מראי_מקומות_שב_ד-ז
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**שב ד-ה-ו-ז**

**ס"ד**

★ר"י מתיר במכבש שהותר מע"ש, עי' ב"י האם ת"ק פליג על ר"י.

וסברת האוסר עיין מ"מ שהוא מטעם גזירה, שמא יבוא להתיר בשבת.

ולרמב"ם הנידון מצד מוקצה מחמת ח"כ.

ועיין ביאור הגר"א שהטור גרס במקום **מתיר את כולו, מכיר את כליו.**

★הא דאין כובשין בגדים בשבת.

**א.** ברש"י דהוא צורך חול.

**ב.** ועיין במאירי שהוא **דרך חול** [עובדין דחול].

וע"ע בשפ"א.

ויל"ע אמאי לא נאסר מדין קיפול בגדים וכנתבאר לעיל דאיסורומצד **תיקון מנא**.

★עיין הגהות רע"א וע"ע בפמ"ג [א"א ז] "דמכאן אתה למד שמוקצה מחמת ח"כ אין לו צד היתר לטלטלו אפי' כלאח"י ואפי' לצורך דבר המותר".

**ס"ה**

★ "לרכוכי מנא קא מכוין".

עיין ריטב"א דאין הנידון מה מכוון דא"כ נשאל את פיו **"אלא ה"ק מהו עיקר המעשה בכך שיהיה המעשה האחר טפל".**

וע"ע במ"ב [סקכ"ד] ואולי י"ל.

★ לרש"י ורמב"ם סודר נאסר שמתכוון לצחצחו, וחלוק מותר שכונתו לריכוך.

ול"שבלי הלקט" **שאר כלי פשתן** דינם כסודר ואסור.

בב"י מסיים **ונכון להחמיר**, בשו"ע לא מביא דין זה, והרמ"א הביאו.

★ ובדברי הרמ"א "שאר כלי פשתן" עיין ביאור הגר"א לאפוקי חלוק **דהותר חלוק גם מפשתן**, והובא במ"ב [ס"ק כה].

ובלבושי שרד ובתו"ש אסרו חלוק של פשתן.

★ועיקר החילוק בין פשתן לצמר, עיין ביאור הגר"א, וכעי"ז בס"ט גבי שריתו זהו כיבוסו שנאסר גם בגד נקי וגם דרך לכלוך רק **בבגד פשתן**.

וע"ע בס"ז בב"י שמביא "שבלי הלקט" שנאסר שיפשוף בגד מטיט מבחוץ רק בבגד פשתן, אבל של צמר או של משי מותר.

**ס"ו**

★שבת [קמא] "הא בנין חקלאה הוא".

עיין ריטב"א "פי' דלא מיחזי כבונה דאפי' עבד במתכוין אינו דרך בנין בכך, והשתא דעביד בלא מתכון **לא מחזי כבונה כלל"**.

נראה דבא לבאר מ"ט שרי אפי' מדרבנן.

ועיין ב"ח דמ"מ יש לאסור מדרבנן, ומוקי לסוגיין במהלך יחף והטיט מצערו **ומשום צער שרי.**

וע"ע בפמ"ג [א"א –יא] דדוקא ביחף שרי.

★יל"ע בבתים דידן אי שיך כלל מחזי כבונה בכה"ג, או דזה דרך לכלוך וקלקול.

★עיין ב"י דנראה דרק בגב סכין או צפורן הוי ממחק, משא"כ בקינוח בכותל וכו', והוכיח דין זה משמעיה דרבא דקינח בחרס.

ועי' בב"ח שדחה, דאולי מיירי בקינוח בנחת וכו'.

וע"ע בפמ"ג [א"א יג-יז] דרק הרמ"א היקל, והשו"ע מסתפק בד"ז.

★עיין שעה"צ [לה] שבאבן שזזה יש בעיה של מוקצה, וכעי"ז במ"ב [שח-פב].

★עיין ביאה"ל דרחיצת רגלו [שיש בה טיט] הוי **גיבול כלאח"י ומקום צער לא גזרו**.

יל"ע מה גיבול יש כאן, ועיין חזו"א [נח-ז] "אין על השריה שם לש כיון שהמשקה **גורם פירוד ולא דיבוק**, ולא דמי לנותן משקה לקמח שהמשקה **גורם דיבוק והוא נקרא גיבול** וכו'.

וע"ע בשעה"צ [שכא-סו] ובשעה"צ [תקז-סא].

**ס"ז**

★הא דאין משום מוקצה בהורדת הטיט, י"ל בחזו"א [מז-כא].

ובשונה הלכות [שח-ו] מביא ראיה לחזו"א הנ"ל מגירוד טיט דשרי.

וע"ע בפמ"ג [שמ א"א ד] דבהסרת שעוה מע"ג ספר יש בו משום מוקצה.

וע"ע בגר"ז [שב-ג] גבי **הסרת נוצות** דמיירי בנוצות שראויים להחזירם לכר.

★אבל יבש אסור דהוי טוחן.

עיין רע"א הכא "יש לדון כיון דמתחלה היה מפורר **דאין טוחן אחר טוחן**.

וע"ע תקד-ג וברע"א התם, ויוצא מדבריו דהא דשרי "אין טוחן אחר טוחן" הוא לאו דוקא באוכלין אלא בכל דבר [כמו טיט דהכא].

★בדברי הטור דהטוחן הוי משאצל"ג ונאסר מדרבנן.

עיין ט"ז [ו].

וע"ע לבוש "אע"ג דהוי **דבר שאינו מתכון** אבל זה פס"ר, ואע"ג דהוי משאצל"ג אבל מדרבנן אסור".

ויל"ע אמאי חושבו אינו מתכון, וי"ל.

★בשעה"צ [מא] שבטיט שע"ג בגדו מסיר רק את הטיט ונשאר רושם הלכלוך, והדרך להעבירו ע"י מים ולכן פוטרו רש"י.

ויל"ע אמאי לא חייב הרי הפחית והחליש את חוזק הכתם.