= א - מתניתין דאבות מלאכות, זורע, חורש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

עג. מתניתין - עג: והקוצר, קג. מתניתין - מתניתין, מו"ק ב: איתמר - תנן, זבחים צד: דאמר רבא - דרש רבא.

א' אלול ע"ט

דף מס' 1

**אבות מלאכות**

**ע"ג א' -** **הזורע והחורש וכו',** בפירש"י כתב דמלאכות אלו היו במשכן בסממנין של צבע, וכ"כ בפירש"י לעיל מ"ט ב' ד"ה הם זרעו דזריעה וכו' שהיו במשכן הוא בסממנין, - אך האג"ט בפתיחה סק"א אות ה' הביא מש"כ בחי' הר"א בן הרמב"ם בשם ר"ה גאון דאלו הי"א מלאכות ישנן בקרבן תמיד בכל יום ובחביתי כה"ג ובמלואים כולן מזרע וקציר,[[1]](#footnote-2) והובא גם בפי' קדמון בפ"ז משבת ה"א, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה, - ועמש"כ בזה הטל אורות בתחילת המלאכות באורך.

\*בפירש"י בקידושין ל"ח א' ד"ה בכניסתן כתב דבמדבר לא זרעו ולא קצרו, ולפ"ז בע"כ דמה שאמרו דזורע וקוצר היו במשכן, היינו דמלאכות אלו נצרכות לצורך הסממנים, אף שבפועל לא עשו כן אחר צווי עשיית המשכן, אלא שהיו מצויים בידם, וכ"כ הפנ"י לקמן ע"ה א' והחת"ס לקמן ע"ד א', וכן צידד המנ"ח במוסך השבת חורש סק"ו, - אך הנשמת אדם בכלל ט' סק"ב כתב דצ"ל דמדבר סיני שעשו בו את המשכן הי' ראוי לזריעה וחרישה, דרק במדבר הגדול כתיב לא מקום זרע, - ועמש"כ בזה האג"ט בפתיחה סק"א אות כ"ד - כ"ט.

בפירש"י כתב דשיעורן של אלו בכגרוגרת חוץ מחורש דהוא בכ"ש, והפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות כ' כתב ללמוד מדבריו דזורע שיעורו בכגרוגרת,[[2]](#footnote-3) וכ"כ השיטה להר"נ דמהזורע עד האופה שיעורייהו בכגרוגרת.[[3]](#footnote-4)

אך הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב כתב דהזורע כ"ש חייב,[[4]](#footnote-5) וכ"כ הרוקח בסימן נ"ז, וכן הוכיח המנ"ח במוסך השבת זורע סק"ד מד' התוס' בפסחים מ"ז א', ועיי"ש בסו"ד במש"כ לדחות.

\*השעה"מ בפ"י מרוצח ה"ט הביא מס' מוצל מאש שנסתפק באיסורא דחורש וזורע בנחל איתן אם שיעורו בכ"ש, ועיי"ש שהוכיח מד' התוס' בפסחים מ"ז א' ד"ה והן מוקדשין דשיעורו בכ"ש, - והמנ"ח במוסך השבת זורע סק"ד צידד דאף לדעת רש"י דזורע אינו חייב אלא בכגרוגרת, היינו בשבת דבעינן מלאכת מחשבת, אך בנחל איתן ובכלאים ובשביעית דכתיב לא יזרע ודאי בכ"ש משמע, אך כתב דלמש"כ הרמב"ם בפ"א ממעילה ה"ז בלאו דלא תגוז בבכור שורך, דאינו לוקה עד שיגזוז כמלא רוחב הסיט כפול, לא יהא זה חמור משבת, ה"נ דבשביעית וכלאים אינו חייב על זריעה פחות מכגרוגרת לדעת רש"י.

**והזורה הבורר וכו' והמרקד,** בפירש"י כתב דזורה ברחת לרוח ובורר פסולת בידיו ומרקד בנפה,[[5]](#footnote-6) - אך בפירש"י לקמן ע"ה ב' ד"ה הרי הוא אורג כתב דהא דזורה בורר ומרקד ל"ה מלאכה אחת, הוא משום דזה בקשין וזה בצרורות וזה בקמח, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**העושה ב' בתי נירין,** התוס' עמדו בהא דפירש כאן ובאורג ובפוצע ובתופר ובכותב שיעור טפי מבשאר,[[6]](#footnote-7) ועמש"כ בזה הפסקי רי"ד לקמן ק"ב ב', - והאחרונים כתבו כמה דרכים בזה, **א** המגן אבות כתב דהוא משום דמלאכות אלו בפחות מכשיעור אין לו שם המלאכה כלל, ואינו אסור משום ח"ש, ומשא"כ בשאר מלאכות דאיכא לשם המלאכה אף בפחות מכשיעור, אלא דאינו חייב אלא בכשיעור, וע"כ אף פחות מכשיעור אסור משום ח"ש, וכ"כ הקר"א.[[7]](#footnote-8) - **ב** בתוס' חדשים כתב בשם הג"ר לוי יצחק מברדיטשוב, דהוא משום דבמלאכות אלו אינו חייב אלא בעושה כל השיעור במקום אחד, כגון בעושה ב' בתי נירין דאם עושה בית ניר בבגד אחד ובית ניר בבגד אחר לאו כלום הוא, וכן בכותב ב' אותיות בב' ספרים וכו', ומשא"כ בשאר מלאכות.[[8]](#footnote-9) - **ג** בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דהוא משום דבשאר מלאכות אף בפחות מכשיעור חייב אם אחשבי',[[9]](#footnote-10) ומשא"כ במלאכות אלו דבפחות משיעורם לא חשיב מלאכה כלל.

**והמתיר,** התוס' נסתפקו אם חייב במתיר שלא ע"מ לקשור, וכתבו דלפירש"י לקמן ע"ד ב' מבו' דחייב אף במתיר שלא ע"מ לקשור, ולפי' ר"ח שם אינו חייב אלא במתיר ע"מ לקשור, וכ"כ הרא"ש בסימן ב', ויתבאר בעזה"י במקומו, במ"מ למלאכות קושר ומתיר.

**הקורע ע"מ לתפור,** בפירש"י כתב דקורע שלא ע"מ לתפור לא הי' במשכן, ומשמע דהא דקורע שלא ע"מ לתפור פטור, אי"ז משום דהו"ל מקלקל, אלא משום דעיקר מלאכת קורע הוא בקורע ע"מ לתפור כמו שהי' במשכן, וכ"נ בד' התוס' בע"ב ד"ה וצריך לעצים, וכמש"כ הגרע"א בגהש"ס שם, וכ"ה מבו' ממה שנסתפקו התוס' אם בעינן מתיר ע"מ לקשור, והרי דאם בעינן ע"מ לקשור אינו חייב במתיר שלא ע"מ לקשור, אף אם אינו מקלקל, ונחלקו בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו, במ"מ למלאכת קורע.

**המכבה והמבעיר,** בפירש"י כתב דהי' במשכן באש שתחת הדוד של סממנין, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן ובפי' ריבב"ן, וכ"כ המאירי והשיטה להר"נ, ומבו' דגם מלאכת מכבה היתה במשכן באש שתחת הדוד של סממנין, שכיבו את האש כדי שלא יקדיחו הסממנין, - אך התוס' לקמן צ"ד א' ד"ה ר"ש פוטר כתבו דכיבוי שהי' במשכן הוא כדי לעשות פחמין, אך כיבוי כדי שלא יקדיחו הסממנין בבישולן ל"ה במשכן, כי זהירים היו שלא להרבות אש יותר מדאי, ומה"ט הוא דכיבוי שלא ע"מ לעשות פחמין הוי משאצל"ג.[[10]](#footnote-11)

**מלאכת זורע**

**הזורע והחורש,** הרש"ש לעיל במתניתין כתב דהא דזורע חייב, אף דכ"ז שלא נשרש הוי כמאן דשדי בכדא, וכמו שאמרו במנחות ס"ט א', מ"מ כיון דע"י זריעתו עתה ישרש אח"כ חייב, וכתב לדמותו להא דאופה חייב, אע"פ שנאפה ונצלה אח"כ מאליו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם לקט הזרע קודם שנשרש פטור, דומיא דאופה דאם הדביק פת בתנור ורדה קודם שנאפית פטור, כמו שאמרו לעיל ג' ב', וכבר כתב כן המהר"ם חביב בתשו' קול גדול סימן ע"ה, עיי"ש, - וכתב עוד, דכ"ה דהזורע חייב אף דההשרשה לא תהא אלא בחול, ה"נ האופה בשבת עם חשיכה חייב, אף דאין שהות שתגמר אפייתו מבעו"י, וכ"כ החלקת יואב בח"א סימן י' וח"ב סימן י"ג.

אך המנ"ח במצוה רח"צ ובמוסך השבת זורע סק"א כתב דל"ד זל"ז, דבזורע עיקר המלאכה היא במעשה הזריעה, וע"כ הוא חייב אף אם השריש במוצ"ש, והוא חייב אף אם עקרו קודם שהשריש,[[11]](#footnote-12) ומשא"כ באפי' דהמלאכה היא במה שנאפית הפת, וע"כ אם רדה קודם שנאפית פטור, וע"כ נמי אם נגמרה האפי' במוצ"ש פטור, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן קט"ז, והאג"ט במלאכת זורע סק"ח, והאריך בזה באבנ"ז או"ח סימן מ"ח - נ' בתשובותיו לבעל החלקת יואב, וכבר כתב כן בחי' ר"מ קזיס לעיל ד' א', ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם לחלק בזה בין מלאכת אופה למלאכת זורע,[[12]](#footnote-13) ועמש"נ בזה לעיל שם במ"מ למלאכת הוצאה, ובמנחות נ"ו ב' במ"מ למלאכת בישול.

המנ"ח במוסך השבת זורע סק"א כתב דאף אם זרע ע"מ להגבי' מיד מן הקרקע ולא יצמח הו"ל מלאכה, דמעשה זריעה במקום צמיחה אסרה תורה, והו"ל כבונה ע"מ לסתור וכותב ע"מ למחוק.

אך בד' המגן אבות במלאכת זורע משמע דאינו חייב אלא כשזורע ע"מ שישריש, וכ"כ בתשו' משכנות יעקב סימן קט"ז והאג"ט זורע סקט"ז, וכ"נ בד' השו"ע בסימן של"ו ס"ד,[[13]](#footnote-14) ובד' השעה"צ שם סקמ"ו, עיי"ש, ועד"ז כתב החזו"א בכלאים סימן ב' סק"ד לענין איסור זריעת כלאים, דאם זרע ע"מ ללקטם קודם שיושרשו, לאו שם זריעה עלה, (ועיי"ש שכתב דה"ז אסור מדרבנן משום מראית העין).

**תנא בא"י קאי דזרעי ברישא והדר כרבי,** בפירש"י כתב דהוא משום דהקרקע קשה ואין יכול לכסות בלא חרישה, והאג"ט זורע סק"ז והאפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף א' בהג"ה הוכיחו מזה דהזורע חייב אף כשלא חיפהו בעפר, דמשמע דחייב על הזריעה בפנ"ע אף קודם החרישה, וכ"כ החזו"א בשביעית סימן י"ח סק"ב, - אך המגן אבות במלאכת זורע כתב דאינו חייב משום זורע אלא כשמכסה הזרע בקרקע, וכ"כ הנשמ"א בכלל י"א סק"א בתו"ד דהזורע חייב משיכסה בעפר.

המאירי כתב דבא"י חייב "אף" על החרישה השני', וכ"כ השיטה להר"נ, ומשמע דחייב אף על החרישה הראשונה, וכ"נ בפירש"י ובד' הריטב"א, וכן דקדק האבנ"ז בסימן ס"ח סק"ז מדבריהם, ונחלק ע"ד השושנים לדוד שכתב דאינו חייב על חרישה ראשונה כיון דעדיין צריך לחרישה שני'.

הרמב"ם בפ"ז משבת ה"א כתב דמלאכות שחייבין עליהן הן החרישה והזריעה וכו', והאחרונים עמדו בזה דמ"ט נקט חרישה תחילה, ולא נקט זריעה תחילה לאשמועינן דבא"י חייבין אף על החרישה השני', וכמבו' בפירש"י וש"ר דאיצטריך תנא לאשמועינן דגם החרישה השני' חרישה היא, - והראש יוסף כתב בדעתו דס"ל דפשיטא דחרישה שני' חרישה היא, וכתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל בזה, עיי"ש, אלא דתנא דידן דקאי בא"י נקט זריעה תחילה, משום דבא"י עיקר החרישה החשובה היא החרישה השני', וכ"ה מבו' בד' הפר"ח במים חיים בהל' שבת שם, - ועמש"כ בזה המנ"ח במוסך השבת זורע סק"ב וחורש סק"א.

במכות כ"א ב' פליגי אמוראי אם המחפה בכלאים חייב משום זורע, ובסוגיית הגמ' במו"ק ב' ב' מבו' דפליגי בה רבה ורב יוסף, עיי"ש, ובפירש"י שם ד"ה ולילקי נמי מבו' דלמ"ד דבכלאים אינו חייב משום זורע, אף בשבת אינו חייב משום זורע, וכ"כ האג"ט חורש סק"ז אות י"ז בדעת הרמב"ם, - אך האפיקי ים שם כתב בדעת הרמב"ם דבשבת לכו"ע חייב משום תולדת זורע, דכל שעושה פעולה להצמיח הזרעים והאילנות הוי תולד זורע, ופלוגתייהו היא בכלאים דאין חייבין על תולדות, אם מחפה הוי כזורע ממש.[[14]](#footnote-15)

המצפ"א הק' דלמ"ד דמחפה חייב משום זורע, מ"ט בחרישה שני' בא"י אינו חייב משום זורע, וכתב דכיון דצריך לרפויי ארעא, אינו חייב רק משום חורש, אע"ג דגורם צמיחה, דמ"מ עושה מעשה חרישה, ובזה לכו"ע אזלינן בתר מעשיו, ולא תליא בפלוגתא דרבה ורב יוסף במו"ק ב' ב',[[15]](#footnote-16) - והטל אורות במלאכת החורש בתחילתו כתב דאה"נ דהוא חייב אף משום זורע, והביא שכ"כ המהר"י חאגיז בס' עץ חיים במלאכת הזורע, - ועי' מה שהאריך בזה האג"ט חורש סק"ג, ומש"כ בזה המנ"ח במוסך השבת זורע סק"ב בתו"ד.

**נוטע מבריך מרכיב וזומר**

**הזורע והזומר והנוטע והמבריך והמרכיב כולן מלאכה אחת הן,** בטעם הא דזורע ונוטע ומבריך ומרכיב הוו מלאכה אחת, ול"ד לזורה ובורר ומרקד דהוו ג' אבות, מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א במתניתין כתב דהוא משום דזורה בורר ומרקד שלשתן צריכין בדבר אחד בזאח"ז, משא"כ בהנהו דהיכא דאיתי' להאי ליתי' להאי וכל אב לענינו לפי מה שהוא, והשנויים מחמת שנויי הפרטים שבו, אבל כולם ענין אחד נטיעה וזריעה, וכ"כ השיטה להר"נ בסוגיין בשם הרא"ה, וכ"ה מבו' בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן במתניתין דהא דזורה ובורר ומרקד הוו ג' אבות, הוא משום דהם בדבר אחד בזאח"ז. - **ב** בד' הרמ"ך בפ"ז משבת ה"ב מבו' דהוא משום דל"ה במשכן אלא זריעה, ול"ד לזורה ובורר ומרקד שהיו במשכן, עיי"ש.[[16]](#footnote-17) - **ג** המרכה"מ בהל' שבת שם כתב דהוא משום דזורה בורר ומרקד הם נפרדים קצת, ואין פעולה זו דומה לזו ממש דמיון גמור, אלא שהם מתדמים זל"ז במדרגת אב לתולדה, ומשא"כ בזורע ונוטע שהם פעולה אחת ממש.

נחלקו הראשונים אלו מהן הוו אב מלאכה, **א** בפירש"י כתב דזורע ונוטע ומבריך ומרכיב הוו אב מלאכה, וזומר הוי תולדה,[[17]](#footnote-18) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, - והתוצאות חיים בסימן ח' סק"ג ובסימן י"ח סקי"ח כתב לפרש דהוא משום דזומר אינו דומה ממש לזורע, דזורע מניח הזרעים בקרקע, וזומר מסלק, וע"כ אי"ז אלא תולדה, והטל אורות במלאכת זורע (ד"ה לכן נראה) כתב קצת בע"א.[[18]](#footnote-19)

**ב** הרמב"ם בפ"ז משבת ה"ג כתב דכולן הוו אב מלאכה, משום שהם ענין אחד, שכל אחת מהן לצמח דבר הוא מתכוין,[[19]](#footnote-20) וכ"כ האו"ז בסימן נ"ד,[[20]](#footnote-21) וכ"כ הריטב"א בשם תוס', - ובד' הרמב"ם שם מבו' דהא דהוו אב מלאכה, הוא משום דכל שהוא מעין האב הוי אב, וכ"כ הרמב"ם שם פ"ח ה"ב, ובפ"ז משגגות ה"ז ח', ועמש"כ בזה הפי' קדמון שם ה"ב, ובתשו' ר"ב אשכנזי סימן ל"ח.[[21]](#footnote-22)

**ג** בפי' ר"ח כתב דזורע הוי אב, ונוטע וכו' הוו תולדה, דאלו השנוים במשנתינו חשובין אבות, והשאר הן תולדות,[[22]](#footnote-23) וכ"כ המאירי, וכ"כ הערוך בע' זמר, וכ"נ בס' העתים סימן ר"כ ובד' היראים בסימן ער"ד, וכ"כ הרמ"ך בפ"ז משבת ה"ב, ועיי"ש שכתב דכיון דלא היו במשכן אינם אלא תולדות.

**ד** הריטב"א כתב בשם הרא"ה דזורע ונוטע הוו אב מלאכה, ומבריך ומרכיב וזומר הוו תולדה, - והיינו דנוטע הוי ממש דומיא דזורע, אלא שזה בזרעים וזה באילנות, וע"כ הוי אב, אך מבריך ומרכיב וזומר דל"ה ממש דומיא דזורע, כיון שכבר האילן קיים, ולא באו אלא להוסיף בגידול, אינם אלא תולדה.

במו"ק ג' א' אמרינן דזמירה ובצירה הוו תולדות, והא דכתבינהו רחמנא בשביעית, הוא למימרא דאהני תולדות הוא דמחייב אאחרניתא לא מחייב, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משמו"י ה"ג, ובתשו' ר"ב אשכנזי סימן ל"ח הק' השואל מזה על מש"כ הרמב"ם בהל' שבת דזומר הוי אב מלאכה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משבת ה"ד דהבוצר ענבים הוי אב מלאכה, וכן הק' הקרית מלך רב בפ"ז משבת ה"ב בסו"ד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' ר"ב אשכנזי שם בסו"ד כתב דהוא משום דזומר ובוצר ל"ה אב גמור, אלא זומר הוא מעין זורע ובוצר מעין קוצר, וזהו דקרי לה התם תולדות, ועיי"ש במה שהאריך בזה, ועד"ז כתב המהר"י קורקוס בפ"א משמו"י ה"ד דהתם קרי תולדות לאותם שהם בכלל זריעה וקצירה, אף דלענין שבת חשיבי כאבות.

**ב** האבנ"ז סימן ס"ה כתב בשם ח"א דהוא משום דלענין שביעית לא חשיב כאב אלא מה שנתפרש בקרא, וכל דלא נתפרש בקרא חשיב כתולדה, וכמש"כ כן בפירש"י לעיל ס"ח א' (ד"ה אית בי'), ומשא"כ לענין שבת דכל דדמי למלאכה שהיתה במשכן הוי אב, וכ"כ התוצאות חיים בסימן י"ח סקט"ז, ובכתבי קה"י סו"ס כ"ז, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה.

**ג** האג"ט זורע סוסק"ב כתב דהא דזומר ובוצר חשיבי כאב, אף דהוי מעשה מחולק, הוא משום דהכונה אחת, וכ"ז הוא לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה, ואזלינן בתר הכוונה, אך לענין שביעית דל"ב מלאכת מחשבת, כמש"כ התוס' במו"ק י"ג א' (סוד"ה נטייבה) דבשביעית ל"ב מלאכת מחשבת, הרי דכיון דהוי זה מעשה אחר, הו"ל תולדה.[[23]](#footnote-24)

בביאור החילוק בין זורע לנוטע לדעת הסוברים דנוטע הוי תולדה, מצינו כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח משמע דהיינו דזריעה היא זריעת זרע, ונטיעה היא נטיעת יחור אילן בקרקע, ומשמע דהזורע גרעין אילן בקרקע הוי בכלל זורע, וכ"כ המנ"ח במצוה שכ"ז לענין שביעית.[[24]](#footnote-25) - **ב** החזו"א בשביעית סימן י"ז סק"כ ד"ה שם ה"ד כתב לענין שביעית דאף נוטע גרעין לא חשיב זורע, ומשמעות דבריו דהיינו דזורע הוא במיני זרעים, ונוטע הוא באילנות.[[25]](#footnote-26) - **ג** האג"ט זורע סק"ו כתב דנטיעת עצים לצורך העצים עצמם הוי בכלל זורע, ונוטע היינו כשנוטע לצורך הפרי, דכיון דלא יגדל הפרי בארץ רק ע"י אמצעות האילן, אינו אלא תולדה, עיי"ש, וכתב לפ"ז דכל שנוטע לצורך העצים, לכו"ע הוי אב מלאכה.

\*התוס' בבכורות כ"ה א' ד"ה ואמר ר"ל כתבו באיסורא דלא תגוז בכור צאנך ובאיסור קצירה קודם העומר דלא נאסרו תולדות, עיי"ש, והאג"ט זורע סק"ג הק' לפ"ז בהא דהמבריך והמרכיב חייב בערלה, ולהני קמאי דנוטע הוא אב ומבריך ומרכיב אי"ז אלא תולדה מ"ט ה"ז חייב בערלה, הרי דין תולדות הוא רק לענין שבת.

ובס' משנת השבת כתב לישב דהא דבאיסור לא תגוז בכור צאנך ובאיסור קצירה קודם העומר לא נאסרו תולדות, הוא משום דהתם אי"ז איסור מלאכה, אלא איסור קצירה וגיזה, וע"כ לא נאסר אלא מעשה קצירה ומעשה גיזה, וכאשר כ"ה מבו' בד' השעה"מ בפ"ט מרוצח, והאו"ש בפ"ז משבת ה"ד (ד"ה ואם כן), אך לענין ערלה דהוי הדין דעץ נטוע חייב בערלה, יש לדמות תולדה לאב, משום דלא תליא במעשה נטיעה, אלא בתוצאת הנטיעה, ואף במבריך ומרכיב איכא לתוצאת הנטיעה.

**זומר חייב משום נוטע והנוטע והמבריך והמרכיב חייב משום זורע וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בד"ה אימא מבו' דהיינו לענין חיוב חטאת כשעשה את שתיהן, ובזה הוא דקאמר דזורע חייב משום נוטע דאם עביד לי' בהדי נוטע אינו חייב אלא אחת, ונוטע ומבריך ומרכיב חייב משום זורע, דאי עביד לי' בהדי זורע אינו חייב אלא אחת.

והריטב"א כתב בשם התוס' שהק' ע"ז, דא"כ הרי דבזומר דחייב משום נוטע בלבד, אם עביד לי' בהדי זורע חייב תרתי, וזה דלא כדתניא לעיל דכולן מלאכה אחת הן ואינו חייב על כולם אלא אחת, וכן הק' התוס' תלמיד ר"י הזקן, - ועיי"ש שכתב לישב, דהא דאינו חייב אלא אחת, הוא כשעשה את כולם, דכיון דאיכא נוטע מיפטר אף זומר בהדי נוטע, אך אם זרע וזמר חייב ב' חטאות, וכתב דלפ"ז נמצא דריבוי המלאכת ממעט הקרבנות.

**ב** בד' התוס' מבו' דמפרשי לה לענין התראה, דזומר חייב כשהתרו בו משום נוטע, ונוטע ומבריך ומרכיב חייבין כשהתרו בו משום זורע, - והתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב לפרש דהיינו דאם התרו בזומר משום זורע פטור, דהדין עמו שאינו מכיר אותו לשון, דאינו שייך גבי זומר לישנא דזורע, וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"נ.

**ג** מד' הרמב"ם שהשמיט לזה, נראה דמפרש כמש"כ החפץ ה' דהיינו דאתא לאשמועינן תרתי, חדא, דזומר הוי תולדה דנוטע, ועוד, דנוטע דיש בכללו מבריך ומרכיב חייב משום זורע, וה"נ זומר חייב משום זורע, וכ"נ בפי' ר"ח ובס' העתים סימן ר"כ שפירשו כן, עיי"ש, ועיקר מש"כ הר"ח והעתים ללמוד מהכא דיש תולדה לתולדה, אכמ"ל.

**זומר וצריך לעצים חייב שתים אחת משום זורע ואחת משום נוטע,** בפירש"י כתב דזומר להצמיח הגפן, וצריך לעצים להסקה, חייב ב', והראש יוסף דקדק מדבריו דבכונתו תליא מילתא דמלאכת מחשבת אסרה תורה, ואם אין כונתו להצמיח הגפן אינו חייב, וכתב דל"ה פס"ר, כיון דאין המלאכה באה מיד כחותך ראש החי דהוה מיד נטילת נשמה,[[26]](#footnote-27) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב שכתב דהזומר את האילן "כדי שיצמח" ה"ז תולדת זורע.

אך התוס' במו"ק ב' ב' ד"ה חייב שתים כתבו דאף אם לא נתכוין להצמיח הגפן חייב משום נוטע, כיון דודאי מצמחת מחמת הזימור, והוכיחו כן מהא דאמר סתמא דחייב משום נוטע, וכן הוכיחו החפץ ה' והשפ"א מקו' התוס' בד"ה זומר, עיי"ש.

התוס' כתבו דאף לר' יהודה דמחייב במשאצל"ג בעינן צריך לעצים, דלא מיקרי בעצים קוצר אלא בענין זה וכו', ונתבאר בזה באורך במ"מ למלאכת קוצר דף מס' 1.

ד' אלול ע"ט

דף מס' 2

**מלאכת חורש**

**ע"ג ב' -** **החורש והחופר והחורץ,** בפי' הר"י מלוניל כתב דחופר היינו שחופר בסכין ומניח עפר במקומו, וחורץ היינו שמסיר העפר ממקומו כמו חריץ, וכ"נ בד' השיטה להר"נ, - והריא"ז כתב דחופר היינו שחופר בארץ להרפות הקרקע, וחורץ היינו שעושה חריץ כדי לנטוע בו נטיעה, או שיתקבצו המים להשקות הקרקע.

**כולן מלאכה אחת הן,** הרמב"ם בפ"ז משבת ה"ב כתב דכולן הוו אב מלאכה, שכל אחת ואחת מהן חפירה בקרקע וענין אחד הוא, וכ"נ בד' היראים בסימן ער"ד שכתב דתולדה דאורייתא לחורש הוא היתה לו גבשושית ונטלה בשדה, ולא כתב דחופר וחורץ הם תולדה דחורש.

אך הרמ"ך שם כתב דחורש שהי' במשכן הוא אב, וחופר וחורץ שלא היו במשכן הם תולדה, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ה דבירושלמי תני דחופר וחורץ הם תולדה דחורש, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"נ בפירש"י לעיל מ"ו ב' ד"ה איסורא ובד' התוס' לעיל ל"ט א' ד"ה מפני ובד' הרשב"א והר"ן בר"ה ל"ג א', - ועמש"כ בזה האג"ט חורש סק"ב.

בפירש"י כתב דהא דכולן מלאכה אחת הן, הוא משום דכולהו לרפויי ארעא עבידי, ומבו' דעיקר מלאכת חרישה הוא ברפוי הקרקע, וכמו שאמרו במו"ק ב' ב' דמה דרכו של חורש לרפויי ארעא, וכ"ה מבו' גם ממש"כ בד"ה משום חורש ובד"ה גומא דהא דהי' לו גבשושית בשדה ונטלה חייב משום חורש הוא משום דמרפי ארעא, והאג"ט חורש סק"ט כתב דהיינו דע"י שנוטל הגבשושית מתרפה הקרקע שתחתיו, והא דהי' לו גומא וטממה חייב משום חורש, הוא משום שהעפר שמילאה בו רפוי וכו',[[27]](#footnote-28) אך הוסיף גם להא דהשוה לקרקע להיות נזרע עם השדה, וצ"ב.

אך בפי' ר"ח כתב דכל שהוא ליפות הקרקע בשדה ולהשוות קרקע השדה חייב משום חורש, והביא כן מירושלמי, דכל שהוא להנאת קרקע חייב משום חורש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"א דהמנכש בעיקרי האילנות והמקרסם עשבים או המזרד את השריגים כדי ליפות את הקרקע ה"ז תולדת חורש, וכן המשוה בפני השדה חייב משום חורש, וכ"כ הרמב"ן לקמן קי"א א' ע"פ התוספתא, דהמיפה את הקרקע חייב משום חורש, וכ"נ בד' התוס' במו"ק י"ג א' ד"ה נטייבה ובגיטין מ"ד ב' ד"ה שנתקווצה,[[28]](#footnote-29) - ובפי' קדמון בהל' שבת שם כתב דהיינו דהכוונה בחרישה היא תיקון הקרקע והכנתו לזריעה, וע"כ כל דבר המתקן את הקרקע חייב עליו משום חורש, ובד' המאירי בסוגיין מבו' דעיקר מלאכת חרישה הוא בריפוי הקרקע שתהא ראוי' לזריעה, והא דהשואת קרקע הויא תולדת חורש, הוא משום שהיא צורך חרישה.

\*בביצה כ"ג ב' תנן דר' יהודה אומר כל הכלים ניטלין בשבת חוץ מן העגלה מפני שהיא כובשת, ופירש"י דהיינו דחריץ הנראה בהלוכה אינו ע"י חפירה, אלא כובשת ודורסת הקרקע ונידוש תחתי' ונעשה מקומה נמוך, ולא זז עפר ממקומו, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן, וצ"ב דמה לי דאין החריץ נעשה ע"י חפירה, ומ"ט לי"ב משום חורש, ועמש"כ בזה בס' ארחות שבת פי"ח הערה ס"ח.

**חרישה ע"י בהמה**

הרמב"ם בפ"כ משבת ה"ב כתב דקרא דלא תעשה כל מלאכה אתה וגו' ובהמתך, הוא שלא יחרוש בה וכיוצא בחרישה, אך הרמב"ן בהשגות לסהמ"צ שורש י"ד נחלק ע"ז, דהך קרא הוא לאיסור מחמר, אך החורש בבהמתו מלאכת עצמו היא, ובהמתו עמו ככלי ביד האומן, כגון הגרזן ביד החוצב בו והמשור ביד מניפו, ועמש"כ האג"ט חורש סק"א בישוב ד' הרמב"ם, וכ"כ בחי' רמב"ן לקמן קנ"ג ב' והוא מתלמיד הרמב"ן דהחורש בבהמה בשבת חייב משום מלאכת עצמו, ובשבת חייב סקילה וביו"ט לוקה, והוכיח כן מסוגיית הגמ' במכות כ"א ב', והק' דהרי החרישה נעשית בכח הבהמה, וא"כ הו"ל כמחמר, ומ"ט הוא חייב סקילה, וכתב דמפני שהחורש בבהמה הוא נותן עלי' עול והוא כובש אותה תחת ידו וברשותו היא עומדת, כל המלאכה על שם האדם היא ובו היא תלוי' ואין הבהמה אלא ככלי ביד אומן, ול"ד למחמר שהבהמה היא הולכת לנפשה אלא שיש לה התעוררות מעט מן המחמר, ועד"ז כתב הרמב"ן

ובתשו' הגר"א גורדון סו"ס י"ב ד"ה שוב ראיתי תמה ע"ז דהרי החוש מעיד שגם כח הבהמה עושה החרישה שהיא מושכת את כלי החרישה, וא"כ לא גרע משנים שעשו דפטורין, ועד"ז הק' הגרע"א בתשו' חדשות סימן ח' דמ"ט ל"ה החורש ע"י בהמה כשנים שעשו, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ב', והחזו"א בסימן ל"ו סק"ב, - ועמש"כ האג"ט חורש סק"א וסק"ג אות ב' ג'.

**היתה לו גומא וטממה בבית חייב משום בונה בשדה משום חורש,** הפנ"י לעיל בסוגיין כתב דהא דבבית אינו חייב משום חורש, הוא משום דכל שאינו לצורך זריעה, אינו בכלל חורש, - ועד"ז כתב השעה"צ בסימן של"ו סקי"ח בתו"ד דאיסור חרישה בהטלת מים הוא רק בקרקע העומדת לזריעה, וכ"כ החזו"א בשביעית סימן י"ח סק"ב ד"ה ולפ"ז, והמג"א בסימן תקכ"ו סק"י צידד דבכיסוי קבר בעפר ליכא משום חרישה,[[29]](#footnote-30) אך כתב לצדד דדמי לבית דמתקן בזה שלא יהא המת מגולה, וחייב משום בונה, ועמש"כ בזה המו"ק שם, וציינו השעה"צ שם סקל"ג.

אך האג"ט חורש סקט"ז כתב דמשוה גומות בכל מקום הראוי לזריעה הוי בכלל חורש, אף אם אינו עומד בפועל לזריעה, ורק בבית שאינו עומד כלל לזריעה,[[30]](#footnote-31) דאם יזרע בו יקלקלנו ממה שעומד עכשיו, אינו חייב משום חורש,[[31]](#footnote-32) - וכ"נ בד' האו"ז בסימן נ"ה דרק בקרקע שאינה ראוי' לזריעה אינו חייב משום חורש.[[32]](#footnote-33)

והתוס' לעיל ל"ט א' ד"ה מפני שמזיז כתבו דבחפירת גומא להטמין ביצה חייב משום חורש, ומבו' דאף במקום שאינו עומד לזריעה חייב משום חורש, והרי בגמ' שם מבו' דהוא אף בגג שיש בו עפר, אף דאין גג עומד לזריעה, - והרשב"א והר"ן לעיל שם כתבו דאף אם איסור עשיית גומא הוא אף בעפר תיחוח, מ"מ בפירות ובקמח ליכא איסור עשיית גומא, ומבו' דאיסור עשיית גומא בעפר, הוא אף כשהוא תלוש ובכלי, והוכיח כן המג"א בסימן תצ"ח סק"ב, אף דאי"ז עומד לזריעה, והוצרכו לחדש דבפירות וקמח ליכא לאיסור עשיית גומא, - וכ"נ בסוגיית הגמ' בביצה ח' ב' דאסור לעשות גומא באפר כירה תלוש, ועמש"כ בזה הפנ"י שם, וצ"ע.

**החופר גומא בשבת וא"צ אלא לעפרה פטור עלי' ואפי' לר' יהודה וכו' האי מקלקל הוא,** בפירש"י בד"ה פטור עלי' ובד"ה מקלקל ובחגיגה י' א' ד"ה חופר גומא נראה דאיירי בבית, ובזה הוא דפטור עלי' אף לר' יהודה משום דהו"ל מקלקל, ומש"כ דלזריעה נמי לא חזיא, היינו משום דבית אינו ראוי לזריעה, וכמש"כ כן בפי' הר"י מלוניל, והרמ"ך והכס"מ בפ"א משבת הי"ז כתבו דהחופר גומא בשדה וא"צ אלא לעפרה, ל"ה מקלקל, והו"ל כמשאצל"ג דלר' יהודה חייב עלי'.[[33]](#footnote-34)

אך בפי' ר"ח כתב דאף בשדה אינו חייב דמקלקל הוא, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי, וכ"כ האג"ט חורש סק"ו להוכיח מפירש"י בביצה ח' א' ד"ה פטור עלי', וכתב כן גם בדעת רש"י בסוגיין, ועיי"ש שכתב דהא דחייבין על עשיית גומא בשדה משום חורש, הוא משום דיש מיני זרעים שנותנים הזרע בתוך הגומות, ובשדה העומדת לזרעים אלו הו"ל כחורש, וכ"נ בפירש"י לקמן ק"ג א' (ד"ה לביזרא דקרא) דמה"ט הוא דחייבין על עשיית גומא, אך כשהוא רוצה לזרוע חטין וכיו"ב, הוי הגומא קלקול.[[34]](#footnote-35)

בפירש"י בביצה ח' א' ד"ה פטור עלי' כתב דטעם פטורו הוא מדינא דכל המקלקלין פטורין, וכ"ה מבו' בד' התוס' בחגיגה י' א' ד"ה לכדר' אבא ובכתובות ה' ב' ד"ה את"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משבת הי"ז דאע"פ שעשה מלאכה, הואיל וכונתו לקלקל פטור, ונחלקו רבוותא בטעם הא דחשיב כמקלקל, ול"ד לחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו, ונתבאר במ"מ בעניני מקלקל ומקלקל בחבורה דף מס' 1.

אך התורי"ד לקמן ק"ו א' כתב דטעם פטורו הוא משום דחפירת גומא אינה מלאכה אלא היכא דחשובה כבנין או כחרישה, וכל דא"צ לה אי"ז בונה, ולא עשה מלאכה כלל, וכ"כ החזו"א בסימן נ"א ריש סקט"ז מדעתו, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דה"ז אסור מדרבנן.[[35]](#footnote-36)

\*התרוה"ד בסימן ס"ד כתב דהעושה גומא וא"צ לעפרה חייב מדאורייתא משום בניין, ונתחדש בדבריו דפטורא דמשאצל"ג הוא רק כשיש לו צורך אחר, אך כל שאין לו צורך כלל, ל"ה כמשאצל"ג, והמג"א בסימן שי"ד סק"ה תמה ע"ז דהרי כל דא"צ לגומא הו"ל מקלקל, כמו שאמרו הכא, ועיי"ש שנחלק עוד ע"ד התרוה"ד, דגם בכה"ג דאין לו צורך כלל הו"ל כמשאצל"ג, ונתבאר במ"מ בעניני משאצל"ג.

**ק"ג א' -** **המנכש,** בפירש"י במו"ק ב' ב' כתב דהיינו דעוקר עשבים רעים שמכחישים את היפים, וכ"כ בפי' ריב"ן במכות כ"א ב', וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי והשיטה להר"נ, וכ"כ בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא החופר בעיקר הצומח,[[36]](#footnote-37) ועד"ז כתב בפי' ר"ח במו"ק שם דהוא החופר בית הזרעים, והר"י מלוניל והמאירי הביאו להא דפליגי אמוראי במו"ק ב' ב' אם חיובו משום חורש או משום זורע, ונתבאר במקומו.

**והמקרסם והמזרד,** בפירש"י כתב דמקרסם הוא קוצץ ענפים יבשים מן האילן לתקנו, ומזרד הוא קוצץ זרדין לחים מהאילן כשהם מרובין ומכחישין אותו, וכ"כ עוד מקמאי, ולפ"ז חיובו הוא משום נוטע, וכמש"כ הר"י מלוניל, דהו"ל כזומר.[[37]](#footnote-38)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמקרסם הוא כורת הירקות וחותך מהן מה שנבט מעל פני הארץ, ומזרד הוא החותך זמורות האילן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"א, וכתב דעושה כן כדי ליפות את הקרקע והוא תולדת חורש, ובפי' קדמון שם כתב דהא דהמזרד הוא תולדת חורש, הוא במקום שיש בו אילנות ותחתיהן זרעים, דכשייבשו שריגי האילנות יפלו על הזרעים ויפסידו אותן, וע"כ הו"ל בכלל חורש.[[38]](#footnote-39)

**התולש עולשין וכו' אם לייפות את הקרקע כל שהן,** התוס' במו"ק י"ג א' ד"ה נטייבה וגיטין מ"ד ב' ד"ה שנתקווצה הביאו מהכא דהתולש ומייפה עי"ז את הקרקע חייב משום חורש,[[39]](#footnote-40) והרמב"ן לקמן קי"א א' הוכיח כן מתוספתא פ"י הי"ב, שאמרו דאם נתכוין לכולן חייב שתים.[[40]](#footnote-41) - אך בתחילת דבריו כתב לפרש דייפוי השדה אינה מלאכה, וחיובו הוא משום תולש, אלא דהתלישה חשובה להתחייב עלי' בכ"ש כשהוא מתכוין לייפוי השדה,[[41]](#footnote-42) והמנ"ח במוסך השבת קוצר סק"ו פירש כן מדעתו, עיי"ש.

**לא צריכא דקעביד בארעא דחברי',** הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ה כתב דהתולש עולשין והמזרד זרדים אם לאכילה וכו', והשמיט להא דמוקמינן לה בארעא דחברי', דבארעא דילי' חייב בכ"ש משום שמייפה את הקרקע, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם פ"א ה"א ד"ה וניחא נמי, והנובי"ת או"ח סימן ל"ד, והמנ"ח במוסך השבת קוצר סק"ו, ואכמ"ל.

הראשונים נחלקו בטעם הא דבעביד בארעא דחברי' אינו חייב, אף דהו"ל פס"ר, ונתבאר במ"מ בעניני דבר שאינו מתכוין.

**מו"ק ב' ב' -** **המנכש והמשקה מים לזרעים וכו' רבה אמר משום חורש רב יוסף אמר משום זורע וכו',** התוס' פירשו דטעם פלוגתייהו הוא דלרבה אזלינן בתר המעשה דהוא דומיא דחרישה דמרפי לארעא, ולרב יוסף אזלינן בתר המחשבה שאינה לרפות את הקרקע אלא להצמיח את הפירות, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ד בשם הרשב"ם,[[42]](#footnote-43) - אך הריטב"א כתב דפלוגתייהו היא אם אזלינן בתר השתא או בתר בסוף, וכ"נ בד' המאירי.[[43]](#footnote-44)

עוד נחלקו רבוותא ביסוד הפלוגתא דרבה ורב יוסף, וכמה דעות בדבר, **א** האו"ז שם כתב דלדעת רב יוסף מותר לשפוך מים על שדה שאינה זרועה, והביאו השעה"צ בסימן של"ו סקי"ח, ומבו' דהא דלרב יוסף אינו חייב משום חורש, אי"ז מכח הא דהוא בכלל זורע, אלא אף בגונא דאינו בכלל זורע אינו חייב משום חורש, ועמש"כ ע"ז האג"ט חורש סק"י.[[44]](#footnote-45)

**ב** הריטב"א כתב דטעמא דרבה ורב יוסף הוא משום דאין חילוק מלאכות ליו"ט, וע"כ אינו חייב אלא על העיקר, ונתבאר להלן, - ולפ"ז בשדה שאינה זרועה דלי"ב משום זורע, מודה רב יוסף דחייב משום חורש.

**ג** הרש"ש לקמן בסוגיין כתב בדעת התוס', דפלוגתייהו היא רק בכה"ג דאיכא ב' מלאכות, ובזה הוא דפליגי איזו עיקרית דלחייב עלי' והשני' תיבטל, אבל היכא דליכא אלא חדא לכו"ע מחייב עלי' אף בלא דמיון ובלא מחשבה, וכ"כ הקר"א בשבת ע"ג ב' והאג"ט חורש סק"ז אות ז', ונתבאר להלן, וכ"כ הנחל"ד לקמן בסוגיין, וכ"כ החזו"א בשביעית סימן י"ח סק"א, ועיי"ש בסק"ב שכתב לפ"ז דהמשקה שדה שאינה זרועה, לכו"ע חייב משום חורש.

החזו"א בשביעית סימן י"ח סק"א כתב דמהא דפליגי רבה ורב יוסף במנכש ובמשקה, ולא פליגי בחורש באילנות, יש להוכיח דבחורש באילנות לכו"ע חייב משום חורש ולא נוטע, אע"ג דחרישה זו משבחת את האילנות כהשקאה, דהחרישה היא העיקר, ואף לדעת רב יוסף, והיינו משום דכשאמרה תורה דחרישה אב מלאכה הוא אף בחרישה במה שגדל כבר, ונאמר שם חרישה על כל התועליות האצורים בה שלא נחשוב את תועלת הצמיחה לשם אחר, ופלוגתא דרבה ורב יוסף הוא במנכש ומשקה מים שנפגשו ב' מעשים במקרה, עיי"ש.[[45]](#footnote-46)

**וכ"ת כל היכא דאיכא תרתי לא מיחייב אלא חדא, והאמר רב כהנא זומר וצריך לעצים חייב שתים וכו',** התוס' פירשו דפריך מהא דזומר חייב משום נוטע, אף דל"ד כלל לנוטע, ודלא כרבה דאזיל בתר הדמיון, וגם מהא דאמר סתמא דחייב שתים משמע דאף אם לא חישב ליטע חייב משום נוטע, ודלא כרב יוסף דאזלינן בתר המחשבה.

והמהרש"א הק' ע"ז, דא"כ למ"ל למימר וכ"ת כל היכא דאיכא תרתי וכו', הרי אם ל"ה חייב אלא משום נוטע, הו"ל למיפרך לתרוייהו, ועוד דהו"ל למיפרך מהא דתניא בשבת ע"ג ב' דזומר חייב משום נוטע, - והרש"ש כתב לישב דפלוגתייהו היא רק בכה"ג דאיכא ב' מלאכות, ובזה הוא דפליגי איזו עיקרית דלחייב עלי' והשני' תיבטל, וכ"כ הקר"א בשבת ע"ג ב' והאג"ט חורש סק"ז אות ז'.[[46]](#footnote-47)

התוס' בסו"ד נקטו דרבה ורב יוסף פליגי על דינא דזומר וצריך לעצים וס"ל דאינו חייב ב', - והריטב"א הק' ע"ז דרב יוסף גופי' קאמר בשבת ע"ג ב' דמאן דקטיל אספסתא חייב שתים אחת משום זורע ואחת משום נוטע,[[47]](#footnote-48) וכתב דטעמא דרבה ורב יוסף הוא משום דס"ל דאין חילוק מלאכות ביו"ט, ובכה"ג ס"ל דאינו חייב אלא על ההוא דהוא עיקר טפי, ומשום זה מתרין בו,[[48]](#footnote-49) אך בשבת דיש חילוק מלאכות, מודו דחייב שתים,[[49]](#footnote-50) והקר"א כתב דצ"ל דלא גריס כגירסא דילן דגרסינן המנכש והמשקה מים לזרעים "בשבת".

והאחרונים הק' בד' הרמב"ם שכתב בפ"ח משבת ה"ב כרב יוסף דהמשקה מים לזרעים אינו חייב אלא משום זורע, וכתב שם ה"ד דהזומר וצריך לעצים חייב ב', ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** בד' המאירי נראה דשאני בזומר וצריך לעצים שהוא מתכוין להצמחת הכרם ולקצירת העצים וע"כ הוא חייב ב',[[50]](#footnote-51) ומשא"כ הכא דאינו מתכוין אלא לדבר אחד, וע"כ אינו חייב אלא לאותו דבר שנתכוין לו.[[51]](#footnote-52)

**ב** האו"ש בפ"ז משבת ה"ד כתב דשאני זומר וצריך לעצים דיש בזה ב' פעולות חלוקות, דקצר את העצים ממקום גידולם, והשביח את האילן המחובר שיגדל יותר, וע"כ הוא חייב ב', ומשא"כ במנכש ומשקה דב' הפעולות הם בקרקע, וע"כ אינו חייב אלא אחת, - ועד"ז כתבו הישועות מלכו בפ"א משבת ה"ו ד"ה ואכתי קשה דהא והחזו"א בשביעית סימן י"ח סוסק"א.

**ג** האג"ט חורש סק"ז אות י"ג כתב דטעמא דרבה ורב יוסף אינו כלל משום דא"א לחייב ב', אלא דרבה ס"ל דמצ"ע אינו בכלל זורע ורב יוסף ס"ל דמצ"ע אינו בכלל חורש, וע"כ אי"ז סותר כלל להא דזומר וצריך לעצים חייב ב',[[52]](#footnote-53) ועד"ז כתבו הראשון לציון והנחל"ד בסוגיין, - ועמש"כ עוד בזה השעה"מ בפ"ז משגגות ה"ו, והקר"א בשבת ע"ג ב', והאג"ט קוצר סק"ל.

**בשלמא לדידי דאמינא משום זורע היינו דאסירא זריעה בכלאים,** האו"ז בסימן נ"ד נקט דאף לדעת רב יוסף דמנכש חייב משום זורע, אי"ז אלא תולדה, וכתב דמה"ט הוא דתני בשבת ע"ג ב' הזורע והזומר וכו' כולן מלאכה אחת הן, ולא תני המנכש והמשקה, ולפ"ז הרי דמהא דה"ז אסור בכלאים, יש ללמוד דנאסרו תולדות בכלאים, וכ"כ הקר"א לקמן ג' א', והאפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף א.

אך האג"ט זורע סקי"ב אות ג' ובאבנ"ז סימן רכ"ו סקכ"ד כתב עפי"ד התוס' בבכורות כ"ה א' ד"ה ואמר דבשאר מילי חוץ משבת פטור בתולדות,[[53]](#footnote-54) וכתב דלפ"ז צ"ל דלדעת רב יוסף מנכש הוי אב, ועי' עוד בדבריו באבנ"ז סו"ס ע' שכתב לחלק בין מיני התולדות.

**איתיבי' רב יוסף לרבה וכו' אלא לדידך דאמרת משום חורש חרישה בכלאים מי אסירא,** הקר"א הק' דלמש"כ הריטב"א דמודה רבה דהמנכש בשבת חייב משום זורע, וכל הא דס"ל דאינו חייב אלא משום חורש הוא ביו"ט דאין חילוק מלאכות, א"כ מאי פריך מכלאים, הרי התם כיון דאין חרישה אסורה בכלאים, שפיר הוא חייב משום זורע.[[54]](#footnote-55)

והאג"ט זורע סקי"ב כתב לישב, למש"כ שם עפי"ד התוס' בבכורות דבכלאים אין חייבין על תולדות, וזהו דפריך רב יוסף דמהא דחייב המנכש בכלאים, בע"כ דהוי אב דזורע, ובע"כ דדמי לזריעה ממש, ולרבה דמתרין בו משום חורש, בע"כ דל"ד כ"כ לזורע, ואינו אלא כתולדה, ואין חייבין ע"ז בכלאים.

היראים בסימן ער"ד כתב דמסיק אביי דהמשקה מים לזרעים חייב משום חורש ומשום זורע, ומשמע דהכי קי"ל, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, וההגמי"י בפ"ח משבת סק"ג, וכ"נ בד' הרוקח בסימן נ"ז ונ"ח, וכמש"כ השעה"צ בסימן של"ו סקי"ח,ו[[55]](#footnote-56) וכ"כ המג"א בסימן של"ו סק"ה והגר"א שם והגר"ז שם ס"ט והמ"ב שם סקכ"ו, ועיי"ש בשעה"צ סקי"ח מש"כ בזה, - אך הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב כתב דהמשקה צמחין ואילנות בשבת ה"ז תולדת זורע, וכ"כ המאירי, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ד דקי"ל כרב יוסף.[[56]](#footnote-57)

הרמב"ם שם ה"א כתב דהמנכש בעיקרי האילנות וכו' ה"ז תולדת חורש, והר"ן לקמן ד' א' כתב דאף דס"ל דקי"ל כרב יוסף, וכמש"כ שם ה"ב דהמשקה צמחין ואילנות חייב משום זורע, היינו משום דפלוגתא דרבה ורב יוסף היא במנכש בין הזרעים, ובזה הוא דס"ל לרב יוסף דחייב משום זורע, ודברי הרמב"ם הם במנכש באילנות דלא מצמיח פירא כולי האי ומודה רב יוסף דחייב משום חורש, ועד"ז כתב הכס"מ בהל' שבת שם ה"ב דמנכש דהוי משום זורע הוא כשעוקר העשבים רעים שהוא סיבה שיצמחו ביותר העשבים הטובים, אך מנכש החופר בעיקרי האילנות, הוי תולדת חורש, והסכימו לזה הפר"ח במים חיים שם, והראשון לציון בסוגיין, והקר"א בשבת ע"ג ב', - ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ מ"ט השמיט הרמב"ם לדינא דמנכש דהכא דחייב משום זורע, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם, והראשון לציון והקר"א שם.

אך בד' המאירי בסוגיין מבו' דאף דקי"ל דהמשקה מים לזרעים חייב משום זורע, מ"מ במנכש דסוגיין קי"ל דחייב משום חורש, ומשמעות דבריו דהוא משום דאזלינן בתר כונתו, והמשקה מים לזרעים כונתו להצמיח הפירות, והמנכש כונתו לריפוי הקרקע,[[57]](#footnote-58) - וכ"כ הנובי"ת או"ח סימן ל"א והאג"ט חורש סק"ז אות ט"ז ואילך דבמשקה מים לזרעים קי"ל כרב יוסף ובמנכש קי"ל כרבה, ועיי"ש במש"כ במקורו של הרמב"ם לכך.

\*הרמב"ם בפ"א מכלאים ה"ב כתב דהמנכש בכלאים לוקה, והכס"מ שם ה"ג הק' דלהרמב"ם לטעמי' בפ"ח משבת ה"א דמנכש הוא תולדת חורש, מ"ט הוא לוקה בכלאים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הכס"מ שם כתב דהא דהמנכש לוקה הוא משום מקיים, ואף דקי"ל כרבנן דהמקיים כלאים אינו לוקה, היינו במקיים שלא ע"י מעשה, אך המקיים ע"י מעשה לוקה, ומקורו הוא מירושלמי. - **ב** המהר"י קורקוס שם ה"ב כתב דהרמב"ם פסק כרב יוסף דמנכש חייב משום זורע, וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן רצ"ז סק"ג, וצ"ל לדעתם דמש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"א דמנכש חייב משום חורש, הוא בגונא אחרינא, וכמש"כ הר"ן ודעימי', וכ"כ רבים מן האחרונים, ועמדו בסתירת דברי הכס"מ בזה. - **ג** המאירי כתב דאף דלענין שבת הוא חייב משום חורש, מ"מ בכלאים דאינו חייב על החרישה, הוא חייב משום זורע.[[58]](#footnote-59)

**שריית חטין ושעורין במים**

**זבחים צ"ד ב' -** **אלא זרע פשתן מ"ט, וכ"ת משום דמקדח אי הכי חיטי ושערי נמי,** הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב כתב דהשורה חטין ושעורין וכיו"ב במים ה"ז תולדת זורע וחייב בכ"ש, והמ"מ והכס"מ שם כתבו דמקורו הוא מסוגיין, ובתשו' מהריט"ץ סימן ס"ט הק' דאדרבה בסוגיין מסקינן דאינו חייב משום זורע אלא משום לישה, וכן הק' המג"א בסימן של"ו סקי"א.[[59]](#footnote-60)

אך בתשו' הרמב"ם סימן תס"ד מבו' דמקורו הוא מסוגיין, ועיי"ש שפירש דהא דמסקינן דכל החיוב הוא משום לישה, ואינו חייב אלא בזרע פשתן, היינו דמכח זה הוא חייב על דיבוקו לאלתר בלבד, ומשא"כ בשאר זרעים שאינו חייב אלא אם נשרו עד שהם גדלים, וזהו דפרכינן דאי משום דמקדח, דאיירי בשורה על שיגדל וינבוט, אפי' חיטי ושערי נמי, ומשני דאיירי כשאינו שורה עד שיגדלו, וע"כ אינו חייב אלא בזרע פשתן משום לישה, וכתב דזהו מש"כ השורה חטין ושעורין וכיו"ב, כי מילת שריי' כוללת את הגידול וההשרות,[[60]](#footnote-61) ועד"ז כתב המג"א שם דבחטין ושעורין אינו חייב אלא בשורה זמן ארוך כמו חצי יום.[[61]](#footnote-62).

הנשמת אדם בכלל י"א סק"א הוכיח מהא דהשורה חטין ושעורין במים חייב, דהזורע בעציץ שאינו נקוב חייב,[[62]](#footnote-63) ולא מצינו אלא דהתולש מעציץ שאינו נקוב פטור, כדתנן בשבת צ"ו א', אך הזורע שם חייב, דכל שכונתו להצמיח הוי תולדת זורע, אף שאינו מחובר, - ובתשו' הרמב"ם שם נשאל דמ"ש השורה חטין ושעורין במים דחייב, מהתולש מעציץ שאינו נקוב דפטור, וכתב דהוא משום דהדבר הזרוע בעציץ שאינו נקוב כדין הדבר התלוש, אשר אין לו קיום, והזורע אין אנו מתנים בו שיצמח דוקא ויגיע לתכליתו, אלא כיון שהתחיל הזרע לצמוח כ"ש נתחייב,[[63]](#footnote-64) ועמש"כ האג"ט זורע סקכ"ג לחלק בזה בע"א.

בתשו' רדב"ז סימן אלף תרי"א כתב דהא דהשורה חטין ושעורין במים הוי תולדת זורע, הוא משום דשורה אותם כדי שיהיו נוחין לזריעה ויצמחו מהרה, וכיון דהוא מכשירם לזריעה, הו"ל תולדת זורע, ועיי"ש שכתב דמסתבר דאם שרה אותם במים ונתכוין לתקן אותם לטחינה, חייב משום טוחן, דזה ממלאכת הטחינה היא, ולכאו' הוא ע"ד מש"כ הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ד דהעושה עין הצבע ה"ז תולדת צובע וחייב, ועד"ז מצינו בעוד דוכתי, ונתבאר במק"א.

אך בתשו' הרמב"ם שם משמע דחיובו הוא ע"ז שהם מתחילים לצמוח שם, ועיי"ש שכתב בסו"ד דהזורע אין אנו מתנים בו שיצמח דוקא ויגיע לתכליתו, אלא כיון שהתחיל הזרע לצמוח כ"ש נתחייב.

**נתינת פרחים במים**

המהרי"ל שבת אות י"ט כתב דמותר להעמיד בתוך המים בשבת ענפי האילנות שקוצצין בימות החמה לשמוח בהן בבית, רק שלא יהיו בהן פרחים ושושנים דהן מתגדלין ונפתחין מיניקת לחלוחית המים, והוי מגדל בשבת, וכ"כ הרמ"א בסימן של"ו סי"א, ובד' השעה"צ שם סקמ"ח מבו' דבכה"ג דמתגדלין ונפתחין הפרחים מיניקת לחלוחית המים, יש בזה משום זורע דאורייתא.

אך הברכ"י שם אות ז' הביא דהמהריק"ש בהגהותיו נחלק ע"ז, וכתב דל"ד לשורה חטין ושעירין במים, דהם מצמיחים דבר חדש, ומשא"כ בורדים דנפתח הסתום ואין שם דבר שלא הי' מצוי, ועמש"כ בזה בתשו' חקקי לב להגר"ח פלאג'י סימן י'.

1. ושם אות ו' כתב דאזיל ר"ה גאון לטעמי', דבפירש"י לקמן צ"ב א' ד"ה שכן משא כתב בשם ר"ה גאון שהביא מירושלמי דהא דהמוציא בין בימינו ובין בשמאלו בתוך חיקו או על כתיפו חייב, הוא משום דכן הי' משא אלעזר בן אהרן הכהן, שמן אחד בימין ואחד בשמאל והקטורת בחיקו והחביתין בכתף, והרי דילפינן גם ממלאכות שהיו לצורך הקרבנות. [↑](#footnote-ref-2)
2. והמנ"ח במוסך השבת קוצר סק"ג כתב דהיינו דאינו חייב אלא כשזרע כגרוגרת, וצ"ב דמה שייך כלל שיעור כגרוגרת בזרעים הנזרעים, אך בהגה' עתים לבינה על ס' העתים סימן רי"ט כתב דמשערין שיהא ראוי לצמוח כגרוגרת. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"ה מבו' בפירש"י בכריתות י"ז א' ד"ה אלא באחת, דיש שיעור למלאכת זורע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והמ"מ שם כתב דמוכח כן מהא דתנן בר"פ המצניע דהמצניע לזרע והוציאו בשבת חייב עליו בכ"ש, ומכאן שהזורע בכ"ש, ועמש"נ בזה לקמן שם, ועוד דבפ' הבונה ק"ג א' אמרו דהחורש כ"ש חזי לביזרא דקרי, ומכאן שהזריעה בכ"ש, וכ"כ הרוקח שם דהזורע בכ"ש חייב כדאמר בפרק המצניע ובפרק הבונה. [↑](#footnote-ref-5)
5. התורי"ד לקמן קל"ח א' הק' ע"ד רש"י דעיקר מלאכת בורר היא בכלי, דהבורר ביד אינו חייב חטאת, כמו שאמרו לקמן ע"ד א', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להעיר, דלקמן ק"ג א' ילפינן מקרא דחייב בכתיבת ב' אותיות ואריגת ב' חוטין ועשיית ב' בתי נירין, ול"ב שיכתוב כל השם ויארוג כל הבגד ויעשה כל הנפה, ומאידך קרא ילפינן דאינו חייב בכתיבת אות אחת ואריגת חוט אחד ועשיית ניר אחד, ובשאר מלאכות לא מצינו דבעינן קרא דחייב בכשיעור אף שדעתו לעשות עוד, וגם לא מצינו דבעינן קרא דאינו חייב בפחות מכשיעור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"ה בתוספתא ביצה פ"ד האורג חוט אחד וכו' והכותב אות אחת וכו' אין חייב אלא משום שבות, וכ"כ רי"ו נתיב י"ב חי"ד בתו"ד דהכותב אות אחת אינו אלא מדרבנן, אף דבשאר מלאכות כתב בריש חי"ד דאף בפחות מכשיעור אסור מה"ת, (והביאוה"ל בסימן ש"מ ס"א ד"ה על ב' שערות, עמד בזה), וכן נקט המחה"ש בסימן ש"מ ריש סק"ד וסק"י דכתיבת אות אחת אינה אסורה אלא מדרבנן, אף דבשאר מלאכות כתב בסימן שט"ז סוסקי"ז דפחות מכשיעור אסור מה"ת.

   והאבנ"ז בסימן קפ"ז כתב דמד' התוס' שלא תירצו כן מבו' דס"ל דאף במלאכות אלו ח"ש אסור מה"ת, ועיי"ש שהאריך דהתוס' לטעמייהו אזלי, ואכמ"ל, וכן נקטו הגר"ז בסימן ש"מ ס"ד והמ"ב שם סקכ"ב ובביאוה"ל שם ס"א ד"ה על ב' שערות דכותב אות אחת אסור מה"ת משום ח"ש, וכ"ה מבו' גם בד' התו"ש שם סק"ז, וכן משמע בד' המאירי לעיל ג' ב', וכ"כ בפי' הח"ח לתו"כ פר' אחרי פ"ז ה"ח דהכותב אות אחת והאורג חוט אחד והעושה ניר אחד אסור מה"ת משום ח"ש, וכ"כ בפי' זית רענן למג"א על הילקוט שם. [↑](#footnote-ref-8)
8. וצ"ע דהרי אדרבה הכותב אות אחת בטבריא ואחת בצפורי חייב וכמו שאמרו לקמן ק"ד א', ובהוצאה אינו חייב אלא כשהוציא לרשות אחת, לדעת ר' יוסי לקמן פ' א', ועמש"כ התוס' שם ד"ה בהעלם אחד, וי"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. וזה כמש"נ בר"פ המצניע מד' הרמב"ן לקמן קי"א א' דהא דמחייבינן היכא דחשיב לדידי', אי"ז דין מסוים בהוצאה, אלא הוא אף בשאר מלאכות, אך הפנ"י בר"פ המצניע כתב דרק בהוצאה מהני הא דחשיב לדידי', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולדעת רש"י ודעימי' דכיבוי שהי' במשכן הוא כדי שלא יקדיחו הסממנין, צ"ע דלכאו' כיבוי זה אין עליו תורת מלאכה דהוי משאצל"ג, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שכתב דמ"מ הוא חייב גם על הקליטה, ואם זרע בשבת ונקלט בו ביום והי' ידיעה בינתים, חייב ב' חטאות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובתשו' הלכות קטנות ח"א סימן רס"ו כתב ג"כ דבאופה בעינן שיאפה בשבת כשיעור, ובזורע חייב אף שלא השריש בשבת, ועיי"ש מש"כ בטעם החילוק, ועי' עוד בדבריו בח"ב סימן ל"ו שכתב בע"א, אך בסו"ד שם כתב דאין הזורע חייב עד שיזרע דבר שישריש או ינץ בו ביום, וצ"ע, ועמש"כ בזה הטל אורות במלאכת הזורע, והדבר אברהם בח"א סימן כ"ג סק"ו. [↑](#footnote-ref-13)
13. וזהו שכתב דכשמשליך לתרנגולים לא ישליך אלא כשיעור שיאכלו וכו', והרי דכל שאינו עתיד להשריש, לי"ב משום זורע, - ולדעת המנ"ח צ"ל דהתם שמשליך לצורך אכילה, לא חזינן לה כלל כמעשה זריעה, והא דאם ישריש לבסוף אסור, משמע בד' היראים בסימן ער"ד, שהוא מקור הך דינא, דאי"ז אלא מדרבנן.

    אך בד' הפוסקים בסימן של"ו מבו' דאם ישריש לבסוף הוי מלאכה דאורייתא, והמ"ב שם סקל"ג כתב דחייב למפרע משום זורע, - והאג"ט חורש סקכ"ה וסקכ"ד אות ד' כתב דמש"כ היראים דאי"ז אלא תולדה דרבנן, הוא משום דנתנו קודם שירדו גשמים, ולא חשיב כזריעה עד שירדו גשמים לבסוף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובפירש"י בפסחים מ"ז ב' ד"ה ושביעית כתב דחורש כדי לכסות את הזריעה, הוא תולדה דזורע, והשעה"מ בפ"י מרוצח ה"ט תמה ע"ז, דאם אי"ז אלא תולדה, מ"ט הוא חייב ע"ז בשביעית, ועמש"כ האפיקי ים שם בביאור דברי רש"י, והחזו"א בשביעית סימן י"ח סוסק"ב כתב דודאי דהוא זורע ממש, אלא מכוון רש"י על המציאות, דאע"ג דהרי חורש הוא מ"מ יש בו תועלת צמיחה וזריעה בתולדתו, ומפני תולדתו הוא בכלל הכתוב שדך לא תזרע.

    והמנ"ח במוסך השבת חורש סק"ב פירש בד' רש"י אלו, דהחרישה עצמה שחורש כדי לכסות את הזריעה הוי תולדה דזורע, אך בד' השעה"מ שם מבו' דמכוון ד' רש"י הוא דבמה שהוא מחפה את הזרעים הוי תולדה דזורע, וכ"כ האפיקי ים והחזו"א שם. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועד"ז כתב החזו"א בשביעית סימן י"ח סק"א דבחורש באילנות לכו"ע אינו חייב אלא משום חורש, אע"ג דחרישה זו משבחת את האילנות, דכשאמרה תורה חרישה אב מלאכה היא בין בחרישה המכשרת לזריעה ובין חרישה במה שגדל כבר, ושם חרישה נאמר על כל התועליות האצורים בה, שלא נחשוב את תועלת הצמיחה לשם אחר, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-16)
16. והמרכה"מ שם תמה ע"ז, דהי' נטיעה במשכן לצבעים, - וכ"ה מבו' מד' הרא"ה והריטב"א שהוצרכו לפרש טעם הא דל"ד לזורה ובורר ומרקד דהוו ג' אבות, ובע"כ דהי' נטיעה במשכן. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיי"ש בסימן ח' במש"כ לפרש טעם פלוגתת רש"י והרמב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך בתשו' ר"ב אשכנזי סו"ס ל"ח כתב דמקור דברי רש"י דזומר הוי תולדה הוא ממה שאמרו לקמן בסוגיין דזומר חייב משום נוטע והנוטע וכו' חייב משום זורע, וכיון דנחתינן לזומר תרי דרגי מזורע דהוא האב הגמור, ע"כ קרי לי' תולדה, - ולפ"ז לכאו' אם הוה משכח"ל כעין זמירה במיני זרעים, הוה חשיב כאב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. ואמנם בהא דהמשקה מים לזרעים חייב משום זורע, כתב הרמב"ם שם פ"ח ה"ב דה"ז תולדת זורע, וכתב דל"ד לזומר דהוא מעין זורע, והיינו משום דשאני זומר שעושה מעשה בגוף האילן, וע"כ הוי מעין האב, ומשא"כ במשקה דאינו עושה מעשה בגופו. [↑](#footnote-ref-20)
20. וכתב דמה"ט לא תני המנכש והמשקה אף למ"ד דחייב משום זורע, משום דאינם אלא תולדות זורע, ולא תני אלא אבות, - ועיי"ש שהוסיף לפרש דלא תני הכא אלא אבות ולא תולדות, דקי"ל דאתולדה במקום אב לא מחייב, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ רש"י בב"ק ב' א' דלרבנן דלא מחייבי אתולדה במקום אב, אינו חייב אלא על האב, וע"כ לא תני הכא אלא להאבות שחייב עליהן. [↑](#footnote-ref-21)
21. והאג"ט זורע סק"ד כתב לחדש דרש"י והרמב"ם לא פליגי, דזמירה שכורת הענפים היבשים הויא תולדה, וזמירה שכרת במקום ידוע כדרך שבעלי הכרמים עושין הוי אב. [↑](#footnote-ref-22)
22. וכ"ה מבו' בפשוטו בד' התוס' בסוגיין ד"ה משום זורע ובב"ק ב' א' ד"ה ולר"א, וכן פירש הטל אורות במלאכת הזורע בדעתם, וכ"נ בשטמ"ק בב"ק שם בשם תוס' שאנץ ותוס' הרא"ש, - אך אין הדבר מוכרע בדבריהם, דהרי התוס' בב"ק שם כללו נוטע ומבשל יחד, אף דמבשל הו"ל אב, וכמו שאמרו לקמן ע"ד ב' דהא דשביק תנא בישול סממנין דהוה במשכן ונקט אופה, הוא משום דסידורא דפת נקיט, אך בד' התוס' שאנץ ותוס' הרא"ש שם נראה דמבשל ל"ה אב, וצ"ע, - והאג"ט זורע סק"ג כתב בדעת התוס' דנוטע הוי אב, ורק מבריך ומרכיב הוו תולדה, וכתב דלמסקנת התוס' י"ל דאף מבריך ומרכיב הוו אב. [↑](#footnote-ref-23)
23. וראיתי לפרש עוד עד"ז, דבשבת האיסור הוא במלאכה, וזומר ובוצר הוו מעין מלאכה דזורע ודקוצר, אך בשביעית האיסור הוא במעשה זריעה וקצירה, וכדחזינן דלא נאסרו תולדות בשביעית, וע"כ אף זמירה ובצירה דהוו מעשה אחר מזריעה וקצירה אינם אלא כתולדות. [↑](#footnote-ref-24)
24. ולקמן בסוגיין א"ר יוסף דמאן דקטל אספסתא חייב ב' אחת משום קוצר ואחת משום נוטע, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ד, והאג"ט זורע סק"כ הק' דהרי אספספתא הוא מיני זרעים ויתחייב משום זורע, ובס' משנת השבת כתב לישב למשמעות ד' הר"ח דהחילוק בין זורע לנוטע, הוא דזורע הוא כשמניח הגרעין בקרקע, ומשא"כ באספסתא דהזרעים כבר היו מתחילה בארץ, דמי לנוטע, וצ"ע, - ולדרך זו גם הא דקניב סילקא חייב משום נוטע ולא משום זורע, וזה כגירסת הרי"ף והרא"ש, וכ"ה בס' העתים סימן ר"כ ובראבי"ה סימן רכ"ג. [↑](#footnote-ref-25)
25. וזה כמו שפירש"י בד"ה כולן מלאכה אחת דזורע הוא בזרעים ונוטע הוא באילנות, ואך דדעת רש"י דאף הנוטע הוי אב מלאכה, וי"ל דלדעת הסוברים דנוטע הוא תולדה היינו רק בנטיעת יחור, או דהיינו רק בנטיעה לצורך הפירות. [↑](#footnote-ref-26)
26. אך יש מקום לפרש לזה בע"א, דלעולם עיקר הא דהזומר חייב משום נוטע הוא אף כשאינו מתכוין להצמחת הגפן, ואך דהא דהזומר חייב ב' משום קוצר ומשום נוטע, הוא רק כשהוא מתכוין להצמחת הגפן והוא צריך לעצים, וכאשר כן נראה בד' המאירי במו"ק ב' ב' דמה"ט הוא דהזומר וצריך לעצים חייב ב', ול"ד למנכש ומשקה דאינו חייב ב', ונתבאר במקומו, - ולפ"ז מתפרש לדעת רש"י בע"א הא דאינו חייב אלא כשהוא צריך לעצים, ואי"ז משום דלא מיקרי בעצים קוצר בענין זה, או משום דכל שאינו צריך לעצים הו"ל משאצל"ג, אלא הוא משום דכל שא"צ לעצים וזמירתו היא לתועלת האילן, אינו חייב ב'. [↑](#footnote-ref-27)
27. והאג"ט חורש סק"ט הק' ע"ז ממה שאמרו לקמן פ"א ב' דאי שקיל צרור מעילאי ושדי לתתאי למקום גומא, חייב משום חורש אף שאינו רפוי, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-28)
28. ובפי' הר"י מלוניל כתב דהא דהי' לו גבשושית ונטלה חייב משום חורש, הוא משום דקא מרפה ארעא, א"נ שמתקן מקום לזריעה שמחמת שהי' גבוה ל"ה ראוי לזרוע בו, והא דהי' לו גומא וטממה חייב משום חורש, הוא משום דהעפר שמלאו בו הוא רפוי וטוב לזריעה, ועוד שהשוה הקרקע להיות נזרע עם השדה. [↑](#footnote-ref-29)
29. ואמנם בל' המג"א משמע טפי, דלאו היינו משום דאינו חייב אלא בשדה העומדת לזריעה, אלא היינו דאינו חייב אלא בשדה חרושה, וזהו שאמרו דאסור לפנות ב"שדה ניר" בשבת, וכן נקט המו"ק שם בדעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. וכן בכל מקום העומד לדירה כחצר ומבוי, וכמש"כ כן המג"א בסימן רמ"ד סק"ח דאם היתה גבשושית ברחוב ונטלה חייב משום בונה דמתקן הרחוב, - ובד' המג"א שם נתחדש דאף בפינוי הזבל מהרחוב חייב משום בונה, והאג"ט בסקי"ז עמד ע"ז דל"ש בנין אלא כשנוטל גבשושית המחוברת לקרקע, ואף אי נימא דבנטילת גבשושית הוי בונה אף אם אינה מחוברת לקרקע, היינו משום דהגבשושית היא עפר כמו הקרקע וחשיב כמו שהי' במחובר, אך הזבל חלוק מקרקע הרחוב בשמו ואיכותו, ואין בו משום בונה, ועמש"כ בזה הנשמת אדם בכלל מ' סק"א. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועיי"ש שהוכיח כן מכל הני דגזרינן שמא יבא להשוות גומות, ולא מצינו דבמקום שאינו לא בית ולא שדה שרי, ובע"כ דבכל מקום המוכן לדירה חייב משום בונה, ובכל מקום שאינו מוכן לדירה חייב משום חורש, והביאוה"ל בסימן שי"ב ס"ט כתב כן דאיסור השויית גומות שייך בכל גווני, דלא נזכר בשום מקום גמ' ופוסקים נפ"מ בזה, אך לא נתפרש בדבריו טעם האיסור במקום שאינו עומד לדירה ואינו עומד בפועל לזריעה. [↑](#footnote-ref-32)
32. ועיי"ש שהוכיח דבקרקע שאינה ראוי' לזריעה אין חייבין משום חורש, מהא דפריך בפסחים מ"ז ב' דצונמא בת זריעה היא, - וצ"ע דהרי י"ל דמכוון הגמ' דכיון דלאו בת זריעה היא ולא זרע שם, היאך הוא חייב משום כלאים, - גם צ"ע דמ"ט לא הביא מהא דבמשוה גומא בבית חייב משום בונה, ושמא שאני בבית דכיון דיש בזה משום בונה, אי"ז בכלל חורש. [↑](#footnote-ref-33)
33. אך בד' התוס' בפסחים מ"ז ב' ד"ה כתישה ביו"ט ותוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם מבו' דחופר גומא בשדה חייב אף למ"ד דמשאצל"ג פטור עלי', והיינו משום דכל דעביד בארעא דילי' חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, עיי"ש, ועמש"כ האבנ"ז בסימן ע"ז סק"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
34. אך בד' הר"י מלוניל והמאירי מבו' דעיקר הא דהחורץ גומא בשדה חייב משום חורש, אי"ז משום הגומא עצמה, אלא משום שראוי לזרוע על העפר שמוציא ומניחו סביבות החריץ, וכ"כ השיטה להר"נ, וע"כ הוא דבחופר גומא וא"צ אלא לעפרה שלוקח העפר לעשות בו צרכיו ואינו מניחו סביבות החריץ, הו"ל מקלקל, והעירו דמצינו עד"ז בסוגיית הגמ' במו"ק ד' ב' בדין עשיית אמה בשביעית, דכל דשדי לבראי שרי, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-35)
35. והאבנ"ז בסימן ע"ז סק"ד דן לפרש כן, והק' ע"ז ממה שאמרו בחגיגה י' א' דפטורו הוא משום מלאכת מחשבת, - ובדעת התורי"ד צ"ל דהא דלא חשבינן לה כבנין כשאינו צריך לה, אף דליכא חילוק בצורת הבנין בין היכא שהוא צריך לה להיכא שאינו צריך לה, הוא מכח דינא דמלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך הכס"מ בפ"ח משבת ה"א כתב בדעת הרמב"ם דתרי גווני מנכש הם, ומנכש דפליגי בי' רבה ורב יוסף במו"ק הוא שעוקר העשבים הרעים, וכמו שפירש"י שם, ומנכש דהוא תולדה דחורש, הוא כשחורש בעיקרי האילנות, ולפ"ז לא פליגי רש"י והרמב"ם, אך בד' הר"י מלוניל ודעימי' מבו' דאף מנכש דהכא הוא שעוקר העשבים הרעים, (ותליא בפלוגתא דרבה ורב יוסף), ובפי' ר"ח במו"ק פירש דגם מנכש דהתם הוא כשחופר בית הזרעים. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך המאירי כתב דנחלקו בזה אם חיובו הוא משום חורש או משום נוטע, ועמש"כ בזה האג"ט חורש סק"ח. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובפיהמ"ש כתב דהמקרסם והמזרד אם הי' מתכוין לתקון הצמח כדי שיגדל ויפרה כדרך שעושים בזמירת הגפנים ה"ז זורע, ובפי' קדמון בהל' שבת שם נקט כן גם בדעת הרמב"ם בהלכותיו, דכל הא דחייב משום חורש, הוא כשהי' כונתו ליפות הקרקע, אך אם הי' כונתו לגדל הזרע ולצמחו חייב משום חורש, ועמש"כ בזה האג"ט חורש סק"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-39)
39. והתוס' שם כתבו דהיינו רק במחוברין, אך בתלושין לי"ב משום חורש, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו פירש להא דתנן דהמלקט עצים אם להיסק כמלא פי גדי והמלקט עשבים אם לבהמה כמלא פי הגדי, דחיובו הוא משום מעמר, והשביתת השבת חורש סקי"ב כתב בדעתו דאיירי בתלושין, וע"כ אינו חייב משום קוצר אלא משום מעמר, ואפ"ה כל שליקט כדי לתקן חייב משום חורש, ועיי"ש במש"כ בזה באורך, ועי' גם בדבריו שם סקט"ו, אך בפי' רבינו פרחי' כתב דחייב משום קוצר או משום מעמר, וי"ל כן גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, (וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ה שפירש כן למשנתינו), ולפ"ז אין מקור מדבריו דאיירי בתלושין. [↑](#footnote-ref-40)
40. ומבו' לפ"ז דבכלל מלאכת חורש הוא יפוי הקרקע, אף כשאינו מרפה את הקרקע, ועמש"נ בזה לעיל. [↑](#footnote-ref-41)
41. ונתחדש בזה, דמהני הא דיש חשיבות במעשה זה במה שהוא מייפה הקרקע, לחייב על הקצירה בכ"ש, אף דבדבר הנקצר ליכא חשיבות טפי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועיי"ש שכתב דתליא בפלוגתא דרבה ורבא במנחות ס"ד א' היכא שלא שמע שטבע תינוק בים ופרס מצודה להעלות דגים והעלה תינוק ודגים, דרבה אמר פטור דזיל בתר מעשיו, ורבא אמר חייב דזיל בתר מחשבתו, וצ"ב, ובד' הרמב"ם מוכח דלא תלי זב"ז, דפסק בפ"ח משבת ה"ב כרב יוסף דהמשקה חייב משום זורע, ושם פ"ב הט"ז פסק דאם פרס מצודה להעלות דגים והעלה תינוק ודגים פטור. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובדבריו שם משמע דהמנכש כונתו לחרישה, ונתבאר להלן, ולפ"ז בע"כ דהא דלרב יוסף חייב משום חורש, הוא משום דאזלינן בתר בסוף. [↑](#footnote-ref-44)
44. וצ"ע דלמש"כ האו"ז גופי' דטעמא דרב יוסף הוא משום דאזיל בתר מחשבתו, מ"ש טעם זה בשופך מים על שדה שאין מחשבתו לכלום, והרי בכל דבר שאינו מתכוין והוא פס"ר, הו"ל מלאכה, אף שלא חישב כלום. [↑](#footnote-ref-45)
45. ומבו' מדבריו דבמנכש ובמשקה מים איכא ב' עשיות נפרדות, וכ"כ האג"ט חורש סוסקי"ב דבמנכש יש ב' ענינים, שמרפה הקרקע, ודע"י שעוקר העשבים הרעים צמחו הני טפי, וכן במשקה יש ב' ענינים, שמרפה הקרקע, ושמחמת הלחלוחית צומחים הזרעים, אך עיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם דכל שהוא להנאת הקרקע הוא תולדת חורש, נמצא דגם עקירת הזרעים הרעים שלא ינקו ממנה והשקאת השדה שמשביח הקרקע, הוי בכלל חורש, ועיי"ש מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-46)
46. ועיי"ש באות ו' שהוסיף לפרש, דמה שלא פירשו התוס' בפשיטות, דפריך על הא דלרבה ורב יוסף אינו חייב תרתי, מהא דבזומר וצריך לעצים חייב ב', הוא משום דבמקום ששקולין ע"כ חייב על שניהם, דהי מינייהו מפקת, ולא פליגי אלא במנכש ומשקה דלרבה יש לחייב טפי משום חרישה ולרב יוסף יש לחייב טפי משום זריעה, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דגם בזומר וצריך לעצים יש לחייב טפי משום חרישה. [↑](#footnote-ref-47)
47. והאג"ט חורש סק"ז אות ו' כתב לישב, דכל הא דלרב יוסף אינו חייב ב', הוא היכא דחד עדיף מחברי', אך במקום ששקולין הן חייב על שתיהן דהי מינייהו מפקת, וע"כ בקטל אספסתא שאין בו חיוב זה יותר מחיוב זה חייב ב', - וצ"ב, דכ"ה דפרכינן לרב יוסף מזומר וצריך לעצים דמהא דאמר סתמא משמע דאף אם אינו מתכוין לצמח הגפן חייב משום נוטע, ה"נ איכא למיפרך מהא דבקטל אספסתא קאמר סתמא דחייב ב', ומשמע דהוא אף כשאינו מתכוין שיחזור ויצמח, - ושמא כל הא דמדייקינן מדרב כהנא דחייב אף כשאינו מתכוין לצמח הגפן, הוא מהא דנקט וצריך לעצים, ולא נקט דגם נתכוין להצמיח, אך בההיא דרב יוסף דלא מפרש מידי, י"ל דאיירי כשהוא מתכוין להצמיח, ויש להוסיף, שהרי לדעת התוס' בד"ה וצריך לעצים, אף הקוצר אספסתא אינו חייב כשאינו צריך להם, ואף דרב יוסף קאמר סתמא דחייב ב', מ"מ היינו רק כשהוא צריך לעצים, וה"נ י"ל דהיינו רק כשהוא מתכוין להצמיח. [↑](#footnote-ref-48)
48. נתחדש בדבריו דאף דאין חילוק מלאכות ביו"ט, מ"מ מתרין בו בשם המלאכה, - אך בחי' רבינו דוד בפסחים מ"ז א' כתב דכל הא דמתרין בו בשם המלאכה, הוא מכח דין חילוק מלאכות, וכמש"כ כן התורי"ד בשבת קל"ח א', אך ביו"ט דאין חילוק מלאכות מתרין בו משום לא תעשה כל מלאכה. [↑](#footnote-ref-49)
49. והחזו"א בשביעית סימן י"ח סק"א הק' ע"ז, דהרי הא דאין חילוק מלאכות ביו"ט, הוא משום שנאמרו בלאו אחד, כמש"כ הריטב"א במכות כ"א ב', אך באמת יש כאן ב' זיתי חלב, וא"כ מ"ט לא יהא חייב בכל מה שמתרין בו, ומ"ש למחשב אחת עיקר טפי מחברתה, והקר"א כתב דאה"נ ולא פליגי רבה ורב יוסף אלא לכתחילה משום מה מתרינן בי', וצ"ב, - ולכאו' צ"ל בדעת הריטב"א, דאף דהעושה ב' מלאכות בב' מעשים ביו"ט הוי כב' זיתי חלב, מ"מ כיון שאינם אלא שם אחד, ע"כ כשעושה מעשה אחד, א"א לחשבו כב' מלאכות, ואינו חייב אלא משום המלאכה דהויא עיקר טפי. [↑](#footnote-ref-50)
50. וי"ל דזהו מש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב דהזומר את האילן "כדי שיצמח" ה"ז מעין זורע, דאם אינו זורע כדי שיצמח, אינו חייב משום זורע אלא משום קוצר. [↑](#footnote-ref-51)
51. ולכאו' לפי דבריו מתפרש הא דפרכינן מינה לרבה ורב יוסף, דהוא משום דרבה ס"ל דהמשקה מים לזרעים חייב משום חורש, אף שהוא מתכוין להצמיח, ורב יוסף ס"ל דהמנכש חייב משום זורע אף שהוא מתכוין לריפוי הקרקע, וא"כ ה"נ בזומר וצריך לעצים אין לחייב ב', אך לפ"מ דקי"ל דהמנכש חייב משום חורש והמשקה חייב משום זורע, דאזלינן בתר כונתו, ונתבאר להלן, הרי דבזומר וצריך לעצים דמתכוין להצמחת הכרם ולקצירת העצים, חייב שתים. [↑](#footnote-ref-52)
52. והא דפריך אביי מינה, היינו דאביי פליג על רבה ורב יוסף וס"ל דה"ז דומה לחורש ולזורע, וזהו דקאמר דלדידך קשיא משום חורש אין משום זורע לא, ולרב יוסף קשיא משום זורע אין משום חורש לא, וע"ז הוא דקאמר דליכא למימר דא"א לחייבו ב', דמההיא דזומר וצריך לעצים חזינן דשפיר מחייבינן לי' ב', אך לעולם טעמא דרבה ורב יוסף גופייהו אי"ז משום דא"א לחייבו ב', אלא משום דס"ל לרבה דאינו דומה לזורע, ורב יוסף ס"ל דאינו דומה לחורש. [↑](#footnote-ref-53)
53. ועיי"ש באבנ"ז בסקכ"ו ובסימן קל"א סקי"ט דצ"ל לפ"ז, דהא דבשביעית בעינן קרא לקמן בסוגיין למעט דאין חייבין על תולדות, הוא משום דהוה ילפינן שביעית משבת, - וי"ל עוד, דהא דבשאר מילי פטור בתולדות, הוא משום דאי"ז איסור מלאכה, אלא הוי האיסור במעשה הגיזה ומעשה הקצירה, אך בשביעית י"ל דהוי איסור מלאכה, וע"כ הוא דבעינן קרא למעט דאינו חייב על תולדות. [↑](#footnote-ref-54)
54. והאג"ט חורש סק"ז אות י"ד הק' כן ע"ד התוס', דגם לדעתם טעמא דרבה ורב יוסף הוא משום דאינו חייב ב', וכמש"כ שם אות ז', וכ"כ הקר"א והרש"ש, ונתבאר לעיל, וא"כ מה פרכינן עלה מכלאים דאינו חייב משום חורש, ועמש"נ להלן בד' המאירי בזה, - אך לכאו' י"ל דלדעת התוס' אין טעמא דרבה ורב יוסף משום דא"א לחייבו ב', אלא הוא משום דכל דיש במעשה זה ב' תוצאות, נקבע שם המעשה ע"פ העיקר, וע"כ אף דבכלאים אינו חייב משום חרישה, מ"מ לדעת רבה אין לחייבו משום זורע, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בשביעית סימן י"ח ריש סק"ב. [↑](#footnote-ref-55)
55. והשעה"צ שם כתב דלפ"ז יש לאסור להטיל מים אף בקרקע שאינה זרועה אם היא עומדת לחרישה, אך התהל"ד בסימן של"ו סוסק"ג עמד בזה דהסמ"ג והסמ"ק גופייהו לא אסרו שלא יפלו מים אלא ע"ג עשבים, וכ"ה גם בד' היראים והרוקח, ועמש"כ בזה האג"ט קוצר סוסק"י, ומש"כ בס' הלכות שבת בשבת ס"פ ל"ו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
56. ועיי"ש במש"כ בטעם הא דקי"ל כרב יוסף, אף דבעלמא הלכתא כרבה, ועמש"כ בזה הר"ן לקמן ד' א', ועמש"כ עוד בזה המהר"י קורקוס בפ"א מכלאים ה"ב והנובי"ת באו"ח סימן ל"א והגר"א ביו"ד סימן רצ"ז סק"ג ובחי' על הרמב"ם בהל' שבת שם והחוט המשולש להגר"ח סימן כ"ד והמנ"ח במוסך השבת זורע סק"ב. [↑](#footnote-ref-57)
57. והאו"ש בפ"ה ממעשר ה"י כתב דהטעם לחלק ביניהם הוא דמנכש עוקר דבר מן הקרקע, ודמי לחורש שעודר בקרקע, ומשא"כ המשקה מים שנותן בתוך הקרקע והוי כזורע, - והאג"ט חורש סק"ז אות י,ח כתב דהטעם לחלק ביניהם, הוא דמנכש אינו עושה פעולה בגוף הזרעים הטובים כלל, אלא דכשעוקר הרעים צומחים הטובים יותר, ונמצא דעיקר פעולתו היא בקרקע, ומשא"כ במשקה מים לזרעים שעושה פעולתו בגוף הצמחים. [↑](#footnote-ref-58)
58. וצ"ל דכ"ז הוא לפ"מ דקי"ל דהמנכש חייב משום חורש והמשקה מים לזרעים חייב משום זורע, והיינו משום דאזלינן בתר כונתו, ובזה י"ל דכל הא דאזלינן בתר כונתו הוא רק היכא דיש בזה ב' מלאכות, דהוא חייב על המלאכה שנתכוין לה, ומשא"כ בכלאים דאינו חייב על החרישה, ה"ה חייב משום זריעה אף שאין כונתו לכך, אך לדעת רבה גופי' דהמשקה להצמיח פירות אינו חייב משום זורע אף שכונתו לכך, ובע"כ דס"ל דלא אזלינן כלל בתר בסוף, הרי דאי"ז מכח הא דיש בזה ב' מלאכות, וע"כ אף בכלאים דאינו חייב משום חרישה, אין לחייבו על מנכש משום זורע. [↑](#footnote-ref-59)
59. והצל"ח בשבת י"ז ב' כתב דמקורו של הרמב"ם הוא ממתניתין דהתם דאין שורין כרשינין, וכ"כ הבית מאיר בסימן של"ו סי"א ובס' קהלת יעקב להמשכנות יעקב בשבת שם, ועמש"כ המשכנות יעקב בסימן קט"ז, וכ"כ האבהא"ז בפ"ח משבת הט"ז, וכבר כתב כן בפי' רבינו פרחי' לעיל שם דאיסורא דשריית כרשינין הוא משום זורע, - ובישוב סוגיין, כתב התו"ש בסימן של"ו סק"כ דמכוון הגמ' דאם בא לפרש דחייב משום זורע, אפי' חטין ושעורין נמי, ובע"כ דבא לפרש דחייב אף משום לישה, ונפ"מ דאם התרו בו משום לישה חייב. [↑](#footnote-ref-60)
60. ועיי"ש שהביא למש"כ באותו הפרק שם הט"ז ד"הנותן" זרע שומשמין או זרע פשתן וכיו"ב במים חייב משום לש, והיינו דהא דהתם כתב הנותן והכא כתב השורה, הוא משום דהתם חייב מיד כשנתנם למים, והכא אינו חייב אלא כששורה אותם לזמן מרובה, וכ"כ בתשו' הרדב"ז סימן אלף תרי"א. [↑](#footnote-ref-61)
61. והחיי אדם בכלל י"א ס"ב ובנשמ"א שם סק"א כתב דכל שכונתו כדי להצמיח הוא חייב מיד משום זורע, ורק היכא שאינו שורה אלא לזמן מועט ואין כונתו להצמיח, אינו חייב, והשעה"צ בסימן של"ו סקמ"ו כתב דגם המג"א מודה לזה, וכ"כ התהל"ד שם סק"ח, אך המנ"ח במוסך השבת זורע סק"ב כתב דאינו חייב אלא אם צמח בשבת, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ועמש"כ בזה האג"ט זורע סקט"ז וסקי"ז. [↑](#footnote-ref-62)
62. והטל אורות במלאכת זורע בסופו כתב דהזורע בעציץ שאינו נקוב פטור, והביא שכ"כ המהר"י חאגיז בס' עץ חיים במלאכת הקוצר, וכ"כ האג"ט זורע ס"ט וסקכ"ג, עיי"ש, - והמגן אבות נסתפק בזה, וכתב דבזה תליא גם דין חורש בעציץ שאינו נקוב, והביאו המנ"ח במוסך השבת זורע סק"ד, ובחורש סק"ג משמע בדבריו דס"ל דיש מקום לחלק בזה בין זריעה לחרישה, ואף אם הזורע בעציץ שאינו נקוב חייב, מ"מ החורש אינו חייב, - והמרומי שדה בשבת ק"ח א' צידד דחייב, - ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסימן ג' סק"ו. [↑](#footnote-ref-63)
63. ולכאו' מכוון דבריו הוא דשאני חיובא דתולש מחיובא דזורע, דחיובא דתולש הוא רק בדבר המחובר, וכל שאין לו קיום חשיב כתלוש, ולי"ב לחיובא דתולש, ומשא"כ בחיובא דזורע דאף שאין לו קיום ואינו כמחובר, מ"מ כיון דהוא מתחיל לצמוח עי"ז חייב, דלחיובא דזורע ל"ב שיעשנו למחובר. [↑](#footnote-ref-64)