שיעור לז סימן קעט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור לז**

**~ סימן קעט סעי' א-ו וסימן קפ סעי' א ~**

## [סימן קעט סעיף א] גמר סעודתו ונטל ידיו מים אחרונים, אינו יכול לאכול ולא לשתות, עד שיברך ברכת המזון.

# לא להפסיק בין מים אחרונים לסעודה

וכתב המשנ"ב (ס"ק א) דלכתחילה יש להחמיר שלא להפסיק אפילו בדיבור מעט, ועוד מבואר שם דיש ליזהר שלא לשהות שהיה מרובה אחר הנטילה, וע"ש בשעה"צ (ס"ק ג) דהיינו שלא להפסיק בשהייה של כדי הילוך כ"ב אמה [והוא בערך כרבע דקה]. אך כתב המשנ"ב (שם) שאם הוא דבר נחוץ יש להקל, ויחזור ויטול ידיו למים אחרונים [וכבר הובא בשיעור הקודם שי"א שאם הוא חוזר ונוטל את ידיו יש להקל].

והנה כתב המשנ"ב (ס"ק ב) דמשמעות דברי המחבר דאחר שנטל ידיו למים אחרונים אסור להפסיק באכילה ושתיה אפילו אם מברך עליהם בתחילה, ואפילו אם יחזור ויטול את ידיו לאחר מכן, משום שע"י הנטילת ידיים הוא מתחייב לברך, וכמו שקיבל על עצמו לברך ברכת המזון, ואסור לו לעשות הפסק. אמנם כתב במשנ"ב שם בשם כמה פוסקים דס"ל שאף באופן שנטל ידיו אין איסור להמשיך ולאכול, ורק שיברך המוציא קודם אכילתו, ושיחזור אחר כך ויטול שוב מים אחרונים [ובזה אין לחוש למה שנתבאר לעיל (בשיעור הקודם) דאם מפסיק אחר נטילת מים אחרונים וחוזר ונוטל את ידיו דלא מהני מידי דנטילה זו אינה אלא 'מים בעלמא', משום דהכא כשחוזר ואוכל הרי נתחייב שוב בנטילה, ורק יש לחוש לדעת הראשונים דס"ל שחל עליו איסור לאכול וחייב לברך מיד].

ולדינא מסיק הביאור הלכה (ד"ה עד) דלכתחילה יש להחמיר שלא להפסיק כלל בין הנטילה לברכת המזון, ולא יאכל אף אם מברך על אכילתו בתחילה, והביא דכן שיטת הרשב"א וכן נקט הגר"א בדעת הרבינו יונה.

## [המשך סעיף א] ואם אמר הב לן ונברך, הוי היסח הדעת ואסור לו לשתות אלא א"כ יברך עליו תחלה, ואכילה דינה כשתיה להרא"ש, אבל להר"ר יונה והר"ן אכילה שאני, שאע"פ שסילק ידו מלאכול ואפילו סלקו השולחן אם רצה לחזור לאכילתו א"צ לברך פעם אחרת, שכל שלא נטל ידיו לא נסתלק לגמרי מאכילה.

# אי חשיב סילוק סעודה באומר 'הב לן ונבריך'

בשו"ע הביא ב' דיעות באומר 'הב לן ונבריך', דלדעת הרא"ש צריך לברך גם על האכילה וגם על השתיה, והיא הדעה הראשונה בשו"ע כאן, אך דעת הרבינו יונה והר"ן שבאומר הב לן ונבריך צריך לברך על שתייתו, אך אם ממשיך לאכול אינו צריך לברך על אכילתו, כיון שאינו מסתלק לגמרי מסעודתו, ומסקנת המשנ"ב (ס"ק ט) דלכתחילה יש לחוש לדעת הרא"ש שלא לאכול אחר שאמר 'הב לן ונבריך' כיון שלדעת הרא"ש צריך לברך על זה. אמנם אף אם בא לאכול לא יברך על אכילה משום דספק ברכות להקל [רק דיל"ע אם רוצה לאכול מה יעשה, דכיון שיש לחוש לדעת הרא"ש עדיף שלא יאכל, אך אם משום כך הוא יחזור ויאכל בברכה לאחר ברכת המזון, יש לחוש לברכה שאינה צריכה, ואף שי"א שברכה שלפניה בלא"ה יצטרך לברך גם אם אוכל עכשיו [ומותר לגרום ברכה שאינה צריכה כדי לצאת מספק ברכות], אך הברכה שלאחריה ודאי יש לחוש שהיא ברכה שאינה צריכה, ובזה כבר נתבאר בשיעור הקודם שלא התירו לברך ברכה שאינה צריכה בוודאי כדי לצאת מספק ברכות].

ואם רוצה לשתות אחר שאמר 'הב לן ונבריך' בזה לכו"ע צריך לברך ברכה לפניה, אך א"צ לברך לאחריה. [ואף שמשמע בביאור הלכה (ד"ה אם רצה) דלדעת הרמב"ם כשאמר 'הב לן ונבריך' חייב לברך ברכת המזון מיד, ואסור לו להפסיק אף בשתיה מ"מ לא חשש לדיעה זו, ולכו"ע יכול לשתות ולברך ברכה שלפניה].

ובעיקר הדין שבאומר 'הב לן ונבריך' הוי סילוק סעודה, נראה דהיינו דדוקא כשאומר כן דהוי עניין של סילוק סעודה, אך אם אומר 'על נהרות בבל' או בשבת כשאומר 'שיר המעלות' אינו ראייה שמסיח דעתו מהסעודה.

## [סעיף ב] מי שסומך על שלחן אחרים, אפילו אמר הב לן ונברך, לא הוי היסח הדעת עד שיאמר בעל הבית.

# הסומך על דעת בעה"ב ונטל מים אחרונים

מבואר בשו"ע דכל שסומך על דעתו של בעה"ב אין דין היסח הדעת אף כשאומר 'הב לן ונבריך', ובביאור הלכה (ד"ה אפילו) הביא מחלוקת אחרונים בנטל ידיו למים אחרונים אם גם בזה יש את הדין שאם הוא סמוך על שולחן של בעה"ב דלא הוי היסח הדעת, דדעת הפרי מגדים (א"א ס"ק ג) והרעק"א כאן דמסתמא הסיח את דעתו ולא מהני דעת בעה"ב, אך הביא שם דדעת המטה יהודה דס"ל שאף בנטל ידיו אם סומך על דעת בעל הבית לא הוי היסח הדעת. והביא המטה יהודה ראיה לדבריו ממה שמצינו בשו"ע בהלכות פסח (סימן תעז סעיף ב) לגבי מי שנטל ידיו למים אחרונים, ונזכר שלא אכל אפיקומן, דיכול לחזור ולאכול מצה לאפיקומן, ולא אמרינן שבנטילת הידים הוי היסח הדעת מהסעודה, והטעם מבואר במשנ"ב שם (ס"ק ח) דלכו"ע לא צריך לברך המוציא אף שאמר הב לן ונבריך, הוא משום שאנו אתכא דרחמנא יתבינן [היינו שאנו על שולחן דרחמנא סמוכים, וכיון שלא קיים הדין של אכילת אפיקומן, הרי זה כמו שלא הסיח דעתו וכדין הסומך דעתו על בעה"ב שאינו מסיח דעתו], ועל כל פנים מוכח כאן דאפילו בנטל ידיו למים אחרונים מהניא סברא זו [אמנם דין זה תלוי במחלוקת הראשונים אם אמרינן סברא זו דאתכא דרחמנא יתבינן כמבואר בשעה"צ שם (ס"ק ז) ואכמ"ל].

# הסומך על דעת בעה"ב והוא לא חשב להביא עוד אוכל

כתב הכף החיים (ס"ק כ) דדין זה שמי שסומך דעתו על בעה"ב לא הוי היסח הדעת, היינו דווקא באופן שבעה"ב חישב בעצמו להביא עוד מאכלים, אך אם בעה"ב עצמו לא חישב באותה שעה להביא עוד אוכל ונמלך והביא עוד אוכל, או שהביאו לו פירות ממקום אחר, דבזה לא מהני מה שסומך על דעתו דבעה"ב שהרי גם בעה"ב לא חשב על כך מתחילה. אך מסברא נראה דכל שסומך דעתו על בעה"ב הרי מחשבתו שלא להסיח את דעתו מהסעודה לעולם ודוק.

# דעתו של בעה"ב על מה שאשתו מביאה לשולחן

ונראה ברור דדין בעל הבית לעניין זה שדעתו קובעת אי הוי היסח הדעת, היינו מי שאחראי על הגשת האוכל, ובאופן שהאשה מגישה את האכול הרי דעת המסובין היא שלא להסיח הדעת עד שתגמור להגיש את האוכל, ואף אם בעה"ב עצמו אמר 'הב לן ונבריך' כיון שדעת אשתו להגיש עוד מאכלים אינם מסיחים דעתם. וכן אם יש מלצר וכדו' שהוא האחראי על הגשת האוכל, נראה דדעת כל האורחים היא לפי מה שהוא מגיש, ואינו תלוי כלל בדעת מי שהוא בעה"ב, והיינו באופן שהמלצר הוא הממונה על הגשת האוכל, ואינו צריך ליטול רשות מבעל הבית.

# בעה"ב שאמר 'הב לן ונבריך'

הנה לשון השו"ע דלא הוי היסח הדעת 'עד שיאמר בעה"ב', ומדקדק המשנ"ב (ס"ק יא) שאם אמר בעה"ב 'הב לן ונבריך' נאסרו כולם באכילה, דכיון ששתקו הרי הם מסכימים לדבריו. עוד הוסיף המשנ"ב דכל זה הוא דווקא כששתקו והסכימו לדבריו אך אם דעת אחד מן המסובין להמשיך ולאכול יכול לעשות כן ואינו נאסר באכילה. אמנם כתב המשנ"ב טוב שיגלה לפני המסובים שבדעתו להמשיך ולאכול. ונראה דה"ה שאם נשאר לו אוכל בצלחת ואין דרכו להשאיר אוכל, יתכן דהוי כהוכחה שאין דעתו להסתלק מסעודה זו, ואף אם אמר בעה"ב 'הב לן ונבריך' לא נאסר באכילה.

## [סעיף ג] אם לא אמר הב לן ונברך וגם לא נטל ידיו, משנטל הכוס לברך הוי היסח הדעת.

# כשנוטל המזמן את הכוס הוי היסח דעת מהסעודה

ומבואר במשנ"ב (ס"ק יג) שכשהוא נוטל את הכוס הוי כמו שנטל את ידיו דמבואר לעיל (סעיף א) דחשיב כסילוק סעודה לגמרי, ואסור בין באכילה ובין בשתיה לכולי עלמא.

עוד כתב המשנ"ב (ס"ק יב) שכשנוטל המזמן את הכוס נאסר גם על שאר המסובין להפסיק עד שיברכו. ומבואר בביאור הלכה אם הוא חשוב או כו' אסורים להפסיק ואפילו בשיחה [ואמנם לקמן בסימן קפג (סעיף ו) כתב השו"ע שהמסובין אין להם להשיח משהתחיל המברך, והביא המשנ"ב שם (ס"ק כב) דמשמע שמקודם שהתחיל לברך רשאין להשיח, אך הביא שם שיש מן הפוסקים שהחמירו שלא להשיח משעה שנטל את הכוס, וכאן הוא סתם להחמיר בזה]. וצריך לפרסם הלכה זו שמשעה שנטל המזמן את הכוס אסור לדבר.

## [סעיף ד] כשאדם נכנס לבית חבירו ויש שם חבורות הרבה שאוכלים וכל אחד מושיט לו כוס, יש מי שאומר שמברך על כל א' בפה"ג, כי בכל פעם הוא נמלך.

## [סעיף ה] הקרואים בבית בעל הבית לאכול מיני פירות, ומביאין להם בזה אחר זה, אינם צריכים לברך אלא על הראשון.

מבואר בסעיפים אלו שאם בא אורח מזדמן צריך לברך על כל מה שמביאים לו לאכול, כי דעתו היא רק על אותה כוס שנותנים לו, ואפילו אם נתנו לו ב' כוסות בזה אחר זה מברך על כל כוס בפני עצמה, אך בסעיף ה מיירי שהזמינו אותו לאכול עמהם ובזה דעתו על כל מה שיביאו לו לאכול ואינו צריך לברך דאין זה היסח הדעת כלל. [ועיין בכף החיים (ס"ק טז) דדעתו דהאידנא אין מברכים על כל כוס וכוס, ונראה שהכל תלוי לפי העניין שאם המציאות שרגילים להמשיך באכילה לא הוי היסח הדעת, ואם אין הדרך להמשיך באכילה הרי הסיח דעתו].

## [סעיף ו] אכל כל מאכל ולא אכל מלח, שתה כל משקה ולא שתה מים, ביום ידאג מפני ריח הפה, ובלילה מפני ריח הפה ומפני אסכרה (פי' חולי חונק), והאוכל מלח אחר אכילתו לא יאכל בגודל (גודל הוא אצבע הגס, אצבע הוא קרוב לגס, אמה הארוך, קמיצה הוא הסמוך לקטן, זרת הוא הקטן), דקשה לקבור בנים, ולא בזרת, דקשה לעניות, ולא באצבע, דקשה לש"ד, אלא באמה ובקמיצה.

# לשתות אחר אכילתו

וכתב המשנ"ב (ס"ק יח) דאין להקפיד בכל זה בזמנינו דהאידנא נשתנו הטבעים. אמנם יש להעיר שאם הוא צמא, יש להקפיד לשתות בסעודה קודם שמברך ברכת המזון, לחוש לדעת המרדכי המובאת ברמ"א (סימן קצז סעיף ד) שאינו חייב לברך ברכת המזון מדאורייתא אם לא שתה והוא תאב לשתות.

## [סימן קפ סעיף א] אין להסיר המפה והלחם עד אחר ברכת המזון.

## [סעיף ב] כל מי שאינו משייר פת על שלחנו אינו רואה סימן ברכה לעולם, אבל לא יביא פת שלימה ויתננה על השולחן, ואם עשה כן מחזי דלשם עבודת כוכבים עביד, שנאמר העורכים לגד שולחן.

# לשייר פירורים על שולחנו

ובטעם הדבר שצריך לשייר פת על שולחנו כתב המשנ"ב (ס"ק ב) ב' טעמים י"א שהוא משום שצריך לשייר כדי שיהא מזומן לעני שיבוא, וי"א שהוא כדי שיודה להשי"ת על חסדו שהשפיע לנו מטובו ששבענו והותרנו.

וכתב השעה"צ (ס"ק ג) דלפי השיטה הראשונה שהוא בכדי שיהא מזומן לעני, צריך שיהיו הפתיתים בשיעור של כדי נתינה, ושלא יהיו קטנים כל כך, אך אם הפירורים קטנים משיעור זה צריך להביא פת לשולחנו [ויל"ע אם יש לחוש לדין זה כיון שבזמנינו אין מצוי כל כך שיבוא עני לאכול מפיתו]. אכן נראה שבפירורים קטנים ממש שאין דרך לאוכלם לכו"ע צריך להביא פת אחרת לשולחן כיון שאינו עומד לאכילה ולא חשיב שאכל והותיר.

עוד מבואר במשנ"ב (ס"ק ה) שאם יש פת שלימה על השולחן לא יביא פתיתים, וכן לא ישייר פתיתים על שולחנו אם יש שם שלימה, אך יש מקילין בדבר שא"צ להסיר הפתיתים מעל השולחן. ונראה שלעניין זה 'לחם פרוס' נחשב כפת.

**הדינים העולים:**

1. אין להפסיק בין מים אחרונים לסעודה אפילו בשהייה.
2. הרוצה לחזור וליטול את ידיו יש להחמיר בזה, ובדבר נחוץ יש להקל.
3. האומר 'הב לן ונבריך' ורוצה לשתות צריך לברך, ואם בא לאכול נחלקו הראשונים אם מברך וסב"ל, ולכתחילה יש ליזהר שלא לאכול.
4. אם סומך דעתו על בעה"ב, אף שאמר הב לן ונבריך יכול להמשיך בסעודתו. אמנם אם נטל מים אחרונים וסומך על דעתו של בעה"ב נחלקו הראשונים אם יכול להמשיך ולאכול.
5. אם בעה"ב עצמו לא חשב להמשיך סעודתו דעת הכה"ח דבזה לא סמכינן על דעתו של בעה"ב, אך מסברא נראה דמהני שהרי הוא לא סילק דעתו.
6. דין זה אינו תלוי בבעה"ב דווקא אלא במי שאחראי על הגשת האוכל.
7. בעה"ב שאמר הב לן ונבריך נאסרו כולם באכילה אא"כ חשבו להדיא שדעתם להמשיך לאכול. ואפשר שאם נשאר לפניו הרבה אוכל הוי כמו שגילה דעתו שרוצה להמשיך לאכול.
8. כשנוטל המזמן את הכוס אסור לשומעים להפסיק אפילו בדיבור.
9. צריך לשייר פירורים לשולחן י"א כדי ליתן לעני וי"א כדי להודות על שפע שאכלו והותרו. ולטעם א' צריך להשאיר פירורים גדולים. אכן נראה שבפירורים קטנים ממש לא חשיבי כלל וצריך להביא פת אחרת.