כלים פכ_ו מ_ח
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ו מ"ח**

א] **עורות של בעה"ב מחשבה מטמאתן,** הר"ש פירש דבעה"ב עושה מהן מטות ודלופקאות וטבלאות ומשחשב עליהן וכו' מקב"ט מיד, והוא מל' רש"י בב"ק דס"ו:, ובחזו"א סימן ל"א סק"ט עמד ע"ז, דדלובקא דהוא שלחן ל"ב מחשבה, דאין דין מחשבה אלא לענין טומאת מדרס, וכתב דמשכח"ל בשאין בו ה' על ה', עיי"ש, ועמש"נ עוד בזה לעיל מ"ז אות ב' ג'.

ב] **ושל עבדן אין מחשבה מטמאתן,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו משום דעשוי למכור וע"כ אף שחשב עליהן עביד דממליך ומזבין והלוקח יעשה מהן מנעלין ועדיין לא נגמרה מלאכתן לכך, וכן פירש"י בב"ק דס"ו:, ובמשנ"א עמד ע"ז, דהיאך מקילינן בספק דאורייתא ושמא גם הלוקח ישתמש בהן תשמיש הראשון, עיי"ש בדבריו, אך בפשוטו נראה בזה, דאין טהרתו מספק, אלא כיון דיתכן דהלוקח יעשה מהן מנעלין, לא חשיב דעומד העור למלאכתו, וע"כ הוא טהור בודאי, וכ"נ בחזו"א סימן ל"א סקי"ג.

ובמשנ"א עמד עוד בזה, מהא דתניא בתוספתא ב"מ ספ"א, דאומן שהוא עושה ומניח זגין לבהמה ולדלתות ומחצלות לשכיבה ומחצלות לאוהלין וכו', אם רוב מן הטמא טמא עד שיפריש לטהרה וכו', ולפ"ד רש"י ודעימי' אפי' אם כולן לטומאה יש לטהר, דשמא יעשה אותם הלוקח לטהרה, ובמקד"ד סימן נ"א סוף אות א' ובחזו"א שם כתבו דאה"נ, כל הא דעורות של עבדן אין מחשבה מטמאתן, הוא רק בשרובן לאו לשכיבה, אך אם רובן לשכיבה דמי למחצלות דכשרובן לשכיבה טמא,[[1]](#footnote-2) אך המקד"ד עמד דאכתי קשיא מהא דתניא התם דכשרוב מן הטהור טהור עד שיפריש לטומאה, והרי דכשמפריש לטומאה ה"ז טמא, אף דיתכן דהלוקח יעשה אותם לטהרה, וצ"ע בזה.

?בעיקר דינא דעורות של עבדן, מחודש בד' הרמב"ן במלחמות שהבאנו להלן, דאין החיסרון מצד עצם המצב דשמא תתבטל מחשבתו, אלא החיסרון הוא בדעת הבעלים החושב עליהן, שהוא חושש דשמא לא תתקיים מחשבתו, וע"כ אין מחשבתו מחשבה גמורה, ומכח זה חידש, דאף אם הגזלן טועה וסובר שיהא צריך להחזיר לבעלים, ולפי האמת א"צ להחזיר לבעלים, כבר אין מחשבתו מועלת, משום דהוא חושש שיהא צריך להחזיר לבעלים, וזה דבר חדש, ולפ"ז יל"פ טפי מש"כ הרמב"ם דמעשה מהני, משום דהחיסרון הוי במחשבתו דאינה מחשבה גמורה, - אך צ"ע לפ"ז מ"ט הוצרכו לפרש דהחשש שמא הלוקח ושמא הבעלים יעשו מהן דבר שהוא מחוסר מלאכה, הרי גם אם הבעלים ייחדו אותם לתשמיש אחר שאינו מחוסר מלאכה, מ"מ מחשבתו כבר אינה מחשבה קבועה, ולכאו' ממה שהוצרכו לפרש כן נראה דלעולם הוי מחשבתו מחשבה מעליא, ואך דהא גופא שיתכן שייחדוהו לדבר שאינו מקב"ט ה"ז מפקיעו מתורת קבלת טומאה, וגדר הדברים צ"ע - ושמא הוצרכו לזה, דאם הי' ברור שהלוקח ישתמש בהן כמות שהן, ל"ה בעינן כלל יחוד, וכל הא דבעינן יחוד הוא משום דשמא ישתמש בהן למנעלים, ודו"ק?.

ג] הרמב"ם בפיהמ"ש פכ"ד מכלים ה"ו כתב, דאם עשה בהן מעשה והכינם למדרס ה"ה טמאין, ומשמעות דבריו דלמד לזה מהא דתנן דאין מחשבה מטמאתן, ומ' דרק מחשבה הוא דאינה מטמאתן, אך כל שעשה בהן מעשה ה"ה טמאין,[[2]](#footnote-3) ובחזו"א סימן ל"א סקי"ג נסתפק אם הוא משום דכל שעשה בהן מעשה שוב אינו עתיד למוכרו, או משום דמעשה אלים טפי וחשיב השתא מיוחד למדרס, ואף אם ימכרנו לבסוף הוי כביטלו עכשיו ממדרס, עיי"ש.?ועי' להלן סוף אות ב' מש"נ לדון בזה?.

ד] **של גנב מחשבה מטמאתן ושל גזלן אין מחשבה מטמאתן ר"ש אומר חילוף הדברים וכו',** בפירש"י בב"ק דקי"ד. פירש דטעמא דחכמים הוא, דבגזילה אינו מתיאש משום שידע מי נטלו ובידו לתבעו, ובגיבה מתיאש משום שאינו יודע למי לתבוע, וטעמא דר"ש הוא, דבגזילה אינו מתיאש כיון שנטלו ממנו בהדיא ול"ה בידו לעמוד בפניו, ובגניבה אינו מתיאש משום דסבור שיחפש וימצאנו, וכן פירשו הר"ש והרא"ש.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דטעמא דר"ש דבגניבה אינו מתיאש הוא משום שאין ידוע לו הענין וה"ה אומר שמא נתתיו ואיני יודע למי, או שמא מצוי באיזה מקום בבית ועוד יתגלה, וצ"ע דלכאו' טעם זה אינו מתישב לדעת רבא דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, דלדידי' אף דעכשיו לא נתיאש משום שאין ידוע לו הענין, מ"מ כיון דכשיוודע לו שנגנב ממנו יתיאש, הוי יאוש, שהרי אף בגונא שיודע שאינו בידו ואין מתיאש ממנו, נמי אמרינן דאם כשיוודע לו מאורעותיו יתיאש הוי יאוש, וכמבו' בפירש"י ותוס' ב"מ דכ"ו:.

ה] בב"ק דקי"ד. פליגי אמוראי, דדעת עולא דפלוגתא דחכמים ור"ש היא בסתם, אך אם ידוע שנתיאש לכו"ע מהני היאוש, ודעת רבה דפלוגתייהו היא אף בששמענו שנתיאש, והא דתנן מפני שלא נתיאשו הבעלים, הוא מפני שאין יאוש לבעלים, ועי' תוס' שם, ובטעמא דרבה פירש"י שם, דאף אם שמענו שנתיאש ל"ה יאוש, משום דבכל שעה דעתו להעמידו בדין, והראב"ד שם פירש, דהוא משום דלפום שעתא הוא דאמר ווי לי' לחסרוני' אבל סמכא דעתי' דלבתר שעתא מפיק מיני', וכתבו הראשונים שם דקי"ל כעולא, עיי"ש.

ו] בנובי"ת אהע"ז סימן ע"ז תמה בפלוגתא דחכמים ור"ש, דמה שייך לפלפל אם סתמא הוי יאוש נשאל את הנגזל אם נתייאש או לא, עיי"ש בדבריו, ולמדנו מדבריו שפירש דפלוגתייהו הויא במציאות הדברים אם בסתמא הוא מתיאש או לא, וכן נקט האמרי בינה או"ח סימן ז', עיי"ש, וכתב דודאי לא נחלקו מהיפך להיפך, דזה יאמר בבירור דהוי יאוש וזה יאמר בבירור דל"ה יאוש, רק דזה סובר דסתם גזילה וזה סובר סתם גניבה על הרוב נתיאשו הבעלים, אך ודאי דיש מיעוט דאינן מתייאשין, עיי"ש.

אך בחזו"א סימן ל"א סקי"ב כתב דלא פליגי חכמים ור"ש באיזה מהן הוי טפי יאוש, דא"כ פליגי במציאות הדבר בסברות הפוכות, אלא ענינו דכל יאוש פתיכי בו מעט תקוה ובכל תקוה פתיכי בו יאוש, ומדת היאוש איני נמדד במדה ומסור הדבר לחכמים, ולרבנן אלימא להו יאוש בסיבת הגנבה שהוא מצד שאין לו מקום ידוע לתקותו, ולר"ש אלימא לי' יאוש בסיבת הגזילה שהוא מצד רפיון כחו, וכל ענין היאוש שלא החשיבה תורה בעלים על ממון אלא כששולט עליו אבל כל שמרד החפץ על בעליו פקע קנינו, וכל שיש לו עדיין תקוה לשוב ולשלוט עליו עדיין קנינו קיים וכו', עכ"ל, ועיי"ש מש"כ לפרש עד"ז בטעמא דמ"ד דאף בידוע לא קנה.

ונראה דיש להוכיח כד' הנוב"י והאמ"ב, דהנה בב"ק דס"ו: אמרינן דלמ"ד דיאוש כדי לא קני, הא דעורות של גנב לרבנן ושל גזלן לר"ש מחשבה מטמאתן, הוא משום דאיכא שינוי השם דמעיקרא משכא והשתא אברזין, והרמב"ן במלחמות בפ' הגוזל בתרא פירש דשינוי השם הוי קנין בפנ"ע, והא דל"מ שינוי השם במקום שלא נתיאשו הבעלים, הוא משום דכל שהבעלים מחזרין אחר הגזלן להעמיד אותו בדין, אין מחשבתו של אותו גזלן מחשבה גמורה שתרד לידי טומאה באותה מחשבה שמא יחזירנה לבעלים לכשיעמידו בדין כדי שלא יקראהו חמסן, א"נ משום דכולהו אינשי לאו דינא גמירי וסבור הוא דשנוי השם לא קני ושהוא צריך להחזירם לבעלים, והם שמא יחשבו עליו לדבר שאינו מקב"ט מעכשיו, וכל היכא דאיכא למימר דלמא מימליך אין יורדין לידי טומאתן דומיא דעורות דעבדן, אבל מכי איכא יאוש מסתמא מימר אמר גנב לעולם לא יעמידנו בדין שהרי נתיאש ולא יחזור אחרי, עכ"ל.

ולפ"ז הרי נמצא, דל"ב הכא כלל להקנין דיאוש, אלא תלי בדעת הגזלן, אם מחשבתו הוי מחשבה גמורה דאינו חושש שיחזירהו לבעלים, או דאינה מחשבה גמורה משום שהוא חושש שיחזירנה לבעלים, אף אם הוא חושב כן בטעות, והוי כעורות דעבדן דאין יורדין לידי טומאה במחשבתו, ומה"ט כתבו בקצוה"ח סימן רס"ב סק"א ובאו"ש פ"ג מגניבה ה"ב דמהני לזה יאוש שלא מדעת אף דקי"ל דל"ה יאוש, עיי"ש, אך כמדומה דבד' הרמב"ן ב"מ דכ"ב. מבו' לא כן, וי"ל, וממילא דלא מצינו לפרש דפלוגתת רבנן ור"ש היא בדינא דיאוש, ובע"כ דפליגי במציאות הדבר וכד' הנוב"י והאמ"ב.

אך שמא יש לדחות, דאף דעיקר הא דל"מ שינוי השם בלא יאוש, הוא משום דאין מחשבתו מחשבה גמורה, מ"מ מכח זה נקבע הדין דאם נתיאשו הבעלים מהני השינוי השם ואם לא נתיאשו הבעלים ל"מ, ואין אנו דנים בכל מקום אם הוא חושש בפועל שיעמידוהו הבעלים בדין.

ז] בתוי"ט כתב דהא דלרבנן סתם גזילה ל"ה יאוש בעלים, איירי בגזלן גוי, אך בגזלן ישראל מתיאשים הבעלים, וזה עפמש"א בב"ק דקי"ד. דלא שנו אלא גוי משום דדייני בגיתי, אבל לסטים ישראל כיון דאמרי מימר מייאש.

אך הבעה"מ בב"ק שם פירש, דהא דמפלגינן בין גוי לישראל, הוא בגנב, דהא דסתם גניבה הוי יאוש בעלים, הוא בישראל, אך בגוי דדייני בגיתי ל"ה יאוש בעלים, וכ"ה בתורי"ד שם, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם דקי"ד:, וכ"כ הטור בסימן שס"ח בשם י"מ, והיש"ש בפ' הגוזל בתרא סימן כ"ז והש"ך והגר"א בסימן שס"ח והט"ז בסימן שס"א האריכו להוכיח כן, ועיי"ש ביש"ש ובש"ך שהוכיחו ממשנתינו, דבפשוטו איירי בגנב וגזלן ישראל, ופליגי בה חכמים ור"ש, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם פכ"ד מכלים ה"ז שכתב דגזל משכב ודרס עליו טהור, וזה ודאי איירי בישראל שמטמא בדריסתו, אך בלח"מ פ"ו מגזילה ה"ג כתב דד' הרמב"ם בהל' כלים הם בגוי, וצ"ע.

והנה הטור בסימן שס"ח כתב ללמוד מד' הרא"ש דבלסטים ישראל סתמא הוי יאוש ולסטים עכו"ם סתמא ל"ה יאוש אא"כ ידוע שנתייאש, ולפ"ז בגנב אפילו אם הוא גוי סתמא הוי יאוש, עכ"ל, והב"י ושאר אחרונים שם פירשו בדעתו, דהחילוק בין ישראל לגוי הוא בגזלן, וזה כד' התוי"ט, אך כבר עמדו הש"ך והט"ז דמד' הטור בסימן שס"א שכתב דסתם גזילה ל"ה יאוש בעלים ולא חילק, מבו' דאף בישראל ל"ה יאוש בעלים, וכן הביא הש"ך שם מד' הטור בסימן ל"ז שנראה כן, ובחי' רמ"ש בב"ק שם ובאבהא"ז פ"ו מגזילה ה"ג כתבו בדעת הטור, דודאי הא דסתם גזילה ל"ה יאוש בעלים הוא אף בישראל, וכל החילוק בין ישראל לגוי, הוא בליסטים דמיטמר מאינשי, עיי"ש.

ח] **שם בר"ש, כגון לכיסוי חבילות סוסים ופרדים וכו',** כ"ה בפירש"י בב"ק דס"ו:, ועי' במי"ט שעמד דמ"ט לא פירשו כדמפרשי ברישא שעושה מהן מטות וכו', עיי"ש שהאריך בזה, ולא נתישב בדבריו מ"ט לא פירשה בשיחדה למטה, ועמש"נ להעיר עוד על דבריו להלן אות י"ד, אך בחזו"א סימן ל"א סק"ט כתב, דמטות וכו' מחוסרין מלאכה, ולדוגמא בעלמא נקטינהו, וע"כ הכא שבאו לפרש דבר שאין בו חיסרון מלאכה, פירשוהו דהוא בשייחדו לכיסוי חבילות וכו'.

והנה בפי' הר"ש מכת"י מחק לתיבות אלו, ונראה בטעמו, למש"כ בחזו"א שם לתמוה בזה, דכיסוי חבילות סוסים ופרדים טהורין, דכיסוי חבילות הו"ל עשוי לחיפוי וטהור, וכן כיסוי סוסים ופרדים טהור, כדתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"ו, ועיי"ש שכתב לישב דמכוון רש"י הוא לענין טומאת מדרס, וע"כ הוא שהשמיטה הר"ש.

ט] **שם, תניא בתוספתא, מחצלת בין בית הגנב ובין בית הגזלן מחשבה מטמאתה מפני שהבעלים מתיאשין ממנה,** בזר זהב פירש דהבעלים מתיאשין ממנה אפי' בבית הגנב, הואיל ודמי' מועטין, וממש"כ בבית "הגנב" משמע דמפרש דאתיא כר"ש דבגניבה אינו מתיאש משום דסבור שיחפש וימצאנו, ובמחצלת שדמי' מועטין אינו מחזר אחרי', וגם במנחת ביכורים שם פירשה כר"ש, ולפ"ז נמצא, דלדעת רבנן דבגזילה אינו מתיאש משום שידע מי נטלו ובידו לתבעו, אף במחצלת אינו מתיאש, ובזה ניחא מה שהשמיט הרמב"ם לדין זה, ועמד ע"ז בחס"ד, ועיי"ש שכתב מטעם אחר דדין זה הוא רק לדעת ר"ש, אך לכאו' אי"ז מתישב כ"כ לדעת הרמב"ם גופי' דטעמא דר"ש דבגניבה אינו מתיאש הוא משום דסבור שמא נתנו או שמא הוא מצוי באיזה מקום בבית, וי"ל.

י] כתב הרמב"ם פכ"ד מכלים ה"ז, ז"ל, אין אדם מטמא במדרס משכב או מרכב שאינן שלו שנאמר והנוגע במשכבו, גזל משכב ודרס עליו בלא נגיעה טהור ואם נתייאשו הבעלים טמא, גנב משכב וישב עליו טמא שחזקתו שנתייאשו הבעלים וכו', עכ"ל, וכ"ה דעת רש"י ותורי"ד בב"ק דס"ו: דמקרא דמשכבו ולא הגזול ממעטינן דמשכב הגזול אינו נטמא בטומאת מדרס, וכ"ה בתשו' הר"י מיגש שהובא בשטמ"ק שם, אך התוס' וש"ר בב"ק שם נחלקו ע"ז, ותמהו ע"ז מכ"ד דמצינו דמטמא אדם משכב שאינו שלו, וע"כ פירשו דהא דממעטינן משכבו ולא הגזול, הוא בשגזל עורות וחישב עליהן למשכב, דל"מ מחשבתו להורידו לתורת מדרס, והר"י מיגש שם תמה ע"ז דפשיטא דל"מ מחשבתו ומאי בעינן קרא לזה.

והנה בד' הרמב"ם מבו' דכל שגזל משכב ודרס עליו ה"ה טהור לגמרי, אך בפירש"י שם כתב דקרא דמשכבו ולא הגזול הוי גזה"כ להוציא את המשכב הגזול שאינו נעשה אב הטומאה לטמא אדם, עכ"ל, ומ' מדבריו דלא נתמעט אלא דאינו נעשה אב הטומאה, אך הוי ראשון לטומאה, וי"ל דכונתו בשנגע בו, אך בד' המאירי שם מבו' דהוא אף בשלא נגע בו, וצ"ב הטעם בזה.

והגרימ"פ בקונט' ח"י דבר סימן י"ט כתב לפרש בזה, דגדר הא דמשכב הגזול אינו נטמא, אשר לא מצינו כן בשאר טומאות דלא יטמא אדם דבר שאינו שלו, הוא משום דעיקר טומאת מדרס אינו קבלת טומאה מן הזב, אלא הוא טומאה עצמית במה שנעשה הדבר למשכב הזב, וכל שדרס על משכב שאינו שלו, ל"מ זה לחשבו כמשכב הזב, וע"כ אינו נטמא, ולפ"ז י"ל דע"כ הוא נעשה ראשון, משום דמלבד דינא דמשכב הזב שהוא אב הטומאה, איכא דין נוסף דהזב מטמא את המשכב בטומאת ראשון, וכמו שמצאנו דמשכבו של בועל נדה הוי ראשון, ודעת ר"ת דאף דבר שאינו ראוי למשכב ומושב נטמא טומאה קלה, ודין זה הוא גם במשכב הגזול, וככל טומאות שמטמא אדם דבר שאינו שלו, ושם סימן ט' כתב לפרש עוד בזה, דאזיל רש"י לטעמי' בשבת דפ"ב: דדינא דאבן מסמא הוא, באבן שע"ג יתידות וכלים תחתי' וישב הזב עלי', דטמאים הכלים, ואף שלא דרס הזב עליהן כלל ואינו משכב הזב, הוי זה דין בפנ"ע דכל שתחת הזב נטמא טומאה קלה וכמש"כ התוס בכ"ד דדינא דאבן מסמא הוא לטומאה קלה, וע"כ אף משכב הגזול שאין עליו תורת משכב הזב, טמא טומאה קלה.

אמנם בפשוטו נראה לפרש בד' רש"י, דכיון דהא דממעטינן משכב הגזול, הוא מדכתיב איש אשר יגע במשכבו, לא ממעטינן לה אלא מטומאה חמורה, שהרי בקרא דכל המשכב אשר ישכב עליו יטמא, לא נתמעט משכב הגזול, וכמו שעמד הרשב"א בב"ק שם ע"ד רש"י, וזה ע"ד שמצינו בתו"כ שהביאו התוס' בעירובין דכ"ז. דהגם דנתמעט דבר שאינו ראוי למו"מ, מ"מ ס"ד שלא נתמעט אלא מטומאה חמורה, וה"נ הכא דכוותה. - וי"ל עוד בפשיטות, לפ"ד רש"י בנדה דנ"ד: דאף דדם הנדה אינו עושה משכב אב הטומאה, מ"מ ה"ה מטמא את שתחתיו משום משא להיות ראשון אע"פ שאינו נוגע בו, וס"ל דאיכא טומאת משא בכלים, ולפ"ז פשוט דה"נ זב שגזל משכב ודרס עליו ה"ה מטמא אותו משום משא להיות ראשון.

יא] בל' הר"י מיגש והרמב"ם מבו' דכל שאין המשכב שלו אינו מטמאו, אך התורי"ד בב"ק שם כתב דלא נתמעט מגזה"כ אלא משכב הגזול, אך משכב שאינו שלו נטמא, ומדמי לה לסוכה דקי"ל דיוצא אדם בסוכה של חבירו ואינו יוצא בסוכה גזולה, ובמל"מ בהל' כלים שם כתב גם בדעת הרמב"ם דאף דהא דאינו מטמא הוא משום שאינו שלו, מ"מ לא נתמעט אלא גנוב או גזול, אך היכא דלא גנבו ולא גזלו אז מטמא אף שאינם שלו, לפי שאין אדם מקפיד על דריסת כלי וחשיבי כשלו לענין דריסה, עכ"ד, ועמש"כ ע"ז בעוניו"ט סימן פ"ב בהג"ה ובחזו"א סימן ל"א סקי"ב.

יב] בב"ק דס"ו: אמרינן דהא דבמקום שנתיאשו הבעלים מהני מחשבת הגזלן, אף דיאוש כדי לא קני, הוא משום דהוי יאוש ושינוי השם, דמעיקרא משכא והשתא אברזין, ותמהו האחרונים במש"כ הרמב"ם דבדרס על משכב שאינו שלו לאחר יאוש טמא, שהרי ליכא בזה שינוי השם, וא"כ מ"ט הוא נטמא, הרי יאוש כדי לא קני, וביש"ש פ' הגוזל בתרא סימן כ"ז הוכיח מזה שדעת הרמב"ם דיאוש קונה מדרבנן, עיי"ש, ובלח"מ פ"ב מגזילה ה"א כתב דהוא משום דגלי קרא דאחר יאוש הוא נטמא, וכמו שהביאו התוס' בב"ק שם מתו"כ, ולא ילפינן מיני' לעלמא דיאוש קני, דשאני הכא דכל עיקר הא דאין משכב הגזול טמא הוא גזה"כ.

ובסד"ט ובס' זרע אברהם סימן כ"ו כתבו לפרש בזה, לפמש"כ בתורי"ד בב"ק שם בהא דמשכב הגזול אינו נטמא, ז"ל, ונראה לי שטעם גדול יש בדבר, דכ"ה דאם כפה סאה וישב עליו ל"ה מושב, דבעינן המיוחד לישיבה, ה"נ משכב דחברי' ל"ה אב הטומאה דבעינן המיוחד לו שלא יוכל חבירו לומר לו קום ואעשה בו צרכי, עכ"ל, ולכאו' טעם זה הוא רק לפ"מ שנקט בתחילת דבריו דכל משכב שאינו שלו אינו נטמא, אך לפ"מ דמסיק דלא נתמעט אלא משכב הגזול, אי"ז הטעם, ועד"ז כתב הראב"ד בתו"כ פר' זבים פר' ב' ה"ו, ז"ל, י"מ אפי' משכב המיוחד וכו' וגזלו ושכב עליו אינו טמא מדרס וכו', ודמיא האי מילתא להא דאמרינן לעיל ולא שאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, וזה כיון שאינו שלו ואינו שאול למשכבו אומר לו עמוד ונעשה מלאכתנו וכו', עכ"ל, ולפ"ז י"ל דכל שנתיאשו הבעלים ואינו מרדפין אחריו ואי"ז עתיד שיטלוהו ממנו, חשיב שפיר כמיוחד לו לישיבה, וע"כ הוא נטמא, וכ"כ בחי' הגר"נ בפ' מרובה אות צ"ה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יג] והנה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, דשל גנב וכו' כבר קנאם "לענין שירדו לטומאה במחשבתו", ושל גזלן וכו' לא קנאם קנין "שיוריד אותם לטומאה במחשבה" וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריו, דאף הא דמהני מחשבת הגנב כשנתיאשו הבעלים, אי"ז משום יאוש ושינוי השם, אלא הוא משום דיאוש לחודי' קונה לענין טומאה, וכבר עמד ע"ז במי"ט, עיי"ש, אך יש לדחות דמכוון הרמב"ם הוא דקנאם לענין דחיילא מחשבתו, ומכח זה איכא שינוי השם, וכ"ה להדיא בד' המאירי ב"ק דס"ו:, ז"ל, למדת שהיאוש קונה לענין טומאה, ולא עוד אלא שיש כאן שינוי השם, עכ"ל, והרי דיאוש קונה לענין טומאה אף בלא שינוי השם, ובריש סוגיא דיאוש כתב המאירי דיאוש לא קני, ובסו"ד כתב, ז"ל, נמצא שאין היאוש מועיל לענין זה כלל אלא שהוא מועיל לדברים אחרים כמו שיתבאר, עכ"ל, וכונתו להא דיאוש קונה לענין טומאה, ולפ"ז ניחא גם הא דבגנב משכב ודרס עליו נטמא, אך צ"ב גדר הדברים דיאוש קונה לענין טומאה.

ובעיקר דרך זו קשיא טובא מסוגית הגמ' בב"ק שם, דאמרינן להדיא דכל הא דמהני מחשבת הגזלן לאחר יאוש הוא משום שינוי השם, אך י"ל דמקור ד' הרמב"ם והמאירי לנטות מסוגיית הגמ' שם, הוא מכח הא דאמר עולא שם דקי"ד. דבידוע דברי הכל יאוש קני, ותמהו הראשונים דעולא גופי' ס"ל דיאוש כדי לא קני, וי"ל דמזה הוא שלמדו הרמב"ם והמאירי, דאף דיאוש כדי לא קני, מ"מ לענין טומאה מהני יאוש כדי, וצ"ע בזה.

יד] המל"מ בהל' כלים שם נסתפק לדעת התוס' ודעימייהו דמיעוטא דמשכבו ולא הגזול הוא דל"מ מחשבת הגזלן להוריד המשכב לידי טומאה, אם דין זה הוא בכל הכלים הצריכין מחשבה, או"ד חידוש הוא שחידשה התורה במשכב, ועיי"ש במה שדן ללמוד לדין זה מדין ניחותא דהכשר.

אמנם לדעת רש"י והרמב"ם ודעימייהו דהא דל"מ מחשבת הגזלן ל"ה מקרא דמשכבו ולא הגזול, אלא הוא מסברא, וכמו שתמה הר"י מיגש ע"ד ש"ר, דמאי בעינן קרא לזה, בפשוטו ה"נ הוא בכל הכלים, וכאשר כ"כ המל"מ שם להוכיח מד' הרמב"ם, וכן העירוני להוכיח מד' רש"י בב"ק דס"ו: שפירש דעיצבא הוא שלחן שאוכלין עליו, והרי דגם בשלחן שאינו טמא מדרס, ל"מ מחשבת הגזלן, וזה דלא כמש"כ המי"ט שהבאנו לעיל אות ח' בדעתו.

ובסד"ט ובחזו"א סימן ל"א סקי"א כתבו ללמוד דל"מ מחשבת אדם שאינו שלו אף לשאר טומאות, מהא דתניא בתוספתא ב"ב פ"ב דכף שהכהנים גובלין בה וכו' מצאן חקוקין וכו' חש"ו או אדם שאינו שלו טהור, והרי להדיא דאף ליטמא בשאר טומאות ל"מ מחשבת אדם שאינו שלו, ועיי"ש בחזו"א במש"כ לפרש דל"ד לדין הכשר.

1. ועיי"ש בחזו"א שכתב דלא מסתבר למימר דלמדרס בעי יחוד טפי, והא דתניא אם רוב מן הטמא טמא היינו טומאת מת, דכיון דטומאתו משום תשמיש שכיבה לא מצינו שיהא טמא ט"מ ולא טומאת מדרס, ועוד דאין מחצלת טמאה ט"מ במקום דאינה טמאה טומאת מדרס, שהרי כל הא דנטמאת במת הוא מדינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ מק"ו דפכים קטנים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ?ולכאו' לפ"ז יש לדייק כן גם לעיל מ"ז, דמחוסר מלאכה מהני מעשה, ובד' הרמב"ם לא נתפרש כן, ואם נחדש כן, לא יהא ראי' מד' המאירי שהבאנו לעיל מ"ז דגולמי כלי עור טהורין, וכמש"נ לעיל שם בהערה, דשאני התם דהוי מחשבה בעלמא, אך בגולמי דאיכא מעשה, י"ל דשפיר הן טמאין, וצ"ע. - שוב נתבוננתי דיל"פ בזה בע"א, דהא דל"מ התם מחשבה הוא אף בשגמר בדעתו שלא לגמור את מלאכתו, והא דל"מ המחשבה, י"ל דהוא משום שבטלה דעתו, וי"ל עוד דהוא משום דממליך ומתקן, ע"ד שמצינו בעבדן, וע"כ אין מחשבתו מייחדת, ולפ"ז שפיר י"ל דמעשה מהני - ויל"ד כן גם בגנב או גזלן דל"מ מחשבה, אם מעשה מהני, ובפשוטו ודאי ל"מ, אך פעמים דיועיל המעשה משום שינוי מעשה, וי"ל דע"כ תני אין מחשבה מטמאתן, דלא פסיקא לי' דמעשה לא יועיל, אך לפ"ד הרמב"ן דמדמי לה לעבדן, ?. [↑](#footnote-ref-3)