4. בגדרי אכילה המחיבת זימון
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

כ"ד טבת ע"ה

**סימן ד'**

**בגדרי צירוף לזימון**

**א] ביאור שיטת הרמב"ן**

**ב]ביאור שיטת הי"מ שהובא בתר"י וביאור שיטת תוס' מ"ה. שאם לא התחילו יחד צריך לגמור יחד**

**ג]האם לשיטת הרא"ש צריך דוקא בסוף**

**ד]ביאור הירושלמי ובנידון האם עיקר הזימון חל בסוף ובביאור דין רב האי גאון**

**ה]סיכום השיטות בדין צירוף לזימון וביאור הגמ' מ"ז. לתר"י**

**ו]שיטות האחרונים בצורה של ברכת המזון של השומעים**

**ז]בראית הב"ח מהגמ' מ"ה:**

**ביאור שיטת הרמב"ן**

א]מבואר במשנה מ"ב. דישבו לאכול כל אחד מברך לעצמו הסיבו אחד מברך לכולן דהינו שיש תנאי של הסיבה אמנם בפרקין לגבי זימון לא הוזכר תנאי זה אלא שלשה שאכלו כאחד חייבין לזמן וכתב הרמב"ן דבאמת לגבי זימון אין דין הסיבה והוכיח כן מהמשנה ששני חבורות שהיו אוכלות בבית אחד שאם רואים אלו את אלו שמזמנות ובפשוטו אין זה בגדר הסיבה וכן מהדין של שמש דמבואר שהוא מצטרף ונקט שאין הוא נחשב שקבע עימם את הסעודה וכן מהגמ' לקמן מ"ז. ששנים שאכלו והגיע אחד ואכל לפני שהם הסיחו דעתם מאכילה שמצטרפים לזימון וכה"ג ודאי לא חשיב שהסיבו יחד אלא בהכרח שלא צריך הסיבה לחובת זימון [ובאמת בדוגמאות הנ"ל זה ודאי לא יעזור לברכה ראשונה] וכן משמעות הרמב"ם דרק בפ"א מברכות שמדבר על ברכה ראשונה הזכיר שיש דין הסיבה אמנם בפ"ה שמדבר על דיני זימון רק כתב שאכלו כאחד כלשון המשנה

והנה בפשוטו היה מקום לומר שלדין זימון לא צריך כלל שיחשבו כחבורה אחת אלא כל שאכלו במקום אחד שרואין אלו את אלו הטילו עליהם חובת זימון [ובפשוטו זה כוונת השער הציון קצ"ג כ"א שגם לרמב"ן לא צריך הסיבה אבל אכילה כאחת בעי דהינו שיחשב אכילה במקום אחד ולכן אם גמרו אכילתם לגמרי לא מצטרפים לאדם אחר שיאכל שם כמבואר מ"ז.] אמנם עיין ברמב"ן שכתב וז"ל **דחובת זימון קובעת אותם דהא אינם רשאין לחלק** עכ"ל ומבואר שרק מצד שחל חובת זימון שזה גורם דין שאינם רשאים לחלק שייך שיזמנו אבל ללא זה לא שייך שיזמנו וצ"ב כונתו דהרי סיבת הזימון קימת גם ללא שאסורים לחלק דאל"כ למה שיחול חובת זימון וא"כ למה לחדש שכל דין הזימון בנוי מצד שאינם רשאים לחלק ובפשוטו הביאור דהוקשה לו הרי ללא קביעות אין אחד יכול להוציא את חברו [דהרי צריך הסיבה כמו ברכה ראשונה] והרי כל זימון מבואר בכל מקום שאחד מוציא את חברו ועל זה תירץ שלאחר התקנה שיזמנו חשיבי כחבורה אחת וכמו צירוף דהסיבה ושלכן אחד מוציא את השני ועיין בלשון הר"ן במגילה כ"א: שכתב שלגבי ברכת המזון לא מספיק הסיבה אלא בעינן קביעות וחבורת זימון עכ"ל דהינו דמה דהם מצורפים לזימון זה עצמו כקביעות דהסיבה [והנה בהא דנשים מזמנות לרש"י רשות וכן בשנים לחד מ"ד שם לכאורא גם לרמב"ן צריך הסיבה אם לא דנימא שכל דבריו במסקנא וצ"ע]

**ביאור שיטת הי"מ שהובא בתר"י וביאור שיטת תוס' מ"ה. שאם לא התחילו יחד צריך לגמור יחד**

ב]והנה עיין בתלמידי רבינו יונה ריש פרקין דהביא י"מ דלא צריך הסיבה אלא אם גמרו יחד צריך לזמן וכתב להוכיח דלא כדבריהם אלא שרק אם קבעו לאכול יחד בתחילה מהא דרק שמש מצטרף ולא אדם אחר אפילו שגמרו יחד וכן מהא דמבואר בגמ' דתלמידי דרב דנו האם יכולים לזמן והרי שם מדובר שגמרו יחד אלא בהכרח שצריך דוקא הסיבה ועיין רא"ש שכתב שבאמת מוכח שצריך הסיבה אבל לא דוקא בתחילת הסעודה אלא גם אם באמצע הסעודה הם קובעים את עצמם לאכול יחד זה מספיק וכתב שאין ראיה מתלמידי דרב דשם הרי הם לא אכלו ביחד כלל וכן בשמש לולי חידוש המשנה אין הוא מצורף עמם כלל עכ"ד וצ"ע דעת רבינו יונה ובפשוטו דהוא למד בכונת הי"מ דבתור הדין קביעות שמחייב זימון זה רק בתחילה וכן פשיטא ליה שצירוף לאכילה יחד זה רק אם אכלו יחד ולכן אכילה באמצע יחד לא מחייבת בזימון אלא שהם חידשו שאם הם גמרו יחד כה"ג אפילו שלא חשיבי קבועים יחד זה גם סיבה לחיב זימון כיון שחל עליהם חובת ברכת המזון יחד ולזה הוכיח מהגמ' שמה שגמרו לאכול יחד זה לא סיבה לחייב זימון והרא"ש כתב שזה ודאי שעצם זה שגמרו יחד זה לא סיבה לחייב זימון ללא צירוף רק שלא צריך דוקא צירוף בהתחלה אלא גם אם בהמשך האכילה נצטרפו יחד זה סיבה לחיוב זימון

והנה מקור שיטת תר"י בפשוטו הוא מדברי התוס' דהביאו את הירושלמי דהקשה דבמשנתינו מבואר דשלשה שאכלו כאחד חייבין לזמן ובמשנה לקמן מבואר ששלשה שאכלו כאחד אין רשאין לחלק ונקטו תוס' בכוונת הירושלמי שיש כאן סתירה דהלשון חייבין לזמן משמע שמיד שהתחילו לאכול גם לפני סוף האכילה חייבים לזמן והלשון אין רשאין לחלק משמע שרק כשמגיעים לברכת המזון אסור להיחלק אבל אם מישהו רוצה להיחלק כשהחבורה לא אוחזת בברכת המזון מותר והירושלמי עונה כאן בתחילה כאן בסוף ואיזהו בתחילה ואיזהו בסוף פליגי בה תרי אמוראי חד אמר נתנו דעתם לאכול זהו בתחילה אכלו כזית זהו בסוף וחד אמר אכלו כזית זהו בתחילה נתנו דעתם לאכול זהו בסוף והתוס' פסקו כלשון הראשון וביארו שהכונה שאם נתנו דעתם לאכול יחד זה בתחילה הכונה שגם בתחילת הסעודה הם מתחייבים ואכלו כזית זהו בסוף הכונה שאם כבר אכלו כזית כל אחד כה"ג לא חשיב שהתחיל יחד והחיוב חל רק בסוף דהינו אם גמרו יחד [והתוס' לא ביארו את כוונת הלשון השני והנה הם כתבו שהגירסא אכלו כזית זהו תחילה נתנו דעתם לאכול זהו בסוף ובפשוטו הדבר צ"ע דכיון שכל שאכלו יחד זהו בתחילה א"כבסוף זה שלא אכלו יחד ומה שיך לומר שיזמנו והרש"ש ובחידושי הגר"א כתבו שצריך לגרוס כמבואר בראשונים גמרו לאכול זהו בסוף והכונה לכאורא שלאחר שגמרו לאכול ועדין הם במצב שיכולים לאכול יבוא אחד ויאכל הוא גם יתחיב עמם בזימון ועיין חידושי הגר"א מה שהקשה על זה אמנם באבן האזל כתב לגרוס כמבואר בתוס' וביאר שהכונה שאם רק נתנו דעתם לאכול ולא אכלו בפועל כה"ג רק אם גמרו לאכול יחד הם מצטרפים ע"ש מה שביאר] ומבואר בתוס' שכל שלא התחילו יחד לא חל חיוב אלא א"כ גמרו לאכול יחד והר"י ביאר שחל כאן חיוב חדש מצד מה שגמרו יחד ועל זה הקשה מכל הנ"ל

אמנם יש לבאר בכונת תוס' על דרך הרא"ש שזה ודאי שיסוד החיוב מצד שאכלו יחד אלא שכל שלא התחילו יחד אין חיוב חל אלא בגמרו יחד אלא שצ"ב מה המעלה המיוחדת בגמרו יחד דעד כמה שאם לא התחילו ממש יחד חסר בצירוף למה בגמרו יחד זה עדיף ובפשוטו הכונה שגמר אכילה יש בזה צירוף יותר אלים וכל שלא התחילו יחד חסר בצירוף ורק בגמרו יחד זה סיבה להחשב כחבורה אחת עוד יש לבאר שבאמת הגדר כדברי רבינו יונה שחל חיוב מצד שגמרו יחד ולא מצד שהם חבורה אחת אמנם כל המציאות שחשיב שגמרו יחד זה רק עד כמה שיש קשר ביניהם ולזה מועיל גם קשר של אכילה יחד בדרגא של הסיבה ללא התחילה יחד דהינו שרק כאן שהצירוף הוא לא סיבת הזימון מועיל גם צירוף של המשך האכילה

אמנם יש לבאר בזה עוד דבאמת ביסוד דין זימון זה צריך לחול רק בגמרו לאכול כיון שזה הלכה בצורה של ברכת המזון ורק בבאים לברך חל חיוב זה, רק שנתחדש שגם בהתחילו לאכול כבר חל חיוב שיברכו בזימון וכל זה רק בהתחילו יחד אבל כל שרק חלק מהסעודה אכלו יחד בזה העמידו על עיקר הדין דרק בגמר אכילתם חל עליהם חיוב זימון ועיקר הדבר מבואר לכאורא בט"ז סימן ר' סק"ג שכתב שלגבי עשרה שלא הוזכר רק הלשון אין רשאין לחלק באמת לא חל חיוב אלא בגמרו יחד וכדברי תוס' והנה אם כפשוטו שכל התוס' זה רק סברא שבמקום שחסר בצירוף של ההתחלה כה"ג רק בצירוף של הסוף חל חיוב א"כ אין שום סברא שרק הסוף יחייב ולא ההתחלה וכן אם כנ"ל שכאן חל חוב אפילו שאין צירוף א"כ ודאי שעיקר הדין זימון זה בצירוף שיש כאן אמנם אם נימא שכאן באמת לא חל חיוב אלא בסוף מצד שאז חל החיוב ברכת המזון א"כ א"ש שלגבי עשרה לא אמרו את התוספת שכבר בתחילת האכילה חל חיוב ועיין לקמן מה שנכתבו ביסוד זה שעיקר הזימון חל בסוף האכילה

**האם לשיטת הרא"ש צריך דוקא בסוף**

ג] והנה הרא"ש שכתב לחלוק על רבינו יונה כתב שלא צריך צירוף בתחילה דוקא אלא גם בהמשך אמנם סיים שכל שגמרו יחד זה מחייב בזימון ונחלקו האחרונים בכוונתו דהט"ז כתב שודאי הכונה רק בסוף האכילה כמבואר בתוס' אמנם הא"ר כתב שהרא"ש שלא ביאר הירושלמי כתוס' אין מקור לומר שזה דוקא בסוף והנה בלשון הטור ופסקי הרא"ש באמת לא הוזכר כלל שזה תלוי בסוף אלא רק מבואר שלא דוקא בתחילת האכילה מצטרפים והנה אם הביאור בתוס' שכה"ג חסר בצירוף ורק בגמר האכילה זה צירוף גמור יתכן שזה גם כונת הרא"ש שהרי כתב שלא צריך דוקא התחלה אמנם יתכן שהמשך האכילה אין בכוחו לצרף אלא בצירוף לגמר אמנם אם נימא כנ"ל שזה על דרך רבינו יונה שכאן הגמר מחיל חיוב לא מצד הצירוף א"כ ודאי שאין זה כונת הרא"ש דהרי מפורש בלשונו שזה אותה הלכה של הסיבו בתחילה אמנם אם נימא על דרך הט"ז הנ"ל שכאן לא נתחדש שהחיוב חל בתחילה א"כ באמת זה אותו חיוב של הסיבו רק שכאן החיוב רק חל בסוף יש מקום לומר שזה גם סברת הרא"ש [והנה עיין מ"ב סימן ר' סק"ט שכתב שאחד שמפסיק לשנים יכול להפסיק כמה פעמים כל פעם לשנים אחרים שזה לא גרע מאכל עלה של ירק וצ"ע שהניחא אם לא צריך דוקא גמר אבל למה דפסק המ"ב כט"ז שצריך דוקא גמר א"כ כאן שהוא ממשיך לאכול זה לא גמר ולמה שיצטרף עמהם אמנם מקור דבריו ביד הקטנה פ"ט סק"ל ושם ביאר שכאן שהשניים אכלו עמו מתחילה ועד סוף לא צריך גמר דהינו שכל שיש שנים שאכלו אם האחד מתחילת אכילתם עד הסוף אפילו שאצלו זה לא היה התחלה הוא יכול להצטרף וצ"ע והנה אם נימא שכאן החיוב מצד הגמר זה ודאי לא שיך וכן אם נימא כט"ז שכאן זה כמו עיקר הדין לכאורא אין סיבה שכה"ג זה אחרת וצ"ע]

**ביאור הירושלמי ובנידון האם עיקר הזימון חל בסוף ובביאור דין רב האי גאון**

ד] והנה יש מקום לומר מקור לסברא זו מדברי הראשונים דהנה הרא"ש ותר"י ביארו בכונת הירושלמי דהקשה שיש כאן כפילות המשניות כמו שהבבלי שואל ועל זה הירושלמי עונה כאן בתחילה כאן בסוף ופליגי בה תרי אמוראי חד אמר נתנו דעתם לאכול זהו בתחילה אכלו כזית זהו בסוף וחד אמר אכלו כזית זהו בתחילה גמרו לאכול זהו בסוף וביארו הנ"ל דבסוף הכונה שזה המקרה הפחות מחודש ובתחילה זה המקרה היותר מחודש והלשון הראשון מבאר שבסוף הכונה שאכלו כזית יחד ובתחילה הכונה שרק נתנו דעתם לאכול והלשון השני אומר שבסוף הכונה שגמרו לאכול ובתחילה בפשוטו הכונה שאכלו כזית ובתר"י נקט שהלכה כלשון הראשון שלשון הבבלי יותר משמע כך אמנם הרא"ש כתב שהלכה כלשון השני רק שלא צריך דוקא כזית אלא מה שהתחילו לאכול זה מספיק ומה שאומר כזית כונתו שגם כזית זה לא בגדר בסוף עכ"ד והנה יש לדון מה שנתחדש בירושלמי שבתחילה זה גם מחיב האם זה חיוב גמור כמו בסוף או שזה לא חיוב גמור ולשון הרא"ש וחומרא שהחמירו חכמים בדבר

והנה צ"ב מה שכתב הרא"ש שיש כאן מחלוקת מה זה בסוף וצ"ב מה זה משנה אחרי שבין כה נתחדש שלא צריך את זה עוד צ"ב מה שכתב הרא"ש שכזית לאו דוקא הרי המ"ד הראשון שכתב שזה בסוף הכונה דוקא א"כ למה שבמאן דאמר השני זה לאו דוקא ולכאורא יש מקום לבאר שבאמת יש כאן שני גדרים שיש גדר בסוף שזה עיקר חיוב זימון ונתחדש כאן חיוב גם בתחילה אבל אין זה עיקר חיוב זימון ולכן ס"ל לרא"ש שעד כמה שהנידון על בסוף שזה החיוב מעיקר הדין בזה ודאי יש מקום לומר שכזית זה דוקא מצד שיש כאן שיעור ברכת המזון משא"כ אם מבואר שרק בסוף לגמרי זה החיוב הגמור וכאן זה רק חיוב של חומרת חכמים בזה כבר לא משנה כמה אכלו ועיין מלא הרועים שכתב שדיוק הלשון אין רשאין לחלק שאין כאן עדין חיוב גמור רק שצריכים לגמור ולזמן ויתכן בזה נפק"מ כדלקמן

דהנה עיין ב"י סימן ר' שהביא דהרשב"א כתב שאם שנים לא רוצים להפסיק לשלישי אסור לו לצאת ללא שיזמן אמנם הביא דרב האי גאון כתב שיכול לצאת ללא שיזמן והרשב"א הניח הדבר בצ"ע וכתב הב"י שמסתבר שכל דברי רב האי גאון רק כשהדבר נחוץ לו לצאת אבל ללא זה באמת אסור ועיין ב"ח שתמה שאם יש חיוב וודאי שאסור לצאת שצריך לתת כל ממונו כדי לקיים חיוב דרבנן וכתב בהכרח שסברת רב האי שלא חל חיוב אלא כשגמרו לאכול ועומדים בברכת המזון וכל דברי הירושלמי שנתנו דעתם או אכלו כזית הכוונה אבל שעכשיו אוחזים בברכת המזון דהינו שנקט כנ"ל שחיוב זימון לא חל אלא בברכת המזון ויש לבאר סברת הב"י על דרך הנ"ל דבירושלמי מבואר שבאמת עיקר החיוב הוא רק בסוף ורק שרבנן החמירו שגם בהתחילו ולא סיימו יש עליו חיוב לזמן אבל באמת זה לא חיוב גמור ולכן במקום צורך יכול ללכת ויתכן שבאמת ללשון הראשון של הירושלמי אינו כן ועיין א"ר שכתב כן שכל קולת רב האי גאון דעדיין לא סיימו לאכול שאין זה חיוב גמור אבל אם סיימו לאכול באמת גם במקום הפסד ממון חייב לזמן וכטענת הב"ח

והנה בהא דמבואר כאן לרבינו יונה שאם רק נתנו דעתם לאכול חייבים לזמן עיין תר"י שהקשה מה שיך לומר שיש להם חובת זימון הרי לא אכלו יחד וכתב שכיון שקיבלו על עצמם לאכול יחד ולזמן ממילא חייבים לזמן ומשמעות דבריו בהמשך שגם אם לא אכלו יחד כלל וצ"ע כיון שיש הלכה שצריך צירוף א"כ מה שייך שיש חיוב לזמן כה"ג ועיין רשב"א שכתב מפורש שגם אם לא אכלו כזית והפכו פניהם כל אחד לצד אחר גם צריכים לזמן ולכאורא יש מקום לומר שזה מצד סברת הרמב"ן לעיל שכיון שרבנן הטילו עליהם חיוב לזמן ממיאל הם מצורפים ורק שס"ל שכל שלא היה צירוף רבנן לא הטילו חיוב אבל כאן שקיבלו על עצמם רבנן הטילו עליהם חובת זימון וממילא הם מצורפים ויש כאן חבורה לענין זימון וצ"ע

**סיכום השיטות בדין צירוף לזימון וביאור הגמ' מ"ז. לתר"י**

ה]העולה מהנ"ל שבעיקר הדין חיוב זימון מצאנו כמה שיטות א. דעת הרמב"ן שלא צריך צירוף אלא כל שאכלו בבית אחד שרואין אלו את אלו חשיב מצורפים וחל עליהם חובת זימון ב. דעת תר"י שרק קביעות בתחילת האכילה מחיב זימון ואפילו אם רק נתנו דעתם לאכול יחד ג. דעת התוס' שמחיב או התחלה יחד או שגמרו יחד ובביאור דעתם בתר"י ביאר שזה מחיב חדש על דרך הרמב"ן רק שזה בסוף האכילה אמנם כתבנו שיתכן לבאר שזה סברא שרק גמר האכילה חשיב צירוף או שכל שלא התחילו יחד לא נתחדש שיחול חיוב אלא בגמר אכילתם שעומדים לברך ברכת המזון ד.ובדעת הרא"ש פשטות הטור שלא צריך דוקא סוף אלא כל שאכלו יחד חל עליהם חובת זימון והמ"ב נקט שבאמת לא חל חיוב אלא אם גמרו יחד וכתבנו שבלשון הרא"ש ודאי הביאור שזה מדין צירוף כמו בתחילה ולא שזה מחייב חדש

והנה הקשו האחרונים על רבינו יונה שכתב שרק התחלה יחד מחייב זימון הרי מבואר בגמ' מ"ז. דאם שנים אכלו ובא אחד והצטרף עמהם כל שלא גמרו אכילתם הוא מצטרף עמהם והיה מקום לומר שבשנים קבועים והשלישי בא לאחר כן התר"י מודה אמנם הרא"ש הביא דבאופן זה נחלק על תר"י כתב ועיין ביאור הגר"א שצ"ל שזה רק רשות דהינו שכל סברת רבינו יונה שצריך הסיבה זה רק כדי שיהיה חובה אבל בשביל לזמן רשות גם ללא קביעות יכולים לזמן וכן הוא בלשון הרא"ש שכה"ג רשאין לחלק אבל לא שאי אפשר לזמן וכן הוא בשלטי הגבורים וברבינו ירוחם נתיב ט"ז ח"ז, ועיין ראש יוסף שהקשה הרי רב ס"ל ששנים מזמנים רשות וא"כ לא צריך את השלישי אמנם שם שמואל היה עמו ויתכן שהוא ס"ל שאין שנים מזמנים רשות ולכן היו צריכים את השלישי וביותר דמבואר שם שרב שימי אכל כדי שהוא יזמן ולא כתוב שזה כדי שרב ושמואל יזמנו אמנם עיין תפארת שמואל על הרא"ש שהקשה א"כ מה תלמידי רב הסתפקו הרי היו יכולים לזמן גם ללא צירוף ובהכרח שאין לזמן ללא צירוף ובפשוטו צ"ל שכל שלא היה צירוף אפילו שאפשר לזמן אבל אין אחד יכול להוציא את השני כיון שהם לא מצורפים ורק את ברכת הזימון אפשר לומר ותלמידי דרב הצטערו על חלק זה שלא יכולים להוציא אחד את השני [ובחזו"א ל' סק"ו כתב שכל הדין רשות כשהיה צירוף בסוף אבל ללא שום צירוף כלל לא יכול מלהוציא אמנם צ"ע שאם יש בזה קצת צירוף מנ"ל לרבינו יונה שזה לא מועיל לגמרי לחיב זימון דהרי חלק זה נקט מסברא שצירוף בסוף לא עוזר] ועדין קשה מהגמ' לגבי ינאי ששם הרי הוא הוציא אותם אמנם שם זה היה סופר שמוציא בור ועוד שהרי הוא טועה שברכת המזון יצא מוציא ואין חיסרון זה כלל

**שיטות האחרונים בצורה של ברכת המזון של השומעים**

ו] אמנם בעיקר הדבר האם עיקר הזימון הוא שאחד מוציא את השני מצאנו בזה מחלוקת דעיין ב"י סימן קפ"ג שהביא מחלוקת ראשונים האם בזימון כל אחד יברך בלחש אם המברך או שישתוק ויצא מהמברך וכתב להכריע שיברך בלחש וע"ש שהכריע שיברך בלחש ודימה דבר זה לסימן נ"ט דמבואר דבברכת יוצר אור הרא"ש היה מברך בלחש עם החזן וע"ש שביאר שמה שלא היה אומר בקול מצד שזה יפריע לציבור ומבואר שאין ענין בזה ששומע מהמברך וכן מבואר בדבריו סימן קצ"ג שכתב על דין הגמ' שבמקום שלא שומע המזמן עדיף לזמן בג' וכתב שהכונה שלא שומע ברכת הזימון אבל אם לא שומע הברכת המזון אין בזה שום חיסרון וכן בסימן קצ"ה שכתב השו"ע ששני חבורות יכולות לזמן יחד ובתנאי שישמעו הברכה מהמברך וכתב שהכונה שישמעו ברכת הזימון אבל את שאר ברכת המזון יכולים לברך בעצמם [והא דאין כאן הדין דעדיף לצאת מחברו בפשוטו מבואר בסימן נ"ט בב"י שלא ס"ל מדין זה או שס"ל כאבן העוזר שכל שמברכים יחד יש כאן קיום של ברב עם עיין סימן ג' מה שכתבנו בזה ואין לומר שזה סברא מצד שברכת המזון עדיף לברך לבד דהרי הראשונים ביארו שהמשנה של הסיבה זה גם על ברכה ראשונה ואחרונה ומשמע שתמיד יש מצוה להוציא אחד את השני]

אמנם האחרונים כולם חלקו על הב"י ונקטו שעיקר צורת הזימון שאחד מברך ומוציא את כולם וזו היא צורת הזימון המקורית וכן הוא בלשון הרמב"ם וכמו שנהג המהר"ם ובפשוטו כל הראשונים שכתבו שכונת המשנה הסיבו אחד מברך לכולם זה גם ברכת המזון וביארו שזה מצוה לגבי ברכה ראשונה ה"ה לגבי ברכה אחרונה ודעת הפנים מאירות סימן נ"ז שבאמת אם לא עושים כך אלא כל אחד מברך לעצמו לא יוציאם ידי זימון אמנם האחרונים כולם נקטו שהיום שלא מכונים ויש חשש גדול שאדם לא יקשיב ברכת המזון ולא יצא ידי חובתו לכן כתבו שמועיל מה שמברך בלחש אם המזמן אמנם נחלקו בצורה שזה מועיל בב"ח סימן קצ"ג ביאר שעיקר הענין זה שיענה אמן על ברכת המברך ולכן כל שממהר וגומר קצת קודם זה מועיל ובמג"א סימן קפ"ג סקי"ב כפי שביארוהו המחצית השקל ובגר"ז ס"י מבואר שכל שמברכים יחד זה מספיק דהינו שהענין שאחד יוציא את השני שיברכו יחד וה"ה אם מברכים יחד את הברכת המזון אמנם בדרכי משה מבואר שצריך דוקא להקשיב לברכת המברך ורק שיכול לברך באותו זמן וכן הוא בביאור הגר"א סוף סימן קצ"ה שכתב שעיקר ברכת הזימון שכולם שומעים ברכת המברך ועיין סימן נ"ט דביאר מנהג הרא"ש שבירך בלחש אם המברך מצד שעיקר הדין זה לשמוע מהחזן ומבואר כאן חידוש דמה שגם אומר יחד זה לא מגרע במה ששומע מהחזן וצ"ע האם זה גדר שיוצא ממנו רק שאומר יחד או סברא אחרת [ואולי שיך לצאת הברכה ביחס לדין זימון ושגם יברך לבד] וצ"ע בזה

**בראית הב"ח מהגמ' מ"ה:**

ז] והנה עיין ב"ח סימן קצ"ג שכתב ראיה מהגמ' שצריך לצאת מהמזמן דהגמ' מ"ה: יהודה בר מרימר ומר בר רב אשי ורב אחא כריכי ריפתא בהדי הדדי ולא היה אחד מהם גדול מחברו יתבי וקא מיבעיא להו הא דתנן שלשה שאכלו כאחד חייבין לזמן הני מילי היכא דאיכא אדם גדול אבל הכא דכי הדדי נינהו חילוק ברכות עדיף בריך אינש לנפשיה וכו' ופשטות לשון הגמ' שהסיבה שלא לזמן כיון שחילוק ברכות עדיף ועד כמה דנימא שאין זה מעצם הזימון שאחד יוציא את השני א"כ למה שלא יזמנו וכל אחד יברך לבד אלא בהכרח שעיקר הזימון זה שאחד מוציא את השני וכיון שכאן עדיף שכל אחד יברך לבד ממילא אין כאן זימון ועיין חמד משה שכתב לדחוק שכונת הגמ' שאין כאן זימון מצד שאין גדול ולאחר שאין זימון ממילא חילוק ברכות עדיף אמנם כתב שזה דוחק בלשון הגמ' דמשמע שבאה לבאר למה לא לזמן והנה עיין פמ"ג קצ"ג סק"ה שכתב שלכאורא לכל האחרונים שכתבו שיש אפשרות שכל אחד יברך לעצמו ובכל אופן יתקיים דין הזימון א"כ למה שלא יעשו כך אמנם יתכן שזה מפריע הכונה ולכן כל שאין כאן חיוב עדיף שלא לזמן

ובפשוטו צ"ל שעיקר הנידון האם יש כאן חובת זימון וכיון שצורת הזימון שאחד מוציא את השני שזה הצורה המובחרת א"כ כיון שבמקום שאין גדול זה סברא שחילוק עדיף א"כ ממילא לא תיקנו כאן זימון כלל אמנם לדעת הב"י שזה לכתחילה שכל אחד יברך צ"ב אמנם יש מקום לישב גם סברת הב"י שכיון שצורת תקנת זימון שאחד יוציא את השני וכדכתב החזו"א ל' סק"א שלא שיך לומר שיזמנו דהינו שיצטרפו ואחד לא יוציא את השני ממילא במקום שיש ענין גדול שאחד לא יוציא את השני זה סברא שלא תיקנו זימון כלל אמנם עדין צ"ב למה שלא יזמנו רשות בצורה שכל אחד יברך לבד [מצד ברב עם וכן לגירסא שהם נסתפקו בדין אמנם הרי"ף גרס שזה היה ברור להם] ובפשוטו לפ"ז מבואר בלשון הגמ' שכל שאין חיוב זימון אי אפשר לזמן רשות ולכן כל שיש כאן סברא שלא תיקנו זימון אי אפשר לזמן רשות

**בדברי הריב"א שגם ללא הסיבה אפשר לזמן רשות ובישוב שיטת תר"י**

ח] והנה עיין ב"י סימן קצ"ג בסופו שהביא הגהות מימוני בשם הריב"א שגם במקום שאינם קבועים יחד ולא חל חובת זימון אבל יכולים לזמן רשות וכך עדיף מצד ברב עם הדרת מלך ובביאור כונתו המג"א סימן קצ"ג סק"ח נקט שזה ודאי שכה"ג כיון שהם לא מצורפים כל אחד צריך לברך לבד ודלא ככל זימון אמנם הגר"א כתב שמקורו מהא דמבואר בגמ' לגבי אור שברב עם הדרת מלך דהינו שנקט שכל הגמ' זה נידון לגבי חיוב זימון שבזה צריך הסיבה אבל לגבי רשות תמיד אחד יכול להוציא את חברו וכתב שזה ישוב אחר לקושית הראשונים הרי אין שם הסיבה וכן ביארו הב"ח והט"ז אלא דבפשוטו שני מהלכים אלו נסתרים מהגמ' הנ"ל דמבואר שהם לא זימנו כלל ולא שזימנו ללא שאחד יוציא את חברו וכן לא עשו זימון רשות ועיין ב"ח שבאמת הגמ' לקמן זה דלא כסוגין ופסק כגמ' לקמן

והנה הבאינו לעיל שהאחרונים ביארו בדעת רבינו יונה שללא צירוף בהתחלה יש זימון רשות והבאינו להקשות מתלמידי דרב למה לא עשו זימון רשות וכתבנו לישב דכה"ג אין אחד מוציא את חברו והם הצטערו על חלק זה אמנם בפשוטו כל זה נכון לחולקים על הבית יוסף אבל לדעת הב"י אין זה נכון דלכתחילה שכל אחד יברך לבד ועוד שגם לחולקים על הבית יוסף בפשוטו מוכח מהגמ' שכל שאין אחד יכול להוציא את חברו אין זימון אפילו רשות וכנ"ל ורק אם נימא שיש בזה מחלוקת הסוגיות או ששם מסיבה מיוחדת לא יכלו לברך שכל אחד יברך בנפרד מצד חסרון כונתם א"ש וכן אם נימא כחמד משה ודו"ק בזה

והנה עיין בסימן ב' שהבאינו מהצל"ח והישועות יעקב שבצורה של זימון אין חיסרון כלל של חילוק ברכות כיון שזה ברכת שניהם אמנן מדברי הרמב"ן שהוצרך לומר שכל הזימון כיון שאין רשאין לחלק מבואר לא כך וכן עד כמה שכוונת הגמ' שכשאין אדם חשוב חילוק ברכות עדיף שזה עצמו הסיבה מבואר לא כך ורק לדחית החמד שמה שאין כונת הגמ' שזה הטעם אפשר לומר כך

והנה בעיקר השיטות שיש מושג זימון רשות עיין פמ"ג קצ"ה מ"ז א' [והמג"א קצ"ג סק"ח רמז לקושיא זו] שהקשה דבגמ' מבואר שאם אין מקצתם רואים אלו את אלו אין רשאין להצטרף ולכאורא הרי שם אין הנידון על החובה להצטרף דהרי מדובר שיש בכל חבורה שיעור זימון ובהכרח הנידון על רשות והרי הריב"א חידש שגם ללא צירוף אפשר לזמן וצ"ל שכל דבריו בתנאי שבמעשה הזימון זה נעשה בצורה מצורפת ולא אם אין רואים אלו את אלו עוד יתכן וכמדומה שכן כתב החזו"א שכל הסברא של זימון רשות זה כדי שיזמנו אבל כאן שיש בין כה זימון בזה ודאי עדיף שכל אחד יברך אם חבורתו ולא יצטרפו אם אחר ועיקר הסברא מבוארת בט"ז קצ"ג סק"ג

והנה בעיקר מה דהאחרונים דייקו מהגמ' שאין זימון רשות ושכן מבואר מהרמב"ן צ"ע מהגמ' שדנה ששנים מזמנים רשות וצ"ל שזה עצמו הסיבה במסקנא שאין מזמנים וכמו שהארכנו בסימן ב' אמנם עדין צ"ע מנשים ששיטת רש"י שמזמנות רשות ובישועות יעקב סימן קצ"ב סק"א כתב שבאמת כל אחד מברכת לבד אמנם בפשוטו מבואר בגמ'שאין כזה זימון ואולי נשים שאני וצ"ע