שיטת התוס_ ודין ריחא באיסורי אכילה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ריחא

ע"ז סו: שיטת התוס' בפלוגתא דאביי ורבא

**א. פלוגתת אביי ורבא ורב ולוי-**

פסחים עו: בשר שחוטה שמן שצלאו עם בשר נבילה פליגי רב ולוי אם ריחא מילתא, ותלי ליה בפלוגתא דתנאי גבי פת שנתנה על חבית יין של תרומה ומסיק התם לא אסר אלא בפת חמה וחבית פתוחה.

בגמ' ע"ז סו: פלוגתא דאביי ורבא בבת תיהא אי ריחא מילתא, וג"ז תלי התם בפלוגתא דחבית של יין ודחי דלא אסר אלא בפת חמה.

דעת הרי"ף דקי"ל כלוי דס"ל ריחא לאו מילתא דהא רבא קאי כוותיה גבי בת תיהא, וכ"פ בשו"ע קח-א בסתמא.

אמנם התוס' ע"ז שם ופסחים עו: ובעה"מ פסחים פסקו דריחא מילתא הוא כרב, וכתבו התוס' דפלוגתא דאביי ורבא אינה ענין לפלוגתא דרב ולוי, דאביי ס"ל אף ללוי דלאו מילתא היינו כשהוא מעורב בהיתר אבל בפנ"ע אסור להריחו, ויתכן לבאר [עפ"י חקירת האבנ"ז יו"ד-צ בגדר ריחא] דס"ל לאביי דדין ריחא מילתא אינו משום חלקיקי הריח אלא שעצם מעשה ההרחה נידון כאכילה וכשהוא נבלע בהיתר ואינו מריחו שרי.

ורבא ס"ל דאף לרב שרי בבת תיהא שהרי חוזק היין מזיקו ובכה"ג לא חשיב ליה כשותה ולכו"ע לאו מילתא הוא.

**ב. ביאור שיטת התוס'-**

ובכוונת התוס' נחלקו מהרש"א ומהר"ם:

א. במהרש"א ואמונת שמואל-מה פי' דע"י דמזיקו לאו כאכילה דמי, אבל בסתמא ריחא מילתא גם לרבא והוי כאכילה.

אלא שתמה ע"ז מכל הסוגיא ע"ז דמקשי לרבא מכ"ד שאינו מזיק לו ומשמע דרבא ס"ל ריחא לאו מילתא אף שאינו מזיקו, ועי' מהרי"ק-קלג.

ובמהרש"א תי' דכל הסוגיא דנה בדעת רבא אליבא דלוי דס"ל ריחא לאו מילתא בכל ענין ורק רבא אליבא דנפשיה ס"ל כן.

[ועפי"ז תי' מה שיש לתמוה גם להיפך במש"כ התוס' דאף אביי מודה דריחא לאו מילתא היכא שמעורב בהיתר ובסוגיא מייתי מכמון של תרומה שיש בו תערובת היתר, וכתב דה"נ הסוגיא דנה לדעת הסוברים ריחא מילתא בכל ענין כרב אבל אביי לנפשיה ס"ל דדוקא בפנ"ע מילתא הוא].

ובכו"פ יישב באופ"א דשורש פלוגתא דאביי ורבא דלאביי ריחא מילתא והוי כאכילה מדאורייתא, משא"כ לרבא אינו כאכילה אלא מדרבנן וזה יסוד הקולא דלרבא שרי היכא שמזיקו.

וע"ז הוכיחה הגמ' מכ"ד דהתם אף שאינו מזיקו מ"מ אינו אלא איסור דרבנן והבינה הגמ' דלרבא דריחא אינו מדאורייתא לא גזרו על ריחא באיסורין דרבנן משא"כ לאביי ריחא מילתא מדאורייתא יש לאסור ריחא גם באיסורין דרבנן, ועיי"ש באר בזה שיטת האו"ה שאין דין ריחא באיסורין דרבנן, וע"ע בחת"ס מש"כ בזה.

ב. במהר"ם תי' הא דכמון של תרומה דלעולם רבא ס"ל דריחא לאו מילתא ואינו כשותה מצ"ע, רק אתו התוס' לבאר מ"ט אין איסוה"נ וע"ז כתבו משום שמזיקו [וכ"מ ברמב"ן דהוא טעם רק לענין הנאה שהוא מצטער מחוזק היין אבל לא לענין אכילה].

אלא שנתקשה עפי"ז ממש"כ התוס' דרבא מודה לרב דבשר שנתפטם מאיסור נאסר, וכמו"כ צ"ע מש"כ התוס' דרבא מודה לר"ל דפת חמה וכו', והרי התם אינו איסוה"נ ולרבא לאו כאכילה דמי?

ועיי"ש שנדחק בזה"ל:"דהתם גבי פיטום דאזל האי ומפטם להאי מודה רבא דחשיב ליה כאוכל האיסור", והיינו שיש חומרא מיוחדת בטעם של פיטום, וצ"ב.

ועי' ביד יהודה קח-ג [ד"ה ואבאר] האריך ע"ד דעת מהר"ם ובאר בזה"ל:"אך רבא ס"ל לאו מילתא הוא היינו שאין בו ממשות דלהוי כשתיה, מיהו הגם שאין בו ממשות וכו' מ"מ אף בדברים שמותר בהנאה י"ל דוקא הנאת חוץ אבל הנאה שנכנס לבני מעיו גם באיסורי אכילה אסור", משא"כ בבת תיהא כנראה לא חשיב כאכילה מצ"ע והוי כהנאת חוץ וכנראה משום שאינו אוכלו בפיו לתוך בני מעיו, ולא באר הענין כה"צ.

וכנראה ביאור הדבר ע"ד האבנ"ז דרבא ס"ל ריחא לאו מילתא והרחה לא חשיבא כמעשה אכילה, אמנם מ"מ אם נתערב בדבר אחר אוסר כדין טכע"ק כיון שהוא אוכלו בדרך אכילה ובזה מודה רבא [ועצ"ב לפי"ז מה החילוק בין ריחא של פיטום לריחא של כמון של תרומה שמתיר רבא].

וכעין סברתו מבואר בתוס' ב"ק קטז. אף בדעת אביי דמודה באיסורי אכילה שאין לאסור להריח דאי"ז מעשה אכילה ורק אם נתערב בדבר אחר ואוכלו בזה אסר אביי, עי' לקמן בדבריהם.

[ועיי"ש ביד יהודה הביא מהרשב"א במה"ב (טו.) ז"ל:"אפשר דרבא ס"ל כרב ואפ"ה שרי בבת תיהא וכו' אבל בדרב אפשר שכח האש גדול ומערב הטעמים ועכ"פ נהנה הוא באכילתו ובטעימתו ומחמת שבח טעמו אכלו", אבל עיי"ש ברשב"א דאזיל לפי דרכו בעה"מ בפלוגתא דאביי ורבא דרא מתיר משום שאינו מתכוין, ולא בשיטת התוס'].

**ג. דין ריחא באיסורי אכילה-**

עפ"י המבואר נבוא לדון בדין ריחא באיסורי אכילה, ובפשוטו לדעת אביי דריחא מילתא והוי אכאכילה כמו שהוכיחו הראשונים מהא דכמון של תרומה שהוא איסורי אכילה, א"כ ה"נ אסור להריח באיסורי אכילה.

ואמנם בתוס' ב"ק קטז. כתבו דבר חידוש בזה דבגמ' התם איתא דעת ב"ה שמותר לזלף יין של תרומה טמאה, וכתבו התוס' דאף אביי לא אסר להריח בת תיהא אלא באיסורי הנאה, ומה דמבואר בגמ' דאביי אסר בכמון של תרומה היינו דכיון דס"ל ריחא מילתא והוי כממשות האיסור ה"נ יש לאסור בנתערב הריח במאכל אחר ואוכלו דהוי כדין טכע"ק ואסור אף באיסורי אכילה, ועי' לעיל מש"כ כעי"ז בדעת מהר"ם.

ואף אי נימא דלאביי וודאי אסור להריח איסורי אכילה מ"מ יל"ד בשיטת רבא.

ולשיטת הרי"ף וסייעתו וכ"פ בשו"ע דקי"ל ריחא לאו מילתא הוא כלל ולא חשיב כאכילה הרי הדין נותן להתיר ריחא באיסורי אכילה ואין לדון לאסור אלא באיסורי הנאה.

אבל הנידון הוא לפי שיטת התוס', ולפי מהר"ם הרי בפשוטו לרבא לאו מילתא הוא כלל גם אם אינו מזיקו, דסו"ס הוא הנאת חוץ ואינו אוכלו, אבל לשיטת מהרש"א הרי במקום שאינו מזיקו מודה רבא דריחא מילתא הוא ולפי"ז יש לדון לאסור ריחא באיסורי אכילה ג"כ.

אמנם גם לדעת מהר"ם יתכן דרבא מודה שאם מריח דבר ע"מ להנות חשיב כאכילה ודוקא בבת תיהא לא חשיב כאכילה, וע"ע ברשב"א בתוה"ב הנ"ל דמבואר מדבריו בדעת בעה"מ [שהוא קרוב לשיטת התוס'] דדוקא בבת תיהא שאינו מתכוין להריח בזה ס"ל לרבא לאו מילתא משא"כ היכא שמתכוין כגון בבשר שחוטה או בשאר ריח שמתכוין להנות מהריח שפיר ייחשב כאכילה ממש ואסור אף באיסורי אכילה, וצ"ע.

ולדינא בזה, עי' ברוקח-תנד [הו"ד במנ"י לה-לח] כתב הטעם דבת תיהא שרי ואין בו איסוה"נ בזה"ל:"וכן רבא דשרא לכתחילה דבת תיהא ריחא לאו מילתא ובפסחים בקטורת דעיקרו לריח ריחא מילתא, וכו' בשר נבילה שמן אע"ג דלא עביד לריחא אם מכוין לריחו ונהנה אסור".

מבואר דאף בבשר נבילה אסר להריח כל שמתכוין, וכבר עמד בזה במנ"י לה-לח, והביא שכ"ה דעת השלט"ג ע"ז (לב.) לאסור גם באיסורי אכילה, וכ"ה מתשובת מהר"ם מרוט"ב-כד לאסור והובא בתשובת הרשב"א-תתמט דאיירי בבשר נבילה [וביד יהודה קח-כח דחה דבריו, דלא איירי מהר"ם לענין להריח בשר נבילה רק לענין צליה עמו, עיי"ש].

ובשלט"ג כתב טעמו משום דלא אמר רבא ריחא לאו מילתא אלא בבת תיהא שאין ריחו מפוטם כ"כ, משא"כ בבשר שמן, וכוונתו למש"כ התוס' דרבא מודה לרב שאסר ריחא בבשר, וכעין ד' הרשב"א בתוה"ב.

אבל באו"ה סוף כלל לט התיר בפשיטות להריח איסורי אכילה[[1]](#footnote-2), וכ"כ בבאה"ט או"ח רטז-א בשם אמונת שמואל ודחה ד' השלט"ג.

ובאמונת שמואל הוכיח להתיר מדין המוס"ק דמבואר ברכות מג. שמותר להריחו אף שאסור באכילה להרבה ראשונים [וכבר תמה בזה השלט"ג שם לפי שיטתו].

עוד הוכיחו באמונת שמואל ובמנ"י מגמ' פ"ק דפסחים דמותר לזלף תרומה טמאה, ועי' במנ"י מש"כ ע"ז, ועיי"ש במנ"י דמ"מ מד' התוס' בסוגיין משמע שאין איסור לזלף בתרומה טמאה דלא כהשלט"ג רק כהאמונת שמואל.

אלא שנתקשה באמונת שמואל לפי"מ שפי' שם ד' התוס' ע"ד מהרש"א א"כ מבואר להדיא בתוס' דאף רבא מודה דחשיב כאכילה היכא שאינו מזיקו, וכתב דכל ד' התוס' דוקא במריח ע"י פיו אבל לא במריח בחוטמו [וצ"ע שהרי שיטת התוס' דבת תיהא הוא ע"י ריח חוטמו דלא כהר"ח].

ולדינא עי' בלשון התו"ח סוס"י לה שהביא הכלל של השו"ע קח-ז דבשמים של ע"ז אסור להריח בהם וכתב משום שהם אסורים בהנאה, משמע דבאיסורי אכילה שרי ודקדק כן במנ"י שם ובאמונת שמואל, וכן דקדק בלשון התוס' יב: ותשובת הרשב"א ג-רלד דדוקא באיסוה"נ דנו.

ועי' בביאוה"ל-רטז ד"ה המוסק כתב דוודאי מעיקר הדין שרי כדמוכח ממוסק [אלא שהוסיף שאם הוא עומד לאכילה אין להריח בו שיש לחוש דע"י שיריח ממנו יבוא לאוכלו, והוא כעין ד' הריב"ש-רפח לענין טעימה], וע"ע בשע"ת או"ח רי-ט מה שדן אם מותר להדליק מקטרת מנר של חלב אי הוי כאכילה של חלב.

**ד. פת חמה על חבית יין-**

בשו"ע קח-ד החמיר בפת חמה על חבית של יי"נ, ובסוגיא ע"ז סו: הק' מברייתא דפת לאביי דס"ל ריחא מילתא, ואמרינן לרבא וודאי תנאי היא ולאביי מתרצינן דבפת חמה כו"ע מודו לאיסור וה"נ בת תיהא הוי כפת חמה.

פשט הסוגיא משמע דרבא לית ליה דין פת חמה ומתיר אף בכה"ג, אמנם בתוס' שם כתבו דאף רבא מודה לאסור בדין פת חמה דכל סברת רבא להתיר הוא משום שהריח נכנס בגופו ומזיקו.

ועיי"ש במהרש"א דלפי"ד התוס' צ"ל בביאור הסוגיא שם דרבא ואביי אף דפלוגתתם אינה ממש כרב ולוי מ"מ התם דנו גם לשיטת רב ולוי ורק ע"ז מקשי לרבא מפת חמה [ולכך מבואר שם דלרבא ניחא הא דכמון של תרומה] דללוי דס"ל ריחא לאו מילתא כלל יש להתיר גם בכה"ג אף שאינו מזיקו, אבל אנן קי"ל לשיטת התוס' כרב דריחא מילתא אלא דלענין בת תיהא מקילים כרבא דבזה ריחא לאו מילתא הוא משום שנכנס לגופו ומזיקו, א"כ לענין פת חמה אסור.

ועפי"ז תמה בפר"ח סקי"ח ע"ד השו"ע היאך סתם לאיסור והרי הרי"ף והר"מ כתבו להדיא דללוי מותר גם בפת חמה, והביא כן מהרשב"א שהוכיח מכמון של תרומה דמבואר בגמ' דרבא מתיר אף דדמי לפת חמה, וביותר יש להוסיף שהרי"ף והר"מ פסקו כלוי וכל המקור לזה משום דס"ל דדעתו היא ממש כרבא א"כ לפי"ד פשט הסוגיא מורה דרבא ולוי פליגי על דין זה של פת חמה, עי' ביד יהודה קח-כו.

ובכו"פ סק"ט תי' דבאמת ס"ל כהר"מ והרי"ף להתיר בפת חמה באיסורי אכילה כגון תרומה ורק לענין איסוה"נ ס"ל להחמיר בזה דמ"מ חשיב הנאה, והביא דבריו בחכמ"א סב-ט, ועי' בכרתי מש"כ עוד דשאני יי"נ דאיסורו במשהו משא"כ בסתם יינם יש להקל, וע"ע ביד יהודה ובבדה"ש בביאור דבריו.

בפמ"ג שפ"ד קח-כא כתב שהעיקר כהשו"ע דלא כהפר"ח, אמנם הכו"פ וחכמ"א ויד יהודה קח-לז הקילו בהפמ"ר.

והנה ברמ"א קח-א החמיר בדבר חריף ומקורו כתב הגר"א דמדמי לפת חמה, וכן לענין מחבת החמיר הרמ"א וכתב הגר"א מקורו מה"ט [ומה דמקילים בהפמ"ר עי' בחזו"א לה-א מש"כ בזה], ובאמת בפר"ח סק"ח,ט,סקי"ג היקל בחריף עפ"י שיטתו וכן במחבת, ובכו"פ ג"כ היקל בחריף וכבר העיר ביד יהודה סקי"ב ובקצר טז,יט, אבל החכ"א סב-ה החמיר בחריף אפי' בהפמ"ר ובס"ו החמיר במחבת, ויל"ע קצת שהרי כל המקור מפת חמה ובפת חמה גופיה ס"ל שיש להקל דלדעת הרי"ף לוי חולק בזה.

ועי' ביד יהודה קח-כו מש"כ לבאר ד' השו"ע באופ"א דהשו"ע פסק שהאיסור אינו משום ריחא אלא משום ששואב את היין, כפי המבואר במשנה מכשירין דאף מכשירו לקבלת טומאה, עיי"ש בזה.

1. ובהג' על האו"ה שם כתב דה"נ מותר להריח חמץ של עכו"ם בפסח שאינו אסור בהנאה רק באכילה, וכבר תמה עליו בפר"ח תמח-א דקי"ל חמץ של עכו"ם אסור בהנאה. [↑](#footnote-ref-2)