מ_מ הוצאה מהדו_ב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

סדר הלימוד

שבת ב. ריש מכילתין - ה. א"ר אבין

ז: גופא - ח. אמר אביי

צז. מרה"י לרה"י - צח. א"ר שמואל

ק. זרק לתוך ד' - ק: הזורק בים

פ. ואמר רבא הג' - ת"ר

ה. א"ר אבין - ט. סוף העמ'

צו. ריש פירקא - צז. מרה"י לרה"י

עירובין צז: מתניתין - צט: אילן שהי' מיסך

שם קא. לא יעמוד אדם - קא: מתניתין

שבת צו. ריש פירקא - צז. מרה"י לרה"י

צח. א"ר שמואל - קב. שלהי פירקא

צ: ריש פירקא - צד: מתניתין

ל' תשרי ע"ט

דף מס' 1

**ב' א' - שתים שהן ארבע בפנים,** בפירש"י כתב דמדבריהם הוסיפו ב' לאסור לכתחילה, ומבו' דאף זה שעקר ולא הניח אינו אסור אלא מדרבנן, אף דהי' ראוי להשלים המלאכה, וכ"ה בפירש"י בד"ה שניהן פטורין ולקמן ג' א' ד"ה פטור אבל אסור, - ובחי' הר"מ קזיס כתב דהא דלא אסרינן בזה משום חצי שיעור, הוא משום דהו"ל חצי מלאכה, וכ"כ השפ"א, וכ"כ הבית מאיר בסימן שמ"ז, והתוצאות חיים בסימן ח' סק"א.[[1]](#footnote-2)

ובד' הרמב"ן והר"ן והשיטה להר"נ בשם הרא"ה לקמן צ"ד ב' מבו' דאף המוציא פחות מכשיעור אינו אסור אלא מדרבנן, וכ"ה בפסקי ריא"ז בס"פ כלל גדול, וכן משמע בד' הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ט שדימה הוציא פחות מכשיעור לעקר ולא הניח או הניח ולא עקר, וגם כתב שם פ"א ה"ג דכל מקום שנאמר שהעושה אותו פטור, הוי איסורו מדברי סופרים, ובס' קובץ שם כתב דהוא משום דבשאר איסורי תורה לא נאסר ח"ש, וכמש"כ החכ"צ בסימן פ"ו, והקרית ספר בפי"ח משבת כתב דממעטינן לה מקרא דבעשותה,[[2]](#footnote-3) - אך הראבי"ה בסימן רכ"ד כתב דהמוציא פחות מכשיעור אסור מדאורייתא משום ח"ש, וכ"כ ההג"א לקמן רפ"ח, וכ"ה בפירש"י וריטב"א ומאירי לקמן ע"ד א' בבורר פחות מכשיעור, וכ"כ המל"מ בפי"ח משבת ה"א.

**תוד"ה פשט, דהוצאה מלאכה גרועה היא דמה לי מוציא מרה"י לרה"ר מה לי מוציא מרה"י לרה"י,** התוס' לקמן צ"ו ב' כתבו דמה"ט הוא דבעינן קרא להוצאה, אף שהיתה במשכן,[[3]](#footnote-4) וכ"כ הבעה"מ לקמן מ"ט ב', ועיי"ש שפירש דהא דהוצאה גריעא, הוא משום דלא עביד ולא מידי, ומבו' דגריעותא דהוצאה הוא משום דלא נשתנה הדבר ע"י ההוצאה ולא עביד מידי, וכ"ה באו"ז סימן פ"ב דהוצאה מלאכה גרועה היא משום דמעיקרא חפץ והשתא נמי חפץ, וכ"נ בד' המאירי,[[4]](#footnote-5) - והרמב"ן וש"ר כתבו דהוצאה חידוש הוא, דברה"י מותר לישא משא גדול ואם הוציא לרה"ר כגרוגרת חייב, משא"כ בשאר אבות מלאכות שאינן חלוקות ברשויות אלא איסורן מחמת עצמן, וצ"ב.[[5]](#footnote-6)

**ול"ה גמרינן הוצאה דעני מבעה"ב ולא הוצאה דבעה"ב מעני,** הרמב"ן בריש שבועות כתב דהא דחשבינן להוצאה דעני ודבעה"ב כתרי גווני, הוא משום דבהוצאה דעני הוא מוציא את החפץ ממקום אחר למקומו, ובהוצאה דבעה"ב הוא מוציאו ממקומו למקום אחר, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש והריטב"א שם, ועי' בפנ"י במש"כ לפרש בזה בע"א.

**ותדע מדאיצטריך תרי קראי בהוצאה וכו',** התוס' הרא"ש כתב, דקרא דויכלא העם מהביא הוא להוצאה דעני, וקרא דאל יצא הוא להוצאה דבעה"ב, אך בתוס' הרשב"א פסחים פ"ה ב' כתב בשם ר"י דקרא דויכלא הוא הוצאה דבעה"ב, וקרא דאל יצא הוא להוצאה דעני, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין ובריש שבועות, - והריטב"א בשבועות שם כתב דאם ל"ה אלא חד קרא הוה מוקמינן לה בהוצאה דבעה"ב שכן דרך רוב המוציאין, והרמב"ן בסוגיין כתב (לגיר' שבמהד' ז"י), דיש לחייב טפי בהוצאת עני, משום שדרך האדם למשוך לעצמו והיא המלאכה החשובה אצלם.

הרמב"ן כתב בשם י"א, דהא דבעינן תרי קראי להוצאה, הוא משום דאם ל"ה אלא חד קרא הו"ל דללאו יצאת, וכעי"ז כתב בתוס' הרא"ש,[[6]](#footnote-7) ועיי"ש דמסיק דבאמת ל"ב תרי קראי, אלא פלוגתא דתנאי היא.

והרמב"ם בפי"ב משבת ה"ח הביא לקרא דאל יעשו עוד מלאכה ויכלא העם מהביא דהכתוב קראו מלאכה, ובפי"ד משגגות ה"ב הביא לקרא דאל יצא,[[7]](#footnote-8) ולכאו' הוא ע"ד ד' הי"מ, דמקרא דאל יצא ילפינן לאיסורא דהוצאה, ומהא דקראו הכתוב מלאכה ילפינן דיש ע"ז תורת מלאכה וחייבין עלי' סקילה וחטאת.[[8]](#footnote-9)

והתוס' הרא"ש כתב בשם הר"י מפריש, דכיון דכתיבי תרי קראי בהוצאה דעני ודבעה"ב הוו ב' אבות להתחייב עליהן ב' בהעלם א', והא דלא חשיב בהוצאה אלא אב א', הוא משום דשם הוצאה א' היא.

**ובתולדות דהוצאה בעינן שיהיו במשכן וכו' המושיט וכו',** משמעות דבריהם דכל מושיט אינו אלא תולדה, אך הרמב"ן והריטב"א לקמן ע"ג א' הביאו מירושלמי דמושיט הוי אב, עיי"ש.[[9]](#footnote-10)

**ובריש הזורק נמי בעי הזורק ד' אמות ברה"ר מנלן וכו',** מבו' בדבריהם דאם ל"ה בעינן שיהיו תולדות דהוצאה במשכן, אף זורק ד' אמות ברה"ר הי' תולדה דהוצאה, ול"ה בעינן לההלכתא, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הבעה"מ בר"פ הזורק דהא דהעברת ד' אמות הויא תולדה דהוצאה, הוא משום דד' אמות של אדם בכל מקום קונות לו וכרשותו דמיין, וכשמוציא חוצה להן בזורק או במעביר כמוציא מרה"י לרה"ר דמי, וכ"כ הרמב"ן וש"ר לקמן ע"ג א', וכ"נ בל' הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ח.[[10]](#footnote-11)

**וא"ת וכו' דהזורק ד' אמות ברה"ר וכו' אע"פ דהתם ליכא סברא,** התוס' לקמן צ"ו ב' ד"ה הכנסה מנלן כתבו דאף בזורק איכא סברא דמה לי ע"י הוצאה מה לי ע"י זריקה, והמהרש"א שם כתב לפרש דהוא משום דהעברה ד' אמות חשיב כהוצאה מרשות לרשות וכמש"כ הבעה"מ.

בעיקר מש"כ התוס' דהוצאה מלאכה גרועה היא, כתב הצפנת פענח בפי"ז מאיסו"ב לפרש דהיינו דמה"ט בלא המוציא אין עלי' שם מלאכה כלל, ואימתי יש עלי' שם מלאכה בזמן שעושין אותה, והיינו דכיון דבהוצאה לא עביד מידי דמעיקרא חפץ והשתא חפץ, ע"כ כל הא דנתחדש בקרא דחשבינן לה כמלאכה, הוא רק כשעושה האדם מעשה הוצאה, אך בלא מעשה הוצאה דהאדם, אין עלי' תורת מלאכה כלל, ול"ד לשאר מלאכות דאף אם נעשו מאליהן חשיב דנעשית מלאכה, וע"כ הוא דבעינן תרי קראי להוצאה דעני והוצאה דבעה"ב, דאף דבתוצאת ההוצאה ליכא נפ"מ ביניהם, מ"מ במעשה ההוצאה חלוקין הן זמ"ז, וכ"כ בס' שלום יהודה סימן א', וכ"כ בהערות הגר"נ זצ"ל לתוצאות חיים סימן י"ח, - ובזה מתפרש כמה גווני שמצינו דמלאכת הוצאה תליא בצורת המעשה, אשר לא מצינו כן בשאר מלאכות, ונת' בהערה.[[11]](#footnote-12)

\*בהא דהוצאה מלאכה גרועה היא, מצינו עוד כמה נפ"מ,[[12]](#footnote-13) **א** התוס' הרא"ש כתב דמה"ט אמרו בביצה י"ב א' דאין עירוב והוצאה ליו"ט, משום דאינה חשובה מלאכה וביו"ט כתיב לא תעשה כל מלאכה, וצ"ל דאף דודאי דאחר שנתחדש דהוצאה אסורה, יש עלי' תורת מלאכה, (וזהו טעמא דהא דקי"ל דיש עירוב והוצאה ליו"ט), מ"מ הך מ"ד ס"ל דכיון דאינה מלאכה גמורה, אינה נכללת בקרא דלא תעשה כל מלאכה, וכעי"ז כתבו התוס' והרשב"א בביצה שם.

**ב** בפסקי ריא"ז בפ' בתרא ה"א דין ח' כתב דמדאורייתא ליכא איסור שביתת בהמתו בהוצאה, משום דנשיאת המשאוי אינה מלאכה כשאר מלאכות, וכן צידד הפנ"י לקמן נ"א ב', והתורי"ד לקמן קנ"ג ב' כתב דמתחילה סבר כן וחזר בו, וכ"ה דעת ש"ר דה"ז אסור מדאורייתא.

**ג** הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות כ"ז נסתפק בדינא דלקמן פ' א' דהוציא ח"ש ונשרף וחזר והוציא ח"ש דפטור, דשמא הוא רק בהוצאה דמלאכה גרועה היא, אך בד' הראשונים בכ"ד מבו' דהוא אף בשאר מלאכות, ונת' במקומו.

**ד** בתשו' בית יצחק או"ח סימן ל"ד כתב לדון דמקלקל בהוצאה חייב, ול"ד לשאר מלאכות, ודן להוכיח לזה מסוגיית הגמ' לקמן צ"א א', עיי"ש, וכתב דהוא משום דדוקא בשאר מלאכות דעושה בגוף החפץ בעינן שיעשה תיקון בגוף החפץ ולא קלקול, ומשא"כ בהוצאה דאינו עושה פעולה בגוף החפץ.[[13]](#footnote-14)

**ה** בפירש"י בעירובין פ"ח א' ד"ה התם כתב דהשופך מים ברה"י והם מתגלגלין ויוצאין לרה"ר, אף שנתכוין לכך, ה"ה פטור, והאג"ט טוחן סק"ה אות ד' ה' עמד בזה דמ"ט אינו חייב בכה"ג מדינא דזורה ורוח מסייעתו,[[14]](#footnote-15) והביאוה"ל בסימן שי"ט סי"ז נקט דבאמת הזורה ורוח מסייעתו חייב בהוצאה, וצ"ע מד' רש"י אלו, ובמנחת שלמה ח"ב סימן ל"א כתב דהוא משום דהוצאה מלאכה גרועה היא.[[15]](#footnote-16)

**תוד"ה שבועות שתים, וא"ת וכו' ומעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר,** נתחדש בדבריהם דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ג א' ד"ה והא אי בעי, והתוס' הרא"ש לקמן ד' ב' כתב דילפינן לה ממשא בני קהת, אך הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ז א' ובעירובין שם נחלקו ע"ז, וכ"כ הר"ן בעירובין שם, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן לקמן צ"ז א', (אך הרשב"א לקמן ד' ב' נקט כד' התוס', וצ"ע).

ובטעם החיוב בזה, כתב בחי' הגרע"א לקמן ה' ב' ובכ"ד, דהוא מדין העברת ד' אמות ברה"ר, ונתחדש בזה דל"ב שתהא העקירה וההנחה ברה"ר, וכ"כ המאירי לקמן צ"ז א', עיי"ש, - אך החזו"א בסימן ס"ב סקי"ט סוף אות ג' הוכיח מד' התוס'

הכא דהוי מלאכה בפנ"ע כעין מושיט,[[16]](#footnote-17) וכ"כ באפיקי ים ח"ב סימן ל"ז ד"ה אולם, ועי' בתוצאות חיים סימן א' שהאריך בזה, ונת' עוד בזה לקמן צ"ז א'.

**אבות תני תולדות לא תני,** בפירש"י כתב דהכנסה הויא תולדה כיון דמקרא לא משמע אלא הוצאה, אלא מסברא אמרינן דאף הכנסה הויא מלאכה, ובד' התוס' בד"ה מי מבו' דאף לדעת רב אשי הויא הכנסה תולדה, - אך הרמב"ן כתב דלדעת ר"פ ורב אשי הכנסה הויא אב, עיי"ש, והרשב"א כתב לפ"ד התוס' דהכנסה דעני הוי אב והכנסה דבעה"ב הוי תולדה, והתוצאות חיים בסימן ו' הק' ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן צ"ז ב', ועי' בדבריו בסימן י"ח סקי"ד במש"כ בזה, - ובד' הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ח לגיר' הדפוסים משמע דהכנסה הויא אב, והאריך בזה בתשו' ר"ב אשכנזי סימן ל"ח, אך הלח"מ שם כתב לדחוק בד' הרמב"ם דמודה דהכנסה אינה אלא תולדה, וכ"ה גם לגיר' שבכת"י שם.[[17]](#footnote-18)

בד' הרמב"ם בפי"ב משבת ה"י מבו' דאב דהוצאה הוא כשהולך עם הכלי מרה"י לרה"ר, אך כשמוציא ע"י הושטה הוי תולדה, ובגל' הגרע"א שם הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דתני אבות, ואף דהכא איירי במוציא ע"י הושטה.

**תוד"ה בבא דרישא, מ"מ איסור דרבנן מיהא איכא שחייב להפרישו באיסור,** הרא"ש בסימן א' כתב דזה נלמד מהא דקטן אוכל נבילות בי"ד מצווין להפרישו, כ"ש גדול שאסור לסייע לו, - והטו"א חגיגה י"ג א' הק' דאף דמצווה להפריש חבירו מן העבירה, מ"מ הכא שאין בידו למנעו, שהרי לא קאי בתרי עברי דנהרא, י"ל דלי"ב איסורא, - והשעה"צ בסימן שמ"ז סק"ח כתב דאדרבה כל מש"כ התוס' והרא"ש דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, הוא משום דאין בידו למנעו, וע"כ אי"ז אסור אלא מדרבנן משום מסייע בידי עוברי עבירה,[[18]](#footnote-19) אך אם יש בידו למנעו הוא חייב מדאורייתא לאפרושי מאיסורא.[[19]](#footnote-20)

הדרכ"מ ביו"ד סימן קנ"א כתב בדעת התוס' בע"ז והמרדכי שם דפליגי ע"ד התוס' הכא וס"ל דכל שיכול ליטלו לבדו ליכא איסורא ליתנו לו, אך הש"ך שם סק"ו כתב דלא פליגי, דכל מש"כ התוס' דאסור ליתן לו, הוא משום דמצוה להפרישו מן האיסור, וכ"ז הוא בישראל, אך בגוי או בישראל מומר דאין חייב להפרישו, מותר ליתן לו, ובד' הריטב"א בע"ז שם משמע דגם בגוי אסור, עיי"ש, ועמש"כ בזה הגר"א שם סק"ח והדגמ"ר שם.

**ואפי' אי מיירי בנכרי וכו',** לפ"מ שהעמידו התוס' למשנתינו בנכרי, יש ללמוד מזה דהא דבעה"ב פטור אבל אסור, הוא אף כשעקר בעה"ב ונתנו ביד נכרי והנכרי הוציא, או כשהנכרי הכניס והבעה"ב עביד לההנחה, וכן נקט בתשו' מהר"ם מינץ סימן קט"ז, והביאוהו הט"ז בסימן ש"ז סקי"ב והמג"א שם סק"כ והמ"ב שם סקנ"ו, וכן נקטו הט"ז בסימן שכ"ה סק"א והמג"א שם סק"ב, ונתחדש בזה דאף דבעקירה או הנחה לחודה בלא הוצאה או הכנסה ליכא איסור כלל, מ"מ סגי במה דנעשית ההוצאה ע"י נכרי, דמכח זה איכא איסור בהעקירה, וצ"ע, ?ועמש"נ בזה לקמן בע"ב בד' התורי"ד, ולקמן קנ"ג ב'.

**וי"ל דמיירי בנכרי ובחפץ של נכרי דאפי' מכניס ומוציא כל היום כולו אין כאן איסור כלל,** הרא"ש בסו"ס א' כתב דבאשכנז מורין לאיסור אף בחפץ של נכרי, וכתב דכן מסתבר, דכיון דהאיסור הוא משום מראית העין, דהרואה סבור שנותן לו ע"מ להוציא, אין לחלק בין חפץ של ישראל לחפץ של נכרי, דהרואה אינו מכיר של מי החפץ, וכ"כ בטוש"ע סימן שכ"ה ס"א, ועמש"כ המג"א שם סק"ד והמ"ב שם סק"ז ושעה"צ שם סק"ז.

הרשב"א כתב לישב לקו' התוס', דהא דפטור ומותר, היינו דאין בזה נדנוד עבירה מחמת הוצאת או הכנסת עצמו, ומשא"כ בבבא דסיפא, דכשהניח איכא נדנוד עבירה משום דנגמרה המלאכה על ידו וכאילו הוא עושה המלאכה, ובעקירה איכא נדנוד עבירה דיש לחוש שמא יגמור,[[20]](#footnote-21) אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה (הלכה קנ"ט) נראה דס"ל לעיקר שלא כד' התוס' אלא דהשני אינו עובר איסור כלל, והוא פטור ומותר לגמרי, וצ"ע, - והרא"ש בסו"ס א' והר"ן כתבו דהא דפטור ומותר, היינו דלי"ב משום איסור שבת, ובחי' הגרע"א כתב דנפ"מ בזה הוא דאם עושה כן בפרהסיא ל"ה מומר לחלל שבת דהוא מומר לכל התורה כולה, לדעת הסוברים דאף המומר לחלל שבת באיסור דרבנן הוי מומר לכל התורה.

**פטורי דאתי בהו לידי חיוב חטאת קחשיב,** בביאור הך שנויא נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דלא חשיב אלא עקירות שהן תחילת המלאכה דאיכא למיגזר דילמא גמר לה,[[21]](#footnote-22) ומבו' דאם יגמור המלאכה יהא חייב חטאת, וצ"ל דל"ד להמפנה חפצים ממקום למקום ונמלך עליהן והוציאן דפטור, דשאני הכא שהי' דעתו להשלים המלאכה ע"י חבירו, ול"ב שיהא דעתו מתחילה למלאכה שחייבין עלי',[[22]](#footnote-23) - והבעה"מ הק' דכיון דב' פטורי דעני הוו בעקירת הכנסה וב' פטורי דבעה"ב הוו בעקירת הוצאה, מ"ט חשיב להו בתרתי, והרשב"א כתב דכיון דהן משתנות זמ"ז, שהאחת עקר והכניס ידו מלאה והשני' עקר ולא הכניס כלל אלא שהטעין ידו של חבירו ברשות שהוא עומד בה, ע"כ חשיב להו בתרתי.

**ב** התוס' בשם ריב"א כתב דהיינו דלא חשיב אלא אותו שפושט את ידו ומכניסה או מוציאה, דעשה עיקר המלאכה אלא שחיסר מעט או עקירה או הנחה, ומשמע דעיקר המלאכה היא בהעברה, (וכ"נ גם בד' התוס' לקמן צ"ג א' ד"ה חד), אך האבנ"ז בסימן רמ"ה האריך דעיקר האיסור הוא בעקירה והנחה, וצ"ע, ועד"ז כתבו הבעה"מ והפסקי רי"ד.[[23]](#footnote-24)

**ג** הרמב"ן כתב דלא חשיב אלא הנחות דעי"ז נגמרה המלאכה, והיא עיקר המלאכה, ומתניתין אתי לאשמועינן דלי"ב חיוב חטאת, וזה כמש"כ התוס' בד"ה שניהם פטורין דכל הס"ד לחייב חטאת הוא רק את המניח.

הרשב"א בעבוה"ק שער ג' רפ"ה כתב דהעוקר ולא הניח או הניח ולא עקר אסור מדרבנן, ומבו' דהאיסור דרבנן הוא אף כשלא נעשה מלאכה שלימה ע"י ב', ובהלכה קס"א כתב דכל שהוציא או הכניס אפי' אין שם עקירה והנחה אסור, ומשמע דהעברה לחוד בלא עקירה והנחה אסורה מדרבנן, - והפמ"ג במש"ז סימן שמ"ו סק"ב וסימן שמ"ז כתב דנחלקו בזה הב"ח והט"ז, עיי"ש, והמ"ב בסימן שמ"ז סק"ד כתב דה"ז אסור מדרבנן, ובשעה"צ שם סק"ה כתב להוכיח לזה מסוגיית הגמ' לקמן בע"ב, וית' בעזה"י במקומו.

**והא איתעבידא מלאכה מבינייהו,** התוס' כתבו דלא פריך דיתחייב הראשון דאין סברא דע"י השני שעשה הנחה וגמר המלאכה יתחייב הראשון, אלא אשני קפריך שיתחייב לפי שעל ידו נגמרה המלאכה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן, עיי"ש, והאפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ח' כתב להוכיח מדבריהם דההנחה היא מכלל עיקר המלאכה, ולא אמרינן דאי"ז אלא תנאי בעלמא, ועיי"ש שהאריך בזה, ובתוצאות חיים סימן ז' פירש בד' המאירי לקמן בע"ב דחלוק דין הנחה בהוצאה מבהעברת ד' אמות, עיי"ש.

והתוס' לקמן צ"ג א' ד"ה חד למעוטי כתבו דהא דבעינן למעוטי זה עוקר וזה מניח, הוא משום דהו"א דאהכנסה והוצאה הוא דקפיד רחמנא וליחייב אפי' בלא הנחה, ובחי' הגר"מ בנעט בסוגיין ובאפיקי ים שם פירשו לדבריהם דהיינו דס"ד דמלאכת הוצאה היא אף בלא הנחה, ונמצא לפ"ז דלא ילפינן מקרא לפטור בב' שעשו, אלא ילפינן לעיקר הא דאינו חייב בהוצאה בלא הנחה, וכן משמע בפירש"י בפסחים פ"ה ב', (והא דילפינן לה מקרא דבעשותה, היינו משום דהא קים לן דהוצאה מעליא היא בעקירה והנחה, ואך דס"ד דיש תורת מלאכה גם על הוצאה שאינה גמורה, וזהו דילפינן מקרא דבעשותה דל"ה כמלאכה אלא כשעושה את כולה).[[24]](#footnote-25)

התוס' לקמן שם כתבו דמה"ט לא איצטריך מיעוטא לכתב אות אחת ובא חבירו וכתב אות אחרת, דרק בזה עוקר וזה מניח בעינן קרא דהו"א אהכנסה והוצאה קפיד קרא וכו', - והתוס' הרא"ש שם כתב דהא דלא איצטריך מיעוטא לכתב אות אחת וכו', הוא משום דל"ד עושה ח"ש לב' המתעסקין בשיעור שלם, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין מבו' דגם הא דפטור בכתב אות אחת וכו', הוא מהך קרא.

**תוד"ה בעשותה, מדמצרכינן קרא לפטור משמע דזה עוקר וזה מניח הי' במשכן וכו',** בחי' מהר"מ בנעט דהא דבעינן דיהא במשכן, הוא למש"כ התוס' לעיל ב' א', דבהוצאה דמלאכה גרועה היא לא מחייבינן אלא במה שהי' במשכן, וכ"כ האבנ"ז סימן קצ"ב סק"ב, אך הצל"ח בסוגיין נקט לא כן, עיי"ש.[[25]](#footnote-26)

**ונראה לר"י דבמושיט אין זה עוקר וזה מניח אלא המושיט עושה עקירה והנחה וכו',** המאירי לקמן צ"ו א' כתב דמושיט נעשה ע"י ב' ושניהם חייבין, ועיי"ש שכתב די"מ דרק הראשון חייב דהוא עיקר הענין, ומשמע בדבריו דגם אינהו ס"ל דגמר ההושטה נעשית ע"י השני שמניחו, ואך דאינו חייב אלא הראשון שהוא עיקר הענין.

**ולא קשיא להו וכו' וכאן אינו מתחייב אלא ע"י חבירו,** מבו' דהא דאינו חייב אלא כשנותנו ליד חבירו, אי"ז בתורת מקום בעלמא, אלא הוי המלאכה ע"י שחבירו מקבלו ממנו, וע"כ דמי לדינא דשנים שעשו, ומ"מ כיון שהוא עושה המעשה לבדו ל"ש בזה פטורא דשנים שעשו, ואך דפרכינן דהוא איפכא מכל מקום, - והתוס' הרא"ש כתב לפ"ז דהא דמשני שכך היתה עבודת הלויים, היינו דלעולם הי' השני מקבלו ול"ה מלאכה זו נעשית ביחיד כלל, ומשא"כ במלאכה שהיתה במשכן נעשית ביחיד וגם ע"י ב', מיעטה קרא מבעשותה דאם נעשית בב' פטורין, וצ"ב מ"ט הוצרך לזה, הרי למש"כ לעיל מינה לא חשיב הכא כב' שעשו, וע"כ הוא חייב, ועמש"כ בחי' מהרי"ט.

ה' מרחשון ע"ט

דף מס' 2

**עקירת גופו**

**ג' א' - עקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו ומיחייב או"ד לא,** הנה במשנתינו מבו' דחפץ המונח ביד האדם חשיב כמונח, דמה"ט הוא דמחייבינן להעני שנטל מידו של בעה"ב והוציא, והמהר"ם כתב דמ"מ מיבע"ל אם עקירת גופו הויא עקירה, משום דלא שמעינן מינה היכי שאין עוקר החפץ ממקומו אלא שהטעינו חבירו והוא עוקר את גופו עם החפץ שיהא עקירה.[[26]](#footnote-27)

ובביאור האיבעיא מצינו ג' דרכים, **א** בחי' הגרע"א כתב דהיינו, דאף דדבר המונח בידו חשיב כמונח, מ"מ מיבע"ל מצד עקירת גופו דאפשר דאינו חייב עלי' כיון שאינו עוקר חפץ ממקומו, דהוא נשאר ע"ג האדם, וצ"ל דאף דאח"כ כשמניח החפץ ברה"ר נעקר החפץ ממקומו, מ"מ הוא פטור דבעינן דתקדום העקירה להוצאה, וכ"כ הצל"ח, עיי"ש, ובמשנת ר' אהרן סימן א' סק"א הוסיף לפרש, דהוא משום דהאדם הוא רשות לעצמו, (ויש לו דין הרשות שהוא בתוכו), וזהו דמיבע"ל אם הוי עקירת גופו כעקירת החפץ כיון דהחפץ הוא ברשות דגופו כמקודם.

**ב** החזו"א בסימן ס"ב סק"ב כתב לפרש, דמיבע"ל משום דעקירת הגוף הילוך הוא ולא הוצאה, ואי"ז מלאכה כתכונתה, שלא עקר החפץ אלא גרם לי' שיצא, ועיי"ש שכתב דמה"ט דהוא דהמוציא בתוך כלי חייב, ולא אמרינן דנשאר הדבר במקומו בתוך הכלי, דהתם כלי ואוכלין חד הוצאה הוא, ומשא"כ הכא דעקירת הגוף הילוך הוא ולא הוצאה,[[27]](#footnote-28) ועד"ז כתב בשיעורי הגר"נ שנד' בס' בנין נחום סימן ב' ענף ב'.

**ג** הצל"ח בע"ב פירש בד' המהרש"א,[[28]](#footnote-29) דהיינו דאף דהמונח ע"ג גופו חשיב כמונח לגבי אחר העוקר ממנו, מ"מ לגבי אדם זה עצמו ההולך ועומד לא חשבינן לה כעקירה והנחה, וצ"ב,[[29]](#footnote-30) ועד"ז כתב בתשו' הגר"ש איגר כתבים סימן ד', וגם החזו"א בסימן ק"ה סק"ז כתב דאפשר דלענין עקירת גופו לא חשבינן גופו כרה"י אלא הגוף אינו מתבטל לרשות, אע"ג דלענין עקירת חפץ חשבינן לי' כרה"י, וצ"ב.

\*התוצאות חיים בסימן ט' סק"י הק', דלמש"כ הרמב"ן לקמן ח' ב' דעקירת הרשות עקירה היא, א"כ אף אם עקירת גופו לאו כעקירת חפץ ול"ה עקירת הגבהה, יתחייב משום עקירת הרשות, וכתב לישב דמד' הרמב"ן שם מבו' דכל הא דמחייבינן בשעקר גופו עם החפץ מהרשות הוא משום דעקירת גופו עקירה היא, ועיי"ש שכתב דהוא משום דגם בעקירת הרשות בעינן שיעשה פעולה זו דעקירת הרשות בהחפץ, וזה כד' החזו"א דהאיבעיא היא משום דלא עקר החפץ אלא גרם לי' שיצא.

הצל"ח הק', דלרבי גופי' דס"ל לקמן ה' א' דביתא כמאן דמליא דמי, א"כ ודאי דיש לחייב בהטעינו בפנים ויצא לחוץ, כיון דחשיב החפץ כמונח בקרקע ונמצא דעקר החפץ ממקומו, ולמש"כ החזו"א דהאיבעיא היא משום דלא עקר החפץ אלא גרם לי' שיצא, ניחא, וכ"כ בשיעורי הגר"נ סימן ב' ענף ב', ועיי"ש מש"כ לישב עוד לפ"ז, ועיי"ש שכתב די"ל דאיירי ברה"י שאינה מקורה דלא אמרינן בה כמאן דמליא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**א"ל חייב,** בפסקי רי"ד כתב דהוא משום גופו נח הוי וכשעוקר גופו לצאת כאילו עקרם מן הארץ דמי שכשהן על גופו כמונחין בארץ דמי, ומשמע כד' הגרע"א דהאיבעיא היא דלא עקר החפץ ממקומו, וע"ז הוא דפשיט דחשבינן להחפץ כמונח בארץ ונמצא דעקר החפץ ממקומו, ובד' התורי"ד לקמן ק"ב א' משמע דמה"ט חייב בעה"ב אף כשהניח בידו של עני למעלה מי', משום דהנחת גופו כהנחת חפץ והמונח ע"ג גופו כמונח ע"ג קרקע דמי.[[30]](#footnote-31)

והנה בפשוטו לפ"ז הא דעקירת גופו כעקירת חפץ, היינו דחשיב כמעשה עקירה בגוף החפץ דהוי כעקר ב' דברים המונחים א' ע"ג חבירו, אך בכתבי ברכ"ש סימן א' סק"ג וסימן ח' סק"ג כתב דאי"ז עקירה בגוף החפץ, אלא דעקירת גוף כעקירת חפץ,[[31]](#footnote-32) וכ"נ בל' המאירי, - והזכרון שמואל במכתבים סימן ה' כתב דנחלקו בזה רש"י לקמן קנ"ג ב' והתוס' לקמן ה' ב', עיי"ש.[[32]](#footnote-33)

והרשב"א לקמן ה' א' דהא דמחייבינן במוציא משוי למעלה מי' שכן משא בני קהת, הוא רק בעקירת גופו והנחת גופו, ובפשוטו מבו' דהחיוב בעקירת והנחת גופו, הוא מכח עקירת והנחת הגוף עצמו, וכיון דהגוף הוי למטה מי', ה"ה חייב אף על המשא, אך אין הדבר ברור בד' הרשב"א, וית' בזה בעזה"י במקומו.

\*התוצאות חיים סימן א סק"י כתב לדקדק מד' הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ח דטעם החיוב בעקירת גופו הוא משום דינא דעקירת הרשות, והיינו דבאמת א"א לחייב משום עקירת החפץ דלא נשתנה החפץ ממקומו, וע"כ אינו חייב אלא משום עקירת הרשות, וכן דקדקו מד' רש"י ד"ה עקירת גופו, דפירש דעקירת גופו הוא מה שעקר רגליו "מן הבית", אך בתוצאות חיים סימן י"ז סק"ב פירש ד' הרמב"ם בע"א.

התוס' כתבו דה"נ הו"מ למיבעי לענין הנחה אם הנחת גופו הוי כהנחת חפץ, והתו"י ותוס' הרא"ש כתבו בשם הר"ש די"ל דלענין הנחה פשיט"ל דחייב, וע"ד מה שאמרו לקמן ד' ב' לענין דינא דמקום ד' על ד' דדילמא הנחה לא בעי אבל עקירה בעי,[[33]](#footnote-34) - ובחי' הגרע"א הק' ע"ז דא"כ גם להצד דעקירת גופו ל"ה כעקירת חפץ, בעינן למימר דאינו דומה לידו דידו לא נייח, דאל"כ מ"ט אינו חייב בהושיט ידו לחוץ, ועמש"כ בזה הרש"ש והשפ"א.

והתוס' הק' דמ"ט לא פשיט לה ממתניתין דלא יצא החייט במחטו, והתו"י כתב דלד' הר"ש ניחא, ובחי' הגרע"א תמה דהרי התם הוי גם העקירה דרך עקירת גופו, ובאמת בתוס' הרא"ש מבו' דקו' זו היא גם לד' הר"ש,[[34]](#footnote-35) ועמש"כ במרומי שדה, די"ל דיש לגזור מבעו"י אטו משחשיכה שמא יטול המחט ויתחוב בבגדו וישכח ויצא.

**ואינו דומה לידו מ"ט וכו',** בד' הרמב"ן בע"ב מבו' דכל הא דבעינן לה"ט הוא רק בגונא שהרגיע העני את ידו בפנים, דאם לא הרגיע ידו ודאי לא חשיב החפץ כמונח, ועיי"ש במש"כ מנ"ל דאיירי מתניתין אף בכה"ג, ועמש"כ בזה במשנת ר' אהרן סימן א' סק"א.[[35]](#footnote-36)

**גופו נייח ידו לא נייח,** בפירש"י כתב דהיינו דגופו נייח ע"ג קרקע והוי עקירה ידו לא נייח ע"ג קרקע, והתוס' הק' דאם המונח בידו לא חשיב כמונח, א"כ מ"ט מחייבינן בשנטל העני מיד בעה"ב והוציא, והמהר"ם כתב לפרש, דאף דגם להצד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, מ"מ אחר הנוטל מידו חייב, והרי דאף דהחפץ חשיב כמונח, מ"מ י"ל דאינו חייב על עקירת גופו, מ"מ לפ"מ דפשיט דעקירת גופו כעקירת חפץ ושאני ידו משום דלא נייח ולא חשיב כלל כמונח, הי' לנו לפטור גם בנטל אחר מיד בעה"ב.

ובדעת רש"י מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן וש"ר כתבו, דכל הא דידו לא נייח, הוא רק כשאינה ברשות אחת עם הגוף, אך כל שהיד והגוף ברשות אחת הויא היד מונחת אגב הגוף.

**ב** הראש יוסף כתב, דאף דידו חשיבא כמונחת ברשות, מ"מ עקירת ידו לאו עקירה היא, ואינו חייב אלא כשעקר גופו, ולכאו' היינו משום דהיד בפנ"ע ל"ה מונחת, וכל הנחתה היא אגב הגוף, וע"כ עקירת היד בפנ"ע ל"ה כעקירת חפץ, - ועיי"ש שפירש כן בד' הרא"ש בסימן א' שכתב דבגופו דנייח ע"ג קרקע חשיב עקירת גופו כעקירת חפץ אף החפץ שנתון בידו כיון שעקר גופו, אבל אם לא עקר גופו ועמד במקומו והושיט ידו לחוץ פטור דלא חשיב עקירת היד כעקירת חפץ, וכתב דלפ"ז גם כשידו ברשות אחרת, כל הגריעותא היא דעקירת ידו ל"ה כעקירת חפץ, אך אם יהא עקירה על החפץ בפנ"ע, יהא חייב,ו[[36]](#footnote-37) אך לד' התוס' הוא פטור, עיי"ש, וכ"כ הקרבן נתנאל, אך החזו"א בסימן ס"ב סק"א נחלק ע"ז ופירש ד' הרא"ש בע"א, עיי"ש, ועמש"כ בזה בזכרון שמואל במכתבים סימן ה'.

**ג** בכתבי רבינו חיים הלוי לקמן ה' ב' ובס' מגנזי הגר"ח סימן ג' כתב דהא דידו לא נייח היינו דהוי כעמד לכתף, וע"כ כ"ז הוא לגבי עקירת גופו, אך לגבי עקירת חפץ שפיר חייב אף בכה"ג, וזה למש"כ שם דכל הא דעמד לכתף פטור הוא רק בעקירת גופו והנחת גופו, אך בעקירת חפץ והנחת חפץ מהני אף בעמד לכתף.[[37]](#footnote-38)

\*בפירש"י בריש פירקין פירש להא דתנן דהעני חייב דהוא כשהניח החפץ בקרקע, ובחי' הגרע"א שם כתב דהוא לס"ד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ,[[38]](#footnote-39) - אך הראש יוסף הוכיח מזה כמש"כ בדעת רש"י, דאף לפ"מ דמסקינן דעקירת גופו כעקירת חפץ, מ"מ עקירת והנחת ידו לאו כהנחת חפץ דמי, וע"כ אינו חייב אלא כשהניח החפץ בקרקע,[[39]](#footnote-40) אך בפירש"י בשבועות ב' א' (ד"ה יציאות השבת וד"ה שהן ארבע) נראה להדיא, דאף דכשפשט ידו לרשות אחרת אינו חייב אלא כשהניח החפץ שם בקרקע, מ"מ כשהביא החפץ בידו לרשות שהוא עומד שם חייב אף כשלא הניח החפץ בקרקע, עיי"ש.[[40]](#footnote-41)

בפירש"י כתב דהא דפטרינן בידו דלא נייח הוא משום דאין דרך הוצאה בלא עקירה והנחה, ובשיעורי הגר"נ סו"ס א' וסימן ב' ענף ב' כתב לדון אם היינו דכל עיקר הדין דבעינן עקירה והנחה הוא רק משום דאין דרך הוצאה בלא זה, או דד' רש"י קיימי רק על הא דפטרינן הכא משום דליכא "מעשה עקירה", אף דהחפץ נעקר, ועי' בתוצאות חיים סימן ז' סק"ד במש"כ בד' רש"י.

התוס' כתבו לפרש דהא דפטרינן בידו, הוא משום דידו בתר גופו גרירא, ובד' הבעה"מ והתורי"ד בע"ב מבו' דמכח הא דבתר גופו גרירא לא חשיבא היד כהרשות שהיא בתוכה, ורק מה"ט הוא דבנטל בעה"ב מתוכה או שנתן לתוכה ה"ז אסור מדרבנן, אך בד' התוס' משמע דל"מ הא דבתר גופו גרירא, אלא דמה"ט לא חשיבא כמונחת ברשות זו, וע"כ כתבו לפרש כן גם להגיר' דידו לא נייחא,[[41]](#footnote-42) וכ"כ הרשב"א, עיי"ש, ?אך העירו דבד' הרשב"א בע"ב מבו' דאין דינה כהרשות שהיא בו, וע"כ הוא דמותר להחזירה.

לקמן צ"ב א' פליגי אביי ורבא בהוציא פירות לחוץ בידו, אם פטור משום דאגד גופו שמי' אגד או חייב, ופרכינן למאן דפטר מהא דפטרינן בפשט בעה"ב את ידו ונטל העני מתוכה, ומשני דהתם למעלה מג' הכא למטה מג', ובפירש"י שם כתב דהא דלמעלה מג' פטור, אי"ז משום אגד יד, אלא משום דלא נח, ומשא"כ למטה מג' דהוי כמונח ,לא פטרינן לי' משום אגד גופו, אך התוס' שם כתבו בשם ר"י דלמעלה מי' אמרינן דאגד גופו שמי' אגד, וכמו שאמרו בסוגיין דידו בתר גופו גריר, וע"כ הוא פטור אף למ"ד דקלוטה כמי שהונחה, ורק למטה מג' ל"ה אגד, ומבו' בדבריהם דהא דאגד גופו שמי' אגד והא דידו בתר גופו גרירא הוא חד טעמא, אך הרשב"א שם כתב דהם ב' טעמים, עיי"ש.

הר"ן בסוגיין כתב דלדעת רש"י אפשר דאם הניח העני ידו ע"ג קרקע ונתן בעה"ב לתוכה והוציא העני חייב, דכל הא דתנן דהעני פטור, הוא משום דידו לא נייחא ע"ג קרקע, ומשא"כ בכה"ג דנייחא ע"ג קרקע, אך לגירסת הר"ח תליא בהפלוגתא אם אגד יד שמי' אגד, וכן משמע בד' הרמב"ן,[[42]](#footnote-43) - אך הרשב"א כתב דמסתברא דאף לדעת רש"י פטור, דלעולם אין ליד הנחה בפנ"ע, אלא ברשות שהגוף עומד שם שהיא מונחת אגב הגוף.

**תוד"ה הי' טעון, דבלא עמד לא מיחייב אע"ג וכו' לא בטלה עקירה ראשונה כדאמר לקמן המפנה חפצים וכו',** התוס' לקמן ה' ב' כתבו דהמונח על אדם המהלך ל"ה כמונח, והוכיחו כן מהא דרכוב כמהלך, וממה שאמרו בשלהי מכילתין דמניחו עלי' כשהיא מהלכת וכו', והתם לא הוכיחו מההיא דהמפנה חפצים, - ובשיעורי הגר"נ סימן א' עמד בד' התוס' הכא שפירשו דטעם הפטור הוא משום דלא בטלה עקירה ראשונה, ולא פירשו דהוא משום דליכא עקירת גופו כלל, כיון דהמונח ע"ג המהלך לא חשיב כמונח, - ועיי"ש שכתב דאיירי הכא כשהגבי' מבעו"י ועדיין לא עקר ממקומו, דבכה"ג איכא עקירת גופו מעליא כשהולך, ואפ"ה הוא פטור משום דלא בטלה עקירה ראשונה, וזה חידוש, דאף שהוא עומד שם לפוש, מ"מ אי"ז מבטל לעקירה ראשונה, ודינא הוא דכל שלא בטלה עקירה ראשונה אינו חייב על עקירה אחרת, וזהו שהוכיחו מההיא דהמפנה חפצים, דאיירי אף בכה"ג שנמלך קודם שעקר ממקומו, אף דלאחר שנמלך איכא עקירת גופו, ובתשו' נפש חי' סימן ו' האריך בנידו"ז אם פטורא דמפנה חפצים הוא אף בכה"ג, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**דאי הוה נקט טוען עצמו משחשיכה ועמד לפוש וכו',** החזו"א בסימן ס"ב סק"ג הק' דמ"ט לא עמדו התוס' בעיקר האיבעיא, דמ"ט נקט הטעינו חבירו, כיון דבע"כ איירי שהטעינו כשהוא עומד, וא"כ גם כשהטעין עצמו בטלה עקירה ראשונה, וכתב דבעיקר האיבעיא י"ל דאיירי כשהתחיל להלך תיכף כשהטעינו, ומה שעמד להטעינו הוי עמידה לכתף, וע"כ גם לא בטלה עמידה ראשונה.[[43]](#footnote-44)

**דאפי' אי עקירת והנחת גופו ל"ה עקירה והנחה חייב משום עקירה ראשונה,** בחי' הגרע"א הק', דכיון דהא פשיטא דהמונח ע"ג האדם חשיב כמונח, וע"כ הנוטל ממנו חייב, ולא מיבע"ל אלא אם חייב על עקירת גופו, א"כ להצד דעקירת גופו ל"ה עקירה, היאך מצינו לחייבו משום עקירה ראשונה, הרי כיון דהו"ל כמונח בטלה עקירה ראשונה,[[44]](#footnote-45) ולד' המהרש"א דלהצד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, ל"ה החפץ כמונח לגבי אדם זה, ניחא, - ובזכרון שמואל במכתבים סימן ה' כתב בדעת התוס', דלבטל עקירה ראשונה לא סגי במה דהוי החפץ כמונח, אלא תלי במה שנעשה מעשה הנחה,[[45]](#footnote-46) ואמנם? הגרע"א לטעמי' אזיל דס"ל דהצד דל"מ הנחת גופו הוא משום דלא נשתנה מקום החפץ, אך שפיר הו"ל מעשה הנחה, וע"כ פשיטא לי' דתועיל הנחה זו לבטל לעקירה ראשונה, וכעי"ז כתב במשנת ר"א סימן א' סק"ב, וכ"נ בחזו"א סימן ס"ב סק"ג, ועיי"ש שכתב דזה ניחא גם לדעת התו"י דבהנחה לא מיבע"ל דמהני הנחת גופו, ועי' עוד בדבריו בסימן ק"ה סק"ז, ובגליונות לקובץ בית ישראל שנד' בחזו"א ע"ס המס', שכתב בע"א, ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"נ סימן א' ענף ג' ד'.

ז' מרחשון ע"ט

דף מס' 3

**תוס' עירובין כ' א'**, - **וקשיא דתיפו"ל דמעייל מרה"ר לרה"י וכו',** התוס' בשבת י"א א' ד"ה לא יעמוד הק' גם בהא דשרי כשהכניס ראשו ורובו, דמוציא מרה"י לרה"ר, שלוקח ברה"י ונחית בבטנו וברה"ר, וכן עמד בזה המג"א בסימן ש"נ סק"ב, אך בד' רש"י לקמן צ"ט א' והתוס' הכא וש"ר מבו' דבגונא דהכניס ראשו ורובו לא קשיא להו, ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א סימן ש"נ.[[46]](#footnote-47)

**ורש"י תי' לקמן וכו' דמשקין נחין בתוך פיו שהוא מקו"פ,** הבית מאיר בסימן ש"נ כתב דבד' רש"י שלפנינו בעירובין צ"ט א' לא נתפרש דהוא משום דפיו הוא מקו"פ, ועיי"ש שהאריך לפרש לדבריו בע"א.

הקרבן נתנאל בפ' המוצא תפילין סימן ו' כתב, דהא דפיו חשיב כמקו"פ הוא משום דהוא גבוה י' ואינו רחב ד', והבית מאיר סימן ש"נ ד"ה ועדיין דן לפרש כן, ועיי"ש שהק' לפ"ז דמ"ט בעומד ברה"ר וראשו ברה"י משמע ג"כ דאין האיסור אלא משום גזירה, והרי רה"י עולה עד לרקיע,[[47]](#footnote-48) גם העירו ע"ז ממשה"ק התוס' מההיא דאי שדי אתי לידי חיוב חטאת, והתם איירי בשפשט ידו למטה מי', - והגר"ז בסימן שמ"ו ס"ז כתב לפרש דהא דחשיב כמקו"פ, הוא משום דאינו נגרר אחר גופו, וגם אינו כרה"ר שהוא בתוכו הואיל ואגוד בגופו, וע"כ הוי כמקו"פ,[[48]](#footnote-49) וכ"ה גם בדבריו בקו"א סימן ש"נ.[[49]](#footnote-50)

בחי' הגרע"א בעירובין צ"ט א' הק', דמ"ט חשבינן להמשקין כנחין בפיו, הרי ידו לא נייח, וה"נ פיו, וכעי"ז הק' הבית מאיר בסימן ש"נ ד"ה והן אמת, ונתחדש בדבריהם דמכח הא דידו לא נייח, גם לא חשבינן להחפץ כמונח בידו, ולא אמרינן דאף דלא חשיב כמונח ברשות עצמה, מ"מ חשיב כמונח ביד, וצ"ע.

בשיעורי הגר"נ סימן א' ענף ב' הק', דהנחת המשקין בפיו הוי כהנחה לכתף ומ"ט היא פוטרת, ועיי"ש שכתב די"ל דבהנחת חפץ ליכא לדינא דעמד לכתף, וכאשר כ"ה בשיטה להר"ן לקמן ה' ב', ועוד, די"ל דהנחה במקו"פ מפסקת אף כשהיא לכתף, דהא דהנחה במקו"פ מפסקת, ל"ב בזה לביטול עקירה הראשונה, אלא הוא משום דמלאכת הוצאה היא רק כשעוקר מרה"י ומניח ברה"ר בלא הפסק מקו"פ באמצע,[[50]](#footnote-51) - ובד' החזו"א בסימן ק"ה סק"א מבו' דהנחה בפיו אינה נידונת כהנחה לכתף.[[51]](#footnote-52)

**אבל מפ"ק דשבת וכו' וי"ל דלא חשיב הנחה במקו"פ וכו' אבל התם שהכלי נח מאליו לא חשיב הנחה במקו"פ,** הגר"ז בסימן שמ"ז ס"ז פירש בזה דהיינו, דהנחה על היד אינה חשובה הנחה אלא לחפץ שהונח עלי' ממקום אחר, אבל חפץ שהי' עלי' תחילה ברשות זו והושיטה לרשות אחרת, כיון דאין הושטה זו חשיבא כהנחה ליד עצמה, ה"נ אינה חשובה הנחה לחפץ,[[52]](#footnote-53) - ובמשנת ר"א סימן א' הוסיף לפרש דהוא משום דאין עקירה ראשונה בטילה אלא ע"י מעשה הנחה, כמש"נ לעיל בד' התוס' בשבת ג' ב', וע"כ כיון דליכא מעשה הנחה על הכלי, לא בטלה עקירה ראשונה, וכעי"ז כתב בנפש חי' סימן ו', ומבו' לפ"ז דאף בהנחה במקו"פ לא פטרינן אלא בדאיכא מעשה הנחה.[[53]](#footnote-54)

והמחה"ש בסימן ש"נ סק"ב כתב לפרש לד' התוס', דהוא משום דבשעה שעקר הכלי ל"ה על היד שם מקו"פ, וע"כ אף שהוציאה אח"כ מ"מ נשאר על היד שם רשות הראשון שהי' עליו בשעת עקירה, ולא יחול עליו שם מקו"פ, וצ"ב, - ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"ב וסוסקי"ב מש"כ לפרש בזה.

בעיקר מש"כ התוס' דידו הפשוטה לרשות אחרת חשובה כמקו"פ, תמהו האחרונים מכ"ד בריש שבת, **א** בחי' הגרע"א בעירובין צ"ט א' הק' דלפ"ד התוס' מ"ט בעינן בפשט העני את ידו וכו' להא דידו לא נייח, הרי ידו הפשוטה לפנים הויא מקו"פ, וכתב דבדוחק י"ל דזהו גופא שנויא דגמ' דידו לא נייח.[[54]](#footnote-55)

והחזו"א בסימן ק"ה סק"ד כתב לישב, דהא דבעינן לה"ט דל"ד לידו, הוא משום דאם מחייבינן על עקירת גופו אף שהחפץ במקומו, ה"נ ס"ד דיד הפשוטה לרשות אחרת חשיבא כנמצאת ברשות זאת לענין דאם הוציאה אח"כ מיקרי מלאכת הוצאה, ומשא"כ כשלקח חפץ מידו הפשוטה והוציאו, ודאי דלא חשיב כעקירה מהרשות, דלענין זה ודאי דהיד חולקת רשות לעצמה, ולכאו' היינו דאף דהחפץ מונח בידו שהיא מקו"פ, מ"מ החפץ וידו יחד מונחים ברה"ר, וע"כ כל שעקר את ידו עם החפץ, ס"ד דיש לחייבו, ומשא"כ בההיא דעירובין דהויא העקירה על המשקין בפנ"ע, ועקירה זו היא ממקו"פ.

**ב** הבית מאיר בסימן ש"נ הק' דלפ"ד התוס' מ"ט מחייבינן בפשט בעה"ב את ידו ונטל מתוך ידו של עני, דמ"ש נטילה זו מנטילת הבאת המים לתוך פיו שחשובים המים כנחים במקו"פ וממקו"פ מכניס לרה"י, וה"נ ניהוי נטילה זו כמניח במקו"פ ומשם מכניס לרה"י, - ועיי"ש שכתב דמד' האהעו"ז שם משמע דהא דפטרינן בשותה הוא משום דהמים משתהין בפיו קצת, ומשא"כ בההיא דפשט ידו דלא שהה בעה"ב קצת, ומה"ט התיר האהעו"ז שם להביא תינוק לצורך מילה, ע"י דהעומד בחוץ יכניס ידו לבית ותיטול התינוק ותשהה קצת ואח"כ תוציאו לחוץ, ועיי"ש שתמה ע"ז, - וכתב בשם ח"א דבפשט ידו וכו' כיון דעביד עקירה בידו, א"א שתהא חשובה כהנחה במקו"פ, כיון דהנחה זו היא עצמה העקירה, ומשא"כ בשותה וראשו בחוץ, דשותה מכלי שנטל מידו, ונטילת הכלי עם המים היא העקירה, וכשבאים המים לפיו הוי כהנחה במקו"פ.

ובמשנת ר"א סימן א' כתב לישב, דבפשט ידו, הרי בשעה שעקר החפץ לא נחה ידו כלל, ואף אם הרגיע ידו אח"כ, הו"ל הנחה דממילא ולא בטלה עקירה ראשונה, ומשא"כ בשותה דהכנסת המים לפיו הויא מעשה הנחה, - והחזו"א בסימן ק"ה סק"א כתב לישב בע"א, ונת' לעיל בהערה ו'.

**ג** הגאו"י הק', דמ"ט כשפשט אחד את ידו לרשות השני', אסור חבירו ליתן לתוך ידו, הרי הו"ל כעוקר מרה"ר ומניח במקו"פ דשרי, וכתב דהא דהשני אסור, י"ל דהוא משום איסור החלפה דרך מקו"פ, אך על הראשון ליכא לאיסור זה.

**ד** במשנת ר"א סימן א' הק' בהא דפריך אמתניתין דריש שבת דהא איתעבידא מלאכה מביניהו, והרי כיון דידו של העני הפשוטה בפנים היא מקו"פ, נמצא דלא איתעבידא מלאכה כלל, - ועיי"ש שהק' עוד ממש"כ התוס' דפטורי דאתי לידי חיוב חטאת, היינו דעשה עיקר המלאכה אלא דחיסר מעט, וכיון דידו הפשוטה חשיבא כמקו"פ, הרי לא עשה לעיקר המלאכה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ג' ב'** - **פשיטא לי ידו של אדם אינה לא כרה"ר ולא כרה"י,** בפירש"י כתב דהיינו דאין היד נזרקת אחר גופו להיות כרשות שהוא עומד בה, דאם היתה כרשות שעומד בה הוה מחייבינן לבעה"ב שנטל מידו של עני ולעני שנטל מידו של בעה"ב,[[55]](#footnote-56) - והראשונים תמהו ע"ז טובא, דהרמב"ן הק', דמאי ס"ד דידו הפשוטה לרה"י תהא רה"ר, והרי אפי' אויר רה"ר למעלה מי' ל"ה רה"ר, וכ"ש ידו שהיא בתוך המחיצות, והרשב"א הק', דפשיטא דאין היד הפשוטה לרה"י חולקת רשות לעצמה שתעשה רה"ר, ולכאו' היינו משום דרה"י עולה עד לרקיע, ולעולם אין דבר ברה"י חולק מקום לעצמו, והריטב"א הק' דפשיטא דכיון שלא הוציא מרשות לרשות וכל מה שעשה הוא ברשותא דנפשי' אין לחייבו לא משום הכנסה ולא משום הוצאה.[[56]](#footnote-57)

גירסת הר"ח כרה"י לא דמיא מידו דעני כרה"ר לא דמיא מידו דבעה"ב, ועיי"ש במה שפירש בזה, וצע"ג, והרמב"ן וש"ר פירשו דהיינו, דאין היד נידונת כרשות שהיא פשוטה לו, דאם היד הפשוטה לרה"י נידונת כרה"י, הי' העני חייב כשפשט ידו לפנים, ואם היד הפשוטה לרה"ר נידונת כרה"ר, הי' בעה"ב חייב כשפשט ידו לחוץ, ומבו' דדינא דאביי לקמן צ"ב א' דאגד יד שמי' אגד, אין יסודו מדין אגד בעלמא, אלא הוא משום דהיד אינה נידונת כהרשות שהיא פשוטה שם.[[57]](#footnote-58)

והרמב"ן הק' דהיאך שמעינן לה ממתניתין, דילמא הא דקתני דשניהם פטורין הוא כשנטל בעה"ב מתוכה קודם שתנוח ידו, ועיי"ש מש"כ לישב, - והפנ"י הק' דהיאך שמעינן לה ממתניתין, הרי י"ל דהא דפטרינן הוא כשידו למעלה מג', ולס"ד דגמ' לקמן צ"ב א' הכי ס"ל לאביי גופי', וליכא הנחה כלל.[[58]](#footnote-59)

התורי"ד כתב דהא דמוכיח דידו ל"ה כרשות שהיא פשוטה לו, הוא משום דפשט העני את ידו ונטל בעה"ב מתוכה או שנתן לתוכה פטור אבל אסור, ואם היתה היד בטלה אצל רה"י, הי' מותר בעה"ב ליטול מתוכה וליתן לתוכה כאחת מזויות הבית, ועי' גם בבעה"מ שפירש דהוכחת אביי היא גם מהך דינא, - והאבנ"ז בסימן מ"ח סק"ג כתב לפרש דהיינו משום דלא אסרינן עקירה או הנחה לחוד, אף אם ה"ז מצטרף למלאכה גמורה, אלא אם גם עשה מקצת ההעברה, דהיא עיקר המלאכה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז אם הניח על גוי המהלך ברשות זו והוציאו לרה"ר, לי"ב איסורא, ודלא כמש"כ המג"א בסימן ש"ז סק"כ,[[59]](#footnote-60) אך מד' הבעה"מ אין להוכיח לזה, דלדעתו אלמלי הא דידו של אדם אינה כהרשות שהיא פשוטה לו, הי' חייב העני, וע"כ ודאי דל"ה איסור כלל על בעה"ב.

ט' מרחשון ע"ט

דף מס' 4

**ג' ב'** **- ידו של אדם מהו שתעשה כרמלית,** הראש יוסף בד"ה עוד רגע אדבר דבעי הק' דמ"ט אם לא עשאוה כרמלית מותר להחזירה, הרי הו"ל הכנסה והנחה בלא עקירה וה"ז אסור מדרבנן,[[60]](#footnote-61) ואי נימא דלא אסרו חכמים בלא עקירה, והא דבמשנתינו שניהם פטורין אבל אסורין הוא משום דאיתעבידא מלאכה מביניהו וכמש"כ הרשב"א, א"כ מ"ט אם עשאוה ככרמלית, ה"ז אסור,[[61]](#footnote-62) ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בדבריו בד"ה עוד רגע אדבר במ"ש, שכתב דאלמלי דעשאוה ככרמלית שרי, משום דידו הפשוטה הויא מקו"פ.[[62]](#footnote-63)

ובד' הראשונים מצינו כמה דרכים בזה, **א** בד' התורי"ד מבו' דכיון דהיד אינה כרה"ר, ע"כ אם לא עשאוה ככרמלית מותר להחזירה אצלו, דאף דהכנסה והנחה בפנ"ע אסירי אף בלא עקירה, מ"מ הכא כיון דידו אינה כרה"ר ליכא הכנסה כלל, וזהו דמיבע"ל אם עשאוה ככרמלית ומכניס מכרמלית לרה"י, וכ"נ בד' הרשב"א.[[63]](#footnote-64)

**ב** בד' התוס' בעירובין צ"ח א' ד"ה והא לא נח ותור"פ ותוס' הרא"ש שם משמע דיש להתיר הכא משום דלא אסרו בדלא נח אם איגודו בידו, עיי"ש,[[64]](#footnote-65) וזהו שדימו להא דבספר מותר לגוללו, (אשר משמעות דבריהם דהוא משום דמלבד הא דלא נח גם הוי מקצתו ברה"י, עיי"ש).[[65]](#footnote-66)

והנה אמנם מבו' בד' התוס' ותוס' הרא"ש שם, דאכתי הי' לנו לאסור בזה, גזירה אטו היכא שגופו וידו ברה"ר, ואך דהתירו לו להכניסה כדי שלא תהא ידו פשוטה כל היום, וזהו שאמרו לקמן בסוגיין דבמזיד אסור משום קנס, דאי"ז קנס מחודש שלא להכניס ידו, אלא כיון דמדינא הי' לנו לאסור להכניס ידו ואך שהתירו לו לזה, הרי דכל שעשה במזיד קנסינן לי' ולא שרינן לי' להכניסה,[[66]](#footnote-67) - ולפ"ז מתישב בע"א הא דמדינא שרי להכניסה ולא אסרינן משום הכנסה והנחה, וכ"כ מדעתו באג"ט קוצר אות ס"א סק"ב, וכ"נ גם בד' הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ח סוסק"א, ועד"ז מצינו בפי' הר"י מלוניל לקמן בסוגיין בטעם הקנס, עיי"ש.

בעיקר דין זה אם אסרו הכנסה והנחה מרה"ר בלא עקירה, הנה בפירש"י לקמן ז' א' ד"ה דעד עשרה ובעירובין צ"ט ב' סוד"ה מן הצינור מבו' דה"ז אסור, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בעירובין צ"ט ב', והריטב"א לקמן ה' ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה, וכתב דהכנסה או הוצאה אסורה אף בלא עקירה ובלא הנחה, ועי' פמ"ג במש"ז סימן שמ"ו סק"ב וסימן שמ"ז, ובמ"ב סימן שמ"ז סק"ד ובשעה"צ שם, וסימן שנ"ג סק"ג ובשעה"צ שם, אך הנה הב"י בסימן שמ"ו כתב דמדינא שרי להוציא מרה"י למקו"פ דרך רה"ר, ואין לאסור אלא מגזירה שמא יעמוד שם, ומבו' דלא אסרו עקירה והוצאה בלא הנחה, וצ"ע,[[67]](#footnote-68) - ועמש"נ להלן צ"ז א' בדין זריקה מרה"י לרה"י דרך אויר רה"ר למטה מי'.

**מי קנסוה רבנן לאהדורי לגבי',**[[68]](#footnote-69) בפירש"י כתב דמיבע"ל אם קנסו ושויוה כרמלית הואיל והתחיל בה באיסור, ומבו' דמדינא ודאי ל"ה ככרמלית, ולא מיבע"ל אלא משום קנס, וכ"כ הריטב"א דודאי ל"ה כרמלית מדינא דאין כרמלית אלא בדבר קבוע דרגילי בי' רבים ולא בדבר שעומד ליטול, - אך התוס' כתבו בשם ר"י דגריס מי אסרוה, והוי הספק מעיקר הדין, וכ"כ הרשב"א, אך גם לפי דבריהם הוי זה חומרא דרבנן לחשבה ככרמלית, וכדמוכח ממש"כ דלגבי אותה רשות לא חשיבא ככרמלית.[[69]](#footnote-70)

בפירש"י בד"ה כאן מבעו"י משמע דהצד דידו ל"ה ככרמלית, הוא משום דבתר גופו גרירא, וע"כ אף אינה חולקת רשות לעצמה ליחשב כרמלית, וכ"נ בד' הרשב"א, - אך בד' הריטב"א מבו' דהוא משום דאין כרמלית בדבר העומד ליטול.[[70]](#footnote-71)

הרשב"א כתב בתו"ד דלא מיבע"ל אלא בידו הפשוטה לרה"ר, אך בפשוטה לרה"י ודאי ל"ה ככרמלית דרה"י עולה עד לרקיע,[[71]](#footnote-72) והראש יוסף כתב דהוא לטעמי' דמיבע"ל דמעיקר הדין הו"ל כרמלית, ועיי"ש שדקדק מד' רש"י ד"ה בעי דהאיבעיא היא גם בידו הפשוטה לרה"י, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א, והוא לטעמייהו דהאיבעיא היא משום קנס.[[72]](#footnote-73)

הרשב"א והמאירי כתבו דהא דלא פשיט ממתניתין דנתן לתוכה והכניס בעה"ב פטור אבל אסור, הוא משום דהתם איתעבידא מלאכה דזה עוקר וזה מניח, ולא משום שתעשה כרמלית,[[73]](#footnote-74) ועד"ז צ"ל גם בהמבו' לקמן בסוגיין דגם אם הוציא מבעו"י אסור להניח ברה"ר, ואף דבכה"ג לא איתעבידא מלאכת שבת, מ"מ כיון דנעשית הוצאה גמורה ה"ז אסור.

והמאירי הק' דאם ידו היא ככרמלית היאך עני ועשיר מתחייבים על הוצאה דרך ידם, והרי היא הוצאה מרשות לרשות דרך כרמלית, וכתב דלא אמרו לדונה ככרמלית להקל אלא להחמיר, אך למש"כ התוס' בדעת רש"י דידו הפשוטה לרשות אחרת הוי מקו"פ מעיקר הדין, תיקשי מהא דמחייבינן בפשט ידו לרשות אחרת והוציא או הכניס לרשותו, ובדף מס' 3 נת' כמה דרכים בזה.

התוס' כתבו דהא דעומד אדם ברה"י ומטלטל ברה"ר, הוא משום דלא עשאוה ככרמלית אלא לענין רשות שהגוף שם,[[74]](#footnote-75) ובחי' הגרע"א הק' דאף אם הויא ידו ככרמלית לגמרי, מ"מ התם שרי משום דלא נח בידו והו"ל כמטלטל מרה"ר לרה"ר דרך כרמלית דשרי,[[75]](#footnote-76) ואזיל הגרע"א לטעמי' בתשו' מהדו"ק סימן כ"ח שנקט דזה עוקר וזה מניח שרי בכרמלית, וכדעת הט"ז בסימן ש"ז סקי"ב וסימן שכ"ה סק"א והאהעו"ז בסימן שמ"ט, (ובגל' הגרע"א לאהעו"ז שם הביא כן מתשו' עבוה"ג), אך הבית מאיר בסימן שמ"ט נחלק ע"ז, וכן הוכיח החזו"א בסימן ק"ג סקי"ט מכ"ד.[[76]](#footnote-77)

י"ג מרחשון ע"ט

דף מס' 5

**ג' ב'** **- כאן למעלה מי',** בטעם הא דלמעלה מי' מותר להחזירה, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלא עביד איסורא וע"כ לא קנסוהו, וזה לטעמי' דהצד דהוי כרמלית הוא משום קנס.

**ב** הכס"מ בפי"ג משבת ה"כ כתב בשם הרמ"ך דהוא משום דאין כרמלית למעלה מי', וכ"נ גם בד' התוס' הרא"ש,[[77]](#footnote-78) ובחי' בית מאיר כתב כן גם בדעת התוס', לפ"מ שכתבו לעיל דלהצד דככרמלית דמי אי"ז מטעם קנס.[[78]](#footnote-79)

**ג** הריטב"א כתב דהוא משום דאין אויר רה"ר אלא עד י', ועיי"ש שהק' דפשיטא דיכול להחזירה, וכתב לישב בתרי אנפי, וכ"נ בפי' רבינו פרחי', - וצ"ב דהכא הרי באנו לאסור משום דידו הויא ככרמלית, ולא משום אויר רה"ר,[[79]](#footnote-80) ולכאו' צ"ל בדעתו דהצד דידו הויא ככרמלית, אי"ז משום דהיד חולקת רשות לעצמה, אלא הוא משום דהיא באויר רה"ר, ואף דמהני הא דבתר גופו גרירא דאין מקום זה בטל לרה"ר, (וע"כ מדינא מותר להחזיר ידו), אכתי הו"ל כרשות חלוקה מרה"י והו"ל דומיא דכרמלית, וכ"ה משמעות ל' התורי"ד, עיי"ש.[[80]](#footnote-81)

התוס' כתבו דלמעלה מי' מותר להוציא לכתחילה, וכ"כ הרמב"ן,[[81]](#footnote-82) - אך הרשב"א כתב דאסור להוציא לכתחילה דילמא שדי לי',[[82]](#footnote-83) וגם דאי יתירו להוציא למעלה מי' יבא להוציא למטה מי', וכתב עוד בשם רבינו יונה דדמי למוציא משוי למעלה מי' דאסור שכן משא בני קהת.

ובחי' בית מאיר כתב דלדעת הרשב"א בע"כ דהא דלמעלה מי' מותר להחזירה, אי"ז כפירש"י דהוא משום דלא עביד איסורא, שהרי לדעתו אסור להוציא אף למעלה מי', אלא הוא משום דאין כרמלית למעלה מי', - אך בל' הרשב"א משמע דהא דמותר להחזירה, הוא משום דאף דאסור להוציאה מ"מ לא קנסינן לי', וכ"ה בעבוה"ק שער ג' פ"ו הלכה ר"ט דאף דאסור להוציא למעלה מי', מ"מ מותר להחזירה אף כשהוציאה במזיד כיון שלא הוציאה אלא לאויר מקו"פ, וצ"ב, ועוד העירו, דמי עדיף מהוציא מבעו"י דקנסינן לי' שלא החזירה קודם שחשיכה, ואף דלא עביד איסורא כלל בהוצאה.[[83]](#footnote-84)

התוס' כתבו דמה שאמרו כאן למעלה מי', היינו דאף אם הוציאה למטה מי' מותר להחזירה דרך למעלה מי', וכ"כ הרמב"ן, וכתב דהא דשרינן בזה הוא משום דמותר להחליף ברשויות דרבנן, דכיון דלמעלה מי' אי"ז כרמלית אלא מקו"פ, נמצא דהוא מכניס מכרמלית לרה"י דרך מקו"פ, - והגר"א בסימן שנ"ה ס"ג כתב בתו"ד דהא דשרי להחליף, אף דלא נח, הוא משום דאי"ז כרמלית גמורה,[[84]](#footnote-85) אך בל' הרמב"ן וש"ר משמע דמדינא שרי, (וגם ברשויות דאורייתא כל האיסור בכה"ג הוא משום איסור החלפה), ולכאו' היינו בגונא דהרגיע ידו למעלה מי'.[[85]](#footnote-86)

הרשב"א והריטב"א הק' ע"ד התוס' דאף כשהוציאה למטה מי' מותר להחזירה דרך למעלה מי', ממה שאמרו לקמן דמשחשיכה דאי שדי לי' אתי בהו לידי חיוב חטאת לא ליקנסי', ואם יכול להחזירה דרך למעלה מי' ליכא למיחש להכי,[[86]](#footnote-87) - אך הנה הגר"ז בקו"א סימן שמ"ח סק"ב כתב דד' התוס' הם רק להך לישנא דהאיסור הוא משום דעשאוה ככרמלית, דאם האיסור הוא משום קנס, יש לאסור מכח זה להחזירה אף דרך למעלה מי', וכ"כ השפ"א, וכתב דלפ"ז שפיר אמרו להך לישנא דהאיסור משום קנס, דכיון דאי שדי לי' אתי בהו לידי חיוב חטאת לא ליקנסי', אך עיי"ש שכתב, דאי"ז מתישב בד' התוס' בד"ה בשוגג, שהק' דגם לשנויא קמא נפשוט בעיא דרב ביבי.[[87]](#footnote-88)

\*בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד פירש, דלמטה מי' שרי להחזירה משום דאין כרמלית למטה מי' אלא רה"ר הוא, ולמעלה מי' אסור להחזירה משום דאינה רה"ר וככרמלית דמיא, וצ"ב.

**ול"ק כאן מבעו"י וכו',** בפירש"י מבו' דלהצד דהוי כרמלית ה"ז אסור אף כשהוציא מבעו"י, ואף דהא דהוי כרמלית הוא משום קנס, מ"מ כיון דמכח הקנס שויוה ככרמלית, לא חילקו חכמים בדבר, ורק אם הוי קנסא בעלמא, לא קנסו אלא משחשיכה, - והתוס' הרא"ש כתב לפרש, דלהצד דהוי כרמלית, אף דהוא משום קנס, מ"מ גם כשהוציא מבעו"י קנסוהו, לפי שלא החזירה קודם חשיכה, וגם כשהוציא בשוגג קנסוהו, אטו מזיד, אך להצד דל"ה כרמלית, לא קנסוהו אלא כשהוציא משחשיכה ובמזיד.

**מבעו"י וכו' ליקנסוהו רבנן,** הרא"ש בסו"ס ג' כתב דהטעם לקנסו כשהוציא מבעו"י, הוא על שלא החזירה קודם חשיכה, ונתחדש בזה דמדינא הוא צריך להחזירה קודם חשיכה, שמא יניח בשבת, אף דגם אם יניח בשבת לא יבא לידי חיוב חטאת.[[88]](#footnote-89)

**דאי שדי לי אתי לידי חיוב חטאת,** התוס' בעירובין כ' א' הק' למש"כ רש"י דהא דמותר לעמוד ברה"י ולשתות ברה"ר הוא משום דנח בפיו שהוא מקו"פ, דא"כ מ"ט הכא אתי לידי חיוב חטאת, הרי נחו בידו שהוא מקו"פ, ועיי"ש מש"כ בזה, ונת' בדף מס' 3, ועמש"כ בזה הריטב"א לקמן י"א א'.

ובחי' הגרע"א לעיל בע"א כתב דהא דאתי לידי חיוב חטאת אף שהרגיע ידו ברה"ר,[[89]](#footnote-90) הוא משום דידו לא נייח ואי"ז הנחה להפסיק, ומבו' דאף להני קמאי שפירשו דהא דידו בתר גופו גרירא היינו דלא חשיבא ידו כרה"ר, מ"מ מכח זה גם אין החפץ חשיב כמונח.

הקרבן נתנאל בסימן ב' הק', דלמש"כ הרא"ש שם דעקירת ידו לאו כעקירת חפץ, א"כ אף אם שדי לי' לא אתי לידי חיוב חטאת, וכתב דאיירי הכא כשעקר את החפץ מהקרקע, והחזו"א בסימן ס"ב סק"א נחלק ע"ד הקרבן נתנאל וכתב דגם לדעת הרא"ש אם שדי לי' חיוב חטאת אף כשלא עקר את החפץ מן הקרקע.

\*הרשב"א כתב דמה שאמרו דאי שדי לי' לידי חיוב חטאת, אף דאיירי כשנזכר ואף אם שדי לי' לא יתחייב חטאת, היינו דבא לידי חילול שבת שיש בו חיוב חטאת, - אך המאירי כתב דהא דאתי לידי חיוב חטאת, היינו אם יחזור וישכח, ועיי"ש שהק' דאף אם יחזור וישכח אינו חייב חטאת דיש ידיעה לחצי שיעור, וכתב דיש מי שאומר דאתיא הכא כמ"ד דאין ידיעה לח"ש, וכתב דכל הא דיש ידיעה לח"ש, הוא כשעשה איסור בהעלמה הראשונה, כגון כתב אות אחת או אכל חצי זית חלב, ומשא"כ הכא דקודם הנחה לא עביד איסורא כלל, ועיי"ש שהק' ע"ז ממה שאמרו לקמן ק"ב א' דהמעביר ב' אמות בשוגג וב' אמות במזיד וב' אמות בשוגג פטור, וכתב דשאני התם דההעברה דומה למעשה יותר מן ההוצאה, ועמש"כ לפרש בזה בתוצאות חיים סימן ז'.

**כאן לחצר אחרת,** בפירש"י כתב דלחצר אחרת אסור לזרקם, והחזו"א בסימן ס"ב סק"ח פירש דהיינו דאסור לזרוק מידו הפשוטה לרה"ר לחצר אחרת, ועיי"ש שהוכיח מזה דאם עקר מיד הפשוטה לחוץ והביא לפנים פטור, וע"כ הוא דכשזורק מידו הפשוטה לרה"ר לחצר אחרת לי"ב איסור מדינא, וזה דלא כמש"כ הראש יוסף לעיל ג' א' בדעת רש"י, דכל הא דידו לא נייח ל"מ אלא לגבי עקירת ידו, אך בעקירת החפץ הוא חייב,[[90]](#footnote-91) - אך לכאו' י"ל דמכוון ד' רש"י הוא דאסור להכניס ידו לחצר אחרת ולזרקם שם, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דאסור להחזירה דהוא מחזיר את היד, ובזה ליכא איסור מדינא, והך מילתא דאיירי הכא שמכניס את היד, הוא מבו' כן בל' הרמב"ם בפי"ג משבת ה"כ, וכ"ה מבו' גם מד' התוס' וש"ר שעמדו דמ"ט לי"ב משום מושיט, ונת' להלן.[[91]](#footnote-92)

\***ומאי שנא,** התוס' עמדו דכשמחזיר ידו לחצר אחרת הרי יש לאסור משום מושיט, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאיירי בגוונא דליכא משום מושיט כגון שהם זו כנגד זו,[[92]](#footnote-93) או דאין מפסיק רה"ר ביניהם, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו כגון שב' החצירות דבוקות לרה"י מאחוריהן ואין רה"ר מפסיק כ"א כנגד החצר וכו', דבכה"ג לא מיחייב מושיט, אלא כעין העגלות שבמשכן שהיו פתוחות לכל רוח לרה"ר, והאהעו"ז בסימן שמ"ח פירש בע"א, וכ"כ הגר"ז שם.[[93]](#footnote-94)

**ב** הנהר שלום בסימן שמ"ח סק"א והפמ"ג שם באש"א סק"א כתבו דלמש"כ רש"י דלחצר אחרת הוא לזרקה שם, הרי דאף בדיוטא אחת לי"ב משום מושיט.[[94]](#footnote-95)

**ג** הריטב"א כתב לישב עוד, דכיון שעמדה ידו ברה"ר קצת, לאו הושטה היא, - ונתחדש בזה, דאף דידו לא נייח ואי"ז הנחה להפסיק, וכמו שהוכיח הגרע"א ממה שאמרו דאי שדי לי' אתי לידי חיוב חטאת, מ"מ ה"ז מועיל להפסיק במלאכת מושיט.[[95]](#footnote-96)

**התם איתעבידא מחשבתו,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דהוא משום דגזור דילמא זימני אחריתי שדי להו לרה"ר, - והריטב"א כתב דהוא משום קנס, וכ"כ בס' ההשלמה והמאורות בשם ה"ר אשר, והיינו דאף דלא קנסוהו שלא להחזירה לאותה חצר, מ"מ קנסוהו שלא להחזירה לחצר אחרת דתעשה מחשבתו, - ובפי' ריבב"ן כתב דהוא כדי שלא יבא לעשות כן לכתחילה, והיינו דאם נתיר לו להחזיר ידו לחצר אחרת, יבא להוציא ידו לרה"ר לכתחילה ולהושיט לחצר אחרת,[[96]](#footnote-97) - ובפסקי ריא"ז ה"א דין ח' כתב דהוא משום שנראה שעושה חפציו בשבת, שהוא מטלטל מחצר לחצר דרך רה"ר, וצ"ב, - ובפי' רבינו פרחי' כתב דהוא משום דנעשית מחשבתו ומלאכת מחשבת אסרה תורה, וצ"ב.

בד' הרמב"ם בפי"ג משבת ה"כ מבו' דכל הא דאסור להכניסה לחצר אחרת, הוא רק כשהי' דעתו מעיקרא להכניס לחצר זו, וכ"כ בפסקי רי"ד, - והמג"א בסימן שמ"ח סק"א כתב דמד' רש"י משמע דפליג ע"ז וס"ל דאפי' נתכוין להוציאה לרה"ר אסור להושיטה לחצר אחרת דחיישינן דלמא זימנא אחריתי שדי להו לרה"ר, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א, ולכאו' ד"ז תליא בטעם האיסור, דלרש"י לטעמי' דהוא משום דחיישינן דילמא זימנא אחריתי שדי להו לרה"ר, יש לאסור אף כשנתכוין להוציאה לרה"ר, וגם להריטב"א לטעמי' דהוא משום קנס, יש לאסור אף כשנתכוין להוציאה לרה"ר, שלא תתקיים מחשבתו במקצת להוציאה מרשותו, אך להרי"ד לטעמי' דהוא משום דחיישינן שיבא להוציא לכתחילה לחצר אחרת דרך רה"ר, אין לאסור אלא כשנתכוין להוציא לחצר זו, ועמש"כ בזה בחי' הר"מ קזיס.

\*הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ו הלכה ר"ט כתב דאף כשהוציא ידו למעלה מי' אסור להחזירה לחצר אחרת כדי שלא תעשה מחשבתו,[[97]](#footnote-98) אך הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ח סק"א דקדק מל' השו"ע שם, דכל שהוציאה למעלה מי', מותר להחזירה לחצר אחרת, והשעה"צ שם סק"א עמד דזה שלא כד' הרשב"א.[[98]](#footnote-99)

הראשונים נחלקו בהכרעת ההלכה בזה אימתי אסור להחזיר ידו, עמש"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין, ורמב"ם פי"ג משבת ה"כ ומ"מ וכס"מ שם, ועבוה"ק שער ג' פ"ו הלכה ר"ט - רי"ב, וטושו"ע ונו"כ סימן שמ"ח.

**התירו לו לרדותה,** הרי"ף כתב דמקשו בה רבנן, דרדיית הפת חכמה היא ואינה מלאכה, כמו שאמרו לקמן קי"ז ב', וא"כ מ"ט לא שרינן לה אלא כדי שלא יבא לידי איסור סקילה, וכתב לישב, דאע"ג דחכמה היא ואינה מלאכה, מ"מ לא התירו חכמים אלא כששכח פת בתנור וקדש עליו היום דמציל ממנה מזון ג' סעודות לשבת משום כבוד השבת, ולא התירו אלא ע"י שינוי, כדתנן לקמן קי"ז ב' דלא ירדה במרדה אלא בסכין, אך הכא דהרדי' אינה לסעודת שבת, דהרי לא חזיא לאכילה, לא התירו חכמים אף ע"י שינוי, וע"כ לא התירו בזה אלא כדי שלא יבא לידי איסור סקילה, ועמש"כ בזה הבעה"מ והרמב"ן במלחמות והר"ן.[[99]](#footnote-100)

**קודם שיבא לידי חיוב חטאת,** מבו' דאף דבשעה שהכניס הפת היתה ראוי' ליאפות, מ"מ אם לבסוף לא נאפית ה"ה פטור, והרש"ש לקמן ע"ג א' כתב דה"נ לענין זורע, אם לקטו קודם שנשרש פטור, וכתב עוד, דכ"ה דבזורע חייב אף דמשריש במוצ"ש, ה"נ באפי' חייב כשנתן הפת בשבת אף שתגמר האפי' במוצ"ש, וכ"כ החלקת יואב בח"א סימן י' וח"ב סימן י"ג, והיינו דעיקר המלאכה היא בהמעשה שנותן בתנור, ואך דכל דלא נאפה לבסוף, לא חשבינן לה כמעשה אפי', וע"כ סגי במה שנאפה במוצ"ש.

אך המנ"ח במצוה רח"צ כתב דל"ד זל"ז, דבזורע עיקר המלאכה היא במעשה הזריעה, וע"כ הוא חייב אף אם השריש במוצ"ש, והוא חייב אף אם עקרו קודם שהשריש, ומשא"כ באפי' דהמלאכה היא במה שנאפית הפת, וע"כ אם רדה קודם שנאפית פטור, וע"כ נמי אם נגמרה האפי' במוצ"ש פטור, וכ"כ האג"ט במלאכת זורע סק"ח, והאריך בזה באבנ"ז או"ח סימן מ"ח - נ' בתשובותיו לבעל החלקת יואב, וכבר כתב כן בחי' ר"מ קזיס בסוגיין, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם לחלק בזה בין מלאכת אופה למלאכת זורע, וכן צידד הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות ל"ד.

והעירו דלכאו' נחלקו בזה קמאי, דבספה"י לר"ת סימן שס"א כתב דטעם יש ברירה ואין ברירה שכך הוא דין תורה כעין האופה בשבת אם מניח עד שתאפה חייב ואם יחתה קודם שתאפה פטור, ומבו' דעיקר החיוב הוא על מעשה ההכנסה לתנור, וע"כ דמי לדין ברירה,[[100]](#footnote-101) - אך בתשו' מהר"ח או"ז סימן פ"ג כתב דבשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה, וכל שנעשית המלאכה על ידו כאשר הוא מחשב מתחייב כאילו הי' עושה בידים, כמו אופה דמדביק הפת בתנור והיא נאפית מאלי', ומדמה לה לזורה ורוח מסייעתו.

האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ג' הק', דאם עיקר החיוב הוא על מעשה ההכנסה לתנור, ואף אם נאפה בחול חייב, א"כ מ"ט פטרינן לי' אם נזכר קודם שנאפה משום דאין תחילתו וסופו בשגגה, ופשיטא דהזורע בשבת ונזכר קודם שהשריש חייב, - ועוד צ"ע ממש"כ התוס' דאם מניח מלרדות ע"י מה שאנו אוסרין לו אינו חייב סקילה, וממש"כ הריטב"א דמחייבינן לי' על מה שמתרין בו לרדות ואינו רודה, וכ"נ גם בד' התוס' דאינו פטור אלא משום דשמא שכח ההתראה.[[101]](#footnote-102)

\*התוס' הק' דמה מיבע"ל אם התירו לו לרדותה, פשיטא דלא ישמע לנו אם נאסור לו,[[102]](#footnote-103) וכתבו בשם הריב"א דאם לא התירו לא מחייב סקילה, כיון שמניח מלרדות ע"י מה שאנו אוסרין לו, - והאו"ש בפ"כ מסנהדרין ה"ב כתב דטעם פטורו הוא משום דהו"ל כאנוס, ועיי"ש שכתב לדון דכ"ז הוא משום דמעיקרא ל"ה בדעתו לשמוע לדברי חכמים, והי' בידו לרדותו, ורק אח"כ שחזר בו אין בידו לרדותו, וע"כ חשיב כאונס, דאם מעיקרא הי' בדעתו לשמוע לדברי חכמים ולא לרדותו, לא חשיב כאונס,[[103]](#footnote-104) - אמנם בד' הר"ן לעיל ג' ב' נראה שפירש טעם פטורו בע"א, עיי"ש.

ט"ו מרחשון ע"ט

דף מס' 6

**ד' א'** **- והא בעינן עקירה והנחה מע"ג מקום דע"ד,** במקור דין זה מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** התוס' כתבו בשם ר"ת דהוא משום דאין רגילות להניח החפץ בפחות מד' וכן הי' מסתמא במשכן.[[104]](#footnote-105) - **ב** התוס' כתבו בשם ר"י דילפינן לה מקרא דאל יצא איש ממקומו, דקאי נמי על החפץ, ואין מקום חשוב בפחות מד'. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא לפי דבפחות משיעור זה לא ינוחו בו הדברים המונחים שם ולא ישארו עליו אלא אם היו דברים קטנים.[[105]](#footnote-106) - **ד** הרמב"ן ור"ן כתבו דגמרא גמירי לה הכי.[[106]](#footnote-107)

הראש יוסף לקמן ו' א' נסתפק אם מהני הנחה במקום שאין בו דע"ד לבטל עקירה ראשונה, דאם זרק מרה"י לרה"ר דרך מקו"פ ונח במקום שאין בו דע"ד יהא פטור, - והאבנ"ז בסימן רל"ט הוכיח מכ"ד דאם הניח במקו"פ במקום דאין בו דע"ד ה"ז מועיל לפטור, וכן נקט בפשיטות בחזו"א סימן ק"ה סקי"ב, ועיי"ש שצידד דגם אם עקר מרה"ר והניח ברה"ר במקום שאין בו דע"ד וחזר ועקרו והכניסו לרה"י פטור.[[107]](#footnote-108)

**הא מני ר"ע היא דאמר ל"ב מקום דע"ד וכו' אמרינן קלוטה כמי שהונחה,** ביסוד דינא דקלוטה כמי שהונחה כתב האבנ"ז בסימן ר"מ שנחלקו בזה הראשונים, דבד' התוס' בד"ה דאמרינן שנקטו דכל שנקלט באויר רה"ר למעלה מי' הוי כקלוטה כמקו"פ, מבו' דהא דקלוטה כמי שהונחה היינו כמי שהונחה באויר, אך בד' רש"י בעירובין ל"ג ב' ד"ה אלא ובגיטין ע"ט א' ד"ה כמי שהונחה, מבו' דקלוטה כמי שהונחה בקרקע, וכ"ה בל' הר"ח בסוגיין, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פרה פ"י מ"ה, שפירש בטעמא דר"ע דמטמא בהעביר את הלגין ע"פ תנור טמא, דהוא משום דקלוטה כמי שהונחה וכאילו היו הלגין בתוך התנור, - ועמש"כ בזה בחזו"א בסימן ס"ג מגליונות אביו, ועיי"ש שכתב דהצד דהוי כמונח בקרקע, הוא מטעם גוד אחית וחבוט רמי, ובקה"י סימן ו' כתב דהיינו דרואין החפץ כאילו נמשך ונתארך עד הארץ ומונח שם.

האבנ"ז שם כתב דיסוד הפלוגתא בזה הוא, דלדעת התוס' עיקר דינא דקלוטה הוא, דאף שהוא מתנענע כאילו הי' נח במקום א', וע"כ מבו' בד' התוס' לקמן פ' א' דאף במתגלגל ע"ג קרקע לרבנן ל"ה הנחה ולר' יהודה הוי הנחה מדינא דקלוטה, והרי דעיקר דינא דקלוטה הוא דהוי כנח במקום א', אך לדעת רש"י עיקר דינא דקלוטה הוא דהוי כמונח בקרקע, ומכח זה חייב אף שהוא מתנענע, - ועיי"ש שכתב דאזלי לטעמייהו, דלדעת רש"י לקמן ק' ב' דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, י"ל דדינא דקלוטה הוא דהוי כע"ג קרקע, וע"כ הו"ל הנחה אף שהוא מתנענע, אך לדעת התוס' לקמן שם ובדף פ' א' דמתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, בע"כ דדינא דקלוטה הוא דחשיב כנח במקום א', דל"מ הא דנימא דהוי כע"ג קרקע, דלא עדיף ממתגלגל ע"ג קרקע דל"ה כמונח.[[108]](#footnote-109)

והגרע"א במערכה כתב, דלמ"ד דמתגלגל ע"ג קרקע חייב, בע"כ דהא דפליגי רבנן על דינא דקלוטה, אי"ז משום דבעינן שינוח החפץ מתנועתו, דהא מתגלגל בקרקע ג"כ לא נח ושקט החפץ, אלא הוא משום דבעינן שיהא החפץ ע"ג איזה מקום, אך למ"ד דמתגלגל ע"ג קרקע פטור, י"ל דהא דפליגי רבנן על דינא דקלוטה הוא משום דבעינן שינוח החפץ מתנועתו, ומה"ט הוא דאף מתגלגל ע"ג קרקע פטור.

במה שאמרו הכא דלר"ע ל"ב מקום ד', כתב האבנ"ז שם סק"ד דתליא בפלוגתת הראשונים, דלדעת רש"י ודעימי' דקלוטה הוי כמי שהונחה בקרקע, מכוון הגמ' דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה, חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', אך לדעת הסוברים דהוי כמונח באויר, מכוון הגמ' דמהא דס"ל לר"ע לחייב משום קלוטה אף דליכא מקום ד', מוכח דס"ל דל"ב מקום ד'.[[109]](#footnote-110)

ויש ללמוד לזה ממשה"ק התוס' הרא"ש לקמן ז' א' דאי נימא דהא דכשטח בפני הלבינה חייב הוא משום דרואה פני הקרקע שיש בו דע"ד, א"כ מה מייתינן הכא מר"ע דל"ב מקום ד', הרי שאני קלוטה שהיא רואה פני הקרקע, ולהדיא דמכוון הגמ' דמדר"ע מוכח דל"ב מקום ד' דאל"כ ל"ה מחייב בקלוטה דליכא מקום ד', וזהו שהק' דבקלוטה שפיר איכא מקום ד', דהוא רואה פני הקרקע, - וכ"ה מוכח להני קמאי דס"ל דכל שהוא ביד האדם לא אמרינן קלוטה, ונת' להלן, דלפ"ז בע"כ דהא דלר"ע חייב כשהניח בידו של בעה"ב, אף דלי"ב לדינא דקלוטה, הוא משום דלר"ע ל"ב מקום ד', ועמד ע"ז האבנ"ז שם סק"ה.[[110]](#footnote-111)

בחי' מהרי"ט הק', דמ"ט אמרו דאתיא כר"ע, הרי אף כרבנן מצי אתיא, דעד כאן לא פטרי רבנן אלא משום דלא נח, שהרי אף מעביר גופי' אינו חייב כ"ז שלא עמד לפוש, אך מודו רבנן לר"ע דל"ב הנחה ע"ג מקום ד', ואי נימא דמכוון הגמ' דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', ניחא, וכתב די"ל דמכוון הגמ' הוא דלר"ע מוכח דל"ב מקום ד', אך לרבנן י"ל דבעינן מקום ד', ועיי"ש שכתב דמד' התוס' לא משמע כן, וכ"כ הגרע"א במערכה אות ב' ואות ג',[[111]](#footnote-112) ועיי"ש בסו"ד מש"כ עוד בזה.[[112]](#footnote-113)

השפ"א הק', דמנ"ל דרבנן פליגי על דינא דקלוטה, כמבו' בגיטין ע"ט א' דפליגי בזה אף לענין גט, הרי י"ל דטעמייהו הוא משום דבעינן מקום ד', ואי נימא דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', ניחא, וכתב דהוא משום דמשמע דחכמים פוטרין אף כשהי' בתוך ג' דחשיב כע"ג מקום ד', וכדעת רבא לקמן ק' א', ובע"כ דס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה.

התוס' כתבו דכשהחפץ בידו של עני וכו' לא שייך קלוטה, והתוס' הרא"ש בע"ב כתב דהוא משום דידו בתר גופו גרירא, וכ"ה בתוס' לקמן צ"ב א', - ובחי' הגרע"א נקט דהתוס' בסוגיין פליגי ע"ד התוס' לקמן, וס"ל דביד האדם ל"ש קלוטה כלל, אף כשהיא באותה רשות עם גופו,[[113]](#footnote-114) וכ"כ החזו"א בסימן ס"ג מגליונות אביו, - אך החזו"א בסימן ס"ב סק"ז פירש דגם מכוון התוס' הכא הוא דמשום דידו בתר גופו גרירא לא שייך קלוטה, דמכח הא דבתר גופו גרירא אי"ז קלוט כלל ברשות השני', וכן צידד האבנ"ז בסימן ר"מ סק"ה.[[114]](#footnote-115)

והרמב"ן לקמן צ"ז א' כתב בדעת ר' יהודה דלא אמרינן קלוטה אלא בזורק שנקלטה באויר ולא במעביר, והרשב"א והריטב"א שם כתבו דהוא משום דלא אמרינן קלוטה אלא כשהוא ראוי לנוח שם, וי"ל כן גם בביאור מש"כ הגרע"א בדעת התוס' בסוגיין דבדבר שביד האדם לא אמרינן קלוטה.[[115]](#footnote-116)

הראשונים הק' לדעת ר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמיא, היכי משכח"ל זורק ד' אמות ברה"ר דחייב, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' לקמן ה' ב' ד"ה בשלמא כתבו דהלכתא גמירי לה, ועיי"ש שכתבו כן גם בדינא דמהלך כעומד, וית' בעזה"י במקומו. - **ב** הרמב"ן לקמן שם כתב דהוא משום דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה אלא כשנכנסה לרשות אחרת דקלטוה מחיצות, אבל בחד רשות לא אמרינן, והקה"י בסימן ו' כתב לפרש דהוא משום דהא דקלוטה כמי שהונחה, אי"ז בקרקע שבתחתיו, אלא הוא קלוט ברשות.[[116]](#footnote-117) - **ג** התו"י לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דלא אמרינן קלוטה אלא להחמיר, ועד"ז כתב הרמב"ן לקמן ה' ב' בשם י"מ, דלא אמרינן קלוטה אלא לחייב אבל לא לפטור.[[117]](#footnote-118)

והרשב"א לקמן צ"ח א' כתב בשם רה"ג, דהזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע, דמצרפין ד' אמות מב' הרה"ר, מהני מה שהי' קלוטה באמצע לפטרו, אך בפירש"י שם מבו' דפליג ע"ז, וזה תליא בהנ"ל, דאם הא דל"מ קלוטה לפטור בזריקת ד' אמות הוא משום דבחד רשות לא אמרינן קלוטה, הרי דהתם דנקלט ברשות אחרת שפיר ה"ז מועיל להפסיק, אך אם הא דל"מ קלוטה לפטור הוא משום דלא אמרינן קלוטה אלא להחמיר, אף התם אי"ז מועיל להפסיק.[[118]](#footnote-119)

התוס' לקמן שם כתבו בשם הריב"א שנסתפק דשמא לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לחייב חוץ לד' אמות, כיון דבתוך ד' אמות לא אמרינן, והתוס' הרא"ש שכתב דחייב, דרק בתוך ד' אמות ל"מ לפטור, משום דד"א גמרא גמירי לה וא"א להתחייב בע"א, - ובחי' הגרע"א שם הק' ממה שאמרו לקמן צ"ז א' דזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר חייב משום הוצאה ומשום העברה, והרי דדינא דקלוטה כמי שהונחה מהני אף לגבי דין העברת ד' אמות, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועיי"ש משה"ק עוד בזה, וית' עוד בעזה"י לקמן שם.

**או"ד למעלה מי' פליגי וכו' דר"ע סבר ילפינן זורק ממושיט,** התוס' בתי' בתרא כתבו דלפ"ז בע"כ דס"ל לר"ע דקלוטה לאו כמי שהונחה, דאם הויא כמי שהונחה אין לחייבו בזורק כה"ג דומיא דמושיט, דהו"ל כזורק מרה"י למקו"פ וממקו"פ לרה"י,[[119]](#footnote-120) - והאבנ"ז בסימן ר"מ הוכיח מד' התוס' דקלוטה הויא כמונחת באויר, וע"כ חשיב כהנחה במקו"פ, ועיי"ש שכתב דזה דלא כמש"כ רש"י בד"ה ובתוך י' דלמעלה מי' דל"ה אויר רה"ר אלא אויר מקו"פ אפי' קלוטה ליכא, והיינו משום דקלוטה הויא כמונחת בארץ, ולמעלה מי' דאיפלוג רשותא, לא מצינו לחשבו כמונח בקרקע, ועד"ז כתב הרמב"ן לחלוק ע"ד התוס', דכיון דאתפליג לי' רשות מקרקע דהאי רשות ליכא למימר כמי שהונחה לפטרו, ועמש"כ בזה בתוצאות חיים סימן ד' סק"ו ובקה"י סימן ו'.

התו"י נחלקו על עיקר ד' התוס', דלא אמרינן קלוטה אלא להחמיר, דאי להקל נמי אמרו, א"כ זורק ד' אמות ברה"ר דחייב היכי משכח"ל, אך התוס' לטעמייהו דהא דלא פטרינן בזורק ד' אמות ברה"ר משום קלוטה, הוא משום דהלכתא גמירי לה, ובחי' הגרע"א עמד ע"ד התו"י, די"ל דכל הא דלקולא לא אמרינן קלוטה, הוא רק במקום חיוב, ולא במקו"פ, וע"ד שכתבו התוס' בכתובות ל"א א' והמהרש"א שם, עיי"ש.

**ודילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא,** בפירש"י כתב דהוא מדלא קתני ר"ע מחייב ב', והרשב"א הק' ע"ז, ועמש"כ לישב בחי' הגרע"א. - והתוס' כתבו דהוא משום דבמשכן היו נוטלין מתיבתן שיש בה דע"ד ונותנין ליד הגזבר שאין בו דע"ד, ועוד משום דקרא דאל יצא איש ממקומו מיירי בעקירה, - והרשב"א כתבו דהוא משום דדוקא בגמר מעשה בכ"ד סגי לי' אבל בתחילת מעשה עקירה חשובה בעינן, - ועמש"כ בזה הריטב"א והמאירי.

האבנ"ז בסימן ר"מ סקי"א הק', דאי נימא דקלוטה חשיבא כהונחה בארץ ומתקיים בזה דין דע"ד, היאך מצינו לחלק בין הנחה לעקירה, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן ו', ולמש"נ להלן ללמוד מד' תוס' הרא"ש והרשב"א דמכוון הגמ' דלענין עקירה ל"מ כלל דינא דקלוטה, ניחא, ועי' במשנת ר"א סימן ג' סק"ב.

התוס' הק' דמ"ט לא מחייבינן בהנחה בידו מכח הא דמחשבתו משויא לי' מקום, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"ת והוא בספה"י סימן ר"א דלא אמרינן מחשבתו משויא לי' מקום אלא היכא דא"א בע"א, - **ב** הבעה"מ כתב דאף דבנותן לתוך ידו של חבירו י"ל דמחשבתו משויא לי' מקום, אך בנוטל מתוך ידו של חבירו ליכא למימר דמחשבתו משויא לי' מקום, דאינו מחשב מאיזה מקום הוא נוטל, וכעי"ז כתב בתוס' הרא"ש, ועמש"כ הגרע"א בטעם הא דלא ניח"ל להתוס' בכך. - **ג** הרמב"ן לקמן ה' א' כתב בשם י"מ דלא אמרינן מחשבתו משויא לי' מקום אלא כשנעשית מחשבתו לגמרי, ומשא"כ הכא דלא נעשית מחשבתו לגמרי דאין עיקר מחשבת נתינת אוכלין אלא משום אכילתן וכו'. - **ד** הרמב"ן שם כתב דל"ש בזה אחשבי' כלל, דכיון דנתכוין להניח על מקום שאין בו ד', נמצא דאין מחשבתו למלאכה כלל, ומה שאמרו דאחשבי', הוא רק כשהוא מחשב למלאכה ועושה אותה, כזורק בפי הכלב דהוא מתכוין להאכילו והוא מאכילו וכו', דמיגו דהויא מלאכה לכך הויא מלאכה לענין שבת. - **ה** ההשלמה לקמן שם כתב דאין מחשבתו מועלת ליד חבירו שהוא בן דעת, אלא בפי הכלב שאינו בן דעת, או בגופו כגון השתין ורק.

הרמב"ן שם כתב בתו"ד דהא דמהני אחשבי', הוא משום דעי"ז הו"ל מלאכת מחשבת, ומבו' דדינא דמקום ד' הוא מדין מלאכת מחשבת, ומהני הא דאחשבי' לחשבו כמלאכת מחשבת,[[120]](#footnote-121) וכ"ה מבו' ממה שדימה שם להא דבהוצאה שלא כדרך לא אמרינן דמחשבתו משויא לי' להוצאה, עיי"ש, אך בדעת התוס' ודעימייהו י"ל דדינא דמחשבתו משויא לי' מקום הוא במסוים בדינא דמקום ד', דמהני מחשבתו לחשבו כמקום הנחה, - וכ"נ מסוגיית הגמ' לקמן ק"ב א' ובפירש"י שם, דמבו' דמדמינן דינא דהוצאה שלא כדרך לדינא דהנחה שלא ע"ג מקום ד', אך בפי' ר"ח לקמן שם פירש לסוגיית הגמ' שם בע"א, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן צ"ב א', עיי"ש, ולפ"ז שפיר י"ל דדינא דמקום ד' הוא דין בפנ"ע, ול"מ הא דאחשבי' אלא לגבי דינא דמקום ד'.

**אילימא הא רבי וכו',** התוס' הק' דמ"ט לא אמרינן דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, ולמש"כ רש"י דמה שאמרו לר"ע דדילמא עקירה בעיא, הוא מדלא מחייב תרתי, ניחא, וכתבו דס"ל לרב יוסף דדוקא בקלוטה דר"ע דליכא הנחה כלל איכא למיפרך הא עקירה בעיא, אבל ברבי דבעי זיז כ"ש ה"ה להנחה, - והתוס' הרא"ש והרשב"א הוסיפו לפרש בזה דהיינו דבקלוטה דר"ע דל"ב הנחה כלל, אין נראה לומר כן גבי עקירה, ומשא"כ ברבי דבעי הנחה ע"ג זיז כ"ש, מצינו למימר דסגי בזה אף לגבי עקירה, ומבו' לפ"ז, דלהצד דר"ע לא אמר לגבי עקירה, היינו דלגבי עקירה ל"מ דינא דקלוטה כמי שהונחה, - והמהר"ם פירש בד' התוס', דכיון דלרבי בעינן מקום להנחה, ואפ"ה סגי בזיז כ"ש, והרי דחשיב כמקום להנחה, אף סגי בזה לעקירה, - והגרע"א במערכה סקי"א ד"ה ונלע"ד פירש בזה בע"א, עיי"ש.

כ' מרחשון ע"ט

דף מס' 7

**ד' ב'** **- באילן וכו' וזרק ונח אנופו דרבי סבר אמרינן שדי נופו בתר עיקרו,** בביאור דין זה נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דאיירי בזרק ברה"ר מתחילת ד' לסוף ד', ומהני הא דשדי נופו דהו"ל כמונח ברה"ר על מקום ד' דעיקר מחשיב לי' לנוף, וכ"כ בפירש"י לקמן ח' א' בפי' קמא.

אך התוס' וש"ר פירשו דמכח דינא דשדי נופו הו"ל כרה"י, ובטעמא דמילתא, משמע בל' התורי"ד והרשב"א, דהוא משום דחשבינן להמונח ע"ג הנוף כמונח ע"ג העיקר שהוא רה"י, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש לקמן ח' א', עיי"ש, - אך בד' הגרע"א במערכה בסופו מבו' דהיינו דמכח זה הוי הנוף עצמו כרה"י.[[121]](#footnote-122)

התורי"ד כתב בדעת רש"י, דל"מ הא דשדי נופו לחשוב את הנוף כרה"י, ול"מ אלא לחשוב את הנוף כמקום ד', והמהרש"ל כתב לפרש בזה, דהוא משום דל"מ הא דשדי נופו אלא לענין חשיבות ולא לענין שינוי רשות.

והתורי"ד והרשב"א הק' ע"ד רש"י, דא"כ מ"ט מוקי לה באילן העומד ברה"י, ולא מוקי לה דגם האילן עומד ברה"ר, ומהני הא דשדי נופו, לחשבו כמונח על מקום ד', - והתוס' הרא"ש לקמן ח' א' כתב דיש פירושי רש"י שכתוב בהן דברשות אחת לכו"ע אמרינן שדי נופו בתר עיקרו, וע"כ מוקמינן לה כשהאילן עומד ברה"י ואינו ברשות א' עם הנוף, וכעי"ז כתב המאירי בסוגיין ולקמן ז' ב', וכ"ה בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד, - והשפ"א כתב דכל דהוו ברשות אחת, כיון דעיקרו יש בו ד', חשיב כולו כמקום ד',[[122]](#footnote-123) ועמש"נ לישב בזה בע"א לקמן ז' א' (בסוג' דלבינה זקופה ברה"ר וזרק וטח בפני').

התוס' בסו"ד הק' ע"ד רש"י, דאם הנוף הוא למטה מג' ל"ב רחב ד', ואם הוא למעלה מג' ל"ה רה"ר,[[123]](#footnote-124) - והשפ"א כתב בדעת רש"י דכל הא דדבר הגבוה ג' ברה"ר ל"ה רה"ר, היינו כשהוא ע"ג קרקע והוא מעכב הילוך הרבים, אך כל שהוא באויר אינו חולק רשות לעצמו והו"ל רה"ר, וכ"כ בס' שערי ציון ח"א סימן ז', ועיי"ש שהאריך בזה,[[124]](#footnote-125) ובחי' הרמב"ן לקמן ק' ב' כתב בדרך קמא, דזיז כ"ש שבאויר כרמלית הוי כרמלית ואינו מקו"פ, ועיי"ש בהג' הגרא"ז זצ"ל.

אך צ"ע מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ג א' ובפירש"י ותוס' שם דנוף דלמטה מי' ל"ה רה"ר, אלא בשרבים מכתפין עליו, ועמד ע"ז החזו"א בגליונות לקובץ כתבי בית ישראל.

התוס' כתבו לפי דבריהם, דברה"ר ל"מ לאוקמה, דאי הנוף למעלה מג' ל"ה מחייב רבי דהוי ככרמלית או מקו"פ, ובשם הרשב"א כתבו דאף ברה"ר והנוף למעלה מג' אמרינן שדי נופו בתר עיקרו והוי הנוף רה"ר, וכתבו דהוא או בגונא דהעיקר הוא בתוך ג', או בגונא דהעיקר גבוה ט' ורבים מכתפין עליו, ועמש"כ לדון בזה בקה"י סימן י', - והחזו"א בסימן ס"ב סק"ט כתב לפרש טעם הנידון בזה, די"ל דל"מ הא דשדי נופו בתר עיקרו, אלא לענין חשיבות מקום ד', או לענין ליעשות רה"י, דכיון דהנוף הוא חלק מהעיקר נחשב כגוף א' ונידון בתר רובו והוי כחורי רה"י, אבל ליעשות רה"ר ל"מ, דאין רה"ר אלא מקום רחב ידים שהוא מעבר לרבים, וכל מקום שנחלק מרה"ר ואין לרבים דרכם בו אי"ז רה"ר ולא שייך רה"ר ע"י טפילה, וכעי"ז כתב הקה"י בסימן י', וזה ע"ד מש"כ הראשונים לעיל ג' ב', דאף אם ידו הפשוטה לרה"ר הויא כרה"י, מ"מ ידו הפשוטה לרה"י ודאי ל"ה כרה"ר דאין רה"ר בתוך המחיצות, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ע דלדרך זו אכתי הו"ל לאוקמה כשהעיקר הוא פחות מג'.[[125]](#footnote-126)

המאירי לקמן ז' ב' כתב דהא דבידו לא אמרינן שהיא נגררת אחר גופו שיש בו מקום ד', דומיא דנופו דשדינן לי' בתר עיקרו, הוא משום דהיד אינה נגררת אחר הגוף אדרבה הגוף נגרר אחרי', ועוד שלא אמרו לילך נוף אחר העיקר אלא בעיקר הקבוע ושאינו מתנוענע כלל.

והתורי"ד בסוגיין הק' בדינא דשדי נופו בתר עיקרו, דמ"ש מבית דאף דכולו הוי רה"י, מ"מ חורי הכתלים הסמוכים לרה"ר לאו כרה"י דמו, וכתב דשאני חורי הכתלים דאינם זזים ממקומם, ומשא"כ בנוף דנייד ואזיל ואתי, אמרינן דשדי נופו בתר עיקרו וכנח בעיקרו דמי.

**ז' ב'** **- נעץ קנה ברה"י וזרק ונח על גביו וכו' חייב שרה"י עולה עד לרקיע,** התוס' לעיל ד' ב' ד"ה באילן כתבו בשם רשב"א דר"ח ס"ל דאף ברה"ר ל"ב מקום ד', - אך בפירש"י לעיל בע"א וש"ר כתבו דדוקא ברה"י ס"ל לר"ח דל"ב מקום ד'.[[126]](#footnote-127)

ובטעם הא דשאני רה"י דל"ב בה מקום ד', מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** התוס' בסוד"ה אמר אביי כתבו דהוא משום דביתא כמליא דמי וחשיב כמונח ע"ג מקום ד'. - **ב** הרמב"ן כתב דהוא משום דרה"י עולה עד לרקיע והויא כמונחת בקרקע, ואע"ג דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, מ"מ בהנחה כ"ד מיהא הויא הנחה כמו שהוא מקום ד'. - **ג** בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד כתב דהוא משום דהקנה מחובר בארץ, וכשם שהארץ יש בו ד' על ד' כך זה הקנה, ואע"פ שאין בו דע"ד נראה אותו כאילו יש בו דע"ד.

\*הרשב"א לעיל ד' ב' כתב דגם בדינא דקלוטה כמי שהונחה יש לחלק בין רה"ר לרה"י, אך בד' התוס' לעיל ה' א' ד"ה לא מחייב מבו' דלא כן, עיי"ש,[[127]](#footnote-128) ומד' הרשב"א שם משמע דהא דל"ב מקום ד' ברה"י, הוא משום דברה"י דיש לה מחיצות סגי בהנחה קלישתא לקבעו ברשות, וכ"ה בל' הרשב"א בסוגיין ולעיל שם דברה"י סגי בהנחה כ"ד.

לעיל ה' א' משני דמתניתין איירי כשקיבל בטרסקל, דיש בו דע"ד, ופריך עלה דתינח ברה"י וכו', והראשונים עמדו בזה דברה"י הרי ל"ב כלל מקום ד', וכמו שאמרו בסוגיין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' לעיל ד' ב' ד"ה באילן הוכיחו מזה דסוגיא דהתם ס"ל דאף ברה"י בעינן מקום ד'.[[128]](#footnote-129)

**ב** הרשב"א לעיל שם האריך הרבה בזה, ומסיק דגם סוגיא דהתם ס"ל דברה"י ל"ב מקום ד', עיי"ש, ובסו"ד כתב דכל הא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא רק בהנחה, אך בעקירה בעינן מקום ד' אף ברה"י, וכ"כ הריטב"א לעיל ד' א',[[129]](#footnote-130) ולפ"ז מתישבות בע"א רוב הקו' שהק' הרשב"א שם.

**ג** בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד כתב לישב, דדוקא בקנה הנעוץ שהוא מחובר לארץ ל"ב ד' על ד', משום דכשם שהארץ יש בו דע"ד כך זה הקנה נראה אותו כאילו יש בו דע"ד, ומבו' בדבריו שם דהוא ע"ד דינא דשדי נופו בתר עיקרו, אך אם נח ע"ג מקום שאינו מחובר לקרקע, בעינן שיהא בו דע"ד, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער א' עיי"ש, וכתב דמה"ט הוא דבעמוד ט' ורבים מכתפין עליו ל"ב שיהא בו ד', ומבו' לפ"ז דדינא דנעץ קנה דל"ב מקום ד' אינו במסוים ברה"י, וכ"כ הקה"י בסימן ד', (ועיי"ש שכתב דהא דנקט לה ברה"י, הוא משום דברה"ר לא משכח"ל, דאם אינו גבוה ג', בלא"ה א"צ מקום ד', ולמעלה מג' הוי מקו"פ), - וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הט"ז, דמבו' בדבריו דאף ברה"י בעינן מקום ד', וכמש"כ בגל' הגרע"א שם, ושם פי"ד הי"ז הביא לדינא דר"ח, ולכאו' הוא משום דס"ל כד' הר"י מיגש דרק בקנה המחובר לארץ ל"ב מקום ד', וכ"כ הקה"י בסימן ד' בדעתו.[[130]](#footnote-131)

**ד** הרמב"ן כתב לישב, דהא דל"ב מקום ד' ברה"י, הוא דוקא בקנה נעוץ דהוא כרה"י עצמה, אבל באדם העומד ברה"י שאינו רה"י עצמה, בעינן הנחה ע"ג מקום ד', וכ"כ הר"ן, ובד' הרמב"ן מבו' דהוא בצירוף הא דרה"י עולה עד לרקיע, והיינו דמה"ט הוי אף האויר מעיקר הרשות, וע"כ חשיב הקנה הנעוץ כרשות עצמה, - והחזו"א הנד' ע"ס הדף לעיל בע"א פירש ד' הר"ן, דשאני קנה שהוא דבר הקבוע ברה"י, ומשא"כ באדם שאינו קבוע ברה"י, ועיי"ש שנסתפק דשמא אף בכלי שאינו קבוע ברשות ל"ב מקום ד', ויש לחלק בין כלי לאדם, (דרק אדם דהוא נייד, לא חזינן לי' מכלל הרשות), ועי' ביאור הגר"א סימן שמ"ה ס"י דמבו' דאף בכלים ל"ב מקום ד'.[[131]](#footnote-132)

**תוד"ה אמר אביי, דהא איכא ברייתא לקמן דלא כר"ח וכו',** הרשב"א כתב דהא דבעינן התם מקום ד', אי"ז מדינא דהנחה ע"ג מקום ד', אלא הוא משום דאינו נעשה רה"י עד שיהא בו ד', אך התוס' לטעמייהו לעיל ז' ב' ד"ה והלכה, שפירשו דאיירי התם בחורי רה"י, ונקטו שם דבחורי רה"י ל"ב מקום ד' ליחשב כרה"י, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ושמא י"ל וכו' אבל בכותל בעינן שיהא בחור דע"ד,** בגליון תוס' שבס' שיטת הקדמונים הביא מתוס' ר"י שירילאון דהיינו דבחורין ל"מ הא דביתא כמאן דמליא דמיא כיון דאף אם הי' הבית מלא עפר עד החור, ל"ה חשוב כמונח במקום ד', כיון דאין ברוחב החור ד',[[132]](#footnote-133) - אך בל' התוס' משמע דלא סגי שיהא ברוחב החור ד', ובעינן שיהא בעומקו ד', וכ"ה במ"ב סימן שמ"ה סק"ט, וצ"ב.[[133]](#footnote-134)

והריטב"א כתב דל"מ הא דשדי נופו בתר עיקרו, ליחשב כמונח ע"ג מקום ד', - וצ"ע אם הוא משום דמיירי שאין בעיקר ד', או היינו דאף אם יש בעיקר ד', מ"מ ל"מ בזה הא דשדי נופו, דאף דהנוף הוי כדבר א' עם העיקר, לא עדיף ממקום ד' המתקצר דהמקום המתקצר לא חשיב כמקום ד', וזה דלא כמבו' בד' התוס' לעיל ד' ב' דמהני הא דשדי נופו בתר עיקרו לדינא דהנחה ע"ג מקום ד', וי"ל דס"ל דדינא דשדי נופו הוא דחשיב כמונח במקום העיקר, וע"כ מתקיים בזה דין הנחה ע"ג מקום ד', ועמש"כ בזה במשנת ר"א סימן ד'.[[134]](#footnote-135)

\*התוס' לעיל ד' ב' ד"ה באילן כתבו, דאם ברה"י ל"ב מקום ד', מהני הא דשדי נופו בתר עיקרו דלא נבעי בנופו שברה"ר מקום ד', וצ"ע דלמש"כ התוס' הכא דהא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא משום דכמאן דמליא דמי, וע"כ בעינן שיהא בחורים דע"ד, מה מהני בזה הא דשדי נופו בתר עיקרו, ואמנם אם הא דשדי נופו בתר עיקרו, היינו דחשיב כמונח בעיקר, י"ל דשפיר מתקיים בזה דין מקום ד', וצ"ע.

**ה' א'** **- לא מחייב רבי אלא ברה"י מקורה דאמרינן ביתא כמאן דמליא דמיא,** התוס' כתבו דמשמע לי' הכי מדלא נקט מרה"י לרה"י ורה"ר לאמצע, ומבו' מדבריהם דפשיטא להו דאין לחלק בדינא דקלוטה בין רה"י לרה"ר, וע"כ מהא דלא קאמר רבי לדינא דקלוטה אלא ברה"י, בע"כ דלא קאמר אלא ברה"י מקורה, ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א בסוגיין ולעיל ד' ב' במערכה.

\*הגרע"א במערכה כתב דמהא דרבי מוכח דמתגלגל ע"ג קרקע חייב, דאל"כ ל"ה מהני הא דכמאן דמליא דמיא, דמ"מ הרי החפץ לא נח והוי כמתגלגל על חפצים.

\*במשנת ר"א סימן ד' עמד במש"כ התוס' לקמן ח' א' דטעמא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא משום דכמאן דמליא דמיא, שהרי בסוגיין אמרינן דלא אמרינן הכי אלא ברה"י מקורה, וגם דרבי הוא דס"ל כן ופליגי רבנן עלי', עיי"ש.

\*הצל"ח לעיל ג' א' הק' בהא דבעי התם מרבי בהטעינו בפנים ויצא לחוץ, דכיון דס"ל לרבי דביתא כמאן דמליא דמיא, הרי הוי החפץ כמונח בקרקע, ונמצא דעקר החפץ ממקומו, וכתב די"ל דאיירי ברה"י שאינו מקורה, ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"נ סימן ב' ענף ב', ובד' הירושלמי בפירקין משמע להדיא דאיבעיא זו דעקירת גופו, איירי בהך גוונא דס"ל לרבי דאויר מחיצות כממשן, עיי"ש.[[135]](#footnote-136)

**כאן למטה מי',** התוס' כתבו דהא דל"ה כרמלית הוא משום דאין כרמלית בכלים, והשערי ציון בח"א סימן ז' כתב דלדעת ההג"א בסימן ט"ו דאף דאין כרמלית בכלים מ"מ הוי מקו"פ, וית' בעזה"י במקומו, צ"ל דכל דהכלי הוא באויר ל"ה מקו"פ, והתוס' לטעמייהו לעיל ד' ב' שלא חילקו בזה, ועמש"נ לעיל שם בזה.

\*התוס' הק' דמה עלה על דעתו של מקשה, דהרי בע"כ דמיירי למטה מי', דלמעלה מי' הוי מקו"פ, ועמש"כ בזה הרשב"א, ומה שהאריך הרשב"א בדין מוציא משוי למעלה מי', מקומו בסוגיא דלקמן צ"ב א', ויתבאר שם בעזה"י.

\***כגון ששלשל ידו למטה מג' וקיבלה,** בחי' הגרע"א שבס' וזאת ליהודה לקמן צ"ב א' הק' דהיאך מצי לאוקמה בכה"ג, הרי משעה שהיתה היד פשוטה לחוץ הי' החפץ כמונח בין הרשויות מדין אגד יד, וא"כ היאך הוא מתחייב על המשך ההוצאה, וזה ע"ד קו' הגרע"א לקמן שם לרבה דמתניתין אתיא כמ"ד דקלוטה כמי שהונחה, ועיי"ש מש"כ בזה.

\***ואיבע"א בגומא,** התוס' כתבו דהיינו בגומא שהיא רה"ר, דאם היא כרמלית או מקו"פ פטור משום דאגד יד שמי' אגד, והשפ"א כתב לדון בזה דכל הא דאגד יד שמי' אגד הוא רק כשהוציא מאותה רשות שגופו שם, עיי"ש.

**ידו של אדם חשובה לו כדע"ד,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דביד האדם נחים דברים גדולי הכמות ונשארים עלי' מחמת יכולת הכפיפה והפשיטה והתפיסה שיש לה,[[136]](#footnote-137) - והנה לפ"ז הדין נותן דרק ידו חשיבא כדע"ד, אך שאר המקומות שבגופו לא חשיבא כמקום ד', וכ"כ הראש יוסף, וכ"נ בסוגיית הגמ' בעירובין צ"ט א' בדין השתין ורק, עיי"ש, ובסוגיית הגמ' לקמן ק"ב א' לפי' ר"ח שם דבמוציא אוכלין בפיו בעינן מקום ד'.[[137]](#footnote-138)

והרשב"א לקמן ח' א כתב דהא דידו חשובה כדע"ד הוא משום שדרכן של בנ"א להניח כליהם בידיהם, וכתב דה"נ בעמוד שמכתפין עליו כיון דהוא מקום חשוב וראוי לתשמישו חשיב כדע"ד, וכ"נ בד' הר"ן שם, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בשאר המקומות שבגוף שדרך להניח בהן, ודוקא בהשתין ורק פרכינן דליכא מקום ד', דאין דרך להניח במקומות אלו.[[138]](#footnote-139)

והמ"ב בסימן שמ"ז סק"ב כתב דכשנטל מכיסו והוציא חייב, דהבגד בטל לגופו, ובשעה"צ שם הוכיח כן מהא דלא יצא החייט במחטו, ומבו' דס"ל דגם שאר מקומות שבגוף חשיבי כמקום ד',[[139]](#footnote-140) - ולדעת הרמב"ם דרק ידו חשובה כד' אמות, צ"ל כמש"כ הראש יוסף, דכל דאיכא עקירת גופו והנחת גופו ל"ב שיהא מקום ד', וע"כ הוא דהיוצא במחטו וכו' חייב, ובזה ניחא גם מה שאמרו לעיל ג' א' דהטעינו על כתפו וכו' והוציא חייב, ועמש"כ בזה באבי עזרי פי"ג משבת הט"ו.

אמנם הנה מצאנו בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ר"ב שכתב דהמוציא חפץ לרה"ר ועמד שם חייב, לפי שידו חשובה כדע"ד, עיי"ש, ולהדיא כמו שנקט הביאוה"ל דאף בהנחת גופו בעינן להא דידו חשובה כדע"ד, ותיקשי לפ"ז דמ"ט בחייט היוצא במחטו חשיב כהנחה על מקום ד', שהרי כתב הר"א בן הרמב"ם שם דהא דידו חשובה כדע"ד הוא משום שהיא נושאת הרבה יותר מרחבה וכו'.[[140]](#footnote-141)

\*לקמן פ' א' אמרו דהוציא ב' אותיות וכתבן כשהוא מהלך חייב דכתיבתן זו היא הנחתן, ובפי' ר"ח שם כתב דמכח ה"ט חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', ודמי לידו דחשובה כמקום ד', וצ"ב, - והראב"ן בתשו' שבסוה"ס כתב דאיירי בשכתבן על פס ידו או על צפרנו וידו של אדם חשובה כדע"ד, ומבו' דאף גב ידו חשובה כדע"ד, וזה דלא כמו שצידד הראש יוסף בסוגיין,[[141]](#footnote-142) - ובמשנת ר"א סו"ס א' כתב דבהנחה דכתיבה דהוא נשאר שם לעולם, ל"ב מקום ד'.

הרשב"א הק' בשם הראב"ד דאם ידו בתוך ג' לקרקע הרי ל"ב מקום ד', ואם היא למעלה מג', הו"ל כרמלית, וכתב דאדם אינו חולק רשות, - ומבו' בדבריו דמהני הא דידו כד' על ד', גם לענין דין ד' דבעינן ברשות, וע"כ נקט דאם היא למעלה מג' הו"ל כרמלית, ועד"ז מבו' בד' התורי"ד לקמן ק"ב א' דהא דמחשבתו משויא לי' מקום, מהני גם לשיעור ד' דרשות, וצ"ע.

הרשב"א הק' בשם הראב"ד, דהיאך משכח"ל דין ד' על ד' ברה"ר, הרי למעלה מג' הו"ל כרמלית, ולמטה מג' ל"ב מקום ד', וכתב דמשכח"ל בשנח ע"ג בע"ח, וכתב עוד דמשכח"ל בעמוד ט' דרבים מכתפין עליו, וכתב דדעת רש"י והרמב"ם דל"ב בזה מקום ד', וכ"כ הר"ן, - ובהגה' הגרע"א שנד' בסוף דו"ח שבת כתב דמשכח"ל נמי בכלי גבוה ג"ט דאין כרמלית בכלים, וכתב דשמא ס"ל להר"ן דהא דאין כרמלית בכלים היינו דהו"ל מקו"פ אך ל"ה רה"ר, אך בחי' הרשב"א לעיל בסוגיין כתב דכלי ברה"ר בטל לרשות והוי רה"ר, וצ"ע.

כ"ב מרחשון ע"ט

דף מס' 8

**צ"ז א'** **- אילימא במעביר וכו' והא"ר אלעזר המוציא משוי למעלה מי' חייב וכו',** התוס' בעירובין ל"ג א' למדו מזה דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב, וכ"ה דעת התוס' בריש מכילתין,[[142]](#footnote-143) אך הרשב"א והריטב"א שם נחלקו ע"ז, ופירשו דמכוון הגמ' דאילימא במעביר וחיובו הוא משום דס"ל כבן עזאי דמהלך כעומד, ובזה הוא דפליגי רבנן דס"ל דמהלך לאו כעומד, וכן פירשו הרמב"ן וש"ר בסוגיין.[[143]](#footnote-144)

והמאירי לקמן בסוגיין כתב דהזורק מרה"י לרה"י ועבר ברה"ר ד' אמות חייב, וכ"כ המאירי בסוכה מ"ג א' בשם גדולי המפרשים, והגרע"א לעיל ה' ב' פירש כן גם בד' התוס' בעירובין, ועיי"ש שנקט דלפ"ז ה"ה אם היתה העקירה וההנחה מכרמלית חייב, וכאשר כן נראה בד' רש"י ותוס' בסוכה שם,[[144]](#footnote-145) - אך האפיקי ים בח"ב סימן ל"ז והחזו"א בסימן ס"ב סקי"ט סוף אות ג' פירשו בד' התוס' דהוי מלאכה בפנ"ע כעין מושיט, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש לעיל ד' ב' שכתב דילפינן לה ממשא בני קהת, ועיי"ש שכתב דאינו חייב אלא במעביר ולא במושיט וזורק, דומיא דמשא בני קהת, (אך הגרע"א לטעמי' נקט דאף זורק חייב), וכ"נ גם בד' הרשב"א לעיל שם, עיי"ש, ועי' בשערי ציון ח"א סימן ח' ותוצאות חיים סימן א' שהאריכו בזה, ובד' הרשב"א בעירובין שם נראה שדן על ב' הטעמים בזה, עיי"ש.

\*בשיעורי הגר"נ סימן ב' הק', דלדעת תוס' הרא"ש דגם בדבר שביד האדם אמרינן קלוטה, אם הוי ידו וגופו ברשות אחת, א"כ להך ס"ד דמודו רבנן דקלוטה כמי שהונחה, מ"ט פטרי במעביר דרך רה"ר, עיי"ש, אך הנה בד' הרשב"א מבו' דלהך ס"ד כו"ע ס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה דמי, ולפ"ז ניחא.

**אלא לאו בזורק וכו' ש"מ בקלוטה כמי שהונחה פליגי,** משמע דאיירי דוקא בזורק ולא במעביר, ולד' התוס' בעירובין היינו משום דבמעביר לכו"ע חייב,[[145]](#footnote-146) ולדעת ש"ר היינו משום דבמעביר לכו"ע פטור דלא אמרינן קלוטה בדבר שביד האדם, ולהסוברים דבדבר שביד האדם (כשהוא וידו ברשות אחת) אמרינן קלוטה, צ"ל דמכוון הגמ' הוא דאיירי "אף" בזורק, וכן משמע קצת בד' הרשב"א.

**דאמר ר"ח בר טובי תוך ג' לדברי הכל חייב וכו', תניא נמי הכי בתוך ג' ד"ה חייב,** הגרע"א במערכה לעיל ד' ב' ד"ה ומעתה י"ל כתב, דלהך מ"ד דבתוך ג' חייב אף שלא נח החפץ מתנועתו, מוכח דל"ב כלל ניחותא דחפץ, והא דלמעלה מג' פטור, הוא משום דבעינן מקומו של חפץ, - והאבנ"ז בסימן ר"מ סק"ח כתב דלדעת רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע חשיב כמונח, טעמא דרחב"ט הוא משום דתוך ג' חשיב כע"ג קרקע, וע"כ אף דהוא מתגלגל הו"ל כמונח.

?ועמש"נ להלן ק' א' בד' התוס' בעירובין בדעת רחב"ט, ובמש"נ שם בטעמא דרבא דפליג וס"ל דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ועיי"ש במש"נ אם לדעת רחב"ט חייב הזורק ד' אמות ברה"ר בתוך ג', או דכיון דהוי כמונח בתוך ד' ה"ה פטור.

**ושמואל אמר מותר לזרוק מזל"ז,** הרמב"ם בפי"ג משבת הט"ז כתב דהיינו רק למעלה מי', וכ"נ בדבריו בפט"ו ה"ח, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"כ הטור סימן שמ"ח, והכל בו בסימן ל"א בשם בעל ההשלמה, וכ"כ הב"ח בסימן שנ"ג ס"א והמג"א שם סק"ב, והיינו משום דלמטה מי' ה"ז אסור משום הוצאה מרה"י לרה"ר דאסורה אף כשלא נח ברה"ר, וכן משום הכנסה מרה"ר לרה"י דאסורה אף כשלא עקר מרה"ר, אך האלי' רבה שם סק"ב כתב דסתימת הטוש"ע והרשב"א משמע דאף למטה מי' שרי, וכ"כ האלי' רבה בסימן שנ"ד סק"ב, והוא מבו' כן בד' הלבוש שם ס"א, עיי"ש.[[146]](#footnote-147)

\***מנה"מ דאמור רבנן כל פחות מג' כלבוד דמי,** בפירש"י כתב דקאי על הא דרשות שאינו גבוה ג' בטל אצל רה"ר, ומבו' דהא דמקום שאינו גבוה ג' הוי רה"ר, הוא מדינא דלבוד, אך לעיל ז' א' מבו' דהוא משום דתוך ג' דרסי לה רבים, עיי"ש, וית' בעזה"י במקומו.

**למימרא דמחייב רבי אתולדה במקום אב,** התוס' הק' דדילמא הא דמחייב ב' היינו בנודע וחזר ונודע, והשפ"א כתב לדון דכיון דהוי מעשה הוצאה אחת, אינו חייב ב' אף בנודע וחזר ונודע, ואכמ"ל.

ובחי' הגרע"א הק' בסוגיית הגמ' להלן דפריך דממאי דילמא ר' יהודה חדא הוא דמחייב וכו', דמ"ט לא אמרינן דר' יהודה דס"ל דקלוטה כמי שהונחה מחייב ב' בנודע וחזר ונודע, ורבנן דס"ל דלאו כמי שהונחה, לא מחייבי אלא חדא, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"ה סקי"א.

**מחייב הי' ר"י שתים א' משום הוצאה וא' משום העברה,** בפירש"י כתב דהוא משום דקלוטה כמי שהונחה והוי כהונחה כשיצאה מן הפתח וחזרה ונעקרה ונחה בסוף ד', - ובחי' הגרע"א לעיל ה' ב' הוכיח מזה דבהעברה ד' אמות בעינן שתהא העקירה ברה"ר, וע"כ אלמלי הא דחשבינן לה כהונחה בתחילת ד', ל"ה חייב משום העברה, ובאותיות הגרע"א בסוגיין הוכיח כן ממש"א לקמן דאם רצונו שתנוח בסוף ד', אינו חייב משום העברה, והרי דאינו חייב על העברה אלא כשעקר מרה"ר, ועמש"כ בזה בתוצאות חיים סימן ג' סק"ג, והקה"י בסימן ה' סק"ב כתב די"ל דא"א לחייב על הנחה אחת משום הוצאה והעברה, עיי"ש.

בחי' הגרע"א הק', דלפ"מ שנסתפק הריב"א שהביאו התוס' לעיל ה' ב' דאף למ"ד דקלוטה כמי שהונחה מ"מ בזורק ד' אמות אינו חייב על הנחה דמדין קלוטה, כיון דבתוך ד' אמות לא אמרינן קלוטה להפסיק, דא"כ מ"ט הכא מחייבינן לי' משום העברת ד' אמות, וכתב דאולי יש לחלק בין קלוטה דעקירה בתחילת זריקת ד"א, לבין ההנחה בסוף ד"א, ולעיל ה' ב' כתב הגרע"א דאולי יש לחלק, דהכא כבר היינו דנים קלוטה להונחה לענין דנגמר מלאכת ההוצאה מרה"י לרה"ר, וע"כ ממילא הוי אח"כ עקירה גם לענין מעביר ד' אמות, (וכתב דהוא דוחק), ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**כגון דאמר עד דנפקא לרה"ר תנוח,** הרמב"ן וש"ר כתבו דלא איירי בשאמר תנוח סתם, דא"כ ל"ה חייב כיון שלא עמדה,[[147]](#footnote-148) אלא איירי כשאמר רוצה אני שתהי' כמונחת לענין שבת עם יציאתה שלא אתחייב בהוצאתה אלא בהנחת יציאתה ברה"ר, ומשו"ה מחייב לר"י דקלוטה כמי שהונחה, וצ"ע דהרי איירי הכא בשוגג, ושמא איירי בשוגג בכרת ומזיד בלאו, דקי"ל לעיל ס"ט א' דשמה שגגה, ועמש"כ בזה השפ"א ובהגה' הגרא"מ הורוויץ בע"א.

**ובהא קמיפלגי וכו',** התורי"ד הק' דא"כ מ"ט נקט דעבר ד' אמות ברה"ר ליתני ועבר ברה"ר, וכן הק' הגרע"א, ובמרומי שדה כתב די"ל דכל שנח בתוך ד' אמות דהוי מקום א', חשיב דאיתעבידא מחשבתו.

**דר' יהודה סבר קלוטה כמי שהונחה,** הרמב"ן בע"א הק' ממה שאמרו בעירובין צ"ח ב' דלר' יהודה אף בתוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דשאני התם דאין סופו לנוח שהרי אגדו בידו, וס"ל לר' יהודה דלא אמרינן קלוטה לא במעביר ולא בתולה אלא בזורק בלבד שנקלטה באויר.

**ב** הרשב"א כתב דלית לי' לר' יהודה קלוטה, אלא כשרוצה שתנוח שם או היכא דאמר כל מקום שתרצה תנוח, ומשא"כ התם דאינו רוצה שינוח הספר שם, בעי הנחה ע"ג משהו, וכ"כ התוס' לקמן ק' א' ד"ה אחזתו, ועמש"כ בזה התוס' בעירובין צ"ח ב' ד"ה אלא.

**ג** התוס' לעיל פ' א' כתבו דהכא איירי במתגלגל ע"ג קרקע, ועדיף משאר קלוטה באויר, ובכה"ג אית לי' לר' יהודה קלוטה.

**ד** הראבי"ה בסימן תתקס"ח כתב דל"מ הא דקלוטה כמי שהונחה אלא לענין הנחה, אך לענין עקירה לא סגי בהנחה דקלוטה, וע"כ התם דאיירי לענין עקירה, מודה ר' יהודה דצריך הנחה ע"ג משהו.[[148]](#footnote-149)

**ולמאי דסליק אדעתין וכו' אי להכא קבעי לה להכא לא קבעי לה וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאם רצה שתנוח בסוף ד' אינו חייב אלא משום הוצאה ולא משום העברה, - והשפ"א הק' דכיון דרוצה שתעבור כל הד' אמות ברה"ר, ודינא הוא דקלוטה כמי שהונחה, והוא רוצה בקליטת האויר, א"כ ה"ה רוצה ב' המלאכות הוצאה והעברה,[[149]](#footnote-150) ואף די"ל דהו"ל כמשאצל"ג, הרי הכא אליבא דר' יהודה קיימינן דאית לי' דמשאצל"ג חייב, וכתב דסברת הגמ' היא דמ"מ כיון דאילו הי' נח ממש הי' פטור, שאינו חפץ בהנחה זו, ל"ש בזה קלוטה כמי שהונחה, ולא מתחייב בקלוטה טפי מאילו הי' נח ממש, - ועד"ז כתב החזו"א בסימן ק"ה סק"י דהוא משום דכל דאין לו להמקום שטח לחיוב אין לו אויר, דאם נחליט שהחפץ כבר הוא נמצא במקום הזה בקביעות מקומו, נתבטלה מחשבתו, וצ"ב, - אך הנה אי"ז מתישב במש"כ הרמב"ן וש"ר לעיל בסוגיין, דאם אמר עד דנפקא לי' לרה"ר תנוח הנחה גמורה, אינו חייב אא"כ נחה ועמדה שם, ולא סגי בההנחה דקלוטה לחייבו, והרי דאף דידע דתהא כמונחת ביציאתה מדינא דקלוטה, מ"מ אינו חייב על הנחה זו, כיון דלא איתעבידא מחשבתו, והתם הרי אם הי' נח שם לגמרי הי' חייב, דע"ז הי' מחשבתו, ואפ"ה אינו חייב על ההנחה דקלוטה, (וגם מקו' הגרע"א לקמן בסוגיין במש"א דהכא ל"ד לשם משמעון, מבו' דלא ס"ל לפרש כן, והחזו"א כתב לפי דבריו לישב לקו' הגרע"א, ונת' להלן).[[150]](#footnote-151)

בחי' הגרע"א הק' על פירש"י דמ"ט לא יתחייב משום העברה, הרי נעשית מחשבתו בהנחה בסוף ד', ואיכא העברת ד' אמות ברה"ר, דמיד שיצא מפתח ביתו הי' קלוטה והוי הנחה לענין זה למחשבי' לעקירה, דלענין זה ל"ש ענין מחשבתו, דאף במונח מעצמו באויר רה"ר שייך קלוטה ומחייב להעוקרו משם,[[151]](#footnote-152) - ועיי"ש שכתב דמד' התוס' בד"ה הרי כתב, נראה דמפרשי דמכוון הגמ' דבכה"ג אינו חייב אלא משום העברה ולא משום הוצאה, כיון דמיד שיצא מפתח ביתו הוי כקלוטה, והנחה זו מפסקת במלאכת ההוצאה, וכ"ה להדיא בשיטה להר"נ, אך בדעת רש"י צ"ל דהנחה דקלוטה אינה מפסקת במלאכת הוצאה, ואזיל לטעמי' לקמן בסוגיין, וכמש"נ שם.

הגרע"א שם הק' ע"ד התוס', דאף בכה"ג שרצה שתנוח בסוף ד', הי' לנו לחייבו משום הוצאה מכח הקלוטה בהנחה של תחילת ד', דאף דרצונו שתנוח לסוף ד', מ"מ הוי כמו כותב שם משמעון, ובזה אין לחלק כמו שאמרו לקמן דהתם כל כמה דלא כתיב שם לא מכתיב לי' שמעון וכו', דהא לר"י דקלוטה כמי שהונחה ג"כ א"א לזרוק לסוף ד' בלא שיתחייב משום הוצאה על ההנחה שבתחילת ד',[[152]](#footnote-153) - ולפ"ד השפ"א והחזו"א שהבאנו לעיל דלא אמרינן קלוטה היכא דאם הי' נח לגמרי הי' פטור ולא איתעבידא מחשבתו, ניחא, וכמש"כ החזו"א שם, - ועמש"כ עוד בזה בקה"י סימן מ"ו סק"א.

**באומר כל מקום שתרצה תנוח,** בפירש"י בב"ק כ"ו ב' כתב, דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' פטור אף אם אמר בכל מקום שתרצה תנוח, ועמש"כ לפרש בזה בברכ"ש כתובות סימן י', וצ"ל דל"ד להכא דחייב משום העברת ד' אמות, דשאני התם דהי' עיקר מחשבתו לזרוק ב' אמות.

**ולאו היינו וכו' וא"ל באומר כל מקום שתרצה תנוח,** בחי' הגרע"א הק' דמה מייתי מינה, הרי בע"כ הוצרך להעמידה בכה"ג, דאם אמר שתנוח כשתצא לרה"ר, ל"ה חייב כלל משום מעביר, דלא רצה כלל במלאכה זו והו"ל כמתעסק, ואם אמר שתנוח בסוף ד' אמות, ל"ה אמרינן קלוטה, למש"כ התוס' בעירובין דלא אמר ר"י קלוטה כשאינו רוצה שינוח שם,[[153]](#footnote-154) - ועיי"ש שהק' עוד, דלפ"ד התוס' בעירובין, מה מוכחינן מינה דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, הרי שאני הכא דכל דנתכוין שתנוח בסוף ד', לא אמרינן כלל קלוטה בתחילת ד', ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"ה סק"י.

בפירש"י ותוס' כתבו דמייתינן מינה דגם בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, ועמש"כ המהרש"א במקור ד' התוס' לכך, וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון.

אך הרמב"ם בפי"ג משבת הכ"א כתב, דהמתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, והרשב"א וריטב"א כתבו דלפ"ז מה שאמרו ודקאמרת הרי כתב שם משמעון וכו', היינו דפריך אהא דמדמי לי' לכתב שם משמעון, דשאני התם דכל כמה דלא כתיב שם לא מכתיב שמעון, ומשני דהכא נמי א"א שתנוח בשמונה אא"כ עברה בתוך ד', והאבי עזרי בפי"ג משבת הכ"א כתב לפרש דהיינו משום דעיקר מלאכת העברת ד' אמות היא בהעברה עצמה, וע"כ אף דלהעברת ח' אמות ל"ה בעינן "שתנוח" בסוף ד', מ"מ כיון דנתכוין שתעבור ד' אמות, סגי בכך לחייב, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[154]](#footnote-155)

בחי' הגרע"א הק' על פי' הרמב"ם ודעימי', דהרי מהא דהוצרך רב אשי לאוקמה כשאמר כל מקום שתרצה תנוח, יש ללמוד דגם בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, דאל"כ הו"מ לאוקמה בדקבעי לה לסוף ד', ואעפ"כ חייב משום הוצאה כשהוציאה לרה"ר, כדין נתכוין לזרוק ח' וזרק ד',[[155]](#footnote-156) ועיי"ש מש"כ בזה.[[156]](#footnote-157)

**הזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע ד' אמות חייב,** בפירש"י כתב דהיינו דאם עבר ברה"ר ד' אמות חייב ואפי' ע"י צירוף, ומבו' דבעינן שיהא כל הד' אמות ברה"ר ואין הרה"י מצטרף, וכ"ה בד' הרמב"ם פי"ג משבת הי"ז, - אך בפי' הרלב"ג בפר' יתרו נחלק ע"ז, וכתב דאף רה"י משלים השיעור, ועמש"כ בזה התוצאות חיים בסימן ז' סק"ג, ועי' קה"י כתובות סימן ל"ב.

**הא קמ"ל רשויות מצטרפות,** בפירש"י כתב דהיינו דלא כר' יוסי דס"ל לעיל פ' א' דאף בהעלם א' לב' רשויות פטור, אך הרשב"א כתב דלא פטר ר' יוסי אלא במוציא חצי זית וחזר והוציא חצי זית, ומשא"כ הכא דהוי בזריקה אחת.

**ולא אמרינן קלוטה כמי שהונחה,** בפירש"י כתב דאם הוה אמרינן קלוטה הי' חייב משום הוצאה, והרשב"א הק' דשמא הא דלא מיחייב משום הוצאה הוא משום דלא אמר בכל מקום שתרצה תנוח,[[157]](#footnote-158) ובחי' חת"ס לעיל ד' א' כתב דלר"ע דאית לי' קלוטה, ל"ב שיאמר בכל מקום שתרצה תנוח, דלא אשתמט הכי בשום דוכתא, ועיי"ש שכתב דהא דל"ב לזה, הוא משום דהי' רצונו שיעבור באויר זה וקליטת האויר הוי הנחה, וע"כ הו"ל מלאכת מחשבת,[[158]](#footnote-159) אך הפנ"י והגרע"א לעיל ד' ב' נקטו דגם לר"ע אינו חייב אלא באומר כל מקום שתרצה תנוח, ועמש"כ בזה באבנ"ז סימן רמ"ג.

הרשב"א כתב לפרש בשם ר"ה גאון, דהא דשמעינן מינה דלא אמרינן קלוטה, הוא דאם אמרינן קלוטה ל"ה חייב משום מעביר ד' אמות, כיון שנחה באמצע ברה"י, וכ"כ בפי' ר"ח, וכ"כ הריטב"א, וזה ניחא לדעת הסוברים דהא דבזורק ד' אמות ברה"ר לא מיפטר משום דהוי כמונחת בתוך ד', הוא משום דלא אמרינן קלוטה אלא ברשות אחרת, ונת' לעיל ד' ב'.[[159]](#footnote-160)

כ"ט מרחשון ע"ט

דף מס' 9

**ק א'** **- זרק לתוך ד' אמות ונתגלגל חוץ לד' אמות פטור,** בטעם הפטור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' בד"ה והא לא נח ובד"ה אחזתו מבו' דהוא משום דאיירי כשנח משהו בתוך ד' וחזר ונתגלגל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א. **ב** התוס' בסוד"ה אחזתו כתבו דלדעת ר"ח בר טובי, מיירי כגון שפסק כחו ומחמת הרוח נתגלגל חוץ לד' אמות, וע"כ הוא פטור, אך הרשב"א והריטב"א בשלהי סוגיין כתבו דגם לדעת ר"ח בר טובי איירי רישא כשנח בתוך ד', עיי"ש. **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דפטור הוא משום דלא נתכוין לזריקה של איסור,[[160]](#footnote-161) אך הרשב"א כתב דאיירי בזורק ע"מ שתנוח באיזה מקום שתרצה, וע"כ אין לפטור מכח ה"ט. **ד** הראבי"ה בסימן תתקס"ז ד"ה והמביא כתב לפרש דהא דפטור הוא משום דכל שנתגלגל כבר אי"ז מעשיו אלא כחו בעלמא, וכחו בשבת לא מיחייב.[[161]](#footnote-162)

**והוא שנח ע"ג משהו,** בפירש"י כתב דה"נ אם אחזתו הרוח באויר ועכבתו מעט ואח"כ הכניסתו דחשיב הנחה, וכ"כ התוס' דחשיבא אחיזת הרוח באויר כמונח ע"ג משהו, - אך הריטב"א כתב דבעינן דוקא נח ע"ג משהו, ואם נח באויר שעיכבו שם הרוח לא חשיב הנחה, ועיי"ש שכתב דגם הא דתניא דאחזתו הרוח משהו חייב, היינו כשאחזתו ע"ג משהו ולא כשאחזתו באויר, ועיי"ש מש"כ בד' רש"י, וכ"נ בד' הרשב"א, ולפ"ז נתחדש בהא דאחזתו הרוח, דאף דאי"ז הנחה גמורה, ואי"ז אלא אחיזת הרוח, מ"מ חשיב זה כהנחה, ולכאו' הטעם בזה הוא דליחשב הנחה בעינן שיהא קביעות דמונח ע"ג משהו, וכל דאינו מונח ע"ג משהו, אף דמדין לבוד חשיב כמונח ע"ג קרקע, לא חשיב כהנחה.[[162]](#footnote-163)

**אמר רבא תוך ג' לרבנן צריך הנחה ע"ג משהו**, לעיל צ"ז א' תניא דתוך ג' לדברי הכל חייב, והרמב"ן שם הק' דתיקשי מינה לרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו,[[163]](#footnote-164) ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' בסוגיין בד"ה אחזתו כתבו דרבא סבר כברייתא דהכא דאינו חייב אלא כשאחזתו משהו, וכאשר כ"ה משמעות מתניתין, וכ"כ הרשב"א, וכתב דמה"ט ס"ל דברייתא דלעיל משבשתא היא.[[164]](#footnote-165)

**ב** הרמב"ן לעיל שם כתב די"מ דרבא ס"ל כר' יהודה בעירובין צ"ח א' דמפרשינן התם לדידי' דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ועיי"ש שהק' דלמש"כ שם דמודה ר' יהודה דכשסופו לנוח אמרינן דכמי שהונחה, א"כ רבא דאמר כמאן, וכתב דמדר' יהודה דצריך הנחה ע"ג משהו, נשמע לרבנן דס"ל דאף בזורק לא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, דאף בתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו.

**ג** הרמב"ן שם הסכים למש"כ הר"ח דברייתא דהתם לא שמיע לי' לרבא, וכתב לפ"ז דהלכתא כר"ח בר טובי דתניא כוותי'.

**ד** התוס' בעירובין צ"ח ב' ד"ה נימא כתבו בתי' בתרא, דכל הא דבעי הנחה ע"ג משהו, הוא כשבא החפץ מלמעלה מג' למטה לתוך ג', אך ברייתא דלעיל איירי שהי' החפץ תוך ג' משיצא מתחת ידו, וע"כ חשיב כמונח, וגם מה שאמרו הכא דמתגלגל ל"ה כמונח, הוא כשהיתה תחילת זריקה למעלה מג', - והאבנ"ז בסימן ר"מ סקכ"ג כתב לפרש בזה דהיינו דכל דמתחילה הי' כמונח לא בטל שם הנחה ממנו כשהוא בתוך ג', אבל כשמתחילה ל"ה כמונח לא חל עליו שם הנחה, ועמש"כ החזו"א בסימן ס"ב סוסקכ"ג לפרש בזה בע"א.

\***ה** המאירי לעיל שם בשם י"מ, דכל הא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הוא בזורק ברה"ר עצמה מתחילת ד' לסוף ד', דברשות אחת אין אומרים קלוטה כמי שהונחה, אך בזורק מרה"י לרה"ר בתוך ג' אף בלא הנחה חייב.[[165]](#footnote-166)

\***ו** הראבי"ה בסימן תתקס"ח כתב דל"מ הנחה דקלוטה אלא לענין הנחה, ולא לענין עקירה, וכתב לפ"ז דכל הא דאמר רבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הוא לענין עקירה, אך לענין הנחה א"צ הנחה ע"ג משהו, והא דתניא דתוך ג' לד"ה חייב, היינו משום הוצאה ולא משום הכנסה, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז להא דפריך ולאו היינו מתניתין וכו' וא"ר יוחנן, אף דד' ר' יוחנן הם לענין הנחה, ואכמ"ל.

התוס' בד"ה והא ובד"ה אחזתו כתבו דבזרק תוך ד' אמות ונתגלגל חוץ לד' אמות, לכו"ע אינו פטור אלא כשנח, ואף לר"ח בר טובי דתוך ג' א"צ הנחה ע"ג משהו, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהוא משום דלענין פטורא דד' אמות לא חשיב כמונח לכו"ע, דא"כ ל"ה חייב זורק ד' אמות ברה"ר, והרשב"א בשלהי סוגיין כתב דהוא משום דלפטורא וברשות אחת לא אמרינן דהוי כמונח.

והראש יוסף לעיל ה' ב' כתב, דלמש"כ התוס' שם דהא דזורק ד' אמות חייב לר"ע ולא אמרינן דבתוך ד' הוי כמונח, הוא משום דזורק ד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה, הרי דלר"ח בר טובי דרק בתוך ג' חשיב כמונח, אף יועיל זה להפסיק, שהרי לדידי' משכח"ל דיהא חייב בזורק למעלה מג', וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ו סק"ז, ועד"ז כתב בחי' הגרע"א לעיל שם לדעת ר' יהודה, למש"כ התוס' לעיל פ' א' דרק במתגלגל ע"ג קרקע הוי כמי שהונחה, או למש"כ התוס' בסוגיין דרק היכא דבעי שתנוח שם הוי כמי שהונחה, והאבנ"ז בסימן ר"מ סקל"ה הק' ע"ז מד' התוס' הכא, ועיי"ש מש"כ בזה, ועד"ז כתב הרש"ש לעיל צ"ז א',[[166]](#footnote-167) ועמש"כ בזה במשנת ר"א סימן ה'.

**מתגלגל אין סופו לנוח,** בפירש"י כתב דהיינו בדבר שהרוח מגלגלו באויר, ובחי' הגרע"א לעיל ד' ב' במערכה דקדק מדבריו דמתגלגל ע"ג קרקע חשיב כמונח, ורק מתגלגל באויר לא חשיב כמונח,[[167]](#footnote-168) ועיי"ש שפירש דהא דגרע מתגלגל באויר דל"ה כמונח, הוא משום דכל שהוא מתגלגל לא אמרינן לבוד, וכ"נ בד' המאירי לעיל צ"ז א', אך האבנ"ז בסימן ר"מ סק"ז פירש בע"א, עיי"ש.

אך מסקנת התוס' דאף מתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, שכתב דלרבא ור' יוחנן הא דתניא אחזתו הרוח, היינו ע"ג קרקע, ומבו' דבלא אחיזת הרוח לא חשיב כמונח, - ודעת התוס' לעיל פ' א' דבזה הוא דפליגי ר' יהודה ורבנן, דלר' יהודה במתגלגל ע"ג קרקע אמרינן דקלוטה כמי שהונחה.

בפסחים פ"ה ב' מבו' דמגרר ע"ג קרקע הוי כמונח, וכ"ה מבו' בפשוטו בברייתא דהגונב כיס בשבת דהי' מגרר ויוצא פטור דאיסור שבת ואיסור גניבה באין כאחד, והישועות מלכו בסו"ס נ"ב כתב, דל"ד למתגלגל ע"ג קרקע דלדעת התוס' ודעימייהו ל"ה כמונח, דשאני מתגלגל דהחפץ מצ"ע אינו קבוע במקום, ומשא"כ במגרר דהחפץ מצ"ע נח, והאדם הוא שמגררו, ואי בעי מעכבו, וע"כ חשיב כמונח.

**אבל האי כיון דסופו לנוח,** בפירש"י נראה דהיינו דרבא איירי אף בשסופו לנוח בקרקע זו, והנפ"מ בהא דצריך הנחה ע"ג משהו, הוא דאם נזכר עד שלא נח פטור, ובכה"ג ס"ד דהוי כמונח, - אך הרשב"א כתב דמה שאמרו דסופו לנוח היינו דהוא ראוי לנוח אם נפלה בו, ומשא"כ במתגלגל דאין ראוי לנוח שם ואפי' נפלה שם, דהוא מקום מדרון וע"כ לא עדיף תוך ג' דידי' מממשו, וכ"כ הריטב"א בפי' בתרא, ועיי"ש שכתבו דרחב"ט נמי מודה דבמתגלגל לא חשיב כמונח.

הרמב"ן במלחמות לעיל ח' א' כתב דהא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הוא דוקא בזורק שאין סופו לנוח כאן, אך היכא שסופו לנוח כאן הו"ל כמונח, ובחי' הגרע"א שם הק' ממה שאמרו הכא דאף אם סופו לנוח ל"ה כמונח, ולד' הרשב"א והריטב"א דמכוון הגמ' הכא דהקרקע הויא בת הנחה, ניחא, ועיי"ש שהק' עוד מסוגיא דעירובין צ"ח ב' דמדמי ההיא דרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו לקורא על האסקופה, ונפל הספר מידו דבמסולק כמלא מחט מן הארץ גוללו אצלו,[[168]](#footnote-169) ועמש"כ החזו"א בסימן ק"ה סק"ט לפרש לד' הרמב"ן בע"א.

**פ' א'** **- כגון שהעבירה תוך ג' וכו' כאן בזורק כאן במעביר,** ביסוד הך דינא דמעביר תוך ג' חייב, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דמנחא בידו דידו סמוכה לקרקע,[[169]](#footnote-170) - והר"ן כתב דהוא משום דהחפץ מונח קצת בתוך ידו דרך העברתו, והחזו"א בסימן ס"ב סקכ"ג כתב דהיינו דכיון שמונח החפץ ביד חשיב כנח כ"ש,[[170]](#footnote-171) ועי' במשנת ר"א סימן ה' סק"ה מש"כ עוד בזה.

**ב** לדעת התוס' ודעימייהו דמתגלגל ל"ה כמונח ומגרר הוי כמונח, כיון דהחפץ מצ"ע נח והאדם הוא שמגררו, י"ל דהא דמעביר הוי כמונח הוא משום דהו"ל כמגרר,[[171]](#footnote-172) וכ"ה משמעות ד' התוס' בפסחים פ"ה ב' דמעביר בתוך ג' דמי לנגררין, וכ"נ מעיקר מש"כ התוס' שם דנגררין ע"ג מוטות בתוך ג' לקרקע הוי כמונח, אף דלכאו' התם ליכא לה"ט דמנח בידו,[[172]](#footnote-173) וכ"נ מד' הרמב"ן במלחמות לעיל ח' א' שכתב דכ"ה דמעביר תוך ג' הוי כמונח, ה"נ בזורק תוך ג' וסופו לנוח שם הוי כמונח.[[173]](#footnote-174)

**ג** בתשו' הרמב"ם שהובא בחזון יחזקאל בריש מכילתין, כתב דהמוציא משוי למעלה מי' דחייב והזורק פטור, והק' דהרי הזורק תולדת המוציא והיאך ישתנה דין זה מדין זה בהנחה, וכתב דזו קבלה בידם כמו שאמרו הכא כאן במוציא כאן במעביר, וכ"ה בפי' קדמון פי"ח משבת הכ"ג, ומבו' דהא דמעביר תוך ג' חייב ול"ד לזורק, אי"ז משום דבמעביר איכא הנחה טפי, אלא הוא משום דשאני דין מעביר מדין זורק, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ס"ב סוסקכ"ג בדעת התוס' בעירובין, ונת' להלן.

התוס' בעירובין צ"ח ב' כתבו דהא דבעי רבא הנחה ע"ג משהו, הוא כשבא החפץ מלמעלה מג' למטה לתוך ג', אבל אם הי' החפץ תוך ג' משיצא מתח"י חשיב כמונח, והביאו להא דמודה רבא דהמעביר בתוך ג' כמונח בקרקע דמי, והחזו"א בסימן ס"ב סק"ו הק' דמה מייתו מהכא, הרי הא דמעביר תוך ג' חייב, הוא אף כשהעביר למעלה ואח"כ השפיל, משום דחשיב כמונח קצת,[[174]](#footnote-175) - ושם סוסקכ"ג נקט בדעת התוס', דבאמת כל הא דמעביר תוך ג' חייב הוא רק כשהי' מתחילה בתוך ג', וכ"כ בתשו' נפש חי' סימן י"ד, עיי"ש שהאריך בזה,[[175]](#footnote-176) ועיי"ש שהק' דא"כ אין חילוק בין זורק למעביר, אלא אם הי' תחילה למטה מג' או הי' תחילה למעלה מג', ובסו"ד כתב לפרש לעיקר ד' התוס', דכל תוך ג' שם מעביר עלי', ובמלאכת מעביר א"צ הנחה ע"ג משהו והכי קים להו לחז"ל.

\*בשיטה להר"ן כתב דהמוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר והיתה ידו סמוכה לארץ תוך ג', חייב שתים, אחת משום הוצאה ואחת משום הכנסה, ומבו' דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, הוא גם לחייב את העוקר ממנו, וכ"ה מבו' בד' התוס' בעירובין צ"ח ב'.

והמג"א בסימן רס"ו סק"ז כתב דמותר לחמר אחר בהמה הגוררת עגלה בעודה מהלכת, ובישועות מלכו סימן נ"ב הק' דהרי העגלה חשיבא כמונחת מדינא דמגרר, וכתב לדון דשמא אף דמגרר הוי כמונח, לא סגי בזה לחייב את העוקר ממנו, ודחה לזה, וכ"ה מבו' גם בד' השעה"מ בפ"ג מגניבה דמגרר חשיב כמונח גם לגבי העוקר ממנו, וכ"ה בחזו"א סימן ס"ב סק"ב אות ה'.

\*בשיטה להר"ן לעיל ח' א' כתב דהמעביר מרה"י לרה"ר דרך סטיו בתוך ג' חייב, ומבו' דאף דמעביר תוך ג' חשיב כמונח, אי"ז מועיל לבטל עקירה ראשונה, ונתחדש עוד דאי"ז פוטר אף בהעברה דרך מקו"פ, אך הישועות מלכו באו"ח סימן נ"ב כתב דהוכיח בראיות ברורות דבכה"ג הוא פטור, כ"ה דלבן עזאי דמהלך כעומד ה"ה פטור, דדומה ממש לדידן בפחות מג' כמו לבן עזאי למעלה מג'.

ה' כסליו ע"ט

דף מס' 10

**ה' א'** **- עקר ממקומו וקיבל פטור,** בטעם הפטור בזה נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דהוא משום דלא עביד הנחה, והריטב"א כתב דהיינו משום דהמקבל לא הניחה לנוח מכח הזורק, דלא הניחה ללכת בכל כחו, וע"כ פטור הראשון, דהו"ל כשנים שעשאוה, ול"ה כנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' דחייב,[[176]](#footnote-177) ובשיטה להר"נ כתב דקמ"ל דאע"ג שנתכוין לזרקה לאדם זה, ואיהו הוא שקיבלה, אפ"ה כיון שלא נח מכחו פטור.[[177]](#footnote-178)

אך בפי' ר"ח משמע דפטורו הוא משום דלא נעשית מחשבתו, ומשא"כ בעמד במקומו וקיבל, דנעשית מחשבתו, וכ"כ בפסקי רי"ד בדרך קמא, ולכאו' זה ניחא להר"ח לטעמי' לקמן צ"ז ב' דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור.

בד' הרשב"א לקמן בסוגיין ד"ה ה"ג ר"ח מבו' דהא דהראשון פטור כשעקר השני ממקומו וקיבל, הוא רק כשקיבל ע"י העקירה, דאין ההנחה מכח הראשון, אך אם עקר השני ממקומו ועמד במקום אחר וקיבל, חייב הראשון, וכ"נ גם בד' הרמב"ן שם, ולכאו' כ"ה להדיא בירושלמי בפירקין (ג' סוף ע"ב), עיי"ש, - אך בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הט"ו משמע דאף כשנעקר ועמד במקום אחר וקיבל, פטור הראשון, משום שלא הי' החפץ עומד לנוח שם בשעת עקירה.

המרכה"מ בפי"ג משבת הי"ג פירש בד' הרמב"ם שם, דכל הא דעמד במקומו וקיבל חייב, הוא כשהיתה ידו פשוטה קודם העקירה, אך כל דפשט ידו אחר העקירה וקיבל אינו חייב, ול"ד נקט עקר ממקומו וקיבל, וה"ה עקר ידו וקיבל, וכ"כ השפ"א בסוגיין בדעת הרמב"ם שם הט"ו, ועמש"נ בזה בהערה ד', - אך המאירי כתב דהא דעמד במקומו וקיבל חייב, הוא אף כשהכין זה את ידו או שולי בגדיו לקבלה, ומשמע דאף דהכין לזה אחר הזריקה, ובלא מעשה דילי' הי' הולך עוד, ה"ה חייב,[[178]](#footnote-179) - והאבנ"ז באהע"ז סימן קי"ט סקע"ו דקדק מפירש"י לקמן ק"ב א', דהא דעמד ממקומו וקיבל הוא אף בגונא דקיבל ע"י מעשה דילי', ועיי"ש שכתב דהא דחייב בכה"ג ול"ד לעקר ממקומו וקיבל דפטור, הוא משום דגם בלא מעשה דילי' הי' נח במקום זה, אך לפ"ז נמצא דאם בלא מעשה דילי' הי' הולך עוד ול"ה נח במקום זה, ה"ה פטור.

האבנ"ז באו"ח סימן קכ"ח הק', לדעת רש"י ודעימי' דפטורא דעקר ממקומו וקיבל הוא משום דאין ההנחה מכחו, דמ"ש ממבשל ובא אחר והגיס דגם הראשון חייב, כיון דהי' מתבשל גם בלא השני, וה"נ הכא הרי גם לולי קבלת השני הי' החפץ נח, ועיי"ש שכתב דהכא ע"י מעשה הראשון הי' החפץ הולך הלאה, ופעולת ההנחה נעשית רק ע"י השני, - ועיי"ש שכתב עוד דהכא לולי השני ל"ה החפץ נח במקום שנח עכשיו, וההנחה במקום זה היא מכח השני, וכ"ה בדבריו באהע"ז שם, ועפי"ז כתב דהא דעמד במקומו וקיבל חייב הוא אף כשקיבל ע"י מעשה דילי', ונת' לעיל.

\*בפירש"י לקמן ק"ב א' כתב בהא דתנן התם דקלטה אחר פטור, היינו כשנעקר ממקומו וקיבל, דהו"ל ב' שעשאוה, ונמצא לפ"ז דעיקר הא דקמ"ל ר' יוחנן הכא, הוא דעמד במקומו וקיבל חייב, דהא דעקר ממקומו וקיבל פטור, הוא מפורש במתניתין, - אך בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ג והט"ו משמע דב' דינים הם, דהא דתנן דקלטה אחר פטור, הוא משום דלא נתכוין להנחה זו, ואי"ז מלאכת מחשבת, ואם נתכוין להנחה זו ה"ה חייב, והא דעקר ממקומו וקיבל פטור, הוא משום דל"ה ראוי לנוח במקום זה בשעת עקירה,[[179]](#footnote-180) וצ"ל לפ"ז דההיא דקלטה אחר איירי כשהי' ראוי לנוח במקום זה, וע"כ כל פטורו הוא משום דלא נתכוין להנחה ע"ג האדם, ואי"ז מלאכת מחשבת.

**זרק חפץ ונעקר הוא ממקומו וחזר וקיבלו מהו וכו' או"ד כב' בנ"א דמי ופטור,** בפירש"י כתב דמיבע"ל אם הוי כב' שעשאוהו, דכיון שלא הניח החפץ לילך עד מקום הילוכו ולנוח אלא רץ אחריו ועיכבו, הו"ל עקירה קמייתא בלא הנחה, ומשמע דצד הפטור הוא מדינא דב' שעשאוה, וכ"כ הרשב"א.[[180]](#footnote-181)

אך התוס' הרא"ש כתב, דאם הא דפטרינן בב' בנ"א הוא משום ב' שעשאוה, יש לחייב בכה"ג שעשה הוא הכל, והא דמיבע"ל אם פטור, הוא משום די"ל דהא דפטרינן בב' בנ"א, הוא משום דכל שלא הניחה לילך עד מקומה ל"ה הנחה, וה"נ הכא שחטפה הוא מהילוכה ול"ה עדיין עומדת לנוח אינה נקראת הנחה, ועיי"ש שהק' ע"ז, דודאי דכיון שעשה הכל חייב אע"פ שלא הניחה לילך עד מקום שהיתה ראוי' לילך, דהוי כמו נתכוין לזרוק ח' וזרק ד'.[[181]](#footnote-182)

התוס' כתבו בשם ר"ח שפירש דמיבע"ל אם כב' בנ"א דמי והוי כעמד במקומו וקיבל דחייב, או"ד כאדם א' דמי ופטור דהוי כמו שנותן מימינו לשמאלו דאע"פ שהעבירה ד"א פטור, והתוס' הרא"ש הק' דאפי' נימא דמעביר ד"א מימינו לשמאלו פטור, דלא מיקרי מעביר חפץ אלא כשמוליכו בגופו, ולא כשמעבירו בידו, וצ"ב, מ"מ בזורק ד' אמות מימינו לשמאלו מ"ט יהא פטור.[[182]](#footnote-183)

ובפי' ר"ח שלפנינו כתב דהטעם לפטור הוא משום דלא נעקר ממקום זה והונח במקום אחר, אלא מקום העקירה הוא מקום ההנחה, ובכתבי ברכ"ש סימן א' סק"ג וסימן ח' סק"ג הביא בשם הגר"ח שהק', דמה גרע מעקירת והנחת גופו דחייב, ולא אמרינן דמקום העקירה הוא מקום ההנחה, ועיי"ש שכתב לישב, דעקירת גופו אי"ז עקירה בגוף החפץ, אלא דעקירת גוף כעקירת חפץ, והוי העקירה וההנחה במקום עמידתו, וע"כ הוא חייב, ועד"ז כתבו במשנת ר"א סימן א' ובאבי עזרי בפי"ג משבת הט"ו.

הרשב"א הביא מירושלמי שאמרו דפשיטא לי' לר' יוחנן כשזרק בימין וקלט בשמאל שהוא חייב, מה צריכא לי' כשזרק בימין וקיבל בימין, ורבנן דקסרין וכו' אפי' זרק בימין וקלט בשמאל צריכא לי', אין תימר פיו ופיו כיון שאכלה כאחת היא ברם הכא ידו היא, ועי' בשיטה להר"נ במש"כ לפרש, ועיי"ש גם במש"כ לפרש להא דבעי רב מונא דמעתה הוציא כגרוגרת בב' ידיו יהא פטור וכו', - ובשיירי קרבן הק' מד' הירושלמי על מש"כ התוס' דהמעביר ד' אמות מימינו לשמאלו פטור, אך בשערי ירושלמי כתב דמש"כ התוס' דפטור היינו כשהוא עומד במקומו ומעביר מימינו לשמאלו, ועיי"ש שהאריך הרבה בביאור ד' הירושלמי, ואכמ"ל.

**מה לי הטעינו חבירו מה לי הטעינו שמים,** בפי' ריו"נ בעירובין צ"ט א' כתב דמהא דמדמי לה להטעינו חבירו דפטור אבל אסור, יש ללמוד דאף בהטעינוהו שמים פטור אבל אסור, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ב, וכתב דיש מן החכמים שכתב בזה להקל, ולא יראה לי כן, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן ז' א' ד"ה דעד י', - ומבו' דאף דליכא עקירה כלל, ה"ז אסור מדרבנן.[[183]](#footnote-184)

\*השפ"א הק', דמ"ט אינו חייב, הרי כיון שמכניס ידו לקבל, הוי כעקר ממקומו וקיבל, וחשיב דנעשית העקירה על ידו, ועיי"ש מש"כ בזה.

**והא בעינן עקירה מע"ג מקום ד',** הרשב"א לעיל ד' ב' כתב דאף אם ברה"י ל"ב מקום ד', מ"מ הכא פטור משום דבעינן עקירה מע"ג מקום, לאפוקי קולט דאי"ז עקירה ממקום כלל, ומבו' דעיקר הא דבעינן שיהא החפץ נח, (עכ"פ בגונא שסופו לנוח), הוא משום דבעינן שיהא לו מקום, - והריטב"א כתב דאע"ג דאמרינן לגבי גט דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, היינו רק לגבי זכי' למיהוי כרשותו, אבל לגבי שבת הנחה גמורה בעינן במקום ד', וכנראה פירש כן במה שאמרו בגיטין ע"ט א' דאף לרבנן דקלוטה לאו כמי שהונחה, מ"מ בגט מהני, דמשום אינטורי הוא והא קא מינטר.

**והא לא נח,** בתשו' נפש חי' סימן י"א הק' דאף דלא נחו המים, מ"מ הרי הו"ל כמתגלגלים ע"ג הכותל, ולדעת רש"י לקמן ק' א' מתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, ואף לדעת ש"ר, הו"ל לאתויי הכא להא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ועיי"ש מש"כ לחדש בזה, דאף דמתגלגל הוי כמונח, לא סגי בהכי לענין עקירה, אך לכאו' י"ל דהכא גרע משום דאי"ז מקום שראוי לנוח עליו, ול"ה זה מקום הנחה כלל,[[184]](#footnote-185) - וכ"ה מבו' מהא דמשני בכותל משופע, והרי דס"ד דאף דאין המים נחין עליו, מ"מ כיון שכותל משופע הוא מקום הראוי להניח עליו, הו"ל מקום הנחה, וע"ז דחי דלגבי מים דלא נייחי עליו, אי"ז מקום הנחה כלל, ולדעת התוס' וש"ר י"ל דדחי דאף אם הוי זה מקום הנחה, מ"מ ל"מ, כיון שהמים אינם נחים שם והו"ל כמתגלגל, ועמש"כ בזה במשנת ר"א סימן ה'.[[185]](#footnote-186)

התוס' הרא"ש בע"ב הק', דמ"ט לא מוקמינן לה כשקיבל מי גשמים בידו אחת ובידו אחרת לקחן מתוך אותו יד, דידו חשובה כדע"ד ואיכא עקירה ממקום ד', וכתב דהעקירה השני' לא חשיבא עקירה, משום דידו הפשוטה לרשות אחרת לא נייחא, ולא שייך עקירה אלא בדבר שהוא נח קודם.[[186]](#footnote-187)

**בכותל משופע,** התוס' בע"ב כתבו דאיירי כשרבים מכתפין עליו דהוי רה"ר, וכ"כ הרשב"א,[[187]](#footnote-188) - אך הרמב"ן כתב דאף כשאין מכתפין עליו הוי כרה"ר, ככל אויר רה"ר עד י', ודמי לכותל שאינו משופע דהוו פני הכותל רה"ר, וכמו שאמרו לקמן ז' ב', וכ"כ הרשב"א והריטב"א בעירובין צ"ח א'.

ובדעת התוס' דכותל משופע ל"ה רה"ר, כתב הרשב"א דהוא משום דל"ד לכותל שאינו משופע דאינו מקום מסוים, ומשא"כ הכא שהוא מקום מסוים לנוח בו החפץ, ודמי לתל דאם אין מכתפין עליו ל"ה רה"ר,[[188]](#footnote-189) - והראש יוסף כתב דשאני כותל שאינו משופע דלא ניחא תשמישתי' כלל, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ן דמדמי להו, דהוא משום דאף בכותל משופע, כיון דלא ניחא תשמישתי' להדיא הויא רה"ר.

\*בפסקי רי"ד בעירובין שם כתב דהכותל למטה מי' הוי כרמלית, ובדבריו משמע דלא איירי כלל כשכל הכותל בשיפוע, אלא איירי כשהוא בולט למטה, והריטב"א שם הק' ע"ז, דא"כ מ"ט אסור כשנח, הרי איגודו בידו, ודמי להי' קורא על האסקופה, דגוללו אצלו אף אם נח.

**והוינן בה וכו' הא לא נח,** הריטב"א כתב דהא דשרי לכתחילה כשלא נח, הוא משום דאגדו בידו, ובזה הוא דאמרינן דאין לגזור אטו היכא דאין אגדו בידו, כיון דאף בכה"ג הוא פטור משום דלא נח, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בעירובין צ"ט ב', ומבו' בדבריהם דאי"ז היתר מסוים בכתבי הקדש, אלא בכל מילי שרי, והמ"ב בסימן שנ"ב סקט"ו הביא פלוגתא בזה, ונת' בזה בעירובין צ"ח א'.

\*בגל' הגרע"א סימן שנ"ב הק', דאף בהגיע בתוך י', הרי איגודו למעלה מי' והוי איגודו במקו"פ,[[189]](#footnote-190) וכתב לישב לפמש"כ הרשב"א לקמן צ"ט ב' דלא פטרינן מכח הא דאיגודו למעלה מי', אלא כשאוכל כל הרשות, ויתבאר בעזה"י במקומו, ועיי"ש שכתב דאכתי תיקשי בהא דאסרינן כשהגיע לארץ, דמ"ט אסרינן אטו היכא שאין אגדו בידו, הרי אף בכה"ג ליכא איסור דאורייתא כיון שאיגודו במקו"פ.

ז' כסליו ע"ט

דף מס' 11

**ה' ב'** **- כגון שקלט מע"ג גומא,** המאירי כתב דדוקא בגומא וכיו"ב שהמים נחים שם, אבל נהרות המושכין ומעינות הנובעין אם מוציא ממקומן לחוץ אינו חייב הואיל ואין נחים כלל, וכתב דיש חולקין בזו, ובס' הבתים שערי הוצאה שער ז' צידד דאף בנהרות המושכין חייב, שאע"פ שהן מושכין הרי הן כאילו הן מונחין ע"ג הארץ.[[190]](#footnote-191)

**מים ע"ג מים היינו הנחתן,** הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ד כתב דהוא משום שהמים כולן כאילו הן מונחין ע"ג הארץ, והרשב"א בעירובין מ"ה ב' והריטב"א שם מ"ג א' כתבו דהוא משום דהמים כולם הם כגוף אחד שהוא מונח ע"ג הקרקע, ולכאו' מכוון הדברים הוא, דאלמלי הא דחשיבי המים העליונים והתחתונים כגוף אחד, הו"ל כשמן ע"ג מים דלאו היינו הנחתו, (ונת' להלן הטעם בזה), ורק משום דחשיבי כגוף אחד, חשיבי אף המים העליונים כמונחין ע"ג קרקע.

**אגוז ע"ג מים לאו היינו הנחתו,** בטעם הא דל"ה זה הנחה, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י בד"ה מהו דתימא משמע דהוא משום דלא חשיב כנח אלא כנייד, והתוס' כתבו דאף דאגוז מינח נייח ומיא הוא דקא ממטי לי' מ"מ ל"מ, משום דאי"ז כדרך שבנ"א מצניעין חפצים, והתוס' הרא"ש הוסיף דאין דרך להניח חפציו במקום שאין החפץ עצמו מונח ועומד במקום שהוא שם,[[191]](#footnote-192) ומבו' דהא דל"ה הנחה הוא משום דהאגוז חשיב כנייד.[[192]](#footnote-193)

**ב** הרשב"א כתב בדין אגוז בכלי וכלי מונח ע"ג מים דהא דל"מ הוא משום דבעינן שיהא החפץ מונח ע"ג מקום נח, ומקום המתנענע אינו מקום הנחה, ולפ"ז י"ל דגם הא דאגוז ע"ג מים לאו היינו הנחתו הוא מה"ט דאינו מונח ע"ג מקום נח, דאף דמחייבינן על הנחת המים עצמם, הוא משום דזהו דרך הנחת מים, אך כלפי האגוז דאי"ז דרך הנחתו, ל"מ משום דהמים ניידי,[[193]](#footnote-194) וכ"נ בד' התו"י.[[194]](#footnote-195)

**ג** בשטמ"ק ב"מ ט' ב' כתב בשם הראב"ד דהא דל"ה הנחה אי"ז משום דנייד, שהרי אגוז מינח נייח ומיא ממטו לי', אלא הוא משום דבעינן הנחה ע"ג משהו, ומיא כאוירא בעלמא דמו, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הרש"ש בסוגיין והנפש חי' בסימן כ' דבעינן הנחה ע"ג גוש ולא ע"ג מים, והנפש חי' שם הוכיח כן מד' הרמב"ן וש"ר בסוגיין שפירשו כן, ונת' להלן,[[195]](#footnote-196) - ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה.

\*השפ"א כתב לדון דכל הא דאגוז ע"ג מים לאו היינו הנחתו, הוא רק כשהאגוז הוא למעלה מג' טפחים, אך כל שהוא בתוך ג' טפחים הוי כמונח, ועיי"ש שצידד תליא בפלוגתא דר"ח בר טובי ורבא אם תוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, אך במשנת ר"א סימן ה' ס"ק ב' נקט דמיא כארעא סמיכתא דמי, וחשיב כהנחה ע"ג קרקע, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ועי' גם בדבריו שם סק"ג וסק"ז.

**שמן צף ע"ג יין מחלוקת ריב"נ ורבנן,** לדעת הרשב"א דהא דאגוז ע"ג מים ל"ה כמונח, הוא משום דאינו מונח ע"ג דבר נח, מתפרש היטב הא דתלי דין שמן צף ע"ג יין בפלוגתא דריב"נ ורבנן, דלריב"נ דהוו חיבור וחשיבי כחד, חשיב דהשמן והיין יחד מונחים ע"ג קרקע, ולרבנן דל"ה חיבור, חשיב דהשמן מונח ע"ג היין, ול"ה כמונח, ועד"ז הוא גם לפ"ד הראב"ד דהא דל"ה כמונח הוא משום דמיא כאוירא בעלמא דמו.

אך לדעת התוס' דהא דל"ה כמונח הוא משום דהאגוז חשיב כנייד, צ"ע דא"כ מ"ט תלי דין שמן ע"ג יין בפלוגתא דריב"נ ורבנן, וממ"נ אם חשיב השמן כנייד, מה יועיל הא דהוי השמן והיין חיבור, ואם לא חשיב כנייד, מה איכפ"ל דאין השמן והיין חיבור,[[196]](#footnote-197) וצ"ל דהא דמים חשיבי כמונחים, אף שהן זזים במקומם, הוא משום דזהו דרך הנחתם, (וכ"ה להדיא בתוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן צ"ט ב', עיי"ש), וע"כ אם חשבינן להיין והשמן כחד, חשיב אף השמן כמונח, אך אם חשבינן להו כתרתי, ל"ה השמן כמונח, כיון שהוא נייד מחמת היין.[[197]](#footnote-198)

בפי' ר"ח כתב דאיירי לענין הנחה, אך בפירש"י בסוגיין ולקמן ק' א' פירשה לענין עקירה, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ד, - והחזון יחזקאל בסוגיין ולקמן ק' א' והקה"י סימן ח' כתבו בדעת הרמב"ם בפי"ד משבת הכ"ג, דלענין הנחה סגי בהנחה זו, אך בד' רש"י לקמן ק' א' ד"ה וזרק, מבו' דל"מ אף לענין הנחה, ועיי"ש בחזו"י שכתב לדחוק בדבריו, ועמש"נ להלן מד' הראבי"ה, - ועמש"כ בזה במשנת ר"א סימן ה'.

**בעי רבא אגוז בכלי וכלי נח ע"ג מים,** בביאור האיבעיא נחלקו הראשונים, **א** התוס' פירשו דהצד דל"ה כמונח הוא משום דהאגוז נייד, וכתבו דהא דמיבע"ל בזה, אף דודאי דהאגוז נייד, דרכוב כמהלך דמי, הוא משום דשמא הוא דרך כך להצניע חפצים, וכל דהוא דרך, לא איכפת לן דמדינא חשיב כנייד.[[198]](#footnote-199)

**ב** הרשב"א כתב דהצד דל"ה כמונח, אי"ז משום דחשבינן להאגוז כנייד, אלא הוא משום דבעינן שיהא האגוז מונח אפי' מצד תנועת אחרים, וצ"ע בלישנא דגמ' דהאיבעיא היא אם בתר אגוז אזלינן או בתר כלי אזלינן.

**ג** בד' הראב"ד בב"מ ט' ב' מבו' דהא דמיבע"ל בזה, הוא משום דהאגוז ל"ה כלל כנייד, כיון דמיא הוא דממטו לה, וכל הא דאגוז ע"ג מים ל"ה כמונח, הוא משום דמיא כאוירא דמו וליכא הנחה ע"ג משהו, וזהו דמיבע"ל באגוז בכלי, אם בתר אגוז אזלינן וחשיב כמונח ע"ג הכלי, או דבתר כלי אזלינן, דהאגוז והכלי יחד מונחים באויר, ול"ה הנחה.

**ד** הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ד כתב, דהא דאינו חייב בפירות בכלי וכלי צף ע"ג מים, הוא משום דלא נחו הפירות ע"ג הארץ ונמצא שלא עקר מע"ג מקום ד', ובתשו' נפש חי' סימן כ"א כתב דהא דל"ה עקירה מע"ג מקום ד', אי"ז משום דהכלי אינו רחב ד', דא"כ מאי מיבע"ל אם בתר אגוז אזלינן והא נייח, הרי לא נח ע"ג מקום ד', וגם דכיון דמיבע"ל אם בתר כלי אזלינן והא לא נייח, לא יועיל אף אם יהא הכלי רחב ד', אלא היינו דעיקר הא דל"מ הנחה ע"ג מים, הוא משום דל"ה כהנחה ע"ג מקום ד', והיינו או משום דמקום לח לא מיקרי חיבור, או משום דלא חשיב כמקום ד' אלא מקום שאפשר לנוח עליו, ומשא"כ במים שאינם דבר גוש,[[199]](#footnote-200) ולפ"ז נמצא דהא דמיבע"ל אם הוי כמונח, הוא אם בתר אגוז אזלינן והוא מונח בכלי שהוא רחב ד', או בתר כלי אזלינן דהאגוז והכלי יחד מונחין במים שאינו מקום ד', ועיי"ש בנפש חי' במש"כ עוד בזה, ועי' במשנת ר"א סימן ה' סק"ד וסק"ז שפירש לד' הרמב"ם בע"א.

הרמב"ם שם כתב דאיירי כשלקח הפירות מתוך הכלי, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח ובראבי"ה סימן תתקס"ח, ולפ"ז י"ל דבעקר הכלי עם האגוז, פשיטא דפטור, דהאגוז והכלי יחד, הוו כאגוז ע"ג מים דלאו היינו הנחתו.[[200]](#footnote-201)

אך הראב"ן בסימן של"ח כתב דהיינו כשהוציא הכלי עם האגוז שבו, ומיבע"ל אם אזלינן בתר הוצאת אגוז וחייב דהא נח הוא בכלי, או בתר הוצאת כלי והא לא נח, ומשמע דאם הוציא האגוז לבדו לא מיבע"ל דחייב, וכ"נ בדבריו בתשו' שבסוף הספר, ונת' להלן.

\*הראבי"ה בסימן תתקס"ח כתב דלא מיבע"ל אלא לענין עקירה, דבעינן עקירה ממקום המונח הנחה גמורה, אך בהנחה ודאי מהני, וכן בשמן ע"ג מים לרבנן מהני לענין הנחה, עיי"ש, ובחי' חת"ס כתב כן גם בדעת הראב"ן, וצ"ע דבד' הראב"ן בתשו' שבסוף הספר מבו' להדיא דמיבע"ל גם לגבי הנחה.

הראב"ן בתשו' שבסוף הספר הק' במה שאמרו לקמן פ' א' דהוציא דיו וכו' וכתבן כשהוא מהלך חייב דכתיבתן זו היא הנחתם, ומ"ש מאגוז בכלי וכלי צף ע"ג מים דמיבע"ל לרבא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בסוגיין כתבו דהא דכתיבתן זו היא הנחתן, הוא משום דישארו שם לעולם, ולפ"ז ניחא דע"כ הכא דלא ישאר שם לעולם, מיבע"ל אם הוי כמונח, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקס"ח בשם י"א. - **ב** הראב"ן שם כתב דלא מיבע"ל לרבא אלא כשעקר האגוז עם הכלי, ומשא"כ התם שהניח את הדיו בפנ"ע, שפיר הוי הנחה, ובסו"ד כתב די"ל עוד, דבתר דאיבע"ל הכא הדר פשטה. - **ג** הראבי"ה בסימן תתקס"ח כתב לפי דבריו דלא מיבע"ל הכא אלא לענין עקירה, אך לענין הנחה ודאי דחייב. - **ד** הראבי"ה שם כתב די"א דשאני דיו שהוא עב והוי הנחה גמורה שהוא נבלע בקלף, וי"א דמיירי שהקלף נח על עמוד והוא מהלך לפניו וכותב דרך הליכתו, וע"כ הוי הנחה גמורה.

\***ונגע טבו"י בשמן לא פסל אלא שמן בלבד,** התוס' הרא"ש כתב דהו"מ למנקט פלוגתייהו בשני אחר, דלת"ק היין שני ולריב"נ היין ראשון, אלא דניח"ל למנקט טבו"י דלת"ק היין טהור לגמרי, וכ"כ התוס' הרא"ש והר"ן בעירובין ע"א ב', - וצע"ג דמ"ט בטמא אחר שנגע בשמן הוי היין שני אם אין היין והשמן חיבור זל"ז, הרי כ"ה דהשמן הוי ראשון מדינא דכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה, הוי אף היין ראשון.[[201]](#footnote-202)

**תוד"ה אגוז ע"ג מים, ואע"ג דאמרינן בפ"ק דב"מ ספינה מינח נייחא וכו',** מבו' בדבריהם דכל הא דאגוז ע"ג מים ל"ה הנחה, הוא משום דהאגוז נייד, וזהו שהק' דנימא דמיא הוא דממטי לי', - אך הרמב"ן וש"ר הק' כן רק בהא דאגוז ע"ג כלי וכלי צף ע"ג מים, ובתשו' נפש חי' סימן כ' כתב דהוא משום דבאגוז ע"ג מים הא דל"מ הוא משום דמים אינם מקום הנחה, אך באגוז בכלי וכלי צף ע"ג מים, כיון דעוקר את האגוז מהכלי שפיר הו"ל עקירה ממקום הנחה.[[202]](#footnote-203)

**לגבי קנין שאני דלא איקרי חצר מהלכת דחצר ילפינן מיד ויד נמי איהו דקא מסגי תותא וקא ממטי לה,**[[203]](#footnote-204)כ"כ גם התוס' בב"מ ט' ב', - והרמב"ן בגיטין כ"א א' הק' ע"ז, דהרי הילוך יד הוי הילוך גמור, דאע"ג דגופה נייח ידה לא נייח וכמהלכת דמיא, והיינו כמש"כ המאירי שם דפעמים שגופה נייח וידה מהלכת, ובע"כ דשאני ידה דכיון שאינה מתרחקת ממנה כאינה מהלכת דמיא, ומה"ט אף אם הניח לה ע"ג גופה או ע"ג רגלה והיא מהלכת ה"ה מגורשת, ולא חשיב כחצר מהלכת, עכ"ד, ועד"ז כתב הגרע"א בגהש"ס דעיקר דינא דמהלכת הוא דלא תהא החצר מהלכת מהקונה, - ובדעת התוס' צ"ל, דהא דידה לא חשיבא כמהלכת, הגם דפעמים שגופה נייח וידה מהלכת, הוא משום דהילוך היד בפנ"ע כלל לא חשיב כהילוך, כיון שגופה עומד במקום א'.[[204]](#footnote-205)

בעיקר קו' התוס' מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** הרמב"ן כתב דלענין חצר בעינן שלא תהא "מהלכת", וכל שאין הילוכה מעצמה לא חשיבא כמהלכת, אך הכא בעינן שיהא החפץ מונח, וכל דנייד אף מחמת המים, ל"מ, ועד"ז כתב הרשב"א, ואך שכתב דאין הגריעותא משום דהחפץ עצמו נייד, אלא משום דהכלי נייד. - **ב** הריטב"א כתב דהתם סגי לן בהנחה כ"ד ולא ממעטינן אלא חצר המהלכת מעצמה, ומשא"כ הכא דבעינן הנחה גמורה. - **ג** הראבי"ה בסימן תתקס"ח כתב לפי דבריו דהכא לא מיבע"ל אלא לענין עקירה, וע"כ אף דלענין הנחה אמרינן דספינה מינח נייחא וכו', מ"מ מיבע"ל לענין עקירה.[[205]](#footnote-206) - **ד** למש"כ הרמב"ם דהא דאינו חייב הוא משום דליכא עקירה ממקום ד', ניחא קו' התוס', דאף דלא חשיב האגוז והכלי כמהלכין, מ"מ אינו חייב, משום דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', וכ"כ בתשו' נפש חי' סימן כ"א.

**אע"ג דודאי לאו כמונח דמי דקי"ל רכוב כמהלך דמי וכו',** מה שהוצרכו לראיות אלו, אף דאמרינן לקמן דמהלך לאו כעומד דמי, לכאו' הוא משום די"ל דאף דהחפץ שע"ג המהלך חשיב כמונח, מ"מ ליכא מעשה הנחה, ובתשו' נפש חי' סימן י"ט כתב דמה"ט לא הביאו התוס' אלא מהא דאינו חייב כששפך הדיו לכלי אחר, דהוי מעשה הנחה.[[206]](#footnote-207)

**וברפ"ב משמע נמי דאם נותן על אדם כשהוא מהלך דלא חשיב הנחה דקאמר מניחו עלי' כשהיא מהלכת וכו',** הרש"ש הק' דאף אם חשיב כמונח, מ"מ כיון שהבהמה לא עקרה את החפץ אלא את גופה, הרי דכל שהיא מהלכת לא חשיב עקירת גופה, ועמש"כ בזה השפ"א.

ובפירש"י לקמן קנ"ג ב' כתב דהא דכשנתנו עלי' כשהיא מהלכת לאו עקירה היא, הוא כדאמר בפ"ק גבי הטעינו חבירו אוכלין ומשקין, והזכרון שמואל במכתבים סימן ה' כתב לפרש לדבריו, דלעולם חפץ המונח ע"ג אדם המהלך חשיב כמונח, והא דפטור הוא משום דליכא עקירת גופו.[[207]](#footnote-208)

והראב"ן בתשו' שבסוף הספר כתב דהנחה ע"ג המהלך חשיבא כהנחה, ומה"ט חייב במוציא ב' אותיות וכתבן כשהוא מהלך, משום דהחפץ מינח נייח ואיהו דקא מסגי תותי', וצ"ל לדעתו דמה שאמרו דמניחו עלי' כשהיא מהלכת, הוא משום דהתם אינה עוקרת את החפץ בפנ"ע, וכנ"ל.

**ואמרינן וכו' כתיבתן זו היא הנחתם,** בפי' ר"ח לקמן פ' א' כתב דהא דבעינן לה"ט דכתיבתן זו היא הנחתן, הוא דמה"ט חייב אף דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', ועיי"ש שכתב דדמי למה שאמרו דידו של אדם חשובה כדע"ד.

**משמע דוקא כתבן שהניחן במקום שישארו שם לעולם וכו',** התוס' בעירובין כ' א' כתבו דה"נ בשותה מים הוי הנחה מיד כשבולעם משום דמבטלי אגב גופו, והחזו"א בסימן ק"ה סק"ו כתב ללמוד מזה דאם הוציא בגדו לרה"ר ולבשו ברה"ר כשהוא מהלך חייב, וצ"ל דאף דהתוס' הכא כתבו דל"ה הנחה אלא משום שישארו שם לעולם, היינו משום דאל"כ אי"ז בטל, אך בלובש בגד דה"ה בטל לגופו, הוי כהנחה אף שלא ישאר שם לעולם.

**אבל אם שפך לכלי אחר לא חשיב הנחה,** התו"י כתב דבגונא דהניח בתוך כלי שביד אדם המהלך, תליא באיבעיא דאגוז ע"ג כלי, אך בל' התוס' משמע דבזה לכו"ע ל"ה הנחה, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש,[[208]](#footnote-209) ומשמעות דבריו דהוא משום דשאני אגוז בכלי וכו' דכן הוא דרך להניח חפצים, (וצ"ב, דמ"ט נימא דדרך טפי להניח חפצים בכלי הצף ע"ג מים מבכלי שביד האדם, ועמד ע"ז השפ"א).

**הי' טעון אוכלין ומשקין ונכנס ויוצא כל היום אינו חייב עד שיעמוד,** בפירש"י כתב דהוא משום דעקירה הראשונה לא היתה ע"מ לצאת ול"ה מלאכת מחשבת, - אך הנה הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ה הלכה קס"א כתב דאע"פ שלא היתה עקירה מתחילה לכך פטור אבל אסור, משום דכל שהכניס או הוציא וכו' אפי' אין שם עקירה והנחה אסור, ומשמע דהא דפטור אי"ז מדינא דמלאכת מחשבת, דא"כ אף אם ל"ה אסורה הכנסה בלא עקירה הי' אסור מדרבנן, ככל פטורי מלאכת מחשבת דאסירי מדרבנן, אלא הוא משום דבכה"ג אין העקירה מצטרפת להוצאה, וחשיב כהוצאה בלא עקירה, וכ"נ בל' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ב.[[209]](#footnote-210)

התוס' בסוכה מ"ג א' ד"ה ויעבירנו כתבו דגם בהעברת ד' אמות אינו חייב אם נטלו מתחילה ע"מ שלא להעבירו ד' אמות ואח"כ העבירו, ועפי"ז תמהו על פירש"י שם, עיי"ש, - והכפו"ת שם וביום תרועה ר"ה כ"ט א' כתב בדעת רש"י, דדוקא בהוצאה מרה"י לרה"ר דגמרינן לה ממשכן בעינן דליהוי דומיא דמשכן, אך בהעברת ד' אמות דגמרא גמירי לה ה"ה חייב אף אם ל"ה העקירה הראשונה לשם כך,[[210]](#footnote-211) והתוצאות חיים בסימן ט' סקי"א פירש לדבריו דהיינו דבהעברת ד"א ל"ב מלאכת מחשבת, ועיי"ש שתמה ע"ז, וכתב לישב בע"א.

התוצאות חיים בסימן ט' סקי"א הביא מס' מגן אבות שכתב דבכותב אות אחת ל"ב שיהא בדעתו לגמור השני',[[211]](#footnote-212) והיינו דאף דאינו חייב אלא בב' אותיות, מ"מ ל"ב מחשבה לגמור החיוב, אלא סגי שיעשה במחשבה מה שעושה עכשיו, ועיי"ש שכתב דהא דבהוצאה בעינן שיהא מחשבתו לגמור ההוצאה, הוא משום דהגבהה בלא הוצאה לאו כלום היא, - אך האבנ"ז בסימן קפ"ז כתב דאי נימא דכתיבת אות א' ל"ה מלאכה כלל ול"ה כחצי שיעור, אין חייב אא"כ כשכתב האות הראשונה הי' בדעתו לכתוב את האות השני', דומיא דהוצאה, עיי"ש,[[212]](#footnote-213) ולמש"נ לעיל מד' הרשב"א דפטורא דמפנה חפצים הוא משום דאין מצרפין עקירתו הראשונה לההוצאה, מסתבר דפטור זה הוא רק בהוצאה דמצינו דבעינן שתעשה ע"י מעשה אחד, וכל שלא עשה מלאכתו בב"א פטור, ומשא"כ בשאר מלאכות.

הרשב"א בעבוה"ק שער ג' ריש פ"ה, כתב דאינו חייב עד שיעקור ע"ד שיניח ברשות השני, והתוצאות חיים בסימן ט' סקי"א דקדק כן מד' הירושלמי, אך עיי"ש שכתב דהי' מקום לדון בזה, לפי דבריו דהא דבעינן שיהא מחשבתו לגמור ההוצאה הוא משום דהגבהה בלא הוצאה לאו כלום היא, דלפ"ז י"ל דל"ב שיהא דעתו להניח, וסגי במה שהי' דעתו להוציא,[[213]](#footnote-214) והפמ"ג במש"ז סימן שמ"ו סק"ב נסתפק בזה, עיי"ש.

בד' הבית מאיר בסימן שמ"ז בסו"ד נראה, דאם עקר ע"מ שיוציא חבירו, והוציא בעצמו ה"ה פטור, ויש לדחות, - אך הנה בפירש"י לעיל ג' א' כתב בדינא דמתניתין דבעקירות איכא למגיזר דילמא גמר לה, ומבו' דאם יגמור המלאכה יהא חייב חטאת, אף שעקר ע"ד שיוציא חבירו, ולכאו' היינו דלדינא דמלאכת מחשבת סגי במה שדעתו שתעשה המלאכה, אף שלא יהא חייב עלי'.

השטמ"ק בכתובות ל"א א' כתב דבגונא שעקר ע"מ להצניעו באיזה מקום שיזדמן לו אם בפנים בבית אם בחוץ ברה"ר, י"ל דחייב, כיון דבכלל מחשבתו הוי להוציא אם יצטרך לכך, - ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דאף בכה"ג הוא פטור, וכתב דהוא משום דבעינן מלאכת מחשבת שיתכוין לעשות המלאכה, וכל שלא נתכוין להדיא להוציאו, הו"ל כאילו לא נתכוין להוצאה כלל אלא להצניעו.

\*בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד פירש דאיירי דהי' בדעתו להוציא האוכלין לחוץ ולהניחן לאלתר, ואח"כ נכנס ויצא ונכנס ויצא וחזר והניחם בחוץ, ואינו חייב עד שיעמוד בפנים קודם שיניחם בחוץ, כדי שתהא עמו עקירה אחרת מלבד עקירה ראשונה, לפי שלא עקר משעה ראשונה אלא ע"מ שיניח בחוץ לאלתר, אבל לצאת ולבא ולצאת ולבא ולהניחן בחוץ לא עקר,[[214]](#footnote-215) ומבו' דאף שעקר ע"ד הוצאה, מ"מ כיון של"ה דעתו לחזור ולהכניס ולהוציא אינו חייב, ולכאו' זה מתישב טפי אם הא דבעינן שיהא דעתו משעה ראשונה לכך, הוא משום דבלא"ה אין מצרפין העקירה להוצאה.

בפירש"י כתב דהא דפטור הוא כשנמלך לאחר שעקר רגליו, ובשיעורי הגר"נ סימן א' כתב דכל שנמלך קודם שעקר רגליו, אף דכבר עקר את החפץ בעקירתו ועקירה זו ל"ה ע"מ להוציא, ה"ה חייב, דמצינו לחייבו משום עקירת רגליו, ועיי"ש שכתב בדעת התוס' לעיל ג' ב' דפליגי ע"ז, וס"ל דאף בכה"ג הוא פטור משום דלא בטלה עקירה ראשונה, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בכתובות ל"א א', ועמש"כ בתשו' נפש חי' סימן ו' בנידון זה.[[215]](#footnote-216)

**והוא שעמד לפוש וכו',** בשיטה להר"נ כתב דהא דעמד לכתף פטור, היינו במשאוי על כתיפו, אבל אם הניחו ע"ג קרקע אפי' ע"ד כיתוף פשיטא דחשיבא הנחה, וכשהוא עוקרה מרה"י חשיבא עקירה, - והחזו"א בסימן ס"ב סק"ד הוכיח מד' התוס' לקמן ח' ב' דהנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה, ויתבאר בעזה"י במקומו דיש לדון בזה, ודמד' ש"ר שם ודאי מוכח כן,א[[216]](#footnote-217) ועיי"ש שכתב דאם הניח החפץ לכתף חוץ לד' אמות ודאי חייב, דכיון דהוריד סמוך לקרקע תוך ג"ט חשיב כמונח אפי' דרך הילוכו, כמו שאמרו לקמן פ' א' דבמעביר א"צ הנחה ע"ג משהו, ולפ"ז לא סתרי ד' השיטה להר"נ שכתב דהנחת חפץ לכתף הוי הנחה, לד' הראשונים לקמן דל"ה הנחה, דד' השיטה להר"נ קיימי לענין לחייב על הנחה זו, ועל העקירה מהנחה זו, ובזה ודאי דהנחת חפץ לכתף חשיבא כהנחה, שהרי אף מעביר תוך ג' הוי כהנחה לחייב עלי', ולחייב על עקירתו ממנה, אך ד' הראשונים לקמן קיימי לענין להפסיק בתוך ד' אמות, ובזה שפיר נקטו דהנחת חפץ לכתף אינה מפסקת בתוך ד', דומיא דהא דמעביר בתוך ג' ומגרר אינם מפסיקין בתוך ד'.[[217]](#footnote-218)

בחי' הגרע"א לעיל ג' ב' כתב דבעמד לכתף לא חשיב החפץ כלל כמונח, ואם נטלו אחר והוציאו פטור, וכ"ה מוכרח לפ"מ שנקט שם דכל דחשיב החפץ כמונח, אף ה"ז מבטל לעקירה הראשונה, וכ"נ בד' הבית יעקב כתובות ל"א ב', - אך בחי' חת"ס לעיל בסוגיא דאגוז ע"ג מים כתב דאף דעמד לכתף לא מיקרי הנחת גופו, מ"מ אם הניח הדיו בידו חייב, ולכאו' היינו דאף בעמד לכתף הוי החפץ כמונח, ואך דליכא בזה מעשה הנחה דגופו,[[218]](#footnote-219) - ועי' מגנזי הגר"ח סימן ג' וחזו"א סימן ס"ב סק"ד שנסתפקו בזה.[[219]](#footnote-220)

הב"י בסימן רס"ו כתב בשם רי"ו, דמי שהחשיך בדרך שהתירו לו להוליך פחות פחות מד' אמות, צריך לישב בכל פחות מד' אמות, דאם לא ישב אע"פ שעמד ולא הלך בכל פחות מד"א חייב, דאע"פ שעומד הליכה אחת היא, והוא מתשו' הגאונים שערי תשובה סימן מ"ה וסימן קמ"ז, והדרכ"מ שם הק' ע"ז, דכל שעומד לפוש ה"ז מפסיק ול"ב שישב, והמג"א שם סק"ט כתב בדעת רי"ו, דהכא כיון אינו עומד אלא משום שלא יבא לידי איסור ל"ה כעומד לפוש, וע"כ צריך לישב, ולכאו' היינו דישיבה אף ע"מ לכתף הויא כהנחה, וצ"ע, ועיי"ש שכתב דבד' רש"י בע"ז ע' א' מבו' דסגי במה שעמד לפוש כדי להפסיק, והאלי' רבה שם סקי"ד הביא כן מד' כמה מקמאי.

והשעה"צ בסימן שמ"ט סקי"ח כתב דעיקר הנידון בזה הוא אם דוקא עמידה לפוש מפסקת, או דכל שאין העמידה לתקן משאו ה"ה מפסקת,[[220]](#footnote-221) ועיי"ש שהוכיח מסוגיית הגמ' לקמן קנ"ג ב' דכל שאין העמידה לתקן משאו ה"ה מפסקת,[[221]](#footnote-222) וכתב בשם הלבוש דמש"כ רי"ו דצריך לישב, הוא מדרבנן, ועיי"ש שהק' דמנ"ל דאסרו חכמים בזה, ועוד צ"ע דבל' רי"ו שם מבו' דכל שלא ישב ה"ה חייב, ?ועמש"נ עוד בזה לקמן קנ"ג ב',? - והחזו"א בסימן ס"ב סק"ד כתב, דהא דקאמר לפוש רבותא היא, דס"ד דכיון דנופש להחליף כח למשאו כלכתף דמי, וכ"ש עמד לדבר עם חבירו.

השפ"א כתב דכל שעמד כדי לקבל מחבירו הו"ל כעמד לכתף, ואינו חייב על הוצאת החפץ, ופירש לפ"ז לסוגיית הגמ' לעיל ג' א', וכעי"ז כתב במגנזי הגר"ח סימן ג', וכתב דלא הודו לו חביריו בזה, - והחזו"א בסימן ס"ב סק"ג כתב, דאם עמד כדי להטעין לעצמו והטעין לעצמו והוציא חייב אף אם עקירת גופו לאו כעקירת חפץ דאין עמידתו מפסקת דהו"ל כעמידה לכתף, אך אם הטעינו חבירו והוציא חייב, ולכאו' הוא משום דכל דינא דעמידה לכתף הוא רק באמצע ההילוך.

י"א כסליו ע"ט

דף מס' 12

**ה' ב'** **- בן עזאי קסבר מהלך כעומד,** בפירש"י בכתובות ל"א ב' ד"ה מהלך כעומד פירש דהא דמהלך כעומד היינו, דעקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל היא הנחה.[[222]](#footnote-223)

והאבנ"ז בסימן ר"מ סקל"א ובסימן רנ"ח הוכיח מד' הריטב"א בעירובין צ"ח א' דס"ל דהא דמהלך כעומד היינו משום דלעולם הוא עומד על רגל אחת, ולעולם נחשב הוא עומד במקום עמידת רגלו, ורבנן דפליגי ע"ז הוא משום דגוף האדם נייד כשהוא מהלך, וע"כ אף דעמידת רגלו הוי עמידה, מ"מ כיון דגופו נייד ל"ה הנחה, - ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הריטב"א שם בדינא דרבא דהעומד במקומו ומעביר החפץ מתחילת ד' לסוף ד' דרך עליו חייב, דלבן עזאי דמהלך כעומד דמי כ"ש דלית לי' לההיא דרבא שהוא עומד במקום, וצ"ב דשאני מהלך דנח רגלו, ועמידת רגלו הוי עמידת גופו דכעמידת חפץ דמי, אבל המעביר ידו ולא נח בידו במקום א' ליכא הנחה כלל, (וכ"כ המהרש"א בעירובין שם דבכה"ג מודה בן עזאי דחייב), ובע"כ דעיקר הפלוגתא אם מהלך כעומד הוא אם כיון דעומד על רגלו הוי הנחה, או כיון דגופו נייד ל"ה הנחה, וע"כ ה"נ במעביר דרך עליו, דלבן עזאי אף דידו עם החפץ ניידי, מ"מ כיון דרגליו עומדים במקום הוי כמונח, (ועיי"ש במש"כ בדעת המהרש"א דפליג).[[223]](#footnote-224)

הרמב"ן והריטב"א כתבו דלבן עזאי מהלך כעומד לפוש דמי, - אך הרשב"א בכתובות ל"א ב' כתב בשם הראב"ד דלא אמר בן עזאי אלא במהלך ברה"י א"נ במקו"פ, אבל במעביר ברה"ר לא אמר בן עזאי "דלא עדיף מעומד לכתף", ולכאו' הוא משום דעמידה זו דמהלך דהיא לצורך ההילוך, לא עדיפא מעומד לכתף, דהוי דהוא עומד ממש, מ"מ כיון שעמידתו היא לכתף לא חשיבא כהנחה, וע"כ ל"מ הא דמהלך כעומד אלא ברה"י או במקו"פ, והא דמהניא הנחה זו במקו"פ, בפשוטו צ"ל דהוא משום דאף עמידה לכתף מפסקת במקו"פ,[[224]](#footnote-225) אך לא נתפרש מ"ט מהניא הנחה זו ברה"י, וכמש"כ הראב"ד, (והוא מבו' כן בסוגיית הגמ' בכתובות שם), הרי עמידה לכתף ל"מ בזה, (וכמבו' בסוגיא דכתובות שם), ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"נ סימן ו', וצ"ע.[[225]](#footnote-226)

בדעת ש"ר דמהלך כעומד הוי הנחה גמורה, ודנו דמ"ט המעביר ד' אמות ברה"ר חייב, הק' בס' חפץ ה', דמה עדיף מהלך כעומד מעמד לכתף דל"ה כמונח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** החפץ ה' כתב דבן עזאי ס"ל דעמד לכתף הוי כמונח, וע"כ הוא דס"ל דה"נ מהלך הוי כעומד,[[226]](#footnote-227) ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדעת רבנן.

**ב** האבנ"ז בסימן רנ"ח כתב דכל הא דעמד לכתף ל"ה כמונח, הוא רק בחפץ שבתחילה ל"ה מונח, דאינו נעשה מונח בעמידתו לכתף, ומשא"כ לבן עזאי דלעולם הוא כמונח, וזה למש"כ שם בדעת הריטב"א, מהני אף הנחה דלכתף.[[227]](#footnote-228)

**ג** בשיעורי הגר"נ סימן ו' כתב למש"כ הרמב"ם בפי"ג משבת ה"י דהא דעמד לכתף ל"ה כמונח, הוא משום דה"ז כמהלך, וע"כ לבן עזאי דמהלך עצמו הוי כעומד, ל"ש עיקר דינא דעמד לכתף, והיינו דעיקר הפלוגתא אם מהלך כעומד, הוא אם "הילוך" מפקיע תורת הנחה מעמידתו, ולבן עזאי דהילוך אינו מפקיע תורת הנחה מעמידתו, כ"ש דעמד לכתף הוי כמונח, אף דחשיב דעדיין הוא עוסק בהילוך.

התוס' הביאו מירושלמי דפריך דלבן עזאי אין אדם מתחייב על ד' אמות לעולם, ומשני דמשכח"ל בקופץ, אך הרמב"ן כתב דבירושלמי אין פירוק מפורש ע"ז, וכן ליתא בירושלמי שלפנינו, ובדעת תלמודין דלא פריך לה כתבו התוס' דהוא משום דד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה, - והרמב"ן והרשב"א כתבו דהא דלא ילפינן מינה למעביר דרך סטיו, הוא משום דדילמא שאני במעביר ד' אמות דמקום חיוב הוא לכו"ע, ומשא"כ במעביר דרך סטיו דמקו"פ הוא לכו"ע, ואין דנין קל מחמור להחמיר עליו, וכ"כ התוס' בכתובות ל"א ב',[[228]](#footnote-229) - אך בד' התוס' הכא מבו' מב' הספיקות דהריב"א דהוא דין מסוים בהעברת ד' אמות דלא אמרינן בה מהלך כעומד, והרש"ש לקמן צ"א ב' דהא דלא ילפינן מינה לחייב במהלך דרך מקו"פ, הוא משום דלא גמרינן מהלכה.

והריטב"א כתב בשם הרמב"ן, דהא דהמעביר ד' אמות חייב לבן עזאי, הוא משום דלא אמר בן עזאי אלא כשיש שם שינוי רשות ומשא"כ בד' אמות ברה"ר שהכל ברשות אחת, וכ"כ התורי"ד והמאירי והשיטה לר"נ, וכ"כ הראב"ן בתשו' שבסוה"ס, אך בחי' הרמב"ן שלפנינו לא כתב כן רק בדינא דקלוטה, ולא בדינא דמהלך כעומד, וכ"ה גם בד' הרשב"א,[[229]](#footnote-230) - והשפ"א הק' ממה שאמרו בכתובות ל"א א' דלבן עזאי לא אמרינן עקירה צורך הנחה, משום דהוא מתחייב על העקירה ביציאתו מהרה"י, וכן הק' האבנ"ז בסימן ר"מ סקמ"א, ועי' בחי' מהרי"ט בתו"ד ובהגה' הגרע"א על הר"ן שכתבו להוכיח כן מסוגיא דהתם דאף באותה רשות אמרינן מהלך כעומד, ועמש"כ לישב בקה"י סימן ו'.

התוס' כתבו דהא דזורק ד' אמות ברה"ר חייב לר"ע, הוא משום דהלכתא גמירי לה, ועמש"כ בזה התו"י לעיל ד' ב' והרמב"ן וש"ר בסוגיין, ונת' בזה לעיל שם, - ובחי' הגרע"א הק' במה שאמרו לקמן צ"ז ב' דהזורק מרה"י לסוף ד' אמות ברה"ר חייב לר' יהודה גם משום מעביר משום דקלוטה כמי שהונחה, ומ"ט לא אמרינן דהוי כמונח בתוך ד' אמות, ובזה ליכא למימר דהלכתא גמירי לה, דהרי לר' יהודה לא אמרינן קלוטה בכל גוונא, וכמש"כ התוס' כמה דרכים בזה, ושפיר משכח"ל לההלכתא בגונא דלא אמרינן קלוטה, - ועד"ז צ"ע במש"כ התוס' לקמן ק' א' דהנחה דתוך ג' אינה מפסקת בתוך ד' אמות, ועיי"ש במהרש"א דהוא דומיא דקלוטה לר"ע דאינו מפסיק בתוך ד', וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, והרי שפיר משכח"ל לההלכתא כשעבר למעלה מג',[[230]](#footnote-231) ועד"ז צ"ע במש"כ התוס' לקמן ח' ב' דמגרר ד' אמות ברה"ר חייב, ולא פטרינן לי' משום דהוי כמונח בתוך ד', אף דמשכח"ל לההלכתא כשאינו מגרר.

והרש"ש לקמן צ"ז ב' כתב, דבההלכתא דד' אמות נלמד לחייב בכל צדדי ד' אמות, וע"כ ילפינן מינה דה"ה חייב אף בקלוטה דר' יהודה, ולפ"ז ניחא גם הא דמחייבינן כשעבר תוך ג' ובמגרר,[[231]](#footnote-232) אך הנה בד' תוס' הרא"ש בסוגיין מפורש דהא דמחייבינן בקלוטה תוך ד' אמות, הוא משום דלא משכח"ל חיוב זורק ד' אמות בע"א, וצ"ע.

התוס' כתבו בשם הריב"א שנסתפק אם חייב לבן עזאי אף כשעמד לפוש בתוך ד', וכן אם חייב כשלא עמד חוץ לד',[[232]](#footnote-233) והשפ"א כתב דב' הספיקות תליין זב"ז, והיינו דהצד דעמד לפוש בתוך ד' חייב, הוא משום דההלכתא היא דאף דמהלך כעומד מ"מ אי"ז מועיל לפטור בתוך ד' אמות, וע"כ גם אם עמד לפוש בתוך ד' אמות חייב, ואמנם לפ"ז פשיטא דחוץ לד' אמות חייב אף אם לא עמד, - והצד דאינו חייב חוץ לד' אמות כשלא עמד, הוא אי נימא דעמד לפוש בתוך ד' אמות פטור, ומשום דההלכתא היא דבהעברת ד' אמות לא אמרינן דמהלך כעומד, וע"כ ה"נ חוץ לד' אינו חייב כשלא עמד, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלהצד דההלכתא היא דבתוך ד' אמות חייב אף שהוא כעומד, יהא חייב אף אם עמד לפוש בתוך ד' וחוץ לד' לא עמד, וכ"כ הקה"י בסימן ו'.

אך בחי' הגרע"א מבו' דלעולם ההלכתא היא דבתוך ד' אמות לא אמרינן מהלך כעומד, והא דמספק"ל להריב"א אם חייב כשלא עמד חוץ לד' אמות, הוא משום די"ל דאף דבתוך ד' אמות היינו דנים דל"ה כעומד, מ"מ חוץ לד' אמות הוי כעומד, ומאידך י"ל דכיון דבתוך ד' אמות היינו דנים דמהלך לאו כעומד, א"א לחייב חוץ לד' דהו"ל כתרתי דסתרי, - ובהג"ה בחי' הגרע"א כתב בשמו, דספיקא דהריב"א הוא אם ההלכתא היא דלא אמרינן מהלך כעומד אלא במקום חיוב, וממילא דחוץ לד' אמות דהוי מקום חיוב חייב אף אם לא עמד, או דההלכתא היא דלא אמרינן מהלך כעומד באותה רשות, וממילא דאף חוץ לד' אמות אינו חייב בשלא עמד, ונקט הגרע"א דחוץ לד' אמות חשיב כאותה רשות, וכ"ה במאירי לקמן צ"ז א', אך בד' הרשב"א והריטב"א לקמן ק' א' נראה לא כן, וצ"ע.

התוס' הרא"ש כתב בשם הריב"א, דליכא למימר דדוקא בכרמלית אמרינן דמהלך כעומד משום דאויר כרמלית מפסיקו, וע"כ הוא דאין מהלך כעומד מפסיק בתוך ד', דאם הטעם משום הפסק כרמלית, אפי' זורק ומושיט נמי, - והרא"ש הק' ע"ז דשפיר י"ל דרק בהפסק כרמלית אמרינן דמהלך כעומד, אבל במושיט וזורק שלא הלך דרך כרמלית חייב, ושמא הוא ע"ד ד' התוס' בכתובות דלא אמרינן מהלך כעומד אלא במקו"פ, וכתב דמסוגיית הגמ' בכתובות ל"א א' מוכח דאמרינן דמהלך כעומד אף במקום שאין אויר כרמלית מפסיק, - ועיי"ש שכתב עוד בעיקר ספיקא דהריב"א דאין להסתפק בזה, דודאי דחוץ לד' אמות אמרינן מהלך כעומד לחייבו, ורק בתוך ד' אמות לא אמרינן מהלך כעומד, משום דד' אמות גמרא גמירי לה וא"א להתחייב בענין אחר, וכן אם עמד לפוש בתוך ד' אמות, ודאי דהוא פטור אף לבן עזאי.

התוס' כתבו דהריב"א נסתפק עוד דשמא לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לחייב חוץ לד' אמות, כיון דבתוך ד' אמות לא אמרינן, והתוס' הרא"ש כתב דודאי חייב, דרק בתוך ד' אמות לא אמרינן קלוטה משום דד' אמות הלכתא גמירי לה וא"א להתחייב בע"א, וצ"ע דסותר לדבריו לקמן ק' א' שכתב דהא דהנחה דתוך ג' אינה מפסקת בתוך ד' אמות, הוא דומיא דהא דקלוטה לר"ע אינו מפסיק, והרי בהנחה דתוך ג' אפשר בע"א.

המהרש"א הק' דמ"ט לא נסתפק הריב"א אם לר"ע חייב אף כשהניח בתוך ד', וע"ד שנסתפק לבן עזאי אם חייב אף כשעמד לפוש בתוך ד', וכתב דיש לישב, - והשפ"א כתב דהוא משום דלבן עזאי דהוי בכל אמה כעקירה והנחה מחדש ואפ"ה חייב, י"ל דה"נ בעמד ממש וחזר והלך חייב, אך לר"ע, הרי אף דהנחה דקלוטה אינה מפסקת בתוך ד', י"ל דהוא משום דכל הזריקה היא בכח הראשון ובכה"ג דוקא חייבה תורה, ואין ללמוד מזה לחייב אף בהניחו באמצע ד' וחזר לעשות עקירה חדשה, - וי"ל עוד, דהרי אף לבן עזאי לא נסתפק ריב"א לחייב אלא כשעמד לפוש בתוך ד', אך אם הניח החפץ בתוך ד' דהוי הנחה מעליא טפי, ודאי דפטור, וה"נ לר"ע דקלוטה כמי שהונחה, די"ל דהנחה גמורה עדיפא מהנחה דקלוטה, ובזה לא מצינו דחייב, וכעי"ז כתב בקה"י סימן ו'.

\*בחי' הגרע"א הק' על ספיקא דהריב"א ממה שאמרו לקמן צ"ז א' דזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד' אמות ברה"ר חייב משום הוצאה ומשום העברה, והרי דדינא דקלוטה כמי שהונחה מהני אף לגבי דין העברת ד' אמות, ועיי"ש מש"כ בזה, ובחי' הגרע"א לקמן שם כתב דאולי יש לחלק בין קלוטה דעקירה בתחילת זריקת ד' אמות, לבין ההנחה לסוף ד' אמות.

בחי' הגרע"א הק' עוד, דאם א"א לחייב בהנחה דקלוטה חוץ לד' אמות משום דהוי תרתי דסתרי, א"כ מ"ט זורק מרה"י לרה"ר מתחייב בהנחה דקלוטה, הרי כשהי' מקצתו ברה"י ומקצתו ברה"ר לא היינו דנים קלוטה לפטור, דאם היינו דנים קלוטה, הי' פטור, וכמשמעות ד' רש"י לקמן צ"א ב', וכמש"כ המ"מ בפי"ב משבת הי"א לפרש בדבריו, וכ"כ הרא"ש בפירקין סימן ט"ז, ותו אין לחייבו ברה"ר על ההנחה דקלוטה,[[233]](#footnote-234) ועמש"כ בזה בתשו' נפש חי' סימן י"ב, ובחזו"א סימן ס"ב סוסק"ו, ובשיעורי הגר"נ סימן ג' וסימן ה'.

\*התוס' כתבו דדינא דמפנה חפצים ל"ה כבן עזאי, והביאו כן מסוגיא דכתובות ל"א א', והר"ן הוכיח מזה דאף דר' יוחנן מפרש לדינא דבן עזאי, מ"מ איהו גופי' ס"ל כרבנן, ותמה ע"ד הרי"ף שנראה בדבריו דקי"ל כבן עזאי.

ובהגה' הגרע"א על הר"ן הק', דבסוגיא דכתובות שם מוקמינן לה בהגביהו ע"מ להוציאו, והיאך שמעינן מינה דלבן עזאי חייב אף בהגבי' ע"מ להצניע,[[234]](#footnote-235) - ועיי"ש שכתב דהצד דהמפנה חפצים פטור אף לבן עזאי, הוא דשמא לא אמרינן מהלך כעומד באותה הרשות, וע"ז שפיר הוכיחו מסוגיא דהתם, אך כתב דאי"ז מתישב בד' הר"ן, ועי' שטמ"ק בכתובות שם דיש דל"ג שם דהגבי' ע"מ להוציאו, ואיירי בהגבי' ע"מ להצניע, ולפ"ז ניחא, ועמש"כ בענין זה בחי' חת"ס.

**מידי דהוה אמעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' וכו',** האבהא"ז בפ"ג מגניבה הוכיח מזה דבהעברת ד' אמות ברה"ר אין כל הד' אמות גורמי החיוב, אלא עיקר החיוב הוא מה שמוציא ממקום שבתחילת ד' למקום שבסוף ד', וכמו מוציא מרשות לרשות, וע"כ מדמינן העברה דרך מקו"פ להעברה בתוך ד' אמות.

\***התם כל היכא דמנח לי' מקום חיוב הוא,** התוס' והרשב"א הק' ממעביר ד' אמות ברה"ר דרך למעלה מי' דחייב אע"ג דאם הוה מנח לי' למעלה מי' פטור, והגרע"א בגהש"ס ציין לד' התוס' לקמן ק"ב א', והיינו דבדבריהם שם מבו' דאף אם הניח על האדם למעלה מי' חייב, ובחי' הגרע"א לקמן שם עמד בסתירת ד' התוס' בזה, ועד"ז צ"ע בד' הרשב"א שכתב לעיל ה' א' דאף אם בשעת ההנחה הי' למעלה מי' חייב.[[235]](#footnote-236)

**ומודה בן עזאי בזורק,** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ומבו' דהנחה דקלוטה במקו"פ מהניא להפסיק המלאכה, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן צ"ח א' לפי' ר"ח שם, וכן פירשו הרשב"א והריטב"א שם,[[236]](#footnote-237) - ובחי' הגרע"א הק' דמנ"ל לר' יוחנן דבן עזאי לא ס"ל דקלוטה כמי שהונחה דמי ופטור בזורק, וכתב דעיקר ד' ר' יוחנן הם לאשמועינן דטעמא דבן עזאי אינו משום דלא אשכחן כה"ג אלא משום דמהלך כעומד, וממילא דבזורק חייב אי ס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה, ועיי"ש שהק' דמ"ט לא קאמר דמודה במושיט, דזה אתיא גם אם ס"ל לדינא דקלוטה, והוכיח מזה דאמרינן קלוטה אף בחפץ שביד האדם, וע"כ ליכא נפ"מ בין זורק למושיט.

י"ג כסליו ע"ט

דף מס' 13

**ח' ב'** **- האי זירזא דקני רמא וזקפי' וכו' לא מיחייב עד דעקר לי',** בטעם הפטור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלא נטלו כולו מן הקרקע ול"ה עקירה, והראש יוסף כתב דהיינו דעקירה היא רק כשעוקרו מן הקרקע, ונמצא דלא עקר אף את מקצתו, כיון דלא נעקר מן הקרקע,[[237]](#footnote-238) וכ"נ גם בל' הר"ח והרי"ף, וכ"כ הרמב"ן בשם הראב"ד,[[238]](#footnote-239) ובחי' הרא"ה כתובות ל"א א' כתב דלא חשיב עקירה אלא כשעקרו מן הקרקע ג' טפחים.

**ב** התוס' כתבו דפטורו הוא משום דלא נעשית מלאכתו בב"א, דכשהניח ראש האחד חוץ לד' אמות עדיין ראשו הב' מונח בתוך ד', ואף דאח"כ חזר והשליך ראשו הב' חוץ לד' אמות, לא מיחייב, משום דלא נעשית מלאכתו בב"א, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז, עיי"ש, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקס"ז.

**ג** הרמב"ן כתב דפטורו הוא משום דכשרמא וזקפה, עדיין ראש א' במקומו הראשון, וכשחזר והפך פעם אחרת, לא עשה מלאכתו כאחת, ועקירות הרבה הן והנחות הרבה הן ולא עקר בב"א כל הכלי, וכעי"ז כתב הרשב"א, ומשמע דהיינו משום דכשהגבי' ראשו הא' ליכא עקירה כלל על ראשו השני שנשאר במקומו, ונמצא שעקר מקצת והניחו ואח"כ חזר ועקר מקצת השני והניחו וכו', וזמש"כ הרמב"ן דאיכא עקירות הרבה והנחות הרבה, (וצ"ב במש"כ הרשב"א דאיכא עקירות הרבה בלא הנחות והנחות הרבה בלא עקירות),[[239]](#footnote-240) וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"א, וכמש"כ הרמב"ן בדעתו, ובפסקי רי"ד פירש כן גם בד' רש"י.

והרי"ד שם תמה ע"ז, דאע"ג דראשו א' מושכב בארץ, כיון שנשתנה צד התחתון להיות עליון וגם נסתלק ממקומו לכל הפחות כעובי הזירזא עקירה היא, - אך בפסקי ריא"ז ה"א דין ל"ו נחלק ע"ז וכתב דפטורו הוא משום דצד הא' מונח ע"ג קרקע לעולם ואין כאן עקירה שלימה, וכנראה דאף דגם צד זה נסתלק מעט ממקומו, מ"מ כיון דאי"ז עיקר עשייתו, אי"ז עקירה המחייבת, וצ"ע.

הפסקי רי"ד כתב לפי דבריו, דכל הא דפטרינן הכא, הוא רק במעביר ד' אמות ברה"ר, אך במוציא מרה"י לרה"ר חייב, דנעשית מלאכתו בב"א, אך לפ"ד הרמב"ן ודעימי' אף במוציא מרה"י לרה"ר פטור, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז, וכ"כ בפסקי ריא"ז, ולדעת הסוברים דהפטור הכא משום דליכא עקירה כלל, הרי דבמוציא מרה"י לרה"ר תליא אם עקירת הרשות עקירה היא, ונת' להלן.

הרמב"ן הק' בהא דתניא דהי' מגרר ויוצא וכו' חייב, דמ"ט הוא חייב, אף שלא עקרו מן הקרקע, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב די"ל דאיירי כשהיתה רה"י גבוהה מרה"ר וכשמוציאה לרה"ר נעקרה וכו' ויש כאן עקירה, וכ"כ הרמב"ן בכתובות ל"א א', וכ"כ בחי' הרא"ה שם, וכתב דהיינו רק כשרה"י גבוה ג"ט מרה"ר, (וכ"ה בחי' הריטב"א שם), וזה לטעמי' דבעינן עקירה ג"ט, וכתב דזה מחוור לכל, אך בסו"ד הק' ע"ז מסוגיא דפסחים פ"ה ב' דהמגרר פרים הנשרפין חוץ לעזרה הו"ל עקירה והנחה.

**ב** הרמב"ן כתב בשם הראב"ד, דשאני מוציא מרשות לרשות דעקירת הרשויות עקירה היא לחייב עלי',[[240]](#footnote-241) ועד"ז כתבו בס' ההשלמה והמאורות, דפטורא דהכא הוא ברה"ר, אבל מרשות לרשות חייב אע"ג דלא עקר לי', - ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דהמפנה חפצים וכו' ונמלך עליהן והוציאן פטור, ומ"ט לא אמרינן דעקירת גופו מרה"י לרה"ר עקירה היא, כיון דעקירת הרשות עקירה היא ועקירת גופו עקירה היא ויהא המגרר עצמו כמגרר חפץ, - והרמב"ן בכתובות שם כתב בשם הראב"ד, דהא דבמפנה חפצים וכו' פטור, הוא משום דלא הי' מונח ברה"ר כדי שתאמר עקירת הרשות עקירה היא, אלא בידו הוא ורשות אחרת היא, ובתוצאות חיים סימן ט' סק"ח פירש לדבריו, דחיובא דעקירת הרשות הוא רק אם הי' מונח ברשות באופן שיש עליו שם הרשות, אך כשהוא בידו אין שם הרשות חל עליו, וע"כ אינו חייב בעקירתו משום עקירת הרשות.[[241]](#footnote-242)

**ג** הרמב"ן הוכיח מזה דלעולם אף המגרר ע"ג קרקע עקירה היא, והא דפטרינן הכא הוא משום דכשרמא וזקפה עדיין ראש השני במקומו, וכנ"ל, וכ"ה מבו' בד' התוס', וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז, דבכל ענין שמזיז החפץ ממקומו הוי עקירה, וכ"ה בל' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"א, - והיינו דליחשב עקירה, ל"ב שיעקר החפץ מן הקרקע, אלא כל שעוקרו ממקומו הראשון, הו"ל כעקירה.[[242]](#footnote-243)

\*התוס' בכתובות ל"א א' ד"ה נימא כתבו דהמגבי' מן הקרקע לא חשיב כעקירה עד שהגבי' ג"ט, והפנ"י שם כתב דזה שלא כדבריהם הכא שנקטו דהמגרר חפץ הוי עקירה אף שלא נעקר מן הקרקע,[[243]](#footnote-244) - אך בתשו' נפש חי' סימן ח' כתב לפרש לדבריהם, דהא דמגרר הוי עקירה, הוא כשמגררו למקום אחר, אך כשמגביהו במקומו פחות מג"ט ל"ה עקירה כלל, ועי' עוד בדבריו בסימן ט' שכתב לפרש לד' התוס' שם בע"א, ועי' עוד בקוב"ש שם אות ק"ג.

**תוד"ה לא מחייב, וי"ל וכו' והוי כמו עומד לכתף וכו' אפ"ה פטור,** התוס' הרא"ש הוסיף לפרש, דהס"ד דהוי כעמד לכתף, הוא דכ"ה דעמד לכתף ל"ה הנחה כיון דאורחי' בהכי, ה"נ הכא ל"ה הנחה כיון דאורחי' בהכי.

ובטעם הא דקמ"ל דפטור, ול"ד לעמד לכתף כתב השפ"א בסוגיין ולקמן צ"א ב', דהוא משום דהנחת חפץ הויא הנחה אף בדהויא לכתף, וכ"כ בתשו' נפש חי' סימן ט"ז בשם חותנו הגר"י מקוטנא, ועיי"ש שכתב לפרש בע"א, - אך החזו"א סימן ס"ב סק"ד הוכיח מד' התוס' דאף הנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה, והא דהכא חייב הוא משום דהו"ל כעמד לפוש, אך גם לפ"ז י"ל דלא כל הנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה, רק הכא דאורחי' בהכי, וכמש"כ התוס' הרא"ש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ומד' ש"ר שלא פירשו לפטורא דסוגיין כד' התוס', מבו' דאין הנחה זו מפסקת דהו"ל כהנחה לכתף, ומבו' דהנחת חפץ לכתף אינה מפסקת, עכ"פ הכא דאורחי' בהכי.

**ודוקא רמא וזקפי' וכו' שלא נעשית המלאכה בב"א, אבל אם מגרר וכו' חייב,** כ"כ גם הרא"ש בסימן ט"ז, ומבו' בדבריהם, דאף דמגרר הוי כמונח, מ"מ כיון שלא הפסיק מלאכתו כלל, אי"ז מפסיק המלאכה, וצ"ע ממשה"ק התוס' לעיל ה' ב' דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה, הוי כמונח בתוך ד', אף שעשה מלאכתו בב"א.

הבית יעקב בכתובות ל"א א' כתב דהא דמגרר חפץ ד' אמות חייב ולא אמרינן דהו"ל כמונח בתוך ד', הוא משום דהו"ל כהנחה לכתף, והביא כן מד' התוס' הכא, וצ"ע, דבד' התוס' מבו' דהא דמגרר ד' אמות חייב הוא משום דעשה מלאכתו בב"א, - ולמש"כ הראשונים לעיל ה' ב' דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה ברשות אחת, י"ל דה"נ הוא בהנחה דמגרר, וצ"ע.

**דהוי כמגרר החפץ עד שהוציא ראש החפץ חוץ לד' אמות והניחו, דאע"פ שחוזר ומושכו לחוץ פטור,** הרש"ש כתב ללמוד מד' התוס', דהמגרר חפץ ארוך אינו חייב עד שהוציא ראשו השני ד' אמות ממקום שהי' בו ראשו הא', - אך מד' הרמב"ן שכתב דהמגרר משעה שגירר הוציאה ממקומה הראשון ואע"פ שלא משכה במילואה, נראה דפליג ע"ז, וצ"ע, ובעיקר הנידון בזה עי' תוס' לקמן צ"ט ב' ד"ה ואמאי ותוס' הרא"ש ורמב"ן שם, ויתבאר בעזה"י במקומו.

\***ואומר ר"י דאם מגלגל חבית ד' אמות ברה"ר או מרה"י לרה"ר חייב,** הראבי"ה בסימן תתקס"ז כתב, דהמגלגל חבית מרה"י לרה"ר או ד' אמות ברה"ר, פטור, דכחו בשבת לא מיחייב, וגרע מזורק ד' אמות דמעשה הוי ולא כחו גרידא, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה, ובסו"ד כתב דמש"כ ריב"א הכא דהמגלגל חבית ד' אמות ברה"ר חייב, הוא בגונא דקא אזיל מיני' וידיו תמיד מסייעין בגלגול והוי מעשיו, אך כל שדוחפו ממנו ושוב אין נוגע בו עד שמתגלגל ד' אמות ונח, פטור, - אך הרא"ש בסו"ס ט"ז כתב דאפי' בדחיפה אחת דוחפו והי' הולך ומגלגל עד חוץ לד' אמות או לרה"ר חייב, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר לקמן ק' א', עיי"ש, אמנם בסוגיית הגמ' לקמן ק' ב' מבו' דכששופך על דופני הספינה והם נופלים לים, חשיב ככחו, ולא גזרו ע"ז בכרמלית, ועמש"נ שם בזה.

י"ז כסליו ע"ט

דף מס' 14

**ו' א' - ד' רשויות לשבת,** התוס' הק' דליתני ה' רשויות, דהא קרפף וכו' הזורק מתוכו לרה"ר וכו' חייב ואין מטלטלין בו אלא בד' אמות, וכתבו דההיא רה"י גמור, אלא דלענין דאין מטלטלין בו אלא בד' אמות עשאוהו ככרמלית, והרי כבר שנה רה"י וכרמלית, והיינו דקרפף אינו רשות חמישית, אלא מדאורייתא הוא רה"י, ולענין טלטול בתוכו עשאוהו ככרמלית, וע"כ הוי בכלל רה"י וכרמלית,[[244]](#footnote-245) - אך התוס' הרא"ש כתב דקרפף רה"י גמור הוא אלא שהחמירו בו חכמים שלא לטלטל בו אלא בד' אמות, ולכאו' מבו' מדבריו דפליג ע"ד התוס' וס"ל דאף מדרבנן לא עשאוהו ככרמלית, אלא דאסרו לטלטל בו, וע"כ ל"ה רשות חלוקה.

הרמב"ן וש"ר כתבו דהא דלא תני קרפף הוא משום רה"י דאורייתא היא, ומשא"כ הני ד' רשויות דבין מדאורייתא ובין מדרבנן שמייהו עלייהו, אלא שדיניהן ג' מן התורה ומדבריהם ד', ונתחדש בדבריהם דאף מדאורייתא חלוק שם כרמלית משם מקו"פ, דמקו"פ ל"ה רשות כלל, וכרמלית הוי רשות, אלא שדינם שוה, ובתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד כתב, דכרמלית הוא "מקום" ואין בו תורת רה"י ולא תורת רה"ר, ומקו"פ אינו מקום כלל, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז להא דלא מפרש מהו מקו"פ, - אך בחי' הגר"א כתב דמדאורייתא ליכא אלא ג' רשויות, וחכמים חילקו את המקו"פ לב' חלקים, וכ"נ בד' המ"מ בפ"א מעירובין ה"א, והקרית ספר בפי"ד משבת, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.[[245]](#footnote-246)

**וכרמלית,** בפירש"י לעיל ג' ב' ד"ה בעי אביי כתב דהוא מל' יערו וכרמלו, דאינו לא הילוך תמיד לרבים, ולא תשמיש רה"י, והתוס' הביאו מירושלמי דהוא מל' כרמל רך מלא לא לח ולא יבש אלא בינוני ה"נ כרמלית אינה לא רה"ר ולא רה"י, והרמב"ם בפיהמ"ש בריש מכילתין כתב דהוא מל' ארמלתא, שאינה בתולה ולא אשת איש, כך רשות זו אינה רה"ר ולא נשלמו בה תנאי רה"י,[[246]](#footnote-247) והחת"ס בסוגיין כתב דפליגי תוס' והרמב"ם, דלדעת התוס' יש בכרמלית ב' כחות דרה"ר ורה"י, ולדעת הרמב"ם אין בו לא כח רה"ר ולא רה"י כאלמנה.

**ומקום פטור,** הרשב"א לקמן ק' א' הביא ד' הרמב"ם בתשו', דבור שבכרמלית הוי כרמלית אף אם אין בו ד', דהואיל ולא חלק רשות לעצמו ה"ה כרמלית, ועיי"ש שהק' ע"ז דכיון דמקו"פ הוא אחד מן הד' רשויות, למה לא יחלק גם הוא רשות לעצמו ויהי' מקו"פ, וכי יהי' דינו חמור כשהוא בכרמלית מבור שברה"ר דאם אין בו דע"ד הוי מקו"פ, - ובחי' חזון יחזקאל בסוגיין כתב בטעם הפלוגתא בזה, דהרשב"א ס"ל דמקו"פ רשות הוא והוא חולק רשות לעצמו, אך הרמב"ם ס"ל דמקו"פ אינו חולק רשות לעצמו, והא דבור ברה"ר ל"ה רה"ר, הוא משום דאינו מקום הילוך לרבים, ומשא"כ בכרמלית אינו חולק מקום לעצמו,[[247]](#footnote-248) ועיי"ש שכתב דבירושלמי אמרינן דד' רשויות הם רה"ר ורה"י וכרמלית ומבואות שאינם מפולשות, ומבו' דמקו"פ לא חשיב רשות כלל, וע"כ ל"ה בכלל הרשויות.

**חריץ שהוא עמוק י' ורחב ד',** בל' רש"י לקמן ח' ב' ד"ה מאי למטה משמע דל"ה החריץ רה"ר אלא משפת אוגנו ולמטה, ולא אמרינן בזה רה"י עולה עד לרקיע, אך בד' הרשב"א בעירובין מ"ד א' מבו' דאף רה"י דחריץ עולה עד לרקיע, והפמ"ג במש"ז סימן שמ"ה סקי"א נסתפק בדין זה, ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"נ סו"ס ז' ובחי' הגר"נ גיטין ט"ו ב' אות שנ"ה.

**גדר שהוא גבוה י' ורחב ד',** בפירש"י כתב דהיינו דכותל זה עצמו הוי רה"י, אך בביאור הגר"א סימן שמ"ה ס"ב פירש דהיינו גדר המקיף מקום ד', - ובפירש"י בע"ב ד"ה קמ"ל כתב דהא דהוי רה"י הוא משום דאמרינן גוד אסיק פני המחיצה על ראשו ונמצא ראשו מוקף מד' צדדין, ועי' בשיעורי הגר"נ סימן ו' שעמד במה שהצריך שיהא מוקף מד' צדדים, ועיי"ש מש"כ בזה, וכ"כ רש"י בעירובין ט"ו א' ופ"ט א' וצ"ב א' ובסוכה כ"ה א', וכ"כ בפי' הר"ח לקמן ז' ב', ובתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד, ובתוס' הרא"ש לקמן מ"ט ב', ובחי' הרשב"א והריטב"א עירובין פ"ט א', ובחי' הריטב"א סוכה ד' ב'.

אך התורי"ד ובפסקיו בסוכה ד' ב' כתב דדעת רבא דלא אמרינן גוד אסיק בעמוד, ואפ"ה הוי רה"י,[[248]](#footnote-249) ובפי' ר"א מן ההר שם כתב דהא דהוי רה"י אף דלא אמרינן גוד אסיק, הוא משום דלעצמן מחיצות נינהו, וכן נראה בפסקי רי"ד שם, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ד מסוכה בדעת הרמב"ם,[[249]](#footnote-250) וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש מכילתין, והמאירי שם כתב דהוא משום דכל שגבוה י' ורחב ד' אינו תשמיש של בני רה"ר ודינו כרה"י אף בלא מחיצות,[[250]](#footnote-251) ובזה ניחא ד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א דמשמע דתל הוא עיקר רה"י טפי ממקום המוקף ד' מחיצות,[[251]](#footnote-252) (וכ"ה משמעות הברייתא הכא לפ"ד הגר"א דגדר הוא מקום המוקף מחיצות).[[252]](#footnote-253)

\***סרטיא ופלטיא,** בד' הר"י מיגש בתשו' סימן כ"ד והרמב"ם בפיהמ"ש בריש פירקין ובפי"ד משבת ה"א משמע, דהא דסרטיא ופלטיא הוו רה"ר הוא חד דינא דכל מקום המסור לרבים רה"ר הוא.

אך בד' ש"ר בכ"ד מצינו דחלוק דין פלטיא מדין סרטיא ומבואות המפולשין, דהא דסרטיא ומבואות המפולשין הוו רה"ר הוא משום הילוך הרבים שם, והא דפלטיא הוי רה"ר הוא משום דה"ז מקום תשמיש דרבים, וכמה נפ"מ ביניהם, ונתבארו בעירובין בכ"ד, **א** הראבי"ה בסימן שע"ט כתב דפלטיא דהיינו רחוב העיר שהיא גדולה ומצוין שם בני אדם עומדים ויושבים בשוק הויא רה"ר אף שאינה מפולשת משער לשער מב' צדדים, וכ"כ המאירי בסוגיין,[[253]](#footnote-254) וכ"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה ועוד קשיא לי, ופירש דהוא משום דל"ב מפולש משער לשער אלא במקום שהוא רה"ר משום שעוברים דרך שם, ומשא"כ בפלטיא דהוי רה"ר מצד עצמו, - אך בשיטה להר"נ בסוגיין כתב בשם הרא"ה דאף בפלטיא בעינן שתהא מפולשת, (אלא דבמבואות איצטריך למיתני מפולשין, משום דאיכא סתומין), וכ"ה בטוש"ע סימן שמ"ה ס"ז, והבית אפרים שם עמד ע"ד הטוש"ע, ועיי"ש במש"כ לדון דמה שהצריכו לזה, הוא משום דאל"כ יש להפלטיא ג' מחיצות, וצ"ע.

**ב** הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג' כתב דפלטיא הויא רה"ר אף שדלתות המדינה ננעלות בלילה, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכתב דכ"כ גדולי הצרפתים, וכתב דיש חולקים, - והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה אבל לענ"ד כתב דהרשב"א לטעמי' אזיל, דהא דמהני נעילת דלתות הוא משום דעי"ז אינו מסור לרבים, ונת' בעירובין ו' ב', וע"כ כ"ז הוא במבואות המפולשות דתורת רה"ר שעליהם הוא משום דריסת רגל הרבים, ומשא"כ בפלטיא שהרבים מתקבצין שם ומתעכבין שם ומחמת זה הוא רה"ר, ל"מ מידי הא דהדלתות ננעלות בלילה ואין הרבים מחוץ לעיר באים לשם, דמ"מ הפלטיא היא מסורה לרבים בני העיר עצמם והיא מסורה להם כל שעה אף כשדלתות העיר נעולות.[[254]](#footnote-255)

**ג** הרמב"ן במלחמות בעירובין כ"ב א' כתב בדין אמצע הפילוש, דאם יש בו פלטיא רחב ט"ז אמה על ט"ז אמה, אפשר שחייבין עליו, אע"פ דתוך המבואות מכאן ומכאן אינו רה"ר מפני ב' מחיצות שלהן, ומבו' דכל הא דאמצע הפילוש הוי רה"ר הוא רק בפלטיא, וזה שלא כד' התוס' שם דנקטו דאמצע הפילוש הוי רה"ר בכל גוונא, - והאבנ"ז בסימן רס"ה סקכ"א כתב לפרש דהטעם בזה הוא, משום דבמבואות המפולשין דתורת רה"ר שבהן הוא משום הוא משום שעוברים בהן מצד זה לצד זה, ע"כ כיון שאמצע הפילוש הוי רה"י מד' צדדיו, ל"ח כמפולש משער לשער, שהרי מפולש מכל צדיו לרה"י, ומשא"כ פלטיא דתורת רה"ר שעלי' אינו משום ההילוך, ע"כ הגם דמכל צדי' הוי רה"י הויא איהי גופה רה"ר.[[255]](#footnote-256)

**ד** הרמב"ן בעירובין נ"ט א' כתב לדון דל"מ ב' מחיצות לר' יהודה, אלא ברחב ט"ז שדרך הרבים עוברת שם ואין הרבים נקבעין ועומדין שם דגמר ממדבר דליכא מחיצות, אבל פלטיא וכו' זהו רה"ר גמורה, - והיינו דכל הא דמהני ב' מחיצות לר' יהודה אף ברחב ט"ז, הוא רק במקום דתורת רה"ר דילי' הוא משום דהוא משמש להילוך, דכל שיש לו ב' מחיצות ל"ד לדגלי מדבר, אך בפלטיא דהויא רה"ר משום קביעות הרבים שם, ולא משום ההילוך, הויא רה"ר אף במקום שיש לה ב' מחיצות, והיינו דברה"ר דפלטיא, אין ללמוד מדגלי מדבר דבעינן שלא יהא ב' מחיצות, דהגריעותא דב' מחיצות הוא בההילוך.

**ה** הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג' כתב דפלטיא הוי רה"ר כשיש בה ט"ז על ט"ז אמה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בעירובין כ"ב א', ולכאו' הוא משום דברה"ר דפלטיא שהיא משום קיבוץ הרבים שם, בעינן שיהא ט"ז בין באורך ובין ברוחב שיהא ראוי לרבים,[[256]](#footnote-257) ומשא"כ ברה"ר דמבואות המפולשין לא נזכר אלא דבעינן רוחב ט"ז, דבעינן שיהא ראוי לרבים להילוך, ולא שייך שיעור באורך.[[257]](#footnote-258)

**ו** בל' הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ז משמע להדיא דפלטיא הויא רה"ר אף כשאין ברחבה ט"ז אמה ול"ב ט"ז אמה אלא בסרטיא ומבואות המפולשין, והיינו דס"ל דשיעורא דט"ז אמה הוא בהילוך הרבים, וכמו שאמרו לקמן צ"ט א' דדרך רה"ר ט"ז אמה, ובפלטיא דהויא רה"ר משום תשמיש הרבים שם ל"ב לזה.[[258]](#footnote-259)

\***ומבואות המפולשין,** בפירש"י כתב דמפולשין מב' ראשיהן לפלטיא וי"ג לסרטיא וכ"כ הר"ן, ובתשו' מהריט"ץ סימן רנ"א דקדק מד' רש"י דאף מבוי הרחב ט"ז אמה ל"ה רה"ר אלא אם הוא מפולש מב' צידיו לרה"ר, אך אם הוא מפולש לכרמלית ל"ה רה"ר,[[259]](#footnote-260) ועיי"ש מש"כ לדון בזה, ובגל' הגרע"א בסימן שמ"ה ס"ז ציין לתשו' שמחת יו"ט או"ח סימן ז', ועיי"ש שכתב לדקדק מד' כמה מקמאי דס"ל דמבוי דיש בו ט"ז אמה הוי רה"ר אף כשהוא מפולש לכרמלית, - ובחי' הר"מ קזיס בסוגיין כתב דמש"כ רש"י והר"ן דמפולשין לפלטיא, הוא לאפוקי אם כלה א' מן הראשין לאשפה או לשדה זרוע, דכיון דאין עוברין בו מצד אל צד אין בו הילוך מצוי לרבים, אבל כשכלה למקום שהוא הילוך לרבים, אף שאינו רה"ר, הוי המבוי המפולש רה"ר גמורה, שהרי רבים עוברים בו ללכת מעבר אל עבר.[[260]](#footnote-261)

הריטב"א כתב דהא דמבואות המפולשים הוו רה"ר הוא כשיש בהן דרך לס' רבוא, וכתב דל"ב שיהיו קבועים בה, וסגי במה שהיא דרך להם, ונת' הדעות בזה בעירובין ו' א',[[261]](#footnote-262) - עו"כ הריטב"א בשם רש"י בעירובין, דאין רה"ר אלא כשהוא מכוון משער לשער, וכתב דכ"ה בירושלמי, אבל לא הסכימו בזה כל המפרשים ז"ל, ונת' הדעות בזה בעירובין שם.

**אבל ים ובקעה וכו',** המרדכי בריש מכילתין כתב דמותר להוציא מים לבקעה, דכולה חדא כרמלית היא, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה ק"ח דב' כרמלית כים ובקעה וכיו"ב מותר לטלטל ולזרוק בין שתיהן ד' אמות ולא יותר ששתיהן מצטרפות לד' אמות, וכ"ה בשו"ע סימן שמ"ו ס"ב דמותר לטלטל מכרמלית לכרמלית, - אך היראים בסימן ער"ד הביא מירושלמי דאין מטלטלין מכרמלית לכרמלית, וכתב דהיינו כגון ים ובקעה, אך מים לים ומבקעה לבקעה מותר, וכ"כ הרוקח בסימן צ"ט, וכ"נ גם בתשו' גאון שהביא השבה"ל בסימן ק"י, (שלא התיר אלא לטלטל מים לשפת הים, דחשיב כחדא כרמלית, עיי"ש),[[262]](#footnote-263) - ומד' כולם נלמד, דים ובקעה חשיבי כב' מיני כרמלית, וזהו שנחלקו אם מותר להוציא מכרמלית לכרמלית אחרת, וצ"ב הטעם בזה, דהרי לכאו' חד גוונא נינהו, דהם מקום שאינו מוקף מחיצות ואינו רה"ר, ומ"ט חשבינן להו כב' כרמלית.

**אינם לא כרה"ר ולא כרה"י,** בפירש"י כתב דהא דל"ה כרה"י הוא משום דדמיין לרה"ר שאין להן מחיצות, ובפירש"י לעיל ג' ב' ד"ה בעי אביי כתב דהוא משום דאי"ז תשמיש רה"י, ובכת"י הגיר' דאי"ז לתשמיש דיחיד, ומבו' דהא דבעינן מחיצות לרה"י, הוא כדי שיהא מיוחד לתשמיש היחיד, וע"כ כל שאין לו מחיצות ואינו מיוחד לתשמיש היחיד, דמי לרה"ר, ולכאו' מה"ט דעת ר"ה בר חיננא בעירובין ס"ז ב' דקרפף יותר מבי"ס שלא הוקף לדירה, ל"ה רה"י מדאורייתא, ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"נ סו"ס ו'.

**ואין נושאין ונותנין בתוכה,** בפירש"י כתב דהיינו דאין מטלטלין בהן אלא בד' משום דדומין לרה"ר וגזרו בהן רבנן אטו רה"ר, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד משבת הי"א.[[263]](#footnote-264)

ומשמעות הברייתא דרק בכרמלית אין נושאין ונותנין בתוכה, אך במקו"פ מותר לטלטל בכולו, וכ"כ הרמב"ם שם, וכ"כ ש"ר בכ"ד, - אך הריטב"א ושיטה להר"נ לקמן ק"א א' כתבו בשם הרא"ה, דאין מטלטלין במקו"פ אלא בד' אמות, ולא הותר מקו"פ אלא לטלטל מתוכו לרה"ר או מרה"ר לתוכו.[[264]](#footnote-265)

**ואין מכניסין מתוכה לרה"ר וכו' ואין מכניסין מרה"י לתוכה,** הטור בסימן שמ"ו כתב דהוא גזירה משום מרה"י לרה"ר, והמ"ב שם סק"ב כתב דהוא משום דדמי קצת לרה"ר שאין לו מחיצות,[[265]](#footnote-266) וכ"נ בד' הבעה"מ לקמן ז' א' שכתב דעיקר איסורא דכרמלית הוא אטו קרן זוית דדמיא לרה"ר, (ומשמע דקאי גם על הא דאסור להכניס ולהוציא מתוכה), אך לא נתפרש בזה טעם הא דאסרו להכניס מתוכה לרה"ר, ולא מצינו דכרמלית דומה לרה"י,[[266]](#footnote-267) - אך יש מקום לפרש דהא דאסרו לטלטל מכרמלית לרה"ר או לרה"י, אי"ז מכח הא דכרמלית דומה לרה"ר, אלא הוא משום דהיא רשות בפנ"ע, שאינה לא רה"ר ולא רה"י, ואסרו חכמים לטלטל מרשות לרשות אחרת, גזירה משום מרה"י לרה"ר.[[267]](#footnote-268)

**חצירות של רבים וכו' לא עירבו אסורין,** בפירש"י כתב דאי"ז מחילוק ד' רשויות, דבין עירבו בין לא עירבו רה"י היא והמוציא מתוכו לרה"י חייב, - אך בד' התוס' בד"ה ד' רשויות מבו' דהא דלא תני לה הוא משום דרה"י גמור הוא ולענין טלטול כלי הבית עשאוהו ככרמלית.[[268]](#footnote-269)

**אדם עומד על האסקופה וכו',** בפירש"י כתב דזהו מקו"פ וכו' שאינו חשוב רשות לעצמו וכו' ובטל אצל רה"י ואצל רה"ר, ומבו' דטעם התירא דמקו"פ הוא משום דה"ה בטל לרה"י ולרה"ר, ויתבאר עוד בעזה"י לקמן ז' ב'.

**אילימא וכו' ואי לא ל"ה כרמלית, והא"ר גידל וכו' בית וכו' בתוכו אין מטלטלין אלא ד' אמות,** העירו דלדעת הרא"ה דלא התירו חכמים במקו"פ אלא להוציא ולהכניס ממנו לרה"י או לרה"ר, אך אסור לטלטל בכולו, א"כ מאי מייתינן מההיא דהתם דיש כרמלית אף בדליכא י', הרי להא דאין מטלטלין בתוכו, ל"ב לחשבו ככרמלית, דאף אם לא חשיב ככרמלית אלא כמקו"פ אין מטלטלין בתוכו, וצ"ע.

**זו היא רה"י וכו' למעוטי הא דר' יהודה וכו', מהו דתימא וכו' אבל לזרוק מודו לי' קמ"ל,** בפירש"י כתב דקמ"ל גמורה כלומר זו היא שנגמרו מנין מחיצות שלה שיש לה מחיצות מכל צד וכו', אבל דר' יהודה לא נגמרו מחיצות שלהן למניינן ולאו רה"י היא כלל, - ומשמע דטעמא דרבנן דל"ה רה"י, הוא משום דלא נגמרו מנין מחיצות שלה, דאין לה אלא ב' מחיצות,[[269]](#footnote-270) והרגיש בזה החזו"א בסימן ע"ד סוסק"א, וכ"ה להדיא בס' ההשלמה והמאורות שכתבו דהא דלרבנן ל"ה רה"י אף לזרוק, היינו בקורה דמשום היכר היא, אך בלחי דמשום מחיצה היא הוי רה"י לזרוק.

אך הנה בסוגיית הגמ' בעירובין כ"ב א' מבו' דטעמא דרבנן הוא משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, כל דליכא שם ד' מחיצות, ורמזה רש"י לקמן בסוגיין בסוד"ה מפסקתן, ובד"ה אינו צריך, וצ"ע,[[270]](#footnote-271) ועמש"כ בזה החזו"א שם.

\*בפירש"י כתב דהא דחריץ הוי רה"י הוא משום שיש לו מחיצות מכל צד, וכן גדר דאמרינן מד' צדדין גוד אסיק וכו' ונמצא ראשו מוקף מד' צדדין,[[271]](#footnote-272) והרש"ש כתב דמבו' בדבריו כדעת הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ד ופי"ז ה"ט דל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, והק' דזה נסתר מגירסת רש"י ופירושו בעירובין י"א ב' וי"ב ב' דמבו' דבג' מחיצות הוי רה"י.[[272]](#footnote-273)

התוס' כתבו דהא דמייתי להברייתא דיתר על כן, הוא דמהתם שמעינן דאף ברה"ר גמורה עוברת בה מטלטלין ע"י לחי או קורה, ואע"ג דבפ"ק דעירובין משמע דלא התיר ר' יהודה אלא עד י"ג ושליש, היינו מדרבנן אבל מדאורייתא אפי' ברוחב ט"ז אמה מטלטלין, והגרע"א בגהש"ס תמה, דהרי הא דקתני דנותן לחי וכו' ונושא ונותן היינו אף מדרבנן, דמדאורייתא א"צ ללחי דהרי ס"ל דב' מחיצות דאורייתא.

והמרומי שדה כתב דמכוון התוס' הוא לפרש דהא דס"ל לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא הוא אף ברה"ר גמורה רחבה ט"ז אמה, ונת' הפלוגתא בזה להלן, ומה שאמרו דלא התיר אלא עד י"ג אמה ושליש הוא מדרבנן, והא דהתיר ר' יהודה בב' בתים וכו' לטלטל, הוא משום דאיירי כשסתום במקום הלחי ואינו יותר מי"ג ושליש, אך הרה"ר עצמה רחבה ט"ז אמה, וע"כ מהא דמהני בזה ב' מחיצות לר' יהודה, יש ללמוד דס"ל דמהני ב' מחיצות אף ברה"ר גמורה.[[273]](#footnote-274)

\*בעיקר מש"כ התוס' דאף ברה"ר גמורה ס"ל לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, והק' לפ"ז דמדקתני סיפא מבואות המפולשין הוו רה"ר שמעינן שפיר לאפוקי מדר' יהודה דאית לי' ב' מחיצות דאורייתא, כ"כ הרמב"ן בעירובין נ"ט א', ועיי"ש שהאריך בזה, וכתב לדון דבפלטיא ל"מ ב' מחיצות לר' יהודה, ונת' לעיל, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד, - אך הריטב"א כתב דמהא דלא מדייקינן מדקתני מבואות המפולשין דהוא דלא כר' יהודה יש ללמוד דר' יהודה לא איירי במבוי שהוא רחב ט"ז אמה ויש בו ס' רבוא,[[274]](#footnote-275) וכ"כ הריטב"א בעירובין ו' א' וי"ב ב' וכ"ב א', ונת' בעירובין ו' ב'.

**כאן בזמן שישראל שרויים במדבר כאן בזה"ז,** בפירש"י כתב דבזה"ז ל"ה רה"ר משום דאינו מקום הילוך לרבים דהולכי מדברות לא שכיחי, אך בד' התוס' והריטב"א מבו' דהא דל"ה רה"ר הוא משום דליכא ס' רבוא.

והרמב"ן בעירובין נ"ט א' כתב דמד' רש"י שפירש דהא דבזה"ז ל"ה רה"ר הוא משום דהולכי מדברות לא שכיחי, מבו' דבמקום דשכיחי רבים הוי רה"ר אף דליכא ס' רבוא,[[275]](#footnote-276) ועי' בס' קהלת יעקב להמשכנות יעקב בסוגיין שהוכיח כן מד' רש"י בסוגיין בכ"ד, ועיי"ש שכתב דשמא שאני סרטיא שהיא כבושה חוץ לעיירות והולכים ממנה מעיר לעיר וממדינה למדינה עד סוף כל העולם, וע"כ ל"ב שיהיו בה ס' רבוא, כיון שהיא של כל העולם, ורק בתוך העיר ל"ה רה"ר בלא ס' רבוא,[[276]](#footnote-277) וכ"ה מבו' בתורי"ד בפסחים ס"ט א' ובפסקיו בסוכה מ"ג א', אך מד' התוס' והריטב"א מבו' דאף במקום שחוץ לעיר בעינן שיהיו בה ס' רבוא, וכ"ה מבו' גם בשיטה להר"נ בשם הרא"ה דבעינן שיהיו שם שיירות מצויות של ס' רבוא,[[277]](#footnote-278) וכן נקט בגליון הגרע"א לסימן ת"ד, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן רע"ג ס"ק ב' - ה'.

הרמב"ן בעירובין שם כתב לפי דבריו דרה"ר ל"ב ס' רבוא, דהא דמדבר ל"ה רה"ר, הוא משום דאין שם דרך כבושה ולא מכוונת לילך בה לשום מקום, ודמי לבקעה, - ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה הנה ערכתי כתב דהא דל"ה המדבר רה"ר הוא משום דאין רבים מצויין בו כלל, ועיי"ש שעמד בזה דלא נדע שיעור לדבר, ועמש"כ בזה המשכנות יעקב בסימן קכ"א עמ' קכ"ז ד"ה ואולם.

\*בפי' רשב"ם בב"ב ס' א' ד"ה וירא כתב דבמדבר ל"ה רה"ר אלא מחנה לוי', אך מחנה ישראל ל"ה רה"ר, וכ"כ בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן שפ"ו, ובפי' ריבב"ן בריש מכילתין הוסיף לפרש דהוא משום דרק במחנה לוי' היו באין ס' רבוא,[[278]](#footnote-279) וכ"כ הפנ"י לעיל ה' ב', והביאו הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו סוד"ה ועתה אלכה.[[279]](#footnote-280)

הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א כתב דהמדברות הוו רה"ר, והכס"מ שם הביא מתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן ט"ז שכתב בדעתו, דמכוון הגמ' הכא הוא דבזמן שהיו ישראל במדבר ל"ה רה"ר, ובזה"ז הוי רה"ר כיון דכל מי שירצה הולך ועובר בתוכו, ועיי"ש שכתב דהא דים ל"ה רה"ר, הוא משום דאין תשמישו נוח, שאין אדם יכול להלך בו אלא ע"י ספינה, והא דבקעה ל"ה רה"ר, הוא משום דאין להרבים צורך בהן, ול"ד למדבר דיש להרבים דרך עליהם.[[280]](#footnote-281)

**הא קמ"ל כדרב וכו',** התוס' כתבו להוכיח מזה, דלא פטר איסי אחת מהן אלא מסקילה, אבל חטאת חייב על כולן, אך בפי' ר"ח לקמן צ"ו ב' מבו' דס"ל דפטר איסי אחת מהן אף מחטאת, וכתב דלדעת איסי אם עשה כל המלאכות בהעלם א' אינו חייב אלא ל"ח חטאות.

והפמ"ג בפתיחה להל' שבת קרוב לתחילתה כתב דמד' הרמב"ם בפ"א משבת ה"א ופ"ז ה"א ופט"ו מסנהדרין ה"י נראה דלא קי"ל כאיסי, וכתב דנפ"מ בזה"ז בזה, הוא בגונא דהפסיד ממון חבירו בשעה שחילל שבת, אם מיפטר משום קלב"מ,[[281]](#footnote-282) ועי' בראש יוסף בסוגיין במש"כ עוד נפ"מ בזה.

י"ט כסליו ע"ט

דף מס' 15

\***ז' א' - קרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הזורק לתוכו חייב,** הגרע"א בגהש"ס תמה על פירש"י לקמן פ' א' ד"ה והוא וצ"ט ב' ד"ה מוקף לכרמלית דמבו' דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה ל"ה רה"י דאורייתא, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסוכה מ"ג א' (ד"ה ויעבירנו), ותמה ע"ז התורי"ד שם, - והשפ"א כתב בדעת רש"י, דכל הא דקרפף הוי רה"י, הוא כשיש בו בית דירה אלא שהוקף ולבסוף פתח, אך כל שאין בו בית דירה כלל ל"ה רה"י, וכ"כ החת"ס לקמן פ' א' וצ"ט א', וכתב דזהו מש"כ רש"י הכא, ולא הוקף לדירה שאין ביתו סמוך לה "קודם היקף", והרי דאיירי דביתו סמוך לה, ואך דאינו סמוך לה קודם היקף אלא אחר היקף,[[282]](#footnote-283) - ובס' משנת אליהו סוכה סימן ו' סק"ד כתב בדעת רש"י, דאף דקרפף הוי רה"י, מ"מ אין על אוירו דין רה"י, דלענין שיהא על האויר שם רה"י, בעינן שתהא המחיצה עשוי' לדירה, עיי"ש,[[283]](#footnote-284) אך לא נתישבו בזה ד' רש"י בסוכה.

**לא נצרכה אלא לקרן זוית וכו',** בפירש"י כתב דהא דתני כרמלית הוא לאוסופי כרמלית אחריתי כגון קרן זוית וכו', אך הבעה"מ כתב לפרש, דקרן זוית זו היא עיקר כרמלית שגזרו עלי' חכמים משום דזימנין דדחקי רבים ועיילי להתם ומתחזיא כרשות הרה"ר, ומשום לתא דידה גזרו בשאר כרמלית.

בפירש"י כתב בפי' קמא דקרן זוית היינו שכנוס בו בית לתוכו והניח מקרקעו לרה"ר, והשפ"א הק' דבכה"ג הרי יש לו ג' מחיצות, וא"כ אף אם הוה ניחא תשמישתי' הרי רה"י גמורה היא,[[284]](#footnote-285) וכתב דאתיא כמ"ד דחורי רה"ר כרה"ר דמו, וע"כ כל הא דל"ה רה"ר ולא חשיב כחורין, הוא משום דלא ניחא תשמישתי', ועד"ז כתב החזו"א בסימן ק"ז סק"ט, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[285]](#footnote-286)

והחזו"א שם כתב דמל' הגמ' משמע דדוקא בזוית אמרינן הכי, אבל אי כל רה"ר רחבה באמצעה ומתקצרת בקצותי' גם האי כניסה הויא רה"ר, וכתב דלא נתבאר שיעורו שיצא מתורת כרמלית, - ועי' גם בביאוה"ל בסימן שמ"ה ס"ז ד"ה אם הם שכתב דבדרך המפולשת חשיב רה"ר אף המקום המתרחב מכנגד הפילוש, דדמי לקרן זוית, דאלמלי הא דלא ניחא תשמישתי' הי' רה"ר, ומבו' מדבריו דאף דקי"ל דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמו, מ"מ בכה"ג הוי רה"ר, אף דיש לו ג' מחיצות.[[286]](#footnote-287)

הריטב"א בעירובין צ"ד א' פירש בדעת ר"א שם, דבחצר שנפרצה לרה"ר הוי מקום המחיצה רה"ר אף דיש לו ג' מחיצות, וכתב דלס"ד זו אתיא ההיא דקרן זוית דלא כר"א, א"נ דאותם איירי כשהרבים היו נו"נ שם תדיר כמו בסרטיא והו"ל כחורי רה"ר דהוו כרה"ר היכא דניחא תשמישתי', ול"ד לקרן זוית דלא משתמשי בה אלא היכא דדחקי בה רבים, ומבו' לפ"ז, דאף מקום המוקף ג' מחיצות, אם הרבים משתמשין בו תדיר, ה"ה נטפל לרה"ר והוי כרה"ר, ואף רבנן דפליגי התם וס"ל דל"ה רה"ר, לא פליגי על עיקר ד"ז, אלא הוא משום דס"ל דכיון דאין המקום של הרבים ל"ה רה"ר.[[287]](#footnote-288)

\*הביאוה"ל בסימן תרל"ד ס"א כתב דסוכה שיש בה קרן זוית שאין בה זע"ז, אין מקום זה בכלל הכשר הסוכה, ומדמי לה לדינא דהכא דקרן זוית הסמוכה לרה"ר דלא ניחא תשמישתי' אינו מצטרף עם הרה"ר אף דליכא הפסק ביניהם וככרמלית דמיא, וצ"ב.

**איצטבא שלפני העמודים נידון ככרמלית,** הרשב"א צידד דהיינו אף אם אינה גבוהה ג' ומפני שהיא לפני העמודים אינה נוחה לידרס והלכך נפקא לה מתורת רה"ר,[[288]](#footnote-289) דאם איירי בגבוהה ג' מאי קמ"ל, וגם מאי לפני העמודים דקאמר, אך בשו"ע סימן שמ"ה סי"ד כתב דל"ה ככרמלית אלא כשהיא גבוהה ג', והשעה"צ שם סקנ"ח הביא לד' הרשב"א.

התורי"ד כתב דאיירי ברחבה ד' וע"כ הויא כרמלית, וכ"כ השו"ע שם, - אך בספה"י לר"ת סימן ק"צ כתב, דאיצטבא זו אינה רחבה ד', ואפ"ה הויא כרמלית, דהואיל ובין העמודים לא מסתגי בהדיא, אינה בטלה לגבי רה"ר למיהוי מקו"פ, - והתורי"ד הק' ע"ז דהתירא דמקו"פ אינו משום שהוא בטל לרה"ר, דא"כ המוציא מרה"י לתוכו יהי' חייב, אלא הוא משום דהוי מקום חלוק לעצמו וכיון שאין בו דע"ד אינו חשוב ליאסר, וא"כ כ"ש דאם לא דרסי בין העמודים דיהא מקו"פ, ועמש"נ בזה לקמן בע"ב.

**אבל בין העמודים וכו' לא,** התוס' כתבו דאף דאין בין עמוד לעמוד ט"ז אמה הוי רה"ר כיון שבני רה"ר בוקעין בה וחוץ לבין העמודים רחב ט"ז אמה, - והתוס' בעירובין ו' ב' ד"ה וכי תימא למדו מזה דרה"ר המתקצר הוי רה"ר, וכ"כ הרא"ש שם סימן ח',[[289]](#footnote-290) - אך הרשב"א ותוס' הרא"ש בסוגיין כתבו דהוא משום דאין העמוד ממעט בשיעור הרשות, דאטו אם נעץ קנה ברה"ר ומיעטו מט"ז פקע מיני' שם רה"ר.[[290]](#footnote-291)

**לבינה זקופה ברה"ר וזרק וטח בפני' חייב,** הראשונים נחלקו היאך מתקיים בזה דין הנחה ע"ג מקום ד', **א** התוס' כתבו בשם ר"ת דאם נח למעלה מג' בעינן שיהא בפני' ד' על ד', ומה שמדובק בפני הלבינה חשיב כמונח עלי', ומה"ט הוא דהזורק בכותל למטה מי' כזורק בארץ, משום דיש בפני הכותל ד' על ד', וכ"כ הר"ן, - והשפ"א כתב דמשמעות דבריהם דלא תליא במה שע"ג הלבינה וע"ג הכותל רחב דע"ד, אלא במה שפני הלבינה והכותל עצמם רחבים דע"ד, וזהו שנקטו בפשיטות דיש בפני הכותל דע"ד.

**ב** הריטב"א כתב דאיירי דיש בעובי הלבינה דע"ד, ובכה"ג אפי' פני' חשיבי כמקום ד', וכ"נ בד' התוס' הרא"ש, והיינו דס"ל דל"מ מידי הא דיש בפני' דע"ד, כיון דאי"ז מקום הנחה, ורק משום דיש על גבה מקום ד', חשיבי אף פני' למקום הנחה, ובד' המהרש"א נראה שפירש כן גם בד' התוס'.

**ג** התוס' כתבו בשם הריב"א דל"ב שיהא בפני הלבינה והכותל דע"ד, כיון דרואה את הקרקע חשיב כמונח ע"ג קרקע, וכ"כ הרשב"א בדעת רש"י, וכ"כ המהרש"א בדעתו,[[291]](#footnote-292) ועמש"כ המרומי שדה לפרש לטעמא דרש"י בע"א, - והתוס' הק' ע"ז, דא"כ לעיל דפריך אמתניתין דהא בעינן עקירה והנחה מע"ג מקום ד', מ"ט לא משני דאיירי במחזיק החפץ בענין זה שרואה פני הקרקע, והרשב"א שכתב לישב דפירות לא נייחי בענין זה, עיי"ש, והתוס' הרא"ש הק' עוד, דא"כ היכי מייתינן לעיל מדינא דקלוטה דל"ב הנחה ע"ג מקום ד', הרי שאני קלוטה דהיא רואה פני הקרקע.[[292]](#footnote-293)

והתוס' הרא"ש כתב לישב לד' הריב"א, דהא דמהני בכה"ג דרואה פני הקרקע, הוא רק בדבר הדבוק לכותל או בלבינה המחוברת לקרקע, דכיון שהלבינה מגעת עד הקרקע חשבינן לה כאילו היא שטוחה אצל הקרקע, אבל בדבר שהוא באויר, בעינן שיהא בו רוחב ד', ובחי' חת"ס כתב עד"ז מדעתו.[[293]](#footnote-294)

**על גבה פטור,** בפירש"י כתב דכיון דלא דרסי לה רבים הוי מקום לעצמה, והריטב"א לעיל ה' א' כתב דאף דאין כרמלית בכלים ובכל דבר העומד לינטל מיד, שאני לבינה דאינה כלי וקביעא טפי,[[294]](#footnote-295) אך בפי' ר"ח מבו' דהא דפטור הוא משום דליכא הנחה ע"ג מקום ד',[[295]](#footnote-296) וצ"ע.

\*בחי' חת"ס כתב דלישנא דפטור משמע דפטור אבל אסור ככל פטורי שבת, והק' דכיון דהוי מקו"פ, הרי דאף לכתחילה זורקין על גבה, ועיי"ש מש"כ בזה,[[296]](#footnote-297) ומש"כ החת"ס דיש לדחוק בזה, י"ל דהיינו דהא דאסור אי"ז מכח ההנחה על גבה, אלא מכח זריקת ד' אמות ברה"ר, דאסורה מדרבנן אף בלא הנחה.

**והוא שגבוה ג' דלא דרסי לה רבים, אבל היזמי והיגי אע"ג דלא גביהי ג',** מבו' דטעם הא דפחות מג' הוי רה"ר ולמעלה מג' ל"ה רה"ר, הוא משום דבפחות מג' דרסי רבים ולמעלה מג' לא דרסי רבים, וכן אמרו לקמן ח' א' בטעם הא דעמוד פחות מג' הוי רה"ר ועמוד ג' ל"ה רה"ר, - וצ"ע דלקמן צ"ז א' אמרו דהא דפחות מג' הוי רה"ר הוא משום דכלבוד דמי, וס"ד דהוא משום דא"א לרה"ר שתילקט במלקט ורהיטני, ופריך דאי הכי ג' נמי וכו', ומשני דכל פחות מג' כלבוד דמי הלכתא גמירי לה, ומשמע דהא דבגבוה ג' ל"ה רה"ר, הוא משום דאי"ז לבוד, דאם הוא משום דלא דרסי רבים, א"כ מאי פריך דאי משום דא"א לרה"ר שתילקט וכו' אפי' ג' נמי.

ובס' קהלת יעקב לבעל המשכנות יעקב בסוגיין כתב לישב דהוא פלוגתת אמוראי, עיי"ש, והיינו לדעת הסוברים דהא דלרב אשי צואה הויא רה"ר, הוא משום דלמטה מג' הוי רה"ר אף אם לא דרסי לי' רבים, ונת' להלן, - אך הקה"י בסימן י' סק"ב כתב דליחשב רה"ר בעינן או דיש בו תשמיש שלא ע"י הדחק, או דהוי לבוד לקרקע רה"ר ובכה"ג הוי רה"ר אף דאין בו תשמיש אלא ע"י הדחק, וע"כ הא דעמוד גבוה ג' ל"ה רה"ר, הוא רק משום דאי"ז לבוד, וגם לא דרסי בי' להדיא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ורב אשי אמר אפי' צואה,**[[297]](#footnote-298) בטעמא דרב אשי מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א ה"ה כתב דהוא משום דכל פחות מג' ה"ה לבוד עם הקרקע, ועוד שא"א לרה"ר להיות שוה כולו כמתלקט במלקט, ומשמע דאף דלא דרסי לה רבים, מ"מ כיון דאי"ז מקום לעצמו, הוי רה"ר, וכ"נ גם בדבריו בסוגיין במה שדן לתלות דין יד האדם תוך ג"ט בדין היזמי והיגי, וכ"נ בד' המאירי ובד' הרמב"ם פי"ד משבת ה"ז והטור בסימן שמ"ה והב"י שם, עיי"ש.[[298]](#footnote-299)

**ב** המרדכי בסימן שע"ז דטעמא דרב אשי הוא משום דמפסע פסעי לי', והיינו דאף דאינם דורסין ע"ג הצואה, מ"מ כיון שהן פוסעין ועוברין עלי', הוי רה"ר, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבבתי כסאות שהם בחפירה וכו' הוי הצואה מקו"פ, דהתם לא פסעי לי', וכ"כ הרמ"א בסימן שנ"ה ס"ג, וכ"כ בחי' הגר"א בסוגיין, וכתב לפ"ז, דאם הצואה רחבה ד' דלא פסעי לה, ל"ה רה"ר, - והאו"ש בפי"ד משבת הכ"ד כתב לפ"ז, דרב אשי לטעמי' לקמן ק' ב' דאף מקום דפסעי לי' רבים, ולא דרסי בי' הוי רה"ר.[[299]](#footnote-300)

**ג** הפמ"ג בשפ"ד סימן א' סקכ"א כתב דטעמא דרב אשי הוא משום דאף בצואה דרסי בה רבים, וכ"כ בס' חפץ ה' לדקדק מל' רש"י, עיי"ש.

הריטב"א בעירובין צ"ט ב' כתב, דהא דכשאין בין הכותל לבור מקום ד' ל"ה רה"ר, ול"ה כתל שאינו גבוה ג' דהוי רה"ר, הוא משום דלא דרסי לי' רבים כלל, והביאו הב"י סימן שנ"ד, ולכאו' לפ"ז בע"כ דהא דצואה הויא רה"ר הוא משום דמיפסע פסעי לה או משום דדרסי עלי', ותיקשי לפ"ז סתירת ד' הב"י לדבריו בסימן שמ"ה, - אך י"ל דאף אם בצואה הוי רה"ר אף דלא דרסי לה, מ"מ בתל שהוא קבוע, ל"ה רה"ר אלא אם דרסי לי', וזהו מה שאמרו לקמן ח' א' דהא דעמוד שאינו גבוה ג' הוי רה"ר הוא משום דמדרס דרסי לי' רבים, ולעיל נת' כן בד' הרשב"א בדין איצטבא שבין העמודים,עיי"ש.[[300]](#footnote-301)

הרשב"א הק', בהא דס"ל לרבא לקמן צ"ב א' דהמוציא פירות לרה"ר למטה מג' ביד חייב, אף דיד לא דרסי בה רבים, ומ"ש מהיזמי והיגי דל"ה רה"ר לדעת רבא, ועיי"ש שכתב דשאני היזמי והיגי דאין עומדין להסתלק, וע"כ אין שֵם רה"ר באותו מקום, שאין רה"ר אלא במקום המוכן לדריסת רבים, ומשא"כ ביד שאינו עשוי להתעכב שם אלא לשעה, אינה חולקת רשות לעצמה, אלא ה"ה בטלה לגבי הרשות, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דאין כרמלית בכלים, דכלי אינו עשוי להתעכב ברשות, וע"כ אינו חולק רשות לעצמו, ויתבאר בעזה"י לקמן ח' א' בסוגיא דכוורת.

\*בד' המרדכי בסימן שע"ז וההגמי"י בפט"ו משבת הי"ג בתשו' הר"ש מבו' דמן הדין הי' דצואה שבכרמלית בגונא דאין עוברים עלי' הויא מקו"פ, ואך שנחלקו אם אמרינן בזה מצא מין את מינו וניעור, וצ"ע דלכאו' כל הא דצואה הויא מקו"פ אף שאינה גבוהה ג' הוא ברה"ר, דכיון דלא דרסי לה רבים אינה רה"ר, וממילא דהויא מקו"פ, אך בכרמלית דל"ב דריסת רבים, מ"ט תהא הצואה מקו"פ, - ולכאו' מבו' מדבריהם, דה"ט דלא דרסי בה רבים, היינו דמכח זה היא חולקת רשות לעצמה, וכאשר כ"ה בל' רש"י (בד"ה על גבה) בהא דגבוה ג' ל"ה רה"ר, דמכח הא דלא דרסי לה רבים, הוי מקום לעצמה, וע"כ אף בכרמלית היא חולקת רשות לעצמה והויא מקו"פ,[[301]](#footnote-302) וזה דלא כמש"כ הרשב"א דהא דהיזמי והיגי הוו מקו"פ הוא משום דאין רה"ר אלא במקום המוכן לדריסת רבים, וצ"ע.

\*התוצאות חיים בסימן ט"ז דקדק מד' רש"י בד"ה על גבה, דהא דמקום גבוה ג' ברה"ר ל"ה רה"ר, הוא משום דהוא חולק רשות לעצמו, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דהקרקע דתחתיו הוי רה"ר, (אף דלא דרסי בי' רבים), ומ"מ מקום זה ל"ה רה"ר,[[302]](#footnote-303) ועיי"ש שכתב דמד' הרשב"א מבו' דהוא משום דהקרקע עצמה ל"ה רה"ר דאין רה"ר אלא במקום המוכן לדריסת רבים, וצ"ע דא"כ מ"ט מקום גבוה ג' בכרמלית הוי מקו"פ, אף דבכרמלית ל"ב דריסת רבים כלל, ועמד ע"ז בחזון יחזקאל בסוגיין, עיי"ש.

אך השפ"א לעיל ד' ב' כתב בדעת רש"י דכל הא דדבר הגבוה ג' ברה"ר ל"ה רה"ר, היינו כשהוא ע"ג קרקע והוא מעכב הילוך הרבים, אך כל שהוא באויר אינו חולק רשות לעצמו והו"ל רה"ר, וכ"כ בס' שערי ציון ח"א סימן ז', ועד"ז כתב בס' מגנזי הגר"ח,[[303]](#footnote-304) - ועיי"ש בשע"צ שכתב לישב בזה למה שאמרו לעיל ה' א' דבקיבל בטרסקל למטה מי' חייב, אף לדעת ההג"א דכלי גבוה ג' ברה"ר הוי מקו"פ, ועיי"ש במה שהאריך עוד בזה.[[304]](#footnote-305)

\*המ"מ בפי"ד משבת הי"ח כתב, דהא דמקום גבוה ג' ברה"י הוי כרה"י ומקום גבוה ג' ברה"ר ל"ה כרה"ר, הוא משום דאין רה"ר עולה עד לרקיע אלא עד י', וכיון דאין האויר תופס אלא עד י' בדין הוא שכל דבר גבוה יתר מג' יחלוק בו רשות, וכן משמע בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה ק"א,[[305]](#footnote-306) - ומבו' לפ"ז דהא דמקום גבוה ג' ל"ה רה"ר, הוא משום דהוא חולק מקום לעצמו, וע"כ כל הא דברה"י הוי כרה"י הוא משום דרה"י עולה עד לרקיע, וע"כ הוי אף מקום זה מכלל הרשות, ומשא"כ ברה"ר דעיקרו הוא בקרקע, וע"כ אינו עולה אלא עד י' דהוי רשות אחת עם הקרקע, ונת' להלן.

**אילימא דאי איכא מחיצה י' הוא דהוי כרמלית ואי לא ל"ה כרמלית,** בפירש"י כתב דהיינו דדוקא אם איכא מחיצה י' הויא כרמלית כגון בקעה המוקפת גדר ויתירה על בית סאתים ולא הוקפה לדירה, והתוס' וש"ר הק' דהיאך ס"ד דאם ליכא מחיצה י' ל"ה כרמלית הרי ים ובקעה הוו כרמלית אף דאין להם מחיצות כלל, והפנ"י כתב בדעת רש"י דס"ד דמקום המוקף מחיצות ל"ה כרמלית אלא כשהם גבוהות י', ועמש"כ החת"ס לפרש הטעם בזה.

**דעד י' הוי כרמלית,** - בפירש"י כתב דליכא לאוקמה בדבר מסוים, דאי אין בו ד' ל"ה כרמלית דאין כרמלית פחותה מד', וכ"כ הריטב"א והמאירי, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן ק' א', ובעבוה"ק שער ג' פ"א (הע"ג), דיש מקו"פ בכרמלית, וכ"כ המרדכי בסימן שע"ז, - אך הר"ן כתב דאחרים אומרים דאף דאין בו ד' הוי כרמלית, דמצא מין את מינו וניעור, וכמו שאמרו בעירובין ט' א' בדין מקום שאין בו ד' הפתוח לכרמלית, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפ' הזורק ה"ב דין י', וכ"כ בתשו' הר"ש שהביא ההגמי"י בפט"ו משבת הי"ג דאין מקו"פ בכרמלית,[[306]](#footnote-307) וכ"כ הכס"מ בפי"ד משבת ה"ו ובב"י בסו"ס שמ"ה בדעת הרמב"ם, דמה"ט הוא דס"ל דבור שאינו רחב ד' שבכרמלית הוי כרמלית, - והרמ"א בסימן שמ"ה סי"ט הביא לב' הדעות בזה, והמ"ב שם סקפ"ז כתב דהאחרונים מצדדין להורות כדעה הראשונה דאין מקו"פ בכרמלית, ועמש"כ בביאוה"ל שם.

ובדעת רש"י ודעימי' דכל שאין בו ד' ל"ה כרמלית, ולא אמרינן מצא מין את מינו וניעור, כתב הגר"ז בקו"א סימן שמ"ה סק"ג, דלא אמרינן מצא מין את מינו וניעור, אלא היכא דהוא קרקע חלקה, ומשא"כ היכא דהוא גבוה ג' שהוא דבר בפנ"ע ואינו בטל לכרמלית, - והחזו"א בסימן ע"ג סק"ד כתב לפרש דלא אמרינן מצא מין את מינו וניעור, אלא בבין הלחיים שיש ברחבו ד' אלא שאין בארכו ד', ובזה הוא דאמרינן דהוא מצטרף לשאר כרמלית ואין כאן כלל שיעור פחות מד', דכיון שלצד כרמלית אין כאן מחיצה בין האי בין הלחיים לשאר כרמלית, א"כ נמשך ארכו לתוך שאר הכרמלית, ומשא"כ במקום המוקף מחיצות ואין ביניהן ד' ע"כ נשאר בשיעור פחות מד', ואין כאן צירוף שיעור להרחיבו.[[307]](#footnote-308)

בד' הי"א שהביא הר"ן מבו', דכל הא דאין מקו"פ בכרמלית היינו כשהוא בתוך י', דהוא באויר הכרמלית, אך כל שהוא למעלה מי' הוי מקו"פ, והבית מאיר בסימן שמ"ה סי"ח כתב דמד' ההגמי"י בשם הר"ש מבו' דאף כשהוא למעלה מי' ל"ה מקו"פ, ונסתפק דלדעת הי"א ה"נ הא דבור שבכרמלית שאינו רחב ד' הוי כרמלית, הוא רק כשאינו עמוק י', ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקע"ה, ועיי"ש שתמה ע"ד הב"י שהשוה ד' הר"ן לד' ההגמי"י, ועיי"ש מה שהשיב הגרע"א ע"ז, ומה שהשיב הבית מאיר על דבריו.

**למעלה מי' טפחים ל"ה כרמלית,** התוס' בעירובין פ"ט ב' כתבו בדעת רש"י שם צ"ב א', דהא דאין כרמלית למעלה מי' היינו למעלה מי' מקרקע הכרמלית, אך כל שקרקע הכרמלית גבוהה י' מרה"ר, הויא כרמלית, ואע"ג דלא שלטי בי' רבים, לא גרע מבית שאין תוכו י' וכו' דהוי תוכו כרמלית אע"ג דלא שלטי בי' רבים, - ועיי"ש שכתבו דבירושלמי משמע דבכה"ג לא חשיב ככרמלית,[[308]](#footnote-309) והרא"ש שם סימן ב' והרשב"א שם צ' א' נקטו לעיקר דהוי כרמלית, אך הגר"א בסימן שמ"ה סט"ז כתב בדעת הרשב"א בעבוה"ק דאף בכה"ג אמרינן דאין כרמלית למעלה מי', (ועיי"ש שנקט כן לעיקר, ועמש"כ במ"ב שם סקס"ו ושעה"צ סקס"ח).[[309]](#footnote-310)

\*בפירש"י כתב דלא משכח"ל להא דאין כרמלית למעלה מי' אלא באויר וכו' דבדבר המסוים ליכא לאוקמי' דאם יש בו ד' פשיטא דלמעלה מי' ל"ה כרמלית, דהרי הוי רה"י, - והשפ"א כתב דמה שלא פירש דמשכח"ל בזיז רחב ד' הבולט מן הכותל לכרמלית, דל"ה רה"י משום דלא אמרינן גוד אחית, הוא לטעמי' דהא דאין כרמלית למעלה מי' הוא מקרקע הכרמלית, וע"כ בכה"ג דזיז הבולט, שפיר הוי כרמלית, אף שהוא למעלה מי' מקרקע רה"ר.[[310]](#footnote-311)

ובחי' אהעו"ז לעיל ה' א' כתב דמה שלא העמידה רש"י בכלי שאינו רחב ד' העומד בכרמלית, דאינו חולק מקום לעצמו,[[311]](#footnote-312) הוא משום דס"ל דכלי שאין בו ד' העומד ברה"ר או בכרמלית הוי מקו"פ, ודינא דאין כרמלית בכלים, היינו דאף כשיש בו ד', לא החמירו חכמים לחשבו ככרמלית, ויתבאר בעזה"י לקמן ח' א'.

\*בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה ק"ז מבו' דהא דעמוד גבוה י' ורחב ד' העומד בכרמלית הוי רה"י ואסור לטלטל ממנו לכרמלית, הוא מכח הא דאין כרמלית למעלה מי', וכתב שם דה"נ הא דבור עמוק י' ורחב ד' שבכרמלית הוי רה"י, הוא מכח הא דאין כרמלית יורדת למטה מי', וכ"ה בדבריו שם שער א' (הע"א), וצ"ע.

**שרה"י עולה עד לרקיע,** הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א המ"ז כתב דהא דהוא עולה עד לרקיע ויורד עד לתהום, הוא משום דאדם משתמש ברה"י עצמו ברומו ועומקו, ועיי"ש שכתב דחורי רה"י יש להם גובה ואין להם עומד, משום דעשויין הן להשתמש על גביהן ואין עשוין להשתמש תחתיהן.

ובחי' הגר"ח בהל' סוכה כתב בדעת הרמב"ן לקמן צ"ט ב', דכל הא דרה"י עולה עד לרקיע הוא רק מכח דינא דגוד אסיק דמכח זה אית לי' מחיצות עד לרקיע, וכ"ה במאירי לקמן שם, עיי"ש, וית' בזה בעזה"י לקמן שם, ובדעת הרמב"ם כתב דל"ב בזה לדינא דגוד אסיק, אלא הוא משום דהמחיצות התחתונות שיש בהן י' גודרות עד לרקיע.

והנה אמנם ודאי דדינא דרה"י עולה עד לרקיע, הוא דין בפנ"ע דהרשות דרה"י עולה עד לרקיע, כמבו' ממה שאמרו בסוגיין דהקילו בכרמלית מקולי רה"ר דלמעלה מי' ל"ה כרמלית, ואם עיקר דינא דרה"י עולה עד לרקיע הוא משום גוד אסיק, הרי דל"ש הך דינא כלל בכרמלית דאין לה מחיצות, ול"ה בעינן להא דהקילו בה מקולי רה"ר, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק שם דאף בחורים אמרינן דעולה עד לרקיע, אף שאין להן מחיצות, וכ"ה מבו' ממה שאמרו בעירובין ל"ב ב' דכיון דהנותן עירובו יש לו ד' אמות הו"ל רה"י ועולה עד לרקיע, אף דליכא מחיצות, וכ"ה מבו' גם ממה שאמרו שם ל"ד ב' דכי היכי דסלקא לעיל ה"נ נחתא לתחת, - ומש"כ המאירי והגר"ח דהוא מדין גוד אסיק או משום דהמחיצות התחתונות גודרות עד הרקיע, היינו דאף דדינא הוא דהרשות דרה"י עולה עד לרקיע, מ"מ ברה"י דבעיא מחיצות, ל"ש דינא דעולה עד לרקיע, אלא מכח הא דגדירת המחיצות היא עד לרקיע.

**אלא דאין רה"ר למעלה מי',** בירושלמי בפירקין אמרו לפי' הפנ"מ שם דהוא משום דלמעלה מי' הוא רשות אחרת, וילפינן לה מקרא, אך בפירש"י בע"א ד"ה חייב כתב דהא דלמעלה מי' הוי מקו"פ הוא משום דלא שלטי בי' רבים.[[312]](#footnote-313)

\*בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה ק"ז מבו' דכ"ה דאין רה"ר עולה למעלה מי', ה"נ אינה יורדת למטה מי', וכתב דה"נ הוא בכרמלית שהקילו בה מקולי רה"ר, ומה"ט הוא דבור שבכרמלית עמוק י' ורחב ד' הוי רה"ר, וכ"כ שם פ"א (הע"א), ועמש"נ לפרש בזה לקמן ק' א'.

**מקולי רה"י דאי איכא מקום ד' הוא דהויא כרמלית,** בשיטה להר"נ כתב דגם ברה"ר בעינן מקום ד',[[313]](#footnote-314) ועיי"ש במש"כ לפרש למה שאמרו דהקילו בכרמלית בזה מקולי רה"י,[[314]](#footnote-315) - אך הגר"א בסימן שמ"ה ס"י הוכיח ממה שאמרו דהקילו בכרמלית מקולי רה"י דבעי מקום ד', דברה"ר ל"ב מקום ד',[[315]](#footnote-316) ועיי"ש במש"כ לפ"ז בדין עמוד שרבים מכתפין עליו, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[316]](#footnote-317)

**ואי לא מקום פטור בעלמא הוא,** בפשוטו מבו' דהא דאין כרמלית פחותה מד', הוא משום דלתורת הרשות דכרמלית בעינן שיהא בה מקום ד', דומיא דרה"י.[[317]](#footnote-318)

אך בפירש"י לעיל ו' א' ד"ה אדם כתב דהא דמותר לטלטל ממקו"פ לרה"י ולרה"ר הוא משום דאינו חשוב רשות לעצמו ובטל אצל רה"י ואצל רה"ר, וכ"נ גם בדבריו לעיל בסוגיין בסוד"ה אלא בד', וכ"כ רש"י בעירובין ט' א' ד"ה ובלבד ושם פ"ז א' ד"ה התם,[[318]](#footnote-319) וכ"ה מבו' בספה"י לר"ת סימן ק"צ, וכתב לפ"ז דאיצטבא דבין העמודים דהוי כרמלית, הוא אף כשאינה רחבה ד', דהואיל ובין העמודים לא מסתגי בהדיא אינה בטלה לגבי רה"ר למיהוי מקו"פ, והתורי"ד לעיל בסוגיין תמה על דבריו, ונת' לעיל,[[319]](#footnote-320) - ובחי' חת"ס לעיל בסוגיין הק' ע"ד רש"י, דלפ"ז ל"ה שייך דין מקו"פ כשהוא עומד באמצע רה"ר,[[320]](#footnote-321) ובד' רש"י לעיל בסוגיין בסוד"ה אלא מבו' דאף בכה"ג דין מקו"פ עליו ומותר לטלטל ממנו לרה"י, והיינו לטלטל דרך אויר רה"ר למעלה מי', (דאם מטלטל דרך למטה מי', בפשוטו ה"ז אסור משום הכנסה מרה"ר לרה"י דנאסרה אף בלא עקירה).[[321]](#footnote-322)

**בית שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי' וכו' בתוכו אין מטלטלין אלא בד',** בפירש"י לעיל בסוגיין בד"ה אלא בארבע כתב דהא דאין מטלטלין בתוכו הוא משום דאין המחיצה גבוהה י', והיינו דחלק המחיצה שכנגד הקירוי, אינו מחיצה כלפי תוכו, ונמצא דלתוכו ליכא מחיצה י', וכ"נ בד' הרמב"ן והרשב"א שם, - אך בפי' ר"ח כתב דהא דאין מטלטלין בתוכו, הוא משום דלא חזי לדירה,[[322]](#footnote-323) וכ"כ הר"ן, וכ"כ בשיטה להר"נ לעיל בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א ה"ע, וכ"נ בד' התו"י בסוגיין דהא דאין מטלטלין בתוכו הוא משום דבעינן שיהא אויר י' ברה"י.[[323]](#footnote-324)

הרשב"א בעבוה"ק שם כתב דאיירי בבית יותר מבית סאתים, ומבו' דכל שאינו יותר מבית סאתים מותר לטלטל בכולו אף שאין בתוכו י',[[324]](#footnote-325) - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דכל הא דבעינן שיהא חזי לדירה הוא רק ביותר מבית סאתים, דכל שלא הוקף לדירה הוי ככרמלית, או דלעולם אף כשאינו יותר מבית סאתים ל"ה רה"י כיון דלא חזי לדירה, ואך דמ"מ כיון דלא שלטי בי' רבים ל"ה כרמלית אלא כשהוא יותר מבית סאתים.

הביאוה"ל בסימן שמ"ה סט"ו נסתפק בהא דתוכו ל"ה רה"י, דשמא אי"ז אלא מדרבנן, וכן נקט בהגה' המלא הרועים על הרא"ש בדעת הרא"ש, דאי"ז אלא מדרבנן, עיי"ש,[[325]](#footnote-326) - ובד' התוס' לקמן ח' א' ד"ה כפאה על פי' מבו' דמדאורייתא אינו רה"י, והחזו"א בסימן ס"ה סקס"ז הוכיח כן גם מד' התוס' לקמן בסוגיין, ובד' המהרש"א בסוכה ה' ב' מבו' דילפינן לה מהא דחללה י' לבר מסככא, עיי"ש.

\*התוס' ביומא י"א ב' ד"ה ר"מ סבר הק' בדין בית שאין בתוכו י' דל"ה רה"י, דמ"ט לא אמרינן בזה חוקקין להשלים, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה הריטב"א שם ובעירובין י"א ב', - ולדעת רש"י ודעימי' דהא דבית שאין בתוכו י' ל"ה רה"י, הוא משם דלי"ב מחיצות י', מסתברא מילתא דל"מ ע"ז הא דחוקקין להשלים, דדינא דחוקקין להשלים ל"מ במקום דליכא מחיצות,[[326]](#footnote-327) והתוס' והריטב"א שעמדו בזה, הוא משום דס"ל דהא דבית שאין בתוכו י' ל"ה רה"י, הוא משום דבעינן שיהא בהרשות חלל י', וע"כ שפיר י"ל בזה חוקקין להשלים, (דומיא דהא דחוקקין להשלים לרוחב ד').

**ואם חקק בו דע"ד והשלימו לי' מותר לטלטל בכולו,** התוס' הק' דמ"ש מסוכה דכל שיש משפת חקק ולכותל ג"ט פסולה, ומצינו בזה כמה דרכים, ובזה תליא דין צירוף חלקי מחיצות, **א** התוס' כתבו דשאני לגבי סוכה דבעינן מחיצות סמוכות לסכך,[[327]](#footnote-328) וכ"כ התוס' בסוכה ד' ב', וכתבו דלענין שבת ל"ב אלא למנוע רגל הרבים, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, - ולפי דבריהם נמצא, דלעולם מצרפין ב' חלקי מחיצות זל"ז, ואך דהתם ל"מ המחיצות החיצונות כשאינם בתוך ג' לחקק, משום דאינם סמוכות לסכך.

**ב** התו"י כתבו דהכא יש מחיצות גבוהות י' מבחוץ ול"ב להחקק אלא כדי שיהא אויר י', ומשא"כ התם דצריך לצרף הגידוד וביותר מי' אינו מצטרף, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' הרא"ש בסימן י"א ובתוס' הרא"ש, - ולפי דבריהם לעולם אין מצרפין ב' חלקי מחיצות זל"ז, ואך דהכא מהני המחיצות י' שמבחוץ,[[328]](#footnote-329) ול"ב לחקוק אלא כ"ה שיהא אויר י', דרה"י בעי חלל י', ולפ"ז כל דאין המחיצות החיצונות גבוהות י' בעינן שיהא החקק בתוך ג' למחיצות, וכ"כ בפסקי מהרי"ח,[[329]](#footnote-330) וכ"כ המג"א בסימן שמ"ה סקי"ג עפי"ד הרא"ש.[[330]](#footnote-331)

ובטעם הא דבסוכה צריך לצרף הגידוד, כתב בגל' תוס' שבקובץ שיטות קמאי מתוס' שאנץ, דהוא משום דאיירי דאין המחיצות מבחוץ גבוהות י', ונתחדש בדבריו, דגם לענין סוכה מהני הא דהמחיצות מבחוץ גבוהות י', - אך בד' הרא"ש שם מבו' דבסוכה ל"מ אף אם המחיצות גבוהות י' מבחוץ, משום דבעינן מחיצות סמוכות לסכך,[[331]](#footnote-332) וכ"ה בגליון תוס' שם בשם הר"ש.[[332]](#footnote-333)

**ג** הרמב"ן כתב דלגבי סוכה דדפנות בעינן, בעינן שיהיו תוך ג' ליהוי לבוד, אבל לענין שבת כל דלא בקעי רבים כלל רה"י הוא, והא איתניהו למחיצות מבחוץ דהוו י' וכו', ועד"ז כתבו הרשב"א והריטב"א, - ולכאו' מכוון דבריהם הוא, דלענין סוכה דבעינן דפנות אין מצרפין ב' חלקי מחיצה, דהגם שהמקום שבפנים גדור ע"י ב' חלקי המחיצה, מ"מ ליכא דפנות, דליכא צירוף בין חלקי המחיצה, אך לענין שבת סגי במה דרשות י"ט גדורה במחיצות, ול"ב שיהא צירוף בין ב' חלקי המחיצה.[[333]](#footnote-334)

\*התרוה"ד בסימן ע"ה כתב בדין קרפף שלא הוקף לדירה, דישפוך עפר לצד החומה מבחוץ ומבפנים, יותר מי' אמות לאורך החומה ברוחב ד"ט, ויתמעט עי"ז גובה המחיצה מי' טפחים, ובכה"ג חשיב כפרצה כנגד כל אותו העפר, שהרי יש דריסת הרגל מקרקע העולם על עפר הנשפך שהוא פחות מגובה י"ט, ומשם למחיצה ג"כ יש דריסת הרגל שגם הוא פחות מי', וכל פחות מגובה י' לאו מחיצה איקרי וכפתוח ופרוץ דמי, והביאו הרמ"א בסימן שנ"ח ס"ב, - והעירו דתיקשי מינה על מש"כ המג"א לדינא כדעת הרא"ש דאין ב' חלקי מחיצות מצטרפין כשיש ביניהם ג"ט, ומ"ט התם בעינן שיהא העפר ברוחב ד"ט, - וצ"ל דהוא משום דהתם מצינו לחשוב את הכותל והעפר כמחיצה אחת עבה, וע"כ ל"מ אלא כשהעפר הוא ברוחב ד"ט, דיש עליו דריסת הרגל, ואכמ"ל.[[334]](#footnote-335)

כ"ד כסליו ע"ט

דף מס' 16

**ז' ב' -** **חורי רה"ר אביי אמר כרה"ר דמו, ורבא אמר לאו כרה"ר דמו,** בטעמא דרבא דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמו, ול"ד לחורי רה"י דכרה"י דמו, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בד' הרשב"א משמע קצת דהוא משום דשאני רה"י דכל המקומות שבתוכה הוו רה"י, וע"כ אף החורים הטפלים לרשות הוו רה"י, ומשא"כ ברה"ר דכל מקום המסוים בה וגבוה ג' ל"ה רה"ר, ה"נ חורים שהם גבוהין ג' ל"ה רה"ר,[[335]](#footnote-336) ועד"ז כתב בס' מגנזי הגר"ח סימן ד', דדין חורי רה"י הוא מכח דינא דרה"י עולה עד לרקיע, דכיון דהאויר הוי מכלל עיקר הרשות, ע"כ הוו אף החורין כרה"י, ומשא"כ בחורי רה"ר.

**ב** הנימו"י כתב דהוא משום דתשמישו לאו כדרך תשמיש רה"ר שבוקעין בו רבים, והיינו דאף דמצניעין בו חפצים, מ"מ כיון דאינו משמש להילוך הרבים, ל"ה רה"ר.[[336]](#footnote-337)

**ג** בפי' רבינו פרחי' כתב דשאני חורי רה"י, דמנהגו של רה"י שמנהגו שיהיו בו חורים וגנזים וכולן נכללין בתורת רה"י, וע"כ הוי דין החורים כרה"י, ומשא"כ ברה"ר דאין המנהג להיות בו מקומות מיוחדים כלל אלא דרכו להיותו דרך אחת ישרה וכו', וע"כ אין דין החורים כרה"ר.

**ד** בפי' קדמון בפי"ד משבת ה"י כתב דשאני חורי רה"י דבני רה"י דרכן להשתמש בחורין שלהן ולהניח בהן חפציהן, ומשא"כ ברה"ר דאין דרך בני רה"ר להשתמש בחורין ולא להצניע שם חפציהן מפני שיפחדו שמא יגנבו אותן עוברי דרכים, אך בד' התוס' ד"ה והלכה מבו' דבני רה"ר משתמשין בחורין.

\*הרי"ף כתב דכיון דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמי, ע"כ אם יש בהן דע"ד וגבוהין י', הו"ל כרה"י, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב, וכן משמע בל' המאירי, ובל' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"י,[[337]](#footnote-338) והראש יוסף הק', דבכה"ג דאין גבוהין י', הרי אף לדעת אביי הוו כרה"י, ככל עמוד גבוה י' ורחב ד' דברה"ר דהוי רה"י, (וכ"ה מבו' בפירש"י בד"ה אמאי, דאף לדעת אביי כל שגבוהין החורין י' הוו רה"י), ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.

הרי"ף והרא"ש שם כתבו דאם החורין רחבים ד' ואינם גבוהין י', הוו כרמלית, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד משבת ה"י, והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הי"ד והמ"ב, והריטב"א בעירובין ל"ב ב', וכ"כ הטוש"ע בסימן שמ"ה סי"ג, - אך התורי"ד בעירובין שם כתב דלמ"ד דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמי, ל"ה כרמלית אלא מקו"פ, ועפי"ז תמה ע"ד רש"י שם, וצ"ב.

הרמב"ם שם כתב דכל הא דכשיש בהן דע"ד הוו כרמלית וכשאין בהן דע"ד הוו מקו"פ, הוא רק בחור הגבוה ג', דכל שאינו גבוה ג' ה"ה כארץ, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם והטוש"ע שם, וכ"נ גם בד' הריטב"א בסוגיין, - והחזו"א בסימן צ"ו סקי"ג כתב דחור וכניסה שיש להם דפנות הם רה"י מה"ת וכרמלית מדרבנן אף אם תוכן שוה לרה"ר, וכל הא דהוי החור רה"ר, הוא בגונא דהכותל רחב מלמטה ויש לו כניסה למעלה והוא על פני כל אורך רה"ר, דאין לחור מחיצות, - אמנם מסתימת ד' הפוסקים לא משמע דאיירי רק בכה"ג, וכמו שעמד החזו"א שם, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שם המ"א מ"ב דאיירי בחור גמור, עיי"ש שחילק אם הוא פתוח אף לרה"י או אינו פתוח רק לרה"ר, וזה משכח"ל רק בחור גמור.[[338]](#footnote-339)

ולכאו' צ"ל בזה, דכל הא דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמו, הוא רק בחור הגבוה ג', דהוא חולק מקום לעצמו, אך בחור שאינו גבוה ג' מודה רבא דמהני דין חורין לאשוויי לה לרה"ר,[[339]](#footnote-340) וע"כ אף דיש להן דפנות הוו רה"ר, כ"ה דלדעת אביי הוו כל חורי רה"ר כרה"ר, אף דיש להן דפנות,[[340]](#footnote-341) וכ"ה מוכרח מעיקר הא דהוו החורין רה"ר בכה"ג, אף דהם מקורין, והיינו דאף דרה"ר מקורה ל"ה רה"ר, מ"מ חורין שהן טפלין לרה"ר, הוו רה"ר אף שהן מקורין, - אך אכתי תיקשי דמ"ט כשהן גבוהין ג' ורחבין ד' הוו כרמלית ול"ה רה"י.[[341]](#footnote-342)

ושמא י"ל, דאף דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמי, ול"מ דין חורין לאשוויי להו לרה"ר, מ"מ מהני בזה דין חורין להפקיען מתורת רה"י, וכ"נ ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק שם המ"א, דאם היו בהן חורין וכו' בין פתוחים לרה"ר או לכרמלית "אין אלו רה"י", אלא נידונין לפי גובהן ורחבן, והרי דהי' מקום לחשבם כרה"י, ובע"כ דיש להם מחיצות המועילות לאשוויי להו רה"י, ואפ"ה אינם רה"י, משום דהוו חורי רה"ר וכרמלית.[[342]](#footnote-343)

\*בעירובין פ"ז ב' פליגי אמוראי בדין חורי כרמלית אם ככרמלית דמו, ובפירש"י שם ד"ה ותיהוי מבו' דטעמא דמ"ד דככרמלית דמו הוא הוא דומיא דחורי רה"ר דכרה"ר דמו, ומבו' דלדעת רבא דחורי רה"ר ל"ה כרה"ר, ה"נ חורי כרמלית ל"ה ככרמלית, וכ"כ הב"ח בסימן שמ"ה והגאו"י בעירובין שם, ופירשו דהוא משום דהקילו בכרמלית קולי רה"ר, כמו שאמרו לעיל בסוגיין,[[343]](#footnote-344) - אך בד' הרא"ש שם בסימן ח' והרשב"א והריטב"א שם שדנו היאך קי"ל בדין חורי כרמלית, מבו' דאף דקי"ל דחורי רה"ר לאו כרה"ר, מ"מ י"ל דחורי כרמלית הוו ככרמלית, וכ"ה להדיא בבעה"מ ומאירי שם שפירשו דהא דפריך דליהוי כחורי כרמלית, הוא דומיא דהא דיש חורין לרה"י, ופשוט דזה תליא בפלוגתת הראשונים בטעמא דרבא דחורי רה"ר אינם כרה"ר.

**אמאי כזורק באויר הא נח בחור,** בפירש"י כתב דהו"ל מרה"ר לרה"י דהו"ל גבוה י' ורשות לעצמו, והתוס' הרא"ש הק' ע"ז, דלא מסתבר דנימא בזה חוקקין להשלים, כיון דבעינן לחקוק גם ברחבו וגם בגבהו לחשבו כגבוה י', דבלא"ה ל"ה רה"י, וכתב דגם עמוד גבוה י' ורחב ד', ל"ה רה"י אם הי' עליו גג ובין הגג לעמוד פחות מי', דאין חלל י' עליו, ובכולי האי לא אמרינן חוקקין, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן ק' א' ובתו"י ביומא י"א ב',[[344]](#footnote-345) וכ"נ בד' התוס' ד"ה והלכה וכמש"כ המהרש"א, וכ"נ בפי' ר"ח לקמן ק' א' שכתב דחור ל"ה רה"י אלא שהחור עצמו גבוה י', ומקרקעית החור ולמטה י"ט, ויש לדחות.

אך בד' רש"י בד"ה ר"מ סבר מבו' דל"ב לחקוק אלא בעובי וברוחב, ומבו' דהוי רה"י אף שאין בו חלל י', וכ"נ גם בד' הרשב"א בסוגיין,[[345]](#footnote-346) וכ"כ הבית מאיר בסימן שמ"ו ס"ד בדעת רש"י, ועיי"ש שהביא כן מד' הריטב"א בעירובין י"א ב', וכ"כ בחי' בית מאיר בסוגיין, ועיי"ש שכתב כן גם בד' התוס', ופירש לדבריהם בע"א, וזה כמש"כ המהר"ם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"י, שכתב דחורי רה"ר שיש בהן דע"ד וגבוהין י' הוו רה"י, ולא הצריך שיהא בהן חלל י', ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א המ"ב, והטור בסימן שמ"ה, וכ"נ גם בד' הרי"ף בסוגיין והרא"ש בסימן י"ב, (אך בחי' הר"מ קזיס כתב לדון לפרש לדבריהם בע"א, עיי"ש).

ובטעם הסוברים דל"ה רה"י אלא כשיש בו חלל י', בפשוטו הוא כמש"כ הר"ח לעיל, דהא דבית שאין תוכו י' ל"ה רה"י הוא משום דלא חזי לדירה הוא משום שאינו גבוה י', - אך בס' מגנזי הגר"ח סימן ד' כתב לפרש דהוא משום דס"ל דעמוד ל"ה רה"י אלא מדינא דגו"א, והרי דבעינן שיהיו המחיצות במקום הרשות, וע"כ בעינן שיהא בו חלל י', כ"ה דיהיו מחיצות י' במקום הרשות, ועד"ז כתב הראש יוסף, אמנם הנה בד' רש"י מבו', דאף דס"ל בכ"ד דהא דעמוד הוי רה"י הוא מדינא דגוד אסיק, מ"מ ל"ב שיהא חלל י', וסגי במה דאמרינן גוד אסיק מעט סביבות ראשו,[[346]](#footnote-347) וצ"ל דהא דעמוד ל"ה רה"י אלא מדינא דגוד אסיק, אי"ז משום דבעינן שיהיו המחיצות במקום הרשות ול"מ המחיצות שתחת הרשות, אלא הוא משום דלא חיילא תורת רה"י, אלא על מקום שבתוך המחיצות, ובלא דנימא גו"א, הרי אין קרקע העמוד בתוך המחיצות, וע"כ הוא דבעינן לדינא דגו"א, שיהא קרקע העמוד בתוך המחיצות,[[347]](#footnote-348) וע"כ שפיר סגי במה שמגביהין המחיצות מעט סביבות ראשו, ול"ב להגביהם בגובה י'.[[348]](#footnote-349)

\***תוד"ה והלכה, דאיירי בחורין וכו' שמפולשין לרה"ר וכו' ולכו"ע הוי חור רה"י דהא חורי רה"י כרה"י דמו,** צ"ע דמ"ט בעינן בזה לדין חורין, הרי אף שאין בהן ד', לכאו' לא גרע מע"ג הכותל דהוי רה"י מדינא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, וכמו שאמרו לקמן צ"ט ב',[[349]](#footnote-350) - וי"ל דהוא משום דלרה"י בעינן חלל י', כמשמעות ד' התוס' בהמשך דבריהם, ונת' להלן, וע"כ הכא דאין בחור חלל י', ל"מ בזה דינא דלאחרים עושה מחיצה, - וי"ל עוד בזה, דל"מ דינא דלאחרים עושה מחיצה, אלא כשהכותל רחב ד', דאף דאין עוביו ד', ה"ה מצטרף עם הרה"י עצמה דהויא כמאן דמליא וחשיב אף הכותל כמקום דע"ד, אך בחור שאין רחבו ד', ל"ה רה"י אלא מדינא דחורי רה"י.

**ולכו"ע הוי חור רה"י וכו' ולא פליגי אלא לשוויי מקום דע"ד,** משמע דאף דאם לי"ב ד', הוי רה"י, ואף דאינו חייב משום דבעינן הנחה ע"ג מקום ד',[[350]](#footnote-351) וכ"ה בתוס' הרא"ש, וכתב דהיינו דלא כר"ח דברה"י ל"ב מקום ד', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א המ"א דחורי רה"י הוו כרה"י אף שאין רחבין ד'.

אך התוס' ביומא י"א ב' סוד"ה הכל מודים כתבו דלמ"ד דחורי רה"ר כרה"ר, הרי דאין חוקקין להשלים, ל"ה רה"ר אלא מקו"פ, ומבו' דאף בחורים בעינן ד' לעיקר תורת הרשות,[[351]](#footnote-352) וכ""כ האבהעו"ז בסימן שמ"ה בדעת התוס' בעירובין ע"ח א' דחורי רה"י ל"ה כרה"י אלא בשיש בהן ד', וכ"כ בחי' הגר"ח שבת פי"ד,[[352]](#footnote-353) ועמש"כ בזה בגליונות חזו"א שם.

**ודוקא אותם שלמעלה מי' חשיבי חורי רה"י, אבל שלמטה מי' אין בני רה"י משתמשין שם מפני בני רה"ר שמשתמשין בהן,** בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א המ"א מבו' דחורי רה"י חשיבי כרה"י אף כשהן מפולשין לרה"ר והם למטה מי', עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' השו"ע והרמ"א בסימן שמ"ה ס"ד, וכמש"כ המ"ב שם סק"י.

והעולת שבת שם סק"ד כתב עפי"ד התוס' דכל שהם למטה מי' ל"ה כרה"י, דאין בני רה"י משתמשין בהן, והניח בצ"ע לדינא,[[353]](#footnote-354) - אך המג"א שם סק"ב כתב דד' התוס' הם רק לפי הס"ד, אך לפ"מ דמפרשינן לה בע"א, הוו חורי רה"י כרה"י אף אם הן מפולשין לרה"ר והם למטה מי',[[354]](#footnote-355) והאלי' רבה שם הביא מד' רי"ו נתיב י"ב ח"ד (עא.) שכתב לדינא דכל שהם מפולשין לרה"ר והם למטה מי', אינם כרה"י, ועמש"כ בזה הבית מאיר שם ובחי' לסוגיין, ומש"כ המ"ב שם סק"י.[[355]](#footnote-356)

**ועוד וכו' דבחור כ"ש ממש וכו' ליכא לאוקמי', דא"כ וכו' והא לא נח ע"ג מקום ד', ואצ"ל כפירש"י וכו',** הבית מאיר בסימן שמ"ה ס"ד דקדק מד' הרי"ף דלאביי דחורי רה"ר כרה"ר חייב הזורק בחור למטה מי' אף שאינו רחב ד', ועיי"ש שכתב דהוא משום דדמי לעמוד ט' ורבים מכתפין עליו דדעת רש"י והרמב"ם דהא דאם זרק ונח על גביו חייב הוא אף כשאינו רחב ד', וית' בעזה"י במקומו, ועמש"כ הרש"ש.

כ"ו כסליו ע"ט

דף מס' 17

**ח' א' -** **זרק כוורת גבוהה י' וכו' רחבה ו' פטור,** בטעם הפטור בזה נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דהוא משום דהוי רשות לעצמה ואנן ממשכן גמרינן שהיו זורקין מחטיהן זל"ז ולא היו זורקין רשויות, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז ה"א דין ל"ב, - אך התוס' פירשו דטעם הפטור הוא משום דהכורת נעשית רה"י כשתנוח והוי כזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, וכ"כ הר"ח והרי"ף והריטב"א והמאירי, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד משבת הי"ט, וכ"כ בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד.

בדעת רש"י ודעימי' דטעם פטורו הוא משום דממשכן גמרינן שהיו זורקין מחטיהן זל"ז ולא היו זורקין רשויות, הק' הגרע"א בגהש"ס ממה שאמרו לקמן צ"ו ב' דלא הי' זריקת ד' אמות ברה"ר, וכל ד"א ברה"ר הלכתא גמירי לה, וכבר עמדו בזה התוס' הרא"ש והריטב"א, והריטב"א כתב דצ"ל דמש"א לקמן שם דהלכתא גמירי לה, היינו להא דהויא תולדה ול"ה אב.

והתו"י הק' ע"ד רש"י דמצינו במשכן הוצאת רשויות שהוציאו את הארון והמזבחות, - ומצינו בזה ב' דרכים, דהריטב"א כתב דלדעת רש"י לא פטרינן אלא בזורק ד' אמות ברה"ר, ולא בזורק מרה"י לרה"ר, ולכאו' הוא מכח ה"ט, דבהוצאה מרה"י לרה"ר היתה הוצאת רשויות,א[[356]](#footnote-357) והרי"ד והריא"ז שם כתבו דכל הא דפטרינן בזריקת רשויות הוא רק בזורק, דלא הי' במשכן זריקת רשויות, אך במוציא מרה"י לרה"ר חייב.[[357]](#footnote-358)

בפי' הר"י מלוניל כתב דכל הא דפטרינן הוא רק כשזרקה בקומתה שהיא נחשבת רשות, אבל אם זרקה שלא בקומתה אלא כמין שכיבה מיחייב, ומבו' דאף דפירש שם דהפטור הוא משום דל"ה במשכן זריקת רשות, מ"מ לא פטרינן אלא כשהיא עומדת בקומתה דחשיבא כרשות,[[358]](#footnote-359) - ועיי"ש בסו"ד שפירש דהא דזרקה שלא בקומתה חייב, הוא משום דנחה ברה"ר, ומבו' דהא דפטרינן בזריקת רשות משום דל"ה במשכן, אי"ז גזה"כ בעלמא, אלא הוא משום דכיון דהיא חולקת מקום לעצמה, ליכא בזה הנחה גמורה ברה"ר, וכיון דל"ה במשכן כה"ג, הוא פטור,[[359]](#footnote-360) ומה"ט הוא דס"ל דכל שזרקה שלא בקומתה חייב.

ובשיטה להר"נ נחלק ע"ז דאף כשלא זרקה בקומתה יש לפטרו משום דרה"י היא, ולכאו' הוא משום דס"ל דאף דבכה"ג אינה רה"י, מ"מ כיון שבדרך תשמישה הויא רה"י, הו"ל כזריקת רשות דאין חייבין עלי'.[[360]](#footnote-361)

ובחי' הרשב"א שנד' במהד' ז"י החדש, והעתקנו לשונו מפני שאינו בשאר דפוסים כתב, ז"ל, ול"נ דזורק מרה"ר לרה"י אפי' גבוהה י' ורחבה ד' חייב, דכיון דרה"י עולה עד לרקיע אין כלי חולק בו רשות לעצמו, ולא חשיבא רשות לעצמה אלא ברה"ר שאין תופסת אלא עד י', ואפשר דאפי' ברה"י פטור, דכל שגבוהה י' ורחבה ד' יצאה מתורת כלי והו"ל רשות לעצמה וכזורק (מרה"י) [רה"י] לרה"י הוא דכל מקום שהיא רה"י היא, עכ"ל, ולכאו' הוא כדעת רש"י דפטורא דזריקת כוורת הוא משום דהיא רשות לעצמה,[[361]](#footnote-362) ואפ"ה לא פטרינן אלא בגונא דבפועל היא רשות לעצמה, וכד' הר"י מלוניל, וזהו שנסתפק אם בזורק לרה"י, כיון דרה"י עולה עד לרקיע ואין כלי חולק רשות לעצמו, הוא חייב,[[362]](#footnote-363) או דכיון דהיא גבוהה י' ורחבה ד' ויצאה מתורת כלי, ה"ה חולקת רשות לעצמה אף ברה"י,[[363]](#footnote-364) וצ"ע.

\*בחי' חת"ס לעיל ג' ב' כתב, דלמש"כ רש"י דפטורא דזריקת כוורת הוא משום דל"ה במשכן זריקת רשויות, הרי דבזורק כוורת מלאה חייב על זריקת מה שבתוכה, דאי"ז זריקת רשויות.[[364]](#footnote-365)

בחי' הגר"ח בפי"ד משבת כתב דכל הפטור דזריקת רשויות, הוא רק אם הוי תוכו רה"י, אך אם רק על גבו הוי רה"י מדינא דתל, לא חשיב כזריקת רשויות, כיון דהיא עצמה אינה רשות, אלא שהיא גורמת מקום שיהא על גביו רה"י, וכ"כ השפ"א בסוגיין בדעת הר"ח.

אמנם הנה בד' הראשונים בסוגיין נראה דלא כן, **א** בפירש"י בד"ה כפאה על פי' מבו' דכל שיש ברחבה ו' פטור אף כשכפאה על פי' ול"ה רה"י אלא על גבה, שהרי אין בתוכה י', דעובי השולים ממעט מי', והרי דאף היכא דאין תוכו רה"י חשיב כזריקת רשויות. **ב** התו"י והרי"ד כתבו דבמשכן היתה העברת רשויות שהוציאו את הארון, ומבו' דאף דלא הי' בארון עצמו גובה י' אלא עם עובי הכפורת, ול"ה תוכו רה"י, דהו"ל כבית שאין בתוכו י' דל"ה תוכו רה"י, מ"מ חשיב כרשות.

בפירש"י הק' דאף באין גבוהה י' הויא רשות לעצמה דכרמלית היא, וכתב דכרמלית ל"ה רשות מדאורייתא, ועמש"נ בזה לעיל ו' א' דבד' הרמב"ן וש"ר מבו' דכרמלית חשיבא רשות לעצמה אף מדאורייתא, וצ"ע, והריטב"א כתב לישב דאין כרמלית בכלים, - ובדעת רש"י דפליג ע"ז כתב המהרש"א דאף דאיהו גופי' כתב לקמן בד"ה פחות מכן דאין כרמלית בכלים, היינו רק שלא החמירו בו ככרמלית,[[365]](#footnote-366) - ובחי' אהעו"ז לעיל ה' א' הוכיח מזה בדעת רש"י דהא דאין כרמלית בכלים היינו דהוי מקו"פ, ולא החמירו חכמים לחשבו ככרמלית, וכמש"כ ההג"א בסימן ט"ו, והיינו דאם מדאורייתא הו"ל רה"ר, ואף מדרבנן לא עשאוהו ככרמלית, הרי אינו רשות כלל, ומ"ט הוצרך רש"י להא דכרמלית אינה רשות אלא מדרבנן,[[366]](#footnote-367) ועי' באבהא"ז בפי"ד משבת.

המהרש"א כתב דמה שלא הק' רש"י גם בגבוהה י' ואינה רחבה ד' דיהא זריקתה כזריקת רשויות, הוא משום דמקו"פ ל"ה רשות לעצמו שהרי מותר להוציא ממנו לרה"ר ומרה"ר לתוכו,[[367]](#footnote-368) ובהמש"ד כתב דהתוס' דלא ניח"ל לפרש כפירש"י דפטורא דזריקת כוורת הוא משום דאין חייבין על זריקת רשות הוא משום דא"כ הי' לנו לפטור אף בשאין רחבה ד' או אין גבוהה י', דאף דכרמלית ומקו"פ ל"ה רשות לעצמן, מ"מ מיקרו רשויות אחרות מדאורייתא, ובחי' הגרע"א תמה ע"ז, דלמש"כ התוס' לעיל ה' א' דכיון דאין כרמלית בכלים, הו"ל רה"ר, ל"ש בזה כלל פטורא דזריקת רשויות.

לדעת התוס' דפטורא דכוורת הוא משום דהוי כזורק מרה"י לרה"י, מבו' בדבריהם דהיינו דכשנחה הכוורת היא נעשית רה"י, אך כ"ז שלא נחה הכוורת אינה רה"י, וע"כ הו"ל כזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר,[[368]](#footnote-369) אך המאירי כתב דבכל מקום שהוא עובר שם רה"י הוא, ואין העברתו כלל דרך רה"ר, ומבו' דאף בשעת העברת הכוורת הו"ל רה"י.

ובדעת התוס' דס"ל דל"ה הכוורת רה"י אלא כשנחה, יש להסתפק אם הוא משום דכלי שהוא באויר אינו נעשה רה"י, או דהוא משום דבדרך הילוכו אינו נעשה רה"י.[[369]](#footnote-370)

במשנת ר"א סימן י"ד כתב, דלמש"כ התוס' דזריקת כוורת חשיבא כזריקה מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ניחא הא דמשא בני קהת חשיב כהוצאה, אף דהארון והמזבחות היו גבוהין י', דהו"ל כמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר דחייב לדעת התוס' ודעימייהו, ועיי"ש שהק' לדעת ש"ר דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר פטור, דמ"ט משא בני קהת חשיב כהוצאה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ס"ב סקי"ט אות ד', וצ"ע.

הריטב"א כתב דהא דחשיב דהנחת הכוורת היא ברה"י, הוא משום דהנחתה היא ברשות עצמה, וכיון דהיא רה"י הויא הנחתה ברה"י, ומשמע דל"ב להא דהקרקע שתחתי' היא רה"י, אלא כיון שהיא עצמה רה"י, הו"ל כהנחה ברה"י.[[370]](#footnote-371)

ובחי' הגר"ח בפי"ד משבת הק', דאף דתוך הכוורת הוי רה"י, מ"מ מקום המחיצות והשולים עצמן כיון דהן אטומין ולי"ב אויר ד', ל"ה רה"י, ומ"ט חשיב דהנחת הכוורת הוא ברה"י, ועיי"ש שכתב דלדעת רש"י דהפטור הוא משום דחיוב הוצאה הוא רק בזריקת חפץ ולא בזריקת רשויות, שפיר מהני הא דתוכה הוי רה"י למחשבי' כזריקת רשויות, וכתב דהוא משום דינא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, דמכח זה יש להמחיצות דין מחיצות גם על עצמן, וע"כ אף דאין בהן אויר ד', מ"מ לא פקע מינייהו דין מחיצות גם על מקומן, וע"כ חשיב כזורק מרה"י לרה"י, אך בגליונות חזו"א שם כתב, דכל הא דלאחרים וכו' מהני רק לחשוב גבו כרה"י, דהוי כחלק של תוכו, אך ל"מ זה מידי לגבי אטומו של כותל, ועיי"ש מה שהוסיף לבאר בזה.

ובגליונות חזו"א שם כתב דהא דפטור אף דהמחיצות והשולים אינם רה"י, הוא משום דמחיצות העושין רה"י חשיבי דבר של קביעות ודינן באינן קבועין כשאר דברים הקבועין ומבטלין רה"ר, וכ"כ בסימן ס"ב סקי"ג, ולפ"ז נמצא דאין הנחת הכוורת ברה"י, והא דפטור הוא משום דאין מקומה רה"ר, וצ"ע ממש"כ התוס' דלמאן דיליף זורק ממושיט יש לחייב בזה, והרי דחשיב דהנחתה הוא ברה"י,[[371]](#footnote-372) - ועיי"ש שכתב לדון עוד, דקרקעית רה"י היא רה"י עד התהום, ומה"ט גם המחיצות הוו רה"י, דכיון דעל גבן רה"י הוי גם תוכן רה"י אף שהוא אטום, - ועמש"כ עוד בזה בקה"י סו"ס ז'.

בד' התוס' בד"ה כפאה מבו' דאף היכא דל"ה רה"י אלא על גבה יש בזה לפטורא דזריקת כוורת,[[372]](#footnote-373) וכ"ה מבו' בפי' ר"ח שכתב, דאם ל"ה לכוורת חלל הי' די לה בדע"ד, אף דבכה"ג דאין לה חלל הו"ל כתל ול"ה רה"י אלא על גבה, - אך בחי' הגר"ח בפי"ד משבת כתב בדעת הר"ח, דהא דלא פטרינן אלא בשיש בכוורת חלל דע"ד, הוא משום דכל שאין בה חלל דע"ד, הרי דהגם דעל גבה הוי רה"י משום דאי בעי מנח מידי, מ"מ כיון דבתוכה ליכא דע"ד, חשיב דהנחתה היא ברה"ר והוא חייב,[[373]](#footnote-374) ואף דתוכה הוי רה"י מדינא דחורי רה"י, מ"מ כיון דליכא בהמחיצות דין מחיצות על תוכה, ע"כ אף דתוכה הוי בכלל חורי רה"י, מ"מ מקום הדפנות והשולים שהם סתומים אינם בכלל חורי רה"י כלל, וכיון דדין מחיצות לי"ב במקומם ממילא דל"ה רה"י, וע"כ הוא חייב על זריקתה.

ועיי"ש שכתב בדעת התוס' דס"ל דאף בכה"ג הוא פטור, דהוא משום דס"ל דגם בתל גבוה י' ורחב ד' איכא לדינא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, או דהוא משום דס"ל דכל קרקע רה"י ה"ה מופקע ע"י הרה"י שעל גביו מכלל רה"ר, עיי"ש.[[374]](#footnote-375)

בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד הוכיח דכלי שאין גבוה י' אינו חולק רשות לעצמו והוי כרה"ר, מהא דבזורק כוורת שאינה גבוהה י' חייב, ואם כלי שאינו גבוה י' הוי כרמלית, הו"ל כזורק מרה"י לכרמלית דפטור.

ולדעת ההג"א סימן ט"ו דכלי שאינו גבוה י' הוי מקו"פ, וכן לדעת הראב"ד בפי"ד משבת הי"ח דיש כרמלית בכלים, (וכן נראה מד' הראב"ד שהביא הרשב"א לעיל ה' א'), י"ל דס"ל כד' רש"י דפטורא דכוורת הוא משום דהוי זריקת רשות, וע"כ שפיר הוא חייב בכוורת שאינה גבוהה י', דכרמלית ל"ה רשות מדאורייתא וכמש"כ רש"י.

והקה"י סו"ס ז' כתב לישב עוד, דאף אם כלי הוי מקו"פ, מ"מ הקרקע שתחתיו הויא רה"ר, וע"כ חשיב כמניח ברה"ר, ועיי"ש שכתב דזה ניחא רק אם פטורא דכוורת הוא משום דגם הקרקע שתחתיו הויא רה"י, וכ"כ האבהא"ז בפי"ד משבת הי"ט, - ובעיקר נידון זה אם הקרקע שתחת מקו"פ הויא ג"כ מקו"פ, עמש"כ באורך בתוצאות חיים סימן ט"ז.

המהרש"א כתב דטעם הא דלא ניח"ל להתוס' בפירש"י, הוא משום דא"כ הי' לנו לפטור אף בשאין רחבה ד' או אין גבוהה י', דגם כרמלית ומקו"פ חשיב כזריקת רשויות, - ובחי' הגרע"א תמה ע"ז, דאם כלי הוי מקו"פ, ושלא כד' התוס' לעיל ה' א', א"כ גם לד' התוס' יש לפטור, דהוי כזורק מרה"י למקו"פ, ובע"כ דכלי אינו חולק רשות לעצמו כלל, וא"כ שפיר הו"מ התוס' לפרש כפירש"י דהפטור הוא משום זריקת רשויות.

והגרע"א שם כתב דלדעת התוס' הזורק אבן גבוה ג' לרה"ר פטור, דהו"ל כזורק מרה"י למקו"פ, וכתב דזה צריך לימוד, אך האבהא"ז בספי"ד משבת כתב דאף בכה"ג הוא חייב, כיון דהקרקע שתחתי' הוא רה"ר, ועי' בקה"י סימן ז', אך הנה בד' הר"י מיגש מבו' דכל הא דזורק כוורת שאינה גבוהה י' חייב הוא משום דאין כרמלית בכלים, וכ"כ הריטב"א, ולפ"ז בזורק אבן לרה"ר פטור.

התוס' הק' דיתחייב הכא משום דל"ה מחיצה מעיקרא, ועמש"כ בזה המלא הרועים בסוגיין והגרא"מ הורויץ לקמן צ"ט ב', ועמש"כ החזו"א בסימן ס"ב סקי"א ומשנת ר"א סימן ו' בביאור ד' התוס', והחזו"א שם כתב דד' התוס' מיוסדים על הא דאין כרמלית בכלים והפקעת הרה"ר הוא רק ע"י שנעשה רה"י, עיי"ש, ועיי"ש גם מש"כ בביאור תי' התוס'.

והפנ"י כתב דטעם הא דהוצרך רש"י לפרש דהפטור הוא משום זריקת רשות, ולא פירש כד' התוס' דהוא משום דהוי כזורק מרה"י לרה"י, הוא משום דס"ל דכיון דל"ה מחיצה מעיקרא לא מיפטר, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ב סוסקי"א.[[375]](#footnote-376)

הרשב"א לעיל ה' א' כתב דהא דטרסקל למעלה מי' חולק רשות לעצמו, ולדעת ריבר"י הוי רה"י, וכלי בתוך י' אינו חולק רשות לעצמו, הוא משום דשאני למעלה מי' דאין שם רשות שיבטל הכלי לגבי', דרה"ר אינו עולה למעלה, ומשא"כ למטה מי' דהוי רה"ר, אין כלי חולק רשות לעצמו אלא בטל הוא לגבי הרשות,[[376]](#footnote-377) - והאבהא"ז פי"ד משבת הי"ט הק' דא"כ מ"ט כוורת שהיא גבוהה י' מצומצמות הויא רשות לעצמה, ועיי"ש שכתב לפמש"כ הרשב"א בסוגיין דכל שגבוהה י' ורחבה ד' יצאה מתורת כלי, אך צ"ע דהרשב"א לא פסיקא לי' הך מילתא, - ולכאו' י"ל, דכל דהאויר שע"ג הכלי אינו רה"ר, אינו בטל לגבי רה"ר, וע"כ אף כלי גבוה י' מצומצמין, אינו בטל לרה"ר.

כ"ח כסליו ע"ט

דף מס' 18

**ח' א' -** **רחבה ו' פטור,** בפירש"י כתב דאף דסגי בה' טפחים וג' חומשין, לחומרא לא דק ולהפרישו מאיסור שבת.[[377]](#footnote-378)

אך הר"ח והרי"ף כתבו דבעינן ו' טפחים כדי שיהא בה אויר ד' טפחים מלבד עובי הדפנות, - והתוס' הק' ע"ז ממה שאמרו בעירובין ע"ח א' דבור וחוליתו מצטרפין משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הרמב"ן במלחמות כתב דשאני מחיצה דכוורת דלא מנח מידי עלייהו ולא משתמש לי' משום דמיקלקלי, ועד"ז כתב הרשב"א, והוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן ק' א', ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ב** הרשב"א הביא מירושלמי דהא דבור וחוליתו מצטרפין לד', הוא רק כשהעומ"ר על הפרוץ, וכ"כ המאירי לקמן צ"ט א', ועי' בחי' הגר"ח בפי"ד משבת במש"כ לפרש טעם הא דבעינן גם עומ"ר וגם להא דאי בעי מנח מידי ומשתמש, (ועיי"ש במש"כ עפי"ז בדינא דעירובין ע"ח א' דמילאהו כולו ביתידות, ונת' במקומו), ועי' בחזו"א סימן ס"ב סקי"ב במש"כ בענין זה. - **ג** בפי' ר"ח בעירובין שם פירש לסוגיית הגמ' שם בע"א, והוא לטעמי' שפירש שם לדינא דנעץ בו יתד כ"ש ומילאהו כולו ביתידות בע"א, וכן פירש הרמב"ם, ולפירושו לא נת' דין זה דבור וחולייתו מצטרפין לד', וי"ל דלעולם אינם מצטרפין,[[378]](#footnote-379) דלא הובא דין זה בד' הרמב"ם בהלכותיו.[[379]](#footnote-380) - **ד** בחי' הגר"ח בפי"ד משבת כתב דאף דעל גבה הוי רה"י משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש, מ"מ כיון דבתוכה ליכא דע"ד, חשיב דהנחתה היא ברה"ר והוא חייב, ונת' לעיל.

\*בפי' רבינו פרחי' הביא מפי' הרמב"ם שהק' ע"ד הרי"ף, דמנין לך לומר שעובי ב' המחיצות הם ב' חומשין מצומצמין, והו"ל לאביי למימר אם יש בחללה חמשה טפחים וג' חומשי טפח פטור, וכתב דאלו הב' חומשין שהוסיף אביי, אינם מחמת עובי המחיצות כלל, אלא משום דשיעורא דכל אמתא בריבועא אמתא ותרי חומשי באלכסונא אינו בדקדוק אלא הוא מעט יותר, ומשו"ה הוסיף אביי ב' חומשי טפח יתירות כנגד אותו משהו שישאר בכל אמה,[[380]](#footnote-381) ועמש"נ בזה בעירובין ע"ו ב' אם הולכין אחר שיעורים אלו דכל אמתא וכו', אף דידוע דאין החשבון מדודקדק, - ועיי"ש שכתב ללמוד מד' הרמב"ם דעובי המחיצות הוא בכלל החשבון, ואפי' לא יהא בחללה אלא ג' טפחים, כיון שעובי המחיצות משלימות השיעור שאנו צריכים, הויא רשות לעצמה.[[381]](#footnote-382)

\*התוס' כתבו דגבוה י' אע"ג דאין אויר גבוה י' אלא עם השולים מצטרפין עם האויר לענין גובה דגידוד ומחיצה מצטרפין,[[382]](#footnote-383) ומשמעות דבריהם דלא הוצרכו לזה אלא לפי' ר"ח, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש, ופירש דהוא משום דלפי' ר"ח כ"ה דאין דופני הכוורת בכלל רוחב ד', ה"נ שולי הכוורת אינם בכלל גובה י', וע"ז הוא שתירצו דשולי הכוורת מצטרפין לגובה י', משום דגידוד ומחיצה מצטרפין, וצ"ע דמה ענין צירוף דופני הכוורת לרוחב ד', לצירוף שולי הכוורת לגובה י'.[[383]](#footnote-384)

**רבא אמר אפי' אינה רחבה ו' פטור, מ"ט א"א לקרומיות של קנה שלא יעלו למעלה מי',** בטעם הפטור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דכיון דלמעלה מי' הוא אויר מקו"פ ולא נחה כולה ברה"ר ל"ה הנחה לחייב.[[384]](#footnote-385) **ב** הר"ח כתב דטעם פטורו הוא משום דלמעלה מי' א"צ דע"ד אלא אפי' קנה עולה למעלה מי"ט וזרק ונח על גביו פטור, וצ"ב, ועי' בחזון יחזקאל מש"כ לפרש בזה. **ג** בשיטה להר"נ כתב דטעם פטורו הוא משום דבכה"ג אין הכוורת בטלה לרה"ר.

הרשב"א לקמן צ"ט ב' הק' למש"כ הרמב"ן שם דרה"י דעמוד אינה עולה עד לרקיע והוי אוירו מקו"פ, דא"כ מ"ט המניח על גביו חייב הרי הוא אגוד במקו"פ, דומיא דהא דפטרינן הכא, ועיי"ש שכתב דכל הא דפטרינן הכא, הוא רק כשהכלי אוכל כל גובה הרשות ועוד אגדו במקו"פ, אבל כשאין גופו של כלי גבוה כ"כ שיהא אוכל כל גובה הרשות לא, וצ"ב מ"ט התם לא חשיב כאוכל כל גובה הרשות, כיון דאין להעמוד אויר כלל, והוכיח כן ממה שהוצרכו לקמן צ"ב א' ללמוד דהמוציא משוי למעלה מי' חייב מגוונא דקרקעית הכלי היתה למעלה מי', ולא סגי בהא דהכלי עצמו הי' למעלה מי' ואגוד למקו"פ,[[385]](#footnote-386) עכ"ד, וצ"ב, ועמש"כ לפרש בזה בחזון יחזקאל בסוגיין, וצ"ע, - ולכאו' יש ללמוד כן גם מד' התוס' בסוגיין שדנו לחייב בזרק כוורת גבוהה י' ורחבה ו' לדעת ר"ע דקלוטה כמי שהונחה, ולא פטרי משום דאגוד למעלה מי' שהוא מקו"פ, ובע"כ דהוא משום דאי"ז אוכל כל הרשות.[[386]](#footnote-387)

ונתחדש בזה, דדינא דאגד למקו"פ דהכא, ל"ד לדינא דאגד דלקמן צ"א ב' דפוטר בכל ענין, ויש להסתפק אם הוא משום דשאני היכא שהוא אגוד לרשות אחרת, מהכא דהמקום דלמעלה מי' אינו מקום בפנ"ע, אלא דרה"ר אינה תופסת למעלה מי', או דהוא משום דשאני היכא דהנחת הכלי הוי בב' רשויות, מהכא דהנחת הכלי היא ברה"ר, והוא עולה למקו"פ, ונפ"מ בזה, בהניח כלי ברה"ר ובולט מקצת ממנו לאויר רה"י, אם הוא חייב.[[387]](#footnote-388)

ובד' התוס' הרא"ש בעירובין ל"ג א' משמע דאגד הכוורת למקו"פ פוטר אף כשאי"ז אוכל כל הרשות, וע"כ כתב לדון ללמוד מזה לפטור באדם העומד ברה"ר ונח על כתיפו או על ידו למעלה מי', דכיון דפטרינן כשאיגודו במקו"פ, כ"ש כשכל החפץ הוא במקו"פ,[[388]](#footnote-389) - וגם בד' התורי"ד לקמן צ"ב א' משמע דדמי דין אגד דהכא לדין אגד דהתם, עיי"ש שכתב דכ"ה דהכא הקרומיות מעכבות את החיוב, ה"נ התם מהני אגד השנצין לפטור.

הרשב"א כתב דהא דפטר רבא כשאינה רחבה ו', הוא בזורק מרה"י לרה"ר, אך בזורק מרה"ר לרה"י חייב דרה"י עולה עד לרקיע, ומשמע דפטורא דאגדו במקו"פ הוא רק בהנחה,[[389]](#footnote-390) אך בגל' הגרע"א סימן שנ"ב נקט דפטורא דאגדו במקו"פ הוא גם בעקירה, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז מסוגיא דעירובין צ"ח א' דלא פטרינן אלא באוכל כל הרשות, ועיי"ש משה"ק ע"ז.

**כפאה על פי' ז' ומשהו חייב,** בפירש"י כתב דאיירי בכוורת שאינה רחבה ו', והיינו דאם היא רחבה ו' אף כשאין בה אלא ז' ומשהו פטור, דהוי כזורק כוורת גבוהה י' דפטור, וכ"כ הבעה"מ.[[390]](#footnote-391)

אך התוס' וש"ר כתבו דאיירי בכוורת רחבה ו' ואפ"ה הוא חייב, ולא חשיב כזורק כוורת גבוהה י' דפטור, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דלא אמרינן לבוד דמחיצות אלא אם עי"ז יהא מחיצות י' הרואים את אויר הכלי, ואין השולים מצטרפין לכך,[[391]](#footnote-392) ועמש"כ החזו"א בסימן ס"ב סקי"א בטעם הא דלא פטרינן בכה"ג מכח דינא דגוד אחית, ונת' להלן בהערה י"ב.

**ב** הרמב"ן כתב דהוא משום דלא אמרינן בכלים לבוד ועכשיו כלי הוא, ולא פטרינן אלא מכח הא דבתוך ג' נעשית כמונחת, וכשהיא גבוהה ז' ומחצה הרי הונחה ואיגודה למעלה מי' וע"כ הוא פטור, וכ"כ הרמב"ן במלחמות דלא אמרינן לבוד לשוויי רשות דבר שהוא כלי, והמג"א בסימן תק"ב סוסק"ט תמה ע"ז, עיי"ש, והקהלת יעקב שם כתב לפרש, דודאי דאף בכלי אמרינן לבוד לעשות את המקום שבתוך ההיקף לרה"י, ואך דהכלי עצמו אין עליו תורת רשות, ועמש"כ עוד בזה בפנ"י לקמן ט' א' ובקה"י סו"ס ט', ועיי"ש בקה"י במש"כ בביאור עיקר ד' הרמב"ן.

**ג** הריטב"א כתב דלא מיבעיא אם פטורא דזרק כוורת הוא משום דאין חייבין על זריקת רשות, דהכא לא חשיב כרשות, כיון דאינה רשות מעצמה, ורק בשעה זו שהיא סמוכה תוך ג' לקרקע היא נעשית רשות,[[392]](#footnote-393) אלא אף אם פטורא דזרק כוורת הוא משום דלא נח ברה"ר, מ"מ הכא חייב, דכיון דכד מטי לרה"ר אין רה"י, חשיב כהנחה ברה"ר.[[393]](#footnote-394)

בטעמא דרש"י דכל שהיא רחבה ו' פטור אף בז' ומשהו, כתבו הבעה"מ והרמב"ן דהוא משום דכל שהיא רחבה ו' היא חולקת רשות לעצמה, וכל שהגיע לפחות מג' כמי שהונחה דמיא משום דאמרינן גוד אחית מחיצתא וכמאן דמטו לארעא דמי, ומשמע דאי"ז מכח דינא דלבוד, אלא מכח דינא דגוד אחית, דאף לרבנן דריבר"י דלא אמרינן גוד אחית, הוא רק כשהוא גבוה ג' מהקרקע והגדיים בוקעין בו, - אך הרשב"א כתב דהא דברחבה ו' פטור הוא משום דפחות מג' כלבוד דמי והו"ל רה"י.[[394]](#footnote-395)

**ז' ומחצה פטור,** בפירש"י כתב דאיירי בכוורת שאינה רחבה ו', והא דפטור הוא משום דכשהגיעה בפחות מג' סמוך לקרקע אמרינן לבוד במחיצותי' והויא כמונחת ונמצאו שולי' למעלה מי' ואינה נחה כולה ברה"ר, וכ"כ הרמב"ן וש"ר דאיירי אף בכוורת שאינה רחבה ו', - אך התוס' כתבו דכל שאינה רחבה ו' חייב אף בז' ומחצה, דלא אמרינן לבוד אלא במחיצות, כדחזינן מהא דכששולי הכוורת למטה לא אמרינן לבוד, ולא חשיבי מחיצות אלא כשיש שם רחב ד'.

והמהרש"א עמד ע"ד רש"י שכתב לקמן ט' א' דכל מחיצה שאין בין חלל המחיצות ד' אינן מחיצות, וכ"ה בדבריו לקמן ק"א א' ד"ה אין מטלטלין, ובעירובין ה' ד"ה ומ"ד, ושם פ"ו א' ד"ה קורה ד', וא"כ מ"ט אמרינן בזה לבוד, - אך בד' המג"א בסימן תק"ב סוסק"ט מבו' דפלוגתת רש"י ותוס' אינה בדיני מחיצות, אם מחיצה לפחות מד' הויא מחיצה, אלא פליגי בדין לבוד אם אמרינן לבוד בכלים, ועיי"ש מש"כ נפ"מ לדינא בפלוגתייהו, והיינו דדעת רש"י דלדין לבוד דמחיצות ל"ב דיהא מחיצה דרשות, וסגי במה דהוי מחיצה דכלים, וע"כ אף שאין בו דע"ד ואי"ז מחיצה דרשות, מ"מ דהוי מחיצה דכלים אמרינן בי' לבוד, ומשא"כ כששולי הכוורת למטה דנגד הקרקע ליכא אפי' מחיצות דכלים, וע"כ לא אמרינן בזה לבוד, וכ"כ הקה"י בסימן ט' סק"ב.

בפסקי רי"ד כתב דהא דפטרינן בגבוהה ז' ומחצה, הוא מדינא דגוד אחית, וע"כ הוא דכשלא כפאה על פי' חייב, ונת' להלן, וכתב לפ"ז דכ"ז הוא כשהיא רחבה ו' דיש על מחיצותי' תורת מחיצות ואמרינן בהו גוד אחית, אך כל שאינה רחבה ו' חייב, דכיון דאין בה חלל ד', אין על מחיצותי' תורת מחיצות ולא אמרינן בהו גוד אחית, - אך בד' הריטב"א מבו' דאף דטעם הפטור בגבוהה ז' ומחצה הוא גם משום דאמרינן גוד אחית ונת' להלן, מ"מ אף כשאינה רחבה ו' פטור, דאף בכה"ג אמרינן גוד אחית, וצ"ע.

בהא דכשהגיעה הכוורת לתוך ג' לקרקע חשיבא כמונחת, צ"ע דהא קי"ל כרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן במלחמות כתב דהכא הוי כמעביר שהרי סופה לנוח כאן,[[395]](#footnote-396) ובחי' הגרע"א הק' ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן ק' ב' ומסוגיית הגמ' בעירובין צ"ח ב', ועמש"נ לקמן ק' ב' בדעת הרמב"ן, (ועי' בחזו"א סימן ק"ה סק"ט שכתב לפרש לד' הרמב"ן בע"א, וצ"ע). **ב** בד' הרשב"א מבו' דהוא משום דהכא איכא לדין לבוד דמחיצות, ובזה מודה רבא דהוי כמונח.[[396]](#footnote-397) **ג** החזו"א בסימן ס"ב סק"ד כתב לפרש, דאף דתוך ג' ל"ה הנחה גמורה, מ"מ א"א לחייבו על הנחה שני', דלבוד מקלשא הנחה שני', וכיון דבזמן שבא תוך ג' היתה מקצתה למעלה מי', א"א לחייבו על הנחה שני', דמתוך ג' לארץ לא חשיב הנחה, ועיי"ש בסקי"א סוד"ה ח' א', שכתב לדון דשמא כ"ז הוא בלבוד דמחיצות, עיי"ש.

בטעם הא דכשזרקה על שולי' חייב אף כשהיא גבוהה ז' ומחצה, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלא אמרינן לבוד אלא במחיצות, וכ"כ התוס' בסוד"ה כפאה, - ובפסקי רי"ד הק' ע"ז, דבעלמא אמרינן לבוד אף שלא במחיצות, וכמו שאמרו לבוד באויר פחות מג' בסוכה.[[397]](#footnote-398)

**ב** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דלא אמרינן לבוד לחשבו כמונח,[[398]](#footnote-399) והא דפטרינן בכפאה על פי' הוא משום דינא דגוד אחית, והיינו רק כשכפאה על פי' דראשי המחיצות כנגד הקרקע, ומשא"כ כשהיא על שולי' דליכא מחיצות.

**ג** הריטב"א כתב דהכא לא סגי בלבוד לחוד, דמשו"ז לא חשבינן לי' כמונח כיון שהוא יורד והולך, וצ"ב, אלא הוא משום דאמרינן נמי גוד אחית,[[399]](#footnote-400) ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא אמרינן גוד אחית ביותר מג', וצ"ב, - ולפ"ז ניחא דע"כ כשהיא על שולי' חייב, משום דבכה"ג ליכא למימר גוד אחית.

הרשב"א הק' לדעת הר"ח דקי"ל כרחב"ט דתוך ג' הוי כמונח, דא"כ אף כשזרקה דרך שולי' ויש בה ז' ומחצה ליפטר, משום דכל ג' סמוך לקרקע כקרקע דמי,[[400]](#footnote-401) וכתב דהא דמחייבינן בהנחה דתוך ג', היינו דהו"ל כמו שזרקו לקרקע ונח בו ממש, א"נ כאילו נתמלא כל האויר עפר והוא כארעא סמיכתא, וע"כ הוא חייב, שהרי אם הי' מתמלא כל האויר עפר, היתה כל הכוורת בתוך י"ט לקרקע, ולא אמרינן דרואין כאילו נשתרבבו שולי הכלי והגיע לארץ ונחשוב הכלי כאילו אגדו למעלה מי', וצ"ב, דאף דרואין כאילו נתמלא כל האויר עפר וכו', מ"מ כיון דבפועל לא נתמלא עפר, הרי דלמעלה מי' מהקרקע הוי מקו"פ, ומ"ט לי"ב לפטורא דאיגודו במקו"פ, ושמא הוא משום דחשיב כאינו אוכל כל הרשות.

ומד' הרשב"א מבו', דאף דדינא דלבוד דעלמא ל"מ לפטור בזה, מ"מ דינא דלבוד דמחיצות מהני לפטור בזה, ומבו' דבדין לבוד דמחיצות נתחדש דה"ז מועיל להאריך המחיצה, וחשיב כמחיצה י', ובזה ניחא קו' הרי"ד דמ"ש כפאה על פי' מזרקה על שולי', וכ"כ החזו"א בסימן ס"ב סקי"א.[[401]](#footnote-402)

הרשב"א הק' על מש"כ הרמב"ן דהא דפטור אי"ז מדין לבוד דלא אמרינן לבוד בכלים, אלא משום דתוך ג' הוי כמונח, דא"כ מ"ט בזרקה על שולי' חייב, ועוד דמהא דפליג רב אשי דמחיצות לתוכן עשויות ולא חשיבי כמחיצות לדין לבוד, אלמא דהא דפטר רבא הוא משום לבוד, ועוד דאטו פליגי רבא ורב אשי אם פחות מג' הוי כמונח, - אך הנה הרמב"ן במלחמות כתב דמודה רב אשי דתוך ג' הוי כמונח, ואך דכיון דמחיצות לתוכן עשויות אין משלשלין להם דפנות אלא רואים הנחתה בתוך ג' כאילו רה"ר עולה, וע"כ הוא חייב, וזה כמש"כ הרשב"א, דאף לרחב"ט דתוך ג' הוי כמונח, לא פטרינן בזרקה על שולי', ובזה פליג רבא וס"ל דמשלשלין הדפנות, וע"כ חשיב כאיגודו במקו"פ, וע"כ נמי בזרקה על שולי' מודה רבא דפטור.

הרשב"א בעירובין י' ב' כתב דלא אמרינן לבוד אלא בקרקע ובדבר קבוע ממש, אבל בכלים מטלטלין לא, ועיי"ש שהק' ע"ז מסוגיין דאמרינן לבוד בכוורת, והריטב"א שם כתב די"א דאין לבוד בכלים, וקשיא קצת מסוגיין, וכתב דהיינו הא דקאמר רב אשי מחיצות לגוויהו עבידן, כלומר מחיצות כלי לא אמרינן בהו לבוד דלתשמישן בלחוד עבידן, וצ"ב דמעיקרא כתב דהא דאין לבוד בכלי הוא משום דהוא מטלטל.

בעיקר הא דאמרינן לבוד בכוורת וחשיב עי"ז כמחיצה י', העירו דמ"ט לא חשיב כמחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצוי', שהרי חלק המחיצה העליון אינו מתקיים כלל, וצ"ע.

ב' טבת ע"ט

דף מס' 19

**עמוד ט'**

**ח' א' - עמוד ט' ברה"ר ורבים מכתפין עליו וכו',** בפירש"י כתב דכיון דצריך לרבים רה"ר הוא בין רחב בין קצר, ומבו' דאף דאינו רחב ד' הוי רה"ר, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ח, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ט"ו, - אך התורי"ד נחלק ע"ז, דעמוד שאינו רחב ד' אינו ראוי לכיתוף ול"ה רה"ר, וכ"כ בפסקי ריא"ז, ועוד דאף אם הוי רה"ר, מ"מ אין לחייבו כשזרק ונח על גביו, דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', וכ"כ הרשב"א והר"ן בשם הראב"ד דבעינן שיהא בו ד', ומשמעות דבריהם דהוא מכח דינא דהנחה ע"ג מקום ד', (וכ"ה להדיא בדבריהם לעיל ה' א', ופירשו דזהו הנפ"מ בדינא דמקום ד').

ובטעם הסוברים דחייב אף כשאינו רחב ד', מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א והר"ן כתבו די"ל דכיון דדרך המכתפין לכתף אע"פ שאין בו ד', ה"ה מקום חשוב וראוי לתשמישו והוי כידו של אדם החשובה לו כדע"ד, אך לכאו' אי"ז מתישב עם ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בטעם הא דידו של אדם חשובה כדע"ד, ונת' לעיל ה' א', - והרשב"א כתב עוד, דכיון דדרך הרבים לכתף עליו, מחשבת הרבים משויא לי' מקום, אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הרשב"א בדעת הרמב"ם דסגי במה שהוא ראוי לכיתוף ול"ה שיהיו מכתפין עליו, ונת' להלן.

**ב** הטור בקיצור פסקי הרא"ש כתב דהא דחייב אף כשאין העמוד רחב ד', הוא כשהי' נסר רחב ד' מונח עליו, ולכאו' הוא לקיום דינא דהנחה ע"ג מקום ד', ומבו' דכיון דאין הנסר קבוע, ל"מ לחשוב דמקום זה רחב ד', ול"מ אלא לדינא דהנחה ע"ג מקום ד'.

**ג** בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער א' כתב דכיון דהוא מחובר לקרקע ה"ה כקרקע ודמי לנעץ קנה ברה"י וזרק ונח על גביו דחייב, וזה מתישב עם מש"כ הר"י מיגש בטעם הא דנעץ קנה וכו' חייב, ונת' לעיל במקומו, (ונת' שם דכ"ה גם דעת הרמב"ם).[[402]](#footnote-403)

**ד** הגר"א בסימן שמ"ה ס"י כתב דהוא משום דל"ב הנחה ע"ג מקום ד' אלא במניח ע"ג בע"ח ואדם (דאינם) [שהם] חולקין רשות לעצמן, ופירש דזהו טעמא דר"ח דנעץ קנה וכו' חייב אף דליכא הנחה ע"ג מקום ד'.

המאירי כתב בשם הראב"ד דכל שאין העמוד רחב ד' מקו"פ הוא, - ומבו' דהא דס"ל דבעינן שיהא העמוד רחב ד', אי"ז מכח דינא דהנחה ע"ג מקום ד', אלא משום דבלא"ה ל"ה רה"ר כלל, ונפ"מ דאף מדרבנן מותר להכניס משם לרה"י, וגם דאף אם אחשבי' להנחה זו, יהא פטור, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה ק"ב,[[403]](#footnote-404) וכ"נ גם בדבריו שם פ"א ה"ז,[[404]](#footnote-405) - ויש להסתפק אם הוא משום דכל שאינו רחב ד' לא חזי לכיתוף, וכמש"כ התורי"ד, או דהוא משום דמתנאי רה"ר הוא דבעינן שיהא רחב ד', וכמש"כ בשיטה להר"נ לעיל ז' ב', ונת' לעיל במקומו.[[405]](#footnote-406)

ובדעת רש"י ודעימי' דל"ב מקום ד' לאשוויי' לי' לרה"ר, כתב הגר"א בסימן שמ"ה ס"י, דהוא משום דברה"ר ל"ב מקום ד', דלא הצריכו מקום ד' בכרמלית אלא משום קולי רה"י, - וי"ל עוד אי נימא דהעמוד ל"ה רה"ר לעצמו, אלא הוא טפל לשאר רה"ר, ונת' להלן, וע"כ ל"ב שיהא בעמוד עצמו מקום ד', וי"ל עוד, דאף אם אינו טפל לשאר רה"ר, מ"מ כיון דאינו רשות לעצמו וכמש"נ להלן, י"ל דלדין מקום ד' ברה"ר מצינו לצרף מב' מקומות, וכמש"כ בחי' הגר"ח פי"ד משבת.

בפירש"י לקמן צ"א ב' ד"ה אי נימא כתב דאסקופה גבוה ט' ורחב ד' ורבים מכתפין עליו הוי רה"ר, ומבו' דבעינן רחב ד', והב"ח בהגהתו שם והגרע"א בגהש"ס בסוגיין עמדו בסתירת דבריו, ועמש"כ בזה השפ"א לעיל ד' ב' והמשנת ר"א בסימן ד' סק"ו.

בשיעור גובה העמוד דהוי רה"ר נחלקו הראשונים, דהרמב"ם בפי"ד משבת ה"ח כתב דל"ה רה"ר רק כשהוא גבוה ט' מצומצמות לא פחות ולא יותר, וכ"נ בל' רש"י, ולכאו' הוא משום דיותר מט' לא חזי לכיתוף, ובפירש"י עירובין פ"ד ב' (ד"ה בכומתא) מבו' דגבוה י' לא חזי לכיתוף, - אך הרא"ש בסימן ט"ו כתב דאם הוא גבוה מט' ועד י' הוי רה"ר, והגר"א בסימן שמ"ה ס"י דקדק כן גם מד' התוס' בסוד"ה וכן בגומא, ועמש"כ בזה הרש"ש, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד.

ובטעם הא דאם הוא גבוה יותר מי' ל"ה רה"ר, כתב הרא"ש דהוא משום דנשתנה לרשות אחרת, ועמש"כ הקה"י בסימן י' לפרש בזה, והראש יוסף נקט בד' הרא"ש דגבוה י' מצומצמות הוי רה"ר, ורק גבוה יותר מי' ל"ה רה"ר, וצ"ע, - אף התורי"ד כתב דהוא משום דהוי רה"י, ול"מ כיתוף הרבים לבטל מחיצות רה"י, דאף הילוך הרבים אינו מבטל מחיצות וכ"ש כיתוף הרבים, ועיי"ש שהוכיח מזה דרק כשהוא רחב ד' חזי לכיתוף, דאם אף כשאינו רחב ד' חזי לכיתוף, מ"ט כשהוא גבוה י' ל"ה רה"ר.[[406]](#footnote-407)

הרשב"א כתב בשם הראב"ד דל"ה רה"ר דוקא אם מכתפין עליו, ולא סגי במה שהוא ראוי לכתף, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א ה"ז כתב דיש מי שהורה דסגי שהוא ראוי לכתף עליו אפי' אין מכתפין עליו, וראוי לחוש לדבריו, והמ"מ בפי"ד משבת ה"ח נקט בדעת הרמב"ם שם דסגי במה שהוא ראוי לכתף, ועמש"כ הראש יוסף לבאר המשמעות לזה בל' הרמב"ם, וכ"כ האלי' רבה בסימן שמ"ה סקט"ז, והשעה"צ שם סקל"ו הביא מהמאמר מרדכי שכתב דמודה הרמב"ם דבעינן שיהיו מכתפין עליו, ועמש"נ להלן בזה.

הראב"ד בכתוב שם בעירובין ל"ג א' כתב דבאילן שנופו גבוה ט' טפחים ורבים מכתפין עליו דהוי רה"ר, הרי דמכח זה אפי' ח' וז' שבו עד גזעו חשיב כרה"ר, ועיי"ש שכתב דהוא משום דהמונח עליו הוי כדבילה שמינה הדבוקה בכותל של רה"ר, וצ"ב.

הקה"י בסימן ט' נסתפק אם יש דין רה"ר י' טפחים למעלה מן העמוד, או דדין רה"ר אינו תופס אלא עד י' מרה"ר, דהיינו טפח א' למעלה מן העמוד, ועיי"ש שהוכיח מכ"ד די' טפחים שע"ג העמוד הוו רה"ר, וכן הביאו מד' התוס' ותוס' הרא"ש בעירובין ל"ג א' דמשמע כן להדיא,[[407]](#footnote-408) - ועיי"ש שכתב דזה תליא אם העמוד הוי רה"ר מצ"ע מכח כיתוף הרבים, או דל"מ כיתוף הרבים אלא דעי"ז אין מקום זה מופקע מעיקר הרה"ר, ולכאו' לדעת הסוברים סגי במה שהוא ראוי לכיתוף, ודאי דאינו רה"ר בפנ"ע, ועיי"ש מש"כ בנידון זה, ולכאו' ודאי דאי"ז רה"ר לעצמו, (שהרי אין בו ט"ז אמה), אלא דיש להסתפק אם הוי מכלל עיקר הרה"ר, (והו"ל כרה"ר שמקצתה עולה), או דאינו אלא טפל לרשות, ובזה תלי דין אוירו.[[408]](#footnote-409)

והרשב"א לעיל ז' ב' כתב דטעמא דאביי דחורי רה"ר כרה"ר דמו, הוא משום דבני רה"ר מצניעין שם כליהם ודמי לעמוד גבוה ט', ונת' לעיל שם דהא דבעינן בזה לדין חורין הוא משום דאף עמוד ל"ה רה"ר בפנ"ע אלא הוי מכלל הרה"ר, וע"כ בחורין שאינם בתוך הרה"ר בעינן לדין חורין דמכח זה חשבינן להו כבתוך הרה"ר, ועמש"נ שם בטעמא דרבא דחורי רה"ר ל"ה כרה"ר ול"ד לעמוד, ועיי"ש מש"נ בזה בד' הנימו"י.

\*הבית מאיר בסו"ס שמ"ה נקט דלדעת רש"י ודעימי' דעמוד גבוה ט' הוי רה"ר אף כשאינו רחב ד', ה"נ עמוד ט' העומד בכרמלית הוי כרמלית אף שאינו רחב ד', וזה חידוש, דגם בכרמלית מהני הא דמכתפין עליו, ועיי"ש שכתב להוכיח לפ"ז מד' רש"י לעיל ז' א', דדוקא גבוה ט' מצומצמות הוי רה"ר.[[409]](#footnote-410)

**מ"ט פחות מג' מדרס דרסי לי' רבים, מג' ועד ט' לא מדרס דרסי לי' וכו',** - מבו' דטעם הא דעמוד פחות מג' הוי רה"ר ועמוד גבוה ג' ל"ה רה"ר, הוא משום דבפחות מג' דרסי רבים ולמעלה מג' לא דרסי רבים, ונת' לעיל ז' א'.

**גומא מאי,** בפירש"י כתב דהטעם לחשבה כרה"ר הוא משום שמניחין בה בני רה"ר חפצים שבידם עד שחוזרים וכו' וע"כ הו"ל צורך הרבים, וכ"כ ש"ר, - אך המאירי פירש דאיירי בגומא שאדם יכול לירד בה מן הצד דרך מדרון ומשאו על כתפו ומכתף על קרקע רה"ר, וכ"כ בשיטה להר"נ בשם הר"י מלוניל, ולדבריהם לא מצאנו דתשמיש בעלמא שאינו מכלל ההילוך, מהני לחשוב המקום לרה"ר.

**וכן בגומא,** התוס' כתבו דהיינו אף כשהיא עמוקה פחות מט' טפחים, וכ"כ הרשב"א, ועיי"ש שכתב די"מ דהיינו רק בעמוקה ט' טפחים, דבפחות מכך אין מצניעין בה הרבים כליהם שהן יוצאין קצת לחוץ ונדרסין ברגלי בנ"א, וכן דקדק השיטה להר"נ מל' רש"י ד"ה בגומא, ולד' המאירי ודאי דהיינו רק בעמוקה ט' דבכה"ג היא ראוי' לירד בה ולכתף על קרקע רה"ר, וכ"כ השיטה להר"נ, - והא דכשעמוקה י' טפחים ל"ה רה"ר, לכאו' הוא דומיא דהא דעמוד גבוה י' ל"ה רה"ר, ותליא בהטעמים שנת' לעיל.[[410]](#footnote-411)

**תשמיש ע"י הדחק לא שמי' תשמיש,** התורי"ד כתב דגיר' הספרים הילוך ע"י הדחק שמי' הילוך תשמיש ע"י הדחק לא שמי' תשמיש, ורש"י ל"ג לזה משום שהכיתוף שעל עמוד הוא נוח ואין בו דוחק, - ועיי"ש שכתב לפרש לגיר' זו, דאע"פ שהכיתוף שלו הוא נוח, מ"מ רה"ר לאו לכיתוף עבידא אלא להילוך, והכיתוף שאנו מחשבין כמו הילוך, ע"י הדחק הוא ושמי' הילוך, וצ"ב, ועמש"כ הרשב"א והריטב"א לפרש לגיר' זו בע"א.

\*בס' קהלת יעקב לבעל המשכנות יעקב כתב דאביי ורבא דפליגי בדין גומא, הוא לטעמייהו דפליגי לעיל ז' ב' בדין חורי רה"ר אם כרה"ר דמו, דאביי ס"ל דכרה"ר דמו אף דלא ניחא תשמיתייהו כ"כ ומשום דתשמיש ע"י הדחק שמי' תשמיש, ורבא ס"ל דלאו כרה"ר דמו משום דתשמיש ע"י הדחק לא שמי' תשמיש, וצ"ע.[[411]](#footnote-412)

**כרמלית בכלים**

**פחות מכן מטלטלין,** בפירש"י הק' דפחות מי' ורחבה ד' כרמלית היא, וכתב דלא גזור רבנן לבטולי מתורת כלים הואיל וכלי היא, ומשמע דס"ל דכלי ברה"ר הוי מקו"פ, וכדעת ההג"א בסימן ט"ו, וע"כ הוצרך לפרש דהא דל"ה כרמלית, הוא משום דלא גזרו רבנן לבטלו מתורת כלי, וכ"כ האבן העוזר לעיל ה' א' בדעת רש"י, ונת' לעיל בסוגיא דכוורת.[[412]](#footnote-413)

ובגל' הגרע"א בסימן שמ"ט כתב דדמי דין כלי העומד בכרמלית לכלי העומד ברה"ר, דאם כלי העומד ברה"ר הוי רה"ר, ה"נ כלי שבכרמלית הוי כרמלית, אך אם כלי העומד ברה"ר הוי מקו"פ, ה"נ כלי שבכרמלית הוי מקו"פ,[[413]](#footnote-414) ועפי"ז כתב ללמוד ממש"כ רש"י לקמן ק"א א' דספינה שבים הויא כרמלית, דס"ל דלעולם כלי בטל לרשות שהוא בה, ועיי"ש שהביא כן מד' המג"א בסימן שנ"ה סק"ו, דהא דספינה שבים הויא כרמלית אף דאין כרמלית בכלים, הוא משום דהיא עומדת בכרמלית, - אך המאירי לקמן ק' ב' כתב דספינה כקרקע היא חשובה וע"כ הויא כרמלית, ומבו' מדבריו דאילו היתה כלי ל"ה כרמלית, אף שהיא עומדת בכרמלית.[[414]](#footnote-415)

התוס' וש"ר לעיל ה' א' ובסוגיין כתבו דאין כרמלית בכלים והו"ל רה"ר, ובטעם הא דאין כרמלית בכלים כתב בשיטה להר"נ בסוגיין בשם הרא"ה, דהוא משום דטעמא דכרמלית משום דלא דרסי' לי' רבים, וכלי כיון דלא קבוע ועשוי לינטל משם ל"ה כרמלית, וכ"כ הרשב"א לעיל ז' א', וכ"ה בד' הריטב"א לעיל ה' א', וכתב דלבינה דהויא כרמלית הוא משום דאינה כלי וקביעא טפי, ועמש"כ בזה במג"א סימן רס"ו סק"ו, ועיי"ש שכתב די"ל דעגלה הויא כרמלית דמיקרי קבוע, וצ"ב.

אך בד' התוס' לקמן י"א ב' שכתבו דהא דגת חשיבא ככרמלית, הוא משום דמחובר לקרקע לא שמי' כלי, משמע דהא דאין כרמלית לכים הוא משום דדינא הוא דכלי בטל לרשות, ואי"ז משום שאינו קבוע, דהרי התם הוא מחובר לקרקע וקבוע, ומ"ט בעינן להא דלא חשיב כלי, ועמש"כ בשיטה להר"נ שם.

הרשב"א לעיל ה' א' פירש בסוגיית הגמ' שם, דהא דכלי פחות מי' אינו חולק מקום לעצמו, וכלי י' חולק מקום לעצמו והוי רה"י, הוא משום דלמעלה מי' אין שם רשות שיבטל הכלי לגבי' דרה"ר אינו עולה למעלה מי', ומשא"כ למטה מי' דהוא רה"ר אין כלי חולק רשות לעצמו להיות כרמלית אלא בטל הוא לגבי הרשות, - אך בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד כתב דהא דכלי י' הוי רה"י, הוא משום דכל שהוא רה"י ה"ה חולק רשות לעצמו, ורק כשאינו רה"י, אינו חולק רשות לעצמו, עיי"ש.

בד' הראב"ד בפי"ד משבת הי"ח מבו' בפשוטו דס"ל דיש כרמלית בכלים, ועמש"כ לדחות בזה בקה"י סו"ס ט', וכ"נ בד' הרשב"א לעיל ה' א' בשם הראב"ד, וגם בד' התוס' לקמן קנ"ה א' ד"ה למטה מי' מבו' דלא פסיקא להו דין זה, וצ"ע היאך יתפרש לפ"ז הא דתניא הכא דפחות מכאן מטלטלין.

\***ח' ב'** **- אסקופת רה"ר,** בפירש"י כתב דהיינו כגון אסקופת מבוי וכו' ולחי של מבוי לפנים הימנה, והרש"ש כתב דמשמע שהיא עומדת בין כותלי המבוי, ועיי"ש שכתב דא"כ הוי כמו צידי רה"ר שנחלקו ר"א ורבנן, שהרי נמצא דיש להאסקופה ג' מחיצות, ואפ"ה הויא רה"ר, וזה כר"א דצידי רה"ר כרה"ר דמי, (ולפירש"י בעירובין צ"ד א' הוא אף כשיש לו ג' מחיצות), - ונתחדש עוד לפ"ז, דאף דהויא רה"ר, מ"מ כל שנתן הלחי בתחילתה, הויא רה"י, דעי"ז היא מחולקת מרה"ר, ואינה בכלל צידי רה"ר, והדר דינא דמהני מחיצותי' לאשוויי לה לרה"ר, וצ"ע.

**ובלבד שלא יחליפו,** הסמ"ג בל"ת ס"ה כתב דהיינו דבני רה"ר לא יקחו אליהם חפץ שבני רה"י נתנו שם, והבית מאיר בסימן שמ"ו כתב ללמוד מדבריו דאיסור החלפה הוא אף ע"י ב' בנ"א, וכ"ה גם במחזו"ו הל' שבת סימן א', ובסה"ת סימן רי"ד, - אך בל' המאירי בסוגיין ובעירובין ח' ב' משמע להדיא דאיסור החלפה הוא רק באדם אחד, וכן נקט הבית מאיר שם מתחילה, וכ"ה גם בדבריו בסימן שמ"ט ס"ה (ד"ה אמנם).[[415]](#footnote-416)

**מעביר דרך עליו**

**דאמר רבא המעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' ברה"ר אע"פ שהעבירו דרך עליו חייב,** בפירש"י כתב דהיינו דאף שהעבירו דרך למעלה מי' דהוי מקו"פ חייב,[[416]](#footnote-417) וכ"כ הרשב"א לעיל ו' א' ולקמן צ"ט ב' והבעה"מ בעירובין ל"ג ב' ח' ב' מדפי הרי"ף.

והרשב"א בעירובין צ"ח א' הק' דמאי קמ"ל רבא, הרי דרבנן דבן עזאי היא דהמוציא דרך סטיו חייב, ובשיטה להר"נ בסוגיין כתב בשם הרא"ה דס"ד דהכא גרע משום דליכא העברת ד' אמות בחיוב, והיינו דבהעברת ד' אמות, הויא ההעברה עצמה מכלל המלאכה, וע"כ ס"ד דכל שהעבירו דרך למעלה מי' ולא עבר ד' אמות ברה"ר עצמה פטור.

והחזו"א בסימן ס"ב סק"ה נסתפק אם ה"נ כשהעביר דרך רה"י חייב, אם נח ברה"ר בריחוק ד' אמות ממקום עקירתו, או דרק כשהעביר ברה"ר למעלה מי' חייב, משום דתחתיו מקום חיוב, ועמש"כ בזה באבי עזרי בפט"ו משבת, ועיי"ש במש"כ בישוב קו' התוס' דהו"ל למיפרך מרבנן דמחייבי במוציא דרך סטיו.

התוס' הק' על פירש"י מסוגיית הגמ' בעירובין צ"ח א', עיי"ש, - ואמנם בפירש"י בעירובין שם פירש דהתם נמי איירי במעביר דרך עליו, - אך האהעו"ז בסוגיין כתב דהתם חשיב כמעביר דרך מקו"פ, משום דידו דברשות אחרת חשיבא כמקו"פ, וכ"כ החזו"א סימן ס"ב סק"ה, ובדעת רש"י דלא ניח"ל בזה, צ"ל דכל הגריעותא בידו הפשוטה לרשות אחרת, הוא רק בהנחה, ואכמ"ל.

בעיקר פירש"י תמהו הראשונים טובא, **א** הראב"ד בכתוב שם בעירובין ל"ג ב' הק', דהך דינא דחייב במעביר דרך למעלה מי', ר' אלעזר הוא דאמר לה ממשא בני קהת, וי"ל לפ"ד הרא"ה דהכא קמ"ל דאף בהעברת ד' אמות חייב דרך למעלה מי'. **ב** התור"פ בעירובין צ"ט א' הק', דמ"ט חשבינן לה כלל כמעביר דרך מקו"פ, ופרכינן עלה מההיא דאסקופה, הרי למעלה מי' כלמטה, וכדחזינן דאף אם הניח למעלה מי' חייב מדינא דמשא בני קהת. **ג** התוס' הרא"ש בסוגיין הק', דה"נ הומ"ל לימא תיהוי תיובתא דר' אלעזר דאמר המוציא משוי למעלה מי' חייב.

ובדעת רש"י ודעימי' צ"ל דהכל מתישב זב"ז, דבאמת הכא ליכא לדינא דמשא בני קהת, וזהו דקמ"ל רבא דחייב, וע"כ נמי חשיב כמעביר דרך מקו"פ, וע"כ לא מצי לאותובי מינה לר' אלעזר, דהתם דאיכא לדינא דמשא בני קהת, לא חשיב כמעביר דרך מקו"פ, - ובטעם הא דליכא הכא לדינא דמשא בני קהת, י"ל בכמה גווני, ותליא בדעות הראשונים בדינא דמשא בני קהת, ויתבאר בעזה"י לקמן צ"ב א'.

אך הנה הרשב"א לעיל ו' א' כתב דהא דמעביר דרך עליו חייב ילפינן לה ממשא בני קהת, ולפ"ז תיקשי כנ"ל, ובד' הרשב"א גופי' לעיל שם ולקמן צ"ט ב' מבו' דהא דחייב במעביר דרך עליו, הוא משום דלא איכפת לן דעבר דרך מקו"פ, - וצ"ל למש"כ החזו"א בגליונות לקובץ כתבי בית ישראל, דדינא דמשא בני קהת דלמעלה כלמטה, הוא רק בשעת ההנחה ולא בשעת ההעברה, וכ"נ גם בדבריו בסימן ס"ב סקי"ט אות א', ועי' בישועת דוד או"ח סימן ל"ו שהוכיח כן מכ"ד, והא דחייב כשעבר דרך למעלה מי', הוא משום דאף כשעבר דרך מקו"פ חייב, אך קו' תוס' הרא"ש לא נתישבה בזה, ועמש"כ החזו"א בסימן ס"ב סקי"ט אות א' לישב עוד בזה.[[417]](#footnote-418)

בפירש"י כתב דהא דמעביר דרך עליו חייב, הוא כי הדר אנחי', והרש"ש כתב דמשמעות דבריו הוא דאינו חייב אלא כשהניחו למטה מי', וכ"כ התוס' בעירובין ל"ג א', והגר"ז בקו"א סימן שמ"ז כתב דכל ד' התוס' הם רק לדעת רש"י בסוגיין, אך לדעתם חייב אף בכה"ג, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, וצ"ע, ועיי"ש שהק' ע"ז ממש"א לקמן צ"ב א' וצ"ז א' דהמוציא משוי למעלה מי' חייב, ולמש"נ לעיל דבע"כ דהכא איירי בגונא דליכא לדינא דמשא בני קהת, ניחא, ויתבאר עוד בעזה"י לקמן צ"ב א'.

**התם לא נח הכא נח,** בד' הראב"ד בפי"ב משבת הי"ד מבו', דמה שאמרו דהכא נח, היינו דאיירי כשהרגיע ידו, ואם לא הרגיע ידו חייב, וכ"כ התורי"ד לעיל ה' א', וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"א דין כ', וכ"כ בפסקי רי"ד לפרש מתחילה,[[418]](#footnote-419) - אך עיי"ש דמסיק דאע"ג דלא הפסיק בינתים פטור, כיון שהוא עומד על האסקופה וגופו נח שם, דדוקא המהלך על האסקופה לאו כעומד דמי, אבל זה שעומד הנחה הוי, וכי ממטי ידי' גבי' כאילו הניחו על האסקופה דמי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ד משבת הט"ו, וכ"כ התוס' הרא"ש בעירובין ל"ג א' בדעת רש"י, וכ"כ הבית מאיר סימן שמ"ו ס"א בדעתו,[[419]](#footnote-420) - והגר"ז בסימן שמ"ו ס"ב נקט לדינא כדעת הראב"ד ודעימי' דאינו פטור אלא כשהרגיע ידו, והשעה"צ שם סק"ו הביא לב' הדעות בזה.

התוס' הרא"ש בעירובין שם כתב, דלפירש"י דבאסקופה חשיב כנח אף שלא הרגיע ידו, הא דמשני דהתם לא נח, אף דגם התם איירי שהוא עומד במקומו ומעביר מתחילת ד' לסוף ד', היינו דהתם לא נח במקום פטור, דאע"פ שהעביר החפץ דרך מקו"פ, ל"ה כמונח במקו"פ, לפי שהחפץ נגרר אחר המקום שרגלי האדם עומדות,[[420]](#footnote-421) וכ"נ בד' המ"ב סימן שמ"ו סק"ו ושעה"צ שם סק"ו שפירש כן, - אך הבית מאיר שם ס"א כתב דלדעת רש"י הא דמעביר דרך עליו לא חשיב דנח, הוא משום דאיירי שהלך עם החפץ ולא איירי שעמד במקומו,[[421]](#footnote-422) - והחזו"א בסימן ס"ב סקי"ג כתב לפרש דרק כשמכניס החפץ לרשות שהוא עומד חשיב הנחה, וע"כ באסקופה דמכניס החפץ לאסקופה, חשיב כהנחה, ומשא"כ במעביר דרך עליו.

הבית מאיר שם כתב דלדעת התוס' דההיא דמעביר דרך עליו איירי כשעומד במקומו והעביר דרך גופו, ואפ"ה לא חשיב דנח, בע"כ דהא דפטרינן באסקופה הוא רק כשהרגיע ידו,[[422]](#footnote-423) - אך המהרש"א כתב דגם לדעת התוס' מכוון הגמ' הוא דבאסקופה פטור משום דחשיב כנח אף שלא הרגיע ידו, והא דשאני ממעביר דרך עליו, הוא משום דבאסקופה שהאדם נח עלי' שהיא מקום פטור והחפץ בא כנגדו במקו"פ, מיקרי שפיר נח, ומשא"כ בההיא דרבא, והבית מאיר שם תמה ע"ז, דגם במעביר דרך עליו חשיב כנח במקו"פ, דתוך ד' אמות הוי כמקו"פ, - ובחי' הגרע"א פירש דמכוון המהרש"א הוא ע"ד מש"כ התוס' בכתובות ל"א ב' בדין מהלך כעומד דל"מ זה להפסיק בהעברת ד' אמות שהוא מקום חיוב, ועיי"ש שהק' ע"ז מסוגיית הגמ' בעירובין צ"ח א' דמבו' דאף אם הגיע כנגד גופו במקו"פ חייב אם לא הרגיע ידו.[[423]](#footnote-424)

התוס' בעירובין ל"ג א' הוכיחו ממה שאמרו הכא דהתם לא נח, דלא מחייבינן במעביר דרך למעלה מי', אלא כשנח למטה מי',[[424]](#footnote-425) ויתבאר בעזה"י במקומו מ"ט לא מחייבינן בזה משום משא בני קהת, אך התוס' הרא"ש שם כתב דאף אם נח למעלה מי' חייב משום דחפץ שמונח על כתפו או בידו נגרר אחר רגלי האדם דבמקום שהוא עומד שם חשיב כמונח החפץ,[[425]](#footnote-426) ומה שאמרו דהתם לא נח, היינו דהתם לא נח במקו"פ, לפי שהחפץ נגרר אחר המקום שרגלי האדם עומדות.

ה' טבת ע"ט

דף מס' 20

**ט' א' - בזמן שהפתח פתוח כלפנים פתח נעול כלחוץ, ואע"ג דלית לי' לחי וכו',** בפירש"י כתב דקס"ד במבוי שהכשרו בלחי ולחיו לפנים מן האסקופה,[[426]](#footnote-427) והמהרש"א כתב דמה שהעמידה רש"י כשהכשיר המבוי בלחי, ולא פירש דעובי החומה עצמו חשיב כלחי, וכמש"כ בד"ה וכ"ת, דאין לך לחי גדול מעובי החומה שמכאן ומכאן, הוא משום דלפ"מ דקיימינן השתא דאית באסקופה רוחב ד' במשך עובי החומה שהוא שיעור מבוי, אין לעובי חומה זו שהוא רוחב ד' דין לחי, ורק לפ"מ דמוקמינן לה כשאין רוחב ד' במשך עובי החומה, יש לעובי החומה עצמו דין לחי, - והגרע"א תמה ע"ז, דהרי להדיא אמרו בעירובין ה' א' דלא נפיק מתורת לחי אלא בד' אמות, וכן הק' הקרני ראם ונימוקי הגרי"ב,[[427]](#footnote-428) ועמש"נ להלן בהערה ג'?? דמד' המהרש"א מבו' דמכוון דבריו הוא דכל שהוא רחב ד' אין לזה דין לחי להתיר להשתמש בין הלחיים, אך שפיר יש לזה תורת לחי להתיר את תוך המבוי.

התוס' כתבו דס"ד דמיירי דקיימא אסקופה כנגד עובי החומה והדלת עומדת אצל עובי החומה של צד פנים, ולהכי פתח פתוח כלפנים שאותו עובי רה"י גמור ההיא שיש לה ג' מחיצות, ואע"פ דמצד רביעי הוא פרוץ במלואו אפ"ה כיון שהפתח פתוח בטל אותו עובי למה שבפנים שיש לו ד' מחיצות.

ובד' המהרש"א בסוד"ה פירש"י ובד"ה בא"ד מבו' בדבריהם, דלעולם איירי דליכא לחי כלל, וכיון דרוחב החומה הוא ד"ט, אין עלי' תורת לחי, ואפ"ה כשהפתח פתוח מותר להשתמש שם, משום דה"ז בטל למה שבפנים שיש לו ד' מחיצות, עיי"ש.[[428]](#footnote-429)

אך החזו"א בסימן ס"ו סק"ז כתב לפרש, דלעולם עיקר ההיתר בזה הוא משום דעובי החומה מכאן ומכאן נידון כלחי וחודו החיצון סותם, ומ"מ כל הא דבין הלחיים מותר הוא משום דהמקום שבין הלחיים בטל למה שבפנים, דאל"כ הרי דמקום זה פרוץ במלואו ואסור.[[429]](#footnote-430)

התוס' כתבו דל"ד כלחוץ, דהא רה"י גמורה היא מדאורייתא כיון שיש לה ג' מחיצות ואסור לטלטל משם לחוץ, ועמש" להלן אם הוא אף כשאין במקום שחוץ לפתח ד"ט, וכתבו די"ל דהא דתני כלחוץ, הוא כשפתוח לכרמלית, ומבו' בדבריהם דאף דתוך הפתח שיש לו ג' מחיצות הוי רה"י גמורה מדאורייתא, מ"מ כיון דמדרבנן הו"ל ככרמלית מותר לטלטל משם לכרמלית גמורה, וכ"כ הרשב"א בסוגיין בשם רבינו יונה, ונת' להלן, וכ"כ המג"א בסימן שע"ד סק"ג בשם הב"י.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הל' ס"ג ס"ד כתב דכיון דמדאורייתא הוי רה"י, ע"כ אף שאסרו חכמים לטלטל בו, אינו בדין כרמלית ואסור לטלטל ממנו לכרמלית,[[430]](#footnote-431) וכן נקטו הפמ"ג באש"א סימן שמ"ה סק"א וסק"ג, והגאו"י בעירובין י"ב א' ד"ה ממלא וס"ז ב', ועיי"ש בפמ"ג ובגאו"י במש"כ בטעם הא דל"ד לקרפף יותר מבי"ס שהתירו לטלטל ממנו לכרמלית.[[431]](#footnote-432)

והביאוה"ל בסימן שע"ד ס"ב הביא לב' הדעות, אך בסימן שמ"ו ס"ג הביא לד' התוס', ועי' עוד בדבריו במ"ב סימן שס"א סק"ו ובביאוה"ל סימן שס"ה ס"ד.

\*התורי"ד כתב לפרש דס"ד דאיירי באסקופת בית היוצאת חוץ מן הפתח ועומדת ברה"ר ואין בה דע"ד והיא גבוהה ג' דהויא מקו"פ, ולת"ק מותר לטלטל מרה"י לתוכה, דאף שהיא פרוצה לרה"ר אין אויר רה"ר אוסרה, כיון שהיא גבוהה ג' ואינה נדרסת עם רה"ר, ואחרים פליגי ע"ז וס"ל דאע"ג דהיא מקו"פ, מ"מ אויר רה"ר אוסרה, ואסור לטלטל מרה"י לתוכה בלא תיקון, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז טעם הא דבפתח פתוח מטלטלין מרה"י לתוכה, ומש"כ לפרש הא דפרכינן עלה מההיא דתוך הפתח צריך לחי אחר להתירו, ועיי"ש שכתב דלפ"מ דמסקינן דאיירי בע"א, היינו משום דכו"ע ס"ל דאסקופה היוצאת חוץ מן הפתח, כיון דהיא מקום חשוב לעצמה ואינה נדרסת עם רה"ר אין אויר רה"ר אוסרה,[[432]](#footnote-433) - ונתחדש בדבריו דביסוד הדין יש לאסור מקום הפרוץ לרה"ר, אף אם הוא מקו"פ, וכל הא דשרי, הוא משום דאינו נדרס עם רה"ר, וע"כ הוא דאין אויר רה"ר אוסרו, ואכמ"ל.[[433]](#footnote-434)

\***וכ"ת דלית בי' דע"ד,** בפירש"י כתב דכיון דאין במשך עובי החומה ד"ט, אינה רשות לעצמה, ומותר להשתמש "כנגד הלחי מחודו החיצון" שהוא שוה לאסקופה אצל רה"ר "ואין לך לחי גדול מעובי החומה" וכו', - ומבו' בדבריו, דאף להצד דבין הלחיים מותר כשאינו רחב ד', אין ניתר אלא המקום שבין הלחיים, אך המקום שחוץ מן הלחי אסור,[[434]](#footnote-435) וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' (הל"ה), - וזה דלא כמש"כ הגאו"י בעירובין ט' א' דאף המקום שמחוץ ללחי מותר אם אין מחודו הפנימי של הלחי ולחוץ ד"ט, עיי"ש, וכן נקט החזו"א בסימן ס"ו ס"ק א' ד' ה',[[435]](#footnote-436) ואכמ"ל.

**והא"ר חמא וכו' תוך הפתח אע"פ שאין בו דע"ד צריך לחי אחר להתירו,** התוס' וש"ר הק' דלרבא דהא דצריך לחי אחר להתירו הוא בפתוח לכרמלית, נוקי הכא בפתוח לרה"ר,[[436]](#footnote-437) וכתבו דל"ה מצי לאוקמה הכי, דא"כ אפי' פתח נעול נמי, ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דהתירא דבין הלחיים כשאין בו ד' אי"ז כלל מכח הלחי, אלא הוא משום דהוי מקו"פ שאינו רחב ד', וע"כ ליכא נפ"מ אם הפתח פתוח או נעול, וכ"נ בד' התוס' בעירובין ט' א' ד"ה ורבא,[[437]](#footnote-438) - אך בד' הרמב"ן מבו' דאף דס"ל דבין הלחיים מותר בפתוח לרה"ר גם כשיש בו ד', כמש"נ בהערה ח'? בדעתו, אשר היינו בע"כ משום דבכה"ג מתיר הלחי מחודו החיצון, מ"מ ה"ז מותר אף בפתח נעול, ואמנם מבו' בדבריו דשפיר הי' מקום לומר כן דבפתח נעול יהא בין הלחיים אסור, ואך דרבא סתמא קאמר דבין הלחיים מותר בין פתוח בין נעול, ועמש"כ לפרש בזה במשנת ר"א סימן ז' סוסק"ג, ועי' עוד בגאו"י בעירובין ט' א' שנקט בפשיטות דלדעת הרי"ף דבין הלחיים הפתוח לרה"ר מותר אף שיש בו ד', אין להתיר אלא כשהפתח פתוח, דכשהפתח נעול בטל היתר הלחי.

והבעה"מ הוכיח מהא דלא מוקמינן לה בפתוח לרה"ר, דקי"ל כאביי דבין הלחיים אסור אף בפתוח לרה"ר, עיי"ש, ונראה מדבריו דס"ל דאף לרבא דבין הלחיים מותר בפתוח לרה"ר, מ"מ כל דפתח נעול אסור,[[438]](#footnote-439) וע"כ לדעת רבא שפיר הו"מ לאוקמה לברייתא בפתוח לרה"ר, ומהא דלא מוקמינן לה הכי, ש"מ דקי"ל כאביי.

**הכא באסקופת מבוי עסקינן חציו מקורה וכו',** בפירש"י כתב דס"ל דמותר להשתמש תחת הקורה, ולדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דמותר להשתמש תחת הקורה הוא בפתוח לרה"ר, לכאו' בע"כ דאיירי הכא בפתוח לרה"ר, אך קשיא טובא דלפ"ז מ"ט מוקמינן לה בקורה ולא מוקמינן לה בלחי, הרי גם בין הלחיים מותר בפתוח לרה"ר, ולדעת הרמב"ם ודעימי' הוא אף כשהוא רחב ד', ועמד ע"ז הקרבן נתנאל בסימן י"ז, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה בקר"א עירובין ט' א', וחזו"א בסימן ס"ו סק"ב ואילך וסימן ס"ז סק"כ ואילך, ומשנת ר' אהרן בסימן ז' סק"ד.[[439]](#footnote-440)

**וקירויו כלפי פנים וכו',** בפירש"י כתב דכשהפתח פתוח הוי המקום שלפנים מחודה החיצון של הקורה כלפנים, - אך הבעה"מ כתב ע"פ הירושלמי דכ"ז שהפתח פתוח, כיון דהקורה היא על מקצת האסקופה, היא מושכת מה שבחוץ לפנים, ואף המקום שחוץ לקורה מותר,[[440]](#footnote-441) ועד"ז כתב הרמב"ן, ופירש דהוא משום דאיכא הכירא טובא דמופרשת מרה"ר היא כולה אסקופה ולא אתי לאפוקי לחוץ, וכן הסכימו ש"ר,[[441]](#footnote-442) - והחזו"א בסימן ס"ו סק"ט צידד דהיינו רק כשהמקום שחוץ לקורה אין בו ד"ט, דאם לא נימא כן, הרי אין שיעור להאי המשכה, ואין סברא להתיר עד ד' אמות, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ובסו"ד הק', דמ"ט בבין הלחיים לא אמרינן הכי, דאף המקום שחוץ להיתר הלחי יהא ניתר, ועמש"כ בזה במשנת ר"א סימן ז' סק"ד ד"ה ויש מקום לדון.

בפירש"י כתב דבפתח נעול כיון דנסתם המבוי ואין מחודה החיצון של הקורה ולפנים ד"ט, אסור אף המקום שתחת הקורה, משום דכל מחיצה שאין בין חלל המחיצות ד"ט אינה מחיצה ולא שייכא בה תורת גוד אחית,[[442]](#footnote-443) וכ"כ הריטב"א, - אך הבעה"מ כתב דאף כשהפתח נעול מותר המקום שתחת הקורה, ואין אסור אלא המקום שחוץ לקורה, דכיון דהפתח נעול נחלקה האסקופה ונעשה מה שבפנים כלפנים ומה שבחוץ כלחוץ, וצ"ב דכיון דהמקום שתחת הקורה מותר אף שהפתח נעול, מ"ט שאר האסקופה אסורה, דבהך דינא דהקורה מושכת מה שבחוץ לפנים, מה נפ"מ אם הפתח פתוח או נעול,[[443]](#footnote-444) - ועי' עוד בזה בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד, וצ"ב.

בפירש"י כתב דהא דלא אוקמה באסקופת בית, הוא משום דסתם בית יש לפתחו משקוף מלמעלה, ונמצא עובי הפתח כולו מקורה, ואפי' פתח נעול אמרינן יורד וסותם, שהרי יש בחלל עביו ד' מן הדלת לסתימת פי התקרה,[[444]](#footnote-445) - אך התוס' כתבו דל"ה מצי לאוקמה באסקופת בית אף כשאין ברוחב הקירוי ד"ט, דאין קורה מתרת בבית, וא"כ אף אם פתח פתוח הוי כלחוץ, וצ"ע בדעת רש"י שלא פירש כן, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן ס"ו סקי"א, וצ"ע.[[445]](#footnote-446)

והבעה"מ כתב לפי דבריו דהכא באנו להתיר גם להמקום שחוץ לקירוי, והיינו דוקא באסקופת מבוי הניתר ע"י הקורה, אך באסקופת בית ליכא להך דינא, דהבית אינו ניתר ע"י הקירוי אלא ע"י המחיצות, וע"כ אין כח בקירוי הבית למשוך מה שבחוצה לו להיות כלפנים ממנו, וכ"כ הרמב"ן, ולא נתפרש בדבריהם דכיון דאין הבית ניתר בקירוי, א"כ מ"ט המקום שתחת הקירוי מותר, ושמא י"ל כמש"כ החזו"א שם?.[[446]](#footnote-447)

ועי' עוד בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד במש"כ לפרש להא דלא מוקמינן לה באסקופת בית, והובאו דבריו בפי' הרמב"ם לסוגיין, וזה לפ"מ שפירש שם בטעם הא דבין הלחיים אסור ותחת הקורה מותר, ואכמ"ל.

בפירש"י כתב דהא דלא מוקמינן לה כשכולו מקורה אלא שאין ברוחב עביו ד', הוא משום דסתם עובי החומה אינו פחות מד', וכ"כ התוס', - אך הרשב"א כתב בשם רבינו יונה, דל"ה מצי לאוקמה בכה"ג, משום דפתח נעול כלחוץ משמע שמותר לטלטל מן האסקופה שתחת הקירוי לחוצה לה שאינו מקורה לפי ששניהם כרמלית מדרבנן ורה"י מה"ת, וכשהיא כולה מקורה או שהקירוי כלפי חוץ, אסור להוציא מהמקום שתחת הקירוי לחוצה לו, דאף אם כרמלית עוברת לפני', אסור להוציא מן האסקופה שהיא כרמלית דרבנן לכרמלית גמורה, וכמ"ד בעירובין ס"ז דאסור לטלטל מקרפף יותר מבית סאתים לכרמלית גמורה, ועיי"ש שכתב דרב אשי דאוקמה באסקופת בית שהיא מקורה כולה, הוא משום דס"ל דכל שהפתח נעולת שפיר מותר להוציא מן המקום המקורה לכרמלית שחוצה לה, וכדמסקינן בעירובין שם דמותר לטלטל מקרפף יותר מבית סאתים לכרמלית גמורה.[[447]](#footnote-448)

המהרש"א ע"ד התוס' ד"ה תוך נקט דכל שאין בתוך הפתח דע"ד והפתח נעול, ל"ה המקום שבתוך הפתח רה"י דאורייתא, אף שיש לו ג' מחיצות, כיון דאין בין המחיצות ד"ט, עיי"ש, ובשלהי סוגיין נת' ללמוד כן מד' הרמב"ן, עיי"ש, וכ"נ בד' המרדכי בסימן רכ"ב וההגמ"ר בסימן ת"נ, וכמש"כ החזו"א בסימן ס"ו סקט"ז, וכ"ה להדיא בד' הרמ"א בסימן שמ"ו ס"ג, עייש"ה, ואך דבפשוטו דבריו קיימי אף בפתח פתוח, וזה צע"ג,[[448]](#footnote-449) וכ"נ בד' הרמב"ן לקמן בסוגיין, ונת' להלן.

אך בד' רבינו יונה מבו' להדיא דאף בכה"ג הוי המקום שבתוך הפתח רה"י דאורייתא, ומה"ט הוא דס"ל לרב דאסור להוציא ממנו לחוץ, והחזו"א בסימן ס"ו סק"ח נקט כן מדעתו, ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בזה, דכ"ה דאם הי' תקרה ד"ט אין נעילת הדלת מבטלת את המחיצות, כמש"כ בפירש"י בד"ה באסקופת בית, והיינו משום דהיא עשוי' לפתוח ולנעול,[[449]](#footnote-450) ה"נ לענין דאורייתא דסגי בג' מחיצות, אין נעילת הדלת מבטלת את המחיצות, אף שלא נשאר ד"ט חוץ לדלת בשעת נעילה.[[450]](#footnote-451)

\*בד' המהרש"א מבו' דמודה דהיכא דהפתח פתוח, הוי המקום שמחוץ לפתח רה"י דאורייתא, אף דיש מחיצה המפסקת בין הרשות שבפנים למקום שחוץ לפתח, דאף אי נימא דדלת בפנ"ע לאו מחיצה היא, הרי סתמא דמילתא יש שם צוה"פ, (וכאשר כ"נ בד' התוס' בד"ה א"ר יהודה, שכתבו דיש למבוי ד' מחיצות שהפתח והדלת ברביעית), וצ"ל דהוא משום דמחיצה דינית אינה מועלת לבטל מחיצה כלל, וע"כ רק כשהדלת נעולה דאיכא מחיצה גמורה המפסקת, הוא דהוי המקום שחוץ לפתח מקו"פ.[[451]](#footnote-452)

ובזה מתפרש גם מש"כ התוס' בד"ה א"ר יהודה דכל שהפתח פתוח, שפיר חשבינן להקורה כמחיצה למקום ד', אף דיש להמבוי צוה"פ ודלת ומשם ולחוץ ליכא מקום ד',[[452]](#footnote-453) וכ"כ במשנת ר"א סימן ז' סק"א ד"ה אכן י"ל.[[453]](#footnote-454)

**וכגון שקירה בב' קורות וכו' והדלת באמצע וכו',** בפירש"י כתב דאם קירה בתקרה אחת שיש בה ד' אמרינן בה יורד וסותם, ואין נעילת הדלת מבטלת למחיצה, ורק כשקירה בב' קורות הוא דבפתח נעול אסור, והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הל"ט הוסיף לפרש בזה, דהוא משום דבב' קורות כל שהפתח נעול, מפסקת הדלת ביניהם ומבטלת כח הלבוד, ונמצאת קורה שבחוץ פחותה מד' ואין פי תקרה פחותה מד' יורד וסותם, - אך הבעה"מ כתב דאף אם קירה את כל האסקופה מהני נעילת הדלת לבטל למחיצה, ורב אשי רבותא קמ"ל, דאף בב' קורות אמרינן לבוד כ"ז שהפתח פתוח, אף דהדלת באמצע, והחזו"א בסימן ס"ו סקי"ב כתב דמסתימת ש"ר משמע דס"ל כדעת רש"י.

המג"א בסימן שמ"ו סק"ד כתב דבפתח מבוי אף אם אין מקורה כולו אלא החצי החיצון, אמרינן פ"ת יורד וסותם, אף שהפתח נעול, כיון שיש מקום ד' משפת הקורה עד הדלת וכו', ואם הפתח פתוח אפי' אין מקום ד' הוי כלפנים, - והביאוה"ל שם תמה ע"ז, דהרי אם פתוח לרה"ר אפי' אם הפתח נעול הוי כלפנים כשאין רחב ד', כמש"כ התוס' בסוגיין לענין לחי, וכ"ש לענין קורה, ובע"כ דאיירי בפתוח לכרמלית, ואפ"ה אם פתח פתוח הוי כלפנים, וזה סותר לפסק השו"ע בסימן שס"ה ס"ד דתחת הקורה אסור בפתוח לכרמלית,[[454]](#footnote-455) ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ס"ו סקי"ד.

**ואם היתה אסקופה גבוהה י' ורחבה ד' ה"ז רשות לעצמה מסייע לי' לר"י בן אבדימי וכו',** הרמב"ן כתב דהיינו לשנויא דרב אשי, דלשנויא דר' יהודה אמר רב מתפרש הא דתניא דאם היתה גבוהה י' ורחב ד' ה"ז רשות לעצמה, דהיינו דבכה"ג אינה בכלל המבוי ואין דינה כדין אסקופת המבוי דאינה ניתרת אלא ע"י הקירוי כשהפתח פתוח, אלא רה"י גמורה היא ומותר לטלטל בכולה, אף בדליכא קורה כלל, ואף היכא דהמבוי עצמו אסור משום דהוי מפולש, אבל לשנויא דרב אשי דאיירי כשאין חוץ לדלת אלא פחות מד', הרי דהא דפתח נעול אסור, הוא אף כשהאסקופה גבוהה י', שהרי ל"ה בחוץ אלא פחות מד' ואינו מצטרף עם המקום שבפנים, וא"כ מהו דתני דה"ז רשות לעצמה, הרי שוה דין אסקופה הגבוהה י' לדינה כשאינה גבוהה י', ובע"כ דהא דקתני ה"ז רשות לעצמה היינו דאסור לטלטל מזל"ז, וכדינא דר"י בר אבדימי.

ונתחדש בד' הרמב"ן, דאף דהאסקופה גבוהה י' ורחבה ד' והויא רה"י גמורה, מ"מ כל שהפתח נעול ואין מקום ד' חוץ מן הפתח, ל"ה רה"י, וזה כמש"כ המהרש"א בסוגיין, ונת' לעיל, - אך צע"ג דמ"ט אסור לטלטל מתוכה, הרי כיון שאין בה ד' הויא מקו"פ.[[455]](#footnote-456)

**כל מקום וכו' כגון עמוד ברה"י,** בפירש"י כתב דאסור לכתף עליו מן החצר, וכ"ה בפירש"י בעירובין פ"ט א' ד"ה כגון עמוד דאיירי בעמוד בחצר, והריטב"א שם כתב דבא להוציא עמוד שהוא בבית מקורה, דל"ד לתל ברה"ר שאינו מקורה, וליכא למיגזר בי', וכ"כ בפסקי רי"ד שם, אך בד' הריטב"א והמאירי בסוגיין שהק' דהיאך מניחין על התיבה שבביהכ"נ, מבו' דס"ל דאסר ר"מ אף במקום מקורה, ועי' בגאו"י בעירובין שם מש"כ בזה.

התוס' כתבו דלא אסר ר"מ לטלטל מבית לעלי', דלא יבא לטלטל בכך מרה"ר לעלי', דמינכרא מחיצתא ולא טעו אינשי בהכי, - והריטב"א כתב דלא אסר ר"מ רק בתל או עמוד דיבואו לטעות שהוא בטל לגבי רה"ר כיון שעומד בתוכו, אבל בעלי' וכיו"ב שהוא דבר חשוב לא טעו, וכ"כ הריטב"א בעירובין שם.

הריטב"א הק' דהיאך מניחין על התיבה שבביהכ"נ שום דבר, וכתב דלא אמר ר"מ אלא במידי דקביע בקרקע כגון תל ועמוד ואמת הריחים, ותיבה זו לא קביע כולי האי, והיינו דדמי לגיגית ומכתשת דמודה ר"מ דלא גזרו, ועוד דלא קי"ל כר"מ, ובעירובין שם כתב דבבית מקורה לא אסרו, והמאירי בסוגיין כתב דלא גזרו במטלטלין דאין רגילין בחצר, ועי' בגאו"י בעירובין שם במש"כ בזה.

והרשב"א כתב דהא דאסרינן בעמוד גבוה י' ורחב ד', הוא רק בחצר השותפין שלא עירבו, דדמיא קצת לרה"ר שאסור להכניס ולהוציא ממנה לבתים ומן הבתים לתוכה, וזה לטעמי' דהא דאסור להוציא מבית לחצר, הוא משום דהחצר דמיא לרה"ר, אך ברה"י של אדם אחד או בחצר השותפין ועירבו, לא אסרו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה ק"ד,[[456]](#footnote-457) וכ"כ המאירי בשם גדולי נרבונא, - ואמנם לכאו' כ"ז הוא כשאינם של ב' בנ"א, אך כל שהחצר והעמוד של ב' בנ"א, אסור אף בחצר של יחיד, דכיון דאסור לטלטל מזל"ז כלים ששבתו בבית, דמי לתל ברה"ר, דמה"ט אסר ר"מ לטלטל מגג לגג הגבוה י' ומגג לחצר, והוא אף בגג ובחצר של יחיד, וכאשר כ"ה בד' הרשב"א בעירובין ע"ו ב' ולקמן צ"ב א',[[457]](#footnote-458)

המאירי בעירובין כתב בשם הראב"ד, דלא אסר ר"מ אלא בעמוד וכותל וכיו"ב, אבל בבור שבחצר לא גזר, משום דבור ברה"ר אינו מצוי ולא גזרו בדבר שאינו מצוי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הלכה ק"ה.

התוס' כתבו דאף דקי"ל כר"מ בגזירותיו, הכא לא קי"ל כר"מ, דפסקינן בפ' כל גגות הלכה כר"ש, וכ"כ התוס' בעירובין שם, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א בסוגיין, והפסקי רי"ד בעירובין שם והרא"ש שם סימן א'.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה ק"ד ק"ה כתב דאסור לטלטל מחצר המשותפת שלא עירבו לעמוד, וכ"כ המאירי בסוגיין, ובעירובין שם כתב בשם י"א דאף דקי"ל כר"ש דגגין וחצירות רשות אחת הן ומותר לטלטל מגג לחצר, וכ"כ הרשב"א גופי' בשער ג' פ"ט, מ"מ בדין עמוד קי"ל כר"מ, וכתב דהוא משום דלא קי"ל כאביי דגם בגג וחצר הוי האיסור משום גזירה, אלא האיסור בזה הוא משום חילוק רשויות, ובזה לא קי"ל כר"מ, אך בעמוד דאסר ר"מ משום גזירה, קי"ל כוותי', - ולא נתפרש בדבריהם טעם הא דשאני גג מעמוד,[[458]](#footnote-459) ושמא י"ל למש"כ הריטב"א דלא גזרו אלא במקום דיש לחוש שיאמרו דהוא בטל לרשות שעומד בו, ולא במקום שחשוב לתשמיש, ולפ"ז י"ל דקי"ל דגם גג הוי כמקום חשוב לתשמיש מכח הדיורין שלמטה, וע"כ לא גזרו בזה.

ט' טבת ע"ט

דף מס' 21

**עירובין צ"ז ב' - הי' קורא בספר על האסקופה ונתגלגל הספר מידו גוללו אצלו,** בפירש"י כתב דהוא משום דראשו אחד בידו, וכ"ה בסוגיית הגמ' לקמן ק"ג א' דהא דשרי הכא הוא משום דאוגדו בידו.

ובעיקר פטורא דאגדו בידו מבו' בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ד דאי"ז מדינא דאגד חפץ, אלא הוא דין בפנ"ע דכיון דאגדו בידו והוא יכול למשכו אצלו, ל"ה הנחה גמורה, ודינא דאגד חפץ, הוא אף כשאינו יכול למשוך את החפץ ע"י מקצתו שבפנים, וכמש"כ כן בגל' הגרע"א למג"א סימן שנ"ב סק"ב,[[459]](#footnote-460) ועד"ז כתבו בפי' הר"י מלוניל ושיטה להר"נ בשבת ק"ב א', דכל דאיגודו בידו לאו כלום קעביד שהרי בידו להחזירו.[[460]](#footnote-461)

ואמנם צ"ע דמ"ט הוצרכו הכא לפטור זה, הרי הכא יש לפטור גם משום פטורא דאגד חפץ, שהרי מקצת מן הספר עצמו למעלה,[[461]](#footnote-462) - והעירו די"ל, דאף דמדאורייתא אינו חייב גם משום דינא דאגד חפץ, מ"מ מה שהתירו חכמים לגוללו ולי"ב איסורא אף מדרבנן, הוא רק מכח הא דאגדו בידו.

**ר' יהודה אומר אפי' אינו מסולק מן הארץ אלא מלא החוט גוללו אצלו,** בפירש"י בד"ה ר"ש היא דאמר כתב דהוא משום דכל דלא נח ליכא למיגזר מידי, דל"ד לנפילה כלל, ומשא"כ כשהגיע לארץ והונח כל דהו, גזרינן איגודו בידו אטו היכא שנפל כולו, - ובגל' הגרע"א לסימן שנ"ב ס"ב פירש דהוא משום דל"ש לגזור בזה איגודו בידו אטו היכא דאין איגודו בידו, כיון דאף אם אין איגודו בידו לי"ב איסורא דאורייתא משום דלא נח, ועיי"ש שהק' לפ"ז דא"כ אף אם הגיע לארץ ליכא למיגזר, דאף אלמלי הא דאיגודו בידו, מ"מ כיון דהספר עצמו אגוד למעלה מי' לי"ב איסורא דאורייתא, דכיון דהוא אוכל כל הרשות, יש לפטור בזה משום אגד הספר עצמו, ועיי"ש מש"כ בזה.[[462]](#footnote-463)

**הכא באסקופה כרמלית עסקינן,** לקמן ק"ג א' אמרו דאף דשבות דמקדש במדינה לא התירו, מ"מ הכא שרי לגוללו, משום דבאסקופה כרמלית ואיגודו בידו אפי' שבות נמי ליכא, והתוס' בסוגיין פירשו דהיינו דלי"ב איסורא כלל, ואי"ז היתר מסוים בכתבי הקדש, וכתבו דהוא משום דהויא גזירה לגזירה, וכ"כ התוס' בשבת ה' ב' ד"ה הי' קורא, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובשבת, וכ"כ ההג"א בפ"ק דשבת סימן ה', - ואך דהתוס' בשבת וההג"א שם כתבו כן רק לדעת רבא דס"ל דלא גזרינן בכרמלית גזירה לגזירה, ומבו' בדבריהם דלדעת אביי דגזרינן בכרמלית גזירה לגזירה הוי זה היתר מסוים בכתבי הקדש, אך התוס' בסוגיין כתבו דמודה אביי דהכא לא גזרו גזירה לגזירה, ועד"ז כתב הריטב"א בשבת שם.

והתוס' בסוגיין כתבו, דלהך לישנא דמסקינן דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין בהו, לא שרי אלא בספר, דבשאר מילי יש לחוש שמא יכניסם מרה"ר לרה"י,[[463]](#footnote-464) וכ"כ הרשב"א בדעת הרמב"ם,[[464]](#footnote-465) וכתב דבשאר מילי יש לאסור גם משום החשש דזריק להו, ורק בספר שרי, משום דאין מזרקין כתבי הקדש.

אך בפי' ריו"נ כתב דאף לפ"מ דמוקמינן לה באסקופה כרמלית ואגדו בידו, איכא משום שבות, ומשום כבוד ס"ת שרינן להחזירו, כיון דגם אם הי' נופל מידו ליכא אלא איסורא דרבנן, ובהגה' הב"ח שם כתב לפרש, דמש"כ דאיכא משום שבות, היינו דהוי שבות דשבות, וע"כ התירוהו במקום כבוד כתבי הקדש, וכ"כ הגאו"י והלשון הזהב, - והריטב"א כתב דלא התירו הכא אלא בכתבי הקדש, דבשאר מילי ל"ה מפלגי רבנן בין תוך ד' אמות לחוץ לד' אמות דכולה חדא גזירה היא ואי שרית בהא אתו למישרי בהא, ומשום כבוד הספר הקילו שלא לגזור אלא בחוץ לד' אמות.[[465]](#footnote-466)

והרמ"א בסימן שנ"ב ס"א כתב דבעומד ברה"י ונתגלגל לכרמלית, ג"כ לא התירו אלא בכתבי הקדש, אבל בשאר דברים אסור, וכתב כן עפי"ד המ"מ בפט"ו משבת הכ"א, - אך האבן העוזר שם כתב דבכה"ג לכו"ע אין לאסור, ומש"כ המ"מ דלא התירו אלא בכתבי הקדש, הוא בגונא דסוגיין דיש לחוש דילמא זריק להו, ולא התירו אלא בכתבי הקדש דאין מזרקין אותן,[[466]](#footnote-467) ועד"ז כתבו הגר"א והבית מאיר שם,[[467]](#footnote-468) ועמש"כ השעה"צ שם סק"ה, אך לכאו' בד' ריו"נ מבו' לדינא כד' הרמ"א.[[468]](#footnote-469)

\*הגר"ז בסימן שנ"ב ס"ב פירש טעם האוסרים בזה, אף דלא גזרינן גזירה לגזירה, דכל הא דלא גזרו בכרמלית, הוא בדבר שאין בו סרך מלאכה, כעומד ברה"י ושותה ברה"ר וכו', אבל דבר שהוא דומה למלאכה גזרו אף בכרמלית, דמה"ט אסור משאצל"ג או כלאחר יד אף בכרמלית, - והיינו דהא דאסרו היכא דאיגודו בידו, אי"ז גזירה בעלמא, אלא היינו דמדרבנן אף כה"ג חשיב כמלאכה, וע"כ ה"ז אסור אף בכרמלית.

**חוץ לד' אמות דאי מייתי לי' אתי לידי חיוב חטאת,** הגאו"י כתב דהיינו אם יעמוד לפוש קודם שיבא לאסקופה, דאל"כ הרי ליכא הנחה ברה"ר אלא בכרמלית ואינו חייב חטאת,[[469]](#footnote-470) ומבו' מזה דאסרו חכמים העברת ד' אמות ברה"ר אף בלא הנחה שמא יניח ברה"ר.

**תוך ד' אמות נמי נגזר דילמא מעייל מרה"ר לרה"י,** בפירש"י מבו' דהיינו דיש לחוש שיפול לרה"ר וילך לשם ויטלנו ויביאנו לביתו דרך האסקופה ונמצא מכניס מרה"ר לרה"י, והא דמדמינן לה למעביר דרך עליו, הוא לרש"י לטעמי' דבדינא דדרך עליו נתחדש דמעביר דרך מקו"פ חייב, - אך בד' התוס' מבו' דהיינו דיש לחוש דבעודו עומד על האסקופה יטול את הספר מרה"ר ויכניסנו לרה"י, וזהו דמדמינן לה לההיא דמעביר דרך עליו, דלדעתם היינו כשהוא עומד במקום אחד ומעביר דרך גופו.[[470]](#footnote-471)

התוס' הרא"ש הק' דמאי פריך, דנהי דגזרינן שמא יבא להכניס מרה"ר שנתגלגל שם על האסקופה שהוא קורא, וכי בשביל זה נגזור שמא יביא אותו לבית, הרי הוא רוצה להניחו על האסקופה במקום שהוא קורא, דבע"כ דכבר הי' מער"ש על האסקופה, דבשבת לא הביאה מרה"י לאסקופה שהיא כרמלית.

המהרש"א כתב דלדעת רש"י דפריך דשמא ילך ויביאנו מרה"ר לרה"י, הרי דלפ"מ דמשני לקמן דהא מני בן עזאי היא, מיתרצא נמי הך פירכא, ול"ב לשנויא דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין בהו, והתוס' שנקטו דגם למסקנא בעינן להך שנויא דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין להו, וכתבו דמה"ט הוא דנקט ספר, וכ"כ הרשב"א, הוא לטעמייהו דחיישינן דבעודו עומד על האסקופה יכניס את הספר מרה"ר לרה"י, וע"ז ל"מ דינא דבן עזאי דמהלך כעומד.

אך הריטב"א לקמן בסוגיין כתב, דלדעת בן עזאי דמהלך כעומד דמי, כ"ש דכשהוא עומד במקום ומכניס הספר מרה"ר לרה"י דאינו חייב,[[471]](#footnote-472) וכתב לפ"ז דמה שאמרו הא מני בן עזאי היא, ה"ק "אלא" הא מני בן עזאי, והיינו משום דלפ"ז ל"ב לשנויא קמא דאיירי באקופה ארוכה או דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין בהו, - והאבנ"ז בסימן ר"מ סקל"א ובסימן רנ"ח כתב לפרש בדעתו, דהפלוגתא אם מהלך כעומד הוא דלבן עזאי כיון שהוא עומד על רגל אחת חשיב כעומד במקום עמידת רגלו, ולרבנן כיון דגוף האדם נייד כשהוא מהלך, ל"מ עמידת רגלו, וע"כ ה"נ פליגי במעביר דרך עליו, דלבן עזאי אף דידו עם החפץ ניידי, מ"מ כיון דרגליו עומדים במקום הוי כמונח, ולרבנן כיון דידו עם החפץ ניידי, ל"ה כמונח,[[472]](#footnote-473) ועיי"ש במש"כ בביאור ד' המהרש"א דלא תליא בפלוגתא דבן עזאי ורבנן, (אשר כ"ה מבו' בד' התוס' והרשב"א, וכנ"ל), ועמש"כ בזה בס' לשון הזהב בסוגיין.

\*הריטב"א כתב לפי דבריו, דדינא דרבא דמעביר דרך עליו חייב לא אתיא כבן עזאי, וצ"ע דהרי מודה בן עזאי דההנחה דמהלך כעומד אינה מפסקת בתוך ד' אמות, והריטב"א בשבת ה' ב' כתב דהוא משום דהלכתא גמירי לה, או דהוא משום דלא אמרינן מהלך כעומד באותה הרשות, - וצ"ל דכל הא דבמעביר דרך עליו הוי כמונח לבן עזאי, הוא רק כשמעביר את ידו כנגד גופו, אך כשאין ידו כנגד גופו, ל"ה כמונח כלל, דהרי בזה ל"ב לחידושא דרבא דמעביר דרך עליו, אלא בכה"ג דנים את היד לעצמה דהיא ניידא, וע"כ שפיר מועלת הנחה זו להפסיק בתוך ד' אמות, דכל הא דהנחה דמהלך כעומד ל"מ להפסיק בתוך ד' אמות, הוא משום דהוי כמונח בכל זמן ההילוך, ולא נתחדשה הנחה באמצע ההעברה, ומה"ט הוא דלא אמרינן מהלך כעומד באותה הרשות, ואכמ"ל.[[473]](#footnote-474)

**הכא במאי עסקינן באסקופה ארוכה דאדהכי והכי מידכר,** הבעה"מ כתב דהוא דלא כהלכתא, דקי"ל כרבא בשבת י"ב ב' דלא יקרא לאור הנר שמא יטה אפי' גבוה ב' קומות וב' מרדעות, ולא אמרינן אדהכי והכי מידכר, והביאו הרא"ש בסימן ג',[[474]](#footnote-475) - אך הראב"ד בכתוב שם נחלק ע"ז, ודבריו באו חסרים, וי"ל דהוא כמש"כ בפירש"י בשבת שם ושם קמ"ט א' דטעם הא דאסרו אף בגבוה ב' קומות וב' מרדעות, הוא משום דלא פלוג רבנן, וכ"כ הרמב"ן בחידושיו ובמלחמות והר"ן שם קמ"ט א', והכא ליכא לה"ט,[[475]](#footnote-476) ועד"ז כתב הנהר שלום בסימן שנ"ב סק"א, והבעה"מ לטעמי' שפירש שם קמ"ט א' דהא דאסרינן אף בגבוה ב' קומות הוא משום דחיישינן שמא ילך ויביא סולם ויעלה ויטהו, (וכ"נ בפי' ר"ח שם, ובד' הרמב"ם בפ"ה משבת הי"ג).[[476]](#footnote-477)

**הא מני בן עזאי היא,** הבעה"מ כתב דבשבת צ"א ב' תנן סתמא דלא כבן עזאי, וסתמא דרבים עדיף, ולא סמכינן אברייתא אלא על תנא דמתניתין סמכינן דלא מפליג בין נתגלגל לתוך ד' אמות לנתגלגל חוץ לד' אמות, ולעולם גוללו אצלו, ואיירי באסקופה נדרסת, ומשום בזיון כתבי הקדש שרו רבנן, והביאו הרא"ש בסימן ג', וכ"כ הטושו"ע בסימן שנ"ב ס"א, וגם הריטב"א כתב דלית הלכתא כהא מתנייתא משום דלא קי"ל כבן עזאי.[[477]](#footnote-478)

אך הראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז, דמנ"ל דמתניתין וברייתא פליגי, הרי י"ל דאף במתניתין איירי תוך ד' אמות, והא דשרי ולא חיישינן שיכניס מרה"ר לרה"י, הוא משום דאתיא כבן עזאי, - וכ"ה מבו' בפירש"י ותוס' וש"ר בשבת ה' ב' דמפרשינן למתניתין כשנויא דאביי דאיירי באסקופה כרמלית וכו', וכ"נ גם בסוגיית הגמ' לקמן ק"ג א', וצ"ע.

\*להני קמאי דלא מפרשינן למתניתין כשנויא דרבה, כתב הנהר שלום בסימן שנ"ב סק"א דבאסקופה רה"י וקמה רה"ר לא שרינן אף באסקופה נדרסת, וכאשר כ"נ ממה שלא הביא הרמב"ם בהלכותיו להתירא דאסקופה נדרסת, ועיי"ש שעמד על ל' הטור בזה, - אך בד' האו"ז בסימן ר' מבו' דאף דמפרשינן למתניתין דלא כרבא, מ"מ קי"ל לדינא דרבה להתיר באסקופה נדרסת, וכן צידדו הגאו"י והלשון הזהב בסוגיין גם בדעת הרמב"ם, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן שנ"ב ס"א.

הרמב"ם בפט"ו משבת הכ"א כתב דהקורא בספר בכרמלית ונתגלגל מקצת הספר לרה"ר ומקצתו בידו אם נתגלגל לתוך ד' אמות גוללו אצלו, והט"ז בסימן שנ"ב סק"ב הק' דבגמ' מוקמינן לה באסקופה ארוכה, והרמב"ם סתם בזה, ואף דלשנויא בתרא שרי אף באסקופה שאינה ארוכה, הרי להך שנויא אתיא כבן עזאי, ולא קי"ל כוותי', (וכ"ה באו"ז סימן ר' דקי"ל כשנויא דאביי דבאסקופה כרמלית שרי, ואך דהיינו רק באסקופה ארוכה).

אך הב"ח שם כתב דהרמב"ם הביא להך דינא בקורא בספר בכרמלית, ולא איירי כלל באסקופה כרמלית שבין רה"י לרה"ר, ובכה"ג ליכא למיחש למידי,[[478]](#footnote-479) וכ"כ הגר"א והבית מאיר שם, והמרכה"מ בהל' שבת שם, והגאו"י והלשון הזהב בסוגיין, והב"ח והבית מאיר שם כתבו בדעתו דבאסקופה כרמלית שבין רה"י לרה"ר, יש לאסור אף באסקופה ארוכה, דלא קי"ל כהך שנויא דאדהכי והכי מידכר, וכמש"כ הבעה"מ.[[479]](#footnote-480)

הגר"א שם כתב בדעת הרשב"א, דקי"ל להתיר אף באסקופה שאינה ארוכה,[[480]](#footnote-481) ואף דאמרינן דאתיא כבן עזאי ולא קי"ל כוותי', היינו רק במידי דאורייתא, אך הכא דהוא גזירה דרבנן, קי"ל כבן עזאי, ועיי"ש שכתב דתליא אם בעירובין פסקינן כיחיד במקום רבים,[[481]](#footnote-482) - והנהר שלום שם סק"א כתב די"ל דלפ"מ דקי"ל כרבא דלא גזרינן גזירה לגזירה, אף לא גזרינן דילמא מעייל מרה"ר לרה"י, ועד"ז כתב הגאו"י בסוגיין, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דחשיב כגזירה לגזירה, - ועמש"כ הפמ"ג שם במש"ז סק"ב.

\***ומי שרי והתניא וכו' לא התירו להן להפך יריעה על פניה אלא פורס עליה את הבגד,** הראב"ן במכילתין כתב דשמעינן מהכא דאסור להניח ספר פתוח אא"כ מניח עליו בגד, שלא יהא מוטל בבזיון, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"ב דין ב', וכן הוכיח הש"ך ביו"ד סימן רע"ז סק"ב,[[482]](#footnote-483) וכתב דידוע לחכמי האמת שיש מלאך א' נקרא ש"ד והוא שומר דפין על מי שמניח ספר פתוח ויוצא שמשכח תלמודו.

**הכא לא אפשר,** בפירש"י כתב דהיינו שאין לו בגד לפרוס, אך התוס' וש"ר כתבו דאף אם יש לו בגד לפרוס א"א לו לפרסו, מאותו טעם שאסור לו לגללו, - ובהגה' הב"ח לריו"נ כתב בדעת רש"י, דמכוון דבריו הוא דאין לו בגד לפרוס בהיתר, עיי"ש.

**והא לא נח,** בפירש"י כתב דאפי' שבות ליכא, ומשמע דלי"ב איסורא כלל, ושרי אף בשאר מילי, וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה והא לא נח, ובד' הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ט ב', ובד' הריטב"א בשבת ה' ב', ועיי"ש שפירש דהוא משום דאגדו בידו, וליכא למיגזר אטו היכא דאין אגדו בידו, משום דאף בכה"ג פטור משום דלא נח, וכן הכריעו האהעו"ז בסימן שנ"ב ס"א, והבית מאיר שם, ועיי"ש שדקדק כן גם מל' רש"י לעיל בד"ה ר"ש היא.

אך בפי' ריו"נ כתב דכיון דלא נח ליכא אלא איסורא דרבנן, והתירו משום כבוד כתבי הקדש,[[483]](#footnote-484) וכ"כ המג"א בסימן שנ"ב סק"ד וסימן שנ"ד סק"ב דבשאר דברים אסור, אך כתב בסימן שנ"ב שם, דבאויר כרמלית ואגודו בידו דאיכא ג' קולות, אף בשאר דברים שרי.

התוס' הק' בהא דשרי הכא כשלא נח, ממה שאמרו בשבת ג' ב' דאם הוציא ידו מלאה פירות לחוץ אסור להחזירה, וכתבו דהתם גזרו אטו היכא דגופו וידו ברה"ר דאיכא איסורא דאורייתא אם הדר מעייל לה, - וצ"ע דבשבת שם מפרשינן דהא דאסור להחזירה הוא משום דידו ככרמלית, או משום קנס, וא"כ מעיקרא מאי ק"ל להתוס' מהתם, וגם מהו שכתבו דהתם האיסור הוא אטו היכא דגופו וידו ברה"ר.[[484]](#footnote-485)

ובעיקר משה"ק התוס' מהתם, צ"ע אם הוא משום דס"ל דהא דשרי הכא כשלא נח הוא אף בלא הא דאגודו בידו,[[485]](#footnote-486) או דס"ל דאף דלא שרי אלא משום דאגודו בידו, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ט ב', והריטב"א בשבת ה' ב', הרי דגם בידו הפשוטה חשיב כאיגודו בידו, וכאשר מצינו בד' הרשב"א בשבת ג' א' דמדמי להו.[[486]](#footnote-487)

\*התוס' כתבו דהו"מ לאוקמה כר"ע דקלוטה כמי שהונחה, והמהרש"א לקמן בסוגיין ע"ד התוד"ה נימא עמד בזה דלמש"כ התוס' לקמן בד"ה אלא הרי י"ל דהא דאית לי' לר"ע קלוטה כמי שהונחה הוא רק כשאמר כדנפקא לרה"ר תנוח, וכתב דא"כ ר' יהודה היינו ר"ע ובשמעתין מוכח דר' יהודה הוא כרבנן דר"ע,[[487]](#footnote-488) - והאבנ"ז באו"ח סימן רמ"ג כתב לדון עד"ז די"ל דמודה ר"ע דכל שרצונו שלא ינוח שם לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ועיי"ש מש"כ במקור ד' התוס' דאף בכה"ג אית לי' לר"ע קלוטה כמי שהונחה.

ומעיקר ד' התוס' מבו', דהא דאית לי' לר"ע דקלוטה כמי שהונחה הוא אף לגבי עקירה, ודלא כמו שדנו בשבת ד' ב' דמודה ר"ע לענין עקירה,[[488]](#footnote-489) וצ"ע.[[489]](#footnote-490)

**בכותל משופע,** בפסקי רי"ד כתב דהיינו דאין הכותל שוה אלא בולט למטה ונח על מקום בליטתו, וע"כ כל שהוא למטה מי' הו"ל כרמלית, - והריטב"א תמה ע"ז דאם הו"ל כרמלית, מ"ט אסור להחזירו אצלו, והיינו דהרי דמי לרישא דשרי באסקופה כרמלית ורה"ר עוברת לפני' משום דאיגודו בידו, וכתב דכרה"ר דיינינן לי' כיון שעל פני רה"ר עומד,[[490]](#footnote-491) וכ"כ הרשב"א, וכ"כ הרמב"ן בשבת ה' ב', וכ"נ בפסקי ריא"ז ה"ב דין א', - והתוס' בשבת שם כתבו דאיירי כשרבים מכתפין עליו דהוי רה"ר, וכ"כ הרשב"א שם,[[491]](#footnote-492) ועיי"ש במש"כ בטעם הא דל"ד לכותל שאינו משופע דאם זרק דבילה שמינה ונחה בכותל חייב, ועמש"כ הראש יוסף שם, ונת' במקומו.

**אלא הא דאמר רבא תוך ג' לרבנן צריך הנחה לימא כתנאי אמרה לשמעתי',** התוס' כתבו דמ"מ ע"כ אשכחן ברייתא דפליגא עלי' בשבת צ"ז א' דתניא דתוך ג' לדברי הכל חייב,[[492]](#footnote-493) וכתבו דיש לחלק דהא דבעי הנחה ע"ג משהו, הוא כשבא החפץ מלמעלה מג' למטה לתוך ג', אך ברייתא דהתם איירי שהי' החפץ תוך ג' משיצא מתחת ידו, וע"כ חשיב כמונח, ועמש"כ לפרש בזה באבנ"ז בסימן ר"מ סקכ"ג ובחזו"א בסימן ס"ב סוסקכ"ג, ועיי"ש במש"כ לפרש למה שהביאו התוס' מהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, ונת' בזה בשבת ק' א', ונת' שם מש"כ הראשונים לישב לזה בכמה אנפי, ואכמ"ל.[[493]](#footnote-494)

\*מעיקר הא דתלינן לה בהפלוגתא אם תוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, מבו' דלמ"ד דתוך ג' א"צ הנחה ע"ג משהו הוא אף לגבי עקירה, ועי' בנפש חי' סימן י"א שהוכיח כן,[[494]](#footnote-495) והראבי"ה בסימן תתקס"ח כתב דכל הא דס"ל לרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו הוא לגבי עקירה, אך לגבי הנחה ל"ב עקירה ע"ג משהו, (וכתב לישב בזה דלא תיקשי עלי' מברייתא דתוך ג' לד"ה חייב).

**אלא כולה ר' יהודה היא,** התוס' הק' מסוגיית הגמ' בשבת צ"ז ב' דאית לי' לר' יהודה קלוטה כמי שהונחה, וכתבו כמה דרכים בזה, ובמש"כ בסו"ד לישב דהתם כשתחילת זריקתו תוך ג', עמש"כ המהרש"א לעיל (ע"ד התוד"ה נימא), - ועמש"כ בזה התוס' בשבת פ' א' וק' א', והרמב"ן וש"ר בשבת צ"ז ב', והראבי"ה בסימן תתקס"ח, ונת' בשבת שם, ואכמ"ל.

**זיז שלפני החלון,** בפירש"י כתב דהוא גבוה י' ורחב ד', והא דנותנין עליו ונוטלין ממנו בשבת הוא משום דרה"י הוא, ואזיל לטעמי' לעיל צ"ב א' דגג שאין לו מחיצות הוי כרמלית, אף שהוא למעלה מי' ולא שלטי בי' רבים, וכמש"כ התוס' לעיל פ"ט ב' והרא"ש לעיל שם סימן ב' בדעתו, ובמרומי שדה הוכיח כן מדבריו בכ"ד, - אך למש"כ התוס' לעיל שם ע"פ הירושלמי דגג הבולט למעלה מי' ל"ה כרמלית, הרי דמה"ט מותר ליתן וליטול מן הזיז, ול"ב להא דהוא רה"י.

והתוס' שם כתבו לדעת רש"י, דהא דהוי הזיז רה"י, אף דאיכא בקיעת גדיים תחתיו, הוא משום דהוא סמוך לחלון בתוך י', דהוי כחורי רה"י, - וכ"ה בשו"ע בסימן שמ"ה סט"ז דזיזין הבולטין מן הכותל ויש בהן דע"ד הוו כרמלית, אא"כ חלון הבית פתוח להן, והגר"א שם כתב דכן מדוקדק במשנתינו דתני זיז "שלפני החלון".

במש"כ התוס' דל"ה כחורי רה"י אלא כשהוא סמוך לחלון בתוך י', הנה בד' רש"י לקמן בסוגיין בד"ה עד עשרה התחתונים מבו' דמותר לטלטל לזיז אף כשאינו בתוך י' לחלון, - והגאו"י כתב בדעתו דהוא משום דאף כשהוא מופלג מן החלון הרבה הוי כחורי רה"י, והמרומי שדה כתב דאף שאמרו לעיל פ"ז ב' בחורי כרמלית דבמופלגת לא חשיבא כחור, מ"מ ברה"י דתשמישו מרובה חשיב כחור אף כשהוא מופלג.[[495]](#footnote-496)

אמנם הנה הגר"א בסימן שמ"ה סט"ז ובסימן שנ"ג ס"ג הוכיח ממש"כ רש"י הכא להתיר אף במופלג מן החלון, דההיתר בזה אינו משום חורי רה"י, דבמופלג ל"ה כחורין, וכמו שאמרו לעיל פ"ז ב', - והביאוה"ל בסימן שנ"ג ס"ב פירש בדבריו דההיתר בזה הוא משום דלמעלה מי' הוי מקו"פ,[[496]](#footnote-497) - אך בל' הגר"א בסימן שנ"ג ס"ב ד"ה למעלה מי' מבו' דהוא משום דאף כשאין החלון פתוח לשם הוי רה"י, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם ס"ג במה שהביא מצינור, והדמשק אליעזר שם ובסימן שמ"ה פירש דהוא משום דזיז למעלה מי' הוי רה"י אף כשאינו חורי רה"י, וצ"ב.

ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הלכה מ"ג - מ"ו מבו' דכל שהזיז גבוה י' ורחב ד', מהני בו דינא דחורי רה"י אף כשהוא מופלג מן החלון,[[497]](#footnote-498) אך כל שאין ברחבו ד', ל"מ בו דינא דחורי רה"י אלא כשהוא תוך ג' לחלון, עייש"ה, וצ"ב, ועמש"כ בזה הנשמת אדם בכלל מ"ז סק"ג.

י"א טבת ע"ט

דף מס' 22

**עירובין צ"ח ב' - ומשתמש בכל הכותל עד עשרה התחתונים,** בפירש"י פירש דקאי על זיז, אך התוס' פירשו דקאי על חורי הכותל, והקרבן נתנאל בסימן ה' הוכיח מדבריהם דחורי רה"י המפולשין לרה"ר בתוך י' ל"ה כרה"י, וכן הוכיח הגר"א בסימן שמ"ה ס"ד, וזה דלא כמש"כ המג"א שם סק"ב דהוו כרה"י אף לדעת התוס', ונת' בזה בשבת ז' ב'.

הרשב"א בשלהי סוגיין הק' לפ"מ שפירש בדעת התוס' דאיירי הכא בזיז שאינו רחב ד', דכל שהוא רחב ד' מותר להשתמש בו אף בכלים שאינם נשברים, א"כ מ"ט אסור להשתמש בו כשהוא למטה מי', הרי הו"ל מקו"פ,[[498]](#footnote-499) לדעת רבא דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמו.[[499]](#footnote-500)

והב"י בסימן שנ"ג כתב, דהוא משום דכל שהוא בתוך ר"ה זכו בו רבים ואסור להשתמש בו בעה"ב,[[500]](#footnote-501) והבית מאיר שם תמה ע"ז, דמי גרע מעמוד גבוה ג' ופחות מט' דכל שאינו רחב ד' מותר לבני רה"י ובני רה"ר לכתף עליו ולא אמרינן דזכו בו רבים,[[501]](#footnote-502) ועיי"ש שכתב דהכא גרע טפי, כיון דלדידי' הוי תשמישו מן הבית בקשה, ולרבים הוי תשמישו בנחת, והוכיח כן מד' הרמב"ם ומד' הרא"ש, - ועמש"כ הגר"ז שם בקו"א סק"ב, ונתבאר להלן.

המג"א בסימן שנ"ג סק"ד הק', דמ"ט אסור להשתמש בזיז שאינו גבוה י', הרי כיון דחלון הבית פתוח לו, הו"ל כחורי רה"י אף שאינם גבוהין י', כמש"כ הרמ"א בסימן שמ"ה ס"ד, (ונתבאר הפלוגתא בזה בשבת ז' ב').[[502]](#footnote-503)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** האהעו"ז שם כתב לישב, דאף דהוי חורי רה"י ומדאורייתא הוי כרה"י, מ"מ לא עדיף מחצר שנפרצה מצד אחד לרה"ר דאסורה, וכ"ש זיז זה שהוא פרוץ לרה"ר מג' צדדים דאסור לטלטל מרה"י לשם,[[503]](#footnote-504) והסכימו לזה הבית מאיר שם, והגרע"א בגל' סימן שנ"ב ס"ב.[[504]](#footnote-505)

**ב** הגר"ז בקו"א שם סק"ב כתב לישב, דדמי לגג הסמוך לרה"ר דאמרו לעיל פ"ד ב' דאסור כשלא עשו סולם קבוע, והא דהחלון פתוח לשם ל"ד לעשיית סולם קבוע, דאי"ז גילוי דעת כלל, דבלאו תשמיש הזיז פותחין חלונות להאיר, ועיי"ש שכתב דל"ד לחורי רה"י המפולשין לרה"ר דל"ה כגג הסמוך לרה"ר, דשאני חורין מזיז, וכמש"כ האלי' זוטא שם סק"א.

**ג** הגר"ז שם כתב עוד, דהכא אסור להשתמש בזיזין, משום דרה"ר שלמטה אוסר את אוירו עד י', ומשא"כ בחורין שאינם באויר רה"ר.[[505]](#footnote-506)

**ד** הנפש חי' בסימן כ"ו כתב בשם חותנו הגר"י מקוטנא, דאף אם חורין המפולשין בתוך י' הוו חורי רה"י, מ"מ בזיז דאויר רה"ר סובבו מג' צדדים, ל"ה כחורי רה"י.

ועמש"כ עוד בזה בנהר שלום שם סק"ג ובבית מאיר שם ובמ"ב שם סק"ח ושעה"צ סק"ז, ועי' עוד בזה בשלום יהודה סו"ס ז'.

**אי דלית בי' ד' מקום פטור הוא,** בפירש"י כתב דכיון שאין בו ד' הוי מקו"פ ומותר לכתף עליו, והתורת חיים כתב דבד' התוס' והרא"ש נראה דל"ג לתיבות מקו"פ הוא, וכן מחקו בהגה' הגר"א, ולכאו' הוא משום דהכא הוי הזיז חורי רה"י ואינו מקו"פ כלל.

ובדעת רש"י דמקו"פ הוא י"ל דס"ל דחורי רה"י בעי מקום ד',[[506]](#footnote-507) ועמש"נ בשבת ז' ב' פלוגתת הראשונים בזה,[[507]](#footnote-508) - וי"ל עוד דס"ל דזיז שמחוץ לכותלי הרה"י ל"ה כלל כחורי רה"י, וכאשר כן נראה בפירש"י לקמן צ"ט ב' דמזחילה וצינור שמחוץ לכותל ל"ה כחורי רה"י,[[508]](#footnote-509) - וי"ל עוד למש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה המ"ה דדף היוצא מכותל רה"י והוא בולט חוץ לכותל ג', לא חשיב כחורי רה"י, אלא בגונא דהכותל משלימו לד', וזהו דאמרינן הכא דמקו"פ הוא, שהרי איירי גם בגונא דיש בזיז ג'.[[509]](#footnote-510)

**ואפי' כנגד חלונו נמי לא ישתמש,** בפירש"י כתב דהיינו דאף בכלים הנשברים לא הותר להשתמש אלא בזיז רחב ד', דלא שכיחי למיפל כולי האי, אך בזיז שאינו רחב ד' אסור להשתמש אף בכלים הנשברים, דכיון דרובא נפלי מחזי כמאן דשדי להדיא לרה"ר ואסור,[[510]](#footnote-511) - ולפ"ז נמצא דבכלים שאינם נשברים אסור להשתמש אפי' בזיז רחב ד', והתוס' הק' דא"כ לא ישתמש בהן אף בזיז רחב מאה אמה, דלענין שבת חשיב רחב ד' כרחב אלף, והרא"ש בסימן ד' הוסיף, דא"כ יהא אסור להשתמש בגג שאין לו מעקה העומד אצל רה"ר בכלים שאינם נשברים.

והריטב"א כתב לישב, דכל הא דאסור להשתמש הוא בזיז הבולט באויר, דרוב הזיזים אינם רחבים יותר מד"ט, וע"כ לא התירו בשום זיז להשתמש בכלים שאינם נשברים, ומשא"כ בגג העומד לעצמו שהמשתמש שם עומד עם כליו במקום אחד, הנחתו קיימת טפי, וכל שהוא גג רחב ד"ט מותר להשתמש שם אפי' בכלים שאינם נשברים, והיינו דשאני בזיז שאין האדם עומד ע"ג הזיז, אלא הוא עומד בבית ומניח כלים ע"ג הזיז, ומשא"כ בגג שהאדם עומד שם עם הכלים, והביאו הב"י בסימן שנ"ג, וכ"כ הרמ"א שם ס"ג, ועיי"ש בביאוה"ל, - ובחי' מהר"ל כתב לישב קצת בע"א, עיי"ש.

התוס' כתבו דברחב ד' מותר ליתן אף כלים שאינם נשברים, ובכלים שאינם נשברים מותר להשתמש אף כשאינו רחב ד', והא דפריך הכא דאפי' כנגד חלונו לא ישתמש, ולא מוקי לה בכלים הנשברים, הוא משום דא"כ מ"ט אינו משתמש אלא כנגד חלונו, ולפ"ז נמצא דרישא איירי בזיז שאינו רחב ד', וסיפא איירי בזיז רחב ד', ועמש"כ הריטב"א להוסיף בזה.

אך הרשב"א נקט דאיירי כל הברייתא בכלים הנשברים, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דפריך דאי לי"ב ד' אפי' כנגד חלונו לא ישתמש, היינו משום דבזיז התחתון יש בו ד', ורשותו עולה עד לרקיע, והו"ל כמוציא מרשותו לזיז שבחצר חבירו, ומשא"כ כשיש בזיז העליון ד', דאין רשותו של תחתון עולה לשם, דהו"ל כבית ועלי' של ב', ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לשנויא דגמ', ונתבאר להלן.

הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ז כתב דכל זיז היוצא לאויר רה"ר אין נותנין עליו אלא כלים הנשברים, וכ"כ השו"ע בסימן שנ"ג ס"ג, ומבו' דס"ל דבין כשהוא רחב ד' ובין כשאינו רחב ד' מותר להשתמש בו בכלים הנשברים ואסור להשתמש בכלים שאינם נשברים, והא דמפליג בין רחב ד' לשאינו רחב ד', הוא בהא דהזיז התחתון אוסר על העליון, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ה ו'.

**תחתון דאית בי' ד' ועליון דלי"ב ד' וחלון משלימתו לד' וכו',** לדעת רש"י ותוס' והרא"ש היינו דכנגד החלון שהחלון משלימתו לד', הוי כזיז רחב ד', ומותר להשתמש בו, לרש"י בכלים הנשברים, ולתוס' אף בכלים שאינם נשברים, ובצדדים שאין בהן ד', אסור להשתמש בו, לרש"י אף בכלים הנשברים, ולתוס' רק בכלים שאינם נשברים,[[511]](#footnote-512) - והתוס' כתבו דהא דתני לדין זיז התחתון, הוא לאשמועינן דמותר להשתמש בו אע"ג דלא ניחא תשמישתי', שהרי איכא עליון דמפסיק,[[512]](#footnote-513) - והב"י בסימן שנ"ג כתב דתני לה כדי ללמד דהא דאינו משתמש אלא כנגד חלונו, הוא משום שאין בו ד', שהרי בתחתון משתמש בכולו, עיי"ש.

הרשב"א פירש דהא דאסור להשתמש בצדדים, הוא משום דרשותו של תחתון עולה עד לרקיע ואוסרת עליו,[[513]](#footnote-514) והא דכנגד החלון מותר להשתמש, הוא משום דהוי כחורי רה"י ורשותא באנפי נפשי' הוא, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה (הלכה קפ"ד), וכתב דהיינו כשהזיז התחתון הוא של אחר.[[514]](#footnote-515)

ועיי"ש שכתב עוד בשם הראב"ד, דהא דרשותו של תחתון אוסרת עליו אף שאין בו ד', ול"ד לכותל שבין ב' חצירות דא"ר יוחנן לעיל ע"ז א' דמותר להעלות לו ולהוריד ממנו לחצירו, ואין אוירו של זה ושל זה אוסרין אותו, משום שאין בו ד' והוי כמקו"פ, היינו משום דשאני התם דהוא מקום משותף, ואין אוירו של זה ושל זה אוסרין אותו, אבל בחצר המיוחד לאחד, אסור לחבירו להשתמש לשם מביתו אפי' במקום שאין בו דע"ד, ועמש"נ בזה לעיל שם.[[515]](#footnote-516)

הרשב"א הק' לפ"מ שפירש דכולה ברייתא איירי בכלים הנשברים, דלפ"מ דמוקמינן לה כשחלונו משלימו לד', מ"ט אסור להשתמש בו בכלים שאינם נשברים, וכתב דאיירי כשהזיז אינו כנגד חורו של חלון ממש, אלא בתוך ג' לחלון, דאף דחשבינן לי' כזיז אחד רחב ד', מ"מ בפועל אינו מקבל כלים להדיא, וע"כ אסור ליתן עליו כלים שאינם נשברים.

הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ה ו' פירש לסוגיין בע"א, ועמש"כ ע"ז המ"מ שם והריטב"א בסוגיין והב"י בסימן שנ"ג, ועמש"כ בזה באורך במרכה"מ שם ה"ד.

**הא הוציא חייב חטאת, לימא מסייע לי' לרבא וכו',** בפירש"י כתב דאיירי כשהוא עומד בגג והגביהו למעלה מי' טפחים והעבירו, והתוס' לעיל צ"ח א' כתבו דאזיל לטעמי' דס"ל דהא דקמ"ל רבא דמעביר דרך עליו חייב, היינו דהוא חייב אף שהעבירו דרך למעלה מי' דהוא מקו"פ, וע"כ הוצרך לפרש דהא דמסייעינן לה מהכא, הוא משום דגם הכא איירי כשמעבירו דרך למעלה מי', והתוס' שם הק' ע"ז דגג מאן דכר שמי'.

ובחי' אהעו"ז בשבת ח' ב' כתב לפרש בע"א, דלעולם איירי במעביר דרך למטה מי', והא דמסייעינן מינה לדינא דרבא, הוא משום דידו הפשוטה לרה"ר הויא כמקו"פ, וכמש"כ התוס' לעיל כ' א', וע"כ דמי למעביר דרך מקו"פ, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ס"ב סק"ה, ועיי"ש במש"כ בטעמא דרש"י ותוס' דלא ניח"ל בזה.

התוס' לעיל שם פירשו דלעולם לא איירי כשמעביר דרך למעלה מי', והא דמסייעינן מינה לרבא, הוא משום דהא דקמ"ל רבא דמעביר דרך עליו חייב, היינו דלא נימא דכשמעביר מימינו לשמאלו דרך גופו הוי כמונח, וזהו דמסייעינן לה מהכא דחייב הכא כשעומד במקום א' ברה"י ומעביר מכאן לכאן ברה"ר, ולא אמרינן דכשהגיע נגד גופו הוי כמונח, וכן פירשו ש"ר, - והעירו דהרי מבו' בסוגיית הגמ' בשבת ג' ב' דאף אם הרגיע את ידו הפשוטה לרשות אחרת, לא חשבינן לה כמונחת להפסיק במלאכתו, (וכמו שהוכיח הגרע"א שם ג' א'), וא"כ אף אי נימא דכשמעביר מימינו לשמאלו דרך גופו הו"ל כמונח, מ"מ הכא דידו היא ברשות אחרת דאף אם הרגיע ידו אי"ז מועיל להפסיק מלאכתו, כ"ש דבכה"ג לא יהא זה כהנחה להפסיק במלאכתו.[[516]](#footnote-517)

הרמב"ם בפט"ו משבת ה"א כתב דהעומד ברה"י ומטלטל ברה"ר והוציא חוץ לד' אמות פטור מפני שהוא ברשות אחרת, ובפי' ר"ח בן שמואל פירש דהיינו דהא דהמעביר ד' אמות ברה"ר חייב, הוא משום דבעת שהוא עוקר את החפ מתחילת ד' לסוף ד' גוף העוקר מונח ברה"ר, אבל זה גופו אינו ברה"ר, ונמצא דכשעוקר את החפץ אין החפץ לא ברה"י ולא ברה"ר, וע"כ אינו חייב, והראב"ד וההשלמה שם השיגו ע"ז מסוגיין שאמרו דלדעת רבא דהמעביר דרך עליו חייב, ה"נ העומד ברה"י ומטלטל ברה"ר והוציא חוץ לד' אמות חייב, ועיי"ש בהשלמה במש"כ לישב בסו"ד, וצ"ב.

והמרכה"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דס"ל דהא דמשני בשבת ט' א' דהא דמחייב רבא במעביר דרך עליו הוא משום דלא נח, היינו דלא איירי בעומד במקומו ומעביר דרך עליו, אלא איירי כשהוא מהלך ומעביר דרך עליו, וכאשר כ"נ להדיא בל' הרמב"ם שם פי"ב הי"ד, אך כל שהוא עומד במקומו ומעביר דרך עליו, דמי לההיא דעומד על האסקופה וכו' דפטור, ומבו' בד' הרמב"ם שם פי"ד הט"ו דהוא אף כשלא הרגיע ידו, והיינו דכיון שהוא עומד במקומו, חשיב כנח במקו"פ,[[517]](#footnote-518) ועד"ז כתבו באבהא"ז ואבי עזרי שם,[[518]](#footnote-519) ואמנם לדרך זו נמצא דלא פסק הרמב"ם כסוגיין אלא כסוגיא דשבת, אך בפי' ר"ח ב"ר שמואל כתב דנתברר בגמ' שאם הוציאו וכו' אינו חייב חטאת, וצ"ע.

**לא יעמוד אדם ברה"י וישתין ברה"ר,** התורי"ד הביא מירושלמי דאף אם עומד ברה"י ומשתין ברה"י והן מתגלגלין ויורדין לרה"ר אסור, ובפסקי ריא"ז כתב דאם הן מתגלגלין ויורדין לכרמלית מותר, דלא גזרו כחו בכרמלית, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' ספ"ח,[[519]](#footnote-520) - והרשב"א שם כתב דאין לאסור אלא במשתין בפי הביב החפור ברה"י ופתוח לרה"ר ואינו מכוסה, או אף אם הוא מכוסה ואינו משוך ד' אמות, ובספר הבתים שערי הוצאה שער ז' הביא פלוגתת קמאי בזה, וזה תליא בפלוגתת רבוותא בדינא דס"פ כיצד משתתפין בשפיכת שופכין בחצר, ואכמ"ל.

**השתין ורק חייב חטאת,** הרי"ף כתב דה"מ לר' יהודה דמשאצל"ג חייב עלי', אבל לר"ש פטור, דהאי רוק א"צ ליהנות בו לאחר שרקקו, - אך הנה הריא"ז בפירקין ה"ג דין ג' כתב דהשתין ורק חייב חטאת, אף שדעתו בכ"ד דקי"ל כר"ש דמשאצל"ג פטור עלי', וגם הראבי"ה בסימן ר"א הביא לדינא דהשתין ורק חייב חטאת, אף שדעתו בסימן תשנ"ז דקי"ל כר"ש, וכן מצינו בד' עוד מקמאי, ובד' המג"א בסימן ש"נ סק"ג, וצ"ל כמש"כ בס' קובץ בפי"ג משבת ה"ג דאיירי הכא כשהוא צריך לרוק, עיי"ש.

\*הרא"ש בפ' במה אשה סימן י"ג כתב, דאף דתנן דלא יעמוד ברה"ר וישתין ברה"י וכן לא ירוק, מ"מ לכו"ע ה"ה בכרמלית, ולא תליא בפלוגתא דאביי ורבא אם גזרינן גזירה לגזירה בכרמלית, - והגאו"י כתב דהיינו רק למ"ד דמשאצל"ג חייב עלי', דלמ"ד דפטור, ואין האיסור בזה אלא מדרבנן, הרי דבכרמלית לי"ב איסורא, לפ"מ דקי"ל כרבא דלא גזרינן בכרמלית גזירה לגזירה, - וצ"ע שלא הביא מש"כ הרמב"ן וש"ר בשבת צ"ד ב', דלא התירו משאצל"ג בכרמלית, ולפ"ז שפיר יש לאסור הכא אף בכרמלית.

**מחשבתו משויא לי' מקום,** בפירש"י כתב דמחשבתו שהוא צריך לכך משויא לה הוצאה חשובה, ומבו' דרק משום שהוא צריך להוציא ממקום זה, הוא דאמרינן דמחשבתו משויא לי' מקום, וכמש"כ התוס', והתורי"ד כתב קצת בע"א, עיי"ש, - ועמש"נ בשבת ד' ב' פלוגתת הראשונים אימתי אמרינן דמחשבתו משויא לי' מקום, ואכמ"ל.

התורי"ד כתב דהא דחייב אף דאין ברוק שיעור, הוא משום דמחשבתו משויא לי' לרוק דבר חשוב להתחייב עליו, מפני שהוא צריך להוציאו מפני שמצערו, וכ"כ המאירי.

\*בפי' ר"ח ב"ר שמואל כתב די"מ דהא דמחשבתו משויא לי' מקום היינו, דהואיל והשתן או הרוק עומד באותו מקום כמו ישיבת החפץ במקום שיש בו ד', נשאר דינו כדין מקום שיש בו ד', ועיי"ש שכתב לדמותו להא דידו של אדם חשובה לו כד', וכתב דכן דעת רבינו נוטה.

\***הוא ברה"י ופי אמה ברה"ר מהו וכו' תיקו,** הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ג כתב דהי' עומד ברשות זו ופי אמה ברשות שני' והשתין בה פטור, והמ"מ כתב דכיון שעמדה בתיקו כתב הרמב"ם דפטור, דאין לחייב על הספק, - והאמרי בינה דיני שבת סימן ל"א הק' דמ"ט סתם הרמב"ם בזה, הרי נפ"מ כשנתחייב ממון בשעה זו, דמיפטר מספק דקלב"מ, וזה תליא בפלוגתת האחרונים בספק חיוב מיתה אם הוא פטור מממון, ועמש"כ באבי עזרי שם בזה, ואכמ"ל.

בל' השו"ע בסימן ש"נ ס"ב משמע, דקי"ל לאסור אף בכה"ג דהוא ברה"י ופי אמה בכרמלית, אך הגר"א שם כתב דכיון דהאיסור בזה הוא מספק, הרי דבכרמלית הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכן צידד בתוס' הגרע"א במשנתינו,[[520]](#footnote-521) אך הנה בפי' ר"י בן חכמון נראה להדיא דלא מספק"ל אלא אם חייב חטאת, אך ודאי דה"ז אסור מדרבנן, עייש"ה,[[521]](#footnote-522) ולפ"ז ניחא הא דאסרינן בזה אף בכרמלית.

**ר' יהודה אומר וכו',** בפי' ריו"נ כתב דאם הוציא חייב, דדרך להוציא רוק בפיו, ועמש"כ ע"ז הקר"א, - והביאוה"ל בסימן ש"נ ס"ג נסתפק דשמא אין האיסור בזה אלא מדרבנן, דמדאורייתא לא חשיב כלל כנושא משא, ועיי"ש שצידד דהאיסור בזה הוא מדאורייתא,[[522]](#footnote-523) וה"ז אסור אף בכרמלית, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**הי' אוכל דבילה בידים מסואבות,** בפירש"י פירש דאיירי בדבילה של תרומה דסתם ידים פוסלות את התרומה, והא דתליא אם חשיב הרוק כמשקה, הוא משום דאיירי בדבילה שלא הוכשרה, וע"כ רק אם הרוק הוי משקה הוכשרה ברוק שבפיו, - אך התוס' פירשו דאיירי אף בדבילה של חולין, דידים הפוסלות את תרומה מטמאין את הרוק שהוא משקה להיות תחילה וחוזר ומטמא את הדבילה וגם מכשירה, וכ"כ בפי' הר"ש מכת"י בכלים פ"ח מ"י דיש לפרש למתניתין דהתם בין בדבילת תרומה ובין בדבילת חולין.[[523]](#footnote-524)

**היפך בה טמא,** בפירש"י כתב דהיינו דהיפך ברוק להוציאו לחוץ טמא דלמשדיי' קאי ומכשיר, והיינו דע"י ההיפוך הוא עומד טפי להוציאו לחוץ, וע"כ אינו בטל לגוף והוי משקה,[[524]](#footnote-525) - אך הר"ש בכלים פ"ח מ"י פירש דהיינו שהיפך את הדבילה מצד זה לצד זה שנעקר הרוק, ומבו' דל"ב כלל שיהפך את הרוק עצמו כדי להוציאו, אלא כל שהיפך את הדבילה דעי"ז נעקר הרוק ממקומו, אינו בטל לגוף והו"ל משקה,[[525]](#footnote-526) ועמש"כ בזה המים טהורים שם.

**א"ר יוחנן מוחלפת השיטה,** בפירש"י כתב דהיינו דהחליף ר' יהודה שיטתו ויצא הימנה, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דאיפוך למתניתין דהתם דר"מ אומר היפך בו טמא ור' יהודה אומר אף שלא היפך טמא, ועד"ז מבו' בד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה הוא סבר,[[526]](#footnote-527) ועמש"כ בזה בתוס' הרא"ש.

אך גירסת הרמב"ם והר"ש בכלים פ"ח מ"י דר' יהודה מטהר, ור' יוסי אומר היפך בה טמא,[[527]](#footnote-528) והר"ש שם כתב דהוא כמסקנת הגמ' הכא, ומבו' דמפרש דמפכינן לה דר' יהודה מטהר,[[528]](#footnote-529) - והמהרש"א תמה על גירסא זו, דלד' המתרץ מוחלפת השיטה, ע"כ לאו ר' יהודה מטהר, דא"כ מכ"ש תקשי ר' יהודה אדר' יהודה ממשנתינו דאפי' בלא היפך בה חשיב לי' משקה,[[529]](#footnote-530) ועי' בגאו"י במש"כ בזה.

ובס' מים טהורים בכלים שם כתב לישב, דהא דמטהר ר' יהודה התם, הוא משום דכ"ז שלא יצא הרוק מפיו לא חשיב משקה, וכמש"כ הר"ש שם, אבל לענין משא אסור להוציאו אחר שנעקר גם אם לא חשיב משקה, והא דפרכינן הכא דר' יהודה אדר' יהודה, היינו משום דאם מטמא ר' יהודה בשהיפך, הרי בע"כ דחשיב משקה אף בתוך הפה, והא דאם לא היפך טהור, הוא משום שהוא כמחובר, וא"כ בדין דאף לא חשיב כמשא בשבת, ועד"ז כתבו המרכה"מ בפי"ג משבת ה"ג, והחזו"א בכלים סימן י' סקי"ט.

בפירש"י לעיל במתניתין פירש להא דתנן דאף משנתלש רוקו וכו', דהיינו משנתעגל ונאסף לצאת, דכיון דמלשדיי' קאי משאוי הוא, ומבו' דאף דלר' יהודה אין הרוק בטל לגופו גם קודם שהיפך, כ"ז הוא כשנתעגל ונאסף לצאת דלמשדיי' קאי, אך בלא שנאסף לצאת ל"ה משאוי, - וצ"ע דבמתניתין דכלים לא חילקו בזה, ומשמע דלמאן דמטמא הוא אף כשלא נאסף הרוק לצאת, ושמא י"ל דהא דבעינן שיתאסף לצאת, הוא רק לגבי איסור שבת, דכל שלא נתאסף לצאת ה"ז בטל לגופו ואי"ז משאוי, אך לענין שם משקה ל"ב לזה, וצ"ע.

הטוש"ע בסימן ש"נ ס"ג כתבו דרוקו שנתלש מפיו ומוכן לזורקו לא יהלך בו ד' אמות ברה"ר עד שירוק, והאלי' רבה שם סק"ה כתב דהיינו רק כשהיפך בו, והביאוה"ל שם כתב דאפשר דזהו מש"כ הטוש"ע מוכן לזרקו, ועי' בגאו"י שדן לפרש כן, וכ"כ עוד רבים מקמאי, וכמו שהביא הא"ר שם.

אך הרמב"ם בהל' שבת לא הביא להך דינא, והמ"מ שם פי"ג ה"ג כתב שנראה בדבריו דאין דברי ר' יהודה הלכה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו דאין הלכה כר' יהודה, והביאו הב"י בסימן ש"נ, (אך המהרש"א פירש לדבריו בע"א, ונתבאר להלן), וכ"כ בס' המאורות בשם ההשלמה, - והמרכה"מ והגרע"א שם הק', דלפ"מ שפסק הרמב"ם בפט"ו מטו"א ה"ז כר' יוסי דאם היפך טמא, מ"ט אינו אסור להלך,[[530]](#footnote-531) והגאו"י כתב דצ"ל דאף דלגבי טומאה משקה הוא, לגבי שבת לא חשיבא ואפי' לכתחילה שרי, וי"ל דהיינו, דה"ז טפל לגופו, וע"כ לי"ב איסור הוצאה.[[531]](#footnote-532)

\*הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאמר ר' יהודה דמי שנתלש רוקו בפיו אסור להלך בו ד' אמות, הוא בתנאי שיהפכנו בפיו שנעשה כמו שנשא חפץ בפיו, וכ"כ המאירי והרע"ב, וצ"ע דזה דלא כמבו' בסוגיין דר' יהודה איירי אף כשלא היפך.

והמהרש"א כתב דמכוון ד' הרמב"ם הוא דדברי ר' יהודה אינם להלכה אלא בתנאי שיהפכנו בפיו, אך לעולם ר' יהודה גופי' אסר אף כשלא היפך, והמרכה"מ בפי"ג משבת ה"ג תמה ע"ז, דא"כ מ"ט השמיט הרמב"ם בהלכותיו להך דינא דאם היפך בה אסור, ובע"כ דמש"כ הרמב"ם דאין הלכה כר' יהודה, היינו דשרי להלך ברוק שבפיו אף כשהיפך, וכמש"כ הב"י בסימן ש"נ, ועמש"כ בזה התוי"ט במשנתינו, ומש"כ ע"ז במים טהורים בכלים שם, ומש"כ הגאו"י בסוגיין והמרכה"מ שם.

\*האגודה בפ' בתרא דיומא כתב דמותר לבלוע הרוק ביוהכ"פ דאינו ראוי, ולכאו' הוא משום דאחר שהוציאו מפיו אינו ראוי לשתי', ול"מ מה דבעודו בפיו בולעו,[[532]](#footnote-533) והביאו הב"ח בסימן תרי"ב, - והמג"א בסימן תקס"ו סק"ז כתב דבד' הב"ח משמע דלפ"מ דקי"ל דאף אוכלין שאין ראוים לאכילה אסור לכתחילה, אסור לבלוע הרוק,[[533]](#footnote-534) ועיי"ש שכתב להתיר כיון דאין כונתו כלל לאכילה, - והבית מאיר שם כתב דדין זה תליא בפלוגתת תנאי דהכא, דלמאן דמטהר משום דהרוק הוי כגופו של אדם, פשיטא דשרי לבלעו ביוהכ"פ, ולמ"ד דהיפך בה טמא, אפשר דה"נ אם היפך אסור לבלעו, עיי"ש, ועמש"כ בזה בתשו' תורה לשמה סימן קנ"ד.

**רישא רבנן וסיפא ר"מ,** בפירש"י כתב דאין לאסור בזה משום שמכניס המים מרה"ר לרה"י, דומיא דמשתין ורק, משום דהכא הוא עושה עקירה והנחה ברשות אחת, דפיו עומד ברשות שהוא שותה והם נחים בפיו מיד, והתוס' לעיל כ' א' כתבו לפרש לדבריו, דאף דהמשקין חוזרין ונבלעין, מ"מ לי"ב איסורא, משום דפיו שברשות אחרת הוי כמקו"פ, וכ"כ הרא"ש בסימן ו', ונתבאר בדבריהם באורך במקומו, - אך הריטב"א שם כתב דהא דלא אסרינן מכח הא דהמשקין חוזרין ונבלעין הוא משום דמאליהן הן נגררין ובאין לגופו, ועמש"כ בזה הבית מאיר בסימן ש"נ.

**בחפיצין הצריכין לו,** בפירש"י כתב דהוא משום דהמשקין צריכין לו, וע"כ גזרינן שמא יכניסם אצלו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ח הלכה רל"ח, - אך הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ב פירש דהיינו שהי' שותה בכלים נאים שהוא צריך להן, ובד' הרשב"א בעבוה"ק שם משמע שנקט לדעת הרמב"ם דאסור לטלטל ברשות אחרת מפתח של זהב, אף שאינו צריך לו ברשות זו, אך המ"מ שם כתב דגם לדעת הרמב"ם לא אסרו אלא כשהוא שותה בהן שהוא מקרבן לפיו, ועמש"כ הלח"מ שם.

**רבא אמר היא גופה גזירה ואנן ניקום ונגזור גזירה לגזירה,** בחי' הגרע"א בשבת י"א ב' הק' דאף כשעומד ברה"ר ליכא איסור דאורייתא, שהרי כשנטל בפנים הכלי לשתות ל"ה דעתו להוציאו, וא"כ לא היה עקירה ע"ד להוציאו, ואח"כ כשרוצה למשוך הכלי לחוץ וכבר הוא בידו ליכא עקירה, כיון דידו לא נייח, וכבר עמד בזה הריטב"א לעיל כ' א', וכתב לפרש דחיישינן שמא יכניסנו להדיא הואיל והוא צריך להם, עיי"ש, וכ"ה מבו' בפירש"י בשבת שם בד"ה לא יעמוד, שכתב דהוא מגזירה שמא יוציא הכלי אליו "ונמצא מתחייב חטאת".[[534]](#footnote-535)

הרמב"ן בשבת צ"ד ב' כתב בשם הר"י בן אבא מרי, דמותר להוציא תינוק לכרמלית, משום דאף ברה"ר לי"ב אלא איסור דרבנן דחי נושא את עצמו, וע"כ בכרמלית שרי, דהו"ל גזירה לגזירה, והרמב"ן נחלק ע"ז, דכל הא דשרי רבא הוא כשאינו עושה מלאכה, כגון כששותה ברה"י והוא בכרמלית, אך במוציא ממש לכרמלית דברים שהן משום שבות אסור, דעשו כרמלית כרה"ר לדברים הללו,[[535]](#footnote-536) וכ"כ הרמב"ן בתוה"א שער הסוף, דלא התיר רבא אלא גזירה שאין בהן מעשה כלל, וכ"כ הריטב"א והר"ן והשיטה להר"ן בשם הרא"ה בשבת שם.

ולכאו' מכוון דבריהם דאף דבכל מילי הוי האיסור משום גזירה, מ"מ שאני גזירות דאית בהו מעשה, דבהנך גזירות גדר הדין הוא דמדרבנן הוי זה בכלל מלאכת הוצאה, וע"כ ה"ז אסור אף בכרמלית, דכיון דהוו בכלל מלאכת הוצאה, ע"כ כשגזרו על הכרמלית לאסרה כרה"ר, ממילא נאסר אף בזה, ול"ה בעינן לגזירה מיוחדת לאסרן בכרמלית דנימא דלא גזרינן גזירה לגזירה, ומשא"כ בהאיסור לעמוד ברה"י ולשתות ברה"ר דלי"ב מעשה כלל, הרי שאף מדרבנן אי"ז בכלל מלאכת הוצאה, ואי"ז אלא גזירה בעלמא,[[536]](#footnote-537) וע"כ אם באנו לאסור לזה בכרמלית שמא יביאם אצלו, הוי זה גזירה לגזירה ולא גזרינן.

אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ"ח כתב לחלק בזה בע"א, דדוקא בההיא דלא יעמוד אדם ברה"ר וישתה ברה"י הוי האיסור מטעם גזירה, אך בהוצאת חי, אין טעם חז"ל משום גזירה, אלא משום דהוי קצת משא, וע"כ ל"ש בזה הא דלא גזרינן גזירה לגזירה.[[537]](#footnote-538)

\*בפירש"י בשבת קכ"ז א' ד"ה ועימר מבו' דשרי להעביר פחות פחות מד' אמות בכרמלית, ועמד ע"ז הגרע"א בגל' אהעו"ז סימן שמ"ט, ועמש"כ ע"ז הביאוה"ל שם, וכן נסתפק בזה בתשו' הרי"ד סימן ק"ז, עיי"ש, - אך השו"ע בסימן שמ"ט ס"ה כתב דאסור להעביר פחות פחות מד' אמות בכרמלית, ובגל' הגרע"א שם הביא מהתשב"ץ בח"ב סימן רפ"א דאף במבוי שלא עירב אסור לטלטל פחות פחות מד' אמות, ועמש"כ בזה בחי' מהר"ל בשבת י"א ב', ומש"כ הגר"א בסימן שמ"ט שם והמ"ב שם סקי"ט והביאוה"ל שם.

ובד' הריטב"א לקמן בע"ב מבו' דאסור לטלטל מרה"י לרה"י דרך אויר כרמלית, והפמ"ג במש"ז סימן שנ"ד סוסק"א דן להתיר בזה, משום דהוי כגזירה לגזירה.

**אמר אביי מנא אמינא לה וכו',** התוס' לעיל צ"ח א' ד"ה אלא וצ"ח ב' ד"ה ניחוש פירשו דטעמא דאביי הוא משום דהוי זה גזירה קרובה דשמא יביא אצלו, ובזה גזרו גזירה לגזירה, - אך בדבריהם בשבת י"א ב' מבו' שלא חילקו בזה, ועיי"ש שכתבו דאף דבעלמא מודה אביי דלא גזרינן גזירה לגזירה, כמבו' בביצה ג' א', מ"מ בהוצאה ס"ל דגזרו גזירה לגזירה, ומשמעות דבריהם דהיינו דבאיסור הוצאה החמירו לגזור גזירה לגזירה, והתוס' הרא"ש שם כתב דהוא משום דהוצאה מילתא דשכיחא ודבר ההוה, והר"ן כתב דהוא משום דאיסור הוצאה קלה בעיני כל אדם, דברה"י מותר לפנות חפצים מזוית לזוית, וע"כ החמירו בה לגזור גזירה לגזירה, - והרמב"ן בשבת שם כתב דטעמא דאביי הוא משום דעשו כרמלית כרה"ר לכל דבר, - והרשב"א שם כתב דטעמא דאביי הוא משום דכולה חדא גזירה היא דאי לא הא לא קיימא הא, וכ"כ הרמב"ן בחולין ק"ד א'.

\***מדקתני וכן בגת,** בפירש"י כתב דבע"כ איירי בגת כרמלית, וכן אמרו בשבת י"א ב', והתוס' שם כתבו דאע"ג דאין כרמלית בכלים, האי גת כיון דמחובר לקרקע לא שמי' כלי, וכ"כ הר"ן, ומבו' בדבריהם דהא דאין כרמלית בכלים אי"ז משום דכלי אינו קבוע ועתיד לינטל משם, וכמש"נ בשבת ח' א' מד' כמה מקמאי, דא"כ ל"ש כן בגת שהיא קבועה שם, ול"ה בעינן להא דהמחובר לקרקע אין תורת כלי עליו, ובע"כ דהא דאין כרמלית בכלים הוא משום דדינא הוא דכלי בטל לרשות.[[538]](#footnote-539)

**וכן בגת לענין מעשר,** בפירש"י כתב דהיינו דר"מ היא דס"ל דשותין על הגת, ובזה הוא דאמרינן דלא יעמוד ע"ג קרקע וישתה בגת בלא הפרשת מעשר אא"כ הכניס ראשו ורובו לגת, וכ"כ התוס', - ובפי' ריו"נ משמע דהא דאסרינן בלא הכנסת ראשו ורובו, אי"ז משום גזירה שמא ימשוך הכלי אחריו, אלא הוא משום דלא חשיב כשותה על הגת אלא כשראשו ורובו על הגת, וכ"ה להדיא בפי' ריו"נ מכת"י, וכ"נ בד' הריטב"א בשבת י"א ב', וכ"ה להדיא בדבריו לעיל כ' ב', וכ"ה מבו' גם בפי' הרמב"ם לתלמוד ובשיטה להר"נ בשבת שם, עיי"ש, ובזה ניחא משה"ק הגרע"א בסוגיין והראש יוסף והרש"ש בשבת שם דמאי משני דהוא לענין מעשר, הרי אכתי הו"ל גזירה לגזירה, דהא דאסרינן אכילת קבע בדבר שלא נגמרה מלאכתו הוא מדרבנן.[[539]](#footnote-540)

\*והר"ח בשבת שם פירש דהא דקאמר וכן בגת היינו, דכ"ה דהעומד ברה"ר ושותה ברה"י אינו מותר לו לשתות אא"כ יכניס ראשו ורובו למקום שהוא שותה שאם ישאר לו מים מותר להחזירן למקומם, כן בגת לענין מעשר אין מותר לשתות מן היין שבגת קודם שיעשר, אלא אם הן צונן שיתכן לו להחזיר המותר וכו', והביאוהו הרמב"ן והרשב"א שם, ועמש"כ הראש יוסף והחת"ס שם בביאור דבריו, וכ"כ בחי' הגרע"א בסוגיין בדעת הרמב"ם.

ט"ו טבת ע"ט

דף מס' 23

**עירובין צ"ט ב' - קולט אדם מן המזחילה,** בגמ' מפרשינן דקולט אין מצרף לא, ופירש"י דהוא משום דכל דמצרף הו"ל כמוציא מן הגג שהוא רה"י לרה"ר, והב"י בסימן שנ"א כתב בדעתו דה"ז אסור מדאורייתא,[[540]](#footnote-541) וכ"כ המאירי בתחילת דבריו, דהא דתני דאם הי' צינור שיש בו דע"ד אסור, פירושו חייב.[[541]](#footnote-542)

אך הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ג כתב דאף המצרף אינו חייב, מפני שלא נחו המים אלא הרי הן נזחלין והולכין, וכ"נ בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ד, והרשב"א בעבוה"ק הארוך שהובא בס' מער"ק כתב לסייע לזה ממה שאמרו בשבת ה' ב' דקולט מי גשמים פטור, ורק בקולט בגומא חייב משום דמים ע"ג מים היינו הנחתן, וכן הסכים המאירי.[[542]](#footnote-543)

ובפי' ריו"נ כתב דאף במצרף ליכא חיוב חטאת, שהרי הטעינו שמים הוא, וכשנים שעשאוה דמי, - והבגדי ישע בסימן שנ"א תמה כן ע"ד הסוברים דה"ז אסור מדאורייתא, וע"ד הרמב"ם דכל הא דלי"ב חיובא הוא משום דלא נחו המים, דאף אם המים נחים במזחילה, הרי איהו לא עביד עקירה, ומה לי אם נתן חבירו לתוך ידו או הצינור נתנו לתוך ידו, וכן הק' הפמ"ג שם במש"ז סק"א, וצ"ע.

\*למש"כ הרמב"ם דאף אם צירף אינו חייב חטאת משום שלא נחו המים, ואפ"ה אסור לצרף תוך ג' סמוך לגג, או בצינור שיש בו דע"ד, מבו' דאף דבר שלא נח ברה"י, אסור להוציאו לרה"ר, דאסרו הוצאה והנחה בלא עקירה, ועמש"נ בזה בשבת ג' ב', אך שמא י"ל דהכא גרע דהמים הן ע"ג קרקע, וע"כ אף דל"ה כמונחים, מ"מ יש לגזור בזה טפי,[[543]](#footnote-544) ונתבאר עוד בזה לקמן בדין מילוי מבור דרך אויר רה"ר.

בפירש"י כתב דמצרף היינו דמצרף פיו או כלי למזחילה, והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ד כתב דהייינו רק כשמצרף ידו ונוגע במזחילה, אך כל שאינו נוגע במזחילה, אף אם הוא בתוך ג' למזחילה, הו"ל כקולט דשרי, וכ"כ הטוש"ע בסימן שנ"א, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה תוך ג', - אך בפי' ריו"נ כתב דכל שנותן ידו או הכלי בתוך ג' למזחילה, הו"ל בכלל מצרף דאסור, וכ"כ המאירי.

הלבוש בסימן שנ"א כתב דטעם הא דמותר כשאינו נוגע במזחילה, אף שהוא בתוך ג', הוא משום דלא אמרינן לבוד לגבי ידו, - אך הט"ז שם סק"א כתב דטעם הא דשרי הוא משום דאינו מוציא מרה"י ממש ואין בחיוב הוצאה אלא מוציא ממש מרה"י, והפמ"ג שם פירש לדבריו דהוא משום דליכא עקירה מע"ג מקום ד',[[544]](#footnote-545) והשעה"צ שם סק"ה הק', דלטעם זה מ"ט לי"ב איסורא מדרבנן.

ביסוד האיסור במצרף למזחילה, נחלקו הראשונים, דהרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ד כתב דהוא משום דהמזחילה הויא כחורי רה"י, וכ"כ המאירי,[[545]](#footnote-546) וגם בד' ריו"נ והרי"ד והריא"ז והריטב"א מבו' דהוא משום דהמזחילה עצמה חשיבא כרה"י, אך בדבריהם לא נתפרש דהוא מדינא דחורי רה"י, ובד' ריו"נ מבו' להדיא דדין אחר הוא, עיי"ש.

אך בל' רש"י והרשב"א בסוגיין משמע דלעולם לא חשיבא המזחילה כרה"י, והא דנאסר לצרף מן המזחילה, הוא משום דחשיב כעוקר מן הגג, - וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ג, ובדבריו שם מבו' דלא נאסר צירוף בתוך ג', אלא כשמצרף בתוך ג' לגג עצמו, ולא תלי בהא דהמזחילה היא בתוך ג' לגג, אלא בהא דהצירוף הוא בתוך ג' לגג, דחשיב כעוקר מן הגג, וכ"נ בפי' ר"ח ב"ר שמואל, וכ"כ המאירי בדעתו, וע"כ לא הביא הרמב"ם להך דינא במזחילה, אלא בקולט מן הכותל עצמו, (וכמש"כ בס' הבתים שם שהרמב"ם כתב כותל במקום מזחילה הנאמר בהלכה).[[546]](#footnote-547)

ונפ"מ רבתא בזה לדינא, דאם הא דאסור לצרף למזחילה הוא משום דהמזחילה עצמה רה"י היא, הרי דיש לאסור בזה אף בגשמים שלא ירדו מן הגג, - אך אם הא דאסור לצרף למזחילה, הוא משום דחשיב כעוקר מן הגג, לכאו' כ"ז הוא בגשמים שירדו מן הגג, דכל שהם תוך ג' לגג חשבינן דאכתי הם בגג וחשיב כעוקר מן הגג, וכ"ה ל' הרשב"א בכתובות ל"א ב', ונתבאר להלן, אך בגשמים שלא ירדו מן הגג, ליכא איסורא כלל.[[547]](#footnote-548)

\*בחי' הרשב"א בכתובות ל"א ב' כתב דהמוציא חפץ מרה"י לרה"ר ובקצה רה"י היתה אסקופה גבוהה והוציא מן האסקופה והשפיל ידו וקיבלו, אינו חייב אלא כשהשפיל ידו מן האסקופה כלפי קרקע ג' טפחים, דכל שהיתה ידו תוך ג' לאסקופה ה"ז כאילו לא יצא מן הפתח לענין שבת, דכל תוך ג' לפתח כפתח דמי, וכתב לדמות ד"ז למה שאמרו בסוגיין דכל תוך ג' לגג כגג דמי, - ומבו' בדבריו דדינא דתוך ג' לגג כגג דמי, הוא משום דחשיב כעוקר מן הגג, וכמשמעות דבריו בסוגיין, ונתחדש עוד בדבריו, דמדאורייתא הוא דחשבינן לה הכי, וה"ז מועיל לפטרו ולחשוב דאכתי לא יצא החפץ מרה"י, וצ"ע.

**למטה מי' טפחים,** כ"ה גירסת רש"י, ופירש דתני לה משום סיפא, ונתבאר להלן,[[548]](#footnote-549) אך גירסת הר"ח והרי"ף "למעלה" מי' טפחים, וכן גירסת הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ג,[[549]](#footnote-550) ועיי"ש שכתב דכל הא דאסור לצרף, הוא רק כשהוא למעלה מי', וכ"נ בפסקי רי"ד, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"ג דין ה'.

אך הרשב"א כתב דודאי אסור לצרף אף למטה מי', דכיון שהיא סמוכה לגג בתוך ג' הוי כנוטל מן הגג,[[550]](#footnote-551) וכ"כ הריטב"א, דכיון דהגג עצמו גבוה י', אף דהמזחילה אינה גבוהה י', ה"ה חשובה כגג, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ד, וכ"כ המ"מ בפט"ו משבת ה"ג בשמו.

ובס' הבתים שערי הוצאה שער ט', פירש בטעמא דהרמב"ם דמותר לצרף למטה מי', דהוא משום דהא דאסרינן לצרף בפחות מג', הוא משום דאנו חושבין המקום שהוא מצרף כאילו הגג הוא באותו מקום, ואילו הי' הגג למטה מי' ל"ה לו דין רה"י.

ולכאו' ד' הרמב"ם הם לטעמי' דס"ל דהא דאסור לצרף, הוא משום דחשיב כעוקר מן הגג, וע"כ הוא דס"ל דהיינו דוקא למעלה מי', דמצינו לחשוב כאילו הגג הוא באותו מקום והוא רה"י,[[551]](#footnote-552) - אך לדעת הסוברים דהא דאסור לצרף, הוא משום דהמזחילה עצמה חשיבא כרה"י מדינא דחורי רה"י, הרי דודאי יש לאסור אף כשהמזחילה למטה מי', דחורי רה"י הוו כרה"י אף כשהן למטה מי',[[552]](#footnote-553) ולא מיבעיא לדעת הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א (המ"א) דחורי רה"י המפולשים לרה"ר בתוך י' הוו כרה"י, אלא אף לפשטות ד' התוס' בשבת ז' ב' דבכה"ג ל"ה כרה"י, הרי היינו משום דאין בני רה"י משתמשין שם מפני בני רה"ר שמשתמשין בהן, וטעם זה לא שייך במזחילה.[[553]](#footnote-554)

\*המג"א בסימן שנ"א סק"ב כתב דהא דמותר לקלוט מן האויר, הוא משום דמקו"פ הוא, ואם הוא למטה מי' הוי רה"ר, ודבריו מתפרשים כמש"כ התו"ש שם סק"ד והפמ"ג שם והגר"ז שם ס"א והמ"ב שם סק"ד, דמותר לקלוט מן האויר בין למעלה מי' דמקו"פ הוא, ובין למטה מי' דרה"ר הוא וידו ג"כ ברה"ר היא, ומוציא מרה"ר לרה"ר, - אך הנשמת אדם בכלל נ"ג סק"א פירש לדבריו בע"א, ותמה ע"ז, עיי"ש, וצ"ע.[[554]](#footnote-555)

**ומן הצינור מ"מ שותה,** בפירש"י כתב דטעם הא דשאני דין צינור מדין מזחילה, הוא משום דצינור ארוך ויוצא לרה"ר וליכא למימר לבוד, ומשמעות דבריו, דכל הא דמזחילה הויא רה"י, הוא כשאינה בולטת מן הגג ג' טפחים, וכ"כ בפי' ריו"נ,[[555]](#footnote-556) וכ"כ המאירי, וכ"נ בד' הרשב"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן שנ"א.

אך בד' הריטב"א מבו', דמזחילה הויא רה"י אף כשהיא בולטת מן הגג ג"ט, ומה שאמרו בגמ' דהיא פחות מג' סמוך לגג, הוא בגובה, שאין הגג גבוה ממנה ג"ט, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ד, - ובטעמא דמילתא כתב הריטב"א דהוא משום דמזחילה נתונה כנגד כל הגג וע"כ היא טפילה לגג, ודוקא צינור שהוא נתון מן הצד האחד של הגג כעומד לעצמו, ל"ה רה"י כל שפיו בולט ג"ט מן הגג,[[556]](#footnote-557) - והרשב"א כתב דמזחילה שהיא נתונה לאורך הגג ויש בארכה ד"ט, ואך שאין ברחבה ד"ט, הגג מצטרף להשלימה לד', ומשא"כ בצינור דראשו תחוב בגג וארכו משוך לחוץ, וכיון שאין ברחבו ד', ואין הגג משלימו, ל"ה רה"י, וכ"ה בד' הרשב"א שם פ"א (הלכה מ"ה מ"ו) דאף דדף היוצא מכותל רה"י ואין ברחבו ד' ל"ה רה"י אלא כשאינו בולט מן הכותל ג', מ"מ כל שהוא ארוך ד' ונתן ארכו לאורך הגג, הוי רה"י, משום דהגג משלימו לד'.[[557]](#footnote-558)

בפירש"י כתב דכל שהצינור רחב ד' הוי רה"י גמורה, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, והמג"א בסימן שנ"א סק"ה הק' דמ"ט הוי רה"י, אף דגדיים בוקעין תחתיו, וכתב דהוא משום דהגג הוא רה"י והוי הצינור חורי רה"י.[[558]](#footnote-559)

והמחה"ש שם הק', דאם הוי הצינור כחורי רה"י, מ"ט כשאינו רחב ד' או כשאינו גבוה י' ל"ה רה"י, ועמש"כ בזה התו"ש שם סק"ז, וצ"ב,[[559]](#footnote-560) - וכתב דצ"ל דצינור ל"ה חורי רה"י ממש, משום דאינו ראוי לתשמיש דאינו עשוי כ"א לקבל המים ולהעבירם שלא יקלקלו הכותל, וע"כ די אם ניתן לו דין רה"ר כשהוא גבוה י' ורחב ד', דמהני הא דדומה לחורי רה"י דלא נתבטל ממנו שם רה"י אף שהגדיים בוקעין בו, ומשא"כ כשאינו גבוה י' או אינו רחב ד' דמצ"ע אין עליו שם רה"י, לא מיקרי חורי רה"י.

אמנם הנה בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הלכה מ"ג מ"ה מבו' דזיז היוצא מכותל רה"י, אם הוא גבוה י' ורחב ד', מהני בו דין חורי רה"י שלא תהא בקיעת גדיים מעכבת, אף אם הוא מופלג מראש הכותל יותר מג"ט, אך כל שאינו גבוה י' או אינו רחב ד' ל"מ בו דין חורי רה"י, אא"כ הוא סמוך לראש הכותל בתוך ג"ט וגם אינו בולט מן הכותל ג' טפחים, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דה"נ הוא בצינור, דרק כשהוא גבוה י' ורחב ד', מהני בו דין חורי רה"י לחשבו כרה"י אף שהגדיים בוקעין תחתיו.

הגר"א בסו"ס שנ"ג תמה ע"ד המג"א, דהכא ל"ה הצינור חורי רה"י, שהרי הוא רחוק מן הגג,[[560]](#footnote-561) ועיי"ש שהוכיח מזה דזיז הגבוה י' ורחב ד' הוי רה"י אף כשאין החלון פתוח לו ול"ה חורי רה"י,[[561]](#footnote-562) וכ"ה גם בדבריו שם ס"ב, וכ"כ בהגה' הרד"ע בפט"ו משבת ה"ג, וצ"ע, ועי' במרכה"מ שם פי"ד הט"ז שתמה טובא ע"ד הרד"ע מכ"ד, דאף דבר המופלג י' מקרקע רה"ר ורחב ד' ל"ה רה"י, עיי"ש.

בפירש"י כתב דלא הותר לצרף מן הצינור, אלא למטה מי' טפחים, אך למעלה מי' אסור, גזירה אטו צינור שבפיו ד' דהוי רה"י, וכ"כ התוס', וכ"נ בד' הרשב"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן שנ"א, אך לגירסת הר"ח ודעימי' דגרסי ברישא למעלה מי' טפחים, הרי דבצינור מותר לצרף אף כשהוא גבוה י', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ג, (וכ"כ הב"י בסימן שנ"א דפליגי בזה רש"י והרמב"ם).

ובפירש"י כתב דהא דאסור לצרף מן הצינור למעלה מי' טפחים, נלמד מהא דתנן ברישא למטה מי' טפחים, דנקט הכי משום צינור, דלא הותר לצרף ממנו אלא למטה מי' טפחים, - אך הריטב"א כתב דהא דתני ברישא למטה מי' טפחים, הוא לאשמועינן דאף למטה מי' טפחים לא הותר אלא קולט אבל מצרף אסור, ולפ"ז שפיר י"ל דמותר לצרף לצינור אף כשהוא גבוה י', וכ"נ להדיא בדבריו,[[562]](#footnote-563) וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ו, עיי"ש,[[563]](#footnote-564) וכ"כ הגאו"י בדעת הרשב"א והריטב"א.[[564]](#footnote-565)

בפירש"י כתב די"ג ומן הצינור ומ"מ שותה, ולגיר' זו אף מן הצינור לא הותר לצרף, ותמה על גירסא זו, - אך בנוס' המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס הכי, ועי' במאירי במש"כ לפרש לגירסא זו, ופירש עפי"ז לד' הרמב"ם בהלכותיו.[[565]](#footnote-566)

\*בפי' ריו"נ הביא די"מ למשנתינו בע"א, ולפי דבריהם מותר להכניס ידו לתוך המזחילה ולקלוט מים שלא נחו, אף דהויא המזחילה רה"י, ועיי"ש שתמה ע"ז ממה שאמרו בשבת ה' א' בהכניס ידו לחצר חבירו וקיבל מי גשמים והוציא, דלא מיחייב חטאת דמה לי הטעינו חבירו ומה לי הטעינו שמים, וכ"ה דהטעינו חבירו פטור אבל אסור דשנים שעשאוה הוא, ה"נ בכה"ג שקולט מן האויר פטור אבל אסור, וכ"ה מבו' בפירש"י בשבת ז' א' ד"ה דעד י' דאסור לקלוט מאויר רה"ר בתוך י' ולהכניס, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ב, ועיי"ש שכתב דיש מגדולי החכמים שכתב בזה להקל, ויש להסתפק בטעם המתירים, אם הוא משום דס"ל דלא אסרו הוצאה והנחה בלא עקירה, (וכל הא דהטעינו חבירו אסור, הוא משום דאיתעבידא מלאכה מבינייהו), או דהוא משום דלא אסרו הוצאה במים שלא נחו כלל ברשות זו, (אך לעולם בדבר שנח תחילה ברשות, אסור להוציאו אף אם לא עביד איהו עקירה).[[566]](#footnote-567)

**לא יעמוד אדם ברה"י ויגבי' ידו למעלה מי' טפחים לפחות מג' סמוך לגג ויצרף,** התוס' כתבו דמצינו לפרש לה אף כר"ש ולהביאם לבית קאמר, וקולט מותר אפי' להביאם וכגון שלא שבתו בגג חבירו, והרשב"א והריטב"א פירשו דהיינו כגון שירדו הגשמים בשבת, ולא שבתו בתוך הגג בביה"ש,[[567]](#footnote-568) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ח, ומבו' בדבריהם דלא חשיב ככלי ששבת, אלא כשהי' שם בביה"ש, וכן משמע בד' תור"פ לעיל כ"ג ב', - ועמש"נ בפתיחה לפ' כל גגות דמד' האחרונים בכ"ד מבו' שלא נקטו כן, וצ"ע.

בד' התוס' וש"ר הכא נתחדש, דאף דלא שבתו הגשמים בגג, מ"מ אסור לצרף ולהביאם לבית, דדמי ממש דמגג לבית קמייתי, והיינו משום דאף כלים שלא שבתו בגג אסור להביאן מגגו של חבירו לביתו, ורק בגונא דהוא קולט מאויר גג שלו, לא אסרינן אלא כששבתו בגגו של חבירו, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בגיטין ע"ט ב', - אמנם הנה בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ח משמע להדיא דכל שלא קנו הגשמים שביתה, מותר אף לצרף ולהביאם לבית, עיי"ש, אך הגאו"י כתב דצ"ל דדבריו קיימי רק על קולט, אך מצרף אסור.[[568]](#footnote-569)

\*בס' חכמת הלב פ"א ס"ח כתב להוכיח מד' התוס' הכא, דאסור להוציא כלי מביתו לחצר חבירו דרך חצירו, אף כשנח ע"י הנחת גופו בחצירו, דאל"כ מ"ט אסור לקלוט גשמים מגגו של חבירו ולהכניס לביתו, אף שהוא עומד בגגו וחשיב זה כהנחה בגג, ועי' גם בעמק החכמה סימן ל"ב שהאריך בזה, - וכבר נת' לעיל צ"א א' דלכאו' אין מקור לזה מד' התוס', דאינהו אזלי לטעמייהו לעיל צ"ח א' ד"ה והאמר דס"ל דהעומד במקו"פ ונוטל מרה"י ומוציא לרה"ר חייב אם לא נח בינתים, ונת' לעיל שם, ונמצא דכשקולט מי גשמים מאוירו של חבירו ומכניסם לבית, לא חשיב דנחו כלל בגגו.[[569]](#footnote-570)

אך העירו דהרי סתמא דמילתא כשמקבל את המי גשמים הויא ידו מונחת, ונמצא דנחו הגשמים בשעה שקיבלם, ואפ"ה אסרינן להביאם לבית, וצ"ע.[[570]](#footnote-571)

\*התוס' כתבו בשם מהר"י, דמה שאמרו בגיטין ע"ט ב' דלא יעמוד אדם בגגו ויקלוט מי גשמים מגגו של חבירו, הוא בקולט מאויר גג חבירו, וע"כ ה"ז אסור אף שלא שבתו בגג, ומבו' דאף שלא נחו בגג חבירו, אסור להביאן משם לביתו, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' וש"ר לעיל צ"א א', ובד' הרמב"ן וש"ר בגיטין ע"ט ב', - ויש ללמוד מזה דאף ברשויות שלא עירבו אסרו הכנסה והנחה אף בלא עקירה.[[571]](#footnote-572)

י"ז טבת ע"ט

דף מס' 24

**עירובין צ"ט ב' - בור ברה"ר וכו' חלון שעל גביו ממלאין ממנו בשבת,** הראבי"ה בסימן ת"י כתב דהא דמותר למלאות ולא אסרינן משום איסור דיורין, כדתנן לעיל פ"ו א' בבור שבין ב' חצירות דאין ממלאין ממנו בשבת, הוא משום דלא נאסר למלאות מן הבור אלא בדלי ששבת בבית, או למלאות ולהכניס לבית, אך הכא איירי שממלא מן הבור בדלי שלא שבת בבית ומכניס לחצר, וע"כ לי"ב איסורא, דגגות חצירות וקרפיפות רשות אחת הן לכלים ששבתו בתוכן, והביאו ההגמי"י בפט"ו משבת ה"ט.

אך הריטב"א בסוגיין כתב דהכא איירי בבור של בני רה"ר, והא דמותר למלאות ממנו ואין בני רה"ר אוסרין עליו,[[572]](#footnote-573) הוא משום דבני רה"ר אסורין לדלות ממנו בשבת כשלא עשו סביביו מחיצה י', וע"כ סלוקי סליקו נפשייהו מהכא לגמרי לכולהו שבתות ואחלוה לגבי האי שהוא רגיל בו תדיר וראוי לו למלאות ממנו דרך חלונו,[[573]](#footnote-574) - וכ"ה מבו' בד' הרא"ש לעיל פ"ב סימן ב' דהכא מותר למלאות מן הבור ולהכניס לבית, ולא אסרינן בזה משום איסור דיורין, ולא דן בזה אלא משום איסורא דקרפף, ונת' להלן.

**אשפה ברה"ר גבוה י' חלון שעל גביו שופכין לתוכה מים בשבת,** לעיל ח' א' גרסינן חלון שעל גבה זורקין לה בשבת, וכ"ה הגיר' ברי"ף והרא"ש הכא, והתוס' שם כתבו דמשמע שהיא רחוקה מן הכותל ודרך למעלה מי' זורקין לה דהוי מקו"פ,[[574]](#footnote-575) וכתבו די"ג שופכין, והיינו דלפ"ז איירי כשהיא סמוכה לכותל, ושרי אף כשאין החלון גבוה י', (והא דבעינן שתהא האשפה גבוהה י', הוא כדי שתהא רה"י).

הרשב"א לקמן בסוגיין הק' דהיאך מותר למלאות מן הבור ולזרוק לאשפה, ניחוש דימא מיגנדר ואתי לאתויי, וכמו שאמרו לעיל פ"ה ב' בב' גגין בב' צידי רה"ר דלרב אין זורקין מזל"ז היכי דמדלי חד ומתתי חד, וכתב בשם הראב"ד דשאני בור ואשפה דלאו בני אגנדורי נינהו, ובאשפה לא שרי אלא במים הנבלעים בתוכה עם נפילתן, אבל מידי אחריני לא, והרשב"א כתב דבבור כיון שאגדו בידו לא גזרינן כולי האי, דאף אם יפול ויגלגלו אצלו לא יבא לידי איסור דאורייתא כיון שאגדו בידו, ובאשפה ליכא למיגזר, משום דדרך לפנות לה כלים הנשברים וכלים שאין חפץ בהן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' ספ"ה, דבאשפה ליכא למיחש שיתגלגל וכו', לפי שאין מטילין לאשפה כלי אשר חפץ בו אלא מים או שברי כלים, וכעי"ז כתב הריטב"א, והגר"א בסימן שנ"ד ס"ב כתב דמה"ט הוא דנקט במתניתין אשפה, ולא סלע או תל.

\*הרא"ש לעיל פ"ב סימן ב' הק' דהיאך מותר להוציא מן הבית לאשפה, אף שאינה מוקפת לדירה, וכתב להוכיח מזה דהא דחצר וקרפף ב' רשויות הן הוא רק בקרפף בית סאתים, ומסיק דאין לחלק בזה, ואיירי הכא באשפה שבחצר או שבקרפף, והתפארת שמואל כתב ע"פ תו"י דהיינו דנוקמה באשפה הסמוכה לחלון שבחצר או שבקרפף, וכר"ש דחצר וקרפף הוו רשות אחת, ורבנן אוקמוה במוקפת לדירה, וכתב הקרב"נ דהיינו דאיירי כשאינה מופלגת ד"ט, והבית מאיר בסימן שנ"ד ס"ב הוסיף לפרש, דמש"כ הרא"ש דרבנן אוקמוה, היינו דלרבנן דס"ל דחצר וקרפף ב' רשויות הן, בע"כ דאיירי כשהאשפה מוקפת לדירה.

אך הטוש"ע בסימן שנ"ד ס"ד כתבו בסתמא דאשפה ברה"ר גבוהה י' ורחבה ד' מותר לזרוק לה מרה"י הסמוך לה, באשפה של רבים דאין לחוש שיפנו אותה, ולא חילקו דהיינו רק כשהרה"י הקרוב לה הוא חצר או קרפף, או באשפה המוקפת לדירה, ועמדו ע"ז הקרבן נתנאל לעיל בפ"ב והבית מאיר שם, וביותר צ"ע בד' המ"ב שם סקי"ב דמפורש דמותר לזרוק על האשפה מחלון שבית אף כשהיא מופלגת ד"ט, - ולעיל כ"ד א' נת' לישב למש"כ התוס' הרא"ש שם דאשפה חשיבא כמוקפת לדירה, ונראים הדברים דט"ס נפל בד' הרא"ש בפסקיו וכצ"ל, והיינו דאף כשחלון הבית גבוה י' וגם היא מופלגת ד', מ"מ חשבינן לה כמוקפת לדירה, דתשמיש האשפה עצמו חשיב כתשמיש דירה, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

**אילימא בסמוכה למה לי חוליא י',** בטעם הא דכשההפסק שבין הבור והכותל אין בו ד"ט ל"ה רה"ר, ומותר לטלטל דרך מקום זה, כתב הריטב"א כתב דהוא משום דבכה"ג לא חזי לתשמיש בני רה"ר, וכיון שאין בו ד"ט הוי מקו"פ, ול"ד לתל ברה"ר דל"ה מקו"פ אלא כשהוא גבוה ג',[[575]](#footnote-576) דשאני הכא דלא דרסי לי' רבים כלל,[[576]](#footnote-577) והביאו הב"י בסימן שנ"ד והפוסקים שם, וכ"נ בד' המאירי, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ט.

אך הרשב"א כתב דהא דל"ה ההפסק רה"ר, הוא משום דליכא מקום, וע"כ לא חשיב, ומשמע דאי"ז משום דלא דרסי בי' רבים, אלא משום דאין בו שיעור מקום, ולכאו' הוא כדעת השיטה להר"נ בשבת ז' ב' דברה"ר נמי בעינן מקום ד', וע"כ הכא דאין במקום זה רוחב ד', ל"ה רה"ר, ועמש"נ שם בהערה לסייע לזה מד' הרשב"א בכ"ד.

והריטב"א כתב בשם התוס', דלעולם אף כשאין בההפסק שבין הבור לכותל ד"ט הוי רה"ר, והא דפריך למה לי חוליא י', היינו דסגי במה שיהא ההפסק גבוה ג', דהוי מקו"פ.

**אלא במופלגת,** הריטב"א כתב דבכה"ג ל"ה מקו"פ, אלא או רה"ר, או כרמלית כקרן זוית הסמוכה לרה"ר, והרא"ש בסו"ס ח' כתב דהוי רה"ר, - והגר"א בסימן שמ"ה ס"ח ובסימן שנ"ד ס"א כתב דהא דהוי מקום זה רה"ר, אף שאינו רחב ט"ז אמה הוא מדינא דרה"ר המתקצר, ועיי"ש שהוכיח מזה דרה"ר המתקצר הוי רה"ר אף כשאינו רחב אלא ד"ט, ול"ב שיהא רחב י"ג אמה ושליש.

אמנם הנה בפשוטו דעת הרא"ש לעיל בפ"ק סימן ח', דרה"ר המתקצר ל"ה רה"ר אלא כשהוא רחב י"ג אמה ושליש, וכ"ה בטור בסימן שס"ד ובשו"ע סימן שמ"ה ס"ח, וכן נקטו הט"ז שם סק"ז והמג"א שם סקי"ב, - וצ"ל לדעתם, דהא דהכא הוי ההפסק שבין הבור לכותל רה"ר, הוא משום דמצרפין את כל הרה"ר לרוחב ט"ז אמה ואין הבור מפסיק,[[577]](#footnote-578) וי"ל עוד, דהוא משום דכשאין ההפסק אלא במקום מועט, ל"ב לדינא דרה"ר המתקצר, אלא בלא"ה הוי רה"ר, וכמש"כ הרשב"א בשבת ז' א' בטעמא דמ"ד דבין העמודים הוי רה"ר.[[578]](#footnote-579)

**הא ליכא חוליא י' קמטלטל מרה"י לרה"י דרך רה"ר,** מבו' דאסור לטלטל דרך אויר רה"ר, אף שלא נח ברה"ר, ובד' הרשב"א והריטב"א מבו' דה"נ אסור להכניס לרה"י חפץ שבאויר רה"ר אף שלא נח, ומבו' לפ"ז דנאסר הכנסה מרה"ר לרה"י אף בלא עקירה, וכ"ה מבו' בפירש"י לעיל במתניתין סוד"ה ומן הצינור, דכל הא דמותר לקלוט מאויר למעלה מי', הוא משום דהוי מקו"פ, אך בלא"ה הי' אסור אף שלא נח באויר, ועמש"נ בזה בשבת ג' ב', ושם צ"ז א' נת' מד' הרמב"ם ועוד מקמאי דאסור לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למטה מי'.

אך הלבוש בסימן שנ"ד ס"א כתב דמותר לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, אף למטה מי', (ועמש"כ בזה האלי' רבה שם סק"ב, ונת' בשבת צ"ז א'), והא דהכא אסור למלאות דרך אויר רה"ר, הוא משום דהוי כמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר דאסור, והפמ"ג במש"ז שם סק"א פירש דל"ה כמושיט ממש, אלא דדמי למושיט, וע"כ למעלה מי' שרי, אף דמושיט ממש חייב אף למעלה מי', ועד"ז כתב האלי' רבה שם סק"ד.[[579]](#footnote-580)

בד' הריטב"א מבו', דאף אם המקום שבין הבור לכותל הוא כרמלית, אסור לטלטל מן הבור לבית דרך אויר מקום זה, ומבו' דגם בכרמלית אסרו אף בלא עקירה והנחה,[[580]](#footnote-581) אך הפמ"ג במש"ז סימן שנ"ד סוסק"א כתב לדון דלא אסרו אלא דרך אויר רה"ר, אך בכרמלית כה"ג הוי כגזירה לגזירה, וציין לזה בשעה"צ שם סק"ה, - ובדעת הריטב"א צ"ל למש"כ הראשונים בשבת צ"ד ב' דכל דמדרבנן הוי בכלל מלאכה, ה"ז אסור אף בכרמלית, ונת' לעיל בע"א.

הרשב"א הק' דמ"ט ה"ז אסור, אף שלא נח ברה"ר ואיגודו בידו, ומ"ש ממה שאמרו לעיל צ"ח א' בנתגלגל הספר מידו דכל שאין הכותל משופע ולא נח הספר, מותר להחזירו אצלו, והיינו משום דאגדו בידו, וכן אמרו לקמן ק"ג א' באסקופה כרמלית ורה"ר עוברת לפני' דכל דאיגודו בידו אפי' שבות נמי ליכא,[[581]](#footnote-582) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דאתיא כמ"ד דקלוטה כמי שהונחה, וכן צידד הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קצ"א,[[582]](#footnote-583) אך כתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם שכתב לדינא דבמופלגת ד' בעינן חוליא גבוהה י', אף דקי"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה, וכ"נ מד' הרי"ף, והניח בצ"ע, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם (הלכה קצ"ב), דכל המחברים הסכימו לאסור בזה עד שיהא סמוך תוך ד' לכותל או שתהא חוליתו גבוה י', ולהם שומעין שקבלתם תורה היא.

**ב** הריטב"א כתב דהוא משום דדרך הוא דכשמוציא הדלי מן הבור ומושכו להביאו אצלו הוא נח באמצע האויר, וזימנין דמיגנדר לי' דלי ונפיל באמצע ונח בקרקע וכאילו הוא אינו מעמידו כלל מחמת כובדו דהו"ל כמי שאינו אגדו בידו, וע"כ בעינן שתהא החוליא סמוכה לכותל ויהא המקום שביניהם מקו"פ, או שתהא החוליא גבוה י' דמסתמא לא מגנדר לי' כולי האי עד שתנוח בקרקע.[[583]](#footnote-584)

**ג** בפי' ריו"נ לעיל צ"ח א' כתב דאף היכא דלא נח ואוגדו בידו איכא איסורא דרבנן, ומה שאמרו דמותר לגוללו אצלו הוא משום דהתירו לאיסור זה משום כבוד כתבי הקדש, ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר אסור הכא למלאות דרך אויר רה"ר אף דלא נח ואגדו בידו, וכ"כ הט"ז בסימן שנ"ד סוסק"ב והמג"א שם סק"ב ובסימן שנ"ב סק"ד והגר"א בסימן שנ"ב סוס"א, ונת' עוד בזה לעיל צ"ח א'.[[584]](#footnote-585)

**ד** הב"ח בסימן שנ"ד כתב לישב, דכל הא דשרי בדלא נח ואיגודו בידו, הוא רק בדיעבד שנתגלגל הספר מידו, אך לכתחילה לא שרי למלאות דרך רה"ר אף דאיגודו בידו ולא נח,[[585]](#footnote-586) וכ"כ הגאו"י.

\*בעיקר הא דמותר למלאות מבור לרה"י דרך אויר רה"ר למעלה מי', ולדעת הרשב"א מותר אף דרך למטה מי', כיון דאיגודו בידו, צ"ע דמ"ש ממה שאמרו בשבת ג' ב' דאסור להוציא ידו המלאה פירות לחוץ, ודעת הרשב"א שם דאסור להוציא אף למעלה מי',[[586]](#footnote-587) וי"ל.[[587]](#footnote-588)

**ק"א א' - ומהדרו אינהו כרמלית,** בפירש"י כתב דירושלים הואיל ודלתותי' ננעלות בלילה מערבין את כולה, וכ"כ בפירש"י לעיל ו' ב' ד"ה ירושלים ובסוטה מ"א א' ד"ה מכאן ואילך, והתוי"ט פירש דהיינו דאף דעיר של רבים צריכה שיור ואין מערבין את כולה, מ"מ כל שדלתותי' ננעלות בלילה הויא כחצר ומערבין את כולה,[[588]](#footnote-589) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דלא עירבו את ירושלים, הוא משום שהיתה עיר של רבים, ומבו' דהא דעיר של רבים בעיא שיור, הוא אף כשדלתותי' ננעלות בלילה, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, ונת' הדעות בזה לעיל נ"ט א'.[[589]](#footnote-590)

בהא דקרינן לירושלים כרמלית, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהויא כחצר של רבים שלא עירבו, והריטב"א כתב דל"ד קרי לה כרמלית, שהרי מותר לטלטל בכולה כלים ששבתו בה, ואין אסור אלא שלא להכניס מן הבתים והחצירות למבוי, וכ"כ הב"י בסימן שמ"ה ס"ב, והגר"א בסימן שנ"ז ס"ג, ועמש"כ בזה התרוה"ד בסימן ע"ג, ולדעת הרשב"א (אשר כ"ה משמעות ד' רש"י במכילתין בכ"ד) דחצר שלא עירבו אין מטלטלין בה את כלי הבתים יותר מד' אמות, ניחא טפי הא דקרינן לה כרמלית.

**ב** הבעה"מ לעיל כ"ב א' כתב בשם רבינו אפרים דרה"ר לא מיערבא אף בדלתות נעולות, ובס' ההשלמה ובחי' המאירי לעיל ו' א' כתב בשמו דהוא משום דאף אחר נעילת דלתות הו"ל כרמלית, ולא אשכחן כרמלית דמיערבא,[[590]](#footnote-591) וכ"כ בתה"ד סימן ע"ג בשמו, ובלקט יושר ח"א עמ' ס"ז כתב כן גם בשם מהרי"ל, ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה ומ"ש הח"צ וד"ה ועתה נדבר פירש בדעתו דס"ל דל"מ נעילת דלתות אלא להפקיע מתורת רה"ר, אך אכתי ל"ה רה"י, אלא הוי כרמלית.[[591]](#footnote-592)

**ג** בפי' ר"ח בן שמואל כתב, דאף דעיר שלא עירבו בה, ל"ה ככרמלית, ואין אסור אלא להוציא ולהכניס מן החצירות לשווקים, מ"מ הכא דהויא עיר של רבים דל"מ לה עירוב בלא שיור, הרי דכל שלא שיירו בה, דינה ככרמלית, וצ"ב.

**ד** בתשו' מהרי"ל סימן קנ"ו כתב דחצר שיש בה ב' ישראלים אוסרין זע"ז ודר בה גוי, נתנו לה חכמים דין כרמלית ואסור לטלטל בתוכה כלים ששבתו בתוכה יותר מד' אמות, כדי שיצא הישראל ולא ילמד ממעשיו, והוכיח כן מהא דקרי לה כרמלית באחד מן החיבורים, - ושמא הוא נלמד מהכא דקרי לירושלים כרמלית, והיינו דהא שלא עירבוה הוא משום שהיו בה צדוקים וכמש"כ התפא"י, ואתיא כתנא דמתניתין בר"פ הדר דס"ל דצדוקי דינו כגוי, וכדמפרשינן לעיל ס"ח ב'.

**דאמר וכו' ירושלים אלמלי דלתותי' ננעלות בלילה חייבין עלי' משום רה"ר,** הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה אבל לענ"ד הק' על מש"כ הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג' דפלטיא הויא רה"ר אף כשדלתות המדינה ננעלות בלילה, דא"כ שפיר הביאו חכמים משוק של פטמים שהוא פלטיא, ואף שדלתות ירושלים היו ננעלות בלילה, הי' השוק רה"ר.

ובתשו' משכנות יעקב סימן קכ"א כתב לישב, דכל מש"כ הרשב"א דפלטיא הויא רה"ר אף כשדלתות המדינה ננעלות, הוא רק בשעה שאינם נעולות, אך בשעה שהן נעולות, ל"ה רה"ר, כיון שהוא מוקף מחיצות, וכמש"כ כן הבית אפרים שם, ונחלק ע"ד החכם צבי בסו"ס ל"ז, וי"ל דכיון דירושלים היו דלתותי' ננעלות בלילה, לא היו פותחין את דלתותי' ביום השבת, וע"כ שפיר הוי השוק שבתוכה רה"י.[[592]](#footnote-593)

**כאן לאחר שנפרצו בה פרצות,** בפי' ר"ח כתב דהיינו לאחר שנפרצו בה פרצות יותר מי' שהיא רה"ר, ובתשו' משנת ר"א סימן ו' סק"א הוכיח מזה דפרצה יותר מי' אוסרת מדאורייתא, וכן הוכיח המשכנות יעקב ממש"כ הריטב"א לעיל מ"ז ב' דפרצות ירושלים היו פרצות יותר מי'.[[593]](#footnote-594)

ואמנם למש"כ בפירש"י בסוגיין דהא דמהני נעילת דלתות לרה"ר, הוא משום דאינה כדגלי מדבר שהוא דרך פתוח כל שעה, ועד"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג', דהוא משום דאין רה"ר אלא דרך הנמסר לרבים כל שעה, י"ל דאף אם לא היו הפרצות יותר מי', או אף אם פרצה יותר מי' לאו דאורייתא, מ"מ כל שנפרצו בה פרצות הויא כדגלי מדבר והויא רה"ר, ותו ל"מ לה מחיצותי', דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ועד"ז נראה בד' הראב"ד בכתוב שם לעיל כ"ב א', עייש"ה, - וגם לדעת החולקים י"ל, דאם קי"ל דאמרינן אתרו"מ במחיצה דעומ"ר, הרי דאחר שנפרצו בה פרצות והיו רבים בוקעין בפרצות אלו, ה"ז מבטל למחיצותי'.[[594]](#footnote-595)

**שבת צ"ו א' - ב' גזוזטראות,** בפירש"י כתב דהן רה"י שגבוהות י' ורחבות ד', וכ"כ בפירש"י בעירובין פ"ד ב' ד"ה ב' גזוזטראות דגזוזטרא רה"י שגבוהה ורחבה הרבה, ומבו' בדבריו דאין לגזוזטרא מחיצות כלל, וכמש"כ בד"ה גזוזטראות, דמניחין על הזיזין נסרים להלך, ואפ"ה כיון שהיא גבוהה י' ורחבה ד' הויא רה"י.

והתוס' לקמן צ"ט א' ד"ה ב' גזוזטראות כתבו דהא דהויא הגזוזטרא רה"י הוא בגונא דסתום למטה בשום דבר ואין גדיים בוקעין תחתיהן, או כשיש מחיצות י' למעלה מן הגזוזטרא, - אך מסתימת ד' רש"י משמע דכל גזוזטרא הויא רה"י, ואף אם אין סתום תחתי',[[595]](#footnote-596) - וצ"ל דהוא כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א המ"ג דזיז היוצא מכותל רה"י וגבוה ד' ורחב ד', מהני בו דין חורי רה"י שלא תהא בקיעת גדיים מעכבת, אף שהוא מופלג מראש הכותל יותר מג"ט, או כמש"כ הגר"א בסו"ס שנ"ג דזיז הגבוה י' ורחב ד' הוי רה"י אף דאינו חורי רה"י, ונת' בעירובין צ"ט ב'.

**זו כנגד זו ברה"ר המושיט והזורק מזל"ז פטור,** הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קפ"ה כתב דאף בב' דיוטות פטור אבל אסור, וכ"כ ההשלמה לעיל ג' ב', ודקדק כן מהא דתנן המושיט והזורק מזל"ז פטור, וכל פטורי דשבת פטור אבל אסור, וכ"נ בל' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ט, וכן נקטו הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ח סוסק"א ובאש"א סימן שנ"ד סק"ג והשעה"צ בסימן שמ"ח סק"א.[[596]](#footnote-597)

אך בפי' ר"ח שנד' עה"ג לקמן צ"ט ב' כתב דהמושיט והזורק מזל"ז למעלה מי' לי"ב איסורא,[[597]](#footnote-598) ומבו' בדבריו דהא דתנן פטור דמשמע פטור אבל אסור הוא במושיט וזורק למטה מי', דה"ז אסור מדרבנן משום דמושיט וזורק דרך אויר רה"ר, וגם למעלה מי' אסור כשאין שניהם שלו ולא עירבו, או היכא דמדליא חד ומיתתא חד, וכ"כ הרשב"א בעירובין פ"ה ב' דמותר להושיט מזל"ז בב' דיוטות,[[598]](#footnote-599) והא דתנן דהמושיט פטור דמשמע פטור אבל אסור היינו כשהם של ב' בנ"א, וכ"כ הגר"ז בסימן שמ"ז ס"י ובציונים שם.[[599]](#footnote-600)

**היו שניהם בדיוטא אחת,** בפירש"י כתב דהיינו בעלי' אחת באורך רה"ר על פני הבית, ועד"ז כתב בפסקי רי"ד לקמן צ"ט א', ומבו' מדבריהם דא"צ שתהא רה"ר מפסקת ביניהם מכל צד,[[600]](#footnote-601) - אך התוס' הרא"ש לעיל ד' א' כתב דליכא חיוב מושיט אלא כעין העגלות שבמשכן שהיו פתוחות לכל רוח לרה"ר, אך ב' חצירות הדבוקות לרה"י מאחוריהן ואין רה"ר מפסיק כי אם כנגד החצר, לי"ב לחיוב מושיט, - ובירושלמי בפירקין ה"ב פליגי בה אמוראי, עיי"ש.[[601]](#footnote-602)

והתוס' לעיל ד' א' ד"ה ומ"ש כתבו די"ל דהתם ליכא משום מושיט אף בדיוטא אחת, וכגון שאין מפסיק שם רה"ר, ובפשוטו מתפרשים דבריהם כמש"כ התוס' הרא"ש, דאין הרה"ר מפסיק מכל צד, - אך האהעו"ז בסימן שמ"ח והגר"ז שם ס"ב כתבו לפרש לדבריהם דאיירי כשאין רה"ר מפסקת כלל ביניהם, אלא שהיא הולכת לפניהם, ואף שהוא מושיט מזל"ז דרך הרה"ר ההולכת לפניהם, לי"ב משום מושיט, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ב סקי"ט אות ב'.[[602]](#footnote-603)

המג"א בסימן שמ"ח סק"ד פירש לד' התוס' שם, דאיירי כשכרמלית מפסקת ביניהם, וע"כ לי"ב משום מושיט, ובגל' הגרע"א שם כתב ללמוד מדבריו דלא אסרו חכמים להושיט מרה"י לרה"י דרך כרמלית,[[603]](#footnote-604) וכ"ה מבו' גם בד' המג"א בסימן שנ"ה סקי"א,[[604]](#footnote-605) והגרע"א בסימן שמ"ח שם כתב דהוא משום דלענין זה לא החמירו לדון לכרמלית לחומרא דרה"ר,[[605]](#footnote-606) - אך בד' השה"ג שהביא המג"א שם מבו' דס"ל דמדרבנן אסור להושיט דרך אויר כרמלית, וכ"כ האלי' רבה שם סק"י, דכיון דהמושיט דרך רה"ר חייב, הרי דבכרמלית ה"ז אסור מדרבנן, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן שמ"ח סק"ג, וכ"כ המ"ב בסימן שנ"ה סקי"ט ובשעה"צ שם סקי"ז.[[606]](#footnote-607)

הרשב"א הק' דהושטת קרשים ע"ג עגלות הויא כב' דיוטות ברה"ר זו כנגד זו, ועמש"כ בזה הריטב"א לקמן צ"ט א', וכתב בשם ר"ה גאון דליכא נפ"מ בין דיוטא אחת לב' דיוטות, אלא הייינו דחיוב מושיט הוא כשנותן נסר שראשו אחת בגזוזטרא זו וראשו השני בגזוזטרא השני', אך כל שהוא עוקר מרה"י זו ומניח ברה"י אחרת ורה"י באמצע אי"ז מושיט, וכיון שאין דרך לקרות הרוחב של רה"ר, ע"כ תני לחיוב מושיט בדיוטא אחת, וכ"ה בפי' ר"ח לקמן צ"ט א', וכ"כ הרשב"א בעירובין ל"ג א'.

והריטב"א כתב דבעלי התוס' והרמב"ן והרא"ה הסכימו לדעת רש"י, ועיי"ש שכתב בשם הרא"ה דאדרבה לא מיקרי מושיט אלא כשעוקר הדבר לגמרי מרשות זה ונותנו ברשות אחרת, אבל כשמניח ראשו האחד ברשות זה ונותן ראש השני ברשות אחר אינו נקרא מושיט, שלא חייב הכתוב מסתמא אלא כשיש עקירה והנחה ושינוי רשות, וכ"כ בשיטה להר"נ לקמן צ"ט א', ועי' עוד בד' הריטב"א לקמן צ"ט א' שתמה על פי' ר"ה גאון, - ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קפ"א מבו' שחזר בו והסכים לפירש"י.

**המושיט חייב,** בד' התוס' לעיל ב' א' משמע דמושיט הוא תולדה דהוצאה, אך הנה בירושלמי לעיל בפ' כלל גדול פריך דמ"ט לא תני באבות מלאכות להושטה, עיי"ש,[[607]](#footnote-608) והביאוהו הרמב"ן והריטב"א והר"ן לעיל ע"ג א', והריטב"א שם הוכיח מזה דס"ל דמושיט אב מלאכה הוא.[[608]](#footnote-609)

בפירש"י לעיל ד' ב' ד"ה זורק ממושיט כתב דמושיט וכו' "אפי'" למעלה מעשרה קי"ל דחייב, ומבו' דכ"ש דהמושיט למטה מי' חייב, וכ"נ בל' הר"ח לקמן צ"ז א' ונד' עה"ג לקמן צ"ח א' ובל' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ח, וכ"כ המאירי, - אך התוס' לעיל ד' א' ד"ה אבל למעלה מי' נסתפקו בזה, עיי"ש.

התוס' לעיל ג' א' ד"ה בעשותה הביאו מירושלמי דחיובא דמושיט הוא רק כשמקבל אחר מידו, והתוס' שם כתבו דהיינו כשהמושיט עושה גם את ההנחה, ואך דאינו חייב אלא כשמניח ביד חבירו,[[609]](#footnote-610) - ובד' התוס' לעיל ה' א' ד"ה אמאי ותוס' הרא"ש שם מבו' דבעינן שיעמוד חבירו בתוך הרה"י השני' ויקבלנו, והמושיט לטרסקל שביד חבירו פטור, אף דהטרסקל רה"י הוא, כיון דאין חבירו עומד ברה"י.[[610]](#footnote-611)

ובד' הרשב"א והריטב"א ותוס' הרא"ש בעירובין ל"ג א' מבו' דקי"ל כד' הירושלמי דחיוב מושיט הוא רק ע"י ב' בנ"א, וכ"נ בד' התוס' לעיל ה' א', וכן נקטו הפמ"ג באש"א סימן שנ"ד סק"ג,[[611]](#footnote-612) והביאוה"ל שם ס"א, אך הפמ"ג שם כתב דמדרבנן ה"ז אסור אף באדם א', וכן צידד הביאוה"ל שם, - אך החזו"א בסימן ס"ב סוסקי"ט כתב דמד' הרמב"ם שהשמיט תנאי זה, נראה דס"ל דגמ' דילן פליגא, וכ"ה מבו' בפירש"י בעירובין ל"ג א', וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קפ"א.

הריטב"א בעירובין ל"ג א' כתב דחיוב מושיט הוא כשנותן מרשות שעומד בו לרשות שחבירו עומד שם, אך כל שנוטל מחבירו ומביא לרשותו ל"ה בכלל מושיט, ונחלק עפי"ז על פירש"י שם, והחזו"א בסימן ס"ב סקי"ט אות ב' הביא לזה לדינא.

**והזורק פטור,** הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה ק"פ כתב דב' גגין בב' צידי רה"ר מותר לזרוק מזל"ז בגונא דליכא למיחש דילמא נפיל ואתי לאתויי אף אם היו בדיוטא אחת, וכ"כ הרשב"א שם הלכה קפ"א.

ובחי' הגרע"א לעיל ג' א' עמד במה שאמרו התם דכל פטורי דשבת פטור אבל אסור, דתיקשי מהא דתנן הכא דהזורק פטור, דמיירי אפי' למעלה מי', ובכה"ג בזורק אפי' לכתחילה מותר, לדעת שמואל לקמן צ"ז א' דבכל ענין מותר,[[612]](#footnote-613) וכתב דאפשר לדחוק דנקיט פטור להיכא דאין הרשויות שלו ואסור משום עירוב.[[613]](#footnote-614)

אך הנה הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ח סק"א כתב לדקדק ממשנתינו דהזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר אף למעלה מי' פטור אבל אסור, ושמא מכוון דבריו הוא בגונא שהם בדיוטא אחת, דגזרו זורק אטו מושיט,[[614]](#footnote-615) ומה שאמרו לקמן בב' בתים בב' צידי רה"ר מותר לזרוק מזל"ז, הרי איירי בב' דיוטות, ובזה לא אסרו לזרוק, דכיון דאף המושיט פטור, לא גזרו בזורק.[[615]](#footnote-616)

**שכך היתה עבודת הלויים,** המאירי כתב דיש שואלים דמה ענין שנדקדק באיזה דרך היתה ההושטה, הרי כיון דהיתה הושטה במשכן, יש לנו לחייב בכל ענין, וכתב לישב, דמאחר שמן הדין הי' לנו לפטור אחר שהוא למעלה מי', ואין אנו מחייבין אלא מצד שהיו במשכן, דיינו אם מחייבין אותו על הדרך שהי' במשכן, - והראש יוסף לעיל ו' א' פירש כן בד' הרשב"א שם,[[616]](#footnote-617) ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דתנן הכא להא דשכן היתה עבודת הלויים, ובשאר מלאכות לא תני הכי.

אך בחי' הר"מ קזיס כתב דטעם הפטור בב' דיוטות, הוא משום דאין דרך להעביר דרך רה"ר אלא בדיוטא אחת.

י"ח טבת ע"ט

דף מס' 25

**צ"ו א' -** בהא דמושיט למעלה מי' חייב, כתב הראב"ד בכתוב שם בעירובין ל"ג א', דאף דאין המושיט חיייב אלא מרה"י לרה"י דרך רה"ר, וגזה"כ הוא דמושיט אפי' למעלה מי' טפחים כמונח ברה"ר דמי, והוא מכניס ומוציא מרה"י לרה"ר או מרה"ר לרה"י, - והמאירי בסוגיין כתב די"מ דהא דחייב הוא משום דידו בתר גופו גרירא וגופו למטה מי',[[617]](#footnote-618) וכתבו לפ"ז דאם הי' עומד למעלה מי' והושיט פטור, וכתב ע"ז דאין הדברים נראין.

\*הריטב"א לעיל ד' א' כתב, דכל שהוציא ידו המלאה פירות לרה"ר ועמדה ברה"ר מעט, מותר מדינא להכניסה לרה"י אחר, ולי"ב משום מושיט, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ג משבת ה"כ,[[618]](#footnote-619) - ולעיל שם נת' לפרש בדבריו, דאף דידו לא נייח ואי"ז הנחה להפסיק, מ"מ ה"ז מועיל להפסיק במלאכת מושיט, עיי"ש.

**הוצאה גופה היכא כתיבא,** התוס' כתבו דאע"ג דהיתה במשכן, מ"מ אלמלי דכתיבא בקרא ל"ה מחייבי עלה לפי שמלאכה גרועה היא, וכ"כ ש"ר.

והתורי"ד כתב דהא דלא בעי היכן היתה הוצאה במשכן, כדבעי לעיל בפ' כלל גדול בשאר מלאכות היכן היו במשכן, הוא משום דהוצאה אינה מלאכה ואין ללמדה ממשכן, דאם היתה חשובה מלאכה, א"כ כל פסיעה ופסיעה שהיו עושים תהא מלאכה, ולא מיקרי מלאכה אלא מה שהיו עושים האומנים בגוף המשכן, וע"כ בעינן קרא לאסרה, ואחר דאיכא קרא לאסרה, ילפינן לדיני הוצאה מן המשכן, וכדילפינן ממשכן לחייב במוציא משוי למעלה מי', ולחייב במושיט למעלה מי' בדיוטא א' ולפטור בב' דיוטות, ולפטור את הזורק.

הפנ"י הק' דמ"ט פריך לה הכא מכח הא דזריקה תולדה דהוצאה, ולא פריך לה בריש מכילתין דהוצאה היכא כתיבא, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה הגר"א בשנו"א והחת"ס והמרומי שדה.

\***מחנה לוי' רה"ר הואי,** בפירש"י כתב דהוא משום שהיו הכל מצויין אצל משה רבינו, ומשמע דרק מחנה לוי' הויא רה"ר, אך מחנה ישראל ל"ה רה"ר, וכ"כ בפי' רשב"ם בב"ב ס' א' ד"ה וירא ובתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן שפ"ו, ובפי' ריבב"ן בריש מכילתין הוסיף לפרש דהוא משום דרק במחנה לוי' היו באין ס' רבוא,[[619]](#footnote-620) וכ"כ הפנ"י לעיל ה' ב'.

אך בתשו' הרמב"ם סימן ש"י כתב דמחנה ישראל היתה רה"ר, והובאו דבריו בכס"מ פכ"ז משבת ה"ג ובב"י סימן ת"ד, והמאירי בספ"ק דעירובין תמה על דבריו, עיי"ש.

**וממאי דבשבת קאי דילמא בחול קאי,** בפי' ר"ח שהביאו התוס' כתב דל"ג לה, דלעולם בחול קאי, ולא ילפינן מהך קרא אלא דהוצאה הויא מלאכה כדכתיב אל יעשו עוד מלאכה, ול"ה עושים מלאכה אחרת, אלא את ההוצאה, וקי"ל דכל מלאכה אסורה בשבת, וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ח.[[620]](#footnote-621)

**הכנסה מנלן, סברא היא וכו',** התוס' כתבו דאלמלי סברא זו ל"ה חייבין על הכנסה אף שהיתה במשכן, וכ"ה בשיטה להר"נ בשם הרא"ה, אך התוס' בריש מכילתין כתבו דלא איצטריך סברא אלא להכנסה דבעה"ב שלא היתה במשכן.

והתוס' שם הוכיחו כן מהא דבזריקה הוה ניח"ל שחייבין עלי' אם היתה במשכן, אף דבזה ליכא סברא, אך התוס' הכא כתבו דגם בזריקה איכא סברא דמה לי ע"י הוצאה מה לי ע"י זריקה, והתוס' הרא"ש הוכיח כן דאל"כ מ"ט חשיבא זריקה כתולדה דהוצאה, והמהרש"א כתב לפרש דהוא משום דהעברה ד' אמות חשיב כהוצאה מרשות לרשות וכמש"כ הבעה"מ.

**ולר"א דמחייב אתולדה במקום אב אמאי קרי לה אב,** התוס' כתבו דהומ"ל דנפ"מ לענין התראה, ועמש"כ בזה התוס' ותוס' הרא"ש לעיל ע"ג ב', והתוס' בב"ק ב' א', - אך הרמב"ן כתב דלר"א דחייב על תולדה במקום אב, צריכין התראה בשמן ממש, והרשב"א הוסיף לפרש, דכיון כיון שהן מוחלקות לחטאות מן האבות להתחייב בהן במקום אב, אינו בדין שיתחייב על תולדה כי מתרה ביה משום אב דידי', וכ"כ הריטב"א, - ועמש"כ בזה בתוצאות חיים סימן ה' ס"ק ה' ו'.

**והא במקו"פ קאזלא,** בפירש"י כתב דאזלא בין דופני היריעה ואי"ז רה"ר אלא מקו"פ דאין רחב ד', - אך בד' הרשב"א מבו' דהיו זורקין ע"ג היריעה, וכתב דל"ד במקו"פ קאמר, אלא כרמלית קאמר,[[621]](#footnote-622) דמקום אורגי יריעות רה"ר מקורה הוא, ועוד דהיריעה עצמה רחבה ד' באמה והיא כרמלית.

מעיקר הא דפריך דבמקו"פ קאזלא, מבו' דאף דהמעביר דרך למעלה מי' חייב, היינו משום דתחתיו רה"ר הוא, אך המעביר דרך מקו"פ פטור, - וצ"ע לדעת הרלב"ג בפר' יתרו דהזורק מרה"ר ורה"ר באמצע מצטרף רה"י לשיעור ד' אמות, דלכאו' הדין נותן דגם מקו"פ יצטרף לשיעור ד' אמות, וי"ל.

**אלא כל ד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה,** התוס' לעיל ב' א' כתבו דהוא תולדה דהוצאה, והבעה"מ בסוגיין כתב דהוא משום שד' אמות של אדם בכל מקום קונות לו וכרשותו דמיין, וכשמוציא חוצה להן בזורק או במעביר כמוציא מרה"י לרה"ר דמי, וכ"כ הרשב"א בסוגיין והרמב"ן וש"ר לעיל ע"ג א', - אך הפמ"ג בפתיחה להל' שבת נסתפק בדעת הרמב"ם דמעביר ד' אמות ברה"ר הוי אב, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת אות ל"ט בדעתו.

**צ"ח א' - המעביר ד' אמות ברה"ר מקורה פטור לפי שאינו דומה לדגלי מדבר,** הרמ"ה בב"ב י"א ב' אות קל"ט כתב דאף דרה"ר מקורה ל"ה רה"ר, מ"מ כל שמקצתו מקורה ומקצתו אינו מקורה, מצטרף המקום המקורה לשאינו מקורה לשיעור רה"ר, והוכיח כן מעגלות דלי"ב שיעור רה"ר אלא בצירוף המקום המקורה,[[622]](#footnote-623) - ולכאו' הטעם בזה, דברה"ר מקורה לי"ב גריעותא בהילוך הרבים שם, אלא הוא משום דמקום מקורה לא חזינן לי' כרה"ר ול"ד לדגלי מדבר,[[623]](#footnote-624) וע"כ שפיר הוא מצטרף לרה"ר לט"ז אמה, דהא דבעינן ט"ז אמה, הוא משום דבעינן שיהא מקום הראוי להילוך מעליא דרבים, ושפיר מצטרף לזה אף המקום המקורה.

ולכאו' לפ"ז כ"ש דבגונא דמקצת מאורך רה"ר מקורה, דאף דמקום זה ל"ה רה"ר, אי"ז מבטל תורת רה"ר משאר הרה"ר, ולא אמרינן דל"ה רה"ר משום דאינו מפולש,[[624]](#footnote-625) - וכ"נ ממה שאמרו לקמן בסוגיין דתחת העגלות במקום שאינו מקורה הוי רה"ר, - אך בד' הביאוה"ל בסימן שמ"ה ס"ז ד"ה אם משמע לא כן, ויש לדחות, וכן נקט האג"מ באו"ח ח"א סימן ק"מ, ועי' גם באשל אברהם מבושטאט סימן שמ"ה סי"ד שנסתפק בדין זה, וצ"ע.[[625]](#footnote-626)

הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ו כתב דרה"ר מקורה ה"ה ככרמלית, וכ"כ הטוש"ע בסימן שמ"ה סי"ד, וכ"כ הרשב"א לעיל צ"ו ב', והמ"מ שם כתב דזה נלמד ממה שאמרו הכא פטור, ומשמע פטור אבל אסור כדין הכרמלית, - ונתחדש עוד בד' הרמב"ם ודעימי', דהא דה"ז אסור מדרבנן, לאו היינו דמדרבנן דינו כרה"ר, אלא היינו דהוי ככרמלית, ולפ"ז אסור להוציא מרה"ר מקורה לרה"ר שאינו מקורה בתוך ד' אמות, וכ"כ המ"ב בסימן שמ"ו סק"ל.

**איני והא עגלות דמקורות וכו',** המג"א בסימן רס"ו סוסק"ז כתב דתחת עגלה הוי רה"ר אם אינה מקורה מלמטה וכו' אבל אם היא מקורה פטור שאינו דומה לדגלי מדבר, - והישועות מלכו בסימן נ"ב נחלק ע"ז דקירוי עראי אינו מבטל מתורת רה"ר, והוכיח כן מד' הר"ן בסוכה ז' א' דסוכה שאין לה ג' מחיצות הויא רה"ר, אף שהיא מקורה בסכך, ועיי"ש שכתב דל"ד למה שאמרו הכא דתחת עגלות דמקורות ל"ה רה"ר, דכיון שהיו חונים ע"פ הדיבור הו"ל כבנין קבע, וכמו שאמרו בירושלמי בר"פ הבונה,[[626]](#footnote-627) - ועמש"כ באילת השחר בסוגיין.[[627]](#footnote-628)

והחזו"א בסימן ס"ב סקכ"ב הק' דכיון דכלים אינם מבטלין רה"ר, כמש"כ התוס' לעיל ה' א' ולקמן ק"ב א', מ"ט מהני קירוי העגלות לבטל את מקומם מתורת רה"ר, וכתב דכיון דעל העגלות רה"י, שפיר בטל רה"ר תחתי', - אך הנה המג"א שם נסתפק דעגלה מיקרי קבוע ולא אמרינן בזה דאין כרמלית בכלים, עיי"ש, ולפ"ז ניחא.

**כי שדי לי' מר ביני וביני כלבוד דמי,** מבו' דאם ל"ה לבוד, הוי מקום זה רה"ר, אף שאין בו אורך ד"ט, - ולדעת הסוברים דרה"ר בעיא מקום ד', צ"ל דאף דהמקום המקורה אין לו דין רה"ר, מ"מ ה"ה מצטרף למקום שאינו מקורה לשיעור ד"ט, וצ"ע.

**דליתו שלמים ולא ליתו דניסרא,** בפירש"י כתב דהיינו שלא יביאו קרש א' מב' חתיכות, אך בשיטה להר"נ כתב דהיינו שיביאו שלמים ומתוקנים וחלקים שלא יצאו שום חתיכות עץ מן הנסר, ועד"ז מצינו בפי' רגמ"ה בחולין י"ז ב' דפגימה פוסלת בקרשי המשכן דכתיב בהו תמים, ועמד ע"ז המקור ברוך בח"א סימן כ"ט.

**אמתא יתירא הואי,** התוס' כתבו בתו"ד דהבן לוי הי' נכנס בין האהל לעגלה ומתקנם, ומבו' דאהלי ישראל היו סמוכין ממש לרה"ר זו, וכ"ה מבו' גם בד' התוד"ה למה, - ובתשו' דברי מלכיאל ח"ד סימן י"א עמד בזה דלמש"כ התוס' לעיל ו' א' ד"ה מידי דדרך בית שיש לפניו צדדין וכן הי' מסתמא במשכן, א"כ נמצא דלמ"ד דצידי רה"ר לאו כרה"ר דמי, ל"ה ברה"ר ט"ז אמה, והוכיח מזה דצידי רה"ר מצטרפין לשיעור ט"ז אמה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

כ"ב טבת ע"ט

דף מס' 26

\***צ"ט א' - בור וחוליתו מצטרפין לעשרה,** בפירש"י בגיטין ט"ו ב' פירש הא דא"ר חסדא דגידוד ומחיצה אין מצטרפין, דהיינו כשהי' חריץ עמוק ה' והקיפו מחיצה ה', דאין מצטרפין להיות בתוכו רה"י, ובספר הישר לר"ת סימן ק"ט הק' ע"ז מהא דא"ר יוחנן דבור וחוליתו מצטרפין לעשרה, וכן הק' התוס' לעיל ח' א' ד"ה רחבה ו' ובגיטין שם ד"ה גידוד ובעירובין צ"ג ב' ד"ה גידוד,[[628]](#footnote-629) - והרמב"ן לעיל ז' ב' כתב בתחילת דבריו לישב, דשאני חולית הבור שכן דרך כל הבורות לעשות להם חוליא והו"ל כגדוד עשרה, ועד"ז כתבו הריטב"א בסוגיין, והוסיף לפרש, דמכח הא דדרך לעשות כן, הו"ל כולי' חד גוונא, והשיטה להר"נ בשם הרא"ה, וצ"ב.

התוס' בד"ה מסייע לי' כתבו דמיתורא דמתניתין שמעינן דבור וחוליתו מצטרפין לרוחב ד', משום דמנח עלי' מידי ומשתמש, וכמו שאמרו בעירובין ע"ח א', לפ"מ שפירש"י שם, ופירש"י שם דכיון דתנן הכא גבוהין י' ורחבין ד', הרי דכ"ה דשמעינן מינה דהחוליא מצטרפת לגובה י', ה"נ שמעינן מינה דהיא מצטרפת לרוחב ד', והוא משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש.[[629]](#footnote-630)

ובפשוטו יסוד הדין בזה הוא, דאף דבתוך הבור ליכא מקום ד', מ"מ כיון דעל גביו איכא מקום ד', מכח הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש, הוי על גביו רה"י, וכ"ה מבו' בד' התוס' בעירובין שם ודעימייהו דס"ל דרק ע"ג הבור הוי רה"י ותוכו ל"ה רה"י, ונת' להלן.

אך בד' הרשב"א לקמן ק"א א' מבו' דלעולם עיקר הא דהוי רה"י הוא מכח דיש בצירוף הבור וחוליתו ד', וזה כמש"כ בחי' הגר"ח פי"ד משבת ה"א, דלדין מקום ד' מצטרף ג' מב' מקומות, (ודלא כמש"כ הגר"ח שם דבבור וחוליתו א"א לצרף את קרקע הבור), ואך דבעינן שיהא ראוי להשתמש במקום זה תשמיש דמקום ד', וע"ז מהני הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש, ויתבאר בעזה"י במקומו,[[630]](#footnote-631) - וכ"ה מבו' מד' הרשב"א בסוגיין ולעיל ח' א' שהק' בבור ח' וחילקו במחצלת דמ"ט ל"ה רה"י מכח הא דמנח ומידי ומשתמש, והתם לכאו' לא מצינו למימר דעיקר הרה"י היא על גביו, שהרי מקום זה אינו מובדל כלל מרה"י, והשערי ציון בח"א סו"ס ז' והנפש חי' בסימן כ"ז (ד"ה ולפי הנ"ל) והחזו"א בסימן ס"ב ריש סקי"ב תמהו ע"ד הרשב"א בזה.[[631]](#footnote-632)

בד' התוס' לעיל ח' א' ד"ה רחבה ו' מבו' דמהני הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש בכל מחיצות, וכ"נ גם בד' התוס' בסוכה ד' ב' ד"ה פחות, ובגיטין ט"ו ב' ד"ה גידוד, - אך הרמב"ן במלחמות שם כתב דבמחיצות דכוורת לא אמרינן דאי בעי מנח מידי ומשתמש, דלא מנח מידי עלייהו ולא משתמש משום דמיקלקלי, ועד"ז כתב הרשב"א שם דלא אמרו אי בעי מנח מידי ומשתמש, אלא בכתלים עבים העשויים לכסות עליהן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הכ"ד, והוכיח כן ממה שאמרו לקמן ק' א' בבבור ח' וחילקו במחצלת דל"ה רה"י, ולא אמרינן דאי בעי מנח מידי ומשתמש,[[632]](#footnote-633) ובהמש"ד הביא לד' הירושלמי דבעינן שיהא העומ"ר על החלל, ולפ"ז ניחא בע"א הא דחילקו במחצלת דל"ה רה"י, (וכ"כ הרשב"א בסוגיין), אך ד' התוס' לא נתישבו בזה, שהרי דעתם לעיל שם דבור וחוליתו מצטרפין לד' אף כשאין העומ"ר על החלל.[[633]](#footnote-634)

\*בעיקר הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש, מבו' בד' המאירי בעירובין שם דהיינו דהנחת המידי עצמו הוי השימוש, אך בל' רש"י שם מבו' דל"מ אלא משום דמנח מידי ומשתמש על גביו, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לעיל ח' א' ובעבוה"ק שער ג' פ"א הכ"ד, - ובטעמא דרש"י והרשב"א י"ל דלא סגי בהנחת המידי עצמו, דזה ל"ה שימוש אלא במקום החוליא שעלי' נח הדף, אך לא חשיב כשימוש במקום שכנגד חלל הבור, דלא סגי במה שנמצא הדף באויר אותו מקום, אלא בעינן שיהא מונח ע"ג אותו מקום, וע"כ בעינן להא דאחר הנחת הדף יהא ראוי להשתמש על גביו.

התוס' בעירובין שם נקטו דבכה"ג דאין בתוך הבור ד', אף דעל גביו הוי רה"י, מכח הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש, מ"מ תוכו ל"ה רה"י, וכ"כ התוס' הרא"ש בעירובין שם ובגיטין ט"ו ב', וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין ה"ב דין א' ודין ב', וכן נקט האהעו"ז בסימן שמ"ה לדינא, וכ"כ המ"ב שם סק"ג.

אך בד' התוס' בגיטין שם מבו' דאף תוך הבור הוי רה"י, עיי"ש, וכ"כ התור"פ בעירובין שם, וכ"נ בד' הרשב"א שם, וכ"ה מבו' בדבריו לעיל ח' א', וכמו שעמדו ע"ז החת"ס והשפ"א שם, והצל"ח לקמן ק' א', והגר"ח בפי"ד משבת ה"א,[[634]](#footnote-635) וכ"ה גם בעבוה"ק שער ג' פ"א הכ"ג (וכ"ה שם הע"ג בנוס' הכת"י).[[635]](#footnote-636)

ובטעם הפלוגתא בזה, מצינו כמה דרכים, **א** המרומי שדה בסוגיין כתב דהטעם דתוכו הוי רה"י, הוא משום דהו"ל כחורי רה"י, וכ"כ בחי' הגר"ח בפי"ד משבת ה"א, - ועיי"ש שכתב דטעם הסוברים דל"ה תוכו רה"י מדין חורי רה"י, הוא משום דס"ל דגם בחורי רה"י בעינן שיהא בהן מקום ד', ולעיל ז' ב' נת' פלוגתת הראשונים בזה,[[636]](#footnote-637) - אך בד' תוס' הרא"ש בגיטין מבו' דאף כשיש בו חלל ד' ל"ה רה"י, וצ"ל כמש"כ החזו"א בגליונות שם ובסימן ס"ב סקי"ב ב' טעמים דל"ש בזה דין חורי רה"י, עיי"ש.[[637]](#footnote-638)

**ב** התוס' הרא"ש בגיטין הוכיח דתוך הבור ל"ה רה"י, מהא דבית שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי', דאף דעל גביו הוי רה"י מ"מ תוכו ל"ה רה"י, ומבו' שפירש דטעם הסוברים דתוכו הוי רה"י, אי"ז מדין חורים, דא"כ אין להוכיח דלא כן מבית שאין בתוכו י', דל"ה תוכו חורים דעל גביו, (וכ"כ השפ"א לעיל ח' א'), אלא הוא משום דרה"י יורדת עד התהום, וזהו שהוכיח דלא כן מבית שאין בתוכו י', דאף דעל גביו הוי רה"י, מ"מ תוכו ל"ה רה"י, ולא אמרינן דרה"י יורדת עד התהום.[[638]](#footnote-639)

**ג** למש"נ לעיל בדעת הרשב"א, דעיקר הא דהוי הבור רה"י הוא משום דיש בו מקום ד' בצירוף החוליא, ול"מ הא דאי בעי מנח מידי, אלא כדי שיהא בזה מקום תשמיש ד', הרי דמה"ט הוא דהוי תוך הבור רה"י.[[639]](#footnote-640)

הרשב"א בסוגיין ולעיל ח' א' הביא מירושלמי, דכל הא דבור וחוליתו מצטרפין לד' הוא רק כשהעומד מרובה על החלל, וכ"כ הריטב"א והמאירי בסוגיין, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין א'.

אך בד' התוס' לעיל ח' א' ד"ה רחבה ו' והרמב"ן במלחמות שם מבו' דהא דהן מצטרפין הוא אף כשאין העומד מרובה על החלל, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בסוכה ד' ב' ד"ה פחות ובגיטין ט"ו ב' ד"ה גידוד,[[640]](#footnote-641) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הכ"ה, - והחזו"א בסימן ס"ב סקי"ב ד"ה עוד הביא כתב בטעמא דהרשב"א בעבוה"ק, דהוא משום דלפ"מ שאמרו בתלמודין דהא דהוי רה"י הוא משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש, אין להצריך שתהא החוליא עומ"ר על החלל, והירושלמי דס"ל דבעינן עומ"ר, הוא משום דלא ס"ל לה"ט דאי בעי מנח מידי ומשתמש.[[641]](#footnote-642)

בדעת הרשב"א והריטב"א והמאירי בסוגיין שנקטו לדינא דהירושלמי, אף לפ"מ שאמרו בתלמודין דהא דהוי רה"י הוא משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש, לכאו' צ"ל כמש"כ בחי' הגר"ח בפי"ד משבת ה"א, דלהא דהוי רה"י בעינן גם דיהא עומ"ר, וגם להא דאי בעי מנח מידי ומשתמש, והיינו משום דהא דבעינן ברה"י שיהא לו קרקע ד' הוא מתרי טעמי, חדא משום דבעינן מקום הראוי לתשמיש, ועוד משום דמעיקר דין ושם רה"י בעינן שיהא קרקע למטה, דיסוד הדין של מקום ד' האמור ברה"י דזהו עיקרו של רה"י, כל יסוד חלות דינו הוא רק עם קרקע, ולהא דבעינן מקום תשמיש ד', מהני הא דמנח מידי ומשתמש, ולהא דבעינן קרקע ד', מהני הא דהעומד רבה על החלל,[[642]](#footnote-643) ובהא דהעומד מרובה לחוד לא סגי, דאכתי אי"ז מקום תשמיש, דדמי להא דיתד פחות מג' ממעט אע"ג דכארעא סמיכתא דמי, דמ"מ לא משתמש לי', וע"ז בעינן להא דמנח מידי ומשתמש, ומאידך בהא דמנח מידי ומשתמש לחודי' לא סגי, דל"מ זה אלא לחשבו כמקום תשמיש ד', אך לא חשיב עי"ז כקרקע ד',[[643]](#footnote-644) ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ובסו"ד כתב בדעת רש"י דדעת הבבלי דכל הא דבעינן ברה"י קרקע ד' הוא רק משום דבעינן מקום תשמיש, ולפ"ז הא דבור וחוליתו מצטרפין לד', הוא אף כשאין העומ"ר על החלל.

התוס' בסוד"ה מסייע לי' כתבו דכל הא דע"ג החוליא הוי רה"י, הוא רק כשההחוליא גבוהה י', דכל שאין גבוהה י' ל"ה על גבה רה"י, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין בד"ה לאחרים, ובעירובין ע"ח א' ד"ה אלא מאי, - אך הרשב"א בעירובין שם מסיק דאף אם החוליא גבוהה י' הוי על גבה רה"י, וכ"כ הריטב"א שם ובסוגיין, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"נ גם בד' הר"י מלוניל ושיטה להר"נ.

ובטעם הפלוגתא בזה מצינו ב' דרכים, **א** בד' הריטב"א בעירובין ד"ה ואי ק"ל מבו' דהא דהוי ע"ג החוליא רה"י, הוא מדינא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, וכ"כ הפנ"י בגיטין ט"ו ב',[[644]](#footnote-645) אך התוס' לקמן בסוגיין כתבו דל"ש בזה הא דלאחרים עושה מחיצה, כיון דאין החוליא עצמה גבוהה י', - ופלוגתא זו תליא ביסוד דינא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ב** הריטב"א בסוגיין כתב דהא דהוי ע"ג החוליא רה"י, הוא משום דהו"ל כחורי רה"י,[[645]](#footnote-646) וכ"כ הנפש חי' בסימן כ"ו בשם חותנו הגר"י מקוטנא, ועי' גם בחזו"א סימן ס"ב סקי"ג (ד"ה ומיהו הרשב"א) שדן לפרש כן, - ובדעת התוס' דס"ל דל"ה ע"ג החוליא רה"י, י"ל דהוא לטעמייהו לעיל ז' ב' דחורין המפולשין לרה"ר בתוך י' ל"ה כחורי רה"י,[[646]](#footnote-647) - ובתשו' הגר"י מקוטנא שהביא הנפש חי' בסימן כ"ו כתב דהוא משום דאויר רה"ר מקיפו מכל צד, וע"כ לא חשיב כחורי רה"י.[[647]](#footnote-648)

בד' הרשב"א והריטב"א בעירובין שם מבו', דכל הא דל"ב שתהא החוליא גבוהה י', הוא כשיש בבור עצמו רוחב ד"ט, אך כל שאין בו רוחב ד"ט אלא בצירוף החוליא, בעינן שתהא החוליא גבוהה י', - ולכאו' הטעם בזה, דלא מיבעיא אי נימא דהא דבור וחוליתו מצטרפין לד' משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש, היינו דעיקר הרה"י היא ע"ג הבור, דודאי בעינן שתהא החוליא גבוהה י', דאל"כ א"א שיהא עיקר הרשות ע"ג הבור, שאין לו מחיצות י' מרה"ר, אלא אף אי נימא דעיקר הרה"י הוא בתוך הבור, וכמש"נ לעיל בדעת הרשב"א, מ"מ כל הא דהחוליא מצטרפת למקום ד', הוא רק משום דגם ע"ג החוליא יש לו מחיצות י', דאל"כ א"א שתצטרף לרה"י.

כ"ה טבת ע"ט

דף מס' 27

\***צ"ט ב' - אא"כ עשו לה מחיצה גבוהה י' טפחים,** התוס' כתבו דהיינו דוקא בעמוק י' ורחב ד' הוי רה"י, אבל פחות מכאן דהוי כרמלית לא החמירו כ"כ ומשתרי שפיר בפסין, ובתוס' הגרע"א בפ' עושין פסין דקדק מדבריהם דבכה"ג שרי בכל ענין, ול"ה כהתירא דפסי ביראות שלא התירו אלא לעולי רגלים,[[648]](#footnote-649) - ובמוסגר שם כתב, דלפ"ז לדידן דלית לן רה"ר יהא היתר בפסין, והניח בצ"ע שלא נזכר ד"ז בפוסקים, אך בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין תמה ע"ז, דמש"כ התוס' דבכרמלית שרי ע"י פסין, היינו משום דלא הטילו חכמים על בין הפסין יותר מחומר כרמלית, וע"כ אין איסור לטלטל מהבור שביניהן כשהוא כרמלית לבין הפסין, והיינו משום דמדאורייתא דמהני פסין הוי הכל רה"י, ומדרבנן דל"מ פסין הוי הכל כרמלית, אך אין להתיר לטלטל מבור שהוא רה"י שעומד בכרמלית ע"י פסין.[[649]](#footnote-650)

**או"ד כיון דממקו"פ קאתיא לא,** בביאור האיבעיא נחלקו הראשונים, **א** פירש"י כתב דמיבע"ל משום דא"א שלא הגבי' תחילה למעלה מן העמוד שהוא מקו"פ שאינו אויר הרה"ר, ובפשוטו היינו דמיבע"ל אם הזורק דרך מקו"פ חייב, והתוס' וש"ר הק' ע"ז דתפשוט לה מהא דתניא דהמוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו חייב, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א.** בתשו' ספר הישר לר"ת סימן ח' כתב, דאע"ג דזורק מרה"י לרה"ר דרך צידי רה"ר פשיטא לן דחייב, וכמו שאמרו לעיל ו' א', היינו משום דאל"כ לא תמצא חיוב חטאת במוציא מרה"י לרה"ר דבכל מקום יש צידי רה"ר, אבל למקום גבוה ממקום נמוך שמא לא תמצא, וכתב דמה"ט גם ל"ד להא דמחייבינן בעירובין צ"ח א' במוציא מרה"י לרה"ר דרך אסקופה כרמלית, דהכא הכי אורחא דמילתא, (ודמי להא דחייב בזורק דרך צידי רה"ר), ומשא"כ הכא י"ל דכל שמגבי' למעלה מי' דהוא מקו"פ פטור, דלאו אורח ארעא עיולי ואפוקי כה"ג ויכול לעשותו כהלכת איסורו.[[650]](#footnote-651)

**ב.** הרמב"ן כתב בשם התוס', דשאני מוציא דרך כרמלית דכה"ג הוי במשכן, אבל הכא ל"ה במשכן, והק' ע"ז דאף דהי' במשכן מ"מ הי' להם לפטור כ"ה דפטר בן עזאי מהלך אע"ג דהוי במשכן.[[651]](#footnote-652)

**ג**. הריטב"א כתב בשם התוס', דהתם אע"ג דסטיו מקו"פ הוא, הרי החפץ הולך בתוך י"ט שראוי להיות רה"ר בעלמא, ומשא"כ בזה שהוא למעלה מי"ט שאינו ראוי להיות רה"ר כלל, וצ"ב, והריטב"א כתב ע"ז דאינו מחוור כל הצורך, דכיון שהקפידו כאן על הא דאתיא ממקו"פ, הרי דגם התם אתיא ממקו"פ.

התוס' הק' עוד ממה שאמרו דהמוציא משוי למעלה מי' חייב, ובתשו' ספר הישר שם כתב לישב דהתם מארון יליף, וכ"כ הרשב"א בשם תוס' דשאני התם שכן הי' במשכן, וכתב דאינו מחוור בעיני, והריטב"א כתב לישב דמעביר או מוליך בידו או בגופו שאני, שהוא עצמו ברה"ר גמורה, ולא נסתפקו כאן אלא בזורק באויר.

ובעיקר קו' התוס' צ"ב, שהרי דעת התוס' לקמן ק"ב א' סוד"ה והוציאו בפיו דאף אם נח למעלה מי' חייב, דמעביר למעלה מי' כלמטה וחשיב כמונח ברה"ר, וא"כ נמצא שלא עבר החפץ כלל דרך מקו"פ, וצ"ל דרק כלפי ההנחה חשבינן לה כמונח למטה, ויתבאר עוד בזה בעזה"י במקומו.

\*בתוס' תלמיד ר"י הזקן הק', דהרי חיוב הוצאה והכנסה ילפינן לה לעיל מ"ט ב' מעגלות, והתם כיון שהיו העגלות גבוהות י' נמצא דאתי ממקו"פ, ואפ"ה הוא חייב, וכתב דהתם הוא במושיט, והכא מיבע"ל בזורק, ולא ילפינן זורק ממושיט.

**ב** התוס' כתבו לפרש דלא מיבע"ל בכל זורק דרך מקו"פ, והאיבעיא הכא היא בגונא שפסק כחו במקו"פ, דהירידה ע"ג העמוד היא ככח כחו, וכיון דממקו"פ קא אתיא יש הפסק בין עקירה הראשונה להנחה,[[652]](#footnote-653) - ומבו' דאין הפטור בזה משום דכח כחו ל"ה ככחו, אלא הוא משום דמכח זה לא חשבינן לה כמעשה אחד, ומהני הא דממקו"פ קאתיא לחשוב דיש הפסק בין עקירה הראשונה להנחה.

**ג** הרמב"ן כתב לפרש דכל הא דרה"י עולה עד לרקיע, הוא באויר חצר, אך בעמוד ל"ה אוירו רה"י, וזהו דמיבע"ל אם פטור משום דגם בשעת הנחתו הוא נמצא במקו"פ, אלא שהוא מונח ע"ג העמוד שהוא רה"י, וע"כ ל"ד למוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו, דהוא מונח במקום חיוב ובא ממקום חיוב, שהרי הוציא לרה"ר ואח"כ נח.

והרמב"ן הוסיף לפרש דהא דהכא אתי לי' חיובא ממקו"פ, הוא כמו שפירש"י דהאויר אינו אויר רה"ר, וכ"כ הר"ן, וצ"ב דאף אם הי' רה"ר עולה למעלה מי', הרי האויר שמעל העמוד אינו אויר רה"ר כלל, דלא גרע מעמוד ג' ברה"ר שחולק מקום לעצמו והוא כרמלית.[[653]](#footnote-654)?אך י"ל דמכוון הרמב"ן והר"ן הוא לפי גיר' הראשונים בד' רש"י דאויר העמוד ל"ה אויר רה"י, ולא נתכוין הרמב"ן להביא מדבריו דאי"ז אויר רה"ר?.

ומעיקר מה שהוצרך הרמב"ן לפרש דהאויר אינו אויר רה"ר, מבו' דטעם הפטור הכא אינו משום דהוא באויר מקו"פ וליכא הנחה גמורה ברה"י, דא"כ אף אם הי' האויר אויר רה"ר ל"ה לנו לחייבו, אלא הוא משום דממקו"פ קאתיא, וכלישנא דגמ', וע"כ אם הי' אוירו אויר רה"ר ולא אתי ממקו"פ, הי' חייב,[[654]](#footnote-655) וכ"ה להדיא בד' הריטב"א לעיל במתניתין, דעיקר הפטור הכא הוא משום דבא ממקו"פ להנחתו, (אך בשעת ההנחה עצמה חשיב דכולו הוא במקום חיוב).

הרמב"ן כתב דלפי דבריו ניחא הא דמעביר דרך עליו חייב, משום דממקום חיוב אתי להנחתו, והרשב"א כתב בשמו דה"נ הא דמוציא משוי למעלה מי' חייב, הוא משום דהנחתו היא במקום חיוב, והרשב"א תמה ע"ז, דאטו מוציא משוי למעלה מי' אם עמד לפוש מי לא מחייב, וכן מעביר דרך עליו ועמד בסוף ד' מי לא מחייב, - וצ"ב דכיון דאם עמד לפוש חייב אף שהוא למעלה מי', הרי בע"כ דהוי זה מקום חיוב, ומ"ט חשיב כלל דהנחתו היא במקו"פ, - וצ"ל דהא דחייב אף שהוא למעלה מי', הוא משום דחשיב דההנחה היא למטה, וכמש"כ הרשב"א לעיל ה' א', אך אכתי חשיב דהחפץ עצמו הוא במקו"פ, וזה ע"ד מש"נ לעיל בד' התוס'.

הרשב"א הק' דאם אויר העמוד אינו רה"י, א"כ מ"ט חייב המניח על גביו, הרי הוא אגוד במקו"פ, כמו שאמרו לעיל ח' א' בדין כוורת, וכתב דכל הא דפטרינן התם, הוא רק כשהכלי עצמו אוכל כל גובה הרשות ועוד אגדו במקו"פ, ומשא"כ הכא,[[655]](#footnote-656) ועמש"כ לפרש בזה בחזון יחזקאל לעיל ח' א', וצ"ע.

והריטב"א לעיל במתניתין כתב לישב דכיון דרה"י עולה עד לרקיע כשיש לו מחיצות, הרי דאף כשאין לו מחיצות מ"מ דין הוא שהחפץ הזה אחר שנח כאן שיתפוס לו רה"י מקום ויהא נידון כרה"י, ודמי למש"כ שם לעיל מינה בשם רש"י, דדינא דרה"י עולה עד לרקיע, הוא בנעץ קנה שכולו נידון כרה"י, וצ"ב.

בפירש"י שלפנינו בד"ה ממקו"פ מבו' דפליג ע"ד הרמב"ן וס"ל דאויר העמוד עולה עד לרקיע, ורק קודם שהגיע לאויר העמוד הוי באויר מקו"פ, וכ"ה להדיא בפירש"י לעיל ז' א' ד"ה עד לרקיע, וכן דקדק הראבי"ה בסימן ר"א מדבריו לעיל שם ד"ה דעד י'.

אך הר"ן כתב בשם רש"י דאין אויר העמוד עולה עד לרקיע, וכ"כ הריטב"א לעיל במתניתין והראבי"ה בסימן ר"א בשמו, ועיי"ש בראבי"ה שהעתיק ל' רש"י בשינוי ממה שהוא לפנינו.

והריטב"א שם כתב בשם רש"י, דהא דאין אויר העמוד עולה עד לרקיע, אי"ז משום דאין לו מחיצות, וכמש"כ הרמב"ן, אלא הוא משום דלעולם אין רה"ר עולה למעלה מן המחיצות, ודינא דרה"י עולה עד לרקיע הוא בדבר הנתון שם, שאם נעץ בתוכו קנה גבוה ק' אמה כולו נידון מרה"י.

בעיקר מש"כ הרמב"ן דבעמוד לא אמרינן רה"י עולה עד לרקיע, כתב המאירי דהוא משום דלא אמרו אויר רה"י עולה אלא במחיצות הנכרות ומטעם גוד אסיק, אבל במחיצות שאין ניכרות לא, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ד מסוכה,[[656]](#footnote-657) - והגר"ח שם הק' ע"ז מסוגיית הגמ' בסוכה ד' ב' דמבו' דבעמוד אמרינן גוד אסיק, וכתב דמוכרח לדעת הרמב"ן דמפרש דהא דאמר רבא התם דבעינן מחיצות הניכרות וליכא, אי"ז דין בסוכה דבעינן שתהא דוקא במחיצות הניכרות, אלא הוא דין בההלכתא דגוד אסיק דלא אמרינן לה בעמוד שאין המחיצות שלו ניכרות במקומן, וכן פירשו התורי"ד והר"א מן ההר והמאירי בסוכה שם, ונת' לעיל ו' א'.[[657]](#footnote-658)

אך ממש"כ הריטב"א דאחר שנח החפץ הוא תופס את אוירו, ומדמי לה להא דכשיש לו מחיצות הוא עולה עד לרקיע, מבו' דהא דאין אויר העמוד עולה עד לרקיע, אי"ז משום דלא אמרינן גוד אסיק ואין האויר מוקף מחיצות, דא"כ הרי אף אחר שנח החפץ, מ"מ כיון דמקומו אינו מוקף מחיצות ל"ה רה"י, וגם דא"כ מה מדמי לה להא דכשיש לו מחיצות הוא עולה עד לרקיע, אלא הוא משום דרה"י דעמוד שאין לה מחיצות גריעא ואינה תופסת את אוירה עד לרקיע.

הרמב"ן כתב לפי דבריו, דהא דלא פשיט מההיא דנעץ קנה ובראשו טרסקל, הוא משום די"ל דהתם איירי כשיש לו דפנות לטרסקל שנמצא מונח ברה"י, ובפשוטו מכוון דבריו, דאף דאין הדפנות גבוהות י', דאם הם גבוהות י' הוי רה"י לכו"ע, ולא תליא בפלוגתא דר"י ב"ר יהודה ורבנן אם אמרינן גוד אחית, ולי"ב לדינא דרה"י עולה עד לרקיע, מ"מ בתוך המחיצות הוי רה"י, דדוקא האויר שמעל המחיצות ל"ה רה"י, אך האויר שבתוך המחיצות הוי רה"י.

אך הריטב"א כתב בשם הרמב"ן דהתם כיון דאיכא מחיצות לטרסקל קולט הוא אויר רה"י עד לרקיע, ונתחדש בדבריו דאף דמחיצות הטרסקל אינם גבוהות י', מ"מ מכח זה אמרינן רה"י עולה עד לרקיע, וזה ניחא לטעמי' דהא דברה"י דעמוד לא אמרינן דעולה עד לרקיע, הוא משום דרה"י דעמוד גריעא ואינה קולטת את אוירה, ובזה י"ל דכל שיש לה מחיצות כ"ד כבר היא "קולטת את אוירה", (דאם הא דברה"י דעמוד לא אמרינן דעולה עד לרקיע, הוא משום דלא אמרינן בי' גוד אסיק, לכאו' הדין נותן דניבעי מחיצות י', וכל דליכא מחיצות י' הניכרות לא אמרינן גוד אסיק).

בחי' המאירי בעירובין צ"ח ב' הוכיח דדינא דרה"י עולה עד לרקיע הוא אף בעמוד שאין לו מחיצות ניכרות למעלה, ממה שאמרו שם בזיז דרה"י עולה עד לרקיע, אף שאין לו מחיצות, - ובדעת הרמב"ן י"ל דמפרש לסוגיא דהתם כפירש"י ותוס' שם, דלפ"ז לא נתפרש התם כלל דרה"י דזיז עולה עד לרקיע.[[658]](#footnote-659)

\*בשיטה להר"נ לקמן ק"א א' כתב בשם מורו, דבספינה שמחיצותי' עשויות להבריח מים ואינם עשויות לאוירן, הו"ל כעמוד דלא אמרינן בי' רה"י עולה עד לרקיע, - ויש להסתפק אם ס"ל דהא דבעמוד לא אמרינן רה"י עולה עד לרקיע הוא משום דלא אמרינן במחיצותיו גו"א, וס"ל דה"נ במחיצות העשויות להבריח מים לא אמרינן גוד אסיק, וע"כ אין אוירם עולה עד לרקיע, או ס"ל דהא דבעמוד לא אמרינן עולה עד לרקיע, הוא משום וע"כ דמי לעמוד דלא אמרינן בי' רה"י עולה עד לרקיע משום דאין אומרין במחיצות גו"א, וכמש"כ המאירי, או היינו משום דרה"י שאין לו מחיצות גריע ואינו תופס את אוירו, וס"ל דה"נ רה"י דספינה שלא נעשו מחיצותי' לצורך תוכה, אינה תופסת את אוירה.

**אי נמי דרמיא בחריצא,** התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה ומוקף כתבו דהא דהוי החריץ רה"י, הוא מדינא דחורי רה"י, ומשמעות דבריהם שהוכיחו מזה דבחורי רה"י ל"ב מקום ד', וכ"ה דעת התוס' לעיל ז' ב' וח' א', וכמש"נ שם, - אך הנה בד' התוס' ביומא ז' ב' מבו' דס"ל דבחורי רה"י בעינן מקום ד', ונת' לעיל ז' ב', ותיקשי לדידהו דמ"ט הוי החריץ רה"י, וצ"ל כמש"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן בסוגיין, דהכא עדיף, משום דהוא קרוב לאותו מקום דהוי מקום ד' וחשיב לאשתמושי.[[659]](#footnote-660)

**כותל ברה"ר גבוה י' ואינו רחב ד' ומוקף לכרמלית ועשאו רה"י,** בפירש"י פירש דהיינו דבכותל זה הקיפו כרמלית ועשאוהו רה"י,[[660]](#footnote-661) - והתוס' כתבו דמשמע דאם הקיף לרה"ר ועשאו רה"י פשיטא דלעצמו נמי מהני, ומשמעות דבריהם דבכה"ג פשיטא לן דאמרינן להק"ו דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, וכ"כ התורי"ד ותוס' הרא"ש, דדוקא במוקף לכרמלית דלאו עשיית מחיצה גמורה היא, דגם קודם לכן ל"ה רה"ר.

אך הרשב"א והריטב"א והר"ן פירשו דמה שאמרו מוקף לכרמלית ועשאו רה"י, היינו דמתחילתו עשאוהו כמחיצה לכרמלית, וע"כ הקיף את כרמלית זו במחיצות, והרשב"א כתב דדוקא בכה"ג הוא דמיבע"ל, כיון דלא נתחדש שום דבר בגופו של כותל זה ומעיקרא היה מקו"פ, ובזה מיבע"ל אם אזלינן בי' בתר מעיקרא, או"ד כיון דמ"מ על ידי' נעשית רה"י, אף היא חוזרת רה"י, אבל אם מתחילה גדר כרמלית בד' מחיצות, פשיטא דמחיצות רה"י כרה"י, דהו"ל כחורי רה"י שהן כרה"י, ועד"ז כתב הריטב"א בשם תוס', וכ"כ הר"ן.[[661]](#footnote-662)

התוס' כתבו דמשום חורי רה"י ליכא לחיובי', כמו רמיא בחריצא, דהוי כחורי רה"י,[[662]](#footnote-663) דלא ניחא תשמישתי' לבני רה"י כולי האי על הכותל, - ובתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב לישב דהכא הואיל וכל רחבו ד' לא חזי לתשמיש, ומשא"כ במורשא וחריצא דהוא קרוב לאותו מקום דהוי מקום ד' וחשיב לאשתמושי, ונת' לעיל.

הט"ז בסימן שמ"ה סוסק"ב הק' על מש"כ התוס' לעיל ח' א' ודעימייהו דעובי המחיצות מצטרף לרוחב ד', משום דאי בעי מנח עלי' מידי ומשתמש, דא"כ מ"ט הכא כשאין ברוחב הכתלים ד' ל"ה רה"י, אלא משום דכמאן דמליא ולאחרים עושה מחיצה, אשר זה ל"ש בגונא דאין בחלל הרשות ד"ט בלא עובי הכתלים,[[663]](#footnote-664) - והאהעו"ז שם כתב לישב, דהכא איירי בחצר רחבה הרבה, דל"מ להניח מידי ולהשתמש, וכ"כ התו"ש שם סק"ג, והביא שכ"כ התוס' בסוכה ד' ב' ובגיטין ט"ו ב' בהא דגידוד ומחיצה אין מצטרפין, ולא אמרינן דאי בעי מנח מידי ומשתמש, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ב, וכתב דמה"ט הוא שנקט מוקף לכרמלית, כ"כ החזו"א בגליונות לחי' הגר"ח פי"ד משבת ה"א.[[664]](#footnote-665)

**או"ד כיון דעשאו רה"י כמאן דמלי דמי,** בפירש"י כתב דהיינו דהוי אצל ראשו כארעא סמיכתא כל החלל, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד בסו"ד, דכאילו הי' כל החלל ארעא סמיכתא ומתחבר כל החלל להיות אחד, ולכאו' המכוון בזה הוא, דהחלל מצטרף עם הכותל, וחשיב דאיכא מקום ד', ולפ"ז כ"ז הוא משום דיש בכותל אורך ד', ואך שאינו רחב ד', ולזה מהני צירוף חלל הרה"י, אך אלמלי שהי' בו אורך ד', ל"ה מהני מידי הא דכמאן דמלי דמי, (ונפ"מ בדין חורים שבכותל שאין בהן ד', דלא מצינו למיתי עלייהו מכח דינא דהכא, ונת' להלן).

**אמר עולא ק"ו לאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש,** בפסקי רי"ד מבו' דהא הוי רה"י הוא בצירוף הא דהרה"י היא כמאן דמליא,[[665]](#footnote-666) וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן שמ"ה סק"ב, וכן נקט התו"ש שם סק"ו, וצ"ב דאם הויא הרה"י כמאן דמליא, הרי עי"ז חשיב דיש בראש הכותל מקום ד', ומ"ט בעינן להא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש.

וצ"ל דאלמלי הא דלאחרים עושה מחיצה, לא חשיבא המחיצה כמחיצה אלא על תוך הרשות, ול"ה כמחיצה כלל על מקומה, וכיון שאינה רחבה ד', לא מצינו למיתי עלה מדין מחיצת תל, ומכח הא דלאחרים עושה מחיצה, חשיבא כמחיצה גם על מקומה, וכמש"כ כן בחי' הגר"ח בפי"ד משבת, ואך דאכתי כיון שאין במקום שע"ג הכותל בפנ"ע רוחב ד', ל"ה רה"י אלא מכח הא דכמאן דמליא דמי.[[666]](#footnote-667)

אך ממש"כ הריטב"א בעירובין ע"ח א' דחולית הבור הויא רה"י אף כשאינה גבוהה י', משום דלאחרים עושה מחיצה וכו', מבו' דה"ט דלאחרים עושה מחיצה הוא טעם בפנ"ע שיהא המקום שע"ג המחיצה מכלל הרה"י, דהתם לא מצינו למיתי עלה מכח הא דכמאן דמליא, שהרי אף אם נראה את הרה"י כארעא סמיכתא, לא תהא החוליא רה"י, כיון שאינה גבוהה י' מרה"י, וכמש"כ כן התו"ש בסימן שמ"ה סוסק"ו,[[667]](#footnote-668) וגם מבו' מזה דה"ט דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, לאו היינו דהמחיצה הויא מחיצה גם על עצמה, וכמש"כ הגר"ח, דזה ל"ש בחולית הבור שאינה גבוהה י'.[[668]](#footnote-669)

ובד' הרשב"א משמע דה"ט דלאחרים עושה מחיצה וכו', היינו דמכח זה חשבינן להמקום שע"ג הכותל כחורי רה"י, ולפ"ז מתפרש הא דחולית הבור הויא רה"י אף שאינה גבוהה י'.[[669]](#footnote-670)

בס' אשר לשלמה תנינא סו"ס ד' הק', דאי נימא דבכל מחיצות חודו החיצון גודר, מאי מיבע"ל, הרי ודאי דגם ע"ג המחיצה הוי רה"י ע"י חודו החיצון,[[670]](#footnote-671) ואי נימא דבכל מחיצות חודו הפנימי גודר, א"כ מה מהני בזה הק"ו דלאחרים עושה מחיצה, הרי המחיצה היא ע"י חודו הפנימי, ומה שחוץ לחודו הפנימי הוא מחוץ למחיצה, - וכתב דבכל מחיצות הוי כל עובי הכותל יחד מחיצה אחת, וזהו דמיבע"ל אם על המחיצה עצמה איכא תורת רה"י, ופשיט דכיון דהמחיצה עושה את המקום שבתוך המחיצות לרה"י, ממילא חל גם על המחיצה עצמה דין רה"י, ועיי"ש במש"כ להסתפק לפ"ז בדין המקום שכנגד עובי המחיצות, אם הוי רה"י, ואכמ"ל.

הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ה סק"ג כתב דאם הי' ג' מחיצות ועשה מחיצה רביעית שאין רחבה ד',[[671]](#footnote-672) הרי דלדעת הרמב"ם דבג' מחיצות ל"ה רה"י, והועילה המחיצה לעשות החלל רה"י, איכא בזה להק"ו, אך לדעת ש"ר דמה"ת סגי בג' מחיצות, נמצא שלא הועילה המחיצה הרביעית כלום, וליכא בזה להק"ו,[[672]](#footnote-673) - ומבו' בדבריו דהא דלאחרים עושה מחיצה, הוא דה"ז מכלל הרה"י כיון שהועיל לרה"י, וע"כ בעינן שיועיל בפועל לרה"י,[[673]](#footnote-674) אך למש"כ הגר"ח דהא דלאחרים עושה מחיצה היינו דהמחיצה הויא מחיצה גם על עצמה, לכאו' לא תלי במה שהועילה המחיצה לרה"י.

\*לעיל ז' ב' נתבאר בדעת התוס' שם, דהא דבחורים למעלה מי' המפולשין לרה"י בעינן לדין חורים, ול"ה רה"י אלא משום שמשתמשין בהן בני רה"י, וגרע מע"ג הכותל דהוי רה"י מדינא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש,[[674]](#footnote-675) הוא משום דלרה"י בעינן חלל י', כמשמעות ד' התוס' שם, וכיון דאין בחור חלל י' ל"מ בזה דינא דלאחרים עושה מחיצה, ועוד, דאי נימא דכל הא דראש הכותל הוי רה"י הוא מכח הא דכמאן דמליא דמי, הרי ל"ש ה"ט בחור שאין בו ד', דאף בצירוף חלל הרה"י אין בו ד'.

אך הנה הקרית ספר בפי"ד משבת כתב דהא דחורי רה"י הוו כרה"י, הוא משום דכיון דלאחרים מתרת הכותל, להחורים העומדים בה כ"ש, וצ"ע.

כ"ו טבת ע"ט

דף מס' 28

**צ"ט ב' - בור ט' ועקר ממנו חוליא והשלימו לי',** החזו"א בסימן ס"ב סקי"ג עמד בזה, דמ"ט לא מיבע"ל גם בבור י', דאף דהבור עצמו הוי רה"י, מ"מ מקרקעו עד התהום לאו רה"י הוא, דרה"י בעי אויר, דמה"ט הוא דבית שאין בתוכו י' ל"ה רה"י, לדעת הסוברים דהוא משום דרה"י בעי חלל י', - ועיי"ש שכתב לדון דוקא חלל שאינו גבוה י' נידון בפנ"ע ואינו רה"י, אך קרקע רה"י הוא רה"י עד התהום, ולא גרע מחורי רה"י, ואף שאין בו תשמיש, כיון שהוא קרקע רה"י, - אך מסיק דלעולם אין רה"י בלא אויר, וקרקע רה"י אינה רה"י, ואפ"ה פשיטא לי' דבור י' ועקר ממנו חוליא חשיב עקירה מרה"י, כיון דבב"א נעשה רה"י גם מקום זה, ולא מיבע"ל אלא בבור ט', דיותר נוח לחשוב רה"י בבור י' כיון דכבר יש כאן רה"י ובעקירת החוליא מאריכה וכל שהוא בב"א מחשב כקדם רה"י לעקירה, ומשא"כ בבור ט'.

והחזו"א שם כתב דלפ"ז הא דמיבע"ל בנתן לתוכה חוליא ומיעטה, הוא אף בבור כ', - אך בד' הרמב"ן והריטב"א ושיטה להר"נ לקמן בסוגיין מפורש דלא מיבע"ל אלא בבור י' ונתן לתוכה חוליא ומיעטה, דע"י החוליא נתבטל עיקר הרה"י, ובבור כ' ונתן לתוכה חוליא לא מיבע"ל, עיי"ש, וכ"ה גם בד' המאירי לקמן בסוגיין בדין זרק מחצלת, ונת' להלן.

\*החזו"א בסימן ס"ב סקכ"ג כתב לדון, דלמ"ד דאגד יד לא שמי' אגד, שפיר יש לחייב בכה"ג שעקר חוליא והשלימו לי', דאף דבשעת העקירה מהקרקע ל"ה רה"י, מ"מ דל עקירה ראשונה אכתי בשעה שמגביה החוליא למעלה מג' הוא עוקר מרה"י, וה"נ יש לחייב בנתן לתוכה חוליא ומיעטה, דכשהגיעה החוליא תוך ג' ה"ז הנחה, ואכתי לא נתמעט הבור, - ועיי"ש דמסיק דלפ"מ דקי"ל דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הרי דאף אם אגד יד לא שמי' אגד לא חשיב כמונח אלא כשהרגיע ידו, וע"כ הכא שלא הרגיע ידו ה"ה פטור, וכתב דל"ד למעביר תוך ג' דחייב, דהיינו דוקא כשידו וגופו במקום א',[[675]](#footnote-676) ועמש"כ בזה השפ"א, ומה שהאריך בזה בתשו' נפש חי' סימן ט"ו.

**את"ל כיון דל"ה מחיצה י' מעיקרא לא מיחייב, בור י' ונתן לתוכה חוליא ומיעטה מהו,** בביאור הטעם לחלק בין בור ט' שעקר ממנו חוליא והשלימה לי', לבור י' שנתן לתוכה חוליא ומיעטה, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בד' הריטב"א הכא ולקמן בד"ה היינו דר' יוחנן משמע דמפרש דהיינו משום די"ל דאף דלא סגי לחייב במה שבסוף העקירה היא במקום חיוב, וה"נ בהנחה לא סגי לחייב במה שבסופה היא במקום חיוב, מ"מ סגי במה דבתחילת ההנחה היא במקום חיוב, אף שבסופה אינה במקום חיוב, וכ"נ בשיטה להר"נ לקמן בסוגיין בשם הרא"ה.

**ב** בד' התוס' לעיל ח' א' ד"ה רחבה ו' מבו' שפירשו מעיקרא, כמש"כ החזו"א בסימן ס"ב סקי"א, דהוא משום דכשבאנו לדון בגונא דבב"א עם העקירה או ההנחה נשתנה דין הרשות, חלוק הוא היכא דנעשה רשות ע"י העקירה או ההנחה, מהיכא דמעיקרא הי' רשות ונתבטל ע"י העקירה או ההנחה, והצד דבתרוייהו הוא פטור, הוא משום דאין דנים רשות שאינה קיימת בכל המעשה,[[676]](#footnote-677) (ומכח זה הק' התוס' שם דהי' לנו לחייב בזרק כוורת, דאף דע"י ההנחה נעשית רה"י, מ"מ אין דנים רשות שאינה קיימת בכל המעשה, וחשיב כזורק לרה"ר),[[677]](#footnote-678) - ועי' במשנת ר"א סימן ו' סק"א שפירש לדבריהם בע"א, וצ"ע.[[678]](#footnote-679)

**ג** התוס' שם כתבו במסקנת דבריהם, דהוא משום דיש לחלק בין עקירה להנחה, דדילמא עקירה בעינן שתהא חשובה, ובעינן שתהא כולה במקום חיוב, אך בהנחה ל"ב שתהא חשובה, וסגי במה שהיא בתחילתה במקום חיוב,[[679]](#footnote-680) וכ"ה מבו' בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין.

לדעת הרא"ה והריטב"א דהאיבעיא היא אם אזלינן בתר בתחילה או בתר בסוף, מסתבר דלצד האיבעיא דבעקר ממנה חוליא והשלימה לי' חייב משום דאזלינן בתר בסוף, ודאי דבנתן לתוכה חוליא ומיעטה מי' פטור, דאזלינן בתר בסוף, וע"כ כל הא דמיבע"ל בנתן לתוכה חוליא ומיעטה מי', הוא רק לצד האיבעיא דבעקר וכו' פטור ולא אזלינן בתר בסוף, אם ה"נ בנתן וכו' חייב דלא אזלינן בתר בסוף, או דלא סגי בזה לחיוב, ובעינן דבין תחילתה ובין סופה יהיו במקום חיוב, וכן פירש בהגה' הגרא"מ הורוויץ, - אך בד' התוס' לעיל ח' א' מבו' דמפרשי כמו שעמד ע"ז הגראמ"ה, דלצד האיבעיא דבעקר ממנה חוליא והשלימה לי' חייב, כ"ש דבנתן לתוכה חוליא ומיעטה מי' חייב,[[680]](#footnote-681) וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין, וזה לטעמייהו בביאור האיבעיות.

\*החזו"א בסימן ס"ב סק"ה כתב, דבעומד ברה"י ומטלטל ברה"ר, כיון דידו הפשוטה לרה"ר הויא כמקו"פ, נמצא דכשעקר מתבטל תיכף הרה"ר, ותליא באיבעיא דהכא בעקירת חפץ ועשיית מחיצה, עיי"ש, - וצ"ב דעד כאן לא מצינו דפטור, רק היכא שבטל הרשות ע"י העקירה, דלא חשיב כעוקר מרה"י, אך הכא דהרשות עצמה קיימת, ורק דע"י העקירה כבר אין החפץ נמצא ברשות, מ"ט יהא פטור,[[681]](#footnote-682) ומהיכ"ת נימא דבעינן שיהא החפץ עקור בעודו ברשות זו.[[682]](#footnote-683)

**ואמאי הא קממעט מד' אמות,** בפירש"י כתב דהיינו דמתניתין ד' אמות קתני ואפי' מצומצמות, וכי נח בפני הכותל נתמעט הזריקה מד' אמת מקום הדבילה, ואפ"ה הוא חייב משום דמעיקרא ד' אמות הואי, וכן פירש ר"ח, - והתוס' הק' דבכה"ג אינו חייב כלל, כיון שאיגודו בפנים, והוי כמוציא חצי קופה לרה"ר דפטור, וכ"כ בפסקי ריא"ז (ה"ב דין ט') דאינו חייב אלא כשכל עובי הדבילה מחוץ לד' אמות, - והרמב"ן וש"ר כתבו דהכא שפיר הוא חייב, דכיון דהוא מונח על פניו המדובקות בכותל והיא ההנחה שלו, חוץ לד' אמות הוא מונח,[[683]](#footnote-684) וזה כמש"כ הרמב"ן לעיל בסוגיין בעמוד דאין אוירו רה"י, ומ"מ מיבע"ל דכל שהניח עליו חייב, משום דההנחה היא ברה"י.[[684]](#footnote-685)

בעיקר מש"כ התוס' דכל שלא זרק אלא ד' אמות מצומצמות פטור, פירש הרש"ש לעיל ח' ב' דהיינו דהמעביר חפץ ארוך ד' אמות ברה"ר אינו חייב, עד שהוציא ראשו השני ד' אמות ממקום שהי' בו ראשו הא',[[685]](#footnote-686) - ובדבריו שם משמע שפירש דהוא משום דאין דנים ד"א על כל מקצת ומקצת מן החפץ בפנ"ע, אלא כל החפץ יחד יש לו ד"א, - אך העירו דממש"כ התוס' דפטורו הוא משום דאיגודו בפנים, משמע דלעולם דנים ד"א על כל מקצת מן החפץ בפנ"ע, ומ"מ כיון שהמקצת החיצון אגוד בתוך ד' אמותיו ע"י המקצת הפנימי פטור,[[686]](#footnote-687) ונפ"מ דאם אחר העקירה חתך את החפץ לשנים, סגי שיוציא כל חלק ד"א מהמקום שהי' בו מתחילה.[[687]](#footnote-688)

התוס' כתבו לפרש דמיירי כשזרק חוץ לד' אמות, והא דפריך דממעט מד' אמות, היינו דמקום הדבילה נתבטלה מתורת רה"ר שבטל לכותל והוי ככותל עב ול"ה עוד על גביו רה"ר, ואפ"ה חייב הוא ובתחילת הזריקה עד קודם הנחה הי' שם רה"ר עליו, - והרמב"ן נחלק ע"ז, דבכה"ג ודאי דחייב, דדמי לבור יותר מי' ונתן לתוכו חוליא ומיעטו דלא מיבע"ל דחייב, וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"נ.[[688]](#footnote-689)

**זרק דף ונח ע"ג יתידות,** התוס' וש"ר הק' דמ"ט הוי רה"י כלל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח כתב דאיירי בכגון טרסקל בראש הקנה דהוי רה"י, ולכאו' מכוון דבריו הוא לריבר"י דנעץ קנה ובראשו טרסקל דהוי רה"י, ועד"ז כתב בתוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל צ"ח א',[[689]](#footnote-690) ועיי"ש שהק' בזה דהכא לא הדרן מחיצתא ומודה ריבר"י דלא אמרינן בזה גוד אחית, כמו שאמרו בעירובין ל"ג ב', (אך למש"כ הר"ח דאיירי בכגון טרסקל, ניחא), - **ב** התוס' כתבו דאיירי כשהיו ב' מחיצות של יתידות ובשלישית אמרינן פי תקרה יורד וסותם,[[690]](#footnote-691) - **ג** התוס' הרא"ש כתב דאיירי ביתידות רחבים ד' ואין גבוהין י', והדף משלימם לי', וכ"כ בשיטה להר"נ בשם הרא"ה, - **ד** המ"מ בפי"ד משבת הכ"א כתב בשם הרשב"א בעבוה"ק שהעמידה בכותל המוקף לרה"י, ואין בקיעת גדיים מבטלת שהרי הוא כחורי רה"י, וזה כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א (המ"ג) דדף רחב ד' וגבוה י' היוצא מכותל של רה"י ה"ה כחורי רה"י אע"פ שיש תחתיו בקיעת גדיים, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"ב דין ו'.

**מאי קמיבע"ל הנחת חפץ ועשיית מחיצה בהדי הדדי קאתו היינו דר' יוחנן,** בפי' ר"ח משמע דמפרש דדמי לאיבעיא בתרייתא דבור י' ונתן לתוכה חוליא ומיעטה מי', אך הריטב"א פירש דדמי להא דא"ר יוחנן בבור ט' ועקר וכו' דכיון דל"ה מחיצה מעיקרא לא מחייב.[[691]](#footnote-692)

ובשיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה דלא מיבע"ל לחייב משום זורק מרה"ר לרה"י, וכנראה הוא משום דזה תליא באיבעיא קמייתא דר' יוחנן, ופשיט באת"ל דפטור, אלא מיבע"ל כשזרק ד' אמות ברה"ר אם חייב, וזה תליא באיבעיא בתרייתא דר' יוחנן.

**או"ד כיון דלא אפשר דלא מידלא פורתא והדר נייח כעשיית מחיצה והנחת חפץ דמי,** החזו"א בסימן ס"ב סקכ"ד הק' דהרי הנחה תוך ג' מועלת לפטור, כמו שאמרו לעיל ח' א' בדין כוורת, וכתב דהכא לא דמי לכוורת ששולי' למטה דלא מיפטר, וזה תליא בטעם הא דמפלגינן התם בין כוורת שעל שולי' לכפאה על פי', עמש"נ לעיל שם בזה, ואכמ"ל, ועיי"ש מש"כ ב' דרכים בזה, ובסו"ד כתב לפרש דזהו טעם הא דמיבע"ל דמיפטר, אף דודאי א"א דלא מדליא פורתא, והיינו משום דכיון דהוי תוך ג' חשיב כמונח.

**חילקה במחצלת פטור וכו',** הרשב"א כתב דממה שאמרו דלאביי דפשיט"ל מחצלת דמבטלא מחיצתא כ"ש חוליא דמבטלא מחיצתא, משמע דאיירי כשלא ביטל למחצלת, והק' דא"כ אף כשזרק לתוכה מחצלת יהא פטור, דומיא דזרק חוליא ומיעטה מי', ועוד דא"כ תיקשי לאביי ממתניתין דהזורק ד' אמות בכותל למטה מי' כזורק בארץ, וכתב דמתוך הדחק י"ל דחילקה במחצלת היינו כשביטלה שם,[[692]](#footnote-693) ומה שאמרו דר' יוחנן דמיבע"ל חוליא מחצלת פשיטא לי', הוא משום דאין דרכן של בריות לבטל מחצלת בבור לעשותה מחיצה גמורה קיימת ולמחר הוא עשוי לסלקה, - והריטב"א כתב דהוא משום דחוליא מבטלה שם עולמית, ומחצלת אין דעתו לבטלה שם אלא קצת זמן ידוע להיות מחיצה בינתים, - והמאירי כתב דהוא משום דחוליא היא בת ביטול בכל ענין, ומחצלת אינה בת ביטול בכל ענין.

אך התורי"ד לקמן בסוגיין כתב דלדעת אביי אף מידי דלא מבטל לי' מבטל מחיצתא, והא דזרק ד' אמות בכותל, מוקי לה כגון שהיו ד' אמות בלא מיעוט הדבילה.

**מיא לא מבטלי מחיצתא פירי מבטלי מחיצתא,** בטעם הא דשאני מים מפירות מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** הריטב"א כתב דהוא משום דבפירות אין העומק ניכר וליכא היכר מחיצות, ומשא"כ במים שאפי' הן עכורים לא מבטלי היכר מחיצות, וכ"כ המ"מ בפי"ד משבת הכ"ג, ואך דבדבריו לא נתפרש דהוא אף במים עכורין, ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ט (ד"ה ואמנם בפי"ד),[[693]](#footnote-694) - **ב** התורי"ד כתב דהוא משום דבמים שוקע הדבר שנזרק לשם בתוכן, ומשא"כ בפירות דהוא מונח עליהן,[[694]](#footnote-695) וכתב לפ"ז דאף במים אם זרק להם דבר הצף עליהן, ה"ז מבטל מחיצתא,[[695]](#footnote-696) - **ג** המאירי כתב דמים אין מבטלין מחיצות הואיל וקצת דברים משתקעין במים, ומשמעות דבריו דמה"ט אינם מבטלין כלל את המחיצות, כיון דעדיין ראוי להשתמש בתוכם, ואף אם זרק דבר הצף עליהן חייב, וכ"כ מדעתו בתשו' חת"ס שם (ד"ה מ"מ),[[696]](#footnote-697) וכ"נ גם בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ח'. - **ד** בפי' קדמון בפי"ד משבת הכ"ג כתב בשם המפרשים דהא דהמים אינם מבטלים המחיצות הוא מפני שכשינוח החפץ לא יצאו המים מן הבור, ומשא"כ במלא פירות דכשינוח עליהן חפץ יצאו המים מן הבור, והפי' קדמון תמה ע"ז, דבין במים ובין בפירות אם הי' הבוא מלא עד שפתו כשינוח עליהן חפץ ודאי יצאו.

**פירות מבטלי מחיצתא,** התוס' הק' ממה שאמרו לעיל בדבילה שמינה דלא מבטל לה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דדבילה אינה עומדת כ"כ להתבטל שם בכותל כמו שרגילין לבטל פירות בבור כעין תבואה, והיינו דמה"ט מתבטלין הפירות בבור, אף בלא שביטלם שם. - **ב** התוס' כתבו עוד, דדבילה דבר מועט הוא ולא מבטלא, אבל בור מלא פירות או חציו מבטל רה"י,[[697]](#footnote-698) - **ג** הרמב"ן כתב דגם הכא לא פטרינן כשזרק פירות לבור, כיון דאיכא מחיצות ניכרות בשעת זריקה, ולא פטרינן הוא במלא פירות וזרק לתוכו, דכיון דמעיקרא הוא מלא פירות נתבטלו המחיצות קודם זריקה מתורת מחיצות, שאין עומקו ורחבו ניכר ואינו משתמש לו, ועד"ז כתבו הרשב"א והריטב"א והר"ן, - **ד** הרמב"ן כתב עוד, דשאני דבילה שמינה שסופה ליפול משם ואינו בנין והנחה גמורה שתתקיים לעולם, ומשא"כ בפירות בבור, - **ה** הרמב"ן כתב בשם ר"ח דהכא איירי כשביטל הפירות בבור, ונת' להלן.[[698]](#footnote-699) - **ו** התורי"ד כתב דאביי פליג על ר' יוחנן וס"ל דאף מידי דלא מבטל לי' מבטל מחיצתא.

התוס' וש"ר הק' בהא פירות מבטלי מחיצתא, ממה שאמרו בעירובין ע"ח ב' דכל דבר הניטל בשבת אינו ממעט, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמדאורייתא ממעט כל דבר, ומדרבנן הוא דגזרו דדבר הניטל אינו ממעט, וכ"כ התוס' בעירובין ע"ח ב' ד"ה אפילו, והתוס' הרא"ש שם הוסיף לפרש, דהא דמדרבנן אי"ז מבטל מחיצה, הוא משום דחיישינן דאם יערבו א' פעמים שניטלין התבן והקש בחול ויטלטלו בשבת זו כמו שעשו בשבת אחרת.

והתוס' הוסיפו, דאף דרק מדרבנן גזרו דאינו ממעט, מ"מ ה"ז מועיל אף לקולא דמערבין שנים ואין אוסרין זע"ז, ועי' בגאו"י בעירובין שם במשה"ק ע"ז.[[699]](#footnote-700)

**ב** בפי' ר"ח כתב דהא דפירות מבטלי מחיצתא הוא כשביטלם לגבי הבור, וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון, ועד"ז כתב האו"ז בסימן ק"פ, דפירות דחשיבי ודרך לעשות מהן אוצר, מסתמא בטלינהו ומבטלי מחיצתא, והובאו דבריו בהג"א בפ' חלון סימן ה', ופסק כן הרמ"א בסימן שע"ב סט"ו, (והמג"א שם סקכ"ח נחלק ע"ז, ועמש"כ החזו"א בסו"ס צ"ז), - והרמב"ן הק' ע"ז דאין דרך לבטל פירות בבור ובטלה דעתו אצל כל אדם, וכמו שאמרו בסוכה ד' א' דל"מ מיעוט בכרים וכסתות דבטלה דעתו אצל כל אדם, והרשב"א כתב בדעתם דאף דבטלה דעתו אצל כל אדם, ולענין סוכה ל"מ, מ"מ לגבי שבת הוי מיעוט,[[700]](#footnote-701) ועי' בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"ה (עו.) במש"כ לפרש טעם החילוק בזה, וצ"ע.

**ג** בספר הישר לר"ת סימן ער"ד כתב דאיירי הכא בפירות סרוחין דמבטלי להו.

**ד** הרמב"ן כתב די"מ דאיירי בפירות של טבל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בשם תוס', וכ"כ הרשב"א והריטב"א בעירובין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הכ"א, - אך התוס' כתבו דאין לפרש כן, דאף דטבל אינו ניטל מדרבנן, מ"מ כיון דמדאורייתא הוא ניטל, מ"ט הוא מבטל מחיצה מדאורייתא והזורק לתוכו פטור.[[701]](#footnote-702)

**ה** הרמב"ן כתב דהא דפירות מבטלי מחיצתא אף דלא מבטל להו, הוא משום שאין עמקו ורחבו ניכר ואינו משתמש לו ובעינן מחיצות ניכרות, וכ"ז הוא לענין רשות שבת דבעינן עמוק י' ורחב ד' ומחיצות ניכרות, אך לא מבטלי למיהוי אינהו מחיצה ולשוויי ב' רשויות רשות אחת ולצרפן, - והר"ן כתב, דשאני לענין עירוב רשותא דמידי דקביעותא בעינן, כמו שאמרו דצריך סולם קבוע ולא סגי בסולם עראי, אך למיהוי רה"י בעינן מחיצות הניכרות וליכא, ונתחדש לפ"ז, דאף דלענין רה"י בעינן מחיצות הניכרות, מ"מ להבדיל בין ב' החצירות ל"ב לזה, ואף אם אין המחיצות ניכרות מערבין ב', ואין אוסרין זע"ז, ויש לפרש כן גם בד' הרמב"ן, אך באבי עזרי פ"ד מסוכה הי"ג פירש לד' הרמב"ן בע"א.

כ"ט טבת ע"ט

דף מס' 29

\***ק' א' - מלאה מים וזרק לתוכה חייב,** בפירש"י כתב דאיירי כשזרק לתוכה מידי דנייחא כגון אבן או מים, ולכאו' הוא משום דבשאר דברים לא חשיב כהנחה, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין דאגוז ע"ג מים לאו היינו הנחתו, - אך הרמב"ם בפי"ד משבת הכ"ג כתב דאם זרק לתוכו חפץ ונח "על גבי" המים חייב, ומשמע דסגי במה שנח החפץ ע"ג המים לחייבו, וקשיא טובא ממה שאמרו דאגוז ע"ג מים לאו היינו הנחתו, וכ"כ הרמב"ם שם פי"ג ה"ד דאם עקר פירות הצפין על פני המים פטור.

והקה"י בסימן ח' הביא לתרץ בכמה אנפי, חדא, דכל הא דפטרינן באגוז ע"ג מים, הוא בעקירה דבעינן עקירה ממקום המונח הנחה גמורה, אך בהנחה סגי בהנחה זו, וכמש"כ כן הראבי"ה בסימן תתקס"ח, ונת' לעיל ה' ב',א[[702]](#footnote-703) - ועוד, דלמשמעות ד' הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ד דהא דאגוז ע"ג מים לאו היינו הנחתו הוא משום דלא חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', דלפ"ז י"ל דכל שנתכוין להניח שם חייב, משום דמחשבתו משויא לי' מקום, ומשא"כ בעקירה דליכא למימר דמחשבתו משויא לי' מקום, דאינו מחשב מאיזה מקום הוא נוטל, וכמש"כ הבעה"מ והתוס' הרא"ש לעיל ד' ב', - ועיי"ש מש"כ לדון עוד בזה.

**הזורק מן הים לאסרטיא וכו',** הבית מאיר בסימן שמ"ה הוכיח מהכא דים ל"ה רה"י מדאורייתא, - והיראים בסימן ער"ד הוכיח כן מהא דתניא לעיל ו' א' דים וכו' אינם לא כרה"י וכו' ואם הוציא והכניס פטור, ועיי"ש שהק' דכיון דהים עמוק י' ורחב ד' ומיא לא מבטלא מחיצתא, מ"ט ל"ה הים רה"י מדאורייתא,[[703]](#footnote-704) והריטב"א לקמן בע"ב הוסיף, דאף דלא הוקף לדירה, הרי קרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוי רה"י מדאורייתא, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** היראים שם כתב דהוא משום דים אינו מתלקט י' מתוך ד' וע"כ הוי כקרקע שוה, וכדתניא לקמן בדין תל, דל"ה רה"י אלא כשהוא מתלקט י' מתוך ד', והביאו המג"א בסימן שמ"ה סקי"ד.[[704]](#footnote-705)

**ב** הריטב"א לקמן בע"ב כתב דהוא משום דבעינן מחיצות הניכרות שהעומד בתוכו יהא רואה עצמו בתוך המחיצות, ומה"ט הוא דלא אמרינן דכל העולם רה"י הוא משום דמוקף במחיצות הים, וכמש"כ הריטב"א בעירובין כ"ב ב'.[[705]](#footnote-706)

**ג** הריטב"א שם כתב בשם הרא"ה דהוא משום דהא דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוא רה"י, היינו כשהוא ראוי לדירה, וכמו שאמרו דמחיצה היא אלא "שמחוסרת דיורים, ומשא"כ בים דלא חזי לדיורים כלל.[[706]](#footnote-707)

**ד** הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הס"ו ס"ז כתב דכל מקום קיבוץ מים ברה"ר ונהרות וימים אינם חולקים רשות לעצמן להיות כרה"י אלא רואין את המים שבהן כקרקע עבה, משום שאין המחיצות ניכרות, - ולכאו' זה מתפרש למש"כ הרשב"א בסוגיין דבור שבים ל"ה רה"י משום דהמים צפין על פיו, וה"נ הוא בימים ונהרות,[[707]](#footnote-708) וכ"נ בד' המאירי לעיל ח' ב',[[708]](#footnote-709) ול"ד לבור מלא מים דהוי רה"י, דבבור מלא מים אין המים עוברין מעל המחיצה, ומשא"כ בימים ונהרות, אף דאין המים עוברין על שפתם, מ"מ כיון דמחיצתם היא מחיצת תל המתלקט, נמצא דהמים עוברים ע"ג המחיצה,[[709]](#footnote-710) (וזה מתפרש היטב למש"כ הגר"ח דהמחיצה דתל המתלקט היא ע"י צירוף חלקי מחיצות, ונת' להלן).[[710]](#footnote-711)

\***ד** הזרע אמת בסימן מ"ה נט. כתב דהא דים ל"ה רה"י הוא משום דבקיעת הרבים בספינות מבטלת המחיצות, ואף דל"ה רה"ר משום דאי"ז מעבר לרבים ממש, מ"מ מהני בקיעת הרבים שלא יהא הים רה"י,[[711]](#footnote-712) וכ"נ בפי' קדמון בספי"ד משבת שכתב דהא דרקק עמוק י' טפחים ל"ה רה"י והוי כים שהוא כרמלית, הוא משום דרבים מהלכין בו, וכ"ה במער"ק שם.

\***ו** הבית מאיר שם כתב בתחילת דבריו, דכמו דרה"ר מתבטל במקום ימים ונהרות משום דלא ניחא תשמישתי', ה"נ מתבטל הרה"י, והוא משום דאין לאדם שימוש ברשות אלא מה שהמים מתכנסים שם, וכיון דהמים אינם קווים וקימים אלא כל רגע הני אזלו ואחריני אתו, ע"כ ל"ה רה"י,[[712]](#footnote-713) ומשא"כ במים שבבור דקוו וקיימי,[[713]](#footnote-714) ועד"ז בע"א קצת כתב האו"ש בפי"ד משבת הכ"ד.

\*בעירובין כ"ב ב' פרכינן דבבל תהא רה"י משום דמקיף לה פרת, וכל העולם יהא רה"י משום דמקיף לי' מאוקיינוס, ומבו' דאף דהימים עצמם ל"ה רה"י, מ"מ המקום המוקף ע"י הים שפיר הוי כרה"י, ועמש"כ בזה הבית מאיר בסימן שמ"ה.[[714]](#footnote-715)

**ר"ש אומר אם יש במקום שזרק עמוק' י' ורחב ד' חייב,** הרשב"א וש"ר הק' דאדמסייע לי' מדר"ש לותבי' מרבנן, דס"ל דאף כשיש במקום שזרק עמוק י' ורחב ד' פטור, והרי דמיא מבטלי מחיצתא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דס"ל דרבנן לא פליגי עלי' דר"ש אלא איהו מפרש למילתייהו, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן ר"א, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן שמ"ה סקי"ד, וכמש"כ הפמ"ג שם.

**ב** הראב"ד בפי"ד משבת ה"ו כתב דרבנן ס"ל דאף הבור הוא כרמלית, משום דכל הים כרמלית הוא הואיל והמים צפין על פיו, והביאוהו הרשב"א והריטב"א בסוגיין, והריטב"א הוסיף לפרש דמכח זה נראה הכל כמקום א' ואין לנו היכר מחיצות.

**ג** הר"ן כתב דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דכרמלית משפת מיא משחינן ונמצא שכרמלית צף על הכל, ומבו' דס"ל דהא דמשפת מיא משחינן, הוא מדאורייתא, ונת' להלן בע"ב.[[715]](#footnote-716)

**ד** הרשב"א והריטב"א כתבו דיש מי שפירש דת"ק ס"ל דבור עמוק י' ורחב ד' בכרמלית הוי ככרמלית, והרשב"א בסוגיין ובתשו' החדשות סימן כ"ו האריך לדון בזה מכ"ד, וכתב דאף לדעה זו, מ"מ סלע בים שניכר לעצמו ל"ה כרמלית, וצידד דאף תל שבכרמלית שהוא גבוה וניכר שהוא מקום בפנ"ע ל"ה כרמלית,[[716]](#footnote-717) ועמש"כ בזה המרכה"מ בפי"ד משבת ה"ו.

**ה** האו"ש בפי"ד משבת הכ"ד כתב בדעת הרמב"ם דטעמא דרבנן הוא משום דהו"ל ככל ים דאינו רה"י אף אם מחיצותיו מתלקטין י' מתוך ד', דכיון דהמים הולכין בשטף ובמרוצה מבטל דין רה"י מיני', כיון דא"א לדלות המים ולעצור בעד השטף, ונת' לעיל, וה"נ בור עמוק בתוך הים, כיון דשטף הים עובר ומכסהו ל"ה רה"י.[[717]](#footnote-718)

הרשב"א כתב בשם הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ו דבור עמוק י' ורחב ד' בכרמלית הוי כרמלית, ודנשאל הרמב"ם ע"ז מחכמי לוניל, והשיב דט"ס הוא, ורק אם אין הבור רחב ד' הוי כרמלית, - והרשב"א פליג ע"ז דבכה"ג שאינו רחב ד', הוי מקו"פ, דומיא דבור שאינו רחב ד' שברה"ר דהוי מקו"פ, וכ"כ הריטב"א.

והכס"מ בהל' שבת שם ובב"י בסימן שמ"ה כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דאין מקו"פ בכרמלית, ונת' הפלוגתא בזה לעיל ז' א',[[718]](#footnote-719) - והבית מאיר בסימן שמ"ה סי"ח כתב לדון, דלדעת הר"ן לעיל ז' א' בשם י"א דהא דאין מקו"פ בכרמלית הוא בתוך י', אך למעלה מי' דאינו אויר כרמלית יש מקו"פ, ה"נ בבור בכרמלית שאינו רחב ד' ל"ה כרמלית אלא כשאינו עמוק י', עיי"ש, - אך התו"ש שם סקמ"ה והשעה"צ שם סקע"ה כתבו לחלק ביניהם.[[719]](#footnote-720)

המג"א בסימן שמ"ה סקי"ד כתב דאף דבור שבים שעמוק י' ורחב ד' הוי רה"י, לטעמי' דלא פליגי רבנן עלי' דר"ש, מ"מ הוי כרמלית דרבנן כמו קרפף ותל, - והפמ"ג שם כתב דלדוגמא בעלמא נקט, דמצינו בקרפף ותל דאיכא כרמלית דרבנן, והכא הוי כרמלית אף כשאינו יותר מבית סאתים, וכ"כ הגר"ז שם סי"ט, ועיי"ש בקו"א סק"ב שהאריך הרבה בזה, וכן נקט המ"ב שם סקמ"ח, ובשעה"צ סימן שס"ג סקצ"ג,[[720]](#footnote-721) - אך המחה"ש שם כתב דכל הא דהוי כרמלית הוא רק כשהוא יותר על בית סאתים, כמו קרפף ותל, דהוי כרמלית דרבנן, וכ"כ החזו"א בסימן קנ"ו לסימן שס"ג, עיי"ש.

**זרק למעלה מי' והלכה ונחה בחור כ"ש באנו למחלוקת ר"מ ורבנן,** התוס' כתבו דמיירי בחור מפולש לרה"י, דהוי חורי רה"י, והא דבעינן לדין חוקקין להשלים הוא לשוויי' מקום ד', והתוס' לעיל ז' ב' הוסיפו לפרש דהוא משום דאם אינו מפולש לרה"י לא אמרינן חוקקין להשלים בחור כ"ש, והתוס' הרא"ש שם כתב דהוא משום דבעינן לחוק שיהא בו דע"ד בגובה י', דכל דליכא חלל בגובה י' ל"ה רה"י, וכולי האי לא אמרינן חוקקין כמבו' ביומא י"א ב', וכ"ה בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין.

אך בד' רש"י לעיל שם בד"ה ר"מ סבר מבו' דאף בחור שאינו מפולש, ל"ב לחקוק אלא בעובי וברוחב, ול"ב שיהא בו חלל בגובה י', וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א שם ובד' עוד מקמאי, ונת' לעיל שם טעם הפלוגתא בזה.

**תל המתלקט י' מתוך ד',** בפי' ר"ח מבו' דמתוך ד' היינו שיש בשיפוע ד', וכ"כ המאירי והריא"ז, וכ"כ מבו' בפירש"י בעירובין נ"ח ב' ד"ה במתלקט ובפי' ריו"נ שם,[[721]](#footnote-722) ובחי' הריטב"א והמאירי שם י"ט ב', ובטוש"ע סימן שצ"ט, וכן דקדק בפי' קדמון בפכ"ח משבת הט"ו מל' הרמב"ם שם, וכן מסיק בתשו' מהרלב"ח סימן י"ט, וכ"כ הגאו"י בעירובין י"ט ב', והמ"ב בסימן שמ"ה סק"ה ובסימן שס"ג ס"ק קנ"ד.

אך בפי' קדמון שם דקדק מל' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' כיצד מעברין, דמתוך ד' היינו שיש בקרקע השוה ד', וכן דקדק המרכה"מ שם פי"ד במהדו"ת, וכן נקט החזו"א בכלאים סימן י"ב סוסקכ"ג.

בד' הצאן קדשים בזבחים ס"ג א' ע"ד התוד"ה כל כבשי מבו' דכל שהתל מתלקט י' מתוך פחות מה' אמות, הוי בכלל תל המתלקט י' מתוך ד' דלא ניחא תשמישתי',[[722]](#footnote-723) וכן משמע בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' כיצד מעברין, ובפי' ריו"נ שם, - אך המאירי בביהב"ח בעירובין י"ט ב' כתב דכל שיצא מארבע נידון כחמש, וכ"כ בחי' המאירי שם, דמד' אמות ולמעלה, אע"פ שאין הגובה שליש השיפוע אפ"ה נידון כרה"י, וכן משמע בשיטה להר"נ בסוגיין.

בעיקר המחיצה דתל המתלקט נחלקו האחרונים וג' דעות בדבר, **א** בחי' הגר"ח בפ"ד מסוכה כתב דהמחיצה י' מתלקטת מכל הרוחב ביחד מכל מקום ומקום מקצת גובה שבו, ומצרפינן גובה המחיצה שבכל הרוחב ד' יחד להשלים לעשרה, ומהני מדין צירוף מחיצות, דומיא דבית שאין בתוכו י' וחקק בו להשלימו לי' דמצטרפין ב' המחיצות לאשוויי רה"י, - **ב** בס' שערי ציון ח"א סימן ד' ענף א' נקט דהמחיצה היא במקום שהוא מגיע לגובה י', דאמרינן דאילו היו חופרים הקרקע שאצלה הי' נשאר התל זקוף בגובה י', וכ"ה מבו' בד' המרכה"מ בפי"ד משבת הט"ז בתו"ד,[[723]](#footnote-724) - **ג** החזו"א בסימן ק"ח סק"ט כתב דבתל המתלקט הוי המחיצה בפני התל, דחשיב ככותל זקוף,[[724]](#footnote-725) וכ"כ החזו"א בגליונות לחי' הגר"ח שם.[[725]](#footnote-726)

\*הגר"ח שם כתב לפי דבריו דבתל המתלקט ליכא למימר גוד אסיק, כיון דליכא מחיצה י' במקום א', והוכיח מזה דלהא דעמוד גבוה י' הוי רה"י, ל"ב לדינא דגוד אסיק, - אך למש"כ רש"י ורבים מקמאי דהא דעמוד גבוה י' הוי רה"י הוא מדינא דגוד אסיק, ונת' לעיל ו' א', מוכח דאף בתל המתלקט אמרינן גוד אסיק,[[726]](#footnote-727) וכ"ה להדיא בחי' המאירי בעירובין י"ט ב', עיי"ש, (ואך דדבריו שם צ"ב, ונת' להלן).

בחי' הגר"ח בפי"ד משבת ה"ט כתב דג' טפחים התחתונים של תל המתלקט הוו רה"ר ממש, כיון דהם חד מקום עם הרה"ר, והוכיח מזה דל"ב מחיצות י' למעלה מרה"ר, וכ"כ החס"ד לתוספתא פי"א ה"ה,[[727]](#footnote-728) - אך החזו"א בגליונות שם כתב דתל המתלקט אינו רה"ר כלל, כיון דהוא זקוף ואינו ראוי לרבים לא להילוך ולא לתשמיש, ולא חשיב שטח כלל, ואזיל לטעמי' דתל המתלקט חשיב כזקוף, ומכח זה הוא דחשיב כמחיצה.

והחזו"א שם הוכיח דתל המתלקט חשיב כזקוף ולא חשיב כשטח כלל, דאל"כ היאך הוי ע"ג התל רה"י הרי אינו גדור מרה"ר במחיצות י', - ובדעת הגר"ח צ"ל דלדין רה"י סגי במה שיש לו מחיצות י', אף אם אינו גדור מכל רה"ר, - אך צ"ע דמ"ט לא אסרינן בזה משום פרוץ למקום האסור, דהוא פרוץ לג' טפחים התחתונים דהוו רה"ר, ואף למעלה מג' טפחים עד גובה י' הוי כרמלית.[[728]](#footnote-729)

המהרש"ל בסוגיין כתב דהא דתל המתלקט הוי רה"י, היינו דממקום שיגיע שיפועו לי' משם והלאה אם יש בו דע"ד הוי רה"ר, וכתב דמל' הרמב"ם משמע כפשוטו שהתל גופו נעשה רה"י, והניח בצ"ע, - והנהר שלום בסו"ס שס"ג פירש בדבריו, דלדעת הרמב"ם הוי כל התל רה"י אף קודם שהגיע לגובה י', ועיי"ש שנחלק ע"ז דגם לדעת הרמב"ם ל"ה רה"י אלא ע"ג התל,[[729]](#footnote-730) - אך הנה בחי' המאירי בעירובין י"ט ב' כתב דאף ממקום שמתחיל לעלות השיפוע שאינו גבוה כלל אפ"ה מותר לטלטל שם ונידון משום רה"י, ואמרינן גוד אסיק מד' רוחות, וצ"ב, ועמש"כ בזה בביאורים לחי' המאירי שם אות ו'.

המאירי כתב דתל המתלקט י' מתוך ג' או מתוך ב' כ"ש דהוי רה"י, - אך בשיטה להר"נ כתב דכל שהוא מתלקט י' מתוך פחות מד' אע"פ שהוא רחב יותר מד' בקרקעיתו, ל"ה רה"י, וצ"ב, ובתשו' ארץ צבי סו"ס קט"ז כתב לפרש דמכוון דבריו הוא דבכה"ג חשבינן לי' כזקוף, ואף השיפוע דלמעלה מי' ל"ה רה"י, דחשיב כאויר דהרה"ר למעלה מי' שהוא מקו"פ, ודוקא כשהוא מתלקט י' מתוך ד' חשבינן לי' כמקום, והשיפוע דלמעלה מי' הוי רה"י.[[730]](#footnote-731)

התו"ש בסימן שמ"ה סק"ג כתב דהא דתל המתלקט י' מתוך ד' הוי רה"י, הוא אף כשה' טפחים גובה מתלקט מתוך ב' אמות ומחצה, וה' טפחים גובה מתלקט מתוך אמה ומחצה, דכיון דבין הכל מתלקט י' טפחים מתוך ד' אמות הוי רה"י, אע"ג דה' מהן ניחא תשמישתי', ועי' בשפ"א בסוגיין, - אך החזו"א בסימן ס"ה סקס"ב ובסימן קי"א סק"ד נקט בפשיטות דהמקום דאין שיפועו לפי חשבון י' מתוך ד', אינו מצטרף למחיצה,[[731]](#footnote-732) ובסימן ס"ה שם כתב דאם מקום זה נמשך ג"ט, ה"ה מפסיק את מחיצת התל, אך בסימן קי"א סוסק"ד כתב דכל שהוא פחות מד"ט אינו מפסיק, דאין שטח פחות מד"ט, - ועמש"כ בזה המרכה"מ בתשו' לב שלמה סימן א'.

ובד' התו"ש צ"ב, דהרי יסוד שיעורא דמתלקט י' מתוך ד' הוא משום דלא ניחא תשמישתי', וכמש"כ רש"י והריטב"א, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' בעירובין נ"ח ב', וכ"כ התוס' בזבחים ס"ג א' (ד"ה כל כבשי), וא"כ אי נימא דל"ב שיהא כל התל באופן דלא ניחא תשמישתי', ואף שיפוע דניחא תשמישתי' מצטרף למחיצת התל, א"כ מ"ט בעינן שלא יהא כל התל במשך יותר מד' אמות, ושמא ס"ל דבכל גוונא דעולה גובה י' טפחים בתוך הילוך ד' אמות, לא ניחא תשמישתי'.[[732]](#footnote-733)

\*החזו"א בסימן ק"ח סק"ט כתב דשיעורא דמתלקט י' מתוך ד', הוא גם במחיצה שנכפפה, דאם יש בכפיפתה מתלקט י' מתוך ד' חשיבא עדיין מחיצה ותוך המחיצה רה"י, וכתב דלפ"ד השערי ציון דמחיצה דתל המתלקט הוא משום דחוקקין, ל"ש כן בכה"ג, שהרי תחתי' אויר.[[733]](#footnote-734)

\*החזו"א בסימן ע"ג סק"ט כתב בדין מחיצות באלכסון, דאפשר דכל שהן באלכסון כ"כ שאינו מתלקט י' מתוך ד' לא מיקרי מחיצה כדין תל שאינו מתלקט י' מתוך ד', וצ"ב דשיעורא די' מתוך ד' הוא דלא ניחא תשמישתי', ומה שייך שיעור זה במחיצה באלכסון.[[734]](#footnote-735)

**מבוי ששוה לתוכו ונעשה מדרון לרה"ר,** הרשב"א והריטב"א כתבו ע"פ התוספתא דהיינו כשהמדרון מתלקט י' מתוך ד', וכ"כ הראב"ד בפי"ז משבת ה"ד, והרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב הע"א, - ובד' הראב"ד שם משמע שפירש בדעת הרמב"ם דס"ל דאף אם אינו מתלקט י' מתוך ד' מהני,[[735]](#footnote-736) וכ"כ בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער י' ועיי"ש שהסכים לזה, אך המער"ק והמרכה"מ שם כתבו דגם ד' הרמב"ם מתפרשים במתלקט י' מתוך ד'.

א' שבט ע"ט

דף מס' 30

**ק' ב' - אם הי' רקק מים ורה"ר מהלכת בו הזורק לתוכו ד' אמות חייב,** התוי"ט הק' דמ"ש מחריץ רחב ד' ואינו עמוק י' דהוי כרמלית, וכתב דהא דהכא הוי רה"ר הוא משום דרה"ר מהלכת בו, ומשא"כ בחריץ דמן הסתם אין לו שיפוע כ"כ ואין רה"ר מהלכת בו,[[736]](#footnote-737) ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן שמ"ה סקי"א דליכא נפ"מ בין חריץ שיש בו מים לחריץ שאין בו מים, אלא כל דרה"ר מהלכת בו הוי רה"ר וכל שאין רה"ר מהלכת בו הוי כרמלית, ולכאו' כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל ח' ב', דמפלגינן בין רקק מים לגומא, דהילוך ע"י הדחק שמי' הילוך ותשמיש ע"י הדחק לא שמי' תשמיש.[[737]](#footnote-738)

**וכמה הוא רקק מים פחות מי' טפחים,** בטעם הא דרקק מים עמוק י' טפחים ל"ה רה"ר, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דמקום עמוק י' חולק רשות לעצמו, וכ"כ הריטב"א דל"מ הא דרבים מהלכין בו אלא ברקק פחות מי' טפחים, דכיון דבעלמא דינו ככרמלית אתי הילוך הרבים ומשוי לי' רה"ר, אך כשהוא עמוק י' טפחים וחלק רשות חשוב לעצמו, ל"מ הילוך הרבים לאשויי לי' לרה"ר,[[738]](#footnote-739) והיינו דאף דגם כשהוא עמוק י' ל"ה רה"י מדאורייתא, (וכמש"כ הרמב"ם בפי"ד משבת הכ"ד דאם הוא עמוק י' הוי כרמלית כשאר הימים),[[739]](#footnote-740) מ"מ מהני הא דהוא עמוק י' לחשבו כרשות לעצמו, דלא יהא בכלל הרה"ר.[[740]](#footnote-741)

אך בפירש"י בעירובין כ"ד ב' ד"ה שאין בעמקו כתב דהא דרקק פחות מי' טפחים הוי רה"ר, הוא משום דעומקו של מים לבטל מקומו מדין קרקע הוא י' טפחים, ומה"ט הוא דגם לענין לחשוב מקומו לקרפף, בעינן שיהיו המים עמוקים י', וכ"נ גם בד' הרשב"א והר"ן שם, ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הלכה קמ"ד,[[741]](#footnote-742) - וכ"ה מבו' בפירש"י שם פ"ז א' ד"ה שלא היתה דאין מים נעשין רשות לעצמם בפחות מעומק י', ומה"ט הוא דכל שהם בחצר הוו רה"י.[[742]](#footnote-743)

ולכאו' נפ"מ רבתא לדינא בזה, דלדעת הרמב"ם והריטב"א, לא תלי דין הרקק בעומק המים, אלא תלי בעומק הגומא עצמה, דאם הוא עמוק י' הוי רשות לעצמו ול"מ הילוך הרבים לאשוויי לי' לרה"ר ואם אינו עמוק י' ל"ה רשות לעצמו ומהני הילוך הרבים לאשוויי לי' לרה"י, וכן נקט בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ז, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל דגידודי הרקק אינם מתלקטים י' מתוך ד', אף דהמים עמוקים י', הוי רה"ר,[[743]](#footnote-744) וכ"נ להדיא בד' הריטב"א דמדמי לה לתל המתלקט י' מתוך ד', - אך לדעת רש"י ודעימי' לא תלי בעומק הגומא עצמה אלא תלי בעומק המים, ואף אם הגומא עמוקה י' טפחים, מ"מ כל שאין המים עמוקים י' טפחים אינם מבטלין את מקומם מתורת קרקע, וכאשר כ"ה מבו' בל' רש"י בעירובין שם, וכ"ה להדיא בפירש"י לעיל ח' ב' (ד"ה ורה"ר מהלכת בו), וכ"נ בל' הריא"ז בפירקין,[[744]](#footnote-745) ומאידך כל שהמים עמוקים י' טפחים, ה"ה מבטלין את מקומם מתורת קרקע, אף אם גידודי הרקק אינם מתלקטין י' מתוך ד',[[745]](#footnote-746) וצ"ע.

\***סד"א ה"מ היכא דל"ה ד' אמות אבל היכא דהוי ד' אמות אקופי מקפי' לי',** בפי' קדמון בספי"ד משבת כתב דדוקא כשהוא ד' אמות הוי רה"ר, אך אם הוא רחב יותר מד' אמות אינו כרה"ר, מפני שהרבים מתיראים לעבור בו מפני רחבו, אך בד' הראשונים לא מצינו שחילקו בזה.

**סד"א ה"מ היכא דהוי ד' אבל היכא דל"ה ד' מיפסע פסעי לי',**[[746]](#footnote-747) בפירש"י מבו' דהיינו דס"ד דכל הא דרקק פחות מי' טפחים הוי רה"ר, הוא רק כשרחבו ד', דהרבים עוברים בתוכו, אך כל שאינו רחב ד' דהרבים פוסעין עליו ל"ה רה"ר, וקמ"ל דמ"מ כיון דאיכא טובא דעברי עלי' הוי רה"ר, ועד"ז כתבו הפסקי רי"ד והריטב"א, דכיון דפעמים שהולכין בתוכו הוי רה"ר, וכ"כ בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער א', וברי"ו נתיב י"ב חלק י"ז.

והרמב"ם בפי"ד משבת הכ"ד דרקק מים וכו' ה"ה כרה"ר וכו' בין שלא הי' ברחבו ד"ט שהרי רוב העם מדלגין עליו ואינם מהלכין בתוכו, והמג"א בסימן שמ"ה סקי"א כתב דברש"י בסוגיין משמע דל"ה רה"ר אא"כ עוברין בתוכה, - והפמ"ג שם פירש דהיינו דבד' הרמב"ם מבו' דסגי במה שמיעוט בנ"א עוברין בתוכה, וכ"כ המאירי בסוגיין, ובד' רש"י מבו' דבעינן שיעברו בה הרבה, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ח,[[747]](#footnote-748) - אך המחה"ש שם פירש דהיינו דלדעת הרמב"ם אף שמדלגין עלי' ואין עוברין בתוכה הויא רה"ר, ודלא כפירש"י דכל הא דהויא רה"ר הוא משום דעוברין בתוכה,[[748]](#footnote-749) וכ"נ בד' הגר"א שם ובתו"ש שם סקכ"ז, וכ"כ הגר"ז שם סט"ז דרקק שאינו רחב ד' הוי רה"ר אף שאין הרבים בוקעין בו אלא מדלגין עליו, וכן נקט האו"ש בהל' שבת שם בדעת הרמב"ם.[[749]](#footnote-750)

האו"ש בפי"ד משבת הכ"ד כתב דרב אשי דס"ל דרקק שאינו רחב ד"ט הוי רה"ר אף שאין הרבים בוקעין בו אלא מדלגין עליו, הוא לטעמי' לעיל ז' א' דס"ל דצואה ברה"ר שאינה גבוהה ג"ט הויא רה"ר, משום דמיפסע פסעי עלי', וכמש"כ המרדכי בסימן שע"ז, ונת' לעיל שם, - ולדעת רש"י ודעימי' דס"ל דכל הא דהוי הרקק רה"ר הוא משום דהולכין בתוכו, צ"ל דהא דצואה הויא רה"ר, הוא משום דהויא כלבוד ולא איכפת לן דאין הולכין שם, וכמשמעות ד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א, או משום דאף בצואה דרסי בה רבים, וכמש"כ הפמ"ג בשפ"ד סימן א' סקכ"א.[[750]](#footnote-751)

\*השיטה להר"נ כתב דהא דגומא שאינה רחבה ד' ל"ה רה"ר ול"ד לרקק,[[751]](#footnote-752) הוא משום דרקק אע"ג דברחבו מפסע פסעי לי' מ"מ בארכו לא אמרינן מפסע פסעי לי' וחזי להילוך, אבל בגומא דבין בארכה ובין ברחבה מפסע פסעי בה מחמת קטנותה לא חשיבא רה"ר, ולמש"כ הגר"א ודעימי' בדעת הרמב"ם דרקק הוי רה"ר אף כשאין הולכין בו אלא פוסעין עליו, צ"ע דמ"ט גומא שאינה רחבה ד' ל"ה רה"ר, (כמש"כ הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ז והשו"ע בסימן שמ"ה סי"א.

**ומן הים לספינה וכו' פטור,** בפירש"י כתב דהוא משום דהוי מכרמלית מרה"י, ומבו' דכל שזורק מרה"ר לספינה חייב, ויש שהקשו דמ"ט לא תליא בהא דמיבע"ל לעיל ה' בדין אגוז בכלי וכלי צף ע"ג מים אם הוי כמונח, - אך פשוט דלק"מ, דדוקא התם דבאנו לחשבו כמונח בקרקע, הוא דמיבע"ל דשמא לא חשיב כמונח, אך הכא דהספינה עצמה היא הרה"י, ובאנו לחשבו כמונח בספינה, ודאי דכיון דהחפץ לא נייד חשיב כמונח ברשות זו דהספינה, ומה דהרשות עצמה ניידא לא איכפת לן.

**מוציא זיז כ"ש וממלא,** נחלקו הראשונים בהאופן דשרי למלאות ע"י הזיז, **א** בד' הרמב"ן בתחילת דבריו מבו' שפירש דהיינו דעומד ע"ג הזיז וממלא, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ הר"ן והמאירי, וכ"נ גם בד' הריטב"א, (שכתב דהא דשרי ע"י זיז כ"ש, הוא משום דמיחזי להו כמקו"פ),[[752]](#footnote-753) ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט בעינן להא דכרמלית מארעא משחינן, הרי אף אם משפת מיא משחינן, הוי הזיז מקו"פ,[[753]](#footnote-754) וכתב בתי' קמא דכל דהוי הזיז בתוך י', הוי אויר כרמלית, ואין הנחת הזיז כלום, ונת' להלן הטעם בזה, ובתי' בתרא כתב דהוא משום דס"ל דאף ברשויות דרבנן אסור להחליף דרך מקו"פ, וכ"כ הרשב"א והר"ן.[[754]](#footnote-755)

ובפי' הר"י מלוניל כתב דהא דלמ"ד דמשפת מיא משחינן לא שרינן ע"י זיז כ"ש, הוא משום דחיישינן דילמא מיבעית לעמוד בזיז ויעמוד בספינה וימלא מן הים, ומשא"כ למ"ד דמארעא משחינן, דאף אם יעמוד בספינה וימלא מן הים, לי"ב איסורא מדינא.

**ב** הרמב"ן בהמשך דבריו פירש דהיינו דהזיז חלול והוא עומד בספינה ומעביר דליו דרך הזיז, וכ"כ הב"י בסימן שנ"ה ובשו"ע שם, - וכתב דלפ"ז ניחא דלמ"ד דמשפת מיא משחינן אסור למלאות ע"י זיז כ"ש, והיינו דאי"ז כמחליף דרך מקו"פ, כיון שלא נח במקו"פ.

**ג** הראב"ן במכילתין כתב דמוציא זיז כ"ש וממלא אף שלא כנגד הזיז, והביאו המג"א בסימן שנ"ה סק"ד, וכתב דכן עיקר, והמ"ב שם סקי"ב כתב דכן הסכימו האחרונים.[[755]](#footnote-756)

\*בפי' הר"י מלוניל כתב דלדעת רב הונא לא שרי אלא כשעושה זיז כ"ש, דאם עושה זיז רחב ד"ט אסור, דהוי כרמלית, ול"מ ולא מידי, וכ"כ המאירי והשיטה להר"נ, וכ"נ להדיא בד' הרשב"א בעירובין פ"ה א', עייש"ה,[[756]](#footnote-757) - וזה לטעמי' דהא דשרי ע"י זיז כ"ש, הוא ע"י שעומד ע"ג הזיז וממלא, אך לדעת הראב"ן דמותר למלאות אף שלא דרך הזיז, שפיר שרי אף בזיז רחב ד"ט, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שנ"ה ס"א ד"ה זיז כ"ש.

והבית מאיר בסימן שנ"ה בתו"ד כתב דהא דשרי למלאות ע"י זיז כ"ש, היינו כשאינו סמוך לשפת הספינה, דאם הוא תוך ג' לשפת הספינה הוי חורי רה"י וכרה"י דמי אף שאינו רחב ד', וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א (המ"ה) דדף היוצא מכותל רה"י ואין ברחבו ד', כל שסמוך לראש הכותל תוך ג' ואינו בולט ג' ה"ז נידון משום חורי רה"י, - ודבריו הם למש"כ שם בדעת הרמב"ם דהא דשרי למלאות ע"י זיז כ"ש, הוא משום דהוי הזיז מקו"פ והוא מחליף דרך מקו"פ,[[757]](#footnote-758) אך לדעת הראב"ן דמותר למלאות אף שלא דרך הזיז שפיר שרי אף כשהזיז בתוך ג' לשפת הספינה.

במש"כ הרמב"ן בתי' קמא דכל דהזיז בתוך י' הוי אויר כרמלית, כ"ה מבו' גם בד' הריטב"א לקמן בסוגיין בד"ה ואי לא עביד, ובטעמא דמילתא כתב בהגה' הגרא"ז זצ"ל דהוא משום דאין דין רשות על מקום שהוא באויר, ועיי"ש שהק' דבד' הרמב"ן לעיל ה' א' מבו' דלא ס"ל כן, ולכאו' יש לפרש עוד, דהוא משום דזיז שאינו רחב דע"ד שהוא באויר אינו חולק מקום לעצמו וחשיב כאויר כרמלית, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א בעירובין צ"ח ב' בדין ב' זיזין זה ע"ג זה, דכל שהעליון אין בו דע"ד, הוי כאויר רשותו של תחתון.

**קסבר כרמלית מארעא משחינן,** בפירש"י מבו' דהיינו דהמקום שהוא ממלא ממנו הוי מקו"פ, כיון שהוא למעלה מי' מן הקרקע, וע"כ מותר למלאות, וכן פירשו ש"ר, ועפי"ז כתבו התוס' וש"ר דבע"כ דאף הכלי שדולה בו ונשקע במים הוי למעלה מי', דאל"כ הי' אסור למלאות.

אך בד' הרמב"ם בפט"ו משבת ה"כ והטור בסימן שנ"ה שכתבו דאף לפ"מ דקי"ל דמשפת מיא משחינן, מ"מ כל שדופני הספינה גבוהין י' מותר למלאות ע"י זיז כ"ש, כיון שהוא ממלא דרך אויר מקו"פ, כתב הבית מאיר שם ד"ה אמנם כדי דס"ל דהא דלרב הונא שרי למלאות ע"י זיז כ"ש, אי"ז משום דמקום המים הוא מקו"פ וה"ה ממלא ממקו"פ, אלא הוא משום דהוא ממלא דרך אויר מקו"פ,[[758]](#footnote-759) וע"כ למדו מזה דה"נ לדידן מותר למלאות דרך אויר מקו"פ ע"י זיז כ"ש, - ועיי"ש שכתב דהוא משום דס"ל דאף דמארעא משחינן ואין ספינה מהלכת בפחות מי', מ"מ יש לחוש שהכלי שדולה בו ונשקע במים הוי בתוך י', והא דשרי הוא משום דהמים עצמם גבוהין י', וכל שהוא מעביר את הדלי למעלה מן המים, נמצא דהוא ממלא דרך אויר מקו"פ, ועמש"נ בהערה כ"א לפרש עוד בזה.

\*התוס' בעירובין מ"ה ב' ד"ה ליקנו כתבו דאף אם אין תחומין למעלה מי', מ"מ יש דין תחומין במים שבים אף שהן גבוהין י' מקרקע הים, דכיון שכל המים מחוברין יחד חשיבי כאילו מונחין בארץ, והתוס' הרא"ש שם כתב דהוא משום דמים ע"ג מים היינו הנחתן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן שם והרמב"ן שם מ"ג א', ונחלקו ע"ד הראב"ד שנקט דלמ"ד דאין תחומין למעלה מי', אף אין דין תחומין במים הגבוהין י' מקרקע הים, - וצ"ע דמ"ש מהכא דלמ"ד דכרמלית מארעא משחינן, מותר למלאות מן המים שהם למעלה מי' מקרקע הים, ולא אמרינן דחשיבי כמונחין בקרקע הים, ודמי למש"כ הרמב"ן לעיל צ"ט ב' בדין עמוד גבוה י' דאין אוירו רה"י, ומ"מ מיבע"ל לחייב כשהניח על גביו, משום דההנחה היא ברה"י, ועמד בזה השפ"א שם,[[759]](#footnote-760) ומש"כ לישב דד' התוס' הם כמ"ד דכרמלית משפת מיא משחינן, אי"ז מתישב בד' ש"ר שפירשו דהוא משום דמים ע"ג מים היינו הנחתן,[[760]](#footnote-761) - ולכאו' צ"ל בזה, דאף דחשבינן דהמים העליונים מונחים בכרמלית, מ"מ כיון שהם באויר מקו"פ, הו"ל כאיגודו במקו"פ ואוכל כל הרשות, דומיא דכוורת גבוהה יותר מי' דפטרינן משום דאיגודו במקו"פ, וצ"ע.[[761]](#footnote-762)

**ובדין הוא דזיז לא ליבעי אלא כ"ה דליהוי הכירא,** הריטב"א כתב דהא דבעינן הכירא, אף דבעלמא מותר להוציא ממקו"פ לרה"י בלא היכר, הוא משום דמיחזי לאינשי דאף שפת מיא כרמלית היא, ואע"ג דכרמלית דעלמא דרבנן הוא, אסרו גם בזה, ולאו גזירה לגזירה הוא, דאי לא הא לא קיימא הא, וכ"נ בד' הר"ן,[[762]](#footnote-763) וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן שנ"ה.[[763]](#footnote-764)

אך בשיטה להר"נ כתב דהא דבעינן הכירא הוא משום דגזרינן אטו שאר נהרות שאינם עמוקין י', ועד"ז כתב הפנ"י דהוא משום דאין ניכר דהמים עמוקין י', וגזרינן אטו מים שאינם עמוקין י', ובגל' הגרע"א שם תמה ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן, עיי"ש, וצ"ע.

ד' שבט ע"ט

השלמה לדף מס' 31

**ק' ב' - עושה מקום ד' וממלא,** הראשונים נחלקו בטעם הא דמהני זיז ד' להתיר למלאות, **א** בפירש"י כתב דהיינו דעושה חלל ד' מוקף מחיצות קטנות,[[764]](#footnote-765) והא דמהני זה להתיר למלאות, הוא משום דמחיצה תלוי' מתרת במים, והתוס' הק' ע"ז דבגזוזטרא לא התירו למלאות אלא כשעשו מחיצה גבוה י', - והר"ן והנימו"י כתבו לישב, דשאני גזוזטרא שהיא בנין קבוע ויכול אדם לתקן בה כרצונו, משא"כ בספינה, ולפיכך הקלו בה,[[765]](#footnote-766) ועד"ז כתב ביחוסי תנו"א ע' רב טבלא, דכיון דאיסור טלטול מרה"י לכרמלית הוא מדרבנן, לא גזרו רבנן אלא במחיצות קבועות ודירה קבועה, אף בספינה לא גזרו רבנן ולא הטריחו למפרשי ימים ונהרות להחמיר עליהן כדירה קבועה, ועיי"ש מש"כ להוסיף בזה, - ועמש"כ הראבי"ה בסימן ר"א לישב בע"א.

**ב** התוס' כתבו דעושה זיז רחב ד' ומחיצות גבוהות י', דומיא דגזוזטרא,[[766]](#footnote-767) וכ"כ הרא"ש בסימן ד', וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ט' בשם הראב"ד, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ח הלכה רט"ו.

**ג** הבעה"מ כתב דהוא כמו שאמרו בפ' כיצד משתתפין דר"ח בר עקביא אומר גזוזטרא שהיא דע"ד אמות חוקק בה דע"ד וממלא דאמרינן כוף וגוד, ואע"ג דלא קי"ל כר"ח בן עקביא, ה"מ בגזוזטרא דקביעא ויכול לעשות לה מחיצות, אבל ספינה דלא קביעא הקילו חכמים למלאות בה דרך חקק ד', - ומשמעות דבריו דלא התירו הכא אלא כשעושה זיז דע"ד אמות וחוקק בו דע"ד טפחים דומיא דהתם, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והריטב"א בשם ר"ת,

אך הרמב"ן והרשב"א כתבו דלא משמע כן, - והרמב"ן כתב דהכא הקילו דסגי בחקק ד' משום דלא אפשר, - והרשב"א כתב דהכא א"צ חקק ד', אלא מוציא זיז דע"ד וחוקק בו כ"ש,[[767]](#footnote-768) וכ"כ השו"ע בסימן שנ"ה ס"א, והגר"א שם הק' במש"כ השו"ע דאמרינן כוף וגוד, דמאי כוף, הרי אין בו רק ד', והול"ל דאמרינן גוד, (וקשיא כן גם ע"ד הרמב"ן והרשב"א), ועמש"כ בזה הפמ"ג שם במש"ז סק"ד, וצ"ב.

**ד** הרמב"ם בפט"ו משבת הכ"א כתב דלא ימלא אדם מים מן הים והוא בתוך הספינה אא"כ עשה מקום דע"ד יוצא מן הספינה על הים, והמ"מ שם פירש בדעתו דהיינו דעושה נקב בתוך הזיז ומהני מדינא דכוף וגוד, - אך בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ט' כתב דמדברי הרמב"ם נראה דא"צ חקק ולא מחיצה, ועיי"ש שכתב לפרש, דהוא משום דכל דעושה דף ד', אינו לא רה"י ולא כרמלית,[[768]](#footnote-769) אלא מקום שמבדיל בין הספינה לים, וע"כ מותר למלאות דרך מקום זה, וצ"ב.

**ה** בפי' הרמב"ם לסוגיין שהובא בפי' קדמון פט"ו משבת ה"כ כתב בשם הר"י מיגש מבו' דהא דשרי ע"י זיז ד', הוא משום דהוא ממלא דרך הזיז שהוא מקו"פ, דומיא דהא דשרי ר' הונא אף בזיז שאינו רחב ד', אלא דבעינן שיהא הזיז ארוך ד' או רחב ד' שיהא ניכר, וכתב לפ"ז דלא שרי אלא בזיז שאין בו דע"ד, דאם יש בו דע"ד הוי כרמלית, והוא מטלטל מכרמלית לספינה.

**קסבר כרמלית משפת מיא משחינן,** הרשב"א כתב דאי"ז משום דמיא לא מבטלא מחיצתא, אלא משום דהמים הוו רשות לעצמן כל שהן בכרמלית, אבל ברה"י לא,[[769]](#footnote-770) ולכאו' הוא דומיא דהא דכל דבר הגבוה ג' אינו חולק מקום לעצמו ברה"י, משום דרה"י עולה עד לרקיע,[[770]](#footnote-771) - והריטב"א כתב דכיון דכרמלית דרבנן, תיקנו חכמים שנעשה מגוף המים כאילו הן ארעא סמיכתא הואיל וספינות הולכות שם ונדון אותו ככרמלית, אבל ברה"י דאורייתא מודו דמיא לא מבטלי רה"י,[[771]](#footnote-772) וכתב עוד דגם בכרמלית אילו הי' קרקע הים נידון ככרמלית, לא היו המים מבטלין מחיצותיו, אלא שאנו דנים את שפת הים ככרמלית כאילו הוא קרקע עולם.

הרי"ף כתב דקי"ל כר"ח ורבה ב"ר הונא, דהו"ל רב הונא חד לגבי תרי ואין דבריו של אחד במקום שנים, וכ"כ הרמב"ם בפט"ו משבת ה"כ, וכ"כ ש"ר, - אך הראב"ן במכילתין כתב דקי"ל כרב הונא דעושה זיז כ"ש וממלא, וכן צידד הראבי"ה בסימן ר"א.

הרמב"ם בפט"ו משבת ה"כ כתב דכל הא דקי"ל דבעינן מקום ד', הוא כשהי' תוך י', אך אם הי' למעלה מי' מן הים, מוציא זיז כ"ש וממלא, שהרי דרך מקו"פ ממלא, וא"צ לזיז זה אלא משום היכר, וכ"כ הטוש"ע בסימן שנ"ה ס"א, - אך בד' הרמב"ן וש"ר בסוגיין מבו' דאף כשהיא גבוהה י' מן הים, בעינן מקום ד', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ח.

ובטעם הפלוגתא בזה, כתב המ"מ בהל' שבת דתליא אם מותר להחליף ברשויות דרבנן דרך מקו"פ, - והתו"ש בסימן שנ"ה סק"ח כתב לפ"ז, דמה שהתיר הרמב"ם בזה, הוא כשמניח ע"ג הזיז, דאל"כ הרי אסור להחליף דרך מקו"פ בדלא נח אף ברשויות דרבנן, כמבו' בד' הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ח, והבית מאיר שם כתב ללמוד כן מד' הרמב"ם בתשו' סימן ש"ח,[[772]](#footnote-773) אך הק' לפ"ז במש"כ הרמב"ם דא"צ לזיז זה אלא משום היכר, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך בד' הגר"א שם ס"ג משמע דלדעת הרמב"ם שרי להחליף אף בדלא נח, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סק"ד ודעימי' שכתבו להתיר אף כשממלא שלא דרך הזיז.[[773]](#footnote-774)

הב"י בסימן שנ"ה הק' ע"ד הטור שכתב בסימן שמ"ו דאסור להחליף ברשויות דרבנן דרך מקו"פ, וא"כ מ"ט הכא שרי, וכתב דאפשר דכיון דלא שרינן לי' אלא ע"י היכר דהוצאת זיז כ"ש, שרי ברשויות דרבנן, - והבית מאיר שם הק' על טעמא דהב"י, דעד כאן לא התיר ר"ה ע"י זיז כ"ש, אלא משום דבדין הוא דזיז נמי לא ליבעי וכו', ולא מצינו דמהני הזיז להתיר במקום דמדינא יש לאסור, - וכתב דצ"ל דאף דאסור להחליף אף ברשויות דרבנן, מ"מ בספינה מפני הדוחק הי' לנו להתיר להחליף, וא"צ להזיז אלא משום היכר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[774]](#footnote-775)

**זימנין דליכא י' וקמטלטל מכרמלית לרה"י,** בגל' הגרע"א בסימן שנ"ה הק', לדעת הרמב"ם והטור דאף אם המים הם בכרמלית מהני זיז להתיר לטלטל דרך אויר למעלה מי', דא"כ מאי פריך דזימנין דליכא י' וקמטלטל מכרמלית לרה"י, הרי ממ"נ אם הספינה אינה גבוהה י', הויא כרמלית ומותר לטלטל מן הים לתוכה, ואם היא גבוהה י', הרי נמצא דהוא מטלטל דרך אויר מקו"פ, ושפיר מהני זיז להתיר, ועמש"כ הבית מאיר שם לישב.

**גמרינן דאין ספינה מהלכת למטה מי',** התוס' כתבו דמה שאמרו בעירובין מ"ג א' במהלכת ברקק, היינו בסיפינה קטנה, והרמב"ן וש"ר בעירובין מ"ג א' כתבו בע"א קצת.[[775]](#footnote-776)

והיראים בסימן ער"ד כתב לישב דמה שאמרו התם דמהלכת ברקק היינו דשולי הספינה היו משוקעים במים כמה טפחים בתוך י', ונמצא דהיושב בשולים הוי בתוך י', אבל משפת הספינה עד הקרקע הוא יותר מי', - והמג"א בסימן רמ"ח סק"ז כתב דהתוס' דלא תירצו כן, הוא משום דבע"כ דהא דאין ספינה מהלכת למטה מי' הוא בלא השיקוע, דאל"כ יש לחוש שיבא הדלי למטה מי', ופירש דזהו מש"כ התוס' בהמשך דבריהם ומיהו צ"ל דהכלי וכו', והיינו דמכח זה בעכצ"ל דהא דאין ספינה מהלכת למטה מי' הוא בלא השיקוע, וא"א לישב כתי' היראים, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א והריטב"א והר"ן.

**דשדי להו אדופנא דספינה,** בפי' ר"ח כתב דהיינו דשופך בדופן הספינה שהיא מכלל רה"י, וזה כמש"כ הפמ"ג באש"א סימן שנ"ה סק"ח דשופך על עובי הדופן והם נופלים משם לים, דבכה"ג הוא דהוי ככחו, וכ"כ הגר"ז שם ס"ד,[[776]](#footnote-777) - והאו"ז בהל' ער"ש הביא שהורה ח"א בשם ר"י דמותר להסך רגליו בבתי כסאות שע"ג המים, משום דהוי ככחו וכחו בכרמלית לא גזרו, והר"ש משאנץ תמה ע"ז, דלא חשיב ככחו אלא כששופך על דופני הספינה ומשם נופלין לים, אך בכה"ג שהוא מיסך רגליו והצואה נופלת לארץ, אי"ז כחו, אלא זריקה גמור הוא כמו השתין ורק דחייב חטאת.

**כחו בכרמלית לא גזרו,** התורי"ד לקמן בסוגיין כתב דהא דלא גזרו על כחו בכרמלית, הוא משום דאף ברה"ר אי"ז אסור אלא מדרבנן, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן תתקס"ז, וכ"נ בד' המג"א בסימן שי"ד סוסק"ה ובד' הגר"א שם, ומצינו כן בפירש"י בעירובין פ"ח א' ד"ה שופכין לתוכו בשופך מים בחצר והם יוצאים לחוץ, דאף אם נתכוין לכך לי"ב איסור דאורייתא, כיון שלא זרק הוא עצמו ברה"ר אלא מאליהן יוצאין.[[777]](#footnote-778)

\*והאג"ט טוחן סק"ה אות ד' ה' עמד בזה, דמ"ט אינו חייב בכה"ג מדינא דזורה ורוח מסייעתו, וכתב דהוא משום דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק בזורה דזהו עיקר צורת המלאכה, עיי"ש, ובמנחת שלמה ח"ב סימן ל"א סוף ענף ב' כתב, די"ל עוד, דשאני הוצאה שהיא מלאכה גרועה ולא נעשה כלל שום השתנות בגוף הדבר, וע"כ בעינן בזה למלאכת הוצאה, ולא שיצא הדבר מאליו,[[778]](#footnote-779) ולכאו' המכוון בזה הוא, דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק בשאר מלאכות דגם כשנעשו מאליהם חשיבי כמלאכה, ומהני דינא דזורה ורוח מסייעתו לחייב את האדם, אך בהוצאה דמלאכה גרועה היא, אין עלי' תורת מלאכה אלא כשעשה מעשה הוצאה, (וכמש"נ בריש מכילתין), ול"מ הא דזורה ורוח מסייעתו לחשבו כמעשה הוצאה, ואכמ"ל.[[779]](#footnote-780)

התוס' הק' ממה שאמרו בגזוזטרא שהיא למעלה מן המים דאסור לשפוך, משום שהמים נדחין מכחו חוץ לד' אמות, והרי דגזרו על כחו בכרמלית, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דדוקא הכא לא גזרו על כחו, משום דלעולם הוי כחו בכרמלית, ומשא"כ התם דפעמים שהיא סמוכה למקום שרה"ר מהלכת, וגזרו על כחו בכרמלית משום כחו ברה"ר,[[780]](#footnote-781) והתוס' בעירובין פ"ח א' כתבו קצת בע"א, עיי"ש, **ב** הריטב"א כתב דדוקא בספינה הקילו חכמים בכך, משום דא"א לטרוח ולעשות מקום אחר לשופכים דידי'. **ג** היחוסי תנו"א ע' רב טבלא כתב, דדוקא בספינה שאינה דירה קבועה הקילו, אבל בגזוזטרא שהיא דירה קבועה לא התירו, ודימה ד"ז למש"כ שם דבספינה התירו כשעושה זיז ד' אף בדליכא מחיצות י', ונת' לעיל. **ד** הרשב"א בעירובין פ"ח א' כתב דטעמא דלישנא בתרא התם דמותר לשפוך, וקי"ל הכי, הוא משום דכחו בכרמלית לא גזרו, ודלא כמו שפירש"י ותוס' שם דהוא משום דלא איכפת לי' שיצאו לחוץ,[[781]](#footnote-782) ועיי"ש שכתב שכן דעת הרמב"ם והראב"ד, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ו הלכה ר"ז, - וכ"ה מבו' גם בד' הריא"ז בפ' המוצא תפילין ה"ב דין ו' וה"ג דין ג' דכחו שרי בכל כרמלית.[[782]](#footnote-783)

\*היראים בסימן ער"ד כתב דלא התירו כחו בכרמלית אלא בכרמלית דים, דקל הוא שהקילו חכמים במים, וע"ד מה שאמרו לקמן בסוגיין דלא התירו מחיצה תלוי' אלא במים דקל הוא שהקילו חכמים במים, והביאו הראבי"ה בסימן תתקס"ח, - אך בד' הרמב"ם בפט"ו משבת הי"ט מבו' דלא גזרו על כחו בכל כרמלית, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א והריא"ז.

**עמוקה י',** בפירש"י כתב דנקט עמוקה י', משום דכל שאינה עמוקה י' הויא היא עצמה כרמלית ומטלטל להדיא אף מן הים לתוכה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן והתורי"ד, וכ"כ הראבי"ה בסימן רל"ג, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ח הלכה רט"ו, - אך בפי' ר"ח לעיל בסוגיין כתב דאף כשהספינה כרמלית אין מטלטלין מן הים לתוכה, דאין מטלטלין מכרמלית לכרמלית,[[783]](#footnote-784) והראבי"ה בסימן רל"ג הביא דיש נוסחאות בפיר"ח שכתוב בהן דאין מטלטלין מכרמלית לכרמלית, וכתב ע"ז דנראה דט"ס הוא.

המג"א בסימן שנ"ה סק"ו כתב דהא דכשאין הספינה עמוקה י' הויא כרמלית אף דאין כרמלית בכלים, הוא משום דהיא עומדת בכרמלית, ובגל' הגרע"א בסימן שמ"ט כתב דהיינו, דכ"ה דכלי העומד ברה"ר הוי רה"ר, ה"נ כלי העומד בכרמלית הוי כרמלית,[[784]](#footnote-785) ותמה לפ"ז ע"ד האהעו"ז שכתב בדעת רש"י דכלי ברה"ר הוי מקו"פ, דא"כ מ"ט ספינה שאינה עמוקה י' שבים הויא כרמלית, (ועמש"נ לדון בזה לעיל ח' א'), - אך המאירי לעיל בסוגיין כתב דאף דאין כרמלית ומקו"פ בכלים, ספינה כקרקע היא נידונת, ויש מקום לדמותו למש"כ המג"א בסימן רס"ו סק"ז לדון דעגלה מיקרי קבוע, ולא אמרינן בה דאין כרמלית בכלים, - והבית מאיר בסימן שנ"ה כתב, דדוקא כלי תשמיש שאינם עשוים לדירה אינם נעשים כרמלית, ומשא"כ בספינה שעשוי' לדירה.[[785]](#footnote-786)

**ואין גבוהה י' וכו',** בפירש"י כתב דכל שהיא גבוהה י', מותר לטלטל מן הים לתוכה, דמכרמלית לרה"י דרך מקו"פ קא מטלטל,[[786]](#footnote-787) וכ"כ התוס' והרשב"א וש"ר,[[787]](#footnote-788) - אך הרמב"ן פירש דהא דתני אין גבוהה י' הוא לרבותא, דאף בכה"ג אסור למלאות מן הים לתוכה דלא תימא כולה כרמלית היא, וכ"כ התורי"ד,[[788]](#footnote-789) וכן צידד ההשלמה, וכ"כ בס' המאורות, והתורי"ד תמה ע"ד רש"י, דכיון דלא נח במקו"פ ובדאורייתא כה"ג מיחייב, ודאי דיש לגזור בזה בכרמלית.

ובפירש"י מבו' דהא דשרי ר' יהודה למלאות מן הים לתוכה כשהיא גבוהה י', הוא אף דלא נח במקו"פ, וכ"כ התוס' וש"ר, - אך הגר"א בסימן שנ"ה ס"ג כתב לפרש דלא שרי ר' יהודה אלא כשמניחו על חודה,[[789]](#footnote-790) ורבנן פליגי דאף בכה"ג אסור, ופלוגתייהו היא אם מותר להחליף דרך מקו"פ ברשויות דרבנן.

\*המרדכי בסימן שע"ו הביא תשו' מהר"ם שהתיר בבית הכסא שהוא למעלה מי' טפחים מן הקרקע, משום דהצואה נופלת מרה"י לכרמלית דרך מקו"פ, למ"ד דמותר להחליף דרך מקו"פ, וכ"כ הרמ"א בסימן שנ"ה ס"ג, - והגר"א שם האריך לתמוה ע"ז, דלכו"ע אסור להחליף דרך מקו"פ בדלא נח,[[790]](#footnote-791) וגם לפירש"י ותוס' הכא דר' יהודה שרי, קי"ל כרבנן דאסור, וכ"כ הבית מאיר שם, ועיי"ש מש"כ בדעת המהר"ם, וכ"כ המ"ב שם סק"ל ובשעה"צ סימן שמ"ו סק"ז, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"ג סקי"ז.

**אבל לא מן הים לתוכה,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין תשמיש מן הים לתוכה דרך דפנות, שאם ימלא וישליך על הדפנות ירדו לקרקעית הספינה, והתורי"ד תמה ע"ז, דאף אם יכול להשתמש דרך דפנות ה"ז אסור, משום דהדפנות עצמם הוו רה"י, - ובדעת רש"י צ"ל דס"ל כדעת התוס' לעיל צ"ט ב' דל"מ הק"ו דלאחרים עושה מחיצה בחולית הבור שאינה גבוהה י', וה"נ הכא כיון דדפנות הספינה אינם גבוהות י' משפת מיא, ל"ה רה"י, ואף אם כל הא דמשפת מיא משחינן הוא מדרבנן, ונמצא דמדאורייתא הוו הדפנות רה"י גמורה, מ"מ מדרבנן הוו ככרמלית, ומותר לטלטל מן הים לשם, (וכ"ה מבו' בד' התורי"ד דכל הא דהספינה עצמה הויא רה"י, הוא מכח דינא דבור וחוליתו מצטרפין לי').[[791]](#footnote-792)

התוס' כתבו דהא דאסר ר' יהודה למלאות מן הים לתוכה, לא תיקשי מינה למ"ד דמארעא משחינן, דהכא מיירי בדליכא זיז כ"ש להכירא, - ובגל' הגרע"א בסימן שנ"ה הק', דלמש"כ הפנ"י דמה שהצריכו היכר הוא משום דלאו כו"ע ידעי דהמים עמוקים י', ועד"ז כתב השיטה להר"נ, דא"כ מ"ט אסר ר' יהודה למלאות מן הים לתוכה בלא זיז, דכ"ה דכשהיא גבוהה י' מותר לטלטל מן הים לתוכה בלא זיז, כיון דאף אם המים הם בכרמלית, שרי להכניסם לספינה דרך האויר למעלה מי' שהוא מקו"פ, א"כ גם כשהיא עמוקה י' ואינה גבוהה י', הרי אף אם אין המים עמוקים י' והוו המים בכרמלית, מ"מ כיון שהיא עמוקה י', נמצא דהוא מטלטל דרך אויר מקו"פ, ועיי"ש שהוכיח מזה דמה שהצריכו היכר הוא משום דלאו כו"ע ידעי דמארעא משחינן.[[792]](#footnote-793)

\*הרמב"ן והרשב"א כתבו דלפי' התוס' דכל שהיא גבוהה י' שרי ר' יהודה לטלטל מן הים לתוכה, הרי דכל מה שאמרו לעיל דבעי זיז או מקום ד', הוא רק לדעת רבנן דאסור להחליף, - ולכאו' צ"ל דמכוון דבריהם הוא דלדעת ר' יהודה א"צ זיז דיכול להעביר דרך למעלה מי', דאף דאין הספינה גבוהה י', יכול להגבי' ידו ולהעביר דרך למעלה מי', אך כל שאינו מעביר דרך למעלה מי' מודה ר' יהודה דאסור למלאות, וזהו דקאמר דעמוקה י' ואין גבוהה י' אין ממלאין מן הים לתוכה.

אך הנה הריטב"א כתב דלמ"ד דמשפת מיא משחינן, צריך זיז או מקום ד' אף לדעת ר' יהודה בספינה שאינה גבוהה י', ואף דמצי להגבי' ידו למעלה מי', מ"מ יש לאסור שמא לא יגבי' ידו, אך למ"ד דמארעא משחינן יש להתיר לדעת ר' יהודה בלא זיז, משום דהוא מעביר דרך מקו"פ, - ולא נתפרש לן, דהיאך מצינו למימר דלמ"ד דמארעא משחינן יש להתיר בלא זיז, אף כשאינו מגבי' ידו, הרי להדיא קאמר ר' יהודה דעמוקה י' ואינה גבוהה י' אין מטלטלין מן הים לתוכה, ולא שרינן משום דמטלטל דרך מקו"פ, ובע"כ דמודה ר' יהודה דכל שלא עשה זיז אסור למלאות, אף אם מארעא משחינן, וכמש"כ התוס', וצע"ג.

\*בעיקר מש"כ הריטב"א דלמ"ד דמארעא משחינן יש להתיר לדעת ר' יהודה בלא זיז, משום דהוא מעביר דרך אויר מקו"פ, צ"ע, דלמש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין דהא דהצריכו זיז אף דמארעא משחינן הוא משום דמיחזי לאינשי דאף שפת מיא כרמלית היא, א"כ מ"ט לר' יהודה ל"ב זיז, הרי לפ"מ דמיחזי לאינשי דאף שפת מיא כרמלית היא, נמצא דאינו מעביר דרך מקו"פ.

וצ"ל בזה, דלעולם קים להו לאינשי דכרמלית מארעא משחינן, אלא דסבורים הם דכל מקום המים הוא בכלל הכרמלית, וכאשר כ"ה ל' הריטב"א, דמחזי להו "דאפילו" שפת מיא כרמלית היא,[[793]](#footnote-794) אך שפיר ידעי דלמעלה מן המים הוי מקו"פ, וכל שמעביר דרך שם, הו"ל כמעביר דרך מקו"פ, וזהו שכתב הריטב"א דמיחזי להו דאפילו "שפת מיא" כרמלית היא, אך האויר שלמעלה משפת מיא, לא מיחזי להו דהוא כרמלית.[[794]](#footnote-795)

\* ?העירוני בדינא דסוגיין דמותר לשפוך שופכין מן הספינה, דכחו בכרמלית לא גזרו, ולכאו' מ"ט אי"ז אסור משום עקירה והוצאה לכרמלית, לפ"מ שהוכיח החזו"א דגם בכרמלית אסרו לזה, - ולכאו' מוכח מזה, דלא אסרו עקירה והוצאה, אלא במקום שיש לחוש שמא יניח, וכמבו' בד' הרשב"א בד"ג., וזה דלא כמשמעות דבריו בעבוה"ק.

אך הנה באמת מסוגיית הגמ' עצמה אין להוכיח לזה, די"ל דכיון דשדי להשופכין על דופן הספינה דהויא בכלל הרה"י, ע"כ נמצא דאף ההוצאה לכרמלית הוי דרך כחו וע"כ הוא דשרי, - אך יש להוכיח לזה מד' רש"י ק"א א' שכתב דהא דאין מטלטלין מן הים לתוכה, הוא משום דאי שדי להו על דופני הספינה וכו', ואם כל הא דשרי להוציא מתוכה לים, הוא משום דאף ההוצאה לכרמלית הוי רק ע"י כחו, הרי דאין מקום להתיר להכניס מהים לתוכה, דבזה הרי ההכנסה לתוכה ל"ה ע"י כחו, ורק ההנחה הויא ע"י כחו, ודו"ק, ושו"ר בהגה' הגראמ"ה שכנראה עמד בזה, עיי"ש.

שו"ר בפי' ר"ח שם, ז"ל, ומשני שדי להון בדופן של ספינה "שהיא מכלל רה"י" ואע"ג דשותתין ואזלי מדפני ונחתי לים כל כה"ג כחו בכרמלית לא גזרו רבנן וכו', עכ"ל, וזה להדיא כפ"מ שנת' לדון דכל ההיתר בזה הוא רק משום דגם ההוצאה לכרמלית היא רק ע"י כחו, ומשום דדופן הספינה הוא רה"י, - ועיי"ש בהמש"ד שכתב, ז"ל, לפיכך הוצאה מן הספינה דרך כחו לא גזרו רבנן "אבל להכניס דלא אפשר דרך כחו" לא שרו, עכ"ל, ונראה דאין כונתו כד' רש"י דא"א משום הפסד המשקין, דאי"ז במשמעות דבריו, אלא היינו כמש"נ, דכיון דכל ההיתר הוא משום דגם ההוצאה לכרמלית היא רק ע"י כחו, הרי דבהכנסה ל"ש כן, שהרי חוד הספינה הוא רה"י, וע"כ אף אם שדי להו אחודה, נמצא מכניס בידים מכרמלית לרה"י, והגם דההנחה היא ע"י כחו, מ"מ לא התירו חכמים לזה.

ב' שבט ע"ט

דף מס' 31

**ק"א א' - הני ביצאתא דמישן וכו',** בפירש"י כתב דהם ספינות שרחבות מלמעלה וקצרות מלמטה ואין בקרקעיתן רוחב ד', וע"כ אינם רה"י, והתוס' הק' דא"כ מ"ט אין מטלטלין בהן, הרי אין כרמלית פחותה מד', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דהא דהוי כרמלית, הוא משום דלא הקילו רבנן כולי האי בכרמלית, וכיון שיש בו למעלה רוחב ד"ט כשיעור כרמלית לא הקפידו על קרקעיתו שהוא קצר, אבל ברה"י דאורייתא בעינן מקום חשוב שיהא גם בקרקעיתו רוחב ד' דחזי לתשמיש, וכעי"ז כתב בשיטה להר"נ בשם י"מ.[[795]](#footnote-796)

**ב** הריטב"א ושיטה להר"נ כתבו בשם הרא"ה דאף דהוי מקו"פ, מ"מ אין מטלטלין בו אלא בד', ולא הותר מקו"פ, אלא לטלטל מתוכו לרה"ר ורה"י או מהם לתוכו, והיינו משום דאינו רשות חלוקה מהם, ונת' עוד בזה לעיל ז' א', (ונת' שם מד' ש"ר דפליגי ע"ז וס"ל דלא אסרו לטלטל במקו"פ יותר מד').

**ג** בד' האגודה בפירקין משמע דהא דהוי הספינה כרמלית, הוא משום דהוי הספינה כים, - ויש לפרש בזה בתרי גווני, או כדעת הסוברים דעמוד שאין בו ד' בכרמלית הוי כרמלית משום דמצא מין את מינו וניעור, ועד"ז כתב המגיני שלמה בסוגיין בישוב ד' רש"י, (וכ"כ האו"ש בפי"ד משבת ה"ו), וצ"ע דבפירש"י לעיל ז' א' ס"ל דיש מקו"פ בכרמלית, ונת' במקומו, או דספינה הוי ככלי דאינו חולק מקום לעצמו, וכל שהיא בכרמלית הויא כרמלית, וכמש"כ כן המג"א בסימן שנ"ה סק"ו, ועמש"כ בזה בגל' הגרע"א בסימן שמ"ט, ונת' לעיל בסוגיא דספינה.[[796]](#footnote-797)

התוס' הק' עוד ע"ד רש"י, דמ"ט ל"ה רה"י מכח הא דאי בעי מנח עלי' מידי ומשתמש, - והרשב"א כתב לישב דל"מ הא דאי בעי מנח מידי, אלא בעמוד שמלאו ביתידות, דהוא רחב ד', אלא שהיתידות התחובות בו אינם רחבין ד', ובזה הוא דאמרינן דאין היתידות מבטלות הרשות הואיל ואף בהן יכול להניח מידי ומשתמש, ומשא"כ בבא לעשות רשות לכתחילה, ל"מ הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש, ול"ד לבור וחוליתו שיש בהן ד', וכיון דיכול להשתמש אי מנח מידי שפיר דמי, וכ"כ הריטב"א.

ובפשוטו מכוון דבריהם הוא, דבבור וחוליתו חשיב דאיכא מקום ד' מכח צירוף קרקע הבור והחוליא, דהוו יחד מקום ד',[[797]](#footnote-798) וזה כמש"כ בחי' הגר"ח פי"ד משבת, דלדין מקום ד' מצטרף ג' מב' מקומות, (ולא ס"ל כמש"כ הגר"ח שם דבבור וחוליתו א"א לצרף את קרקע הבור, ואכמ"ל), ומשא"כ הכא דא"א לצרף את השיפוע לדין מקום ד', דמקום השיפוע לא חשיב כלל כקרקע, אלא כפני כותל, ולכאו' ד"ז תליא בד' הראשונים לעיל ה' ב' אימתי חשבינן להשיפוע כמקום, ועמש"נ עוד בזה לעיל צ"ט א'.[[798]](#footnote-799)

התוס' הק' עוד ע"ד רש"י, דמה פריך דנימא גוד אחית, דמה מועיל שיהיו המחיצות מבחוץ, כיון דבמפנים אין שם ריוח מקום ד' ולא ניחא תשמישתי', ודופן הספינה שבקצר מבטל גוד אחית, - ולכאו' מכוון דבריהם הוא, דאף אם הקרקע שתחת הספינה תהא רה"י, מ"מ הספינה עצמה לא תהא רה"י, כיון שאין בה מקום ד', דדופן הספינה מחלק את המקום, דומיא דחילקה במחצלת, ואף דכל מקום פחות מד' העומד ברה"י הוי רה"י, הכא דכל תורת רה"י שעל מקום זה הוא מכח הספינה, א"א לחשוב את הספינה עצמה לרה"י, כיון דאין בה מקום ד'.

בחי' הגר"ח בפי"ד משבת ה"א ד"ה והנה בשבת מבו' שפירש בד' רש"י, דהא דל"ה הספינה רה"י בלא דינא דגוד אחית, אי"ז משום דרה"י בעיא מקום ד', דע"ז מודה רש"י דמהני הא דמנח מידי ומשתמש, אלא הוא משום דהו"ל מחיצה תלוי', וע"ז הוא דמהני דנימא גוד אחית ול"ה מחיצה תלוי', ותו הוי תוך הספינה רה"י, כיון שיש בו מקום ד', הראוי לתשמיש ע"י דמנח מידי ומשתמש, עיי"ש בדבריו,[[799]](#footnote-800) וכ"נ בל' רש"י שלפנינו (בד"ה אין מטלטלין ובד"ה ולא אמרן ובד"ה אבל), וכ"ה מבו' להדיא בד' רש"י בעירובין ל"ג ב' (ד"ה וסבר לה),עייש"ה, ונת' במקומו, - והיינו דמש"כ רש"י דל"ה רה"י משום דאין רחבן ד' מלמטה, היינו דמה"ט אין על המחיצות למטה תורת מחיצות, וכל' רש"י, וע"כ הו"ל מחיצה תלוי' דאינה מחיצה, והיינו דהמחיצות במקום שיש ברחבו ד', מופלגות ג' מקרקע הספינה, כיון דהמחיצות התחתונות אין עליהן תורת מחיצות, דהוו מחיצה לפחות מד', - ולפ"ז ניחא כל קו' התוס',[[800]](#footnote-801) - ועד"ז כתב החזו"א בסימן ס"ח סקי"ג, עיי"ש,[[801]](#footnote-802) ועיי"ש בס"ק כ' כ"א במש"כ בביאור פלוגתת רש"י ותוס' בזה, ועיי"ש מש"כ בדין מחיצה כשרה ע"ג מחיצה פסולה, ונת' להלן.

\*האגודה בפירקין כתב בגונא דרש"י דהויא הספינה כים והיא כרמלית, והביאו המג"א בסימן שס"ו סק"ה, - והמחה"ש שם פירש בזה, דאף דלפירש"י מסקינן בסוגיין דהוי רה"י משום דאמרינן גוד אחית, אך לדעת התוס' ל"מ בזה גוד אחית והוי כרמלית, והביאוה"ל שם הק' ע"ז, דלדעת התוס' הרי הו"ל רה"י משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש,[[802]](#footnote-803) ועיי"ש שכתב בדעת האגודה דס"ל דקי"ל כרב הונא, וכמש"כ האו"ז בהל' ער"ש סו"ס ד',[[803]](#footnote-804) - ועמש"כ החזו"א בסימן ס"ח סוסקכ"א לפרש לד' האגודה בע"א.

התוס' כתבו בשם ר"ח שפירש דביצאתא דמישן הם ספינות שקרקעיתן עשוי' נסרים נסרים ויש חלל ביניהם,[[804]](#footnote-805) וקאמר רב הונא דכיון שהיא פרוצה דינה ככרמלית ואין מטלטלין בה אלא בד',[[805]](#footnote-806) והריטב"א פירש דהיינו דכיון דהיא פרוצה לים שהוא כרמלית דינא ככרמלית, ולכאו' הוא מדינא דפרוץ למקום האסור, (וצ"ב דדינא דפרוץ למקום האסור בעלמא, הוא כשהוא פרוץ מצידו, אך שהוא פרוץ מתחתיו הדין נותן דלא יאסור כלל, דהרי אין הרשות צריכה מחיצה מתחתי').[[806]](#footnote-807)

ובהא דפריך דלימא גוד אחית, כתבו התוס' וכ"ה בפיר"ח שלפנינו דהיינו דעי"ז רואין כאילו דפני הספינה עקומין ומסבבין הנסרים ונמצאו הנסרים מחוברין, וכ"כ הריטב"א בשם ר"ה גאון, וכתב דאי"ז מחוור, - ועיי"ש שכתב לפרש דהא דמהני גוד אחית, היינו דעי"ז נעשה אף המקום שמתחת הספינה רה"י, וממילא דאין הספינה פרוצה לכרמלית.[[807]](#footnote-808)

התוס' הרא"ש הק' על פי' הר"ח, דכשאין בפחות מג' ד', הוי מקום פטור, ואמאי אין מטלטלין בו אלא בד', וצ"ע דמ"ט לא ניח"ל לפרש דהוא משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש, וכמשה"ק לעיל מינה על פירש"י.

\*החזו"א בסימן ס"ח סקי"ד הק' ע"ד הר"ח, לפמש"כ התוס' דמכח דינא דגוד אחית רואין כאילו דפני הספינה עקומין, דמ"ט בכל מחיצה תלוי' לא אמרינן דמדינא דגוד אחית הוי כאילו הן עקומות ועושין שולים, והתם הרי ליכא שום בקיעה בין המחיצות לשולים, ועדיף מספינה דאיכא בקיעת גדיים בין הנסרים,[[808]](#footnote-809) וכתב דדוקא בביצאתא דמישן דכ"ה צורך דפנותיהן וקרקעותיהן אמרינן גוד, משא"כ בשאר מחיצות תלויות צריך שולים מעליא.

**ריבר"י אומר נעץ קנה ובראשו טרסקל וזרק ונח על גביו חייב, אלמא אמרינן גוד אחית מחיצתא,** התוס' הק' דלפ"מ דס"ד דמודו רבנן לריבר"י, מ"ט בגזוזטרא בעינן מחיצה י', וכתבו בתי' קמא דהא דלריבר"י הוי רה"י הוא רק על גביו אבל למטה ל"ה רה"י דלהכי לא אהני גוד אחית, והתוס' הרא"ש כתב דהא דל"מ בזה גוד אחית הוא משום דליכא עשרה, ולכאו' הטעם בזה, דכל הא דחשיב דאיכא מחיצות לטרסקל, אף דליכא מחיצות י', הוא רק לגבי המקום שע"ג הטרסקל, שהוא מובדל בגובה י' מרה"ר, אך לגבי המקום שמתחת הטרסקל, ליכא ע"ז תורת מחיצות כלל.

התוס' בתי' בתרא כתבו, דלעולם אף בדליכא מחיצה י' הוי רה"י דאורייתא לזרוק, אך מדרבנן אסור לטלטל שם, וע"כ הוא דבגזוזטרא בעינן מחיצה י' להתיר לטלטל, - והחזו"א בסימן ס"ח סקי"ב הק' דאם מדאורייתא הוי רה"י למטה אף בדליכא מחיצה י', א"כ בעשה מחיצה תלוי' כ"ש באויר הוי תחתיו רה"י מה"ת, ובסוכה ט"ז א' לא שרי מ"ד דמחיצה תלוי' מתרת, אלא בדאיכא מחיצה י'.[[809]](#footnote-810)

התוס' העמידו קושייתם לפי הס"ד, ומבו' דלפי המסקנא ניחא, ועמש"כ בזה המהרש"א, וצ"ב, - והגר"ז בקו"א סימן שנ"ה סק"ב כתב לפרש בזה דהיינו משום דלפ"מ דמסקינן דלא התירו אלא במים משום דקל הוא שהקילו במים, לא התירו אלא במחיצה שנעשית לשם המים, וזה לפי דרכו, דהא דבעינן לקל שהקילו במים, הוא משום דמן הדין אף בקיעת דגים שמה בקיעה, ונת' להלן, - והחזו"א בסימן ס"ח סקי"א כתב לפרש בזה, דהוא משום דלפ"מ דמסקינן דהיכא דגדיים בוקעין ל"ה רה"י אף ע"ג הדף, הרי דאף היכא דאין גדיים בוקעין, ל"ה רה"י אלא על גביו, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, וזה לפי דרכו בדינא דמחיצה תלוי', ונת' להלן.

התוס' לעיל צ"ט ב' ד"ה זרק כתבו דעמוד ברה"ר גבוה י' ורחב ד' ואין בעיקרו ד', ל"ה רה"י אלא על גביו אבל תחתיו לא, והובא במג"א סימן שמ"ה סוסק"א, ועיי"ש בביאור הגר"א דט"ס הוא, דבכה"ג דליכא בקיעת גדיים אף תחתיו הוי רה"י, ולכאו' כונתו, דד' התוס' לעיל הוו כתי' קמא דהכא, אך לתי' בתרא דהכא דבטרסקל לריבר"י אף תחתיו הוי רה"י, הרי דה"נ בעמוד דאין בעיקרו ד' דמודו רבנן דהוי רה"י, אף תחתיו הוי רה"י, - והחזו"א בסימן ס"ח סקי"ב כתב דמש"כ התוס' שם בפשיטות דתחתיו ל"ה רה"י, הוא משום דלפי המסקנא ודאי דל"מ דינא דגוד אחית לענין תחתיו, וכנ"ל.[[810]](#footnote-811)

\*בעירובין ל"ג ב' אמרינן דבכלכלה וכו' מודה ריבר"י דלא אמרינן גוד אחית, דלא אמר ריבר"י אלא היכא דהדרן מחיצתא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהכא דאף אחר דאמרינן גוד אחית אכתי אית לן למימר חוקקין להשלים וכו', תרתי לא אמרינן, אך בד' התוס' שם בע"א (ד"ה דהדר זקיף) ושם פ"ו ב' (ד"ה גזוזטרא) ושם פ"ט א' (ד"ה במחיצות) מבו' שלא פירשו כן, ונת' עוד במקומו.[[811]](#footnote-812)

**ב** התור"פ שם כתב לפרש דהיינו דבטרסקל מחיצותיו סובבות את הקנה שהקנה תחוב באמצעיתו, וע"כ אמרינן גוד אחית, ומשא"כ בכלכלה התלוי באילן שהיא כולה לצד א', וע"כ לא אמרינן גוד אחית,[[812]](#footnote-813) ובעירובין שם נת' דאי"ז מתישב לפי' הר"ח בסוגיא שם, ואכמ"ל.

**ג** הריטב"א שם כתב לפרש דהיינו דבטרסקל הדרן למעלה מחיצתו סביבות הקורה ונראות כאילו יורדות למטה וראוי לומר גוד אחית, ומשא"כ בקורה זו שרחבה למעלה ד"ט ומתקצרת ויורדת למטה מעט מעט, דאין בה היכר לומר גוד אחית, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש שם ולעיל מ"ט ב', ועד"ז כתבו המאירי בסוגיין ותוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל צ"ח א', ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וכעי"ז כתב המהרש"א בעירובין שם בדעת התוס'.

**עמוד ברה"ר גבוה י' ורחב ד' ואין בעיקרו ד' ויש בקצר שלו ג' וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאותו המקום הקצר הוא גבוה ג' דליכא למימר לבוד, ואפ"ה הוי רה"י דאמרינן גוד אחית, - אך התוס' כתבו דהיינו דיש בעובי הקצר ג', וע"כ הוא דאמרינן גוד אחית, אך אם הקצר דק הרבה כמו קנה, הוי כמו טרסקל ומבטלי בקיעת גדיים גוד אחית, - והריטב"א כתב בדעת רש"י, דכל דיש בקצר שלו כ"ש יותר מטפח, ולא נשאר בו ריוח ג"ט, לא חשיב בקיעת גדיים, ומשא"כ בטרסקל דריבר"י דהקנה אינו רחב טפח, ואיכא בקיעת גדיים.

הריטב"א כתב בשם התוס', דאיירי כשהקצר שלו אינו גבוה ג', וע"כ ליכא בזה בקיעת גדיים, והא דבעינן שיהא בקצר שלו ג', הוא משום דבעינן שיהא בעיקרו של עמוד יסוד דחשיב, ורק בכה"ג אמרינן גוד אחית, וכ"כ בשיטה להר"נ, ועיי"ש שהק' ע"ז, דאם אין הקצר שלו גבוה ג', מה בעינן לדינא דגוד אחית, ותיפו"ל מדין לבוד, וכתב דהוא משום דמדין לבוד חשבינן כאילו הקרקע עולה עד המקום ד', וחשיב דאין גובהו של העמוד אלא ז' ומשהו ואינו רה"י, וע"כ בעינן לדין גוד אחית, וצ"ל דאף דבמחיצה דעלמא מהני דין לבוד דעי"ז הו"ל מחיצה גבוהה י', מ"מ בגידוד ל"מ, וצ"ע.

**מחיצה תלוי' מהו שתתיר בחורבה,** הקר"א בעירובין פ"ו ב' הק' דמאי מיבע"ל, הרי ממתניתין דסוכה ט"ז א' דהמשלשל דפנות שמעינן דאין מחיצה תלוי' מתרת, וכן משמע ממתניתין דעירובין שם דפליגי חכמים על ר' יהודה וס"ל דאין הכותל שעל גביהן מתיר, והרי דאין מחיצה תלוי' מתרת אלא במים, וע"כ בעינן היכר שנעשה לשם מים, (ועמש"נ בעירובין שם לדון בזה), - והחזו"א בסימן ע"ז סק"ב כתב לפרש דמיבע"ל אם מחיצה תלוי' מתרת בחורבה בגונא דליכא בקיעת גדיים כגון דאיכא גידודי ג', עיי"ש, וזה לפ"מ שנקט דהא דמחיצה תלוי' אינה מתרת הוא אף בגונא דליכא בקיעת גדיים, ונת' להלן, ועמש"כ בזה בס' שלום יהודה סימן כ', ועי' עוד במכתבים שבסו"ס שלום יהודה בענין עומ"ר בערב, ואכמ"ל.

**אין מחיצה תלוי' מתרת אלא במים,** הריטב"א כתב דהיינו לענין שבת, אך לענין סוכה אשכחן דהיא מותרת דאמרינן בה גוד אחית מחיצתא, וכ"כ בשיטה להר"נ בשם הרא"ה, ולכאו' הוא כדעת הר"ח בסוכה ט"ז ב' דקי"ל כר' יוסי דמחיצה תלוי' מתרת בסוכה.[[813]](#footnote-814)

והריטב"א בעירובין פ"ו ב' כתב, דמה שאמרו התם די"ל דאף דמחיצה תלוי' ל"מ בשבת דאיסור סקילה, מ"מ מהניא בסוכה דאיסור עשה, היינו דהא דמחיצה תלוי' ל"ה מחיצה אינו אלא מדרבנן, ולא החמירו אלא בשבת דאיסור סקילה, ועמש"כ בזה הגאו"י שם, והביא מד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א (הכ"ח) דמחיצה תלוי' ל"מ מדאורייתא,[[814]](#footnote-815) ועמש"כ בזה בתשו' בנין שלמה סימן ט"ו.[[815]](#footnote-816)

**קל הוא שהקילו חכמים במים,** בפירש"י בסוכה ט"ז א', דכיון דהא דמהני מחיצה תלוי' במים הוא משום קל שהקילו במים, ע"כ ל"מ אלא במחיצה שנעשית בשביל המים, וכ"ה מבו' בפירש"י בעירובין פ"ו ב', דזהו דמייתינן התם מדר' יהודה דמחיצה תלוי' מתרת אף ביבשה, דאם ל"ה מתרת אלא במים, ל"ה שרי במחיצות שלא נעשו לשם המים, וכ"כ התוס' שם ד"ה עד כאן.

**ואמאי הא איכא בקיעת דגים אלא ש"מ בקיעת דגים ל"ש בקיעה,** הריטב"א הק' דא"כ לא הקילו במים כלום, וכתב דזו היא הקולא שהקילו בה שלא לחוש לבקיעת דגים שאינה נראית, כי משורת הדין יש לחוש אף לבקיעת דגים, דאדרבה בקיעת דגים שכיחא התם, משא"כ בקיעת גדיים, וכ"ה בל' ההשלמה והמאורות בסוגיין דהקילו במים דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בסוכה ט"ז א', דהא דהקילו במים ול"ד לשאר מחיצה תלוי' דל"מ, הוא משום דבמים ליכא בקיעת גדיים, ומשא"כ בחורבה דאיכא בקיעת גדיים, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בעירובין פ"ח סימן ז' ובתשו' כלל כ"א סימן ד', ובתשו' מהר"ם מר"ב ד' פראג סימן צ"ו, ובד' המרדכי בשבת סימן שע"ו, והכל בו בסימן ל"א, וכ"ה מבו' בד' היחוסי תנו"א ערך רב טבלא,[[816]](#footnote-817) וכ"כ הגר"ז בסימן שנ"ה ס"י ובקו"א שם סק"ב.[[817]](#footnote-818)

אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הכ"ט מבו' דהא דאמרינן גוד אחית במחיצה שבים הוא מעיקר הדין דבקיעת דגים לא שמה בקיעה משום שאינה ניכרת, וע"כ הוי רה"י דאורייתא, ושם פ"ו הלכה רכ"ה כתב בדין גזוזטרא דהא דמהני מחיצה תלוי', הוא משום דבמים הקילו לומר גוד אחית לפי שכבר ביארנו שבקיעת הדגים אינה בקיעה, ומבו' דאף דבקיעת דגים ל"ה בקיעה מדינא, מ"מ הא דהתירו בגזוזטרא הוא רק משום דהקילו חכמים במים, והגאו"י בעירובין פ"ו ב' תמה בזה, עיי"ש.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ הקר"א בעירובין פ"ו ב', דהא דבעינן לקולא שהקילו במים, הוא משום דהי' לנו להחמיר גם בבקיעת דגים, אף דמן הדין לא שמה בקיעה, אלא שהקילו במים משום דא"א לעשות מחיצה של ברזל, וע"כ לא התירו אלא במחיצה שנעשית לשם מים.[[818]](#footnote-819)

**ב** בד' התו"ש בסימן שנ"ה סק"א וסק"ב מבו' דהא דבעינן לקולא שהקילו במים, אף דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, הוא משום דמדרבנן ל"מ גוד אחית להתיר לטלטל, וע"ד שכתבו התוס' בד"ה וזרק בתי' בתרא, ורק במים הקילו דיועיל גוד אחית אף להתיר לטלטל, עיי"ש.

**ג** החזו"א בסימן ס"ח סק"י ובסימן ע"ז סק"ב ובסימן ע"ט סקי"א כתב, דהא דמחיצה תלוי' אינה מחיצה הוא אף בלא הא דהגדיים בוקעין, וע"כ אף במים דליכא בקיעה מ"מ בעינן לקולא שהקילו במים,[[819]](#footnote-820) וטעמא דבקיעת גדיים, הוא אף בגונא דלי"ב משום מחיצה תלוי', כגון בדופן ז"ט דנידון בעומ"ר, - ומבו' שם בדבריו, דכל הא דל"מ אף בלא הא דהגדיים בוקעין, הוא לעשות רה"י למטה, אך אם נעץ קנה גבוה י' והניח דף עליו בלא מחיצות, שפיר אמרינן גוד אחית שיהא רה"י ע"ג הדף, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' גם בדבריו בסימן ק"ח סוסק"ח במש"כ לפרש בזה, - ולפ"ז זהו שכתב הרשב"א, דמדאורייתא אמרינן גוד אחית במחיצה שבים,[[820]](#footnote-821) ומ"מ בגזוזטרא שבאנו להתיר למלאות מתחתי', ל"מ אלא משום דהקילו חכמים במים.

החזו"א בסימן ע"ז סק"ב כתב, דאין לומר דזה עצמו טעם הא דהקילו במים ולא ביבשה, משום דביבשה איכא בקיעת גדיים ובמים ליכא אלא בקיעת דגים, וכאשר כ"ה מבו' בד' הריטב"א ודעימי', דבעירובין י"ב א' מוכח דבמים הקילו ולא ביבשה אף באופן שוה, עיי"ש, וכתב לפ"ז דהא דמיבע"ל במחיצה תלוי' בחורבה, הוא בגונא דליכא בקיעת גדיים, וכגון דאיכא גידוד ג', ואפ"ה ל"מ משום דמחיצה תלוי' ל"ה מחיצה.

אך כבר נת' לעיל דבד' הרא"ש בעירובין פ"ח סימן ז' ובתשו' כלל כ"א סימן ד' מבו' דהא דל"מ מחיצה תלוי' בחורבה, הוא רק משום דאיכא בקיעת גדיים, ובזה הוא דשאני ממחיצה תלוי' במים דליכא אלא בקיעת דגים, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, וצ"ע דמ"ט באמת בעינן לזה, הרי אף במים דליכא אלא בקיעת גדיים לא התירו אלא משום דהקילו במים, (וכמדמינן לה בעירובין פ"ו ב' דה"נ הקילו במים דלא ליחוש לעירובי מיא, ומה"ט נמי לא התירו אלא כשנעשית המחיצה בשביל המים), וא"כ בשאר מחיצה תלוי', אף אם ל"ה אלא בקיעת דגים, ל"ה מהני.

\*החזו"א בסימן ס"ח סק"י כתב, דכל הא דמחיצה תלוי' אינה מחיצה, אף בדליכא בקיעת גדיים, הוא רק בדליכא עומ"ר בתוך י', אך כל דאיכא עומ"ר בתוך י', לא חשיב כמחיצה תלוי', וכל הא דל"מ הוא משום בקיעת גדיים, - ובזה ניחא מה שאמרו לקמן צ"ז א', דהא דמשלשל דפנות מלמעלה למטה וגבוהין מן הארץ ג"ט פסולה, הוא משום בקיעת גדיים, דהתם דאיכא דופן י' הגבוהה ג"ט מן הקרקע, נמצא דאיכא עומ"ר בתוך י', וע"כ ל"ה מחיצה תלוי', וכל הא דל"מ הוא משום בקיעת גדיים, וכ"כ בס' שלום יהודה סו"ס כ'.

הגר"ז בסימן שנ"ה ס"ז כתב, דלפ"מ דמסקינן דהא דמהני מחיצה תלוי' במים הוא קל שהקילו במים, ול"מ אלא במחיצות שנעשו להתיר הטלטול במים, הרי דבביציתא דמישן לא אמרינן גוד אחית, וזהו טעמא דהני קמאי שפסקו כרב הונא, - אך בס' יחוסי תנו"א ע' רב טבלא כתב דאף בביצאתא דמישן הקילו חכמים, שלא הטריחו למפרשי ימים ונהרות וכו', עיי"ש, ועיי"ש שכתב דזהו טעמא דרב הונא דלא שרי בביצאתא דמישן ע"י גוד אחית, דס"ל דבזה לא הקילו חכמים, וכ"ה בס' ההשלמה והמאורות בסוגיין, דהא דבביצאתא דמישן אמרינן גוד אחית, הוא משום שהקילו חכמים במים, וכ"ה בכל בו סימן ל"א, - ולד' החזו"א דלענין על גביו ל"ב להקל שהקילו במים, הרי דמה"ט בביצאתא דמישן אמרינן גוד אחית אף שלא נעשו המחיצות לשם המים.

התוס' בעירובין פ"ו ב' ד"ה גזוזטרא הק' דמ"ט שרי לטלטל בגזוזטרא אף שאין לה מחיצות, וכתבו בתי' קמא דהוא משום דבקיעת דגים ל"ש בקיעה ואמרינן גוד אחית ובתי' בתרא כתבו דסתמא פתוח לרה"י והוי חורי רה"י, - והטוש"ע בסימן שנ"ה ס"א כתבו כתי' בתרא, דגזוזטרא למעלה מן המים דאין ממלאין ממנו, הוא כשחלון פתוח לה מן הבית, והמג"א שם סק"א כתב דאם אין חלון פתוח לה מן הבית הויא כרמלית, - וצ"ע דלפ"מ דקי"ל דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, מ"ט הוי כרמלית.[[821]](#footnote-822)

ומצינו בזה ב' דרכים, **א** התו"ש שם סק"א כתב, דאף דבקיעת דגים ל"ש בקיעה, מ"מ ל"מ זה להתיר לטלטל, וכמש"כ התוס' בסוגיין בתי' בתרא בטעם הא דלא שרי למלאות בגזוזטרא אלא כשעשו מחיצה י', וכ"כ הביאוה"ל שם.[[822]](#footnote-823)

**ב** הגר"ז בקו"א שם סק"ב כתב, דהא דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, הוא קולא שהקילו במים, ולא הקילו אלא במחיצות שנעשו לשם המים.[[823]](#footnote-824)

\*המאירי בסוגיין כתב בשם גדולי הדורות, דלא אמרינן גוד אחית אלא בדאיכא מחיצה י', והא דבטרסקל אמרינן גוד אחית, איירי כשהוא גבוה י',[[824]](#footnote-825) וגם הא דבעמוד וכו' אמרינן גוד אחית, איירי כשיש גובה י' במקום הרחב ד', - ועיי"ש שכתב די"ל, דבטרסקל ובעמוד אמרינן גוד אחית אף כשאין בהן גובה י', כיון שהן נוגעין בארץ, הטרסקל ע"י הקנה, והעמוד ע"י הקצר שלו, - ומבו' דעמוד גבוה י' ורחב ד' העומד באויר, ל"ה רה"י אלא מדינא דגוד אחית, ולרבנן דריבר"י ל"ה רה"י, וצ"ע ממה שאמרו לעיל בפירקין דע"ג העגלות הוי רה"י, אף שהגדיים בוקעין תחתיהן, והתוס' לעיל צ"ט א' ובעירובין ל"ג א' כתבו דהוא משום דיש מהעגלות והקרשים עצמם גובה י' ובכה"ג לא איכפת לן בבקיעת גדיים תחתיהן.

ח' שבט ע"ט

דף מס' 32

**ק"א ב' - ספינות קשורות וכו', פשיטא,** התוס' פירשו בפי' קמא דס"ד דמיירי כשב' הספינות של אדם א', והא דכשאינם קשורות אין מטלטלין הוא מגזירה שמא יפול החפץ אל המים ומטלטל מרה"י לכרמלית ואתי לאתויי,[[825]](#footnote-826) - ובביאור דבריהם נחלקו האחרונים, דהמהרש"א פירש דהיינו דאפשר דלא יהא בידו להגיע מתוך הספינה אל החפץ בידו ויצטרך ליטול קנה ארוך בידו להושיטו מחוץ לספינה אל המים להגיע אל החפץ, וזהו שכתב דיטלטל הקנה ארוך מרה"י לכרמלית, וגם אתי לאתויי מכרמלית לרה"י החפץ והקנה,[[826]](#footnote-827) - אך האלי' רבה בסימן שנ"ה סקי"א נסתפק אם מכוון התוס' הוא לאסור מכח החשש דאתי לאתויי מכרמלית לרה"י, דמשום החשש שיפול החפץ אל המים ונמצא מטלטל מרה"י לכרמלית אין לאסור, דהו"ל מתעסק, וכמו שפירש"י לעיל צ"ז א' (ד"ה דמדלי), או דיש לאסור מכח החשש שיפול החפץ אל המים ונמצא מטלטל מרה"י לכרמלית, ול"ד לב' בתים דלא אסרו מכח זה, דהכא כיון דלא קביעי וקרוב יותר שיפול, הוי כמפיל בידים.[[827]](#footnote-828)

בפירש"י בסוד"ה לא נצרכא מבו' דטעם האיסור בזה, הוא משום דאם יתרחקו זמ"ז ה"ה מטלטל דרך אויר כרמלית, וכן משמע בפירש"י לעיל במתניתין ד"ה אין מטלטלין,[[828]](#footnote-829) וכ"כ הבית מאיר בסימן שנ"ה בדעתו, ועיי"ש במש"כ בטעמא דהתוס' דלא פירשו כן, - והמרומי שדה כתב דהתוס' דלא פירשו כן, הוא משום דפירשו דמיירי הכא אף למעלה מי' דהוא מטלטל דרך אויר מקו"פ, וזהו שכתבו לדמותו לב' בתים וכו' דשרי לזרוק מזל"ז דרך אויר רה"ר למעלה מי'.[[829]](#footnote-830)

בד' המאירי לעיל במתניתין מבו' דלדינא אף בב' ספינות של אדם א' בעינן שיהיו קשורות, דאל"כ הרי מפסיק הים שהוא כרמלית ביניהם, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן ה', וכ"כ הלבוש בסימן שנ"ה ס"א דכל שאינם קשורות הו"ל מושיט מרה"י לרה"י דרך כרמלית שאסור, וכ"כ הבית מאיר שם והחיי אדם בכלל נ"ה ס"ב,[[830]](#footnote-831) - אך בפירש"י לעיל במתניתין מבו' דל"ב שיהיו קשורות אלא כשהם של ב' בנ"א, וכמו שעמד ע"ז השפ"א שם, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סק"ט מבו' דל"ב שיהיו קשורות אלא כשהם של ב' בנ"א, וכ"נ בד' התו"ש שם סקי"א, וכ"כ הגר"ז שם ס"ח.

ובטעם המתירים בזה, כתב הפמ"ג באש"א שם סק"ט דהוא משום דס"ל דלא אסרו לטלטל מרה"י לרה"י דרך אויר כרמלית, - אך הגר"ז שם ס"ט כתב דכל שהם מופלגות זמ"ז ד"ט אסור לטלטל מזל"ז, ואפ"ה כל שהן סמוכות זל"ז לא אסרו לטלטל מזל"ז אף שאינם קשורות, וצ"ל דאף דכשהם מופלגות זמ"ז אסור לטלטל מזל"ז, דמטלטל דרך אויר כרמלית, מ"מ לא אסרו אטו זה כשאינם מופלגות, וכ"כ השפ"א לעיל במתניתין בדעת רש"י.[[831]](#footnote-832)

והמ"ב שם סקי"ז כתב בטעם האוסרים בזה, הוא משום דאם יהא כרמלית מפסיק ביניהם חיישינן דילמא נפיל ואתי לאתויי, וצ"ע דמה הוצרך לכך, הרי יש לאסור משום טלטול מרה"י לרה"י דרך אויר כרמלית למטה מי', וכמש"כ הלבוש ודעימי', וכמו שנקט בביאוה"ל סימן שנ"ג א' דאסור לזרוק מרה"י לרה"י דרך אויר כרמלית.[[832]](#footnote-833)

**לא נצרכה אלא להתיר ביצית שביניהם,** בפירש"י כתב דאף דאין הביצית קשורה היא ניתרת ע"י קשירת ב' החיצונות ולא חיישינן דילמא משתקלא מבינייהו וקמטלטל דרך אויר כרמלית, ועמש"כ בזה בתוס' תלמיד ר"י הזקן.

**א"ל רב ספרא משה שפיר קאמרת וכו',** בפירש"י כתב דבתמי' קאמר הכי, אך הריטב"א פירש דבניחותא קאמר, דשפיר קאמרת לדינא, אך מתניתין לא איירי בכה"ג, וכ"כ בשיטה להר"נ, - ועיי"ש שכתב דאף לפירש"י דבתמי' קאמר הכי, מ"מ אינו חולק בעיקר הדין, - אך המאירי צידד דפליג עלי' לדינא, דאסור לטלטל מזל"ז דרך ביצית שביניהם, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן ה', דסברא הוא שאסור לטלטל מביצית לספינות הואיל ואין הביצית קשורה.

**לא נצרכה אלא לערב ולטלטל מזל"ז,** התוס' בפי' קמא פירשו דקמ"ל דעירוב מהני בספינות אע"פ שאינם קבועות שם, דס"ד דכיון שאין עתידות להיות שם לא יועיל עירוב, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דס"ד דלא תקנו חכמים עירוב אלא בבתים הקבועים זה אצל זה, ולא בספינות שעומדות להיות נפרדות זמ"ז, - והתוס' בפי' בתרא פירשו דקמ"ל דמותר לטלטל מזל"ז ע"י עירוב אף אם נפסקו וחזרו ונתקשרו, - והרשב"א וש"ר כתבו בשם הראב"ד דקמ"ל דאע"פ שהן גבוהות י' טפחים ואין ביניהם לא פתח ולא סולם, מהני בהו עירוב, ול"ד לב' חצירות דאין מערבות זע"ז אלא כשיש ביניהן פתח בתוך י', דדמו לבתים דמהני בהו עירוב בכה"ג משום דביתא כמאן דמליא דמי, ונת' בזה בעירובין ע"ו ב', עיי"ש.

המרדכי בסימן שע"ד כתב דהא דאסור לטלטל מזל"ז כשאינם קשורות, הוא כשאין גבוהות מן המים י' טפחים, דאם הם גבוהות ה"ה מוציא מרה"י לרה"י דרך מקו"פ ושרי, אף אם רה"ר בינתים, והביאו הרמ"א בסימן שנ"ה ס"א, - והבית מאיר שם האריך לפרש דאיירי כשהם של אדם א', ואפ"ה אסור לטלטל מזל"ז כשאינם קשורות, שמא יתרחקו זמ"ז ונמצא מטלטל דרך אויר כרמלית, וכל שהן גבוהות י' ליכא למיחש למידי, - אך בד' הרמ"א שם מבו' דמהני הא דהן גבוהות מן המים י"ט, דמה"ט מהני להו עירוב אף שאינם קשורות, וכ"ה מבו' בד' האגודה בפירקין, עיי"ש, והבית מאיר שם תמה ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ"ח סוסק"ז.

\*השה"ג בפירקין הק' ע"ד המרדכי שכתב דשרי להוציא מרה"י לרה"י דרך אויר למעלה מי', אף אם רה"ר בינתים, שהרי המושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' חייב, - והמג"א בסימן שנ"ה סקי"א כתב לישב, דאף דברה"ר חייב בדיוטא אחת, מ"מ בכרמלית שרי, והאלי' רבה שם סק"י נחלק ע"ז, דכיון דברה"ר כה"ג חייב, אף בכרמלית אסור, ונת' הפלוגתא בזה בריש פירקין, ועוד דלא נתישב בזה מש"כ המרדכי דשרי אף אם רה"ר בינתים, וכתב דצ"ל דאיירי בב' דיוטות,[[833]](#footnote-834) או דאיירי בזורק, ועמש"כ בזה המ"ב שם סקי"ט.

**נפסקו נאסרו,** בפירש"י כתב דכשנפסקו בטל העירוב מפני שנפרדות, והתוס' עמדו דמ"ט לא אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה, דומיא דעירב דרך הפתח ונסתם הפתח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהכא גרע, משום דכל שנפסקו הוי כאילו הוי רה"ר ביניהם ואם עירבו ג' בתים ונפל האמצעי ונעשה רה"ר פשיטא דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה,[[834]](#footnote-835) והפמ"ג באש"א סימן שע"ד סק"א כתב דהוא משום דדמי לליתניהו למחיצות דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן צ"ח סק"ו,[[835]](#footnote-836) ועיי"ש במש"כ להסתפק בדעת הרא"ש דפליג, ועי' עוד בדבריו בסימן צ"ו סוסקל"ה במש"כ להוכיח מזה.

**ב** הר"ן כתב דהא דאסרינן לטלטל מזל"ז כשנפסקו, הוא משום דגזרינן דילמא נפיל מאי דמטלטל בכרמלית, ולכאו' לפ"ז אף כשנפסקו לא בטל היתר העירוב, (כמו שפירש"י), אלא דאסור לטלטל מזל"ז שמא יפול לכרמלית, וצ"ע דא"כ כשחזרו ונקשרו וליכא למיחש למידי, מ"ט בעינן לדינא דחזרו להתירן הראשון.[[836]](#footnote-837)

**ג** הרא"ש בפ"ק דעירובין סימן כ"ג כתב דאיירי הכא כשנפסקו בחול, אך כל שנפסקו בשבת שרי לטלטל אף שלא חזרו ונקשרו,[[837]](#footnote-838) והביאוה"ל בסימן שנ"ה ס"א כתב דלדינא אין להתיר בזה כדעת הרא"ש, כיון דהרבה מחמירין, עיי"ש.[[838]](#footnote-839)

**ד** בד' הרמב"ם בפ"ג מעירובין הכ"ה מבו' דהוא משום דל"מ הא דהואיל והותרה הותרה, אלא שיהיו מותרין לטלטל בכל חצר בפנ"ע, אך העירוב שבין ב' החצירות בטל, וה"נ הכא בטל העירוב שבין ב' הספינות, והראב"ד שם נחלק ע"ז דמהני הא דהואיל והותרה הותרה להתיר לטלטל מחצר לחברתה, וכ"ה בפירש"י בעירובין בכ"ד, (וכ"ה מבו' מד' התוס' ודעימייהו שהוצרכו לפרש טעם הא דנפסקו נאסרו).

**מחצלות הפרוסות ברה"י וכו' נגללו נאסרו,** התוס' כתבו לפרש דאיירי שיש מחצלות מפסיקות בין שתי חצרות, וכל שנגללו נאסרו משום שהרי הן כחצר אחת והם עירבו שנים, ואפי' למ"ד בכותל שבין ב' חצירות שנפל דזה מטלטל עד עיקר מחיצה, ל"ד להכא, דהתם איירי דל"ה אלא בית א' בחצר זה וא' בחצר זה, ומשא"כ התם דאיכא רבים כאן וכאן אמרינן נגללו נאסרו, והחזו"א בסימן צ"ח סק"ח עמד על דבריהם, דמה סברא היא לחלק בכך,[[839]](#footnote-840) ועיי"ש שהק' עוד, דמה דחק בעירובין צ"ג ב' לאוקמה למתניתין דחצר גדולה שנפרצה לקטנה, בנפרצה מבעו"י, הרי בסתם חצר איכא ב' דיורין, ולכו"ע לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, (וכתב דאפשר דזהו מש"כ התוס' הכא דצ"ע בשמעתא דדירין הבאין בשבת).

**לא שנו אלא לזרוק אבל לטלטל אסור,** בפירש"י כתב דהיינו דכל הא דשמה מחיצה הוא לחייב הזורק מתוכה לרה"ר או איפכא,[[840]](#footnote-841) אבל אסור מדרבנן לטלטל בה, - והריטב"א כתב די"מ דכל הא דחזרו להתירן, הוא להתיר להשתמש בהם עראי דרך זריקה מזל"ז, אבל לטלטל טלטול גמור אסור משום קנס.

**כי איתמר דרב נחמן אמזיד איתמר,** בפירש"י כתב דלפ"ז הא דתניא דחזרו להתירן הראשון הוא בשוגגין וכו' דבמזידין לא חזרו להתירן הראשון, והב"י בסימן שס"ב כתב דכ"ה גם דעת הרי"ף והרא"ש,

אך התוס' כתבו דכל הא דבמזיד ל"ה מחיצה אלא לזרוק ולא לטלטל, הוא היכא דע"י המחיצה נעשה רה"י, אך הכא דבלא"ה הוו רה"י, אף במזיד שרי לטלטל, וכ"כ הרא"ש, והרשב"א והריטב"א הוסיפו לפרש דהוא משום דהכא אי"ז מחיצה הנעשית לכתחילה, שאינה באה אלא להתיר עירובו כבתחילה, וכל שעה היא רה"י, וע"כ לא קנסו בזה, כיון דאי"ז אלא מעמיד דבר על חזקתו הראשונה, - ומבו' מדבריהם דכל הא דשרי, הוא רק משום דלא נעשה עי"ז רה"י, ולא באה המחיצה להתיר אלא לאיסור דיורין, וע"כ הוצרכו התוס' והרא"ש לפרש לההיא דמחצלות הפרוסות וכו', דלא איירי במחצלות העושות את המקום לרה"י, אלא במחצלות הבאות להפסיק בין הדיורים.[[841]](#footnote-842)

אך בל' הר"ן משמע, דבכל גוונא דהיתה תחילה מחיצה, מהני הא שחזר והעמידה להתיר לטלטל אף במזיד, וכ"כ הב"י בסימן שס"ב בדעתו, וכתב דלפ"ז הא דשרינן במחצלאות הוא אף כשנגללו מחיצות החיצונות, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הטור שם,[[842]](#footnote-843) וכ"כ בשו"ע שם ס"א, - והמ"ב שם סקכ"ו כתב דדעת רוב הפוסקים לאסור בזה, ועמש"כ בשעה"צ שם סקט"ז.

**קשרה בדבר המעמידה מביא לה טומאה וכו' והוא שקשורה בשלשלת של ברזל,** בביאור הך דינא נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י פירש דהיינו דאם קשרה לאהל המת בשלשלת של ברזל שהוא כלי מתכת, ה"ה מביא טומאה לכלים שבספינה ולספינה עצמה, משום דכלי מתכת נעשין כחלל,[[843]](#footnote-844) והוא מטמא את הספינה ונעשית אב הטומאה, והספינה מטמאת את הכלים שבתוכה,[[844]](#footnote-845) והתוס' וש"ר תמהו טובא על פי' זה, ועמש"כ בזה המגיני שלמה.

**ב** התוס' פירשו בשם רשב"ם, והובאו דבריו בספר הישר לר"ת סימן ער"ה, דספינה שיש תחתי' מת מצד אחד וטהרה מצד אחר אינה מביאה טומאה מצד זה לצד אחר, דלא חשיבא כאהל, כיון שהיא מתנענעת תמיד, ואם קשרה בדבר שמעמידה בחוזק עד שאינה מתנענעת, הויא אהל להביא את הטומאה, אך אם לא קשרה בחוזק, אינה מביאת את הטומאה, דבעינן אהל שיהא נח לגמרי, וכ"כ התורי"ד.

**ג** בספר הישר לר"ת סימן רע"ו פירש דאיירי כשנטמאה השלשלת במת ומשך עובי השלשלת לתחת הספינה, ובכה"ג הוא דאמרינן דאם האהילה הספינה על כלים ה"ה טמאים, דאף דספינה שטה על פני המים אינה מביאת טומאה, מ"מ הכא כיון דהשלשלת קבועה בה והיא מאהלת עלי' כל שעה, ה"ה מטמאה את הכלים, אף דההאהלה על הכלים היא בהעברה בעלמא, והביאוהו הרמב"ן וש"ר,[[845]](#footnote-846) ונתחדש בזה, דדינא דטלית המנפנפת שאינה מביאת את הטומאה, הוא רק כשההאהלה על המת אינה קבועה, אך כל שההאהלה על המת קבועה, אף שההאהלה על הטהרות אינה קבועה, ה"ה מביאה את הטומאה עליהן, ואכמ"ל.

י' שבט ע"ט

דף מס' 33

**ק"ב א' - קלטה אחר,** בפירש"י כתב דאיירי כשנעקר ממקומו וקיבל, והא דפטור הזורק הוא משום דהו"ל שנים שעשאוה, ולפ"ז הוא חד דינא עם הא דא"ר יוחנן לעיל ה' א' דעקר ממקומו וקיבל פטור, - ועמש"נ לעיל שם דבד' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ג והט"ו משמע דב' דינים נינהו, ואכמ"ל.

**קלטה כלב,** בטעם הפטור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דל"ה הנחה ע"ג מקום ד'. **ב** בפירש"י לעיל פ' א' ד"ה כמי שקלטה כלב כתב דפטורו הוא משום דל"ה ההנחה מכחו.[[846]](#footnote-847) **ג** בפי' ר"ח לקמן בסוגיין כתב דפטורו הוא משום דלא נתכוין לכך ולא נעשית מחשבתו. **ד** התורי"ד לקמן בסוגיין כתב דפטורא הוא משום דהוא הולך לאיבוד בפי הכלב, ופירש דזהו גם פטורא דנשרפה, וכ"כ בחי' חת"ס לעיל ד' א' בדעת הרשב"א דיש לפרש כן.[[847]](#footnote-848)

**לכתא ומתנא אוגדו בידו הוא,** הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ד כתב דפטורא דאגדו בידו הוא כשיכול למשוך החפץ אצלו ופטור משום דאין כאן הנחה גמורה ונמצא כמי שעקר ולא הניח,[[848]](#footnote-849) ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל ושיטה להר"נ בסוגיין דפטורו הוא משום דלאו כלום קעביד שהרי בידו להחזירו, - ומבו' דאי"ז גריעותא בעקירת החפץ והוצאתו, אלא הגריעותא בזה היא בהנחה, דליכא הנחה גמורה וה"ז כמי שעקר ולא הניח, והלח"מ שם כתב דליכא גריעותא בהעקירה, דכיון דנעקר מידו לענין עקירה מיקרי עקירה, ועי' מרכה"מ שם, ואאבהא"ז שם ה"ה, אך בל' רש"י בד"ה לכתא ומתנא משמע דהוי הגריעותא בעיקר הוצאת החפץ דאין כאן זריקה.

בגל' הגרע"א בסימן שנ"ב כתב דמש"כ הרמב"ם דפטורו הוא רק כשיכול למשכו, הוא כשהחפץ כולו חוץ מידו אלא שהחבל בידו, אבל כל שמקצת חפץ בידו פטור אף אם אינו יכול למשוך החפץ אצלו, דהא מקצת חפץ אינו ברה"ר, וכתב דל' המג"א שם סק"ב אינו מדוקדק.

והגרע"א שם הק' דמנלי' להרמב"ם הך מילתא דאינו פטור אלא כשיכול למשוך אצלו, דילמא כל שהחבל בידו חשיב כמו שמקצת החפץ ברה"י דפטור אף כשאינו יכול למשכו, - ובחי' הגרע"א בסוגיין כתב לישב, דהרמב"ם למד לזה מסוגיין, מדפרכינן לכתא ומתנא אגדו בידו, ולא פריך בפשוטו דהא מקצתו בפנים, ואף אם הי' מונח בארץ ול"ה בידו פטור, כיון דלא הוציא כולו, ומזה מוכח דהחבל אינו שייך לכלי וחשיב דהוציא כל הכלי לחוץ,[[849]](#footnote-850) ובע"כ דהא דפטור כשאגדו בידו, הוא משום דבידו למשוך אצלו, אך כל שאין בידו למשוך אצלו, דמי להיכא דמונח בארץ ואינו בידו דחייב.[[850]](#footnote-851)

החזון יחזקאל בריש מכילתין נסתפק בזרק חפץ ואגדו בידו ואחר שיצא החפץ לחוץ קודם שנח שמט את החבל מידו ונח החפץ ברה"ר והי' דעתו לכך מתחילה אם הוא חייב, וכתב דלמש"כ הרמב"ם דפטורא דאגדו בידו הוא משום דאין כאן הנחה הדין נותן לחייב בכה"ג, כיון דכשנח החפץ ברה"ר כבר אין אגדו בידו והוי הנחה גמורה, - ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מאי פריך הכא דלכתא ומתנא אגדו בידו הוא, הרי י"ל דאיירי בגונא דלכתא ומתנא ואחר שנזכר שמט את החבל מידו ונח החפץ ברה"ר, דבכה"ג לא מיפטר אלא מכח הא דנזכר, והוכיח מזה דאף בכה"ג פטור דדמי לזרק חפץ ונעקר הוא עצמו וקיבלו דפטור, עיי"ש.

בהשגות הרמ"ך בפי"ג משבת ה"ו תמה על מש"כ הרמב"ם שם דכל שפשט ידו לרשות אחרת וחפץ בידו בתוך ג', ה"ז כמו שהניח בארץ וחייב, והיינו משום דאגד יד לא שמי' אגד, וכמו שאמרו לעיל צ"ב א', דהא קי"ל דידו בתר גופו גרירא, ולא גרעא ידו המדובקת בגופו מלכתא ומתנא דפטור אע"ג דנחה בארץ.

והאבהא"ז שם כתב בדעת הרמב"ם דהתם אין לפטור מדינא דאגדו בידו, דכ"ה דאם הניח את החפץ על הארץ והוא אוחזו בידו, פשיטא דחייב, דהחפץ נח לגמרי ברה"ר, ומה שיכול לקחתו בידו ולהחזירו אי"ז מגרע בהנחה, ה"נ כשהוא בתוך ידו והיא בתוך ג' לקרקע חייב, דכיון דאגד יד לא שמי' אגד, חשיב דיצא החפץ לגמרי מרשות זו, ומה דבידו להחזירו ע"י ידו, אי"ז מגרע בהנחה, ודוקא בלכתא ומתנא דהחפץ קשור בו, הרי דכל שהם בידו ברה"י ויכול למשוך עי"ז את החפץ, חשיב דלא הונח החפץ ברה"ר, - אך החזון יחזקאל בריש מכילתין הק', שהרי בע"כ דלא חשבינן להחבל כחלק מן החפץ, דא"כ מ"ט כתב הרמב"ם דכל פטורו הוא משום דליכא הנחה, (ול"ד להיכא דמקצת החפץ בפנים דמשמע מסתימת ד' הרמב"ם שם פי"ב הי"א דליכא אפי' עקירה), ועוד דמ"ט אינו פטור אלא כשיכול למשכו אצלו, וכיון דלא חשיב החבל כחלק מן החפץ ואפ"ה הוא פטור מכח הא דיכול למשכו אצלו, א"כ מ"ט בהוציא ידו מלאה פירות למטה מג' חייב אף דיכול למשכו אצלו.[[851]](#footnote-852)

**אלא אמר רבא במעביר,** הפנים יפות בפר' שלח ט"ו ל"ב כתב דהמעביר ד' אמות ברה"ר והתרו בו לאחר שהעביר ב' אמות שלא יגמור המלאכה, הוי התראה, אע"ג דהעקירה היתה בלא התראה, וה"נ בשאר מלאכות שבת שהתרו בו אחר שהתחיל המלאכה קודם שעשה כשיעור ואח"כ השלים השיעור, חייב, עיי"ש, - ועד"ז כתב הקוב"ש בח"ב סו"ס י' דאם התרו בו קודם ההנחה, סגי בזה לחייבו, כיון דבלא ההנחה ליכא איסור כלל בעקירה, ונמצא דהוא עושה את כל האיסור בהנחה, וכתב לפ"ז דאף דתנן הכא דתחילתו זדון וסופו בשגגה פטור, מ"מ תחילתו באונס וסופו בשגגה חייב, והוכיח כן מד' הריטב"א, וכ"כ הקה"י בסימן ה' סוסק"א.[[852]](#footnote-853)

והחזו"א בגל' ס' קובץ ענינים והועתק בסוגיין הביא מד' הרשב"א והר"ן לעיל ג' ב' שכתבו להדיא דכל שהוציא ידו לרה"ר בשוגג ונזכר ואח"כ זרק לרה"ר פטור מסקילה, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"א הי"ט דהעושה מלאכה תחילתה בשגגה וסופה בזדון פטור מכרת ומסקילה, והוכיח כן מסוגיין, דס"ד לפרש למתניתין במעביר, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משגגות הי"ט, ואי נימא דתחילתו בשוגג וסופו בזדון במעביר חייב מיתה, לא שייך למיתני פטור מחטאת,[[853]](#footnote-854) ועי' עוד באו"ש בפכ"ז משבת הי"א דנקט בפשיטות דכל שלא התרו בו קודם תחילת העבירה אינו חייב.

**כגון שנתכוין לעשות חבורה,** המרומי שדה הק' דא"כ מ"ט הוא פטור כשתחילתו בזדון וסופו בשגגה, הרי עשה את כל המלאכה דהיא החבורה בשגגה, וכתב דפטורו הוא משום דאינו שב מידיעתו, עיי"ש, ובעיקר הקו' יש מקום לדון, דאף דהי' בידו להחזיר, מ"מ כל שלא החזיר נעשית החבורה ע"י הזריקה הראשונה שהיתה במזיד, וע"כ לא חשיב דנעשית המלאכה בשגגה.

**אבל לא חזר ושכח פטור שכל חייבי חטאות אינם חייבין עד שתהא תחילתן וסופן שגגה,** הקרית ספר בשבת ספ"א כתב דילפינן לה מדכתיב בחטאת בעשותה ודרשינן מינה העושה את כולה ולא עושה את מקצתה, ומשמע עושה אותה כולה בשוגג ולא מקצתה, א"נ דפשטי' דקרא דנפש כי תחטא בשגגה משמע דעושה כל החטא בשגגה.

והאבי עזרי בפ"א משבת הי"ט הק' דמ"ט הוא פטור, ומה מגרע מה שנזכר אחר הזריקה, הרי חיובו הוא על מעשה דילי' שהוא הזריקה, וכיון דהזריקה היתה בשגגה ומה שנעשה אח"כ נעשה ע"י השגגה הקודמת, א"כ מה לי שנזכר אח"כ, ויש להוסיף דמצינו עוד כה"ג, בפירש"י בקידושין נ' א' (ד"ה שליח מעל), דהא דבנזכר בעה"ב פטור, הוא משום דכבר לאו שגגה היא גבי', והרי דאף דבלא"ה כבר אין הדבר תלוי בדעתו, וחיובו הוא על מה ששלחו מעיקרא, מ"מ כל שנזכר קודם שנעשית המעילה אי"ז כמעילה בשוגג וה"ה פטור.[[854]](#footnote-855)

הרמב"ם בפ"ב משגגות ה"א הביא להך דינא דאינו חייב עד שיהא תחילתו וסופו שגגה, ומשמעות דבריו שם דאיירי במעביר, והלח"מ שם הק' דמ"ט לא אשמועינן רבותא טפי דאף הזורק פטור כשאין סופו שגגה, וכמסקנת סוגיין, והאבי עזרי בפ"א משבת הי"ט כתב דדין זה דאף בזורק בעינן שיהא סופו בשגגה נתפרש בד' הרמב"ם בפ"ו משגגות ה"ח, עיי"ש.

\*התוס' בשבועות י"ח ב' ד"ה אלמא פירשו בד' רש"י שם, דלמ"ד דמשמש מת חייב, אם בא עלי' סמוך לוסתה, ואמרה לו נטמאתי, חייב ב', דמתחילה שגג בשתיהן אכניסה ואפרישה, וכשאמרה לו נטמאתי הוי ידיעה בין שגגת כניסה לשגגת פרישה, ובשעת פרישה חשיב כשוגג אע"פ שיודע בשעת פרישה שהוא עכשיו בועל נדה, כיון שע"י כניסה באה לו, וכ"ה להדיא בד' הבעה"מ שם, והק' ע"ז מסוגיין דמוכח דאם זרק אבן ונזכר לאחר שיצאה מידו פטור, אע"ג שמתחילה יצאה מידו בשוגג ול"ה יכול להחזירה, וכן הק' הראב"ד בכתוב שם, והתוס' הרא"ש שם הוסיף, דאם הכא פטור כשנודע לו קודם גמר מלאכה, כ"ש התם שנודע לו קודם שהתחיל עבירת הפרישה דפטור, ועיי"ש שכתב לפרש לד' רש"י בע"א.

\*החזון יחזקאל לעיל ס"ח ב' צידד דלענין חיוב גלות, אם נזכר אחר שזרק וכבר אין בידו להחזיר חייב גלות, ול"ב שיהא סופו בשגגה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

\*השפ"א נסתפק בחיוב מיתה במזיד, אם ג"כ בעינן שיהא מזיד מתחילת המלאכה ועד סופה, ואם באמצע המלאכה נתחרט ואינו יכול להחזיר יהא פטור, עיי"ש,[[855]](#footnote-856) ולכאו' משמעות ד' הרמב"ם בספ"א משבת דכל שתחילתו במזיד וסופו בשוגג פטור, ואמנם י"ל דד' הרמב"ם שם קיימי במעביר ובשאר מלאכות כיו"ב, אך זורק חייב אף אם סופו בשוגג, אך ממה שכלל הרמב"ם לזה עם הא דאינו חייב חטאת אלא כשתחילתו וסופו בשגגה, משמע דדמו זל"ז, וצ"ע, וכ"ה להדיא בחי' הר"ן לעיל ג' ב' דכל שסופו בשוגג אינו חייב מיתה, עיי"ש, והשפ"א שם כתב להוכיח לזה מד' התוס' לעיל ד' א', אך ולכאו' למש"כ האו"ש בפ"כ מסנהדרין ה"ב בביאור ד' התוס' שם, אין להביא משם, ואכמ"ל.

**אבל הכא דבמזיד לא,** האבי עזרי בפ"א משבת הי"ט הק', דמ"ט חשיב דגמר במזיד, הרי כ"ז שלא הניח אינו חייב, ואכתי הו"ל כידיעה לחצי שיעור, וכתב להוכיח מזה דבהעברת ד' אמות עיקר החיוב הוא על ההעברה עצמה, והעקירה וההנחה אינם אלא תנאי בעלמא, וע"כ חשיב דגמר שיעורא במזיד, דכל הא דס"ל לר"ג דאין ידיעה לחצי שיעור, הוא משום דחצי שיעור אי"ז חתיכה דאיסורא, אך הכא ההעברה דד' אמות היא החתיכה דאיסורא, ועי' בדבריו שם ובפי"ג הט"ו במש"כ לדון בזה מכ"ד אם עיקר החיוב הוא על ההעברה או על העקירה וההנחה, - ועמש"כ בזה באגרות ורשימות קה"י ח"ה סימן ג', ועיי"ש מש"כ עוד בסוגיין.

ובמשנת ר"א סימן י"ג סק"ה ואילך האריך לדון אם הא דפטרינן בגמר שיעורא במזיד, הוא משום דבכה"ג מהניא הידיעה לחלק, או דהוא משום דחשיב דנעשית המלאכה במזיד, ועיי"ש שכתב דפליגי בזה רש"י ותוס',[[856]](#footnote-857) וכתב דבפי' ר"ח מבו' דפטורו הוא משום דאיכא ידיעה מפסקת.

ומשמעות ל' הר"ח בסוגיין דפטורו הוא משום דאיכא ידיעה מפסקת, וכ"נ גם בל' התוס' בסוד"ה ובמאי, - והעירו דלפ"ז נמצא דגם אם הי' ד' אמות בשוגג ונזכר וחזר ושכח ואח"כ הניח פטור, ומ"ט נקט לה בגונא דהיו ב' אמות האמצעיות במזיד.

**רבה אמר חייב וכו',** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דבכה"ג דאין בידו להפסיק אין ידיעה מחלקת, וע"כ כיון דד' אמות היו בשוגג אע"פ שיש ביניהם ב' אמות שאינם בשוגג, הרי הד' מצטרפות וחייב עליהן, - ומבו' דאינו חייב אלא משום דבצירוף ב' אמות הראשונות והאחרונו איכא העברת ד' אמות בשוגג, ולא סגי במה דהעקירה וההנחה היו בשוגג,[[857]](#footnote-858) ויש ללמוד מזה דההעברה דכל הד' אמות הויא מעיקר המלאכה, ועמש"כ בזה במשנת ר"א סימן י"ג סק"ז.

הרמב"ן במלחמות שבועות י"ח ב' הק' ע"ד הבעה"מ שם דלמ"ד דמשמש מת חייב, אם בא עלי' סמוך לוסתה, ואמרה לו נטמאתי, חייב ב', דכשאמרה לו נטמאתי הו"ל ידיעה לחלק, וכן פירשו התוס' שם בד' רש"י, ממה שאמרו הכא דכל שאין בידו להחזיר אי"ז ידיעה המחלקת, - ובחי' רמ"ש שם כתב דכל מה שאמרו הכא דכיון שאין בידו ל"ה ידיעה, הוא בידיעה לחצי שיעור, דלא ידע מחיוב כלל, רק דכיון דידע שהוא שבת ואילו נשאר בידיעתו שהוא שבת ל"ה עושה חצי שעור השני, אי"ז מצטרף, ובזה הוא שאמרו דבזורק דלא מצי לאהדורי ל"מ ידיעה זו לחלק, ומשא"כ התם שנודע לו שחייב חטאת על הראשונה, שפיר ה"ז מחלק וחייב ב' חטאות, וכתב לדמותו למה שאמרו לעיל ע"א ב' דאף אם נודע וחזר ונודע חייב ב' חטאות, ופשיטא דאם נודע לו תחילה על ח"ש וחזר ונודע על ח"ש דלא תהא הידיעה מחלקת, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועד"ז כתב בקובץ שמועות בשבועות שם.

\*המאירי לעיל ג' ב' כתב דאם פשט ידו מלאה לרה"ר בשוגג ונזכר וחזר ושכח וזרק לרה"ר חייב, אף למ"ד דיש ידיעה לחצי שיעור, דכל הא דיש ידיעה לח"ש, הוא כשעשה איסור בהעלמה הראשונה, כגון כתב אות אחת או אכל חצי זית חלב, ומשא"כ בכה"ג דקודם הנחה לא עביד איסורא כלל, והק' ע"ז ממה שאמרו בסוגיין דהמעביר ב' אמות בשוגג וב' אמות במזיד וב' אמות בשוגג פטור, וכתב דשאני התם דההעברה דומה למעשה יותר מן ההוצאה, ועמש"כ לפרש בזה בתוצאות חיים סימן ז', ובאבי עזרי פ"א משבת הי"ט.

**והאנן תנן קלטה אחר או שנשרפה פטור וכו' הכא דמכוין וכו' מחשבתו משויא לי' מקום,** לפירש"י במתניתין דפטורא דקלטה כלב הוא משום דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', הרי דזהו דפריך דמ"ט דרבה דזרק ונחה בפי הכלב או בפי הכבשן חייב, אף דליכא הנחה ע"ג מקום ד', וע"ז משני דכיון דמכוין להנחה זו, מחשבתו משויא לי' מקום וחשיב כהנחה ע"ג מקום ד'.

אך התורי"ד פירש דפטורא דקלטה כלב או שנשרפה הוא משום דאזיל לאיבוד, וזהו דפריך דמ"ט דרבה דזרק ונחה בפי הכלב או בפי הכבשן חייב אף דאזיל לאיבוד, וע"ז משני דכיון דמכוין להנחה זו, מחשבתו משויא לי' מקום חשוב, וחשיב כהנחה מעליא אף דאזיל לאיבוד, וזהו דמדמינן לה להא דחייב כשהוציא בפיו אף דאין דרך הוצאה בכך, ומ"מ כיון דהוא מתכוין לאכלן מהני מחשבתו לחשבו כדרך הוצאה, - ועיי"ש שהק' דמ"מ מ"ט הוא חייב אף דליכא הנחה ע"ג מקום ד',[[858]](#footnote-859) וכתב דהוא משום דפי הכלב שהוא בע"ח חשיב כדע"ד, ובפסקי רי"ד כתב דדמי לידו של אדם דחשובה כדע"ד.

\*בעיקר הא דמחייבינן בזרק בפי הכבשן מכח הא דמחשבתו משויא לי' מקום, נתחדש דלחיוב הנחה ברה"ר ל"ב שיהא החפץ קיים אחר ההנחה ויקבע ברשות, אלא כל שהגיעה ההוצאה לתכליתה ברה"ר חייב, וצ"ע.[[859]](#footnote-860)

\***יש אוכל אכילה אחת וחייב עלי' ד' חטאות ואשם א',** בשיטה להר"נ כתב דחייב ד' חטאות משום חלב משום טומאת הגוף משום אכילת קדש ומשום אכילת יוהכ"פ, אך משום נותר אינו חייב חטאת, שהרי אין באכילתו מזיד לא מיתה ולא כרת, והק' דא"כ אמאי נקט נותר, - ותלמיד טועה כתבו, דלהדיא ילפינן בכריתות ה' א' מקרא דאוכל נותר הוא בכרת, והכי תנן בריש כריתות דחייבין על אכילת נותר במזיד כרת ועל שגגתו חטאת, ומאידך על אכילת קדש אין חייבין חטאת אלא אשם מעילות, וכן מסיק בתשו' מהרש"ם ח"ו סימן מ"א דבודאי תלמיד טועה כתבו בשמו ולא יצאו מפה קדוש, עיי"ש.

**הא אין דרך הוצאה בכך אלא כיון דקמיכוין מחשבתו משויא לי' מקום,** בפירש"י כתב דהא דפריך דאין דרך הוצאה בכך היינו דאין דרך להוציא בפה, וכן פירשו הרמב"ן לעיל ה' א', והרשב"א והריטב"א לעיל צ"ב א', ובחי' הגרע"א תמה שם דכיון דדרך להוציאו בפה לא מיקרי כלאחר יד, וכמש"כ התוס' לעיל י"א ב' דאשה היוצאת במחט התחוב בבגדה ל"ה כלאחר יד כיון דדרכה בכך, ומה מייתינן מינה דמחשבתו משויא לי' מקום.[[860]](#footnote-861)

ובפי' ר"ח גריס הא אין דרך "חיוב" הוצאה בכך, ופירש דהיינו דדרך חיוב הוצאה הוא בעקירה ממקום ד' והנחה במקום ד' והכא ליכא הנחה במקום ד', וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ג שפירש כן, וכ"נ גם בד' התוס' לעיל י"א ב' ד"ה ואם יצא וצ"ב א' ד"ה המוציא בפיו ויבמות ל"ד א' ד"ה אם היתה,[[861]](#footnote-862) - ולפ"ז ניחא דשפיר מייתינן מינה דמחשבתו משויא לי' מקום.

\*לדעת רש"י צ"ע, דמ"ט באמת לא מייתינן מהא דחייב כשהוציאו בפיו, אף דליכא הנחה ע"ג מקום ד', - וי"ל דס"ל דלא איירי כלל כשההנחה היא ע"י הבליעה, כמו שפירשו התוס' הכא ובכ"ד, אלא ההנחה היא כשעמד, וכן משמע קצת בד' הרמב"ן ועוד מקמאי ביבמות ל"ד א' שפירשו כן, עייש"ה, וע"כ שפיר חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', וכמש"כ הראש יוסף לעיל ה' א' דבהנחת גופו לעולם חשיב כהנחה ע"ג מקום ד'.[[862]](#footnote-863)

\*הרמב"ן ביבמות ל"ד א' גריס במתניתין דכריתות אם היתה שבת והוציאו חייב, וכתב די"ג והוציאו בפיו, והק' מהא דתנן לעיל צ"ב א' דהמוציא בפיו פטור דאין דרך הוצאה בכך, ותירצו דה"מ בהוצאה דכלים אבל באוכלים מחשבתו משויא לי' מקום כדאיתא התם, וצ"ע דלפי גירסתו היאך פירש לסוגיית הגמ' הכא דמייתינן מינה דמחשבתו משויא לי' מקום.

**תוד"ה והוציאו, ואע"ג דפיו למעלה מי' ואינו רחב ד',** צ"ב דמה הזכירו להא דאינו רחב ד', הרי אף אם הי' רחב ד' אי"ז טעם לחשבו כרה"ר,[[863]](#footnote-864) ועמש"כ בזה המהרש"א, וצ"ב.[[864]](#footnote-865)

והתורי"ד נקט דפיו חשיב כמקום ד', ופירש דמה"ט הוא דחייב בקלטה כלב, משום דפה הכלב חשיב כמקום ד', ונת' לעיל, והביא להקשות דא"כ יהא גופו רה"י, שהוא גבוה י' ורחב ד', ונתחדש בדבריו דמהני הא דידו של אדם חשובה כדע"ד גם לענין שיעור דע"ד דרשות, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לעיל ה' א' בשם הראב"ד, ונת' לעיל שם, וכתב לישב דאין אדם חולק רשות לעצמו משום דנייד, והוא בטל אצל הרשות.[[865]](#footnote-866)

**ועוד דמעביר למעלה מי' כלמטה וחשיב כמונח ברה"ר,** הגרע"א בגהש"ס ציין לד' התוס' לעיל ו' א' ד"ה התם, ובחי' הגרע"א פירש לדבריו דקשיא ממש"כ התוס' לעיל שם דהא דלמעלה מי' כלמטה, היינו דההעברה ד' אמות הי' למעלה מי', אך ההנחה בעינן שתהא למטה מי', וא"כ הכא שנח למעלה מי' ליפטר, והניח בצע"ג, וקו' זו תליא בפלוגתת קמאי בדינא דהמוציא משוי למעלה מי', ויתבאר בעזה"י במקומו.

והחזו"א בסימן ס"ב סקי"ט אות א' הוכיח מד' התוס' הכא דהא דהמוציא משאוי למעלה מי' חייב, הוא אף בהנחת חפץ, ודלא כמש"כ הרשב"א לעיל ה' א' דהוא רק בהנחת גופו, ועוד, דהוא גם בהוצאה מרה"י לרה"ר, ודלא כמש"כ הריטב"א בעירובין ל"ג א' בשם ר"י דהוא רק במעביר ד' אמות ברה"ר, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו.

י"ד שבט ע"ט

דף מס' 34

**צ' ב' - המצניע לזרע וכו' חייב בכ"ש,** הפנ"י לקמן בסוגיין כתב דבשאר מלאכות אינו חייב בפחות מכשיעור אף דהוא חשוב לדידי', ומה"ט הוא דהכותב אות אחת או אורג חוט אחד פטור, אע"ג דחשוב בעיניו לשום צורך, והא דבהוצאה חייב המצניע בכ"ש, הוא משום דשיעור הוצאה ל"ד לשיעור שאר מלאכות, אלא הדבר מסור לחכמים לכל אחד ואחד לפי החשיבות,[[866]](#footnote-867) וע"כ כל שהצניעו והוא חשוב לדידי', הוא חייב על הוצאתו.

אך הנה בחי' הרמב"ן לקמן קי"א א' כתב בדין תולש, דהתלישה חשובה להתחייב עלי' בכ"ש כשהוא מתכוין לייפוי השדה, וכשהשדה אינה שלו אינו חשוב בעיניו יפוי השדה כלום ואין התלישה חשובה להתחייב עלי' במשהו, וכתב דזה דומה למצניע דמחייב בכ"ש, ושאר בנ"א אינן חייבין עליהן אלא כשיעורן, ומבו' דגם בשאר מלאכות איכא גוונא דמהני הא דה"ז חשוב לדידי' להתחייב ע"ז, אף דאחרים אין חייבין בכה"ג, וכן נקט בהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל ע"ג א', וצ"ע.

הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דהמצניע חייב בכ"ש, הוא רק במצניע לזריעה וכיו"ב, לפי שאפי' כ"ש הוי דבר חשוב לזריעה, אלא דבסתמא אין אדם מחשיבו לפי שאין אדם טורח לזרוע נימא אחת, וכמו שאמרו לעיל ע"ט א', וע"כ כל שהצניעו לכך, או אף היכא שלא הצניע אלא הוציאו לכך, חייב, דדבר חשוב הוא לכך, אך המצניע לאכילה, אינו חייב בפחות מכגרוגרת, לפי שאינו חשוב לאכילה בפחות מכאן, שאין דעתו של אדם מתיישבת בפחות מכגרוגרת, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין, והוסיף דאם אם החשיב פחות מכגרוגרת לאכילה, בטלה דעתו אצל כל אדם,[[867]](#footnote-868) - וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין, ופירש דהוא משום דאין פחות מכגרוגרת ראוי לאכילה, והרי חישב עליו לדבר שאינו ראוי ואין מחשבתו מחשבה, - וכ"כ המל"מ בפי"ח משבת הכ"א להוכיח מד' התוס' לעיל ע"ו א' ד"ה הואיל, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

אך התורי"ד לקמן בסוגיין כתב דאף המצניע לאכילה חייב בכ"ש, וכ"כ בפסקי רי"ד דאם הצניע לאכילה, כגון שהי' פרי חדש והצניעו לתינוק, אע"ג שאין בו כגרוגרת חייב, דאע"ג דלעלמא לא חשיב מפני שאין בו שיעור גרוגרת, לזה שהצניעו חשוב הוא, וכתב דהא דנקט במתניתין לזרע לדוגמא ולרפואה, לאו למעוטי אכילה, אלא אורחא דמילתא קתני שאין אדם מצניע אוכלין פחות מגרוגרת אלא להכי ולא לאכילה, ונת' עוד להלן.

התוס' לעיל פ' א' ד"ה אם לרפואה כתבו בשם הרשב"ם דכחול שהצניעו לכחול בו שיעורו כדי לכחול עין אחת, וכתבו בשם ר"י דפליג ע"ז, דכל שהצניעו לכך חייב בכ"ש, כדתניא דדם כדי לכחול עין אחת וכו' אבל במצניע כ"ש, - ובחי' מהר"ל שם תמה ע"ד התוס', דכל הא דהמצניע בכ"ש, הוא כשהצניע לרפואה סתם ויש רפואה בכ"ש, אבל אם הצניע כחול לרפואה, אינו חייב אלא אם יש בו כדי לכחול את העין, דאל"כ דמי להצניע יין לשתי' פחות מכדי מזיגת הכוס דאינו חייב, וה"נ כיון דרפואת כחול היא לכחול בו את העין, הרי דכל שאין בו כשיעור לכחול בו, אינו חייב,[[868]](#footnote-869) ועמש"כ הרש"ש שם.

\*השיטה להר"נ לעיל ע"ו א' כתב, במה שאמרו שם דאכילה ע"י הדחק לא שמה אכילה, דאף אם הצניע לכך פטור, דבטלה דעתו אצל כל אדם, וכל הא דהמצניע חייב, הוא בגונא דמיבעי לי' למצניע למילתא דלמאן דמיבעי לי' כה"ג ודאי חזי שפיר, וכן משמע בד' הריא"ז בפירקין, - אך הריטב"א לעיל שם כתב דאם הצניע לכך חייב, וכדתנן לעיל ע"ה ב' דאף דאין כשר להצניע ואין מצניעין כמוהו, מ"מ חייב המצניעו.[[869]](#footnote-870)

\*המ"מ בפ"ח משבת ה"ב כתב במש"כ הרמב"ם דהזורע כ"ש חייב, דזה נלמד מהא דתנן הכא דהמצניע לזרע חייב בכ"ש, ומכאן שהזורע בכ"ש, - ולכאו' הוא משום דס"ל כמש"כ הרשב"א דבמצניע פחות מכגרוגרת לאכילה אינו חייב, וכל הא דהמצניע לזרע חייב בכ"ש, הוא משום דחשיבות דזריעה היא בכ"ש, ומזה נלמד דאף הזורע חייב בכ"ש.[[870]](#footnote-871)

**ליתני המוציא זרע כ"ש חייב,** בפירש"י כתב דהמוציא זרע כ"ש חייב אע"ג דלא אצנעי' מעיקרא להכי, דהא דבעינן שיעורא הוא משום דאין אדם טורח להוציא נימא אחת לזריעה, אך כל שהוציא נימא אחת לזריעה בהדיא, גלי דעתי' דטרח ואחשבי', ומבו' בדבריו דהמוציא מיני זרעים לזריעה חייב בכ"ש,[[871]](#footnote-872) וכ"כ הריא"ז, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפי"ח משבת ה"כ.[[872]](#footnote-873)

אך בפסקי רי"ד לקמן בסוגיין כתב דאף דהמצניע זרעוני גינה חייב בכ"ש, מ"מ המוציא זרעוני גינה לזריעה, אינו חייב אלא כשהוציא כשיעור, שהרי סתם זרעוני גינה מוציאם לזריעה, ואפ"ה תנן דזרעוני גינה חמשה, ודוקא במוציא חטה אחת שהיא אוכלין לזריעה חייב.

ולכאו' הפלוגתא בזה היא ביסוד הך דינא דהמוציא כ"ש חייב, דבדעת רש"י ודעימי' נראה דהוא משום דאחשבי' במה שהוציא לכך, והוי חד דינא עם הא דהמצניע חייב בכ"ש, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א והריטב"א, ולפ"ז הרי דכיון דהמצניע זרעוני גינה חייב בכ"ש, ה"נ המוציא זרעוני גינה לזריעה חייב בכ"ש, - אך בד' הרי"ד מבו' דלעולם בהוצאה ליכא אחשבי' כלל, והא דהמוציא כ"ש לזרע חייב, הוא משום דשיעור חטה לזריעה הוא בכ"ש, וכל הא דשיעור חטין הוא בכגרוגרת, הוא משום דהן עומדין לאכילה, אך כל שהוציאן לזריעה, שיעורן בכ"ש, ומשא"כ בזרעוני גינה שהן עומדין לזריעה, ואפ"ה שיעורן בחמשה, ל"מ מידי הא דהוציאן לזריעה.[[873]](#footnote-874)

בד' התורי"ד מבו', דאף דס"ל דהמצניע פחות מכגרוגרת לאכילה חייב, מ"מ כל שלא הצניעו לכך, אף שהוציאו לאכילה, אינו חייב אלא בכגרוגרת, וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד, - אך הרשב"א הוכיח דהמצניע פחות מכגרוגרת לאכילה פטור, מהמבו' בסוגיית הגמ' לקמן דהמוציא פחות מכגרוגרת לאכילה פטור.

ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהרשב"א לטעמי' דהא דהמוציא כ"ש לזרע חייב הוא משום דאחשבי' בהוצאתו, וע"כ ס"ל דאם הי' מועיל הצנעה לאכילה בפחות מכגרוגרת, אך המוציא פחות מכגרוגרת לאכילה הי' חייב, - אך הרי"ד לטעמי' דס"ל דבמוציא לא אמרינן דאחשבי' בהוצאתו, והא דהמוציא כ"ש לזרע חייב, הוא משום דשיעור חטה לזריעה הוא בכ"ש, הרי דבמוציא פחות מכגרוגרת לאכילה, כיון דשיעור אוכלין הוא בכגרוגרת, אינו חייב.[[874]](#footnote-875)

\*בד' התוס' לעיל פ' א' ד"ה אם לרפואה מבו' דפשיטא להו דאם שיעור כחול הוא כדי לכחול בו ב' עינים, הרי דאף אם הוציאו לרפואה אינו חייב בפחות מכך, עיי"ש,[[875]](#footnote-876) וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם, - וצ"ע דמ"ש ממה שאמרו הכא דהמוציא לזרע חייב בכ"ש, ולקמן בסוגיין אמרינן דהמוציא חטה אחת לזריעה חייב בכ"ש, והרי דאף דסתם חטין אין עומדין לזריעה, ושיעורן הוא בכגרוגרת, מ"מ כל שהוציא לכך חייב בכ"ש, וא"כ ה"נ י"ל בכחול, דאף דהוא עומד טפי לקישוט, והוי כמילתא דשכיחא ולא שכיחא דאזול רבנן בתר דשכיחא לקולא, וכמו שאמרו לעיל ע"ח א', מ"מ כל שהוציאו לרפואה סגי במה שיש בו כדי לכחול עין אחת, וכ"כ המל"מ בפי"ח משבת ה"א דבכל מידי דשכיחא ולא שכיחא דאזול בתר דשכיחא לקולא, אם הוציאו להצורך דלא שכיח, חייב, ולמד לזה מסוגיין, וצע"ג.[[876]](#footnote-877)

\*בפי' ר"ח פירש להא דפריך דליתני המוציא לזרע, היינו דאמאי לא תנן המוציא לזרע או לדוגמא או לרפואה "מה שהצניעו לכך" חייב עליו בכ"ש, ומ"ט הזכיר למחשבה בהצנעה ולא הזכיר למחשבה בהוצאה, ומשמעות דבריו דפליג ע"ד ש"ר וס"ל דכל שלא הצניע לכך, אך אם הוציא לכך פטור, וכל הא דפריך דליתני המוציא לזרע דחייב בכ"ש, היינו בגונא שהצניעו מתחילה לכך, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן בסוגיין שפירש למה שאמרו דמחייב הי' ר"מ אף במוציא חטה אחת לזריעה, דהיינו דאם הצניע חטה אחת והוציאה חייב.

**מהו דתימא בטולי בטלה מחשבתו קמ"ל כל העושה ע"ד ראשונה הוא עושה,** בפסקי רי"ד כתב דהיינו דוקא כשזכור ההצנעה אלא ששכח למה הצניעו, דבכה"ג הוא דאמרינן דלא ביטלה למחשבה קמייתא וכל מה שעושה ע"ד הראשונה הוא עושה, אבל אם שכח ההצנעה לגמרי, אינו חייב אלא בכגרוגרת, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז, וכ"נ בשיטה להר"נ שכתב דהא דחייב הוא משום דהוא רוצה באותה הצנעה שמא יזכור למה הצניעו.

\*האו"ז בהל' יבום סימן תרי"א האריך דבגוונא דאמרינן ע"ד הראשונה הוא עושה, הכריעו חכמים כך את דעתו, ואף שהוא אומר שלא נתכוין לכך לא סמכינן ע"ז, והוכיח כן ממה שאמרו הכא דע"ד הראשונה הוא עושה, וכיון דשכח מחשבתו הראשונה, פשיטא דקאמר דלא נתכוין ע"ד הראשונה, שהרי שכח דעתו הראשונה, ואפ"ה הכריעו חכמים את דעתו דע"ד הראשונה קא מפיק,[[877]](#footnote-878) ולכאו' מבו' מדבריו דמפרש דאיירי הכא ששכח את ההצנעה עצמה, דאם איירי כשזכור שהצניע אלא שאינו זכור למה הצניע, הרי שפיר י"ל דע"ד הראשונה הוא עושה, ועמד ע"ז בהגהות לפסקי רי"ד.

ומעיקר ד' האו"ז מבו' דמה שאמרו הכא דכל העושה ע"ד הראשונה הוא עושה, הוא מתפרש כשאר דוכתי שאמרו דע"ד הראשונה הוא עושה, וכ"ה מבו' גם בד' השעה"צ בסימן י"א סק"ג שהוכיח מהכא דאמרינן כל העושה ע"ד הראשונה הוא עושה, אף שלא באותו היום, עיי"ש, - אך בל' רש"י שכתב דבחשיבותי' קמא קאי, משמע טפי דלעולם חיובו הוא משום מחשבת ההצנעה, ומהני הא דע"ד הראשונה הוא עושה, דלא נימא דבטולי בטלה למחשבתי', ול"ה כמו בשאר דוכתי דבעינן לחשוב דעשייתו עכשיו היא במחשבה זו, דהכא אף דעשייתו עכשיו אינה במחשבה זו, מ"מ כיון דאכתי ההצנעה קיימת, ה"ה חייב בכ"ש.[[878]](#footnote-879)

\***מחייב הי' ר"מ אף במוציא חטה אחת לזריעה, פשיטא כ"ש תנן,** לדעת הרי"ד ודעימי' דבמוציא ליכא אחשבי' כלל, דדוקא כשהצניעו לכך אמרינן דאחשבי', צ"ע דמאי פריך, הרי אף דבמתניתין תנן כ"ש, י"ל דהוא משום דאחשבי' בהצנעתו, אך במוציא חטה אחת לזריעה ולא הצניעה לכך, שמא אינו חייב.

**ולעולם עד דאיכא כזית,** בחי' הגרע"א הק' דמאי ס"ד דיהא שיעורו בכזית, דלזה אין לנו טעם נכון, דממ"נ אם אזלינן בתר מחשבתו לזריעה ליחייב כדין מוציא זרעים, ואם לא אזלינן בתר מחשבתו, ליהוי כאוכלין דשיעורן בכגרוגרת, והול"ל דהו"א דהצנעתו לזריעה מועיל לאפוקי מתורת אוכלין ונעשה כזרעים ושיעורו כזרעים אך ל"מ מחשבתו לחייבו בפחות משיעור זרעונים, וכתב די"ל דהא דתנן דזרעוני גינה פחות מכגרוגרת, היינו דשיעורו בכזית, וכמש"כ כן התוי"ט, וזהו דס"ד דעד דאיכא כזית, כשיעורא דזרעוני גינה.

אך בשיטה להר"נ כתב דהס"ד דעד דאיכא כזית, הוא משום דאע"ג דכזית לא חשיב לענין שבת עד דאיכא כגרוגרת, מ"מ שיעורא הוא וכד אחשבי' מחייב עלי', - ולכאו' דבריו מתפרשים כמש"כ בחי' הר"ן לקמן בסוגיין בתו"ד דהוא משום דכזית חשיב בעלמא, והיינו דל"מ מחשבתו להחשיב דבר שאינו חשוב כלל, ורק כשיש בו כזית דחשיב בעלמא, הרי דאף דלענין הוצאה לא סגי בהכי, מ"מ מהני מחשבתו להחשיבו,[[879]](#footnote-880) - וי"ל עוד, כמש"כ התוצאות חיים בסימן ח' סק"ז, דכיון דשיעור אוכלין בעלמא הוא בכזית, הרי דהא דבהוצאה בעינן כגרוגרת, הוא משום מלאכת מחשבת, וכמש"כ בפי' רשב"ם בב"ב נ"ה ב', וס"ד דכל הא דמהני אחשבי', הוא רק דבכה"ג ל"ב לשיעורא דכגרוגרת, אך אכתי בעינן בזה לשיעורא דכזית כשיעור אוכלין.[[880]](#footnote-881)

ט"ז שבט ע"ט

דף מס' 35

**צ"א א' - אלא מעתה חישב להוציא כל ביתו ה"נ דלא מיחייב,**[[881]](#footnote-882)בפירש"י כתב דפריך לאביי דתלי בדעתו, דמשום דע"ד הראשונה הוא עושה מחשבת לי' שיעורא, והתוס' וש"ר פירשו דפריך אדרב יהודה דאף במוציא חטה אחת לזריעה חייב משום מחשבתו, ועמש"כ הר"ן בדעת רש"י.

והריטב"א כתב דלפירש"י פריך דבגונא דחישב מעיקרא להוציא כל ביתו בהוצאה אחת, ואח"כ הוציא מעט, דיהא פטור, וכ"ה מבו' בל' רש"י, אך לדעת התוס' פריך דבגונא שחישב עכשיו בהוצאה זו להוציא כל כלי ביתו בחבילה אחת, ואח"כ מצא שלא היו שם כל הכלים באותה חבילה שהוציא, דיהא פטור, - ועיי"ש שהק' על פירש"י דאם חישב מעיקרא להוציא כל כלי ביתו ואח"כ הוציא מעט, הרי ביטל מחשבתו הראשונה, וכן הק' הגרע"א, וכתב די"ל דאיירי כששכח מחשבתו הראשונה.[[882]](#footnote-883)

**התם בטלה דעתו אצל כל אדם,** התוס' כתבו דהיינו דהתם אין אדם שלא יהא חשוב בעיניו פחות מכן, ומשא"כ הכא דיש בנ"א שחשובה להם חטה אחת לזריעה, - והרשב"א כתב דהיינו, דהתם אין כח בידו שלא להחשיב מה שהוא חשוב אצל הכל, אך הכא שבא להחשיב מה שאינו חשוב אצל הכל הרשות בידו, כיון דאף השיעור הזה ראוי הוא וחשוב אצל הכל, אלא שאין טורחין לכך לכתחילה, וכ"כ הריטב"א, וזה לטעמייהו דל"מ הצנעה לחייב בכ"ש אלא במצניע לזרע ולא במצניע לאכילה, לפי שאפי' כ"ש הוא דבר חשוב לזריעה, אלא דבסתמא אין אדם מחשיבו לפי שאין אדם טורח לזרוע נימא אחת.

\*לעיל ע"ה ב' פירש"י דלרבנן כל הכשר להצניע חייב כל אדם על הוצאתו ואפי' אדם עשיר שאין שיעור זה חשוב לו, ופירש דבזה הוא דפליג ר"ש וס"ל דעשיר אינו חייב, והראשונים שם נחלקו בדעת ר"ש בזה, ואכמ"ל, וצ"ע דלפ"מ שאמרו הכא דמן הדין הי' שכל שחישב להוציא כל ביתו לא יהא חייב על הוצאתו, משום דלא חשיב לי' פחות מכל כלי ביתו, וכל הא דחייב הוא משום דבטלה דעתו, א"כ מ"ט עשיר חייב על הוצאה בשיעור שאינו חשוב לו, דבזה ליכא למימר דבטלה דעתו, דכל עשירים אין חשוב להם שיעור זה.

**מתניתין דלא כרשב"א דתניא כלל אמר רשב"א וכו' נתחייב זה במחשבתו של זה,** בירושלמי בפירקין פרכינן דהיאך איירי פלוגתא דרשב"א ורבנן, אם כשהוציאו מדעת השני, ולא הוציאו ע"ד הראשון, לכו"ע פטור, ואם כשהוציאו ע"ד הראשון לכו"ע חייב, ומשני דאיירי בסתם, דרבנן אמרי דחזקה מדעת השני הוציאו, ורשב"א אומר דחזקה מדעת הראשון הוציאו.

ובזבחים מ"ז א' אמרינן דרשב"א דאית לי' דנתחייב זה במחשבתו של זה, כ"ש דאית לי' לענין מחשבת פיגול דזה מחשב וזה עובד הויא מחשבה, ומהני מחשבת פיגול דהבעלים לפגל, וה"נ אית לי' לענין ע"ז, דהשוחט לגוי שחיטתו פסולה, משום דהבעלים הגוי מחשבין לע"ז, עיי"ש, - והקר"א שם הק', דלכאו' טעמא דרשב"א הוא משום דכל דחשיב לאחד חייב המוציא, ומה ענין לזה מחשב וזה עובד,[[883]](#footnote-884) ועד"ז קשיא למה שאמרו בירושלמי דטעמא דרשב"א הוא משום דחזקה דמדעת הראשון הוציאו, וצ"ע.

\*לעיל ע"ח א' אמרו דתלמיד שאמר לו רבו לך ופנה לי המקום לסעודה, והלך ופינה לו דבר שאינו חשוב לכל, אם אצנעי' רבי' מיחייב עילוי', ובפירש"י כתב דאתיא כרשב"א דנתחייב זה במחשבתו של זה, אך התוס' כתבו דאתיא כרבנן, ואפ"ה הוא חייב משום דהתלמיד עושה הכל לדעת רבו, ועד"ז כתבו ש"ר שם.[[884]](#footnote-885)

**הוציא כגרוגרת לאכילה ונמלך עלי' לזריעה וכו' חייב וכו', מהו דתימא בעינן עקירה והנחה בחדא מחשבה,** צ"ב טעם הס"ד, דמ"ט ניבעי שיהיו עקירה והנחה בחדא מחשבה, ובס' משמר הלוי סימן כ"א סקי"ח כתב בשם הקה"י לפרש בזה, דס"ד דכיון דמלאכת מחשבת אסרה תורה, ע"כ כל שהיו העקירה וההנחה בב' מחשבות, הו"ל כמו שעשאם בב' חפצים, דהעקירה נעשית בדבר העומד לאכילה, וההנחה נעשית בדבר העומד לזריעה, וא"א לצרפם.

**הוציא כחצי גרוגרת לזריעה ותפחה ונמלך עלי' לאכילה,** הרשב"א בריש פירקין הוכיח מזה דל"מ מחשבה לחייב באוכלין פחות מכגרוגרת, וע"כ לא מיבע"ל אלא כשתפחה ונמלך עלי' לאכילה, דאם לא תפחה אינו חייב אף שחישב עלי' לאכילה,[[885]](#footnote-886) וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפי"ח משבת הכ"ו, דאם הוציא פחות מכגרוגרת לזריעה וקודם הנחה חזר וחשב עלי' לאכילה פטור, - ולדעת הרי"ד דמהני מחשבה לחייב באוכלין פחות מכגרוגרת, לא תיקשי מהכא, דהרי כל הא דס"ל דמהני הוא כשהצניעו לכך, אך כל שלא הצניעו לכך, אף שהוציאו לאכילה אינו חייב אלא בכגרוגרת, כאשר כ"ה להדיא בפסקי רי"ד, וכ"נ גם בתורי"ד, וע"כ הכא ל"מ מחשבתו לאכילה בפחות מכגרוגרת.

בד' הרמב"ם בפי"ח משבת הכ"ו מבו' דכל הא דחייב בכה"ג הוא כשנמלך עלי' לאכילה אחר שתפחה, אך אם נמלך עלי' לאכילה קודם שתפחה פטור, והמ"מ שם כתב דדקדק כן מלישנא דגמ' דתפחה ונמלך עלי',[[886]](#footnote-887) ועמש"כ בזה המרכה"מ שם, והקר"א במנחות נ"ד ב', והנימוקי הגרי"ב בגל' המהרש"א בסוגיין.[[887]](#footnote-888)

במנחות נ"ד א' מסקינן דבשר העגל שלא הי' בו כביצה ותפח עד כביצה, משתער מדאורייתא כמות שהי' מעיקרא, ומדרבנן משערינן לי' כדהשתא, והתוס' שם ד"ה דמעיקרא הק', דא"כ מ"ט הכא מחייבינן על הוצאתו לאכילה כשתפח ויש בו כגרוגרת, הרי מדאורייתא משערינן כדמעיקרא, ומצינו בזה כמה דרכים, - **א** הרמב"ן בסוגיין כתב, דהכא איירי בגרוגרת ממש, שהי' בה מתחילה כשיעור וצמקה, ואמרו במנחות שם דאף שצמקו משערינן להו כדמעיקרא משום דיכול לשלקן ולהחזירן לכמות שהיו, וע"כ אף הכא כל שחזרה ותפחה לכגרוגרת חייב.[[888]](#footnote-889)

**ב** הרמב"ן כתב עוד, דאיירי באוכלין שהי' בהן כשיעור וצמקו והוציאן ותפחו, וכיון שהי' בהן מתחילה כשיעור ועכשיו יש בהן כשיעור, חייב, וכדמסקינן במנחות שם דכל שהי' בו כשיעור וצמק וחזר ותפח אין דיחוי אצל איסורין, (ומותבינן מברייתא למ"ד דיש דיחוי אצל איסורין).

**ג** הרשב"א כתב דל"ד שיעור הוצאת שבת לשאר האיסורין, דבשאר האיסורין לא חייבה התורה בהם אלא כשיעור אכילה דהיינו כזית, וע"כ כל שאין בו כזית באמת, אע"פ שתפח ונראה ככזית, הרי אין בו כזית ולא נהנה גרונו בכזית, ומשא"כ לענין שבת דבחשיבותא תליא מילתא, וכל שדרך הבריות להחשיב ולהצניע חייבין עליו בהוצאתו, ומה"ט הוא דאין שיעור אחד לכל הדברים, ודאף דבר שאינו כשר להצניע ואין מצניעין כמוהו והצניעו והוציאו חייב, ואף פחות מכגרוגרת שתפח ונראה כגרוגרת, מחשיבין אותו ומצניעין אותו, וע"כ הוא חייב, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ויש ללמוד מדבריהם דאף שיעור כגרוגרת דהוצאה הוא משום דחשיב לאינשי, וככל שיעורי הוצאה, וזה דלא כמש"כ הפנ"י והמרומי שדה דשיעור כגרוגרת הוא מהלמ"מ, ולא תליא במה דחשיב לאינשי.[[889]](#footnote-890)

**ד** הגר"א באו"ח סימן תפ"ו כתב די"ל דלמסקנת הגמ' במנחות שם משערינן כדהשתא מדאורייתא, וע"כ הוא דהכא כשתפחה לכגרוגרת חייב.[[890]](#footnote-891)

**ה** בתשו' בית יצחק ח"א סימן ל' ס"ק ד' - ו' כתב בדעת הרמב"ם, דהא דמדאורייתא אין התפיחה מצטרפת לכשיעור, הוא משום דל"מ חייל ע"י התפיחה דינים שלא היו בו מעיקרא, וכ"ז הוא בדינים שחלים על החפצא, אך בדיני ואיסורי גברא מצרפין התפיחה לכשיעור, וע"כ לענין חיוב הוצאה משערינן כדהשתא.

האבנ"ז באו"ח סימן קכ"ה סק"ו הק', דאם איירי הכא כשתפחה ע"י גשמים, כמו שמצינו במנחות נ"ד ב' דהניחן בגשמים ותפחו, א"כ אף דבשעת ההנחה יש בה כגרוגרת, היאך יתחייב על הגשמים שלא הי' בהם עקירה, וכתב דצ"ל דע"י הגשמים שנבלעו בו חשיב האוכל עצמו כשיעור, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י בפסחים ל"ג ב' בד"ה טמא מת דמשקה הנבלע באוכל אינו מגוף האיסור, ומ"מ הוא משלים את שיעורו, אך השפ"א בסוגיין כתב דהכא איירי כשתפחה מעצמה, דאם תפחה ע"י גשמים לא מיחייב.

\***ואת"ל כיון דאילו אישתיק וכו',** הרמב"ם בפי"ח משבת הכ"ו כתב תחילה לדינא דהמוציא כגרוגרת לאכילה וצמקה קודם הנחה וחשב עלי' לזריעה דחייב, ואח"כ כתב דהוציא פחות מכגרוגרת לזריעה ותפחה ונמלך עלי' לאכילה חייב, משום דאפי' לא חישב הי' מתחייב על מחשבת ההוצאה,[[891]](#footnote-892) - ומבו' דאף דבגמ' מיבע"ל להא דהוציא כגרוגרת לאכילה וצמקה באת"ל דהוציא פחות מכגרוגרת לזריעה ותפחה וכו' חייב, מ"מ מאידך הי' מקום לומר דאף אם בהוציא כגרוגרת לאכילה וצמקה חייב, משום דבתר השתא אזלינן, ואף בשעת עקירה הי' בה כשיעור כלפי מחשבתו שבשעת הנחה, וכמש"כ הבעה"מ דההנחה היא סוף המלאכה המחייבתו חטאת וע"כ בתר השתא אזלינן, מ"מ בהוציא פחות מכגרוגרת ותפחה ונמלך עלי' לאכילה, כיון דבשעת העקירה ל"ה בה כשיעור כלפי מחשבתו שבשעת הנחה, פטור, וע"כ כל הא דחייב בכה"ג, הוא רק משום ה"ט דכיון דאילו אישתיק וכו', וכ"נ גם בפי' ר"ח.

**הוציא כגרוגרת לאכילה וצמקה ונמלך עלי' לזריעה,** האבנ"ז באו"ח סימן רמ"ה סק"ב הוכיח מהכא דבהוצאה מרה"י לרה"ר אין ההעברה שמעביר אחר שיצא לרה"ר, מכלל המלאכה, כיון דבכל מקום שהניחו חייב, ואין ההילוך עוד עם החפץ פועל במלאכה כלום, דהרי בע"כ איירי כשבשעה שצמקה לא עמד עם החפץ, דאם עמד הרי הו"ל הנחה להפסיק, ואם ההעברה היא מכלל המלאכה, נמצא דמקצת מן המלאכה נעשית בחצי שיעור.

ועיי"ש בסק"ג שנסתפק אם ההוצאה מרה"י לרה"ר היא מכלל המלאכה, או דעיקר המלאכה היא בעקירה והנחה, ונפ"מ בגונא שצמקה קודם שהוציאה לרה"ר ונמלך עלי' לזריעה אחר שהוציאה, ובשיעורי הגר"ח בב"ק ע' ב' ובמגנזי הגר"ח סימן מ' נקט דההוצאה מרה"י לרה"ר הויא מכלל המלאכה, עיי"ש, - אך בד' הגרע"א לקמן בסוגיין בדין זורק כזית תרומה לבית טמא לדעת רש"י, מבו' בפשוטו דאף בגוונא דבשעת ההכנסה לרה"י ל"ה בה כשיעור, מ"מ כל שבשעת העקירה וההנחה הי' בה כשיעור, סגי בזה לחייב, ועמש"נ לקמן שם לדון בזה.

\*בפי' ר"ח כתב דעיקר דהא מלתא הוא דבעינן שתהא העקירה וההנחה במחשבה דאיסורא, כמו שאמרו לעיל ה' ב' דהמפנה חפצים מזוית לזוית ונמלך עליהן והוציאן פטור שלא היתה עקירה משעה ראשונה לכך, - ואפשר דמכוון דבריו הוא לפרש טעם האיבעיא שלא יתחייב בהוציא כגרוגרת לאכילה וצמקה ונמלך עלי' לזריעה, משום דכפי מחשבתו בשעת העקירה, לא הי' חייב על ההנחה, ולא חשיב כעקירה במחשבת איסור, - וי"ל דבא לפרש להא דאינו חייב כשהוציא חצי גרוגרת לאכילה ונמלך עלי' לזריעה, דהוא משום דלא היתה העקירה במחשבת איסור.[[892]](#footnote-893)

**יש דחוי לענין שבת או אין דחוי לענין שבת,** הריטב"א הק' דבמנחות נ"ד ב' אמרינן דכל שהי' בו מתחילה כשיעור וצמק וחזר ותפח פליגי אם יש דחוי אצל איסורין, ומסקינן דאין דחוי, וכתב לישב דל"ד, דהתם כיון דבתחילה ובסוף יש בו כזית, הרי נהנה גרונו בכזית, ולא חיישינן למה שצמק בינתים, ומשא"כ הכא דחיובו משום עקירה והנחה, אפשר דכל שצמק ונדחה בין עקירה להנחה, הו"ל העקירה כמאן דליתא וא"א להתחייב על ההנחה גרידא,[[893]](#footnote-894) ועד"ז כתבו בשיטה להר"נ, ובכס"מ פ"ד משאה"ט הי"ג בשם המהר"י קורקוס, וכ"נ בפירש"י בד"ה יש דיחוי, וכמו שעמד ע"ז הערוה"ש ביו"ד סימן פ"ה סט"ז.[[894]](#footnote-895)

התוס' הק' דמשמע דבהוציא כגרוגרת לאכילה וצמקה ונמלך עלי' לזריעה, אי בתר השתא אזלינן ליכא למיבעיא מידי, ולא אמרינן דשמא יש דחוי אצל שבת, שהרי מיד כשצמקה נדחית, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דדוקא הכא חשיב לי' דיחוי, שנדחית בין משיעור ראשון ובין משיעור אחרון,[[895]](#footnote-896) אבל התם דמשיעור אחרון מיהא לא נדחית, לא חשיב לי' דיחוי, ועד"ז כתב הריטב"א.

**ב** הבעה"מ כתב דהתם ל"ה דיחוי, כיון שלא חסרה משיעור שמתחייב עליו בשעת הנחתו, וההנחה היא סוף המלאכה שמחייבתו חטאת.

**ג** הבעה"מ כתב עוד די"ל דאיירי דבהדי דצמקה נמלך עלי', ולא שצמקה וחזרה ונמלך עלי' אלא הכל בב"א, - ועד"ז כתב בשיטה להר"נ בשם הרא"ה דאיירי כשנמלך עלי' לזריעה קודם שצמקה, ומעולם לא נדחתה, והריטב"א כתב ע"ז דאין הלשון הולמו.

**ד** בחי' הגרע"א כתב די"ל דכשצמקה ואח"כ נמלך עלי' לזריעה ל"ה דיחוי, משום דהי' בידו מיד בתחילת הדיחוי לחשוב לזריעה, וכל שבידו ל"ה דיחוי, ומשא"כ הכא דהושלם השיעור מכח שתפחה וזה ל"ה בידו, מיבע"ל אם הוי דיחוי.[[896]](#footnote-897)

**כגון דאיכא פחות מכביצה אוכלין והאי משלימו לכביצה,** דעת רש"י בכ"ד דאוכל מקב"ט בפחות מכביצה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מטומאת אוכלין ה"ד, - והרמב"ן כתב לדעתו דהא דמיבע"ל הכא לחייבו, הוא במיגו דמצטרף לכביצה לטמאות אחרים, וכ"כ המהרש"ל והמהרש"א בע"ב, וכ"כ המל"מ בפי"ח משבת הכ"ז בדעת הרמב"ם.

אך התוס' כתבו דמשמע הכא דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה, והמהרש"א שם פירש לדבריהם דהיינו דהא דמיבע"ל לחייב, הוא במיגו דחל ע"י צירוף איסור טומאה, וכמש"כ התוס' שם, ול"ש למימר כן אלא בטומאת עצמם, אבל לטמא אחרים אכתי לא חל השתא איסורו, ועד"ז הק' הריטב"א ע"ד רש"י, דכיון שכבר יצא מטהרה לטומאה משנכנס לבית ול"מ ההנחה לענין טומאה אלא לטמאות אחרים, ודאי לא חשיבא כולי האי למימר מיגו דליחייב לענין שבת, ועי' בחי' הגרע"א במה שהאריך לפרש לד' התוס' בע"א.

והרמב"ן והר"ן הק' על פירש"י, דטומאת אחרים אינה נעשית בהנחה, שאפי' נטמאו זו בפנ"ע וזו בפנ"ע אם בשעת טומאת אחרים מצטרפין מטמאין אותן, ולכאו' מכוון דבריהם דלא חשיב דחייל מידי בשעת ההנחה ע"י צירופם, משום דטומאת אחרים לא תליא במה שהן מצורפין בשעה זו, אלא במה שיהיו מצורפין בשעה שיגעו באחרים.[[897]](#footnote-898)

המאירי כתב לדעת רש"י, דהא דמיבע"ל רק כשנצטרף בבית לפחות מכביצה, ולא מיבע"ל גם בלא"ה, כיון דכשהונח כזית זה בבית נטמא ומדלענין טומאה בכזית אף לענין שבת בכזית, הייינו משום דלא באו שבת וטומאה כאחד, דמשעה שנקלט באויר הבית נטמא, וחיוב שבת לא בא עד שהונח, וע"כ לא מיבע"ל אלא כשנצטרף לפחות מכביצה אוכלין, דצירופו נעשה ע"י ההנחה, וכ"כ בחי' הגרע"א לקמן בסוגיין.[[898]](#footnote-899)

והתורי"ד הק' ע"ד רש"י, דהו"ל ליבעי כשזרק כזית תרומה לבית טהור והי' שרץ או נבילה שם והלך ונח ע"ג שרץ או ע"ג נבילה, דבשעה שנח חל הטומאה ואיסור שבת בב"א.

**מדמצטרף לענין טומאה מיחייב נמי לענין שבת,** התוס' פירשו דמיבע"ל שיתחייב במיגו דנטמא ונאסר עי"ז לאכלו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, - אך הרמב"ן והר"ן פירשו דמיבע"ל שיתחייב במיגו דמחייב משום מטמא תרומה. ותמה לפ"ז ע"ד רש"י דאוכל מקב"ט בפחות מכביצה, דלפ"ז אין עליו תוספת חיוב בצירוף האוכלין,

הרמב"ן כתב בשם התוס' שהק', דאף דבהנחה איכא שיעור מדמצטרף לענין טומאה, אך בעקירה ליכא שיעור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב בשם הרשב"ם דחייבין על הוצאת תרומה בכזית, משום דהוא אוכל חשוב לענין זר משום דזר לוקה ע"ז בכזית, וכל הא דמיבע"ל הכא הוא משום דקודם ההנחה נטמא ופרח ממנו איסור זרות,[[899]](#footnote-900) וזהו דמיבע"ל אם מהני הא דבשעת ההנחה מצטרף לענין טומאה, לחייבו על ההנחה לענין שבת, - והרמב"ן הק' ע"ז, דא"כ מה משני בלחם הפנים מדאפקי' איפסיל לי', הרי אכתי חשיב דזר וכהן לוקין עליו בכזית, ועוד דא"כ יתחייב על כל האוכלין האסורין בכזית, ואין לומר דהוא חשוב מכח דראוי לאכילת כהנים, דאף החולין ראויים לאכילת כל אדם,[[900]](#footnote-901) - והרשב"א כתב לפרש לד' הרשב"ם, דעיקר טעמו אינו משום דזר לוקה ע"ז בכזית, אלא הוא משום שראוי' לאכילת כהנים והם מחויבים בשמירתה, והריטב"א כתב דהא דחייבין ע"ז בכזית, הוא משום דאיכא תרתי, דיש בהן מצות אכילה לכהנים, וגם זר חייבין מלקות על אכילתן.[[901]](#footnote-902)

**ב** הרמב"ן כתב לפי דבריו, דהא דמיבע"ל לחייב, הוא מכח הא דמחייב משום מטמא תרומה, וכיון דעל זריקה זו חייב משום מטמא תרומה, חשיבא זריקה אף לענין שבת, דא"א בלא עקירה והנחה.

**ג** הרשב"א כתב דעקירה צורך הנחה היא, וכיון דבשעת הנחתו יהא חשוב אף עכשיו חשבינן לי' כדבר חשוב, כיון שעקרו לצורך הנחה זו, ועד"ז כתב הריטב"א בשם תוס'.

התוס' כתבו דהא דנקט זרק, הוא משום דבמעביר לא אתו בהדדי הדדי, דכשהגיע לתוך ג' חייב, ואיסור טומאה ליכא עד דמצטרף, וכ"כ הרשב"א והריטב"א,[[902]](#footnote-903) - ולכאו' מבו' מדבריהם דהא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הוא אף כשסופו לנוח במקום זה, ודלא כמש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל ח' א', ולדעת הרמב"ן לא תיקשי דמ"ט נקט זרק, דלדעתו דהא דמחייבינן לי' גם על העקירה, הוא משום דעל זריקה זו חייב משום מטמא תרומה, הרי דכ"ז הוא בזורק, אך במכניס, הרי אין חיובו משום מטמא תרומה על מעשה העקירה כלל.

התוס' וש"ר עמדו דכיון דמיבע"ל לחייב מכח הא דמצטרף לענין טומאה, מ"ט לא מיבע"ל אלא בשזרק כזית, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דדוקא בכזית תרומה דאיכא איסור לאכלו בטומאה, הוא דאמרינן דמיגו דמצטרף לענין טומאה מצטרף לענין שבת, וכתבו דאע"ג דבתרומה טמאה ליכא נפ"מ בין כזית לפחות מכזית, דאף בכזית ליכא אלא עשה, ובפחות מכזית נמי איכא איסורא דאורייתא דח"ש אסור מה"ת,[[903]](#footnote-904) מ"מ כזית חמיר טפי, שהוא שיעור ללקות עליו בכל מקום, וכ"כ הרשב"א.

**ב** הרשב"א והריטב"א כתבו דלפ"ד הרשב"ם דל"מ המיגו לחייבו על העקירה, והא דמיבע"ל לחייבו הוא משום דחייבין על הוצאת תרומה בכזית, הרי דמה"ט לא מיבע"ל אלא בזרק כזית תרומה, דאם זרק פחות מכזית פשיטא דפטור, משום דבשעת העקירה ל"ה בו שיעור.

**ג** הריטב"א כתב, דכיון דבשעת העקירה לי"ב שיעור, והא דחייב הוא משום דא"א להנחה בלא עקירה, ל"מ אלא מכח הא דגם בשעת העקירה יש בו דבר חשוב שהוא כזית תרומה דחשיב לחיוב אכילה וזר לוקה עליו בכזית, ונמצא לפ"ז דהא דחשבינן דיש בו שיעור בשעת העקירה, הוא מכח צירוף הא דהוא כזית תרומה עם הא דבשעת ההנחה נצטרף לענין טומאה, וצ"ב.

**ד** הר"ן כתב דאפשר דאינו חייב משום מטמא תרומה עד דאיכא כזית, וזה לטעמי' דהצד לחייב הוא במיגו דמתחייב משום מטמא תרומה.

**ה** הר"ן כתב עוד, דהוא משום דלא חזי לאיצטרופי לענין שבת עד דאיכא כזית, ועד"ז כתב בשיטה להר"נ דדוקא כזית דהוא שיעורא דחשיב, מהני הא דמצטרף לענין טומאה לחייבו, וכתב לדמותו להס"ד לעיל דאף המצניע אינו חייב אלא בכזית.[[904]](#footnote-905)

התוס' כתבו דהא דלא מיבע"ל אלא בתרומה, הוא משום דדוקא בתרומה דאסור לאכלה בטומאה, שייך לומר דמיגו דמצטרף לענין טומאה מצטרף לענין שבת, וכ"כ הרשב"א, - ובד' הרמב"ן מבו' דהא דלא מיבע"ל אלא בתרומה, הוא משום דהצד דמצטרף לענין שבת, הוא מכח הא דמתחייב משום מטמא תרומה.

והתורי"ד והר"ן תמהו ע"ד רש"י דאוכל מקב"ט בכ"ש והא דמיבע"ל לחייב הוא מכח הא דמצטרף לטמא אחרים, דא"כ מ"ט לא מיבע"ל אלא בתרומה ולא בחולין, - ובחי' הגרע"א כתב לישב לפ"ד הרשב"ם, דכל הא דמיבע"ל לחייב אף דבשעת העקירה ליכא לה"ט דמצטרף לענין טומאה, הוא משום דחשיב לאכילת כהנים, וע"כ לא מיבע"ל אלא בכזית תרומה, - ועיי"ש שעמד בזה, דאכתי מ"ט הוא חייב, הרי מיד כשבא לאויר הבית ונטמא דאוכל מקב"ט בפחות מכביצה אזלה לה החשיבות דכבר אינו ראוי לכהנים והוה כאילו בצר לי' שיעורא, ורק בשעת הנחה חשיב מכח צירוף הטומאה, ונמצא דבין עקירה להנחה בצר לי' שיעורא, והוי כצמקה בינתים וחזרה ותפחה דמיבע"ל אם יש דחוי,[[905]](#footnote-906) וכתב דאפשר דהאיבעיא היא בדרך את"ל דאין דיחוי.[[906]](#footnote-907)

והמל"מ בפי"ח משבת הכ"ז כתב בדעת הרמב"ם, דבאמת לא מיבע"ל בדוקא בכזית תרומה, דכיון דהא דמיבע"ל לחייב הוא מכח הא דמצטרף לטמאות אחרים, אין לחלק בין תרומה לחולין, ולא גרסינן הכא תרומה, וזהו שהביא הרמב"ם שם להך דינא באוכלין סתמא, ולא פירש דאיירי בתרומה, שעמד ע"ז המ"מ שם.[[907]](#footnote-908)

התוס' כתבו דדוקא נקט זרק לבית טמא, דבזרק לבית טהור אע"ג דחשיב ללקות עליו זר האוכלו, מ"מ משו"ה לא חשיב בפחות מכגרוגרת, כיון דאיסור זרות לא בא ע"י הוצאה זו, - והמהרש"א פירש לדבריהם דהיינו בגונא דאתי בהדי הדדי כגון שזרק פחות מכזית לפחות מכזית שבפנים, דאתי איסור שבת ואיסור זרות בהדי הדדי, וע"ז תירצו דאיסור זרות לא בא ע"י הוצאה זו, דאף אם ל"ה כאן בית ורשות אחרת, הי' בא איסור זרות ע"י צירוף, ואיסור שבת לא בא אלא ע"י בית ורשות אחרת, ומשא"כ בבית טמא, דאף איסור טומאה בא ע"י הבית,[[908]](#footnote-909) - והגרע"א כתב דלפ"ז אכתי הו"מ למינקט בזרק פחות מכזית תרומה ובבית יש אוכלין דתרומה פחות מכביצה, וע"י צרוף זה יהיה כשיעור איסור תרומה טמאה.

והרש"ש תמה על דבריהם, דלכאו' כדי לחייבו בעינן שיהא החשיבות על הדבר שהוציא בפנ"ע, ואם אינו חשוב אלא בצירוף דבר אחר, ובו בפנ"ע ליכא חשיבות, אינו חייב, דהו"ל כמוציא פחות מכגרוגרת אוכלין ונצטרפו עם אוכלין אחרים דפטור, וע"כ לא מיבע"ל אלא אלא בזורק כזית, דלאחר שנצטרף עם מה שבתוך הבית להתטמא יש בו חשיבות בעצמו להיות האוכלו עובר בעשה, אך לכאו' לדעת רש"י והרמב"ם דהא דמיבע"ל לחייב, הוא במיגו דמצטרף לטמאות אחרים, מבו' דאף דאין החשיבות בו בפנ"ע אלא בצירוף האוכלין שבבית, מ"מ מהני זה לחייבו, וצ"ע.[[909]](#footnote-910)

\*בס' קובץ בפי"ח משבת הכ"ז הק', דמאי מיבע"ל לחייב בכה"ג, הרי כיון דעי"ז נטמאת התרומה והולכת לשריפה, הו"ל מקלקל, וכל המקלקלין פטורין, ובתשו' בית יצחק או"ח סימן ל"ד הוכיח מזה דמקלקל בהוצאה חייב, ול"ד לשאר מלאכות, וכתב לפרש, דהוא משום דדוקא בשאר מלאכות דעושה בגוף החפץ בעינן שיעשה תיקון בגוף החפץ ולא קלקול, ומשא"כ בהוצאה דאינו עושה פעולה בגוף החפץ.[[910]](#footnote-911)

\*בפי' ר"ח פירש דמיע"ל כשהי' באותו בית טמא תרומה פחות מכביצה, וזרק עכשיו כזית שהוא משלים להתרומה שיש בבית לכביצה, ובזה מיבע"ל דמדמצטרף לענין תרומה ומיחייב עלי', מתחייב נמי לענין שבת, וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון, ועיי"ש שהק' ע"ז, דמ"ט הוצרך לכך, הרי אף אם יש בבית פחות מכביצה אוכלי חולין, הן מצטרפין לכזית תרומה לכביצה, ומתחייב הוא עלי' משום מטמא תרומה.[[911]](#footnote-912)

י"ז שבט ע"ט

דף מס' 36

**צ"א ב' - כגון שזרקו לאוצר ומקומו ניכר מהו דתימא וכו',** בפירש"י כתב דאיירי כשלא נמלך עליו בפירוש אלא שזרקו לאוצר עם פירותיו, ואפ"ה אמרינן דהוי ביטול מחשבה מדלא אצנעי' לחודי', והריטב"א כתב דיש שהק' ע"ז דכיון דלא נמלך עליו בפירוש ודאי במילתי' קמייתא קאי ובהצנעתו, כיון שנתנו במקום שהוא ניכר, וכתב לפרש דארישא קאי דאוקמינא כששכח למה הצניעו והוציא אותו סתם, ואף דלא אמרינן בכה"ג דבטולי בטלה למחשבתו הראשונה, מ"מ כל דעבד בה גריעותא אחריתי שזרקו לאוצר, אמרינן דבטלה למחשבתו הראשונה ששכחה, - אך בשם הרא"ה כתב, דאיירי כשחזר בו ממחשבתו הראשונה שהצניעו לזריעה ולפיכך זרקו לאוצר, ומ"מ ניח"ל שיהא מקומו ניכר דאי הדר וממליך עלי' לזריעה משכח לה באנפי נפשה, וזהו דקמ"ל דאע"ג דניח"ל בהיכר מקום משום דילמא מימליך עלה, לא אמרינן דאכתי בחשיבותי' קאי, אלא כיון דאין מחשבתו הראשונה קיימת פקע חשיבותי', ועד"ז כתב בשיטה להר"נ.[[912]](#footnote-913)

**המוציא אוכלין ונתנן על האסקופה וכו' פטור,** השפ"א כתב להעיר דמ"ט נקט אוכלין, וכתב די"ל דכל הא דפטרינן כשהניחן על האסקופה וחזר והוציאן הוא באוכלין הניטלין ביד, אבל חפץ גדול שדרכו בכך שלא ליטלו כאחד מתוך כובדו, רק להניחו על האסקופה ולהוציאו אח"כ, הו"ל כעמד לכתף דאינו מפסיק, ועיי"ש שעמד ע"ז מד' התוס' לעיל ח' ב' ד"ה לא מיחייב דמבו' דהנחת חפץ לכתף מפסקת, אך לעיל שם נת' דיל"פ לד' התוס' בע"א, ודכ"ה מבו' בד' ש"ר שם דהנחת חפץ לכתף אינה מפסקת, ולפ"ז ניחא.

**מפני שלא עשה מלאכתו בב"א,** נתחדש בזה, דאף דע"י ב' המעשים יצא החפץ מרה"י לרה"ר, מ"מ כיון שלא עשה מלאכתו בב"א פטור, ובשאר מלאכות לא מצינו דכוותה, ובריש מכילתין נת' דיש לפרש בזה, דהוא משום דבהוצאה דמלאכה גרועה היא דמעיקרא חפץ והשתא חפץ, כל הא דחשבינן לה כמלאכה הוא רק כשעושה האדם מעשה הוצאה, אך בלא מעשה ההוצאה דהאדם אין עלי' תורת מלאכה כלל, ול"ד לשאר מלאכות דאף אם נעשו מאליהן חשיב דנעשית מלאכה, וע"כ כל שלא עשה מלאכתו בב"א ולא חשבינן לה כמעשה הוצאה, אף דעי"ז יצא החפץ מרה"י לרה"ר, אין ע"ז תורת מלאכה.

\*בפירש"י כתב דטעם פטורו הוא משום דהו"ל עקירה ממקום חיוב והנחה במקו"פ, "והדר עקרי' ממקו"פ" ואנחי' במקום חיוב, עכ"ל, ומשמע דכל הא דפטרינן כשהניח במקו"פ, הוא רק משום דבהנחתו בטלה עקירה ראשונה, וכשהוא חוזר ומוציאו ממקו"פ עביד עקירה אחרת, וכ"נ גם בפירש"י לעיל ה' ב' ד"ה ובן עזאי, (וכ"נ גם בפירש"י שם ד"ה פטור, בטעם הא דעמידה לפוש מפסקת בתוך ד' אמות).[[913]](#footnote-914)

\***קופה שהיא מלאה פירות וכו' עד שיוציא את כל הקופה,** בפירש"י בזבחים ק"ד ב' ד"ה מהו פירש דפרים הנשרפים שיצאו רובם לחוץ מטמאין את המתעסקין בהן, וכ"כ הראב"ד מפסוהמ"ק ה"ג, והתוס' שם הק' ע"ז ממה שאמרו בפסחים פ"ה ב' דאין הפרים מטמאין בגדים עד שינוחו, דהוצאה כתיב בהו כשבת, וא"כ ה"נ כל דאיגודו בפנים אין מטמאין בגדים, והתוס' בפסחים שם נקטו דאף היכא דאיכא אגד כלי בפנים אינו מטמא בגדים למ"ד דאגד כלי שמי' אגד.

והחזו"א בקדשים קמא סימן ל"ט סק"ה כתב בדעת רש"י, דכל הא דפטרינן בשבת כשאיגודו בפנים, הוא משום דכל שלא גמר ההוצאה לאו מלאכה היא, ואע"ג דאם נידון הוצאת רוב ככולה, מ"מ המלאכה הוצאת בכולה היא מלאכה אחרת, אך בפרים הנשרפין ל"ב מלאכת הוצאה אלא שתהא מוצאת, ולא ילפינן משבת אלא דכל שלא נח ל"ה הוצאה אף בהוציאה כולה, אך כשנחה והיא רובה בחות שפיר מיקרי מוצאת, ועיי"ש במה שהוסיף בזה.

והאבהא"ז בפי"ט מפסוהמ"ק ה"ג כתב בדעת רש"י, דפטורא דאגדו בפנים הוא משום דבשבת עיקר איסור ההוצאה הוא הוצאה מרה"י והכנסה לרה"ר, וכל דאגדו בפנים ליכא הוצאה שלימה מהרשות, אך לענין פרים הנשרפים ל"ב שלא יהיו בעזרה, אלא שיצאו למקום שריפתם, ובזה לא איכפת לן דאיגודם בעזרה.[[914]](#footnote-915)

\*בירושלמי א"ר שמואל ב"ר יצחק, הוציא קורה מרה"י לרה"ר עד שלא הניחה ברה"ר נכנס ראשה לרה"י אחרת, הואיל ואין כולה ניחה ברה"ר פטור, - ולכאו' קמ"ל בזה, דלא נימא דהא דתנן הכא דאינו חייב עד שיוציא את כל הקופה, הוא משום דכל דהוא אגוד לרה"י שהוציא משם, אי"ז הוצאה גמורה, אך בגונא דהוציא את כולה מרה"י לרה"ר ונחה שם חייב אף דאיגודה הוא ברה"י אחרת, אלא אף בכה"ג הוא פטור.

בפירש"י כתב דאינו חייב אא"כ הוציא "בראשונה" את כל הקופה, והמ"מ בפי"ב משבת הי"א פירש לדבריו דאם אחר שהניח הקופה מקצתה ברשות זו ומקצתה ברשות זו עקרה וגמר להוציאה אינו חייב, לפי שלא היתה בשעת עקירה שניה הוצאה בב"א שכבר הי' מקצת הכלי ברה"ר, וכ"כ הרא"ש בפ"ק סימן ט"ז דמוכח הכא דאף אם חזר והוציא את כל הקופה פטור לפי שלא עשה מלאכתו בב"א.

ובחי' הגרע"א הק' לפ"ז, לפ"מ שפירש בד' התוס' לקמן צ"ב א' דאף בחפץ שביד האדם אמרינן קלוטה, והא דפשט העני את ידו לפנים וכו' פטור העני, הוא משום אגד יד, דא"כ תיקשי דמ"ט אם נתן העני לתוך ידו של בעה"ב או נטל ממנו והוציא חייב, הרי תיכף כשהכניס ידו עם החפץ או שנטל החפץ מבעה"ב, הוי החפץ כמונח מכח קלוטה, וכשחזר והוציאו הוי עקירה חדשה ופטור כיון דכבר הי' מקצתו בחוץ, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ס"ב סק"ח ובסימן ק"ה סקי"ב.

ועד"ז הק' הרש"ש למ"ד דמהלך כעומד, דמ"ט הוא חייב כשמוציא מרה"י לרה"ר, הרי בשעה שנעתק מרשות לרשות הי' כמונח מקצת החפץ ברה"י ומקצתו ברה"ר, וכתב דלפ"ד התוס' בכתובות ל"א ב' דבמקום חיוב לא אמרינן מהלך כעומד להפסיק המלאכה, ניחא, - והק' עוד, דמ"ט המגרר חפץ מרה"י לרה"ר חייב, הרי כיון דמגרר כמונח דמי, נמצא דכשנעתק מרשות לרשות, הוי כמונח חציו ברה"י וחציו ברה"ר, וכן הק' החזו"א בסימן ק"ה סקי"ב,[[915]](#footnote-916) והק' עוד דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה, מ"ט הזורק מרה"י לרה"ר חייב, הרי כשהגיע מקצתו לרה"ר הו"ל כמונח חציו ברה"י וחציו ברה"ר, וקשיא כן גם בזורק תוך ג' לדעת רחב"ט, ובמעביר תוך ג' לדידן,[[916]](#footnote-917) ובמתגלגל לדעת רש"י דהוי כמונח, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"נ סימן ג'.[[917]](#footnote-918)

\***אסקופה רה"ר,** בפירש"י כתב דהיינו כשהיא גבוהה ט' ורחבה ד' ורבים מכתפין עליו, ומבו' דל"ה האסקופה רה"ר אלא כשהיא רחבה ד', ולעיל ח' א' נת' פלוגתת הראשונים בזה, ובהגה' הב"ח הק' דזה דלא כמו שפירש"י לעיל ח' א' ד"ה מכתפי דעמוד שרבים מכתפין עליו הוי רה"ר בין רחב ובין קצר, וכן הק' הגרע"א בגהש"ס לעיל שם, ועמש"כ בזה השפ"א לעיל ד' ב' והמשנת ר"א בסימן ד' סק"ו.

**אגד כלי שמי' אגד,** הרמב"ם בפי"ב משבת הי"א פירש דהא דשמי' אגד הוא משום דהכלי משים כל שיש בו כחפץ אחד, ומבו' דיסוד דינא דאגד כלי הוא דחשבינן לכל מה שבתוכו כחפץ אחד, וכל שמקצתו בפנים, הו"ל כאגד חפץ דפטור.

ובפי' ר"ח משמע דדינא דאגד כלי, הוא מכח הא דמקצת הכלי עדיין בפנים ויכול למשכו לפנים ולהכניסו וממילא מה שהוא בחוץ נמשך עם הקופה ונכנס, וכ"כ התוס' בפסחים פ"ה ב' סוד"ה בנגררין דהא דאגד כלי שמי' אגד, הוא רק בכלי שיש לו תוך, דע"י מה שבפנים יכול להביאו בפנים, ומשא"כ התם דע"י משיכת המוט ל"ה יכולים האחרונים להביאו אצלו,[[918]](#footnote-919) - ובד' התוס' שם משמע קצת דבאגד חפץ ל"ב להא דיכול להביאו בפנים ע"י מה שבפנים, ואף בלא"ה פטור, וזה כמש"כ בגל' הגרע"א בסימן תנ"ב, ורק באגד כלי לא מיפטר אלא בכה"ג, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם דדינא דאגד כלי הוא משום דהכלי משים כל מה שבתוכו כחפץ א',[[919]](#footnote-920) (ולפ"ז יש להעיר בד' הגרע"א בגל' הרמב"ם שם שהביא לד' התוס', ולא עמד דהוא שלא כדעת הרמב"ם).[[920]](#footnote-921)

\*בירושלמי מייתינן להא דאמר חזקי' דבקופה של קשואין ושל דלועין היא מתניתין וכו', אבל בקופה שהיא מלאה פירות כיון שהוציא ממנה כגרוגרת חייב, ואמרינן עלה דמילתי' דר' יוחנן פליגא, דא"ר חייא בשם ר' יוחנן, סרוד שמקצתו מבפנים ומקצתו מבחוץ נטל מכאן ונתן לכאן פטור, והיינו דמהא דפטר ר' יוחנן כשנטל מכאן ונתן לכאן, ש"מ דאגד כלי שמי' אגד, ונתחדש בזה, דפטורא דאגד כלי שמי' אגד הוא אף בכה"ג שעקר חפץ מתוך הכלי ברה"י והניחו בתוך הכלי ברה"ר, וזה דלא כמו שצידד החזו"א בסימן ס"ב סק"ח דפטורא דאגד כלי הוא רק כשעקר הקופה והניח הקופה, עיי"ש.[[921]](#footnote-922)

\*הריטב"א במכות י"ט א' כתב במה שאמרו שם דביכורים מקצתן בחוץ ומקצתן בפנים שבחוץ חולין ושבפנים קדש, דאם הוו בכלי אחד אין מה שבפנים קדש אלא למ"ד דאגד כלי לא שמי' אגד, וכתב דאין לנו לחלק בענין אגד כלי בין ביכורים לשבת, - והמנ"ח במצוה תמ"ג צידד בדין מע"ש דאין לוקין על אכילתו בחוץ אלא כשנכנס לירושלים, דאם נכנס חצי פרי לפנים וחציו בחוץ, חייבין על החצי שנכנס לפנים, ולכאו' אי"ז כד' הריטב"א.[[922]](#footnote-923)

**הי' מגרר ויוצא וכו',** בפירש"י כתב דבכתובות מוקי לה בצידי רה"ר, א"נ שצירף ידו למטה מג' וקיבלה, - והרמב"ן הק' דלכאו' הכא לא ס"ל כהך אוקמיתא דצירף ידו וקיבלה, דא"כ ל"ש בזה טעמא דאגד כלי, דבב"א הוא מקבלו בידו כולה, והריטב"א כתב די"ל דאף בצירף ידו שייך אגוד כלי, כגון שנח מקצת הכלי בידו למטה מן המפתן ומקצת הכלי הי' למעלה לפנים מן המפתן.

**ואי ס"ד אגד כלי שמי' אגד קדים לי' איסור גניבה לאיסור שבת,** הרש"ש לעיל בסוגיין הוכיח מזה דהמגרר ע"ג קרקע חשיב כהנחה לחייב, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בפסחים פ"ה ב',[[923]](#footnote-924) - והישועות מלכו בסו"ס נ"ב כתב, דל"ד למתגלגל ע"ג קרקע דלדעת התוס' ודעימייהו לקמן ק' א' ל"ה כמונח, דשאני מתגלגל דהחפץ מצ"ע אינו קבוע במקום, ומשא"כ במגרר דהחפץ מצ"ע נח, והאדם הוא שמגררו, ואי בעי מעכבו, וע"כ חשיב כמונח.

בפירש"י כתב דהא דקדים איסור גניבה לאיסור שבת, הוא משום דכיון שהוציא מקצתו קנה כל המעות שמבחוץ, ולענין שבת מיפטר דאגידי גבי רה"י ע"י הכלי, והרמב"ן כתב דאע"ג דלא קנה את הכיס עצמו עד שהוציאו כולו, מ"מ הוא קונה את המעות, דמשיכה קונה בכליו של מוכר, וכ"כ ש"ר, - אך בחי' הגר"ח בפ"ג מגניבה כתב בדעת הרמב"ם, דכל הא דמשיכה קונה בכליו של מוכר, הוא כשנעשית המשיכה גם בכלי, אך אם משך בכלי עצמו מזוית לזוית אינו קונה, וע"כ אף הכא כיון דליכא משיכה על הכלי עצמו, שלא משך את כולו, אף אינו קונה את המעות,[[924]](#footnote-925) וכתב לפ"ז דכל הא דפריך הכא דקדים איסור גניבה לאיסור שבת, הוא רק למ"ד דאיירי בצירף ידו, ויישב לפ"ז להשמטת הרמב"ם לדין זה.

\*הרמב"ן כתב די"ל דסוגיין אתיא כמ"ד בכתובות דאיירי כשמשך לרה"ר, ואף דמשיכה לרה"ר אינה קונה, מ"מ לענין גניבה חייב כיון שהוציאו מרשותו, ומבו' בדבריו דלפ"ז ניחא הא דנתחייב כשהוציא מקצתו, אף אם משיכה אינה קונה בכליו של מוכר.[[925]](#footnote-926)

הגרע"א בפסחים כ"ט א' במערכה אות י"א הק' דמאי פריך, הרי אף דאינו חייב משום שבת עד שהוציא את כל הכיס, מ"מ יש לפטרו מדינא דעקירה צורך הנחה, וכתב דצ"ל דהכא אתיא כמ"ד בכתובות ל"א א' דלא אמרינן עקירה צורך הנחה אלא בדא"א לאהדורי, ועיי"ש בסוף אות י"ד במש"כ לישב בע"א דס"ל לרב ביבי בדעת ר' יוחנן דלית לי' לדינא דעקירה צורך הנחה, וכ"כ הרש"ש, - והשעה"מ בפ"ג מגניבה ה"ב האריך הרבה בזה, עיי"ש.

\*בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ד צידד דהיכא דבשעת העקירה עצמה קרע שיראים, אינו חייב, אף בלא דינא דעקירה צורך הנחה, דאם יתחייב ממון ע"ז, א"א דיגרום רגע זה חיוב מיתה, וכאילו עקר אחר, וכל הא דבעינן לדינא דעקירה צורך הנחה, הוא כשקרע שיראים בהליכתו, ונקט דבהעברת ד' אמות אין כל ההעברה מכלל המחייב, ואכמ"ל, - ולפ"ז מוכח מהכא דבהוצאה מרה"י לרה"ר הוי עיקר החיוב מכח העקירה וההנחה, ומעשה ההוצאה מרה"י לרה"ר אינו מכלל עיקר המחייב, דאל"כ ל"ה מחייבינן לי' ממון על שעת ההוצאה מרה"י לרה"ר אף בלא דינא דעקירה צורך הנחה.[[926]](#footnote-927)

**הבמ"ע כגון דאפקי' דרך שוליו,** בפירש"י כתב דכיון דלא מצי למשקל לא קני בהגבהתו,[[927]](#footnote-928) - והרמב"ן כתב דמכאן נלמד דאין משיכה בתוך כלי קונה היכא דלא משתקיל לי', ובד' הרשב"א מבו' דהוא רק משום דה"ז בכליו של מוכר, (וכתב עוד דמהכא שמעינן דאף הגבהה אינה קונה בכה"ג), - ועיי"ש שכתב לדון דהכא אתיא כמ"ד דמוקי לה במשיכה לרה"ר, ואף דאין משיכה לרה"ר קונה, מ"מ בגניבה מיחייב מכיון דאפקי' מרשותי', ומשמעות דבריו דלפ"ז י"ל דרק בזה הוא דאמרינן דאינו מתחייב רק אם יכול ליטול, אך משיכה מעליא קונה אף אם אינו יכול ליטול, וכ"כ הרשב"א.

**והאיכא מקום חלמא דאי בעי מפקע לי' ושקיל,** המאירי כתב דדוקא כשיש בשוליו מקום תפירה שיהא יכול להרחיבה בלא איסור תורה עד שיצאו משם, ה"ה קונה, שכל שאפשר לו לעשות שלא באיסור ה"ה כעשוי, אם אם א"א לו לעשות אלא באיסור אין דנין אותו בעשוי, אע"פ שהוא מוחזק בעבירה, שכל שאפשר לו להביא המעות לידו בלא איסור אינו חשוד לעשות באיסור, - ובשיטה להר"נ משמע דהא דאינו קונה אלא בדאיכא מקום חלמא, הוא משום דל"מ הא דיכול ליטלם, רק אם יכול ליטלם בלא פסידא דכיס.

**בנסכא,** בפירש"י כתב דהן חתיכות ארוכות וכ"ז שמקצתן בפנים לא קנה, והקצוה"ח בסימן שנ"א סק"א הק' דלפ"מ דמוקמינן לה בכתובות ל"א ב' בצירף ידו למטה מג' וקיבלה, הרי דאף בנסכא הוא קונה את המקצת שבידו, דכל דבידו כמאן דפסיק דמי, וכן הק' בחי' הגר"ח בפ"ג מגניבה, ועיי"ש מש"כ בזה, ואכמ"ל.

התורי"ד כתב דלהך שנויא איירי אף כשהוציא דרך פיו, דלא קנה עד שהוציא כל הנסכא, ובאין איסור שבת ואיסור גניבה כאחת, וכ"כ הריטב"א ותוס' תלמיד ר"י הזקן, - אך בל' הרשב"א משמע דאף לפ"מ דמוקמינן לה בנסכא, איירי במוציא דרך שוליו, וכ"כ המאירי, ולכאו' הוא משום דאף דגם כשמוציא דרך פיו דלא קנה עד שהוציא כל הנסכא, אכתי קדים איסור גניבה לאיסור שבת, דמשום שבת אינו חייב עד שהוציא גם את שולי הכיס, ובדעת התורי"ד ודעימי' צ"ל דבכה"ג דהוא זמן מועט מאד חשיב כבב"א, וכמש"כ כן התוס' בכתובות ל' ב' סוד"ה לא צריכא, ועי' בדבר אברהם ח"א סימן כ"א סקי"ג מש"כ לפרש בזה בע"א.

\*המאירי כתב דבמקומה לא הזקיקו לההיא דגונב כיס לתנאים אלו, דאיירי בהוצאה דרך שוליו ובנסכא וכו', וכתב דמכח זה פסקו גדולי הדורות כמ"ד דאגד כלי לא שמי' אגד, וכשהוציא מקצתה נתחייב בשניהם בב"א, אך המאירי כתב דלא הוזקק ר' יוחנן לתרץ כן אלא לחזקי' שהי' סובר לחייבו בגניבה בהוצאת מקצתו, אך קי"ל דאף בגניבה אינו מתחייב אלא בהוצאת כולו, ואין אומרין הואיל ויכול להוציאו והם ברה"ר קנה, שהרי במו"מ כל שהקופה ברשות בעלים לא קנה, וצ"ב.

והרמב"ם בפ"ג מגניבה ה"ב הביא להך דינא דגונב כיס, ולא התנה דאיירי בהוצאה דרך שוליו וכו', אף דדעתו בפי"ב משבת הי"א דאגד כלי שמי' אגד, וי"ל כמש"כ המאירי דאנן קי"ל דאף בגניבה אינו מתחייב אלא בהוצאת כולו, - והאחרונים כתבו כמה דרכים בד' הרמב"ם, עי' בשעה"מ ובחי' הגר"ח ובאבהא"ז בהל' גניבה שם, ובקצוה"ח סימן שנ"א סק"א, ובדברי יחזקאל סימן כ"ה, ובחזון יחזקאל בסוגיין, ואכמ"ל.

**ביד פטור,** בפירש"י כתב דהוא משום דאגד גופו שמי' אגד דידו בתר גופו גרירא, והחזו"א בסימן ס"ב סק"ח כתב דדין אגד יד ודין אגד כלי ל"ד זל"ז, דאגד כלי שמי' אגד, היינו אף במקצתו ברה"י, אך הא דאגד יד שמי' אגד, הוא רק ברובו ברה"י וידו ברה"ר, אך אם רובו ברה"ר לא שדינן גופו בתר ידו, והיינו משום דאגד כלי הוא משום דחשיב כל הקופה כחפץ א', וכמש"כ הרמב"ם בפי"ב משבת הי"א, וצריך שיוציאנו כלו, אבל באגד יד אין האדם והחפץ כדבר אחד, שאין הוצאה בגוף האדם אלא בחפצים, אלא הוא משום דידו בתר גופו גרירא וידו שברה"ר לא חשיבא כרה"ר, והיינו דוקא כשרובו ברה"י, וכתב דנפ"מ עוד בזה הוא, דדינא דאגד כלי הוא אף בקופה שאין לה דפנות ג', ול"ד לאגד יד למ"ד דלמטה מג' לא חשיב אגד, ונפ"מ עוד, דבאגד כלי, אם הוציא מקצת והניחו וחזר והוציא שאר הכלי פטור, ובאגד יד כה"ג חייב.

כ"א שבט ע"ט

דף מס' 37

**צ"ב א' - המוציא בין בימינו בין בשמאלו,** בפירש"י כתב דהוא משום דדרך להוציא בשמאל, וכ"כ הריטב"א והר"ן.[[928]](#footnote-929)

ולקמן ק"ג א' אמרינן דהכותב בשמאל פטור, והא דתנן דהכותב בין בימינו בין בשמאלו חייב, הוא בשולט בב' ידיו, ובפי' הר"י מלוניל שם כתב דל"ד למוציא בשמאל דחייב, דהוצאה מילתא דשכיחא הוא לשמאל כמו לימין, ומשא"כ בכתיבה שהיא מלאכה דקה ולאו אורח ארעא למיכתב בשמאל, וכ"כ בשיטה להר"נ שם, וכ"ה מבו' ממה שאמרו לקמן שם דלר' יוסי דהרושם חייב, ה"ה חייב אף בשמאלו, והיינו משום דדרך לרשום אף בשמאלו, וכמש"כ השיטה להר"נ שם.[[929]](#footnote-930)

ובתוספתא פ"י הי"א תניא דהתולש בין בימינו בין בשמאלו ה"ז חייב, והחיי אדם בכלל ט' ס"ב כתב ללמוד מזה דבכל המלאכות חייב כשעשאן בשמאל, ורק בכתיבה פטור, והביאו המ"ב בסימן ש"מ סוסקכ"ב,[[930]](#footnote-931) - אך הנה בשיטה להר"נ לקמן ק"ל א' כתב דמילה בשמאל הוי שינוי, ובחי' הגרע"א בחולין ט"ו ב' נסתפק דשחיטה בשמאל הוי שינוי, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בפסחים ס"ו א', וי"ל דהוא משום דגם מלאכות אלו צריכין דקדוק, ואין דרך לעשותם בשמאל, וכמש"כ השיטה להר"נ גופי' דבכתיבה בשמאל פטור משום שהיא מלאכה דקה.

והאלי' רבה בסימן ש"מ סוסקי"א צידד דאף המוחק בשמאל פטור, והאבנ"ז באו"ח סימן ר"ט סק"ט נחלק ע"ז דהמוחק בשמאלו דמי למוציא בשמאלו דחייב,[[931]](#footnote-932) - ובדעת הא"ר צ"ל, דרק המוציא או התולש בשמאל חייב, משום דדרך לעשותן בשמאל כמו בימין, אך במחיקה, אף דאינה מלאכה דקה, מ"מ דרך בנ"א לעשותה בימין, וע"כ כל שעשאה בשמאל הו"ל שינוי, וכן צ"ל בדעת המגן אבות לעיל ע"ד א' שכתב דהבורר בשמאל פטור, ועד"ז כתב בתשו' שבט הלוי ח"ח סימן קע"ו.

**כלאחר ידו וכו' פטור שלא הוציא כדרך המוציאין,** בטעם הפטור במלאכה כלאח"י מצינו כמה דרכים, **א** בפי' הר"י מלוניל כתב דפטורו הוא משום דבעינן מלאכת מחשבת,[[932]](#footnote-933) וכ"נ בתור"י הזקן בקידושין ו' א', וכ"כ הח"מ בסימן קכ"ג סק"ה והביאוהו הב"ש שם סק"ד והפר"ח שם סק"ד, (והב"ש שם פקפק בזה), וכ"כ הגר"א באו"ח סימן ל"ב ס"ה בדעת הסוברים דכתיבת סת"מ כשרה בשמאל, ועד"ז מצינו בס' המאורות בר"ה ל"ג א' דהא דחתיכת שופר בסכין אינה אלא משום שבות, הוא משום דאין דרך בכך ואי"ז מלאכת מחשבת.[[933]](#footnote-934)

**ב** בד' הסה"ת בסימן ר"ה שכתב דכתיבת סת"מ פסולה בשמאל משום שנאמר בהן כתיבה, וכתב דאין לומר דדוקא בשבת דגמרינן ממשכן אינו מועיל כלאח"י אבל בעלמא כשר, דאין סברא לומר שיכתוב סת"מ כהלכתן בשבת ולא יהא חייב, מבו' דפטורא דכלאח"י אינו משום דאי"ז מלאכת מחשבת, אלא הוא דין בפנ"ע דאין חשיבות כתיבה ע"ז, והקוב"ש בכתובות אות ר"ב כתב גדולה מזו, דפטורא דכלאח"י הוא בכל דיני התורה, שלא נאמרו אלא כפי דרך הרגיל, ומה"ט פטור באכילת והנאת איסור שלא כדרך אכילה והנאה, ומה"ט הוא דפסח שבישלו בחמי טבריא פטור.[[934]](#footnote-935)

**ג** הבית אפרים ביו"ד סימן ס"א ד"ה ומ"ש בפמ"א כתב דפטורא כלאח"י הוא משום שלא היו עושין כן במשכן, אלא מלאכה כתקנה, וכתב דמה"ט אפשר דכתיבת סת"מ כשרה בשמאל, (וכ"נ בד' הסה"ת שם דהצד דכתיבת סת"מ בשמאל כשרה, הוא משום דפטורא דכתיבה בשמאל הוא משום דגמרינן ממשכן).

**בפיו,** התוס' כתבו דהא דתנן בכריתות דאם היתה שבת והוציאו בפיו חייב, ה"מ אוכלין שדרכן להוציאן בפיו בשעת אכילה, וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"כ התוס' לעיל י"א ב' ד"ה ואם יצא וביבמות ל"ד א' ד"ה אם היתה.[[935]](#footnote-936)

אך הרשב"א כתב דהא דאם הוציא כשהוא אוכל חייב, הוא משום דמחשבתו משויא לי' מקום, וכ"כ הריטב"א, והוסיף לפרש דכיון דאחשבה לפומי' לענין אכילה אחשבי' נמי לענין הוצאה, ועד"ז כתב הרמב"ן לעיל ה' א' דמיגו דמהני מחשבתו לאכילה מהני נמי לשבת לשווי' מלאכה, דדרך מלאכה זו בכך, ועיי"ש שפירשו כן לסוגיית הגמ' לקמן ק"ב א', וכ"ה בפירש"י לקמן שם, (אך בפי' ר"ח שם פירש בע"א, ונת' במקומו), - וצ"ל לדעתם דדרך להוציא אוכלין בפיו בשעת אכילה, מ"מ כיון דכשבא להוציא אוכלין אין דרכו להוציאן בפיו, אלא דכשיוצא בשעת אכילתו, ממילא נמצא דהוא מוציא האוכלין בפיו, חשיב זה כלאחר יד, ואינו חייב אלא משום דמחשבתו משויא לי' מקום.[[936]](#footnote-937)

**המוציא משאוי למעלה מי' טפחים חייב, שכן משא בני קהת,** נחלקו הראשונים מהו המלאכה שהיתה במשא בני קהת, וכמה דעות בדבר, **א** בד' התוס' בעירובין ל"ג א' מבו' שפירשו דהי' מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ומזה הוא דנלמד דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב, (ונת' בזה לקמן צ"ז א'), ולכאו' כ"ה גם דעת התוס' לעיל ב' א' שכתבו דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב,[[937]](#footnote-938) - **ב** הרשב"א שם כתב דבמשא בני קהת לא הי' כלל הוצאה מרה"י והכנסה לרה"י, שהרי אינם נכנסין לפנים לישא המקדש עד שאהרן ובניו פורקין את המשכן, וגם בחנייתן היו מניחין בחוץ ואהרן ובניו היו מכניסין בפנים הקדש וכליו, והיינו דבמשא בני קהת ל"ה אלא העברת ד' אמות ברה"ר, וכ"כ הריטב"א שם ולעיל צ"ז א', - **ג** בד' הריא"ז לעיל בפ"ק ה"א דין ל"ז מבו' דבמשא בני קהת הי' הוצאה מרה"י לרה"ר, ולא הי' התם העברת ד' אמות ברה"ר, עיי"ש, ולכאו' הוא משום דס"ל כדעת התוס' דבני קהת היו נושאין מן המשכן קודם שפירקוהו, אך ס"ל דהניחו את הכלים קודם שהוקם המשכן, וע"כ הוי זה הוצאה מרה"י לרה"ר.

\*התוצאות חיים בסימן י"א כתב בשם הגאון מקוטנא שפירש במש"כ התוס' דבמשא בני קהת הי' מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, אשר הק' הרשב"א דל"ה נכנסים לפנים עד שאהרן ובניו פורקין את המשכן, וגם בחנייתם היו מניחין בחוץ וכו', דהתוס' לטעמייהו בסוגיא דכוורת, דפטורא דהזורק כוורת לרה"ר הוא משום דהו"ל כזורק מרה"י לרה"י, וא"כ נמצא דבמשא בני קהת שפיר הו"ל כמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, דהארון והמזבחות בשעת הנחתם הוו כרה"י,ו[[938]](#footnote-939) ובשעת ההעברה הוו כרה"ר, כמבו' בד' התוס' בסוגיא דכוורת דבשעת ההעברה לא חשבינן לה כרה"י.[[939]](#footnote-940)

ובדעת ש"ר שפירשו דהי' במשא בני קהת העברה ד' אמות ברה"ר, או הוצאה מרה"י לרה"ר, צ"ע, דכיון דהמזבח והארון היו רה"י, נמצא דל"ה כלל עקירה או הנחה ברה"ר,[[940]](#footnote-941) אך להני קמאי שפירשו כפירש"י בסוגיא דכוורת, דפטורא דזורק כוורת הוא משום דאין חייבין על זריקת רשויות, ניחא, דכ"ז הוא בזורק, אך במעביר חייבין על העברת רשויות, דומיא דמשא בני קהת, וכמש"כ כן הרי"ד והריא"ז לעיל בפ"ק.[[941]](#footnote-942)

בעיקר הך דינא דאף דמוציא המשוי למעלה מי' חייב, נחלקו הראשונים וכמה דעות בדבר, **א** התוס' בעירובין ל"ג א' סוד"ה והא כתבו דהא דהמעביר למעלה מי' חייב, הינו כשלא נח למעלה מי', ורק ההעברה היתה למעלה מי', ולמדו לזה מסוגיית הגמ' לעיל ט' א',[[942]](#footnote-943) - והתוס' הרא"ש שם הוסיף לפרש לדבריהם, דאע"ג דהאדם הנושאו רגליו עומדות ברה"ר, לא חשיב כמונח ברה"ר, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דפטרינן בכוורת כשאיגודו למעלה מי', ולא עדיפי רגליו העומדות ברה"ר לשויי כמונח ברה"ר יותר מראש תחתון של הכוורת שמונח ברה"ר.

והתוס' הרא"ש שם נחלק על דבריהם, דאף דחפץ שמקצתו בתוך י' ומקצתו למעלה מי', לא חשיב כמונח ברה"ר כיון דאיגודו למעלה במקו"פ, מ"מ חפץ שמונח על כתיפו או בידו נגרר אחר רגלי האדם, דבמקום שהוא עומד שם חשיב כמונח החפץ, וע"כ הוא חייב אף כשנח למעלה מי', - אך משמעות דבריו דלא ילפינן לה ממשא בני קהת, דמודה לד' התוס' דמהתם לא ילפינן לחייב אלא כשההעברה היא למעלה מי', אלא מן הדין יש לחייב בזה, דחשיב כמונח למטה מי', - וצ"ל דרק בשעת ההנחה חשבינן לי' כמונח במקום רגליו, אך בשעת ההעברה לא חשיב כנמצא במקום רגליו, וע"ד שנת' להלן בדעת הרשב"א,[[943]](#footnote-944) וזהו שהוצרכנו ללמוד ממשא בני קהת לחייב במעביר דרך למעלה מי',[[944]](#footnote-945) וצ"ע.

**ב** התוס' לעיל ה' א' ד"ה כאן למטה כתבו דכל שנתן ביד העני למעלה מי' פשיטא דפטור דהוי מקו"פ, והגר"ז בסימן שמ"ז ס"ו וס"ז פירש בדבריהם דהיינו דכל הא דהמוציא משוי למעלה מי' חייב אף כשההנחה היא למעלה מי', היינו רק לגבי האדם עצמו, דלגבי דידי' אין ידו נחשבת כמקו"פ לפי שנגררת אחר גופו העומד על קרקע רה"ר, אך לגבי אדם אחר גם גופו הוא מקו"פ למעלה מי', ובזה מתישב סתירת דבריהם למש"כ לקמן ק"ב א' (סוד"ה והוציאו) דמעביר למעלה מי' כלמטה וחשיב כמונח ברה"ר,[[945]](#footnote-946) וצ"ב.

**ג** הריטב"א בעירובין ל"ג א' כתב בשם הר"מ ב"ר שניאור דילפינן ממשא בני קהת לחייב במעביר או במוציא למעלה מי' כשעמד לפוש, והוא משום דל"ש מקו"פ בדבר המונח בגופו של אדם או בידיו שרגליו בארץ, דהו"ל כמונח למטה בין רגליו, וכל הא דלמעלה מי' הוי מקו"פ, הוא במה שאינו ביד האדם, - ומבו' בדבריו דאף אם הניח ע"ג אדם אחר למעלה מי' חייב, משום דהו"ל כמונח למטה בין רגליו, וחשיב כמניח ברה"ר.

**ד** הרשב"א לעיל ה' א' כתב דהא דילפינן ממשא בני קהת המוציא או המעביר למעלה מי' חיב, הוא רק באדם אחד שעמד לפוש, דעקירת גופו והנחת גופו כעקירת חפץ והנחת חפץ דמי, אך אם הניחה במקום אחר אף ע"ג האדם למעלה מי' פטור, - ומשמעות דבריו דהיינו דדוקא כשההנחה היא על הגוף דהנחת גופו כהנחת חפץ דמי, וחיילא ההנחה על הגוף והחפץ יחד, הוא דחשבינן דהנחה זו היא למטה מי', וע"כ הוא חייב.[[946]](#footnote-947)

**ה** בפירש"י כתב דהא דתנן דהזורק ד' אמות בכותל למעלה מי' כזורק באויר, אלמא אין למעלה מי' רה"ר, דוקא זורק, אבל מעביר חייב, דיליף מבני קהת, ומבו' בדבריו כמו שהוכיח הגר"ז בקו"א סימן שמ"ז סק"א, דהא דמעביר למעלה מי' חייב הוא אף כשנח למעלה מי', דאם אינו חייב אלא כשנח למטה מי', הרי לא מצינו דשאני זורק ממעביר.

ובפשוטו מבו' עוד בדבריו, דהא דהמעביר למעלה מי' חייב, הוא אף כשנח שלא ע"ג האדם, וזהו דהוצרך לחלק בין מעביר לזורק,[[947]](#footnote-948) וכ"ה מבו' להדיא בד' הריא"ז לעיל בפ"ק סוף ה"א, עיי"ש,[[948]](#footnote-949) ופירש דהוא משום דלמעלה מי' כלמטה מי' אצל ההוצאה, וכ"נ בד' הרשב"א לעיל ה' א' שפירש כן בדעת איכא מרבוותא.[[949]](#footnote-950)

ונתחדש עוד בד' רש"י, דחיובא דמוציא משוי למעלה מי' הוא רק במעביר, אך הזורק אינו חייב בכה"ג,[[950]](#footnote-951) וכ"כ הריא"ז לעיל שם, דהזורק אינו דומה למעביר ואם זרק ונח למעלה מי' פטור, אף אם נח בידו של חבירו, ועיי"ש שכתב דגם במעביר אינו חייב אלא במעביר מרשות לרשות, ולא במעביר ד' אמות ברה"ר, (וזה דלא כדעת רש"י דס"ל דאף המעביר ד' אמות ברה"ר חייב כשהניח למעלה מי', וזהו שכתב דהא דהזורק ד' אמות בכותל למעלה מי' פטור, הוא משום דל"ד זורק למעביר), וכ"נ להדיא בפסקי רי"ד לעיל ח' א', עיי"ש, וכ"נ גם בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה פ"ו פ"ז.[[951]](#footnote-952)

\*הגר"ז בקו"א סימן שמ"ז סק"א כתב להוכיח מכ"ד דהמוציא משוי למעלה מי' חייב אף כשנח למעלה מי', וצידד שם דמש"כ התוס' בעירובין דאינו חייב, הוא רק לדעת רש"י בההיא דמעביר דרך עליו, אך להתוס' לטעמייהו דפליגי ע"ז, ה"ה חייב אף כשהניח למעלה מי', והוא, חדא, מהא דתנן בכריתות דאם היתה שבת והוציאו בפיו חייב, ופירשו התוס' בכ"ד דהוא משום דבליעתו זו היא הנחתו, ואף דהויא ההנחה למעלה מי',[[952]](#footnote-953) - ועוד, ממשמעות הגמ' בעירובין צ"ט א' דהעומד ברה"י ורק לרה"ר חייב, אף דנח הרוק תחילה בפיו שהוא למעלה מי', - ועוד, מסוגיית הגמ' לקמן קנ"ג ב' בהיתה חבילתו על כתיפו, דאם עקר והניח חייב, אף שהוא למעלה מי', וכן אמרו שם דאסור ליתן על בהמתו, אלא כשמניחו עלי' כשהיא מהלכת, אך אם מניח עלי' כשהיא עומדת אסור משום דקעבדא עקירה והנחה, אע"ג דסתם בהמה גבוהה י' טפחים, - ועוד, ממה שאמרו לעיל ה' ב' דחוץ לד' אמות לפוש חייב לכתף פטור, ולכתף משמע שהמשוי על כתיפו, וכמו שפירש"י שם, ואפ"ה הוא חייב כשעמד לפוש.[[953]](#footnote-954)

והחזו"א בסימן ס"ב סקי"ט אות ג' הוכיח כן ממה שאמרו לעיל י"א ב' דלא יצא וכו' בקיסם שבאזנו, ומבו' דאם יצא כן בשבת חייב חטאת אף שאזנו למעלה מי', וכ"ה לעיל י"ב א' ביצא בתפילין, עיי"ש.[[954]](#footnote-955)

הרשב"א לעיל ו' א' הק', דמ"ט לא ילפינן להא דמוציא דרך סטיו חייב, מהא דהמעביר ד' אמות ברה"ר דרך עליו חייב ולפי שכן הי' משא בני קהת, וצ"ע דהרי דעתו דילפינן ממשא בני קהת לחייב אף כשהניח למעלה מי', והרי דחשיב כנח ברה"ר עצמה, וא"כ לא חשיב כלל כעבר דרך מקו"פ, - וביותר צ"ע במש"כ הרשב"א לעיל שם בתו"ד, דבמעביר ד' אמות למעלה מי' או מוציא דרך עליו שהוא למעלה מי' אינו חייב אלא כשנח לבסוף ברה"ר עצמה הא לא נח לא, וזה שלא כדבריו לעיל ה' דאף אם נח למעלה מי' חייב.[[955]](#footnote-956)

ועד"ז צ"ע במשה"ק הרשב"א לקמן צ"ט ב' דתפשוט דאף היכא דממקו"פ קא אתיא חייב, מהא דמעביר דרך עליו חייב, ומהא דמוציא משוי למעלה מי' חייב שכן הי' משא בני קהת, ולכאו' כיון דאף אם הניח למעלה מי' חייב, לא חשיב כלל דממקו"פ קא אתיא.[[956]](#footnote-957)

ובס' ישועת דוד סימן ל"ו הוכיח מזה, דכל הא דההנחה ע"ג האדם חשיבא כהנחה בקרקע, הוא רק בההנחה, אך בשעת ההעברה כ"ז דלא נייח חשיב כהעברה במקו"פ,[[957]](#footnote-958) וזהו שהק' הרשב"א דנילף מינה מההיא דמעביר דרך עליו דהמעביר דרך מקו"פ חייב, שהרי אם ינוח למעלה מי' פטור, והגם דאם יעמוד יהא חייב, אך הרי היינו משום דחשיב דהוי ההנחה למטה, אך אם ינוח במקום ההעברה יהא פטור, וזהו גם מש"כ הרשב"א דאינו חייב אא"כ נח ברה"ר עצמה, וע"כ נמי שפיר הק' דנילף מינה דאף דאתיא ההנחה ממקו"פ חייב,[[958]](#footnote-959) - וכ"כ החזו"א בגליונות לקובץ כתבי בית ישראל, דדוקא לענין עקירה והנחה חשיב על האדם למעלה מי' כמונח ברה"ר, אבל העברה אינו ענין למקום אלא אויר רה"ר ואין אויר רה"ר למעלה מי', וכתב דמה"ט אף בגונא דעקר גופו והניח גופו, אם העביר דר' אמות למעלה מי' צריך לדינא דרבא דאע"ג דהעביר דרך מקו"פ אינו מפסיד בזה, ועי' גם בדבריו בסימן ס"ב סקי"ט אות א' שדן לומר כן.

\*בפירש"י בכ"ד פירש לדינא דרבא דהמעביר דרך עליו חייב, דהוא במעביר דרך למעלה מי', וכ"כ הבעה"מ בעירובין ל"ג א', והראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז, דהך דינא ר"א קאמר לה, ויליף לה ממשא בני קהת, והתוס' הרא"ש לעיל ח' ב' הק' ע"ז, דא"כ מ"ט מותבינן התם מברייתא על דינא דרבא, ולא מותבינן מינה על דינא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי' חייב, והתור"פ בעירובין צ"ט א' הק' דבמעביר דרך למעלה מי' לא חשיב כלל כמעביר דרך מקו"פ, שהרי למעלה מי' כלמטה, וכדחזינן דאף אם הניח למעלה מי' חייב, וקו' זו היא גם על סוגיית הגמ' בעירובין שם ולעיל מינה בדף צ"ח א'.[[959]](#footnote-960)

ולמש"נ בדעת רש"י דדינא דר"א דהמוציא למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, הוא רק במעביר ולא במושיט וזורק, ניחא, דבמעביר דרך עליו דהוא מושיט, ליכא לדינא דר"א,[[960]](#footnote-961) והא דמחייב רבא הוא משום דבהעברת ד' אמות חייב אף שהעביר דרך אויר מקו"פ, - ועד"ז הוא גם למש"כ הריא"ז דדינא דר"א דהמוציא למעלה מי' הוא רק במוציא ולא במעביר ד' אמות ברה"ר, וכנראה למד הריא"ז לזה מהא דחשבינן למעביר כדרך עליו, כמעביר דרך מקו"פ.

\*בפירש"י לעיל ט' א' ד"ה חייב כתב בדין המעביר דרך עליו, דחייב כי הדר אנחי', ואע"ג דדרך מקו"פ אזל, והרש"ש שם כתב דמשמעות דבריו הוא דאינו חייב אלא כשהניחו למטה מי', והק' ע"ז ממה שאמרו הכא דהמוציא משוי למעלה מי' חייב, ולדעת רש"י הכא הוא אף כשנח למעלה מי', וכן הק' הראש יוסף לעיל ה' א', - ולמש"נ בדעת רש"י ניחא, דהתם דהוא כמושיט ליכא לדינא דמשא בני קהת, וע"כ אינו חייב אלא כשהניחו למטה מי'.

כ"ג שבט ע"ט

דף מס' 38

**צ"ב א' - המוציא משוי למעלה מי',** בפירש"י כתב דהיינו כשמעבירו באויר בידו ואינו על כתיפו, דאי במונח על כתיפו מתניתין היא, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דכל שהמשוי מונח על כתיפו, כיון דגופו נח בקרקע אפי' הוא כולו למעלה מי' פשיטא דחייב, ולא נצרכה אלא למשוי התלוי באויר, וזה ע"ד מש"כ התוס' לעיל ג' א' בדעת רש"י דאם הטעינו חבירו בידו והוציא פטור, ול"ד להטעינו על כתיפו והוציא דחייב, משום דידו לא נייח ול"ד לכתיפו.[[961]](#footnote-962)

אך הרמב"ם בפי"ב משבת הי"ב כתב דהמוציא על כתיפו חייב אף שהמשוי למעלה מי', וילפינן לה ממשא בני קהת, ומבו' דמפרש דר"א קאי במוציא על כתיפו, והמ"מ כתב בדעתו, דלא שמעינן לה ממתניתין, די"ל דקיימא במי שאין כתיפו למעלה מי', והריטב"א כתב בשם י"מ דלא שמעינן לה ממתניתין, די"ל דקיימא במשוי גדול שאין משוליו עד הקרקע י' טפחים, וכ"כ הר"ן, ועד"ז כתב בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשם ה"ר פורת, דבמתניתין לא איירי בדין למעלה מי', אלא איזו קרוי' הוצאה גמורה ואיזו קרוי' הוצאה כלאח"י.

**וגמירי דכל טונא וכו' אשתכח דהוי מידלי טובא,** הרשב"א לקמן צ"ט ב' עמד בזה דמ"ט הוצרכו להוכיח שהיתה קרקעית המזבח והארון גבוהה י' מן הקרקע, ומ"ט לא סגי בהא דהמזבח והארון עצמם היו גבוהין י' מן הקרקע והו"ל איגודו למעלה מי', והוכיח מזה דפטורא דאיגודו במקו"פ הוא רק כשהוא אוכל כל הרשות, ונת' במקומו.[[962]](#footnote-963)

אך בפי' רבינו פרחי' פירש לדינא דהמוציא משוי למעלה מי', דהוא כשמקצת החפץ למעלה מי', ואלמלי הא דילפינן ממשא בני קהת הי' פטור, מדין איגודו במקו"פ, אף דאינו אוכל כל הרשות, ועיי"ש שפירש דהא דמייתינן ממשא בני קהת, היינו שהי' שליש מן הארון למעלה מי', ועי' גם בס' גלות עליות מקואות פ"א מ"ז פיסקא א' סק"ד במש"כ לפרש עד"ז.

**ואיבע"א מארון וכו' אישתכח דלמעלה מי' הוה קאי,** בפירש"י כתב דאף אם אין גובהן של לויים אלא ג' אמות כמונו וכו' אשתכח דגבוה י' טפחים ויותר, וכ"כ בפי' ר"ח, והתוס' הוכיחו מזה דהא דגובהו של אדם הוא ג' אמות היינו מכתיפו עד הארץ, וכ"כ התוס' בעירובין מ"ח א' ד"ה גופו וב"ב ק' ב' ד"ה והכוכין, וכ"כ בפסקי רי"ד ובחי' הר"ן.

אך הנה דעת הרשב"ם בב"ב ק' ב' ד"ה והכוכין דגובהו של אדם עם ראשו הוא ג' אמות, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם, ולדעתם צ"ל כמבו' בד' המאירי, דהלויים היו גבוהין יותר מג' אמות, דאל"כ היאך נשאו את המזבח, וע"כ היו שולי הארון גבוהין י' מן הקרקע, וכ"כ החזו"א בקונט' השיעורים סק"י, ועמש"כ לישב עוד בס' גולות עליות מקואות פ"א מ"ז פסקא ז' (ס"ק ד' ה' ח'), ובס' שיעורין של תורה סימן ד', ואכמ"ל.

**המוציא משוי על ראשו פטור,** הרמב"ם בפי"ב משבת הי"ד כתב דהיינו בחפץ קל כגון שהניח בגד וכו' על ראשו והוציאו והוא אינו אוחז בידו, אבל אם הי' משאוי כבד כגון שק מלא וכו' שהוא משים על ראשו ותופש בידו חייב, שכן דרך המוציאין, - ולא נתברר להדיא בדבריו אם עיקר החילוק הוא בין משא קל למשא כבד, או עיקר החילוק הוא בין היכא שאוחזו בידו להיכא שאינו אוחזו בידו, והמאירי בסוגיין נתחבט בזה, ומסיק דבחפץ קל פטור אף כשאוחזו בידו, ובחפץ כבד חייב כשאוחזו בידו, וכ"כ הלח"מ שם, וכ"נ בד' הקרית ספר שם, - אך בד' המ"מ שם משמע כמש"כ המער"ק שם דבכל חפץ אם אוחזו בידו חייב ואם אינו אוחזו בידו פטור, - ובפי' רבינו פרחי' בסוגיין נראה דלא תלי כלל אם אוחזו בידו, ובחפץ כבד הוא חייב אף כשאינו אוחזו בידו, ובחפץ קל הוא פטור אף כשאוחזו בידו, וכן צידד המער"ק שם.[[963]](#footnote-964)

**ואת"ל אנשי הוצל עושין כן בטלה דעתן אצל כל אדם,** התוס' הק' ממה שאמרו לקמן קמ"ד ב' דבאתרא לא אמרינן בטלה דעתו אצל כל אדם,[[964]](#footnote-965) וכתבו דהתם חשוב מנהג ערביא, משום דלכל העולם נמי אם הי' להם רוב גמלים היו מקיימים קוצין לגמליהן, וכ"כ הריטב"א.

והריטב"א הק' עוד ממה שאמרו בקידושין ו' א' דהאומר חרופתי ביהודה מקודשת, והרי דבאתרא לא אמרינן בטלה דעתו, וכתב דלא אמרו בטלה דעתו, אלא היכא דהוא מנהג משונה לכל העולם, ומפני שהוא משונה אין נוהגין כן, ומשא"כ היכא דאין המנהג משונה והא דאין שאר מקומות נוהגין בו הוא מפני שלא רצו לנהוג כן, מהני המנהג למקום שנוהגין בו, והיכא דמה שאין נוהגין כן בשאר מקומות הוא מפני שאינם צריכין, מהני מנהגם לכל העולם,[[965]](#footnote-966) - ובשיטה להר"נ כתב לישב, דדוקא בהוצל שהיא עיר קטנה ואנשים בה מעט, בטלה דעתם אפי' במקומם, אך בעיר גדולה לא בטלה דעתם במקומם.

התוס' כתבו דבבי מנשיא דהוא חד גברא אמרינן בטלה דעתו, אע"פ דלכל העולם אם הי' להם הרבה רמונים היו סוחטין,[[966]](#footnote-967) ומבו' מדבריהם דאף לגבי דידי' אמרינן בטלה דעתו, - אך הריטב"א בעירובין כ"ח א' כתב דאפשר דלהאי גברא גופי' מהני המנהג בכה"ג.[[967]](#footnote-968)

**המתכוין להוציא לפניו ובא לו לאחריו פטור,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא נתקיימה מחשבתו והו"ל כמתעסק ולא מתכוין, ונתחדש בזה דאף דיצא החפץ לרה"ר ונתקיימה מחשבתו, מ"מ כיון שלא נתקיימה מחשבתו בצורת מעשה ההוצאה, הו"ל כמתעסק, ובריש מכילתין נת' דכ"ז הוא בהוצאה, דתורת מלאכה שעלי' הוא מכח מעשה ההוצאה דהאדם, וע"כ כל שלא נתכוין למעשה הוצאה זה ל"ה מלאכת מחשבת, אך בשאר מלאכות כה"ג ודאי דיהא חייב.[[968]](#footnote-969)

**לפניו ובא לו לאחריו ה"ט דפטור וכו',** בפירש"י כתב דפטורו הוא משום דאנן סהדי דלא ניח"ל, ומשמע דאם נתכוין לאחריו ובא לו לאחריו במקום אחר, חייב, אף שלא עלתה בידו שמירה מעולה טפי ממחשבתו, והשפ"א נסתפק בזה, עיי"ש.

**לאחריו ובא לו לפניו הוא דחייב הא לאחריו ובא לו לאחריו פטור,** בחי' הגרע"א תמה, דאם לאחריו ובא לו לאחריו פטור, מ"ט כשבא לו לפניו פטור, הרי לא נתכוין כלל למלאכה, והו"ל כמתכוין לחתוך תלוש וחתך מחובר דפטור, וכתב דכן נראה ברור לדינא דאם נתכוין לחתוך כלאח"י וחתך כדרכו פטור, - והצ"פ בפ"א משבת ה"ח כתב ללמוד מזה, דלא חשיב כמתעסק, רק אם לא נתכוין למלאכה כלל, אך אם נתכוין למלאכה דפטור עלי' משום דהוי שלא כדרך ונעשה כדרך, ל"ה כמתעסק,[[969]](#footnote-970) ועי' בהגה' הגרא"מ הורוויץ ושמא כונתו כן, (וציין שם למש"כ לקמן ק"ה א' דבכה"ג דנתכוין לכתוב אות א' וכתב ב' אותיות ל"ה מתעסק, אף דנתכוין לחצי שיעור).[[970]](#footnote-971)

**מי ששנה זו לא שנה זו,** בסוגיית הגמ' לקמן מבו' דטעמא דמאן דפטר הוא משום דהו"ל כהוצאה שלא כדרך, ולכאו' לפ"ז הויא פלוגתייהו היא אם בכה"ג חשיב כהוצאה שלא כדרך, או דכיון דיש מוציאין כן כמו שפירש"י בד"ה לאחריו ובא לו לאחריו לא חשיב כהוצאה שלא כדרך.

אך הנה התוס' תלמיד ר"י הזקן כתב בטעם פלוגתייהו, דמאן דפטר סבר מלאכת מחשבת בעינן, והא לאו מחשבת היא הואיל ומוציאין בשמירה גרועה, ומאן דמחייב סבר בעינן מחשבה שיחשוב מה שהוא עושה, ומבו' בדבריו דפלוגתייהו הוא ביסוד דינא דמלאכת מחשבת, וצ"ב.

כ"ד שבט ע"ט

דף מס' 39

**צ"ב ב' - הוציאוהו שנים פטורין,** הפנ"י לקמן בסוגיין נסתפק בהא דפטרינן בשנים שעשו, אם הוא פטור בכל התורה, או דהוא פטור מסוים לענין שבת,[[971]](#footnote-972) והוכיח מהא דלענין שחוטי חוץ אמרו בזבחים ק"ח א' דב' אוחזין בסכין א' ושחטו פטורין, וב' שאחזו באבר אחד והעלוהו חייבין, וילפינן לה מקראי, ועמש"כ לדחות במשנת ר"א סימן י"ב סק"א.

אך בד' הריטב"א בקידושין מ"ג א' מבו' דפטורא דשנים שעשו הוא בכל איסורי תורה, ועיי"ש שהק' דמ"ט בעינן קרא למעט שנים אוחזין בסכין ושוחטין, תיפו"ל מדכתיב בעשותה דילפינן מינה דשנים שעשו פטורין, וכתב דכיון דילפינן מקרא דאיש איש לחייב שנים שהעלו את האבר בחוץ, סד"א לרבות נמי שנים ששחטו בחוץ, וע"כ בעינן קרא למעוטי.

והרשב"א בב"ק נ"ג ב' כתב דדוקא בהכוהו י' בנ"א בי' מקלות כולן פטורין, אך כל שדחפוהו יחד לבור, או שהטילוהו יחד לאש חייבין, דכחד חשבינן להו, והיבין דעת ביו"ד סימן פ"ז סק"ב כתב דמסתימת דבריו משמע דהיינו אף בזה יכול וזה יכול,[[972]](#footnote-973) והוכיח מזה דפטורא דשנים שעשו הוא רק בשבת ולא בשאר איסורין,[[973]](#footnote-974) ובד' החכם צבי בסימן פ"ב מבו' שפירש כן בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן כ"ח שכתב דלא נאמר פטורא דמסייע אלא לענין שבת ולענין זב, משום דלענין שבת אמרינן שנים שעשו פטורין מדכתיב בעשותה וכשזה יכול וזה יכול לר' יהודה נקרא מסייע והלכך שניהן פטורין, וכ"כ הפמ"ג בס' תיבת גומא פר' פקודי (אות ב'), אך היד יהודה בסימן ב' סקי"ז כתב דמכוון הרשב"א הוא לענין שבת וכל כיו"ב, ועי' עוד בבאר יצחק או"ח סימן י"ד ענף ז', שהאריך להוכיח כן מכ"ד.

היבין דעת שם כתב להוכיח כן עוד, ממש"כ הרמב"ם בפ"ט מכלאים ה"ט דאפי' מאה שהנהיגו כלאים כאחד כולן לוקין, ועמש"נ להלן בזה, - ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דעד כאן לא פטרינן בשנים שעשו, אלא במקום שלא נאסר אלא ע"י מעשה שלו ממש, כמו בשבת דילפינן לקמן ק"כ ב' מדכתיב לא תעשה כל מלאכה עשי' הוא דאסור גרמא שרי, אבל במקום שנאסר גם ע"י כחו הקלוש, ככלאים דהנהיג בקול לוקה, אף דלענין שבת כה"ג אי"ז אלא כגרמא בעלמא, כדחזינן דהמחמר אחר בהמתו אינו חייב כרת וסקילה, דהקפידה תורה שלא יהא ד"ז נעשה על ידו ואפי' ע"י כחו הקלוש, אף שנים שעשו חייבין, ועיי"ש שצידד לפ"ז בבישול בב"ח, דאף שנים שבישלו חייבין.

והתפא"י בזבחים פי"ג מ"ג כתב דפטורא דשנים שעשו הוא רק בכגון מלאכת שבת, דכיון דלא עשה אלא חצי המלאכה פטור, אך כל דחיובו תלוי בתכלית הפעולה, אפי' עשו שנים חייבין, והיינו דהיכא דחיובו אינו על המעשה עצמו, אלא על התוצאה שנעשית מכחו, ליכא לפטורא דשנים שעשו, ובזה פירש להא דמחייבינן בשנים שהעלו בחוץ, ולהא דבעינן קרא לפטור בשנים שהרגו את הנפש,[[974]](#footnote-975) ולפ"ז י"ל דגם בכלאים עיקר האיסור הוא מכח התוצאה הנעשית מכחו, ולא על המעשה עצמו, וע"כ לי"ב לפטורא דשנים שעשו, וכ"כ במשנת ר"א סימן י"ב סק"ג, - ועי' באמרי בינה דיני שבת סו"ס ל"ג שכתב כעין יסוד הדברים.

בגל' הגרע"א על הרמב"ם בהל' כלאים שם שם ציין לתשו' מהר"ם די בוטון סימן ס"ג שתמה ע"ד הרמב"ם דמ"ט הן לוקין, הרי שנים שעשו פטורין, ובגל' הגרע"א בפ"א משבת הט"ו רמז להוכיח מזה דפטורא דשנים שעשו הוא רק מקרבן דילפינן לי' מקרא דבעשותה, אך לענין מלקות שניהם חייבין, וכ"כ הישועות מלכו בהל' כלאים שם, וכן נקטו הבכור שור בחולין פ"ב א', וכתב לפ"ז דאיסורא דאותו ואת בנו הוא אף בשנים ששחטו, והמקו"ח בהגה' על המג"א סימן רס"ו, עיי"ש,[[975]](#footnote-976) וכתב לפ"ז דאיסורא דשביתת בהמתו, הוא אף כשנעשית המלאכה ע"י ב' בהמות.[[976]](#footnote-977)

אך הבאר יצחק באו"ח סימן י"ד ענף א' הוכיח דלא כן, ממש"כ הרמב"ם בפ"א משבת הט"ו דכל מלאכה וכו' ועשו אותה שנים בשותפות וכו' הרי אלו פטורין, וכבר כתב הרמב"ם שם ה"ג דכל מקום שנאמר שהעושה ד"ז פטור הרי זה פטור מן הכרת ומן הסקילה ומן הקרבן אבל אסור לעשות אותו דבר בשבת ואיסורו מדברי סופרים הרחקה מן המלאכה, והרי דמה"ת ליכא איסור כלל בשנים שעשו, והוכיח כן עוד, ממה שכלל הרמב"ם בפרק זה לפטורא דמקלקל ודבר שאינו מתכוין ושנים שעשו, ומשמע דדמו זל"ז דלי"ב איסור דאורייתא, - והישועות מלכו בהל' שבת שם כתב להוכיח כן, ממה שכלל הרמב"ם שם יחד לזה עוקר וזה מניח ולשנים שעשו, וכ"ה דבזה עוקר וזה מניח ליכא איסורא דאורייתא כלל, ה"נ בשנים שעשו ליכא איסורא דאורייתא, - וכ"נ להדיא בד' הריטב"א לקמן קל"ח ב' ד"ה לא שנו, - וכן הוכיח המנחת שלמה ח"ב סימן כ"ט מד' התוס' לקמן צ"ד א' שדנו לפרש דפטורא דחי נושא את עצמו הוא משום דהו"ל כשנים שעשו, ובחי נושא את עצמו מבו' בכ"ד דליכא איסור מדאורייתא.[[977]](#footnote-978)

המקו"ח שם הק' בהא דילפינן בסנהדרין ע"ח א' לפטור שנים שהרגו את הנפש מקרא, ומ"ט לא פטרינן לה מקרא דבעשותה,[[978]](#footnote-979) והוכיח מזה דפטורא דשנים שעשו הוא רק מקרבן,[[979]](#footnote-980) אך יש לדחות דפטורא דשנים שעשו הוא רק באיסורי שבת ולא בשאר איסורין, וי"ל עוד כמש"כ התפא"י דברציחה דהחיוב הוא על התוצאה הנעשית מכחו, ליכא לפטור דשנים שעשו.[[980]](#footnote-981)

\*בחי' חזון יחזקאל כתב במש"כ הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ד דאחד נתן את האור ואחד נתן את העצים ואחד נתן את הקדרה ואחד נתן את המים וכו' כולן חייבין, דאתיא אף כמ"ד דזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם פטורין, דהיינו רק כשאחד מסייע במעשהו של חבירו, וכיון דהמעשה כולו לא נעשה על ידו, אין לייחס כל המעשה אלא אחד מהן ואין לחייבו, אבל כל דמה שהוא עושה נעשה על ידו לבדו, אע"פ שמלאכת הבישול נעשית ע"י כולם, לי"ב לפטורא דשנים שעשו, וכתב לפ"ז במלאכת צידה, דאם ישבו ב' על הפתח ומילאוהו שניהם חייבין, ולי"ב לפטורא דשנים שעשו, אף למ"ד דפטורא דשנים שעשו הוא גם בזה אינו יכול וזה אינו יכול, ועד"ז כתב האפיקי ים בח"ב סימן ד' סוף ענף ב', - אך האבנ"ז בסימן קצ"ב ס"ק ד' ה' כתב להיפך, דבכה"ג דישבו ב' בב"א על הפתח ומילאוהו, לכו"ע שניהם פטורין, דכל הא דשנים שעשו חייבין, בזה אינו יכול וזה אינו יכול, הוא כשעשו מעשה אחד יחד, אך כשעשה כל אחד מעשה בפנ"ע, שניהם פטורין,[[981]](#footnote-982) וכתב לדמות ד"ז למש"כ הרשב"א בב"ק נ"ג ב' דהכוהו י' בנ"א בי' מקלות בב"א כולן פטורין, ואם הכוהו במקל א' חייבין,[[982]](#footnote-983) ועמש"כ התפא"י בכלכלת שבת מלאכת האופה, ומש"נ עוד בזה במ"מ למלאכת מבשל דף מס' 31.

**זה יכול וזה יכול ר"מ מחייב ור' יהודה פוטר,** בטעמא דר' יהודה דזה יכול וזה יכול שניהם פטורין, וזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם חייבין, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהא דזה יכול וזה יכול שניהם פטורין, הוא משום דלאו אורחי' בהכי, ומשא"כ בזה אינו יכול וזה אינו יכול, דבכה"ג אורחי' להוציא בשנים.

**ב** הריטב"א כתב בשם אחרים דהוא משום דבזה אינו יכול וזה אינו יכול המלאכה תלוי' בכל אחד מהם, וע"כ אחשבי' רחמנא כאילו כל אחד מהם עשאה כולה, ומשא"כ בזה יכול וזה יכול, דאף אלמלי עשייתו היתה המלאכה נעשית, וכ"כ הרמב"ן וש"ר לקמן בסוגיין.

**ג** הריטב"א כתב בשם הר"מ ב"ר יוסף, וכ"כ הרמב"ן וש"ר לקמן בסוגיין בשמו, דהוא משום דבזה אינו יכול וזה אינו יכול, כיון שנמשך ידו בכל המלאכה ועושה בה בכל כחו, ה"ז חשוב כעושה את הכל, ומשא"כ בזה יכול וזה יכול שלא עשה בה אחד מהם כל כחו, וכ"כ הבעה"מ.

המהרש"א לקמן בסוגיין עמד ע"ד רש"י, דמהא דמטהר ר' יהודה במשכב הזב בזה יכול וזה יכול, חזינן דטעמא דר' יהודה הוא משום דבכה"ג חשיב כמסייע,[[983]](#footnote-984) וכתב דאה"נ מהתם שמעינן דאף הא דפטר ר' יהודה בשבת הוא משום דהו"ל כמסייע, ולא משום דלאו אורחי', עיי"ש.[[984]](#footnote-985)

אך בחי' הגרע"א בחולין ט"ו ב' נקט לדעת רש"י דלפי האמת הא דפטרינן בזה יכול וזה יכול הוא משום דלאו אורחי', עיי"ש, וכן נקטו רבים מן האחרונים, ונתבאר להלן, וכ"נ מפירש"י לקמן ק"ו ב' ד"ה לא יכול שהזכיר לה"ט דבזה אינו יכול וזה אינו יכול אורחי' הוא לנעול בשנים.[[985]](#footnote-986)

בעיקר מש"כ רש"י דטעם פטורא דזה יכול וזה יכול הוא משום דלאו אורחי', פירש הגרע"א בחולין ט"ו ב' דהיינו דהפטור בזה הוא משום דהו"ל כלאחר יד, וכתב לפ"ז להתיר לשחוט לחולה שאין בו סכנה ע"י ב' בנ"א, משום דמלאכה כלאח"י הותרה לחולה שאין בו סכנה, וכן נקט האבנ"ז בסימן קצ"ב סק"ז וביו"ד סימן שצ"ג סק"י, - והאבנ"ז ביו"ד שם כתב דלפ"ד רש"י פשיטא דפטורא דשנים שעשו הוא רק במלאכת שבת ולא בשאר איסורין, וכ"כ הבאר יצחק באו"ח סימן י"ד ענף ז'.[[986]](#footnote-987)

והתו"ש בפתיחה לסימן ש"ח כתב להתיר לטלטל מוקצה ע"י ב' בנ"א בזה יכול וזה יכול, כיון דלאו אורחי' בהכי, והו"ל כטלטול מן הצד, - ועיי"ש שכתב עוד דה"נ כשיכול לטלטל בידו אחת ומטלטל בב' ידיו חשיב כטלטול מן הצד דג"ז לאו אורחי', והביאו הגרע"א בחולין שם,[[987]](#footnote-988) וצע"ג דלהדיא אמרו בירושלמי בפ"ק ה"א דהוציא כגרוגרת בב' ידיו חייב, ול"ד לב' שעשו מלאכה אחת, עיי"ש.

הרמב"ן כתב דלא חשיב כזה יכול וזה יכול, אלא כשיש בו יכולת להוציאה באחיזה זו שהוא אוחז בה עכשיו, אך כל שאין בידו יכולת להוציאה באחיזה זו, אך שיש לו כח לתקן ולאחזה כרצונו ולהוציאה, חשיב כזה אינו יכול, וכ"כ ש"ר, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה אמר מר, אך המהרש"א שם פירש לדבריהם בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו, - והשפ"א לקמן בסוגיין כתב דלמש"כ רש"י דפטורא דזה יכול וזה יכול הוא משום דלאו אורחי', הרי דאף בכה"ג שנוטל כל אחד באצבע ובכה"ג אינו יכול להוציא לבדו, מ"מ כיון דיש ביד כל אחד להוציאה לבדו בע"א, לאו אורחי' להוציא בשנים, ושניהן פטורין, ועד"ז כתב החת"ס שם.

**זה אינו יכול וזה אינו יכול,** הקרית מלך רב בפ"א משבת הט"ז נסתפק אם היינו דכל אחד בפנ"ע אינו יכול כלל, או"ד דכל שאינו יכול אלא ע"י הדחק ובצער הו"ל כזה אינו יכול, ועיי"ש שכתב דלמש"כ רש"י דפטורא דזה יכול וזה יכול הוא משום דלאו אורחי' למעבד בתרי, הרי דכל שאינו יכול אלא בדוחק, הדבר תלוי אם אורחי' למעבד בתרי, וכל דאורחי' למעבדי' בתרי מיקרי זה אינו יכול וזה אינו יכול, - והאבנ"ז באו"ח סימן מ"ה סק"ה כתב דלדעת רש"י, ל"ש פטורא דשנים שעשו בעגלה שיש בה ב' סוסים וזה יכול וזה יכול, משום דדרך להוליך עגלה בב' בהמות כדי שתלך מהר.

**ר' יהודה אומר אם לא יכול וכו' שניהם חייבין ואם לאו פטורין, ר"ש אומר אע"פ שלא יכול וכו' והוציאוהו שנים פטורין,** בתוספתא פ"י ה"ה תניא, ר"ש אומר אע"פ שאין א' יכול להוציאה והוציאוהו שנים פטורין "שאין שנים חייבין על מלאכה אחת", והאג"ט במלאכת חורש סק"א ובאבנ"ז יו"ד סימן ר"מ דקדק מזה, דלעולם מודה ר"ש דבזה אינו יכול וזה אינו יכול חשיב כל א' כאילו עשאה כולה, ואך דילפינן מקרא דאין ב' חייבין על מלאכה אחת, וכתב לפ"ז, דבאדם ובהמה שעשו וזה אינו יכול וזה אינו יכול, מודה ר"ש דהאדם חייב, כיון דל"ש חיוב בבהמה, (ולקמן בסוגיין נת' לסייע לזה מפירש"י דס"ד דבזה יכול וזה אינו יכול חייב האינו יכול לבדו אף לדעת ר"ש).[[988]](#footnote-989)

והאבנ"ז באו"ח סימן ע"ו כתב לישב בזה משה"ק התוס', דמ"ט נקט במילתי' דר"ש יחיד שעשאה חייב שנים שעשאוה פטורין, ולא נקט לישנא דלעיל העושה את כולה ולא העושה את מקצתה, ולפי הנ"ל ניחא, דהא דפטר ר' יהודה בזה יכול וזה יכול הוא משום דחשיב כעושה מקצתה, דאין טעמו משום דאין ב' חייבין על מלאכה אחת, שהרי בזה אינו יכול וזה אינו יכול ס"ל דשניהם חייבין, והרי דשפיר חייבין ב' על מלאכה אחת, אלא הוא משום דס"ל דלא חשיב כל א מהן כעושה המעשה, כיון שהיתה המלאכה נעשית בלא עשייתו, אך הא דפטר ר"ש בזה אינו יכול וזה אינו יכול, לאו היינו משום דחשיב כעושה מקצתה, אלא היינו דהגם דכל חד כולי' מעשה קעביד, מ"מ דינא הוא דשנים שעשאה פטורין, וע"כ בר' יהודה נקט לישנא דהעושה את כולה ולא העושה את מקצתה, ואילו בר' שמעון נקט לישנא דשנים שעשאוה פטורין.[[989]](#footnote-990)

\*התבו"ש בסימן ב' סקנ"ב כתב דהא דבעינן קרא למעט דשנים שעשו פטורין, ואלמלי מיעוטא דקרא היו שניהם חייבין, הוא משום דחשבינן דכל אחד כולה מעשה קעביד,[[990]](#footnote-991) וכתב דזהו טעם הסוברים דכשר ופסול שאחזו בסכין ושחטו, כשרה השחיטה.

ובטעם הפוסלים מצינו כמה דרכים, **א** התבו"ש שם כתב דהוא משום דאע"ג דכל אחד כולה מעשה קעביד, מ"מ לענין שחיטה יש לפסול, דמאי חזית דאזלת בתר שחיטת הכשר זיל בתר שחיטת הפסול,[[991]](#footnote-992) ועמש"כ בזה היד יהודה שם סקט"ז.

**ב** בחי' הגרש"ש ב"מ סימן ט' (ח') סק"ד כתב, דהטעם לחייב בשנים שעשו, הוא משום דחשבינן על כל א' את כל המעשה משום שהוא מסייע לעיקר המעשה, ומשו"ה חייב כל א' כאילו עשה מעשה בעצמו, וע"כ הוא דפסלינן בישראל וגוי ששחטו, דאף דחשבינן דנעשה כל המעשה ע"י הישראל, היינו דהוה כאילו הוא בעצמו עשה מעשה של הגוי ונשחט ע"י הגוי, וע"כ ה"ז פסול, וכ"כ בקצרה בשערי ישר ש"ז פ"ז.

**ג** בשערי חיים כתובות סו"ס ל"ב כתב לפרש, דהטעם לחייב בשנים שעשו, הוא משום דכשדנים לגבי הגברא העושה, מצינו לחשוב כל אחד מהם כעושה המעשה, אך כשדנים כלפי עצם המעשה, אמרינן דהוא נעשה ונפעל ע"י שניהם, וכיון דנעשית השחיטה ע"י כשר ופסול, ה"ה פסולה, עיי"ש, ועד"ז כתב האג"ט במלאכת חורש סק"א.[[992]](#footnote-993)

**ד** לכאו' י"ל בזה בפשיטות, דנידו"ז תליא בפלוגתת רש"י ותוס' לקמן בסוגיין אם ילפינן משבת לדין דשנים שעשו לדין מושב הזב, דלדעת רש"י דילפינן מזב לכל התורה דלא חשיב כעושה המעשה, הרי דה"נ בשחיטה כל ששחטו ישראל וגוי יחד לא חשיב הישראל כעושה המעשה וע"כ שחיטתו פסולה, ואזיל הרשב"א לטעמי' בסוגיין דס"ל כדעת רש"י בזה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בתשו' ח"א סימן כ"ח, ואף שכתב שם דכל הא דל"מ זה יכול וזה יכול, הוא רק לגבי שבת ולגבי משכב הזב, הרי ה"נ הוא לגבי שחיטה דודאי בעינן שתעשה השחיטה כולה ע"י ישראל, וכמש"כ התבו"ש.[[993]](#footnote-994)

\*בע"ז ע"ב ב' אמרינן דכל ששפכו גוי וישראל יחד יין, אינו נאסר, והראשונים נחלקו אם איירי בזה יכול וזה יכול, או אף בזה אינו יכול וזה אינו יכול, או אף היכא דהגוי יכול והישראל אינו יכול, עי' תוס' וש"ר שם ס' א', ומאירי שם נ"ז א', וסה"ת הל' יי"נ סימן קע"ח, וראב"ן סימן ש"ט, ותוה"ב בית ה' שער ב', ורי"ו נתיב י"ז ח"א, וצ"ע ביסוד הפלוגתא בזה, ואכמ"ל.

?בפירש"י לעיל ה' א' פירש דפטורא דב' שעשו, הוא גם בעקר ממקומו וקיבל, ועי' משנת ר' אהרן סימן י"ב מש"כ להוכיח מזה, - ולכאו' י"ל דיסוד דינא דב' שעשו הוא דאין חייב על עשיית מקצת, ואך דכל שעשה הוא עצמו את ב' חלקי המלאכה, לא חשיב כעשיית מקצת, אך כל דליכא צירוף ביניהם, וחשיב כעשיית מקצת, ה"ה פטור.

כ"ח שבט ע"ט

דף מס' 40

**צ"ג א' - חד למעוטי זה עוקר וזה מניח,**[[994]](#footnote-995)הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל בפ"ק כתב דמקרא דבעשותה ממעטינן לכל גוונא שהתחיל אחד מלאכה בשבת ולא גמרה ובא אדם אחר וגמר המלאכה, כגון שכתב שמעון א' ביום השבת ובא ראובן וכתב ב', דאע"פ שנגמר השם ע"י שניהם ביחד הרי שניהם פטורין.

אך התוס' כתבו דלא איצטריך למעוטי כותב אות אחת ובא חבירו וכתב אות שני', והא דאיצטריך למעוטי זה עוקר וזה מניח, הוא משום דהו"א אהכנסה והוצאה הוא דקפיד רחמנא וליחייב אף בלא הנחה, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בתי' קמא, דהוצאה כתיב בקרא ולא הנחה, וכי הוציאו מרה"י לרהר איקרי הוצאה עד שלא נח מי, ולהכי סד"א ליחייב לעוקר, ובחי' הגר"מ בנעט לעיל ג' א' ובאבנ"ז סימן פ"ה סק"ה ובאפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף ח' פירשו לדבריהם דהיינו דס"ד דמלאכת הוצאה היא אף בלא הנחה,[[995]](#footnote-996) אך אך יש שפירשו בדבריהם, דודאי קים לן דאין חייבין משום הוצאה אלא בעקירה והנחה, ואך דס"ד דעיקר המלאכה היא בהכנסה והוצאה, וההנחה אינה אלא תנאי בעלמא, וע"כ הוא חייב אף אם נעשית ההנחה ע"י אחר.

והתוס' הרא"ש כתב דהא דאיצטריך קרא למעט זה עוקר וזה מניח, ול"ד לכתב אות א' ובא חבירו וכתב אות שני', הוא משום דל"ד עושה ח"ש לב' המתעסקין בשיעור שלם, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בתי' קמא, ובחי' המהר"ל.[[996]](#footnote-997)

\*התוס' לעיל ג' א' ד"ה שניהם פטורין כתבו בהא דפריך התם אהא דתנן דשניהם פטורין דהא איתעבידא מלאכה מבינייהו, דלא פריך שיתחייב הראשון, דאין סברא דע"י השני שעשה הנחה וגמר המלאכה יתחייב הראשון, אלא אשני קפריך שיתחייב לפי שעל ידו נגמרה המלאכה, - ובחי' מהר"ם בנעט שם עמד בסתירת דבריהם למש"כ הכא דהא דבעינן קרא למעט זה עוקר וזה מניח, הוא שלא יתחייב העוקר, משום דהו"א דאהכנסה והוצאה קפיד קרא, וכן עמד בזה האבנ"ז בסימן פ"ה סק"ה.[[997]](#footnote-998)

**ור"ש יחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב,** כן גירסת רש"י, והתוס' תמהו ע"ז מהא דתנן בהוריות דהורו בי"ד וידעו שטעו וכו' ר"ש פוטר, ומפרשינן דהוא משום דתולה בבי"ד אנוס, וכתבו דגרסינן הכא ור"ש יחיד שעשה בהוראת בי"ד לא צריך קרא, וכן גירסת הר"ח, וכן הסכימו ש"ר.

ובישוב גירסת רש"י, כתב הרמב"ן בשם הר"מ ב"ר יוסף, דלעולם דעת ר"ש דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב, והא דהתם פטר ר"ש, הוא משום דהתם איכא כפרה, ואף שחטא אחר שחזרו בהם בי"ד, מ"מ מהני הפר העלם דבר שמביאין בי"ד לכפר ע"ז, ומשא"כ ביחיד שעשה בהוראת בי"ד דליכא כפרה,[[998]](#footnote-999) וכתב דאחרים תירצו דשאני התם דכיון דחזרו בהם ונזכרו, כמי שנזכר הוא דמי שהרי עליהן הוא סומך וידיעתן כידיעתו, והריטב"א הוסיף לפרש דמכח זה הוי כמזיד דפטור מקרבן,[[999]](#footnote-1000) - והרמב"ן וש"ר הק' ע"ז, דאכתי לא נתישב מה שאמרו הכא דר"ש "לטעמי'" דאמר יחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, כ"ה גירסתם, וכן הגי' המהרש"ל, דהיכן אמרה ר"ש לזו, ועי' במגיני שלמה ובהגה' בן ארי' במש"כ בזה.

**זה יכול וזה אינו יכול דברי הכל חייב, הי מינייהו מיחייב,** בביאור האיבעיא נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י סוד"ה אין בו ממש משמע דמיבע"ל דשמא האינו יכול לחודי' חייב, ועמד ע"ז המהרש"ל, - והמהר"ל כתב לפרש טעם האיבעיא, דהוא לפ"מ שפירש"י לעיל דטעם הא דשאני זה יכול וזה יכול מזה אינו יכול וזה אינו יכול, הוא משום דבזה יכול וזה יכול לאו אורחי' בהכי, ובזה אינו יכול וזה אינו יכול אורחי' בהכי, וע"כ י"ל דהאינו יכול לחודי' חייב, משום דהוי אורחי' בהכי, כיון דאינו יכול לעשות לבדו, והיכול פטור, משום דלאו אורחי' בהכי, וכ"כ החת"ס והגרא"מ הורוויץ והמרומי שדה והאבנ"ז בסימן מ"ה סק"ה,[[1000]](#footnote-1001) והמרומי שדה הוסיף לפרש, דאף לר"ש דפטר בזה אינו יכול וזה אינו יכול, (אף דאורחי' בהכי), מ"מ י"ל דבזה יכול וזה אינו יכול יתחייב האינו יכול, (וכדתניא דדברי הכל חייב, והרי דאף ר"ש מודה בזה), דהא דפטר בזה אינו יכול וזה אינו יכול הוא משום דא"א לחייב ב' חטאות, ומשא"כ הכא דמתחייב האינו יכול לבדו.[[1001]](#footnote-1002)

**ב** הרמב"ן וש"ר כתבו בשם הר"מ ב"ר יוסף דמיבע"ל דשמא האינו יכול לחודי' חייב, משום דהוא עושה בכל כחו, וכתבו דהוא משום שפירש דטעם הא דשאני זה יכול וזה יכול מזה אינו יכול וזה אינו יכול, הוא משום דבזה יכול וזה יכול אין כל אחד עושה בכל כחו, ובזה אינו יכול וזה אינו יכול עושה כל אחד בכל כחו, ועיי"ש שנחלקו ע"ז דטעם החילוק ביניהם הוא משום דבזה אינו יכול וזה אינו יכול תלוי' המלאכה בכל אחד, וכ"כ הבעה"מ, - והרשב"א הק' ע"ז, דלדעת ר"ש דאף בזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם פטורין, היכי מצינו למימר דהכא יתחייב האינו יכול לחודי',[[1002]](#footnote-1003) והק' עוד, דלדעת ר"מ דזה יכול וזה יכול שניהם חייבין, מ"ט מיבע"ל דבזה יכול וזה אינו יכול יהא היכול פטור.[[1003]](#footnote-1004)

**ג** התוס' וש"ר כתבו דפשיט"ל דאותו שיכול חייב, דאי"ז סברא שיתחייב שאינו יכול לבדו, אלא מיבע"ל אם חייב גם שאינו יכול, - והריטב"א כתב בשם הרא"ה ומקצת מרבנן, דלא מיבע"ל שיתחייב האינו יכול, אלא לדעת ר"מ, דזה יכול וזה יכול שניהם חייבין, וה"נ י"ל דאף בזה יכול וזה אינו יכול יתחייב גם האינו יכול, וכ"כ הבעה"מ בשם י"מ, והיינו דלדעת ר' יהודה דזה יכול וזה יכול שניהם פטורין, כ"ש דבזה יכול וזה אינו יכול פטור זה שאינו יכול, (דכיון דאם הי' יכול הי' פטור, כ"ש דכשאינו יכול יהא פטור).[[1004]](#footnote-1005)

**ד** התוס' כתבו דמיבע"ל דיתחייב אפי' שאינו יכול, כמו לר' יהודה ור"מ דזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם חייבין, ומבו' דמיבע"ל דיתחייב האינו יכול אף לדעת ר' יהודה, וצ"ב דכיון דפטר ר' יהודה בזה יכול וזה יכול, מאי מיבע"ל דבזה יכול וזה אינו יכול יתחייב האינו יכול, דכיון דאם הי' יכול הי' פטור, מ"ט נימא דמכח הא דאינו יכול יהא חייב, ועמש"כ בזה במשנת ר"א סימן י"ב סק"ז (ד"ה והנה בגמ') וסק"ח, - ובפשוטו משמע מדבריהם, כמש"כ במשנת ר"א שם סק"ח, דלר"ש דפטר בזה אינו יכול וזה אינו יכול, פשיטא דהכא השאינו יכול פטור, ולא מיבע"ל אלא לר"מ ור' יהודה דמחייבי בזה אינו יכול וזה אינו יכול, אם ה"נ הכא חייב גם השאינו יכול, וכ"נ בד' הרמב"ן והר"ן, וכ"כ הרשב"א בשם י"מ, והק' ע"ז דמלישנא דברייתא משמע דכו"ע שוו בדין זה יכול וזה אינו יכול.[[1005]](#footnote-1006)

**ה** המהרש"א כתב לפרש לד' התוס', דמיבע"ל אף לר"ש, דהא דפטר זה אינו יכול וזה אינו יכול, היינו משום דגלי קרא דבעשותה, אבל בזה יכול וזה אינו יכול, כיון דהיכול ודאי חייב, אימא דלחייב נמי זה שאינו יכול, וצ"ב.

והרשב"א כתב לפרש דהא דמיבע"ל דשמא אף שאינו יכול חייב, אשר כן ס"ל לרב המנונא דאף שאינו יכול חייב משום דמסייע בהדי, הוא לר"מ ור' יהודה משום שהוא עושה מעשה בכל כחו, והו"ל כזה אינו יכול וזה אינו דשניהם חייבין, ומיבע"ל אף לר"ש, די"ל דכל הא דפטר בזה יכול וזה יכול הוא משום דכיון שהי' לאחד לעשות לכולה ולא עשה, קרינן בי' בעשותה העושה כולה ולא העושה מקצתה, וה"נ בזה אינו יכול וזה אינו יכול, כיון שאין אחד מהם יכול לעשותה לא קרינן בהו יחיד שעשאה, ומשא"כ בזה יכול וזה אינו יכול, כיון דהיכול בע"כ חייב, דבדידי' קרינן בי' יחיד שעשאה, א"א לפטור את השני משום שנים שעשו, דא"כ גם היכול יפטר, וכיון שכן מחייבין אותו משום מסייע, וצ"ב, והריטב"א כתב דאין דעתו נוטה בטעם זה.

ובחי' הגרש"ש ב"מ סימן ט' (ח') סק"ד כתב לפרש לד' הרשב"א, דחיובא דשנים שעשו, אי"ז משום דכל אחד משלים בתכלית המלאכה, דא"כ אין מקום לחייב טפי כשמסייע לחבירו שאינו יכול מהיכא דמסייע לחבירו היכול, אלא הוא משום דכל אחד מכשיר להחשיב עצמו הפעולה כמעשה גמור, וע"כ שאני זה יכול וזה אינו יכול, דהאינו יכול מסייע להיכול דהוא עושה המלאכה, ונמצא דאף האינו יכול מכשיר פעולת מלאכה, ומשא"כ בזה אינו יכול וזה אינו יכול, דכל אחד מסייע לחבירו העושה חצי מלאכה, ונמצא דאינו מכשיר פעולת מלאכה.[[1006]](#footnote-1007)

**ו** הריטב"א כתב לפרש, דהא דמיבע"ל שיתחייב גם האינו יכול אף לדעת ר"ש, הוא משום דכל הא דפטר ר"ש, הוא כששניהם שוין, דאין אחד מהם מתחלק מחבירו והו"ל כשותפים במלאכה ההיא והו"ל שנים שעשו, ומשא"כ כשלא שוו בענינם שזה יכול וזה אינו יכול, הרי כל אחד מהם עומד לעצמו וכאילו לא נשתתף חבירו עמו, וזה חייב מפני שיכול והוא כעושה מעשה גמור ול"ה צריך לחבירו וחייב בפנ"ע, [וגם חבירו חייב] שעשה כל כחו ונמשך גם בכל המלאכה, וצ"ב.[[1007]](#footnote-1008)

**א"ל רב המנונא דקא מסייע בהדי',** בד' הרשב"א מבו' דמכוון רב המנונא דמכח זה י"ל דהאינו יכול חייב, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר, - אך בד' התורי"ד לקמן בסוגיין מבו' דמכוון רב המנונא דמכח זה הו"ל כזה יכול וזה יכול דשניהם פטורין, עיי"ש, וכן משמע קצת בל' רש"י בסוד"ה אין בו ממש.[[1008]](#footnote-1009)

**מסייע אין בו ממש,**  התוס' הק' מסוגיית הגמ' בביצה כ"ב א', דדעת רב זביד ורב אשי דמסייע יש בו ממש, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו די"ל דרב אשי בתר דשמעה מאמימר סברה, ורב זביד בתר הך מעשה שמעה משמי' דרבא, ועי' משה"ק ע"ז החכם צבי בסימן פ"ב.

**ב** התוס' כתבו עוד, דס"ל לרב זביד ורב אשי, דאע"ג דמסייע אין בו ממש בעלמא, מ"מ התם אסרו בזה משום שחיקת סממנין, - והחכם צבי בסימן פ"ב הק' ע"ז דאטו בהנך מסייעין דהכא ליכא למיגזר דילמא אתי למיעבד כולה מלאכה,[[1009]](#footnote-1010) ולכאו' י"ל דמכוון התוס' הוא, דבאיסור דרפואה, הרי בלא"ה אי"ז מעשה איסור מצ"ע, והאיסור הוא משום דכל שמתעסק ברפואה, יש לחוש שיבא לידי שחיקת סממנין, וע"כ יש לאסור גם במסייע, דג"כ חשיב כמתעסק ברפואה.

**ג** הריטב"א כתב דאין כל המסייעין שוים, והתם חשיב דיש בו ממש לרב זביד, מפני שאין הכיחול נעשה יפה זולת הסיוע ההוא דעמיץ ופתח.

**ד** הריטב"א כתב בשם התוס', דהכא מדאורייתא, והתם החמירו באיסורין דרבנן דילמא אתי למעבד בידים, - וצ"ע אם מכוון דבריו הוא דרק באיסורין דרבנן החמירו כן, דבאיסורין דאורייתא לא חיישינן שיבא לעשות בידים, או דבכל איסורין החמירו מדרבנן, ושמא יש להגי' בדבריו דהתם החמירו באיסורין "מדרבנן" דילמא אתי למעבד בידים, ועמש"נ להלן בפלוגתת רבוותא בזה.

**ה** בחי' הגרע"א כתב דהא דקרי לי' התם מסייע הוא ענין אחר ואינו דומה להכא, דהתם בלא שפתח עינו ל"ה הגוי יכול לכחול, וא"כ הו"ל כזה אינו יכול וזה אינו יכול, ומה שאמרו התם דמסייע אין בו ממש, הוא משום דבמה שעמיץ ופתח אינו עושה במלאכה כלום, אלא עושה הכנסה שיכול הגוי לכחול, וקרי להכנה זו מסייע, ובזה הוא שנחלקו אמוראי התם בדין מסייע כה"ג, דמחד גיסא אין הגוי יכול בלעדי הסיוע, ומאידך גיסא אינו עושה בגוף המלאכה.[[1010]](#footnote-1011)

**ו** החזו"א ביו"ד סימן ע"ח סק"א כתב בדעת הריטב"א במכות כ' ב' בתי' קמא, דהנידון לאסור במסייע לכחול, הוא משום דהתם איכא שבות במעשה להיות נכחל אף דלא חשיב ככוחל, ודמי לניקף, דאיכא איסור על הניקף, אף דלא חשיב כמקיף, עיי"ש, ונת' להלן, - ולפ"ז ניחא, דאף דמסייע אין בו ממש ולא חשיב כעושה המלאכה לאסור, מ"מ התם דהוא נכחל, יש לאסור מכח הא דהוא מסייע.

התוס' כתבו דבמסייע ליכא אף איסור דרבנן, והוכיחו כן מהא דמייתי רב אשי מההיא דעבודתו כשרה, דמשמע דאפי' פסולא דרבנן ליכא, - ובתשו' חכם צבי סימן פ"ב כתב די"ל דלעולם יש בזה איסור דרבנן, והא דעבודתו כשרה, הוא משום דלא רצו חכמים לפסול את העבודה, ואפי' להקל אמרינן דאין שבות במקדש לכתחילה, כ"ש התם דבדיעבד ולפסול את הקרבן, ועד"ז כתב השפ"א.[[1011]](#footnote-1012)

והרמב"ם בפ"א משבת הט"ז כתב בזה יכול וזה אינו יכול, דהשני מסייע הוא ומסייע אינו חייב כלום, ובד' הכס"מ שם ה"ד מבו' דבמקום שכתב הרמב"ם דאינו חייב כלום, היינו דאינו מותר לכתחילה, אבל יש צד איסור בעשייתו, אלא שאין מכין אותו,[[1012]](#footnote-1013) וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שט"ז סק"י ללמוד מד' הרמב"ם, דאיכא איסור במסייע, והביאו המ"ב שם סקכ"ב, - וכן צידד העולת שבת בסימן שכ"ח סקי"ט דמדרבנן אסור לסייע במלאכה דאורייתא, - והגר"ז בסימן שכ"ח סכ"א וסימן ש"מ ס"ב כתב דמסייע אסור מדרבנן אף במסייע לדבר האסור משום שבות,[[1013]](#footnote-1014) ובסימן ש"מ שם פירש דטעם איסורו הוא גזירה שמא יבא לעשות בעצמו.

אך המרכה"מ בפ"א משבת ה"ד כתב דל' אינו חייב כלום הוא דשרי לכתחילה, וכ"כ המרכה"מ שם הט"ז דממש"כ הרמב"ם דאינו חייב כלום, מבו' דס"ל כדעת התוס' דליכא איסור כלל במסייע, וכ"ה מבו' בד' הש"ך בנקוה"כ סימן קצ"ח דליכא איסור כלל במסייע, עיי"ש, וכ"נ בד' המג"א בסימן שכ"ח סקט"ז כמש"כ הפמ"ג שם, ובריש סימן ש"מ, ובד' התו"ש בסימן שכ"ח סקכ"ג, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שכ"ח סקי"ג, וכ"נ בד' המ"ב בסימן שכ"ח סקי"א ובביאוה"ל סימן ש"מ ס"א.

\*בערכין י"א פליגי תנאי בדינא דמשורר ששיער, אם הוא אסור אף לסייע בהגפת הדלתות, וס"ד דפלוגתייהו הוא אם משורר ששיער במיתה וגזרו בה רבנן, או הוא באזהרה ולא גזור בה רבנן, ודחינן דכו"ע אזהרה היא, מר סבר מסייע גזרו בי' רבנן, ומר סבר לא גזרו בי' רבנן, ופירש"י דהא דגזרו רבנן במסייע, הוא כי היכי דלא ליתי למעבד לחודי', והתהל"ד בסימן שכ"ח ? הוכיח מזה דמדרבנן איכא איסור במסייע עכ"פ באיסורים דהוו במיתה,[[1014]](#footnote-1015) וצ"ע.[[1015]](#footnote-1016)

\*בברכות נ"א א' מיבע"ל בדין כוס של ברכה דנוטלו בימינו, דשמאל מהו שתסייע לימין, וא"ר אשי דאנן נעביד לחומרא, ובתשו' חכם צבי סימן פ"ב הוכיח מזה דמסייע אסור מדרבנן,[[1016]](#footnote-1017) - אך החת"ס בסוגיין כתב דזהו מש"כ התוס' בברכות שם דמיירי בכוסות גדולות, או בר"ח טבת שחל להיות בשבת שהוא בחנוכה או בנישואין וצריך להאריך בברהמ"ז, והיינו דהו"ל כזה אינו יכול וזה אינו יכול, וכ"כ בחי' הגר"א בברכות שם, אך בד' המג"א בסימן קפ"ג סק"ו מבו' שפירש לד' התוס', דכל הא דמיבע"ל להתיר שתסייע שמאל לימין, הוא רק בכה"ג דצורך הוא, אך בלא"ה ודאי אסור, ועי' מחה"ש שם.

\*במכות כ' ב' תניא דאחד המקיף ואחד הניקף לוקה, ופרכינן עלה דמאן דאכיל תמרי בארבילא לקי, ופירש"י דהיינו דהו"ל לאו שאין בו מעשה, ומשני רב אשי דאיירי במסייע הניקף, ופירש"י דהוא מזמין השערות למקיף, והריטב"א שם הק' ממה שאמרו בביצה דמסייע אין בו ממש, - וכתב לישב, דאין כל המסייעין שוין, דבההיא דביצה אין בו ממש, שדרך העין למעמץ ומפתח קצת, ומשא"כ התם דסיוע גדול הוא כשמזמין לו עצמו בשערו, ועד"ז כתב השטמ"ק בביצה שם, וכתב עוד בשם המהר"ם, דהתם גם כשאינו מסייע יש בו לאו, ול"ב סיוע אלא כדי שיהא בו מעשה ללקות עליו, ובזה סגי במעשה כ"ד, כמו שאמרו בעלמא דעקימת פיו או עקימת קומה הוי מעשה.[[1017]](#footnote-1018)

\*הט"ז בסימן שכ"ח סק"א הק' במה שאמרו לגבי ניקף דחייב כשהוא מסייע, דמ"ש ממה שאמרו הכא דמסייע אין בו ממש, וכתב דשאני התם דקודם שמתחיל המקיף להקיף מזמין הניקף את שערו והוה כמו מתחיל במלאכה ויש בו ממש, וכתב לפ"ז לישב דלא תיקשי ממה שאמר רב אשי גופי' בביצה דמסייע אין בו ממש, - ועיי"ש שתמה לפ"ז על מש"כ הב"י שם בשם הארחות חיים, דמי שחושש בשיניו ומצטער עליו להוציאו, אומר לגוי להוציאו, ולהנ"ל יש לאסור בזה, כיון דהישראל מסייע לזה, במה שמזמין שינו להוציאו, וכתב דלפ"ז יש לאסור לאשה ששכחה לחתוך צפרני' קודם הטבילה, לומר לנכרית לחתכן בשבת וביו"ט, וכ"כ הט"ז ביו"ד סימן קצ"ח סקכ"א לאסור בזה, כיון דהישראלית מסייעת לה ע"י שמטה לה את ידי', וכאילו היא עושה מלאכה זו שאסורה מדאורייתא בשבת ויו"ט, וכמו שמצינו דהניקף חייב כשמסייע בדבר שמטה עצמו אליו להקיפו.

והש"ך בנקוה"כ בסימן קצ"ח נחלק ע"ד הט"ז, דבעלמא מסייע אין בו ממש, ושאני לגבי ניקף דילפינן מקרא דאחד המקיף ואחד הניקף במשמע, - והחת"ס בסוגיין כתב דפלוגתייהו תליא בב' תי' הריטב"א במכות שם, ועיי"ש מש"כ בזה.[[1018]](#footnote-1019)

**הי' יושב ע"ג המטה וד' טליות תחת רגליו המטה טמאות וכו' ור"ש מטהר,** בטעמא דר"ש דמטהר מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דר"ש לטעמי' דס"ל דזה אינו יכול וזה אינו יכול אינו אלא כמסייע ופטור, וכ"כ הרשב"א והריטב"א,[[1019]](#footnote-1020) והתוס' נחלקו ע"ז, דהתם איכא קרא לפטור, - ובדעת רש"י ודעימי' צ"ל, דהא דילפינן בשבת דפטור, אי"ז גזה"כ בעלמא, אלא גלי קרא דכה"ג לא חשיב כעושה המעשה ואינו אלא כמסייע, וכלישנא דרש"י, וע"כ ה"נ לענין שאר דיני התורה לא חשיב כעושה המעשה, אך מד' התוס' נראה דס"ל דהא דילפינן מקרא לפטור בכה"ג, הוי זה גזה"כ לענין שבת, דלא סגי בעשי' זו לחייבו, וע"כ ליכא למילף מינה לעלמא.[[1020]](#footnote-1021)

**ב** בפירש"י בלישנא בתרא כתב דטעמא דר"ש הוא משום דבעינן שיעור זיבה לזה ושיעור זיבה לזה, והרשב"א והריטב"א הק' מסוגיית הגמ' לקמן דפשיט מהך מתניתין דל"ב שיעור זיבה לכל אחד, ולפי' זה הול"ל תנאי היא, דהרי לר"ש בעינן שיעור זיבה לכל אחד.[[1021]](#footnote-1022)

**ג** התוס' פירשו דטעמא דר"ש הוא משום דבעינן שיהא רוב הזב נישא על כל אחד, וכ"כ התורי"ד, - ובדבריהם לא נתפרש דהוא משום דבעינן שיעור זיבה לזה ולזה, דע"ז קשיא מסוגיית הגמ' לקמן, וי"ל דמכוון דבריהם הוא, דאף דבזב אינו יכול וזה אינו יכול חשיב כל א' כעושה המעשה, מ"מ לגבי טומאת משכב הזב לא סגי בהא דהוא נושא רובו של זב, אלא בעי' שיהא רוב הזב עליו, וכיון שכובד הזב מתחלק על ד' רגלי המיטה, נמצא שאין כובד רובו של זב על א' מהן, וע"כ הן טהורין.[[1022]](#footnote-1023)

התוס' הוכיחו כפירושם דטעמא דר"ש הוא משום דבעינן שיהא רוב הזב נישא על כל אחד, מהא דתנן בזבים דר"ש אומר וכו' במרובין טהורין שאין כל אחד נושא רובו, והיינו דלפירש"י דטעמא דר"ש הוא משום דס"ל דזה אינו יכול וזה אינו יכול אינו אלא כמסייע, אין הטעם משום שאין א' נושא "את רובו", אלא הוא משום דלא חשיב כלל כנושא את הזב.

אמנם הנה בפירש"י בד"ה שאינה יכולה מבו', דכל הא דמטהר ר"ש, הוא רק משום דלגבי מדרס הזב בעינן שינשא רובו עליו, אך אילו הוה סגי בנשיאת מקצת הזב היו הטליות נטמאות אף לדעת ר"ש, וכ"כ התוס' הרא"ש בדעתו, דכיון דגלי קרא גבי שבת דל"ה כל חד מינייהו כעושה כל המלאכה, ה"נ אין רוב הזב נישא על כל אחד ואחד, וכ"ה גם בביאור הגר"א בזבים פ"ד מ"ד, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דזהו דתנן דהא דבמרובין טהורין הוא משום דאין כל אחד נושא רובו, - והתוס' שהק' מהתם על פירש"י, הוא משום דס"ל דכיון דס"ל לר"ש דזה אינו יכול וזה אינו יכול לא חשיב כל אחד מהן כעושה המעשה, ומה"ט הן פטורין אף אם יש שיעור לכל אחד, יש לטהר במשכב אף אלמלי הא דבעינן שיהא רוב הזב נישא עליו, דגם אם הוה סגי לטמאות במה שמיעוט הזב נישא עליו, מ"מ יש לנו לטהר, דכיון דלא חשיב כל א' כעושה המעשה, הרי אף מיעוט הזב אינו נישא עליו, (דאף אם סגי במה שמיעוט הזב נישא עליו, הרי בעינן שיעשה הוא את כל נשיאת מקצת הזב, ובשנים שעשו הרי לא חשיב כעושה כל המעשה, אלא כעושה מקצתו).

ובדעת רש"י דס"ל דלא מטהר ר"ש אלא משום דבעינן שינשא רובו עליו, צ"ל דלגבי משכב הזב ל"ב שיהא המשכב "נושא" את הזב, אלא כל שהזב יושב או שוכב ע"ג המשכב, הוי זה משכב, ואשר ע"כ הגם דבזה אינו יכול וזה אינו יכול, לא חשיב כל א' מהן כעושה המעשה, הרי מ"מ הזב יושב עליהן, וע"כ הי' בדין שיהיו טמאים, ואך דאי משום הא הרי כיון שכובד הזב מתחלק על כולן, ובד' רגלי המיטה, נרגש רביעית כובד הזב על כל א', ליכא אלא מקצת הזב על כל א' וא', וע"כ הוא דכולן טהורין, משום דבעי' שיהא רוב הזב נישא עליהן, ואמנם דכ"ז הוא משום דבזה אינו יכול וזה אינו יכול לא חשיב כל אחד מהן כעושה המעשה, דאם הוה חשבינן דכל חד כולי מעשה קעביד, הרי דמכח זה חשיב דכל אחד מהן נושא את כל הזב.[[1023]](#footnote-1024)

\*בעיקר פלוגתת הראשונים בטעמא דר"ש, לכאו' נפ"מ רבתא לדינא, בגונא דיש טלית א' תחת ג' רגלי המיטה וטלית א' תחת הרגל הרביעית, דלפי' קמא דרש"י דטעמא דר"ש הוא משום דזה אינו יכול וזה אינו יכול אינו אלא כמסייע, הרי דאף בכה"ג מטהר ר"ש, דכיון שאין המיטה יכולה לעמוד על ג' רגלים, ע"כ אף הג' רגלים יחדיו הוו "אינו יכול", ואינם אלא כמסייע,[[1024]](#footnote-1025) - אך לדעת התוס' דטעמא דר"ש הוא משום דבעי' שיהא רוב הזב נישא עליו, הרי דבכה"ג תהא הטלית שתחת ג' הרגלים טמאה, שהרי רוב הזב נישא עלי', ולכאו' כ"ה גם לפי' בתרא דרש"י דטעמא דר"ש הוא משום דבעינן שיעור זיבה לכל אחד, - ובתוספתא דזבים פ"ד ה"ד לגירסת הגר"א מפורש דמודה ר"ש דבכה"ג טמאה הטלית.

**מפני שיכולה לעמוד על ג',** בפירש"י כתב דכיון דיכולה לעמוד על ג' הו"ל כל אחד ואחד רביעי ואינו אלא מסייע, ואתיא כר' יהודה דזה יכול וזה יכול קרי מסייע, וכ"כ הר"ש והרא"ש בזבים פ"ד מ"ז,[[1025]](#footnote-1026) אך התוס' פירשו דכיון דיכולה לעמוד על ג' הו"ל כל רגל אינו יכול והג' האחרים יכולין, וע"כ חשיב כמסייע אף לר"מ דזה יכול וזה יכול לא חשיב כמסייע, וכ"כ התורי"ד והרשב"א והריטב"א.

ובל' הרשב"א והריטב"א משמע דיסוד הפלוגתא בזה הוא בטעם הא דשאני זה יכול וזה אינו יכול דלכו"ע האינו יכול הוי כמסייע, מזה יכול וזה יכול דלר' יהודה שניהם חייבין, דדעת רש"י דלעולם בכל עשי' הנעשית ע"י ב' הוו שניהם עושי המעשה ושניהם חייבין, והא דבזה יכול וזה אינו יכול פטור זה שאינו יכול, הוא משום דלאו מידי קעביד שהרי הוא אין בכחו לעשות המעשה וגם הי' המעשה נעשה בלא עשייתו, וע"כ בד' רגלי בהמה שעומדת הבהמה על ג' מהן, הרי דכלפי עמידה זו על ג' רגלים, הויא כל רגל ורגל יכול, שהיא יכולה להיות אחת מן הרגלים, וע"כ הוא דחשיב כזה יכול וזה יכול,[[1026]](#footnote-1027) - אך התוס' ודעימייהו ס"ל דטעם הא דשאני זמ"ז, הוא משום דלעולם מודה ר' יהודה דבעשי' הנעשית ע"י ב' בנ"א אינו חייב אלא זה שהוא עיקר העושה, והא דבזה יכול וזה יכול שניהם חייבין, הוא משום דאין לנו לעשות א' מהם עיקר יותר מחבירו ואין לומר שזה עושה מעשה וזה מסייע, וע"כ כ"ז הוא בזה יכול וזה יכול, אך בד' רגלי בהמה, כיון דג' הרגלים יכולין לעשות לבדם, הו"ל ג' הרגלים עיקר העושה והרגל הרביעית הו"ל מסייע ואין בו ממש, וכיון דאין הרגל הרביעית מסוימת, חשיבי כל הרגלים כמסייע דאין בו ממש.[[1027]](#footnote-1028)

התוס' הרא"ש הק' על פירש"י דאתיא כר' יהודה דזה יכול וזה יכול מיקרי מסייע, דהרי לעיל מצריכינן לעיל גבי שבת קרא לפטור זה יכול וזה יכול, והכא ליכא קרא, - אך רש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דטעמא דר"ש דפטר ברישא הוא משום דזה אינו וזה אינו יכול אינו אלא כמסייע, והרי דהא דילפינן מקרא לפטור בזה אינו יכול וזה אינו יכול, אי"ז גזה"כ לענין שבת דלא סגי בעשי' זו לחייבו, אלא גלי קרא דכה"ג לא חשיב כעושה המעשה ואינו אלא כמסייע, וע"כ שפיר ילפינן מינה לעלמא, ונת' לעיל, וע"כ ה"נ בהא דיליף ר' יהודה מקרא לפטור בזה יכול וזה יכול, היינו דגלי קרא דכה"ג לא חשיב כעושה המעשה ואינו אלא כמסייע, וע"כ שפיר ילפינן מיני' לעלמא,[[1028]](#footnote-1029) והתוס' הרא"ש שהק' ע"ד רש"י אזיל לטעמי' לעיל דפליג ע"ד רש"י וס"ל דאין לפרש דטעמא דר"ש הוא משום דזה אינו יכול וזה אינו פטור, דשאני לגבי שבת דאיכא קרא, וע"כ ס"ל דה"נ אין לנו לטהר בזה יכול וזה יכול, דשאני לגבי שבת דאיכא קרא.

בגל' הגרע"א בפ"א משבת הט"ז כתב דאם הוציאו ג' בנ"א דבר שכל א' מהם אינו יכול להוציאו לבדו, אבל ב' מהם יכולים להוציאו, כולם פטורין, דלגבי כל א' אמרינן כיון דמבלעדו היו האחרים יכולים להוציאו הוי כמו זה יכול וזה אינו יכול, ולמד כן מסוגיין, - ודבריו הם לפי' התוס', וכ"כ התורי"ד בסו"ד, דמשוי שיכול להנשא בג' ונשאוהו ד', כולן שוין והיתר פוטרן, וכ"כ הרשב"א, אך לדעת רש"י דמי לזה יכול וזה יכול, ואמנם דגם לדעת רש"י לדינא כולן פטורין, דקי"ל כר' יהודה דזה יכול וזה יכול שניהם פטורין.[[1029]](#footnote-1030)

ובתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"ג כתב נפ"מ לדינא בפלוגתת רש"י ותוס', אף דאנן קי"ל דזה יכול וזה יכול שניהם פטורין, דלדעת התוס' דכה"ג חשבינן לגבי כל א' כזה יכול וזה אינו יכול, שרי אף לכתחילה, וכמש"כ התוס' בסוגיין דמסייע שאין בו ממש לי"ב איסור אף מדרבנן, ואילו לדעת רש"י דחשיב כזה יכול וזה יכול, ה"ז אסור מדרבנן, כמבו' בל' הרמב"ם פ"א משבת הט"ו,[[1030]](#footnote-1031) אך צ"ע, דלכאו' רחוק הדבר לומר דשרי לעשות לכתחילה מלאכה ע"י ג' בנ"א שב' מהן יכולין לעשותו, ומצינו היתר למלאכה בשבת.[[1031]](#footnote-1032)

למש"כ רש"י דהכא חשיב כזה יכול וזה יכול, צ"ב דא"כ מה מייתי מינה הגמ' דמסייע אין בו ממש, הרי מה שדנו במסייע הוא בזה יכול וזה אינו יכול, ולא דנו כלל בזה יכול וזה יכול, - ואמנם בל' רש"י מבו' דהיינו, דגדר דינא דזה יכול וזה יכול, הוא דמיקרי מסייע, וזהו דמייתינן מינה דמסייע אין בו ממש.[[1032]](#footnote-1033)

והמהרש"א הק' ע"ד רש"י, דא"כ מה הוצרכנו להביא ממתניתין דזבים, הרי יש ללמוד דמסייע אין בו ממש מהא דפטר ר' יהודה בשבת בגונא דזה יכול וזה יכול אשר היינו משום דחשיב כמסייע, - וכתב לישב דבהא דפטר ר' יהודה בזה יכול וזה יכול י"ל כמש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין דהוא משום דלאו אורחי' למעבד בתרי, וע"כ לא מייתינן אלא מהא דמטהר במשכב הזב, דלי"ב לה"ט דלאו אורחי', עמש"נ בדף מס' 39 לפרש הטעם בזה, ובע"כ דהוא משום דהו"ל כמסייע, וכתב דלפ"ז גם לענין שבת הא דזה יכול וזה יכול פטורין, אי"ז משום דלאו אורחי', אלא משום דהו"ל כל אחד כמסייע, (ומשא"כ בזה אינו יכול וזה אינו יכול דכל אחד כולה מעשה עביד), וכ"כ החת"ס.[[1033]](#footnote-1034)

כ"ט שבט ע"ט

דף מס' 41

**צ"ג א' - וכיון דזימנין וכו' ליהוי כזב המתהפך,** התוס' כתבו דאפי' ברה"ר טמא, והמהרש"א כתב דמכוון התוס' דמה"ט ל"ה מצי לשנויי דהא דמטהרינן לכל הטליות הוא מדינא דספק טומאה ברה"ר, - ועיי"ש שכתב דטעם הא דמטמאינן בספק זה אף ברה"ר, הוא משום דודאי ג' מהן טמאות ודמי לב' שבילין, ועמש"נ בזה להלן.

ועד"ז כתב המאירי בסוגיין בטעם הא דכשהי' מוטל ע"ג ה' ספסלין לאורכן טמאים, לדעת הסוברים דטומאתן מספק, דהוא משום דיש שם א' טמא בודאי ואין ידוע איזהו, ויש לספק בכל א' מהם שזהו ומטמאין את כולם, ולכאו' מכוון דבריו הוא דהו"ל כב' שבילין דאם באו לישאל בב"א שניהם טמאין.[[1034]](#footnote-1035)

**לאורכן טמאין,** בפירש"י כתב דהוא משום די"ל בכל אחת מהן שנישא רובו עליו פעמים על זו ופעמים על זו, והמשנ"א בזבים פ"ד מ"ד דקדק מדבריו דאין טומאתן אלא מספק, וכ"כ התוס' בסוד"ה לאורכן, - אך בל' הר"ש והרא"ש בזבים שם משמע דמחזקינן להו בודאי טומאה, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ד, - והמאירי בסוגיין הביא לב' הדעות בזה.

**לרחבן טהורין,** בפירש"י כתב דהוא לפי שארכו מוטל על רחבן, ואין רובו נישא על אחת מהן, וכ"כ הר"ש והרא"ש בזבים פ"ד מ"ד, והתוס' כתבו דלפ"ז אתיא כר"ש דבעי שיהא רוב הזב נישא עליו, וכתבו די"ל דאף לרבנן טהורין הוא משום כל אחד מסייע שאין בו ממש.

והרש"ש תמה ע"ד התוס' דודאי אפי' לרבנן בעינן שיהא רובו נישא, כדתנן בזבים פ"ה מ"ה, והא דמטמאי בד' טליות תחת ד' רגלי המטה, הוא משום דהוי כאילו כל אחת מרגלי' נושאת את כולו, והך מילתא דגם לרבנן בעינן שיהא רובו נישא ע"ג המטה, הוא מוכח כן מהא דמייתינן לקמן בסוגיין מהא דמטמאי רבנן, דל"ב שיעור זיבה לכל אחד ואחד, ואילו הוה סגי שיהא נושא את מקצתו, הרי שפיר איכא שיעור לכל אחד, - וצ"ל בדעת התוס', דאף דמודו רבנן דאין המשכב טמא אא"כ הוא נושא את רובו, מ"מ לדידהו יש לטמאות היכא ששוכב הזב על ה' ספסלים לרחבן, משום דמצינו לדון על ה' הספסלים יחד, והם יחד נושאין את רוב הזב, וע"כ כולן טמאין.[[1035]](#footnote-1036)

אך בדעת רש"י ודעימי' י"ל דפליגי ע"ז, וס"ל דכל הא דלרבנן חשבינן בד' טליות דרובו נישא על כל אחד מהן, היינו משום דהתם נישא הזב על כל א' מן המשכבות, ומשא"כ בשוכב על ה' ספסלין לרחבן, שעל כל ספסל מוטל מקצת מן הזב, ל"מ מה דע"י כל הספסלים נישא כל הזב, דמ"מ כיון דעל כל ספסל בפנ"ע אין מוטל אלא מקצת הזב, לא חשיב כרובו נישא עליו,[[1036]](#footnote-1037) וכ"ה להדיא בחי' הגר"א בזבים שם, וכ"נ בד' הריטב"א בסוגיין.

\*בפירש"י כתב דגירסת רבותיו דלאורכן טהורין ולרחבן טמאין,[[1037]](#footnote-1038) וכתב דהוא משום דאמרינן שמא ביניהן שכב ולא עליהן, והחזו"א בזבים סימן ג' סקי"א פירש דהיינו דלא שכב מעולם על א' מהן אלא ביניהן והי' תמיד על שנים, ואתיא כר"ש דמטהר בכה"ג, אך המאירי פירש דהא דלארכן טהורין, הוא משום דידוע על איזה ספסל מהן שכב, וע"כ רק ספסל זה טמא וכולן טהורין, ולפ"ז ניחא קו' רש"י, על דבריהם - ועיי"ש שהק' על גירסא זו, דמ"ט לרחבן טמאין, הרי לא נישא רובו עליהן, ועמש"כ בזה בחזו"א זבים סימן ג' סקי"א.

**ישן ספק מתהפך עליהן טמאין,** בד' התוס' משמע דהוא אף ברה"ר, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש,[[1038]](#footnote-1039) - ובס' שיירי טהרה בזבים פ"ד הק', דלמש"כ המהרש"א דהטעם לטמאות ברה"ר הוא משום דודאי א' מהן טמא והו"ל כב' שבילין, ונת' לעיל, הרי ל"ש טעם זה בספק נתהפך עליהן, דלהצד דלא נתהפך עליהן, הרי כולן טהורין, וכתב לישב, דהא דבספק נתהפך עליהן כולן טמאין אף ברה"ר, הוא משום דדרך ישן להתהפך, וע"כ אין לטהר משום הצד שלא נתהפך כלל, ואך דאף דדרכו להתהפך, אכתי מספקא לן על איזה מהן נתהפך, והא דכולן טמאין הוא מדינא דב' שבילין, אך החזו"א בזבים סימן ג' סקי"א כתב, דהא דמטמאינן בכל הני ספיקי אף ברה"ר, הוא גזירת חכמים שגזרו בספק, ועיי"ש שהוסיף דמצינו הרבה שהחמירו חכמים במדרס בספק ברה"ר.

\*הרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ז כתב דהא דמטהרינן בד' טליות תחת ד' רגלי בהמה, הוא מפני שהבהמה יכולה לעמוד על ג' ונמצאת הרביעית מסייע וכו', "והואיל וכל אחת ראוי' להיות מסייע ואין אנו יודעים איזו יד ואיזו רגל היא שלא היתה נשענת עלי', הרי לא הוחזקה טומאה באחת מהן", ולפיכך כולן טהורות, לפיכך אם הי' משכב אחד תחת ב' ידי הבהמה וכו' ה"ז טמא "שהרי ודאי נישא הזב על משכב זה" וכו', - ובפשוטו מבו' מדבריו דטעם הא דכולן טהורות הוא משום דבפועל אין הבהמה נשענת אלא על ג', ואין אנו יודעים איזו יד ואיזו רגל ל"ה נשענת עלי', וע"כ מספק כולן טהורות, וכ"כ המאירי בשם י"מ, וכתבו דאין טהרתם אלא ברה"ר ומשום ספק טומאה.

והאחרונים תמהו ע"ז מסוגיין, דאמרינן דאם הי' זה ספק על אלו מהן נשענה, היו כולן טמאין, וכל הא דכולן טהורין הוא רק משום דנשענה על כולן וחשיב כל א' כמסייע דאין בו ממש, ועמש"כ בזה המשנ"א בזבים פ"ד מ"ז, והחזו"א בזבים סימן ג' סקי"ב.

**הסוס מטמא על ידיו החמור על רגליו, שמשענת הסוס על ידיו וחמור על רגליו,** בזבים ספ"ד גרסינן הסוס מטמא ברגליו והחמור בידיו, וכן גירסת התורי"ד בסוגיין, וכן הגי' הגר"א, ועמש"כ בזה הר"ש שם, וכתב דגירסת הר"ח בסוגיין היא כגירסא דהתם, (וזה דלא כמו שהגיהו בפי' ר"ח שלפנינו).

התוס' בסוד"ה שמשענת כתבו דגם לר' יוסי פשיטא דפעמים עקרה ליד אחת, וצ"ב דא"כ מ"ט מטמא הסוס בידיו, הרי אף דעיקר משענתו היא על ידיו, מ"מ כיון דיכול לעמוד גם בלא ידו אחת, וכמש"כ התוס' דפעמים דעקרה לידו, הו"ל כזה יכול וזה יכול, ולדעת התוס' הו"ל כזה יכול וזה אינו יכול, ומ"ט טמאה הטלית שתחת ידו, - ולכאו' יש ללמוד מזה, דכל הא דזה יכול וזה יכול או זה יכול וזה אינו יכול לא חשיב כעושה המעשה, הוא רק היכא שנעשה המעשה ע"י שניהם, אך היכא שנעשה המעשה ע"י א' מהם הגם דהשני מסייעו, מ"מ חשיב כעושה המעשה, וע"כ כיון דמשענת הסוס על ידיו, ע"כ אף כשעומד על ב' ידיו וב' רגליו, חשיב דעמידתו היא על ידיו, ורגליו אינם אלא מסייעין לעמידתו, וע"כ הגם שהי' יכול לעמוד בלא א' מידיו, מ"מ כל שעומד עליהן חשיבי ידיו כעושי המעשה, ועי' בחזו"א זבים סימן ג' סקי"ג.

התוס' כתבו דמודה ר' יוסי דטלית דתחת ב' רגלים טמאה, דאע"ג דמשענת הסוס על ידיו דבר פשוט הוא שבלא ב' רגליו ל"ה יכול לעמוד, וכ"כ הר"ש והרא"ש בספ"ד דזבים, - אך בד' התורי"ד מבו' דאף ב' הידים יחד ל"ה אלא כמסייע, וכתב דאף דאלו הרגלים צריכים לידים, ול"ד לזה יכול וזה אינו יכול, דזה שיכול א"צ לסיועו של זה שאינו יכול, מ"מ כיון שמסייע אין בו ממש, ועיקר משענת הסוס היא על הרגלים, הו"ל כיכול ואינו יכול, ועי' בחזו"א זבים סימן ג' סקי"ג שדן כן מדעתו.[[1039]](#footnote-1040)

בפירש"י כתב דהא דתנן לעיל ד' טלית תחת רגלי בהמה, דלא כר' יוסי, אך המאירי פירש מתחילה דרבנן לא פליגי אדר' יוסי, ומתני' דהי' רוכב ע"ג בהמה הוא בשאר בהמות, והתורי"ד כתב בטעמם דהוא משום דס"ל דכל רגלי הסוס שוין הם הידים והרגלים, - ומשמעות דבריו דלא פליגי רבנן ביסוד הדין ע"ד ר' יוסי, ומודו דאם הי' עיקר משענתו על ידיו או על רגליו, הוה מטמאינן להטלית שתחת אחת מהן, ואך דס"ל דכל רגלי הסוס שוין על ידיו או על רגליו.[[1040]](#footnote-1041)

א' אדר א' ע"ט

דף מס' 42

**פטורא דטפל**

**צ"ג ב' -** **פטור אף על הכלי שהכלי טפלה לו,** בעירובין צ"ז ב' מבו' דפטורא דטפל הוא גם לענין איסור תחומין, והקוב"ש בביצה אות ע"ג הוכיח מזה דפטורא דטפל אי"ז משום דל"ה כמלאכת מחשבת, אלא הוא משום דהכלי בטל לאוכלין, ולא חשיב כמוציא את הכלי כלל, עיי"ש, ול' הר"ן לקמן צ"ד, דכל הנטפל לדבר לאו הוצאה מיקרי.[[1041]](#footnote-1042)

אך הפסקי רי"ד כתב דפטורא דטפל הוא משום דעיקר מחשבתו על האוכלין ולא חישב על הכלי והו"ל הוצאת הכלי כמתעסק, ואנן בעינן מלאכת מחשבת, וכ"ה מבו' בד' רבינו פרחי',[[1042]](#footnote-1043) וכ"כ הקרית ספר בפי"ח משבת, ובל' הרמב"ן שם משמע דפטורא דטפל הוא משום דאין כונתו להוצאת הכלי, והריטב"א בעירובין צ"ז ב' כתב דפטורו הוא משום דלא חייבה הכתוב בהוצאת שבת אלא על דבר שעיקר הכוונה בהוצאתו,[[1043]](#footnote-1044) וצ"ע.

בעיקר הנידון בגדר פטור טפל, לכאו' נפ"מ בזה, דאם פטורא דהוצאת טפל הוא משום דל"ה מלאכת מחשבת, לכאו' ה"ז אסור מדרבנן, ככל פטורי מלאכת מחשבת, אך אם הוא דין בפנ"ע דלא חשיב כמוציא את הכלי, י"ל דלי"ב אף איסור דרבנן, והא דתנן דפטור אף על הכלי, ומשמע דפטור אבל אסור, הוא משום הוצאת האוכלין.

ובד' הרמב"ן והר"ן לקמן צ"ד ב' מבו' להדיא דאף מדרבנן ליכא איסור בהוצאת טפל, עיי"ש,[[1044]](#footnote-1045) וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין מי שמתו מוטל לפניו,[[1045]](#footnote-1046) וכ"ה מבו' בד' הראב"ד והרשב"א בעירובין צ"ז ב', וזהו דקשיא להו דמ"ט דרבנן שאסרו בתחומין, אף דהחבית טפלה למים, וכ"נ בד' הרשב"א והריטב"א לקמן קמ"א ב', ועמד ע"ז השפ"א שם,[[1046]](#footnote-1047) וכ"נ בד' הריטב"א לקמן קכ"ח ב',[[1047]](#footnote-1048) - אך בד' הריטב"א בעירובין שם מבו' דלדעת רבנן ה"ז אסור מדרבנן, עיי"ש,[[1048]](#footnote-1049) וכ"נ להדיא בד' רבינו פרחי' לעיל ס"ו ב', עיי"ש.[[1049]](#footnote-1050)

והאחרונים נחלקו בזה, דהתורת חיים והגאו"י בעירובין שם נקטו בפשיטות דהוצאת הטפל אסורה מדרבנן, ועמדו דמ"ט דר' יהודה דשרי לענין תחומין, עיי"ש, וכן צידד השפ"א לקמן קמ"א ב', וכ"ה מבו' בד' הבינה לעתים בפ"ה מיו"ט ה"ג, עיי"ש, - אך בתשו' רב פעלים או"ח ח"א סימן כ"ה ד"ה ואם תאמר והחזו"א בסימן קי"ב סקי"ג נקטו דליכא איסור כלל בהוצאת הטפל, וכן צידד הדברות משה בסימן מ"ד סוף ענף ב'.

בפירש"י בעירובין צ"ז ב' ד"ה פטור, כתב דהא דפטור אף על המטה, הוא הואיל ופטור על החי, דקי"ל חי נושא את עצמו, ומשמעות דבריו דאילו הי' חייב על החי הי' חייב על המטה, והא דפטור על המטה הוא משום דפטור על החי, והיינו דיסוד דינא דטפל הוא דדין הטפל הוא כדין העיקר,[[1050]](#footnote-1051) - וכ"נ להדיא בד' הרמב"ן לקמן צ"ד ב' שכתב בדין הוצאת צלוחית של פלייטון, דהא דמותר להוציא אף את הצלוחית, הוא משום עיקר הוצאה לבושם, וצלוחית עצמה הואיל ויש בה בושם "נעשית כתכשיט", דומיא דהחי במטה שפטור כיון שצריכה לו וטפלה לו, והרי דדינא דטפל הוא דדין הטפל כדין העיקר, ומכח זה חשבינן אף להוצאת הצלוחית כהוצאת תכשיט, - וכ"ה מבו' להדיא בד' התוי"ט בספ"ק דר"ה, דאף דבהוצאת חי במטה פטור אף על המטה, מ"מ בהוצאת אדם כפות במטה, איכא תורת משוי אף על המטה, וכ"כ הרד"ע בפ"ג מקידוה"ח ה"ד, וכ"נ בד' החת"ס בגל' שו"ע סימן שי"א, עיי"ש,[[1051]](#footnote-1052) - ועמש"נ להלן בהא דתניא דמוציא אוכלין כשיעור בכלי פטור על הכלי.

\*הרשב"א והריטב"א בעירובין צ"ז ב' כתבו בשם הראב"ד דהא דהכלי בטל לגבי אוכלין ואפי' פחות מכשיעור, היינו רק בגונא דהאוכלין דבר חשוב מן הכלי, אך במוציא חבית מלאה מים, לא בטלה החבית לגבי המים דחשיבא מן המים, ופירש דזהו טעמא דרבנן דאסרו בחבית שקנתה שביתה ומים שלא קנו שביתה, ועיי"ש שנחלקו ע"ז, דלא מפליג הכא בין שהכלי חשוב מן האוכלין או האוכלין חשובין מן הכלי.

ולעיל ס"ב ב' דעת רב אדא בר אהבה, דהמוציא כלי שקלט ריח, פטור על הכלי, משום דהוא טפל לריח, ורב אשי פליג, משום דליתי' לממשא כלל, ופירש"י דליכא למימר נעשה כלי טפל לריח, שאין בו שום ממש, ואפי' פחות מכשיעור לא מיקרי, - והתוס' בביצה ל"ט א' ד"ה ותיפוק לי' כתבו דהמוציא שלהבת בכלי, חייב אף הכלי, ול"ד למוציא פחות מכשיעור בכלי דפטור אף על הכלי דהכלי בטל אגב אוכלין, דליכא חשיבותא בשלהבת לבטל הכלי לגבה דלית בה ממש.

ולקמן קמ"א ב' אמרינן במוציא תינוק חי וכיס בצוארו דחייב על הכיס, ול"ד למוציא את החי במטה דפטור, דמטה לגבי חי מבטלי לי', וכיס לגבי תינוק לא מבטלי לי', ובפסקי רי"ד שם פירש דהיינו משום דהכיס חשוב ול"ה טפל לתינוק, אך הרשב"א והר"ן שם פירשו דהוא משום דאינו צורך תשמיש המת ולא בטל לגבי', וכ"ה מבו' בבתו"ד הרמב"ן שם.[[1052]](#footnote-1053)

הר"ן לקמן צ"ד ב' כתב, דבהוצאת מת אגב ככר, ליכא איסור בהוצאת הככר, משום דנעשה טפל למת, מפני שהוא מתיר את טלטולו, - אך הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין מי שמתו מוטל לפניו כתב, דהככר והתינוק אינם טפלים למת כמטה ואין מסייעין בהוצאה כלל.

בפי' ר"נ גאון הביא מירושלמי, דפטורא דמוציא אוכלין בכלי, הוא רק באוכלין הצריכין לכלי, כגון אילין תותיא, אבל אם אינן צריכין לכלי חייב אף על הכלי, וכ"כ הראב"ד בספי"ח משבת.[[1053]](#footnote-1054)

והמ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דאין כן דרך גמרתינו, אלא כל מידי דמבטל לי' לגבי' אע"פ שאינו צריך לו מותר, והוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן קמ"א ב', וזה ממה שדנו שם במוציא תינוק חי וכיס בצוארו דליבטל כיס לגבי תינוק, והאו"ש שם הוכיח כן מסוגיית הגמ' בסוכה מ"ב א', דהמוציא לולב בכלי פטור על הכלי, והיינו משום דהוא טפל, וכמש"כ הריטב"א שם.

והמרכה"מ שם כתב להוכיח כן מעיקר הא דהמוציא את החי במטה פטור, אף דאינו כפות וחולה וא"צ למטה, ועיי"ש שכתב בדעת הראב"ד, דכל הא דבאוכלין שא"צ לכלי חייב על הכלי, הוא רק באוכלין פחות מכשיעור דלא חשיבי שיתבטל הכלי לגבן היכא דאינם צריכין לכלי, אך במוציא את המת או את התינוק, פטור על הטפל אף כשאינו צריך לו.[[1054]](#footnote-1055)

\*בחי' רבינו פרחי' לעיל ס"ו ב' כתב דאדם היוצא ותיבה על ראשו להגן מפני הגשמים, הוי משוי גמור, ואפ"ה אינו חייב חטאת, דדמי לנושא את החי במטה דפטור על המטה, ומבו' דפטורא דטפל הוא אף באדם עצמו המהלך עם דבר טפל, אף היכא דהוא משוי גמור ולי"ב להתירא דדרך מלבוש, - ואמנם זה ניחא לטעמי' דבהוצאת טפל איכא איסור מדרבנן, אך לדעת ש"ר דאף מדרבנן שרי, הרי בע"כ דהא דתניא דאין יוצאין בתיבה, הוא משום דפטורא דטפל הוא רק באדם אחר המוציאו במטה, אך האדם עצמו המהלך עם דבר טפל חייב על הוצאתו.

ולכאו' זה תליא ביסוד פטורא דטפל, דרבינו פרחי' לטעמי' דפטורא דטפל הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וע"כ שפיר יש לפטור גם באדם עצמו המהלך עם דבר טפל, ואך דכיון דפטורא דטפל הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, ה"ז אסור מדרבנן, ככל פטורי מלאכת מחשבת, אך לדעת ש"ר פטורא דטפל הוא משום דלא חשיב כמוציא את הטפל, וזה ל"ש באדם עצמו המהלך עם דבר טפל, והיינו דכיון דהילוך עצמו אי"ז הוצאה כלל, נמצא דכל ההוצאה נעשית על הטפל, ובכה"ג ליכא לפטורא דטפל, (ועי' באג"ט אופה סקל"א דל"ש פטורא דטפל כשאין המלאכה נעשית אלא בטפל),[[1055]](#footnote-1056) וכ"כ החזון יחזקאל בביצה פ"ד ה"ו בתחילת דבריו, וכן נקט בפשיטות במנחת שלמה ח"א סימן ט"ו,[[1056]](#footnote-1057) וכן צידד בשש"כ מהדו"ק פל"ד הערה ק"ג בשם הגרש"ז זצ"ל.[[1057]](#footnote-1058)

\***את המת במטה חייב,** גירסת הרי"ף חייב "אף על המטה", ובהגה' הב"ח מחק לתיבות אלו, דאף כשמוציא את המת, אינו חייב על המטה, וכדתניא בגמ' דמוציא אוכלין בכלי פטור על הכלי, - אך בפי' רבינו פרחי' כתב לפרש, דהא דחייב אף על המטה, הוא משום דפטורא דטפל הוא רק באוכל שא"צ לכלי, אך אם אינו נישא אלא בכלי, חייב אף על הכלי, וכיון דנשיאת המת צריכה למטה, חייב אף על המטה, וזה כפי' הר"ח בהא דתניא דאם הי' כלי צריך לו, ונת' להלן.

**המוציא אוכלין כשיעור בכלי חייב על האוכלין ופטור על הכלי,** בהגה' הב"ח על הרי"ף הוכיח מזה, דאף בגונא דחייב על הוצאת העיקר, הוא פטור על הוצאת הטפל.

אך הנה לעיל נתבאר דמשמעות ד' רש"י והרמב"ן דבגונא דחייב על הוצאת העיקר חייב אף על הוצאת הטפל, וכ"כ התוי"ט והרד"ע, - ושמא י"ל לדעתם, דהא דתניא הכא דפטור על הכלי, היינו דא"א לחייבו ב' חטאות, אף אם אוכל ב' זיתי חלב בהעלם א' חייב ב', ואף בנודע וחזר ונודע, דהוצאת הטפל היא הוצאה אחת עם הוצאת העיקר, ודמי למש"כ התוס' לעיל צ' א' במוציא קופת הרוכלין דהוי הכל כמו דבר אחד, ואינו חייב אלא חטאת אחת אף אם נודע לו על מין זה ונתכפר וחזר ונודע לו על מין אחר, (וכ"נ בל' ר"ת בספה"י סימן רס"ד, דהא דחשבינן להכלי והאוכלין כב' הוצאות חלוקות, הוא משום דהכלי צריך לו ואינו טפל), וצ"ע.[[1058]](#footnote-1059)

**ואם הי' כלי צריך לו חייב אף על הכלי,** בפירש"י כתב דהיינו דהי' צריך לכלי להשתמש בו תשמיש אחר במקום שמוציאו שם, - אך הר"ח בפי' בתרא פירש דהיינו שאינו יכול להוציא את האוכל אלא בכלי, כגון התותין בא"י וכיו"ב, חייב, וכ"כ בפי' רבינו פרחי', ופירש דהוא משום דבכה"ג הו"ל מלאכת מחשבת, ועד"ז כתב בגליון תוס' תלמיד ר"י הזקן, לפי גירסתו דאם אינו צריך לכלי חייב אף על הכלי, וכ"כ הרשב"א בביצה ל"ט א' דהמוציא שלהבת בכלי חייב על הכלי, משום דא"א להוציא השלהבת בפנ"ע, והו"ל כצריך לכלי,[[1059]](#footnote-1060) וקשיא טובא ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל ס"ב ב' ועירובין צ"ז ב' דמבו' דפטור טפל הוא אף בריח הבושם ובמים שהם צריכין לכלי.[[1060]](#footnote-1061)

הרמב"ם בספי"ח משבת השמיט להך דינא דאם הי' צריך לכלי חייב על הכלי, אך אפשר שרמזה במש"כ שם, דאין כוונתו להוצאת הכלי אלא להוצאת מה שבתוכו, ובס' שבת של מי בסוגיין כתב בדעתו, דס"ל דתנא דמתניתין ס"ל דלעולם הוא פטור אף הכלי ואף כשהוא צריך לו, עיי"ש.

\*לקמן קמ"ב א' תניא דהמוציא אדם וכליו עליו וסנדליו ברגליו וטבעותיו בידיו פטור, ופירש"י דהוא משום דבגדיו בטלי לגבי', וכ"כ הרמב"ם בפי"ח משבת הי"ז דאם הוציא את הגדול אע"פ שהוא מלובש בכליו וטבעותיו פטור שהכל טפילה לו, והחזון יחזקאל בביצה פ"ד ה"ו דקדק מסתימת דבריו דהוא פטור אף בגונא דהוא צריך לבגדים, ול"ד למוציא אוכלין בכלי דאם הי' כלי צריך לו חייב על הכלי, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה,[[1061]](#footnote-1062) - ולכאו' י"ל בזה בפשיטות, דהא דאם הי' כלי צריך לו חייב על הכלי, הוא משום דבכה"ג אין הכלי בטל כלל לאוכלין, דכל הא דהכלי בטל לאוכלין, הוא משום דכל צרכו בכלי הוא לצורך האוכלין, אך בבגדים הרי לעולם הם טפלים לאדם, וע"כ אף בגונא דהוא צריך להם, אינו חייב עליהן.

**ש"מ אוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב שתים,** הרשב"א הק' דאף למ"ד דהאוכל ב' זיתי חלב בהעלם א' חייב ב', מ"מ אם בלע בב"א כדי ב' זיתים אינו חייב אלא אחת, וא"כ הכא שהוציא האוכלין והכלי בב"א מ"ט הוא חייב ב',[[1062]](#footnote-1063) וכתב דהוא משום שהן ב' שמות דהיינו אוכלין וכלי וגופין מוחלקין, וע"כ אף בב"א חשבינן לי' כזאח"ז, וכ"כ הריטב"א, ועד"ז כתבו התוס' לעיל צ' א' (ד"ה המוציא), דאף דהמוציא קופת הרוכלין אינו חייב אלא אחת אף בנודע וחזר ונודע, מ"מ באוכלין וכלי מחלקין ידיעות.

\*האו"ש בפי"ח משבת ה"א הוכיח מדינא דהכא, דהמרבה בשיעורים בהוצאה חייב, כגון שצריך להוציא לחולה אוכל כגרוגרת והוציא ב' גרוגרות, וקשיא מזה ע"ד התוס' במנחות ס"ד א' ד"ה שתים מייתינן והרשב"א בחולין ט"ו ב' דריבוי בשיעורים אין אסור אלא מדרבנן, וגם לדעת הר"ן דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, פליגי רבוותא אם הוא חייב ע"ז, וצ"ל דהתירא דריבוי בשיעורים הוא רק בגונא דאיכא היתר על עיקר המלאכה, וכ"כ בתשו' מנחת יצחק ח"ה סימן ל"ו אות ט"ז,[[1063]](#footnote-1064) ואכמ"ל.

**חי נושא את עצמו**

**שהחי נושא את עצמו,** התוס' הק' דמ"ט הוא פטור, הרי אף דנימא דחשיב כשנים שעשו, הרי הו"ל זה יכול וזה אינו יכול דהיכול חייב, וכתבו דממשכן גמרינן שלא היו נושאין דבר חי, - והתוס' הרא"ש הק' דלישנא דהחי נושא את עצמו לא משמע כפי' זה,[[1064]](#footnote-1065) ועוד דא"כ מ"ש בהמה חי' ועוף מאדם, ועוד מאי נפ"מ אם לא מצינו הוצאה לבע"ח במשכן, הרי א"צ שימצא במשכן הוצאת כל הדברים, רק שמצינו הוצאה בדבר אחד, - ובדעת התוס' כתב המהרש"א בעירובין צ"ז ב', דודאי ל"ב שיהא כל דבר במשכן, ורק משום דחי נושא את עצמו הוא דלא גמרינן הוצאת בע"ח ממשכן, והקרבן נתנאל בפירקין הוסיף לפרש דהיינו דכיון דלא מצינו במשכן משא כזה שמיקל עצמו, ע"כ הוא פטור, וע"כ תליא בהפלוגתא אם בבהמה חי' ועוף אמרינן חי נושא את עצמו.

והתוס' הרא"ש כתב לפרש, דהא דפטור הוא משום דהנישא עצמו מסייע, ול"ד לזה יכול וזה אינו יכול, דהתם אם ל"ה זה שאינו יכול מסייעו והי' מסיר את ידו הי' האחר יכול להוציאו בעצמו, וע"כ הו"ל מסייע שאין בו ממש וחשבינן לי' כאילו אינו מסייעו, ומשא"כ הכא דא"א כלל שהנושא ישאהו בלא סיוע הנישא, הו"ל מסייע שיש בו ממש ופטור הנושא, - וצ"ב דאף אם בכה"ג הוי מסייע שיש בו ממש, מ"ט פטור הנושא, הרי אף לרב המנונא דמסייע יש בו ממש, אי"ז מועיל לפטור את היכול, אלא לחייב את המסייע, וכמש"כ התוס' הרא"ש גופי' לעיל צ"ג א'.

ובכתבי רבינו חיים הלוי ובס' מגנזי הגר"ח סימן ע"ו ובכ' הגר"ח בסוגיין כתב לישב לקו' התוס', דכל הא דזה יכול וזה אינו יכול חייב היכול, הוא רק כשנעשית המלאכה בשלימות, ובאנו לפטרו מדינא דשנים שעשו, ובזה הוא דאמרינן דהיכול מיקרי יחיד העושה, אך הכא דנשיאת החי את עצמו אין תורת מלאכה עלי', נמצא שלא נעשית המלאכה בשלימות, ובזה יש לפטור אף דזה יכול וזה אינו יכול.

\*הרמב"ם בפי"ח משבת הט"ז כתב דהא דפטור על הוצאת חי, הוא משום דאדם חי אינו משאוי, ומשמע דפטורא דחי נושא את עצמו היינו דמשוי המשתתף בנשיאת עצמו, אין תורת משאוי עליו, ועד"ז כתב בחי' מהר"ל.

**עד כאן לא פליגי רבנן וכו' אבל אדם חי דנושא את עצמו אפי' רבנן מודו,** התוס' הק' מסוגיית הגמ' לקמן קמ"א ב' דמשמע דפליגי נמי באדם, וכתבו דקטן כבהמה דמי דמשרבט נפשי', ובסוף דבריהם כתבו ע"פ הגהת המהרש"ל דשמא ההיא דהתם איירי בקטן בן יומו.[[1065]](#footnote-1066)

והאלי' רבה בסימן ש"ח סקפ"ד עמד בסתירת ד' התוס' לדבריהם לקמן ק"ל א' ד"ה ר"א שנקטו דאף בתינוק בן ח' ימים אמרינן חי נושא את עצמו, ורק אחר המילה לא אמרינן חי נושא את עצמו, דהוא חולה והו"ל ככפות,[[1066]](#footnote-1067) - והתו"ש שם ס"ק ק"ה כתב לישב למש"כ התוס' בסו"ד דרק בקטן בן יומו לא אמרינן חי נושא את עצמו, ומשא"כ בקטן בן ח' ימים, וכתב דהטעם לחלק ביניהם, הוא משום דקטן בן יומו הו"ל כחולה לפי שנתפרקו אבריו מחמת לידה, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן כ"ח כתב דאי"ז מספיק, עיי"ש, וגם בתשו' דברי מלכיאל ח"א סימן ה' סק"א נחלק ע"ד התו"ש, דודאי אין מקום לחלק בין בן יום א' לבן ח' ימים, אלא כל שאינו יכול להציג רגלו על הארץ קצת, לא אמרינן בי' חי נושא את עצמו, ועד"ז כתב החזו"א בסימן מ"ה סק"ג.[[1067]](#footnote-1068)

הבעה"מ לקמן קמ"א ב' כתב דבקטן שגורר רגלו ואינו נוטל אחת ומניח אחת, אף לר' נתן לא אמרינן חי נושא את עצמו דהוי ככפות, ובקטן שנוטל אחת ומניח אחת, כיון דאינו רגיל לילך תליא בפלוגתא דר' נתן ורבנן, - והרמב"ן והרשב"א לקמן שם כתב, דבקטן שנוטל אחת ומניח אחת, אף לרבנן אמרינן חי נושא את עצמו, וקטן שגורר רגלו ואינו נוטל אחת ומניח אחת, הו"ל כבהמה, ותליא בפלוגתא דר' נתן ורבנן, וקטן שאינו מכיר בהילוך כלל, כגון בן חדש, אף לר' נתן לא אמרינן חי נושא את עצמו, דהו"ל ככפות, וכ"כ הריטב"א שם בשם קצת בעלי התוס', ועיי"ש שנחלק ע"ז,[[1068]](#footnote-1069) - ועמש"כ בזה המ"ב בסימן ש"ח ס"ק קנ"ד ובשעה"צ שם ס"ק קכ"ד והחזו"א בסימן מ"ה סק"ג.

הרמב"ם בפי"ח משבת הט"ז פסק כדעת רבנן דהמוציא בהמה חי' ועוף חייב, וכ"ה מבו' בד' פי' הר"ן לקמן קכ"ח ב', - אך הפסקי רי"ד לקמן קכ"ח ב' כתב דקי"ל כר' נתן, והוא לפמש"כ שם דסתם תנא דמתניתין כוותי', וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפ' מפנין ה"ב דין ה', וכ"נ בפירש"י בפסחים ס"ה ב' ד"ה הרכבתו, ועמש"כ בזה באורך בשעה"מ פכ"א משבת ה"ט, ומש"כ החזו"א בסימן מ"ה סק"ג.

\*בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ"ח כתב לדון אם גזרו על הוצאת חי בכרמלית, וכבר דנו בזה הראשונים לקמן בע"ב וכתבו לאסור בזה, עיי"ש, ונתבאר בזה בעירובין צ"ט א' בדף מס' 22.

1. אך היעב"ץ בס' לחם שמים במשנתינו כתב דה"ז אסור מדאורייתא משום ח"ש, וכ"כ החת"ס בסוגיין והרש"ש לקמן ג' א', ועמש"כ בזה הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות ל"ג ובמש"ז סימן שמ"ז, - ועי' בס' קובץ פי"ב משבת ה"ט שכתב בשם הרשב"ץ דעובר על לאו דלא יצא איש או על לאו דלא יעשה מלאכה לתרומת הקדש, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. והתוצאות חיים בסימן ח' כתב דלמש"כ הרשב"ם בב"ב נ"ה ב' ד"ה במס' שבת תנן דפחות מכשיעור ל"ה מלאכת מחשבת, אין לאסור בזה משום חצי שיעור, ועיי"ש במכתב הגר"א לופטביר זצ"ל במש"כ להעיר ע"ז מד' הרמב"ם בפ"א ממעילה ה"ז, ומה שהשיב הגרמ"ז זצ"ל במכתבו אות ב'. [↑](#footnote-ref-3)
3. והתוס' בשבועות ב' א' ד"ה יציאות השבת הוכיחו מזה כדבריהם הכא דהוצאה מלאכה גרועה היא, והמהרש"א בסוגיין עמד ע"ד התוס' הכא שלא הביאו מזה, אלא הביאו מהא דאיצטריכו תרי קראי בהוצאה, וכתב דיש לישב, ולכאו' היינו דמהתם לא חזינן דאף אחר שנלמד דהוצאה אסורה, חשבינן לה כמלאכה גרועה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וי"ל דכ"ה גם מכוון ד' התוס', דכ"ה דבמוציא מרה"י לרה"י, אין ע"ז תורת מלאכה, אף בהוציא מחדר לבית, כ"ה בתוס' הרשב"א פסחים פ"ה ב' ובתוס' הרא"ש ריש שבועות, משום דלא נשתנה החפץ, וע"כ לא מחייבינן בזה אף דהי' כן במשכן, ה"נ בדין דבמוציא מרה"י לרה"ר ל"ה מלאכה, - ואין מכוון התוס' דכל הא דהוצאה הויא מלאכה גרועה הוא אחר דקים לן דבמוציא מרה"י לרה"י פטור, דא"כ נמצא דבלא קרא הרי דאדרבה הי' לנו לחייב אף במוציא מרה"י לרה"י, דאף הוצאה זו היתה במשכן, והתוס' כתבו דבלא קרא ל"ה חייב על הוצאה כלל, וכ"נ גם בד' התוס' בסוד"ה יציאות השבת, דהוצרך תנא להשמיענו דהוצאה אסורה בשבת אף דמלאכה גרועה היא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש שפירשו בד' הרמב"ן ודעימי' דעיקר מלאכת הוצאה אינה כלל משום שינוי מקום החפץ והוצאתו למקום אחר, אלא הוא משום "נשיאת משא", שאסרה תורה מעשה טלטול חפצים וחשבתו למלאכה, וכן משמע מהמבו' בד' הרמב"ן דיש לחייב טפי בנשיאת משא גדול, והרמב"ן ריש שבועות כתב דאף אחר דילפינן מקרא דחייבין על הוצאה, הוה ס"ד דאינו חייב אלא על נשיאת משא, - אך בפשוטו ודאי דמלאכת הוצאה היא משום שינוי מקום החפץ, וע"כ הוא דאינו חייב אלא כשהוציא כשיעור, ובעינן שתהא ההוצאה צריכה לגופה, משום דהמלאכה היא בהתועלת שנעשית בחפץ, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן וש"ר לקמן ע"ג א' לדון דמ"ט העברת ד' אמות הויא תולדה דהוצאה, והוצרכו לפרש דהוא משום דד' אמות של אדם הוו רשותו וכשמוציא חוץ להן הוי מוציא מרשות לרשות, ואם עיקר מלאכת הוצאה היא בנשיאת משא, ואך דגזה"כ הוא דאינו חייב אלא במוציא מרה"י לרה"ר, הרי דאחר דגלי קרא דגם מעביר ד' אמות ברה"ר חייב, שפיר הו"ל תולדה דהוצאה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והאפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ח' כתב לחדש לפ"ז, דגם אחר דנתחדש דהוצאה מלאכה היא, איכא מלבד זה איסור לאו דאל יצא, עיי"ש מש"כ לפ"ז, - והעירו ע"ז ממה שאמרו בעירובין י"ז ב' דלאו דאל יצא הוי לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, ועוד העירו מסוגיית הגמ' לקמן י"א ב' דהוצאה שלא כדרך אינה אסורה אלא מדרבנן, ואם איסורא דאל יצא איש ממקומו אינו משום מלאכה, הי' בדין דאף בהוצאה שלא כדרך יהא לאיסור זה, דפטורא דשלא כדרך, בפשוטו הוא מדינא דמלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך יש שפירשו בדעתו, דלעולם לא ילפינן כלל לאיסור הוצאה מקרא דאל יצא, דלהרמב"ם לטעמי' בפכ"ז משבת ה"א הך קרא הוא לאיסור תחומין די"ב מיל, ומש"כ בפי"ד משגגות, היינו דזה הי' טעות הבי"ד שהורו דרק הוצאה אסורה והזורק ואו המושיט מותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועוד נפ"מ בהא דאיסורא דהוצאה הוא משום מלאכה, דמה"ט הוא דבעינן מלאכת מחשבת, דמכח זה פטור על הוצאה שלא כדרך כדתנן לקמן צ"ב א', (דבפשוטו הוא מדינא דמלאכת מחשבת), ופטור על משאצל"ג כדתנן לקמן צ"ג א', (לדעת הסוברים דפטורא דמשאצל"ג הוא משום מלאכת מחשבת), והמקלקל בה פטור וכמש"כ בפירש"י בחגיגה י' א' ד"ה אפי' תימא, ולכאו' ה"נ יש בה לפטורא דמתעסק, (אף בגוונא דאי"ז פוטר בכל התורה), ולפטורא דדבר שאינו מתכוין, (לדעת התוס' דמודה ר' יהודה דדשא"מ בשבת פטור משום דבעינן מלאכת מחשבת), ומה"ט אינו חייב אלא כשמוציא כשיעור, ומה"ט חייבין אף על תולדות דהוצאה, דאם ל"ה על הוצאה תורת מלאכה, ל"ה לה תולדות, למש"כ השעה"מ בפ"י מרוצח ה"ט לדון דליכא תולדות אלא באיסור מלאכה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש בריטב"א דאי"ז אב בפנ"ע, וצ"ע לפ"ז הא דפריך בירושלמי דמ"ט לא תני לה [↑](#footnote-ref-10)
10. אך י"ל בזה בע"א, דהנה במש"כ התוס' דאלמלי הא דהוה בעינן שיהיו תולדות דהוצאה במשכן, הוה מחייבינן במושיט אף אם ל"ה במשכן, צ"ע דמהיכ"ת נימא דמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר הוי תולדה דהוצאה, - וצ"ל דהרי לא כל מעשה שנעשה במשכן הי' מלאכה, וכל הא דגמרינן ממשכן, הוא במעשה דראוי לחשבו כמלאכה, וע"כ מהא דמחייבינן במושיט, בע"כ דמסברא ראוי לחשבו כמלאכה, וכיון דראוי לחשבו כמלאכה, יש לנו לחשבו כתולדה דהוצאה דדמי לה, ולפ"ז י"ל ה"נ בזורק ד' אמות, והיינו דאף אי לא נימא כד' הבעה"מ, מ"מ הרי ממה שאמרו דיש ללמוד לזה ממשכן, בע"כ דמסברא ראוי לחשבו כמלאכה, וע"כ יש לנו לחשבו כתולדה דהוצאה, (כ"ה דחזינן דאחר דגמרינן מהלכתא לחייב בזה, הו"ל תולדה דהוצאה). [↑](#footnote-ref-11)
11. מצינו כן במה שאמרו לקמן צ"ו ב' דזריקה ל"ה אלא תולדה, ורק העברה הויא אב, ודעת הרמב"ם דאף מושיט הוי תולדה, ובשאר מלאכות לכאו' אף אם עשה המלאכה ע"י זריקה, הו"ל אב מלאכה, והוא משום דדוקא בהוצאה דכל תורת המלאכה שעלי' היא משום מעשה הוצאה דהאדם, תליא בצורת המעשה, והעברה וזריקה ב' מיני מעשי הוצאה הם, ומשא"כ בשאר מלאכות דתורת המלאכה שעליהן היא רק מכח תוצאת המלאכה, ליכא נפ"מ היאך עשה האדם את המלאכה, - ועד"ז מתפרש גם המבו' בגמ' לקמן שם דהי' מקום לחייב על זורק ד' אמות ברה"ר ולא לחייב על מעביר ד' אמות, עיי"ש, אף דמעביר הוי מעשה דילי' טפי מזורק, והיינו משום דמעביר הוי מין מעשה אחר, וי"ל דזורק חשיב טפי כמעשה הוצאה ממעביר, וע"כ אף דגם במעביר עבר החפץ ד' אמות ברה"ר, מ"מ כיון דליכא בזה מעשה הוצאה מעליא, אין ע"ז תורת מלאכה, - ועד"ז מתפרש גם הא דמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב כשהן בדיוטא אחת, והזורק פטור, ובפשוטו גם המעביר פטור, וגם עיקר החיוב הוא רק כשאחר מקבלו, כמש"כ התוס' לקמן ג' א', אף דאין בכ"ז נפ"מ בתוצאת המלאכה, וכל החילוק שביניהם הוא בצורת המעשה, - ובזה מתפרש גם הא דתנן לקמן צ"א ב' דהמוציא אוכלין ונתנן על האסקופה וחזר והוציאן פטור מפני שלא עשה מלאכתו בב"א, אף דע"י ב' המעשים יצא החפץ מרה"י לרה"ר, ובשאר מלאכות לא מצינו דכוותה, והא דתנן לקמן צ"ב ב' דהמתכוין להוציא לפניו ובא לו לאחריו פטור, ומפרשינן התם דהוא משום דלא נתקיימה מחשבתו, דנתכוין לשמירה מעולה ועלתה בידו שמירה פחותה, והרי דאף דנתקיימה מחשבתו להוציא הדבר לרה"ר, מ"מ כיון שלא נתקיימה מחשבתו בצורת המעשה ה"ה פטור, - ויש מקום לדון לפ"ז דגם פטורא דמוציא אוכלין פחות מכשיעור בכלי דהכלי טפלה לו, הוא רק בהוצאה, דלא חשבינן לה כמעשה הוצאה על הטפל, אך בשאר מלאכות ל"ש הך פטורא כלל. [↑](#footnote-ref-12)
12. עוד מצינו בפר"ח בסימן תצ"ה ס"א דלא אמרינן מתוך שהותרה לצורך הותרה נמי שלא לצורך אלא בהוצאה משום דמלאכה גרועה היא, ובהבערה דילפינן לה מקרא, - עוד מצינו בתשו' חת"ס או"ח סימן קמ"ז שכתב עפי"ד המג"א בסימן תצ"ח סקכ"ד דבהוצאה ביו"ט הותרו אף מכשירי אוכ"נ שאפשר לעשותן מערב יו"ט, וכתב דהוא משום דהוצאה מלאכה גרועה היא, ופירש כן בד' היש"ש בפ"ק דביצה סימן ל'. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיי"ש שכתב דצ"ל לפ"ז דהא דתניא לקמן ק"ו א' דכל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר, היינו רק בשאר מלאכות שהם בגוף החפץ, אך הנה בפירש"י בחגיגה י' א' ד"ה אפי' תימא מבו' להדיא דמקלקל בהוצאה פטור, עיי"ש, - גם בעיקר ד' הבית יצחק יש להעיר, דלכאו' דבריו מתישבים רק אם מלאכת הוצאה היא במעשה ההוצאה עצמו, ואינה כלל מכח מה שנפעל בחפץ, וכבר נת' לעיל דלכאו' מהא דבעינן שיעור להוצאה, ומהא דבעינן שתהא צריכה לגופה, מבו' דגם בהוצאה הוי המלאכה מכח מה שנפעל בחפץ.

    והאבנ"ז באו"ח סימן ר"י סקט"ז הוכיח דבהוצאה חייב אף במלאכה שאינה מתקיימת, ול"ד לשאר מלאכות, וזה מתפרש היטב אי נימא דמלאכת הוצאה היא במעשה ההוצאה עצמו ואי"ז כלל מכח מה שנפעל בחפץ, אך האבנ"ז שם כתב דהוא משום דכל הוצאה חשיבא כמלאכה שאינה מתקיימת ואפ"ה חייבה תורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שכתב דהוא משום דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק בזורה דזהו עיקר צורת המלאכה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובדבריו שם נראה דהוא משום דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק בשאר מלאכות דגם כשנעשו מאליהם חשיבי כמלאכה, ומהני דינא דזורה ורוח מסייעתו לחייב את האדם, אך בהוצאה דאין עלי' תורת מלאכה אלא כשעשה מעשה הוצאה, וכמש"נ לעיל, ל"מ הא דזורה ורוח מסייעתו לחשבו כמעשה הוצאה, - אך י"ל בע"א, דהוא משום דבהוצאה אין חייבין כשנעשה בצורת מעשה אחר אא"כ הי' זה במשכן, ול"ה במשכן הוצאה דזורה ורוח מסייעתו, ועי' בתוצאות חיים בסימן י"ח סקי"ט שכתב לדון כן, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא אם זורה ורוח מסייעתו אינו אלא תולדה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. וכ"נ למש"כ התוס' הרא"ש דילפינן לה ממשא בני קהת, - ומה"ט הוא שכתב התוס' הרא"ש שם דאינו חייב אלא במעביר ולא במושיט וזורק, ובחי' הגרע"א לקמן נקט באמת דאף זורק חייב. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך העירו דבד' הרמב"ם שם ה"ט וה"י נראה להדיא דהכנסה הוי אב, דרק מושיט וזורק הוא דאינם אלא תולדת מוציא כמש"כ שם ה"י, אך הכנסה הויא אב, ואף מעביר ד' אמות הוי אב, עיי"ש, - ובדבריו שם ה"ט נראה דהכנסה היא בכלל הוצאה, וזה מתפרש כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דכל יציאה היא גם הכנסה ביחס למקום שהוצא אליו אותו הדבר, וכל הכנסה היא גם יציאה ביחס למקום שהוצא ממנו אותו הדבר, אלא מנהג המשנה לקרוא להעברת חפץ מרה"י לרה"ר הוצאה, והעברתו מרה"ר לרה"י הכנסה, ובהמשך דבריו כתב דזהו מה שאמרו לקמן צ"ו ב' דמה לי אפוקי מה לי עיולי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. וצ"ב היאך זה נלמד מדינא דקטן אוכל נבילות דבי"ד מצווין להפרישו. [↑](#footnote-ref-19)
19. והך מילתא דהחיוב לאפרושי מאיסורא הוא מדאורייתא, כ"כ גם השאג"א בסימן נ"ח, וכ"כ הגר"נ אמסטרדם זצ"ל בתשו' פרי יצחק ח"א סו"ס נ"ג, וכ"כ הח"ח בקונט' דבר בעתו פי"ח ובקונט' חומת הדת פ"ב דהוא מדינא דכל ישראל ערבים זל"ז, וכ"כ הגר"נ אמסטרדם שם, וכתב דהוא גם מכלל מצות תוכחה, - אך הב"ח ביו"ד סימן ש"ג אות ב' נקט דאי"ז אלא מדרבנן דאסמכוה אלאו דלפנ"ע לא תתן מכשול. [↑](#footnote-ref-20)
20. מבו' בדבריו דחלוק הוא טעם האיסור בעקירה מטעם האיסור בהנחה, דטעם האיסור בעקירה הוא משום דיש לחוש שמא יגמור, וטעם האיסור בהנחה הוא משום דנגמרה המלאכה על ידו וכאילו הוא עושה המלאכה, אך בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קנ"ז לא משמע כן, - גם ילה"ע בזה מד' הרשב"א לקמן בע"ב דמשמע דטעם האיסור בפשט בעה"ב את ידו לחוץ ונטל העני מתוכה, הוא משום דאיתעבידא מלאכה מבינייהו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-21)
21. והנה אמנם הרי אף הנחה אסורה הגם דלי"ב לגזירה זו, ויש להסתפק אם גם בעקירה יש לאסור דומיא דהנחה, ואך דבעקירה יש לאסור גם משום הגזירה דדילמא גמר לה, או דרק בהנחה שהשלים המלאכה אסרו חכמים, אך בעקירה הוי כל האיסור מגזירה שמא ישלים המלאכה, וכמש"נ בהערה י"ח מד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך הנה הבית מאיר בסימן שמ"ז בסו"ד כתב דבכה"ג דמי למפנה וכו' דפטור, וכתב דמה"ט אין לאסור בזה משום חצי שיעור, ודבריו שם קיימי ע"ד רש"י הכא, וצ"ע, ושמא יש לדחוק דדבריו אלו קיימי על טלטול דפחות מד' אמות ברה"ר. [↑](#footnote-ref-23)
23. והרי"ד כתב לפרש לפ"ז, דהשני שעשה עקירה או הנחה לחוד, לי"ב איסורא אף מדרבנן, והוא פטור ומותר, - אך בד' ש"ר מבו' דשניהם אסורין מדרבנן, ואך דמתניתין לא תני אלא פטורי דאתי לידי חיוב חטאת. [↑](#footnote-ref-24)
24. אך יש שפירשו בדבריהם, דודאי קים לן דאין חייבין משום הוצאה אלא בעקירה והנחה, ואך דס"ד דעיקר המלאכה היא בהכנסה והוצאה, וההנחה אינה אלא תנאי בעלמא, וע"כ הוא חייב אף אם נעשית ההנחה ע"י אחר. [↑](#footnote-ref-25)
25. והתוס' לקמן צ"ד א' ד"ה שהחי נושא כתבו דהא דפטרינן בחי נושא את עצמו, אף דהו"ל כזה יכול וזה אינו יכול דהיכול חייב, הוא משום דבמשכן לא היו נושאין דבר חי, והתוס' הרא"ש שם תמה ע"ז, וזה מתפרש לדבריהם הכא דאין לחייב בהוצאה אלא באופן שהי' במשכן, ובד' התוס' הרא"ש י"ל כמש"כ באבנ"ז שם, די"ל דרק בזה עוקר וזה מניח דעשה כל א' חצי המלאכה בעינן שיהא במשכן, אך כשעשו ב' כל המלאכה, ל"ב שיהא במשכן. [↑](#footnote-ref-26)
26. ובד' המהרש"א ע"ד התוד"ה עקירת גופו מבו' דלא קשיא לי' דנפשוט ממשנתינו דעקירת גופו כעקירת חפץ, רק למש"כ התוס' דמיבע"ל גם לגבי הנחת גופו אם כהנחת חפץ, וע"ז הק' דשמעינן לה ממשנתינו דהנחת חפץ ביד בעה"ב הויא הנחה, אך אם ל"ה מיבע"ל אלא בעקירת גופו אם היא כעקירת חפץ, אין ללמוד לזה כלל ממשנתינו, וכ"ה מבו' גם בד' התו"י בסו"ד, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך לכאו' עיקר החילוק ממוציא בתוך כלי מתישב גם לפ"ד הגרע"א, דבמוציא אוכלין בכלי כיון דהוי חד הוצאה, חשיב דנשתנו הכלי והאוכלין יחד ממקומן, ורק בעקירת גופו דהויא הילוך ובאנו לדון לחשבה כעקירה על החפץ בפנ"ע, י"ל דכיון דהחפץ בפנ"ע לא נשתנה ממקומו, ל"ה עקירה, ובלא"ה ניחא למש"כ במשנת ר"א דכל הא דמיבע"ל הוא משום דהאדם הוא רשות לעצמו. [↑](#footnote-ref-28)
28. דהנה המהרש"א הק' ע"ד התוס' דמיבע"ל גם בהנחה, דתפשוט לה מהא דמחייבינן בנתן לידו של בעה"ב, וכתב דודאי דהגוף המונח כבר הוי הנחה, בין לחייב את מי שנותן לתוכה ובין לחייב את מי שנטל מתוכה, אבל בגוף ההולך עם החפץ איכא למיבעי אם הוי הנחת הגוף כשעומד הנחה עד שיניח החפץ בקרקע, והחזו"א בגל' לקובץ בית ישראל, ונד' בחזו"א ע"ס המס', כתב לפרש דבריו דהגריעותא היא דשמא לא חשיב כמעשה עקירה ומעשה הנחה, אך מד' המהרש"א ע"ד התוס' ד"ה מ"ט, מבו' לכאו' דלא כן, עיי"ש, דלדרך זו ל"ק משה"ק שם ע"ד התוס', וגם לדרכו של הגרע"א ל"ק קו' זו, ובע"כ כמש"כ הצל"ח בדעתו. [↑](#footnote-ref-29)
29. ואי נימא דבעמד לכתף חשיב כמונח ואם עקר אחר ממנו חייב, ורק לגבי עצמו אי"ז כמונח, י"ל דס"ד דלעולם אף כשעמד לפוש, אין האדם קבוע במקום, ודמי לעמד לכתף, וע"כ לגבי נפשי' אי"ז עקירה, ולגבי אחר הוי עקירה. [↑](#footnote-ref-30)
30. וכ"נ בד' רש"י בזבחים פ"ח א' שפירש דהא דכשהאדם בראש המזבח ונקיט להו לא תליא בהאיבעיא אם אויר מזבח כמזבח דמי, הוא משום דהנחת גופו בראש המזבח כהנחת קרבן, וזה מתפרש ע"ד ד' התורי"ד. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועיי"ש שיישב בזה לקו' הגר"ח ע"ד הר"ח לקמן ה' א', וכ"כ במשנת ר' אהרן סימן א', ובאבי עזרי פי"ט משבת הט"ו, - ועי' עוד בברכ"ש סימן י"א סק"א שנספק בגונא דהעקירה היתה ע"י עקירת גופו וההנחה ע"י הנחת חפץ או איפכא אם חייב, וזה לטעמי' דהא דמחייבינן בעקירת גופו, אי"ז משום דחשבינן לה כעקירה על החפץ, אלא הוא משום עקירת הגוף, וצידד שם דבעקירת גופו והנחת חפץ פטור, ובעקירת חפץ והנחת גופו פטור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-32)
32. וכבר עמד בכעי"ז בתשו' נפש חי' סימן י"ט, ועיי"ש שתמה ע"ד התוס' בזה, ועי' גם בשפ"א לקמן ה' ב' שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-33)
33. והפנ"י כתב דלהתוס' לטעמייהו לקמן שם בטעם החילוק בין עקירה להנחה בדינא דמקום דע"ד, אין מקום לחלק הכא בין עקירה להנחה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-34)
34. ובחי' מהר"ם בנעט כתב דד' התו"י אלו קיימי על ד' התוס' ד"ה מ"ט, שהק' ע"ד רש"י מהא דתנן דנטל מתוכה והוציא חייב, וכ"כ הרש"ש והמרומי שדה, וכ"נ להדיא בהמש"ד התו"י, - וי"מ דד' התו"י קיימי על מה שעמדו התוס' דלפשוט ממתניתין דנטל מתוכה והוציא העני חייב. [↑](#footnote-ref-35)
35. והא דלא חשבינן לה כעמד לכתף דפטור, צ"ל דכל הא דעמד לכתף פטור, הוא רק כשהוא באמצע ההילוך, וכ"ה מבו' בחזו"א סימן ס"ב סוסק"ג, והשפ"א לקמן ה' ב' נסתפק בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-36)
36. וצ"ע, דבכה"ג דעוקר את החפץ בפנ"ע, יש לפטור משום דידו הפשוטה לרשות אחרת הויא כמקו"פ, וכמש"כ הרא"ש בפ' המוצא תפילין סימן ו', והא דהכא בעינן לה"ט דידו לא נייח ועקירת ידו לאו כעקירת חפץ, הוא משום דהכא הוא עוקר את היד והחפץ יחד, ונת' בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-37)
37. והשפ"א לקמן ה' ב' כתב לדון לפרש להא דידו לא נייח דהוא משום דכל פשיטת ידו לתוך רשות השני ל"ה אלא כדי לקבל, וע"כ הו"ל כעמד לכתף דל"ה כמונח, ולכאו' מכוון דבריו דע"כ ל"ד למתניתין דנטל מתוכה והוציא חייב, דהתם אי"ז כלל כעמד לכתף, שהרי הבעה"ב נח בבית הנחה גמורה וגם ידו חשובה כמונחת אגב הגוף, ושמא זה מכוון הגר"ח שם שכתב די"ל דכשהוא וידו ברשות אחת שייך גם לפוש. [↑](#footnote-ref-38)
38. ועיי"ש שהוכיח לפ"ז בדעת רש"י דהאיבעיא היא גם לענין הנחה, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ד הרע"ב. [↑](#footnote-ref-39)
39. ולב' הדרכים צ"ב במה שפירש"י שם כן גם בבבא דפשט העני את ידו לפנים ונטל בעה"ב מתוכה, דאיירי בשהניחה בקרקע, ועמד ע"ז בחי' חמד"ש שם. [↑](#footnote-ref-40)
40. ואמנם כ"ז הוא לגבי הנחה, אך לגבי עקירה פירש"י שם דחיובו הוא כשעקר החפץ ממקומו, ומשמע דלא סגי בעקירת ידו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
41. וכ"נ מד' התוס' לעיל בד"ה פטורי שכתבו דאותו שפושט ידו ומכניסה או מוציאה עשה כל המלאכה אלא שחיסר ממנה מעט או עקירה או הנחה, ומבו' דכל הגריעותא היא דלא חשיבא היד כמונחת, וליכא גריעותא בהעברה, - וכ"נ גם בד' התוס' בריש פירקין שכתבו דממשנה זו שמעינן דבעינן עקירה והנחה, ובע"כ דכל הא דידו בתר גופו גרירא הוא דאינה חשובה כמונחת ברשות, וע"כ כל הא דהעני פטור, הוא משום דליכא עקירה או ליכא הנחה. [↑](#footnote-ref-42)
42. ומבו' מד' הר"ן דלדעת רש"י הוא חייב אף למ"ד דאגד יד שמי' אגד, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א דהי' מקום לומר כן, וצע"ג שהרי להדיא אמרו לקמן דלמ"ד דאגד יד שמי' אגד ה"ה פטור אף בתוך ג'. [↑](#footnote-ref-43)
43. והא דאם הטעינו חבירו חייב, ולא חשיב כהטעינו כשהוא מהלך דליכא עקירת גופו, צ"ל דהוא משום דבתחילת ההילוך ליכא לדינא דעמד לכתף, ונת' כן לעיל בהערה י' בטעם הא דבעינן לה"ט דידו לא נייח, ועי' בשפ"א לקמן ה' ב' שנסתפק בזה, ועי' עוד בזה בחזו"א סימן ק"ה סוסק"א. [↑](#footnote-ref-44)
44. וכדבריו מבו' בד' הריטב"א שכתב דהו"מ למיבעי בהטעין עצמו משתחשך ועמד לפוש, והרי דלהצד דעקירת גופו ל"ה עקירה, אינו חייב משום העקירה הראשונה. [↑](#footnote-ref-45)
45. והעירו דזה מתפרש היטב למש"נ לעיל ב' א' דהא דבמלאכת הוצאה אינו חייב אלא כשעשה מלאכתו בב"א, אי"ז משום התיקון שבהוצאה, דבזה דמי לשאר מלאכות דחייב אף כשלא עשה בב"א, אלא הוא משום דבעינן מעשה הוצאה דהגברא, וכל שהפסיק באמצע מעשה ההוצאה ואי"ז חד מעשה הוצאה אינו חייב, ואשר ע"כ כ"ז הוא כשעשה האדם מעשה הנחה דהפסיק את מעשה ההוצאה, אך כל שלא עשה מעשה הנחה, אף דהחפץ הוי מונח, אי"ז מפסיק את מעשה ההוצאה דהגברא, וע"כ הוא חייב. [↑](#footnote-ref-46)
46. וי"ל עוד בדעת רש"י ודעימי', דס"ל דכל שראשו ורובו בחוץ, נגרר מיעוטו שבפנים אחר ראשו ורובו, דומיא דידו הפשוטה דבתר גופו גרירא, וע"כ אין לאסור בזה משום מכניס מרה"ר לרה"י, וכ"נ מד' הגרע"א שפירש כן, וכמש"נ בהערה ?. [↑](#footnote-ref-47)
47. ובד' הריטב"א מבו' לחלק כן לענין רוק, דאין להתיר אלא כשראשו למעלה מי' ברה"ר, עיי"ש, ועי' גם בדבריו בשבת י"א א' בזה, ואכמ"ל, - והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"א - קע"ג כתב, דבקלט מי גשמים בידו הפשוטה לרה"ר למעלה מג', מותר להכניסם לרה"י, דחשיב כמקו"פ, אך בקלט מי גשמים בידו הפשוטה לרה"י אסור להוציאם לרה"ר, והרשב"א בשבת ג' ב' כתב, דבפשט את ידו לפנים ודאי דאין ידו ככרמלית, דרה"י עולה עד לרקיע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובחי' הגרע"א בעירובין צ"ט א' נסתפק אם הא דחשיב כמקו"פ, הוא רק מכח מה שאמרו בשבת דל"ד לידו משום דידו לא נייח, ולכאו' ד"ז תליא בדרכים אלו. [↑](#footnote-ref-49)
49. ועיי"ש שעמד ע"ד המג"א שם שכתב דגם כשהוציא ראשו ורובו לרה"ר הוי פיו כמקו"פ, דראשו ורובו אינם נגררין נגד הרגלים, ואדרבה הרגלים חשיבי כמקו"פ שהן נגררין אחר ראשו ורובו, - ובדעת המג"א צ"ל דס"ל דאף ראשו ורובו נגררין אחר הרגלים, דהא דידו בתר גופו גרירא, הוא משום דאם יעתק הגוף ידו נמשכת עמו וכמש"כ הר"ח בשבת ג' א', וע"כ ה"נ נגרר הגוף אחר הרגלים, אך אין לפרש דטעמו הוא משום דס"ל כמש"כ הקרב"נ דהא דפיו חשיב כמקו"פ הוא משום דהוא למעלה מי', דא"כ הי' בדין דיהא אסור לעמוד ברה"ר ולשתות ברה"י אף אם הכניס ראשו ורובו לשם, דרה"י עולה עד לרקיע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
50. ודרך זו אינה מתישבת בד' תוס' הרא"ש בסו"ד, דמפורש בדבריו דההנחה בפיו הויא הנחה גם לחייב, - ועיקר משה"ק הרא"ש שם ע"ד רש"י מההיא דכריתות צ"ב, דלכאו' התם איירי כשנתנו בפיו ברה"י והוציאו לרה"ר, ובכה"ג ודאי אין לחייב משום ההנחה בפיו. [↑](#footnote-ref-51)
51. עיי"ש שהק' דמ"ט לא הק' התוס' ממשנתינו דפשט בעה"ב ידו ונתן לידו של עני דחייב, ולא פטרינן לי' משום דכשפשט ידו הו"ל כהנחה במקו"פ, וכתב לישב דבמשנתינו י"ל דהא דלא פטרינן לי' הוא משום דלא עמד לפוש, ומשא"כ בשותה דלעולם חשיב הנחה בפיו והתחלת הבליעה היא כח שני. [↑](#footnote-ref-52)
52. ולכאו' הטעם בזה הוא משום דבהנחת ידו ליכא הנחה על החפץ בפנ"ע, ורק אם הוי הנחה גם על היד הוא דחשיבא כהנחת חפץ, ועי' בדבריו בקו"א שם סק"א, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-53)
53. ובד' האהעו"ז והבית מאיר בסימן ש"נ שהבאנו להלן מבו', דאם נתן החפץ בידו כשהיא פשוטה לרשות אחרת ואח"כ הרגיע ידו חשיב כהנחה במקו"פ להפסיק, וכ"ה מבו' להדיא בד' ההגמ"ר עירובין סימן תקכ"ח ד"ה לא יעמוד, עייש"ה, ולד' הגר"ז והמשנת ר"א לכאו' אין הדין כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. ועיי"ש שכתב דאכתי תיקשי דלהס"ד תיקשי לי' מתניתין דהתם דאם הכניס ראשו ורובו מותר, - וצ"ע שהרי בד' רש"י ותוס' מבו' דלא קשיא להו כלל בהא דאם הכניס ראשו ורובו מותר, ובזה ל"ב לה"ט דהוי כמקו"פ, וצ"ל כמש"נ בהערה א' דהא דלא קשיא להו מ"ט אם הכניס ראשו ורובו מותר, הוא משום דמיעוטו שבפנים נגרר אחר ראשו ורובו שבחוץ, וזהו דקשיא לי' דלהס"ד דלא ס"ל להא דידו לא נייח, ואין מיעוטו שברשות אחרת נגרר אחר רובו שברשות זו, מ"ט אם הכניס ראשו ורובו מותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-55)
55. וצ"ל דאף דלפירש"י לעיל מבו' דמן הדין הויא היד כרשות שהיא בה, וכל פטורו הוא משום דלא נייח, מ"מ אחר הא דידו לא נייח ואינה קבועה ברשות זו, תו הי' מקום לדון דתגרר אחר גופו ויהא דינה כרשות שהוא עומד בה, - והעירו די"ל עוד, דאביי דהכא לטעמי' דס"ל לקמן צ"ב א' דאגד יד שמי' אגד וידו בתר גופו גרירא, וע"כ הי' מקום לדון דיהא דין היד כרשות שהוא עומד בה, ומה שאמרו לעיל דכל פטורו הוא משום דלא נייח, הוא לדעת רבא דקי"ל כוותי' דאגד יד לא שמי' אגד, דלדידי' כל הא דפטור הוא משום דלא נח, וכמו שפירש"י לקמן צ"ב א'. [↑](#footnote-ref-56)
56. ומשמע מדבריו דמפרש דודאי לא ס"ד דתחשב היד כרה"ר או כרה"י דודאי אינה חולקת מקום לעצמה, אלא ס"ד דהמונח על היד חשיב כמונח במקום עיקר גופו, וע"ז הק' דאין לחייבו ע"ז כיון שלא הוציא מרשות לרשות, אלא דקבע מקום החפץ ברשות השני'. [↑](#footnote-ref-57)
57. והמרכה"מ בפט"ו משבת ה"א כתב דרש"י לטעמי' ל"ה מצי לפרש כן, וע"כ מחק לגירסת הספרים וכמש"כ הרמב"ן, דלדעתו הרי אף אם חשיבא היד כרשות שהיא פשוטה לו אינו חייב משום דידו לא נייח, - אך צ"ע בד' הרשב"א שהסכים הכא לגיר' ר"ח, ולעיל פירש דהפטור הוא משום דידו אין לה הנחה, ומבו' בדבריו שם דהיינו אף לדעת אביי דאגד יד שמי' אגד, דכל הא דשמי' אגד היינו דלא חשיבא כנחה ברשות זו, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
58. ולכאו' יש ללמוד מזה, דאלמלי הא דידו בתר גופו גרירא, הי' מתחייב אף למעלה מג', וכאשר כ"נ להדיא בד' התוס' לקמן צ"ב א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. ובפסקי רי"ד במתניתין כתב דבאמת בעה"ב פטור ומותר משום דבתוך ביתו הוא מטלטל, וכנראה דהתם פירש למילתא דאביי כפירש"י, ומבו' ג"כ דליכא איסור בעקירה או בהנחה לחוד בלא מקצת העברה, ואך דבתוספותיו נקט דמהני הא דידו בתר גופו גרירא דחשיב דאין החפץ נמצא ברשות זו, ויש בזה מקצת העברה, אך בפסקיו נקט דל"מ הא דבתר גופו גרירא אלא דלא חשיבא כמונחת ברשות זו, וכן נת' לעיל בע"א בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-60)
60. ויש שפירשו דהא דמדינא מותר להחזירה, הוא משום דהוציאה מרשות זו, וע"כ כל שלא נחה ברה"ר והוא מחזירה לרה"י, לא חשיב כהכנסה מרה"ר לרה"י, - אך זה נסתר מד' הרשב"א שכתב דהא דבמשנתינו פטור אבל אסור, הוא רק משום דאתעבידא מלאכה מבינייהו, והרי דאף במשנתינו דהי' החפץ מתחילה ברה"ר והוא מכניסו לרה"י, ליכא איסור מדינא, אלא משום דאתעבידא מלאכה מבינייהו. [↑](#footnote-ref-61)
61. ולכאו' י"ל בזה, דאם היד עצמה חשיבא ככרמלית, הרי דשפיר חשיב דנח ברשות זו דכרמלית, דכל הא דידו לא נייח, היינו דליכא הנחה בעיקר הרשות, אך אם היד עצמה הויא רשות דכרמלית, שפיר חשיב דנח ברשות זו, וזה כמש"נ בדף מס' 3 לדון בד' הגרע"א והבית מאיר שהק' דמ"ט חשבינן להמשקין כנחין בפיו הרי ידו לא נייח וה"ה פיו, ונת' לדון דאף דמכח הא דידו לא נייח ל"ה כנח בעיקר הרשות, מ"מ שפיר חשבינן לי' כנח ביד עצמה. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך אי"ז מתישב למש"נ בדף מס' 3 מד' החזו"א בסימן ק"ה סק"ד, דאף דחשבינן דהחפץ שבידו מונח במקו"פ, מ"מ היד והחפץ יחד הוו ברה"ר, וע"כ אם עקירת ידו הויא כעקירת חפץ הי' חייב, ולפ"ז הי' לנו לאסור להכניס את היד והחפץ שבתוכה משום הכנסה מרה"ר לרה"י, דהאמנם אם הי' מכניס את החפץ בפנ"ע, הו"ל הכנסה ממקו"פ, אך כל שהוא מכניס את היד והחפץ שבתוכה, הו"ל הכנסה מרה"ר לרה"י. [↑](#footnote-ref-63)
63. אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ רש"י לקמן צ"ב א' דהא דפטרינן בהוציא ידו למעלה מג', הוא משום דלא נח, והרי דחשיב דהוא ברשות זו לגמרי, ופטורו הוא רק משום דבעינן הנחה, ושמא אחר דלא חשיב כנח, תו הוא נגרר אחר גופו, וגם לכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל בע"א בדעת התוס' דהא דידו בתר גופו גרירא הוא רק לענין דלא חשיבא כמונחת ברשות זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-64)
64. אמנם יש לפקפק בזה, דלמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דעיקר הא דידו לא נייח הוא מכח הא דבתר גופו גרירא, לכאו' לא מצינו למימר דמלבד הא דלא נייח גם איגודו בידו, דהרי תרוייהו חד מילתא נינהו. [↑](#footnote-ref-65)
65. והא דאם עשאוה ככרמלית אסור להחזירה, משמע בד' התוס שם דהוא משום גזירה, ונת' להלן, וי"ל עוד, למש"נ לעיל בהערה ב' דאף דהפירות שבידו לא נחו ברה"ר משום דידו לא נייח, מ"מ הם נחים ביד עצמה, דע"ז ליכא למימר דידו לא נייח, וע"כ כל דחשבינן להיד עצמה כהרשות דכרמלית, אסור להכניס את הפירות שנחו בתוכה לרה"י, ועי' בתשו' חוט המשולש להגרא"י סימן נ"ד שכתב כעי"ז בתו"ד, ועוד, דכל הא דהוו הפירות אגודים לרה"י, הוא רק כלפי רה"ר, אך כלפי הרשות דהיד עצמה, אינם אגודים כלל לרה"י. [↑](#footnote-ref-66)
66. וזה נלמד ממשה"ק התוס' שם בהא דשרי התם כשלא נח, מהא דהכא אסור להחזירה, וצ"ע דהכא האיסור הוא משום דידו ככרמלית או משום קנס, והתם ליכא לה"ט, וביותר צ"ע במש"כ התוס' בתירוצם דהא דהכא אסור להחזירה הוא גזירה אטו גופו וידו ברה"ר, וזה דלא כמו שאמרו בסוגיין בטעם האיסור, ובע"כ מדבריהם דהא דאסרינן הכא משום קנס, אי"ז איסור חדש מקנסא, אלא דכיון דמדינא אסור להחזיר את ידו, ואך שבאנו להתיר לו מתוך הדחק להכניס ידו, הרי דכל דעביד איסורא קונסין אותו שלא להתיר לו להכנסה זו, ומבו' לפ"ז דמדינא אסור להחזיר את ידו אף דידו לא נייח ולא נחו הפירות ברה"ר, וזהו שהק' התוס' שם ממה שאמרו התם דכל דלא נח ואיגודו ברה"י, מותר להכניסו מרה"ר לרה"י, וע"ז תירצו דהא דהכא אסור מדינא להכניס, אי"ז משום דהכנסה בלא עקירה אסורה, דלא אסרו הכנסה בלא עקירה, היכא דהוי איגודו לרה"י, אלא הוא מגזירה אטו גופו וידו ברה"ר. [↑](#footnote-ref-67)
67. והעירו דתיקשי לפ"ז בד' הב"ח שכתב בסימן שנ"ג ס"א דאסור לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למטה מי', דאע"ג דקי"ל קלוטה לאו כמי שהונחה איסורא דרבנן מיהא איכא, ובדבריו בסימן שמ"ו פירש השעה"צ שם סק"ד דמותר להעביר מרה"י למקו"פ דרך רה"ר, ותיקשי גם בד' המ"ב שם שכתב לאסור בזה עפי"ד הב"י, והוא מגזירה שמא יעמוד, ולא אסר לה משום הוצאה בלא הנחה דאסירא בכל ענין, וכבר הק' הט"ז בסימן שמ"ו סק"ב עד"ז, - והעירו די"ל בזה, דהא דה"ז אסור מדרבנן, לאו היינו דמדרבנן אסרו בלא הנחה כלל, אלא היינו דמדרבנן אסרו בדאיכא הנחה דקלוטה, דהגם דלדידן קלוטה לאו כמי שהונחה דמיא לחייב, מ"מ סגי בהנחה זו לאסור, וכן משמע קצת בל' הב"ח שם, ולפ"ז הרי דבכה"ג דמעביר דרך רה"ר, דלא אמרינן בזה קלוטה, למש"נ לקמן ד' א' בדעת התוס' ודעימייהו דבאדם המעביר חפץ לא אמרינן קלוטה, ליכא לאיסור זה, ושמא זהו מכוון הפמ"ג במש"ז בסימן שמ"ו שם. [↑](#footnote-ref-68)
68. והתוס' בעירובין צ"ח א' ד"ה והא לא נח כתבו דטעם האיסור הוא גזירה גופו וידו ברה"ר דאיכא איסורא דאורייתא, וצ"ע היאך זה מתישב עם מה שאמרו בסוגיין דטעם האיסור הוא משום דהויא ככרמלית, ועמש"נ בזה לעיל בהערה ו'. [↑](#footnote-ref-69)
69. אך העירו די"ל דהא דלגבי רשות אחרת הויא ככרמלית ולגבי אותה רשות ל"ה ככרמלית, היינו דהיא רשות חלוקה מהרשות האחרת, דאף דאין דין היד ממש כדין הרשות שהיא בתוכה, מ"מ מכח הרשות שהיא בתוכה, ה"ה חלוקה מהרשות האחרת, אך אינה רשות חלוקה מהרשות שהיא בתוכה, דאף דאין דינה ממש כהרשות שהיא בתוכה, מ"מ אינה חלוקה ממנה כ"כ לחשבה כרשות חלוקה. [↑](#footnote-ref-70)
70. ובחי' בית מאיר כתב דמדינא ל"ה כרמלית משום דאין ידו רחבה ד', אך מד' קמאי משמע דליכא למיתי משום ה"ט, וזה מתפרש למש"כ הרשב"א לקמן ה' א' בשם הראב"ד דמהני הא דידו של אדם חשובה כדע"ד גם לשיעור דע"ד דרשות, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-71)
71. ולכאו' אזיל לטעמי' בעבוה"ק שער ג' פ"ה דידו הפשוטה לרה"י ל"ה מקו"פ, ורק ידו הפשוטה לרה"ר הוי מקו"פ, אך למש"כ התוס' בעירובין כ' א' בדעת רש"י דידו הפשוטה לרה"י הוי מקו"פ, שפיר מיבע"ל אף בידו הפשוטה לרה"י. [↑](#footnote-ref-72)
72. ובד' רש"י י"ל עוד, למש"כ התוס' בדעתו דידו הפשוטה לרשות אחרת הו"ל מקו"פ, וכמש"נ בהערה ט', והעירו די"ל עוד, דלדעת רש"י דס"ד דידו הפשוטה לרה"י תהא חשובה כרה"ר, ודאי די"ל דמיבע"ל דשמא הויא ככרמלית. [↑](#footnote-ref-73)
73. ומשמע בד' הרשב"א, דגם בגונא דפשט בעה"ב את ידו לחוץ ונטל העני מתוכה, הוי איסורו של בעה"ב מכח הא דאיתעבידא מלאכה מבינייהו, וצ"ע דלכאו' הוא דלא כמש"כ הרשב"א לעיל בע"א דאיסורו של העוקר הוא משום דיש לחוש שמא יגמור המלאכה. [↑](#footnote-ref-74)
74. והוצרכו לזה לטעמייהו דהצד דידו ככרמלית אינו מטעם קנס, דאם אי"ז אלא מטעם קנס, הרי דהתם דלא עביד איסורא ל"ש הקנס כלל. [↑](#footnote-ref-75)
75. ולכאו' י"ל דאם היד עצמה חשיבא ככרמלית, חשיב דהחפץ מונח בתוכה אף שלא הרגיע את ידו, וע"ד שנת' לעיל בהערה ב'. [↑](#footnote-ref-76)
76. ולכאו' מוכח כן גם מסוגיית הגמ' בגיטין ע"ט ב' דאסור לקלוט מי גשמים מגגו של חבירו, לפי' הרמב"ן וש"ר שם והתוס' בעירובין צ"א א' וש"ר שם דאיירי בקולט מן האויר, - וכ"ה מבו' גם בפירש"י לקמן ז' א' ד"ה דעד י' דאסור לקלוט מאויר הכרמלית, עיי"ש, וכ"כ ההשלמה לקמן שם בשם התוס' דאסור לטלטל מרה"י לרה"י דרך אויר כרמלית למטה מי', - ויש ללמוד כן גם ממש"כ הרמב"ם בפי"ד משבת הי"ד דהמוציא מרה"י לרה"י או מרה"ר לרה"ר וכרמלית באמצע פטור וכן המושיט והזורק מזל"ז וכרמלית ביניהם פטור, והרי דה"ז אסור אף שלא נח בכרמלית, אך בפי' קדמון שם כתב, דהא דהמוציא דרך כרמלית אסור, הוא גזירה שמא יעמוד שם, והא דהזורק דרך כרמלית אסור, הוא שמא יפול החפץ שם, והא דהמושיט דרך כרמית אסור, הוא משום דאם הי' ביניהם רה"ר הי' חייב מדין מושיט, עיי"ש, (ואמנם גם לפי דבריו יש לאסור זה עוקר וזה מניח בכרמלית, שמא יעמוד הוא עצמו). [↑](#footnote-ref-77)
77. עיי"ש שכתב דלמעלה מי' מותר להוציאה לכתחילה דאין כרמלית למעלה מי', ולכאו' לא בא לפרש מ"ט לא אסרינן לה משום הוצאה לרה"ר, דא"כ הול"ל דאין רה"ר למעלה מי', אלא מ"ט לא אסרינן לה מכח הא דידו ככרמלית, וע"ז הוא שכתב דלמעלה מי' ל"ה כרמלית דאין כרמלית למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-78)
78. ועיי"ש שכתב דלכאו' תליא בפלוגתת קמאי בר"פ כל גגות אם הא דאין כרמלית למעלה מי' הוא למעלה מי' מקרקע הכרמלית או למעלה מי' מקרקע רה"ר, וכתב די"ל דהכא ניחא לכו"ע, דל"ה כרמלית מדינא, והא דעשאוה ככרמלית הוא משום דהוי אויר רה"ר. [↑](#footnote-ref-79)
79. ואין לפרש דמכוון הריטב"א הוא דכיון דאין אויר רה"ר אלא עד י', ע"כ לא עבד איסורא וליכא למקנסי', דבדבריו בתי' בתרא מבו' להדיא דאף למעלה מי' עביד איסורא, וכדעת הרשב"א בסוגיין, וקמ"ל דאף דעביד איסורא לא קנסוהו לחשבה ככרמלית, ומבו' עוד מתוך דבריו, דהא דבאמת לא עשאוה ככרמלית אף דעביד איסורא, הוא משום דאין רה"ר למעלה מי', וזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך מד' התוס' והרשב"א שעמדו בהא דעומד אדם ברה"י ומטלטל ברה"ר דמ"ט לא אסרינן לה משום דידו ככרמלית, מבו' דהא דידו ככרמלית הוא משום דהיד חולקת רשות לעצמה, וע"כ הוא דהוצרכו הרמ"ך ותוס' הרא"ש לפרש דהא דלמעלה מי' מותר להחזירה, הוא משום דאין כרמלית למעלה מי', - ובזה מתפרש היטב טעם פלוגתת הרשב"א והריטב"א בסוגיין אם הא דידו ככרמלית הוא רק כשהיא ברה"ר, או הוא אף כשהיא ברה"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-81)
81. ולכאו' כ"ה משמעות ד' רש"י בסוד"ה למעלה מי', שכתב דלאו איסורא עבד, אך הנה הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ח סק"א דקדק מתחילת ד' רש"י דאית בי' איסורא. [↑](#footnote-ref-82)
82. והרש"ש הק' ע"ד התוס' שהתירו להוציא למעלה מי', דכ"ה דלמטה מי' אסור להוציא אף אם לאו ככרמלית דמי, ובע"כ דהוא משום דילמא שדי לי' ואתי לידי חיוב חטאת, ה"נ יש לאסור להוציא למעלה מי', דאם שדי לי' אתי לידי חיוב חטאת, - ובדעת התוס' י"ל דהא דאסור להוציא למטה מי', אי"ז משום דילמא שדי לי', אלא הוא משום דעשה עקירה והוצאה לרה"ר, אך למעלה מי' דאי"ז הוצאה לרה"ר, לי"ב איסורא, אך צ"ע, דהרי מהא דמדינא מותר להחזירה, (אלמלי הא דעשו ידו ככרמלית או דקנסוהו), מבו' דמדינא לא חשיב כהכנסה מרה"ר, (והיינו משום דידו לא חשיבא כרה"ר גמורה, או משום דאגדו בידו), וא"כ הרי ה"נ הי' לנו להתיר מדינא להוציאה, וי"ל, - וי"ל עוד, למש"נ בהערה ט' דכל שהוציאה למעלה מי' והרגיע ידו ואח"כ שדי לי', אינו חייב חטאת, דאף דידו לא נייח ואי"ז הנחה המועלת להפסיק, מ"מ למעלה מי' דהו"ל מקו"פ, מועלת הנחה זו להפסיק, וע"כ לא אסרו בזה. [↑](#footnote-ref-83)
83. ולכאו' צ"ל בזה למש"נ בהערה י' דהא דקנסוהו שלא להחזירה, אי"ז קנס בעלמא, אלא היינו דקנסוהו שלא יועיל איגוד היד להתיר, והו"ל כמכניס מרה"ר לרה"י, וע"כ למעלה מי' דהוי אויר מקו"פ ול"ב לאיגוד היד להתיר, שרי להחזירה, וזהו שכתב הרשב"א דכיון דלא הוציא אלא לאויר מקו"פ, ע"כ ל"ש בזה הקנס, - ובזה ניחא מה שהעירו עוד בד' הרשב"א, דלמש"כ בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ג דידו הפשוטה לרה"ר למעלה מג' הויא מקו"פ, מ"ש אם הוציא ידו למעלה מי' או למטה מי'. [↑](#footnote-ref-84)
84. ועיי"ש שהוכיח כן, דאי נימא דבכל כרמלית שרי להחליף כה"ג, א"כ הדק"ל דמאי קמ"ל דמותר להחזירה דרך למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך צ"ע, דאף כשהרגיע ידו, הרי ידו לא נייח ולא חשיב זה כהנחה להפסיק, וכדחזינן ממה שאמרו לקמן דאי שדי לי' אתי לידי חיוב חטאת, - וצ"ל דכל הא דאי"ז הנחה להפסיק, הוא כשלא נח במקו"פ, אך כשנח במקו"פ ה"ז מועיל להפסיק, וזה לפמש"כ בשיעורי הגר"נ סימן א' דהא דהנחה במקו"פ מועלת להפסיק, ל"ב להא דהיא מבטלת העקירה הראשונה, אלא בלא"ה נמי כל שנח במקו"פ הו"ל שינוי בצורת המלאכה, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א בעירובין כ' א', דאף דכשהוציא ידו למטה מי' ושדי לי' חייב חטאת, מ"מ כל שהוציאה למעלה מי' ושדי לי' אינו חייב חטאת, משום דנח במקו"פ, עיי"ש, וי"ל עוד, דכל הא דל"ה הנחה להפסיק משום דידו לא נייח, הוא רק כשעקרו מהנחה גמורה, דהנחה זו דידו לא נייח אינה מבטלת לעקירה זו, אך הכא דגם ברה"ר ל"ה מונח אלא בידו הפשוטה, שפיר מתבטלת עקירה זו מרה"ר ע"י ההנחה דידו במקו"פ. [↑](#footnote-ref-86)
86. וי"ל ע"ד מש"כ התוס' בעירובין כ' א' דהא דפריך דאי שדי הוא כשהוציא ידו דרך נקב קטן, דאל"כ הרי לא אתי לידי חיוב חטאת אם יתן מידו זו לידו אחרת, ובכה"ג גם אין בידו להחזירה דרך חצר אחרת. [↑](#footnote-ref-87)
87. וגם מד' הרשב"א והריטב"א שהק' ע"ד התוס' מהתם, מבו' דס"ל דלדעת התוס' יש להתיר להחזירה דרך למעלה מי' גם להך לישנא דטעם האיסור הוא משום קנס, וצ"ע דכיון שפירשו דטעם ההיתר להחזיר דרך למעלה מי' הוא משום דמותר להחליף ברשויות דרבנן, הרי אי"ז טעם כלל להתיר אם האיסור הוא משום קנס, - ולכאו' יש ללמוד מזה, דהא דאסרו להחזיר משום קנס, אי"ז איסור מחודש שאסרו עליו להחזיר את ידו, אלא היינו דקנסוהו שלא יועיל איגוד היד להתיר, וניחא בזה משה"ק האג"ט קוצר אות ס"א סק"ב דלא מצינו דמשום קנס קנסוהו לישב במאסר, וע"כ שפיר יש להתיר להחזיר דרך למעלה מי', דכיון דעיקר האיסור הוא במה שמכניס מרה"ר לרה"י, דקנסוהו דלא יועיל איגוד היד להתיר, ע"כ כל שהוא מכניסה דרך למעלה מי' דהו"ל מקו"פ, הו"ל כמחליף ברשויות דרבנן ושרי, - ועיקר הך מילתא דגדר הקנס הוא שלא יועיל איגוד ידו להתיר, נראה כן גם ממש"כ הריטב"א בד"ה גירסת רש"י, דגם להך לישנא דהאיסור הוא משום קנס, עשאוהו ככרמלית במקצת. [↑](#footnote-ref-88)
88. וצ"ע לפ"ז במש"כ התוס' ודעימייהו דמותר לכתחילה להוציא ידו למעלה מי', דכיון דאף אם הוציא ידו מבעו"י, צריך להחזירה שמא יניח, אף דגם אם יניח לי"ב איסורא דאורייתא, כ"ש דיש לאסור להוציא ידו למעלה מי' שמא יניח, - וצ"ל כמש"נ בהערה ט' דהטעם דמותר להוציא ידו למעלה מי' הוא משום דכל שהרגיע ידו שם הו"ל כהנחה במקו"פ, ואף אם שדי לי' לא עביד איסורא. [↑](#footnote-ref-89)
89. וממה שלא הביא הגרע"א לד' התוס' בעירובין, נראה דב' ענינים הם, דהתוס' דנו לפטרו מכח הא דידו הויא כמקו"פ ונח החפץ במקו"פ, וע"ז הוא שכתבו דההנחה בידו שהיא מקו"פ אינה מועלת להפסיק משום דנח מאליו, אך הגרע"א דן לפטרו מכח הא דנחה ידו עם החפץ ברה"ר, ובטלה עקירה ראשונה, וע"ז כתב דהוא משום דידו לא נייח. [↑](#footnote-ref-90)
90. ואמנם כבר נת' לעיל שם, דלכאו' בעקירת החפץ בפנ"ע יש לפטור מטעם אחר, משום דידו הפשוטה לרשות אחרת הויא מקו"פ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-91)
91. ולכאו' יש להוכיח כן, דאם מכוון ד' רש"י הוא דהוא זורק לחצר אחרת מידו הפשוטה לרה"ר, הרי הי' לנו לאסור לזה מדינא, דכיון שהחפץ עובר באויר רה"ר, הו"ל הכנסה מרה"ר לרה"י והנחה, דבפשוטו ה"ז אסור מדינא, וכמש"נ בדף מס' 4, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-92)
92. הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ח סוסק"א עמד ע"ד התוס', דגם בב' דיוטות פטור אבל אסור, ועיי"ש מש"כ לישב, וכבר כתב כן ההשלמה, ועיי"ש שדקדק כן מלישנא דמתניתין בר"פ הזורק דהמושיט והזורק מזל"ז פטור, וכל פטורי דשבת פטור אבל אסור, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קפ"א דאף בב' דיוטות פטור אבל אסור, וכן נקט השעה"צ בסימן שמ"ח סק"א, - אך הרשב"א בעירובין פ"ה ב' כתב דמותר להושיט מזל"ז בב' דיוטות, והא דתנן דהמושיט פטור דמשמע דפטור אבל אסור, היינו כשהם של ב' בנ"א, אך כל ששניהם שלו מותר, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-93)
93. אך המג"א שם סק"ד פירש בד' התוס' דהיינו דמפסיק כרמלית ביניהם, והוכיח מדבריהם דאף כשהוציא ידו לכרמלית אסרו, ולא אמרינן דהוי כגזירה לגזירה, - ובגל' הגרע"א שם כתב דלפ"ד המג"א יש ללמוד מד' התוס', דלא אסרו חכמים להושיט מרה"י לרה"י דרך כרמלית, דלענין זה לא שויוה לכרמלית כרה"ר, אך לפי' האהעו"ז אין מקור לזה. [↑](#footnote-ref-94)
94. ובד' הנהר שלום משמע דהוא משום דפירש דמכוון ד' רש"י הוא לזרקה מידו הפשוטה לרה"ר, ובכה"ג אי"ז מושיט כלל, אך בד' הפמ"ג משמע דאף אם מכניס ידו לחצר השני' וזורק, אי"ז בכלל מושיט, דל"ה כמושיט אלא כשהוא מניח הפירות שם, ולא כשהוא זורקם שם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-95)
95. וזה מתפרש ע"ד מש"נ בהערה ט' מד' הריטב"א, דאף דידו לא נייח, מ"מ כל שהיא למעלה מי' שהוא מקו"פ, ה"ז מועיל להפסיק המלאכה. [↑](#footnote-ref-96)
96. ובפסקי רי"ד כתב דהוא משום דאם תתיר לו זה, שמא יוציאם בחוץ בהדיא לרה"ר ויחזור ויכניסם באותה חצר, ויש להסתפק אם היינו כמש"כ הריבב"ן, או היינו דחיישינן שמא לא יוציא ע"י ידו, אלא יוציא הוצאה גמורה לרה"ר ויחזור ויכניסם באותה חצר. [↑](#footnote-ref-97)
97. והאלי' רבה בסימן שמ"ח סק"א כתב דהרשב"א מתרץ בזה לקו' התוס' בסוגיין בד"ה ומאי שנא, דמיירי למעלה מי', - וצ"ב, דהיאך נתישב בזה קו' התוס', הרי חיובא דמושיט הוא אף למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-98)
98. ולכאו' כל מש"כ הרשב"א לאסור בזה, הוא לטעמי' דאסור להוציא ידו למעלה מי', דלדעת התוס' והרמב"ן דמותר להוציא ידו למעלה מי', לכאו' ל"ש בזה איסורא דנתקיימה מחשבתו, וכן משמע קצת בד' האלי' רבה בסימן שמ"ח סק"א, וצ"ע בסתימת ד' השעה"צ בזה, - והיינו דלא מיבעיא למש"כ הריטב"א דאיסורא דנתקיימה מחשבתו הוא משום קנס, וכן למש"כ הריבב"ן דהוא גזירה שמא יבא לעשות כן לכתחילה, דל"ש כן בכה"ג דשרי לכתחילה, אלא אף למש"כ רש"י דגזור דילמא זימנא אחריתי שדי להו לרה"ר, הוא רק משום דהוצאה זו אסורה, ובזה אמרינן דאם נתיר לו לקיים מחשבתו, יבא לזרוק לרה"ר, אך אם הוצאה זו מותרת, מהיכ"ת נחוש דיבא לזרוק לרה"ר, ויש ללמוד כן ממה שמצינו בכ"ד דהתירו להעביר דרך אויר רה"ר, ולא אסרו משום דנתקיימה מחשבתו, ואכמ"ל, אך העירו דכ"ז הוא בגונא שהי' דעתו להוציאה לחצר אחרת, דלי"ב איסורא כלל, אך בגונא שהי' דעתו להניח ברה"ר, והיתה מחשבתו לאיסור, שפיר י"ל דיש בזה לאיסורא דנעשית מחשבתו. [↑](#footnote-ref-99)
99. ומבו' בדבריהם שנחלקו אם רדיית הפת אסורה משום שבות, דכן דעת הבעה"מ והרמב"ן, וכ"כ בפי' רבינו פרחי', או דאי"ז איסור שבות, אלא איסור עובדין דחול, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-100)
100. וכ"ה מבו' ממש"כ בחי' הגרע"א בגיטין ל"ג א' דהא דבהדביק פת בתנור א"א להלקותו קודם שתאפה הוא משום דשמא ירדה הפת ולא תאפה, ומבו' דעיקר האיסור הוא במעשה ההכנסה לתנור. [↑](#footnote-ref-101)
101. ועיקר ד' הריטב"א צ"ב, דהרי אסור לו לרדותה, והיאך מצינו להתרות בו שירדה, גם צ"ב, דאף אם התרו בו שירדה, לכאו' ל"ה לנו לחייבו אלא כשהוא ברגע האחרון קודם שקרמו פני הפת, וזה אינו במשמע, והרשב"א לעיל ג' ב' כתב דכל שאינו רודה משום שהוא סבור שאסור לעשות כן הו"ל שוגג ואינו חייב סקילה, ומשמע דלפי האמת מותר לו לרדותה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-102)
102. וצ"ב דאם באמת אסרו לו חכמים לרדותה, אף דעי"ז יתחייב סקילה, מ"ט פשיטא שלא ישמע לנו, והשפ"א כתב לדון דמכוון התוס' דיש להתיר לאיסור הרדי' משום פיקו"נ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, והאור גדול בסימן א' (ב:) נקט דמכוון התוס' הוא שלא ישמע לנו שלא כדין, והק' דמ"ט לא שרינן בזה משום פיקו"נ, וכתב דהוא משום דהוא פשע בעצמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-103)
103. ובדבריו שם מבו' דהא דבכה"ג שהי' בדעתו מעיקרא לשמוע לדברי חכמים ל"ה כאונס, הוא משום דהו"ל כמכניס עצמו לאונס, וצ"ע דלכאו' הכא א"צ לזה, דדמי להיכא שהכניס פת לתנור בגונא שא"א כלל לרדותה דחייב, והוא ככל זורק חץ דחייב, אף דאחר זריקת החץ אין בידו להחזירו, וצ"ל דשאני היכא דא"א כלל לרדות את הפת, דכבר נגמר מעשה האפי' דילי' כשהכניס את הפת לתנור, ומשא"כ הכא דבידו בפועל לרדותו, הרי דאף שהוא מעוכב מחמת איסור חכמים, מ"מ לא חשיב דנגמר מעשה האפי' דילי', אלא במה שהוא מניח מלרדותה, וע"כ כל שהוא נמנע מכך מכח איסור חכמים, שפיר יש לחשבו כאנוס, ובזה נתישב משה"ק בזה השפ"א, עיי"ש, ונתישב בזה גם משה"ק הרש"ש במה שאמרו דאי איהדר ואידכר לא מיחייב משום דאין סופו שגגה, דזה דלא כמו שאמרו לקמן ק"ב א' דלא מיפטר אלא כשיש בידו להחזיר, עיי"ש, ולהנ"ל הרי בע"כ דהכא חשבינן לה כי\*\*\*ש בידו להחזיר, (אך בלא"ה לק"מ וכמש"כ הרש"ש, דמסקנת הסוגיא שם דגם כשאין בידו להחזיר פטור). [↑](#footnote-ref-104)
104. ויש להסתפק אם עיקר הפטור הוא משום דאין רגילות וכו', ואך דבעינן גם להא דל"ה במשכן, דאם הי' כן במשכן הוה מחייבינן אף בכה"ג, או דעיקר הפטור הוא משום דל"ה כן במשכן, ואך דהמקור דל"ה כן במשכן, הוא משום דאין רגילות להניח כן, וע"כ מסתמא כך הי' במשכן, - ובד' התוס' בע"ב ד"ה דילמא, משמע דעיקר הפטור הוא משום דל"ה כן במשכן, וכן נקט המנ"ח במצוה ט"ו, וכ"נ בד' הגרע"א במערכה, אך בד' הרשב"א מבו' דעיקר הפטור הוא משום דאין רגילות, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-105)
105. ומבו' דהוי הגריעותא בהנחה עצמה דלא חשיב כמונח במקום שאין בו ד', ואי"ז רק חיסרון במעשה ההנחה, - וכ"ה גם לדעת הסוברים דהא דבעינן מקום דע"ד הוא משום דאין רגילות וכו', דלכאו' אי"ז טעם לפטור כשעקר ממקום שאין בו ד', שהרי אחר שהוא מונח במקום זה, רגילות הוא לעקור ממנו, ובע"כ דכיון דאין רגילות וכו' לא חשיב החפץ כמונח, וע"כ אינו חייב כשעקר משם. [↑](#footnote-ref-106)
106. והמנ"ח במצוה ט"ו כתב דנפ"מ בפלוגתא זו באיסור הוצאת הפסח, אם בעינן מקום דע"ד, דלדעת ר"ת דהא דבעינן מקום דע"ד הוא משום דכך הי' במשכן, ל"ב לזה אלא בשבת, וזה לפ"מ שנקט דלדעת ר"ת עיקר הפטור הוא משום דל"ה כן במשכן, ולדעת ר"י דילפינן לה מקרא בעינן לזה גם בהוצאת הפסח, ולכאו' כ"ה גם לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש. [↑](#footnote-ref-107)
107. ואי נימא דלדעת ר"ת הוי עיקר הפטור משום דל"ה כן במשכן, ואי"ז חיסרון בתורת מונח, פשיטא דמועלת הנחה זו להפסיק. [↑](#footnote-ref-108)
108. ועיי"ש שכתב דאזלי עוד לטעמייהו בטעם הא דלמעלה מי' לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, דבפירש"י בע"ב כתב דהוא משום דאתפלג רשותא, אך התוס' כתבו דהוא משום דהו"ל כמי שהונחה במקו"פ, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-109)
109. ומד' הרשב"א לקמן בסוגיין ד"ה והא דאמרינן אלא נראה לפרש בזה בע"א, דלר"ע דסגי בהנחה דקלוטה אף דהיא הנחה גרועה, כ"ש דסגי בהנחה ע"ג מקום שאין בו דע"ד, עיי"ש, ולפ"ז ניחא משה"ק המהרי"ט דמנ"ל דרבנן פליגי על ר"ע וס"ל דבעי הנחה ע"ג מקום ד', ומשה"ק השפ"א דמנ"ל דרבנן פליגי על דינא דקלוטה, ולפ"ז י"ל דאף אם בדבר שביד האדם לא אמרינן קלוטה, מ"מ לדעת ר"ע הוי הנחה אף דליכא מקום ד'. [↑](#footnote-ref-110)
110. והחזו"א בסימן ס"ג מגליונות אביו פירש עפי"ז לד' התוס' בד"ה אבל, דהקדימו להא דביד האדם לא אמרינן קלוטה, והיינו דכיון דביד האדם לא אמרינן קלוטה, בע"כ דמכוון הגמ' הוא דלר"ע ל"ב כלל מקום ד', וע"ז הק' מברייתא דמצרכת הנחה ע"ג מקום ד', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-111)
111. ועיי"ש שכתב עוד די"ל, דכיון דמסברא בעינן ד' רק דמר"ע מוכח דקלוטה כמי שהונחה מוכח דל"ב מקום ד', ע"כ כיון דבזה פליגי רבנן עלי' וס"ל דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, שייך לומר הא מני ר"ע היא, אף דאפשר דגם רבנן ס"ל דל"ב מקום ד'. [↑](#footnote-ref-112)
112. די"ל דהא דקאמר רבה דה"מ ר"ע היא, הוא משום דס"ל מסברא דאין מקום פחות מד', וע"כ פשיטא לי' דאם הא דכתיב ממקומו על החפץ ממילא בעי ד', ואם לא קאי על החפץ, ל"ב כלל מקום חפץ, וס"ל עוד, דהא דלית להו לרבנן דקלוטה כמי שהונחה, אי"ז משום דבעינן שינוח החפץ, שהרי בתוך ג' מודו רבנן דחייב, לדעת רחב"ט לקמן צ"ז א' אף דהחפץ מתגלגל, ובע"כ דטעמייהו הוא משום דבעינן מקומו של חפץ, וע"כ ודאי דבעינן מקום ד', ור"ע דל"ב מקום ד', הוא משום דס"ל דל"ב כלל מקום לחפץ, וע"כ אין להצריך מקום ד'. [↑](#footnote-ref-113)
113. וכנראה הוא משום דס"ל דמכוון התוס' לקמן הוא דאף דאמרינן קלוטה מ"מ אינו חייב משום דה"ז אגוד לרה"י, וע"כ אי"ז מתישב בד' התוס' הכא שכתבו ד"לא שייך קלוטה". [↑](#footnote-ref-114)
114. והעירו דבד' התוס' לקמן ה' ב' ד"ה בשלמא, משמע דלא שייך דין קלוטה אלא בזורק ולא במעביר, ומבו' מזה כד' הגרע"א דבדבר שביד האדם לא אמרינן קלוטה, ועיי"ש בתוס' הרא"ש דגם במעביר שייך קלוטה, וזה לטעמי' הכא. [↑](#footnote-ref-115)
115. אך בד' הראשונים לקמן משמע דרק לדעת ר' יהודה לא אמרינן קלוטה במעביר שאינו ראוי לנוח, אך לדעת ר"ע אמרינן קלוטה אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-116)
116. וצ"ע ממה שאמרו לקמן צ"ז ב' דמרה"י לרה"ר ועבר ד' אמות ברה"ר חייב משום הוצאה ומשום העברה, ואם ההנחה דקלוטה אינה בקרקע שתחתיו אלא ברשות, מ"ט הוא חייב משום העברה. [↑](#footnote-ref-117)
117. והרשב"א לקמן בסוגיין הק' ע"ז ממה שאמרו קלוטה לענין גט, והתם ליכא חיוב ופטור, - ובדעת הני קמאי י"ל דעיקר המכוון הוא דקלוטה לא חשיבא כהנחה אלא לחייב, ולא חשיבא כהנחה להפסיק המלאכה. [↑](#footnote-ref-118)
118. ולדעת התוס' דהלכתא גמירי לה, יש להסתפק אם מכח זה אף כשנקלט ברה"י אי"ז מועיל להפסיק, או דכל הא דאי"ז מועיל להפסיק הוא רק כשנקלט במקום חיוב, וכמש"כ בחי' הגרע"א לקמן בסוגיין לדון בזה. [↑](#footnote-ref-119)
119. אך התוס' הרא"ש מסיק, דכיון דר"ע יליף זורק ממושיט, מחייב אפילו למעלה מי' ולא חשבינן לי' כנקלט במקו"פ, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-120)
120. ובחי' מכת"י גיטין ע"ט א' כתב, דגם הא דלית להו לרבנן דקלוטה כמי שהונחה, הוא מדינא דמלאכת מחשבת, וע"כ לענין גט מודו, עיי"ש, והעירו ע"ז מד' הראשונים שהק' דלר"ע מ"ט אין הנחת קלוטה מפסקת בתוך ד', ואם טעמא דרבנן הוא מדינא דמלאכת מחשבת, לכאו' אף לרבנן הי' לזה להפסיק. [↑](#footnote-ref-121)
121. ובד' הגרע"א שם ולקמן ה' א' מבו' שנסתפק אם אויר הנוף הוי רה"י, וזה לטעמי' דמכח דינא דשדי נופו הוי הנוף עצמו רה"י, דאם הנוף עצמו אינו רה"י, ול"מ הא דשדי נופו אלא דעי"ז חשיב כמונח ע"ג העיקר, ל"ש כן כלל באויר הנוף. [↑](#footnote-ref-122)
122. והיינו משום דמקום ד' שבולט ממנו מקום שאין בו ד', ונח על גביו, חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', - אמנם הנה בגליון תוס' לקמן ח' א' בס' שיטת הקדמונים מבו' דבכה"ג לא חשיב כמקום ד', ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-123)
123. וקשיא כן גם במה שפירש"י לעיל בההיא דזיז דאיירי ברה"ר, והרשב"א בתו"ד כתב דההיא דזיז בע"כ דאיירי ברה"י, והיינו משום דאם הוא ברה"ר, הו"ל כמקו"פ. [↑](#footnote-ref-124)
124. ומשה"ק ממש"כ התוס' בעירובין כ' א' בדעת רש"י דידו הפשוטה לרשות אחרת הויא מקו"פ, אף שהיא באויר ואינה מעכבת הילוך הרבים, צ"ע, דבפשוטו הא דהתם הויא היד מקו"פ, אי"ז משום דהיא חולקת מקום לעצמה, אלא הוא משום דהיא נגררת אחר הגוף. [↑](#footnote-ref-125)
125. ולכאו' ב' דרכים אלו מתישבים רק אי נימא דדינא דשדי נופו בתר עיקרו הוא דהנוף עצמו הוי כרה"י, דאי נימא דדינא דשדי נופו בתר עיקרו הוא דחשיב כמונח במקום העיקר, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-126)
126. אך בפי' הר"י מלוניל כתב דלעולם בעינן מקום ד', והא דזרק ונח על גביו חייב, היינו בכגון טיט או דבילה שמינה, וחייב משום דהוי כמונח בקרקע החצר, אבל אם נחה על גביו ממש, כיון שרשות חלוק הוא בפנ"ע מיפטר, דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', והוכיח כן ממה שאמרו לעיל ה' א' בידו של בעה"ב, דאלמלי הא דחשובה כדע"ד הי' פטור, ועמש"נ להלן במש"כ ש"ר לישב בזה בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-127)
127. אך י"ל דהתוס' שם בשם הרשב"א הם לטעמי' דס"ל דגם לענין דין מקום ד' אין לחלק בין רה"י לרה"ר, וכמש"כ התוס' לעיל ד' ב' בשמו, וה"נ ס"ל דבדין קלוטה אין לחלק בין רה"י לרה"ר. [↑](#footnote-ref-128)
128. ומה שלא הוכיחו כן מהא דמייתינן התם מרבי דזרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע, וכמשה"ק הרשב"א שם, י"ל דהוא משום דס"ל דבהא דס"ל לרבי דחייב אף שלא נח כלל אין לחלק בין רה"י לרה"ר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-129)
129. וכ"נ בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק שנד' בקובץ באו"י ר"ב שכתב דאפי' הי' עמוד צר קבוע ברה"י ועליו כליו והוא למעלה מג"ט, והוציא כלי זה והעבירו לרה"ר פטור, לפי שלא הי' נח ברה"י ע"ג מקום שיש בו ד', עכ"ד, והרי דאף דהעמוד קבוע בארץ, ואם זרק ונח על גביו חייב, אין חייבין על עקירה ממנו. [↑](#footnote-ref-130)
130. ושו"ר בס' כתבי בית ישראל, שכתב כן הר"י ברוכסאן זצ"ל, ועיי"ש שכתב לסייע לזה, ממה שהביא הרמב"ם לדינא דר' חסדא דנעץ קנה בהלכה אחת עם דינא דרבנן דלא אמרי' שדי נופו בתר עיקרו, ולפי הנ"ל היינו שבא לחלק, דברשות אחת אמרי' שדי בתר עיקרו, ובב' רשויות לא אמרי' שדי, ולדעת הר"י מיגש בתשו' שם, גם הנידון באילן שעיקרו ברה"י ונופו ברה"ר, לא הי' לחשבו כרה"י, אלא לחשבו כמקום ד', וזהו שחילק בזה הרמב"ם דבקנה חשיב כמקום ד' ובאילן שהוא בב' רשויות לא חשיב כמקום ד'. [↑](#footnote-ref-131)
131. והקה"י בסימן ד' פירש לד' הר"ן ע"ד ד' המאירי, אך בד' הרמב"ן שכתב דהוא משום דרה"י עולה עד לרקיע, אי"ז מתישב, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומשה"ק בסתירת ד' הר"ן, מתישב למש"כ הרמב"ן דהוא רק ברה"י דעולה עד לרקיע, וכ"נ להדיא בד' הר"ן שכתב בתחילת דבריו דברה"י ל"ב מקום ד', אך הגר"א שם נקט דהוא אף ברה"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-132)
132. ומבו' בדבריו דמקום שיש בו דע"ד ובולט ממנו מקום צר שאינו רחב ד' והניח עליו, לא חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', ועמש"נ בזה לעיל ד' ב', וכ"ה מבו' בד' התוס' ביומא י"א ב' ד"ה הכל, והשפ"א שם תמה על דבריהם, - ויש להעיר בזה מדעת הסוברים דהא דלבינה זקופה וזרק וטח על פני' חייב, הוא משום דעובי הלבינה הוא ד"ט, ונת' במקומו, ומבו' מזה דכל דיש בדבר עצמו דע"ד, מהני ההנחה, אף שלא הניח ע"ג רוחב הד"ט, ולפ"ז מסתבר דאף אם הניח על המקום הצר הבולט ממנו חייב. [↑](#footnote-ref-133)
133. ושמא יל"פ בד' התוס', עפמש"כ הביאוה"ל בסימן תרל"ד בדעת המג"א, דאפי' סוכה גדולה הרבה ובמקום א' יש קרן אחד משוך לפנים שאין בו ז' על ז' אסור לישב שם כיון שהמקום צר לו לשבת שם, וכתב הדה"ח דהיינו דוקא כשהקרן אינו רחב ז' ג"כ אבל כשהקרן רחב ז' רק אינו ארוך ז' כשר כיון שמצורף לסוכה גדולה, והביאוה"ל תמה ע"ז וכתב דאף בכה"ג לא מהני כיון דמקום זה בפנ"ע צר לו לשבת שם, ואינו מצטרף עם שאר הסוכה דהוי מקום בפנ"ע, עכ"ד, ולפ"ז אולי י"ל דה"נ הוא בחורין, דהגם שהן בטלין לרה"י, מ"מ לגבי דינא דמקום ד' חשבינן להו כמקום לעצמו כיון שהן מוקפין מג' צידיהן ואינם מצטרפין עם חלל הרשות, וע"כ ל"מ להו הא דהרה"י כמאן דמליא דמי, כיון דאינהו הוו מקום לעצמו דלי"ב דע"ד, וע"כ בעינן שיהא בהן דע"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. ועיי"ש שדן לפרש כן בד' הר"ח בסוגיין שהצריך שיהא בעיקר ד', - אך לכאו' יל"פ דהר"ח ס"ל כדעת הר"י מיגש דהא דל"ב ברה"י מקום ד' הוא משום דהוא נעוץ בארץ, וכשם שהארץ יש בה דע"ד כך זה הקנה, וע"כ גם בנוף ל"מ אלא משום דיש בעיקר ד', - עוד י"ל בפשיטות, דהר"ח לטעמי' אזיל דגריס דברה"י כו"ע לא פליגי דרה"י עולה עד לרקיע, והרי דהא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא מכח הא דרה"י עולה עד לרקיע, וע"כ ל"ש ה"ט בנוף שאינו באויר רה"י. [↑](#footnote-ref-135)
135. ויל"ע כן גם בהא דמשני רבי דידו לא נייח, דמ"מ מ"ט לא מיחייב מכח הא דביתא כמאן דמליא, ועי' בחי' הגרע"א במערכה ד"ה דרך הא' שעמד בכעי"ז, וכתב דהוא משום אגד יד, - ולכאו' זה ניחא לפ"ד התוס' לקמן צ"ב א' דלמעלה מג' לכו"ע אמרינן דידו בתר גופו גרירא, ניחא, אך למש"כ התוס' לעיל ד' א' דהא דלא מחייבינן בכה"ג משום קלוטה הוא משום דביד האדם לא שייך קלוטה, לכאו' ל"ש כן בדינא דכמאן דמליא, וכאשר כ"ה מוכח בפשוטו ממה שאמרו הכא דלרבי יש לחייב כשיד בעה"ב ברה"י מקורה, אף דבפשוטו לרבי אף ברה"י מקורה בעינן מקום ד', ואך דע"י הא דכמאן דמליא דמי מתקיים דין מקום ד'. [↑](#footnote-ref-136)
136. ועד"ז כתב בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם, דהוא משום שהיד נושאת הרבה יותר מרחבה, ונושאת בדרך כלל מה שנושא מקום שיש בו דע"ד, ועיי"ש שכתב דכ"ש דכל גוף האדם חשיב כדע"ד. [↑](#footnote-ref-137)
137. ויש ללמוד כן גם מפירש"י בכתובות ל"א א' ד"ה דאי בעי, ושם ב' ד"ה כדרבא, דמבו' בדבריו דידו קונה לו אף בתוך ג"ט לקרקע, משום דחשובה כדע"ד, ופיו אינו קונה לו אלא למעלה מג"ט, והרי דבפיו לא אמרינן דחשוב כדע"ד. [↑](#footnote-ref-138)
138. ובפסקי רי"ד לקמן ק"ב א' כתב דכ"ה דידו של אדם חשובה כדע"ד ה"נ פי הכלב חשוב כדע"ד, ולפ"ז כ"ש דפי האדם חשוב כדע"ד, וכ"ה להדיא בתורי"ד שם, וצ"ל דהא דפרכינן בעירובין צ"ט בהשתין ורק דהא דבעינן עקירה מע"ג מקום ד', הוא רק על השתין, או דפריך גם ברק בגונא דלא נח הרוק בפיו תחילה, - אך בתורי"ד שם כתב דבעירובין חזר בו בזה, והוא בתורי"ד עירובין צ"ט א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-139)
139. וכ"כ בס' מעשה רקח פי"ג משבת ה"ח, ואך דבדבריו י"ל דהיינו רק במקומות שדרך להניח בהן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-140)
140. וצ"ל למש"כ הר"א בן הרמב"ם שם דכ"ש דכל גוף האדם חשיב כדע"ד, ואשר ע"כ בכל גוונא דחשיב כהנחה על גופו חייב, ורק בידו שהיא כדבר נפרד מגופו, הוא דבעינן להא דהיד עצמה חשובה כדע"ד, והך מילתא דהיד הויא כדבר נפרד מגופו, מצינו כן בד' התוס' לעיל ג' א' בדעת רש"י דחלוק אם הטעינו חבירו על כתיפו או הטעינו על ידו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-141)
141. והנה אמנם ממה שהעמידה בשכתבן על פס ידו או צפרנו, נראה דס"ל דרק ידו חשובה כד' על ד', אך שאר מקומות שבגוף לא חשיבי כדע"ד, ונתחדש בדבריו דמ"מ ידו דחשובה כדע"ד הוא אף בגב ידו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-142)
142. והאו"ש בפי"ב משבת הי"ב כתב דהתוס' בעירובין לטעמייהו דס"ל דהא דהמוציא למעלה מי' חייב, הוא רק כשהניח למטה מי', וע"כ ל"ה מצו לפרושי כמש"כ ש"ר דהא דמעביר חייב הוא משום דמהלך כעומד, דא"כ ל"ה חייב למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-143)
143. ובהגה' הב"ח כתב לפרש דפליגי ר"ע ורבנן אם הנחת גופו כהנחת חפץ, ולכאו' היינו דאיירי בשעמד לפוש, ורבנן דפטרי הוא משום דהנחת גופו לאו כהנחת חפץ, ועמש"כ בזה בתוצאות חיים סימן ב' סק"ב. [↑](#footnote-ref-144)
144. אך בד' המאירי בסוגיין מבו' דאם העביר ד' אמות והניח בכרמלית פטור, והרי דאף דל"ב שתהא ההנחה ברה"ר, מ"מ בעינן דתהא ההנחה ברשות דחיוב, וכ"נ ממה שאמרו לעיל ז' א' דבזרק ד' אמות ברה"ר ונח ע"ג מקו"פ פטור, ומהא דתנן לקמן ק' א' דאם נח על כותל ברה"ר למעלה מי' פטור, וצ"ב, ועמש"כ בתוצאות חיים סימן א' סוסק"ג. [↑](#footnote-ref-145)
145. אך בזורק ליכא לחיוב זה, דחיובא דמרה"י לרה"י דרך רה"ר הוא דוקא במעביר, ולא בזורק, וכנ"ל, ולד' הגרע"א דהוא אף בזורק, צ"ל דמכוון הגמ' דאיירי בזורק דרך רה"ר ולא עבר ד' אמות ברה"ר, וע"כ אינו חייב. [↑](#footnote-ref-146)
146. ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלא אסרו כלל הוצאה או הכנסה בלא עקירה והנחה, או דאף דאסרו הוצאה או הכנסה בלא עקירה והנחה, כ"ז הוא כשהחפץ קבוע ברה"ר אלא שלא נח, ומשא"כ הכא דזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר ואין החפץ קבוע כלל ברה"ר, וילה"ע על דרך זו ממה שהביא הא"ר בסימן שנ"ג שם מד' ריו"נ בעירובין. [↑](#footnote-ref-147)
147. ונתחדש בדבריהם, דמכח דינא דאיתעבידא מחשבתו, יש לפטור אף בכה"ג שרצה שתנוח במקום זה, כיון שדעתו הי' שתנוח הנחה גמורה, ולא נחה אלא הנחה דקלוטה. [↑](#footnote-ref-148)
148. ועיי"ש שהק' דא"כ לס"ד דמחייב הי' ר' יהודה ב' אחת משום הוצאה ואחת משום העברה, ובע"כ דמהני הנחה דקלוטה אף לענין עקירה, תיקשי מההיא דעירובין, ועיי"ש מש"כ בזה [↑](#footnote-ref-149)
149. ויש להוסיף, דלכאו' לא גרע מהזורק דבר מחצירו לרה"ר דחייב, למ"ד דמשאצל"ג חייב עלי', אף שאין מחשבתו אלא לפנות הדבר מחצירו וא"צ כלל שינוח ברה"ר, ואין מחשבתו כלל על ההנחה. [↑](#footnote-ref-150)
150. ואמנם באמת עד"ז צ"ב בהא דבעינן קרא לחייב בכותב שם משמעון, ובלא קרא ל"ה חייב משום דלא נעשית מחשבתו, ותיקשי דמי גרע ממי שעשה מעשה דהוי פס"ר שתעשה מלאכה עי"ז דחייב, וכ"ש בשם משמעון שנתכוין לזה, - ולכאו' צ"ל בזה, דאף דהעושה מעשה דהוי פס"ר שתעשה עי"ז מלאכה חייב, מ"מ בכותב שם משמעון, כיון שנתכוין לכתיבת אותיות אלו בתורת חלק מכתיבה גדולה, ע"כ הי' מן הדין לפטרו על כתיבת "שם" לחודי', דמדינא דמלאכת מחשבת מהניא מחשבתו לקבוע דלא נעשית כל המלאכה, וכל הא דמחייבינן בזה, הוא רק מכח דינא דשם משמעון, - ולפ"ז י"ל דה"נ הכא דכוותה, דמדינא דמלאכת מחשבת מהניא מחשבתו לקבוע דלא נעשית כל המלאכה עד שתנוח כפי מחשבתו. [↑](#footnote-ref-151)
151. ועיי"ש שכתב דאולי י"ל בכוונת רש"י, דפירכת הש"ס היא לר' יהודה לטעמי' דס"ל דלא אמרינן קלוטה היכא דמרצונו הי' שלא תנוח שם, וכמש"כ התוס' בעירובין צ"ח ב', - אך הנה בד' הרשב"א והריטב"א בשלהי סוגיין מבו' דפשיטא להו דכל דלא איתעבידא מחשבתו אף אין לחייבו מכח העקירה מהנחה זו דקלוטה, וזהו שהק' דהיאך שמעינן מינה דלית לי' קלוטה, ואם לענין לחייב על העקירה משם ל"ב להא דאיתעבידא מחשבתו, הרי דמהא דלא מחייבינן לי' משום הוצאה מרה"י לרה"ר, יש ללמוד דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה. [↑](#footnote-ref-152)
152. ויש מקום לדון בזה, דשאני בכותב שם משמעון, דלכתיבת שמעון נצרך שיהא כתוב שם, אך הכא אף דא"א לזרוק לסוף ד' בלא שתהא קלוטה בתחילת ד', מ"מ כיון דאינו נצרך למלאכתו שתהא "קלוטה" בתחילת ד', וסגי לי' במה שעברה בתחילת ד', אף אם לא יהא בזה לדינא דקלוטה, אינו חייב, וזה ניחא טפי אם דינא ד"קלוטה" הלכתא היא, דחשבינן לה כמי שהונחה, ונת' במק"א. [↑](#footnote-ref-153)
153. ולכאו' יש לדון דאיירי בגונא דהוי ספק שמא יעבור ד' אמות, וע"כ אף שהי' רצונו שתנוח ביציאתה לרה"ר, מ"מ לא חשיב כמתעסק, ומה"ט י"ל דגם ל"ה כנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דפטור. [↑](#footnote-ref-154)
154. ועיי"ש שכתב לפ"ז דבהוצאה מרה"י לרה"ר לא יהא חייב, - אמנם הנה הוכיחו דלא כן ממש"כ הרשב"א בסוגיין דמה שאמרו לעיל במידלי חד ומתתי חד גזירה דילמא נפלה ואתי לאתויי, ומשמע דוקא גזירה דילמא אתי לאתויי הא לדילמא נפלה בלחוד לא, ול"ה כנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' דחייב, הוא משום דהתם נתכוין להיתר ועלה בידו איסור, והוי כנתכוין לזרוק ב' וזרק ד', עכ"ד, ואי נימא דהא דמחייבינן בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', הוא משום דנתכוין לההעברה שהיא עיקר המלאכה, הרי דבההיא דמידלי חד וכו' דזרק למעלה מי', הרי לא נתכוין כלל להוצאה לרה"ר, וא"כ הרי אין מקום כלל לחייבו, - ובע"כ מד' הרשב"א דהא דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, אי"ז כלל משום שנתכוין לעיקר המלאכה, אלא הוא משום דנתכוין למלאכת איסור בזריקת ח', וע"כ הוא חייב אף על זריקת ד', אף שלא נתכוין לזה כלל, כיון דעי"ז יש לו מקצת מן התיקון שבא לעשות, וע"כ ל"ד לנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' דפטור. [↑](#footnote-ref-155)
155. ומבו' בל' הגרע"א, דקושייתו היא לפ"מ שפירש דהא דפריך דאי קבעי לה לסוף ד' וכו', היינו דבכה"ג לא יתחייב אלא משום העברה ולא משום הוצאה, ונת' לעיל, וזהו שהק' דמ"ט לא יתחייב משום הוצאה דומיא דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', - אך לכאו' גם לפירש"י ודעימי' דהא דפריך דאי קבעי לה לסוף ד', היינו דבכה"ג אינו חייב על ההעברה, ג"כ תיקשי, דמ"ט אינו חייב על ההעברה דומיא דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', וי"ל. [↑](#footnote-ref-156)
156. ומש"כ לישב דד' הרשב"א קיימי לפמש"כ לעיל דלא אמרינן קלוטה אם הקפיד שלא תנוח שם, יש להעיר בזה, דהרשב"א והריטב"א לעיל הביאו ב' דעות בזה, וקצת רחוק לומר דהא דמסקי הכא דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, אינו מתישב אלא לדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-157)
157. ועיי"ש שכתב עוד דאף שנתכוין למלאכת איסור, מ"מ לרש"י לטעמי' דפטר בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', ה"נ יש לפטור הכא, והריטב"א כתב דגם אם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, היינו משום דהוי רשות אחת, אך הכא שנתכוין לרשות אחת ונחה ברשות אחרת, פטור. [↑](#footnote-ref-158)
158. ועיי"ש שכתב דהרשב"א מודה לזה, ואך שהק' ע"ד רש"י, דהיכא שמעינן מינה דלית לי' קלוטה, הרי י"ל דס"ל כר' יהודה דאינו חייב משום קלוטה אלא באומר כל מקום שתרצה תנוח. [↑](#footnote-ref-159)
159. אך הנה הרשב"א לעיל שם והריטב"א לעיל ה' ב' הביאו ב' דרכים בהא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בזריקת ד' אמות, אם הוא משום דהלכתא גמירי לה, או משום דבאותה רשות לא אמרינן קלוטה, ובד' הרשב"א שם משמע שנקט לעיקר כדרך קמא, ולפ"ז תיקשי דמ"ט הכא מפסקת ההנחה דקלוטה, - וצ"ל דכל הא דגמירי מההלכתא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בזריקת ד' אמות, הוא רק בקלוטה בתוך הד"א עצמם, אך כל שנקלט ברה"י דאין ההעברה בו מכלל המלאכה, ליכא ע"ז לההלכתא וה"ז מפסיק. [↑](#footnote-ref-160)
160. וצ"ב דמ"ט לא פירש כמש"כ התוס' ודעימייהו דהוא משום דנח בתוך ד', והרי סיפא דזרק חוץ לד' ונתגלגל לתוך ד' חייב הוא משום דנח משהו, וא"כ מ"ט לא נימא דמה"ט הוא דפטור ברישא, - ולכאו' מבו' מד' הרמב"ם דס"ל דהנחה משהו אינה מועלת להפסיק בתוך ד' אמות, וע"כ הוצרך לפרש דהא דפטור הוא משום דלא נתכוין לזריקה של איסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-161)
161. אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ שם בסו"ד בדעת רש"י דהכא איירי במתגלגל באויר, ובכה"ג הו"ל מעשיו. [↑](#footnote-ref-162)
162. והנה אמנם לדעת ר"ח בר טובי לעיל צ"ז א' דתוך ג' לד"ה חייב, מבו' דל"ב הנחה ע"ג משהו, ולדידי' גם ל"ב שינוח החפץ מתנועתו, וצ"ב דלפ"ז נמצא דפליגי רחב"ט ורבא בתרתי, וביותר תיקשי למש"כ הראשונים בסוגיין דמקור ד' רבא דלא כברייתא דלעיל הוא מברייתא דהכא, ולכאו' הרי מהכא לא שמעינן דבעינן גם שינוח ע"ג משהו, - ולמש"נ להלן בד' קמאי דדינא דרחב"ט דתוך ג' לד"ה חייב הוא מדינא דקלוטה כמי שהונחה, ניחא, דאמנם אם סגי בהנחה דקלוטה, א"צ שינוח מתנועתו, וגם א"צ הנחה ע"ג משהו, אך לרבא דלא סגי בהנחה דקלוטה ובעינן הנחה גמורה, בעינן שינוח מתנועתו, וגם בעינן שינוח ע"ג משהו. [↑](#footnote-ref-163)
163. אך המאירי שם כתב דלדעת רבא מתפרש הא דתניא דתוך ג' לד"ה חייב כשנח ע"ג משהו, וכ"כ בחי' מהר"ל, - והראבי"ה בסו"ס תתקס"ח כתב די"ל דהא דתניא דתוך ג' לד"ה חייב, הוא כשאינו עובר מכנגד אותו מקום והלאה, אלא הוא נח במקום זה, וזה כמש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל ח' א' דכל שסופו לנוח במקום זה, לכו"ע הוי כמונח, ונת' להלן, ונפ"מ בהא דחייב בלא הנחה, דה"ה חייב אף אם נזכר קודם שהגיע לקרקע. [↑](#footnote-ref-164)
164. ובדעת ר"ח בר טובי כתב הרשב"א דמשבש להך ברייתא דאחזתו הרוח מקמי ההיא ברייתא דקתני דתוך ג' לד"ה חייב, והריטב"א כתב דר"ח בר טובי מפרש להך ברייתא דל"ב שתאחזנו הרוח ע"ג משהו, וסגי במה שאחזתו משהו, עיי"ש, וצ"ע דאטו כל הא דלרחב"ט תוך ג' לד"ה חייב הוא רק כשאחזתו הרוח. [↑](#footnote-ref-165)
165. ונתחדש בדבריו, דדינא דרחב"ט דתוך ג' חייב, הוא מדינא דקלוטה, דאף לרבנן דקלוטה לאו כמי שהונחה, מ"מ בתוך ג' אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, ויש להסתפק אם הוא משום דבתוך ג' הו"ל קלוט טפי ברשות, ובכה"ג מודו רבנן דכמי שהונחה, או דהיינו משום דבתוך ג' שהוא ע"ג עיקר הרשות, סגי בהנחה קלישתא דקלוטה, וכן משמע בד' הראבי"ה שהבאנו להלן, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בשלהי סוגיין, במש"כ לפרש טעם הא דל"מ הנחה דתוך ג' להפסיק בתוך ד' אמות, וכ"נ בל' התוס' בסוגיין שכתבו בתו"ד דרבא קאמר דרבנן דר"ע לית להו קלוטה וכו' "אפי' תוך ג'", ומשמע דלרחב"ט דתוך ג' חייב הוא מדינא דקלוטה, וכ"ה להדיא בד' המהרש"א, ע"ד התוד"ה והא לא נח.

     אמנם מד' הרמב"ן לעיל שם שכתב דמדר' יהודה נשמע לרבנן דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, לכאו' מוכח דדינא דרחב"ט אינו מדינא דקלוטה, דאם הוא מדינא דקלוטה, הרי שפיר י"ל דכ"ה דלר' יהודה אף ביותר מג' אמרינן קלוטה כשסופו לנוח, ה"נ לרבנן בתוך ג' אמרינן קלוטה כשסופו לנוח, וא"צ הנחה ע"ג משהו, אך בל' הריטב"א לעיל צ"ז ב' משמע קצת דהא דמדר' יהודה נשמע לרבנן, היינו דכ"ה דלר' יהודה דלית לי' קלוטה היכא דאין סופו לנוח, אף בתוך ג' לא אמרינן קלוטה בכה"ג, ה"נ לרבנן דלית להו קלוטה כלל, אף בתוך ג' לא אמרינן קלוטה, וזה מתישב עם ד' המאירי והראבי"ה דדינא דרחב"ט הוא משום קלוטה, וכ"ה להדיא בד' המהרש"א בעירובין צ"ח ב', ע"ד התוד"ה נימא כתנאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-166)
166. אך צ"ע בזה בד' התוס' הרא"ש שכתב לעיל ה' ב' דהא דלר"ע חייב בזורק ד' אמות, הוא משום דד' אמות גמרא גמירי לה "וא"א להתחייב בע"א", וא"כ היאך למד מינה הרא"ש הכא דה"נ הנחה דתוך ג' לרחב"ט אינה מפסקת בתוך ד' אמות. [↑](#footnote-ref-167)
167. וכבר דקדק כן הראבי"ה בד' רש"י דאיירי הכא רק במתגלגל באויר, וכתב דהוא משום דכל דמתגלגל בקרקע כמו נח דמי וכבר פסקו מעשיו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-168)
168. ונתחדש בדבריו בביאור ד' הרמב"ן, דמש"כ דכל שסופו לנוח כאן א"צ הנחה ע"ג משהו, ל"ב שיהא סופו לנוח כאן על הקרקע, אלא כל שהוא קבוע במקום זה ואינו מתגלגל ממנו, א"צ הנחה ע"ג משהו, וע"כ אף דבההיא דעירובין אין סופו לנוח על הקרקע, מ"מ כיון שהוא קבוע במקום זה הי' בדין דיהא כמונח, אך לכאו' י"ל, למש"כ הרמב"ן לעיל צ"ז א' דאף דאית לי' לר' יהודה קלוטה כמי שהונחה, מ"מ התם גרע כיון שאין סופו לנוח כלל, ולפ"ז י"ל דאף דתוך ג' א"צ הנחה ע"ג משהו כשהוא קבוע כמקום זה, מ"מ כל שאין סופו לנוח כלל גרע. [↑](#footnote-ref-169)
169. ונתחדש בדבריו, דלא סגי בהא דמנחא בידו לחוד, אלא בעינן גם להא דידו סמוכה לקרקע, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-170)
170. ועיי"ש שכתב דהיינו דוקא בידו וגופו במקום א' דאז ידו כרה"ר, וכיון דהיד תוך ג' והחפץ מונח ביד, חשיבא הנחה אע"ג דהאדם הולך, אבל בפשט ידו לרשות אחרת דהוי ידו מקו"פ, אלא דלמטה מי' היד בטלה לרשות, בעינן הנחת היד כ"ש, וכל שהיד עסוקה בהגבהת החפץ לא חשיב הנחה, וכ"כ בתשו' נפש חי' סימן ט"ו, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א שבס' וזאת ליהודה לקמן צ"א ב', עיי"ש, אך כ"ז הוא לדעת רש"י דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח הוא משום דמנחא בידו, אך למש"נ בדעת התוס' והרמב"ן ודעימייהו דהוא משום דמעביר הוי כמגרר דכמונח דמי, כיון דהחפץ מצ"ע נח והאדם הוא שמוליכו, לכאו' אין לחלק כן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן וש"ר לקמן צ"ב א', דהא דמעביר הוי כמונח הוא אף כשידו ברשות אחרת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-171)
171. ורש"י שלא פירש כן, הוא לטעמי' דס"ל דאף מתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, ולפ"ז לא מצינו דחלוק היכא דהחפץ מצ"ע אינו קבוע במקום מהיכא דהאדם גוררו, וע"כ כיון דבזורק תוך ג' ל"ה כמונח, הי' בדין דאף במעביר תוך ג' ל"ה כמונח, וכל הא דהוי כמונח הוא משום דהוא מונח בידו. [↑](#footnote-ref-172)
172. ובאמת בפירש"י שם משמע דל"ה הנחה אלא בנגררין ע"ג קרקע ממש, ואזיל לטעמי' דס"ל דכל הא דמעביר תוך ג' חייב הוא משום דמנחא בידו. [↑](#footnote-ref-173)
173. והיינו דמהא דמעביר הוי כמונח, חזינן דכל הא דתוך ג' ל"ה כמונח, הוא כשהוא מתגלגל באויר ואינו קבוע במקום זה, וע"כ הוא דבמעביר דהוי החפץ מצ"ע קבוע במקום זה, הוי כמונח, אף שאינו ע"ג קרקע ממש, ואשר ע"כ בזורק תוך ג' וסופו לנוח שם, דה"ה קבוע במקום זה ואינו מתגלגל ממנו, הו"ל כמונח, וזה כמש"נ לעיל בהערה ? מד' הגרע"א בביאור ד' הרמב"ן, דלא תליא במה שסופו לנוח בקרקע, אלא תליא במה שהוא קבוע במקום זה ואינו מתגלגל ממנו. [↑](#footnote-ref-174)
174. אך בד' האבנ"ז בסימן ר"מ סקכ"ג מבו' דמה שהביאו התוס' ממעביר, הוא לפרש למש"כ שם דאם יצא החפץ מידו בתוך ג' הוי כמונח, וע"ז פירשו דהוא משום דכשהי' החפץ בתוך ידו הי' כמונח מדינא דמעביר תוך ג'. [↑](#footnote-ref-175)
175. ולכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ התוס' בסוגיין בהא דנקט דרך עלי', דאפי' גבוה מן הקרקע ג"ט חייב כיון דהוי תוך ג"ט לחצי גרוגרת המונחת ע"ג קרקע, ובכה"ג הרי נמצא דמעיקרא ל"ה החפץ בתוך ג', ואפ"ה חשיב כמונח. [↑](#footnote-ref-176)
176. וזה לטעמי' דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, אך לדעת רש"י ודעימי' דפטור, צ"ל דאיירי הכא כשאמר בכל מקום שתרצה תנוח, ואפ"ה כיון דל"ה ההנחה מכחו, ה"ה פטור. [↑](#footnote-ref-177)
177. וכ"ה בפסקי ריא"ז ה"א דין ט"ו דאיירי הכא כשנתכוין לזרוק ביד חבירו, - ויש להסתפק אם הוא משום דכל שלא נתכוין לזרקה ביד חבירו יש לפטרו משום דלא נתקיימה מחשבתו, עמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה, או דאף דהא דעמד במקומו וקיבל הוא אף כשלא נתכוין לזרקה בידו, מ"מ כל הא דס"ד בעקר ממקומו וקיבל דחייב, אף דנח במקום אחר שלא הי' דעתו שינוח שם, הוא משום דנתכוין לזרוק ביד חבירו, וע"כ אף כשנח ביד חבירו במקום אחר, נתקיימה מחשבתו. [↑](#footnote-ref-178)
178. וי"ל דס"ל כדעת הרמב"ן והרשב"א דכל הא דעקר ממקומו וקיבל פטור הוא רק כשקיבל ע"י העקירה, וע"כ כשעמד במקומו והכין ידו וכו' לקבל, ואין הקבלה מכח עקירתו חייב, ואה"נ דאם עקר ידו וקיבל ע"י העקירה, פטור הראשון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-179)
179. אך הלח"מ שם הי"ג נקט דחד דינא הוא, ועפי"ז כתב לפרש בד' הרמב"ם שם דכל הא דקלטה אחר פטור הוא רק כשנעקר ממקומו וקיבל, דאל"כ הו"ל כעקר ממקומו וקיבל דחייב אף דלא נתכוין שתנוח ביד חבירו, וכמו שאמרו בסוגיין דזרק חפץ ונח ביד חבירו חייב אף דלא אחשבה לידי', וצ"ע דאם חד דינא הוא מ"ט חילקם הרמב"ם לב' הלכות, ומה שהוכיח הלח"מ ממה שאמרו דלא אחשבי' לידי', לכאו' יש לדחות, דלעולם אם נתכוין שתנוח על הקרקע ונחה ביד חבירו פטור, והא דזרק חפץ ונח ביד חבירו חייב, הוא כשאמר בכל מקום שתרצה תנוח, והרש"פ העיר דיש לפרש עוד לדעת הרמב"ם דהא דלא אחשבי' לידי', היינו דהאדם שנחה בידו לא החשיב לידו, (וכ"ה משמעות גיר' דילן דלא אחשבי' איהו לידי'), - והמרכה"מ שם פירש בד' הרמב"ם, דדבריו בהי"ג קיימי כשלא היתה ידו פשוטה בשעת עקירה ופשטה אח"כ, ודבריו בהט"ו קיימי כשהיתה ידו פשוטה בשעת עקירה, ובכה"ג אינו פטור אלא כשעקר ממקומו וקיבל, וגם לפ"ז צ"ע, דנמצא דביסוד הדין חד הלכתא הוא, ומ"ט חילקם הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-180)
180. ולכאו' היינו, די"ל פטורא דב' שעשאוה הוא משום דאין העשי' דב' בנ"א מצטרפת, והכא אף דהוא אדם א', אין העקירה וההנחה מצטרפין, וע"כ דמי לב' שעשאוה, ובזה ניחא משה"ק הרש"ש מהא דמחייבינן בכותב אות אחת שחרית ואחת בין הערבים, ועי' בחזון יחזקאל בריש מכילתין. [↑](#footnote-ref-181)
181. וצ"ע דבד' התוס' הרא"ש גופי' לקמן צ"ז ב' מבו' דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, עיי"ש, ועוד, דלכאו' הכא גרע טפי, דמכח זריקתו ל"ה ראוי לנוח שם, וכמש"כ הריטב"א. [↑](#footnote-ref-182)
182. ונתחדש בדבריהם, דחפץ המונח ביד האדם, לא אמרינן דמקום הנחתו הוא במקום עמידת רגליו, אלא מקום הנחתו הוא במקום שכנגד ידו, וע"כ איכא בזה העברת ד"א, ולמש"כ הראשונים לעיל ג' א' בדעת רש"י, דידו לא נייח אלא אגב הגוף, י"ל דהחפץ המונח בידו הויא הנחתו במקום עמידת רגליו, וצ"ע, - ויש להעיר בזה ממש"נ בדף מס' 11 לבאר בד' התוס' בע"ב ד"ה אגוז דהילוך היד בפנ"ע לא מיקרי הילוך כלל,. [↑](#footnote-ref-183)
183. ולעיל ג' ב' נתבאר דל"ד למה שאמרו התם דמדינא מותר להחזיר ידו לפנים, ובד' הרשב"א שם מבו' דגם כשנתן חבירו לתוך ידו והכניס, הוי כל האיסור משום דאיתעבידא מלאכה מביניהו, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שם, דשאני התם דידו בתר גופו גרירא ול"ה כרה"ר, או דשאני התם דיש להתיר גם משום דאיגודו בידו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-184)
184. וזה גרע גרע ממש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן ק' ב' דבמקום מדרון מודה ר"ח בר טובי דתוך ג' ל"ה כמונח, דהתם הוי מקום זה מקום הנחה, ואך דמכח זריקתו אין ראוי החפץ לנוח במקום זה, אך הכא אי"ז כלל מקום הנחה. [↑](#footnote-ref-185)
185. והעירו די"ל עוד בזה בפשיטות, דהרי פשוט דאף דדבילה שמינה הדבוקה בכותל הוי כהנחה, מ"מ כל שאינה דבוקה והיא נופלת, אף דהיא נוגעת בכותל, לא נימא דהוי כמתגלגל, דכל הא דמתגלגל הוי כמונח הוא במתגלגל ע"ג קרקע, ואשר ע"כ ה"נ בקולט מע"ג כותל, לא חשיב כלל כמתגלגל, - ולפ"ז נמצא דאף לפ"מ דמשני דאיירי בכותל משופע, הרי דלדעת הרמב"ן דכותל משופע לא חשיב כקרקע, אלא חשיב כאויר רה"ר, ודאי דכל שלא נחו המים עליו לא חשיב כהנחה, ול"ד למתגלגל ע"ג קרקע, (אך לדעת התוס' ודעימייהו דכותל משופע חשיב כקרקע, הרי דהא דל"ה המים כמונחים, הוא או משום דמתגלגל ל"ה כמונח, או משום דאי"ז מקום הנחה למים). [↑](#footnote-ref-186)
186. ובעיקר ד' הרא"ש צ"ב, דמעיקרא מאי קשיא לי', הרי כ"ה דאינו חייב כשהכניס את ידו זו לפנים, ובע"כ דהוא משום דידו לא נייח, וכמו שאמרו לעיל ג' א', ה"נ מה"ט אין לחייב כשלקח ביד אחרת מאותו יד, - ולכאו' צ"ל דהי' מקום לפרש דהא דכשהכניס את ידו זו לפנים פטור, הוא משום דעקירת ידו לאו כעקירת חפץ, אך כשלקח ביד אחרת מאותו יד דאיכא עקירת חפץ חייב, וע"ז הוא שכתב הרא"ש דאף בכה"ג פטור משום דידו לא נייח, אך צ"ע דלפ"ז נמצא דהמו"מ בד' הרא"ש הוא בביאור מה שאמרו לעיל דהא דאינו חייב בעקירת ידו, הוא משום דידו לא נייח, אם הוא גריעותא מסוימת בעקירת ידו דל"ה כעקירת חפץ, או דאין החפץ חשוב כמונח כלל ואף בעקירת חפץ פטור, ואי"ז במשמעות הדברים, - ולדעת הסוברים דכל הגריעותא בידו דלא נייח, הוא משום דליכא בזה עקירת גופו דכעקירת חפץ, ונת' לעיל ג' א', צ"ל דהפטור בכה"ג שלקח בידו אחרת מתוך אותו היד, הוא משום דידו הפשוטה לרשות אחרת הו"ל כמקו"פ. [↑](#footnote-ref-187)
187. ובחי' הגרע"א בעירובין צ"ח א' כתב דאי"ז מתישב לדעת רש"י דרק בגובה ט' טפחים מצומצמים הוי רה"ר, וכ"כ החת"ס בשם הגר"נ אדלר, ועיי"ש במש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-188)
188. ולכאו' זה דלא כמש"כ החזו"א בסימן ק"ח סוסק"ט דאף לדעת התוס' לא חשיב כותל משופע כמקום לעצמו, דכיון שהשיפוע זקוף שהוא מתלקט י' מתוך ד', לא חשיב כשטח מסוים אלא כזקוף, וע"כ אף למעלה מי' ל"ה רה"י, ומ"מ למטה מי' לא חשיב אויר רה"ר, כיון שאין כנגד האויר למטה הילוכא לרבים. [↑](#footnote-ref-189)
189. וקו' זו מיוסדת על הא דפשיטא לי' דהגריעותא דאיגודו בידו והגריעותא דאיגודו למקו"פ לא שייכי כלל זל"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-190)
190. ולא נתפרש בדבריו דמ"ש נהרות המושכין דחשיב כהנחה, ממים שע"ג כותל משופע דלא חשיב כהנחה, - ושמא הוא משום דבנהרות ובמעינות ראויים מעט מים לנוח שם, ומכח ריבוי המים הם הולכין לחוץ, ומשא"כ בכותל משופע דאין המים נחים עליו כלל, - וי"ל עוד למש"נ לעיל דלדעת הרמב"ן דכותל משופע חשיב כאויר רה"ר ולא חשיב כקרקע, י"ל דמה"ט הוא דאין המים שעל גביו חשובין כמונחין. [↑](#footnote-ref-191)
191. ועיי"ש שהוסיף דמצינו חילוק בין קנין למילי דשבת, כגון במתגלגל דחשבינן ליה כמונח לענין קנין בפ"ק דב"מ, ולגבי שבת אמרו לקמן בפ' הזורק דל"ה כמונח, וזה לטעמי' לקמן ק' א' דאף מתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, - וצ"ע דמ"ט לא הביא למה שאמרו להדיא בגיטין ע"ט א' לחלק בין שבת לגיטין בדין אויר, וצ"ל דהתם לא מצינו דלגבי גט חשיב כמונח, אלא הא דמהני אויר לענין גט, הוא משום דלגבי גט ל"ה כלל שיהא כמונח, דמשום אינטורי והא קמינטר, וע"כ לא הביא אלא ממה שאמרו בב"מ דמתגלגל הוי כמונח, אף אם באויר כה"ג ל"מ כיון שאין סופו לנוח, והרי דאף בגונא דלגבי קנין חשיב כמונח, מ"מ לגבי שבת לא חשיב כמונח. [↑](#footnote-ref-192)
192. אך העירו די"ל דאי"ז משום דהאגוז עצמו נייד, דזה מתישב רק אי נימא דמתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, וגם לפ"ז אם רגע א' לא נד האגוז מכח המים, הוי כמונח, אלא היינו דהאגוז לא חשיב כמונח, משום דהנחתו היא ע"ג מים דאינם מחזיקין את הדבר המונח בהן, אלא הוא נייד מכחם. [↑](#footnote-ref-193)
193. ויש שפירשו דזהו גם מכוון תי' התוס', וכ"ה משמעות דבריהם בב"מ ט' ב', אך לכאו' אי"ז מתישב, דא"כ מ"ט דנו לדמות דין אגוז בכלי וכו' לדינא דרכוב כמהלך, הרי הכא לא חשיב כלל כמהלך, כיון דמיא הוא דקא ממטו לה, וכל הא דל"מ הוא משום דבעינן שינוח ע"ג דבר נח, ובאגוז בכלי שפיר חשיב כנח ע"ג דבר נח. [↑](#footnote-ref-194)
194. וזה ממש"כ דהמניח ע"ג אדם המהלך דמי לאגוז ע"ג מים, ולפ"ד התוס' דהא דאגוז ע"ג מים לאו היינו הנחתו, הוא משום דהאגוז עצמו נייד, הרי דבמניח ע"ג האדם דהחפץ עצמו מונח דמי לאגוז בכלי וכלי צף ע"ג מים, ואמנם לדעת התוס' לא מיבע"ל אלא באגוז בכלי דשמא הוא דרך כך להצניע חפצים, אך עכ"פ ל"ד דין הנחה ע"ג אדם המהלך לדין אגוז ע"ג מים, ובע"כ מדבריהם דס"ל דהא דאגוז ע"ג מים ל"ה כמונח, הוא משום דל"ה הנחה אלא כשמניח ע"ג דבר נח, וע"כ מה"ט אף כשמניח ע"ג אדם המהלך ל"ה הנחה. [↑](#footnote-ref-195)
195. אך יש לפרש לדבריהם גם אי נימא דהא דאגוז ע"ג מים ל"ה כמונח הוא משום דלא נח ע"ג דבר נח. [↑](#footnote-ref-196)
196. אך למש"נ לעיל די"ל בדעת התוס', דהא דאגוז ע"ג מים ל"ה כמונח, אי"ז משום דהאגוז עצמו נייד, אלא הוא משום דהנחתו היא ע"ג מים דאינם מחזיקין אותו, מתפרש היטב דמה"ט תלי דין שמן ע"ג יין בפלוגתא דריב"נ ורבנן, דלריב"נ דחשיבי כחד וחשיב השמן כמונח ע"ג קרקע, שפיר הוי כמונח, ולרבנן דלא חשיבי כחד והנחת השמן היא ע"ג היין, לא חשיב כמונח. [↑](#footnote-ref-197)
197. ומצינו בתשו' גוו"ר כלל ג' סימן י', שכתב דהא דמים ע"ג מים היינו הנחתן ואגוז ע"ג לאו היינו הנחתו, הוא משום דמים דרך הנחתם כן, ואגוז אין דרך הנחתו כן, וכתב לחדש לפ"ז דקליפין דלא קפדי עלייהו אינשי, הוי דרך הנחתן ע"ג מים וחשיב כהנחה, וצ"ע, וצ"ב דא"כ מ"ט תלינן לדין שמן ע"ג יין בפלוגתא דריב"נ ורבנן, דממ"נ אם דרך הנחת השמן כן, לכו"ע הוי כמונח, (דומיא דמש"כ שם דקליפין ע"ג מים היינו הנחתן), ואם אין דרך הנחת השמן כן, לכו"ע ל"ה כמונח, (דכל הא דמים ע"ג מים היינו הנחתן, הוא משום דזהו דרך הנחתן), וי"ל. [↑](#footnote-ref-198)
198. וצ"ל לפ"ז דהא דמיבע"ל אם בתר אגוז אזלינן או בתר כלי אזלינן, היינו דאם הוה חשבינן להאגוז כנייד לגמרי, ל"ה חשיב כהנחה, אף אם דרך כן להצניע חפצים, ורק משום דהאגוז נייח בכלי, והילוכו הוא עם הכלי, מיבע"ל דשמא דרך כן להצניע חפצים, ומכח זה סגי במה שהאגוז מונח בכלי, - וי"ל עוד, דאם בתר כלי אזלינן, וחשבינן דמקום ההנחה דהאגוז הוא ע"ג המים, הרי דכיון דאין דרך להניח ע"ג המים, ל"מ מידי מה שהניחם בכלי, ורק אם בתר אגוז אזלינן דהנחתו הוא ע"ג הכלי, שפיר מהני הא דדרך להניח בכלי, - ואמנם לב' דרכים אלו נמצא דהא פשיטא לן דדרך כן להצניע חפצים, ומספק"ל אם מכח זה חשיב כהנחה, אך בל' התוס' משמע דבזה עצמו מיבע"ל אם דרך כן להצניע חפצים, וי"ל דהיינו דמיבע"ל בהא דאין דרך להניח במקום שאין החפץ נח שם, אם בתר אגוז אזלינן, וכיון דהאגוז נח בכלי הוי דרך להניחו שם, או דבתר כלי אזלינן, וכיון דהכלי לא נייח, אין דרך להניח כן. [↑](#footnote-ref-199)
199. והעירו די"ל דהרמב"ם לטעמי' אזיל, שפירש דהא דבעי הנחה ע"ג מקום ד', הוא משום דבפחות משעור זה לא ינוחו בו הדברים המונחים שם, ומה"ט הוא דידו של אדם חשובה כדע"ד, וע"כ במים שאינם מחזיקין את הדבר המונח עליהן, לא חשיב כהנחה ע"ג מקום ד'. [↑](#footnote-ref-200)
200. וכ"כ בתשו' נפש חי' סימן י"ט, ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז ד' המג"א בסימן רס"ו סק"ז דבמניח ע"ג עגלה המהלכת ליכא משום שביתת בהמתו, והק' הגר"י מקוטנא דהוי כאגוז בכלי וכלי מונח ע"ג מים, אך השפ"א נקט דמודה הרמב"ם דמיבע"ל גם בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-201)
201. והגרד"ל שליט"א פירש בזה לפמש"כ החזו"א במכשירין סימן ה' סק"י דהא דניצוק אינו חיבור לטומאה, ולא אמרינן דכל טיפה תטמא את חברתה, והמשקין תחילה לעולם, הוא משום דהא דמשקין תחילה לעולם הוא משום דגזרו משקין הבאין מחמת ראשון ושני משום משקין הבאין מחמת שרץ, ומשום שלא ידעו הרואין אם נטמאו בשרץ או בראשון, ואם נטהר שלישי הנוגע בהן אתו לטהר משקין הנוגעין במשקין הבאין מחמת שרץ, וגזירה זו ל"ש בניצוק, שהרי הניצוק לעולם לא הוחזק בטומאה ולעולם נגיעת השני בראשון בשעה שהראשון מקבל את הטומאה, ואין כאן חורבא אי אמרינן אין ניצוק חיבור ואין כאן רק נגיעה טיפה בטיפה והשלישית טהורה בחולין, עכ"ד, ולפ"ז ה"נ הכא כיון דהשמן הוי ראשון לטומאה הוי היין שני לטומאה, וליכא בזה לגזירת תחילה [↑](#footnote-ref-202)
202. ומבו' לפ"ז, דהא דמיבע"ל באגוז בכלי, אי"ז משום דדנים האגוז והכלי כדבר א', והנחת האגוז היא ע"ג המים, דא"כ גם ע"ז ל"ק דנימא דמיא הוא דקא ממטו לי', אלא הוא משום דשמא חשבינן להאגוז כמהלך, כיון שהוא נייד ע"י הכלי, ולפ"ז נמצא דלדעת הראב"ן דאיירי בשעקר הכלי עם האגוז, ומיבע"ל אם בתר עקירת הכלי אזלינן, ל"ק דנימא דמיא הוא דקא ממטו לי'. [↑](#footnote-ref-203)
203. צ"ב, דכיון שפירשו התוס' דהא דלענין שבת ל"ה כמונח הוא משום דאין דרך להצניע חפצים בכה"ג, מ"ט הוצרכו לפרש דהא דל"ה חצר מהלכת הוא משום דהוי דומיא דידה, הרי בלא"ה י"ל דבעלמא חשיב כהנחה גמורה, ורק לגבי שבת ל"מ משום דאין דרך להצניע חפצים, - וצ"ל דכל הא דמהני ה"ט דאין דרך להצניע חפצים, הוא משום דאי"ז הנחה גמורה, ובאנו לדון אם סגי בהנחה זו לענין שבת, ובזה הוא דאמרינן דכיון דאין דרך להצניע חפצים בכה"ג לא חשיבא הנחה זו כהנחה לענין שבת, אך אם הוה חשבינן לה כהנחה גמורה, ל"ה מהני הא דאין דרך להצניע חפצים כה"ג, וכיון דאי"ז הנחה גמורה, שפיר הוצרכו התוס' לפרש דהא דלענין חצר סגי בזה, הוא משום דהו"ל דומיא דידה, - ומאידך אף אחר שפירשו התוס' דהא דבחצר מהני כה"ג הוא משום דהוי דומיא דידה, הוצרכו לפרש דלענין שבת שאני משום דאין דרך להצניע חפצים, והיינו משום דמהא דחצר מהניא בכה"ג ובמהלכת גמורה ל"מ, בע"כ דבכה"ג לא חשיב כהילוך גמור, (דאם הוה חשיב כהילוך גמור, הרי דמהא דבכה"ג מהני דומיא דידה, יש ללמוד דה"נ כל חצר המהלכת קונה), ובע"כ דהא דלגבי שבת פשיטא לן דל"ה כמונח, הוא משום דאין דרך להצניע חפצים. [↑](#footnote-ref-204)
204. ובמק"א נת' לפרש בזה פלוגתת קמאי בדין עבד כפות אם סגי שהוא כפות ברגליו, או בעינן שיהא כפות גם בידיו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-205)
205. וצ"ב, דאכתי תיקשי דמ"ט ל"מ לענין עקירה הרי מיא הוא דקא ממטו לה, ובע"כ דלענין שבת לא סגי בהכי, וא"כ י"ל כן גם אם איירי גם לענין הנחה. [↑](#footnote-ref-206)
206. אך אכתי תיקשי דמ"ט לא הביאו מהא דמפנה חפצים וכו' פטור, ואם החפץ שע"ג המהלך הוי כמונח, א"כ יתחייב משום עקירתו אחר שנמלך, - וי"ל דכיון דבמהלך ליכא מעשה הנחה, לא בטלה עקירה ראשונה, וכל דלא בטלה עקירה ראשונה, לא מחייבינן על עקירה אחרת, וכמש"כ בשיעורי הגר"נ סימן א' בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-207)
207. ועיי"ש שכתב דפלוגתת רש"י ותוס' היא בהא דמחייבינן בעקירת גופו, אם הוא משום עקירת גופו, או הוא משום דחשיב כעקירה על החפץ, אך בפשוטו י"ל דאף אם חשיב כעקירה גם על החפץ, היינו דהוי עקירה דהאדם והחפץ יחד, אך כל שהאדם עצמו מהלך, וליכא עקירה על האדם, ליכא עקירה על החפץ בפנ"ע, וי"ל עוד עד"ז, דכל הא דחשיב כעקירה על החפץ, כ"ז הוא משום דמקום החפץ הוא בקרקע, אך בחפץ שע"ג האדם המהלך, ודאי ל"ה כמונח בקרקע, אלא הוי כמונח על האדם, וע"כ ליכא עקירה כלל ממקומו. [↑](#footnote-ref-208)
208. אך הרש"ש נקט בפשיטות בדעת התוס' דדין זה תליא באיבעיא דרבא, עיי"ש, - ובחי' מהרי"ט נקט בדעת התוס' דלא תליא באיבעיא זו, ומכח זו פירש לד' התוס' בדרך מחודשת, אך אי"ז מתישב בד' התוס' הרא"ש שכתב להדיא דאם נתן דרך הילוכו בכלי אחר שבידו ל"ה הנחה. [↑](#footnote-ref-209)
209. והעירו לדון נפ"מ בזה, בהוצאה דקרבן פסח, דאינו חייב עד שיעשה עקירה והנחה, כמו שאמרו בפסחים פ"ה ב', אם בעינן שיעקור ע"מ להוציא. [↑](#footnote-ref-210)
210. אך עיי"ש שכתב בשם הרא"מ דמודה רש"י דגם בהעבה הוא פטור בכה"ג, ואך דבהעברה שכיח טפי שיעמוד לפוש, וע"כ גזרו משום זה. [↑](#footnote-ref-211)
211. וכל מקום הנידון בזה, הוא למש"כ המגן אבות דכותב אות א' ל"ה מלאכה כלל ואי"ז חצי שיעור, דאם הוי ח"ש ודאי א"צ שיהא דעתו לגמור האות השני', דהרי אף בהוצאה גופה לכאו' אם הוציא חצי גרוגרת וחזר והוציא חצי גרוגרת חייב אף אם בשעת הוצאת החצי הראשון ל"ה דעתו להוציא את השני. [↑](#footnote-ref-212)
212. ועד"ז כתב באג"ט מלאכת לש סק"ב, דלהסוברים דאינו חייב משום לש אלא בשנתן מים וגיבל, הרי דאם כשנתן המים ל"ה דעתו לגבל ואח"כ נמלך וגיבל, פטור, ושמא י"ל כן גם לד' התוצ"ח, די"ל דנתינת מים לחודה לאו כלום היא. [↑](#footnote-ref-213)
213. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לעיל ג' ב' דאי שדי לי' אתי לידי חיוב חטאת, - אך יש לדחות דהתם הי' דעתו שיטול חבירו מידו, וסגי בזה לחייב, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-214)
214. ועיי"ש שכתב דמה"ט אינו חייב גם אם חזר והניחן בפנים, וצ"ע דלכאו' בכה"ג בלא"ה אינו חייב, משום שלא עקר כלל מרה"ר. [↑](#footnote-ref-215)
215. והתוס' בכתובות שם כתבו דהא דס"ד התם לחייב במפנה חפצים, הוא משום דהא דנמלך והוציאו הוי עקירה שני', וצ"ב, ובשיעורי הגר"נ שם כתב לפרש לדבריהם ע"פ הנ"ל, דס"ד דכל שנמלך קודם שעקר רגליו ה"ה חייב. [↑](#footnote-ref-216)
216. לכאו' יש להוכיח דהנחת חפץ לכתף הויא הנחה להפסיק, ממש"כ הלבוש בסימן רס"ו ס"ז והמ"ב שם סקי"ח דאם כשעומד כדי להפסיק בתוך ד' אמות לא חשיב כעומד לפוש, [↑](#footnote-ref-217)
217. ויש שעמדו בעיקר ד' החזו"א, דכיון דבע"כ דהנחת חפץ לכתף ל"ד לעמד לכתף, והיא מועלת לחייב בסוף ד', א"כ מהיכ"ת נימא דלענין זה שוה דין הנחת חפץ לכתף לדין עמד לכתף דאי"ז מפסיק בתוך ד', - אך לק"מ, דיסוד דינא דעמד לכתף הוא דחשבינן דאכתי הוא באמצע ההילוך והו"ל כמהלך, ויתבאר בעזה"י עוד בזה בסוגיא דמהלך כעומד, וע"כ לעולם יש לדון בדין מהלך, וממילא דבחפץ שע"ג האדם דכל שהוא מהלך לי"ב הנחה כלל, ה"נ כשעמד לכתף לי"ב הנחה כלל, אך בחפץ שע"ג קרקע, דאף כשהאדם מגררו חשיב כמונח, הרי דאף דנימא דכשהניחו לכתף אכתי הוא באמצע ההילוך, מ"מ לא גרע מבשעה שהאדם גוררו דהוי כמונח, ורק לענין להפסיק בתוך ד', דהנחה דמגרר אינה מפסקת, הרי דה"נ בהניחוהו לכתף דחשבינן דאכתי הוא באמצע ההילוך, אי"ז מפסיק. [↑](#footnote-ref-218)
218. אך יש לפרש בזה בע"א, דאף דבעמד לכתף ל"ה החפץ כמונח, כ"ז הוא משום דגם החפץ הוא באמצע ההילוך, אך כל שהניח אחר בידו, וחפץ זה אינו באמצע ההילוך דהאדם, הו"ל כמונח. [↑](#footnote-ref-219)
219. ואמנם בהנחת חפץ לכתף, פשוט דהחפץ עצמו חשיב כמונח, דכיון דהחפץ עצמו עומד במצב דהנחה, מה לי דדעת האדם לעוקרו, והעירו דאי נימא דבעמד לכתף לא חשיב החפץ כמונח, מסתברא דבהנחת חפץ לכתף דחשיב החפץ כמונח, אף מהני זה לחייבו, דלא מצינו כלל דאף אם הוי החפץ כמונח פטרינן לי' מכח הא דהויא הנחתו לכתף, - אך לפמש"נ לעיל בהערה אי"ז מוכרח כלל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-220)
220. וצ"ע שלא הביא לד' המג"א, דלפי דבריו לכאו' הכא גרע כיון דהוי העמידה כדי שיהא מותר לו להמשיך לישא משאו, וע"כ הו"ל כעמד לכתף. [↑](#footnote-ref-221)
221. ועיי"ש שהוכיח כן גם ממה שאמרו התם דכי מטי לביתי' א"א דלא קאי פורתא, אך הנה הפמ"ג באש"א סימן רס"ו סקי"א כתב דבאמת הו"ל כעמד לכתף, ואי"ז הנחה גמורה לחייב עלי' דין תורה, עיי"ש, ועי' בביאוה"ל שם סי"א. [↑](#footnote-ref-222)
222. וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן צ"א ב' ד"ה הא לא נח, דלא חשיב בכל זמן ההילוך כמונח, אלא היינו דכשמניח רגלו הוי הנחה, וע"כ הוצרך שם לדינא דהנחת גופו, - וכ"נ גם ממה שאמרו בירושלמי דיעשה כמונח על "כל אמה ואמה", והרי דאינו נעשה כמונח אלא בשעת הנחת רגלו, וכיון דפסיעה היא אמה, כמו שאמרו בעירובין מ"ב א', ע"כ הוי כמונח בכל אמה ואמה, אך התוס' הרא"ש בסוגיין כתב גם בדין קלוטה, דלא אמרינן דהוי כמי שהונחה על כל אמה ואמה, ונראה מזה דס"ל דמהלך כעומד הוי כמונח בכל זמן ההילוך, וכיון דבזה אמרו בירושלמי להך לישנא דהוי כמונח בכל אמה ואמה, ה"נ בקלוטה שייך הך לישנא. [↑](#footnote-ref-223)
223. אך למש"נ להלן דעיקר הפלוגתא אם מהלך כעומד הוא, דלרבנן הא דהוי "מהלך" מבטל מזה תורת הנחה, ולבן עזאי אין ההילוך מבטל תורת הנחה, יש לפרש לד' הריטב"א בע"א. [↑](#footnote-ref-224)
224. וזה דלא כמש"כ רש"י בסוגיין ד"ה חייב דכל שלא עמד בסטיו "לפוש", ה"ה חייב, - וי"ל דרש"י לטעמי' אזיל, דבדבריו בד"ה בן עזאי ולקמן צ"א ב' ד"ה מלאכתו בב"א, נראה דכל הא דהנחה במקו"פ באמצע מלאכתו פוטרת, הוא רק כשהיא מבטלת לעקירה הראשונה, ונת' במק"א, וע"כ ודאי דהנחה לכתף במקו"פ אינה פוטרת, כיון שאין הנחה זו מבטלת לעקירה הראשונה. [↑](#footnote-ref-225)
225. וראיתי לפרש לד' הראב"ד בע"א, והוא עפי"מ שאמרו בירושלמי דאיכא מ"ד דטעמא דבן עזאי הוא מדינא דקלוטה, ואמרינן עלה, א"ר אבין, רבי ובן עזאי ור"ע שלשתן אמרו דבר א', רבי עבד אויר מחיצות כממשן, בן עזאי עביד אויר כרמלית כממשה, ר"ע עביד אויר רה"ר כממשה, ומשמע דהיינו דרבי אית לי' דרק אויר מחיצות הוי כממשן, ובן עזאי אית לי' דגם אויר כרמלית, ור"ע אית לי' דגם אויר רה"ר, ולפ"ז י"ל, דאף לפ"מ שאמרו בתלמודין דטעמא דבן עזאי הוא משום דמהלך כעומד, מ"מ כיון שאי"ז הנחה גמורה, שהרי לא עדיפא עמידה זו מעמידה לכתף, ע"כ כל הא דמהניא הנחה זו, היינו מדינא דקלוטה, והיינו דאף דבקליטה בעלמא לא אמרינן דכמי שהונחה, מ"מ בקליטה זו דמהלך, הוי כמי שהונחה, ואשר ע"כ כ"ז הוא ברה"י או במקו"פ, דהוי אוירן כממשן, אך ברה"ר דאין אוירו כממשו, ל"מ קליטה זו לחשבו כמונח. [↑](#footnote-ref-226)
226. וצ"ע ממש"כ התוס' דנסתפק הריב"א לבן עזאי אם חייב כשעמד "לפוש" בתוך ד', והרי דאם לא עמד אלא לכתף פשיטא דאינו חייב, דמודה בן עזאי דעמד לכתף ל"ה כמונח, אך אי נימא דעיקר הפלוגתא דבן עזאי ורבנן היא בדין עמד לכתף, ניחא, דבתוך ד' דהלכתא גמירי לה דחייב אף דמהלך כעומד, ה"נ הוא חייב אף שעמד לכתף. [↑](#footnote-ref-227)
227. ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה שאמרו בירושלמי דמשכח"ל מעביר ד' אמות בקופץ, לאו היינו דקפץ כל ד' אמות בב"א, אלא כיון דכשקופץ נעקר החפץ, תו אינו נעשה מונח בעמידתו, דהו"ל כעמד לכתף, - אך הנה התוס' הרא"ש כתב דהירושלמי משני בקופץ מתחילת ד' לסוף ד', ולהדיא דכל שקפץ פחות מד' אמות אינו חייב, דאף דנעקר החפץ בשעה שקפץ, מ"מ נעשה אח"כ כמונח. [↑](#footnote-ref-228)
228. והמהרש"א שם הק' ממה שאמרו התם דלבן עזאי מחייבינן על העקירה ביציאתו מהרשות, אף דהוי מקום חיוב, וכבר עמד התוס' הרא"ש בסוגיין בכעי"ז, עיי"ש, וכתב דרק לענין לפטור לא אמרינן מהלך כעומד במקום חיוב, ועמש"כ בקה"י סימן ו' לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-229)
229. וי"ל דהוא משום דס"ל כד' רש"י דלבן עזאי איכא עקירה והנחה, וע"כ אין לחלק בזה בין רשות אחרת לאותה הרשות, ול"ד לקלוטה דהוי הנחה אריכתא, וי"ל עוד דס"ל כמש"כ האחרונים להוכיח מסוגיא דכתובות דאמרינן מהלך כעומד אף באותה הרשות. [↑](#footnote-ref-230)
230. והראש יוסף בסוגיין כתב מה"ט דבאמת הנחה דתוך ג' מהניא להפסיק בתוך ד' אמות, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ו סק"ז, אך זה שלא כד' התוס' לקמן שם. [↑](#footnote-ref-231)
231. ובתשו' נפש חי' סימן י' כתב לפ"ז, דלפ"מ שנסתפק הריב"א דלא מחייבינן חוץ לד' בהנחה דקלוטה, ה"נ לא מחייבינן בשאר הנחות דאינם מפסיקין בתוך ד', ועיי"ש מש"כ לפ"ז, - והחזו"א בסימן ס"ב סק"ו כתב ג"כ לדון בזה, ועיי"ש שכתב די"ל דהנחה דתוך ג' כלל ל"ה הנחה לקולא, ואף מעביר דרך סטיו תוך ג' חייב, וע"כ הוא דאי"ז מפסיק בתוך ד' אמות, וממילא דחוץ לד' אמות ודאי דסגי בהנחה זו. [↑](#footnote-ref-232)
232. ומבו' מדבריהם דס"ל דהוי זה דין מסוים בהעברת ד' אמות דל"מ מהלך כעומד, אך למש"כ התוס' בכתובות וש"ר בסוגיין דגדר ההלכתא היא דל"מ ההנחה דמהלך כעומד במקום חיוב, פשיטא דאם עמד לפוש בתוך ד' פטור, ודחוץ לד' חייב אף אם לא עמד. [↑](#footnote-ref-233)
233. ומבו' דבלא ד' הריב"א ניחא הא דאין ההנחה דקלוטה מפסקת כשהחפץ בב' הרשויות, דדמי להא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד' אמות, וצ"ל דהיינו די"ל דמהא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד' אמות, נלמד דהנחה דקלוטה אינה מפסקת כלל, וע"כ אף אינה מפסקת בהוצאה מרה"י לרה"ר כשהחפץ בב' הרשויות. [↑](#footnote-ref-234)
234. ומבו' מדבריו דיש מקום לומר, דאף דהמגבי' ע"מ להוציא חייב משום עקירה אחרונה, ולא אמרינן עקירה צורך הנחה, מ"מ המגבי' ע"מ להצניע פטור, וכנראה הוא משום די"ל דאף לבן עזאי לא בטלה עקירה ראשונה, וע"כ כל שהעקירה הראשונה היתה בפטור, אינו חייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-235)
235. וצ"ל דאף דכשמניח שם חייב דחשיב כהנחה למטה מי', מ"מ בשעת ההעברה חשיב כלמעלה מי', וכ"ה מבו' עוד מכ"ד, ונמצא דעבר החפץ דרך מקום שאם הי' מניח שם הי' פטור, ובעזה"י יתבאר עוד בענין זה במקומו. [↑](#footnote-ref-236)
236. אך לפירש"י שם מבו' דכשעברה ברה"י בתוך ד' אמות ל"מ ההנחה דקלוטה להפסיק, ויש להסתפק לדעתו אם הכא ג"כ ל"מ להפסיק, או דשאני התם דבזריקת ד' אמות גמרא גמירי לה דל"מ הנחה דקלוטה להפסיק. [↑](#footnote-ref-237)
237. ואמנם פשוט דכ"ז הוא משום דמכח הא דהוא על הקרקע חשבינן לי' כמונח, וע"כ אי"ז עקירה, אך בגונא דאף שהוא על הקרקע לא חשיב כמונח, ודאי דהוי זה עקירה, ומה"ט עקירת גופו הויא כעקירת חפץ, אף שרגלו אחת על הקרקע. [↑](#footnote-ref-238)
238. ונתחדש בזה, דלחיובא דהוצאה והעברה, לא סגי במה שעבר החפץ ממקום שהי' מונח בו למקום אחר והוא מונח בו, אלא בעינן "מעשה עקירה", וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיא דעקירת גופו, - וצ"ע במש"כ הרשב"א בכתובות ל"א א' להוכיח דלא כפי' זה, ודמגרר חשיב כעקירה, דאלת"ה משיכה היכי קניא, וצ"ע דבמשיכה הרי לא איכפת לן כלל דהחפץ מונח, ובעינן למשכו ממקומו הראשון, ואף במגרר הוי משיכה מעליא, ומשא"כ לענין שבת דבעינן מעשה עקירה, שפיר י"ל דבגונא דאכתי החפץ מונח ע"ג קרקע, ל"ה זה מעשה עקירה. [↑](#footnote-ref-239)
239. והרשב"א בכתובות ל"א א' כתב דגם בקנין משיכה לא קני בכה"ג, דבעינן משיכת כל החפץ יחד, ול"מ אם מושך מקצתו, ואח"כ מושך מקצתו השני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-240)
240. ונתחדש לפ"ז, דבמעביר ד' אמות לא מחייבינן משום עקירת הרשות, וצ"ע אם זה ניחא למש"כ הבעה"מ ודעימי' דחיובא דהעברת ד' אמות הוא כמוציא מרשות לרשות, ועמש"כ בזה בתוצאות חיים סימן ט' סק"ט, והעירו די"ל בזה, דאף דנימא דגם בהעברת ד' אמות איכא לעקירת הרשות, הרי עקירה זו היא רק בסוף ד', ולחיובא דמעביר ד' אמות בעינן שיעקור בתחילת ד'. [↑](#footnote-ref-241)
241. והתוצאות חיים שם סק"ו כתב די"ל עוד, דא"א לחייבו משום עקירת הרשות, משום דלא בטלה עקירה ראשונה שהיתה בפטור, וזה תליא בהנידון אם במפנה חפצים וכו' ואיכא עקירה נוספת חייב, או דכ"ז שלא בטלה עקירה ראשונה אינו חייב משום העקירה השני', - ושם סק"ח כתב די"ל עוד, דגם בחיובא דעקירת הרשות בעינן עקירה ממקום הנחה, וע"כ אינו חייב אלא במגרר דהוי החפץ כמונח, ומשא"כ במפנה חפצים וכו' דאין החפץ כמונח, ובקה"י סימן ה' פירש דזהו מכוון ד' הרמב"ן בכתובות, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך להא דידו רשות אחרת היא, וצ"ע בד' הרמב"ן שהק' כן, דלכאו' ודאי דגם בעקירת הרשות אינו חייב אלא כשעקר ממקום מונח, דאל"כ מ"ט אין הזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב משום עקירת הרשות, וכן מ"ט הקולט מי גשמים מע"ג כותל משופע והוציא פטור, וצ"ל דהכא שהחפץ הוא ע"ג אדם המהלך עדיף, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-242)
242. ובדעת הסוברים דמגרר ל"ה עקירה, בפשוטו הוא משום דס"ל דכל שהחפץ ע"ג קרקע וחשיב כמונח, לא חשבינן לה כעקירה, דעקירה היינו כשהחפץ נעשה אינו מונח, - אך לכאו' מוכח לא כן, מהא דמחייבינן למ"ד דקלוטה כמי שהונחה דמי, אף דהחפץ חשיב כמונח, ועוד יש להוכיח כן, מהא דהעוקר חפץ מן הקרקע בידו, חשיב כעקירה, אף קודם שעקר את רגליו, ולכאו' בכה"ג אכתי חשיב החפץ כמונח, (דבפשוטו חפץ שביד האדם הוי כמונח, אף אם האדם מזיז את ידו), ובע"כ דהא דמגרר ל"ה עקירה, הוא גריעותא מסוימת בחפץ שע"ג קרקע, דכל שלא נעקר מן הקרקע לאו עקירה היא, אך כל שאינו ע"ג קרקע, שפיר הו"ל עקירה, אף אם אכתי חשיב החפץ כמונח. [↑](#footnote-ref-243)
243. ועיי"ש שנקט גם בד' התוס' שם, דלאו היינו דאי"ז עקירה כלל, אלא היינו דכיון דבתוך ג' הוי כמונח, ה"ז מועיל לבטל לעקירה ראשונה, והק' ע"ז דמי גרע מעמד לכתף דאי"ז מבטל להעקירה, ובתשו' נפש חי' סימן ח' כתב בשם חותנו הגר"י מקוטנא דהכא גרע דהוי כהנחת לכתף, ועיי"ש בנפש חי' במש"כ לפקפק בזה. [↑](#footnote-ref-244)
244. והתוס' עירובין ס"ז ב' הוכיחו מהכא דמותר לטלטל מקרפף לשאר כרמלית, דאל"כ מ"ט לא תני ה' רשויות, ומבו' שפירשו דהא דלא תני ה' רשויות הוא משום דמדאורייתא הוי רה"י גמורה ומדרבנן הוי כרמלית גמורה, אך מל' התוס' הכא משמע דאף מדרבנן הוי רה"י, ורק לענין לטלטל בתוכו עשאוהו ככרמלית, ולכאו' לפ"ז אין להוכיח מהכא דמותר לטלטל מקרפף לשאר כרמלית, (וגם לד' התוס' הרא"ש דהא דלא תני קרפף, הוא משום דרה"י גמור הוא וכו', אין להוכיח מהכא).

     ובד' התוס' בעירובין שהוכיחו מהכא דמותר לטלטל מקרפף לשאר כרמלית, כתב המהרש"א שם דצ"ל דרבא דס"ל התם דאסור לטלטל מכל קרפף לכרמלית ל"ה ידע להך ברייתא, - אך התו"ש בסימן שמ"ו סק"ז כתב דלדעת רבא דאסור לטלטל מכל קרפף לכרמלית, לא תיקשי דאיכא חמשה, דלענין טלטול בתוכו הו"ל ככרמלית ולענין טלטול ממנו לכרמלית הו"ל כרה"י, וע"ד מש"כ התוס' בשבת שם דהא דלא תני חצר שלא עירבו, הוא משום דרה"י גמור הוא אלא שלענין טלטול בתוכו עשאוהו ככרמלית, ואף דאסור לטלטל ממנו לכרמלית אחרת, וכל מה שהוכיחו התוס' הוא לפ"מ דקי"ל כרב אשי התם דבסלע שבים מותר לטלטל ממנו לכרמלית, דלדידי' א"א לומר דלענין טלטול ממנו לכרמלית הוי בכלל רה"י, שהרי איכא גווני דמותר לטלטל ממנו לכרמלית, ולפ"ז יתכן דד' התוס' שם מתישבים עם דבריהם הכא. [↑](#footnote-ref-245)
245. והעירו למש"כ רש"י לקמן ח' א' דזריקת כרמלית ל"ה כזריקת רשויות, והמהרש"א שם כתב בדעת התוס' דפליגי ע"ז, אך נקט בדעתם דגם זריקת מקו"פ הוי זריקת רשויות, ולפ"ז אי"ז ענין לנידו"ד, ולפלוגתת הרשב"ם והרמ"ה בב"ב נ"ו א' אם יש לחלק בדין הפסק בין הרשויות, בין כרמלית למקו"פ, עיי"ש, ולכאו' תליא בהנ"ל. [↑](#footnote-ref-246)
246. ועד"ז כתב בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ר"ב. [↑](#footnote-ref-247)
247. אך בפשוטו טעמא דהרמב"ם הוא משום דאין מקו"פ בכרמלית דמצא מין את מינו וניעור, ויתבאר בעזה"י לקמן ז' א'. [↑](#footnote-ref-248)
248. וכ"ה מבו' בד' המ"מ בפ"ד מסוכה הי"ד דהא דעמוד הוי רה"י אי"ז מכח דינא דגוד אסיק, עיי"ש שכתב בטעמא דאביי דאמרינן גוד אסיק בעמוד, דהוא משום שהוא רשות בפנ"ע, דהוא רה"י לענין שבת ועולה עד לרקיע, והרי דהא דהוי רה"י ועולה עד לרקיע אי"ז מכח דינא דגו"א, ואדרבה מכח הא דהוי רה"י ועולה הוא עד לרקיע, הוא דס"ל לאביי דאמרינן בי' גוד אסיק. [↑](#footnote-ref-249)
249. והגר"ח שם כתב כן גם בדעת הרמב"ן לקמן צ"ט ב', ונת' במקומו. [↑](#footnote-ref-250)
250. וקשיא טובא ע"ז מסוגיית הגמ' בעירובין ט"ו א' דמוכחינן דמחיצה העומדת מאלי' הויא מחיצה מהא דשבת בתל שהוא גבוה י' מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה, והרי דהא דהוי התל רה"י הוא משום המחיצות, - והנה אמנם י"ל דלענין להלך את כולו, בע"כ בעינן לדין מחיצות, דמה שהוא מובדל מרה"ר אי"ז טעם שיהלך את כולו, ושפיר מייתינן מינה דמחיצה העומדת מאלי' הויא מחיצה, אך תיקשי דהרי למש"כ המאירי שם ליכא לתל מחיצות כלל, משום דהוו מחיצות שאינם ניכרות ולא אמרינן בהו גוד אסיק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-251)
251. וכ"נ גם בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם נד' בקובץ באו"י ר"ב שכתב דרה"י הוא מקום שרומו י' טפחים, ומה שאמרנו רומו י' טפחים הוא בג' אופנים, האחד שהי' המקום חריץ שעמקו י"ט, והב', סלע או תל שגבהו י"ט, והג', שהוא שוה לשטח הארץ ומוקף מחיצות גבוהות י"ט, ועיי"ש בדבריו שכתב דהא דחריץ הוי רה"י, אי"ז משום העומק י"ט, (דל"ה רה"י אלא מקום "שרומו" י"ט), אלא הוא משום דכלפי תחתית החריץ הוא גבוה י' טפחים. [↑](#footnote-ref-252)
252. אך לפירש"י דגדר הוא כותל גבוה י' ורחב ד', הרי דהא דלא תני הכא לרה"י המוקפת מחיצות, הוא כמש"כ הריטב"א דקמ"ל דאפי' חריץ וגדר הוי רה"י כאילו הוא בית שיש לו דע"ד ומוקף מחיצות גמורות גבוהות י', וכ"כ הפנ"י, וכ"ה מבו' גם בד' הסמ"ג לאוין ס"ה. [↑](#footnote-ref-253)
253. וכנראה למדו לזה מהא דתניא הכא סרטיא ופלטיא ומבואות המפולשין, ומשמע דרק במבואות בעינן שיהיו מפולשין, אך בפלטיא ל"ב לזה, וגם בסרטיא שהיא מחוץ לעיר, ל"ב שתהא מפולשת, וכמש"כ הרמב"ן בעירובין נ"ט א', והראבי"ה בסימן שע"ט, - ובתשו' מים רבים ח"א סימן ל"ז ותשו' מכתם לדוד או"ח סימן ב' כתבו להוכיח כן עוד, דאם בעינן שתהא הפלטיא מפולשת, מ"ט תני כלל פלטיא, הרי כיון דמבואות המפולשין הוו רה"ר אף שאין הרבים מתקבצין שם, כ"ש פלטיא. [↑](#footnote-ref-254)
254. והבית אפרים שם כתב לפ"ז, דכל מש"כ הרשב"א דפלטיא הויא רה"י אף כשדלתות המדינה ננעלות, הוא רק בשעה שאינם נעולות, אך בשעה שהן נעולות, ל"ה רה"ר, כיון שהוא מוקף מחיצות, ונחלק ע"ד החכם צבי בסו"ס ל"ז שפירש דאף מחיצות גמורות אין מועילות לפלטיא, כיון דיש רה"ר בתוך המחיצות, עיי"ש, והסכים לזה המשכנות יעקב בסימן קכ"א, וכ"כ בתשו' ישועות מלכו או"ח סימן כ"א, - עוד יש להוסיף מש"כ המאירי בסוגיין דכל דדלתות הפלטיא עצמה ננעלות הויא רה"י, ורק דלתות המדינה הננעלות אין מועילות להתירה, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, והיינו משום דכל דדלתות הפלטיא עצמה ננעלות, נמצא דהפלטיא אינה מסורה לרבים כל שעה, וע"כ ל"ה רה"ר. [↑](#footnote-ref-255)
255. וי"ל עוד בע"א קצת, למש"כ הרמב"ן שם נ"ט א' דמקום המוקף ב' מחיצות אינו דומה לדגלי מדבר, ואשר ע"כ במבואות המפולשים דתורת רה"ר שעליהן הוא משום שעוברים בהן הרבים משער לשער, הרי דכיון שמעבר הרבים הוי דרך מקום המוקף ב' מחיצות, אשר אינו דומיא דדגלי מדבר, אין לנו לחשוב אמצע הפילוש לרה"ר, כיון דמעבר הרבים אליו אינו דומיא דדגלי מדבר, ומשא"כ בפלטיא דתורת רה"ר שעלי' אינו משום מעבר הרבים משער לשער, שפיר הויא רה"ר, אף דהמעבר הרבים אלי' אינו דומיא דדגלי מדבר. [↑](#footnote-ref-256)
256. ואמנם דסתם פלטיא הויא רה"ר גם משום הילוך הרבים, ובכה"ג ל"ב שיהא בה ט"ז על ט"ז, אך ד' הרמב"ן שם הרי קיימי בגונא דל"ה רה"ר אלא משום דינא דפלטיא, דס"ל דאמצע הפילוש ל"ה רה"ר אלא כשיש שם פלטיא, וכנ"ל, וגם ד' הרשב"א שם מתפרשים בגונא דל"ה רה"ר אלא משום דינא דפלטיא, וכמש"כ שם דאפי' דלתותי' ננעלות בלילה, וזה הוא דין מסוים בפלטיא, ובכה"ג בעינן שיהא בה ט"ז על ט"ז. [↑](#footnote-ref-257)
257. אך בל' הטור בסימן שמ"ה משמע דגם במבואות המפולשין בעינן ט"ז על ט"ז, ואי נימא כן גם בדעת הרשב"א, צ"ל דמה שלא הזכיר לזה אלא בפלטיא, הוא משום דבמבואות המפולשין דכל הדרך הויא רה"ר, לעולם יש באורך ט"ז, דגם הדרך דמחוץ למבוי זה מצטרפת לאורך ט"ז, ומשא"כ בפלטיא דתורת רה"ר שעלי' הוא משום קיבוץ הרבים שם, בעינן שיהא בה עצמה ט"ז על ט"ז, ועי' עוד בנשמת אדם כלל מ"ט סק"א שתמה ע"ד הרשב"א והטור דלא מצינו דבעינן ט"ז אמה גם באורך, - ובתשו' מהריט"ץ סימן רנ"א סוד"ה ועל הפלטיא נקט דל"ה רה"ר אלא כשהיא מרובעת ט"ז על ט"ז, ואך דדבריו שם קיימי כשהמקום שחוצה לה ל"ה רה"ר, וי"ל דרק בכה"ג בעינן שיהא בה ט"ז על ט"ז, אך בגונא דגם המקום שחוצה לה הוי רה"ר, ה"ה מצטרף לאורך ט"ז. [↑](#footnote-ref-258)
258. ובתשו' מכתם לדוד או"ח סימן ב' כתב לדון דפלטיא הויא רה"ר אף כשאין רחבה ט"ז אמה, וכתב לישב בזה למשה"ק שם דליתני מבואות המפולשין דהוו רה"ר אע"ג שאין מתקבצין שם בנ"א וכ"ש פלטיא, וכתב דזה אינו דהרי בפ' הזורק ילפינן ממשכן דלא מיקרי רה"ר בבציר מט"ז אמה, - ובדעת הריא"ז י"ל דלא ילפינן ממשכן דבעינן ט"ז אמה, אלא למקום דהוי רה"ר משום הילוך הרבים, דע"ז קיימא הילפותא מעגלות, אך במקום דהוי רה"ר משום קיבוץ הרבים שם ל"ב ט"ז אמה, אך לכאו' זה דלא כמש"כ התוס' לקמן צ"ח א' (סוד"ה הניחא) דעיקר רה"ר ילפינן ממחנה לוי', ומעגלות לא ילפינן אלא לשיעור רה"ר. [↑](#footnote-ref-259)
259. ועיי"ש שכתב לדקדק כן גם מל' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א שכתב דאיזו היא רה"ר מדברות ויערים ושווקים ודרכים המפולשין "להן", וכ"ה גם בפיהמ"ש בריש פירקין, - אך צ"ע דלהרמב"ם לטעמי' דאף מדברות ויערות הוו רה"ר, מ"ט גריעי הדרכים מהמדברות ויערים עצמם דהוו רה"ר מצ"ע, ועוד, דברה"ר דהיא חוץ למדינה בפשוטו ל"ב פילוש כלל, וא"כ בדרכים למדברות ויערות שם חוץ לעיר, מ"ט בעינן שיהיו מפולשין להן. [↑](#footnote-ref-260)
260. ומצינו בד' ההשלמה בעירובין ו' א' דאף מקום שיש בו ט"ז אמה ואין בפתחו ט"ז אמה ל"ה רה"ר, וכ"כ הראבי"ה בסימן שצ"א, אך בד' התוס' וש"ר בעירובין שם י"ל דפליגי ע"ז, ואכמ"ל, ולכאו' מוכח מדבריהם דמבוי המפולש לכרמלית ל"ה רה"ר, דאם ל"ב שיהא המבוי מפולש לרה"ר, מ"ט לא נדון על המקום הרחב בפנ"ע שהוא רה"ר, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-261)
261. ובד' הרמב"ן בעירובין נ"ט א' מבו' דלדעת הסוברים דבעינן ס' רבוא, הרי דכל דליכא ס' רבוא הוי ככרמלית, וכ"כ בסה"ת סימן רי"ד, וכ"נ בד' התוס' לקמן ס"ד ב' ד"ה ר' ענני, ובל' השו"ע בסימן ש"ג סי"ח, וכן מבו' בד' הראשונים בכ"ד, ומה"ט מבו' בד' הראשונים והפוסקים דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר שיש בה ס' רבוא, - אך האבנ"ז בסימן מ"ה סק"א כתב בדעת האו"ז דאי"ז כרמלית אלא רה"ר דרבנן, עיי"ש, וכ"נ בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן ב'.

     והישועות יעקב בסימן שמ"ה סק"ד כתב דאף דאין מקו"פ בכרמלית משום דמצא מין את מינו וניעור, מ"מ רה"ר שאין בו ס' רבוא, יש בו מקו"פ, וכתב דהוא משום דהוי אינו מינו, שהרי אם יבואו שם ס' רבוא יהא רה"ר אף דליכא שינוי בגוף הרשות, (וצ"ע דהרי אף במדבר וכיו"ב אם יבואו בו רבים, יהא רה"ר, אף דלא יהא שינוי בגופו, ואפ"ה יש בזה לדינא דמצא מין את מינו וניעור), - אך בהגמ"י פט"ו משבת הי"ג כתב דלדידן דרה"ר ככרמלית אמרינן דמצא מין את מינו וניעור, ואמנם יש לדחות דמכוון דבריו הוא דלדידן רה"ר ככרמלית משום דליכא ט"ז אמה, וכמו שמצינו כן בד' הראשונים בכ"ד, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א בסימן שמ"ו ס"ג ובדרכ"מ סימן שמ"ה ס"ג, והט"ז בסימן שמ"ה סק"ו פירש בד' הרמ"א דהא דכל רשויות שלנו כרמלית, הוא משום דליכא ס' רבוא, וכ"כ הבית מאיר שם והביאוה"ל שם ס"ז. [↑](#footnote-ref-262)
262. ומצינו כן גם בפי' ר"ח לקמן ק' ב', דאין מטלטלין מן הים לספינה אף כשהספינה היא כרמלית, משום דאין מטלטלין מכרמלית לכרמלית, ובד' רש"י לקמן ק"א א' וש"ר מבו' דכל שהספינה כרמלית מטלטלין מן הים לתוכה, - אך הראבי"ה בסימן רל"ג הביא דיש נוסחאות בפיר"ח שכתוב בהן דאין מטלטלין מכרמלית לכרמלית, וכתב ע"ז דנראה דט"ס הוא. [↑](#footnote-ref-263)
263. והבעה"מ לקמן ז' א' כתב דעיקר מה שגזרו הוא בקרן זוית דדמיא לרה"ר, משום דזימנין דדחקי רבים ועיילי להתם, ואטו זה גזרו בשאר כרמלית. [↑](#footnote-ref-264)
264. וי"ל בטעמו, דהא דאין כרמלית פחותה מד', אמרו לקמן ז' ב' דהוא משום דאקילו בה קולי רה"י, וכ"ז הוא בהא דאסור לטלטל מתוכו לרה"י או לרה"ר, דהוא משום דהוי רשות בפנ"ע, וכמש"נ להלן, ובזה הקילו קולי רה"י דכל שאין בו ד"ט לא חשיב כרשות, אך הא דאסור לטלטל בכרמלית יותר מד' אמות דהוא משום דדמיא לרה"ר, לא הקילו בזה קולת רה"י, אך העירו דלכאו' אי"ז מתישב למש"כ השיטה להר"נ גופי' לקמן שם, דאף ברה"ר בעינן מקום ד', ואף אם הוה מדמינן כרמלית לרה"ר, הוה בעינן מקום ד'. [↑](#footnote-ref-265)
265. וכ"ה בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ר"ב, דהא דגזרו חכמים על הכרמלית, הוא משום דהיא פרוצה רחבה והרבים משתמשים בה ע"ד הרוב והיא דומה לרה"ר, וע"כ גזרו בה כרה"ר. [↑](#footnote-ref-266)
266. אך בפי' קדמון בפי"ד משבת ה"ד משמע דהוא משום דיש כרמלית הדומה לרה"י, והיינו מקום שיש לו מחיצות שאינם גבוהות י', דאין חיסרון הגובה ניכר לכל, וכן רה"י שלא הוקף לדירה ורה"י שאין לו אלא ג' מחיצות, עיי"ש, וכנראה דמכח זה אסרו בכל כרמלית לטלטל ממנה לרה"ר, - ושמא י"ל עוד, דכיון דכרמלית דומה לרה"ר, ע"כ נתנו לה דיני רשויות, וכיון דהיא רשות חלוקה מרה"ר, אסור להכניס מתוכה לרה"ר.

     ושו"ר בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ר"ב שכתב בהא דגזרו בכרמלית כרה"י, דהוא הוא משום דהיא דומה לרה"י בצד מה לפי שבעל השדה הזרועה וכיו"ב מן הכרמלית ימנע מלהיכנס לקרקעו כפי שימנע בעה"ב אשר הוא רה"י להיכנס לביתו, ולפי שהיא דומה לרה"י בענין זה ובזולתו ג"כ, גזרו בה כרה"י. [↑](#footnote-ref-267)
267. וכ"נ מד' רש"י שלא פירש טעם איסור הטלטול מכרמלית לרה"ר ורה"י, ורק באיסור הטלטול יותר מד' אמות פירש דהוא משום דדומין לרה"ר, וכן משמע בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הנ"ז שכתב, דחכמים עשו סייג לתורה ואסרו את הכרמלית עם הרשויות להכניס ולהוציא, וכן אסרוהו בטלטול כרה"ר גזירה שלא יבא לטלטל ברה"ר, ומשמע דרק איסור הטלטול בתוכו הוא משום דדמי לרה"ר, אך הא דאסור להכניס ולהוציא ממנו לרה"י ורה"ר, אי"ז מכח זה. [↑](#footnote-ref-268)
268. ולכאו' מבו' מדבריהם דס"ל כדעת הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב דבחצר שלא עירבו אסור לטלטל כלי הבית יותר מד' אמות, ודמי לקרפף שאסור לטלטל בו יותר מד"א, וזהו דקשיא להו דמ"ט לא תני לה דהרי הוי רשות בפנ"ע, ותירצו דהוי רה"י גמור, ורק לענין טלטול כלי הבית עשאוהו ככרמלית, דאי נימא דמותר לטלטל בה כלי הבית יותר מד"א, הרי ל"ק כלל דליתני חצר שלא עירבו, דהרי הוי כרה"י גמור שמותר לטלטל בתוכה, ואף שאסור לטלטל מן הבית לתוכה, מ"מ אין לחשבה כרשות בפנ"ע, שהרי בכל רה"י אסור לטלטל מרה"י של אחר, שאף בית אסור לטלטל אליו מבית של אחר, ואף חצר המעורבת אסור לטלטל אלי' מבית שבחצר אחרת, וגם ל"ה בזה לתי' התוס', שהרי לא עשאוה כלל ככרמלית. [↑](#footnote-ref-269)
269. וכן משמע בל' רש"י לעיל בד"ה לחי מכאן, דסוגיא דהכא ס"ל דלחי ל"מ אלא להכירא בעלמא, אך יש לדחות דד' רש"י שם מתפרשים כדבריו בריש עירובין, דטעם תקנת לחי וקורה הוא משום דבעינן הכירא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-270)
270. והנה אמנם למש"כ הרשב"א בעירובין שם בחד פירושא, הרי דטעמייהו דרבנן הוא משום דלחי משום היכר, ולפ"ז בפשוטו לא ס"ל לרבנן כלל דאתרו"מ, והא דהוי רה"ר, הוא משום דאין לה אלא ב' מחיצות וג' מחיצות דאורייתא, - אך למש"כ הרשב"א שם באידך פירושא וכ"כ ש"ר, הרי דטעמא דרבנן הוא משום דאמרינן אתרו"מ היכא דליכא שם ד' מחיצות, ואף דלחי משום מחיצה, ל"ה מחיצה מעליא, ולא חשיב כשם ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-271)
271. ובפירש"י כתב עוד דחללו ד', והב"ח בסימן שמ"ה דקדק מדבריו דבעינן ד"ט מלבד מקום המחיצות, והט"ז שם סק"ב דחה דאמרינן גוד אסיק על חודו החיצון, נמצא שעובי המחיצות הוא בכלל החלל, ובפסקי רי"ד לקמן ח' א' כתב בדעת רש"י דעובי המחיצות מצטרף לרוחב ד', דומיא דעמוד רחב ד', דמונין משפתו החיצונה עד שפתו החיצונה ול"ב כדי לחוק בתוכו דע"ד, ועיי"ש שנחלק ע"ז, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן ח' א' בסוגיא דכורת. [↑](#footnote-ref-272)
272. והנה אמנם הרשב"א והריטב"א בעירובין ט' א' דנו לפרש בדעת רש"י, דבפתוח לרה"ר ל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, אך ד' רש"י הכא לא נתישבו בזה, דעמוד גבוה י' הרי אינו פתוח כלל לרה"ר, דהאויר שכנגדו הוא מקו"פ, והדין נותן דסגי לי' בג' מחיצות. [↑](#footnote-ref-273)
273. והשפ"א כתב עד"ז, דהכא איירי כשאינו רחב ט"ז אמה, ומ"מ אלמלי המחיצות הו"ל רה"ר, מדינא דרה"ר המתקצר, וכמש"כ התוס' בעירובין ו' ב', והא דשמעינן מינה דמהני ב' מחיצות אף ברה"ר גמורה, הוא משום דאל"כ ל"ה מהני ב' מחיצות אף ברה"ר המתקצר. [↑](#footnote-ref-274)
274. והריטב"א כתב לפ"ז דגם מה שאמרו דירושלים וכו' חייבין עלי' משום רה"ר, הוא אף לדעת ר' יהודה, אך בד' הריטב"א בעירובין כ"ב א' מבו' דלדעת ר' יהודה הוי ירושלים רה"י משום דיש לה ב' מחיצות שאין הרבים בוקעין בהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-275)
275. אך הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו סוד"ה הנה ערכתי כתב לפרש לד' רש"י, דמדבר ל"ה רה"ר אע"ג דלפי רוב ההולכים שם לפרקים יעלו למנין ס' רבוא, משום דאין הרבים מצויים שם כל שעה, ועיי"ש שכתב בד' התוס' שהוכיחו מהכא דבעינן ס' רבוא, דהיינו משום דמשמע דמדבר ל"ה רה"ר, אף אם שכיחי שיירתא דאזלי וכו', דמ"מ כיון דלא שכיחי רק לפרקים אינם מצטרפים להיות כרה"ר דס' רבוא בוקעין ושכיחי התם טובא. [↑](#footnote-ref-276)
276. ולכאו' הוא משום דבתוך העיר הוי הרשות של בני העיר, וע"כ בעינן שיהיו בה ס' רבוא, ולפ"ז בגוונא דאף הרחובות שבתוך העיר אינם של בני העיר, הוי רה"ר אף כשאין שם ס' רבוא, ונת' בעירובין ו' א'. [↑](#footnote-ref-277)
277. וכתב עוד, דבזמן שהיו ישראל במדבר, אף שאר מדברות שהי' להם דרך לאותו מדבר הוו רה"ר, והביאו הביאוה"ל בסימן שמ"ה ס"ז בסו"ד. [↑](#footnote-ref-278)
278. ואמנם בד' רשב"ם נראה דהא דמחנה ישראל ל"ה רה"ר אי"ז משום שלא היו בה ס' רבוא, אלא הוא משום דלא היתה משמשת כלל לרבים, וע"כ אף לענין היזק ראי' ל"ה כרה"ר, וזה כמש"כ המאירי בריש מכילתין, ז"ל, במחנה לוי' והיא היתה רה"ר שכל בני ישראל היו באים שם לדון ולשאול ואין מי שימחה בידו, ומחנה ישראל כל אחד ואחד הי' יודע בו רשותו ואין לחבירו רשות עמו, עכ"ל, וכבר עמד ע"ז המשכנות יעקב בסימן קכ"א קכט., עיי"ש, - אך בתשו' הרמב"ם סימן ש"י כתב דמחנה ישראל היתה רה"ר, והובאו דבריו בכס"מ פכ"ז משבת ה"ג ובב"י סימן ת"ד, והמאירי בספ"ק דעירובין תמה על דבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-279)
279. ומבו' לפ"ז דלא סגי במה שהי' בכל המחנה ס' רבוא, אלא בעינן שיהיו מצויין ס' רבוא במבוי זה, אך בל' רש"י בעירובין ו' א' משמע דסגי במה שמצויין בעיר ס' רבוא, ול"ב שיהיו ס' רבוא מצויין במבוי זה, וכ"נ מד' עוד מקמאי, וכן נקט האג"מ באו"ח ח"א סימן קל"ט ענף ה', ועיי"ש שהאריך הרבה בזה, וכ"כ בקצרה באחיעזר ח"ד סימן ח', - והאחיעזר והאג"מ שם הוכיחו כן מהא דמחנה לוי' הי' רה"ר ומהא דירושלים היתה רה"ר ומעוד דוכתי, אך בדעת רשב"ם ודעימי' צ"ל דאף דסגי במה שהמקום משמש לכל הס' רבוא, אף שאין שם ס' רבוא בפעם אחת, מ"מ מבואות שבעיר שאין משמשין לכל בני העיר ל"ה רה"ר, אף שמצויין בעיר ס' רבוא. [↑](#footnote-ref-280)
280. ועי' עוד בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ר"ב שכתב דמדבריות ויערות הם רה"ר, ובהמש"ד כתב דמה שנקראו רשויות אלו רה"ר, הוא לפי שהתשמיש בהן משותף לכל אחד ואין בהן קנין ולא תשמיש לאחד זולת אחד. [↑](#footnote-ref-281)
281. ונסתפק שם אם רק להצד דפטור מן המיתה לא אמרינן קלב"מ, וע"כ אף דמספק יהא פטור מממון מ"מ י"ל דאם תפס הניזק אין מוציאין מידו, או דכיון דהוא פטור מן המיתה מכח ספיקא דדינא, גרע מחייבי מיתות שוגגין, והוא חייב ממון, ואכמ"ל [↑](#footnote-ref-282)
282. אך צ"ע בזה מסוגיית הגמ' בעירובין ס"ז ב' דמבו' דאף סלע שבים שאין בו בית דירה כלל הוי רה"י דאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-283)
283. ועיי"ש שכתב ללמוד כן מפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה דעד י', שכתב דאויר של בקעה או של ים או של קרפף וכו' למעלה מי' מותר להוציא לכתחילה משם לרה"י ולרה"ר וכו', והרי דאויר קרפף למעלה מי' ל"ה רה"י דאורייתא, וע"כ מותר להוציא ממנו לרה"ר, - אך הבית מאיר בסימן שנ"ה כתב ע"ד רש"י דשיגרת לישנא הוא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-284)
284. והנה אמנם לדעת הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ד ופי"ז ה"ט דל"ה רה"י דאורייתא אלא במוקף ד' מחיצות, וכן לדעת הסוברים דבפתוח לרה"ר לא סגי בג' מחיצות, ניחא דל"ה רה"י, וכ"ה בד' הרמב"ם בפי"ד שם דקרן זוית הוא כגון מבוי שאין לו לחי או קורה ברוח רביעית, אך גם לדעתו תיקשי דמאי ס"ד דהוי רה"ר, הרי ג' מחיצות מפקיעין מתורת רה"ר, ואמנם י"ל בזה אי נימא בדעתו דליכא דין בפנ"ע דג' מחיצות מפקיעין מתורת רה"ר, אלא הוא משום דכל דיש לו ג' מחיצות לא בקעי בי' רבים וכו', אך הנה בד' המג"א בסימן שמ"ה סק"א שכתב לדעת הרמב"ם דב' מחיצות ולחי הוי כרמלית, מבו' דאיכא דין בפנ"ע דג' מחיצות מפקיעין מתורת רה"ר, (ואף הראש יוסף לעיל ו' ב' שנחלק ע"ז, הוא משום דס"ל דלדעת הרמב"ם לא נאמרה ההלכתא דלחי אלא ברוח רביעית, וכן נקט בחי' הגר"ח בפט"ז משבת), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-285)
285. ומש"כ שם דר' יוחנן לטעמי' דאית לי' דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, הנה אי"ז מתישב לדעת התוס' והריטב"א בעירובין כ"ב א' דל"ש דינא דאתרו"מ אלא כשבוקעין הרבים באותם המחיצות הצריכות מדאורייתא, והחזו"א לטעמי' שם סק"ג (ד"ה כ"ב א' תוד"ה קשיא) שעמד ע"ד התוס' דשפיר שייך דין אתרו"מ אף כשבוקעין בשאר רוחות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-286)
286. וזה מתפרש למש"נ לקמן בע"ב דאף דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמו, מ"מ כל שאינם גבוהין מן הקרקע הוו רה"ר, אף דיש להן ג' מחיצות, ועיי"ש במש"נ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-287)
287. והך מילתא דאף מקום שיש לו ג' מחיצות חשיב כרה"ר אם הרבים משתמשין בו תדיר, מצינו כן גם בד' הרמב"ן במלחמות בעירובין שם, שכתב דלר"א דצידי רה"ר כרה"ר דמו, הוי רה"ר אף בראש החצר הסמוך לרה"ר, אם הרבים מסתלקין לשם, עיי"ש, - ומצינו כן גם בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הס"א דצידי רה"ר הוא מקום המוקף ג' מחיצות, ומבו' דלמ"ד דצידי רה"ר כרה"ר הוי רה"ר אף בכה"ג, וגם לדידן הו"ל כרמלית ואי"ז רה"י דאורייתא. [↑](#footnote-ref-288)
288. ומסתימת ד' הרשב"א משמע דהכי קי"ל, וכ"ה מבו' בד' השעה"צ שהביא לדבריו, וצ"ע דמ"ש מהא דקי"ל דצואה שאינה גבוהה ג' הויא רה"ר, ובד' הרשב"א מבו' דהוא אף דלא דרסי לה רבים, ונת' להלן, ולכאו' צ"ל דאיצטבא שהיא קבועה ברה"ר שאני. [↑](#footnote-ref-289)
289. והגר"א בסימן שמ"ה ס"ח הוכיח לפ"ז, דדינא דרה"ר המתקצר הוא אף כשאינו רחב י"ג אמה ושליש, וקשיא מינה ע"ד הרא"ש שם דבפשוטו ס"ל דדינא דרה"ר המתקצר הוא רק כשהוא רחב י"ג אמה ושליש, - אך באמת בד' הרא"ש שם מבו' דהא דמייתי מבין העמודים, אי"ז משום דבין עמוד לעמוד ליכא ט"ז אמה, כמש"כ התוס' בסוגיין וש"ר, אלא הוא משום דהעמוד ממעט מט"ז אמה, והיינו דס"ל דשפיר מצרפין את כל רוחב הרה"ר לט"ז אמה ואין העמודים מפסיקין, ואך דמ"מ כיון דדינא דבין העמודים איירי אף בסתם רה"ר שאינו רחב אלא ט"ז אמה, נמצא דבמקום העמודים ליכא רוחב ט"ז אמה ברה"ר, דהעמודים ממעטין מט"ז אמה, ולפ"ז שפיר י"ל דאכתי יש ברה"ר רוחב י"ג אמה ושליש, וע"כ הוא דהוי רה"ר. [↑](#footnote-ref-290)
290. והקרבן נתנאל בעירובין שם כתב לפ"ז, דאין ללמוד לדין רה"ר המתקצר מדינא דבין העמודים, וכ"כ המחה"ש בסימן שמ"ה סקי"ב, ובזה מתפרש ד' הרשב"א בעירובין שם שדן בדין רה"ר המתקצר, (וכתב בדעת רש"י דל"ה רה"ר), ולא הוכיח לזה מדינא דבין העמודים, - ולכאו' הטעם בזה הוא, דבבין העמודים כיון דאין העמוד ממעט, חשיב דאף במקום זה איכא ט"ז אמה, ומשא"כ ברה"ר המתקצר דבמקום המתקצר ליכא כלל ט"ז אמה, ל"ה רה"ר, - אך בד' המחה"ש שם משמע טפי דהיינו, דדוקא בבין העמודים דאין העמוד אלא דבר מועט מצינו למימר דאין העמוד ממעט וחשיב אף מקום זה כרחב ט"ז אמה, ומשא"כ ברה"ר המתקצר דהוא מתקצר לכל אורך המבוי. [↑](#footnote-ref-291)
291. והיינו משום דבפירש"י מבו' דאיירי אף בלבינה שארכה ורחבה ג', ואיירי אף בשנח למעלה מג', ובע"כ דהא דמתקיים בזה דין הנחה ע"ג מקום ד', אף דאין בלבינה עצמה מקום ד' על ד', הוא משום דרואה פני הקרקע, ומשה"ק ע"ז הרש"ש דכיון דאינה גבוהה אלא ג' א"כ נחה קצת התחתון למטה מג' דלכ"ע לא בעינן מקום ד', צ"ב, שהרי כתב רש"י דאין לעבי' שיעור, וא"כ לעולם איירי שעבי' הוא יותר מג' ונח למעלה מג', - והחת"ס כתב ללמוד כן מד' רש"י לקמן בע"ב בד"ה כזורק בארץ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-292)
292. ומבו' דמפרש דהא דמייתינן מדר"ע דל"ב הנחה ע"ג מקום ד', היינו דאם הוה בעינן מקום ד' ל"ה מהני הנחה דקלוטה, כיון דליכא מקום ד', וזהו שהק' די"ל דהא דמהני הנחה דקלוטה, הוא משום דרואה פני הקרקע, ולא שמעינן מינה דל"ב מקום ד', אך אי נימא דמכוון הגמ' הוא דמכח הא דקלוטה מתקיים דין מקום ד', או דאי סגי בהנחה דקלוטה, אין להצריך מקום ד', ניחא, ובזה מתפרש דעת התוס' והרשב"א דלא הק' מזה. [↑](#footnote-ref-293)
293. ובזה ניחא משה"ק המהרש"א ע"ד רש"י, דלמש"כ התוס' לעיל ד' ב' בדעתו לההיא דשדי נופו, דאיירי בדבילה שמינה וטח בצד הנוף, דא"כ מ"ט דרבנן דפטרי משום דליכא מקום ד', הרי הוא רואה פני הקרקע, ולהנ"ל ניחא, דכיון דעיקרו של האילן הוא ברה"י, ליכא בזה לדינא דרואה פני הקרקע, ונתחדש לפ"ז, דגם לדעת הריב"א דהא דמחייבינן הכא הוא משום דרואה פני הקרקע, מ"מ מודה גם להך דינא דכל דהדבילה דבוקה ע"ג מקום שהוא רחב ד', חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', וכ"ה להדיא בל' התוס' הרא"ש, עיי"ש, - ובזה מתישב היטב משה"ק התורי"ד והרשב"א לעיל שם ע"ד רש"י דמ"ט מוקי לה באילן העומד ברה"י ונופו נוטה לרה"ר, ולא מוקי לה דאף האילן עומד ברה"ר, ולהנ"ל ניחא, דאם הי' האילן עומד ברה"ר ל"ה פטרי רבנן, דאף דלית להו שדי נופו בתר עיקרו, מ"מ כיון דרואה פני הקרקע הוי כמונח על מקום ד'. [↑](#footnote-ref-294)
294. ומבו' דהא דאין כרמלית בכלים הוא משום דכלי אינו קבוע שם, וזהו שכתב דלבינה אינה כלי וקביעא טפי, וע"כ הוי כרמלית, וכ"ה בד' הרשב"א לקמן בסוגיין, ובד' השיטה להר"נ לקמן ח' א' בשם הרא"ה, - אך בד' התוס' לקמן י"א ב' ד"ה אלא והר"ן שם מבו' דדינא הוא דכלי בטל לרשות, וע"כ הוצרכו לפרש דהא דגת הויא כרמלית הוא משום דמחובר לקרקע ולא שמי' כלי, ולא סגי להו במה דהיא קבועה שם, ולדעתם ניחא הא דלבינה הויא כרמלית, דדוקא כלי ל"ה כרמלית, אך לבינה שאינה כלי הויא כרמלית. [↑](#footnote-ref-295)
295. וצ"ע דא"כ מ"ט מפרשינן דהוא משום דלא דרסי לה רבים, - ושמא אם הוו דרסי לה רבים, הוה חשבינן לה כעיקר הרשות, ול"ה בעינן בזה הנחה ע"ג מקום ד'. [↑](#footnote-ref-296)
296. והמאירי כתב דאם זרק על גבה פטור אבל אסור מדין כרמלית, ואע"פ שעכשיו בזקיפתה נמצא רחבה גבהה וגבההה רחבה ונמצא שאינה רחבה ד', נעשה כשפודין של מתכת, אך אם לא היתה רחבה ד' ה"ז מקו"פ ומותר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-297)
297. הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ז פסק כדעת רב אשי דאף צואה ל"ה מקו"פ, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א ה"ה, - אך התורי"ד גריס רב מנשיא, וכתב דכיון דאביי ורבא וחייא בר רב היו שוים בצואה דלא הויא מקום פטור אין הלכה כרב מנשיא דהוא יחיד ובטל במיעוטו, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"א דין כ"ג דאם נח ע"ג צואה פטור, - והראבי"ה בסימן ר"א כתב דקי"ל כאביי ורבא דאף היזמי והיגי דלא גביהי ג' הוו כרמלית, וכ"נ בתשו' הר"ש שהביא בהגמי"י פט"ו משבת הי"ג. [↑](#footnote-ref-298)
298. וכ"ה בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק שנד' בקובץ באו"י ר"ב דהא דכל שאין גבהו ג"ט אינו מקו"פ, הוא משום דהוא חשוב כארץ, לפי שכל פחות מג' כלבוד דמי. [↑](#footnote-ref-299)
299. וזה לפ"מ שפירש המג"א בסימן שמ"ה סקי"א בד' הרמב"ם שם, למש"כ המחה"ש שם בביאור דבריו, אך דעת רש"י לקמן שם דהא דהוי רה"ר הוא רק משום דיש הרבה שמהלכין בו, וכ"כ הריטב"א ושיטה להר"נ שם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-300)
300. ובזה ניחא משה"ק החפץ ה' דמ"ש צואה לרב אשי, מקרן זוית דל"ה רה"ר משום דלא ניחא תשמישתי', - ואמנם י"ל בזה בע"א, דשאני צואה שהיא באמצע רה"ר, וע"כ כל שאינה גבוהה ג' ואינה חולקת מקום לעצמה, הויא בכלל רה"ר. [↑](#footnote-ref-301)
301. וכ"ה בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן קצ"ד, ז"ל, ואע"ג דבפ"ק דשבת חשבי' היזמי והיגי וצואה ברה"ר "רשות לעצמו" ואע"ג דלא גביהי ג', וא"כ היכא דאין רחבה דע"ד תיעשה מקו"פ וכו', יש לחלק לדידן דרה"ר שלנו ככרמלית וכו', עכ"ל, והרי דיסוד דינא דהיזמי והיגי הוא דחשבינן להו רשות לעצמו, ומכח זה הוא דכשיש בהן ד"ט הוו כרמלית, וכשאין בהן ד"ט הוו מקו"פ. [↑](#footnote-ref-302)
302. וכ"נ בד' הרשב"א בעירובין ל"ג ב' ד"ה ה"ג רש"י, דאף דמקום המסוים למעלה מג' ל"ה רה"ר, מ"מ אם הוה אמרינן בזה קלוטה כמי שהונחה הי' חייב, והרי דהקרקע שתחתיו הויא רה"ר. [↑](#footnote-ref-303)
303. ובגליונות חזו"א לקובץ כתבי בית ישראל, הק' ע"ז מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ג א' ובפירש"י ותוס' שם דנוף דלמטה מי' ל"ה רה"ר אלא בשרבים מכתפין עליו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-304)
304. אך בד' התוס' והרשב"א לעיל שם מבו' דכל הא דהטרסקל הוי רה"ר, הוא רק משום דאין כרמלית ומקו"פ בכלים, ומבו' לפ"ז בדעתם דמקום גבוה ג' ל"ה רה"ר, אף אך הקרקע שתחתיו הויא רה"ר, ולעיל בהערה י"ז נת' מד' הרשב"א בעירובין דבכל מקום הגבוה ג' דהוי מקו"פ, הוי הקרקע שתחתיו רה"ר. [↑](#footnote-ref-305)
305. עיי"ש שכתב דכבר ביארנו שרה"ר קלה שאינה עולה למעלה מי' וכל מקום מסוים שבתוכה כל שגבוה ג"ט חולק רשות לעצמו, ומשמע דחד דינא הוא, דאל"כ מ"ט הביא התם להך דינא דאינה עולה למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-306)
306. והב"י בסו"ס שמ"ה השוה דעת האחרים לדעת הר"ש, והבית מאיר שם עמד בזה, דבד' האחרים מבו' דכל הא דעמוד בכרמלית הוי כרמלית הוא כשהוא בתוך י', אך כשהוא למעלה מי' דאינו באויר כרמלית הוי מקו"פ, ובד' הר"ש מבו' דאף בכה"ג הוי כרמלית, ועיי"ש במה שנו"נ בזה עם הגרע"א, ועי' גם בגל' הגרע"א לשו"ע שם, ועיי"ש שעמד עוד, דבל' הב"י מבו' דלדעת האחרים אף עמוד הגבוה י' ואינו רחב ד' העומד בכרמלית הוי כרמלית, וזהו שכתב דלדעת האחרים לא משכח"ל בכרמלית אלא רה"י וכרמלית, וזה צ"ע. [↑](#footnote-ref-307)
307. ועיי"ש שכתב בדעת החולקים דס"ל דאין מקו"פ בכרמלית, דהוא משום דמחיצות לפחות מד' ל"ה מחיצות וע"כ אין מפסיקין גם לענין זה, ולפ"ז נמצא דכל הא דס"ל דאין מקו"פ בכרמלית, הוא רק בגונא דבצירוף הכרמלית יש במקום זה רוחב ד"ט, וכ"ה בדבריו בסימן צ"ו סוסקי"ז, דכל הא דאין מקו"פ בכרמלית הוא רק כשיש כרמלית בצידה להשלימה.

     ובזה יש לפרש למש"כ הראשונים בפ"ק דעירובין דמבוי שאין רחבו ד"ט א"צ תיקון דהוי כמקו"פ, ולא חילקו בין פתוח לרה"ר לפתוח לכרמלית, והבית מאיר בסימן שס"ג ס"א והביאוה"ל שם סתמו ג"כ דכל שאין רחבו ד"ט א"צ תיקון, אף שכתב המ"ב בסימן שמ"ה סקפ"ז דהעיקר לדינא דאין מקו"פ בכרמלית, - אך החזו"א בסימן ע"ג ס"ק ו' ז' נקט דלדעת הסוברים דאין מקו"פ בכרמלית, הרי דמבוי שאין ברחבו ד' הפתוח לכרמלית אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-308)
308. אמנם הנה בעירובין שם נת' להוכיח מד' התוס' דדינא דהירושלמי אינו חד דינא עם הא דאין כרמלית למעלה מי', דדינא דאין כרמלית למעלה מי', היינו רק דמכח קרקע הכרמלית אין נעשה האויר כרמלית למעלה מי', ודינא דהירושלמי הוא דמקום למעלה מי' דלא שלטי בי' רבים ל"ה כרמלית, וזה ממה שנקטו התוס' שם דכרמלית דקרפף יותר מבית סאתים, היא אף כשהקרפף הוא למעלה מי', והרי דינא דאין כרמלית למעלה מי', ודאי דהוא אף בכרמלית דקרפף יותר מבית סאתים, דלא חמיר משאר כרמלית, אך הך דינא דכרמלית הוא רק בדשלטי בי' רבים, אינו אמור בכרמלית דקרפף, שהרי לעולם הוא מוקף מחיצות ולא שלטי' בי' רבים, אך למש"כ החזו"א בסימן ק"ד סוסק"ז בביאור ד' התוס' שם, אין להביא מזה. [↑](#footnote-ref-309)
309. ובד' התוס' הרא"ש לעיל ג' ב' מבו' דהא דידו הפשוטה לרה"ר למעלה מי' ל"ה כרמלית הוא משום דאין כרמלית למעלה מי', וכ"כ הכס"מ בפי"ג משבת ה"כ בשם הרמ"ך, ובפשוטו זה מתישב רק אם הא דאין כרמלית למעלה מי' הוא מקרקע רה"ר, ועמש"כ בחי' בית מאיר שם. [↑](#footnote-ref-310)
310. ואמנם צ"ע לפ"ז, דא"כ מאי ס"ד דרש"י להעמיד להא דאין כרמלית למעלה מי' בדבר המסוים, הרי בכה"ג ל"ה זה למעלה מי', כיון דמקרקע הכרמלית ליכא י', - אך פשוט דהס"ד דאיירי בדבר המסוים, אי"ז שיהא כרמלית מצ"ע, דאם גבוה י' ורחב ד' ודאי אינו כרמלית מצ"ע, וגם אם אינו רחב ד' אינו כרמלית מצ"ע דאין כרמלית פחותה מד', אלא היינו דשמא אינו חולק מקום לעצמו ומכח זה הוא דהוי בכלל הכרמלית, וע"כ כ"ז הוא בתוך אויר י' דהכרמלית. [↑](#footnote-ref-311)
311. וההשלמה כתב עד"ז, דמשכח"ל להא דאין כרמלית למעלה מי', בנעץ קנה ובראשו טרסקל ואליבא דרבנן דלא אמרינן גוד אחית, דכל שהוא עומד למטה מי' בכרמלית, אסור להשתמש מתוכו לרה"י, דכיון דכלי הוא אינו רשות לעצמו ליעשות מקו"פ, אלא בטל לגבי הכרמלית, אבל למעלה מי' אע"ג דל"ה רה"י, מותר להשתמש מתוכו לרה"י, דאין כרמלית למעלה מי', - אך צ"ע דמ"ט הוצרך להעמידה בטרסקל רחב ד', ומכח זה הוצרך לפרש דאיירי בנעץ קנה ובראשו טרסקל, דאל"כ הרי למעלה מי' הו"ל רה"י, ולא העמידה בטרסקל ובכל כלי שאינו רחב ד', גם צ"ע במש"כ דהא דלמטה מי' אסור להשתמש מתוכו לרה"י הוא משום דכלי אינו רשות לעצמו ליעשות מקו"פ, ולכאו' הרי גם אם הי' רשות לעצמו, הי' דין כרמלית עליו כיון שהוא רחב ד', ושמא ס"ל דלא גזרו דין כרמלית על כלים אף כשהם חולקין רשות לעצמן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-312)
312. וצ"ב דהרי רה"ר משמשת להילוך, ומ"ט היא משמשת בתוך י' יותר מלמעלה מי', ושמא י"ל דלעולם עיקר תשמיש ההילוך הוא על הקרקע, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן ק' ב' ובפירש"י שם דלא סגי במה שעוברים שם, אלא במה שדורסים על הקרקע, ואך דתוך י' דהוא מקום אחד עם הקרקע, חשיב דשלטי' בי' רבים, ולמעלה מי' דהוא מקום בפנ"ע, חשיב דלא שלטי' בי' רבים, ולפ"ז דברי רש"י הם כד' הירושלמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-313)
313. צ"ב היאך משכח"ל להך דינא, הרי ברה"ר בעינן שתהא רחבה ט"ז אמה, וי"ל דמשכח"ל ברה"ר המתקצר, דאף דהוי רה"ר אף דלי"ב ט"ז אמה, מ"מ בעינן שיהא רחב ד"ט, וי"ל עוד דמשכח"ל בחורי רה"ר, או בעמוד גבוה ט' דרבים מכתפין עליו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-314)
314. והעירו דכ"ה משמעות ד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הנ"ח, ז"ל, כרמלית זו וכו' הקילו בו שאם יש ברחבו ד' נידון משום כרמלית פחות מכאן וכו' ה"ז מקו"פ, עוד הקילו בו "מקולי רה"ר" שאין תופס אויר עד לרקיע כרה"י אלא עד י' בלבד כרה"ר, עכ"ל, וממה דברישא לא כתב שהקילו בו מקולי רה"י דבעיא רוחב ד', משמע דגם ברה"ר בעי רוחב ד', וכמש"כ השיטה להר"נ דמה שאמרו דהקילו בו קולי רה"י דבעי רוחב ד', ל"ד הוא, דהוא גם קולי רה"ר, - והעירו דבזה יש לפרש למש"כ הרשב"א לעיל ה' א' ד"ה איבע"א בגומא דגומא שאינה עמוקה י' ל"ה רה"ר לדעת אביי, אלא כשהיא רחבה ד', ול"ד לעמוד גבוה ט', דמבו' בד' הרשב"א שם (ד"ה עוד שאל) דאף כשאינו רחב ד' הוי רה"ר, ונת' לקמן ח' א' בהערה, - ועי' עוד בד' המהרש"א לקמן ק"ב א' דמבו' דגם ברה"ר בעינן רוחב ד'. [↑](#footnote-ref-315)
315. ואמנם הגר"א שם ס"ח כתב דרה"ר המתקצר הוי רה"ר עד ד"ט, וצ"ל דהא דבפחות מד"ט ל"ה רה"ר, אי"ז משום דבעינן לרה"ר רוחב ד"ט, אלא הוא משום דכל שאין רחבו ד"ט לא דרסי בי' רבים, וכ"נ בד' הריטב"א בעירובין צ"ט ב'. [↑](#footnote-ref-316)
316. ומצינו עוד דפליגי קמאי בדין חורי רה"ר אם בעינן שיהא בהן מקום ד', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-317)
317. והריטב"א ושיטה להר"נ לקמן ק"א א' כתבו, בדין ביצייתא דמישן, דכל שיש בו למעלה רוחב ד', הוי כרמלית, אף שאין בקרקעיתו ד', ומ"מ ל"ה רה"י, משום דלרה"י בעינן מקום חשוב שיהא גם בקרקעיתו רוחב ד' דחזי לתשמיש, - וראיתי לפרש בדבריהם, דהא דברה"י בעינן מקום ד' הוא מתרי טעמי, חדא, משום דבעינן שיעור מקום, ועוד משום דבעינן מקום תשמיש, ובכרמלית דל"ב מקום תשמיש כלל, הרי דכל הא דבעינן מקום ד' הוא משום דהוא שיעור מקום, ולזה סגי במה שיש בו למעלה רוחב ד', ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-318)
318. ובפירש"י שם כתב לפרש טעמא דרבנן דס"ל דכל שיש באגפי' ג"ט אסור להחליף, דהוא משום דכל שיש בהן רוחב ג"ט ל"ה מקו"פ אלא רשות בפנ"ע ולא בטל להכא ולהכא, ושם בסוד"ה הכא כתב דאף דמקום שאין בו דע"ד הוי מקו"פ, היינו משום דלגבי רשויות דאורייתא בטל אצלן פחות מד' הסמוך להן, אך לגבי כרמלית כל דיש בו רוחב ג' אינו בטל, ומבו' דכל דאינו בטל לרשות שבצידו, אסור לטלטל לשם, אף שאין בו ד"ט, והגאו"י שם תמה ע"ז דהרי אין כרמלית פחותה מד', והיינו דכיון שאמרו הכא דהא דאין כרמלית פחותה מד' הוא משום דאקילו בה קולי רה"י, א"כ אף בגונא שאינו בטל לרשות שבצידו, מ"ט יהא אסור לטלטל לשם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-319)
319. אך בפסקי רי"ד לעיל בסוגיין כתב דהא דאין כרמלית פחותה מד', היינו דאם היתה פחותה מד' הוא מקו"פ "ובטל לכאן ולכאן", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-320)
320. לכאו' מכוון דבריו דבכה"ג הי' לנו לאסור לטלטל ממנו לרה"י, כיון שאינו סמוך לרה"י ואינו בטל לה, אך שפיר מותר לטלטל ממנו לרה"ר, דכיון דהוא בתוך רה"ר הוא בטל לה, - ויש להוסיף, דהי' מקום לדחוק, דהא דמקו"פ בטל אצל רה"י ואצל רה"ר, אי"ז מכח הא דהוא סמוך להן, אך זה נסתר ממש"כ בפירש"י בעירובין פ"ז א' לחלק בין מקו"פ הסמוך לרה"ר למקו"פ הסמוך לכרמלית, ונת' לעיל בהערה כ"ט. [↑](#footnote-ref-321)
321. אך שמא י"ל, דמש"כ רש"י דמקו"פ בטל להכא ולהכא, לאו היינו דמכח הא דהוא בטל לרה"ר מותר לטלטל ממנו לרה"ר, ומכח הא דהוא בטל לרה"י מותר לטלטל ממנו לרה"י, אלא היינו דכיון דהוא בטל לרשויות שבצידו, אין תורת רשות עליו, וע"כ מותר לטלטל ממנו לרה"ר ולרה"י, ונפ"מ דלפ"ז הרי דלמ"ד בעירובין פ"ז א' דכל שיש באגפי' ג"ט אי"ז בטל לגבי הכרמלית הסמוכה לו, אסור אף לטלטל ממנו לרה"י, דאין תורת מקו"פ עליו כלל, (וכ"ה משמעות ד' רש"י שם סוד"ה אלא באגפי'), וע"כ אף מקו"פ העומד ברה"ר, כיון דהוא בטל לרה"ר, אין תורת רשות עליו, ומותר לטלטל ממנו לרה"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-322)
322. והר"ח הוסיף דמכח זה אין המחיצות מועילות לו וכמי שאין לו מחיצות דמי, וכ"כ בשיטה להר"נ, ומשמע דלאו היינו דאיכא דין בפנ"ע ברה"י דבעינן שיהא ראוי לדירה, אלא היינו דכל שאין ראוי לדירה אין המחיצות מועילות לו לאשוויי לי' לרה"י, דכח המחיצות לאשוויי רה"י, הוא ע"י שהם מייחדים ומעמידים את הרשות לדירה. [↑](#footnote-ref-323)
323. ולכאו' לפי דבריהם דינא הוא דבעינן ברה"י שיהא בה גובה י', ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיא דחורי רה"י פלוגתת הראשונים בזה, וצ"ע בד' הר"ן דהכא ס"ל דכיון דלא חזי לדירה ל"ה רה"י, והתם ס"ל דל"ב שיהא בחורים גובה י', ושמא י"ל למש"כ הר"ח דהא דל"מ בדלא חזי לדירה, הוא משום דכמי שאין לו מחיצות דמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-324)
324. אך הנה המאירי כתב דקצת מפרשים פירשו לשמועה זו בבית יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה, וכתב דאין צורך לכך, אלא מתוך שאין מצוי לבנות בית שאין תוכו י' לדירה פירשוה כן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-325)
325. ולמש"כ הרשב"א דהא דאין מטלטלין בתוכו הוא כשהוא יותר מבית סאתים, אי נימא דכל שאינו יותר מבית סאתים הוי רה"י, ודאי דאי"ז אלא דינא דרבנן. [↑](#footnote-ref-326)
326. ואמנם יש מקום לדון בזה, דכיון דהא דאין חלק המחיצה שכנגד הקירוי מצטרף למחיצה, הוא משום דהו"ל כסילוק מחיצות, ע"כ שפיר מהני ע"ז הא דחוקקין להשלים, אך לכאו' בסילוק מחיצות דעלמא ודאי דלא נימא חוקקין, ועי' בחזו"א בסו"ס ק"ח. [↑](#footnote-ref-327)
327. ובדבריהם מבו', דהא דכשהחקק בתוך ג' מהני, הוא משום דעי"ז מצטרף גידוד החקק למחיצות, ומכח זה חשיבי המחיצות כסמוכות לסכך שכנגד החקק, אך הריטב"א בסוכה שם כתב דכל שהחקק בתוך ג', חשיבי המחיצות החיצונות מצ"ע כסמוכות לסכך, כיון שהם בתוך ג' לסכך, וצ"ע בד' התוס' דס"ל דלא סגי בזה. [↑](#footnote-ref-328)
328. ואין המכוון בזה דמהני הא דאיכא מחיצות י' כלפי רה"ר, דא"כ תיקשי דמ"ט דמ"ד דגידוד ומחיצה אין מצטרפין, אף דכלפי חוץ הוי כרואה פני עשרה, אלא היינו דהמחיצות שבחוץ הוו מחיצות י' כלפי פנים, דאף חלק המחיצה שכנגד הקירוי הוא מכלל המחיצה, (וכל הא דכשלא חקק אין הבית רה"י, הוא משום דבעינן ברה"י חלל י'). [↑](#footnote-ref-329)
329. ועיי"ש שכתב עוד, דלל' אחר צריך גם שלא יהיו המחיצות רחוקות משפת החקק ד"א כדין דופ"ע, וכפי הנראה היינו דס"ל דגם במחיצות שבת בעי' שתהא המחיצה סמוכה לרשות, וע"כ ל"מ אלא מדינא דדופ"ע, ודין דופ"ע מהני גם לגבי שבת, וזה חידוש, ואך דהא דאמרי' בזה דופ"ע ול"ד למה שאמרו בסוכה דאם יש משפת חקק ולכותל ג"ט פסולה ולא אמרי' דופ"ע, הוא משום דהתם ליכא בכותל י' טפחים וליתי' לדופן, וע"כ לא אמרי' בזה דופ"ע, וכמו שאמרו בסוכה שם, והכא איכא במחיצות החיצונות י' טפחים ואיתי' לדופן, וע"כ אמרינן בזה דופ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-330)
330. אך האלי' רבה שם סקכ"ב פקפק בזה, עיי"ש, וכתב עוד דלפ"ד הר"ן ודאי ל"ב לזה, וכ"כ הבית מאיר והיד אפרים שם עיי"ש, (אך החזו"א בסימן ס"א סקס"ב ואילך כתב לדון דגם לדעת הר"ן בעינן שיהא במחיצות החיצונות י', דאל"כ אין ע"ז תורת מחיצה כלל, עיי"ש), וגם החזו"א בסימן ס"ה סקס"ט כתב דיש לדחוק בל' הרא"ש דא"צ שיהיו המחיצות החיצונות גבוהות י', עיי"ש, ולכאו' אי"ז מתישב בל' תוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-331)
331. וצ"ע דאחר דס"ל דל"ד דין סוכה לדין שבת, דבסוכה ל"מ אף אם המחיצות החיצונות גבוהות י' משום דבעינן מחיצות סמוכות לסכך, מנ"ל דבשבת ל"מ אלא משום דהמחיצות החיצונות גבוהות י', - וצ"ל דהצד דיועיל בשבת אף כשאין המחיצות החיצונות גבוהות י', הוא משום דמצינו לצרף ב' חלקי מחיצה ולחשבן כמחיצה אחת אף שהן מופלגין זמ"ז ג"ט, ולפ"ז הי' בדין דיועיל גם לגבי סוכה, דכיון דחשבינן להו כמחיצה אחת, חשיבא כמחיצה הסמוכה לסכך, ומהא דל"מ לגבי סוכה, יש ללמוד דלא מצינו לחשוב ב' חלקי מחיצה כמחיצה אחת, ומה"ט אף לגבי שבת ל"מ אלא כשיש במחיצות החיצונות י'. [↑](#footnote-ref-332)
332. ולפי דבריהם י"ל, דהא דפריך בסוכה שם דנימא דופ"ע, הוא רק בגונא דמבחוץ איכא מחיצה י', אך אם ליכא מחיצה י' מבחוץ, לא יהני דין דופ"ע כלל, דאכתי הוי ב' חלקי מחיצות ואין מצטרפין, ולדעת התוס' והרמב"ן צ"ב בהא דפריך דנימא דופ"ע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-333)
333. ואין לפרש לדבריו דמש"כ דאיתניהו למחיצות החיצונות דהוו י', הוא כמש"כ התו"י והרא"ש דלענין שבת מהני המחיצות י' דמבחוץ, דאי"ז מתישב עם מש"כ שם לדון דהו"ל כגידוד ומחיצה דאין מצטרפין, וגם לא נזכר בדבריו דהא דל"מ בסוכה הוא משום דבעינן מחיצות סמוכות לסכך, ומש"כ הרמב"ן דאיתניהו למחיצות מבחוץ דהוו י', י"ל דאין כונתו למחיצות החיצונות דהן בפנ"ע גבוהות י', אלא להא דהחקק מוקף במחיצות מבחוץ בגובה י', וכמש"כ הבית מאיר בסימן שמ"ה בד' הרשב"א והר"ן, וי"ל עוד, וזה מתישב טפי בל' הרמב"ן, דאף דהוי רה"י ע"י צירוף חלקי המחיצה, מ"מ בעינן שיהא גובה י' מבחוץ, דבלא"ה אין ע"ז תורת מחיצה כלל, כיון שהחלק החיצון אינו מבדיל כלל מפני הרבים, - והחזו"א בסימן ס"ה סקס"א ואילך דן בזה באורך, אם בעינן שיהא גובה י' מבחוץ, דאל"כ לאו מידי הוא, או דכיון דהבית מקורה, שפיר מהני אף כשאין המחיצות החיצונות גבוהות י', ועיי"ש בסק"ע במש"כ בזה באורך. [↑](#footnote-ref-334)
334. ועד"ז צ"ל במש"כ הגר"א בסימן שנ"ח ס"ב דהא דגידוד ה' ומחיצה ה' מצטרפין הוא אף בשיש רוחב ד' ביניהם, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן שס"ב ס"ב, וצ"ע שלא הזכירו דלדעת הרא"ש שפסק המג"א כוותי' ל"מ כשיש ביניהם ג"ט, והחזו"א בסימן ס"ה סק"ע כתב ע"ד הגר"א, דהוא שלא כהמג"א, - וצ"ל בדעתם, דבתל דהוי רה"י על גביו, לא אמרינן דרק פני התל הוא דהוי המחיצה, אלא מצינו לחשוב לכל עובי התל דהוא בכלל המחיצה, ול"ד לבור עמוק י' דהוי רה"י, דודאי כל המחיצה הוא רק בפני הבור, דהקרקע עולם אינה מכלל המחיצה, וע"כ שפיר מצינו לצרף הגידוד למחיצה שעל גביו אף בשהן רחוקין זמ"ז ג"ט, כיון דכל עובי הגידוד הוי בכלל המחיצה, וחשבינן לה כמחיצה אחת עבה, ול"ד לבית שחקק בתוכו, דכל שהחקק רחוק ג"ט מן הכותל א"א לצרפן, ולא מצינו לחשבן כמחיצה א' עבה, כיון דהמחיצה שבגידוד החקק, הוא רק בפני החקק, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-335)
335. ועיי"ש שכתב בדעת אביי דחורי רה"ר כרה"ר דמו, דל"ד לכל מקום המסוים למעלה מג' דל"ה רה"ר, דשאני חורים דבני רה"ר מצניעין שם כליהם, והו"ל כתל גבוה ט' דמשוינן לי' רה"ר מפני שרבים מכתפין עליו, והא דבעינן בזה לדין חורין, לכאו' הוא משום דאף עמוד ט' ל"ה רה"ר בפנ"ע, אלא הוי מכלל הרה"ר, וע"כ בחורין שאינם בתוך הרה"ר, בעינן לדין חורין, דמכח זה חשבינן להו כבתוך הרה"ר, ולא נתפרש בדבריו דמ"ט דרבא דס"ל דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמו, ול"ד לעמוד גבוה ט', וי"ל דהוא משום דלא ניחא תשמישתי' כ"כ, או משום דשאני עמוד שהוא בתוך הרשות, וע"כ מהני הא דמכתפין עליו לחשבו מכלל הרשות, ומשא"כ בחורין שאינם בתוך הרה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-336)
336. אך צ"ע דמ"ש מעמוד ט' שרבים מכתפין עליו דהוי רה"ר, ואמנם בזה י"ל דשאני כיתוף דהוא מסייע להילוך, וע"כ הוי מקום זה מכלל רה"ר, אך תיקשי ממ"ד דגומא נמי הוי רה"ר, ואף למ"ד דל"ה רה"ר הוא משום דהוי תשמיש ע"י הדחק. [↑](#footnote-ref-337)
337. אך בפי' קדמון שם כתב דאם אין חלל החור י', אלא שקרקע החור גבוהה י' מן הרה"ר, ל"ה רה"י אלא כרמלית, וזה כדעת התוס' ודעימייהו דברה"י בעינן גובה י', ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-338)
338. והי' מקום לפרש בזה, דאיירי בחורין שאין בהן חלל בגובה י', וי"ל דסתם חורים הם כן, וע"כ אין על דפנותיהן תורת מחיצות, דדמי לבית שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי' דאינו רה"י, ופירש"י לעיל בסוגיין דהוא משום דאין לו מחיצות י', וע"כ הוו מכלל הרשות שהן פתוחין לה, והחזו"א דלא ניח"ל לפרש כן, הוא לטעמי' דס"ל דלעולם בעינן ברה"י חלל י', ובע"כ דאיירי הכא בחורים שיש בהם חלל י', (דאל"כ הרי אף אם הן גבוהין י' אינם רה"י), - אך לכאו' אי"ז מתישב, דאף אם אין בחור עצמו חלל בגובה י', מ"מ כל שחלל החור הוא עד גובה י' מרה"ר, הדין נותן דיהא רה"י, דומיא דחורין הגבוהין י', דהוו רה"י אף שאין בהן חלל י', ונת' להלן, - ועוד, דעיקר דרך זו אינה מתישבת בדעת הרשב"א בעבוה"ק, דבדבריו שם ה"ע מבו' דהא דבית שאין בתוכו י' אין מטלטלין בו הוא משום דאינו ראוי לדירה, ובפשוטו מבו' בדבריו דהוא רק כשהוא יותר על בית סאתים, ולפ"ז הרי הדין נותן דאף אם אין בחורין חלל בגובה י', מ"מ הוו רשות חלוקה לעצמן, ואינם מכלל הרה"ר. [↑](#footnote-ref-339)
339. וזה כמש"נ לעיל בדעת הרשב"א דטעמא דרבא דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמי הוא משום דמקום המסוים ברה"ר ל"ה רה"ר, אך לדעת ש"ר דהוא מטעמי אחריני, לכאו' הדין נותן דאף כשאינם גבוהין ג' לי"ב לדין חורין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-340)
340. ובזה מתפרש מש"כ הביאוה"ל בסימן שמ"ה ס"ז ד"ה אם הם דבדרך המפולשת חשיב רה"ר אף המקום המתרחב מכנגד הפילוש, אף דיש לו ג' מחיצות, דומיא דקרן זוית דאם הוה ניחא תשמישתי' הי' רה"ר, והרי דאף דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמו, מ"מ בכה"ג דאינו גבוה ג', הוי מכלל הרה"ר, ולעיל בע"א נת' עד"ז מד' הראשונים בעירובין צ"ד א' דאף מקום שיש לו ג' מחיצות והרבים משתמשין בו תדיר הוי רה"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-341)
341. גם יש להעיר ע"ז מהא דפריך לאביי מקרן זוית, דמ"ט ל"ה כחורי רה"ר, והרי דלרבא ניחא, ואף דהקרן זוית שוה בגובה לרה"ר, וי"ל. [↑](#footnote-ref-342)
342. ועד"ז מצינו בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הס"א דצידי רה"ר הוא מקום המוקף ג' מחיצות, ואפ"ה ל"ה רה"י אלא כרמלית, ול"ד לכל מקום המוקף ג' מחיצות ופתוח לרה"ר שכתב הרשב"א שם הלכה ס"ג דאינו בדין כרמלית, ומבו' דאף דלדידן צידי רה"ר לאו כרה"ר דמי, מ"מ מהני בזה הא דהוו צידי רה"ר להפקיען מתורת רה"י. [↑](#footnote-ref-343)
343. וכ"נ גם מד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"י דהשמיט לדינא דחורי כרמלית, אף דפליגי בה אמוראי, ובע"כ דס"ל דלפ"מ דקי"ל דחורי רה"ר לאו כרה"ר, פשיטא דה"נ חורי כרמלית לאו ככרמלית, וזהו שכתב המ"מ שם דדין חורי כרמלית כדין חורי רה"ר. [↑](#footnote-ref-344)
344. ובתוס' תלמיד ר"י הזקן שם הוכיח דכה"ג לא אמרינן חוקקין, דאל"כ הרי דכל גומא ברה"ר תהא חשובה כרה"י, - ולדעת הסוברים דהכא אמרינן חוקקין בחור כ"ש, לא תיקשי מהתם, דהא דהכא ס"ל דאמרינן חוקקין הוא משום דס"ל דל"ב שיהא חלל י' בחור, ובלא"ה נמי הוי רה"י, ומשא"כ התם דבעינן לחקוק בעומק י', מודו דלא אמרינן חוקקין, - ובעיקר הקו' יש מקום לדון, דכל הא דמהני חוקקין, הוא משום דהחור מובדל י' מרה"ר, ואך דבעינן לחקוק כדי להשלים לשיעור רה"י, ומשא"כ בגומא שאינה עמוקה י' ואינה מובדלת כלל מרה"ר, ל"מ דינא דחוקקין. [↑](#footnote-ref-345)
345. עיי"ש בדבריו דמבו' דמפרש דאיירי בחורין שאינם פתוחין לרה"י, וע"כ בלא דינא דחוקקין ל"ה רה"י כלל, ואפ"ה מבו' בדבריו דל"ב לחוק אלא כדי שיהא דע"ד, ול"ב לחוק חלל י', ועוד, דאם בעינן חלל י' ברה"י, א"כ מ"ט לא משני דמה"ט הוא דלמעלה מי' פטור, כיון דאין בו חלל י'. [↑](#footnote-ref-346)
346. והנה אמנם בפירש"י בסוכה ד' ב'(ד"ה גוד אסיק מבו' בדין גוד אסיק בסוכה דבעינן להגביהם י' סביבות ראשו, אך לענין שבת ס"ל דל"ב לזה, ולעיל ו' ב' ובכ"ד שכתב דעמוד ותל הוו רה"י מדינא דגוד אסיק, כתב דאמרינן גו"א להמחיצות על ראשו, ולא הזכיר דבעינן להגביהם י' סביבות ראשו, וכמש"נ לענין סוכה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-347)
347. ואמנם בד' הגר"ח מוכרח דלא כן, וזה ממש"כ בהל' סוכה בדעת הרמב"ן, דאף דלא אמרי' גו"א בעמוד ואף דמחיצות י' ל"מ לגדור עד הרקיע, מ"מ פני העמוד הוו רה"י, והיינו משום דס"ל דפני העמוד חשיב שהן בתוך המחיצות, ולפ"ז הרי בע"כ דטעם הסוברים דעמוד ל"ה רה"י רק מכח גו"א, הוא משום דס"ל דל"ה רה"י אלא בשיש מחיצות י' על גביו, וזהו שנקט הגר"ח דלדעתם יש להצריך שיהא חלל י' בחור. [↑](#footnote-ref-348)
348. דלדין מחיצות י' מהני אף המחיצות שתחת קרקע העמוד, וכל הא דבעינן לגו"א הוא כדי שיהא קרקע העמוד בתוך המחיצות, ולזה סגי במה שמגביהין את מחיצותיו מעט סביבות ראשו, דעי"ז הוי קרקע העמוד בתוך המחיצות, - ויש להוסיף, דלדעת הסוברים דבכל רה"י העולה עד לרקיע בעינן לדינא דגוד אסיק, דבלא"ה ל"ה רה"י עד לרקיע משום דאינו בתוך המחיצות, הרי דמה"ט הוא דבעמוד בעינן לדינא דגוד אסיק, ומהיכ"ת נימא דבעינן להעלות את המחיצות י' טפחים סביבות ראשו. [↑](#footnote-ref-349)
349. אך לדעת ש"ר דאיירי בחורים שאינם מפולשין לרה"י, ל"ש בזה דינא דלאחרים עושה מחיצה, וכמש"כ בפי' קדמון בפי"ד משבת ה"י, דהא דעובי כותלי רה"י הוי כרה"י, הוא כשנח החפץ על גובה הכותל בראשו, אבל אחורי הכותל הסמוך לרה"ר דין שטחו כרה"ר וכו' ואם יש בו חור דינו לפי שיעורו, והיינו דרק המקום שע"ג הכותל הוי רה"י, וחור שבכותל שאינו מפולש לרה"י, לא חזינן לי' כמקום שע"ג הכותל, אלא כמקום שאחורי הכותל, דמקום זה שבתוך החור, הוי מחוץ לכותל. [↑](#footnote-ref-350)
350. וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ח' א' ד"ה אמר אביי שהוכיחו מהכא דאף ברה"י בעינן הנחה ע"ג מקום ד', וכ"נ בד' התוס' לקמן צ"ט ב' סוד"ה ומוקף דבחורי רה"י ל"ב מקום ד'. [↑](#footnote-ref-351)
351. ומבו' עוד בד' התוס', דס"ל דאף ברה"ר בעינן רוחב ד', וזה כמש"כ בשיטה להר"נ לעיל בסוגיין, - אך בפירש"י בד"ה לאו כרה"ר מבו' דלמ"ד דחורי רה"ר כרה"ר ל"ב שיהא בהן רוחב ד', ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל כדעת התוס' בסוגיין דבחורין ל"ב רוחב ד', או הוא משום דס"ל דברה"ר ל"ב רוחב ד', ובעירובין צ"ח ב' נת' ללמוד מדבריו שם דבחורי רה"י בעינן רוחב ד', ולפ"ז בע"כ דהא דס"ל הכא דבחורי רה"ר ל"ב רוחב ד', הוא משום דברה"ר ל"ב רוחב ד'. [↑](#footnote-ref-352)
352. וצ"ע בזה מסוגיית הגמ' בעירובין פ"ז ב' דמבו' דלמ"ד דחורי כרמלית ככרמלית דמי הוי החור כרמלית אף שאין בו דע"ד, ועמש"כ בזה בקובץ ביאורי ענינים שם. [↑](#footnote-ref-353)
353. ושם סק"י הביא לד' הרשב"א, וכבר עמד האלי' זוטא בסימן שנ"ג סק"א בסתירת דבריו. [↑](#footnote-ref-354)
354. והגר"א שם הסכים לדינא דכל שאינם גבוהין י' ל"ה חורי רה"י אלא חורי רה"ר, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרשב"א, והנשמת אדם בכלל מ"ז סק"ב תמה ע"ז מד' הרשב"א המפורשים בעבוה"ק, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"י. [↑](#footnote-ref-355)
355. ובעירובין ל"ג ב' נת' במה שאמרו שם בכלכלה דיכול לנטותה ולהביאה לתוך י', וצ"ע דאף אם ינטה אותה בתוך י' אכתי הויא חורי רה"י, והרי אף כשהיא למעלה מי', הא דהויא רה"י הוא מדינא דחורי רה"י, וכמש"כ התוס' וש"ר בסוגיא שם, ועמד ע"ז החזו"א בסימן פ', ולכאו' בע"כ מזה דחורי רה"י ל"ה כרה"י כשהם בתוך י' לרה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-356)
356. אך צ"ע, דהריטב"א גופי' לקמן צ"ז א' ובעירובין ל"ג א' נקט דבמשא בני קהת ל"ה הוצאה מרה"י לרה"ר, אלא העברת ד' אמות ברה"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-357)
357. והרי"ד שם מדמי לה לדינא דמוציא משוי למעלה מי' חייב, ומשמע מדבריו דלא נתחדש חיובא דמוציא למעלה מי' אלא במעביר ולא בזורק, וכ"ה משמעות ד' רש"י לקמן צ"ב א', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-358)
358. אך הפנ"י והראש יוסף כתבו דלדעת רש"י יש לפטור בזה, ורק לדעת התוס' דהפטור הוא משום דהוי כזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, יש לחייב בכה"ג. [↑](#footnote-ref-359)
359. ובזה ניחא משה"ק בתוס' הרא"ש ע"ד רש"י, דאם בעינן דוקא דומיא דמשכן, א"כ זרק אוכלין ומשקין ליפטר דבמשכן לא היו זורקים אלא כלים, - ובזה מתפרש טפי מש"כ הרי"ד והריא"ז לחלק בזה בין זורק למעביר, דדמי ממש להא דמעביר למעלה מי' חייב וזורק פטור, והרי דבמעביר ל"ב הנחה גמורה ברה"ר. [↑](#footnote-ref-360)
360. וצ"ע דלמש"כ איהו גופי' לעיל מינה דפטורא דזריקת כוורת הוא משום דלא חייבה תורה אלא בזורק כלי אבל לא בזורק רשות "דלא חשיבא הנחה ברה"ר", לכאו' הדין נותן דכל שזרקה שלא בקומתה יהא חייב, דבכה"ג שפיר הוי הנחה גמורה ברה"ר. [↑](#footnote-ref-361)
361. דלדעת התוס' אף אם כלי חולק רשות לעצמו ברה"י, אי"ז טעם לפטור, דאכתי הו"ל הנחה ברה"י, - ומאידך לדעתם יש לפטור משום דחשיב כהכנסה מרה"י לרה"י, דכיון דכשהיתה הכוורת ברה"ר היתה חשובה כרה"י, אי"ז עקירה מרה"ר. [↑](#footnote-ref-362)
362. וצ"ל דפטורא דזריקת רשות, הוא רק בהנחה ולא בעקירה, דאם הפטור הוא אף בעקירה הרי יש לפטרו מכח הא דהעקירה מרה"ר הויא עקירה דרשות, ושמא י"ל בדוחק דאיירי בגוונא דברה"ר היתה מוטה על צידה דאינה רשות לעצמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-363)
363. וזה מתפרש למש"כ הרשב"א לעיל ה' א', דברה"ר אין כלי חולק רשות לעצמו כל שהוא בתוך י' שהוא באויר רה"ר, וה"נ ברה"י דעולה עד לרקיע אין כלי חולק רשות לעצמו אף כשהוא גבוה י', וע"כ כ"ז הוא דוקא בכלי ולא בדבר שיצא מתורת כלי, ועמש"כ באבהא"ז פי"ד משבת הי"ט ד"ה והנה הרשב"א. [↑](#footnote-ref-364)
364. וצ"ע אם זה מתישב עם מש"נ לעיל מד' הר"י מלוניל דגם לד' רש"י פטורא דזריקת כוורת הוא משום דליכא הנחה גמורה ברה"ר. [↑](#footnote-ref-365)
365. והתוצאות חיים בסו"ס ט"ו כתב די"ל עוד בד' רש"י, למש"כ בשיטה להר"נ לקמן י"א ב' בשם התוס' דבכלי גדול דכובדו קובעו יש כרמלית בכלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-366)
366. ועיי"ש שהוכיח כן גם מפירש"י לעיל ז' א' ד"ה דעד י', דאי נימא דכלי בטל לרשות שעומד בה, מ"ט לא העמיד רש"י לדינא דאין כרמלית למעלה מי' בכלי שאינו רחב ד' שבכרמלית, - וכ"נ גם מעיקר מש"כ רש"י לקמן, דהא דאין כרמלית בכלים, הוא משום דלא גזור רבנן לבטלו מתורת כלי, ואי נימא דכלי בטל לרשות שעומד בה ורה"ר הוא, מהיכ"ת דיהא בזה לאיסור כרמלית, ועמש"נ בזה לקמן שם. [↑](#footnote-ref-367)
367. וכ"ה מבו' גם ממש"כ רש"י דכרמלית ל"ה רשות אלא מדרבנן, והרי דאף דמדאורייתא הויא מקו"פ, לא חשיב זה כרשות, משום דמקו"פ אין תורת רשות עליו. [↑](#footnote-ref-368)
368. וזהו מש"כ התוס' דנעשית רה"י "כשתנוח", ומה"ט כתבו התוס' דכל הא דפטור הוא משום דלא ילפינן זורק ממושיט לחייב בזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ומה"ט דנו מ"ט הוא פטור למ"ד דקלוטה כמי שהונחה. [↑](#footnote-ref-369)
369. וממש"כ התוס' דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה, בכל מקום שהיא מונחת חשיב כרה"י, משמע דהא דל"ה רה"י בשעת זריקתה הוא משום דדבר שאינו מונח לא חשיב כרה"י, ויש לדחות, ועמש"כ התוצאות חיים בסימן י"א לפרש בד' התוס' אלו. [↑](#footnote-ref-370)
370. והקה"י בסו"ס ז' הוכיח כן ממש"כ התוס' דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה חשיב דהנחתה הוא ברה"י, והתם הרי הקרקע שתחתי' ל"ה רה"י, ואפ"ה הוא פטור, - וצ"ע דבהנחה דקלוטה ודאי דחשיב דהנחתה הוא במקומה, ופשיטא דל"מ מידי הא דהקרקע שתחתי' רה"ר, ורק בהנחה ע"ג קרקע יש מקום לדון דסגי במה שהקרקע שתחתי' היא רה"ר. [↑](#footnote-ref-371)
371. וקשיא כן גם על מש"כ הגר"ח שם לדון דל"מ הא דלאחרים עושה מחיצה וכו' שיהא במקום המחיצות עצמם רה"י, ול"מ אלא להפקיע רה"ר, ולכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ התוס' דלמאן דיליף זורק ממושיט חייב משום דהוי כזורק מרה"י לרה"י, ועוד צ"ע, דבד' הגר"ח שם מבו' דרק מקום המחיצות הוי רה"י, אך מקום השולים ודאי דל"ה רה"י, עיי"ש, וא"כ היאך מצינו לחייב בזה משום זורק מרה"י לרה"י, הרי לא נחה כל הכוורת ברה"י. [↑](#footnote-ref-372)
372. וצ"ע ממש"כ התוס' לקמן צ"ט ב' ד"ה זרק דף דזרק דף ונח ע"ג יתידות, לא חשיב כהנחה ברה"י, כיון דרק על גביו הוי רה"י, ועמש"כ בזה הקה"י בסו"ס מ"ו. [↑](#footnote-ref-373)
373. אך כבר נת' לעיל דבד' הר"ח שלפנינו מבו' דאם ל"ה בכוורת חלל, הי' די שיהא בה דע"ד, ומבו' דאף בכה"ג דל"ה רה"י אלא על גבה, ה"ה פטור, ועמד ע"ז הקה"י בסימן ט'. [↑](#footnote-ref-374)
374. ובעיקר מה שנקט הגר"ח דכל הא דבכה"ג הוי תוכה רה"י הוא רק מדין חורין, הנה מד' הרשב"א בסוגיין בקושייתו מההיא דמחצלת נראה דבגונא דהוי רה"י משום דאי בעי מנח מידי, הוי המקום למטה מכלל עיקר הרה"י, ול"מ הא דאי בעי מנח ומידי אלא כדי שיהא בזה מקום תשמיש ד', וע"כ נקט דבזרק מחצלת לבור ח' וחילקו י"ל דחשיב כזורק לרה"י משום דאי בעי מנח מידי, ואם כל הא דתוכו הוי רה"י הוא משום חורי רה"י, לכאו' מקום המחצלת עצמו ל"ה מכלל הרה"י, (וגם דלכאו' התם א"א לחשוב דעיקר הרה"ר הוא ע"ג המחצלת, שהרי מקום זה אינו מובדל כלל מרה"ר), ועמש"נ בזה לקמן צ"ט א'. [↑](#footnote-ref-375)
375. ולפ"ז נמצא דאי נימא דזורק אבן גבוה ג' לרה"ר פטור לדעת התוס', יש לפטור בזה גם לדעת רש"י, דרק היכא דהפקעת הרה"ר הוא משום דנעשה רה"י, איכא לה"ט דל"ה מחיצה מעיקרא, וכמש"כ החזו"א, אך בד' הגרע"א מבו' דד"ז תליא בפלוגתת רש"י ותוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-376)
376. אך בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד כתב, דהוא משום דכל שהוא גבה י' ורחב ד' דהוי רה"י, הוא חולק רשות לעצמו, וכל הא דאין כלי חולק רשות לעצמו, הוא רק כשאין עליו תורת רה"י, דבכה"ג הו"ל חפץ שאינו חולק רשות לעצמו. [↑](#footnote-ref-377)
377. ומבו' בדבריו דאי"ז לא דק בעלמא, אלא דינא קתני, דכל דלית בה ו' טפחים ה"ה חייב מדרבנן, ובזה י"ל משה"ק הרמב"ן דבכל מקום דאמרינן לא דק מקשה ומתרץ לה בגמ' בהדיא, - והרמב"ן הק' עוד דהרי אף כשיש בה ו' פטור אבל אסור, והראש יוסף כתב דכשיש בה ו' אינו חייב מכת מרדות, וכשאין בה ו' חייב מכת מרדות, והרמב"ן שהק' לטעמי' דפירש דהוי דומיא דלא דק דבעלמא. [↑](#footnote-ref-378)
378. ואמנם בפי' ר"ח לקמן צ"ט א' הביא לד' הירושלמי דהעומד והחלל מצטרפין לד' והוא שיהא העומד מרובה על החלל, אך כיון דלדעתו אין מקור לזה בד' הבבלי, וכל הא דמצטרפין הוא מיוסד ע"ד הירושלמי, הרי דכ"ז הוא כשהעומ"ר על החלל, וע"כ הכא דאין העומ"ר על החלל, אין הדפנות מצטרפות לד'. [↑](#footnote-ref-379)
379. וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש פירקין, דל"ה רה"י אלא כשהחלל שבין המחיצות הוא ד"ט, ועמדו ע"ז החמד משה בסימן שמ"ה סק"א והבית מאיר שם והשעה"צ שם סק"א, וכ"נ גם בדבריו בפי"ד משבת ה"א, וכמו שדקדק הב"ח בסימן שמ"ה, וכ"כ בחי' הגר"ח שם, (אך הט"ז בסימן שמ"ה סק"ב כתב לדחוק בדבריו), וכ"ה גם בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ר"ב ד"ה וצריך שתדע. [↑](#footnote-ref-380)
380. וצ"ע דלפי החשבון כל שהיא רחבה ה' וב' שליש כבר יש בה יותר מדע"ד מרובעות, ומ"ט הצריך אביי שתהא רחבה ו' טפחים. [↑](#footnote-ref-381)
381. אך לפי המבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דעובי המחיצות אינו מצטרף לד"ט, וכן משמעות דבריו בהלכותיו, י"ל דהא דאמר אביי רחבה ו', קאי על חללה, כמבו' בד' הרשב"א די"ל כן, ולא למדנו מזה דעובי המחיצות משלים לשיעור, - ובפי' רבינו פרחי' שם למד מד' הרמב"ם בהלכותיו דעובי המחיצות משלים לשיעור, וזה ממש"כ דעובי הכתלים של רה"י כרה"י, לאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, ולכאו' י"ל דאף דעובי המחיצות הוי רה"י, מ"מ בעינן שיהא חלל ד"ט כדי שיהא רה"י, אך בדעת רבינו פרחי' נראה דס"ל, דכל המקום לדון שלא ישלים עובי המחיצות לשיעור, הוא משום דאינו בתוך גדירת המחיצות, וזהו שכתב דכיון דעובי הכתלים הוי רה"י, ודאי דה"ז משלים לשיעור ד'. [↑](#footnote-ref-382)
382. וכתבו דאע"ג דרש"י פירש וכו', וצ"ב מה ענין זה לדבריהם הכא, ונראה מזה דס"ל דלדעת רש"י דההיא דגידוד ומחיצה איירי שעשה מחיצה ה' על בור עמוק ה', י"ל דבגונא דעשה מחיצה ה' על תל גבוה ה' לכו"ע אין מצטרפין, וזהו שהוצרכו להוכיח דלא כפירש"י, וההיא דגידוד ומחיצה איירי כשעשה מחיצה ה' על תל גבוה ה', ואפ"ה קי"ל דמצטרפין. [↑](#footnote-ref-383)
383. ויש מקום לפרש דהיינו, דהצד דדופני הכוורת מצטרפין לרוחב ד', הוא משום דמנח מידי ומשתמש, ומכח זה אף שולי הכוורת מצטרפין, דלא חשיב כגידוד ה' ומחיצה ה', אלא חשיב כגידוד י', וכמבו' כן בד' תוס' בסוכה ד' ב' וגיטין ט"ו ב', דמהני הא דמנח מידי ומשתמש לחשבו כגידוד י', וכ"ה בתוס' הרא"ש בסוגיין, (ולקמן צ"ט א' נת' דלדעת הרשב"א אין הדין כן), אך לדעת ר"ת דאין דופני הכוורת מצטרפין לרוחב ד' ול"מ הא דמנח מידי ומשתמש, הדין נותן דאף לא יצטרפו לגובה י', אך אין נראה כן בד' תוס' הרא"ש, (עיי"ש שכתב לישב גם לפי' ר"ח, דהא דשולי הכוורת מצטרפין לגובה י', הוא משום דמנח מידי ומשתמש, והק' ע"ז דיצטרפו גם לרוחב ד', ומשמע דמעיקרא לא אתי עלה מכח הא דמנח מידי ומשתמש), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-384)
384. ובטעמא דאביי דפליג כתב בד"ה אבל דהוא משום דקרומיות לא חשיבי, וכ"כ התוס' בד"ה אי אפשר, וצ"ע אם ה"נ בדינא דאגד לרה"י דלקמן צ"א ב' לא סגי באגד דקרומיות, או דהוא דוקא באגד דהכא דהוא דין בפנ"ע, וכמש"נ להלן מד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-385)
385. ונתחדש לפ"ז, דלא סגי במה שהכלי גובהו יותר מי' ואם הי' מונח ע"ג קרקע הי' אוכל כל הרשות ואגוד במקו"פ, אלא דוקא כשהונח ע"ג קרקע ואוכל בפועל את כל הרשות. [↑](#footnote-ref-386)
386. אך התו"י כתב דאף לר"ע פטור משום דכל למעלה מי' פטר ר"ע, ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דממילא יש לפטור מדינא דאיגודו במקו"פ, וס"ל דפטור אף שאינו אוכל כל הרשות, או דס"ל דבכה"ג גרע טפי משום דעל חלק הכוורת שלמעלה מי' לא אמרינן קלוטה כלל, ואינו מונח כלל ברשות, והיינו דכל הא דבעינן לפטורא דאיגודו במקו"פ, (ואינו פטור אלא באוכל כל הרשות), הוא כשנחה הכוורת ע"ג קרקע, דכולה מונחת על הקרקע, ואך שמקצת הוא למעלה מי', אך בההנחה דקלוטה, הרי דהחלק שלמעלה מי' אינו מונח ברשות כלל. [↑](#footnote-ref-387)
387. והעירו דמד' התוס' שדנו לחייב בזורק כוורת גבוהה י' ורחבה ד' למ"ד דקלוטה כמי שהונחה, מוכח כדרך קמא, דבהנחה דקלוטה, לכאו' חשיב דהנחת הכוורת היא גם למעלה, ואפ"ה לא פטרינן משום איגודו למקו"פ.

     אך מאידך מצינו מקור לדרך בתרא, בד' הרמב"ן וש"ר לקמן צ"ט ב' דבדבילה שמינה שבכותל, חשיב דהנחתה היא בכותל, ולכאו' הא דלא פטרינן מכח הא דאגודה לתוך ד', הוא משום דאי"ז אוכל כל הרשות, והרי דכל היכא דהנחתה היא במקום אחד, לא פטרינן משום אגד אלא באוכל כל הרשות. [↑](#footnote-ref-388)
388. אך התוס' הרא"ש שם מסיק דבכה"ג חייב, דדוקא חפץ אחד שמקצתו בתוך עשרה ומקצתו למעלה מעשרה "לא חשיב כמונח ברה"ר" כיון דאגודו למעלה במקו"פ, אבל חפץ שמונח על כתפו או בידו נגרר אחר רגלי האדם דבמקום שהוא עומד שם חשיב כמונח החפץ, עכ"ד, ומבו' דפטורא דאיגודו במקו"פ, אי"ז מכח הא דבפועל החפץ הוא במקו"פ, דא"כ ל"ה מהני מידי הא דחשיב כמונח במקום רגלי האדם, דמ"מ בפועל הוא במקו"פ, אלא הוא משום דכל שהוא אגוד במקו"פ לא חשיב דהנחתו היא ברה"ר, וע"ז הוא דמהני הא דחפץ שמונח ע"ג האדם נגרר אחר רגליו, וחשיב כמונח במקום שהוא עומד, דע"כ לא איכפת לן דבפועל החפץ הוא במקו"פ. [↑](#footnote-ref-389)
389. אך יש לדחות דאיירי בגונא שהיתה מוטה על צידה ברה"ר דאין איגודה במקו"פ, - וי"ל עוד, דאיירי בגונא שהגבי' הכוורת בידו והרגיע ידו ואח"כ זרקה, ובכה"ג ליכא לפטורא דאיגודו במקו"פ כיון דאינו אוכל כל הרשות. [↑](#footnote-ref-390)
390. ובדף מס' 17 נת' ללמוד מזה דפטורא דזריקת כוורת הוא אף כשאין הרה"י אלא על גבה, דהרי כשכפאה על פי' והיא גבוהה ז' ומשהו, נמצא דאין בתוכה י', והו"ל כבית שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי' דתוכו הוי כרמלית, וזה דלא כמש"כ בחי' הגר"ח בפי"ד משבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-391)
391. ולכאו' לפ"ז כל הא דפטרינן ברחבה ו', הוא רק כשיש בחללה דע"ד, דאם ליכא דע"ד אלא בצירוף הדפנות, ול"ה רה"י אלא על גבה, לי"ב לדין לבוד דמחיצות. [↑](#footnote-ref-392)
392. ובדעת רש"י דפטר בכה"ג, כתב הראש יוסף בד"ה והנה בטעמא דאי"ז מטעמא דזריקת רשויות, דהכא ודאי לא חשיבא הכוורת עצמה כרשות, אלא משום דהוי כזורק לרה"י וכדעת התוס', והוכיח מזה דרש"י לא פליג על טעמא דהתוס', עיי"ש, - אך למש"כ הר"י מלוניל דפטורא דזריקת רשויות הוא משום דליכא בזה הנחה גמורה ברה"ר, ונת' בדף מס' 17 שפיר י"ל דאף בכה"ג איכא לפטורא דזריקת רשויות, וכ"ה משמעות ד' הראשונים דהא דפטרינן בכה"ג הוא חד דינא עם הא דפטרינן ברישא. [↑](#footnote-ref-393)
393. ושמא דבריו מתפרשים למש"כ לעיל מינה, דפטורא דזריקת כוורת הוא דכיון דהיא רה"י לא חשבינן שהנחתה היא ברה"ר אלא הנחתה היא ברשות עצמה, וכ"ז הוא בגונא דגם כשתנוח לגמרי ברה"ר תהא רשות לעצמה, ובכה"ג לא חשיבא הנחתה כהנחה ברה"ר, אך כל דבשעה שתנוח לגמרי ברה"ר לא תהא רשות לעצמה, חשיבא ההנחה מעיקרא כהנחה ברה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-394)
394. ומה שהוצרך לדין לבוד, ולא סגי בדין גוד אחית, צ"ל כמש"כ החזו"א סימן ס"ב סקי"א דהיכא דהוא דרך הילוכו ולא קבוע לא אמרינן בו גוד אחית, או דכל הא דחשיב הנחה לפטור דרך הילוכו, הוא רק משום דאיכא לבוד דמחיצות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-395)
395. ולקמן פ' א' נתבאר בביאור דבריו, דמהא דמעביר הוי כמונח, חזינן דכל הא דתוך ג' ל"ה כמונח, הוא כשהוא מתגלגל באויר ואינו קבוע במקום זה, וע"כ הוא דבמעביר דהוי החפץ מצ"ע קבוע במקום זה, הוי כמונח, אף שאינו ע"ג קרקע ממש, ואשר ע"כ בזורק תוך ג' וסופו לנוח שם, דה"ה קבוע במקום זה ואינו מתגלגל ממנו, הו"ל כמונח. [↑](#footnote-ref-396)
396. וזהו שהק' דלרחב"ט דתוך ג' הוי כמונח, יתחייב אף כשזרקה דרך שולי', וכתב בשם רבינו דקי"ל כרבא, ומבו' דלדעת רבא ניחא הא דשאני כפאה על פי' מזרקה דרך שולי', דבזרקה דרך שולי' דליכא לדין לבוד דמחיצות ל"ה כמונח, ובכפאה על פי' דאיכא לדין לבוד דמחיצות הוי כמונח, - ויש להוסיף דבד' הרשב"א לעיל מינה, כשהביא לד' הרמב"ן מבו' דיש לדון דיהא כמונח מדין לבוד, ויש לדון דיהא כמונח משום דתוך ג' הוי כמונח דתוך ג' לקרקע כקרקע, ודינא דרחב"ט הוא משום דתוך ג' לקרקע כקרקע, אך ל"מ בזה דין לבוד, דאין לבוד אלא במחיצות, ובזה הוא דפליג רבא דתוך ג' לקרקע ל"ה כקרקע, אך כל דאיכא לדין לבוד, מודה רבא דהוי כמונח. [↑](#footnote-ref-397)
397. ולפ"ד הרשב"א ניחא, דהרי קי"ל דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, וכל הא דהויא כמונחת הוא מדין לבוד דמחיצות, וכ"כ הנפש חי' בסימן ט"ז, - ולמש"כ הרשב"א דאף לרחב"ט לא מצינו לדון הכא מכח דינא דתוך ג' הוי כמונח, ניחא נמי דע"כ בעינן הכא לדין לבוד דמחיצות, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-398)
398. ומשמעות דבריו דל"ה כמונח כלל, ולכאו' הוא משום דקי"ל כרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, אך י"ל דמש"כ דל"ה כמונח בארץ, היינו דאי"ז הנחה המועלת לפטרו, וכמש"כ הנפש חי' בסימן ט"ז דהנחה דתוך ג' ל"מ לפטור. [↑](#footnote-ref-399)
399. ואמנם מבו' בדבריו לעיל מינה דאיירי אף בכוורת שאינה רחבה ו', ונתחדש בזה דשייך דינא דגוד אחית אף שאין מחיצות הכוורת מחיצות דרשות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-400)
400. והנפש חי' בסימן ט"ז עמד בקו' הרשב"א, דהרי הנחה דתוך ג' לרחב"ט ל"מ לפטור, ועיי"ש שכתב לפ"ז לפרש טעם אחר בהא דבעינן הכא לדין לבוד דמחיצות, דהוא משום דהנחה מדין לבוד ל"ה הנחה לפטור, ורק הנחה דמדין לבוד דמחיצות הויא כהנחה גמורה ומהניא לפטור, וצ"ל כמש"כ החזו"א בגליונות לקובץ כתבי בית ישראל, וכעי"ז כתב בסימן ס"ב סק"ד, דאף דהנחה דתוך ג' ל"מ לפטור, מ"מ כיון דכבר נח בהנחה זו, לא חשיבא הנחה שני' שנח על הקרקע במקום זה לחייב עלי'. [↑](#footnote-ref-401)
401. ועיקר הך מילתא דאיכא תרי גווני דלבוד, נת' בד' הפמ"ג במש"ז סימן שס"ג סק"א והמחה"ש בסימן תק"ב סק"ט, ועמש"כ בזה בעמק ברכה סוכה אות י"ח וקה"י סוכה סימן י"ג, ומה שהאריך בזה בשלום יהודה סימן נ', ועיי"ש מש"כ לישב לסוגיא דלקמן צ"ז א' דמייתינן מדין לבוד דמחיצות לדין לבוד דעלמא. [↑](#footnote-ref-402)
402. והקה"י בסימן ד' כתב כן מדעתו, ועמד ע"ד הר"ן שלא כתב כן, דסתרי דבריו למש"כ לעיל בטעם הא דנעץ קנה וכו' חייב, - אך באמת בל' הר"ן משמע דכל הא דנעץ קנה וכו' חייב, הוא רק ברה"י, והיינו משום דרה"י עולה עד לרקיע, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן, ונת' לעיל במקומו. [↑](#footnote-ref-403)
403. עיי"ש שכתב לחוש שלא לטלטל מרה"ר לע"ג העמוד, אלא כשהעמוד רחב ד', ומבו' דכל שאינו רחב ד', ל"ה רה"ר, - אך צ"ע דאף אם ל"ה רה"ר, מ"ט יהא אסור לטלטל ממנו לרה"ר, הרי כיון שאינו רחב ד' הו"ל מקו"פ, ושמא איירי בגוונא דבפחות מט' יש בו רוחב ד' והוי כרמלית, וע"כ אף המקום שלמעלה מט' הוי כרמלית. [↑](#footnote-ref-404)
404. עיי"ש דמבו' בדבריו דלדעה זו דבעינן שיהא רחב ד', הרי דכל שאינו רחב ד' מותר לטלטל ממנו לרה"י ולכרמלית, ומבו' דכל שאינו רחב ד' ל"ה רה"ר כלל, דאם הוי רה"ר אלא דאינו חייב משום דבעינן עקירה והנחה ע"ג מקום ד', הרי מ"מ ה"ז אסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-405)
405. ובד' הרשב"א לעיל ה' א' ד"ה איבע"א בגומא מבו' דגומא ל"ה רה"ר אלא כשהיא רחבה ד', וצ"ע דמ"ש מעמוד דהוי רה"ר אף כשאינו רחב ד', וכמש"כ הרשב"א לעיל שם בשם הראב"ד דכל הא דבעינן שיהא בו ד' הוא מדינא דהנחה ע"ג מקום ד', - והעירו די"ל דהא דבגומא בעינן רוחב ד', הוא משום דרה"ר בעיא רוחב ד', וכיון דהגומא היא מקום לעצמה בעינן שיהא בו רוחב ד', ומשא"כ בעמוד די"ל דמצטרף הקרקע שתחת העמוד עם הרה"ר, וחשיב כמקום ד', וזה ניחא אי נימא דל"ה רה"ר י' טפחים למעלה מן העמוד, אלא י' טפחים למעלה מן הקרקע, - אך טפי נראה, דבגומא דהויא רה"ר משום תשמיש, הרי דכל שאין בה ד' לא חזיא לתשמיש, ומשא"כ בעמוד דהוי רה"ר משום כיתוף, אף כשאין בו ד' חזי לכיתוף, וכמש"כ הרשב"א בתו"ד דדרך המכתפין לכתף אע"פ שאין בו ד', לפי שאין מניחים שם משאן אלא נסמכין בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-406)
406. ולכאו' לפי דבריו הדין נותן דנעץ קנה י' ברה"ר ובראשו טרסקל ורבים מכתפין עליו, יהא זה רה"ר, דכיון דלי"ל מחיצות ול"ה רה"י, שפיר מהני הכיתוף לחשבו כרה"ר, - אך לדעת הרא"ש הרי דאף בכה"ג כיון דאינו באויר רה"ר, ל"מ בזה הכיתוף. [↑](#footnote-ref-407)
407. ומוכח כן ממש"כ בפירש"י בעירובין דהא דעמוד גבוה י' ל"ה רה"ר הוא משום דלא חזי לכיתוף, וממש"כ התורי"ד דהוא משום דל"מ כיתוף הרבים לבטל מחיצות רה"י, והרי דבלא"ה הי' העמוד רה"ר, ואם אף בעמוד גבוה ט' אינו רה"ר אלא עד גובה י' מרה"ר, הרי דבעמוד גבוה י' א"א שיהא רה"ר כלל. [↑](#footnote-ref-408)
408. ויש מקום לדון עוד, דעיקר הא דהעמוד הוי רה"ר, היינו דהקרקע שתחתיו הויא מכלל הרה"ר, ואין העמוד חולק מקום לעצמו משום דחזי לכיתוף, ולעיל בהערה נת' די"ל כן בדעת הרשב"א, דמה"ט הוא דבעמוד ל"ב שיהא רחב ד' ובגומא בעינן שתהא רחבה ד', ולפ"ז הדין נותן דל"ה העמוד רה"ר אלא עד גובה י' מהקרקע. [↑](#footnote-ref-409)
409. ולכאו' הוכחה זו היא רק למש"כ הרא"ש בטעם הא דגבוה י' ל"ה רה"ר, אך למש"כ רש"י בעירובין דהא דגבוה י' ל"ה רה"ר הוא משום דלא חזי לכיתוף, אין להוכיח משם, דלא מצינו לפרשה בעמוד, דהרי הא דאם גבוה י' ל"ה כרמלית, אי"ז מכח הא דכרמלית אינה תופסת אלא עד י', אלא משום דגבוה י' לא חזי לכיתוף. [↑](#footnote-ref-410)
410. ולמש"כ הרא"ש דהא דבגבוה י' ל"מ הא דמכתפין עליו הוא משום דנשתנה לרשות אחרת, ואף כשאינו רחב ד' ואינו רה"י, צ"ל דה"נ הוא בגומא דעמוקה י' דנשתנתה לרשות אחרת, וזה מתפרש לפי המבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער פ"א הע"א ופ"ב הלכה ק"ז, דכ"ה דאין רה"ר עולה למעלה מי', ה"נ אינה יורדת למטה מי'. [↑](#footnote-ref-411)
411. וצ"ע דא"כ מ"ט לא מייתינן לב' הפלוגתות יחד, והעמידו הדברים בב' סוגיות, ועל כל פלוגתא מייתינן ראיות אחרות, - ושמא י"ל, דלעולם חורי רה"ר ל"ה כתשמיש ע"י הדחק, שהרי אמרו לעיל ז' ב' דניחא תשמישתי', וטעמא דרבא דל"ה רה"ר, ול"ד לעמוד, הוא משום דהחור הוא מקום לעצמו, ואינו מכלל הרה"ר, ומשא"כ הכא בעמוד וגומא שהם בתוך הרה"ר, הרי דכל דתשמישם הוא שלא ע"י הדחק, לכו"ע הוו כרה"ר, וכל דתשמישן הוא ע"י הדחק פליגי בה אביי ורבא, - אך צ"ע אם ד"ז מתישב עם מש"כ בפירש"י לקמן צ"א ב' באסקופה, דכל דגבוהה ט' ורבים מכתפין עלי' הויא רה"ר, די"ל דהתם איירי שאינה בתוך כותלי הרה"י, (דאל"כ הרי הויא רה"י גמורה שיש לה ג' מחיצות), ואינו מחולקת מהרה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-412)
412. אך צע"ק, דאם כלי ברה"ר הוי מקו"פ, א"כ מהו שכתב רש"י דהא דאי"ז כרמלית הוא משום דלא גזור רבנן לבטולי מתורת כלי, ומ"ט בעינן לבטלו מתורת כלי כדי לחשבו ככרמלית, הרי כיון דהוא חולק מקום לעצמו ואינו רה"ר, הדין נותן דכל שהוא רחב ד' יהא עליו תורת כרמלית, - ושמעתי לפרש ד' רש"י בע"א, דלעולם כלי ברה"ר ל"ה מקו"פ, ואך דעיקר הא דכלי אינו חולק מקום לעצמו, ול"ד לכלי גבוה י' ורחב ד' שחולק מקום לעצמו, הוא משום דמקו"פ אי"ז רשות, וכמש"כ רש"י לעיל בסוגיא דכוורת, אך מדרבנן דהחשיבו כרמלית כרשות, הי' בדין דכלי רחב ד' יחלוק מקום לעצמו, וע"ז הוא שכתב רש"י דלא גזור רבנן לבטלו מתורת כלי ולחשבו כרשות, ובזה מתפרש גם מה שהוצרך רש"י בסוגיא דכורת לפרש דהא דכורת שאינה רחבה ד' ל"ה רשות, הוא משום דמדאורייתא לאו רשות היא, ולא פירש דהוא משום דכלי אינו חולק מקום לעצמו כלל מדאורייתא, והיינו משום דאם הוה חשבינן לה כרשות, אף הי' חולק הכלי מקום לעצמו. [↑](#footnote-ref-413)
413. ויש מקום לדון בזה, דכ"ז הוא אם הא דכלי שברה"ר הוי מקו"פ, הוא משום דהוא חולק מקום לעצמו, אך אי נימא דהוא משום דלא דרסי בי' רבים, ולעולם אינו חולק מקום לעצמו, י"ל דכלי שבכרמלית הוי כרמלית, דכרמלית לא תליא בדריסת רבים, - ועמש"נ לעיל ז' א' בדין צואה בכרמלית, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-414)
414. וצ"ב, שהרי כתב המאירי שם דאין כרמלית ומקו"פ בכלים, והיינו דכלי העומד ברה"ר הוי רה"ר, וכ"כ המאירי בסוגיין, וא"כ הדין נותן דה"נ כלי העומד בכרמלית הוי כרמלית, וכמש"כ הגרע"א. [↑](#footnote-ref-415)
415. ואמנם יש מקום לדון, דכל איסור החלפה, הוא רק כשהביאו הכלי למקו"פ ע"מ להביאו אח"כ לרשות השני', דבכה"ג הוי זה "החלפה" דרך רשות המותרת, אך כל שהביא הכלי למקו"פ ע"מ להשתמש בו שם, שפיר מותר להביאו אח"כ לבית, ואי"ז בכלל איסור החלפה, אך בל' הסמ"ג לא משמע כן, וצ"ע

     ועי' עוד בד' הבית מאיר שם שכתב דמסתבר דכל איסור החלפה הוא דוקא כ"ז שהוא נח על עמדו, דאז אפי' נח מיקרי החלפה דנראה כמזלזל באיסור שבת ואסור, אבל אם עקר ממקום זה והלך לו בתר שהוציא מרה"י והניח ע"ג המקו"פ ושוב חזר ובא לעקור ממקו"פ לרה"ר אה"נ דשרי, אך כתב שקשה להמציא ד"ז בלא ראי', וגם משמעות דבריו שם דכל דבריו אלו הם רק לפ"מ דהוה ס"ל דאיסור החלפה הוא רק באדם א' אך לאחר שרי, וע"כ בכה"ג יש להתיר דדמי לאחר, אך לפ"מ שהביא מד' הסמ"ג דאיסור החלפה הוא אף בב' בנ"א, הרי דה"נ יש לאסור בכה"ג. [↑](#footnote-ref-416)
416. והעירו דלרש"י לטעמי' בסוכה מ"ג א' דמעביר ד' אמות חייב אף אם היתה העקירה וההנחה ברה"י, הרי בע"כ דעיקר החיוב הוא מכח ההעברה, וא"כ היאך הוא חייב כשהעבירו למעלה מי' דאי"ז העברה ברה"ר, ואי דנימא דגם העברה למעלה מי' חשיב כהעברה ברה"ר, א"כ מה מייתינן מינה דה"נ חייב המוציא מרשות לרשות דרך מקו"פ, וגם תיקשי במש"כ בפירש"י בעירובין צ"ט א' דהא דמעביר דרך עליו חייב הוא משום דבתר עקירה והנחה אזלינן, והרי כיון דחיובא דמעביר ד' אמות הוא אף כשהי' העקירה וההנחה ברה"י, בע"כ דאין עיקר החיוב מכח העקירה וההנחה, - ולכאו' בעכצ"ל דאיכא תרי גווני לחיובא דמעביר ד' אמות, או כשעקר והניח ברה"ר, ובכה"ג ל"ב שתהא ההעברה באויר רה"י בתוך י', או כשהעביר ד' אמות באויר רה"ר בתוך י', ובכה"ג חייב אף אם היתה העקירה וההנחה ברה"י, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-417)
417. ומש"כ שם לישב לפ"ד הרשב"א לעיל ה' א' דדינא דמשא בני קהת הוא רק בעקירת והנחת גופו, לכאו' אי"ז מתישב עם ד' הרשב"א לעיל ו' א' שכתב דהחיוב הכא נלמד ממשא בני קהת, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א לקמן צ"ט ב' דבמעביר דרך עליו אם נח שם חייב, וכנראה דמפרש דמעביר דרך עליו איירי במעביר דרך הילוך, וכמש"כ כן גם הריטב"א בעירובין צ"ח א', וע"כ אם נח למעלה מי' חייב, כיון דאיכא הנחת גופו. [↑](#footnote-ref-418)
418. והחזו"א בסימן ס"ב סקי"ג הק' מל' הגמ' התם לא נח הכא נח, והול"ל הכא במאי עסקינן בדנח, ול' הגמ' משמע דלעולם הוא כך, - אך הנה ל' הר"ח הוא הא דרבא בדלא נח לפיכך חייב והא בדנח, ומשמע דמכוון הגמ' הוא לאוקימתא, דרבא איירי בדלא נח וההיא דאסקופה איירי בדנח. [↑](#footnote-ref-419)
419. והעירו דיש ללמוד כן ממש"כ רש"י לעיל ו' א' ד"ה ובלבד דהא דאסור לכתחילה, הוא שמא יבא להוציא להדיא מרה"י לרה"ר, ולא פירש דהוא משום שמא לא ירגיע ידו, וכמש"כ כן הרי"ד בתחילת דבריו, ובע"כ דאף אם לא הרגיע ידו פטור. [↑](#footnote-ref-420)
420. ויש ללמוד מזה, דאיכא הנחה המפסקת במקו"פ, ואינה מפסקת בתוך ד' אמות, וע"כ הוא דאף דהנחה זו שהוא עומד במקומו ומעביר דרך עליו, מהניא להפסיק במקו"פ, מ"מ אינה מועלת להפסיק בתוך ד' אמות, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש לעיל ה' ב' במה שתמה ע"ד ריב"א בדין מהלך כעומד, דמבו' ג"כ דס"ל דמסברא יש לחלק בין הנחה להפסיק במקו"פ להנחה להפסיק בתוך ד' אמות. [↑](#footnote-ref-421)
421. ובסוגיית הגמ' בעירובין צ"ט א' מבו' דהמעביר מתחילת ד' לסוף ד' חייב אף כשהוא עומד במקומו, ולכאו' זה שלא כד' הבית מאיר, - אך י"ל דהתם דהוא עומד ברשות אחרת, לעולם לא חשיב כנח, דידו לא נייח, והרמב"ם בפט"ו משבת ה"א פסק בההיא דעירובין דפטור, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-422)
422. וגם מש"כ התוס' הרא"ש לפרש לשנויא דגמ' דהתם לא נח במקו"פ והכא נח במקו"פ, אי"ז מתישב היטב לדעת התוס', דכיון דלדעתם עיקר המו"מ בסוגיין הי' אם כשהעבירו כנגד גופו חשיב כהנחה או לא, לא הול"ל התם לא נח הכא נח, אלא הול"ל התם לא נח במקו"פ הכא נח במקו"פ, ורק לדעת רש"י דהמו"מ בסוגיין הוא אם המעביר דרך מקו"פ חייב, הרי דע"ז משני דהתם לא נח במקו"פ ןהכא נח במקו"פ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-423)
423. ומבו' בדבריו דקו' זו היא רק לפי' התוס', דלדבריהם בע"כ דאיירי התם כשהוא עומד ע"ג האסקופה, אך לפירש"י י"ל דאיירי התם במהלך ברגליו דרך האסקופה, ושפיר י"ל דכל שהוא עומד באסקופה חשיב כנח ופטור, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-424)
424. אך אי נימא כמש"כ החזו"א דדינא דמשא בני קהת הוא רק בהנחה ולא בהעברה, י"ל דזהו דמשני דהתם לא נח, דאף דגם אם הי' נח הי' חייב משום דחשיב כהנחה דלמטה מי', מ"מ כלפי ההעברה דחשיבא כהעברה דלמעלה מי', כל הא דחייב הוא רק משום דלא נח. [↑](#footnote-ref-425)
425. ואמנם לא הביא הרא"ש בזה לדינא דמשא בני קהת, ונראה דס"ל דליכא הכא כלל לדינא דמשא בני קהת, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-426)
426. והמהרש"א כתב דל"ד נקט דלחיו לפנים מן האסקופה, אלא ה"ה בלחי הזקוף על האסקופה, ולא אתי אלא לאפוקי לחי העומד מבחוץ, - ולכאו' בע"כ דאיירי בלחי הזקוף על האסקופה, דאם איירי כשהלחי לפנים מן האסקופה, מ"ט פריך עלה מהא דתוך הפתח צריך לחי אחר להתירו, הרי אם אם תוך הפתח א"צ לחי אחר להתירו, הרי היינו משום דמותר להשתמש כנגד הלחי דחודו החיצון סותם, וכמבו' כן בפירש"י בד"ה צריך לחי אחר, ואכתי לא ניחא הא דפתח פתוח כלפנים, כיון דהוא חוץ מן הלחי. [↑](#footnote-ref-427)
427. וי"ל בזה לפי המבו' בד' הראשונים בעירובין ה' א', דמה שאמרו שם דאף לרב יוסף דמשך מבוי בד"ט, מ"מ לאפוקי מתורת לחי הוא בד' אמות, היינו רק בלחי הבולט, אך לחי המושך נפיק מתורת לחי בד"ט, ועיי"ש בתוס' הרא"ש ור"ן במש"כ לפרש הטעם בזה, ושפיר כתב המהרש"א דאם ד"ט הוא שיעור מבוי, אין לעובי החומה תורת לחי. [↑](#footnote-ref-428)
428. וצ"ב דאם אין לעובי החומה דין לחי, הרי אף המקום שבפנים אין לו ד' מחיצות, ומה יועיל הא דמקום הפתח בטל לו, - וצ"ל דלעולם אף דעובי החומה רחב ד"ט, יש עליו תורת לחי להתיר את המקום שבפנים, וכמו שאמרו בעירובין י' א' דרק כשהוא מושך ד' אמות אין עליו תורת לחי, ועוד, דבית וחצר הניתרים בב' פסין, ה"ה מתירין אף כשיש בהן ד' אמות, וכמש"כ התוס' בעירובין ה' ב' (ד"ה אינו דין) דפסי חצר מתירין אף כשיש בהן ד' אמות, וכל הא דאין לו דין לחי, הוא כלפי להתיר את המקום שבין הלחיים, והתירו הוא משום דהוא בטל למקום שבפנים דיש לו ד' מחיצות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-429)
429. ויש לפרש בזה, דאף דחודו החיצון סותם או דהכירא מלבר, כ"ז הוא כלפי המקום שלפנים מן הלחי, דמקום זה ניתר ע"י חודו החיצון של הלחי, אך כלפי המקום שבין הלחיים, הדין נותן דלא יהא הלחי מתיר כלל, דכ"ה דהיכא דהלחי מושך לכל אורך המבוי דאין עליו תורת לחי כלל, דאינו סותם כלל את המבוי ברוח רביעית, אלא הוא משמש ככותל ברוח שלישית, הרי ה"נ כשאין הלחי מושך לכל אורך המבוי, והוא סותם את המבוי ברוח רביעית, מ"מ כלפי המקום שבין הלחיים אין הלחי משמש כסתימה ברוח רביעית, דמקום זה הוא פרוץ במלואו, דכל הא דחודו החיצון סותם, הוא כלפי המקום דמשמש הלחי כתחילת מחיצה, אך כלפי המקום שבין הלחיים דאין הלחי משמש כתחילת מחיצה, אין חודו סותם, ואשר זהו מש"כ התוס' דהא דהמקום שבין הלחיים אף דהוא פרוץ במלואו ברוח רביעית, הוא משום דהוא בטל למה שבפנים שיש לו ד' מחיצות, ומכח זה חזינן להלחי כמחיצה אף על מקום זה, וה"ה מועיל להתירו, ואמנם אף דהוא בטל למה שבפנים, מ"מ כל הא דה"ז מועיל להתיר למקום זה, הוא רק משום דחודו החיצון סותם ודהכירא מלבר, ובין הלחיים הוי בתוך סתימת המחיצה, ובזה מהני הא דהוא בטל לגבי פנים, דמכח זה מהניא סתימת הלחי אף למקום זה, אך אם חודו הפנימי סותם או הכירא מלגיו, ובין הלחיים הוי מחוץ לסתימת המחיצה, ל"מ מידי הא דהוא בטל לגבי פנים. [↑](#footnote-ref-430)
430. ועיי"ש שהשיג ע"ד מי שהורה דהוא כרמלית, ולכאו' כונתו לד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ד שכללו בכלל הכרמלית, ואמנם לכאו' להרמב"ם לטעמי' דל"ה רה"י אלא כשיש לו ד' מחיצות, ודאי דהו"ל ככרמלית, וכ"כ בס' נהר שלום סימן שע"ד. [↑](#footnote-ref-431)
431. וי"ל עוד, דשאני קרפף יותר מבית סאתים דמדרבנן ל"מ לו ההיקף והוי כרמלית, והוי רשות אחת עם שאר כרמלית, ואך שבאנו לדון דמ"מ כיון דמה"ת הוי רה"י יהא אסור לטלטל ממנו לכרמלית, וע"ז אמרו דלא אסרו בזה משום גזירה, אך מבוי שאינו מתוקן ברוח רביעית י"ל דאף מדרבנן אין תורת כרמלית עליו, וע"כ אסור לטלטל ממנו לכרמלית, ולא התירו בזה משום הגזירה. [↑](#footnote-ref-432)
432. וצ"ע דלפ"ז הדין נותן, דכל הא דמבוי צריך תיקון ברוח רביעית הוא רק כשאינו גבוה ג"ט מרה"ר, אך כל שהוא גבוה ג"ט מרה"ר, א"צ תיקון כלל, דאין פרצתו לרה"ר אוסרתו, משום דהוא גבוה ג' ואינו נדרס עם רה"ר, וזה לא שמענו. [↑](#footnote-ref-433)
433. והנה הראשונים בפ"ק דעירובין כתבו דמבוי שאינו רחב ד"ט, לכו"ע א"צ תיקון משום דהו"ל כמקו"פ, אך לכאו' לפ"ד התורי"ד הדין נותן דאף דהוא מקו"פ, מ"מ כיון דאינו גבוה ג' מרה"ר, אוסרו אויר רה"ר. [↑](#footnote-ref-434)
434. אמנם יש לדחות, דהנה הראשונים בעירובין ט' א' כתבו בדעת רש"י דבין הלחיים שאין בו ד' בטל להכא ולהכא ומותר להוציא ממנו לרה"ר, משום דמדאורייתא ל"ה רה"י דל"מ ג' מחיצות בפתוח לרה"ר, ולפ"ז י"ל דע"כ בע"כ דהס"ד הכא דבין הלחיים שרי כשאין בו ד', אי"ז משום דהוי כמקו"פ, דא"כ מ"ט תני דפתח פתוח כלפנים, הרי אינו כלל כלפנים, דאף מותר להוציא ממנו לחוץ, ובע"כ דהס"ד דשרי הוא משום דבכה"ג דאין בין הלחיים רשות לעצמו מתיר הלחי מחודו החיצון, וע"כ לא שרי אלא המקום שבין הלחיים, - ועד"ז י"ל עוד, דאם הס"ד דשרי כשאין בו ד' הוא משום דהוי כמקו"פ, א"כ אפי' פתח נעול נמי, וכמו שעמדו בזה התוס' בסוגיין, ובע"כ דהס"ד דשרי הוא משום דבכה"ג מתיר הלחי מחודו החיצון, וע"כ בפתח נעול כלחוץ. [↑](#footnote-ref-435)
435. ובסק"ה שם תמה עפי"ז בסוגיין לפי' הרמב"ן, דמ"ט לא מוקמינן לה בלחי ובפסי חצר, ולחי קצר מהפתח, ופתוח לרה"ר, והלכך פ"פ כלפנים כל עובי הפתח מה שכנגד הלחי משום דחודו החיצון מתיר, והשאר משום מקום פטור, ופתח נעול כלחוץ, ועיי"ש ובסק"ו במש"כ בזה, אך לפמש"נ דהמקום שחוץ ללחי אסור אף כשאין בו ד', ניחא. [↑](#footnote-ref-436)
436. והנה התוס' והריטב"א והר"ן העמידו לקו' זו רק במה שאמרו דתוך הפתח אע"פ שאין בו ד' צריך לחי אחר להתירו, אך הרמב"ן העמיד לקו' זו על מה שאמרו מעיקרא דתוך הפתח צריך לחי אחר להתירו, - ופשוט דאזלי לטעמייהו דפליגי בעירובין שם בהא דשרי רבא בין הלחיים בפתוח לרה"ר, דדעת התוס' והריטב"א והר"ן דהוא רק כשאין בו ד', דהו"ל כמקו"פ, וע"כ לא הק' אלא במש"א דאף כשאין בו ד' צריך לחי אחר להתירו, דהו"מ לאוקמה בפתוח לרה"ר, דכל שאין בו ד' מותר, אך דעת הרמב"ן שם היא כדעת הרי"ף דרבא שרי בין הלחיים בפתוח לרה"ר אף כשיש בו ד', וע"כ הק' בעיקר מה שאמרו דתוך הפתח צריך לחי אחר להתירו, דהו"מ לאוקמה בפתוח לרה"ר, וכ"ה גם משמעות ד' הרמב"ן במלחמות דבפתוח לרה"ר שרי לרבא אף כשיש בו ד', (ורק כשהק' דגם לדעת אביי מ"ט לא מוקמינן לה באסקופה גבוהה ג', הוסיף דאינה רחבה ד'). [↑](#footnote-ref-437)
437. ואמנם למש"נ לעיל דכל הא דשרינן כשאינו רחב ד', הוא רק להמקום שבין הלחיים, אך המקום שחוץ ללחיים אסור אף שאין בו ד', לכאו' יש מקום לדון דה"נ כשהפתח נעול תהא האסקופה אסורה אף שאין בה ד', וכ"נ בד' הבעה"מ, וכמש"נ להלן, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א בעירובין ט' א' על תוד"ה ורבא שנקט כן, ועפי"ז כתב דמש"כ התוס' שם דאף בפתח נעול הוי כלפנים, הוא רק באסקופה הגבוהה ג"ט, עיי"ש, אך צ"ע דא"כ מ"ט לא מוקמינן לברייתא באסקופה דאינה גבוהה ג' ובפתוח לרה"ר, וע"כ הוא דאם פתח פתוח כלפנים ופתח נעול כלחוץ. [↑](#footnote-ref-438)
438. ואמנם הא דמודה אביי בגבוה ג' דשרי, דהוי מקו"פ גמור, ודאי דהוא אף בפתח נעול, ובזה ניחא משה"ק הרמב"ן במלחמות ע"ד הבעה"מ, דאף אם קי"ל כאביי מ"ט לא מוקמינן לה בגבוה ג' דמודה אביי דשרי. [↑](#footnote-ref-439)
439. ולכאו' י"ל בזה למש"כ הבעה"מ ודעימי' דבקירויו כלפי פנים והפתח פתוח מותר אף המקום שחוץ לקירוי, וי"ל דכ"ז הוא בקורה, אך בלחי אין המקום שחוץ ללחי מותר, וע"כ הוא דמוקי לה בקורה ולא מוקי לה בלחי, - וי"ל עוד למש"כ התו"י דאין דרך להעמיד לחי באמצע האסקופה, וע"כ הוא דלא מוקמינן לה בלחי. [↑](#footnote-ref-440)
440. ומשמעות דברי הבעה"מ הוא דאיירי אף כשמקצת מן האסקופה היא חוץ לכותלי המבוי, עיי"ש, וצ"ע דלכאו' האסקופה שחוץ לכותלי המבוי, אין לה מחיצות כלל והויא רה"ר גמורה, והיאך תהא ניתרת ע"י הקורה, - והחזו"א בסימן ס"ו סק"ט כתב דבע"כ מכוון ד' הרז"ה הוא להתיר את האסקופה שמחוץ לתיקון המבוי, אך האסקופה שמחוץ לכותלי המבוי אסורה. [↑](#footnote-ref-441)
441. והמהרש"א פירש כן גם בד' התוס', והחזו"א בסימן ס"ו סק"י תמה ע"ז, עיי"ש, ובד' תוס' הרא"ש נראה להדיא שדעתו כדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-442)
442. אך בפתח פתוח שפיר מהני הקורה להתיר, אף דסתמא דמילתא יש בפתח צוה"פ והוי מחיצה גמורה, וגם אם אין בה צוה"פ, הרי דלת עצמה הויא כמחיצה לדעת רבים מרבוותא, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-443)
443. ושמא י"ל דלא איירי כשהדלת היא לפנים מן הקורה, אלא איירי כשהדלת מפסקת בין המקום שתחת הקורה למקום שחוץ לקורה, ובכה"ג ודאי דהמקום שבפנים מותר, ורק המקום שמחוץ לדלת אסור, אך מד' הריטב"א שתמה ע"ד הבעה"מ דכשהפתח נעול יש לאסור גם את המקום שתחת הקורה, מבו' שלא פירש דאיירי בכה"ג, - וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הל"ז, עיי"ש.

     והרשב"א שם כתב דכשהפתח נעול וכשננעל נמצא הקרוי לפנים, מה שבחוץ כלחוץ ואסור להשתמש בו "עד שיעשה לו לחי חוצה לו להתירו", וצ"ע דמה יועיל דעשה לחי חוצה לו, הרי כיון דהפתח נעול הוי מחיצה לפחות מד', וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א שם דקורה ל"מ אלא כשהאסקופה רחבה ד"ט, והיינו משום דבלא"ה ל"מ דהוי קורה לפחות מד', וצ"ל כמש"כ התו"י דלחי דמשום מחיצה מהני אף כשהפתח נעול, דומיא דפי תקרה דמהני אף כשהפתח נעול ואין מן הפתח ולחוץ ד"ט, וכמש"כ הרשב"א שם הל"ט. [↑](#footnote-ref-444)
444. ומבו' בדבריו דכל הא דשרינן בפתח נעול, הוא משום דיש ד"ט מן הדלת לסתימת פי התקרה, וצ"ע דאף אם ל"ה ביניהם ד"ט, מ"מ כיון שיש בתקרה עצמה ד"ט ואמרינן בה פי תקרה יורד וסותם, ל"מ נעילת הדלת לבטלה, וכמש"כ בפירש"י לקמן בד"ה באסקופת בית, - עוד יש להעיר במה ששינה רש"י פירושו בטעם הא דבפתח נעול בטלה הקורה, דהכא פירש"י דהוא משום דהוי מחיצה לפחות מד', ולקמן פירש דהוא משום דאזל לי' מבוי, ופשוט דב' הדברים תליין זב"ז, דהכא שפירש דהא דל"מ הוא משום דהוי מחיצה לפחות מד', הרי הדין נותן דאף מחיצה גמורה ל"מ בכה"ג, ואין להתיר אלא כשיש ד"ט מן הדלת לסתימת פי התקרה, והתם שפירש דתקרת בית מהניא אף בפתח נעול ולא חשיב כמחיצה לפחות מד', הרי בע"כ דהא דקורה ל"מ בכה"ג הוא משום דאזל לי' מבוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-445)
445. והחזו"א שם כתב דמד' התוס' ודעימייהו שנקטו דבבית אין להתיר, מבו' דס"ל דאסור להשתמש תחת צוה"פ, ועי' בדבריו בסימן ס"ז סקכ"ב וסקכ"ד במש"כ לדון בדין זה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-446)
446. והריטב"א כתב דבאסקופת בית אם אין בה ד"ט אפי' פתח פתוח הכל כלחוץ ואפי' תחת הקורה, דקורה זו דבית אינה באה להכשיר פנים ולא לעשות מחיצה, דדלתות הבית עבדי מחיצה דהנהו חשיבי טובא ועבידי לצניעותא טפי ועומדות לינעל, משא"כ בדלתות מבוי דלא חשיבי כולי האי, וקורה עיקר טפי להכשיר המבוי, עכ"ד, ועד"ז כתב בשיטה להר"נ, וצ"ב דמ"ט הוצרך לכ"ז ולא פירש דהוא משום דבית אינו ניתר בקורה, ואם איירי בקורה רחבה ד"ט דאמרינן בה פי תקרה, הרי באמת היא מתרת אף כשאין מן הדלת ולחוץ ד"ט, וכדמשני רב אשי דאיירי באסקופת בית, וכל שהפתח פתוח ניתרת כל האסקופה, אף דאין מן הדלת ולחוץ ד"ט, (ואף הא דאסרינן בפתח נעול הוא רק בב' קורות, אך בקורה אחת הרחבה ד"ט, ה"ה מתרת אף כשהפתח נעול, וכמו שפירש"י). [↑](#footnote-ref-447)
447. ומבו' בד' הרשב"א, דדין טלטול ממבוי שאינו מתוקן לכרמלית גמורה, תליא בהפלוגתא אם מותר לטלטל מקרפף יותר מבי"ס דהוא לכרמלית גמורה, אך מד' התוס' בד"ה אע"ג שכתבו בסתמא דמותר לטלטל ממבוי שאינו מתוקן לכרמלית, ולא פירשו דתליא בפלוגתת אמוראי, משמע קצת דס"ל דהכא לכו"ע שרי, - וי"ל דהטעם בזה הוא, דאף למ"ד דאסור לטלטל מקרפף יותר מבית סאתים לכרמלית, היינו משום דיש לו מחיצות גמורות, ואף שאסרו לטלטל בו, מ"מ ל"ה כרמלית גמור, ומשא"כ במקום שיש לו ג' מחיצות, דמדרבנן לא סגי במחיצות אלו לאשוויי רה"י, הוי כרמלית גמור ומותר לטלטל ממנו לכרמלית, ועי' בתו"ש בסימן ש"ס סק"ד דמבו' בדבריו עיקר החילוק בזה, עייש"ה, ובזה מתישב משה"ק החזו"א בסימן ע"ז סוסק"ג על דינא דהתו"ש שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-448)
448. והגר"א שם נחלק ע"ד הרמ"א, עיי"ש, והחזו"א בסימן ס"ו סוסקט"ז נסתפק בדעתו אם ס"ל דאף בפתח נעול הוי רה"י מה"ת, ולכאו' ממה שהביא הגר"א שם לתי' התוס' בד"ה תוך הפתח, נראה דדבריו קיימי על פתח נעול, ולפ"ז משמע דגם מש"כ בתחילת דבריו דהוי רה"י הוא אף בפתח נעול. [↑](#footnote-ref-449)
449. והתו"י כתבו בשם מהר"ם דאף לחי דהוי משום מחיצה אינו בטל ע"י נעילת דלת, ורק קורה דהיא משום היכר בטילה ע"י נעילת דלת.

     ובעיקר ד' התו"י צריך לפרש, דאף דמעיקרא שפיר הוה ניחא לן לאוקמה בלחי, ואפ"ה פתח נעול כלחוץ, היינו משום דמעיקרא ס"ד דאיירי כשהאסקופה היא בין הלחיים, והא דפתח פתוח כלפנים הוא משום דבין הלחיים מותר, ובזה הוא דאמרינן דפתח נעול כלחוץ, דהתירא דבין הלחיים הוא רק כשהפתח פתוח, דמקום בין הלחיים בטל למקום שבפנים, אך קו' התו"י היא דאף דבין הלחיים אסור נוקמה כשהעמיד לחי באמצע האסקופה, ולפנים ממנו מותר, וע"ז הוא שכתב דמחיצת לחי אינה בטילה ע"י נעילת דלת. [↑](#footnote-ref-450)
450. אך צ"ע בזה במש"כ רבינו יונה דהא דהאסקופה הויא רה"י הוא משום דיש לה ב' מחיצות "והדלת שהיא נעולה שהיא לה כמחיצה שלישית", וכיון שבאנו לעשותה רה"י מכח מחיצת הדלת, הרי הדין נותן דכל שאין בה ד"ט הויא מחיצת הדלת מחיצה לפחות מד', וא"כ מ"ט היא מועלת לעשות את האסקופה לרה"י, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-451)
451. וגם למש"נ מד' רבינו יונה דאף דלת נעולה אינה מבטלת, הרי כתב החזו"א דהוא משום דהיא עשוי' לפתוח ולנעול, וזה אינו טעם בהא דהצוה"פ אינה מבטלת המחיצה, ובע"כ דהוא משום דמחיצה דינית אינה מועלת לבטל מחיצה. [↑](#footnote-ref-452)
452. אך בשיטה להר"נ כתב דהא דפתח פתוח כלפנים ואין הדלת מפסקת, ומבו' בדבריו דדלת הויא מחיצה בפנ"ע, הוא משום דדלת דמבוי אינה עשוי' אלא לצניעותא ולא למחיצות, ובשם הר"י מלוניל כתב דהוא משום דאין הדלת קבועה במבוי, אלא שמשימו שם בכל לילה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דדלת דבית מפסקת בקורה שאינה רחבה ד'. [↑](#footnote-ref-453)
453. אך בד' החזו"א בסימן ע"ח סק"ג משמע דבאמת מדינא ל"ה מהני בכה"ג, אלא שהקילו חכמים בקורה, עיי"ש, וכ"נ גם בדבריו בקיצור דיני כלאי זרעים אות ו', דמחיצה דאורייתא אינה מועלת בכה"ג, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-454)
454. ואמנם צ"ע, שהרי ד' המג"א מפורשים בסוגיין דבקירויו כלפי פנים אם פתח פתוח הוי כלפנים ואם פתח נעול הוי כלחוץ, ובד' הביאוה"ל שם משמע דבע"כ לדעת השו"ע צריך לפרש לסוגיין בע"א, (דפירש"י ותוס' ודעימייהו אינו מתישב רק אי נימא דתחת הקורה מותר אף בפתוח לכרמלית), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-455)
455. ושמא י"ל דאיירי בפתוח לכרמלית, וס"ל דאין מקו"פ בכרמלית, וע"כ הויא האסקופה עצמה כרמלית, - אך צ"ע דבפשוטו אף לדעת הסוברים דאין מקו"פ בכרמלית, מ"מ כל שהוא גבוה י' ל"ה מקו"פ, שהרי אין כרמלית למעלה מי', ונמצא דמקום זה הגבוה י' אינו מצורף כלל לכרמלית שבצידו, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן לעיל ז' א' בשם אחרים, שכתבו לפרש להא דאין כרמלית למעלה מי' במקום המסוים שאינו רחב ד' העומד בכרמלית, דהוי כרמלית מדינא דמצא מין את מינו וניעור, ומבו' דכל שהוא גבוה י' ל"ה כרמלית, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ה סקי"א והשעה"צ שם סקע"ה, - ואמנם כבר נת' לעיל ז' ב' בהערה מש"כ הבית מאיר בסו"ס שמ"ה דמד' ההגמי"י מבו' דס"ל דאף עמוד גבוה י' ואינו רחב ד' בכרמלית הוי כרמלית, ומד' הב"י מבו' שפירש כן גם בדעת האחרים, ולפ"ז י"ל כן גם בדעת הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-456)
456. ובפי' ריו"נ בעירובין שם כתב דבחצר שאינו מעורב אם הי' באמצע החצר עמוד וכו' אסור לכתף עליו, ומבו' כד' הרשב"א דלא אסרו אלא בחצר שאינה מעורבת, אך שם צ"א א' כתב ריו"נ דאסור לטלטל מגג לחצר אף כשהן של אדם אחד, ועי' בגאו"י שעמד בסתירת דבריו, ועי' בהגה' מהרמ"ז במש"כ לדחוק בדבריו בדף פ"ט א'. [↑](#footnote-ref-457)
457. אך שמא יש מקום לומר דאף דר"מ גופי' אסר בכה"ג, מ"מ לפ"מ דקי"ל דלא כר"מ, ולא אסרו אלא בעמוד, לא אסרו אלא בחצר המשותפת, אך בחצר של יחיד מותר לטלטל לעמוד אף כשהוא של אדם אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-458)
458. ואין לומר דהוא משום דלא אסרו אלא בחצר שאינה מעורבת דדמיא לרה"ר, שהרי בד' הרשב"א בשער ג' פ"ט מבו' דמותר לטלטל מכל חצר לגג, ואף מחצר שלא עירבו. [↑](#footnote-ref-459)
459. ובד' הרמב"ם שם מבו' דאי"ז גריעותא בעקירת החפץ והוצאתו, אלא הגריעותא בזה היא בהנחה, דליכא הנחה גמורה וה"ז כמי שעקר ולא הניח, - ויש שכתבו לפ"ז דפטורא דאגדו בידו הוא רק כשזורק חפץ מרה"י לרה"ר ועדיין אגדו בידו, דכיון דליכא הנחה גמורה ברה"ר אינו חייב, אך אם הי' החפץ עומד ברה"ר ואגדו בידו והכניסו לרה"י חייב, דאף דל"ה החפץ מונח הנחה גמורה ברה"ר, מ"מ אכתי חשיב כעוקר מרה"ר, - אך זה נסתר מדינא דסוגיין, דמהני הא דאגדו בידו להתיר להחזיר את החפץ לרה"י. [↑](#footnote-ref-460)
460. ובחי' הריטב"א לקמן צ"ט ב' כתב דבמוציא דלי ונפל באמצע ונח בקרקע, ליכא לפטורא דאגדו בידו, כיון דכאילו הוא אינו מעמידו כלל מחמת כובדו, והו"ל כמי שאינו אגדו בידו, עכ"ד, ומבו' דפטורא דאגדו בידו אינו משום דהוי כאגד חפץ, אלא הוא פטור בפנ"ע, - ועי' עוד בד' הרשב"א בשבת ג' א' דמשמע דפטורא דאגדו בידו הוא פטור בפנ"ע, ומדמי לה לדינא דאגד יד.

     אך בפירש"י בשבת צ"א ב' ד"ה אבל מלאה חרדל משמע דפטורא דאגדו בידו, אי"ז מכח הא דהוא בתוך ידו, אלא כל שמקצת מן החפץ או מן הכלי למ"ד דאגד כלי שמי' אגד בפנים, קרינן לה אגדו בידו, ולפ"ז פטורא דאגדו בידו הוא פטורא דאגד חפץ, דתנן בשבת שם דכל שמקצת החפץ בפנים אינו חייב, וכ"נ גם בד' תוס' הרשב"א בפסחים פ"ה ב' שכתב דמוכח בכמה משניות בהמצניע דלא מחייב אלא היכא דאין אוגדו בידו בשבת, (וכ"נ בד' התוס' שם), והרי דאף דבמתניתין דהמצניע לא נתפרש פטורא דאגדו "בידו", אלא פטורא דאגד חפץ או אגד כלי, מדמי לה לאגדו בידו. [↑](#footnote-ref-461)
461. והנה בבבא דסיפא דהי' קורא בראש הגג, מבו' בתו"ד הגרע"א בגל' שו"ע סימן שנ"ב ס"ב די"ל, דאין לפטור בזה אלא משום אגדו בידו, משום דאיירי דכל הספר הוא מחוץ לגג, אלא שמקצתו הוא למעלה מי', ובזה ליכא לפטורא דאגד חפץ, משום דאינו אוכל כל הרשות, וכמש"כ הרשב"א בשבת צ"ט ב', אך בהך בבא דאיירי דהגיע הספר לקרקע ואוכל כל הרשות, אין לפרש כן. [↑](#footnote-ref-462)
462. אך לכאו' משמעות ל' רש"י דהא דכשלא נח לא גזרינן, אי"ז משום דאף אם אין איגודו בידו לי"ב איסורא דאורייתא, אלא משום דבכה"ג ל"ד לנפילה כלל, ולפ"ז י"ל דכל שהגיע לארץ שפיר יש לגזור אטו היכא שיפול כולו מידו לארץ ולא יהא בזה לא לפטורא דאגדו בידו ולא לפטורא דאגד חפץ, ואמנם בל' התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה והא לא נח, משמע דהא דכשלא נח לא גזרינן, הוא משום דאף אם אין איגודו בידו לי"ב איסורא דאורייתא משום דלא נח, וכמו שפירש הגרע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-463)
463. אך לאידך לישנא דמוקמינן לה באסקופה ארוכה, כתבו התוס' דנקט ספר לאשמועינן דבראש הגג לא יגלול אצלו, והמהרש"א כתב בדעתם דס"ל דלהך לישנא ליכא למיפרך דדילמא זריק להו, דאין דרך לזרוק חפץ רחוק כ"כ, וכ"כ הרשב"א בסוגיין בתחילת דבריו ובשבת שם, והתוס' בשבת שם כתבו דנקט ספר לאשמועינן דהיכא דאין איגודו בידו אפי' ספר אסור, - והשעה"צ בסימן שנ"ב סק"ה כתב די"ל דכל הא דהתירו באסקופה ארוכה, אף דבשאר דברים לא סמכו ע"ז, וכמשה"ק הבעה"מ, הוא רק בכתבי הקדש. [↑](#footnote-ref-464)
464. וצ"ע היאך זה מתישב בד' הרמב"ם, הרי כבר כתבו האחרונים ונת' להלן דהרמב"ם לא הביא להך דינא כלל בעומד באסקופה, דבזה יש לחוש שיכניס מהרה"ר לרה"י דרך האסקופה, אלא בעומד בכרמלית, ובזה ליכא למיחש למידי, וכבר עמד הגר"א בסימן שנ"ב ס"א בכעי"ז ע"ד המ"מ בהל' שבת שם, וכתב דד' המ"מ לא קיימי ע"ד הרמב"ם גופי', - ומוכח מד' הרשב"א דמפרש דד' הרמב"ם ג"כ קיימי בכרמלית שבין רה"י לרה"ר, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הט"ז בסימן שנ"ב סק"ב שפירש כן בד' הרמב"ם, ושמא היינו דאף שהביא הרמב"ם להך דינא בקורא בכרמלית, מ"מ ממש"כ שם דכן אם נתגלגל לרה"י גוללו אצלו, נלמד דאיירי בכרמלית שבין רה"י לרה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-465)
465. ומבו' מדבריו דמודה להך מילתא דבגונא דאין האיסור אלא מדרבנן לא אסרו היכא דאיגודו בידו, ואך דס"ל דהכא יש לאסור אף באיגודו בידו דאין לחלק בין חוץ לד' אמות לתוך ד' אמות, - וזהו שכתב הריטב"א לקמן צ"ט ב', בממלא מן הבור ומכניסו לביתו דרך רה"ר, דכיון דלא נח ברה"ר ואין האיסור בזה אלא מדרבנן, הדין נותן דכל שאיגודו בידו לי"ב איסורא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-466)
466. וכ"ה מבו' ממש"כ המ"מ שם כן בשם הרשב"א, ובד' הרשב"א בסוגיין מפורש דעיקר ההיתר הוא בכל מילי, ואך דהכא אין להתיר אלא בכתבי הקדש, משום דיש לחוש שמא יכניס מרה"ר לרה"י, או שמא יזרוק לרה"י. [↑](#footnote-ref-467)
467. ואמנם הבית מאיר שם כתב דבד' המ"מ אין לפרש כד' האהעו"ז דהא דבשאר מילי אסור הוא משום דחיישינן שיכניסם מרה"ר לרה"י, שהרי קאי ע"ד הרמב"ם דלא איירי בעומד באסקופה, אלא בעומד ברשות שהיא כרמלית, אלא הא דבשאר מילי אסור הוא משום דלא חילקו בין חוץ לד' אמות לתוך ד' אמות, וכמש"כ הריטב"א, - אך הגר"א שם כתב דד' המ"מ לא קיימי ע"ד הרמב"ם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-468)
468. ועי' עוד בד' התוס' לעיל ל"ד א' ד"ה או בראש המגדל ובמהרש"א וקרני ראם ונימוקי הגרי"ב שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-469)
469. ואמנם למשמעות ד' רש"י ותוס' בסוכה מ"ג א' דחיובא דהעברת ד' אמות ברה"ר הוא אף כשהיתה העקירה וההנחה בכרמלית, שפיר יש לאסור גם משום החשש שיעביר ד' אמות ויעמוד באסקופה. [↑](#footnote-ref-470)
470. ויש להעיר, דהרי בגונא שנפל בריחוק מעט פחות מד' אמות, הרי אם יפול שם, א"א לו להביאו משם בעודו עומד על האסקופה, ובכה"ג הרי יש לחוש שילך לשם ויטלנו, כ"ה דחיישינן להכי כשנפל חוץ לד' אמות, וא"כ מ"ט פרכינן מינה על רבא דמעביר דרך עליו חייב, הרי אף אי נימא דמעביר דרך עליו פטור משום דחשיב כהנחה, תיקשי דמ"ט לא אסרינן בכה"ג שנפל בריחוק מעט פחות מד' אמות, דיש לחוש שיוליכנו מרה"ר לרה"י בלא הנחה כלל. [↑](#footnote-ref-471)
471. והגאו"י פירש דמקור ד' הריטב"א לכך, הוא משום דמפרש דהא דפריך דליחוש דילמא מעיין בהו ברה"ר ועייל להו בהדיא לרה"י, לאו היינו דשמא ילך לרה"ר ויטלנו שם ויעיין בו ויכניסנו לרה"י דרך האסקופה, אלא היינו דשמא כשיטול את הספר כשהוא עומד על האסקופה, יעיין בו כשעדיין הוא ברה"ר, וע"ז הוא דמשני דאתיא כבן עזאי, ולדידי' כ"ש דבכה"ג הוא פטור, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-472)
472. וי"ל עוד בזה, דעיקר הפלוגתא דבן עזאי ורבנן הוא, דלרבנן מהני הא דה"ה עוסק בהילוך, לבטל תורת הנחה מעמידתו, ולבן עזאי ל"מ הא דהוא עוסק בהילוך לבטל תורת הנחה מעמידתו, ונת' בשבת ה' ב', וע"כ ה"נ בכה"ג שהוא עומד במקום ומעביר דרך עליו, כיון דגופו נייח, הו"ל הנחה על החפץ, וכל הא דל"ה כמונח, הוא משום דההילוך מפקיע תורת הנחה ממנו, וע"כ לבן עזאי דאין ההילוך מועיל לבטל תורת הנחה מעמידתו, ה"נ בכה"ג ל"מ ההילוך להפקיע תורת הנחה ממנו. [↑](#footnote-ref-473)
473. אך אכתי צ"ע במש"כ הריטב"א בד"ה וכי תימא ע"ד רש"י, דדינא דרבא דמעביר דרך עליו הוא דלא כבן עזאי, ותיקשי דלדעת רש"י דדינא דמעביר עליו הוא כשהוא מהלך וידו למעלה מי' טפחים, מ"ט לדעת בן עזאי הוא פטור, הרי מודה בן עזאי דלא אמרינן מהלך כעומד להפסיק בתוך ד' אמות, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-474)
474. והשעה"צ בסימן שנ"ב סק"ה כתב די"ל דבאמת מה"ט לא התירו הכא אלא בכתבי הקדש, דבשאר דברים לא סמכו על הא דאדהכי והכי מידכר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-475)
475. שהרי לא אסרו הכא אלא בעומד על האסקופה שבין רה"י לרה"ר, ולא אסרו בכל עומד בכרמלית ונפל הספר לרה"ר, וע"כ י"ל דבאסקופה ארוכה לא אסרו. [↑](#footnote-ref-476)
476. ובזה מבו' מה שהשמיט הרמב"ם בהלכותיו לשנויא דאסקופה ארוכה, ונת' להלן, דאזיל לטעמי' דהא דאסרינן לקרות לאור הנר אף בגבוה ב' קומות וב' מרדעות, הוא משום דאף בכה"ג חיישינן להטי', ולא אמרינן דאדהכי והכי מידכר, וה"נ הכא יש לחוש אף באסקופה ארוכה, וכמש"כ הבעה"מ. [↑](#footnote-ref-477)
477. אך בדבריו לא נתפרש דמכח זה מפרשינן למתניתין באסקופה נדרסת וכמש"כ הבעה"מ, וי"ל דס"ל כד' הראב"ד ודעימי' דלעולם מפרשינן למתניתין כד' אביי, ואתיא כבן עזאי ולא קי"ל הכי, ולפ"ז אין מקור להתירא דאסקופה נדרסת, וכמש"כ הנהר שלום, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-478)
478. ועד"ז מצינו בד' הריא"ז בפירקין ה"ב דין ג' ד' שכתב לדינא דבעומד על האסקופה הסמוכה לביתו אסור לגוללו אצלו, גזירה שמא יפול כולו מידו ויכניסנו לתוך ביתו והמכניס מרה"ר לרה"י דרך כרמלית חייב, והיינו משום דלא קי"ל כבן עזאי דמהלך כעומד דמי, אך אם הוא עומד ברה"י ונפל הספר לכרמלית מותר לגוללו אצלו לכתחילה, כיון דאפי' אם יפול כולו מידו ויביאנו אין בו איסור תורה. [↑](#footnote-ref-479)
479. והביאוה"ל שם עמד ע"ד הרמב"ם, דמ"ט השמיט לדינא דסוגיין דבאסקופה שבין רה"י לרה"ר יש לאסור, משום דחיישינן דילמא מעייל מרה"ר לרה"י, ולא שרי אלא באסקופה ארוכה, ולמש"כ הב"ח והבית מאיר אף בכה"ג אסור, ועיי"ש שכתב די"ל דס"ל כגירסת ר"ח דמשני דליכא למיחש דמעיין בהו ברה"ר וכו', דאף בכה"ג פטור כיון שלא נתכוין לעקור כדי להניח, אלא כדי לעיין, וע"כ פטור אף שנמלך והכניסן, ועיקר גירסא זו צ"ב, דאף דמעיקרא עקר כדי לעיין, מ"מ אחר שעמד ועיין וחזר ועקר, הרי עקירה זו היא ע"מ להכניס, ומ"ט אינו חייב. [↑](#footnote-ref-480)
480. וכנראה מקור דבריו הוא ממש"כ המ"מ בשם הרשב"א דלא שרי אלא בספר, ופירש הגר"א דהיינו כמש"כ התוס' דלא שרי אלא בכתבי הקדש דעיוני מעיין בהו, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א בסוגיין, ובע"כ דקי"ל כהך אוקימתא דשרי אף באסקופה שאינה ארוכה, משום דבדרבנן קי"ל כבן עזאי, ועד"ז כתב היד אפרים למג"א שם סק"ד. [↑](#footnote-ref-481)
481. ועיי"ש שכתב דבזה ניחא משה"ק הראשונים במה שאמר ר' יוחנן בשבת ו' א' דמודה בן עזאי בזורק, דהוא דלא כהלכתא, ולהנ"ל ניחא דבדרבנן קי"ל כבן עזאי, - ואמנם הנה הרשב"א גופי' בשבת שם עמד בקו' זו, וגם עמד ע"ד הרי"ף שהביא להא דמודה בן עזאי בזורק, אך באמת הרשב"א לטעמי' שם ה' ב' שכתב דהא דתני ספר ל"ד הוא, והרי דנקט התם דלא קי"ל כהך אוקימתא דשרי אף באסקופה שאינה ארוכה ומשום דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין בהו, והיינו משום דלא קי"ל כבן עזאי כלל. [↑](#footnote-ref-482)
482. ומבו' בדבריו דל"ד ס"ת אלא ה"ה שאר ספרים, וכ"כ הב"ח שם ע"פ הירושלמי, וכ"נ בד' הראב"ן שם, אך בד' הריא"ז י"ג דקאי על ספר תורה, וצ"ע דמסוגיין מוכח דאף בשאר ספרים אסור, דהרי משנתינו לא איירי בס"ת אלא בשאר ספרים. [↑](#footnote-ref-483)
483. ומבו' בדבריו דאזיל לטעמי' דס"ל דאף הא דשרינן באסקופה כרמלית ואגודו בידו, הוא משום דליכא אלא שבות, ומשום כבוד כתבי הקדש שרי להחזירו, וה"נ הכא דכוותה, - אך לדעת ש"ר דהא דשרינן באסקופה כרמלית ואגודו בידו, הוא משום דלי"ב איסורא כלל, לכאו' בע"כ דגם הא דפריך הכא דהא לא נח היינו דלי"ב איסורא כלל, דאם יש בזה איסור דרבנן, מהיכא פשיטא להגמ' דיש להתיר לזה משום כבוד כתבי הקדש, והרי פליגי אמוראי לקמן ק"ג א' דלא התירו שבות מקדש במדינה, (ואף למ"ד דהתירו, הרי לא כל שבות התירו משום כתבי הקדש, ומנ"ל דהתירו לשבות זו), וזה נרמז בד' הרשב"א לקמן צ"ט ב', עיי"ש שכתב דהיכא דלא נח ואיגודו בידו ליכא איסורא, ולמד לזה מהא דפריך הכא והא לא נח, וממש"א לקמן ק"ג א' באסקופה כרמלית וכו' דאפי' שבות נמי ליכא, והיינו דכיון דהתם ליכא אפי' שבות ואי"ז היתר מסוים בכתבי הקדש, בע"כ דגם הא דפריך הכא והא לא נח היינו דאין בזה שבות כלל, - ואמנם הנה בד' הגר"א בסימן שנ"ב סוס"א נראה דמחלק בזה, דאף דס"ל לדינא דבכרמלית ואגודו בידו שרי אף בשאר דברים, מ"מ הא דשרי ברה"ר בדלא נח ואגודו בידו הוא רק בכתבי הקדש, וכמש"כ הדמש"א שם לפרש לדבריו, וצ"ע, והשעה"צ שם סקי"ב כתב בפשיטות דלדעת הגר"א שרי בדלא נח אף בשאר דברים. [↑](#footnote-ref-484)
484. ובשבת שם נת' לפרש בזה, למש"כ האג"ט קוצר אות ס"א סק"ב, דהא דאסרינן הכא משום קנס, אי"ז איסור חדש מקנסא, אלא דכיון דמדינא אסור להחזיר את ידו, ואך שבאנו להתיר לו מתוך הדחק להכניס ידו, הרי דכל דעביד איסורא קונסין אותו שלא להתיר לו להכנסה זו, וזהו שהק' התוס' דמ"ט מדינא אסור להחזיר ידו אף דלא נח, וכתבו דהוא מגזירה אטו גופו וידו ברה"ר, - והעירו דיש לפרש עוד בזה, למש"נ בשבת שם בדעת הריטב"א דמה שאמרו דעשאוה ככרמלית, אי"ז משום דהיד חולקת רשות לעצמה, אלא הוא מש [↑](#footnote-ref-485)
485. וזה צ"ע, דמנ"ל לפרש כן, הרי כ"ה דמצינו לעיל בסוגיין דבכרמלית דאין האיסור אלא מדרבנן שרינן כשאגדו בידו, י"ל דה"נ כשלא נח דאין האיסור אלא מדרבנן שרינן היכא דאגדו בידו. [↑](#footnote-ref-486)
486. אך העירו בזה, דלמש"כ התוס' בשבת ג' א' דעיקר הא דידו לא נייח הוא מכח הא דבתר גופו גרירא, לכאו' לא מצינו למימר דמלבד הא דלא נייח הוי גם איגודו בידו, דהרי תרוייהו חד מילתא נינהו. [↑](#footnote-ref-487)
487. ולא נתפרש בדבריו דמנ"ל להגמ' הך מילתא דאית לי' לר"ע קלוטה כמי שהונחה אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-488)
488. וכ"ה מבו' גם מד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה אלא ובשבת פ' א' וק' א' והראשונים שם צ"ז ב' שהק' דקשיא דר' יהודה אדר' יהודה אם אית לי' קלוטה, ולא ניח"ל לישב כמש"כ הראבי"ה בסימן תתקס"ח דלית לי' לדינא דקלוטה רק לענין הנחה ולא לענין עקירה, ועמדו ע"ז בישועות מלכו סימן נ"ב, ובנפש חי' סימן י"א, ובמשנת ר"א שבת סימן ה' סק"ב, ואין לומר דל"ה מצו לפרש כן מכח מש"א בשבת שם דמחייב ר' יהודה שנים, שהרי בסוגיין דנו לישב לפ"מ דדחי דאינו חייב אלא חדא, וגם בד' הרשב"א והריטב"א בשבת שם מבו' דקושייתם היא אף להצד דמחייב ר' יהודה חדא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-489)
489. וי"ל בזה למש"כ התוס' בשבת ד' ב' דהטעם לחלק בין הנחה לעקירה, הוא משום דילפי' ממשכן שהיו נוטלין מתיבתן שהיו בהן דע"ד ונותנין ליד עושי המלאכה, ולפ"ז נמצא דלפ"מ דמסקינן התם דידו של אדם חשובה לו כדע"ד, הרי דגם בהנחה שבמשכן הי' דע"ד, ואין מקום כלל לחלק בין הנחה לעקירה, אך למש"כ התוס' שם בטעמא בתרא דהטעם לחלק ביניהם הוא משום דקרא דאל יצא איש ממקומו בעקירה איירי, שפיר י"ל כן גם למסקנא. [↑](#footnote-ref-490)
490. אך להרי"ד לטעמי' דלא איירי בכותל שכולו בשיפוע, אלא איירי שהוא בולט למטה ונח על מקום בליטתו, הרי דאי"ז עומד כלל באויר רה"ר. [↑](#footnote-ref-491)
491. ובחי' הגרע"א בסוגיין כתב דאי"ז מתישב לדעת רש"י דרק בגובה ט' טפחים מצומצמים הוי רה"ר, דאם רק בגובה ט' טפחים מצומצמים הוי רה"ר, מ"ט תנן דמשהגיע לי' טפחים הופכו על הכתב, וכ"כ החת"ס בשם הגר"נ אדלר, ועיי"ש במש"כ לדחות, וכ"כ הבית מאיר בסימן שנ"ב ס"ב, - אך הנה הריטב"א בשבת שם כתב בשם ר"י דאיירי בגבוה ט' טפחים מצומצמים, וצ"ע, ושמא י"ל, דכיון דהשיפוע הוא גם בגובה ט' טפחים מצומצמים ומכתפין עליו, הרי דכיון דהדברים שמכתפין עליו בולטים למעלה, ונחים על הכותל שלמעלה מט' טפחים, הוי הכותל רה"ר אף במקום זה, (והא דמי' טפחים ולמעלה ל"ה רה"ר, הוא משום דבגבוה י' טפחים ל"מ כיתוף לאשוויי לי' לרה"ר, וכמש"כ הפסקי רי"ד והרא"ש בשבת ח' א', ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-492)
492. והמהרש"א כתב דלא ניח"ל לחלק דהתם איירי דאמר כדנפקא לרה"ר תנוח, ורבא איירי באומר כל מקום שתרצה תנוח, וע"ד שכתבו התוס' בד"ה אלא בדעת ר' יהודה, משום דה"ט דאמר כדנפקא לרה"ר תנוח אית לן למימר דקלוטה כמי שהונחה, וא"כ מ"ט ל"ה כמונח אלא בתוך ג', אלא הא דתוך ג' ד"ה חייב הוא משום דכארעא סמיכתא דמי, - ומבו' בדבריו דדינא דתוך ג' הוי כמונח אי"ז משום דבכה"ג אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, אך בדבריו בשבת ק' א' ע"ד התוס' ד"ה והא לא נח מבו' דהא דתוך ג' הוי כמונח הוא מדינא דקלוטה, וכמש"נ שם, ונת' שם מד' כמה מרבוותא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-493)
493. והמאירי שם צ"ז א' בשם י"מ, דכל הא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הוא בזורק ברה"ר עצמה מתחילת ד' לסוף ד', דברשות אחת אין אומרים קלוטה כמי שהונחה, אך בזורק מרה"י לרה"ר בתוך ג' אף בלא הנחה חייב, - וקשיא טובא מסוגיית הגמ' הכא, דא"כ מה פרכינן מהכא לרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הרי הכא דנתגלגל הספר לרשות אחרת, מודה רבא דא"צ הנחה ע"ג משהו, ושמא י"ל, דכיון דבשעת נפילת הספר לרה"ר הי' למעלה מג' ול"ה כמונח, ל"מ מה שהגיע לתוך ג' לחשבו כמונח, וכל הא דמודה רבא בזורק מרה"י לרה"ר, הוא רק כשבשעה שיצא החפץ לרה"ר הי' בתוך ג', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-494)
494. אך יש לדחות, דאף אם לפי האמת מודה ר"ח בר טובי דלא סגי בהנחה דתוך ג' לענין עקירה, מ"מ ל"ה מצי הכא למיפרך אלא לרבא דס"ל דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, דלדעת ר"ח בר טובי מצינו למימר דסגי בהנחה זו גם לגבי עקירה, אך לפ"מ דדחי דכולה ר' יהודה היא, י"ל דמודה ר"ח בר טובי דהא דתוך ג' הוי כמונח, הוא רק לגבי הנחה ולא לגבי עקירה. [↑](#footnote-ref-495)
495. ועיי"ש שכתב דמקור ד' רש"י לכך, הוא לפ"מ שפירש דהא דתניא דמשתמש בכל הכותל עד י' התחתונים, קאי על זיז, אך התוס' דפליגי ע"ז הוא לטעמייהו שפירשו דהא דתניא דמשתמש בכל הכותל וכו' קאי על חורי הכותל, ושפיר י"ל דבזיז לא שרי להשתמש אלא כשהוא בתוך י' לחלון, - והנה אמנם הגר"א בסימן שמ"ה סט"ז דקדק מד' התוס' הכא דהסכימו לד' רש"י דיש להתיר להשתמש בזיז אף כשהוא מופלג הרבה, ופירש הדמש"א שם דהוא משום דלא קשיא להו אלא דהיינו סיפא, אך לא פליגי על עיקר הדין, אך לכאו' י"ל דהוא משום שנקטו לעיקר כד' הירושלמי דרשות הגבוה י' ל"ה כרמלית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-496)
496. וצ"ע דהרי הגר"א שם כתב כן גם בדעת רש"י, ודעת רש"י דאף למעלה מי' הוי כרמלית, וגם להדיא כתב בפירש"י הכא דהוי הזיז רה"י, - אמנם הנה הבית מאיר בסימן שנ"ג כתב דמד' רש"י הכא מוכח דס"ל כדינא דהירושלמי דלמעלה מי' ל"ה כרמלית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-497)
497. ולכאו' מקור ד' הרשב"א לדין זה, הוא ממה שאמרו בסוגיין דהזיז התחתון הוי רה"י ועולה עד לרקיע, לפ"מ שפירש הרשב"א בסוגיין, ובעבוה"ק שם פ"ה (הלכה קפ"ד), ופירש דלא איירי דוקא כשהוא סמוך לחלונו של תחתון, ובע"כ דזיז שיש בו דע"ד וגבוה י' הוי רה"י, אף כשהוא מופלג מראש הכותל ומן החלון. [↑](#footnote-ref-498)
498. והעירו די"ל בזה למש"כ האחרונים לדון דכל הא דדבר הגבוה ג' ברה"ר ל"ה רה"ר, היינו כשהוא ע"ג קרקע והוא מעכב הילוך הרבים, אך כל שהוא באויר אינו חולק רשות לעצמו והו"ל רה"ר, ונתבאר בשבת ד' ב' וז' א', וע"כ ה"נ הכא כיון שהזיז הוא באויר רה"ר, הוי אף על גביו רה"ר, והרשב"א שהק' כן הוא לטעמי' דס"ל דאף דבר העומד באויר רה"ר חולק מקום לעצמו, וכמבו' בדבריו בשבת ה' א'. [↑](#footnote-ref-499)
499. ועיי"ש שכתב דלדעת אביי דחורי רה"ר כרה"ר דמו ניחא, ונתחדש בדבריו דכל זיז למטה מי' טפחים חשיב כחורי רה"י, ול"ד לעמוד ברה"י דאינו רה"ר אלא כשהוא גבוה ט', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-500)
500. וכתב עוד, דהוא משום דאף למעלה מי' אסור להשתמש בזיז שאינו רחב ד', וכבר כתבו הבית מאיר שם והגאו"י בסוגיין דזה ניחא רק לפירש"י דבזיז שאינו רחב ד' אסור להשתמש אף בכלים הנשברים, - אך הבית מאיר שם מסיק די"ל דהא דתניא דמשתמש בכל הכותל עד י' התחתונים, איירי בזיז רחב ד' ובכלים שאינם נשברים, ופירש כן בד' הריטב"א, והרשב"א שהק' כן הוא לטעמי' דמפרש לדעת התוס' דאיירי כל הברייתא בכלים הנשברים, עיי"ש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-501)
501. וצ"ב דאף אי נימא דזכו בו רבים, אין לאסור לטלטל מרה"י לשם, דכל חצירות רשות אחת הן, וכל הא דאסרינן הכא הוא לטלטל מן הבית לשם, - אך למש"כ הגר"ז לדמותו לגג הסמוך לרה"ר יש מקום לדון בזה, ותליא בפלוגתת הראשונים בדינא דהתם, ונת' במקומו. [↑](#footnote-ref-502)
502. והעטרת צבי שם סק"ה כתב להוכיח מזה דחורים שבכותל למטה מי' ומשתמשין בו בני הבית וגם בני רה"ר הוו כרה"ר, והביאו האלי' רבה שם סק"ה, וכתב דהוא כדעת רבינו ירוחם שהביא בסימן שמ"ה סק"ח דחורי רה"י המפולשין לרה"ר תוך י' ל"ה כרה"י, - אך כבר עמד הבית מאיר שם דאי"ז מתישב לדעת הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א המ"א דחורי רה"י הוו כרה"י אף כשהן מפולשין לרה"ר והם למטה מי', וכ"ה מבו' גם בד' השו"ע והרמ"א בסימן שמ"ה ס"ד, וכמש"כ המ"ב שם סק"י, וכבר עמד בכעי"ז באלי' זוטא שם סק"א ובביאור הגר"א שם. [↑](#footnote-ref-503)
503. ויש ללמוד כן ממש"כ הרי"ף בסוגיין דכל שהזיז למעלה מי' טפחים מותר להשתמש בו, משום דקי"ל דרה"ר ליתא אלא עד י' טפחים אבל למעלה מי' טפחים מקו"פ הוא וכו', עכ"ד, ועד"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קפ"ג, וצ"ע דמ"ט הוצרכו להא דלמעלה מי' הוא מקו"פ, הרי ההיתר בזה הוא משום דהוי כחורי רה"י, וכמו שסיים הרי"ף דכיון דבהדי רה"י הוא כרה"י דמי, וכ"כ הרשב"א שם פ"א (המ"ד) דכה"ג הוי כחורי רה"י, ובע"כ דהוא משום דאם הי' רה"ר או כרמלית למעלה מי', הי' הזיז אסור מכח הא דהוא פרוץ לרה"ר.

     ובזה מתישב מש"כ הרשב"א שם דאם הי' למטה מי' טפחים אסור להשתמש בו, ומשמעות דבריו דהיינו אף כשהוא בתוך ג' לחלון, דלעיל מינה כתב ואפי' רחוק מן החלון ג"ט, ומשמע דאיירי אף בסמוך לחלון, ולא תיקשי מהמבו' בד' הרשב"א לעיל מינה בהלכה קע"ד והלכה קע"ז דכל שהוא תוך ג' לגג הוי כחורי רה"י, אף אם הוא בתוך י', ונת' להלן צ"ט ב', והיינו דאף דמדינא הוי חורי רה"י, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום דהוא פרוץ לרה"ר. [↑](#footnote-ref-504)
504. אמנם הנה הבית מאיר גופי' בסימן שמ"ה סט"ו נקט דחורי רה"י הפרוצין למקום האסור להן מותרין, וכ"כ הגאו"י לעיל ה' א', וכ"כ הנפש חי' בסימן כ"ו בשם הגר"י מקוטנא, וכ"ה מבו' בד' תור"פ לעיל ע"ז א'. [↑](#footnote-ref-505)
505. ויש מקום לפרש בזה עפמש"נ לעיל בהערה די"א דדבר העומד באויר רה"ר אינו חולק מקום לעצמו והוי רה"ר, וע"כ הוא דלא חשבינן לה כחורי רה"י. [↑](#footnote-ref-506)
506. והתוס' לעיל פ"ט ב' כתבו, ז"ל, וכן זיז היוצא לרה"ר "רחב ד'" דהוי רה"י, היינו סמוך לחלון תוך י' דהוי כי חורי רה"י, ולכאו' מבו' מדבריהם דכשאינו רחב ד' ל"ה רה"י, דחורי רה"י בעו רוחב ד', - אך באמת אין להוכיח מזה, דד' התוס' שם קיימי על מש"כ דהוי כרמלית אף כשהוא גבוה י', וע"ז הוא דקשיא להו מהא דמותר לטלטל לזיז אף כשהוא רחב ד', דכשאינו רחב ד' ניחא דהוי מקו"פ, וכתבו דהוא משום דהוי רה"י משום חורי רה"י, ולעולם י"ל דאחר שפירשו דכשהוא רחב ד' הוי רה"י משום חורי רה"י, ה"נ כשאינו רחב ד' הוי רה"י. [↑](#footnote-ref-507)
507. ובפירש"י בשבת שם בד"ה לאו כרה"ר מבו' דלמ"ד דחורי רה"ר כרה"ר ל"ב שיהא בהן רוחב ד', וצ"ל דהא דשאני בזה חורי רה"י מחורי רה"ר, הוא למשמעות הגמ' בשבת ז' ב' דברה"ר ל"ב רוחב ד' כלל, ונת' במקומו, וע"כ אף בחורי רה"ר ל"ב רוחב ד', וזה מתישב עם מש"כ הגר"א בסימן שמ"ה ס"י דטעמא דרש"י ודעימי' דעמוד ט' הוי רה"ר אף אם אינו רחב ד' הוא משום דברה"ר ל"ב רוחב ד'. [↑](#footnote-ref-508)
508. אך י"ל דהתם הוא מטעם אחר, וכמש"כ בפי' ריו"נ לקמן שם. [↑](#footnote-ref-509)
509. והעירו די"ל עוד בזה, דלרש"י לטעמי' דזיז שאינו רחב ד' אין נותנין עליו אף כלים הנשברים, משום דרובא נפלי, נמצא דאין זיז זה ראוי לתשמיש רה"י, וע"כ לא חשיב כחורי רה"י. [↑](#footnote-ref-510)
510. והגאו"י הק', דהרי לא איירי הכא בפס"ר דודאי נפל, דאטו בשופטני עסקינן, וא"כ אף אם נפל ונשבר לי"ב איסורא כלל, דהרי הוי דבר שאינו מתכוין, וגם הו"ל מקלקל, אך לכאו' משמעות ד' רש"י דבאמת מדינא לי"ב איסורא כלל, אלא ד"מחזי" כמאן דשדי להו לרה"ר. [↑](#footnote-ref-511)
511. אך בד' הריטב"א נראה שפירש בד' רש"י דהא דאסור להשתמש שלא כנגד החלון, הוא משום דהתחתון אוסר עליו, ועיי"ש שהק' ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-512)
512. והגאו"י בד"ה כשתימצי כתב דזה ניחא רק לדעת רש"י ודעימי' דמקום ד' הגבוה י' ואין לו מחיצות הוי כרמלית, דלמש"כ התוס' לעיל פ"ט ע"פ הירושלמי דל"ה כרמלית, א"כ מה לי דלא ניחא תשמישתי' דתחתון, הרי אף אם ל"ה חלון כלל הי' מותר להשתמש בזיז התחתון דהוי מקו"פ. [↑](#footnote-ref-513)
513. ועמש"נ לעיל פ"ה ב' לישב דלא תיקשי ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רפ"ד דמותר לזרוק דרך אויר חצר שאינה מעורבת למעלה מי', ואכמ"ל.

     ויש להוסיף, דהתוס' הכא בד"ה ניחוש כתבו דמותר לטלטל לזיז היוצא לחצר שאינה מעורבת, אך אי"ז משום דס"ל דמותר לטלטל באויר חצר שאינה מעורבת למעלה מי', שהרי בדבריהם לעיל פ"ה א' (סוד"ה בור) מבו' לאסור בזה, אלא הוא משום דס"ל דהזיז חולק מקום לעצמו והוא רשותו של בעל הבית, ולא חשיב כלל כאויר החצר. [↑](#footnote-ref-514)
514. והריטב"א כתב די"ל דאף אם אין לו בעלים אחר, הוי בזכות בני רה"ר, וע"כ הן אוסרין עליו, - והא דכשאין שם אלא זיז אחד או אפי' הרבה זה כנגד זה מותר להשתמש בהן, הוא משום דבכה"ג הוי הזיז לבני החלון שתשמישו תדיר בו וכאילו הוא שלו, ולפיכך אין אוסרין לו עליו. [↑](#footnote-ref-515)
515. ולמש"כ הבית מאיר בסימן שנ"ה והחזו"א בסימן ק"ג סקכ"ח בדעת הר"ש משאנץ דכל הא דכותל שאינו רחב ד' שבין ב' חצירות חשיב כמקו"פ, הוא משום דבאנו לדון שיחול דין חצר שאינה מעורבת על הכותל בפנ"ע, וכיון שהוא פחות מד' לא גזרו בו והוי כמקו"פ, אך עמוד פחות מד"ט העומד בחצר שאינה מעורבת, דינו כחצר ואינו חולק רשות לעצמו, ונת' לעיל שם, הרי דמה"ט גם הכא יש לאסור לטלטל ע"ג הזיז העליון, ואין להתיר בזה משום מקו"פ. [↑](#footnote-ref-516)
516. ושמא י"ל בזה למש"נ בשבת שם ללמוד מד' הריטב"א לעיל כ' א', דאף דידו לא נייח ול"מ הנחה זו להפסיק, היינו רק כשידו למטה מי', אך כשידו למעלה מי' דהוא מקו"פ, סגי בהנחה זו להפסיק, ונת' כן גם בד' הרמב"ן שם שכתב דמותר להחזיר ידו דרך למעלה מי' משום דמותר להחליף ברשויות דרבנן, ולפ"ז י"ל דה"נ מהני הנחה זו להפסיק בהעברת ד' אמות, וזה ניחא אי נימא דהנחה בתוך ד' אמות דמי להנחה במקו"פ, (וכ"נ בל' הראב"ד בפי"ב משבת הי"ד), ואכמ"ל, - וי"ל עוד למש"כ החזו"א בסימן ק"ה סק"ב דהא דהנחת ידו הפשוטה לרשות אחרת ל"מ להפסיק, הוא משום דזהו דרך המלאכה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-517)
517. ומש"כ הרמב"ם דפטורו הוא משום דהוא עומד ברשות אחרת, היינו משום דאין הנחה זו פוטרת אלא במקו"פ, וכיון דהכא ידו למטה מי', ע"כ לא מיפטר אלא משום דעומד ברה"י וידו הפשוטה לרה"ר הויא כמקו"פ. [↑](#footnote-ref-518)
518. והחזו"א בסימן ס"ב סק"ה כתב לישב, לפמש"כ שם דהא דמדמינן לה למעביר דרך עליו, הוא משום דכשמעביר ע"י ידו הפשוטה לרה"ר, הוי כמעביר דרך מקו"פ, ולפ"ז י"ל דהכא גרע טפי, כיון דכשעקר מתבטל תיכף הרה"ר, ותליא באיבעיא דשבת צ"ט ב' בעקירת חפץ ועשיית מחיצה, ולפ"מ שפסק הרמב"ם בפי"ד משבת ה"כ דפטור, ה"נ הכא הוא פטור, - וצ"ב דעד כאן לא מצינו דפטור, רק היכא שבטל הרשות ע"י העקירה, דלא חשיב כעוקר מרה"י, אך הכא דהרשות עצמה קיימת, ורק דע"י העקירה כבר אין החפץ נמצא ברשות, מ"ט יהא פטור, ומהיכ"ת נימא דבעינן שיהא החפץ עקור בעודו ברשות זו, ונת' עוד בזה בשבת שם. [↑](#footnote-ref-519)
519. ודין זה תליא בפלוגתת הראשונים אם בכל גווני לא גזרו כחו בכרמלית, ונת' בשבת ק' ב'. [↑](#footnote-ref-520)
520. אך התו"ש שם סק"ד כתב לאסור אף בכרמלית, משום דאין עושין ספק דרבנן לכתחילה, והמ"ב בסימן י' סקכ"ז הביא פלוגתת האחרונים בדין יציאה בספק מלבוש לכרמלית, אם ה"ז אסור משום דאין עושין ספק דרבנן לכתחילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-521)
521. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ד דפטור, ומשמע דהוא חייב מכת מרדות, וכמש"כ הרמב"ם שם פ"א ה"ג דכל מקום שנאמר פטור ה"ה חייב מכת מרדות, ואם אין האיסור בזה אלא מספק, לכאו' אינו חייב מכת מרדות, - אך בד' האו"ז בסימן ר"ג והריא"ז בפירקין ה"ג דין ג' מבו' דאין האיסור בזה אלא מספק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-522)
522. ולכאו' מוכח כן מהא דפרכינן עלה מהא דמטהר ר' יהודה בדלא היפך, ואם הכא אין האיסור אלא מדרבנן ומדאורייתא לא חשיב כנושא משא, מאי פריך, הרי י"ל דלענין טומאה לא גזרו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-523)
523. ובדעת רש"י שפירשה בדבילת תרומה, מבו' בד' התוס' די"ל בתרי גווני, חדא, דהוא משום דס"ל דאין משקה מטמא אחרים אלא ברביעית, וכאשר כ"ה בפירש"י בפסחים י"ז ב', ועוד, דס"ל דרוק לא חשיב משקה לקבל טומאה, אלא להכשיר, - והמקד"ד בסימן מ"ה סק"א כתב די"ל עוד, דס"ל כדעת הרמב"ם בהקדמתו לפיהמ"ש ידים, דסתם ידים אין מטמאין משקה חולין, וזה לפ"מ שפירש"י דידים מסואבות היינו סתם ידים, ובע"כ דאיירי בדבילה של תרומה דנטמאת מן הידים עצמן, ועד"ז כתב העצי אלמוגים בסימן ? לפ"ד רש"י בשבת י"ד א' בטעם טומאת סתם ידים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-524)
524. ובזה מתפרש מש"כ הגאו"י בסוגיין והביאוה"ל בסימן ש"נ ס"ג לדון לפרש למש"כ הטוש"ע שם לאסור ברוק המוכן לזרקו, דהיינו כשהיפך בו, והיינו דע"י שהיפך בו הוא מוכן טפי לזרקו. [↑](#footnote-ref-525)
525. ובפי' הר"ש במקואות פ"ח מ"ה מבו' דכ"ה דרוק שהיפך בו טמא, ה"נ רוק הבא מחמת הפונדיון טמא, עיי"ש, וזה מתפרש לטעמי', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-526)
526. ואך דבדבריהם נראה דהופכין דברי כולם, דר"מ מטהר ור' יהודה מטמא ור' יוסי אומר היפך בה טמא, וכמש"כ התוס' הרא"ש, והתורת חיים כתב לפרש בזה להא דקאמר מוחלפת השיטה, ולא קאמר איפוך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-527)
527. ומה"ט פסק הרמב"ם שם ובפט"ו מטו"א ה"ז שאם היפך טמא, וניחא משה"ק התוי"ט דלפ"מ דמוכח הכא דגרסינן ר' יהודה אומר אם היפך וכו', לא קי"ל הכי, דהלכה כר' יוסי לגבי ר' יהודה, ועמש"כ בזה הבית מאיר בסימן תקס"ז. [↑](#footnote-ref-528)
528. אך לדעת רש"י יש לגרוס במתניתין דהתם ר' יהודה אומר היפך בה טמא וכו', וכן גירסת הגר"א שם. [↑](#footnote-ref-529)
529. ואמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים שם פירש דטעמא דמאן דמטהר, הוא משום דהוי כהכשר שלא לרצונו, ולפ"ז ניחא דע"כ אף דס"ל לר' יהודה לענין שבת דהוי משא, מ"מ אי"ז מטמא, - ואמנם דלפי דבריו צ"ע דמה פרכינן הכא דר' יהודה אדר' יהודה, ועמדו ע"ז הגאו"י והקר"א, וצ"ל דלמ"ד דאם היפך טמא, אף שאין כונתו לנגוע בריר, בע"כ דהא דאם לא היפך טהור, הוא משום דכ"ז שלא היפך ה"ז בטל לגופו, וזהו דפרכינן דא"כ מ"ט אסר ר' יהודה לצאת אף כשלא היפך בו, - ועי' עוד בד' הרמב"ם בפט"ו מטו"א ה"ז שפירש בע"א, ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס שם, והחזו"א בכלים סימן י' סק"כ. [↑](#footnote-ref-530)
530. והקר"א כתב דצ"ל דטעמא דת"ק דפליג על ר' יהודה הוא, דאף דחשיב הרוק משקה לענין טומאה, מ"מ לי"ב איסור הוצאה, שאין דרך הוצאה בכך, וכתב דהוא דלא כמש"כ בפי' ריו"נ דחשיב כדרך הוצאה. [↑](#footnote-ref-531)
531. ועיי"ש שכתב דבזה ניחא משה"ק התוס' לעיל בסוגיין ד"ה הוא סבר דאם ת"ק דר' יהודה ר"מ היא, הו"ל למיפרך דר"מ אדר"מ, ולפ"ד הרמב"ם ניחא, דאף דר"מ מטמא, מ"מ ס"ל דמותר להלך ד' אמות אף שנתלש הרוק שבפיו, ולי"ב משום איסור הוצאה. [↑](#footnote-ref-532)
532. והא דהוא מקב"ט ומכשיר, כבר עמד ע"ז התורי"ד בב"ב כ' א' וכתב דהוא משום דמשקה סרוח מתחילתו מקב"ט, וכ"ה בכל תולדות המים שמקבלין טומאה אף שאין ראויין לשתי', ועי' בחזו"א מכשירין סימן ד' סק"ט שעמד ע"ז, ועי' עוד בירושלמי תרומות פי"א ה"ב ובמקד"ד טהרות סימן מ"ג סק"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-533)
533. וצ"ע שלא הביא דהב"ח שם מסיק להתיר בזה לכו"ע, ע"פ מש"כ בפירש"י בשבת ע"ג א' דרוק לאו בר אכילה הוא אלא בליעה דכתיב עד בלעי רוקי. [↑](#footnote-ref-534)
534. ובפי' ר"ח בשבת שם פירש דטעם האיסור לשתות כשלא הכניס ראשו ורובו, אי"ז משום החשש שיכניס הכלי למקום שעומד שם, אלא הוא משום דחיישינן דכשיגמור לשתות יחזיר המים למקומם, ופירש דזהו מה שאמרו דוכן בגת, ונת' להלן, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-535)
535. וכתב דמה"ט אסור להוציא ח"ש לכרמלית, ומבו' בדבריו דהוצאה פחות מכשיעור אינה אסורה אלא מדרבנן, אך בתשו' מהרש"ל ריש סימן מ"ז נקט דמותר להוציא לכרמלית פחות מכשיעור, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דמותר להוציא קמיע שאינו מומחה לכרמלית, כיון דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכ"כ הא"ר בסימן ש"א סקמ"ז, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן ש"ג סק"ב. [↑](#footnote-ref-536)
536. ויש להוסיף מש"כ הרמב"ן בהשגות סהמ"צ שורש א', בטעמא דמ"ד בשבת כ"ג א' דהצווי על נר חנוכה הוא מקרא דשאל אביך ויגדך, ואי"ז בכלל לא תסור, כשאר האיסורים דרבנן, וכתב דהוא משום שהדברים שהן מוסיפין במצות התורה עצמן כעין פירוש התורה הוא שהם ז"ל אומרים כל צמר ופשתים הוא כלאים, וכל שבות הוא מלאכה וכו', אבל כשאומרים הדליקו נר חנוכה אין אדם יכול להסמיכו ע"ז הלאו בשום ענין, שאי"ז בא בכלל הכתוב שאמר כי יפלא ממך דבר למשפט, אלא בכלל שאל אביך ויגדך זקניך ויאמרו לך שהיא צוואה לקבל מן הזקנים על הכלל, עכ"ד, ולכאו' הוא כיסוד דבריו הכא, דבשבות דרבנן הו"ל מדרבנן בכלל המלאכה, והן מוסיפין במצוות התורה עצמן כעין פירוש התורה, ומשא"כ באיסורא דלא יעמוד אדם ברה"י וישתה ברה"ר וכיו"ב, דאף מדרבנן אי"ז נכלל במצוות התורה עצמן, אלא שהוא איסור בפנ"ע שחידשו חכמים. [↑](#footnote-ref-537)
537. והגרע"א שם כתב לפי דבריו דזה עוקר וזה מניח שרי בכרמלית, כיון דאין האיסור בזה אלא משום גזירה, וכן דעת האהעו"ז בסימן שמ"ט, וכ"ה דעת הט"ז בסימן ש"ז סקי"ב והעבוה"ג, וכמש"כ הגרע"א בגל' האהעו"ז, וכ"ה גם בט"ז סימן שכ"ה סק"א, - אך לד' הרמב"ן ודעימי' שפיר י"ל דזה עוקר וזה מניח הוי מדרבנן בכלל הוצאה, וה"ז אסור בכרמלית, וכמש"נ להלן מד' הריטב"א דאסור להוציא מרה"י לרה"י דרך אויר כרמלית, וכן דעת הבית מאיר בסימן שמ"ט, והביאו השעה"צ שם סקי"ד, וכ"כ הבאה"ט בסימן רס"ו סק"ו בשם היד אהרן בסימן שמ"ז, וכן האריך בחי' פרדס רימונים בשבת י"א ב', (ועי' בביאוה"ל סימן שנ"ג ס"א בדין זריקה מרה"י לרה"י דרך אויר כרמלית, ועי' עוד בדבריו בר"ס שס"ו ובסימן שע"ב ס"ו ד"ה אפילו, במש"כ בשם הפמ"ג בדין זה עוקר וזה מניח בחצר שלא עירבו), - והגר"ז בסימן ש"ג סכ"ג כתב דהוצאה כלאח"י אסורה בכרמלית, אך הפמ"ג שם במש"ז סקי"ב נסתפק בזה, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-538)
538. ובשיטה להר"נ בשבת שם כתב בשם התוס' דהא דהגת הויא כרמלית אף דאין כרמלית בכלים הוא משום דמיירי בגת גדול וכובדו קובעו, והק' ע"ז דמ"מ תורת כלי עליו, והרי דפליגי בהכי, דדעת התוס' דהא דאין כרמלית בכלים הוא משום דאי"ז דבר קבוע, וע"כ כלי גדול דכובדו קובעו הוי כרמלית, ודעת השיטה להר"נ דהא דאין כרמלית בכלים הוא משום דכלי בטל לרשות, וע"כ אף כלי גדול דכובדו קובעו, מ"מ כיון דתורת כלי עליו, ל"ה כרמלית. [↑](#footnote-ref-539)
539. אך בפי' הרא"ש במעשרות פ"ד מ"ד כתב דהא דאסור לשתות כשלא הכניס ראשו ורובו הוא משום דחיישינן שמא יוציא הכלי אליו וישתה חוץ לגת, וכ"כ המאירי בסוגיין, ולדעתם תיקשי דמ"ט ל"ה כגזירה לגזירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-540)
540. והבגדי ישע שם כתב דאינו מוכרח כן בד' רש"י, והביאו הביאוה"ל שם, - אך בד' הפמ"ג שם במש"ז סק"א מבו' דמקור ד' הב"י לכך, הוא ממה שפירש"י דבצינור למעלה מי' אסרו, גזירה אטו צינור שיש בו ד' דמוציא מרה"י לרה"ר, ואם אף בכה"ג לי"ב איסורא דאורייתא, הו"ל כגזירה לגזירה, וכ"ה דלא אסרו למטה מי', משום דאף אם יש בו ד', כרמלית הוא, ולי"ב איסורא דאורייתא. [↑](#footnote-ref-541)
541. וכ"נ בפסקי רי"ד דגריס אם יש בצינור דע"ד טפחים "חייב" מפני שהוא מוציא מרשות לרשות, - אך צ"ע ממש"כ הרי"ד לעיל מינה דהא דאסור לצרף למזחילה, הוא מפני "שנראה" כאילו מתוך המזחילה לוקח אותם, ומשמע דמדינא לא חשיב כלוקח מן המזחילה, ושמא יש לדחוק, דהא דתניא דאם יש בצינור דע"ד טפחים חייב, היינו כשלוקח מתוך הצינור, ומכח זה יש לאסור אף לצרף, כיון שנראה כלוקח מן הצינור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-542)
542. ולא נתפרש לן טעם הסוברים דיש בזה איסורא דאורייתא, אף שהמים נזחלין והולכין, ושמא תליא בהפלוגתא שהביא המאירי בשבת ה' ב' בדין נהרות המושכין ומעינות הנובעין, די"א דדמי לקולט מע"ג גומא דחייב, וכן צידד בס' הבתים שערי הוצאה שער ז', - ושמא י"ל עוד, דכל דמצרף ידו למזחילה חשבינן אף לידו מכלל הרה"י, וכמו שמצינו שדנו בזה הלבוש והתו"ש, ונת' להלן, וכיון שנחו המים בידו, שפיר הוא חייב על עקירתם, ולפ"ז ניחא גם קו' הבגדי ישע, דשפיר חשבינן דאיהו עביד להעקירה, וצ"ע, דלכאו' רחוק הדבר לחשוב את ידו מכלל הרה"י. [↑](#footnote-ref-543)
543. אך בפירש"י בסוד"ה ומן הצינור כתב דהא דמותר לקלוט אף למעלה מי', הוא משום דאוירא הוא מקו"פ, ומבו' דאם ל"ה האויר מקו"פ אלא הי' רה"י, הי' אסור לקלוט ממנו, אף שאין המים נחין בו כלל. [↑](#footnote-ref-544)
544. וצ"ב דלכאו' מה שדנו דנימא בזה לבוד, היינו דנימא דידו הויא לבוד למזחילה, וחשיבא אף ידו כרה"י, וכ"ה בל' התו"ש שם סק"ה, וזהו שכתב הלבוש דלא אמרינן לבוד לגבי ידו, והיינו דכיון דידו אינה קבועה שם, ל"מ דין לבוד לחשוב לידו לרה"י, (אך צ"ע, דלכאו' אף אם מצרף ידו ממש למזחילה, לא חשיבא ידו לרה"י, אלא האיסור בזה הוא משום דחשיב כמוציא מן המזחילה), וא"כ מ"ט לי"ב עקירה ממקום ד', הרי ידו של אדם חשובה כדע"ד.

     ובעיקר ד' הט"ז לכאו' יש מקום לפרש בע"א, דהצד לאסור בזה, הוא משום דכל שהוא בתוך ג', חשבינן לי' כקולט מן המזחילה עצמה, וע"ז הוא שכתב דלא נאסר אלא במוציא ממש מרה"י, וכל שאינו מוציא ממש מן המזחילה, אלא מתוך ג' למזחילה, ל"ה מוציא ממש מרה"י, ולי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-545)
545. ולפ"ז נתחדש בדינא דצינור, דכיון שהוא בולט ג' ל"ה חורי רה"י, וכמש"כ כן הרשב"א בשער ג' פ"א (המ"ה), - וצ"ל דהטעם בזה הוא, דעיקר דינא דחורי רה"י, הוא בחורים שבתוך כותל הרה"י, אך זיז שמחוץ לכותל רה"י, לי"ב לדינא דחורי רה"י, אלא כשאינו בולט ג', דלא חשיב כבולט מן הכותל, או בגונא שיש בו ד', וכמש"כ הרשב"א שם המ"ד והמ"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-546)
546. ובד' הרשב"א שם הלכה קע"ה מבו' דמודה גם לדינא דהרמב"ם דאסור לצרף מן הכותל תוך ג"ט לגג, אף דל"ה חורי רה"י, והוא משום דחשיב כעוקר מן הגג, ולכאו' זה נלמד מהא דתניא דלא יעמוד אדם ברה"י ויגבי' ידו וכו' לפחות מג' סמוך לגג, ובע"כ דלא איירי במצרף למזחילה, דבזה אסור אף כשאין ידו בתוך ג' לגג, וסגי במה שהמזחילה עצמה היא בתוך ג' לגג, אלא איירי במצרף לכותל, - ואמנם הנה נמצא לפ"ז דנתחדשו ב' דינים בפחות מג' סמוך לגג, חדא דמזחילה שהיא פחות מג' סמוך לגג חשיבא כגג, ואסור לצרף לה, אף דהצירוף אינו תוך ג' לגג, והב', דאסור לצרף מן הכותל תוך ג' לגג, דחשיב כעוקר מן הגג עצמו, וצ"ע היאך זה מתישב במה שאמרו בגמ' תניא נמי הכי וכו', והרי דחד דינא הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-547)
547. ובזה נתישב משה"ק הקר"א ע"ד רש"י ודעימי' דאסור לצרף בתוך ג' לגג אף שהוא למטה מי', מהא דתנן בשבת ק' א' דהזורק ד' אמות ברה"ר ונח בכותל למטה מי' כזורק בארץ, וסתם כותל אינו גבוה אלא י', וא"כ הוי פחות מג' מראש הכותל ואפ"ה הוי כזורק בארץ, ולהנ"ל ניחא, דודאי דפני הכותל בתוך ג' לגג הוו רה"ר, וכל הא דאסרינן הכא הוא בגשמים שירדו מן הגג, דכל שהם בתוך ג' לגג, חשבינן שעדיין לא נעקרו מן הגג. [↑](#footnote-ref-548)
548. אך הריטב"א כתב דתני לה לרבותא, דאף למטה מי' טפחים דוקא קולט אבל מצרף אסור, וכ"כ בס' המאורות בשם ההשלמה, ועיי"ש לפרש עוד בזה, - והתורי"ד כתב דהא דתני למטה מי' טפחים, הוא משום דלמעלה מי' אסור אף קולט, שמא יקח מתוך המזחילה שהיא רה"י, וכתב דבפסקיו פירש בע"א. [↑](#footnote-ref-549)
549. אך בנוסח המשנה שבפיהמ"ש גריס למטה מי' טפחים, ובפיהמ"ש שם כתב דלמעלה מי' טפחים מותר לצרף אם אינו תוך ג' לגג, משום דלמעלה מי' הוא מקו"פ, ולא נתפרש לן, דמה עדיף למעלה מי' מלמטה מי', דאף דלמטה מי' ל"ה מקו"פ, הרי הוי אויר רה"ר, ומ"ט יהא אסור לקלוט משם ולהביאו לרה"ר, וצע"ג, ואמנם בס' המאורות כתב די"מ דאיירי בעומד ברה"י וקולט מן המזחילה, וע"כ לא שרי אלא למעלה מי' שהוא מקו"פ, אך בד' הרמב"ם אי"ז מתישב, דלהדיא בדבריו שם דהוא מביאו לרה"ר, וגם דאם איירי בעומד ברה"י, יש לאסור למטה מי' אף בקולט. [↑](#footnote-ref-550)
550. וכתב דגם לגירסת הרי"ף למעלה מי' טפחים, אסור לצרף אף למטה מי' טפחים, והא דתני למעלה מי' טפחים, הוא לאשמועינן דקולט שרי אף למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-551)
551. אמנם הנה בד' הרי"ד והריא"ז מבו' דלעולם המזחילה הויא רה"י, ואפ"ה כשאינה גבוהה י' מותר, - ומתוך דבריהם נראה דטעמם הוא, משום דס"ל דהא דהמזחילה הויא רה"י, אי"ז מדינא דחורי רה"י, אלא היא עצמה רה"י היא, דאף דאין בה ד', מ"מ כיון שהיא תוך ג' לגג דמיא כגג, והויא מכלל הרה"י דהגג, וע"כ כ"ז הוא כשהיא גבוהה י', דאף דאין לה עצמה מחיצות י', דמיא לצינור הרחב דע"ד דהוי רה"י, ונת' להלן, אך כל שאינה גבוהה י' לאו רה"י היא, - ועי' עוד בפי' ריו"נ בסוגיין דמסיק כן דמזחילה וצינור לא חשיבי כחורי רה"י, עיי"ש, (ומש"כ ריו"נ שם דיש לאסור לצרף למזחילה אפי' למטה מי' טפחים, נראה דמכוון דבריו הוא כשהמזחילה גבוהה י', והוא מצרף בתוך ג' למזחילה למטה מי' טפחים, אך כל שאין המזחילה גבוהה י' ל"ה רה"י כלל ושרי, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-552)
552. ובזה מתישב בע"א משה"ק הקר"א ע"ד הסוברים דאסור לצרף בתוך ג' לגג אף למטה מי', מהא דתנן בשבת ק' א' דהזורק ד' אמות ברה"ר ונח בכותל למטה מי' כזורק בארץ, וסתם כותל אינו גבוה אלא י', וא"כ הוי פחות מג' מראש הכותל ואפ"ה הוי כזורק בארץ, ולהנ"ל ניחא, דכל הא דאסרינן במזחילה אף למטה מי', הוא משום דהויא חורי רה"י וכרה"י, וזה ל"ש התם כלל, - וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש, עיי"ש שכתב דהא דתניא בתוספתא לא יצרף אדם ידו עם הכותל עם המזחילה עם הגג למעלה מי' טפחים, שמא משום כותל נקט התם למעלה מי', דאילו למטה מותר כיון דקאי באויר רה"ר, כדאמרינן בשבת הזורק בכותל למטה מי"ט כזורק בארץ, אך בדבריו לא נתפרש דהוא מדין חורים, אלא דשאני מצרף למזחילה שאינה באויר רה"ר, למצרף לכותל שהוא באויר רה"ר. [↑](#footnote-ref-553)
553. אמנם הנה התו"ש בסימן שנ"א סק"ז שכתב דצינור רחב דע"ד ואינו גבוה י' ל"ה חורי רה"י, משום דלמטה מי' טפחים כבר זכו בו רבים, ומבו' דס"ל דגם בצינור אמרינן דכל שהוא בתוך י' ל"ה חורי רה"י משום שהוא משמש את הרבים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-554)
554. ומה שנקט הנשמת אדם שם לדינא דכל שקולט למעלה מג' לא חשיב כרה"ר ומותר להכניסו לרה"י, צ"ע, שהרי אויר רה"ר עד גובה י' חשיב כרה"ר, - אמנם באמת מצינו כן בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ג דאם עומד ברה"י וקיבל מי גשמים מאויר רה"ר, מותר להכניס בפנים ולשתות, דאויר רה"ר כל למעלה מג' מקום פטור הוא ומותר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-555)
555. וכתב לפ"ז דאף במזחילה איכא גוונא דמותר לצרף, כגון שהיא בולטת מג' עד קרוב לד' טפחים, ולא תני לה משום דהוי מילתא דלא שכיחא, דאם היא בולטת פחות מג"ט הוי כגג, ואם היא בולטת ד"ט הויא היא עצמה רה"י, כיון דכל מזחילה רחבה ד"ט, וכל דבולטת ד"ט יש בה דע"ד טפחים, - ואמנם עיי"ש שכתב די"ל דאף בכה"ג אסור דלא גרע מחורי רה"י, אך בהמשך דבריו נראה שחזר בו מזה, משום דא"כ גם בצינור הי' אסור לצרף, משום דהוי כחורי רה"י, ובע"כ דאין מזחילה וצינור קרויים חורי רה"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-556)
556. וכ"כ בתור"פ ובפסקי רי"ד, דטעם הא דשאני דין צינור מדין מזחילה, הוא משום דמזחילה הולכת כנגד כל אורך הגג, וצינור אינו הולך כנגד כל הגג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-557)
557. וצ"ע לפ"ז מקור ד' הרשב"א להך דינא דכל שאינו בולט ג' הוי רה"י אף כשאין בארכו ד' ואין הרה"י משלימו לד', שהרי הא דמזחילה הויא רה"י, הוא אף כשהיא בולטת ג"ט, ומשום דהרה"י משלימתה לד', וא"כ מנ"ל דאף בגונא דאין הרה"י משלימו לד', מהני הא דאינו בולט ג' לחשבו כרה"י, ושמא מסברא הוא דס"ל דכל שאינו בולט ג', הו"ל כחורים שבתוך הכותל, דלעולם הם רה"י.

     עוד צ"ע, דהנה לכאו' הך דינא דכל שהגג משלימו לד' הוי רה"י, הוא חד דינא עם מש"כ הרשב"א בהלכה מ"ד דזיז היוצא מכותל רה"י והוא רחב ד"ט וגבוה י' הוי רה"י, - ולפ"ז הרי הדין נותן דכל הא דהמזחילה הויא רה"י, הוא רק כשהיא גבוהה י', ומשמעות ד' הרשב"א בעבוה"ק הלכה קע"ד דכיון דהמזחילה תוך ג' לגג הויא רה"י אף כשאינה גבוהה י', וכ"כ המ"מ בפט"ו בשבת בשמו, וכ"נ להדיא בדבריו שם הלכה קע"ז, דצינור שיש בו ד' והוא תוך ג' לגג, הוי רה"י אף כשהוא בתוך י', עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-558)
558. והנתיב חיים שם ובקרבן נתנאל בפירקין סימן ז' סק"ח הק' ע"ז, ממש"כ התוס' לעיל בר"פ כל גגות בגג הבולט דהבליטה הויא כרמלית, ולא אמרינן דהויא כחורי רה"י, ולא נתפרש בדבריו דמ"ט באמת ל"ה כחורי רה"י, - ואמנם הנה כבר עמד בחי' אהעו"ז לעיל שם בזה דמ"ט ל"ה הבליטה רה"י מדין חורי רה"י, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה במגנזי הגר"ח סימן ד' בהג"ה, ונת' לעיל במקומו, ולפי דבריהם ניחא דהכא שפיר הוי הזיז חורי רה"י. [↑](#footnote-ref-559)
559. והפמ"ג שם כתב דאף דחורי רה"י ל"ב ד', מ"מ כיון דבעינן עקירה ממקום ד', ולא נאסר עקירה ממקום שאין בו ד' אלא מדרבנן, הרי דבכה"ג לא גזרו, - וצ"ב דמנ"ל לרש"י הך מילתא, והוצרך לפרש דהא דאסור לצרף לצינור הגבוה י', הוא גזירה אטו צינור שרחב ד', ולא פירש דהוא משום דמדרבנן אסור להוציא מרה"י לרה"ר אף בדליכא עקירה ממקום ד'. [↑](#footnote-ref-560)
560. והדמש"א שם פירש דכונתו הוא למש"כ רש"י דהצינור ארוך וליכא למימר לבוד, והרי דהוא מופלג מן הגג, ובכה"ג לא אמרינן חורין, וכמו שאמרו לעיל פ"ז ב', - וצ"ב, דלכאו' שפיר י"ל דאיירי כשהזיז הוא בתוך ג' לגג, ואף שהוא בולט לחוץ הרבה, שפיר הוי חורי רה"י, וכמש"כ התוס' לעיל פ"ו ב' ופ"ט ב' דגזוזטרא או זיז הפתוחין לרה"י הוו רה"י, אף שהן בולטין מרה"י הרבה, וכ"ה בתו"ד היד אפרים ע"ד המג"א שם, - ושמא מכוון הגר"א הוא לד' רש"י בגמ' בסוד"ה וקולט, דמבו' בדבריו דכל שיש בצינור דע"ד אסור אף כשאינו בתוך ג' לגג, אך לכאו' גם בדבריו שם יל"פ דהיינו דפי הצינור בולט ג' מן הגג, אך לעולם הצינור עצמו הוא סמוך לגג בתוך ג'. [↑](#footnote-ref-561)
561. אך שמא יש לפרש, דאין מכוון הגר"א דאי"ז כלל מדינא דחורי רה"י, אלא הוא כמש"כ הרשב"א דכל שהוא גבוה י' ורחב ד', מהני בו דינא דחורי רה"י אף כשהוא מופלג, ומש"כ הגר"א בסימן שמ"ה סט"ז דאי"ז חורי רה"י, היינו דלי"ב לדינא דחורי רה"י דעלמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-562)
562. עיי"ש שכתב דלא הותר לצרף לצינור אלא כשאינו רחב ד', אבל כשהוא רחב ד' על ד' אז אסור לצרף דהא מרה"י או מכרמלית קא שקיל, והרי דאף בגונא דכשהוא רחב ד' הוי רה"י, דהיינו כשהוא גבוה י', מ"מ כל שאינו רחב ד' מותר לצרף. [↑](#footnote-ref-563)
563. והעירו דלדעת הרשב"א שם הוא מוכח כן, דאם הוה גזרינן אטו צינור שיש בפיו ד', הי' לנו לאסור אף בצינור למטה מי', שהרי אם יהא בפיו ד' הוי רה"י, כל שאינו מופלג מן הגג ג', וכמבו' כן בד' הרשב"א בעבוה"ק שם, דכל שיש בפיו ד' הוי רה"י אף כשהוא למטה מי', (ורק כשהוא למטה מי' ומופלג מן הגג ג', ל"ה רה"י), ודמי למזחילה דדעת הרשב"א שם הלכה קע"ד דכל שהגג משלימה לד' הויא רה"י, אף שהיא בתוך י'. [↑](#footnote-ref-564)
564. ולכאו' הוא מוכרח כן לדעת הרשב"א בעבוה"ק דאף במצרף ליכא איסורא דאורייתא, דלפ"ז אין לאסור בצינור שאינו רחב ד', אטו צינור רחב ד', כיון דאף בצינור הרחב ד' אי"ז אסור אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-565)
565. ובדבריו נתפרש גירסת הרי"ף דגריס בגמ' הכא במזחילה של י"ג טפחים פחות מג' סמוך לגג עסקינן, עיי"ש, ועד"ז כתב בפי' ר"י בן חכמון, ועמש"כ בס' המאורות בביאור גירסא זו בע"א קצת. [↑](#footnote-ref-566)
566. ובד' ריו"נ מבו' לדעה זו, דמן הגג אסור להוציא מים אף שאינם מונחים שם אלא מתגלגלים, וע"כ לי"ב חיובא, ומן המזחילה מותר להוציא אף מן המים שעברו על קרקעיתה, משום דאינם נחים אלא מתגלגלים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-567)
567. ומבו' דפשיטא להו דכל ששבתו המים בגגו של חבירו ובאו לגגו אסור להכניסן משם לבית, ובר"פ כל גגות נת' לפרש בזה, דהוא משום דיסוד דינא דכלים ששבתו בבית שאסור להוציאן מחצר לחצר, הוא משום דחשבינן כמו שהם במקום שביתתן, וע"כ ה"נ הכא, כ"ה דאסור להביאן מגג חבירו לביתו, ה"נ אם שבתו בגג חבירו ובאו לגגו חשבינן להו כמו שעדיין הם בגג חבירו ואסור להכניסן לבית, אך למש"כ האו"ש דהא דאסור להוציא מחצר לחצר כלים ששבתו בבית הוא משום דלגבי כלים ששבתו בבית ל"ה החצירות רשות אחת, צ"ע דמהיכא פשיטא להראשונים דכלים ששבתו בגג אסור להכניסן מגגו לבית, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-568)
568. ואמנם לפשטות ד' הרשב"א שם דאף מצרף שרי, צ"ל דאף דודאי דבית וחצר שלא עירבו אסור לטלטל מזל"ז אף כלים שלא שבתו בהם, מ"מ הכא דהוא מטלטל מגג חבירו לבית דרך גגו, לא נאסר אלא בכלים ששבתו בגג חבירו, וצ"ע, - והעירו די"ל עוד, למש"כ הגר"א בסימן שנ"ב בדעת הרשב"א דבדרבנן קי"ל כבן עזאי, ונמצא דכשהולך לביתו הו"ל כהנחה, וע"כ לי"ב איסורא, וזה כמש"נ להלן בהערה מד' הגר"ז, דהל שהניח תחילה ברשות המעורבת מותר להוציאן משם לרשות השני', - עוד העירו די"ל, דכיון דסתמא דמילתא כשמקבל את המי גשמים הויא ידו מונחת, הו"ל כהנחה. [↑](#footnote-ref-569)
569. ועיי"ש שנת' דלכאו' ד"ז תליא בפלוגתת קמאי אם מותר להחליף ברשויות דרבנן, דלדעת הסוברים דאסור להחליף יש לאסור בזה, שהרי לדעתם אסור להחליף אף ברשויות שלא עירבו, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל פ"ז ב', וכ"כ הפוסקים בסימן שנ"ה, - אך בד' הגר"ז בסימן שע"ב ס"א מבו' דכל שהניחם תחילה ברשות המעורבת, מותר להוציאן משם לרשות השני', אף שכתב בסימן שמ"ו ס"ג דיש להחמיר שלא להחליף ברשויות דרבנן, - והעירו די"ל דהטעם בזה הוא, דלא אסרו להחליף אלא דרך מקו"פ, דהוא מקום דבטל להכא ולהכא, ומיחזי כמו שמוציא מרשות לרשות, ולדעת רב לעיל ע"ו ב', מקו"פ שבין ב' חצירות אמרינן דאויר ב' רשויות שולט בו ולא יזיז בו אפי' כמלא נימא, וע"כ אף לר' יוחנן דשרי, (וכן ברשויות דאורייתא דמודה רב דשרי), מ"מ כל שמחליף דרך מקום זה, מיחזי כמוציא מרשות לרשות, אך כל שמחליף דרך רשות גמורה, לא מיחזי כלל כמוציא מרשות לרשות, - והעירו די"ל בזה בע"א, דכל האיסור להחליף, הוא רק משום דמעיקרא עביד הוצאה מרה"י למקו"פ, ואח"כ עביד הכנסה ממקו"פ לרה"ר, ואך שלא עשה מלאכתו בב"א, אך בגונא שהניחם תחילה ברשות המעורבת, ואח"כ בא להוציאם לרשות השני', הרי מעולם לא עשה הוצאה מרשות זו, ולא עשה הכנסה לרשות זו, דכשהוציאם לרשות המעורבת, אי"ז הוצאה כלל, וכשחזר והכניסם משם לרשות השני' אי"ז הכנסה כלל, ובכה"ג ליכא איסורא. [↑](#footnote-ref-570)
570. וי"ל בזה, למש"כ הרשב"א בכתובות ל"א ב' דהמקבל בידו בתוך ג' לגג, חשיב דאכתי הוא מונח ברה"י, וע"כ אינו חייב משום מוציא מרה"י לרה"ר, ונתחדש בדבריו דאף כשנח בידו חשבינן דאכתי הוא בגג, ורק כשמוליך את ידו ה"ז נעקר מן הגג, וע"כ ה"ז אסור, דליכא הנחה אחר שנעקרו המים מן הגג.

     והעירו די"ל עוד בזה למש"כ הבית מאיר בסימן ש"נ בשם החריף מו"ה מרדכי ליסר, דהיכא עביד עקירה ע"י היד, א"א שיהא זה חשוב הנחה, דהרי הנחה זו היא גופה העקירה, והבית מאיר שם הסכים לזה, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-571)
571. ואמנם הנה התוס' הרא"ש לעיל צ"א א' כתב דהא דאסור להורידם לבית אף שלא נגעו בגג, הוא משום שבאו בתוך ג' לגג, והי' מקום לפרש דכונתו דאתיא כר"ח בר טובי דתוך ג' הוי כמונח, וע"כ הוא דאסור להורידם לבית, - אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ התוס' ותוס' הרא"ש לעיל צ"ח ב' בתי' בתרא דכל הא דתוך ג' הוי כמונח הוא כשבא מתוך ג', - ועמש"נ לעיל שם לפרש לד' הרא"ש בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-572)
572. נתחדש בד' הריטב"א תרתי, חדא, דמדינא אוסרין בני רה"ר את הבור, אף דמפסקת רשות האסורה בין ביתם לשם, וכ"ה מבו' גם בדבריו לעיל כ' א' בדין חצר שראשה נכנס לבית הפסין, ולעיל צ"ח ב' בדין זיזין, ונת' לעיל פ"ד ב', - ועוד, דבשבת הן אסורין להשתמש שם, מ"מ הן אוסרין, אלמלי הא דסלוקי סליקו נפשייהו, ונת' לעיל שם פלוגתת הראשונים בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-573)
573. והבית מאיר בסימן שנ"ד ס"א כתב דלפ"ד הריטב"א אין מקור מהכא דבור וחצר רשות אחת הן, וי"ל דבור חשיב כתשמיש דירה גמור, ואסור להוציא ממנו לחצר, כאשר כ"נ מסתימת קמאי בדינא דבור שבין ב' חצירות, שלא הזכירו שהוא רק כשממלא בכלי הבית או שמכניס ממנו לבית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-574)
574. ומבו' דשרי לזרוק לאשפה אף כשהיא מופלגת ד"ט והוי המקום שבין האשפה לחלון רה"ר, משום דהוא מטלטל דרך אויר רה"ר למעלה מי' ושרי, וכ"כ הרא"ש לעיל פ"ב סימן ב', וכ"כ בפי' ריו"נ בסוגיין, - ובשו"ע סימן שנ"ד ס"ב כתב דמותר לזרוק לה מרה"י הקרוב לה, והתו"ש שם סק"ד כתב דהיינו בתוך ד"ט, והבית מאיר שם תמה ע"ז דשפיר יש להתיר אף במופלג ד"ט, דומיא דבור שחוליתו גבוהה י', דמותר למלאות ממנו אף כשהוא מופלג ד"ט, וכ"כ המ"ב שם סקי"ב, ועיי"ש שכתב דמש"כ השו"ע הקרוב לה, הוא לאפוקי אם האשפה רחוק מרה"י שלא יזרוק על האשפה שעלול ליפול ברה"ר, - ובד' התו"ש דחוץ לד"ט אסור, צ"ל דאיירי כשהחלון אינו גבוה י', וע"כ כל שהוא מופלג ד"ט אסור, וכ"כ הגר"ז שם ס"ב. [↑](#footnote-ref-575)
575. הב"ח בסימן שנ"ד תמה ע"ד הריטב"א שדן לדמותו לתל, דשאני הכא דיש מב' צידיו מחיצות, והו"ל כמחיצות הגבוהות ג"ט ואין ביניהם ד' דהוי מקו"פ, ול"ד לתל דליכא מחיצות כלל. [↑](#footnote-ref-576)
576. ולכאו' זה מתישב לדעת הסוברים דהא דצואה שאינה גבוהה ג' הוי רה"ר, הוא משום דמיפסע פסעי לה או משום דדרסי עלה, אך בלא"ה ל"ה רה"ר אף שאינה גבוהה ג', ונת' בשבת ז' א', - אך עיי"ש שנת' די"ל דד' הריטב"א מתישבים אף אי נימא דצואה הויא רה"ר אף דלא דרסי לה, דכ"ז הוא משום דצואה אינה דבר קבוע, אך בתל שהוא קבוע, כל הא דהוי רה"ר כשאינו גבוה ג', הוא משום דדרסי לי', וע"כ הכא דהבור הוא דבר קבוע, ל"ה ההפסק שבין הבור והכותל רה"ר, אלא אם דרסי לי' רבים. [↑](#footnote-ref-577)
577. וכאשר כ"ה מבו' בל' הרא"ש לעיל שם, דלא קשיא לי' דבבין העמודים ליכא ט"ז אמה, אלא משום דהעמודים ממעטין משיעור ט"ז אמה, והרי דשפיר מצרפין את כל רה"ר לט"ז אמה ואין העמודים מפסיקין, וע"כ לא קשיא לי' רק בסתם רה"ר שאין בה אלא ט"ז אמה, דאף דאין העמודים מפסיקין, מ"מ הן ממעטין משיעור ט"ז אמה. [↑](#footnote-ref-578)
578. אך אי"ז מתישב בד' הרא"ש לעיל שם שהוכיח דרה"ר המתקצר הוי רה"ר מההיא דבין העמודים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-579)
579. והמג"א שם סק"ג כתב דכל הא דמותר למלאות כשהחוליא גבוהה י', הוא רק כשהם בב' דיוטות, אך כל שהם בדיוטא אחת אסור משום מושיט, והפמ"ג שם הק' דאם יש בזה משום מושיט, יש לאסור אף בב' דיוטות, דמדרבנן אסור מושיט אף בב' דיוטות, ונת' בשבת צ"ו א', וכתב דל"ה מושיט ממש, אלא דבדיוטא אסור אסרו אטו מושיט, עיי"ש, ועמש"כ הביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-580)
580. ובפשוטו יש לאסור בזה, בין משום ההוצאה מרה"י לכרמלית דאיכא עקירה והוצאה בלא הנחה, ובין משום ההכנסה מכרמלית לרה"י דאיכא הכנסה והנחה בלא עקירה, - אך יש מקום לדון דלא אסרו בזה אלא משום ההוצאה דיש לחוש שיגמור המלאכה. [↑](#footnote-ref-581)
581. וצ"ע דמ"ט לא הביא להא דפריך לעיל שם בהא דתנן דהופכו על הכותל דהא לא נח, דמבו' דכל שלא נח ואגדו בידו לי"ב שבות, ודמי ממש להכא, - וצ"ל דהוא משום דהתם לא נתפרש להדיא דלי"ב שבות כלל, וי"ל דהוא היתר מסוים בכתבי הקדש, וע"כ לא הביא אלא מההיא דאסקופה כרמלית שאמרו לקמן ק"ג א' דאפי' שבות נמי ליכא. [↑](#footnote-ref-582)
582. והעירו לפ"ז במש"כ הרשב"א לעיל פ"ה ב' מתוספתא דג' דיוטות זו למעלה מזו וזו למעלה מזו והעליונה והתחתונה של אחד והאמצעית של אחר, לא ישלשל מן התחתונה לעליונה דרך אמצעית שאין משלשלין מרשות לרשות דרך רשות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מעירובין הכ"ו, והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט (הלכה רפ"א), ולפ"ד הרשב"א הכא צ"ל דלא איירי בשלשול ע"י חבל וכיו"ב, דבכה"ג אין לאסור כיון דאגדו בידו ולא נח, ויש להוסיף, דבזה יש להתיר גם לדעת הסוברים דלא התירו כשלא נח ואיגודו בידו אלא בכתבי הקדש, לפמש"כ המג"א בסימן שנ"ב סק"ד דבכרמלית שרי אף בשאר דברים משום דאיכא ג' קולות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-583)
583. ומשמעות דבריו דהא דבעינן שתהא החוליא גבוהה י', אי"ז כדי שיהא האויר שבין החוליא לכותל מקו"פ, אלא כדי שלא יהא חשש דמגנדר, אך לעיל מינה כתב דהא דבעינן שתהא גבוהה י', הוא כדי שיהא האויר שבין החוליא לכותל מקו"פ, - וצ"ל דלעולם כ"ה דכשהחוליא גבוהה י' ליכא למיחש למגנדר, ה"נ כשהיא גבוהה מעט פחות מי' ליכא למיחש להכי, ואך דכיון שאסרו חכמים להעביר הדלי דרך אויר רה"ר דילמא מגנדר, לא חילקו בדבר, וע"כ לא התירו אלא כשהחוליא גבוהה י' ואינו מעביר הדלי דרך רה"ר אלא דרך מקו"פ, ואמנם כ"ז הוא משום דבאויר גבוה י' ליכא למיחש למגנדר, דאל"כ היו אוסרים גם בכה"ג. [↑](#footnote-ref-584)
584. והנה המג"א בסימן שנ"ב שם כתב, דבאויר כרמלית ואגודו בידו דאיכא ג' קולות, אף בשאר דברים שרי, ולפ"ז נמצא דהכא אין לאסור אלא כשהמקום שבין החוליא לכותל הוא רה"ר, דאם הוא כרמלית שרי, משום דאיגודו בידו ולא נח, ודלא כמש"כ הריטב"א דאף אם הוא כרמלית אסור, וכבר עמד ע"ז הפמ"ג במש"ז בסימן שנ"ד סוסק"ב. [↑](#footnote-ref-585)
585. והב"ח לעיל מינה כתב בדעת הטור דכל שהחוליא גבוהה י' שרי אף כשהחלון אינו גבוה י', אף שמעביר הדלי באויר רה"ר, משום דאגדו בידו ולא נח, והמג"א בסימן שנ"ב סק"ד תמה שסותר דברי עצמו שכתב דלכתחילה אסור להעביר דרך אויר רה"ר, וע"כ הוא דבעינן שתהא החוליא גבוהה י', ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז סימן שנ"ד סק"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-586)
586. ואין לישב דהתם לא נאסר אלא להוציא ידו מחוץ למקום שגופו שם, דיש לחוש שישליך הפירות לרה"ר, אך כשממלא מבור שברה"י ומביאו לרשות שהוא שם ליכא למיחש להכי, דהרי בפשוטו הכא איירי כשמביא הדלי מביתו לבור, וכ"ה במ"ב סימן שנ"ד סק"ד, ותיקשי דהיאך מותר להוציא הדלי מביתו דרך רה"ר, ומ"ש מהא דאסור להוציא ידו המלאה פירות לרה"ר. [↑](#footnote-ref-587)
587. ויש שהק', דהיאך מותר למלאות מן הבור, ודנו הראשונים דהוא אף למטה מי', ומ"ט לא אסרו בזה משום דנתקיימה מחשבתו, וכמו שאמרו בשבת ד' א' כשהוציא ידו מלאה פירות דאסור להחזירה לחצר אחת משום דנתקיימה מחשבתו, ולדעת הרשב"א בעבוה"ק הוא אף למעלה מי', ועי' בתשו' בצל החכמה ח"ג סימן י"ז אות ט"ו, - אך לכאו' לק"מ, דכל הא דאסרו להחזירה לחצר אחרת, הוא רק משום דאסור להוציא ידו לרה"ר, ובאנו לדון דאחר שהוציא ידו יהא מותר להחזירה לחצר אחרת, ובזה הוא דאמרינן דאסור להחזירה כדי שלא תעשה מחשבתו, אך הכא דמבו' דליכא איסור במילוי דרך רה"ר, ליכא איסור בפנ"ע מכח הא דנעשית מחשבתו. [↑](#footnote-ref-588)
588. ולכאו' זה מתפרש למש"כ בפירש"י לעיל ו' ב' ד"ה ירושלים דעיקר הא דמהני נעילת דלתות הוא משום דמשויא לה כ"חצר של רבים", והיינו דכל שאי"ז מסור אלא לבני המקום שבתוך המחיצות, חזינן לה כחצר של רבים, ולא חזינן לה כלל כרה"ר, וע"כ אף לי"ב לדינא דעיר של רבים דבעיא שיור. [↑](#footnote-ref-589)
589. והתוי"ט הק' על פירש"י, דאם הי' אפשר לערב את ירושלים מ"ט לא עירבוה, והתפא"י כתב דהוא משום שהיו בה צדוקים ובייתוסים רבים שאסרו עליהן, ועמש"כ בזה באג"מ או"ח ח"א סימן קל"ט סוף ענף ה', וכתב דלדעת הרמב"ם ניחא, דא"א לערב את כולה, ומפני כן אפשר שלא עירבו כלל, כדי שלא יבואו להוליך אפילו במקום שאינו מעורב. [↑](#footnote-ref-590)
590. ועד"ז מצינו בפי' ריו"נ לעיל ו' א' שהק' בהא דעיר שדלתותי' ננעלות בלילה מיערבא וירושלים נמי מיערבא, שהרי הו"ל כרמלית כמו שאמרו הכא, וכי עירוב מפיק לי' מכרמלית, - אמנם הנה עיי"ש שכתב דאם בנה לו עמוד מכאן ועמוד מכאן בב' ראשי המבוי אפשר לומר דמיערבא דהוי כחצר שיש לה ד' מחיצות ובדלתות ננעלות בלילה, ובתשו' מהריב"ל ח"ג סימן ע"ד פירש בדבריו דהיינו, דמה שאמרו בגמ' דרה"ר שדלתותי' ננעלות בלילה מיערבא, היינו היכא דאיכא בב' ראשיו מכאן ומכאן עמודים וכו' דהנך משהויין הוו כמחיצה, והדלתות אפיקו לי' לרה"ר מרה"ר ומשוי לי' כרמלית, והלחיים משוו לי' רה"י גמורה, עכ"ד, ומבו' דהא דס"ל דהויא כרמלית, הוא משום חיסרון מחיצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-591)
591. ולכאו' הוא משום דס"ל דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף במקום שאינו רה"ר גמורה, וע"כ אף דכל שדלתותי' ננעלות בלילה לי"ב לתנאי רה"ר ול"ה רה"ר, אכתי מהניא בקיעת הרבים לבטל את המחיצות, ול"ה רה"י. [↑](#footnote-ref-592)
592. וההשלמה לעיל ו' א' והמאירי בשבת ו' א' כתבן בשם רבינו אפרים, דמה שאמרו דירושלים שדלתותי' ננעלות בלילה אין חייבין עלי' משום רה"ר, הוא בלילה, אבל ביום חייבין עלי', משום רה"ר, ועיי"ש שהקשו ע"ז, דא"כ מאי פריך הכא, לישני לי' דמעשה של שוק של פטמין ביום הי' שהיא רה"ר, ולפ"ד המשכנות יעקב ניחא. [↑](#footnote-ref-593)
593. אך העירו דיש מקום לדחות, דאף אם הא דפרצה יותר מי' אוסרת אי"ז אלא מדרבנן, מ"מ י"ל מדרבנן ה"ז מבטל המחיצה לגמרי והו"ל כרה"ר, ונת' במק"א, וזהו מה שאמרו הכא דאחר שנפרצו פרצות הו"ל כרה"ר, ואמנם נתחדש לפ"ז דאותם הגזירות שלא גזרו אלא ברה"ר ולא בכרמלית, נוהגות אף ברה"ר דרבנן, דאף דבכרמלית לא גזרו משום דהוי גזירה לגזירה, מ"מ ברה"ר דרבנן גזרו, דלא פלוג רבנן ברה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-594)
594. אך החזו"א נקט דקי"ל כרבנן דכל דאיכא שם ד' מחיצות לא אמרינן אתרו"מ, ונקט גם דפרצה י' לאו דאורייתא, ומכח זה נתחבט בסימן ק"ז סק"ח דמ"ט הויא ירושלים רה"ר אחר שנפרצו בה פרצות, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-595)
595. ושמא יש לפרש דאיירי כשהם פתוחין לרה"י והוו חורי רה"י, ומה שהצריך רש"י שיהיו גבוהין י' ורחבין ד', הוא משום דס"ל דחורי רה"י ל"ה כרה"י אלא כשהם גבוהין י', וכפשטות ד' התוס' לעיל ז' ב', וס"ל עוד דחורי רה"י ל"ה כרה"י אלא כשהם רחבים ד', וכדעת התוס' ביומא י"א ב'. [↑](#footnote-ref-596)
596. והטור בסו"ס שמ"ח כתב דהא דבעינן עקירה מע"ג מקום שיש בו דע"ד וכו' ומושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר וכו' לא נאמרו אלא לענין חיוב חטאת אבל איסורא איכא בכולהו ולכך אין רצוני להאריך בהם, ולכאו' מבו' מדבריו דמדרבנן אסרו להושיט דרך רה"ר אף בב' דיוטות, וע"כ לא הוצרך לפרש להחילוק שבין דיוטא אחת לב' דיוטות, - אך צ"ב דאכתי הו"ל לפרושי להא דמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' דאסור, ול"ה כזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' דשרי, והטור שם הזכיר גם לזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, וצ"ב דלכאו' לפ"מ דקי"ל כרבנן דלא ילפי זורק ממושיט, אף לי"ב איסורא, ומ"ט לא הזכיר לזה. [↑](#footnote-ref-597)
597. וי"ל דהר"ח לטעמי' שם דמלאכת מושיט הוא כשמניח נסר מזו לזו כדי להיותן דיוטא אחת ורשות אחת, ולפ"ז נמצא דבב' דיוטות ליכא לעיקר החפצא דמלאכת מושיט, וע"כ ודאי דלי"ב איסור דרבנן, - וי"ל דזהו גם טעמא דהרשב"א בעירובין שהתיר בזה, דאזיל לטעמי' שם ל"ג א' דס"ל כד' הר"ח, ומה"ט הוא שחזר בו בעבוה"ק ואסר בזה, דהתם ס"ל דמלאכת מושיט הוא בכל הושטה מרה"י זו לרה"י זו. [↑](#footnote-ref-598)
598. וצ"ע דמ"ש ממה שאמרו לעיל ג' ב' דאסור להוציא ידו המלאה פירות לחוץ, ודעת הרשב"א דהוא אף למעלה מי' טפחים. [↑](#footnote-ref-599)
599. ועיי"ש שהוכיח כן מד' המג"א בסימן שנ"ד סק"ג, ונחלק ע"ד הפמ"ג שם שפירש לד' המג"א דלא התיר אלא התם דאי"ז מושיט גמור, ונת' לעיל בהערה ט'. [↑](#footnote-ref-600)
600. ובפירש"י בעירובין ל"ד א' ד"ה אם למעלה מבו' דבית ועלי' על גביו והושיט מהבית לעלי' דרך רה"ר חייב משום מושיט, ומבו' דל"ב כלל שתהא רה"ר מפסקת בין ב' הרה"י, והתור"פ שם נחלק ע"ז, דכיון דאין אויר אורך רה"ר מפסיק בינתים לי"ב משום מושיט, - עוד יש ללמוד מד' רש"י, דלא אמרינן רה"י עולה עד לרקיע היכא דמפסקת תקרה, דאל"כ הרי נמצא דהבית והעלי' שעל גביו חשיבי כרה"י אחת, וא"כ ל"ש בזה חיוב מושיט כלל, דהמושיט לאותה רה"י דרך אויר רה"ר, ודאי דפטור. [↑](#footnote-ref-601)
601. ונתחדש מזה, דהא דבמושיט אינו חייב אלא דרך רה"ר, אי"ז רק משום דמלאכת מושיט היא דרך רה"ר, אלא הוא גם משום דבעינן שתחלק הרה"ר בין ב' הרה"י, וע"כ י"ל דבעינן שתהא רה"ר מפסקת מכל צד, וכ"ה מבו' גם ממש"כ האהעו"ז והגר"ז דהיכא דאין רה"ר מפסקת ביניהם כלל, אלא שהיא הולכת לפניהם ליכא לחיוב מושיט.

     ואמנם לכאו' אין לומר דכל הא דבעינן רה"ר באמצע הוא כדי לחלק בין ב' הרה"י, דודאי דעיקר מלאכת מושיט הוא דרך רה"ר, דאל"כ הי' בדין דכל שיש רה"ר ביניהם יהא חייב אף אם העביר דרך מקו"פ, ולא העביר דרך הרה"ר, אך שמא יש לדחות דבעינן שיעביר דרך המקום המבדיל ביניהם, דכלפי העברה דרך מקום אחר, לא חזינן להו כרשויות חלוקות, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א לעיל ו' א' דעיקר חיוב מושיט הוא מכח הא דעבר דרך רה"ר, וכתב דגזה"כ הוא דחייב אף שאין רה"ר למעלה מי', וכ"נ גם ממש"כ התוס' לעיל שם ד"ה התם די"ל דהא דמושיט דרך רה"ר למעלה מי' חייב, הוא משום דתחתיו מקום חיוב, ואם אין המלאכה כלל מכח מה שעבר דרך אויר רה"ר, לכאו' ל"ה לנו לחשבו כמקום חיוב, דלענין מלאכה זו אי"ז מקום חיוב כלל, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-602)
602. ועיי"ש שנסתפק דאף כשרה"ר מפסקת ביניהם אינו חייב אלא כשהושיט דרך רה"ר זו, וכל שהושיט דרך רה"ר שכנגדם פטור. [↑](#footnote-ref-603)
603. והעירו, דלמש"כ הפמ"ג שם במש"ז סוסק"א דמושיט בב' דיוטות אסור מדרבנן, ומש"כ התוס' לישב דאיירי בב' דיוטות, היינו דהכא התירו לאיסור זה, הרי די"ל בד' המג"א דלעולם אסור להושיט מרה"י לרה"י דרך כרמלית, ואך דכיון דאי"ז אלא מדרבנן, התירו חכמים התם לאיסור זה. [↑](#footnote-ref-604)
604. אך בד' השעה"צ שם סקי"ז משמע שפירש בד' המג"א, דלעולם אסרו מושיט דרך כרמלית, ואך דבכה"ג לא אסרו אלא בתוך י', אך למעלה מי' שרי, וזהו שתמה הא"ר ע"ז, דבדין מושיט ליכא נפ"מ בין בתוך י' לבין למעלה מי', וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א שם, ומצינו גם בד' הלבוש בסימן שנ"ד ס"א דמבו' דהושטה דרך למעלה מי' קיילא מהושטה דרך תוך י', והיא מותרת לכתחילה היכא דאגדו בידו, (וכמו שפירש הא"ר שם סק"ד), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-605)
605. וי"ל דהוא משום דהא דבעינן שתהא רה"ר מפסקת ביניהם, הוא גם כדי לחשבם כב' רה"י, וכמש"נ לעיל בהערה ללמוד מד' הירושלמי, ולענין זה לא נתנו חכמים לכרמלית דין רה"ר. [↑](#footnote-ref-606)
606. והמ"ב שם כתב דבב' דיוטות זה כנגד זה שרי, והוא מד' הא"ר שם, וצ"ל דאף דס"ל דמדרבנן אסור להושיט דרך אויר רה"ר אף בב' דיוטות, כמש"כ בשעה"צ סימן שמ"ח סק"א, מ"מ דרך אויר כרמלית שרי, דהו"ל כגזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-607)
607. והר"ן שם כתב דמדלא פריך הכי בתלמודין, נראה דס"ל דאף הושטה בכלל המוציא מרשות לרשות, כיון שאינו מתחייב עלי' אלא מפני שרה"ר בינתים, - ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דמכח הא דרה"ר בינתים חשבינן לב' הרה"י כב' רשויות, וע"כ חשיב כמוציא מרשות לרשות, או דמכוון דבריו דכיון דהמלאכה היא בצירוף הא דעבר דרך רה"ר, ע"כ הוי בכלל מוציא מרשות לרשות. [↑](#footnote-ref-608)
608. ועיי"ש שכתב דהוא כעין מוציא ומכניס, והו"ל כזורע ונוטע ומבריך שאינו חייב אלא אחת אם עשאם כולם, דאי לא נפישי להו אבות לחיובא, - וצ"ב, דאם אי"ז אב בפנ"ע מהוצאה, אלא הוי כזורע ונוטע ומבריך, א"כ מאי פריך בירושלמי דמ"ט לא תני לה, והרי אף לא תני אלא זורע, ולא תני נוטע ומבריך. [↑](#footnote-ref-609)
609. אך בד' המאירי מבו' שפירש בד' הירושלמי דאיירי כשנעשית ההושטה ע"י שניהם, ומבו' בדבריו דשניהם חייבין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-610)
610. אך יש לדחות, דאף אם ל"ב שיעמוד חבירו ברה"י, מ"מ בעינן שיקבלנו בתוך הרה"י, ומשא"כ התם דאינו מקבלו בתוך הרה"י, אלא הוא מקבל את הרה"י עצמה. [↑](#footnote-ref-611)
611. אך במש"ז סימן שמ"ח סק"א הוכיח מד' התוס' לעיל ד' א' ד"ה ומ"ש דס"ל דהבבלי פליג וס"ל דאף כשאינו מושיט ליד חבירו חייב, אך הרש"ש לעיל שם פירש דזהו מש"כ התוס' שם דאיכא "איסור" חיוב חטאת, דלי"ב אלא איסורא בעלמא, ומבו' לפ"ז דמדרבנן אסור מושיט אף כשאינו מושיט ליד חבירו. [↑](#footnote-ref-612)
612. אמנם הנה בירושלמי בפירקין בה"ב אמרו דרב אמר לית כאן פטור אלא מותר, והקה"ע פירש דקאי על הא דתנן בב' דיוטות דהמושיט והזורק פטור, וי"ל עוד דקאי על הא דתנן בדיוטא אחת דהזורק פטור, דבמושיט בב' דיוטות הרי דעת הרשב"א ודעימי' דפטור אבל אסור, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-613)
613. וזה כמש"נ לעיל מד' הרשב"א בעירובין בהא דתנן ברישא בב' דיוטות דהמושיט פטור, וי"ל עוד כמש"כ הר"ח דהא דפטור אבל אסור הוא למטה מי', אך הגרע"א שם לא ניח"ל בזה, והוסיף דאי"ז מתישב למש"כ התוס' לדון דמושיט למטה מי' פטור. [↑](#footnote-ref-614)
614. ובחי' הריטב"א בעירובין ל"ג א' כתב בתו"ד דמצי זריק לי' דליכא אלא שבות דרבנן וכדתנן התם המושיט חייב והזורק פטור, ולכאו' מבו' מדבריו כד' הפמ"ג דהזורק מזל"ז בדיוטא אחת אף למעלה מי' אסור מדרבנן, דבפשוטו דבריו שם קיימי למעלה מי', עיי"ש, - אך אי"ז מתישב בדבריו שם, שכתב להדיא דטעם האיסור הוא שמא יזרוק לרה"ר שבינתים, וע"כ הוא דמודה רבי שלא התירו שבות זו ביה"ש, וכיון דאין האיסור אטו מושיט, אלא שמא יזרוק לרה"ר, הרי אין לחלק בין דיוטא א' לב' דיוטות, וע"כ בעכצ"ל דדבריו שם קיימי בזורק דרך אויר רה"ר למטה מי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-615)
615. וצ"ל לפ"ז דהא דתנן ברישא דב' דיוטות וכו' המושיט והזורק מזל"ז פטור, נקט פטור משום מושיט, דבזורק ליכא איסורא כלל, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א שלא העמיד לקושייתו אלא על הא דתנן בדיוטא אחת דהמושיט חייב והזורק פטור. [↑](#footnote-ref-616)
616. ועיי"ש שהוסיף, דהא דאף המושיט דרך רה"ר למטה מי' בב' דיוטות פטור, הוא משום דהא דמושיט למטה מי' חייב הוא בק"ו מלמעלה מי', ודיו לבא מן הדין להיות כנידון. [↑](#footnote-ref-617)
617. וצ"ע דבגונא דהוא עומד ברה"י ומושיט לרה"י אחרת דרך רה"ר, מה מהני הא דידו בתר גופו גרירא, הרי גופו ברה"י הוא, והיאך יועיל הגרירה בתר גופו לחשוב את ידו כמונחת בתוך י' ברה"ר. [↑](#footnote-ref-618)
618. דבדבריו שם נראה דאיירי בגונא שהי' מחשבתו לעשות למלאכת מושיט, דמה"ט הביא לדין זה לאחר שהביא לדין מושיט, וכ"ה להדיא בפי' קדמון שם, וא"כ מ"ט הוצרכנו לאסור להכניסה לחצר השני' משום דאיתעביד מחשבתו, ולא אסרנו מדינא משום דהוי מושיט, ובע"כ דכיון דכשנזכר שהרגיע ידו באויר רה"ר, לי"ב משום מושיט, וזהו שכתב הרמב"ם שם דהרי ידו תלוי' באויר רה"ר, דמה"ט הוא דמדינא מותר להכניסה לחצר אחרת. [↑](#footnote-ref-619)
619. ולעיל ו' ב' נת' דמד' רשב"ם נראה דהא דמחנה ישראל ל"ה רה"ר, אי"ז משום שלא היו בה ס' רבוא, אלא הוא משום דלא היתה משמשת כלל לרבים, וע"כ אף לענין היזק ראי' ל"ה כרה"ר, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בריש מכילתין. [↑](#footnote-ref-620)
620. ורבים פירשו לפ"ז, דזהו דפריך הכא אהא דזריקה תולדה דהוצאה דהוצאה גופה היכא כתיבא, דעיקר איסור הוצאה ילפינן לה מדכתיב אל יצא איש ממקומו, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ד משגגות ה"ב, אלא דאלמלי הא דהויא מלאכה ל"ה חייבין על תולדה דהוצאה, וכמש"כ השעה"מ בפ"י מרוצח ה"ט לדון דליכא תולדות אלא באיסור מלאכה, ומהא דחייבין על זריקה משום תולדה דהוצאה, נלמד דהוצאה הויא מלאכה, וזהו דפריך דהיכא כתיבא, - אך בל' ר"ח נראה להדיא דעיקר איסור הוצאה נלמד מהכא, דכיון דהוי מלאכה, קי"ל דכל מלאכה אסורה בשבת, וזהו שכתב ר"ה גאון דלא נסתפקו אלא מנ"ל דהויא מלאכה, דהיינו דכל דמצינו דהויא מלאכה, פשיטא לן דהיא אסורה בשבת, ול"ב קרא לאסרה. [↑](#footnote-ref-621)
621. ומשמע דגם מדאורייתא הוו כרמלית ומקו"פ ב' רשויות, וזה כמשמעות ד' הרשב"א וש"ר לעיל ו' א', ונת' לעיל שם. [↑](#footnote-ref-622)
622. ועיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, וכי תימא ודילמא שאני עגלות דלא קביען בארעא ול"מ קירוי דידהו לבטולי רשות הרבים, הא גבי גזוזטראות דקביען וילפינן להו מדינא דעגלות, אלמא חד דינא אית להו בין לאצטרופי לשיעורא בין למפטר אמקורה ולחיובי' אשאינו מקורה, עכ"ל, צ"ב, דהיכן מצינו דאף דלמדו דין גזוזטראות מדין עגלות לחיובא דמושיט, מ"מ היכן מצינו שלמדו זמ"ז לדין רה"ר, - וצ"ע דהרי להדיא אמרו לקמן בסוגיין דבעגלות יש לפטור משום דהוי כרה"ר מקורה, ושמא כונתו לדון דכיון דלא קביען בארעא, ע"כ אי"ז מועיל לבטל תורת רה"ר משאר הרה"ר. [↑](#footnote-ref-623)
623. והתוס' בד"ה הניחא כתבו בתו"ד דמקום שאינו מקורה דומה יותר לרה"ר, - ובד' הר"א בן הרמב"ם בקובץ באו"י ר"ב משמע דהוא משום דמקום המקורה ואינו גלוי דמי טפי למקום המשמש ליחיד. [↑](#footnote-ref-624)
624. וזה אף אי נימא כמש"כ ההשלמה בעירובין ו' א', דכל שבפתח המבוי אינו רחב ט"ז אמה, ל"ה כולו רה"ר, משום דאינו מפולש, וכ"כ הראבי"ה בסו"ס שצ"א, וכתב כן גם בדין מקום שיש בסופו מעלות ומורדות, דכולו ל"ה רה"ר, - אך בד' התוס' וש"ר בעירובין כ"ב א' שכתבו דאמצע הפילוש הוי רה"ר, אף דצידי הפילוש הם רה"י, מבו' לכאו' דס"ל דל"ב שיהא כל משך הפילוש רה"ר, אך י"ל דהתם הוא משום דליכא גריעותא בהילוך הרבים בצידי הפילוש, אלא דהוי רה"י מכח דיש לו ב' מחיצות, וי"ל דזהו שנחלק הרמב"ן שם ע"ד התוס' וס"ל דרק פלטיא הויא רה"ר בכה"ג, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-625)
625. ובח"ה סימן כ"ח סק"כ כתב דאף דה"ז מפסיק לענין החיוב, דבעינן רה"ר מכוון משער לשער, מ"מ שפיר מצטרפים האנשים ההולכים במקום זה לס' רבוא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-626)
626. ויש שפירשו, דאף אי נימא דברה"ר קבוע, ל"מ קירוי עראי לבטל ממנו תורת רה"ר, מ"מ במדבר דל"ה רה"ר אלא בזמן שהיו ישראל שרויין שם, וכשהלכו משם כבר ל"ה רה"ר, שפיר מהני קירוי העגלות לבטל תורת רה"ר מהמקום שתחתיהן. [↑](#footnote-ref-627)
627. ויש להעיר עוד בזה, למש"כ הרשב"א לעיל צ"ו ב' דמקום אורגי היריעות הוי ככרמלית משום דהוא רה"ר מקורה. [↑](#footnote-ref-628)
628. ובפסקי רי"ד בגיטין שם כתב דאה"נ אתיא ההיא דבור וחולייתו דלא כרב חסדא, וכ"כ הרמב"ן לעיל ז' ב' בסו"ד, - ובספר הישר שם הרגיש בזה, והוסיף דר' יוחנן דייק ממתניתין ותניא כוותי', וגם התוס' לעיל שם כתבו דהכא ובעירובין צ"ט ב' תנן הכי, אך הרמב"ן שם כתב דצ"ל דר"ח לית לי' האי דיוקא, (וגם מה שהביאו התוס' ממתניתין דעירובין, הוא רק לדעת ר' יוחנן שם, אך לדעת רב הונא שם לא נתפרש דין זה התם), ועמש"כ בזה הפנ"י בגיטין שם. [↑](#footnote-ref-629)
629. אך בפי' ר"ח בעירובין שם פירש לסוגיית הגמ' שם בע"א, והוא לטעמי' שפירש שם לדינא דנעץ בו יתד כ"ש ומילאהו כולו ביתידות בע"א, וכן פירש הרמב"ם, וכבר נת' לעיל ח' א' דלדעתם י"ל דבור וחוליתו אין מצטרפין כלל לרוחב ד', דלא הובא דין זה בד' הרמב"ם בהלכותיו, - אך בפי' ר"ח בסוגיין הביא לד' הירושלמי דכל שהעומ"ר על החלל ה"ז מצטרף לד'. [↑](#footnote-ref-630)
630. וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א בעירובין ע"ח א' בדין מילאהו ביתידות, דהא דמנח מידי ומשתמש, היינו דהוי כבית מלא כלים ומניח עליהן מידי ומשתמש. [↑](#footnote-ref-631)
631. ולפ"ד הרשב"א מתישב משה"ק התוס' בסוכה ד' ב' ד"ה פחות ובגיטין ט"ו ב' ד"ה גידוד בתל ה' שיש על גביו מחיצה ה' דלר' חסדא גידוד ומחיצה אין מצטרפין, דמ"ט ל"ה רה"י מכח הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש, ולד' הרשב"א ניחא, דל"מ הא דאי בעי מנח מידי משתמש לאשוויי לעיקר הרשות, וע"כ התם דכלפי קרקע התל הו"ל גידוד ומחיצה דאין מצטרפין, ל"מ הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש. [↑](#footnote-ref-632)
632. וצ"ב דמ"ט בעינן שיהא בכח המחצלת להחזיק את הדף, והרי אף כשהמחצלת רחבה א"א להניח דף על גבה לחוד אלא ע"י שעומד גם על קרקע רה"ר, וא"כ אף כשאינה רחבה ואין בכחה לתמוך כלל בדף, הרי מצי להניח דף ע"ג קרקע הרה"ר מד' צדדים, ולהשתמש על גביו, - וצ"ל דכל הא דאין המחצלת ממעטת מכח הא דמנח מידי ומשתמש, הוא משום דהוי כבית מלא כלים, וכמש"כ הרשב"א בעירובין ע"ח א', ולא מצינו לחשבו כבית מלא כלים, אלא כשיכול להניח מידי ע"ג המחצלת, אך אם א"א להניח על גבי' אלא ע"ג קרקע רה"ר, ממעטת המחצלת מן מקום תשמיש הרשות. [↑](#footnote-ref-633)
633. ובחי' חת"ס לעיל שם כתב בשם הגר"נ אדלר לישב קו' הרשב"א, דל"מ הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש רק שיהא רה"י על גבה, אך תוכה ל"ה רה"י, עיי"ש, וכ"כ השפ"א שם, וכ"כ הצל"ח לקמן ק' א', והגר"ח בפי"ד משבת, אך לא נתישבו בזה ד' התוס' בסוכה ובגיטין שנקטו דמהני דמכח הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש הוי אף תוכה רה"י, ואמנם י"ל דכל הא דתוכה הוי רה"י הוא מדינא דחורי רה"י, (ונת' להלן), וע"כ ל"מ זה אלא לחלל הבור, אך מקום המחצלת עצמו ל"ה רה"י.

     ואמנם לכאו' לדעת התוס' מעיקרא לק"מ, דכיון דס"ל דהא דאי בעי מנח מידי ומשתמש היינו דעיקר הרה"י הוא ע"ג הבור, ומה"ט ס"ל דאף אם גידוד ומחיצה אין מצטרפין, מ"מ מכח הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש הוי כתל גבוה י', הרי דל"ש כן כלל בההיא דחילקו במחצלת דלא מצינו לאשוויי את המקום שע"ג הבור לרה"י, שהרי אינו מובדל כלל מרה"ר, וכמש"נ לעיל, וכבר כתב עד"ז הנפש חי' בסימן כ"ז ד"ה ולפי הנ"ל, - אך הנה הצל"ח והשפ"א שם נקטו דגם בההיא דחילקו במחצלת הוי ע"ג הבור רה"י, ורק תוך הבור ל"ה רה"י, וכ"נ גם בד' החת"ס והגר"ח שם, והיינו דס"ל דאף אם עיקר הרשות היא ע"ג הבור, מ"מ שפיר חשבינן לי' למקום מובדל, מכח ההבדלה שחלה על קרקע הבור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-634)
634. ויש להוסיף, דלמש"כ הרשב"א לקמן ק"א א' דל"מ הא דמנח מידי, רק מכח דיש בהבור עצמו בצירוף החוליא מקום ד', בע"כ דהוי אף תוך הבור רה"י, דאם ל"ה רה"י אלא על גביו, ל"ה מצינו לצרף את הבור עצמו למקום ד', ולפ"ז בע"כ דהא דהוי תוכו רה"י אי"ז מדינא דחורי רה"י, אלא דעיקר הרה"י הוא גם בתוכו, וזה כמש"נ להלן לדעת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-635)
635. ואמנם הנה החזו"א בגליונות לחי' הגר"ח פי"ד משבת ה"א ובסימן ס"ב סקי"ב הביא מד' הרשב"א בעבוה"ק דכל שאין בחללו ד"ט הוי מקו"פ, וכתב דאף שכתב הרשב"א דהמחיצות משלימות לרוחב ד', מ"מ תוכו ל"ה רה"י, - אך דבריו הם לנוס' הדפוסים בהלכה ע"ג, אך לנוס' הכת"י מפורש בדבריו להיפך, וגם בדבריו בהכ"ג נראה להדיא דכל דהמחיצות משלימות לד' הוי אף בתוכו רה"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-636)
636. ולפ"ז לא סתרי ד' התוס' בגיטין לדבריהם בעירובין, דדבריהם בגיטין הרי קיימי כשיש בתוכו חלל ד', וע"כ שפיר הוי רה"י מדין חורי רה"י. [↑](#footnote-ref-637)
637. ובתשו' נפש חי' סימן כ"ז כתב דהא דל"ה תוך הבור כחורי רה"י, הוא משום דהוא מופלג י' מן החוליא, וכתב דלפ"ז לא סתרי ד' התוס' בגיטין לדבריהם בעירובין, דדבריהם בגיטין הרי קיימי בתל ה' ומחיצה ה', ואין תוך התל מופלג מהמקום שעל גביו אלא ה' טפחים, ושפיר הו:ל כחורי רה"י. [↑](#footnote-ref-638)
638. וי"ל עוד בביאור ד' הרא"ש, דהצד דיהא תוך הבור רה"י, הוא משום דהוי בתוך מחיצות רה"י, וזה כמש"כ בחי' הגר"ח בפי"ד משבת לדון בדעת התוס' דגם בתל גבוה י' אמרינן דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, וכתב שם לעיל מינה דמכח הא דלאחרים עושה מחיצה י"ל דאף אף בתוך המחיצות רה"י אף שאין בו מקום ד', וזהו שהוכיח דלא כן מבית שאין בתוכו י', דל"ה תוכו רה"י, אף שהוא בתוך מחיצות רה"י. [↑](#footnote-ref-639)
639. ויש להוסיף, דממשה"ק הרשב"א בסוגיין ולעיל ח' א' בההיא דחילקו במחצלת דיהא רה"י מכח הא דמנח מידי ומשתמש, מבו' דהא דהוי תוך הבור רה"י בכה"ג, אי"ז מדינא דחורי רה"י, דאם הי' זה מדינא דחורי רה"י, הרי לכאו' מקום המחצלת עצמו ל"ה רה"י. [↑](#footnote-ref-640)
640. ואף דדבריהם שם קיימי בגונא דיש בתל עצמו מקום ד', ובעינן להא דמנח מידי ומשתמש לחשבו כתל גבוה י', דלא ניבעי בזה לדינא דגידוד ומחיצה מצטרפין, מ"מ אי נימא דהא דבור וחוליתו מצטרפין לד', הוא רק בדאיכא עומ"ר, דבלא"ה לא חשיב כמקום ד', הרי דכ"ש דל"ה מהני הא דמנח מידי ומשתמש לחשבו כתל גבוה י'. [↑](#footnote-ref-641)
641. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל דאיכא עומ"ר, ל"ב מחיצות גמורות הראוי להניח עליהן, כיון דאיכא שטח גמור, וכ"ה גם בדבריו שם סקי"ג (ד"ה שם רש"י), וצ"ע דמלבד דבל' הרשב"א בעבוה"ק שם מבו' דאף היכא דאיכא עומ"ר בעינן שיהיו הכתלים בריאים, ולא חידש אלא דל"ב עומ"ר, גם בפשוטו מבו' בסוגיית הגמ' בעירובין ע"ח א' דבדין מקום ד' בעינן מקום תשמיש ד', ולא יועיל לזה עומ"ר. [↑](#footnote-ref-642)
642. אמנם כבר העירו דבד' התוס' בסוכה ובגיטין מבו' דמהני הא דמנח מידי ומשתמש אף לאשוויי לעיקר הרשות, וזהו שהק' דמ"ט למ"ד דתל ה' שעשה על גביו מחיצה ה' ל"ה רה"י, דמ"ט ל"ה רה"י מכח הא דאי בעי ומנח מידי ומשתמש, וזה מתישב עם מה שנקטו התוס' שם דמהני הא דמנח מידי ומשתמש אף כשאין העומ"ר על החלל. [↑](#footnote-ref-643)
643. אך לכאו' אי"ז מתישב למש"נ לעיל מד' הרשב"א דעיקר הרה"י הוי בקרקע הבור, משום דמצטרף קרקע הבור וחוליתו למקום ד', ולפ"ז הדק"ל דמ"ט בעינן שיהא עומ"ר, - וצ"ל דהטעם בזה הוא, דל"מ הא דמנח מידי ומשתמש דמכח זה ניחזי את המקום שלמעלה כמקום תשמיש, אלא בשהוא עומ"ר, ואך שמקצתו חסר, ולזה מהני הא דמצי להניח מידי ולהשלים את מקצתו, אך בשאינו עומ"ר לא מצינו לחשבו כמקום תשמיש ד', וזה ע"ד מש"כ הגר"ח שם בהמש"ד דגם בדין מקום תשמיש אית בי' גם דין שיעורין של מקום ד' האמור ברה"י, וע"כ בעי' בזה עומ"ר. [↑](#footnote-ref-644)
644. וכ"נ בד' המאירי בסוגיין ובד' הר"י מלוניל והשיטה להר"נ, - אך י"ל דלא הביאו לטעם זה, אלא להא דהוי על גבה רה"י אף שאינה רחבה ד'. [↑](#footnote-ref-645)
645. והנה אמנם י"ל דמכוון הריטב"א הכא הוא לדינא דלאחרים עושה מחיצה, וכמש"כ בעירובין שם, ומש"כ דהוי כחורי רה"י, הוא משום דגם הא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, הוא משום דעי"ז חשיב כחורי רה"י, ויתבאר בעזה"י במקומו, אך ממה שלא הזכיר הריטב"א להא דלאחרים עושה מחיצה, נראה דאי"ז מכח ה"ט כלל. [↑](#footnote-ref-646)
646. אך אי"ז מתישב למש"כ המג"א בסימן שמ"ה סק"ב דלפי האמת מודו התוס' דחורים המפולשין לרה"ר בתוך י' הוו כחורי רה"י, ונת' לעיל במקומו פלוגתת האחרונים בזה. [↑](#footnote-ref-647)
647. ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז משה"ק המג"א בסימן שנ"ג סק"ד דמ"ט זיז היוצא מהכותל למטה מי' טפחים ל"ה כחורי רה"י, ונת' בעירובין צ"ח ב'. [↑](#footnote-ref-648)
648. ועיי"ש שעמד לפ"ז במש"כ התוס' דהא דל"מ פסין אלא בבאר מים חיים או בור רבים, ולא כתבו בפשוטו דלא התירו רק לעולי רגלים, ומשא"כ כשאינה עמוקה י' דהויא כרמלית שרי אף שלא לעולי רגלים. [↑](#footnote-ref-649)
649. ובדעת תוס' הגרע"א י"ל דס"ל דכיון שהחמירו חכמים דל"מ מחיצות הפסין משום דהפרוץ מרובה, הרי דמדרבנן יש על בין הפסין תורת רה"ר, דכיון דכל הא דל"ה רה"ר הוא מכח המחיצות, הרי דכל שביטלו חכמים להמחיצות הו"ל כרה"ר, וע"כ מן הדין הי' לאסור לטלטל מכרמלית לבין הפסין, דמכרמלית לרה"ר קמטלטל, ואך שלא החמירו חכמים כ"כ כיון דליכא למיתי בזה לידי איסורא דאורייתא, וכאשר כ"ה משמעות ל' התוס' דהוא קולא בעלמא שהקילו כרמלית, וע"כ ה"נ יש להתיר לטלטל מבין הפסין שהוא כרמלית לבור רה"י, - ועיקר נידון זה אם מדרבנן חשיב בין הפסין כרה"ר או חשיב ככרמלית, נת' במק"א שנחלקו בזה המהריט"ץ בסימן רנ"א (ד"ה ועל הפלטיא) עם הגר"ז בסימן שמ"ה סי"א, (ודבריהם קיימי לענין אתרו"מ במקום המוקף מחיצות דפסין), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-650)
650. ועיי"ש שהוסיף דהלכות שבת כהלכות כותים והלכות טרפות דאין אומרים זו דומה לזו, דבשתיהן בדיוטא אחת חייב וזו כנגד זו פטור, ועמד במקומו וקיבל חייב ועקר ממקומו וקיבל פטור, שבטעם מועט מתחלקין זמ"ז. [↑](#footnote-ref-651)
651. ובדעת התוס' צ"ל דהא דפטר בן עזאי מהלך, הוא משום דס"ל דכעומד דמי, ולא חשיב כלל כמוציא מרה"י לרה"ר, וע"כ ל"מ הא דהי' כן במשכן לחייבו, ומשא"כ הכא דשפיר מצינו לחשבו כמכניס מרה"ר לרה"י, כיון דלא נח למעלה מי', ואך שבאנו לפטרו משום דעבר במקו"פ דלמעלה מי' והוי זה שינוי בצורת המלאכה, וע"ז שפיר מהני הא דהוי במשכן לחייבו, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל ו' א' דעל פטורא דבן עזאי ל"מ הא דהי' כן במשכן, ועל עיקר הא דמחייבינן אף שעבר דרך מקו"פ מהני הא דהי' כן במשכן. [↑](#footnote-ref-652)
652. ובתשו' ספר הישר שם הק' על פי' זה, דכיון דלא מיבע"ל אלא בזורק, היכי פשיט לה ממתניתין דהנוטל מהן והנותן על גבן חייב, אך התוס' כתבו דהא דפשיט מינה הוא משום דמשמע לי' דאיירי בכל ענין בין בזורק בין במושיט, ועמש"כ ע"ז המהרש"א. [↑](#footnote-ref-653)
653. ושמא י"ל דהא דעמוד ג' הוא כרמלית, היינו דההנחה על גביו היא כהנחה בכרמלית, אך אוירו חשיב כאויר רה"ר, כיון שהוא בתוך רה"ר, וע"כ ה"נ בעמוד י', כיון דלי"ב לדינא דרה"י עולה עד לרקיע, חשיב אוירו כאויר רה"ר, וכל הא דאינו מקום חיוב, הוא משום דאויר רה"ר למעלה מי' הוא מקו"פ, - ומצינו עד"ז בד' המאירי בעירובין צ"ט ב', בבור שאין חוליתו גבוהה י', דכל הא דהאויר שעל גביו ל"ה אויר רה"ר, הוא משום דרה"י עולה עד לרקיע, אך אלמלי כן הי' האויר שעל גביו חשוב כאויר רה"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-654)
654. וכ"ה מבו' מהא דמשני דאית לי' מורשא, ולכאו' לדעת הרמב"ן אויר המורשא ל"ה רה"י, ואך דכיון שהוא בתוך י' לרה"ר, הוי האויר רה"ר, וזה כמש"נ לעיל דגם אויר העמוד עצמו חשיב כאויר רה"ר, וכל הא דאינו רה"ר הוא משום דאין רה"ר למעלה מי', וע"כ הוא חייב, - אך בל' הריטב"א מבו' דאויר המורשא הוי רה"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-655)
655. וצ"ב מ"ט הכא לא חשיב כאוכל כל גובה הרשות, כיון דאין להעמוד אויר כלל, ולמש"כ החזון יחזקאל בביאור דינא דאוכל כל הרשות, ניחא, - ולפי דבריו מתפרש גם מה שנקט הרשב"א דלא סגי במה שהכלי גובהו יותר מי' ואם הי' מונח ע"ג קרקע הי' אוכל כל הרשות ואגוד במקו"פ, אלא דוקא כשהונח ע"ג קרקע ואוכל בפועל את כל הרשות, וע"כ הוא דבמזבחות ל"ה לנו לפטור אלא משום דהי' קרקעיתם למעלה מי', ומד' הרשב"א אלו נסתר מש"כ בס' משנת אליהו סוכה סימן ו' במילואים סק"א לפרש לדינא דאוכל כל הרשות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-656)
656. ולעיל ז' א' נתבאר דלאו היינו דעיקר דינא דרה"י עולה עד לרקיע הוא מכח דאמרינן גוד אסיק, דודאי דהוא דין בפנ"ע דהרשות דרה"י עולה עד לרקיע, וכדמוכח מכ"ד, ומש"כ המאירי והגר"ח דבעינן בזה לדינא דגוד אסיק, היינו משום דברה"י דבעיא מחיצות, ל"ש דינא דעולה עד לרקיע אלא מכח דגדירת המחיצות היא עד לרקיע. [↑](#footnote-ref-657)
657. אך צ"ע דלפ"ז נמצא דדינו של הרמב"ן מפורש בסוגיית הגמ' בסוכה, וכמש"כ הגר"ח בתו"ד, ומה נסתפק הרמב"ן בזה, ורחוק לומר שנסתפק בביאור סוגיא דסוכה, אם הא דל"מ הוא משום דלא אמרינן גו"א בעמוד, או הוא משום דל"מ זה לסוכה, וצ"ל דנסתפק שמא דינא דרה"י עולה עד לרקיע הוא אף בדליכא למימר גו"א, וכמבו' בל' המאירי שנסתפק בזה, - עוד צ"ע, שהרי אביי ס"ל בסוכה שם דאמרי' בעמוד גו"א, וא"כ לדידי' הוי העמוד רה"י עד לרקיע, וא"כ מה שיילי' רב מרדכי לאביי, הרי לדידי' לא אתי כלל ממקו"פ, אך בתשו' שערי ציון ח"א סימן ה' כתב לדעת הרמב"ן, דרק רב מרדכי הוא דס"ל דל"ה אויר העמוד רה"י, אך רבא ורב יוסף ואביי שם פליגי ע"ז גופא וס"ל דאויר העמוד הוי רה"י, עיי"ש, (ואמנם אי"ז במשמעות ד' הראשונים שם, וגם מבו' לא כן בד' הרשב"א בעבוה"ק שהביא דעת הרמב"ן זו דאויר העמוד ל"ה רה"י), - עוד העירו בזה מד' רי"ו בנתיב י"ב ח"ו שהביא לד' הרמב"ן, ושם נתיב ד' כתב דהא דעמוד הוי רה"י הוא מדין גוד אסיק, ועד"ז העירו בד' הרשב"א והריטב"א שכתבו בעירובין פ"ט ב' דהא דעמוד הוי רה"י הוא מדין גוד אסיק, וכ"ה גם בד' הריטב"א בסוכה ד' ב', והכא הביאו לד' הרמב"ן, וגם בד' הריטב"א והר"ן בסוכה שם מבו' דמה שאמרו התם דבעינן מחיצות הניכרות, הוא דין מסוים בסוכה דל"מ בה מחיצות שאינם ניכרות, (ועיי"ש בד' הריטב"א לעיל מינה בדין חקק, שדימה להא דלענין עמוד חלוק דין סוכה מדין שבת), ולפ"ז מבו' בסוגיית הגמ' שם דאמרינן גוד אסיק בעמוד, ואפ"ה הסכימו בסוגיין לד' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-658)
658. וי"ל עוד אי נימא דהא דרה"י דעמוד אינה עולה עד לרקיע הוא משום דלא אמרינן בה גו"א, דלפ"ז י"ל דרק ברה"י שע"י מחיצות, אינה עולה עד לרקיע אלא אם גדירת המחיצות היא עד הרקיע, ומשא"כ בזיז דבלא"ה אין לו מחיצות, ואפ"ה הוי רה"י, ע"כ אף אוירו הוי רה"י אף דאין לו מחיצות. [↑](#footnote-ref-659)
659. ומבו' לפ"ז, דכל הא דבעינן בחורי רה"י שיהא בהן מקום ד', הוא מכח הך דינא דבעינן ברה"י מקום תשמיש ד', ולפ"ז ניחא מה שאמרו בעירובין פ"ז ב' דלמ"ד דחורי כרמלית ככרמלית דמי ל"ב שיהא בהן ד', וכמש"כ בקובץ ביאורי ענינים שם. [↑](#footnote-ref-660)
660. וכתב דהיינו כשהוקף לדירה, או שלא הקיפו בו אלא בית סאתים, ומבו' דכל שהקיפו בו יותר מבית סאתים מדאורייתא ל"ה מחיצה, והגרע"א בגהש"ס תמה ע"ז ממה שאמרו לעיל ז' א' דקרפף יותר מבית סאתים הזורק לתוכו חייב, ועמש"נ בזה לעיל שם. [↑](#footnote-ref-661)
661. ואך דהריטב"א והר"ן כתבו דכשנעשה מתחילתו לשם רה"י פשיטא דאמרינן לאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, והרשב"א כתב דהו"ל כחורי רה"י, ולכאו' חד מילתא הוא, דס"ל להרשב"א דדינא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, הוא משום דחשיב כחורי רה"י. [↑](#footnote-ref-662)
662. החזו"א בסימן ס"ב סקי"ד עמד בזה דאף אם הוי כחורי רה"י, אכתי ליכא הנחה ע"ג מקום ד', וכמש"כ התוס' לקמן ז' ב', וכתב דאפשר דמחיצות רה"י הוי הויין כנעץ קנה ברה"י דקי"ל דא"צ מקום ד', וציין למש"כ התוס' לעיל ח' א', ושמא פירש דמש"כ התוס' שם דבחור שבכותל בעינן שיהא בו דע"ד, היינו דבעינן שיהא ברחבו ד', (דאל"כ ל"מ הא דכמאן דמליא דמי, דאף אם הי' מלא עפר ל"ה חשוב כמקום ד', וכמש"כ בגליון תוס' שם), אך ל"ב שיהא בעומקו ד', וזה דלא כמשמעות ל' התוס' שם דבעינן ד' על ד', (וכ"כ המ"ב בסימן שמ"ה סק"ט), וצ"ע.

     ויש להעיר, דלכאו' אי נימא דאף דהוי כחורי רה"י אכתי ליכא הנחה ע"ג מקום ד', א"כ גם לא יועיל בזה הק"ו דלאחרים עושה מחיצה, דאכתי ליכא הנחה ע"ג מקום ד', ובע"כ דאיירי בשנח על גביו בתוך כלי רחב ד' או ביד האדם, וא"כ שפיר הק' התוס' דתיפו"ל מדין חורין. [↑](#footnote-ref-663)
663. ובחי' הגר"ח בפי"ד משבת ה"א ד"ה ונראה דהכי מוכרח כתב להוכיח מזה, דכל הא דבור וחוליתו מצטרפין לד', הוא רק כשהעומד מרובה על החלל, - אך לא נתישבו בזה ד' התוס' לעיל שם ודעימייהו שנקטו דעובי המחיצות מצטרף לד', אף בדליכא עומ"ר, - וגם בעיקר ד' הגר"ח העירו, דלמש"כ שם לעיל מינה דבעמוד שמילאהו ביתידות ל"ב עומ"ר, משום דמצינו לצרף ד' מב' מקומות, וכל הא דבעינן עומ"ר הוא בבור וחוליתו דליכא ד' בתוך הבור, ולפ"ז הרי דהכא דיש בתוך הרשות ד', הדין נותן דנימא אי בעי מנח מידי ומשתמש אף דליכא עומ"ר, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-664)
664. והחזו"א שם הוסיף מש"כ התוס' דל"ה כחורי רה"י משום דלא ניחא תשמישתי', וכנראה מכוון דבריו הוא להוכיח דאיירי בגונא דלא מצי להניח ע"ז מידי ולהשתמש, דאם הוה מצי להניח מידי ולהשתמש, שפיר הוי ניחא תשמישתי'. [↑](#footnote-ref-665)
665. והעירו דכן משמע ממש"כ רש"י, ז"ל, לאחרים, כל "החלל" עשאו רה"י, וממה שפירש דקאי על החלל, משמע דמהני הא דלאחרים עושה מחיצה דמכח זה הוא מצטרף עם החלל דכמאן דמליא דמי. [↑](#footnote-ref-666)
666. וי"ל עוד עד"ז, דאלמלי הק"ו ל"ה מהני הא דהרה"י כמאן דמליא להצטרף עם המקום שע"ג הכותל לחשבו כמקום ד', דהמקום שע"ג הכותל הוי מקום לעצמו, שהרי הגם דאף החוד החיצון דהמחיצות הוי מכלל המחיצה, מ"מ הרשות שנבדלת ע"י המחיצות, היא הרשות שלפנים מן המחיצות, ומקום המחיצות עצמן אינו מכלל הרשות שהוא אטום, וע"כ אף המקום שע"ג המחיצות הוי מקום לעצמו, והגם שהוא גבוה י' מרה"י, מ"מ כיון שאינו רחב ד' ל"ה רה"י, ולזה הוא דמהני הק"ו דלאחרים עושה מחיצה וכו', דמכח זה חזינן להמקום שע"ג הכותל כחלק מרשות זו שבתוך המחיצות, ותו מהני חלל הרשות להצטרף להמקום שע"ג הכותל לרוחב ד', כיון דחלל הרשות כמאן דמליא דמי והוי כארעא סמיכתא. [↑](#footnote-ref-667)
667. והרשב"א בעירובין ע"ח א' הק' במה שאמרו התם דבור וחוליתו מצטרפין לד' משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש, דמה בעינן לה"ט הרי כותל רה"י הנותן על גביו חייב ואע"פ שאינו רחב ד' דביתא כמאן דמליא דמי, והק' עוד ממה שאמרו הכא בכותל ברה"ר וכו' דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, וצ"ב דמהו שכתב מעיקרא דהא דהוי רה"י הוא משום דביתא כמאן דמליא דמי, הרי בגמ' מסקינן דהוא משום דלאחרים עושה מחיצה וכו', וכמו שהביא בהמשך דבריו. [↑](#footnote-ref-668)
668. ובזה מתפרש טעם מש"כ התוס' דכל שאין החוליא גבוהה י' ל"ש ה"ט דלאחרים עושה מחיצה, והיינו או משום דדינא דלאחרים עושה מחיצה היינו דהמחיצה הויא מחיצה גם על עצמה, וזה ל"ש בחוליא שאינה גבוהה י', או משום דל"ש בזה טעמא דכמאן דמליא, - וי"ל עוד, דל"מ הא דלאחרים עושה מחיצה, אלא במחיצה גבוהה י', ובחוליא שאינה גבוהה י', הרי הגם דכלפי הבור איכא מחיצה י' ע"י צירוף הגידוד והחוליא, מ"מ כיון דהחוליא עצמה אינה גבוהה י', והקרקע שתחתי' אינה מכלל המחיצה, ל"ה רה"י. [↑](#footnote-ref-669)
669. ובחי' הגר"ח שם כתב דמכח הא דלאחרים עושה מחיצה, הוי אף תוך המחיצה עצמה רה"י, ועכ"פ הן מופקעין מכלל רה"ר, ומבו' שנקט דה"ט דלאחרים עושה מחיצה הוא טעם בפנ"ע, ול"ב להא דכמאן דמליא, דאם בעינן להא דכמאן דמליא, הרי אי"ז מועיל כלל לגבי תוך המחיצה עצמה. [↑](#footnote-ref-670)
670. ובפשוטו י"ל, דאף אם חודו החיצון גודר, מ"מ הרשות שחלה עלי' הבדלת המחיצה היא הרשות שבפנים, דמקום המחיצות עצמו אינו בכלל הבדלת המחיצות, כיון דהוא מקום אטום, וע"כ אף המקום שע"ג העמוד אינו בכלל הבדלת המחיצה, - וי"ל עוד, דאף אם חודו החיצון גודר, מ"מ כיון דע"ג העמוד ליכא מקום ד', ל"ה רה"י, דרה"י בעיא מקום ד', ואף דעמוד שבתוך רה"י ואינו רחב ד' הוי רה"י, הוא משום דהוא בטל לרשות ואינו חולק מקום לעצמו, אך ע"ג הכותל דהוא מחוץ לרשות, בעי מקום ד', אך בד' הגר"ח מבו' דבלא ה"ט דלאחרים עושה מחיצה, ל"ה על המחיצה תורת מחיצה לגבי עצמה. [↑](#footnote-ref-671)
671. לכאו' איירי דוקא בכה"ג שכבר הי' ג' מחיצות, ואח"כ נמלך ועשה מחיצה רביעית, אך אם עשה מעיקרא ד' מחיצות, חשבינן אף למחיצה הרביעית דהיא מכלל המחיצות המתירות את הרשות, ואמרינן בה לאחרים עושה מחיצה ווכ', - ויש ללמוד כן מל' השו"ע שם שכתב דכתלים המקיפין רה"י הוי על גביהן רה"י, ומשמע דכל ד' הכתלים שדרך שמקיפין את רה"י, הוי על גביהן רה"י, אך י"ל דהשו"ע ס"ל כדעת הרמב"ם דרק בד' מחיצות הוי רה"י. [↑](#footnote-ref-672)
672. והמאירי בסוגיין כתב דמקום שהי' מוקף בג' כתלים שהוא כרמלית ועשה מחיצה רביעית ועל ידה נעשה רה"י, הויא כרה"י, - אך לכאו' דבריו הם כדעת הרמב"ם דבג' מחיצות ל"ה רה"י כלל, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ עוד דזה שתפשה בהיקף כרמלית ולא תפשה בהיקף רה"ר, מפני שאין רה"ר נעשה רה"י בהקף מחיצה אחת, "שאם יש שם ג' כרמלית הוא". [↑](#footnote-ref-673)
673. וכ"ה מבו' ממש"כ הראשונים דס"ד לחלק בין היכא שהקיף רה"ר להיכא דהקיף כרמלית, או דס"ד לחלק בין היכא דמתחילה עשאו כמחיצה לרה"י להיכא דעשאו מתחילה כמחיצה לכרמלית, ולכאו' גם לפ"מ דמסקינן דבכל ענין אמרינן לאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, לא הדרינן בן מעיקר הך מילתא דהוא משום דהועיל לרה"י. [↑](#footnote-ref-674)
674. ונת' שם דלמש"כ ש"ר שם דאיירי בחורים שאינם מפולשין לרה"י, ל"ש בזה דינא דלאחרים עושה מחיצה, וכמש"כ בפי' קדמון בפי"ד משבת ה"י, דהא דעובי כותלי רה"י הוי כרה"י, הוא כשנח החפץ על גובה הכותל בראשו, אבל אחורי הכותל הסמוך לרה"ר דין שטחו כרה"ר וכו' ואם יש בו חור דינו לפי שיעורו, והיינו דרק המקום שע"ג הכותל הוי רה"י, וחור שבכותל שאינו מפולש לרה"י, לא חזינן לי' כמקום שע"ג הכותל, אלא כמקום שאחורי הכותל, דמקום זה שבתוך החור, הוי מחוץ לכותל. [↑](#footnote-ref-675)
675. ודבריו הם לפ"מ שפירש"י לעיל פ' א' דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח הוא משום דמנחא בידו, ופירש החזו"א דהיינו משום דהוי כהנחה ע"ג כ"ש, אך לעיל שם נת' בדעת התוס' והרמב"ן ודעימייהו דהוא משום דמעביר הוי כמגרר דכמונח דמי, כיון דהחפץ מצ"ע נח והאדם הוא שמוליכו, ולפ"ז לכאו' גם הכא הויא החוליא כמונחת כשהיא בתוך ג' לקרקע, למ"ד דאגד יד לא שמי' אגד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-676)
676. והצד דבתרוייהו הוא חייב, מבו' בדבריהם דאי"ז משום דלחייב סגי במה דבחד צד הוי מקום חיוב, אלא הוא משום דלעולם דנים את עשיית המחיצה, אף אם אינה קיימת בכל המעשה, ומכח זה נקטו דלפ"ז שפיר יש לפטור בזרק כוורת, דכיון לעולם דנים את עשיית המחיצה אף אם אינה קיימת בכל המעשה, וה"נ בזרק כוורת דנים את הרה"י שנתחדשה ע"י ההנחה, וחשיב כזורק מרה"י לרה"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-677)
677. אך לד' הריטב"א ניחא, דכ"ה דהיכא דנתבטלה המחיצה ע"י ההנחה פטור, ולא סגי במה דבתחילת ההנחה היא במקום חיוב, ה"נ היכא דנעשית הכוורת רה"י ע"י ההנחה פטור, ולא סגי במה שתחילת ההנחה היא ברה"ר, ואדרבה לפי דבריהם להצד דנתן חוליא ומיעטה חייב, דסגי במה שתחילת ההנחה נעשית במקום חיוב, ה"נ יש לחייב בזורק כוורת. [↑](#footnote-ref-678)
678. עיי"ש שכתב לפרש בדבריהם לטעם האיבעיא, דהוא משום דחלוק הוא דין עשיית מחיצה מדין ביטול מחיצה, דבעשיית מחיצה דצריך להתחדש מחיצה מכח עשיית המחיצה, אנו דנים דבשעת המעשה אכתי ליכא להמחיצה, וע"כ בעקר חוליא והשלימה לי', דנים דבשעת העקירה אכתי ל"ה על הרשות דין רה"י, אך בביטול מחיצה, דלא באנו לחדש דין מחיצה, אלא שנעשה ממילא ע"י שמסתלק, י"ל דדנים דבשעת המעשה כבר נסתלקה המחיצה, - וזה צ"ע, שהרי אדרבה מיבע"ל דאף אם בעקר חוליא והשלימה לי' פטור, מ"מ בנתן חוליא ומיעטה מי' חייב. [↑](#footnote-ref-679)
679. והעירו דלכאו' מש"כ התוס' שם בתחילת דבריהם דהא דאין חייב בזריקת כוורת משום זורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, הוא משום דלא ילפינן זורק ממושיט, הוא לפ"מ שפירשו מעיקרא דהא דפטרינן בזרק כוורת הוא משום דלעולם דנים את עשיית המחיצה, וע"כ שפיר חשיב כזורק מרה"י לרה"י, אך למסקנת דבריהם דהא דפטרינן בזרק כוורת הוא משום דבעינן שתהא כל המלאכה במקום חיוב, הרי דאין מקום לחייב משום זורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, שהרי ל"ה הכוורת רה"י מעיקרא, ואף דע"י ההנחה נעשה רה"י, דמי לעקר חוליא והשלימה לי' דפטור אף דע"י העקירה נעשה רה"י, וזה דלא כמש"כ הערוה"ש בסימן שמ"ז סט"ז לדינא עפי"ד התוס' דהמושיט כוורת מרה"י לרה"ר חייב משום מושיט. [↑](#footnote-ref-680)
680. וזהו שכתבו התוס' שם דאביי דס"ל דבור י' ורחב ח' וזרק לתוכו מחצלת ומיעטו פטור, כ"ש דפטור בבור ט' שעקר ממנו חוליא והשלימו לי', ולא אמרינן דשמא ס"ל דאזלינן בתר בסוף בין לחיובא ובין לפטורא. [↑](#footnote-ref-681)
681. גם לא נתפרש לן, דאם אכן יש לפטור בכה"ג, א"כ מ"ט מחייבינן בבעה"ב הנוטל מידו של עני ומכניס, הרי בשעת העקירה נתבטל תיכף הרה"ר, - ועד"ז תיקשי במש"כ הראב"ד דהא דמגרר מרה"י לרה"ר חייב הוא משום עקירת הרשות, ונמצא דבשעת העקירה כבר יצא מרה"ר, ואפ"ה הוא חייב. [↑](#footnote-ref-682)
682. ושמא נקט החזו"א, דמעיקר הא דמיבע"ל לחייב בעקר חוליא והשלימה לי', אף דמעולם ל"ה החוליא מונחת ברה"י, וכן מיבע"ל לחייב בנתן חוליא ומיעטה מי', אף דאין החוליא מונחת ברה"י, יש ללמוד דהא דבעינן עקירה מרה"י והנחה ברה"ר, או עקירה ברה"ר והנחה ברה"י, לאו היינו דחיובא דהוצאה הוא כשהי' החפץ מונח ברה"י, ועשאו מונח ברה"ר, אלא חיובא דהוצאה הוא כשנעשה מעשה עקירה ברה"י ומעשה הנחה ברה"ר, ובזה הוא דמיבע"ל אם כל דבב"א נעשה רה"י, חשיב דנעשה מעשה עקירה ברה"י, או דלא חשיב כמעשה עקירה ברה"י, אלא כשקודם העקירה ואחר העקירה הוי המעשה ברה"י, וזהו שנקט החזו"א, דלהצד דבעינן דלא חשיב כמעשה עקירה ברה"י, אלא כשקודם העקירה ואחר העקירה הוי המעשה ברה"י, הרי דכל דע"י העקירה כבר אינו ברה"י, אין לחייבו, אך גם לדרך זו י"ל, דדוקא אם הרשות עצמה נתבטלה מתורת רה"י, לא חשבינן דנעשה המעשה ברה"י, אך כל שהרשות עצמה אכתי רה"י היא, אלא שהחפץ יצא משם, שפיר חשיב דנעשה המעשה ברה"י. [↑](#footnote-ref-683)
683. ונתחדש בזה, דבהעברת ד' אמות ברה"ר, ל"ב שיעבור החפץ יותר מד' אמות, אלא בעינן שהנחתו תהא בריחוק יותר מד' אמות ממקום הנחתו הראשון, וזה מתפרש היטב למש"כ הראשונים דחיובא דמעביר ד' אמות הוא משום דהוי כמוציא מרשות לרשות. [↑](#footnote-ref-684)
684. והא דל"ד לזרק כוורת גבוהה יותר מי' דפטור משום דאיגודו במקו"פ, י"ל דהוא משום דחשיב כאינו אוכל כל הרשות. [↑](#footnote-ref-685)
685. אך צ"ע לפ"ז במשה"ק ע"ז התוס' מזורק רומח וכל דבר ארוך, ומאי קשיא להו בדבר ארוך יותר מבדבר קצר, וביותר צ"ע בד' הרמב"ן והרשב"א והר"ן שהביאו לקו' התוס' מגונא שהי' בידו חפץ של ד' אמות, - ויש שפירשו דס"ל להתוס' דחיוב העברת ד' אמות הוא משום דמקומו הוא ד' אמות, וס"ל דמקום החפץ עצמו הוא מכלל הד' אמות, וע"כ נמצא דכל שהחפץ ארוך ד' אמות, אף אם העבירו כ"ש, יצא ראשו מד' אמותיו, ואפ"ה הוא פטור, משום דלא יצא כולו מד' אמותיו, ואכתי הוא אגוד בפנים, וצ"ע, - והעירו דיש לפרש לדבריהם בע"א, דל' הרמב"ן וש"ר שהי' "בידו" חפץ של ד' אמות "והניחו", ומשמע דאיירי כשהי' בידו חפץ שארכו ד' אמות כשהוא עומד והניחו על הקרקע, ועי"ז יצא ראשו מד' אמותיו, ובכה"ג הוא פטור, משום דשאר החפץ לא יצא כלל מד' אמות. [↑](#footnote-ref-686)
686. והנה אמנם הי' מקום לפרש דמש"כ התוס' לפטרו משום דאיגודו בפנים, היינו משום דקצה הדבילה עברה יותר מד' אמות, דהא דתנן זורק ד' אמות היינו דיש ד' אמות מצומצמות בין מקומה הראשון למקומה השני, דזהו שיעור החיוב, וע"כ לא מיפטר אלא משום דשאר הדבילה לא יצאה ממקומה יותר מד' אמות, אך לכאו' ל"ה בעינן בזה לפטורא דאיגודו בפנים, דתיפו"ל דקצה הדבילה אין בו שיעור, ובע"כ דלעולם חשיב דיצא כל מקצת מן הדבילה מד' אמותיו, ומ"מ פטור משום דה"ז אגוד בתוך ד' אמותיו, וכנ"ל, - ובעיקר הך מילתא דאינו חייב אלא כשקצה הדבילה עברה יותר מד' אמות, הנה למש"כ הרמב"ן דחיובו הוא משום דהוא מונח בפני הכותל, יש מקום לדון סגי בזורק ד' אמות מצומצמות, כיון דהנחתו היא בכותל שהוא בריחוק יותר מד' אמות, אך לכאו' אי"ז כן, שהרי פני הכותל אינם רה"ר, והא דהוי מקום זה רה"ר הוא משום דהוא אויר רה"ר שלמטה, וע"כ הדין נותן דלא יהא חייב אלא היכא שיש בין מקומו הראשון למקומו השני ד' אמות. [↑](#footnote-ref-687)
687. שו"ר דלכאו' אי"ז מתישב, דאי נימא דדנים ד"א על כל מקצת מן החפץ בפנ"ע, הרי הגם דא"א לחייב על הוצאת החלק החיצון של החפץ, משום דהוא אגוד לד' אמותיו ע"י החלק הפנימי, מ"מ מ"ט לא יתחייב על הוצאת החלק הפנימי, שאינו אגוד לד' אמותיו כלל. [↑](#footnote-ref-688)
688. ואמנם הנה בד' הרמב"ן והריטב"א מבו' שפירשו בד' התוס', דאי"ז משום דמקום הדבילה לא חשיב כרה"ר, אלא הוא מטעמא אחרינא, דהרמב"ן כתב דהוא משום דלאו הנחה היא אלא עשיית כותל, וצ"ב, ובד' הריטב"א מבו' דהוא ע"ד פירש"י דע"י שמבטלה שם ליכא מקום ד' אמות, וה"נ אף ביותר מד' אמות נתמעט מקום החוליא ואינו מצטרף לד' אמות, וזהו שכתבו דדמי לבור יותר מי' שנתן לתוכה חוליא ומיעטו דחייב, והריטב"א כתב דהכא לא ביטל מחיצה לגבי דידי' אלא לגבי אחריני, - אך למש"כ התוס' דהוא משום דמקום הדבילה לא חשיב כרה"ר, ניחא דל"ד לבור כ' ונתן לתוכה חוליא ומיעטו, די"ל דלא בטל תורת רה"י ממקום החוליא, ונת' לעיל.

     ובטעמא דהרמב"ן ודעימי' דלא ס"ל לפטור מכח הא דמקום הדבילה לא חשיב כרה"ר, לכאו' צ"ל דהוא משום דאף דע"ג הדבילה לא חשיב כרה"ר, מ"מ כיון דתחתי' הוי רה"ר, חשיב דהדבילה היא באויר רה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-689)
689. אך התוס' נחלקו ע"ז, דאף אם אמרינן גוד אחית, ל"ה רה"י אלא על גביו אבל תחתיו לא, ובדעת הר"ח י"ל דס"ל דמהני גוד אחית אף לעשות רה"י תחתיו, וכ"ה להדיא בתוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל שם, וי"ל עוד דס"ל דליחשב הנחה ברה"י סגי במה שעל גביו רה"י ול"ב להא דתחתיו רה"י, ועמש"כ הקה"י בסו"ס מ"ו בדעת התוס' דלא סגי במה שתחתיו רה"י. [↑](#footnote-ref-690)
690. והרשב"א הק' דהרי הוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה ואינה מחיצה, ולכאו' קו' זו היא בכל פי תקרה יורד וסותם, אך ממה שהעמיד הרשב"א לקו' זו הכא, משמע דלא קשיא לי' אלא הכא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-691)
691. וזה תליא בביאור האיבעיות, דלמש"כ התוס' לעיל בתחילת דבריהם דאיבעיא קמייתא היא בדין עשיית מחיצה ואיבעיא בתרייתא היא בדין סילוק מחיצה, הרי דהכא דמי לאיבעיא קמייתא, - ולמש"כ התוס' שם במסקנתם דאיבעיא קמייתא היא בעקירה ואיבעיא בתרייתא היא בהנחה, הרי דהכא דמי לאיבעיא בתרייתא, - ולמש"נ בדעת הריטב"א דאיבעיא קמייתא היא אם סגי במה שבסוף העקירה הוי במקום חיוב, ואיבעיא בתרייתא היא אם סגי במה שבתחילת ההנחה הוי במקום חיוב, הרי דהכא דמי לאיבעיא קמייתא. [↑](#footnote-ref-692)
692. וכתב דהא דכשזרק לתוכה מחצלת חייב, הוא משום דבכה"ג שזרק לתוכה להצניעה שם אינה מבטלת הרשות, וכ"כ המאירי, וכתב בשם י"מ דאיירי בבור עמוק יותר מי', וע"כ כשזרק לתוכה מחצלת אי"ז ממעט מי', (ושמא אינהו ס"ל דלאביי אף מידי דלא מבטל לי' מבטל מחיצתא, וע"כ נקטו דגם בזרק לתוכה מחצלת ה"ז ממעט מי'), - והריטב"א כתב דאף אם ביטלה שם ביטול גמור חייב, דכיון שלא נתנה שם לשמש כלום אלא בדרך הצנעה וכיו"ב, אין ביטולו ביטול כי בטלה דעתו אצל כל אדם, - ובגליון שבתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב לפרש, דאיירי כשזרק מחצלת על ד"ט מקרקע הבור, ואכתי נשתייר ד"ט בעומק י', וע"כ הו"ל רה"י, ואף הד"ט שאינם עמוקים י' הוו כחורי רה"י. [↑](#footnote-ref-693)
693. ומצינו בד' הראב"ד שהביאו הרמב"ן בעירובין מ"ג א' והרשב"א שם ב', דאף דאין תחומין בים למעלה מי', היינו במים צלולין, אף מים עכורין חשיבי כארעא סמיכתא, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בדינא דהכא. [↑](#footnote-ref-694)
694. ולכאו' המכוון בזה, דהא דפירות מבטלי מחיצתא, היינו דחשבינן להמקום שעל גביהן כמקום בפנ"ע, ול"מ לו מחיצות הבור, ודמי למערה דל"מ לאשוויי להקרקע שעל גבה לרה"י, אך קרקע הבור הוי רה"י גמורה, וע"כ הוא דבמלא מים וזרק ונח בקרקע הבור חייב. [↑](#footnote-ref-695)
695. ובפסקי ריא"ז נחלק ע"ז וכתב דאף אם זרק שם דבר הצף על פני המים ה"ה כזורק בתוך עומקו של בור וחייב, וכתב דכ"ה דעת רש"י, ולכאו' הוא ממש"כ רש"י דגם אם זרק לתוכה מים חייב, (משום דמים ע"ג מים היינו הנחתן), וכ"ה מבו' גם בל' הרמב"ם בפי"ד משבת הכ"ג, דאף כשזרק שם דבר הצף ע"ג המים חייב, ועמש"נ להלן בד' הרמב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-696)
696. וכתב דנפ"מ בין טעם זה לטעמא דהמ"מ, הוא במילאוהו זכוכית, דלדעת המ"מ אי"ז מבטל מחיצה, כיון דהמחיצה נראית מתוכו, אך לטעם זה ה"ז מבטל מחיצתא, כיון דאין ראוי להשתמש בתוכו. [↑](#footnote-ref-697)
697. אך התורי"ד כתב דאין לחלק כן, דמה לי מקצתו מה לי כולו, כ"ה דלא מבטל מקצתו של בור בפירות, ה"נ כולו. [↑](#footnote-ref-698)
698. אך בד' הרשב"א והריטב"א מבו' דאף שהביאו לפרש דהכא איירי כשביטלה שם לשבת, או דאיירי בפירות של טבל, מ"מ ל"מ אלא כשהיו שם פירות בשעת זריקה, והוכיחו כן מדבילה שמינה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-699)
699. והתוס' הק' ע"ז מהא דמדמינן לה בסוגיין לבית שמילאהו דהוי לענין אהל דאורייתא, והרשב"א בעירובין שם כתב דפריך במכ"ש, דאפי' מדאורייתא לא מבטל, וכ"ש לגבי עירוב, וכ"כ הריטב"א, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - והתוס' בעירובין שם הק' עוד, דאף לגבי אהל תנן דאין תבן ממעט אלא כשביטלו, ותיקשי מזה על מה שאמרו הכא דפירות מבטלי מחיצתא לגבי דינא דאורייתא, והראשונים לא יישבו לזה, ונת' בזה בעירובין שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-700)
700. ולמש"כ האו"ז דסגי במה שהניחם שם לעשות מהן אוצר, ניחא, דדרך פירות בכך, ולא בטלה דעתו אצל כל אדם, - ואמנם י"ל דלענין סוכה לא יועיל בכה"ג, דלענין סוכה בעינן שיבטלם לחשבם כקרקע, ולבטלם ולחשבם כקרקע בטלה דעתו אצל כל אדם, וכאשר כ"ה בפי' ר"ח בסוכה שם בדין כרים וכסתות, דהא דבטלה דעתו אצל כל אדם הוא משום דאין אדם נותן כרים וכסתות במקום עצים ואבנים, ומשא"כ לענין מחיצות ל"ב לראותם כקרקע, שהרי כשמבטל אותם לאוצר, באמת אינם משמשים כקרקע, אלא כל שהן קבועים שם ה"ה ממעטין את החלל, ושמא זהו מש"כ הרשב"א לחלק בין סוכה לשבת. [↑](#footnote-ref-701)
701. אך בדעת ש"ר נראה דס"ל, דאף דהא דאין הטבל ניטל הוא מדרבנן, מ"מ כיון דבפועל אסור לו ליטלו, ה"ה מבטלו שם, ועי' בתשו' זרע אחת ח"א סימן מ"ה נו. ובגאו"י בסוגיין ובחי' הגרע"א בסוכה ד' א' ובחזו"א סימן צ"ז סקי"ג שעמדו כן ע"ד התוס', ואמנם מד' התוס' מבו', דהא דדבר שאינו ניטל בשבת ממעט, אי"ז משום דידעינן דלא יטלנו וע"כ הו"ל כביטול, אלא הוא משום דאיסורו קובעו, דכיון דמן הדין אסור ליטלו משם, ה"ה חשוב כקבוע שם, ונת' בזה בעירובין שם. [↑](#footnote-ref-702)
702. וצ"ע בד' רש"י שפירש הכא דאיירי באבן או מים, ולעיל בסוגיין ולעיל ה' ב' פירש להא דמים ע"ג מים לאו היינו הנחתן, דהוא לענין עקירה, ומשמע דלענין הנחה סגי בזה, ובתוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל בסוגיין תמה ע"ד רש"י, עיי"ש, ועמש"כ בזה בחזון יחזקאל בסוגיין. [↑](#footnote-ref-703)
703. ועיי"ש שכתב דאין לומר דמפני שהספינות שטות על פני המים מיא מבטלי מחיצתא, דאי בתר תשמיש הספינה שהוא על פני המים אזלינן א"כ ליהוי רה"ר. [↑](#footnote-ref-704)
704. והבית מאיר שם כתב לדקדק דלא כן ממה שפירש"י לקמן בסוגיין בהא דתניא דר"ש אומר אם יש במקום שזרק עמוק י' ורחב ד', דאע"ג דשאר ים נמי עמוק הוא וכו', ואי נימא דשאר הים אינו מתלקט, מה רבותא בהא דהוא עמוק, הרי עומק כזה לאו מידי הוא, ומה ענינו לגומא שהיא עמוקה י' ורחבה ד' במקום א'. [↑](#footnote-ref-705)
705. והבית מאיר שם כתב דאף לדעת הסוברים דל"ב שיהא רואה עצמו בתוך המחיצות, היינו במחיצות של יבשה, משא"כ במחיצות שמים ממלאין אותם, וכל התירם הוא משום דמ"מ מחיצותיהם ניכרות, וכמש"כ המ"מ בפי"ד משבת דמה"ט הוא דמים לא מבטלי מחיצתא ול"ד לפירות, הרי דכל שאין העין שולט בכל צדדי המחיצות, לא עדיפי המים מפירות ומבטלי מחיצתא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-706)
706. ונתחדש בזה, דעיקר שיעורא דיותר מבית סאתים הוא דאורייתא, דמקום יותר מבית סאתים שאין תורת דירה עליו ל"ה רה"י, ואך דמדאורייתא סגי במה שהוא ראוי לדירה לחשבו כדירה, ול"ב שיהא הקיפו לשם דירה. [↑](#footnote-ref-707)
707. ואמנם לפ"ז נמצא דלדעת ר"ש דבור שבים הוי רה"י, ה"נ הים עצמו הוי רה"י כשהוא מתלקט י' מתוך ד', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-708)
708. וכנראה זהו גם מש"כ המאירי לקמן בע"ב דהא דים אינו רה"י הוא משום שלא אמרו דאין מים מבטלים מחיצות אלא בבור שהביאו מים לתוכו ושמחיצותיו ניכרות, אבל האגם דינו כימים ונהרות, ואין מכוון דבריו לחלק בין היכא שהביא אדם מים לתוכו להיכא דבאו המים מעצמם לשם, אלא מכוון דבריו הוא לחלק בין היכא שהביאו מים "לתוכו" ומחיצותיו ניכרות, להיכא דהמים צפין על שפתו ואין מחיצותיו ניכרות.

     והמ"ב בסימן שמ"ה סקמ"ח כתב בשם המאירי דהא דימים ונהרות ל"ה רה"י הוא משום דהמחיצות רחוקות זמ"ז ואין מצטרפות לעשות מה שביניהן רה"י, ועיי"ש בשעה"צ סקנ"ג, (וצ"ב דברקק שאינו ארוך כ"כ, כמבו' בסוגיין דמצי להקיפו, הרי אין המחיצות רחוקות זמ"ז, ומ"ט ל"ה רה"י), ולא מצאתי היכן נתפרש טעם זה בד' המאירי. [↑](#footnote-ref-709)
709. אך בד' הריטב"א מבו' דאף דס"ל דבור שבים ל"ה רה"י משום דהמים צפין על גביו, מ"מ בימים ונהרות ליכא לה"ט, - ושמא אזיל לטעמי' שפירש דהגריעותא בהא דהמים צפין על גביו הוא משום דליכא היכר מחיצות, וס"ל דלזה סגי במה שהמחיצה ניכרת בראשה, ול"ב שתהא כל המחיצה ניכרת, וי"ל עוד, דהוא משום דפליג בגדר המחיצה דתל המתלקט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-710)
710. ועד"ז מצינו בד' הריטב"א בעירובין כ"ד ב', עי' בביאוה"ל סימן שנ"ח סי"א ובחזו"א סימן ק"ג סוסק"ז, ואכמ"ל, והריטב"א שם נסתפק דכל שהוא עמוק י' בתוך ג"ט דהוא כלבוד, לא חשיב כמו שעוברים המים ע"ג המחיצה, והיינו משום דבכה"ג חשבינן לכל הגידוד כמחיצה אחת זקופה, ול"ב בזה לדינא דצירוף מחיצות. [↑](#footnote-ref-711)
711. ונתחדש בדבריו, דגם בקיעת הרבים מע"ג המחיצות מבטלת המחיצות, ובמק"א נת' דבד' התוס' בעירובין כ"ב ב' (ד"ה ת"ש) ותוס' הרא"ש שם נראה דס"ל דבקיעת הרבים מע"ג המחיצה אינה מבטלת המחיצות, - ויש להוסיף, דדבריו אינם מתישבים רק לדעת הסוברים דדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוא אף במקום שאינו רה"ר, ודבריו מחודשים טפי, דאף דלא חשבינן לה כהילוך רבים לאשוויי רבים, מ"מ סגי בהילוך רבים זה לבטל המחיצות, - ועי' עוד בד' הגר"ז בקו"א סימן שמ"ה סק"ב שכתב מכמה טעמים דל"ש דינא דאתרו"מ דאורייתא בימים. [↑](#footnote-ref-712)
712. ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב במש"כ בפירש"י בעירובין פ"ז א' ד"ה אוגנים כתב דימה של טבריא היתה רה"י מדאורייתא, משום דיש לה אוגנים ועיירות וקרפיפות מקיפין אותה, וכל הא דהויא ככרמלית הוא משום דהיא כקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה, - אך לשאר הטעמים בהא דים ל"ה רה"י דאורייתא, ניחא, דע"כ בימה של טבריא שהי' לה מחיצות גמורות והי' העין שולט בהן, הויא ככל בור מלא מים דהוא רה"י. [↑](#footnote-ref-713)
713. ועיי"ש שדימה ד"ז למש"כ הראב"ד בפט"ו משבת הי"ב בטעם הא דאמת המים העוברת בחצר ל"ה רה"י ול"ד ללשון ים, וצ"ע דלכאו' מכוון ד' הראב"ד שם הוא דכיון דאמת המים עוברת בחצר מעבר על עבר, ע"כ היא חולקת רשות לעצמה ואינה ניתרת במחיצות החצר, אך אי"ז טעם דלא מצינו לחשבה כרה"י, והרי חזינן דכל שעשו לה מחיצה תלוי' ה"ה מותרת, ולא אמרינן דכיון שהמים לא קוו וקיימי ל"ה רה"י. [↑](#footnote-ref-714)
714. וזה מתפרש היטב לדעת הסוברים דהא דים ל"ה רה"י הוא משום דאינו ראוי לדירה, או משום דלא ניחא תשמישתי', ולמש"כ הריטב"א דהא דים ל"ה רה"י הוא משום דאינו רואה עצמו בתוך המחיצות, הרי באמת מה"ט גם בבל וכל העולם ל"ה רה"י, וכמש"כ הריטב"א בעירובין, - אך למש"כ היראים דהא דים ל"ה רה"י הוא משום דאינו מתלקט י' מתוך ד', צ"ע דא"כ מ"ט הו"ל כמחיצה להקיף את בבל ואת כל העולם, ומצאתי שכבר תמה בזה הזרע אמת בסימן מ"ה (נט.), עיי"ש, (ואמנם הנה הבית מאיר בסימן שס"ג למג"א סקל"א כתב לחדש דים הוי מחיצה אף כשאינו מתלקט י' מתוך ד', ונת' להלן, אך לכאו' לפי דבריו הדין נותן דיהא זה מחיצה אף כלפי הים, וזה שלא כד' היראים), - ולמש"כ הרשב"א דהא דים ל"ה רה"י הוא משום דאין המחיצות ניכרות, צ"ל דאי"ז מבטל את המחיצות אלא כלפי הים, ולא כלפי היבשה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-715)
715. ובתשו' חכמי לוניל להרמב"ם בשו"ת הרמב"ם סימן ש"ב והביאה המגד"ע בפי"ד משבת, כתבו דבור שבים הוי כרמלית משום דהמים צפין על גביו ומשפת מיא משחינן ומיא ארעא סמיכתא היא, - אך בדבריהם לא נתפרש דמדאורייתא הו"ל ככרמלית, וי"ל דאי"ז אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-716)
716. והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הע"א כתב דכשם שאין הכרמלית תופסת למעלה מעשרה טפחים כך אינה תופסת למטה מעשרה טפחים. לפיכך בור בכרמלית עמוק י' ורחב ד' ה"ז רה"י ואם אינו רחב ד' ה"ז מקום פטור, ועד"ז כתב הרשב"א שם פ"ב הלכה ק"ז, וכ"כ המאירי לעיל ח' ב', - וצ"ב דמה הוצרכו להא דאין הכרמלית יורדת למטה מי', ועוד, שהרי אף בור שאינו עמוק י' ואינו רחב ד' שבכרמלית הוי מקו"פ, כמבו' בל' הרשב"א שם הלכה ק"ז, (וכ"ה מבו' בדבריו בסוגיין שכתב דדמי דין בור שאינו רחב ד' שבכרמלית לדין בור שאינו רחב ד' שברה"ר), - וצ"ל למשמעות ד' הרשב"א בעבוה"ק שם הלכה ק"א דהא דמקום גבוה שברה"ר ל"ה כרה"ר, הוא משום דאין רה"ר עולה עד לרקיע, וכ"כ המ"מ בפי"ד משבת הי"ח, ונת' לעיל ז' א', וע"כ ה"נ הא דבור שברה"ר או בכרמלית חולקין מקום לעצמן, הוא משום דרה"ר וכרמלית אין יורדין למטה מי'. [↑](#footnote-ref-717)
717. והמרכה"מ בפי"ד משבת ה"ו כתב בדעת הרמב"ם בתשו' דמפרש דפלוגתא דרבנן ור"ש היא בזורק מן האיסרטיא לבור שבשפת איסרטיא שיש לו ג' מחיצות מקרקע האיסרטיא והדופן הרביעי פרוץ לתוך הים, דר"ש סבר דכיון שיש לו ג' מחיצות הו"ל רה"י ואפילו מלא מים אין המים מבטלין המחיצות, ורבנן ס"ל דכל דבר המוקף ג' מחיצות אפילו פרוץ לכרמלית הו"ל כרמלית. [↑](#footnote-ref-718)
718. אך החזון יחזקאל לעיל ו' א' כתב לפרש טעמא דהרמב"ם בע"א קצת, ונת' לעיל שם. [↑](#footnote-ref-719)
719. ולדעת הרמב"ם דבור עמוק ק' אמה בכרמלית הוי כרמלית, צ"ע אם אין הבור תופס י' טפחים מעל קרקעיתו, או דכיון דהוא בטל לכרמלית ה"ה תופס י' טפחים מעל שפתו, ולכאו' לפ"ד השעה"צ בע"כ דהוא כן, דאי נימא דאינו תופס י' טפחים מעל קרקעיתו, נמצא דאינו מצורף כלל לכרמלית, ודמי למקו"פ גבוה י' בכרמלית, דהוי מקו"פ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-720)
720. ומש"כ שם לחלק בין היכא דהוא מתלקט י' מתוך ד' בשפתו, להיכא שהוא מתלקט י' מתוך ד' בתוך המים, צ"ל דהוא משום דרק כשהמים עוברין מע"ג המחיצה הוי כרמלית, ומשא"כ כשהוא מתלקט י' מתוך ד' בשפתו, דאין המים עוברין מע"ג המחיצה, ולא איכפת לן דהן עוברין מעל מקצת מן השיפוע, (וזה דלא כמש"נ לעיל בדעת הרשב"א דכל שהמים עוברין על מקצת מן השיפוע, חשיב כעוברין ע"ג המחיצה). [↑](#footnote-ref-721)
721. אך צ"ע במש"כ ריו"נ שם לדמותו לכבש המזבח, וכ"כ המאירי בסוגיין ובעירובין י"ט ב', וכ"נ בפי' ר"ח בסוגיין ובעירובין נ"ח ב', והתם שיעור ל' אמות הוא בקרקע, והשיפוע הוא יותר מל"א אמות. [↑](#footnote-ref-722)
722. והוא מוכח כן מד' התוס' שם, למש"נ מד' הראשונים דשיעורא ד' אמות הוא בשיפוע, וניחא בזה מה שעמד האבהא"ז בפ"ב מביהב"ח ע"ד התוס', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-723)
723. ומכח זה נקטו המרכה"מ והשערי ציון שם דמחיצת תל הויא כמחיצה שאינה ניכרת, ומקור גדול לדבריהם הוא מד' הרשב"א והריטב"א בעירובין צ' א' שהוכיחו מדין תל המתלקט דל"ב מחיצות ניכרות, עיי"ש, והנה אמנם החזו"א שם כתב דבע"כ יש ט"ס בל' הריטב"א, ואין כונתו כלל לתל המתלקט, שהרי לא נזכר בגמ' שם ט"ו א' דהי' תל המתלקט, אך הדברים נתפרשו בד' הרשב"א שם שכתב דמי לא עסקינן שהן מתלקטין וכו', והיינו דאף דבגמ' לא נזכר דאיירי בתל המתלקט, מ"מ ודאי עסקינן גם בכה"ג, - ושמא יש לדחות, דכיון דמחיצת התל נעשית ע"י קרקע עולם, ואי"ז נראה כמחיצה, חשיב כמחיצות שאינם ניכרות, ובעירובין שם נת' לדון לפרש בזה בע"א, למש"כ הגר"ח שם לפי דבריו דל"ש בתל המתלקט דין גוד אסיק, כיון דבכל מקום בפנ"ע ליכא מחיצה י', (ונת' להלן), וי"ל דזהו שהוכיחו הראשונים מזה, דאף היכא דליכא מחיצה ניכרת דאמרינן בה גוד אסיק, מ"מ הוי על גביו רה"י. [↑](#footnote-ref-724)
724. וייסד דבריו ע"ד הרמב"ן לעיל ה' ב' דכותל משופע חשיב כזקוף וכל שנח ע"ג הכותל חשיב כנח באויר רה"ר, ועיי"ש שכתב דאף התוס' שם לא פליגי ביסוד הדברים. [↑](#footnote-ref-725)
725. והשערי ציון שם כתב דאין לפרש דהשיפוע הוא המחיצה, דא"כ מ"ט לא סגי בשיפוע באורך י' טפחים, והחזו"א בסימן ק"ח שם כתב דאי"ז קושיא, דאין רה"י אלא במובדל מסביבותיו בגובה י'. [↑](#footnote-ref-726)
726. והטעם בזה, הוא או דנימא כמש"כ השערי ציון או כמש"כ החזו"א בעיקר המחיצה דתל המתלקט, - או דנימא כמש"כ בס' משנת אליהו סוכה סימן ו' סק"ג בשם החזו"א דשפיר אמרינן בתל המתלקט גוד אסיק, משום דענין גוד אסיק הוא דהמחיצות התחתונות גודרות עד הרקיע. [↑](#footnote-ref-727)
727. ועיי"ש שפירש כן בהא דתניא בתוספתא שם דתל ברה"ר דיש גובה י' טפחים בתוך ד' אמות, ונטל הימנו ונתן על גביו חייב, דהיינו כשנטל הימנו בתוך ג"ט הסמוכין לרה"ר דהוי רה"ר ונתן על גביו דהוי רה"י, ואמנם למש"כ החזו"א עפי"ד הרמב"ן לעיל ה' ב', אף כשנטל מן התל למעלה מג"ט התחתונים הוי כנוטל מרה"ר, דחשבינן להתל כזקוף וכאויר רה"ר, - אך הנה עד"ז תניא בתוספתא שם בגג ועמוד דאם נטל הימנו והניח על גביו חייב, והתם בע"כ דהמכוון הוא דנטל מרה"ר והניח על גביו, וכן פירש החזון יחזקאל שם, - ואמנם י"ל דהא דתני נטל הימנו, היינו שנטל דבילה שמינה הדבוקה בכותל הגג או העמוד, דהויא כמונחת ברה"ר. [↑](#footnote-ref-728)
728. ולכאו' מוכח מזה, דאיסורא דפרוץ למקום האסור, הוא רק כשאין לרשות זו מחיצות בפנ"ע, וכל מחיצותי' היא בצירוף עם הרשות האסורה לה, אך כל דיש לרשות זו מחיצות בפנ"ע, לא אסרינן מכח הא דהיא פרוצה לרשות האסורה, - אך בד' האהעו"ז בסימן שס"ג סכ"ו מבו' דלא ס"ל כן, עיי"ש, וצ"ע.

     ובס' משנת אליהו סוכה סימן ו' סק"ג כתב כן ששאל להחזו"א דמ"ט לא אסרינן בתל המתלקט משום פרוץ למקום האסור, דהוא פרוץ לרה"ר ולכרמלית שבשיפוע, ולכאו' לדעת החזו"א גופי' דתל המתלקט חשיב כזקוף לק"מ, והחזו"א השיב דגם בתל המתלקט אמרינן גוד אסיק, והיינו משום דענין גוד אסיק הוא דהמחיצות התחתונות גודרות עד הרקיע, - אך לא נתפרש היאך נתישב בזה הא דל"ה כפרוץ למקום האסור, הרי מחיצות התל אינם מבדילות אותו משיפוע התל עצמו [↑](#footnote-ref-729)
729. ובתשו' ארץ צבי סימן קט"ז הוכיח כן ממה שאמרו לעיל ה' ב' דבכותל משופע הוו פני הכותל רה"ר, ואף לדעת התוס' שם דאיירי כשרבים מכתפין עליו, הרי מ"מ אף כשאין רבים מכתפין עליו הוי כרמלית, וכמש"כ הראשונים שם, ואי נימא דתל המתלקט הוי רה"י מתחילת השיפוע, הרי דה"נ כותל משופע הוי רה"י. [↑](#footnote-ref-730)
730. והחזו"א בסימן ק"ח סק"ט כתב דאף בתל המתלקט י' מתוך ד' ל"ה השיפוע דלמעלה מי' רה"י, כיון דחשבינן לי' כזקוף והוי כאויר רה"ר למעלה מי', ורק כשיש על גביו ביושר או במתלקט י' מתוך ה' מקום דע"ד הו"ל רה"י, והוכיח כן ממש"כ הרמב"ן והריטב"א דכותל משופע בתוך י' הוי רה"ר, ומבו' התם דלמעלה מי' ל"ה רה"י, וכתב שם דגם התוס' מודו לזה דלמעלה מי' ל"ה רה"י, - אך יש מקום לפרש דד' הרמב"ן והריטב"א לא קיימי בשיפוע דמתלקט י' מתוך ד', אלא בשיפוע הקרוב טפי לזקיפה, דבכה"ג הוא דס"ל דלא חשיב כמקום, וצ"ע, ועמש"כ בנידו"ז בתשו' ארץ צבי סימן קט"ז, ובמש"כ לדון לפרש לד' המהרש"ל עפי"ז.

     והחזו"א בסימן ס"ה סק"ע בתו"ד נסתפק בחריץ המתלקט י' מתוך ד' אי חשיב רה"י רק דע"ד שבעמק, או עד שפתו העליונה, ולכאו' לפי דבריו דתל המתלקט חשיב כזקוף וכאויר רה"ר, הדין נותן דחריץ המתלקט י' מתוך ד' חשיב כרה"י עד שפתו העליונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-731)
731. ובסימן קי"א שם ד"ה ולפיכך כתב לפ"ז, דכשבאין להתיר את העיר על סמך הר זקוף המתלקט י' מתוך ד', צריך זהירות יתירה, דהרבה פעמים משתנה זקיפותו ויש בו שטחים שדינן כמישור, וכל שהוא בתוך י' טפחים וארכו יותר מי' אמות ה"ז אוסר, וכל שהוא בקרן זוית הוא אוסר בד"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-732)
732. אך בל' התו"ש לא משמע כן, ויותר נראה בדעתו דס"ל דהא דבעינן מתלקט י' מתוך ד' הוא מתרי טעמי, חדא, דזהו שיעור השיפוע דלא ניחא תשמישתי', ועוד, דזהו שיעור צירוף התל למחיצה אחת, אך צ"ע דמנ"ל הך מילתא דהוי זה גם שיעור בצירוף.

     ואמנם עיקר הך מילתא דשיעורא דמתוך ד' הוא גם שיעור בצירוף המחיצות, הוא מבו' כן בד' הביאוה"ל בסימן שנ"ח ס"ב ד"ה ואם קשה וסימן שס"ב ס"ב ד"ה שעשה עליו, אף דמודה דעיקר שיעורא דמתוך ד' הוא שיעור בשיפוע דלא ניחא תשמישתי', וכאשר כ"ה מבו' גם בדבריו בסימן שס"ב ס"ב (ד"ה תל) שנסתפק בדין תל המתלקט ה' "מתוך ב' אמות" אם חשיב כגידוד ה' להצטרף למחיצה ה', או"ד כ"ז שאינו עולה בגבהו י' טפחים עדיין ניחא תשמישתי' קצת להילוך ואינו יכול להצטרף להמחיצה, - והחזו"א בסימן ס"ה סק"ע תמה ע"ז, דלא מצינו לשיעורא דד' אמות בצירוף מחיצות, עיי"ש.

     והבית מאיר בסימן שס"ג למג"א סקל"א כתב לחדש דים הוי כמחיצה אף שאין על שפתו גידוד המתלקט י' מתוך ד', דכל הא דבעינן שיהא מתלקט י' מתוך ד', הוא משום דאי מתוך ה' ניחא תשמישתי, ומשא"כ בים דלא ניחא תשמישתי', ועי' חזו"א סימן ס"ה סק"ע (סוד"ה אחר כתבנו) דבמקום דל"ש דריסה המבטלת זקיפת המדרון חשיב מחיצה אף באינו מתלקט י' מתוך ד', ולכאו' לפ"ד התו"ש ודעימי' דשיעורא דמתוך ד' אמות הוא גם בצירוף התל, הרי דאף בגונא דלא ניחא תשמישתי' לא יועיל אם הוא מתלקט י' מתוך ה'. [↑](#footnote-ref-733)
733. ולכאו' לפ"ז נמצא דבור שמחיצותיו משתפעות כלפי חוץ ואינם מתלקטות י' מתוך ד', ל"ה רה"י, - אמנם י"ל דדוקא כשמחיצות הבור משתפעות כלפי פנים הוא דל"ה רה"י, כיון דאין העומק מבדילו מרה"ר, אך כל שמחיצותיו משתפעות כלפי חוץ, חשיב שפיר כבור המוקף מחיצות, כיון דהוא עמוק י' מרה"ר, אף דמחיצותיו משתפעות כלפי חוץ, - ולפ"ז יש מקום לדון דה"נ הוא בכל מחיצה הנכפפת, ושמא זהו מכוון החזו"א בסימן ס"ה סק"ע (סוד"ה אחר כתבנו) בדין מחיצה המשופעת, עיי"ש, (ועי' עוד בדבריו בסימן ע"א סוסקי"א שנראה שנסתפק בזה), ועמש"כ בזה בקונט' בעניני שבת מהגרד"ל שליט"א אות י"א. [↑](#footnote-ref-734)
734. ולכאו' מד' החזו"א אלו מבו' שפירש דשיעורא דמתלקט י' מתוך ד', הוא דבכה"ג חשבינן להשיפוע כזקיפה, ואזיל לטעמי' דעיקר המחיצה דתל המתלקט הוא משום דחשיב כזקוף, וזהו דס"ל דשייך שיעור זה גם במחיצות באלכסון, דכל שהם מתלקטים י' מתוך ד' חשיבי כמחיצה גם על רוח זו שהם משתפעים לה, וכל שאינם מתלקטים י' מתוך ד' לא חשיבי כמחיצה על רוח זו, וצ"ע דבל' רש"י ורבים מקמאי מבו' דשיעורא דמתלקט י' מתוך ד' הוא משום דלא ניחא תשמישתי', וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בעירובין נ"ח ב'. [↑](#footnote-ref-735)
735. וזה מתפרש למש"כ הרמב"ם שם דהא דא"צ לחי וקורה הוא משום שהוא מובדל מרה"ר, והרי דהוא דין בפנ"ע, דכל שיש מדרון בראשו הוא מובדל מרה"ר, ול"ב בזה להמחיצה דתל, - אך צ"ע דלהרמב"ם לטעמי' דד' מחיצות דאורייתא, ומבו' בד' המ"מ בריש הל' עירובין דמה"ט הוא שאסרו חכמים למבוי שאין לו אלא ג' מחיצות, מה מהני הא דהוא מובדל מרה"ר כשאין ע"ז תורת מחיצה, וצ"ל דבכה"ג דמי לקורה דמהניא להתיר, אף דל"ה מחיצה מדאורייתא, ושמא י"ל עוד, דכל הא דבעינן ד' מחיצות הוא כשהרשות פתוחה לחוץ דה"ז מבטל להבדלתה, אך כל שהיא מובדלת מן החוץ סגי בג' מחיצות, (וזה ע"ד מה שמצינו די"א דבפתוח לרה"ר בעינן מדאורייתא ד' מחיצות, ובפתוח לכרמלית סגי בג' מחיצות. [↑](#footnote-ref-736)
736. ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דהכא איירי כשאינו מתלקט י' מתוך ד', וע"כ ל"ד לכל חריץ המתלקט י' מתוך ד', אך זה דלא כמש"נ להלן בדעת הרמב"ם והריטב"א דאיירי הכא במתלקט י' מתוך ד', (ורק בכה"ג הוא דכל שעמוק י' ל"ה רה"ר), או דאף דהוא מתלקט י' מתוך ד', אכתי כיון דהוא משופע הרבים מהלכין בו, ומשא"כ בחריץ דאינו משופע כ"כ. [↑](#footnote-ref-737)
737. אך בל' השעה"צ בסימן שנ"ו סק"ג משמע דהא דרקק מים פחות מי' טפחים הוי רה"ר, ול"ד לכל חריץ דהוא כרמלית, הוא מכח המים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-738)
738. ועיי"ש שהביא כן מסוגיית הגמ' בעירובין כ"ב ב', וכתב דהיינו כשאינו ראוי לתשמיש הרבים להדיא, ויש שסבורים לומר דאפי' מהלכים או משתמשים בו הרבים להדיא דינו כרה"י ואין הילוך הרבים מבטלו, ושמא מכוון דבריו הוא לפלוגתא דר' יהודה ורבנן אם אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכמו שאמרו בעירובין שם דלרבנן דלא אתרו"מ אין חייבין עליו משום רה"ר, ולר' יהודה דאתרו"מ חייבין עליו משום רה"ר. [↑](#footnote-ref-739)
739. אך למש"כ הריטב"א בפי' קמא דהא דים הוי כרמלית הוא משום דמחיצותיו מרוחקות ואינם ניכרות, או משום דהוא יותר מבית סאתים דלא חזי כלל לדירה, הרי דרקק עמוק י' ברה"ר פעמים שהוא רה"י, כשאין מחיצותיו רחוקות כ"כ, או כשאינו יותר על בית סאתים, ועי' בשעה"צ סימן שמ"ה סקנ"ג. [↑](#footnote-ref-740)
740. וזהו שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש שם דכל שהוא עמוק י' ל"ה רה"ר אף כשאינו רחב ד' והרבים עוברין עליו, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפי"ד משבת הכ"ד, והרי דאף דבכה"ג ל"ה רה"י אלא מקו"פ, מ"מ מהני הא דהוא עמוק י' שלא יתבטל לרה"ר, ובעיקר דברי הרמב"ם, כתב בהגה' הרד"ע בהל' שבת שם דכ"ז הוא כשהוא מג' עד ד', אך כל שהוא פחות מג' דהוא כלבוד, הוי רה"ר. [↑](#footnote-ref-741)
741. ודעת הרשב"א והר"ן שם דאף במים דלא חזיין לתשמישא ל"ה כקרפף אלא כשיש בעומקן י', ועמש"נ שם פלוגתת הראשונים בזה, והיינו משום דאינם מבטלין את מקומם מתורת קרקע, ואכתי חזינן לה כקרקע הראוי' לתשמיש, ומה דבפועל א"א להשתמש בה בעוד המים שם, ל"מ לאשוויי לקרפף. [↑](#footnote-ref-742)
742. והמאירי בעירובין פ"ז א' כתב דהא דרקק עמוק י' טפחים הוי כרמלית הוא משום דבשיעור זה נמנע רגל לדרוס, וכן משמע קצת בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א (הט"ו), ושמא מכוון דבריו דמה"ט הוא דמים עמוקין י' טפחים מבטלין מקומם מתורת קרקע, משום דעל ידיהם נמנע רגל מלדרוס, דאי נפרש דבריו כפשוטם דמה"ט הוא דל"ה רה"ר אלא כרמלית, משום דאין בנ"א עוברין בתוכו, אי"ז טעם להא דאינה בטילה לרה"י, (דע"ז קיימי דברי המאירי שם), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-743)
743. ובתשו' ישועות מלכו או"ח סימן כ"ט הוכיח כן ממה שעמדו הראשונים דמ"ט רקק י' טפחים הוי כרמלית ול"ה רה"י, ולא תירצו דאיירי כשאין גידודיו מתלקטין י' מתוך ד', והיינו משום דבכה"ג הוי כרקק פחות מי' טפחים שהוא רה"ר, אך עיי"ש דמסיק דתלי גם בעומק המים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-744)
744. ובזה יש מקום לישב מש"כ הבאר היטב בסימן שנ"ו סק"א עפי"ד רש"י בעירובין פ"ז א', דרקק שעומקו י' ואין רחבו ד' הוי רה"ר, וכ"כ הלבוש שם ס"א, והשעה"צ שם סק"ג תמה ע"ז, והביא מד' הרמב"ם דאף כשאין רחבו ד' ל"ה רה"ר, ולהנ"ל י"ל דלרש"י לטעמי' דהא דרקק עמוק י' ל"ה רה"ר, הוא משום דהמים מבטלין את מקומו מתורת קרקע, הרי דכ"ז הוא רק כשיש ברחבן ד', דכל שאין ברחבן ד' אינם מבטלין את מקומן מתורת קרקע, ושפיר הוי רה"ר. [↑](#footnote-ref-745)
745. וכ"נ מד' היראים בסימן ער"ד שפירש דהא דימים הוו כרמלית הוא משום דאינם מתלקטים י' מתוך ד', ולכאו' ה"נ רקק מים איירי בכה"ג, ואפ"ה כל שהוא עמוק י' ל"ה רה"ר, - ובתשו' חת"ס שם דקדק כן מל' הט"ז בסימן שנ"ו סק"ד, ובתשו' ישועות מלכו או"ח סימן כ"ט הביא להוכיח כן מד' המג"א בסימן שנ"ו סק"ב, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל שם סוד"ה אין ממלאין. [↑](#footnote-ref-746)
746. בפירש"י שלפנינו כתב היכא דהוי רחבו ד' "אמות", אך הוא ט"ס דמוכח דודאי דהיינו ד' טפחים, וכאשר כ"ה בכת"י פירש"י, וכ"ה בד' ש"ר, דודאי דאף בפחות מד' אמות לא מצו פסעי לי', ורק בפחות מד"ט מצו פסעי לי', וכ"כ הרש"ש, אך המחה"ש בסימן שמ"ה סקי"א והמרכה"מ בפי"ד משבת הכ"ד פירשו בד' רש"י דתליא בד' אמות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-747)
747. וכ"ה מבו' גם בד' הא"ר שם סק"כ שפירש כן, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דרש"י והרמב"ם לא פליגי, דאף דפירש"י דאיכא טובא דעברי עלי', מ"מ ל"ה רובא. [↑](#footnote-ref-748)
748. והמחה"ש שם כתב כן לפי גירסתו בד' רש"י דהוא פחות מד' אמות, אך גם לפי הגירסא בכת"י דהוא פחות מד' טפחים, י"ל דגם בכה"ג פעמים שעוברין בתוכו, וע"כ הוא דהוי רה"ר, וכאשר כ"ה מבו' בד' ש"ר. [↑](#footnote-ref-749)
749. וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דרקק מים גבוה י' טפחים אף אם הי' ברחבו פחות מד"ט דאפשר לבנ"א לעבור בו בקלות אינו נחשב כרה"ר, והרי דאדרבה הי' מקום לומר דאף בעמוק י"ט יהא רה"ר מכח הא דרבים פוסעין עליו, ושמא פירש כן לדברי רב אשי, דזהו דקמ"ל מתניתין, דאף כשאינו רחב ד"ט ל"ה רה"ר אלא כשאינו עמוק י', וכ"כ המרומי שדה והשפ"א, (אך בד' הרמב"ם בהלכותיו נראה דפירש לדברי רב אשי כפי' ש"ר, וכמש"כ השפ"א). [↑](#footnote-ref-750)
750. אך באמת יש לדון בזה, דכל הא דס"ל לרש"י דברקק לא סגי במה שפוסעין עליו, הוא משום דהוא עמוק ג' והוא מקום לעצמו, ובאנו לחשבו כרה"ר מכח שהולכין בו, ובזה בעינן שהולכין בתוכו, ולא סגי במה שפוסעין עליו, אך בצואה שאינה גבוהה ג' ובאנו לחלקה מרה"ר מכח שאין הולכין שם, שפיר י"ל דסגי במה שפוסעין עלי', דכבר אי"ז מקום חלוק מרה"ר, וזה ע"ד מש"כ הקה"י בסימן י' סק"ב, ונת' לעיל ז' א', - וי"ל עוד, דשאני צואה שאינה קבועה שם, ובאנו לדון דמכח הא דלא דרסי בה רבים תחלוק מקום לעצמה, וכמש"נ לעיל ז' א' מד' המרדכי דזהו יסוד דינא דצואה, וע"ז הוא דאמרינן דכל דמיפסע פסעי לה אינה חולקת מקום לעצמה, ומשא"כ ברקק דהוי מקום לעצמו, ובאנו לחשבו כרה"ר מכח דריסת הרבים, ל"מ אלא כשהולכין בתוכו.

     ונפ"מ בין ב' הדרכים, הוא להס"ד דרב אשי דרקק שאינו רחב ד' ל"ה רה"ר, אם היינו רק כשהוא עמוק ג', או היינו אף כשאינו עמוק ג'. [↑](#footnote-ref-751)
751. לכאו' מכוון הקו' הוא, דס"ד דרקק הוי רה"ר אף דאין הולכין בתוכו אלא פוסעין עליו, וא"כ מה"ט גם גומא תהא רה"ר מכח הא דפוסעין עלי', דאם כל הא דרקק שאינו רחב ד' הוי רה"ר הוא משום דהולכין בתוכו, הרי דבגומא דאין הולכין בתוכה, (דמה"ט אף כשהיא רחבה הרבה ל"ה רה"ר), שפיר ניחא דל"ה רה"ר. [↑](#footnote-ref-752)
752. ובתשו' הרמב"ם סימן ש"ח כתב בתו"ד דיוציא זיז כ"ש עד שיהא בו היתר "וישתמש עליו" וכו', והבית מאיר בסימן שנ"ה כתב ללמוד מדבריו דל"מ זיז כ"ש להתיר אלא כשנח ע"ג הזיז, עיי"ש, ואמנם ד' הרמב"ם קיימי לפ"מ דקי"ל דמשפת מיא משחינן, ולא הותר למלאות ע"י זיז אלא כשהוא למעלה מי' משפת המים, אך כיון דמש"כ הרמב"ם להתיר ע"י זיז כ"ש הוא משום דמדמי לה להא דשרי רב הונא ע"י זיז כ"ש, הרי דגם הא דשרי רב הונא מתפרש דהוא כשנח ע"ג הזיז, - ובדבריו שם נראה דהיינו דהוא עומד בספינה וממלא מן הים ומניח ע"ג הזיז ונוטל מן הזיז ומכניס לספינה, אך לכאו' י"ל דהיינו כמש"כ ש"ר דהוא עומד ע"ג הזיז וממלא, וחשיב כנח במקו"פ, דהרמב"ם לטעמי' בפי"ד משבת הט"ו דהעומד במקו"פ ומעביר חפץ מרה"י לרה"ר פטור, דחשיב כנח במקו"פ. [↑](#footnote-ref-753)
753. והיינו דכיון דעומד על הזיז וממלא, נמצא דהו"ל כמחליף דרך מקו"פ, - ולכאו' הוא כדעת הסוברים דהעומד על האסקופה ומעביר מרה"י לרה"ר פטור דחשיב כנח על האסקופה, ונת' לעיל ט' א'. [↑](#footnote-ref-754)
754. ונפ"מ בזה, דלפי' קמא כל הא דלרב חסדא לא סגי בזיז כ"ש, הוא רק כשהוא בתוך י' לשפת המים, דל"ה הזיז מקו"פ, אך כל שהוא למעלה מי' משפת המים והוי הזיז מקו"פ סגי בזיז כ"ש, וכמש"כ כן הרמב"ן בתחילת דבריו, אך לפי' בתרא אף כשהוא למעלה מי' משפת המים לא סגי בזיז כ"ש דאסור להחליף דרך מקו"פ, וכ"כ הריטב"א בד"ה ואי לא עביד. [↑](#footnote-ref-755)
755. ובשעה"צ שם סק"ט כתב דכדמות ראי' לזה הוא מהא דפרכינן בסוגיין לרבר"ה ולר"ח שופכין דידי' היכי שדי להו וכו', ומשמע דלרב הונא ניחא ששופכן שלא במקום הזיז, - ואמנם דבריו קיימי להוכיח דלא כמש"כ השו"ע שם דעושה זיז חלול וממלא דרך הזיז, דלפ"ז ה"נ בשופכין שרי לשפוך דרך הנקב, ותיקשי דא"כ מאיסי לי' המים שימלא שוב דרך הנב, אך למש"כ הרמב"ן בתחילת דבריו וש"ר דעומד על הזיז וממלא, שפיר ניחא הא דלא פריך לרב הונא, דשפיר מצי לעמוד על הזיז ולשפוך את השופכין לים. [↑](#footnote-ref-756)
756. וכ"ה מבו' בפי' הרמב"ם לסוגיין שהובא בפי' קדמון בפט"ז משבת ה"כ, דהא דשרי למלאות דרך הזיז, הוא משום דהוא ממלא דרך מקו"פ, ואם יש בו דע"ד והוא כרמלית אסור, ועיי"ש שכתב כן גם לדעת רב חסדא, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-757)
757. וכ"ה גם בד' הריטב"א בתו"ד דהא דשרי ע"י זיז הוא משום דהזיז הוי מקו"פ, ולפ"ז בע"כ דאיירי כשאינו תוך ג' לשפת הספינה, - ויש להוסיף, דיש להוכיח כן גם ממשה"ק הרמב"ן וש"ר דאף למ"ד דמשפת מיא משחינן לישתרי ע"י זיז, דהו"ל כהחלפה דרך מקו"פ, ולכאו' בע"כ דאיירי כשאין הזיז תוך ג' לשפת הספינה, דאל"כ הו"ל חורי רה"י, ותיקשי דמנ"ל דאיירי בכה"ג, ובע"כ דאף למ"ד דמארעא משחינן לא שרי אלא כשאין הזיז תוך ג' לשפת הספינה והוי מקו"פ. [↑](#footnote-ref-758)
758. ועיי"ש שכתב דכ"ה מבו' בד' המ"מ בהל' שבת שם שכתב דבסוגיין מבו' לדעת רב הונא דמותר להחליף מרה"י לכרמלית דרך מקו"פ, והרי דאינו מפרש כפירש"י דהא דשרי רב הונא הוא משום דהוא ממלא ממקו"פ, אלא אף דהוא ממלא מכרמלית, מ"מ שרי, כיון דהוא מעביר דרך מקו"פ. [↑](#footnote-ref-759)
759. וי"ל דזהו טעמא דהרמב"ם והטור שפירשו דהא דשרי רב הונא למלאות הוא משום דממלא דרך אויר מקו"פ, והיינו משום דס"ל דלעולם חשבינן דהמים עצמם הם בכרמלית. [↑](#footnote-ref-760)
760. וגם אי"ז מתישב עם מה שאמרו בעירובין מ"ג א' דאם אין תחומין למעלה מי' אין דין תחומין בספינה המהלכת בים למעלה מי', ולא אמרינן דמשפת מיא משחינן ואי"ז למעלה מי', ואמנם הראב"ן בתשו' סימן ס' כתב דהגמ' שם היא כמ"ד דמארעא משחינן, (וזה לטעמי' דהא דאין תחומין למעלה מי' הוא משום דהוי מקו"פ, ונת' במק"א), אך דבריו הם לטעמי' דס"ל במכילתין דקי"ל כרב הונא, אך לדעת ש"ר דקי"ל כרב חסדא דמשפת מיא משחינן, אין לישב כן, ובע"כ דכל הא דמשפת מיא משחינן, הוא לגבי דין כרמלית, אך בהא דאין תחומין למעלה מי', לכו"ע מארעא משחינן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-761)
761. ולפ"ז נתחדש דאף דחפץ המונח ברה"ר ואיגודו במקו"פ אסור מדרבנן להכניסו לרה"י, מ"מ בכרמלית כה"ג לא גזרו, ויש מקום לדמותו למש"כ הראשונים בעירובין צ"ח א' וצ"ט ב' דלא אסרו להכניס מכרמלית לרה"י היכא דאיגודו בידו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-762)
762. ועיי"ש שפירש דהא דמהני בזה זיז, הוא משום דמכח הא דמצרכינן לי' זיז מישאל שאיל ומידע ידע. [↑](#footnote-ref-763)
763. ואמנם הגרע"א פירש דהוא משום דלא ידעי לדינא דמארעא משחינן, וס"ל דמשפת מיא משחינן, - אך מד' הריטב"א לקמן בסוגיין מבו' דלעולם ידעי דמארעא משחינן, ואך דס"ל דאף שפת מיא הוי בכלל הכרמלית, אך ידעי דהאויר שמעל שפת מיא ל"ה כרמלית, כל שהוא גבוה י' מן הקרקע, וזהו דס"ל דלר' יהודה דמותר להעביר דרך אויר מקו"פ, ל"ב זיז להכירא, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הריטב"א הכא, דהא דשרי ע"י זיז כ"ש, הוא משום דהוי מקו"פ, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-764)
764. כ"ה בפירש"י לפנינו, ולפ"ז מתפרש מה שאמרו מקום ד', דהוא חלל ד', - אך בד' התוס' משמע שפירשו דלדעת רש"י מה שאמרו מקום ד' לא קאי על החלל, ועמש"כ המהרש"ל, וצ"ב, ובפי' ריבב"ן נראה שפירש לד' רש"י דהא דקאמר מקום ד' היינו מקום המוקף ד' מחיצות קטנות. [↑](#footnote-ref-765)
765. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דלרב הונא דהכא סגי בזיז כ"ש, מ"מ בגזוזטרא בעינן מחיצות י', - אך התוס' כתבו דבגזוזטרא איירי כשאין המים עמוקין י', וכ"כ בספר הישר לר"ת סימן רע"ח, וכ"כ התורי"ד וההשלמה, או דגזרו שמא יעלו המים שרטון, - ובתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב בתי' בתרא דהוא משום דגזרינן שמא ימלא מהצד השני שהוא רה"ר. [↑](#footnote-ref-766)
766. כן פירש המהרש"ל בד' התוס', אך הפמ"ג במש"ז סימן שנ"ה סוסק"ד כתב לפרש לד' התוס' בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-767)
767. וכן פירש ההשלמה, ואך שפירש דהא דמהני בכה"ג, אי"ז מדינא דגוד, אלא הוא מדינא דפי תקרה, וכ"כ הריטב"א בדעת ר' יהודאי גאון, וכ"כ המאירי, וזה כדעת רש"י דאמרינן פי תקרה מג' רוחות, או דנימא דהכא הקילו. [↑](#footnote-ref-768)
768. אך הרמב"ן כתב דכל שעושה דף ד', אם אינו גבוה י' הוי כרמלית, ואם הוא גבוה י' הוי רה"י, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, אך בד' הר"ן בחידושיו משמע דלא פסיקא לי' הך מילתא דאם גבוה י' הוי רה"י, עיי"ש, - ובטעם הא דכשהוא גבוה י' הוי רה"י, י"ל דהוא כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א המ"ג דדף רחב ד' וגבוה י' היוצא מכותל רה"י הוי רה"י, וכ"ה מבו' בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ח (הלכה רי"ז) דמה"ט הוא דהוי רה"י, עיי"ש, - וי"ל עוד דהוא משום דאמרינן גוד אחית כיון דליכא בקיעת גדיים, וכמו שאמרו לקמן ק"א א', והא דל"מ זה להתיר את המקום שתחתיו, הוא כמש"כ התוס' לקמן ק"א א' ד"ה וזרק בתי' קמא, דכל הא דאמרינן גוד אחית בכה"ג, הוא רק לגבי על גביו, אך תחתיו ל"ה רה"י, והתוס' הרא"ש שם כתב דהוא משום דליכא מחיצות י'. [↑](#footnote-ref-769)
769. והרשב"א בתחילת דבריו כתב דמ"ד דמארעא משחינן, לא פליג על אביי דמיא לא מבטלי מחיצתא, אלא הוא משום דרשות כרמלית אינה עולה למעלה מי', וצ"ב דמאי ס"ד דהוא משום דמיא מבטלי מחיצתא, הרי אדרבה אם מיא מבטלי מחיצתא, יש לנו לדון את הכרמלית משפת המים, וכמש"כ הרשב"א לדון בדעת רב חסדא. [↑](#footnote-ref-770)
770. ובזה מתפרש הא דלענין תחומין לא אמרינן דמשפת מיא משחינן, וכמבו' בעירובין מ"ג א', ונת' בדף מס' 30, דהא דמשפת מיא משחינן, הוא משום דהמים חולקין רשות לעצמן, ולענין תחומין לא סגי בזה, דדין תחומין י' הוא מקרקע עולם, וכדחזינן דליכא איסור תחומין בספינה דלמעלה מי', אף דהספינה היא רשות לעצמה. [↑](#footnote-ref-771)
771. ונפ"מ בזה, דלדעת הריטב"א כל הא דמיא כארעא סמיכתא הוא רק לגבי דינא דרבנן, אך לדעת הרשב"א ה"ז מועיל אף לגבי דינא דאורייתא, ואף דברה"י אין המים חולקין רשות לעצמן, - ובד' הר"ן לעיל בע"א מבו' דס"ל דמהני הא דמשפת מיא משחינן אף לגבי דינא דאורייתא, עיי"ש.

     ונפ"מ עוד בזה, במש"כ הראשונים בסוגיין דכל שמוציא דף גבוה י' משפת המים הוי רה"י, וכל שאינו גבוה י' משפת המים הוי כרמלית, דלדעת הריטב"א הרי דמדאורייתא אף כשאינו גבוה י' משפת המים הוי רה"י, כיון שהוא גבוה י' מקרקע הים, ואך דאחר שתיקנו חכמים דמשפת מיא משחינן הו"ל כרמלית, אך לדעת הרשב"א והר"ן כל שאינו גבוה י' משפת המים, ל"ה רה"י מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-772)
772. ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ אף כשאין הספינה גבוהה י' מן הים, הי' לנו להתיר למלאות ע"י שיוציא זיז כ"ש ויניח עליו, דאף זיז בתוך י' טפחים הוי מקו"פ, וכתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דאין מקו"פ בכרמלית, והיינו דוקא בתוך י' שהוא אויר כרמלית, וכמבו' בד' הר"ן לעיל ז' בשם אחרים, - וי"ל עוד למש"כ הרמב"ן בסוגיין דזיז כ"ש בתוך י' טפחים, חשיב כאויר כרמלית, ונת' בדף מס' 30. [↑](#footnote-ref-773)
773. אך י"ל דדבריהם קיימי לפמש"כ הטור להתיר בזה אף דאסור להחליף ברשויות דרבנן, וכמש"כ התו"ש שם דלדידי' שרי אף בלא הנחה, וכתב דכ"ה גם לדעת המרדכי שפסק הרמ"א שם ס"ג כוותי' דמותר להחליף ברשויות דרבנן דרך מקו"פ אף בדלא נח, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-774)
774. ועיי"ש שכתב ללמוד מד' המ"מ, דגם לדעת רב הונא כל הא דשרי למלאות הוא משום דמותר להחליף ברשויות דרבנן, ומזה הוא שלמדו הרמב"ם והטור להתיר בזה אף לדידן כשהספינה גבוהה י', ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, ונת' בדף מס' 30. [↑](#footnote-ref-775)
775. ובשם הראב"ד כתבו דמהלכת ברקק היינו במים עכורים, דחשיבי כארעא סמיכתא, וכ"כ הראב"ן בתשו' סימן ס'. [↑](#footnote-ref-776)
776. והנה אמנם ל' האו"ז בהל' ער"ש סימן ג' דהא דשרי הכא הוא כששופך על דופני הספינה מבחוץ והם מקלחין לתוך הים, ולכאו' מבו' בדבריו דאף כשאינו שופך על עובי דופני הספינה, אלא שופך על הדפנות מבחוץ חשיב ככחו, - אך יותר נראה דמכוון דבריו הוא דשופך על עובי דופני הספינה כלפי חוץ, דאם ישפוך על עובי הדפנות כלפי פנים, יקלחו לפנים, דאם שופך על דפני הספינה מבחוץ יש לאסור מתרי טעמי, חדא, דבפשוטו כה"ג לא חשיב כלל ככחו, ועוד, דאף אם נפילת המים לים חשיבא ככחו, מ"מ יש לאסור משום מה שמוציאם מן הספינה לאויר הכרמלית ושופכם שם, אך אי נימא דלא אסרו הוצאה לכרמלית בלא הנחה, [↑](#footnote-ref-777)
777. אך צ"ע בזה, דהראבי"ה שם כתב לפ"ז דהמגלגל חפץ ברה"ר פטור, עיי"ש, אך בד' התוס' וש"ר לעיל בע"א ובד' הרא"ש בפ"ק סו"ס ט"ז מבו' דחייב, ולכאו' התם לא עדיף מכחו דהכא, ואפ"ה ה"ז אסור מדאורייתא, - והחזו"א בסימן ק"ה סק"ח כתב מכח זה, דמש"כ רש"י בעירובין דבשופך מים אינו חייב, היינו בגונא דאין המים מקלחין מחמת כח זריקתו, אלא כטבע מים המוגרין, אבל אם שפכן סמוך ליצאתן ושפכן באלכסון והמים נמהרין לצאת בכח המרוץ שנתן בהן בזריקתו הויא הוצאה גמורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-778)
778. אמנם הנה הביאוה"ל בסימן שי"ט סי"ז נקט דזורה ורוח מסייעתו חייב בהוצאה, וצ"ע דא"כ מ"ט הכא לי"ב איסור דאורייתא, אף דדמי לזורה ורוח מסייעתו. [↑](#footnote-ref-779)
779. וי"ל עוד, דהא דאין חייבין בהוצאה על זורה ורוח מסייעתו, הוא משום דבהוצאה אין חייבין כשנעשית בצורת מעשה אחר, אא"כ הי' זה במשכן, וכמו שמצינו כן בכ"ד, ול"ה במשכן הוצאה דזורה ורוח מסייעתו, ועי' בתוצאות חיים בסוף הספר שכתב כן, וכתב דכ"ז הוא אי נימא דזורח ורוח מסייעתו הוא תולדה, ואכמ"ל, ועי' עוד בתשו' רב פעלים ח"א סימן כ"ה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-780)
780. והריטב"א הק' ע"ז ממה שאמרו לקמן קמ"א א' במי שהולך במים דאף דהמים נדחים ד' אמות ע"י כחו, לא גזרו על כחו בכרמלית, אף דיש לגזור שמא ידחה את המים לשפת הנהר שהוא רה"ר, וכתב דלפי דבריו ניחא, דהתם א"א שלא ידחה את המים כשהוא עובר בהן, וכתב בשם התוס' דדחיית המים דהתם הוא ע"י הילוך גרוע, ולפיכך לא גזרו, וכתב דאי"ז מחוור בעיני, - והתוס' הרא"ש בעירובין פ"ח א' כתב לישב דהתם שאני שאינו מתכוין לאותה דחי' שדוחה המים, וע"כ ליכא למיגזר, וכ"כ תוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין, והראבי"ה בסימן ר"א, - ועמש"כ היחוסי תנו"א ע' רב טבלא לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-781)
781. וגם בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין כתב דיש לפרש דטעמא דלישנא בתרא התם הוא משום דלא גזרו על כחו בכרמלית. [↑](#footnote-ref-782)
782. ובד' השו"ע בסימן שנ"ה ס"ג מבו' שפסק לדינא כדעת הרשב"א דבכל כרמלית לא אסרו כחו, ועמד ע"ז הביאוה"ל שם ס"א, וכ"ה גם בשו"ע סימן שנ"ז ס"ג, והרמ"א שם נחלק ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-783)
783. ומצינו כן ביראים בסימן ער"ד שהביא מירושלמי דאין מטלטלין מכרמלית לכרמלית, וכתב דהיינו כגון ים ובקעה, אך מים לים ומבקעה לבקעה מותר, וכ"כ הרוקח בסימן צ"ט, וכ"נ גם בתשו' גאון שהביא השבה"ל בסימן ק"י, (שלא התיר אלא לטלטל מים לשפת הים, דחשיב כחדא כרמלית, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-784)
784. אך בד' הבית מאיר בסימן שנ"ה מבו' שפירש לד' המג"א בע"א, ועיי"ש שתמה ע"ז טובא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-785)
785. והך מילתא דבספינה לא אמרינן דאין כרמלית בכלים, נת' לקמן בסוגיא דביציתא דמישן ללמוד כן מד' הראשונים שהק' ע"ד רש"י דמ"ט הויא הספינה כרמלית אף שאינה רחבה ד', והרי דס"ל דספינה לא חשיבא ככלי, והיא חולקת מקום לעצמה, וע"כ כל שאין בה ד' הויא מקו"פ, ועי' גם בפי' מרא דמתניתא לתוספתא עירובין פ"ז ה"ב שדן דבספינה לא אמרינן דאין כרמלית בכלים. [↑](#footnote-ref-786)
786. ובשיטה להר"נ פירש דהוא משום דאויר הספינה למעלה מי' ל"ה רה"י, והק' ע"ז דהרי רה"י עולה עד לרקיע, וכתב בשם מורו דכיון דמחיצות ספינה אין עשויות לאוירן, לא אמרינן בזה רה"י עולה עד לרקיע, וצע"ג דאף אם אויר הספינה הוי רה"י, מ"מ כיון שהוא מעביר דרך אויר הים למעלה מי', הו"ל כמעביר דרך מקו"פ. [↑](#footnote-ref-787)
787. והתוס' פירשו דרבנן דפליגי ע"ז הוא משום דלא נח, אך כל שנח במקו"פ שרי, וכתבו דהוא דלא כמ"ד בעירובין פ"ז ב' דאף ברשויות דרבנן אסור להחליף דרך מקו"פ, אך בד' הרשב"א וש"ר מבו' דיש לפרש דטעמא דרבנן הוא משום דאף ברשויות דרבנן אסור להחליף דרך מקו"פ. [↑](#footnote-ref-788)
788. והתוס' וש"ר הוכיחו דכל שהספינה גבוהה י' שרי ר' יהודה לטלטל מן הים לתוכה, דאל"כ מאי מייתי סייעתא מר' יהודה כיון דרבנן פליגי עלי', ובע"כ דר' יהודה שרי כשהספינה גבוהה י' למלאות מן הים לתוכה, וע"ז הוא דפליגי רבנן, אך התורי"ד שם כתב דהא דמייתי סייעתא מר' יהודה, הוא משום דלא פליגי רבנן ור' יהודה כלל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-789)
789. ולא נתפרש לן דמ"ט הוי חודה של ספינה כמקו"פ, הרי כיון דהספינה גבוהה י', הוו הדפנות רה"י, אף אם אין רחבן ד', מדינא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, ושו"ר שכבר תמה בזה החזו"א בסימן ק"ג סוסקי"ז. [↑](#footnote-ref-790)
790. וי"ל בדעת המהר"ם, ע"ד מש"כ הריטב"א בסוגיין דאף ר' יהודה דשרי למלאות מן הים לספינה דרך אויר מקו"פ, הוא רק בגונא שהיא גבוהה י', אך בגונא דאינה גבוהה י', לא התירו למלאות ע"י שיגבי' ידו למעלה מי', כיון דאפשר דלא יגביהנה ומכניס מכרמלית לרה"י, וה"נ י"ל דמה שהתיר המהר"ם, הוא רק דומיא דבית הכסא גבוה י' דא"א שלא יעבור דרך מקו"פ, אך במקום שאינו גבוה י' דמצי שפיר להעביר דרך למטה מי' שהוא כרמלית, הרי דאף אם יעביר דרך למעלה מי' ה"ז אסור, דחיישי' שלא יגבי' ונמצא מוציא מרה"י לכרמלית, ובזה ניחא משה"ק הגר"א ע"ד המהר"ם מכ"ד. [↑](#footnote-ref-791)
791. ואמנם צ"ע עוד בד' רש"י, דמ"ט הוו דפנות הספינה כרמלית אף דסתמא דמילתא אינם רחבים ד', - וי"ל למש"כ הגרע"א בסוגיין בדעת רש"י דספינה הוי ככלי שאינו חולק מקום לעצמו, וכל שהיא בכרמלית הויא כרמלית, אך יש לפקפק בזה, דהכא כיון שהיא עמוקה י', נמצא דדפנותי' גבוהות י' משפת המים שתחתיהן, ובכה"ג הדין נותן דלא יהא על גביהן ככרמלית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-792)
792. ובישוב ד' הפנ"י צ"ל כמש"כ בתשו' בית יצחק סימן נ"ה, דאף שהיא עמוקה י', מ"מ יש לאסור למלאות מן הים לתוכה דרק חלון שבספינה שאינו גבוה י', - ובד' הגרע"א דלא ניח"ל לישב כן, ופשיטא לי' דהמילוי הוא דרך למעלה מדופני הספינה, נראה שלמד לזה ממש"כ בפירש"י דעמוקה י' ואינה גבוהה י', היינו כשהיא משוקעת במים מכובד משאה, וכן פירש ר"ח, וממה שהוצרך לפרש דאיירי כשהיא משוקעת מכובד משאה, ולא פירש דהא דתניא אין גבוהה י' דהיינו שאין המקום שממלא דרכו גבוה י', דכל שממלא דרך מקום שאינו גבוה י' משפת המים, ל"מ מידי הא דהספינה עצמה גבוהה י' משפת המים, נראה דאורחא דמילתא הוא דממלאין דרך למעלה מדופני הספינה, וע"כ בע"כ דהא דתניא דאין גבוהה י' היינו בשמשוקעת במים דכה"ג אין גבוה שפתה י' מן המים. [↑](#footnote-ref-793)
793. וזה מתפרש למש"כ הריטב"א בתו"ד, דהא דמחזי להו ככרמלית, הוא משום דהספינות מהלכות שם, והיינו דהגם דידעי דמארעא משחינן, מ"מ מחזי להו דכל מקום המים שהספינות מהלכות שם הוי מכלל מקום הרשות, והיינו דהא דאין כרמלית למעלה מי' הוא משום דלמעלה מי' איתפלג רשותא ואי"ז בכלל רשות הכרמלית, וע"כ במקום המים שהספינות מהלכות שם מחזי להו לאינשי דודאי הוי מקום זה מכלל עיקר הרשות. [↑](#footnote-ref-794)
794. וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין דהא דשרי למלאות ע"י זיז כ"ש, הוא משום דהוא גבוה י' טפחים ומיחזי להו כמקו"פ, וזה כמבו' גם בדבריו בד"ה ואי לא, דכל שאינו גבוה י"ט ל"ה מקו"פ, (וכן נסתפק בזה הרמב"ן לעיל בסוגיין), והרי ודאי ל"ב שיהא הזיז גבוה י' מן המים, כמבו' כן בד' הריטב"א גופי' בכ"ד בסוגיין, ותיקשי דא"כ מה מהני הוצאת זיז, הרי לפ"מ דמחזי לאינשי דשפת מיא כרמלית היא, נמצא דאין הזיז גבוה י' ול"ה מקו"פ, ובע"כ דלעולם קים להו לאינשי דמארעא משחינן, ואך דמחזי להו דגם שפת מיא הויא מכלל הכרמלית, אך הזיז שהוא מעל המים, ידעי דהוא מקו"פ. [↑](#footnote-ref-795)
795. ובל' הריטב"א משמע טפי דהוא משום דחלוק דין רה"י דאורייתא מדין כרמלית דרבנן, דאף דהקילו בכרמלית קולי רה"י, לא הקילו כולי האי, אך יש מקום לפרש דהוא משום דברה"י בעינן מקום ד' גם משום דבעינן מקום תשמיש, וע"כ בעינן שיהא בקרקעיתו רוחב ד', אך בכרמלית דל"ב מקום תשמיש כלל, כל הא דבעינן רוחב ד' הוא משום דהוא שיעור מקום, ולזה סגי במה שיש בו למעלה רוחב ד', ועי' בחי' הגר"ח פי"ד משבת דמבו' בדבריו להך מילתא דברה"י בעינן מקום ד' מתרי טעמי, אך בדבריו שם מבו' דמכח ב' הדינים בעינן שיהא בו "קרקע" ד', עיי"ש [↑](#footnote-ref-796)
796. אך בד' הראשונים שהק' ע"ד רש"י דמ"ט הוי הספינה כרמלית, מבו' לכאו' דס"ל דספינה לא חשיבא ככלי, והיא חולקת מקום לעצמה, וע"כ כל שאין בה ד' הויא מקו"פ, ולעיל בסוגיא דספינה נת' כן מד' המאירי, ועיי"ש מש"נ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-797)
797. אמנם הנה החזו"א בסימן ס"ח סקכ"ב פירש בד' הרשב"א, דההיא דבור וחוליתו איירי בשיש רוחב ד' בתוך הבור, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ועי' גם בדבריו בסקכ"ג מש"כ בזה, - אמנם בל' הרשב"א דבור וחוליתו יש "בהן" ד', משמע דאין בהבור עצמו ד' אלא בצירוף החוליא, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א לעיל ח' א', והחזו"א שם סקכ"ג (בסוד"ה ולפ"ז), עמד בזה, דלפ"מ שפירש בד' הרשב"א בסוגיין אי"ז כדבריו לעיל שם. [↑](#footnote-ref-798)
798. ולעיל שם נת' דיש ללמוד מזה דבבור וחוליתו דמצטרפין לד' הוי אף תוך הבור רה"י, וכאשר כ"ה מבו' גם מד' הרשב"א לעיל שם ולעיל ח' א', דאם ל"ה רה"י אלא על גביו ל"ה מצינו לצרף את הבור עצמו למקום ד', ונת' עוד, דבע"כ דהא דהוי תוכו רה"י אי"ז מדינא דחורי רה"י, אלא דעיקר הרה"י הוא גם בתוכו. [↑](#footnote-ref-799)
799. ועיי"ש שכתב להוכיח מזה בדעת רש"י דל"ב ברה"י קרקע ד', אלא מקום ד' לחוד צריכינן, וכל דין קרקע ד' דבעינן ברה"י הוא רק בכדי שיהא מקום תשמיש, ולזה מהני הא דחזי למינח עלי' מידי ומשתמש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-800)
800. דודאי חשיב דאיכא מקום ד' מדינא דמנח מידי, וע"כ הוי כרמלית אף דאין כרמלית פחותה מד', ואך דל"ה רה"י משום דהו"ל מחיצה תלוי', וע"כ שפיר מהני דנימא גוד אחית, דעי"ז ל"ה מחיצה תלוי', ותו הוי בתוך הספינה רה"י, משום שיש בה מקום ד', מדינא דמנח מידי ומשתמש.

     אך במש"נ דמה"ט הוא דהוי כרמלית אף דאין כרמלית פחותה מד', העירו די"ל דלאשוויי כרמלית ל"מ הא דמנח מידי ומשתמש, שהרי עמוד גבוה ג' ואינו רחב ד' בכרמלית ל"ה כרמלית, ול"מ הא דמנח מידי ומשתמש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-801)
801. אך פליגי הגר"ח והחזו"א בתרתי, ותליין זב"ז, - חדא, דהגר"ח נקט דהא דהוי מחיצה תלוי', הוא משום דהמחיצה התחתונה אינה למקום ד' ואין עלי' תורת מחיצה, והחזו"א נקט דמחיצה כשרה ע"ג פסולה לא חשיבא כמחיצה תלוי', והא דלרש"י הו"ל כתלוי', הוא משום דבכה"ג חשבינן מעלה ומטה כמעלה ומטה של עולם ולא כטבעת אלכסונם, והו"ל מחיצה תלוי', - עוד פליגי, דהגר"ח נקט דהא דאמרינן גוד אחית, היינו עד קרקעית הים, ומכח זה הוא דל"ה זה מחיצה תלוי', אך החזו"א נקט דהא דאמרינן גוד אחית, הוא עד המקום שכנגד קרקעית הספינה, דעי"ז חשיבא כמלאה כולה מבחוץ, ותו ל"ה כתלוי', אלא כמחיצה כשרה ע"ג פסולה. [↑](#footnote-ref-802)
802. ולכאו' י"ל בזה, דהאגודה ס"ל דל"מ בזה הא דמנח מידי ומשתמש, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א. [↑](#footnote-ref-803)
803. ומשה"ק הביאוה"ל שם דמסקנת הגמ' היא כרב הונא, הנה בד' הגר"ז בסימן שנ"ה ס"ז מבו', דלפ"מ דמסקינן דלא התירו מחיצה תלוי' אלא במים דקל הוא שהקילו במים, ל"מ זה אלא במחיצות שנעשו להתיר טלטול במים, עיי"ש, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-804)
804. כ"ה בל' הר"ח, דקרקעיתה עשוי' נסרים נסרים, אך בל' התוס' ותוס' הרא"ש מבו' דאף מחיצותי' עשויות נסרים נסרים, וכ"ה מבו' במה שפירש הרא"ש למש"א דלא אמרן אלא שאין בפחות מג' ד', עיי"ש, וצ"ב דא"כ מ"ט נימא בזה גוד אחית, הרי אין במחיצותי' גובה י', ושמא איירי בדהוי עומ"ר, אך זה תליא באיבעיא דעירובין ט"ז ב' אם מהני עומ"ר בערב, וגם דא"כ מ"ט בקרקעיתה ל"מ עומ"ר וחשיבא כפרוצה לכרמלית, (וגם מד' התוס' הרא"ש הנז' מבו' לכאו' דהחלל שבין הנסרים הוא גריעותא גם בדפנותי'), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-805)
805. וכתבו דל"ג להא דלא אמרן אלא שאין בפחות מג' ד', והתוס' הרא"ש כתב דאף דהר"ח ל"ג לזה, מ"מ יש לקיים גיר' זו, עיי"ש, וגם הריטב"א כתב דאם יש נסר ד' בפחות מג' ה"ה כסתום וחשיב כרה"י ומטלטלין בכולה, וכ"ה גם בל' הר"ח שלפנינו בתו"ד דדינא דהכא הוא רק כשאין בנסרים ד', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-806)
806. אך בד' החזו"א סימן ס"ח סקי"ד מבו' שפירש דהוא משום דחשיב דאין לרשות זו שולים, וע"כ ל"ה רה"י, דכל שאין למחיצות שולים, הו"ל כמחיצה תלוי', ועיי"ש שנסתפק דשמא כ"ז הוא רק בפרוץ מרובה, אך כל דהוי עומד מרובה, שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-807)
807. ובדעת ש"ר שלא פירשו כן, י"ל דהוא משום דל"מ דינא דגוד אחית לעשות המקום שתחת הספינה לרה"י, ונת' להלן, או דעכ"פ ליכא בזה להקולא שהקילו במים, שהרי לא הקילו במים אלא במחיצות שנעשו לשם המים. [↑](#footnote-ref-808)
808. ולכאו' כל קו' החזו"א הוא לטעמי' שפירש דהא דאין מטלטלין בתוכה, הוא משום דאין לה שולים והוי מחיצה תלוי', - אך למש"כ הריטב"א דהוא משום דהיא פרוצה לכרמלית, י"ל דחשיב שפיר דיש לה שולים, וע"כ הויא מחיצה מעליא, וכלפי הגריעותא דפרוצה לכרמלית, מהני דינא דגוד אחית, ומשא"כ במחיצה שאין לה שולים, ל"מ דינא דגוד אחית לחשבה דיש לה שולים. [↑](#footnote-ref-809)
809. ולכאו' י"ל בזה, דמחיצה כ"ש באויר ודאי אין עלי' תורת מחיצה כלל, ול"ש בזה גוד אחית, ורק בטרסקל דהמקום שע"ג הטרסקל מובדל בגובה י' מרה"ר, הוא דיש ע"ז תורת מחיצה, וע"כ י"ל דמהני זה אף לגבי המקום שתחתיו, ומשה"ק החזו"א שם דבביציתא דמישן חזינן דלענין על גביו אמרינן גוד אף במחיצות בלא קירוי, הוא לטעמי' שפירש בד' הר"ח דהא דבעינן לדינא דגוד אחית הוא משום דאין לרשות זו שולים, אך למש"כ הריטב"א דהוא משום דהיא פרוצה לכרמלית, י"ל דשפיר חשיב כרשות שיש לה שולים, וע"כ הוא דאמרינן בזה גוד אחית, - אך בפירש"י לעיל שפירש להא דעושה מקום ד' וממלא דהיינו שעושה ד' מחיצות קטנות ומחיצה תלוי' מתרת במים, מבו' דאף במחיצה תלוי' כ"ש באויר, שייך דינא דגוד אחית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-810)
810. והגר"ז בסימן שמ"ה ס"ג כתב, דהא דבעמוד וכו' ל"ה תחתיו רה"י, הוא משום דאין שם ריוח דע"ד שיהא ראוי להשתמש שם שהרי תחתית העמוד מפסיק שם, אך אי"ז מתישב בד' התוס' לעיל שם שלמדו מזה לדין זרק דף ונח ע"ג יתידות דל"ה תחת הדף רה"י. [↑](#footnote-ref-811)
811. ובד' התוס' בהני דוכתי מבו' דכל הא דבעינן הדרא מחיצתא, הוא רק בדינא דגוד אחית לר"י ב"ר יהודה, אך דינא דגוד אחית לדידן היכא דלא בקעי גדיים, הוא אף היכא דלא הדרן מחיצתא, וצ"ע בד' האג"מ באו"ח ח"א סימן קל"ט סוף ענף א', שנקט בפשיטות דלא כן, - אך לפירש"י דהא דבדלא הדרן מחיצתא לא אמרינן גוד אחית, הוא משום דתרתי לא אמרינן, לכאו' הוא אף בגונא דלא בקעי גדיים, ונת' במקומו. [↑](#footnote-ref-812)
812. ונתחדש בזה, דכל הא דאמרינן גוד אחית בטרסקל, הוא משום הקנה שהטרסקל נעוץ בו, דמשום זה דנים את המחיצות כלפי המקום שלמטה, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז הוא כשהקנה תחוב באמצעיתו. [↑](#footnote-ref-813)
813. אך הרא"ה והריטב"א בסוכה שם כתבו דלא קי"ל כר' יוסי, וכן דעת ש"ר שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-814)
814. והגאו"י שם נקט שהוא שלא כד' הריטב"א, - אך לכאו' בד' הריטב"א שם משמע, דמש"כ דמחיצה תלוי' מהניא מדאורייתא, הוא רק לפ"מ דמפלגינן בין שבת לסוכה, אך לקושטא דמילתא ל"מ מחיצה תלוי' מדאורייתא, - ועי' עוד בפנ"י ושפ"א בסוכה ט"ז א' וחזו"א בסימן ע"ז סק"ב שנקטו בפשיטות דמחיצה תלוי' ל"מ מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-815)
815. ועיי"ש שכתב לחדש, דהא דמחיצה תלוי' ל"מ, הוא רק לגבי המקום שלמטה, אך שפיר היא מועלת להמקום שבין הדפנות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-816)
816. וכ"ה מבו' גם בד' תוס' הרא"ש בסוגיין שכתב דהא דפשיט דבקיעת דגים לא שמה בקיעה מהא דבעי מיני' ר' טבלא, ולא פשיט לה ממתניתין דגזוזטרא דמשתרי במחיצה י', הוא משום דניח"ל להביא ההיא דר' טבלא משום דמפרש קל הוא שהקלו חכמים במים, והרי דעיקר הא דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, הוא משום דהקילו חכמים במים, אך צ"ע דא"כ היאך שרינן בספינה מכח הא דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, הרי התם ליכא להקולא שהקילו במים, שהרי לא הקילו אלא במחיצה שנעשית לשם המים, אך להלן נת' מד' ההשלמה והמאורות ועוד מקמאי דגם בספינה איכא להקולא שהקילו במים, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-817)
817. ובפסקי רי"ד בעירובין ד' ב' הק' במה שאמרו התם דמחיצין הלכה למשה מסיני לגוד אחית, דבשום מחיצה דאוריתא לא אמרי' גוד אחית, דאם אינו גבוה ג"ט היינו לבוד, ואם גבוה ג"ט הו"ל מחיצה שהגדיים בוקעין בה ואינה מחיצה, ולא התירו מחיצה תלוי' אלא במים, ואין לומר דלהכי אתי הלכתא, דאיסור מים אינו אלא מדרבנן, ומדאורייתא בלא שום מחיצה מותר, ועיי"ש שתירץ דמצינו לדין גוד אחית בעמוד גבוה י' ורחב ד' ואין בעיקרו ד' וכו', - וצ"ע דאף דאיסור מים אינו אלא מדרבנן, מ"מ מהני בזה דינא דגוד אחית מדאורייתא דהו"ל רה"י, והזורק מתוכו לרה"ר חייב, - ושמא מכוון דבריו הוא דכיון דאיסור מים אינו אלא מדרבנן, ע"כ מסתברא מילתא דכל מה שמצינו שהתירו במים, אי"ז אלא קולא דרבנן, ומדאורייתא לא אמרינן בזה גוד אחית, וכמש"כ הריטב"א ודעימי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-818)
818. אך בל' הרשב"א בפ"ו שם לא משמע כן, דמשמעות דבריו דהא דבעינן להקולא במים, אי"ז להא דבקיעת דגים לא שמה בקיעה. [↑](#footnote-ref-819)
819. ועד"ז כתב בחי' הגר"מ הלוי בהל' סוכה, ועי' גם בס' שלום יהודה סימן כ' שהאריך הרבה בזה, - ועיי"ש שכתב לישב בזה, מה שדנו בסוגיין אם לרבנן אמרינן גוד אחית, ולא מייתינן ממתניתין דסוכה דמחיצה תלוי' ל"מ בסוכה, ולמתניתין דעירובין דל"מ מחיצה תלוי' להתיר למלאות אלא בשנעשית לשם מים, - ובזה ניחא גם מה שאמרו בסוכה ט"ז ב' ובעירובין פ"ו ב' דר' יהודה בשיטת ר' יוסי אמרה, ולא מייתינן לדריבר"י, אך צ"ע דא"כ מ"ט אמרו דר' יהודה בשיטת ר' יוסי אמרה, הרי לא מצינו בד' ר' יהודה דמהני מחיצה תלוי' אף בגונא דאיכא בקיעת גדיים, (ואמנם למש"כ הבעה"מ בעירובין שם דבההיא דר' יהודה איכא בקיעת גדיים, ניחא), ונת' עוד בזה בעירובין שם. [↑](#footnote-ref-820)
820. וד' הרשב"א שם קיימי בדין ספינה לחשוב את תוכה רה"י, וי"ל דבזה דמי להיכא דבאנו לעשות רה"י למעלה, דאמרינן גוד אחית מדינא. [↑](#footnote-ref-821)
821. והחזו"א בסו"ס ק"ג כתב דד' התוס' בתי' בתרא הם לדעת רב הונא בסוגיין דפליג, אך לדינא קושטא דמילתא דהוי רה"י אף כשאינו פתוח לבית, דבקיעת דגים ל"ש בקיעה, - אך לא נתישבו בזה ד' הטוש"ע שהביאו לזה לדינא. [↑](#footnote-ref-822)
822. והביאוה"ל בסימן שמ"ה סט"ז כתב דגג הבולט כ"ש הוי כרמלית, והחזו"א בסימן ק"ד סוסק"ו הק' דכיון דאין תחתיו בקיעת גדיים הוי רה"י, ולפ"ד הביאוה"ל הכא ניחא. [↑](#footnote-ref-823)
823. ובדעת התוס' בתי' קמא צ"ל, דכל הא דלא התירו אלא במחיצות שנעשו לשם המים, הוא רק להתיר לטלטל למטה, אך לטלטל ע"ג הגזוזטרא שרי אף בלא"ה, וזה מתפרש היטב לפ"ד החזו"א דכל הא דבעינן להקולא שהקילו במים, הוא רק לטלטל למטה, אך לטלטל למעלה שרי מן הדין. [↑](#footnote-ref-824)
824. וצ"ע בזה מסוגיית הגמ' לעיל ה' א' דמוקמינן למתניתין בשקיבל בטרסקל, ופרכינן עלה דטרסקל שברה"ר רה"י הוא, ואם כל הא דלריבר"י הוי הטרסקל רה"י הוא כשיש גובה י', הרי דהתם דלא איירי בכה"ג שפיר הוי הטרסקל רה"ר. [↑](#footnote-ref-825)
825. וכתבו דאע"ג דבב' בתים לא גזרינן, הכא בספינות דלא קביעי איכא למיגזר טפי דילמא נפיל, - והמלבושי יו"ט בסימן שנ"ה סק"א הביא לדינא לד' התוס' לאסור לטלטל מזל"ז כשאינם קשורות אף למעלה מי', - אך האלי' רבה שם סקי"א צידד דלדינא יש להתיר בזה, וכ"כ החזו"א בסימן צ"ח סק"ז דלפ"מ דמסקינן דאיירי בספינות של ב' בנ"א אין לחלק בין ספינות לבתים. [↑](#footnote-ref-826)
826. וזה ניחא רק לדעת ריו"נ בעירובין צ"ח א' שלא התירו טלטול מרה"י לכרמלית כשאוגדו בידו אלא בכתבי הקדש, דלדעת ש"ר דבכל מילי שרי, הרי דאין לאסור מכח מה שמטלטל את הקנה מרה"י לכרמלית, ואמנם לדעת הב"ח בסימן שנ"ד דלא התירו אגדו בידו בדלא נח אלא בדיעבד, (ונת' בעירובין צ"ט ב'), י"ל דה"נ לא התירו אגדו בידו בכרמלית אלא בדיעבד, (אך בד' הראשונים בעירובין שם מבו' דהתירו לכתחילה אגדו בידו בדלא נח, וה"נ הא דהתירו אגדו בידו בכרמלית הוא אף לכתחילה). [↑](#footnote-ref-827)
827. ובד' תוס' הרא"ש נראה להדיא דהגזירה היא משום החשש שיפול ונמצא מטלטל מרה"י לכרמלית, ועיי"ש שהעמיד הקו' מההיא דב' בתים, מהא דהתם לא גזרינן אלא דילמא נפיל ואתי לאתויי, והיינו דלא גזרו משום הנפילה עצמה, אלא משום החשש דאתי לאתויי, וכנראה דס"ל דהכא ליכא למיגזר דילמא אתי לאתויי, דכל שיפול לתוך הים, אין בידו להביאו, וזה דלא כמו שהעמידו התוס' להקו' מהתם, דהוא מהא דלא גזרו התם דילמא אתי לאתויי, והיינו דהתם לא גזרו אלא היכא דמדלי חד ומתתי חד. [↑](#footnote-ref-828)
828. והנה אמנם מבו' בד' רש"י שם דלפי האמת לא אסרו אלא בשל ב' בנ"א, אך משמעות דבריו דמעיקרא קודם דמוקמינן לה בשל ב' בנ"א, הא דאסור לטלטל מזל"ז הוא משום דמטלטל דרך אויר כרמלית. [↑](#footnote-ref-829)
829. והתורי"ד כתב דכשאינם קשורות אסור לטלטל מזל"ז משום דניידי ואין להם קביעות, ואע"ג דמספינה לספינה קמטלטל דתרוייהו רה"י נינהו וכו', אבל הני דניידי כזורק בכרמלית דמי, ובפסקי רי"ד כתב דכיון דקיימי בתוך הים ולא קביעי אינן חולקות רשות לעצמן וככרמלית הוו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-830)
830. והפמ"ג באש"א שם סק"ט נסתפק בד' הלבוש, דלא אסרו אלא ע"י הושטה ובדיוטא אחת, דכיון דדרך רה"ר כה"ג חייב חטאת, אסרו אף דרך כרמלית, אך בב' דיוטות או בזורק לא גזרו בכרמלית, דכיון דאף ברה"ר כה"ג אינו חייב, לא גזרו בכרמלית, - אך הבית מאיר והחיי אדם שם נקטו דבכל ענין אסור לזרוק מרה"י לרה"י דרך אויר כרמלית למטה מי', וכן נקט הביאוה"ל בסימן שנ"ג ס"א, ועיי"ש שתלה לזה בפלוגתת רבוותא בדין טלטול פחות פחות מד' אמות בכרמלית, ונת' הפלוגתא בזה בעירובין צ"ט א'.

     והאלי' רבה שם סקי"ב כתב דהכא משמע דאף כשהם של אדם א' כשאין גבוהות מן המים י', וכתב דזה דלא כמש"כ בסימן שנ"ג סק"ב בדעת הרשב"א דמותר לזרוק מרה"י לרה"י דרך אויר רה"ר, ונת' הפלוגתא בזה לעיל צ"ז א'. [↑](#footnote-ref-831)
831. והמג"א שם סקי"א כתב דכל שהם גבוהים י' מן המים מותר לטלטל מזל"ז, דקמטלטל מרה"י לרה"י דרך מקו"פ, והפמ"ג שם עמד בזה, דהרי להמג"א לטעמי' גם כשאינם גבוהים י' לא אסרו אלא כשהם של ב' בנ"א, - אך בד' הגר"ז נראה דמפרש, דמהני ה"ט דקמטלטל מרה"י לרה"י דרך מקו"פ, דמכח זה שרי לטלטל מזל"ז אף כשהם מופלגין זמ"ז ד'. [↑](#footnote-ref-832)
832. גם צ"ע, דאם טעם האיסור בזה הוא משום דילמא נפיל ואתי לאתויי, מ"ט כתב הרמ"א שם דאם הם גבוהים מן המים י' מותר, ושו"ר בחזו"א סימן צ"ח סק"ז שתמה ע"ד המ"ב בזה. [↑](#footnote-ref-833)
833. ומבו' לפ"ז דמושיט בב' דיוטות מותר לכתחילה אף דרך אויר רה"ר, שהרי דברי הא"ר קיימי עמש"כ המרדכי דאף אם רה"ר בינתים שרי, ונת' הפלוגתא בזה לעיל צ"ו א', ואמנם במש"כ המ"ב שם סקי"ט דאיירי בב' דיוטות ושרי לכתחילה, י"ל דדבריו קיימי רק דרך כרמלית, (דכיון דברה"ר כה"ג אינו חייב, לא גזרו בכרמלית), שהרי נקט בשעה"צ סימן שמ"ח סק"א דהמושיט בב' דיוטות פטור אבל אסור. [↑](#footnote-ref-834)
834. והמ"מ בפ"ג מעירובין הכ"ה כתב כן בשם הרשב"א, דהא דהכא אסרינן, הוא משום דכשמתרחקין זמ"ז אויר כרמלית מפסיק ביניהם, - אך יש לפרש לדבריו ע"ד ד' הר"ן, דלעולם לא בטל היתר העירוב, ומ"מ אסור לטלטל מזל"ז משום דמטלטל דרך אויר כרמלית.

     והמ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם שלא פירש כן, והוכיח מהכא דל"מ הא דהואיל והותרה הותרה להתיר לטלטל מחצר לחברתה, דהוא משום דמפרש דמה שאמרו ואם אינם קשורות אע"פ שמוקפות היינו דמוקפות מחיצה, וצ"ב, ועמש"כ בזה הלח"מ שם, והמג"א בסימן שנ"ה סק"ט כתב דשמא אף הרא"ש מפרש כפי' זה, וע"כ נקט דאם נפסקו בשבת שרי, ועי' במחה"ש שם. [↑](#footnote-ref-835)
835. ולכאו' יסוד הדברים הוא דדינא דהואיל והותרה הותרה, היינו דחשבינן דההיתר עדיין קיים, וכל דמפסיק כרמלית, א"א לחשבם כמעורבים יחד. [↑](#footnote-ref-836)
836. דלהא דמותר לטלטל מזל"ז משום דכבר ליכא למיחש שיפול בכרמלית, לכאו' ל"ב לדינא דחזרו להתירן הראשון, ולהא דמחיצה שנעשית בשבת שמה מחיצה, וכ"ה בחזו"א סימן צ"ח סק"ו. [↑](#footnote-ref-837)
837. ועפ"ז למד מהא דתניא הכא דחזרו ונתקשרו חזרו להתירן הראשון, דה"נ בעירב דרך הפתח ונסתם הפתח בחול וחזר ונפתח בשבת שפיר דמי, וכן הוכיחו התוס' בעירובין י"ז א', וכ"כ האו"ז בסימן קכ"א, והמהר"ם מר"ב בפסקי עירובין סימן ל"ט, אך לדעת ש"ר אין מקור לזה, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן שע"ד ס"א, ועיי"ש שנחלק ע"ד המג"א שם סק"א במש"כ בדעת התוס' בעירובין שם, ועי' גם בקרבן נתנאל בספ"ק דעירובין במש"כ בענין זה, - ובל' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' ספ"ח מבו', דכל שנפסקו הספינות בחול וחזרו ונקשרו בשבת אסורין לטלטל מזל"ז, עיי"ש.

     ובעיקר מש"כ הרא"ש להתיר כשנפסקו בחול וחזרו ונתקשרו בשבת, הק' המג"א בסימן שפ"ג סק"א דכיון דבתחילת השבת אינם עומדות ליקשר, מ"ט אמרינן בזה דחוזר וניעור, ומ"ש ממש"כ התוס' בעירובין ס"ה ב' בטעם הא דאסרינן כשבא הנכרי בשבת ושכרו ממנו, והאחרונים כתבו כמה דרכים בזה, ואכמ"ל, ונת' בזה בעירובין שם. [↑](#footnote-ref-838)
838. ומשמעות ד' הביאוה"ל שם דלדעת הרא"ש שרי לטלטל כשנפסקו, אף למטה מי', אך החזו"א בסימן צ"ח סק"ז כתב דלמטה מי' מודה הרא"ש דאסור לטלטל כשנפסקו, משום דמטלטל דרך אויר כרמלית, וליכא למימר בזה הואיל והותרה הותרה, דלא הותר מעולם לטלטל מספינה לכרמלית, ומכח זה תמה בסוף דבריו ע"ד הביאוה"ל, - ואמנם בדעת הביאוה"ל י"ל, דאף דאם נתרחקו זמ"ז מודה הרא"ש דאסור לטלטל מזל"ז בתוך י', מ"מ [↑](#footnote-ref-839)
839. ובעירובין צ"ג ב' נת' לפרש בזה, למש"כ הגרע"א בדעת הרא"ש דבכותל חצר שנפל יש לאסור גם משום תוספת הדיורים דחשיבי כדרים במקום אחד, ולפ"ז י"ל דהיכא דמעיקרא ל"ה אלא בית א' בחצר זה וא' בחצר זה, ונפל הכותל, ובאנו לאסור משום תוספת הדיורים, אין דיורים הבאים בשבת אוסרין, ומשא"כ היכא דמעיקרא היו כמה בתים בחצר, וכל ההיתר בזה היא ע"י העירוב, הרי דע"י שנוספו דיורים בשבת, בטל כח העירוב, דא"א לערב חלק מן הדיורים, ותו יש לאסור מכח הדיורים שהיו בתחילת השבת. [↑](#footnote-ref-840)
840. וממה שהוצרכו להשמיענו לד"ז מבו' דהי' מקום לומר דקביעות הרשויות דאורייתא הוא בתחילת השבת, ול"מ מחיצה הנעשית בשבת לאשוויי רה"י, אך צ"ע בהא דתני דבין בשוגג בין במזיד שמה מחיצה, ולכאו' לגבי דינא דאורייתא אין מקום לחלק בין שוגג למזיד. [↑](#footnote-ref-841)
841. ואמנם בד' הרשב"א והריטב"א נתחדש דלא סגי בזה, אלא בעינן גם להא דמעיקרא היו מותרין לטלטל, והמחיצה מעמדת דבר על חזקתו, ועמד ע"ז השעה"צ בסימן שס"ב סקי"ז, - ועיי"ש שכתב דבד' הגר"א מבו' דלדעת התוס' א"צ לזה, אלא דהטור חשש לב' הדעות לחומרא. [↑](#footnote-ref-842)
842. ועיי"ש שעמד ע"ז דהיאך הניח הטור דברי אביו הרא"ש וכתב כד' הר"ן, ועיי"ש במש"כ בזה, ועי' בית מאיר שם שתמה ע"ז, - והמג"א שם סק"ד כתב לפרש לד' הרא"ש בע"א, עיי"ש, והבית מאיר שם תמה גם ע"ז, - והגר"א שם פירש לד' הטור בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-843)
843. ומבו' לפ"ז דדינא דחרב ה"ה כחלל הוא רק בכלי מתכות, ולא בכלי שטף, והראשונים נחלקו בזה, ואכמ"ל, - עוד מבו' לפ"ז, דדינא דחרב ה"ה כחלל הוא אף כשהאהילה על המת, והוכיח כן בס' המאורות לעיל י"ז א', ודחה מכח זה למש"כ ההשלמה שם בדעת רש"י דחרב שהאהילה על המת ל"ה כאהל. [↑](#footnote-ref-844)
844. ונתחדש בזה, דכל שאין השלשלת נעשית כחלל, אין הספינה נעשית אלא ראשון לטומאה, ולא אמרינן דתהא אב הטומאה מדינא דטומאה בחיבורים, וזה כמש"כ המי נפתוח בפרפר י"ב אות ו' בדעת רש"י לעיל י"ז א' דדין טומאה בחיבורים הוא רק בנוגע בדבר הנוגע במת, ולא בדבר המאהיל על המת, וכ"כ המגיני שלמה לעיל פ"ד ב', והמרכה"מ בקונט' ח"י דבר ענף ו' שריג ו'. [↑](#footnote-ref-845)
845. והרמב"ן כתב דמבו' לפ"ז דחרב ה"ה כחלל אף לטמא אחרים באהל, והראשונים נחלקו בזה, ואכמ"ל, והמאירי בסוגיין כתב לחלק בזה, דחרב שנטמאת במגע המת מטמאה אחרים באהל, וחרב שנטמאת באהל המת אינה מטמאה אחרים באהל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-846)
846. ובישוב סתירת ד' רש"י י"ל, דהא דהכא פירש דהוא משום דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', דכ"ה מוכח מהא דפריך בסוגיין אהא דאמר רבה דזרק ונחה בפי הכלב חייב מהא דתנן דקלטה כלב פטור, ואם פטורא דקלטה כלב הוא משום דאין ההנחה מכחו, הרי י"ל דהתם הויא ההנחה מכחו, וע"כ הוא חייב, - והא דהתם פירש דהוא משום דאין ההנחה מכחו, הוא משום דהתם אמרו דכל שהגבי' חצי גרוגרת הראשונה קודם הנחה שני' נעשית ראשונה כמי שקלטה כלב, ואם פטורא דקלטה כלב הוא משום דליכא הנחה ע"ג מקום ד', אי"ז ענין להתם, דהרי ודאי דאינו חייב בלא הנחה, ודינא דהנחה הוא שתהא ע"ג מקום ד', ובע"כ דהתם מפרשינן דפטורא דקלטה כלב הוא משום דאין ההנחה מכחו, ומזה מייתינן דההנחה היא מעיקר המחייב, ולא אמרינן דהו"ל תנאי בעלמא, וע"כ כל שהגבי' ראשונה ובטלה הנחת ראשונה קודם הנחת שני' פטור. [↑](#footnote-ref-847)
847. וזהו שכתב הרשב"א שם לדון מהיכא קים להגמ' דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', וכן דנו בזה התוס' והרמב"ן שם, ולא הביא ממשנתינו, וביותר מוכח כן למש"כ התוס' לעיל ד' ב' בדעת רב חסדא דאף ברה"ר ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', - אך י"ל דהוא משום דיש לפרש למשנתינו כמש"כ רש"י לעיל דהוא משום דאין ההנחה מכחו, או כמש"כ הר"ח דהוא משום שלא נתכוין להנחה זו.

     והעירו עוד בזה, למש"כ התוס' לעיל ה' ב' ד"ה בשלמא בתו"ד דפטורא דקלטה כלב הוא גם לדעת ר"ע, והרי דפטורא דקלטה כלב אינו משום דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', דהרי לדעת ר"ע ל"ב לזה, וכמו שאמרו לעיל ד' א'. [↑](#footnote-ref-848)
848. ויש שכתבו לפ"ד הרמב"ם, דפטורא דאגדו בידו הוא רק כשזורק חפץ מרה"י לרה"ר ועדיין אגדו בידו, דכיון דליכא הנחה גמורה ברה"ר אינו חייב, אך אם הי' החפץ עומד ברה"ר ואגדו בידו והכניסו לרה"י חייב, דאף דל"ה החפץ מונח הנחה גמורה ברה"ר, מ"מ אכתי חשיב כעוקר מרה"ר, - וכבר נת' בעירובין צ"ז ב' דזה נסתר ממה שאמרו שם ק"ג א' דמהני הא דאגדו בידו להתיר להחזיר את החפץ לרה"י, וכ"ה גם בסוגיית הגמ' שם ל"ד א'. [↑](#footnote-ref-849)
849. ועיי"ש שכתב דיש לדחות, דהא דלא פריך מכח הא דמקצתו בפנים, הוא לדעת חזקי' לעיל צ"א ב' דס"ל דאגד כלי לא שמי' אגד, וה"נ דהאגד להחבל לא שמי' אגד, ולא מיפטר אלא מכח הא דאגדו בידו, אך לפ"מ דקי"ל דאגד כלי שמי' אגד, י"ל דה"נ אגד לחבל שמי' אגד, ואף אם אין החבל בידו פטור, וכ"ש דכשהחבל בידו ואין יכול למשכו דפטור. [↑](#footnote-ref-850)
850. והך מילתא דפטורא דאגדו בידו הוא פטור בפנ"ע, ואינו מדינא דאגד חפץ, נת' בעירובין צ"ז ב' ללמוד כן מד' הריטב"א שם צ"ט ב', ודכ"ה משמעות ד' הרשב"א לעיל ג' א', אך בל' רש"י לעיל צ"א ב' ד"ה אבל מלאה חרדל משמע דהוא דינא דאגד חפץ, וכל שמקצת החפץ בפנים קרינן לה אגדו בידו, וכ"נ בתוס' הרשב"א ותוס' פסחים פ"ה ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-851)
851. ולכאו' י"ל בזה בפשיטות, דכ"ה דכשיצא האדם עם החפץ לחוץ ועמד הוי הנחה ברה"ר, אף שבידו לחזור לרה"י, ה"נ כשפשט ידו מלאה פירות לרה"ר בתוך ג', ל"מ מידי הא דבידו להחזיר את היד, דלא חשיב דהגוף מושך את היד אצלו, אלא היד עצמה מחזרת עצמה לרה"י, וזה דמי להיכא דכל גופו ברה"ר ויכול לחזור לרה"י. [↑](#footnote-ref-852)
852. ואמנם הכלי חמדה בפר' פנחס כתב דדברי הפנים יפות הם רק כשעשה כל המלאכה במזיד אלא שלא התרו בו בתחילתה, אך כל שעשה תחילתה בשוגג פטור, עיי"ש, אך החזו"א במכתב שהועתק בחזו"א בסוגיין כתב דלמ"ד דחבר א"צ התראה, הרי דכל שלא התרו בו בתחלתה הו"ל כתחילתה בשוגג, ועד"ז כתב האמרי בינה בדיני בב"ח סימן ב' ד"ה ויש לעיין. [↑](#footnote-ref-853)
853. ועיי"ש שהוכיח עוד, מהא דכשנזכר באמצע המלאכה וחזר ושכח פטור מחטאת, למ"ד דיש ידיעה לחצי שיעור, ואי נימא דאף אם עקר בשוגג ונזכר והניח במזיד חייב, הרי נמצא דההנחה לחודה הויא דבר שזדונו כרת, והדין נותן דסגי בהשגגה בשעת ההנחה לחייבו, - ובמכתב שנד' בסוגיין כתב לדון דחטאת שאני, דאינו חייב אלא במעשה וע"כ לא סגי במה שגמר המלאכה בשוגג לחייבו, כיון דתחילת המלאכה הויא בלא מעשה, ומשא"כ במיתה דל"ב מעשה, ודחה לזה דאף דבמיתה ל"ב מעשה, מ"מ עשיית איסור בעינן, ול"מ מה שגומר במזיד, כיון דהאיסור ישנו גם בתחילת המלאכה וע"ז אינו חייב. [↑](#footnote-ref-854)
854. והגר"י שריבר שליט"א הוכיח מזה דדין שוגג אינו משום דרגת פשיעתו, אלא הוא משום אי ידיעת החטא, דזה הוי קולא בעבירה במה שאינו יודע שנעשה חטא, וע"כ כל שנזכר קודם גמר החטא, חשיב כסופו בזדון וחמיר טפי, - והוכיח כן מהא דעובד ע"ז במזיד כשמאמין בה ומקבלה עליו באלוה חייב, ולא אמרינן דכיון שהוא טועה בדעתו ומאמין בה הו"ל כאומר מותר, ובע"כ דכיון דיודע שע"פ התורה הוי זה איסור, יש כאן ידיעת חטא, ול"ד לכל שוגג שאינו יודע שמעשה זה אסור ע"פ התורה, וכן מהא דבעינן קרא לפטור את האנוסה ממיתה, אף דכבר ידעינן דשוגג פטור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-855)
855. למש"נ בהערה הקודמת, לכאו' בכה"ג לא חשיב כתחילתו במזיד וסופו בשוגג, כיון דגם בסופו הוא יודע מן החטא, וא"כ אף אם בעינן שיהא תחילתו וסופו במזיד, כמשמעות ל' הרמב"ם בספ"א משבת, מ"מ י"ל דבכה"ג הוא חייב. [↑](#footnote-ref-856)
856. ומה שהוכיח כן מקו' התוס' דבזורק נמי גמר שיעורי' במזיד, יש מקום לדחות, דאף דבגמ' מסקינן דבזורק לכו"ע אין הידיעה מחלקת כיון דאין בידו להחזיר, מ"מ קשיא להו להתוס' בהא דפריך דאי בזורק שוגג הוא, ומאי פריך, הרי שפיר י"ל דאף בזורק מהניא הידיעה לחלק, - ובאמת בל' התוס' בסו"ד שכתבו דחשיב כאילו מתחילה ועד סוף הויא "חדא" שגגה, משמע דהנידון לפטרו הוא משום דמהניא הידיעה לחלק השגגות, ואי"ז חדא שגגה, אך התוס' הרא"ש כתב הוי כאילו מתחילתה הויא בשגגה, ונראה להדיא דהנידון לפטרו הוא משום דחשבינן דנעשית המלאכה במזיד. [↑](#footnote-ref-857)
857. וכ"נ מל' הגמ' שהעמידוה בב' אמות בשוגג וב' אמות במזיד וב' אמות בשוגג, ומשמע דאלמלי ב' אמות האחרונות שבשוגג הי' פטור אף בזורק, דאילו ל"ב כלל לב' אמות האחרונות, מ"ט נקטה הגמ' להפלוגתא בכה"ג, הרי אי"ז מעלה ומוריד כלל. [↑](#footnote-ref-858)
858. וצ"ע דמאי קשיא לי', הרי להדיא אמרו בעירובין צ"ט א' דמהני הא דמחשבתו משויא לי' מקום גם לענין דינא דעקירה מע"ג מקום ד', ומה"ט הוא דהשתין ורק חייב חטאת, - ובאמת התורי"ד בהמשך דבריו כתב דבפ' המוצא תפילין כתב דגם פי הכלב צריך מחשבה לשויא מקום, ובתורי"ד בעירובין שם כתב כן ע"פ סוגיית הגמ' שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-859)
859. וכ"נ מסוגיית הגמ' לעיל צ"ט ב' דמיבע"ל בבור י' ונתן לתוכה חוליא ומיעטה אם חייב, אף דלא נקבעה החוליא ברה"י, ומ"מ כיון דחשיב דנעשה מעשה ההנחה ברה"י ה"ה חייב. [↑](#footnote-ref-860)
860. ולכאו' בדעת רש"י ודעימי' צ"ל, דלעולם חשבינן דאין דרך להוציא אוכלין בפיו, והו"ל הוצאה כלאחר יד, ואפ"ה כיון דהוא צריך לכך ואחשבה להוצאה זו ה"ה חייב, וה"נ מהניא מחשבתו לאשוויי מקום ד', ולעיל ד' ב' נתבאר ללמוד מזה, דהא דבעינן מקום ד' הוא מדינא דמלאכת מחשבת, (וכמבו' בד' הרמב"ן), וע"כ הוא דמדמינן דכ"ה דמהני מחשבתו לחשוב את ההוצאה כמלאכה אף שהיא שלא כדרך, ה"נ מהני לחשוב את ההנחה כמלאכה אף דליכא מקום ד'.

     ויש להוסיף, דלפירש"י מוכח דהא דמחשבתו משויא לי' מקום הוא רק היכא שהוא צריך לכך, וזה כמו שפירש"י הכא דהא דמחשבתו משויא לי' מקום הוא משום דהוא צריך לאכלה באכילתו, וכ"ה מבו' בל' רש"י בעירובין צ"ט א' (ד"ה מחשבתו), וכמו שעמד ע"ז התורי"ד שם, דהרי כל מוציא כלאחר יד פטור, ולא אמרינן דמחשבתו משויא לי' מקום, והרמב"ן לעיל ה' א' הוכיח מזה כדבריו שם דלא אמרינן מחשבתו משויא לי' מקום אלא כשהוא מחשב למלאכה ועושה אותה, עיי"ש, ונת' הדעות בזה לעיל ד' ב', - והתוס' לעיל ד' ב' שדנו דבכל ענין אמרינן מחשבתו משויא לי' מקום, הוא לטעמייהו שפירשו לסוגיא דהכא כפי' ר"ח, וס"ל דלענין פטורא דכלאח"י, ל"מ הא דמחשבתו משויא לי' מקום, וכל הא דהמוציא אוכלין בפיו חייב, הוא משום דדרכן בכך. [↑](#footnote-ref-861)
861. עיי"ש שכתבו דהא דתנן דאם הי' שבת והוציאו בפיו חייב, אף דאין דרך להוציא בפה, הוא משום דדרך להוציא המאכל בפיו, וממה שלא הביאו לסוגיית הגמ' הכא שעמדו בזה דמ"ט הוא חייב אף שאין דרך הוצאה בכך, ומשני דמחשבתו משויא לי' מקום, נראה שפירשו כפי' ר"ח דלא מייתי הכא מהא דאין דרך להוציא בפיו, אלא מהא דפיו אינו מקום ד', אך באמת בתוס' הרא"ש ביבמות שם כתב דהא דחייב הוא משום במידי דאכילה הוי שפיר דרך הוצאה בפיו, כדקאמר אהך מלתא גופה בשבת ס"פ הזורק דמחשבתו משויא ליה מקום. [↑](#footnote-ref-862)
862. ולפ"ז נמצא דלהתוס' לטעמייהו דההנחה היא ע"י הבליעה, ודאי דאי"ז הנחה ע"ג מקום ד', וע"כ פירשו כפי' הר"ח דזהו מה שאמרו הכא דאין דרך חיוב הוצאה בכך, וכמש"נ לעיל בדעתם.

     ויש להוסיף, די"ל עוד בדעת רש"י, דפה האדם חשיב כמקום ד', וכמש"כ התורי"ד בסוגיין, ואמנם ג"ז ניחא רק אי נימא דההנחה היא כשעמד, דאם ההנחה היא ע"י הבליעה, לכאו' בית הבליעה לא חשיב כמקום ד', כמבו' בסוגיית הגמ' בעירובין צ"ט א' בהשתין ורק דליכא עקירה מע"ג מקום ד', - אך אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל ה' א' ללמוד מפירש"י בכתובות ל"א א' ד"ה דאי בעי ושם ב' ד"ה כדרבא דפי האדם לא חשיב כדע"ד. [↑](#footnote-ref-863)
863. ולכאו' הי' מקום לפרש דהתוס' לטעמייהו בריש מכילתין דס"ל דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב, וע"כ אילו הי' פיו רחב ד', הי' מקום לפרש דחיובו הוא משום דחשבינן לי' כרה"י, והו"ל כמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ורק משום דאין פיו רחב ד', בע"כ דחיובו הוא משום דהוא בטל אגב רה"ר. [↑](#footnote-ref-864)
864. ובד' הקרבן נתנאל בפ' המוצא תפילין סימן ו' סק"ד נראה דמפרש לד' המהרש"א דהיינו דהא דמחשבתו משויא לי' מקום, לאו היינו דמהניא מחשבתו לאשוויי מקום שאינו רחב ד' כמקום ד', אלא היינו דמהני מחשבתו לחשבו כמקום ד' כמו הרשות עצמה שהוא בטל לה, וע"כ הוא דביריעה שהיא מקום קביעות ואינה בטילה לרה"ר, ל"מ הא דמחשבתו משויא לי' מקום, וכ"כ הערוה"ש בסימן ש"נ ס"ה, וצ"ע דמעיקרא מאי ק"ל להתוס', הרי כיון דביריעה אמרו דהיא מקו"פ, היאך יועיל הא דמחשבתו משויא לי' מקום לאשוויי לה לרשות, ועוד דבד' תוס' הרא"ש מפורש דקו' התוס' היא בהא דפיו בטל לרה"ר ולא חשיב כמקו"פ, ול"ד ליריעה דחשיבא כמקו"פ, (ואין הקו' כלל בהא דמחשבתו משויא לי' מקום), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-865)
865. וכתב דמה"ט הוא דאם הניח ביד העני או על כתיפו חייב אף שהוא למעלה מי', - ולכאו' לפי דבריו מתפרש כן דינא דהמוציא משוי למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-866)
866. ולפ"ז נמצא, דלמש"כ הפנ"י בר"פ המוציא יין ובס"פ אמר ר"ע דבאוכלין הוי שיעורן בכגרוגרת מהלמ"מ, ורק במשקין נמסר השיעור לחכמים, הרי דבזה לא יועיל הצנעה, וכ"כ המרומי שדה במשנתינו, וצ"ל לפ"ז כמבו' בד' המרומי שדה שם דהא דהמצניע לזרע וכו' חייב בכ"ש, אף דהוא מין אוכלין, הוא משום דע"י שהוא מצניע לזרע וכו', לא חשבינן לה לענין השיעור כאוכלין, אלא כמין זרע, אך אי"ז מתישב עם דעת הרי"ד ודעימי' דגם המצניע לאכילה חייב בכ"ש, וגם לדעת ש"ר דאינו חייב בכ"ש, מבו' בד' הרשב"א דהוא משום דאין דעתו של אדם מתישבת בפחות מכגרוגרת, וע"כ ל"מ בזה ההצנעה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן בסוגיין לענין תפיחה, דאף שיעור הוצאת אוכלין תליא במה שדרך הבריות להחשיב ולהצניע. [↑](#footnote-ref-867)
867. ולכאו' דבריו מיוסדים על מה שאמרו לקמן בסוגיין דבחישב להוציא כל ביתו לא אזלינן בתר מחשבתו משום דבטלה דעתו אצל כל אדם, ופירשו הרשב"א והריטב"א דהא דבמצניע לזרע וכו' לא אמרינן דבטלה דעתו, הוא משום דה"ז חשוב אצל הכל, אלא שאין טורחין בכך, ואשר ע"כ במצניע לאכילה דאי"ז דבר חשוב אצל הכל, הו"ל כחישב להוציא כל ביתו דלא אזלינן בתר מחשבתו משום דבטלה דעתו אצל כל אדם. [↑](#footnote-ref-868)
868. ולמש"כ המל"מ בדעת התוס' דהמצניע אוכלין פחות מכגרוגרת לאכילה אינו חייב, צ"ע דא"כ מ"ט נקטו דהמצניע כחול פחות מכדי לכחול בו עין אחת חייב, אמנם למש"כ הפנ"י והמרומי שדה י"ל, דהא דהמצניע אוכלין פחות מכגרוגרת לאכילה אינו חייב, הוא משום דשיעור גרוגרת באוכלין הוא מהלמ"מ, אך בכחול שפיר מהני הצנעה לפחות משיעורו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-869)
869. וצ"ל דל"ד למצניע פחות מכגרוגרת לאכילה דדעת הריטב"א גופי' דל"מ, דהתם הוא משום דאין פחות מכגרוגרת חשוב לאכילה, וע"כ אמרינן דאף אם הצניעו לכך בטלה דעתו אצל כל אדם, אך בההיא דאכילה ע"י הדחק, הרי דכל דהעצה עומדת לאכילת פרה, ה"ז חשוב בכמלא פי פרה, ואך דסתמא דמילתא אי"ז עומד לכך, וע"כ כל שהצניעו לכך חייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-870)
870. אך הנה בפירש"י לעיל ע"ג א' ד"ה והאופה משמע דשיעור הזורע הוא בכגרוגרת, ועמדו ע"ז הפמ"ג בפתיחה להל' שבת, והמנ"ח במוסך השבת, וכ"כ בשיטה להר"נ שם, וצ"ל לדעתם דאף דחשיבות דזריעה היא בכגרוגרת, מ"מ כל שהצניע לכך חייב על הוצאתו בכ"ש, וצ"ע, - אך בעיקר הך מילתא דשיעור זריעה הוא בכגרוגרת, לכאו' יש מקום לפרש דל"ב שיהא בזרעים עצמם כגרוגרת, (דלכאו' אין מקום כלל לשיעורא דכגרוגרת בזרעים הנזרעים), אלא בעינן שיהא ראוי להצמיח כגרוגרת, ולפ"ז שמא יש לדחוק דהא דתנן הכא דהמצניע לזרע בכ"ש, היינו כשיש באותו כ"ש כדי להצמיח כגרוגרת. [↑](#footnote-ref-871)
871. וכ"ה מבו' לפ"מ שפירש"י במשנתינו, דהא דתנן דכל אדם אין חייב עליו אלא כשיעורו, הוא בכל אחד שיעור המפורש לו בזרעונין חמשה וכו', וכיון דאיירי מתניתין במיני זרעים, וע"ז פרכינן בגמ' דליתני המוציא לזרע חייב בכ"ש, מבו' דאף המוציא מיני זרעים לזריעה חייב בכ"ש, והרי"ד דפליג ע"ז, פירש למשנתינו באוכלין שהצניען לזרע או לדוגמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-872)
872. ואמנם הרמב"ם שם ה"ז כתב דהמוציא גרעינין וכו' ואם לזריעה שתים, והרי דאף כשמוציא לזריעה בעי שיעור, אך המל"מ שם ה"א בסו"ד כתב דצריך לפרש דבריו דהיינו במקום שהם עומדים לזריעה, אך לא איירי כשהוציאם לזריעה, אך המרכה"מ שם צידד בדעת הרמב"ם דרק במוציא חטה אחת לזריעה חייב, אך בשאר מיני זרעים אינו חייב בפחות משיעורם, עיי"ש, וצ"ע מסתימת ד' הרמב"ם בה"כ שלא פירש דאיירי במוציא חטה. [↑](#footnote-ref-873)
873. אמנם באמת בד' רש"י משמע, דלא הוצרך לפרש לה"ט דשיעור זרעים הוא משום דאין אדם טורח וכו', אלא בטעם הא דהמוציא לזרע חייב בכ"ש, אך בהא דהמצניע לזרע חייב בכ"ש ל"ב לה"ט, וזה כיסוד דברי הרי"ד דחיובא דהמצניע הוא משום דאחשבי' בהצנעתו, ובמוציא ליכא לה"ט, ולפ"ז קרוב לומר בדעתו כדעת הרי"ד, דאף המצניע לאכילה חייב בכ"ש, - והא דס"ל דאף המוציא מיני זרעים חייב בכ"ש, הוא משום דכל הא דבעינן בהו שיעור הוא משום דאין אדם טורח וכו', וכל דהוציא לכך גלי דעתי' דטרח, ולי"ב לה"ט דאין אדם טורח, ומקור דברי רש"י להך דינא, הוא לפ"מ שפירש למשנתינו דאיירי אף במיני זרעים, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-874)
874. והך מילתא דחלוק דין המוציא מדין המצניע, מבו' גם בד' הריטב"א לעיל ע"ו א', דאף למ"ד דהמוציא עצה כמלא פי פרה לפרה פטור, משום דאכילה ע"י הדחק לא שמה אכילה, מ"מ כל שהצניע לכך חייב, וצ"ע היאך הוא מתישב עם דבריו בסוגיין דחיובא דהמוציא הוא משום דאחשבי' בהוצאתו. [↑](#footnote-ref-875)
875. ודוקא אם הצניעו לרפואה חייב עליו בפחות משיעור זה, - וזה כיסוד דברי הרי"ד דחלוק דין המוציא מדין המצניע. [↑](#footnote-ref-876)
876. ואין לומר דפשיט"ל להתוס' דכחול הראוי לרפואה, ודאי דשימוש הרפואה הוא שכיח, ואם אפ"ה אינו חייב אלא כשיש בו כדי לכחול ב' עינים, והרי דאף לרפואה לא חשיב בפחות מכך, ע"כ אף המוציא לרפואה לא יתחייב בפחות מכך, דא"כ לפ"מ שפירשו בשם הרשב"ם דסתם כחול עומד לקשט בו, מ"ט הוצרכו לפרש דאם לרפואה היינו שהצניעו לרפואה, ורשב"א לטעמי' דנתחייב זה במחשבתו של זה, ולא ניח"ל לפרש דהיינו שהוציאו לרפואה, ובע"כ דס"ל דאם סתם כחול אינו עומד לרפואה, הרי דאף אם הוציאו לרפואה אינו חייב. [↑](#footnote-ref-877)
877. וצ"ב, דבדבריו שם לעיל מינה מבו' דהא דכשאמרו חכמים דע"ד הראשונה הוא עושה, ל"מ למימר שלא נתכוין לכך, הוא משום דאינו נאמן ולא סמכינן עלי', ולפ"ז הרי הדין נותן דאם באמת שכח למחשבתו הראשונה ולא עשה ע"ד הראשונה, יהא פטור, ואף דאנן לא סמכינן עלי' ונחייבו ע"ז, מ"מ לפי האמת הוא פטור, וא"כ מ"ט תנן הכא דחייב, אף דשכח להצנעתו ולא עשה ע"ד הראשונה. [↑](#footnote-ref-878)
878. וכ"נ גם ממש"כ הר"ן לקמן בסוגיין לפרש לדעת רש"י להא דפרכינן על הא דאמר אביי דע"ד הראשונה הוא עושה, מהיכא דחישב להוציא כל ביתו, וכ"נ גם בד' הריטב"א שם. [↑](#footnote-ref-879)
879. ומצינו עוד בשיטה להר"נ לקמן בסוגיין, בהא דמיבע"ל בזרק כזית תרומה לבית טמא, דלא מיבע"ל אלא בכזית דהוא שיעורא דחשיב והלכך חשיב בהדי צירוף, ועד"ז כתב הר"ן שם, ומדמי לה להא דס"ד הכא דאף המצניע אינו חייב אלא בכזית, וזה מתפרש לטעמי' הכא. [↑](#footnote-ref-880)
880. ונתחדש לפ"ז, דאף דחישב עלי' לזריעה, אכתי יש ע"ז תורת אוכלין דשיעורן בכזית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-881)
881. נראה דאין המכוון דחישב להוציא כל כלי ביתו יחד, משום דאינו רוצה לטרוח ולהוציא ב' פעמים, דבכה"ג ודאי דחייב, דהרי כל כלי וכלי בפנ"ע חשוב לו, ואך דהוא רוצה להוציא הכל בפעם אחת כדי שלא לטרוח, אלא איירי בגוונא שחישב להוציא כל כלי ביתו יחד, משום דפחות מכל כלי ביתו לא חשיב לי', ובכה"ג הי' מקום לומר דאם הוציא מעט פטור, כיון דלא חשיב לדידי'. [↑](#footnote-ref-882)
882. ולכאו' מבו' מדבריו, דמה שאמרו לעיל דהא דחייב כששכח למה הצניעו הוא משום דע"ד הראשונה הוא עושה, לאו היינו דמכח זה אמרינן דעשייתו עכשיו היא במחשבה זו, דלכאו' זה לא שייך הכא, דדעתו עכשיו להוציא מקצת ביתו, אלא היינו דאף דאין עשייתו עכשיו במחשבה זו, מ"מ כיון שלא חזר בו ממחשבתו הראשונה, אכתי בחשיבותי' קאי, וה"נ הכא כיון ששכח מחשבתו הראשונה ולא חזר בו ממנה, אכתי מחשבתו הראשונה קיימת דלא חשיב אלא הוצאת כל ביתו, - ומבו' עוד מדבריו, דהא דאמרינן דע"ד הראשונה הוא עושה, הוא אף כששכח ההצנעה לגמרי, דלכאו' הכא כששכח מחשבתו הראשונה להוציא את כל ביתו, דמי להיכא ששכח ההצנעה לגמרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-883)
883. ועיי"ש שהק' עוד, דהרי הא דבעלים מפגלין ילפינן לה מקרא, אך מסברא מחשבתו לאו מחשבה היא כיון דלא עביד עבודה, אך רשב"א מסברא קאמר הכי, דכל דחשיב לאחד בעולם כל אדם חייב עליו. [↑](#footnote-ref-884)
884. והתוס' שם הק' ע"ד רש"י דמ"ט נקט בתלמיד שאמר לו רבו, אפי' אדם בעלמא נמי, וכתבו דדוחק לומר דלא מיחיב רשב"א במחשבתו של זה אלא תלמיד במחשבתו של רבו, וזה ע"ד מה שאמרו בירושלמי דטעמא דרשב"א הוא משום דמדעת הראשון הוציאו, אך צ"ע, דהרי לכאו' אי"ז מתישב בתלמודין דמייתינן מינה בזבחים דזה מחשב וזה עובד אמרינן, ואם לא מחייב רשב"א אל תלמיד במחשבתו של רבו משום דעושה על דעתו, מה ענין זה לזה מחשב וזה עובד, ועמש"כ המגיני שלמה שם בישוב ד' רש"י. [↑](#footnote-ref-885)
885. ונתחדש בדבריו, דאם מהני מחשבה לאכילה בפחות מכגרוגרת, הרי דכל שהוציא חצי מכגרוגרת לזריעה ונמלך עלי' לאכילה תליא באיבעיא דגמ' הכא, ומדלא מיבע"ל בכה"ג ש"מ דל"מ מחשבתו בכה"ג, והיינו דאף שהחשיב חצי גרוגרת לאכילה, מ"מ כיון דבשעת העקירה עדיין לא החשיבו לכך, נמצא דבשעת העקירה ל"ה בו שיעור לענין אכילה, וע"כ דמי להוציא חצי גרוגרת לזריעה ותפחה ונמלך עלי' לאכילה, דבשעת העקירה ל"ה בו שיעור אכילה, - והעירו דבל' רש"י בד"ה כגרוגרת משמע דלא כן, וזה ממש"כ שם דלזריעה הוא בכ"ש, אשר היינו רק ע"י מחשבתו. [↑](#footnote-ref-886)
886. אמנם בד' המהרש"א מבו' שנקט דאף בכה"ג הוי בכלל האיבעיא, והא דנקט שנמלך עלי' לאחר שתפחה, אורחא דמילתא הוא, וכן נקט בחי' הגרע"א, ואך שנסתפק דשמא תליא בהאיבעיא דדיחוי, ונת' להלן, עיי"ש, - אך בד' הרמב"ם משמע דכל שנמלך קודם שתפחה פשיטא דפטור, ולא תליא בהאיבעיא דדחוי שהביא שם הכ"ז, וכמו שדקדקו הקר"א במנחות נ"ד ב' והנימוקי הגרי"ב בגל' המהרש"א בסוגיין, אך הערוה"ש בסימן ש"א סל"ט פירש לד' הרמב"ם דכל שנמלך קודם שתפחה תליא בהאיבעיא דדחוי. [↑](#footnote-ref-887)
887. ולכאו' י"ל בזה, דכל הא דבהוציא כגרוגרת לאכילה וצמקה וחזרה ותפחה חייב, אם אין דיחוי לענין שבת, הוא משום דגם בשעת העקירה הי' בה כשיעור כלפי מחשבתו שבשעת הנחה, אך הכא דהוציא כחצי גרוגרת ונמלך עלי' לאכילה ותפחה, דבשעת העקירה ל"ה בה כשיעור כלפי מחשבתו שבשעת הנחה, ומה"ט הוא דבעינן לה"ט דאילו אישתיק, אף לפ"מ דמסקינן בהוציא כגרוגרת וצמקה ונמלך עלי' לזריעה דבתר השתא אזלינן, וכמש"נ להלן בדעת הרמב"ם, כ"ז הוא כשנמלך עלי' אחר שתפחה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-888)
888. ועיי"ש שכתב דמ"מ כ"ז שלא תפחה אינו חייב על הוצאתה, אף למ"ד דלענין תרומה אף קודם שתפחה משערינן לה כדמעיקרא, והרשב"א תמה ע"ז דמ"ש שבת מתרומה, ועמש"כ בזה הריטב"א, וצ"ב, ועיי"ש מש"כ לתמוה ע"ד הרמב"ן, וצ"ב רב, ועמש"כ בזה בתשו' מהר"ם שיק או"ח סו"ס רנ"א, ובתוצאות חיים סימן ח' סק"ו. [↑](#footnote-ref-889)
889. והתוצאות חיים בסימן ח' סק"ה כתב הרמב"ן שלא תירץ כן, דהוא משום דפליג בהך מילתא וס"ל דשיעור כגרוגרת בהוצאה הוא מהל' שיעורים מהלמ"מ, וע"כ ל"מ הא דחשיב להו לאינשי, עיי"ש.

     וי"ל עוד בדעת הרמב"ן, דאף אי נימא דכשתפחה לכגרוגרת ואח"כ הוציאה חייב, משום דחשיב לאינשי, מ"מ הכא שעקר קודם שתפחה, הרי דכל הא דיש לחייב כשתפחה ונמלך עלי' לאכילה, אף דאת המשקין שנבלעו לא עקר, הוא משום דחשבינן דיש באוכל עצמו כשיעור, וכמש"כ האבנ"ז ונת' להלן, ובזה הוא דקשיא לי' דאם בעלמא אין התפיחה מצטרפת, ולא חשיב דיש באוכל עצמו כשיעור, מ"ט הוא חייב, דהגם דלענין שבת אף המשקין שנבלעו בו מצטרפין לכגרוגרת, מ"מ ל"מ זה לחשוב דהאוכל עצמו יש בו כשיעור, - אך בד' התוס' במנחות מפורש דס"ל דאף בגונא שהוציא אחר שתפחה פטור, וכן משמע קצת בל' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-890)
890. ודבריו קיימי בישוב קו' התוס' במנחות, אך הנה הרמב"ן וש"ר בסוגיין כתבו דקשיא דרבא אדרבא דהתם קאמר רבא גופי' דכל היכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' מדרבנן, וזה דלא כהגיר' לפנינו במנחות שם דגרסינן רבה, ולפ"ז אף אי נימא דמסקנת הגמ' במנחות שם דמשערינן כדהשתא, אכתי קשיא סתירת ד' רבא.

     ובעיקר דברי הגר"א, הנה בד' הרמב"ם בפ"ד משאה"ט הי"ג, מבו' דקי"ל הכי דל"מ התפיחה רק מדרבנן, וכ"ה מבו' גם בתשו' הרשב"א ח"א סימן תס"ב ובתשו' הרא"ש כלל ב' סימן י"ד, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' במנחות שהק' דמ"ט הכא משערינן כדהשתא, ולא העמידו הקו' דרבא אדרבא. [↑](#footnote-ref-891)
891. והנימוקי הגרי"ב בגל' המהרש"א עמד ע"ד הרמב"ם דמ"ט הפך לסדר האיבעיות, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-892)
892. וי"ל עוד דמכוון דבריו הוא לפרש לעיקר הא דבעינן שיהא כשיעור בשעת העקירה, ולא סגי במה דבשעת הנחה איכא כשיעור, והוא מכח העקירה דמעיקרא, דהוא משום דבעינן שיהא חשיבות מלאכה על העקירה, וכדחזינן דבעינן שתהא העקירה במחשבת איסור. [↑](#footnote-ref-893)
893. ועיי"ש שהוכיח מזה כמש"כ לחלק בין שיעורי הוצאה דשבת לשיעורי אכילה לקרבן או למלקות, ודאף דלענין שיעורי אכילה אין מצרפין התפיחה לשיעור, מ"מ לענין הוצאה דשבת מצרפינן התפיחה לשיעור משום דאזלינן בתר מאי דחשיב לאינשי לאצנועי, וצ"ב רב דמה ענין זל"ז, - ומשמעות ל' הריטב"א דשורש ב' הדברים חדא הוא, דלגבי אכילה עיקר הא דבעי' הוא שיהנה גרונו בכזית, ומה"ט הוא דלי"ב דין דחוי כיון דסו"ס השתא נהנה גרונו בכזית, וצ"ע דהרי לכאו' הא דחלוקין הן בדין דחוי, הוא משום דלגבי אכילה סגי במה דעכשיו איכא כשיעור, ומשא"כ לענין הוצאה שבאנו לחייב מכח העקירה דמעיקרא. [↑](#footnote-ref-894)
894. והגר"א באו"ח סימן תפ"ו כתב דהמהר"י קורקוס נדחק בזה, וכתב דלמש"כ שם דלמסקנת הגמ' שם הדרינן בן מהך שנויא, ניחא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-895)
895. והגרע"א דקדק מדבריהם דכל הא דהכא חשיב לה דיחוי, הוא משום דנדחית גם משיעור ראשון, וכתב דלפ"ז נמצא דבהוציא פחות מכגרוגרת לזריעה ונמלך עלי' לאכילה ואח"כ תפחה, ל"ה דיחוי, ופירש כן גם בד' המהרש"א, (אך השפ"א נקט דלא כן, וצ"ע), - אך למש"כ הבעה"מ דהא דהתם ל"ה דיחוי הוא משום דלא חסרה משיעור שמתחייב עליו בשעת הנחתו וההנחה היא עיקר המלאכה, הרי דבהוציא פחות מכגרוגרת לזריעה ונמלך עלי' לאכילה ואח"כ תפחה שפיר הוי דיחוי. [↑](#footnote-ref-896)
896. ונתחדש בדבריו, דבהא דכל שבידו ל"ה דיחוי, בעינן דהאופן שנעשה ראוי לבסוף הי' בידו מתחילה, וע"כ הכא שהושלם השיעור ע"י תפיחה וזה ל"ה בידו, אף שהי' בידו לחזור ולחשוב עלי' לזריעה, מ"מ שייך בזה דין דיחוי, - וי"ל דהתוס' דלא ניח"ל לישב כן, הוא משום דפליגי וס"ל דהא דבידו ל"ה דיחוי, הוא אף כשנעשה ראוי לבסוף בענין אחר, וע"כ אי נימא דאף בדיחוי זה כל שבידו ל"ה דיחוי, הרי דאף כשתפחה ל"ה דיחוי משום דהי' בידו לחשוב עלי' לזריעה, וי"ל עוד, דס"ל כמש"כ התו"י בכריתות ז' א' דהא דבידו ל"ה דיחוי הוא רק היכא שלא נדחה מחמת פסול, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-897)
897. ויש מקום לפרש עוד לדבריהם, דס"ל דלענין לטמאות אחרים בכביצה, ל"ב שיהיו ב' החצאי כביצה מצורפין זל"ז, אלא אף אם זה לעצמו וזה לעצמו ונגעה הטהרה בשניהם יחד, ה"ה נטמאת, וכאשר כ"נ בפירש"י ותוס' בזבחים ל"א א', וכ"ה באלי' רבה בטהרות פ"ח מ"ח, (אך ש"ר פליגי ע"ז, ואכמ"ל), ונמצא דלא חייל מידי ע"י צירופן זל"ז, דגם קודם צירופן הי' דינם שאם נגעה טהרה בתרויי' נטמאת, ול"מ הצירוף רק דעי"ז כשנגעה טהרה בצד א' חשיב דנגעה בכל הכביצה, אך לא חייל שום דין בטומאתן ע"י צירופן, וזהו שהק' דא"כ מ"ט יתחיב לענין שבת, הרי לא חייל מידי ע"י ההנחה לענין טומאה, - עוד יש לפרש בזה כמש"כ בחי' הגרע"א דאף דבשעת הנחה נצטרפו לכביצה, מ"מ כיון דצירוף זה אינו מחמת הרשות, אין לחייבו ע"ז. [↑](#footnote-ref-898)
898. ועיי"ש שהק' דלפ"מ דפריך משתי הלחם ולחם הפנים ולא חילק דבעינן דוקא דבהדי הדדי אתיין, היאך הבין מ"ט נקט דאיכא פחות מכביצה וכו', ולא מיבע"ל בלא"ה מכח הא דנטמא הכזית תרומה בכניסתו לבית. [↑](#footnote-ref-899)
899. והרמב"ן תמה ע"ז, דזר שאכל תרומה בין טהורה בין טמאה לוקה עלי' בכזית וחייב עלי' מיתה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מתרומות ה"ו, אך הרשב"א הסכים לד' הרשב"ם דאין זר חייב על אכילת תרומה טמאה, ואינו אלא בעשה, ולכאו' הוא משום דדמי לכהן טמא שאכל תרומה טמאה שאינו במיתה, וכמו שאמרו בסנהדרין פ"ג א' ובחולין קי"ג ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-900)
900. והתוצאות חיים בסימן י"ח סק"ה הוכיח מד' הירושלמי דהמוציא כזית מצה בליל הפסח חייב, ותמה מזה ע"ד הרמב"ן דהמוציא כזית תרומה פטור, ועיי"ש מש"כ בזה, ובעיקר הוכחתו מד' הירושלמי יש מקום לדון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-901)
901. והריטב"א כתב בשם התוס' האחרונות שהק' על פי' רשב"ם, דאם איתא דשיעור תרומה ושתי הלחם ולחם הפנים וכיו"ב לענין הוצאת שבת הוא בכזית, היכי לא לישתמיט שום תנא דליתני הכי, כדקתני כמה שיעורים, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוד"ה זרק דפליגי לדינא ע"ד הרשב"ם. [↑](#footnote-ref-902)
902. והחזו"א בסימן ס"ב סקי"ח עמד על דבריהם, דכיון דחזינן דמהני הא דמצטרף בשעת הנחה, לחשוב דאיכא שיעור גם בשעת עקירה, וכתבו הראשונים דהוא משום דעקירה צורך הנחה, א"כ גם אם נטמאת לאחר הנחה, י"ל דחשיב כעקירה והנחה בכשיעור, - אך לכאו' י"ל דהא דמהני צירופו בשעת הנחה לחשוב דאיכא שיעור גם בשעת עקירה, הוא משום דעיקר המלאכה היא מכח ההנחה, וכמש"כ הבעה"מ לעיל בסוגיין, וכיון שהוא עתיד להצטרף בשעת ההנחה, חשיב דכבר בשעת העקירה קיים בו חשיבות כלפי ההנחה, וסגי בהכי לחייבו, אך מה דיהא בו חשיבות לאחר ההנחה, ל"מ מידי. [↑](#footnote-ref-903)
903. בחי' הגרע"א בחולין ק"כ א' כתב דמבו' מד' התוס', דהא דח"ש אסור מה"ת הוא גם באיסור עשה, ועיי"ש שכתב לדון בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז, וס"ל דהא דח"ש אסור מה"ת הוא רק בל"ת דע"י צירוף לכשיעור לוקה. [↑](#footnote-ref-904)
904. וזה מתפרש כמש"כ הר"ן לעיל בסוגיין בתו"ד דהס"ד דאין המצניע חייב אלא בכזית הוא משום דכזית חשיב בעלמא, והיינו דל"מ מחשבתו להחשיב דבר שאינו חשוב כלל, ורק כשיש בו כזית דחשיב בעלמא, הרי דאף דלענין הוצאה לא סגי בהכי, מ"מ מהני מחשבתו להחשיבו, וע"כ ה"נ י"ל דל"מ המיגו דמצטרף לענין טומאה לחשבו, אלא כשהוא דבר חשוב בעלמא שיש בו כזית. [↑](#footnote-ref-905)
905. ולכאו' יש מקום לדון בזה, דבכה"ג לא חשיב כדיחוי, כיון שהי' עתיד להצטרף בשעת ההנחה, ומעולם לא נדחה מלחייבו על ההנחה, - וי"ל עוד, ע"ד מש"כ הרשב"א והריטב"א דגם בשעת העקירה חשיב משום דעקירה צורך הנחה, והרי דדיינינן דחשיבות זו דמצטרף וכו' קיימת בו כבר בשעת העקירה, וי"ל דאף רש"י מודה דחשבינן דכבר מעיקרא אית בי' חשיבות לענין ההנחה, ואך דס"ל דלא סגי בזה, דמ"מ לי"ב חשיבות לענין העקירה, וע"כ אינו חייב אלא בכזית תרומה דאית בי' חשיבות לענין העקירה, ואח"כ כשנטמא לא נדחה מעולם מלחייבו על ההנחה, כיון דכבר קיים בו החשיבות לענין ההנחה. [↑](#footnote-ref-906)
906. ולכאו' מבו' בדבריו דסגי במה דיש בו כשיעור בשעת העקירה וההנחה, ול"ב שיהא בו כשיעור בשעת ההכנסה לרה"י, שהרי הכא כשהכניס מקצתו לרה"י נטמא, וכשנכנס שאר הכזית כבר לי"ב חשיבות, ועי' בס' האיר יוסף סו"ס נ"ח במש"כ לדחות בתרי אנפי. [↑](#footnote-ref-907)
907. והמאירי בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם, דהא דנקטו הכא כזית תרומה ל"ד הוא. [↑](#footnote-ref-908)
908. ולכאו' לול"ד יש לפרש לד' התוס', וכן פירש מתחילה בתוצאות חיים סימן י"ח סק"ט, דלעולם קיימי דבריהם כשזרק כזית תרומה לבית טהור, והי' מקום לומר דכ"ה דכשזרק כזית תרומה לבית טמא מיבע"ל דחייב, משום דאיכא איסור לאכלו בטומאה, ה"נ כשזרק כזית תרומה לבית טהור יהא חייב משום דחשיב ללקות עליו זר האוכלו, וע"ז הוא שכתבו דלא מיבע"ל לחייב אלא בגונא שנעשית חשיבות זו ע"י ההוצאה. [↑](#footnote-ref-909)
909. ואמנם בד' המהרש"א קשיא טפי, דבד' רש"י י"ל דכיון דע"י הכנסת הכזית לבית נתחדש דין טומאה על כל הכביצה, ע"כ חשיב לחייבו, אך הכא הרי לא נתחדש כלום ע"י הכנסת החצי זית לבית, דלחייב את הזר האוכל ל"ב שיהיו ב' החצאי כזית יחד, וא"כ מהיכ"ת יצטרף החצי זית שנמצא בבית לחייבו, ומה נפ"מ במה דאיכא חצי זית אחר בבית, אחר שלא נתחדש כלום ע"י צירופם זל"ז, וצע"ג, שו"ר שעמד ע"ז בתוצאות חיים סימן י"ח סק"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-910)
910. ועיי"ש שכתב דצ"ל לפ"ז דהא דתניא לקמן ק"ו א' דכל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר, היינו רק בשאר מלאכות שהם בגוף החפץ, אך הנה בפירש"י בחגיגה י' א' ד"ה אפי' תימא מבו' להדיא דמקלקל בהוצאה פטור, עיי"ש, ועמש"נ להעיר עוד בזה בריש מכילתין. [↑](#footnote-ref-911)
911. אך לכאו' משמעות ד' הר"ח ור"ה גאון דשיעור החיוב במטמא תרומה הוא בכביצה, וכמש"כ בתו"ד שאם טימא פחות מכביצה תרומה פטור, ומשמע דאף אם הי' נטמא, מ"מ כיון דהוא פחות מכביצה, אינו חייב ע"ז, (ולכאו' הטעם בזה הוא, משום דשיעור אוכלין לקב"ט הוא בכביצה, וע"כ אף שיעור אוכל שנאסר לטמאותו הוא בכביצה, וזה ניחא טפי בהאיסור לטמאות משום בכל קדש לא תגע), וע"כ הוצרכו להעמידה כשיש בבית פחות מכביצה תרומה, דכשזרק כזית תרומה ונצטרף עמו, ה"ה מתחייב משום מטמא תרומה. [↑](#footnote-ref-912)
912. ואך שכתב דאיירי בגונא שלא אמר להדיא שחוזר בו ממחשבתו הראשונה, אלא אנן הוא דאמרינן דכיון שזרקו חזר בו ממחשבתו הראשונה שהצניעו לזריעה, וצ"ב מ"ט הוצרך להעמידה בכה"ג. [↑](#footnote-ref-913)
913. ובזה מתפרש משמעות ד' רש"י בסוגיין ד"ה הא לא נח דכל הא דהנחה דמהלך כעומד במקו"פ מפסקת, הוא משום דהנחת גופו כהנחת חפץ, אף דבפשוטו גם אם לאו כהנחת חפץ, הוי החפץ כמונח, אלא דליכא מעשה הנחה, ואי"ז מועיל לבטל לעקירה ראשונה, - ובזה מתפרש גם המבו' בפירש"י לקמן צ"ח א', דהזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע ד' אמות חייב, אף למ"ד דקלוטה כמי שהונחה, ואין ההנחה דקלוטה ברה"י מפסקת בתוך ד' אמות, ודלא כמש"כ הר"ח והרשב"א והריטב"א שם, והיינו משום דהנחה דקלוטה אינה מבטלת לעקירה ראשונה, ול"מ להפסיק בתוך ד' אמות, - ובזה מתפרש גם מש"כ בפירש"י לעיל ה' ב' ד"ה חייב דהמוציא מרה"י לרה"ר דרך מקו"פ ועמד שם לכתף חייב, ודלא כמשמעות ד' הראב"ד שהביא הרשב"א בכתובות ל"א ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-914)
914. והריטב"א במכות י"ט א' כתב בדין ביכורים שמקצתן בחוץ ומקצתן בפנים, דכל שהן בכלי אחד אין מה שבפנים קדש אלא למ"ד דאגד כלי לא שמי' אגד, - ולמש"כ החזו"א והאבהא"ז בדעת רש"י, לכאו' ל"ש דין אגד כלל לענין ביכורים, דדין אגד הוא רק לענין שבת דבעינן מלאכה, או דהוא רק לענין שבת דבעינן הוצאה גמורה מהרה"י, (ומשא"כ בביכורים דל"ב שלא יהיו חוץ לירושלים, אלא בעינן שיבואו לירושלים), ועמש"נ להלן עוד בזה. [↑](#footnote-ref-915)
915. אך הנה בד' התו"י בכתובות ל"א ב' ע"ד התוד"ה רב אשי מבו' דהמגרר חפץ מרה"י לרה"ר דרך כרמלית חייב, ואין ההנחה דמגרר מועלת להפסיק, ולפ"ז ניחא דה"נ אין לפטור מכח הא דהי' מונח חציו ברה"י וחציו ברה"ר, ואך דבעיקר דבריהם צ"ב, דמ"ש מהנחה דקלוטה דמפסקת במקו"פ, כמש"כ בפי' ר"ח לעיל ו' א', וכ"ה מבו' בד' הר"ח והרשב"א והריטב"א לקמן צ"ח א', (אך בפירש"י לקמן שם מבו' דאין הנחה דקלוטה מפסקת במקו"פ, וי"ל כן בדעת התו"י), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-916)
916. אך הנה בשיטה להר"נ לעיל ח' א' כתב דהמעביר דרך סטיו חייב אע"פ שהעבירו בפחות מג' לסטיו, ומבו' דההנחה דמעביר תוך ג' אינה מועלת להפסיק, ועמש"נ בזה לעיל פ' א', ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-917)
917. ולכאו' י"ל בזה, דהכא כשנח באמצע ההוצאה כשמקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י, הרי הגם דהנחה זו בפנ"ע אינה מועלת לחייב, כיון שמקצת החפץ עדיין ברה"י, ולא נקבע החפץ לגמרי ברה"ר, מ"מ כל שחזר והניח ברה"ר, שפיר הי' מקום לחייבו מכח ב' ההנחות יחד, דהו"ל כהנחה אריכתא, דמתחילה הניח ברה"ר הנחה שאינה גמורה, והתחיל בזה קביעות החפץ ברה"ר, ואח"כ השלים את ההנחה, וכל הא דפטרינן בזה, הוא רק כשנח על האיסקופה הנחה גמורה המבטלת לעקירה הראשונה, דתו א"א לחייב מכח ב' ההנחות יחד, שהרי ההנחה הראשונה שהניח על האיסקופה היתה על העקירה הראשונה, וההנחה השני' שהניח ברה"ר היתה על העקירה השני', (וגם דכל העקירה השני' נעשית רק אחר ההנחה הראשונה), ולא היתה מלאכתו בב"א, ומשא"כ בהנחה דקלוטה וכו' די"ל דאינם מבטלין לעקירה הראשונה, שפיר מצינו לחייב מכח ב' ההנחות יחד, וחשיב שפיר כעשה מלאכתו בב"א.

     ומש"כ הראשונים דמן הדין היתה הנחה דקלוטה פוטרת בתוך ד' אמות, וכן נקטו דהיא פוטרת במקו"פ, הוא משום דכל שנח החפץ בתוך ד' אמות או במקו"פ, הרי דאף דאין הנחה זו מבטלת לעקירה הראשונה, מ"מ כיון דלא מצינו לצרף להנחה זו למעשה המלאכה, דהנחה זו אינה שייכת כלל להמלאכה, חשיב דלא עשה מלאכתו בב"א, והיינו משום דאף הנחה שאינה מבטלת לעקירה הראשונה, מ"מ כיון שהיא גמר מסוים למלאכה, שהיא קובעת את החפץ במקום אחר ממקומו הראשון, ועי"ז נשלם ההוצאה ממקומו הראשון, שהרי הנחה זו מועלת לחייב, ע"כ כל שאינה מכלל ההנחה המחייבת, נמצא שלא עשה מלאכתו בב"א. [↑](#footnote-ref-918)
918. ובעיקר דבריהם שם צ"ע, דמ"ט תלו לה בדין אגד כלי, התם הרי הוי אגדו "בידו", ובכה"ג לכו"ע הוא פטור, ואמנם למש"כ בתירוצם דע"י המוט ל"ה יכולים להביאו אצלו, ניחא, דלי"ב לדינא דאגדו בידו, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ד, אך לכאו' מעיקרא לא נקטו דאיירי בכה"ג, (ואמנם אי"ז מוכרח, די"ל דכבר מעיקרא קים להו דאיירי בכה"ג, ואך שנקטו דפטורא דאגד כלי הוא אף כשאינו יכול למשכו עי"ז), ונראה מדבריהם דס"ל דכל פטורא דאגדו בידו כשהוא אגוד ע"י חבל, הוא רק למ"ד דאגד כלי שמי' אגד, וזה כמשמעות ד' רש"י בסוגיין דפטורא דאגדו בידו הוא חד דינא עם פטורא דאגד חפץ ואגד כלי, וכ"נ להדיא בל' תוס' הרשב"א שם שכתב דמוכח בכמה משניות בהמצניע דלא מיחייב אלא היכי דאין אגדו בידו, - אך צ"ע מהא דפריך לקמן ק"ב א' דלכתא ומתנא אגדו בידו, ומשמע דלכו"ע הוא פטור, והעירו די"ל דס"ל דע"י שהוא קשור בלכתא ומתנא, חשבינן להו כחפץ א', וכאשר כן נראה בד' הגרע"א לקמן ק"ב א' שנקט כן בתחילת דבריו, וע"כ יש בזה לדין אגד לכו"ע, ומשא"כ בפרים שבמוטות. [↑](#footnote-ref-919)
919. ועיקר הך מילתא דלדעת הרמב"ם יש לפטור באגד כלי אף היכא דאין יכול להביאו אצלו, כ"ה מבו' גם בתו"ד הגרע"א לקמן ק"ב א', עייש"ה, - אמנם הנה לפ"ז תיקשי לפ"ז תיקשי קו' התוס' בפסחים שם, דמ"ט פרים הנשרפין מטמאין בגדים בנגררים, אף דאיגודם בפנים, וזה אי נימא דדעת הרמב"ם היא כדעת התוס' דפרים הנשרפים אין מטמאין בגדים כל שאיגודם בפנים, וכמו שדקדק האבהא"ז בפי"ט מפסוהמ"ק ה"ג מדבריו בפ"ה מפרה ה"ח, - אך זה מתישב היטב למש"כ בחי' הגרע"א לקמן ק"ב א' ללמוד מד' הרמב"ם, דכל שהוא קשור בחבל, לי"ב לדינא דאגד כלי, וע"כ לא מיפטר אלא כשיכול למשכו לפנים, וה"נ במוטות ליכא לדינא דאגד כלי, דרק כשהחפץ בתוך הכלי הוא דאמרינן דהכלי משים כל מה "שבתוכו" כחפץ א'. [↑](#footnote-ref-920)
920. ואמנם באמת בד' הגרע"א שם משמע שפירש דיסוד ד' התוס' הוא דדינא דאגד כלי הוא רק בכלי שיש לו תוך ולא בכלי שאין לו תוך, ולא תלי אם יכול למשוך ע"י הכלי, ולפ"ז י"ל כן גם בד' הרמב"ם, דהא דהכלי משים כל מה שבתוכו כחפץ א', הוא רק בכלי שיש לו תוך, אך בעיקר הדברים צ"ע, שהרי להדיא כתבו התוס' דהטעם דבעינן שיהא לו תוך הוא משום דבעינן שיהא יכול למשכו ע"י הכלי. [↑](#footnote-ref-921)
921. ובסימן ק"ה סקי"ב כתב החזו"א בפשיטות, דקופה שהכניס מקצתה לפנים, ונטל פירות שהן בפנים והוציאן חייב, ולכאו' הוא לטעמי' דס"ל דפטורא דאגד כלי הוא רק בעקירת קופה והנחת קופה, אך לפי המבו' בד' הירושלמי דאם נטל מכאן ונתן לכאן פטור, ה"נ אם נטל מכאן ונתן ברה"ר עצמה פטור. [↑](#footnote-ref-922)
922. ולעיל נתבאר דלמש"כ האחרונים בדעת רש"י והראב"ד דבהוצאת פרים הנשרפים ליכא לדין אגד, לכאו' ה"נ בביכורים ליכא לדין אגד, ועוד יש מקום לדון בזה, דפטורא דאגד הוא דכל שאגוד ברשות הראשונה לא חשיב כמונח ברשות זו, וכאשר כ"ה בל' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ד, ולפ"ז ל"ש דין אגד לענין ביכורים דל"ב בהו הנחה בירושלים, ועמש"כ עוד לדון בזה בחזו"א זרעים ליקוטים סימן ט' סוסק"א, ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב ממע"ש ה"ז, - וכדרכים אלו צ"ל בדעת הרמב"ם בפ"ג מביכורים ה"ב שסתם בזה, ומשמע דהא דמקצתם בפנים קדש, הוא אף כשהם בכלי א', ועמד ע"ז הערול"נ במכות שם. [↑](#footnote-ref-923)
923. ובפשוטו הוא מוכח כן ממה שאמרו לעיל פ' א' דמעביר תוך ג' הוי כמונח, וכ"ש דמגרר ע"ג קרקע הוי כמונח, - אך למש"כ בפירש"י לעיל שם דהא דמעביר הוי כמונח הוא משום דהוא מונח בידו דידו סמוכה לקרקע, אין ללמוד מזה דמגרר הוי כמונח, ואך דלרש"י לטעמי' לקמן ק' א' דאף מתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, כ"ש דמגרר הוי כמונח. [↑](#footnote-ref-924)
924. אמנם הנה בד' הרמב"ן וש"ר מבו' דמהני משיכה בכליו של מוכר, אף דלא חיילא המשיכה על הכלי עצמו, והיינו דהא דמהני משיכה בכליו של מוכר, הוא משום דלא אמרינן דכליו כחצירו, וכמשמעות ד' הרשב"א בב"ב פ"ה ב', וע"כ שפיר מהניא המשיכה אף אם לא משך את הכלי, וכ"ה מבו' גם בדבריהם בב"ב פ"ו ב', ומכח זה נקטו דבשליפי רברבי מהניא משיכת כ"ש, משום דכל פרי ופרי נעקר כולו ממקומו, אף שהשק שהפירות בתוכו לא נעקר כולו ממקומו, - אך בד' רשב"ם בב"ב שם נראה דס"ל דל"מ משיכה בכליו של מוכר כשלא משך את כל הכלי, וזהו דס"ל דבשליפי רברבי לא קנה עד שימשוך את כולן, משום דכ"ז שלא משך את כל השק, ולא חיילא המשיכה על הכלי, אינו קונה את הפירות שבתוכו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-925)
925. ולכאו' זה תליא בטעם הא דל"מ משיכה בכליו של מוכר, דהרמב"ן בב"ב פ"ו א' כתב דהוא או משום דכשם שאין משיכה קונה ברשות מוכר כך אינה קונה בכליו של מוכר, דכליו כחצרו דמי, או משום דהפירות מונחין ועומדין בכלי ואין זזין ממקומן ואי"ז משיכה כלל, - דאי נימא דהא דאין המשיכה קונה הוא משום דכליו כחצרו דמי והו"ל כמשיכה ברשות מוכר, לכאו' הדין נותן דל"מ המשיכה אף לענין גניבה, ברשות לוקח, להצד דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, דהא כליו כחצרו דמי, ועוד, משום דהפירות מונחים ועומדין בכלי ואין זזין ממקומן, ואי"ז משיכה כלל. [↑](#footnote-ref-926)
926. וזה כמשמעות ד' הגרע"א לעיל בע"א, דכל דבשעת העקירה וההנחה הי' בה שיעור, אף דבשעת ההכנסה מרה"ר לרה"י ל"ה בה שיעור, חייב, והרי דההכנסה מרה"ר לרה"י אינה מכלל עיקר המחייב, ונת' לעיל שם. [↑](#footnote-ref-927)
927. הרש"ש כתב דנראה להגי' בהמשכתו, - אך לכאו' יש לקיים להגיר' שלפנינו, לפמש"כ בפירש"י בכתובות ל"א ב' ד"ה כדרבא דהא דצירף ידו בתוך ג' וקיבלה קונה, הוא משום דהוי כאילו הגביהה למעלה מג', ואמנם בחי' הגר"ח בפ"ג מגניבה נקט בד' רש"י שם, דאין כונתו דהוא מדין הגבהה, אלא הוא מדין קנין יד, וכ"נ בד' התוס' בכתובות שם שפירשו כן בד' רש"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-928)
928. ובפירש"י הביא בשם ר"ה גאון דמפורש בירושלמי דילפינן ממשא בני קהת אף להוצאה בשמאל ובחיקו, והריטב"א כתב דמסתברא דאי"ז אלא אסמכתא בעלמא, דא"צ ללמוד ממשא בני קהת אלא למוציא על כתיפו, וכ"נ בד' המאירי, והאג"ט לש סק"ט אות יד בהג"ה כתב דאפשר דאף דדרך הוצאה בשמאל, מ"מ הוצרכו בירושלמי להא דהי' כן במשא בני קהת, משום דבהוצאה אין חייבין אלא כפי שהיתה במשכן. [↑](#footnote-ref-929)
929. ויש שכתבו לפרש בזה בע"א, דהא דהכותב בשמאל חייב, הוא משום דכתיבה הנעשית בשמאל אינה יפה ככתיבה הנעשית בימין, ומשא"כ בהוצאה דאין נפ"מ בתוצאת המלאכה אם נעשית בימין או בשמאל, ואמנם בהוצאה בשינוי גמור פטור אף דאין נפ"מ בתוצאת המלאכה, אך בשמאל דאי"ז שינוי גמור, לא חשיב כלאחר יד אלא כשיש נפ"מ בתוצאת המלאכה, ובאג"מ ח"ד אהע"ז סימן ע"ג אות ד' נסתפק בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-930)
930. אך החזון יחזקאל לתוספתא שם כתב, דדוקא בתלישה או בהוצאה דדרך לעשותם לפעמים בב' ידיו, ה"ה חייב אף כשעשאן בשמאל, וכתב לפרש דזהו מש"א בירושלמי דהא דחייב הוא משום דשמן המאור בימינו וקטורת בשמאלו, אך מלאכה שדרך לעשותה ביד אחת, בודאי דרך לעשותה בימינו, וכל שעשאה בשמאלו הוי שלא כדרך עשיתה ופטור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-931)
931. והא"ר שם כתב עפי"ז בעוגות שכתוב עליהן אותיות, דטוב לשברם בשמאלו, וכן בספר שכתוב אותיות על חודי הדפים, טוב לפותחו בשמאלו, והאבנ"ז שם נחלק ע"ז, דאף בסגירת ספר דאיסורו משום כותב, מ"מ כיון דכתיבה זו דהיינו סגירה יוכל לעשות בשמאל כמו בימין, לא חשיב זה כשינוי, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-932)
932. והאבנ"ז בסימן רנ"ב סק"ט כתב להוכיח דלא כן ממש"כ רש"י בכריתות י"ט א' ד"ה מיבע"ל דר"א לית לי' להא דמלאכת מחשבת אסרה תורה, ובכ"ד מצינו דמודה ר"א דפטור בעושה מלאכה כלאח"י, ושם סק"י כתב להוכיח עוד, ממה שאמרו בכתובות ל"א ב' דבעושה מלאכה כלאח"י לא מיפטר מתשלומין משום קלב"מ, אף דלדעת רש"י בב"ק ל"ה א' העושה מלאכה במקלקל פטור מתשלומין מדינא דתנא דבי חזקי', אך בסימן קפ"ו סק"ו כתב די"ל דמקלקל שאני כיון דאם הי' צריך לכך הי' חייב, וע"כ שייך בזה דינא דתנא דבי חזקי', ומשא"כ בכלאחר יד. [↑](#footnote-ref-933)
933. וכ"נ גם ממש"כ רבינו יואל בראבי"ה סימן תרצ"ד והובא גם בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן י"ב, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף ק"כ, דהא דאיטר הכותב בשמאל חייב, הוא משום דלא כתיב בי' ימין, והא דהכותב בשמאל פטור הוא משום דבעינן מלאכה חשובה, וע"כ באיטר שנעשית מלאכה חשובה בשמאל ה"ה חייב, ולכאו' הא דבעינן מלאכה חשובה הוא מדינא דמלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-934)
934. והאג"ט בפתיחה סק"ג האריך, דהיכא דיש שינוי באיכות הנפעל, אף בשאר דיני התורה ל"מ, וע"כ הוא דפטור על אכילה שלא כדרך, אך היכא דאין שינוי באיכות הנפעל, רק במעשה הפועל, דומיא דמוציא בשמאל, אין פטורו אלא מדינא דמלאכת מחשבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-935)
935. והשפ"א לעיל י"א ב' דלול"ד הי' נראה, דהתם מיירי שעקר המאכל בידו מרה"י והלך לרה"ר ואכלו בעוד שהוא מהלך, ונמצא דההוצאה הוי בידו כדרך הוצאה, ואך דההנחה היתה שלא כדרך, לא איכפת לן בזה, עכ"ד, וזה חידוש רב, דבהנחה ל"ב שתהא כדרך. [↑](#footnote-ref-936)
936. ובזה ניחא משה"ק הגרע"א לקמן ק"ב א' על פירש"י שם, דמה מייתינן מינה דמחשבתו משויא לי' מקום, הרי כיון דדרך בכך לא חשיב כלאחר יד, וכמש"כ התוס' לעיל י"א ב' דאשה היוצאת במחט התחוב בבגדה ל"ה כלאחר יד כיון דדרכה בכך, ואין לומר דגם התם חיובה הוא משום דמחשבתה משויא לי' מקום, דא"כ מ"ט לא מייתינן מינה לקמן להא דמחשבתו משויא לי' מקום, ולא מייתינן אלא ממתניתין דכריתות, ולהנ"ל ניחא, דהתם גם כשבאה האשה להוציא המחט, דרכה הוא להוציאה כשהיא תחובה בבגדה. [↑](#footnote-ref-937)
937. אך הנה מד' התוס' לעיל ו' א' ד"ה התם מבו' דיש ללמוד ממשא בני קהת לחייב בהוצאה מרה"י לרה"ר דרך למעלה מי', וזהו שהק' דמהא דמעביר דרך למעלה מי' חייב, שמעינן דחייב אף כשעבר דרך מקו"פ, והרי דילפינן ממשא בני קהת לחייב בכה"ג, (דאל"כ הרי י"ל דהא דמחייבינן בזה הוא רק אחר שלמדנו ממשכן דמוציא מרה"י לרה"ר דרך סטיו חייב), וכ"ה מבו' גם בדבריהם לקמן צ"ט ב' ד"ה או"ד, עיי"ש, וזה ממשה"ק תפשוט מהא דהמוציא משוי למעלה מי' חייב, דאף דממקו"פ קאתיא חייב, ואם דינא דמוציא משוי למעלה מי' הוא רק במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, הרי אין ללמוד מזה, (כ"ה דאין ללמוד מהא דהמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' חייב), - ולכאו' בעכצ"ל בדעתם דהי' במשא בני קהת גם העברה מרה"י לרה"י דרך רה"ר, כשלא עמדו לפוש ברה"ר, וגם הוצאה מרה"י לרה"ר, כשעמדו לפוש ברה"ר, ומכח דינא דר"א דמוציא משוי למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, יש לחייב גם במוציא מרה"י לרה"ר דרך למעלה מי', וכמש"כ התוס', וגם במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי', וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן צ"ז א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-938)
938. אך יש לפקפק בזה, דלמסקנת התוס' בסוגיא דכוורת, לא חשיב בכה"ג כמעביר מרה"י לרה"י, כיון דבסוף העקירה ובתחילת ההנחה ל"ה רה"י, וזה כמש"נ לעיל שם, דמש"כ התוס' שם דהא דאין חייב בזריקת כוורת משום זורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, הוא משום דלא ילפינן זורק ממושיט, הוא רק לפ"מ שפירשו מעיקרא, אך למסקנתם אין מקום לחייב משום זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-939)
939. והתוצאות חיים שם הק', דלמש"כ התוס' בסוגיא דכוורת דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה חשיבא הכוורת רה"י אף כשהיא באויר, א"כ נמצא דלדידי' ל"ה במשא בני קהת העברה דרך רה"ר, ובסוגיית הגמ' לקמן צ"ז א' מוכח דלא כן, - אך למש"נ במק"א בדעת התוס' דכשהאדם מהלך ליכא דין קלוטה על מה שבידו, ניחא, וגם התוצאות חיים שם בסו"ד דן לישב כן. [↑](#footnote-ref-940)
940. ושמא י"ל, דדוקא כשהכוורת מונחת ע"ג קרקע הויא רה"י, אך כל שהיא ע"ג האדם, ל"ה כרה"י, אף דחשבינן לה כמונחת, וע"כ כשעמדו לפוש ברה"ר, חשיב שפיר דנחו הארון והמזבח ברה"ר, - והך מילתא דהמלאכה במשא בני קהת היתה כשעמדו לפוש ברה"ר, ולא כשהניחו ע"ג קרקע, הוא מוכרח כן בלא"ה, דאם הניחו את המזבח ע"ג קרקע, ל"ה ע"ז תורת מלאכה, משום דהו"ל איגודו במקו"פ ואוכל כל הרשות. [↑](#footnote-ref-941)
941. וי"ל עוד למש"כ הריטב"א לעיל שם דפטורא דזריקת כוורת הוא רק בזורק ד' אמות ברה"ר, אך הזורק מרה"י לרה"ר חייב, וזה ניחא אי נימא דבמשא בני קהת ל"ה העברת ד' אמות ברה"ר, אלא הוצאה מרה"י לרה"ר. [↑](#footnote-ref-942)
942. וי"ל דאזלי התוס' לטעמייהו, דס"ל דבמשא בני קהת הי' העברה מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ובזה הוא שאמרו דחייב למעלה מי', והוא דומיא דמושיט דחייב אף דרך למעלה מי', ואין ללמוד מזה כלל דלמעלה מי' כלמטה, וע"כ ודאי דכל שהניח למעלה מי' פטור.

     עוד יש להוסיף, דהנה לקמן צ"ז א' אמרו דאילימא במעביר וכו' למעלה מי' לא מיחייב והא אמר ר"א וכו', ולמש"כ הרמב"ן וש"ר שם דמכוון הגמ' לחייב במעביר הוא מדינא דמהלך כעומד, מבו' להדיא דדינא דמוציא משוי למעלה מי' חייב הוא אף כשנח למעלה מי', - אך התוס' התם לטעמייהו שפירשו שם דמכוון הגמ' הוא לחייב במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ובזה הוא שאמרו דאף למעלה מי' חייב, ולא למדנו מזה אף אם נח למעלה מי' חייב, וכבר עמד ע"ז האו"ש בפי"ב משבת הי"ב. [↑](#footnote-ref-943)
943. ומש"כ התוס' הרא"ש שם דמעביר חפץ מתחלת ד' לסוף ד' אפי' למעלה מי' כיון דרגלי האדם למטה מי' חשיב כמעביר החפץ למטה מי', צריך לדחוק דלא קאי על שעת ההעברה, אלא על שעת ההנחה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-944)
944. וכ"נ גם ממש"כ התוס' הרא"ש שם לפרש למה שאמרו לעיל ט' א' דהתם לא נח הכא נח, דהיינו דהאדם העומד על האסקופה רגליו נחות על האסקופה הלכך כשמביא החפץ כנגדו על האסקופה הו"ל כנח על האסקופה במקום שרגליו עומדות, אבל בדרבא לא נח האדם על מקו"פ, ואע"פ שהעביר החפץ דרך מקו"פ ל"ה כנח במקו"פ לפי שהחפץ נגרר אחר המקום שרגלי האדם עומדות, - והרי משמעות הגמ' דרק לא נח במקו"פ, אך חשיב דעבר החפץ במקו"פ, וכאשר כ"ה מבו' מעיקרא הא דפרכינן מעיקרא מברייתא דעומד אדם על האסקופה אההיא דרבא, והרי דגם בההיא דרבא חשיב דעבר החפץ דרך מקו"פ, וכ"ה מבו' להדיא בסוגיית הגמ' בעירובין צ"ח א' וצ"ט א' דבההיא דרבא חשיב דעבר החפץ דרך מקו"פ, ומייתינן מינה דהמכניס מרה"ר לרה"י דרך כרמלית חייב, ודהעומד ברה"י ומטלטל ברה"ר למעלה מי' חייב, והתם א"א לומר דחשיב כמונח למטה במקום רגליו, שהרי האדם עומד ברה"י. [↑](#footnote-ref-945)
945. אך אלמלי כן, מצינו לפרש שדעתם הוא כדבריהם בעירובין דכל הא דהמוציא למעלה מי' חייב הוא כשההנחה היא למטה מי', וגם מצינו לפרש שדעתם היא כדעת הרשב"א דכל הא דמחייבינן כשההנחה היא למעלה מי', הוא רק כשההנחה היא ע"י הנחת גופו, והגר"ז בקו"א שם (בד"ה וע"כ צ"ל) פירש עד"ז בדעת התוס', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-946)
946. אך הנה בד' החזו"א בסימן ס"ב סקי"ט אות א' מבו' שנקט בדעת הרשב"א, דאינו חייב אלא כשהיתה העקירה וההנחה ע"י עקירת והנחת גופו, אך היכא שעקר החפץ והניחו עליו למעלה מי' והעביר ד' אמות והניח את גופו אינו חייב, וכ"ה בתו"ד שם אות ג' ומבו' מזה דמפרש ד' הרשב"א דאין החילוק מסברא בין היכא שעקר או הניח גופו להיכא שעקר או הניח החפץ, אלא הוא משום דהגזה"כ דמשא בני קהת איירי בעקירת והנחת גופו, וכ"כ החזו"א בגליונות לקובץ כתבי בית ישראל, דלדעת הרשב"א דוקא בעוקר ומניח גופו "כמשא בני קהת", וע"כ י"ל דהוא רק היכא דגם העקירה וגם ההנחה היו בעקירת והנחת גופו דומיא דמשא בני קהת, - והך מילתא דבמשא בני קהת הי' עקירת והנחת גופו, הוא מוכח כן, דאם הי' עקירת והנחת חפץ ל"ה תורת מלאכה על משא המזבחות, משום דאיגודו במקו"פ, (וגם על משא הארון ל"ה תורת מלאכה, לדעת התוס' בסוגיא דכוורת). [↑](#footnote-ref-947)
947. אמנם הנה החזו"א בסימן ס"ב סקי"ט כתב דאין מכוון רש"י לחלק בין מעביר לזורק, אלא לחלק בין מעביר שהנחתו היא ע"י הנחת הגוף, לזורק דלעולם הנחתו היא ע"י דבר אחר, וצ"ע דא"כ נמצא דבזורק בכותל למעלה מי' הי' פטור גם במעביר, כיון שלא נח ע"ג האדם, ואי"ז במשמעות ד' רש"י.

     ומה שהוכיח החזו"א שם כן ממה שפירש"י לעיל ג' ב' ד"ה למעלה מי' במוציא ידו למעלה מי' דהוי מקו"פ, והרי דאין חילוק בין זורק למוציא, לכאו' י"ל דכ"ה דזורק אינו חייב כשהניח למעלה מי', ה"נ מושיט אינו חייב, דמעביר ומושיט תרי גווני נינהו, וכדחזינן בחיובא דמושיט בדיוטא אחת דלא ילפינן מינה למעביר, )ודעת הרמב"ם בפי"ב משבת ה"י דמושיט אינו אלא תולדה, ובפירש"י בהוריות ד' א' כתב דמושיט וזורק לא כתיבי בהדיא), וע"כ במוציא ידו לרה"ר למעלה מי' דהוי זה מושיט, חשיב כהוצאה למקו"פ ואינו חייב אם ינוח שם, ובזה ניחא גם משה"ק החזו"א מסוגיית הגמ' לעיל ט' א', ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-948)
948. וזהו שכתב הריא"ז שם דהזורק מרשות לרשות ונח למעלה מי' חייב, וכתב דמבו' כן בפ' הזורק, והוא מה שאמרו לקמן צ"ז א' דאי במעביר והאמר ר"א המעביר משוי למעלה מי' וכו' אלא לאו בזורק ולמטה מי' הוא דמיחייב וכו' ש"מ בקלוטה כמי שהונחה פליגי, והרי דהזורק ונח למעלה מי' פטור, - וזה לטעמי' דהא דמעביר ונח למעלה מי' חייב, הוא אף כשנח שלא ע"ג האדם, וע"כ אם הי' הזורק חייב בכה"ג, הרי דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה דמיא, הי' חייב על הנחה דקלוטה למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-949)
949. וזהו שכתב לחלוק על דבריהם דאינו חייב אלא כשעמד לפוש, ומשום דגמרינן לה ממשא בני קהת, אבל אם הניחה במקום אחר דוקא כשהניחה למטה מג' או שטחה בכותל למטה מי' וכו', והרי שפירש בדעתם דחייב אף כשטח בכותל למעלה מי', - ובע"כ לפ"ז בדעתם, דהא דתנן דהזורק ד' אמות בכותל למעלה מי' כזורק באויר, הוא משום דשאני זורק ממעביר, ודוקא מעביר חייב אף כשהניח למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-950)
950. ואזיל רש"י לטעמי' לעיל ח' א' שכתב דאין חייבין על זריקת רשויות, דממשכן גמרינן דהיו זורקין מחטיהן ולא היו זורקין רשויות, וכתבו הרי"ד והריא"ז שם דמצינו במשכן הוצאת רשויות בהוצאת הארון והמזבח, היינו רק במוציא, אך הזורק פטור, והרי דלא ילפינן ממשא בני קהת לחייב אלא במעביר ולא בזורק, וה"נ הא דילפינן לחייב למעלה מי', הוא רק במעביר ולא בזורק, וכ"ה בפסקי רי"ד לעיל שם דמדמי להו זל"ז. [↑](#footnote-ref-951)
951. ולפ"ז חזר בו הרשב"א ממש"כ לעיל ה' א', והסכים לדעת איכא מרבוותא שהביא שם, וכמש"נ לעיל בהערה דלדעתם המעביר חייב אף כשהניח למעלה מי', והזורק פטור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-952)
952. אך י"ל בדעת התוס', דמודו ליסוד ד' התוס' הרא"ש דהאדם עצמו חשיב כמונח כולו למטה מי' במקום רגליו, ואך דס"ל דכ"ז הוא על האדם עצמו, אך חפץ המונח על האדם למעלה מי', לא עדיף מחפץ המונח על הקרקע ואיגודו למעלה מי' דפטור, ובזה מתפרש מש"כ התוס' לקמן ק"ב א' (ד"ה והוציאו) בתי' קמא דאף בלא הא דהמעביר למעלה מי' כלמטה וחשיב מונח ברה"ר, יש לחייב בהנחה שבבליעתו, משום דהאדם עצמו בטל אגב רה"ר ואינו חולק מקום לעצמו, וחשיב שהמאכל מונח ברה"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-953)
953. והצפנת פענח בפי"ב משבת הוכיח כן עוד מהא דתניא לעיל נ"ט ב' דאם יצאה בעיר של זהב חייבת חטאת, עיי"ש, אך לדעת התוס' צ"ל דאיירי בשהניחתה ע"ג קרקע, או שישבה ע"ג קרקע דהויא ההנחה למטה מי', ועד"ז צ"ל לדעתם במה שאמרו לקמן קמ"ז א' דהיוצא בטלית מקופלת מונחת לו על כתיפו בשבת חייב חטאת. [↑](#footnote-ref-954)
954. אך כבר עמדו, דלהתוס' לטעמייהו דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' חייב, י"ל דזהו טעם האיסור לצאת בקיסם שבאזנו, וזהו הטעם שדנו לאסור בתפילין. [↑](#footnote-ref-955)
955. ואין לפרש דד' הרשב"א שם הם בגונא דהיתה העקירה שלא ע"י עקירת גופו, וס"ל דבכה"ג אינו חייב אף אם הניחו ע"י הנחת גופו, וכמש"כ החזו"א, ונת' לעיל, ובכה"ג שפיר חשיב שהעביר דרך מקו"פ, דאי"ז מתישב במש"כ דהא דחייב הוא לפי שכן הי' משא בני קהת, והרי דאיירי בעקירת והנחת גופו שכן הי' משא בני קהת. [↑](#footnote-ref-956)
956. וביותר צ"ע במשה"ק הרשב"א שם על ד' הרמב"ן, שחילק דלא מיבע"ל אלא בשההנחה אתיא ממקו"פ, דאטו מוציא משוי למעלה מי' אם עמד לפוש מי לא מחייב, וכן מעביר דרך עליו ועמד בסוף ד' מי לא מחייב, וזה צ"ב, דאדרבה כיון שאף אם עמד לפוש מיחייב, והרי דחשיב דההנחה היא במקום חיוב, א"כ מה"ט גם לא חשיב דההנחה אתיא ממקו"פ. [↑](#footnote-ref-957)
957. ויש להסתפק אם היינו דרק בשעת ההנחה חשבינן שהחפץ מונח במקום רגלי האדם, אך בשעת ההעברה לא חשיב כלל כנמצא במקום רגליו, או דהיינו דלעולם חשיב דהחפץ הוא במקו"פ, אלא דהנחתו היא במקום רגליו, והא דלא פטרינן משום איגודו במקו"פ, הוא משום דאי"ז אוכל כל הרשות, - ומד' הרשב"א לקמן צ"ט ב' שהק' ע"ד הרמב"ן מהא דמוציא משוי למעלה מי' ועמד לפוש חייב, נראה דאף בשעת ההנחה חשיב כנמצא במקו"פ, דאל"כ ליכא למיפשט מינה לאיבעיא דרב מרדכי, דהוא בגונא דממקו"פ אתיא "וכמקו"פ מנחא", ובזה מבו' טפי מה שחילק הרשב"א בין הנחת חפץ להנחת גופו, דכיון דאף בשעת ההנחה חשיב דהחפץ הוא למעלה מי', ואך שהנחתו היא למטה מי', הרי דכ"ז הוא בהנחת גופו, דהנחת גופו והחפץ יחד הם למטה מי', ומשא"כ בהנחת חפץ שהיא נעשית למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-958)
958. וי"ל דהרשב"א למד לזה מסוגיית הגמ' לעיל ח' ב', דמבו' להדיא דהעברה למעלה מי' חשיב כהעברה דרך מקו"פ, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-959)
959. וקו' זו מתישבת לעיל בדעת הרשב"א דרק ההנחה חשיבא כהנחה למטה מי', אך ההעברה חשיבא כהעברה למעלה מי', וכנראה דמהתם למד הרשב"א להך מילתא. [↑](#footnote-ref-960)
960. וזה ניחא לפי המבו' בד' התוס' הרא"ש בעירובין ל"ג א' דגם לפירש"י איירי ההיא דמעביר דרך עליו כשהוא עומד במקום א' ומעביר בידו מתחילת ד' לסוף ד', - אך הנה בד' הרשב"א לקמן צ"ט ב' שכתב דהמעביר דרך עליו חייב אף כשנח למעלה מי', מבו' דמפרש דמיירי במעבירו דרך הילוך, שהרי דעתו דהא דמחייבינן כשנח למעלה מי', הוא רק בהנחת גופו, וכ"ה מבו' ממש"כ שם דמעביר דרך עליו "ועמד" בסוף ד' מי לא מחייב, והרי דאיירי במעביר דרך הילוך, וכ"כ הריטב"א בעירובין צ"ח א' לפי פירש"י, וכ"נ בפסקי רי"ד לעיל ט' א', וכן משמע בל' הרמב"ם בפי"ב משבת הי"ד. [↑](#footnote-ref-961)
961. ובל' הריטב"א מבו' דבמוציא על כתיפו פשיטא דחייב אף דהמשוי למעלה מי', ול"ב למילפה ממשא בני קהת, ולפ"ז צ"ל דהא דתנן דהמוציא על כתיפו חייב שכן משא בני קהת, היינו דלא נימא דהוצאה על כתיפו אינה דרך הוצאה, וצ"ע מ"ש ממוציא משמאלו ובתוך חיקו דפירש"י דל"ב למילפינהו ממשא בני קהת, אלא משום דאורח ארעא הוא.

     ולכאו' יש מקום לדון לפרש לד' רש"י בע"א, דלעולם אף הא דחייבין בהוצאה על כתיפו אף דהמשוי למעלה מי', ילפינן לה ממשא בני קהת, וזהו דתנן דהא דהמוציא על כתיפו חייב הוא משום שכן משא בני קהת, ואך דר"א אתי לאשמועינן דילפינן ממשא בני קהת לחייב אף במוציא בידו למעלה מי', - ובזה ניחא דל"ה מצי רש"י לפרש כפי' ש"ר דמתניתין דהמוציא על כתיפו לא איירי כשמוציא למעלה מי', דא"כ מ"ט בעינן למילפה ממשא בני קהת, ומ"ש ממוציא בשמאלו ובתוך חיקו דל"ב למילפינהו ממשא בני קהת. [↑](#footnote-ref-962)
962. ולכאו' יש ללמוד מד' הרשב"א אלו, דהא דבאיגודו למעלה מי' בעינן שיהא אוכל כל הרשות, ול"ד לאיגודו ברשות אחרת, אי"ז משום דהנחת כולו היא על הקרקע, דא"כ הרי הכא אדרבה הויא הנחת כל המזבח והארון על כתפי הלויים שהוא למעלה מי', אלא הוא משום דמקו"פ דלמעלה מי' לא חשיב כרשות אחרת, ועמש"נ בזה בסוגיא דכוורת. [↑](#footnote-ref-963)
963. ובפירש"י כתב בההיא דאנשי הוצל, שהיו נושאין כדי מים ויין על ראשיהם ואין אוחזין אותם בידים, והמ"מ דקדק מדבריו כד' הרמב"ם, ומבו' דאף דכדי מים ויין סתמא דמילתא הם משוי כבד, מ"מ כל שאין אוחזין אותם בידים אי"ז דרך הוצאה. [↑](#footnote-ref-964)
964. וצ"ע דהתם ר"א הוא דס"ל כן ופליגי רבנן עלי', ואמנם הריטב"א לקמן שם כתב דקי"ל כר"א, (ובעירובין כ"ח א' כתב עוד דלא פליגי רבנן אלא במקיים קוצים דאינו מנהג יפה לגמרי), אך בד' התוס' לקמן שם מבו' דלא קי"ל הכי, ומצאתי שעמד ע"ז המאמ"ר בסימן ש"כ סק"א, - וצ"ל דמשמעות ל' הגמ' שם דבאתרא פשיטא דלא אמרינן בטלה דעתו אצל כל אדם, וכל הא דפליגי רבנן הוא דס"ל דל"מ מנהג מקום אחד לחייב במקום אחר, וכ"ה בירושלמי בפ"ק דכלאים דאף לרבנן במקום שמקיימים אותם אסורין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מכלאים הי"ח, וכ"כ המחה"ש בסימן ש"כ סק"א בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-965)
965. אך בד' התוס' מבו' דהיכא דבשאר מקומות הי' ראוי לנהוג כן ואין נוהגין אמרינן דבטלה דעתו, ולפ"ז תיקשי דמ"ט האומר חרופתי ביהודה מקודשת, ומשמעות דבריהם דלא חילקו בין עיר גדולה לעיר קטנה, וצ"ל כמש"כ הרשב"א ותוס' הרא"ש בעירובין כ"ח א' דהתם אי"ז חשוב שינוי לומר דבטלה דעתם, כיון דזהו דבורם ולשונם, - ובתוס' ר"י הזקן בקידושין ו' א' כתב דהתם ל"ש כלל למימר בטלה דעתם, דבכל לשון שתכיר ותבין שהוא לשון קידושין ויבינו השומעים ג"כ שנתקדשה מקודשת. [↑](#footnote-ref-966)
966. אך בתוס' תלמיד ר"י הזקן פירש דהא דבבית מנשיא בטלה דעתם, הוא משום דאע"ג דאיכא לכל העולם רמונים כשל בית מנשיא לא סחטו להו, וע"כ בטלה דעתם, וכ"כ הרשב"א לקמן קמ"ד ב' ובעירובין כ"ח א', והר"ן בעירובין שם. [↑](#footnote-ref-967)
967. ולכאו' התוס' למדו לזה ממה שאמרו לקמן שם דבטלה דעתו אצל כל אדם, וכיון דבטלה דעתו, ל"מ המנהג אף לדידי', - ולדעת הריטב"א צ"ל דגם הא דל"מ מנהגו לכל העולם הוא מדינא דבטלה דעתו, ואך דלא בטלה דעתו לגמרי, ומהני לגבי דידי'. [↑](#footnote-ref-968)
968. ואמנם עיקר פטורא דכל שנעשית המלאכה פחות מכוונתו פטור, הוא גם בשאר מלאכות, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א משבת הי"ב, ואך דבשאר מלאכות היינו רק כשבתוצאת המלאכה נעשה פחות מכוונתו. [↑](#footnote-ref-969)
969. והעירו ממש"כ התוס' פסחים ע"ג א' ד"ה לדברי האומר דבכה"ג שנתכוין לשחוט קרבן הדוחה את השבת ועלה בידו קרבן אחר, הו"ל מתעסק, והרי דאף שנתכוין למלאכה, מ"מ כיון דלפי מחשבתו היא מותרת, חשיב כמתעסק, וכ"ש בכה"ג דלפי מחשבתו הו"ל מלאכה כלאח"י דחשיב כמתעסק. [↑](#footnote-ref-970)
970. ולכאו' יש מקום לדון, דאיירי בגונא דידע דיתכן דיבא לו לפניו, וע"כ לא מיפטר אלא בגונא שלא נתקיימה מחשבתו ואי"ז מלאכת מחשבת, דאף דבגונא דדרך להיות חוזר הוי מלאכת מחשבת, מ"מ בגונא דאין הדרך כן, אף דידע דיתכן דיהא כן, ל"ה מלאכת מחשבת, אך כל דנתכוין לשמירה פחותה ועלתה בידו שמירה מעולה דהוי מלאכת מחשבת, לי"ב לפטורא דמתעסק דכל התורה, וכמש"כ כן הגרע"א במערכה י' בסופו דפטורא דמתעסק הוא רק בגונא דלפי דעתו אין כאן מציאות איסור, ועד"ז נת' לקמן צ"ז ב' במשה"ק הגרע"א שם דאם נתכוין שתנוח כשתצא לרה"ר ועברה ד' אמות ברה"ר יש לפטרו משום מתעסק, ועי' בס' האיר יוסף סימן ס"ג במש"כ לישב עוד בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-971)
971. וצ"ב, דהרי קרא דבעשותה לא כתיב בפרשת שבת, אלא בפרשת חטאת, וא"כ מ"ט נימא דלא ממעטינן מינה אלא באיסורי שבת. [↑](#footnote-ref-972)
972. ויש לסייע לזה, דהרי ההיא דהכוהו י' בנ"א בי' מקלות, איירי כשיש בכל א' כדי להמית, כמבו' בסוגיית הגמ' בסנהדרין ע"ח א', דכל הא דפליגי ריב"ב ורבנן בהכוהו בזאח"ז אם האחרון חייב, איירי כשיש בראשון כדי להמית, ומשמעות הדברים דמש"כ הרשב"א דבהכוהו במעשה אחד כולן חייבין, איירי בחד גוונא, דיש במעשה כל אחד כדי להמית, והו"ל זה יכול וזה יכול. [↑](#footnote-ref-973)
973. וזה לפ"מ שנקט שם בפשיטות דפטורא דשנים שעשו הוא אף ממיתה, ואף אם איכא חיוב מלקות, מ"מ כ"ה שנתמעט מחיוב חטאת, ה"נ נתמעט ממיתה, וכן נקט הפמ"ג בס' תיבת גומא פר' פקודי אות ב', אך למש"כ המקו"ח בהגה' על המג"א בסימן רס"ו דלא מיפטר ממיתה, י"ל דזהו טעמא דהרשב"א דכולן חייבין. [↑](#footnote-ref-974)
974. ולפ"ז אין ללמוד מד' הרשב"א דשנים שהכו במקל אחד חייבין, דס"ל דפטורא דשנים שעשו הוא רק בשבת ולא בשאר איסורין. [↑](#footnote-ref-975)
975. והמקו"ח שם כתב לישב בזה להא דלא מייתינן לקרא דבעשותה בשנים ששחטו או העלו בחוץ, ובע"כ דפטורא דשנים שעשו הוא מקרבן, אך לא מיפטר ממלקות, - אך מד' הריטב"א שהק' דל"ב קרא למעט ב' ששחטו בחוץ דתיפו"ל מבעשותה, מבו' דפטורא דשנים שעשו הוא אף ממלקות. [↑](#footnote-ref-976)
976. ובהגה' חת"ס בסימן רס"ו הק' הכת"ס ע"ד המקו"ח, דהיאך תהא מלאכת בהמתו חמורה ממלאכת עצמו, וכבר תמה ע"ז המנחת שלמה בח"ב סימן כ"ט, דדעת המקו"ח דאף באיסורים שיש בהם חיוב חטאת, לא נתמעט שנים שעשו אלא מחטאת ולא ממלקות, וכאשר כ"ה מבו' להדיא ממש"כ המקו"ח שם לפרש בזה להא דבעינן קרא למעט שנים ששחטו בחוץ, והרי דאף באיסורין שיש בהן חטאת, לא נתמעט שנים שעשו ממלקות. [↑](#footnote-ref-977)
977. ובתשו' חכם צבי סימן פ"ב כתב בתו"ד לצדד, דאף בזה יכול וזה אינו יכול דהאינו יכול הוי מסייע ואין בו ממש, אינו פטור אלא מעונשין, אך אית בי' איסורא דאורייתא, דומיא דח"ש דאסור מה"ת ואין לוקין עליו, - והמשך חכמה בס"פ בהר כתב, דאף דנתמעט שנים שעשו, מ"מ אית בהו איסורא דאורייתא מדכתיב את שבתותי תשמרו ל' רבים, וכתב דד"ז נתחדש לו בחלום. [↑](#footnote-ref-978)
978. לכאו' כונתו למש"כ בפירש"י שם דהא דכשהכוהו בב"א אין כולן נהרגין, הוא מדכתיב איש כי יכה ולא שנים שהכוהו, והרמ"ה שם כתב לפרש עוד דילפינן לה מדכתיב נפש תחת נפש, ולא ב' נפשות תחת נפש. [↑](#footnote-ref-979)
979. ונתחדש בדבריו, דפטורא דשנים שעשו הוא רק מחטאת ולא ממיתה, וצ"ע דלפ"ז נמצא דאף פטורא דשנים שעשו בשבת הוא רק מכרת וחטאת, אך במזיד והתרו בהן יהיו חייבין שניהם סקילה, ואי"ז במשמעות משנתינו, - ואמנם הי' מקום לומר דבאיסורין דיש בהן חטאת, ממעטינן להו אף מחיוב מיתה, ומשא"כ באיסורין שאין בהן חיוב חטאת, דלא ממעטינן להו כלל, אך לכאו' אי"ז מתישב עם מה שנקט המקו"ח שם דגם איסורין דיש בהן חטאת לא נתמעטו מחיוב מלקות, (וכמש"נ לעיל בהערה ללמוד כן מדבריו בדין שחיטה והעלאה בחוץ). [↑](#footnote-ref-980)
980. וי"ל עוד למש"כ החזון יחזקאל, דפטורא דשנים שעשו הוא רק כשעושים מעשה אחד יחד, ולא כשעושה כל אחד מעשה בפנ"ע, ונת' להלן, וע"כ כשהכוהו י' בנ"א בי' מקלות, ועושה כל א' מעשה בפנ"ע, ליכא לפטורא דשנים שעשו, אך לפ"ז נמצא, דכשהכוהו במקל אחד, ל"ב קרא למעוטי, וזה להיפך ממש"כ הרשב"א בב"ק נ"ג ב' דבכה"ג כולן חייבין. [↑](#footnote-ref-981)
981. וכן נקט בכתבי ברכ"ש סימן ל"א, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט מחייבינן באחד נותן את האור וכו', הרי אף דהוי זה אינו יכול וזה אינו יכול ל"ה לנו לחייבו, וכתב דפטורא דשנים שעשו אינו בכל המלאכות, דבמלאכת זורה דאף זורה ורוח מסייעתו חייב, ה"נ חייב בשנים שעשו, וה"נ במלאכת אופה ומבשל חייב אף בשנים שעשו, עיי"ש, - אך הנה לפ"מ שנקט הביאוה"ל בסימן שי"ט סי"ז דגם בהוצאה מחייבינן בזורה ורוח מסייעתו, מבו' דגם אם זורה ורוח מסייעתו חייב, מ"מ כל שעשו שנים פטורין, וי"ל דהוא משום דהא דזורה ורוח מסייעתו חייב אף לר"ש דזה אינו יכול וזה אינו יכול פטור, הוא משום דהרוח הוא דבר קיים, והוא עושה ע"י הרוח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-982)
982. והעירו דלכאו' יש לסייע לזה ממה שאמרו בב"ק ס' א' דליבה וליבתה הרוח פטור דהוא גרמא בעלמא, דשאני לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה, והתוס' שם כתבו דלפ"ז אם ב' הביאו עצים ואור וליבו שניהם ואין בכל אחד כדי ללבות שניהם פטורין, וכתבו דהוא תימה, וצ"ע דמ"ש משאר דיני התורה דכל דזה אינו יכול וזה אינו יכול חשיב כל אחד כעושה המעשה, ובע"כ דכל דעושה כל אחד בפנ"ע, לא חשיב כל אחד כעושה המעשה, אלא הו"ל כגרמא בעלמא, - ובזה ניחא משה"ק הברכ"ש בב"ק סימן י' סק"ב דמ"ש מהיכא דעקרו שנים חוליא בב"א והשלימו הבור לי' דהו"ל כבור של ב' שותפין, ובפשוטו י"ל דהתם איירי בזה יכול וזה יכול, וכל מש"כ התוס' דשניהם פטורין הוא רק בזה אינו יכול וזה אינו יכול, ולהנ"ל ניחא, דשאני התם דנשתתפו שניהם במעשה אחד, וכמש"כ הרשב"א בב"ק נ"ג ב' דמה"ט לא ממעטינן לה מקרא דכי יכרה איש בור דבעינן אחד ולא שנים. [↑](#footnote-ref-983)
983. והא דהתם אין לפרש דהטעם הוא משום דלאו אורחי', בפשוטו הוא משום דפטורא דלאו אורחי' הוא פטור מסוים במלאכת שבת, ול"ש כן כלל במשכב הזב, ועמש"נ בזה להלן, וי"ל עוד, דהתם הרי הוי זה אורחי' שתעמוד הבהמה על ד' רגלי', ובע"כ דהא דמטהרינן הוא משום דהו"ל כמסייע. [↑](#footnote-ref-984)
984. אך לכאו' יש מקום לפרש בזה בע"א, למש"נ להלן בהערה די"ל דכל הא דחשבינן לה כעשי' שלא כדרך, הוא רק אם באנו לחייבו מכח העשי' המשותפת דשניהם, אף אם הוה חשבינן לכל אחד כעושה המעשה, ל"ה חשיב כעשי' שלא כדרך, ולפ"ז י"ל דמש"כ רש"י דאינו אלא כמסייע, היינו דלא מצינו לחשבו כעושה בפנ"ע, דכיון דגם חבירו עושה, אינו אלא מסייע, אך אכתי יש לחייב מכח העשי' המשותפת, דבעשי' זו א"א לומר דמסייע אין בו ממש ולאו מידי עביד, שהרי ודאי נעשית המלאכה ע"י שניהם, וע"ז הוא דמהני הא דלאו אורחי', - ואמנם צ"ע לפ"ז, דמ"ט בזב מטהרינן בזה יכול וזה יכול, ולא מטמאינן מכח המשכב דשניהם יחד, ואי נימא דבמשכב הזב לא סגי בעשי' משותפת, א"כ מ"ט בזה אינו יכול וזה אינו יכול טמא, (הרי בפירש"י הכא מבו' דהטעם לחלק ביניהם הוא משום דבזה יכול וזה יכול לאו אורחי' הוא, ובזה אינו יכול וזה אינו יכול הוי אורחי', ומבו' דגם בזה אינו יכול א"א לחייב מכח העשי' דכל א' בפנ"ע, אלא מכח העשי' המשותפת, וע"כ כל הא דחייב הוא משום דהוי אורחי'), וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-985)
985. וכ"ה בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ר"ב דמתנאי ההוצאה שתהא כפי שדרך רוב בנ"א לשאת ד"ז, דאם איש אחד יכול לשאתו, והוציאוהו שנים פטורין, ואם א"א לשאתו ולהעבירו אלא שנים, אם העבירוהו שנים שניהם חייבין, ועיי"ש שדימה הפטור בזה, לפטורא דהוצאה על כתפו וכו' שלא הוציא כדרך המוציאין. [↑](#footnote-ref-986)
986. ולול"ד רבותינו הי' נראה דאין מכוון רש"י דפטורא דשנים שעשו הוא מדינא דמלאכה שלא כדרך, דא"כ מ"ט בעינן קרא לפטור, ומ"ט דר"מ דמחייב, והיינו משום דכל אחד עושה המלאכה כדרכו, ומה דאין דרך שיעשו ב' יחד, אי"ז חושב למעשה של כל אחד מהם כמעשה שלא כדרך, אלא לעולם עיקר הפטור הוא מדינא דשנים שעשו, ואך דלא פטרינן בשנים שעשו אלא כשאין הדרך שתעשה המלאכה ע"י שניהם, - וי"ל עוד, דאלמלי פטורא דשנים שעשו, הי' חייב כל אחד על המעשה שעשה בפנ"ע, ואין לפטרו משום שלא כדרך, שהרי מעשהו של כל א' בפנ"ע הוא כדרך, וזהו דילפינן מקרא דשנים שעשו פטורין, ומ"מ בזה אינו יכול וזה אינו יכול חייבין, משום העשי' המשותפת דשניהם, ובזה הוא דאמרינן דבזה יכול וזה יכול הרי דהעשי' המשותפת דשניהם היא שלא כדרך. [↑](#footnote-ref-987)
987. ויש להעיר דלכאו' לאו כללא דכל שיכול לטלטל בידו אחת אין דרך לטלטל בב' ידיו, ולכאו' במשוי כבד, אף כשיכול לשאתו בידו אחת, דרך הוא לשאתו בב' ידיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-988)
988. והאמרי בינה בדיני שבת סימן ל"ג הביא מס' שמחת יו"ט למהריט"א שנסתפק בהא דזה יכול וזה יכול פטורין, אם הוא דוקא כששניהם בני חיובא, אבל אם אחד מהם אינו בן חיובא י"ל דהשני חייב, ותמה ע"ז דלמש"כ רש"י דפטורא דזה יכול וזה יכול הוא משום דלאו אורחי' בהכי, ודאי דיש לפטור אף בכה"ג, והוכיח כן עוד ממשה"ק התוס' לקמן צ"ד א' (ד"ה שהחי) דמ"ט פטור בחי נושא את עצמו, הרי הו"ל כזה יכול וזה אינו יכול, ומבו' דאם הו"ל כזה יכול וזה יכול הוה ניח"ל דפטור, אף דהנישא לאו בר חיובא הוא, - ולמש"כ האג"ט נמצא דבזה יכול וזה יכול כה"ג פטור, אך בזה אינו יכול וזה אינו יכול כה"ג, אף לר"ש חייב אותו שהוא בר חיובא. [↑](#footnote-ref-989)
989. אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל בפ"ק כתב דאם התחיל אדם מלאכה בשבת ולא גמרה ובא אדם אחר וגמר אותה המלאכה וכו' הרי שניהם פטורים, לפי שלא נשלמה המלאכה אלא משניהם יחד ולא עשה אחד מהן מלאכה גמורה, וזהו מה שאמר התלמוד יחיד העושה חייב שנים שעשו פטורין, רמז לזה מה שאמר ד' בעשתה אחת, ואמרו העושה את כולה ולא העושה את מקצתה, עכ"ד, והרי דנקט ללישנא דיחיד העושה חייב שנים שעשו פטור, בהא דפטרינן כשעשה אחד חצי מלאכה והשלים חבירו את המלאכה. [↑](#footnote-ref-990)
990. ולכאו' כ"ה מבו' בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה שאינה יכולה בטעמא דזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם חייבין, דהוא משום דכל אחד ואחד כולי' מעשה עביד, וכ"נ גם בד' הריטב"א דהפלוגתא בזה יכול וזה יכול ובזה אינו יכול וזה אינו יכול, הוא אם חשבינן לי' כעושה את הכל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-991)
991. ועיי"ש שכתב עוד, די"ל דלעולם חשבינן דכל אחד לאו כולא קעביד, והא דבעינן קרא לפטור בשבת, הוא משום דס"ד דיהא חייב אף אם לא נעשית כל המלאכה על ידו דאשכחן במשכן כה"ג, וכמש"כ התוס' לעיל ג' א' ד"ה בעשותה, - וצ"ע דלכאו' מכוון ד' התוס' שם דאלמלי הא דהי' במשכן, ל"ה בעינן קרא למעוטי, דבהוצאה אין חייבין אלא כמו שהי' במשכן, אך אם בעלמא אינו חייב בכה"ג, משום דכל חד לאו כולא קעביד, אין לנו לחייב מכח הא דהי' כן במשכן. [↑](#footnote-ref-992)
992. ויש להוסיף, דהנה הפמ"ג בשפ"ד סימן ב' סקל"א כתב דאף לדעת המכשירין, היינו רק כשהכשר הי' יכול לשחוט בלא הפסול, דאל"כ אין מקום להכשיר בזה, וצ"ב דכיון דמכשרינן בזה יכול וזה יכול, כ"ש דיש להכשיר בזה אינו יכול וזה אינו יכול, - ולכאו' הוא משום טעם זה, דאף דבזה אינו יכול וזה אינו יכול חשיב כל א' כעושה המעשה, מ"מ כשדנים על השחיטה עצמה, ודאי דא"א לחשבה שנעשית ע"י הישראל, שהרי אינו יכול לעשותה לבדו, ומשא"כ בזה יכול וזה יכול די"ל דמצינו לחשוב דנעשית השחיטה ע"י הישראל. [↑](#footnote-ref-993)
993. והאו"ז שהכשיר בזה, הוא משום דס"ל כדעת התוס' דלא ילפינן מזב לכל התורה, וע"כ אף ששחטו ישראל וגוי יחד, חשיב הישראל כעושה המעשה, וע"כ שחיטתו כשרה. [↑](#footnote-ref-994)
994. בסוגיית הגמ' בכריתות י"ט ב' מבו' בפשוטו לפירש"י שם דר"א דמחייב באורג אחת על האריג, ה"נ מחייב כשעקר בער"ש והניח בשבת, עיי"ש, אך לפי' השטמ"ק שם לא נתפרש כן התם, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסו"ס רכ"ג, והביא מש"כ בתשו' נפש חי' סימן ל"ז לדחוק בסוגיית הגמ' שם דמודה ר"א בזה עוקר וזה מניח דפטור, דשאני באריגה שעשה מלאכה שלימה, (ובזה הוא דס"ל לר"א דכיון דה"ז מצטרף לאריג, ל"ב שיעור אריגה). [↑](#footnote-ref-995)
995. ונמצא לפ"ז דלא ילפינן מקרא לפטור בב' שעשו, אלא ילפינן לעיקר הא דאינו חייב בהוצאה בלא הנחה, וכן משמע בפירש"י בפסחים פ"ה ב', ועמד ע"ז האבנ"ז שם, - והא דילפינן לה מקרא דבעשותה, היינו משום דהא קים לן דהוצאה מעליא היא בעקירה והנחה, ואך דס"ד דיש תורת מלאכה גם על הוצאה שאינה גמורה, וזהו דילפינן מקרא דבעשותה דל"ה כמלאכה אלא כשעושה את כולה. [↑](#footnote-ref-996)
996. והאבנ"ז בסימן פ"ה סק"ז כתב לישב קצת בע"א, דבכותב אות אחת ובא חבירו וכתב אות שני', כיון דכל אות בפנ"ע היא עכ"פ ח"ש, ובלעדי כל אחד ואחד הי' ח"ש ע"י השני, נמצא דהוא לא עשה אלא ח"ש, ומשא"כ בהוצאה דבלא הנחה או בלא עקירה אף ח"ש אינו, חשיב דע"י כל אחד ואחד נעשית כל המלאכה, דלולי הוא לא הי' כלום. [↑](#footnote-ref-997)
997. אמנם הנה מהא דפריך לעיל דהא איתעבידא מלאכה מבינייהו, מבו' דלא פריך דיתחייב בלא הנחה, אלא פריך דכיון דנעשית המלאכה ע"י שניהם יתחייב, וכ"ה מבו' מהא דמייתינן עלה להא דילפינן מקרא דבעשותה דיחיד שעשאה חייב שנים שעשאוה פטורין, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דס"ד דיתחייב המניח שגמר המלאכה, - וצ"ע למש"כ התוס' בסוגיין דל"ב קרא כלל למעט כותב אות א' ובא חבירו וכתב אות שני', וה"נ לא איצטריך למעוטי זה עוקר וזה מניח שלא יתחייבו מכח הא דאיתעבידא מלאכה מבינייהו, והתם מבו' דבלא מיעוטא דקרא הוה מחייבינן בזה עוקר וזה מניח מכח הא דאיתעבידא מלאכה מבינייהו, אך אם נפרש דמכוון התוס' הכא דס"ד דההנחה אינה אלא תנאי בעלמא, ומכח זה חייב העוקר אף דנעשית ההנחה ע"י אחר, ניחא, אך אכתי צ"ע מל' הגמ' לעיל שם דמייתינן עלה להא דשנים שעשו פטורין. [↑](#footnote-ref-998)
998. ועד"ז כתב המגיני שלמה, דהתם כיון שכבר נתחייבו הציבור והבי"ד והוא לא נודע לו שחזרו בהן, נמצא שהוא שייך עדיין להוראה ראשונה והוי כמי שעשה עם הצבור קודם החזרה דמצטרף עם הצבור ואינו מביא חטאת יחיד בפני עצמו, ומה שאמרו בגמ' שם דטעמא דר"ש הוא הואיל וברשות בי"ד הוא עושה, היינו דכיון שעושה ברשותם והם נתחייבו כבר בקרבן אחר שחטאו רוב הצבור נפטר בקרבנם, ועיי"ש שכתב דכ"ש דהוא כן לאידך לישנא בכריתות שם דמפרשינן דטעמא דר"ש הוא משום כל הוראה שיצאה "ברוב צבור" יחיד העושה פטור, וכתב דכ"ה מבו' ממה שפסק הרמב"ם בפי"ד משגגות ה"ה לדינא דר"ש, אף דקי"ל דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב, - וכ"כ הקר"א והמרומי שדה בהוריות שם דלאידך לישנא דהתם, מודה ר"ש דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב, ושאני התם דכבר עשו רוב הציבור, וכ"כ בהגה' בן ארי' בסוגיין ובחזו"א בהוריות סימן י"ד סק"ז. [↑](#footnote-ref-999)
999. ומוכח מזה כמש"נ לקמן ק"ב א', דדין שוגג אינו משום דרגת פשיעתו, אלא הוא משום אי ידיעת החטא, דזה הוי קולא בעבירה במה שאינו יודע שנעשה חטא, וע"כ כיון שעליהן הוא סומך וידיעתן כידיעתו, חשיב כמזיד, דאם דין שוגג הוא משום דרגת פשיעתו, ל"מ מידי הא דידיעתן כידיעתו, דמ"מ כיון שהוא לא ידע שחזרו בהן בי"ד, ולי"ב להפשיעה דמזיד, הוי ככל שוגג. [↑](#footnote-ref-1000)
1000. וזה ניחא לפ"מ שפירשו הגרע"א ודעימי' בד' רש"י, דפטורא דזה יכול וזה יכול הוא משום דהוי כמלאכה שלא כדרך, - אך אי נימא דלעולם עיקר הפטור הוא משום שנים שעשו, ואך דבגונא דדרך הוא לעשות ע"י שניהם ליכא להך פטורא, לכאו' הכא הדין נותן דיתחייב היכול דדרך הוא שיעשה גם על ידו ולא יתחייב האינו יכול דאין הדרך שיעשה גם על ידו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1001)
1001. וזה מקור נאמן למש"כ האג"ט במלאכת חורש סק"א, דמודה ר"ש דבזה אינו יכול וזה אינו יכול חשיב כל א' כאילו עשאה כולה, ואך דילפינן מקרא דאין ב' חייבין על מלאכה אחת, וכתב לפ"ז דבאדם ובהמה שעשו וזה אינו יכול וזה אינו יכול, מודה ר"ש דהאדם חייב, כיון דל"ש חיוב בבהמה, ונת' בדף מס' 39, וע"כ ה"נ מיבע"ל הכא בזה יכול וזה אינו יכול, דשמא האינו יכול חייב אף לדעת ר"ש, משום דהיכול פטור, ולא פטר ר"ש אלא בגונא דהי' לנו לחייב את שניהם, אך מד' רש"י לקמן בסוגיין דר"ש דמטהר בד' טליות הוא לטעמי' דזה אינו יכול וזה אינו יכול אינו אלא כמסייע, מבו' שלא כד' האג"ט, וכמש"נ להלן שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1002)
1002. וי"ל כמש"כ המרומי שדה דלא פטר ר"ש בזה אינו יכול וזה אינו יכול אלא משום דא"א לחייב ב' חטאות, ומשא"כ הכא דמתחייב האינו יכול לבדו. [↑](#footnote-ref-1003)
1003. ובדעת הרמב"י צ"ל דאה"נ לדעת ר"מ פשיטא לן דהיכול חייב, ולא מיבע"ל אלא לדעת ר' יהודה ור"ש, וכ"כ המרומי שדה לדעת רש"י, - אך הרשב"א כתב דאין לפרש כן, דכיון דכיילינן ואמרינן זה יכול וזה אינו יכול ד"ה חייב, משמע דכולן שוין בהא בין בחייב בין במהות החיוב. [↑](#footnote-ref-1004)
1004. והריטב"א הק' ע"ז, דאנן דברי הכל חייב קאמרינן, ולפי' זה הרי רק לדעת ר"מ יתחייבו שניהם, ובדעת הרא"ה ודעימי' צ"ל דהא דתנן דדברי הכל חייב, היינו דחייב היכול, אך אכתי פליגי בחיובו של האינו יכול. [↑](#footnote-ref-1005)
1005. וממש"כ הרשב"א דלפי' זה אליבא דר' יהודה קאמר רב המנונא ולאו אליבא "דהנך", משמע דכל הא דמחייב רב המנונא את המסייע הוא רק לדעת ר' יהודה, אך לדעת ר"מ הוא פטור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-1006)
1006. וצ"ע היאך זה מתישב במש"כ הרשב"א דהטעם לחייב גם את האינו יכול, הוא משום דא"א לנו לפטרו משום שנים שעשאוה, דא"כ אף היכול יפטר, - ושמא יש לפרש בד' הרשב"א, דפטורא דשנים שעשו לר"ש, אי"ז פטור בהעושה, דלא חשבינן לכל חד מינייהו כעושה המלאכה, אלא הוא פטור במלאכה עצמה, דמלאכה הנעשית ע"י שנים אין תורת מלאכה עלי', וע"כ י"ל דבזה יכול וזה אינו יכול, לא חשבינן להמלאכה כמלאכה הנעשית ע"י שנים, דהרי לגבי היכול הויא כמלאכה הנעשית ע"י אחד, וכיון דתורת מלאכה עלי', שפיר יש לחייב גם את האינו יכול דהוא מסייע בעשיית מלאכה זו, ועי' במשנת ר"א סימן י"ב סק"ז שכתב עד"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש למש"כ הרשב"א דא"א לנו לפטור את השאינו יכול, דא"כ אף היכול יפטר. [↑](#footnote-ref-1007)
1007. ומעיקר מש"כ הרשב"א והריטב"א לפרש דמיבע"ל דיתחייב גם השאינו יכול אף לדעת ר"ש, מבו' דלא כמש"כ האג"ט דטעם הא דפטר ר"ש בזה אינו יכול וזה אינו יכול הוא משום דדינא הוא דאין שנים חייבין על מלאכה אחת, דא"כ א"א דבזה יכול וזה אינו יכול יתחייבו שניהם. [↑](#footnote-ref-1008)
1008. וצ"ב, דכיון דלר' יהודה כל דזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם חייבין, מ"ט נימא דזה יכול וזה אינו יכול שניהם פטורין, הרי אף דמסייע יש בו ממש, מ"מ כיון דאינו יכול לבדו, מ"ט יועיל זה לפטור את היכול, שהרי אם הי' גם הוא אינו יכול הי' חייב, ומ"ט נימא דמכח הא דהוא יכול יהא פטור, - וי"ל ע"ד מש"כ האחרונים בדעת רש"י, דע"י דיש ממש במסייע, נמצא דלא עשה היכול לבדו, והו"ל לאו אורחי', וע"כ הוא פטור, ומ"מ לא סגי בזה לחייב את המסייע, דאף דמסייע יש בו ממש, מ"מ כיון דאי"ז אלא סיוע, לא חשיב כעושה המעשה גמור, ואינו חייב ע"ז. [↑](#footnote-ref-1009)
1009. ועיי"ש שכתב דשמא י"ל בדעת התוס' דבמילי דרפואה יש לגזור טפי משום דאדם בהול על צערו, וכתב דאי"ז נראה, דאדרבה מילי דרפואה קילי טפי דאין בעצמם שום איסור דאורייתא ושום דררא דמלאכה. [↑](#footnote-ref-1010)
1010. ובס' האיר יוסף סימן צ"ז הביא שכן נקט הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ה' וסימן צ"ו דהסיוע התם הוא במה שפותח עיניו שיהא ביד הגוי להכניס הכחול, - ועיי"ש שתמה ע"ז, דממה שאמרו דהסיוע הוא במה "דעמיץ" ופתח, מבו' דהסיוע התם הוא דע"י שסוגר ופותח עיניו כמה פעמים נכנס הכחול לכל העין, וכאשר כן נראה בפירש"י בביצה שם ד"ה עמיץ ופתח, וכ"נ מד' הריטב"א במכות כ' ב', (וכ"ה מבו' בד' המאירי בביצה שם שכתב דהתם אפשר בלא סיועו), וע"כ שפיר דימו התוס' דינא דמסייע דהתם לדינא דמסייע דהכא, דגם התם הוי זה יכול וזה אינו יכול, דהגוי יכול לכחול גם בלא סיוע הישראל דעמיץ ופתח, (אך בזה יש להעיר, דלכאו' אלמלי הא דעמיץ ופתח, הי' צריך הגוי להוסיף במעשה, וכה"ג לכאו' לא חשיב כזה יכול, וע"ד מש"כ התוס' בד"ה אמר מר, ועי' עוד בתשו' חכם צבי סימן פ"ב שכתב בתו"ד דהתם בלא הא דעמיץ ופתח א"א לכחול עיניו, והו"ל כזה אינו יכול וזה אינו יכול), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1011)
1011. וי"ל עוד, דהא דה"ז אסור מדרבנן, לאו היינו דמדרבנן חשבינן לי' כעושה המעשה, אלא אף דאינו עושה המעשה, אסרו חכמים לסייע למלאכה, וע"כ אי"ז טעם כלל לפסול את העבודה. [↑](#footnote-ref-1012)
1012. אך יש לדחות, דאף דמהל' מלאכת שבת ליכא איסור במסייע כלל, מ"מ ה"ז אסור משום מסייע ביד עוברי עבירה, וכמש"כ כן התהל"ד ?, ונמצא דיש צד איסור בעשייתו. [↑](#footnote-ref-1013)
1013. וכ"ה מבו' ממש"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת כ' דמה שהתירו לסייע לנכרי הכוחל עינו, הוא רק במקום צער אבל שלא במקום צער לא, וכ"כ האהל מועד שער יו"ט נתיב ה' דרך ח', והרי דמדרבנן אסור לסייע. [↑](#footnote-ref-1014)
1014. אך יש מקום לדחות דלפ"מ דמסקינן דכו"ע באזהרה וכו', הרי דלמ"ד דלא גזור רבנן במסייע, הוא אף בדבר שחייבין עליו מיתה. [↑](#footnote-ref-1015)
1015. ומה שהוכיח כן עוד ממה שאמרו בזבחים קט"ז ב' דאסור לסייען ולעשות שליחותן, הנה בד' התוס' שם מבו' דלסייען היינו לעשות אחת מן העבודות לבדו, ולפ"ז אי"ז ענין לנידו"ד.? [↑](#footnote-ref-1016)
1016. וכ"נ בד' המאירי בברכות שם שכתב דאין ראוי שתהא שמאל מסייע לימין, ואע"פ שלענין עבודה אמרו קיבל בימין וסייע בשמאל עבודתו כשרה דוקא בדיעבד, והרי דלכתחילה אית בי' איסורא, - אך י"ל דהיינו רק בגונא דבעינן ליטול הכוס ולעשות העבודה בימין, דבזה אסרו חכמים לסייע בשמאל, משום דכל דהשמאל מסייע, לא חשיב דנעשית העבודה בימין לבדו, אך לעולם ליכא איסור על המסייע, וכ"נ בד' המאירי לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-1017)
1017. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן צ"ו הק', דבל' רש"י והריטב"א שם מבו' דסיוע דהניקף הוא במה שמזמין שערו להקפה, והק' דמהיכ"ת יועיל מעשה שקודם העבירה לחשבו כלאו שיש בו מעשה, ואטו נימא דאם ראשו וזקנו מעוטפים במלבוש והסיר מלבושו ממנו בכדי שישארו השערות מגולים ולא הטה ראשו כלל שיהי' נקרא מעשה, - והחזו"א ביו"ד סימן ע"ח סק"א כתב לישב, דהחזקת הגוף במצב משונה מתכניתו הרגיל כמו מרים ראשו יותר מרגילות האדם, או כופף ראשו יותר מהנוח לו לאדם, חשיב כמחזיק דבר בידו, וכשמחזיק ראשו במקום זה אשר הוא נגד רגילות [ואם יניח את ראשו ממילא ינטה הצדה ויתרחק מן התער] וברצונו הוא מכריח את ראשו שלא לנטות מכאן מיקרי מעשה. [↑](#footnote-ref-1018)
1018. ואמנם צ"ע, דאם אכן בכל התורה אסרינן במסייע כה"ג, א"כ נמצא דאיסורו של הניקף הוא משום דהו"ל כמקיף, וא"כ מ"ט בעינן לקרא דלא תקיפו לאסור על הניקף, ועי' בד' החת"ס דמבו' בדבריו לישב לזה, וצ"ע, - וצ"ל דבאמת לשנויא דרב אשי הא דתניא דאחד המקיף ואחד הניקף לוקה, אי"ז רק משום איסורא דניקף הנלמד מקרא דלא תקיפו, אלא כיון דהוא מסייע וחשבינן לי' כעושה המעשה, חשבינן לי' אף כמקיף, וצ"ל לפ"ז דרב אשי פליג ע"ד רבא שם, וס"ל דהמקיף את עצמו אינו חייב ב', דאם הוא חייב ב', מ"ט ניקף המסייע אינו חייב ב', וצ"ע.

      והחזו"א ביו"ד סימן ע"ח סק"א כתב דזה מכוון הריטב"א במכות שם בתי' בתרא, דלעולם מסייע אין בו ממש, ולא חשיב ככוחל לעצמו, ורק בניקף דאסרה תורה גם על הניקף, מהני הא דהוא מסייע לחשבו כלאו שיש בו מעשה, אך ל"מ הסיוע לחשבו כ"מקיף", ועיי"ש שכתב דבתי' קמא שכתב הריטב"א לישב בע"א, היינו דגם אי נימא דאיכא שבות במסייע במעשה להיות נכחל, אף דלא חשיב ככוחל, מ"מ התם שרי, דלא מיקרי מסייע כלל, דהכל מתייחס להכוחל, כיון דהעין רגיל בכך להיות מעמץ ופותח, - אך לכאו' בל' הריטב"א בתי' בתרא משמע טפי, דרק משום דגם בלא דעושה מעשה ה"ז אסור, ול"ב להמעשה אלא לחשבו כלאו שיש בו מעשה, ע"כ בזה סגי בסיוע, (וי"ל דגם בתי' זה ס"ל דאיכא שבות במסייע במעשה להיות נכחל, ואך דמסייע אין בו ממש, ומשא"כ בניקף דאף בלא מעשה חשיב כניקף, ול"ב להמעשה אלא לחשבו כלאו שיש בו מעשה, סגי לזה בסיוע). [↑](#footnote-ref-1019)
1019. ומבו' מזה דלא כמש"כ האג"ט במלאכת חורש סק"א, דמודה ר"ש דבזה אינו יכול וזה אינו יכול חשיב כל א' כאילו עשאה כולה, ואך דילפינן מקרא דאין ב' חייבין על מלאכה אחת, דא"כ אי"ז טעם כלל לטהר במשכב הזב, וכבר הרגיש בזה בהג"ה באבנ"ז יו"ד סימן ר"מ סק"ח. [↑](#footnote-ref-1020)
1020. ובפשוטו מה שנחלקו רבוותא אם פטורא דשנים שעשו הוא גם בשאר איסורי תורה, והוא גם מחיוב מלקות, ונת' בדף מס' 39 הוא רק לדעת התוס' ודעימייהו דלא ילפינן מינה לדעלמא, ובזה הוא שנחלקו אם פטורא דבעשותה קאי רק על שבת או על כל איסורי תורה, ואם מעטינן להו גם מאיסור, אך לדעת רש"י דילפינן מקרא דכה"ג לא חשיב כעשי' דילי', וילפינן מינה אף לזיבה, הרי דודאי דאף בכל איסורי תורה הוא פטור, ולי"ב איסורא כלל, אך אכתי י"ל כמש"כ היבין דעת דבאיסורים האסורין אף בכחו קלוש, ליכא לפטורא דשנים שעשו, (ושאני לענין זיבה, דבעינן משכב גמור), וגם י"ל כמש"כ התפא"י דבאיסורים דאיסורם הוא משום התוצאה הנעשית מכחו, ליכא לפטורא דשנים שעשו, - וכ"כ בתשו' בית יצחק או"ח סימן ל"ה סק"ב דדין שנים שעשו בשאר איסורין, תליא בפלוגתת רש"י ותוס'. [↑](#footnote-ref-1021)
1021. והתוס' הרא"ש פירש בד' רש"י, דהני תרי לישני חדא פירושא הוא, דהא בהא תליא, דלר"ש דגלי קרא לגבי שבת דל"ה כל חד מינייהו כעושה כל המלאכה, ה"נ אין רוב הזב נישא על כל אחד ואחד, ולרבנן דמחייבי זה אינו יכול יכול וזה אינו יכול, לדידהו ה"נ רוב הזב נישא על כל אחד, ועמש"נ להלן לפרש בזה, ויש להוסיף, דלפ"ד הרא"ש אין מכוון רש"י לנידון הגמ' לקמן אם בעינן שיעור זיבה לזה ולזה, ונפ"מ דהא דמטהר ר"ש הוא אף כשיש על המטה ד' זבים, אף דבכה"ג חשיב דאיכא שיעור זיבה לכל אחד, וכמש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין (ד"ה שיעור זיבה). [↑](#footnote-ref-1022)
1022. ונפ"מ רבתא לדינא אם טעמא דר"ש הוא משום דבעינן שיעור זיבה לזה ולזה, או הוא משום דאין רובו של זב על א' מהן, בגונא דאיכא ד' זבים על המטה, דאי טעמא דר"ש הוא משום דבעינן שיעור זיבה לזה ושיעור זיבה לזה, הרי דבכה"ג כל הטליות טמאות, וכמש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה שיעור זיבה דבכה"ג חשיב דאיכא שיעור זיבה לזה ולזה, אך אי טעמא דר"ש הוא משום דאין כובד רובו של זב על א' מהן, הרי דגם אם יהיו ד' זבים על המיטה יהיו כל הטליות טהורות, שהרי אין על כל א' מהן כובד רובו של א' מן הזבים, אלא כובד מקצתו של כל א' מן הזבים, ומשא"כ אם טעמא דר"ש הוא משום דבעינן שיעור זיבה לזה ושיעור זיבה לזה, אשר היינו דלעולם כל חד כולי' מעשה קעביד, והוא נושא את כל הזב, ואך דכיון שכמה נושאין אותו בעינן שיעור זיבה לכל א', הרי דכל שיש על המיטה ד' זבים, ואיכא שיעור זיבה לכל א', טמאין כל הטליות. [↑](#footnote-ref-1023)
1023. וי"ל עוד בדעת רש"י, למש"נ להלן מד' תשו' הרשב"א, דבכלל דינא דינשא רובו עליו נכלל דבעינן שינשא הרוב "עליו", ולא סגי במה שמקצת מן הנשיאה היא עליו, וע"כ הוא דמטהר ר"ש בזה אינו יכול וזה אינו יכול, דלא חשיב דעשה את כל הנשיאה, אך אלמלי דינא דינשא רובו עליו, והוה סגי דעביד מקצת מן הנשיאה, שפיר היו כל הטליות טמאות, דכל אחת מהן עשתה מקצת מנשיאת הזב. [↑](#footnote-ref-1024)
1024. אך באמת למש"נ לעיל בד' רש"י דכל הא דמטהר ר"ש הוא רק משום דבעינן שיהא רובו של זב נישא עליו, דאלמלי כן היו טמאין, כיון דהזב יושב עליהן, אף דלא חשיב כל א' מהן כעושה המעשה, הרי דבכה"ג דטלית אחת תחת ג' רגלים מודה ר"ש דטמאה, דאף דגם ג' רגלים הוו אינו יכול ולא חשיבי כעושה המעשה, מ"מ כיון דרובו של זב נישא על ג' רגלים אלו, טמאה הטלית שתחת הרגלים. [↑](#footnote-ref-1025)
1025. ול' הר"ש והרא"ש לפנינו, דסתמא כר"י דזה יכול וזה "אינו יכול" הו"ל מסייע, ובחס"ד כתב דט"ס הוא וצ"ל דזה יכול "וזה יכול" וכל' רש"י. [↑](#footnote-ref-1026)
1026. וי"ל עוד, דטעם החילוק בין זה יכול וזה יכול לזה יכול וזה אינו יוכל, הוא משום דבזה יכול וזה יכול לא עדיף חד מחברי', ומשא"כ בזה יכול וזה אינו יכול, דהיתה המלאכה נעשית מכח עשיית היכול לבדו, ולא היתה נעשית מכח עשיית האינו יכול, וע"כ חשבינן להיכול כעושה המעשה, וע"כ בד' טליות תחת ד' רגלי בהמה, כיון דאין רגל א' עדיף מחבירו, ע"כ חשיבי כל הרגלים כנושאי הבהמה, - וי"ל עוד עד"ז, דהא דבזה יכול וזה אינו יכול עדיף היכול מהאינו יכול, הוא משום דהיתה המלאכה נעשית אף בלא עשיית האינו יכול, ול"ה נעשית בלא עשיית היכול, ומשא"כ בזה יכול וזה יכול, שהיתה המלאכה נעשית בלא זה, והיתה נעשית בלא זה, לא עדיף חד מחברי', וע"כ הכא דהיתה המלאכה נעשית בלא רגל זו ובלא רגל זו, לא עדיפי זמ"ז. [↑](#footnote-ref-1027)
1027. וי"ל עוד בדעת התוס', דס"ל דשאני זה יכול וזה יכול דאף שהיתה המלאכה נעשית בלא עשיית כל אחד מהם, מ"מ כיון דהיתה נעשית ע"י עשייתו לבדה, חשיב כעושה המעשה, ומשא"כ בזה יכול וזה אינו יכול, דהיתה המלאכה נעשית בלא האינו יכול, ול"ה נעשית ע"י עשייתו לבדה, וס"ל דהכא כיון שיכולה לעמוד על ג', והיתה עומדת אף בלא הרגל הרביעית, ומאידך גם אינה יכולה לעמוד על הרגל הרביעית לבדה, חשיב כזה יכול וזה אינו יכול, דהאינו יכול אינו אלא כמסייע, ולא אמרינן דכלפי עמידה על ג' רגלים הויא כל רגל יכול, דמ"מ כיון דגם בלא רגל זו היתה עומדת המעשה, ורגל זו בפנ"ע ל"מ להעמידה, הו"ל כזה יכול וזה אינו יכול. [↑](#footnote-ref-1028)
1028. ואמנם יש להעיר בד' רש"י, דבטעמא דר"ש פירש תרי לישני, אם הוא משום דאזיל לטעמי', או הוא משום דבעינן שיעור זיבה לכל א', והרי דלא פשיט"ל דילפינן משבת לכל התורה דזה אינו יכול וזה אינו יכול פטור, לפ"מ שפירשו הרשב"א והריטב"א דהם ב' לשונות חלוקין, וא"כ מ"ט בדינא דר' יהודה דזה יכול וזה יכול פטור פשיט"ל דילפינן מינה לעלמא, ויש להעיר כן גם בד' הר"ש והרא"ש בזבים שם, - וצ"ל דבהא דזה יכול וזה יכול פטור, פשיטא להו דהטעם בזה הוא משום דהו"ל כמסייע ולא חשיב כעושה המעשה, וע"כ ודאי דילפינן מינה לעלמא, דגם בעלמא מסייע אין בו ממש, אך בהא דס"ל לר"ש דאף זה אינו יכול וזה אינו פטור לא פסיקא לי' דמצינו למילף מינה לעלמא, וזה מתפרש למש"נ להלן בהערה דהא דפטר ר"ש בזה, אינו משום דחשיב כמסייע, (דכיון דבלא עשייתו ל"ה נעשה, א"א לחשבו כמסייע בעלמא), עיי"ש, וי"ל עוד כמש"כ האג"ט דהא דפטר ר"ש בזה, הוא משום דדינא הוא דאין ב' חייבין על מלאכה אחת. [↑](#footnote-ref-1029)
1029. וזה עיקר מה שבא הגרע"א שם להשמיענו, דלא נימא דכיון דכל א' אינו יכול לבדו, חשיב כזה אינו יכול וזה אינו יכול דקי"ל דכולן חייבין. [↑](#footnote-ref-1030)
1030. אמנם זה תליא במש"נ לעיל בדעת הרמב"ם אם איכא איסור במסייע, ולדעת הכס"מ דאית בי' איסורא, נמצא דאף לדעת התוס' דכל א' חשיב כמסייע אית בי' איסורא, - אך אכתי נפ"מ בזה דאי חשיב כזה יכול וזה יכול מכין אותו מכת מרדות, ואם חשיב כזה יכול וזה אינו יכול הגם דיש צד איסור בעשייתו אין מכין אותו. [↑](#footnote-ref-1031)
1031. ושמא י"ל דכל הא דלא אסרו חכמים בזה יכול וזה אינו יכול, הוא רק בדאיכא חד דיכול, דכיון דהוא אסור לעשות כן, לא הוצרכו לאסור על האינו יכול, אך בהך גוונא דאין א' מהם דחשיב כיכול, ה"ז אסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-1032)
1032. אך צ"ע דא"כ מ"ט לא מייתינן דמסייע אין בו ממש, מהא דמטהר ר"ש בהי' יושב ע"ג המיטה, לל"ק דרש"י דטעמא דר"ש דמטהר הוא משום דאזיל לטעמי' דזה אינו יכול וזה אינו יכול אינו אלא כמסייע, ואין לומר דאה"נ מכוון הגמ' להוכיח דמסייע אין בו ממש אף מהא דמטהר ר"ש ברישא, דא"כ מה דחי ר"י מדיסקרתא דשאני הכא דעקר לה לגמרי, הרי אכתי שמעינן דמסייע אין בו ממש מהא דמטהר ר"ש ברישא.

      ושמא י"ל דחלוק הוא גדר פטורא דזה יכול וזה יכול לר' יהודה מגדר פטורא דזה אינו יכול וזה אינו יכול לר"ש, דהא דזה יכול וזה יכול פטור, הוא כמו שפירש"י דזה יכול וזה יכול "מיקרי" מסייע, והיינו דכיון שהיתה נעשית המלאכה בלא עשייתו, אינו אלא מסייע בעלמא, אך הא דזה אינו יכול וזה אינו יכול פטור לר"ש, אין לפרש דהוא משום דחשיב מסייע בעלמא, שהרי "מסייע" היינו שאין הוא נצרך למלאכה והיתה המלאכה נעשית בלא עשייתו, ואילו בזה אינו יכול וזה אינו יכול הרי לא היתה המלאכה נעשית בלא עשייתו, ואין לחשבו כמסייע בעלמא, ובע"כ דהא דפטר ר"ש בזה אינו יכול וזה אינו יכול הוא משום דלא חשיב כעושה המעשה כיון שאינו יכול לעשותה לבדו, ומש"כ רש"י דאינו אלא כמסייע, י"ל דאין כונתו דגדר פטורו הוא משום דהוי כמסייע, אלא היינו דאחר דנתחדש דלא חשיב כעושה המעשה, תו אינו אלא כמסייע, (וע"כ כתב רש"י דאינו אלא "כ"מסייע, ואילו בזה יכול וזה יכול כתב רש"י דאינו אלא "מסייע" ודקרי מסייע), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1033)
1033. אך ילה"ע בזה מפירש"י לקמן ק"ו ב' ד"ה לא יכול שהזכיר ג"כ לה"ט דבזה אינו יכול וזה אינו יכול אורחי' הוא לנעלו בשנים, וכן נקטו רבים מן האחרונים בדעת רש"י דלפי האמת טעם פטורא דזה יכול וזה יכול הוא משום דלאו אורחי', ונת' בדף מס' 39, ועיי"ש בהערה במש"נ בישוב פירש"י הכא דטעם פטורו הוא משום דחשיב מסייע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1034)
1034. ובס' שיירי טהרה בזבים שם כתב, דאף דהכא לא נתפרש דבאו לישאל בב"א, מ"מ מטמאינן לכולהו, וכמש"כ המל"מ בפי"ט משאה"ט ה"א ד"ה שו"ר, דכל שנולד הספק בב"א, אף שבאו לישראל בזאח"ז, דינם כבאו לישאל בב"א, - וי"ל עוד למש"כ המל"מ שם, דהיכא דטומאת שניהם מכח חד אתי דהיינו השרץ שנזרק ביניהם ואין ידוע באיזה מהם נגע, אף אם באו לישאל בזאח"ז כבב"א דמי. [↑](#footnote-ref-1035)
1035. וכ"ה מוכח ממש"כ התוס' די"ל דאף לרבנן טהורין משום דהוי כל א' מסייע שאין בו ממש, ואי נימא דלרבנן ל"ב שישא המשכב את רוב הזב, א"כ מ"ט הוי כל ספסל כמסייע, הרי ודאי שבלא כל א' מן הספסלים הי' מקצת מגופו נופל מעט, ונמצא דכל ספסל וספסל נושא את מקצת הזב, ומ"ט חשיב כמסייע שאין בו ממש, - ובע"כ דמשום הא דכל ספסל נושא את מקצת הזב אין לטמאות, דאין המשכב טמא עד שישא את רוב הזב, וכל מה שדנו התוס' לטמאות, הוא משום דכל הספסלים יחד נושאין את רוב הזב, וכלפי נשיאת רוב הזב, הוי כל ספסל מסייע שאין בו ממש.

      ובזה ניחא דלא תיקשי ע"ד התוס' מהא דתניא בתוספתא דזבים והביאה הר"ש שם פ"ד מ"ד דהא דבמוטל על ה' כסיות לרחבן טהורין, הוא משום שאין א' מהן נושא את רובו, וזה דלא כמש"כ התוס' דהוא משום דכל אחד הו"ל כמסייע, דבאמת תרוייהו צריכי, דאם נדון משום נשיאת כל ספסל בפנ"ע, דבלא כל א' מן הספסלים הי' מקצת מגופו נופל מעט, הרי אינו נושא את רובו, ואם נדון משום נשיאת כל הספסלין יחד, הו"ל כל ספסל מסייע ואין בו ממש. [↑](#footnote-ref-1036)
1036. ולא מיבעיא למש"כ האבנ"ז בסימן קצ"ב סק"ד דגם לענין שבת אם ישבו ב' כאחד על הפתח ומילאוהו וניצוד הצבי, שניהם פטורין, כיון שפעולות מחולקין, ודוקא בהוציאו או נעלו שניהם שעשו יחד מעשה א', שניהם חייבין, דלפ"ז ודאי דהכא כיון שכל ספסל נושא מקצת אחר מן הזב, לא חשיב דרובו של זב נישא על כל א' מהן, - אלא אף אי נימא דבשבת חייבין אף בכה"ג שכל א' עשה מקצת אחר, כ"ז הוא לענין שבת, דכל שע"י שניהם יחד נעשה המעשה, חשיב כל א' כעושה המעשה, אך לענין משכב דלא סגי במה שחשיב כל א' כעושה מעשה נשיאה דהזב, אלא בעינן שבפועל יהא רובו של זב עליו, ל"מ מידי מה שכל הספסלין יחד נושאין את כל הזב, אלא כיון שעל כל ספסל אין מוטל אלא מקצת הזב, כולן טהורין. [↑](#footnote-ref-1037)
1037. וכ"ה דעת הרמב"ם בפיהמ"ש בזבים שם, דאף דגריס כגיר' דילן, מ"מ פירש להא דלארכן טמאין היינו שאורך הזב הוא על רוחב היריעות או הספסלים, ולפ"ז הא דלרחבן טהורין היינו כשאורך הזב הוא על אורך היריעות או הספסלין, וזה כדעת רבותיו של רש"י, וכבר כתב הכס"מ בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ד דפי' הרמב"ם בפיהמ"ש הוא להיפך מפירושו בהלכות. [↑](#footnote-ref-1038)
1038. וזה דלא כמו שנקט במשנ"א בפ"ד דזבים דכל הא דמטמאינן להו מספיקא הוא רק ברה"י, ואף דישן הוא, חשיב כיש בו דעת לישאל, וכדתניא בתוספתא פ"ג דטהרות ה"ו. [↑](#footnote-ref-1039)
1039. ולכאו' מכוון דבריו, דהא דמסייע אין בו ממש, אי"ז רק היכא שהמעשה הי' נעשה בלא סיועו, אלא כל דחשיב כמסייע בעלמא אין בו ממש, ואך דבעלמא לא חשיב כמסייע אא"כ הי' המעשה נעשה בלא סיועו, אך בסוס שעיקר משענתו על רגליו, חשיבי ידיו כמסייע אף דא"א בלא סיוען, וכמש"נ לעיל דזהו יסוד דינא דר' יוסי הוא דכיון דעיקר משענתו על רגליו חשבינן שעמידתו היא על רגליו וידיו אינם אלא מסייעין לעמידתו, וע"כ אין הטלית שתחתיהן טמאה, דמסייע אין בו ממש.

      ולכאו' נפ"מ לדינא בפלוגתת התוס' ותורי"ד, היא בגונא דאחד מוציא משוי בידיו וחבירו מסייעו שנותן ידו מן הצד שלא יפול המשא, וזה אינו יכול וזה אינו יכול, דלדעת התוס' שניהם חייבין, ולדעת התורי"ד זה שנותן ידו מן הצד, אינו אלא מסייע ואין בו ממש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1040)
1040. ונפ"מ רבתא בזה לדינא, בגונא דאחד מוציא משא בידיו, וחבירו מסייעו שנותן ידו מן הצד שלא יפול המשא, ולפי הנ"ל יהא הנושא חייב, ולא יהא בזה לדינא דשנים שעשו, דדמי לדינא דר' יוסי דכיון דמשענת הסוס על ידיו, חשיב דעמידתו היא על ידיו, ורגליו אינם אלא מסייעין, ואף רבנן לא פליגי ביסוד הדברים, - אך יש להסתפק אם יש לחייב מכח זה אף היכא דא"א לו לישא בלא סיועו של חבירו, למ"ד דזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם פטורין, דמד' ר' יוסי לא למדנו אלא בגונא דהכא, שבאנו לטהר מכח הא דהי' הסוס עומד אף בלא ידו זו, ובזה הוא דאמרינן דמ"מ עתה עיקר משענתו היא על ידיו, אך בגונא שבאנו לדון מכח הא דאינו יכול לעמוד עליו לבדו, י"ל דל"מ מידי הא דעיקר משענתו היא ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1041)
1041. ובד' הרשב"א והריטב"א והר"ן לקמן קמ"א ב' מבו' לכאו', דמהני דינא דטפל דמכח זה לי"ב משום טלטול מוקצה, וזהו שהקשו בהא דמשני דהא דמוציא תינוק וכיס בצוארו חייב, ול"ד למוציא את החי במטה, הוא משום דכיס לא מבטל לי' לגבי תינוק, דא"כ מאי פריך מההיא דנוטל אדם את בנו והאבן בידו, דילמא שאני אבן דלא חשיבא ומבטל לה לגבי תינוק, וכ"ה מבו' בד' התוס' והרמב"ן שם, וזהו שפירשו להא דפריך מההיא דנוטל את בנו והאבן בידו, דהיינו דמהתם חזינן דהאבן בטילה לגבי התינוק, דומיא דהא דהמטה בטילה לגבי החי, אך בפסקי רי"ד שם מוכח דל"מ דינא דטפל להתיר לאיסור טלטול מוקצה, וזהו שפירש דהא דכיס לגבי תינוק לא מבטל לי' הוא משום דחשיב, ואפ"ה שפיר פרכינן עלה מהא דנוטל אדם את בנו והאבן בידו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1042)
1042. ועפי"ז כתב דכל דא"א להוציא את האוכלין אלא ע"י הכלי חייב על הכלי, וזה דלא כסוגיית הגמ' בעירובין בחבית ומים, - ושמא י"ל דהא בהא תליא, דלרבנן פטורא דטפל הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וע"כ היינו רק כשאפשר להוציא את האוכלין בלא הכלי, ולדידהו באמת ל"ש פטור טפל בחבית ומים, וגם ל"ש פטור טפל בתחומין, - ור' יהודה דשרי בחבית ומים, הוא משום דס"ל דפטור טפל הוא פטור בפנ"ע דבטל לגבי העיקר, וע"כ שייך פטור טפל אף בחבית ומים, ושייך פטור טפל אף בתחומין, וצ"ע.

      ועי' עוד בחזו"א סימן קי"ב סקי"ג שכתב דטעמא דרבנן דאסרו בחבית שקנתה שביתה ומים שלא קנו שביתה, הוא משום דס"ל דלענין תחומין ל"מ ה"ט דטפל, דמ"מ הוציא החפץ חוץ לתחום, והוכיח כן מהא דתניא בביצה ל"ז ב' בשנים ששאלו חלוק שאין לובשו להלוך חוץ לתחום חברו, אך למה שנקטו הראשונים בעירובין שם דלכו"ע מהני דין טפל לגבי תחומין, קשיא מהתם, ואכמ"ל, ועד"ז כתב החזון יחזקאל בביצה פ"ד ה"ו בסו"ד. [↑](#footnote-ref-1043)
1043. ושמא יש לפרש דזה עצמו מכוון ד' הריטב"א שם, דלרבנן פטורא דטפל הוא משום דאין עיקר הכוונה בהוצאתו, ול"ה כמלאכת מחשבת, וע"כ ל"ש כלל הך פטורא לגבי תחומין, ומה שהוסיף דלגבי שבת נמי פטור אבל אסור הוא, היינו דכיון דאין הפטור בזה משום דאי"ז הוצאה כלל, אלא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, ע"כ ה"ז אסור מדרבנן, וכ"נ שפירש הקוב"ש בביצה אות ע"ב. [↑](#footnote-ref-1044)
1044. דהרמב"ן שם כתב דהא דהותר להוציא צלוחית של פלייטון אגב הבושם שבתוכה, הוא דומיא דהחי במטה שפטור אף על המטה כיון שצריכה לו וטפלה לו, והרי דשרי להוציא לכתחילה את הטפל, - והר"ן שם כתב דליכא איסור הוצאה בהוצאת הככר, משום דהוא טפל למת, וכל הנטפל לדבר לאו הוצאה מיקרי, "וליכא אפושי איסורא" בהוצאה כלל, והרמב"ן שם שנחלק וס"ל דאסור להוציא את הככר, הוא משום דס"ל דלא חשיב כטפל למת, וכמש"כ כן בתורת האדם, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-1045)
1045. שכתב דאין להתיר להוציא את הככר והתינוק אגב המת, דאינם טפלים למת כמיטה ואינם מסייעים בהוצאה כלל, ומבו' דאם היו טפלים לתינוק, ל"ה איסור כלל בהוצאתם. [↑](#footnote-ref-1046)
1046. וכ"נ גם מד' התוס' והרמב"ן שם, שפירשו לסוגיית הגמ' שם דאם היתה האבן בטילה לתינוק, דומיא דהא דהמטה בטילה לחי, ל"ה בזה משום טלטול מוקצה. [↑](#footnote-ref-1047)
1047. שכתב דעדיף להביא שמן בידה מלהביאו בכלי, דאם מביאה בכלי יש להרבות בשיעור משום אותו שמן שישאר בדפני הכלי, ואם איכא איסור דרבנן בהוצאת הטפל, הרי עדיף טפי להביאו בידה, דאם מביאה בכלי איכא איסור משום הכלי, וא"צ להא דנשאר מעט שמן בדפני הכלי. [↑](#footnote-ref-1048)
1048. אך בדעת ר' יהודה דפליג ושרי הוצאת טפל בתחומין, לכאו' הוא משום דס"ל דליכא איסור דרבנן בהוצאת טפל, שהרי ממשה"ק הריטב"א מעיקרא דמ"ט דרבנן, מבו' שנקט דליכא איסור דרבנן בהוצאת הטפל, ובתירוצו חידש בדעת רבנן דה"ז אסור מדרבנן, אך לדעת ר' יהודה לכאו' לי"ב איסורא, וצ"ע היאך קי"ל בפלוגתא זו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1049)
1049. ואזיל לטעמי' דס"ל דפטורא דטפל הוא משום דל"ה מלאכת מחשבת, וע"כ הדין נותן דה"ז אסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-1050)
1050. ולפ"ז ניחא טפי לישנא דמתניתין דפטור אף על המטה, ומשמע דפטור אבל אסור, דאף דבגונא דהוצאת העיקר מותרת, ליכא איסור בהוצאת הטפל, מ"מ במוציא את החי במטה, כיון דהוצאת החי אסורה מדרבנן, אף הוצאת המטה אסורה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-1051)
1051. אך בעיקר הדבר צ"ב, דהניחא במוציא אוכלין פחות מכשיעור מכלי, שפיר י"ל דכיון דהאוכלין לא חשיבי ופטור עליהם, אך הכלים הטפלין לאוכלין לא חשיבי טפי מן האוכלין ופטור אף עליהן, אך במוציא חי במטה, הרי הא דפטור על החי אי"ז משום דחי לא חשיב לאיסור הוצאה, אלא משום דחי נושא את עצמו, ומ"ש למימר דדין הטפל כדין העיקר ומכח זה פטור על המטה, הרי המטה אינה נושאת את עצמה, ושמא יש לפרש דהטפל אינו מלאכה בפנ"ע אלא הוא תוספת וריבוי למלאכה שבעיקר, וע"כ כל דבהעיקר לא נעשה מעשה הוצאה, אינו חייב על הטפל. [↑](#footnote-ref-1052)
1052. ובגמ' שם אמרינן דהוציא תינוק מת וכיס תלוי בצוארו פטור, ופירש"י דהוא משום דאגב מררי' מבטל לי' לכיס, וכן פי' התוס' בפי' קמא והתורי"ד, אך התוס' בפי' בתרא פירשו דהוא משום דהו"ל משצאל"ג, (והתורי"ד שם נחלק ע"ז דכה"ג לא חשיב כמשאצל"ג, ואכמ"ל), - ולכאו' זה ניחא אם הא דבתינוק חי אין הכיס בטל לתינוק הוא משום דחשיב, ובתינוק מת אגב מררי' מבטל לי' לכיס אע"ג דחשיב, אך אם הא דבתינוק חי אין הכיס בטל לתינוק הוא משום דאינו צורך תשמישו, הדין נותן דאף בתינוק מת לא יתבטל הכיס לתינוק, - אך בד' רש"י מבו' דאף דבתינוק חי אין הכיס בטל לתינוק משום דאינו צורך תשמישו, מ"מ בתינוק מת דמבטל להכיס אגב מררי', ה"ז בטל למת אף דאינו צורך תשמישו, ועמש"כ הריטב"א שם לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-1053)
1053. אך בפי' ר"ח מבו' דגריס בירושלמי להיפך, דפטורא דטפל הוא רק באוכלין שא"צ לכלי, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-1054)
1054. וזה ע"ד יסוד ד' הראב"ד בעירובין, דפטורא דטפל הוא רק כשהאוכלין חשובין מן הכלי, ואך דבד' הראב"ד שם מבו' דכל דאינם חשובין מן הכלי לא מיפטר אף בחבית ומים דהמים צריכין לחבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1055)
1055. ולכאו' יש להוכיח כן, ממה שדנו לקמן קמ"א ב' בהא דהוציא תינוק חי וכיס תלוי בצוארו, דמ"ט הוא חייב על הכיס ול"ד למוציא את החי במטה דפטור על המטה, ובפירש"י ותוס' שם כתבו דבגונא דמבטל לכיס אגב מררי', יש בזה לפטורא דטפל, ולדעת הפסקי רי"ד שם כל הא דבכיס ליכא להתירא דטפל הוא משום דחשיב, והרשב"א וש"ר שם כתבו דלפ"ז באבן שבידו איכא להתירא דטפל, - והנה הרי ודאי דהאדם עצמו אסור לישא את הכיס ואת האבן, אף בגונא דאין לו צורך בהוצאתם, ובע"כ דל"ש פטורא דטפל רק כשנושא אדם אחר ולא באדם עצמו. [↑](#footnote-ref-1056)
1056. ואמנם מש"כ החזו"י והמנחת שלמה שם לפ"ז, דמה"ט הוא דאסור לילך חוץ לתחום של חלוקו, אף דגם לענין תחומין איכא להתירא דטפל, כמש"כ הראשונים בעירובין צ"ז ב', צ"ב, דלענין תחומין דלא תלי בנשיאת משא, דאף כשהוא עצמו הולך חוץ לתחומו אסור, לכאו' שפיר שייך דין טפל אף בכה"ג, והרי לענין הוצאה ליכא תורת הוצאה גם על חלוקו, דהוא דרך מלבוש, וא"כ שפיר י"ל דהחלוק טפל להילוכו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-1057)
1057. ומה שהביא שם מד' הרב פעלים שנקט דלא כן, הנה בד' הרב פעלים שם מבו' שנקט דבכה"ג שמוליך עצמו בקרון איכא תורת משא גם על נשיאת עצמו, עיי"ש, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דטפל, וגם מה שהביא שם מד' ההר צבי, לא נמצא כן בדבריו. [↑](#footnote-ref-1058)
1058. ואכתי צ"ע לדעת רב ששת דמוקי לה כששגג על האוכלין והזיד על הכלי, ואי נימא דבגונא דחייב על העיקר, חייב אף על הטפל, מ"ט לא יתחייב על הכלי, - אך י"ל, שהרי לכאו' בע"כ דהא דשגג על האוכלין היינו שהי' סבור שאין בהן כשיעור, דאם לא ידע דאיכא אוכלין כלל, הרי בע"כ שנתכוין להוצאת הכלי עצמו, ומ"ט אינו חייב, ובכה"ג נמצא דלפי דעתו גם ל"ה איסור בהוצאת הכלי, דהו"ל כמוציא אוכלין פחות מכשיעור בכלי דפטור על הכלי, והו"ל כשוגג גם על הכלי, וע"כ הוא פטור, וצ"ע, אך למש"כ התוס' לפרש להא דפטור על הכלי דהוא כשהתרו בו משום כלי, מבו' דאף בגונא דחייב על העיקר, אינו חייב על הטפל. [↑](#footnote-ref-1059)
1059. ואך דבדבריו מבו' דמפרש להא דצריך לכלי כפירש"י, ואך דס"ל דבכה"ג דא"א להוציא בלא הכלי, הו"ל כצריך לכלי, - ובעיקר דבריו שם צ"ב, שהוצרך לפרש דשלהבת חשיב כמו שיש בה שיעור, ומ"ט הוצרך לזה, הרי פטורא דטפל הוא אף במוציא אוכלין פחות מכשיעור בכלי. [↑](#footnote-ref-1060)
1060. ולעיל בהערה נתבאר לדון בביאור סוגיית הגמ' בעירובין, דבזה הוא דפליגי ר' יהודה ורבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1061)
1061. אך לכאו' ממש"כ הרמב"ם שהכל טפילה לו, משמע דהוא משום פטורא דטפל, וכמש"כ הרמב"ם שם דבהוציא תינוק וכיס תלוי בצוארו חייב שאין הכיס טפילה לתינוק, ואתא לאשמועינן דלי"ב לפטורא לטפל, (וכמו שאמרו לקמן קמ"א ב'), וע"כ הוא שכתב דכליו וטבעותיו טפלים לו, ויש בזה לפטורא דטפל. [↑](#footnote-ref-1062)
1062. אך בד' התוס' בחולין צ"א א' ד"ה אלא אי אמרת משמע דלמ"ד דאכל ב' זיתי חלב בהעלם א' חייב ב', אף אם אכלן בב"א חייב ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1063)
1063. ועיי"ש שכתב לדחות בזה מש"כ בתשו' ארץ צבי סימן ע"ה להוכיח מהכא דדין ריבוי בשיעורים הוא רק כשהכל בכלי אחד, והכא האוכלין והכלי הוו כב' גופין, וכמש"כ הרשב"א, ותמה ע"ד הח"ח בס' מחנה ישראל פרק ל"א שדן דהמוציא משום פיקו"נ, אינו חייב על מה שמוציא ביד אחרת, אך בד' הח"ח שם מבו' דספיקו הוא גם כשעושה כן באיסור, ועיי"ש שכתב דבכה"ג ליכא נפ"מ בזה, דבמזיד אטו בתרי קטלי קטלת לי', ובשוגג כיון דהוי בהעלם א' אינו חייב אלא אחת, (וכתב דיש להסתפק כן בבישל ב' קדירות בב"ח בהתראה אחת בב' ידים, אם חייב ב', או דנחשב לבישול א'), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1064)
1064. והתוס' הרא"ש בעירובין צ"ז ב' כתב דלפי' זה הא דקאמר שהחי נושא את עצמו, היינו שלא מצינן במשכן שהיו נושאין את החי לצורך עבודת המשכן אלא הי' נושא את עצמו. [↑](#footnote-ref-1065)
1065. וצ"ב, דמ"ט תלי דין קטן בן יומו בפלוגתא דר"נ ורבנן, הרי הא דפליגי בבהמה הוא משום דמשרבטא נפשה, ולכאו' קטן בן יומו אינו משרבט נפשי', - גם צ"ע, דאם משום דמשרבט נפשי', הרי ודאי דקטן שאינו בן יומו משרבט נפשי' טפי. [↑](#footnote-ref-1066)
1066. וצ"ב, דכיון דאך פרסאי היו חשובין ככפותים, אלמלי הא דרמות רוחא וכו', מכח הא דאין יכולין לילך ברגליהן, א"כ לכאו' כ"ש דקטן בן ח' ימים דאינו יכול להלך כלל הוי ככפות. [↑](#footnote-ref-1067)
1067. ואי נימא דדעת התוס' כהני קמאי דס"ל דקי"ל כר' נתן, ונת' להלן, מתישבים דבריהם בפשיטות, דמש"כ לקמן דאמרינן חי נושא את עצמו בקטן בן ח' ימים, הוא לדעת ר' נתן, אך לדעת רבנן ודאי דלא אמרינן בזה חי נושא את עצמו, ורמז לזה החזו"א בסימן מ"ה סק"ג. [↑](#footnote-ref-1068)
1068. וכתב לישב למה שאמרו לקמן שם דרבא כר' נתן, לאו לאפוקי מדרבנן, אלא כיון דלא נתפרש להדיא דמודו רבנן דבאדם אמרינן חי נושא את עצמו, תלינן לה בדר' נתן, וכתב כן בשם הרא"ה, וכ"כ בשיטה להר"נ שם בשמו, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד שם, - וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפי"ח משבת הי"ז שפירש כן, וזה ממה שהביא הרמב"ם שם לדינא דרבא דהמוציא תינוק חי וכיס תלוי בצוארו, אף שפסק שם הט"ז כדעת רבנן, ובע"כ דאף שאמרו לקמן דרבא כר' נתן, מ"מ אתיא גם כדעת רבנן, וכ"כ השעה"מ שם פכ"א ה"ט, והדברי מלכיאל בח"א סימן ה' סק"ב. [↑](#footnote-ref-1069)