בענין הדעת בדברים שבלב
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / סוגיית דברים שבלב - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**בענין דעת בדברים שבלב**

א. קידושין נ' א' 'ואמאי הא בלביה לא ניחא ליה אלא לאו משום דאמרינן דברים שבלב אינן דברים' ולשון הרמב''ן והרשב''א הוא דאף אם **אין ליבו רוצה** הקרבן והגט כשרים, ונח' הראשונים האם כוונת הגמ' דבודאי לא ניחא ליה, או דהוא ספק, עכ''פ מבואר בגמ' דיש צד דלא ניחא ליה, וא''א דע''י דין דברים שבלב גמר בדעתו, או דגמר בדעתו לעשות מעשה, ואפילו הכי חל הגט והקרבן כשר, והקשו העולם אם אין רצון היאך נחשב לרצונו, וכיצד חל גט בלא דעת, בשלא בשאר האופנים אמרינן דהלב אינו יכול לבטל, אך כאן כיצד יוצר יש מאין ע''י דין דברים שבלב אינם דברים.

ב. יש שרצו לומר דדי בדעת לעשות מעשה גירושין, וא''צ דעת ורצון שיחולו הגירושין, וכן בקרבן די ברצון על מעשה השליחות, וצ''ב א''כ אף אם דברים שבלב הוי דברים יהיה הדין כן, והיאך הוכיחה הגמ' דדברים שבלב לא הויא דברים - עי' בשיעורי ר' שמואל 'ולכאורה מבואר דאף דבלבו אינו רוצה את חלות הגירושין מ"מ סגי ברצון לעשיית מעשה הגירושין ... דאי דברים שבלב הוו דברים, יכול הוא בלב לשבור את המעשה - עוד יש לעיין מהא דאסמכתא לא קניא, ולכא' עושה את המעשה בלב שלם, אלא שסבור שלעולם לא יתחייב ולכן לכא' רק חסר בגמירות דעת על חלות החיוב, עוד יש לדון לפי מה שכתבו החמדת שלמה בריש אע''פ, והחזו''א בשם אביו, דבכל הקנינים הגמירות דעת הוא המחיל את החלות, ואין נצרך המעשה אלא בכדי שיגמור בדעתו, וא''כ היאך שייך לומר דדי בדעת על החלות כשכל מטרת המעשה הוא שיגמור בדעתו, וכשידוע שבליבו לא ניחא ליה והמעשה לא גרם לו גמירות דעת היאך חל, ועי' ברכ''ש נדרים סי י''ד דצריך דעת על החלות, וכן נראה בחרח''ה הלכ' יבום וחליצה, עוד יש להוכיח דא''צ כלל דעת על המעשה מדברי רעק''א דקנין המועיל ושאינו מועיל חל, אע''פ שאין דעת על המעשה, וע''כ דהדעת הנצרכת הוא על החלות.

ג. יש שפירשו שכתבו בדברים שבלב אינם דברים דהיחס רק למה שנראה לבני אדם, ואין יחס ללב שאינו נראה, וכמו שאין איסור תולעים בדבר שאינו נראה, כך אע''פ שצריך דעת, די במה שנראה שיש לו דעת, ולכא' הניחא היכא שנראה שיש לו דעת, אך בדברי הגמ' מבואר דאף כשידוע שבליביה לא ניחא ליה דברים שבלב אינם דברים, ואף לראשונים שפירשו דילמא לא ניחא ליה, יש לפנינו ספק, ואין נראה שיש דעת, ועי' ברמב''ן בסוגיין ובר''ן נדרים דף כ''ג א' ובתוס' ב''ק דף קי''ג א' דכשאמר בלחש הויין דברים, אע''פ שלא ידוע שאמר, ואכתי י''ל דקבעה התורה שכל שלא יצא מלבו הרי זה כאינו קיים כלל, אך לכא' דבר זה נסתר מדברי הר''ן בריש פסחים דבביטול חמץ דברים שבלב הויין דברים, וכן לאידך גיסא כתב רעק''א דלא מהני שיאמר בלבו, וחזינן דיש משמעות בדיני התורה ללבו, ורק לענין החלת חלויות וכד' אינם דברים, אך ביטול חמץ אינו חלות, אלא במצב שאינו חפץ בלבו בחמץ אין עשאן הכתוב, ואינו בא להחיל או לבטל חלות, ובכה''ג הויין דברים - ועי' ריטב''א סוכה דף ג' ב' שכתב 'ותו דכיון דלא בטלינהו אלא לשבעת ימי החג מה לי אם אמר כן בפיו או לא אמר כן דבהא ליכא למימר דברים שבלב אינן דברים שאין אומרים כן אלא בנדרים הקדשות ותנאים וכיוצא בהם אבל לענין שום בטול גלויי דעתא הוי כאמירה בפה' - עוד יש להוכיח ממש''כ הראשונים דבאיתקיל מילוליה אין דין דברים שבלב אינם דברים, ולכא' הדין כן אף כשאין ניכר כן, וא''כ מדוע לא חל כפי הנראה בעינים.

ד. הבית הלוי כתב דבמקח טעות אין חיסרון של דברים שבלב, וצ''ע אם כשידוע שבליביה לא ניחא ליה, חל מדין דברים שבלב אינם דברים, כשהיה לו דעת אלא שהדעת היתה בטעות היאך עדיף מלא היה לו דעת כלל דחל מדין דברים שבלב אינם דברים.

ה. הנה אלו לא היה צריך מעשה קנין, והיה חל ע''י דעתו לחוד, ודאי אין הכוונה שהיה חל ע''י שרצונו שיחול, אלא צריך שיחליט שחל דהיינו שחושב בלבו שיחול, ואילו היה צריך דיבור היה צריך לומר הרי זה שלך, כמו שאומר בהפרשת תרומה הרי זה תרומה, וכשחל בלב צריך שיחשוב הרי זה תרומה, אלא דודאי לא די בכך אלא צריך גם גמירות דעת, כדחזינן באסמכתא דלא מהני, ובמזכה לעובר כתב הרא''ש ביבמות פ''ז סי' ד' 'דמזכה לעובר לא גמר ומקני כיון דאין העובר בעולם לא גמר בדעתו להקנות לו חוץ מבנו שדעתו של אדם קרובה אצל בנו וגמר ומקני' ומבואר דלא די בדעת להחיל, אלא צריך גמירות דעת, ולכא' הביאור הוא שצריך שהענין יהיה גמור אצלו, ובאסמכתא אינו יכול לגמור בדעתו כי סבור שלעולם לא יהיה בפועל חייב, וכן במזכה לעובר אמדו חז''ל דאין הדבר גמור, ואין זה דבר שתלוי בבחירת בני אדם, וגם במקח טעות - אליבא דהבית הלוי - לכא' הוא דין שאם גמר בדעתו בטעות אין זה גמירות דעת המועלת.

ו. והנה בכל חלות שיש גמירות דעת, היאך נוצר הגמירות דעת, הרי רק ע''י גמירות דעת חל, ולכא' רק משום שגמור אצלו שחל יש גמירות דעת, וזה רק אם חל ואין יכול לחזור בו, והיאך הדבר מתחיל, ובעל כרחינו כיון שהתורה חפיצה בקנינים וגיטין וקידושין, קבעה התורה שע''י שעושה מעשה חל וא''א לחזור בו, ואחרי שכך קבעה התורה יש גמירות דעת, וסמכה התורה על זה שאחרי שיקבע הדין ממילא יהיה גמירות דעת, ובאסמכתא ודשלב''ל וכיוצ''ב למעשה לא היה גמירות דעת ולכן לא חל.

ז. אחר שקבעה התורה שחל ע''י מעשה קנין, צריך לעיין מה נצרך להחלת חלות, דהרי במעשה קנין לחוד לא סגי, וצריך שידע מה עושה, וצריך לעשותו מדעתו, ובפשטות כל שיודע שעושה מעשה קנין חל וממילא גומר בדעתו וכנ''ל, וא''כ ניחא הא דכופין אותו וכו' אע''פ שבליביה לא ניחא ליה, גמר בדעתו, כי יודע שאחרי שיעשה שוב אין יכול לחזור בו, וכך מבואר בכל קנין לאחר ל' או בשליחות אי נימא דהגברא מחיל בשעת החלות, אע''פ שאינו רוצה, בע''כ חל משום דהוי כזרק חץ שבע''כ שבר אע''פ שכעת אינו רוצה נחשב שעשה בדעת גמורה, משום שאחר שקבעה התורה שכך עושים יש גמירות דעת, ויש גם גמירות דעת בשעת החלות, וא''צ אלא לעשות את המעשה מדעתו וממילא יש גמירות דעת כשאינו אסמכתא וכד', ובין אי נימא דצריך מעשה קנין לעצם החלות דקבעה התורה שרק ע''י המעשה חל כמו שאפשר לשחוט רק ע''י סכין, א''כ כשעושה הרי הוא מחיל, והשוחט ויצעק שאינו שוחט אין שום משמעו בדיבורו, כך גם בקנין יודע שכך חל, ובין אי נימא דהמעשה נצרך רק בכדי שיגמור בדעתו דרק ע''י מעשה נוצר מצב שיש גמירות דעת, וכל שיש כזה מצב קבעה התורה שאינו יכול לחזור בו וזה גופא יוצר גמירות דעת וכנ''ל - ולצד זה י''ל דחל כשיש גמירות דעת, ולא שחל ע''י דעתו, אלא כשיש גמירות דעת חל, וכך קבעה התורה שחל ע''י הגברא, וכמו שהשוחט שוחט כשמזיז את הסכין, האדם מחיל כשגומר בדעתו, דאל''כ וחל ע''י שדעתו שיחול לעולם א''א להבין כיצד חל בכפיה, מדוע שיהיה לו דעת חיובית להחיל, ואנוס רק לעשות, אך לא לחשוב בדעתו שמחיל - אך א''כ צ''ב אילו דברים שבלב הויין דברים מדוע הגט בטל והקרבן פסול, הרי לא מועיל לעשות קנין ולחשוב שלא יחול, מכיון שהתורה קבעה שכשעושה מדעתו חל א''כ בע''כ גומר בדעתו.

ח. עוד יש לעיין לפי הנ''ל אם עושה מעשה קנין אך אומר אין דעתי להקנות, מדוע לא חל, מה איכפת לן בדיבורו הא התורה קבעה שע''י קנין מדעתו חל, ומה מהני דיבורו, והיה מקום לומר דיכול לבטל מדין אתי דיבור ומבטל דיבור, כמו שמועיל תכ''ד לבטל משום שאין חיסרון שלא אתי דיבור ומבטל מעשה בתכ''ד, ולפי''ז הרי זה חלות ביטול, ואילו היה דברים היה מועיל לבטל, אך לכא' הרי זה נסתר מדברי הריטב''א שכתב של''מ בלבו ובלב כל אדם לבטל, ואפילו הכי גט מעושה שלא כדין לא חל - ובשלמא מהס''ד דבליביה לא ניחא ליה י'ל דבס''ד לא ס''ל דל''מ לב לבטל ורק למסקנא הכי ס''ל, אך אליבא דאמת קשה מגט מעושה - וע''כ דאין זה משום שמבטל, אלא כל שאומר שלא יחול לא חל ע''י מעשיו, וכן בר''ע הוי כאומר נשבע אני אך אין אני נשבע שלא חל ואינו מדין ביטול, ובשבועה ניחא דאין ביטוי שפתים באופן זה, אך בקנינים וגו''ק שאין דין ביטוי, אלא מעשה , מה איכפת לן מדיבורו, וא''ת דאם אומר שאינו מחיל ודאי אין גמירות דעת, א''כ אף אם דברים שבלב לא הווין דברים נימא הכי.

ט. אולי יש לבאר על פי דברי הריטב''א והרשב''א בקידושין דף מ''א ב' שפירשו את דברי הגמ' שם מה לתרומה שכן ישנה במחשבה דבגו''ק לא די במעשה קידושין אלא צריך דיבור, ועסוקין באותו ענין הוי כמפרש ומבואר בדברי הריטב''א דאין דין לבטא בשפתים, אלא לפרש, ולכא' גם רמז או כתיבה וכד' יעזור, כגון אם יאמרו לו האם אתה מכווין לקדש וינענע בראשו יהני, ואילם יכול לקדש, ולמדנו מדבריהם דילפינן מתרומה וקדשים דהו''ל ב' כתובים דבכל החלויות צריך שיהיה שיפרש, ומעשה אינו פירוש אלא רק דיבור או היכא דכולם מבינים כוונתו - וס''ל דא''א לומר דב' כתובים מלמדים שלא די בדיבור אלא צריך מעשה, וממילא הנ''מ הוא רק בנדר כמבואר בשבועות, והפירכא בקידושין מ''א ב' אינו מכח ב' כתובים, דהרי בגיטין וקידושין מפורש בקרא דבעי מעשה, משום דס''ל דאין זה פירכא, והמעשה המחיל בתרומה הוא דיבור או מחשבה, ובקנינים מעשה, והפירכא היא רק בזה שבגו''ק צריך לפרש ולא דמי במעשה משא''כ בתרומה א''צ לפרש וחל במחשבה, ומדוייק כן בגמ' דהפירכא שכן חל במחשבה, ואילו היה הפירכא שבגו''ק צריך מעשה, אין הנושא מחשבה, ואף מדיבור היה פירכא -.

י. על פי אולי י''ל דכיון שלא די במעשה קנין מדעתו, אלא צריך גם לפרש, ולא חל קנין בלא לפרש ע''י דיבור או ע''י עסוקין, או רמז וכיוצ''ב, פשוט שאם עושה קנין ואומר שלא יחול חסר במפרש, ופשוט, וא''כ י''ל על פי זה דאע''פ שלפרש לא מהני בלב, שהרי זה כל הדין שנלמד מתרומה והקדש, אכתי י''ל דאם דברים שבלב הויין דברים, הרי דבריו בלב מצטרפים אם מה שאמר וממילא חסר בפירוש הנצרך, והוי כאומר שיחול ולא יחול, ורק אם דברים שבלב אינם דברים הרי מחשבתו כמאן דליתא, והרי זה ככל דיני קנינים שאם נעשה כדין חל ואם לא נעשה כדין לא חל אע''פ שסבור היה שנעשה כדין, אף אם הקנין הוא רק בכדי לגמור בדעתו, דהגמירות דעת הוא שאם בדין חל גמר בדעתו שיחול.

יא. לפי''ז ניחא היטב דברי הבית הלוי דודאי שיש גמירות דעת בכל האופנים בגמ', אע''פ שבליביה לא ניחא ליה, הרי הוא גומר בדעתו, ורק שאילו הויין דברים מחשבתו דלא ניחא ליה הוי כאומר לא ניחא ליה שאין כאן מפרש וכנ''ל, משא''כ במקח טעות החיסרון הוא במה שהגמירות דעת בטעות, ולא שייך על זה דין דברים שבלב אינם דברים, משא''כ בכל האופנים של דברים שבלב אפי' בקושיית הראשונים ברצה לומר מעשר ואמר תרומה, אדם יודע שמה שיוצא מפיו חל, כמו שאדם יודע שאם חותך נחתך אף אם סבור לחתוך כאן ונחתך שם - ויש לעיין לדברי הבית הלוי מדוע לא תי' הראשונים דהוי טעות, ואולי תי' תי' טוב יותר דכלל אין דיבור, וא''צ להגיע לדין טעות -.