שיעור סט-ע קצט ז - סוף סי_ רא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור סט-ע**

**~ סי' קצט סעי' ז - סי' רא ~**

[סעיף ז] נשים מזמנות לעצמן רשות אבל כשאוכלות עם האנשים חייבות ויוצאות בזימון שלנו. הגה: אף על פי שאינן מבינות.

# חיוב נשים בזימון

מבואר בשו"ע דג' נשים שאכלו כאחד אינם חייבות בזימון, אך בביאור הלכה (ד"ה נשים) הביא דדעת הגר"א בביאורו שנשים חיייבות בזימון כאנשים, אך סיים שהמנהג אינו כן. ומכל מקום כשאכלה עם ג' אנשים הרי היא חייבת בזימון כמותם. ולפי זה יש לעורר שכשיש זימון של ג' אנשים צריך להקפיד שגם הנשים ישמעו ברכת הזימון [וכ"כ באגרות משה חלק ה סימן ט אות י]. ועיין בשעה"צ (ס"ק ט) דבאופן שאכלו ג' נשים עם ג' אנשים הרי יש להם חיוב גמור, ובכה"ג אף אם לא שמעו את הזימון מהאנשים הרי הם חייבות מדינא לזמן לעצמן.

# לצאת ידי חובה כשאינן מבינות

מבואר ברמ"א שהנשים יוצאות ידי חובת הזימון אף כשאינם מבינות הלשון. והקשו האחרונים דמאי שנא ממש"כ השו"ע לעיל (סימן קצג סעיף א) לגבי ברכת המזון שאם אינו מבין אינו יוצא בשמיעה. והלבוש תירץ דכוונת הרמ"א כאן דבברכת המזון היא בקיאה ורק בברכת הזימון היא לא מבינה את הלשון, ובזה היא יכולה לצאת מהמברך. ומשום שבברכת הזימון הקילו שיכולה לצאת אף כשאינה מבינה את הלשון משום שהאשה אינה יכולה לזמן בעצמה, אך בברכת המזון עדיף שתברך בעצמה בלשון שהיא מבינה. ובפמ"ג (א"א ס"ק ה) כתב לחלק דדווקא בברכת המזון דאורייתא אמרינן שאינו יוצא אם אינו מבין, אך ברכת הזימון שחיובה מדרבנן אפשר לסמוך ולהקל על השיטות שיוצאת ידי חובה גם כשאינה מבינה (הוא שיטת רש"י בבית יוסף לעיל ריש סימן קצג) [וע"ע לקמן שיטות הפוסקים אם ברכת הזימון מדרבנן או מדאורייתא]. ועוד תירץ בשם האליה רבה (ס"ק ד) דהטעם שהקילו כאן משום שיש אומרים שנשים אינם חייבות בזימון אפילו כשאכלו עם האנשים, וגם יש אומרים דיוצא ידי חובה אפילו כשאינו מבין את הלשון, והוי כעין ספק ספיקא שיש ספק שמא אינן חייבות ויש ספק שאולי יוצאות בכך ולכן הקילו לסמוך על זה לכתחילה [ולטעם זה אנשים לא יכולים לצאת ידי חובה אף בברכת הזימון אם אינם מבינים הלשון]. [וע"ע בשיעורים לעיל סימן קצג סעיף א דהמנהג שנשים יוצאות אף כשאינן מבינות]

[סעיף י] קטן שהגיע לעונת הפעוטות ויודע למי מברכין מזמנין עליו ומצטרף בין לשלשה בין לעשרה. הגה: וי"א דאין מצטרפין אותו כלל עד שיהא בן שלש עשרה שנה דאז מחזקינן ליה כגדול שהביא ב' שערות וכן נוהגין ואין לשנות. וחרש ושוטה אם מכוונים ומבינים מצטרפין לזימון אף על פי שאין החרש שומע הברכה.

# צירוף קטן לזימון

הביאור הלכה לעיל (סימן נה סעיף ד ד"ה ולא) הקשה מהמבואר בשו"ע (שם) דאין לסמוך על השיטות שאמרו שאפשר לצרף קטן למנין כדי לומר דברים שבקדושה, ותמה הביאור הלכה מאי שנא ממה שמצינו כאן דדעת השו"ע שקטן מצטרף לזימון בעשרה, ותירץ דהתם שאני דהוי דברים שבקדושה ממש, אך זימון בעשרה אינו נחשב כדברים שבקדושה [וכבר הזכרנו מזה לעיל בשיעורים (על סעיף ו) והבאנו דלשון המשנ"ב (ס"ק טו) דהוי דברים שבקדושה, וצ"ל שאינו ממש כדברים שבקדושה].

# אם לתת למי שנעשה בן י"ג לזמן

במשנ"ב (ס"ק כז) כתב דמי שנעשה בן י"ג ויום אחד יכול לזמן אף שלא ידוע שהביא ב' שערות משום דסמכינן אחזקה דרבא שמסתמא הביא ב' שערות, ובשעה"צ כתב דמשום שחיוב ברכת הזימון לדעת רוב הפוסקים הוא רק מדרבנן, סמכינן על חזקה דרבא שכבר הביא ב' שערות. אמנם דעת החזו"א (סימן לא ס"ק א) שברכת הזימון היא מדאורייתא, ולפי זה יש להחמיר שלא לסמוך על חזקה דרבא ואם לא יודעים שהביא ב' שערות לא יתנו לו לזמן [וע"ע בשיעורים בסימן קצא סעיף א שהובאו הדיעות אם ברכת הזימון דאורייתא או מדרבנן]. אכן באופן שיש רק ב' גדולים והשלישי הוא בן י"ג ויום אחד בזה לכו"ע אפשר לתת לו לזמן משום דממ"נ אם הוא גדול שפיר דמי שיזמן ואם הוא קטן הרי אין חיוב זימון כלל.

# חרש המדבר ואינו שומע

מבואר ברמ"א שחרש מצטרף לזימון וביאר המשנ"ב (ס"ק כח) דמיירי בחרש המדבר ואינו שומע דדינו כפיקח לכל דיני התורה ולכן הוא מצטרף לזימון. ובביאור הלכה (ד"ה מצטרפין) כתב דמכל מקום לכתחילה לא יתנו לו לזמן כיון שלכתחילה צריך המברך להשמיע לאוזניו (כמבואר בשו"ע לעיל סימן קפה סעיף ב) וכשהוא מוציאם בלא שישמיע לאוזנו אין זה ברכה לכתחילה. אך סיים שם דבזמנינו שהמברך אינו מוציא את השומעים ידי חובה בברכת המזון, אפשר שיש להקל ולסמוך שגם חרש שאינו שומע יכול להוציא אחרים ידי חובתם ולדינא נשאר בצ"ע.

# צירוף שוטה לזימון

עוד מבואר ברמ"א שהשוטה מצטרף לזימון, ולכאורה צ"ע שהרי השוטה פטור מכל המצוות, וביאר המשנ"ב (ס"ק כט) דמיירי במי שאינו חכם והעם מחזיקים אותו לשוטה, ולכן דינו כפיקח לכל דבר. ומתבאר מדברי המשנ"ב שיש אדם שהעולם רואים אותו כשוטה אך אין דינו כשוטה. ובאמת לדינא צ"ע מהו הגדר של שוטה גמור, ושאלה זו נוגעת למעשה שיש אנשים שעושים מעשי שטות והעולם רואים אותם כשוטים אך מתפללים כרגיל ויש לדון אם דינם כשוטה. ומכל מקום נראה שמי שמחמת שטותו לא יכול להתפלל ולעולם הוא מדלג קטעים מהתפילה בוודאי דהוי כשוטה שאינו בר חיובא.

## [סימן ר סעיף א] שלשה שאכלו כאחד אחד מפסיק על כרחו לשנים ועונה עמהם ברכת זימון. ואפילו לא רצה להפסיק מזמנין עליו בין עונה בין אינו עונה כל שהוא עומד שם, אבל שנים אין חייבים להפסיק לאחד והלכך אין חיוב זימון חל עד שיתרצו להפסיק ולברך ואם לא רצו להפסיק וזימן הוא עליהם לא עשה כלום, ואם לא רצו להפסיק אף הוא אינו רשאי לברך ולצאת לשוק עד שיגמרו השנים ויזמן עליהם שהרי כבר נתחייב הוא בזימון והיאך יברך בלא זימון.

# סוגיית הגמרא ופירוש הראשונים

איתא בגמרא בברכות (מה, ב) שלושה שאכלו כאחת אחד מפסיק לשניים ואין שניים מפסיקים לאחד, ורש"י שם (ד"ה אחד מפסיק) פירש דמה שאחד מפסיק לשניים הוא משום דרך ארץ שיפסיק סעודתו עד שיזמנו עליו, ומשמע שאינו חיוב גמור שהאחד צריך להפסיק לחביריו אלא היא רק 'מידת דרך ארץ'. אמנם דעת הרבינו יונה (לג, א מדפי הרי"ף) שיש חיוב גמור לאחד להפסיק ולשמוע את ברכת הזימון, וכן דעת הרשב"א והרא"ה שם שהאחד חייב להפסיק ולשמוע ברכת הזימון. ודעת הראב"ד (הובא בטור) שהשניים מזמנין על האחד אפילו אם הוא לא מפסיק עמהם וכן דעת הרשב"א. וכך פסק השו"ע שמזמנין עליו בין אם עונה ובין אם אינו עונה. ועיין בביאור הלכה (ד"ה שאכלו) שאחד חייב להפסיק לשניים רק כשיש להם צורך בכך.

# להפסיק לצורך מצוה

הנה כתב המשנ"ב (ס"ק ה) שאם היה דבר נחוץ מאד שנוגע להפסד ממון וכדומה אפשר שיש להקל להאחד לברך בפני עצמו קודם שגמרו השנים סעודתם ולצאת [וע"ש שאף באופן זה טוב יותר שהשנים יתנהגו בזה לפנים משורת הדין ויפסיקו מסעודתם ויצטרפו עמו לזימון].

ויש לדון אם משום כך התירו לאחד לגמור סעודתו כדי שיוכל ללכת ללמוד ואף שיפסיד ע"י כך את הזימון. וכבר הובא נידון זה בארוכה בשיעורים לעיל (על סימן קצא סעיף א), וע"ש שהערנו דלשון המשנ"ב כאן ד'אפשר' שיש להקל ולעיל (סימן קצא ס"ק לא) סתם שיש להקל בזה ע"ש. עוד הובא שם מהארחות רבינו (חלק ג עמוד רכ) שהחזו"א אמר לגר"ח קנייבסקי כשאכל בישיבה ומיהר לחזור ללימודו, שיכול לכוין כשהוא נוטל את ידיו שאינו רוצה להצטרף לזימון בעשרה ע"ש, ומוכח שלא סמך להקל שיכול להיפרד מזימון כדי ללמוד תורה אלא שיתכוין מעיקרא שלא להצטרף.

# להפסיק לצורך הפסד ממון

במשנ"ב כאן מבואר שאם יש הפסד ממון 'אפשר' שיש להקל, ונראה דהטעם שכתב בלשון אפשר משום שהאליה רבה (ס"ק ג) כתב להקל בזה, אך בפמ"ג (א"א ס"ק ב) משמע שיש להקל רק אם מפסיד חומש מנכסיו, והב"ח כתב שאין רשות לעבור על דברי חכמים אף אם יגיע לו הפסד [ומזה הוכיח את שיטתו (המובאת במשנ"ב ס"ק ה) שלא חל חיוב זימון עד שיגמרו יחד ע"ש], ומשמע שאם יש חובת זימון אין היתר לבטלה אף אם יש הפסד ממון, ונראה דמשום כך כתב המשנ"ב בלשון 'אפשר'. וזו כוונת השעה"צ (ס"ק ו) שציין לדברי הב"ח האליה רבה והפמ"ג [אמנם לעיל במשנ"ב (סימן קצא ס"ק לא) סתם להקל בזה].

[ולעיל בשיעורים (שם) ביארנו דברי השעה"צ באופ"א דכוונתו שיש לצרף את דעת הב"ח (הביאו המשנ"ב ס"ק ה) דאין חיוב זימון חל עד שיגמרו כל השלושה את סעודתם, ולדעתו כל שלא גמרו יחד לא חל על היחיד החיוב לזמן בשלושה, ולכן במקום הפסד ממון כתב המשנ"ב שאפשר שיש להקל דמותר לו לברך לעצמו. ולפי"ז אין להתיר אלא אם השניים לא גמרו סעודתם אך אם הם כבר גמרו סעודתם אין להקל ולברך ביחידות אף לצורך הפסד ממון. וע"ש בשיעורים (שם) שלדינא נראה שבמקום שיש חשש שיפסיד ממון מרובה שהוא יותר מחומש מנכסיו בכה"ג ודאי יש להקל אפילו אם אם סיימו כל השלושה לאכול יחד, דאין חייב להוציא יותר מחומש מנכסיו כדי לקיים דין זימון, ואם לא גמרו את הסעודה ביחד אפשר שיש להקל בכל הפסד ממון. וע"ש עוד דלהיפרד מזימון של עשרה ולזמן בשלושה נראה שיש להקל בכל הפסד ממון].

[סעיף ב] אינו צריך להפסיק אלא עד שיאמר ברוך שאכלנו משלו וכו' וחוזר וגומר סעודתו בלא ברכה בתחלה. הגה וי"א שצריך להפסיק עד שיאמר הזן את הכל וכן נוהגין. ואם היה דעתו לחזור ולאכול פת אף על פי שלא אכל אחר כן, כשרוצה לברך מברך מתחלה ברכת הזן וכל שכן אם חזר ואכל.

# עד היכן ברכת הזימון ומהיכן צריך לברך

נחלקו השו"ע והרמ"א אם ברכת הזימון הוא עד אחר שאומר ברוך שאכלנו משלו או עד סוף ברכת הזן. ומחלוקת זו היא מחלוקת האמוראים בגמרא בברכות (מו, ב) דאמרינן עד היכן ברכת הזימון רב נחמן אמר עד נברך ורב ששת אמר עד הזן. ומחלוקת זו נתבארה באורך לעיל בשיעורים (על סימן קצא סעף א).

והנה הרמ"א כתב בסוף דבריו שאם היה בדעתו לאכול פת אז כשחוזר ומברך מתחיל מתחילת ברכת הזן, ובביאור הלכה (ד"ה לחזור) דקדק בדבריו שאם לא היה בדעתו לאכול פת אלא רק פרפרת או בשר ודגים, הרי יצא ידי חובתו בברכת הזן ואינו צריך לברך אלא מ'נודה לך', ולפי זה יש להקפיד שלא ישיח עד גמר אכילתו כדי שלא יהיה הפסק בין ברכה ראשונה לשניה. והביאור הלכה תמה על זה דאיך התירו לו להמשיך ולאכול באמצע ברכת המזון ונשאר בצ"ע. ובחזו"א (סימן לב ס"ק ז) הקשה איך יכול להמשיך ולאכול הרי הפסיק סעודתו במה שבירך ברכת הזן וא"כ צריך לברך ברכה ראשונה ואחרונה על מה שעכשיו אוכל שהרי נגמרה סעודתו.

[ולעיל בשיעורים (על סימן קצג סעיף ו) נתבאר באריכות מש"כ בביאור הגר"א כאן שדברי הרמ"א הוא כדעת הרבינו יונה, אך לפירוש התוס' (מו, ב ד"ה להיכן) אינו כן. ונראה כוונתו דלדעת הר"מ מאיברא בתוס' שם חלק מחיוב הזימון הוא שהשומעים יצאו ידי חובתם מהברכה של המברך, ולדיעה זו אף אם יהיה בדעתו להמשיך לאכול מכל מקום הוא יוצא ידי חובתו מהברכה של המזמן [אא"כ בפועל הוא אוכל עוד פת דאז הוא מחוייב לברך מתחילת ברכת המזון מחמת מה שהוסיף ואכל]. וכן ביאר החזו"א (סימן לב ס"ק ב) בדעת הגר"א שיש מחלוקת בין ר' משה מאיבר"א והרבינו יונה אם חלק מעניין הזימון הוא שצריך לצאת יד"ח מהמברך בברכה, ולדעת הרבינו יונה אינו מחוייב לצאת ידי חובה מהמברך בברכה הראשונה, ולכן פסק הרמ"א שאם דעתו להמשיך ולאכול אינו יוצא מהברכה של המזמן, אך לדעת ר"מ מאיבר"א בכל גווני הוא יוצא ידי חובה מהברכה של המזמן ומתחיל מ'נודה לך' וכנ"ל].

ועל כל פנים נראה דבזמנינו המנהג שאף ששמעו ברכת הזימון מכל מקום כשמברכים מתחילים מתחילת ברכת המזון, ובאמת לפמש"כ הביאור הלכה שאם הוא יוצא בברכת הזן אז אסור לו לאכול ולדבר, נראה דדעת בני אדם שלא לצאת ידי חובת הברכה, ולכן נהגו להתחיל ברכת המזון מההתחלה. כתב המשנ"ב (ס"ק ט) וז"ל 'כתבו הפוסקים דאחד המפסיק לשנים יכול להפסיק כמה פעמים כגון שמתחלה אכלו ג' והפסיק להם אחד ואח"כ באו שנים אחרים ואכלו עם האחד יכול זה עוד הפעם להפסיק לשנים אלו דלא שייך לומר פרח זימון מינייהו כיון שנצטרפו עמו שנים שלא זימנו יכולין לזמן עליו וכן פעם ג' ויותר אבל אם היו חמשה בחבורה אחת והפסיק א' לשנים שוב אינו יכול לזמן עם שנים מהנשארים דפרח זימון מינייהו', וכתב המשנ"ב דהיינו אפילו אכלו אח"כ ביחד אינו יכול לזמן עם אותם שניים כיון שפרח זימון מינייהו.

# באיזה אופן מי שכבר זימן יכול לחזור ולזמן

ומבואר במשנ"ב שיש חילוק בין מקרה שאחד ענה לשניים שיכול אחר כך להצטרף לזימון עם שניים אחרים, אך אם היו חמשה והפסיק לשניים אינו יכול להצטרף עם השניים שעדיין לא זימנו, וטעמו משום דבכה"ג פרח הזימון מהשניים הנותרים. ובחזו"א (סימן לא ס"ק ד) ביאר כוונת המג"א דכיון שהרוב כבר זימנו ופרח זימון מינייהו חשיב כאילו זימנו כולם, ומטעם זה לא מהני מה שהוא חוזר ואוכל עמהם דהוי כמו שכבר זימנו דבכה"ג גם אם ממשיך ואוכל אינו מזמן שוב. והנה כתב המשנ"ב לעיל (סימן קצד ס"ק ד) שבמקרה שאכלו ג' כאחד ואחד מהם הלך וזימן עם ג' אחרים דהם אינם יכולים לזמן ומיהו אם נזדמן להם אחד מן השוק יכולין לזמן עליו, ומשמע שאותו אחד שהלך וזימן עם האחרים אינו יכול לחזור ולזמן עמם אפילו אם ימשיך ויאכל עמהם, והקשה החזו"א (שם) דכיון שכאן אף שפרח הזימון מאותם שניים הרי הרוב לא זימנו ולא נחשב כמו שבירכו, וא"כ מדוע לא יוכלו להצטרף עמו לזימון אם הם ממשיכים ואוכלים ביחד. ונשאר שם בצ"ע.

ובדעת המשנ"ב צ"ל שהוא פירש דברי המג"א באופ"א דהטעם שאם היה ה' שאכלו יחד ובירכו ג' מהם שאינו יכול אותו אחד לחזור ולהצטרף עם האחרים הוא משום שהוא גרם שיפרח מהם הזימון, וכללא הוא שמי שגרם שיפקע מהאחרים חובת הזימון הוא אינו יכול לשוב עם אותם אחרים שמהם הוא הפקיע את חיוב הזימון [אמנם כשהצטרף אחד מן שניים ואח"כ באו שניים אחרים מן השוק שפיר מצטרף עמהם שהרי הוא לא הפקיע מהם את הזימון]. ולפי"ז מובן מש"כ בסימן קצד שאם אחד משלושה הצטרף עם ג' אחרים שוב אינו יכול להצטרף עם אותם שניים שהוא גרם להם שייפקע מהם חובת זימון.

וכבר הבאנו לעיל בשיעורים (על סימן קצג סעיף ה) מה שציין המשנ"ב כאן שהאבן העוזר חלק על המג"א וס"ל שאפילו אם היו ה' והפסיק אחד לשניים הוא יכול להצטרף גם לשניים הנותרים אפילו אם אינו ממשיך ואוכל עמהם [ולדעתו מש"כ השו"ע לעיל (סימן קצג סעיף ה) דאחר שזימנו שוב אינם יכולים להצטרף עם אחרים אפילו אם אוכלים עמהם היינו באופן שכבר בירכו ברכת המזון, אך בלא"ה יכולים לחזור ולזמן עם הנותרים, ובחזו"א שם צידד כדברי האבן העוזר רק באופן שהוא חוזר ואוכל שאז הוא יכול להצטרף לזימון, אך נראה בדבריו שלא הכריע דלא כהמג"א].

# אם יש ששה אנשים ויותר

ובמשנ"ב שם הוסיף דכל מה שנתבאר לעיל בחמשה שישבו לאכול והפסיק אחד לשניים שאינו יכול לזמן עם הנותרים, היינו דווקא כשהיו חמשה אך אם היו שבעה או שמנה והפסיק לשניים מהם יכול אחר כך לזמן עם הנותרים דלא שייך בזה פרח זימון מינייהו. ומש"כ 'שבעה או שמנה' נראה דהוא לאו דווקא וסגי בכך שיהיו ששה דאז גם כשהוא עונה לשניים הרי נשארו ג' שיש עליהם חובת זימון ולא פרח הזימון מהם. וכן כתב השונה הלכות כאן (סעיף ג).

# שלשה או ארבעה אם מפסיקין מסעודתם

עוד הביא המשנ"ב שם דכתבו הפוסקים שכשם שאחד צריך להפסיק לשניים כדי להצטרף לזימון ה"ה ששלושה או ארבעה צריכים להפסיק מסעודתם כדי להשלים לעשרה ולברך בשם. וכתב שבזה לכו"ע א"צ להמתין אלא רק עד 'ברוך אלוקינו שאכלנו משלו' [היינו אף לדעת הרמ"א דס"ל שבזימון בשלושה צריך לשתוק ולשמוע מהמזמן את כל הברכה הראשונה עד שיאמר 'הזן את הכל', הכא בעשרה סגי שישמע רק את ברכת הזימון עד 'נברך אלוקינו שאכלנו משלו'].

והנה החזו"א (סימן לא ס"ק ב) ביאר הדבר דהטעם שלדעת הרמ"א [דהיינו דעת רב ששת בגמרא] צריך לשמוע מהמברך עד סוף ברכת הזן הוא משום שצריך שתהיה הזכרת השם בברכת הזימון ולכן אמרינן שברכת הזימון היא עד 'הזן את הכל', אך בזימון בעשרה שיש כבר הזכרת השם בזימון עצמו א"צ לשמוע עד סוף הברכה הראשונה. אכן במשנ"ב לעיל (סימן קצג ס"ק יז) מבואר שאפילו בזימון בעשרה צריך לשמוע עד סוף ברכת הזן. וכבר נתבאר בשיעורים לעיל (שם) דאפשר שיש לחלק דהטעם דהכא סגי שישמע רק את ברכת הזימון הוא משום שכאן הם ממשיכים לאכול, ואחר שיאכלו הם יחזרו ויזמנו בחבורות של שלושה, וישמעו מהמברך את כל הברכה, לכן א"צ לשמוע אלא את ברכת הזימון בלבד. אכן משמעות המשנ"ב שם שבזימון בעשרה אפילו אם לא ממשיכים לאכול אחר כך ואינם חוזרים ומזמנים ג"כ א"צ לשמוע את ברכת הזימון, ולכאורה מוכח כדברי החזו"א שבזימון בעשרה סגי בכך שיש הזכרת השם בברכת הזימון בעצמה וסתירת דברי המשנ"ב צ"ע.

ונראה שדין זה תלוי בשתי הצדדים שהובאו בבית יוסף כאן דכתב שם שאם הצטרפו שלושה לזימון בעשרה ואחר כך המשיכו לאכול, אז כשחוזרים ומזמנים צריכים לחזור ולזמן מתחילת ברכת המזון, וטעמו דכל מה שנצטרפו הוא רק לעניין הזכרת אלוקינו, אך ביחיד שעונה לשניים צריך לשמוע את כל ברכת הזן שזהו ברכת הזימון לדעת רב ששת (כמשנ"ת לעיל). ובהמשך כתב שאם שומע את המזמן עונה 'ברוך אלוקינו' הרי זה כמו ששמע ברכה גמורה וא"צ לשמוע עוד ובטעם הראשון משמע כהמשנ"ב דהטעם שא"צ לברך הוא משום שאחר כך הם יחזרו ויזמנו, ולטעם השני משמע כדברי החזו"א דכיון שיש הזכרת השם א"צ לברך את כל הברכה.

ויש בזה נפק"מ גדולה לדינא אם בזימון בעשרה צריך שישמעו את כל הברכה. ודבר זה נוגע גם לכל העונים שעונים 'ברוך אלוקינו' שלדעת המשנ"ב יש לחוש שמזכירים שם ה' לבטלה אם המברך אינו אומר את כל הברכה ראשונה בקול רם, אמנם לדעת החזו"א אין לחוש בזה. ונראה שאם יודע בבירור שלא יאמר המברך בקול עדיף שלא יענה עם שם לחוש לדברי המשנ"ב, אך אם יש ספק שאולי יאמר בקול אפשר לסמוך להקל.

# אם צריך לאכול דווקא פת כדי להצטרף לזימון

עוד מבואר במשנ"ב שם בסוף דבריו שאם יש חמשה שכבר בירכו מצטרפין עם חמשה אחרים לברכת המזון בעשרה כשאכלו על כל פנים עשרה ביחד. ומשמע דבעינן דווקא פת כדי להצטרף, אמנם בפמ"ג (סימן ר א"א ס"ק ג) כתב דכשיש ג' שאכלו כאחד וזימן אח מהם עם אחרים, שכשאוכל עמהם כל מאכל הם מתחייבים בזימון, ונראה דה"ה הכא שא"צ לאכול דווקא פת. ואולי גם לדעת הפמ"ג שא"צ דווקא פת מכל מקום צריך שיהיה מהדברים הבאים מחמת הסעודה.

[סימן רא סעיף א] גדול מברך אפילו בא בסוף ואם רצה ליתן רשות לקטן לברך רשאי והני מילי כשאין שם אורח אבל אם יש שם אורח הוא מברך אפילו אם בעל הבית גדול ממנו כדי שיברך לבעל הבית. ומה ברכה מברכו יהי רצון שלא יבוש ולא יכלם בעל הבית הזה לא בעולם הזה ולא בעולם הבא ויצליח בכל נכסיו ויהיו נכסיו מוצלחים וקרובים לעיר ולא ישלוט שטן במעשי ידיו ואל יזדקק לפניו שום דבר חטא והרהור עוון מעתה ועד עולם. ואם בע"ה רוצה לוותר (פירוש שאינו רוצה להקפיד) על ברכתו ולברך ברכת המזון בעצמו רשאי. הגה: והוא הדין שיכול ליתן לברך למי שירצה.

# להקדים גדול לפני מי שהוא עיקר הסעודה

בגמרא (ברכות מז, א) מובא שרב אחא בא בסוף הסעודה ואמרו לו תלמידיו שהוא יברך משום שהוא גדול אך רב אחא סבר שעיקר שבסעודה מברך [היינו מי שהיה בתחילת הסעודה], ומסקינן דהלכתא שהגדול מברך. ובביאור הלכה (ד"ה בא לבסוף) העיר דלכאורה מה שמבואר בגמרא היינו שמקדימים את הגדול על פני מי שהוא עיקר הסעודה, אך אם היו אנשים שוים ואחד בא לבסוף כולי עלמא מודו דעיקר הסעודה הוא מברך ולא יתנו לזמן למי שבא לבסוף ונשאר בצ"ע.

# כשיש שם אורח

הנה מבואר בשו"ע שאם יש שם אורח הוא מברך אפילו אם בעה"ב גדול ממנו, כדי שהאורח יברך לבעל הבית. והנה כתב המשנ"ב (ס"ק ד) שאם יש שם כמה אורחים הוא יכול לתת לאיזה אורח שירצה ואפילו ליתן לקטן שבכולם, ובשעה"צ (ס"ק ד) הוכיח כן מהגמרא בברכות (שם, ב) שרבי נתן לרב לברך אף שהיה שם את רבי חייא שגדול ממנו. וטעמו נראה שבכל מקום שיש בעה"ב אין דין להקדים את הגדול, אלא נתנו לבעה"ב את הזכות לתת למי שירצה.

# בעה"ב יכול לברך בעצמו וגם ליתנו לאחר

ובעיקר דברי השו"ע דכשיש שם בעל הבית הוא יכול לברך בעצמו, וכתב הרמ"א דה"ה שיכול ליתנו למי שירצה, כתב הביאור הלכה דכל מה שיכול ליתנו למי שירצה היינו כשיש שם אורחים, אך באופן שאין שם אורחים ויש שם גדול אין זכות ביד הבעל הבית להעבירו מהגדול וליתנו לקטן, וכ"ש אם הגדול שבכולם הוא אורח שאי אפשר להעביר ממנו את הזימון וליתנו לאחר. אמנם צידד שם שבעה"ב יכול לברך בעצמו אף כשיש שם גדול.

ויל"ע אם בזמנינו יש להקדים את האורח לזימון דאף שכתב המשנ"ב (ס"ק א) שהדין להקדים גדול נוהג אף בזמנינו שכל אחד מברך לעצמו, משום שעדיין יש בזה כבוד שהוא המזמן [או משום דלא פלוג כמבואר בשעה"צ (ס"ק א)], אך לעניין קדימת האורח נראה לכאורה שאין דין להקדימו כדי שהוא יאמר ברכת האורח, שהרי בזמנינו כל השומעים אומרים ברכת האורח וצ"ע.

# נוסח ברכת האורח

בשו"ע הביא נוסח הברכה 'ויהיו נכסיו מוצלחים וקרובים לעיר ולא ישלוט שטן במעשה ידיו', אכן הגירסא לפנינו בגמרא 'ויהיו נכסיו ונכסינו.. ואל ישלוט שטן לא במעשה ידיו ולא במעשה ידינו', דהיינו שכולל המברך את עצמו יחד עם ברכת הבעל הבית. ונראה שאין נפק"מ בין הנוסחאות ויכול לברך איך שירצה. אמנם מה שנדפס היום בסידורים הנוסח 'הרחמן הוא יברך את בעל הבית הזה...' אינו לכתחילה שהרי הוא שינוי מהנוסח המבואר בגמרא ובשו"ע, וכבר הביא המשנ"ב (ס"ק ה) בשם הספר לחם חמודות (על הרא"ש בברכות פרק ז סימן יא אות ט) שתמה על כך שמשנים את הנוסח בעניין אחר.

ולעניין המקום בברכת המזון שבו יש לומר ברכת האורח נראה דלפי מה שנתבאר לעיל בשיעורים (על סימן קפח סעיף ד) דברכת האורח נחשבת כהמשך של ברכת 'הטוב והמטיב', ומשום כך אין בזה משום הפסק בין ברכת המזון לשתיית הכוס, ולכן גם מותר לאומרה בשבת ואין בזה משום בקשת צרכים, ולפי"ז יש לאמרה מיד לאחר סיום ברכת הטוב והמטיב, אכן ע"ש שלנוהגים לומר 'הרחמן' בברכת המזון על כרחך ס"ל שגם נוסח הרחמן הוא חלק מברכת המזון [ולכן אין בזה משום הפסק בין ברכהמ"ז לברכה על הכוס] וא"כ אולי אפשר לאומרה גם לאחר 'הרחמן'.

# מי מחוייב בברכת האורח

במג"א מבואר שאף בני הבית נחשבים כאורחים לעניין זה שצריכים לברך ברכת האורח. ולגבי חיוב 'ברכת האורח' בבחורים בישיבה מטו משמיה דהגריש"א (בספר וזאת הברכה עמוד 143) שאין צריך לברך כיון שאין בישיבה בעל הבית. אך יש אומרים שמי שמחליט על הישיבה הוא ראש הישיבה הוא נחשב כבעל הבית ויש לברכו בברכת האורח. אכן באופן שההורים של הבחורים משלמים את כל הוצאות האוכל נראה שאין דינם כאורחים.

**הדינים העולים:**

1. נשים חייבות בזימון אם אכלו עם ג' אנשים וצריך להמתין להם כשמזמנים. ואם פרשו ג' נשים לעצמן חייבות לזמן מדינא.
2. הקילו שנשים יוצאות ידי חובת ברכת הזימון אף כשאינן מבינות הלשון.
3. לדעת השו"ע קטן שהגיע לעונת הפעוטות מצטרף לזימון אך לרמ"א אינו מצטרף.
4. לדעת המשנ"ב יש להקל לתת לקטן בן י"ג לזמן ולסמוך אחזקה שהביא שערות דברכת הזימון דרבנן והחזו"א החמיר משום דס"ל שהוא מדאורייתא.
5. שוטה גמור אינו מצטרף לזימון ומי שרק נראה שוטה בעיני בני אדם מצטרף וצ"ע הגדר.
6. שלושה שאכלו חייב האחד להפסיק לשניים והיינו כשיש לשניים צורך בכך [ולרש"י אינם חייבים אלא רק ממידת דרך ארץ] ושניים אינם חייבים להפסיק לאחד.
7. ג' שאכלו כאחד אפשר שמותר לאחד להפסיק לצורך מצוה או משום הפסד ממון [ואם מפסיד יותר מחומש מממונו ודאי יש להקל].
8. אם שומע ברכת הזימון צריך לברך מברכהמ"ז רק מנודה לך, אך נראה שבסתמא אינו מתכוין לצאת כי רוצה להמשיך ולאכול או לדבר. אחד שענה לשניים יכול אח"כ לענות לב' אחרים אם אוכל עמם.
9. חמשה שאכלו ואחד הפסיק לשניים שוב אינו יכול לברך עם השניים נותרים אף אם יאכל עמהם פת.
10. ג' שאכלו כאחד ואחד מהם הצטרף לזימון של חבורה אחרת לדעת המשנ"ב אותם שניים אינם יכולים להצטרף עמו אף אם יאכל עמהם, ולדעת החזו"א מצטרפין.
11. בזימון של ג' לדעת השו"ע מפסיק עד 'ברוך שאכלנו משלו' ולרמ"א עד 'הזן את הכל'.
12. בזימון של עשרה לדעת החזו"א לכו"ע יפסיק רק עד 'ברוך שאכלנו משלו', ובדעת המשנ"ב יש סתירה וצ"ע.
13. יש להקדים גדול ואפילו בעה"ב לא יתנו לאחר [אך לעצמו יכול], ואם כולם שוין לכאורה יש להקדים את מי שהגיע בתחילה. ואם יש אורח הוא קודם [ויל"ע אם דין זה נוהג בזמנינו].
14. בעה"ב יכול לברך בעצמו אם הוא רוצה, וכשכולם אורחים יכול ליתן אפילו לקטן שבהם.
15. הורו בשם הגריש"א שבחורי ישיבות לא יברכו ברכת האורח וי"א שיברכו דהראש ישיבה נחשב כבעה"ב. אמנם במקום שההורים משלמים את סעודתם לא נחשבים הבחורים כאורחים.