5. טעות בדבר שבמידה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / אונאה ומקח טעות

ט"ו סיון ע"א

**סימן ה**

**בדין טעות בדבר שבמדה ובדין מקח שחציו לא חל**

**א]סיכום שיטות הראשונים בטעות בדבר שבמדה**

**ב]בסוגיא דבית כור עפר אני מוכר לך**

**ג]בביאור הסוגיא צ.**

**ד]בסוגית הגמ' קידושין ח. בקידשה בדינר ונמצא חסר ובמכר כה"ג**

**ה]שיטת הראב"ד בדמיון קידושין למכר בחיסרון בדבר הנקנה ובדין מונה והולך במכר ודעת הרא"ש בזה**

**ו]בדעת הרמב"ם שקנין שק זה ונמצא חסר ודעת הראשונים בזה**

**ז]האם במקום שצריך השלמה המוכר יכול לחזור וכן אם הלוקח יכול לבקש החזר הדמים**

**ח]בסברת הנתה"מ דבידע בשעת המכר שלא חל הכל אין הדין דמקח שבטל מקצתו**

**ט]בסוגיא דמקמצין בב"ב ק"ו: ובדמיון לכור בל'**

**י]בהא דבעייל ונפק אזוזי בטל מקצתו בטל כולו**

**י"א]במחלוקת המ"מ והכס"מ בדעת הר"מ ובפסק הלכה בזה**

**י"ב]בשיטת רש"י בחיטים שזרען בקרקע שלא הוי דבר שבמדה**

**י"ג]במוכר שדה ונמצא חלקה גזולה או גבהה בע"ח**

**י"ד]בביאור הסוגיא בביצה ז.**

**ט"ו]בסוגיא דפסחים ד: במשכיר בית לחברו בחזקת בדוק**

**ט"ז]בדין מקח שיש בו מום שאפשר לתקן**

**סיכום שיטות הראשונים בטעות בדבר שבמדה**

א]מבואר בגמ' בב"ב צ. ובב"מ נ"ו: קידושין מ"ב: אמר רבא כל דבר שבמדה ובמשקל ובמנין אפילו פחות מכדי הונאה חוזר ומבואר מדברי הגמ' בב"ב שזה בין על פחות משתות ובין על יותר משתות וביאר רש"י בקידושין הטעם דכל הונאה זה דבר שטעו אינשי ומחיל אבל כאן זה דבר שאנשים לא טועים והוא לא מוחל ואדעתא דהכי לא עביד אמנם מדברי הרימ"ג משמע הסברא שביחס לחלק זה של המקח שלא קיים וודאי שהוא צריך להחזיר לו ועיין בז לקמן והנה יש לדון בכוונת רבא האם חוזר שהוא מחזיר את ההונאה או שחוזר הכוונה שהמקח בטל ומצאנו בזה כמה דעות בראשונים

א.עיין רש"י מנחות ס"ט. וברשב"ם בב"ב צ. ובתוס' בב"מ מ"ו: ובמנחות ס"ט. דנקטו שהכוונה שתמיד בטל מקח דהינו שלא יעזור שהלוקח יחזיר מה שקיבל יותר או שהמוכר יוסיף מה שלא נתן אלא כיון שהם סיכמו על כמות מסוימת ועל דעת זה עשו המקח ועכשיו אין כאן כמות זו ממילא בטל כל המקח

ב.אמנם דעת הרשב"א בקידושין מ"ב ובב"ב צ. ק"ג: שהכוונה חוזר שצריך להחזיר הטעות ואם הלוקח קיבל יותר הוא צריך להוסיף מה שקיבל ואם קיבל פחות המוכר צריך להחזיר את הדמים שקיבל יותר והמ"מ נקט שזה דעת הרמב"ם

ג.אמנם דעת הרמב"ן וכן דייק הב"י סימן רל"ב מדברי הרא"ש בב"ב ק"ג: דכוונת רבא חוזר שמחזיר הטעות אלא שכל זה אם אפשר להחזיר כגון שנתן לו יותר מדי שהוא מחזיר לו את מה שקיבל או שאם קיבל פחות שהוא משלים לו את מה שחסר אבל עד כמה שאי אפשר להחזיר המקח בטל דהינו שיש כאן עוד אומדנא צדדית שעד כמה שהמקח שנעשה ביניהם לא יתקים הוא לא רוצה המקח ובריטב"א גם ביאר על דרך זה אלא שכתב שכל זה בדבר שדרך אדם להקפיד אבל אם זה הבדל קטן שאין דרך בן אדם להקפיד זה לא סיבה לבטל המקח וברמ"ה כתב שתלוי באיזה דבר זה שאם זה פירות שיכול תמיד להשיג כמות אחרת במקום אחר אין כאן סיבה לביטול מקח ואם זה קרקע או דבר שדרך אדם להקפיד על שינוי גודל הקרקע וכדו' כה"ג זה אומדנא שזה סיבה לביטול מקח

ד. עיין ראב"ד פט"ו ממכירה שכתב לחלק שאם מכר לו שק אגוזים זה ונמצא חסר בטל מקח אבל אם מכר לו מאה אגוזים סתם והיה מונה והולך יכול להוסיף לו אחרי זה ובלשונו מבואר שדוקא אם מלכתחילה כשהוא נתן הלוקח ידע שיתכן שאין כאן מנין וזה היה על דעת שיוסיף לו אם חסר אמנם האחרונים נקטו שכל שלא אמר זה אלא זה היה סתמא יכול להשלים ויבואר בס"ד לקמן ועיין לקמן שהוכחנו מכמה מקומות בראשונים דמשמע שנקטו שגם בשק זה יכול להשלים

ה.עיין מאירי קידושין מ"ב: שכתב לחלק שאם נתן לו שק אגוזים ואמר לו יש כאן מאה אגוזים ונתברר שחסר כה"ג בטל מקח אבל אם מכר לו מאה אגוזים ומדד לו ונמצא חסר כה"ג וודאי יכול להשלים ולכאורא הכוונה שהקונה נתן לו כסף בעד שיתן לו מאה אגוזים ואחרי זה מדד לו והיה טעות במדידה שכה"ג אין שום סיבה שמה שעדין לא נתן לו הכל לא יוכל להשלים אחרי זה ויתכן שבזה אף אחד לא חולק וכה"ג וודאי שאין ביטול מקח

והנה יש לדון בכל זה בכמה סוגיות ונבאר הדברים בס"ד

**בסוגיא דבית כור עפר אני מוכר לך**

ב] א. עיין במשנה ק"ג: בית כור עפר אני מוכר לך מדה בחבל פיחת כל שהוא ינכה הותיר כל שהוא יחזיר ומבואר שאם הביא ללוקח פחות ממה שדיברו המקח לא בטל אלא שהמוכר צריך להחזיר מהדמים ועיין רשב"א שכתב שמכאן מוכח שבדבר שבמדה שיש טעות המקח חל ורק שהוא צריך להחזיר הטעות וצ"ע לדעת שאר הראשונים הנ"ל ומצאנו בזה כמה ישובים בראשונים

א.עיין רשב"ם שכתב שכל הדין שבטל מקח זה דוקא במטלטלין אבל בקרקעות המקח קיים דהינו שמה שרבא אמר חוזר שהכוונה המקח בטל זה רק במטלטלים והקשו עליו הראשונים דהרי הגמ' בקידושין ובב"מ מביאה את זה מפורש גם על קרקע והנה בפשוטו כוונת הרשב"ם דבקרקע כיון שאדם קנה קרקע מסוימת מה שזה לא בדיוק כמו שהם דיברו זה לא סיבה ליצור אומדנא לבטל המקח משא"כ במטלטלים שאין איזה רצון מיוחד על דבר זה בזה כל שזה לא כמו שסיכמו זה סיבה לבטל המקח ולפ"ז עיקר מה שהגמ' מביאה מרבא שטעות במדה זה לא נחשב כמו הונאה ששיך בזה מחילה דהינו שלא דנים שכונתו לקנות דבר זה במחיר שסיכמו רק יהיה לו טעות כמה זה וחשיב הונאה אלא שחשיב שדעתו למדה שדיבר ובמטלטלים זה סיבה לביטול מקח ובקרקע זה סיבה רק להחזרת הדמים ושלא יהיה כאן מחילה וכן ישב דבריו המאירי בב"ב ק"ג: וצ"ב קושית הראשונים

ולכאורא יש מקום לדון דהנה מבואר ברשב"ם שבמטלטלים בטל מקח והוא גם לא יכול להשלים ולכאורא עד כמה שהנידון לבטל מקח מצד אומדנא אין סיבה לבטל דהרי הוא משלים לו ובהכרח שזה מצד שכיון שזה צורת המקח שעשו ודבר זה לא היה כאן ממילא המקח בטל ולא מצד איזה אומדנא מיוחדת וממילא אין בזה שום סברא לחלק בין קרקע למטלטלין ובהכרח שסברת רשב"ם שבקרקע אדם לא מתיחס לתנאים שסיכם אלא דעתו על קנית דבר זה כמו שהוא וממילא זה גם סיבה שלא יוכל לתבוע ההונאה .ועיין

ב.עיין תוס' בב"ב ק"ד. ד"ה פחות שכתבו וז"ל דרבא אירי כשמדדו והטעו במדה אבל הכא לא מדדו עדיין אלא בבאין למדוד ומתחילה היה נמי יודע שאינו מכוון כל כך שלא יהא או פחות או יותר עכ"ל דהינו שהמקח נעשה בצורה שרק המחיר הוא לפי בית כור במחיר מסוים אבל היה ברור שלא יודעים כמה יש כאן ויתכן שזה פחות ויתכן שזה יותר

ג.עיין רמב"ן וריטב"א שהביאו ראשונים שביארו שהכוונה ינכה אם הלוקח רוצה להעמיד המקח אבל באמת אם הוא רוצה לבטל המקח הוא יכול

ד.עיין ריטב"א ועל דרך זה הוא ברמ"ה שכשאדם קונה שדה או בית אין לו הקפדה אם זה קצת יותר או פחות ובזה וודאי זה לא סיבה לבטל המקח ועל דרך זה הוא בנימוקי יוסף

ה.עיין רמב"ן שפה זה מתפרש כוונת דבריו שבמחיר של בית כור עפר הוא מוכר לו אבל לא שיש כאן מידה זו ועל דרך זה הוא בתוס' בב"מ נ"ו אלא שצ"ב למה לבאר כך ועיין בר"ן שהוסיף כיון שאמר מדה בחבל וצ"ב הרי הגמ' אומרת מפורש שגם אם לא אמר מדה בחבל יש דין זה

ועיין רשב"א שהקשה דבגמ' מבואר שבשדה גדולה המוכר יכול לכפות הלוקח לקנות יותר גדול דהרי אין לו מה לעשות אם זה א"כ הלוקח יטען שאני לא רוצה שדה גדולה דלא ניחא ליה או שאין לו כסף דהינו שלאחר התקנה דרבנן יש כאן טענה לבטל המקח וכן בבית כה"ג הרי מבואר בגמ' שיש לאדם קפידא לענין שכירות בין בית גדול לבית קטן עכת"ד והנה לא מצאנו ברמב"ן שלאדם יש הקפדה בשדה יותר גדולה ובבית יתכן שבאמת צדקו דברי הרשב"א ועוד שעד כמה שהרמב"ן ישב סוגין שכאן לא דיברו שזה בית כור א"כ כאן וודאי לא יכול לטעון שמקפיד

והנה לכאורא לדעת הרשב"א יש להקשות שדברי רבא שכל דבר שבמדה ובמשקל אפילו פחות מכדי הונאה חוזר זה משנה מפורשת שהמקח לא בטל והוא צריך להחזיר לו את הדמים ואולי החלק שאין מחילה אין להוכיח מכאן דכאן הרי אמר מפורש מדה בחבל

**בביאור הסוגיא צ.**

ג]הגמ' אומרת שאין מוסיפין על המדות יותר משתות והגמ' אומרת אילימא משום הונאה דלא להוי ביטול מקח והאמר רבא כל דבר שבמדה ובמנין אפילו פחות מכדי הונאה חוזר ועיין רשב"ם וברש"י במנחות שביארו שהמוכר נותן לפי המידה של המקום ולא יודע שזה מדה יותר גדולה והוא נתכוין לתת לו כמו המדה הקטנה וכה"ג אם זה יהיה הבדל של שתות לא יהיה ביטול מקח ואם יהיה יותר משתות זה יהיה ביטול מקח והרי רבא אמר שגם פחות משתות בטל מקח וא"כ עד כמה שזה הסיבה זה סיבה שגם פחות משתות לא יוסיפו עכ"ד ולפ"ז מבואר בגמ' מפורש שגם פחות משתות המקח בטל ועיין רמ"ה ומאירי שהביא שיש שגרסו מפורש אפילו פחות משתות נמי דהינו שהסיבה של ביטול מקח שייך אפילו פחות משתות

אמנם עיין רימ"ג ורשב"א שגרסו כגירסתינו וביארו שכוונת הגמ' שרבא אמר שחוזר דהינו שזה לא סיבה לביטול מקח ואין הבדל בין יותר משתות לפחות משתות אלא שצ"ב איך רואים את זה מדברי רבא הרי הוא רק אמר שפחות משתות אין כאן מחילה אבל אולי ביותר משתות נשאר כאן ביטול מקח וביארו הנ"ל שכוונת הגמ' שזה תלוי אחד בשני שכיון שאין כאן מחילה והטעם שאין כאן טעות בעצם המכר אלא שלא נתן לו כל מה שדיברו ממילא זה גם סיבה שביותר משתות לא יהיה המקח בטל אלא שהחלק שלא נתן לו הוא יחזיר הדמים דהינו שמה שנתן לו אין בזה טעות דבאמת זה חל בכמה שזה שווה עכ"ד והרמב"ן גם ביאר כך אלא שביאר כשיטתו דכוונת הגמ' ממ"נ אם אפשר להשלים א"כ תמיד זה לא בטל ואם אי אפשר להשלים תמיד זה בטל

והנה התוס' בכל הש"ס שהוכיחו מכאן שגם פחות משתות בטל מקח ולא ביארו כרימ"ג לכאורא הטעם דס"ל שמה שפחות מכדי הונאה אין כאן מחילה זה לא מכריח שביותר משתות לא יהיה ביטול מקח ובהכרח שמשמעות הלשון שזה ביטול מקח וממילא א"ש שכוונת הגמ' שתמיד זה ביטול מקח

ועיין חידושי הגר"ח שכתב לדון שאפילו אם בעלמא לא מתבטל המקח אלא משלים המקח אבל כל זה כשהפסיקה ביניהם היתה שווה אלא שהמקח שנעשה הוא אחרת מהפסיקה שכה"ג עד כמה שחסר הוא יכול להשלים הפסיקה שביניהם ואם נתן לו יותר חל המקח על מה שפסקו ולא יותר אבל כאן שהמוכר נתכוין לתת מדה קטנה בעד חמש זוז והלוקח נתכוין לקנות מדה גדולה בעד חמש זוז א"כ עד כמה שיחול מקח כמו דעת המוכר דהינו המדה קטנה א"כ יש טעות מצד הקונה שכל הסכמתו היתה על מדה הגדולה במחיר זה ומצדו יהיה כאן טעות שהרי נחשב שלא הושלם המקח שעשה ומה שהגמ' הביאה מרבא דאם היינו דנים דבר זה כהונאה דהינו שדנים שלמעשה המקח על כמות זו במחיר זה אלא שיש כאן הונאה א"כ זה לא סיבה לביטול אבל עד כמה שלא דנים כך כמבואר ברבא שהוא צריך להשלים ממילא כה"ג זה סיבה לביטול מקח עכת"ד והנה הגר"ח העמיד דבריו לשיטות שצריך להשלים המקח אבל ה"ה לשיטות שהמקח קיים ללא להשלים אבל כל זה כשהפסיקה שווה א"כ חל חלק מהמקח לפי מחיר הפסיקה כגון שהביא פחות חל מקח בפחות דמים אבל כאן לא שייך לומר שיחול רק חלק מהמקח דבמחיר שהמוכר רוצה הלוקח לא הסכים

והנה בכל דברי הראשונים שנקטו שבסוגין אין ביטול מקח צ"ב דלכאורא צדקו דברי הגר"ח ויתכן שמדובר שהלוקחים יודעים את טעות המוכר וממילא הם מצידם לא יכולים לטעון שלא הסכימו אלא במידה זו במחיר זול דהרי יודעים שהוא טועה וכוונתו לפסוק כמידה הקטנה ולראשונים שהמוכר מטעה הלוקחים בזה יתכן וודאי שסתם לשון סאה זה כמו המידה של כאן וזה הפסיקה מצידם והוא יודע שמטעה אותם וממילא יש כאן פסיקה בסיאה גדולה והא לא יכול לבטל ולומר שעשה הסכם אחר וצ"ע

וברמ"ה בסוגין כתב לבאר דאפילו דבעלמא בכה"ג כיון שאדם יכול להשלים ממקום אחר זה לא סיבה לביטול מקח אבל כאן כיון שמצד הלכות הקנינים כל זמן שהוא לא מדד לא חל המקח וכה"ג ששם שהמידה לא נכונה חשיב שלא היה כאן עדין מדידה וממילא המקח קיים ועיקר מה שהגמ' מביאה מרבא שלא דנים שהכל חל כמו שעשו ויש כאן רק הונאת ממון. ומדברי כל הראשונים שלא ביארו כך משמע שכאן לא שייך לדון מצד חסרון מדידה שכל זה כשבפועל לא מדדו אבל כאן שחשב שמדדו אפילו אם זה לא מדידה גמורה חשיב שהיה לו כבר דעת קנין והארכנו בזה לקמן ס"ק.....................

והנה הריטב"א ק"ג: הביא את שיטת הרשב"א והרמב"ן וכתב ששיטת הרשב"א נסתרת מסוגין דמבואר שזה סיבה לביטול מקח וצ"ע למה שיטת הרמב"ן לא נסתרת דבגמ' מבואר שזה ביטול מקח אלא בהכרח לבאר כרימ"ג א"כ גם לרשב"א מיושב סוגין אמנם בדברי הריטב"א והר"ן מבואר שהם נקטו שעיקר הדין הוא ביטול מקח אלא שעד כמה שהוא משלים זה הסיבה שהמקח יתקיים אלא שעדין צ"ב דהרי בסוגין למעשה הלוקח יחזיר והמקח יתקיים אמנם הנה בעיקר ביאור סוגין עיין רימ"ג ורמ"ה שנראה שביארו סוגין לא כרשב"ם שהמוכר נותן במידה הגדולה דהינו שהלקוחות מביאים המדה אלא שהוא נותן להם במדה הקטנה הישנה והם התכוונו לקבל במדה הגדולה ע"ש וכן משמעות דברי הרשב"א בב"מ נ: ע"ש ולפ"ז הלוקח הוא המפסיד והמוכר לא חייב להשלים וממילא יהיה ביטול מקח וללוקחים לא יהיה כלום וצ"ע בזה

**בסוגית הגמ' קידושין ח. בקידשה בדינר ונמצא חסר ובמכר כה"ג**

ד]עיין סוגית הגמ' קידושין ח. ולכאורא הדינים העולים דבאומר התקדשי לי במנה זה והביא לה דינר היא וודאי לא מקודשת [ועיין בביאור הגר"א שנקט לא כך] ובמנה סתם ונתן לה דינר מקודשת וישלים דמבארים כוונתו שזה על מנת שיתן לה מאתיים זוז ,ובמנה סתם והיה מונה והולך וחזרה בה או שהוא חזר בו לפני הסוף בזה דעת רב אשי שאינה מקודשת ודעת הלישנא קמא דמקודשת ולענין הלכה הרי"ף והרמב"ם והרמב"ן והרשב"א נקטו שקי"ל דלא כרב אשי והרא"ש פסק כרב אשי ובגמ' מ"ז. מובא מחלוקת בהתקדשי לי במנה ונתן לה מנה דינר האם כסיפא לה מילתא למיתבעיה ואינה מקודשת או שלא מתביישת והיא מקודשת ובמכר וודאי קנה ולענין הלכה הרא"ש רי"ף רמב"ן ורמב"ם פסקו שלא כסיפא לה מילתא למיתביעה והרשב"א בשם הראב"ד פסק שכסיפא לה וכו' ואינה מקודשת

והנה מבואר בגמ' שהמחלוקת במקדש במנה סתם וחסר דינר האם מקודשת מדובר בנתן לה דינר ונמצא חסר דינר וכתב רש"י שמדובר שחזר וקידשה ואמר לה שמטבע זה יהיה מלוה וכונתו שללא זה אפילו ללא הסברא של כסיפא אין סיבה שהיא תהיה מקודשת ועיין מחנה אפרים זכיה סימן א' דבפשוטו דבר זה תלוי האם במונה והולך יכול לחזור בו דאם אינו יכול לחזור בו ודלא כרב אשי א"כ חזינן שאפילו ללא גילוי דעת שמוכנה להתקדש בחלק אומרים שחל בחלק והשאר זה בתור תנאי ה"ה כאן משא"כ לרב אשי שבמונה והולך אינה מקודשת ולא אומרים שזה תנאי כיון שלא היה גילוי דעת שאין דעתה להתקדש בהכל א"כ ה"ה כאן כיון שכשנתן לה חשבה שיש כאן הכל היא לא מקודשת אמנם צ"ב דהר"ן העתיק לשון רש"י אפילו שפסק דלא כרב אשי אמנם עיין חזו"א סימן מ"ו שכתב שזה וודאי במונה והולך כל זמן שהוא מונה יכול לחזור דלא שייך לומר זה תנאי שלא חושבת שיש כאן תנאי ורק מדובר שמנה ובאמצע הפסיק ולא ממשיך לתת לה דללישנא קמא כרגע שרואה שלא גומר ממילא מבינה שכוונתו היה לתנאי ולר"א צריך גילוי דעת מצידה שמוכנה לתנאי ובקיבלה רק דינר בזה עצמו יש גילוי דעת משא"כ כאן ולפ"ז יתכן שבנמצא חסר דינר כיון שחשבה שמתקדשת בהכל בזה וודאי שאין שום סיבה לומר שזה תנאי והיא לא מקודשת

אמנם עיין מחנה אפרים שהאריך שסתימת לשון הרמב"ם וודאי שגם ללא שחזר ואמר לה שזה יהיה מלוה היא מקודשת ודלא כרש"י ועיין חלקת מחוקק שנקט לעיקר דלא כרש"י

והנה הרמב"ן והריטב"א כתבו להוכיח שקי"ל שאין סברא של כסיפא לה מילתא מהא דמבואר בבריתא דהתקדשי לי בדינר זה ונמצא חסר דינר היא לא מקודשת ומשמע דוקא במנה זה אבל במנה סתם כה"ג היא מקודשת ולא אומרים שכסיפא לה מילתא ושמעתי לדון דעד כמה שמדובר שחזר ואמר לה שהדינר יהיה מלוה א"כ גם במנה זה צריך להועיל ללא סברא של כסיפא לה מילתא וכמבואר בטור ועד כמה שהבריתא ס"ל שאין סברא של כסיפא לה מילתא א"כ באמר לה שזה יהיה מלוה צריך להיות מקודשת אלא בהכרח שלא חזר ואמר ואם כרש"י הרי באמת גם במנה סתם היא לא מקודשת בכה"ג ובהכרח דלא כדיוק הראשונים ובהכרח שהראשונים למדו שמדובר שלא חזר ואמר לה ובכל אופן במנה סתם מקודשת ודלא כרש"י אמנם היה מקום לומר שזה לשיטתם שפסקו דלא כרב אשי אמנם לפ"ז לרב אשי יחזור הדיוק של הרמב"ן אלא בהכרח שס"ל שגם לרב אשי זה רק סברא מיוחדת במונה והולך ולא במקום שנתן לה וחסר דינר אלא שמסברא לכאורא אין מקום לחלק בזה ויתכן דס"ל דבמנה זה גם אם יאמר לה התקדשי לי וזה יהיה מלוה זה לא יעזור עיין מחנה אפרים מה שדן בזה עוד יתכן לדון דלמדו שהכוונה ונמצא לא שאחרי זה נמצא אלא שמעיקרא שנתן לה ראתה שזה חסר ובאמת בנמצא אחרי זה זה תלוי ברב אשי והלישנא קמא ולחזו"א הנ"ל לכו"ע אינה מקודשת ודו"ק

והנה לענין מכר במכר לו במנה זה ונמצא חסר לכאורא צריך להיות שלא חל המכר כמו בקידושין אמנם עיין ברמב"ם פט"ז ממכירה דמבואר דחל המכר ועיין מחנה אפריים דבמטלטלין שהיה קנין משיכה אפילו שסבר שהביא לו כל הכסף כה"ג אין זה סיבה לביטול דהמקח לא נעשה בעד המנה אלא שבדעתו סבר שהביא לו והאמת שלא הביא לו ועד כמה שבאים לבטל מצד אומדנא אין כאן אומדנא דמוכח לבטל

אמנם עיין רמב"ם פ"ח ממכירה ה"ו דכתב דין זה גם בקנית קרקע ולא כתב שמדובר דוקא שהיה קנין חזקה ומשמע שגם במקום שהיה קנין כסף חל המקח וצ"ב מה זה שונה מקידושין ועיין מחנה אפרים שכתב בזה שני סברות לחלק א. דבקידושין שאין מושג של תחילת פירעון א"כ עד כמה שאין כאן מנה שלם אין סיבה לקידושין משא"כ במכר ששיך קנין בתחילת פירעון א"כ אפילו שאמר דינר זה ואין כאן, יכול לחול הקידושין בחלק מהמנה והשאר ישלים לאחר זמן ב. עוד כתב דגם אם בקידושין שיך תחילת פרעון ושהקידושין יחייב את שאר התשלום לא בתור תנאי אבל קידושין אין סיבתם בעד הכסף ועד כמה שחסר כאן אם דעתה להתקדש אין סיבה שיצטרך להשלים לה שזה מתפרש שזה המנה שנותן לה משא"כ במכר שעיקרו זה התשלום כה"ג עד כמה שחסר כאן זה מתפרש שהוא ישלים וממילא חל המכר וכסברא הנ"ל בתור תחילת פירעון

**שיטת הראב"ד בדמיון קידושין למכר בחיסרון בדבר הנקנה ובדין מונה והולך במכר ודעת הרא"ש בזה**

ה]אמנם הנה לשון הרמב"ם פט"ז ממכירה ה"א המוכר לחברו במדה או במשקל או במנין וטעה בכל שהוא חוזר לעולם שאין הוניה אלא בדמים אבל בחשבון חוזר כיצד מכר לו מאה אגוז בדינר ונמצאו מאה ואחד או תשעה ותשעים נקנה המקח ומחזיר את הטעות ואפילו לאחר כמה שנים וכו' עכ"ל ובהשגות הראב"ד כתב וז"ל א"א דין זה אינו מחוור פעמים שאין המקח נקנה שאם רצה לחזור עד שלא השלים חוזר כגון שהיה תופס לפניו שק של אגוזים ואמר לו אילך שק זה שיש בו סאה של אגוזים בדינר ונטלו והלך לו ומדדו ולא מצא מידתו הרי זה חוזר ואע"פ שרצה זה להשלים אבל אם היה לפניו שק של אגוזים וזה יודע שאין בו אלא שיעור מדה ואמר לו הנה לך סאה של אגוזים בדינר ונטל השק ומדד ולא מצא כדי מידתו הרי זה קנה וישלים שהרי היה מכיר שלא היה בו סאה ועל דעת השלמה נטל ושרש דבר זה בקידושין עכ"ל והנה לשון הראב"ד משמע שרק אם מלכתחילה נותן בצורה שלא ברור שיש כאן הכל זה מועיל אבל אם לא זה לא מועיל ולכאורא זה כראשונים שפסקו כרב אשי דללא גילוי דעת שלא מקפיד לקבל הכל עכשיו זה לא מועיל וה"ה כאן כיון שהוא רצה שק שלם כל שאין גילוי דעת מצידו שמוכן פחות זה לא מועיל ולא ס"ל לחלק בין קידושין למכר

והנה המ"מ נקט שהרמב"ם חולק על הראב"ד וכתב שצריך לחלק בין מקח לקידושין אמנם הכס"מ נקט שאין ראיה ובאמת במנה זה לא מועיל להשלים והנה למה דהרמב"ם פסק דלא כרב אשי זה וודאי שבמנה סתם אפילו אם חשב שיש כאן מאה יכול להשלים כמו ששם היא מקודשת וכן לשון הרמב"ם וודאי משמע שמדובר בכה"ג אמנם עדיין במקום שאמר זה בזה יש מקום לדמות לקידושין שגם לרמב"ם לא מועיל שישלים ועיין בזה לקמן

אמנם לכאורא נראה להוכיח מדעת הרא"ש שאפילו ששם פסק כרב אשי בכל אופן כאן ס"ל שבמנה סתם יכול להשלים דעיין טור סימן רל"ב שהביא תשובות הרא"ש בקנה כמה בתים והגויים נכנסו לשם וקלקלו חלק שכיון שיש על זה עדין שם של בית יכול לתקן ולהלשים המקח והב"י ביאר שזה כדין המבואר ברמב"ן שבטעות במדה אפשר להשלים והנה פה אין החיסרון של מנה זה אפילו אם היה זה שכיון שיש על זה שם בית א"כ על ידי התיקון יחשב שהעמיד המקח שסיכמו אמנם אם נימא שגם במנה סתם כל שלא גילה בשעת הנתינה שלא נותן הכל לא שיך להשלים כי לא הראה הסכמה א"כ לכאורא גם כאן צריך להיות שלא יכול להשלים ובהכרח מדברי הרא"ש שהעותק בטור שגם במונה והולך במכר זה מועיל והחילוק בזה דבאמת במנה סתם מצד המקח שביניהם וודאי יכול להלשים ממקום אחר ורק באשה שכיון שלא שיך שיחול חלק ועכשיו מתקדשת כולה כיון שדעתה הקבלת כל המנה אין כאן דעת על חלק משא"כ במכר עד כמה שדנים שעכשיו יחול רק חלק א"כ אין חיסרון דעת ביחס למקח זה ומצד ההסכם הכללי שדיברו בזה מועיל להשלים ורק במנה זה לא מועיל להשלים דלא שייך להעמיד המקח שדיברו וז"ב וכן הוא וודאי סתימת הפוסקים שאפילו דבאבן העזר הרמ"א העתיק שיטת הרא"ש שמונה והולך אינה מקודשת ויכול לחזור בכל אופן פה סתמו שמועיל להשלים [אחרי זה מצאתי בב"ח בסיעף ה' שהקשה סתירה מתשובות הרא"ש לראב,ד וע"ש מה שישב]

**בדעת הרמב"ם שקנין שק זה ונמצא חסר ודעת הראשונים בזה**

ו]והנה המ"מ נקט שהרמב"ם חולק על הראב"ד וכתב שצריך לחלק בין מקח לקידושין אמנם הכס"מ נקט שאין ראיה ובאמת במנה זה לא מועיל להשלים והנה למה דהרמב"ם פסק דלא כרב אשי זה וודאי שבמנה סתם אפילו אם חשב שיש כאן מאה יכול להשלים כמו ששם היא מקודשת וכן לשון הרמב"ם וודאי משמע שמדובר בכה"ג אמנם עדיין במקום שאמר זה בזה יש מקום לדמות לקידושין שגם לרמב"ם לא מועיל שישלים

והנה המ"מ כתב שיש לחלק בין קידושין למקח והנה בעיקר דעת הרמב"ם נחלקו האחרונים דעת המ"מ דס"ל כרשב"א שגם אם לא ישלים חל המקח ודעת הב"י שדעתו כהרמב"ן שרק אם הוא משלים חל המקח ועיין בזה לקמן סק......... והנה לדעת המ"מ אין זה דומה כלל לקידושין דבקידושין שהנידון שתתקדש כל האשה בזה כיון שלא נתן לה את כל המנה אין כאן בכלל דיבור של קידושין של חלק משא"כ כאן שהנידון שיחול רק חלק א"כ אפילו שאמר זה אבל דינר שלם בעד כל המקח ובחלק יחול חלק וכן במקרה של הביא מאה אגוזים יחול חלק ואין זה דומה לשם אמנם לדעת הכס"מ צ"ב החילוק דהרי כאן הרי אמרינן שאין המקח אלא אם ישלים והרי בדינר זה אי אפשר להשלים דזה לא דינר זה וה"ה במאה אגוזים אלו לא שייך להשלים דזה לא מאה אגוזים אלו ובאמת יתכן שהכס"מ לשיטתו פשיטא ליה שאין סברא לחלק בזה

אמנם באמת סתימת לשון הרמב"ם וודאי משמע שגם במאה אגוזים אלו יכול להשלים וצ"ב החילוק ממנה זה ויתכן לחלק דבקידושין שלא שיך שיחול חלק א"כ לגבי שכל האשה תתקדש לא היה שום הסכם על פחות ממנה זה משא"כ כאן זה וודאי שהחלק שלקח הוא משהו לעצמו אלא שיש כאן נידון שכל מה שמוכן עד כמה שיהיה לו מקח שלם בזה יתכן שגם השלמה זה מספיק ולא משנה אם זה בכלל מנה זה או לא

אמנם באמת יש לדון בכוונת הראשונים שצריך להשלים האם הכוונה שזה וודאי שחל כאן רק חלק אלא שיש כאן טענה לבטל מדין טעות שלא רצה אלא מקח שלם או שהסברא שעד כמה שמשלים אין כאן מקח טעות דקיבל את כל מקחו על ידי שמשלים לו וכמו שבמקח טעות עצמו מבואר ברא"ש שמועיל מה שמתקן לו ולפ"ז כל שזה לא יוכל להחשב בתור עשית המקח זה לא יחול וכאן שזה לא אגוזים אלו זה וודאי לא יעזור מה שישלים ועיין לקמן הנפק"מ בנידון הנ"ל

והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם במאה אגוזים אלו גם שם מועיל השלמה הנה הרמב"ן כתב שדעת הרימ"ג כמהו דהינו שגם עד כמה שצריך להשלים צריך לבאר הגמ' בב"ב צ. שזה לא סיבה לביטול מקח אלא אם לא ישלים והנה שם בפשוטו וודאי שיש מקח שזה שק זה ולגבי זה שייך כן ביטול מקח והנה לביאור הרשב"ם שמדובר שהמוכר נתהנה א"כ בזה לא שיך החיסרון דזה דהרי הוא מחזיר מה שלקח יותר אמנם עיין רימ"ג וברמ"ה וברשב"א בב"מ נ: שביארו הגמ' שהמוכר נתן מידה קטנה במקום גדולה וכן פשטות לשון הריטב"א ולפ"ז צריך להשלים ולכאורא מוכח מזה שגם בזה מועיל להשלים

עוד יש להוכיח כן דהרמב"ן כתב להוכיח שמועיל להשלים מבעי דפחיא למאן ונתן לו דארעא דמבואר בגמ' שצריך לתת לו דביני וביני וכוונתו שנקט שזה לא הקפדה אלא מצד המחיר היקר ולא מצד עצם הדבר שזה יחשב כרעות ולכן מועיל להשלים ולכאורא אבל זה לא גרע מזה דהרי למעשה אמר שרוצה דפחיא ואולי עד כמה שנוקטים שהוא לא מקפיד לקבל יותר גם לא דפחיא א"כ אין זה בכלל קציצתו אמנם משמעות הדברים שוודאי שמעדיף פחות ויפים ורק שזה לא סיבה לביטול ולכאורא וודאי זה מספיק סיבה שהמקח על פחיא ומבואר שגם בזה מועיל להשלים ולכאורא זה ראיה ברורה וצ"ע בכל זה

**האם במקום שצריך השלמה המוכר יכול לחזור וכן אם הלוקח יכול לבקש החזר הדמים**

ז]ובפשוטו איכא נפק"מ בדבר זה כמו שביאר הגר"ר שמולאביץ במקום שהמוכר לא רוצה להשלים והלוקח מוותר על ההשלמה אמנם דורש את החזר הממון שעד כמה שיש כאן נידון של מקח טעות א"כ עד כמה שהוא מקפיד על הטעות ממילא אין כאן מקח גם מצד המוכר משא"כ אם כל הביטול מקח הוא רק מצד שאדעתא דהכי הוא לא רוצה א"כ וודאי שזה רק סברא ביחס ללוקח שנתהנה אבל עד כמה שלא רוצה לבטל המקח וודאי הוא צריך להחזיר הדמים ועיין מחנה אפרים שנקט שעד כמה שהוא תובע הדמים המוכר יכול לבטל המקח לגמרי ורק אם לא תובע הדמים אין בכוחו לבטל המקח כמו כל יפות ונמצאו רעות או הונאה יותר משתות ולדעת העדר"י תמיד יוכל לבטל המקח

והנה לשון הרמב"ן והריטב"א מפורש בק"ג: לענין בית כור שאם חיסר והלוקח רוצה המקח ושיחזיר לו חל המקח דהינו שהמוכר לא יכול לבטל עד כמה שרוצה החזר דמים ומבואר שאין כאן ביטול מצד מקח טעות אלא מצד שאדעתא דהכי הוא לא רוצה אמנם עיין לשון הרשב"א שם בהשגתו על הרמב"ן שכתב ששניהם יכולים לחזור בהם ואולי כוונתו על מקרה שהוסיף וצ"ע

**בסברת הנתה"מ דבידע בשעת המכר שלא חל הכל אין הדין דמקח שבטל מקצתו**

ח]והנה הנ"ל דן בזה עוד נפק"מ במקום שבשעת המכר הלוקח יודע שכרגע קנה רק חלק מצד המעשה קנין ורק שהיה דעתו לגמור המקח וכגון שמכר לו עשר שדות בעשר מדינות ועשה מעשה קנין בחלק דאם סברת הרמב"ן שעל דעת שלא יקבל הכל לא רוצה המקח א"כ גם כאן זה שייך אבל אם נימא שזה סברא שזה מקח טעות מצד שעשו מקח שלא יכול להתקיים א"כ כאן זה לא שייך דהרי יודע שבזמן המקח עשה רק חצי דהרי לא עשה מעשה קנין אלא בחצי והנה במקום שאמר לו מאה אגוזים אלו ועשה מעשה קנין בחצי וודאי שעד כמה שחסר הוי מק"ט דהוא עשה קנין בחצי משלם שנתברר שלא ידע אמנם במקום שלפני שקנה הכל המוכר יחזור בו זה תלוי בנ"ל

והנה מבואר בגמ' דבמחליף פרה וטלה בעד חמור ומשך הפרה ועדין לא משך הטלה לא קנה החמור וכתב הר"ן דאם זה היה בעד כור חיטים שאדם רוצה חצי כור חל קנין בחצי כור ואין כאן הדין כור בשלושים כיון שזה כמו שנתן מעות והקשה הנתה"מ סימן קפ"ב סק"ח דמשמע שאם המוכר חוזר בו הלוקח יש לו רק חצי הרי למה אין כאן החיסרון של דבר שבמידה שהוא לא השלים לו וכתב להוכיח שכל הדין של דבר שבמידה כשחשב שקנה הכל אבל אם ידע שבשעת הקנין לא חל הכל לא יכול לבטל המקח מצד שיש לו רק חצי והנה אם באמת הסברא שללא שמשלים המקח בטל כי יש כאן מקח טעות וודאי כה"ג לא שיך לדון מצד טעות אבל אם זה מצד אדעתא דהכי בפשוטו אין סברא לחלק אמנם יתכן שכה"ג כיון שיודע שהמוכר יכול לחזור בו ומוכן לכזה קנין מראה שלא מקפיד שיהיה חצי ובעיקר קושיתו היה מקום לומר דבאמת אם המוכר לא ירצה לתת הכל הלוקח יכול לחזור והראשונים רק דנו שהלוקח רוצה הקנין והמוכר חוזר בו אמנם שמעתי לדון שזה לא יתכן דהרי שם מדובר שהחמור מת וא"כ המוכר לא נותן הכל והלוקח וודאי רוצה לחזור בו ואולי שם שקרה אונס שזה מת ולא מניעה מצד המוכר אין האומדנא ובפרט בכה"ג שאין לדון מצד מום במקח וכנ"ל אלא רק מצד אומדנא וצ"ע בזה

עוד הקשה הנתה"מ מכור בשלושים שנתן דמים שאין הדין כור בשלושים וחל חלק א"כ למה במקרה שהמוכר לא רוצה לתת לו הכל הלוקח לא יוכל לבטל המקח וכתב לבאר כנ"ל דכאן יודע מלכתחילה שעשה רק חצי ולכאורא היה מקום לומר שבאמת אם הלוקח ירצה לבטל המקח הוא יוכל ונידון הגמ' שהוא רוצה לקנות לפחות חצי והמוכר חוזר בו וצ"ע

**בסוגיא דמקמצין בב"ב ק"ו: ובדמיון לכור בל'**

ט]עיין בב"ב ק"ו: דבשני אחין שחלקו ובא להן אח ממדינת הים דרב אומר בטלה מחלוקת ושמואל אמר מקמצין והגמ' שואלת על שמואל מה זה שונה מכור בשלושים ששניהם יכולים לחזור בהם והגמ' דוחה דשם רבנן עשו דבר שטוב לשניהם כדי ששניהם יוכלו לחזור בהם עד סוף המקח ועיין רשב"א שהביא גירסא דרב ס"ל שיורשין הוו ושמואל ס"ל שלקוחות הוו וכתב להוכיח מזה דבלוקוחות כה"ג שעשו מקח וחלקו נתבטל אין זה מבטל את כל המקח וע"ש שביאר שכוונת הגמ' לומר שרק בכור בשלושים שם יש סברא מיוחדת ששניהם רוצים שעדין לא יחול המכר עד הסוף כדי שיוכלו לחזור בהם וזה רק שייך בפשוטו עד כמה שיודע שזה עדין לא נגמר אבל אם חשב שזה נגמר זה לא שייך

ועיין בחידושי הר"ן שביאר שיתכן שכוונת הגמ' לבאר שאדרבא בעלמא אדם לא רוצה חצי מכר ולכן בכור בשלושים לא רוצה שיחול עד שיגמור הכל ורק באחין שחלקו יש סברא מיוחדת שרוצה שיחול חצי אפילו אם לא חל הכל וכמו שביאר הרשב"ם דהרי מוכרח לקבל חלק והנה הרשב"א גרס שרב ס"ל סברא מיוחדת שיורשים הוו אמנם בגירסתינו אינו כן, ועיין בר"ן קידושין נ"א. וברמב"ן ומאירי קידושין ס. דמבואר שהטעם של רב מצד שס"ל שזה דומה לכור בשלושים

והנה לכאורא צ"ב בדעת הר"ן שהגמ' נשארת שכור בשלושים דומה לבעלמא במקח שבטל מקצתו ורק כאן באחין זה אחרת הרי וודאי זה לא דומה דבכור בשלושים לא חל שום דבר משא"כ בטעות בדבר שבמדה אפשר להשלים דהינו שכן חל חלק וצ"ל שיסוד הסברא שאדם לא רוצה חצי מקח אלא שבמקום שמלכתחילה עושה חצי ועוד חצי דעתו שלא יחול כלל ובמקום שכבר עשה הכל ורק חצי לא חל זה רק סברא שאם לא יושלם המקח הוא לא רוצה

והנה עיין נתה"מ סימן קפ"ב סק"ח שהקשה בטעות בדבר שבמדה שמועיל להשלים למה שלא יהיה החיסרון דכור בשלושים דהינו שכיון שהמקח לא נגמר ממילא עדין לא חל כלום וכתב לישב על פי הרא"ש שכל הדין כור בל' רק אם גילה דעתו שהוא מקפיד שיהיה מקח אחר אמנם הקשה שבכל הראשונים שכתבו שגם במחליף פרה וטלה יש נידון זה וכן במשנה במשך ולא מדד והרי שם לא היה לשון שמראה על הקפדה ובהכרח שס"ל שלא צריך הקפדה מיוחדת להראות שאיכפת לו כדי שיהיה הדין של כור בשלושים [ועיין מה שכתבנו בזה בקנינים סימן ט"ז] ולכן ביאר שמדובר שנתן מקצת דמים שאז אין הדין כור בשלושים עכ"ד והדבר דחוק מאוד להעמיד כל הראשונים בנתן דמים ועוד דדבר זה לא מוסכם דדעת הרמב"ן שגם בנתן דמים יש החיסרון של כור בל'

אמנם לכאורא יש ליישב קושית הנתה"מ דכל סברת הגמ' כשיודע שזה לא חל עכשיו הכל ורק חלק כה"ג דעתו שלא יחול כלום עד שיגמר אבל כשחושב שחל הכל ורק מקצת לא חל כה"ג אין הסברא של כור בל' ובפשוטו ברשב"א הרי נקט שזה קושית הגמ' מה שונה מקמצין שזה מקח שבטל מקצתו מכור בל' וזהו חילוק הגמ' כנ"ל שבאחין שחלקו כבר הכל נגמר ורק חלק לא חל משא"כ כאן והדברים מפורשים בדברי הריטב"א ק"ה: שכתב ז"ל, והא דרב ושמואל דאמרי כור בל' יכול לחזור בו אפילו בסאה אחרונה לא שייכא כלל בההיא דאמר רבא כל דבר שבמדה ושבמשקל אפילו פחות מכדי אונאה חוזר, ולא ילפינן חדא מחברתה, דההיא דרבא דבר מסוים מכר וכל מה שמכרו לו משך לגמרי אלא שנמצא בו טעות שלא היה כן המדה או המשקל שאמרו לו, ואידך דרב ושמואל היא בהיפך שהרי אין במכר שום טעות אלא שלא גמר משיכתו וקנינו, וזה ברור, עכ"ל, וכוונתו כנ"ל

ובדעת הנתה"מ שהקשה כן צ"ל שס"ל שכיון שכור בל' כל מה שחל כי חשב שנגמר הכל ואם היה יודע שלא נגמר לא היה חל כלל ה"ה כאן עד כמה שלא חל הכל היה צריך להיות שלא יחול כלל וכסברתו מבואר ברמ"ה צ. שנקט שבמקום שצריך מדידה לחלות המכר והיה טעות שחשיב שעדין לא היה מדידה לא חל המקח כלל ובזה ביאר בסוגיא שם דהוי ביטול מקח אמנם מכל הראשונים שם שלא ביארו כך חזינן שס"ל שכה"ג לא חשיב שחסר כאן מדידה כי הרי הוא חשב שנגמר בכל וז"ב

**בהא דבעייל ונפק אזוזי בטל מקצתו בטל כולו**

י]והנה מבואר בגמ' בב"מ ע"ז: דבעייל ונפיק אזוזי שלא חל המכר בעד מה שלא שילם דאם המוכר חוזר בו הלוקח יכול לבטל גם על מה ששילם כי לא רוצה חצי מקח וכן אם הלוקח חוזר בו המוכר יכול לומר שלא רוצה למכור חצי קרקע ועיין ברשב"א שביאר שחזרת הלוקח מצד שרוצה קרקע גדולה וחזרת המוכר מצד שלא רוצה אפושי שטרות וצ"ב דהניחא לראשונים שבמקח שלא חל מקצתו יכול לבטל החצי השני ה"ה כאן אבל לדעת הרשב"א שחל מקצת מהמקח א"כ למה כאן זה אחרת והיה מקום לומר דכאן דמצד הקנין זה סיבה על הכל ורק השני גרם שחלק יתבטל כה"ג גרע משא"כ במקח שבטל מקצתו שלא מחמת גרמת המוכר זה מתבטל או שמלכתחילה לא עשו מקח על הכל אלא על מקצת כה"ג זה לא סיבה לבטל המקח אמנם עיין בקנינים סימן י"ד דהבאינו דפשטות לשון הר"ן בקידושין דבמקח של עייל ונפיק אזוזי מלכתחילה לא חל המקח אלא על חצי וגם אם הלוקח יבוא לשלם מיד המוכר יכול לומר שעדין לא חל המכר על מה שלא שילם וכן עיין תוס' בב"מ מ"ח: ד"ה אכפול דבערבוני יקון דחל רק חצי אם המוכר לא רוצה לקיים המקח הלוקח יכול לומר שלא רוצה חצי קרקע וגם הראשונים שחולקים עיין רשב"א ע"ז: שכתב לחלק בין זה לעייל ונפיק אזוזי מצד שהמשמעות ערבוני יקון שבכל מקרה חל חצי מכר אבל ללא זה וודאי שיהיה יכול לבטל ומבואר שגם במקום שמלכתחילה חל חצי מכר זה סיבה שיוכל לבטל המכר וצ"ב מה זה שונה ממקח שבטל מקצתו

וכן עיין ר"ן בקידושין הובא בנתה"מ סימן קצ"ב ס"ק שבמכר לו עשר שדות בעשר מדינות שהחזיק באחת מהן קנה בכולן רק אם נתן דמים ובנתן דמים על חצי קרקע קנה חציה וכתב דבעייל ונפיק אזוזי יכול הלוקח לבטל הקנין מחצי זה אם המוכר יחזור בו והנה כאן מלכתחילה חל המכר על חצי ובכל אופן כתב שיכול לחזור בו וצ"ע כנ"ל מה זה שונה ממקח שבטל מקצתו והרי הר"ן העתיק דעת הרשב"א ולא הכריע בזה

ולכאורא בהכרח שבמקום שמלכתחילה עושה המקח בצורה שרוצה מקח שלם וקונה חצי מזה כה"ג אין דעתו לקנין אלא רק עד כמה שהקנין יגמר וכל דברי הרשב"א במקום שחשב שכל הקנין חל ולא חשב צד ביטול אלא שאנו דנים לבטלו מצד אומדנא דמוכח צדדית שאם זה היה קורה הוא לא היה רוצה בזה אין כאן סיבה לבטל חצי מהמקח וכמו שכתבנו לעיל שזה וודאי שהדין של כור בשלושים שלא חל כלל עד שיגמר אין במקח שבטל מקצתו ה"ה הדין הזה שאם לא יגמר הוא לא רוצה המקח אין במקח שבטל מקצתו

אלא שצ"ע על זה דהגמ' הרי שאלה מה ההבדל בין מקמצין לכור בשלושים ותירצה רק סברא שרוצה שיוכל לחזור בו ושלא יחול עד שיגמר ועד כמה שיש סברא הנ"ל שהגמ' תתרץ שכאן שיודע שהמקח לא נגמר הוא לא רוצה שיחול עד שיגמר וצריך לדחוק שזה בכלל התירוץ של הגמ' שמקח שבטל מקצתו זה אחרת כי מצידו היה לו דעת לגמור משא"כ כאן ידע שזה לא נגמר אלא דבכור בשלושים זה סברא שלא חל בכלל ובקנית קרקע שנתן מקצת דמים שאין שם כור בל' זה סברא שעד כמה שיחזור הוא יוכל לבטל המקח

והנה בפשוטו לפ"ז גם בכור בשלושים בנתן מעות דדעת הרשב"א דכה"ג חל על מה ששילם אבל יתכן שאם המוכר יחזור בו הלוקח יוכל לבטל המקח וכן בדין של החליף פרה וטלה בעד כור חיטים שחל חלק לחלק מהראשונים אם המוכר יחזור בו הלוקח יוכל לבטל ורק במת שם זה גרע כיון שזה לא מחמת חזרת המוכר וכמו שכתבנו לעיל אמנם בפשוטו יתכן לחלק שכאן שכבר חל חלק כיון שקיבל מעות שכה"ג זה סברא שלא יכול שלא יחול החלק ששילם כה"ג כל האומדנא שזה מותנה בגמר המקח זה רק בקרקע שיש סברא שרוצה קרקע גדולה אבל בסתם כור חיטים אין סברא זו וכן נקט הנתה"מ סימן ק"צ סקי"ב וכן הוא משמעות הרשב"א ע"ז: שכתב סברא מיוחדת בקרקע כי אדם לא רוצה אלא קרקע גדולה ומשמע שללא זה אין לו סיבה לבטל

והיה מקום לומר שבעייל ונפיק אזוזי יש יותר סיבה שאדם חושב שהמקח לא יתקיים כיון שרוצה הכסף מיד ויודע שאולי הוא לא יתן לכן יותר חושב שעד כמה שלא יגמר הוא לא רוצה חצי משא"כ בסתם מקח שקנה רק חצי לא חושב שהמקח לא יתקיים דמהיכי תיתי שהמוכר או הלוקח יחזור בו וממילא אין לו דעת שאם זה לא יגמר שלא רוצה גם חצי ועיין קנינים סימן י"ד דהוכחנו סברא זו בדעת הר"ן דכתב לענין קונה עשר שדות והחזיק באחד שקנה באחר חצי כמה שנתן מעות נגדו שאם המוכר חוזר בו והוא לא היה עייל ונפיק אזוזי אין הלוקח יכול לומר שלא רוצה חצי מקח ע"ש אמנם מדברי תוס' מ"ז: מבואר שתמיד יש כזו סברא ואין לנו מקור שהרשב"א יחלוק וככל הנ"ל [ותימא על הנתה"מ סימן קצ"ב שנקט שהראשונים חולקים על תוס' תמיד ובפשוטו זה סברא מיוחדת כשאמר ערבוני יקון ]

**במחלוקת המ"מ והכס"מ בדעת הר"מ ובפסק הלכה בזה**

י"א]בעיקר שיטת הרמב"ם נחלקו המ"מ והכס"מ בפט"ז מהלכות מכירה דעת המ"מ דהרמב"ם ס"ל כרשב"א שמקח שבטל מקצתו השאר קיים וכן כתב בפכ"ח ודעת הכס"מ דדעתו כראשונים שאם לא משלים המקח, המקח בטל והנה לשון הרמב"ם בפט"ז שמשלים אפילו לאחר כמה שנים ומשמע שצריך להשלים וצריך לדחוק שהכוונה שאם רוצה להשאיר אצלו הכסף אמנם צ"ע דבפכ"ד ממכירה הי"ג לענין הקונה קרקע ושני דקלים שאם המוכר רוצה להעמיד המקח יתן לו שני דקלים ומבואר שאם הוא לא נותן לו שני דקלים המקח בטל והנה הרשב"ם והרא"ש ורוב הראשונים נקטו שזה וודאי לא סיבה לבטל המקח גם אם מקח שבטל מקצתו בטל כולו דכאן שזה שני מינים זה לא שייך ובדעת הרמב"ם בפשוטו מבואר שגם בשני מינים יש ההלכה של מקח שבטל מקצתו וכן נקט הנתה"מ סימן קפ"ב אמנם עיין בר"ן ובריטב"א בשם הרא"ה שביארו שזה רק כאן שזה סברא שזה נצרך לעצם הקרקע לכן זה נחשב כדבר אחד

והנה בכל אופן לכאורא וודאי מבואר כאן שמקח שבטל מקצתו אם לא משלים לא חל כולו וצ"ע דעת המ"מ אמנם עיין מ"מ שכתב לבאר שכאן שנתן דמים לשניהם ולא ידוע שויות כל אחד לכן בטל הכל והנתה"מ הבין שזה בכל מקח שלא קצץ מחיר נפרד על כל חלק וגם בכור חיטים זה הטעם שלרמב"ם זה בטל אמנם עיין קה"י שביאר שכוונת המ"מ שבמקום שזה שני דברים ולא ידוע כמה מחיר רוצה על כל אחד כה"ג זה סברא שלא שייך שיחול חצי מקח ולפ"ז פה זה גרע מכל מקח שבטל מקצתו שאין חיסרון זה דהרי מחלקים הקרקע לפי המדה לחלקים ורק כאן שזה שני דברים זה אחרת

והנה לענין הלכה בפשוטו השו"ע סימן רל"ב פסק שצריך להשלים וכן מוכח מסימן קפ"ב לענין שליח שמכר סאתים קרקע במקום סאה שהלוקח יכול לבטל המקח ומקורו מהרא"ש ומבואר דלא כמ"מ וכולם הסכימו אם זה שם אמנם הגרעק"א בסימן רל"ב הביא את המ"מ וצ"ע האם הוי ספיקא דדינא שזה שיטה שנגד רוב רבותינו הראשונים שלא הובאה בשו"ע ושמעתי דהמהרש"ם נקט שזה ספיקא דדינא וצ"ע

**בשיטת רש"י בחיטים שזרען בקרקע שלא הוי דבר שבמדה**

י"ב]עיין סימן ג' סק"ד לענין חיטים שזרען בקרקע שדעת רש"י שאם אמר לו שיזרע כדבעי וזרע חמש וצריך שש דלא הוי טעות בדבר שבמדה ועיין תוס' הרא"ש שם שביאר שכל הדין שטעות בדבר שבמדה חוזר כי זה דבר שלא שיך בו טעות אבל עד כמה שזה דבר לא ברור כמו כאן בזה גם בדבר שבמדה לא חוזר וכן הוא בפסקי הרי"ד שם וע"ש שכתבנו שלכאורא זה הביאור המוכרח בדעת הרמב"ם אמנם לכאורא כל זה שייך לשיטת רש"י שביאר הסברא שחוזר שאדעתא דהכי לא עשה דהינו שאפילו שדנים שדעתו לכמות זו אבל יש כאן דבר שהוא סיבה לבטל מצד אומדנא אמנם למבואר ברימ"ג שיסוד הסברא שאין כאן שום טעות בחלק המקח שעשו והחלק שלא הביא לו או שצריך להשלים או שזה לא חל כלל א"כ אין שום סיבה שכאן זה לא יהיה כך ובהכרח צ"ל כביאור הנתה"מ ע"ש וצ"ע בזה

**במוכר שדה ונמצא חלקה גזולה או גבהה בע"ח**

י"ג]עיין רשב"א שכתב במוכר שדה לחברו ונמצאת חציה גזולה או שבע"ח גבה חלק וזה באחריות שלדעתו החלק שלא גבו עדין המקח קיים ומשמעות דבריו שלדעת הרמב"ן המקח בטל ועיין ריטב"א וכן בנהתה"מ שכתבו שכיון שרק בלוקח באחריות צריך לשלם חזינן שגם קרקע גזולה אם ירד בה חשיב שקיבל המכר ורק יש כאן חיוב אחריות א"כ וודאי שלא שייך כאן הדין שמכר שבטל מקצתו בטל כולו ובדעת הרשב"א צ"ל שעד כמה שקיבל על עצמו אחריות זה מכלל האחריות שחשיב שלא קיבל הקרקע וממילא זה סיבה לבטל המקח

**בביאור הסוגיא בביצה ז.**

י"ד]הגמ' בביצה ז. אומרת שהיה בן אדם שמכריז ביעא דפחיה למאן יהבו ליה ביעא דצריבן והגמ' אומרת שזה מקח טעות מצד שרצה אותו לגדל אפרוחים וכך אי אפשר אמנם מבואר בגמ' שאם רצה לאכילה כי הם עדיפים כה"ג צריך לתת לו ההפרש שבין ביצים אלו לביצים אלו והנה בפשטות מבואר בגמ' שאם רצה לאכילה וסיכם מפורש שרוצה סוג מסוים והביא לו סוג פחות טוב בכל אופן המקח קיים ורק הוא צריך להחזיר לו ההפרש מצד שלגבי ההפרש זה כמו דבר שבמידה דהרי סיכם שבמחיר זה יקבל סוג טוב וקיבל טיב פחות טוב וזה כאילו שקיבל פחות סחורה ועיין בר"ן בקידושין ובב"ב שהקשה שלכאורא כאן זה כמו יפות ונמצאו רעות שהלוקח יכול לחזור בו ולא מספיק שיוכל להחזיר לו ההונאה ולכן ביאר שוודאי שיכול לבטל המקח אלא שמדובר שהושיב עליהם התרנגולת והם התקלקלו ולא היה לו לעשות כך כיון יתכן שלא הקפיד להביא לו בדיוק מה שצריך עד כמה שחשב שזה לאכילה עכ"ד ולכאורא כוונתו שיש כאן פשיעה ומדין שומר הוא מפסיד את שוי ביצים אלו או שזה סברא שאין לו זכות לתבוע ביטול מקח ללא שמחזיר את מה שקיבל וזה רק ביחס למה שנחסר ולא ביחס למה שלא הביא לו עיין סימן ח' מה שביארנו בזה דיתכן שיש ראשונים שכל שלא מחזיר לו החפץ בפשיעתו אפילו אם הוא היה שווה פחות לא צריך להחזיר לו הדמים כלל ודו"ק

אמנם הרמב"ן הוכיח מכאן שבטעות בדבר שבמידה ובמנין יכול להשלים וע"ש שכתב שיוסיף לו ביצה והדברים צ"ע מה פתאום בהוספת ביצה יש כאן השלמת הטיב אמנם עיין בחידושי הריטב"א על ביצה שביאר שבאמת הביצים יש להם אותו טיב וכל ההבדל בגודלם ובפשוטו כוונתו שמה שביקש ביצים אלו כי יש בהם יותר ועד כמה שהביא לו הסוג האחר חשיב שחיסר לו מהכמות ולכן יכול להשלים אמנם גם לפ"ז יתכן שהיה לו סיבה צדדית שביקש דוקא עשר ביצים כאלו ולא אחד עשרה אחרים אלא שמצד זה אין לו שום הקפדה לבטל מה שעשה ודו"ק [ומבואר שיש דברים שאפילו שמדברים על זה בכל אופן זה לא מגדיר שלא העמיד לו המקח ועיין לקמן] אמנם לכאורא אין זה במשמעות דברי הרמב"ן שכתב שביצים דפחיא הם יותר חשובות ולפ"ז עיקר הסברא שהם יותר גדולות

אמנם יתכן דהרמב"ן ס"ל שעיקר הקפדתו שם מצד המחיר שמחיר זה של עשר ביצים לא היה מוכן לשלם אלא על טיב טוב אבל עד כמה שיתן לו ההפרש או ביצה נוספת אין לו שום הקפדה וממילא גם בזה אפשר להעמיד לו את כל המקח דהעיקר להעמיד לו את הדבר שמחמתו הקפיד לבקש דוקא כך ועדין צ"ע למה הרמב"ן כתב שיתן לו עוד ביצה ולא שיחזיר לו חלק מהכסף וצ"ע

ועיין תרוה"ד שכתב שהמוכר לחבירו בשר של איל מסורס והביא לו בשר רגיל אפילו שהוא ביקש דוקא בשר זה אין זה סיבה לביטול מקח אלא שצריך להחזיר לו ההפרש של הדמים והוכיח דבר זה מסוגיא דביצה ומבואר שנקט הסוגיא כפשטותה אמנם זה דלא כמו שהעמיד הריטב"א שההקפדה מצד הכמות שא"כ כאן שההקפדה מצד הטיב זה לא שייך אלא גם כשההקפדה מצד הטיב יש דברים שזה לא סיבה למקח טעות דהינו שזה לא סיבה שיחשב שלא נתן לו הכל כדי לבטל המקח אלא שעדין זה לא נחשב שנתן לו כל מה שסיכם וצריך להחזיר לו חלק מהכסף וכעין המבואר ברשב"ם שבקרקע אין הדין ביטול של דבר שבמדה ובפשוטו כן צ"ל בשיטת רש"י שביאר הגמ' כפשוטה והוא הרי ס"ל שבעלמא לא מועיל להשלים בחיסרון של דבר שבמידה

והנה לכאורא אם יהיה בהבדל בין בעי דפחיא לבעי דצריבן יותר משתות זה יהיה מקח טעות אמנם עיין בחרעק"א [אריאלי] קידושין מ"ב דהובא מכו"ח כ"י דאין כאן ביטול מקח כיון שהסכם המחיר היה נכון ורק שלא הביא לו מה שסיכמו והדברים מחודשים שלא דנים שיש כאן גם מקח על דבר זה במחיר של הונאה וצ"ע בזה

**בסוגיא דפסחים ד: במשכיר בית לחברו בחזקת בדוק**

ט"ו] עיין גמ' בפסחים ד: המשכיר בית לחברו בחזקת בדוק ונמצא שאינו בדוק האם הוי מקח טעות והגמ' אומרת אמר אביי לא מיבעיא במקום שבודקים בעצמם דניחא ליה לאינש לעביד מצוה בגופיה אלא אפילו במקום ששוכרים מישהו מצד שניחא ליה לאיניש למיעבד מצוה בממוניה עכת"ד הגמ'

והנה עיין תוס' שכתבו שמדובר בי"ג דאם בי"ד הרי על המשכיר לבדוק ובפשוטו כוונתם דממילא מה הנידון הרי המשכיר יבדוק ועיין תוס"ר שדחה כגון שהוא לא נמצא כאן או שלא רוצה לבדוק אמנם עיין בריטב"א שכתב שאם זה בי"ד ומצד שחזקתו בדוק זה לא סיבה למקח טעות ובהכרח מדובר כגון שפירש שדעתו על בית בדוק אמנם הר"ן העמיד ספק סוגין גם על י"ד ובפירש שדעתו על בית בדוק

והנה עין ר"ן שכתב י"א שמדובר בי"ג דבי"ד על המשכיר לבדוק וי"א שמדובר בי"ד וזה וודאי שהמשכיר ישלם שכר הבדיקה וכוונת הגמ' נילא ליה לאיניש שבנתיים הוא מלוה לו את הכסף והר"ן דחה שוודאי שהוא משלם הכסף ולא צריך לשלם למשכיר מצד שהוא הרויח מצוה ועיין על הגליון ובמקור חיים סימן תל"ז שביאר שהר"ן בתחילה נקט שעד כמה שזה בי"ד כיון שחיוב הבדיקה על המשכיר וודאי שהוא נהנה בזה שהשוכר עושה את חוסתו והוא יצטרך לשלם לו הבדיקה ולכן העמידו כוונת הגמ' על ההלואה שבנתיים והר"ן דחה שזה לא סיבה לחייבו לשלם מצד שעשה לו את מצותו וממילא כוונת הגמ' כפשוטה

ועיין מהר"ם חלאוה שכתב שוודאי מדובר בגמ' או שזה בי"ד שחזקתו בדוק או שהמשכיר אמר שזה בדוק אבל השוכר לא גילה דעתו שרוצה בדוק אבל אם השוכר גילה דעתו שרוצה בדוק וודאי שזה מקח טעות וכן נקט בפר"ח שכיון שהוא ביקש כזה מקח ולא קיבל יכול לבטל המקח

אמנם עיין בחידושי רבנו דוד ובריטב"א ובמ"מ שכתב שעד כמה שמדובר בהתנה בית בדוק וודאי שהמשכיר צריך לשלם הבדיקה ואפילו במקום שלא שוכרים מישהו לבדוק דהרי ביקש בית בדוק דהינו שכיון שניחא ליה לאינש מסבירים שמה שביקש בית בדוק לא מצד שמקפיד על הבדוק דהרי ניחא ליה וכו' אלא רק מצד שלא רצה להפסיד כסף וממילא כיון שזה סיבת הקפדתו לכן צריך לשלם לו דהינו דמבואר כאן כנ"ל מהגמ' בביצה שלפעמים גם כשאדם מבקש משהו במקח אבל אין כאן הקפדה שאם לא יקבל חשיב חיסרון בדבר שבמידה שמבטל המקח אלא שכל ההקפדה מצד הדמים וכנ"ל בתרוה"ד והנה בפשוטו דברי הרמב"ן מוכרחים וצ"ע על הכרעת המ"ב שיש שיטות שגם בהתנה מפורש לא צריך להחזיר לו הממון וכן במקום שלא לוקחים שכר לא צריך לשלם לו שלכאורא צדקו דברי הרמב"ן דהרי התנה דבר זה במקח ולא קיבל מה שביקש ולמאי דקי"ל שדבר שבמידה זה סיבה לביטול מקח ה"ה כאן וצע"ג וצריך לדחוק שחז"ל ירדו לדעת האדם שעד כמה שכבר נעשה המקח דעתו שיחול בכל מקרה וצ"ע

והנה בריטב"א מבואר שאם הוא נמצא כופין אותו לבדוק דהינו שזה וודאי שמצד עיקר המקח הוא צריך להעמיד בדיקה ובכל אופן גם אם לא עושה זה לא סיבה לבטל המקח דעיקר הקפדתו על הממון שבזה וצ"ע

והנה עיין מ"א וגר"א שהקשו לראשונים שהוא משלם לו ממון א"כ מה הצד של הגמ' שיהיה פה מקח טעות הרי מבואר בשו"ע ס"ה דבנתן לו דבר ששמו עליו רק חסר משהו אפשר לתת דמים לתקן מה שחסר והמקח קיים וא"כ ה"ה כאן וכתבו לישב שכאן שהתנה מפורש לא עוזר לתקן ורק מצד שניחא ליה לאיניש ירדו חז"ל לסוף דעתו שזה לא מעכב במקח והנה אין כוונתם במקרה שהמוכר דיבר על זה אלא כוונתם במקרה שהלוקח הדגיש שמקפיד על זה אמנם עיין בקש"ק בשם תלמיד הרשב"א שם הטירחא על המוכר וכאן המוכר הרי לא רוצה לטרוח ולכן בעלמא כה"ג המקח בטל ורק מצד טעם מיוחד שיש כאן ניחא ליה וכו' א"כ נוקטים שעיקר הקפדתו על שויות הממון של הבדיקה וכל שמשלים לו את זה נחשב שהשלים לו המקח ולכן זה חל

ובמחנה אפרים דן שלראשונים שבאגוזים אלו לא מועיל להשלים א"כ כל שדיברו על זה מפורש זה כמו זה שלא מועיל להשלים אמנם באמת מדברי הפוסקים חזינן לא כך ובהכרח שגם בזה אין חיסרון ודלא כראב"ד וצ"ע

והנה כתב רש"י דמה שזה לא מקח טעות מצד שאומרים שהוא מצא סיבה אחרת לחזור בו ומשמע שאם היינו יודעים שחוזר בגלל שזה לא בדוק זה היה מקח טעות וצ"ע למה זה לא דברים שבלב שכיון שגם התנה מפורשת זה לא מגלה על הקפדה שזה סיבה למקח טעות א"כ זה לא מקח טעות ולא מיבעיא אם כרעק"א שמקח טעות זה מצד תנאי א"כ כאן וודאי שאין דברים שבלב שהוא מקפיד אלא אפילו לבית הלוי שזה מדין טעות אבל לכאורא כל שזה דברים שבלב זה לא מועיל וכמו שהארכנו בסימן ו ויתכן שכאן שהוא אמר שמקפיד עד כמה שהוא מקפיזה זה נחשב שאמר ולא הוי דברים שבלב וצ"ע

**בדין מקח שיש בו מום שאפשר לתקן**

ט"ז] והנה בעיקר הנידון האם בכל מקח שאפשר לתקן המום לא הוי מקח טעות הנה כן מבואר בתשובות הרא"ש דבקנה בית ונמצא חסר חלונות שכיון שאפשר לתקן ועדין שמו עליו דהינו שגם עכשיו חשיב בית ממילא לא הוי מק"ט דהינו שזה נחשב שעדין לא הביא את כל המקח וישלים אחרי זה

אמנם עיין שו"ת הרימ"ג סימן נ"א שנקט שדוקא אם זה מום שלא בגוף הבית כגון שיש דרך למישהו עליו כה"ג מועיל מה שיסלק המום אחרי זה אבל אם זה מום בגוף הבית אפילו ששמו עליו לא מועיל לתקן וע"ש שהוכיח דבר זה מהא דהמקדש את האשה על מנת שאיל עליה מומים והלכה אצל רופא וריפה אותה זה לא עוזר ומה שאצלו עזר זה סברא מיוחדת כיון שטב למיתב טן דו ע"ש אמנם באמת הרא"ש ביאר שם שעיקר הסברא שלא מועיל שהולכת אצל רופא כי עדיין נשארת מאוסה עליו כיון שהיה לה פעם מום ובמום אצלו זה לא שייך ובפשוטו זה כשיטתו שבכל מום עוזר לתקן ועיין שער המשפט שהאריך בזה

והנה עיין ש"ך דהביא דנחלקו הראשונים במוכר לחברו כסף מזוקק ונמצא אם סיגים דיש שכתבו דהוי כיפות ונמצאו רעות ויש שכתבו שאין זה מקח טעות ועיין מחנה אפרים שכיון שמדובר שקנה כסף להתכה הרי אפשר לתקנו ע"י התכה וזה יהיה מזוקק ואם מצד שזה יחסר יחזיר לו מכספו ולכאורא למה דקי"ל כרמב"ן צריך להוסיף לו כסף וצ"ע דעת הראשונים שזה מקח טעות ואולי מדובר שלא רוצה לתת לו עוד כסף או שבאדם שמוכר כסף ואין תפקידו להתיך כה"ג כל שהמוכר עצמו לא יתיך ויעשהו מזוקק לא חשיב שתיקן המום וצ"ע