חבורה יד
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה יד

אלא אר"פ היינו טעמא דריש לקיש דאמר האיר המזרח מתיר וכו'. עיין בשיטה בהשמטות אות יג דהקשה דלכאורה לפי הכרעת סוגייתנו דיש מחוסר זמן לבו ביום יקשה על רב מדוע הוצרך לפסול מנחת העומר שנעשית שלא לשמה משום הפסול של בא להתיר ולא התיר תיפו"ל. משום הפסול של ממשקה ישראל ולא שייך ליישב דהאיר המזרח התיר דהרי שיטת רב ושמואל להלן סח. דהעומר מתיר ולא האיר המזרח. ואם כן תיפוק ליה שיפסל משום ממשקה ישראל.

והשיטה תירץ חידוש גדול. דבעצם היה ניתן ליישב דמנחת העומר שנעשית שלא לשמה אפילו שאין בכוחה להתיר איסור חדש אבל מכל מקום את האיסור בה עצמה היא מתירה ושייריה באמת נאכלין ורק דבריש לקיש נתפרש ששייריה אינם נאכלים ואינה מתירה עצמה ומשום הכי הקשתה עליו הגמרא הרי יש דין ממשקה ישראל ולכאורה דבר זה צריך ביאור מה הכוונה שהיא מתירה את עצמה דממ"נ אם יש לה כח התר שתתיר את כל המנחות ואם אין לה כח התר שלא תתיר אפילו את עצמה. ונראה בזה בעז"ה בהמשך.

הקרן אורה תירץ דבאמת רב סבר למסקנא דיש מחוסר זמן לבו ביום וכלפי הברייתא של הקדים חטאתו לאשמו יהא אחר ממרס בדמו סבר דאע"פ דשחיטה לאו עבודה היא מכל מקום נאמר עליה חוקה. [וזהו מובן ביותר לפי מה שדיברנו דשחיטה היא עבודה בקרבן אלא דלא הוי מעשה שירות.]

אלא דדברי הקרן אורה תמוהים דכיוון שכך סבר רב מנליה לרב פפא דריש לקיש פליג ומהיכן הכריח דטעמיה דריש לקיש הוא משום האיר המזרח מתיר. ואם משום שכך סבר ריש לקיש הוה ליה למימר כן להדיא.

ואפשר ביסודו כדביאר הקרן אורה דרב סבר דאין מחוסר זמן לבו ביום ואע"פ דבבריתא מוכרח דיש מחוסר זמן לבו ביום מכל מקום רב תנא ופליג. אלא דריש לקיש לא יסבור כרב במקום שיש ברייתא כנגדו. ומזה הכריח רב פפא דלא כן הוא טעמיה דריש לקיש ודו"ק.

האיר המזרח מתיר התוספות הקשו דאע"ג דהוא מתיר את הלאו העשה עדיין קיים. כמבואר להלן סח על דברי רבי יוחנן וריש לקיש דעד הביאכם את קרבן אליקכם הוא למצווה . והקשו התוספות מהסוגיא שם דהקשתה לדברי ר"י ור"ל מדוע גזר ריב"ז דיהא יום הנף כולו אסור הרי מכיוון דמדאוריתא האיר המזרח מתיר גם בזמן הבית אטו משום מצווה ניקום ונגזור ואם יש עשה מדוע הוא גזר. והתוספות הביאו ראיה שגוזרים אפילו באיסור דרבנן ק"ו בדאוריתא.

ותירצו התוספות דלא הוי אלא מצווה מן המובחר ואפילו עשה ליכא. והנה באמת יש לדון דבתחילה רצו התוספות לדון דהוי עשה ויש לעיין איזה עשה זה יהיה האם הכוונה שהוי מצוות עשה להקריב תחילה את העומר לכל התבואות וכל תבואה שאוכלים או שמקריבים לפניו הרי הוא מבטל את המצווה או דלמא דהוי איסור עשה. דכיון שאין מצווה מה לעשות אלא הוי רק איסור עשה להקריב לפני העומר. והנה בדברי התוספות להלן סח. מבואר להדיא דהנידון הוא על איסור עשה. אמנם התוספות שם הקשו דאם הוי איסור עשה אז מה תירצה הגמרא לדעת ריש לקיש האיר המזרח מתיר הרי אינו ממשקה ישראל. והנה יש לעיין האם התוספות בסוגייתנו סבר כן דלכאורה קושיית התוספות מהסוגיא שם יש לעיין דשמא גזירה לא שייך משום ביטול אלא משום איסור ואפילו איסור דרבנן אבל גזירה שמא יבואו לכלל ביטול באונס לא גזרינן. אמנם באמת מסוף הלשון בתוספות כאן משמע קצת דהבין שהוי מצוות עשה. ואפשר שסבר דאם גוזרים על איסור דרבנן בע"כ צריך לגזור משום ביטול עשה דאוריתא.

.והתוספות כאן תירצו דהוי רק מצווה מן המובחר והגרא"י הבין דהוי דרבנן והכתוב הוי רק אסמכתא.

אמנם באמת היה נראה דכוונת התוספות לדין דאוריתא וכעין דמצינו בנזיר דמבואר ברמב"ם דגם לאחר שחל ההתר יש ענין לא לאכול יין אפילו שהותר לו כי עדיין חל עליו שם נזירות. ה"נ אפילו שהאיר המזרח מתיר מכל מקום הרי שורש האיסור של חדש הוא משום שבעינן דבר ראשון ההקרבה לגבוה אז אע"ג דהאיר המזרח מתיר. מכל מקום הענין קיים שלא לאכול ולהקריב קודם לעומר. וכעי"ז כתב הגרי"ז בספרו עמוד 50

והנה השאג"א בתשובות החדשות סימן ו טען דאע"ג דהוי מצוות עשה דאוריתא מכל מקום ליכא לפסולא דמשקה ישראל וכדחזינן להלן דהגמרא דנה דלא נאמר דין ממשקה ישראל בדבר שהיה לו שעת הכושר. ויש לחלק דדבר שהיה לו שעת הכושר אז יש לו שם משקה ישראל אבל חומרת האיסור אינה מעלה ומורדת. ומכל מקום בדברי הירושלמי בחלה מבואר להדיא דלא כדבריו דמבואר דנחלקו אמוראין בדעת רבי יוחנן האם הוא אסור מדאוריתא או מדרבנן. והגמרא אמרה שאם זה נאסר מדאוריתא אז אם הביא מנחות קודם לעומר צריך ליפסל ולכאורה הטעם הוא משום משקה ישראל. ומזה הכריחה הגמרא דר"י סבר דהוי רק איסור דרבנן. וכן לכאורה מבואר שם דליכא צד דהוי דין דאוריתא אלא או דהוי איסור דאוריתא או דרבנן ואם נרצה להתאים את דברי התוספות כהירושלמי נצטרך לומר דהוי מצווה מן המבוחר דרבנן אלא דזה גם לא לשונו של הירושלמי שאמר דהוי איסורא דרבנן ולכאורה דברי התוספות אינם כהירושלמי אלא כדביארנו וצ"ע.

יש להקשות מדוע הוצרכה הגמרא להביא דמכללה איתמר מהדין דלא יביא מנחת ביכורים קודם לעומר ואם הביא כשר ומדוע לא הביאו ישר ממה דאמר ריש לקיש דהאיר המזרח מתיר מזה ילפינן דמנחת העומר שעשאה שלא לשמה צריך להביא מנחת העומר אחרת להתירה ושייריה אינם נאכלים ובשלמא אם הוי אמרינן שאת עצם המימרא דהאיר המזרח ילפינן מכללא אתי שפיר אלא דלפי המבואר בשיטה דהמכללא קאי על עצם דינו של ריש לקיש דאמר דמנחת העומר שעשאה שלא לשמה כשרה ושייריה אינם נאכלים מדוע הוצרכו ללמוד את זה מהדין הזה ולא מהאיר המזרח דהגמרא כבר הביאה בשמו של ריש לקיש. ולכאורה לפי המבואר בירושלמי שייך היה לומר דמהאיר המזרח ילפינן דפקע הלאו אמנם שמא עדיין נשאר איסור דאוריתא ולא הוי ממשקה ישראל. ורק שכאן נאמר דכשרים מעלות השחר מזה ילפינן דליתא כאן אפילו איסור דאוריתא אלא או איסור דרבנן או מצווה וממילא ניתן להקשות על השאג"א מיניה וביה מתוך סוגייתנו ודו"ק.

הנה הגרי"ז דן ליישב תשובה חדשה על קושיית השיטה באות א דמנליה לגמרא דטעמא דריש לקיש הוא משום האיר המזרח שמא טעמו הוא משום דאין מחוסר זמן לבו ביום. והשיטה אמר ב' תירוצים או דטעמא פריכא הוא או דבאמת אין זה הוכחה על זה אלא רק על עצם ההלכה שמנחת העומר שלא לשמה כשרה.

והגרי"ז ביאר באופן זה . דהנה בפשוטו מנלן דין זה דלא יקריב מנחות קודם לעומר ולכאורה הוא נלמד מדין משקה ישראל וליכא ילפותא אחרת וקודם לשני הלחם נלמד מראשית. ומשום כן קודם לעומר הוא פסול דממשקה ישראל הוא עיכוב בהכשר מנחה. וקודם לשני הלחם הוא רק למצווה דהרי לא שנה הכתוב לעכב.

והקשה הגרי"ז מסוגיית הגמרא במנחות סח: דרבי טרפון הוקשה לו דברי המשנה מה בין שני הלחם לעומר דלפני העומר פסול ולפני שני הלחם כשר. ותירץ לו יהודה וכו' דכאן זהו הותר מכללו והקשה הגרי"ז הרי אין זה ממשקה ישראל ומה הוקשה לו. ובאמת קושיא זו הקשה התוספות שם ותירצו דסד"א דנלמד שתי הלחם מעומר. וע"ז דחתה הגמרא דליכא לעשות ילפותא דהרי עומר הותר מכללו. והקשה הגרי"ז מאי סד"א דנלמד אחד מהשני הרי כאן פסולו הוא משום משקה ישראל וקודם לשתי הלחם ליכא פסול דממשקה ישראל.

והגרי"ז חידש חידוש רב דחוץ מדין משקה ישראל נאמרה עוד הלכה דקודם לעומר לא יקריב ואם הקריב פסול וקודם לשתי הלחם לא יקריב ואם הקריב כשר ובאמת יש שני מתירים לגבוה ומצד ההתר לגבוה קודם לעומר הוא פסול ומצד ההתר לגבוה קודם לשתי הלחם זה כשר. וחוץ מזה יש פסולא של ממשקה ישראל. וממילא רבי טרפון הוקשה לו משום פסול זה שיהיה פסול גם קודם לשתי הלחם ועל זה תירץ דכאן זהו הותר מכללו וכאן זהו לא הותר מכללו.

והביא ראיה לזה דהגמרא שם דנה האם שתי הלחם מתירים שלא כסדרן ביאור באופן שהשריש קודם לשתי הלחם ורק לשנה אחרת קרב עומר. דן הגרי"ז דלפי פשוטו העומר אינו שייך בהתר של שתי הלחם דעומר הוא מתיר להדיוט ושתי הלחם הוא מתיר לגבוה ומה שייך סדר אלא חזינן דעומר הוא גם מתיר לגבוה ובזה נסתפקה הגמרא האם בעינן סדרן.

עוד מוכח שם דיש פסול של נסכי יין קודם לעומר אע"ג דליכא התם כלל איסור חדש וחזינן להדיא דיש דין מתיר קודם לעומר ואין זה רק משום דין משקה ישראל. וממילא הוכיח הגרי"ז דנאמרו ב' דינים.

ולפי"ז תיקשי מה מהני דין דאין מחוסר זמן לבו ביום על מנחת העומר שהקריבו קודם זמנו דלכאורה סברא זו מהני על פסולא דמשקה ישראל אבל לכאורה סברא זו לא מהני על פסולא דהקדים לפני העומר וביאר הגרי"ז דפסולא דהקדים שייך רק על שאר מנחות ולא על מנחת העומר עצמה וממילא לא שייך להקשות כלל מצד מנחת העומר שיהא פסול דהרי היא מנחת העומר ורק משום משקה ישראל שייך להקשות. אמנם כלפי סוגייתנו אם נאמר שהקדים מנחות אחרות לפני העומר זה כשר לא מהני ליישב אין מחוסר זמן לבו ביום דהרי זה מהני רק על פסול משקה ישראל ומדוע הכשיר ריש לקיש ובהכרח דטעמו של ריש לקיש הוא משום דהאיר המזרח מתיר ולפי"ז סוגייתנו באה לבאר את טעמו של ריש לקיש דהאיר המזרח מתיר מנלן וזהו גאונות עצומה דהגרי"ז.

אלא דביסוד הדברים יש להאיר קצת דלכאורה בשלמא אם באים להביא מקור לדינו של ריש לקיש בסוגייתנו לכאורה כאן זה מקומו אמנם אם בעינן להביא מקור לדינו של ריש לקיש דהאיר המזרח מתיר היה צריך להביא את זה בעיקר מקומו שזהו הסוגיא להלן סח.

ועוד יש לעיין מהיכן נלמד דין זה דקודם לעומר הוא פסול דאפילו למצווה לאסור הקרבה לפני העומר בפשוטו אין פסוק ורק נלמד ממשקה ישראל ובוודאי הדין עיכוב לא נתבאר.

ועוד יש לעיין על הגרי"ז בדברי התוספות דממה נפשך בקושיית התוספות שם התוספות ידע שיש שני דינים או לא ידע דאם לא ידע וזה נתחדש בתירוצו היכן נאמר דין זה אלא נאמר דהתוספות ידע אם כן מהו התימה הגדול של תוספות פשיטא שרבי טרפון הקשה על דין זה. ומלשונו של תוספות לא נראה כהגרי"ז.

ובאמת נראה לי באופן זה דהנה תמהנו בעמוד א מה שייך כלפי ממשקה ישראל סברת אין מחוס"ז לבו ביום וחקרנו בגדר משקה ישראל אם זה סיבה או סימן ואמרנו דבעצם זה סיבה והגמרא עושה צושטעל. אלא דהקשינו מלשונו של רש"י דמשמע דשייך בזה סברת אין מחוס"ז לבו ביום ונשארנו בצ"ע. ובאמת נראה לי לבאר חידוש רב בדין משקה ישראל דמשקה ישראל לא הוי לא סיבה ולא סימן אלא הוי ילפותא דדבר שנאסר לישראל נאסר לגבוה אמנם בכל מקום צריך למצוא גדר באיסור למשל בטריפה אמרינן דדבר שנאסר לאכילת הדיוט הרי הוא מופקע מאכילת גבוה אמנם חדש הרי אין איסורו בעצם אלא יסודו הוא משום שצריך להקדים את הקרבת גבוה אם כן זה גדר איסור לגבוה דגם כלפי גבוה נתחדש שצריך להקדים את הקרבת גבוה ואין זה כלל גדר של איסור אכילת חדש לגבוה אלא דילפינן דחדש פסול לגבוה מפני מה ומהו גדרו זהו משום שצריך להקדים הקרבת חדש לגבוה דכאן אין הדבר אסור בעצם והילפותא דממשקה ישראל רק חידשה שיש מניעה מהקרבה אבל אין גדרה חייב להיות דומה לזה של ישראל. וממילא יסוד הפסול הוא דזמן המנחות הם לאחר הקרבה לגבוה ואם הקדים פסולה. והנה לפי"ז הקשה רבי טרפון הרי הדין המובא במנחת ביכורים הוא אותו יסוד ומדוע לא נלמד כלפי הקרבה לגבוה דאם הקדים יפסל ובזה ביארה הגמרא דכיוון שהמניעה להקריב לפני העומר לא הותרה מכללה אז יש חומרא בעומר ואותה חומרא לא נאמרה באכילת גבוה.

ויוצא דוודאי המקור הוא ממשקה ישראל אלא דמזה נלמד דלא הגיעה זמנו ועל זה אמרה הגמרא דאין מחוסר זמן בו ביום ונחשב שהגיע זמנו. וזהו הביאור בדברי התוספות וקל להבין ומובן דמזה ילפינן איסור אפילו כלפי נסכים דלא נאמר בהם כלל איסור חדש כיוון דלגבוה אין האיסור איסור חדש שזה לא שייך בגבוה אלא דהאיסור הוא להקריב לפני העומר דלא הגיע זמנו ועל זה דנה הגמרא דאין מחוסר זמן לבו ביום. וכן מובן מדוע בעינן שני מתירים דבעינן שיוקרבו שני קרבנות כדי שיותר להיקרב לכתחילה ובזה דנה הגמרא האם בעינן כסדרן. והנה לפי"ז שייך להבין את דברי השיטה שהבאנו לעיל דכלפי עצמו הוי מתיר דהביאור הוא דמנחת עומר לא נאסרה להביא לפני עומר וגם לא נאסר באכילה מנחתה עומר לפני העומר וכיוון שזה מנחת העומר אז שייך לאוכלו דהאיסור הוא אכילת שאר דברים ולא מנחת העומר עצמה דיסוד האיסור גם בהם הוא משום האכילה לפני העומר.