10. דעת בקנינים
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

**ג' שבט ע"א**

**סימן י**

**בדין דעת בקנינים**

**א]בביאור הסברא דבד"א לא ניחא ליה דליקני ובדעת הרשב"א בחיסרון של עודר בנכסי הגר ובטעם שלא מועיל קנין המועיל ואינו מועיל**

**ב]בביאור טעם השו"ע דקונה בד"א גם כשאין דעתו לקנות בזה והאם זה בכל קנין המועיל ואינו מועיל או שזה סברא מיוחדת בחצר**

**ג]האם מה שעסוק לקנות בהמשך חשיב שיש עכשיו דעת לקנין דעת הט"ז והגר"א והגרעק"א**

**ד]בדין קנין בכסבור שהוא שלו בדעת אחרת מקנה**

**ה]בטעם דבדעת אחרת מקנה מועיל בכסבור שזה שלו**

**ו]בדין דעת אחרת מקנה שהמקנה גם אין דעתו להקנות בקנין זה ובישוב סתירת הרמ"ה והרשב"א**

**ז]דעת התו"י והאו"ז בקנין ללא דעת לקנות**

**ח]האם חצרו קונה מדין שלא מדעתו ביודע שזה בחצרו ולא מתכוין ובכסבור שזה שלו ובטעם דבגמ' ב"ק מ"ט לא זוכה בחצר ובביאור התוס' בב"ב נ"ד.**

**ט]בדין הגבהה וקנין יד שלא בכונת קנין**

**י]בענין שליח על המעשה קנין שיועיל בכונת המשלח ובדין שליח עכו"ם**

**י"א]בדין מגביה דבר להשתמש**

**י"ב]בביאור דברי הטור סימן קצ"ד ובמתכוין לזכות מחברו ונמצא הפקר**

**המורם מהנ"ל**

**בביאור הסברא דבד"א לא ניחא ליה דליקני ובדעת הרשב"א בחיסרון של עודר בנכסי הגר ובטעם שלא מועיל קנין המועיל ואינו מועיל**

א] מבואר במשנה בב"מ י. נפל על המציאה ובא חברו ונטלה זכה בה והגמ' שואלת למה שלא יקנה בקנין ד"א ומתרצת דגלי אדעתיה דבנפילה ניחא ליה דתיקני בד"א לא ניחא ליה דניקני והגמ' אחרי זה אומרת עוד תירוץ שברה"ר לא תיקנו תקנת ד"א והנה ברשב"א ובר"ן ונימוק"י נקטו שהתירוץ הראשון גם נשאר להלכה אבל בריטב"א הביא מהרא"ה דלא קי"ל כתירוץ זה אלא דאם זה יהיה במקום שמועיל קנין ד"א הראשון זכה והנה הרמב"ם כתב אפילו שנפל השני זוכה ומשמע שגם אם לא נפל ובהכרח שמדובר שזה במקום שאין קנין ד"א וכתבו האחרונים לדקדק מזה שס"ל שלא קי"ל כתירוץ הראשון וכן דיקו מהרי"ף והרא"ש וכן נפסק בשו"ע סימן רס"ח ס"א

והנה ברשב"א דבידינו דן ללמוד מכאן לכל כה"ג שגלי אדעתיה שלא רוצה הקנין שלא עוזר וכתב שדוקא כאן כי זה קנין דרבנן ממילא זה מועיל בתור אי אפשי בתקנה דרבנן אבל אם יהיה קנין דאוריתא זה לא שייך וכן הוא בנימוק"י ובחידושי הר"ן אמנם בחידושי הר"ן ובתלמיד הרשב"א הביאו מהרשב"א שכן הדין תמיד והטעם א. דאדם לא קונה בעל כרחו ב. דהרי עודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו מבואר בגמ' ביבמות נ"ב: שלא קונה והנה מה שכתב שאדם לא קונה בע"כ לכאורא אין הכוונה שהוא לא רוצה לקנות דלמה שלא ירצה לקנות הרי אדרבא הוא רוצה לקנות אלא כוונתו שאין כאן שום רצון חיובי לקנות וזה כמו בע"כ שלא יחול לחול דבר לאדם ללא שיש לו רצון שזה יפעל ואפילו חצירו שקונה שלא מדעתו הכוונה שיש כאן דעת כללית שרוצה לזכות דהינו רצון בגדר יאוש שלא מדעת אבל כאן זה יותר גרוע שאין כאן רצון כלל [וזה גם כוונת הריטב"א בב"ב נ"ג לענין החזיק בשדה לקנת חברתה שלא קנה השדה שהחזיק אפילו בדעת אחרת מקנה כי זה חשיב בע"כ ועיין לקמן עוד מהמהרי"ט לענין קנין השטר בתור נייר] ובטענתו השניה דן שאפילו אם כה"ג זה לא נחשב שאין כאן רצון כלל אלא יש כאן רצון של יאוש שלא מדעת לקנות וממילא אין כאן החיסרון של אין אדם זוכה בע"כ אמנם עדין בדיני קנינים יש הלכה שיהיה לו דעת לקנות בקנין זה והוכיח יסוד זה מהגמ' בעודר בנכסי הגר

והנה בפשוטו היה אפשר לבאר החיסרון בגמ' שם מצד שצריך דעת לקנין וכל שהוא סבור שזה שלו אין לו דעת לקנין ולפ"ז לכאורא אין זה דומה לכאן דכאן הרי הוא רוצה עכשיו לזכות בחפץ זה אלא שרוצה לקנות בקנין אחר וא"כ לא חסר ברצון לקנות ובהכרח שיש כאן חיסרון מצד המעשה קנין ועיין שיעור הגרש"ר שביאר שהחיסרון שכדי שהמעשה יחשב מעשה קנין צריך דעת לקנות בו וללא זה אין לזה שם מעשה קנין

והנה הרשב"א בגיטין כ: כתב שכל הגמ' שעודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו לא מועיל זה רק אם אין דעת אחרת מקנה אבל אם יש דעת אחרת מקנה הוא קונה והוכיח זה מהגמ' שם שהזקן התכוין להקנות להם השטר אפילו שהם לא חשבו לקנות דבר זה וכן הביא בב"ב מ"א: בשם הראב"ד וכן שם פ"ד: אלא ששם נראה שלא ברירה ליה יסוד זה והנה אם נימא דהטעם שעודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו לא קונה זה מצד שאין לזה שם מעשה קנין א"כ מה יעזור דעת אחרת מקנה הרי החיסרון שהמעשה הוא לא מעשה קנין ומה יעזור מחשבה של אדם אחר ובהכרח שהמעשה קנין נחשב מעשה קנין ורק יש כאן חיסרון דעת לקנות וז"ב. אמנם יתכן שבב"מ נקט דלא כראב"ד וכדחזינן בב"ב שנסתפק בזה וכן בתשובותיו ח"ד סימן ר"מ נקט לדינא דלא כראב"ד אמנם לכאורא בסוגין שהנידון על קנין ד"א שזה קונה כמו חצר וכמבואר בר"ן שאחרי שרבנן היקנו זה קנין דאוריתא והרי בחצר המעשה קנין נחשב מעשה קנין מצד עצמו ולא צריך דעת לעשותו מעשה קנין וכן מבואר בט"ז סימן רס"ח שקונה שלא מדעתו ובהכרח שזה מעשה קנין מצד עצמו וכן מסתבר שכאן הקנין הוא עצם זה שזה ברשותו ובכל אופן דן הרשב"א שזה לא יעזור חזינן שאין החיסרון מצד שאין לזה שם של מעשה קנין והנה יש ראשונים שזה קנין מחודש ולפ"ז יתכן לחדש שאפילו שזה כעין חצר כמבואר בגמ' אבל צריך דוקא מדעתו ויתכן שאין לזה שם מעשה קנין ללא דעתו וכן הוא בריב"ש סימו שמ"ה שד"א לא קונה שלא מדעתו אמנם הר"ן הרי ס"ל שזה מדין חצר ומועיל מדאוריתא וכנ"ל ובכל אופן העתיק את דברי הרשב"א ולפ"ז בהכרח שזה לא חיסרון מצד שאן לזה שם מעשה קנין וכן בתלמיד הרשב"א נקט מפורש שמועיל שלא מדעתו בד"א וכדין חצר והעתיק את כל דברי הרשב"א

אלא צריך לומר שס"ל שכדי שקנין יוכל לפעול צריך כוונה שהוא יפעול וללא כוונה זה לא יכול לפעול ולכן אפילו אם יש לו דעת לקנות אבל לא אם קנין זה זה לא מועיל ולפ"ז יתכן שזה לא סותר למה שכתב שמועיל בד"א מקנה שיתכן שלזה מועיל גם שהמקנה רוצה שהמעשה יפעל ובפרט אם נימא שזה מדין זכין וכדלקמן וכהבנה ז מבואר בנתה"מ סימן קצ"ז סק"ד ע"ש

והנה ברש"י ב"מ י. מבואר שמגביה מציאה לחברו אם חברו לא זוכה איכא מ"ד שהוא עצמו זוכה בזה ועיין תוס"ר שהקשה מה זה שונה מעודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו שלא קונה ותירץ שכאן כיון שעשה המעשה כדי לזכות למישהו אחר אין החיסרון של הגמ' שם ועיין ברמב"ן ורשב"א שהקשו הרי אין אדם זוכה בע"כ ולא הקשו מצד טענת הרא"ש ויתכן דס"ל כתירוצו ולכן הקשו שכאן זה בע"כ והנה גם כאן אין כוונתם שהוא לא רוצה דהרי עד כמה שחבירו לא זוכה למה שלא יזכה לעצמו אלא כוונתם כנ"ל שכאן וודאי חשיב שאין כאן שום רצון לזכות ואפילו ישל"מ ועיין שיעורי הגרש"ר שביאר שיסוד החיסרון בגמ' ביבמות שאין לזה שם מעשה קנין ופה יש לזה שם מעשה קנין כיון שרצה לזכות אם זה לחברו ולכן הראשונים רק דנו מצד בע"כ אמנם לנ"ל יש לבאר שכוונת התוס"ר שהחיסרון שם שלא היה כוונה שמעשה זה יפעל ולזה עוזר מה שרצה שזה יפעל לחברו ודו"ק

**בביאור טעם השו"ע דקונה בד"א גם כשאין דעתו לקנות בזה והאם זה בכל קנין המועיל ואינו מועיל או שזה סברא מיוחדת בחצר**

ב] והנה הבאינו דבשו"ע נפסק שאפילו בנפל קונה מצד ד"א ולא אמרינן שגלי אדעתיה שלא רוצה ובטעם הדבר שאין כאן חיסרון שלא נתכוין לזכות בקנין זה המחנ"א משיכה סימן ד' כתב לדון שאולי אין כאן שום גילוי דעת דיתכן דמה שנפל כדי שחבירו לא יקח את זה אמנם בראשונים שדנו שרק מצד אי אפשי זה לא יועיל מבואר שבדאוריתא כה"ג יועיל אפילו שיש כאן גילוי דעת וכו' ובהכרח צ"ל כמו שביאר הלחם משנה פ"ב מזכיה והגרעק"א תשובה ל"ז שאין זה דומה לעודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו ששם אין לו כוונה לקנות אבל כאן יש לו כוונה לקנות אלא שלא חשב לקנות בקנין זה וכה"ג אין בזה חיסרון דהינו שאין החיסרון שצריך כוונה לקנות בקנין דא"כ גם כאן אין לו כוונה לקנות בקנין זה אלא שכל החיסרון שצריך דעת לקנות וכאן יש לו דעת לקנות

ובתשובות הגרעק"א תשובה רכ"א מהגרש"א כתב שהיה מקום לדון שרק כאן כיון שחצירו של אדם קונה לו שלא מדעתו לכן זה עוזר משא"כ בשאר דוכתי כל שלא חשב לקנות על ידי קנין זה זה לא מועיל והאריך בזה הקה"י בב"ב סימן כ"ז אמנם מהרשב"א שדימה לדין עודר בנכסי הגר חזינן לא כך ובהכרח או שקנין ד"א צריך דעת כמבואר בריב"ש או כמבואר בתוס' בב"ב נ"ד שאם יודע שהחפץ בחצר ולא חושב לקנות בחצר הוא לא קונה וכדלקמן

והנה למה שכתבנו לדון דמעשה קנין ללא כוונה לקנות בו אין לו שם מעשה קנין משא"כ בחצר שזה לא שייך דהרי קונה שלא מדעתו חזינן שיש לזה שם מעשה קנין בעצם ובפרט שזה נלמד מגט ששם מועיל אפילו בע"כ א"כ יש מקום לדון דרק בד"א או חצר יועיל אם דעתו לקנות בקנין אחר אבל בשאר קנינים כל שאין דעתו לקנות בקנין זה הוא לא קונה אפילו שיש כאן דעת קנין דלמעשה קנין אין לזה שם מעשה קנין ועיקר הדברים מבואר בשיעורי הגר"ח בב"ק צ"ח. ע"ש שכתב לענין גוזל על מנת לאבד דבידו חייב דיש כאן מעשה קנין בעצם משא"כ הגבהה אם לא רוצה לזכות בזה אין לזה שם מעשה קנין כלל ע"ש בדבריו הנפלאים והנה האחרונים הקשו דהרשב"א בגיטין כ: פשיטא ליה כיסוד הראב"ד דדעת אחרת מקנה אין חיסרון של עודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו ובב"ב נסתפק בזה ולא ברירא ליה דבר זה ובהגהות ברוך טעם על הקצוה"ח כתב לחלק בין קנין חזקה דבזה איירי הרשב"א בב"ב לקנין יד או חצר דבזה איירי הרשב"א בגיטין ולכאורא כוונתו כנ"ל דבחזקה שיש חיסרון שאין לזה שם מעשה קנין לא עוזר דעת אחרת מקנה משא"כ ביד וחצר שאין חיסרון מצד המעשה קנין אלא שצריך דעת לקנין ובזה עוזר הדעת מקנה אמנם שמעתי מהגר"ר להקשות דברשב"א עצמו שם מוכח לא כך דהרי הקשה מהגמ' ביבמות ותירץ שדעת אחרת מקנה שאני ולא כתב ששם זה קנין חזקה ולא קנין חצר ובהכרח שכוונתו שגם בחזקה יועיל דעת אחרת מקנה ואדרבא מבואר מזה שהצד שלא עוזר גם בדעת אחרת מקנה לא מצד שאין לזה שם מעשה קנין אמנם יתכן שנקט שבזקן זה היה הגבהה ולא יד

ועיין שו"ת רעק"א תנינא סימן צ"ו שהקשה מהא דמבואר בגמ' דקידשה בשטר שלא לשמה נחלקו תנאים האם ביש בו ש"פ האם מקודשת ולכאורא כאן הרי דעתה להתקדש ברגע זה וא"כ למה שלא יועיל כדין קנין המועיל ואינו מועיל שקי"ל שזה עוזר ושמעתי לדון דקנין כסף כל מהותו שקבעו שזה מחיר הדבר אבל כאן שזה ניתן בתור שטר ולא בתור שזה מחיר הדבר אין בזה בכלל המהות של כסף ולכן זה לא עוזר אמנם מהמאן דאמר שעוזר לכאורא מוכח שזה מועיל וצ"ע לשיטת הרשב"א שדימה דבר זה לעודר בנכסי הגר ואולי כוונת הגמ' שיש שם כוונה לקנות בכסף וכלשון הגמ' שם

**האם מה שעסוק לקנות בהמשך חשיב שיש עכשיו דעת לקנין דעת הט"ז והגר"א והגרעק"א**

ג]והנה עיין רעק"א תשובה ל"ז דהביא דהט"ז הקשה דהטור סימן קצ"ד פסק דבקנה מגוי ועשה קנין שלא מועיל אפילו שאחרי זה זה נמצא אצלו כל הזמן כל שלא חשב לקנות זה לא קונה ומצד שזה כמו עודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו ומה זה שונה מהא דמבואר בטור סימן ר' דבמדד ולא משך דלא קנה זה דוקא אם המוכר מדד אבל אם הלוקח מדד הוא קנה בהגבהה וקשה הרי לא היה בדעתו לקנות בקנין זה ולמה אין כאן חיסרון של עודר בנכסי הגר וכו' וכתב לישב דבמדד הרי דעתו לקנות על ידי קנין אלא שלא חשב לקנות על ידי קנין זה משא"כ כאן שהוא כסבור שזה שלו שאין דעתו לקנות כלל עכ"ד ומבואר מדברי הט"ז שכדי שיעזור קנין המועיל ואינו מועיל זה לא דוקא אם כוונתו עכשיו ממש לזכות אלא גם אם דעתו לקנות בהמשך כי לא שם לב שעושה עכשיו קנין וכדו' חשיב שיש כאן דעת קנין גמור וזה עוזר מצד קנין המועיל ואינו מועיל וכמו לענין קנין ד"א וכסברא זו כתב המחנ"א משיכה ד' הובא לקמן סק"

והנה לכאורא יש להוכיח כן גם מדברי הגר"א דבשו"ע סימן ר' לענין מדד הלוקח הביא דעות שלא קונה ובטעם הדבר עיין רשב"א טעם אחד כי אין כוונתו לקנות והגר"א כתב על דברי השו"ע שזה כמו בגמ' בב"מ לענין נפילה שלא קונה בד"א דגלי אדעתיה דבנפילה לא ניחא ליה דליקני [והנה כאן אין שום גילוי דעת אלא כוונתו שכל שאין כוונה לקנות זה לא עוזר] ובפשוטו צ"ב דשם הצד שזה יעזור כי באותו רגע היה דעתו לקנות אבל כאן שלא חשב עכשיו לקנות א"כ אין כאן מעשה קנין ובהכרח ס"ל שכל שעסוק לקנות חשיב שיש כאן דעת לקנין ורק שלא רוצה לקנות במעשה זה והנה צ"ב הרי שם פסק השו"ע שכן קונה וא"כ למה כאן הובא שני שיטות ואולי ס"ל כמחנ"א דשם באמת דעתו לקנות בד"א ואין ראיה שלא רוצה וצ"ע

והנה ברשב"א שם מובא עוד סברא מהראב"ד שזה לא עוזר שכיון שעסוק למדידה לצורך המוכר אין לזה שם מעשה קנין הגבהה כלל דהינו שגם אם יכוין לקנות בזה זה לא יועיל והנה בטעם השיטות שזה עוזר יתכן כנ"ל שזה כמו קנין המועיל ואינו מועיל ושמסקנת הגמ' שזה עוזר אמנם עיין רשב"א שכתב דלשיטות שבדעת אחרת מקנה עוזר גם עודר בנכסי הגר ה"ה כאן עוד יתכן כמו שביאר המחנ"א משיכה ד' שיש כאן כוונה לקנות שדעתם כל הזמן שמתי שיהיה מעשה שיוכל לזכות הוא יזכה בזה

**בדין קנין בכסבור שהוא שלו בדעת אחרת מקנה**

ד] אמנם עיין בשו"ת רעק"א תשובה ל"ז שהקשה דלגבי הדין שבנה פלטרין בנכסי הגר באמת פסק הטור והריטב"א והרי"ד שזכה באבנים וזה א"ש לסברת הט"ז הנ"ל שחשיב שיש כאן דעת קנין [אמנם עיין מחנה אפרים משיכה ד' דיתכן שכאן יש כוונת קנין גמור] אמנם דעת הרמ"ה שלא זכה באבנים כיון שדעתו לקנות רק על ידי חזקה של גמר הבנין והעתיקו הרמ"א בסימן ר"ב ואם נימא שכל שדעתו לזכות בגמר הדבר חשיב דעת לקנין א"כ צ"ע מה זה שונה מקנין ד"א שהשו"ע פסק שקנין המועיל ואינו מועיל עוזר אלא בהכרח דכיון שאין דעתו לזכות עכשיו אלא לאחר שיגמור הבית חשיב שאין כאן כוונה לקנין אלא שצ"ע קושית הט"ז למה במדד הרמ"א נטה לשיטות שקונה במדידה ובהכרח צ"ל שס"ל כדעת הראב"ד דבדעת אחרת מקנה אין החיסרון דעודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו

והנה פסק השו"ע סימן קצ"ח דבמשך ברה"ר כיון שדעתו לקנות במשיכה שלא קונה ברה"ר לא קונה במסירה ועיין בגליון הגרעק"א שהקשה למאי דהשו"ע פוסק שקונה בקנין ד"א אפילו שאין דעתו לקנות מצד שיש לו דעת לקנות א"כ למה שכאן זה לא יועיל ועיין בפתחי תשובה שהביא מהאחרונים שישבו שגם כאן בזמן שעשה את המסירה דעתו לקנות ובגמר המשיכה אין כאן קנין וצ"ל כוונתם כמבואר בחלקת יואב ובאבני נזר דקנין במסירה אפילו לראשונים שלא צריך מסירה מיד ליד אבל רק הרגע הראשון זה סיבה לקנות אבל אחרי זה אין כאן סיבה לקנות אמנם בדעת הגרעק"א יתכן שס"ל שכל הזמן זה סיבה לקנות ולכן הוקשה לו כנ"ל ועיין ביאור הגר"א שגם ציין לגמ' בב"מ דבד"א לא ניחא ליה דליקני ויתכן שס"ל כגרעק"א הנ"ל אמנם כבר הוכחנו לעיל שדעתו כט"ז שכה"ג חשיב שיש כאן דעת לקנין והנה עיין קצוה"ח שהוקשה לו הרי בדעת אחרת אין חיסרון של עודר בנכסי הגר וא"כ למה שכאן זה לא יעזור וכתב שצ"ל שכאן חשיב שהוא לא רוצה ולכאורא כוונתו שיש כאן כוונה הפכית או שלכל הפחות חשיב שאין כאן שום רצון שזה יקנה ואפילו לא יאוש שלא מדעת וצ"ע ועיין בזה לקמן האם חשיב דעת אחרת מקנה

ועיין תוס' בב"ק ק"ב בשלח שליח לקנות ולא הודיע למוכר שזה למשלחו ושינה מדעת בעל הבית שנסתפקו האם השליח קנה ובפשוטו שם המקנה מתכוין להקנות לשליח והשליח אין כוונתו לזה ודבר זה תלוי בנידון הנ"ל האם יש חיסרון של עודר בנכסי הגר בדעת אחרת מקנה וכן ביאר במחנה אפרים שלוחין סימן ט"ז [וצריך לבדוק איך קי"ל בזה]

**בטעם דבדעת אחרת מקנה מועיל בכסבור שזה שלו**

ה] עיין רשב"א בגיטין וכן בנימוק"י בב"ב מ"א. ובריטב"א שם דהביאו מהראב"ד דכל הדין דעודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו זה לא עוזר הוא רק בהפקר אבל בדעת אחרת מקנה זה עוזר וצ"ב טעם הדבר ובקצוה"ח סימן רע"ה כתב שזה מצד שזכין לו לאדם שלא בפניו ולכאורא הכוונה שבאמת יש כאן מעשה קנין אלא שצריך דעת לקנות ובזה עוזר שהמקנה חושב בשבילו ולפ"ז לכאורא יעזור גם אדם אחר ויתכן שלא שייך זכיה על דעת אם אין קשר למה שנעשה כאן ובאמת שכן הוא ברמ"ה בב"ב מ"א. ע"ש שכתב שזה עוזר כמו כל זכין [וכתב שאין לומר שדוקא שם כי הזוכה חושב בשבילו דהרי מבואר בגמ' שחצר מועילה משום שליחות ולכאורא כוונתו כשיטת רש"י שבאינה משתמרת לא מועיל בתור שליחות מצד שאין דעת האדם לזכות דברים בצורה זו וכמבואר בריא"ז ובדעת אחרת מקנה זה עוזר דדעת המקנה עוזר בשבילו] ועיין קצוה"ח שכתב שלפ"ז בעכו"ם זה לא יעזור דשם הרי אין זכין ובזה ישב פסקי הטור שלגבי מדד הלוקח פסק שקונה וביור"ד לענין עכו"ם פסק שלא קונה וביאר הנ"ל שבמדד זה עוזר אפילו שאין לו דעת לקנות מצד דעת אחרת מקנה אבל כל זה בישראל שעוזר זכין ולא בעכו"ם ע"ש [ובמחנ"א משיכה ד' כתב לדון ששם יש סיבה שאינו רוצה לקנות עד שיגיע לשולי הכל ע"ש]

עוד היה מקום לדון על פי מה שמצאנו בכמה מקומות שדעת אחרת מקנה יותר קל להקנות וכלשון רש"י בב"מ י"א: דנוחה מתנה זו להיקנות וכמו שהארכנו בקנין חצר וכמבואר בירושלמי לענין ד"א דאם במציאה עוזר כל שכן בדעת אחרת מקנה ולפ"ז יתכן דמעשה קנין ללא דעת לפעול עמו אין זה מעשה קנין טוב אלא גרוע ובמקום שזה דעת אחרת מקנה מועיל גם כזה מעשה קנין

עוד יתכן למה שביארנו לעיל שהחיסרון שאין דעת לפעול אם מעשה קנין זה [ולפ"ז לא מועיל קנין המועיל ואינו מועיל] א"כ יתכן שבמקום שיש רצון של המקנה להקנות דהינו שיש כאן סיבת קנין אלא חסר המעשה בזה המעשה יכול לפעול גם ללא כוונה שהוא יפעל

עוד היה מקום לדון שמצד הלכות דעת מספיק או דעת הקונה או דעת המקנה כיון שהמעשה נעשה על ידי שניהם ולא מיבעיא אם החיסרון שאין כאן כוונה לקנות אלא גם אם החיסרון שאין כוונה לקנות אם מעשה זה אבל כל שאחד מהצדדים מכוין לפעול אם זה זה יעזור

והנה נחלקו הראשונים האם בקטן עוזר דעת אחרת מקנה מדאוריתא ולכאורא אם נימא שכאן עוזר דעת אחרת מקנה אפילו שאין דעת הקונה א"כ למה קטן יותר גרוע והנה אם נימא שזה עוזר מצד זכין א"כ זה תלוי האם זכין לקטן דיתכן שהוא כמו גוי אבל אם נימא שזה מטעמים אחרים דהינו שמספיק דעת של המקנה א"כ לכאורא קטן זה רק חיסרון דעת והרי כאן מועיל גם ללא דעת אמנם יתכן שזה וודאי שצריך דעת של הקונה לקנות אלא שכאן מספיק מה שיש דעת של יאוש שלא מדעת ובקטן גם את זה אין וכמו שחצר אפילו שלא צריך דעת בכל אופן קטן זה לא מועיל מדאוריתא והטעם שגם דעת כללית אין לו עיין סימן א' שהארכנו בזה ה"ה כאן וודאי שצריך גם דעת כללית של הקונה וגם זה אין בקטן

**בדין דעת אחרת מקנה שהמקנה גם אין דעתו להקנות בקנין זה ובישוב סתירת הרמ"ה והרשב"א**

ו] והנה דנו האחרונים עד כמה שיש מעלה של דעת אחרת מקנה האם זה רק מתי שהמקנה דעתו להקנות בקנין זה ורק שהקונה אין דעתו או שגם מתי שהמקנה אין דעתו לקנות בזה בכל אופן זה מועיל ועיין רעק"א תשובה ל"ז שכתב להוכיח מהראשונים ברב ענן שכתבו שאם השכן היה יודע שזה לא של רב ענן היה קונה ומשמע אפילו שלא היה דעתו להקנות אלא כדין מחילה בטעות ע"ש וכן נקט בתנינא צ"ו

וכן עיין ריטב"א ביבמות נ"ב בגמ' שם שהיה מעשה קידושין לשם יבום והגמ' דנה שיועיל בתור קידושין ואומרת שזה כעודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו ועיין ריטב"א שם שהקשה שזה דעת אחרת מקנה וכתב שאשה לא נחשב שיש כאן דעת אחרת מקנה ובפשוטו הכוונה שהיא רק מפקרת את עצמה והבעל הוא פועל את הכל

וכן עיין רשב"א וריטב"א ב"ב פ"ד: שדנו לענין משך ולא מדד שאם זה על ידי הקונה הוא לא זוכה כיון שאין לו דעת לקנות והרי זה כעודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו וכתבו שיתכן שכאן זה עדיף כי יש דעת אחרת מקנה והנה בפשוטו כאן כמו שהקונה אין דעתו לקנות במדידה ה"ה המקנה אין דעתו לקנות במדידה ובכל אופן דנו שדעת אחרת מקנה זה עדיף אמנם יתכן לדחוק שהמקנה מוכן להקנות בכל צורה וחשיב שדעתו להקנות במדידה בתור הגבהה ורק הקונה אין דעתו לקנות

ועיין בדברי הגרש"א בשות הגרעק"א סימן רכ"א ובנתה"מ סימן ר' סקי"ד שכתבו כדבר פשוט שכל המעלה בדעת אחרת מקנה שהמקנה דעתו להקנות בקנין זה אבל אם אין דעתו להקנות בקנין אין בזה שום מעלה והנה בפשוטו אם הטעם שזה מועיל הוא מצד זכין א"כ לכאורא כל מה שזה עוזר אם המקנה מכוין להקנות בקנין זה א"כ מחשבתו מועילה לקונה אבל עד כמה שגם הוא אין דעתו להקנות בזה א"כ כמו שדעת הקונה לא עוזרת ה"ה שדעתו לא יעזור וכן אם נימא שמועיל דעת הקונה או המקנה א"כ כאן אין דעת אף אחד ורק אם נימא שזה סברא שנוחה מתנה זו להיקנות א"ש אמנם עיין לעיל דהבאינו דהריטב"א כתב שקידושין כיון שרק הוא פועל לא מועיל מה שיש דעת אחרת מקנה וצ"ב עד כמה שאין כאן נוחה מתנה זו להיקנות א"כ גם כאן זה כך וצ"ל שקידושין שהמעשה נעשה רק על ידי הבעל אין המעלה של נוחה וכו'

והנה בענין זה האם מועיל דעת אחרת מקנה מצאנו בפשוטו סתירה בדברי הרמ"ה דבדף מ"א כתב להוכיח מסוגיא דרב ענן דמועיל וביאר שזה מצד זכין אמנם עיין בדף נ"ג: אות רכ"ד דכתב דהדין של עודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו שלא קונה זה גם בנכסי חבירו והוכיח כן מהגמ' ביבמות דמדובר גם בקידושין שיש דעת אחרת מקנה וכנ"ל מהריטב"א וצ"ע סתירת דבריו ושמעתי מהגר"ר שליט"א דיתכן דמה שדן בדף נ"ג זה במקרה שגם המקנה אין דעתו להקנות וכאופן דהגמ' לענין יבום וכל הנידון מצד נוחה מתנה זו להיקנות בזה הוכיח שלא מועיל ומה שכתב בדף מ"א זה דוקא כגון שדעתו להקנות לחברו בקנין זה ומדין זכין כמבואר בדבריו ובזה א"ש שאין ראיה מדבריו שקידושין זה נחשב דעת אחרת מקנה שלענין צורת הקנין יתכן שוודאי שיאנו כן ורק לענין נוחה מתנה זו להיקנות ס"ל סברא זו [אמנם עיין ספר המכריע סימן נ"ד שכתב להוכיח שלא מועיל דעת אחרת מקנה בקטן מהא דקידושי קטן בגדולה לא מועיל אפילו שיש כאן דעת אחרת מקנה]

והנה הקשו האחרונים סתירת דברי הרשב"א דבגיטין כ: נקט שוודאי מועיל דעת אחרת מקנה אפילו שהקונה אין לו דעת לקנין ובב"ב מ"א ופ"ד: הביא את דברי הראב"ד ומשמע שלא ברירא ליה כמותו ולנ"ל יתכן דרק בגיטין כ: דהמקנה דעתו להקנות לקונה בקנין זה כה"ג זה עוזר מדין זכין וכמבואר ברמ"ה משא"כ בשאר דוכתי מדובר שגם המקנה אין דעתו להקנות בקנין זה ולכן גרע

אמנם עיין שו"ת הרשב"א ח"ד סימן ר"מ דלווה שנתן הכסף לחצר המלוה והמלוה ראה המעות וחשב שזה שלו שלא קנה כדין עודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו והנה שם בפשוטו הלוה כוונתו להקנות למלוה כשנותן לו בחצירו ובכל אופן נקט שזה לא מועיל ובהכרח שזה דלא כדבריו בגיטין אם לא דנימא ששם אפילו שהוא מעונין בפירעון זה אבל אין זה זכין כיון שהיה שם הערמה לפטור מהשבועה אמנם בפשוטו מהמבואר ברשב"א שהוא זוכה לולי הגמ' ביבמות משמע שניחא ליה בזה ובפשוטו זה זכין וצ"ע

אמנם יתכן עוד שמה שיש דעת אחרת מקנה של לך חזק וקני זה לא מספיק ורק אם כוונתו להקנות בקנין זה שאז חשיב שהוא עיקר הפועל ויש לו דעת להקנות בשעת הקנין רק כה"ג זה מועיל ולפ"ז יתכן שאין סתירה בדברי הרשב"א דבכל המקומות הנ"ל לא מדובר שבשעה שהזוכה בא לזכות בכסף יש כאן דעת מקנה להקנות ורק בסוגיא דגיטין איירי בכזה אופן וצ"ע

**דעת התו"י והאו"ז בקנין ללא דעת לקנות**

ז] עיין תוס' ישנים יבמות נ"ב: שהקשה על הגמ' של עודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו שלא מועיל מה זה שונה ממגביה את הגלל ברה"ר ג"ט דמבואר בגמ' שגם אם לא נתכוין לזכות בו הוא חייב והטעם כי הוא זוכה בזה ותירץ שכל החיסרון רק בקרקע אבל במטלטלין גם ללא כונת קנין הוא זוכה עכ"ד והנה מבואר בדבריו שהחיסרון בעודר וכו' לא שלא יתכן קנין ללא דעת אלא שזה חיסרון במעשה קנין שזה מעשה קנין גרוע ולכן מטלטלים שיותר קל לזכות מועיל גם כזה קנין גרוע

והנה עיין אור זרוע ב"מ סימן כ"ד שכתב להוכיח מהגמ' בב"ק הנ"ל שאם דעתו לקנות עוזר הגבהה אפילו טפח ואם אין דעתו לקנות צריך ג"ט והקשה דכאן מבואר דאדם זוכה גם ללא כונה לקנות ובגמ' יבמות מבואר שבעודר בנכסי הגר לא זוכה וכתב שכאן זה גרע שחשיב הגבהה בטעות ואסח דעתיה למיקני כיון שחושב שזה שלו ואין לו צורך בקנין וצ"ב ובפשוטו כוונתו שלאדם יש דעת כללי לזכות בממון שעושה בו מעשה קנין אמנם במקום שחושב שזה שלו חשיב שאין לו אפילו דעת כללי כיון שחושב שזה שלו וכמו שהבאינו מהרשב"א שהחשיב את הגמ' של ד"א כקנין בע"כ וכמו שביארנו לעיל וכן את הרמב"ן שהחשיב אדם שרוצה לקנות לחברו כקנין בע"כ אמנם מבואר מדבריו עוד דבקנין שלא מדעתו אלא שיש רק דעת כללית זה מעשה קנין גרוע וכה"ג רק עוזר אם מגביה ג"ט

והנה בעיקר קושיתם עיין רמב"ן ביבמות דבפשוטו אין כוונת הגמ' דביותר מג"ט הוא קונה אלא ששם זה נסתלקו מעשה ראשון וממילא גם אם הוא לא זוכה יש לו חיוב מצד בור ולא קשה כלל קושית התוס' ישנים

**האם חצרו קונה מדין שלא מדעתו ביודע שזה בחצרו ולא מתכוין ובכסבור שזה שלו ובטעם דבגמ' ב"ק מ"ט לא זוכה בחצר ובביאור התוס' בב"ב נ"ד.**

ח] והנה הבאינו לעיל דמבואר בגמ' ביבמות דעודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו לא קונה והטעם או מצד שצריך כוונת קנין לקנות או שצריך כוונת קנין לקנות בקנין זה ויש שביארו שהחיסרון שכל שלא חושב לקנות בקנין זה הוי מעשה קנין גרוע אמנם הוכחנו דבפשוטו אין זה הביאור והנה יש להסתפק האם לענין קנין חצר שחצירו של אדם קונה לו שלא מדעתו או קנין יד שלכאורא זה כמו חצר שמועיל שלא מדעתו כה"ג גם אם חושב שזה שלו ואין לו כוונת קנין זה צריך להועיל דהרי כל החיסרון שאין לו כוונת קנין והרי פה לא צריך כוונת קנין

והנה עיין ב"ק מ"ט. דמסתפקת המחזיק בשטרותיו של גר האם כוונתו לקנות בזה הקרקע וממילא לא זכה בשטר או שכוונתו לזכות בנייר וזכה בשטר ועיין תוס' בב"ב נ"ד. ד"ה אדעתא דהקשו הרי חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו והרי חצר מטעם יד א"כ גם ידו צריך לקנות שלא מדעתו ותירצו וז"ל דהא דחצר קונה לו שלא מדעתו היינו שאינו יודע אם הוא בחצירו אבל ואם היה יודע היה רוצה לקנות אבל אם יודע ואין מתכוין לקנות לא קני עכ"ל ובפשוטו מבואר כאן הגבלה בדין חצירו שקונה שלא מדעתו שאם יודע שזה אצלו ואין לו דעת לקנות לא קונה ובפשוטו הביאור דהדין חצר שמועיל זה מצד שיש דעת כללית לזכות בכל דבר שיבוא לרשותו וכל דעת זו אל דבר שחיסרון הקנין כי לא יודע אבל עד כמה שיודע בזה אין דעת כללית כזו דאדרבא כה"ג דעתו לקנות בדעת מלאה וצ"ב

אמנם עיין קה"י ב"ב סימן כ"ז דנראה דביאר כוונת תוס' שכיון שיודע שיכול לזכות והוא לא מתכוין לזכות חשיב כאילו פירש שעדין הוא לא רוצה לקנות דהינו שכה"ג חשיב שיש כאן מחשבה לא לקנות מצד חצר אמנם דבריו תמוהים דהרי תוס' בתחילתם האריכו להביא דוגמאות שאדם לא קונה ללא כונת קנין ואחד מהם זה כסבור שזה שלו והגמ' בב"ק מ"ט ומבואר שהחיסרון שם מצד חיסרון כוונה כמו כל הקנינים וחזרו והקשו עדיין שבחצר יועיל גם ללא כונת קנין כדין חצירו קונה לו שלא מדעתו ותירצו שכאן זה גרע אמנם משמע שנשארו שהטעם שזה לא מועיל כמו כל קנין ללא כונת קנין ולא שיש כאן חיסרון מיוחד שלאחר תירוצם אין זה נוגע ליסוד דבריהם וז"ב

והנה גם למבואר בתוס' שהדין שחצר קונה מצד שיש דעת כללית לקנות מה שמונח בחצירו והוא לא יודע ואין דעת זו על מה שיודע ולא חושב לקנות עדין יתכן שכל שזה כסבור שזה שלו או שחושב שזה של מישהו ולא יכול לזכות כה"ג יש דעת כללית לקנות עד כמה שיש לו אפשרות וכן הוא בנתה"מ סימן קצ"ז סק"ד שאם לא יודע שיכול לזכות זוכה מדין חצירו של אדם קונה לו שלא מדעתו אפילו שבסימן רע"ה העתיק את דברי התוס' להלכה ובהכרח כנ"ל שכה"ג חשיב שיש כאן דעת כללית לקנות

אמנם עיין שו"ת הרשב"א ח"ד סימן ר"מ שכתב לענין לוה שהניח מעות בחצר המלוה במקום שרואהו וז"ל ואפילו הניחם במקום שרואה אותם שם המלוה לא קנתה לו חצירו שסבור שהם שלו ולא של זה שנתנה שם ובכי הא לא קנתה לו חצירו דחצירו כידו ואילו הגביה מעות של הפקר וסבור שהם שלו לא קנה לא קנה וכדגרסינן ביבמות פרק ר"ג העודר בנכסי הגר וכסבור שלו הן לא קני וכו' עכ"ל ומפורש שגם בחצר ויד איכא חיסרון של כסבור שזה שלו אלא דיש להסתפק במקום שלא יודע שזה ברשותו אבל גם אם היה נודע לו היה חושב שזה שלו האם גם על זה איכא דעת כללית או לא וצ"ע

אמנם עיין תוס' תלמיד ר"ת ור"א בב"ק שם דכתב שזה וודאי דאם יהיה השטר בידו ולא יתכוין לקנות הוא יזכה כדין חצירו שקונה שלא מדעתו ורק כאן כיון שדעתו לקנות רק בתור צורה לקנות השדה לכן כל שלא קונה השדה חשיב שגלי אדעתיה שלא רוצה לזכות בזה וצ"ב ולפ"ז מבואר דבעלמא גם כשיודע שזה בחצירו קונה שלא מדעתו וכסברא זו מוכרח לתו"י והאו"ז לעיל דבמטלטלים תמיד זוכה ביודע שזה הפקר גם באין דעתו לזכות בזה ובהכרח שכאן גרע מטעם הנ"ל ויש מקום לבאר בזה דהנה עיקר הסוגיא צ"ע הרי בפשוטו הצורה של קנין שטר שאדם זוכה בשטר וממילא הקרקע נכנסת לרשותו א"כ כאן אפילו שלא זוכה בקרקע למה שלא יזכה בשטר הרי יש כאן כוונת קנין ומה זה משנה מה הסיבה שרוצה לקנות ולכאורא מבואר מכאן דצורת הזכיה של קנין שטר שהוא לוקח את זה בתור לזכות בקרקע והזכיה בשטר הוא מצד קנין שטר ולא מצד הכונת קנין בשטר ולפ"ז יתכן שאם יכוין לזכות בתור ניר זה לא יועיל לקנין שטר ולכן חשיב שדעתו שלא לקנות בתור הנייר ודו"ק והדברים מאוד מחודשים

ובמהרי"ט תשובה קנ"א כתב שכוונת הגמ' שאם אין דעתו הנייר א"כ זה סוג דבר שאין אומדנא שהוא רוצה על זה ועד כמה שאין כאן דרגא של ישל"מ שהוא רוצה וודאי כה"ג הוא לא זוכה בחצר וכמבואר ברשב"א וברמב"ן שאין מזכין לאדם בע"כ [ומטעם זה נראה דלענין שילוח הקן היום חשיב אינו מזומן דאדם לא קונה היונים בחצר דאין לו בזה שום ענין]

והנה בהא דמבואר בתוס' שבחצר אין שום חידוש אלא שיש דעת כללית לכאורא כל זה שייך אם החיסרון בעודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו שאין לו דעת קנין אבל אם החיסרון שאין לזה שם של מעשה קנין א"כ וודאי שלא יעזור בזה דעת כללית לתת לזה שם מעשה קנין ובהכרח שכאן התחדש שזה חשיב מעשה קנין גם ללא מחשבה אמנם אם נימא כמבואר ברשב"א שצריך דעת לפעול בקנין זה בפשוטו לא עוזר על זה דעת כללית ובהכרח שבחצר התחדש שלא צריך דעת לפעול בקנין ולפ"ז היה מסתבר שבכסבור שזה שלו שכל החיסרון שאין לו דעת לפעול אם קנין זה א"כ כאן אין חיסרון זה ובהכרח כתירוץ תלמיד ר"ת אמנם יתכן שגם על זה עוזר דעת כללית ובפשוטו כן מוכח מהרשב"א שגם בקנין ד"א יש החיסרון של עודר בנכסי הגר וכנ"ל סק"ב ועיין תלמיד הרשב"א מפורש הנידון על קנין חצר והרי שם מדובר שלא חסר בדעת קנין וכמו שהארכנו לעיל ובהכרח שהסיבה שלא קונה בחצר מצד סברת התוס' שכה"ג שיודע שזה כאן ולא רוצה לקנות הוא לא קונה וצ"ע בזה

והנה הרמב"ם כתב שזכה בשטר בסוגיא דב"ק, וכתב הש"ך דבפשוטו צ"ל שהיה לו גירסא אחרת ויש אחרונים שישבו שס"ל שהכרעת הסוגיא שדעתו על השטר והש"ך סימן רע"ח כתב שהרמב"ם ס"ל שהסוגיא שם ס"ל שחצרו של אדם אינה קונה לו שלא מדעתו ואנן קי"ל שקונה שלא מדעתו ולכן זכה בשטר ולפ"ז מבואר דלא כסברת התוס' בב"ב שכל שיודע שזה בחצירו הוא לא זוכה ועיין נתה"מ שהעיר על הש"ך שדבריו בהעלם דברי התוס'

**בדין הגבהה וקנין יד שלא בכונת קנין**

ט] והנה כתבו התוס' בגיטין ס"א. דבתולש זתים מהעץ וזה היה ביד והוא משליכם על גבי קרקע הוא זכה בהם ועיין מחנה אפרים דהיה מקום לבאר דמדובר שהוא מכוין לזכות בהם אמנם עיין ברשב"א ובר"ן ובנימוק"י שם כתבו שמדובר שאין לו כוונה לזכות דא"כ פשיטא שהוא זוכה ומבואר שאפילו שאין לו דעת לזכות בכל אופן הוא זוכה וצ"ב הטעם ועיין מחנה אפרים משיכה סימן ד' שכתב לדון שכל שהוא עסוק במטרה לזכות כמו כאן שדעתו לתלוש כדי לזכות בזה זה עצמו חשיב דעת קנין וכמו שהבאינו לעיל מהט"ז והגר"א ולכן הוא קונה אלא שעדיין יש חיסרון שלא היה בדעתו לזכות בקנין זה אמנם זה תלוי בנ"ל מהו החיסרון בעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו האם כי אין דעת קנין או כי לא חשב לקנות בקנין זה אמנם יתכן שגם אם החיסרון שלא רצה לקנות בזה אבל בחצר או יד זה עדיף שלא צריך דעת אמנם זה דלא כתוס' בב"ב שהוכיחו מב"ק שזה לא מועיל אמנם מסתבר דכה"ג שתולש לקחת לעצמו אפילו שלא חושב מפורש על הקנין בכל אופן חשיב דעת לקנות בפעולה זו וזה עצמו חידוש הסוגיא שחשיב דעת

והנה נחלקו הראשונים בב"ב נ"ג בבונה בנכסי הגר באבנים הפקר האם זוכה באבנים בהגבהתם דהרמ"ה ס"ל שלא זוכה והרא"ש והריטב"א והרי"ד ס"ל שהוא זוכה והנה בדעת אלו שכתבו שהוא זוכה יתכן מצד שס"ל שיש דעת לזכות אמנם בדעת הרמ"ה מבואר שמה שעסוק לקנות זה לא סיבה לקנות דהינו שזה לא חשיב דעת לקנות וכמו שביאר המחנה אפרים או שס"ל שצריך כוונה לפעול אם הקנין אמנם צ"ע דהרי הוא ס"ל לענין מדד הלוקח שקונה וצ"ל ששם יש דעת אחרת מקנה זה עוזר וכמו שביאר בדף מ"א. וכמבואר בנתה"מ סימן קצ"ז סק"ד שגם על זה עוזר דעת אחרת מקנה אמנם צ"ב כיון דמבואר בדבריו שקנין הגבהה זה מטעם יד א"כ למה שלא יזכה מצד חצרו קונה לו שלא מדעתו והנה היה מקום לומר שאין לזה שם הגבהה וא"כ זה גם לא יד אמנם מהא דס"ל שדעת אחרת מקנה עוזר בהכרח שאין חיסרון במעשה קנין ובהכרח כתוס' בב"ב שכל שהוא יודע שזה אצלו ולא מכוין לזכות אין כאן הדין דחצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו

והנה מבואר בתוס' בב"ק כ"ט וכן ברא"ש שהגמ' של גלל מדובר שהרים בידו ולכן זוכה גם בפחות מג"ט אפילו אם נימא שהגבהה צריך ג"ט וצ"ע א"כ למה כשלא כיון לזכות הוא לא זוכה הרי חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו ולכאורא בהכרח כתוס' בב"ב שאם יודע שזה בידו ויכול לכוין לזכות ולא מכוין לזכות הוא לא זוכה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכל שאין דעתו על זה אין לזה חשיבות ואין כאן שום אומדנא שרוצה לזכות בזה וכנ"ל מהמהרי"ט לענין שטר שלא קונה

**בענין שליח על המעשה קנין שיועיל בכונת המשלח ובדין שליח עכו"ם**

י] עיין קצוה"ח סימן רע"ה שכתב שאם אדם עושה שליח את חבירו לעשות מעשה הגבהה או משיכה או חזקה וחברו לא עושה לשם קנין והוא חושב לקנות בזה הוא קונה והנתה"מ חלק עליו שזה לא עוזר והנה אם במעשה שאין בו כוונה לקנות אין לזה שם מעשה קנין וודאי שלא היה קונה במעשה זה ולא יעזור שהוא יחשוב דלהפוך את זה למעשה וודאי צריך שעושה המעשה יעשה לשם קנין אמנם הרי הקצוה"ח ביאר שמועיל דעת אחרת מקנה מדין זכין חזינן שזה מעשה קנין בעצם ושמועיל זכין על הדעת לקנין או על הדעת שקנין זה יפעל וא"כ ה"ה כאן שייך ליחס לו במעשה והוא ייחד את זה לקנין או שיש לו דעת קנין ולכן זה מועיל

והנה הנתה"מ סימן קצ"ז ביאר שבכסבור שזה שלו יש כאן דעת לקנין שהרי יש כאן אומדנא דמוכח שרוצה לקנות וזה מספיק אלא שהחיסרון שהמעשה קנין הוא לא מעשה קנין והנה יש שביארו שכונתו שכל שלא עושה בתור שזה יקנה חסר בעצם המעשה ולפ"ז כאן וודאי שלא יעזור על זה שליחות אמנם לא יתכן שזה כוונתו דהרי כתב שם שיועיל דעת אחרת מקנה ובהכרח כוונתו כמו שהארכנו לעיל בדעת הרשב"א שצריך דעת לפעול אם קנין זה ולפ"ז ס"ל שקנין המועיל ושאינו מועיל לא עוזר ודלא כהגרעק"א אלא כדעת הרשב"א לעיל ולפ"ז שייך לדון שיעזור שהמשלח יפעול

ובטעם הנתה"מ שלא עוזר אפש"ל בשני אופנים או כמו שביאר הגרש"ש שבשליחות לקנינים לא שיך שליחות על המעשה כיון שזה לא מראה על הכנסה לרשות המשלח או מעשה הוראת בעלות אלא זה מעשה זכיה לעצמו ורק התוצאה מיחס למשלח וא"כ כאן שהוא לא עשה אם מטרה לקנות אין כאן סיבה לקנין למשלח גם אם ירצה לזכות בזה עוד אפש"ל שזה סברא בדיני שליחות כיון שהמעשה קנין מצד עצמו אין לו שום משמעות לא שייך שליחות על כזה דבר

והנה עיין רמ"ה נ"ז. שכתב שאם אדם שולח שליח לעשות חזקה זה מועיל מצד ששלוחו של אדם כמותו והוא שולח אותו על הקנין אלא שבישיבה זה לא מועיל כיון שכל המעשה קנין שבזה הוא רק למי שעושה את זה ולא שייך על זה שליחות והנה מבואר בדבריו שבחזקה רגילה מועיל שליחו ודלא כהגרש"ש שאין זה סיבה לקנין למישהו אחר [וכן מבואר מהתוס' בב"מ צ"ט שדנו שיועיל המשיכה של המוכר ללוקח ושם זה בהכרח לא שמיחס רק התוצאה אלא את עצם המעשה קנין] עוד מבואר בדבריו שלא ס"ל היסוד שיכול לעשות סיבת קנין לעצמו וליחס התוצאה דא"כ גם בישיבה זה יעזור והנה הוא הרי ס"ל שמועיל דעת אחרת מקנה בכסבור שזה שלו חזינן שיש לזה שם מעשה קנין וצ"ע א"כ למה שלא יעזור שליח על המעשה וצריך שהשליח הוא יהיה הקונה ובהכרח כסברא הנ"ל שלא שייך שליחות על מעשה קנין בעלמא שאין השליח קונה עמו ודו"ק

אמנם עיין נתה"מ סימן קפ"ח שכתב שבשולח פועל על המעשה קנין חשיב כמו מעשה קנין שלו שזה בגרמתו ומועיל גם בהגבהה ומשיכה או חזקה והאבנ"מ תשובה כ"ה דן שרק בחזקה זה עוזר דזה צורה להחזיק בחפץ בזה שממנה פועלים לתקן המקום וחשיב שזה מעשה שלו והוכיח מהא דמבואר ברא"ש בגיטין דעשית מנעול על ידי גוי זה עוזר ובהכרח שזה מעשה שלו אמנם מהרמ"ה הנ"ל מבואר שגם בחזקה לא עוזר אלא כדין שליחות ולא מצד שזה חשיב כמעשה שלו

והנה הטור הביא מהרא"ש שהגמ' שבונה באבנים של גר מדובר שבנה על ידי פועלים ומבואר שחזקה עוזר על יד פועלים עוד מבואר שאם הוא היה מגביה הוא היה קונה אבל אם הוא מגביה על יד פועלים הוא לא זוכה ועיין נתה"מ שם שביאר שאם הוא עצמו מגביה מונח בזה רצון לזכות אבל כל שעושה על ידי אחר אין דעתו לזכות אלא בחזקה שזה רק בגמר הבנין ע"ש

והגר"ר ביאר דהרמ"ה לשיטתו שלא קונה חזקה על ידי אחר לא יכל לבאר כרא"ש שמדובר שעושה על ידי פועלים דא"כ גם בהציב דלתות לא היה קונה ובהכרח שעשה על יד עצמו ושלא זכה דאם היה זוכה באבנים ס"ל שמציב הדלתות לאהיה זוכה כמבואר בדבריו

**בדין מגביה דבר להשתמש**

י"א] עיין שו"ע סימן תקפ"ו דשופר של ע"ז שאם תקע יצא זה דוקא אם הישראל לא זכה בזה שיש בזה ביטול אבל אם זכה בזה הישראל שאין לזה ביטול לא יצא דכיתותי מכתת שיעוריה ועיין בה"ל שהביא את לשון הטור דבסתמא לא זכה ורק אם הגביה כדי לזכות זה נאסר אמנם הביא דבלשון הרא"ש ותוס' ביבמות כתוב שאם כיון לא לזכות לא זוכה ומשמע דבסתמא הוא זוכה וכתב שגם בדעת הטור זה מצד שזה ע"ז ועד כמה שהוא יזכה זה יאסר ולא יהיה לו בזה שום שימוש לכן בסתמא לא רוצה לזכות בזה ומבואר דאדם דמגביה דבר להשתמש אפילו שלא חשב לזכות הוא זכה בזה ואין לומר דהוא רק זכה זכות שימוש דמבואר בריטב"א בר"ה כ"ח שזה לא סיבה לאסור אמנם לכאורא זה דלא כרמ"ה לענין סק"י דבמגביה אבנים ולא כיון לזכות שהוא לא זוכה אפילו שמגביה לצורך לקחת לעצמו אם לא שנחלק ששם יש אחרי זה עדין קנין חזקה ואולי דעתו לקנות בחזקה משא"כ כאן שזה לא מחוסר שום דבר ואין הכרח ששאר הראשונים חולקים בזה דיתכן דשם יש כונה לקנות

**ד' אד"א תש"ע**

**בדברי הטור סימן קצ"ד ובנתכוין לזכות מחברו ונמצא הפקר**

י"ב]עיין טור סימן קצ"ד דבקונה בכסף מהגוי דמבואר בגמ' שלא גומר בדעתו והשטר שמקבל אחרי זה לא עוזר כי השדה כבר הפקר ה"ה אם ישב בקרקע הרבה זמן הוא לא קונה אותו בקנין חזקה דהרי חשב שזה כבר שלו ולא נתכוין לקנות את זה בחזקה ולכאורא לפ"ז כל הקונה דבר בקנין דרבנן ואחרי זה עושה קנין דאוריתא זה לא יהיה שלו דסבור שזה שלו ואין לו כוונה לקנות מדאוריתא ולולי דברי הטור היה מקום לומר דחשיב שיש דעת כללית שכל שלא קנה לגמרי שכל המעשים שעושה יקנו לו החפץ והנה גם לדברי הטור היה מקום לחלק דעד כמה שקונה מחברו ודאי דעתו לקנות כמה שיותר אבל כאן שזה הפקר ומצד הקנין מחברו הרי עשה שטר שזה קנין גמור כה"ג גרע עוד יתכן למה שדייק הב"י מהטור שם דבחושב שקונה מחברו וזה הפקר הוא לא זוכה א"כ כאן אפילו אם מתכוין לזכות בחזקה אבל מתכוין לזכות מחברו ולא מההפקר ולכן לא זוכה [וכן דעת הבית מאיר תשובה כ' ובמקור חיים סימן תמ"ח אמנם הב"י עצמו שם דייק מלשון הרמב"ם שזה עוזר] ולפ"ז בקנין דרבנן יועיל מה שאחרי זה עוה קנין מדאוריתא אמנם למה שחידש הנתה"מ שלאחר כל קנין דרבנן זה נהיה הפקר א"כ לא שייך לומר שממילא יזכה כזוכה מההפקר דהרי אין דעתו אלא לקנות מחברו ולא מההפקר אמנם לביאור הראשון יתכן שכאן שלא עשה מעשה קנין מדאוריתא מונח בדעתו לעשות מעשה קנין שיועיל מדאוריתא וזה גם על ידי זכיה מההפקר וצ"ע בזה

**המורם מהנ"ל**

א]מבואר בגמ' דעודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו לא קונה ודעת התו"י שזה רק בקרקעות אבל במטלטלים זוכה וכל הראשונים פליגי וס"ל שזה גם במטלטלים וכן קי"ל [סק"ז]

ב]עודר בנכסי הגר וכסבור שזה שלו ויש דעת אחרת מקנה דעת הרמ"ה והראב"ד שהוא קונה וכן נקטו הקצוה"ח והנתה"מ והגרעק"א להלכה אמנם בדעת הרשב"א נראה דלא ברירה ליה דבר זה

ג]דעת רעק"א שזה מועיל גם אם אין המקנה דעתו להקנות בקנין זה וכן מוכח מהריטב"א ובהכרח שהמעלה שנוחה מתנה זו ליקנות אמנם דעת הרמ"ה והנתה"מ שזה לא מועיל אלא אם המקנה דעתו להקנות בקנין זה

ד]קנין המועיל וקנין שאינו מועיל דעת הרשב"א דמסברא זה לא עוזר ובפשוטו הסברא כי אין כוונה לקנות בקנין זה ודעת הריטב"א בשם הרא"ה שעוזר והנה מבואר בגמ' לענין נפילה דבד"א לא ניחא ליה דליקני אמנם להלכה מבואר בשו"ע שמועיל והגרעק"א נקט כי הוכרע שקנין המועיל ואינו מועיל עוזר אמנם הנתה"מ והגר"א והמחנ"א דנו שזה מצד שאין כאן גילוי דעתו שלא ניחא ליה אבל אם באמת אין דעתו לקנות בקנין זה הוא לא קונה

ה]מדד הלוקח עד שלא משך יש שני דעות האם מועיל והצד שיעוזר הגרעק"א דן מצד דעת אחרת מקנה ויתכן שזה מצד שיש כאן אומדנא לקנות והצד שלא עוזר יתכן שאין כאן דעת אחרת כי גם המקנה לא חושב להקנות בכך וכנ"ל ובראב"ד מבואר שמעשה שנעשה למדידה אין זה מעשה קנין ויש בזה נפק"מ להרבה דברים שכל שלא עושה בתור בעלותו לא חשיב מעשה קנין

ו]עשה משיכה ברה"ר לא קונה גם מצד מסירה דגילה דעתו שלא רוצה מסירה ובגר"א ביאר מצד שזה כמו ד"א שלא ניחא ליה דליקני ובקצוה"ח הוקשה לו שיעזור מצד דעת אחרת מקנה וביאר שכאן זה בע"כ וצ"ע והאחרונים ביארו שכאן בזמן גמר המשיכה שרוצה לקנות אין כאן מסירה ולכן זה לא עוזר בתור קנין המועיל ואינו מועיל

ז]המגביה מציאה לחבירו למ"ד שלא זכה חבירו דעת רש"י שיש צד שזכה לעצמו והראשונים חלקו שזה נחשב קנין בע"כ

ח]עני המנקף בראש הזית ותלש בידו זכה גם אם לא נתכוין מפורש לזכות ויש מקום לדון שדין זה לכו"ע דחשיב שיש כאן דעת לקנין

ט]הלוקח אבנים מנכסי הגר ובונה בהם דעת הרא"ש והרי"ד והריטב"א שזכה בהם ודעת הרמ"ה שלא זכה וכן פסק הרמ"א אמנם יתכן שזה סברא מיחדת שם בצירוף לרימ"ג דגם אם זה שלו הוא מפקיר את זה

י]דעת הגר"א והט"ז והמחנ"א דאם עסוק בלקנות אפילו שחשב לקנות בסוף העשיה חשיב שיש כאן דעת לקנין והגרעק"א נקט לא כך

י"א]מבואר בגמ' שלוקח שטר לזכות בשדה אם אין דעתו על הנייר לא זוכה ואין כאן דין חצירו של אדם והטעם תוס' כתבו כי כשיודע שזה אצלו אין החידוש של חצר ובתלמיד ר"ת מבואר מצד שחשיב שיש כאן גילוי דעתא שלא רוצה לזכות בחצר והמהרי"ט כתב שזה דבר שלא שוה ואין דעתו לקנות ולדעת התו"י והאו"ז בהכרח כתירוצים הנ"ל ודלא כתוס'

י"ב]בפשוטו מדברי הרשב"א והרמ"ה מוכח כיסוד התוס' שכל שיודע שזה בחצירו ולא חושב לקנות לא קונה

י"ג]בנתה"מ נקט שאם לא ידע שיכול לזכות אין חיסרון זה וזוכה ולפ"ז ה"ה בכסבור שזה שלו אמנם ברשב"א מבואר שגם בכסבור שזה שלו לא קונה ובפשוטו ה"ה אם לא יודע שיכול לזכות כגון שחושב שהגר עדין חי

י"ד]לדעת הרשב"א שקנין המועיל ואינו מועיל לא עוזר מבואר בדבריו שזה גם בקנין חצר וזה כדעת תוס' בב"ב הנ"ל

ט"ו]דעת הקצוה"ח שאפשר למנות שליח על מעשה קנין והדעת קנין יהיה של המשלח וזה בקנין הגבהה משיכה וחזקה והנתה"מ חולק וברמ"ה מבואר לכאורא כנתה"מ אמנם לענין חזקה מבואר ברא"ש שס"ל שעוזר וגם בעכו"ם ובפשוטו מצד שזה צורה של החזקה שלו והנתה"מ חידש שאם זה פועל שלו גם בהגבהה ומשיכה זה עוזר

ט"ז]הגרש"ש נקט שבשליחות על קנינים לא שיך על המעשה קנין אמנם מהראשונים מוכח ששיך ועוד חידש ששיך שליחות שהמעשה הוא לשליח והתוצאה למשלח וברמ"ה משמע שלא ס"ל כיסוד הזה וכתב ששליחות לקנות בחזקה על ידי ישיבה זה לא עוזר

י"ז]הבה"ל דייק מהראשונים דבהגביה דבר כדי להשתמש הוא זוכה בזה בהגבהתו אפילו שלא חשב לזכות בזה ובפשוטו מהרמ"ה מבואר לא כך וצ"ע

י"ח]עיין ב"י סימן קצ"ד שדייק מלשון הטור דבחושב לזכות מחברו ונמצא הפקר לא זוכה בזה ובהגהות שם הביאו שכן הוא בשו"ת בית מאיר סימן כ' ובמקור חיים סימן תמ"ח אמנם הב"י עצמו נקט שם בדעת הרמב"ם שחשיב כוונת קנין וזוכה בזה