3 בדין עישוי שהוא טפל לדברים אחרים, ובדין עישוי במילי
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / סוגיית אונס - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ד' י' מנ"א תשע"א

**א**

א] כתב בשו"ת בית אפרים החדשות סימן ע' רנ., ז"ל, וכן הדבר באונס הגוף צריך אומד הדעת אם אונס כזה כדאי להכריחו לגרש, וכן מבואר מלישנא דתליוהו וזבין וכו' דהיינו יסורים גדולים שמעבירין את האדם על דעתו, אבל אם הם יסורים קלים שדרך כל אדם לסבול יסורים כאלו ולא יעשה מעשה כזה לגרש, פשיטא שאין לנו לתלות שזה איסטניס הוא ואינו יכול לסבול כלל ובוחר יותר בגירושין, שזה דבר שאין לו שחר לומר דמחמת רידוי ויסורים קלים עשה זאת מה שאין דרך בנ"א לענות בו וכו', בהכאה קצת שדרך שיסבול ולא יעבור על דעתו פשיטא דלא חשיב אונס כלל, עכ"ל, ובהמש"ד רנג: כתב, ז"ל, הגע עצמך אם כמכת מכהן הכהו באגרוף או סטרו על פניו ואמר לו תן גט, או שגזלה ממנו י' זהובים ולא רצתה להחזיר לו עד שיגרש, ועמד וגירש ולא אמר ולא מידי, שכל מי שיש בו דעה לא ידון רוחו באדם הזה שמחמת אונסו הוא נותן גט, עכ"ל, ושם סימן ע"א ערד. כתב, ז"ל, לא יעלה על הדעת שאם עשה לו הכאה קצת וכו', כי מי פתי יאמין לכל דבר אשר יאמר כי מחמת האונס הזה נתן הגט וכו', שאין דרכן של בנ"א לעשות מעשה כזאת מחמת יראה זו, לולי שרצונו להוציאה מאחר שהיא מואסת בו, עכ"ל, ועי' גם בדבריו שם רעג. שכתב כן.

וכ"כ הבית אפרים בסימן ע' רמט:, בדין אונס ממון, ז"ל, הדבר ברור שהוא תלוי באומד דעת הבי"ד, אם הוא רוצה להפסידו סך שהוא עצום ממנו לפי יכולתו, כשיעור שרוב בנ"א היו עושים כזאת שמחמת אונס סך כזה הי' נזקק לגרש, גט מעושה הוא, לפי שאדם בהול על ממונו, ומכ"ש אם אינו איש אמוד וכו', אבל אם הוא סך מועט שרוב בני דעה כי תקראנה אותם כאלה לא יהי' קל בעיניו להוציאה בשביל הפסד מועט, פשיטא שאף אם יטעון שהוא מקלי הדת וייקר דמים בעיניו, עד שמחמת הפסד מועט לבו אנסו לגרש את אשתו, אין שומעין לו, שאף אם נאמין שכן הי' בדעתו, בטלה דעתו אצל כל אדם, ועכ"פ אומדנא דמוכח אין כאן ודברים שבלב נינהו וכו', ואדרבה אומדנא דמוכח שלא מחמת זה הוא מגרש רק מרצון נפשו, עכ"ל, וכ"כ שם סימן ע"א רעג. וערד. ועי' גם בפת"ש סימן קל"ד סקי"א שכתב כן, דאונס ממון מועט לא חשיב כאונס, וכ"ה גם בתו"ד העוניו"ט סימן קס"ח.

ב] ויש בזה מקום עיון, דאף בהכאות מועטות או באונס ממון מועט, הרי הגם דזה בפנ"ע ודאי אינו סיבה לגירושין, מ"מ הרי במי שמעכב את הגט משום שרוצה לעגנה וכיו"ב, הרי ודאי יתכן דמשום הכאות מועטות או אונס ממון מועט יגרש, דאין רצונו בעיגון שוה לו כנגד הכאות אלו או ממון זה, והרי לכאו' הדבר פשוט דמי שאונסין אותו בהכאה מועטת ליתן שו"פ לחבירו, דחשיב אונס, דאף הכאות מועטות די בהן לכופו ליתן שו"פ, וא"כ ה"נ אם אין הגירושין חשובין בעיניו הרבה, שפיר סגי בהכאות מועטות או אונס ממון מועט לכופו לגרש, ומ"ט אי"ז גט מעושה.

ג] ונ' מזה, דכל הא דכשנאנס הבעל לגרש הוי הגט מעושה, הוא רק כשהאונס הוא גורם הגירושין, דכה"ג לא גמר ומגרש, אך כל שאין האונס גורם הגירושין, אלא הוא טפל לדברים אחרים, הרי דהגם דבלא האונס לא הי' מגרש, מ"מ לא חשיב כגט מעושה.

ויתכן שהטעם בזה, הוא למש"נ במק"א ללמוד מד' התשב"ץ דלא חשיב כגט מעושה, אלא כשהוא "מעושה", והיינו כשלא נעשה הגט על ידו אלא ע"י אחרים, אך כל שאין הגט "מעושה" ע"י אחרים, הרי דהגם דהוא מוכרח לגרש, מ"מ כיון דהוי זה החלטה שלו לגרש, גמר ומגרש, וה"נ הוא בהכאה מועטת והפסד ממון מועט, דרוב בנ"א רואים דהוי זה החלטה שלהם לגרש בכה"ג.

ואמנם נראה, דכ"ז הוא בהכאה מועטת או בממון מועט, שלעולם אין דעת המגרש דהגירושין הם מכח אונס זה, אלא אונסים אלו הם טפלים לדברים אחרים, אך בממון רב, אף אם הוא סך ממון שבידו לעמוד בו ואינו ממון עצום שאין ביד האדם לעמוד בו, אשר נראה דאם כפוהו בממון זה לגרש את אשתו אשר הוא רוצה בה, י"ל לא חשיב כאונס, מ"מ כל שאינו חפץ באשתו ואינו רוצה אלא לעגנה, ודאי דסגי בממון זה לכופו, וחשיב כגט מעושה, דודאי דבכה"ג דעת המגרש דהגירושין הם מכח אונס ממון זה, ודו"ק.

ד] ועד"ז נ' גם בביאור מש"כ התשב"ץ ח"א סימן א', ז"ל, ועוד שאפילו עיכבו המגרש עצמו ע"ד שעיכבו אביו לא מיקרי עישוי, כיון שלא חבשו אותו ולא הכוהו והי' הולך ובא ברצונו בתוך העיר וגם חוץ לעיר ובלבד שלא יעתיק דירתו, עכ"ל, אך בד' הריב"ש סימן קכ"ז ובתשו' חכמי דורו שנד' בשו"ת הריב"ש החדשות כ"ז - ל"ב מבו' דעיכוב יציאה מן העיר חשיב כאונס, ונ' דהטעם בזה הוא ע"ד הנ"ל, דסתמא דמילתא אין האדם מגרש מכח זה שאינו יכול לצאת מן העיר, ואי"ז אלא כטפל לדברים אחרים, וע"כ אי"ז גט מעושה, ועי' בפת"ש שם שדימה דין אנסוהו על ממון מועט, לד' התשב"ץ הנ"ל.

**ב**

ה] כתב בשו"ת ר"י בן הרא"ש סו"ס ע"ג, ז"ל, ולשון מעושה הוא כולל כל מיני כפיות בין במילי וכו', ולהכי נקט לשון הכולל להשמיענו כשהוא כדין אפילו כפוהו בשוטי שהוא כשר, וכשהוא שלא כדין אפי' כפוהו במילי שהוא פסול, עכ"ל.

ונתחדש בד' הר"י בן הרא"ש, דאף כפי' במילי חשיבא ככפי' במקום שאין הדין לכפותו, וחשיב כגט מעושה.

וכ"נ גם מד' הרא"ש ביבמות פ"ו סימן י"א והרי"ד בכתובות דע"ז: דכפי' במילי הוא ע"י נידוי, וכן כתב הבית מאיר סו"ס קנ"ד בדעת הטור שם, והנה הרי במקום שאין הדין לכפותו בנידוי ונידוהו, כתב ר"ת בספה"י דהוי גט מעושה, ואם הרא"ש והרי"ד לא פליגי ע"ז, הרי מבו' מזה, דאף כפי' במילי, כל שאין הדין לכפותו בכך, חשיב כגט מעושה.

ו] אך הנה מד' רה"ג בס' המקח סוף שער ל"א יש ללמוד לא כן, עיי"ש שכתב, ז"ל, ואם יש על המשיב לשאול, הא גרסינן וכו' הא במילי וכו' מתקיף לה רבה בדברים לא יוסר עבד וכו', נמצא דל"ה כפי' אלא במעשה ממש, והיאך אנו אומרים שאם הפחיד אותו מי שיש בידו ספק הרי הוא כאילו עשה ממש, תדע דהפחדת בי"ד ל"ה כלום אלא במעשה ממש, לפי שהשומע הפחדתו אומר בלבו בי"ד אין דרכו להכות בנ"א ולעשות מה שאינו ראוי, ולכך הוצרכנו למעשה ממש, אבל שאר האנסים כיון שהם עשויים בכך והוי דרכן בכך, כיון שהפחידו כאילו עשה מעשה ממש, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) והובאו דבריו במאירי ב"ב ד"מ. ובביאור הגר"א חו"מ סימן ר"ה סקי"ט.

ומבו' בד' ר"ה גאון, דמהא דאמרינן דכפי' במילי לא חשיבא ככפי' גמורה דבדברים לא יווסר עבד, ע"כ אף אם כפוהו במילי במקום שאין הדין כן, לא חשיב כגט מעושה, ורק לגבי הפחדה חילק בין הפחדת בי"ד להפחדת אנסין, אך לגבי שאר כפיות במילי, אין לחלק ביניהם.[[2]](#footnote-3)

ז] ולפמש"נ לעיל נראה דהוא פלוגתא בעיקר דין גט מעושה, דהנה הרי ודאי דהגם דבדברים לא יווסר עבד, ואי"ז בפנ"ע גורם לכופו לגרש, מ"מ כל שאין הדבר מוחלט אצלו, ודאי דכפי' במילי מצטרפת דמכח זה הוא מגרש, וע"כ ס"ל להר"י בן הרא"ש, דכל שכפוהו במילי חשיב כגט מעושה, ובזה הוא שנחלק רה"ג ודעימי' וס"ל, דכיון דכפי' במילי בפנ"ע אינה טעם לכפותו לגרש, ע"כ אף במקום שהוא מצטרף לטעמים אחרים, דעת האדם דזהו מכלל השיקולים שגרמו לו לגרש, ואינו רואה ד"ז ככפי', וה"ה גומר ומגרש.

אך מש"נ לעיל בדין הכאה מועטת וממון מועט, הוא מתישב גם לד' הר"י בן הרא"ש, דשאני הכאה מועטת ואונס ממון מועט, דאינם כלל גורם הגירושין, אלא הם טפלין לדברים אחרים, ומשא"כ בכפי' במילי, דכשהוא מצטרף לטעמים אחרים, חזינן לי' מכלל עיקר הגורם לגרש, וגם באופנים מסוימים כגון שאינו חפץ אלא לעגנה וכיו"ב, לכאו' סגי בכפי' במילי ובפרט לד' הרא"ש והרי"ד שהוא נדוי לכופו לגרש.

ח] וילה"ע עפי"ז, במש"כ החזו"א סימן צ"ט סק"ב דאם טעו בי"ד ופסקו שהוא חייב לגרש, וגירש מחמת זה בלא כפי', חשיב כאונס, והוכיח כן מד' הראשונים בדין נשבע לגרש, עיי"ש, ונ' דכ"ז הוא משום דהוי שלא כדין, (או אף בנשבע דהוי כדין, אך ליכא חיוב בעצם הגירושין, אלא כדי שלא יעבור על שבועתו), אך כל דהוי כדין, לא חשיב כגט מעושה, אף בלא הא דמצוה לשמוע דברי חכמים, כאשר כן מ' בסוגיית הגמ' בב"ב דלא הוצרכו להא דמצוה לשמוע דברי חכמים אלא בשכפוהו בשוטים, ודו"ק.

ולכאו' לפ"ד רה"ג נראה דכה"ג לא חשיב ככפי', שהרי בדברים לא יווסר עבד, וקאי זה גם על מה שפוסקים שהוא חייב לגרש, וע"כ אף במקום שאינו חייב לגרש, אי"ז כפי', ויל"פ בזה, טעמא דהתשב"ץ דס"ל דלא חשיב זה ככפי', וכמו שדקדק החזו"א שם סק"ג.

אך יש לדחות, דהאמנם במי שאינו רוצה לקיים את חיובו, ל"ה כפי' במילי כפי', אך במי שהוא ירא לדבר חכמים, הוי זה כפי' גמורה, וצ"ע בזה.

?תומת ישרים קכ"ה נ"ט ע"א ט"ב דנידוי לזמן ל"ה אונס.

?תומת ישרים נ"ג דאם כפוהו לפרוש מאשתו חשיב כאונס, ושם סימן נ"ב וסימן קכ"ה כתב מהר"י אבאיוב דלא חשיב כאונס, וכן הכריע בס' פחד יצחק ח"ה ערך סוטה י"ח ע"א.

**ג**

?בדין דבר שאפשר להשתמט ממנו, כתבו המאירי גיטין דפ"ח: והתשב"ץ ח"ב סימן ס"ח דשבועה ל"ה אונס משום שבידו לישאל.

ובשו"ת בית אפרים החדשות סימן ע' רנב: כתב ע"ז, ז"ל, וכן הדין בכל אונס כה"ג שהוא יכול להישמט ממנו אי"ז אונס אלא רצון, וד"ז מבו' בש"ס דב"ב להדיא, דקאמר ולא אמרן אלא דלא מצי לאשתמוטי וכו', עכ"ל, ושם סימן ע"א רסד. נחלק ע"ד המשכנו"י שכתב דהך דינא הוא רק במכר, ותמה עליו, דמכר דלא ארצי זוזי דמי למתנה, וכל דמצי לאשתמוטי מהני, משום דאי"ז אונס כלל, וכן מבו' מד' מהרי"ק שלמד מזה למתנה, וכ"נ בל' הרמב"ן בד"מ. שכתב דבציית דינא מהני משום דיכול לאשתמוטי, ונ' כונתו לל' הגמ' הנ"ל, ושוב דן בעמ' רסה. די"ל דאם ראינו שנתן מתוך האונס, ל"מ המתנה אף בדמצי לאשתמוטי, אך אם לא ראינו שנתן מתוך האונס, ודאי דכל דמצי לאשתמוטי לאו אונס הוא.

ושם סימן ע"א, האריך לייסד לזה ע"ד רה"ג דהפחדה לא חשיבא כאונס אלא בשיש בידו לעשות, וכ"ה ל' הראשונים בשם ר"ח, וכ"ה ל' הרמב"ם פ"י ממכירה ופ"ה מזכי', והביא כן מלשונות הרבה מן הראשונים, וגם הוסיף להוכיח כן מדינא דאין אנפרות בבבל, ועל ל' הר"י מיגש, דמבו' דעיקר החילוק בין אונסא דנפשי' לאונסא דאחריני הוא, דבאונסא דנפשי' מצי לאצולי נפשי', ובאונסא דאחריני לא מצי לאצולי נפשי', וכתב כן גם בד' הר"ן בדין אין אנפרות בבבל, ואף דבההיא איתתא נקט הר"ן דהמתנה בטלה, הוא משום דהתם אחר דלא כייף ליצרי', ע"כ הוא צריך ליתן לה, ומשא"כ התם דבידו להמלט מן האונס ולא יהא אונס כלל, ועיי"ש בהמש"ד שהאריך עוד הרבה בזה, ודימה גם לדינא דציית דינא, ואביי ורבא לא פליגי התם אלא משום דזימנין לא מכנפי בי"ד, או משום דבידו שלא לשמוע לבי"ד, והביא כן מד' הריב"ש בסימן קכ"ז.

ועיי"ש בהמש"ד רסא שהביא כן מד' מהרי"ק, דאם הי' בידו לאתשמוטי אי"ז אונס, ופירש הטעם, ז"ל, והדבר פשוט בטעמו, דכל עיקר טעם דתליוהו ויהיב דל"ה מתנה אע"פ שהוא דברים שבלב מ"מ מהני משום דאומדנא דמוכח הוא, ואי"ז דברים שבלבו לבד, אלא בלבו ובלב כל אדם, שאי"ז מתרצה ליתן ממונו בחינם רק האנס מביאו לידי כך, והוי כאמר בפירוש שאינו נותן ברצון, אך אם זה יש בידו להנצל שלא ליתן ואינו עושה טצדקי להפטר ממנו, לא יפול לב אדם עליו שהאונס הביאו לכך, שאדרבה הם דנים שמרצונו הוא עושה, שהרי אם ל"ה מרוצה במתנה או בגט זה הי' עומד נגדו ול"ה בידו לאנסו, ש"מ ניח"ל בהכי מאיזה אמתלא וטעם, וא"כ אף אם זה הוא מהרהר בלבו שאינו מרוצה, לא איכפת לן בהכי, כיון שדברי שבלבו סותרים אלא מעשיו שמורה שנותן ברצון וכו', עכ"ל, ושם בהמש"ד כתב כן גם לגבי אונס מועט, דאף אם באמת לא ניח"ל, הו"ל דברים שבלב, כיון דאי"ז אומדנא דמוכח, ובהמש"ד דימה ד"ז למש"כ מהרי"ק דאם תשש כח האנס, אף אם נתן מכח יראתו, הו"ל דברים שבלב, ועיי"ש רסב שהביא עוד לד' מהרי"ק, דאף כשלא תשש כח האנס, אלא שיצא ממאסרו ואח"כ גירש, יצא הדבר בהיתר מפי רוב חכמי אשכנז.

ושם בהמש"ד רסב: כתב דמש"כ הרמב"ן דבגט ומתנה דידעינן באונסי' ה"ז בטל אף בציית דינא, הוא רק משום דמסר מודעא וגילה דעתו, ודמי לעובדא דההיא איתתא דה"ז בטל במוכחא מילתא בעלמא, אך אם לא גילה דעתו אי"ז בטל, והוכיח כן מד' הריב"ש שלמד מד' הרמב"ן דכל שבידו לינצל ל"ה אונס אף בגט, והיינו משום דכל מש"כ הרמב"ן דבגט ומתנה ה"ז בטל, הוא רק כשגילה דעתו.

ובשו"ת משכנות יעקב האריך לחלוק על כל ד' הבית אפרים בזה, עיי"ש באורך.

1. אמנם הנה בשו"ת הרשב"א ח"ב סימן רע"ו מבו' דכל שהפחידוהו בי"ד הוי גט מעושה, עיי"ש, ובשו"ת בית אפרים החדשות סימן ע"א רנז: הק' ע"ז מד' רה"ג דהפחדה דבי"ד לא חשיבא ככפי', ולכאו' בדעת הרשב"א דפליג צ"ל חד מתרתי, או דס"ל דהפחדה דבי"ד אי"ז בכלל כפי' במילי, ושפיר חשיבא ככפי', או דס"ל כד' הר"י בן הרא"ש דאף בכפי' במילי שלא כדין חשיב כגט מעושה, ולדרך בתרא יתפרש מש"כ הרשב"א בתשו' ח"ז סימן תי"ד דכל שביזוהו הו"ל גט מעושה, עי' חזו"א סימן ק"ח שהביא לדבריו, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדין הרחקות דר"ת, דאף דאי"ז אלא כמילי, חשיב כגט מעושה, אך באמת אין הדבר ברור בד' הרשב"א, דבריב"ש סימן קכ"ז ובשו"ת מהר"ם אלשקאר סימן פ"ט הביאו לד' הרשב"א אלו, והשמיטו להא דלא יבזוהו, ונ' דלא גרסו כן בדבריו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובשו"ת רשב"ש סימן של"ט כתב, ז"ל, והשני, כפי' ועשוי בדברים בלחוד כלומר בהכנעה ובזיון, וכדאמרינן בפ' המדיר וכו' ופריק רב נחמן הא במילי הא בשוטי, כלומר וכו' וההיא וכו' במילי בלחוד כלומר להכלימו ולהבזותו בדברים ולצוותו לישא אשה, ואע"ג דאמרינן עלה דבדברים לא יוסר עבד, מכל מקום שם כפי' הוא בדברים, אלא שאינה מועלת באדם קשה עורף, עכ"ל, ועיי"ש בהמש"ד שנראה להדיא דלא חשיב כאונס לבטל גט ומתנה, ונתחדש בדבריו, דהגם שכתב דשם כפי' עלי' אלא שאינה מועלת באדם קשה עורף, מ"מ לא מהניא לבטל הגט והמתנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)