ביאור ד_ הרשב_א בתוה_ב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / יבש ביבש

חולין ק. ביאור ד' הרשב"א בתוה"ב

**א. ביאור ד' הרשב"א ורא"ה בתוה"ב-**

כתב הרשב"א בתוה"ב (יז.) ז"ל:"וכל יבש ביבש בטל ברוב, ומסתברא דטעמא דמילתא משום דבדברים הנבללין שא"א להפריד החתיכות ולאכול כל חתיכה בפנ"ע צריך שישים לפי שבפחות מזה האיסור נטעם ונרגש בכל ואפי' מין במינו שאין טעם האיסור נרגש בו מ"מ כיון שכנגדו בשאינו מינו נרגש החמירו מדבריהם ואסרוהו, אבל יבש ביבש שהוא יכול לאכול כל חתיכה בפנ"ע הרי אוכל כל חתיכה בפנ"ע וכשאוכל זו אני אומר לא זו היא האסורה וכן בכל אחת ואחת, וכשאוכל האחרונה אני אומר במה שכבר נאכל היה האיסור וזו של היתר היא ולפיכך אוכל כל אחת בפנ"ע ואינו חושש".

והנה זה ברור דד' הרשב"א לא באו לבאר הטעם שאין ביבש איסור תורה משום טעם, רק בא ליישב מ"ט אין בו דין שישים מדרבנן, דהא אף במין במינו הצריכו שישים אף דליכא טעם א"כ ה"נ יבש ביבש.

וזה מוכרח שהרי מש"כ הרשב"א דיבש בטל ברוב היינו במינו, דאילו באינו מינו קי"ל בסי' קט שאינו בטל ברוב ובעי שישים גזירה שמא יבשלם [ואף שלא נזכר דין זה בתוה"ב מ"מ לא שמענו בפוסקים שהרשב"א יחלוק בזה, וכ"ה בחי' הרשב"א צז: להדיא דאסר משום שמא יבשל], רק ע"כ איירי במינו ונתקשה מ"ש מלח והנה במינו הרי גם בלח אין בו איסור דאורייתא, וע"כ כל ד' הרשב"א לענין גזירת שישים.

והדברים מבוארים להדיא במה"ב שם, דהנה ברא"ה בבד"ה תמה ע"ד הרשב"א מה הוצרך לטעמים בזה, דהא לענין דין דאורייתא פשיטא דיבש בטל ברוב משא"כ לח אית ביה טעם ולא בטיל, וגזירה דרבנן של שישים לא גזרו אלא בלח שיש בו טעם אטו אינו מינו, אבל ביבש ביבש שאין בו טעם כלל לא גזרו כלל דין שישים [ורק באינו מינו גזרו שמא יבשל אבל במין במינו מה"ת נגזור גזירה לגזירה].

ובמה"ב כתב בזה"ל:"ולא ידע כיון דרובא דאורייתא מ"ש בלול מיבש, דבלול לא אוקימו אדאורייתא ויבש ביבש אוקימו אדאורייתא".

ומבואר לנו באר היטיב בד' הרשב"א דפשוט היה לו מ"ט יבש ביבש בטל ברוב מדאורייתא טפי מלח בשאינו מינו, ודבריו באו לבאר מ"ט לא גזרו חז"ל גזירת שישים כמו מין במינו דאף שאין בו טעם הצריכו חז"ל שישים ולא סמכו על דין רוב א"כ ה"נ ביבש נמי.

וד' הרשב"א תמוהים כקו' הרא"ה מה"ת יגזרו חז"ל דין שישים ביבש והרי אין בו טעם ולמה להרשב"א לחפש טעמים מיוחדים בזה?

[ודוחק לומר דפשיטא ליה להרשב"א דגזרינן מין במינו אטו אינו מינו אף ביבש שבאינו מינו גופא הוא מטעם גזירה לחוד].

א. בשער"י ג-ט נקט דקשיא ליה להרשב"א שאם מצאנו שנאסר אחר שנתבשל ובעי שישים א"כ מסתבר דאף בשעה שהוא יבש לא הותר לגמרי דא"כ היאך יחזור לאיסורו, וע"כ גם כשהוא יבש יש בו דין שישים ואינו כדבר המותר והיאך שרי ביטול ביבש.

ב. באבנ"מ שו"ת-ד באר דהנה אף דלרו"ר יסוד דין שישים דאורייתא הוא מכח הטעם ולא דין שיעור בביטול, מ"מ הרי מדרבנן תקנ"ח דאף מין במינו בעי שישים ואף שאין בו טעם, וגדר תקנ"ח י"ל דהוא שיעור בביטול דהחמירו שאין ביטול עד שישים כל היכא שאילו היה באינו מינו היה נותן בו טעם הרי הוא חשוב ואינו בטל.

וס"ל להרשב"א דתקנה זו שייכא גם ביבש שהרי סו"ס החמירו שלא יתבטל עד שישים, וע"ז בא לבאר מ"ט אין ביבש גזירת שישים.

וע"ז תי' הרשב"א דלא גזרו ביבש משום שכל אחד ואחד שאוכל אינו ברור שאוכל את האיסור ויש לתלות שאינו אוכל את האיסור, משא"כ בלח שהוא בלול ובכל חתיכה אוכל גם מן האיסור.

והנה מבואר ברשב"א להדיא שאם יאכל כל החתיכות יחד עבר באיסור, וכל ההיתר הוא משום שיש לתלות בכל חתיכה שאוכל שאין זו האסורה, וזה שלא כדעת הרא"ש-לז.

ויש כאן שתי נידונים בד' הרשב"א, ראשית צריך לבאר תי' מה החילוק בין לח ליבש לענין גזירת שישים.

ועוד בטעם שאסר הרשב"א לאכול כל החתיכות יחד אם הוא משום דכה"ג שפיר איכא גזירת שישים או איסור אחר הוא, ונידון זה תלוי ג"כ בנידון הראשון לכמה שיטות שם.

**ב. ביאור חילוק הרשב"א בין לח ליבש דרך המנח"כ-**

ולכך מתחילה נבוא לבאר עיקר תי' הרשב"א לחלק בין לח ליבש בגזירת שישים, ונשנו באחרונים ג' דרכים עיקריות:

א. הפשוט בלשון הרשב"א כש"נ במנח"כ ב-ג פי' דלעולם אף בתי' נשאר הרשב"א בעיקר ההנחה דאיכא גזירת שישים גם ביבש, אלא דחידש דביבש יש להקל מטעם אחר דיכול הוא לתלות שאינו אוכל את האיסור והתירו לו לתלות שאינו אוכל את האיסור.

ולפי"ז הרי טעם סברת הרשב"א שאסור לאכול הכל יחד אינו מדאורייתא רק הוא גופא מדרבנן משום גזירת שישים, דלעולם גזרו כן אף ביבש ורק אם יכול לתלות שאינו אוכל את האיסור שרי ליה לאכול, וכ"נ במנח"כ שם.

וע"ע ברשב"א א-נג שדימה ענין זה להא דאמרינן זבחים עד. שאם נפל אחד לים הגדול הותרו כולם ובאר הטעם משום שיכול לתלות שאינו אוכל את האיסור.

ועיין ביד יהודה סט-סא (מט.) שכתב שאין כוונת הרשב"א לקולא מסויימת של תליה משום סד"ר לקולא, דא"א לומר סד"ר בתרתי דסתרי, רק ענין מצ"ע ולא נתבאר לי כ"כ כוונתו].

**ג. דרך הפמ"ג דכל גזירת שישים הוא מכח שאוכל את האיסור-**

ב. בפמ"ג פתיחה לתערובות ג-ה כתב דרך אחרת בזה, עיי"ש שנתקשה למה הוצרכו חז"ל לגזירת שישים בלח והרי כיון דמבואר ברשב"א שיש איסור לאכול הכל אף ביבש שאין בו טעם ה"נ בלח בלח יש לאסור מטעם זה שהרי לעולם הוא אוכל את האיסור?

ומכח זה חידש בפמ"ג ג"כ ע"ד המנח"כ דבאמת יסוד האיסור של אכילת כולם ביבש הוא גופא מטעם גזירת שישים.

והוסיף בזה בביאור הדברים, דהנה למנח"כ נתבאר הטעם שיש גזירת שישים גם ביבש הוא משום שעיקרו הוא שיעור ביטול שהחמירו חז"ל שלא יתבטל עד שישים, וע"ד האבנ"מ.

אבל בפמ"ג כתב דגוף גזירת שישים שגזרו חז"ל הוא משום שאסרו לאכול האיסור אף שמדאורייתא הוא מתבטל, והנה גבי לח הרי לעולם הוא אוכל גם את האיסור לכך אסרו חז"ל ולא מהני ביה ביטול.

והא דמהני ביה ביטול אחר שישים כתב בפמ"ג שהוא דין ביטול חדש משום שהוא בטל בעוצם מיעוטו, וכש"כ בסוגיא דביטול בשישים בשיטת רש"י והר"מ דביטול של שישים לאו משום דין טעם הוא רק משום שאין לו חשיבות כלל.

ולפי"ד כתב הפמ"ג דביבש אין איסור זה שהרי כשאוכל אינו אוכל בבירור את האיסור, אבל מ"מ אם אוכל הכל יחד יש לו איסור דרבנן משום שהוא פוגע באיסור.

והנה מבואר בפמ"ג דהאיסור של הרשב"א לאכול הכל יחד אינו רק ביבש אלא גם בלח, ונתבאר במקו"א דבהגר"א מבואר שעיקר איסור זה לא שייך אלא ביבש שכל דין רוב שלו הוא מכח תליה שאוכל את ההיתר וכשאוכל הכל לא שייך ביטול זה אי מדאורייתא אי מדרבנן, אבל בלח עיקרו דין ביטול לא משום תליה ומה אכפ"ל שאוכל גם את האיסור.

וביאור דעת הפמ"ג כנראה בפשוטו דס"ל שעיקר איסור זה לאכול את האיסור הוא שאסרו חז"ל גם בדבר שנתבטל שלא יפגע באיסור, ויסודו כנראה עפמש"כ אחרונים דאף אחר ביטול סיבת האיסור קיימת וזהו יסוד תקנ"ח שלא לפגוע באיסור ולכך שייך זה גם בלח.

או שעיקר הגזירה הוא משום שלא רצו חז"ל לסמוך על היתר מחודש לכתחילה, וכעין שגזרו גם שאין מבטלין איסור לכתחילה [ונתבאר במקו"א לדון בזה בלשון הפמ"ג, עיין מש"כ בד' הרשב"א והרא"ש].

ועפי"ד יסד בפמ"ג בפתיחה ג-ג חידוש גדול ששייך גזירת שישים לא רק במידי דאכילה אלא אף בכל איסורים, שיסודו הוא שהוא משתמש באיסור, ובאר בזה ד' המג"א תצח-כח שהק' היאך מותר לטלטל אפר מוקצה עם אפר אחר לכסות בו עפר והרי אין בו שישים, והוכיח מזה שלא גזרו שישים באיסור דרבנן.

ותמה עליו רעק"א בגליון שם דלא שייך גזירת שישים אלא במידי דאכילה, וכתב הפמ"ג עפ"י דרכו דבאמת שייך גזירה זו בכל דבר שהרי הוא מטלטל את האיסור ג"כ.

וילה"ק ע"ד הפמ"ג עיין רשב"א בתוה"ב (יז:) לענין מקוה שהרמב"ן הוכיח שלא נתנו דין שישים במידי דלאו עיקרו דאורייתא, והרשב"א דחה די"ל דמקוה לאו איסורי אכילה הוא, וזה דלא כהפמ"ג, וכן הביא בשער"י מד' הרשב"א יבמות פב:.

וראיתי מבארים בזה לדעת הפמ"ג דרק באיסורי אכילה והשתמשות שייך תקנ"ח שאף שהותר מ"מ הוא פוגע באיסור משא"כ במקוה אין כזה מושג של חפצא דאיסורא וכל שע"י ביטול ברוב יש בו שם מקוה לכולו תו אין בו שום חסרון והרי הוא ראוי לטבול בו.

וזה דוקא כפי מש"כ דעיקר טעמו של הפמ"ג הוא משום שפוגע בחפצא דאיסורא ולא משום שלא רצו חז"ל לסמוך על דין היתר של רוב.

והנה עיקר ד' הפמ"ג צ"ב טובא בלשון הרשב"א, וכבר תמה עליו בשער"י ג-ט דהא הרשב"א כתב שמסכים עם הרא"ה דהיכא דליכא בליעה לא גזרו גזירת שישים רק הוסיף תבלין ולד' הפמ"ג הם שני מהלכים שונים לגמרי.

ועוד יל"ע בביאור לשון הרשב"א להפמ"ג למה הוצרך הרשב"א לומר שלא אסרו אלא כשראוי לתת טעם, וביותר תימה מש"כ הרשב"א בהמשך דבריו דחמץ בפסח אין איסורו מחמת הטעם לכך הוא גם ביבש, ומה ענין זל"ז והרי סו"ס עיקר איסורו הוא משום שאוכל גם את האיסור ואף ביבש יש לאסור?

אבל כנראה ביאור ד' הפמ"ג, דגוף המודד לומר דגדר גזירת שישים הוא משום שאוכל גם את האיסור הוא מהא דתלו זה בדין שישים, וע"כ עיקר האיסור הוא מפני שאוכל את האיסור ובשישים הרי הוא בטל בעוצם מיעוטו, אבל בשאר איסורים שהצריכו מאה או מאתיים או משהו הרי עיקרו הוא משום חומרא בעלמא בשיעור הביטול דאי משום שאוכל את האיסור הרי בשישים אין כאן משמעות להאיסור, משא"כ בשישים יסודו הוא במה שמסוגל לתת טעם ואכתי לא בטל בעוצם מיעוטו ע"כ לאו שיעור בעלמא הוא רק שאסרו לאכול את האיסור, ועדיין כ"ז דוחק.

ג. חילוק הנפ"ח והקו"ב בין יבש ללח-

ובעיקר מה שלמד הפמ"ג לפי פירושו דאף גזירת שישים דלח הוא מאותו ענין שאוכל את האיסור, הנה יש מקום לנטות מדבריו בזה אף לפי פירושו.

והנה הפמ"ג הכריח דבריו דל"ל גזירת שישים בלח ולא נאסר משום שאוכל את הכל יחד, ובאחרונים לא קבלו קושייתו.

עיין נפ"ח יו"ד-יח דלעולם ביבש לא גזרו חז"ל כלל גזירת שישים בלח ומ"מ כשאוכל את הכל יחד יש כאן איסור חדש דרבנן שאין לאכול את האיסור יחד עם ההיתר.

אבל כל גזירה זו לא שייכא אלא ביבש אבל בלח אין בו איסור זה ורק מטעם גזירת שישים אתינן עלה.

ובביאור החילוק בין יבש ללח, עיין בקו"ב בכורות-ד דלעולם יסוד הגזירה הוא כהבנת הפמ"ג שאסרו חז"ל לאכול את סיבת האיסור, אלא שחלוק בזה ביטול דיבש מביטול דלח, דביטול דלח הוא מבטל את כל המציאות של הדבר ובכה"ג לא גזרו.

ויש להבין זה גם באופן פשוט יותר, דביטול דיבש הרי כל הביטול הוא מכח הספק ואם אדם אחר יודע ומכיר את האיסור אין לו ביטול, משא"כ ביטול דלח הוא ביטול כלפי כו"ע מעצם סוג התערובת שא"א לאכול את ההיתר בלא האיסור, ובזה לא גזרו חז"ל על אכילת האיסור בתערובת.

**ד. ביאור דרכו של הגר"א בד' הרשב"א-**

אבל נראה לבאר כל ד' הרשב"א באופ"א ועפי"ז יובנו לנו ד' הגר"א קט-ה, עיין בהגר"א שם שכתב לבאר טעם הרשב"א שאוסר לאכול הכל יחד בזה"ל:"דטעם הביטול דעל כ"א שאוכל אומר זה הוא ההיתר משא"כ בב"א".

והנה משמע מהגר"א דיסוד ד' הרשב"א הוא ענין בעיקר המושג ביטול ולא רק תקנה נפרדת.

אבל הנה זה ברור [אף להאחרונים שפי' ד' הגר"א משום איסור תורה] דוודאי אף הגר"א מודה דעיקר ביאור ד' הרשב"א אינו כלפי דין דאורייתא, שהרי נתבאר בתחילת דברינו דכל ד' הרשב"א ע"כ איירי בדין גזירת שישים.

ונראה דסבר הגר"א דעיקר תי' הרשב"א הוא סברא בעיקר דין ביטול דאורייתא שהיא משפיעה שביבש לא יהיה גזירת שישים.

והביאור דיסוד חילוקו של הרשב"א דלא גזרו שישים אלא בלח הוא משום דחלוק עיקר הביטול בין יבש ללח, דלענין לח יסוד הביטול הוא במה שהאיסור אוסר לאכול את כל התערובת, וע"ז אמרינן א"י לאסור את כלל ההיתר המרובה שאין האיסור המועט נחשב קיים בתוך ההיתר המרובה.

והיכא שהוא נותן טעם בההיתר הרי א"י להתבטל דחיך אוכל יטעם ואמרינן שהאיסור קיים בכל ההיתר וא"א לומר שאינו קיים כאן [וכיון שכן אסרו חז"ל אף מין באינו מינו דאף טעם זה אסרו חז"ל].

משא"כ לענין יבש ביבש, יסוד הביטול הוא מכח תליה שאינו אוכל את האיסור, וממילא בזה אין הטעם מעלה ולא כלום, שעיקר יסוד ההיתר משום תליה ומה יתן לך טעם ואף אם הוא חשוב שיכול לתת טעם מ"מ אין הנידון לבטלו משום שאינו חשוב בתערובת רק משום תליה לחוד, ודו"ק, ולכך לא שייך גזירת שישים ביבש.

וזהו שלמד הגר"א דכיון שנקט הרשב"א שיסוד הביטול הוא מכח הספק ותליה שאינו אוכל את האיסור ממילא אם אוכל הכל בב"א אסור, ויתכן שהוא איסור תורה ולא מגזירת שישים אתא עלה.

[ונתבאר במקו"א שני אופנים בד' הגר"א, דפשטות לשון הגר"א נראה דעיקר הביטול ביבש הוא משום הלך אחה"ר.

ועוד נתבאר די"ל אף אם הוא דין ביטול מ"מ יסוד הביטול הוא מכח שהאיסור מספק את ההיתר, ואין בכוחו לאסור את ההיתר ובטל, וגם בזה ל"ש לומר שע"י טעם הוא קיים בתערובת דעיקר החסרון שלו שא"י לספק את ההיתר, משא"כ בביטול דלח עיקרו הוא משום שלא חשוב קיים בתערובת וע"י טעם אינו בטל].

וכיון שכנים הדברים הרי נמצא שהגר"א פי' ד' הרשב"א באופ"א מהמנח"כ ופמ"ג, דלהמנח"כ ופמ"ג הרי אף ביבש תקנו שישים אבל להגר"א לא שייך תקנת שישים כלל שזה לא ימנע ביטול של יבש כלל.

ולהגר"א מתבאר ג"כ שהאיסור לאכול הכל יחד אינו גזירה צדדית מכח שהוא אוכל את האיסור ואף אחר ביטול תקנ"ח כן, אלא דכל כה"ג לא שייך כלל מושג של ביטול דיבש.

ויש כאן הערה דאף להמנח"כ הרי י"ל דסוף דבר לא תקנו ביבש גזירת שישים כלל, כיון שיכול לתלות בכל אכילה ואכילה דאינו אוכל את האיסור הרי הותרו כל החתיכות ופקע מינה גזירת שישים, אלא שאם אוכל הכל יחד חו"נ גזירת שישים, ויתבאר מזה עוד נפק"מ לקמן.

**ה. ביאור טעם האיסור לאכול כל החתיכות יחד-**

ונמצא לנו בביאור ד' הרשב"א בטעם האיסור לאכול כל החתיכות יחד כמה דרכים:

א. לד' המנח"כ הוא מיסוד גזירת שישים שיסודה הוא חומרא בשיעור הביטול, ורק היכא שיכול לתלות שאינו אוכל את האיסור יכול לאכול אבל לאכול הכל יחד לא.

ב. לד' הפמ"ג יסודו ג"כ משום גזירת שישים אבל כל גזירת שישים פי' בענין אחר דאסרו לאכול את החפצא דאיסורא [אא"כ בטל בעוצם מיעוטו של שישים], ורק אם יכול לתלות שאינו אוכל האיסור שרי.

ודרכים אלו הרי מתבאר דאף במין בשאינו מינו ביבש וודאי לא יהיה בו איסור תורה אם אוכל כולם יחד וכל דינו הוא ע"י גזירת שישים.

ג. להגר"א עיקר דינו אינו אלא הלכה מסויימת בדין ביטול דיבש אבל לא בביטול דלח, ודין גזירת שישים הוא דין אחר שאינו קיים אלא בלח.

ויש להסתפק בדעת הגר"א אם איסורו הוא מה"ת או מדרבנן, ונתבאר במקו"א, דעת הגרי"ז ובאר יצחק יו"ד-י ומשנת ר"א שהוא איסור תורה להגר"א.

אבל בשער"י ג-ט נקט דאף להגר"א אינו אלא מדרבנן ממה דדימה הגר"א זה לדין שתי שבילין אבל מה"ת שרי.

ד. בחוו"ד קט-ה הלך בדרך אחרת בביאור ד' הרשב"א, דיסוד האיסור לאכול את כולם הוא משום דין טעם דאורייתא ובאינו מינו וודאי יהיה מה"ת.

ויסד שם דהא מודו כו"ע דיבש ביבש מין בשא"מ אף אם בטל מה"ת מ"מ כשאוכל כולם יחד וודאי אית ביה איסור תורה, ואף להרא"ש [וכל נידון הראשונים הוא רק במין במינו].

וביאר הדברים דכשם שמצינו בלח שיש מושג של טעמו וממשו שע"י שמרגיש את הטעם אין הממשות מתבטלת דחיך אוכל יטעם, ה"נ לענין ביטול דיבש נמי אם מרגיש בו טעם האיסור הרי מדאורייתא לא בטיל.

ולכך אם אוכל הכל יחד במין בשאינו מינו וודאי עבר על איסור תורה, וה"נ במין במינו גזרו אטו מין בשאינו מינו וזהו יסוד שיטת הרשב"א שאסור לאכול הכל יחד.

ודבריו חידוש גדול לומר שגם ביבש יש מושג של טעמו וממשו, ולכאו' זה אינו מסתבר דמה יוסיף לך הטעם והרי הוא אוכל גם את עיקר הממשות של האיסור בפנ"ע ומ"מ הוא בטל דעיקר ביטולו אינו משום שאינו קיים בתערובת רק משום שאין כוחו לספק את ההיתר ולאוסרו, או משום הלך אחה"ר, ומה יוסיף לך דין טעם ויתבטל גם הטעם כמו הממשות שבטלה ברוב אף שהוא מרגיש אותה כשאוכל, וצע"ג.

ואמנם מצאנו כה"ג דעת תרוה"ד דאף ביבש באינו מינו יש בו איסור תורה [אף שאינו אוכל יחד], אבל כבר פי' בחוו"ד צח-ג טעמו משום דס"ל דהלמ"מ חידשה שיעור לביטול במין בשאינו מינו ולאו מתורת טעם הוא [וס"ל כשיטת רש"י דיסוד דין שישים הוא שיעור בביטול ולא מתורת טעם], אבל לרו"ר שהוא מתורת טעם לכאו' אין מקום לד' החוו"ד כלל.

וכנראה כל ד' החוו"ד אינו אלא באוכל הכל יחד, דבכה"ג א"א לבוא עליו מטעם ביטול של ספק ותליה, שהרי הוא אוכל וודאי את האיסור וכל הנידון הוא שיש להתיר משום ביטול דלח שאין האיסור חשיב באכילתו שיאסור עליו אכילת ההיתר, וכיון שהוא אוכל הכל יחד שפיר אית ביה ביטול דלח, וע"ז אמרינן דע"י טעם שפיר נאסר, דו"ק.

ובחוו"ד הוכיח דבריו מסוגיא זבחים עח. שיש איסור לאכול בכל ומשמע ביבש ביבש איירי כש"כ הרבה אחרונים, ומ"מ חייל ביה דין טעמו וממשו.

וגם לד' החוו"ד יסוד האיסור ביבש במינו לאכול הכל הוא מטעם גזירת שישים, אבל כל האיסור הוא רק באופן שאוכל את הכל יחד.

והנה לכל השיטות מלבד שיטת הגר"א למדנו דמה שאסר הרשב"א לאכול הכל יחד אינו אלא מדרבנן, וע"ע מנח"כ, ט"ז קט-א ופמ"ג שם, חוו"ד-קט, בי"מ או"ח-תמז ושעה"צ סק"ל שם להלכה, ושער"י אף בשיטת הגר"א, ורק להגר"א י"ל לא כן.

ונפק"מ מכל דרכים אלו, עיין בחזו"א לו-ה שהק' ממתני' ערלה הצובע בסיט ח"א יעלה באחד ומאתיים, וצ"ע הרי משתמש גם באיסור ולהרשב"א אין להשתמש הכל יחד?

והנה למנח"כ ופמ"ג שהוא משום גזירת שישים אשה"ט דהכא איכא שישים.

וגם לדרך המנח"כ י"ל דאף בלא שישים שרי שלא גזרו רק במאכ"א ולא בשאר מילי כש"כ במקו"א, אבל לפמ"ג שאסר אף בלא דין מאכ"א כהמג"א תצח-כח לפי"ז ל"מ תי' זה.

ולהגר"א צ"ע לתרץ שהרי הכא הוא משתמש בכולו ואולי בזה יש בו דין ביטול דלח.

ובעיקר הנידון יש בנו"ט להביא לשון הט"ז קט-א "חד בתרי בטל וכו' ולא החמירו רבנן להצריך שישים רק שהחמירו שלא יאכל שלשתן כאחד דהא ממ"נ אוכל האיסור באותה אכילה".

ובפשטות לשונו משמע דאין טעם האיסור לאכול הכל יחד משום גזירת שישים אלא משום שהוא אוכל הכל יחד, והוא או כד' הגר"א או כד' הפמ"ג שלא גזרו בו שישים אבל מ"מ האיסור הוא מכח שאוכל את האיסור ג"כ [אבל קצת לא משמע כהפמ"ג דלדבריו גם עיקר גזירת שישים הוא מה"ט ולמה כתב הט"ז שלא הצריכו שישים ביבש והרי הצריכו זה אלא שאם אינו אוכל את האיסור אינו בכלל גזירה זו].

**ו. אם יש גזירת שישים ביבש-**

ויש לדון לדעת האחרונים בשיטת הרשב"א שהאיסור לאכול כולם יחד הוא משום גזירת שישים, ובפשוטו היה נראה מזה דוודאי יש גזירת שישים גם ביבש אלא שהותר לו ע"י תליה שאינו אוכל את האיסור, וכל שהוא אוכל יחד או מבשלם הרי ממילא הוא בכלל גזירת שישים, וכ"נ ביד יהודה.

אבל י"ל ג"כ שלא גזרו כלל גזירת שישים ביבש, ורק שאם אוכל הכל או בישלו חו"נ גזירת שישים, ויתבאר כן לקמן בדעת הש"ך.

וכתב ביד יהודה דכל מה דס"ל להרשב"א שיש גזירת שישים ביבש הוא דוקא שיטת הרשב"א, אבל בדעת הרא"ה נקט שאין גזירת שישים ביבש כלל [ועיין לקמן בד' הרא"ה במבשל בשתי קדירות הבאנו עוד סימוכין לזה בדעת הרא"ה].

ובטעם הדבר פי' ביד יהודה שיש לו שיטה אחרת וזה עפ"י לשון הר"ן (לו.):"אבל יבש ביבש כיון שהאיסור עומד בעצמו ומדינא חד בתרי בטיל ה"נ בטל מדרבנן דשיעור שישים לא שייך הכא כלל הא לא מיבטל טעמא בהכי", והבין ביד יהודה הטעם דכיון שלא יועיל שישים לא אסרוהו רבנן שלא רצו לאסור יותר משישים, ודוחק.

וע"ע ברא"ה בבד"ה (יז.) שדחה טעם הרשב"א שיסוד הקולא הוא משום תליה שהרי ממ"נ בסופו אוכל איסור ואיך מותר לו לתלות, ורק כתב דלא תקנו דין שישים אלא בלח שהוא מעורב זב"ז אבל לא ביבש, ומשמע דלא גזרו כלל גזירת שישים ביבש כיון שאין בו טעם [מיהו לא משמע כשיטתו של היד יהודה בטעמו של הרא"ה].

[אבל צ"ע שהרשב"א כתב שדרכו היא כעין הרא"ה, ולהנ"ל לא קרב זא"ז כלל, רק כנראה כוונת הר"ן והרא"ה דאין טעם להצריך שישים גבי יבש שיסוד הגזירה של שישים הוא מכח הטעם].

ומה שהרא"ה החמיר שלא לאכול הכל יחד או לבשלם, והרי לשיטתו אין גזירת שישים ביבש כתב ביד יהודה דלפי"ז ע"כ צ"ל שהוא משום חו"נ.

**ז. בד' הרא"ה דשרי ביטול לכתחילה-**

וברא"ה כתב שמותר לבטל לכתחילה בשישים את החתיכות ואח"כ לבשלם, כיון דשתא לאו איסורא הוא.

וכנראה יל"פ סברתו בשני אופנים:

א. יתכן לפרש שהוא סברא מסויימת לענין ביטול איסור לכתחילה דאף שאחר שיבשל יהיה בו איסור בטעם מ"מ בשעת הביטול אכתי לאו איסור הוא וכעין שכתבו הפוסקים או"ח-תרכו לדון במבטל סכ"פ קודם סוכות שאין בו משום ביטול איסור לכתחילה ואף שאח"כ צריך להשתמש בתורת ביטול.

ולפי"ז עיקר הנידון של הרא"ה הוא דס"ד לומר דכיון דהדשתא יש בו ג"כ איסור לאכול הכל יחד ייאסר וע"ז חידש דכיון שכ"א בפנ"ע מותר הרי כל האיסור הוא כלפי הגברא שלא לאכול שלשתן שעי"ז יחזור להאסר [כענין חו"נ, עיין לקמן מהיד יהודה] ולא חשיב איסור כלפי ביטול לכתחילה.

ב. אבל יותר נראה לפרש [וכ"מ לשון הג' רעק"א על הש"ך קג-יב] דכיון דהשתא בטל ברוב הרי גם הטעם היוצא ממנו מותר שהרי הוא יוצא מן ההיתר, אלא שאחר שמבשל ויוצא ממנו טעם ונרגש הרי הוכר האיסור, וכש"כ במקו"א בד' הרא"ש, וא"כ כל שמוסיף עד שישים ואין טעם האיסור ניכר הרי תו ביטול הטעם לאו ביטול איסורא הוא [ואי משום ביטול ברוב הרי מעיקרא נמי היה לו כבר ביטול ברוב][[1]](#footnote-2).

וכביאור זה נקט ביד יהודה שם ועפי"ז כתב דלשיטות האוסרים יבש ביבש לאכול הכל יחד מעיקר הדין משום גזירת שישים דאיכא גם ביבש היכא שאין בו תליה [כפשטות לשון הרשב"א דלאו משום חו"נ הוא], הרי יש איסור ישירות לאכול את הטעם ונמצא משתמש בדין ביטול על הטעם ואין בו היתר לבטל לכתחילה.

וכל ד' הרא"ה שמותר לבשלו הוא רק לשיטתו שאין גזירת שישים ביבש כלל כיון שאין בו טעם ורק לאכול יחד אסור משום חו"נ.

[אח"כ ראיתי שכנראה גם לפי פירוש הראשון י"ל שהוא תלוי בזה, דכל ההיתר של הרא"ה הוא מכח דהשתא ליה ביה איסורא ואף אם אוכל יחדיו הוא רק מתורת חו"נ, אבל להרשב"א הרי השתא נמי אית ביה איסורא משום גזירת שישים ביבש שלא לאכול אלא ע"י תליה, וממילא יש בו איסור לבטל לכתחילה].

ומכח זה נקט דהשו"ע שפסק כדינו של הרא"ה שמותר לבשלם לכתחילה ע"כ ס"ל כהרא"ה בזה שאין גזירת שישים ביבש כלל ודלא כהרשב"א.

ועפי"ז דן עוד במש"כ המג"א הל' פסח דיבש ביבש מותר להשהותו לשיטת הרא"ש כיון שאין בו איסור אכילה כלל, אבל לשיטת הרשב"א שאסור לאכול הכל יחד אסור לשהותו ג"כ דאכתי יש בו איסור, וכתב ביד יהודה דלפי"ד הרי לשיטת הרא"ה אף שאסור לאכול הכל יחד אינו אלא משום חו"נ אבל כל שהוא עדיין יבש מותר להשהותו, ועיי"ש שמכח זה תמה על המג"א הל' פסח.

**ח. ביאור ד' הרשב"א לענין חמץ בפסח-**

ברשב"א שם כתב דלפי דבריו כל החילוק בין יבש ללח אינו אלא באיסורי טעם של שישים, אבל במה שאסרו חז"ל יותר משישים ולא מחמת טעם הוא אסור וכגון חמץ בפסח אין לחלק בזה בין יבש ללח.

ודבריו צ"ב דמשמע דכל זה הוא רק לפי יסוד שכתב לעיל, ולכאו' אף להחולקים על הרשב"א גם יהיה כן, שהרי סו"ס הוכיח הרשב"א שאם אסרו ביותר משישים ע"כ לאו משום הטעם נאסר וא"כ מה לי לח ומה לי יבש?

ובאמת ברא"ש ע"ז עד. חולק ע"ד הרשב"א וכתב שאין איסור משהו בחמץ בפסח ביבש ביבש, וחזינן שבאמת הוא תלוי במחלוקתם, וצ"ב רב.

ועיין בב"י-קט שכתב בזה"ל:"ודבר ברור הוא שאין זה דרכו של הרא"ש אלא שהוא סובר דלגמרי נתבטל חד בתרי יבש ביבש וחזר הכל היתר גמור וא"כ אף באיסורין שהם למעלה מכדי נ"ט שרי, וזהו שהתיר תערובת חמץ ביבש אפי' באכילה".

[והנה ברמ"א קט-ב הקיל כשיטת הרא"ש שיש להקל בהפסד מרובה אף בנתבשל, אבל תמה ע"ז בפמ"ג דכיון דמבואר ברשב"א ובב"י דדין חמץ נמי דתלי במחלוקת הרא"ש ורשב"א א"כ הו"ל להרמ"א להקל גם גבי חמץ ביבש ביבש?

ותי' דסמך על טעמו השני של הרשב"א דחמץ בפסח כיון דדינו במשהו הו"ל כקבוע, וזה שייך אף לדעת הרא"ש].

אבל עיקר ד' הב"י מדרש פליאה הוא, ואינו מובן כלל מה ענין דינו של הרא"ש והרשב"א אי שרי הכל בב"א לדין יבש בפסח, וכבר תמה בזה ביד יהודה קט-ה תמה בזה על הב"י.

ויל"פ שתי אופנים:

א. יל"פ כוונת הרשב"א, דכיון דנקט הרשב"א לעיקר דכל גזירת חכמים של שישים בעיקרו היא גם ביבש [אלא דשרי משום שתולה שאין זה האיסור], הרי גם לענין גזירת חמץ בפסח במשהו י"ל שגזרו כן גם ביבש כמו גזירת שישים.

אבל להרא"ש הרי י"ל דמעיקרא לא גזרו שישים ביבש כלל רק בלח וה"נ גזירת משהו לא גזרו ביבש, וכנראה זהו כוונת פמ"ג קט-ה ד"ה מריש שכתב דלהרא"ש הקילו ביבש מבלח שמותר לאכול אפי בב"א ולהרשב"א לא הקילו ביבש בלח ורק בזא"ז מותר ולו יצוייר גם בלח בזא"ז נמי שרי.

והנה ד' הרשב"א יתפרשו לנו היטיב עפי"ד הגר"א דיסוד הקולא שהקילו חז"ל שלא לגזור שישים ביבש הוא רק סברא לענין שישים, ומשום דיסוד דין חומרת חז"ל להצריך שישים הוא משום שבשיעור זה הוא חשוב שיכול לתת טעם, ובזה אמרינן דביבש שעיקר הביטול שלו הוא מכח תליה מה יתן לך מה שהוא נותן טעם.

אבל לענין חמץ בפסח ושאר איסורים שאינם ענין לדין טעם הרי עיקר השיעור ביטול הוא חומרא בעלמא שלא יתבטל עד שישים, וא"כ שפיר יש מקום לחומרא זו גם ביבש.

אבל כ"ז לדרכו של הגר"א אבל לפי"ד המנח"כ דלעולם גזירת שישים היא גם ביבש אלא שיכול לתלות שאינו אוכל את האיסור לכאו' ה"נ ממש נימא גם לענין חמץ במשהו, וצע"ג.

ולדרך הפמ"ג שיסוד גזירת שישים הוא משום שהוא אוכל את הכל לכך אין איסורו ביבש, י"ל ג"כ ד' הרשב"א דכל איסור שהוא למעלה משישים אין יסוד איסורו משום שהוא אוכל את הכל, דא"כ אחר שישים לא ייאסר שהרי הוא בטל בעוצם מיעוטו רק איסורו הוא שיעור בביטול בעלמא, ובזה יש להחמיר אף ביבש, ודו"ק.

ב. אבל עדיין יש כאן מקום עיון לשיטת הרא"ש, דלכאו' אין שום מקור דלדעת הרא"ש לא גזרו גזירות חז"ל ביבש, דבשלמא להרשב"א נתבאר עפי"ד האבנ"מ דבעיקרו היה הדין נותן לגזור אף ביבש שהחמירו שלא יתבטל הצו"ר עד שישים, אבל לדעת הרא"ש אין טעם לגזירת שישים בלח הוא אטו אינו מינו, וזה לא שייך ביבש כלל ואין סיבה לגזור ולכך אין גזירה זו ביבש, אבל מנ"ל להוכיח מזה שהקילו גם באיסור משהו שלא יהיה ביבש?

ויש לבאר בזה עפי"ד הרא"ש ע"ז עד. שם שכתב הטעם שאין איסור חמץ במשהו ביבש משום שרק אחרי שגזרו שאינו בטל ברוב נתנו שיעור להרחיבו עד אלף בחמץ וכה"ג, ולכך ביבש לא שייך זה, וכ"נ בלשון הרשב"א (יח.), עיי"ש.

ולפי"ז יש לפרש גם אופן אחר בעיקר כוונת הב"י לתלות דין יבש בד' הרשב"א והרא"ש, דלהרשב"א לשיטת המנח"כ והפמ"ג דאיכא גזירת יבש בשישים ואסור לאכול בב"א משום גזירת שישים הרי שייך לגזור גזירת משהו בחמץ שהיא בנויה על גזירת שישים.

אבל להרא"ש כיון שלענין שישים ליכא גזירה ממילא ה"נ לענין חמץ, ולפי"ז הוא ביאור חדש במחלוקת הרא"ש והרשב"א בזה, וזה א"ש דוקא להמנח"כ אבל להגר"א דאין גזירת שישים ביבש אאל"כ.

[ומ"מ גם לפי' זה אכתי לא הונח לן כה"צ משה"ק לשיטת המנח"כ מה"ת להרשב"א שלא יועיל תליה לענין איסור משהו].

ולפי כל הנ"ל יש כאן תמיהה גדולה על שיטת הש"ך, דהנה גם דרך זו אזלא דוקא אם נפרש דלהרשב"א יש גזירת שישים ביבש, אבל דעת הש"ך יתבאר לקמן דמשמע דעתו שלא גזרו גזירת שישים ביבש כלל, ומה שהוא אסור לאכול הכל יחד הוא משום דעי"ז חו"נ גזירת שישים.

ולפי"ז א"א לפרש כש"כ בכוונת הרשב"א דגזירת משהו בנויה על גזירת שישים דהא אין גזירת שישים ביבש כלל.

וגם להש"ך לא ס"ל כהגר"א בטעם האיסור להרשב"א באכילת הכל יחד שהוא משום דלא שייך ביטול ביבש בלא תליה, רק ס"ל שהוא מטעם גזירת שישים וס"ל דכשאוכל הכל יחד חו"נ גזירת שישים, וכשי"ת לקמן.

וצע"ג לפי"ז היאך תלי הב"י דין יבש במחלוקתו עם הרא"ש והרי עיקר הפלוגתא הוא דלהרא"ש לא אמרינן חו"נ ולהרשב"א אמרינן חו"נ גזירת שישים, אבל אינו ענין כלל לדין איסור משהו, וצע"ג.

**ט. עוד בד' הרשב"א דחומרא דחמץ בפסח וערלה אף ביבש-**

כתב הרשב"א (יז:) דלפי"ד א"ש הטעם שהחמירו בתרומה במאה אף ביבש כיון שאין איסורה משום טעם אלא במאה לכך שייך אף ביבש, וכן בחמץ בפסל.

ועוד כתב דלענין חמץ בפסח י"ל טעם נוסף דכיון שאיסורו במשהו הרי הוא חשיב כקבוע.

והנה הק' למרן הגרי"ז על שיטתו דדין ביטול יבש הוא מתורת הלך אחה"ר, א"כ היאך אסרו חמץ בפסח ושאר חומרות דרבנן בשיעור הביטול ביבש ביבש, ואטו אין בחמץ ובכל הנך דין הלך אחה"ר?

ואמר הגרי"ז דלעולם בכל ביטול יש לדון שלא שייך דין הלך אחה"ר משום דהוי קבוע, וע"ז בעי דין ביטול שלא לדון בו קבוע וממילא יש לדון הלך אחה"ר, אבל בחמץ אין בו דין ביטול וממילא הדר ביה דין קבוע, ונתבאר עוד במקו"א.

והנה ד' הרשב"א צ"ב בתרתי, חדא שהוא דלא כהגרי"ז שהרשב"א כתב דחמץ בפסח לא שייך הלך אחה"ר משום קבוע אבל נראה שם דבתרומה וכה"ג שהחמירו רק במאה לא שייך בו טעם דהוי כקבוע, וא"כ תיקשי לשיטת הגרי"ז למה לא נתיר אף בפחות ממאתים משום הלך אחה"ר ואטו אין דין כל דפריש גבי תרומה?

ובאמת קו' זו לא תיקשי דוקא להגרי"ז אלא דמבואר בר"ן חולין צה. שם להדיא הטעם שאין היתר הלך אחה"ר באיסורין החשובים הוא משום דין קבוע, והוא מפורש לפי דרכו בגמ' זבחים עג:, ותיקשי טובא שהרי בתרומה כתב הרשב"א שאין דין קבוע.

ועו"ק עיקר ד' הרשב"א דמה טעם הוא לומר דחמץ בפסח במשהו אף ביבש משום דהוי כקבוע, והרי בכל ביטול יבש תיקשי דהוי קבוע ואיך מתבטל, וע"כ כש"כ ברשב"א ור"ן חולין צה. דביטול מפקיע דין קבוע, וא"כ ה"נ יפקיע דין קבוע של חמץ בפסח, וכבר הק' כן בשער"י ד-י[[2]](#footnote-3).

וע"כ קושיא חדא מיתרצא בחברתה, דוודאי קבוע א"י להיות טעם בכל מקום, דאדרבה נימא ביטול ולא קבוע, וכש"כ הראשונים שם, ורק בחמץ שאסור במשהו בזה יש סברא מיוחדת לדון בו קבוע ולא לדון בו ביטול.

וכדי לבאר הדברים היטיב נקדים ד' הרשב"א והר"ן צה., שהוקשה לראשונים שם מ"ט בכל ביטול ברוב אין חסרון של קבוע, וכתבו הר"ן והרשב"א [וכ"נ ביד יהודה קי-יא גם בכוונת התוס' ודלא כהבי"מ, ואכ"מ ונתבאר במקו"א], דע"י ביטול תו לא שייך לדון קבוע, אבל לא משום דבדין ביטול ברוב לא אכפ"ל שהוא קבוע, אלא דזהו דינו של הרוב לבטל חשיבות המיעוט ולא שייך קבוע שעיקרו להחשיב את המיעוט דאדרבה דין הרוב למעט את חשיבות המיעוט.

ולפי"ז יל"פ ד' הרשב"א, דא"א להתיר תרומה ודברים החשובים ע"י הלך אחה"ר דכל שלא נדון בו ביטול וודאי ייחשב כקבוע וא"י להתבטל.

אבל נידון הרשב"א הוא נידון אחר ולא דן משום הלך אחה"ר אלא אעיקרא דמילתא לענין ביטול ברוב, וע"ז דן הרשב"א דכיון שכבר תקנו בלח שלא מתבטל עד מאה או במשהו ה"נ יהיה כן ביבש.

וע"ז חילק הרשב"א דלענין חמץ אה"נ ע"י שתקנו בלח שאפי' במשהו אינו בטל הרי הפקיעו ממנו כל שייכות של ביטול שאינו מתנגד כלל להתערובת, וממילא דאף לענין יבש א"א לו להתבטל בתערובת ואדרבה חשיב כקבוע ואינו בטל שהביטול אינו מפקיע חשיבותו.

אבל לענין תרומה וכה"ג ס"ל להרשב"א דכיון שלא תקנו בו דין משהו רק איסור במאה ומאתיים הרי הפקיעו עיקר הביטול ממנה ועדיין יש בה שייכות של ביטול רק ששיעורו הוא במאה, ובזה ס"ל לחלק דכיון שאינו אלא שיעור הרי לענין יבש י"ל שלא תקנו כן וממילא לא חשיב קבוע ובטל, משא"כ בחמץ שתקנו שאין בו מושג של ביטול הרי הוא קבוע ולא בטל, ועדיין הדברים צ"ב, וכתבתי הכיוון בזה.

**י. ביאור ד' הרשב"א בחזר ובשלו בשתי קדירות-**

עוד כתב הרשב"א דכיון שכל ההיתר הוא רק משום שי"ל שאינו אוכל את האיסור א"כ אם חזר ובשל הכל בקדירה אחת אסור לאכול אפי' חתיכה אחת שהרוטב המעורב מכל החתיכות יחד נבלע בחתיכה והוי כאוכל הכל יחד, וכ"נ להלכה בשו"ע קט-ב.

אבל כתב הרשב"א שאם בישלם בשתי קדירות שפיר יש להתיר, וצ"ב רב שהרי יש לחוש שבישל את האיסור עם עוד חתיכה בקדירה אחת, וא"כ אותה קדירה יש בכולה מן האיסור ונאסרה כולה מטעם ששבה להיות כדבר הנבלל, ושוב אין כאן ביטול ברוב רק ספק לחוד באיזה קדירה נפלה החתיכה ואיך אפשר להתיר?

והנה בעיקר דינו של הרשב"א הביא הש"ך קט-יב ד' הב"ח דמש"כ הרשב"א להתיר בשתי קדירות הוא אף בנתבשל קודם שנודע התערובת, ומקורו שהרי הרשב"א אסר לבשל הכל אפי' אחר שנודע התערובת וע"ז כתב לבאר דהוי כמו איסורין הנבללין וא"כ גם בזה יהיה ההיתר דבשתי קדירות אינו כאיסורין הנבללין ושרי אף אחר שנודע התערובת.

והש"ך חלק ע"ז דדוקא אחר שנודע התיר הרשב"א, וטעמו כתב בזה"ל:"דכיון שכבר נודע ונתבטל מן התורה וגם מדרבנן ברוב, אלא דלבשלן יחד אסור משום שחזר האיסור ונתערב עם ההיתר והרי הוא כשאר איסורין הנבללין כדכתב הרשב"א להדיא, ואסור אז מדרבנן, והלכך כל שנתבשל בשני קדירות דלא חזר להיות כשאר איסורין הנבללין ובשעה שאוכל כל קדירה אומר האיסור בקדירה אחרת מותר".

"ואפי' תימא דמידי ספיקא לא נפקא הו"ל סד"ר לקולא, ואפשר דאפי' סד"ר ליכא דלא גזרו רבנן מין במינו בס' אלא בלח אל כשנתבטל כבר ברוב לא החמירו אח"כ ואוקמה אדאורייתא כל שי"ל שאני אומר".

ומבואר בש"ך טעם ההיתר דכיון שכבר נודע הרי גם אם מבשל את כל החתיכות יחד אין בו איסור תורה רק איסור דרבנן [וע"ז המשיך הש"ך לבאר מ"ט אין בו איסור דרבנן].

ומבואר לפי"ז דהרשב"א מודה מדאורייתא שאין איסור באכילת כולן יחד או בבישול כולן יחד, ורק אסר מדרבנן.

אבל נתבאר במקומו דעת כמה אחרונים הסוברים שהרשב"א אסר מדאורייתא לאכול הכל יחד או לבשלן, ולפי"ז וודאי תיקשי טובא היאך התיר הרשב"א במבשל בשתי קדירות?

ויתכן ליישב עפמש"כ במקו"א להקשות כעין קו' הש"ך היאך מותר לאכול שתי חתיכות יחד והרי בכה"ג תו ליכא הלך אחר הרוב ואין כאן אלא ספק איסור ומ"ש מאכילת כל החתיכות יחד שאסר הרשב"א, ונתבאר ליישב בשני אופנים:

א. דכיון שכבר הותר קם דינא וחל ההיתר של רוב כל שיישאר הספק איזה האיסור, ולפי"ז יל"ד גם בנידון של שתי קדירות ליישב דסו"ס השתא הוא מצב של ספק באיזה קדירה האיסור נמצא ואכתי אית ביה היתר של רוב והוי ממש כאוכל שתי חתיכות יחד, ויל"ע בזה טובא אם דומה להתם.

ב. עוד הבאנו שם דרך נוספת דאף להרשב"א יסוד ההיתר של יבש ביבש הוא מתורת ביטול ודוקא אם אוכל הכל יחד הרי כלפי מצב זה אין סתירה בין האיסור לההיתר כלל ואין האיסור מכח שאוסר את האחרים רק מכח שאוכל את האיסור ממ"נ, אבל בכה"ג שאוכל שתי חתיכות הרי נמצא שהאיסור אוסר לאכול את כל החתיכות ובזה אמרינן ביטול ברוב שא"י המועט לאסור את המרובה.

אבל דרך זו לא תהני הכא גבי קדירות שהרי יש לחוש שהאיסור נפל לקדירה שיש בה שתי חתיכות ובכה"ג אסר אותו מתורת טכע"ק, ותו אין היבש אוסר אלא חתיכה אחת ונמצא שלהצד שנפל לקדירה זו אין כאן ביטול ברוב כלל שאין המועט בא לאסור את המרובה רק ספק דאורייתא לחוד הוא.

**יא. עוד בד' הש"ך והב"ח-**

והנה בש"ך המשיך להקשות דמ"מ יהיה בו גזירת הנבללין, וכתב דכיון דהוי ספק בקדירות הו"ל סד"ר לקולא, א"נ דאפי' סד"ר לא בעינן שלא גזרו אלא בלח אבל כשנתבטל כבר ברוב לא החמירו ואוקמוה אדאורייתא כל שי"ל שאני אומר.

וכל אריכות לשונו של הש"ך צ"ב, דכיון שנקט שאין בו איסור תורה ורק מגזירת הנבללין א"כ מה הוצרך אח"כ להאריך מ"ט אינו בכלל גזירת שישים, והו"ל בקיצור דאי משום גזירת הנבללין הרי זהו ממש דין יבש דכל שיש תליה לא אסרו חז"ל, וה"נ הכא יש לתלות בקדירה השנית ואין בו גזירת הנבללין?

ובפשוטו הביאור דהנה הבאנו לעיל נידון האחרונים אם גזרו חז"ל גזירת שישים גם ביבש אלא שנתנו כלל דכל דאיכא למיתלי אי"צ לחוש לגזירה זו.

או דביבש כיון דאיכא למיתלי לא גזרו בו כלל גזירת שישים.

ונראה דס"ל להש"ך דביבש לא גזרו חז"ל גזירת שישים כלל כיון דבעלמא איכא למיתלי בשאני אומר, והוקשה לו א"כ הכא למה לא יהיה בו גזירת שישים שהרי להצד שהאיסור נפל לקדירה שיש בה חתיכה נוספת אחת נאסר מתורת לח ואית ביה גזירת שישים ומה שיש כאן ספק אינו מתיר כלל גזירת שישים כ"א ביבש דלא גזרו בו מעיקרא?

וע"ז כתב לחדש שיש להתיר משום סד"ר לקולא [ומה שהרשב"א לא כתב להתיר משום דס"ר לקולא משום דנידון הרשב"א למה לא גזרו ביבש ואם היה גזירה הרי זהו גופא הגזירה לאסור הכל ול"ש כאן סד"ר לקולא כמובן].

אבל אם אוכל הכל יחד או בישל הכל יחד חוזר בו גזירת שישים ואף דביבש לא גזרו הרי מ"מ כשנעשה כלח אמרינן חו"נ גזירת שישים, וכש"כ ביד יהודה.

[אבל לפי"ז לא נתברר לי כ"כ ביאור תי' השני שכתב דכל שכבר נתבטל והותר ולא חלה בו גזירת שישים תו לא גזרו בו כל דאיכא למיתלי שאני אומר, ולפמש"כ צל"פ כוונתו דלא גזרו גזירת שישים היכא שכבר נתבטל והותר ולא היה בו גזירת שישים בהיותו יבש.

וצ"ב רב דא"כ אף בדליכא למיתלי נמי, ואי אמרינן חו"נ גזירת שישים א"כ אף בדאיכא למיתלי נמי, ואולי בתי' זה נקט כש"כ דהקילו בגזירה זו דכל שיש לתלות לא גזרו ומש"כ הש"ך כיון שכבר נתבטל הוא רק טעם שלא לאסור מדאורייתא, וצ"ע].

וכ"מ גם בכל סדר ד' הש"ך שלא גזרו ביבש, שהרי לא הוקשה לו בכל אוכל שתי חתיכות שיחזור בו גזירת שישים רק בשתי קדירות, וע"כ כל שהוא ביטול יבש לא גזרו, אבל בשתי קדירות הוקשה לו שחזר להיות כמו לח בלח שקיבל טעם ונאסר הכל ויש בו גזירת שישים.

וכן משמע עוד לשון הש"ך:"דכיון שנודע ונתבטל מה"ת וגם מדרבנן ברוב אלא דלבשלן יחד סור משום שחזר כדברים הנבללין", וכ"נ ביד יהודה סט-סא בכוונת הש"ך.

וביד יהודה תמה עליו דהא ברשב"א משמע דאף ביבש איכא גזירה אלא שמקילים, ואינו מוכרח.

ולדעת הב"ח שהתיר גם בלא נודע, צ"ע למה לא יהיה בו איסור תורה, ואולי ס"ל דאף בלא נודע כבר נתבטל, ולא ס"ל להרשב"א דבעי ידיעה.

ומקור לזה עיין יד יהודה-סט מג-ח (צה:), מתשובת הרשב"א א-תכה שהוכיח מגמ' צט: דלא כהרא"ש מסיפא דמתני' דס"ד ליבטל ברובא ומ"מ לא הוקשה להגמ' בסיפא דמתני' שהרוטב בנו"ט.

ובמהר"ם בתשובה כתב די"ל דאכולא מילתא מקשה אף אסיפא, או דאיירי בשלא נודע, וכנראה הרשב"א ס"ל שאין לחלק בזה ואם שרי כולם יחד א"כ אף בשלא נודע שרי וכבר נתבטל, דלית ליה ענין ידיעה.

וע"ע בהוספות לשו"ע הגר"ז עמ' ו' דמסיק דאף הב"ח מודה ליסוד הש"ך דיסוד ההיתר משום משום שכבר נתבטל והוא טעם שלא יחזור גם גזירת שישים, אלא דס"ל דאף בלא נודע איתא להאי טעמא.

**יב. ד' הרא"ה בשתי קדירות-**

ברא"ה בחי' על חולין נקט שמבשל בשתי קדירות אסור מספק ול"ש בזה סד"ר לקולא.

אבל חילק בזה, דאם יש לו ד' חתיכות ובשל אחת לבדה בקדירה בזה שפיר י"ל סד"ר לקולא שהרי בחתיכה אחת של יבש לא תקנו גזירת שישים כלל ויש כאן ספק אם חלה כלל תקנת שישים שהרי אם בישל את האיסור לבדו אין כאן גזירת שישים כלל ורק יש לחוש שהאיסור היה בקדירה השניה וע"ז י"ל סד"ר לקולא שהוא ספק בעיקר התקנה.

אבל אם בישל שתי חתיכות בקדירה אחת ושתיים באחרת הרי בכ"א אם נתבשל האיסור יש בו איסור דרבנן וכה"ג לא תלינן לקולא שאינו אוכל את האיסור כיון דוודאי חלה כאן גזירת שישים, ועצ"ב.

ומ"מ מבואר דעתו דלא תקנו ביבש גזירת שישים כלל ואי"צ להשתמש בתליה, וזה כש"כ בתחילת דברינו מד' היד יהודה לפרש דעת הרא"ה כן.

1. והנה בש"ך קג-יב פסק דאם הקדירה חסירה מלח ותבלין יש בו היתר של נטל"פ, וכתב בהג' רעק"א שם שמותר להוסיף עליו עד שישים לבטלו ואח"כ לתת בו תבלין ומלח ואין בו משום ביטול איסור לכתחילה.

   והטעם כתב בזה"ל:"כיון דהשתא שהוא פגום נתבטל ברוב דהא נטל"פ מטעם ביטול ברוב אתינן עלה כמ"ש הרשב"א, אלא שאחר שישביח יהא כמו ניכר האיסור מש"ה כל שמוסיף מקודם כדי שלא יהיה אח"כ ניכר האיסור לא מיקרי מבטל איסור ודמי לדינא דלקמן קט-ב [שהוא דינו של הרא"ה הנ"ל]".

   ונראה מלשונו שנקט הביאור כש"כ כאן במהלך השני, ועפי"ז יתכן לדון דכל מש"כ רעק"א הוא לדעת הרשב"א דהיתר נטל"פ הוא משום ביטול א"כ כבר השתא נתבטל שהרי הוא פגום ויש מקום לדון שגם הטעם שמושבח אח"כ שרי גם בלא ביטול שהרי הוא טעם מן ההיתר שנתבטל כבר מקודם, ובמה שמוסיף שישים אינו מוסיף ביטול נוסף רק גורם שלא יהא ניכר האיסור.

   אבל לשיטת הר"ן דיסוד היתר דנטל"פ הוא משום דא"ר לגר ולאו מטעם ביטול הוא, א"כ אחר שמשביח הטעם אסור [וי"ל דל"ח בזה כטעם הבא מן ההיתר] ורק מטעם ביטול בשישים אתי עלה ונמצא משתמש בביטול בשישים לכתחילה וייאסר בנידון הרעק"א ואף שמתחילה היה היתר לא סגי לן בזה לפי מהלך זה, אלא דצ"ע לפי"ז למה לא חשש רעק"א לשיטת הר"ן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובשער"י ד-י באר מכח קושייתו דס"ל להרשב"א דיסוד גזירת חז"ל בכל הנך דלא בטלי כגון חמץ או בריה ובע"ח וכה"ג הוא לעשותו כקבוע, ולא ס"ל כדברי הר"ן צה. דמשום דלא בטיל נעשה קבוע, אבל נתקשה לפי"ז שהרשב"א עצמו כתב כהר"ן וכתב שלא נתבררה לו שיטת הרשב"א בזה.

   גם לא הבנתי היאך יתכן לומר דיסוד הגזירה דדברים לא בטלי הוא משום דעשאוהו כקבוע והרי גם לענין לח בלח אמרו כן. [↑](#footnote-ref-3)