ז.בחיובי שומר שכר ושומר חינם
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / שומרים

בס"ד ט"ו סיון תש"ע

**בסוגיא דחיובי שומר חנם ושומר שכר**

א]מבואר בתורה שש"ש חייב בגניבה ואבידה ופטור בשבויה ומתה ומבואר בגמ' ששבויה זה ליסטים מזוין ודנו הראשונים בגדר פטור אונס בש"ש ומצאנו בזה לכאורא כמה שיטות בראשונים שיטת התוס' ב"מ מ"ב וכן סתימת לשון הרמב"ם וכן פסקו היש"ש והש"ך שכל אונס גמור הוא פטור וליסטים מזוין זה אופן של אונס גמור וה"ה כל דבר שלא היה צריך להסיק על דעתו שיקרה כגון שהטמין בקרקע מאה אמה או שתקפתו שינה או חולי גדול שכל אלו הוא אונס גמור והוא פטור וברמב"ן כשהביא שיטה זו כתב שכל שעשה בפני הבהמה דלת שיכולה לעמוד ברוח שאינה מצויה הוא פטור

ושיטת הרמב"ן שצריך להיות יושב ומשמר וכל שאם היה יושב ומשמר זה לא היה קורה הוא אונס גמור ופטור אבל אם הטמין מאה אמה בקרקע כיון שאם הוא היה יושב ומשמר זה לא היה קורה הוא חייב אלא שאם תקפתו שינה או חולי גדול או ששבו אותו ולכן לא יכול לשמור שהוא אנוס על עצם זה שהוא לא שמר הוא גם פטור

וכן הוא שיטת הרשב"א אלא שהוסיף שכל שהוא לא שימר אפילו שזה היה באונס הוא חייב אבל כל שאם היה שומר זה גם היה קורה הוא פטור דהיינו שיסוד חיובו לשמור ואם עד כמה שהיה עושה את זה לא היה קורה הוא חייב ואם לא הוא פטור והנה ברבה מבואר שאם על בעידנא דעילי אנשי הוא פטור ולדעת הרמב"ן יתכן שזה כמו שהוא אנוס על עצם השמירה אמנם הרשב"א כתב שבזה עצמו רבה חולק שאין יסוד הדין שיהיה יושב ומשמר אלא שכל שזה אונס גמור הוא פטור אפילו מגניבה ולפ"ז כתב שאם שמע קול אריה ונכנס ובא גנב וגנבו שאם היה שם היה מציל מידו שלרבה הוא פטור כי הוא אנוס על מה שנכנס ואין דין שיהיה יושב ומשמר אבל להלכה הוא חייב כיון שהוא לא שמר ואם היה שומר דבר זה לא היה קורה [והנה לדבריו אין שום ראיה שתחילתו בכעין גניבה ואבידה וסופו באונס פטור דכאן זה אונס גמור אלא שכיוןש הוא לא יושב ומשמר אין פטור אונס לדידן

וע"ש שהרמב"ן והרשב"א הביאו ירושלמי שאומרים אם היה שם היה יכול לשמור דהיינו כנ"ל

אמנם שיטת תוס' בב"ק והרא"ש בסוגין שבאמת באונס גמור הוא פטור אלא שכל גניבה זה קרובה לאונס והתחדש שחייב ה"ה כל גניבה אפילו אם זה אונס גמור חוץ מליסטים מזוין שזה שבויה וצ"ב מהו המיוחד בליסטים מזוין ואפשר לומר שכיון שהוא היה שם דהינו שכל שהוא שמר ובכל אופן הוא גנב רק כה"ג הוא נפטר ולפ"ז אם לא היה שם אפילו שאם היה שם לא היה מצליח לשמור בכל אופן הוא חייב וכן לפ"ז אם היה שם ובא גנב לא מזוין ולא הצליח לשמור ממנו הוא פטור או דעיקר הסברא שליסטים מזוין זה סוג אונס שמזה פטור ובזה פטור אפילו שלא היה שם ובפשוטו לפ"ז אם היה שם ובא ליסטים לא מזוין ולא הצליח להציל מידו הוא יהיה חייב

והנה הרא"ש בב"מ הביא הגירסא מהירושלמי.......... וכו' ובפשוטו מבואר שאפילו דבפשוטו אם היה שם לא היה יכול להציל בכל אופן הוא חייב ובלשון השו"ע משמע שזה כפשוטו אמנם הסמ"ע והב"ח ביארו שאם ברור שלא היה יכול להציל וודאי שהוא פטור רק כל שיש צד רחוק שהוא יכל להציל הוא חייב דהיינו כיון שלא שימר זה סיבה לחייבו וכה"ג אין פטור אונס חוץ מאם ברור שגם אם היה שם לא היה עוזר דכה"ג אין שום משמעות מה שהוא לא היה והנה הרא"ש בב"מ לא הזכיר אלא גניבה ובהעתיקו השאילתות השמיט אבידה אמנם הרא"ש בב"ק כתב גם אבידה וצ"ב א"כ למה אונס אחר זה אחרת וביאר בגליא מסכתא שההבדל אם הדבר כלה שכה"ג אונס גמור פטור לבן אם זה קיים רק שמישהו לקח את זה והוסיף שליסטים מזוין כיון שאי אפשר להציל מידו זה כמו שהוא כלה ולכן פטור על זה

והנה לשון השו"ע כהרא"ש והוסיף ואפילו אם אלו היה שם לא היה יכול להציל חייב בגניבה ואבידה אא"כ היה שם ולא היה יכול להציל והנה פשטות הלשון שאם היה שם ולא יכל להציל אפילו שזה לא ליסטים מזוין הוא פטור ועיין בט"ז שהקשה על זה שכיון שחייב על גניבת אונס א"כ כה"ג אין סיבה לפוטרו והיה מקום לומר שדעת השדו"ע שהמיוחד בליסטים מזוין שהוא שמר ולא יכל להציל ולפ"ז בליסטים מזוין ולא היה שם כה"ג הוא חייב וראיתי מביאים שכן הוא במבי"ט אמנם ברמ"א ס"ג מבואר מפורש לענין ליסטים מזוין דבמקום שאם היה שם גם לא היה יכול להציל הוא פטור וצ"ע מהיכי תיתי לומר שיש כאן שני צורות שפטור באונס ועד כמה שיש פטור מה שהיה שם א"כ מהיכי תיתי לומר שיש פטור ליסטים מזוין ובאמת שלשון הרא"ש משמע שגם ליסטים מזוין פטור רק אם הוא היה שם וצ"ל שסתם שבויה זה נחשב גם אם הוא לא שם וזה המקור שליסטים מזוין פטור אמנם במקום שהיה ושמר כה"ג מסתבר שפטור כיון שמצאנו פטור אונס בדבר שהוא לא כעין גניבה ואבידה וצ"ע בזה

והנה מבואר בתוס' שהמקור לגניבה שחייב גם באונס גמור מהא דכל גניבה זה קרובה לאונס ושמעתי להעיר דבפשוטו לפ"ז באונס אחר בדרגת גניבה יהיה פטור דאל"כ אין גזה"כ מיוחדת בגניבה ולפ"ז יש קולא בדעת הרא"ש והתוס' מה שאין בדעת שאר הראשונים שאונס כעין גניבה פטור אמנם עיין תוס' בב"ק כ"ז: שכתבו שאדם המזיק חייב באונס כעין אבידה ופטור באונס כעין גניבה אבל ש"ש חייב באונס כעין גניבה ולכן טבח אומן שקלקל חייב מצד שומר ולא מצד אדם המזיק עכ"ד הרי מפורש שכל אונס כעין גניבה חיייב וצ"ע א"כ מה המקור שיש כאן גזה"כ מיוחדת וצ"ע

ב]מבואר בגמ' דדעת רבה דעל בעידנא דעיילי אינשי הוא פטור ולהלכה קי"ל דבשומר שכר חייב כיון דלהכי יהבי לך אגרא והנה בדעת רבה מדובר שבא אריה וטרף ודנו האחרונים מה הדין בבא גנב והגרעק"א הוכיח מדברי הרשב"א והרמב"ן שפטור אמנם לכאורא לדעתם הדבר מוכרח כיון שאין שום חידוש מיוחד בגניבה אלא כל שהיה צריך לשמור ולא שמר וקרה דבר הוא חייב אבל כאן שהוא לא חייב לשמור אין סיבה שיהיה חייב אמנם לדעת תוס' שיש גזה"כ מיטחדת בגניבת אונס שחייב א"כ יתכן שגם הפטור של עייל בעידנא דעיילי אנשי זה רק ביחס לטריפה ששם יש פטור אונס אבל בגניבה שחייב אפילו באונס אין פטור זה וכן נקט המהר"מ שיף והשטמ"ק בב"ק בדעת התוס' ולפ"ז יישבו שלא משכחת ליה טוען טענת גנב לרבה בעל בעידנא וזה נגנב דכה"ג הוא באמת חייב

אמנם הקשה על זה הנתה"מ דהגמ' מביאה בריתא שכתוב שלא פטור אלא כגון ותבוא מלכת שבא ותיקחם והרי שם זה גניבה וא"כ מה הגמ' שואלת ובהכרח שלרבה גם בגניבה פטור אמנם טעמא בעי כיון שכאן יש גזה"כ שחייב אפילו באונס אמנם עיין ברשב"א ורמב"ן שדנו שהגדר לרבה שהוא לא שומר לגבי זה או לגבי דברים אלו ולפ"ז גם בגניבה הוא פטור דלגבי זה הוא לא נחשב שומר

והנה דנו האחרונים לענין שומר אבידה האם חייב בעידנא דעיילי אנשי דכל הסברא של הגמ' דלהכי יהבי אגרא לכן הוא מתחייב לשמור גם בזמן זה אבל בשומר אבידה זה לא שייך ובחת"ס דן שכל שוכר גם לא שייך סברת הגמ' והאריכו בזה האחרונים עיין קצוה"ח סימן ע"ב והנה לדעת רשב"א שיסוד המחלוקת של רבה ואביי האם יש חיוב באינו יושב ומשמר וזה אונס גמור א"כ לכאורא אין סיבה שפה זה יהיה אחרת דלמעשה יש חיוב באונס גמור לדידן ולשון הגמ' הוא רק טעם בעלמא ולדעת התוס' אם נימא שכל הסוגיא לענין אבידה אבל לענין גניבה חייב א"כ ה"ה לדידן אמנם אם נימא שהוא לא שומר וכנ"ל א"כ יתכן שגם לדידן שהוא שומר זה רק אם נתן כסף וכנ"ל

עוד דנו האחרונים במקום שלא היה יושב ומשמר אבל כך הוא הצורה המקובלת לשמור האם זה פוטר אותו ובפשוטו לראשונים שיסוד החיוב כי חייב לשמור א"כ יש מקום לדון שאם לא חייב לשמור אין סיבה לחייב אותו אמנם לתוס' שנתחדש לענין גניבה שחייב גם באונס א"כ אפילו שהוא לא חייב לשמור זה לא סיבה לפוטרו אמנם בעצם הדבר דמבואר בראשונים שש"ש צריך להיות יושב ומשמר יתכן שאין כוונתם שבפועל זה כך אלא שביחס לחיוב אחריות כל שלא עשה דרגא זה הוא חייב דהרי וודאי גם בזמנם דרך הרועים ללכת לישון וכן כל שומר דרכו לישון בלילה ומעולם לא שמענו ששומר שכר חייב לשמור עשרים וארבע שעות ביממה

ב]והנה מבואר בגמ' מ"ב: דהיה אדם שאמר לפועלו שיתן כישות לשכר מערימה מסוימת ונתן מערימה אחרת והגמ' אומרת שהבעלים פטור כי אומר שלא אמרתי לו שיתן מערימה זו והפועל פטור כי לא אמר לו מזה לתת ומזה לא לתת ועיין רמב"ן שהעמיד סוגין בש"ש וצ"ע א"כ איזה פטור מה שאומר שאני אמרתי לו שיתן מהשני הרי למעשה הוא לא יושב ומשמר ולרמב"ן צריך להיות יושב ומשמר ועיין ר"ן שהעמיד סוגין בש"ח מצד שאל"כ היה צריך לדקדק ולומר לו אל תתן מהשני וצ"ע כנ"ל שגם אם ייאמר לו והוא יתן יהיה חייב כי הוא לא היה יושב ומשמר ואין לומר שזה שומר שמסר לשומר דהרי עד כמה שלא אמר לו שיתן מזה הוא לא שומר על זה כלל וכן הוא ברמב"ן והריטב"א שהוא לא שומר על זה כלל וצ"ע

]מצאנו בכמה מקומות שחלוק החיוב שמירה בש"ח מש"ש א. עיין גמ' בב"ק מ"ה. הכא במאי עסקינן דנטריה שמירה פחותה ולא נטריה שמירה מעולה ש"ח כלתה שמירתו ש"ש לא כלתה שמירתו וכתב רש"י וז"ל שחייבין היו להתחזק בשמירתן שיהא שמור לבעליו ופשיעה הוא מידי דהוי אגניבה ואבידה עכ"ל וע"ש שביאר שמדובר בדלת שיכולה לעמוד ברוח מצויה ואינה יכולה לעמוד ברוח שאינה מצויה ב.עיין תוס' ב"מ צ"ג: ושאר ראשונים שדנו שכל שומר שכר שמסר לשומר חנם הוי תחילתו בפשיעה כיון שמיעט בשמירתו ומבואר שהמציאות שדין השמירה הוא פחות וכן הוא פשטות לשון הגמ' דגרועי גרעה לשמירתו ג.ברמב"ם מבואר שש"ש שמסר לש"ח הוי פושע וכתב כיון שש"ח צריך לשמור פחות מש"ש ד. ועיין מחנ"א שכתב שש"ח לא יכול לחזור בו באמצע הזמן כיון שאין כאן עבדי הם כי כבר עשה םעולת השמירה ולא צריך לעשות יותר משא"כ ש"ש שצריך לשבת ולשמר וכן דן שכל אדם שהוא במצב של ש,ש זה שמירה בבעלים כי הוא שומר בפועל משא"כ בש"ח

ומצאנו עוד בגמ' מ"ב: לענין שור שאין לו שינים שש"ח פטור מצד שטוען שהניחו בין השוורים וש"ש שכר חייב כי איבעי לעיוני וכן עיין שם בראשונים לענין דלא אמר ליה מהאי רמי שזה קולא בש"ח אבל ש"ש צריך לדיק וכן כל מה שהגמ' אומרת שאם איחר ולא בא צריך לחוש שלוקח ממה שלא שלו זה רק בש"ש ע"ש ברמב"ן וכן עיין בר"ן לענין הגמ' שלא אמר לאמו שתטמין בקרקע מצד שחשב שאם חושבת שזה שלו תשמור יותר טוב שזה רק סברא בש"ח ולא בש"ש עוד מצאנו בגמ' לעניןעייל בעידנא דעיילי אנשי שש"ח זה סיבה לפטור ולא ש"ש וכן לענין איבעי ליה לאעבורי חדא חדא וכן כתב הרא"ש צ"ג: לענין לשמור על הבהמה שלא תעלה לראש ההר שש"ח לא צריך מצד וכי יאחזנה בזנבה וילך וש"ש חייב וצ"ע בכל אלו האם זה סברא בעצם השמירה או שזה רק בחיוב אחריות

]עיין נתה"מ סימן ש"ג סק"י שדן לענין שומר שפשע כגון שסיגפה והחזירה ומתה לאחר שהחזירה האם הוא חייב על זה או לא והנה מבואר בגמ' שגם לאביי שחייב במתה באגם בהחזירה לבית הבעלים פטור והביא שבשטמ"ק דן שזה דוקא אם החזיר לבית הבעלים אבל לבית השומר חייב דהינו שגם אז יש עדין צד שמתה מזה אמנם לאחר החזרה זה עדיף אמנם יש ראשונים גרסו שאם החזירה לבית שומר ולפ"ז אין מקור לחידוש זה דיתכן דהסברא כמבואר ברשב"א שכה"ג כבר אין שום סיבה לומר שמתה מאויר האגם אמנם ע"ש ברשב"א שגרס דהדריה לבית הבעלים וביאר שהסברא מצד שאין סיבה לתלות שזה מהגם ולכן גם בהדרא לבית השומר והנה אם נימא שיש סיבה לפטור בהחזיר לבית הבעלים לא מצד שאין חשש שזה הגיע מזה אלא כי דבר שקרא בבית הבעלים לא חיבים על זה א"כ למה נקטה הגמ' היתר זה ולא היתר גם בבית השומר ומבואר שיש חיוב על דבר שקרא מחמת פשיעה אפילו אם זה קרה בבית הבעלים ועיין בנתה"מ שהביא כן בפשוטו משו"ת הרא"ש אלא שהוא דן שם שזה סברא שאי אפשר לעשות השבה בצורה שמונח כאן פשיעה שבגללה היא צריכה למות ע"ש

והנה מבואר בגמ' ששומר שלא שמר על השור והשור הרג בן אדם ונגמר דינו למיתה יכול לומר לו הרי שלך לפניך דהוי היזק שאינו ניכר ושמעתי להעיר הרי בי"ד יהרגו אותו ואז זה יהיה היזק ניכר ובהכרח שעל דבר שיקרה לאחר שהחזיר לא איכפת לן אמנם אין זה ראיה דגם אם יש חיוב הגדר שכל דבר שקרה מחמת הפשיעה החיוב על הנזק שקרא בסוף וכאן לאחר שהוא כבר נאסר בהנאה הרי אין זה נזק כי הוא לא שווה כלום אמנם ע"ש בתוס' דגם לרבנן דהוי היזק ניכר אבל אם החזירו קודם גמר דין הוא פטור ומשמע פטור לגמרי ולכאורא וודאי שיש נזק בגמר דין עצמו ועד כמה שהוא היזק ניכר למה שלא יהיה חייב על זה

והנה יש לעיין עוד דהנה צ"ע עד כמה שהיזק שאינו ניכר פטור למה צריך לומר הרי שלך לפניך ואם השור מת הוא חייב הרי עצם המיתה אין בזה שום נזק וכבר הקשה כן בשטמ"ק ועיין חידושי הגר"ש על פסחים שהביא מהגרש"ש ששומר שפשע חל עליו חיוב להחזיר החפץ או דמיו ולכן כל שלא אמר הרי שלך לפניך כיון שהיה פשיעה חל עליו חיוב להעמיד החפץ או דמיו דהינו שאפילו שפשיעה מחייבת על היזק ניכר אבל עדין בהעמדת החפץ הוא נפטר ולפ"ז צ"ב מסברא למה בהשבת החפץלא נפטר על הנזק שקורא אחרי זה הרי רואים שגם בפשיעה בחפץ עדין יכול להחזיר החפץ ולהיפטר וכאן הוא החזיר החפץ והרי חזינן שגם במקום שנתחייב יכול להיפטר בהשבת החפץ וצ"ע בכל זה

]מבואר בגמ' דשומר שכר צריך לשכור רועים שיבאו להציל עד כדי דמיהן או אפילו אם זה כדי דמיהן מצד שמרויח כושרא דחיותא ועיין רמב"ן שאם לא הציל שחייב בכל אופן מורידים מחיובו את השיעור שבעל הבית היה צריך לשלם על שכירות וה"ה במקום שזה שווה מורידים את שיעור הכושרא דחיותא וכן הוא בהשגות הראב"ד אמנם בריטב"א כתב שלא צריך לשלם את שיעור הכושרא דחיותא ורק שמורידים את זה משכרו דהיינו שחשיב שלא עשה חיובו ומורידים משכרו ועיין נימוק"י שמשמעות הרמב"ם שכל שהיה צריך להציל ולא הציל משלם את כל הבהמה

והנה לכאורא צ"ב בדברי הראשונים שמורידים משכרו הרי למעשה מצד חיובי שמירה הוא לא חשב אונס ולא עשה חיובו וא"כ למה שלא ישלם ואם מצד שלמעשה היה מפסיד ממקום אחר מה איכפת לן ויש שביארו שזה סברא שביחס למה שהוא צריך להפסיד אין לו חיוב להציל שכל דיני ההצלה זה ביחס לשעור הממון שהוא יפסיד ויש שביארו שכיון שכדי שהבעלים יקבל חפץ זה הוא צריך להוציא הוצאות חשיב ששוי הבהמה היא חוץ מהוצאותיה ולכאורא זה רק סברא ביחס להפסד הבעלים ושומר צריך לשלם לפי ההפסד של הבעלים אמנם צ"ע דהרי מבואר במשנה ששואל משלם לשוכר אפילו שאין לו הפסד כיון שזה שווי הבהמה ואם כן אם כאן שווי הבהמה מצד עצמו הוא כבתחילתו מה איכפת לן שההפסד של הבעלים הוא פחות אמנם יתכן שחשיב שערך הבהמה ירד אמנם לענין חילו מעשר שני בנמצא בבור וצריך הוצאה להוציאו עיין מה שכתבנו במעשר שני פ"א סקי"ג שיש בזה נידון בירושלמי והרמב"ם אמנם לענין מזיק מבואר ברשב"א שחשיב שלא ירד מערכו וצ"ע בזה

והנה מבואר שגם אם זה שווה מצד כושרא דחיותא צריך לשלם על זה ועיין נתה"מ שתמה איפה מצאנו שמזיק וכדו' משלם כושרא דחיותא אמנם אם נימא שכאן כל הסברא שלא חייב כי זהלא שווה לבעלים בכה"ג יתכן לדון דאדרבא זה שווה לו בגלל זה ודו"ק

ועיין ב"ח שכתב שגם במקון שחייב לשלם חלק מהבהמה כי הטירחא להציל היא לא כשיעור הבהמה בכל אופן מורידים גם כושרא דחיותא אמנם בפרישה הקשה שמשמעות הראשונים לא כך עיין בראב"ד ובטור וברמב"ן וצ"ע הסברא לחלק בזה

והנה שמעתי לדון כשיהיה וויכוח בין השומר לבעל הבית כמה היה עולה ההוצאות של השכירות של רועים להציל מה הדין והנה אם נימא שמצד השמירה חייב על הכל אלא שכיון שלמעשה בעל הבית היה מפסיד ממון א"כ בזה שלא הציל יש כאן משתרשי ליה של מה שלא הציל א"כ לכאורא כל שהשומר לא יוכיח הוא יצטרך לשלם אבל אם נימא שזה סברא שלגבי זה הוא לא שומר או שחשיב שאין כאן הפסד א"כ לכאורא השומר לא חייב עוד יש לעיין האם הוא יצטרך להישבע על זה או שדבר זה הוא לא קשור לשבועת השומרים ויתעכן שזה תלוי בהגדרת הדברים וכנ"ל וצ"ע בכל זה

]עיין ש"ך סק"ז שהביא משו"ת הרמ"א ששומר שהיה עסוק להציל את שלו שהיה שוווה יותר מהפקדון הוא חייב ונקט שזה פשיעה דהיינו שמצד חיוב שמירה להציל וזה לא סברא שכיון שמפסיד ממקום אחר שלא יכול להציל את ממונו שהוא יפטר אמנם הקצוה"ח והנתה"מ כתבו שבשו"ת הרמ"א מבואר שעיקר טענתו שכיון שמבואר ברשב"א דאם נפל עליו חולי גדול הוא חייב כי למעשה לא שמר ה"ה כאן וזה סברא רק בש"ש אבל באמת אונס ממון חשיב אונס אמנם דבריהם צ"ע דא"כ לש"ך שפסק כראשונים שאונס גמור פטור כה"ג יהיה פטור ולכאורא גם לשו"ע שפסק כרא"ש אבל כל זה בגניבה אבל לא באבידה וכאן שזה נשרף זה כמו אבידה ועד כמה שזה אונס גמור למה שלא יפטר

והנה הרמ"א שם הוכיח דבר זה מהא דזאב אחד אינו אונס הרי יתכן שהזאב יזיקנו אלא בהכרח שרק ממון שצריך להוציא ביחס לשמירה הוא לא צריך אבל הפסד ממון צדדי זה לא סיבה ודבר זה חידוש שהוא צריך להציל אפילו שיהיה לו נזק בגופו ועוד שאם זה ראיה הוא גם לרבה דעל בעידנא דעיילי אינשי פטור ולכאורא לשיטתו וודאי שאין דעתו שגם כה"ג שיפסיד ממנו הוא יציל את של חברו

והנה הש"ך כתב שמה שכתב הרמ"א שזה גם בש"ח צ"ע וצ"ב הרי לשיטתו שאונס ממון מצד עצמו זה לא אונס א"כ למה שבש"ח הוא יפטר ואם שיש סברא שלא קיבל על עצמו לשמור בכזה מצב א"כ וודאי שגם בש"ש זה כך ואולי זה כמו על בעידנא דעיילי אנשי וצ"ע

**דיני השמירה בש"ח וש"ש**

א]מבואר בגמ' דש"ח צריך לעשות שמירה ברוח מצויה ולש"ש זה לא מספיק

ב]עוד מבואר בגמ' שכספים אין להם שמירה אלא בקרקע וכתבו הראשונים שכל זה בזמן שמצוי גנבים אבל בזמן שלא מצוי גנבים מועיל לשמור כפי המקובל ובשם ר"ת כתבו שרק בבתים שלהם שהיו רעועים אין להם שמירה אלא בקרקע עוד כתב הב"י שבמקום שכולם שומרים לא בקרקע על דעת הכי הביא לו לשמור

ג]עיין ד"מ מהתשב"ץ שאדם שיש לו כיפה של אבנים חייב לשמור בזה כמו ששומר את שלו אפילו שמי שאין לו לא חייב בכזו שמירה מעולה

ד]ש"ח חייב לקדם ברועים ומקלות בחינם וכתב הסמ"ע שגם לאחר שגנבו לו הדברים חייב לטרוח ולהציל בחינם

ה]ש"ש חייב בגניבה ואבידה ודנו הראשונים לענין אונס גמור ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים דעת תוס' בב"מ וההג"מ שכל אונס גמור כעין ליסטים מזוין פטור וכגון אם הטמין בקרקע מאה אמה או שתקפו חולי פטור והנה בלשונם מבואר שצריך דוקא אונס גמור כגון הטמין בקרקע מאה אמה אמנם בלשון המרדכי מבואר שכל ששמר בגד שמירה ברוח שאינה מצויה זה מספיק ופסקו הש"ך והיש"ש כשיטה זו וכן דקדקו מלשון הר"מ אמנם לא פטרו אלא באונס גמור ודלא כמרדכי

ודעת הרמב"ן שכל שאם היה שומר זה לא היה קורה הוא חייב חוץ מאם שמר וזה לא עזר או שהיה אנוס על מה שלא שמר או שגם אם היה שומר זה לא היה עוזר

ודעת הרשב"א שכל אונס שאפילו אם היה שומר היה קורה הוא פטור וכל דבר שלא היה קורה הוא חייב ואפילו אם הוא אנוס על מה שלא שמר הוא חייב

דעת התוס' בב"ק שלענין סתם אונס כל אונס גמור פטור אמנם לענין גניבה אינו פטור אלא אם זה ליסטים מזוין והרא"ש כתב שאבידה זה כמו גניבה וצ"ל כי החפץ עדין בעיין וכן הוא בלשון השו"ע ומבואר עוד בשו"ע שבגניבה ולא היה שם חייב אפילו שאם היה שם מסתמא לא היה מצליח להציל ומבואר עוד שבגניבה אם היה שם ושמר ולא הצליח להציל הוא פטור וכן בליסטים מזוין שגם אם היה שם הוא לא היה מצליח להציל הוא פטור וכן פסק השו"ע

ו]מבואר בגמ' שעל בעידנא דעיילי אינשי ש"ש חייב שלהכי יהבי ליה אגרא וש"ח פטור והאחרונים דנו שאומן או שוכר או שומר אבידה אין סברא זו והוא פטור אמנם בתוס' בב"ק מבואר שחייב דהיינו שזה כלל תמיד

ז] יש שדנו שבמקום שדרך בני העיר לשמור שמירה מסוימת גם בש"ש הוא לא חייב יותר וכל הנידון לתוס' שפטור בכל אונס גמור אמנם הגרעק"א ציין לתשובות פרח שושן שנקט שוודאי חייב דהרי גם מותר לישון בלילה ובכל אופן ש"ש חייב אמנם באור זרוע מבואר שאסור לו לישון ללא שימנה שומר אחר וצ"ע

ח] שריפה חשיב אונס גמור ואם יכל להציל והציל את שלו הנתה"מ נקט שחשיב אונס שלא מחמת גוף הגניבה ולכן ש"ש חייב וש"ח פטור וצ"ע שהרי קי"ל כתוס' אמנם הקצוה"ח כתב שזה כמו עייל בעידנא דעילי אינשי שדרך בני אדם להציל את שלהם וש"ח פטור והש"ך הביא מהרמ"א שגם ש"ח חייב כי יכול הרי להציל

ט]הרמ"א בתשובותיו נקט שבזאב אחד צריך להציל אפילו שיתכן שיזיקו או יקרע בגדיו

י]