חבורה י
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה שבת.

לגבי דינא דשביתת כלים לכאו' מסקנת הדברים היא דנחלקו ב"ה ובית שמאי דבית הלל לית להו דינא דשביתת כלים כלל. ובית שמאי סוברים דינא דשביתת כלים אלא דנחלקו רבה ורב יוסף. דלרבה דינא דשביתת כלים לב"ש זהו רק באופן שהכלים עושים מעשה ולדעת רב יוסף גם באופן שהדבר נעשה ממילא כשהוא מונח בכלי זהו גם נחשב מעשה של הכלי ונאסר ורק באופן של קורת בית הבד שהכלי לוחץ מבחוץ בזה לא נאסרה שביתת כלים. ובאופן שאין הכלים עושים מעשה סבר רבה דיש גזרה אם תוצאת הפעולה בשבת נאסר לעשותה שמא יבוא לעשותה בשבת ודין זה נאמר רק באיסור דאוריתא ולא באיסור דרבנן. ובביאור הברייתא שאסרה ריחיים של מים לדעת רב יוסף זהו כבית שמאי ולדעת רבה זהו נמי כבית הלל ומשום האיסור של השמעת קול. ועולה בתוס' דהאיסור של שביתת כלים הוא גם באיסור דרבנן דהרי טעינת קורה הוא איסור דרבנן ובכל אופן מבואר בתוס' שאם זה לא היה ממילא יותר והיה נעשה בתוך הכלי היה נאסר. ורק בגזירה יש חילוק אם זה דרבנן או דאוריתא דבדאוריתא לא גזרו. אמנם הריטב"א להלן יט לומד דגם רבה סובר דהאיסור הוא משום שביתת כלים לבית שמאי ולא פליגי בדעת ב"ש והגדר של הגמ' יט הוא דעצם האיסור של שביתת כלים הוא גזירה דאוריתא וממילא בדרבנן לא גזרו. ולגבי הפסק פסק השו"ע כרב יוסף וממילא ליכא איסור שביתת כלים לדידן וגם השמעת הקול לא נאסרה כיוון דהוא גם מדברי ב"ש לעומת זאת הרמ"א כתב דיש אוסרים והביאור דפסקו כרבה דחוששין להשמעת קול לבית הלל. וכתב שכן נהגו לכתחילה ובמקום פסידא יש להקל. ובביאור הגר"א הביא ראיה לשיטה זו שפוסקין כרבה וממילא יש לאסור השמעת קול. ולכאורה הביאור דכן משמע לתוס' דהלכה כרבה דהגמרא להלן יט א היא אליבא דרבה. והנה בטעם שיש איסור שביתת כלים לתוס' באיסור דרבנן. ואע"פ שבשביתת בהמתו כתב המג"א דליתא לאיסור אפשר שזה הסברא שדיברנו שאיסור שביתת כלים אינו מלתא דמנוחת הכלים אלא משום שביתה גמורה שגם כלי האדם לא יעבדו בשבילו והכל הוא משום לתא דהאדם וממילא גם פעולה דרבנן נחשבת שלמעשה נעשים פעולות עבורו ואין היסוד הוא איסור מלאכה אלא דין שביתה שלא תעשה כל מלאכה ולא משום מנוחת הכלים.

והנה הבית יוסף בסי' רמו' הביא את הרוקח שכתב לאסור הלכה למעשה שביתת כלים. והקשה עליו הבית יוסף אטו פסק כבית שמאי. וכנראה הרוקח למד אחרת את דברי הגמרא דהוא סבר דפוסקים כרב יוסף ורב יוסף פליג על רב אושעיה דהרי רב יוסף העמיד הברייתא דריחיים בשביתת כלים והקשה על רבה ואם זה רק לבית שמאי מה קשה להו ולכן למד הרוקח דרב יוסף העמיד דבריו גם אליבא דבית הלל. ואם פוסקים כרב יוסף אז פוסקים איסור שביתת כלים היכן דהוא עביד מעשה . והנה הב"ח יצא לחדש דגם רבה מודה לרב יוסף באיסור שביתת כלים היכן דהוא עביד מעשה והטעם שנקט רבה לאיסור השמעת קול הוא משום דבעי לאסור גם אם אין הריחיים בבעולתו אלא של נכרי. והנה זה חידוש רב דמה ההוכחה דרבה חלק על רב אושעיה ועל פשטות דגמרא. מכל מקום יתכן דהביאור הוא כדאמרנו דפסק כרב יוסף וסובר דפליג על רב אושעיה ואע"ג דסתמא דהגמרא הכריעה כרב אושעיה מכל מקום הברייתא אפשר דמשמע כרב יוסף. ולכן אמר הב"ח דירא שמים יחמיר את איסור שביתת כלים. אמנם המשנה ברורה לא הביא את הב"ח להלכה. ובחת"ס כתב דבאופן שגוי עושה מעשה בריחיים של ישראל בזה גם בית הלל מודים לשביתת כלים. דהם גם מודים לדרשא אלא דהם לא מודים שבכל אופן נאמר איסור של שביתת כלים. וביאר דכוונת הרוקח היא באופן שגוי עושה מלאכה בכליו של ישראל ונאמר בזה דין שביתת כלים.

והנה הקשית הגמ' מדוע בית שמאי מתירין קדירה להשהותה על האש. ויש לדון מצד מה דנים את הבישול מצד הכירה או מצד הקדירה שהרי הקדירה נהיית היום לכלי ראשון ומתוך חומה מתבשל האוכל והקדירה גם שותפה לבישול. והנה כל זמן שהוא על האש הוא וודאי נחשב מבשל. והיכן מתקיימת שביתת הכלים הרי הכירה אינה שובתת דהרי היא מבשלת. ותירצה הגמרא דמפקר להו אפקורי ומצינו ב' מהלכים תוס' ביאר דזה הפקר דידיה והרשב"א ביאר דזהו הפקר מתנאי ב"ד הפקר. ויש לדון האם הכוונה שהוא מפקיר את הכירה וממילא ליכא בישול או שצריך להפקיר את הקדירה דעיקר הבישול נעשה על ידי הקדירה ואינו צריך להפקיר גם את הכירה. ויש לדון דאפשר שבאופן שהכלי מונח על האש מייחסים את עיקר הבישול לאש ולא לכלי דהוא פועל את עיקר הבישול והכלי מצמצם ומפזר את חום האש ושמא מספיק להפקיר את הכירה. ויש לעיין בזה.

והנה יש לעיין לבית שמאי הרי בית שמאי אסרו להשהות קדירה על האש כמבואר להלן במשנה. ואפשר שאיירי כאן בחמין ולהרשב"א שם בדעת רש"י הביאור שהתירו דווקא מצטמק ורע לו ולא מצטמק ויפה לו והנה באופן זה אינו כלל בישול דאוריתא. ואפשר דרש"י סבר דבאיסור שביתת כלים אסרו גם איסור דרבנן וכמו שמשמע בתוספות. והנה כאן יש להקשות דהרי אינו עובר אפילו על בישול דרבנן. ואפשר דהרי למעשה רבנן אסרו נתינה בתחילה באש בשבת ואפילו במבושל כל צרכו וממילא זה נחשב שכאן נעשית כאן פעולת בישול דרבנן.

אמנם יש לדון דאפילו אם נאמר דלא נאסר מלאכה דרבנן אבל מכל מקום אין שביתת כלים תלוי בתוצאה דאוריתא אלא דאם עושה פעולה שהיא דאוריתא אז גזרו על הפעולה של הכלים דהרי בדבר אחר הוא כן יהיה פעולה דאוריתא ובזה נאמר שכל שפעול הבישול היא עשייה דאוריתא נאסר אפילו אם מצד המלאכה לא נעשה כאן מלאכה מפני שהוא מבושל כל צרכו מכל מקום אסרו את הבישול. והנה באמת דיברנו לדעת בית שמאי לדעת חנניה מה הדין גרו"ק האם התירו בית שמאי להשהות אפילו דבר שהוא מבושל כמאב"ד. דהרי האיסור שהייה דיבר באינו גרו"ק ואם נאמר דבית שמאי התירו גם מאב"ד ואולי אפילו פחות כמבואר ברשב"א ובזה נשאלה שאלת הגמרא איך התירו קדירה הרי זה מבשל בשבת. אמנם מלשונו של רש"י שכתב שאי אפשר שלא תצטמק בשבת משמע שהשאלה היתה אפילו לחכמים ובמבושל כל צרכו שבית שמאי התירו להדיא ועל זה היתה השאלה.

מאן תנא להא דת"ר וכו'. מהו דתימא ב"ש ולא ב"ה אפי' תימא ב"ה גזירה שמא יחתה בגחלים. והנה לכאו' יש לדון דאם זה בית שמאי אז מדוע דנו בעססיות ובנחתום ומים הרי משום שביתת כלים נאסר בכל גוונא. והנה הקשה התוס' מפני מה סברא הגמרא דדין זה הוא רק לב"ש הרי בית הלל גם מודים שחיישינן שיחתה בגחלים דהרי מבואר במשנה להלן יט שלא משהים ביצה בצל וחררה והטעם הוא חשש חיתוי והתוס' תירצו דשם שאין דבר שמפסיק בינו לבין הגחלים ידעינן שיש חשש חיתוי. והקשו האחרונים גליון הש"ס ועוד דהרי במשנה בפרק כירה מבואר דלבית הלל משהין רק כשהוא גו"ק והטעם משום שחיישינן לחיתוי. וכן לחנניה משהין רק במאב"ד והטעם הוא משום דחיישינן לחיתוי ושם אינו מונח ע"ג גחלים ובכל אופן מבואר דחיישינן לחיתוי. ועוד דבתנור לכו"ע חיישינן לחיתוי וגם לחנניה בעינן גו"ק. וכאן הרי איירי בתנור.

ושייך לפרש דסברא הגמ' כאן כחנניה וכאן נאסר גם שהייה בתנור גו"ק ומפני כן הקשית הגמ' מדוע נאסר הרי הותרה השהייה לחנניה בתנור גו"ק ולא חיישינן לחיתוי וכ"ת משום שכאן הוא פחות ממאב"ד. אז זה תלוי דאם נאמר דבגו"ק התירו פחות ממאב"ד אם כן מובן שאלת הגמרא שכאן הרי זה גו"ק ובכל אופן זה נאסר ואם גם בגו"ק ההתר הוא רק במאב"ד וכאן הרי איירי בפחות אז אפשר לבאר דלגבי תורמסין סברנו דזה נחשב כמו קדירה חייתא דכיוון שלא בעי ללילה ליכא חשש חיתוי. ובמים חמים איירי אפיליו באופן שיהא חמים בשיעור יד סולדת בו עד שבת זה נאסר בכל גוונא . ובזה התקשינו מדוע נאסר בכל גוונא. ובזה התירוץ הוא דיש חשש שמא יחתה ובאופן זה יש חשש חיתוי יותר מאשר באופן הרגיל כיוון שלא יהא מוכן עד מוצאי שבת והוא רוצה שיהא מוכן למוצאי שבת. וכן במים חמים יש את סברת התוס' שמשהין את זה על אש רפה ובזה יש יותר חשש חיתוי או את סברת הרשב"א שהוא צריך דבר זה למוצאי שבת. והנה לפי"ז לא קשה כלל קושית התוספות דבאמת ידענו דבית הלל סוברים חשש חיתוי אלא דהוקשה לנו משום דבמשנה משמע שנאסר אפילו באופן שאין חשש חיתוי כגון גו"ק בתנור ואיירי גם לחנניה וממילא סברנו דהוי בית שמאי אמנם בוודאי בית הלל מודים לחשש חיתוי אמנם התוספות שלא תירצו כן משמע דלא סבירא לאן כלל חשש חיותוי בקדירה וקשה מהמשנה להלן בכירה. ויש שתי' דהתוס' סברו דעכשיו בתחילה סברה הגמרא דלא נאסר לבית הלל שהייה כלל אלא רק חזרה וסברו כתחילה הגמ' דההוא דהמשנה דיברה רק בחזרה וכל האיסור משום מיחזי כמבשל וליכא כלל חשש חיתוי אמנם אפשר ליישב את המקשן גם כדביארנו ודלא כתוס'.

והנה הפנ"י ביאר את קושיית המקשן שסברנו דמתני היא ב"ש משום שדיברו בעססיות ובנחתום ושם הוא לא צריך את זה לשבת אלא רק למוצאי שבת ובזה נאמר חידוש לבית שמאי דכיוון שהוא לא מייעד את זה לשבת אז בזה לא חל ההפקר ב"ד דב"ד הפקירו רק דבר שהוא צריך לצורך השבת אמנם באופן שהוא נצרך למוצאי שבת לא התירו לו. ולכן סברא הגמ' דמשנתינו היא דווקא בית שמאי ולא בית הלל דלב"ה מדוע הוצרכנו לדבר באופן זה דווקא ובזה תירץ הפנ"י דלרבותא נקטי שאפילו הוא שם את זה בעוד היום גדול מכל מקום נאסר משום החששות כמבואר בתוספות ד"ה לא ימלא.

עיין רא"ש שביאר דהחשש הוא משום שנצרך למוצאי שבת ומשמע דרק משום כן הוא טרוד בחיתוי משום שרואים שהוא חושש להיות מוכן מייד במוצאי שבת אבל אם צריך את זה לשבת ביום אפילו אם זה לא לסעודת שבת הוא לא יהיה טרוד. אמנם המהרש"ל כתב שאם לא יהיה מוכן לסעודת היום אז כבר יהיה טרוד ופליג על הרא"ש ובתפארת שמואל ביאר שהרא"ש גם לא פליג על זה. וכל שלא יהא מוכן לסעודת הלילה יש חשש חיתוי

וניחוש דלמא מגיס בה.