10 מי פירות ג - בטעם הא דשאני יוצא מזיתים וענבים משאר מי פירות, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / קונטרס בדין מי פירות

אור ליום ד' י"ב תשרי תשפ"ד

**א**

א] ברכות ל"ח א', ואמר מר ב"ר אשי האי דובשא דתמרי מברכין עלוי' שהכל נהי' בדברו מ"ט זיעה בעלמא הוא, כמאן כי האי תנא דתנן דבש תמרים ויין תפוחים וחומץ סתוניות ושאר מי פירות של תרומה ר"א מחייב קרן וחומש ור' יהושע פוטר.

ובפירש"י שם כתב, ז"ל, ור' יהושע פוטר דזיעה בעלמא הוא ואין שם תרומה חל עליו, "ואין לך פרי הניתן למשקה אלא זיתים וענבים בלבד", עכ"ל, והרשב"א שם פירש לדבריו דהיינו דשאר פירות אין עיקר דרכן לסחטן ולא ניתנו למשקה, ומשא"כ בזיתים וענבים דעיקר דרכן לסחטן וניתנו למשקה, וכ"ה להדיא בפירש"י בחולין ק"כ ב', ז"ל, ושאר כל מיני פירות חוץ מענבים וזיתים "שדרכן בכך", עכ"ל.

וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות פי"א מ"ג, ז"ל, וכן מי שלקח פירות ערלה וסחטן ושתה מימיהן אינו סופג מלקות מה"ת אלא על משקה הענבים והזיתים "לפי שכך הוא דרכן להוציא מהן משקין", עכ"ל.[[1]](#footnote-1)

וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ז, ז"ל, דבש תמרים וכו' ושאר כל מיני פירות שהוציא מימיהן מברכין עליהן שהכל, "שאין דרך הפירות להוציא מימיהן אלא הענבים והזיתים", עכ"ל.

ב] אמנם הנה התוס' בב"ב צ"ו ב' ד"ה אחד שכר תמרים כתבו, ז"ל, אפי' דבש תמרים מברך עליו שהכל, מ"ט כדאמר בכיצד מברכין וכו' האי דובשא דתמרי מברך עליו שהכל מ"ט זיעה בעלמא הוא, והיוצא מן הפירות קרי זיעה, ולא כמו שפירש בה"ג דהיינו דוקא התם דתרו לה במיא אבל דייב מן תמרי מברך עליו בפה"ע, דהא קאמר מר ב"ר אשי דזיעה בעלמא הוא והיוצא מן הפירות קרי זיעה וכו', "וטעמא י"ל דלא אישתני לעילויא כשנעשה דבש", עכ"ל, וכ"כ התור"י שיריליאון בסוגיין והאו"ז בהל' סעודה סימן קס"ו בשם ר"י.

ומבו' מדבריהם דהא דשאני יוצא מזיתים וענבים דלא חשיב כזיעה בעלמא משאר מי פירות דחשיבי כזיעה בעלמא הוא משום דיוצא מזיתים וענבים אישתנו לעילויא ושאר מי פירות לא אישתנו לעילויא, וזהו שהוצרכו לפרש דהא דדבש תמרים חשיב כזיעה בעלמא הוא משום דלא אישתני לעילויא כשנעשה דבש, וכ"כ הרשב"א בסוגיין בשם תוס' דזיתים וענבים אישתנו לעלויא אבל כל שאר מי פירות לא אישתנו לעלויא והילכך קרי לכולהו זיעה בעלמא, ועמש"נ בסימן א' סק"ז לפרש בזה.

**ב**

ג] ומד' הרא"ה והריטב"א נראה דיש להוכיח שפירשו בזה בע"א, דהנה כבר נתבאר בסימן ב' דבד' הרא"ה בסוגיין והריטב"א בפסחים כ"ד ב' ובהל' ברכות פ"א ה"כ מבו' דאף דאף דאיתרבי יין ושמן לענין תרומה וביכורים וערלה, אכתי הי' מקום לומר דאין מברכין עליהן את ברכת הפרי לפניהן ולאחריהן, והוצרכו לטעמים בהא דמברכין עליהן את ברכת הפרי לפניהן ולאחריהן.

והנה אי נימא דהא דשאני יוצא מזיתים וענבים משאר מי פירות הוא משום דזיתים וענבים דרך לסוחטן או משום דאישתני לעילויא, הרי לכאו' גדר הדברים דהיוצא מזיתים וענבים לא חשיב כלל כזיעה בעלמא, וכמש"כ כן הרשב"א בסוגיין והרמב"ן בחולין ק"כ ב', וכיון דלא חשיב כזיעה בעלמא ע"כ מברכין עליו את ברכת הפרי.

ומד' הרא"ה והריטב"א שעמדו בטעם הא דמברכין על היוצא מזיתים וענבים את ברכת הפרי, מבו' דס"ל דאף היוצא מזיתים וענבים חשיב כזיעה בעלמא ולא חשיב כגוף הפרי, אלא דילפינן מקרא דאפ"ה אסרתם תורה, ולכאו' לפ"ז הא דשאני דין היוצא מזיתים וענבים מדין שאר מי פירות הוא גזה"כ בעלמא, וזהו שדנו דא"כ מ"ט מברכין עליהן את ברכת הפרי.

ד] ומד' הריבמ"צ והרא"ש בתרומות פי"א מ"ב משמע לפרש בזה בע"א, דהנה הרא"ש שם פירש דטעמא דר"א דמחייב קרן וחומש בכל מי פירות הוא משום דחשיב להו משקה, וכ"נ בד' הריבמ"צ שם, והיינו דהוא לטעמי' שם דס"ל דכל מי פירות חשיבי כמשקה לענין טומאה, ומבו' לפ"ז דכל דיש תורת משקה על המשקין היוצאין לא חשיבי כזיעה בעלמא, והיינו דמכח הא דיש עליהן חשיבות דמשקה, יש עליהן תורת פרי.

ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דלדידן שאני דין היוצא מזיתים וענבים מדין שאר מי פירות, דשאר מי פירות דאין עליהן תורת משקה חשיבי כזיעה בעלמא והיוצא מזיתים וענבים דיש עליו תורת משקה הוי מכלל עיקר הפרי ול"ה זיעה בעלמא.[[2]](#footnote-2)

**ג**

ה] ויש להעיר עוד בזה, דהנה בד' התוס' בחולין ק"כ ב' ד"ה דון מינה מבו' דכ"ה דחלוק דין משקין היוצאין מזיתים וענבים מדין שאר מי פירות, ה"נ חלוק דין מיחוי דזיתים וענבים ממיחוי שאר פירות, ונתבאר בסימן א' סק"א, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שם דהי' מקום לפרש כן, אלא שהוכיח דלא כן ממה שאמרו דטעמא דר' יהושע הוא משום דזיעה בעלמא ולא אמרו דהוא משום דבטל אוכל.

והנה אי נימא דהא דשאני היוצא מזיתים וענבים משאר מי פירות הוא משום דזיתים וענבים דרכן בכך, או משום דבזיתים וענבים אישתני למעליותא, הרי דאי"ז אלא במשקין היוצאין, אך כשהמחה את הפירות עצמן אין לחלק בין מיחוי דזיתים וענבים למיחוי דשאר פירות, ובע"כ מד' התוס' דהא דשאני היוצא מזיתים וענבים משאר מי פירות הוא גזה"כ בעלמא, וע"כ חלוקין הן זמ"ז אף בדין מיחוי.[[3]](#footnote-3)

אך יש מקום לומר דאף אם הא דשאני היוצא מזיתים וענבים משאר פירות הוא משום דדרכן בכך, מ"מ כיון דזיתים וענבים דרכן בכך ומעיקרא ניתנו אף למשקין, ע"כ אף אם המחה אותן חייב, ומשא"כ בשאר פירות דאין דרכן בכך ולא ניתנו למשקין, אם המחה אותן פטור, והיינו משום דכל הא דיש לפטור בהמחהו, הוא בפרי שניתן בתורת אוכל והמחהו ונשתנה למשקה, ומשא"כ בפרי דניתן אף בתורת משקה.

ו] עוד יש להעיר בזה, דהנה הרמב"ן בחולין ק"כ ב' הק' דלפ"מ שאמרו התם דלא מצינו ללמוד לחייב על מיחוי מחלב וכו' אלא באיסור הבא מאליו, ובאיסור שאינו בא מאליו בעינן למילף מתרומה וחד מהנך או מביכורים וחד מהנך, הי' בדין לפטור בממחה חמץ של הקדש וגמעו ולפטור בתרומה בממחה פת קטנית ותמרים ותפוחים שגמען וכן בערלה, והוכיח מזה דכל סוגיא דהתם היא אסמכתא בעלמא.

והנה בד' המנחת ברוך בסימן נ"ט ריש ענף ב' מבו' לישב היטב בזה, דאף דבתרומה וביכורים חלוק דין היוצא מזיתים וענבים מדין שאר מי פירות, מ"מ שפיר יש ללמוד מהתם לחייב בכל מיחוי ואף במיחוי של שאר מינים, והיינו משום דהא דשאני דין היוצא מזיתים וענבים מדין שאר מי פירות הוא משום דשאר מי פירות הוו זיעה בעלמא ואינם מכלל גוף הפרי והיוצא מזיתים וענבים ל"ה זיעה בעלמא והוי מכלל גוף הפרי, אך מ"מ מהא דמחיבינן ביוצא מזיתים וענבים אע"ג דנשתנה מאוכל למשקה, ה"נ יש לחייב בכל מיחוי אע"ג דנשתנה מאוכל למשקה, דגוף התרומה שהמחהו לא גרע מיין, ול"ד לשאר מי פירות דהוו זיעה בעלמא ול"ה מכלל גוף הפרי, וכ"ה מבו' במשנת ר"א זרעים סימן י"ב סק"ג.

והרמב"ן דלא ניח"ל בזה, הוא משום דאזיל לטעמי' דס"ל דגם לענין מיחוי יש מקום לחלק בין מיחוי זיתים וענבים למיחוי דשאר פירות, וע"כ אין ללמוד מהא דמחייבינן במשקין היוצאין מזיתים וענבים, דה"נ יש לחייב במיחוי דשאר פירות, וצ"ע.

**ד**

ז] והנה הרשב"א בסוגיין הק' בהא דפטר ר' יהושע בחומץ סתוניות שהרי לא ניתן אלא למשקה ואין דרכו ליאכל ודרך היוצא ממנו ליאכל וגם אישתני לעילויא, וא"כ מ"ט חשבינן לי' כזיעה בעלמא,[[4]](#footnote-4) ועיי"ש במש"כ בזה, ונתבאר בסימן ?.

ולדעת הרא"ה והריטב"א ניחא, שהרי לעולם גם דבר דלא ניתן אלא למשקה ואישתני לעילויא הוי היוצא ממנו זיעה בעלמא, אלא דגזה"כ הוא דהיוצא מזיתים וענבים דינו כדין הפרי לענין תרומה, והיינו רק בענבים מעליין דיש על היוצא מהן תורת יין, אך בסתוניות אין דין החומץ היוצא מהן כדין הפרי, - ועד"ז הוא למשמעות ד' הריבמ"צ והרא"ש בתרומות דהא דהיוצא מזיתים וענבים ל"ה זיעה בעלמא הוא מכח הא דיש עליו תורת משקה, וע"כ הוא דחומץ סתוניות דאין עליו תורת משקה כדתנן בתרומות שם הוי זיעה בעלמא.

ח] עוד יש להעיר בזה, דהנה התוס' בסוגיין כתבו בשם הבה"ג דהא דדבש מברכין עליו שהכל הוא כשנתן לתוכו מים, והתוס' ר"י שיריליאון והרא"ש בסימן י"ב הוסיפו לפרש בטעמו דהוא משום דכל שהוא לבדו אישתני לעילויא כמו שמן זית וע"כ מברכין עליו בפה"ע, - ובפשוטו היינו דס"ל דהא דשאני יוצא מזיתים וענבים משאר מי פירות הוא משום דיוצא מזיתים וענבים אישתני לעילויא, וס"ל דה"נ דבש אישתני לעילויא ולא חשיב כזיעה בעלמא, ועמש"נ בסימן ח' לפרש עוד בזה בע"א.

אך לדעת הרא"ה והריטב"א דאף היוצא מזיתים וענבים הוי זיעה בעלמא ולא חשיב כגוף הפרי, אלא דאפ"ה אסרתן תורה, ומה"ט הוא דמברכין עליהן את ברכת הפרי, הרי דדבש תמרים שלא מצינו שאסרתו תורה, אין מברכין עליו את ברכת הפרי,[[5]](#footnote-5) - ועד"ז הוא למשמעות ד' הריבמ"צ והרא"ש בתרומות דהא דהיוצא מזיתים וענבים ל"ה זיעה בעלמא הוא מכח הא דיש עליו תורת משקה לענין טומאה, אך דבש תמרים דאין עליו תורת משקה לענין טומאה, חשיב כזיעה בעלמא.

**ה**

ט] עוד יש לדון לפ"ז, דהנה רבים מקמאי כתבו דמברכין על הסוכר בפה"ע או בפה"א, אך הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ה כתב, ז"ל, ואני אומר שאין זה פרי ואין מברכין עליו אלא שהכל, שלא יהיה דבש אלו הקנים שנשתנה ע"י האור גדול מדבש תמרים שלא נשתנה ומברכין עליו שהכל, עכ"ל.

אך הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ח כתב, ז"ל, ונראה בעיניי שהדבש היוצא מן הקנים שעושין ממנו הצוקרו מברכין עליו בפה"א, שאינו דומה לדבש תמרים ומי פירות שאין דרכן בכך אלא למי שלקות שדרכן בכך ואין נוטעין הקנים אלא בעבור הדבש שלהם כמו שנוטעין הזתים בעבור השמן שלהם והרי שמן זית כזית וכן הדבש והצוקרו שלקנים ה"ה כקנים עצמן, עכ"ל, ועד"ז כתב הטור בסימן ר"ב, ז"ל, ואפשר להשיב על דבריו שאינו דומה לדבש תמרים, שהתמרים הן פרי ונטעי להו אדעתא לאוכלם הלכך כשנשתנו נשתנית ברכתן מידי דהוה אכל הפירות שמברכים על משקין היוצאין מהם שהכל חוץ מהיין והשמן, אבל אלו הקנים שאינן ראויין לאכילה ועיקר נטיעתן על דעת הדבש ודאי זה פריין ומברכין עליו בפה"ע, עכ"ל.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בטעם הא דמברכין על היוצא מזיתים וענבים את ברכת הפרי, דלדעת רש"י ודעימי' דהוא משום דלא חשבינן להו כזיעה בעלמא משום דניתנו למשקה, וכן לדעת התוס' ודעימייהו דהוא משום דלא חשבינן להו כזיעה בעלמא משום דאישתני לעילויא, הרי דה"נ הוא בסוכר, דכיון דדרך להוציאו מן הקנים ועיקר נטיעת הקנים היא לכך וגם אישתני לעילויא לא חשיב כזיעה בעלמא ומברכין עליו בפה"ע או בפה"א.

אך לדעת הרא"ה והריטב"א דאף היוצא מזיתים וענבים הוי זיעה בעלמא, אלא דגזה"כ הוא דדינו כדין הפרי לענין תרומה, ומכח זה אף מברכין עליו את ברכת הפרי, הרי דכ"ז הוא ביוצא מזיתים וענבים, אך סוכר הוי ככל מי פירות דאין מברכין עליהן את ברכת הפרי, ובאמת לפו"ר לא מצאתי בד' הרא"ה והריטב"א שכתבו דמברכין על סוכר בפה"ע או בפה"א, וי"ל דלטעמייהו ס"ל כדעת הרמב"ם דמברכין עליו שהכל.

י] אמנם הנה לפ"ז הדין נותן דגם למשמעות ד' הריבמ"צ והרא"ש בתרומות דהא דהיוצא מזיתים וענבים ל"ה זיעה בעלמא הוא משום דיש עליו תורת משקה, הרי דבסוכר דליכא לה"ט הוי זיעה בעלמא, וזה דלא כמש"כ הרא"ש בסימן ו' דמברכין על הסוכר בפה"ע, אך י"ל דהוא משום דהרא"ש בפירקין לא אזיל כמשמעות דבריו בתרומות, ובדבריו בסימן י"ב משמע להדיא דהא דשאני יוצא מזיתים וענבים משאר מי פירות הוא משום דאישתני לעילויא.

יא] אמנם הנה באמת בל' הטור משמע שלא נחלק ע"ד הרמב"ם מכח הא דכל דדרכו בכך דמי לזיתים וענבים דל"ה זיעה בעלמא, אלא הוא משום דבסוכר שאינו עומד כלל לאכילת עצמו אלא לאכילת היוצא ממנו, הוי היוצא ממנו עיקר פריו, ולא חשיב כזיעה בעלמא.

ולפ"ז י"ל דגם לדעת הרא"ה והריטב"א הוא כן, דהא דס"ל דגם היוצא מזיתים וענבים הוי זיעה בעלמא הוא משום דזיתים וענבים עומדין גם לאכילת עצמן, אך בקני הסוכר שאין עומדין אלא לאכילת היוצא מהן, לא חשיב היוצא מהן כזיעה בעלמא, - ועד"ז הוא גם למשמעות ד' הריבמ"צ והרא"ש בתרומות דהא דהיוצא מזיתים וענבים ל"ה זיעה בעלמא הוא משום דיש עליו תורת משקה, דכל הא דבעינן לה"ט הוא משום דזיתים וענבים עומדין גם לאכילת עצמן, אך בקני הסוכר שאין עומדין אלא לאכילת היוצא מהן לא חשיב כלל כזיעה בעלמא.

1. ואך דבד' הרמב"ם שם משמע דכל מש"כ לה"ט דדרך להוציא מהן משקין הוא רק בטעם הא דחייבין על היוצא מזיתים וענבים משום ערלה, אך הא דהן חייבין בתרומה ומותר לשנות זיתים וענבים של תרומה מברייתן הוא מילפותא דקרא, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך הנה הרשב"א בסוגיין כתב בדין חומץ סתוניות, ז"ל, דכיון וכו' גם היוצא מהן אע"פ שהוא יותר ראוי מהן עצמן מ"מ הוא גרוע כ"כ שאינו ראוי "ליקרות משקה" אלא זיעה בעלמא, עכ"ל, וכתב עוד, ז"ל, דכיון דלא חייל שם תרומה אסחיטת הפירות לבד מיין ושמן ש"מ ד"לא חשוב משקה" אלא זיעה בעלמא, עכ"ל, ומשמע מדבריו כמשמעות ד' הריבמ"צ והרא"ש דכל דיש עליו תורת משקה ל"ה זיעה בעלמא, ולכאו' הוא דלא כמש"כ לעיל מינה דהא דיין ושמן ל"ה זיעה בעלמא ומי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דזיתים וענבים עומדין לסחטן או משום דאישתנו לעילויא, ולא פירש דהוא משום דיש על היוצא מהן תורת משקה, ואמנם בטעמא קמא דהוא משום דעומדין לסחטן, י"ל דגם הא דיש עליהן תורת משקה הוא מכח ה"ט, אך טעמא בתרא דאישתני לעילויא, לכאו' אינו טעם כלל דיהא על היוצא מהן תורת משקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. אך מד' הרמב"ן אין להוכיח דלקושטא דמילתא הוא כן, די"ל דאמנם אם הוה מפרשינן לקרא דגם בדין מיחוי חלוק דין זיתים וענבים מדין שאר פירות בע"כ דהוא גזה"כ בעלמא, אך אחר דמפרשינן לקרא דאינם חלוקין זמ"ז אלא בדין משקין היוצאין, י"ל דהוא משום דזיתים וענבים דרכן בכך או משום דאישתנו למעליותא, - ועמש"נ להלן סק"ו. [↑](#footnote-ref-3)
4. הרשב"א הביא כן מנדרים נ"ג א' דאין דרך סתוניות ליאכל ודרך היוצא מהן ליאכל, וכן פירשו הרשב"א וש"ר בנדרים שם, - אך בד' הר"א ממיץ שהביא השטמ"ק שם מבו' דחומץ סתוניות אין דרכו לאכול כמו סתוניות עצמן, וכ"כ בפי' הריבמ"צ בתרומות פי"א מ"ב דסתוניות אין עומדין ליין אלא לאוכל, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך למש"כ הרשב"א בסוגיין והרא"ש בסימן י"ב דטעמא דהבה"ג הוא משום דכתיב בקרא ודבש, י"ל כן גם לדעת ש"ר. [↑](#footnote-ref-5)