גדר ילפותא דטכע_ק
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר / טכע_ק לא_ד

חולין צח: בגדר הילפותא דטכע"ק

**א. בגדר ילפותא דטכע"ק-**

נתבאר במקו"א חקירת רעק"א למ"ד דטכע"ק לא"ד אי בעי ביטול ברוב על הצו"ר.

ויש לעיין לשיטת הסוברים דאף בלא קרא דטכע"ק ידענו שיש איסור על הצו"ר אלא דס"ד שהוא בטל ברוב, וע"ז חדית לן קרא דין טכע"ק אף בדאיכא רוב להתיר, וצ"ע היכן מצאנו בקרא דטכע"ק שאינו בטל ברוב.

[ובאמת הנה בסוגיא דזרו"ב נתבאר שהוא מחלוקת גדולה, דלתוס' והרמב"ן ושא"ר שם הרי באמת אי"צ כלל ילפותא דזרו"ב לומר שאינו בטל ברוב, ואינו אלא אסמכתא לדין מין במינו.

אבל לשיטת רש"י באמת פליגי בזה אביי ורבא, ודעת אביי דגם דין טכע"ק בטל ברוב אי לאו ילפותא דזרו"ב והוא ילפותא גמורה, אבל מ"מ בדעת רבא מודה רש"י אינו בטל ברוב].

והפשטות בזה דבאמת טכע"ק אין יסוד איסורו בדין צו"ר, רק דין חדש הוא שאסרה תורה את עצם הטעם, ובזה פשוט מסברא שאינו בטל ברוב.

ובביאור הדברים י"ל שתי אופנים:

א. הבאנו במקו"א ד' האבנ"ז יו"ד תלא-ג שדקדק מלשון הש"ך צח-ו דכל הטעם שאינו בטל ברוב הוא משום שההיתר נהפך להיות איסור.

והוא כנראה ע"ד יסודו של תשובות הרי"ד-א דטומאה בטהרה ל"ש ביטול ברוב שהרי גם הטהור נטמא ע"י הטמא ואין כאן סתירה כלל בתערובת, והביא האבנ"ז שם יסודו בשם שו"ת הרי"מ.

אבל בהג' רעק"א שם תמה על הש"ך דאינו נראה כן ואף בגווני דמודו כו"ע שאין ההיתר נהפך לאיסור מ"מ אינו בטל ברוב, ונתבאר ענין זה בסוגיא דהיתר נהפך לאיסור כמה ראיות שלא כד' האבנ"ז וע"ע מש"כ ע"ד בסוגיא דזרו"ב לשיטת רש"י.

ב. בפשטות צ"ל בזה דדין טכע"ק אינו מטעם איסור צו"ר רק אסרה תורה עצם הטעם ובזה פשוט לנו מסברא שאינו בטל ברוב כל שהוא עדיין נרגש הרי זהו החפצא שאסרה תורה, וע"ע באגרו"מ יו"ד ח"א מג-ב מש"כ בביאור הדברים.

**ב. דרך החוו"ד-**

אבל דרך אחרת נקט החוו"ד קה-ב בכ"ז, דבאמת לעולם כל איסורו הוא מקרא דצו"ר, אלא דס"ד שהוא בטל ברוב ע"ז חדית לן קרא דטכע"ק והוא גילוי שאין הטעם בטל ברוב.

ומבואר שם עוד בחוו"ד דא"א ללמוד מעצם גזיה"כ דטכע"ק שלא יתבטל ברוב, ורק ע"י דאית לן תרי קראי גם הטמאים וגם איסור טכע"ק מייתורא ילפינן שלא בטל ברוב.

[ועיין בהגר"ח פ"ט מעשה"ק שחקר בדין טכע"ק אם יסוד איסורו הוא איסור חדש או שהוא מברר ומכיר את האיסור שלא יתבטל ברוב, ונתבאר במקו"א באורך, והנה כבר בארנו במקו"א שכל ד' הגר"ח שם קיימי בדין טעמו וממשו ואזיל שם בשיטת הר"מ דטעמו וממשו לחוד הוי דאורייתא, אבל לשא"ר דטעמו ולא ממשו נמי הוי דאורייתא לכאו' פשוט שהוא דין חדש של איסור טעם וע"ז לא דבר הגר"ח כלל וכלל, אבל אם נפרש דאזיל גם בדעת שא"ר הרי מבואר בהגר"ח בחד צד כד' החוו"ד].

וד' החוו"ד דחוקים טובא בלשון הגמ' טכע"ק, דמשמע שנתחדש דין חדש על הטעם וכש"כ הגר"ח פ"ט מעשה"ק לדקדק מלשון זו דטכע"ק הוא דין חדש ולא דין גילוי שאינו בטל ברוב.

[מיהו אח"כ ראיתי בהשגות הראב"ד הנדמ"ח פסחים מד. שכתב פי' הלשון טכע"ק היינו לא בטל ברוב וכמו דאיתיה בעיניה חשיב, ולא כמו שפי' הגר"ח דטעם היינו כממשו של איסור אבל כד' הגר"ח מבואר ברש"י פסחים מד:].

ועיי"ש בחוו"ד שעי"ז רצה ליישב קו' התוס' קיב: ל"ל קרא דהטמאים לאסור צו"ר תיפו"ל משום טכע"ק, וכתב בחוו"ד שאיסור טכע"ק עצמו הוא מקרא דהטמאים אלא דס"ד דבטל ברוב וע"ז נתחדש בקרא דטכע"ק שאינו בטל ברוב, אבל מה שלא נאסר מקרא דהטמאים אין בו דין טכע"ק כלל דהוה מוקמינן קרא דטכע"ק לאיסור הטעם בעיניה ולא ע"י תערובת, ולכך בעינן תרי קראי.

אבל בד' התוס' מבואר שלא כדבריו ויש ללמוד מטכע"ק לאסור טעם אף בלא קרא דהטמאים, ורק נתחדש בקרא דהטמאים דאף ציר שאינו חשוב כ"כ כטעם ג"כ נאסר.

**ג. דין טכע"ק היכא דליכא איסור יוצא ודין טכע"ק בדגים-**

ומכח זה חידש בחוו"ד חידוש גדול מאוד, דכל היכא שאין איסור על היוצא ה"נ אין בו דין טכע"ק.

ועפי"ז דן בחוו"ד דבתרומה לא נתחדש איסור יוצא עיי"ש ראיותיו וממילא לא יהיה בו דין טכע"ק.

אבל דבריו תמוהים שהרי מבואר בגמ' צז. קדירה שבישל בה תרומה לא יבשל בה חולין וכבר תמה בזה במנח"ב-נט.

וע"ע בתוס' פסחים כד: הק' על הסוגיא שם מה בכך דהוי כזיעה בעלמא מ"מ ייאסר מתורת טכע"ק.

ולדרך החוו"ד לק"מ שהרי כיון שאין איסור על המשקין מתורת יוצא מן האיסור ה"נ אין בו דין טכע"ק וכבר עמד ע"ז החוו"ד שם ואזלי התוס' לטעמייהו קיב: דס"ל כן.

[והטעם שאין בו דין יוצא נתבאר במקו"א באורך, וע"ע בחי' הגרי"ז בכורות ו: באמת פי' קו' משום יוצא, אבל בתו"ר פסחים הנדמ"ח מבואר לא כן שכתב דטכע"ק דאורייתא כדפרישית לקמן משמע דאיירי בדין טכע"ק].

ובחוו"ד שם כתב עפי"ד נפק"מ גדולה, דהנה מבואר צט: דבציר דגים שנאסר מודה ר"י דמין במינו בטיל והטעם משום שאינו אלא זיעה בעלמא.

ותוס' ורו"ר פי' שאיסור ציר דגים אינו אלא מדרבנן ולא החמירו בו דינא דר"י.

[ועריטב"א דיש ללמוד מכאן לכל איסורי דרבנן דלית ביה חומרא דמין במינו לא בטיל, אבל דחה דשאני ציר דזיעה בעלמא הוא לכך לא חייל בו דינא דר"י.

וע"ע כו"ח-קטז דקדק כן מרש"י קטז:, ועיין ראש יוסף קח: דייק כן מתוס'].

ושיטת התוס' ע"ז מ. דציר דגים אסור מה"ת, וכן שיטת הרי"ד שם, ועיין רמב"ן צט: שיש מקום לפרש כן ומ"מ לא חייל ביה דינא דר"י, עיי"ש בטעמא.

וכתב הש"ך פג-טו דאף לשיטת הפוסקים שציר דגים אינו אלא מדרבנן ה"מ בציר לחודיה היינו בשיצא ע"י מליחה וכה"ג, אבל אם נתבשל ויצא בו טעם ממש הרי אף בדגים יש בו איסור משום טכע"ק, ואף דלית ביה קרא דהטמאים מ"מ יש בו איסור משום טכע"ק.

אבל בחוו"ד כתב עפי"ד דכיון שאין איסור יוצא בדגים ה"נ אין בו דין טכע"ק.

ובמנח"ב נט-א הק' ע"ז מסוגיא ק. דבישול דגים אמרינן ביה דינא דר"י דמין במינו לא בטיל, ודלא כחוו"ד, אבל אינו קו' מוכרחת כ"כ די"ל דלא קאי הסוגיא לענין דגים רק לענין נבילה.

ודעת הש"ך יל"ע טובא דסו"ס כיון שאין איסור יוצא היאך ייאסר והרי אף אם טכע"ק מ"מ הוא טעם הבא מן ההיתר, וכש"כ במקו"א סברא זו מהברו"ט שער התערובות דכל היכא שבטל הצו"ר ברוב והותר ממילא הוי טעם היוצא מן ההיתר ושרי, וה"נ בציר דגים שלא נאסר בביאור ד' הש"ך צ"ע היאך נאסר והרי אין איסור על הצו"ר?

ובפשטות היה נראה לדון בדעת הש"ך דהטעם שציר דגים לא נאסר אינו כש"נ החוו"ד שלא נתחדש איסור יוצא בדגים כלל רק שציר היוצא מדגים זיעה בעלמא הוא ואינו ככל ציר של בהמות, אבל טכע"ק שפיר אית בהו דכה"ג שיוצא ע"י בישול הרי אף הציר שלהם נאסר, ודו"ק.

והחוו"ד דפליג נקט שאין חילוק בין הצו"ר של בישול למליחה, ובכל ענין הותר יוצא בדגים.

ועיקר חידושו דאין איסור יוצא בדגים כלל, הנה בחי' הגרי"ז בכורות ו: הוכיח לא כן מד' הר"מ פ"ו מאכ"א דדם דגים טמאים אסור משום יוצא, וע"כ שיש איסור יוצא בדגים אלא דשאני ציר דזיעה בעלמא הוא.

ושו"ר בהשמטות לשטמ"ק בכורות ו: להדיא נראה כן, דהנה בתוס' נתקשו למה ציר טריפה אסור מה"ת והרי בדגים מבואר שאם לא נתרבה ציר אין בו איסור, וה"נ גבי טריפה?

וכתב בשם התו"ר דכיון שנתרבה ציר של בהמה נבילה ממילא כל ציר בהמות בכלל ורק דגים לא נתרבו.

וע"ע בנובי"ק יו"ד-כו הביא מהרשב"א צט: דרוטב דגים דאורייתא ורק ציר שרי, ותמה ע"ז מתוס' קיב: דצו"ר שקולים הם וא"כ אף רוטב יהיה מותר בדגים [ולתי' ראשון בתוס' קיב: רוטב עדיף על ציר ויש בו משום טכע"ק, הרי בדגים וודאי רוטבן אסור מה"ת], וכתב נוב"י דיל"ד ציר דגים אינו יוצא כ"כ כ"א זיעא בעלמא ואינו שקול כרוטבן משא"כ בשרצים, ומבואר שיסוד היתר דדגים הוא משום שאינו יוצא הציר כ"כ.

אבל צל"ע מד' הרא"ש בפירקין-לז, עיי"ש שכתב דכיון שבביטול יבש מותר לאכול כל החתיכות יחד ממילא גם אם בשלם יחד מותר, שלא מצאנו דבר שהוא עצמו מותר וצירו אסור וגדולה מזו מצאנו שיש דבר שהוא עצמו אסור וצירו מותר כדגים.

והנה הרא"ש איירי ע"י בישול ומ"מ נקט להוכיח מדגים ומבואר דאף ציר היוצא ע"י בישול הותר בדגים וע"כ משום שלא נאסר יוצא בדגים כלל וכדעת החוו"ד, וא"כ א"א לתרץ ד' הש"ך כש"כ [ומ"מ אין להקשות סתירה כ"כ לד' השטמ"ק בשם הרא"ש די"ל קצת דדעת הרא"ש דאף רוטב היוצא ע"י בישול בדגים זיעה בעלמא הוא משא"כ בבהמה, אבל מ"מ דעת הש"ך צ"ע].

וצ"ל דע"כ דעת הש"ך דאף בצו"ר של היתר ממש מ"מ הטעם היוצא ממנו שייך להאסר ולא חשיב טעם של היתר, ודלא כסברת הברו"ט.

ובמקו"א נתבאר בדעת הראב"ד צח. דמשמע דעתו כהברו"ט דכל היכא שאין איסור על הצו"ר אין איסור טכע"ק, ויל"ע בזה.

ומלבד מה שהוכחנו דעת הראשונים דלא כהחוו"ד הנה גם עיקר מהלך החוו"ד צ"ע דאם לא נתחדש בדין טכע"ק איסור חדש רק שאין הצו"ר בטל ברוב א"כ היאך אמרינן היתר נהפך להיות איסור והרי אם כל איסורו הוא מכח דין צו"ר מה"ת יהפוך את ההיתר לאיסור ורק בדין טעם י"ל כן, וצ"ע.

**ד. בדעת רש"י אם י"ל כהחוו"ד-**

והנה לשיטת רש"י דשיעור שישים הלמ"מ הוא דכל שבכוחו לתת טעם בבשר בלפת הרי הוא חשוב לאסור את התערובת משמע שעיקר האיסור הוא מכח הצו"ר כש"נ בחוו"ד, ולא מכח הטעם בעצמו, ולכך שייך בזה מושג של שיעור דאם הרגשת הטעם אוסרת היאך שייך לומר בזה דין שיעור ואם אין הטעם נרגש אין כאן איסור כלל.

ובפרט לפמש"כ במקו"א דבפשטות צ"ל בדעת רש"י דהלמ"מ איירי בטעמו וממשו ועיקר איסורו מכח הממשו, א"כ לא ילפינן מיניה שיעור שישים בטעם כלל רק בהממשות ובצו"ר.

וכל מה דס"ל לרש"י היתר נהפך לאיסור הוא חידוש מיוחד בדין טכע"ק, ודין טכע"ק אינו ענין לההלכתא של שישים דהא קי"ל טכע"ק לא"ד, ובדין טכע"ק נאסר אפי' באלף כש"כ במקו"א בדעת רש"י צח:, ואכ"מ.

אבל לשא"ר דכל היכא שאין הטעם נרגש אין בו איסור תורה וכמבואר בתוס' צח: ובר"ן שם דאף בפחות משישים אם אין הטעם נרגש אין בו איסור תורה מסתברא דלא כש"כ החוו"ד ואין האיסור בצו"ר רק בטעם הנרגש [ומ"מ יל"ד דעיקר האיסור הוא בצו"ר אלא דכל היכא שאין נרגש הטעם שיוצא ממנו הרי אין חשיבות להצו"ר, וכשנ"ת במקו"א בשיטת הר"מ].

**ה. להלכה אי ילפינן מנזיר או מגיעולי מדין ודין קדירה-**

מבואר בגמ' כמה קראי לדין טכע"ק דאורייתא, אביי פסחים מד: יליף מבב"ח אבל חזר בו כמבואר בתוס' חולין קח., ועוד ברייתא ילפא ממשרת דנזיר ועוד מגיעולי עכו"ם.

ונפק"מ מהנך ילפותות, עיין בכו"פ צח-ב דדן לומר דבקדירה טכע"ק לא"ד שא"א ללמוד ממשרת כיון שבקדירה הוא פגום קצת, וכעי"ז בפמ"ג פתיחה להל' בב"ח ד"ה טעם.

וע"ע בהג' רעק"א על הכו"פ מה שדן עפי"ד התוס' ע"ז סז:, וע"ע משנת ר"א חולין-ט.

**ו. טכע"ק באיסורי עשה-**

בנובי"ת או"ח-סו יצא לחדש שאין דין טכע"ק אלא באיסורי מלקות ולא בחלב טמא שאין בו מלקות רק איסור.

ועיין ש"ך קיח-ח על מש"כ בשו"ע דחומץ וחלב שאין בו איסור אלא מדרבנן מותר להפקידו ביד עכו"ם בחותם אחד, והק' הש"ך דחלב איסורו שמא יחליף בחלב טמא שהוא דאורייתא, וכתב שאין לחוש בזה כיון שהוא עכור וניכר וכל החשש שמא יערבנו עם חלב טהור ובטל ברוב חלב טהור דמין במינו בטל ברוב מדאורייתא.

ובנוב"י תמה דהא טעמם שונה והוי אינו מינו ואסור מדאורייתא, וכתב הטעם דאין דין טכע"ק אלא באיסורי מלקות אבל איסור יוצא שאין בו מלקות לשיטת הר"מ פ"ג מאכ"א ה"נ אין בו דין טכע"ק, שלא נתרבה טכע"ק באיסור שאין בו מלקות.

ויש להסביר הדברים באופן מחודש לפמש"כ במ"מ פ"ב מאכ"א בדעת הר"מ דאין איסור יוצא באיסורי עשה רק באיסורי מלקות, וממילא י"ל לפמש"כ החוו"ד דדין טכע"ק מבוסס על איסור יוצא הרי אין איסור יוצא מן היוצא שהרי אין ביוצא מלקות [מיהו בפמ"ג מ"ז פא-א כתב דלא אמר המ"מ אלא בבשר אדם דוקא אבל יוצא מן היוצא אסור, ונתבאר במקו"א עוד].

עיקר דברי הנוב"י נסתרים לכאו' מד' הרא"ש גבי חלה שגם במצות עשה יש דין טכע"ק לשיטת ר"ת, וכנראה אזיל הנוב"י לשאר ראשונים דטכע"ק הוא דין חדש ולא בדעת ר"ת.

אבל עיקר ד' הנוב"י צ"ע דהניחא כלפי טכע"ק אבל טעמו וממשו אין לחלק בזה דסברא הוא, ומבואר בזה דדין טעמו וממשו ג"כ ילפינן מדין טכע"ק כש"כ הגר"ח בכ"ד אבל בראשונים מבואר לא כן וכש"כ בכ"ד, וצ"ע, שו"ר שכבר תמה עליו באבנ"ז או"ח ב-שנט.

ובעיקר דינו של הנוב"י עי' מהרש"ם ב-מב הביא מאו"ה לא-יד חלב טמא שנפל לקדירה הוי ספק דאורייתא לחומרא והרי איסור חלב טמא הוא מתורת יוצא ואין בו מלקות, וכתב דס"ל להאו"ה כשיטת התוס' שאיסור יוצא יש בו מלקות [מיהו אין בזה סתירה לעיקר יסודו של הנוב"י די"ל דהתם טעמו וממשו הוא רק הוא סתירה לדינו].

ובאבנ"ז או"ח ב-שנט הק' על הנוב"י מגמ' צח. שיש טכע"ק בחצי שיעור והרי מבואר בר"מ דאיסור יוצא הוי כחצי שיעור, וי"ל, וע"ע בשו"ת ערוגת הבושם יו"ד-קיז.

וע"ע בשו"ת רבינו יוסף נחמיה מח-כא הביא בשם הגרע"א להקשות מפסחים עו: ריחא מילתא בקדשים אף באיסור עשה עיי"ש מש"כ דקדשים שאני דילפינן טכע"ק מקרא דיקדש ובזה אף איסור עשה במשמע, ועי' בבאר יצחק-יג.