הערה בגדר יד
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב / יד ושומר

חולין קיח. הערה בגדר יד

יש לחקור בגדר דין יד אם עיקר מה שנתחדש בדין ידות הוא דע"י שהיד הוא מחזיקה את עצם החפץ הרי שהנגיעה ביד חשיבא כנגיעה בעצם החפץ בכל פרט ופרט שבו, או די"ל שעיקר החידוש דס"ד דידות לאו חלק מהחפץ הם כלל וע"ז קמ"ל שהם חלק מהחפץ וממילא הוי ככל נוגע במקצת חפץ שמטמא את כולו.

[ולפי צד זה יש לדון דמעתה הוא תלוי בחקירת הקו"ש בטעם דנוגע במקצת חפץ מטמא את כולו אי משום דנגיעה במקצתו חשיב נגיעה בכולו ה"נ הכא גבי יד.

ואם הטעם שנוגע במקצת חפץ מטמא את כולו הוא משום שהטומאה מתפשטת הרי גבי יד צ"ל כדעת הר"מ שהיד עצמה נטמאת ואל"ה צ"ע היאך תתפשט הטומאה בכל החפץ.

ואם נפרש כשיטת הר"ש שהיד עצמה אינה טמאה הרי ע"כ צ"ל לפי צד זה כדרך השניה שנקט בקו"ש דנגיעה במקצת חפץ חשיבא נגיעה בכל החפץ ולכך ה"נ גבי יד מטמא את כל החפץ [ומ"מ בעי לחידושא דיד דאי לא"ה לא היה חשוב חלק מן הדבר כלל].

אבל לפי צד הראשון אי"צ לזה ואף לשיטת הר"ש י"ל דנגיעה במקצת חפץ לא חשיבא נגיעה בכולו, רק מ"מ יד עדיפא מחלק מהחפץ, שהרי אינו חשוב כנוגע ביד רק מתייחסת נגיעתו ישירות לכל חלק וחלק בחפץ ע"י שהוא יד לו.

ובעיקר חקירת הקו"ש עיי"ש שהביא משטמ"ק ב"ק עז. ורמב"ן שבועות יא. שהק' היאך נבילה מצטרף לבצק לכביצה, והרי הנבילה שבעה לה טומאה?

ותי' דאיירי שנגע בבצק ולא בנבילה ועוד תי' דאף אם נוגע בנבילה הוי כמו שנוגע בבצק ג"כ, ומבואר דנגיעה במקצתו אף אם לא נטמא מתפשט הטומאה לכולו ע"כ אי"צ להתפשטות הטומאה רק שנגיעת מקצת הוי כנגיעה בכולו.

וע"ע לקמן קכח. המשתחוה לחצי דלעת אסרה, מהו שתעשה יד לחברתה, ופירש"י הספק לר"ש דאיסוה"נ אין מקבלים טו"א מהו שתעשה יד להכניס טומאה לשאר הדלעת.

ובחזו"א העיר ל"ל דין ידות תיפו"ל שהוא מחובר ממש, ומ"ש מכזית נבילה שכתב הרמב"ן דאף דשבע ליה טומאה מ"מ נטמא השאר וכש"כ בקו"ש דס"ל דנגיעה במקצתו חשיבא כנגיעה בכולו?

ובפשוטו צ"ל דשאני ענין שבע ליה טומאה דחשיב מגע טומאה רק שאין הטומאה יכולה לחול משא"כ הכא דלא חשיב מגע טומאה כלל כיון שהוא דבר שאינו מק"ט.

אבל בחי' ר' לייב-ע דן דשבע לה טומאה אינו חסרון בחלות הטומאה אלא במגע הטומאה, ולפי"ז ליתא לתי' זה, ועדיין י"ל].

ויש להביא פשיטות לחקירה זו, הנה דן בערל"נ כריתות טו. בהוכשר מקצת הפרי אם הוכשר כל הפרי, עיי"ש מש"כ להוכיח זה מגמ' לג. דשחיטה מכשרת ע"י הדם אף שלא נגע בכולה, וכן מבואר לעיל עד:, אבל כתב דלשון הר"מ משמע דל"מ.

וע"ע בלשון רש"י פסחים כ. ד"ה ועדיין דמשמע להדיא דאם המים נוגעים בבשר אי"צ שיגע בכולו רק כ"ש מים סגי [ועיי"ש בלשון התוס' דמבואר דאי יש שומר להכשר צריך שיגעו המים בכל הבשר, ואכ"מ].

ובהגר"א או"ח קנח-ד כתב דדבר שטיבולו במשקה דבעי נטילה אינו משום שהוכשר הפרי עיי"ש שהוכיח:"דאי משום הכשר מאי קאמר שם ש"מ חרוסת וכו' הא מקבל הכשר בכ"ש דאפי' יד מקבל הכשר כמ"ש חולין קיח: לר"י ותניא כוותיה וע"כ לא פליג רב אלא ביד ובגמ' שם במאי קמפלגי".

מבואר שהוכיח הגר"א מדמהני הכשר ביד לר"י כ"ש דיהני הכשר במקצת פרי, ואף רב לא פליג אלא משום דלא נתחדש דין יד כלפי הכשר.

וצ"ע מאי ראיה והרי י"ל דיד חשיב כנגיעה בכולו?

ומבואר דעת הגר"א דלא נתחדש ביד שהוא כנוגע בכולו רק כל החידוש הוא שהוא חלק מן האוכל וממילא הוי כמקצת פרי ושפיר הוכיח דמהני הכשר במקצת פרי, ודו"ק.

ובאמת ה"נ מסתברא, שהרי לפמש"כ במקו"א ע"כ א"א לפרש דדין יד הוא רק צורה להכניס ולהוציא את הטומאה דהא מצאנו דיד צריכה טבילה וכן יד פסולה לסיכוך משום דבר המק"ט, רק ע"כ הגדר הוא כש"כ שם שהיד חשיבא חלק מהאוכל המק"ט, וממילא מסתברא שזהו כל החידוש של יד דהוי כחלק מן האוכל ותו הוי כנוגע במקצת מן האוכל ולא יותר.

וע"ע בראשונים קיח. לענין יד בכלי חרס, שנתקשו היאך שייך בזה דין ידות והרי כלי חרס בעי תוך, ואם נימא דדין יד הוי כנוגע בכל הכלי א"כ מאי קושיא והרי ע"י היד הוא נוגע גם בתוך של הכלי?

ובפשוטו י"ל עיין בחי' הגרי"ז בכורות לח. דס"ל דדין תוך דכלי חרס אינו דין מגע באוירו רק דין שתוכו מטמא [עיין חי' הגר"ח פ"ח משכב], וע"ז לא שייך דין יד דע"י יד לא חשיב כעצם תוכו של כלי רק כנוגע בתוכו ובהא לא סגי.

אבל לפמש"כ י"ל בפשיטות טפי דס"ל להראשונים דגדר דין יד הוא שהיד היא חלק מן הכלי ותו לא, ולא אמרינן שע"י היד חשיב כנוגע בכל פרט ופרט שבו, א"כ אין כאן נגיעת תוכו, ופשוט.

וברשב"א תי' על קו' זו דגזיה"כ הוא גבי יד, ובפשטות כוונתו דבדין יד באמת נתחדש דהוי כנוגע בכולו והוי כמגע בתוכו נמי, וס"ל נמי דדין תוך בכלי חרס הוא טומאת מגע אוירו ואי"צ תוכו דוקא.

אבל בדעת הרמב"ן י"ל דאף אם יודה דדין כלי חרס הוא מתורת מגע בתוכו מ"מ לא יהני דין יד, ולפי"ז בד' הרשב"א מבואר דלא כש"כ עפ"י הגר"א.

[אבל בפשוטו צ"ע לפרש כן כוונת הרשב"א דא"כ למה כתב גזיה"כ הוא, והרי זהו עיקר ההבנה בדין יד וממילא וודאי דיד עדיף על גבו, וראיתי בס' שחיטת חולין פי' כוונת הרשב"א באופ"א, דכוונתו דדין תוך הוא דין מגע באוירו, וס"ל שלא נתמעט אלא דין מגע בגבו שאינו חשוב כ"כ לטמא אבל מקום היד לא נתמעט ממגע.

ודעת הרמב"ן צ"ל או דס"ל שכלי חרס נתמעט מדין מגע ודין תוך אינו דין מגע רק בעי דוקא תוכו, או דס"ל דאף אם הוא דין מגע מ"מ בעי דוקא מגע תוכו ואף הידות בכלל מיעוט זה כמו גבו].