כינים
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / כללי

**כינים ופרעוש**

lice

1. כינה ופרעוש.
2. להרגה.
3. צידה.
4. מוקצה.
5. בורר.
6. גוזז.
7. **כינים בזמן הזה**.
8. תולעים (worms).
9. כינה ופרעוש, סימן שט"ז סעיף ט' - מה הוי פרעוש, ומה הוי כינה.

שבת דף קד. – "דכים הם, **כנים** הם, צדיקים הם".

* 1. **כינה הוי שחורה הקופצת**, פרעוש הוי כינה הרוחשת – ר' יוסף מאורליינ"ש (תוס' דף יב. ד"ה שמא), בשם הר"ח (דף יב.).
  2. **כינה הוי הרוחשת**, פרעוש הוי שחורה הקופצת – ר"ת (תוס' דף יב. ד"ה שמא), רא"ש (פרק א' סי' כ"ט), מרדכי (סי' רל"ג), טור (סעי' ט'), מחבר (סעי' ט'), לבוש (סעי' ט'), ט"ז (ס"ק ו'), גר"ז (סעי' כ'), מ"ב (ס"ק ל"ה), פוסקים.
  3. **פרעוש בזמן הזה** הוי מין אחר של פרעוש בגמרא – רמב"ן (דף יב.), רשב"א (דף יב.), שיטה לר"ן (דף קז: ד"ה הא, "והא דאקשי' הכא והרי פרעוש דפרה ורבה לאו מהני פרעושים דידן דמקרי בלשון ישמעאל בורגו"ת דהנהו נבראים מן העפר נינהו ומותר להורגן ולצודן, אלא מין אחר הוא שאינו מצוי").
  4. **בורגות**.
     1. הוי פרעוש, ואסור – ר"ת, ר"ן, מחבר, פוסקים.
     2. הוי כינה ומותר – רמב"ן (דף יב.), רשב"א (דף יב.), שיטה לר"ן (דף קז: ד"ה הא).
     3. מר"מ, למנהג העולם להקל – נחלת צבי, א"ר (ס"ק כ"ג, סוף ס"ק כ"ו, ס"ק כ"ח, א"ז ס"ק י"ד), תהלה לדוד (ס"ק י').
  5. מר"מ.
     1. רמב"ן (השגות לספר המצוות שורש ט') – "וטעות אחרת שהרב אומר כי השרץ ההווה מן העיפושים שאינו פרה ורבה עובר עליו משום ולא תטמאו את נפשותיכם וגו' ממה ששנו שם בסיפרא (שמיני פרש' ה) השרץ הרומש על הארץ אע"פ שאינו פרה ורבה וזהו ההפרש בין אמרו שרץ השורץ ובין אמרו הרומש כי השורץ הוא שיש בו כח התולדה והרומש הוא המתהוה מן העיפושים שלא יוליד כמוהו. ואם כן הדבר זו הנמלה שאינה פרה ורבה אינו לוקה עליה מכל הלאוין שכתוב בהם שרץ השורץ כי אין בכללן אלא השרץ שיש בו כח התולדה בלבד אלא מזה הכתוב לבדו שאמר בו רומש מלקין אותו ואם ילקה לדעתו בנמלה הזו משום עוף ושרץ העוף לפי שנאספו שני שמות הללו בגופו היאך ילקה מן השם הנאמר בפרה ורבה ומן השם שאינו נאמר בפרה ורבה. ואי אפשר לגוף אחד להאסף בו שני הפכים הללו. ועוד שאמר בנולד בזרעים ובפירות כשיצא לאויר ילקה בו משום לכל השרץ השורץ על הארץ לא תאכלום ואם הלך על הארץ מלקות אחרת עוד משום וכל השרץ השורץ על הארץ שקץ הוא לא יאכל ואם יקרה עם זה שלא יהיה פרה ורבה חייב עליו שלש מלקיות השתים שקדם זכרם והשלישי משום בכל השרץ הרומש על הארץ והנולד בזרעים ובפירות לעולם איננו פרה ורבה כי אין כח התולדה אלא בהיולי אשר בזכרים. ואפילו במינים המולידים כגון התרנגולת דספנא מארעא [ביצה ז ב ורש"י]. וכן העכבר ששורץ מן העפר [הנזכ' ספר' שם וחולין קכז א]. וזה דבר ידוע בטבע. אבל אין הענין כמו שאמר אלא כולם בכלל השרץ השורץ. וכן יש בלשון רומש אף הפרה ורבה כעניין שכתוב (ואתחנן ד) תבנית כל רומש באדמה וכתיב (בראשי' א) וכל חיה הרומשת על הארץ. ועוד כתיב (פ' נח ז) ויגוע כל בשר הרומש על הארץ בעוף ובבהמה ובחיה ובכל השרץ השורץ על הארץ. והן הידוע כי נח לא הכניס בתיבה המינים הנולדים מן העיפושים שלא יולידו אלא מינים שיש בהם כח התולדה מזכר ונקבה וכתיב (שם) המה וכל החיה למינה וכל הבהמה למינה וכל הרמש הרומש על הארץ למינהו והבאים זכר ונקבה מכל בשר באו. וביציאתם אמר (שם ח) ובכל הרמש הרומש על הארץ היצא אתך ושרצו בארץ ופרו ורבו על הארץ. וכתיב (שם ט) כל רמש אשר הוא חי לכם יהיה לאכלה. ולשונם בתלמוד (שבת קז ב) עד כאן לא פליגי רבנן עליה דרבי אליעזר אלא בכינה דאינה פרה ורבה אבל בשאר שקצים ורמשים שפרים ורבים מודו ליה. אבל ענין כל רמישה דריכה והלוך כענינו בסמך. מלשון מרמס רגליכם (יחז' לד), רמוס חצירי (ישעי' א) ואנקלוס מתרגם הרומש על הארץ והשורץ על הארץ דרחיש על ארעא. אם כן כל בעלי נפש התנועה בכלל השם הזה. והכתוב (ס"פ קדושים) בבהמה ובעוף ובכל אשר תרמוש האדמה ירצה בו כל נפש חיה אשר תרמוש האדמה או שתהיה האדמה פועלת ששמם רמש הוא. ובברייתא הזו השנויה בסיפרי (ס"פ שמיני) לא דרשו אינו פרה ורבה אלא מריבוי בכל. וכן דרשו שם עד כל מרבה רגלים בכל השרץ להביא תולעים שבעיקרי זתים ושבעיקרי גפנים, והם אינם פרים ורבים כלל. ודרשו (שם) באל תשקצו את נפשותיכם בכל השרץ את שפירשו לארץ וחזרו. ומ"מ מה שהם מביאין בריבוי מן הכתוב האחד לכל השמות נתרבו".
     2. ערה"ש (יו"ד סי' פ"ד סעי' ד', סעי' צ"ג) – "ובכלל שרץ הארץ יש רמש הארץ וזהו דכתיב [שם מו] ולא תטמאו את נפשתיכם בכל השרץ הרומש על הארץ ומה בין שרץ הארץ לבין רמש הארץ שרץ הארץ מקרי אותם שרצים שפרים ורבים מזכר ונקבה ורמש הארץ מקרי אלו המינין שנבראין באשפות ובגופי הנבלות כגון רמה ותולעה וכיוצא בהן שאינן נבראין מזכר ונקבה אלא מן הגללים שהסריחו וכיוצא בהן והנבראים מזיעה ככנים שבאדם ובהמה וכל כיוצא בזה אבל פרעוש שהיא הכינה הקופצת ונקראת פלי"י או בלאח"ע היא בכלל שרץ הארץ שהרי היא פרה ורבה [שבת ק"ז ב ועי' תוס' ד"ה שמא יהרוג שם י"ב א] וההפרש הזה ביאר הרמב"ם בפ"ב ממאכלות אסורות דין י"ג ע"ש [עי' רש"י פסחים כ"ד א סוף ד"ה לוקה חמש]".
  6. **מה נכלל**.
     1. דבר הבא מעפר.
        1. מותר – רמב"ן (דף יב.), רשב"א (דף יב.), שיטה לר"ן (דף קז: ד"ה הא).
        2. דרבנן – לבוש (סעי' ט').
        3. דאורייתא – רי"ף, רמב"ם (פרק י"א הל' ב'), רא"ש, סמ"ג, סמ"ק, ר' ירוחם, ב"ח, מלבושי יו"ט (ס"ק כ"ה) א"ז (ס"ק ט"ו), א"ר (ס"ק כ"ה, סוף ס"ק כ"ו "**חלילה להקל**"), מ"ב (ס"ק מ"א).
     2. דבר הבא מן גללים, ומן הפירות שהבאישו.
        1. דרבנן – רמב"ם (פרק י"א הל' ב'), א"ז (ס"ק ט"ז), מ"ב (ס"ק מ"א).
     3. דבר הבא זיעה.
        1. מיקל – חד צד בבה"ל (סעי' ט' סוף ד"ה מותר).
        2. רק בצערא ומאיסותא מותר לגמרי – חד צד בבה"ל (סעי' ט' סוף ד"ה מותר).
  7. **צידה בבעל חי מת**, או דברים שאינו בעלי חיים.
     1. מיקל – פרדס יוסף (פר' ויקהל עמ' תש"צ ד"ה וי"ל, "לפי מה שכתב באגלי טל ... אם יצוד מנהר גם דברים שאינם בעלי חיים יהיה בזה איסור צידה, וזה דבר מתמיה מאד"), חוט שני (תורת המלאכות ס"ק ל"ז ד"ה ומהגר"נ, "דפשיטא דאין צידה בדגים מתים, דחשיב כסתם חפץ שאין בו חיות ואין בו אפשרות לישמט, ואף דדג מת נשמט בזרם המים, מכל מקום אינו נשמט מכח עצמו אלא מכח דבר אחר הדוחפו, ומצד עצמו אינו יכול לזוז כלל"), ארחות שבת (פרק י"ד הע' ב', "בעלי חיים המתהוים מהזיעה ומהעיפוש שאין בהם איסור נטילת נשמה כמבואר בסי' שט"ז ס"ט אין בהם גם איסור צידה מן התורה אלא מדרבנן כמבואר בגמי שבת דף קז: בקושיית הגמ' והרי פרעוש וכו', ועי' בה"ל סי' שט"ז ס"ט ד"ה מותר. ומזה יש ללמוד דכל שכן שאין איסור צידה בחפצים דוממים, ומסתבר דה"ה דאין איסור לצוד בע"ח שמתו, ובאגל' טל מלאכת בורר הלכה ו' בהג"ה נסתפק בזה, ועיין בשש"כ ח"ג פכ"ז הערה קי"ב").
     2. חייב – עי' אגלי טל (בורר ס"ק י"א אות ב' בהג"ה, "שלאחר מיתתם אין צריכין צידה. ומ"מ חיוב צידתם אינו משום חיותם ודו"ק. וגדולה מזה **שהצד דגים מתים מתוך הנהר אפשר דחייב**". אבני נזר או"ח סי' קי"א אות ז', אגלי טל סי' קס"ח אות ז', "שכתבתי בהגה"ה דהצד שני בעלי חיים יש לומר שאינו חייב אלא אחת. ולא אמרינן בזה גופים מחולקים שאין חיוב צידה משום חיות [ואדרבה תכלית כוונתו כדי לשוחטו] והא דפטור על מת משום דאינו צריך צידה". **אמנם** עי' אבני נזר או"ח סי' שפ"ט אות ז', אג"ט סי' ק"ז אות ז', "דמשמע ריש פרק שמונה שרצים דעל מה שפטור על הריגתו פטור על צידתו. ואם כן החיוב משום שהוא בעל חי ואמרינן בי' גופים מחולקים ודו"ק כי קצרתי").
     3. מר"מ – הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק כ"ז הע' קי"ב [דפו"ח, הע' קי"ט], מילואים, שולחן שלמה ס"ק ה' ד"ה וכן, "פקע מיניה החירות דאינו שולט על עצמו, ולטעם זה אפשר דאין איסור צידה מה"ת [תורת המלאכות - מן התורה. שולחן שלמה - מהאי טעמא] גם בחיה ועוף הטובעים בים ודינו כצד דג מת מהים [ויעוין באגלי טל - בורר הלכה ו' בהג"ה - שמסתפק דאפשר שחייב גם במתים, מפני שעל כל פנים צד אותם מהים העומד לשוטפם, ולפי זה גם אפשר שאפילו בחפצים גם כן חייב]"), שלמי ניסן (דף קז. סי' ה'), תורת המלאכות (ס"ק ל"ז).
        1. יש לעיין אם יש ראיה מכינים, ששואלים למה אין כאן איסור צידה (עי' לקמן). למה לא מתרצים, אינו בגדר חי, שמותר להרגו. אלא נראה, דעדיין יש איסור. עיין.

1. כינה ופרעוש: לענין להרגה.
   1. **פרעוש**.
      1. אסור דאורייתא – גמרא (דף קז:), א"ר (ס"ק כ"ה, סוף ס"ק כ"ו, "אסור להרגה מדרבנן. תימא דלא עיין בש"ס דף ק"ז [ע"ב] דלכ"ע חייב מדאורייתא בפרעוש, ולא פליגי רבנן ורבי אליעזר עליו אלא בכנה, וכן מבואר ברי"ף [ה ע"א] ורמב"ם [פי"א הי"ב] וסמ"ג [יד ע"א] והרא"ש [סי' כט] וכל הפוסקים [מלבושי יו"ט סק"ה]"), שעה"צ (ס"ק ס"א), פוסקים.
      2. פרעוש בזמן הזה הוי מין אחר של פרעוש בגמרא – רמב"ן (דף יב.), רשב"א (דף יב.), שיטה לר"ן (דף קז: ד"ה הא).
      3. אסור ליהרוג מדרבנן – לבוש (סעי' ט').
      4. למה דאורייתא, הא בא מעפר.
         1. אה"נ שהוא מותר – רמב"ן (דף יב.), רשב"א (דף יב.), שיטה לר"ן (דף קז: ד"ה הא).
         2. שיש בכחם לפרות ולרבות – רמב"ם, כדמפרש הבה"ל (סעי' ט' ד"ה להרגה).
         3. יש בו חיות כאילו פר"ו מזכר ונקבה – ר"ן (ריש דף ה:), מלבושי יו"ט (ס"ק ד'), א"ר (ס"ק כ"ד), מ"ב (ס"ק ל"ח, אמנם עי' בה"ל ד"ה להרגה, "פרעוש אע"פ שגם היא אינה פרה ורבה מ"מ כיון שהוייתה מן העפר יש בה חיות כאלו נברא מזכר ונקבה וחייב עליה משום נטילת נשמה").
         4. דומה קצת לאלים, שתחילת בריית כל בהמות והחיות היה מן העפר – לבוש (סעי' ט', "אסור להורגו שהיא בריה נבראת מן העפר כשאר שרצים ויש בה משום נטילת נשמה"), עי' גר"ז (סעי' כ', "הפרעוש יש בו משום נטילת נשמה אע"פ שהווייתו מן העפר ואינו פרה ורבה לפי שכל המתהווה מן העפר חיות יש בו כאלו פרה ורבה מזכר ונקבה כי תחלת בריית בעלי חיים היתה מן העפר כמ"ש ויאמר אלהים תוצא הארץ וגו'").
   2. **כינה**: דין דאורייתא.
      1. מחמיר – ר' אליעזר (דף יב., דף קז:), בית שמאי (דף יב.).
      2. מיקל – בית הלל (דף יב.), רבה (דף יב., לפי רש"י ד"ה מקטע ותוס' ד"ה רבה), ר' ששת (שם), תוס' (שם ד"ה שמא), רמב"ן (דף יב.), רשב"א (דף יב.), ריטב"א (דף יב.), או"ז (סי' ל"א), ר"ן (דף ה. ד"ה אמר), פוסקים.
      3. למה אין איסור סותר בהריגת בעלי חיים – הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סוף סי' י"א ד"ה גם, מאורי אש השלם עמ' תקמ"ב, "אולם הרי הזכרנו דעת רש"י דיש בנין בבעלי חיים מה"ת, ואפי"ה **מותר להרוג כינה בשבת** כיון דאינה באה מזכר ונקבה, ולדעת המג"א בסי' שט"ז סק"ח ה"ז מותר לכתחלה גם מדרבנן, וכמדומה לי דהשינוי מחיים למות הוא שינוי יותר גדול מפתיחת מעגל שרק מפסיק את הסיבוב ואין מיתתו מיתת עולם. גם יש לדון בבע"ח שאינם פרים ורבים, מ"מ לו יצוייר שנשמטה מהם חוליא יתכן שאסור להחזיר, דכיון שיש בנין בבע"ח יש לנו לומר דאף הני לא גריעי מסתם כלים, דאף שילפינן מקרא דויבן אלקים את הצלע, מ"מ אין זה דוקא משום חשיבותא דאדם שהרי אמרו יש בנין בבעלי חיים ולא בתיקון אדם דוקא, אך אפי' אם לא נאמר כן מ"מ גם השוחט בהמה בשבת אינו חייב אלא משום צובע או משום נטילת נשמה ולא נזכר כלל דחייב גם משום סותר (וידוע שהיראים תמה אהא דמסיקין בכלים ביו"ט דאמאי לא אסור משום סותר, ותירץ מפני שהוא מקלקל, והגר"א ז"ל כתב מפני שהוא גרמא, ואילו המג"א כתב בסי' תקכ"א ס"ק י"ג דאגב הבערה שרי נמי סתירה ולא הזכירו כלל **משוחט ביו"ט דהוי נמי סותר**)"), הו"ד בס' פירות תאנה (דף קז:).
      4. יש לעיין, **אם מותר לאכול כנים**.
   3. **ברייתא** (דף יב.) - "תנו רבנן: המפלה את כליו מולל וזורק, ובלבד שלא יהרוג. אבא שאול אומר: נוטל וזורק, ובלבד שלא ימלול".
      1. כמו ר' אליעזר וב"ש – רמב"ן (דף יב.), רשב"א (דף יב.), ריטב"א (דף יב.), ר"ן (דף ה. ד"ה אמר).
      2. ת"ק כבית הלל, ואבא שאול כב"ש – רש"י (דף יב. ד"ה מולל, "מולל וזורק - בשבת מולל, להתיש כחן שלא יחזרו אליו, ובלבד שלא ימלול בדוחק ויהרוג, דסבירא ליה הריגת כינה שבות, ואבא שאול כר' אליעזר, ומחייב חטאת, הלכך גזרינן מלילה שלא יהרוג").
      3. כמו ב"ה, וגזרו אתו פרעוש – רא"ש (פרק א' סעי' כ"ט), [תוס' (דף יב. ד"ה נוטל)], טור (סעי' ט'), מחבר (סעי' ט'), ט"ז (ס"ק ו', ס"ק ט').
         1. **ירא שמים**, יש להחמיר – א"ר (ס"ק כ"ח, "כתב הנחלת צבי [סק"ט] והעולם נהגו להקל, והאריך למצוא טעם עי"ש, וכתב דאפשר שסמכו על רמב"ן ורשב"א הנ"ל דאפילו בפרעושים [מותר], וסיים דמ"מ יש להחמיר כפסק ש"ע על פי הרא"ש והר"ן ז"ל ע"כ. [ואפשר ד]פליגי אליבא דר"א דחייב ההורג כנה דלית הלכתא כוותיה, אבל לרבנן כ"ע מודים דמותר להרוג, וכ"מ בב"י ושכן ס"ל לרמב"ם ומגיד ורמב"ן ורשב"א, וכן רבינו ירוחם [שם] מביא סברא זו, ונ"ל דעליהם סמכו העולם להקל, ומ"מ יש לירא שמים להחמיר כשיטת הרא"ש וטור"), עי' בה"ל (סעי' ט' ד"ה לא יהרגם, "וכתב בהגהות הגר"ח צאנזאר אבל רש"י והרמב"ן והר"ן [וכן הריטב"א] והה"מ לדעת הרמב"ם מתירין וה"ל הרא"ש יחיד לגבייהו ובמילתא דרבנן כנלענ"ד וכ"ש שהרא"ש בעצמו כתב **שנהגו להקל** עכ"ל וכן מוכח בשבולי לקט סי' קכ"ד דלא הביא כ"א ההיא ברייתא דרשב"א וכן מוכח באור זרוע הלכות ערב שבת שכתב דברייתא דב"ה פליגא אאידך ברייתא וכן מוכח דעת המאירי עי"ש וכתב דלא חיישינן לפרעושים שאינו מצוי לפלות מהם דמיד הם בורחים וכן בבה"ג וסמ"ג לא הביאו כ"א דינא דברייתא מוכח מכ"ז דלא ס"ל הא דהרא"ש אח"כ מצאתי בא"ר שגם הוא הביא שהרבה ראשונים מתירין בזה וע"ז סמכו העולם להקל ומ"מ סיים דירא שמים יש לו להחמיר כדעת הרא"ש והטור").
      4. מר"מ – תורת רפאל (או"ח סי' כ"ח).
   4. **גזרו אטו פרעוש**: הגדר.
      1. לא גזרו בראשו, של"מ שם פרעושים – רא"ש (פרק א' סעי' כ"ט), מחבר (סעי' ט'), פוסקים.
      2. לא גזרו בגופו – ט"ז (ס"ק ט', "דבגוף לא שכיח שיחפש שם אחר כינה ובודאי לא גזרו שם אטו פרעוש"), מ"ב (ס"ק מ', ס"ק מ"ג).
      3. לא גזרו בבגדיו דרך מקרה – ט"ז (ס"ק ט', "דה"ק דוקא אם מצאו על בגדיו דרך מקרה מותר להורגו ולא גזרו בזה משום פרעוש אבל אם מחפש אחריו אסור אפי' בבגד"), א"ז (ס"ק י"ז), מ"ב (ס"ק מ', "על בגדיו דרך מקרה").
2. כינה ופרעוש: לענין צידה.
   1. **פרעוש**.
      1. אם נושך האדם, מותר ליקחנו ולהשליכו מעליו – תוס' (דף קז:), רשב"א (דף קז:), ריטב"א (דף קז:), רא"ש (שם), ר"ן (דף לח:), ש"ר, מחבר (סעי' ט'), פוסקים.
         1. פירוש, שראוי לישוך – א"ר (ס"ק כ"ב, "מ"ש התוס' אם נושך וכו' נ"ל פירושו שראוי לישוך, וכן אפשר לפרש דברי הטור וש"ע ושלטי גבורים [לח ע"ב אות ה], וכ"מ בשם ריא"ז, ובספר צדה לדרך [מאמר ד כלל א פכ"ה] שנמשך אחר הטור, ולפי זה נראה להקל בבשרו בכל ענין").
         2. מר"מ – שעה"צ (ס"ק ס"ג).
      2. טעם להקל.
         1. משום צער לא גזרו – תוס' (דף קז: ד"ה הצד), ח"א (כלל ל' סעי' ח'), מ"ב (ס"ק ל"ז).
         2. כמתעסק שלא ישכנו – רא"ש (פרק י"ד סעי' א'), רשב"א (דף קז:, מוסיף שדומה לקוץ, וצ"ב), וכן הר"ן (דף לח:).
         3. כדי שלא יזיק – ריטב"א (דף יב. ד"ה ההורג, "ואותו פרעוש הנקרא פוצא, אם עוקץ את האדם מותר לצודו אליבא דר"ש כצידת נחש כדי שלא יזיק, אבל אסור להורגו, וגם אסור לצוד כל זמן שאינו עוקץ אותו, ולא דמי לצד נחש כדי שלא ישכנו דהתם איכא סכנה קצת, כן פירש ר"ת ז"ל ור"י ז"ל").
         4. מר"מ – פמ"ג (מש"ז ס"ק ח').
   2. **בגדיו מבפנים**.
      1. מחמיר – או"ז, ס' התרומה, רוקח, ריטב"א (דף יב.), עי' מחבר, ב"ח, הג' מוהר"א אזולאי (בלבוש ס"ק ו'), א"ז (ס"ק י"ג).
      2. מיקל – תוס' (דף קז: ד"ה הצד), רשב"א (דף קז:), ר"ן (דף קז:), קרבן נתנאל (פרק י"ד סי' א' אות ה').
      3. מר"מ – מ"ב (ס"ק ל"ז, שעה"צ ס"ק ס"ג. "**מהנכון להחמיר לכתחילה**, ואין למחות ביד המקילין").
   3. **כינה**.
      1. אין צידה – רמב"ן (דף יב., "ולכתחלה נמי מותר בין לצוד בין להרוג דבכלל מאכולת הן"), שיטה לר"ן (דף קז: ד"ה הא, לשונו לקמן), תהלה לדוד (ס"ק י"א), הגרשז"א זצ"ל (שולחן שלמה אות כ'), ***הגרח"ק שליט"א (עם מקדשי שביעי ח"ב פרק ד' הע' מ"ו, עמ' קע"ט אות י"ח, אות כ', לשונו לקמן)***.
         1. משום אינו מינו ניצוד אסור משום דילמא קטיל ליה – שיטה לר"ן (דף קז: ד"ה הא, "ותניא הצד פרעוש וכו' ור' יהושע פוטר. פי' פטור אבל אסור דילמא קטיל לי' הא בכל שמותר להורגו ואין במינו ניצוד מותר לצוד אותו לכתחלה").
            1. חולק – ט"ז (ס"ק ג', ס"ק ד', "כל דבר שאין במינו ניצוד לא ניחא ליה בההוא צידה כלל אלא שגזרו חכמים אטו צידה שבמינו נצוד דניחא ליה בכך"), ערה"ש (סעי' ל', "דגזרינן אטו יש במינו נצוד").
         2. משום אינו מינו ניצוד, ולא מחוסר צידה – תהלה לדוד (ס"ק י"א, "דמי לחיגר או חולה דהוי אינו מחוסר צידה עמ"ש ס"ק א' ובדבר שאין במינו ניצוד פשיטא דשרי להמ"א סק"ז שהתיר באין במינו ניצוד לצוד למקום המחוסר צידה עמ"ש סק"ג").
            1. כיון שהמקור מהרמ"א סעי' ג', קשה. כאן הוא מתכוין, ועוד כאן הוי ניחא ליה.
         3. משום בקל יכול לתפוסו – הגרשז"א זצ"ל (שולחן שלמה אות כ', עי' סוף אות ד'), ***הגרח"ק שליט"א (עם מקדשי שביעי ח"ב פרק ד' הע' מ"ו, עמ' קע"ט אות י"ח, "****אין צידה בכינים כי אפשר בקלות לתופסם****". עמ' ק"פ אות כ', "צב לא הולך מהר אבל הוא הולך אבל*** *כינים לא בורחים כשבאים לתפוס אותם****")***.
            1. עי' לעיל, גבי בעלי חיים שהילוכם איטי מעוד, כמו נמלה או צב - כאן י"ל שהוא לכו"ע.
         4. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ב פרק כ"א סעי' ג') – "מין בעל חי שאינו פרה ורבה שמותר להורגו, כלול בהיתר זה שמותר לצודו, ויש בכך כמה ראיות".
      2. משום צער, יש להקל – חוט שני (***עם מקדשי שביעי ח"ב פרק ד' הע' מ"ו, "שמשום צידה מותר להוציא כשהכינים מצערות אותו כיון שכינים זה צידה מדרבנן").***
3. כנים ופרעוש: לענין מוקצה.
   1. **לענין מוקצה גבי פרעוש**.
      1. כמו קוץ ברה"ר – רא"ש (פרק י"ד סעי' א'), ב"י (ס"ק ט'), לבוש (סעי' ט').
      2. מר"מ – פמ"ג (מש"ז ס"ק ח'), תהלה לדוד (ס"ק י"א, "ד"ז צ"ע עצום"), ששכ"ה (פרק מ"א דפו"ח הע' י"ג), ארחות שבת (פרק י"ט הע' ש"ג).
   2. **לענין מוקצה גבי כינה**.
      1. הוי גרף של רעי – תהלה לדוד (סי' שט"ז ס"ק י"א, "וצ"ל דטעמא דהוי כגרף של ריעי"), הו"ד במנחת שבת (סי' פ' ס"ק קע"ב), ששכ"ה (פרק כ"ה הע' כ"א [דפו"ח, הע' כ"א], עי' פרק מ"א דפו"ח הע' י"ג).
      2. כמו קוץ ברה"ר – עי' בירור הלכה (ח"ד סוף עמ' ר"נ).
      3. אינו אלא מתקן הבגד, וכדו'.
         1. חוט שני (ח"ג עמ' קכ"ז ד"ה וכן) – "דכינים הנמצאים בבגד הוא כחלק מן הבגד ואינו אלא מתקן הבגד בהסרתן, ואין בו משום טלטול מוקצה".
         2. ***הגרח"ק שליט"א (עם מקדשי שביעי ח"ב פרק ד' הע' מ"ו, עמ' קע"ט אות י"ט) – "מה שלוקחים כדי לנקות אין איסור מוקצה כמו שלנקות לכלוך מהבגד יש שאלה של מלבן ולא של מוקצה"***.

הגרח"ק שליט"א (גם אני אודך בעניינים שונים ח"ג אות צ"ג) – "שאלה: האם מותר להוריד כינה מהראש בשבת, או דהוי בורר, או מוקצה. תשובה: עיין שונה הלכות סימן ש"ח דין י'. [וז"ל שם, מותר להסיר זבוב ביד או שאר דבר מוקצה מהכוס והקערה בשבת, היכא דליכא משום בורר, ואין בזה משם טלטול מוקצה אלא תיקון האוכל, ולא גזרו חכמים ע"ז משום מוקצה, וכ"ש היכא דמאוס דהוי כגרף, וכ"ש בכלי כגון לקבל המוקצה בכף ולזורקו דמותר. עכ"ל]".

* + 1. מר"מ – לוח המוקצה (ערך כנים).
       1. פמ"ג (סי' שט"ז מש"ז ס"ק ח', ס"ק ט') – "אפשר אף בכנה לבינה אסור משום מוקצה טלטול, רק להשליכה מעליו, טלטול כלאחר יד שרי. ובפנים על בגדיו יש לומר פרעוש אסור, צידה דרבנן, וכנה שרי, שירא שלא ישכנו, טלטול מותר כקוץ ברשות הרבים ... ומכל מקום כנה לבינה על בגדיו דמאוס הוא אפשר שרי הטלטול, כגרף של רעי, וצ"ע".
       2. מנחת פסים (הוספות לאו"ח סי' שט"ז סעי' ט') – "ומשמע דאי לאו משום תולש היה רשאי ליקח, ולא שייך בזה מוקצה, דלא דמי לפעוש. דאין לומר דמותר מטעם גרף של ריעי, דהא משמע אף שאינו לבוש כלל בהבגד היה רשאי ליקח".
       3. ששכ"ה (אהל שרה ח"ב פרק ד' הע' נ"ד) – "[קשקשים] דיל"ע דלמה אין בהם משום מוקצה, וכן יש להקשות על הא דכינים".
       4. אור יצחק (ח"א או"ח סי' צ"ט) – "כתב המחבר וז"ל: אין פולין את הכנים וכו', לאור הנר וכו', ע"כ. וצ"ע אמאי אין אסור משום מוקצה על הכינים, וקשה לומר דבמצטער הרבה עסקינן. ואם מיירי בניכרים להדיא ומשום כבוד הבריות התירו, א"כ לא היו אוסרים לאור הנר, דבאופן זה הוי מילתא דלא בעיא עיונא".

1. כנים ופרעוש: לענין בורר.
   1. **למה בורר** **כנים בשבת מותר**.
      1. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סוף סי' י"א ד"ה גם, מאורי אש השלם עמ' תקמ"ג) – "חושבני דכמו שמותר להדיח כלים בשבת ... **או מפלה כליו וראשו** אינו חשיב כבורר, ולא דמי לשורה כרשינין או מציף עליהם מים להסיר מהם הפסולת דשפיר חשיב בורר, והיינו דהואיל ורגילין תדיר ללכלך ולהדיח אין זה קרוי בשם בורר אלא כמנקה כליו ובגדיו".

הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק ג' הע' ז' [דפו"ח, הע' ז'], שולחן שלמה סי' שי"ט ס"ק ח'.ג') – "צ"ע מהא דמפלה בגדיו מכינים, סי' שט"ז סע' ט, ולמה לא נאמר דאית ביה משום איסור ברירה, שהרי הכינים הן בתוך האריג של הבגד וקשה להוציאן, ע"ש במ"ב ס"ק מב, ולא יקח אדם כינים מעורות שועלים משום שהוא מנתק מן הצמר, ולמה לא נאמר דאית ביה משום איסור ברירה, ודוחק לחלק בין כינים חיות ומתות. ואפשר שניקויו של כל דבר שדרכו תמיד להתלכלך ורגילים שוב לנקותו, לא נקרא בורר אלא מנקה ...".

הגרשז"א זצ"ל (שולחן שלמה סי' שי"ט ס"ק י"ג.ד') – "במפלה כינים לבער מראשו ובמלקט לבנות מתוך שחורות מה טעם דלא אסור משום בורר, ואפשר דכל מאי דאסור לברור פסולת מאוכל הוא מפני שמנקה את האוכל מהפסולת, ולכן דוקא בכה"ג שרוצה שהשערות השחורות יהיו בלא הלבנות אז אסור ללקטן, אבל אליבא דאמת המלקט שערות רצונו רק ללקט את הלבנות ואפילו לא היו שחורות כלל ג"כ היה מלקט את הלבנות ולכן אין זה חשיב בורר, וכמו"כ במבער כינים כיון דגם אם לא היו כלל שערות בראשו לא היה רוצה בכינים שעל ראשו, ואם היה מסיר אותם לא היה חשיב כבורר, וכיון שכן אף שמעורבים הכינים עם השיער והוא מפלה אותם מביניהם אפי"ה אין זה חשיב בורר".

* + - 1. **לעינן מלקט שערות לבנות משחרות** – אדר"ת (עובר אורח אות נ"ה), דף על הדף (דף צד: ד"ה כותב, עמ' ק"ח).
    1. מנוחת אהבה (ח"ג פרק י"ח הע' י"ב) – "ואין לאסור מצד שבורר את הכינים משערות ראשו, והו"ל כבורר פסולת מתוך אוכל דשאני הכא דא"א לברור השערות מהכינים והו"ל דרך נקיון ולא דרך ברירה".
    2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ב פרק כ"ה סעי' י"ד, קובץ תשובות ח"א סי' כ"ז אות א') – "והלכה פסוקה בסי' שב דמותר להסיר הנוצות מן הבגד בשבת. ובסי' שטז המפלה בגדיו לא יהרגם, אלא מוללן בידו וזורקן, המפלה ראשו מותר להרגן. מבואר דלא שייך בכ"ז משום בורר מידי דהוה אלכלוך בכלים דמותר להסירם".
    3. הגרח"ק שליט"א (שיח התורה, שבת דף יב.) – "בפ"ק דשבת אין פולין לאור הנר שמא יטה, ולכאו' תיפו"ל דהוי בורר ואסור מדאו'. תשובה: אינו בורר רק מנערו מהבגד".
    4. חוט שני (ח"ב עמ' ע' ד"ה וכן) – "ובשו"ע כתב המפלה בגדיו מכינים לא יהרגם ... ואין בהם משום בורר דאין הנקיון נחשב כתיקון הבגד שהבגד נשאר בגד אף עם הכינים והנוצות רק שצריך לנקותו כשיש עליו לכלוך, ולא נחשב שהבגד מעורב עם הפסולת".

חוט שני ***(עם מקדשי שביעי ח"ב פרק ד' הע' מ"ו) – "שאין איסור בורר בהוצאת הכינים".***

* + 1. איל משולש (פרק ו' סעי' ס"ו) – "אין בזה משום בורר ... לפלות כינים מראשו".
    2. מר"מ – פסקי תשובות (סי' שי"ט אות ו' ד"ה אמנם).

1. כנים ופרעוש: לענין גוזז.
   1. **איך להוציאן כנים מראשו** - חשש גוזז.
      1. אין לסרוק במסרק כדי להסיר כינים – ארחות שבת (פרק י"ז סעי' י"א), ל"ט מלאכות (רביעט, עמ' תרע"ח, עמ' תתפ"ט), עי' הגר"י רובין שליט"א (קובץ קול התורה חוברת נ"ד עמ' קצ"ב).
         1. בצער גדול מיקל, אפילו עם מסרקת מיוחדת שמוציאות הכינים – נשמת שבת (סי' ש"מ אות נ"ב, "כשמצטערת צער גדול יש מקום להקל").
      2. להסיר כינים ביד מותר – הליכות עולם (ח"ד עמ' כ', "אף על פי שיש להן שערות ארוכות, וכשהיא מוציאה את הכנים, עלולה לפעמים לתלוש שערות בידיה, מכל מקום כיון שתלישת שער ביד אין בה איסור אלא מדרבנן, והיא אינה מתכוונת לתלוש שער, אפילו אם הוא פסיק רישיה, הרי הוא פסיק רישיה בדרבנן דלא ניחא ליה, שמותר"), ל"ט מלאכות (רביעט, עמ' תרע"ח), עי' נשמת שבת (סי' ש"מ אות נ"ג, שהוא פסק"ר שבכל פעם יתלשו שער. תשובה - כשהתינוקת מצטערת מזה יש להקל").
      3. להסיר ביצת כינים (nits) מראשו גם ביד, יש להחמיר שמא יבא ולתלוש – שבט הקהתי (ח"ג סי' קכ"ו אות ב', "ונראה דהביצי כינים המחובר להשערות לא יסירם דקשה מאוד להסירם מבלי שיתלוש קצת שערות ואע"ג דכ' הא"ר דבמפלה כינים לא חיישינן שמא יתלוש שער, אבל כשמסיר ביצים הכינים הדבוק להשערות הוי פסיק רישא שיתלוש"), עי' נשמת שבת (סי' ש"מ אות נ"ד, "באופן שהוא פסק"ר שיתלש שער אסור").
      4. מר"מ.
         1. ס' חסידים (סי' רס"ח) – "לא יפשפש אדם בפליצין או בעורות שלו כנים באצבעותיו מפני כשהוא מוציא באצבעותיו הכנים מנתק מן הצמר באצבעותיו אלא אם הכנים במקום שהוא בלא צמר. אבל מראשו לא שמא ינתק שער ראשו שכואב לו ואינו מתכוין".
         2. מקור חיים (חו"י, סעי' ט' ד"ה כנים) – "כנים הדבקים בכח כשנוטלם ממקום כינוס שיעור [שיער] יזהר שלא ליטלם בכח פן ינתק שיער".
2. כינים בזמן הזה.
   1. **מותר להרגו**.
      1. הגר' יהודה בריל זצ"ל (בפחד יצחק ערך צידה כ"א-ב', מכתב משנת תע"ח) – "שאין לשנות הדינים המיוסדים על קבלת קדמונינו בשביל חקירת חכמי א"ה".
      2. חזו"א (בירור הלכה ח"ד עמ' ר"נ, שלמי ניסן האורג עמ' רס"ב) – "לא הוכח דאינו נוצר גם בלי פריה ורביה".
      3. מכתב אליהו (ח"ד עמ' שנ"ו הע' ד') – "בענין הכינה ההסבר קצת יותר קשה, אבל הכלל ידוע שאין ההלכה מתחשבת אלא במה שמורגש לחושים, ולפי זה אולי ניתן לומר שמכיון שביצת הכינה היא קטנה מאד עד שלא היה ניתן לראותה כלל בתקופת מתן תורה, אין ההלכה מתחשבת עמה כלל והכינה נחשבת כמתהווה מן החומר שהיא גדלה בו וניזונית ממנו, ולכן היא נחשבת לבריה פחותה ואין בה דין נטילת נשמה. וכעין זה ניתן להיאמר לגבי השרצים הגדלים בפירות, שהביצה שהטילה האם לתוך הפרי, שממנה נתהוו, אינה נראית כלל ונחשבת כאילו אינה במציאות, ולכן השרצים האלה נחשבים בהלכה כאילו נתהוו מן הפרי עצמו שגדלים בתוכו ומותרים באכילה כמו הפרי, כל זמן שלא שרצו על הארץ שלזה יש ריבוי מיוחד ... וכן כל כיוצא בזה. וגם אם לא נמצא טעם הגון, נאמין באמונה שלמה שהדין דין אמת ואל ה' שיאיר עינינו למצוא הסבר מתאים".
      4. היכל יצחק (או"ח סי' כ"ט אות א') – "המדע החדש כפי שידוע לי, איננו מודה בגינירטיו ספונטניא, אבל אנו אין לנו לענין ההלכה אלא דברי רז"ל".
      5. הגרשז"א זצ"ל (ועליהו לא יבול ח"א עמ' קנ"ב) – "מכיון שבאופן הגלוי לעין לא מזויינת במכשירים מדעיים כאילו שהם נוצרים מהזיעה".

הגרשז"א זצ"ל (בירור הלכה ח"ד עמ' רנ"ג ד"ה כל, ארחות שבת פרק י"ד הע' מ"ז) – "בפשיטות להתיר".

הגרשז"א זצ"ל (מאור השבת ח"ג סי' ל"ח אות ו') – "אולי מפני שלא נראה הדבר לעיניים".

* + 1. אור לציון (גביע הכסף שבת עמ' מ"ד ד"ה והנה).
    2. עי' ציץ אליעזר (חי"ט מילואים לסי' כ"ט).
    3. אז נדברו (ח"א סי' ע"ט אות קי"ז, ברית עולם השוחט אות י"א).
    4. מנוחת אהבה (ח"ג פרק י"ח הע' י"ג, ע"ש במילואים) – "ודע שלפי מה שגילו חכמי המדע בזמננו שהכינים פרים ורבים מזכר ונקבה, שהכינה מטילה ביצים ויוצאים מהם כינים, ודלא כמו שאמרו בגמ' (שבת קז:) שאין הכינה מטילה ביצים. ועיין שם שדחקו לפרש מ"ש שהקב"ה יושב וזן מקרני רמים ועד ביצי כינים, דהיינו מין בעל חיים שנקרא ביצי כינים. ולפי מה שהתברר היום שהכינה מטילה ביצים, אתי שפיר כפשוטו. אולם עכ"ז עיקר הדין שמותר להרוג כינה בשבת בודאי שהוא אמת ויציב וקיים לעד, ואין אנו יכולים לפקפק כלל בדברי חכמינו ז"ל, ואפי' יאמרו לנו על שמאל שהוא ימין מחוייבים אנו לקבל דבריהם. ובנ"ד שהתנאים לא בארו לנו במפורש הטעם שמותר להרוג כינה בשבת אע"פ שהאמוראים בארו שהוא משום שאינם פרים ורבים, יש לומר שאמרו כן לפי מה שסברו שאינם פרים ורבים, אבל בהגלות נגלות שבאמת הם פרים ורבים יש לומר שהטעם שמותר להרגם משום **שאינם פרים ורבים מזכר ונקבה בלבד, שהרי הביצה שמטילה הכינה לא תרקם ממנה כינה אלא במקום זוהמה כמו בשערות הראש שיש בהם מלמולי זיעה**. וא"כ לא דמי לאילים ותחשים שפרים ורבים בכל מקום כנלע"ד להעמיד דברי חכמים ז"ל".
       1. רבבות אפרים (ח"ו סי' רט"ו אות ל"ט) – "נשאלתי דלאחרונה יש להרבה ילדים כינים, ומנקים את הראש ומוציאין אותם אם בשבת מותר, הנה השבתי למבואר באור"ח סי' שט"ז סק"ט, ובתורת שבת שט"ז סקט"ז כיעו"ש. ומקור חיים סימן שט"ז, משמע דלהרוג את הכינים אסור אבל לפלות ולהוציאם מותר, והאשה הודתה לי כי בתה סבלה מזה בשבת, וכשהוציאה הרגישה יותר טוב, ועיין שו"ת שבט הקהתי ח"ג סימן קכ"ו. והנה בספר מנוחת אהבה ח"ג עמוד צ"ב כתב ודלא כמו שאמרו בג' שבת ק"ז וכו' שדחקו לפרש וכו' י"ל שאמרו כן לפי מה שסברו וכו' שבאמת, והנה **יש למחוק קטעים אלו מספרו** ועפרא לפימיה דהאי בר נש ודבריו מוזרים ותמוהים כיצד מלאו ליבו לזלזל בדברי בלע אלו כלפי אדירי עולם התנאים והאמוראים הק', והרבה הוציאו ספריו מבית המדרש ומביתם, ואקוה שיחזור בו מדבריו".
    5. הליכות עולם (ח"ד עמ' י"ט, מנוחת אהבה ח"ג עמ' תנ"ו) – "ואף על פי שחכמי המחקר אומרים שגם הכנים פרים ורבים מזכר ונקבה, אנו אין לנו אלא דברי חז"ל שאמרו שמותר להרוג כנים בשבת, מטעם שאינם פרים ורבים".
    6. הגרח"ק שליט"א (בירור הלכה ח"ד עמ' רנ"א, דרך שיחה ח"א עמ' י"ח) – "שאלה: במסכת שבת (ק"ז, ב') איתא שמותר להרוג כינה בשבת כיון 'דאינה פרה ורבה', וכן הוא להלכה (או"ח סימן שט"ז במ"ב סקל"ח), והנה החוקרים אומרים כי היום נשתנו הטבעיים וכינים פרים ורבים, האם משום כך נשתנה הדין. תשובה: **דברי הבל**. מה שאין רואים בדרך הרגילה שפרים ורבים - זה נקרא שאינם פרים ורבים, ומה שרואים ע"י מיקרוסקופ אין זה נקרא פרה ורבה. (עיין ספר הברית ח"א מאמר י"ד פ"ח, פחד יצחק ע' צידה דף כ"א ע"ב, מכתב מאליהו ח"ד עמ' 355)".

הגרח"ק שליט"א (שבת לישראל עמ' ת"פ אות נ"ז, קובץ שערי הוראה ח"ה עמ' נ"ז אות ה') – "אין זה נחשב ביצים".

*הגרח"ק שליט"א (עם מקדשי שביעי ח"ב עמ' ק"פ אות כ"א) – "לא השתנה כלום וגם היום הם לא פרים ורבים,* ***רק יש מחלוקת*** *הפוסקים מה זה כינים שחורים או לבנים לכן י****ש מקום להחמיר".***

*הגרח"ק שליט"א (דרך אמונה הל' שמיטה פרק ד' הל' א' באור ההלכה ד"ה בין) – "וראיתי בס' הברית ... שאין התורה מתחשבת במה שאין רואין בגלוי ומצינו שאמרו בגמ' דכינה אין פרה ורבה וגם יש מינים שמתהוין מן העיפוש בלי זכר ונקבה כמ"ש חז"ל ועי' בס' הברית מאמר י"ד פ"ח שהביא ס' ראשית למודים שכ' שגם הם נולדים מהביצים אשר הניחו אמותם בתוך האויר וזה יפול על הארץ ומזה נתהוין הברואים האלו ואין דבר שאין נולד ע"י זכר ונקבה ובס' הברית הרבה להשיב ע"ז מחז"ל ע"ש ואין הקושיות מחז"ל מוכרחות כי כל מה שאין ניכר לעיניים אין התורה מתחשבת בזה וכנ"ל וזה נקרא שנברא מדבר שאין פרה ורבה".*

הגרח"ק שליט"א (אליבא דהלכתא ח"ס עמ' מ"ד טור ב') – "דבריו (של המכתב מאליהו) נכונים, דחז"ל לא החשיבו את זה לבריה שפרה ורבה, ומצינו כה"ג בכמהין ופטריות אף דיש להם שורשים קטנים, ודברי הפחד יצחק הקדמון אין בהם ממש, אלא דלמעשה יש מחלוקת ראשונים מהו כינה, ולכן אין להקל. (תשובה בע"פ מכתבי תלמיד)".

* + 1. רבבות אפרים (אליבא דהלכתא ח"ס עמ' ל"א טור ב') – "שאף כינים שבזמנינו מותר להורגם בשבת".
    2. בירור הלכה (ח"ד סי' שט"ז).
    3. ויזרע יצחק (ישורון חט"ז עמ' תקצ"ח) - המחמיר תע"ב.
    4. ל"ט מלאכות (רביעט, עמ' תרע"ח, עמ' תתפ"ט).
    5. עיונים בהלכה (ח"ב סי' ו') – "דמותר להרגם".
    6. הל' שבת בשבת (פרק נ"א סעי' ח') – "הכינים שבראש שאינם פרים ורבים אלא תולדותם וקיומם מן העיפוש והזיעה, מותר להורג בשבת, ואף בזמנינו הדין כן".
  1. **אסור להרגו**.
     1. פחד יצחק (ערך צידה כ"א-ב') – "ואני הצעיר הכותב אי לאו דמסתפינא אמינא דבזמננו שחכמי התולדות הביטו וראו וידעו וכתבו דכל בעל חי יהיה מי שיהיה הוה מן הביצים וכל זה הוכיחו בראיות ברורות א"כ שומר נפשו ידחק מהם ולא יהרוג לא פרעוש ולא כינה ואל יכניס עצמו בספק חיוב חטאת. ובדבר הזה אמינא דאם ישמעו חכמי ישראל ראיות אוה"ע יחזרו ויודו לדבריהם כמו בגלגל חוזר ומזל קבוע ... והחוקרים הודיעו בראיות ברורות דאין מין בא מן העפוש ואין הביצים מתהוים מן הזיעה אלא מן הבעלי חיים וחכמי ישראל שחזרו והודו לחכמי אוה"ע בענין מזל קבוע וגלגל חוזר הורו באצבע דלאו כל מילי דאתמרו בגמרא מפי הקבלה הם אלא דחכמי ישראל דברו גם הם לפעמים מפי השכל והחקירה האנושית ולא מפי הקבלה דאל"כ למה להם להודות היה להם להתחזק בקבלתם ולא לשוב מפני כל ראיות אוה"ע".
     2. תורת שבת (סי' שט"ז ס"ק ט"ו, סי' ער"ה ס"ק א').
     3. עי' הגר"מ כשר זצ"ל (האדם על הירח עמ' נ') – "שפיר יש מקום להחמיר משום חשש איסור דאורייתא וכן לענין דין תולעים".
     4. עי' הגריש"א זצ"ל (שבט הקהתי ח"ג סי' קכ"ו אות א' ד"ה ומצאתי, ***דרור יקרא עמ' שמ"ג אות מ"ד,*** אשרי האיש או"ח ח"ב פרק כ"א סעי' י"ג***)*** – ***"אנחנו באמת לא יודעים לאיזה מין הכתכוונו חז"ל, והיום זה מין שפרה ורבה ואסור להורגם"***.

עי' הגריש"א זצ"ל (ארחות שבת פרק י"ד הע' מ"ז, הע' מ"ח, אשרי האיש או"ח ח"ב פרק כ"א סעי' י"ג, הע' ט"ז) – "דיש להמנע מזה ... דמותר לרסס על ראשו חומר קוטל כינים דבמקום צער גדול יש לסמוך על פשטות דינא דגמרא ולהתיר זאת".

* + 1. עי' ס' נר ישראל (סי' כ"ב, ועמ' קס"ב ד"ה ולפי).
    2. הגר"י אייזנבאך (קובץ שערי הוראה ח"ה עמ' נ"ו) – "דעכ"פ מידי ספיקא לא נפקא והוי ככל ספיקא דאוריתא ועלינו להחמיר בזה ואין לנו בסיס מספיק להתיר בודאות הריגה זו ולכן שומר נפשו ימנע מזה בכל תוקף".
    3. שבט הקהתי (ח"ג סי' קכ"ו) – "נראה לכאורה דיש להחמיר ולאסור להרוג הכינים שבראש כיון שהם פרים ורבים ... לפלות הכינים שבראש בידיו מותר אבל לא יהרגם **ולא ימלול אותם** דשמא יהרגם".
    4. הו"ד בפסקי תשובות (סי' שט"ז אות ה').
    5. הגר"א נבנצאל שליט"א (ביצחק יקרא על ס"ק ל"ח, בהע' לס' השתנות הטבעים בהלכה עמ' קפ"ב) – "ולולי דמסתפינא אמינא שאין אנו מכירים הכנים שהתכונו להן חז"ל".
    6. עי' הגר"ש דבליצקי שליט"א (אליבא דהלכתא ח"ס עמ' ל"א טור ב') – "דראוי להחמיר לא להרוג כינים בזמנינו בשבת, שהחוקרים אומרים שמתהווים מזכר ונקבה ופרים ורבים".
    7. עי' הגר"א קופשיץ שליט"א (אליבא דהלכתא ח"ס עמ' ל"א טור ב') – "דראוי להחמיר לא להרוג כינים בזמנינו בשבת, שהחוקרים אומרים שמתהווים מזכר ונקבה ופרים ורבים".
    8. הגר"א ליברמן (קובץ שערי הוראה ח"ו עמ' קס"ט) – "יש להחמיר בזה".
  1. **מסופק**.
     1. חוט שני (ח"א עמ' קכ"ה ד"ה וההיתר, ישורון חט"ז עמ' תקצ"ז ד"ה ובחוט) – "אבל כינים של זמנינו צ"ע אם הם מאותו המין המבוארים כאן, דהא חזינן שכינים של זמנינו מטילים ביצים, ואם הם פרים ורבים אסור להורגם".
  2. **במקום צער גדול**.
     1. יש לסמוך על פשטות דינא דגמרא, לרסס על ראשו חומר קוטל כינים – הגריש"א זצ"ל (ארחות שבת פרק י"ד הע' מ"ח), שבת בית (ארטסקרול, ח"ב עמ' שנ"ח).
  3. מר"מ – רמב"ם עם פי' ר' קפיף (פרק י"א הל' ד'), ילקוט יוסף (שבת ח"ב עמ' תקמ"ו), נתיב חיים (שבת סי' פ"א), שבת בית (ארטסקרול, ח"ב עמ' שנ"ח), קובץ אור תורה (טבת תשנ"ב), מפנאך צפות (חי"ז פרק ז' הע' ב'), קול אברך (רבבות אפרים ח"ו סי' תנ"ח אות י"ח), מנחת שי (על סעי' ט', "וצ"ע").
     1. מקור חיים (חו"י, סעי' ט' ד"ה אבל) – "מה דקשה ע"פ החקירה על דארז"ל דאינה פרה ורבה".
     2. ס' הברית (ח"א מאמר י"ד פרק ח') – "במין הרמשים קטני הכמות, אמרו חכמי אומות העולם שאף הם מתהוים ונולדים מזרע אשר יזרעו אבותם ממינם כאשר הוא ככה בגדולי הברואים, ולא ימצא שום רמש ובעל חי בעולם אפילו בקטני הכמות עד מאד אשר יתהוה מן האשפתות או מן עפר הארץ או ממקום נסרח או ממאכל נבאש וכדומה, רק יתהוו מן הביצים אשר יטילו אמותם בתוך האויר ויפלו על הדברים הנזכרים וחום השמש יוציא מהם תולעים ... **ולא כן הוא דעת חכמי ישראל בדבר זה**, אבל הם ז"ל אמרו שיש בריות קטנות עם גדולות שמתהוים בלתי זרע אבותם או ביצת אמותם ממינם, ומאשפתות מתהווים תולעים ובריות קטנות, כי שנו חכמים בלשון המשנה (פרק העור והרוטב משנה ו'), עכבר שחציו בשר וחציו אדמה הנוגע בבשר טמא באדמה טהור, ופירש רש"י ז"ל יש מין עכבר שאינו פרה ורבה אלא מעצמו נוצר מאדמה כאשפה המשרצת תולעים עכ"ל. וכן הסלמנדריא שזכר ר' עקיבא (שם בגמרא) מתהוה מן האש ואיך יש לסלמנדריא אב או אם, וראייתו של בעל ראשית למודים שאמרו כי אז היה צריך להבראות בריאה חדשה והוא שקר מפורסם ומספר המינים ישמרו תמיד את מתכונתם לא יוסיפו ולא יגרעו, אין בו ממש, כי מיום ברא אלהים שמים וארץ וכל מיני הברואים ואש ומים ואויר שם בטבע הארץ שיתהוה תמיד ממנה מין ידוע ממיני העכברים כשיהיה עפר הארץ באופן וערך זה, ושם בטבע האש שיתהוה ממנה הסלמנדריא כשיהיה האש באופן וערך זה, ושם בטבע האויר שיתהוו ממנה ברואים דקים מאד כשיהיה האויר באופן וערך זה, וכן שם בטבע המים שישרצו המים שרץ חיה זו כשיהיה המים באופן זה, וישרצו בעל חי זו כשיהיה המים באופן זה, לכן לא ישרצו המים בנהרות מה שישרצו באגמים וכדומה לזה בימים ושאר מקוה מים, כי כל היסודות ישרצו נפש חיה, כאשר זכר רבי עקיבא בפרק הנזכר, ובזה מספר המינים ישמרו תמיד את מתכונתם לא נוספים ולא נגרעים, ותמהני עליו איך כתב והוא שקר מפורסם על דבר שהרמב"ם ז"ל מחליטו לאמת מפורסם, כי הרמב"ם ז"ל כתב בפירושו למשנה הנזכר בזה הלשון הוא ענין מפורסם מאד לרוב המגידים לי שראו זה עכ"ל: **ולשון חכמים תטיב דעת ענין זה מכל אשר יגידו מחקרי הגוים כי דבר ה' בפיהם אמת נכון הדבר**, ואם יאמר לך אדם שאם נכסה חתיכות בשר בצלוחית היטב באופן שלא יוכל לנפול שם ביצים מן המעופפים הקטנים יתהוה ממנה אפר ועפר ולא ירום תולעים, אף אתה אמור לו שאם נכסה איזה משקה בצלוחית היטב בעוד שהמשקה טוב ויפה תראה בעת שיתהוה ממנה חומץ חזק שיהיה מלא שרץ נפש חיה תולעים דקים במאד אעפ"י שלא נפלו לשם ביצים מן המעופפים הקטנים ובתחלה כשהיה המשקה טוב וניתן צמיד פתיל עליו לא היה בתוכו שום שרץ נפש חיה ועינינו הרואות כי נתהוה בתוכו שרצים הרבה תוך ימי הסגר הכלי ואיה איפה אביו ואמו של כל שרץ, האמנם כי גלה כנף אביו או אמו ממינו אשר יעופו בחוץ את המכסה של הכלי להטיל בתוכו את הביצים, וכאשר קרה בנפש אשר שרצו המים והמשקים בלי משפחתם לבית אבותם יקרה כה בשרץ השורץ על הארץ ביבשת בהרבה דברים ומקומות המסוגלים בטבעם, לזאת ושרצו בארץ ופרו בה גם כן בלי משפחת מטה אביהם ובלי ביצת אמותם ממינם, לכן אין ראיה מבשר בצלוחית כי אפשר מה שלא ירום תולעים הוא בעבור איזה סיבה אחרת הנעלם מאתנו אשר בסיבה ההיא אינה מסוגלת להוציא תולעים ואין זה הוכחה לכל משפחות התולעי".
     3. שבט הלוי (קובץ שערי הוראה ח"ו עמ' ק"ע ד"ה והצעתי) – "והצעתי את צדדי המחלוקת ושיש מגדולי דורינו אוסרים ומהם שמתירים קמיה דמוח"ז פוסק הדור והדרו מרן בעל שבט הלוי שליט"א ולא הכריע, אבל אמר שיש צד גדול לאיסור. ושאלתי דלכאורה הוראה כזו נוגד להמפורש בשו"ע להיתר, והשיב דהיות ומצינו שכבר נבוכו רבותינו בעלי התוס' (שבת יב. ד"ה שמא) מהו פרעוש וכינה, הרי שכבר גם בזמנם לא היה בזה בירור נכון, וא"כ שפיר יש מקום לפסק זה".
     4. הטעם שלא נראה לעינים צ"ב, דהא הביצים כן נראה לעינים. אלא צ"ל שלא ראה הביצים בא מהורים. א"כ קשה, למה הגמ' צריך לכתוב ביצי כינים הוי מין אחר. צע"ג.

1. תולעים (worms).
   1. **להוציאן תולעים מפי הטבעת** של ילדים (מצד צידה, מצד נטילת נשמה ע"י גרמא), בזמן הזה.
      1. מיקל – דברי יציב (או"ח סי' קס"ו, "בצירוף כל האמור יש להתיר להוציא התולעים שבתוך מעי התינוק ומצערים אותו ומחלישים כוחו"), חוט שני (ח"א עמ' קכ"ג, "תולעים שנמצאים בפי הטבעת של תינוק, מותר לתופסם בשבת בידו ולהסירם, ואף שיכול לבוא עי"ז לידי נטילת נשמה מחמת קטנם וחלישותם מ"מ שרי שמסתמא אין במינם פרה ורבה והוי רק איסורא דרבנן ובמקום צערא יש להתיר דהוי פסיק רישא דלא ניחא ליה שאין רצונו אלא להסירו מהתינוק, ועוד דהו"ל מלאכה שאינה צריכה לגופה והוי תרי או תלת דרבנן ובמקום צער כה"ג יש להתיר"), ארחות שבת (פרק י"ד סעי' ל"א, "תולעים הנמצאות בפי הטבעת ומצערות את האדם מותר להוציאן ולהשליכן"), ***עם מקדשי שביעי (ח"ב פרק ד' אות כ"ח),*** עיונים בהלכה (ח"ב סי' ז', ח"ג סי' כ"ג, "תבנא לדינא נראה דמותר להוריד תולעים מהגוף, אף באופן שידוע דכתוצאה מכך ימותו התולעים. [אך בגדול הסובל מתולעים היוצאים מגופו ואין צערו גדול כל כך יש מקום להחמיר בזה]").
         1. לכאורה יש להקל, כמו סעי' י', "ושאר מזיקין, כגון: נחש ועקרב מקום שאינם ממיתין, אם רצין אחריו, מותר להרגם". אמנם, תלוי מה הפשט והחילוק בין זה ופרעוש, עי' לקמן. וכן ראיתי דברי יציב (או"ח סי' קס"ו, "ובנ"ד יש ג"כ צד חשש סכנתא, או עכ"פ היזיקא, אם יניחום שם, ויעויין בלבוש סעיף י' שכתב, ושאר מזיקים כגון נחש ועקרב במקום שחזקתן שאינן ממיתין, אם רצין אחריו מותר להרגן שמא יוזק, דהא מטבען הוא שיכול להזיק, ובהג"ה שם משום דקיי"ל כר"ש דמשאצל"ג פטור וכו' וכיבוי גחלת שלא יזיקו עיי"ש. ובמג"א ס"ק י"ח, ולא דמי לקוץ ברשות הרבים כמ"ש סי' ש"ח סעיף י"ח, דהכא ליכא למיחש להיזיקא רק צער בעלמא עיי"ש, ובפמ"ג במ"ז סק"ז דצער כלדהו לא התירו עיי"ש. ובשו"ע הרב סעיף כ"ב, אפי' אותן שבודאי אין ממיתין בנשיכתן אלא שמזיקין את הגוף בלבד וכו', י"א שאם הם רצים אחריו מותר להורגן, להאומרים שכל משאצל"ג אינה אסורה אלא מד"ס, לפי שבמקום היזק הגוף לא גזרו, ואינו דומה לפרעוש העוקץ בשרו שאסור להורגו, שהפרעוש אינו מזיק הגוף אלא מצערו בלבד עיי"ש באריכות. וידוע דאנן קיי"ל במשאצל"ג כר"ש דפוטר ודלא כהרמב"ם, עיין סו"ס של"ד, וא"כ שפיר דמי להתיר במקום חשש היזק הגוף").
      2. מסופק – הגר"י זילברשטיין שליט"א (חשוקי חמד דף קז., עמ' תק"ח, "וצ"ע").
      3. מחמיר – עי' הגר"מ כשר זצ"ל (האדם על הירח עמ' נ', "שפיר יש מקום להחמיר משום חשש איסור דאורייתא וכן לענין דין תולעים").
      4. מר"מ – הגרי"מ טרענגער שליט"א (קובץ אור ישראל גליון מ"ו עמ' קע"ב).
   2. **לאכול תולעים שמגדל בתוך פירות בהיתר** - מצד נטילת נשמה.
      1. מותר – תפארת ישראל (כלכלת שבת מלאכת השוחט סוף סי' כ"ו), דר"ת (ס"ק קפ"ט, "בעץ החיים ... דמה שהרגן בתוך פיו הוי כלאחר יד עיי"ש והביאו בפחד יצחק"), דברי יציב (או"ח סי' קס"ו ד"ה ועיין, "ועיין עץ חיים למהר"י חאגיז על המשניות מלאכת השוחט אות ה', בתולעי הגבינה אם מותר לאוכלם מה שהורגן בתוך פיו הוי כלאח"י עיי"ש"), הליכות עולם (ח"ו פר' נשא סעי' י"א, "שהעיקר להקל לאוכלם בשבת"), ילקוט יוסף (סעי' נ"ג).
      2. מחמיר – מעדני השלחן (ס"ק רי"ג, "אם בטוח שיהרגם על ידי הלעיסה, אסור").
      3. מר"מ – א"ר (סי' שט"ז ס"ק כ"ו), פמ"ג (או"ח סי' שט"ז א"א ס"ק כ').