מראה מקומות יח 9
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

**מראה מקומות יח: 9**

**המשך קדירא חייתא**. האם בהטמנה נוהג התר קדירה חייתא עיין בתוס' מז: תחילת פרק במה טומנין דנחלקו בזה שם. ולכאורה זה תלוי במחלוקת רש"י ותוס' האם איסור שהייה הוא מלתא דהטמנה. ועיין שו"ע סי' רנ"ז סעיף ז שפסק לאיסור ועיין שם ברמ"א דכן עיקר ויש מקילים ועיי"ש במ"ב סקל"ה.

**שם.** יש לעיין, האם התיר קדירא חייתא הוא רק בדבר שיתבשל עד למחר או גם בדבר שיתבשל לאחר שרגיל לגמור סעודתו. דאז זה כמו קדירא חייתא. עיין בביאור הלכה סי' רנ"ג ד"ה מסיח דעתו. ומה הדין באופן שהקדירה תהיה מוכנה אלא שאין דעתו לאוכלה אלא לסעודת היום וכגון טשולנט שהוא מניחו למחר ואינו אוכל ממנו בלילה. עיין בביאו"ל סי' רנ"ג ד"ה להשהותו עליה. עיין חזו"א סי' ל"ז סקכ"ב.

**בשיל ולא בשיל.** עיין תוד"ה בשיל. והתוס' אזלי לשיטתם שפסקו כחנניה. והרי"ף והרמב"ם לשיטתם שפסקו דלא כחנניה העמידו דין זה במבושל כל צרכו. ויש להקשות על רש"י ד"ה ובשיל שפי' דהיא מבושלת כל צרכה מדוע כתב כן הרי רש"י פסק כחנניה להלן לז:. ועיין גליון הש"ס להלן לח: ולפי"ז יש ליישב דרש"י סבר כקושיתו. דתנור כיוון שחומו רב לא שרי אלא במבושל כל צרכו. אמנם הב"י סי' רנ"ג כתב לדעת רש"י שמותר להשהות גם בתנור תבשיל שהוא כמאב"ד ועיי"ש בביאור הגר"א. אמנם האמת נראה דרש"י סבר דהלשון בשיל משמע מבושל כל צרכו. ורש"י לא קשה לו להעמיד סוגיא כחכמים וההלכה כחנניה וכן סבר רש"י בלז. דהספק של סמיכה הוא דלא כחנניה אע"ג דפסק כחנניה.

**האי בשרא דגדיא ושריק שפיר דמי דגדי וכו'** דגדיא ולא שריק דברחא ושריק רב אשי שרי רב ירמיה מדיפתי אסיר. , הנה בשר גדי מתוך שקשיא ליה זיקא סבר רב ירמיה שלא חיישינן לחיתוי היכן דהוא שריק ורק בצירוף שני הטעמים ביחד לא חיישינן לחיתוי. ואפשר דהביאור בטעמו של רב ירמיה הוא דבעינן שלא יהא שהייה שמתוכה שייך שיבוא לכלל חיתוי ואפילו במקום שהחשש פחות ולכן צריך שריק. ומצד שני אם יש חשש חיתוי אז לא יעזור השריק כיון שיבוא להוציאו בשביל החיתוי. ולכן בעינן שניהם. הקשו הראשונים, מאי שנא אונין של צמר שהתירו בית הלל מתוך שקשיא ליה זיקא ולא חיישינן לחיתוי לדעת רבי ירמיה. עיין רשב"א ושיטה לר"ן.

**שריק שפיר דמי**. עיין רש"י ומשמע דטעם ההתר הוא משום שע"י הטירחא בהסרת הטיט יזכר שהוא שבת אמנם מבואר ברמב"ם פ"ג הי"ג דשורש ההתר בבשר ברחא בהיטוח טיט הוא משום שקשא ליה זיקא ולכן לא יפתח את הטיט ולא משום שהטיט עצמו הוי היכר. ולמעשה השו"ע סי' רנ"ד פסק כהרמב"ם והרמ"א שם פסק כרש"י. ולרמ"א במקום שצריך לטרוח כדי לחתות בטיט יש עוד מקום להתיר שהייה. והנה יש לדון האם היתר היטוח טיט שייך בשהייה בתנור בכירים וכן בחזרה וכן לגבי הטמנה.

.**איכא דאמרי כי פליגי דברחא ולא שריק דרב אשי שרי ורב ירמיה מדיפתי אסר.** תוד"ה התם כתב דאין הלכה כרב אשי ודייק כן מכח הסוגיא דלעיל והסוגיא דלקמן. ועיין רי"ף שפסק כל"ב וכר' ירמיה וראייתו מדברי רבינא דבסמוך דאמר דבקרא חייא כיוון דקשיא ליה זיקא כבשרא דגדיא דמי ומזה דההתר הוא רק משום שהוא בשר גדי אבל בבשר ברחא נאסר מבואר דפסק כר' ירמיה. וכן הביא הר"ן בשם בה"ג וכן פסק הרמב"ם פ"ג הי"ג והרא"ש סי' לה' והרמב"ן במלחמות. אמנם הבעה"מ פסק כרב אשי שהוא בתרא וביאר דרבינא כתב כן לרווחא דמילתא. והרשב"א הביא שכן פסק ר"ה גאון וכן פסק המרדכי ועיין ריטב"א. ועיין ביאוה"ל רנג. סעיף א ד"ה אבל בצלי. ולהלכה נחלקו השו"ע והרמ"א ועיין שם בביאור הלכה ד"ה אע"פ בביאור מחלוקתם.

**בבשרא אגמורי,** הנה יש לעיין, דעולה מסוגיית הגמרא דלרב אשי ליכא חשש חיתוי אלא במונח ע"ג גחלים אמנם באופן של צלי כמבואר בתוד"ה האי ליכא חשש חיתוי אם אינו מונח ע"ג גחלים. ומותר בכל אופן ולא שנא במידת צלייתו של אותו צלי. ובתוד"ה התם מבואר דתנור פתוח שפתחו מהצד אז הוא כמו בשרא דאגמורי. ואינן דווקא במונח ע"ג גחלים אלא דכל שאין הפתח מלמעלה חשיב כמו בשרא אגומרי ונאסר ודווקא בתנור וכיריים שהפתח הוא מלמעלה בזה לא חשש רב אשי לחיתוי. במהרש"א מבואר דכן ניתן ליישב את הברייתא של לעיל שלא תמלא אשה שאיירי בתנור פתוח. ועוד כתב דניתן ליישב לבית שמאי ומשום שביתת כלים. אמנם עדיין צ"ע ממתני בפרק כירה שמבואר דחיישינן לחיתוי גם לחנניא היכן שהוא פחות ממאב"ד. ולכאורה שם לא איירי בתנור פתוח ובכירה פתוחה. ולרבנן חיישינן לחיתוי היכן שאינו גו"ק. ויש מקום לעיין לדעת רש"י שיסוד איסור שהייה הוא מלתא דהטמנה האם ניתן ליישב עיין בזה. אמנם לדעת שאר ראשונים שהוא משום חשש חיתוי יש לעיין מאי שנא. ובאמת אפשר שהתוספות יפרשו דהתם איירי בתנור פתוח ורק באופן זה נאסר ודוחק. ועיין להלן לז. רש"י ד"ה גבה שמבואר שנאסר להשהות בכיסוי שעל חללה ועיין.

**שם.** עיין רמב"ם פ"ג הי"ג. ומבואר בדברי הרמב"ם דההיתר בגדי אינו משום דקשיא ליה זיקא אלא משום שיתחרך הבשר וביאר הב"י בסי' רנ"ג דלשיטתו בבשרא דאגמורי חיישינן לחיתוי זהו משום משום שחזינן שלא אכפת ליה בחריכת הבשר כיוון שהניחו ע"ג גחלים. וגליון רע"א הקשה מדברי רבינא מדוע הביא טעמא דזיקא הרי לדעת הרמב"ם אי"ז טעם ההתר בגדי וצ"ע.