42 פסול קרובים ד - הערות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' ט' אדר תשע"ג

א] כתב הרשב"א בתשו' ח"ה סימן קע"ד, ז"ל, אלא שהוא תמה אפי' לטעם הזה שהרי פיסול הקורבה לאו בטעמי' דאיקרובי דעתא תלה לי' רחמנא, דהא עיקר קרא בפיסול עדות לחובה כתיב דכתיב לא יומתו אבות על בנים, ואי משום קירוב הדעת לחובה (ולהכשר) [ליכשר] ולזכות לפסול, כענין נוגע בו בעדות דעלמא דלזכות ולחובה כשר, אלא גזיה"כ הוא וכדאמרינן בפ' מי שמת אטו משה ואהרן משום דלא מהימני הוא אלא גזיה"כ, וכיון שכן כל שפסול בזה בזו ובבנו ובחתנו יפסל בכיו"ב במי שהוא עמו באותה מדרגה עצמה, ואפשר לומר דמדברי תורה יש הפרש בין בעל כאשתו ובין אשה כבעל, דמדאורייתא לא שמענו פיסול אלא באשה כבעלה כדילפינן מדודתך היא, אבל בעל כאשתו לא שמענו פיסול מד"ת, והיינו דאמרינן בפומבדיתא אשה כבעלה ובסורא הוסיפו ואמרו בעל כאשתו וחידשו לומר דבעל חורגתו פסול וכו', עכ"ל.

אך בדעת ש"ר נראה דהיינו, דהגם דהפסול הוא מגזה"כ, אך תורת קרוב הוא מי שיש לו קירוב הדעת עמו, דעיקר פסולא דקרוב הוא משום כאחד עמו, וכמש"כ רשב"ם דכחד דמו, וכ"ה ל' רש"י ב"ב, וכ"ה בפסקי הריא"ז בסוגיין, ולהיות כאחד עמו הוא משום שיש לו קירוב הדעת עמו, וזהו שאמרו בסוגיין דלאשתו ארוסה הוא פסול להעיד משום איקרובי דעתא, דהיינו דתורת קרוב לענין עדות הוא משום שיש לו קירוב הדעת עמו, ובאשתו ארוסה כבר ה"ז גורם קירוב הדעת.

ב] נראה דיש לדון, דלעולם מונין את הקירבה מלמעלה למטה, וע"כ כשדנו בגמ' על אשת חורגו, לא דנו כלל על הבעל כאשתו הראשון, אלא על השני, וע"כ תלי בדין אשה כבעלה ולא בדין בעל כאשתו.

וזהו הטעם דאחי הסב חשיב כראשון בשלישי, ולא אמרינן דיחשב כשני בשני, ועמד ע"ז הנימו"י ב"ב דקכ"ח., ז"ל, ורבא אמר אף לשמעון שהוא ראשון וה"ל שלישי בראשון, "אע"ג שהי' נראה ששקולים עם שני בשני", עכ"ל, והיינו משום דלעולם מתחילין מלמעלה, והאח עם אחיו הוי ראשון בראשון, ועם בן אחיו הוי ראשון בשני ועם נכד אחיו הוי ראשון בשלישי.

וכ"ה להדיא בד' הרמ"ה ב"ב דקכ"ח., ז"ל, וכל שיש ביניהן הפסק, אם הי' א' בלבד מפסיק ביניהן, כגון האב לאחי אביו או לאבי אביו, הבן נקרא קרוב שני לאבי אביו ולאחי אביו מחמת אבי הבן שמפסיק בינתים בינו ובין אבי אביו ובין אחי אביו, "ואבי האב ואחי האב נקרא לזה ראשון, לפי שמהם התחלנו למנות ראשון ושני ושלישי", עכ"ל, והרי דלעולם מתחילין למנות מלמעלה, ומה"ט כל בן אח דחשבינן לי' שני בראשון היינו דהבן אח חשיב שני ואחי האב חשיב ראשון, משום דלעולם אנו דנים תחילה על ב' האחים דהם הוו ראשון בראשון, וכלפי בנו של א' הוי ראשון בשני וכלפי נכדו הוי ראשון בשלישי.

ג] שו"ר עוד בד' הרמ"ה שם, ז"ל, וכיון שהבן לאחי אביו שני בראשון, נמצאו בני האחין זה לזה שני בשני, "שזה שני לאביו של זה וזה שני לאביו של זה", עכ"ל, ומבו' בדבריו דבר חדש, דבפשוטו הא דחשבינן להו כשני בשני, הוא משום דבן ראובן לשמעון הוי שני בראשון וע"כ לבן שמעון הוי שני בשני, אך בד' הרמ"ה מבו' דהוא משום דבן ראובן לשמעון הוי שני ובן שמעון לראובן הוי שני, ומבו' דאין דנים מידת הקורבה לפי אדם באמצע המצרפן, ודיש לנו לדון כמה כל א' רחוק ממנו, אלא לעולם דנים כמה יש בין זה לזה, ואך דסגי במה שהוא שני לאביו, ול"ב שיהא שני לבן, וצ"ע עוד בטעם הדברים, ועכ"פ לפ"ז מבו' בפשיטות מה דנכד האח חשיב כשלישי בראשון, דלא מצינו למימר דאבי האב והאב הוו ראשון בראשון, וממילא דאחי אבי האב והנכד הוו שני בשני, אלא לעולם יש לנו לדון כמה יש בין הנכד לבין אחי אבי האב, וע"כ הו"ל שלישי, ודו"ק.

ד] שוב העירני הראי"ט דבעיקר הדבר יל"פ בע"א, דלעולם יש לנו לדון על ריחוקם מהאב המשותף שהוא שורש הקורבה, וע"כ ב' אחים הוו ראשון בראשון, דתרוייהו הוו ראשונים לאביהם, וב' בני אחים הוו שני בשני דתרוייהו הוו שניים לאביהם, וע"כ הבן לאחי אבי אביו הוי שלישי בראשון, שהרי המצרפן הוא אבי אבי האב, והוא הוי שלישי לו ואחי אבי אביו הוי ראשון לו, עכ"ד.

ומצאתי דכדרך זו נ' להדיא בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, ז"ל, האנשים הנולדים משורש אחד תולדה ראשונה והם האחים נקראים ראשון בראשון וכו', והדור השני כגון בני אחי האב זע"ז או בני אחות האם זע"ז או בני אחי האם עם בני אחות האב זע"ז נקראים שני בשני וכו', והדור השלישי והם בני בני האדם עם בני בני אחיו או אחותו נקראים שלישי בשלישי וכו', עכ"ל, ולהדיא דשם ראשון בראשון הוא על תולדה ראשונה ושני בשני הוא על תולדה שני' ושלישי בשלישי הוא על תולדה שלישית.

ונ' דהרמ"ה דלא פירש כן, וכנ"ל, הוא משום דהוא פירש דהא דאחים הוו ראשון בראשון, הוא משום שאין הפסק ביניהם, ולא משום דהם תולדה ראשונה לאביהם, ודו"ק.

ה] ואמנם בעיקר ד' הרמב"ם ילה"ע, דלכאו' לדעת מר ב"ר אשי דבן לאבי אביו חשיב כשלישי בראשון הרי בע"כ לא כן, שהרי כיון דכל קורבת האחים היא כפי השורש המחברם, לכאו' ל"ש לומר דבן לאבי אביו הוי שלישי בראשון, דא"כ גם לאחי אביו הי' חשוב כשלישי, ושמא אה"נ ד' הרמב"ם הם שלא כיסוד ד' מר ב"ר אשי, וי"ל דלאו היינו דהקורבה היא דרך האב המצרפן, אלא היינו דהקורבה היא משום שנולדו מאב אחד, וע"כ אם הוו הולדה ראשונה הוו ראשון בראשון, ואם הוו הולדה שני' הוו שני בשני, ואם הוו הולדה שלישית הוו שלישי בשלישי.

ו] יש להסתפק בב' צרות אם חשיבי כקרובות זל"ז ליפסל לעדות. - והנה אמנם לכאו' ליכא נפ"מ בזה דבלא"ה הן פסולות לעדות משום פסול אשה, אך העירני אאמו"ר שליט"א דנפ"מ בזה לדעת הסוברים בשקיבלה עלי' אחת את חברתה לעדות, לדעת הסוברים דל"מ קבלת פסולין בתרתי לריעותא, אי נימא דאף עד דפסול מחמת ב' פסולין בגופו חשיב כתרתי לריעותא.

ועד"ז אמר דיש להסתפק לדעת ר' יהודה דאם מתה אשתו והיו לו בנים ממנה ה"ז קרוב, ויל"ע אם כשגירשה והיו לו בנים ממנה ונשאת לאחר, אם הוא פסול לבעלה השני.

ז] והנה בפשוטו ודאי יש לפסול בהני תרי גווני, שהרי אשה הוי קרובה לאשת אחי בעלה, וכ"ש דתהא קרובה לאשת בעלה, ועד"ז הוא גם בדינא דר' יהודה, דכיון דהוא פסול להעיד לבעל אחות אשתו, כ"ש דיהא פסול להעיד לבעל אשתו.

אך המקום לדון בזה הוא עפי"ד הראשונים דפסול קורבה תליא באקרובי דעתא, ולפ"ז יש מקום לומר דב' צרות סנו אהדדי, וע"כ לא חשבינן להו כקרובות לענין עדות, ועד"ז י"ל גם בגירש את אשתו ונשאת לאחר, דליכא אקרובי דעתא בינייהו.

אמנם הנה משמעות ד' הרמב"ן במלחמות והר"ן, דרק באשה אחרת של בעל אחותו הכשירו, משום דלא אמרינן תרי בעל כאשתו בחד גופא, והיינו דהאשה השני' אינה קרובתו כלל, אך ב' צרות שפיר חשיבי כקרובות זל"ז, ויש להוסיף, דהנה הרמב"ן כתב בטעמא בתרא בהא דהוא כשר להעיד לאשה אחרת של בעל אמו ובעל אחותו, ז"ל, וכן הדין נותן שבני הגיסין יש להם קורבה ובני בעל אמו מאותה אשה נכרית אין להם עמו צד קורבה, עכ"ל, וכ"כ הר"ן, וה"ט ל"ש בב' צרות, ועי' חזו"א סימן י"ח סק"ג ד"ה יש עוד ענין.

ח] ובעיקר הספק לדעת ר' יהודה, נ' דיש לדון בזה מטעם אחר, דהנה לקמן בסוגיין מייתינן להא דיליף ריה"ג להכשיר קרוב שנתרחק, ומבו' דזהו דלא כר' יהודה, וצ"ע דהרי אף ר' יהודה מכשיר בקרוב שנתרחק, ואך דס"ל דכל שיש לו בנים ממנה עדיין הוא קרוב, וי"ל דמכוון הגמ' הוא דיתורא דקרא בע"כ דאתי לכה"ג שיש לו בנים ממנה, דאם אין לו בנים ממנה פשיטא דהוא כשר, וכ"ה בטו"א ר"ה דכ"ה:, עיי"ש, ונראה מזה דלעולם אף דיש לו בנים ממנה, עדיין הוי כקרוב שנתרחק, והא דה"ה פסול לדעת ר' יהודה הוא מכח קורבתו הראשונה, דכל שלא בטלה לגמרי דעדיין יש לו בנים ממנה, ה"ה פסול, וע"כ שפיר מייתינן מההיא דריה"ג, דכל קרוב שנתרחק כשר, ואף אם יש לו בנים ממנה.

ולפ"ז מסתברא מילתא, דכל הא דפסל ר' יהודה, הוא רק בקרובים שהיו לה קודם הגירושין, דכבר חייל עלייהו תורת קרובים, וכל שיש לו בנים ממנה ולא בטלה הקורבה לגמרי ה"ה פסולין, אך מודה ר' יהודה דאינו פסול לאותם שנעשו קרובים אחר הגירושין, דמעולם ל"ה עליהן תורת קרובים, ולפ"ז אין מקום לדון אם הוא כשר להעיד לבעל שנשאה אחר שגירשה הוא, דמעולם ל"ה עליו תורת קרוב

ט] עוד העירני הראי"ט, דלא מצינו בגמ' ובד' הראשונים דפסל ר' יהודה אלא במתה אשתו, אך בנתגרשה אשתו י"ל דמודה ר' יהודה דאף אם יש לו בנים ממנה לא חשיב כקרוב, - ולא מיבעיא להני קמאי דהא דהמשמש אשת איש שמתה פטור הוא משום דמשמש מתה לא חשיב כביאה, הרי מבו' דאף שמתה האשה לא פקע האישות ואכתי חשיבא כאשת איש, ואף להני קמאי דהא דהוא פטור הוא משום דלא חשיבא כשארו, הרי הא מיהא דלא פקע עי"ז האישות לגמרי, והרי חזינן דמטמא הבעל לאשתו שמתה, ולא אמרינן דכשמתה פקע האישות, והוי כגירשה דאינו מטמא לה, וזהו שאמרו ביבמות דנ"ה: דלאחר מיתה נמי איקרי שארו, ופירש"י דהוא מהא דמיטמא לה, ועי' קובה"ע סימן מ"ו, וע"כ בזה ס"ל לר' יהודה דאם יש לו בנים ממנה ה"ה קרוב, אך בגירשה דפקע האישות לגמרי מודה ר' יהודה דאף אם יש לו בנים ממנה לא חשיב כקרוב, - וכן נראה לפמש"כ הרמב"ן דהא דתנן הי' קרוב ונתרחק, היינו באשתו שגירשה, דבשאר קרובי אישות אינו פסול כלל, וכיון דמעיקרא איירי באשתו שגירשה, א"כ מ"ט במילתא דר' יהודה תנן מתה בתו, ומ' מזה דבנתגרשה בתו מודה ר' יהודה, אך במשך חכמה במדבר י"ב א', נקט דאף בנתגרשה ויש לו בנים ממנה ה"ה קרוב, עכ"ד, וכ"ה משמעות ל' הרמ"ה במתניתין, עיי"ש.

ושוב מצאתי בעזה"י הדברים מפורשים כן בתשו' מהרי"ל החדשות סימן ק"ל, ז"ל, ודאי מתה איצטריכא להכשיר דאכתי שאירו איקרו דהא קמן מטמא לה, וכן הוא יורשה בקבר אע"ג דמשארו ילפינן ירושת אשה אי לאו דמעטי' קרא, אלמא לא מפקע השאר והיא זקוקה ליבם בקידושי אחיו, וס"ד דפסיל בין לזכות בין לחובה כמו בחייה וקסבר ר' יהודה כשיש לו בנים ממנה אכתי אידבק בה ולא פקע השאר. אבל בגרושה מטיבותא דמר אמינא אפי' יש לה בנים ממנו מכשיר ר' יודא אפילו לעצמו ולהכי נקט מתה, עכ"ל.

י] ועדיין יש להסתפק בגונא דקידש אשה חוץ מפלוני וקידשה פלוני, אם ה"ה פסולין זל"ז, ואמנם יל"ד דזה תלי בגדר דינא דקידושי חוץ, די"ל דכיון דכלפיו לא חיילי הקידושין ע"כ אינו נפסל לו, אך לכאו' קידושי השני ודאי חיילי לגבי כו"ע, - ואי נימא דקידושי חוץ אינם פוסלין, הרי דה"נ אם קידש ראובן אשה חוץ משמעון אחיו כשר שמעון אחיו להעיד לה, וצ"ע.

ועד"ז יש להסתפק בקידושי שרגא דליבני, אם פסול א' מהם להעיד להשני, אך להסוברים דשרגא דליבני הוא כקידושי חוץ, ה"ז הנידון הקודם.