38 הפרה אחר גמר מנין הנזירות, ובהחילוק שבין שאלה להפרה
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

מוצש"ק תרומה אור לג' אדר תשע"ה

**א**

א] נזיר דכ"ח., נזרק עלי' א' מן הדמים אינו יכול להפר וכו', ר"מ אומר אף בתגלחת הטהרה יפר שהוא יכול לומר אי אפשי באשה מגלחת, מתניתין דלא כר"א דאי ר"א האמר תגלחת מעכבת וכיון דלא גילחה אסירה בחמרא וכיון דאית לה ניוול מצי מיפר.

ומבו' מזה, דביסוד הדין מהני הפרה אף אחר שהשלימה מנין ימי נזירותה, ואף אם היא מותרת כבר בשתיית יין.

והנה לגבי שאלה פליגי קמאי למ"ד דאכלה כולה אין נשאלין עלי', דמבו' בגמ' דאחר הבאת הקרבנות ל"מ לישאל אלא למ"ד דתגלחת מעכבת, אך קודם הבאת הקרבנות מצי לישאל, ובד' הריטב"א שם מבו', דלעולם ל"מ לישאל משום הבאת הקרבנות עצמם, והא דמצי לישאל הוא משום דה"ה אסור באיסורי הנזירות עד הבאת הקרבנות, אך בד' הר"י מיגש מבו' דמצי לישאל משום הקרבנות עצמם, ולדעתו נראה דהחילוק בין קרבנות לתגלחת הוא, דקרבנות דמעכבין, הוו מכלל עיקר קבלת הנזירות, ומשא"כ בתגלחת דאינה מעכבת, ולמ"ד דתגלחת מעכבת, אף התגלחת הויא מכלל עיקר קבלת הנזירות.

והנה לד' הר"י מיגש תיקשי, דהכא מ' דמיפר אף אחר שהביאה כל הקרבנות, אך אינו מוכרח, די"ל דאינו מיפר אלא אחר שנזרק א' מן הדמים, אך אם נזרקו כל הדמים ל"מ להפר, - ואמנם נתחדש לפ"ז, דאף דהעינוי נפש אינו מכח הקרבנות, אלא מכח התגלחת, הוי זה טעם דיכול להפר, ואף דעל התגלחת מצ"ע לא חיילא הפרה, וזה חידוש.

אך לפ"ד הריטב"א דאחר שהותר באיסורי נזיר ל"מ להפר, תיקשי דא"כ מ"ט לר"מ מצי להפר.

והנה באמת נראה דעיקר פלוגתת הר"י מיגש והריטב"א היא בעיקר דין שאלה, דבד' הר"י מיגש מבו' דעיקר השאלה חיילא על הקרבנות, ומיגו דמהניא שאלה ע"ז מהניא שאלה אף על שאר הנדר, ומבו' דעיקר דין שאלה הוא דמתיר איסורי הנדר, ומיגו דמהני השאלה להתיר איסור זה, מהני להתיר שאר האיסורים.

אך בדעת הריטב"א נראה, דדין שאלה הוא שהוא מתיר את הנדר עצמו דהוי נדר טעות, ואך דדינא הוא דל"מ להתיר את הנדר אלא כשעדיין דיני הנדר קיימים, וע"כ א"צ בזה לדין מיגו, אלא כל שהנדר קיים, ה"ה עוקר את הנדר עצמו מעיקרו.

ולפ"ז כשנבא לדון לענין הפרה, נראה דלדעת הריטב"א י"ל דכל הפלוגתא בזה היא בשאלה, דבעינן לעקור את הנדר עצמו ושיהא הנדר קיים, וכל דאין עיקר הנדר קיים, א"א להתירו, אך בהפרה שהוא מתיר את איסורי הנדר, ואף אם מעקר עקר, ה"ה מתיר את איסורי הנדר למפרע, שפיר שייך שיתיר גם את דין הקרבנות ואת דין התגלחת.

ועיקר הך מילתא דחלוק הפרה משאלה אף למ"ד דבעל מעקר עקר, הנה מבו' כן בד' התוס' בדל"א: דהא דהחטאת תמות והעולה תקרב עולה וכו' הוא רק בהפרה, ולא בשאלה, דבשאלה דינא הוא דתצא ותרעה בעדר, משום דמעולם ל"ה נדר.

ומבו' כן גם בד' הרא"ש בדכ"ב: בדינא דהתפסה למ"ד דבעיקרא מתפיס, ז"ל, וי"ל דלא דמי דחכם דעוקר הנדר ע"י חרטה עשה הנדר טעות והוי כאילו לא נדר מעולם אבל בעל שמפר בלא חרטה כיון שאינו עושה הנדר טעות היה נדר באותה שעה ויכולה להתפיס בה. אך גזירת הכתוב שיבטל לה בעלה ולא תספוג מ' על ששתת יין ונטמאת למתים, עכ"ל.

ומבו' כן גם בד' תור"פ בדי"ט. לגבי קרבנות נזיר טמא, דאף שאמרו בגמ' שם דגם למ"ד דמעקר עקר מביאה חטה"ע, משום דצריכה כפרה מדר"א הקפר, מ"מ בשאלה אין הדין כן, עיי"ש, ז"ל, ואומר ר"י דדוקא אשה נזירה והיפר לה בעלה קאמר דמביאה חטה"ע, אבל נזיר שנדר ונטמא והתיר לו חכם, אף כי הפריש חטה"ע לא יביאנו, משום דהחכם עוקר הנדר מעיקרו, עכ"ל, וכעי"ז כתב בשטמ"ק שם בשם ה"ר עזריאל, ז"ל, ודוקא הפר לה בעלה אבל איש שנדר והפריש קרבן והתיר לו חכם לא מייתי כלום כיון דיש שאלה בהקדש כשהתיר נדרו כמו כן התיר הקדש העוף והבהמה ויצא לחולין שעוקר הנדר מעיקרו ועשה הנדר וההקדש טעות גמור. אבל בהפרת בעלה לא יצא הקדש לחולין והחטאת קדוש הוא עדיין, עכ"ל.

אך לדעת הר"י מיגש דגם בשאלה חיילא השאלה על הקרבנות, וחזינן דעל התגלחת ל"מ חיילא, והרי דאין התגלחת מכלל דיני הנדר, נראה דשאני הפרה, וכמש"כ הרמב"ם דבהפרה הוא עוקר את עיקר הנדר.

ועי' רמ"ה ב"ב דק"כ:, ז"ל, . והדין נותן לפי שהחכם עוקר את הנדר מעיקרו, דהא קאמר ליה אדעתא דהכי והכי מי נדרת, אי נמי דקאמר הנודר אלו הייתי יודע שהוא כן לא הייתי נודר. וכיון דאשתכח מילתא דלא נדר אדעתיה איגלאי מילתא למפרע דליתיה לנדרא כל עיקר. ואמטול הכי שייך ביה לשון התר, כאדם שנשאל (על) [אצל] חכם על דבר שהוא ספק אסור ואמר לו שהוא מותר, דלאו מהשתא קא שרי ליה נהליה אלא גלוי מילתא בעלמא הוא דמעיקרא מותר הוה. והאי נמי כי קא מתשיל אשבועתיה וקא שרי לה נהליה, גלוי מילתא בעלמא הוא דמעיקרא לא איתסר מחמת האי שבועה כלל, דאי לאו הכי לאו כל כמיניה דחכם למישרי ליה. ואמטול הכי לא שייך ביה לשון הפרה. אבל בעל אינו עוקר את הנדר מעיקרו, אלא כאדם שמעכב על ידי חברו, כענין שנאמר עצו עצה ותופר דברו דבר ולא יקום, ואמטול הכי לא שייך ביה לשון התרה אלא לשון הפרה, עכ"ל.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש בנדרים ספ"י כתב, ז"ל, לפי שענין ההפרה עקירת הנדר מעיקרו וכאלו לא היה כלל, ואין עושה זאת אלא הבעל והאב כמו שנתבאר בתורה שבכתב ובקבלה. וענין שאלה לחכם שאנו קורים אותה התר נדרים שיתיר הנדרים הקיימים שחלו ונתחייב בהם ויסתלק דינם להבא, עכ"ל.

ועי' תשו' הרדב"ז דמה"ט בעל מיפר קודם שחל הנדר, ול"ד לחכם, דבעל עוקר לעיקר הנדר, וחכם אינו אלא מתיר האיסורים, וע"ז כ"ז שלא חלו האיסורים אינו מתיר אותם.

ועי' תשו' הרדב"ז ב' אלפים פ"ה דמה"ט יש לנזירות שמשון הפרה, דעוקר עיקר הנדר כאילו לא הי', והיינו דרק בשאלה דהנדר עצמו קיים והוא מתיר את איסורו, ע"כ ל"מ זה בנזירות שמשון, דא"א להתיר את איסורה, אך בהפרה שהוא מבטל את עיקר עשיית הנדר, ה"ז מועיל גם בנזירות שמשון, גם י"ל דהיינו דגם עשיית הנזירות כשמשון בטילה, וממילא ל"ש לומר דאין לה הפרה, ול"ד להיתר חכם, דכיון דהנזירות עצמה קיימת, הרי דדינה הוא דאין לה שאלה, ודו"ק.

ולפ"ז נראה לדעתם דאדרבה, לענין הפרה דהוא מבטל לעיקר הנדר, ליכא נפ"מ במה שאכלה כולה, ורק לענין שאלה דאינו מבטל אלא לאיסורי הנדר, הרי דכל שאכלה כולה ואין איסורי הנדר קיימין, אין נשאלין עלי'.

ובאמת דהי' מקום לומר בלא"ה, דכל הא דאכלה כולה אין נשאלין עלי', הוא רק לפ"מ דקי"ל דאין חכם מיפר קודם שחל הנדר, ואחר שאכלה כולה, דמי לקודם שחל הנדר, ומשא"כ בהפרת בעל, - אך לפ"ז נמצא, דלמ"ד דחכם מתיר קודם שחל הנדר, ליכא לדינא דאכלה כולה אין נשאלין עלי', אך בנדרים ד"צ. מסקינן דלכו"ע אין חכם מתיר קודם שחל הנדר, ולפ"ז שפיר י"ל דכן ס"ל להסוגיא דשבועות, וע"כ פרכינן מברייתא על מ"ד דאכלה כולה אין נשאלין עלי'.

ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מבו' טעם אחר בהא דבהפרה אין הנדר שנתלה בה מופר, ז"ל, וממה שצריך שתדענו שהאשה שנדרה בנזיר ושמע אותה אחר ואמר לה ואני ואחר כך בא בעלה והפר לה הרי הנזירות חלה על אותו שאמר ואני ואף על פי שהופר נדרה, לפי שכשהבעל מפר אינו מסיר מן הנדר אלא מה שתלוי באשה בלבד, והוא אמרם בענין זה בעל מגז גיז ולא מעקר עקר, עכ"ל.

ואזיל לטעמי' דגם הפרה מועלת על עיקר הנדר, וע"כ הי' בדין דתועיל ההפרה גם לעקור את הנדר שהתפיס בו, ואך דההפרה היא מוגבלת למה שתלוי באשה, ומה"ט אינו עוקר למפרע דכבר אי"ז תלוי באשה, עי' או"ש שדן דלמפרע אי"ז עינוי נפש ובינו לבינה, וי"ל דא"צ לזה, אלא כבר אי"ז תלוי באשה, וע"כ נמי ל"מ הפרתו לגבי מי שהתפיס, - ומבו' מזה, דהא דבשאלה הותרו כולם, אי"ז משום דבטל הנדר וממילא אין במי להתפיס, אלא כיון שתלה נדרו בנדרה דין נדרו כדין נדרה, והשאלה על נדרה מועלת להתיר גם את נדרו, וע"כ בהפרה דההפרה מוגבלת לנדרו, ל"מ לעקור את נדרה, וצ"ע עוד בזה.

העתקה מרשימות ע"פ מה שנאמר בחבורה

א] בגמ' מבו' דמהני הפרה ביסוד הדין אף אחר שהשלימה הנזירות, ובשבועות מבו' דל"מ שאלה, דאכלה כולה אין נשאלין עלי'.

ואמנם נחלקו קמאי בזה, דדעת הר"י מיגש דקרבנות הוו מכלל עיקר הנזירות ומשא"כ בתגלחת, אך בד' הריטב"א מבו' דל"מ רק משום האיסור, - וא"כ צ"ע בהפרה, דלהר"י מיגש י"ל דהכא עדין לא הביא כל הקרבנות, וצ"ע אם מהני הפרה על הקרבנות מכח העינוי נפש דהתגלחת.

ולכאו' נראה דיש לחלק בזה בתרי אנפי, דהנה הרי כתבו קמאי דחלוק הפרה משאלה אף למ"ד דמעקר עקר, דבשאלה עוקר עיקר הנדר דהוי טעות, ועי' רמ"ה דזהו ל' התרה, ומשא"כ בהפרה, - ולפ"ז י"ל דע"כ בהפרה ליכא לדינא דאכלה כולה ורק בשאלה בעינן שיהא קיים עיקר הנדר.

אך בד' הר"י מיגש לא מ' כן, ומ' דגם בשאלה חייל רק מכח חלק זה, ולמאן דפליג לא חשיב חלק מהנדר, וא"כ תיקשי מהפרה.

אך נראה דר"י מיגש ס"ל כדעת הרמב"ם, דבדבריו נראה דהשאלה היא על איסור הנדר, וכמבו' כן בד' הרמב"ם, ומשא"כ בהפרה, - ועי' ברדב"ז דמה"ט מהני הפרה קודם שחל הנדר, ומהני גם בנזירות שמשון.

והי' מקום לומר, דהא דאכלה כולה אין נשאלין עלי', הוא משום דחשיב כקודם שחל הנדר, וכ"ה דקי"ל דאין נשאלין קודם שחל הנדר, ומשא"כ בהפרה.