שבת פרק יא
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב אי_ש סטפנסקי

**בגדרי מלאכת הוצאה והעברה ברה"ר**

בכתבי הגר"ח כתב בדעת הרמב"ם דיש הבדל בין מלאכת מוציא למלאכת מעביר ברה"ר, דלגבי הוצאה המלאכה היא העקירה מרה"י וההנחה ברה"ר, ואילו רגע ההוצאה מרה"י לרה"ר אינו חלק מהמחייב. משא"כ במעביר ד' אמות ברה"ר כל חלק מהד' אמות הוא חלק מגורם החיוב. ונפק"מ לגבי קלב"מ, דרק כאשר נתחייב מיתה בזמן גורם החיוב שייך קלב"מ, ולכן בהוצאה ליכא קלב"מ אלא אם קנה בזמן ההנחה, משא"כ בהעברה אפילו נתחייב מיתה במשך ההעברה איכא קלב"מ. ושם הביאו הגה"ה מהגאז"מ שהקשה ע"ז מלשון הרמב"ם, דחיוב מעביר ד' אמות ברה"ר הוא מה שמוציא חוץ לריבוע של ד' אמות, ומשמע שעיקר גורם החיוב הוא מה שעוקר במקום אחד ומניח לאחר ד' אמות, ואין כל משך העברה חלק מגורמי החיוב. ודיוקו מהרמב"ם לכאורה הוא שיטת בעה"מ כאן דמעביר ד' אמות הוא כעין הוצאה מרשות לרשות, דמקומו של אדם ד' אמות, וזהו הרשות של החפץ.

ולכאורה נחלקו בזה רש"י ותוס' בעירובין צח ע"א בהא דאמר רבא שאם העביר דרך עליו חייב, ופירש רש"י דהיינו שעקר מרה"ר והעביר ד' אמות למעלה מי'. ותוס' שם ושאר ראשונים נחלקו ונקטו דזה תלוי בבן עזאי ורבנן האם כשהעביר מרה"ר לרה"ר דרך מקום פטור חייב או לא. [ואין זה שייך לדינו של ר' אלעזר שהמוציא למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, דר' אלעזר איירי בהולך ברה"ר כדרכו ולפיכך חייב למעלה מי', אך רש"י ותוס' נחלקו במעביר ד' אמות למעלה מי' שלא כדרך הילוכו ברה"ר, כגון שעומד ברה"י או על הגג, עיי"ש]. וברש"י מבואר שעיקר המלאכה הוא העקירה במקום אחד וההנחה לאחר ד' אמות, וכל משך הילוכו אינו מחייב כלל שהרי אף במקום פטור חייב. משא"כ שאר ראשונים סוברים דבעינן הילוך ד' אמות במקום חיובא.

והנה בגמ' צז ע"א מבואר שב' רה"ר מצטרפין לחייב משום ד' אמות, וזה מובן רק אם החיוב הוא על הולכה משך ד' אמות, אך אם החיוב הוא על מה שמניח לאחר הריבוע של ד' אמות צ"ב איך הן מצטרפין, וצ"ע.

**בגדרי מלאכת מושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר**

א. במשנה מבואר שהמושיט בדיוטא אחת חייב ובשני דיוטאות פטור, לפי שבמשכן היו מושיטין בדיוטא אחת. ופירש רש"י דלאורכה של רה"ר חשיב דיוטא אחת ולרחבה של רה"ר חשיב ב' דיוטאות. אך הריטב"א כאן כתב בשם רה"ג דעיקר ההקפדה היא בדבר שהוא מושיט, שאם ראשו האחד נתון ברה"י זה והשני ברה"י אחר ורה"ר מפסיק ביניהם, זה נקרא מושיט, ואפילו לרוחב רה"ר. אבל אם הדבר שהוא מושיט מתרוקן לגמרי מרשות זה ומניחו ברה"י אחר, אין זה נקרא מושיט אלא מוציא מרשות לרשות, וכיון שהעקירה וההנחה ברה"י פטור ואפילו לאורך רה"ר. ונקט דיוטא אחת וב' דיוטאות דהכי אורחא דמילתא, עיי"ש. וכן נקט הרשב"א לקמן צט ע"א ועירובין לג ע"א, וכן הוא ברבינו חננאל צט ע"ב.

ובשם הרא"ה כתב הריטב"א להפך, דאין נקרא מושיט אלא אם עוקר החפץ מרה"י אחת ולאחר שיצאה מרשותו מניחה ברה"י אחרת, דאם החפץ רחב עד שהוא מונח בשתיהן כפירוש רה"ג אין זה נקרא מושיט ופטור.

והרשב"א כאן כתב בשם רה"ג חילוק אחר, דכל ב' דיוטאות שרגילין להשתמש בהן כאחת, הרי זה דומה לעגלות שמניחים קרש אחד על רוחב ב' עגלות יחד, אך אם אין משתמשים בהן כאחת אף ששניהם לאורך רה"ר אינו חייב. [לפי פירושו משמע שאין רה"ג סותר לרא"ה, דשפיר יתכן שצריך להוציא את החפץ מהדיוטא לגמרי ומכל מקום ב' הדיוטאות משמשין כאחת ע"י שיניח קורה ביניהם. אמנם לעיקר הדין נקט הרשב"א דלא כהרא"ה].

ב. סתם מושיט הוא למעלה מי' טפחים. ונסתפקו התוס' לעיל ד ע"א האם למטה מי' טפחים נמי חייב משום מושיט, או שמא כיון שבמשכן היתה ההושטה למעלה מי' טפחים אינו חייב אלא בכה"ג.

ג. תוס' לעיל ג ע"א הביאו מהירושלמי דמושיט חייב רק ע"י שנים, אך אם הושיט לרה"י אחרת והניח בעצמו פטור. וכן כתבו רשב"א וריטב"א עירובין לג ע"א. אמנם יש הבדל ביניהם, דהתוס' נקטו שאינו חייב אלא במניח בתוך ידי חבירו, אך אם חבירו לוקח מידו דהאחד עשה עקירה והשני עשה הנחה פטורים, דקרא בעשותה מהני גם למושיט, אך הרשב"א והריטב"א נקטו דהכא גזיה"כ דחייב אף ע"י שנים. ובחזון איש כתב, דכיון שהרמב"ם השמיט דין זה משמע לו דהש"ס דילן פליג, ומושיט חייב אף כשהניח בעצמו ברה"י. אך בריש מסכתין הוכחנו בדעת הרמב"ם דמושיט היינו ע"י שנים ממש, וצ"ע.

ד. המהרש"ל בעירובין שם נקט דמושיט הוי רק עד ד' אמות, וטפי מד' אמות נקרא מעביר, וחייב אף בב' דיוטאות. וכן משמע במהר"ם שם. אך במהרש"א שם נראה דההבדל בין מושיט למעביר הוא כפשוטו, דאם הולך ברגליו הוי מעביר ואם מושיט במקומו הוי מושיט, אלא דאורחא דמילתא שיותר מד' אמות אי אפשר להושיט ממקומו ברה"י.

ה. יש לחקור במלאכת "מושיט", האם עיקר המחייב הוא על שהעביר את החפץ מרה"י לרה"י, ובעינן רה"ר ביניהם רק בכדי שיחלק את הרה"י, ובלא רה"ר הרי הם נחשבות כרשות אחת, ואין כאן הוצאה מרשות לרשות. או שמא עיקר המחייב הוא צורת המלאכה שהעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ולפי"ז הרה"ר הוא חלק מהמחייב ואינו תנאי בעלמא.

ויש לדייק קצת מהא דיש חילוק בין הושיט לארכו של רה"ר להושיט לרחבו של רה"ר, ואם נאמר דהרה"ר אינה אלא לחלק בין הרשויות מה מקום יש לחלק בזה, אך אם רה"ר הוא חלק מהמחייב שפיר מצינו חילוק בין ארכו לרחבו, דעיקר הילוך רה"ר הוא לארכו, עי' תוס' עירובין ו ע"ב.

ומאידך יש לדייק קצת מהתוס' ד ע"א להפך, שנסתפקו לומר שאם הושיט למטה מי' פטור, ואם נאמר שרה"ר הוא חלק מהמחייב אין סברא לומר שלמטה מי' גרע טפי, אך אם נאמר שעיקר המחייב הוא הרה"י ואין הרה"ר אלא לחלק ביניהם, שפיר י"ל דלמטה מי' מחלק ביניהם טפי ושוב ליכא לחיובי. ויש לדחות דלמטה מי' גרע טפי דאין זה דרך הושטה. ועוד י"ל דאף שאין בזה סברא מכל מקום אין לחייב אלא כמו שהיה במשכן.

הר"ן בפ"ז על המשנה של אבות מלאכות הביא בשם הירושלמי דמקשה מדוע לא מנינן הושטה בכלל האבות מלאכות, ומתרץ דבאמת יתר עליה הושטה, ולמה לא תנינן הושטה עמהון, שכל המלאכות באחד וזו בשנים, וכל המלאכות יש להן תולדות וזו אין לה תולדה. וכתב הר"ן דמהא דלא מקשה כן הבבלי משמע דאף הושטה בכלל הוצאה מרשות לרשות היא, כיון שאינו מתחיב עליה אלא מפני שרה"ר בנתיים. והנה עיקר תירוצו שייך אף להצד שרה"ר רק תנאי בעלמא לחלק ביניהם, דמכל מקום כיון שצריך להוציא דרך רה"ר הרי זה דומה להוצאה. אמנם מלשונו מפני שרה"ר בנתיים משמע קצת דזהו חלק מהמחייב.

המאירי הקשה מדוע אנו מדקדקין איך היתה ההושטה במשכן, הא מכל מקום היתה שם. ותירץ, דמאחר ומן הדין היה לנו לפטור אחר שהוא למעלה מי' ואין אנו מחייבין אלא מצד שהיו במשכן, דיינו אם מחייבין אותו באותו אופן שהיה במשכן. [קצת משמע שרה"ר הוא חלק מהמחייב, דאם אין הרה"ר אלא לחלק בין הרה"י אין זה סיבה לפטור מעיקר הדין]. ויל"ע לפי הצד בתוס' דמושיט חייב אף למטה מי' האם חייב אף במושיט לרוחב של רה"ר, דלכאורה כבר אינו חידוש מיוחד כיון שהושיט במקום רה"ר ממש. וצ"ל דכיון שנקבע שמושיט חייב רק באורך מחמת שלמעלה מי' הוי חידוש תו אין לחלק במלאכת מושיט.

עוד הקשה, מדוע לא נפטור מטעם שנים שעשאוה, ותירץ, דכיון שדרך המלאכה בכך שאי אפשר להושטה בלא שנים חייבים בכל גוונא.

**רש"י ד"ה הזורק פטור, הואיל ולמעלה מי' וכו'**

בגמ' בעי רבה האם פליגי ר"ע וחכמים למטה מי' האם קלוטה כמי שהונחה, אך למעלה מי' לכו"ע פטור משום שלא ילפינן זורק ממושיט, ולפי"ז הא דתנן בסיפא הזורק פטור והמושיט חייב אתיא אף כר"ע ולמעלה מי'. או שמא פליגי ר"ע וחכמים למעלה מי' האם ילפינן זורק ממושיט, אך למטה מי' לכו"ע פטור משום שקלוטה כמי שהונחה, וסיפא כחכמים. ורש"י שכתב הואיל ולמעלה מי' ללישנא קמא הוצרך לזה לפי ר"ע, אך לחכמים אף למטה מי' פטור. וללישנא בתרא כתב כן לכחכמים.

והנה לעיל כתב כיצד שתי גזוזטראות וכו' רבנן קאמרי להו, והוא כלישנא בתרא דסיפא כחכמים. ובאמת התוס' כתבו דאם גרסינן כיצד על כרחיך צ"ל כלישנא בתרא.

**דף צו ע"ב**

**תוד"ה הכנסה, דהא בסמוך משמע גבי זריקה דאם היתה במשכן הוה אתי ליה שפיר**

כלומר, דמזריקה מוכח דסגי במה שהיה במשכן ולא בעינן גם סברא, וע"ז תירצו דבזריקה איכא נמי סברא, ולעולם בעינן תרוייהו, משכן וסברא, דאם לא בעינן סברא אלא סגי במה שהיה במשכן מדוע הוצאה חשיבא אב טפי מזריקה, ועל כרחיך דבעינן נמי קרא או סברא לדמותו לקרא. והוא הדין לגבי הכנסה. והנה הגמ' דנה לגבי זריקה ד' אמות ברה"ר, ועל זה כתבו התוס' דאיכא סברא לדמותו להוצאה, וביארו המהרש"א ומהר"ם עפ"י הרז"ה דחיוב ד' אמות ברה"ר הוא משום מוציא מרשות לרשות, דכל ד' אמות הוא רשות אחת, ולפיכך שייך ללמוד מסברא זורק חוץ לד' אמות ממוציא מרשות לרשות.

ובעיקר תירוץ התוס' דכל תולדה צריכה להיות במשכן וגם צריכה להיות דומה להוצאה הקשה מהרש"ל, אם כן מדוע זורק מרה"י לרה"ר חייב, אמנם איכא סברא דזורק דומה למעביר, מכל מקום היכן מצינו שהיה במשכן. ותירץ, דכל דבר שהיה בו הוצאה היה בו זריקה, דרגילים להוציא בין ע"י מעביר בין ע"י זורק, ולפיכך הוצרך רש"י לומר שלא מצינו זורק למעלה מי' דהקרשים היו כבדים, אך בלא"ה מצד הסברא היו זורקים כל דבר שהיו מעבירין ביד. וכן מבואר במהרש"א, דהקשה מדוע הקשו התוס' מזורק ד' אמות ברה"ר דסגי במה שהיה במשכן ולא הקשו מזורק מרה"י לרה"ר דסגי במה שהיה במשכן, ותירץ, דהיה פשוט לתוס' שזורק מרה"י לרה"י דומה למעביר ויש בזה גם סברא. ובקושיית המהרש"א מבואר דזורק מרה"י לרה"ר נמי היה במשכן.

אך המהר"ם כתב דלא מצינו זורק מרשות לרשות שהיה במשכן, והא דחייב על זורק הוא משום דהיינו הוצאה ממש, דמה לי ע"י זריקה ומה לי ע"י הוצאה, והוצאה גופה כתיבה להדיא והוי כאילו כתיב נמי זריקה. [ומכל מקום הוי תולדה ולא אב]. ומבואר דלא כמהרש"ל ומהרש"א, דזריקה לא היתה במשכן ומכל מקום חייב מצד הסברא. וכן משמעות הגר"א בשנות אליהו, שלא היתה זריקה במשכן כלל.

ויל"ע לשיטתם דבגמ' מקשינן ותו מעביר ד' אמות ברה"ר מנלן, ומשמע לכאורה דאפילו אם זורק היה במשכן אכתי לא ילפינן מעביר, ולפי המהר"ם קשה דהא זורק ומעביר חד מלתא הוו. ואפשר דאם מעביר חייב אפשר ללמוד ממנו לזורק, אך אם זורק חייב אי אפשר ללמוד ממנו מעביר, כיון שזורק הוא צורה מיוחדת של הוצאה, ואי אפשר ללמוד ממנה.

וברשב"א לעיל ד ע"ב מבואר כמהרש"א ומהרש"ל, דהקשה לדעת התוס' דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב, אמנם חכמים לא למדו זורק ממושיט, מכל מקום מדוע לא למדו זורק ממעביר, הא כל זורק הוא תולדה דמעביר. ותירץ, דלא סגי במה שהם דומים אלא בעינן שיהיה במשכן, וזורק מרה"י לרה"ר הוי תולדה דהוצאה משום שהיה זורק במשכן וגם איכא סברא, אך זורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר לא היה במשכן.

והקשה, אם כן מאי טעמא דר' עקיבא דיליף זורק ממושיט, הא מכל מקום לא היה זורק כה"ג במשכן. ותירץ, דר' עקיבא סובר שזורק דומה למושיט טפי מאשר למעביר, וכיון שהוא דומה ממש אין צריך שיהיה במשכן. [מסתבר שהם דומים טפי לפי שבשניהם האדם עומד ברה"י, משא"כ במעביר שהוא הולך עם החפץ].

ובתוס' לעיל ב' ע"א תירצו באופן אחר מדוע צריך סברא להכנסה ולא ילפינן מדהיה במשכן, דבמשכן היה רק הכנסה דעני, דהיינו בעוד שהוא עומד ברה"ר, אך אך הכנסה דבעה"ב דהיינו כשהוא עומד ברה"י לא היה במשכן, ולזה בעינן סברא.

**דף צז ע"א**

**ובמאי אלימא במעביר וכו' והאמר ר' אלעזר וכו'**

במס' עירובין לג ע"א כתב רש"י שאם לוקח חפץ מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' חייב משום מושיט. ובתוס' כתבו: ונראה דלאו מושיט הוא אלא מעביר את העירוב רחוק חוץ לד' אמות וחייב אפילו זה כנגד זה, כדאיתא בהזורק א"ר אלעזר המוציא משוי למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, ומקום עקירתו והנחתו הוי רה"י. ונחלקו האחרונים בביאור דבריהם, דרעק"א נקט דחייב משום מעביר ד' אמות ברה"ר, וכדכתבו התוס' רחוק חוץ לד' אמות. ואע"פ שאין עקירה והנחה דרה"י גורמת לחיוב על ד' אמות ברה"ר, על כרחיך נקטו התוס' דחיוב מעביר ד' אמות ברה"ר הוא גם בלא עקירה והנחה, [לכאורה אין כונתו דאין צריך עקירה והנחה כלל, אלא כונתו דאין צריך עקירה והנחה ברה"ר דוקא, אלא כל היכא דאיתא]. וכן נקט החתם סופר כאן בפשיטות דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר דנקטו התוס' דחייב היינו באופן שהעביר ברה"ר ד' אמות.

ולפי"ז מה שהביאו התוס' מסוגיין דהמוציא למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת צריך לפרש, דר' אלעזר גופיה איירי בהוצאה מרה"י לרה"ר למעלה מי', ובני קהת העבירו ד' אמות ברה"ר ומכל מקום יליף מזה ר' אלעזר שלמעלה כלמטה. וכן בגמ' כאן מייתינן מר' אלעזר למעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, שאם חייב למטה מי' הוא הדין למעלה מי'. ומזה הוכיחו תוס' דמעביר ד' אמות ברה"ר חייב אף למעלה מי', וכן מוכח מסוגיין דאין צריך עקירה והנחה ברה"ר. ואף שהתוס' הביאו מר' אלעזר עיקר ראייתם מסוגיין, דהא ר' אלעזר לא איירי במעביר ד"א. ומש"כ התוס' "ומקום עקירתו והנחתו הוי רשות היחיד" קאי על הולכת העירוב ולא על דברי ר' אלעזר.

וברעק"א הקשה מהא דכתבו התוס' עירובין לב ע"ב שאם עקר את העירוב מכרמלית והכניסו לרה"ר והוליכו ד' אמות פטור, דליכא עקירה, ומבואר דבעינן עקירה ברה"ר דוקא. ואפשר לדחות דבריו דעקירה מרה"י חמור טפי מעקירה מכרמלית אף כלפי מוליך ד' אמות ברה"ר.

עוד הקשה רעק"א מהגמ' להלן ע"ב דנחלקו ר' יהודה וחכמים במוציא מרה"י לרה"ר ועבר ד' אמות ברה"ר, דר' יהודה מחייב תרתי משום שקלוטה כמי שהונחה, וחכמים מחייבים רק משום הוצאה. ולפי התוס' שעקירה מרה"י מחייבת אף על מוליך ד' אמות ברה"ר, מדוע אינו חייב שנים גם לחכמים שקלוטה לאו כמי שהונחה, דהעקירה עצמה תחייבנו גם על הוצאה וגם על העברה. ועי' קה"י שתירץ שאי אפשר לחייב שנים על עקירה אחת.

וכן מבואר במאירי בסוכה מג ע"א, דהתם איתא שגזרו חכמים שלא ליטול לולב בשבת שמא ילך אצל בקי ויעבירנו ד' אמות ברה"ר. והקשה רש"י מדוע לא נקטה הגמ' ויוציאנו מרה"י לרה"ר. ותירץ, דפעמים שהלולב בכרמלית ואינו חייב משום הוצאה אלא משום העברת ד' אמות ברה"ר. והנה בפשטות מבואר ברש"י שחייב על העברת ד' אמות על אף שהעקירה היתה בכרמלית, ודלא כהתוס' בעירובין לב ע"ב. אך רעק"א כתב דאין זה ראיה, דאפשר לאוקמי בעמד לפוש ברה"ר ואיכא עקירה ברה"ר, ומכל מקום אין לחייבו מצד הוצאה כיון שהוציא מכרמלית.

ובמאירי שם תירץ, שעיקר הגזירה היא שמא יוציאנו מרה"י שלו לרה"י של הבקי דרך רה"ר, וכיון שאינו מניחה ברה"ר אין כאן לא חיוב הוצאה ולא חיוב הכנסה, אלא חיוב העברה. ואע"פ שחיוב העברה צריך עקירה והנחה, מאחר שעקר מרה"י זו והניח ברה"י זו והעביר ד' אמות בין זו לזו חייב. ומבואר שחיובו משום מעביר ד' אמות, ואין צריך לזה עקירה והנחה ברה"ר דוקא.

אך התוצאות חיים סי' א' והחזון איש נקטו בדעת התוס' דאין חיובו משום העברה ד' אמות ברה"ר, אלא דילפינן ממשא בני קהת דין חדש, שהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' חייב בין בדיוטא אחת בין בב' דיוטאות, והרי זה צורה חדשה של הוצאה דילפינן ממשא בני קהת, ואפילו לא העביר ד' אמות ברה"ר אלא פחות מכאן. ומש"כ התוס' רחוק ד' אמות היינו לראיה בעלמא, דכיון דאיירי התם שהעירוב רחוק ד' אמות מסתבר דהוי ע"י העברה ולא ע"י הושטה, ומעביר חייב אף בשני דיוטאות. וכן משמע בתוס' רא"ש שם שלא הזכיר רחוק ד' אמות.

ולפי"ז צ"ל דבני קהת היו מוציאים את הכלים מהמשכן קודם שמפרקים אותו, שהוא עדיין רה"י, ומוליכין ברה"ר וחוזרין ומניחין במשכן לאחר בנייתו, ולפיכך חשיב מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי'. ור' אלעזר יליף מכאן להוצאה בעלמא דחייב למעלה מי'. [צ"ב איך יליף ר' אלעזר להוצאה בעלמא, מאי שנא ממושיט דחייב רק באופן דהוי במשכן בדיוק. וצ"ל דבמושיט עיקר המחייב הוא הרה"י, ואפשר גם הרה"ר, אך עכ"פ ודאי הרה"ר עצמו אינו עיקר המחייב, ולכן לא יליף מהכא לכל מלאכה למעלה מי'. אך במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר עיקר המחייב הוא הרה"ר, ועל כרחיך חייבה תורה מעביר למעלה מי' דחשיב כלמטה מי', ושפיר ילפינן לכל מוציא או מעביר שלמעלה כלמטה. אך לפי"ז בעינן ד' אמות ברה"ר וצ"ע].

ובסוגיין דמייתי מר' אלעזר למעביר מרה"י לרה"י אין זה דימוי בעלמא, אלא דכך היה במשא בני קהת, והוא עיקר החיוב של מעביר למעלה מי'. ותוס' הביאו מסוגיין דכך הוא ביאור דברי ר' אלעזר. ומה שסיימו ומקום עקירתו והנחתו הוי רה"י קאי על משא בני קהת.

ולדבריהם פשוט דהעוקר מכרמלית אינו חייב על העברת ד' אמות ברה"ר, ואין זה סותר לתוס' שם לב ע"ב. וכן מיושב שפיר הא דהוצרכה הגמ' להלן לקלוטה כמי שהונחה, דכיון שהוציא מרה"י לרה"י ולא חזר והכניס לרה"י אינו חייב על ד' אמות מחמת עקירה ברה"י, דלחייב על ד' אמות ברה"ר בעינן עקירה והנחה ברה"ר דוקא.

ויש לעיין לפי המאירי ורעק"א דאין צריך עקירה והנחה ברה"ר מסברא, דאם כן הזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר תוך י' חייב מצד העברה ד' אמות ברה"ר מסברא, ואם כן כדפריך בגמ' אלימא במעביר מאי אריא תוך י' וכו' אלא בזורק, מאי טעמייהו דחכמים שפוטרים, הא העביר ד' אמות ברה"ר ועשה עקירה והנחה ברה"י. ואפשר שלפי האוקימתא השתא דפליגי בזורק איירי בלא העביר ד' אמות ברה"ר אלא פחות מכאן, ולפי ר"ע חייב בכל אופן מצד קלוטה כמי שהונחה והוי הוצאה מרה"י לרה"ר. ואף שלפי האוקימתא במעביר איירי בהעביר ד' אמות, דהא נקט רעק"א דכל חיוב מעביר הוא מחמת ד' אמות ברה"ר, מכל מקום לאוקימתא בזורק איירי בפחות מד"א.

[עוד י"ל בדוחק דאף לפי רעק"א אין זה חיוב רגיל של מעביר ד' אמות ברה"ר, אלא דילפינן ממשא בני קהת שאם העקירה וההנחה היו ברה"י נמי חייב על ד"א ברה"ר, ולכן דוקא במעביר חייב ע"י עקירה והנחה ברה"ר, אך בזורק פטור. ולפי"ז ביאור דברי התוס' כמש"כ לפי התוצ"ח והחזון איש. וברעק"א לא משמע כן, דלפי"ז מדוע נקט כל כך בפשיטות דהוא הדין חייב ע"י עקירה מכרמלית, הא כל המקור דמהני ברה"י הוא ממשא בני קהת, ושם היה עקירה מרה"י].

הרשב"א נחלק על רש"י ותוס' ונקט שהמעביר ד' אמות מרה"י לרה"י דרך רה"ר פטור, ולמעלה מי' אף לכתחילה שרי. דמצד מושיט אין לחייבו משני טעמים, חדא דרה"ג נקט שאין מושיט חייב אלא כאשר שני ראשי החפץ עומדים ברה"י בזמן אחד, וכמש"כ לעיל. ועוד, דבירושלמי מבואר שאין מושיט חייב אלא בשני בני אדם. [ועוד, דהתוס' כתבו דכאשר הולך ברגליו אין זה מושיט, או כמש"כ מהרש"ל דיותר מד' אמות לא הוי מושיט]. ומצד מעביר אין לחייבו משום דבעינן עקירה והנחה ברה"ר.

והא דיליף ר' אלעזר ממשא בני קהת דאפילו למעלה מי' חייב, התם העקירה וההנחה ברה"ר, לפי שהם נוטלין את הכלים לאחר פירוק המשכן ומניחים קודם שיבנו את המשכן. והא דאמרינן בסוגיין דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב, היינו משום דר' עקיבא סובר מהלך כעומד, ולפיכך פריך דאם כן אף למעלה מי' חייב דהא אמר ר' אלעזר שהמוציא מרה"י לרה"ר למעלה מי' חייב, ואין מקום לחלק בין למטה מי' לבין למעלה מי' לענין מהלך כעומד, ואיכא הנחה ברה"ר, וכן ביאר הרש"ש.

והוכיח כן הרשב"א מהא דאיתא לעיל ד' ע"א הושיט ידו מלאה פירות מהו להחזירה לאותה חצר, א"ל מותר, לחצר אחרת א"ל אסור, ומאי שנא וכו', ולתוס' ודאי שנא ושנא, דלחצר אחרת הו"ל מושיט או מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ולאותה חצר לא שייך לומר כן. ועל כרחיך דמושיט ומעביר כה"ג פטור. ועי' מש"כ שם.

ועוד הוכיח הרשב"א מהא דאיתא בעירובין צט ע"ב שמותר למלאות מים מבור ברה"ר לחצירו היכא דיש חוליה גבוהה עשרה, כיון שהוא מעביר את המים מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי', אך אם אין חוליה גבוהה עשרה הרי הוא מעביר דרך רה"ר למטה מי' ואסור. ולפי תוס' הרי בכה"ג חייב אף למעלה מי'.

ובדעת תוס' י"ל דכל הילפותא ממשא בני קהת לחייב אפילו למעלה מי' זה רק באופן שהולך כדרכו ברה"ר, דהוי דרך משוי למעלה מי', אך כאשר עומד במקום גבוה ומעביר ד' אמות לא ילפינן ממשא בני קהת. וכן מוכח מהא דנחלקו תוס' ושאר ראשונים על רש"י עירובין צח ע"א בביאור דברי רבא והעבירו דרך עליו, עיי"ש.

ועוד י"ל לפי הבנת רעק"א בתוס' דחיובו הוא משום מעביר ד' אמות ברה"ר, דהתם איירי במופלגת ד' טפחים בלבד, ולפיכך אינו חייב. [וברשב"א מבואר להדיא שהבין בתוס' כהתוצ"ח וחזון איש ולא כרעק"א, חדא מדהקשה מבור ולא יישב דליכא ד' אמות, ועוד, מדמשמע מדבריו שלפי תוס' לגבי משא בני קהת היתה עקירה והנחה ברה"י, ולפיכך הוצרך להאריך לאפוקי מהתוס'].

והנה רש"י עה"ת פר' בהעלותך (י, כא) כתב שבני גרשון ובני מררי מפרקים את המשכן והולכים עם שבט יהודה, ואח"כ בני קהת נוטלים את הכלים והולכים עם ב' דגלים אחרונים, וכאשר עמד עמוד הענן מעל שבט יהודה היו בני גרשון ומררי בונים את המשכן עד שיבאו בני קהת. ולפי"ז מבואר שבני קהת עקרו מרה"ר (אחר פירוק המשכן) והניחו ברה"י (אחר בניית המשכן), ודלא כתוס' ודלא כהרשב"א, וצ"ע.

**אלא בזורק וכו'**

יל"ע לשיטות הראשונים שאף במעביר אמרינן קלוטה כמי שהונחה, מדוע הוצרכה הגמ' להעמיד בזורק, הא כהאי גוונא יש לפרש אף במעביר ופליגי בקלוטה כמי שהונחה למטה מי'. ויש ליישב בפשיטות דכיון דאמר ר' אלעזר שמעביר חייב אף למעלה מי' הוא הדין דאמרינן קלוטה כמי שהונחה למעלה מי'.

**דאמר ר' אלעזר מחייב היה ר"ע אפילו למעלה מי' והאי דקתני רה"ר עצמה להודיעך כוחן דרבנן**

יל"ע לפי הצד בתוס' לעיל ד ע"א דמושיט למטה מי' פטור, דלפי"ז ר"ע ורבנן בתרתי פליגי, למעלה מי' פליגי האם ילפינן זורק ממושיט, ולמטה מי' פליגי האם קלוטה כמי שהונחה. ועוד יל"ע מדוע הוצרך ר' אלעזר לומר להודיעך כוחן דרבנן, דלמא איירי בשני דיוטאות דבזה ר' עקיבא מחייב רק למטה מי' משום קלוטה כמי שהונחה. אך לפי הצד שמושיט חייב אף למטה מי' ניחא, דר"ע וחכמים פליגי רק במחלוקת אחת, האם ילפינן זורק ממושיט, ולכו"ע לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה. והא דנקט רבה בספיקו אבל למטה מי' לכו"ע חייב דאמרינן קלוטה כמי שהונחה לאו דוקא, דהוא הדין י"ל שלכו"ע לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה ופליגי בין למעלה מי' ובין למטה מי' אם ילפינן זורק ממושיט.

**ואם היו רשויות שלו מותר**

מבואר בגמ' דאם לא ילפינן זורק ממושיט מותר לכתחילה לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי'. ויל"ע לשיטת הרשב"א לעיל ג ע"ב שאסור להוציא מרה"י לרה"ר למעלה מי' שמא יוציא למטה מי', או שמא יניח, או שמא יעביר ברגליו, מדוע הכא לא אסרו מטעם כן. וי"ל דהכא אפילו יזרוק למטה מי' לא יתחייב, ושמא יניח לא חיישינן בזריקה כלל, ושמא יעביר ברגליו נמי לא חיישינן לשיטת הרשב"א שמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר פטור.

**לא חייב רבי אלא ברה"י מקורה דאמרינן ביתא כמאן דמליא דמי**

לעיל ה ע"א ביארו התוס' דמהא דנקט רבי רה"י באמצע ולא נקט רה"ר באמצע משמע דלא ס"ל קלוטה כמי שהונחה ומחייב מצד ביתא כמאן דמליא. והנה רעק"א שם ציין לגמ' עירובין עו ע"ב. ולכאורה לא דמי להתם כלל, דשם איירי לגבי חלון שבין ב' רשויות שיוכלו לערב אחד, וקמ"ל דאפילו למעלה מי' חשיב כפתח לערב אחד לפי שמשתמשים בכל הבית עד למעלה, אך הכא פירש רש"י דמחמת התקרה חשיב כסתום וכמלא חפצים, ולכן הוי כהנחה. ונפק"מ דהתם אפילו בלא מקורה מהני.

**אחת משום הכנסה ואחת משום הוצאה**

מכאן מוכח דהכנסה תולדה דהוצאה, דאי תרוייהו אבות לכו"ע אינו חייב שתים, וכמש"כ תוס' להלן ד"ה לא ס"ד דאם שובט ומדקדק בכל מיסך ואורג אינו חייב שתים. וקשה להרמב"ם והרמב"ן דהכנסה אב. אמנם בלא"ה איכא מחלוקת הסוגיות וכמש"כ לעיל ב ע"ב.

**דף צז ע"ב**

**דלמא לעולם אימא לך ר' יהודה חדא הוא דמחייב**

הקשה רעק"א אם כן מדוע נקטה הברייתא ועבר ד' אמות ברה"ר, הא ר' יהודה מחייב רק מחמת ההוצאה. ובמרומי שדה כתב לחדש, דבכל מקום הגמ' נקטה נתכוין לזרוק ד' וזרק ח' או להפך, ולא נקטה נתכוין לזרוק ד' וזרק ה' או ו', לפי שכל ד' אמות נחשבות כרשות אחת אף לגבי מחשבתו, דאם נח בתוך ד' אמות מהמקום שנתכוין אליו לא חשיב מתעסק. ולפיכך הוצרכה הברייתא לומר ועבר ד' אמות, דאל"ה אף לרבנן חייב שהרי נתקיימה מחשבתו.

ובמס' ב"ק כו ע"ב איתא נתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע לענין שבת פטור, דמלאכת מחשבת בעינן. וכתב רש"י דנתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע אפילו באומר כל מקום שתרצה תנוח פטור, שעיקר מחשבתו אינה למלאכה. כלומר, דהוקשה לרש"י מדוע נקטה הגמ' שתים וארבע, הא אפילו נתכוין לזרוק ארבע וזרק שמנה פטור, כיון דלא נתקיימה מחשבתו. ותירץ, דהכא רוצה לפטור אפילו באומר כל מקום שתרצה תנוח, לפי שעיקר מחשבתו אינה למלאכה, ובכה"ג בארבע ושמונה חייב. והנה לדעת המרומי שדה יל"ע מדוע נתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע פטור, הא תוך ד' אמות כחד מקום הוא. וצ"ל דהני מילי בנתכוין למלאכה, אך אם נתכוין לזרוק שתים דלא נתכוין למלאכה כלל פטור. אך צ"ע אם כן מה הוקשה לרש"י, הא כהאי גוונא בנתכוין לזרוק ארבע וזרק שש חייב. ואפשר ליישב דכאשר החפץ עומד במקומו דנים את הארבע אמות ממקום החפץ, ושתים חשיב בתוך מקום החפץ וארבע מחוץ למקום החפץ, ולכן זה דומה לארבע ושמונה ולא לארבע ושש, ושפיר הוקשה לרש"י מדוע הוצרכה הגמ' לומר שתים וארבע.

**דר' יהודה סבר אמרינן קלוטה כמי שהונחה ואתעבידא ליה מחשבתו**

הקשו הראשונים מדוע אתעבידא מחשבתו, הא כונתו היתה שתנוח ממש עם יציאתה, ולבסוף נחה רק באופן של קלוטה, והרי זה מתעסק. ותירצו, דאין כונתו שתנוח ממש עם יציאתה בדוקא, אלא כונתו שתנוח עם יציאתה הנחה חשובה לגבי חיוב שבת, והשתא לר' יהודה כיון דאמרינן קלוטה כמי שהונחה הרי נחה עם יציאתה הנחה חשובה, ונתקיימה מחשבתו, ולרבנן לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה ולא נחה הנחה חשובה אלא בסוף ד' אמות, ולא נתקיימה מחשבתו.

[צ"ע מדוע כהאי גוונא חשיב מתעסק, הא לפי זריקתו ידע שתנוח בסוף ד', אלא שהוא רוצה שתנוח עם יציאתה, ואיך יתכן לומר שאדם שעושה פעולה מסויימת ורוצה שתצא לו פעולה אחרת חשיב מתעסק].

אך מדברי רש"י סוף ד"ה ואי להכא לא משמע כן, דהתם מקשינן דאי לסוף ד' קבעי ליה מדוע חייב על העברה, ופירש רש"י דעל ההוצאה שפיר חייב דהא נח ברה"ר. ולכאורה כדפריך אי להכא קבעי ליה דהיינו עם יציאתה איירי ברוצה שתנוח ממש עם יציאתה, ואם כן להראשונים דלעיל אף משום הוצאה לא יתחייב, שהרי לא נחה עם יציאתה כפי מחשבתו.

השפת אמת תירץ דאיכא הלמ"מ שבכל מקום שאם ינוח למטה חייב אמרינן קלוטה כמי שהונחה וחייב גם השתא. ולפיכך אע"ג שהוא מתעסק על ההנחה, שהרי רוצה הנחה גמורה ועכשיו נח ע"י קלוטה, מכל מקום כיון שאם היה נח למטה היה חייב גם השתא חייב. ודבריו מחודשים, דלגבי פטור מתעסק מנלן דאיכא הלמ"מ לחייבו.

ולולי דברי הראשונים היה מקום ליישב באופן אחר, דפטור מתעסק שייך רק לגבי דברים שהם בעיקר המלאכה, דאם הוא נתכוין לעשות את המלאכה באופן מסויים ויצא לו אופן אחר הרי זה מתעסק, אך דברים צדדיים שאינם מגוף המלאכה, כגון אם רצה שהכלי ינוח על שוליו והוא נח על שפתו, לא שייך בזה פטור מתעסק. והוא הדין לגבי אופן ההנחה, דאם כונתו שתנוח בפועל למטה ולבסוף נח באויר מדין קלוטה חשיב נתקיימה מחשבתו, ואע"פ שמחשבתו היתה שתנוח בצורה אחרת אין בזה פטור מתעסק.

**דר' יהודה סבר אמרינן קלוטה כמי שהונחה**

הקשו הראשונים הא במס' עירובין צז ע"ב ס"ל לר' יהודה שאם נתגלגל הספר מידו לרה"ר אפילו אינו מסולק מן הארץ אלא כמלא חוט גוללו אצלו, אלמא לא חשיב הנחה ברה"ר מדין קלוטה כמי שהונחה. ותירצו בג' אופנים.

א, תוס' להלן ק ע"א והרשב"א כאן תירצו, דלא אמר ר' יהודה קלוטה כמי שהונחה אלא באופן שרוצה את ההנחה במקומו, או כגון שאמר בכל מקום שתרצה תנוח, אך באופן שאינו רוצה את ההנחה במקומו לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ואין כאן הנחה. והתם אינו רוצה שינוח הספר ברה"ר ולפיכך לא חשיב הנחה.

ב, תוס' לעיל פ ע"א תירצו דבסוגיין איירי בנתגלגל ברה"ר, ורק בכה"ג סובר ר' יהודה דכמי שהונחה דמי, משא"כ התם שהספר מסולק מן הארץ לא הוי כהונחה.

ג, הרשב"א כאן הביא בשם הרמב"ן ליישב, דר' יהודה לית ליה כמי שהונחה אלא היכא שהחפץ ראוי לנוח למטה מצד עצמו, אך היכא שיש דבר המעכבו מלנוח, כגון המעביר חפץ בידו, או ספר שנתגלגל לרה"ר שאיגודו בידו, לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה.

**אי להכא קבעי לה להכא לא קבעי לה**

פירש רש"י דאם לסוף ד' בעי לה דתנוח מדוע חייב על העברת ד', הא לא עבר מתחלת ד' לסוף ד' ברה"ר, אלא על היציאה לחודיה הוא דמחייב דהוצאה אריכא הוא דעבד. והקשה רעק"א ב' קושיות, חדא, מדוע פשוט לרש"י שהוא חייב על ההוצאה, הרי מדין קלוטה כמי שהונחה נעשתה הנחה מיד עם יציאתה, וכיון שדעתו להנחה בסוף ד' הרי לא נעשית מחשבתו. מיהו בזה י"ל דאמנם רוצה שתנוח לגמרי בסוף ד', אך יודע שתקלט עם יציאתה וקלוטה כמי שהונחה, ולפיכך לא חשיב מתעסק על ההנחה.

ועוד הקשה מדוע לא יתחייב על העברה ד' אמות ברה"ר, הא כיון שיודע שתקלט עם יציאתה לרה"ר וקלוטה כמי שהונחה, הרי יש כאן עקירה מתחילת ד' והנחה בסוף ד', ואין בזה מתעסק כלל. ויש לבאר בזה ג' ביאורים.

א, לפי מש"כ לעיל בשם תוס' והרשב"א דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה אלא היכא שרוצה שתנוח באותו מקום או לכה"פ באומר כל מקום שתרצה תנוח, הכא כיון שרוצה שתנוח בסוף ד' אין כאן קלוטה כמי שהונחה כלל, ושפיר מקשינן שלא יתחייב על העברה שהרי אינו עוקר ברה"ר, אלא יתחייב על ההוצאה בלבד מחמת דהוצאה אריכא הוא דעבד, דההנחה היא בסוף ד' אף לר' יהודה כיון שלא אמרינן הכא קלוטה כמי שהונחה. וכן ביארו רעק"א וראמ"ה בדעת רש"י.

אך הקשה רעק"א, דבגמ' להלן אמרינן פשיטא נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' הרי כתב שם משמעון, ולשיטת רש"י מקשינן על זה מקושייתו של רבינא אי להכא קבעי לה וכו', דמבואר מדבריו שאם רוצה שתנוח בסוף ד' ברה"ר אינו מתחייב על ההנחה עם יציאתה, ולכן מסקינן שנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור. ואם נפרש בקושייתו של רבינא שאינו מתחייב על העברה משום דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה היכא שאינו רוצה שתנוח באותו מקום אין זה שייך לנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' כלל, דלאו משום פטור מתעסק אתינן עלה, אלא דבאמת אין כאן עקירה. ובאמת הרמב"ם חולק על רש"י ונקט דהגמ' לא הקשתה מדברי רבינא אלא על מתכוין לזרוק ד' וזרק ח', ולפיכך פסק הרמב"ם שהמתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, ולפי"ז שפיר יש לפרש בקושייתו של רבינא דלא אמרינן בכה"ג קלוטה כמי שהונחה כלל. אך בדעת רש"י שהגמ' חזרה בה מכח קושייתו של רבינא צ"ע טובא.

ובחזון איש (סי' ק"ה סק"י) יישב קושיית רעק"א, דקושיית הגמ' היא שאם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב משום שם משמעון, דבכה"ג חשיב מקצת מלאכה ולא חשיב מתעסק, דברצונו על ח' אמות מונח גם רצון על ד' אמות, מטעם זה אמרינן נמי קלוטה כמי שהונחה אע"פ שרוצה שתנוח לסוף ד' ברה"ר, שהרי ברצונו שתנוח לסוף ד' מונח גם רצון לעם יציאתה, וחשיב מקצת מלאכה ולא חשיב מתעסק.

והנה ביאור זה של רעק"א וראמ"ה לא יתכן אלא לתירוץ התוס' בדף ק' ותירוץ ראשון של הרשב"א, דלא אמרינן קלוטה כהונחה אלא היכא שרוצה שתנוח שם, אך לתירוץ התוס' בדף פ' ולתירוץ הרמב"ן אכתי קשה.

החזון איש והשפת אמת תירצו, דהכא לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה מטעם אחר, דכל מקום שאם באמת ינוח שם לא יתחייב על ההנחה לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ואע"פ שאם ינוח שם יפטר מסיבה צדדית משום דהוי מתעסק, ועכשיו שנח באויר לא הוי מתעסק, מכל מקום כל שאין לו אפשרות להתחייב בהנחה ממש לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה כלל. ולפי"ז שפיר מקשה הגמ' דאם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב הרי אפילו אם ינוח באמת עם יציאתה יתחייב משום הוצאה, ואם כן אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ומדוע לא יתחייב אף משום העברה. ומעתה בדעת הרמב"ם דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב אי אפשר לבאר כדבריהם.

ב, תוס' כתבו בקושיית הגמ' על הפשיטא מדברי רבינא, דאי דמי לשם משמעון לא הוי פריך רבינא מידי דהא כי קא בעי דתנוח בסוף ד' כשנחה בתחלת רה"ר ע"י קלוטה הרי כתב שם משמעון וכי אזלא תו ד' אמות ליחייב עלייהו וכו'. והבין רעק"א בכונתם דקושיית רבינא היא שאם רוצה שתנוח בסוף ד' ברה"ר לא יתחייב על ההוצאה, כיון שההנחה מתקיימת מיד ביציאתה מדין קלוטה כמי שהונחה, ודעתו שתנוח רק בסוף ד', והוי מתעסק על ההנחה. אך על מעביר ד' אמות שפיר יתחייב, שהרי יש כאן עקירה והנחה ברה"ר ודעתו שתנוח בסוף ד' ברה"ר. וע"ז מקשה הגמ' דאם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב יתחייב נמי משום הוצאה שהרי ההנחה שעם יציאתה מדין קלוטה כמי שהונחה נחשבת כשם משמעון, ולאחר שאזלא ד' אמות ברה"ר יתחייב גם משום העברה, ושפיר מתחייב שתים, ומכאן הוכיחה הגמ' דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור ולא דמי לשם משמעון.

וביאורו בדברי התוס' דחוק קצת, דלדבריו מש"כ התוס' וכי אזלא תו ד' אמות אינו ענין לקושיית הגמ', שהרי גם לפי הס"ד שפיר חייב על העברה, וכל הנידון הוא על ההוצאה. ולפי מש"כ לעיל בשם החזון איש שפיר יש לפרש כך בדברי התוס', דקושיית הגמ' היא שאם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב משום מקצת מלאכה כשם משמעון ולא חשיב מתעסק הרי כשנחה בתחלת רה"ר ע"י קלוטה חייב על ההוצאה, ואח"כ איכא עקירה והנחה ברה"ר ויתחייב אף משום מעביר ד' אמות, וכפירוש רש"י שקושיית רבינא היתה על העברה ולא על ההוצאה.

וברעק"א הקשה על פירושו בדברי התוס', דלבתר דמוכיח מדברי רבינא שנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור מקשינן מאי שנא משם משמעון, ומשני, דהתם כל כמה דלא כתב שם אינו יכול לכתוב שמעון, אך הכא יכול לזרוק ח' בלא לזרוק ד', ובאופן שלא ינוח בנתיים (כן ביאר הרשב"א לגירסת רש"י ותוס'). ואם נאמר שקושייתו של רבינא היא שלא יתחייב על ההוצאה כיון דאמרינן קלוטה כמי שהונחה ולא נתקיימה מחשבתו, הרי באופן זה אינו יכול לזרוק ח' בלא לזרוק ד', דלעולם איכא קלוטה כמי שהונחה, ושוב קשה מאי שנא משם משמעון. [אך לפי הביאור הראשון ניחא, דכאשר אינו רוצה שתנוח שם לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה כלל, ושפיר יכול לזרוק ח' בלא ד']. ועי' קהלות יעקב (סי' מו) שתירץ בכמה אנפי.

ופירוש זה נמי לא יתכן לדעת הרמב"ם, דכיון שנתכוין לזרוק שמונה וזרק ארבע חייב אין מקום לפטור על ההוצאה מחמת שנקלט מיד עם יציאתה ודעתו לסוף ד', דהא הוי כשמונה וארבע ולדעת הרמב"ם חייב בכה"ג.

ג, עוד יתכן לפרש, דלעולם אמרינן קלוטה כמי שהונחה אע"פ שדעתו שתנוח בסוף ד' אמות ברה"ר, דקלוטה כמי שהונחה תלוי במציאות של החפץ ולא בדעתו. ומכל מקום מקשה רבינא שלא יתחייב על מעביר ד' אמות ברה"ר, לפי שאין חיוב על עקירת חפץ מרה"ר אלא באופן שהחפץ עמד במקום מסויים ברה"ר ורוצה לעוקרו משם, ואפילו בעמד מדין קלוטה כמי שהונחה כל שרוצה לעוקרו משם חשיב עקירה להתחייב עליה משום מעביר ד' אמות ברה"ר, אך הכא אינו רוצה שתקלט ברה"ר אלא שתנוח בסוף ד' ברה"ר, ואין כאן עקירה ממקום מסויים, ובכה"ג אינו מתחייב על מעביר ד' אמות. וקושיית הגמ' להלן היא כביאורו של החזון איש, שאם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חשיב מקצת מלאכה ולא חשיב מתעסק, הוא הדין חשיב עקירה חשובה, שהרי יודע שתקלט עם יציאתה, ואיכא רצון על קליטה זו מדין שם משמעון.

אך לשון רש"י והוצאה אריכא הוא דעבד לא משמע כן, דלדברינו ההוצאה נגמרה עם יציאתה מדין קלוטה כמי שהונחה, והחיסרון הוא רק בעקירה שברה"ר, ומרש"י משמע דבאמת יש כאן הוצאה אריכא ויתחייב על ההוצאה רק לסוף ד'. וביותר קשה מדברי הרשב"א דלהלן, שהקשה על רש"י לגבי זורק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י נימא דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה ברה"י משום שאינו רוצה שתנוח שם, ואם נאמר שההנחה היא מיד עם יציאתה שפיר יתחייב על ההכנסה לרה"י.

ועל כרחיך צ"ל מחמת קושיות אלו, דאע"ג דאמרינן קלוטה כמי שהונחה מכל מקום עיקר חיובו על ההנחה שבסוף ד' ולא על ההנחה שעם יציאתה, וצ"ע.

**ולאו היינו דאמר ליה רבינא לר' אשי וא"ל באומר כל מקום שתרצה תנוח**

ומסיק מכח קושיא זו דנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' פטור. והקשה הקהלות יעקב (סי' מו) מנלן דפטור, דלמא היכא שנתכוין שתנוח עם יציאתה אינו חייב מצד מעביר ד' אמות לפי שלא רצה מלאכה זו כלל, ויש כאן מתעסק כלפי עיקר המלאכה, משא"כ בנתכוין ד' וזרק ח' אין כאן מתעסק בגוף המלאכה אלא על מספר האמות, ובזה י"ל דכיון שזרק ד' כפי מחשבתו אלא שהוסיף עוד אמות לא חשיב מתעסק. [ואף לפי מש"כ הרשב"א להלן דהוצאה וזריקת ד' אמות מלאכה אחת היא מכל מקום אי אפשר לחייב שתים, דאף לגבי נתכוין לזרוק ד' וזרק ח' לא יתחייב שתים למ"ד קלוטה כמי שהונחה מחמת שזרק ח', שהרי ד' אמות שניות לא רצה כלל].

ותירץ הקה"י דהוכחת הגמ' אינה מנתכוין שתנוח עם יציאתה, אלא מנתכוין שתנוח לסוף ד', ופשיט מכח ק"ו, דאם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור כל שכן שנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' פטור, דהא באופן הראשון היה פשוט לגמ' שחייב ובאופן השני מספק"ל. אך כתב דהניחא לדעת רש"י דהגמ' שלמסקנא נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, אך לדעת הרמב"ם דחייב אכתי קשה.

[ואפשר דאף להצד בגמ' שכונתו שתנוח עם יציאתה לא איירי בזורק על דעת כן ולבסוף נזרק לסוף ד', דודאי איירי ביודע שיזרק לסוף ד' ואעפ"כ עיקר כונתו שתנוח בסוף ד', וכמו שמבואר לעיל בראשונים בתירוץ הגמ' באומר שתנוח עם יציאתה דביארו הראשונים שרוצה שתנוח הנחה חשובה לגבי שבת, ועל כרחיך איירי ביודע שתנוח לסוף ד'. ולפיכך אין לפוטרו מחמת שלא נתכוין לעיקר המלאכה שהרי יודע שיש כאן מלאכה, וכל הפטור הוא מחמת שרוצה שתנוח עם יציאתה, ובזה אין מקום לחלק בין מלאכה אחרת לאותה מלאכה].

**ודקאמרת הרי כתב שם משמעון וכו'**

כן גרס רש"י, וביאר דהשתא הסיקה הגמ' שאף בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור מכח קושייתו של רבינא, ולעיל ביארנו בשם החזון איש איך הגמ' הוכיחה זאת. וברשב"א הקשה שאין דרך הגמ' לומר בתחילה פשיטא ואח"כ מסיק שהדין אינו נכון.

הרמב"ם פסק שנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, וכהבנת הגמ' בפשיטא, ולא הדר ביה מכח קושייתו של רבינא. ולעיל ביארנו דאין זה דומה לדברי רבינא כלל, דרבינא פטר על העברה לא מצד מתעסק אלא מצד שלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה כלל, ואין כאן עקירה ברה"ר. וכתב הרשב"א שהרמב"ם גרס בגמ' אמר מר הרי כתב שם משמעון, ומקשינן מי דמי התם כל כמה דלא כתב שם לא מכתיב ליה שמעון, אך הכא יכול לזרוק ח' בלא ד' ע"י שלא ינוח בנתיים, ואין כאן מקצת מלאכה. ומשני, דמכל מקום אינו יכול לזרוק ח' בלא לזרוק ד', וזריקת ד' מוכרחת בשביל המלאכה, אף שההנחה אינה מוכרחת. [וצ"ב לבאר את השו"ט בגמ', מדוע בס"ד תלוי בהנחה ובמסקנא תלוי בזריקה].

כתב הרשב"א, דהרמב"ם מודה היכא שנתכוין לזרוק ח' באופן שאינו עושה מעשה איסור, וזרק ד' באופן שעשה מעשה איסור, דהוא פטור לפי שלא נתכוין לאיסורא כלל. והוכיח כן מהגמ' לעיל שני בתים בשני צידי רה"ר, דרב אסר לזרוק מזה לזה שמא יפול לרה"ר ויגביהנו. ומדוע לא חייש שיתחייב מחמת עצם הנפילה לרה"ר, דהוי כנתכוין לזרוק ח' (רה"י שבצד שני) וזרק ד' (רה"ר), ועל כרחיך דהיכא שבח' ליכא איסור פטור.

והקשה דבגמ' להלן איתא שאם זרק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י, פחות מד' אמות פטור, ומבואר בגמ' שלמ"ד קלוטה כמי שהונחה חייב פחות מד' אמות מחמת ההכנסה מרה"ר לרה"י. ומדוע לא נאמר דלא נתכוין לאיסור כלל. ותירץ, דכיון דדמי לשם משמעון חשיב כנתכוין שתנוח ברה"י, והרי נתכוין לאיסור. ואע"פ שהוא חשב על זריקה ולבסוף חייב על הוצאה, כיון שהוצאה וזריקה מלאכה אחת הן שפיר חייב על הוצאה.

**דף צח ע"א**

**הא קמ"ל רשויות מצטרפות**

רש"י פירש דאתא לאפוקי מר' יוסי דהוציא חצי זית לרשות אחת וחצי זית לרשות אחרת פטור, לפי שאין רשויות מצטרפות. והקשה הרשב"א דאין זה דומה כלל, שהרי התם ליכא הוצאה של כזית לרשות אחת, משא"כ הכא דאיירי בזריקה אחת בשיעור הראוי אלא שעבר בשתי רשויות לכו"ע רשויות מצטרפות.

**ודלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה**

פירש רש"י דאם כמי שהונחה יתחייב על הנחה ברה"י אפילו בפחות מד' אמות. והקשה הרשב"א מנלן דקלוטה לאו כמי שהונחה, דלמא כמי שהונחה והכא איירי באינו רוצה שתנוח אלא ברה"ר שניה, ומחמת כן לא יתחייב על ההנחה ברה"י, לפי שאפילו אם ינוח שם לא יתחייב כיון שלא נעשית מחשבתו, שהרי דעת רש"י בעצמו שאם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור.

ומהא דהקשה הרשב"א רק לדעת רש"י בעצמו מוכח שלפי הרמב"ם דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב לא קשה. וצ"ע טובא מדוע לא יקשה מהא דמקשה רבינא שאם רוצה שתנוח לסוף ד' אינו חייב על העברה. ולפי מה שנקט רעק"א ברמב"ם דקושיית רבינא היא מחמת התוס' בדף ק' והרשב"א שלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה במקום שאינו רוצה ודאי קשה קושיית הרשב"א אף לשיטת הרמב"ם, דמהאי טעמא לא נימא קלוטה כמי שהונחה ברה"י. ומוכח ברשב"א שיש אופן אחר לבאר לדעת הרמב"ם. והנה ביאורו של החזון איש וביאור רעק"א בדעת התוס' לא יתכן להרמב"ם, וכמש"כ לעיל. אך לפי הביאור השלישי שכתבנו דקושיית הגמ' היא שלא יתחייב על העברה משום שאינו רוצה את העקירה, ולעולם אמרינן קלוטה כמי שהונחה, אתי שפיר מה שלא הקשה רעק"א להרמב"ם. [אך אם כן לרש"י נמי לא קשה, וכמש"כ לעיל. ומש"כ שם שלפי רש"י עיקר החיוב הוא בסוף ד' ולא עם יציאתה, אכתי אין זה תלוי במחלוקת רש"י והרמב"ם בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד'. סוף דבר דברי הרשב"א שהקשה רק לרש"י צ"ע טובא].

ובשם רה"ג כתב הרשב"א, דמוכיח מהא דארבע אמות חייב שלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, דאם כמי שהונחה מדוע חייב על העברת ד' אמות בשתי הרשויות, הא נקלט ברה"י וליכא ד' אמות בבת אחת, שהרי נח בנתיים. ומצד הכנסה והוצאה אינו חייב כלל שהרי לא נתקיימה מחשבתו, דכונתו להעביר ברה"ר ולא להניח ברה"י.

ויל"ע מה הראיה שלא אמרינן כמי שהונחה, דלמא מה דלא חשיב הנחה לפטור הוא משום דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה באופן שאינו רוצה שינוח שם, וכמש"כ הרשב"א עצמו ליישב הסתירה בדעת ר' יהודה. ואפשר דשם כתב כן רק בדעת ר' יהודה, והכא לא קאי כוותיה. ועוד י"ל דאע"פ שלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה באופן שאינו רוצה שתנוח שם, היינו לגבי להתחייב משום הנחה או משום עקירה מהקלוטה, אך לקולא, לפטור את הזורק ד' אמות מחמת שנח בנתיים, שפיר אמרינן בכל גוונא כמי שהונחה.

**תוד"ה הניחא, דגנאי הוא להשים צד העב העומד סמוך לקרקע אצל הקצר שהיה למעלה**

מכאן למדו הפוסקים להניח עטרה בטלית במקום הראש כדי שלא להשתמש בצד אחד פעמים למעלה ופעמים למטה.

**דף צט ע"א**

**דאמר ר' יוחנן בור וחולייתו מצטרפין לעשרה**

במס' עירובין צג ע"ב אמר ר' חסדא גידוד חמשה ומחיצה חמשה אין מצטרפין עד שיהא או כולו בגידוד או כולו במחיצה, ומסיק שם מרימר דגידוד חמשה ומחיצה חמשה מצטרפין. ופירש רש"י (גיטין טו ע"ב) דאיירי בבור עמוק חמשה ויש לו מחיצות חמשה, אין מצטרפין להיות תוכו רה"י. והקשו תוס' מסוגיין דבור וחולייתו מצטרפין להחשב תוכו רה"י. ועוד הקשו, דשם אמר רבא מודה ר' חסדא בתחתונה הואיל ורואה פני עשרה, ואם כן פשיטא שתוך הבור נחשב לרה"י כיון שיש לו מחיצות עשרה. ולכן פירשו דאיירי בתל גבוה חמשה ועל גביו עשו מחיצה חמשה, דהשתא ליכא רה"י עם מחיצות עשרה אלא בצירוף מחיצות התל עצמו עם מחיצות שעל התל.

ובדעת רש"י יישבו הרמב"ן לעיל ז ע"א והר"ן כאן בשם הרא"ה, דר' יוחנן אמר שבור וחולייתו מצטרפין רק בבור וחולייתו, לפי שהחוליא שייכת לבור, אך בעלמא אין מצטרפין. ועי' מש"כ בזה במס' עירובין שם בהרחבה.

**בור וחולייתו מצטרפין לעשרה**

תוס' בסוף דבריהם כתבו והנותן על גביו נמי אינו חייב כשניח על גב החוליא כשאינה גבוה עשרה. ומשמע דתוס' איירי אף בבור רחב ד', דבכה"ג חוליית הבור מצטרפת להשלים שיעור עשרה, ומכל מקום אין נחשב רה"י אלא חלל הבור וחולייתו, אך שפת החוליא לא נחשבת רה"י עד שיהא בחוליא עצמה גובה עשרה. וכן כתבו להדיא להלן ע"ב ד"ה לאחרים.

אך הר"ן כאן והרשב"א וריטב"א בעירובין עח ע"א כתבו להדיא שאף באופן שאין בחוליא עשרה הנותן על גבה חייב, וכדאמרינן בגמ' להלן לאחרים עושה מחיצה לעצמה לא כל שכן, דמחמת סברא זו החוליא עצמה נחשבת כתוך הרה"י על אף שאינה מחולקת מרה"ר אלא בגובה ה'. ונסתפקו האם זה דוקא בחוליא גבוהה ג' טפחים, אך בפחות מכאן כיון שהיא כלבוד הרי החוליא נחשבת כרה"ר ממש, ולא מהני בזה הק"ו, או שמא אפילו בפחות מג' טפחים כל ששם חוליא עליו הרי הוא טפל לבור ולא לרה"ר, ומהני בו הק"ו לעשותו כרה"י. ועי' ריטב"א שם שהקשה אם כן מדוע אסור למלאות מהבור אא"כ עשו לה מחיצה י' טפחים, ואסור לשתות אא"כ מכניס ראשו ורובו לחלל הבור, וכדאיתא בברייתא להלן, הא חוליית הבור נמי רה"י הוא. ותירץ, דחוליית הבור הוא מקום שאינו נח להשתמש, וחיישינן שמא יוציא ממנו לרה"ר, ולכן חייבוהו לעשות עוד מחיצה גבוהה י' מלבד חוליית הבור.

וכן כתב רש"י ואם הוציא מתוך אוגן חוליא חייב, ובפשטות אוגן חוליא היינו שפתה, ומבואר דחייב אע"ג שאין בחוליא עצמו עשרה. וכן כתב הרשב"א בעירובין בשם רש"י והראב"ד דאף שפת הבור רה"י.

ולפי דבריהם הא דנקטה המשנה שהן גבוהין עשרה הוא בשביל אופן שאין רוחב ד' בבור, אך כשיש רוחב ד' אין צריך שהחוליא תהיה גבוהה עשרה.

ובדעת התוס' י"ל בתרתי, חדא דלא מהני ק"ו אלא היכא שעושה לאחרים מחיצה לבדה, אך הכא אינה עושה מחיצה אלא ע"י צירוף, ובכה"ג לא שייך ק"ו. ועוד י"ל דלא מהני ק"ו אלא לחיסרון של ד' על ד', אך הכא המחיצה אינה מחולקת מרה"ר אלא בגובה ה', ולחיסרון זה לא מהני ק"ו.

ולדעת התוס' אתי שפיר בפשיטות הא דתניא להלן שאין ממלאין מהבור אלא אם כן עשו לו מחיצה גבוהה י' טפחים, דכל שאין בחוליא גובה עשרה דינו כרה"ר. וכן אתי שפיר בפשיטות הא דתנן שהן גבוהין עשרה, דאיירי אף באופן שיש בבור רוחב ד' ומכל מקום צריך גובה עשרה משום דתנן הנותן על גבה חייב.

**בור וחולייתו מצטרפין לעשרה**

במס' עירובין עח ע"א אמר ר' הונא עמוד ברה"ר גבוה עשרה ורחב ארבעה ונעץ בו יתד כל שהוא מיעטו וכו', ר' אשי אמר אפילו גבוה שלשה, מאי טעמא אפשר שתלי ביה מידי. ומייתי מר' יוחנן דבור וחולייתו מצטרפין לעשרה, ואמאי הא לא משתמש ליה, אלא מאי אית לך למימר דמנח מידי ומשתמש הכא נמי דמנח מידי ומשתמש. ופירש רש"י דכשם שר' יוחנן אמר שהם מצטרפין לעשרה כך הם מצטרפין לארבעה, שאם אין בחלל הבור והחוליא ארבעה, מצרפין את עובי החוליא לארבעה. וע"ז מקשה והא לא מצי להשתמש ביה, שהרי בעובי החוליא ליכא ארבעה ובחלל החוליא ליכא ארבעה. ומשני דמנח עליה מידי ומשתמש, ולכן יש בו מקום להשתמש ד'.

וכתבו התוס' דבכה"ג דליכא בחלל הבור ארבעה ומצרפין את עובי החוליא צריך שיהא בחוליא עצמה גובה עשרה, ואין מחיצות הבור מצטרפות כיון שאין בהם רוחב ארבעה, וכן כתב הריטב"א בעירובין שם. והא דנקטו בור וחולייתו מצטרפין לארבעה היינו שפת החוליא וחלל הבור, עי' להלן מה שיבואר בשם הגר"ח.

הרשב"א והריטב"א שם הבינו בתחילה דמצטרפין לד' היינו ששפת החוליא נחשבת רה"י כמו חללה, ואיירי באופן שיש בחלל ד'. והקשו, אם כן מדוע צריך לטעם שמנח עליה מידי, תיפו"ל שאם החוליא עושה מחיצה לאחרים כל שכן שעושה מחיצה לעצמו, ואפילו שאין בחוליא עצמה רוחב ד'. ותירצו, דאיירי באופן שאין בחלל ארבעה, וצריך לצרף את עובי החוליא לרוחב ד', ובכה"ג ליכא מקום ד' להשתמש בלא הסברא של מנח עליה מידי ומשתמש, ולא שייך בזה הק"ו כלל.

הרשב"א והר"ן כאן הביאו מהירושלמי דכל הדין שבור וחולייתו מצטרפין לארבעה היינו באופן שהעומד מרובה על החלל, אך אם החלל מרובה אין מצטרפין. והוכיח כן הרשב"א מהגמ' להלן ק ע"א בור ברה"ר עמוקה עשרה ורחבה שמנה חילקה במחצלת פטור, דהשתא ליכא בור ד', ומדוע לא נימא דעובי המחצלת מצטרף לרוחב ארבעה, וכל אחד מהבורות יש בו ד' על ד'. ועל כרחיך דכיון שאין העומד מרובה אינו מצטרף לרוחב ארבעה. וברשב"א לעיל ח ע"א יישב באופן אחר, דבאמת המחצלת מצטרפת לשיעור ד' ומכל מקום לא הוי רה"י משום שאין בו מקום להשתמש ארבעה. והא דלא אמרינן אי בעי מנח עליה מידי משום שדוקא בכתלים רחבים שראויים להניח עליהם כיסוי שייך לומר כן, ולא במחצלת.

ובחזון איש (סי' ס"ב סקי"ב) הקשה, דלמא הכא לא שייך לומר מנח עליה מידי, שהרי אם יניח מידי יתכסה הבור לגמרי, וייעשה הכל לרה"ר. ולכאורה מוכח מכאן דלא כהגר"ח, דבאמת הרה"י היא למטה, ורק המקום שימוש הוא למעלה. אך מדברי הירושלמי דבעינן עומד מרובה ודאי משמע שעיקר הרה"י הוא למעלה, וצ"ע בזה.

והקשה הגר"ח דלכאורה הבבלי סותר את הירושלמי, דבסוגיא בעירובין מבואר דבור וחולייתו מצטרפין לארבעה משום דאי בעי מנח עליה מידי, ובכה"ג שיניח עליה מידי הרי כולו יהיה מכוסה ואין מקום לומר דבעינן עומד מרובה. ויישב הגר"ח דבשביל שייחשב מקום ד' על ד' תרתי בעינן, חדא קרקע ד' על ד' בשביל עיקר שם רה"י, ועוד תנאי נאמר דבעינן מקום שימוש בפועל ד' על ד'. ולגבי קרקע ד' אמרינן שע"י עומד מרובה מהני, וכמו שלגבי מחיצות סגי בעומד מרובה. וכלפי זה לא מהני אי בעי מנח עליה מידי, דאכתי השתא לא הניח כלום ואין כאן קרקע רה"י ארבעה. ומאידך כלפי אפשרות שימוש ד' לא מהני עומד מרובה, דאי אפשר להשתמש שימוש של ארבעה בעומד מרובה, אלא בעינן שטח של ארבעה בפועל, ולזה מהני אי בעי מנח עליה מידי דהשתא אפשר להשתמש כאן שימוש בפועל של ארבעה.

והוכיח הגר"ח שם דבשביל הדין קרקע ד' יתכן לצרף קרקע מב' מקומות, ואין צריך קרקע ד' במקום אחד, אך לכה"פ בעינן שב' המקומות ייחשבו רה"י, אך לגבי בור וחולייתו דבחלל הבור והחוליא ליכא ד' ומחיצות הבור והחוליא אינן מחיצות למקום ד', אין בזה שם רה"י כלל, ואי אפשר לצרף את קרקע הבור לשפת החוליא, ולכן בעינן שבשפת החוליא לחוד עומד מרובה, וכל הרה"י נעשית בשפת החוליא לחוד. והא דקאמר שבור וחולייתו מצטרפין לארבעה היינו שפת החוליא מצטרף עם החלל לשיעור ארבעה כיון שהעומד מרובה, אך תוך הבור והחוליא אינם מצטרפים כיון שאין שם מחיצות לארבעה. ועי' חזון איש בגליונות שהביא בשם הרשב"א בעבודת הקדש שהבבלי חולק על הירושלמי, דלפי הבבלי מהני מדין אי בעי מנח מידי ולפי הירושלמי מהני מדין עומד מרובה. אך ברשב"א בחידושיו מבואר להדיא שהבבלי אינו חולק על הירושלמי, וכדהובא לעיל.

**דף צט ע"ב**

**תוד"ה אלא, אבל פסין לא מהני אלא בבאר וכו'**

הקשה רעק"א מדוע לא יישבו התוס' בפשיטות דפסין לא התירו אלא לעולי רגלים.

**באו"ד, ודוקא עמוק י' ורחב ד' וכו'**

רעק"א הוציא מדברי התוס' חידוש להלכה, דכל מה שהחמירו חכמים שלא לסמוך על פסין זה רק ברה"ר ורה"י, אך בבור כרמלית או בבור עמוק עשרה שנמצא בכרמלית שפיר מהני פסין אף בזה"ז, ותמה מדוע השמיטו הפוסקים דין זה. ובחידושי ראמ"ה כתב דרעק"א שגג בזה, דהתוס' כתבו כן רק לגבי בור שהוא כרמלית, לפי שבין הפסין אף לאחר שהחמירו חכמים שלא לחושבו כרה"י מכל מקום אכתי דינו ככרמלית אף מדרבנן, ולכן כאשר הבור כרמלית ובין הפסים כרמלית אפשר להוציא מזה לזה, משא"כ בור רה"י שנמצא בכרמלית לא מהני פסין כלל, דלאחר שהחמירו חכמים לעשות דינו ככרמלית אסור להוציא מרה"י לכרמלית. [ובדעת רעק"א י"ל דנקט בפשיטות שלאחר שהחמירו חכמים שלא לסמוך על פסין הדר דינו כרה"ר מדרבנן ולא ככרמלית, וכיון שכתבו התוס' שמותר להוציא מבור כרמלית לבין הפסין על כרחיך שלא החמירו בדין פסין בכרמלית אלא ברה"ר ורה"י, ולכן נקט בפשיטות דהוא הדין בור רה"י שנמצא בכרמלית שרי אף בזה"ז].

**בעא מיניה ר' מרדכי מרבא עמוד ברה"ר וכו'**

**דעת רש"י.** רש"י פירש דאיירי בזרק מרה"ר לרה"י ועבר דרך למעלה מי' שהוא מקום פטור, ומספק"ל אם מקום פטור מפסיק בין עקירה להנחה. והקשו תוס' דבפ"ק מבואר שבזריקה לכו"ע אין מקום פטור מפסיק, ומאי מבעיא ליה לר' מרדכי. ותירץ הרמב"ן בשם התוס' דשאני התם דכה"ג הוי במשכן, אבל הכא לא הוה במשכן. ולכאורה כונתו שאם מעביר דרך סטיו שהוא שטח של מקום פטור חייב לפי שכך מצינו במשכן, אך כאשר מעביר דרך למעלה מי' דהוא סוג אחר של מקום פטור אינו חייב. וברמב"ן דחה דבריהם. עיי"ש מש"כ עוד להקשות על רש"י.

ועוד הקשו התוס' מהא דר' אלעזר שהמוציא משוי למעלה מי' חייב, ואע"פ שבין העקירה ברה"י להנחה ברה"ר עבר דרך למעלה מי' שהוא מקום פטור. ובמהרש"א הקשה על דבריהם, דבסוגיא לעיל צז ע"ב מבואר להדיא שר' אלעזר איירי במעביר דוקא, אך בזורק למעלה מי' פטור, וכן כתב רש"י לעיל צב ע"א. ואם כן הו"ל להקשות להפך, דבזורק למעלה מי' פטור. ותירץ, דהא דמבואר לעיל שהזורק למעלה מי' פטור היינו באופן שהעקירה וההנחה היו ברה"י, אך באופן שעקר והניח ברה"ר והזריקה היתה למעלה מי' חייב אף בזריקה.

והנה הריטב"א בעירובין לג ע"א כתב בשם הר"מ בר' שניאור: דכי היכי דאמר ר' אלעזר שהמעביר משוי על כתפו למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, הוא הדין למוציא מרה"י לרה"ר, שאע"פ שהוציאו למעלה מי' חייב ואפילו עומד לפוש, דלא שייך מקום פטור בדבר שהוא מונח בגופו של אדם או בידיו שרגליו בארץ, כי מה שמונח בידו או בגופו למעלה הרי הוא כמונח למטה בין רגליו, וכשעומד לפוש הו"ל כאילו מניחו בקרקע, עכ"ד. ומבואר שסברת ר' אלעזר לחייב מעביר למעלה מי' הוא משום שהמונח בידו של אדם נחשב כמונח למטה בקרקע. וכן כתבו התוס' בסוף פירקין. [ומה שהקשה רש"י צב ע"א מדוע זורק למעלה מי' ונחה בכותל פטור ותירץ דר' אלעזר מחייב רק במעביר ולא בזורק, הוא הדין יש לתרץ דכיון שנח למעלה מי' ליכא הנחה לחייבו, דכל מה שר' אלעזר מחייב במעביר זה רק בהנחה ע"י שעמד לפוש או שהניח למטה. אלא שכל זה כלול בדברי רש"י, דר' אלעזר לא איירי בזורק משום שיצא מידו, והוא הדין בהנחה למעלה מי' אף במעביר].

ולדבריו אין מקום לקושיית התוס' על רש"י כלל, דהכא איירי בזורק מרה"ר לרה"י, וכיון שאינו הולך ברגליו הרי למעלה מי' חשיב מקום פטור, ואין זה שייך לדברי ר' אלעזר כלל.

ובדעת התוס' דידן צ"ל דלא כהר"מ בר' שניאור, דלמעלה מי' חייב משום דילפינן ממשא בני קהת שהמעביר ד' אמות למעלה מי' חייב, כיון שעשה עקירה והנחה למטה מי', והוא הדין המוציא מרה"י לרה"ר דרך למעלה מי', והרי זה אב חדש שנלמד ממשא בני קהת. ולכן הקשו תוס' דמבואר מכאן להדיא דלא כרש"י, דכמו שהמוציא מרה"י לרה"ר דרך למעלה מי' חייב כך המוציא מרה"ר לרה"י דרך למעלה מי' חייב, ולרש"י היינו ספיקו של ר' מרדכי.

והשתא הקשה המהרש"א דר' אלעזר למד ממשא בני קהת אב חדש של מעביר אך זורק אינו חייב למעלה מי' כמבואר בסוגיא לעיל שלגבי מעביר פריך מר' אלעזר ולגבי זורק לא פריך. ותירץ המהרש"א, דאין הבדל בין מעביר לזורק אלא במוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר, דליכא עקירה והנחה בחיוב, ולכן מקשינן דאם מכל מקום חייב משום מהלך כעומד כהרשב"א או משום דאין צריך עקירה והנחה ברה"ר כמש"כ רעק"א בדעת התוס' בעירובין אם כן הוא הדין למעלה מי' מדינא דר' אלעזר. אך לגבי זורק אין מקור לחייב אף למעלה מי' היכא דליכא עקירה והנחה ברה"ר. משא"כ בסוגיין דאיכא עקירה והנחה בחיוב, אין מקום לחלק בין מעביר לזורק.

והקשה אם כן מדוע הגמ' מקשה לגבי מעביר דלפי ר' אלעזר למעלה מי' נמי, דלמא כיון שליכא עקירה והנחה בחיוב פטור למעלה מי'. ותירץ, דהתם מקשה דמהאי טעמא דר' אלעזר מחייב במוציא מרה"י לרה"ר הוא הדין יש לחייב מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, דבמשא בני קהת היה נמי כהאי גוונא. ודבריו הם דלא כהרשב"א בעירובין שלא היה כהאי גוונא במשא בני קהת.

**דעת תוס'.** תוס' כתבו בשם ה"ר פורת לפרש דאיירי בפסק כוחו במקום פטור, כגון שזרק למעלה מי' וירדה האבן באלכסון ונחה על העמוד, דכיון שהנפילה היתה מחמת שפסקה כח הזריקה הרי זה נחשב שהחפץ בא ממקום פטור, וכאילו מחלקים את הזריקה לשתים. וברש"ש הקשה דבסנהדרין עז ע"ב מבואר דבכה"ג חשיב כוחו ממש ובהרג את הנפש חייב מיתה. ותירץ, דודאי חשיב ככוחו אך מכל מקום כח זה בא ממקום פטור. כלומר, דזה נחשב כב' מעשים שבאים מכוחו, עקירה מרה"ר למקום פטור, ונפילה ממקום פטור לרה"י. [יל"ע אם התוס' איירי דוקא בזורק כלפי למעלה וחזר החפץ בסוף זריקתו ונפל על העמוד, או שמא אפילו בזורק כמין קשת מספק"ל, כיון שהנפילה על העמוד אינה מכח זריקתו אלא מחמת שפסק כח זריקתו].

**דעת הרמב"ן.** דר' מרדכי מספק"ל האם עמוד גבוה י' ברה"ר חשיב כרה"י לגבי על גביו, דכל מה דאמרינן רה"י עולה עד לרקיע היינו באויר חצר שיש לו מחיצות, אבל בעמוד שאין לו מחיצות אינו עולה עד לרקיע, ואם הניח על גביו פטור. וכתב דר' מרדכי נדחה וקיי"ל כאביי ורבה. ומדבריו נראה דספיקו של ר' מרדכי היה בזה גופא האם אויר העמוד עולה עד לרקיע או לא, ולפי"ז במסקנא אף בעמוד אמרינן דהוי רה"י עד לרקיע. אך ברשב"א כתב בשם רה"ג שאליבא דאמת לא אמרינן בעמוד אויר רה"י עולה עד לרקיע, ורק השטח שעל גביו ממש נחשב רה"י, ולית מאן דפליג בזה. וספיקו של ר' מרדכי כאשר הניח על גבי העמוד האם חשיב כהניח ברה"י מחמת ששטחו רה"י, על אף שעל גביו מקום פטור, או שמא חשיב כהניח במקום פטור. ופשטו האמוראים דהוי כהניח ברה"י, אך למעלה מהעמוד לכו"ע מקום פטור הוא.

והא דטרסקל יישב הרמב"ן דאיירי בנח החפץ בתוך המחיצות. כלומר, דלר' יוסי בר"י אמרינן גוד אחית למחיצות הטרסקל וחשיב רה"י, אך אכתי הוי כעמוד והוקשה לרמב"ן מדוע כאשר נח על גביו חייב. ותירץ הרמב"ן דשם איירי בטרסקל שיש לו גובה מעט, והחפץ כולו נח בתוך מחיצות הטרסקל, ועל אף שאין אומרים בעמוד רה"י עולה עד לרקיע מכל מקום אם יש לו מעט גובה הרי תוכו כמורשא דחשיב כרה"י.

ובחידושי רבינו חיים הלוי הל' סוכה הקשה ע"ז מהסוגיא בסוכה ד ע"ב היתה גבוהה למעלה מעשרים אמה ובנה בה עמוד גבוה י' ויש בו הכשר סוכה, סבר אביי למימר גוד אסיק מחיצתא, א"ל רבא בעינן מחיצות הניכרות. ומבואר דכל החיסרון בעמוד הוא משום דבסוכה בעינן מחיצות הניכרות, אך בלא"ה אמרינן גוד אסיק ויש כאן מחיצות, ולגבי שבת דאין צריך מחיצות ניכרות דהא לגבי העמוד עצמו חשיב רה"י, מדוע לא חשיב רה"י עד לרקיע משום גוד אסיק.

ותירץ, דהרמב"ן מפרש את הגמ' באופן אחר, דהא דקאמר רבא בעינן מחיצות הניכרות אינו דין בדפנות סוכה אלא הוא דין בעיקר הגוד אסיק, דלא מסקינן מחיצות שאינן ניכרות, והוא הדין לגבי שבת סובר רבא דלא אמרינן גוד אסיק בעמוד. וזה מקורו של הרמב"ן דעמוד לא נחשב רה"י עד לרקיע, דכל הדין שמחיצות גודרות עד לרקיע הוא רק מדין גוד אסיק, ובעמוד דלא אמרינן גוד אסיק לא הוי רה"י אלא במקומו.

ובדעת הרמב"ם כתב הגר"ח, דבאמת ההלכה דבעינן מחיצות הניכרות נאמרה בעיקר הגוד אסיק, אלא דס"ל דהא דרה"י עולה עד לרקיע אינו מחמת גוד אסיק, אלא דכך הוא עיקר דינו של רה"י, שהמחיצות בגובה עשרה גודרות את המקום עד לרקיע, ואין צריך בזה לגוד אסיק. ולכן אף שבמחיצות שאינן ניכרות כגון בעמוד לא אמרינן גוד אסיק, ובסוכה ליכא דפנות ופסול, מכל מקום עולה רה"י של העמוד עד לרקיע. משא"כ הרמב"ן סבר דרה"י עולה עד לרקיע רק מדין גוד אסיק, ובעמוד שאין המחיצות ניכרות לא אמרינן גוד אסיק.

והוכיח הגר"ח כדעת הרמב"ם מתל המתלקט, דאם כל הדין שעולה עד לרקיע הוא רק מדין גוד אסיק היכן יש כאן מחיצה לגוד אסיק, הא המחיצה של תל המתלקט הוא בנוי מהרבה שברי מחיצות, [דנקט הגר"ח בפשיטות שאין מושג של מחיצה באלכסון, אלא שתל המתלקט בנוי מהרבה מחיצות], ועל כרחיך דאין צריך לגוד אסיק, אלא שהמחיצה עצמה גודרת את המקום עד לרקיע.

אך החזון איש בגליונות נחלק על הגר"ח, ונקט דגוד אסיק שנאמר לגבי שבת אין הכונה שמעלים את המחיצות כאילו הם למעלה, אלא הכונה שהמחיצות שלמטה גודרות את המקום עד למעלה, והכל ענין אחד. והקשה בהא דמתרץ רבא לגבי סוכה בעינן מחיצות הניכרות וליכא, ומשמע דבלא"ה אמרינן גוד אסיק, ולכאורה לגבי סוכה בעינן דפנות, ואם גוד אסיק רק גודר את המקום עד למעלה הרי למעלה ליכא דפנות. ותירץ, דכיון שעל שטחו חשיב רה"י מחמת המחיצות שלמטה, הרי זה מועיל גם לענין סוכה לולי החיסרון דבעינן מחיצות הניכרות. וצ"ע לבאר דבריו.

ובשערי עירובין הביא שהגר"א משקובסקי שאל להחזון איש מדוע תל המתלקט אינו נחשב פרוץ במילואו לכרמלית, הא לא חשיב מחיצה עד שמגיע לעשרה, וקודם לכן דינו ככרמלית, ולאחר שמגיע לעשרה אינו מובדל מהמקום הסמוך לו אלא במשהו, והרי הוא פרוץ לכרמלית במילואו. ובשלמא אי אמרינן גוד אסיק מהשטח שמגיע לעשרה הרי זה נחשב כמחיצה, אך לפי מה שנקט הגר"ח דלא אמרינן גוד אסיק בתל המתלקט הא הוי פרוץ.

ותירץ לו החזון איש דכאשר מגיע לעשרה הרי מובדל מכל הסמוך לו מחמת גובהו, ואינו נחשב לפרוץ. וכמו דאמרינן בריש כל גגות שאם אומרים גוד אסיק למחיצות שאינן ניכרות לא חשיב פרוץ במילואו. [תירוץ זה קיים גם להגר"ח, ואין זה שייך לפלוגתת החזון איש והגר"ח מהו גוד אסיק].

והנה הגר"ח לא ביאר לדעת הרמב"ן מדוע על שטח העמוד הוי רה"י, הא בעמוד לא אמרינן גוד אסיק כיון שאין המחיצות ניכרות. ובשלמא להרמב"ם מחיצות העמוד מועילות לגדור את כל המקום שמעל העמוד עד לרקיע אף בלא גוד אסיק, אך להרמב"ן אינם מועילות למקום שמעל העמוד, ומדוע בשטח העמוד עצמו מועילות. וצ"ל דכיון ששטח העמוד הוא על המחיצות ממש הרי זה נחשב כתוך המחיצות, וכלפי העמוד איכא מחיצות אלא דלא אמרינן גוד אסיק. ואע"פ שאין למחיצות חלל ד', סגי במה שעל שטח העמוד איכא חלל ד'.

**כותל ברה"ר גבוה י' ואינו רחב ד' ומוקף לכרמלית ועשאו רה"י וכו'**

נחלקו הראשונים במה איירי הכא, רש"י תוס' ותורי"ד ביארו דאיירי בבנה מחיצה בין רה"ר לכרמלית, וע"י מחיצה זו נעשה הכרמלית לרה"י. וכתבו התוס' דהיכא שבונה מחיצה בתוך רה"ר ועושה רה"ר לרה"י היה פשוט לגמ' דאמרינן ק"ו, וכל הספק הוא בעושה כרמלית לרה"י, דמחיצה זו אינה מועלת מדין תורה לעשות מחיצה לאחרים להתיר בטלטול, שהרי גם בלא המחיצה היה מותר לטלטל שם, ולפיכך מספק"ל ופשט עולא דאף בזה אמרינן ק"ו.

אך הרשב"א והריטב"א והר"ן פירשו דאיירי במחיצה שהיתה בנויה כבר בין רה"ר לכרמלית, ומחיצה זו היתה נחשבת למקום פטור, ואח"כ גמר את ההיקף מצד שני ועשאה לרה"י, ובזה מספק"ל לגמ' דכיון שחל עליה כבר שם מקום פטור תו לא אמרינן ק"ו, ופשט עולא דאף בזה אמרינן ק"ו. אך באופן שבנה בבת אחת ד' מחיצות היה פשוט לגמ' דחייב אף שאין במחיצות עצמן ד'.

עוד נחלקו הראשונים בביאור הק"ו, דהתוס' כתבו דלא אמרינן שהמחיצה תחשב רה"י מדין חורי כיון שלא ניחא תשמשתיה לבני רה"י כולי האי. ומבואר דהק"ו מהני אף בלא הרה"י שבפנים, דכיון שמועיל לאחרים הרי הוא מועיל לעצמו בלא מחיצות. אך ברשב"א כתב דלפי הס"ד אם בנה ד' מחיצות בבת אחת חייב כמחיצות רה"י ברה"י וכשהוא מניח בראש המחיצה הו"ל כחורי רה"י שהן כרה"י. ובפשטות כונתו דבכה"ג היה פשוט לגמ' דאמרינן ק"ו, וכן הוא להדיא בריטב"א, ומכל מקום נקט הלשון דהו"ל כחורי רה"י. ומבואר דהק"ו הוא שאם לאחרים עושה מחיצה הרי זה סיבה להטפילו לרה"י, ושפת המחיצה נחשבת כתוך רה"י. [וכמו דאמרינן באהלות בכמה דוכתי דכל מקום שנבנה לצורך הרשות שדינן לעובי הכותל או לשפתו לתוך הרשות].

ולפי"ז מסתבר דפליגי לשיטתייהו, דאם הק"ו הוא מדין חורי רה"י שפיר י"ל דאם חל עליו שם מקום פטור שוב אינו נטפל לרה"י גם לאחר שהקיפוהו מחיצות. אך אם הק"ו הוא דכל דבר שמועיל לאחרים אינו צריך מחיצות כלל לא מסתבר שלאחר שחל עליו שם מקום פטור הרי הוא צריך מחיצות בכל גוונא, ולכן ביארו התוס' דהס"ד הוא שאין זה נחשב עושה מחיצה לאחרים כולי האי.

ויש מקום לבאר דברי הרשב"א באופן אחר, דבאמת לפי הריטב"א אף לר' יוחנן מהני הק"ו באופן שבנה כל המחיצות בבת אחת, אך לפי הרשב"א ר' יוחנן אינו סובר כלל את הק"ו, והא דבבנה ד' מחיצות בבת אחת פשוט דמהני אינו מחמת הק"ו אלא משום חורי רה"י. ולעולם הראשונים מודים לתוס' דהק"ו הוא שאינו צריך מחיצות. אך יש להוכיח מהרשב"א בעירובין דלא כן, דשם כתב לגבי בור וחולייתו שאם יש חלל ד' בבור שפת החוליא נחשבת רה"י בלא הסברא דמנח עליה מידי משום הק"ו דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כל שכן. והתם הא איירי בבנה את החוליא בבת אחת ולא חל על החוליא שם מקום פטור, ואם כן הו"ל לומר דהוי רה"י מדין חורין כמש"כ כאן. ועל כרחיך דהק"ו וחורי רה"י דין אחד הוא.

והנה בספיקו של ר' יוחנן מבואר שהצד שיועיל להחשב רה"י הוא משום ביתא כמאן דמליא, כלומר, שכל חלל רה"י נחשב למקום שימוש ד' טפחים והרי הוא מצטרף עם עובי המחיצה. והשתא לפי ר' יוחנן צ"ל שברה"י אמרינן ק"ו ובכרמלית פשוט שלא אמרינן ק"ו, והספק היה רק מדין ביתא כמאן דמליא, ואילו במסקנא פשט עולא דאף בזה אמרינן ק"ו. ואין לומר דביתא כמאן דמליא והק"ו חד מילתא הוא, דהא הרשב"א בעירובין עח ע"א הקשה למה לי אי בעי מנח עליה מידי תיפו"ל מדין ביתא כמאן דמליא, ועוד, תיפו"ל מדין ק"ו, אלמא תרי מילי נינהו. וכן מבואר ברבינו חננאל דלגבי ביתא כמאן דמליא כתב דמחמת כן שיש כאן רוחב ד', ואילו בק"ו הביאור הוא דמהני אף בלא שיש בו רוחב ד', וצ"ע.

בחידושי רבינו חיים הלוי (פי"ד משבת ה"א ד"ה אכן נראה) מבואר, דהאי ק"ו מהני לא רק כלפי שפת המחיצה אלא שכל המחיצה נחשבת כרה"י, דכיון שכולה גורמת מחיצה לאחרים כולה נחשבת כרה"י אף שאין בה חלל ד'. וביאר עפי"ז מדוע זורק כורת לרה"ר פטור ואינו מתחייב על עובי המחיצות עצמן, עיי"ש.

**בעי ר' יוחנן בור ט' ועקר חוליא וכו'**

ספק הגמ' אי אזלינן בתר תחילת עקירה ולא עקר מרה"י, או שמא אזלינן בתר סוף עקירה, וכיון שלאחר העקירה חשיב רה"י חשיב כעקירה מרה"י. ופשטה הגמ' מזרק דבלה ונחה בכותל, ופירש רש"י דאיירי בזרק ד' אמות מצומצמות וע"י שנדבקה הדבלה בכותל ליכא ד' אמות, והשתא אי אזלינן בתר תחילת הנחה שפיר איכא ד' אמות, דקודם שנח יצא ד' אמות, אך אי אזלינן בתר סוף הנחה ליכא ד' אמות. והקשו תוס' תיפו"ל שאיגודו בפנים ואף אי אזלינן בתר תחילת הנחה ליכא ד' אמות, והיינו משום דבעינן שיצא כל החפץ ד' אמות, ומודדים ד' אמות מסוף מקום החפץ עכשיו לתחילתו לאחר ההנחה. וכתבו דאי לא תימא הכי, אלא סגי במה שמקצתו יצא ד' אמות, המוציא רומח שארכו ד' אמות משהו, כלומר, שהוליכו ד' אמות ויצא כולו רק משהו מהמקום שהיה מונח בתחילה יתחייב, וזה ודאי ליתא, שהרי בעינן שיצא ד' אמות מכל המקום שהיה מונח בו בתחילה, ועל כרחיך דלא סגי במה שיצא חלק ממנו ד' אמות אלא בעינן שיצא כולו.

ותירצו הרמב"ן והרשב"א בדעת רש"י, דאין צריך להעביר את החפץ ד' אמות מהמקום שיצא מתחילה, אלא צריך שהחפץ ינוח ע"ג מקום שהוא רחוק ד' אמות, וכיון שכל החפץ נח על הכותל שהוא רחוק ד' סגי בהכי, אע"פ שלא יצא החפץ ד' אמות. ובסברתם יל"ע איך מהני מה שהחפץ נח ע"ג הכותל, הא הכותל הוא רק דבר שמחזיק את הדבלה, אך עיקר ההנחה היא באויר רה"ר שתחת הדבלה, [דהכותל מצליח להחזיק את הדבלה באויר אך מקום ההנחה הוא המקום ששם הדבלה], וכיון שמקום זה הוא תוך ד' הרי אף הנחה לאחר ד' ליכא. וצ"ל דמקום ההנחה נקבע לפי הדבר שמחזיק את החפץ, וחשיב שפיר שההנחה היא מחוץ לד' אמות.

ובדעת תוס' י"ל דאע"פ שמקום ההנחה הוא חוץ לד' אמות מכל מקום כיון שאיגודו בתוך ד' אין בכח ההנחה להחשיבו כהוצאה גמורה.

תוס' ביארו דאיירי בזרק יותר מד' אמות, ומכל מקום הגמ' פשטה דאם נאמר שאזלינן בתר סוף הנחה הרי מקום הדבלה נחשבת לכרמלית, והראיה לכך, שאם יזרוק עליה מחט יהיה פטור, ואם כן חשיב הנחה בכרמלית, ועל כרחיך דאזלינן בתר תחילת הנחה. והתוס' ביארו בכך הא דקאמר ואמאי הא קממעט ד' אמות, דהיינו שאם יזרוק מחט על הדבלה הרי הוא ממעטה מחיוב ד' אמות ברה"ר, משום דהוי הנחה בכרמלית.

ולפי מסקנת הגמ' דאינו מבטל את הדבלה לכותל נראה דאם יזרוק עליה מחט חייב, דחשיב כמניח על הכותל עצמו ואין דין הדבלה ככרמלית.

וצ"ב מדוע רש"י נחלק על תוס' וביאר דאיירי בד' אמות מצומצמות, הא באמת ספק זה קיים אף ביותר מד' אמות מחמת שלאחר ההנחה חשיב כנח בכרמלית. ואף דבגמ' יותר משמע כרש"י, מכל מקום קשה מדוע הגמ' הסתפקה באופן זה. ועוד יל"ע לדעת תוס' מדוע הוצרכה הגמ' להסתפק בהניח חוליא בבור י', אפילו יותר מי' כיון שהניח את החוליא דינה כקרקע בעלמא שאינה רה"י, וכן הקשה החזון איש. ועי' עוד מהרש"א וריטב"א.

**ואת"ל כיון דלא הוי מחיצה עשרה מעיקרא לא מחייב בור י' ונתן לתוכה חוליא ומיעטה מהו**

בביאור החילוק בין עקר חוליא והשלימה לעשרה לבין בור י' ונתן לתוכה חוליא ומיעטה מצינו ג' ביאורים.

א. החילוק הוא בין עקירה להנחה, דיותר קל לפטור מחמת שהעקירה היתה בבת אחת עם עשיית הרשות מאשר לפטור מחמת שההנחה היתה בבת אחת.

ב. החילוק הוא בין תחילה לסוף, דיותר קל לפטור כאשר תחילת המעשה הוא בפטור לבין כאשר סוף המעשה הוא בפטור.

ונפק"מ בין הביאורים הנ"ל בביאור הגמ' להלן זרק דף ונח על גבי יתידות מהו מאי קמבעיא ליה וכו' היינו דר' יוחנן. והכא לפי הביאור הראשון דהחילוק בין עקירה להנחה הרי זה דומה לאופן השני, דאיירי בהנחה. ולפי הביאור השני דהחילוק בין תחילת המעשה לסוף המעשה, הכא תחילת המעשה בפטור, וזה דומה לאופן הראשון שעקר והשלימה לעשרה. ומצינו בזה מחלוקת, דהריטב"א ביאר דהיינו ר' יוחנן קמייתא דעקר חוליא והשלימה לעשרה, דבשניהם תחילת המעשה בפטור. ואילו רבינו חננאל כתב היינו בעיא דלא אפשטא, ולעיל כתב דכיון דאמר את"ל הרי זה פושט את הספק הראשון. וכן מבואר בשיטה להר"ן.

ג. לעיל ח ע"א אמר אביי זרק כורת לרה"ר גבוהה י' ורחבה ששה פטור, לפי שהוא זורק את הרשות היחיד עצמה, ולא חשיב כזורק ברה"ר. והקשו תוס' שם, דלהלן אמר אביי זרק מחצלת לבור רחב ח' וחילקו לשתים פטור, לפי שעי"ז מיעטו מרוחב ד' וליכא הנחה ברה"י. וכתבו התוס' דאם כן כל שכן שאביי פוטר בעשיית מחיצה כיון דלא הוי מחיצה מעיקרא, והקשו דאם כן הזורק מחצלת הו"ל לחיובי משום דלא הויא מחיצה מעיקרא. וביאור דבריהם, דתוס' הבינו בס"ד שלהחשב רה"י בעינן בין בתחילת הנחה בין בסוף הנחה, ולכן אביי פוטר בזרק מחצלת דבסוף הנחה ליכא רה"י, ומהאי טעמא יש לפטור נמי להפך, בעקר חוליא והשלימה לעשרה, דבתחילת עקירה ליכא רה"י. ולכן הקשו דהזורק כורת לרה"ר הו"ל להתחייב, כיון שזורק מרה"י לרה"ר, ובתחילת הנחה לא היה רה"י. ולשיטתם החילוק בין הרישא לסיפא בר' יוחנן הוא דבעקר חוליא לא היה רה"י בתחילת המעשה, ובנתן חוליא ומיעטה מעשרה לא היה רה"י בסוף המעשה, ואין הבדל בין חיוב לפטור.

והטעם שנקטו תוס' בפשיטות דבעינן רה"י בין בתחילה בין בסוף, לפי שלעשות רה"ר אין צריך לעשותה לרשות, שכל מקום שמתקיימים בו תנאי רה"ר הרי הוא רה"ר מעצמו, משא"כ רה"י צריך לעשותה בידים ע"י מחיצות ואינו בא ממילא, [רה"ר הוא כל מקום שאינו רה"י, משא"כ רה"י הוא מקום חיובי שצריך לעשותו]. ובתירוצם נקטו התוס' דאביי אזיל רק בתר סוף הנחה, ומהאי טעמא פוטר בזרק מחצלת דבסוף הנחה ליכא רה"י, ומהאי טעמא פוטר בזרק כורת דבסוף הנחה ליכא רה"ר.

**אגוז על גבי מים לאו היינו הנחתן**

פירש רש"י ואם נטלו משם לאו עקירה היא. וצ"ע מדוע לא פירש רש"י כפשוטו דלאו היינו הנחתן לגבי דלא חשיב הנחה אם עקר מרשות אחרת. ועי' לעיל ה ע"ב בחידושי החתם סופר שדייק מהראב"ן שכל הספק של הגמ' באגוז על גבי מים הוא בעקירה, אך הנחה של אגוז על גבי מים ודאי הוי הנחה, דיותר קל להחשב הנחה מלהחשב עקירה, ולפי"ז מדוייקים היטב דברי רש"י.

ובמשנת ר' אהרן יישב בזה הא דמבואר להלן לפי ר' יוחנן (לולי דברי רבא) דחפץ שמתגלגל בתוך ג' הרי זה נחשב הנחה אף שהוא זז ואינו עומד במקום אחד, ואם כן מה החיסרון של אגוז ע"י מים, אף שאינו נח במקום אחד לא גרע ממתגלגל. ויישב דר' יוחנן איירי לגבי הנחה, והחיסרון של אגוז ע"ג מים הוא בעקירה.

אך צ"ע דרש"י להלן לגבי בור מלא מים דלא מבטלי מחיצתא כתב, כגון שזרק מידי דנייחא כגון אבן או מים. ובפשטות הוקשה לו דאגוז ע"י מים לא הוי הנחה, ולזה יישב דאיירי בזרק אבן ששוקע לתוכו, או מים, דמים על גבי מים הוי הנחה. ומבואר שאף בהנחה לא מהני אגוז על גבי מים. ויש ליישב עפ"י מש"כ התוס' רי"ד שם, שדוקא בדבר השוקע לתוכן, אבל דבר הצף עליהן מבטלי מחיצתא דומיא דפירות. כלומר, דההבדל בין מים לפירות הוא שמים לא חשיבי כסתימה כיון שיש דברים ששוקעים בהם, ופירות חשיבי כסתימה כיון שאין דברים ששוקעים בהם. וחידש התוס' רי"ד שאף מים חשיבי כסתימה לגבי דברים שצפים עליהם, וכלפי אגוז המים נחשבים כפירות שמבטלי מחיצתא, ואין כאן רה"י כלל, ורק כלפי אבן או מים חשיבי כרה"י ואינם מבטלים מחיצתא. ולפי"ז מיושב שפיר מש"כ רש"י דאיירי דוקא באבן או מים, דבאגוז לא הוי רה"י כלל.

**דף ק ע"א**

**והא לא נח אמר ר' יוחנן והוא שנח ע"ג משהו**

ביאור הסוגיא, דהנה בכל קלוטה כמי שהונחה אף דחשיב כהונחה עדיין יש לדון ב' סיבות שלא יחשב כהנחה, חדא שהחפץ זז ואינו עומד במקום קבוע, ועוד שהחפץ אינו מונח על גבי משהו אלא באויר. ובהא דס"ל לר' חלקיה בר טובי לעיל צז ע"א שבתוך ג' כו"ע מודו דאמרינן כמי שהונחה מוכח דאף רבנן דפליגי על ר' עקיבא וס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה לית להו ב' החסרונות הנ"ל, אלא דס"ל דלא אמרינן כלל כמי שהונחה אלא בתוך ג'. שהרי בתוך ג' נמי איכא לב' החסרונות, דהחפץ זז בתוך ג' ואינו עומד במקום אחד, ועוד שאינו נח ע"ג משהו.

ובגמ' מבואר שלפי ר' יוחנן בעינן הנחה ע"ג משהו, ולא סגי במה שהחפץ נח תוך ג'. והיה מקום לפרש בדבריו שאם סופו לנוח מהני, ורק באין סופו לנוח לא מהני תוך ג'. ורבא קמ"ל דאף בסופו לנוח לא מהני. וביאור הדברים, דכאשר החפץ הגיע לתוך ג' וסופו לנוח הרי אנו רואין את החפץ כאילו ראשו אחד הגיע לארץ מדין לבוד, וחפץ שצד אחד ממנו עומד וצד שני זז הרי הוא נחשב שאינו זז כלל. אך כלפי החיסרון דבעינן נח ע"ג משהו, כיון שאין דבר שאוחז אותו במציאות חשיב שאינו מונח ע"ג משהו. ובר' יוחנן היה אפשר לפרש שהחיסרון הוא רק מחמת שהחפץ זז, ולזה מהני אף תוך ג'. אך רבא קמ"ל דבעינן נח ע"ג משהו ממש.

ובתוס' לעיל פ ע"א הקשו מנ"ל לרבא לחלוק על ר' חלקיה בר טובי, הא איכא ברייתא כוותיה. ותירצו, דרבא סבר כר' יהודה דעירובין צז ע"ב שאם היה קורא על ראש הגג ונתגלגל הספר מידו גוללו אצלו, לפי שלא נח על הארץ ממש, ואע"פ שהגיע תוך ג'. ומבואר מר' יהודה דבעינן הנחה ע"ג משהו ולא סגי בתוך ג'. [ואע"פ שאין ראיה מר' יהודה לרבא שאף בסופו לנוח לא מהני, שהרי התם אין סופו לנוח, מכל מקום סגי בהכי להוכיח דר' יהודה פליג על הברייתא של ר' חלקיה, דהא לר' חלקיה אפילו באין סופו לנוח חשיב כהנחה. ועוד י"ל דלגבי ספר חשיב סופו לנוח כיון שאינו הולך למקום אחר].

והקשו תוס' שם דר' יהודה עצמו סובר קלוטה כמי שהונחה לגבי הזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד' אמות, דס"ל לר' יהודה שחייב על ההוצאה מדין קלוטה כמי שהונחה. ותירצו, דהתם מיירי במתגלגל ברה"ר על הארץ ועדיף משאר קלוטה באויר. וצ"ע דאם החפץ מתגלגל על הארץ מדוע הגמ' תולה את זה במחלוקת האם קלוטה כמי שהונחה. וצ"ל דכיון שהחפץ זז ואינו עומד במקום אחד לא חשיב הנחה אלא מדין קלוטה כמי שהונחה. ור' יהודה סובר שמחמת ההנחה עצמה באמת סגי אף באויר לפי שקלוטה כמי שהונחה דמי, אלא דיש חיסרון צדדי דבעינן הנחה ע"ג משהו, ולזה מהני מתגלגל בארץ דהוי הנחה ע"ג משהו, אך אכתי צריך לדין קלוטה כמי שהונחה. ובדעת רבנן דפליגי אף במתגלגל בארץ וסברי דלא חשיב הנחה י"ל דלית להו קלוטה כמי שהונחה כלל, וכיון שהחפץ זז לא חשיב הנחה עד שיעמוד במקום אחד. [רבנן דר' יהודה ודאי פליגי על ר' חלקיה, שהרי לדידהו אפילו במתגלגל בארץ לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, וכל שכן בתוך ג'].

ולפיכך כתבו תוס' כאן: ונראה דע"ג קרקע אפילו לר' יהודה - דהיינו רבנן דקאמר רבא דצריך הנחה - מודה דלא בעינן כדפרי' לעיל. כלומר, דמקורו של רבא לחלוק על ר' חלקיה הוא מר' יהודה, ולדידיה ע"ג קרקע מודה דלא בעינן, וכפי שביארנו דמתגלגל ע"ג קרקע חשיב הנחה ע"ג משהו, ומצד מה שהחפץ זז ואינו עומד ס"ל לר' יהודה קלוטה כמי שהונחה, ורבנן פליגי אף בזה.

והקשו התוס' דבסמוך מסקינן אפכא וכו', כלומר, דבגמ' מבואר שלולי דברי רבא היה מקום לומר שר' יוחנן סובר דבעינן נח ע"ג משהו רק באין סופו לנוח, אך בסופו לנוח סגי, וביארנו לעיל דאם אין סופו לנוח כיון שהחפץ זז לא חשיב הנחה, אך בסופו לנוח שאין זה נחשב שהחפץ זז, אע"ג שאין כאן הנחה ע"ג משהו מכל מקום מהני. ומבואר שהחיסרון שהחפץ זז יותר גדול מהחיסרון שאין הנחה ע"ג משהו. ואילו לר' יהודה מה שהחפץ זז אינו חיסרון ומה שאינו מונח ע"ג משהו הוי חיסרון.

ולכן פירשו דודאי ר' יהודה סובר קלוטה כמי שהונחה אפילו בלא הנחה ע"ג משהו, שהרי אפילו כאשר החפץ זז חשיב הנחה כל שכן שאין צריך הנחה ע"ג משהו. והא דס"ל בעירובין שאם נתגלגל הספר מידו גוללו אצלו היינו משום שאינו רוצה שינוח שם, ובכה"ג לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה כלל. ומקורו של רבא לחלוק על ר' חלקיה אינו מר' יהודה אלא מהברייתא דמייתי הכא שאם אחזתו הרוח משהו חייב, מכלל דאם לא אחזתו משהו לא הוי הנחה, ומהכא מוכח דבעינן הנחה ע"ג משהו. וכן מדוייק במשנה, דהא ברישא איירי בנח ע"ג משהו בתוך ד' אמות, דאל"ה מדוע הוא פטור, ומשמע דרק בכה"ג מחייב בסיפא, לפי שבעינן נח ע"ג משהו.

ובאבני נזר הקשה מה הראיה מהברייתא, דלמא איירי למעלה מג' טפחים ולא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ובאחזתו הרוח חשיב כמונח ע"ג משהו דזה מהני אף למעלה מג', אך בתוך ג' יתכן דאף בלא אחזתו הרוח משהו חייב מצד לבוד וכר' חלקיה. ותירץ, דתוס' סוברים כרש"י דכל מה דמהני אחזתו הרוח זה רק בתוך ג'. ואכתי צריך ביאור הסברא בזה.

**תוד"ה והא, ואין נראה לומר דאתוך ד' אמות קאי**

בתוס' הרא"ש ובמהרש"א ביארו דבתוך ד' אמות אי אפשר ליישב דחשיב הנחה מחמת תוך ג', וכדכתבו תוס' לעיל ה ע"ב דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה בתוך ד' אמות לפטור, שאם לא כן לא מצינו זורק ד' אמות ברה"ר שיתחייב, דלעולם נאמר כמי שהונחה וליכא ד' אמות. [ויש הבדל בין התוס' רא"ש למהרש"א, דבתוס' רא"ש נראה דתוך ג' מהני מדין לבוד, ובמהרש"א נראה דבזה כו"ע מודו דקלוטה כמי שהונחה דמי].

ובעיקר דברי התוס' שם דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לפטור בתוך ד' אמות משום דאל"ה לא משכח"ל זורק שיתחייב, הקשה רעק"א שם, לפי מש"כ תוס' לעיל פ ע"א בדעת ר' יהודה דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה אלא במתגלגל בארץ, נימא דבכה"ג אמרינן קלוטה כמי שהונחה לפטור ומשכח"ל זורק שיתחייב באינו מתגלגל על הארץ, דבכה"ג לא אמרינן כלל קלוטה כמי שהונחה. וכן לפי מש"כ תוס' כאן בדעת ר' יהודה דאם אינו רוצה שינוח באותו מקום לא אמרינן כלל כמי שהונחה, דאם כן באופן שלא איכפת לו שינוח נימא כמי שהונחה אף לפטור ומשכח"ל זורק שיתחייב באופן שאינו רוצה שינוח.

ויתכן ליישב, דהא דס"ל לר' יהודה דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה במתגלגל בארץ או באינו רוצה שינוח, היינו משום שאין זה הנחה חשובה לחייב עליה, אך באופן שיוציא חפץ מרה"י לרה"ר ויניח באופן שמתגלגל בארץ ושוב יעקור משם אין זה נחשב להמשך אחד, דודאי יש כאן במציאות הנחה אלא שאין זה הנחה המחייבת. ולכן לגבי לפטור מחמת שאין כאן ד' אמות רצופים, שפיר אמרינן כמי שהונחה אף במתגלגל בארץ ואף שאינו רוצה שתנוח שם. ושפיר הוכיחו התוס' דלא אמרינן כלל קלוטה כמי שהונחה לפטור. ועי' מש"כ לעיל צח ע"א ליישב בדרך זו סתירה ברשב"א.

אך אכתי צ"ב לפי ר' חלקיה דלרבנן רק בתוך ג' אמרינן קלוטה כמי שהונחה, אם כן נימא דגזיה"כ של מעביר ד' אמות ברה"ר נאמר למעלה מג', וצ"ע.

**רש"י ד"ה זרק, לא שנפל לארץ וכו'**

צ"ע דר' יוחנן מוקי למתני' בנח ע"ג משהו, דהיינו בארץ. וצ"ל דר' יוחנן לא בא להעמיד את המשנה דוקא בכה"ג, אלא עיקר כונתו לאפוקי מר' חלקיה דמהני תוך ג', ולזה קאמר דלא מהני אלא בנח ע"ג משהו, אך מתני' איירי באחזתו הרוח, דאי איירי בנח ע"ג משהו פשיטא דמהני, וכמש"כ רש"י במשנה. ולפיכך כתב רש"י ד"ה שנח, והוא הדין אם אחזתו הרוח וכו', והוצרך לזה לשיטתו דמתני' לא איירי בנח ע"ג משהו דזה פשיטא.

**דף ק ע"ב**

**רש"י ד"ה לאו היינו, מדלא אוקמא ר' יוחנן כגון שבא לתוך ג'**

יל"ע מדוע רש"י הוצרך לכך, תיפו"ל דר' יוחנן דאמר והוא שנח ע"ג משהו איירי בתוך ג' ומכל מקום אמר דבעינן הנחה ע"ג משהו ולא סגי במה שהוא תוך ג' קודם שנח ע"ג משהו. ותירץ באבני נזר ס"ס ר"מ, דבתוס' לעיל ה ע"ב נסתפק הריב"א אם אמרינן קלוטה כמי שהונחה לאחר ד' אמות לחייב. וביאר האבני נזר את ספיקו, דכיון דבתוך ד' נמי איכא קלוטה ומכל מקום לא אמרינן כמי שהונחה דמי לפטור, שוב אין לומר כמי שהונחה גם לאחר ד' לחייב, דהוי תרתי דסתרי, שהרי הנחה זו היתה גם בתוך ד' ומכל מקום לא הועילה, ומה נתחדש לאחר ד'. ועפי"ז כתב האבני נזר דלפי ר' חלקיה דאמרינן קלוטה כמי שהונחה רק בתוך ג', אע"פ דלא אמרינן לפטור כמש"כ תוס', מכל מקום אם בהעברת ד' אמות היה למעלה מג' ולאחר ד' אמות נכנס החפץ לתוך ג', בזה לא שייך תרתי דסתרי, שהרי נתחדש עכשיו סיבה לחושבו כמונח. ולפיכך הוצרך רש"י להוכיח מדלא אוקמא ר' יוחנן כגון שבא לתוך ג', דמעיקר דברי ר' יוחנן היה מקום לומר שהחפץ היה בתוך ג' במשך העברת ד' אמות ומחמת כן אין לחייבו אלא אם כן נח ע"ג משהו, דאל"כ הוי תרתי דסתרי. אך מדלא אוקמא ר' יוחנן כגון שבמשך העברת ד' אמות היה למעלה מג' ואח"כ בא לתוך ג' מוכח דלא סגי כלל בתוך ג' להחשב הנחה אלא צריך הנחה ע"ג משהו.

**תוד"ה עושה, דהא תנן בפרק כיצד משתתפין גזוזטרא שהיא על פני המים וכו'**

בדעת רש"י י"ל כמש"כ המגיד משנה פט"ו דבספינה הקילו טפי מפני שאין אדם יכול לעשות שם מה שהוא עושה בביתו.

**ובדין הוא דאפילו זיז נמי לא ליבעי אלא כי היכי דליהוי ליה היכרא**

הפני יהושע ביאר דבעינן היכרא משום שאין בני אדם מבחינים בשיעור עומק המים, ויבואו לטעות שאין שם עומק י' וממלא מכרמלית. והקשה רעק"א מהברייתא דר' יהודה אומר עמוקה עשרה ואין גבוהה עשרה מטלטלין מתוכה לים אבל לא מהים לתוכה, וביארו תוס' דלפי ר' הונא אסור לטלטל מהים לתוכה משום דליכא זיז. והא הכא לא יטעו שאין עשרה בעומק הים, שהרי הספינה עצמה עמוקה עשרה, וכיון שמארעא משחינן על כרחיך איכא עשרה מארעא לשפת הספינה. ואין לומר דמכל מקום חכמים לא חילקו בגזירתם, וכל שאין ניכר עומק המים בעינן זיז. דאם כן בספינה גבוהה עשרה נמי ליבעי זיז, דהא אין ניכר עומק המים, ומאי שנא.

ולכן כתב דהגזירה היא שמא יסברו שמשפת מיא משחינן. והשתא כאשר הספינה גבוהה עשרה אפילו לפי טעותם מותר למלאות, דלמעלה מעשרה ודאי הוי מקום פטור.

הרמב"ם פט"ו ה"כ פסק כר' חסדא דצריך לעשות מקום ד' על ד', במה דברים אמורים בשהיה תוך עשרה, אבל אם היה למעלה מעשרה משפת הים מוציא זיז כל שהוא וממלא, שהרי דרך מקום פטור ממלא ואינו צריך לזיז זה אלא משום היכר. ומבואר ברמב"ם דלא כהפני יהושע ולא כרעק"א, דהכא ליכא טעות כלל, שהרי יש גובה עשרה משפת המים ומכל מקום בעינן זיז. וצ"ל דכל מקום שממלא הצריכו היכר זיז, בין כאשר ממלא מכרמלית לרה"י דרך מקום פטור, ובין כאשר ממלא ממקום פטור ממש לרה"י, וצ"ע.

ובמגיד משנה כתב דהרמב"ם נקט שמותר לטלטל מכרמלית לרה"י דרך מקום פטור, ולכן סגי בהיכר זיז. אך הביא שהרשב"א נחלק על הרמב"ם ונקט דאפילו ברשויות דרבנן אסור לטלטל דרך מקום פטור, ולשיטתו אפילו למעלה מעשרה אסור למלאות בהיכר זיז, שהרי הוא מטלטל מכרמלית לרה"י דרך מקום פטור, ואף בכה"ג צריך לעשות מקום ד' על ד'.

וביאר רעק"א דמקורו של הרמב"ם מהברייתא דעמוקה עשרה ואינה גבוהה עשרה וכו', וכתבו תוס' דבתוספתא מבואר שרבנן ור' יהודה נחלקו בגבוהה עשרה האם מותר למלאות מהים לתוכה או לא. ונקט הרשב"א דהם נחלקו בממלא מכרמלית לרה"י דרך מקום פטור, האם כל האיסור להחליף דרך מקום פטור הוא ברשויות דאורייתא, מרה"ר לרה"י דרך מקום פטור, או שמא אף ברשויות דרבנן, מכרמלית לרה"י דרך מקום פטור. ופסק הרשב"א כרבנן דאסור להחליף אף ברשויות דרבנן. אך הרמב"ם פירש דלכו"ע מותר להחליף ברשויות דרבנן, ופליגי רק האם בעינן היכר זיז, ופסק הרמב"ם כרבנן דבעינן היכר זיז, אך ע"י זיז ודאי מהני.

הטור בסי' שנ"ה פסק כהרמב"ם דלמעלה מעשרה מותר למלאות ע"י היכר זיז. והקשה הבית יוסף דהטור עצמו פסק בסי' שמ"ו כהרשב"א דאסור לטלטל מכרמלית לרה"י דרך מקום פטור. ותירץ, דכיון דלא שרינן ליה אלא ע"י היכר דהוצאת זיז כל שהוא, ברשויות דרבנן מיהא שרי. ודלא כהמגיד משנה שנקט שלפי הרשב"א אסור אף למעלה מי'. [והשתא אפשר דאף הרמב"ם סובר כהרשב"א שאסור לטלטל דרך מקום פטור ברשויות דרבנן ומכל מקום מהני זיז, וכסברת הטור. ובזה ניחא טפי מדוע הצריכו לעשות היכר זיז, שהרי מעיקר הדין אסור].

והקשה רעק"א לדעת הרמב"ם והטור מדוע הגמ' מקשה על ר' הונא זימנין דליכא עשרה וקא מטלטל מכרמלית לרה"י, הא לשיטת הרמב"ם והטור מותר לטלטל מכרמלית לרה"י דרך מקום פטור. וכיון דהספינה נחשבת רה"י על כרחיך היא עמוקה עשרה, ונמצא מטלטל דרך מקום פטור אפילו אין בעומק המים עשרה, והניח בצע"ג. [ואפשר לפי מש"כ הבית יוסף בדעת הטור דחכמים הקילו ע"י הוצאת זיז לטלטל דרך מקום פטור, דהקילו כן רק במים ולא ביבשה. ולפי ר' חסדא דמשפת מיא משחינן שפיר חשיב קולא במים, אך לפי ר' הונא דמארעא משחינן הרי קרקע הים לא חשיב כמים אלא כיבשה, ואין בזה את הקולא של מים, ולכן אם ממלא מכרמלית לא מהני היכר זיז, כיון דאסרו אף ברשויות דרבנן לטלטל דרך מקום פטור].

**סוגיית מחיצה תלויה**

ג' נידונים במחיצה תלויה

מקום שיש בו ד' מחיצות גבוהות עשרה טפחים עם קרקע תחת המחיצות, אע"פ שהוא באויר, הדבר פשוט שבתוך המחיצות הוי רה"י גמורה ומותר לטלטל שם, ואין צריך לדין גוד אחית כלל.

אך לגבי המקום שתחת המחיצות, אי אפשר לחושבו רה"י אלא מדין גוד אחית. וכן כאשר אין למחיצות קרקע תחתיהן, הרי המחיצות נחשבות ל"מחיצה תלויה" ואין להתירן אלא מדין גוד אחית, (יתכן דאפילו בין המחיצות בעינן לדין גוד אחית, עי' להלן).

כאשר אנו באים לעשות מקום לרה"י מדין גוד אחית, כגון לגבי המקום שתחת המחיצות או כשאין קרקע תחת המחיצות, קיי"ל דכל היכא שיש לחוש לבקיעת גדיים אי אפשר לומר גוד אחית, שהרי המחיצה לא מועילה לחצוץ בפני הגדיים, ואין הרשות חלוקה מרה"ר. ולדעת החזון איש אפילו היכא שאין לחוש לבקיעת גדיים מכל מקום לא אמרינן גוד אחית משום "מחיצה תלויה", והוא חיסרון נוסף, עי' להלן.

מלבד זאת יש נידון שלישי של מחיצה תלויה, כאשר יש באויר ד' מחיצות עם קרקע תחתיהן, אלא שאין המחיצות גבוהות עשרה טפחים, דהשתא בעינן לגוד אחית בשביל ליצור שם מחיצת עשרה. ובזה אין לפסול מצד "מחיצה תלויה" כלפי תוכה, שהרי יש קרקע תחתיה, ומחיצות עם קרקע הוי רשות בפ"ע ואינן נחשבות למחיצות תלויות, אלא יש לפסול משום שאין מחיצות עשרה, ובמקום שאין לחוש לבקיעת גדיים מהני גוד אחית להשלים שיעור י'.

שיטת רש"י בביצאתא דמישן

לגבי ביצאתא דמישן קאמר ר' הונא דאין מטלטלין בתוכה אלא בארבע אמות כדין כרמלית. ופירש רש"י דלאו רה"י נינהו שאין ברחבן ארבע מלמטה, לפיכך אין מחיצותיהן מחיצות. ובתוס' הקשו על רש"י ג' קושיות:

א, כי היכי דבטיל מדין רה"י משום דלית בהו ד' טפחים הכי נמי ליבטיל מדין כרמלית, ולהוי תחת המחיצות מקום פטור. ותירץ הריטב"א, דכיון שלמעלה כנגד המחיצות יש רוחב ד' טפחים, גם המקום שלמטה שאין בו רוחב ד' טפחים חשיב כרמלית. ועוד כתב בשם הרא"ה, דאף מקום פטור אסור בטלטל ד' אמות, וכגון גדר ברה"ר גבוה פחות מעשרה ורחב פחות מארבעה, אך הוא ארוך טובא, אסור לטלטל על גביו במשך ד' אמות.

ב, מאי פריך לימא גוד אחית, מה מועיל שיהא המחיצות מבחוץ רחבין ארבעה, כיון שמבפנים אין רוחב ד', דשולי הספינה חולקין את המקום ד' כמו שמחצלת מחלקת את הבור. ולכאורה י"ל בדעת רש"י דכאשר אדם עשה בתוך רה"י מבנה שאין בו חלל ד' אין זה מפקיע באותו מקום שם רה"י, דכיון שהוא מוקף רה"י מכל סביבותיו הרי הוא בטל למקום ואינו חולק מקום לעצמו, ולגבי מחצלת שאני שהוא מבטל את הרה"י לגמרי. ומעתה לגבי שולי הספינה כיון שמעל גביו ומתחתיו הוי רה"י מדין גוד אחית, הרי זה נחשב שכולו בתוך רה"י ואינו חולק מקום לעצמו.

ג, למה לי מלינהו קני ואורבני, אע"ג דלא מלאן נימא כיון שיכול למלאות חשיב רה"י, כמו דאמרינן לגבי עמוד שמילאו ביתידות אי בעי מנח עליה מידי ומשתמש. ותירצו הרשב"א והריטב"א דלגבי עמוד איירי ברחב ארבעה אלא שאי אפשר להשתמש בו מחמת שמלאו ביתידות, וכלפי המקום שימוש מהני סברת אי בעי מנח עליה מידי, דחשיב מחמת כן שאפשר להשתמש בו. אך הכא איירי בליכא רוחב ארבעה, והרי זה דומה לממלא יתידות ברה"ר עצמה דלא אמרינן אי בעי מנח עליה מידי ליצור רה"י.

ולכאורה יש ליישב שיטת רש"י באופן אחר, דהראשונים הבינו בדעת רש"י דכיון שאין ד' מלמטה אין נחשב שם רה"י ולכן אסור לטלטל שם. אך בדעת רש"י י"ל דכיון שאין קרקע תחת המחיצות, הרי המחיצות שלמעלה (במקום שיש ד' טפחים) נחשבות כמחיצות תלויות, ובלא גוד אחית אינם מתירות אף ביניהם. ומעתה לא קשה כל קושיות התוס', דאף אם נאמר שהמקום שלמטה בטל מדין כרמלית והוי מקום פטור מכל מקום המקום שבין המחיצות למעלה נחשב כרמלית, דמחיצותיו מחיצות תלויות. וכן גוד אחית שפיר יועיל למחיצות שלמעלה, דהתם איכא רוחב ד'. וכן לא שייך בזה אי בעי מנח מידי, דכל שלא הניח קני ואורבני הוי מחיצות תלויות למעלה.

וכעין זה שמעתי מהגר"ג כהן, דלשיטת רש"י אין חיסרון כלל בקרקע שלמטה, דשפיר יתכן קרקע באלכסון ומצרפים כל חלקי הקרקע להחשב כקרקע ד'. אלא דאין עושין קרקע ד' משטח שאין בו דין רה"י, והקרקע שלמטה אינה נחשבת כרה"י, דאי מצד המחיצות שיורדות באלכסון, הא אין להם שטח ד'. ואם מצד המחיצות שלמעלה, הו"ל מחיצה תלויה, כיון שאינן מגיעות למטה למקום שצריך להשתמש במחיצות. ולפיכך לק"מ מידי מדוע הוי כרמלית ולא מקום פטור, שהרי אין חיסרון בשטח ד' אלא במחיצות.

ביאור הסוגיא להריטב"א ולהחזון איש

ר' נחמן מקשה על ר' הונא מדוע לא נתיר לטלטל בספינה מדין גוד אחית, וכמו שמצינו לגבי טרסקל דלפי ריבר"י אמרינן גוד אחית היכא דהדרי מחיצתא. ואביי הוסיף דאף רבנן לא פליגי אלא משום שגדיים בוקעין בו, אבל בעמוד דליכא בקיעת גדיים אפילו לרבנן אמרינן גוד אחית. והוא הדין לגבי ספינה נימא גוד אחית אף לרבנן כיון שאין בקיעת דגים נחשבת לבקיעה.

והנה ריבר"י ורבנן איירי לגבי טרסקל שיש לו קרקע, וצריך לדין גוד אחית בשביל להשלים שיעור מחיצת עשרה, ואילו ר' הונא איירי בספינה שאין לה קרקע, וצריך לדין גוד אחית בשביל שלא ייחשבו המחיצות למחיצה תלויה, ומכל מקום ר' נחמן לא חילק ביניהם, והקשה דאם אמרינן גוד אחית ולא חיישינן לבקיעת גדיים הוא הדין בספינה יש להתיר מחמת כן מחיצה תלויה.

ואמרינן בגמ' ומנא תימרא דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, דבעא ר' טבלא מרבין האם מחיצה תלויה מתרת בחורבה, ואמר לו אין מחיצה תלויה מתרת אלא במים לפי שהקילו חכמים במים, והא איכא בקיעת דגים, אלא ש"מ בקיעת דגים לא שמה בקיעה. והקשה הריטב"א, אם בקיעת דגים לא שמה בקיעה מדוע הוצרך רבין לומר שהקילו חכמים במים, הא מעיקר הדין יש להתיר מחיצה תלויה. ותירץ, שזו גופא היא הקולא במים שלא נחוש לבקיעת דגים מחמת שאינן נראין, כי משורת הדין מה לי בקיעת גדיים מה לי בקיעת דגים.

והנה מבואר בסוגיא בעירובין דהקולא של מים קיימת רק באופן שעשה את המחיצה לשם מים, אך מחיצה שקיימת לדבר אחר אינה מתרת. ולהריטב"א צ"ל דבכה"ג שלא עשה את המחיצה לשם מים אמרינן בקיעת דגים שמה בקיעה. ואם כן צ"ע טובא איך נקטו ר' נחמן ואביי להתיר לטלטל בספינה מדין גוד אחית, והא מחיצות הספינה לא נעשו לשם מים, ובכה"ג בקיעת דגים שמה בקיעה. [ואפשר דר' נחמן ואביי ס"ל דמחיצות הספינה חשיבי כעשויות לשם מים, ובזה נחלקו ר' הונא ור' נחמן. ועוד אפשר דכל מה דבעינן מחיצה עשויה לשם מים הוא באופן שעריבי מיא, אך לגבי למעלה אפילו בלא עשאה לשם מים שרי, וצ"ע].

החזון איש (ס"ח סק"י) תירץ דיש ב' חסרונות במחיצה תלויה, חדא מחמת עצם הדבר שהמחיצה היא תלויה באויר ואין לה שם מחיצה, ולזה לא מהני גוד אחית כלל. אלא שבמים הקילו חכמים באופן שעשה את המחיצה כדי למלאות מים. ומלבד זאת יש חיסרון נוסף של בקיעת גדיים, וכלפי חיסרון זה לא הקילו חכמים במים. ולכן מקשינן מה מועיל שהקילו חכמים במחיצה תלויה לומר גוד אחית הא אכתי יש חיסרון של בקיעת דגים, ומוכיח שבקיעת דגים לא שמה בקיעה כלל. ולפי"ז היכא שעשה מחיצה שלא לשם מים ליכא חיסרון של בקיעת דגים, שהרי לא שמה בקיעה, אלא חיסרון של מחיצה תלויה.

ונקט החזון איש שמצד החיסרון של מחיצה תלויה מהני עומד מרובה על הפרוץ בגובה המחיצה, דאם עשה מחיצה ז' והגביה מהקרקע ד' טפחים, מצד מחיצה תלויה הוי מחיצה, אך מצד בקיעת גדיים לא הוי מחיצה. ולכן בעירובין טז ע"ב הגמ' נקטה את החיסרון של בקיעת גדיים, עיי"ש. ומאידך באופן שהניח גדודי בג' טפחים התחתונים ומעל זה הניח מחיצה י' ליכא חיסרון מצד בקיעת גדיים, דהגדודי מונעים את הגדיים, אך מחיצה תלויה חשיב, לפי שהגדודי אינם חלק מהמחיצה, והמחיצה עצמה היא תלויה ואינה מגעת לקרקע.

וצ"ע לפירושו מהא דמקשה ר' נחמן על ר' הונא נימא גוד אחית להתיר מחיצה תלויה, והא החזון איש נקט דלא מהני גוד אחית לחיסרון של מחיצה תלויה אף בלא החיסרון של גדיים בוקעין. ועי' להלן דר' נחמן נקט שכלפי תוך הספינה אין חיסרון של מחיצה תלויה אלא של בקיעת גדיים. אך אכתי לשון הגמ' הוא שגוד אחית יועיל לחיסרון של מחיצה תלויה, ורק בסוף הסוגיא הגמ' מזכירה את הבקיעת גדיים. ואפשר שמדין תורה מחיצה תלויה אינה מתרת, אלא שמועיל לזה גוד אחית במקום שאין בקיעת גדיים. ורבנן גזרו על מחיצה תלויה אפילו באופן שאין בקיעת גדיים, ולכן נקטו תוס' בתירוצם השני שלגבי לזרוק לכו"ע אמרינן גוד אחית אף למטה, אע"ג דהוי מחיצה תלויה. וכלפי זה נקט ר' נחמן שלגבי תוך הספינה אין חיסרון של מחיצה תלויה דרבנן, אך החיסרון של מחיצה תלויה דאורייתא איכא גם כלפי תוכה, אלא שלזה מועיל גוד אחית באופן שאין בקיעת גדיים.

הוכחה מתוס' בעירובין כהחזון איש

בעירובין פו ע"ב הקשו התוס' דמשמע שכל מה שצריך בגזוזטרא מחיצות עשרה זה רק בשביל למלאות מים מלמטה, אך על גבי הגזוזטרא הוי רה"י בלא מחיצות עשרה. והקשו מאי שנא מטרסקל דאפילו לריבר"י לא הוי רה"י אלא בהדרן מחיצתא, ובגזוזטרא שאין לה מחיצות כלל לא הדרן מחיצתא. ותירצו, דהתם החיסרון לריבר"י בלא הדרן מחיצתא הוא משום בקיעת גדיים, ובמים ליכא בקיעת דגים, ולכן אף בלא מחיצות עשרה אמרינן גוד אחית לעשות רה"י על גבה. ולדעת הריטב"א דבקיעת דגים לא שמה בקיעה רק משום קולת מים, ודוקא היכא שעשה מחיצות לשם כך, צ"ע מה הועילו התוס', הא בגזוזטרא בלא מחיצות אכתי איכא בקיעת דגים כיון שלא עשה מחיצות לשם מים, ומוכח בתוס' כדעת החזון איש דבקיעת דגים ליכא בכל אופן, וכל מה שצריך לעשות את המחיצה לשם מים הוא רק בשביל החיסרון של מחיצה תלויה, וכיון שיש לגזוזטרא קרקע ליכא חיסרון מחיצה תלויה כלל.

עוד תירצו התוס', דגזוזטרא בלא מחיצות הוי רה"י מדין חורי רה"י. וצ"ע במה נחלק התירוץ השני על התירוץ הראשון, הא באמת ליכא בקיעת דגים ומדוע לא נאמר גוד אחית כלפי על גבה. ובחזון איש (ק"ג ס"ק כ"ט) כתב דכונת התוס' לומר אפילו לר' הונא דבקיעת דגים שמה בקיעה מכל מקום על גבי הגזוזטרא הוי רה"י מדין חורי רה"י. ולכאורה לשיטת החזון איש עצמו דבקיעת דגים לא שמה בקיעה אף בלא הקולא במים צ"ע טובא איך יתכן לומר דר' הונא סובר שבקיעת דגים שמה בקיעה, הרי זה נסתר מהמשנה של גזוזטרא. ואפשר דאף לפי החזון איש ר' הונא סובר שמעיקר הדין בקיעת דגים שמה בקיעה ורק בעשה מחיצה לשם מים הקילו, והסוגיא דמקשה ומנא תימרא וכו' ומוכיחה מרבין דמחיצה תלויה מתרת רק במים סוברת שלגבי בקיעת דגים אין מקום לחלק, אך ר' הונא חולק על זה.

עוד י"ל בכונת התוס' דאפילו אם נאמר דלא מהני גוד אחית להשלים שיעור מחיצות עשרה מכל מקום הוי רה"י מדין חורי רה"י. ואף דריבר"י סובר דאמרינן גוד אחית להשלים שיעור, וכן סוברים רבנן לגבי עמוד, היינו דוקא בהדרי מחיצתא, אך הכא קושיית התוס' שנתיר גזוזטרא בלא מחיצות כלל, וכיון דלא הדרי מחיצתא לא מהני גוד אחית להשלים שיעור עשרה.

ביאור דברי תוס' בסוגיין

ובתוס' הקשו מדוע בגזוזטרא צריך מחיצות עשרה, מאי שנא מטרסקל דלפי ריבר"י אפילו במחיצות קטנות אמרינן גוד אחית להשלים לשיעור עשרה. [ומש"כ תוס': למאי דס"ד השתא דאין חילוק בין מחיצה דמים לשאר מחיצות עי' מהרש"א שתמה בזה, דקושיא זו היא גם למסקנא]. ויל"ע מה הקשו התוס' לריבר"י, הא בעירובין לג ע"ב מבואר שריבר"י לא התיר אלא לגבי טרסקל לפי שהדרן מחיצתא, ופירש רש"י שמחיצות הטרסקל סובבות את הקנה שהרי תחוב באמצעיתו, וכי אמרינן גוד אחית מחיצות הטרסקל עד הקרקע נמצא קנה מוקף מחיצות שחללו ארבעה. ואם כן לגבי גזוזטרא מודה ריבר"י דלא אמרינן גוד אחית. ואפשר לומר דכל הטעם שריבר"י מודה בלא הדרי מחיצתא דלא הוי רה"י הוא משום דבכה"ג חיישינן לבקיעת גדיים, אך במים בלא"ה בקיעת דגים לא שמה בקיעה, ומצד מחיצה תלויה חזינן בריבר"י דאמרינן גוד אחית אף בלא מחיצת עשרה.

ויותר נראה שהתוס' ביארו הדרי מחיצתא באופן אחר, דכל היכא שיש מעט מחיצות שעולות למעלה אמרינן גוד אחית, ולאפוקי שטח ישר בלא מחיצות כלל, ושפיר הקשו מדוע בגזוזטרא בעינן מחיצות עשרה ולא סגי בפחות מעשרה.

ותירצו, דדוקא על גביו חשיב ריבר"י רה"י, אבל למטה לא, דלהכי לא אהני גוד אחית. כלומר, דאע"פ שבגזוזטרא ליכא בקיעת גדיים שהרי בקיעת דגים לא שמה בקיעה, וליכא חיסרון מצד מחיצה תלויה שהרי במים הקילו, מכל מקום כל היכא דליכא מחיצה עשרה וצריך לגוד אחית בשביל ליצור מחיצות עשרה, לא אמרינן גוד אחית אלא לתוכו ולא למטה. ויתכן לבאר דבריהם, דגוד אחית משלים שיעור עשרה מדין עמוד ברה"ר, כלומר, דאנו רואים את מחיצות הטרסקל כאילו יורדות וסותמות עד לקרקע, ותחתית הטרסקל היא ראש העמוד, ומהני לחושבו רה"י מדין עמוד דאין צריך מחיצות עשרה מעל גבי העמוד, אך בתוך העמוד לא חשיב רה"י, ולכן לגבי למטה לא מהני גוד אחית.

ועי' ביאורי ענינים בעירובין שם שביאר דעיקר מה שנחשב הטרסקל רה"י הוא מחמת שהוא גבוה י' מרה"ר, והוא מובדל כבר ע"י הגובה, אלא דיש תנאי נוסף שלהחשב רה"י צריך מחיצות, ולזה סגי במחיצה תלויה. משא"כ לגבי למטה דצריך את המחיצות בשביל להבדיל מרה"ר, לכו"ע לא מהני מחיצה תלויה.

ובחזון איש (ק"ח סק"ח) כתב, דהטעם שיותר קל לומר גוד אחית למעלה מאשר למטה, לפי שעיקר רה"י הוא גדרו והבדלתו מרה"ר שסביבותיו, וכל למעלה מעשרה חולק רשות אבל למטה הרשות מעורבת עם כל סביבותיו.

עוד תירצו התוס', דהא דבעינן מחיצה עשרה בגזוזטרא היינו לטלטל, אבל לזרוק חייב אף בלא מחיצה עשרה כמו בטרסקל. ומשמע מדבריהם דלזרוק חייב אף למטה, דמעיקר הדין אמרינן גוד אחית להשלים שיעור עשרה אף כלפי למטה כל דליכא בקיעת גדיים, אלא שחכמים אסרו לטלטל עד שיעשה מחיצות עשרה. והוא הדין בטרסקל אסור לטלטל כיון שאין מחיצה עשרה.

ביאור פלוגתת ר' הונא ור' נחמן

בעירובין פז ע"ב תנן, גזוזטרא שהיא למעלה מהמים אין ממלאין הימנה בשבת אא"כ עשו לה מחיצה גבוהה עשרה טפחים. וברש"י כאן ד"ה אלא במים מבואר שמחיצה זו מתרת רק מחמת שהקילו חכמים לגבי מים, אך אם לא עשה את המחיצה לשם מים אסור למלאות ממנה. והנה על גבי הגזוזטרא הוי רה"י מעיקר הדין, כיון שיש לה קרקע ומחיצות עשרה אין צריך לגוד אחית כלל. ורק לגבי למלאות מהמים שלמטה בעינן גוד אחית. והא דבעינן לקולא מיוחדת לגבי מים, לדעת הריטב"א משום שמעיקר הדין בקיעת דגים הוי בקיעה, ולדעת החזון איש משום מחיצה תלויה.

ויל"ע מדוע הגמ' לא שואלת על ר' הונא ממתני' דגזוזטרא דהתם מוכח שאמרינן גוד אחית מחמת שבקיעת דגים לא שמה בקיעה, ובאופן שיש לגזוזטרא מחיצות עשרה מותר למלאות אפילו מתחת הגזוזטרא, ומאי שנא ספינה דאסר ר' הונא לטלטל אפילו בתוכה. וכן צריך ביאור במה נחלקו ר' הונא ור' נחמן האם אמרינן גוד אחית בספינה או לא.

ואפשר שר' הונא ור' נחמן נחלקו האם מחיצות הספינה חשיבי כעשויות לשם מים או לא, דלפי ר' נחמן חשיבי כעשויות לשם מים, ולכן בקיעת דגים לא הוי בקיעה וליכא להחיסרון של מחיצה תלויה, וכשיש לספינה מחיצות עשרה אפשר למלאות אפילו מהמים שתחת הספינה כמו לגבי גזוזטרא, ואילו לפי ר' הונא חשיבי כאינן עשויות לשם מים, ולכן לדעת הריטב"א בכה"ג בקיעת דגים הוי בקיעה, ולדעת החזון איש מחיצה תלויה אינה מתרת, ואפילו על גבה לא הוי רה"י (כשאין לה קרקע).

ולדעת החזון איש יש ליישב באופן אחר, דלכו"ע לא חשיבי מחיצות הספינה כעשויות לשם מים, ומכל מקום ר' נחמן מתיר לטלטל בתוכה משום שבקיעת דגים לא שמה בקיעה כלל, ומצד מחיצה תלויה ס"ל לר' נחמן דבתוך המחיצות ליכא להחיסרון דמחיצה תלויה אף שאין לה קרקע, כיון שיש לה מחיצות עשרה. ור' הונא סובר דכיון שאין לה קרקע הרי החיסרון של מחיצה תלויה קיים גם כלפי בין המחיצות. ולפי"ז מודה ר' נחמן שאי אפשר למלאות מים מתחת לספינה, כיון שלגבי תחתיה לכו"ע איכא לחיסרון של מחיצה תלויה כיון שאין המחיצות עשויות לשם מים.

והנה גם לר' נחמן מהני רק מדין גוד אחית, דהא ר' נחמן הקשה נימא גוד אחית והוכיח כן מטרסקל, וצ"ל דהחיסרון של מחיצה תלויה שלא מועיל בו גוד אחית לולי הקולא של מים הוא רק למטה, אך כלפי תוך המחיצות מהני גוד אחית. ודימה ר' נחמן מחיצות עשרה בלא קרקע לטרסקל שיש לה קרקע ואין לה מחיצות עשרה, דבתרוייהו אמרינן גוד אחית היכא שאין בקיעת גדיים, וצ"ע.

[ועוד י"ל דר' נחמן הוצרך לגוד אחית באופן שאין לספינה מחיצות עשרה, ולפי"ז שפיר דימה לטרסקל דאמרינן גוד אחית כלפי החיסרון של מחיצות עשרה. אך לכאורה ביאור זה יתכן רק לתירוץ ראשון בתוס' דלגבי תוכה מהני גוד אחית אף להתיר לטלטל, משא"כ לפי התירוץ השני אמרינן גוד אחית רק לחייב את הזורק. ואפשר שהתירוץ השני מודה לתירוץ הראשון שכאשר רבנן אסרו בטלטול לא אסרו אלא למטה, אך בתוך הטרסקל שרי ריבר"י אף בטלטול.

אך יותר נראה דר' נחמן איירי במחיצות עשרה דוקא, דלא מסתבר שע"י פס קטן של מחיצות באויר ללא קרקע נימא גוד אחית והוי מחיצות במקומן (אף באופן שאין בקיעת גדיים), אלא מסתבר שכדי שיחשב למחיצות במקומן בעינן לכה"פ או מחיצות עשרה כמו בספינה או קרקע כמו בטרסקל].

והנה בגמ' לעיל מייתי ברייתא ר' יהודה אומר עמוקה עשרה ואינה גבוהה עשרה מטלטלין מתוכה לים וכו', ופירש רש"י דאם אינה עמוקה עשרה דינה ככרמלית ואף בתוכה אין מטלטלין. וצ"ע מדוע לא אמרינן גוד אחית להתיר לטלטל בתוכה כמו בטרסקל, ואפילו לר' הונא היכא שיש קרקע לספינה מותר לטלטל שם. ואף לחכמים דריבר"י היכא דליכא בקיעת גדיים כמו בעמוד אמרינן גוד אחית, ובספינה בקיעת דגים לא שמה בקיעה. ובשלמא לפי הריטב"א דבקיעת דגים לא שמה בקיעה רק בעשה מחיצה לשם מים, בספינה דלא עשה המחיצה לשם מים בקיעת דגים שמה בקיעה ולא אמרינן גוד אחית, אך להחזון איש קשה, דבקיעת דגים ליכא כלל, ומצד מחיצה תלויה אין חיסרון כלל כלפי תוכה כמו בטרסקל.

אמנם לפי התירוץ השני בתוס' י"ל דבטרסקל לא אמרינן גוד אחית אלא לחייב מדאורייתא, אך לטלטל אסור כל שאין מחיצה עשרה, ולכן אסור לטלטל בספינה כשאינה עמוקה עשרה.

פלוגתת התנאים במחיצה תלויה

והנה בעירובין פו ע"ב ובסוכה יז ע"ב מבואר שלגבי סוכה נחלקו ר' יוסי ורבנן במשלשל דפנות מלמעלה למטה ואין הדפנות מגיעות ג' טפחים סמוך לקרקע, האם מחיצה תלויה מתרת או לא. וכן לגבי עירוב חצרות נחלקו ר' יהודה וחכמים האם מחיצה תלויה מתרת דוקא בעשאה לשם מים דהוי קולא מיוחדת במים, או שמא אף בלא לשם מים, לפי שמחיצה תלויה מתרת. ואמרינן שם שר' יהודה ור' יוסי הקילו במחיצה תלויה רק בסוכה דהוי איסור עשה או בעירוב חצרות דרבנן, אך ברשויות דאורייתא לגבי שבת דהוי איסור סקילה לא הקילו, ולכו"ע מחיצה תלויה אינה מתרת.

והשתא לפי החזון איש צ"ב מדוע בסוכה הכשיר ר' יוסי מחיצה תלויה, תיפו"ל לפסול משום בקיעת גדיים. ואם נאמר דס"ל בקיעת גדיים לא שמה בקיעה, אם כן פליגי בתרתי, דלחכמים יש לפסול בין מצד מחיצה תלויה ובין מצד בקיעת גדיים, ור' יוסי פליג בתרוייהו, וצ"ע.

ועוד יל"ע מדוע הגמ' נקטה שר' יהודה סובר כר' יוסי, והוצרכה הגמ' לחלק בין שבת לסוכה, דלמא ר' יהודה מודה לחיסרון של בקיעת גדיים, והתיר רק במחיצה על המים משום שבקיעת דגים לא שמה בקיעה. ומטעם זה לגבי סוכה יש לפסול כיון דאיכא בקיעת גדיים.

עוד יל"ע דבגמ' לעיל טז ע"ב מספק"ל לר' המנונא האם עומד מרובה על הפרוץ מהני במחיצת ערב, ומסיק ר' אשי דמחיצה תלויה קמבעיא ליה, כדבעא מיניה ר' טבלא מרב וכו'. ופירש רש"י מחצלת עשרה שהגביהה מן הקרקע שלשה או יותר, ומספק"ל האם מבטל העומד את הפרוץ שתחתיו הואיל והעומד מרובה על הפרוץ או לא. וצ"ע מדוע לא פשיט דבלא"ה לא הוי מחיצה משום בקיעת גדיים. ואין לומר דהא גופא מבעיא ליה האם בקיעת גדיים הוי בקיעה או לא, דהא בגמ' לעיל מיניה מקשה בפשיטות הו"ל כמחיצה שהגדיים בוקעים בה. וכן בגמ' בשבת הנ"ל ביארנו דיש ב' חסרונות, ורב לא איירי בדין בקיעת גדיים כלל.

ובחזון איש סי' עז סק"ב כתב ליישב, דצריך להעמיד את הספק באופן שיש גדודי תחת המחיצה התלויה, דהשתא ליכא בקיעת גדיים ויש רק את החיסרון של מחיצה תלויה, ודוחק.

ויתכן לומר, דכל החיסרון של בקיעת גדיים שייך רק באופן שצריך לדון על השטח שמלמטה, דבעינן שהמחיצה תחצוץ למטה בין תוך הרשות לחוץ מהרשות ובקיעת גדיים מפקיעה את המחיצה. אך אם סגי במה שהמחיצה במקומה נחשבת למחיצה מעלייתא, וזה נותן שם רה"י לכל הרשות, בזה לא שייך לדון בקיעת גדיים, שהרי במקום המחיצה אין גדיים. [ויש להביא סייעתא לזה, דלגבי עומד מרובה במחיצת שתי, דמהני לכו"ע, יש להקשות מדוע ליכא חיסרון במחיצה מחמת בקיעת הגדיים, דהם נכנסים דרך הפרצה ובוקעים את כל המחיצה. ואין לומר משום דחשיב כפתח, דאם כן מאי מספק"ל בעומד מרובה במחיצת ערב, הא לא שייך לומר בזה כפתח, (עי' שפת אמת שם). ועל כרחיך צ"ל דבקיעת גדיים מפריעה רק במקום שצריך את המחיצה, אך בעומד מרובה שאין צריך מחיצה במקום הפרוץ אין הגדיים מפריעים כלל].

ובזה יש לבאר את המחלוקת האם מחיצה תלויה שמה מחיצה או לא, דלמ"ד מחיצה תלויה שמה מחיצה ס"ל דבמה שיש שם מחיצה במקומה סגי, ואין צריך שם מחיצה עד לקרקע, ולאחר שיש שם מחיצה במקומו הרי זה עושה רה"י עד לקרקע. ולמ"ד לא שמה מחיצה ס"ל דצריך שיהיה שם מחיצה עד לקרקע. ולפי"ז י"ל דלפי מ"ד מחיצה תלויה שמה מחיצה אין מקום לדון שמכל מקום יש חיסרון של בקיעת גדיים, דכיון דסגי בשם מחיצה במקומה אף הגדיים לא בוקעים שם, ורק למ"ד לא שמה מחיצה שייך לדון מצד בקיעת גדיים [אף במקום שאין חיסרון מצד מחיצה תלויה, כגון בטרסקל].

והשתא ניחא הא דלא פליגי בתרתי, דהמחלוקת האם בקיעת גדיים שמה בקיעה או לא נובעת מהמחלוקת האם מחיצה תלויה שמה מחיצה או לא.

ולפי"ז ניחא הא דמוכח מר' יהודה דמחיצה תלויה מתרת אף ביבשה, דכיון דפליג על החיסרון של מחיצה תלויה אין מקום לפסול את המחיצה מצד בקיעת גדיים. וכן ניחא הא דמספק"ל לר' המנונא האם מחיצה תלויה מתרת ולא פסלינן מצד בקיעת גדיים.

מדוע בקיעת גדיים שיעורו ג' טפחים

בעיקר החיסרון של בקיעת גדיים יש לדון מדוע קבעו חז"ל את הבקיעה לפי גדיים דוקא, ולא קבעו בשאר בעלי חיים. ואין לומר דלעולם בקיעת בעלי חיים קטנים מגדיים נמי הוי בקיעה אלא דאמרינן לבוד, דהא בעירובין טז ע"ב מבואר דאף לפי רשב"ג דשיעור לבוד הוא ד' טפחים מכל מקום בקיעת גדיים הוא בג' טפחים, דבקיעת גדיים מפקיעה גם מחיצה שעל ידי לבוד.

ואין לומר דגדיים מצויים יותר משאר בעלי חיים, ולכן חששו לבקיעתם דוקא. דהא לפי הצד שבקיעת דגים שמה בקיעה פשוט דשיעור הבקיעה הוא ג' טפחים, ועל כרחיך צ"ל דחששו רק לדגים גדולים או לכמות גדולה של דגים שנכנסים תחת מחיצה בג' טפחים, וכי נאמר דדגים בשיעור ג' טפחים מצויים יותר משאר דגים.

וצ"ל דקבעו חז"ל שיעור הבקיעה בגדיים לפי שבעלי חיים קטנים יותר שבוקעים את המחיצה ונכנסים לרשות אינם מפריעים, ואין צריך לחצוץ בפניהם, ורק בעלי חיים בגודל של גדיים מפריעים וצריך לחצוץ בפניהם, וכן בדגים השיעור הוא ג' טפחים, דדגים בשיעור זה מפריעים לרשות וצריך לחצוץ בפניהם.

**דף קב ע"א**

**לכתא ומתנא אגדו בידו**

הרמב"ם פי"ג הי"ד כתב, הזורק חפץ מרשות לרשות והיה קשור בחבל ואגדו בידו, אם יכול למשוך החפץ אצלו פטור, שהרי אין כאן הנחה גמורה, ונמצא כמי שעקר ולא הניח. וביאר המגיד משנה שמקורו מסוגיין, דלכתא ומתנא פטור משום שאגודו בידו, והיינו שיכול למשוך אצלו. והקשה רעק"א (בשו"ע סי' שנ"ב) דכאשר הוציא חצי חפץ לרה"ר הרי הוא פטור אף שאין אגודו בידו, דאפילו אם גרר החפץ על הארץ והוציא חציו, דאין החצי השני בידו, הרי הוא פטור דלא עשה הוצאה על כל החפץ, ואם כן מנ"ל להרמב"ם שאם היה קשור בחבל ויכול למשוך אצלו פטור. ותירץ, דלכתא ומתנא איירי באופן שהחבל אינו חלק מהכלי, דכלפי הכלי עצמו איכא הוצאה גמורה, ומכל מקום פטור משום אגודו בידו, והיינו משום שיכול להביאו אצלו. דאם החבל והכלי חפץ אחד מדוע הוצרכה הגמ' להקשות אגודו בידו, תיפו"ל דלא יצא כל הכלי. (ואף לפי מש"כ רש"י צא ע"ב דאם הוציא חצי חפץ פטור משום שאגודו שייך לגבי רשות קמייתא, מכל מקום אין זה מדין איגודו בידו, אלא מדין אגוד סתם).

ועפי"ז כתב בפשיטות דהרמב"ם איירי רק בחבל שאינו חלק מהכלי, אך אם חלק מהכלי אגוד בידו, הרי הוא פטור אף באופן שאינו יכול להביאו אצלו, שהרי לא יצא כל הכלי. והעיר על המגן אברהם שם שלא דייק בדבריו.

ומסתבר דהא דיכול להביאו אצלו מגרע בהוצאה אין זה רק במוציא עצמו, אלא הוא הדין המוציא חפץ שיש לו חבל שמונח ביד אדם אחר לא חשיב הוצאה, דהחפץ לא יצא לגמרי מרה"י כל עוד שיש אדם שיכול להביאו לרה"י. (אך אם החבל מונח על הארץ אין אומרים שאפשר לתפוס את החבל ולמשוך את החפץ לרה"י).

**כיון דקא מיכוין מחשבתו משויא ליה מקום**

פירש רש"י במתני' דכאשר לא נתכוין לכך פטור משום שאין בפי הכלב ד' על ד', ומחשבתו משויא ליה כמקום ד'. אך הרמב"ם פי"ג הי"ג כתב שאם קודם שינוח קלטו כלב או נשרף פטור מפני שאין זו הנחה שנתכוין לה, לפיכך אם נתכוין בשעת זריקה לכך חייב. ומבואר שהחיסרון הוא דבעינן הנחה שנתכוין לה בשעת עקירה, ולא משום ד' על ד'. [ומלבד זה בעינן נמי הנחה שהיה ראוי לה בשעת עקירה, ולכן אם קדם הוא עצמו וקבל את החפץ פטור. ונפק"מ דהוא פטור אפילו נתכוין לזה מתחילה, וכן בקלטה כלב פטור אפילו היה ראוי לנוח שם משעת עקירה, כיון דלא נתכוין לזה].

**תוד"ה והוציאו, ועוד דמעביר למעלה מי' כלמטה וחשיב מונח ברה"ר**

עי' מה שנתבאר לעיל ו ע"א.