שיז א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיז - קושר

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שיז

##### הלכות קושר

##### שיעור א

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף א] **הקושר קשר של קיימא והוא מעשה אומן חייב, כגון קשר הגמלים וקשר הספנים וקשרי רצועות מנעל וסנדל שקושרים הרצענים בשעת עשייתן וכן כל כיוצא בזה, אבל הקושר קשר של קיימא ואינו מעשה אומן פטור.** הגה: ויש חולקים שס"ל דכל קשר של קיימא אפי' של הדיוט חייבין עליו. וי"א שכל קשר שאינו עשוי להתיר באותו יום עצמו מקרי של קיימא, ויש מקילין לומר דעד שבעה ימים לא מקרי של קיימא.

## פלוג' הראשונים, בקשר של קיימא ומעשה אומן

א] מבואר בגמ' (שבת קיב.) דיש ג' חילוקי דינים בקשירה, קשר שחייב עליו חטאת, קשר שפטור אבל אסור מדרבנן, וקשר שמותר לכתחילה. ונחלקו הראשונים בביאור הג' חילוקים.

ב] דעת הרי"ף והרמב"ם, דאין חיוב דקושר ומתיר, אלא א"כ הוא קשר של קיימא ומעשה אומן, אבל באחד מהן, דהיינו מעשה אומן ואינו של קיימא, או של קיימא ומעשה הדיוט, פטור אבל אסור. ואילו קשר של הדיוט וגם אינו של קיימא מותר לכתחילה, וכן פסק השו"ע.

ג] ודעת רש"י והרא"ש דהכל תלוי בקשר של קיימא, דקשר של קיימא חייב אפי' במעשה הדיוט, וקשר שאינו של קיימא מותר לכתחילה, וקשר העשוי לזמן מסויים פטור אבל אסור. וכתב המ"ב (בהקדמה לסימן) "דאם הוא קשר של קיימא דהיינו שדרכו שישאר כך לעולם וכנ"ל חייב חטאת, ואפי' אם הוא מעשה הדיוט, ואם אין דרכו לקשרו רק לזמן פטור אבל אסור" וכו', ונראה מדבריו דאין חייב חטאת אלא א"כ הוא לעולם ממש. אולם בב"י הביא כמה דעות בזה בהגדרת קשר של קיימא, וגם בקשר שמותר לכתחילה התבאר שם כמה דעות, והרמ"א הביא בזה ב' דעות אם הוא דווקא להתירו ביומו, אבל ביותר מים אחד כבר אסור מדרבנן, או שעד ז' ימים מותר לכתחילה, ועיין להלן בביה"ל (ס"ד ד"ה שאינם) שכתב להקל בזה במקום הצורך, וז"ל "ומזה סעד גדול להקל במקום הצורך דאפילו יותר מיום אחד לא מקרי של קיימא כלל עדיין".

ד] ואף דהרמ"א הביא כאן את דעת הרא"ש, שאין חילוק בין אומן להדיוט, מ"מ בהגהה השלישית (בסוף הסעיף) החמיר בקשר של אומן העשוי להתירו ביומו, הרי דלא הביא כאן לרא"ש אלא להחמיר דאפשר דקשר של קיימא לחוד יש בו חיוב חטאת, אך מאידך גיסא החמיר כדעת הרי"ף והרמב"ם, בקשר של הדיוט שאינו של קיימא דאסור מדרבנן.

## קשר העשוי לזמן, לדעת הרי"ף והרמב"ם

ה] ונחלקו האחרונים בדעת הרי"ף והרמב"ם, מה הדין בקשר הדיוט העשוי ליותר מז' ימים, וז"ל המ"ב (ס"ק ה) "ודעה זו פליגא אמחבר גם בשאינו של קיימא והוא מעשה הדיוט והיה דעתו שיתקיים הקשר איזה זמן, דלהמחבר מותר, ולדעה זו פטור אבל אסור דדמי קצת לקשר של קיימא" וכו'. דלדעת רש"י והרא"ש זהו המצב האמצעי דפטור אבל אסור, אולם לדעת הרי"ף והרמב"ם, תלוי במעשה אומן לחוד או בקשר של קיימא לחוד, וא"כ דעת המ"ב בשם הפמ"ג (מ"ז ס"ק א) דבהדיוט לדעת הרמב"ם אין אסור מדרבנן אלא של קיימא לגמרי, אבל לזמן לחוד מותר לכתחילה. ולפ"ז עולה שהרי"ף והרמב"ם חלוקים עם הרא"ש פעמים לקולא ואפילו מדרבנן ופעמים לחומרא, דהרי"ף והרמב"ם מחמירים במעשה אומן העשוי להתיר ליומו, ומקילים בקשר הדיוט העשוי לזמן דמותר לכתחילה, ואילו הרא"ש מחמיר בקשר העשוי לזמן, ומיקל לכתחילה בקשר הדיוט העשוי ליומו או לז' ימים.

אולם דעת הגר"ז (סעיף ב) וכ"כ התהל"ד (ס"ק א) דאף הרי"ף והרמב"ם מודים דקשר העשוי לזמן אסור מדרבנן, אע"פ שהוא קשר הדיוט [ולא נחלקו אלא בקשר אומן העשוי ליומו], וכן דייק שם מהרמב"ם בפירוש המשניות דכתב דקשר העשוי לזמן אסור מדרבנן [אולם בשו"ת שבט הלוי (ח"ח סי' קעג) דחה דבלא"ה כל דברי הרמב"ם שם אליבא דרש"י והרא"ש, וע"כ דבחיבורו חזר בו], וכן האריך בזה בבדי השולחן (סי' קכג ס"ק ג) והביא שם דכן מפורש בשלטי גבורים (מא: בדפי הרי"ף) דכו"ע מודו דקשר העשוי לזמן יותר מז' ימים, הרי הוא אסור מדרבנן אע"פ שהוא קשר הדיוט.

הגה: וי"א דיש לזהר שלא להתיר שום קשר שהוא שני קשרים זה על זה, דאין אנו בקיאים איזה מקרי קשר של אומן, דאפי' בשאינו של קיימא אסור לקשרו וה"ה להתירו, וכן נוהגין. ומ"מ נראה דבמקום צערא אין לחוש ומותר להתירו, דאינו אלא איסור דרבנן, ובמקום צער לא גזרו. והא דבעינן שני קשרים זה על זה, היינו כשקושר שני דברים ביחד, אבל אם עשה קשר בראש אחד של חוט או משיחה, דינו כשני קשרים.

## קשר שיכול להתירו באחת מידיו

ו] כתב המ"ב (ס"ק א) "קשר של קיימא ואפי' לא מהדק שפיר, ויכול להתירו באחת מידיו חייב כיון דלא יהיה ניתר מעצמו". והאריך בזה בבה"ל (ד"ה הקושר) דדעת רבי מאיר (שבת קיא:) דקשר שיכול להתירו באחת מידיו אין חייבין עליו, וא"כ רבנן דפליגי עליה בהכרח דסברי דאף קשר כזה חייבין עליו, ואף לדעת הרי"ף והרמב"ם, דעדיין נקרא קשר דמעשה אומן [וכמ"ש שם הבה"ל דעכ"פ אינו ניתר מעצמו, אלא צריך שיתירהו, וסגי ביד אחת].

ז] אולם בבדי השולחן (שם ס"ק ד) האריך להוכיח לא כן, דבוודאי כל קשר שלא מיהדק שפיר, אינו נקרא קשר אומן, וממילא כל שעושהו ע"מ להתירו ביומו, מותר לקושרו ולהתירו לכתחילה. ודקדק כן בפשיטות ממה שכתב במג"א (ס"ק ד) בשם השלטי גבורים, על דברי הרמ"א שכתב שיש ליזהר בכל קשר שמא הוא של אומן, וכתב המג"א ז"ל "ומיהו נראה מל' הרי"ף שהוא קשר שקושרין אותו הדק היטב", מבואר שקשר שאינו הדק היטב בוודאי אינו מעשה אומן. וא"כ נראה דקשר העשוי להתירו באחת מידיו, בוודאי לא נקרא הדק היטב. וביאר שם דרבנן נחלקו על הדיוק דר"מ, דר"מ ס"ל דכל קשר שאינו ניתר באחת מידיו חייב עליו, אף שהוא מעשה הדיוט, וסברי רבנן, דגם זה דווקא קשר שהוא מעשה, אומן, אבל קשר הדיוט אין חייבין עליו, אף שאינו ניתר באחת מידיו.

## קשר ע"ג קשר כשאינו מהודק

ח] ונפקא מינה בזה אם קשר שאינו מהדק היטב כשעושהו ליומו יהא מותר לכתחילה, וכגון מטפחת שיש נשים שרגילין לעשות בו שני קשרים שכתב בקיצור שו"ע (סי' פ סעיף מה) ז"ל "וצריכין ליזהר במטפחת שכורכין סביב הצואר (או צעיף) שלא לעשות בו בשבת שני קשרים, וכן בערב שבת לא יהיו בו שני קשרים, דאם כן אסור להתירו בשבת". והיינו כדעת המשנ"ב דיש לחוש אפי' בקשר שאינו מהודק היטב, וכן נקט בחוט שני (ח"ב פרק לד ס"ק ה' עמו' רכה). אמנם דעת הבדי השולחן, דמדינא אין צריך לחוש לזה, דניתר בקלות בידו אחת, ולא חשיב הדק היטב, ומ"מ סיים שם דיש ליזהר לכתחילה לעשות עניבה.

ט] אכן באמת כבר כתב החזו"א דעיקר דברי הרמ"א דחשש בכל שני קשרים זה על זה שמא הוא מעשה אומן, הוא חומרא בעלמא, דלקמן כתב המ"ב (ס"ק כג) וז"ל "ומ"מ אם דרכו לעשות עניבה ובלא כונה נקשר דינו כקשר שעשוי להתיר בכל יום", והתקשה החזו"א דנהי דלא חשיב של קיימא, מ"מ אמאי אינו מעשה אומן דהרי הם שני קשרים זה על זה, וא"כ צריך להחמיר כדברי הרמ"א לחוש בכל שני קשרים, ותי' דעיקר דברי הרמ"א בהכרח הן חומרא בעלמא, דהא מפורש (שבת קיא:) דקושרת אשה מפתח חלוקה, וע"כ דהוא שני קשרים, דאל"ה אינו נקשר כלל, ומבואר דהוא מותר לכתחילה, ומשום כן אין להחמיר בקשר הנקשר בטעות ודעתו להתיר אפילו שלא במקום צער, עיי"ש. וכיון שכן אף שלכתחילה יש להחמיר שלא לקשור המטפחת שני קשרים זה על זה אף כשאינו מהדק, מ"מ אין למחות ביד המיקל בדבר, דגם לישנא דמג"א משמע דאין זה חשיב קשר אומן.

## קשר ע"ג קשר במקום צער

י] ובמה שהיקל הרמ"א להתיר קשר ע"ג קשר במקום צער, ביארו הגר"ז (סו"ס ב) ובתהל"ד (ס"ק ד) דלא היקל אלא בקשר כזה, דיש פה ספק ספיקא, שמא הלכה כהרא"ש דכל ליומו מותר לכתחילה, ואף אם הלכה כהרמב"ם דמעשה אומן לחוד אסור מדרבנן, שמא הוי קשר הדיוט, אבל בקשר האסור מדרבנן בוודאי אין להתירו אפי' במקום צערא. והטעם שבאמת לא מותר לכתחילה משום ס"ס, כתב הפמ"ג (א"א ס"ק ד) דאין אומרים ספיקא דרבנן לקולא, כיון שספק זה אם קשר ע"ג קשר הוי מעשה אומן הוא ספק של חסרון ידיעה, ולכאו' ה"ה דאין להתיר בזה ספק ספיקא [אף שרק בספק אחד הוא חסרון ידיעה], ולא הקילו אלא במקום צערא.

## קשר של קיימא, אם תלוי בדעתו

יא] נחלקו הפוסקים בהגדרת קשר של קיימא, דעת הט"ז (ס"ק א) ועוד אחרונים, דהכל תלוי בדעתו, וכל שדעתו להתירו, אינו נחשב לקשר של קיימא, אף שהוא קשר שרגילין לקושרו לעולם. וברעק"א הקשה מגמ' עירובין (קג.) דקשירת נימא של כינור דוחה שבת במקדש יעויי"ש בסוגיא, ומדוע צריך לדחות שבת, שיכוון להתירו מיד אחר השיר, ולרא"ש כה"ג מותר לכתחילה, ואף לרמב"ם אינו אסור אלא מדרבנן, והניח בצ"ע. עוד הקשה הפמ"ג (א"א ס"ק ו) שיהיה מותר לקשור ציצית באופן זה, שיכוון להתירו אח"כ, יעויי"ש מה שתי'.

יב] עוד הקשה הבית מאיר ממה שפסקו כאן הטור ושו"ע, דמותר לקשור קשר האסור מדרבנן במקום מצוה, והוכיחו כן משלהי שבת (קנז.), וכבר כתב המג"א (ס"ק ג) דצ"ל דהיו מוכרחים לעשותו מעשה אומן, דאל"כ שיעשהו הדיוט ליומו ויהיה מותר לכתחילה, והקשה הב"מ דהא הטור פסק כרש"י והרא"ש דהכל תלוי בקשר של קיימא, וא"כ לדעתו מדוע צריך להתיר במקום מצוה, שיעשה כן ע"ד להתירו מיד. ומשום כן כתב הב"מ, דאין תלוי בדעתו כלל, אלא תלוי בסוג הקשר, דקשר שהדרך לקושרו עולמית, אף שעשוהו ע"מ להתירו מיד חייב עליו, וכן כתב הבה"ל (ד"ה הקושר) כדעת הב"מ דהכל תלוי בסוג הקשר.

יג] ומ"מ נראה דקשר שאינו מוגדר אם הוא ליומו או לזמן, בוודאי אף לדעת הב"מ תלוי בדעת הקושר, וכעין המבואר כאן בט"ז, דהקשה על מה דאיתא בגמ' (קיב.) דקשר במנעל דרבנן פטור אבל אסור, והקשה הט"ז (ס"ק ב) במה שפי' ר"י, דרבנן היו לומדים בכל הלילות של חול, ולא היו חולצים אותם אלא בליל שבת, והיו עליהם משבת לשבת, והקשה הט"ז דא"כ איך היו מתירין בליל שבת, וקושרין בשבת בבוקר, הרי הוא קשר האסור מדרבנן, ותי' דלא היה דבר קבוע, אלא על דרך הרוב היו עליהם כל הזמן, אך כיון שאפשר שיתירו זאת באמצע השבוע, אין איסור בדבר אלא א"כ יקשרו להדיא ע"מ לא להתירו עד שבת. וכן מבואר כאן בשו"ע הרב.

## קשר דרבנן במקום מצוה

יד] כתב השו"ע דמותר לקשור קשר דרבנן במקום מצוה, אולם הרבה פוסקים פליגי ע"ז וכמ"ש המ"ב (ס"ק יג) "כתב בספר בית מאיר, שמה שהעתיק השו"ע דמותר במקום מצוה, הוא רק דעת הרמב"ם והטור, אבל לרש"י והתוספות וברטנורה שם מצדד דקשר האסור אסור אפילו במקום מצוה עי"ש". ועיי"ש בב"מ דעמד על מה שהוכיחו מהגמ' (קנז.) דהתירו קשר במקום מצוה, דרש"י שם פי' דהוא קשר שאינו של קיימא, וא"כ הוא מותר לכתחילה [לדעת רש"י דהכל תלוי בקשר של קיימא], וכן בתוס' שם (קכו: ד"ה ומדבריהן) מבואר דלא התירו במקום מצוה, אלא איסור דעובדין דחול, אבל לא איסור דרבנן, וא"כ בוודאי מוכרחים לומר דהוא קשר המותר לכתחילה.

## קשר הניתק מעצמו

טו] עוד העיר הב"מ במה שכתב רש"י שם (ד"ה בשל גמי) דקשר של גמי ניתק מעצמו כשיבש, ואם נימא דעד ז' ימים חשיב לאלתר, א"כ צ"ל שמתייבש עד ז' ימים, אולם אם צריך להיות ניתר ביומו, צריך לדחוק דגמי מתייבש ביומו ומיד ניתק, והוא קצת דוחק [ולדעת הטור איירי בקשר דרבנן, וא"כ ניחא טפי דמתייבש לאחר כמה זמן שהוא קשר האסור מדרבנן]. ומשום כן חידש שם הב"מ דקשר שמצד עצמו אינו מחזיק לעולם, חשיב קשר שאינו של קיימא, ולא תלוי בדעתו.

## קשר שאינו נצרך לו אלא לזמן

טז] דנו הפוסקים בקשר שקושרו לעולם, אך אינו צריך זאת אלא לאלתר, וכמו הקושר שקית אשפה וכדו', שאינו נצרך לקשר אלא עד זריקתו. ונ"מ גם במלאכת תופר, דיש הסוברים, שהדבקת טיטול נחשבת לתפירה, וא"כ הסוגר הטיטול כדי לזורקו לאשפה, יל"ד האם נחשב תפירה של קיימא, ונ"מ גם אם מותר לחבר חלקי מזרק זה לזה [שלא במקום סכנה] דאינו מפרקו אח"כ, אך מאידך אינו צריך לו אלא לשעה.

והגרשז"א (שש"כ פרק לה הערה סג, ועיין בח"ג שם, שחזר בו) כתב להוכיח מרש"י בסוכה (לג: ד"ה הותר אגדו) דאסור לאגד בקשר את הלולב ביו"ט, כיון שאינו חושש להתירו עולמית, הרי דאף דאינו צריך לו אלא לסוכות, מ"מ חשיב קשר של קיימא, אולם במנחת יצחק (ח"ח תשו' כז) דחה ע"פ מה שכתב שם החת"ס דבני כרכים היו מורישין לולביהן לבניהם, ולכן גזרו על כולם דנחשב לקשר של קיימא, ובחוט שני (פל"ד ס"ק ב' עמו' רכא) כתב להחמיר בזה.

**דינים העולים**

1. הקושר ומתיר, קשר של קיימא והוא מעשה אומן, חייב חטאת, וקשר הדיוט שאינו של קיימא מותר לכתחילה, וקשר הדיוט של קיימא, לדעת הרי"ף והרמב"ם אסור מדרבנן, ולדעת רש"י והרא"ש חייב חטאת, וקשר אומן שאינו של קיימא כלל, לדעת הרי"ף והרמב"ם אסור מדרבנן, ולדעת רש"י והרא"ש מותר לכתחילה.
2. קשר הדיוט העשוי לזמן אך לא לעולם, לדעת רש"י והרא"ש אסור מדרבנן, ונחלקו הפוסקים לדעת הרי"ף והרמב"ם, לדעת הפמ"ג והמ"ב מותר לכתחילה, ולדעת הגר"ז התהל"ד וקצוה"ש, אסור מדרבנן.
3. ומהו קשר לזמן האסור מדרבנן, יש אומרים שהוא קשר שיותר מיום, ויש אומרים שהוא יותר מז' ימים [ב' דעות ברמ"א] ובבה"ל כתב דאפשר להקל לז' ימים.
4. דעת השו"ע כהרי"ף והרמב"ם [ומיקל בקשר של הדיוט], אולם דעת הרמ"א להחמיר גם כדעת רש"י והרא"ש.
5. קשר שיכול להתירו באחת מידיו, לדעת הבה"ל עדיין נחשב לקשר אומן, ולדעת בדי השולחן אינו קשר שחייבין עליו.
6. קשר ע"ג קשר שאינו מהודק היטב, כקשר שקושרין במטפחת, לדעת הבה"ל יש להחמיר בו שמא הוא קשר אומן, וכן מבואר בקיצור שו"ע, וכן נקט בחוט שני, אמנם דעת בדה"ש דאינו קשר אומן, ומדינא מותר, אלא דלכתחילה ראוי להחמיר בו, וכ"כ בשבה"ל (ח"ח סי' ס) ע"פ הברכ"י המובא בשע"ת.
7. לדעת הט"ז קשר שדעתו להתירו מיד, לא חשיב קשר של קיימא, אף שמצד עצמו עומד לעולם, אולם דעת הב"מ והבה"ל, דחשיב קשר של קיימא. ומ"מ קשר שאינו מוגדר, מסתבר דאף לדעת הב"מ אזלינן בתר דעתו.
8. דעת הרמב"ם והטור, וכן פסק השו"ע דמותר לקשור קשר דרבנן, במקום מצוה, אולם דעת הב"מ דהרבה ראשונים פליגי ע"ז ואין להתיר אף במקום מצוה.
9. קשר שקושרו לעולם, אך אינו נצרך לו אלא לזמן, כגון קשירת שקית אשפה וכדו', דעת הגרנ"ק דחשיב קשר של קיימא, אולם דעת המנח"י והגרשז"א [כמבואר בשש"כ ח"ג פרק לה הערה סג] דאינו של קיימא.