ח - מלאכות שהותרו לצורך המועד אם הותרו אף בימי אבלו
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן ח**

**בדין מלאכות שהותרו לצורך המועד אם הותרו אף בימי אבלו**

**א**

א] **מו"ק י"א ב'** פתח באבל וסיים במועד א"ר שישא ברי' דרב אידי זאת אומרת דברים המותרין במועד אסורין בימי אבלו, רב אשי אמר לא מיבעיא קאמר וכו', והראשונים בכ"ד כתבו דפליגי בזה רב שישא ברי' דרב אידי ורב אשי אם יש להחמיר בימי אבלו יותר מבחוה"מ, והבאנו לדבריהם בסימן י"ג סק"א בהערה.

**והנה** כתב הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות וכל שהתירו חכמים במועד משום צורך המועד אפי' אין לו מה יאכל, כולן אסורין באבל ואפי' ע"י אחרים וכו', עכ"ל, וכ"כ הטור ביו"ד סימן ש"פ,[[1]](#footnote-1) - וממה שלא פירש דהוא מכח הא דקי"ל כרב שישא ברי' דרב אידי, משמע קצת דדין זה הוא לכו"ע ואף לדעת רב אשי דלא החמירו בימי אבלו יותר מבחוה"מ, וצ"ב הטעם בזה.[[2]](#footnote-2)

ב] **ויש** לפרש בזה בתרי גווני, חדא, הוא למש"כ התוס' הרא"ש לעיל ח' ב' בשם הראב"ד במה שאסרו לקוץ ארזים לצורך מת, לא תיקשי ממה שאמרו לקמן י"ב ב' קוצצין במועד לצורך המועד, דהיינו דוקא לכבוד המועד כגון בגד ללבוש במועד ועצים לאפות ולבשל בו וכיו"ב אבל לכבוד המת לאו כבוד המועד הוא וכו', וכ"כ תלמיד הרי"מ והנימו"י שם והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן א' בשמו.

**ובפשוטו** מבו' לפ"ז דעיקר מה שהותרה מלאכה בחוה"מ לצורך המועד, הוא משום כבוד המועד, וע"כ הוא דשאני מלאכה לצורך בגד ללבוש במועד ועצים לאפות ולבשל ממלאכה לצורך המת.[[3]](#footnote-3)

**ולפ"ז** הרי דמה"ט הוא דלא הותרה מלאכה בימי אבלו לצורך ימי האבל, דדוקא במועד הוא שהותרה מלאכה לצורך המועד משום כבוד המועד, אך בימי אבלו דליכא לה"ט לא הותרה מלאכה לצורך.[[4]](#footnote-4)

**וכ"נ** בד' התרוה"ד בסימן קנ"ג, ז"ל, וכן מלאכות שהתירו חכמים לשמחת המועד ודאי אין לעשותם בט"ב, כדפסקו הגאונים דאסור לאבל לעשות בימי אבלו מלאכה שהתירו חכמים לצורך שמחת מועד, ואיכא למימר דה"ה ט"ב, עכ"ל, ומשמע להדיא דהא דשאני ימי אבלו מחוה"מ, הוא משום דבחוה"מ התירום לשמחת המועד, ובימי אבלו ליכא לה"ט.[[5]](#footnote-5)

ג] **ויש** לפרש עוד בזה למש"כ הרמב"ן בתורת האדם שם בדין מלאכת דבר האבד ע"י אחרים במקום טירחא יתירא דלגבי מועד איסור המלאכה הוא משום קדושת היום, והוא משום שבות ותענוג, ולגבי אבל איסור המלאכה הוא כדי שיתאבל על מתו ויתאונן על חטאיו, ועד"ז כתב בפירש"י בסוגיין דאיסור המלאכה באבל הוא כדי שלא ישכח אבילותו.

**ולפ"ז** י"ל דכל הא דהותרה מלאכה בחוה"מ לצורך המועד, הוא משום דמלאכה שהיא לצורך המועד אינה סותרת כלל להשביתה דחוה"מ, והוא ע"ד הא דהותרה מלאכה ביו"ט לצורך אוכ"נ, די"ל דהוא משום דמלאכת אוכ"נ שהיא לצורך יו"ט אינה סותרת כלל להשביתה דיו"ט, (ועמש"נ בזה בסימן א'? סק"ג), אך בימי אבלו דאיסור המלאכה הוא כדי שלא ישכח אבילותו, נאסרה אף מלאכה לצורך.[[6]](#footnote-6)

**ועד"ז** הוא למש"כ הריטב"א לקמן י"ג א' דמה שהותרו מלאכות בחוה"מ לצורך המועד, הוא משום דעיקר איסור מלאכה במועד הוא משום טירחא ושלא למעט בשמחת הרגל, וע"כ התירו חכמים מלאכה לצורך המועד, וע"כ כ"ז הוא באיסור מלאכה בחוה"מ, אך באיסור מלאכה בימי אבלו דהוא כדי שלא ישכח אבילותו, שפיר יש לאסור אף במלאכה לצורך.

**ב**

ד] **כתב** בתשו' מהרי"ק סימן ל"ה, ז"ל, שאלת אם האשה אסורה בימי אבלה לאפות ולבשל, נלע"ד דאין איסור בדבר, ומה שכתבת מההיא דשמחות אלו דברים שאין בהם משום מלאכה כבוד הבית והדחת כוסות והצעת המטות דמשמע דוקא הני אבל לא אפי' ובישול, נלע"ד דאדרבה נקט הני לרבותא ס"ד דדמו טפי למלאכה וגם דליכא בהו צורך כולי האי וכו', וגם מטעמא דידך דכתבת דלא עדיף מי"ט דהותר בו צורך אוכ"נ, דאע"ג דפליגי אמוראי וכו' אי מחמרינן באבל מבחוה"מ ואיכא מ"ד דמחמרינן וכן פסקו הפוסקים וכו', מ"מ איכא למימר דע"כ לא פליגי אלא לענין חוה"מ, אבל להחמיר טפי מביו"ט בהא מודה לאידך דפליג עלי', דאין להרחיק מחלוקתן כ"כ דאל"כ לאשמעינן רבותא טפי, עכ"ל.

**ומשמעות** דבריו דאיכא תרי טעמי בהא דמותר האבל לאפות ולבשל, חדא משום דהוא מכלל צרכי הבית, ודמי להא דתניא במס' שמחות דשרי בכבוד הבית וכו', ועוד, דהוא משום דלא חמיר מיו"ט שהותרה בו מלאכה לצורך אוכ"נ.

**ומצינו** כן גם בד' התרוה"ד בסימן רפ"ט שכתב בדין משרתת שאירע בה אבל דמותרת לבשל ולאפות ולעשות שאר צרכי הבית, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, ז"ל, ונראה ראי' מהא דמייתי ביו"ד תניא כבוד הבית וכו' אין בהם משום מלאכה לאבל עכ"ל, ונראה דנקט הני לרבותא אע"ג דאין בהן חיי נפש כ"כ וכ"ש אפי' ובישול, ובהגהמי"י כתב נמי דמותר לאפות פת מק"ו דיו"ט, ומדיליף לה מיו"ט אלמא דשרי לאבל לעשותם אפילו לאחרים כמו ביו"ט, עכ"ל, ומשמע גם בדבריו דאיכא ב' טעמים להתיר בזה, חדא משום דדמי לכבוד הבית וכו' דאין בהן משום מלאכה לאבל משום דהוו צרכי הבית, ועוד, משום דדמי ליו"ט דהותר לבשל ולאפות.[[7]](#footnote-7)

ה] **ולכאו'** נפ"מ בין הטעמים במלאכות שלא הותרו ביו"ט לצורך אוכ"נ, דאם הא דשרי בימי אבלו לאפות ולבשל הוא משום דדמי ליו"ט דהותר לבשל ולאפות הרי דכ"ז הוא באפי' ובישול שהותרו ביו"ט, אך מלאכות שלא הותרו ביו"ט אסורין בימי אבלו, אך אם הוא משום דהו"ל מכלל צרכי הבית, יש להתיר אף במלאכות שלא הותרו ביו"ט.

**אך** יש מקום לדון בזה, דלא מיבעיא לדעת הסוברים דמדאורייתא הותרו כל המלאכות ביו"ט לצורך אוכ"נ, והמלאכות האסורות הוא מדרבנן, די"ל דהטעם שאסרו בזה ביו"ט אינו טעם לאסור בימי אבלו, - אלא אף לדעת הסוברים דמדאורייתא הוא שלא הותרו מלאכות אלו ביו"ט, הרי דלא מיבעיא אם הוא משום דאפשר מערב יו"ט, די"ל דאי"ז טעם כלל לאסור בימי אבלו, אלא גם לשאר הטעמים שכתבו הראשונים בזה, י"ל דאין לאסור מכח זה בימי אבלו, וצ"ע בזה.

ו] **עוד** נפ"מ בזה הוא במש"כ הט"ז בסימן ש"פ סק"א דהא דמותרת המשרתת לאפות וכו', הוא משום דמלאכת צרכי הבית מותר לאשה עצמה ע"כ מותר אפי' למשרתת, ועיי"ש שכתב לפ"ז לאסור לשמש שאירע לו אבל לעשות עבודתו ולילך לביהכ"נ ולשמש בצרכי הקהל, ומבו' מדבריו דעיקר ההיתר לאפות ולבשל הוא משום דהו"ל מכלל צרכי הבית.[[8]](#footnote-8)

**אך** בתשו' לחמי תודה למהר"י באסאן סימן ז' ובתשו' זרע אמת יו"ד סו"ס ק"נ תמהו ע"ד הט"ז, דמה שהותר למשרתת לאפות וכו', אי"ז משום דהותרה מלאכת צרכי הבית, אלא משום דלא חמיר מיו"ט דהותר לאפות ולבשל לצורך אחרים, וע"כ יש להתיר אף במלאכה שמחוץ לבית, עיי"ש.

**ג**

ז] **והנה** בתשו' שבות יעקב ח"א סימן ל"ה כתב דשוחט שאירע לו אבל אסור לשחוט לצורך בני העיר אף כשאין שם שוחט אחר, ועיי"ש שכתב בזה, ז"ל, ואע"ג דהוי מלאכת אוכ"נ דמותר ברגל לצורך מועד, מ"מ באבל יש לאסור לעשות לאחריני אם אין בו צורך לעצמו וב"ב כמו אפי' ובישול, עכ"ל.

**אך** בתשו' הגרע"א שבסו"ס דו"ח והועתק בחי' רע"א לקמן כ"א א' כתב להתיר בזה, דלא אסרו באומן לרבים אלא בשאר מלאכות אבל במלאכת אוכ"נ מותר, כמו במשרתת שאירע אבל דמותרת לאפות ולבשל ולעשות צרכי הבית, ומשמע אף שלא לצרכה רק לצורך הבעה"ב, ה"נ כיון שהוא שוחט דמתא הוא כמשרת שלהם בענין זה ומותר כיון דהוא צורך אוכ"נ, וכ"כ החכמ"א בכלל קס"ד סי"ב, והבית מאיר בסימן ש"פ סכ"ב.

ח] **ומד'** הבית מאיר שם מבו' דד"ז תליא בטעם מה שהתירו באפי' ובישול בימי אבלו, דאם הוא משום דהוא מכלל צרכי הבית, הרי דאין להתיר אלא באפי' ובישול לאבל ולב"ב, או במשרתת שעושה לצורך הבעה"ב דג"כ חשיב כצרכי הבית, אך שחיטה לצורך בני העיר אסורה,[[9]](#footnote-9) אך אם הוא משום דדמי ליו"ט דשרי במלאכת אוכ"נ אף לצורך אחרים וכמש"כ התרוה"ד, ה"נ שרי לשחוט לצורך אחרים, וכ"כ בתשו' זרע אמת יו"ד סימן ק"נ להתיר במלאכת אוכ"נ בימי אבלו לצורך אחרים דומיא דיו"ט, וכ"נ בתשו' לחמי תודה למהר"י באסאן סימן ז'.

**אך** בד' הגרע"א משמע דכיון דהוא שוחט דמתא הו"ל כמשרת שלהם בענין זה, ויש בזה להתירא דצרכי הבית, עי"ש, וצ"ע.

ט] **ובתשו'** הגרע"א שם כתב ללמוד להתיר בזה, מהא דתניא במס' שמחות פ"ה ה"ז הי' נחתום בעיר ואין שם אלא הוא, חנוני בעיר ואין שם אלא הוא עושה בצינעא מפני כבוד העם, רשב"י אומר הרי שהי' בלן או ספר לעיר והגיע זמן הרגל עושה בצינעא מפני כבוד העם, ומשמע דת"ק לא התיר בספר או בלן, ומ"מ בנחתום שרי משום דהוא מלאכת אוכ"נ והותר אף לצורך אחרים.

**אך** צ"ע דאם אכן הותר האבל במלאכת אוכ"נ לצורך אחרים דומיא דיו"ט, א"כ מ"ט לא התירו במס' שמחות אלא כשאין שם אלא הוא, הרי אף כשיש שם נחתום אחר יש להתיר, - וכבר עמד הגרע"א שם עד"ז במה שלא התירו אלא במשרתת, ומ"ט לא התירו גם באחר כמו ביו"ט דמותר לאפות בחבירו.[[10]](#footnote-10)

**ועיי"ש** שכתב לדון דשאני ביו"ט דאם יעשה האחר לעצמו ג"כ יהי' נעשה מלאכה ביו"ט, וע"כ אין חילוק אם הוא עושה מלאכה לחבירו או שחבירו עושה כן, משא"כ באבל דאם יעשה האחר לעצמו לא יודחה שם איסור, א אחר יעשה כן לעצמו לא יודחה שום איסור, ועוד, דביו"ט הוא לצורך אוכ"נ דיו"ט, משא"כ באבל דרק לגבי האבל הוי כמו יו"ט דאיתקש לרגל, אבל לאחר שאינו אבל הוא סעודת חול, אך כתב ע"ז דהוא דוחק, דא"כ נימא דבן חו"ל יהא אסור לאפות ולבשל ביו"ט שני לצורך אורח בן א"י שדעתו לחזור, דאצלו ליכא איסור מלאכה כלל והוי סעודת חול,[[11]](#footnote-11) וצ"ע בזה.

**ד**

י] **המהר"ם** מר"ב בהל' שמחות סימן קמ"ד, והובא במרדכי בסימן תתקכ"ט, ז"ל, אם יכול האבל ליתן תבואה לטוחן לטחון לו קמח או לאפות לו פת, זהו דבר פשוט שהוא מותר לאפות אפילו תנור מלא פת דהא אפילו ביו"ט שרי וכו', ולטחון נראה דאסור דאמרינן בפרק מי שהפך ת"ר טוחנין קמח במועד לצורך המועד ושלא לצורך המועד אסור ואם טחן והותיר ה"ז מותר ובלבד שלא יערים וכו', וימי אבל דמו לחוה"מ, ואדרבה איכא למ"ד דמחמרינן טפי בימי אבלו דא"ר שישא ברי' דרב אידי וכו', ורב אשי פליג עלה ואמר דהאסור בזה אסור בזה והמותר בזה מותר בזה, עכ"ל, והביאו הב"י ביו"ד סימן ש"פ ס"ה.

**ומבו'** בדבריו דמותר האבל לטחון קמח אלא שלא הותר אלא לצורך ימי האבילות, וכ"כ החכמ"א בכלל קס"ד סוסי"ב, וכ"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות ס"ב ושם סקי"ד.[[12]](#footnote-12)

**וכבר** נתבאר לעיל סק"ה דלכאו' ד"ז תליא במש"כ המהרי"ק והתרוה"ד ב' טעמים בהא דמותר האבל לאפות ולבשל, דאם הוא משום דהו"ל מכלל צרכי הבית, שפיר יש להתיר אף במלאכות שלא הותרו ביו"ט לצורך אוכ"נ כטחינת קמח וכיו"ב, אך אם הוא משום דדמי ליו"ט דמותר לבשל ולאפות, אין להתיר אלא באפי' ובישול שהותרו ביו"ט, ועיי"ש במש"נ לדון בזה.

יא] **אמנם** הנה באמת בד' המהר"ם מר"ב משמע להדיא דיש ללמוד התירא דמלאכה לצורך אוכ"נ בימי אבלו מהתירא דמלאכה לצורך אוכ"נ בחוה"מ, ומה"ט הוא דמותר בימי אבלו לאפות פת ולטחון קמח.

**אך** הנה אי"ז כמש"כ הרמב"ן דכל שהתירו במועד משום צורך המועד אסורין באבל, והרי דאין ללמוד להתיר בימי אבלו ממה שהותר בחוה"מ.[[13]](#footnote-13)

יב] **עוד** יש להעיר בענין זה, דהנה בד' המהר"ם מר"ב מבו', דאף שהותר האבל לאפות פת ולטחון קמח, מ"מ לא הותר אלא לצורך ימי האבילות, וע"כ אסור לטחון קמח שלא לצורך ימי האבילות, ובאפיית פת מותר אף לאפות תנור מלא פת, דומיא דהא דשרי ביו"ט, וכ"כ החכמ"א בכלל קס"ד סוסי"ב.

**אך** הנה בתשו' הגרע"א שם כתב בפשיטות דלא כן, ז"ל, וכן נראה בפשוטו דכמו שאבל מותר לבשל לצרכו לצורך מחר, ה"נ מותר לבשל ביום הז' לצורך יום הח', ולא אמרינן דגרע דהוי לצורך חול, דהשמיני מקרי סעודת חול לגבי השביעי, עכ"ל, וצ"ע שלא הביא לד' המהר"ם מר"ב שהביאם הב"י בסימן ש"פ המפורשים לאסור בזה.

**ה**

יג] **השלחן** עצי שטים בכללי המלאכות ס"ב סקט"ו נסתפק בדין שאר צרכי ימי אבלו דלאו אוכ"נ ומכשיריו אם אסור האבל לעשותן, או דמותר לעשות מעשה הדיוט, דומיא דהא דמותרת אשה אבילה לעשות כל צרכי הבית ככיבוד וריבוץ והדחת כלי בית והצעת המיטות שאינם אוכ"נ ממש, ועיי"ש שכתב דאי נימא דשרי, הרי דה"נ מותר האבל בבנין וניפוץ וצביעה וכו' לצורך ימי אבלו כמו בחוה"מ.

**והדברים** צ"ע, שהרי להדיא כתב הרמב"ן דכל שהתירו חכמים במועד משום צורך המועד אפי' אין לו מה יאכל, כולן אסורין באבל ואפי' ע"י אחרים וכו', וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"פ ס"י, ולהדיא דלא הותר אבל לעשות מלאכה לצורך ימי אבלו, ורק באפי' ובישול הוא דקי"ל להתיר, משום דהוי מצרכי הבית, או משום דדמי ליו"ט דהותרה מלאכה לצורך אוכ"נ.[[14]](#footnote-14)

יד] **אמנם** הנה כתב התרוה"ד בסימן קנ"ג, ז"ל, . נראה דיש לחלק דבחוה"מ איסור מלאכה משום שביתה הוא, שרו רבנן כל מלאכת הדיוט ושאינו של טורח, וכן מה שהוא לצורך שמחת המועד, אבל מניעת מלאכה בט"ב משום עינוי הוא וכו', ולפי טעם זה י"ל דכל מלאכה בין של טורח או לאו, וגם מלאכת הדיוט אם יש בה שיהוי קצת שמשתעשע בה, אין לעשותה בט"ב מפני שע"י כן מתבטל בעינוי, לאפוקי הדלקת הנרות או לקשור או להתיר שאין בה שיהוי ודאי פשוט להתיר בט' באב. וכן מלאכות שהתירו חכמים לשמחת המועד ודאי אין לעשותם בט"ב כדפסקו הגאונים דאסור לאבל לעשות בימי אבלו מלאכה שהתירו חכמים לצורך שמחת מועד, ואיכא למימר דה"ה ט"ב, עכ"ל.

**ומשמע** להדיא מדבריו דרק מלאכה במעשה אומן שהותרה לצורך שמחת המועד, הוא דלא הותרה בימי אבלו, אך מלאכה במעשה הדיוט הותרה אף בימי אבלו.[[15]](#footnote-15)

טו] **ולכאו'** ד"ז תליא במש"נ בסימן ו'? סק"ה פלוגתת רבוותא בטעם הא דהותרה מלאכה במעשה הדיוט לצורך המועד, דדעת הרמב"ן דעיקר ההיתר הוא משום צורך המועד, והוא ע"ד הא הא דהותרה מלאכה ביו"ט לצורך אוכ"נ, ובחוה"מ הותר לכל צורך, אך דעת התוס' ודעימייהו דהוא משום דהתירו מלאכה במעשה הדיוט ובשינוי, אלא שלא התירו לזה אלא לצורך המועד ולא בחינם ולצורך חול.

**ולפ"ז** נראה דלדעת הרמב"ן דהא דהותרה מלאכה במעשה הדיוט לצורך המועד, הוי עיקר ההיתר משום צורך המועד המועיל להתיר, הרי דבימי אבלו דלא התירו מלאכה לצורך ימי אבלו, אין להתיר אף במעשה הדיוט, - אך לדעת התוס' ודעימייהו דעיקר ההיתר הוא משום דהוי מעשה הדיוט, אלא שלא התירוהו בחינם, מסתברא מילתא דשרי אף בימי אבלו.[[16]](#footnote-16)

**ויש** להוסיף, שהרי הרמב"ן והטור כתבו דכל שהתירו חכמים במועד משום צורך המועד אסורין באבל, ולפ"ז הרי דלהרמב"ן לטעמי' דעיקר ההיתר בחוה"מ במעשה הדיוט הוא משום צורך המועד המועיל להתיר, ודאי דהוא נכלל במש"כ הרמב"ן ד"כל" שהתירו במועד משום צורך המועד אסורין באבל, - אך להטור לטעמי' בסימן תק"ל דצורך המועד המועיל להתיר הוא צורך אוכ"נ, והתירא דמעשה הדיוט אינו בכלל ההיתר דצורך המועד, הרי דגם מש"כ ד"כל" שהתירו במועד משום צורך המועד אסורין באבל, אין בכלל זה מלאכות במעשה הדיוט.

1. במש"כ דגם כשאין לו מה יאכל לא הותר לעשות מלאכה אף ע"י אחרים, נתבאר במק"א דתליא בפלוגתת רבוותא בהתירא דאין לו מה יאכל, דבס' המכתם לקמן י"ג א' כתב דהוא משום דהו"ל כדבר האבד, וכ"כ הנימו"י שם בשם יש שכתבו, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שהביא הרא"ש בסימן א', ולדעתם ודאי דיש להתיר למי שאין לו מה יאכל לעשות מלאכה ע"י אחרים, ככל מלאכת דבר האבד שהותרה ע"י אחרים, - ומד' הרמב"ן והטור שאסרו בזה, מבו' דהתירא דאין לו מה יאכל הוא היתר בפנ"ע, ואינו משום דבר האבד, כאשר כ"ה מבו' בפירש"י לקמן י"ג א', וכ"ה מבו' בל' המאירי לקמן י"ט א' והטור בסימן תק"ל. [↑](#footnote-ref-1)
2. שו"ר בתשו' לחמי תודה למהר"י באסאן סימן ז' שפירש דטעם הא דלא הותרה מלאכה בימי אבלו לצורך ימי האבל, הוא משום דמלאכה בימי אבלו ל"ד למלאכת חוה"מ אלא למלאכה ביו"ט, ולא הותרה אלא לצורך אוכ"נ דומיא דיו"ט, וע"כ נמי לא הותרה לצורך דבר האבד, עיי"ש, ולפי דבריו נמצא דלמ"ד דהותרה מלאכת דבר האבד בימי אבלו דומיא דחוה"מ, ה"נ הותרה מלאכה לצורך ימי האבל, ודלא כמש"נ דמש"כ הרמב"ן לאסור בזה הוא לכו"ע, - אך בעיקר דבריו צ"ב, דהרי אף דלא הותרה מלאכה בדבר האבד ע"י עצמו, מ"מ הותרה ע"י אחרים, ולדעת הרמב"ן ודעימי' קי"ל כרשב"ג דכל שא"א לעשות ע"י אחרים הותרה אף ע"י עצמו, ומ"ש דמלאכה לצורך ימי אבלו לא הותרה אף ע"י אחרים, וי"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומצינוכן גם בד' תלמיד הרי"מ לעיל ט' ב' בטעם הא דההדיוט תופר כדרכו והאומן מכליב, דכיון דמלאכת חוה"מ דרבנן, לא גזרו חכמים בכה"ג משום כבוד המועד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. ומצאנו עד"ז בחי' תלמיד הרי"מ לקמן י"ח א' דכל אותם שהותרו לכבס במועד מכבסין אפי' בפרהסיא מפני כבוד המועד, שאין כלים מתלבנין כ"כ יפה בבית כמו ע"ג הנהר ובחמה, והא דתניא בתוספתא דאע"פ שהתירו לכבס לא יוליך כלים לכובס אלא מכבס בצנעא בתוך ביתו ההיא באבל מיתניא, והיינו דכיון דכל הא דהותר במועד בפרהסיא הוא משום כבוד המועד, ע"כ הוא דבאבל דליכא לה"ט לא הותר אלא בצינעא. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועמש"נ בסימן י"ח? סקי"א בהערה לדון לחדש לפ"ז בדעת הטור, דבאבילות במועד, מותר לעשות מלאכה לצורך המועד, ועיי"ש שהבאנו דבד' רי"ו בנתיב כ"ח ח"ג מבו' דלא כן, וכ"ה גם בד' הלבוש ביו"ד סימן שצ"ט ס"ב, והמאמ"ר בסימן תקמ"ח סק"ד. [↑](#footnote-ref-5)
6. והא דבהתירא דדבר האבד מדמינן לדעת רב אשי דין ימי אבלו לדין חוה"מ, ולדעת רב שישא ברי' דרב אידי דחלוקין הן זמ"ז, הוא משום דהחמירו טפי בימי אבלו, הוא משום דהתירא דדבר האבד הוא היתר בעלמא משום פסידא, ובזה שפיר יש לדמות דין ימי אבלו לדין חוה"מ, - וזה כמש"נ בסימן א'? ענף ה' דחלוק הוא גדר התירא דצורך המועד מגדר התירא דדבר האבד. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואמנם לכאו' לב' הטעמים שנתבארו לעיל ענף א' בטעם הא דלא הותרה מלאכה בימי אבלו לצורך ול"ד לחוה"מ שהותרה מלאכה לצורך המועד, ה"נ אין ללמוד להתיר מלאכה בימי אבלו לצורך אוכ"נ ממה שהותרה ביו"ט, ועמש"נ בזה להלן ?. [↑](#footnote-ref-7)
8. וכ"כ הערוה"ש שם סל"ב דהוא משום דמלאכה ביתית כגון לאפות פתו ולבשל תבשילו אינו בכלל מלאכה שאסרו לאבל, ולכן מותר לאשה כשהיא אבילה לאפות ולבשל כל הצריך לבני ביתה, אבל מה שא"צ לה אלא לאחרים אסור. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכ"כ הערוה"ש שם סל"ב לאסור לאשה אבילה לאפות לצורך אחרים, דלא הותר אלא לצורך בני הבית דהוי מצרכי הבית, ונתבאר לעיל סק"ו בהערה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובאמת בתשו' זרע אמת יו"ד סימן ק"נ האריך דודאי דמותרת אשה לאפות ולבשל בימי אבלה אף לצורך אחרים דומיא דיו"ט, עיי"ש, וכ"ה משמעות ד' הבית מאיר שם שהתיר בכל ענין, אך קשיא טובא ע"ז מהא דתניא במס' שמחות דלא הותר אלא כשאין שם נחתום אל אהוא. [↑](#footnote-ref-10)
11. והנה אמנם בתשו' מהריט"ץ סימן קל"ט כתב לדון לאסור לבן חו"ל לבשל ביו"ט שני לצורך בן א"י, דהו"ל כמבשל מיו"ט לחול, אך עיי"ש דמסיק להתיר בזה מכמה טעמים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-11)
12. ומש"כ בסקי"ד שם דמותר לעשות כן ע"י אחרים, מבו' בדבריו בפנים דה"נ מותר ע"י עצמו, אלא דכיון דאסור לצאת מפתח ביתו, ע"כ א"א לו לעשות צרכי אוכ"נ שבחוץ אלא ע"י אחרים. [↑](#footnote-ref-12)
13. ובד' המהרי"ק שם משמע דלדעת רב אשי בסוגיין דדמי דין ימי אבלו לדין חוה"מ, יש ללמוד להתיר מלאכה לצורך אוכ"נ מהיתר מלאכה בחוה"מ, אך לדעת רב שישא ברי' דרב אידי דמחמרינן בימי אבלו יותר מבחוה"מ, אין ללמוד להתיר במלאכה לצורך אוכ"נ מהיתר מלאכה בחוה"מ, אלא דיש ללמוד להתיר בזה ממה שהותרה מלאכת אוכ"נ ביו"ט, - ולכאו' לפי דבריו נמצא דדין מלאכה לצורך ימי אבלו תליא בפלוגתא דרב שישא ברי' דרב אידי ורב אשי, וזה דלא כמש"נ לעיל ענף א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
14. ומד' המהרי"ק והתרוה"ד והפוסקים שלא התירו באפי' ובישול אלא משום דהוו מצרכי הבית או משום דהוו לצורך אוכ"נ, מבו' דלא הותרה מלאכה לשאר צרכי ימי אבלו. [↑](#footnote-ref-14)
15. אך צ"ע שהרי מלאכות שהותרו בחוה"מ במעשה אומן, הוא לצורך אוכ"נ, ולצורך אוכ"נ הרי הותרה מלאכה אף בימי אבלו, כמש"כ התרוה"ד גופי' בסימן רפ"ט, - ושמא י"ל דהא דנאסרה מלאכה במעשה אומן בימי אבלו, הוא במלאכות שלא הותרו ביו"ט לצורך אוכ"נ, וכמש"נ לדון בזה לעיל סק"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. ואמנם למש"נ בסימן ו' ? אין להתיר מכח זה אלא היכא דבמלאכה שדרכה ע"י אומן, ומעשה הדיוט אינו כדרך עיקר המלאכה, ולמש"נ בסימן ז'? י"ל דה"נ יש להתיר במלאכה במעשה הדיוט שאין בה טורח כלל. [↑](#footnote-ref-16)