - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר

**דף יג' ע"ב**

**מתני' יג' ע"ב:** הריני נזיר---**מתני' דף טו'** **ע"א:** הריני נזיר וכו'.

**עיקרא דשמעתא:**

**לתוס', לרא"ש, ולמפרש:**

**מתני' יג' ע"ב:**

**שי' תוס'**: **שבהקדים נזירותו לנזירות בנו,** והתחיל נזירותו ונולד לו בן, משלים נזירותו ומגלח ומביא קרבן, ואח"כ מתחיל נזירות בנו. **ולמפרש,** בל"ק סבר שאינו מגלח על נזירותו אלא נזירויות שלו ושל בנו ונעשים נזירות אחת, ומשלים את שלו ושל בנו ומגלח על שניהם יחד, ומפי המורה נקט שמגלח אחר ספירת ימים שלו, ועוד יבואר. **עיין מאירי** דמייתי לב' הדעות, **וביאר את שי' רש"י** שכשנולד בן חל נזירותו, אף שממשיך למנות את שלו, מ"מ כבר חל נזירות בנו, ולכן אינו יכול לגלח מכיון שחשיב שנזירותו היא מועטת. ודבריו צ"ב. ובאמת י"ל טעם אחר שאף אחר גמר נזירותו מכיון שכבר חל נזירות בנו הרי שקדושת נזירות בנו עליו אינו יכול לגלח. **עוד כ' המאירי** נ"מ דלתוס' שנזירות בנו חל רק אחר גמר נזירותו הרי שאם אחר לידת הבן ישאל על נזירותו לא יעלו הימים עבור נזירות בנו מכיון שעדיין לא חל, משא"כ לרש"י כבר חל נזירות בנו ואם ישאל על שלו יהיו נמנים הימים עבור נזירות בנו, **וצ"ע דבגמ' בנדרים יז'** שאם נזירות חלה על נזירות ומונה ב' פעמים ל' ונשאל על הראשונה עוים הימים עבור השניה. **וכבר העיר בזה הגרי"ז.**

**ובהקדים של בנו לשלו**, (ומיירי שהן נזירות שלו הן של בנו היו סתם נזירות ל' יום). ובזה מתבאר שאם התחיל את שלו ונולד בן, מפסיק את שלו ומתחיל של בנו מכיון שאת של בנו נזר ונדר תחילה, ואח"כ "משלים" את שלו, ואינו מגלח אחר השלמת של בנו מכיון שאם יגלח אחר נזירות בנו לא נותר ל' יום לגילוח שער דהשלמת נזירות דידיה, ולכן מגלח בסוף על שניהם, ומביא ב' קרבנות על בנו ועל דידיה.

**וברא"ש** שאם היה מגלח בהשלמת נזירות בנו בהכרח היה מונה שוב ל' לדידיה, ואז אינו נחשב "משלים", אלא מונה כל נזירות דידיה, ובמתני' כ' משלים את השאר. **אולם כ' הרא"ש** שלרב שנטמא ביום גידול שער אינו סותר, הרי שאפשר שבאמת בנולד בנו מונה ומגלח ומביא קרבנות, ושוב חוזר למנות כל ימי נזירותו שלו ומ"מ נקרא "משלים" מכיון שאין כאן מנין ל' ממש אלא רק משום גידול שער, וזה נחשב רק השלמה. **עוד ברא"ש** שהלשון שמניח את שלו ומונה את של בנו, **היינו שיש "הפסקה" למנין שלו**, ודן מאי נ"מ בכך שישנה הפסקה, (היינו מדוע לא ייחשב כולה נזירות א') וכ' או דאם היתה נזירות א' הרי שהימים שמונה עבור בנו יעלו גם לו, **ועוד שלר"ל,** אם בזמן מנין בנו יטמא לא יפלו הימים דידיה מכיון שהוא בהפסקה. ולר"י שמ"מ אף שיש הפסקה מ"מ סותר הכל, מ"מ אם היה נזירות א' וכבר עברו ל' יום דנזירותו והיה נטמא ל"ה סותר נזירות דידיה.

**ובמפרש מפי המורה,** שבנזר של בנו, ומתחיל שלו ונולד בן והפסיק את שלו לספירת הבן, מגלח על של בנו, ומוקי למתני' שנזירות דידיה היתה של נ' יום ולכן אחר ספירת בנו חוזר לספור ימי נזירותו, אך אם גם שלו היתה לל' יום אחר ספירת בנו מגלח וסופר שוב לשלו ל' יום.

**ומתני' דף טו'** **ע"א**:

**לשי' תוס'**, שאם הקדים קבלת נזירות של בנו, ונזר לאחמ"כ את שלו ק' יום, ולפני ע' למנין נזירות שלו נולד בנו, הרי שמנין נזירות של בנו, שהם ל' יום, מונה אותם יחד עם מנין ק' דידיה, היינו שמונה ע' דידיה, ול' דידיה ובנו יחד, ומגלח על שניהם ומביא ב' קרבנות. אבל אם נולד הבן אחר ע' למנין דידיה כגון שנולד ביום עה' למנין דידיה, מכיון שנזירות בנו נמשכת אחרי נזירות דידיה, משו"כ לית דין הבלעה, שדין הבלעה הוא דוקא שיהיה כולו מובלע בתוך הימים,ולכן מונה ל' דבנו ומשלים כה' דידיה ומגלח על שניהם, וצ"ב. **והתוס' מייתי ירושלמי**, ובתחילה ביארו, וכפי הנראה, שבאמת אם נולד בן ביום פ' לנזירות דידיה סתר י' ואם ביום צ' סתר כ', והכוונה שבאמת אינו סופר יותר מל' דבנו וכ' או י' מהם עולים להשלים ק' דידיה, וחוזר רק למנות שאר ימים דבנו, ומ"מ נחשב סתירת ימים, מכיון שנהפכו לנזירות א' הרי שמאחר שנולד בן ביום פ' וצריך להוסיף י' יום והיא נמנית כאילו גם עבור הק' דידיה מכיון שהפכו לנזירות א' הרי דנחשב שספירת י' נסתר ממנין ק' דידיה, ועיין, אולם התוס' דחה ועיין. ועכ"פ הדין שאינו מגלח אחר נזירות בנו ומגלח אחר גמר מנין דידיה ומביא ב' קרבנות. **ולהרא"ש** אם נולד קודם ע' הרי שהוא מונה של בנו ומגלח ומביא קרבן ומשלים וסופר ל' שלו ומגלח אחר נזירותו. ובנולד אחר ע' כגון בפ' לספירתו מונה ל' דבנו ומגלח ושוב סופר ל' ומגלח ואז באמת סותר י' ימים שבין ע' לפ' ימים. **עוד ברא"ש מייתי בתחילה** שאף בקדמה נזירותו ובנו נולד קודם ע' הימים של ספירת נזירותו עולים גם עבור ק' דידיה. **אך מייתי לר"ת** שכל הנ"ל דוקא בהקדים לקבל ע"ע נזירות בנו וזה גורם ההפסק ושמנין הימים יעוד לשלו ולשל בנו, אך בקיבל של עצמו לק' ואח"כ של בנו ודאי אין מתחלת נזירות בנו רק אחר שהושלם נזירות דידיה. **ושי' המפרש** שבנולד אחר ע' מונה ל' דבנו ומגלח, וסתר כל מה שמנה עבור נזירותו ושוב מונה כל הק' דנזירותו. **ובמתני' יג' ע"ב מפי המורה** דל"כ ומוקים בנזירות נ' יום, ולא נתבאר מה סבר בנזירותו ל' יום ונולד בן מה יעשה.

**היסודות העולות בסוגיין:**

**והעקרונות העולים,** שבנזר ב' נזירויות החלות באותם ימים**, יש מקומות** שעושה כל א' עם גילוח בזה אחר זה**, ויש מקומות** שמונה כל א' זא"ז אך מגלח עבור שניהם יחד, **ויש מקומות** שעצם מנין הימים עולה לשניהם מדין הבלעה. **ויש שמגדירים** את ב' הנזרויות כנזירות א'. וכדלהלן.

**לרוב הראשונים בקדמה נזירותו** חייב ב' נזרויות ל' ול' וב' גלוחים וקרבנות, ולית כלל ענין של הבלעה שיעלו אותם ימים לזה ולזה, **מלבד שי' א' ברא"ש** שהבלעה יש גם בכה"ג. **ומלבד רש"י** דסבר שנוהג ל' ול' אך אינו מגלח וחשיב נזירות א'. **ולסיכום** לרוב הראשונים בקדמה נזירותו ונולד בנו חייב בב' נזרויות לכל דבר וענין. ולרש"י חל חובת מנין ב' נזירויות ס' יום, אך שניהם נידונים כנזירות א', וצ"ב כל הנידון בזה.

**ובקדם נזירות בנו**, **לתוס'** אם ב' הנזירויות מובלעות זב"ז, אם בנולד לפני ע' או בנולד ביום שהתחיל נזירותו, הרי שאינו מונה ל' ול'. אלא מפסיק מנין נזירותו ומונה ל' של בנו ואינו מגלח עליו מכיון שאם יפסיק לבנו לא נותר לו ל' יום לגלוח, ולכן ישלים מנין נזירותו ויגלח א' עבור שניהם. **וצ"ע** מדוע נדחית מצוות גלוח בנו ומדוע לא יחול חובת גלוח ומנין חדש ל' של נזירותו. **וכ"כ** בקדם נדר דנזירות בנו אמרינן הבלעה ולכן אם נולד לפני ע' יום אינו מפסיד ובק' יום משלים שניהם. **וצ"ב** מדוע הבלעה יש רק בקדמה נזירות בנו ולא בקדמה נזירותו.

**עוד עולה** שבימים המובלעים העולים לו ולבנו הם נזירות א', ושייך שטומאה תסתור שניהם, ומאידך בפוסק שלו ומונה את של בנו וליהפך כשאין הבלעה הרי שכשפוסק ומונה של בנו הוי רק נזירות בנו ואם יטמא אינו סותר את שלו, ויש לברר במה הדבר תלוי ומתי שייך ב' נזירויות יחד ומתי לא.

**הריני נזיר היום הריני נזיר היום, מונה ב' נזירויות ול"א הבלעה, ולברר מ"ש מסוגיין:**

נתבאר בסוגיין בנזר לבנו ולעצמו, ונולד ביום א' שהתחיל למנות לעצמו, שמונה ל' ימים עבור שניהם ומשום הבלעה.

**וצ"ע, דבסוגיא בנדרים יז' יח'** מבואר, דלכ"ע המקבל ע"ע ב' נזירויות בב"א חייב ב' נזירויות בזא"ז, ובאמר הריני נזיר היום ה"נ היום נחלקו בזה ר' הונא ושמואל, דלר"ה לא חל נזירות שניה, ולשמואל חייל ומונה ב' נזירויות, ול"א הבלעה א' לשניהם. **עיין במרדכי מו"ק תתקכא' שהקשה כן**, ותי' דהתם מוכח כוונתו לב' נזירויות, משא"כ הכא, וצ"ע האם באמת באומר הריני נזיר היום ה"נ היום וכוונתי לעשותם בהבלעה אם יהני ולא משמע כן.**ועיין חזו"א יו"ד קמח' ב' ה' ו', מש"כ בכ"ז.**

**עיי"ש בחזו"א** שבתחילה דן הכל באומדנא של הנודר, ובקיבל ב' נזירויות כוונתו לבזא"ז, וכ"כ בנזירות שלו ובנו ל"א שיחולו זעג"ז אלא הוי קבלת ב' נזרויות, עיי"ש. ולבסוף ביאר שיסוד נזירות הוא החלת קדושה על גופו, ובאמת ל"ש ב' נזירויות כמו דל"ש ב' פעמים קדושת עולה, ולשמואל ילפי' מקרא דשייך ב' חלות נזירות, אך קיומו בפועל רק ע"י ב' מנייני ימי נזירות, והכל צריך תלמוד.

בהריני נזיר היום והנ"ה לשמואל שמונה ב' פעמים, **ושי' הר"ן בנדרים שם** שבשתה יין לוקה רק א', שכל ל' יום הוא נזירות א', **אולם להרמב"ן בשבועות דף כ'** וע"ר סברי דלוקה ב', **וצ"ע** אם מונה ב' נזירויות מדוע חשיב בשעה א' ב' פעמים נזיר ולוקה תרי, **וביארו כהחזו"א הנ"ל,** שבאמת החפצא של נזירות חלה ב' פעמים מיד, אלא שניהוג הנזירות מתחלק לב', וכמו בנזר בביה"ק שאינו מונה אך הריהו כבר נזיר למלקות על יין, כ"כ כאן הוא ב"פ נזיר ולוקה ב"פ, אך המנין של הנזירות שניה אינו יכול ליתקיים בעודו מונה לראשונה, ויש דסברי דלוקה ב' מלקויות על שתית יין, ויש דסברי שאף שיש לו ב' סיבות לייחשב נזיר מ"מ איסור שתית יין א' הוא, ומש"כ הרמב"ן שלוקה ב' הוא על בל יחל שמחלל בשתיית יין ב' נזרויות. **ויש לדון** אם נטמא אם להרמב"ן סותר את ב' הנזרויות.

**ועכ"פ צ"ע** הא בסוגיין כן דיינינן הבלעה וספירת אותם ימים עולה לב' נזרויות.

**בקושית הירושלמי איך נזירות בנו דוחה ומפסקת נזירות עצמו שכבר התחיל בה:**

**בגדר נזירות אם הוא כקונם על פיו או על יין, או חלות קדושה על גופו, או שהוא רק קבלת ניהוג:**

**עיין ירושלמי** שהקשה שכמו שהמקדיש בהמה לעולה בעוד כ' יום, וחזר ומכרה היום לא חל ההקדש שבשעת החלות כבר אינו שלו, כ"כ בנזר ביום שיוולד בנו ונזר נזירות עצמו מיד, שוב לא יחול נזירות בנו שכבר נזיר הוא, **ותי'** שנזירות הוא כהריני עלי, **ובגר"ש נדרים סי' ד' ביאר**, עפ"י הנידון הידוע **דלמהר"י לב** ענין נזירות הוא כקונם על היין, **ולמהר"י באסן** זהו כקונם פי ליין, **ולמהרי"ט** זהו חלות קדושה שמחיל על גופו ונעשה ככהן ואיסור יין בתולדה מהקדושה שחלה עליו (ואעפ"כ שייך בל יחל ובל תאחר על שתיית יין מכיון שגם התוצאות חלות מכח החלות קדושה שהחיל, וכמו שמצאנו שאכילת קדשים באיסור עובר על יחל). **אולם הגרש"ש והגרי"ז** הידועים שענין נזירות הוא קבלת ניהוג של נזיר ומכח קבלת הניהוג חל עליו חובה לנהוג נזירות על כל הלכותיה, ועוד יבואר בזה. **ונקט הגר"ש שקושית הירושלמי** לדמות למקדיש ללאחר כ' ומכר זהו שנזירות הוא כקונם או חלות שם קדושה ואם החיל בעוד ל' יום או כשיוולד בנו הקדושה חלה אז ולכן הקשה שלבסוף לא יחול, **ובתי'** שעניינו קבלת ניהוג בעוד כ' יום או אחר שיוולד בנו והחלות חל כבר שאין הענין חלות קדושה אלא חלות קבלה שחל מעתה ולכן נזירות בנו מפסקת נזירותו.

**כמובן להנ"ל יבואר המושג** שקיבל ע"ע נזירות היום וסופרה רק אחר נזירות קודמת, שאם הענין הוא חלות היום ואינו יכול לחול שוב אינו חל, אך אם עניינו קבלת ניהוג שייך שקיום הקבלת ניהוג יחול אח"כ, ועוד יבואר.

**גמ':בעי רבא וכו'.**

**ומבואר** שבקיבל ע"ע ל' יום בעוד כ' יום, וק' יום מהשתא, האם איכפת ליה שהק' יום מתפצל לכ' ולפ' או"ד מכיון שיש גידול שיער אחר נזירות ל' לא איכפת ליה. **ובהגה"ה בתוס'** דל"ש כאן הבלעה מכיון שודאי לא התכוון להבלעה שא"כ היה אומר ה"נ מהיום ק' יום דהלא יודע שהם מובלעים, ורק בבנו ושלו לא היה יודע שיהיו מובלעים. **ועולה** שבאמת אלולי שכוונתו לא להבליע עצם המצב הוא שחל נזירות ק' ואח"כ ביום כ' חל נזירות ל' וצריכים ליהיות מובלעים, וא"כ עולה שיש לו כח למנוע זאת ולכאורה מכח שמתכוון שנזירות ק' מעיקרא יתפצל ויחול כ' ופ' וכי אדם יכול לקבל ע"ע כך נזירות א' ולקבוע שיתחלק לב' זמנים ואם הק' חל כעת וצריך שיחול הבלעה איך בכחו למנוע הבלעה. **ומייתו מהגרי"ז** (עיין גרמ"ד) שהבלעה הוא דין מסוים שיכול להפקיעו, וכמו שיכול להפקיע דין מקצת היום ככולו עיי"ש, וצ"ע. ויעלה שאם יאמר בפי' שאינו מוותר על ההבלעה יהיה הבלעה, ולא משמע כן, וצ"ע

**עוד בגמ'** דאבעיא אף בקיבל מהשתא ל' יום ודיינינן אם חל ומונה כ' ל' וי' או כאן ודאי שאין לו ימי גידול שער כוונתו שכ' ראשונים יהיו פנויים, וחדא מתרתי אבעיא ליה.

**ושי' הר"מ עיי"ש נו"כ** דהא לא אבעיא לן שמתחיל מיד למנות הנזירות שניה, והבעיא אם ממשיך השניה ק' או ל' יום ויגלח, ונזירות דאחר כ' נדחית ומונה ב' נזרויות שלימות וב' גילוחים, או"ד מונה כ' ומפסיק ומונה ל' ומגלח ומשלים פ', או מונה כ' ול' וי' יום הנותרות ומגלח על שניהם. **ותמה המאירי** אם מנה כ' והפסיק ומנה ל' צריך לגלח ולחזור ולמנות ל' של נזירות של אחר כ', וכמו בנולד בנו אחר ע' ומונה של בנו ומגלח אף שסותר מנין הראשון, **ועיין גרי"ז** שבנזירויות מפורשות שאני ואם לא נשאר לראשונה כדי גילוח אינו מגלח וסותר השניה, וצ"ב.

**בהקדם לביאור דברי הגמ' נבאר בקצרה בכל הנ"ל בביאור המשניות:**

**התרו בו בזמן בנו משום שלו, לוקה:**

**הגדרת נזירויות החלות זה ע"ג זה: ובגדר הבלעה:**

**בירושלמי כאן,** שבהפסיק לנזירותו, והתרוהו משום בנו, לוקה. **היינו** שאף שמונה לבנו מ"מ באותם ל' יש בו גם סיבת נזירות שלו, ואף שאינו לוקה ב', מ"מ אם יתרו בו משום שלו ילקה ומשום שהימים יש בהם איסור א' עם ב' סיבות נזירות שלו ושל בנו וסגי בהתראה של א' ללקות עליו.

**ובנדרים יז' כפי שעלה**, שבאמת בקיבל ע"ע הנ"ה הנ"ה, יש ב' סיבות איסור נזירות כבר בל' הראשונים, ולכן נחשב נדר בתוך נדר ולר"ה אין נדר בתוך נדר, ולשמואל ילפי' מקרא דנזיר להזיר דמהני, וכמש"כ הר"ן שם שאין הנזירות השניה חלה לאחר ל' מכיון שקיבל ע"ע היום, אלא שחל ב' סיבות של נזירות היום, ואף שבין כה ימנם ל' ל', אך אין הכוונה שקבלת הנזירות היתה לאחר ל' אלא היום ורק משלם אותה לאחר ל', ואז הנידון אם יכול לקבל ע"ע בעודו נזיר התחייבות ליהיות נזיר שחל עתה ולר"ה א"א ולשמואל אפשר, ולשמואל דיינינן אם תואר נזירות עם ב' סיבות מחייב ב' מלקות או לא, ואולי רק חייב ב' בל יחל, וכמש"נ.

**ולהנ"ל** בכל האופנים שחלו בפועל ב' נזירויות בזמן א' חל נזירות א' מכח ב' סיבות. ולכן יש לדון בכל האופנים בימים שיש עדיין ב' סיבות לב' נזרויות שיכול להתרות בו מב' הסיבות.

**בביאור המרדכי:**

**ונבא לבאר המרדכי** מדוע בהנ"ה הנ"ה ל"ש לדון הבלעה, וי"ל שבאמת אין שום סיבה שב' סיבות חיוב לא ישלמם בפעם א' ובל' יום א', **אלא שבעצם החפצא של אמירת ב' פעמים אותה קבלה** טמון בה הוספה כלשהי וע"כ אף שחל באותם ימים חובת נזירות אך עצם החפצא של התחייבות נוספת טמון בה שאת דין הנזיר השני שהחיל על הל' הראשונים שישלמם בל' נוספים. **אולם בסוגיין** **שקיבל ב' קבלות שאין הכרח שהם א' על חבירו** אלא בעת שנדר היו יכולים ליהיות נפרדים ורק הם אח"כ נקלעו זב"ז בזה אין מחייב במהות מעשה הנדר שיהיה בו הוספה ולכן מקיימם בהבלעה א', **וכ"ז רק אם הא' מובלע כולו בשל חבירו** שאם נולד אחר ע' שספירת בנו אינה בלועה כולה שוב חוזר שהנדר של בנו יש בו סיבה לתוספת קבלה ע"י תוספת ימים והוי כהנ"ה הנ"ה וחייב למנות ב"פ. **ובהקדים שלו לשל בנו, יש לדון** האם מכיון ששלו ברור על הימים שלפנינו הרי שקבלת בנו שיש בה אפשרות הידוע מעיקרא שיפול על ימים שלו שייחשב שיש בעצם הנדר ראית תוספת ולכן אין בה הבלעה כהנ"ה הנ"ה, ובזה נחלקו הרא"ש ור"ת.

**פלוגתת תוס' עם שי' הר"מ, וביאורם:**

**שי' הר"מ וכן המורה המובא במפרש,** שלעולם מונה ל' לשל בנו וק' לשלו ולית כלל מושג של הבלעה. והחילוק בין נולד לפני או אחרי ע' הוא שלפני ע' מונה ע' שלו, ל' של בנו ומגלח, ול' שלו ומגלח, יחד קל' כפי שקיבל עליו. ובנולד אחר ע' מונה עה' שלו ול' של בנו ומגלח ול' שלו ומגלח הרי שהוסיף ה' ימים ומנה קלה' ימים וזהו דברי המשנה שאחר ע' סותר. ולתוס' שאם נולד אחר ע' מונה של בנו ואינו מגלח מכיון שלא ישאר לגלוח שלו וא"כ היה צריך ליהיות שאם נולד קודם ע' מגלח על בנו ובסיום שלו ומונה קל' ואם נולד אחר ע' נמי מונה של בנו ושלו קל' ימים ומגלח א', וא"כ היכן הסתירה מהבואר במתני' שבנולד אחר ע', ומכאן נפקא ליה שבנולד קודם ע' מונה ק' בלבד משום הבלעה ואחר ע' סתר וחייב לסיים בנו ולהשלים שלו ללא הבלעה וזהו ענין סתירה.

**ולהר"מ א"ש** שבגמר מנין בנו חייב בגלוח ולא איכפת לן שעי"כ יסתור מנין ימים שלו, **אולם צ"ע הא למש"נ** שבאמת חייל עליה סיבת חיוב נזירות שלו ושל בנו ויכול להתרות משום א' מהם, א"כ איך חובת גלוח של בנו עוקרת האיסור הנפרד לחלוטין של גלוח משום נזירות שלו שכבר חל עליו, וידוע קושית המנ"ח בקיבל ע"ע הרבה נזירויות איך מגלח ביניהם הא אחר הקרבת קרבנותיו הותר ביין וחייל עליו הנזירות השניה לפני שגילח, ויישבו בזה שכוונתו שחלות הנזירות שניה יחול עליו אחר שיגלח, אולם כאן ל"ש לומר כן שכבר חל ב' הנזירויות ולוקה על התראת א' מהם, וצע"ג. **וכן להתוס' צ"ע** ממ"נ שאם נולד לפני ע' מגלח אף שכבר חל בו נזירותו, וממ"נ אם משום מה אין איסור גילוח א"כ מדוע בנולד אחרי ע' שכדי שלא יסתור ויצטרך למנות שוב מנין שלו לכן דוחה ועובר על בל תאחר דתגלחתו.

**והנראה בזה בקצרה,** שכל ב' נזרויות שהם חלות אף בחלקם על אותם ימים חייל בהו שהם נזירות א' עם ב' מחייבים של ב' נזרויות, וחייב לקיים את פרטי ב' הנזירויות כחובת קיום נזירות א' עם פרטים נחלקים הבאים מכח ב' הנזירויות, (והסברא בזה, דלמרות ככל מש"נ שיסוד נזירות אינו חלות כלשהו אלא קבלת ניהוג, אך י"ל שאדם המקבל ע"ע לנהוג הנהגת נזירות כתיקנו חל עליו **תואר של נזיר** בעצם כך שהכניס עצמו לחיוב ע"י קבלה לנהוג בפרישות של נזיר, ולכן ב' קבלות החלות על זמן א' אף שכל א' מהקבלות מוסיפות ימים נוספים מ"מ חייל מכח זה תואר א' של נזיר, ולכן אינו לוקה ב' פעמים). ועל הנזיר מכח ב' נדריו חל חובה א' לקיים את דיניו של מי שהוא בתואר נזיר אף שהם מכח ב' קבלות אך תואר א' עליו וחייב לקיימו בהיותו נזיר א' את ב' חיוביו. ולכן חיוב גלוח אחר בנו הוא אינו סוף נזירות א' והחלת שניה שא"כ הא אינו יכול לגלח בעודו באיסור נזיר מכח נזירות דידיה, אלא היותו נזיר מכח ב' קבלות הרי שגילוח שהינו קיום דין הנזירות הכוללת שלו אינה עוון וכמו גלוח טומאה שאינו בעוון גלוח אף שמגלח בעודו נזיר. ומאידך סבר תוס' שאם נולד אחר ע' שהגילוח יעקור את החפצא של הנזירות שהיא תסתיים ללא ל' לגילוח דידיה וסותר וצריך להוסיף ימים שוב כלל דין הנזירות א' שלו מפקיע חיוב גלוח זה. ולהר"מ לעולם כלל דין הנזירות מחייב גילוח ואינו עוון בעודו נזיר שלו, ואין חסרון בכך שעי"כ נעקרו ימים שצריך להשלימם.

**ולמפרש** שהוא המקור לענין ששניהם נזירות א', וסבר שבשניהם מועטות נעשו א' וככל מש"נ, ומכיון שגלוח בנו יעמיד את נזירותו ללא ל' יום כלל לא לפניו ולא לאחריו משו"כ בטל חובת גילוח של בנו העוקר את כלל הנזירות שיש בו כדי לעקור את ניהוג ל' דשלו. אולם אם שלו מרובה ומנה בתחילה יותר מל' יום שלו הרי שאם יגלח לא יעקר לגמרי ניהוג תורת נזירות שלו ל' יום ולכן יכול לגלח של בנו ואז אם נשארו ל' יום לבסוף חוזר ומונה ל' שלו ומגלח, ואם לא נשארו ל' יום סותר כל הק' וחוזר ומונה אותם, ואע"פ שסותר הכל לא דמי למועטות שבגלוח בנו משאיר בפועל את נזירות שלו ללא מנין ל' כלל ולכן אינו מגלח, אך במנה פ' שאף אם יגלח לבנו נשאר תורת ניהוג נזירות שלו בתחילה פ' יום הריהו מגלח לבנו וסותר הכל, ודו"ק. **אך עדיין צ"ע** בקדמה נזירותו לשל בנו שמעיקר הדין צריך ליהיות מין ל' ל' וגילוח לכ"א, ומהו המונע מלהיות כן ומדוע הם נהפכים לנזירות א'.

**עוד בהנ"ל בבעיות דגמ':**

**המשך ביאור דברי הגמ' בנדר אחר כ' ונדר מיד:**

**ועכ"פ יש ליישב** מדוע בלאחר כ' ונזיר היום לית הבלעה, ואינו משום שמוותר על זכות הבלעה, אלא שמכיון שנדרו לק' יום הוא אחר שקבע את אחר כ' כימי נזירות אין הנזירות לק' נחשבת שהיא מתנגשת מקרית עם הנזירות של אחר כ', ובכה"ג לא נאמר תורת הבלעה, וכמו בנ"ה נ"ה.

**וכ"כ להר"מ** דסבר בבנו לשלו שמגלח אחר בנו, ה"מבנזרויות שנעשו לעצמם ומתנגשות זב"ז הרי שיכול לקיים את נדר בנו ולגלח אף שעי"כ יפקע נזירות שלו, אולם בנדרים הידועים לפניו שנודר ק' הכולל אחר כ' שכבר נדר מחוקי הנדר בכה"ג לקיים כל נדר כתיקנו ולכן מונה כ' ל' וי' או ם' ומגלח. וכן כאן מסיק הר"מ שבמועטות אינן הנדר של אחר כ' חל בזמנו אלא אחר קיום הנדר שהתחיל וכנ"ל שמכיון שידוע לו בשעת הנדר מקיום הנדר שני אינו רשאי לעקור נדר מיסודו ולכן הנדר אחר כ' חל רק אחר ל', ועיין.

**בדברי המפרש** **ד"ה "בעי רבא"** שאם אמר ה"נ אחר ל' והריני נזיר ודאי עושה ל' ומגלח ועושה ל' ומגלח, **עיין גרי"ז** שתמה מה החי' בזה, **ותי'** שנ"מ אם נטמא וסתר אם כעת נעשו נזירות א' וקמ"ל שמכיון שבעצם קבלת נזירותו אין סיבה שיהיו א' שוב ע"י שנטמא נמי לא ייעשו נזירות א'. וצ"ב הא מקדמה נזירותו לשל בנו נמי אין סיבה ויכול לסיים שלו ולהתחיל בנו ומ"מ נעשו א' ומ"ש הכא הא אחר שנטמא צריך לנהוג נזירות יחד עם נזירות דלאחר כ' ושייעשו כא'. -**-- ולהנ"ל י"ל** שרק נזירויות המתנגשות נעשות כא' אבל כאן שבשעת נדרו ידע מהנדר דאחר כ' אינו נעשה כא' וזה כוונת רש"י. וכל הנ"ל דלא כהגרי"ז דלהלן ועיין. **וכ"כ יש לבאר את כוונת המפרש ד"ה "לא סלקין"** בס"ד שאף אם לא יספיק למנות שלו לפני שיוולד בנו מ"מ שאני מלאחר כ' מכיון שידע שיש נדר לפניו הרי שבכה"ג אינו נעשה הנזירות א', לכל העניינים כגון הבלעה, נזירות א' או סתירת נדר א' קיום נדר השני הוא שייך רק בנדרים נפרדים שנקלעו יחד ולא אם ידע מעיקרא שיחולו יחד, ועיין.

**בבעיא דהריני נזיר אחר כ' וה"נ לעולם:**

**בבעיא** דהריני נזיר אחר כ' וה"נ לעולם, **בתוס'** מכיון שאין נ"ע כיוצא בו ודאי דוחהו אחר קיום נזירות דאחר כ'. **וברא"ש** שה"נ לעולם גורם שלא יגלח כלל לנזירות של אחר כ', **ותמה בקר"א** כמו שיכול לגלח באמצע הנזירות ק' מדוע לא יוכל לגלח באמצע נזירות עולם. **עוד ברא"ש** דמיירי באמר ה"נ "לעולם" שאינו מגלח כלל לעולם ואף אינו מיקל, **וודאי צ"ע** קושית הקר"א. **עוד בקר"א** הא מיקל אינו גלוח ומהם דברי הראשונים שיכול לקיים גלוח אחר ל' או אחר יב' כמשפטו של נזיר עולם. --- **ובמפרש כ'** שהנידון שדוקא בנזירותק חל הנזירות אחר כ' מכיון שלב' הנזירויות שייך סיום הנזירות, משא"כ בנזירות עולם שאין לה גמר לעולם לא יחול עוד בתוכה נזירות דאחר כ', ודבריו צ"ע. **ויהיה מכאן הוכחה לדברי מרן הגרי"ז שיובא להלן בשי' הר"מ** שגדר גלוח של אחר מנין נזירות דאחר כ' שבתוך נזירות שהתחיל מיד היא סיום כל הנזירות שהתחיל ושל בנו או של אחר כ' ולכן בנ"ע ל"ש. ועיין.

**בדברי חי' מרן הגרי"ז (עמ' 40) בביאור ו' פלוגתות דהתוס' והר"מ:**

**להתוס'** בהקדים וקיבל נזירות בנו ונולד תוך כדי נזירותו, אמרינן הבלעה, **ולהר"מ** לית הבלעה ומונה של בנו ומגלח ומונה את שלו.

**להתוס'** יכול אחר גמר מנין בנו לחזור למנין שלו ללא תגלחת, **ולהר"מ** חייב לגלח ולחזור ממנין של בנו לשלו.

**לתוס'** בנזר תחילה אחר כ' ונזר אח"כ מהיום, חל נזירות דהיום, ואחר כ' נפסקת וחל נזירות דאחר כ' שקדמה, ואחר שגומרה חוזר ומונה י' הנותרים ממה שמנה תחילה הנדר השני,וכ"כ בנזר אחר כ' ואח"כ נזר ק' יום הכל כנ"ל שמונה כ' לנדר שני, ול' לנדר של אחר כ' ומשלים פ' לנדר שני. **ולהר"מ** אינו כן, שאם שניהם מועטות הרי שהנדר השני שכבר התחיל גומרה ודוחה הנדר הראשון שמתחיל במקום אחר כ' אחר ל'. ואם הנדר השני דמהיום הוא לק' יום, מונה כ' ול' ומגלח ומונה פ'.

**להר"מ** הדין שחייל של בנו תוך כדי מנין שלו דמגלח מיירי דוקא בנזירות שלו ק' יום ואז אפי' אם יוולד ביום עה' ויסתור מנין הימים שמנה עבור בנו מ"מ מגלח,אבל בשניהם מועטות השמיט הר"מ, ומשמע שאז סבר כהמפרש שאינו מגלח אלא מונה עד סוף המנין ימים שלו ומגלח א' על שניהם, **ולהתוס'** לעולם אינו מגלח אלא א' על שניהם.

**להר"מ** בנולד בנו וספר וגילח וחזר לספור הנדר שלו, ונטמא בתוך הימים שסופר את שלו, הריהו סותר רק את הימים האחרונים דשלו, **ותמה הראב"ד** מדוע אינו סותר הימים שלו שספר לפני מנין נזירות בנו. ונקט הגרי"ז דודאי תוס' כהראב"ד.

בנזר נזירות אחר כ' ואח"כ נזר נזירות עולם, **לתוס'** חל נזירות עולם ואח"כ אחר כ' חייל נזירות שנדר בראשונה, **ולהר"מ** לא חל נזירות אחר כ' אלא נשאר רק נזירות עולם אף שנזר האחר כ' קודם שנזר נזירות עולם.

**וייסד הגרי"ז, שיסוד המחל' הר"מ והראשונים** הוא ביסודם חקירה א', האם ב' נזירויות בזמן א' האם הוו ב' נזירויות, או"ד ל"ש ב' נזירויות יחד אלא הם נעשים נזירות א', דלהראב"ד והתוס' ימי מנין בנו הוו ב' נזירויות של בנו ושלו הנוהגים יחד, ולהר"מ אותם ימים שמונה את של בנו ושלו הם נעשים נזירות א', דלר"מ ל"ש ב' נזירויות יחד ולכן הם נעשים נזירות א' ואילולי ייעשו נזירות א' השניה לא חלה כלל, ולראב"ד שייך ב' נזירויות המשמשות יחד. **ולהתוס'** התחיל למנות שלו, וכשנולד הבן מונה ל' של בנו ועדיין גם נוהג בו נזירות שלו ואח"כ מונה שאר ימים שלו, וכ"כ בהתחיל הנזירות שנדר מעתה, והגיע הנזירות שנזר לאחר כ' הרי שלתוס' והראב"ד נוהגים ב' הנדרים יחד, **אולם להר"מ** בהתחיל את שלו ונולד או התחיל הנדר שנדר כעת והגיע זמןהנזירות של אחר כ' יום הרי שהסיבה שהנדר שזמנו מאוחר חל הוא משום שנדרו קודם, והוא לא היה חל רק היות ונעשה נזירות א' עם הנדר שכבר נוהג עד עתה. **ולכן להראב"ד** כשמגלח אחר מנין דשל בנו הוא מגלח רק על בנו ולא על שלו, **ולהר"מ** שנעשה נזירות א' מגלח גם על שלו כמה שהספיק למנות ממנו והימים שמנה לשלו והימים הנותרים למנין שלו נעשים ב' נזירויות. **ולכן להראב"ד** שהימים המעורבבים לשלו ושל בנו הם ב' נזירויות יחד ולא הוו נזירות א' ולכן הגלוח רק על של בנו, ומאידך אם נטמא במנין שלו שבסוף הוא סותר את הימים שמנה לפני שמנה של בנו, **ולהר"מ** שכשמתערבים ימי שלו ושל בנו הוי נזירות א' וגלוח מפסיק את הנזירות, והימים הנותרים הוו כנזירות חדשה ולכן סתירתם אינה סותרת הימים הראשונים שלו שמנה.

**ולכן לתוס'** שיש ב' נזירויות יחד שייך הבלעה ושאותם ימים יעלו לב' נזירויות, **ולר"מ** שנעשו נזירות א' ל"ש תורת הבלעה דהא מונה רק נזירות א' ונדר סך קל' יום וצריך להשלים ימים שנדר.

**ולתוס'** יכול אחר מנין בנו לחזור למנות ימים שלו ללא גלוח, שהמנין עד עתה הוא ג"כ מנין שלו שיכול להמשיכו, **ולהר"מ** שנעשו נזירות א' כ"ז שלא יגלח ימשיך הנזירות הא' שלו ושל בנו ולא חזר למקום שיכול לשוב ולמנות את שלו וכלשון הגרי"ז שכל זמן שלא גילח על נזירות בנו ואית ביה עדיין מנזירות בנו אינו עולה לו לקיום נזירותו.

**ולתוס'** אף אם אחר מנין ל' של בנו או אחר מנין ל' של אחר כ' ישאר רק י' ימים יכול להשלימם ולצרפם לכ' שמנה בתחילה, **ולהר"מ** שנזירות בנו ושלו שכבר מנה נעשו נזירות א' והגילוח מסיים אותה נזירות א' ומחמת הנדר חייב עוד ימים הרי שצריך שיחול על אותם ימים שם נזירות חדשה וצריך דוקא ל' יום, ואם לא נשאר ל' יום אחר בנו או אחר נזירות של אחר כ' בהכרח נוהג נזירות שלו ל' ונדחה נזירות בנו אחר ל' וכנ"ל נוהג הנזירות דהשתא ונדחה נזירות דאחר כ' ללאחר ל'.—אולם זהו דוקא אם השניה מרובה, אולם אם שלו ושל בנו הם מועטות, וכן אם אחר כ' ושל עכשיו מועטות, ואם נומר ששל בנו או של אחר כ' יחול מכיון שנדרם קודם, הרי שיגרום שהנזירות שהתחיל אין בה ל' יום רצופין לא לפני ולא אחרי שנולד, ומכיון שלהר"מ אין תורת ב' נזירויות יחד הרי שהשניה איננה חלה אף שנדרה קודם אלא מונה ל' שלו ושל נדר שנדר עתה, ואח"כ ל' של בנו ושל אחר כ' יום.

**דהיינו דלהר"מ** שאין ב' נדרים אלא הנדר שחל מוקדם נכנס ליהיות א' עם הנדר שני שנדר וכבר התחיל לנהוג אותו, ה"מ אם איננו מפקיע מהנדר שהתחיל למנותו מעיקרו וזהו רק אם כבר מנה מהראשון שהתחל לנהוג ל' יום או שאחר שיסיים לנהוג הנדר שנדר תחילה ישאר ל' יום לנדר שהתחיל לנהוג, ואלולי כן הנדר שנדר תחילה איננו חל.

**ולכן להר"מ** אם נולד אחר כ' או אם נזר אחר כ' אחר שכבר התחיל הנדר שנדר השתא ונעשו נזירות א' הרי כ"ז שלא ימנה מה שהתחיל שיעור ל' יום אינו יכול לגלח, ואינו מתחיל הנזירות דאחר כ' או דבנו, ולכן מונה ל' ומגלח ומונה ל' ומגלח, **משא"כ לתוס'** יכול למנות כ' שלו ול' של שניהם דהוי ב' נזירויות שונות יחד וחוזר ומונה י' שלו כהמשך לכ' שמנה לפני שמנה את של בנו ולגלח.

**וכן ביאר הגרי"ז שלתוס'** ששייך ב' נזירויות לכן שייך שיחול נזירות סתם ונזירות עולם באותם ימים, **ולהר"מ** שהם נעשים נזירות א' הרי שאם חל נזירות עולם לא חייל כלל נזירות סתם מכיון שיש להם גדרים נפרדים ול"ש כלל תורת נזירות א' לנזיר ונזיר עולם.

**להעיר** דנפקא שמנה כ' לנזירות שלו ונעשה נזירות א' עם ל' של בנו ומגלח על שניהם ואינו סותר אותם עוד, ומונה עוד פ' לשלו ומגלח כנזירות נפרדת,ומ"מ הכ' דשלו מצטרפים עם הפ' שלו לתשלום נדרו אף שהם ב נזירויות נפרדות. ופשוט שבעלמא אינו יכול לעשות כן לפצל פרעון חוב נזרו בב' זמנים שונים.

**בבעיות דגמ' בנטמא בשל בנו, ובימי צרעת, ובימי תגלחת, וקידש שער בדם:**

**ימי בנו אם סותר שלו, לתוס' ולמפרש:**

**בעיא דנטמא בימי בנו אם סותר את שלו**, ומיירי בנזר של בנו ושלו ונטמא בעת שמונה את בנו. **ולתוס'** לכאורה מיירי הן בשלו ק' הן שלו ל', מ"מ כשמונה את של בנו ולא את שלו נחלקו, דלר"י סותר מכיון שלא גילח ועדיין חייב במנין דשלו, ולר"ל מכיון שאינו סופר את שלו בפועל אין חל סתירה. **ולכאורה** מיירי באופן שלא דיינינן הבלעה דא"כ הא מונה גם ימים שלו וסותר. **ובמפרש** מוקי לכאורה בנזירות בנו ל', ואז הא נתבאר דסבר שמונה ס' ומגלח ולכן לר"י סותר, ונפקא שבשל בנו ק' דסבר המפרש בדף טו' שמונה של בנו ומגלת ושוב סופר שלו ק' ומגלח, בזה מודה ר"י שבנטמא בשל בנו אינו סותר שלו. **עיין לקוטי הלכות דנקט כנ"ל. וצ"ע** הא מ"מ יש לדון אף בכה"ג האם סותר את מנין בנו שמנה בתחילה ולא היה גלוח ביניהם, **והא כ"כ שי' הר"מ** שסותר רק את מנין בנו שמנה קודם, ולע"ע צ"ע. – **עוד יש לדון** לשי' המפרש שבנזר שלו ואח"כ של בנו נמי נעשית נזירות א' ומגלח בסוף ומ"מ משמע בסוגיין שכאן אף לר"י בנטמא בשל זה אינו סותר את של זה, וצ"ע הא הם נזירות א' ומדוע לא יסתור, **עיין קר"א**. – **ע"ע קר"א דמייתי הירושלמי** בהתרו בו בשל בנו משום שלו, והקר"א תלה זאת בר"י ור"ל. והעיר הקר"א הא ודאי אסור ביין משום שלו כ"ז שלא גילח עליו. ולא גרע אם שתה והתרו בו בימי צרעתו. **עוד בירושלמי** אם יכול להפריש קרבן על שלו בימי מנין של בנו, עיי"ש בקר"א דמוקים בנזר שלו ואח"כ של בנו אם יכול להפריש קרבן על של בנו כשעדיין לא חייל, ולכאורה הנידון רק למפרש שנעשו נזירות א' ולכן יכול כבר להפריש אולם לתוס' הא של בנו לא חחיל עדיין ואיך מפריש **עיין גרי"ז** רי"מ.

**דף יד' ע"ב**

**ימי צרעתו:**

**בבעיא** **דנטמא בימי צרעתו,** והביאור, שימי צרעתו הם ימים שחייב במנין אך הוא מעוכב מלמנות, ולר"י ימים שחייב בנזירות הם סותרים, ולר"ל דוקא ימי מנין נזירות בפועל סותרים.

**הנה** יש עוד טומאות מת מסויימות שאינם עולים ואינם סותרים וכטומאת צרעת, והאם גם בזה נחלקו ר"י ור"ל אם סותר, ועיין גרי"ז בשם הגר"ח שהאריך בזה, שטו"מ שאינה עולה וסותרת עדיין יש קדושת נזיר, משא"כ טו"צ אין בו קדושת נזיר אלא רק איסורי נזיר ובזה נחלקו ר"י ור"ל, **ויעלה** שפלוגתת ר"י ור"ל היא רק אם פקעה נזירות בימי צרעת אך אם רק פוקע מנין הימים ודאי סותר, **וא"כ צ"ע** לענין ימי בנו בתוך ימי שויהיה תלוי בדעת תוס' והר"מ, דלהר"מ אין כלל נזירות שלו ולכן נחלקו אם סותר אך לתוס' הא עדיין נוהג נזירות בנו ורק אינו נמנה במנין הימים והוי כשאר טומאות, ומ"מ נחלקו בזה ר"י ור"ל, וצ"ע,ועוד יבואר. **ע"ע חזו"א אהע"ז קמ' ז'**. **ואו"ש פ"י נזירות ה"ב** לענין קדושת שער בנזיר מצורע ואם תלוי בר"י ור"ל.

**סתירה בימי גידול שער, לתוס', ב' ביאורי המפרש, והר"מ:**

**בבעיא דנטמא בימי גדול שער**, **ולתוס' מיירי** שנזר ל' יום וגלחוהו שמשלים ימי גלוח, ואותם הימים שמשלים אחרי מנין ל' שנזר תחילה, דנחלקו רו"ש ובצריכותא לר"י ולר"ל, והענין כאן הוא ליהפך, שהימים הם ימי מנין נזירות בפועל אך הם אינם ימי נזירות אלא ימי השלמה, ולכן מסברא היה צריך ליהיות דלר"ל שתלה סתירה בימי ספירה שיסתור, ולר"י שתלה בימי עיקר נדר דנזירות שלא יסתור ונחלקו בזה רו"ש.

**והנה בימי נזירות בנו ושלו להר"מ** שאם נולד בנו בפ' מונה עוד י' ימים לשלו, יש לדון מדוע אין הי' האחרונים אינם נחשבים רק ימי השלמה ושיחלקו בזה ר"י ור"ל, דהא מנה פ' וכעת מוסיף י' מכיון שגילח. **עיין ירושלמי בזה וקר"א בביאור הירושלמי.**

**ועיין חזו"א קמ' יח'** שאם נטמא בטומאה שאינה סותרת אך אינה נמנית עם הימים ולכן צריך להשלים והוסיף ימים לימים שקיבל תחילה הדבר פשוט שסותר בהם שהם אינם ימי השלמה אלא ימי מנין הנזירות שעוד לא מנה כלל. ורק ימים שספר וסתר בגלוח דיינינן אם הם ימי נזירות.

**והמפרש ביאר ב' ביאורים אחרים**, **הא'** שנזר ק' ומנה ע' ונצטרע, וכעת מגלח לצרעתו ומונה ל' הנותרים ונטמא ביום הל' שסותר ל', ונחלקו אם סותר הע' שמנה לפני הגלוח. **ולכאורה הנידון** שמכיון שמעיקר נדרו כבר עברו הק' יום, אף שלא מנה ל' מ"מ מנין הל' אף שאינם השלמה על מה שסתר אלא הם עצם ימי חיובו מ"מ מכיון שהיו מיועדים ליהיות בזמן שהיה מצורע דיינינן אם הם סותרים הימים שכבר מנה, **אך צ"ע** מדוע לא דינינן להא אף בנטמא בתוך אותם ל' ומדוע רק ביום האחרון, **עיין קר"א.** – ועכ"פ כאן עולה שאף ימים שהוא מחוייב ואינם רק השלמה מכיון שנדחו דיינינן אם הם סותרים.

**עוד ביאר במפרש** דמיירי שקיבל ל' ומנה כ' ונטמא וסתר כולו וחזר למנות ל' ונטמא אחר כ' שהם ימים שכבר מנה וסתר וחוזר ומונה אותם אם הם סותרים. ולכאורה כ"כ אף בנזירות ק' וסתר בפ' ומונה כל הק', אז אחר כ' יהיו נחלקים אם יסתור את הכ' הראשונים למנין השני. **ויש לברר מהו פלוגתת התוס' והמפרש** במנה וסתר ע"י טומאה ותגלחת וחוזר ומונה אם הימים שחוזר ומונה אם הוו כמו חוזר ומונה אחר שגילוהו והוו ימי השלמה ואינו סותר או"ד חשיבי כימי הנזירות עצמה ולכ"ע סותר.

**שי' הר"מ**, שהדין שבנטמא בתוך או ביום מלאת סותר הכל, ואחר מלאת היינו יום לא' יום הבאת קרבנותיו סותר ל', **ונחלקו** בלא הביא קרבן וסתר ביום לב' שהוא יום הראוי לגלח אחר שהיה מביא קרבנותיו. והנידון שמחד עדיין כל איסורי נזיר עליו וסותר, ומאידך הם ימים שהיה יכול ליהיות אחר נזירותו וכל הנטפל אליה ולכן אינו סותר. **עיין קר"א, ליקוטי הלכות, גרי"ז.**

**ועולה דלתוס' והר''מ** הנידון אם סותר אחר לא' דנזירותו, ולר"מ מכיון שלא סיים נזירותו בקרבנות נחלקו רו"ש אם סותר, ולתוס' דוקא אם מונה באותם ימים ימי גלוח נחלקו אם סותר.

**הכל מודים בקידש שער בדם:**

**בגמ'** שבנטמא אחר קרבנותיו לפני גלוח, לר"א שוב מביא קרבנותיו ומגלח, ולרבנן אינו מביא קרבנות שכבר גמר נזירותו, אך מצוות גלוח הפסיד שעיקר מצוות גלוח הוא בנזיר בטהרה, ובטומאה אין לו מצוה לגלח**, עיין רא"ש, ובמפרש** שעדיין באמת יש לו מצוה לגלח בטומאה. **וברבינו פרץ** שלא יוכל להניח השיער תחת הדוד דכבר הוקרבו הקרבנות. **וצ"ע הגדר והמקור לזה** מה הענין שיעשה מצוות גלוח בטהרה ומדוע הפסיד המצוה. **אולם צע"ג מהו ההכל מודים,** **ובתוס'** שרו"ש מודים, **וברבינו פרץ** שהכל מודים הוא ר"י ור"ל ותמה ע"ז, **וצ"ע מאי שייטא** דעד כאן היה נידון אם ימי הפסקת מנין ע"י בנו או ע"י צרעת אם סותרים ואח"כ היה נידון אם ימי תשלומין של ימי גלוח אם סותרים, אולם כאן הא נטמא אחר קיום כל נזירותו והנידון דלר"א שגלוח מעכב צריך לשוב להביא קרבנות, ולרבנן נאמרה הלכה חדשה שצריך גלוח בטהרה ומאי שייטא לכל סוגיין. **עיין קר"א.**

(השמטה) **כמשה בז' באדר:**

**לרוב הראשונים** בעיא זו אינה שייכת לכל אבעיות דסוגיין.

**בר"מ מייתי** דכל הני ספיקות, אחר כ' וכו' ואחר כ' בשמשון, ואח"כ הריני נזיר יום לפני מיתתי. **ונקט הגרי"ז** שכוונת הר"מ שזהו אבעיא דיום שמת משה, היינו שעשה כמו שהיה עושה משה שנזר יום שמת בו, ואבעיא אם מהני, וכמו שיכול לנדור כ' יום לפני שמשון אף דלית ל', כ"כ יכול ביום מיתתי אף דלית כלל ל' יום.

**והאריך הגרי"ז** דלעיל דף ח' דמבואר חילוק בין נזיר עולם שמיקל לנזיר "לעולם" שאינו מיקל, **דלרוב הראשונים** החילוק הוא שבשניהם אין הנזירות קבועה לזמן, אלא "עולם" זהו הלל"מ, "ולעולם" הוי נזירות בטילה אך ללא קצבת זמן.

**ולהר"מ** כל החילוק הוא "שעולם" הוי ללא קצבת זמן. "ולעולם" הוי נזיר לאלף שנה ויש לה קצבת זמן, היינו שבקצבת זמן להר"מ יכול לחול אף של"ש במציאות אלף שנה, וכ"כ ביום לפני מותי, **אולם הגרי"ז הוכיח** דאף ש"ר מודו ששייך תורת נזירות אף שאינו שייך במציאות, דהא נזירות רגילה צריכה קרבנות וב"לעולם" אין ולא יהיה קרבנות וע"כ שחל נזירות עם קרבנות אף שלעולם לא יצא זמן כזה שיקריב קורבנות ולכן ה"ה שייך קבלה דיום לפני מותו.

**ברא"ש** נקט דלמרות שבאחר כ' ומהיום ק' הרי שאחר נ' יגלח ובסוף ק' שוב יגלח, מ"מ באחר כ' ומהיום "לעולם" לא יגלח אחר השלמת ל' דאחר כ', **וצ"ע** הטעם הא כמו שמגלח באמצע ק' כ"כ יגלח באמצע "הלעולם" שהוא כמו נזירות ק'.**וכבר הבאנו בזה הקר"א.**

**ולהנ"ל ,** דלש"ר "לעולם" הכוונה קבלת נזירות ללא קביעת זמן (דלא כהר"מ) הרי שקבע נזירות ללא גלוח כלל, **ויש לחדש**  שבכה"ג כלול דל"ש ביה כלל גלוח וחייב להיות ללא גלוח לעולם, וצ"ע הא ב"לעולם" לית הלל"מ ומנא לן שאם אין תורת גלוח שייאסר לגלח. **ובאמת כ"כ המפרש** לענין נזיר "עולם" שמכיון שאינו מגלח אלא רק מיקל משו"כ ל"ש שיגלח משום הנזירות ל' שמתחיל אחר כ', ועולה שנזירות שאין לה בחפצא סוף הרי שנאמר בה שאסור לגלח לה באמצע כלל. וה"ד י"ל בלעולם וכמש"נ ליישב דברי הרא"ש . ויבואר לקמיה.

**עי"ל** שגלוח הוא קיום א' מחיובי נזירות, ועוד שגלוח הוא הפסקת עצם החפצא של הנזירות, וגלוח של בנו בתוך שלו או של אחר כ' בתוך ק' הוא רק קיום חיוב גלוח ולא הפסקת תורת נזיר, ובאמת באחר כ' וק' וגילח האחר כ' עדיין הוא ממשיך את עצם הנזירות עד סוף הק' ואז הוא מגלח ומסיים את נזרויות שלו ובנו. ובלעולם לא יוכל לסיים את של בנו ולכן לא חל כלל וזהו נידון הגמ'.

**ויש לברר בהנ"ל**  דלהלן מתבאר שאם קידש שער בדם, היינו שהביא קרבנות ולפני שגילח נטמא שאין לו תקנה לגלוח ובראשונים שהפסיד גלוח בטהרה ויעשה גלוח בטומאה, **ובגרי"ז** שיש ב' תורת גלוח, גלוח עם הבאת קרבנות , וגלוח של סיום נזירות. ודקדק הגרי"ז (חי' מרן הגרי"ז עמ' כה') שביום הבאת קרבנות אסור באיסור עשה לשתות יין עד שיבצע את הגלוח על הקרבנות,(וי"ל שזהו משום שבגלוח זה משלים פרט בקרבנות , והקרבנות הם המתירות לשתיית יין לכל פרטי חובת הקרבנות) וגלוח זה שהוא מהל' קיום הנזירות צריך שיעשה בטהרה, ואם ימתין למחר שוב יהיה רק גלוח של גמר הנזירות, והנה להנ"ל מסתבר שהמגלח לבנו תוך ימים של נזירות שלו וכד' הרי שכל תורת הגלוח שהותר הוא רק לצורך הבאת קרבנותיו, ופשוט שאם יביא קרבנות ולא יגלח לא מסתבר שיוכל לגלח למחר באמצע נזירות שלו, הרי שכל תורת הגלוח אחר נזירות בנו או של אחר כ' הוא גלוח של טהרה של השלמת הבאת קורבנות ולא גלוח של סיום הנזירות, ולכן כ' הרא"ש שאם יכנס לתוך הנ"ע או הלעולם נזירות אחר כ' לא יהיה לה לעולם גלוח של סוף נזירות , ועיין.

**הבאנו המפרש** שכ' שבתוך "עולם" ל"ש שיכנס הל', דדוקא בנדר שיש בו תורת גילוח בסופו שייך שיפסק באמצע וייעשה בו גלוח, אולם נזיר עולם שביסודו איו בו גלוח הרי שמלבד שאין בו סוף וגלוח יש בו תורת איסור גלוח מכח נזירות אחרת הנכנסת בו, דהיינו כמש"נ שיסוד כל נזירות שמקבל ע"ע עם תורת יציאה מהנזריות ע"י גלוח ונ"ע פקע ממנו יציאה ע"י גלוח, וענין גלוח בנו בתוך שלו מיוסד על העקרון שהנדר ביסודו בר יציאה ע"י גלוח ולכן יכול לגלח על בנו בעודו בתוך שלו. אולם נ"ע שאינו בתורת גלוח ל"ש בו כלל שיגלח באמצעו משום בנו, ועיין היטב.

**סכום נזירות בנו ושלו, ונזירות אחר כ' ודמהיום, להתוס' ולהר"מ:**

**וביאור כל השו"ט דגמ' ופסקי הר"מ:**

**ביאור ענין איתא בשאלה:**

**לתוס'** בנזר בנו ושלו, או אחר כ' ומהיום , במועטות, מונה שלו, של בנו, ומגלח, וכ"כ נסתפקה הגמ' אם באחר כ' ומהיום אם מכיון שידע בעודו נודר מהיום שיש נדר אחר כ' הרי שאינו יכול להחיל נדר דמהיום מפוצל מתוך ידיעה שכך עושה, ולכן נדחה המהיום ללאחר הנדר דכ', ורק בנו ושלו ל"ח שנודר שלו ע"ד לפצלו מכיון שאינו מתנגש להדיא עם של בנו, או"ד אף בכה"ג חל היום ומתפצל ומונה היום, לאחר כ', והיום , ומגלח. ובנזירות בנו ושלו ק' ונולד בע' , מונה שלו, בנו, ומגלח, ומונה שלו ומגלח , ובגמ' מסתפקינן אם אחר כ' מכיון שידע בשעת נדרו דמהיום שיש לפניו נזירות אחר כ' אם מתירין לו לנדור נדר דמהיום המתפצל לשל היום, של אחר כ' וגלוח, והשלמת פ', או לא, וחל ההיום רק אחר האחר כ', או"ד חייל המהיום ומונה מהיום, אחר כ' ומגלח, ומשלים פ' ומגלח, ופשוט.

**וכ"כ לתוס'** אבעיא דלאחר כ' ומהיום נ"ע, הנידון אם מכיון דהוו ב' נזרויות לכן ודאי לא מתירין שיחול הנ"ע באופן משובש שיפסיק באמצע לנדר דלאחר כ' ולכן חייל הנ"ע אחר קיום הנזירות דאחר כ'. **ולמפרש ולרא"ש** החסרון שאם יחול הנ"ע ויפסק ייעשה בו גלוח של אחר כ', ונ"ע אינו בגלוח, או אף "בלעולם" אינו בגלוח וכמש"נ, או"ד ל"ש וחייל הנ"ע אף שמשתבש.

וכ"כ בנזיר שמשון אחר כ' ונזיר היום, דיינינן אם שייך שיחול דהיום ונכנס לתוך הנזיר שמשון או שלא חל כלל, **וכאן הא צ"ע** אם כפשוטו הנידון אם מתכוון הנוזר לדחות הדהיום ללאחר הלאחר כ', וכאן אין יכול לדחות אלא רק יכול לבטל את המהיום ושלא ייחול לעולם, ולא מסתבר לומר דהא גופא הנידון אם עומד ונודר מהיום וכוונתו שלא לנדור כלל, **וע"כ כמש"נ** שהנידון אינו כוונתו אלא האם מתירין לו לנדור נדר הידוע שיתפצל ויתקיים שלא כדין במודע שלפניו נזירות אחרת. ואם לא מתירין זאת הרי שנדר דמהיום פוקע.

**וכן יש לבאר ענין דאיתא בשאלה,** דבמפרש נקט לה לכל האבעיות דאחר כ' הן במועטות הן במרובה הן בנ"ע שכולם דיינינן שיחול המהיום מכיון דאיתא בשאלה לעומת נזיר שמשון דליתא בשאלה. **ונראה** שהנידון כמש"נ אם דוקא בבנו ושלו שלא נדר שלו באופן שלהדיא סותר את השל בנו ולכן חיילי שניהם ומונה שלו של בנו ושלו, וכן משתמש בהבלעה, אולם בנודר מהיום במודע שאחר כ' לפניו בזה ודאי מחוייב לנדר ראשון והשני מוסיף על הראשון, ול"ש הבלעה, (וכ"כ דן הרא"ש שבמהיום ואח"כ של בנו ל"ש הבלעה מכיון שנזירות היום לפניו ואז נזירות בנו נחשבת שנעשית במודע נגד נזירות קיימת לל"ש בה הבלעה, וזה כוונת המרדכי במו"ק שנ"ה נ"ה ל"ש הבלעה, וככל מש"נ.). והכל מכח המחויבות לנדר ראשון דאחר כ', אולם מנגד מכיון שכשנודר מהיום הרי יכול ליפטר מהנדר אחר כ' ע"י שאלה הוא עצמו גורם להעדיף שחייב יותר הנדר דמהיום, שנדר הא גופא שיקדים הנדר דמהיום לנדר דאחר כ' ע"י שאלה, וזהו הסיבה שחייל המהיום ולא איכפת לן שמשבש את המהיום מחמת מאחר כ' שקיים, שבאמת אלים הנדר דמהיום ע"י שכאילו קיבל ע"ע שמעלתו תקדם ע"י שישאל על אחר כ' ואם לא נשאל קרה מקרה כמו בבנו ומונה המהיום ואחר כ' וחוזר למהיום. ועיין היטב.

**שי' הר"מ**  וודאי כל ספיקות הגמ' הם. שודאי חל הנזירות שנזר היום למרות שכבר נדר נזירות אחר כ', והנידון אם הנדר הנוהג משלים ימיו והנדר שנדר תחילה אחר כ' ממתיןעד שיגמר הנדר הנוהג כעת, או שהנדר אחר כ' שהתחייב עליו קודם נכנס ומפקיע את הנדר השני הנוהג בפועל, ולכן סופר כ' ונכנס האחר כ' וסופר ל' ומגלח ואז סופר שוב ל' יום עבור הנדר השני, וכ"כ בנדר שני ק' ובנדר שני נ"ע. האם הנדר שני דוחה את תחילת הנדר ראשון אחר כ' ומתחיל למנותו אחר ק' של נדר שני, או שנפקע הנדר ראשון מחמת ניהוג הנדר עולם שכבר נוהג או"ד הנדר שני נכנס ומשלימו וחוזר לנ"ע שכבר התחיל. **והר"מ** עצמו פסק שרק בנדר אחר כ' ונדר מהיום לק' אז מכיון שאם יחול האחר כ' לל' יום ישאר ל' יום אח"כ לחלות המשך הנזירות לק' ואז חל האחר כ', וזאת עפ"י העקרון שבאמת יש לפנינו אדם המחוייב לב' נזירויות, אחר כ' ומהיום לק' יום, ובאמת המחייבות הראשונה לנדר הראשון דאחר כ' אולם הוא יחול רק אם לא יחול הפקעה בנדר השני שכבר התחיל לנהוג, וכאן הכלל שמכיון שנדר השני לק' ואחר כ' אם יחול הראשון הרי שישאר מהני תורת נזירות ולכן חל הראשון וכ"כ בכ' ימים שספר מהק' הם נעשו כנזירות א' עם הנדר דלאחר כ' ואלולי כן לא היה חל הראשון, שרק אם אינו מבטל את הנזירות מכאן ולהבא וכן את הימים שכבר ספר מהק' אינו מפילם אלא מצטרפים לראשון דאחר כ' בכה"ג אין שום סיבה שלא להחיל את התחייבותו הראשונה לנדר דאחר כ' , אבל אם השניה רק לל', ואם יחול הראשון הוא יפצל את הנדר הנוהג באופן שאין לפניו ולאחריו ל' יום, הרי שבכה"ג אין עדיפות להחיל התחייבות קודמת ולהפקיע את הנזירות הנוהגת בפועל, וכ"כ בנ"ע מכיון שהיא חפצא של נזירות אחרת הרי שאין אומרים שיחול האחר כ' לעקור ולפצל את הנ"ע מכיון שאינם ביקתא א'. וכ"ז משום איתא בשאלה, ולכן בנזיר שמשון אחר כ' ונזיר ל' מהיום הרי שהשמשון נכנס ומפקיע וזאת מכיון שחייב אותה קודם לנזירות סתם ל' יום וליכא סברת איתא בשאלה.

**וסברת איתא בשאלה י"ל, וכן לשון תור"פ כאן,** שלמרות שיש יסוד שחיובו הראשון לנדר אחר כ' שנדרו ראשון, אולם מכיון שכשנדר את השני ידע מן הראשון ויכול לישאל עליו הוי כאילו קיבל ע"ע להקדים השני ע"י שאלה על הראשון, ועי"כ חל קדמת התחייבותו לנדר שני ולא לראשון. היינו שכל הנידון שלא להפקיע נדר שני הנוהג בפועל לעומת נדר שנתחייב עליו קודם לכן הוא מכח איתא בשאלה המעמיד את הנודר כמחוייב לנדר השני כאילו הוא ראשון ושנתחייב להקדימו ע"י שיסלק הראשון ע"י שאלה, ואז אפי' אם לא נשאל מ"מ סדר הקדימה אינה למוקדם אלא לשני שהתחייב להקדימו. אולם בנ"ש שאין יכול לישאל עליו ולכן נשאר שחיובו רק לנדר הראשון ולכן פסק הר"מ שהשמשון המקדם יפקיע את השני הנוגע בפועל, וכן פסק הר"מ שאף במקום שיש סברת איתא בשאלה מ"מ לדינא חל הראשון רק אם אינו מפקיע את השני הנוהג כעת בפועל, ולכן בשניהם ל' או בנ"ע ודאי הראשון בא להפקיע ואינו חל ורק באחר כ' ומהיום ק' הראשון חל ומפצל הק' מכיון שאינו נחשב שעוקרו ומבטלו וכמש"נ. אבל בנ"ש שאין איתא בשאלה ודאי סדר קדימת חיובו לנדר שנדר ראשונה.

וכמו שהבאנו הר"מ פסק כל הנ"ל אף בבנו ושלו, שבנו מפצל את השלו דוקא אם שלו ק' ולא אם שלו ל', וככל מש"כ גרי"ז וכמש"נ שאין הראשון קודם לשני הנוהג אא"כ אינןו עוקרו, וכאשר שלו ק' אינו עוקרו שהימים שספר הם כנזירות א' עם בנו והימים הבאים אחר בנו יש בהם ל' לנזירות אחרת ולכן אין הבנו בא אלא להשתלב בתוך שלו ולא לעוקרו ולכן חייב משא"כ כששלו ל' או שנולד ביום פ' לא יחול של בנו כלל וכמו שאחר כ' לא חל באמצע נזירות דמהיום כשאינו לק' אלא לל' וככל מש"נ.

ובאמת בגמ' הלא מסתפקת בכל הנ"ל, והן בנדר אחר כ' ומהיום ל', ומהיום ק', ומהיום נ"ע, ואף לאחר כ' נ"ש ומהיום נזיר ל', בכל הני יש ב' צדדים אם הנדר הנוהג חל ודוחה הנדר המוקדם, או הנדר אחר כ' חייל ודוחה את הנדר הנוהג. **היינו** **שבגמ'**

דיינינן אף במהיום ל' או נ"ע שיש צד שהאחר כ' ידחה ויפקיע הל' או הנ"ע הנוהג, וכ"כ אף בנ"ש אחר כ' יהיה הנדר הנוהג לל' יום קודם וידחה הנ"ש למרות שאין הסברא דאיתא בשאלה. ורק להל' פסק הר"מ ככל הנ"ל.

**עוד יש לברר** מדוע ספיקות הגמ' אינו כלל בבנו ושלו, ואף בנו בנ"ש ושלו מהיום לית ספק בגמ', וע"כ שבבנו פשיט לן שאם השני ק' הבנו ידחה, ואם השני ל' ואו נ"ע אינו דוחה, וכן בנ"ש אחר שיוולד בנו כנראה פשיטלן ללא ספק שהנ"ש ידחה הנדר הנוהג.

ונראה שהנידון הוא שבבנו ושלו שונה מעיקרו בלאחר כ' ומהיום ובב' פנים. הא', שמכיון שבאחר כ' בשעה שחוזר ונודר מהיום תוך כדי שיודע שיש נדר אחר כ' הוא סיבה להאלים הנדר שכבר התחייב, ואין זכות לנדור תוך ידיעה נדר האוקר מה שכבר חייב, וזהו סיבה שלעולם הנדר לאחר כ' נכנס וחל בתוך הנדר השני הנוהג בפועל, לעומת בנו ושלו שאין בעצם מעשה הנדר השני התייחסות שאין לו זכות להחיל השני כנגד הראשון מכיון שאין יתירה להציא ביניהם ולכן חליק שניהם באופן מוחלט, וכן לאידך גיסא, שבאחר כ' ומהיום מכיון דאיתא בשעלה נחשב שלנדר השני יש מחוייבות יענה, או אף בלא איתא בשאלה וכמו דחזינן בספק דנ"ש דלית סברת איתא בשאלה, אלא עצם זה שנודר נדר שני תוך ידיעה על הראשון טמון בו סיבה שמתחייב להקדים השני לראשון, היינו של ב' הצדדים יש שנוי באחר כ' ומהיום או שהידיעה על השני מונע ממנו להתחייב נדר שני הסותר,או אדרבה הידיעה על השני גורם או שמתחייב לישאל על הראשון ובכך קדמה כחו של השני או אף בט"ז שעצם נדר ע"ד שיש שני כנגדו הוא התחייבות לקיים השני ולהקדים שני לראשון. משא"כ בבנו ושלו שאין סתירה בין הנדרים שניהם חלים במחוייבות שווה ואין לשני לא גרוע ולא מעלה, לא גרוע של ידיעה ולא מעלה של ידיעה או של איתא בשאלה, ולכן יש לבאר לדעת הר"מ שבבנו ושלו פשוט שמכיון ששניהם שוים פשוט הוא שהראשון בעוד השני נוהג דוקא אם אינו לוקח ולכן הבנו חייל רק אם השלו ק' שאינו עוקרו אלא משתלב בו וככל מש"נ, וכ"כ כשהשני עולם דחשיב שהראשון בא לקלקל הנ"ע הנוהג והם שווים בחיובם ואין לראשון כח לקלקל השני הנוהג בפועל, ורק באחר כ' דיינינן צד שני שמכיון שידע מהראשון לא היה לו זכות לנדור נדר שני ולכן הראשון קודם אף שמבטל ועוקר את השני. ומאידך גיסא בבנו ושלו לל', ודאי ולית ספק שאין הנדר בנו המוקדם

בכחו לבטל הנדר שלו הנוהג, ומ"מ באחר כ' ומהיום ל' דיינינן אולי עדיף וכחו של ראשון לעקור, וצ"ל שדוקא בנו ושלו שכחם שווה ממש לכן אין לבנו כח לקלקל השלו, אבל באחר כ' ומהיום יש העדר זכות מעיקרא לנדור נדר שני אלא רק בתנאי שלא ישנה מקיומי דין נדר ראשון ולכן האחר כ' יכנס ויחול ויקלקל השני הנוהג כעת אף שבנו אינו יכול ליכנס ולקלקל השלו. וכ"כ בנ"ע בנזר בנו ומהיום נ"ע פשוט שהבנו אינו מקלקל הנ"ע מכיון שכחם שווה משא"כ באחר כ' ומהיום נ"ע יש צד שודאי אין לו זכות בנדר שני תוך ידיעת ראשון בשעת הנדר לקלקל הנדר שנדר הראשון ולכן יחול האחר ב' אף שמקלקל הנ"ע.

וכ"כ בבנו נ"ש ושלו ל', לית נידון וודאי להר"מ חל שמשון כשנולד בנו ועיקר הנדר הנוהג מהיום, אף באחר כ' שמשון ומהיום ל' יום מסתפקת הגמ' אולי יחול המהיום וידחה את השמשון, וכנ"ל שבבנו ושלו שניהן אלימים בשווה ואין כח לנדר הנוהג לשחות השמשון, ורק באחר כ' ידיעת הנדר שמשון גורמת שהאלים הנדר שני דל' מהיום והקדים התחייבותו לשני ולכן דנה הגמ' אולי ידחה השמשוםן לעומת הנדר הנוהג כעת, ועיין היטב בכ"ז.

**פלוגתת ר"י ור"ל:**

**פלוגתת רו"ש ביום גדול שער:**

**קידש שער בדם:**

**פלוגתת ר"י ור"ל** בסתירה בימי בנו אם מפיל ימים שלו, ובפשטות לר"י בימי בנו אף אינו מונה שלו מ"מ הוא באמצע חיוב שלו, וסגי בכך לסתור , ולר"ל אין סתירה אלא בטומאה בתוך ימי המנין ובמונה בנו אינו מונה שלו. ולכן אינו סותר.

**וכ"כ** המצורע הימים שאינם עולים נמי תלוי בזה, שבעודו מצורע אינו מונה ולכן אינו סותר לר"ל, ומ"מ לר"י סותר מכיון שהוא מחוייב בנזירות ולהשלימה וסגי בכך לסתור. **והנה להר"מ** שסותר רק בימי טומאת בנו את שלו אך בימים אחרונים דשלו אינו סותר ימים ראשונים דשלו ומשום שרק שלו המוקדם עם הימי בנו נעשים נזירות א' וכלשון הגמ' ולכן בבנו סותר שלו, וא"כ לכאורה זהו טעם אחר ממש"כ דלא משום חיוב השלמת שלו סותרו אלא משום נזירות א' עםשל בנו סותר, וצ"ע השייכות לאבעיא דמצורע ומבואר בגמ' צריכותא ביניהם דהיינו שעניינם א', וכבר עמד בזה הגרי"ז, **וצ"ל** שבאמת עיקר טעמו של ב"י הוא שסתירה אי"צ באמצע ימי מנין אלא סגי בימי חיוב דשלו וכמש"נ, אלא דסבר שע"י שכדי שיחול של בנו צריך לצרף אליו את שלו, וכמש"נ ששל בנו אינו חל אא"כ אינו מפקיע את הנזירות הנוהגת שלו וזהו רק ע"י שמה שמנה יסונף אליו להיות כא', הרי שמשו"כ יש מקום לדון את הנזירות שלו כקיימת ושוב הסתירה חלה למרות שאינו במנין שלו. ולכן א"ש שזהו נידון א' עם מצורע שללא קשר בין מנין שהיה לימי המצורע נמי סבר ר"י שסותר , וא"ש הצריכותא דס"ד שאף שאי"צ לר"י ימי מנין אך צריך את הנזירות א' שלו עם בנו כדי שיחול סתירה מכח חיוב נזירות אף ללא מנין , אבל ימי צרעת ס"ד שלא יסתור וקמ"ל שגם בכה"ג סותר ולא אמרינן ימי נזירות א' וימי צרעת א' - **והנה הגרי"ז** דן אם ימי טו"מ שאינם עולים ואינם סותרים אם גם בזה נחלקו ר"י ור"ל, וכ' בשם הגר"ח להוכיח שמצורע אינו בחפצא של נזיר ואין שערו קדוש, ואין גלוח טומאה שעניינה קיום דין תגלחת בנזיר טמא, ובימי צרעת ל"ש תורת גלוח נזיר ולכן אין תגלחת טומאה עולה בתגלחת צרעת, ולכן מצורע מותר בגלוח כמבואר בר"מ ואינו נזיר, ורק בזה לר"ל אינו סותר משא"כ בשאר טומאות סותר. והנה מדמינן מנין ימי בנו לימי צרעת, **ולהר"מ**  כביאור הגרי"ז שימי בנו הם הפקעת נזירות שלו וא"ש שבשניהם נחלקו ר"י ור"ל אם סותר בימי בנו את שלו, אולם להתוס' שב' הנזירויות חלות בב"א שלו ושל בנו ודמי לשאר טו"מ שאינה עולה ואינה סותרת ומ"מ בבנו נחלקו וא"כ ה"ה בשאר טומאות **וכבר עמד בזה הגרי"ז**. (וכבר ביארנו שלהתוס' נדר נזירות מחילה תואר וב' נזרויות מחילות תואר א' מתמשך עפ"י ב' הנדרים ויש לו תואר א' שחייב לשלם עבור ב' הנדרים ולכן אף בימי בנו שם התואר נזיר הוא מכח ב' הנדרים, ולהר"מ שם התואר חל בכפוף לנדר בלבד ופועל בכל הנגזר מסיבתו, ולכן ימי בנו אינם יכולים להיות שם תואר בזמן שהוא נזיר בנו.).

**פלוגתת רו"ש** אם סותר בימי גלוח, ולתוס' בגלחוהו ליסטים, שהימים הבאים הם ימי ספירה ללא תורת שם תואר נזיר, והיה צריך להיות דלר"י לא יסתור ולר"ל יסתור, דלר"ל העיקר תלוי בימי ספירה ולר"י בימי חיוב. אולם מבואר הצריכותא דרו"ש ליהפך, דס"ד דלר"י סותר בימי גלוח ולר"ל לא, **וצריך לבאר בדוחק ,** דפלוגתת ר"י ור"ל בימי בנו וימי צרעת הוא שבאמת היה צריך להיות שסתירה תהיה בנזיר שלם שחייב ונוהג בנזירות, וכך סובר ר"ל ולכן ימי בנו אף שהוא נזיר משום שלו אך אינו נוהג אותו ולר"י סגי בימי חיוב אף שאינו נוהג, וס"ד דלר"ל לעולם צריך גם חיוב וגם ניהוג, ולרב כמו שסגי בחיוב כ"כ סגי בניהוג ללא חיוב, ולכן רב אמר שימי גלוח אינו סותר ולא מבעיא לר"ל שצריך תמיד שניהם אלא אפי' לר"י שס"ד שסגי בא' מהם מ"מ שאני קיים בנזירות לקיים בניהוג ללא קיים בנזירות, ולשמואל ליהפך דלר"י כמו שמהני ימי חיוב כ"כ מהני סתירה בימי ניהוג , אלא אף לר"ל סגי בימי ניהוג בלבד אם הוא נזירות א' עם עיקר נזירותו לעומת ימי בנו שנתפצל לב' נזירויות ואינו סותר , ועיין.

**ולהר"מ** דמיירי ביום לב' שהיה מיועד מאתמול להביא קרבנותיו והיה יכול כבר בל' לגדל שיער, היינו שאחר שדיינינן אם סתירה תלויה בניהוג נזיר או בחיוב אף ללא ניהוג, עוד דיינינן אם ימים שאינם בחיוב ואינם בניהוג, שכבר גמר חיוביו ויכל לסיים והוא סתם עומד בימי נזירות ללא חיוב וללא חובת ניהוג אם סותר בזה, וזהו שנקרא להר"מ יום גדול שער, היינו יום שבאמת יכל לגדל שער ורק המשיך ללא סיבה את נזירותו, ונחלקו בזה רו"ש , דלרב אף לר"י מ"מ הוא בחיוב כלשהו משא"כ יום גדול שער הוא רק מישלם ולא מחוייב בנזירות, ולשמואל אף לר"ל, דוקא בפיצול וניתוק המשך הנזירות דיינינן אם סגי או לא בחיוב ללא קיום אולם כשנוהג משך א' של אותו ניהוג נזירות סותר אף שאינו מכח חיוב ואף לא חיוב ניהוג, ועיין.

**והמפרש** מוקים בקבל ק' ונצטרע בע' ונטמא ביום ל' של השלמה אחר טהרת צרעתו, ואולי בסתם עומד ביום ק' מכיון שהוא יום שקבל ע"ע מעיקרא ודאי סותר דחשיב ימי חיוב וניהוג בפועל, אולם ל' שמונה אחר הק' שקיבל מכיון שנצטרע באמצע הרי שיום הק' במניינו שיכל לגלח ולגמור הנזירות ומכיון שהיום אינו יום חיוב שלו מעיקרא ולכן הוא דומה ליום לב' דהר"מ שאינו זמן חיוב וגם לא זמן קיום בפועל, ועיין.

**ובגמ**' אר"ח הכל מודים בקידש שער בדם איו לו תקנה, וכמש"כ שאין לו גלוח בטהרה, אך צ"ע מהו הכל מודים אם ר"י ור"ל או רו"ש **ותמהו בזה הר"פ והקר"א, ולהנ"ל י"ל** שאם הפסיד גלוח דקרבנות , ויסוד גלוח קרבנות הוא סיום הבאת קרבנות , ובאמת נאסר בעשה בשתיית יין עד גמר הבאת קרבנות הרי שס"ד שיסתור וכמו בימי גידול שער דהר"מ, וקמ"ל שעם זה שנטמא פקע חיוב גלוח דהבאת קרבנות ואין להם תקנה ושוב לא יסתור , ועיין.

**דף טו' ע"א**

**סוגיא דעולה לכאן ולכאן , לתוס' להרא"ש, ולמפרש:**

**גמ':**א"ר יום ע' עולה וכו'.

**ולתוס'** רב חידש שבנו הנולד ביום ע' מסיים נזירות בנו ביום צט' דשלו, ומגלח ביום ק', ומדין הבלעה עולה שלו ושל בנו בתוך ק'. ולמרות שנזירות שלו היה צריך לגלח ביום קא' דלענין שלו לא נתפצל יום ע' לב' ימים, מ"מ מכיון שמדאו' דינו של שלו לגלח בק' ומכיון שמגלח לשל בנו ביום ג' מהני לשלו. **וברא"ש ג"כ כ"כ, אך הוסיף** שמכיון שיכל לגלח על בנו ביום ק' משו"כ אמרינן שיום ע' שנתפצל ליום נוסף לבנו הוא נחשב ג"כ יום נוסף לשלו ולכן מגלח ביום ק' מעיקר הדין גם על שלו ונחשב שמנין ק' דשלו נמי מסתיים ביום כט' ומגלח בק'. – **ולכן הקשה הרא"ש** מדוע בנולד בעא' הקשתה הגמ' דלרב יוכל לגלח בקא' על שניהם מדין הבלעה, הא שלו נגמר בצט' ע"י שהעא' נתפצל לב' ימים, ושל בנו שהתחיל בעא' מסתיים בק' ולית הבלעה. היינו כמש"כ שבאמת מכח פיצול יום ע' או עא' לב' ימים לבנו ה"ה חשיב ב' ימים לשלו וכמש"נ. **וברא"ש תי'** שמ"מ בנו מובלע בק' שהזכיר מעיקרא במנזירותו , היינו שלמרות שבפועל אחר חלות "עולה לכאן ולכאן" גמר דשלו בצט' מ"מ יום ק' היה מיועד להיות מימי נזירות אלולי שבנו פיצל לב' ימים. וצ"ב. **עוד תי'** שאם ע"י שגם שלו יתפצל לב' ימים עי"כ לא היה מובלע של בנו בשלו, הרי שלכן לא יאמרו ששלו ג"כ יתפצל לב' ימים וכדי שישאר מובלע ולא יצטרך לשוב ולמנות שלו, היינו שמפצלים רק אם ירויח ואם יפסיד אין מפצלים שלו מחמת מקצת היום דשל בנו.

**במפרש** נמי נקט שע"י שמקצת יום ע' נמנה כיום עבור בנו, משא"כ נמנה כיום נוסף עבור שלו, ולכן נולד ביום ע' נחשב שמנה עא' עבור שלו.

**יש לדון** אם יכול מדאו' לגלח ביום צט' עבור בנו ועבור שלו. וזאת לא מצאנו בפי'.

**וקושית הגמ'** מסיפא דנולד בעא' ביאר המפרש שמכיון שבנו נמנה ביום עא' ונמנה ביום ק' משו"כ יש לו כדי גידול שער ולא יסתור את כל הק' דשלו, **וצע"ג** הא להמפרש במתני' אם אחר בנו נשאר ל' דשלו אינו סותר כל הק' , אך אם נשאר רק כט' משלו סותר כל הק', ומכיון שביום עא' נמנה יום עא' דשלו ואז חל בנו א"כ אחר בנו נשאר כט' בלבד ויסתור כולו, **וע"כ צ"ל** שאין צורך שאחר בנו ישאר ל' לספירת שלו, אלא צריך שביום חל בנו יש לפנינו ל' דשלו, ומכיון שביום עא' חל בנו תוך כדי שלפנינו ל' דשלו עם היום עא', שבעת שחל בנו רואים לפנינו ל' דשלו ובכה"ג אינו סותר. **אולם** צ"ע מדוע כ' המפרש שזהו מכיון שביום ק' חוזר למנות את שלו מכיון שק' עולה לכאן ולכאן ומה איכפת לן שיום ק' יהיה כולו של בנו אך מ"מ חל בנו כשלפנינו ל' דשלו, **וע"כ צ"ל** דלהמפרש אם יחול בנו באופן שאת שלו יחזור וימנה רק אחר ק' הימים הראשונים שנדר הרי שבכה"ג סותר הכל , ולמשל אם נזר ביום שיולד בני נזר נ' ימים ונולד בס' אף שנשאר כדי גדול שער מ' יום מ"מ מכיון שיתחיל שלו רק ביום קי' לכן סותר, ולכן כאן הוצרך לומר שמכיון שביום ק' סוף יום יחזור לשלו וימנה משם כט' וכשנולד בנו היו ל' יום שלו משו"כ אינו סותר, ועיין.

**ובתור"פ** ביאר שבאמת בנולד ביום ע' או עא' אין אותו יום נהפך לב' ימים עבור נזירות שלו, שא"א להפוך א' לב' ימים, אלא כל הענין לרב הוא שתחילת יום ע' או עא' היה למנין שלו, וכשנולד הבן וחציו השני של יום ע' או עא' הוא עבור בנו, ומכיון דנקטינן לדין הבלעה, הרי שמדין הבלעה שנאמר בו שיום בנו עולה לשלו ושלו עולה לבנו, ומשו"כ חציו השני של יום עא' העולה לבנו עולה לשלו מדין הבלעה ולא מחמת שהלידה פיצלה יום ע' לב' ימים לענין מנין שלו. **ובזה יישב התור"פ** קושית הרא"ש דהלא בנו נגמר בע' ושלו בצט' וא"כ אינו מובלע, ויישב דמכיון שכל מה שגורם לקצר ביום א' את מנין שלו מק' לצט' הוא ההבלעה ומנין יום דבנו, ואם נעשה זאת לא יהיה כלל הבלעה ושוב אין סיבה שיחול מנין יום נוסף לשלו מכח בנו לכן נשאר שאף שלו נגמר ביום ק' ומנין יום עא' של בנו אינו מוסיף יום נוסף לשלו , ועיין (וקצת מזכיר סברת הגרש"ש שחלות שאם יחול יפקע ולכן לא חל , כ"כ הכא אם יחול הבלעה על חציו השני של יום עא' שהוא נמנה כיום נוסף בשלו שוב יפקע כל ההבלעה ולכן הבלעה ליום זה לא חל).

**עוד בתור"פ** אם מדרבנן מגלח ביום לא' היינו שרבנן אסרו לישתמש עם מקצת היום ככולו בסוף הנזירות. א"כ אין יכול ביום ע' או עא' למנות יום עבור שלו הא א"א למנות יום שהוא משום מקצהכ"כ , ולכן הקשה שהיה צריך להיות שיגמור מנין עא' שלו עד סוף היום ולמנות של בנו למחר לידתו. **ותי'** שמכיון שנדר יום לידה חייב לחול בנו באמצע היום, ואז תחילת היום חייב שיהיה עבור שלו וא"א לא יעמוד עבור שאם מנין ולכן בכה"ג בהכרח מונה אותו מקצה"י עבור שלו.

**מתני' דפליגא על רב:**

**ומבואר** דמתני' פליגא על רב, ובנולד בע' או בעא' מתחיל מנין הבן למחר. **ובתוס' ביאר** שמכיון שהתחיל יום עא' עבור שלו לא ישתנה לייחשב עבור בנו שהוא נגרר עבור הימים שהיו, **משא"כ** בנולד ביום א' עולה לשניהם, והענין צ"ב. וי"ל לכל מש"נ שבאמת ב' נזרויות שלו ושל בנו נעשים נזירות א' אלא שחייב לשלם ימי נזירות עבור כל נדר ונדר שיצר את אותה נזירות א', ולכן בזה הסברא שלמרות שאת תשלום ק' ימי שלו יכול לפצל ע"י תשלום ל' לבנו , אולם לשנות יום תשלום שכבר הוגדר לתשלום שלו אינו יכול לשנותו כתשלום עבור בנו. וכ"כ אף אם יחול תשלום עבור

**(השמטה מלעיל בבעיות דגמ' לשי' הר"מ)**

**שי' הר"מ**  וודאי כל ספיקות הגמ' הם. שודאי חל הנזירות שנזר היום למרות שכבר נדר נזירות אחר כ', והנידון אם הנדר הנוהג משלים ימיו והנדר שנדר תחילה אחר כ' ממתיןעד שיגמר הנדר הנוהג כעת, או שהנדר אחר כ' שהתחייב עליו קודם נכנס ומפקיע את הנדר השני הנוהג בפועל, ולכן סופר כ' ונכנס האחר כ' וסופר ל' ומגלח ואז סופר שוב ל' יום עבור הנדר השני, וכ"כ בנדר שני ק' ובנדר שני נ"ע. האם הנדר שני דוחה את תחילת הנדר ראשון אחר כ' ומתחיל למנותו אחר ק' של נדר שני, או שנפקע הנדר ראשון מחמת ניהוג הנדר עולם שכבר נוהג או"ד הנדר שני נכנס ומשלימו וחוזר לנ"ע שכבר התחיל. **והר"מ** עצמו פסק שרק בנדר אחר כ' ונדר מהיום לק' אז מכיון שאם יחול האחר כ' לל' יום ישאר ל' יום אח"כ לחלות המשך הנזירות לק' ואז חל האחר כ', וזאת עפ"י העקרון שבאמת יש לפנינו אדם המחוייב לב' נזירויות, אחר כ' ומהיום לק' יום, ובאמת המחייבות הראשונה לנדר הראשון דאחר כ' אולם הוא יחול רק אם לא יחול הפקעה בנדר השני שכבר התחיל לנהוג, וכאן הכלל שמכיון שנדר השני לק' ואחר כ' אם יחול הראשון הרי שישאר מהני תורת נזירות ולכן חל הראשון וכ"כ בכ' ימים שספר מהק' הם נעשו כנזירות א' עם הנדר דלאחר כ' ואלולי כן לא היה חל הראשון, שרק אם אינו מבטל את הנזירות מכאן ולהבא וכן את הימים שכבר ספר מהק' אינו מפילם אלא מצטרפים לראשון דאחר כ' בכה"ג אין שום סיבה שלא להחיל את התחייבותו הראשונה לנדר דאחר כ' , אבל אם השניה רק לל', ואם יחול הראשון הוא יפצל את הנדר הנוהג באופן שאין לפניו ולאחריו ל' יום, הרי שבכה"ג אין עדיפות להחיל התחייבות קודמת ולהפקיע את הנזירות הנוהגת בפועל, וכ"כ בנ"ע מכיון שהיא חפצא של נזירות אחרת הרי שאין אומרים שיחול האחר כ' לעקור ולפצל את הנ"ע מכיון שאינם ביקתא א'. וכ"ז משום איתא בשאלה, ולכן בנזיר שמשון אחר כ' ונזיר ל' מהיום הרי שהשמשון נכנס ומפקיע וזאת מכיון שחייב אותה קודם לנזירות סתם ל' יום וליכא סברת איתא בשאלה.

**וסברת איתא בשאלה י"ל, וכן לשון תור"פ כאן,** שלמרות שיש יסוד שחיובו הראשון לנדר אחר כ' שנדרו ראשון, אולם מכיון שכשנדר את השני ידע מן הראשון ויכול לישאל עליו הוי כאילו קיבל ע"ע להקדים השני ע"י שאלה על הראשון, ועי"כ חל קדמת התחייבותו לנדר שני ולא לראשון. היינו שכל הנידון שלא להפקיע נדר שני הנוהג בפועל לעומת נדר שנתחייב עליו קודם לכן הוא מכח איתא בשאלה המעמיד את הנודר כמחוייב לנדר השני כאילו הוא ראשון ושנתחייב להקדימו ע"י שיסלק הראשון ע"י שאלה, ואז אפי' אם לא נשאל מ"מ סדר הקדימה אינה למוקדם אלא לשני שהתחייב להקדימו. אולם בנ"ש שאין יכול לישאל עליו ולכן נשאר שחיובו רק לנדר הראשון ולכן פסק הר"מ שהשמשון המקדם יפקיע את השני הנוגע בפועל, וכן פסק הר"מ שאף במקום שיש סברת איתא בשאלה מ"מ לדינא חל הראשון רק אם אינו מפקיע את השני הנוהג כעת בפועל, ולכן בשניהם ל' או בנ"ע ודאי הראשון בא להפקיע ואינו חל ורק באחר כ' ומהיום ק' הראשון חל ומפצל הק' מכיון שאינו נחשב שעוקרו ומבטלו וכמש"נ. אבל בנ"ש שאין איתא בשאלה ודאי סדר קדימת חיובו לנדר שנדר ראשונה.

**וכמו שהבאנו הר"מ פסק כל הנ"ל אף בבנו ושלו**, שבנו מפצל את השלו דוקא אם שלו ק' ולא אם שלו ל', וככל מש"כ גרי"ז וכמש"נ שאין הראשון קודם לשני הנוהג אא"כ אינןו עוקרו, וכאשר שלו ק' אינו עוקרו שהימים שספר הם כנזירות א' עם בנו והימים הבאים אחר בנו יש בהם ל' לנזירות אחרת ולכן אין הבנו בא אלא להשתלב בתוך שלו ולא לעוקרו ולכן חייב משא"כ כששלו ל' או שנולד ביום פ' לא יחול של בנו כלל וכמו שאחר כ' לא חל באמצע נזירות דמהיום כשאינו לק' אלא לל' וככל מש"נ.

**ובאמת בגמ'** הלא מסתפקת בכל הנ"ל, והן בנדר אחר כ' ומהיום ל', ומהיום ק', ומהיום נ"ע, ואף לאחר כ' נ"ש ומהיום נזיר ל', בכל הני יש ב' צדדים אם הנדר הנוהג חל ודוחה הנדר המוקדם, או הנדר אחר כ' חייל ודוחה את הנדר הנוהג. **היינו** **שבגמ'** דיינינן אף במהיום ל' או נ"ע שיש צד שהאחר כ' ידחה ויפקיע הל' או הנ"ע הנוהג, וכ"כ אף בנ"ש אחר כ' יהיה הנדר הנוהג לל' יום קודם וידחה הנ"ש למרות שאין הסברא דאיתא בשאלה. ורק להל' פסק הר"מ ככל הנ"ל.

**עוד יש לברר** מדוע ספיקות הגמ' אינו כלל בבנו ושלו, ואף בנו בנ"ש ושלו מהיום לית ספק בגמ', וע"כ שבבנו פשיט לן שאם השני ק' הבנו ידחה, ואם השני ל' ואו נ"ע אינו דוחה, וכן בנ"ש אחר שיוולד בנו כנראה פשיטלן ללא ספק שהנ"ש ידחה הנדר הנוהג.

**ונראה** שהנידון הוא שבבנו ושלו שונה מעיקרו בלאחר כ' ומהיום ובב' פנים. הא', שמכיון שבאחר כ' בשעה שחוזר ונודר מהיום תוך כדי שיודע שיש נדר אחר כ' הוא סיבה להאלים הנדר שכבר התחייב, ואין זכות לנדור תוך ידיעה נדר האוקר מה שכבר חייב, וזהו סיבה שלעולם הנדר לאחר כ' נכנס וחל בתוך הנדר השני הנוהג בפועל, לעומת בנו ושלו שאין בעצם מעשה הנדר השני התייחסות שאין לו זכות להחיל השני כנגד הראשון מכיון שאין יתירה להציא ביניהם ולכן חליק שניהם באופן מוחלט, וכן לאידך גיסא, שבאחר כ' ומהיום מכיון דאיתא בשעלה נחשב שלנדר השני יש מחוייבות יענה, או אף בלא איתא בשאלה וכמו דחזינן בספק דנ"ש דלית סברת איתא בשאלה, אלא עצם זה שנודר נדר שני תוך ידיעה על הראשון טמון בו סיבה שמתחייב להקדים השני לראשון, היינו של ב' הצדדים יש שנוי באחר כ' ומהיום או שהידיעה על השני מונע ממנו להתחייב נדר שני הסותר,או אדרבה הידיעה על השני גורם או שמתחייב לישאל על הראשון ובכך קדמה כחו של השני או אף בט"ז שעצם נדר ע"ד שיש שני כנגדו הוא התחייבות לקיים השני ולהקדים שני לראשון. משא"כ בבנו ושלו שאין סתירה בין הנדרים שניהם חלים במחוייבות שווה ואין לשני לא גרוע ולא מעלה, לא גרוע של ידיעה ולא מעלה של ידיעה או של איתא בשאלה, ולכן יש לבאר לדעת הר"מ שבבנו ושלו פשוט שמכיון ששניהם שוים פשוט הוא שהראשון בעוד השני נוהג דוקא אם אינו לוקח ולכן הבנו חייל רק אם השלו ק' שאינו עוקרו אלא משתלב בו וככל מש"נ, וכ"כ כשהשני עולם דחשיב שהראשון בא לקלקל הנ"ע הנוהג והם שווים בחיובם ואין לראשון כח לקלקל השני הנוהג בפועל, ורק באחר כ' דיינינן צד שני שמכיון שידע מהראשון לא היה לו זכות לנדור נדר שני ולכן הראשון קודם אף שמבטל ועוקר את השני. ומאידך גיסא בבנו ושלו לל', ודאי ולית ספק שאין הנדר בנו המוקדם בכחו לבטל הנדר שלו הנוהג, ומ"מ באחר כ' ומהיום ל' דיינינן אולי עדיף וכחו של ראשון לעקור, וצ"ל שדוקא בנו ושלו שכחם שווה ממש לכן אין לבנו כח לקלקל השלו, אבל באחר כ' ומהיום יש העדר זכות מעיקרא לנדור נדר שני אלא רק בתנאי שלא ישנה מקיומי דין נדר ראשון ולכן האחר כ' יכנס ויחול ויקלקל השני הנוהג כעת אף שבנו אינו יכול ליכנס ולקלקל השלו. וכ"כ בנ"ע בנזר בנו ומהיום נ"ע פשוט שהבנו אינו מקלקל הנ"ע מכיון שכחם שווה משא"כ באחר כ' ומהיום נ"ע יש צד שודאי אין לו זכות בנדר שני תוך ידיעת ראשון בשעת הנדר לקלקל הנדר שנדר הראשון ולכן יחול האחר ב' אף שמקלקל הנ"ע.

וכ"כ בבנו נ"ש ושלו ל', לית נידון וודאי להר"מ חל שמשון כשנולד בנו ועיקר הנדר הנוהג מהיום, אף באחר כ' שמשון ומהיום ל' יום מסתפקת הגמ' אולי יחול המהיום וידחה את השמשון, וכנ"ל שבבנו ושלו שניהן אלימים בשווה ואין כח לנדר הנוהג לשחות השמשון, ורק באחר כ' ידיעת הנדר שמשון גורמת שהאלים הנדר שני דל' מהיום והקדים התחייבותו לשני ולכן דנה הגמ' אולי ידחה השמשוםן לעומת הנדר הנוהג כעת, ועיין היטב בכ"ז.

**מתני' דפליגא על רב:**

**הדמיון לאבילות, ולשויכ"י:**

**ומבואר** דמתני' פליגא על רב, ובנולד בע' או בעא' מתחיל מנין הבן למחר. **ובתוס' ביאר** שמכיון שהתחיל יום עא' עבור שלו לא ישתנה לייחשב עבור בנו שהוא נגרר עבור הימים שהיו, **משא"כ** בנולד ביום א' עולה לשניהם, והענין צ"ב.

**דהנה הלא לתוס'** אם יחול בנו יהיה הבלעה וימנו את ימי בנו בחופף לימים שלו, ואין חלות בנו מפסיק כלל נזירות שלו אלא שלו ושל בנו ימשיכו לימנות יחד, **וכמש"כ הגרי"ז** דלתוס' שייך שיחול ב' נזירויות, **וא"כ צע"ג** מהו סברת המשנה, ומדוע בנו לא חל במקצת היום וככל נזירות שחלה באמצע היום, **וע"כ כהתור"פ** דלעיל שבאמת אף בהבלעה אין הכוונה שחלו שלו ובנו יחד וממשיך למנותם כ"א לעצמו, אלא באמת לידת בנו מפסקת את מנין שלו, ומונה של בנו וימי מנין בנו עולים לשלו, וכאן סברה המשנה דלא כרב שאין חלות נזירות באמצע היום מפסקת שלו ולגרום ב' מקהיכ"כ וכמו שיתבאר, ולכן שלו ממשיך עד סוף היום ומונה של בנו למחרת , משא"כ בנולד בנו ביום א' דשלו אין שום סיבה שלא יחול בנו וידחה את חלות הנזירות שלו ומנין בנו יעלה לשלו ולא יעלה כלל מנין שלו, ורק אם משווינן ע"י חלות בנו ב' מנייני נזירות חציו לשלו וחציו של בנו בזה סברה מתני' שיום המיועד לשלו נמשך אחר הימים שעברו ולא חייל שלו. וכמו שיתבאר להלן.

**ובאמת לפי' בתרא** שאין כלל בשמעתין ענין הבלעה, אלא בנולד בנו מונה בנו וחוזר ומונה שלו ומגלח א' על שניהם, מהו הנידון שבנולד בנו לרב חציו של יום למנין שלו וחציו לבנו, ומתני' פליגא. **ויש לבאר** שמכיון שיום שלו מיועד לימשך עד סוף ק' וק"ו עד סוף היום. סברה מתני' שא"א שחלות בנו יפסיק ויחתוך השלו ליגמר, ושיחול בו מהיכ"כ . **אולם צ"ע הדמיון לאבילות,** הא ז' דאבילות אלולי דין שלשים יכל לסיימו בתחילת יום ז' ומדוע שלא יפצל היום הז' תחילתו לקיים דין ז' וסופו לקיום דין ל', **ובאמת** בכל מקרה צ"ע אם תקנו ז' לאבילות, וכג' לדין אבילות דל', הא הוי כנזיר שגלח בבוקר ונזר אחה"צ דלכ"ע אמרינן עולה לכאן ולכאן, **וצ"ל** שיסוד תקנת ל' הוא דין א' של ל' לאבילות, וז' לאבילות חמורה וכג' לאבילות קלה, ועדיין צ"ע הא שאני אבילות שאת החמורה יכול להפסיק בתחילת היום ולכן אין סיבה שלא יפצל יום הז' חציו לז' חציו לל', משא"כ בנזירות הא יום ז' מיועד שלא ליפסק לשלו והשל בנו מפסיקו ומחיל עליו מקהיכ"כ ואולי זה א"א .

**ועכצ"ל** שבאמת כמו שכבר ביארנו לעיל, ש בבנו ושלו לתוס' חל נזירות א' של קל' ורק חייב ליתפצל בתשלום ימי ניהוג בפועל עבור ב' הנדרים שעליהם עומד הנזירות הא', הרי שהנידון הוא, שאמנם אם גלח בבוקר ונזר אחה"צ שנקלעים למצב שתחילת יום לנזירות א' וסופו לאחרת אין בזה חסרון, אולם כשיודע שחייב בתשלומי ב' נזרויות וכביכול מעיקרא מסדר התשלום של יום הע' יהיה חציו לשלו וחציו לשל בנו בזה נחלקו רב ומתני'. **וכ"כ באבילות,** מכיון שדין אבילות א', והיא ל' יום שז' מהם חמורים וכג' קלים הרי שכביכול הוא עומד מעיקרא ומייעד תשלום האבילות ע"י שיום ז' חלקו ישלם ז' וחלקו כג' וג"כ בזה נחלקו רב ומתני', **וכ"כ ענין שו"י כנגד יום,** אף שכאן לכאורה אין הדבר נידון מעיקרא אלא בבוקר פסקה ואח"כ ראתה, וא"כ ליהוי כמו גלח בבוקר ונזר אחה"צ שנקלענו למצב שתחילתה רואה וסופה אינה בואה, וכאן לכ"ע אמרינן עולה לכאן ולכאן , **וי"ל** שאה"נ, אולם מכיון שכאן לסוף יום חלים באמת ב' הגדרות סותרות על גדר היום, שבבוקר הוחזק היום כאינה רואה ובסופו כרואה, הרי שבכה"ג דנים נמי את ב' המקצת היום כחדא, אם משום שלבסוף ב' הנידונים נידונים יחד, אם מחמת ידיעה בתחילה כגון באבילות ונזירות שמעיקרא יודע ובא לחלק היום, או בשו"י כנגד יום שבסוף היום חל סתירה במהות גדר היום, והנידון אם אפשר לפצל יום בסתירה ע"י שב' חלקי היום נידונים כחדא אם ע"י ידיעה מראש אם ע"י שבסוף יום יש סתירה בהגדרת מהות היום אם הוא יום חולי זיבה או הוא יום המחזיקה כאינה בחולי זבה, אולם בגלח בבוקר ונזר אחה"צ אין לבסוף סתירה, אלא בכל זמן אתה דן ללא ידיעה מסוף היום ונקלעים למצב שהיום נידון לזה ולזה ללא ידיעה בתחילה וללא סתירת הגדרה בסוף ובזה לכ"ע אמרינן עולה לכאן ולכאן.

**וזהו הביאור גם בתוס'** שמכיון שההבלעה יחול ע"י שיחול בנו ויפסיק השלו **וכמו שהבאנו מהתור"פ**, והגדר כמש"נ שדין הנזירות הכללית שחלה מכח ב' הנדרים תשלומיהם ע"י שיחול בנו ויבליע השלו, אולם אתה מעיקרא בא לשלם תשלום נזירות ע"י לייעד יום ע' או ע"א לב' תשלומין ובזה נחלקו רב ומתני'.

**להר"מ** קצת צ"ע דלביאור הגרי"ז הלא בנו עוקר ומפקיע לחלוטין השלו, וא"כ הוי כגלח שלו ונזר בנו ללא ידיעה מעיקרא וצריך להיות שבכה"ג לכ"ע אמרינן עולה לכאן ולכאן, **וצ"ל**  דמכיון שלהר"מ נמי יש תנאים אם יפקיע בנו ויכנס באמצע שלו, הרי שג"כ נחשב שיש ב' נזרויות שרואה אותם מעיקרא יחד, ודן איך לקיים שניהם ושוב חשיב שבאים מעיקרא לסדר קצור ימים ע"י שמייעדים יום ע' או עא' לב' תשלומי ימים ונחלקו בזה רב ומתני'. ועיין.

**שמעתא דשו"י:**

**לתוס' ודעמיה:**

**מבואר** ששו"י שראתה בסוף היום לר' יוסי ולרב, בתחילה היתה טהורה ופטורה מפסח שני, ולבסוף טמאה ואינה אוכלת, **וביארנו** שבתחילת היום הוחזקה שכל היום טהורה ויצאה מחזקת זבה, ובסוף היום הוחזקה לרואה ומחזקת את כל היום ליום טומאה, ונחלקו רב ומתני' אם שייך מקצה"כ כשלבסוף יש הגדרה סותרת במהות, ועולה לדון יחד את כל היום מחמת הסתירה בהגדרה אם היום שמור או לא, ודמי לאבילות, ולבנו ושלו, שג"כ דנים כחדא מעיקרא את גדר ספירת היום לשלו או בנו או לז' או לכג' דאבילות.

**והקשתה הגמ'** אם מפצלים את היום ועד הראיה היא בחזקת שמורה מדוע משכבות טמאות למפרע, **ומיישבינן** דזהו מדרבנן.

**היינו** שמכח דין מקהכ"כ ועולה לכאן ולכאן סברה הגמ' שמשכבות נמי טמאות רק מכאן ולהבא, ולמרות שבדיקה שבבוקר החזקיתה טהורה וראיה שבהמשך מחזיקה את כל היום כרואה , מ"מ מכיון שבתחילת היום נהגו טהרה לא יתהפך בראייתה שמלפרע טמאה, **וכ"כ בשלהי סוגיא עולה** שמחמ"כ ל"ש לעולם זבה גדולה מכיון שנשאר שתחילת היום שכבר נהג טהרה אינו מתהפך למפרע לטומאה אף לא לענין הנוגע למכאן ולהבא כגון להחזיקה כזבה גדולה.

**אולם מסקנת הגמ'** שבאמת אף אי ל"א עולה לכאן ולכאן, ולכן משכבות טמאות למפרע , מ"מ פטורה מפ"ש מכיון דהוי כטומאת התהום, והוי ג"ה שטומאה שלא נודע אינו מפקיע קרבן פסח.

**ביאור שו"י למפרש:**

**וכל הנ"ל לתוס' ודעמיה, אולם לגירסת המפרש** מקשינן מנא לן דר"י הוא משום עולה לכאן ולכאן, אולי משום דסבר שנטמית רק מכאן ולהבא, היינו שעד השתא נקטינן שראיה דהמשך היום מהפכת להיות עוקרת את כל היום השמור ולכן אתינן משום עולה לכאן וכאן אף שיש סתירה בפודרת היום, אולם מקשינן שמא באמת תחילת היום היא הקובעת שהיום שמור, אלא טומאתה לאחמ"כ היא טומאה חדשה ואינה מהפכת היום שאינו שמור ולכן פטורה מפ"ש, **ובזה מקשינן** דא"כ ודאי משכבות אינם טמאות למפרע מכיון שלא נהפך היום ליום שאינו שמור וודאי ל"ש לטמא משכבות שהיו. ומיישבינן שזהו מדרבנן. ועולה שאם פטורה מפ"ש מחמת עולה לכאן ולכאן אין קושיא מהא שמשכבות מטמאות למפרע, וכן המשך הסוגיא דע"כ דרבנן דאי משזכות דאו' מדוע פטורה מפ"ש ועולה שאף אי אתינן משום עולה לכאן ולכאן א"כ מדוע משכבות אין בו פלגינן חצי יום ראשון לעומת חצי יום שני ולענין ק"פ אמרינן פלגינן, ומיישבינן משום טומאת תהום, **ובמפרש** בפי' קמא עולה שמשום מקהכ"כ לפטור מפסח מהני אף אי לענין משכבות טמא למפרע, וצ"ע. **וצ"ל שבאמת גדר מקהכ"כ הסוחר הוא לפי כללי מכאן ולהבא ולמפרע**  ומה שכבר עבר טהור, ודברים הנוגעים להבא מלמפרע היום מוגדר אינו שמור, וצ"ל שמשכבות אין דנים אותם עפ"י זמן המשכב אלא דנים כעת האם יש בו שם משכב הזב והנידון מכאן ולהבא ולכן דנים אותו לטומאה, משא"כ לענין פטור פ"ש דנים האם נעשה מעשה הקרבה בתחילת היום והוא נידון הנמשך ללמפרע ופטורה, וי ש להוסיף ולבאר **שיש לחקור** אם טומאת משכב ומושב עניינו כמגע, שזב "מטמא" במשכב ובמושב לאשווי אב הטומאה, **או"ד** גדר משכב הוא שכמו ששרץ או מת מטמאים (ואולי אין הם עצמם טמאים כידוע) כ"כ משכב הזב הוא עצם הטומאה ואין כאן פעולת מגע לטמאן, ודנים בזה שמשו"כ ספק יצירת משכב אינו נחשב מעשה טומאה שברה"ר טהוא וברה"י טמא, שאין כאן פעולה מטמאה אלא משכב זב קרוי שם "משכב" עליו והוא חפצא של דבר המטמא וכמו שרץ ומת, **ולפי"ז** י"ל שאם ראתה בסוף יום אין כאן בירור למפרע שאינה שמורה, אלא הראיה שבסוף יום הוא סיבה מחודשת להחיל הגדרת יום של ראיה מכאן ולהבא ולמפרע (וכמו שעיבור הנגמר עם לידה מכאן ולהבא ולמפרע עצם העיבור סימן גדלות, וקטנה הממאנת מכאן ולהבא ולמפרע פקעו קדושי קטנה , וכ"כ בברירה ותואם ואכ"מ) ולכן ענין התלוי במקרה דאתמול כגון הקרבת ק"פ אינו נפקע למפרע, שהוא היה לפני שחל ההגדרה החדשה של יום ראיה מכאן ולהבא ולמפרע, ולכן יצא חובת ק"פ, אבל בענין משכבות להנ"ל שאין כאן פעולה של משכב המטמאה שנוכל לומר שקרה אתמול ולא יתהפך למפרע מה שכבר קרה אתמול, אלא גדר מושב הוא שם של מושה אשה , וכמו שהאשה עצמה מעתה טמאה למפרע כ"כ משכבה נידון כעצמה שמתהפך הגדר שהמשכב מעתה נידון מכאן ולהבא ולמפרע כמשכב זבה, ועיין, ולכן משכבות טמאות. **להעיר** שהמפרש כ' שאם לר"י הוא משום עולה לכאן ולכאן יצא ק"פ משום שהוקרב בזמן שימור ולא משום טומאת התהום, אולם הזכיר ענין טומאת התהום, וכן בגמ' הוזכר, ובגמ' בפסחים, וצ"ל שהיה מקום לדון שהנידון אינו אם יצא חובת ק"פ בעבר, אלא אם חייב פ"ש בעתיד וייחשב מחוייב משום שמכאן ולהבא ולמפרע היתה אינה שמורה ומחוייבת בפ"ש, אלא שזה ילפי' מענין שטומאת התהום היא סיבה שיצאה ייד"ח פסח, ועניינו אינו סתם ג"ב, אלא כמו כהן שעבד ונמצא בע"מ שעבודתו כשירה , ובגמ' בקדושין ובתוספתא מדמינן למקוה שנמדד ונמצא חסר, ועניינו שמה שהוכרע בשעתו אין דנים אותו למפרע ובשעתו הכהן היה בחזקת כשר , וכ"כ העדר טומאת התהום עניינו דומה, ועכ"פ עולה שדנים ענין ק"פ לפי מה שהיה ולא מכאן ולהבא, ולכן אם עולה לכאן ולכאן יצא יד"ח ק"פ ללא היתר של טומאת התהום , וככל מש"נ, ועיין.

דו"ק. **ועולה דלמפרש** מסקינן מקהכ"כ ומ"מ משכבות טמא, משא"כ לתוס' אם מקהכ"כ משכבות טהור, ועיין.

**וכ"כ המשך הסוגיא בקושית הגמ'** אם מכאן ולהבא איך משכחת לה זבה גדולה, **למפרע** הקושיא רק אם מכאן ולהבא ולית כלל עולה לכאן ולכאן, שאם עולה לכאן ולכאן הרי שענין זבה גדולה ודאי הוא נידון דמכאן ולהבא, ומאחר בחצי השני של היום ראתה ונהפך היום לייחשב יום שרואה ודאי יימנה ג' ימים לזבה גדולה, ורק מכיון שהיום נשאר שמור ונטמית מכאן ולהבא לא משפתת לה זבה גדולה, **אולם לתוס'** אף אי אתינן לטהר בתחילת היום משום עולה לכאן ולכאן, ובאמת אחר ראיה נעקר ומתהפך היום לייחשב יום שאינו שמור אעפ"כ מקשינן איך נעשית זבה גדולה מאחר ותחילת היום שמור וזה צ"ע שמכיון שחציו השני מוגדר מלמפרע אינו שמור וחציו השני לכה"פ ודאי אינו שמור ושוב ראתה בב' ובג' מדוע שלא יצטרף לזבה גדולה, **ואולי תוס' לשי' ר"ת** שראתה בבוקר ןאחה"צ שמרה ובזה הנידון ועוד יבואר.

**אולם במפרש בחד פירושא** עולה להיפך, שאם משום מכאן ולהבא לא קשיא איך משכחת לה זבה גדולה, ורק אם משום עולה לכאן ולכאן קשיא, **ועיין קר"א, וזה צע"ג**  מסברא , ומלבד שבגמ' בפסחים פא' מקשינן זאת אף אי מכאן ולהבא נטמא.

**הר"מ פסק** שזב בעל ב' ראיות ושויכ"י ששחטו וראתה אינה אוכלת ופטורה מפ"ש, **וזאת למרות שהר"מ** פסק שמטמא משכבות למפרע מדאו', וע"כ צריך לומר שבאמת לא פסק כרב ומפ"ש פטור משום טומאת התהום, **והעיר בגרי"ז** שמשום טומאת התהום צריך רצוי ציץ וציץ על מצחו, **ולהנ"ל י"ל דהר"מ סבר כהמפרש** (כדרכו) שבאמת איתא לוב, אולם אחר שחל על היום שכולו בחזקת שימור וכולו בחזקת רואה, אלא הראיה של חציו השני של היום חל רק מכאן ולהבא ולמפרע כיום של ראיה , ולענין משכבות חשיב נידון מכאן ולהבא ולכן טמא, ולענין ק"פ תלוי במעשה שהיה בבוקר ואז היה טהור ולא מתהפך ע"י מכאן ולהבא ולמפרע, וי"ל שזהו שורש ענין טומאת התהום שאם בזמן הקרבה היה בחזקת טהור כשר, וזה מוכיח שענין קפ' תלוי בשעת מעשה ולכן אינו מתהפך ע"י מכאן ולהבא ולמפרע, משא"כ משכבות שעניינו שם בעצם המשכב שהןוא משכב הזב הנידון בכל רגע, ולכן מתפס מכאן ולהבא ולמפרע לטומאה.

**עוד הענין עולה לכאן ולכאן בשו"י:**

**נתבאר,** דלר"י דאמרינן עוךלה לכאן ולכאן, ומשו"ה בשעת שחיטת ק"פ עלתה לה, וכשנטמית אינה סותרת למפרע. **ולרבנן** מכיון דל"א לכאן ולכאן. ומשו"ה אם ראתה נהפך היום להיות אינו שמור ולכן נפסל הק"פ, אלולי ענין היתר של טומאת התהום, **ומאידך למפרש** קושית הגמ' היא מנא לן שלר"י פטורה מפ"ש משום עולה לכאן ולכאן, תיפו"ל ששמרה בתחילת היום וראייתה מטמאה מכאן ולהבא, היינו שבאמת לרבנן ור"י לית עולה לכאן ולכאן, ולכן א"א להעמיד שהיא שמורה בתחיל’ היום ורואה בסוף היום, אך משו"כ מ"מ רבנן ור"י פליגי, דלרבנן אזלינן בתר ראית סוף יום להפך כולו ליום שאינו שמור, ולר"י ליהפך שחל דין יום שמור בתחילת היום ומכיון שאפשר לפרש את הראיה כסתם ראיה חדשה המטמאה מכאן ולהבא משו"כ לא פקע שם יום שמור, וצ"ע במה תלוי הפלוגתא.

**עוד יש לברר** התמיהה העצומה מדוע קושית הגמ' לר"י דזבה גדולה היכא משכחת לה אם טעמו של ר"י משום מכאן ולהבא לא קשה ולמרות שודאי חל שם יום שמור וראייתה מכאן ולהבא, ואם משום עולה לכאן ולכאן שבאמת או שבבוקר חל יום שמור מ"מ בהמשך ראתה ונחשב כולו אינו שמור למשכבות ימ"מ אז קשה שאין לך זבה גדולה דאו', ותמוה מאד.

**ונבא לבאר** מהו הנידו אם ר"י אתינן לעולה לכאן ולכאן, או שראיתה נידונית להבא, **שבאמת יש לחקור** שזבה קטנה בראיה ראשונה לא חל שם יום ראיה, אלא הראיה בזמן זיבה שאינה עשויה לראות מחייב יום שמור להתירה, וא"כ כל השם "יום" הוא רק שם "יום שמור" להוציאה מראית זיבה , אולם אין לראיה שום סיבה להחיל יום ראיה כלל, ולכן א"ש סברת קושית הגמ' מנא לן שלר"י עולה לכאן ולכאן, הא י"ל שמכיון שבתחילת היום חל יום שמור, ואין חפצא שראיה מעמדת יום שאינו שמור, ממילא נשאר לנו ששמירת תחילת היום משום מקצהכ"כ מחיל שם יום שמור ושוב הראיה היא מכאן ולהבא, שאין ולא הועמד נושא של יום ראיה ואז נדון ע"י ראיה בסוף יום שחל סיבה של "יום ראיה" העוקר או המנגד את היום שמור שחל שתחילה ושנזקק להיתר של עולה לכאן ולכאן. **ומאידך עולה** צד שהיתר דר"י כן משום עולה לכאן ולכאן. **וצ"ב** שיש לחקור אם זבה גדולה היא ע"י ג' ראיות בג' ימים, או זבה גדולה הוא ע"י חפצא של ימי ראיה ג' ימים רצופין, ובזה נחלקו ב' הצדדים בסוגיין, שאם זבה גדולה הוא ע"י החזקת ג' "ימי ראיה" רצופין, הרי שמשו"כ אם בתחילת היום היא שמורה, והותר בסוף היום וחל מדין מקצה"י שהוא "יום ראיה" ליצירת ג' ימי ראיה לזבה גדולה, וא"כ נמצאים בסתירה ששמירת תחילת יום מעמדת משום מקצהיכ"כ שם "יום שמור" וראיה של סוף יום מעמיד "יום ראיה" להעמיד זבה גדולה, וזה צריך להתיר רק מכח עולה לכאן ולכאן ושייך שהיום כולו נחשב יום שמור וכולו יום ראיה וככל מש"נ. **אולם כ"ז רק אם** יסוד זבה גדולה הוא ע"י יצירת ג' "ימי ראיה" רצופין, אולם הא אין הכרח לזה, אלא אפשר שיסוד זבה גדולה הוא שכמו שראיה א' בימי זיבה (שאינה צריכה לראות) מצריך יום שמור, כ"כ ג' ראיות שלא צריך להיות מצריך ו' ימי שמור, ואז השם "יום" חל רק "שם יום שמור" , ואין כלל מושג של "יום ראיה", ששם "יום ראיה" אינו משמש לשום דין, ואז הסברא שהשמור בתחילת יום מעמיד שם "יום שמור" והראיה בסוף יום מכיון שיכול ליתפרש כראיה חדשה ככל אשה הרואה הרי שאין שום סיבה שלא להעמיד שהיום שמור וראתה ראיה מכאן ולהבא, והראיה לא תסתור עוד השם אם שמור שכבר חל משום מקביכ"כ , ומכיון שהראיה אינה מחילה שום שם של "יום ראיה" לכן אי"צ כלל להתיר משום עולה לכאן ולכאן.

**ולכל הנ"ל א"ש דרבנן** סברי שיש חפצא של "יום ראיה" , ולכן אם שמרה תחילת יום, וראתה, ומכיון שלא סברי עולה לכאן ולכאן משו"ה בטל שם יום שמור בתחילה וטמאה למפרע, וכן לר"י אם אתינן משום עולה לכאן ולכאן כנ"ל אלא מתירין משום עולה לכאן ולכאן, אולם להצד שיצא בק"פ משום שהראיה מכאן ולהבא זהו משום שאין חפצא של "יום ראיה", ומשו"כ אף דלית ליה עולה לכאן ולכאן חל יום שמור ולא פוקע מכאן שאין מנגד לו שאין בראיתה אח"כ שם יום ראיה, ורבנן דפליגי רק משום שיש שם יום ראיה ולכן ליהפך מכיון שאין עולה לכאן ולכאן הראיה בסוף יום סותרת הכל ומהפכת לה ליום ראיה ולא יום שמור.

**ולכל הנ"ל א"ש דברי המפרש** , שאם לר"י הסיבה שיצאה יד"ח פסח ופטורה מפ"ש הוא משום שראיתה מטמאה מכאן ולהבא, היינו שיסוד זבה גדולה אינו מכח חפצא של ו' "ימי ראיה" אלא סתם אשה הרואה ג"פ שלא בזמן ראיה בימי זיבה היא מחוייבת בז' ימי שמור הרי שאין כלל קושיא, שגם אם בכל יום חל מכח שלא ראתה בתחילתו שם יום שמור מ"מ בראתה ג"פ בג' ימים נעשית זבה גדולה, אולם אם יסוד הפטור מפ"ש הוא משום דעולה לכאן ולכאן, היינו כמש"נ שיסוד זבה גדולה הוא מכח ג' ימי ראיה, וע"י ששמרה ולבסוף ראתה יש בתחילת היום משום מקצהיכ"כ שם יום שמור ובראית סוף יום חל משום מקצהיכ"כ שם יום ראיה, אלא ששייך לדון יום א' לב' צדדים משום עולה לכאן ולכאן, ולכן מקשינן שמכיון שבהכרח אם אתינן משום לכאן ולכאן היינו שיש תורת יום ראיה וכמש"נ ששם יום ראיה נולד מכח שזבה גדולה חל ע"י ג' ימי ראיה, ולכן ראיה דסוף יום מחיל יום ראיה המנגד היום שמור שחל בתחילת היום, נמ"מ כאן מקשינן שלהחיל שם זבה גדולה לא משכחת לה מכיון שכל תחילת יום נידון כיום שמור ולא נעקר משום שעולה לכאן ולכאן ולעולם לא יחולו ג' ימי ראיה שלמים, וא"ש ע"כ.

**דף טז' ע"א**

**פרק ג'**

**מתני':** מי שאמר וכו'

**בגדר ל' יום לבר פדא:**

**מבואר** שסתם נזירות מגלח בלא' ואם גילח בל' יצא, **ולבר פדא** נזירות היא כט' ויום גלוח בל', ומדרבנן מגלח בלא' אטו נזר ל'. ולר' מתנא סתם נזירות ל', ומקצהכ"כ, ולכן לכתחילה מדאו' או מדרבנן עדיף לעשות ל' שלמים ולגלח בלא', ובדיעבד מגלח בל', ולב"פ אינו מגלח בכט' משום דלא סבר מקהכ"כ, עיין תוס' ה' ע"ב "ולרב" , **אולם במפרש שם** כ' אף לב"פ שבאמר ל' מהני מקהכ"כ ורק באמר ל' **שלמים** לית מקהכ"כ, ועולה דב"פ סבר למקהכ"כ ורק בנזירות כט' לא מהני מקהכ"כ, וצ"ע מה הטעם בזה, **ועיין גרי"ז שם דף ה' ע"ב** ועולה, דהא דברי הגמ' דף ה' דלשון המשנה סתם נזירות ל' יום אף דסגי בכט' הוא משום יום שמגלח. היינו שלב"פ נאמר שעיקר נזירות הוא ימי ספירה ויום גילוח סה"כ ל' יום, ובאמת מה שאינו מגלח ביום כט' אינו משום דלית מקהכ"כ אלא משום שדין נזירות היא ל' יום עם גלוח, אבל אם קיבל ע"ע ל' בלא שלמין יהיה מקהכ"כ אף לב"פ.

**ע"ע מפרש** לעיל ה' ד"ה "קסבר", ועולה שבאמר בפי' כט' לב"פ לא גזרו שיגלח בלא'. עמש"כ בזה הגרמ"ד לעיל שם.

**עוד לדון** אם לבר פדא , בגלחוהו עכו"ם ביום כט', או אם נצטרע, או נטמא בטו"מ שאינה סותרת, האם מכיון דל"א מקהכ"כ א"כ חייב למנות עוד יום, ובגרמ"ד מייתי מהגרי"ז דאף לב"פ אמרינן מקהכ"כ אלא רק נקבע שיום הבאת קרבנותיו ביום ל'.

**וכן לדון** אם צריך שלא לגלח עד יום ל' משום גדל פרע ל' יום, או"ד לב"פ גדל פרע הוא כט', עיין גרמ"ד.

**במנה מנין ימים בקבלתו לית מקהכ"כ:**

**לתוס'** באמר שלימין לית עוד מקהכ"כ, **ותמה הגרי"ז** הא איך יכול להפקיע דין מקהכ"כ, וכבר הובא שענין מקהכ"כ הוא קולא שיכול בקבלתו לוותר עליו. **אולם הגרי"ז דקדק בר"מ** שבאמר ל' אף ללא אמר שלימין מ"מ לית מקהכ"כ, וייסד שרק קבלת סתם נזירות עולה מקהכ"כ, אולם בנזירות לל' או לק' לית מקהכ"כ, וכשמונה ימים להדיא בקבלתו ל"ש פרשת מקהכ"כ.

**פלוגתת ר"א ורבנן:**

**לתוס', נטמא יום ל'** לרבנן סותר הכל מכיון דל"א מקהכ"כ קודם הבאת קרבנות,ולר"א אמרינן מקהכ"כ קודם הבאת קרבנותיו ולכן אינו סותר אלא ממתין ז' ומיטהר ומביא קרבנו. **ובנטמא יום ק'** לרבנן סותר הכל כנ"ל, ולר"א בלא אמר שלימין אינו סותר, ובאמת שלמין היה צריך לסתור הכל , אלא דילפי' שצריך ימים אחרונים ולכן אינו סותר אלא ל'. ובנטמא יום קא' לרבנן סותר ל' יום מדרבנן.

**אולם להר"מ בפיהמ"ש וכפי שביאר הגרי"ז,** שביום מלאת, היינו ביום אחרון לנזירות (ללא מקהכ"כ כגון בשלמין או באמר בפי' נזירות לל' יום דלית מקהכ"כ) הרי שלרבנן סותר הכל, ולר"א סותר ל' (מקרא דימים אחרונים) אולם בסתר אחר מלאת, היינו ביום גמר הנזירות שיש בו מקהכ"כ ויכל כבר לגלח הרי דלרבנן סותר הכל (ולא משום דלית להו מקהכ"כ קודם הבאת קרבנות אלא משום שביום הבאת קרבנות נמי סותר לר"א וה"ה ביום לא' סותר מדאו' ומייתי ספרי כן), ולר"א אינו סותר כלל אלא נטהר ומזה ז' ימים, ולכן בנזירות סתם שיש בו מקהכ"כ ביום ל' לרבנן סותר ל' ולר"א אינו סותר כלל אלא נטהר ז' ומביא קרבנותיו, ובנזירות של שלמים ביום אחרון לרבנן סותר הכל, ולר"א סותר ל', וביום קא' נחשב נמי יום אחר מלאת וסותר מדאו' לרבנן ל'. **ותמה הגרי"ז** מדוע בנזר ק' ללא שלמין לרבנן סותר הכל, הא איכא מקהכ"כ והוי אחר מלאת ויסתור רק ל', **ומכאן נמי הוכיח** שכל נזירות שמנה ימים כגון דל' או ק' אין בו מקהכ"כ ולכן הוי תוך מלאת ולא אחר מלאת.

**ועיין בגרי"ז** דאם אף לר' מתנא יום ל' נחשב אחר מלאות, ומדאו' סותר א"כ מאי נ"מ בין ר"מ לב"פ, ובתוס' החילוק אם סותר מדאו' או מדרבנן אולם להר"מ צ"ע, ובתחילה נקט דנ"מ אם לב"פ גידול שער הוא בכט'. ודחה, ולבסוף נקט דנ"מ אם יום לא' נמי חשיב גידול שער לסתור, דלב"פ לא ולר"מ סותר, ודו"ק.

**יש לברר להר"מ** דסבר שבסתר ביום קא' לרבנן סותר ל' מדאו', מנא לן הא קרא דר"ל ד"זאת תורת הנזיר" שצריך ב' ימים אחרונים וכשאין סותר רק ל' הוא לר"א, **והנה בתוס' שם** נפקא דר"א יליף תרתי, שבק' שלמים מכיון שאין ימים אחרונים סותר רק ל', וכן בלא שלמים ובאמת מקהכ"כ לר"א מהני דאינו סותר ביום ק' או ל' ומ"מ ביום ק' נתחדש שחייב ל' אף שלא סתר כלל , ובתוס' שביום ל' לא נאמר זאת שאם סתר אחר מקהכ"כ חייב שוב ל', ורק בסתר ק' אחר מקהכ"כ חייב ל'. **והקשה הגרי"ז** א"כ בסתר ביום ל' אף בשלמים לר"א הא לית ימים אחרונים ולא סתר, ומאידך חיוב תשלומין ל' לא נאמר רק בק' ולא בל', וא"כ לר"א ללא מקהכ"כ בנטמא בל' אין חייב כלום שסתירה ליכא וחיוב ל' ליכא, (היינו שחיוב ל' בשלמים או ללא מקהכ"כ וחיוב ל' אחר מקהכ"כ הוא דין א' שחייב ל' אחר טומאה, ודו"ק) ולכן ע"כ שגם קרא דימים אחרונים לא נדרש רק בק' ולא בל' וכמבואר בהגה"ה בתוס' דף טז' ולכן אלולי מקהכ"כ אף לר"א נטמא ביום ל' סתר כולו , ועכ"פ עולה דר"ל לר"א דריש ב' דרשות נפרדות הא' שביום ק' לא סתר משום שאין ימים אחרונים ובזה רבנן פליגי, ועוד דריש שבנטמא יום ק' או קא' אף שלא סתר כלל חייב בל' נוספים , ובזה רבנן מודו ומכאן המקור להר"מ שלרבנן יום ק' הוי כשלמים וסתר כולו לרבנן, ויום קא' חייב ל' חדשים מקרא דר"ל , ע"כ.

## **לר"א** באחר מלאת , כגון יום ל' אם יש בו מקהכ"כ, שסותר ז' , ובפשטות אינו סותר כלל, אלא צריך ליטהר ז' להבאת קרבנותיו. **אולם במפרש כאן ולעיל ו' ע"ב ד"ה "ואי"** שחל עליו חיוב גלוח טומאה ( לא נתבאר ענין קרבנות טומאה) ולכן מונה ז' ליטהר ולגלוח טומאה, ומונה ל' לגידול שעור לכוף ראשו ומגלח גלוח נזיר. **ועיין גרי"ז שם** שהאריך להוכיח כ"ז **מהגמ' מז'** שלר"א בהקריב קרבן א' ונטמא סותר וחייב למנות ז' ולהביא שוב כל קרבנותיו , וע"כ שיש "תורת סתירת ז' לר"א ביום מלאת" **וכן מייתי ירושלמי פ"ג ה"ג** דהכא יליף לסתירת ז' ממצורע או מט"מ, ועכ"פ תורת סתירה עלה. **וביאר והוכיח** שמנין ז' לטומאה הוא דין ז' לדין נזיר בטומאה ולא רק היכי תמצא ליטהר מטו"מ, ולכן מנין ז' ימי צרעתו ל"מ לטו"מ עיי"ש. **ע"ע חזו"א קמ' א'.**

**הגמ' דף לט' ע"ב** שבגלחוהו ביום אחר מלאת, לר"א סותר ז', וכמו שבנטמא סותר ז', (ולכן אם גלחוהו ונשאר כדי לכוף ראשו לעיקרו שהוא שיעור ז' אינו סותר עיי"ש) **ובגמ' שם** דילפי' לר"א תגלחת טהרה דגלחוהו שהוא ז' מתגלחת טומאה שהוא ז'. **ולתוס'** שאין מושג של סתירה דטומאה ביום מלאת לר"א, אלא מיטהר ז' ימים ומביא קרבן הענין צ"ע דלית כלל סתירת מלאת לר"א, ולמפרש א"ש שמיטהר ז' ומונה ז' לסתירת טומאה וכ"כ לסתירת גלחוהו. **והקשה הגרי"ז מדוע הר"מ בפ"ו ה"ד – ה'** פסק שסתירת טומאה היא דוקא ביום מלאת, ובנטמא בלב' אינו סותר, ולענין סתירת גילוח **פסק הר"מ פ"ח הי"א** שסותר אף ביום לב'. וייסד הגרי"ז דלהר"מ שסתירת יום מלאת דאו'. הרי דלרבנן יום הבאת קרבנות הוא המשך הנזירות ולכן סותר ל', ולר"א כבר נגמר הנזירות, אלא שחייב בהבאת קרבן, ולזה צריך שיעור נזירות וגידול שער של ז' ימים בלבד. דהיינו דלר"א אין כאן המשך הנזירות אלא חפצא של חיוב הבאת קרבנות במצב של גידול שער ז' ימים. ושעור זה נלמד מגלוח מצורע או גלוח טו"מ שחייב בז' ימי גידול שער לשיעור ניהוג נזירות טומאה, וחזינן לחפצא של גידול ז' ימים דלר"א זהו השעור הנצרך להבאת קרבנות ולכן בנטמא או גלחוהו אחר שכבר השלים ל' לנזירות, חייב ז' ימים להבאת קרבנו, וביום לב', בגלחוהו הא אין יכול לקיים קרבנותיו ללא שער של שעור ז' ימים, ולכן סתר וצריך להשלים, משא"כ בנטמא מכיון שיסוד טומאה הוא סתירת הימים שעברו, ובאחר מלאת יום הבאת קרבנות יש תורת דין סתירה לא על עצם הנזירות אלא על החובה להביא קרבנות הכולל גידול שער שעור ז' ימים, ולכן סתר ומונה ז' ימים אולם ביום לב' לא חל שום סתירה על העבר אף לא בשיעור גדול שער ז' ימים ואינו חייב בגלוח ויוכל להביא קרבנותיו עם השער דנזירותו, והכל א"ש.

**אולם צ"ע לתוס'** דנקט דלר"א אין סותר כלל ביום הבאת קרבנות אלא רק מיטהר ומזה ז' ומביא קרבנותיו א"כ מאי שייטא לגלחוהו ביום הבאת קורבנות דדף לט' , **וע"כ עולה** דאף לתוס' סתר וחייב במנין ימי טומאה דנזירות, ובאמת סתר ומונה ז' ימי טומאה דנזירות אלא שסגי בגלוח א' בסוף מנין ז' לנזירותו ולטומאתו, ואף שבנטמא באמצע נזירותו לא מהני גלוח א' לטומאתו ולנזירותו, התם בטומאתו סתר כל הל' הראשונים, ומתחיל בז' ימי טומאה וחייב להשלים עוד ל' בזה נאמר דלא מהני גלוח א' לשניהם משא"כ כאן הא לא סתר הל' ורק נוסף לו חיוב מנין ז' לטומאתו דבכה"ג יכול לגלח על שניהם גלוח א'. **משא"כ למפרש** צריך לגלח לטומאתו ושוב לגדל שער שעור ז' ימים ולגלח לנזירותו . וע"כ.

**נטמא** ביום ל' לר"מ ניחא דלרבנן סותר, אף דאמת מקהכ"כ, **ומבואר בתוס'** דל"א מקהכ"כ רק אחר הבאת קרבנותיו, ור"א פליג. **אולם במפרש** דף ו' ד"ה "תנן" דרבנן דר"א פליגי ולא סברי כלל לדין מקהכ"כ. **וצ"ע** הלא ודאי אף לרבנן אם יגלח ביום ל' יצא משום מקצהכ"כ, **ועיין קר"א. ובמאירי** כ' שלמרות שאם גילח יצא, מ"מ אם לא גילח ונטמא הוי כמו שו"י ששמרה תחילה ואח"כ ראתה דפקע מקהכ"כ משום דלא אמרינן מקהכ"כ לכאן ולכאן , והענין צ"ב. **ויש לבאר** שמקהכ"כ כמש"נ אינו שסגי במקצת יום, אלא שמקצתו ככולו, וכשיצא יד"ח בתחילת היום אם גלח הרי שהעמיד וקבע שתחילת היום יהיה קיום ככל היום וכבר החיל מכח זה תגלחת והפקעת הנזירות, אולם לא גילח והוא עדיין נזיר, ואז יש לדון אם הוא כנזיר ביום ל' או כנזיר ביום לא' משום מקהכ"כ, הרי שללא כל סיבה לדון מחדש אם כבר נגמר השלמת ימיו דיינינן שגמר בתחילת יום וההמשך הוא כיום לא', אולם אם נטמא ועולה נידון חדש אם חל עליו חובת נזירות דטומאה , הרי שמתעורר מוקד חדש לדון את הגדרת היום, שבתחילתו היה נידון שנגמר היום , ואח"כ כשמתעורר סיבה והתיילדות דין חדש של נזירות טומאה, ומכיון שעדיין לא גלח ודיינינן רק אם הוא גמר תורת נזירותו והוא כביום לא' או לא, ומעיקרא אין סיבה לא לדון שכבר גמר וההוראה שיכול לגלח, אולם אם נולד סיבה חדשה לדון דין חדש של נזירות טומאה המפקיע האפשרות לסיים הנזירות ביום ל' ולגלח הנידון מתעורר, וכמו בשו"י ששמרה ואח"כ ראתה. ויש לדון הנ"ל אף לרב שעולה לכאן ולכאן , שאחר שנטמא הנזיר חל עליו נזירות טומאה ככל הנ"ל וצ"ע בזה.

**פרק ד'**

**נזיר בבית הקברות**

**מתני':** מי שנזר והוא בבית הקברות וכו'.

**ומבואר** שקבלתו בביה"ק אינה נחשבת נזירות בטומאה לענין חיוב קרבן וגלוח טומאה. ולשון אין עולין לו דחוק, והכוונה שאין בו תורת נזירות לקרבן טומאה.

**ולהר"מ וכפי שביאר בלח"מ,** המשנה מחולקת לב', שאם נטמא בביה"ק טומאה שאינה עולה ואינה סותרת הרי שאין הימים עולין מן המנין, ולכן ביצא ונטהר וחזר לביה"ק הימים הטהורים עולין לו. **ואם**  נטמא טומאה הסותרת אינו חייב קרבן, וביצא ונטהר ונכנס חייב קרבן, ופשוט.

**אולם הר"מ בפיהמ"ש** הוסיף חידוש גדול , שאם נטמא טומאה שאינה סותרת ויצא ונטהר וחזר לביה"ק הרי שעולה לו כל הימים שהיה בביה"ק ושיצא מביה"ק, אך אם יצא וחזר ללא טהרה הוי כאילו לא יצא ולכן אין עולין הימים, וצע"ג מדוע אם התחיל בטומאה שאינה סותרת ונטהר עולין לו הימים הטמאים, וממ"נ מדוע אם לא נטהר אינם עולים, והדברים סתומין, **ועיין קר"א** דמייתי ירושלמי בנכנס לביה"ק ונטמא טומאה שאינה סותרת ויצא מונים הימים שיצא אף שעדיין לא נטהר, אולם עדיין הר"מ מוסף שמונים אף הימים שהיה בביה"ק, וצ"ע.

**ימים ראשונים להר"מ:**

**במתני'** דלר"א אין סתירה אלא אחר ב' ימים, **וכן פסק הר"מ, עיין כס"מ** שיש דסברי דהר"מ פסק כר"א, **ובכס"מ** דאף לרבנן נזיר טהור אין סתירה אלא אחר ג' ימים, ורבנן ור"א נחלקו רק בנזיר טמא שיצא ונכנס, דלרבנן סותר אף ללא ב' ימים ולר"א דוקא בב' ימים ואין חילוק בין טמא לטהור, **ועיין ר"מ ה"י** ומשמע שנזר בביה"ק ויצא ונטהר וחזר ביום שנטהר שסותר הימים, ומשמע שאי"צ ב' ימים אף שפסק בה"ו שצריך לסתירה ב' ימים, וע"כ שבה"ו מיירי בנזיר טהור ובה"י הא מיירי בנזיר טמא, וכדברי הכס"מ.

**עיין חזו"א קלט' ה'** אם לא בעינן ימים ראשונים, ונטמא ביום ראשון של נזירותו, וא"כ בקיבל ע"ע נזירות באמצע היום ונטמא, הרי שהמקהכ"כ של הנזיר הוא באמצע היום שתחילתו עדיין לא נדר וסופו נטמא , והלא אין מקהכ"כ באמצע היום. כמבואר בתוס' בפסחים דף פא'.

**והקשה בזה , שהר"מ ה"ו** משמע שנטמא ביום שנדר משלים וצ"ע כנ"ל. **עוד דן בר"מ ה"י**  שבקיבל בביה"ק ויצא ונטהר שאי"צ ב' ימים ראשונים, וכ' הר"מ שבנטמא ב"ח עלה לו הז' ומשמע שבנטמא בז' לא עלה לו הז', וביאר החזו"א כנ"ל שנפקא שאמצע יום הז' יהיה מקהכ"כ וזה לא אמרינן. והקשה מלשון המשנה "דלא בו ביום", דלהר"מ מביא קרבן ורק אינו סותר כמבואר בה"ו, ומדוע הא בו ביום פקע כל הנזירות דלית מקהכ"כ באמצע יום, ומדוע מביא קרבן.

**ועצם דברי החזו"א** צ"ע הא חל נזירות, וכשנטמא לא פקע אלא חל נזירות טומאה ומדוע חשיב מקהכ"כ רק באמצע היום, הא מאמצע היום עד הלילה נוהג נזיר, תחילתו נזיר טהור, וסופו נזיר טמא. **אלא שצ"ע הר"מ ה"י** מדוע דוקא נטמא בח' עלה הז' , ולא בנטמא בז', וצע"ק.

**טעם דר"י דמתלא וקיימא:**

ג**דר קבלת נזירות נוספת לר"ל:**

**עיין חי' מרן הגרי"ז** דלר"ל אין החסרון של"ש חלות נזירות בט"מ, אלא היות דנזירות אינו חלות אלא קבלת ניהוג בפועל, וט"מ מופקע מקבלת ניהוגי נזירות, ואז טעמו של ר"י הוא ששייך שיחול הקבלה היות ושייך שיחול עליה חובה ליטהר ולנהוג אז נזירות, וזהו "מתלא וקיימא" שעי"כ יש תורת קבלה אף שאינו יכול לנהוג כעת חל קבלה מכח שיכול לנהוג לאחמ"כ. **ולר"ל** לא חיילא עצם הקבלה. **ויש לדון** במצורע שנזר אם נמי לא חייל עליו, **עיין חזו"א** אהע"ז קמה' ד"ה "ובל' הר"א".

**ובגמ':** דלר"ל צריך "הדר ואמר" , **ובתוס'** כאן ובנדרים ד' שיאמר אחר שיטהר, **ובר"ן** בנדרים ד' שצריך לחזור ולקבל מיד כשיוצא מביה"ק קודם שנטהר, **ובמפרש**  כאן אין הכרעה בכוונתו. **אולם כ'** שאי"צ לקבל נזירות , אלא לומר "אהא כמו שקיבלתי בביה"ק" **ועכ"פ אף להר"ן** עובר על בל תאחר אם אינו מקבל ע"ע נזירות, וע"כ שחל קבלה שאינה חלה בפועל, וחל עליו קבלה לקבל ע"ע נזירות, ויש לדון אם זה מש"כ המפרש שרק אומר שמה שקבל ע"ע בביה"ק ינהג מעתה, **עיין גרש"ש נדרים סי' ד' וגר"ש שם ס"ד וחי' ר' ראובן סי' ב'.** והדברים עתיקין.

**סיכום ב' צדדי הסוגיא:**

**לתוס' בס"ד לר"י** חייל כל איסורי נזירות ולוקה , ורק אין מביא קרבן ואין עולה הימים, **ולר"ל** לא חייל כלום וצריך קבלה חדשה, וכמש"נ מ"מ חייל קבלה ועובר על בל תאחר. **ולמסקנא** לר"י כנ"ל, **ולר"ל , לתוס'** חייל כל תורת נזירות ולוקה, מלבד על טומאה שמתוך שלא חל קרבן ומנין ימים לא חל מלקות, ובתוס' שאי"צ קבלה נוספת.

**אולם להר"ן בנדרים ולמפרש** לר"ל לל"ב לא לקי אף על יין ותגלחת, **ולמפרש** לר"ל צריך קבלה נוספת , וזהו לשי' שחסר בקבלה דהא אף שנאסר בכולם אינו לוקה, **ולתוס'** אי"צ קבלה שחל נזירות גמורה, ורק טומאה לא חל אף לענין מלקות, ולכן אי"צ קבלה, **ולהר"ן** שם אי"צ קבלה אף דסבר כהמפרש שאינו לוקה כלל לר''ל וצע"ק. **ועיין גרי"ז בזה. ועיין קר"א** אם צריך קבלה לר"ל א"כ עדיין עובר בבל תאחר, ודלא כסוגית הגמ' בנדרים **וכן צ"ע קושית הגמ' כאן** מדוע שביעי עולה מן המזיק הא צריך קבלה.

**בכל הנ"ל:**

**עיקר הסוגיא, במתני'** שקבלת נזירות בטומאה אין בה דין גלוח וקרבנות טומאה. **וילפי'** "וטמא ראש נזרו" , שרק בנטמא נזירות בטהרה חייב. ועניינו לכאורה דין ותנאי שחיוב תגלחת וקרבן הינו רק על טומאת נזיר טהור.

**ובגמ' סוגיא שלימה** אם הנוזר בביה"ק אם חל עליו הנזירות, לס"ד לר"ל אינו חל כלל, וכמש"נ שא"א לקבל נזירות בזמן המופקע מנזירות, ולר"י חל מכח מתלא וקיימא, היינו שהקבלה קיימת וחלה מכח שיכול לקיימה אחר שיטהר. **ולמסקנא** אף לר"ל חייל הקבלה אם לענין איסור ולא למלקות , אם לענין מלקות בכל הדינים מלבד טומאה שאסור ואינו לוקה שמכיון שנפקע לענין קרבן נפקע לענין מלקות, **ותמה הגרי"ז** בטעם הדבר , **וי"ל** שבאמת יין ותגלחת וטומאה הם ג' קבלות, אלא שהם תנאי זל"ז וא"א לקבל רק א' מהם, אך אם קבל כולם וא' אינו יכול לייחשב קבלה גמורה ללקות עליה מחמת של"ש בקרבן שוב היא אינה מעכבת את שאר הקבלות ולוקה עליהם. והני דפליגי סברי שג' הקבלות כחדא ואם א' לא הושלמה כולם לא הושלמו.

**ועכ"פ צ"ע** מהיכן בא הנידון ופלוגתת ר"י ור"ל, הא במתני' רק נאמר שקרבן בא על סתירת נזירות טהורה ותו לא , ומהיכן נולד הנידון של העדר קבלה בנזיר טמא.

**עוד העירו הראשונים**  לשון המשנה שנזיר טמא "אין עולין לו", הא הנידון אם מביא קרבן, ופשוט שנזיר טמא אין הימים עולים לו , **ובלח"מ נקט** בדעת הר"מ דמתני' תרתי נתחדש בה, הא' נזיר שנטמא בטומאה שאינה סותרת שאין בה מעיקרא קרבן אלא מ"מ אין הימים עולים ועוד שבנטמא בטומאה הסותרת אין מביא קרבן, ועדיין צ"ע שדין הראשון פשוט הוא.

**דברי המשנה "אפי' היה שם ל' יום"** צ"ע מאי ס"ד שבכה"ג יועיל יותר להבאת קרבן, **ובמאירי** שס"ד שבהכי חייב בקרבן, וצ"ע הטעם.

**ועכ"פ בנטהר וחזר ונטמא** שמבואר במתני' שמביא קרבן, **וזהו לכאורה פשוט** שכעת הלא אחר שנטהר הוא נזיר טהור שנטמא ומביא קרבן, ור"א פליג דלית ימים ראשונים, **וצע"ק מאי שייטא למתני'.**

**בדף יט' עולה** דס"ד שאם נזר בטומאה ונטהר וחזר ונטמא ימי הטהרה לא יהנו להבאת קרבן, ובכך שנטמא שוב הנ"ל כמעיקרו **עיי"ש תוס' ומפרש,** וצ"ע גדר הס"ד.

**ובאמת הכס"מ** נקט בר"מ שי' חדשה, שהר"מ פסק שנזיר טהור דוקא בנטמא ביום ג' סותר ומביא קרבן, ולכאורה כר"א, **ונקט הכס"מ** שבטהור כ"ע ל"פ שצריך סתירת ב' ימים, ודוקא בנזיר טמא נחלקו רבנן ור"א במתני' אם צריך ימים ראשונים, **היינו בהכרח** שנזר בביה"ק ונטהר וחזר ונטמא שבזה לרבנן אי"צ ימים ראשונים ולר"א צריך, **והדבר תמוה** הא אחרי שנטהר הינו ככל נזיר טהור דמודו רבנן שצריך ב' ימים ומה נוסף מה שבתחילה היה נזיר טמא. **ובאמת כל הנ"ל מדוקדק בר"מ שכ' בה"ו** שטהור שנטמא רק בנטמא ביום ג' חייב קרבו, **אולם בה"י** בנזר בביה"ק וטיהר ונטמא בז' או בח' לטהרתו כ' הר"מ שאם נטמא טומאה גמורה חייב קרבן וככל הנ"ל והענין צ"ב.

**הר"מ בפיהמ"ש** כ' לכאורה דבר תמוה מאד בביאור דברי המשנה , שנזיר בביה"ק שיצא ונכנס , אין הימים שהיה ביה"ק עולין לו, אבל אם יצא ונטהר ונכנס, הימים שהיה בביה"ק עולין לו, **ותמוה מאד** איך יתכן שימי טומאה בביה"ק עולין לו. **וכ"כ הלח"מ שביד**  חזר בו וכ' שרק ימים שנטהר עולין לו. וצע"ג. **עוד יש להעיר על הר"מ** אם כל נזיר בביה"ק אחר שנטהר מונים הימים, א"כ הא לעולם הלא פעם לבסוף יטהר ואז ימנו הימים למפרע ואימתי יהיה הדין שאין הימים עולים.

**והנראה בכל הנ"ל** שבאמת הסיבה שנזיר בביה"ק אינו מביא קרבן, ביסודו הוא ג"כ ענין של העדר קבלה, וקרא דטימא ראש נזרו מלמד שרק נזירות שקבלתה גמורה מיד ושלא מכח מתלא וקיימא דר"י הרי שסתירתה מחייב קרבן, אבל נזירות בביה"ק דאף לר"י חסר בקבלה אלא אינה נגרעת בחלות מכח מתלא וקיימא מ"מ אין סתירתה מחייבת קרבן, ומכאן נולד פלוגתת ר"י ור"ל, שיסוד דינא דמתני' הוא העדר קבלה, ודיינינן עד היכן היא ואם היא מעכבת את עצם חלות הנזירות ועד כמה.

**ואז י"ל דסבר הר"מ** שמכיון שיסוד קבלת נזירות הוא ל' יום שלפניו, ורק אם לא קיימו משלים אח"כ, הרי שבנזר בביה"ק כמש"נ גרע קבלתו לענין קרבן, אולם אם בתוך ל' (ודוקא בתוך ל') נטהר ומתברר שהיתה קבלה שלבסוף הושלמה לקבלה הכוללת קרבן, ומכיון שכל המונע חיוב קרבן הוא העדר קבלה הכוללת קרבן ואחר שנתברר שבתוך ל' הושלמה הקבלה הרי שגם הימים שהיה בביה"ק "עולין לו" לא למנין ימי נזירות , אלא למנין ב' ימים שיחול עליהם סתירה וחיוב הבאת קרבן. **והר"מ ביד החזקה** חזר בו רק בזה שצריך שיחול פעולת טומאה הסותרת על נזיר טהור, וזה ליכא בכך שהיה בביה"ק , ולכן אם נטהר אף בחזר ונטמא בז' או בח' דלית ב' ימים , מ"מ הלא חל טומאה הפועלת סתירת נזיר טהור, וב' ימים יש לך מכיון שאחר שהושלם הנזירות תוך ל' שוב הוי נזירות ששייך בה תורת קרבן ויש ג"כ ב' ימים שימי הבה"ק עולין לו. וזה כוונת הר"מ שימי ביה"ק עולין רק למנין ב' ימים, וכמש"נ דרבנן מודו דבעינן ב' ימים, אלא שכ' הכס"מ שרק בטהור ולא בנזירות טומאה שנטהר, והכוונה ככל הנ"ל שבכה"ג ימי טומאה שבביה"ק עולין לב' ימים, ובזה פליג ר"א שצריך ב' ימים של טהרה , וא"ש השייכות של ר"א למתני' שנתחדש במתני' שאף שלכ"ע צריך ב' ימים, נזיר בביה"ק שנטהר מלמפרע ימי ביה"ק עולין לב' ימים ובזה פליג ר"א.

**ונבא קצת לבאר הס"ד** שאם נזר בביה"ק ונטהר ונטמא שלא יחוייב בקרבן ומשום דהוי ליה כמעיקרו ולא סגי במקצת טהרה, שמכיון שהענין להעמיד את קבלתו כקבלת נזיר טהור בר קרבן ואתה משלימו עם זה שלבסוף נטהר ולמפרע נזר נזירות טהורה הרי שאם שוב נטמא (אולי בתוך ל') הרי שבטל הגדר שמלמפרע הוי קבלה גמורה ובכה"ג שוב ס"ד שאינו מביא קרבן. **וכן ליהפך**  ס"ד שאם שהה בביה"ק ל' יום ואין עוד אפשרות שיסוד קבלתו לל' יום לשלפניו יהיו עם נזירות טהרה בטל עיכוב הקבלה ויחוייב בזה הקרבן, ועיין.

**הראב"ד בעדויות פ"ד מי"א** ביאר וגרס במתני', שהנוזר בביה"ק אין יום ז' עולה לו ביום שנטהר, משא"כ טהור שנטמא וטיהר ומגלח בז' ומביא קרבן בח' יום ז' עולה לו כר"י בר"י לקמן. ובגמ' מבואר שנזיר טמא ודאי ז' עולה לו ורק בחייב קרבן נחלקו אם יום ז' או ח' עולה לו, ולהראב"ד, מתני' סברה שדוקא ע"י גלוח עולה לו ז' אבל נזיר בביה"ק דלית גלוח אין ז' עולה לו, ומיושב לשון המשנה שבביה"ק ז' אינו עולה ובטהור שנטמא ז' עולה, עיי"ש.

**ויש מקום קצת לבאר דבריו**, שמקהכ"כ יכול לחול ע"י גורם שחותך ומפריד את אמצע היום, וסבר הראב"ד שטמא ביום ז' ע"י גלוח פקע ספירת טומאת ומתחיל ספירת טהרה, משא"כ בנזיר בביה"ק שהימים של נזיר בטומאה אין להם הפסק ע"י גלוח אלא שבאמצע היום טבל, נעשה טהור אך אין גורם החותך את נזירות הטומאה לדון מכחה מקהכ"כ.

**והנה הר"מ פסק** שטהור שנטמא ביומו הראשון היום עולה לו וצריך להשלים כט' מכיון שלא סתר דלית ב' ימים, **והוכיח החזו"א** שמהני מקהכ"כ אף באמצעו , שנזר באמצע היום ונטמא בסופו ומ"מ אמרינן מקהכ"כ. **והקשה שבה"י** בנזיר בביה"ק ונטהר ונטמא ביום ח' עולה יום ז' ומשמע שבנטמא ביום ז' אינו עולה ליום, ונקט החזו"א משום שאין מקהכ"כ באמצע היום. והר"מ סתר דבריו.

**ולהנ"ל** דלסברא שאמרנו בראב"ד שמקהכ"כ חל מכח גורם המפקיע את הגזירות טומאה, ( והר"מ פסק דלא כהראב"ד בעדויות אלא נזיר בביה"ק אחר שנטהר עולה לו יום ז') וי"ל סברא דומה, שבה"ו מיירי בטהור שנטמא טומאה הסותרת ומפלת אלולי גרעון ב' ימים וחשיב גורם שחותך היום לב' וחל בו מקהכ"כ, משא"כ בה"י מיירי בביה"ק שאינה טומאה הסותרת ובזה לא סגי באמצע היום בלבד שיהיה טהור אלא צריך שיהיה טהור עד סוף היום ולכן רק בנטמא בח' עולה לו ז' וצ"ע.

**שהייה בביה"ק:**

**רבא מסתפק** אם ילפי' טומאת נזיר בביה"ק מטומאת השוהה בביהמ"ק. וצריך שהייה, **ובמפרש** שאם צריך שהיה צריך שיעור השתחויה, **וצ"ב** דבמקדש חייב על עבודה בטומאה כגון היפך בצנורא, או חייב על שהייה שעור השתחוויה ומכח שיש ענין של השתחויה במקדש, ומאי שייטא לנזיר בביה"ק. – **ובגמ'** שם שבדרך יציאה פטור אף כל היום כולו, היינו שגדר שהייה נפקעת ע"י פעולת יציאה אף שיוצא בזמן ארוך ואף שיכל לצאת במרוצה. – ועכ"פ כאן שאם נטמא במזיד אי"צ שהייה.

**ובתוס' בנזיר שם** שגם בנטמא בביה"ק במזיד חייב ללא שעור שהייה דכדי השתחויה, היינו שבנטמא בשוגג ויוצא מיד אינו שוהה ופטור, אך בנטמא במזיד אף שהוא בדרך יציאה מ"מ חייב, ויש לדון אם חשיב בכה"ג שהייה אף שיוצא, או"ד יעלה אופן ג' לחיוב, עצם מה שטמא בביה"ק במזיד למרות שאינו מהפך בצנורא ואינו שוהה, אך הינו נמצא בביהמ"ק בטומאה במזיד. וכן לשון תוס' כאן וצ"ע.

בענין איך לוקה בשוהה בביה"ק הא אין בו מעשה, **עיין תוס' שבועות יז', ועיין קה"י** סי' ה'.

**הר"מ פ"ג מביא"מ הכ"א** שאף בנטמא בביהמ"ק במזיד חייב במלקות וכרת רק ע"י שהייה, **וכאן בפ"ו מנזירות** פסק נמי שצריך שהייה אף בנטמא במזיד נגד סוגיין. **עיין ראב"ד** וביאר הגר"ח שהראב"ד אינו משיג עליו אלא מבאר שבהתרו אחר שנטמא חייב על שהייה ובהתרו לפני שנטמא אי"צ שהייה, **ועכ"פ הר"מ סתר עצמו** שבנטמא במזיד בביהמ"ק ודאי הצריך שהייה ואף לכרת אף דל"ש ביה התראה. דהיינו שבביאמ"ק לעולם הצריך הר"מ שהייה אף המזיד, ובנזיר בביה"ק אם התרו בו אין צריך שהייה. **ובגר"ח ביאר** שטמא בביהמ"ק עיקר האיסור הוא "ביאה" לביהמ"ק בטומאה, ובנכנס דרך ביאה חייב, והנכנס שלא דרך ביאה הרי שהשהייה מגדירה מעשה ביאה ולכן צריך שהייה, אולם נזיר הא אין חיובו על מעשה ביאה אלא על עצם הימצאותו במקום שנטמא בו ולכן אי"צ שהייה, אולם כ"ז דלא כסוגיין .

**הנה בגמ' בשבועות** הלשון שדיינינן אם שהייה צריך בשוגג, ולא במזיד, או"ד בפנים ולא בחוץ. וי"ל שהנידון אם שהייה הוא הל' בהל' כניסה וביאה ומתאים רק בפנים, או"ד שהייה עניינו בהל' מעשה, שאם דנים אם יש מעשה שמטמא עצמו אף שהוא שוגג מ"מ שהייה במזיד משווה למעשה טומאה במזיד. **היינו** שנידון הגר"ח הנ"ל ששהייה שייכת רק בביהמ"ק ולא בנזיר תלוי בספק דגמ'.

**בשבועות טז' ע"ב יז' ע"א, אבעיא ד' אבעיו**ת הא', אם שהייה במקדש נאמר לקרבן או אף למלקות , **היינו** האם יש עוון בשהייה משהו, ולכן לוקה, ורק לכרת וקרבן צריך שהייה שעור השתחויה **היינו** שהנידון האם במקום שאין ביאה למקדש ואתינן משום שהייה הרי שנאמר ששיעור שהיה שהוא במקום ביאה צריך שעור חשוב שעור השתחויה, והוא שעור במעשה טומאת מקדש במקום ביאה, ולכן בפחות מכן אין אף מלקות, או"ד כל שהייה משהו עובר על טו"מ ולכן מלקות יש בשהייה כלשהו, ורק לכרת וקרבן צריך שהייה שעור השתחויה שזהו שעור על מעשה בפנים במקדש והוא דין אחר ואינו שעור של מעשה טו"מ אלא איסור נפרד לכרת של שהייה שעור השתחויה. **ובעיא ב'** אם תלה עצמו ושהה, וזהו נמי יכול להיות הנידון הנ"ל שאם ענין שעור השתחויה הוא הל' של שעור בעצם דין מעשה טו"מ כתחליף למעשה ביאה צריך שהוי חשוב הראוי להשתחוויה א"כ אף בתלה עצמו יש כאן שעור מעשה טומאה, אולם אם ענין שהייה דרך השתחויה הוא אינו שעור במעשה טומאה אלא הוי דין נפרד של שהייה במקדש שעור השתחויה א"כ צריך שישהה באופן הראוי להשתחויה. **ובעיא ג'** בטימא עצמו במזיד, אם הנידון הוא שעור שהייה שייחשב מעשה חליפי ביאת למקדש, הרי שכ"ז אם ליכא מעשה כגון שנכנס באונס אולם במזיד אף ללא שהייה חשיב מעשה, או"ד ענין שהייה דרך השתחויה הוא דין "בפנים" ועניינו האיסור המיוחד במקדש של שהיה דרך השתחויה ואף בטימא עצמו נמי צריך להאי שהייה, **וכ"ז דלא כתוס' שם ד"ה "צריך" וד"ה "טימא"** דמוקים שטימא עצמו במזיד אך לא התרו בו , וצ"ע לתוס' מאי אבעיא דגמ'. **ובעיא ד'** האם בנזיר נמי יש בו דין שעור כדי השתחויה , והנידון כנ"ל האם הוי שעור כדי שייחשב מעשה חשוב כביאה, או"ד הוי דין מסויים במקדש. **ועולה** שכל הבעיות הוא נידון א' וכמש"נ.

**וא"ש** להנ"ל, דבשבועות הוי אבעיא בטימא עצמו במזיד לענין בי"מ, **ובסוגיין** ודאי שבנזיר שטימא עצמו שאי"צ שהיה, ולהנ"ל בבי"מ מסתפקינן אם יסוד שהייה הוא משום מעשה מסוים של שהייה שעור השתחויה ולכן אף בטימא במזיד צריך כדי השתחויה, אולם בנזיר כל יסודו רק שעור במעשה טומאה, ובמזיד אי"צ שהיה, וק"ל. **ובתוס' שם ד"ה "צריך"** מייתי לר"ת שגרס שהבעיא בסוגיין היא משום ר' אשי ולא רבא, וא"כ ר' אשי בשבועות נסתפק אפ במקדש במזיד צריך שהייה, ובנזיר לא הסתפק וע"כ כנ"ל.

ועכ"פ עולה היטב, שבנזיר בביה"ק או שחייב אף בשהיה משהו , או שחייב דוקא ע"י שהייה כדי השתחויה, אולם במזיד ודאי חייב ללא שהייה, אולם בטו"מ עדיין יש ספק בגמ' אם צריך שהייה , ולכן פסק הר"מ שבנזיר במזיד חייב, ובטו"מ מספק פטור.

**ובירר הגר"ח ,** דבדף מג' עולה שכל ההיכי תמצא של נזיר שיחוייב משום ביאה לבית טמא הוא דוקא בנכנס בתיבה ומגדל, דאל"ה כבר נטמא קודם שנכנס, ובבא"מ בכה"ג אין כלל חיוב דל"ה דרך ביאה, ( וכפי הנראה עולה דסבר הגר"ח שכהן הנכנס למקדש בתיבה ופרע התיבה לא יהני שהייה לחייבו ולעולם פטור משום שלא כדרך ביאה, ורק בבית המנוגע חייב על שהייה משום דילפי' מכלי הבית, עיין בכ"ז בגר"ח בהמשך , וצ"ע)

**ובזה ייסד הגר"ח ,**שבביאמ"ק דילפי' קראי לנכנס, ולנטמא בפנים, הרי שיסוד הדין הוא כניסה למקדש וילפי' ששוהה כנכנס ולכן צריך שיעור השתחויה, משא"כ בנזיר תחילת עניינו בשלא כדרך ביאה אלא רק בשת"ו כמבואר דף מג' וע"כ אין הענין שהייה במקום כניסה,אלא ביאה (השהות באהל המת) עצמה אסורה ובזה אין שעור השתחויה.

**ובזה יישב הגר"ח** שבנזיר שנטמא במזיד לוקה, ובטומ"ק אינו לוקה. אך הקשה דלפי"ז בנזיר ודאי אי"צ שהייה כדי השתחויה ודלא כסוגיין.

**עוד הגר"ח הקשה** מדוע פסק הר"מ בנכנס בשידה ותיבה ופרעו התיבה מדעתו של נזיר , או בנכנס כשהיה שם גוסס ואח"כ מת חייב ללא שהייה, ובנכנס בשוגג אינו חייב אלא בשיעור שהייה.

**ע"ע שהגר"ח** הקשה אם כסברת תוס' (שעל שהייה מחייבים ול"א ביה מחולל ועומד) שאין ענין מחולל ועומד אם יכל לפרוש מן הקבר, א"כ בדף מ"ג מדוע הנכנס ונטמא באצבע אינו חייב על היות כולו משום מחולל ועומד הא יכל לצאת וכבסברת תוס'.

**וקושיא זו** אינה מוכרחת, שבמוטל עליו מת, ונוגע במת אחר , באמת יכול לפרוש מהמת הראשון וליגע במת השני ולכן נחשב שמוסיף עליו מגע טומאה אף שבפועל עדיין נוגע בראשון, אולם כאן כשנכנס עם אצבעו לאהל ונטמא במגע, וממשיך ליכנס כדי לעבור על בל יבא אם יצא לא יחול כלל לא יבא, היינו שעשיית ביאה היא בהכרח להמשיך המגע, ודלא כמו ב' מתים שיכול לפרוש מהראשון ועדיין ליטמא לשני ולכן חשיב תוספת. ועיין.

**ועכ"פ הגר"ח ,** אחר שייסד שביאה דנזיר בביה"ק עניינו עצם ההימצאות בביה"ק או באהל המת.(ודלא כמו בביאמ"ק שצריך דרך ביאה.) ולכן בפרע שת"ו מדעת הנזיר או בנכנס לאהל שיש בו גוסס, הרי שמיד עם פריעת השת"ו או מיתת הגוסס חל על הנזיר, שנטמא, וששוהה באהל מת, ולכן לוקה משום טומאה ומשום לא יבוא, וכמש"נ שענין ביאה היא עצם ההימצאות באהל, אולם הנכנס בשוגג הא כבר נטמא, וכעת שנודע לו אין לחייבו על הימצאות, ומשום מחולל ועומד (ונקט להר"מ שהוא מפקיע מלקות גם אם יכל לצאת ומ"מ חשיב מחולל ועומד) **ואז חי' הגר"ח** שיש עדיין לחיבו על "שהייה" **וייסד** שענין שהייה הוא סוג ביאה חדשה וחייב ע"כ שממשיך ונשאר במצב של טומאה.(וזה השיג החזו"א הא שהייה היא סוג של ביאה ובמקום ביאה ולא איסור חדש של המשך שהות במקום טומאה) ולכן רק על מגע וביאה יש הפקעה של מחולל ועומד ולכן בנכנס בשוגג אין לחייבו מיד מכיון שכבר נטמא, ורק בפרע שת"ו או מת הגוסס שהמגע וההימצאות (הביאה) חל יחד לוקה ללא שהייה כלל, אבל בנכנס בשוגג וכבר נטמא א"א לחייבו על עצם הרגע הראשון של הביאה (של ההימצאות באהל מת) מכיון שהוא כבר מחולל ועומד, ובזה אתינן משום "שהייה" שעניינה מעשה המשך שהויי בטומאה, ובזה מופקע להתיר משום מחולל ועומד שכל החפצא היא להמשיך מצב של טומאה ולכן אף מחולל ועומד חייב על שהייה.

**סכום דברי הגר"ח** שבביא"מ דאיסור הוא ביאה כדרך ביאה, ולכן מסתפקינן אם נטמא בתוך המקדש אם לוקה, משא"כ בנזיר באהל מת האיסור בעיקרו נאמר בשת"ו , היינו שסגי בביאה אף שלא דרך ביאה, ולכן סגי במה שנמצא באהל המת, ולא אתינן כלל משום שהייה, אלא הימצאות נזיר בביה"ק חייב בין שנטמא בביה"ק, אם בפריעת השת"ו או נכנס והמתין שימות הגוסס. ורק בנכנס בשוגג ונודע לו בפנים בזה א"א לחייב על ביאה והימצאות באהל מכיון שהוא מחולל ועומד בזה אתינן משום שהייה שענייינה המשך מעשה שהייה בטומאה ול"ש בזה מחולל ועומד, אולם בזה דיינינן שמשום שהייה האם צריך שיעור השתחויה , והר"מ בזה פסק שמספק אינו לוקה אלא בשעור השתחוויה. ע"כ.

**הנה הר"מ** פסק בענין דסוגיין שהנכנס בשת"ו ופרע אחר באונס שפטור אף בשהה כדי השתחויה, ולעיל פסק הר"מ שבפרע במזיד חייב מיד וכמש"נ, ועכ"פ צ"ע דבסוגיין בשת"ו ופרע בזה מסתפקינן אם צריך כדי השתחוויה וצ"עדבמזיד הא חייב מיד ובאונס פרק הר"מ שצריך כדי השתחויה , וצ"ע.

**ועדיין צ"ע** שהר"מ ענין שת"ו במזיד כ' שלוקין מיד, ובפרעו ללא דעתו אינו לוקה כלל, ודלא כסוגיין, **וכן צ"ע** מ"ש פריעת שת"ו באונס שפטור ונכנס בשוגג חייב משום שהייה, **וצ"ל** שנכנס אחר שנודע לו מצטרף הכניסה לייחשב מעשה, משא"כ בפרע שת"ו לית כלל מעשה , ודלא כסוגיין, **באמת במפרש** מוקי שביאר בשת"ו ועיין ברכת ראש שאם נכנס נזיר לשת"ו לית כלל מעשה ורק אם נזיר בשת"ו בתוך האהל אז חשיב מקצת מעשה, וצ"ע , וכ"כ הכא' וקצרנו.

**יז' ע"ב**

**גמ':** בעי ר"א וכו' טעון גלוח.

**ובתוס'** האם נטמא בביה"ק נתמעט מקרבן ולא מגלוח, **או"ד** מכיון שהפסוקים קרובים זל"ז נתמעט אף מגלוח. **ובמפרש** יש לדקדק שהנידון, האם קרבן חייב על דמטמא נזירותיה, משא"כ גלוח חייב, היינו שקרבן הוא ככפרה על שטימא נזירותו, משא"כ גלוח אינו כן ולכן חייב אף בכה"ג. **או"ד** עיקר חיובו לגלח, וקרבן אגב גררא דגלוח וא"כ אם אין קרבן בהכרח שאין גלוח. **ובתור"פ** שלגלח עניינו להסיר שער טומאה ולמנות ולגדל שער טהור.

**ת"ש** אין לי וכו', ובס"ד אתינן למילף בבמה מצינו שמוחלט אין עולין הימים כמו טמא מת, ודחינן דטמא הא מפיל, ולכן ילפי' בק"ו מטמא בביה"ק, **וצ"ע** מדוע לא ילפי' מבמה מצינו, **ואולי** נזיר בביה"ק חומרת טומאתו כטהור שנטמא, אלא שחסר בקבלת הנזירות לענין קרבן, ולכן ל"ש במה מצינו ללמוד למוחלט, ועיין. **ומ"מ מסקינן** שאםטמא ששער ז' ימים הם שער נזירות, שאינו מגלח אותם בסוף ז' ומ"מ אין הימים עולים, ק"ו לחלוט שיגלח משום צרעת אך מ"מ עיין השער יעמוד לחלק מן הנזירות ולכן ק"ו שאין הימים עולים. **ועיין שטמ"ק בשם הרא"ש** שטמא אם יטמא למת הרי ששער של ז' ימים אלו ראויין לתגלחת של טומאה ושייכי בתורת נזירות ומ"מ אין עולין , ק"ו לצרעת שאף אם יטמא למת יגלח לצרעתו ואחר ז' לטומאתו, היינו שמופקע ביה תורת גידול וגלוח שער טומאה וק"ו שאין הימים עולין לו, ויש לדקדק היטב בדברים. **ועכ"פ עולה היטב בסוגיין** שיש תורת גדול וגלוח של נזיר בטומאה וכדברי הגר"ח הידועין.

**כמה נקודות העולות מהגמ' דנזיר בביה"ק אם מגלח:**

**בגרי"ז** דן אם קרבן נזירות טומאה הוא משום מעשה הטומאה, וככפרה על הטומאה. ובנזר בביה"ק שלא סתר באש נזרו פטור, והוכיח מכריתות ה' שנזיר טמא חייב על שגגה ומזיד ויליף מקראי וע"כ הוי כפרה על חטא.

**ומאידך** נקט שעניינו כמחוסר כפורים, וחייבי מדיני נזיר להביא קרבן כדי שיוכל להתחיל מנין דטהרה. וחיובו מחיוב נזיר לצאת וליכנס למנין טהרה כולל חיוב גלוח, ואולי משום שצריך להסיר שער טומאה לפני שמונה מנין טהרה כמבואר בשטמ"ק. או שלטמא יש דין ניהוג נזיר בטומאה ז' ימים ולגלח וככל דין נזיר.

**וספק הגמ'** אם נזר בביה"ק חסר בעוון ולכן פטור מקרבן בלבד. או שבכה"ג פקע מיניה כל תורת דין וחיוב של נזיר טמא שחייב לטהר להתחיל מנין דטהרה ולכן אין בו אף גלוח.

**בגמ'** ששער נזיר בביה"ק שאינו חייב לגלח הוא שער שעליו מקיים נזירות טהרה וסותר, ק"ו למצורע שמונה טהרה אחר גלוח, ועולה שתורת נזיר הוא חל כניהוג על שער שקיים עליו בשעה שנוהג , ולכן שער שגדל בעת ז' ימי טומאה אם עליהן מקיים דטהרה היתה סברא לומר שבהכרח הימין עולים, דאל"כ ל"ש שיקיים נזירות על שער שגדל בימים שאינם עולים, ועיין.

בחילוק בין גלוח טמא לגלוח מצורע, **עיין גרי"ז** שהוכיח מהר"מ א' י' שתגלחת טהרה וטומאה דין א' הוא, **ומאידך בסהמ"צ** צג' וקיא' שתגלחת טומאה עניינה לטהר עצמו להתחיל למנות ימי טהרה. **ובפ"ו הי"ד** שתגלחת דטומאה אינה תחת הדוד, ומאידך אם נתן תחת הדוד יצא, וצ"ע. וכן מייתי אם גלוח טומאה סגי בנשא, ועכ"פ העלה שיסוד גלוח טומאה הוא לזמן עצמו לימי טהרה ואי"צ דוד וסגי בנשא, אך חל תורת גלוח שאם מגלח במקדש ומניח תחת הדוד יש בו תורת גלוח, ולכן כלל הר"מ גלוח טהרה וטומאה שהם חפצא א', ועכ"פ כל הנ"ל אינו שייך במצורע, ולכן דיינינן שתגלחת טמא הוא מעצם הנזירות ומ"מ אינו עולה ק"ו מצורע שאינו כלל מתורת נזירות ולכן ק"ו שאינו עולה.

**ובדף יח' ע"א** שנזירות טהרה ונטמא ממתי מתחיל מניינו, ונחלקו בזה רבי וריבר"י, ולרבי מונה מיום ח' **ולהלן יח' ע"ב** לרבנן מונה רק אחר שהביא חטאת וכן פסק הר"מ. ולריב"י מונה מיום ז'. ביום תגלחתו. ונזירות טומאה מונה מיום ז' אחר הזאה. **ודיינינן**  דלריב"י בנטמא ביום ז' מביא קרבן א' מכיון שלא בא לידי חיוב קרבן, **ובנטמא** ביום ו' מבואר בגמ' שלכ"ע הוי טומאה אריכתא. **ועיין גרי"ז**  שאם קרבן חייב על מעשה ועוון טומאה גם בנטמא בו' יחוייב ב' קרבנות, ואם יסוד קרבן נזיר טמא הוא לצאת ולהשלים חיובו של מנין בטהרה א"ש שהכל טומאה א' שחייב לצאת ממנה ולמנות בטהרה, **ועיין גרי"ז** שהקשה הא לר"א שאין סתירה ללא הפלת ב' ימים, ולתוס' דט"ז זהו אף לקרבן (ודלא כהר"מ שללא ב' ימים חייב בקרבן ורק אינו מפיל כל הימים) א"כ צ"ע שכל נזיר בקבר ל"ש קרבן מכיון שאין בו ב' ימים , ואי"צ לכך שנזיר בביה"ק אין בו קרבן.( ולפמש"נ לעיל דף טז' נידון דמתני' הוא הא גופא אם ימים דביה"ק מצטרפים לב' ימים דר"א עיי"ש משכב"ז בדעת פיהמ"ש להר"מ) **וכן הקשה הגרי"ז** מדוע בנטמא בו' או בז' אין חייב קרבן משום טומאה אריכתא או משום שלא יצא לחיוב קרבן תיפו"ל שאין כאן ב' ימים להפלה. **עוד הקשה** הא לכ"ע נזיר בביה"ק אין לו קרבן, וא"כ בנטמא ביום ז' לריב"י שפטור מקרבן משום שלא יצא לחיוב קרבן, צ"ע תיפו"ל שטומאתו ביום ז' היא כמו נזיר בביה"ק שאין חייב עליו קרבן, וכן נטמא ביום ו' למה הוצרך לטומאה אריכתא תיפו"ל משום שטומאתה שביום ו' היא כטומאת נזיר ההיב"ק. **וע"כ כמש"נ** שיסוד פטור נזיר בביה"ק איננו שהחיוב דוקא אם סותר ראש נזרו דא"כ צ"ע כנ"ל הא טומאה שניה אינו סותר ראש נזרו, אלא יסוד הדבר הוא שנוזר בביה"ק חסר בקבלת נזירות, וזהו עצם חי' המשנה , ופלוגתת ר"י ור"ל נגזרת מדין המשנה כמש"נ, וא"כ מי שהיה נזיר ונטמא וביום ז' חזר ונטמא אף שאינו מפיל ראש נזרו מ"מ יש לחייבו קרבן על טומאה שכאן לא חסר בקבלה הראשונה ופטרינן רק או משום טומאה אריכתא או משום שעדיין לא יצא לידי חיוב קרבן.

**ע"ע יח' ע"ב ובתד"ה "מתחיל" ודף יט' ע"ב ותד"ה "או דלמא"** דשי' ר"א שבנטמא בח' מביא עוד קרבן , ובפשטות מכיון שיצא לחיוב קרבן, אולם בתוס' הוקשה לו הא לית קרבן ללא הפלת ב' ימים, ולכן מוקים דר"א כריב"י שמונים כבר ביום ז' לפני יום הבאת קרבנות וזהו דבריו "מתחיל ומונה מיד", אלא שחייב קרבן רק בנטמא בח' כדי שיהיה הפלת ב' ימים, ועיין תוס' שאף אם בעינן יום ג' הכא סגי ביום ב' עיי"ש. **עיי"ש ברע"א.**

**ובדף יט' ע"א** בנזר בביה"ק ויצא ונטהר ונכנס, ובתד"ה "הכי גרסינן לא מבעיא" דס"ד שאם נטהר ביום ז' וחזר ונכנס מקצת טהרה, **והקשה הגרי"ז** הא מכיון שנטהר וחל עליו נזירות מדוע אם נטמא ס"ד שלא יחוייב קרבן הא הוי נזיר גמור שנטמא, הא לרבנן אי"צ הפלת ימים, והוכיח הגרי"ז דאף לרבנן צריך הפלת יום, ולר"א צריך ב' ימים, וס"ד שאם נטהר ביום ז' וחל עליו נזירות ונטמא אף לרבנן לא יהני לחייבו קרבן. **והקשה**  לפי"ז מדוע כל נזיר בביה"ק אף לרבנן הא לית הפלה כלל אף לא של יום א' ולענין מה צריך לדין המסויים של נזיר בביה"ק.

והנראה לחדש בכ"ז, **דהלא באמת צע"ק** דמתני' דט"ז ע"ב עיקרה דין נזיר בביה"ק וביצא ונכנס בא ר"א לחלוק שצריך ב' ימים, ואינו מעניינו דמתני' דהלא הוו ב' דינים נפרדים, שנזירות בביה"ק לא חלה לחלוטין, ועוד שאין הפלת ימים או אף קרבן ללא נזירות ב' ימים לר"א. והנראה שהכל ענין א', וביסודו כמש"נ שנזירות בביה"ק לא חלה וחסר בקבלה לענין קרבן (ומזה נמשך ר"י ור"ל אם חל למלקות ביין וטומאה), וביצא ונטהר לרבנן חל קבלת הנזירות ומביא קרבן (אולי למפרע על הימים שהיה בביה"ק כמש"נ לעיל בדעת הפיהמ"ש והכס"מ) ובזה פליג ר"א שכדי שיחול קבלת נזירות גמורה צריך משך ניהוג ב' ימים ופחות מכך ל"ח שהושלם קבלת נזירות ועדיין הוא כנזיר בבהי"ק, ולכן ל"ש להקשות דלר"א אם צריך ב' ימים או לרבנן שצריך משהו, א"כ אי"צ לדין דנזיר בביה"ק דהכל ענין א' הוא דלרבנן צריך שיחול בפועל רגע נזירות טהרה ולר"א צריך ב' ימים, וגם לרבנן דיינינן אם היה טמא ונטהר ונטמא באותו יום אולי לא סגי למעשה שנגמרה קבלת נזירותו, **ולפי"ז** א"ש שאף לר"א נזיר גמור שנטמא אחר כמה ימים ונטהר וחזר ונטמא אי"צ לר"א ב' ימים ממנין שני אלא מכיון שקבלת הנזירות בתחילה היתה בת ב' ימים הוי נזירות גמורה שבכל טומאה שנטמא בה חייב קרבן, ואזלא לקושית התוס' ולכל מה שדחק בדעת ר"א בדף יח' ע"ב שלר"א אם ביום ו' לטהרתו נטמא חייב בקרבן ללא ב' ימים ממנין שני אלא סגי שתחילת הנזירות טהרה היה בה ב' ימים, ותודה לק"ל שהנחנו בדרך ישירה.

**השמטה בענין שהייה:**

**עיין ריטב"א שבועות יז'** שהקשה אם בביאמ"ק צריך שהייה למלקות וא"כ לעולם הוי התראת ספק שמא לא ישהה, **וצ"ע** מדוע אם סגי בשהייה שעור יציאה וכניסה לא הקשה כן, ומדוע דוקא אם צריך שהייה שעור השתחויה בקשרינן, **וכן צע"ג** הא בכל מעשה עבירה, התמשך כגון אכילת כזית איסור נמי להווי התראת ספק שמא לא יגמור כל הכזית. ובפשטות סגי בהתראה במשך זמן האיסור ואין טענה שמא לא יגמור. **והנראה בכ"ז** ששעור מעשה כניסה למקדש מכח שהייה בעיקרה הוא שיעור יציאה וכניסה, שכ"ז שלא עבר זמן זה היותו במקדש מכח מה שנכנס באונס, ושם החפצא של עצם "מעשה האיסור" הוא שיעור כניסה ויציאה, ושיעור השתחויה שהוא רק לאשווי לשהייה חשובה זהו רק תנאי במעשה, וקושית הריטב"א שאינו יכול להתרות על מעשה דאיסור אם לא ודאי לן שיקיים את התנאי האיסור, ובזה יישב שיתרו בו אחר שכבר שהה שעור, ונשאר רק שעור יציאה וכניסה ואז חשיב התראה על מעשה איסור ככל מעשה איסור המתמשך . אולם לבסוף נקט הריטב"א שלמרות שהכלאים צריך שעור שהיית פשיטת הבגד ולבישתו, בביא"מ סגי בשעור יציאה בלבד או שעור השתחוויה וי"ל שצריך ב' השעורים, או שעור השתחוויה הכולל בתוכו שעור יציאה, או שעור יציאה הכולל בתוכו שעור השתחוויה. וכפי הנראה לי בדבריו, שבאמת אם אי"צ שהייה שעור השתחוויה צריך לכה"פ שהייה שעור יציאה וכניסה, אולם אם צריך שעור השתחוויה שוב אי"צ שעור יציאה וכניסה אלא סגי בשעור יציאה בלבד, היינו שאם יסוד האיסור הוא כאילו לבש או כאילו חזר ונכנס צריך שעור פשיטה ולבישה ושעור יציאה וכניסה, אולם אם הענין הוא עצם השהייה כדי השתחוויה ולא משום שכאילו חזר ונכנס, אז צריך שעור שיכל לצאת דאל"ה אנוס הוא, וכן צריך שעור שהייה של שעור השתחוויה, וסבר דלפי"ז אין קושיא דהוי התראת ספק , דלס"ד שעיקר האיסור שהוא כאילו נכנס וצריך שעור יציאה וכניסה ואז בהכרח שעור השתחוויה הוא תנאי בעלמא ול"ש ביה התראה והוי התראת ספק אולם למסקנא האיסור הוא עצם השהייה, ועיקר האיסור הוא שהייה כדי השתחוויה אלא שללא שעור יציאה אנוס הוא אך הכל מכלל מעשה האיסור כמעשה נמשך ולכן אין לטעון עוד דהוי התראת ספק, ועיין.

**בירושלמי בסוגיין** אחר דמייתי פלוגתא ר"י ור"ל אם נזיר בביה"ק לוקה על יין ותגלחת, מייתי פלוגתת ר"י ור"א בנזיר שנזר בביה"ק ושהה כדי יציאה וכניסה אם מתחייב בקרבן, דלר"י אם ינזר בביה"ק ושהה כדי יציאה ןכניסה אף שלא יצא חייב בקרבן, וזהו חי' גדול , וצ"ב הא שיעור כניסה ויציאה הוא סיבה להחיל שם מעשה כניסה, אך איך יחול מכחו חיוב קרבן על נזירות שאינו "לטמא ראש נזרו" שנזר והינו עדיין נזר בטומאה שנתמעט שאין בו קרבן, ולפמש"נ שענין נזירות בביה"ק אף לענין שפטור מקרבן הוא חסרון בקבלת הנזירות, וזה לכ"ע שחסר בקבלת ובחלות הנזירות לענין טומאה, ורק לשאר דינים נחלקו ר"י ור"ל, הרי די"ל שכמו שלר"י משום מתלי תלי חשיב קבלת נזירות, להירושלמי לכ"ע ומודה אף ר"ל שאם נזר בביה"ק ויכל לצאת וליטהר וליכנס הרי שחל קבלה גמורה, שקבלה שאינה יכולה ליתקיים. יש גרעון ברבלה אך אם יכל לצאת וליטהר שוב לא חסר בקבלה וחייב קרבן.

**עוד בירושלמי** בנזר בנו ושלו אם יום שלו ויום של בנו מצטרף לב' ימים לר"א לבבלה. ובירושלמי שאם מיירי בנזיר טמא פשוט שמצטרפים ב' ימים, שאם מיירי בנזיר טהור לא מצטרף. **ועיין קר"א** שעמד אם נזר בטומאה בא לית כלל תורת קרבן, אלא הירושלמי לשי' שבשיעור כניסה ויציאה יש חיוב קרבן, ואז י"ל שלמש"נ שבנזיר בנו ושלו הוי נזיר א', וכל חלוקת הימים ומנין הימים הכל רק כחיוב הנזיר הא' לשלם את ימי הנזירות. וא"כ בטומאה שאין כלל תשלומי ימים עד שיטהר הרי שיש בו דין נזיר א' כללי מכח ב' נדרים של שלו ושל בנו ולכן ודאי מצטרפין לבבלה לר"א, אבל בטהור שכל יום נמשך ונקרא או ע"ש שלו או של בנו בזה יש לדון אם מצטרפין, ע"כ.