מכשירי מילה ביו_ט
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

אור ליום ב' י"ט אד"א תשס"ח

**בדין מכשירי מילה ביו"ט**

שבת דקל"ד., ת"ר דברים שאין עושין למילה בשבת עושין לה ביו"ט שוחקין לה כמון וטורפין לה יין ושמן, א"ל אביי לרב יוסף מ"ש כמון ביו"ט דחזי לקדרה וכו'.

**א**

א] בהא דשרי לשחוק כמון משום דחזי לקדירה, בפשוטו נ' וכ"כ הרש"ש דהוא מדינא דהואיל, וכ"ה ל' הרמב"ם פ"ב ממילה ה"י, ז"ל, מכשירי מילה אפילו בזמנה אינן דוחין את יו"ט הואיל ואפשר לעשותן מערב יו"ט וכו', אבל שוחקין לה סממנין ביו"ט הואיל וראוי לקדרה וכו', עכ"ל.

וצריך לפרש בזה, דהגם דמשום הואיל לא שרינן לכתחילה, מ"מ משום מצות מילה התירו, וכמבו' בסוגיא דפסחים כמה גווני שהתירו הואיל לכתחילה, ועיי"ש בבעה"מ דבכל שעת הדחק שרי אפי' לכתחילה.

אמנם ילה"ע בזה, דהנה כתב הרמב"ם פ"א מהל' יו"ט הי"ג, אין אופין ומבשלין ביו"ט כדי להאכיל גויים או כלבים, שנאמר הוא לבדו יעשה לכם, לכם ולא לגויים לכם ולא לכלבים וכו', ושם הט"ו כתב, ז"ל, המבשל ביו"ט לגויים או לבהמה או להניח לחול אינו לוקה שאילו באו לו אורחים הי' אותו תבשיל ראוי להן, עכ"ל.

ובחמד משה ר"ס תקי"ד הובא בביאוה"ל שם ובקר"א שבת דכ"ד. דקדקו מל' הרמב"ם, דהגם דהמבשל לגויים או לבהמה אינו לוקה משום דאמרי' הואיל, מ"מ אית בי' איסורא מה"ת, וכמש"כ הרמב"ם דהא דאין אופין ומבשלין ביו"ט להאכיל לגויים או לכלבים הוא מקרא דלכם ולא לגויים ולא לכלבים, והרי דה"ז אסור מה"ת, ודוחק לומר דמהך קרא למדנו לעיקר הדין דלא הותר מלאכה לצורך גויים ובהמה, ומכח זה יש לאסור מה"ת בדברים שאינם ראויים לישראל דל"ש בהו הואיל, ומדרבנן אסור אף בדברים דשייך בהו הואיל, דסתימת ל' הרמב"ם מ' דבכל גווני אי"ב איסורא מה"ת.

[וכ"ה מבו' בד' הקרית ספר שם, ז"ל, המבשל ביו"ט לגויים או לבהמה אינו לוקה אבל הוא אסור מדאוריתא כדילפינן מלכם וגו', עכ"ל, וכ"ה בלח"מ שם].

ועי' בדבריהם שנקטו דה"נ המבשל מיו"ט לחול הגם שאינו לוקה משום דאמרי' הואיל, מ"מ ה"ז אסור מה"ת,[[1]](#footnote-2) והחמד משה שם דקדק כן מל' הרמב"ם, ויל"ד בזה, והא דמותר לאפות מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, הוא משום דצרכי שבת נעשין ביו"ט, וכמשמעות ל' הרמב"ם ברפ"ו דצרכי שבת נעשין ביו"ט, וכמש"כ כן הב"י בדעתו, (ואמנם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש רפ"ק דביצה נ' להדיא דמה"ת אין צרכי שבת נעשין ביו"ט משום דאין יו"ט מכין לשבת, וכ"נ בדבריו שם רפ"ב, וצ"ע בזה).

והטעם בזה מבו' בדבריהם, דהוא משום דמקרא דהוא לבדו יעשה לכם דממעטי' מינה לכם ולא לגויים, ילפי' דאף בגוונא דאמרי' הואיל, מ"מ אי"ב איסורא, וה"נ באופה מיו"ט לחול ה"ז אסור מה"ת.

וקשיא לפ"ז, דהיאך מותר לשחוק כמון ביו"ט מכח הא דחזי לקדירה, הרי ל"מ דין הואיל אלא לפטרו ממלקות ואכתי אית בי' איסורא דאורייתא.

ובפשוטו נ' די"ל בזה, דאף אי נימא דהמבשל מיו"ט לחול אי"ב איסורא מה"ת, ול"מ דין הואיל אלא לפטרו ממלקות, הרי כ"ז הוא מכח קרא דיעשה "לכם", וי"ל דלא ילפי' מהך קרא לאסור אף דאמרי' הואיל, אלא בשעושה לצורך האסור, כצורך גויים או כלבים או צורך מחר, דאף צורך מחר הוא צורך האסור משום איסור הכנה, וכמש"כ הר"ן והובא בשעה"מ פ"א מיו"ט, ומשא"כ בשוחק סמנים לצורך רפואה דאי"ז צורך האסור, הרי דהגם דלא הותר לעשות מלאכה לצורך זה, מ"מ מהני דין הואיל להתיר בזה מה"ת.

ויל"פ עוד עד"ז, דמקרא דלכם אין לאסור אלא בשעושה מלאכה לצורך גויים או כלבים או לצורך מחר, דאי"ז בכלל לכם, דלכם מתפרש לצורך יו"ט, ומשא"כ בשעושה מלאכה לצורך רפואה, אין לאסרו מקרא דלכם, דהרי שפיר מצינו לכללו בכלל לכם, ואדרבה דעת ר' יהודה דלכם לכל צרכיכם, ולדעת רש"י בביצה דכ"ב. ודעימי' נלמד מזה דהותרה מלאכה אף לשאר צרכים, ואכ"מ, וע"כ הגם דלא הותרה מלאכה לצורך זה משום דאי"ז בכלל אשר יאכל לכל נפש, מ"מ כל דאיכא למימר הואיל, לי"ב איסורא מה"ת.

ב] ואכתי צ"ע בזה לדעת בעה"מ בפסחים שם דקי"ל כרב חסדא דלא אמרי' הואיל, וזה דלא כסוגיא דגמ' הכא דאמרי' הואיל, ומשמעות הסוגיא דדין זה הוא להלכה, ולא מצינו בד' הראשונים שסייעו מזה להכריע כמ"ד דאמרי' הואיל.[[2]](#footnote-3)

עוד ילה"ע בזה, דהנה בסוגיית הגמ' בביצה דכ"א. מבו', דבאופה עיסת הכלבים ל"ש למימר הואיל אלא בדאפשר לפייסן בנבילה, אך אם א"א לפייסן בדבר אחר, ל"ש לומר הואיל, ויל"ע לפ"ז אם שייך דין הואיל בכה"ג ששוחק סממנין הנצרכין לרפואת התינוק, דבע"כ הוא צריך להן לרפואתו, ואמנם כ"ז קשיא אי נימא דלדין הואיל בעי' שבפועל ה"ז עומד לכך שיבואו אורחים וכו', אך למה שדקדקו האחרונים בל' הרמב"ם פ"א מיו"ט הט"ו, דאמרי' הואיל "שאילו" באו לו אורחים הי' אותו תבשיל ראוי להן, אף באופן דודאי לא יבואו אורחים, י"ל דה"נ הכא מצינו למימר הואיל, וצ"ע בזה.

ג] וי"ל בזה קצת ע"ד פלפול, דהנה הגרע"א בגל' שעה"מ פ"א מיו"ט כתב בדעת התוס' בכתובות ד"ז. בתי' קמא והר"ן בביצה דבמלאכות שהותרו לצורך אוכ"נ, יש להתיר אף במכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט ואף לרבנן דמכשירין אסורין מדין מתוך, עיי"ש.

וקשיא טובא לפ"ז, דמ"ט בעי' לה"ט דחזי לקדירה, הרי בלא"ה יש להתיר בזה מדין מתוך, שהרי מילה בזמנה הויא צורך היום להתיר בו מדין מתוך, וכדתנן בביצה די"ב. דב"ה מתירין להוציא קטן לרה"ר למולו, וא"כ הי' בדין להתיר מכשירי מילה בזמנה אף דאפשר לעשותן מערב יו"ט מדין מתוך, ועמש"נ להלן סק"ד בהערה לדון דל"ש להתיר בזה מדין מתוך.

ואולי י"ל, שהרי כתבו הרמב"ן והר"ן בר"פ אין צדין, דמלאכת ימים רבים לא הותרה ביו"ט, ומה שהתירו לשחוק תבלין ביו"ט הוא משום דשחיקת תבלין דרך לעשותה ביומה ולא חשיבא כמלאכת ימים רבים, אשר לפ"ז י"ל דכ"ז הוא בשחיקת תבלין לקדירה, אך בשחיקת סממנין לרפואה, יתכן שדרך לעשותן לימים רבים, וע"כ ל"מ דין מתוך להתירן, דל"מ דין מתוך להתיר אלא מלאכה שדינה להיות מותרת לצורך אוכ"נ, אך מלאכת ימים רבים שהיא אסורה אף לצורך אוכ"נ, פשיטא דל"מ דין מתוך להתירה, וע"כ לא שרינן לשחוק סממנין לצורך מילה ביו"ט מדין מתוך.

אשר לפ"ז אולי יל"פ לדעת בעה"מ, דמש"א דהא דמותר לשחוק לה כמון הוא משום דחזי לקדירה, אין מכוון הגמ' כלל לדין הואיל כמשמעות ל' הרמב"ם, אלא מכוון הגמ' דהואיל וחזו לקדירה וכל דעביד להו לצורך קדירה אי"ז מלאכת ימים רבים, הרי דאף אם עושה כן לצורך רפואה הויא זה מלאכה המותרת ביו"ט, שהרי שֵם מלאכת ימים רבים תלי בדרך עיקר המלאכה, כמש"כ הר"ן שם, וע"כ כיון דשחיקת כמון חזי לקדירה, וכל ששוחק לקדירה הוי זה מלאכת יומו, ע"כ אף אם עושה כן לצורך מילה ה"ז מותר, מדינא דמתוך, ומיושב היטב ד' בעה"מ.

אך מלבד דהדברים מחודשים, גם אי"ז מתישב כ"כ בהא דפריך עלה יין ושמן חזי נמי בשבת לחולה, אך עיי"ש בהגה' הגרא"מ ז"ל, ולפי דבריו בלא"ה אין מכוון הגמ' לדמות הדינים זל"ז, וצ"ע בזה.

**ב**

ד] בעיקר הא דמבו' בסוגיין דלא הותרו מכשירי מילה ביו"ט, ולא הותר לשחוק כמון אלא משום דחזי לקדירה, יש בזה מקום עיון.

דהנה כבר הבאנו לעיל סק"ג להא דתנן בביצה די"ב. דלב"ה דאית להו מתוך, הותר להוציא ביו"ט את הקטן למולו מדין מתוך, והיינו משום דמילה בזמנה הויא צורך היום.

ולפ"ז הי' נראה, דמש"א בסוגיין דלא הותר לשחוק כמון לצורך המילה, אלא משום דחזי לקדירה, ולא שרינן לה מדין מתוך, הוא משום דאיירי בשהי' אפשר לשחוק מערב יו"ט, וכיון דשחיקת כמון לצורך המילה ל"ה אלא כמכשירין, הרי דאין להתיר בשאפשר לעשותן מערב יו"ט.[[3]](#footnote-4)

ומצאתי הדברים מפורשים כן בסמ"ק מ' קנ"ז, ז"ל, אבל מכשירי מילה אין דוחין את השבת לא באיסור דברי תורה ולא באיסור דברי סופרים, וגם אם אין לו דבר המרפא את המילה שנאבדו קודם שמל אין מלין, אבל ביו"ט נראה דמלין דמתוך שהותרה לצורך אוכ"נ הותרה נמי שלא לצורך אוכ"נ, עכ"ל, והרי דכל שנאבדו הסממנין ביו"ט קודם המילה והוו מכשירי צורך היום שא"א לעשותן מערב יו"ט, הותר לעשותן מדינא דמתוך.[[4]](#footnote-5)

אמנם צ"ע בזה בל' הטושו"ע יו"ד סימן רס"ו ס"ו, כל המכשירים שאין דוחין שבת, גם יו"ט אין דוחין, חוץ מזה ששוחקין לה כמון בי"ט הואיל וראויים לקדרה וכו', עכ"ל, וסתימת הדברים מ' דלא הותרו מכשירי מילה ביו"ט אף בשא"א לעשותן מערב יו"ט, כגון שהכינום מערב יו"ט ונאבדו ביו"ט, וצ"ע הטעם בזה דמ"ט לא יהיו מכשירי מילה מותרין מדין מתוך.[[5]](#footnote-6)

והנה בל' הרמב"ם ספ"ב ממילה מ' ג"כ דמכשירי מילה אין דוחין יו"ט אף בשלא הי' אפשר בפועל לעשותן מערב יו"ט, ומש"כ בתחילת דבריו דהא דאין דוחין יו"ט הוא הואיל ואפשר לעשותן מערב יו"ט, כונתו דמה"ט לי"ב לא שרינן להו משום הא דמילה דוחה יו"ט כיון דאפשר לעשותן מערב יו"ט, אך לעולם גם אם בפועל ל"ה אפשר לעשותן מערב יו"ט, אינם דוחין יו"ט, אך בפשוטו נ' דהרמב"ם לטעמי' אזיל, לפ"מ שפירשו בדעתו הרמ"ך הר"נ בן הרמב"ן והמאירי, דס"ל דלא אמרי' מתוך אלא בהוצאה והבערה, ונת' בזה באורך במק"א, וע"כ אין להתיר במכשירי מילה מדין מתוך, ובהוצאה והבערה ודאי שרי לצורך מילה, ובפרט למש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דמדינא דמתוך שרי אף שלא לצורך כלל, אך לפ"מ שפסקו הטושו"ע דאמרי' מתוך גם בשאר מלאכות, קשיא דמ"ט לא יותרו מכשירי מילה מדין מתוך.

והנה אמנם הי' מקום לומר בזה, לפמש"כ הראשונים בביצה דכ"ב. דהגם דקי"ל כר' יהודה דמכשירי אוכ"נ שא"א לעשותן מערב יו"ט מותרין, מ"מ במכשירי שאר צרכים לא שרינן, עיי"ש.

אך יש לפקפק בזה מב' טעמים, חדא דבפשוטו הא דלא קי"ל כר' יהודה במכשירי שאר צרכי היום, הוא לחומרא בעלמא, ואין מסתבר דמכח זה תידחה מצות מילה בזמנה.

ועוד דבד' השו"ע סימן תקי"ד נ' מוכח, דהא דקי"ל דלא שרי כיבוי מפני דבר אחר וכו', הוא משום דכיבוי אינו אלא סילוק נזק, ובזה לא קי"ל כר' יהודה, וע"כ דעתו שם לאסור אף בכיבוי כדי שלא תתעשן הקדירה, ולפ"ז הרי אין לנו מקור דלא קי"ל כר' יהודה להתיר במכשירין גמורים דשאר צרכי היום, ודו"ק.

ה] אמנם באמת עיקר ד"ז אם יש להתיר במכשירי מילה מדינא דמתוך, נ' דתליא בפלוגתת הראשונים, וכמו שיתבאר.

דהנה בביצה דכ"ב., בעא מיני' אבא בר מרתא מאביי מהו לכבות את הנר מפני דבר אחר וכו' אמר לי' אסור, איתיבי' אין מכבין את הבקעת כדי לחוס עלי' ואם בשביל שלא יתעשן הבית או הקדרה מותר. אמר לי' ההיא רבי יהודה היא כי קאמינא אנא לרבנן, בעא מיני' אביי מרבה מהו לכבות את הדלקה ביום טוב היכא דאיכא סכנת נפשות לא קא מבעיא לי דאפילו בשבת שרי כי קמבעיא לי משום אבוד ממון מאי אמר לי' אסור איתיבי' אין מכבין את הבקעת כדי לחוס עלי' ואם בשביל שלא יתעשן הבית או הקדרה מותר ההיא רבי יהודה היא כי קאמינא אנא לרבנן.

ובביאור הא דתלי הך דינא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, נחלקו הראשונים, דהנה ז"ל הרמב"ן במלחמות שם בתו"ד, וכ"ש לכבות את הנר מפני דבר אחר אע"פ שהתשמיש צורך כל נפש וראוי להתיר בו מלאכה כדאיתא בכתובות, מכשירין אסורין, הא לדברי ר' יהודה כל שהוא דבר הדוחה יו"ט אף מכשירין מותרין הן וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן דהא דתלינן לה בפלוגתת רבנן ור"י, הוא משום דכיבוי הנר מפני דבר אחר וכיבוי הבקעת כדי שלא יתעשן הבית, חשיבי כמכשירין, וכאשר כ"ה בל' הרמב"ן בתוה"א בתו"ד, ז"ל, וכן כיבוי הנר משום דבר אחר וכיבוי שלא תתעשן הבית דמכשירין נינהו, עכ"ל, וכ"ה בחי' ר"נ בן הרמב"ן בביצה שם, ז"ל, מהו לכבות את הנר מפני דבר אחר וכו', וא"ל דאינו כאוכ"נ אלא כמכשירין ואין דוחין יו"ט וכו', עכ"ל, ושם די"ב. כתב, ז"ל, אבל מ"מ יל"פ ממה שמצינו במכילתין דכיבוי הנר לא התירוהו משום ד"א אע"פ שהוא צורך היום וכן נמי אסר לכבות את הבקעת בשביל שלא תתעשן הקדירה, ונראה מפני שהוא אינו צריך לאותו הענין כלל שהרי אינו צריך לכיבוי הנר ולכיבוי הבקעת אלא ד"א, וכיון שאינו צריך אותו הענין אינו מותר, עכ"ל, וע"כ לדעת רבנן דמכשירין דאוכ"נ אסורין, כ"ש דמכשירין דשאר צרכי היום אסורין, ובחי' הרמב"ן שבת דקכ"ד. למד מסוגיין דבדבר שאינו נהנה בגופה של מלאכה אלא שהוא נעשה מכשירין לדבר הצריך לא אמרינן ביה מתוך, עיי"ש, ולדעת ר' יהודה כ"ה דמכשירי אוכ"נ מותרין, ה"ה מכשירין דשאר צרכי היום מותרין, וע"כ לדידי' מותר לכבות הנר מפני דבר אחר, דכיון דתשמיש הוי צורך כל נפש וראוי להתיר בו מלאכה, אף מכשיריו מותרין, דלדעת ר' יהודה כללא הוא דכל שהוא דבר הדוחה יו"ט אף מכשיריו מותרין.

ועד"ז הוא גם בהא דתלי דין כיבוי דליקה ביו"ט ודין כחילת העין בפלוגתת רבנן ור"י, שהרי צורך יו"ט שבכיבוי הדליקה, פירש בחי' ר"נ בן הרמב"ן, ז"ל, שודאי צורך הוא ומשום דאם נשרפו כליו אין לו במה ישתמש היום וצורך אוכ"נ, עכ"ל, וכ"ה בל' הרמב"ן במלחמות, ז"ל, או כיבוי הדליקה משום איבוד כלי תשמישו שאוכל בהן וכו', עכ"ל, וע"כ אי"ז אלא כמכשירין, וכמש"כ בחי' ר"נ שם, ז"ל, וא"ל אסור משום דמכשירין נינהו, וכן צורך יו"ט שבכחילת העין, הרי אי"ז משום צורך הרפואה מצ"ע, אלא הוא משום צורך אוכ"נ, וכמו שפירש בחי' ר"נ בן הרמב"ן, ז"ל, משום שצורך הגוף הוא שהנאה יש לו באכילה כשהכחיל עיניו יותר וצורך הנפש הוא וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתורת האדם,[[6]](#footnote-7) וכ"ה בחי' הרא"ה, וע"כ אי"ז אלא כמכשירין, וכמש"כ בחי' ר"נ שם, ז"ל, אסור שאינו אוכ"נ עצמו אלא מכשירי אוכ"נ, עכ"ל, וכ"ה בתורת האדם שם, דמה שהותר לכחול ביו"ט שני הוא משום דביו"ט שני מתירין מכשירין כר' יהודה, ותליא בפלוגתת ר"י ורבנן.[[7]](#footnote-8)

וכ"נ גם בד' ראבי"ה סימן תשנ"ז, ז"ל, וצריך לפרש שאיבוד ממון מדמי למכשירי אוכ"נ שמתוך שהותר תיקון אוכ"נ הותר כל הנאת הנפש, כגון שלא יתעשן הבית שנפשו קצה בו או איבוד אחר כיוצא בו שנפשו עגומה עליו, וכן יש לומר נמי הא וכו' אבל בסוף אוכלא ובפצוחי עינא בשבתא אסור וביומא טבא שרי לרבי יהודה, דנפשו עגומה וקצה באוכל וכו' ולרבנן אסור והיינו דפריך לי' מאין מכבין את הבקעת וכו', עכ"ל, ומבו' דמפרש כד' הרמב"ן, דבגווני דסוגיין חשיב כמכשירין, וע"כ תלי זה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה בדינא דמכשירין, ולר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, אף מכשירי צורך היום מותרין מדינא דמתוך, וכ"נ בל' המרדכי בביצה שם, ז"ל, ההיא ר' יהודה היא ושרי בעישון בית דהוי כמכשירי אוכ"נ וכו', עכ"ל, וכ"נ בל' הרוקח סימן ש"ה, ז"ל, ותדע דכל מפני אבוד ממון היינו מכשירי אוכ"נ דהא מיבעיא בפר' ב' דביצה אם מותר לכבות מפני איבוד ממון ומייתינן עלה דההיא אם בשביל שלא יתעשן וקרינן ליה מכשירי אוכ"נ. וכן כיבוי נר מפני תשמיש, והיינו טעמא דאמרי' מתוך שהותרה לצורך הותרה נמי שלא לצורך ובלבד שתהא צורך הנאת אדם, עכ"ל.

והנה לפ"ד הרמב"ן נמצא, דהא דלדעת ר' יהודה מותר לכבות את הנר מפני דבר אחר, הוא משום דינא דמתוך, דמשום זה ראוי להתיר מלאכה לצורך תשמיש, וכמש"א בסוגיא דכתובות ד"ז., וע"כ אף מכשיריו מותרין.

ו] אמנם הנה הרא"ש שם כתב, ז"ל, א"ל אסור, אע"פ שהתירו בעילת מצוה ע"י מתוך וה"נ יתירו כיבוי לצורך בעילה ע"י מתוך שהותר כיבוי לצורך אוכ"נ כגון גריפת תנור או שלא תשרף הקדירה וכו', עכ"ל, וכן עמדו בזה התוס' בכתובות ד"ז., עיי"ש.

והנה אי נימא דמש"א בסוגיא שם דלדעת ר' יהודה מותר לכבות הנר מפני דבר אחר הוא משום דינא דמתוך, א"כ בפשיטות הו"ל לאקשויי, דמ"ט תלי דין כיבוי הנר בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, וכ"ה דלר' יהודה שרי לכבות הנר מדינא דמתוך, ה"נ בדין דלרבנן יהא מותר לכבות.

וממה שהאריך הרא"ש והוצרך להביא להא דהתירו בעילת מצוה ע"י מתוך ולהא דבכיבוי שייך מתוך שהותר לצורך אוכ"נ כגון גריפת תנור וכו', נ' להדיא דהא דלדעת ר' יהודה שרי לכבות הנר מפני דבר אחר, אי"ז כלל מדינא דמתוך, וע"כ ל"ה קשיא לי' מ"ט תלי לה בפלוגתא דרבנן ור"י, אלא קשיא לי' דהגם דלדעת רבנן אין להתיר מאותו הטעם דשרינן לדעת ר"י, מ"מ מ"ט לא שרינן מכח דינא דמתוך.

ויותר מוכח כן, לפ"מ שתירץ הרא"ש דביאת מצוה שאני, והיינו דבשאר ביאות לא אמרי' מתוך דלא חשיבי כצורך היום, אשר לפ"ז הרי בע"כ דהא דלדעת ר"י שרי אי"ז משום דינא דמתוך, אלא טעם אחר יש בזה.

ז] והביאור בזה נלמד מפירש"י שם שפירש מש"א ההיא ר' יהודה היא, ז"ל, דאמר לקמן מכשירי אוכ"נ שרו, ודריש יעשה לכם לכל צרכיכם והאי נמי צרכיכם הוא וכן תשמיש, ואנא דאסרנא כרבנן דדרשי הוא לבדו, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, ועמד ע"ז באבנ"ז סימן ת"ט סק"ב, ועי' פנ"י, דהא דלדעת ר' יהודה שרי לכבות נר מפני דבר אחר ושרי לכבות את הבקעת וכו', לאו היינו משום דהוי זה דמדינא דמתוך הוו מכשירי צורך היום כמכשירי אוכ"נ, אלא היינו משום דכ"ה דשרי ר' יהודה מכשירי אוכ"נ דדריש לכם לכל צרכיכם, ה"נ שרי כיבוי הבקעת דהוי נמי צרכיכם, דהוי זה צורך הנאת הגוף כמו שפירש"י בד"ה איתיבי' בקעת, וכדלהלן, וה"נ שרי כיבוי נר מפני דבר אחר משום דתשמיש הוי בכלל צרכיכם.[[8]](#footnote-9)

וכ"ה מבו' בל' רש"י בד"ה איתיבי' בקעת, ז"ל, שמותר להנאת הגוף שלא יתעשן, עכ"ל, והרי דהמו"מ בסוגיא דהתם הוא אם הותר כיבוי לצורך הנאת הגוף, או לא שרי אלא לצורך אוכ"נ, וע"ז הוא דאמרי' דלדעת ר' יהודה דדריש לכם לכל צרכיכם, שרי כיבוי לצורך הנאת הגוף, דהויא בכלל צרכיכם.

ועד"ז הוא גם בהא דתלי דין כיבוי דליקה ביו"ט ודין כחילת העין בפלוגתת רבנן ור"י, דלאו היינו משום דהוו כמכשירין, אלא הוא משום דכיבוי דליקה הויא צורך יו"ט לכבותה שלא יצטרך לישב בשרב ובגשמים, וכמו שפירש"י בד"ה איתיבי', והויא בכלל לכל צרכיכם, וגם כחילת העין היא צורך הנאת הגוף, וכמבו' כן בפירש"י ד"ה איתיבי' בקעת, והויא בכלל לכל צרכיכם, וע"כ ה"ז מותר לדעת ר' יהודה.

והדברים מוכרחים כן לדעת הסוברים דלא אמרי' מתוך בכיבוי, אשר כ"ה משמעות ד' התוס' בביצה דכ"ג, וכמש"כ הב"ח בסימן תק"ז, אשר קשיא טובא דא"כ מ"ט שרי ר' יהודה לכבות הנר מפני דבר אחר, הרי מבו' בסוגיא דכתובות דלא הותר לעשות מלאכה לצורך ביאה אלא מדינא דמתוך, ובכיבוי הרי לא אמרי' מתוך, ועמד ע"ז בגל' הגרע"א למג"א סימן תק"ז (בד' יוהנ') והבאנו דבריו להלן, וי"ל בזה למש"כ השטמ"ק בכתובות דלמסקנת הגמ' ל"ב בזה לדינא דמתוך, אך הדברים מחודשים בפשט הסוגיא שם, ואכ"מ, ובע"כ דמש"א התם דלר' יהודה שרי, אי"ז כלל משום דינא דמתוך, אלא הוא משום דלר"י הותרו כל צרכי האדם מקרא דלכם לכל צרכיכם, אך יש מקום לדחות דהגם דלרבנן לא אמרי' מתוך בכיבוי, מ"מ לר' יהודה אמרי' מתוך, ונת' בזה במק"א.[[9]](#footnote-10)

ובזה מתבארים היטב ד' הרא"ש, דבסוגיא דביצה לא מצינו כלל דשייך דינא דמתוך בכיבוי מפני דבר אחר, שהרי הא דלר' יהודה שרי לכבות אי"ז כלל משום דינא דמתוך, אלא הוא משום דינא דלכם לכל צרכיכם, ואשר ע"כ לדעת רבנן דלא דרשי לכם לכל צרכיכם, אסור לכבות הנר מפני דבר אחר, ואך שהק' ע"ז הרא"ש, דהגם דלי"ל לרבנן לכם לכל צרכיכם, מ"מ מ"ט לא שרינן לכבות מכח דינא דמתוך, וכמבו' בסוגיא דכתובות דהתירו בעילת מצוה ע"י מתוך, וע"ז הוא שתירץ בתרי אנפי דל"ש הכא דינא דמתוך, [[10]](#footnote-11) והא דלר' יהודה שרי אי"ז כלל משום דינא דמתוך אלא הוא משום דינא דלכם לכל צרכיכם, וכנ"ל. [[11]](#footnote-12)

שוב הראוני עיקר הדברים מפורשים כן בגל' הגרע"א למג"א סימן תק"ז נד' בס' חי' רע"א כתובות ד"ז., ואפשר שהוא לא' מבניו, שהק' ע"ד הב"ח והמג"א דבכיבוי לא אמרי' מתוך, מסוגיא דילן דלר'"י מותר לכבות מפני דבר אחר דהוי מכשירין, והא דבר אחר הוא רק צורך קצת כדאיתא פ"ק דכתובות ד"ז. וע"כ מדין מתוך אתינן עלה, ובהגה"ה כתב הגרע"א ע"ז, ז"ל, ולענ"ד דקושיא זו ק' ג"כ על גוף ד' תוס' בכתובות ד"ז בתי' הראשון שכתבו וי"ל דדוקא בבעילה ראשונה וכו' אבל שאר בעילות אין כ"כ צורך היום עיי"ש, ור"ל דלכן לא הותרו ע"י מתוך, ויקשה א"כ לר"י אמאי שרי, א"ו ברור כדנראה מפירש"י ביצה דלר"י כיון דדריש לכם לכל צרכיכם והאי נמי צרכיכם הוא וכן תשמיש, נמצא לר"י מלאכת צורך ד"א מעצמו שרי בלא מתוך מפני שהוא צרכיכם דהיינו הנאת הגוף, ומתוך ל"ב לר"י אלא כמו צורך מצוה, אבל לרבנן דסברי לבדו יעשה לכם רק מלאכת אוכ"נ שרי, הוא דצריכין למתוך, עכ"ל.

ועיקר הך מילתא דההיתר בסוגיא דהתם אינו מדין מתוך אלא מדינא דלכם לכל צרכיכם, מצינו הדברים מפורשים כן בשיטת ריב"ב בביצה שם, ז"ל, אלא לענין מכשירי אוכ"נ דעיקר פלוגתייהו דר"י ורבנן במכשירי אוכ"נ הוא, אבל במילי אחריני לא קי"ל כוותי', ואע"ג דחד טעמא הוא משום דדריש לכם לכל צרכיכם, במכשירי אוכ"נ דאיפסיקא הלכתא כוותי', אבל במילי אחריני לא קי"ל כוותי' וכו', וצל"ע מ"ש כיבוי הנר וכיבוי הבקעת דאסירי משום דלא ס"ל כר' יהודה דדריש לכם לכל צרכיכם, ולעשות מדורה כדי להתחמם כנגדה מותר, אם תאמר מתוך שהותרה הבערה לצורך אוכ"נ הותרה לצורך דבר אחר, דהא ודאי כבוי לצורך אוכ"נ מותר מידי דהוי אבישרא אגומרי, עכ"ל.

וכ"ה גם בל' פסקי רי"ד בביצה שם, ז"ל, איתיבי' וכו' אלמא כל צרכיו מותרין ואע"פ שאינם צורך אוכ"נ, א"ל ההיא ר' יהודה וכו', פי' ר' יהודה דריש לכם לכל צרכיכם ורבנן דרשי הוא לבדו וכו', כתב רבינו יצחק וכו', ואינו נ"ל דהא בפירקין דלקמן פסקי' בפירוש הלכתא כר"י שמתיר במכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט משום דכתיב לכם לכל צרכיכם, א"כ מותר לכבות את הבקעת וכו' דחד טעמא אית לכולהו ומלכם לכל צרכיכם שרי להו, עכ"ל, וכ"ה בל' פסקי ריא"ז, ז"ל, וכן מותר לכבות אדם את הנר מפני תשה"מ וכו', ואע"פ שאין בכל אלה צורך אוכ"נ, הרי אמרה תורה הוא לבדו יעשה לכם לכם לכל צרכיכם, עכ"ל.

ויותר הדברים מפורשים כן בד' הרי"ד בסוף תשובה פ"ב, ז"ל, והאי דשרינן לכתחילה כל שהוא לצורך האדם אע"פ שאינו צורך אוכ"נ כדאמרינן התם להוציא את הקטן וספר התורה לרשות הרבים וכו' כדאמרי' התם וכו'' ש"מ בהוצאה שלא לצורך פליגי, פי' שלא לצורך אוכ"נ אבל היא צורך גופו, ונראה לי שזהו טעם הדבר לא מתוך שהותר זה הותר זה, אלא כלומר כמו שהותר זה הותר זה, וטעם הדבר הוא כר' יהודה דדריש לכם לכל צרכיכם ומתיר גם מכשירי אוכ"נ וכו', ומשום טעם זה היה מתיר ר' יהודה כל צרכי גופו של אדם כגון לכבות את הנר מפני דבר אחר, ולכבות את הבקעת לא בשביל לחוס עליה אלא כדי שלא יתעשן הבית והקדירה, ולכבות את הדליקה משום איבוד ממון, ולהכחיל עין ביו"ט אפילו היכא דליכא סכנה וכו' כדאמרינן בפרק יו"ט דבכולהו שרי ר' יהודה משום דקסבר לכם לכל צורכיכם, ובפרק אין צדין פסקי רב חסדא ורבא הלכה כר' יהודה, ומטעם זה אנו מתירין כל המלאכות שלא לצורך אוכ"נ אך אם הם לצורך גופו, עכ"ל, והנה אמנם ד' הרי"ד מחודשים טובא, דס"ל כל עיקר דינא דמתוך אתיא כר' יהודה דדריש לכל צרכיכם, ולרבנן לא אמרי' מתוך, וזה לא מצאנוהו בשום מקום, וצע"ג, אך עכ"פ בעיקר ביאור הסוגיא מבו' בדבריו כפירש"י, דהא דתלינן לה הכא בפלוגתא דרבנן ור"י, אי"ז משום דהוי מכשירין, אלא היינו משום דלרבנן לא הותרו שאר צרכים ולר"י הותרו שאר צרכים מדינא דלכם לכל צרכיכם.

ח] אמנם אכתי יש להעיר בזה, דלכאו' לפום תי' בתרא דהרא"ש, דהא דלא שרי הכא משום דינא דמתוך הוא משום דכיבוי זה חשיב כמכשירי אוכ"נ, הרי לכאו' כ"ז הוא לדעת רבנן דמכשירי אוכ"נ אסורין, וע"כ גם לא הותרו מכשירי צורך היום מדינא דמתוך, אך לדעת ר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, הרי לכאו' שפיר מהני דינא דמתוך להתיר מכשירי צורך היום שא"א לעשותן מערב יו"ט, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בביצה שם שהבאנו לעיל סק"ה דמכשירי צורך היום מותרין מדינא דמתוך, דכללא הוא דכל שהוא דבר הדוחה יו"ט אף מכשירין מותרין הן, וכן נקטו השעה"מ פ"א מהל' יו"ט והחת"ס או"ח סימן קמ"ה.

ובאמת כן נ' בד' התוס' בכתובות ד"ז., ז"ל, ועי"ל דכיבוי הנר מפני דבר אחר הוי כמו מכשירין דאפילו באוכ"נ אסור, וכן מוכח התם דפריך עלה מהא דתניא דמכבין את הבקעת כדי שלא יתעשן הבית ומשני ההיא רבי יהודה היא דשרי מכשירי אוכ"נ כי קאמינא לרבנן, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' התוס', דהא דלא אמרי' מתוך להתיר מכשירין, הוא משום דלא עדיפי מכשירי צורך היום ממכשירי אוכ"נ דאסירי, וע"כ לדעת ר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, ה"נ יש להתיר במכשירי צורך היום מדינא דמתוך, וזהו מש"כ התוס' דכן מוכח ממש"א בביצה דלר' יהודה שרי לכבות הנר מפני דבר אחר, אשר זהו מה"ט דלר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, שפיר מהני דינא דמתוך להתיר מכשירי צורך היום.

אמנם בד' הרא"ש בביצה ותוס' הרשב"א ותוהרא"ש בכתובות שם אין מ' כן, ומשמעות הדברים דמש"א בסוגיא דביצה דלר' יהודה שרי אי"ז כלל משום דינא דמתוך, ואך שהק' דמ"ט לא שרינן בזה מדינא דמתוך, ותירץ ע"ז בתרי אנפי, ולא מ' דלפום תי' בתרא יתפרש כל הסוגיא בע"א, ונ' מזה דהא דלא שרינן במכשירין מדינא דמתוך, הוא אף לדעת ר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, והרא"ש וש"ר לא כתבו דהא דל"מ מתוך להתיר מכשירין, הוא משום דאפי' מכשירי אוכ"נ אסורין, וכמש"כ כן התוס' בכתובות, וע"כ גם לפום תי' בתרא כל הא דלדעת ר' יהודה מותר לכבות הנר מפני דבר אחר, הוא משום דינא דלכם לכל צרכיכם.

אמנם צ"ב הטעם בזה, דמ"ט נימא דגם לדעת ר' יהודה ל"מ דינא דמתוך להתיר מכשירי צורך היום, הרי כל הטעם לומר דל"מ דינא דמתוך להתיר מכשירין, הוא משום דלא עדיף צורך היום מאוכ"נ גופי' שלא הותרו בו מכשירין, אך לדעת ר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, מ"ט לא יהני דינא דמתוך להתיר מכשירי צורך היום.

ט] ונ' לבאר בזה, דהנה בעיקר פלוגתת רש"י והרמב"ן בביאור הסוגיא, דדעת רש"י דהא דלר' יהודה שרי לכבות הוא מדינא דלכם לכל צרכיכם, ודעת הרמב"ן דהוא רק משום דינא דמתוך, שמעתי לפרש הפלוגתא בזה, דפליגי בגדר ההיתר דמכשירין.

דהנה הרמב"ן כתב בתו"ד, ז"ל, לדברי ר' יהודה כל שהוא דבר הדוחה יו"ט אף מכשירין מותרין הן, עכ"ל, ונ' מדבריו דגדר ההיתר דמכשירין הוא, דצורך הדוחה יו"ט, מתיר אף את מכשיריו, והתירא דמכשירין הוא בתוצאה מההיתר דגוף האוכ"נ, דהתירה התורה לצורך אוכ"נ אף את מכשיריו.

אמנם בדעת רש"י ודעימי' יל"פ בע"א, דהא דמכשירין מותרין לאו היינו דצורך האוכ"נ מתיר אף את מכשיריו, אלא גדר התירא דמכשירין הוא משום שהוא צריך להן לצורך האוכ"נ, וכל דבר הצריך לו ביו"ט הותר, וכאשר כ"ה משמעות הילפותא דלכם לכל צרכיכם, והיינו דאף מכשירי אוכ"נ שנצרכין לו לעשותן מותרין הן, (ולדעת הרמב"ן שמעתי לפרש, די"ל דמפרש רבויא דלכל צרכיכם בע"א, דלא אך האוכ"נ עצמו הותר, אלא כל מה שנצרך לאוכ"נ הותר).[[12]](#footnote-13)

ואשר ע"כ לדעת רש"י ודעימי' דהא דמכשירין מותרין לר' יהודה, הוא משום שהוא צריך להן והוו בכלל לכל צרכיכם, הרי דה"נ יש להתיר לכל צרכי האדם דנמי הוו בכלל לכל צרכיכם, ולאו היינו דילפי' מקרא דלכם לכל צרכיכם ב' דינים, אלא הוי הכל חד דינא, דהותרה מלאכה לכל צרכי האדם, אך לדעת הרמב"ן דהא דמכשירין מותרין, הוא משום דצורך האוכ"נ מתיר אף את מכשיריו, הרי הוי זה היתר מסוים במכשירי אוכ"נ, ואין לנו להתיר מכח זה בשאר צרכי האדם, וע' אבנ"ז סימן ת"ט סק"ג שביאר דעת רש"י דתלי התירא דמכשירי אוכ"נ והתירא דשאר צרכי הגוף זב"ז בע"א, ודבריו מחודשים.

י] ולפ"ז נ', דזהו טעם הפלוגתא אם יש להתיר במכשירי צורך היום מדינא דמתוך, דלהרמב"ן לטעמי' דהתירא דמכשירין הוא דצורך אוכ"נ הדוחה יו"ט מתיר אף את מכשיריו, והיתר המכשירין הוי בתוצאה מהיתר האוכ"נ גופי', הרי דכיון דצורך היום דוחה יו"ט מדינא דמתוך, הוי דינו כצורך אוכ"נ דמתיר אף את מכשיריו.

אך לדעת רש"י ודעימי' דהתירא דמכשירין הוא משום דהוו מצרכי האדם, הרי נמצא דהתירא דאוכ"נ עצמו והתירא דמכשירי אוכ"נ הוו ב' דינים נפרדים, ואין היתר המכשירין כלל בתוצאה מהיתר האוכ"נ עצמו, אלא משום דהן עצמן הוו מצרכי האדם, ואשר ע"כ אף דצורך היום דוחה יו"ט מדינא דמתוך, לא עדיף מאוכ"נ גופי' שלא הותרו מכשיריו מכחו, וע"כ אין להתיר מכשירי צורך היום מדינא דמתוך, דממ"נ אם מכשיריו הוו בכלל צרכי האדם, ה"ה מותרין מדינא דלכם לכל צרכיכם ול"ב בזה לדינא דמתוך, ואם מכשיריו אינם בכלל צרכי האדם, מה יהני ע"ז הא דהצורך היום עצמו מותר מדינא דמתוך, הרי כל התירא דמכשירין הוא משום דהוו מצרכי האדם, ומכשירין אלו שאינם מצרכי האדם אין לנו להתירם, (ולא אמרי' מתוך מהתירא דמכשירין, וכמש"כ הפנ"י בביצה די"ב.).[[13]](#footnote-14)

אמנם כ"ז הוא לדעתם בביאור התירא דמכשירין, אך לדעת הרמב"ן דהתירא דמכשירין הוא דכ"ה שהוא עצמו מותר, הותרו אף מכשיריו כשא"א לעשותן מעיו"ט, הרי דה"נ שאר צרכים שהותרו מדין מתוך אף מכשיריהן מותרין, דהתירא דמכשירין הוי בתוצאה מהיתר האוכ"נ והנאת הגוף גופייהו, וכל שהן מותרין אף מכשיריהן מותרין, ודו"ק היטב.

יא] והנה אמנם לכאו' ליכא נפ"מ בזה, שהרי לכו"ע מותרין מכשירי צורך היום שא"א לעשותן מערב יו"ט לדעת ר' יהודה, ואך דלדעת הרמב"ן התירם הוא מכח דינא דמתוך, ולדעת הרא"ש ודעימי' התירם הוא משום דהוו בכלל לכל צרכיכם.

אך באמת נ' נפ"מ רבתא לדינא בזה, דהנה לדעת רש"י ודעימי' דלדעת ר' יהודה שאר צרכים מותרין מדינא דלכם לכל צרכיכם ול"ב בזה לדינא דמתוך, צ"ע דא"כ מ"ט הוצרכנו לדינא דמתוך בהוצאת קטן לולב וס"ת, ולא שרינן לה מדינא דלכם לכל צרכיכם.

ובפשוטו הי' נ' בזה, שהרי התירא דלכם לכל צרכיכם הוא רק בשא"א לעשותו מערב יו"ט, שהרי מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט אסורין, וע"כ בהוצאת קטן וס"ת שאפשר לעשותו מערב יו"ט, אין להתיר אלא משום דינא דמתוך.[[14]](#footnote-15)

שו"ר כן באבנ"ז סימן ת"ט, שכתב דהא דבסוגיא דכתובות ד"ז. לא שרינן בעילה ראשונה בשבת אלא משום דינא דמתוך, ולא שרינן לה מדינא דלכם לכל צרכיכם, הוא משום דהתם איירי אף בשהי' אפשר מערב יו"ט, אך עיי"ש בשטמ"ק בשם הראב"ד שכתב דאיירי רק בשלא הי' אפשר מבעו"י, דאם הי' אפשר מבעו"י ל"מ ע"ז דינא דמתוך, וצ"ע ע"ז מהוצאת קטן לולב וס"ת, ואכ"מ, עכ"ד, אך באמת י"ל בלא"ה דהתם הוצרכו לטעמא דמתוך לדעת רבנן דלא ס"ל לדינא דלכם לכל צרכיכם, והרי דעת הרבה מן הראשונים דקי"ל בזה כרבנן, ושוב מצאתי כן באמ"ב יו"ט סימן ב' ד"ה ולכאו' י"ל, עיי"ש.

והנה אכתי ילה"ע בהא דמילה שלא בזמנה ושריפת קדשים אין דוחין יו"ט, הגם שא"א לעשותן מערב יו"ט, ולא שרינן להו מדינא דלכם לכל צרכיכם.

והנה אמנם בל' רש"י בביצה שם ד"ה כדי וד"ה מותר וד"ה איתיבי', מבו' דלא שרינן מלכם לכל צרכיכם אלא צרכי יו"ט, אך צרכים שאינם צרכי יו"ט אסורין, ולפ"ז ניחא, אך לדעת הר"ן ודעימי' דאף כיבוי לצורך מניעת הפסד ממון מותר, אף שאי"ז צורך יו"ט כלל, כל' הר"ן, (וע"כ אין נ' בדעתו דהא דשרי הוא משום מניעת צער ודאגה),[[15]](#footnote-16) ונת' במק"א דהוא מדינא דלכם לכל צרכיכם, ונת' שם כן גם בדעת הרא"ש, הרי חזינן דמדינא דלכם לכל צרכיכם שרינן אף צרכים שאינם צרכי היום, אם אך הוי הצורך עכשיו, ומשא"כ אופה מיו"ט לחול דאי"ז נצרך לו עכשיו כלל, וא"כ ה"נ בדין דמילה שלא בזמנה ושריפת קדשים יהיו מותרין מדינא דלכם לכל צרכיכם.

ולמדנו הישוב לזה מתו"ד הגרע"א ז"ל שהבאנו לעיל סק"ג, ז"ל, נמצא לר"י מלאכת צורך ד"א מעצמו שרי בלא מתוך מפני שהוא צרכיכם דהיינו הנאת הגוף, ומתוך ל"ב לר"י אלא כמו צורך מצוה, עכ"ל, והרי דצורך מצוה ל"ה בכלל לכל צרכיכם, דרק צורך הנאת הגוף הוא דהוי בכלל צרכיכם, וע"כ לא הותרו מילה שלא בזמנה ושריפת קדשים מדינא דלכם לכל צרכיכם.

יב] ולפ"ז נמצא דאם נבא לדון אם מכשירי מצות היום שא"א לעשותן מערב יו"ט מותרין לדעת ר' יהודה, הרי שהדבר תלוי בפלוגתת הרמב"ן עם רש"י ודעימי'.

דלדעת הרמב"ן דכל שהוא דבר הדוחה יו"ט אף מכשירין מותרין הן, הרי ודאי דאף מכשירי מצות היום מותרין, אך לדעת רש"י ודעימי' דל"מ דינא דמתוך להתיר מכשירי צורך היום אף לדעת ר' יהודה, וכל הא דמכשירי שאר צרכים מותרין לדעת ר' יהודה, הוא משום דהוו בכלל לכל צרכיכם, הרי דאין להתיר משום זה אלא במכשירי הנאת הגוף, אך מכשירי מצוה שאינם בכלל לכל צרכיכם אסורין, וז"ב.

ולפ"ז מתישב היטב ד' הטושו"ע שאסרו מכשירי מילה ביו"ט, ולא שרינן להו מדינא דמתוך, די"ל שדעתם כדעת רש"י ודעימי' אשר כ"ה דעת הרא"ש דל"מ דינא דמתוך להתיר מכשירי צורך היום, והא דמכשירי שאר צרכים מותרין הוא משום דהוו בכלל לכל צרכיכם, וע"כ מכשירי מילה דל"ה בכלל לכל צרכיכם אסורין.

**ג**

יג] אמנם אכתי צ"ע בזה, דאף אם מכשירי מצות היום לא הותרו ביו"ט, הרי מ"מ מכשירי שאר צרכי היום הותרו ביו"ט, וא"כ אף דאין להתיר שחיקת הסממנין לצורך המילה מכח הא דהוו מכשירי מילה, מ"מ כיון דסממנין אלו צריכין לרפואת התינוק, א"כ מכח זה יש לנו להתיר לשוחקן ביו"ט

והנה אמנם מבו' בד' הרמב"ן בתוה"א דצורך רפואה חשיב שאינו שוה לכל נפש, וכ"ה מבו' בד' היראים דהא דגימור כלים אסור, הוא משום שאינו צריך אלא לחולים, ולפ"ז הי' מקום לומר דמה"ט לא שרינן לשחוק הסממנין מכח הא דהוו צרכי רפואת התינוק.

אך באמת אי"ז מתישב, שהרי כתב הרמב"ן שם, ז"ל, ואין לי לחלק, דכל הסרת כאב וצער חולי מכשירין הוו, עדויי אוכלא ועדויי כיבי דגופא שוין נינהו, ומאן דאכיל לי' עינא לא חזי שפיר ולא מתהני מאכילה, ומאן דכאיב ליה לבא לא אכיל כלל, עכ"ל, והרי דאף דמכח צורך הרפואה עצמו לא מצינו להתיר דאי"ז שוה לכל נפש, מ"מ יש להתיר מכח צורך האכילה שבזה, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט לא נתיר בשחיקת סממנין לצורך רפואת התינוק, מדין מכשירי אוכ"נ.

שו"ר דברים מפורשים בזה בשטמ"ק ביצה דכ"ב. בשם הריטב"א, ז"ל, אמימר שרא למכחל עינא ביו"ט שני, פירוש ע"י ישראל, ולא חיישינן לשחיקת סממנין כיון דביו"ט מותר לשחוק פלפלין ותבלין לצורך יו"ט, ולא אסרו אלא בשבת ששחיקתן אסורה דבר תורה ולי"ב מתוך, ואילו ביו"ט ראשון אסרו כיון שאין בדבר שום סכנה ואינו יודע בבירור אם תהא ההנאה מגעת ביו"ט, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הריטב"א דשרי לשחוק סממנין ביו"ט לצורך רפואה מדין מתוך, ורק בחולי שאין בו סכנה ואין ידוע אם תהא ההנאה מגעת ביו"ט, לא התירו, ובעכצ"ל דמה שלא התירו לשחוק כמון ביו"ט מדינא דמתוך, אלא משום דחזי לקדירה, הוא משום דאיירי בשהי' אפשר לשחקו מערב יו"ט, אך בגוונא שלא הי' אפשר לעשותו מערב יו"ט, יש להתיר לשחקו ביו"ט מדין מתוך, וזה דלא כמשמעות ד' הטושו"ע, וצ"ע בזה.

ואולי צריך לדחוק בל' הטושו"ע דל"ד הוא דמכשירים שאין דוחין שבת, גם יו"ט אין דוחין, ולא נאסרו מכשירי מילה ביו"ט אלא בשהי' אפשר לעשותן מערב יו"ט, והרי בלא"ה ל' הטושו"ע ל"ד הוא, שהרי הוצאת התינוק למולו אסורה בשבת וביו"ט היא מותרת, כמש"כ הטושו"ע שם, וכדתנן בביצה די"ב. ונפסק כן בטושו"ע או"ח ר"ס תקי"ח, וצ"ע עוד בזה.

1. ואמנם הי' מקום גדול לומר בזה, דגם אם נימא בדעת הרמב"ם דהגם דאמרי' הואיל מ"מ אסור מה"ת לבשל לגויים ולבהמה, מ"מ באופה מיו"ט לחול לי"ב איסורא מה"ת, דרק במבשל לגויים ולבהמה הוא דאסור מה"ת מגזה"כ דלכם ולא לגויים ולא לכלבים, ועי' בשטמ"ק ביצה די"ב. ודכ"א: שכתב דלא אמרי' הואיל כלל במבשל לגויים משום גזה"כ דלכם ולא לגויים, עיי"ש, ועד"ז מצינו לדעת רש"י דמשום דין מתוך שרינן אף שלא לצורך כלל, דמ"מ אסור לעשות מלאכה לצורך גויים ובהמה, ומזה לא הק' הראשונים כלל ע"ד רש"י, אלא הקשו מהא דהאופה מיו"ט לחול לוקה למאן דלי"ל הואיל, ובמק"א נת' עוד בכל ענין זה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. שו"ר בחי' רמ"ש בסוגיין, שכתב דיל"פ דאביי ס"ל דלא אמרי' הואיל, והא דשרי הוא משום דביו"ט איכא קדירות טובא וא"צ להואיל כלל, וכמש"א בביצה דכ"א: אלא כגון דאית לי' נבילה, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ עפי"ז, ולפ"ז ניחא, אך בעיקר דבריו יל"ע, דלכאו' כיון שהוא צריך לסממנין אלו לרפואת התינוק, ודאי אין להתיר בלא דין הואיל. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם לדעת הרמב"ן בסוגיין ודעימי' דבנשפכו החמין קודם המילה מלין אותו, ואח"כ מחללין עליו את השבת משום פיקו"נ, ומה שהצריכו לשחוק הכמון בשינוי, הוא משום דכל היכא דאיכא לשנויי משנינן, הרי נמצא דשחיקת הסממנין ל"ה כלל מכשירי מילה, שהרי מותר למולו גם כשאין סממנין שחוקים, ורק לדעת ש"ר דכל שנשפכו החמין אין מלין אותו, ולדידהו א"א למול בלא שיהיו סממנין שחוקין, הרי נמצא דשחיקת הסממנין הויא מכשירי מילה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם בארחות חיים הל' מילה כתב, ונ' שם שהם ד' הסמ"ק, ז"ל, אבל ביו"ט נראה דמלין ושוחקין סממנין מפני שראויין לקדרה ומתוך שהותרה לצורך אוכ"נ הותרה נמי שלא לצורך אוכ"נ, עכ"ל, וכ"ה בכל בו סימן ע"ג, וצ"ב שצירפו ב' הטעמים יחד, ואולי כונתם דהואיל ושחיקת סממנין חזי לקדירה וה"ז ראוי לאוכ"נ, ע"כ שייך בזה דין מתוך להתיר אף לצורך מילה, ומפרשים כן למש"א בסוגיין דהא דשוחקין כמון הוא משום דחזי לקדירה, אך צ"ב דלכאו' אף אם שחיקת סממנין אלו ל"ה חזיא לקדירה, הי' שייך בזה דין מתוך משאר טחינות שהותרו לצורך אוכ"נ עכ"פ בשחיקת תבלין, גם צ"ב לפ"ז בהא דפריך דיין ושמן נמי חזי לחולה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ושמא יש מקום לומר בזה, דלא מצינו דמכשירי אוכ"נ ומכשירי צורך היום מותרין, אלא במכשירין שקודם לכן, שהן מכשירין את האוכ"נ ואת הצורך היום, אך הכא דאין מכשירין אלו מכשירין את המילה עצמה, שהרי נותנין אותן אחר המילה, והא דחשיבי כמכשירין, הוא משום דא"א למול בלא שיהיו מזומנין ליתן, משום סכנה, י"ל דאינם מותרין ביו"ט, וצ"ע בזה.

   והנה אמנם בל' בעה"מ הרשב"א והר"ן בסוגיין מבו' דחימום החמין לרחיצת התינוק אחר המילה, חשיב כמכשירי מילה, וכל הא דאסרינן בזה, הוא רק משום דלא קי"ל כר"א דמתיר במכשירי מילה, ועי' גם בביאור הגר"א יו"ד רס"ו שפירש דכמון וכו' דעושין בשינוי היינו קודם המילה, והתירו בשינוי, דאי אחר המילה לא קרי להו מכשירי מילה, ול' הרמב"ם ושו"ע הוא דהם מכשירי מילה, עיי"ש, והרי דקודם המילה חשיבי כמכשירי מילה.

   אך אולי כ"ז הוא לגבי דינא דמכשירי מילה לר"א דוחין את השבת, אך לגבי דינא דמתוך דאף מכשירין מותרין, י"ל דהיינו רק במכשירין המביאין לצורך היום, ויש לדמות ד"ז לד' הרא"ה בביצה דכ"ב. דכיבוי שאינו אלא סילוק נזק גרע, עיי"ש, וכ"ש בנידו"ד. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ע בל' הרמב"ן במלחמות שם שכתב, ז"ל, וכן הכוחל את העין מכשירין של "הנאת הגוף" המותרת ביו"ט ראשון היא, עכ"ל, ומ' דאי"ז מכשירי אוכ"נ, אלא מכשירי הנאת הגוף, וצ"ב, אך בד' הרמב"ן בתוה"א ובד' ר"נ ז"ל בנו מפורש דכחילת העין הויא מכשירי אוכ"נ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם באמת צ"ב בזה, דמ"ט לא שרינן בזה משום צורך הרפואה עצמו, דלכאו' חשיב זה כצורך היום, ובפשוטו י"ל דצורך הרפואה לא חשיב כשוה לכל נפש, וע"כ אין להתיר אלא משום מה שה"ז מועיל לאכילתו דזה הוי שוה לכל נפש, וכמבו' כן בד' הרמב"ן בתורת האדם, ונת' בזה בדברינו להלן סק"? בהערה, אך לד' הי"מ שהביא הרמב"ן שם דכחילת העין הויא שוה לכל נפש משום דאף הבריאין כוחלין, צ"ב דא"כ מ"ט אי"ז אלא מכשירין כמפורש כן בדבריהם, הרי יש לנו להתיר משום צורך הרפואה עצמו וא"כ אי"ז כמכשירין, ושמא בכחילת העין דאי"ז אלא כדי להגי' אורו, לא חשיב זה כצורך היום, או שמא כל רפואה שע"י סממנין לא חשיבא לעולם אלא כמכשירין אף אם באנו להתיר משום צורך הרפואה עצמו, וצ"ב, אך בל' הרמב"ן בתוה"א מ' דאף לדעת הי"מ הא דשרי לכחול עין הוא משום מה שה"ז מועיל לאכילתו, ולא משום צורך הרפואה עצמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיקר הך מילתא דההיתר בסוגיא דביצה אינו מיוסד כלל על דינא דמתוך, העירוני דיש להוכיח כן לדעת הסוברים דרבה פליג על דינא דמתוך, וע"כ לא שרי באופה מיו"ט לחול מדין מתוך, ואיהו גופי' אמר בסוגיא דביצה שם דלר' יהודה מותר לכבות את הבקעת כדי שלא יתעשן הבית, ובע"כ דאין ההיתר בזה כלל משום דינא דמתוך, אלא משום דינא דלכם לכל צרכיכם. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועי' פנ"י בביצה דכ"ג. דהוכיח מן הסוגיא בדכ"ב. דלא אמרי' מתוך בכיבוי, מהא דלא שרינן לכבות אלא לר' יהודה דדריש לכם לכל צרכיכם, ולא שרינן לה משום מתוך, עיי"ש, וזה כמש"נ מד' רש"י דהא דלר"י שרי לכבות, אי"ז מדינא דמתוך אלא מדינא דלכם לכל צרכיכם, (וצ"ע בפנ"י שם דכ"ב. ע"ד רש"י שלא כ"כ), וצ"ע שלא הביא שכבר עמדו בזה התוס' בכתובות והרא"ש והרשב"א בביצה ותירצו בע"א. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובאמת צ"ע לדעת רש"י דפירש דהא דלר' יהודה שרי לכבות הוא משום דינא דלכם לכל צרכיכם, וצ"ע מ"ט לא שרינן בזה משום דינא דמתוך, ולדעתו אין לישב כמש"כ הרא"ש דביאה לא חשיבא צורך, או דהויא כמכשירין ולא הותרו מדינא דמתוך, שהרי דעתו דאף מלאכה שלא לצורך הותרה מדינא דמתוך, וא"כ אף אם ביאה שני' לא חשיבא צורך, ואף אם כיבוי הנר לצורך דבר אחר חשיב כמכשירין, הא מיהת לא גרע זה ממלאכה שלא לצורך שהותרה מדינא דמתוך, וכבר עמד בזה באבנ"ז סימן ת"ט סק"ד.

    האמנם למה שפירשו התוס' בדעת רש"י דאסרו חכמים כל מלאכה שלא לצורך, י"ל דמה"ט הוא דאסור, אך אי"ז במשמעות סתימת ד' רש"י, וגם אי"ז מתישב בל' רש"י בד"ה מותר וד"ה איתיבי' בקעת, דנ' דהא דלרבנן ה"ז אסור, אי"ז משום דהוי זה כמכשירין, אלא הוא משום דלדידהו לא הותר צורך הנאת הגוף, וזה צ"ב מ"ט אי"ז מותר מדין מתוך, שהרי כיבוי בקעת ודאי הוי צורך גמור לדעת רש"י דאיירי בבית שדר בו.

    ובפשוטו צ"ל בזה בדעת רש"י כמש"כ באבנ"ז שם, דס"ל דלא אמרי' כלל מתוך במלאכת כיבוי, ודלא כמו שנקטו הרא"ש והרשב"א בביצה שם והתוס' בכתובות, וכאשר כן נ' בד' התוס' בביצה דכ"ג. עיי"ש, ואשר ע"כ לדעת רבנן אסור לכבות הנר שלא לצורך אוכ"נ, ורק לדעת ר' יהודה הוא דשרי משום דלדידי' הותרה מלאכה לשאר צרכים, מדינא דלכם לכל צרכיכם.

    ובאמת לדעת רש"י דאף מלאכה שלא לצורך הותרה משום דינא דמתוך, מסתבר טפי לומר דלא אמרי' מתוך אלא במלאכות שעיקרן לצורך אוכ"נ, או עכ"פ במלאכות הפועלות תיקון באוכ"נ, דתורת מלאכת אוכ"נ עליהן, וע"כ הן מותרות אף שלא לצורך, אך מלאכת כיבוי שאין עיקרה לצורך אוכ"נ, ואף אין הכיבוי פועל תיקון באוכ"נ, לא אמרי' בה מתוך. [↑](#footnote-ref-11)
11. אמנם אכתי צ"ב בד' הרשב"א דנמי עמד בקו' זו דמ"ט לא שרי לכבות הנר מדין מתוך, והביא לסוגיא דכתובות, ומ' דהא דלר' יהודה שרי אי"ז מדין מתוך, ולדעתו אין לפרש כמש"נ לדעת הרא"ש דהא דלר' יהודה שרי אי"ז מדין מתוך אלא הוא מדינא דלכם לכל צרכיכם, שכבר נת' להלן סקי"א בהערה להוכיח מדבריו בביצה דכ"א: דאין להתיר שאר צרכים אלא מדינא דמתוך, וגם הרשב"א בהמשך דבריו הביא לכל ד' הרמב"ן במלחמות, דמפורש בדבריו דהא דתלי לה בפלוגתא דרבנן ור"י הוא משום דהוי זה מכשירין, ומ' דהרשב"א הסכים לזה, (אך אי"ז מוכרח, שהרי בד' הרשב"א בביצה דכ"ח. מבו' דפליג על עיקר ד' הרמב"ן אלו), וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ונ' להביא מקור גדול למש"נ בדעת הרמב"ן, דהנה כתב הרמב"ן בתורת האדם, ז"ל, וי"א וכו' אבל מיכחל עינא משום מכשירין התירוהו וכר' יהודה, לפי שהוא דבר השוה לכל נפש שאף הבריאין כוחלין וכו', אבל צרכי חולה שאינו שוה בכל נפש והוא אסור מן הדין דומיא דמוגמר אין עושין אלא ע"י גוי, ואין לי לחלק, דכל הסרת כאב וצער חולי מכשירין הוו, עדויי אוכלא ועדויי כיבי דגופא שוין נינהו, ומאן דאכיל לי' עינא לא חזי שפיר ולא מתהני מאכילה, ומאן דכאיב ליה לבא לא אכיל כלל, עכ"ל, ולכאו' לפ"ד הרמב"ן אלו, אין להתיר צרכי חולה ביו"ט, אלא בשתועיל הרפואה ביום זה לאכילתו, אך בשאין דעתו לאכול עוד, או בסוף היום, או ברפואה שאינה מועלת עד למחר, או ברפואה שמונעתו מלאכול וכל כיו"ב יהא אסור, וצ"ע בסתימת ד' הרמב"ן.

    וד' הרמב"ן צ"ב, דלכאו' ממה שלא התיר הרמב"ן משום צורך הרפואה עצמו, דהי' מקום לחשבו כשוה לכל נפש, משום דצורך בריאות הוא שוה לכל נפש, וכמש"כ כן באבנ"ז סימן שצ"ד סק"ח, מבו' דלדין שוה לכל נפש לא סגי במה שהתועלת היוצאת ממלאכתו היא צריכה לכל נפש, אלא בעי' שמעשה המלאכה עצמו יהא שוה לכל נפש, וכיון דמעשה רפואה אינו שוה לכל נפש, דהבריאין אינם צריכין לזה, ל"מ הא שהתועלת היוצאת מן המלאכה הוא שוה לכל נפש, וצ"ב דא"כ מה מהני הא דהרפואה מועלת לו לאכילתו ואכילה היא שוה לכל נפש, הרי סו"ס מעשה הרפואה אינה שוה לכל נפש.

    ונ' ברור דהרמב"ן אזיל לטעמי', דיסוד התירא דמכשירין הוא דצורך הדוחה יו"ט אף מכשיריו מותרין, וע"כ כל שהצורך שוה לכל נפש, והותר לעשות מלאכה לצרכו, הותרו אף מכשיריו, וע"כ כיון שאכילה היא צורך השוה לכל נפש, אף מכשירי' מותרין, אף שהן עצמן אין שוין לכל נפש, ומשא"כ צורך הרפואה עצמו שאינו שוה לכל נפש, שהבריאין אינם צריכין להתרפאות, אסור לעשות מלאכה לצרכו.

    ונ' עפי"ז דהי"מ דפליגי ואסרו בכל רפואה, הגם שה"ז מועיל לאכילתו שהיא שוה לכל נפש וכמש"כ הרמב"ן, הוא משום דס"ל דהתירא דמכשירין הוא משום דהמכשירין עצמן חשיבי כצורך, וע"כ בעי' שיהא צורך זה עצמו שוה לכל נפש, ול"מ הא דהתועלת היוצאת מזה היא שוה לכל נפש, דומיא דל"מ זה לדעת הרמב"ן וכנ"ל, וע"כ כיון שרפואה אינה שוה לכל נפש, ל"מ הא דהאכילה שוה לכל נפש, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם התוס' בכתובות ד"ז. כתבו דלא הותרו מכשירין כמו שלא הותרו באוכ"נ, ולדעתם נ' דבאמת לר' יהודה יש להתיר בזה מדין מתוך, וכ"ה להדיא בהמשך דבריהם שהוכיחו מסוגיין כדרך זו, והרי שלא פירשו כדרך רש"י דלכם לכל צרכיכם, אך תוס' הרשב"א ותוהרא"ש שם לא כתבו לל' זה, וגם לא הוכיחו מסוגיין כדרך זו, והיינו משום דלדידהו הא דלא שרינן להו מדין מתוך הוא אף לדעת ר' יהודה, דהתירא דמתוך כיון שהוא רק משום האוכ"נ גופי' ולא משום מכשיריו, ה"נ אין להתיר מחמתו רק מלאכת שאר צרכים, ולא מלאכת מכשירין, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנה בחי' הרשב"א בביצה דכ"א: כתב, דטעמא דב"ה דמתירין לעשות מדורה להתחמם כנגדה הוא מדין מתוך, וכתב עפי"ז דהא דפליגי בפ"ק אי פליגי במתוך, ה"ק מהכא לא תשמעיני', אלא דהכא שמעינן לה, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן, והק' בלישנא דר' יוחנן בביצה די"ב. דלב"ה דאמרי מתוך שהותרה לצורך ה"נ מתוך שהותרה הבערה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, ומ"ט תלי לה בהא דאמרו ב"ה בהוצאה מתוך, הרי שמעינן הכא בהדיא דאמרו מתוך בהבערה, עיי"ש.

    והנה אי נימא כמש"נ בדעת רש"י ודעימי' דלדעת ר' יהודה שרי מלאכה לשאר צרכי הנאת הגוף היכא דא"א מאתמול מדינא דלכם לכל צרכיכם ול"ב בזה לדינא דמתוך, הרי דאין ללמוד ממה שהתירו ב"ה מדורה להתחמם כנגדה וממה שהתירו לחמם מים לרחיצה דס"ל דאמרי' מתוך, די"ל דמה שהתירו בזה הוא משום דס"ל כר' יהודה דלכם לכל צרכיכם, ומשא"כ בהוצאת קטן וכו' אין להתיר משו"ז כיון דהי' אפשר מאתמול, וגם דלא הותר מכח זה רק צרכי הנאת הגוף ולא צרכי מצוה, וכמש"כ הגרע"א, ונת' בזה להלן, וגם במבשל גיה"נ ואכלו, גם אי נימא דיש להתיר בזה משום דהוי בכלל לכל צרכיכם, מ"מ הא דאמר ר' יוחנן דאינה משנה וכו', הוא רק משום דינא דמתוך, דאי משום דינא דלכם לכל צרכיכם, שפיר אתיא הברייתא כרבנן דלא ס"ל להך דינא, וכאשר כן מבו' בשיטת ריב"ב בביצה שפירש מתחילה דטעם ההיתר בחמין לרחיצה ובמדורה הוא משום דינא דלכם לכל צרכיכם, עיי"ש, שוב מצאתי שכבר כתב כן באמ"ב יו"ט סימן ב' ד"ה ולכאו' י"ל.

    ומד' הרשב"א שהוכיח מזה דאמרי' מתוך, נ' דלא ס"ל כדעת רש"י דלר' יהודה הותרו צרכי שאר הנאות הגוף מדינא דלכם לכל צרכיכם, אלא מפרש לסוגיין כד' הרמב"ן ודעימי' דהוי מכשירין וע"כ תלי בפלוגתת רבנן ור"י, ועמש"נ עוד בדעתו להלן סק"?.

    וילה"ע עוד בזה, דהנה בד' האחרונים בכ"ד ראיתי שנקטו דר"א ס"ל כב"ש דלא אמרי' מתוך, דר"א שמותי הוא, כדמצינו דכוותה בירושלמי להלן פ"ד ה"ז, ועי' ירושלמי סוכה פ"ב ה"ח, ולמש"נ ילה"ע ע"ז, שהרי ר"א ס"ל כר"י דמכשירי אוכ"נ מותרין, וכמש"א בשבת דקל"ז:, ולדעת רש"י ודעימי' הרי מה"ט יש להתיר לדידי' גם שאר צרכי הנאת הגוף, וזה דלא כדעת ב"ש שאסרו בזה, ובאמת לאו כללא הוא דר"א ס"ל כב"ש, וכמש"כ כן בחי' הריטב"א בביצה ד"ד., עיי"ש, ובגמ' סוכה ד"ז: וד"ט. ונזיר דמ"ו: השוו דעת ב"ש לדעת ר"א, ומ' דלאו כללא הוא דס"ל לר"א כב"ש, וצ"ע בזה.

    והנה אמנם הי' מקום לפלפל דר"א דס"ל דאף מכשירי אוכ"נ שאפשר לעשותן מערב יו"ט מותרין, בע"כ דלא יליף להיתר מכשירין מדכתיב לכם לכל צרכיכם, דא"כ מדכתיב הוא לבדו הי' לו למעט מכשירין שאפשר מעיו"ט, ובע"כ דאיהו ס"ל דבכלל יעשה לכל נפש נכללו אף מכשירין, וע"כ שרי אף בדאפשר מעיו"ט, ולפ"ז ניחא דלדידי' הגם דמכשירין מותרין, מ"מ צרכי הנאת הגוף אסורין, דלא דריש כלל לכם לכל צרכיכם, אך בד' התוס' וש"ר בשבת שם מבו' דגם ר"א יליף להיתר מכשירין מדכתיב לכם לכל צרכיכם, ונחלקו אם הא דשרי אף בדאפשר מערב יו"ט הוא רק במלאכות דרבנן או אף במלאכות דאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. אמנם באמת הנה גם בחי' הרשב"א כתב ל' זה, דאלמא דאפילו היכא דליכא אלא אבוד ממון בלבד וליכא משום שמחת י"ט וצורך אוכ"נ שרי ר' יהודה להדיא, עכ"ל, ולדעת הרשב"א נ' דאין לפרש דהא דשרי ר' יהודה הוא מדינא דלכם לכל צרכיכם, שכבר נת' לעיל בהערה להוכיח מד' הרשב"א בביצה דכ"א: דלא ס"ל דלדעת ר' יהודה יש להתיר שאר צרכים אף בלא דינא דמתוך, ובע"כ דהא דשרי הוא משום דהוי כמכשירי צורך היום דמונע צער ודאגה וכמש"כ כן ראבי"ה הבאנו דבריו במק"א, וא"כ שפיר יל"פ כן גם בד' אחרים שהביא הר"ן. [↑](#footnote-ref-16)