ביטול יבש בלח ואיפכא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ענייני ביטול

חולין קח: דין ביטול לח ביבש

בתוס' קח: הביאו שיטת הרשב"ם דלר"י דמין במינו לא בטיל צריך שיהיה שתי פעמים שישים, שישים ברוטב לבטל את טעם החתיכה שיוצא לחוץ, ושישים בחתיכות לבטל את הרוטב שהרי הרוטב הנבלע בחתיכה נאסר ואח"כ חוזר ויוצא ואוסר את שאר הרוטב דמין במינו לא בטיל ולכך בעי שישים בחתיכות.

והק' רעק"א היאך יועילו החתיכות לבטל את הרוטב להתירו באכילה, והרי יבש א"י לבטל לח להתיר עצמותו שהרי הוא נפרד ממנו ורק שהוא יכול לבלוע חלק מן הטעם, אבל כיון שלכה"פ חלק מן הטעם יוצא אל הרוטב הוי כמו משהו והרי נאסר כאן מין במינו במשהו.

[וכשם שלח אינו מבטל יבש כמובן להתירו באכילה כמבואר בש"ך קט-ד שהרי אינם מעורבים זב"ז כלל וכל הביטול שייך רק על טעם היוצא מן החתיכה אבל לעולם לא יתיר את החתיכה עצמה]?

ותי' רעק"א כוונת התוס' שמן החתיכות יוצא שמנונית ממש והוא מעורב היטיב עם הלח ויכול לבטלו.

וכדעת רעק"א כ"נ בפמ"ג מ"ז צב-טז שנסתפק בשלושים לח ושלושים יבש ונפלה חתיכת איסור לח, דאף דוודאי ליכא טעם שהוא מתפשט בשוה מ"מ יש לאסור מכח ממשו דבעי שישים ואין יבש מצטרף לבטל לח.

אבל בעיקר נידון זה נראה דלאו מילתא דפשיטא הוא, עיין ע"ז נו: יין שנפל לגת אינו בטל, והק' תוס' למה לא יבטלו הענבים שבגת את היין איסור [ואף שיש בגת גם יין נימא סלק את מינו וכו'], ותמהו ע"ז בב"ח-קכג ויד יהודה ע-יא (קא.) שהרי אין יבש מבטל לח והביא שכ"כ האו"ז ליישב קו' התוס', ועיי"ש ביד יהודה מש"כ בדוחק לבאר סברת התוס'.

וע"ע ברשב"א בתוה"ב (סא:) הק' בהא דאמרו ע"ז סו. חמרא חדתא בעינבי לאביי חשיב מין במינו ואינו בטל, ותיפו"ל שיתבטל ע"י חרצנים וזגים דלאו מינו דיין הוא [ונימא סלק את מינו וכו']?

ובבד"ה להרא"ה שם תי' דזגים אינם מעורבים ולא בטלי.

ודעת התוס' והרשב"א שהק' כן מבואר בתשובת הרשב"א ג-רלג דכיון שאם לא יתבטל היין הרי ייאסרו הענבים ממילא שפיר היבש מצטרף לבטל.

וזה כפי שנתבאר בכ"ד שיטת הרשב"א שאי"צ דוקא תערובת גמורה לדין ביטול, ועיקרו של ביטול סגי במה שבלא הביטול האיסור רוצה לאסור את ההיתר וההיתר מתנגד אליו שלא ייאסר ומבטלו דכללא דביטול הוא שאין מועט יכול לאסור את המרובה.

ודעת הרא"ה דלא סגי מה שאמור לאסור דסו"ס בעי ג"כ תערובת וכש"כ במקו"א.

[וע"ע ברשב"א במה"ב (סא:) ז"ל:"ורוטב וחתיכות ועצמות מצטרפין לבטל את האיסור ודבר יבש אינו מבטל את האיסור", והיינו שהוכיח שאם עצמות מצטרפות לבטל כ"ש יבש.

ואולי ביאור דבריו עפמש"כ במקו"א מדבריו במה"ב (ה:) דעצמות מצטרפות לבטל אף בלא בליעה ולא משום שממעט את הטעם, שהרי אין בהם בליעה, ורק הוא דין בפנ"ע שמצטרף לשיעור ביטול וכש"כ באורך במקו"א בדעת הרשב"א במה"ב, וא"כ ה"נ היבש יכול לבטל להצטרף לשיעור ביטול ואף שאינו מעורב יחד כלל, ועצ"ע].

ולפי"ז מתיישב היטיב קו' רעק"א דאה"נ י"ל דעת התוס' דיבש יכול לבטל לח ואף שאינו מעורב עמו במציאות מ"מ הרי אם לא יבטלו הוא ייאסר, ולא דמי ללח שאינו מבטל יבש שהרי עצם החתיכת יבש אינה באה לאסור את ההיתר שהרי יכול לסלקה ולאכול את ההיתר, ורק פליטתה היא האוסרת ובאמת פליטתה שפיר בטלה.

אבל אכתי לא נתבאר בסברא שהרי ה"נ נימא לענין לח שהרוטב שנפרד מן החתיכה לא יתבטל ורק מה שבלעה החתיכה יותר, ואכתי לא נתיישבו ד' התוס'.

וביותר שזהו תימה לומר שאם נפל דם וכה"ג על חתיכת איסור שיש בה שישים כנגד הדם יותר הדם באכילה, וזה לא יתכן.