רב חמא
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות רבית - הרב יהושע ננקנסקי

**בס"ד**

**שיעור מס' 22**

**יום ג' לסדר וארא תשפ"ג**

**שיעור מורינו הגאון רבי יהושע ננקנסקי שליט"א**

**גדרי שכירות והלואה ב-דינא ד"רב חמא" -"ספינתא" – ו"דודא"**

**נושאי השיעור**

* **שיטת רש"י בהשכרת כלים שאין בהם פחת**
* **שיטת תוס' בתנאים הקובעים שם "שכירות"**
* **שיטת הרשב"א בסוגית "ספינתא"**
* **בדברי הטור בדינא דספינתא ודודא**

**שיטת רש"י**

**ס"ט ע"ב** -"רב חמאהוה מוגר זוזי בפשיטא כלו זוזי דרב חמא הוא סבר מאי שנא ממרא ולא היא" וכו'.

**ובדברי רש"י מבואר** שהקס"ד של רב חמאלהתירא בזה משום שהיה אומר **בלשון** שכירות ומשמע שעל ידי הנוסח שנדברו ביניהם נשתנה צורת העיסקא מהלואה לשכירות וצ"ת.

**וכן נראה** בדברי הטור שפתח את סימן קע"ו וזה לשונו – "אסור לאדם להשכיר מעותיו **בלשון שכירות**" וכו' ובא בדבריו אלו לאסור את האופן שרצה רב חמא להתיר כנ"ל.

**והריב"ש** (סימן ש"ה) כתב דבאופן זה שרק משנה את הלשון ודאי דאין שום סיבה להתיר ויש בזה איסור תורה עיי"ש (ורק באופן שהנותן מקבל ע"ע אחריות יש מקום לדון דיהא בזה תורת שכירות).

**והתוס'** כתבו דרב חמא קיבל על עצמו אחריות המעות באונסין ומשו"ה קס"ד דאין בזה איסור ויש לברר את אופן וגדר האחריות שהיה מקבל רב חמא ע"ע.

**והנה יסוד ההיתר** מבואר בגמרא שהוא מדין "שכירות" וביאור הדברים דכל תורת איסור ריבית שייכת באופן שנותן המעות תובע דמים על ממון **שיצא** מרשותו ומשא"כ ב"דמי שכירות" זכותו ובעלותו לתבוע את דמי שימושי הממון כיון שגוף הממון **לא** יצא מרשותו כלל.

**ולפי"ז** יסוד הסוגיא בדינא דרב חמא סובב ג"כ על ציר זה מאימתי **פקעה** בעלותו של נותן המעות ונחשב כ"מלוה" שכבר אינו בעלים על הקרן וממילא דמי השימוש הם דמי ריבית ממש ומאימתי רשאים אנו לקבוע שעדיין **בעלותו קיימת** ב"מעות" ורשאי לתבוע עליהם דמי שכירות.

**ובביאור** דברי התוס' הנ"ל ש"אחריות" המעות היתה על רב חמא על המלוה מצינו כמה ביאורים -

**א' בנימוק"י** מבואר דקיבל על עצמו את אחריות הכסף כל זמן שמקבל המעות לא הוציאם **ועל זמן** **זה תבע את דמי השכירות.**

**ב' בחידושי הריטב"א** כתב שהתנה עם השוכר שיוכל להשתמש בהם שימוש של "בעין" ולהחזירו (כגון להתלמד ולהתראות) ובאופן זה יהא אחריות המעות על רב חמא ומשו"ה גם קס"ד דרב חמא לומר שרשאי הוא ליטול שכר על עבור הזמן הזה.

**אופן שלישי** מצינו בדברי הריטב"א שם שאחריות ההפסד על רב חמא גם לאחר שהלוה השתמש בכסף והיינו דבאופן שיאבדו כל נכסי הלוה יפטר מלשלם לו ונמצא שההלואה באחריותו גם לאחר הוצאת המעות וכן כתב הריב"ש הנ"ל בדעת תוס'.

**והתרוה"ד (סי' ש"ב) כתב** דכל מה דלא קיי"ל כרב חמא זהו דוקא באופן שמקצת האחריות עדיין על מקבל המעות אבל באופן ש**-כל** האחריות על נותן המעות מותר להשכיר מעותיו וביאוה"ד דבכה"ג פקע מיניה תורת הלואה וחל עליה תורת שכירות גמורה.

**והנה הגמרא** מחלקת בין שכירות "זוזי" לשכירות "מרא" בב' חילוקים –

**א'** ד"זוזי" לא הדרי בעיניהו ו"מרא" הדרא בעינה.

**ב'** ד"זוזי" לא ידיע פחתיה ו"מרא" ידיע פחתיה.

**והתוס' (ד"ה מרא)** למדו בדברי רש"י שכדי להתיר את תשלום שכירות שימושי המעות בעינן תרתי שיהא "הדרא בעינה" ו"ידיע פחתיה" (וכן מבואר בבית יוסף לדקדק מדברי הרי"ף עיי"ש).

**ורש"י ביאר** בגדר הדין של הדרא בעינה דהיינו שאחריות **הנותן** על הממון וביאוה"ד דבכה"ג יש לו **תואר בעלים גמור** שהרי הפסדי הממון הם באחריותו.

**וביאור הענין** שבעינן להתירא **ב'** תנאים נראהדבאמת יש מקום לאסור את דמי תשמישי המעות מב' פנים – **א'** דלעסק יש תורת **הלואה** וממילא המעות הם תוספת על ההלואה וכדי להתיר ענין זה הוצרכנו שהפסדי הממון יהו על הנותן וכמש"נ דבכה"ג חל העסק שם שכירות דגוף הממון לא יצא מרשותו וכל כמה שיש לו בעלות גמורה בממון רשאי לתבוע על כך דמי שכירות

**ב' אכן** עדיין יש לאסור את דמי התשמישי מעות מכח סברא נוספת דכל כח המשכיר לחייב את השוכר בדמי שכירות זהו רק באופן שיש לו הפסד ופחת בשימושי השוכר אבל באופן שליכא פחת "נמצא **שכרו חינם"** כלשון רש"י וכיון שאין למשכיר זכות תביעה ממונית על תשמישים אלו א"כ תובע את השכר רק עבור מה שהחפץ שלו **ממתין** אצל חבירו והוי **אגר נטר**.

(ויש להעיר דלפי"ז מצינו איסור ריבית מן הדין אף באופן שאין לעסק שביניהם תואר הלואה ורק משום שהם **דמי המתנה** כנ"ל וצ"ע דמצינו כמה וכמה מקומות שתואר העסק של מכר וכדו' הוא הוא סיבה מספקת להיתר גמור וי"ל)

**והמקור** של רש"י לפרש שהסברא של "הדרא בעינה" מישך שייך לגדר האחריות שיש לבעלים נראה דמקורו מהמשך דברי הגמרא לענין "ספינתא" דמבואר שם שבאופן שהשוכר קיבל ע"ע אחריות יש לזה שם של הלואה וכמו שיתבאר בסמוך בס"ד.

**וכתבו הראשונים** לדרכו של רש"י שאסור להשכיר תכשיטי כסף וזהב כיון שאין בהם פחת ואין בהם את הטעם השני המבואר בגמרא להתירא ולדברינו הנ"ל גדר האיסור הוא אע"פ שאין כאן צורת הלואה דמ"מ "שכרו חינם" וכנ"ל.

**אבל בחשבון הדברים** לכאו' יוצא חומרא נוספת מדרכו של רש"י שצריך את ב' התנאים להתירא והיינו דגם באופן ש- **יש** פחת וכ-סתם כלים מ"מ אסור לשוכרם ושיקבל השוכר **אחריות גמורה** על עצמו דהרי כל כה"ג לא התקיים התנאי הראשון להתירא של "**הדרא בעינה**" דכל כה"ג שחיוב האחריות על המקבל הו"ל בגדר "**לא הדרא בעינה**" וצ"ע שלא מצינו אף אחד מהראשונים שהעמיד חידוש זה לדרכו של רש"י והרי"ף הנ"ל וצ"ע.

**והנה** בסוגיא דספינה אקשו ליה רב כהנא ורב אסי לרב "אי אגרא לא פגרא ואי פגרא לא אגרא".

**ומסקנת** הגמרא שם אמר רב ששת לפי שלא עשאה דמים מחיים אלא לאחר מיתה ומה"ט שרי גם בספינה וגם בשם פרה מחבירו.

**ופירש רש"י** – שהרי **אם יוזלו הפרות** אין השוכר חיב לשלם לו (אלא מחזיר את החפץ בעינו) נמצא שאין חיובו חל אלא לאחר מיתה (והרי היא מצ"ע ברשות בעלים ובטל מזה שם ההלואה).

**ולכאו'** צ"ע דאם ה"זולא" מתיר מצד עצמו א"כ מה הטעם לאסור השכרת תכשיטי כסף וזהב (כמבואר בתוס' - לדרכו של רש"י הנ"ל) שאין בהם "**פחת**" סו"ס ההפסד של ה"**זולא**" הוא על הבעלים ועי"ז לחודא שרי.

**והיה מקום לבאר בזה** דאה"נ גם בסוגיא זו נצרכנו להיתר של "פחת" כדי שלא יהא גדר של **"שכרו** **חינם"** ואה"נ גם בספינה **יש** פחת והיא הסיבה להיתר את גדר האיסור שכרו חינם, וכל ההיתר של זולא נעמד כלפי האיסור **הנוסף** של תורת ה"הלואה" שיש כאן מחמת חיוב האחריות וכלפי דא לחוד כתב רש"י את טעם ההיתר של ה"זולא" שזה משויא ל**נותן** הספינה שם של "בעלים" ולא שם של "מלוה" כיון שהפסד הזולא עליו וכנ"ל שעל ידי נשיאת חלקו בהפסדי החפץ קיימת בעלותו באופן גמור.

**ובהמשך** הגמרא שם איתא "ונהגו בני כופרא אגרא בשעת משיכה פגרא בשעת שבירה".

**ופירש רש"י** שנהגו לשלם את דמי השכירות מיד בתחילת השכירות והוסיפו לשלם את דמי הספינה בשעת שבירה ומשמע דלולי מנהג זה היה מקום להגביל את ההיתר של ספינתא רק לאופן שבפועל אין השוכר משלם גם דמי שכירות וגם את דמי החפץ (וההיתר מוגבל רק לעצם קבלת האחריות אבל אה"נ כאשר יתחייב באחריות הספינה לא ישלם בפועל גם דמי שכירות ודו"ק) וענין זה נתחדש במנהגם של בני כופרא שגם התשלומין בפועל על השכירות והאחריות מותרת.

**אבל** בעיקר הדבר שהעמדנו לעיל דלפירוש רש"י ישנו איסור חדש של נטילת המעות עבור כלים שאין בהם פחת משום ש"שנמצא **שכרו חינם**"צ"ע דהנה ההגהות אשר"י כתב דיוצא מפירוש רש"י ב"ספינתא" דכל היכא שהפסד הזולא על הנותן – רשאי להשכיר גם כלים שאין בהם פחת ואע"פ שכל האחריות על המקבל וכן העתיק הבית יוסף דלדרכו של רש"י בסוגית ספינתא רשאי להשכיר **כלי כסף** אע"פ שאין בהם פחת והאחריות אונסים על המקבל - מ"מ שרי דהרי הזולא על הנותן שזהו דינא דספינתא אליבא דשיטת רש"י.

**ואם נפרש** שישנו איסור נוסף ליטול דמי תשמיש שאין בהם פחת דבכה"ג כבר חשיב אגר נטר א"כ מה ההיתר להשכיר כלי כסף סו"ס נמצא שכרו חינם.

**ואמנם** גם בלא"ה יש לתמוה דהתוס' כתב ו בשם רש"י ש**אסור** להשכיר כלי כסף אע"פ ש**אין** החפץ באחריות השוכר לאונסין הרי לן דהפסד הזולא **אינו** סיבה להתיר ואפילו בלא אחריות אונסין אסורה שכירות זו כל שכן כשקיבל ע"ע אחריות אונסין וכיצד התיר ההגהות אשר"י גם קבלת אחריות מלאה ע"י ה"זולא" לחוד.

**ונראה לפרש** דבאמת יש חילוק יסודי בין אופן האחריות בסוגית "מרא" לאופן האחריות בסוגיא "ספינתא" דבדינא ד"מרא" גדר האחריות היא אחריות של "חפץ" דהיינו שהשוכר מקבל ע"ע להשיב את החפץ לבעלים (ויתכן גם שיש לו מקצת אחריות ככל שוכר לשלם על **החפץ** אם יגנב או יאבד וכמו שנביא לקמן מדברי הגר"א דדברי רש"י אמורים בכה"ג לחוד) וגם חיוב התשלומים שיש לו הם תשלומי החפץ שהרי חיובו נקבע לפי שעת אבידת החפץ וכפי שעה זו נתחייב לשלם הרי לן דשורש חיובו הוא אחריות חפץ. וכלפי חיוב אחריות זה מסתבר מאד שלא יועיל קבלת ה"זולא" של הנותן לפרש שגם הוא נושא חלק בהפסדי הממון (וממילא הוא הבעלים) דכלפי חיוב ה"חפץ" שהשוכר קיבל על עצמו יש כאן השלמה גמורה ומה אכפ"ל שהנותן נפסד בזולא הרי זולא זו אינה מחסרת כלום מחיוב ה"חפץ" שהוא חיוב שאינו מתייחס כלל ל"דמי" החפץ ובחיוב זה לא שייך הפסד "זולא".

**משא"כ** בחיוב אחריות של ספינתא הרי איירי בקבלת אחריות של שמי החפץ לפי שעת הלקיחה ובכה"ג יש לנו להחשיב את ההלואה כהלואת דמי הספינה וכלפי חיוב הלואת דמים זו שפיר יש לפרש שהזולא מוכיחה שאין כאן הלואת דמים דאם באמת אחריותו על דמי הספינה כיצד יוכל להשיב ספינה זולה לבעלים והיכן התוספת דמים שנתחייב עליהם וענין זה מוכיח ומבטל את שם ההלואה דמים שחלו בחיוב אחריותו.

**ולפי"ז נראה** דאמנם שיטת רש"י שאסור להשכיר כלי כסף שאין בהם פחת אבל כל זה באופן שחיוב האחריות שלו על כלי כסף אלו הם חיוב אחריות שנקבע לפי ה"כלי" וכגון באופן שחייב לשלם לפי שעת אבידת הכלי אבל באופן שמקבל ע"ע שומא של כלי כסף ומשלם כשעת לקיחה א"כ אין כאן חיוב חפץ כלל דהרי לא משלם לפי שעת שבירה, וגם חיוב דמים שאין כאן שהרי זולא על הנותן ובכה"ג שרי גם בכלים שאין בהם פחת והם דברי ההגהות אשר"י שהוזכרו לעיל ודו"ק.

(והנהבביאור הגר"א מבואר דגם לפירש"י שאסר להשכיר כלי כסף אי"ז אלא באופן שמקצת אחריות על השוכר ומדבריו משמע ג"כ שגדר האיסור בזה משום קבלת האחריות ולא משום ש"שכרו חינם ודו"ק)

**הסוגיא השלישית** בענין זה היא סוגיא ד"דודא" בדף ע' ע"א וקס"ד לאסור כיון שאין ה"פחת" על הנותן וקמ"ל שיש למשכיר ג"כ הפסד של פחת מסוים עיי"ש.

**ולדרכו של רש"י** נראה דאיירי סוגיין גם באופן שקבלת אחריות האונסים היתה על **הנותן** ואעפ"כ אסור אילולי הסברא שנפסד הוא גם בפחת, והטעם בזה דהרי לא גרע דינא ד"דודא" מהשכרת תכשיטי כלי כסף שאין בהם פחת **שלא מועיל הפסד האונסין על המשכיר** להתיר את קבלת דמי ההשכרה וכל כמה שאין לו חלק גם בפחת התשמיש אין לו זכות ליטול מעות על שאר התשמישים.

**שיטת תוס'**

**ובדברי תוס'** מצינו ב' חילוקים מדרכו של רש"י (בחילוק הגמרא בין זוזי למרא) –

**א'** ביאור הסברא של הדרא בעינה ביארו תוס' כפשוטו שהכל תלוי אם החפץ עצמו חוזר לבעלים או לאו ולא הכניסו כלל את ענין ה"אחריות".

**ב'** עוד כתבו תוס' דלא בעינן שני תנאים להיתר אלא סגי בחדא מיניהו דהיינו סברת הדרא בעינה לחוד מועיל בפ"ע להגדיר שאי"ז הלואה, ומאידך גם באופן של מרא שאינה חוזרת בעינה כגון שהרשה לשוכר להוציאה וליתן לו אחרת תחתיה ג"כ רשאי ליתן דמים על שימושי ה"מרא" כיון שיש בו פחת והדמים ניתנו עבור הפחת ולא עבור ההלואה.

**ונמצא** ג"כ ב' סברות שונות להתיר את דמי שימושי ה"מרא" –

**א'** דהו"ל שכירות ולא הלואה וזכותו של משכיר לתביעת השימושים היא זכות גמורה של בעלים כיון שהממון לא יצא מרשותו כלל.

**ב'** באופן שנותן לו רשות להוציאה ויש על לקיחת השוכר תורת מקצת הלואה (וממילא זכויות הנותן פקעו מלתבוע את גוף התשמיש כיון שהחפץ עומד כעת גם לרשות המקבל וי"ל) ובכה"ג זכויות המשכיר לתבוע את דמי התשמיש רק מדין ה"פחת" והיינו דהתשלומים הם שכר על הפחת כלשון הנימוק"י (והיינו דאין הגדר שה"פחת" מוכיח **שאין** כאן הלואה אלא אע"פ שיש לזה תורת מקצת הלואה מ"מ שרי דאין זה אגר נטר אלא אגר פחת).

**והנה** לעיל הוזכרה שיטת רש"י שהתיר קבלת אחריות באופן שהפסד ה"זולא" עומד על נותן החפץ אבל התוס' חלוקים על רש"י בזה והוכיחו מסוגית הגמרא ב"דודא" שאין היתר על ידי ה"זולא" גרידא ורק מכח ה"פחת" שרי.

**ויש לברר** את המו"מ בשמעתתא ד"ספינתא" אליבא דתוס' דהרי לשיטתם כל סברא לחוד מתירה דהיינו או הדרא בעינה או פחת, וכיון שבספינתא יש פחת (כמו שכ' תוס' בדף ע' שהעץ הספינה מתקלקל במים) א"כ מה תמהו רב כהנא ורב אסי ד"אי אגרא לא פגרא" ומה הוקשה להם סו"ס יש פחת ופחת זה שנפסד בו הנותן הוא הוא הסיבה להתיר.

**ונראה** דבקס"ד דשמעתין סברא הגמרא שחיוב השוכר בספינתא לשלם כשעת לקיחה וממילא כלםי חיוב התשלומין דידיה ליכא פחת דאם תשבר הספינה ישלם כשויות הספינה לפי שעה ראשונה בלא הפחת ולגדר ההיתר של ה"פחת" לא די בזה שיש "צד" פחת על המשכיר (להצד שתחזור הספינה בעין עם פחתה) אלא בעינן שיהא לו פחת על כל הצדדים.

**ובאמת** בתירוץ הגמרא ש"לא עשאה דמים מחיים אלא לאחר מיתה" נטו התוס' מדרכו של רש"י ופירשו שמשלם לו רק לפי **שעת שבירה** נמצא שהפסד הפחת על הבעלים על **כל הצדדים** בין אם תחזור הספינה בעין בין אם תשבר דלעולם לא יקבל לפי שעת הלקיחה ובכה"ג יש למשכיר תואר גמור של בעלים ורשאי הוא ליטול מעות על התשמישים.

**ולכאו'** לפי"ז צ"ל שכל ההיתר להשכיר "מרא" באופו שרשאי השוכר להוציאו ויתן מרא אחרת תחתיו הני מילי באופן שמשלם מרא אחרת כשויות המרא **שהוציא** אבל אם יתחייב לשלם לו מרא כשעת **לקיחה** לא יהא בזה היתר וכדינא דספינתא דכל ההיתר רק אם מתחייב לשלם כשעת שבירה.

**והביאור הנ"ל** שהעמדנו בשקו"ט דסוגיית ספינתא מבואר להדיא בפירוש רבינו יהונתן בשיטמ"ק כאן עיי"ש.

**שיטת הרשב"א**

**בחידושי הרשב"א** הביא את ב' הפירושים הנ"ל בדינא דספינתא אם רשאי השוכר להתחייב כשעת לקיחה או שההיתר רק באחריות של שעת שבירה והרשב"א עצמו צידד לומר דיש היתר בכל ענין כיון שאפשר לדון את האחריות בתור אחריות חיצונית של "שומר" ולא של "לוה" עיי"ש ומבואר מזה דסבר הרשב"א שעיקר ההיתר בסוגיא דספינתא הוא מכח ה"זולא" וכדברי רש"י הנ"ל וענין זה לחוד מוכיח שהמשכיר הוא הבעלים והחפץ עדיין ברשותו וממילא קבלת האחריות נידונית כענין חיצוני ודו"ק.

**אבל** לפי דרך זו צריך לבאר מה טעם האיסור ב"דודא" שאין בו פחת (לקס"ד) והרי גוף האחריות אין בה ריעותא ד"מתנה שומא חינם להיות כשואל" כלשון הרשב"א שם ועצם הדבר שאין פחת גם לא אכפ"ל **דהרשב"א עצמו לא סבר כרש"י** שצריך ב' תנאים להיתר וס"ל לדינא דמותר להשכיר כלי כסף אע"פ **שאין בהם פחת** ואם כן שוב קשה מה טעם האיסור בדודא ועמד בזה הרשב"א שם בהמשך דבריו.

**ותירץ** – דכיון שהדודא חוזר בעינו **ואעפ"כ** השוכר מוסיף לשלם את הפחת שנחסר כל כה"ג בטל ההיתר והדברים צ"ב.

**ולכאו' צ"ל** דלמסקנת הרשב"א לא סגי ב"זולא" לחוד להתיר ובעינן גם שיהא "צד" הפסד עכ"פ של פחת על המשכיר, וממילא ב"ספינתא" דבד"כ מחזירה השוכר עם פחת לבעלים רשאים אנו לדון היתר מכח צירוף ה"זולא" וה"פחת" (אע"פ שלהצד שהספינה תישבר ישלם אותה כפי שעת לקיחה ולא יהא הפסד פחת על הנותן) משא"כ ב"דודא" שבסתמא דמילתא כשמחזירה בעין אין לבעלים הפסד על ה"פחת" שוב אין בכח ה"זולא" לחוד להתיר ועדיין צ"ע.

(נמצא לפי"ז שמחלוקת הראשונים אם רשאי להתחייב כשעת לקיחה היא מחלוקת בגדר הפסד ה"פחת" שנצרך להוכיח את בעלותו של המשכיר לדעת הרשב"א סגי ב"פחת" **באופן** שמחזירו בעין ולדעת הרא"ש ותוס' בעינן שהפסד ה"פחת" **על כל הצדדים והאופנים יהא באחריותו** ורק בכה"ג יש לו תואר בעלים)

**שיטת הטור**

**ולפי** כל מה שנתבאר עד עתהלא מצינו כלל בדברי התוס' והרא"ש (שהחמירו בדין ספינה לשלם רק כפי שעת השבירה) שלצורך ההיתר צריך שיקבל הנותן ע"ע גם אחריות "זולא" ובפשוטו כל ההיתר בנוי על כך שהבעלים נושא חלק בהפסד הכלי במה שנפחת ובהא לחודא סגי להתירא.

**אבל** בדברי הטור מבואר שה"זולא" ג"כ מצטרפת לתנאי ההיתר וע"י שהבעלים מפסיד את שויות החפץ מזמן הלקיחה לכשיוזל - קובעים אנו שיש לו תואר בעלים גמור עד שעת שבירה ויש לזה תורת שכירות ולא תורת הלואה.

**ועוד נראה מדבריו** דיסוד ההיתר בזה שהפחת על הנותן דבכה"ג העיסקא מתחלקת ל-**ב' זמנים** דעד שעת שבירה יש לזה שם שכירות, ומשעת שבירה חל על הדבר תורת הלואה עכ"ד (ולא מפרשים שע"י הפחת והזולא כבר **פקע מיניה תורת הלואה** **מכל וכל** אלא דמהניא הפחת והזולא לקבוע דשם ההלואה **מתחיל** רק משעת שבירה ודו"ק).

**ועוד ביאר הטור** דיסוד החומרא ב"דודא" שחיוב האחריות חל מהרגע הראשון וממילא א"א להגדיר שההלואה מתחלת רק משעת שבירה דהרי חיובו של השוכר חל כבר מהשימוש הראשון וחיוב אחריות זה כבר נותן לו שם של בעלים וצורת הלואה משעה זו.

**ויל"ע** לפי"ז מה יועיל תירוץ הגמרא שיש לבעלים פחת של איכות הכלי סו"ס חיובו של הלוה מתחיל מהרגע הראשון ויש לזה שם של הלואה (ואין לומר דעל ידי הפחת של איכות הכלי לחוד כבר חוזרים אנו לקבוע שהמשכיר הוא הבעלים דהרי מדין ספינתא חזינן שאין הפחת של השימוש מועיל כהיתר מצד עצמו ודו"ק).

**וצ"ל** דכיון שחיוב האחריות של ה"דודא" חל רק כפי **שעת שבירה** ויש למשכיר הפסד **גם** בגוף השימוש של השוכר, ממילא רשאים אנו להחשיב את האחריות על ה"פחת" **כאחריות חיצונית** שאיננה מבטאת את הבעלות של השוכר והדברים עדיין צ"ב.