חפץ חיים
קטגוריות: כללי / חפץ חיים

**הבהרה בענין דפי המ"מ**

הדברים נכתבים בהשקפה ראשונה, ואף יתכן שיובאו דברים בלי לראותם במקורם, וע"כ יש לראות את הדברים כדברים שנכתבו לעורר את לב המעיינים, ואין לסמוך על הדברים כלל.

חלק מההערות הם ממה שראיתי וממה ששמעתי, ולא הובאו בשם אומרם מטעמים שונים.

אשמח מאד על כל הערה על הנכתב ואף על תוספת מראה מקום.

**תוכן הענינים**

[בגדרי לשון הרע ורכילות ד](#_Toc536471224)

[א. בדעת הרמב"ם ד](#_Toc536471225)

[ב. ביסוד הפלוגתא ד](#_Toc536471226)

[ג. מקור איסור לשה"ר לשיטת הראב"ד ד](#_Toc536471227)

[ד. בדעת רש"י ורמב"ן ה](#_Toc536471228)

[ה. בענין דברי הכס"מ בענין דואג ו](#_Toc536471229)

[בגדר רכילות ו](#_Toc536471230)

[באיסור לשה"ר ורכילות, אם הוא מצד התוצאה או מצד עצם המעשה רע של הסיפור ז](#_Toc536471231)

[א. בסוגיא דאהנו מעשיו (ערכין דף טז.) ז](#_Toc536471232)

[ב. ביסוד איסור לה"ר ורכילות ושאר איסורי ב"א לחבירו אם מצד המעשה או מצד התוצאה ט](#_Toc536471233)

[בענין לספר דברים שגורמים להזיק יג](#_Toc536471234)

[בהא דעובר מספר לשה"ר בלא תשא דקרינן ביה לא תשיא יד](#_Toc536471235)

[בענין איסור לא תשא שמע שוא טז](#_Toc536471236)

[עוד ביסוד איסור לא תשא יז](#_Toc536471237)

[בגדר איסור קבלת לשה"ר כ](#_Toc536471238)

[בענין גדול עונש המקבלו יותר מן האומרו כא](#_Toc536471239)

[בדעת התוס' בהיתר דאפי תלתא כג](#_Toc536471240)

[בדין לשה"ר באפי תלתא לשי' התוס' כו](#_Toc536471241)

[בדעת הרמב"ם בדין לשה"ר באפי תלתא כט](#_Toc536471242)

[בשיטת רש"י והרשב"ם בסוגי' דאפי תלתא (רכילות באפי תלתא) לה](#_Toc536471243)

[בדין שלא יאמר דיין אני מזכה וחברי מחייבים לז](#_Toc536471244)

[בענין גילוי סוד לט](#_Toc536471245)

[בענין סיפור לשה"ר באפי מרה מ](#_Toc536471246)

[לשון הרע דרך שחוק ודרך רמאות מא](#_Toc536471247)

[ביסוד היתר סיפור לשון הרע ורכילות לתועלת מב](#_Toc536471248)

[ביסוד ההיתר לספר לשה"ר לתועלת ובחיוב דלא תעמוד לספר לתועלת מה](#_Toc536471249)

[בענין מהות התועלת הנצרך להיתר הסיפור ולחיוב הסיפור מז](#_Toc536471250)

[בענין ההיתר לספר לשה"ר כדי לגנות המעשים הרעים מח](#_Toc536471251)

[בהתנאים הנצרכים כדי להתיר לספר לגנות המעשים הרעים נ](#_Toc536471252)

[בענין לשה"ר על מי שעשה פ"א עבירה מפורסמת באסורה נג](#_Toc536471253)

[עוד בדין סיפור לשה"ר על מי שעשה פ"א עבירה נו](#_Toc536471254)

[בענין ההיתר לספר לשה"ר על בעלי מחלוקת נח](#_Toc536471255)

[בענין הנקלע לחבורת מספרי לשה"ר סא](#_Toc536471256)

[עוד בענין הנקלע לחבורת מספרי לשה"ר סג](#_Toc536471257)

[באיסור קבלת לשה"ר ובהיתר לחוש סד](#_Toc536471258)

[בענין היתר קבלת לשה"ר היכא דאיכא דברים הנכרים סח](#_Toc536471259)

[ביסוד ההיתר דקבלת לשה"ר בדברים הנכרים ע](#_Toc536471260)

[בדין דברים הנכרים היכא דליכא תועלת בידיעתו עג](#_Toc536471261)

[דברים הנכרים לענין להפסידו ולגנותו עד](#_Toc536471262)

[בדין נאמן כבי תרי ומסל"ת עו](#_Toc536471263)

בגדרי לשון הרע ורכילות

א. בדעת הרמב"ם

1. כתב הרמב"ם פ"ז מהל' דעות ז"ל, "ויש עוון גדול מזה עד מאד והוא בכלל לאו זה והוא המספר בגנות חבירו אע"פ שהוא אמת". עכ"ל. ומבואר ברמב"ם דעיקרו של לא תלך רכיל קאי ארכילות, ומ"מ הוא כולל נמי לשה"ר. ויעויין בכס"מ שם.
2. ויש לדון לשיטת הרמב"ם דלא תלך רכיל כולל הן לשה"ר והן רכילות, אי הלאו כולל שני איסורים עם גדרים שונים, והוי כלאו שבכללות. או דלשה"ר ורכילות הוי חפצא אחד של איסור, אלא דזה חמור מזה.
3. והנה יש לבאר איך ילפינן את שני האיסורים (לה"ר ורכילות) מלא תלך רכיל.
4. הח"ח מבאר בכלל א' סק"ד, דהלאו הוא על רכילות, אלא דנלמד ק"ו על לשה"ר דחמור מיניה, כיון דמבזהו בסיפור זה, [ואי הוי שני גדרים שונים יל"ע בזה].
5. ויל"ע מ"מ הא איכא נמי חומר ברכילות שגורם מדנים.

ב. ביסוד הפלוגתא

1. הרמב"ם כ' דלה"ר חמור מרכילות. אבל הראב"ד בהשגות שם חולק, וס"ל דרכילות חמור, וצ"ב במאי פליגא.
2. יסוד דברי הראב"ד הוא מהגמ' בערכין דף טו: "במערבא אמרי לשון תליתאי קטול תליתאי", יעו"ש. וס"ל להראב"ד דאתא על רכילות.
3. ויעויין בכס"מ שם בסו"ד דביאר דהרמב"ם ס"ל ד"קטול תליתאי" אתא על לשה"ר, דהנאמר עליו יהרוג להאומר, וגואה"ד יהרוג להנאמר עליו, וע"כ ס"ל דלשה"ר חמור יותר.
4. ובשיטת הרמב"ם צ"ע דסו"ס הא זה שייך גם ברכילות, ומאי חומרא דלשה"ר. [ועוד צע"ק דהא ההריגה ע"י רכילות ולא ע"י לשה"ר, וא"כ עיקר החומרא היא הרכילות].
5. ועיי' בשו"ת הרדב"ז ח"ה אלף שע"ד מה שביאר בדעת הרמב"ם אמאי לשה"ר חמור מרכילות.
6. ועיין במגדל עוז שם ביאור מחודש בדעת הרמב"ם וצ"ע.
7. יעויין בירושלמי רפ"ק דפאה, אזהרה ללשה"ר מנלן, ובפנ"מ שם, ויעו"ש בגיליון הש"ס שכתב דזה הוא מקור הרמב"ם, ועיי"ש ברש"ס.

ג. מקור איסור לשה"ר לשיטת הראב"ד

1. ולהראב"ד, דרכילות חמור, א"א למילף לשה"ר בק"ו מרכילות. ויש לברר מנא ילפינן איסור לשה"ר. ועיין בח"ח כלל א' סק"ד מש"כ בזה.
2. ויעויין בהגה"ה שם, דלהראב"ד הא דכתבה התורה קרא מיוחד ללשה"ר ורכילות בלא תלך רכיל, ולא סמכה על לא תשא דאזיל על לשה"ר וק"ו על רכילות, משום דלא תשא כולל עוד ענין אחר, והוי לאו שבכללות. ונפק"מ שיהי' חייב מלקות במוצש"ר, יעו"ש.
3. ומבואר דהא דבין לשה"ר ובין רכילות הוא בכלל לאו דלא תלך רכיל, לא חשבינן מחמת זה לא תלך רכיל ללאו שבכללות. ויל"ע בין להרמב"ם ובין להראב"ד אמאי לא הוי לאו שבכללות. (עיין מנחת שלמה קמא סימן פ"א ואילך.)
4. עוד צ"ע דהרמב"ם בסה"מ אות ש"א הביא נמי לגבי ל"ת דלא תלך רכיל הדרשא דלא יהי' רך לזה וקשה לזה, ובפשטות הוי אזהרה לדיין, וכמבואר בכתובות מו., וא"כ תו הוי לאו שבכללות שכולל גם ענין זה. אך לפי מה שביאר בספר דינא דחיי על הסמ"ג לבעל הכנה"ג ל"ת ט' לק"מ.
5. ועל התירוצים האחרים שכתב הח"ח לישב את הראב"ד מנ"ל לאו ללשה"ר, קשה דהא הגמ' בכתובות מו. אומרת בהדיא דהאזהרה למוצש"ר היא מלא תלך רכיל, ומוצש"ר הא הוי לשה"ר ולא רכילות.
6. ובאמת דיעויין בחרדים שאף שחילק בין לשה"ר ורכילות, דלשה"ר כתב בפרק כ"ד ס"ק ל"ג דהוא מ"לא תשא", ורכילות בס"ק ל"ה ל"ו כתב דהוא משום "לא תלך רכיל", והוסיף שם וגם מכאן אזהרה שלא להוציא ש"ר, וצ"ע דכיון דהלאו הוא על רכילות ולא על לשה"ר, האיך איכא בזה אזהרה למוצש"ר.
7. ולכאורה כ"ה נמי דעת הרבנו יונה בשערי תשובה, שהאריך בש"ג מאות ר"י בענין לשה"ר ולא הזכיר את הלאו דלא תלך רכיל, ובאות רכ"ב כשאיירי ברכילות הזכירו, ובאות נ"ה כתב דהוי אזהרה למוצש"ר.
8. ולכאורה משמע דס"ל לרבינו יונה דלשה"ר חמור מרכילות, דהר"י מונה בש"ג מאות רי"א את חלקי הלשה"ר מהחמור לקל, ומונה את לשה"ר לפני רכילות.
9. יעויין בהעמק שאלה בשאילתות ס' כ"ח סק"ג שס"ל דאפשר ללמוד איסור ודיני לשה"ר מרכילות אפי' לראב"ד.

ד. בדעת רש"י ורמב"ן

1. יעויין ברש"י עה"פ לא תלך רכיל קדושים י"ט ט"ז. ועיי' בח"ח כלל א' סק"ד דכתב שמבואר בדברי רש"י דלא תלך רכיל הוא בין ברכילות בין בלשה"ר, יעוי"ש. וכתב דכן משמע ברמב"ן שם, אבל בעשין בבמ"ח סק"א כתב הח"ח דמהרמב"ן דברים כ"ד ט' משמע דאתא רק על רכילות, וכן כתב בהשמטות שבסוף הספר לכלל הנ"ל, [בספרי ח"ח בהוצאת קול הלשון נדפס ההשמטה בפנים בשולי הגליון].
2. יעויין בח"ח כלל ב' סק"ד מש"כ נפק"מ לדינא ע"פ הרמב"ן בפירוש רוכל וצ"ע.
3. ויעו"ש ברמב"ן שהשיג על מש"כ רש"י בביאור התרגום, ולכאורה לפי מה שכתב רש"י בדניאל ג, ח, לא קשה מה שהקשה הרמב"ן.

ה. בענין דברי הכס"מ בענין דואג

1. בכס"מ מבואר דמעשה דדואג היה רכילות ולא לשה"ר.
2. וצ"ע מגמ' סנהדרין קו:, דאיתא התם א"ל הקב"ה כשאתה מגיע לפרשת מרצחים ופרשת מספרי לשה"ר מה אתה אומר, ומשמע דהוי לשה"ר.
3. ויעויין בשע"ת ש"ג תחילת אות רכ"ב דע"פ דבריו מיושבים ד' הכס"מ.
4. ובספר דינא דחיי לבעל הכנה"ג על הסמ"ג ל"ת ט' כתב דאפשר דלאו דווקא, אלא הכוונה כשמגיע לפ' לא תלך רכיל מה דורש בו.
5. עוד צ"ע בד' הכס"מ, אמאי לא חשיב דברי דואג כגנות והוי לשה"ר, דיעויין בילקו"ש ח"ב רמז קל"א דמשמע שדואג הטעים את הדברים לגנות, ויעויין בהגהות זית רענן למג"א סק"מ שמבואר כן, וע"ע ירושלמי סנהדרין פ"י ה"ב.
6. עוד צ"ע דהא הרמב"ם כתב בה"ה דהמספר דברים שגורמים להזיק לחברו ה"ז לשה"ר, וא"כ אף אם לא נחשיב דברי דואג כגנות מ"מ מצד זה יחשב כלשה"ר. ויעויין בספר עבודת המלך [להגר"מ קרקובסקי זצ"ל מו"ץ בוילנא בשנת תרע"ח] על הרמב"ם, מש"כ בזה.
7. יעויין בספר מעשה רוקח מש"כ בעניין דואג.

❖ ❖ ❖

בגדר רכילות

1. יעויין בשע"ת אות רכ"ב דרכילות ענינה מה שהוא מעורר מדנים, וכן כתב בחינוך מצוה רל"ו, וכ"ה בח"ח כלל י' מהל' לשה"ר ס"ק י"ח, שכתב דכידוע עיקר הטעם דרכילות הוא שלא ירבו מחלוקת בישראל, ועיי"ש היטב בדבריו. [וע"ע לשון הח"ח בכלל ז' מהל' רכילות בבמ"ח סק"ב].
2. ולפי"ז היה מקום לומר דאין האיסור ברכילות מחמת ההיזק שמזיקים למי שדברו עליו, ולא הוי אסור של בין אדם לחברו.
3. אך יעויין בח"ח כלל ב' מהל' לשה"ר סק"ד שכתב דאפ"ל בדעת רש"י דברכילות איכא היתר דאפי תלתא, דחשיב כאילו נתרצה בהדיא לאלו המדנים וכ"ה בעליות דר"י ב"ב דף ל"ט.
4. וצ"ע קצת על דברי הר"י בעליות ממש"כ בשע"ת אות רכ"ב שנזק הרכילות הוא כי הוא מרבה שנאה בעולם ומכשיל בני אדם לעבור על מש"כ בתורה לא תשנא את אחיך בלבבך, דלפי"ז איך יהני מחילה.
5. יעויין בשו"ת הלכות קטנות תשו' רע"ו דלעיין במכתב של חברו ללא רשות איתא בזה משום לא תלך רכיל.
6. יעויין בח"ח בהקדמה לכלל ט' מהלכות רכילות בבמ"ח על מש"כ הרמב"ם בהל' ה' דדברים הגורמים להזיק לו או להצר לו אסור משום לשה"ר, דאף דגרמא בנזיקין פטור, מ"מ זה דוקא בדיעבד, ומשא"כ הכא בלשה"ר דאיירינן לעניין לכתחילה, אסור, דגרמא בנזיקין ג"כ אסור לכתחילה. וצ"ע דאם יגרום היזק בידיים לא יעבור משום לא תלך רכיל, ואם יספר דבר הגורם היזק יעבור, ומה החומרא של "דיבור" שנתנה התורה ע"ז לאו מיוחד.

❖ ❖ ❖

באיסור לשה"ר ורכילות, אם הוא מצד התוצאה או מצד עצם המעשה רע של הסיפור

א. בסוגיא דאהנו מעשיו (ערכין דף טז.)

1. בגמ' ערכין דף טז. א"ר שמואל בר נחמני עד סוף הדף, וכ"ה בזבחים דף פח.
2. רש"י ד"ה אהנו מעשיו שנתקוטטו ע"י, ויל"ע אמאי כתב רש"י דוקא נתקוטטו, ולא כתב בפשיטות דקבלו השומעים דבריו, אי הוא משום דס"ל לרש"י דבקבלה לחוד לא חשיב אהנו מעשיו.
3. ועיין בכלל ד' הל' י"ב, ובבמ"ח ס"ק מ"ח, דמשמע דאם קבלו השומעים ולא יצא מזה היזק לא חשיב היזק לענין שיהיה צריך לבקש מחילה, ויותר מפורש הדבר בהל' רכילות כלל ד' בבמ"ח סק"ד.
4. (אך יש לחלק, דלעניין אהנו מעשיו אין הגדר דאהנו מעשיו שהוזק כבר הנידון, אלא גדר אחר, וצ"ב הגדר בזה.)
5. יעויין בהמשך דברי רש"י, ובמש"כ ע"ז התוס', ובשיטמ"ק.
6. ואולי אפ"ל דלשיטמ"ק זה הוא ג"כ הפירוש בלשה"ר דלא אהנו, דהוא דרצה לספר לשה"ר ולא סיפר.
7. יעויין בזבחים דף פ"ח במהרש"א בח"א שתירץ על קושית התוס' דבגדי כהונה מכפרים על ג"ע וע"ז בשוגג, ונגעים במזיד, אבל מלשה"ר דלא שייך אלא במזיד פריך יעו"ש.
8. ויל"ע אמאי לא שייך בשוגג היכא שלא התבונן דבדבריו יובן דפלוני עשה דבר שלא כהוגן, או באופן שכונתו לקנאות לאמת, שדעתו שלא יפה עשה פלוני וטעה בזה, וכמעשה דמרים, ועיי' בח"ח כלל ח' סעיף א' ובבמ"ח סק"ב. או כמו שכתב הרמב"ם דבדברים הגורמים להזיק יש איסור, וא"כ שייך שיספר ולא התבונן דע"י דבריו יגרום היזק לחבירו, וכבר העיר בזה הגר"י פיק זצ"ל ויובא להלן.
9. ועיין בשע"ת ש"ג אות ע"ד דכתב על לשה"ר, דיענש על הפשיעה בה אע"פ שלא נתכוין לבזות חבירו, ולכאורה כונתו באופן הנ"ל וצ"ע.
10. ויעויין בשאילתות שאילתא פ"ח שהביא כל סוגית הגמ', אלא דעל קושית הגמ' מקטורת תירץ הא בצינעא הא בפרהסיא, איבע"א הא דאהנו מעשיו והא דלא אהנו מעשיו. וצע"ג דהא תירוץ זה כבר תירצה הגמ' על הסתירה דנגעים ומעיל. ויעויין בשאילת שלום להגר"י פיק זצ"ל מש"כ בזה, [ובתו"ד כתב דשייך לשה"ר בשוגג], ובהעמק שאלה.
11. יעו"ש בשאילת שלום שהקשה אמאי מרים לקתה בצרעת הא לא הי' אהנו מעשיו. יעו"ש מה שתירץ, וע"ע מה שתירץ בזה בהעמק שאלה.
12. ועיין בשמה"ל ח"ב על פרשת קרח מש"כ על הגמ' בערכין.
13. ויעויין בח"ח כלל ג' מהל' לשה"ר במ"ח סק"ו שכתב דאף דרש"י פירש אהנו מעשיו שנתקוטטו, זה הוא ברכילות שרצונו לעורר מדנים, אבל בלשה"ר שרצונו שהשומע יסכים וידבר ג"כ, מה שדבריו פעלו כ"כ עד שהשומע מדבר חשיב אהנו מעשיו, וע"כ במרים חשיב אהנו מעשיו. וצ"ע אמאי זה תלוי מה הוא רצון המספר.
14. יעויין בח"ח במקו"ח שם שכתב דאף אם משער בדעתו שלא יצא נזק מדבריו, מ"מ עצם הדבור גנות מצד עצמו הוא אסור, וכמו שהוכיח מהשע"ת במאמר רט"ז, וע"ע מש"כ בהגהה שם.
15. ולכאורה לפמ"ש בשיטמ"ק שהובא באות ה' א"כ אפשר דבדיבר ולא הועיל אינו עובר על לאו דלא תלך רכיל, אלא דאם הי' כונתו לגרום את התוצאה מעלה עליו הכתוב כאילו עשאה.
16. והנה בשיטמ"ק כתב דאהנו מעשיו היינו שרצה לעשות ולא עשה. וצ"ע אמאי הוצרך לכך, דלכאו' הוי ליה לומר דאהנו מעשיו היינו שעשה ממש את העבירה, ולא אהנו היינו שרצה לעשות, וכמו שבאמת כתב בתוס' דאהנו מעשיו היינו שהרג ממש.
17. עוד צ"ע דאם אהנו מעשיו היינו שרצה לעשות ולא עשה א"כ מהו לא אהנו מעשיו. ואולי יש לדחוק דאהנו מעשיו היינו שגמר בליבו לעשות ולבסוף לא עלתה בידו, ולא אהנו מעשיו היינו שחזר בו מכוונתו לעשות, ולא שנאנס ולא עשאה.
18. ואולי הוא טעות סופר בשיטמ"ק, וצ"ל הא דלא אהנו מעשיו כל האומר לעשות העבירה וכו'. וצ"ע.
19. יעויין בח"ח כלל ד הל' י"א דכתב דאסור לשאול אודות אדם בלא להודיע שכונתו לתועלת, דאף דיוצא מהסיפור טובה, מ"מ הוא לגנותו נתכוון. ועיי' בבמ"ח ס"ק מ"ו שכתב דהרי"ז דומה לנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה. וכתב שם עוד דנוכל לומר דבענינים כאלו הכל תלוי בכונה, וחשיב עלה בידו בשר חזיר. יעו"ש.
20. והנה ממה שהוכיח מהגמ' בב"מ דמכנה שם לחברו אסור אף שלא נתבייש כלל, יעויין בספר משנת חכמים על הרמב"ם הל' דעות פ"ו ה"ח דפירש ברש"י דיש שני כלימות, דיש דהוא נכלם עד שפניו מתלבנות, ויש שאין פניו מתלבנות, וזה הוא בדש ביה בשמיה. ולפי"ז לכאו' ליכא להוכחת הח"ח, דאפשר לעבור ע"י הכונה בלבד אף בלא תוצאה כלל.
21. וכ"ה ברבינו יהונתן, שכתב דאף דרגיל בכך ואינו מתבייש כ"כ מ"מ חייב שא"א שלא יתבייש.
22. ועיי' במהרש"א שהקשה על רש"י שדחוק שיענש כ"כ על כונתו.
23. ובטור ריש סימן רכ"ח משמע דהאיסור מצד כונתו.
24. יעויין בח"ח כלל ה' במ"ח ס"ק י"א שכתב דאף אם כבר סיפר אחד, יש בזה איסור לספר שוב, דאף דנתבזה ע"י הראשון, מ"מ כיון שהאיסור מצד עצם הסיפור, א"כ אי"ז עדיף משאם לא הי' מתבזה כלל ע"י דהי' אסור, וכדמוכח ממעשה דמרים ואהרן.
25. וראיתי בשבילי חיים שם שהעיר דמה הראי' ממשה ואהרן, דהא משמע דאהרן קיבל את דברי', וכתב דהראי' מספור אהרן דחשיב ספור אף שרק חזר על דברי'. אך כתב דיש לדון בזה, דהא לא חזר על הדברים בלבד, אלא דן בהם וחיזקם.
26. ועיי' בשבת דף צ"ג דפליגי תנאי אי אף אהרן נצטרע, ומבואר מזה לכאורה דחשיב לשה"ר.
27. אך צ"ע דלענין אהרן לכאורה חשיב לא אהנו מעשיו, ואמאי נצטרע.
28. ועיין בהל' רכילות כלל ד' הל' ב' דכתב הח"ח דין זה לענין אסור רכילות, דאף אם כבר סיפר אחד, אסור לשני לספר שוב, ויעויין בבמ"ח סק"ג מה שביאר בזה ולא כתב משום דעצם הגנות אסרה תורה, וצ"ע.
29. והי' מקום לומר דדוקא בלשה"ר הוי האיסור מצד הספור מצד עצמו, אבל ברכילות הוי רק משום התוצאה, וע"כ לא הזכיר סברא זו לענין רכילות.
30. והנה בכלל ג' בהגהה לבמ"ח סק"ו כתב הח"ח, דאי לאו דעצם הסיפור של דברי גנות הוא אסור, לא הי' בזה עוון שהמעיל יהיה צריך לכפר, ואי אמרינן דבלא אהנו מעשיו צריך המעיל לכפר ע"כ דעצם הדבור גנות אסור, והרי ברש"י מבואר דאיירי ברכילות וכדביאר בח"ח שם, ומוכח דאף ברכילות עצם הספור אסרה תורה.
31. וכתב שם בכלל ד' הל' ב' דאסור דיש לחוש דע"י ספורו יכנס בלבו יותר שנאה, דיכנס הדבר יותר בלבו. וצ"ע אמאי לא כתב כן גם לגבי לשה"ר.
32. ויל"ע באדם שראה את הספור בעיניו, אי ג"כ אסור לספר לו, משום דאת עצם הסיפור אסרה תורה. ואפ"ל דבדבר שיודע בראיתו לא חשיב סיפור.

ב. ביסוד איסור לה"ר ורכילות ושאר איסורי ב"א לחבירו אם מצד המעשה או מצד התוצאה

1. יעויין בסמ"ע ס' תכ"א ס"ק כ"ח שדקדק מלשון הטור [ומקור דברי הטור הם מהרא"ש פרק המניח אות י"א] דהרואה מי שמכה לחברו אע"פ דשרי לי' להכות את המכה כדי לאפרושי מאיסורא, מ"מ אם מכה את המכה מחמת שנאה ולא כדי לאפרושי מאיסורא הרי"ז אסור, ובט"ז שם פליג ע"ז יעו"ש. וצ"ב מה הוא יסוד הפלוגתא.
2. ויש מקום לומר דיסוד הפלוגתא בין הסמ"ע לט"ז היא אם איסור בל יוסיף הוא רק מצד הפסד הנחבל, או גם מצד המעשה רע של החובל.
3. עיין בזה בקובץ הערות סי' ע'.
4. ועיין בח"ח כלל ט' מהל' רכילות בהגהה שתלה את התנאי של כונה בסיפור לשה"ר במחלוקת הסמ"ע והט"ז הנ"ל. וממש"כ הח"ח דפלוגתא דהט"ז והסמ"ע היא לא רק באיסור בל יוסיף, אלא גם ברכילות, משמע דהמחלוקת היא גם בכל איסורי בין אדם לחבירו - אם אסור רק מחמת ההפסד שבזה, או גם מצד המעשה.
5. צע"ק מדוע דוקא כאן הזכיר הח"ח את הט"ז והסמ"ע, ובכמה מקומות בספרו הזכיר בפשיטות את התנאי של כונה ולא כתב דזה תלוי בט"ז ובסמ"ע, יעויין מש"כ בח"ח כלל י' במ"ח סק"י, ובהלכות רכילות כלל ח' במ"ח סק"ג.
6. ויש לדון אם סיפר לשה"ר שמותר לספרו לתועלת מחמת שנאה, אם חשיב עבירה של בין אדם לחברו וצריך לבקש מחילה.
7. ולכאורה מהא דמבואר בפרישה דהחובל מחמת שנאה חייב, משמע דחשיב עבירה דבין אדם לחברו וצריך לבקש על כך מחילה, וצ"ב.
8. ויש לדון אם יש מקום לומר דהסמ"ע שאסר להכות מחמת שנאה, כתב כן רק לגבי הדין דלאפרושי מאיסורא, אבל בהצלה יודה דאם יש בזה תועלת הצלה מותר אף אם כונתו מחמת שנאה. ולפי"ז בלשה"ר לתועלת אף הסמ"ע יודה דמותר.
9. ולכאו' משמע בהסמ"ע כצד ב' (דלהצלה שרי להכות אף כשמכה מחמת שנאה) מהא דכתב דאם מציל את קרובו לא איכפ"ל דאינו רגיל להפריש אחרים.
10. אך אפשר דכונתו, דאף דאין רגיל להפריש אחרים אבל הכא דמדובר בקרוביו כונתו להצלה, ואין ראי' מזה שבדר"כ אינו מפריש אחרים דכונתו לשנאה, אבל אם באמת הי' כונתו לשנאה אף בהצלה הרי זה אסור ולא רק באפרושי מאיסורא.
11. והיינו דכונת הסמ"ע דהא דחילק הרא"ש דינים אלו לשניים, הרי זה כדי להשמיע לן דהיכא דמדובר בזרים צריך לדעת אם הוא רגיל להפריש אחרים, אבל אם מדובר בקרובים אמרינן דמסתמא כונתו להצלה.
12. ואולי יש להוכיח דכן כונת הסמ"ע, דמשמעות דברי הסמ"ע בס"ק כ"ה דכל אדם הרואה ישראל מכה אחר, חייב להציל את המוכה, ומשמע דהוא מדין הצלה ולא מדין אפרושי מאסורא. ואם נימא דבדין הצלה לא איכפ"ל שעושה משנאה, א"כ אף בכל אדם לישתרי כשאינו רגיל להפריש אחרים.
13. אך לפי"ז יל"ע מדוע כתב הרא"ש בסיפא לגבי הצלה לאחרים טעמא דלאפרושי מאיסורא, והא סגי בטעם דהצלה לתרוויהו. (ואולי נפק"מ במי שכונתו רק מטעם זה ולא מטעם הצלה וצ"ע בזה.)
14. ואולי יש נפק"מ בזה לקולא בטעם דהצלה, דאולי מטעמא דהצלה יש לו היתר להכות רק בשעור ההכאה של הרודף, ואם אינו יכול רק בהכאה מרובה לא שרי להציל, אבל מצד הדין של אפרושי שרי אף בהכאה מרובה. ועדיין צ"ע רב בדברי הרא"ש והסמ"ע.
15. ואפ"ל להיפך, דדברי הט"ז הם דוקא באפרושי מאיסורא, דס"ל דלא שייך לדון לאסור בזה מצד מעשה רע כיון דעושה טובה למכה במה שמכהו ומפרישו עי"ז מאסור, ומצד הכונה לחוד לא שייך לאסור, משא"כ בלשה"ר לתועלת דהרי הוא עושה רעה לזה שמספר עליו אלא דמותר מצד התועלת של זה שהוא מספר לו, בזה אם אינו מכון לתועלת אסור משום מעשה רע.
16. אך אין משמע כן בט"ז, דמשמע מלשונו דההיתר הוא משום הצלת המוכה ואעפ"כ מותר יעו"ש.
17. ואפ"ל דדעת הט"ז הוא דוקא באופן שרואה את הרדיפה וע"כ רמיא עליו מצות הצלה וע"כ לא איכפ"ל בכונתו, אבל לענין דברי הח"ח שאינו יודע שיש כאן תועלת בדיבורו לא רמיא עליו שום מצוה, וע"כ בזה אף הט"ז יודה שחשיב לשה"ר.
18. יעויין בגמ' מנחות דף ס"ד פלוגתא דרבה ורבא בשמע שנפל תנוק לים, ושם מצודה להעלות דגים, והעלה דגים ותנוק, אי בתר מחשבתו אזלינן, או בתר מעשיו אזלינן. ולאיכא דאמרי פלוגתייהו אפי' בלא שמע שנפל תינוק, ופסק הרמב"ם (פ"ב מהל' שבת הל' ט"ו ובפ"ב מהל' שגגות הל' ט"ז) כרבה, דאזלינן בתר מעשיו. ובראב"ד שם בהל' שבת פליג.
19. וצ"ע מדוע לא הביא הט"ז ראי' מהכא דאזלינן בתר מעשיו ולא איכפ"ל בכונתו.
20. ואפשר דהוא משום דכיון דטעם הסמ"ע הוא משום דבאיסור לשה"ר איכא איסור מצד עצם המעשה רע כשעושה את זה לכונה רעה, בזה אף רבה יודה לדעת הסמ"ע, אלא דהט"ז פליג דהאיסור הוא רק מצד התוצאה, וע"כ לא איכפ"ל בכונתו.
21. ועיין מ"ב ס' שט"ז בה"ל ד"ה הצד שדן בצד נחש שדרכו להמית אם כונתו לרפואה, דלכאורה דומה להא דאמרינן ביומא פ"ד בתינוק הטובע בים פורש מצודה, ואע"ג דמכוין למתצד דגים ושוב כתב דיש לדחות דאם מכוין רק לרפואה א"כ דומה למה דאמרו לא אפשר ומכוין אסור וכו' יעוש"ה.
22. וצ"ע דהא הרמב"ם פסק כרבה דאזלינן בתר מעשיו אף בלא שמע וכונתו רק לדגים, ואם כונתו מחמת דעת הראב"ד הו"ל להזכיר זאת.
23. וראיתי למי שכתב דכונת המ"ב לדון אי שרי לכתחילה ודחוק דהא נקט לשון פטור.
24. שו"ר שכבר תמה על המ"ב במנחת יצחק ח"ח ס' כ"ה.
25. ולכאורה צ"ל דהמ"ב דייק מהרמב"ם בשגגות (פ"ב הט"ז) שכתב הרי זה פטור מחטאת אע"פ שלא היתה כונתו אלא לצוד, מפני שהי' שוגג. דאי"ז מובן דכיון דאזלינן בתר מעשיו הרי"ז מעשה היתר ופטור לא מטעם שגגה. וכבר תמה על כך באמרי בינה הל' יו"ט ס' ג' דאף במזיד יהי' פטור, ולמד המ"ב מזה דאה"נ דבמזיד חשיב מעשה עבירה ולמ"ד אזלינן בתר מעשיו פטור רק מחמת דין שגגה. שו"ר שכן כתב בצ"פ על הרמב"ם הל' שבת שם. וצ"ע בביאור הדברים, ועיין בספר תורת היולדת עמוד ק"ו מש"כ בזה. [ועיין בית הלוי שמות לענין מחלל שבת בפקו"נ באופן שהיה מחלל גם בלי פקו"נ].
26. ויש לדון אי לדעת הראב"ד במדבר לשוה"ר ורכילות משנאה עובר, משום דקיי"ל דאזלינן בתר מחשבתו עכ"פ לחומרא.
27. ויש לפקפק בזה דאפ"ל דהפלוגתא דרבה ורבא הוא באופן שיש את החפצא דאיסורא אלא דיש דוחה, אבל היכא דליכא כלל חפצא דאיסורא לא שייך לדון מצד מחשבתו, דעכ"פ הוה מעשה היתר גמור.
28. ולפי"ז אפשר לומר דליכא מחייב כלל שאדם לא יפגע ויחסר ע"י שמצילים את חברו ממנו, וע"כ אי"ז שייך לפלוגתא דרבה ורבא, וע"כ אין מזה סתירה לדעת הט"ז.
29. ויש לדון כמו"כ בלשה"ר ורכילות לתועלת, ולכאורה הן אמת שכשמספר על אחד שהוא רוצה להזיקו הרי"ז דומה לנידון דהט"ז ושייך סברא זו, אבל כשמספר על חברו שאינו חכם וכדו' ועי"ז גורם שלא ישתתפו עמו , על עצם ההיזק שאינו משתתף איתו נראה לכאורה שדומה אבל על מה שנשאר אצלו מגונה ונגרע ממעלתו יל"ע.
30. ובאופן אחר אפשר לחלק דאפ"ל בבאור פלוגתא דרבא ורבה דרבא ס"ל דכיון דלפקו"נ אין נדרש מעשה עבירה דצידה, דהא יכול שלא לכון לדגים, וקיי"ל כר"ש דאינו מכון מותר, ע"כ אין שום מתיר לעבירה. ורבה ס"ל דמ"מ כיון דאת עצם המעשה הרי יש לו היתר לעשות לא שייך לחייבו מצד המחשבה לחוד. ולפי"ז סברא זו שייכת רק בשבת אבל בלשה"ר אפשר דכל החפצא דאיסורא הוא הנזק שינזק וכיון דיש מתיר לכך מצד התועלת שבזה לא אכפ"ל בכונתו.
31. ולכאורה א"א לבאר כן, דא"כ האיך הגמ' מדמה את פלוגתא דרבא ורבה לנמצאת כחושה בבני מעיים הא התם לא שייך שיעשה את זה בלי מעשה של חילול שבת.
32. ועיין בשעה"צ ס' שכ"ח ס"ק י"ז. ולכאורה אף הראשונים דלא גרסי ואע"ג דמתכון לכורי אין הכרח דס"ל כהראב"ד דאפשר דפליגא לענין לכתחילה אבל מודו דליכא חיוב בזה. ולא ראיתי דבריהם.
33. ועיין בספר תוספות יוה"כ יומא דף פ"ד שהקשה דמהברייתא משמע דמותר אף במכוין לדגים, וא"כ קשה מהברייתא למ"ד זיל בתר מחשבתו. וכתב לתרץ דבברייתא מיירי דעיקר כונתו להצלת התינוק, אלא דאגב רוצה לצוד דגים, אבל פלוגתא דרבה ורבא מיירי דעיקר כונתו לדגים אלא אגב מציל גם את התינוק.
34. ולפי"ז אפ"ל דה"ה בלשה"ר לתועלת דאם עיקר כונתו לתועלת אלא דאגב כך מרוצה בהיזק שרי, ואם להיפך אסור.
35. ועיין במ"ב ס' שט"ז ס"ק כ"ה שפסק כהר"ן שבת דף ק"ז דאסור לנעול ביתו לשומרו מגנבים אם נכנס לשם צבי ודלא כרשב"א שהובא שם בר"ן שמותר אף אם מכון אף לצבי, ועיין בשעה"צ ס"ק ל"ג שכתב דאפשר דאף להרשב"א אינו מותר רק אם "עיקר" כונתו בשביל שמירת ביתו. [וע"ד זה ביארו בדברי הרשב"א בשו"ת חמדת שלמה או"ח סי' כ"ב, ובחת"ס סוכה דף לג:].
36. ואפ"ל דההיתר דהרשב"א והתוספת יוה"כ הוא משום אינו מתכון, דס"ל דלגבי התוצאה שהוא לא עיקר סיבת העשיה שייך פטור של אינו מתכון, ואינו שייך לאיסור לשה"ר דליכא בזה פטור של אינו מתכון.
37. ועיין בקרן אורה מנחות שם שהקשה לדעת הרמב"ם דכתב את הדין של שני חטאות בנמצאה הראשונה טריפה דהיכן מצינו כזאת דאמחשבה לחוד שנתכוין לדבר אסור ועלה בידו היתר דיהי' חייב חטאת ולא דמי להעלה תנוק ודגים דהתם נעשה מעשה רשות ג"כ דהיינו צידת דגים והעלאת תנוק לא פטר דלא נתכון לזה ולכאורה כונתו למשנ"ת.
38. ולפי"ז אפ"ל דבלשה"ר דיש מתיר לעצם ההיזק שנגרם כתוצאה מדבורו אי"ז שייך לנדון של בתר מעשיו ובתר מחשבתו.
39. אומנם אף שהקר"א קא קשיא ליה מ"מ מהרמב"ם מוכח דאף במעשה אחד שיש מתיר עליו אם אין כונתו משום המתיר למ"ד דאזלינן בתר מחשבתו אסור, וא"כ אף בלשה"ר אפשר לומר כן, ובאמת דמגוף דברי הגמ' מוכח כן וכמו שכתב שם הק"א להקשות, אלא שכתב לדחוק יעו"ש.
40. ועיין חזו"א ס' מ"ב ס"ק י"ח.
41. וע"ע שו"ת מהרי"ל דיסקין תקנת עגונות ס' מב ס"ק ל"א.
42. עיין שפ"א מנחות שם ד"ה בד"ה להעלות. ועיין שיטמ"ק בגליון שם.

❖ ❖ ❖

בענין לספר דברים שגורמים להזיק

1. כתב הרמב"ם פ"ז מהל' דעות ה"ה "והמספר דברים שגורמים אם נשמעו איש מפי איש להזיק חבירו בגופו או בממונו ואפי' להצר לו או להפחידו ה"ז לשה"ר", ומשמע דהוי לשה"ר ולא רכילות, [וצ"ע להכס"מ דכתב דהחומר דלשה"ר מרכילות הוא דלשה"ר הוא כשאומר גנות על חבירו הא הכא אי"ז גנות].
2. וכן כתב בשמיה"ל פ' קדושים דהוי לשה"ר.
3. אמנם יעויין ביד הקטנה שהביא את לשון הרמב"ם ושינה את הסדר דהדין דהלכה ה' כתב לאחר הדין דאיזהו רכיל, ולאחר מכן כתב יש עוון גדול מזה והוא לשה"ר וכו' ומשמע דהדין דהל' ה' הוא מדין רכילות, [ואי יסוד דין רכילות הוא לעורר מדנים צ"ע אמאי הוי רכילות היכא דגורם היזק הא אינו מעורר מדנים].
4. ועיין היטב מש"כ הח"ח בבאור דברי הרמב"ם בכלל ב' בבמ"ח סק"ג בד"ה היוצא מדבריו.
5. ומקור דברי הרמב"ם כתב הכס"מ בסו"ד בה"ד דהוא ממעשה דרשב"י ויהודה בן גרים בשבת דף לג, [אמנם יעויין בח"ח בכלל ג' מהל' רכילות במ"ח סק"ה דאפשר דס"ל דהכס"מ כתב מקור להא דא"צ לומר דווקא בפני זה שיזיק אלא דאף אם אומר לאדם אחר אלא ע"י שנשמעים איש מפי איש הרי"ז מגיע לבסוף למי שיזיק מ"מ אסור, ולא לעצם זה שדברים שגורמים היזק חשיב לשה"ר].
6. ועיין בהגהות מיימוניות סק"ו מה שציין כמקור להרמב"ם. ובמגדל עוז מה שציין מקור אחר לזה.
7. ועיין בבמ"ח בהקדמה לכלל ט' מהל' רכילות מש"כ בבאור דברי הר"מ.

❖ ❖ ❖

בהא דעובר מספר לשה"ר בלא תשא דקרינן ביה לא תשיא

1. יעויין בגמ' פסחים דף קיח. ואמר רב ששת משום ראב"ע כל המספר לשה"ר וכו' וכתיב בתרי' לא תשא שמע שווא וקרי ביה לא תשיא.
2. ועיין בח"ח בפתיחה לאוין ב' דהמספר והמקבל עוברים בלאו זה, דכתיב לא תשא, וקרינן לא תשיא.
3. יעויין בפתיחה לאוין ד' שכתב הח"ח דאפשר דהשומע השני שהגיע לאחר שכבר התחיל לספר אינו עובר בלפנ"ע שהוא אינו מכשיל את המספר שגם בלעדיו היה מספר.
4. ויעוי"ש בבמ"ח סק"ד שכתב דמה שלא החליט דבר זה וכתבו רק בלשון "אפשר", היינו משום דאולי גם בזה עובר בלפנ"ע, כיון דחזינן דהתורה הקפידה שהוא משיא שמע שווא, כדאמרי' בפסחים קרי ביה לא תשיא, אפשר דעובר על כל אחד מהשומעים בלאו זה, דומיא דמאכיל איסור לכמה אנשים, וא"כ ממילא עובר כל אחד מהשומעים על לאו דלפנ"ע, שהוא מכשיל את המספר בלאו דלא תשיא.
5. ומבואר דמספקא ליה אי עובר המספר באיסור דלא תשיא על כל אחד מהשומעים, ואי נימא דעובר, עובר אף השומע השני באיסור לפנ"ע, ואי אינו עובר, אף השומע השני אינו עובר.
6. ונראה מדבריו דזה ברור לו דבאיסור לא תלך רכיל אינו עובר על כל אחד בפנ"ע, ודווקא באיסור לא תשא דקרינן ביה לא תשיא מספק"ל, וצ"ע החילוק ביניהם.
7. ומבואר דגדר האיסור דלא תלך רכיל הוא עצם הדיבור, ובדאיכא יותר משומע אחד אף דחמיר טפי, דהוי מעשה רע יותר גדול, הן מצד בחירתו להרשיע, והן משום דמגנהו אצל יותר אנשים, מ"מ חשיב עבירה אחת חמורה, וכמו בלאו דלא תונו, דודאי המבייש את חברו פ"א ביוש גדול חמור מהמבייש את חברו ביוש קטן, מ"מ תרויהו חשיבא עבירה אחת.
8. אבל באיסור לא תשא דקרינן ביה לא תשיא, לכאורה אפשר לבאר דמספק"ל לח"ח דשמא גדר האיסור הוא זה שמכשילו באיסור לשה"ר, וע"כ עובר על כל אחד בפנ"ע, או דהוה איסור נוסף על עצם הסיפור, וכגדר של לא תלך רכיל, ואינו עובר על כ"א בפנ"ע.
9. ונפק"מ היכא שלשומע מותר, כגון שזה לתועלתו, אבל המספר אינו מתכון לתועלת, דאי זה איסור להכשיל, אין עובר המספר, אבל אי זה איסור נוסף, כיון שאינו מכון לתועלת עובר.
10. ועוד נפק"מ, אי מספר לגוי, או למי שאינו בר חיובא, דאי האיסור הוא מה שמכשיל, בזה אינו עובר, ואי האיסור הוא עצם הסיפור עובר אף בזה.
11. ובעיקר הספק של הח"ח יש לעיין, דהא על המספר כתב שעובר על לפנ"ע על כל שומע, ובכ"ז ברור לח"ח שאין עובר השומע השני בלפנ"ע על מה שמכשיל את המספר בלפנ"ע, ומ"ש אסור לא תשיא דמספק"ל דשמא עובר השומע השני בלפנ"ע במה שמכשילו בלא תשיא, הא הגדר של לא תשיא הוא כהגדר של לפנ"ע, וכמו דאין השומע עובר בלפנ"ע על מה שמכשילו בלפנ"ע, כמו"כ הי' צ"ל שלא יעבור על זה שמכשילו בלא תשיא.
12. ועיין בלאוין ח, ט, בבמ"ח שכתב דאם ציערוהו צער הגוף צ"ע אם מותר לספר עליו לשה"ר, דאף אם נימא דליכא בזה איסור לשה"ר, מ"מ עובר בזה על איסור לא תשיא משום השומע ועוד איזה איסורים, ולכאורה מבואר בדבריו דפשיטא ליה דגדר איסור לא תשיא אינו איסור נוסף של ספור, אלא איסור על מה שהוא מכשיל את השומע, וצ"ע דסותר למש"כ בפתיחה דלכאורה שם מספק"ל בזה.
13. ועיין ברשב"ם בפסחים שם ד"ה וקרי בי' לא תשיא, שכתב הרשב"ם דלא גרסינן וקרי בי' לא תשיא. ועיין במהרש"א מכות דף כג. בח"א מש"כ על הרשב"ם. וכ"כ בבן יהודע [בבניהו] בפסחים שם.
14. ויש לעיין בגדר לא תשא על המספר, להצד דהוא עובר על כ"א בפני עצמו, אי האיסור הוא על זה שמכשילו באיסור של שמיעת וקבלת לשה"ר, או דהאיסור הוא זה שגורם שחברו יהיה נושא שמע שווא.
15. ונפק"מ היכא דלשומע מותר לשמוע את הלשה"ר כיוון שזה נוגע לו, ולמספר ליכא היתר כיון דזה שקר, דלהצד הראשון לא יעבור, ולצד השני יעבור.
16. ויל"ע אמאי פשיטא ליה להח"ח דאינו עובר על לא תלך רכיל באיסור בפנ"ע על כל שומע ושומע, דכיון דיסוד האיסור לא תלך רכיל הוא גם זה שגורם היזק לחברו ע"י זה שהוא מתגנה בעיני הבריות, אפשר דהוא עובר באיסור בפנ"ע על כ"א שהוא מגנה אותו אצלו.

❖ ❖ ❖

בענין איסור לא תשא שמע שוא

1. יעויין בשערי תשובה אות רי"ג שכתב "הנה הוזהרנו במש"כ לא תשא שמע שוא שלא נאמין בלבנו ספור לשה"ר להחזיק במחשבתינו כי הדברים אמת ולהבזות בעיננו את מי שנאמרו עליו", עכ"ל. ומבואר מדבריו דגדר איסור לא תשא הוא מה שמאמין לסיפור ועי"ז מתגנה בעיניו האדם שספרו עליו. וע"ע מש"כ באות ? ועיין בח"ח כלל ו' במ"ח סק"א מש"כ בבאור דברי הרבינו יונה.
2. ועיין עוד בחרדים פ' כ"א סעיף כ"ד שכתב, "לא תשא שמע תרגומו לא תקבל, הזהיר שלא לקבל ולהאמין רע על חברו". עכ"ל.
3. ועיין רמב"ם בסה"מ לאוין רפ"א ובפרק כ"א מהל' סנהדרין ה"ז, שמשמע מדבריו שעיקר הלאו אתא לדיין דאסור לו לשמוע בע"ד קודם שיבוא חברו.
4. ויעויין בח"ח בלאוין בבמ"ח סק"ג שכתב דמהסמ"ג לאוין משמע שעיקר הלאו אתא על קבלת לשה"ר. וכתב שם שבספר דינא דחיי לבעל הכנה"ג האריך בזה.
5. והנה ביסוד האסור של לא תשא שמע שוא לכאורה הי' נראה לומר דהאיסור דדיין הוא משום שלא יכנס בלבו הדברים של הבע"ד, שיש חשש שיאמר דברים שאינם נכונים, דטבע האדם שהדברים שנכנסו בלבו ראשונה נכנסים ביתר חוזק מהדברים הבאים אח"כ, ועי"ז הוא עלול לעוות את הדין. והאיסור דקבלת לשה"ר הוא משום דזה הוא הנהגה של מידות טובות שלא נאמין לספור רע על חברו, ושלא יתגנה בעינינו ע"י שמספרים עליו לשה"ר. ולכאורה לפי"ז האיסור לדיין ואיסור לשה"ר הם משני מחייבים שונים.
6. אמנם יעויין בספר החינוך מצוה ע"ד שכתב דלא תשא הוא ציווי שלא ישמע הדיין טענת האחד שלא בפני בע"ד, והטעם לפי שבנ"א ידברו דברי שוא שלא בפני בע"ד, וצוה הדיין ע"ז כדי שלא יכניס בנפשו כזביו של אחד מהם, וגם כולל הלאו אסור לקבל לשה"ר.
7. וכתב שם החינוך דשורש המצוה ידוע, כי השקר נתעב ונאלח בעיני הכל, אין דבר מאוס ממנו, וע"כ הזהירה התורה להתרחק ממנו, כמש"כ מדבר שקר תרחק, ומצד הרחוק הזהירתנו התורה שלא נטה אוזן כלל לשום דבר שנחשוב שהוא שקר, ואע"פ שאין אנו יודעים בבירור שיהא אותו הדבר שקר. עכ"ד.
8. ולכאורה משמע שיסוד אחד לאיסור קבלת לשה"ר ולאיסור שמיעת בע"ד אחד קודם חבירו, והוא ההתרחקות משקר, וע"כ אף דאין הדיין והשומע את הלשה"ר יודעים בודאי דהוא שקר, מ"מ הזהירה התורה שלא לקבל לשה"ר, ושלא לשמוע את הבע"ד קודם שיבוא חבירו.
9. ויש לעיין, דאם האיסור הוא משום ההתרחקות משקר, אמאי אין איסור לשמוע כל סיפור דברים בעלמא שאפשר שהוא שקר, ואפי' סיפור שהוא ודאי שקר הא ליכא איסור "לא תשא" בשמיעתו.
10. ואולי אפשר לומר דהאיסור הוא דוקא בשקר כזה שהאדם יפעל על פיו, ועל ידו עלול לצאת נזקים. ואף דיאמר האדם אני אשמע ולא אעשה כלום על פיו, מ"מ אסרה תורה, דטבע האדם שהדברים שנקבעים בלבו כאמת מתנהג הוא על פיהם, וע"כ אסרה התורה שלא נטה אוזן לדברים אלו.
11. ויש לעיין קצת דלפי"ז אמאי לא יהי' אסור לשמוע מצד אסור לא תשא שאר דברים שעלולים להזיק, כגון דברי אפיקורסות.
12. וראיתי למי שכתב דהי' מקום לומר דכונת החינוך במש"כ דשורש המצוה הוא להתרחק מהשקר הוא רק לגבי האיסור של דיין, דעיקר הלאו אתא ע"ז לדברי החינוך, אלא דזה כולל ג"כ אסור קבלת לשה"ר, וע"ז לא כתב החנוך את טעמו, ואי"ז קשה לומר דבאיסור אחד איכא שני גדרים שונים, דהא יותר מזה מצאנו בלאו דלא תלך רכיל, דעיקרו אתא על ספור לשה"ר, ועוד אתא נמי על דיין שלא יהי' רך לזה וקשה לזה, ואין שייכות בין שני האיסורים, ובעוד איסורים מצאנו כה"ג.
13. ועיין בשע"ת אות רי"א שכתב לבאר את הפסוק במשלי "מרע מקשיב על שפת און שקר מזין על לשון הוות", דאיכא שני כתות מקבלי לשה"ר האחת איש מרע ובעל זדון כי הוא חושד בכשרים ואוהב למצוא פגם ואשם על חבירו וזדון לבו משיאו להאמין כי הדברים כנים, והכת השנית איש שקר גם הוא מאזין ומאמין על לשון הוות כי אחרי אשר לא ירחק מדבר שקר לא יחוש אם תקבל נפשו כזב ואם תשא שמע שוא.
14. ויל"ע אי כוונתו דאיכא שני מחייבים לאסור קבלת לשה"ר, חדא ההרחקה משקר, ושנית דאדם בעל מדות טובות ראוי שלא ירצה להאמין ברעתו של חברו, או דהכתוב מגלה לנו את הרעות הנמצאות באדם המקבל לשה"ר אבל יתכן דטעם האיסור הוא רק אחד מן הטעמים האלו.
15. וע"ע בשע"ת אות רי"ג.

❖ ❖ ❖

עוד ביסוד איסור לא תשא

1. יש לעיין ביסוד האיסור דלא תשא שמע שוא, אי החפצא דאיסורא הוא שיתגנה האדם בעינינו בגנות שאינו אמת, אך מכיון שהשומע אינו יודע אם המספר דובר אמת או לאו, ע"כ אסרה התורה כל כל דיבור, אך יסוד האיסור הוא מחמת שמא שקר הוא דובר ונמצא שנתגנה ונתקבל גנות שהוא שקר באוזני השומע.
2. או דאין החפצא דאסורא דוקא בדיבור של שקר, דגם בדיבור אמת איכא חפצא דאיסורא, דלא רצתה התורה דאדם מישראל יתגנה בעיני חברו, אלא דאם הוא יודע את האמת לא שייך לחייבו לא לקבל דבר שהוא יודע, אבל כל זמן שאיננו יודע שייך לחייבו ע"כ.
3. וראיתי בביאורים "זרע חיים" על הח"ח לדקדק בדברי הרבינו יונה שכתב במאמר רי"א בזה"ל והנה הוזהרנו מן התורה שלא לקבל לשוה"ר "אולי הנה הוא שווא ודבר כזב" שנאמר לא תשא שמע שוא. עכ"ל. ולכאורה מבואר בדבריו שכל סיבת האיסור הוא מחמת דאולי שקר הוא הדבר.
4. ואולי יש לדחות דאין כוונתו דזה הוא סיבת האיסור אלא דזה הטעם דשייך לצוות שלא לקבל דכיון ששייך דזה שקר הרי אפשר לצוות שלא לקבל את הלשה"ר [או אפשר דכוונתו דהוזהרנו שלא לקבל לשה"ר אלא לחשוב אולי הנה הוא שווא ודבר כזב ויל"ע אם אפשר לדחוק כן].
5. עוד כתב שם לדקדק בדברי הרבינו יונה שמחלק את כת מספרי לשה"ר לשישה חלקים, החלק הראשון שמספר אף לשה"ר של שקר, ובתוך דבריו הכניס ג"כ את איסור קבלת לשה"ר, ואח"כ מביא את החלק של מספר לשה"ר רק על אמת, ומהא דהכניס את איסור קבלת לשה"ר בתוך חלק המספרים לשה"ר של שקר, משמע דיסוד האיסור הוא משום שמא שקר הוא, ויש לעיין בדבריו.
6. לכאורה אם יסוד האיסור הוא מחמת המידה המגונה, שהוא אוהב למצוא פגם אצל חברו, או מה שאינו מתרחק משקר, א"כ ודאי אף אם כלפי שמיא גליא דהלשה"ר הוא אמת, מ"מ כיון דהוא אינו יודע שזה אמת איכא בזה משום המידה מגונה שהוא מקבל את הלשה"ר.
7. ואפ"ל דקפידת התורה שלא יתגנה אדם מישראל בעיני חברו, ומלתא דהמתגנה, דהדבר יכול להביא לו היזק שיתנהגו כלפיו בזלזול או הפסד שלא ירצו להשתתף אתו בעניניו וכיו"ב.
8. ולפי"ז אפ"ל דכל הקפידא הוא דוקא אם יתגנה בעינו פחות מערכו האמיתי אבל אם ע"י קבלת הלשה"ר ערכו בעיני המקבל יהיה כפי מצבו האמיתי לית לן בה. (ועיין במש"כ הגרא"ו בדוגמאות לביאורי אגדות ע"ד הפשט סוף סימן ח'.)
9. ויל"ע עוד אם אפ"ל דאף לצד זה איכא קפידא לתורה בזה שמתגנה בעינו אף דאכן אמת הדבר.
10. ועיין בכלל ז' במ"ח כ"ד שכתב דאפי' בעניני שלילת המעלות, דהמטה אזנו לשמוע את דברי המספר בהציעו את גודל חסרונותיו של אחד בחכמה או בשארי דברים, ועי"ז נתבזה בעיניו אף אם הוא יודע ג"כ שהדבר אמת בכלל מקבל לשה"ר, ומצד רוע בחירתו לחייב את חברו ולשמוח לגנותו, וכמו שכתב רבינו יונה כי דרך הישר לכסות על כל פשעים ולשבח את האדם כי נמצא בו דבר טוב ודרך האויל וכו' יעו"ש. ומבואר דבכלל איסור קבלת לשה"ר הוא שלא יתגנה האדם בעינינו אף אם אנו יודעים דהמעשה הוא אמת מ"מ איכא בזה איסור שיתקבל הדבר בעיננו בתורת גנות ובזיון.
11. ומעתה אפ"ל דאף דהיכא דכלפי שמיא גליא דהספור שמספר הוא אמת מ"מ יש בזה חפצא דאיסורא שלא יקבל השומע את הדברים דעי"ז עלול הוא לפרשו לגנאי ולבזיון יותר מכפי האמת.
12. ולכאורה יש לדקדק מלישנא דקרא דלא תשא שמע שוא דיסוד האיסור הוא לקבל דיבור שקר וע"כ לא כתבה התורה לא תשא שמע גנות וזהו החפצא של האיסור לא לקבל גנות של שקר.
13. אך יעויין ביד הקטנה פ"ט אות ח' שביאר בזה, דכל דיבור האסור הנמאס והנתעב אע"פ שהוא אמת נקרא שווא ושקר, יעו"ש. ולפי"ז הא דקראתו התורה שווא אינו מחמת דיסוד האיסור שמא הוא שקר, אלא דכל דיבור דאין בו ממש נקרא שווא.
14. ויעו"ש ביד הקטנה בסו"ד שכתב וזאת היא אומרו יתברך לא תשא שמע שווא ירצה שכאשר הדיבור הנתעב אסורין לדברו כמו"כ אסורין לשמוע ולקבלו. וצ"ב איזה תוספת באור אתא לאשמועינן במה דהשוה את איסור השמיעה והקבלה לאיסור הסיפור.
15. ועיין בהגהה לכלל ו' במ"ח ס"ק כ"א שכתב דמשמע מסתימת לשון הרמב"ם דאף שהמקבל יודע בעצמו שכך היו מעשי אבותיו של פלוני או כך היו מעשיו הראשונים מ"מ עובר.
16. וכתב שם דכ"כ היד הקטנה שהובא לעיל, ועוד כתב שם דלבד זה אם נתבונן היטב נמצא ג"כ שהוא נושא שוא ושקר, כגון אם המספר לשה"ר מציע את גודל גנות מעשי אבותיו או מעשיו הראשונים כדי שיתבזה עי"ז בעיני השומע, והנה ע"פ התורה בן לא ישא בעוון האב, וכן בעל תשובה כל עוונותיו לא תזכרנה לו ביום שובו מרשעו, והמספר רצונו בהציעו את גנותו כדי שיוסכם לגנאי ולבזיון בפני השומעים והנה אין לך שמיעת שוא ושקר יותר מזה. עכתו"ד.
17. ולכאורה משמע מדבריו דליד הקטנה א"צ לטעם שהוא מתבזה יותר מהאמת, אלא דחשיב שוא אע"פ שהוא אמת כיון שאין בו ממש ויסוד, וע"כ עובר בלא תשא שמע שוא.
18. ויל"ע בזה דאף דהוה שווא מצד המספר מ"מ מה שייך לחייב את השומע שלא יקבל, הא הוא יודע בעצמו שזה אמת.
19. ועיין מש"כ בזה בחלקת בנימין כלל ו' בביאורים על מקור החיים סק"א.
20. ועיין בח"ח לאוין במ"ח סק"ב מש"כ לבאר הא דמספר לשה"ר שהוא אמת עובר על לא תשא, והביא ראי' מדיין שעובר אף על אמת, והא דקראתו התורה שוא הוא או מפני השומע שהוא משיאו לקבל דבר שהוא אסור להאמין, או מפני המספר שכיון שמספר שלא בפני בי"ד ודאי יערב דברים שאינם אמת, וק"ו בלשה"ר שלא יבוא להכחישו שלא יבוש מלערב שקר.
21. ויש לברר לפי דבריו ג"כ הטעם דקראתו התורה שוא לגבי איסור המקבל.
22. יעויין בספר דינא דחיי לאוין י' שכתב לדון אי עיקר הלאו אתא על דיין או על לשה"ר. ויעוי"ש שכתב דמהתרגום שתרגם לא תקבל שמע דשקר אין הכרח, שדבריו יסבלו ב' הדברים, וכתב שם שמדברי רש"י משמע שבדברי התרגום אפשר לפרש ב' הדברים.
23. וכתב שם דקרוב אליו לומר שהתרגום לא כיוון אלא לדיין דאי פרושו ג"כ שלא יקבל לשה"ר מ"ל שיהא שמע דשקר מ"ל שיהא שמע פתגם אבל מה שתרגם לא תקבל יתיישב יותר באזהרת לשה"ר מאזהרת דיין וזה נראה יותר. עכתו"ד.
24. ועיין ברבינו בחיי על הפסוק לא תשא שמע שווא, שאחר שהביא את הפירוש שלא ישביע את מי שחושדו שישבע לשקר, ואזהרה לדיין, כתב 'ורבותינו פירשו אזהרה למקבל לשה"ר וכן פירש התרגום לא תשא שמע שווא לא תקבל שמע דשקרא'. עכ"ד. הרי שס"ל לרבינו בחיי דמהתרגום משמע דלא תשא שמע שוא אזיל על לשה"ר.
25. ועיין בתרגום יונתן שפירש הקרא בהדיא על לשה"ר.
26. ועיין ברמב"ם בסה"מ מצוה רפ"א שכתב שהזהיר את השופט שלא לשמוע שלא בפני בע"ד שברוב יהיו דברי בע"ד שלא בפני בע"ד שוא והזהיר משמוע אותם הדברים כדי שלא תכנס לנפשו צורה אין יושר לה ולא אמיתות ובכלל לאו זה ג"כ אמרו אזהרה למספר לשה"ר ומקבל לשה"ר. עכתו"ד.
27. ועי' ברמב"ם פכ"א מהל' סנהדרין ה"ז שכתב שאסור לדיין לשמוע דברי בע"ד חבירו ובכלל לאו זה אזהרה למקבל לשה"ר.
28. וראיתי בחוברת מרפא לשון חוברת א' שתמה הגר"ה זקס שליט"א מדוע לא מנה הרמב"ם את איסור קבלת לשה"ר בין איסורי לשה"ר בפ"ז מהל' דעות.
29. וכתב לבאר דאיסור קבלה אי"ז איסור מאיסורי לשה"ר אלא איסור בפנ"ע של נשיאת שוא.
30. אמנם לכאורה א"א לומר דהאיסור בדיין ובלשה"ר הוא אותו איסור ממש אלא היכי תימצי שונה, דהרמב"ם כתב בשורש ט' דלא תשא הוי לאו שבכללות ומבואר דיש בזה שני איסורים.
31. ואפ"ל דהוי שני גדרים שונים, חדא איסור לדיין לשמוע דברי בע"ד קודם שיבוא חברו ושני לקבל לשה"ר אמנם שורש אחד להם.
32. והי' אפ"ל דהוה שני איסורים שונים, ושני מחייבים שונים, והוי דומיא דלא תאכלו על הדם ולמדים ממנו כמה איסורים דאין להם שום שייכות אחד לשני.
33. אך לפי"ז לכאורה ליתא להוכחת הח"ח דמהא דבדיין האיסור הוא אף באמת ה"נ בלשה"ר, דכיון דהוי שני איסורים נפרדים לגמרי אפשר דבדיין זה אף באמת ובלשה"ר זה רק בשקר.

❖ ❖ ❖

בגדר איסור קבלת לשה"ר

1. יש לעיין באיסור קבלת לשה"ר אי הוה איסור להכריע במחשבתו דהלשה"ר הוא אמת או דהוה איסור להאמין ולהחזיק בליבו כן, והיינו דאינו עובר דוקא בשעה הראשונה שמקבל את הלשה"ר אלא דכל זמן שכן הוא דעתו עובר ע"ז.
2. ולכאורה נראה פשוט דאף אם נימא דעובר רק שמכריע בדעתו הדבר לגנות, מ"מ אם קיבל לשוה"ר ואח"כ התעורר שוב בלבו ספק ושוב הכריע הדבר לגנות, עובר פעם שני' על איסור קבלת לשה"ר.
3. ולהצד שאינו עובר רק בשעת הקבלה, יל"ע אי עובר כל הזמן, כיון שכן הוא דעתו. או שעובר ע"ז רק כשהוא חושב ע"ז בפועל.
4. ועיין בספר אבן ציון עמוד תקמ"ג שכתב הגר"ר גרוזבסקי זצ"ל בשם הגרב"ב דעובר רק בשעת ההכרעה לצד חובה ולא אח"כ.
5. ועיין בח"ח כלל ו' ה' י"ב שכתב דאם עבר ושמע לשה"ר והאמין בלבו, תיקונו שיתחזק להוציא הדברים מליבו שלא להאמינם וכו'.
6. ואולי יש לדקדק קצת מזה, דצריך לעשות כן רק לתקן את העבירה שעבר, ואינו צריך לעשות כן כדי שלא לעבור כל רגע ורגע על איסור קבלת לשה"ר, ומבואר מזה כדעת הגרב"ב.
7. יעו"ש בבמ"ח ס"ק ל"ג שכתב דבודאי אם יתחזק ע"ע עד שיוציא הדברים מליבו יעקור בזה את הלאו מעיקרו, דלא יהא עדיף מלא תגזול שכשמשיב עוקר בזה את הלאו מעיקרו.
8. ויל"ע בזה, הא לא תגזול הוי ניתק לעשה וע"כ ההשבה חשיבא תיקון ללאו, ומנלן דגם לאו דלא תשא חשיב תקון ללאו בזה שמתחזק להוציא את הדברים מליבו.
9. ושמא אין כונתו דהוה ממש כלאו הניתק לעשה, אלא דאפשר ללמוד משם דמעשה כזה יש בו תיקון מסוים ללאו, ולדמיון בעלמא מדמינן ללאו דלא תגזול. וצ"ע בזה.
10. (ועיין תוס' כתובות לב: ד"ה שלא. ובקוב"ש שם אות קי"א.)
11. ובגדר לאו הניתק לעשה יעויין במש"כ הלח"מ פי"ד מהל' גזילה ואבידה ה"ו. וברש"י שבועות דף ג': ד"ה אחר ל"ת.
12. ובגוף הדבר יל"ע אמאי חשיב תיקון, דאם נימא דטעם איסור קבלת לשה"ר הוא משום המידה הרעה שאוהב לראות מומי בנ"א, או משום דאינו מתרחק משקר, מה בכך שעתה מוציאו מליבו, מ"מ בשעתו כשקיבל הי' בעל מידה רעה זו.
13. ולכאורה אפשר להבין דהוה תיקון, רק אם יסוד האיסור הוא מחמת הנזקים שעלולים לצאת ע"י שהוא מקבל את הלשה"ר דע"י השמיעה הוא יפעל ע"פ מה שקבל, ובזה אפ"ל דכיון דעתה מוציא הדברים מליבו א"כ לא יהיו נזקים ע"י, וע"כ חשיב דע"י שמוציא הדברים מליבו חשיב תיקון לאיסור קבלת לשה"ר.

❖ ❖ ❖

בענין גדול עונש המקבלו יותר מן האומרו

1. יעויין ברמב"ם פ"ז מהל' דעות ה"ג שכתב "ועוד אמרו חכמים שלשה לשה"ר הורגת האומרו, והמקבלו, וזה שאומר עליו, והמקבלו יותר מן מן האומרו". ע"כ. ויש לעיין מה הוא מקור דברי הרמב"ם שהמקבלו יותר מן האומרו.
2. ועיין בספר עבודת המלך מש"כ בזה.
3. ועיין בספר קרית מלך להגרח"ק שהביא מחופת אליהו רבה פ"ד ס' ל"ד שהמספר לשה"ר לוקה פ"א, והמקבלו יותר, וגורם גלות לבניו. ע"כ.
4. ויש לעיין בטעם הדבר, ואפשר דמחמת דהמספר הלוא יודע דאמת הוא, אבל המקבל הלוא אינו יודע, ויש כאן מידה רעה לקבל גנות על חבירו, או מידה רעה שאינו מתרחק מן השקר.
5. אמנם לפי"ז זה דוקא בלשה"ר על אמת ולא בלשה"ר על שקר.
6. ואולי אפ"ל דיסוד איסור סיפור וקבלת לשה"ר הוא ליצור אצל בנ"א מצב שחבירו יהי' מגונה אצלו, דזה הוא מצב שהוא עלול לנזקים, וכיון שהמקבל הוא הגורם האחרון לכך, הרי שהוא החמור יותר.

❖ ❖ ❖

**בירורי סוגיות על סדר הח"ח**

בדעת התוס' בהיתר דאפי תלתא

1. יעויין גמ' ב"ב דף ל"ט אשכחינהו ר"י בר חנינא עד גידל בר מניומי.
2. ועיין בתוד"ה לית בה משום לישנא בישא פירוש לאותו שאומר לפני ג' דפרק יש בערכין מייתי עלה הא דאר"י מעולם לא אמרתי דבר וחזרתי לאחורי פי' שלא הי' חושש אם ישמעו הבעלים. עכ"ל. וצ"ב .
3. ועיין בערכין דף טו: תוד"ה כל מילתא דמתאמרא באפי' תלתא [ובשיטמ"ק שם הגי' באפי מרה] כתב דאיירי במילתא דאיכא למישמע דלא אמרה משום לישנא בישא כגון נורא בי פלוני, אבל דבר קנטור אפי' היה אומרה בפניו אית ביה משום לישנא בישא.
4. וביאר בח"ח (כלל ב' במ"ח ס"ק ב') דהכונה בזה דאם מספר באופן דניכר ע"י תנועותיו וצורת דבורו דאין כוונתו לגנות, דאז הרי הי' מספרו אף באפ"ת, דאפי' שיודע שיגיעו הדברים לאוזנו אינו חושש כיון שיודע שהוא סיפרו באופן שאינו משתמע לגנאי מותר.
5. כן הוא משמעות דבריו של הח"ח בבמ"ח דא"צ בפניו ממש וכן משמע להדיא בכלל ג' הל' ב' דא"צ בפניו ממש וסגי במה שהי' מוכן לאומרו בפניו.
6. ועיי"ש בח"ח שכתב וכעין פירוש התוספות מצאתי ג"כ בשיטמ"ק ב"ב בשם עליות ר"י ז"ל בפרושו הראשון שפירש ע"ש.
7. ויל"ע מדוע כתב כעין פירוש זה דלכאורה זהו אותו פירוש ממש.
8. ולכאורה נראה לומר דמהרבינו יונה משמע דוקא כשאומרה באפ"ת ממש, דבתוס' פירש הח"ח דאפי' כשלא אמרו באפ"ת ממש אלא שהי' מוכן לאומרו באפ"ת מותר, וזהו שכתב דפירוש הר"י הוא כעין פירוש התוס'.
9. ויל"ע מדוע לא פירש את שיטת התוס' כרבינו יונה, ומאי הכריחו לומר דהתוס' איירי אף באופן שלא אומרה באפ"ת או בפניו.
10. ואולי משום שהתוס' ב"ב הוכיח דבריו מהא דבערכין מייתי עלה הא דאר"י וכתב פירוש שלא הי' חושש כיון שלא אמרה באופן שנשמע מזה גנות, ואם בעינן שיאמרו בפניו ממש, האיך אמר ר"י שלא בפניו, והו"ל לתוס' לפרושי דלא חזר לאחוריו כיון שאמר בפניו.
11. אך לכאורה הי' מקום לדחות ולומר דדוקא ר"י שהוא מוחזק שאינו אומר דבר וחוזר לאחוריו ע"כ יבינו השומעים דאין כונתו ללשה"ר, דכיון דאמרו ר"י בע"כ שהי' אומרו ג"כ בפניו, ואם זה לשה"ר הרי לכאורה הו"ל להתבייש לאומרו בפניו [כיון דאי"ז תוכחה אלא דבר גנות בעלמא], וע"כ דאין כונתו לגנות אבל בסתם בנ"א אפשר דצריך בפניו ממש, ובאפ"ת ממש, דבאופן הרגיל איכא למיחש שהשומעים יקבלו זאת כגנות.
12. ואולי ס"ל להח"ח בטעם הרבינו יונה דאסור בכל גווני שלא בפניו, דהוא משום דחיישינן דהוא לא ידקדק בדבריו לאומרו באופן הראוי, ואז אף שבאמת אין כונתו לגנות, מ"מ יבינו השומעים ממנו שכונתו לגנאי, דכך היתה נוטה צורת דבורו ותנועותיו, אף שאין כונתו לכך, ורק אם הוא מספר באפ"ת או בפניו אז חזקה שידקדק היטב שידבר באופן שיהי' ברור שאין כונתו לגנות.
13. וע"כ ס"ל להח"ח דכיון דחששו רבנן שאדם לא יזדקק גם ר"י הוא בכלל האיסור, דבשלמא אם החשש הוא מצד השומעים, אפ"ל דכל שבמציאות השומעים אינם חושדים לאיש זה ליכא לחשש, אבל אם החשש הוא שהמספר יכשל ליכא חילוק מי הוא המספר.
14. ואם כנים אנחנו במה שביארנו שהח"ח ס"ל שהרבינו יונה התיר במילתא דמתפרש לתרי אנפי באופן שיודע שהי' אומר זאת באפ"ת או באפי מרה, ולא חשש לרבינו יונה, ואף לא הזכירו לומר שלדברי הרבנו יונה הדין אינו כן, ואולי הדברים אומרים דרשני שאי"ז כונת הח"ח במש"כ וכעין זה פירש ברבינו יונה.
15. וראיתי בבאור חלקת בנימין (באורים כלל ב' ס"ק י"א) שביאר את סו"ד הרבינו יונה, דאת המימרא דאפי מרה א"א לבאר בדבר שמשתמע לשני פנים ורק את המימרא של אפ"ת אפשר לבאר כן יעו"ש.
16. ולכאורה אי"ז כונתו, אלא כונתו דאף דהבאורים הקודמים שכתב שם הרבנו יונה שייכים בין באפי מרה ובין באפ"ת, אבל הביאור האחרון דאיירי ברכילות או סוד, וכיון שאמרה בפרהסיא מותר לאומרה לפני מי שנאמר עליו, ביאור זה אינו שייך לענין אפי מרה, שאם אמרו זאת באפי מרה, הרי כבר הוא יודע מזה, וכבר אין מה לספר לו שוב.
17. ואם נימא בדעת התוס' דמותר דוקא כשאומר בפניו או באפ"ת ממש מדוקדק יותר מש"כ התוס' לאותו שאומרו בפני ג' דמשמע שאיירי שאומרו בפני ג', ולפירוש הח"ח הו"ל לומר לאותו שהי' מתרצה לאומרו בפני ג'.
18. ועיין בשו"ע הגר"ז ס' קנ"ו סעיף י"א שמשמע מדבריו דמותר דוקא בפניו ובאפ"ת ממש, ויעו"ש בשולי הדף שציין להתוס' בערכין, וכתב דגם את התוס' בב"ב יש לפרש כהתוס' בערכין, ומשמע שביאר כן בתוס'.
19. ויל"ע באיזה אופן אסר הגר"ז שלא באפ"ת או באפי מרה, האם דוקא באופן שאין ניכר מצורת דבריו מהי כוונתו, דבזה חיישינן שהשומעים יבארו כוונתו לגנות, ובאפ"ת ובאפי מרה אין חשש זה, אבל היכא שניכר מצורת דבריו דאין כונתו לגנות מותר אף שלא בפניו, או דאיירי באופן שניכר שאין כוונתו לגנות, אך אעפ"כ כיון דמצד עצם הדברים הרי הם משתמעים לשני פנים, אסור שלא בפניו, דחיישינן שהשומעים יפרשו זאת לגנות, או דחשו רבנן שלא ידקדק כראוי שישתמע ממנו שאינו מכון לגנאי, וע"כ אסרו לספר בכל אופן שלא באפ"ת ובאפי מרה.
20. ויל"ע לביאור הח"ח מדוע תלו זאת רבנו יונה באפ"ת ובאפי מרה, והו"ל לומר דלשה"ר המשתמע לשני פנים תלוי בצורת דיבורו.
21. עוד יל"ע איזה חידוש דין אשמועינן בזה דכיון דמספר באופן שאינו משתמע לגנאי מדוע יאסר, ואולי החידוש הוא דלא חיישינן שלא ידקדק על עצמו.
22. ואפשר לומר דבמילתא דמתפרש בתרי גוונא, גם כשאומרו באופן שנוטה לצד הטוב, מ"מ יהיו מיעוט אנשים שיפרשו לגנות, והי' מקום לומר דזה יהי' אסור, וזהו שאומרו ובאופן שהי' מוכן לאומרו באפ"מ ובאפ"ת חזקה דנוטה הדבר לטוב בשיעור המותר, וליכא למיחש בזה למיעוט האנשים שיפרשו זאת לרעה, דאע"פ כן מותר.
23. ועיין בח"ח כלל ג' הל' ב' דמבאר את הדין של באפי מרה דאיירי בדבר שמשתמע לתרי אפי, וזה תלוי ברצונו באיזה צורה יספר, וכתב בזה"ל "וענין זה קשה מאד לצמצם לכן אמרו חז"ל דאם באופני תנועותיו שהוא מוציא עתה דבר זה מפיו אין אדם מתביש לומר אפי' בפני חברו א"כ מוכח שאין כונתו לגנותו וע"כ מותר" וכו'. יעו"ש.
24. ואולי קשיא לי' להח"ח מדוע תלו זאת רבנן באפ"מ, ולא אמרו בפשיטות דתלוי בצורת ספורו, וזה הוא שכתב דענין זה קשה לצמצם, והיינו דקשה לצמצם האיך יבינו השומעים את ספורו, וע"כ כתב דאם אומרו אף בפניו מחזקינן דהשומעים לא יפרשו זאת לגנאי.
25. אך זה דחוק קצת מלשונו דמשמע קצת מלשונו דההוכחה היא על כונתו יעו"ש, אמנם זה אינו מובן מה שייך לומר דההוכחה היא על כוונתו וכי האדם אינו יודע מה היא כוונתו וזקוק להוכחה מה היא כוונתו.
26. ואולי כוונתו דכיון דאיכא הוכחה דכוונתו אינו לגנות ע"כ גם השומעים לא יבינו שכוונתו לגנות וע"כ מותר.
27. וראיתי למי שכתב דאיכא למיחש דבעומק דעתו כונתו לגנות אף שאינו משים לבו לכך, ויל"ע אם אפשר לומר כן.
28. והיינו דהרי בלשה"ר איכא גם מחייב של המידה רעה, וזה הוא שאמרינן דאם הי' מוכן לאומרו בפניו הרי ודאי שאין כונתו לגנות ומותר.
29. ויל"ע אם אפשר לומר דבדבר הנוטה שלא לגנות אם אפשר לומר דיאסר מצד כונתו היכא דמכוין לגנות דסו"ס הא לא הוי ספור גנות, ואולי מכיון דעכ"פ איכא מיעוט אינשי שיבינו שכונתו לגנות, ומ"מ אי"ז נראה.
30. אך בגר"ז הי' אולי אפשר לבאר כן דאיירי באופן דמתפרש בשני אופנים, וע"כ כיון דחשו רבנן שיהי' כונתו לגנות אסרו לאומרו שלא בפניו ושלא באפ"ת.
31. ועיין בהל' רכילות כלל ב' בהגהה לבמ"ח סק"א שכתב להסתפק במילתא דמתפרש לתרי אפי ואינו נוטה לכאן יותר מכאן, דאפשר דאסור דאפשר דחיישינן שהשומע ידון אותו לכף חוב ויחשוב שבודאי היתה כונתו לגנותו, יעו"ש מש"כ בזה.
32. ויל"ע קצת, דלכאורה מהא דאמרינן כל מילתא דמתאמרי באפי מרה לית בה משום לישנא בישא משמע דאם לא מתאמרי באפי מרה אסור בכל גווני, ולכאורה נראה פשוט דאדם לא יאמר דבר דמתפרש לשני אופנים באופן שווה באפי מרה וצ"ע.
33. ויעויין בב"ב בתוד"ה סהדותא שכתב בזה"ל "ואי לאו משום סהדותא הוה סגי בחד דחברך חברא אית לי' ואע"פ שלשה"ר אין נשמע היינו לפי שמעלימין אותו מבנ"א ומ"ד בפני ג' בעי גילוי מילתא כמו בלשה"ר".
34. ולכאורה אי נימא דהביאור בתוס' בב"ב הוא כתוס' בערכין א"כ הא המימרא דכל מילתא לא איירי בלשה"ר ומדוע מעלימין זאת .
35. ועיין בהגהה לכלל ב' סק"ב שכתב הח"ח דפירושו דלפיכך לא התירו בפני אחד או שניים דהלא מהם אינו מתביש ואומר בפניהם באופן שהי' מתבייש לומר בפניו וסומך על עצמו שמסתמא יעלימו את הדבר ולא יאמרו זאת משום לשה"ר.
36. ויש להוסיף דכ"ז בלשה"ר אבל במחאה שמותר להם לספר א"כ אף באחד או שניים יתפרסם הדבר וע"כ סגי בשנים משום סהדותא.
37. אך צ"ב מה הוא שסיים התוס' ומ"ד בפני ג' בעי גילוי מילתא כמו בלשה"ר, ולכאורה הביאור בזה דלא סגי לי' בפירסום מועט כמו למ"ד סהדותא אלא בעי פירסום גדול יותר כמו שעור הפירסום שמתפרסם כשמספר לשה"ר בפני ג'.
38. ולכאורה לפי מה שביאר הח"ח מנלן דבפני ג' בלשה"ר מתפרסם טפי משנים בדבר שאין בו משום לשה"ר דהא לשה"ר מעלימין ורק אחד מהם מספר.
39. ואולי אין כוונתו לשה"ר ממש, אלא כוונתו למלתא דמתפרש בתרי אפי וכשאומרו בפני ג' הרי כוונתו אינו לגנות ואז כל הג' מפרסמים וזה הוא השעור דבעי במחאה, אך לכאורה אין נראה כן מלשונו.
40. ואולי אפשר לומר דהמ"ד בפני ג' ס"ל דאף במחאה מעלימין אותו האנשים משום דהוי דבר גנות, ואף דמעיקר הדין הי' מותר להם לספר, מ"מ כן הוא טבע של חלק מהאנשים שאינם מספרים זאת, וע"כ אינו מתפרסם ככל שמועה, ובעי דוקא ג', ומ"ד סהדותא ס"ל, דכיון דיש בזה ענין של תועלת, הרי מספרים זאת האנשים, וסגי בסהדותא, והתעוררתי לזה מספר אחד. [וע"ע ברשב"ם לט: ד"ה ומ"ד בפני ג'].

❖ ❖ ❖

בדין לשה"ר באפי תלתא לשי' התוס'

1. בגמ' ערכין דף טו: אמר רבה כל מילתא דמיתאמרא באפי תלתא לית ביה משום לישנא בישא מ"ט חברך חברא אית ליה וחברא דחברך חברא אית ליה. עכ"ד הגמ'.
2. ובתוס' בב"ב לט: ד"ה לית כתב וז"ל 'פירוש לאותו שאמר לפני ג' דבפ' יש בערכין מייתי עלה הא דאמר רבי יוסי מעולם לא אמרתי דבר וחזרתי לאחורי פי' שלא היה חושש אם ישמעו הבעלים'. עכ"ל.
3. ובבאמ"ח כלל ב' האריך להוכיח דודאי אין כונת התוס' דמותר לספר לשה"ר גמור באפי תלתא, אלא כונת התוס' דבמילתא דמשתמע בתרי אנפי כגון נורא בי פלניא וכיוצ"ב דאיכא למישמע דלא אמרה משום קינטור בזה מותר לספר באפ"ת, ועי"ש שכתב וז"ל "היוצא משיטת התוס' דלא הותר לומר באפי תלתא רק באופן שיוכל להעמיד דבריו דלא היה בו משום לישנא בישא ובלאו הכי אסור". עכ"ל.
4. ובטעמא דמילתא שהותר לספר סיפור המשתמע בתרי אנפי באפי תלתא כתב בבאמ"ח שם בד"ה ועל וז"ל "ועל אופן זה התיר ג"כ אחרי זה רבה בר רב הונא לומר באפי תלתא דחברך חברא אית ליה ומסתמא שומר את עצמו לומר באופן שאפילו אם יגיע לאזניו לא יהא לו לתפוס עליו לומר אתה דברת עלי אבל אם הוא לשה"ר גמורה בודאי לא שייך היתירא דרבה בר רב הונא ואפי' באפי"ת אסור" וכו'.
5. ויל"ע אם באופן שמשער בעצמו שיכול לדקדק שהסיפור יהא באופן שמשתמע לתרי אנפי ולא ישתמע מדבריו גנות אם מותר לו לספר אפי' שלא באפי תלתא.
6. והצדדים בנידון זה הם; דהנה יל"ע אם מה דהתיר רבה למימר מילתא דמשתמע לתרי אנפי באפי"ת, אם יסוד ההלכה כאן הוא דגם באופן שאין ברור לו שכשיספר יהא הסיפור מילתא דמשתמע לתרי אנפי באופן שוה מ"מ כל שברור שלא ישתמע רק לגנות מותר לו לספר באפי"ת, דע"י שיספר באפי"ת הוה זה חזקה ואומדנא שלא יוציא דבר שמשתמע לגנות יותר משלא לגנות, אבל ודאי שאם משער בעצמו שלא ישתמע מהסיפור גנות יותר מלא גנות בכה"ג מותר לו לספר שלא באפי"ת. או"ד דיסוד ההלכה של אפי תלתא בסיפור המשתמע לתרי אנפי היינו משום דרק ע"י שמספר באפי"ת יש לנו לומר שיצליח למדוד דבריו שלא ישתמע יותר לצד של גנות מלצד שאינו גנות אבל בלא שיספר באפי תלתא אז אפי' אם ישער בעצמו שיוכל למדוד דבריו שלא יהא הסיפור משתמע יותר לצד של גנות מלצד של אינו גנות אין אנו מתירים לו לספר מחמת השערה זו משום דחיישינן דטועה בהשערתו, ורק ע"י שיצטרף לכאן האומדנא שע"י סיפור באפי"ת נזהר מאד שלא ישתמע לצד הגנות יותר אז מתירים לו לספר באופן שעכ"פ יהא נזהר בעצמו מאד שלא ישתמע יותר לצד הגנות מלצד שאינו גנות. וצ"ב.
7. ונראה דהנה ההגהות אשר"י לאחר שהביא לדברי התוס' הנ"ל כ' וז"ל "והשומע" דבר שנאמר בפני שלשה יכול להגיד למי שאומר אותו עליו. עכ"ל.
8. והנה נראה בפשיטות דמה שהתיר ההגהות אשר"י לשומע באפי תלתא לספר לנדון איירי דוקא כשמספר לו ג"כ באופן המשתמע לתרי אנפי דהרי כיון דהח"ח העמיד את ד' התוס' שההיתר לספר באפי תלתא הוא רק באופן המשתמע לתרי אנפי א"כ גם ההגהות אשר"י שהתיר לשומע לספר לנדון איירי בע"כ שמספר לו באופן המשתמע לתרי אנפי דהרי ההגהות אשר"י קאי על ד' התוס' ואם התוס' התירו לספר באפי"ת רק באופן המשתמע לתרי אנפי א"כ גם פשוט דמה שהתיר ההגהות אשר"י לספר לנדון הוא רק מה ששמע ובודאי דאם שמע ספור המשתמע לתרי אנפי אסור לו לשנות מסיפור זה וכש"כ שלא לומר שסיפר עליו דבר המשתמע יותר לצד של גנות.
9. אלא דאכתי צ"ב דאי"נ כמו שצידדנו לעיל דגם באופן שמשער בעצמו שיספר באופן שלא ישתמע מדבריו דיבור של גנות יותר מדיבור שאינו גנות אסור לספר, משום דחיישינן דטועה בהשערתו, ורק ע"י צירוף זה שמספר באפי"ת אז הותר לו לספר באופן הנ"ל, א"כ צ"ב טובא דברי ההגהות אשר"י דהאיך נתיר לשומע לספר לנדון גם באופן שנזהר שהסיפור יהא באופן המשתמע ממש לתרי אנפי.
10. אכן נראה דהנה הרמב"ם בפרק ז' מהל' דעות ה"ב כ' וז"ל איזהו רכיל זה שהוא טוען דברים והולך מזה לזה ואומר כך וכך וכו' יש עון גדול מזה עד מאד והוא בכלל לאו זה והוא לשון הרע וכו' אבל בעל לשון הרע זה שיושב וכו'. ובהשגות הראב"ד כ' וז"ל א"א לא כי אלא קשה הראשון מן השני שהראשון הוא תליתאי והורג נפשות והשני תניין ואינו הורג אלא עצמו בינה זאת. עכ"ל.
11. הרי דנחלקו הרמב"ם והראב"ד אם לשה"ר חמור מן הרכילות או הרכילות חמור מן הלשה"ר.
12. ובכס"מ ביאר דפלוגתייהו הוא במה דאמרו בערכין טו:"שלשה לשון הרע הורגת" וז"ל, דהראב"ד סובר דהיינו ברכילות שע"י כן השומע מה שחברו רוצה לעשות לו קם עליו והורגו, וגואלי הדם הורגים להורג, ודורשי דמי שניהם הורגים לאומר שגרם מיתת קרוביהם, אבל כשמספר בגנות חברו אין השומע נענש כי הוא לא יתפעל מגנות האחר ואין שם חשש שהנאמר עליו יהרוג למקבל, וזהו שכתב שהראשון הוא תליתאי כלומר אותו שהזכיר תחילה דהיינו רכיל הוא תליתאי כי גם לשלשתם תגע הרעה כמו שכתבתי, והשני דהיינו בעל לשה"ר היינו תנין כלומר לא תגע הרעה אלא בינו לאותו שנאמר עליו ואינו הורג אלא את עצמו כלומר ואינו הורג לשלישי כמו הראשון, וזה היפך דברי רבינו ששם בעל לשון הרע עוון גדול מרכילות, ודעת רבינו שכשאמר שלשה לשון הרע הורגת, לא אמרו על הרכילות, דרכילות לחוד ולשה"ר לחוד, אלא על לשה"ר אמרו, ולכן הזכירו בסמוך וכו' דבלשה"ר שייך שימותו שלשתן שהנאמר עליו יהרוג לאומר וגואלי הדם יהרגו למקבלו שעל ידי שגילה הוא הדבר מתו אלו. עכ"ל.
13. ומבואר דדעת הראב"ד דרכילות חמורה מלשה"ר היינו משום דברכילות שייך תליתאי, וכמו שביאר הכס"מ דגואלי הדם של המספר והנדון יהרגו את הרכיל.
14. ומעתה לפי"ז י"ל דמה שהתיר ההגהות אשר"י לשומע באפי"ת מילתא דמשתמע לתרי אנפי לספר היינו משום דגם על שומע זה יש אומדנא שידקדק בסיפורו וישמור את עצמו לומר באופן שאפילו אם יגיע לאזני המדובר לא יהא לו לתפוס עליו לומר אתה דברת עלי, משום דגם שומע זה שמספר עכשיו חושש שינזק אם יספר באופן שנשמע גנות מדבריו, וכמש"כ הכס"מ ש"דורשי דמי שניהם הורגים לאומר שגרם מיתת קרוביהם", ומאותו סיבה שמותר לספר באפי"ת מילתא המשתמע לתרי אנפי וכמש"כ הח"ח משום שמדקדק ושומר את עצמו לומר באופן שאפילו אם יגיע באוזניו לא יוכל ליתפס עליו לומר אתה דברת עלי רע, ה"נ הכא אית לית ליה סיבה לחשוש להך מילתא שלא יצא מפיו מילתא המשתמע לצד הרע, ודו"ק.

❖ ❖ ❖

בדעת הרמב"ם בדין לשה"ר באפי תלתא

1. רמב"ם פ"ז הל' ה' "ואם נאמרו דברים אלו בפני שלושה כבר נשמע הדבר ונודע ואם ספר הדבר אחד מן השלושה אין בו משום לשה"ר והוא שלא יתכון להעביר הקול ולגלותו יותר". עכ"ל.
2. ועיין בכס"מ שכתב שמקור דברי הרמב"ם הוא הא דאמר רב בר הונא כל מילתא דמילתא דמתאמרא באפי תלתא לית בה משום לישנא בישא, והיינו שפירש דלאחר שנאמר באפי תלתא תו ליכא בזה אסור לשה"ר.
3. ויל"ע ביסוד ההיתר בזה דהוא משום דגם אם לא יספר יתגלה הדבר וע"כ ליכא בזה איסור .
4. אמנם כבר הקשה הח"ח ע"ז בכלל ב' סק"ד דזה קשה טובא, דכי אם יבואו י' גזלנים ויגזלו לאחד את כל אשר לו נאמר דכולם פטורים משום דלגבי כל אחד מהם אמרינן שגם אם הי' נמנע היו השאר גוזלים, סו"ס הוא גזלו, והוא הדין הכא הוא גינהו.
5. ועיי"ש שביאר בזה דסברת רבה בר הונא הוא דמקראתו התורה "רכיל", א"כ הוא דוקא בדבר שא"א שיתגלה בלא זה, וכמו שנאמר "הולך רכיל מגלה סוד" אבל בדבר שבין כך יתגלה, בין בדרך היתר בין בדרך איסור, לא שייך בזה לשון רכיל.
6. אמנם הדבר צ"ב עדיין, דלכאורה ביאר בזה רק את המקור של רבה בר ר"ה דמנ"ל דמותר, וביאר דלשון רכיל לא שייך ע"ז, אך עדיין לא נתבאר מהו סברת הדבר, דכיון דיסוד האיסור הוא שלא לגרום לו שיתגנה אצל אנשים, א"כ מ"ש אם גם בלעדיו הי' מתגנה, סו"ס הרי הוא המגנה, וכמו שהקשה הח"ח דמ"ש מגזילה.
7. ואולי אפ"ל דהא דבגזילה וכיו"ב אף אם גם בלעדיו יעשה המעשה אסור לו לעשות את המעשה, זה הוא מפני שנתנה התורה לו זכות ממון שלא יגזלו ממנו את החפץ וכן בהונאת דברים יש לו זכות שלא יבישוהו, וע"כ אף אם גם בלעדיו אחר יעשה זאת, מ"מ זה זכותו לגבי כל אחד ואחד שלא יעשה מעשה זה, אבל בלשה"ר אולי אפשר לומר דהוי כגמ"ח, דאין לו זכות שיעשו לו גמ"ח, ואינו יכול לתובעו לבי"ד שיעשה לו גמ"ח, אף היכא דע"פ דין חייב לעשות גמ"ח, וכגון בא"א לעשות ע"י אחרים.
8. וכיון דאי"ז מזכות האדם אלא דין בעלמא שניתן מחמת טובתו של האדם, אולי אפ"ל בזה דכיון דאף אם נאסור לאדם זה לספר הרי לא יושג בזה טובתו, כיון דהשאר יספרו, לא חייבה התורה בזה שלא לספר.
9. ואולי אפ"ל דוגמא לדבר, מצות צדקה, דאם אנו יודעים דברגע שניתן לעני זה צדקה מיד יבוא אחד ויגזול ממנו את זה, דלכאורה פשיטא דליכא בזה מצות צדקה, ואף אם הי' מבקש שיתנו לו, אבל בבע"ח, אם הוא ידרוש שישלמו את חובו, אף אם נדע שמיד שיקבל את הממון יגזלו זאת, מ"מ כיון שהוא דורש לקבל את חובו, פשיטא דחיבים לתת לו .
10. אך קשה דהא ודאי דאדם מעדיף שהוא יתגנה כמה שיותר מאוחר, וא"כ אפשר שבלא שיספרו לו הי' יודע מזה השומע רק בעוד כמה ימים, ובינתים הי' כבודו נשמר אצלו ועתה הקדים את הגנות, וא"כ לכאורה מבעי לן למיסר מחמת שזה הוא טובתו שיהי' עוד כמה ימים שכבודו ישמר.
11. עוד קשה דלכאורה לפי"ז יצא חדוש דא"צ לבקש מחילה על סיפור לשה"ר והח"ח פסק לא כן.
12. ואולי לחומר הענין נימא דגדר איסור לשה"ר הוא דהתורה נתנה לאדם זכות שהדברים והענינים שלו שהם בגדר סוד דהיינו דברים שאינו מעונין שידעו מזה מחמת שזה עלול לגרום לו רע [שיתגנה או שיוזק] יש לו זכות שלא יצאו מגדר סוד.
13. וע"כ היכא דנאמר הדבר באפ"ת כיון שמטבעו של עולם הרי שהדבר עומד להתפרסם אין לו זכות בכלל לגבי מצב זה.
14. ויש לעיין בכל זה ונכתב תיכף למחשבה לעורר לליבון הענין.
15. ועיין בהגהה שם שביאר באופ"א ומשה"ק ע"ז, ולכאורה דחוק להעמיד בלשון הרמב"ם דמש"כ ואם סיפר אחד מן השלושה פעם אחרת אין בו משום לשה"ר היינו דתלינן שיודע כבר, וג"כ לכאורה דחוק הוא בלשון הרמב"ם לפרש ובלבד שלא שלא יתכון שהכונה היא שכל ההיתר הוא דוקא באופן שהשומע יודע מזה דלפי"ז לא בכונה תליא מילתא.
16. עיין מש"כ בדברי הרמב"ם בספר עבודת המלך ובשם הגר"י הוטנר בספר הזכרון לר"י הוטנר עמוד של"ב.
17. [ועל מה שהובא בשם הגר"י הוטנר זצ"ל דדין אבק שייך רק בלשה"ר, אבל ברכילות שיסודו מה "שגורם" היזק, אין נפק"מ איך גורם, ובכל אופן חשיב רכילות ממש, כיון שהא גורם היזק, יש לציין למש"כ הח"ח בהל' רכילות כלל ח' סק"א להסתפק במספר לאחד שחברו סיפר עליו אבק לשה"ר אי חשיב אבק או רכילות , וצ"ע כיון דיסוד אסור רכילות הוא מה שגורם מדנים וגם בספור כזה ה"ה גורם מדנים מדוע שלא יחשב רכילות גמור].
18. ויל"ע דהאיך הותר לספר לשה"ר אחרי שסופר הדבר באפ"ת, נהי דליכא אסור לשה"ר, מ"מ תיפו"ל דעובר בזה על "ואהבת לרעך כמוך" ועוד איסורים שמונה הח"ח בפתיחה, וראיתי בחלקת בנימין סק"ג שעמד בזה.
19. עוד הקשה על מה שכתב הח"ח דטעם ההיתר הוא משום דלא חשיב רוכל, הא איכא אסור דלא תשא וקרי בי' לא תשיא, ובזה לא הוזכר שם רוכל, ועיי"ש מה שתמה עוד בדברי הח"ח, ומש"כ ע"ד העבודת המלך.
20. ולכאורה משה"ק דעובר על ואהבת לרעך כמוך לא תירץ בזה שכתב הרמב"ם איירי רק בדברים הגורמים להזיק, דהא סו"ס על עצמו לא הי' מעונין שיספרו סיפור כזה אף אם היו מספרים את זה באפ"ת.
21. והנה במש"כ הרמב"ם "והוא שלא יתכון להעביר הקול ולגלותו יותר", צ"ב מאי אכפ"ל בכונתו.
22. ויש לכאורה לבאר ע"פ מש"כ הח"ח בכמה דוכתא דיסוד איסור לשה"ר הוא מחמת שני טעמים, מחמת הנזק שעלול לצאת מזה, ומצד עצם המעשה הרע של האדם, והוא ע"פ השע"ת אות רט"ז שכתב דהמספר לשה"ר שתים הנה קוראתיו יעו"ש, ויש לבאר דיסוד ההיתר דהיכא דהתפרסם ליכא בזה משום לשה"ר הוא מצד החלק של הנזק, אבל אכתי יש בזה את החלק של המעשה הרע, ולזה צריך גם שלא יתכון להעביר ולגלות הקול.
23. וכן משמע מהח"ח במ"ח סק"ג [דף צ"ה בהוצאת קול הלשון] שכתב בזה"ל וע"כ האסור משום הכונה לבד ולא משום הפעולה.
24. ועיין בספר פרשת המלך שביאר באופן אחר, והוא לכאו' על דרך היד הקטנה הובאו דבריו בח"ח כלל ב' סק"ז.
25. ויל"ע דאם איכא איסור במה שהוא גורם שיתפרסם הדבר יותר מהר, א"כ בכל אפ"ת יהי' איסור דהא זה שסופר לו עתה לא ידע מזה, ואולי אם לא הי' מספר לו הי' יודע מזה רק אחר כמה ימים.
26. ועיין בכס"מ שם שפירש בזה"ל "וכתב רבינו והוא שלא יתכון להעביר הקול ולגלותו יותר, כלומר שזה שהתרנו היינו שאם יבוא במקרה לדבר בענין זה אינו אסור לאומרו, אבל לא שיתכון לגלות הדבר יותר" עכ"ל.
27. ולמשנ"ת דיסוד האיסור בזה הוא משום המעשה רע, צ"ל דהיכא דאינו אומרו כדי לפרסם ולגלות יותר את גנותו של חבירו, אלא בדרך אקראי מספר את הנשמע על חברו, אי"ז המעשה רע שאסרתו התורה באיסור לשה"ר.
28. ועיין בח"ח בהגהה לכלל ב' הל' ג' שהביא את דעת היד הקטנה, שאף בדרך אקראי אסור ורק אם נתגלגל הדבר דרך אגב בתוך ספורו מותר ועיי"ש בבמ"ח שמביא מהיד הקטנה שני טעמים בזה והטעם הא' הוא שזה דרך לשה"ר ממש.
29. ולכאורה ביאור דבריו דאף דאין מספר זאת כדי לגלות ולפרסם את הדבר, אבל כיון שקבע עצמו לסיפור שהוא גנותו של חברו, איכא בזה משום מעשה רע, ורק היכא דתחילת דבורו הי' בענין אחר ודרך אגב התגלגל לזה אי"ז המעשה רע שאסרתו התורה.
30. ומשמע מהח"ח דהכס"מ פליג בזה, וס"ל דמותר, אף אם בתחילת דבורו הי' על ענין זה.
31. ולכאורה פשטות לשון הרמב"ם משמע יותר כהכס"מ, דלדברי היד הקטנה אף כשאינו מתכון לגלות יותר את הסיפור ולהעביר הקול אסור, ומותר רק בדרך אגב.
32. ואפ"ל דבמספר סיפור שלא סופר באפ"ת, לכו"ע יש בזה משום המעשה רע, ולא שאסור רק מטעם התוצאה, דעצם זה שאינו שת לבו שבתוך דבריו הרי הוא אומר דברים שיגרמו שחברו יתגנה חשיב כמעשה רע, ורק בדבר שסופר באפ"ת שבין כך הרי שחבירו יתגנה במשך הזמן אינו אסור רק בדבר אקראי.
33. ובעיקר טעם ההיתר של אפ"ת, יל"ע מה הוא יסוד ההיתר, האם משום ששיערו חז"ל דמתוך ג' ודאי שאחד לא יעמיד עצמו ויספר, וע"י יתפרסם הדבר, או דאין מתפרסם הדבר רק ע"י שלושה מפרסמים, ועיין בכלל ב' במ"ח ס"ק טז' שמסתפק הח"ח בזה ומשמע שנוטה יותר לצד השני.
34. ויל"ע בזה טובא דכיון דבכל אחד תלוי הדבר אם יתפרסם הדבר אם לא, מאיזה טעם נתיר לו לספר, לא נתיר לו ולא יתפרסם הדבר. אך לצד הראשון ניחא, דכיון דלגבי כל אחד אין את הבחירה אם יתפרסם הדבר אם לאו, דהרי אין חבריו מסורים בידו, וכיון שחזקה שאחד יספר הרי שאין סיבה יותר לאסור לו לספר.
35. אך יל"ע בזה, דהא סו"ס הך חזקה נסמכת גם עליו, והיינו דהחזקה אומרת דאו הוא או השנים האחרים יספרו, והנה הצד שהוא יספר אינו סיבה שנתיר לו לספר, דהא לגבי זה הבחירה בידו, ונשאר רק שני הצדדים האחרים ומצידם לחוד ליכא חזקה שהדבר יתגלה.
36. ולמש"כ לעיל דיסוד איסור לשה"ר הוא לספר דבר שמצד מהותו הוא סוד, אולי אפשר ליישב, דכיון דבמציאות איכא חזקה שבמצב זה עומד הדבר להתגלות, תו אינו חשיב סוד ומותר לכולם לספרו.
37. ובמש"כ הח"ח דדוקא ע"י שלושה הדבר מתפרסם, וע"כ כשסיפר לפני שניים, אף אם שניהם יספרו, מ"מ אי"ז מתפרסם, ראיתי למי שהעיר דהא לאחר שסיפרו השנים יש כבר ארבעה שיודעים [מלבד המספר הראשון] ושוב נחזיקו כדבר המפורסם כמו כשסיפרו באפ"ת.
38. ואולי זה דומה למש"כ הח"ח דכששנים מספרים לשנים ליכא היתר דאפ"ת, וביאר בבמ"ח ס"ק י"ט דהטעם הוא דמצוי מאד שהמספרים מתחרטים אח"כ שהם היו המוציאים הלעז על פלוני, וכמאמרם רשעים מלאים חרטות וכו' ונזהרים מלספר, ואפשר דה"ה הכא השנים הראשונים אינם בכלל החשבון.
39. ובאמת יל"ע מנ"ל להח"ח סברא זו, ולכאורה כן הוא דרכן של רשעים שאף הם מתחרטים אוחזין הם בדרכם הראשונה.
40. ואפשר דס"ל ביסוד החזקה דחברא חברך לך אית לי', דכל אחד ששמע סיפור לא יעמיד את עצמו מלספר עכ"פ לפחות פ"א. וע"כ בשנים שסיפרו לשנים, יש לנו רק שנים שחזקה שיספרו עד שיתפרסם לכולם, ומה שהביא מאמרם רשעים מלאים חרטות רק להטעים הענין שאכן כך מצוי הוא.
41. אך קשה דלפי"ז אם אנו יודעים שאחד מהשלושה הראשונים יספר לאחד שודאי לא יספר כגון שהוא קרובו של הנדון, דבכה"ג יהי' אסור, וכל זה צריך עיון.
42. עוד יל"ע על הצד שכתב הח"ח דבעי ג' מפרסמים, דמדוע איכא חזקה שהדבר יתפרסם, הא איירי באנשים בינוניים, ואולי אף אחד מהם יזהר ולא יעבור על איסור לשה"ר, ואף דכולם באבק לשה"ר, מ"מ הא הכא איירי אף בלשה"ר ממש, ואף באבק לשוה"ר, הא דאמרינן כולם באבק לשוה"ר, היינו דכולם לפעמים נכשלים בזה, אבל קשה לומר דחזקה דכל אבק לשוה"ר שאדם שומע יספרו, וחזקה שמתוך שלשה אנשים בינוניים לא יהי' אפי' אחד שיזהר.
43. ושמעתי לפרש דבאדם בינוני אף דליכא חזקה דיספר את הספור כצורתו, מ"מ יספר חלקו, כגון שישמיט את שם הנידון וכיו"ב, אך חזקה שכיון שכל השלושה יספרו כל אחד, הרי שבסופו של דבר יתפרסם הדבר בצירוף הסיפור של שלושתם.
44. אמנם לפי"ז יל"ע האיך אפשר ללמוד זאת ממחאה, הא במחאה מותר לספר ואפשר דדוקא היכא דאיכא ג' שמספרים את הסיפור כמו שהוא הרי שהדבר מתפרסם אבל היכא דאיכא ג' שכל אחד מספר חלק של ספור דילמא אין הדבר מתפרסם.
45. ואולי אפשר לומר דכיון דהסיפור סופר באפ"ת הרי שכל אחד מתוך השלושה מרגיש שהדבר כבר מפורסם, או עתיד להתפרסם, דהרי הסיפור סופר באופן של פרהסיא, ע"כ אינם שומרים עצמם מלספרו, ואה"נ דבשאר לשה"ר סומכים על סתם אינשי שיעמידו עצמם ולא יספרו ודוקא היכא שסופר באפ"ת, תולים שסתם אדם לא ימנע א"ע מלספר.
46. ולפ"ז מדויק היטב הלשון כל מילתא דמתאמרא באפ"ת, דדוקא באופן זה שזה נאמר במעמד ג' אז מותר לספר אבל אם יספרו לג' זה אחר זה לא יהי' מותר, דבזה ליכא את הסברא שנתבאר, ועיין בזה רש"ש ערכין דף ט"ז א'.
47. עוד יל"ע להצד שהיסוד באפ"ת הוא שחזקה שמתוך שלשה אחד יספר, דא"כ אף אם אחד סיפר לשנים, ורואה אחד מהשנים שהשני סיפר לאדם נוסף, דלהנ"ל יותר גם לו לספר.
48. עיין בח"ח כלל ב' הל' ה' שכתב דנראה לו דאם השלושה הם יראי אלוקים, או אפי' אם רק אחד מהם הוא יר"א, ליכא בזה היתרא דאפ"ת, וראיתי למי שהעיר דא"כ מבואר דכל סיבת הגילוי הוא הצטרפות של כל השלושה, ולכאורה ההיתר דאפי תלתא הוא באחד שלולי ההיתר לא הי' מספר, בזה מתיר רבה בריה דר"ה לספר, דאטו ההלכה הזו נאמרה לאחד שבין כך יספר דזה לא נראה, וא"כ ק' בכל לשה"ר באפ"ת, דנאסור לו לספר וממילא לא יתגלה הדבר.
49. ואפ"ל דאף דהוה חזקה שיספרו את הסיפור, מ"מ אין זה ברור ללא ספק אלא על דרך רוב הם יספרו, ולזה אתא רבה ברי' דר"ה לומר דכיון דע"ד הרוב הוא יספר, איכא לו היתרא לספר.
50. ועוד דאף דאמרינן דחזקה דודאי יספרו, היינו דלא ימנע ולא יספר כלל לאף אחד, אבל יתכן דלפעמים יעמיד את עצמו מלספרו, ועל זה הוא שאמרינן דאינו מחוייב להעמיד את עצמו, ויכול לספר.
51. ועיין בבמ"ח שם שהוכיח דינו מהא דאסור לדיין לספר שהוא הי' מזכה וחברו מחייב, אף דזה באפ"ת, וע"כ משום דהוא יר"א.
52. ועיי"ש שכתב דאף היד הקטנה ביאר דיסוד ההיתר דאפ"ת הוא משום דהמספר גילה דעתו שלא איכפ"ל שיספרו זאת, ולפ"ז ביאר ביד הקטנה דבבי"ד ליכא את הגילוי דעת הזה, כיון שהוכרח לספר. אך כתב דנראה כדבריו דאין יסוד ההיתר משום הגילוי דעת, אלא דמכיון דזה עתיד עתיד להתגלות. וא"צ לריצוי דידי', וא"כ אף בבי"ד הי' צריך להיות מותר, וע"כ הטעם דאסורהוא כיון דהם יר"א מסתמא לא יגלו .
53. ולמש"כ (באות מ"ה) דאולי יסוד ההיתר הוא דכיון דהדברים נאמרו באופן של פרהסיא, ה"ז חשוב בלב כל אחד כדבר המפורסם ואינו חש מלספרו. אולי יש לומר דבאופן שכל אחד מוכרח לומר דעתו, אי"ז חשיב בלב כל אחד מהם כפרהסיא וכדבר מפורסם. וכן אולי אפ"ל בעובדא דיהודה בן גרים. וא"כ אף אם א"צ באפ"ת לרצוי דהאומר, מ"מ באופן זה יהי' אסור. וצל"ע בזה.
54. ועיין ביד הקטנה שם דמבאר את ההיתר דאפ"ת בתרי גוונא, חדא, בגוונא דאדם מספר על חברו באפ"ת דליכא בזה משום רכילות על המספר כיון דגל"ד דלא אכפ"ל. ועוד, היכא שהראשון סיפר דבר שעלול להזיק או לצער לאדם אחר דאמרינן דמותר לספר זאת, דכיון דסיפרו זאת באפ"ת א"כ בלאו דבורו יגיע היזק זה, דדבר שסופר באפ"ת הרי הוא עבידי לגלויי ולא חשיב שהוא מזיק בדיבורו, ומשמע מדבריו דבלשה"ר שמספר דבר גנות על חברו ליכא היתר דאפ"ת.
55. ויל"ע בטעם הדבר, ואפ"ל כמשנ"ת דהוא מטעם המעשה הרע, וכמשנ"ת.
56. עוד שמעתי לבאר דאף דדבר שסופר באפ"ת הרי הוא עבידי לגלויי, אין הפירוש דכל העולם ידעו מזה, אלא דחזקה דיהי' לזה פרסום גדול. וע"כ בדברים שעלולים להזיק אמרינן דכיון דיהי' לזה פרסום גדול ודאי שההיזק יגיע, דלהיזק א"צ שכולם ידעו מזה, אלא דמכיון דזה מתפרסם הרי שההיזק מגיע, ועתה לא אכפ"ל במה שגם הוא יספר. אבל בדבר גנות אכפ"ל על כל אדם נוסף שהנידון מתגנה אצלו.
57. ולפי"ז, בהיזק כזה שכל אחד שיודע מזה מתווסף יותר בהיזק, כגון שמספרים על אחד שאינו אומן באומנתו, הרי' שיהי' אסור לספר. ודוחק.
58. ויל"ע דלמאי הוא צריך לאתויי לטעם של של גילוי דעת ברכילות, הא גם בזה אפשר לומר את אותו הטעם - דאינו מעורר מדנים ע"י דבורו, דבלא דבורו גם היו מגיעים המדנים.
59. ולפי הביאור דאף באפ"ת ליכא חזקה דכל אחד ידע מזה, אלא דחזקה דיהי' לזה פרסום גדול, א"ש. דגם באפ"ת עדיין ליכא חזקה דידע מזה זה שדיברו עליו את הרכילות ולא ברור שיגיעו מדנים, ולזה צריך לאתויי לטעם של גילוי דעת.
60. אך למשנ"ת דהטעם שאסור בגנות הוא מטעם המעשה רע יל"ע, מדוע צריך לאתויי לטעם שגילה דעתו, דממנ"פ; אם ברכילות איכא אסור משום המעשה רע, לכאורה מאי אכפ"ל במה שגילה דעתו דלא אכפ"ל. ואם ליכא איסור מצד המעשה רע מה צריך לאתויי לזה. וראיתי בחלקת בנימין ביאורים ס"ק ל"ג מש"כ לישב ולא הבנתי דבריו בזה.
61. וראיתי בחלקת בנימין שכתב שמשמע מהח"ח בכמה דוכתי דלא חילק בדעת היד הקטנה בין גנות להיזק, אלא נקט דאף בדבר גנות איכא היתרא דאפ"ת .
62. ויל"ע בעיקר הטעם של גלוי דעת, דמאי אכפ"ל דהוא גילה דעתו, הא מ"מ המדנים הוא בינו לבין חברו, וחברו לא גילה דעתו.
63. וי"ל דכיון דביד חברו שלא להתחיל במדנים אין בזה משום לתא דחבירו, ואית בזה רק משום לתא דידי' והוא גילה דעתו דלא אכפ"ל.
64. והי' מקום לומר דיסוד איסור רכילות במה שהוא מעורר מדנים אינו משום מה שהמדבר מזיק להם בזה, אלא דרצון התורה בשלום ולא במחלוקת, ועיין בשע"ת אות רכ"ב שמשמע כן. ולפי"ז מאי מהני בזה גילוי דעת הא אין האיסור מצד שנוח לו בזה שלא יספרו עליו רכילות.
65. ועיין בעליות דר"י בסוגיא דאפ"ת שכתב בסו"ד די"ל עוד דההיתר דאפ"ת הוא על ענין רכילות דכיון שאמר בפרהסיא בפני ג' מותר לספר לפני מי שנאמר עליו או על ענין גלוי הסוד היא אמורה, ולכאורה הטעם בזה הוא משום הגילוי דעת וכמש"כ היד הקטנה. ויל"ע בזה דלמשמעות דבריו בשע"ת דיסוד איסור רכילות הוא גם משום דעצם המחלוקת לא רצתה התורה ולא בגלל שלא נוח לרוכל בזה, א"כ מאי אכפ"ל בגל"ד.
66. ואפ"ל דאין הטעם של הר"י מחמת שגילה דעתו, אלא דמכיון דסופר באפ"ת הרי שהמדנים בין כך יגיעו, וכן בסוד יתגלה הדבר בין כך.

❖ ❖ ❖

בשיטת רש"י והרשב"ם בסוגי' דאפי תלתא (רכילות באפי תלתא)

1. ב"ב דף ל"ט רשב"ם ד"ה דמתאמרה באפי תלתא לית בה משום לישנא בישא אם יחזרו ויאמרו לזה כך אמר פלוני עליך וטעמא כדמפרש בערכין ביש בערכין חברך חברא אית ליה ואמר אביי התם דכל מילתא דעבידא לגלויי לית בה משום לישנא בישא וכו' עיי"ש.
2. ומבואר ברשב"ם דאיכא ברכילות היתר של אפי תלתא לומר לזה שאמרו עליו את דברי הרכילות שפלוני אמר עליך כך.
3. ובפשטות אפשר לבאר בזה כמשנ"ת בדעת הרמב"ם דבדבר שגם לולי דבריו עומד להתגלות אין ע"ז שם רכיל ולא אסרה התורה.
4. אך הרמב"ם הוסיף תנאי והוא שלא יתכוין להעביר הקול, והביאו הסמ"ג לאוין ט', וכתב ע"ז המהרש"ל בביאוריו על הסמ"ג דכוונת הרמב"ם לאפוקי מהגהת אשרי שפירש אהא שכתב שם שמותר לומר לאותו שנאמר עליו לכך כתב שלא יתכוין אפי' להעביר הקול וכ"ש לאותו שנאמר עליו וכו' יעו"ש.
5. ולכאו' ביאור דבריו הוא דיסוד הדין שלא יתכוין להעביר הקול הוא משום המעשה רע דאיכא בלשה"ר, דזה מידה רעה מה שרוצה לגנות את חבירו, ורק כשמספר בדרך מקרה ליכא בזה משום המידה וע"כ ברכילות כשמספר לפני זה שסיפרו עליו, איכא בזה תמיד משום המידה רעה, דזה הוא טבעו של אדם דכשהוא מדבר עם האדם עצמו שעליו דברו הרי הוא מרגיש שהדברים שהוא מדבר ירגיזו את השומע ועלול לצאת מכך מחלוקת, ומזה מסיק המהרש"ל דהסמ"ג הוא דלא כהגהות אשרי, ור"ל דלהגהות אשרי ליכא דין שיכון שלא להעביר את הקול ולהסמ"ג איכא.
6. ומהא דההגהות אשרי כתב דאפשר לספר למי שנאמר עליו, ולא חילק כלל, משמע דבכל אופן מותר, והיינו דלא ס"ל לבעל הגהות אשרי דיש שני דינים ברכילות, וע"כ מותר לספר אף לזה שסיפרו עליו את הרכילות. והרמב"ם דפליג ס"ל דאיכא שני דינים ברכילות. והנה בלשה"ר המעשה רע הוא מה שרואה מומי בנ"א ושמח לאידו, וכמש"כ בשע"ת, אמנם ברכילות הא אין האיסור דוקא לספר גנות, אלא כל דבר שיעורר מדנים, וצ"ל דברכילות האיסור הוא מה שרוצה להזיק לחברו במה שגורם לו מדנים שלא ברצונו, וכמו שנתבאר ברמב"ם דכל דבר שיכול לצאת ממנו היזק הרי הוא בכלל רכילות, ונמצא דהמעשה רע שנאסר בלשה"ר והמעשה רע שנאסר ברכילות הוי שני מעשים נפרדים במהותם.
7. ויל"ע אי ההגהות אשרי חלק רק דאין שני דינים ברכילות, או דחלק גם בזה שאין שני דינים בלשה"ר.
8. ולכאו' באופן הרגיל ברכילות, אית ברכילות גם חלק של לשה"ר, שמגנה את הרוכל בפני זה שנאמר עליו. ובפשטות מזה שכתב שאפשר לומר בפני זה שנאמר עליו, משמע דאף משום לשה"ר ליכא, ומשמע דפליג גם על לשה"ר דליכא בזה משום המעשה רע.
9. והי' מקום לומר דגם ההגהות אשרי מודה דאיכא שני דינים ברכילות ולשה"ר, אלא דס"ל דהגדר במעשה הרע הוא מה שלא איכפ"ל לגרום היזק לחברו, אבל באופן שיודע שבין כך יהי' היזק זה, ליכא משום המעשה הרע.
10. ועיין בח"ח כלל ג' הל' ו' שכתב דאף אם המספר משער שהשומעים לא יקבלו אסור, ועיי"ש בבמ"ח מה שביאר בזה ודקדק כן ברמב"ם, והביא יסוד לדבריו גם מהרבינו יונה דאיכא שני דינים בלשה"ר.
11. ומבואר מזה דס"ל לח"ח בדעת הרמב"ם דאין המעשה רע במה שלא איכפ"ל שחבירו יוזק, אלא עצם זה שמספר גנות חברו, דהא הכא כיון שיודע שלא יקבל חבירו, הרי שיודע שלא יוזק חברו, ובכל אופן כ' הח"ח דאיכא בזה איסור.
12. ויעויין בח"ח כלל ב' ס"ק ו' שכתב שלולי דעת המהרש"ל הי' אפ"ל דגם הרשב"ם לא פליג על הרמב"ם, אלא דהוא איירי באופן שאין כוונתו לעורר מדנים על חבירו, והביא ראי' ממעשה דבר קפרא ור' שמעון ברבי (מו"ק דף ט"ז) דאמר ר"ש לרבי על בר קפרא, וכתב ע"ז רש"י (ד"ה א"ל לאבוה) "לפי תומו ולא משום לישנא בישא" הרי משמע דגם ברכילות שייך לפי תומו.
13. והביא ראיה לדבריו, דהסמ"ג כתב שם איזהו רכיל המגלה לחברו דברים שדיבר ממנו אדם "בסתר", ומשמע דאם זה לא בסתר מותר, והלוא הסמ"ג עצמו הביא אח"כ את הדין שלא יתכון להעביר את הקול, ולכאו' מוכח שהסמ"ג ס"ל דשייך לפי תומו אף ברכילות, ובכה"ג מותר היכא דסיפר באפ"ת, וזה הוא מה שכתב בסתר, דהיכא דזה לא בסתר ומספר לפי תומו מותר.
14. אמנם מכוח המהרש"ל דחה הח"ח סברא זאת, וס"ל דלא שייך לפי תומו ברכילות, ומש"כ הסמ"ג בסתר, כתב הח"ח דצע"ג לפי זה, ואולי לאו דוקא ומילתא דשכיחא נקט. עכתו"ד. ולכאו' זה הוא דוחק גדול לומר דזה הוא לאו דוקא, שהרי הסמ"ג אתא להגדיר מי הוא רוכל, וקשה לומר שבהגדרה זו מוסיף בזה תיבת בסתר בכדי, רק משום דזה מילתא דשכיחא, ובאמת משמע מהח"ח דלא ניחא לי' כ"כ מתירוץ זה שכתב דדברי הסמ"ג צע"ג לפי המהרש"ל.
15. וראיתי למי שכתב דאף המהרש"ל מודה דשייך גוונא שיהיה לפי תומו בדרך מקרה, ויהיה מותר, ומש"כ המהרש"ל וכ"ש למי שאומרו עליו, היינו באופן הרגיל דכשמספר למי שנאמר הרי אי"ז בדרך מקרה, וכמשנ"ת לעיל, ואז אסור מכ"ש ממה שאסור כשמספר לאחר וכונתו להעביר הקול, אבל אה"נ אם יהיה אופן שהוא מספר לפי תומו מותר.
16. ובזה יהי' ניחא האיך סיפר ר"ש רכילות לאביו, דגם רכילות מותר באופן שאין כונתו להעביר הקול, ואפ"ל דכבר סופר הדבר קודם שסיפר ר"ש באפ"ת, וכן כתב הח"ח כלל ז' בהגהה לס"ק י"ח לולי דברי המהרש"ל.
17. ועיי"ש בבמ"ח שלפי מש"כ שליכא היתר בסיפור לפי תומו, שכוונת רש"י במש"כ לפי תומו, דהיינו דלאו אדעתי' בשעת מעשה, ולפי דבריו נכשל ר"ש בלא כונה באיסור רכילות, אך אם נימא דאף להמהרש"ל שייך אופן של לפי תומו ברכילות, א"ש טפי, שר"ש לא נכשל כלל ברכילות..

❖ ❖ ❖

בדין שלא יאמר דיין אני מזכה וחברי מחייבים

1. בגמ' סנהדרין דף כט. ומנין לכשיצא. ויעוי"ש גי' הגר"א.
2. יעוי"ש בדף ל. אלא איכא בינייהו משום לא תלך רכיל. וצ"ב מהו סברת המחלוקת של ריו"ח ור"ל ור"א.
3. ועיי"ש בתוד"ה משום, ובמהרש"א, ובערל"נ מה שהשיג עליו, ובספר סנהדרי קטנה.
4. יעו"ש בדף לא. ומנין לכשיצא ת"ר וכו'.
5. יעויין בספר חמרא וחיי לבעל הכנה"ג דכתב דריו"ח מודה דאיכא בזה משום מיחזי כשיקרא, ור"ל מודה דאיכא משום לא תלך רכיל, אלא דלר"ל טעם דמחזי כשיקרא עדיף, ולריו"ח טעם דלא תלך עדיפא. וכתב שם דלדעתו זהו מש"כ התוס' ומשום לא תלך רכיל אין כאן.
6. יעו"ש בד"ה בפשטא דשמעתתא של מע"ש הן, דכתב דהא דלריו"ח לא כותבים מדבריהם נזדכה פלוני דס"ל דאף בזה איכא משום לא תלך רכיל בעמך, דיש במשמעות הדברים דהיה מי שסבור אחרת.
7. ויעו"ש שכתב דהא דלר"ל לא כותבים מדבריהם נזדכה פלוני, דס"ל דאף בזה איכא משום דמיחזי כשיקרא.
8. יעויין בדף ל' בחידושי הר"ן שהקשה האיך ס"ל לר"ל דליכא בזה משום דלא תלך רכיל, הא מתני' היא שלא יאמר הדיין, ותירץ דזה דוקא כשמחזיק טובה בפני הבע"ד ולא כשכותב פס"ד דרך תומו, וכתב שכן הוא בירושלמי, וזה הוא כפי גרסתו בירושלמי, וכפירוש הרידב"ז שם, אבל לפי הגרסא דגרסינן בירושלמי מה עבד לה ריו"ח וכבאורו של הפנ"מ אי"ז כתוב בירושלמי.
9. ויעויין ביד רמה בד"ה וסברינן למימר מש"כ לתרץ את קושית הר"ן בשני אופנים, [ובר"י מלוניל].
10. ויעויין בח"ח כלל א' ה"ח בבמ"ח ס"ק י"ד שכתב דודאי דאף ר"ל ור"א מודו דמותר לשקר כדי שלא לדבר לשה"ר יעו"ש מש"כ לברר את סיבת מחלוקתם.
11. ועיין מש"כ שם בבמ"ח סק"ז דלכאורה משמע דלריו"ח איכא בזה משום לאו דלא תלך רכיל ממש ולא רק דאיכא בזה החפצא דרכילות.
12. יעויין בחמרא וחיי בד"ה בתוד"ה משום שהקשה דלר"ל הא דקתני במתני' שלא יאמר דיין הוה דברים שלא לצורך, דהרי הב"ד ידע בלי דבריו מי המזכה ומי המחייב. ותירץ דפס"ד כותבים דוקא כשהבע"ד תובע, ובמתני' איריי שהבע"ד לא תבע.
13. שם בגמ' דף ל. גמרו את הדבר היו מכניסים למאן אילימא לבע"ד התם קיימי וכו'.
14. בספר חמרא וחיי בד"ה רש"י ובפשטא דשמעתתא התם קיימי, הקשה דאם קיימי התם מה אומרת המשנה שלא יאמר הדיין, הא הוא יודע מעצמו, ואם הכונה שלא יאמרו דרך לשה"ר, מלבד שזה דוחק, לא שייך על זה הפסוק הולך רכיל מגלה סוד, דל"ה סוד.
15. ויעו"ש שכתב דיש מי שתירץ שהכונה שאם אירע שיצאו הבע"ד מעצמם ולא שמעו מי מזכה שלא יאמר הדיין אני מזכה וכו' וכתב שזהו דוחק , ועיי"ש מה שתירץ.
16. אמנם כן תירץ בשו"ת הרשב"א ח"ג תשו' שע"ד דאיירי מתני' בידעו מעצמם. ועוד תירץ שם דאה"נ דהוה מצי לאקשויי כן, אלא שהקשו באופן אחר, יעו"ש. ויעויין בחידושי הר"ן בד"ה אלמלא מה שתירץ על קושי' זו.
17. יעויין בחידושי רבינו יונה שכתב להקשות דלר"ל האיך אומרת המשנה דלא יאמר הדיין משום הולך רכיל מגלה סוד, הא בלאו הכי ידעי, דהוה מילתא דעבידא לגלויי, יעו"ש מה שתירץ. ועיי"ש שכתב בשם איכא מ"ד פירוש מחודש דהכונה שלא יאמר אני סברתי בתחילה לזכות, אלא שחברי רבו עלי וע"כ חזרתי בי.
18. יל"ע אמאי הוצרכה המשנה להביא שני פסוקים לדיין שלא יאמר דיין. יעויין בתוי"ט שכתב דמקרא דלא תלך לחוד הוה ס"ד דדוקא כשהולך לרגל ולעורר מדון אסור. ויעויין בתפארת ישראל, ובתורת חיים מש"כ בזה.
19. יעויין בפה"מ להרמב"ם שם.
20. יעויין ברי"ף שלא הביא כלל קרא דלא תלך רכיל, והביא רק את הפסוק של הולך רכיל, ויל"ע אי חולק וס"ל וליכא בזה משום לא תלך רכיל. ויעויין בתוי"ט על מתניתין, ובתו"ח סנהדרין שם.
21. יעויין בתו"כ קדושים עה"פ לא תלך רכיל שהביא את שני הפסוקים.
22. ויעויין במלבי"ם על התו"כ שם שכבר העיר ע"ז שלא הביאו הרי"ף והרמב"ם קרא דלא תלך רכיל.
23. וכן בפה"מ להרמב"ם לא הביאו. וכן לא הביאו ברמב"ם הל' סנהדרין פכ"ב ה"ז.
24. אך בהגהות מימוניות הביא כמקור למש"כ הרמב"ם בה"ה שדברים הגורמים להזיק או להצר לו או להפחידו אם ישמע איש מפי איש הוי לשה"ר ממתני'.
25. ויל"ע מהא דהרמב"ם הביא באותה הלכה את מעשה דאותו תלמיד דהכריזו עליו זה מגלה סוד הוא, ומשמע דל"ה עבירת לאו דלא תלך רכיל, דגם דין זה שלא יאמר דיין אינו רכילות גמורה.
26. אמנם מהסמ"ג ל"ת ט' ומהביאור של ר"א שטיין על הסמ"ג [בהוצאת מכון י-ם הודפס בשולי הדף], [הביאו הב"ח בסי' י"ט], ומביאור המהרש"ל על הסמ"ג משמע דהוי רכילות גמורה.
27. ויעויין בספר פרשת המלך להגרי"מ בן מנחם זצ"ל על הרמב"ם בהל' דעות פ"ו מש"כ בזה.
28. יעויין בסמ"ג ל"ת ט' שכתב איזהו רכיל וכו' יעו"ש.
29. ועיין בח"ח כלל ב' במ"ח סק"ו על מש"כ הסמ"ג "בסתר". ועיין בספר דינא דחיי מש"כ בזה.
30. יעויין היטב בח"ח כלל ב' ס"ק יב' דמבואר בדבריו בד"ה אבל באמת זה אינו, דאף שהבע"ד הי' בשעת המו"מ מ"מ איכא בזה משום לשה"ר, ולא מחמת שאומר לו אבל מה אעשה, יעו"ש בד"ה ואין לדחות עד ובזה יהי' ניחא. וצ"ב טעם הדבר דמאי שייך בזה לשה"ר דהא יודע מזה בלא שיאמרו לו.
31. והעירוני דאפשר דכונת הח"ח דאף דלא הי' גילוי דעת שרוצים להסתיר ממנו מי המחייב דהא הי' שם בשעת הפס"ד, מ"מ היכא שלא שמע מי המחייב כגון שהי' בקרן זוית או שיצא, איכא בזה משום לשה"ר.
32. אמנם מהשטמ"ק ב"מ דף כט: בשם רבינו יהונתן לגבי המעשה דרחבא, דר"י א"ל זיל לא שבקו לי דאשרי לך שכתב דלא הי' בזה משום לא תלך רכיל משום דהי' שם כשהקשו התלמידים.
33. יעויין בשו"ע סי' י"ט סעי' א', ובפתחי תשובה, ובקצות החושן שם.

❖ ❖ ❖

בענין גילוי סוד

1. יעויין בגמ' סנהדרין דף לא. במעשה דההוא תלמידא. ויעויין מה שפירש רש"י שם.
2. אמנם ברמב"ם פכ"ב מהל' סנהדרין ה"ז נראה שלא פירש כרש"י, ויל"ע בדעת רש"י אמאי פירש כן.
3. יעויין ברבינו יונה מאמר רכ"ה דחייב אדם להסתיר הסוד אשר יגלה לו חברו דרך סתר וכו', יעוש"ה.
4. יעויין בח"ח כלל ח' מהל' רכילות סעיף ה' שהביא דברי ר"י להלכה. ויעויין בבמ"ח שם שכתב שדין זה חמור יותר מסתם אבק לשה"ר ורכילות, וכתב שם שכן מוכח מרבינו יונה, ואפשר שכונתו משום שר"י כתב גילוי סוד לפני החלק הרביעי אבק לשה"ר.
5. יעויין בגמ' יומא דף ד: מנין לאומר לחבירו דבר שהוא בבל יאמר וכו', ובמאירי שם, (בח"ח כלל ב' מהל' לשה"ר בבמ"ח ס"ק כ"ז).
6. ויעויין בח"ח כלל ב' מהל' לשה"ר בבמ"ח ס"ק כ"ז, וצ"ע ממש"כ בכלל ט' ה"ו ובבמ"ח שם.
7. יעויין בח"ח כלל ב' מהל' לשה"ר בבמ"ח ס"ק ט"ז דאפי' אם נימא דהתירא דאפי תלתא הוא משום דהוי דבר העשוי להתגלות ולא אסרה התורה בזה מ"מ בדבר סוד לא אמרינן כן אפי' אם נימא דהוי דבר העשוי להתגלות יעו"ש.
8. יעויין בספר הלכות קטנות סי' רע"ו דלראות מכתב חבירו איכא משום רכילות.

❖ ❖ ❖

בענין סיפור לשה"ר באפי מרה

1. עיין גמ' ערכין דף טו: אמר רבה כל מילתא דמיתאמרא באפי מרה וכו'.
2. וע"ש תוד"ה כל מילתא. ועיי"ש הגהה בשיטמ"ק [בשולי הדף]. ועיין בשפת אמת שם.
3. עיין ב"ב דף ל"ט בתוס' ד"ה לית בה. ובחידושי חת"ס שם.
4. עיין בעליות דר"י שם, הובא כל לשונו בסוף ספר ח"ח.
5. עיין ברבינו גרשום, ומהרש"א ערכין שם, ובמהר"ל חדושי אגדות שבת דף קי"ח.
6. עיין ח"ח כלל ג' סעיף א' ב', ובמ"ח סק"א.
7. ועיין בכלל ב' סק"ב ובהגהה שם.
8. עיין בשע"ת מאמר רי"ד ורכ"ח. ועיין ח"ח בכלל ג' ריש במ"ח סק"א, שכתב דמשמע מדברי ר"י דאיכא אסור אף בפניו, [ויל"ע האיך מדויק מאות רי"ד ולכאורה אדרבא הי' מקום לדייק להיפך].
9. עיין רמב"ם פ"ז מהל' דעות ה"ה דאיכא אסור אף בפניו, ועיין בכס"מ משה"ק.
10. וצ"ע לדעת הכס"מ מה הוא סברת רבה.
11. עיין בספר הקובץ [הודפס בסוף הרמב"ם בחלק מההוצאות] מה שדן בדברי הכס"מ.
12. עיין מהר"ל נתיבות עולם נתיב הלשון פ"ז שמבואר להדיא מדבריו דלרבה ליכא איסור במדבר לשה"ר בפניו. וע"ע מש"כ שם בסופ"ב.
13. ועיין מה שהשיג עליו הח"ח בהגהה השני' בכלל ב'.
14. ומה שהשיג הח"ח מדעת ר' נתן, אולי אפ"ל דס"ל דר"נ ס"ל כאביי דאיכא אסור לשה"ר, ורבה ס"ל כהספרי תצא ובהעלותך [הובא באוצר החיים אות א' ב' ריש כלל ב'] דמרים דברה שלא בפני משה. אך עדיין צ"ע משה"ק מהספרי על "ואמר את האשה הזאת לקחתי".
15. ועיין בערול"נ יבמות דף ק"ה שהקשה על הא דכתב רש"י דאבדן נצטרע מחמת דנגעים באים על לשה"ר מהמ"ד דס"ל דבאפי מרה לית בה משום לישנא בישא ומבואר דס"ל דאף לשה"ר ממש לית בה משום אסור לשה"ר בפניו.
16. ויעויין בשמיה"ל חלק שני פרק כ' שהוכיח מהרש"י ביבמות דהונאת דברים בפניו כה"ג אית בו משום לשה"ר, וכן הוכיח זאת מרש"י יומא מד. ד"ה על לשה"ר. יעו"ש.
17. ועיין בדינא דחיי לאוין י"א מש"כ בדעת רש"י ערכין, יעו"ש. ומה שכתב שם עוד בדברי הגמ'.
18. וראיתי למי שציין שבספר פחד יצחק להגר"י הוטנר שבועות מאמר ג' כתב לישב את קושיות הח"ח ואין הספר תח"י.
19. עין יראים ס' קצא' דלכאורה מבואר מדבריו דהפלוגתא הוא בלשה"ר ממש בפניו אי מותר.
20. ועיין בח"ח כלל ב' סק"א מש"כ בדבריו ובהגהה שם ובהל' רכילות כלל ג' בהגהה.
21. ועיין הגהות תועפות ראם על היראים מש"כ להשיג על דברי הח"ח.
22. עיין בספר פרשת המלך להגרי"מ בן מנחם על הרמב"ם פ"ז מהל' דעות.

❖ ❖ ❖

לשון הרע דרך שחוק ודרך רמאות

1. הרמב"ם פ"ז מהל' דעות ה"ד כתב ויש דברים שהן אבק לשה"ר וכו' וכן המספר בלשה"ר דרך שחוק ודרך קלות ראש וכו' וכן המספר לשה"ר דרך רמאות וכו'.
2. ומריש דבריו שכתב ויש דברים שהן אבק לשה"ר משמע שכל הסעיף הוא רק אבק, וצ"ע מה יסוד החילוק שמפקיע מהם את השם של לשה"ר גמורה הא סו"ס גינה את חבירו ומה בכך שעשה זאת דרך שחוק וביותר צ"ע כשעשה זאת דרך רמאות אמאי לא הוי לשה"ר גמורה.
3. ויש להסתפק בלשה"ר דרך שחוק אי החסרון בו הוא במעשה רע של המספר כיון דלא כיוון לגנותו או שהחסרון הוא בנזק שעלול לצאת מזה דאין ברור כ"כ ההיזק כיון שאין השומע מקבלו כדבור רגיל שנמסר בתורת העברת ידיעות מאחר שנאמרו בדרך שחוק.
4. ועי' בח"ח בכלל ג' הל' ג' דכתב הדין דלשה"ר דדך רמאות [וכתב בבמ"ח דמקורו הוא מהרמב"ם הנ"ל] ומשמע מלשונו דהחיסרון הוא במעשה רע.
5. ובלשה"ר דרך רמאות לכאו' ליכא חסרון במעשה רע כיון שכונתו שהנידון יתגנה אצל השומע אלא דאפשר דהוה חיסרון בהיזק דהוא זיכרון מומי בנ"א בלי באור [לשון הרמב"ם בפה"מ פ"א סוף מ' יז מאבות] וע"כ לא הוה לשה"ר גמורה.
6. אך לכאורה מבואר מהח"ח בכמה מקומות דסגי בטעם אחד לאסור לשה"ר וא"כ אמאי לא הוה דרך שחוק ודרך רמאות לשה"ר גמורה הא בדרך שחוק איכא משום הטעם של התוצאה שיוצא מזה היזק ובדרך רמאות איכא הטעם של המעשה רע.
7. ועי' ביד הקטנה פ"ט מהל' דעות ה"ו ושם במנחת עני ס"ק י"ב שכתב בדעת הרמב"ם דדרך רמאות הוי לשה"ר ממש.
8. ועי' בכס"מ שכתב שמקור הרמב"ם דדרך רמאות הוא לשה"ר מהירושלמי פ"א דפאה הל' א'.
9. ויעוין בח"ח כלל ג' מהל' לשה"ר סק"ה שכתב דכיון דהיד הקטנה כתב דדרך שחוק הוי לשה"ר גמורה א"כ גם מה שכתוב אח"כ "וכן המספר לשה"ר דרך רמאות" הוא ג"כ לשה"ר גמורה, וכן בירושלמי שזה הוא מקור הרמב"ם לא כתוב שזה רק אבק לשה"ר.
10. וע"ע בבמ"ח סק"ב ובמה שהביא שם מהרבינו יונה ומהרמב"ן.
11. ועי' בבמ"ח בהגה"ה לסק"ב שם שהביא דמהרמב"ם בפה"מ לאבות פ"א מ' י"ז משמע דדרך רמאות הוה אבק וא"כ אף דרך שחוק הוי אבק, אומנם כתב דרוב הפוסקים לא ס"ל כהרמב"ם, יעו"ש.
12. ויל"ע בזה דהא לשה"ר אסור אף ברמז וכמש"כ בכלל א' ה"ח ובבמ"ח ס"ק י"ב ומשמע דהוה לשה"ר גמורה ויל"ע במאי גרע לשה"ר דרך שחוק ודרך רמאות מלשה"ר ברמז ואולי בדרך רמז אין חסרון בהיזק כי השומע ברור לו הכונה משא"כ בדרך שחוק ובדרך רמאות.
13. ועי' במהר"ל בנתיבות עולם נתיב הלשון פ"ז דמשמע מדבריו דהמעשים שהוזכרו בירושלמי אתו לחדש דלשה"ר דרך רמיזה אסורה [ומבואר שם דהוה לשה"ר גמורה].
14. והנה לשון הרמב"ם הוא וכן המספר בלשה"ר דרך שחוק ודרך קלות ראש כלומר שאינו מדבר בשנאה אומנם יעוין בקצור שו"ע סי' ל' שכתב ''כמי'' שאינו מדבר בשנאה ומשמע לכאו' שמבאר דהוה שני סוגי רמאות.
15. ועי' במאירי חיבור התשובה מאמר א' פ"ד שמשמע שסיפור לשה"ר ברמז וברמאות הוא רכילות גמורה ומביא המאירי שם את המעשים שהובאו בירושלמי.
16. ובמג"א סי' קנ"ז סק"ב לכאורה משמע דהוי אבק.
17. ויעוין בספר עבודת המלך על הרמב"ם מה שכתב לבאר דהוה אבק.

❖ ❖ ❖

ביסוד היתר סיפור לשון הרע ורכילות לתועלת

1. עי' ח"ח הל' רכילות כלל ט' הל' א' דאם אחד רואה שחבירו רוצה להשתתף באיזה דבר עם אחד, והוא משער שיסובב לו מזה ענין רע, דצריך לספר לו וע"ש בבמ"ח.
2. ובריש דבריו כתב דהיה מקום לומר דאסור משום רכילות, והוכיח דליכא איסור, מהא דאיכא איסור דלא תעמוד על דם רעך, והוכיח דהוא אף על הפסד ממון, וא"כ מוכח דחייב לספר כדי לא להתרשל מהצלת חבירו מההפסד העתיד לבוא עליו.
3. ולא זכיתי להבין את דבריו, דהרי היה לו צד דאיכא איסור רכילות באופן זה, והיינו דאף דעי"ז ירויח זה שלא יוזק, מ"מ אפשר דלא הותר להפסיד את זה מחמת רווח של השני, א"כ מה הראיה מהא דאיכא חיוב דלא תעמוד הא אפשר דהוא דוקא באופן שאינו מפסיד ישראל אחר.
4. ועי' במלבי"ם קדושים עה"פ לא תעמוד על דם רעך, דפירש את הספרא שמהסמיכות דלא תלך רכיל בעמיך ללא תעמוד על דם רעך למדו, דבמקום שיש לו עדות על חבירו ליכא איסור רכילות וחייב להעיד, וע"ע בחרדים פ' כד אות לח מש"כ בזה. וע"ע בחזקוני שם.
5. ולפי"ז הרי"ז ילפותא מיוחדת להיתר לשה"ר, אבל מלשון הח"ח משמע דניחא אף בלא ילפותא מיוחדת לכך, ומעצם זה שיש מצוה דלא תעמוד בממון מוכח דאיכא היתר, וצ"ב.
6. ולבאור המלבי"ם בספרא ולחרדים לכאורה היה נראה להוכיח להיפך, דאם בעי ילפותא מיוחדת משמע דבלא זה הוה אמרינן דאסור.
7. ועי' בח"ח הל' רכילות כלל ט' הל' ו' שכתב דלכך נאמרו סמוכין, דצריך לגלות, וליכא משום איסור דלא תלך רכיל.
8. עי' בח"ח כלל י' הל' א' דאם אחד ראה אדם שעשה עולה לחבירו וכו' יכול לספר הדברים כדי לעזור לאשר אשם לו, ועי' בבמ"ח סק"א שהביא את הרבינו יונה באות רכ"א שהוכיח כן מהא דאמרה תורה שיעיד עד אחד בבי"ד לחייב שבועה.
9. ועי' בכלל י' הל' י"ג דמותר לספר מה שפלוני עשה לו רעה כדי שיעזרו לו וצ"ע דהא לגבי עצמו לא שייך חיוב לא תעמוד וכן ליכא היתרא דר"י דהוא דומיא דע"א כמש"כ הח"ח בס"ק ל"א.
10. ועיי"ש בבמ"ח ס"ק ל"ד שכתב בטעם הדבר כיון דעיקר כוונתו לשמור את עצמו ולא לגנות את חבירו, וצ"ב מאי איכפ"ל בכוונתו הא מ"מ חבירו מתגנה והקפידה תורה על גנות חבירו.
11. ועוד צ"ע דאם יש היתר בזה שאין כוונתו רק להצלה ולא לגנות חבירו גם היכא דמספר עבור הצלת חבירו, ומדוע הוצרך הח"ח להיתרים מצד לא תעמוד ומצד דומיא דע"א.
12. עי' בכלל ד' הל' י"א שכתב דאם אחד רוצה להשתתף עם חבירו בעניניו דמותר לברר עליו, כיון דכוונתו לטובת עצמו, כדי שלא יצטרך אח"כ לבוא לידי היזק ולידי מצה ומריבה וחילול השם ח"ו, ועיי"ש בבמ"ח ס"ק מ"ד שהוכיח זאת משבועות לט: ומסברא.
13. ויש לעי' מדוע הוצרך לראיה מיוחדת לאופן זה ומדוע לא סגי בעיקר ראיותיו דאיכא היתר של סיפור לתועלת.
14. והיה נראה לבאר, דהיה מקום לומר דכל ההיתר של סיפור לתועלת הוא באופן שלולי הסיפור יהיה למספר היזק מהאיש שהוא מספר עליו, וע"כ התירה תורה לספר עליו כדי שלא יוזק ממנו, ואולי זה הוא כדוגמת דין רודף דלא חסה התורה על חיי זה שהוא רודף לטובת חיי הנרדף, אבל הכא שזה שמברר רוצה מיוזמתו להשתתף עם אדם זה, מנלן דהותר, כדי שלא יוזק לא יעשה העסק ולא יוזק ומנלן דרצונו לעשות רווחים יתיר להזיק את חבירו.
15. ואולי אפ"ל בעיקר ההיתר של לתועלת בהצלה ממי שמזיקו כעין מש"כ הח"ח דהוא משום לא שבקת חיי לכל בריה דיהיה אפשרות לכל מאן דבעי להזיק ולצער ולא יהיה אפשרות לניזק להגן על עצמו.
16. עי' בכלל א' ס"ק י"ג שכתב דאין להקשות על מש"כ דאיכא איסור לשה"ר גם ברמז, ממה דבמערבא אמרי ליה מצא או מוצא דלמש"כ הרמב"ם דאיכא היתרא דאפי תלתא בדבר שהתפרסם באפי תלתא א"כ נוכל לומר דאשה רעה כזו דאפ"ל עליה מר ממות ודאי התפרסם עניניה באפ"ת לפחות וכן מה שאמרו ביבמות סג: אמר ליה חייא בר רב לרב כתיב מוצא אני את האשה מר ממות כגון מאן א"ל כגון אמך ג"כ ניחא בתרוץ זה, וכתב שם עוד, ובזה יש לומר עוד באופן אחר דשם חייא ידע את טבע אמו ושאל כגון מאן פירוש עד היכן נקרא אשה רעה והשיב כגון אמך מוכח שכונתו למיסבר קראי ולא לגנותה בזה וזה דומה למי שמכוון לתועלת בדבר שהוא אמת.
17. וצ"ע דלכאורה תועלת חשיב דוקא היכא שהתועלת הוא שלא ינזק ממנו ולא כמו הכא דאיכא לו תועלת בעלמא למיסבר קראי.
18. והיה מקום לומר דב' התרוצים צריכים זה לזה דבאיסור לשה"ר איכא ב' דינים חדא משום המעשה וחדא מצד לתא של זה שמספרים עליו שלא יוזק ושלא יתגנה, והיה אפשר לומר דמצד לתא דהמתגנה כיון דסופר באפ"ת ליתא משום זה, ומשום המעשה רע איכא היתר לתועלת למיסבר קראי, ובאמת סוג תועלת כזה אינו מתיר רק את המעשה אבל אינו מתיר את עצם הנזק והגנות.
19. אך בבמ"ח כתב ובזה יש לומר עוד באופן אחר ומבואר דהתרוץ השני לחוד' קאי והדק"ל, ולכאורה נראה לומר דהרי הח"ח כתב דשם דחייא בר רב ידע את טבע אמו וכו' וא"כ אפשר דמצד לתא דאמו ליכא דלא התגנתה בעיניו יותר אלא דהיה מקום לאסור מצד המעשה וע"ז כתב הח"ח דליכא איסור מצד המעשה משום דעושה את זה למיסבר קראי דלתרוץ הראשון אין איסור מצד המעשה כיון דאין כונתו להעביר הקול ולגלותו יותר ולתרוץ השני אין אסור מצד המעשה כיון דעושה למיסבר קראי.
20. ועי' בפירוש חלקת בנימין מה שהביא בשם ספר אמת ליעקב לבעל הנתיבות מה שפירש בגמ' וכעי"ז בספר ברכת אברהם יבמות דף ס"ג ולדבריהם לק"מ מהגמ'.
21. ועי' בקובץ הערות סי' ע' מש"כ ביסוד ההיתר לספר לשה"ר לתועלת.
22. והנה כששומע לשה"ר ואינו יודע אם זה אמת, צ"ע האיך יספר כדי להציל הנרדף, הא שמא אי"ז אמת, ומפסיד את זה שהוא מספר עליו בחינם, וגם אם יאמר שאינו יודע מעצמו, ורק שמע את זה, הא איכא בזה הפסד לזה שמספרים עליו, ומאי עדיף זה מזה. ועי' היטב בח"ח כלל ט' הל' ה' מש"כ בזה וע"ע בהגה"ה שם.
23. ויש לברר את דבריו שם שכתב דשמא יתפרסם לכל שהמשרת הוא גנב וע"כ חשיב מפסידו, שאף אחד לא ירצה לקחתו למשרת, הלוא כלפי כל אחד הרי אי"ז חשיב שמפסידו, דהלוא אם רואה שהוא רוצה לקחתו יכול לומר לו, א"כ מדוע כשכולם לא יקחו אותו חשיב מפסידו.
24. עי' בכלל ב' מהל' לשה"ר הל' ב' שכתב דאם ראה שאחד עשה עולה לחבירו דמותר לספר לבנ"א כדי לעזור לאשר אשם לו ולגנות המעשים הרעים דוקא באופן שראה בעצמו ולא ע"י שמיעה מאחרים.
25. וכתב בבמ"ח שם להקשות מהא דמבואר ברשב"ם ב"ב דף לט: דמותר לספר ששמע שפלוני אמר על פלוני שהוא מחזיק שדהו בגזלנותא אף שלא שמע בעצמו ויכול להיות שלא אמר כן מעולם.
26. וכתב לתרץ דהתם אינו אומר כן בודאי אלא אומר שכן שמע, ועוד תירץ דהתם התועלת מצויה יותר דעי"ז יזהר בשטרו משא"כ הכא.
27. ומבואר בדבריו חידוש גדול דשיעור התועלת הנצרך להיכא שהוא מספר דבר מסופק הוא גדול טפי משיעור התועלת הנצרך להיכא שהוא מספר דבר ודאי.
28. ואולי אפ"ל כעי"ז גם לאידך גיסא דשיעור ההיזק שמותר להזיק ע"י הלשה"ר בדבר שהוא מספק הוא פחות משיעור ההיזק בדבר ודאי דע"כ בדבר ודאי אף אם עי"ז אף אחד לא יקחנו לשותף מותר אבל בדבר שהוא מסופק עליו מותר דוקא אם ע"י הלשה"ר שלו ימנע ממנו עבודות מסוימות אבל סו"ס ימצא פרנסה אבל אם יהיה שיעור היזק טפי שלא ימצא שום פרנסה לא הותר לספר בכה"ג לשה"ר מסופק, והדברים צריכים ברור.
29. ולפי"ז כשמספר לשה"ר מסופק צריך לשקול שיעור התועלת כנגד שיעור ההפסד ולפי"ז לברר אם מותר וצ"ב דאיה שוקל ואיה מודד להחליט מתי מותר ומתי אסור.

❖ ❖ ❖

ביסוד ההיתר לספר לשה"ר לתועלת ובחיוב דלא תעמוד לספר לתועלת

1. יעוין בח"ח הל' רכילות כלל ט' בבמ"ח סק"א דאם אחד רוצה ליקח משרת והוא יודע שהוא גנב מחוייב להודיעו מדין לא תעמוד על דם רעך וביאר שם דלא תעמוד אמור גם לגבי הצלה לענין ממון יעו"ש.
2. יעוין בספה"מ מצוה רצ"ז [הובא בהוצאת קול הלשון באוצר החיים אות ד' שם] דאיכא לאו דלא תעמוד על דם רעך בכובש עדותו לענין ממון.
3. ועי' בטור ריש סימן כ"ח ובשו"ע שם דאם אין חבירו תובע אינו מחוייב להעיד ועיי"ש בב"י סק"ג.
4. ועי' בשער המשפט סי' כ"ח סק"ב דהקשה דמאחר דמבואר בספרא שהביאו הרמב"ם בספה"מ דלא תעמוד הוי אף בעדות ממון א"כ משמע דמחוייב אף בלא תביעה.
5. ועיי"ש שכתב דלולי דברי הב"י והסמ"ע היה מבאר את דברי הרמב"ם והטור דמה שכתבו דאינו חייב אם לא תבעו היינו כשאינם דנים ע"ז, וצ"ב הסברא בזה.
6. ויל"ע מהח"ח שהוכיח מכובש עדותו לענין ממון והא מבואר בב"י ובסמ"ע דבלא תביעה אינו חייב ומדוע לא הזכיר לכה"פ את דעתם.
7. ועי' במשך חכמה עה"פ לא תעמוד שכתב דהספרא איירי בדיני נפשות ולא בדיני ממונות, וכתב דבסה"מ באו בזה דברים שאינם מדוקדקים אולי מסיבת העתקה.
8. ועי' בשאילתות ס"ט בהעמק שאלה סק"ב בדעת הרמב"ם.
9. ועי' במשכנות יעקב חו"מ סי' י"ב שתמה על הטור וב"י שכתבו דבלא תביעה אינו חייב להעיד הא איכא לא תעמוד ומצות השבת אבידה וטובא קראי איכא דמצוה להציל עשוק מיד עושקו והאיך יחריש.
10. ועי' בנתיבות בבאורים בסי' כ"ח סק"א שכתב דדוקא בע"א שאין מחייב רק שבועה אינו מחוייב מה"ת אבל היכא דמחייב ממון מחוייב מדין השבת אבידה.
11. ועי' במלבי"ם עה"פ דלא תעמוד מש"כ דמהסמיכות דלא תלך ללא תעמוד יליף הספרי היתרא דלתועלת.
12. ועי' בספר חרדים פ' כ"ד אות ל"ח מש"כ בזה וכעי"ז איתא בחזקוני עה"פ דלא תעמוד.
13. ועי' בח"ח כלל י' מהל' לשה"ר במ"ח סק"א דהביא את דברי הרבינו יונה במאמר רכ"א דהתיר לספר כדי לעזור לנגזל דומיא דע"א דהתירה התורה לספר כדי לחייבו שבועה.
14. ועי' בכלל י' הל' י"ג שכתב דמותר לספר מה שפלוני עשה לו עולה כדי שיעזרו לו.
15. ויל"ע בטעמא דמילתא דהא לגבי עצמו לא שייך מצוה דלא תעמוד וכן ליכא היתרא דדבינו יונה דהוא דומיא דע"א כמש"כ שם בבמ"ח ס"ק לא.
16. והנה כששמע לשה"ר ואינו יודע אם זה אמת צ"ע האיך יספר דמאי אולמיה האי מהאי דיתכן שיופסד זה שספר עליו בחינם, יעוין בח"ח כלל ט' מהל' רכילות במ"ח סק"ט.
17. ועיי"ש בבמ"ח שכתב דמותר כיון דעיקר כונתו לשמור א"ע ולא כדי לגנות לחבירו.
18. ועי' בקובץ הערות סי' ע' מה שכתב ביסוד ההיתר לספר לשה"ר לתועלת.
19. יעוין בח"ח כלל י' מהל' לשה"ר הי"ז ובמ"ח ס"ק מ"ג אי לנחשד מותר להציל עצמו מהחשד ולומר מי עשה את הדבר ועי' בקוב"ש ב"ב אות תקצ"ה מש"כ בשם השו"ת מהר"ח או"ז סימן קמ"ב באופן שאחד עושה מעשה והגויים חושדים באחר שמותר לו לומר פלוני עשה ולא אני יעו"ש.
20. עי' בח"ח כלל ד' במ"ח ס"ק מ"ג שכתב דאם רוצה להרחיק בנו או תלמידו כדי שלא ילמדו ממעשיו דאפשר דמותר לו להגדיל חסרונותיו אם בלא זה לא ישמע לו.
21. עי' בכלל י' מהל' לשה"ר בהגה"ה להל' י"ד דאפשר דמותר לספר כדי להפיג דאגתו.
22. ועי' בספר חסידים אות ס"ד מש"כ בענין זה במי שמספר לשה"ר כדי להוציא הדברים מלבו דמצוה לשומעו, יעו"ש.

בענין מהות התועלת הנצרך להיתר הסיפור ולחיוב הסיפור

1. בח"ח כלל י' מהל' לשה"ר הל' א' כתב דאם אחד ראה לאדם שעשה עולה לחבירו יכול לספר כדי לעזור לאשר אשם לו ולגנות המעשים הרעים.
2. ומהלשון יכול משמע דהוה רשות ולא חיוב.
3. וכפה"נ כתב כן משום דזה לשונו הוא לשונו של הר"י בשע"ת ס"ק רכ"א.
4. אומנם בעליות דר"י דף ל"ט ד"ה ואמר רבא כתב מצוה ואפשר לומר דהוה מצוה אך לא חיוב ואינו סותר למשמעות בשע"ת דל"ה חיוב.
5. אך לכאורה, צ"ע ממש"כ הח"ח בהל' רכילות כלל ט' במ"ח י"א סק"א דמי שיודע על אחד שרוצה לוקח אחד למשרת בביתו ויודע עליו דהוא גנב דמחוייב להודיעו מטעם לא תעמוד על דם רעך הרי שכתב דהוי חיוב.
6. ואפשר דבכלל ט' דהתועלת הוא ודאי בכה"ג איכא חיוב אבל בכלל י' דהוה ספק הוה מצוה בעלמא.
7. שו"ר כחילוק זה בהגה"ה לבמ"ח בכלל ט' שם שכתב דהיכא דאינו יודע מעצמו ורק שמע דהוי מצוה בעלמא ולא חיוב.
8. וראיתי למי שכתב דנפק"מ בזה באחד שמכוין שלא לתועלת דאם הוי חיובא הרי שחייב להתאמץ להתכון לתועלת ואם הוי מצוה בעלמא יכול להמנע.
9. ויעוין בכלל ט' מהל' רכילות הל' ה' שכתב דמותר ונכון הדבר לעשותו, וצ"ע דהא לעיל שם בבמ"ח סק"א כתב דהוי חיוב.
10. ולענין חשש רחוק של היזק יעוין בח"ח כלל ט' מהל, רכילות במ"ח ס"ק יב' מש"כ בזה.
11. ובכלל י' הל' ב' כתב דצריך שידע דבר זה מעצמו ולא ע"י שישמע.
12. וכתב בבמ"ח שם להקשות ע"ז מהא דמבואר ברשב"ם בב"ב דף ל"ט דמותר לספר אחד לחבירו ששמע מאנשים שפלוני אמר על פלוני שהוא אוחז שדהו בגזלנותא אף שלא שמע בעצמו ויכול להיות שלא אמר כן מעולם.
13. וכתב לתרץ דהתם אינו אומר כן בודאי אלא אומר שכן שמע, ועוד תירץ דהתם התועלת מצויה יותר דעי"ז יזהר בשטרו משא"כ הכא וצ"ב טעמא דהאי מילתא.
14. ומבואר בדבריו חידוש גדול דשיעור התועלת הנצרך להיכא דמספר דבר שהוא ספק הוא שיעור יותר גדול מהיכא דאומר דבר ודאי.
15. ולפי התירוץ הראשון משמע דאם יאמר שמעתי שפלוני עשה עולה לחבירו יהיה מותר וצ"ע דמפשטות דברי הח"ח במקור חיים משמע לא כן.

❖ ❖ ❖

בענין ההיתר לספר לשה"ר כדי לגנות המעשים הרעים

1. בח"ח כלל י' בהלכות לשה"ר הלכה א' כתב דאם ראה לחבירו שעשה עולה בבין אדם לחבירו, ונודע שלא החזיר ולא ביקש מחילה, מותר לספר כדי לעזור לאשר אשם לו ולגנות המעשים הרעים.
2. ולענין מה שייך לעזור כשביישו, יעוין בבמ"ח ס"ק י"ד שביאר בשני אופנים.
3. עי' בעליות דר"י ב"ב דף ל"ט ע"ב דאם עושה עבירה שבין אדם לחבירו ואינו מתקנו, כגון שאינו מחזיר את הגזל, וכן על עבירות שבין אדם למקום שעושה אותם במזיד ומחזיק בם ולא במקרה, מותר לספר כדי שיתרחקו בנ"א מדרך רעה וכדי שישוב גם הוא מדרכו.
4. ומשמע דדוקא בבין אדם למקום צריך שיעשה בקביעות ולא סגי בפעם אחת, וכן פסק הח"ח בכלל י' הל" י' וצ"ע החילוק ביניהם.
5. ועי' בח"ח כלל ט' מהל' רכילות בהגה"ה לבמ"ח ס"ק כ"ח שכתב דאם מכיר את טבע בעל החנות שהוא מרמה תמיד, איכא בזה את ההיתר של לפרסם את החנפים, ואי"צ שלא יוכל להביא את התועלת באופן אחר, אבל אם ראה רק בפעם הזאת שהוא רוצה לרמות, אינו מותר אם אפשר באופן אחר, ולכאורה מדוע צריך שירמה תמיד, הא בבין אדם לחבירו סגי בפעם אחת.
6. ואולי יש לישב דהטעם דבבין אדם לחבירו סגי בפעם אחת הוא כמו שכתב הח"ח בציורים שבסוף הספר בבמ"ח סקי"ד דבבין אדם למקום אמרי' שמא עשה תשובה, אבל בבין אדם לחבירו ל"ש שמא עשה תשובה, דהא צריך שיחזיר הגזילה, ואפשר לומר דבעניננו אין זה שייך דכיון שעבר הזמן שיראה לתגר, כבר אין צריך להחזיר, וע"כ בפעם אחת שייך הטעם דשמא עשה תשובה.
7. אמנם יל"ע בזה דלכאו' גם בזה ל"ש שמא עשה תשובה, דלכאו' הא צריך לפייסו וצ"ע.
8. ועי' ברמב"ם פ"ו מהל' דעות הל' ה' דלכאורה מבואר בדבריו דבבין אדם לחבירו ליכא היתר לגלות מעשיו.
9. ועי' באבן האזל שם דביאר דבבין אדם לחבירו הוא משום דאין ליחיד לדונו דשמא יש לו איזה טענה על חבירו ועביד איניש דלא מגלה טענתו אלא בבי"ד, משא"כ בבין אדם למקום כשעובר עבירה מפורסמת שאין לו טענה ע"ז.
10. ועי' שם בלח"מ מש"כ בביאור דבריו.
11. ועי' בח"ח כלל י' מהלכות לשה"ר בבמ"ח ס"ק א' שכתב דאפשר לפרש ע"פ הלח"מ דהר' יונה אינו חולק על הרמב"ם.
12. ובענין קושית הלח"מ מנלן לרמב"ם לחלק בין אדם לחבירו לבין אדם למקום, יעוין בספר עבודת המלך שביאר שמקור הרמב"ם מהגמ' בערכין דף ט"ז ע"ב יעוי"ש, [וע"ע בשו"ת שער אפרים סימן ס"ה].
13. ויעוין בספר מרכבת המשנה שביאר בדעת הרמב"ם דאין חילוק בין מצוה למצוה, ומש"כ דבדברים שבין אדם לחבירו אסור, היינו היכא שזה דברים שבינו לחבירו שאינם עבירות של חבירו, ועי' עוד בפירוש חלקת בנימין על ספר ח"ח כלל י' ס"ק א' שהרחיב הדברים בביאור זה, והדברים ערבים.
14. ועי' בספר החינוך מצוה ר"מ דכתב לגבי האיסור של הלבנת פנים שהוא דוקא בבין אדם לחבירו, אבל בבין אדם לשמים מצוה להכלימו ברבים ולפרסם חטאו וכו', יעוי"ש.
15. ועיי"ש בהגהות לספר החינוך של מכון י-ם שכתבו דברוב הדפוסים איתא מותר, ועיי"ש במנחת חינוך שכתב דמה שכתב החינוך מותר לאו דווקא, וכן נראה דעת הרמב"ם כאן עכ"ד.
16. ועויי"ש במנ"ח שכתב לפרש את דברי החינוך והרמב"ם שבבין אדם לחבירו אין לביישו היינו דוקא כשחטא לו, דאמרינן דמוטב שימחול לו, אבל אם חטא לחבירו, נראה דמותר ג"כ להכלימו, אם אינו חוזר.
17. ועיי"ש במנ"ח מה שהסתפק, האיך הדין בעובר על דברי סופרים, ויל"ע בדבריו.
18. ועי' בח"ח כלל ד' מהלכות לשה"ר הלכה ח' דכשבי"ד אומרים לאדם דבר בקום ועשה ואינו רוצה לקיים בשום אופן, מותר לספר גנותו, ואף לרשום גנותו בספר הזכרונות לדור דורים.
19. ועי' בבמ"ח שם ס"ק ל"ג שכתב מקורו מהמשנה יומא דף ל"ח ע"א דואלו לגנאי.
20. ויעוין שם במאירי שהביא שני דעות אי המשנה קאי רק על בן קמצר שלא מצא תשובה למעשיו, או גם על הראשונים שמצאו תשובה.
21. ויעוין שם בגמ', שאמר ר"ע על בית גרמו, מעתה אסור לספר בגנותם, והעיר בחלקת בנימין דלראשונים שואלו לגנאי קאי גם על בית גרמו, ליכא להוכיח מכאן דינא דהח"ח, דהא ר"ע שהיה קודם חתימת המשנה, אמר דאסור לספר בגנותם, ואעפ"כ כתבו משנה זו, ומשמע דלאו מהאי טעמא הוא.
22. ועי' בפירוש שבילי חיים ס"ק מ"ה, שהעיר מדברי השל"ה חלק תושבע"פ כלל פה קדוש, שאפשר שזהו ג"כ הטעם שהוזכרו במשנה לגנות יעויי"ש.
23. ואולי י"ל דמקורם של הראשונים בהיתר של סיפור לשה"ר כדי לגנות המעשים הרעים, מהמשנה דואלו לגנאי.
24. שו"ר בספר קובץ מאמרים עמ'נ' שאכן ציין למקור הדין דמותר לגנות המעשים הרעים, את המשנה דואלו לגנאי.
25. ועיי"ש מש"כ ביסוד הדין של לגנות המעשים הרעים.
26. יעוין בבמ"ח סוף סקי"א דלפעמים יתכן התועלת שלגנות הרשעים בלי להזכיר שמם, ואז אסור להזכיר שמם.
27. עיי"ש ס"ק ט"ז דהיכא דליכא תועלת לעזור לנעשק ויש קצת זכות על העושה כגון שאינו יודע שדבר זה אסור, דמספקא ליה להח"ח אם מותר לספר, וצ"ע דבבין אדם למקום אי יש קצת זכות מסתמא דאין רשות לספר, ומאי שנא דבבין אדם לחבירו דמספק"ל.
28. ואולי כוונתו דבבין אדם להבירו יש יותר סברא לומר שחושב שזה מותר, דטבע האדם להורות לעצמו הוראת היתר, אף שזה נראה רחוק מאוד ההוראת היתר שלו, ובבין אדם למקום לא היינו אומרים שמתיר לעצמו מחמת סברא כזו.
29. וראיתי למי שהביא מספר משנת חכמים על הרמב"ם [דף כ' ע"ב בדפי הספר ביבין שמועה ס"ק ג'] שכתב דעל בין אדם לחבירו איכא יותר סברא ללמד זכות שלא כיון, ואין הספר תח"י לראות ביאור דבריו.
30. יעוין בהל' ד' שכתב דההיתר לספר כדי לגנות המעשים הרעים הוא רק אם עדיין לא נודע הדבר לנגזל, ועיי"ש בבמ"ח ס"ק מ"ח, שכתב טעמו, דאם לא נתגלה לנידון עלול להיות מחלוקות גדולות והקילקול קרוב יותר מהתיקון שיתרחקו מאדם מדרך רעה, וחזינן יסוד גדול דצריך לחשב בלשה"ר מה עדיף, התועלת שיבוא מזה או שהקילקול גדול מהתיקון, ואם הקילקול גדול, אסור לספר לשה"ר אף שיש תועלת מסוימת מהסיפור.

❖ ❖ ❖

בהתנאים הנצרכים כדי להתיר לספר לגנות המעשים הרעים

1. יעוין בכלל י' מהל' לשה"ר הל' ב' שכתב שאף באופן שמותר לספר מ"מ צריך ליזהר שלא יגדיל העולה יותר ממה שהיא.
2. ויעו"ש בבמ"ח סק"ט שכתב דהוא פשוט ומוציא שם רע נקרא עבור זה וכן הוכיח נמי דבר זה יעו"ש, ומסתימת לשונו משמע דאסור אף אם את התועלת הרצויה לא ישיג אלא באופן שיגדיל, ומלבד דמשמע כן מסתימת הלשון לכאורה נראה כן מהא דאל"ה פשיטא דמהיכא תיתי שיהיה מותר להגדיל העולה ללא תועלת, ומשמע נמי מסתימת הלשון דאיירי אף באופן שע"י שמגדיל העולה לא יהיה לו תוספת היזק יותר מכפי הדין.
3. ויל"ע אמאי זה פשוט הא בכלל ד' הל' י' כתב דאם רואה באחד מדה מגונה מותר לספר לבניו או לתלמידיו כדי להזהירם שיתרחקו ממנו וכתב ע"ז בבמ"ח ס"ק מ"ג דאם באופן שיספר להם כפי מה שהוא לא יתרחקו ממנו אפשר דמותר להגדיל העולה, ומאי שנא הכא דפשיט"ל דאסור.
4. יעוין בבמ"ח בכלל י' סק"ט בסו"ד שכתב דאם אחד מספר דבר עולה שעשה חבירו ויודע שיש חלק זכות שאם ידעו השומעים את זה לא יחשב בעיניהם לעולה כ"כ וכשישמיט יתבזה יותר צריך שיספר.
5. ויל"ע אם זה דווקא בחלק מעצם הסיפור או גם אם יספר על קורות חייו של הנידון ותכונותיו ידונו אותו יותר לכף זכות דחייב לספר את זה.
6. ואף אם נימא שצריך, יש לדון האם חייב גם לבאר ולהסביר מדוע אי"ז מעיד כ"כ על רוע טבעו ולומר בזה סברות וטעמים של אפשרויות לסיבת מעשיו או שחייב רק לומר את כל העובדות שיכולות לשנות את ההכרעה לכף חובה.
7. ועי' בכלל י' הל י"ד שכתב דאם הוא יכול להביא את התועלת אף באופן שיקטין את העולה שלא יתגנה כ"כ אצל השומעים שמצוה שיקטין.
8. ועיי"ש בבמ"ח ס"ק ל"ח שכתב דאף דיש לדון שהוא מחוייב כיון דחשיב שיכול להביא את התועלת באופן אחר ודוגמא לזה בחו"מ סי' תכ"א סי' י"ג מ"מ כיון שלא מצא ראיה ברורה וגם יש לחלק בזה לכן כתב רק בלשון מצוה.
9. ויש לדון מה כוונתו במש"כ וגם יש לחלק בזה.
10. ויש להעיר דלעיל בבמ"ח ס"ק י"א לענין אם יכול לסבב את התועלת באופן אחר הביא ראיה מהשו"ע ולא כתב דיש לחלק
11. ולכאו' כוונתו דיש לחלק דכיון שהותר לו לספר גנותו אין צריך להקטין ואי"ז דומה להיכא שיכול לסבב התועלת בלי לספר כלל וצ"ע הסברא בזה.
12. ואולי כוונתו דאינו דומה להא דהשו"ע סי' תכ"א דהתם יש מתיר להכות כך וכך מכות אך למכה הנוספת אין מתיר אבל כאן יש מתיר לספר את עצם העולה דאיירי דאת עצם העולה מוכרח לספר בכל אופן, אלא דיכול לספר דבר נוסף שיקטין את העולה כגון שסיפר שפלוני הזיק את פלוני ויכול להוסיף שזה היה לאחר שהניזק הכעיס טובא את המזיק, וע"ז כותב הח"ח דיש לחלק דאין עליו חיוב להוסיף זאת דכיון דהותר לו לספר העולה אין סיבה לחייבו להוסיף את הדבר שיקטין את העולה.
13. ומאידך גיסא אפ"ל דסו"ס כיון שלצורך התועלת הנצרכת סגי אם יאמר את העולה עם תוספת באור שיקטין את העולה אמרינן שאין מתיר לספר את העולה לחוד בלא להוסיף דבר שיקטין את העולה, וע"כ כתב הח"ח דאין ראיה מוכרחת מהא דחו"מ.
14. וצריך לבאר היטב באיזה אופן חשיב שמגדיל את העולה וע"ז כותב הח"ח בכלל י' שאם מספר עולה ויודע שיש בזה חלק שאם יספר לא יחשב המעשה לעולה גדולה כ"כ שחייב לספר ובאיזה אופן אינו חשיב שמגדיל אלא דיש לו אפשרות להקטין, דע"ז כותב הח"ח דיש לדון אם מחויב אך מכלל מצוה לא נפיק.
15. וראיתי למי שהעיר דאמאי כתב הח"ח את הספק הזה דווקא כאן כשאיירי לענין האדם העשוק ולא לעיל שאיירי לענין אחרים שרוצים להציל את העשוק.
16. ובענין הראיות של הח"ח יל"ע דבמוציא שם רע ובע"א אי יגדיל העולה הא יעשו להנידון יותר ממה שמגיע לו וזה ודאי אסור דהא אחד מהתנאים שכתב כאן הח"ח כדי להתיר לספר הוא שלא יבוא להנידון היזק יותר ממה שהיה מגיע לו בבי"ד אבל הכא באופן שאין חשש שיעשו לו יותר מכפי הדין אפשר דיהיה מותר וכמו שבאמת הסתפק הח"ח לענין להרחיק בנו ותלמידו מבעל מידה מגונה.
17. יעו"ש שכתב תנאי שמותר דוקא באופן שאינו יכול לסובב התועלת הזו באופן אחר, ועי' בבמ"ח ס"ק י"א שהוכיח זאת.
18. והנה הא דהוכיח ממעשה דעכן היה מקום לומר דאי"ז איסור ממש דלכאו' אם אחד מישראל היה רואה זאת היה צריך לספר זאת בפירוש ולא היה צריך לחוש לכך שאפשר ע"י גורלות אלא שהתורה למדה אותנו עי"ז להתרחק מלשה"ר ודלטוריה וממילא אפשר דאי"ז אלא מידה טובה בעלמא.
19. ואפשר דאף הח"ח אין כוונתו לומר דהיה אסור לומר לשה"ר כיון דאיכא עצה בגורלות, דגורלות לא חשיב אפשרות כשהקב"ה לא אומר להדיא לעשות כן, אבל לאחר שהקב"ה אמר לעשות כך שוב חשיב אפשר באופן אחר ושוב הוי לשה"ר אם מספר.
20. ועי' בלקוטי אמרים להח"ח פ' י"ג שכתב כן להדיא שהיה זה רק גררא דדלטוריא וצ"ע שסותר למש"כ כאן.
21. ויעוין בסנהדרין יא. בחכמת שלמה שכתב אלא למדה תורה דרך ארץ שלא יהא אדם דילטרון ומשמע דאי"ז אסור גמור.
22. ועי' בכלל ט' מהל' רכילות בבמ"ח ס"ק ל"ה שכתב שאם יוכל לסבב שיתגלה לו ממילא ולא יצטרך לספר לו לא יספר והוכיח זאת ממעשה דעכן.
23. ויש להקשות דהא לשה"ר אסור אפי' ברמז וא"כ מאי נפק"מ אי יספר להדיא או שיספר בדרך רמז הא בשניהם אסור.
24. ואפש"ל שאין כוונתו שיכול לספר בדרך רמז אלא שיכול לגרום שהוא ידע זאת מעצמו ולא ע"י רמז.
25. והנה בח"ח כלל ג' הל' ג' כתב דאם אמר לשה"ר דרך שחוק וקלות ראש הרי"ז אסור מן התורה אומנם בהגה"ה במ"ח סק"ה שם כתב דלרמב"ם אי"ז אסור אלא מדרבנן, א"כ אפשר דיש מקום לומר דעדיף טפי היכא שצריך לספר שיאמר זאת דרך שחוק וקלות ראש שיהיה בזה רק לתא דרבנן.
26. אבל זה שייך לומר דווקא אם הקולא של דרך שחוק וקלות ראש הוא משום דאז אינו מתגנה כ"כ אצל השומע שאינו מקבל את הסיפור ב"כ כדבר מוחלט אבל אם ההיתר הוא מחמת שאין כוונתו שרוצה שחבירו יתגנה אלא מדבר בדרך שחוק בעלמא א"כ הכא בלא"ה מצד כוונתו אין בזה משום איסורא דהא כוונתו לתועלת ואינו מוסיף כלום בזה שיספר זאת בדרך שחוק וקלות ראש.
27. יעו"ש שכתב תנאי שלא יסובב היזק ע"י סיפורו יותר מכפי מה שהיה אילו היה מעיד בבי"ד.
28. ויל"ע בזה אילו היה מעיד בבי"ד הא לא היה מתפרסם חטאו לפני כל העולם ולא היה מתבזה כ"כ ועתה מתבזה ביותר, והאיך הותר לספר כדי לעזור לנעשק יעוין בחלקת בנימין בפירושו על המקור חיים ס"ק ט"ז מש"כ בזה.

❖ ❖ ❖

בענין לשה"ר על מי שעשה פ"א עבירה מפורסמת באסורה

1. עי' בשע"ת אות רי"ח דכתב אבל האיש אשר תדע ובחנת את דרכו כי אין פחד אלוקים לנגד עיניו ותמיד יתיצב על דרך לא טוב מצוה לספר בגנותו וכו' עכ"ל יעו"ש.
2. ומבואר דבאיסור שבין אדם למקום ליכא היתר דוקא אם תמיד מתייצב על דרך לא טוב שעובר את העבירה כמה פעמים.
3. ועי' בשע"ת אות רט"ו שכתב ודע כי אם יראה איש כי עבר חבירו על ד"ת בסתר והוא גילה על חטאתיו על שער בת רבים אשום אשם ע"ז כי אולי החוטא ההוא שב מדרכו הרעה ויגוניו ברעיוניו.
4. ומשמע דהטעם שאסור לספר לשה"ר ע"ז שעשה רק פ"א הוא מחמת דשמא עשה תשובה וכן משמע בסוף אות רי"ז.
5. ולכאו' משמע דאילו היינו יודעים בודאי שלא עשה תשובה היה מותר לספר עליו שעשה העבירה למרות שעבר רק פ"א.
6. אומנם יעוין בח"ח בכלל ד' במ"ח ס"ק י"ד דכתב שם דהיכא שעשה עבירה פ"א המפורסמת באיסורה לכל תו אינו בכלל אחיך ומותר לשנאותו ומ"מ הוא בכלל עמיתך לענין איסור לשה"ר כל זמן שלא עבר ע"ז כמה פעמים, וכן אסור להלבין פניו יעו"ש.
7. ויש להעיר דא"כ למה נקט רבינו יונה טעמא דאסור לגנותו דשמא שב הא בלא"ה אסור דלא יצא בכלל עמיתך לענין לספר עליו לשה"ר.
8. ובאמת דמהח"ח עצמו מבואר דטעם האיסור הוא משום שמא חזר בתשובה יעוין בכלל ד' ריש הל' ט' שמשמע כן ובבמ"ח ס"ק ל"ח.
9. יעוין בח"ח בהגה"ה לכלל ד' במ"ח ס"ק כ"ג שכתב דלענין שנאה כיון דעשה פ"א העבירה הותר לשנאותו אבל לענין לעשות לו רעה בידים מחמרינן שמא עשה תשובה, ולפי"ז צ"ל דמש"כ בבמ"ח ס"ק י"ד דלא יצא מכלל עמיתך לענין לשה"ר היינו דבעבירה אחת בעינן לחוש שמא עשה תשובה, אבל לענין לשנאותו התירה התורה לשנאותו אף בפ"א ולא בעינן לחוש לענין זה שמא עשה תשובה.
10. ובפשטות היה נראה לבאר החילוק דלענין להפסיד את השני לא רצתה התורה להפסידו משום דאיכא חשש שמא שב אבל לענין שנאה שליכא בזה הפסד לשני, כיון שעשה עבירה והותר לשנואתו מחזיקינן אותו אחזקתו דעדיין אינו בכלל עמיתך.
11. וראיתי בחלקת בנימין שביאר באופן אחר דכיון שיש ענין לשנאותו וכמו שכתוב בפסחים קיג: מצוה לשנאותו וכדי שיתרחקו מרשע וע"כ הותר לשנאותו אף דשמא שב דמ"מ הא שמא לא שב והרי בעי להתרחק מרשע.
12. ומלשון הח"ח בהגה"ה הנ"ל משמע דיסוד ההיתר דשנאה הוא משום דלא עבדינן ליה רעה בידים ומשמע דאי"ז היתר מיוחד לגבי שנאה אלא כל שאינו עושה לו רעה בידים א"צ לחוש שחזר בתשובה, ומשמע דכמו"כ אין חייב להיטב לו את כל הטובות שחייב בכל ישראל דרק רעה בידים אסור.
13. ויל"ע דבאהבת חסד פ"ג ה"ב פסק דאף במומר לתאבון חייבים לגמול איתו חסד ולהלוותו וכ"ה בח"ח בכלל ו' במ"ח ס"ק כ"ז, וא"כ כ"ש הכא שעשה רק פ"א עבירה שמחויבים בזה.
14. וצ"ל דהח"ח פוסק כהגר"א שכתב ששיטת התוס' עיקר ודלא כהשו"ע אבל הח"ח הכא איירי בדעת הרבינו יונה שכתב באות רט"ו בטעם דאשום יאשם המגלה את עבירת רעהו כי אולי החוטא שב מדרכו הרעה, ומשמע דבלא זה היה מותר והיינו כדעת היראים שע"י שעבר פ"א פקע שם עמיתך וע"כ כתב דדוקא לענין לעשות לו רעה מחמרינן שמא שב אבל לענין שנאה לא מחמרינן וה"ה לענין לא לעשות לו טובות.
15. אך עדיין קשה דמנ"ל דלהר"י לא מחמירינן אף לענין לא לעשות לו טובה דאפשר דכל ההיתר הוא לשנאותו בלב שאינו מפסיד כלום אבל לענין להמנע מלעשות לו טובה שמפסיד את הטובה החמירה התורה שנחוש שמא שב.
16. ועי' במ"ב סי' תר"ח בבה"ל ד"ה אבל, שכתב לענין חיוב תוכחה דבאוכל נבילות להכעיס כבר יצא מכלל עמיתך ואינו מחוייב להוכיחו וסיים ולענין אוכל נבילות לתאבון או מחלל שבת שלא בפרהסיא יש לעי' בדבר עכ"ד, ויש לעי' אמאי לענין להטיב עמו פסק כהגר"א שחייב ולענין תוכחה כתב דיש לעי' בדבר.
17. ועי' בקוב"ש עמ"ס ב"ק אות ק"ד שכתב שם דלא נראה לחלק כחילוקו של הח"ח דההיתר לשנאותו הוא משום שאינו עושה לו רעה בידים, וכתב שם לתרץ ע"פ התוס' בפסחים דף קי"ג: בד"ה שראה ששנאה גמורה אסרה תורה אף במי שעבר עבירה, וביאר בזה דבאמת לא יצא מכלל אחיך בעשה עבירה אחת אלא שלא אסרה התורה אלא שנאת חינם ולא שנאה מחמת העבירה וע"כ צריך לכוף יצרו ולטעון כדי שלא יבוא לידי שנאת חינם מחמת שכמים הפנים.
18. ובעיקר דברי התוס' בפסחים יעוין בריטב"א חדשים ב"ב דף לב ד"ה ת"ש אוהב לפרוק ובמחה"ש סי' קנ"ו מש"ב בזה.
19. ועיי"ש בקוב"ש שהביא שדעת היראים סי' קנ"ו שכשעשה פ"א עבירה במזיד תו אינו בכלל עמיתך ומותר להכותו, ודלא כמ"ש הש"ך ריש סי' רנ"א, [ועי' בגר"א סק"א שכתב דלדעת התוס' ע"ז כו: ד"ה אני אפי' במומר לתאבון מחויבים להלוותו ולפדותו ורק בלהכעיס אסור].
20. ולפי"ז יל"ע דהלוא הוכיח הח"ח בכלל ד' במ"ח י"ד מהגמ' בפסחים דף קיג: דאף דראה בו דבר ערוה ומותר לשנאותו מ"מ אסור לספר עליו לשה"ר דהגמ' התירה דווקא לרבו, וא"כ יש להבין לדעת היראים אמאי אסור הא יצא מכלל עמיתך אף לענין לעשות לו רעה בידיים.
21. ולכאו' צ"ל דאף היראים כתב כן רק כשאנו יודעים שודאי לא שב אבל בלא זה חיישינן שמא שב.
22. ואע"פ כן מבואר בגמ' דלשנאותו מותר, הרי דמוכח להדיא ביראים דס"ל דהא דאסור לספר בעשה פ"א עבירה אינו משום דע"י פ"א אינו יוצא מכלל עמיתך דהא אף בפ"א יוצא וכמ"ש להדיא אלא דחיישינן שמא שב, ולענין לשנאותו לא חיישינן ומותר לשנאותו.
23. יעוין ביד הקטנה פ"ט מהל' דעות ס"ק כ"ג כ"ד וכ"ה מה שביאר בדעת הרבינו יונה וע"ע בח"ח בהגה"ה לבמ"ח כלל ד' ס"ק כ"ג מה שהעיר עליו.
24. ומש"כ הח"ח דא"כ משמע מדבריו דזה בודאי לא שב דאל"כ היה אסור לשנוא אותו לפי דבריו, אפשר לכאו' ליישב דזה דוקא בבינוני גמור וע"כ הוי ספק גמור שמא שב וע"כ מספק אסור לשנאותו אבל בבינוני שנגרע ערכו מבינונים וקרוב לרשעים מסתמא לא שב וע"כ מותר לשנאותו ורק להרע לו מחמרינן שמא שב.
25. ובקושית הח"ח דאי איירי דודאי לא שב א"כ אינו בכלל עמיתך ויהיה מותר ומצוה לפרסם לכל והוא בכלל הדין השני שכתב הרבינו יונה ואינו נזהר מעבירה אחת אשר כל שער וכו' יל"ע בזה דהא לדעת הש"ך סי' רנ"א ס"ק א' לא יצא ע"י עבירה אחת מכלל אחיך וא"כ אפשר דאף הרבינו יונה ס"ל כן וע"כ אף אם לא שב אסור לביישו ולספר עליו לשה"ר ומש"כ הר"י ואינו נזהר היינו שעובר פעמים רבות וחשיב עי"ז מומר וע"כ מותר לספר עליו.
26. ואולי היה פשיט"ל להח"ח דליכא חילוק בין פ"א לבין פעמים רבות אלא החילוק הוא דבפ"א הוי עבירה באקראי וע"כ הקשה דבלא עשה תשובה יוצא מכלל אחיך דכיון דבידו לעשות תשובה לא חשיב אקראי, והזכיר סברא זו בקוב"ש שם.
27. אך יעו"ש בקוב"ש שכתב דהש"ך לא ס"ל כן, ולא ידעתי מנין דאפשר דאף דהש"ך טעמו משום דשמא עשה תשובה, ואולי כונתו דמהיראים משמע דאף בעבירה אחת לא חיישינן שמא עשה תשובה דהא כתב דדוקא משום דנקלה הוי אחיך ובש"ך משמע דבפ"א אינו יוצא מכלל אחיך אבל אה"נ דאפשר דהטעם הוא משום שמא עשה תשובה.
28. ועי' בחלקת בנימין בפירושו על הבמ"ח ס"ק כ"ג מש"כ בביאור דברי היד הקטנה.
29. ואולי מה שכתב ביד הקטנה והרואה יודע ומכיר בו אשר משפטו לשנות באולתו, אין כוונתו דבפועל ראינו ששונה באולתו דא"כ היה מותר אף לספר עליו לשה"ר אלא דהכוונה היא דהוא אחד שאינו נזהר מחטא וע"כ אנו משערים שמשפטו לשנות באוולתו דהיינו דמדרגתו היא מדרגה של אדם שאם עבר פעם אחת אינו חוזר מיד בתשובה אלא אינו שם אל לבו לחזור בתשובה מיד.

❖ ❖ ❖

עוד בדין סיפור לשה"ר על מי שעשה פ"א עבירה

1. יעוין בח"ח כלל ד' מהל' לשה"ר הל' ד' שכתב דמי שראה לאדם בנוני שעובר עבירה פ"א אסור לגלות זאת אפי' לבי"ד כי לא יהיה תועלת בדבר רק צריך שיוכיח אותו בינו לבין עצמו.
2. ולכאורה משמע דהטעם שאסור לגלות הוא משום דליכא תועלת, כיון שיכול להוכיחו בינו לבין עצמו, אבל אם מאיזה טעם אינו יכול להוכיחו הרי הוא יכול לגלות לאחר כדי שיוכיחו.
3. ומה"ט כתב דבאוילים הלצים השונאים למוכיחם מותר לספר לבי"ד, וה"ה לקרובים של חוטא.
4. אבל יעוין ביד הקטנה בפ"ט מהל' דעות דין כ"ג שכתב להדיא דאם אין לו דרך שיוכיחנו בינו לבין עצמו אזי אסור לגלות הדבר ולפרסם אף אם כוונתו להפרישו מאיסור.
5. ויש לעי' בדבריו דהא כתב שם דלחכם צנוע אשר לא יספר ליתר ההמון מותר לגלות אם יש איזה צורך בדבר. וא"כ אמאי אסור לגלות הדבר לאחר כדי שיוכיחנו והרי גם זה צורך.
6. ואפשר דמש"כ דאף כשכונתו להפרישו מאסור אסור לגלות הדבר ולפרסם, היינו כשע"י הגילוי עלול הדבר להתפרסם ומדוקדק לשונו לגלות הדבר "ולפרסם" אבל היכא שמספר לחכם צנוע הרי אין הדבר עלול להתפרסם וע"כ מותר ואה"נ דבכה"ג מותר גם לצורך זה שיוכיחנו.
7. ועי' בח"ח בהל' ו' שכתב "דבאיש אשר משפטו לשנות בעולתו אף אם רבו איננו צנוע כ"כ, ואפשר שיהיה נודע ממנו להמון אבל הוא איש אשר דבריו נשמעים לחוטא אפשר דמותר לספר לו. [ויש לדון בלשונו שכתב אפשר דמה הוא סברות הספק בזה].
8. ולכאורה נראה דה"ה דמותר לספר לרבו אף באותו שאין משפטו לשנות בעולתו אלא שהוא בעצמו אינו יכול להוכיחו מאיזה טעם, ומה שכתב הח"ח דין זה באיש שמשפטו לשנות בעולתו דבדרך כלל הא יכול להוכיחו בעצמו.
9. אומנם היד הקטנה לא ס"ל כן וכמו שהובא לעיל שאסר באחד שאין משפטו לשנות בעולתו ודוקא באיש שמשפטו לשנות בעולתו כתב בדין זה שמותר לספר זאת לבי"ד ולא הזכיר שצריך שיהיו חכמים צנועים.
10. והנה מבואר בח"ח דבאיש שמשפטו לשנות באולתו אפשר דמותר לספר אף אם אין רבו צנוע, והטעם לכאורה הוא משום דלצורך התועלת לא חיישינן בהפסד שיתגנה החוטא ע"י פרסום חטאו.
11. ומעתה יל"ע דהא ברבו צנוע מותר לספר אף באיש שאין משפטו לשנות באולתו, ואף שיוכיחנו בינו לבין עצמו. ויסוד ההיתר הוא לכאורה דהא גופא שעי"ז ירחיקנו מחברתו חשיב תועלת וא"כ אמאי ברבו שאינו צנוע אסור באופן זה הא לא חיישינן במקום תועלת להפסד של זה שיתגנה החוטא ע"י שיתפרסם חטאו.
12. ולכאורה צריך לומר דלצורך התועלת הגדולה של זה שהחוטא לא יחטא יותר מותר אף באופן שיתכן שהוא יתגנה ע"י פרסום חטאו. דתועלת זו עדיפא על ההפסד של החשש דשמא יתגנה אבל התועלת של התרחקות רבו מהחוטא אינה עדיפא על החשש של התגנות החוטא.
13. ואולי אפ"ל באופן אחר דהיכא דמספר לצורך שיתרחק ממנו אין היתר דוקא אם לא יזיק זה שמספרים לו את החוטא יותר מהדין, וכיון דאינו צנוע ויכול להזיקו ע"י שיפרסם את החטא אסור לספר דמאי אולמיה התועלת של הרב מהחוטא דההיזק של הפרסום הוא שלא כדין אבל היכא דהוא מספר כדי שיוכיח אותו, הסיפור הוא מחמת התועלת של החוטא והתועלת הזו עדיפא אף על החסרון שהוא יתגנה יותר מהצורך.
14. ועי' בח"ח בכלל ד' במ"ח ס"ק כ"ח שהקשה שכשם שמותר לספר לרבו היכא שהוא מאמינו כבי תרי, כמו"כ שיהיה מותר לספר אף לסתם אדם שמאמין לו כבי תרי. ותירץ דלרבו מותר כיון שלאחר שישוב שוב לא יתרחק ממנו, אבל ליתר ההמון שיתרחקו ממנו לעד ויתפרסם לגנאי ולבזיון לעד אסור.
15. והנה מדברי היד הקטנה שם סוף ס"ק כ"ג משמע לכאורה דעצם זה שהחכם יתרחק מהחוטא לא חשיב תועלת להתיר את הסיפור אלא דהיכא דיש צורך בדבר מותר לספר ואז מותר לחכם להתרחק ממנו יעו"ש.
16. אומנם מהח"ח בהל' ה' שכתב בסתמא שמותר לספר משמע דאף אם אין צורך בדבר, אלא דזה גופא שיתרחק ממנו חשיב צורך.
17. ומקורו מהרבינו יונה מאמר רט"ו שהתיר לספר לרב צנוע ולא הזכיר שצריך שיהיה צורך בדבר.
18. יעוין בהערות לשערי תשובה, שכתב דהצורך לספר לחכם צנוע הוא אחרי שמצוה לשנאותו כמו שנאמר יראת ד' שנאת רע והוא מימרא דרנב"י בפסחים דף קיג: נכון לגלותו לחכם צנוע כדי שיקיים המצוה.
19. ולפי דבריו ההיתר לספר לרבו הוא דוקא לרנב"י שפוסק מצות לשנאותו אבל לר' שמואל בר יצחק אמר רב שאמר מותר לשנאותו ליכא היתר זה.
20. אומנם אפ"ל כמשנ"ת דאף אם ליכא מצוה לשנאותו, מ"מ מותר לספר כדי שיתרחק ממנו.
21. יעוין בבמ"ח ס"ק ט"ו שכתב על מש"כ דאפי' לדייני העיר אין לגלות, דנ"ל דאין בזה אסור כ"כ רק דאין נכון לכתחילה כיון שיש בזה תועלת לענין לפוסלו לעדות, דבזה לא אמרינן שמא שב ואף אם עתה אינו עומד להעיד שמא לאחר זמן יעיד בבי"ד.
22. ויל"ע בזה מאי שייך לומר בזה דאין איסור רק אינו ראוי, דממנ"פ אם התועלת של זה שלא יעיד לאחר זמן עדיף על הא שהוא מתגנה שיהיה כן ראוי לכתחילה ואם נימא דכיון דהוי חשש בעלמא שמא יעיד, עדיף לחשוש לכך שלא יתגנה שיהיה בזה איסור גמור.
23. אומנם כן משמע מלשון הרבינו יונה שכתב במאמר רי"ט אין ראוי שיעיד ע"ז חינם. ומשמע, דזה רק אינו ראוי אבל אינו איסור גמור. ועי' בחלקת בנימין ס"ק ט"ו מש"כ בזה.

בענין ההיתר לספר לשה"ר על בעלי מחלוקת

1. יעוין בירושלמי פאה פ"א ה"א דמותר לומר לשה"ר על בעלי מחלוקת ומה טעם "ואני אבא אחריך ומלאתי את דבריך". ועי"ש בפנ"מ ד"ה מה טעם.
2. וראיתי בספר חלקת בנימיו שהקשה דהאיך ילפינן משם ראיה להיתר סיפור לשה"ר של בעלי מחלוקת הא התם היה תועלת ממש להחזיק המלוכה לשלמה, ועוד הביא שם מהרד"ק דהיה חשש שיהרגם אדוניהו וא"כ היה בזה הצלה לשלמה ובת שבע.
3. ועי' בספר דינא דחיי לבעל הכנה"ג מצוה י' במש"כ לבאר האיך ילפינן מקרא דומלאתי את דבריך
4. שו"ר שכן הקשה הגר"י דינקלס זצ"ל בפירושו על הירושלמי שם ותירץ ע"פ מה דאמר רבא בב"ק דף צ"ב ע"ב מנא הא מילתא דאמרי אינשי שיתין תכלא מטיא לככא דקל ברי' שמע ולא אכל דכתיב ולי אני עבדך לא קרא ופירש"י אלמא קובל היה עליו שלא הזימנו למשתה עכ"ל ומשמע דלא היה בזה תועלת וזה הוא דילפינן מכאן דאיכא היתר לספר על בעלי מחלוקת.
5. והעירוני דלפי"ז מבואר מש"כ ברבינו יונה בשער ג' אות נ"ח ומותר לספר לשה"ר על בעלי המחלוקת שנאמר "ולי אני עבדך וכו' לא קרא", דלכאורה צ"ב מדוע הביא דוקא פסוק זה, ולמש"כ א"ש.
6. ועיי"ש שהקשה דמה הראיה דמותר לספר על בעלי מחלוקת אפשר דההיתר היה מצד לגנות המעשים הרעים דחלק על מלכות בית דוד והחזיק במחלוקת.
7. ותירץ דההיתר הוא דוקא בעבירה אשר כל שער עמו יודעים שהיא עבירה אבל הוא לא ידע שזה עבירה דהוא ושער עמו טעו וחשבו שהוא ראוי למלוך תחת דוד.
8. יעוין בסמ"ג לאוין י' והגהות מימוניות פ"ז ס"ק ג' מהל' דעות, שהביאו את הירושלמי להלכה, ובמ"א סי' קנ"ו הביא את דברי ההגהות מימוניות להלכה. ועי' ברבינו יונה ש"ג אות נ"ה.
9. וצ"ע מה החידוש המיוחד שמותר לספר על בעלי מחלוקת הא כיון דעושה זאת כדי להשבית המריבה לכאורה חשיב לשה"ר לתועלת ומותר, ומה צריך לראיה מאדוניהו לזה.
10. והיה מקום לומר דאיירי באופן שלא יועיל להשבית המריבה וגם ליכא בזה ההיתר של לגנות המעשים הרעים דאיירי שסבורים שהאמת איתם ובכ"ז מותר מטעם דמותר לספר על בעלי מחלוקת אלא דיש לעי' מהו טעם ההיתר.
11. לפי"ז לכאורה ליכא הוכחה מקרא דאדוניהו דהלוא התם הועיל להשבית המריבה.
12. ועי' בבעל הטורים, קדושים עה"פ לא תלך רכיל בעמך לא תעמוד על דם רעך שכתב "כתב בירושלמי מותר לומר לשה"ר על בעלי מריבה שנאמר לא תלך רכיל אבל לא תעמוד על דם רעך".
13. ויעוין בגליון הש"ס על הירושלמי שכתב דהטעם הוא להשבית את המריבה ותירץ ע"פ זה, את הגמ' במו"ק דף טז. דהוכיחה דאי בעל דין חירף את הבי"ד או את השליח בי"ד, בפני השליח בי"ד דמותר לו לספר לבי"ד מהא דשליח בי"ד סיפר למשה את דברי דתן ואבירם "העיני אנשים ההם תנקר" דיש להקשות דאפשר דהוא מטעם דהוו בעלי מחלוקת, ולפי"ז מיושב דזה לא היה מועיל להשבית המריבה.
14. ויעוין בספר מרפא לשון להגאון רבי רפאל כהן שהביא דמהא דהרמב"ם לא הביא את הירושלמי משמע דלא ס"ל כן, [והביאו דבריו באוצר החיים על כלל ח' ס"ק יט].
15. וכתב דהטעם הוא דס"ל דמהא דבש"ס דידן הוכיחו ממעשה דדתן ואבירם היתרא דשליח בי"ד משמע דלא ס"ל להיתר של סיפור על בעלי מחלוקת.
16. ולמש"כ בגלהש"ס ליכא להוכיח מזה כלל.
17. ויעוין בפי' אמונת יוסף שם שכתב דאפשר דהרמב"ם ס"ל דלר"י (סנהדרין קי.) דהחולק על מלכות בית דוד ראוי להכישו בנחש לא ס"ל להיתר דסיפור על בעלי מחלוקת דשאני החולק על מלכות בית דוד דחמיר.
18. ויל"ע בדבריו דוכי מצינו מי שחולק בזה ומנלן דר' יונה שאמר שמותר לספר על בעלי מחלוקת פליג על ר"י.
19. ואולי כוונתו דאם ריו"ח ס"ל כר"י מנלן היתר של סיפור על בעלי מחלוקת דילמא שאני החולק על מלכות בי"ד דחמירא, וע"כ דהוא לא ס"ל כר"י וע"כ ס"ל דבכלל היתר זה כל בעלי מחלוקת.
20. ויעוין בהגהות חת"ס על השו"ע או"ח סי' קנ"ו שתירץ על קושית הגהש"ס דממעשה דאדוניהו ילפינן רק היתר להודיע פ"א לבר פלוגתא של הבעל מחלוקת שהבעל מחלוקת עושה מחלוקת כנגדו אבל שאר דברים לא ולזה צריך היתר מיוחד של שליח בי"ד.
21. ויל"ע בדבריו מדוע רק להודיע שהבעל מחלוקת עושה מחלוקת מותר ואפשר דס"ל דאי"ז היתר מיוחד של לספר על בעל מחלוקת אלא דמותר משום לתועלת וע"כ דווקא להודיע שהוא עושה מחלוקת כדי שידע ליזהר אבל שאר דברים אסור כיון דליכא בזה תועלת אבל מטעם שליח בי"ד מותר אפי' היכא דליכא תועלת.
22. ולפי"ז צ"ל דהא דאמרינן בירושלמי מה טעם אין הכוונה דזה הוא טעם מיוחד לספר על בעלי מחלוקת אלא דמהתם חזינן דלעזור לזה שעושים מריבה כנגדו שידע ליזהר חשיב תועלת.
23. ויש לדון דאולי אפשר לומר דע"כ הרמב"ם לא הביא היתר זה כיון דס"ל דאין כאן הלכה בפנ"ע אלא דזה הוא הדין הכללי של תועלת.
24. ולכאורה קשה לומר כן דכיון דהירושלמי כתב זאת משמע דיש בזה חידוש להלכה ואמאי לא הביאו.
25. ובדרך אגב יש לדון דכמדומה והרמב"ם לא הביא את ההיתר לשה"ר לתועלת וצ"ב.
26. ועי' בשו"ת שואל ומשיב מהדורא תליתאה סי' פ', שתירץ קושית הגהש"ס בשני אופנים.
27. יעוין בח"ח כלל ח' הל' ח' בהגה"ה לבמ"ח ס"ק ט"ז שכתב דאפשר דאף הרמב"ם והרי"ף והרא"ש מודו דאיכא היתר לספר לשה"ר על בעלי מחלוקת רק הם ס"ל דס"ל לירושלמי דההיתר הוא בכל גוונא אף שלא יושבת המחלוקת וע"כ לא הביאו זאת, דיש ראיה מהגמ' דמו"ק להיפך, וע"כ דפליגא בזה הבבלי והירושלמי וקימ"ל כהבבלי.
28. ועי' בדבריו דמשמע דמספק"ל דאפשר דס"ל להנך רבוותא דאף דאיכא בזה תועלת להשבית המריבה מ"מ אסור וצ"ע מה גרע תועלת דלהשבית המריבה משאר תועלת.
29. ועי' בהגה"ה לבמ"ח כלל ח' הל' ג' שכתב דאם רואה לראובן שיש לו שנאה על שמעון על מה שעשה או דיבר כנגדו מותר לו לומר שלא התכוון בכ"ז להתריס כנגדו רק סיבת שטותו גרמה לו, ומצוה נמי איכא כדי להקל השנאה שבלבו ובבמ"ח הוכיח זאת מהדין של הירושלמי דמותר לספר לשה"ר על בעלי מחלוקת.
30. וצ"ע דבכלל ח' כתב את ההיתר לספר על בעלי מחלוקת כדי להשבית המריבה בשם יש אומרים ובבמ"ח כתב דמש"כ בשם י"א הוא משום דהרי"ף והרא"ש והרמב"ם לא הביאו דין זה מכלל דלא ס"ל כן וכן הביא בשם המרפא לשון, ואמאי כאן כתב כן להלכה, ולא כתב דיתכן דזה תלוי בפלוגתא [ואף דבהגה"ה שם כתב דאפשר דלא פליגא על דין זה מ"מ משמע שם דלא פסיקא ליה ד"ז].
31. ויל"ע שלא התנה שמותר דוקא באופן שנתברר לו ששמעון עשה שלא כדין ולכאורה הלוא הוכיח דבריו מההיתר לספר על בעלי מחלוקת ושם ההיתר דוקא מחמת שהם עושים שלא כדין וגורמים מחלוקת שלא מהדין.
32. ומשמעות דבריו דאף היכא דליכא מריבה בפועל אלא שרואה שיש לו שנאה וצ"ע איך אפשר ללמוד זאת מהדין דמותר לספר על בעלי מחלוקת דילפינן מאדוניהו דהתם היה מחלוקת בפועל ואפשר דכוונתו דרואה דע"י השנאה ודאי יבואו לידי המריבה.
33. ולהצד דס"ל להנך רבוותא דהיכא דאיכא תועלת להשבית המריבה מותר אלא דס"ל דדעת הירושלמי הוא דאף דהיכא דלא יועיל מותר יל"ע דאי איירי באופן שעושים מחלוקת בזדון לכאורה איכא בזה היתר של לגנות המעשים הרעים ואמאי פליגא בזה הני רבוותא ואי איירי שאינם עושים בזדון אמאי באמת מותר.
34. ועי' בהעמק שאלה על שאילתא כ"ח דהא דכתב הירושלמי דמותר לספר על בעלי מחלוקת ה"ה כל בעלי עבירה דכתיב לא תלך רכיל בעמך וזה אינו עושה מעשה עמך אלא דס"ד דעון המחלוקת עצמו אינו זדון דלבו אנסיה שהצדק אתו וקמ"ל דמכ"מ עוון גדול ואינו עמיתו בתורה ובמצוות.
35. ויל"ע מדוע באמת מותר הא כיון שחושב שהצדק אתו חשיב שוגג דחושב שמותר לו לעשות בכה"ג מחלוקת.
36. ואולי איירי באופן שאף שחושב שצודק בצד שלו מ"מ גם הוא יודע שאסור לו לעשות מחלוקת עבור זה. ועדיין צ"ע דאם יודע שאסור לעשות מחלוקת שוב הוי מזיד ומאי אכפ"ל דחושב שצודק בצד שלו.
37. ועל הא דהוכיחו בגמ' דשליח בי"ד לא מתחזי כלישנא בישא מדתן ואבירם אף דאיכא בזה היתר של סיפור על בעלי מחלוקת כתב דאין ההוכחה דמותר לספר שהרי בלא"ה קשה שהלוא היו אפיקורסים שהכחישו תורת משה, אלא דהראיה הוא ששליח בי"ד יש לו נאמנות ע"כ. אומנם מהריטב"א שם ד"ה דכתיב מבואר דהראיה היא לזה שמותר לשליח בי"ד לומר.
38. ובאמת זו היא קושיה גדולה על הגהש"ס דס"ל דמהסוגיא דמו"ק ילפינן את ההיתר של הסיפור של שליח בי"ד, ועל הח"ח שהוכיח בכלל א' מהל' רכילות במ"ח סק"ח, מהסוגיא דמו"ק דאסור לספר רכילות אף על אמת דמשמע דאם לא היה היתר מיוחד לשליח בי"ד, היה אסור לספר לשה"ר על דתן ואבירם, והרי הם היו אפיקורסים.
39. יעוין בספר דינא דחיי שהקשה אמאי הביא הסמ"ג את הירושלמי במצוה י' שהוא לא תשא שמע שוא שעיקרו על קבלת לשה"ר ולא כתבו במצוה ט' שאיירי בלא תלך רכיל, וכן ראיתי שהובא להקשות בשם ספר ברית משה על הסמ"ג והקשה כן גם על הסמ"ק שהביאו במצוה רל"ה דאיירי באיסור קבלת לשה"ר.
40. ותירץ בספר ברית משה דבמצוה לא תשא שמע שוא לא כתוב עמיתך והוה ס"ד דשם אסור אף באינו עושה מעשה עמך ואשמועינן שאף בזה אינו אסור רק בעושה מעשה עמך.
41. אך זה ניחא רק אם ההיתר משום דאינו עושה מעשה עמך אבל אם ההיתר משום להשבית המריבה עדיין קשה.
42. ועי' בהעמק שאלה בשאילתא ק"ל שכתב דמותר לספר לשה"ר על בעלי מחלוקת אבל אסור לדבר רכיל שיהא גורם בזה לעשות לו רעה בפועל ולא רק להתבזות, אבל לגבי שליח בי"ד כתב בשאילתות שלית ביה משום לא תלך רכיל וזה הוא הראיה ממשה דאף דמצד ההיתר של לספר על בעלי מחלוקת ליכא היתר היכא דיעשו לו רעה בפועל הכא מותר וכההיא דמשה.
43. יעוין במנורת המאור נר ב' כלל ד' בסוף פ"ב.
44. ויל"ע בזה וכי רעה שתבוא ע"י משה חשיב רעה שמחמתה יהיה אסור לספר והלוא זה הראוי לעשות להם ע"פ הדין.
45. יעוין בח"ח כלל ח' במ"ח ס"ק כ"ו דאפשר דאפי' לאלו שס"ל שמותר לספר על בעלי המחלוקת מ"מ לקבל אסור כיון שלא יצאו מכלל עמיתך דיש להם מקום לטעות ודווקא לספר מותר כדי להשבית את המריבה.

❖ ❖ ❖

בענין הנקלע לחבורת מספרי לשה"ר

1. יעוין בכלל ו' הל' ב' שכתב דאף על שמיעת לשה"ר לחוד אף בלא קבלה איכא איסור תורה ויעו"ש בבמ"ח מש"כ בזה.
2. יעו"ש בהל' ה' ו' האיך הדין כשנתפס לחבורת אנשים שמספרים לשה"ר.
3. יעו"ש בבמ"ח ס"ק יד שתלה זאת בסוגיא דפסחים דף כה: לענין הנאה הבאה לו לאדם בע"כ דלהלכה קי"ל דבאפשר ולא קמכוין מותר והביא דהר"ן כתב דחשיב בע"כ כיון דלא בא לשם כדי ליהנות והנאה ממילא אתיא, וע"כ כתב דה"נ הכא חשיב הבאה לו לאדם בע"כ כיון שלא בא כדי לשמוע אלא לצורכו ולא ניחא ליה בשמיעת הלשה"ר וע"כ הוה לא ניחא ליה ומותר מדאורייתא.
4. יעוין בקוב"ש פסחים ס"ק קט"ז שביאר דהנאה הבאה מאליה מותר דאין האיסור גוף ההנאה אלא שלא יעשה האדם מעשה ליהנות ובזה נחלקו ר"י ור"ש דר"ש ס"ל דהכול תלוי בכוונה דאם מתכוון ליהנות נחשבת המעשה על האדם ובאינו מתכון נחשב שנעשית המעשה מאליה ור"י ס"ל דתלוי באפשר ולא אפשר.
5. [ועי' בשערי יושר ש"ג פ' כ"ה ד"ה ובעיקר שהקשה דכוונה ענינה במעשה אבל היכא דהאיסור הוא ההנאה מאי אכפ"ל הכוונה ויעו"ש שביאר דכל האסוה"נ אינם אסורים אלא ע"י השתמשות ולר"ש דס"ל אינו מתכון מותר, גם בנהנה שלא ע"י כונה ע"י פעולה אינו חשוב כמשתמש באסוה"נ יעו"ש.]
6. ומעתה יל"ע מה הוא האיסור לשמוע לשה"ר האם האיסור הוא ליצור לעצמו את השמיעה ולפי"ז א"ש מש"כ הח"ח לתלות זאת בפלוגתא דר"י ור"ש וכיון דק"ל כר"ש דאינו מתכון מותר הרי באופן שאינו מכון כיון דגוף השמיעה אינו פעולה ומעשה אלא מצב חשיב שהשמיעה באה מאליה ולא שהוא יצר את השמיעה, ושרי.
7. אבל היה מקום לומר דבשמיעת לשה"ר אין האיסור ליצור לעצמו שמיעה אלא עצם השמיעה בעצמותה היא אסורה ולפי"ז לכאורה אי"ז שייך לדין של אינו מתכון מותר וצ"ע מנ"ל לח"ח לדמות זאת להתם.
8. ובפרט למש"כ בבמ"ח סק"ב סברא באסור השמיעה דהוא מחמת שלא יבוא עי"ז לידי האמנה בלב לכאורה מסתבר דאין האיסור עשיית השמיעה אלא גוף השמיעה דמאי אכפ"ל שלא עשה מעשה להביא את השמיעה הא מ"מ יכול לבוא עי"ז לידי איסור האמנה בלב.
9. ואם היינו אומרים דיסוד איסור השמיעה הוא מידה רעה שהוא מחפש מומי בנ"א שרוצה לשמוע גנותם של בנ"א אולי היה מקום לומר דהאיסור הוא מה שהוא יוצר את השמיעה אבל היכא שהשמיעה אתיא מאליה ליכא אסור.
10. ולפי מה שביאר בשע"י בהא דשרי באינו מכון באסוה"נ הוא משום דלא חשיב השתמשות לכאורה ג"כ אינו שייך לאסור שמיעת לשה"ר.
11. [והערוני דלכאורה דין לא אפשר ולא מכון הוא היכא דבעי חפצא מסויים של מעשה ובלא אפשר ולא מכון ליכא חפצא זה אבל היכא דהאיסור הוא מחמת התוצאה של המעשה ודאי דליכא דין זה דהא ודאי דליכא היתר של לא אפשר ולא מכון ברציחה וכיוצ"ב וא"כ ה"נ בקבלת לשה"ר אם נימא דיסוד האיסור הוא ההיזק שיגרם לחבירו עי"ז או המידה רעה שבזה לכאורה ליכא בזה היתר דלא אפשר ולא מכון ויל"ע בזה].
12. אומנם יעוין בפנ"י בסוגיין ד"ה איתמר שהקשה לל"ב דלאביי לר"י לא אפשר ומתכון מותר וכתב התוס' דלא אפשר היינו דלא אפשר רק ע"י טורח גדול דהאיך יתכן דכיון דא"א להמנע מהאיסור רק ע"י טורח גדול נתיר לו איסור דאורייתא וזה הוא דבר שאין הדעת סובלתו. ועיי"ש שכתב לבאר דכיון דהוי בשב ואל תעשה ס"ל לאביי אליבא דר"י לל"ב דהיכא דלא אפשר הותר דומיא דמצינו היתר בשוא"ת משום כבוד הבריות אפי' בדאורייתא יעו"ש ועיי"ש דזה הוא גם יסוד ההיתר באינו מכון.
13. ולדבריו א"ש דברי הח"ח דכיון דאיסור שמיעת לשה"ר הוי איסור בלא מעשה הותר באינו מכון.
14. אומנם דבריו קשים ומחודשים מאוד, ולדבריו כל איסור דאורייתא היכא דלא הוי ניחא ליה באסור והוי שוא"ת יהיה מותר עכ"פ בלא אפשר אלא בטורח גדול לכו"ע [ולכאו' אף אם אפשר כיון דק"ל כר"ש].
15. וראיתי מי שהקשה דלפי"ז נתיר לכהן להשאר בבית אם ימות מת בבית כיון שבא ממילא ולא ניח"ל בזה, ומפורש ביור"ד סי' שע"ב סעיף א' בהגה"ה דצריך לצאת אפי' ערום.
16. ויעו"ש בפנ"י על התוד"ה לא אפשר שכתבו דתוס' לא נחתו לחלק בהך סברא דשוא"ת.
17. יעו"ש בבמ"ח שהקשה מאי אכפ"ל דאינו מכון הא הוי פס"ר ומודה ר"ש בפס"ר ותירץ דשאני התם דעביד מעשה משא"כ הכא דבעת השמיעה אינו עושה מעשה כלל ובעת הליכתו אינו מוכרח שידברו לשה"ר שיחשב הליכתו למעשה וגם אינו מוכרח שישמע שעי"ז נצרף את ההליכה לשמיעה דנימא דכיון שהוא פס"ר הוי כאילו הלך כדי לשמוע שהרי יכול לאטום אזניו ואף דבסוף אינו אוטם אוזניו מ"מ אז אינו עושה מעשה ובשלמא אם היה ניח"ל בשמיעה זו הו"ל לא אפשר וקמכוין דקיי"ל דאסור אבל כיון דלא ניח"ל שרי עכ"ד.
18. ועיי"ש בהגה"ה שהביא דהחכמ"א ס"ל בכה"ג לגבי זמר של ע"ז וריח של ע"ז דצריך שיאטום אזניו ויסתום נחיריו וביאר בח"ח דזה הוא משום דקשה ליה לחכמ"א מאי אכפ"ל דבשעת הליכתו לא הוה פס"ר מ"מ בשעת האיסור הלוא הוה פס"ר יעו"ש משה"ק על החכמ"א ומה שביאר בזה. וצריך ברור כל דבריו.

❖ ❖ ❖

עוד בענין הנקלע לחבורת מספרי לשה"ר

1. יעוין בכלל ו' הל' ה' שכתב דאם ישב בחבורת בנ"א שנתקבצו לענין מה והתחילו לדבר לשה"ר והוא משער שלא יועיל התוכחה אם אפשר לו ללכת משם או להניח אצבעותיו באזניו מצוה רבה הוא עושה כמו שאמרו חז"ל בכתובות ויד תהיה לך על אזניך אל תקרי אזניך אלא אוזניך, שאם ישמע דבר שאינו הגון יניח אצבעותיו באזניו אבל אם משער שודאי לא יעשה עצה זו מכיון שזה קשה לו ילחם עם יצרו שלא יכשל עכ"פ באיסור דאורייתא ויעו"ש מה שיעשה, ומבואר מדבריו דהחיוב להניח אצבעותיו הוי חיוב דרבנן גמור, אלא דהדרשה היא אסמכתא כמש"כ בס"ק י"ב.
2. ועי' במאירי שכתב על הך דרשה דרך צחות אמרו ויל"ע אי ס"ל דלא הוי חיוב.
3. ועי' בבמ"ח שמספק"ל דאפשר דאם עי"ז יחזיקוהו כשוטה אפשר דחשיב כבוד הבריות ומותר בשוא"ת, או אפשר דכיון דהם עושים שלא כדין לא אמרינן בזה היתרא דכבוד הבריות ואסור ומוטב שיעשה עצמו שוטה כל ימיו ואל יהיה רשע שעה אחת בפני המקום.
4. יעוין שם ס"ק י"ז ובהגה"ה לס"ק ט"ז שכתב דהיכא דיכול בקל ללכת משם ואינו הולך אף דלא ניח"ל קרוב מאוד שעובר על עשה דובו תדבק.
5. והנה לעיל מנה את העשה של ובו תדבק בין העשין שעוברין בלשה"ר ואינו מסתפק ויל"ע אמאי הכא מסתפ"ק בזה.
6. וראיתי למי שכתב דשם מבואר דאיירי שמדבק את עצמו להם כדי לשמוע וע"כ ודאי דעובר אבל הכא איירי דהוא ממילא נמצא שם ובזה מספק"ל דכיון דעכ"פ הא יכול ללכת בקל עובר על עשה אף בזה.
7. והנה שם כתב דאם מדבק עצמו לחבורה של אנשי רשע ובעלי לשה"ר ומשמע דאיירי באנשים שרגילים בכך ובזה דוקא עובר וא"כ יל"ע מה הוא הספק הכא שיעבור היכא דאינם בעלי לשה"ר, ולא נראה דזה הוא גופא הספק שלו.
8. ואפשר דמש"כ בעשין בעלי לשה"ר ואנשי רשע אין כוונתו דרגילין בכך אלא דעכשיו עסוקין ברשע ולשה"ר [וכמש"כ בלאוין אות ד' דכשחבורה עוסקת בלשה"ר נכתבים למעלה בשם חבורת רשע].

❖ ❖ ❖

באיסור קבלת לשה"ר ובהיתר לחוש

1. עי' גמ' נדה דף סא. תנא הוא הבור וכו' אמר רבא האי לישנא בישא אע"פ דלקבולי לא מיבעיא מיחש ליה מבעי.
2. ולכאורה החידוש בזה הוא דאע"ג דאסור לו לקבל ואם הוא נוהג ע"פ זה הרי מוכח שמקבל את הלשה"ר מ"מ מותר לו להתנהג ע"פ הלשה"ר לענין לחוש.
3. ויש לדון בזה דא"כ הלוא הוא מקבל את הלשה"ר ומה הוא דאמר רבא דלקבולי לא מיבעיא, ובפשטות היה נראה לומר דאסור להאמין לגמרי אבל מותר לו לעורר ספק בלבו ומחמת ספק זה מותר לו לחוש.
4. ועי' שם בגמ' בעובדא דבני גלילא דרצו דר"ט יטמין אותם ור"ט סירב מחמת דלמיחש מיבעיא ואמר להם שהם יטמינו את עצמם.
5. ועי' ברש"י שכתב מיחש ליה מיבעיא ושמא הרגתם ואסור להציל אתכם.
6. ובתוס' הביא את השאלתות שפירש דשמא הרגתם ואם אטמין אתכם חייבתם ראשי למלך והיינו מיחש ליה מיבעי ליה שיש לחוש ללשה"ר "להאמינו" לגבי זה שיזהר שלא יבוא לו הפסד ולא לאחרים.
7. ולכאורה הכונה דאין היתר להאמין לגמרי אלא מותר שיהיה לו ספק בלבד ומחמת כן לא יבוא לו הפסד ולא לאחרים.
8. ועי' בח"ח כלל ו' הל' י' שכתב דלחוש היינו דצריך לקבל את הדבר בדרך חשש בעלמא היינו רק כדי לשמור א"ע ממנו שלא יגיע לו היזק ע"י ולא יהיה הדבר אפי' בגדר ספק, וכ"ה בכלל ה' מרכילות הל' ד'.
9. ויש שביארו בדבריו דהיינו דבלב אסור לו להאמין כלל ואפי' ספק כל שהוא אסור אלא דאיכא היתר מסויים לענין למעשה לחוש ללשה"ר.
10. אומנם נראה דזה דבר שא"א דאם באמת אין לבו נוטה אחר הדברים כלל והרי הוא כאילו לא שמע א"כ אמאי אינו עושה את השותפות עם זה ששמע עליו את הלשה"ר והלוא אילו לא שמע כלל היה עושה את השותפות וע"כ שלבו נוטה קצת אחר הדברים.
11. ולכאורה נראה בבאור דברי הח"ח דכונתו דצריך שלא יהיה בלבו כספק ממש אלא כצד רחוק דשמא הסיפור הוא אמת.
12. ויל"ע היכא דא"א לתלות דהמספר טעה וע"כ סיפר דבר שאינו נכון אלא דאם זה אינו נכון ע"כ דבמזיד הוציא לעז, דהאם צריך להחליט בדעתו דקרוב לודאי שהמספר הוא רשע גדול המוציא לעז בחינם על חבירו וצד רחוק שאולי אינו כן וודאי דאינו כן וא"כ צ"ע האיך שייך שלא יקבל זאת אפי' בתורת ספק.
13. ועי' בכלל ו' במ"ח סק"ד דהא דחייב להוכיח את האדם ששמע שמספרים עליו שעשה שלא כהוגן הוא דוקא אם לבו נוטה קצת דהדבר אמת דאל"ה אינו מחוייב להאמין כלל שיהא מחוייב להוכיחו, עכ"ד ומשמע דמותר שיהיה לבו נוטה קצת וצ"ע דהא אסור שיהיה אפי' בגדר ספק.
14. ואולי כונתו כמש"כ דהוא בגדר צד רחוק ולא בגדר ספק ממש.
15. ויל"ע להלכה דהמכיר את עצמו שאינו יכול לאוקמיה אנפשיה שלא יאמין אפי' בגדר ספק אלא בגדר חשש, לכאורה ליכא לו היתר לברר לצורך שותפות או שדוך דהא הוא מכניס את עצמו ביודעין לאיסור קבלת לשה"ר.
16. ויל"ע על מש"כ דההיתר לחוש היינו שיהיה בגדר חשש רחוק דלפי"ז אם רוצה לעשות דבר כזה שאף אם יהיה לו חשש רחוק שיופסד מזה מ"מ לא ימנע מלעשותו דהצד של הרווח עדיף לו טפי יהיה אסור לו למיחש דהא אם חושש הרי הוא בע"כ רואה זאת כצד קרוב וזה וודאי אינו כן דאף באופן זה מותר, ועדיין צ"ע בכל זה.
17. ועי' בספר פאת שדך להגרש"ד מונק זצ"ל סי' כ"ט שהקשה דהא כל הטעם דאסור להאמין ללשה"ר הוא משום דאוקמיה גברא אחזקתיה וחזקה אינו סברא וא"כ לגבי האמנת בלב לא שייך חזקה יעו"ש.
18. ואינו מובן דקבלת לשה"ר אף הוא דין וכמו דלגבי כל דיני התורה נאמר דין חזקה אף לגבי דין קבלת לשה"ר איכא דין חזקה ובעינן לאוקמה גברא אחזקתיה שלא חטא וממילא איכא עליו איסור קבלת לשה"ר. ועיי"ש מש"כ עוד לדון בדברי הח"ח.
19. ואולי היה מקום לשאול דכיון דאי"ז סברא אין מסתבר דהתורה תגזור על האדם לחשוב שאינו ספק על דבר שע"פ השכל הוא ספק.
20. וכן יש לדון דאם טעם איסור קבלה הוא התרחקות משקר לכאורה כיון דע"פ השכל הרי הדבר הוא באמת ספק כשאומרו אדם נאמן לתועלת א"כ ליכא בזה חסרון אם יראה בזה ספק, דכן הוא ע"פ מידת האמת לראות הדבר כספק.
21. וכן אם טעם האיסור הוא מדה רעה להאמין גנות על חבירו לכאורה אין בזה שרואה זאת כספק מידה רעה.
22. אבל אם נימא דיסוד האיסור הוא משום שיבוא לחבירו היזק בחינם עי"ז שמקבל אפ"ל דאף היכא דבמציאות הוה ספק אסרה התורה לקבלו בתורת ספק כדי שלא יבוא לידי היזק.
23. ועיי"ש שהביא שהציע ספק זה לפני החזו"א ע"י שליח והשיב מי יכול לעמוד בזה אי"ז אלא לומדות עכ"ל, אך לא נתברר לי על מה בדיוק השיב כן החזו"א.
24. ועי' בנדה ברא"ש שם שהביא את פירוש רש"י והקשה עליו ותימא וכי אם יצא קול על אדם שחטא בשביל קול בעלמא יהא אסור להציל נפשו וע"כ הביא את השאילתות דיש חשש שיענש ע"י המלך וסיים דדוקא בזה שיש לחוש שיבוא לו או לאחרים היזק יש לחוש אבל בענין אחר אסור אפי' לחוש ללשה"ר "ולהאמינו כלל".
25. ומשמע דהיכא דליכא היתר דלמיחש מבעיא צריך שלא יאמין כלל ולא יהיה לו אפי' ספק.
26. והנה יל"ע במאי פליגי רש"י והרא"ש דרש"י פירש דהטעם דר"ט הוא משום שמא הרגו ואסור להצילם ותוס' פירש דיהיה לו סכנה בזה, ומה יענה רש"י על קושית הרא"ש דוכי מפני קול בעלמא יהיה אסור להצילו.
27. ועי' בח"ח כלל ו' ס"ק כ"ח שפירש דסברת ר"ט היה דכיון דיש לו חשש איסור בזה דאם הם רוצחים אסור לו להצילם והם יכולים להציל את עצמם בלבד ע"כ אינו צריך להצילם ובזה מיושב קושית הרא"ש.
28. וע"ש שכתב בדרך אחר לבאר את סברת ר"ט דלכאורה קשה הא כיון דמוחזק עד עתה לאדם כשר האיך מותר לקבל ולימנע מלהצילו וכתב דדוקא בזה משום דיכול לבוא ע"י שיציל אותם היזק לאחרים דהיינו פן הם רוצחים ויבואו אח"כ להרוג עוד אנשים.
29. והיינו דלפי"ז עצם חשש האיסור דיש בזה דאסור להציל רוצחים לא חשיב היתר למיחש כדי להציל עצמו מאיסור ורק ההיתר הוא מחמת חשש מהיזק לאחרים.
30. אומנם לפי הדרך השניה גוף החשש שיעבור איסור הוא המתיר לחוש אבל זה דוקא היכא דיכולים להציל את עצמם אבל היכא דאינם יכולים להציל א"ע אי"ז מתיר לחוש לענין שלא יצילם.
31. ואפ"ל דהבאור בזה הוא דהיכא דאינם יכולים להציל א"ע א"כ הוי ספק סכנה [והיינו דאף דהוי ודאי סכנה מ"מ אם הרגו אין הסכנה סיבה להצילם אבל מ"מ הא מיהא אפשר שלא הרגו ויש כאן סיבה להצילם] וזה דוחה את החשש איסור של הצלת רוצחים.
32. וגם לפי הדרך הראשונה של הח"ח צ"ל דגוף החשש שיעבור אסור יכול להתיר למיחש אלא דמוקי לגמ' באופן דאינם יכולים להציל א"ע וע"כ ודאי דלא הוי מתיר שלא להצילם.
33. יעוין במהרש"ל שם ועי' בח"ח כלל ו' ס"ק כ"ה.
34. והנה במה שהביא בתוס' בשם השאילתות דשמא הרגתם וחיבתם ראשי למלך יעוין בהגהות היעב"ץ שתמה דא"כ אף אם לא הרגו איכא חשש זה דהא המלכות סבורה שהרגו ואף אם ליכא למיחש ללישנא בישא מותר לו שלא להצילם.
35. ועי' בהעמק שאלה שתירץ דאפשר דס"ל להשאילתות כדעת הסוברים דחייב אדם להכניס עצמו לספק פקו"נ כדי להציל את חבירו וע"כ לולי דאיכא היתר למיחש היה חייב להציל.
36. וע"ש שכתב דאפשר דס"ל דליכא חיוב אבל מ"מ איכא בזה מידת חסידות.
37. וע"ש שכתב דבשאילתות הגירסא היא צערתן דהיינו דיהיה לו מזה צער דיענישו אותו אבל לא יהרגוהו וע"כ כיון שיכול להצילם חייב להכניס עצמו לידי צער כדי להצילם.
38. וראיתי למי שכתב דאפשר דאילו אי"ז אמת אין בזה סכנה דהמלכות לא תענישהו רק אחר הברור אם אכן הרגו אבל הם עתה בסכנה לא מחמת המלכות אלא מחמת הרודפים ממשפחת הנרצח או מעלמא שסבורים מחמת טעות שהם ההורגים, וע"כ כל חששא דר"ט הוא שמא הרגו ואז אפשר שיהרגוהו מחמת שהצילם.
39. אמנם זה קצת קשה לומר דהא דהמלכות מבררת עושה שיהיה חשיב דליכא סכנה אם לא הרגו דשמא יעלילו עליהם שונאים או שיהיה טעות ע"י אומדנא שהם הרוצחים ואז ר"ט גם יסתכן.
40. והנה השאילתות כתב בריש דבריו דיש לדון אם מותר למיחש לל"ב בזה"ל "מי אמרינן כי אסיר לקבולייה למיעבד ביה מעשה אבל למיחש ליה בעי וכו' או דלמא אי חייש קא חשיד ליה ואמר מר החושד בכשרים לוקה בגופו ואסור" ויל"ע אמאי לא כתב בפשיטות דנמצא עובר על לא תשא שמע שוא דהוי לאו מפורש.
41. ואולי ס"ל דזה הוא יסוד האיסור של קבלת לשה"ר שלא רצתה התורה שאדם יחשוד את חבירו במה שאין בו.
42. אומנם לכאורה לשון חשד שייך רק באיסור או בדבר שאינו הגון אבל בחסרון מעלה כגון שאינו חכם לא שייך בזה לשון חשד, וכיון דאיסור קבלת לשה"ר הוא גם בחסרון מעלה לכאורה לא הו"ל לנקוט בלשון זה.
43. יעוין במאירי שם שכתב לשה"ר אע"פ שאסור לקבלו כמו שביארנו במקומו מ"מ כל שיש בו מקום חשש סכנה ראוי למי שספרוהו לו שיחוש עליו ויזהר מאותו שספרו לו עליו, ויל"ע מה הוא שכתב כל שיש בו חשש סכנה והא לכאורה לאו דוקא בסכנה מותר אלא אף בהיזק או שיבוא לו צער ע"י שלא יחוש מותר ואפי' כשרוצה לעשות שותפות ויתכן שהאדם שרוצה לעשות אתו שותפות אינו מתאים ג"כ מותר דלאו דוקא כשיש היזק מותר אלא אף כשרוצה להרויח ואם לא יחוש יתכן שלא יעלה זה בידו וכיון דחבירו הוא המפריע לזה מותר, וקשה לומר דהמאירי חולק ע"ז וס"ל דרק בחשש סכנה ממש מותר.
44. ואפשר לאו דוקא הוא אלא דנקט מקרה דהוא כעין מעשה דגדליה שבו עסקינן בסוגיין.
45. ויעו"ש שהביא ראיה להיתר לחוש מאברהם דחש לסיפור של עוג ועשה מלחמה עם מלך סדום בגלל סיפורו.
46. וצ"ע דהא התם הפסיד את מלך סדום בעשותו מלחמה והא בהיתר לחוש ליכא היתר להפסיד לשני וכל זמן שלא הוברר מותר לו רק להישמר ממנו אבל לא להפסידו מפני זה ומה שמותר לאחר שהוברר להפסידו אינו מטעם היתר לחוש אלא דליכא איסור קבלה היכא שהוברר הדבר.
47. ושמא כונתו דאילו היה אסור לחוש היה אסור לו אפי' לקבל זאת בתורת ספק ולא היה הולך לברר את הדבר וממילא לא היה מתברר לו דאכן כך היה ובע"כ דאיכא היתר לחוש וע"י שחשש בירר את הדבר והתברר לו שכך אכן היה.
48. עוד יל"ע דהא ליכא איסור קבלת לשה"ר על עכו"ם ואפשר דמ"מ מידה רעה של קבלת לשה"ר איכא בזה וודאי דנזהר אברהם מזה וע"כ שיש כאן היתר של לחוש.

❖ ❖ ❖

בענין היתר קבלת לשה"ר היכא דאיכא דברים הנכרים

1. עי' שמואל ב' פרק ט' עד סוף פסוק ו' ובפרק ט"ז עד פסוק ה' ובפרק י"ט פסוק כ"ה עד פסוק ל"א.
2. יעוין גמ' שבת דף נו. אביי קשישא רמי דרב אדרב עד ולא גלינו מארצינו בע"ב.
3. והנה ברמב"ם פ"ו מהל' דעות השמיט את ההלכה של היתר קבלה בדברים הנכרים וצ"ב אמאי.
4. והנה יל"ע במאי פליגי רב ושמואל, ואפשר דפליגא אי איכא היתר של דברים הנכרים או לאו.
5. ולפי"ז אפ"ל דע"כ הרמב"ם לא הביא את ההיתר של דברים הנכרים דפסק כרב דהלכתא כרב באיסורי.
6. שו"ר שהביאו בשם הברית משה על הסמ"ג שפירש כן בדעת הרמב"ם.
7. אומנם יעוין בהגה"מ ס"ק ד' שהביאו את היתר זה וכן פסקו בסמ"ג מצוה י' וביראים מצוה קצ"ב וצ"ע האיך פסקו כרב [ואולי היה אפ"ל דס"ל ביסוד איסור קבלה הוא מחמת ההיזק שעלול לצאת לחבירו ע"י קבלתו ונכלל בדין של הלכתא כשמואל בממונא דכל היכא דיסוד הדין הוא חבירו ולא הוא הרי בזה הלכתא כשמואל אף דודאי אינו נחשב כממונא לענין זה שיהיה חבירו חשיב תובע ובע"ד שלא יקבל לשה"ר או לענין חיוב בקשת מחילה אומנם אי"ז נראה כלל].
8. ולכאורה צ"ל דס"ל דכו"ע מודו דאיכא היתר של דברים הנכרים אלא דפליגא אם היה זה חשוב דברים הנכרים.
9. וראיתי בחלקת בנימין שכתב שכפה"נ שכן ביאר הגה"מ בדעת הרמב"ם דאל"כ לא היה מביא בסתמא את הדין של דברים הנכרים בלא לציין דהרמב"ם חולק ע"ז.
10. והנה יל"ע מה היו דברים הנכרים דחזא בו, ויעוין ברש"י ד"ה דברים הנכרים דמשמע דהדברים הנכרים הוא מה שאמר לו אני אמרתי וכו' והיינו דראה דוד שהוא מצטער על מה שמלך ולפי"ז צ"ע אמאי פליג שמואל הא ודאי דחשיב דברים הנכרים.
11. ואולי היה מקום לשאול דאמאי חשיב דברים הנכרים דלכאורה הרי זה חשיב כידיעה ברורה דהלוא אמר לו להדיא שמצטער שהוא בא בשלום.
12. ואפשר דאעפ"כ כיון דאמר לו לאחר שאמר לו שהוא נותן את חצי מנכסיו לציבא הרי שאפשר שכיון שהוא מתרעם ע"ז שחושדו בחינם ומוציא ממנו נכסיו אמר לו בדרך של תרעומת והתרסה אבל אינו חושב כן אליבא דאמת, וע"כ אינו חשיב ידיעה ברורה.
13. אבל מ"מ ס"ל לשמואל דחשיב דברים הנכרים דאחד שנאמן למלכו לא יאמר אף בשעת כעס וקפידא דברים עזים כאלו, ורב ס"ל דאינו נתפס על כעסו בשעה שמוציאין ממנו נכסיו וחושדים בו על מה שאין בו, ולא חשיב אפי' דברים הנכרים.
14. והנה יל"ע דהא קבל דוד כבר קודם את דברי ציבא במה שאמר לו הנה לך כל אשר למפיבושת והלוא אז היה קודם שהיו הדברים הנכרים.
15. ויעוין במהר"ל בחדושי אגדות שאכן לא פירש כרש"י אלא שפירש שהדברים הנכרים היו מה שלא בא אל דוד.
16. וצ"ע שיחשב דבר זה כדברים הנכרים וכי לא אפשר שהיה לו אונס חולי וכיו"ב, ואולי י"ל דא"כ היה מודיעו ע"י שליח ועדין צע"ק.
17. והנה רש"י עצמו נשמר מזה וזה הוא שכתב בסוף דבריו ואע"פ שמיהר ואמר לו מתחילה וכו' אי"ז קבלה דכ"ז שלא שב דוד למלכותו יודע היה שאין מתנתו מתנה ולא אמר לו אלא על תנאי אם יראה אמת בדבריו.
18. אבל לכאורה קשה דאף דאין זה מתנה גמורה מ"מ אם אינו מקבל כלל אינו צריך לתת את נכסיו לציבא וע"כ שקיבל קצת והדק"ל.
19. וי"ל דהיה לו בזה איזה תועלת כגון לבדוק האיך מפיבושת יגיב ועי"ז יוכל לדעת אם הוא אכן נאמן לו או להראות לכל שהוא שולט ביד חזקה וכיון דהמתנה היתה על תנאי הרי זה בגדר ההיתר של למיחש מיבעיא.
20. ועי' במהרש"א שכתב על פ' רש"י שהוא קצת דחוק דהא הגמ' אומרת מנלן דקיבל דכתיב ויאמר המלך הנה לך כל אשר למפיבושת הרי שהקבלה היא עצם זה שנתן לו נכסיו בתחילה.
21. ועיי"ש שפירש דהדברים הנכרים היינו מה שלא עשה את רגליו ולא עשה שפמו ואת בגדיו לא כיבס ועיי"ש מה שפירש עוד בדעת רש "י.
22. ועיי"ש במהרש"ל מש"כ בזה.
23. ועי' בח"ח כלל ז' הל' י' י"א ובבמ"ח ס"ק כ"ב ובהגהות שם ובס"ק כ"ו.
24. ועי' בפירוש חלקת בנימין בביאורו על הבמ"ח ס"ק ל"ג מש"כ לדון בדעת המהרש"ל.
25. עי' בספר שפת אמת בסוגיין.
26. ועי' בספר דינא דחיי על הסמ"ג לאוין י'.

❖ ❖ ❖

ביסוד ההיתר דקבלת לשה"ר בדברים הנכרים

1. יל"ע מה הוא יסוד ההיתר לקבל לשה"ר היכא דאיכא דברים הנכרים.
2. והיה מקום לומר דדברים הנכרים חשיב אומדנא דכך היה המעשה וע"כ ליכא איסור לקבל.
3. ואין להקשות דאי חשיב אומדנא אמאי אסור לסמוך ע"ז אף לענין להפסידו בממון או בגוף בגוונא שאם הסיפור אמת היה מותר להפסידו דכבר הוכיח הח"ח בכלל ז' במ"ח ס"ק ל"א דל"מ אפי' אומדנא גדולה לענין ממון והביא את מש"כ המהרי"ק דאפי' אומדנא גדולה כמו במעשה דר"ש בן שטח שראה אחד שרץ אחר חבירו לחורבה לא מהני בממון.
4. ומעתה אפ"ל דדוקא לענין להפסידו דהוא מידי דממונא בזה ל"מ אומדנא אבל לענין קבלת לשה"ר דהוא מידי דאיסורא מהני אומדנא וע"כ ליכא בזה איסור קבלה.
5. וראיתי למי שהעיר דאי אמרינן דאיסור קבלת לשה"ר חשיב כמידי דאיסורא והיכא דאיכא בזה הכרעה המועילה לענין איסורא מהני אף לענין איסור קבלה א"כ יקשה דהא ע"א נאמן באסורים וא"כ בכל סיפור יהיה מותר להאמין דיש כאן נאמנות של ע"א.
6. ואפ"ל דבזה גופא שהתורה אסרה קבלת לשה"ר הוי בזה גילוי דלענין איסור קבלת לשה"ר לא מהני ע"א. [אך יש לעי' בטעם הדבר].
7. והיה מקום לומר דדין ע"א הוא הנהגה על הדין ואין בזה הכרעה על גוף המציאות וע"כ ליכא ע"י סיפורו היתר לקבל לשה"ר דכל היכא דע"פ דין תורה חשיב המציאות כספק איכא בזה איסור לקבל לשה"ר.
8. אומנם עי' בשע"י ש"ו פ"ב ד"ה ונראה לי שמבואר בדבריו דדין ע"א הוי הכרעה על גוף המציאות וא"כ א"א לומר כמשנ"ת.
9. אך כמדומה דישנם הסוברים דע"א אינו הכרעה על גוף המציאות ולפי"ז ניחא.
10. וראיתי למי שכתב דלא שייך לדון בזה מדין ע"א נאמן באיסורים כיון דע"א אינו נאמן נגד אתחזק והכא אתחזק אסור לשה"ר.
11. אך לכאורה אינו נראה תרוץ זה דאי הוה אמרינן דאיכא נאמנות על הסיפור לע"א א"כ מעיקרא לא הוה על סיפור זה אסור קבלה ולא היה בזה אתחזק.
12. ועי' בח"ח כלל ב' במ"ח סק"ט שכתב דהיכא דהמספר לשה"ר מספר סיפור ואומר שדבר זה סופר באפי תלתא ליכא נאמנות ע"ז ואיכא איסור לשומע לספר, כיון דהוי דבר דאתחזק איסורא ואין בידו לתקן, וחזינא דאיסור קבלת לשה"ר חשיב אתחזק איסורא.
13. אך אי"ז שייך לענינינו דהלוא התם קודם שסיפרו סיפור זה באפי תלתא ודאי דהיה אסור לקבל סיפור זה וכיון דאנו מסתפקים אם סופר סיפור זה באפ"ת חשיב אתחזק אבל אם הוה אמרינן דאיכא נאמנות לע"א בכל לשה"ר לענין איסור קבלה א"כ לא היה אף פעם מצב דהיה אסור לקבל סיפור זה.
14. ועי' בנתיבות סי' ל"ח ס"ק ב' שכתב דאף דל"מ ע"א באיסורים נגד אתחזק ובעי ב' עדים מ"מ לא בעי דיעידו בבי"ד (וכ"כ במנ"ח מצוה ל"ז סק"ה אלא שכתב דאפשר דבעי בפני בי"ד כדי שלא יוכלו לחזור ע"י אמתלא) והקצות במשובב שם פליג.
15. ומבואר דלנתיבות ולמנ"ח איכא נאמנות של ב' עדים אף לא בבי"ד.
16. ואי נימא דהטעם דלא אמרינן דאיכא נאמנות לע"א הוא משום דבזה שאסרה התורה לקבל לשה"ר התגלה בזה דליכא נאמנות ע"א א"כ בב' עדים דלכאורה ליכא בזה גלוי יהיה שרי לקבל לשה"ר.
17. ועי' בח"ח כלל ז' סעיף ג' שכתב דאסור לקבל לשה"ר אף כששנים מספרים ועי' בבמ"ח סק"ו שהוכיח כן, ויל"ע אמאי באמת לא יהיו נאמנים.
18. ויל"ע מה דפשיט"ל להח"ח דליכא שם עדות מחוץ לבי"ד והוכיח כן בהגה"ה לבמ"ח שם ומדוע לא הזכיר לנתיבות שלכאורה מבואר לא כן.
19. ואולי ס"ל דגדר ע"א הוא הנהגה על הדין ולא הכרעה על המציאות ואף בב' עדים אף אי מהני נגד אתחזק כשהעידו חוץ לבי"ד מ"מ ל"ה כעדות בבי"ד דחשיב שהוכרעה המציאות אלא דבזה הוי רק הנהגה על המציאות.
20. אומנם אי נימא דדין ע"א הוי הכרעה א"כ יל"ע מדוע שלא יהיה נאמנות בב' עדים, דאי ע"א הוי הכרעה כ"ש ב' עדים ועל ב' עדים חוץ לבי"ד ליכא גלוי דליכא להם נאמנות.
21. וראיתי למי שהעיר דהא דבפוסקים לא הוזכר דין דברים הנכרים לענין איסורים דהיכא דע"א מעיד נגד אתחזק ואיכא דברים הנאמנים יהיה נאמן משמע דבשאר איסורים לא אמרינן כן ויל"ע דמאי שנא.
22. ואולי אפ"ל דאם יסוד איסור קבלת לשה"ר הוא מידה רעה לראות מומי בנ"א דבגוונא דאיכא אומדנא שאכן כן היה אף דע"פ דין תורה לא סמכינן בזה מ"מ תו ל"ה בזה מידה רעה.
23. וכן אם יסוד האיסור הוא התרחקות משקר אפשר דאם קרוב הדבר במציאות שכן היה ליכא בזה משום התרחקות משקר.
24. והיינו דאיסור קבלת לשה"ר לא תליא בדיני ההכרעות דכל התורה דאי מוכרע לנו שהיה מעשה יהיה מותר לקבל ואי אינו מוכרע אסור אלא דאיכא בזה מידה גרועה במה שמקבל וע"כ האסור תליא אי יש בזה מידה גרועה אי לאו ואי ליכא בזה מידה גרועה לא יהיה בזה איסור אף אי ליכא הכרעה שכן היה המעשה.
25. והיה נראה לומר דכמו"כ להיפך היכא דאיכא בזה מידה גרועה יהיה בזה איסור אף דאיכא הכרעה שכן היה וא"כ אם יעידו שני עדים בבי"ד ג"כ יהיה איסור קבלת לשה"ר היכא דמצד המציאות ליכא סיבה לומר דקרוב הדבר דאכן אמת בפיהם כגון שהוא מכיר את זה שסיפרו עליו ומצד הסברא נוטה יותר דשני העדים משקרים מלומר שהוא עשה את המעשה וא"כ נהי דאיכא בזה דין עדות מ"מ לכאורה יש בזה מידה רעה לקבל.
26. ולכאורה אף בלשה"ר בשנים כשאינו מכיר את זה שסיפרו עליו את הלשה"ר יש לדון דיהיה אסור לקבל דאף דיש בזה הכרעה לכל דיני התורה מ"מ מנלן דליכא בזה את המידה רעה של קבלת לשה"ר.
27. ולכאורה משמע בח"ח דהיכא דאיכא לזה שם עדות פשיטא דשרי להאמין דכתב בסי' ז' סעיף ג' דאין לקבל משנים שמספרים חוץ לבי"ד כיון דאין ע"ז שם עדות ומשמע דאם יש ע"ז שם עדות פשיטא דמותר להאמין ויל"ע אמאי פשיטא דמותר.
28. ועי' היטב כל מש"כ הח"ח בכלל ז' בהגה"ה לבמ"ח סק"ו.
29. ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דבעלמא חשיב ברי בשמע מפי אחרים ויכולה אשה לינשא ע"פ עדים שאומרים לה מת בעלך מ"מ בלשה"ר דאנו רואים דנעשה הדבר כהפקר ומצוי לשקר או עכ"פ לשנות ולגזם ע"כ ודאי דיש בזה איסור קבלת לשה"ר ומותר רק לחוש ולא לקבל לגמרי.
30. ואי נימא דאסור לשה"ר תלוי בדיני הכרעות יל"ע בזה דמהיכי תיתי נחשוש לב' עדים שהם משקרים הרי התורה האמינתם.
31. והיה אפ"ל ע"פ משנ"ת דלשה"ר אינו תלוי בדיני הכרעות וכיון דבמציאות איכא חשש שהם משקרים איכא בזה איסור קבלה אף דלכל דיני התורה איכא הכרעה לנהוג כדבריהם.
32. אך כבר כתבנו דלכאורה משמע בח"ח דס"ל דאי איכא דין עדות פשיטא דמותר לקבל וצ"ע.
33. ואולי כונתו דאף אי נימא דיש דין עדות אף חוץ לבי"ד מ"מ זה הוא דוקא באומר דבריו כדי שיסמכו על דבריו למעשה, אבל אם אומר זאת בגדר של שיחה בעלמא זה לא חשיב עדות וזה הוא שכתב שכיון שאנו רואים בעינינו דאינם חוששים לשנות ולהגזים ודבר ששמעו אומרים כאילו ראו בעצמם ליכא לצורת דיבור זה דין עדות והוי כשיחת אנשים בעלמא.
34. אך לפי"ז בגוונא שאומר דבריו באופן אחראי שיודע שסומכים על דבריו ונראה ממנו שמשתדל לדייק כפי שראו עיניו יהיה חשוב עדות וצ"ע בכ"ז.
35. ועי' בכלל ז' במ"ח ס"ק י"ח שדן אי איכא היתר לקבל לשה"ר ממי שמסיח לפי תומו ובריש דבריו כתב דממה שאמרו בב"ק דף קיד: אין מסל"ת כשר בכל ענין דאורייתא אלא לעדות אשה בלבד אלמא דאין אנו מחליטין הדבר לאמת ע"י מסל"ת והכ"נ לענין לשה"ר הוי דאורייתא.
36. ובסו"ד שם כתב דאין ראיה להתיר לקבל לשה"ר במסל"ת ובפרט שהביא סמוכין מהגמ' בב"ק דאין מסל"ת נאמן בדאורייתא אלא בעדות אשה בלבד, ואף שיש לדחות קצת דאולי לענין קבלת לשה"ר שאני עכ"פ מנין לנו לחלק כדי להקל בזה ובפרט דאיסור תורה הוא וע"כ יש להיזהר בזה עכתו"ד.
37. ויל"ע מה הוא הסברא שהתכון הח"ח דיש לחלק בין קבלת לשה"ר לשאר איסורי תורה.
38. ולכאורה כונתו למשנ"ת דאיסור קבלת לשה"ר לא תליא באם יש כאן דבר המכריע בדיני תורה שאכן כן היה המציאות אלא תליא אי יש כאן מידה רעה אי לאו וע"כ אפשר דבמסל"ת ליכא בזה מידה רעה.

❖ ❖ ❖

בדין דברים הנכרים היכא דליכא תועלת בידיעתו

1. יש לעי' אי ההיתר של קבלת לשה"ר בדאיכא דברים הנכרים הוא דוקא כשאיכא לו תועלת בידיעת הדברים או בכל גווני.
2. ומסברא לכאורה היה נראה דכיון דיסוד ההיתר הוא דבאופן דהדעת נוטה שכן היה לא חייבתו התורה שלא לקבל דבר זה, ליכא חלוק אי יש לו תועלת בידיעת הדברים.
3. והיה מקום לומר דכיון דאיכא לו תועלת בידעת דבר זה ע"כ לא חייבתו התורה לדחות הדברים מלבו דצריך לשום הדברים על לבו כדי שלא יוזק.
4. אומנם לכאורה א"א לומר כן דהא אף כשליכא לו תועלת בידיעתו מותר לחוש ללשה"ר וא"כ לא יופסד אף אם לא יאמין ולכאורה ליכא לו תועלת לעניניו בזה ששרי לו גם להאמין.
5. עי' בכלל ז' בבמ"ח ס"ק י"ח שדן אי איכא היתר לקבל לשה"ר במסל"ת ומייתי ראיה מעובדא מרבי שקיבל דברי ר"ש בנו מה שאמר על בר קפרא ודחה ראיה זו בשני אופנים ובאופן הראשון כתב דשמא רבי הוה קים ליה בר' שמעון כבי תרי שאינו משקר וכונת רבי היה במה שקיבל דבר זה מר' שמעון כדי שיהיה מזה תועלת על להבא שלא ירגיל יותר בר קפרא לומר כך כי רבי חשב ד"ז לעולה יעו"ש.
6. ומשמע מדבריו דאף דר"ש היה נאמן על רבי כבי תרי לא סגי בזה להיתר קבלת לשה"ר אלא צריך שיהיה לו תועלת בקבלתו, ולכאורה מסתברא דההיתר דברים הנכרים שוה להיתר של נאמן כבי תרי וכמו דבנאמן כבי תרי בעי דיהיה ג"כ תועלת בקבלתו כמו"כ בדברים הנכרים בעי תועלת בקבלתו.
7. שו"ר שכן מפורש בדבריו לענין היכא דנאמן כבי תרי בהל' רכילות כלל ו' סעיף ה' שכתב דאיסור קבלת רכילות הוא אפילו מאיש דמהימן ליה כשנים והני מילי שאין לו מידיעת ענין זה תועלת על להבא, אבל אם יש לו תועלת מותר לקבל ולהאמין עכתו"ד.
8. וצ"ב הסברא בזה מדוע איכא חלוק בין היכא דאיכא לו תועלת לבין היכא דליכא לו תועלת.
9. וע"ש בבמ"ח סק"ח שכתב וטעם לזה הוא כמו שביארנו לעיל בחלק א' בכלל ו' בבמ"ח ס"ק כ"א בשם היד הקטנה דכלל הדבר כל שיש איסור על המספר מצד סיפורו יש איסור על המקבל מצד שמיעתו את הדבר הזה.
10. ונראה דאין לדייק מלשונו יש איסור על המקבל מצד "שמיעתו" את הדבר הזה דהאיסור הוא עצם השמיעה ולא הקבלה, דמלשונו בגוף ההלכה לא משמע כן.
11. ועי' היטב בלשון היד הקטנה הובא לשונו בכלל ו' בהגה"ה לס"ק כ"א שביאר דאיסור לא תשא ענינו הוא כי כל דבור הנמאס והנתעב אע"פ שהוא אמת הרי"ז נקרא שוא ושקר כלומר שאין בו ממש ויסוד ואין דבר טוב נמצא בו כי אם רע וזאת הוא אומרו יתברך לא תשא שמע שוא ירצה שכאשר הדבור הנתעב אסורין לדברו כמו"כ אסורין לשמוע ולקבל עכ"ד.
12. וזה הוא שכתב הח"ח דהיכא דנאמן כבי תרי וליכא תועלת בקבלתו אסור לקבל והיינו דמכיון דאסור למספר לספר דבר זה וחשיב שוא ושקר כמו"כ אסורין לשמוע ולקבל, וצ"ב מה הסברא להשוות את אסור המקבל לאסור המספר.
13. ויל"ע אי איכא סברא דהתורה לא רצתה שאדם יתן לבו ודעתו לדבורים אסורים וכיון שהדבור הוא דיבור מתועב ומשוקץ רצון התורה שלא ישמע את הדבורים האלו ולא ישמעם ולא יקבלם אלא ידחם מלבו וצריך ברור.
14. ועי' בכלל ז' בסוף סעיף י' שכתב דהיכא דליכא צד זכות ואיכא דברים הנכרים מותר להאמין ולקבל וכתב בבמ"ח ס"ק כ"ה דכל זה אם יש תועלת על להבא דאי לאו הכי אסור להטות אזנו לשמוע את הסיפור שבשמיעתו מביא את המספר לידי איסור, ומשמע דאיסור קבלה ליכא כיון דאיכא דברים הנכרים וכל הטעם שאסור לשמוע הוא מחמת שמכשיל את המספר בלשה"ר.
15. וצ"ע דמאי שנא מהיכא דנאמן כבי תרי דבליכא תועלת אסור לקבל.
16. וראיתי בחלקת בנימין שכתב דרבינו לאו בדוקא נקט דאסור משום לפנ"ע ובאמת אסור אף משעם אסור קבלה, וצ"ע.

❖ ❖ ❖

דברים הנכרים לענין להפסידו ולגנותו

1. עי' בח"ח כלל ו' הל' י"ב שכתב דדברים הנכרים מהני רק לענין להאמין לסיפור אבל אסור לסמוך ע"ז לענין להפסידו בממון או להכותו.
2. ועי' בבמ"ח ס"ק ל"א שביאר בזה דלא מהני אומדנא בדיני ממונות והביא את מש"כ בשו"ת מהרי"ק סי' קכ"ט דל"מ אומדנא בדיני ממונות אפי' כגון אומדנא דר"ש בן שטח שראה אחד רץ אחר חבירו להרגו.
3. ועי' בקוב"ש ח"ב סי' ל"ח מש"כ בזה אי מהני אומדנא ועיי"ש בסוף דבריו מה שהקשה על דברי המהרי"ק.
4. ויל"ע מהגמ' ב"ב דף ה' דהאומר לחבירו פרעתיך תוך זמנו אינו נאמן חזקה אין אדם פורע תוך זמנו ומשמע דמהני אומדנא להוציא ממון.
5. ועי' בשע"י ש"ג פ"ג ד"ה ובתוס' פ"ק דסנהדרין שכתב דאפי' לשמואל דס"ל דאין הולכין בממון אחר הרוב מודה דיש רוב דאזלינן בתריה דהרי חזקה אין אדם פורע תוך זמנו הוא ג"כ ענין רוב.
6. ועי' בשו"ת נחל"ד סי' כ"ו בד"ה והנה בענין החזקות, שכתב בשם הגר"ח מואלזין דג' מיני חזקות ישנם חזקת הגוף, למעלה מזו חזקה הבאה מכוח רוב, ולמעלה מכל הני חזקות הך דאמרינן ביבמות עד תלתין יומין מוקי איניש אנפשיה טפי לא וכן הא דקיי"ל סוקלין ושורפין על החזקות וכן הא דקיי"ל א"א פורע תו"ז דכל הני חזקות מכוח דאמרינן אנן סהדי דהכי הוא תדע דהא קיי"ל דאין הולכין בממון אחר הרוב ואילו בהך חזקה דאין אדם פורע תוך זמנו קיי"ל כר"ל דאם תבעו תוך זמנו אינו נאמן ומוציאין ע"פ חזקה זו ש"מ דהיא עדיפא מרוב, עכתו"ד.
7. ולדבריהם משמע לכאורה דמהני אומדנא בדיני ממונות.
8. ועי' בשו"ת רעק"א מהדו"ק סוף סי' קצ"ז דמספק"ל בהא דמהני חזקה אין אדם פורע תוך זמנו אף דרוב לא מהני אי הוא משום דהחזקה דאין אדם פורע תוך זמנו עדיפא מרוב או דבאמת החזקה לא עדיפא ומה דמוציאין ממנו הוא בצרוף החזקת חיוב.
9. ואי נימא כהצד השני ליכא ראיה מהדין של חזקה אין אדם פורע תוך זמנו דאיכא רוב דמהני בממונות דאפשר דדוקא הכא מהני דהוא בצרוף החזקת החיוב.
10. והצד הראשון של הרעק"א דהך חזקה עדיפא מרוב דמהני אף בממון לכאורה יש לבאר בזה דהוא שעור גדול של רוב דהיינו דרוב גדול של אנשים לא יפרעו בתוך הזמן ורוב גדול כמו זה אף בממון מהני.
11. [ולפי מש"כ האבן האזל פ"ג מהל' שכנים ה"ב בבאור הא דמהני חזקה אין אדם פורע תוך זמנו נמי אין ראיה מזה דמהני אומדנא בד"מ].
12. ועי' בשבועות דף ל"ד תוס' ד"ה דאי בסו"ד דלכאורה מבואר דלכו"ע איכא אומדנא המועילה בדיני ממונות ובדיני נפשות יעו"ש.
13. יעוין בהל' רכילות כלל ו' במ"ח סק"כ בסו"ד שהסתפק אם מותר היכא דאיכא דברים הנכרים לגנותו בדברים, ונשאר בצע"ג ויל"ע מה מקום להתיר לגנותו דלכאורה מסתברא דכמו שלא התירה התורה הפסד ממש מחמת הדברים הנכרים כמו"כ לא התירה להפסידו בזה שמצערים אותו.
14. וראיתי למי שהעיר דבהל' לשה"ר כלל ז' במ"ח סק"כ כתב דל"מ מסל"ת להתיר איסור אונאת דברים תדע דאמרינן גדולה אונאת דברים מאונאת ממון שזה בגופו וזה בממון וכיון דאונאת ממון לא הותר כ"ש שלא הותר אונאת דברים ומדוע הכא מספק"ל ולא עביד ג"כ האי ק"ו.
15. ועי' בח"ח כלל ז' במ"ח ס"ק כ"ח שכתב דאם אמרו לו שפלוני עשה עולה לפלוני ויש לו ע"ז דברים הנכרים דנראה שמותר לספר ד"ז לאחרים ולהסביר להם שנראה בעיניו שהוא אמת כדי שעי"ז יתעוררו לעזור לאשר אשם לו ולקנא לאמת.
16. ועי' בהל' רכילות כלל ו' ס"ק י"ט שכתב דהיכא דסיפרו לו שפלוני עשה לו דבר ויש לו ע"ז דברים הנכרים דאסור לו לספר אח"כ ד"ז לאחרים אם לא שיש לו תועלת מזה להבא שלא יעשה עוד כדבר הזה דאפשר דמותר.
17. ויל"ע מדוע היכא דהסיפור הוא לגבי רעה שעשו לזולתו, פשיט"ל דמהני דברים הנכרים לספר לאחרים כדי שיעזרו לעשוק והיכא דהסיפור הא לגבי רעה שעשו לעצמו מספק"ל.

❖ ❖ ❖

בדין נאמן כבי תרי ומסל"ת

1. עי' בח"ח הל' רכילות כלל ו' הל' ה' דהיכא דהמספר נאמן לו כבי תרי ויש לו תועלת לידע דבר זה דמותר להאמין.
2. ועיי"ש בהל' ו' דנאמן כבי תרי הוא דוקא באופן שהוא תמיד נאמן עליו בכל הדברים ולא רק בסיפור זה ועי' בבמ"ח ס"ק י"ב ובשו"ת אגר"מ סי' נ"ג מש"כ בגדר מהות הענין של נאמן כבי תרי.
3. ועי' ברמב"ם פ' כ"ד מהל' אשות הל' י"ז דמשמע מלשונו דדין נאמן כבי תרי לגבי לאסור אשה לבעלה ע"פ סיפור של אחד שהבעל מאמין שאשתו זינתה הוא אף שאין לו נאמנות לגביו לגבי שאר מילי ורק בזה הוא מאמינו.
4. ועי' בשו"ת הרעק"א מהדו"ק סי ק"א ד"ה וביותר י"ל דצידד לבאר בכונת הרשב"א בשו"ת דס"ל בדעת הרמב"ם דמחסר אף אם אין מאמינו לשאר מילי ודלא כמהרי"ק שדקדק מלשון הרמב"ם להיפך.
5. ועי' בשו"ע אבה"ע סי' קט"ו סעיף ז'.
6. עיי"ש בהל' ז' שכתב הח"ח דכ"ז בזמן התלמוד אבל היום הסכימו הפוסקים דליכא היתר זה ועי' בפירוש זרע חיים מש"כ להעיר בזה.
7. ועי' בכלל ד' מהל' לשה"ר הל' ה' דהרואה דבר ערוה בחבירו ביחידי מותר לספר לרבו אשר ידע שיאמינו כבי תרי ועי' בבמ"ח ס"ק כ"ח בסו"ד שכתב דרבו אסור לספר לאחר אף שהאחר מאמין לו כבי תרי יעו"ש טעמו.
8. וע"ע מש"כ בזה בכלל ז' במ"ח ס"ק י"ד ובאגר"מ שם.
9. עי' בכלל ז' במ"ח סק"כ שכתב לענין נאמנות כבי תרי אי שרי לגנותו בדברים דדעתו נוטה יותר דלא הותר משום זה.
10. ויל"ע מאי שנא מדברים הניכרים דבהל' רכילות כלל ו' סק"כ נשאר בצע"ג אי מותר לגנותו בדברים ולא כתב דנוטה דאסור.
11. ועי' בהל' רכילות כלל ו' הל' ו' בהגה"ה שאסר בפשיטות לגנותו בדברים בנאמן כבי תרי.
12. עי' בכלל ז' הל' ט' ובבמ"ח שם דין מסל"ת.

❖ ❖ ❖