ערכין פרק ט_8
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב אי_ש סטפנסקי

**המוכר את שדהו בשעת היובל אינו מותר לגאול פחות משתי שנים**

א. בפשטות נראה דהאיסור הוא דוקא כאשר הבעלים גואלים מהלוקח, אך אם הלוקח רוצה למכור לאחר בתוך ב' שנים שפיר דמי, ובכה"ג יוכלו הבעלים לחזור ולקנות מהלוקח מיד, דאין זה בתורת גאולה, ואם כן כאשר הלוקח רוצה להחזיר לבעלים יוכל להערים באופן שהלוקח ימכור לבעלים ע"י אחר, וצ"ע.

ב. החינוך מצוה של"ט נקט שאיסור זה קיים בין בשדה אחוזה בין בשדה מקנה, ואע"פ ששדה מקנה אינה חוזרת ביובל ואין הבעלים רשאין לגאול שלא ברצון הלוקח, מכל מקום בתוך ב' שנים אסור ללוקח למכור לבעלים חזרה. ובמנ"ח אות א' כתב שברמב"ם משמע קצת דאיירי בשדה אחוזה דוקא, ובאות ד' דייק מהגמ' יח: שתי שנים שבשדה אחוזה משמע דנוהג דוקא בשדה אחוזה. ולכאורה כן מסתבר טפי, דכל האיסור הוא להחזיר לבעלים בתורת גאולה, אך בשדה מקנה הוי מקח חדש לגמרי, ומנלן לאסור. ומכל מקום אף להחינוך דין זה נוהג רק בארץ ישראל ובזמן שהיובל נוהג.

ג. השפת אמת כתב בפשיטות שכל האיסור לגאול פחות מב' שנים הוא באופן שמכר הקרקע לעולם, אך אם מכר רק לשנה אחת שפיר דמי, ובסוף השנה חוזרת לבעלים, דיותר מכך לא מכר לו.

ד. המנ"ח סוף אות י"ח נקט בפשיטות שהמוכר קרקע לס' שנה שאינה יוצאת ביובל הוא הדין שאין הבעלים רשאים לגאול בעל כרחו של לוקח, וכן אין בזה איסור לגאול פחות מב' שנים בהסכמת הלוקח.

ה. עוד כתב המנ"ח אות ו' שלפי החינוך שדין זה נוהג גם בשדה מקנה, אם הבעלים מכרו לאחד ולאחר שנה הלוקח מכר לשני, הבעלים יכולים לגאול לאחר ב' שנים ממכירה ראשונה אע"פ שלא עברו ב' שנים ממכירה שניה.

**היתה שנת שדפון וירקון**

תוס' הביאו מהגמ' בב"מ שדוקא שדפון וירקון בכל העולם אינו עולה מהחשבון. וברמב"ם פי"א משמו"י ה"י סתם שאם היתה אחת משתי השנים שביעית או שנת שדפון או ירקון אינה עולה מן המנין, והעירו בזה הר"י קורקוס שם הלחם משנה פ"ח משכירות ה"ה והמנ"ח אות ג'. וברדב"ז כתב שהרמב"ם דייק לכתוב שנת שדפון דמשמע ששהשנה היתה של שדפון בכל העולם.

**או שנת שביעית**

כתב המנ"ח אות ה' שאם עבר וזרע בשביעית עולה לו מן המנין, ואפילו אם ארע שדפון בבקעה עולה מן המנין, אך אם ארע שדפון בכל העולם אינו עולה, ומה שעבר וזרע אינו מגרע לו משאר שנים.

**נרה או הובירה עולה לו מן המנין**

הרמב"ם כתב הניחה הלוקח בורה שנה ואכלה שנה או אכלה שנה ונרה שנה לזרעה ולא זרעה הרי אלו עולין למנין. וכתב הכס"מ דהוא הדין הובירה שתי שנים ולאו דוקא שנה, וכן נקט המנ"ח אות ג'. אך הרדב"ז כתב שאם לא אכל פירות כלל אינו יכול לגאול.

**ר' אליעזר אומר מכרה לו לפני ר"ה והיא מלאה פירות וכו'**

עיקר חידושו שהלוקח אינו צריך להשאיר לו בשעת הגאולה את הפירות שגדלו כמו שהשאיר לו בשעת המקח, אלא הפירות של הלוקח. ובשיטמ"ק הקשה מדוע נקט מכרה לו לפני ר"ה, הא ב' שנים אלו נידונים מעל"ע. ותירץ דלרבותא נקט לפני ר"ה, דלא נאמר ל' יום לפני ר"ה חשובים שנה.

ועי' לעיל יח: דילפינן שב' שנים אלו נידונים מעל"ע מהא דלפעמים אוכל ג' תבואות בב' שנים, וכתבו תוס' דשכיח טפי ג' תבואות בב' שנים שאנו מונים מעל"ע יותר משאנו מונים לבריאת העולם. ואפשר דתבואה נמצאת בשדה בתקופת ניסן ולא בתקופת תשרי, אך הכא איירי בפירות, וזה מצוי גם בתשרי.

**אלמא איסורא נמי איכא דאפילו קרקושי זוזי נמי אסור, ולא מבעיא מוכר וכו'**

בפשטות תרתי קאמר, חדא דלא רק שאין לו זכות לגאול בתוך ב' שנים אלא אפילו איסורא נמי איכא ע"י שמקרקש לו זוזי, ואח"כ הגמ' מוסיפה שלא רק על המוכר איכא איסורא אלא גם על הלוקח, וכן משמע מרש"י ורגמ"ה, וכן נקט להדיא בחינוך אזהרה למוכר ואזהרה ללוקח וכו'. אך השיטמ"ק כתב בשם הרא"ש דאפילו לוקח נמי היינו דלא נימא שדוקא בעל כרחו אסור אך אם יתרצה הלוקח שיפדנה לא קאי בעשה קמ"ל. ונראה מדבריו דחדא קאמר, ולא מבעיא הוא המשך לאפילו קרקושי זוזי אסור. וכן משמע מהרמב"ם ה"ט שכתב ואפילו רצה הלוקח אסור, ולא הזכיר איסור ללוקח.

השיטמ"ק הביא מחלוקת בין ר"י להר"ר אלחנן מה הדין בעבר וגאל קודם ב' שנים בהסכמת הלוקח, האם הגאולה חלה או לא. וביאר בהערות להגריש"א דאף אם נאמר שלא שייך כאן אי עביד לא מהני מכל מקום סובר הר"ר אלחנן דלא חלה הגאולה משום שנאמר כי לי הארץ, ואין למוכר ולוקח זכות למכור או לגאול שלא כדיני התורה.

וכן מצינו לגבי תנאי בדיני הגאולה, דהנה במכות ג: מבואר שהמלוה מעות והתנה על מנת שלא תשמטני בשביעית הרי זה מועיל, ולא חשיב מתנה על מה שכתוב בתורה. וכתבו הראשונים דאם מכר שדה אחוזה והתנה על מנת שלא תחזור ביובל לא מהני, הרמב"ן במכות שם כתב הטעם, דהשמטת חוב בשביעית הוי מצוה על המלוה, ואם הלוה רוצה לשלם שפיר דמי, ובזה מועיל תנאי, אך חזרת קרקע ביובל הוי דין גם על המוכר וגם על הלוקח, ואם לא החזיר שניהם עוברים איסור, ובכה"ג לא מהני תנאי. ובנמק"י ב"מ נא. בשם הרשב"א ב"מ עט. ביאר חילוק אחר, דכיון שנאמר "כי לי הארץ" אין לו זכות למכור באופן אחר ממה שנאמר בתורה. וכתב המנ"ח שם אות י"א נפק"מ אם התנו בשעת המכירה שלא יוכלו הבעלים לגאול, לדעת הרמב"ן כיון שאין המוכר עובר איסור יוכל להתנות, ולדעת הנמק"י כל תנאי בשדה אחוזה לא מהני. ובאות ב' כתב המנ"ח שאם התנה שיוכלו הבעלים לגאול בתוך ב' שנים לכו"ע לא מהני, שהרי שניהם עוברים איסור כמבואר בגמ'. [ויתכן שאף לפי מש"כ לעיל בדעת הרא"ש והרמב"ם שהלוקח אינו עובר איסור, מכל מקום כיון שהמוכר עובר איסור אפילו ברצון הלוקח לא מהני תנאי, ועיקר כונת הרמב"ן לחלק האם הוי זכות של אחד מהם ויכול למחול על זה או הוי דין קבוע].

**יכול ימכור אדם את בתו כשהיא נערה**

לכאורה לפי הס"ד דרשאי למכור כשהיא נערה לפי שעדיין יש לו בה זכות, אכתי תצא מיד בסימני נערות, אלא דס"ד שהמכירה תחול ויפסיד המעות. ובתירוץ הגמ' לא הדרא מזדבנא פירש רש"י דהוי יציאה גמורה כיון שאסור לו למכור אותה שנית, וצ"ב מדוע זה סיבה שאם לא נמכרה מעולם שלא יחול המכירה כשהיא נערה. ותוס' ביארו דהוי יציאה גמורה כיון שהסימנים ישארו תמיד, ולפי"ז ניחא טפי.

**מלמד שמוכרין סמוך ליובל מופלג מן היובל מנין**

השיטמ"ק ביאר בשם הרא"ש דסמוך ליובל קמ"ל שאע"פ שיצאה פעם אחת ביובל יכול לחזור ולמכור, ומופלג מן היובל קמ"ל שרשאי למכור פחות מב' שנים וישלים הלוקח שנה אחר היובל. אך ברש"י ורגמ"ה לא משמע כן, וצ"ע לדידהו מאי קמ"ל.

**ובשנת היובל לא ימכור**

הקשה השפת אמת לשמואל דלא חלה המכירה כלל מדוע לא ימכור. ולדעת רב לא הוקשה לו, די"ל שכיון שחלה המכירה וחוזרת הקרקע לבעלים הרי עצם המכירה היא נגד רצון התורה, אך לשמואל קשה. ובהערות להגריש"א יישב דאף שהמכירה לא חלה הרי זה אסור, כמו שמצינו בגואל פחות מב' שנים דעביד איסורא אף שהגאולה לא חלה לדעת הר"ר אלחנן, דפעולת המכירה היא נגד רצון התורה.

**התם נחית לאכילה הכא לא נחית לאכילה**

הרמב"ם סתם שאם מכרה שנה אחת לפני היובל הרי הלוקח אוכל אותה שנה שניה אחר היובל. והקשה בהערות להגריש"א מדוע לא פירש שדוקא בנחית לאכילה אוכל אחר היובל משא"כ במכר ביובל עצמה. ותירץ דכיון שפסק הרמב"ם כשמואל אין בזה נפק"מ, שהרי אין השדה מכורה כלל. והקשה דאכתי יש נפק"מ במכר שנה קודם היובל שהיא שנה שביעית ולא נחת לאכילה כלל. ותירץ, דכיון שקנוי לו השדה לשטוח בה פירות וכדו' חשיב נחת לאכילה. ואף באופן שמכר לו ברגע האחרון לפני היובל חשיב נחת לאכילה, עיי"ש.

ולענ"ד יש לתרץ באופן פשוט יותר, דאפילו אם נאמר שאם מכרה בשביעית חשיב לא נחת לאכילה, מכל מקום לפי מה דקיי"ל כשמואל לא קשה מהברייתא דאכלה שנה קודם היובל ואין צריך לחלק בין נחית לאכילה או לא נחית לאכילה, ולכן אם מכר בשביעית שהיא שנה קודם היובל הרי זה משלים ב' שנים אחר היובל אע"פ שלא נחת לאכילה. ובאמת לדעת רב יתכן שאם מכר בשביעית שלפני היובל כיון שלא נחת לאכילה משלים ב' שנים אחר היובל.

ומכל מקום הא דאיתא בברייתא אכלה שנה קודם היובל משלימין וכו' איירי באכלה בשנה שישית שהיא ב' שנים קודם היובל, דאם אכלה בשביעית משלים לו ב' שנים אחר היובל.

**ולא ידענא הי מינייהו**

הקשה רש"י אם שמואל סובר המעות מתנה במאי פליגי רב ושמואל, ותירץ דנפק"מ לקץ אילנות מיד, ונפק"מ אם יכול להקנות מטלטלין אגב הקרקע. ובשיטמ"ק הקשה על תירוץ ראשון הא מיד חוזרת הקרקע לבעלים מאליה, ואין שהות לקצוץ פירות. ולכן נקט כפירוש שני ברש"י.

השפת אמת כתב נפק"מ נוספת באופן שמכר ביובל לששים שנה, דקיי"ל שאינה חוזרת ביובל, לרב שהמקח חל הרי זה מכור ואינו יוצא ביובל, לשמואל המקח לא חל כלל. אך המנ"ח נקט דבכה"ג לכו"ע המקח חל ואינה חוזרת לבעלים, שהרי אין בזה דין יציאה וכל דיני יובל לא נאמרו בזה, והוי כמכר מטלטלין בעלמא.

**דף ל ע"א**

**נרה אצטריך ליה סד"א אמרינן ליה הב ליה דמיה**

צ"ע מדוע באמת לא אמרינן הכי, הא כאשר השדה חוזרת ביובל שמין את השבח ומחזירין ללוקח, וכן כאשר הבעלים גואלים את השדה צריכים להחזיר את השבח כמש"כ רש"י להלן והשביחה מאליה, דאי השביח בידים הרי זה חוזר ללוקח. ואם כן מדוע ניר לא חשיב שבח. ותירץ הגרי"ז דניר לא חשיב שבח לקרקע. ואפשר כונתו שאדם שקונה קרקע אינו מעלה בדמים אם הקרקע חרושה כבר. ובהערות להגריש"א תירץ דרק שבח שמעל הקרקע שמין ללוקח, אך שבח קרקע עצמה חוזרת לבעלים. וצ"ע מדברי רש"י דהשביחה היינו מאליה, ולדבריו אפילו השביחה לוקח נמי.

**לא ימכור ברחוק ויגאול בקרוב וכו'**

בהערות להגריש"א נסתפק מה הדין בירש קרקע, האם רשאי למוכרה כדי לגאול. דמצד אחד קרקע זו לא היתה מצויה בידו בשעת המכירה, וברמב"ם כתב המוכר שדה אחוזה והיו לו שדות אחרות ומכר מאותן השדות כדי לגאול וכו', ומשמע דוקא אם היו השדות בשעת המכירה. אך מצד שני מסתימת המשנה משמע שלעולם לא ימכור בשביל לגאול, ואפילו למכור שדה שלא היתה מצויה בידו בשעת המכירה.

השפת אמת נסתפק מה הדין בהיו בידו מעות בשעת המכירה, האם יכול לגאול באותן מעות, דכל הדין שנאמר במשנה הוא שלא ימכור בשביל לגאול. או שמא כל שמצוי בידו אינו יכול לגאול בו, והניח בצ"ע לדינא.

**ולא יגאל לחצאין**

צ"ע מה הגדר של חצאין, האם זה תלוי בשדה אחת וב' שדות, או שמא אם מכר לו ב' שדות בקנין אחד חשיב מקח אחד ואינו יכול לגאול שדה אחת.

**ובהקדש מותר בכולם**

עי' לעיל כה. מה שהובא בשם הרמב"ן והריטב"א בקידושין דאף בהקדש אי אפשר לגאול לחצאין.

**מכרה לו במנה והשביחה ועמדה על מאתים**

כתב המנ"ח אות ז' דבאופן שהוקר מיד לאחר המכירה, והבעלים גואלים לפי דמי המכירה, אינם יכולים לנכות מה שאכל הלוקח כפי מה שהוקר. כגון שמכרה במנה לעשר שנים והשביח מיד למאתים ואכל הלוקח ה' שנים, הרי הוא מחשב עשר לכל שנה אע"פ שבשעה שהלוקח אכל היה שוה עשרים לכל שנה.

וכן נראה שאם הוזל לאחר ה' שנים, והבעלים גואלים לפי הדמים של עכשיו, אינם יכולים לנכות מה שאכל הלוקח כפי דמי המכירה, דאם כן נמצא שלא יצטרך לשלם כלום. כגון שמכרה במאתים לעשר שנים ולאחר ה' שנים הוזל למנה, אם יחשבו מה שאכל עשרים לכל שנה נמצא שאכל מנה ולא יצטרך להוסיף כלום בגאולתו.

כתב הגרי"ז דאם השדה שוה מנה והוזיל גביה ומכר לו בחמישים, כאשר בא לגאול את השדה מחשב לפי מנה, ולא שייך לדון בזה דאזלינן בתר דמי המקח, שהרי אם נתן את השדה במתנה נמי שייך גאולה, ובכה"ג דנים לפי השווי האמיתי של הקרקע בזמן המתנה, ואם כן הוא הדין בהוזיל גביה הוי השאר כמתנה. [בעיקר מה דפשוט להגרי"ז שאף במתנה שייך גאולה, המנ"ח אות י' נקט דרק במכירה נתחדש דין גאולה, וכן במתנה רשאי המקבל למכור למוכר או להחזיר לו בתוך ב' שנים, דהתורה לא דברה על מתנה, ורק לגבי חזרה ביובל נתרבה מתנה לדעת חכמים מתשובו, וגזיה"כ הוא. ובהערות שם ציינו שהגרי"פ העיר על המנ"ח דבתו"כ ריש פ"ה איתא להדיא ששייך גאולה אף במתנה].

ולאידך גיסא כתב השפת אמת, שאם השדה שוה מנה ומכר לו במאתים, כאשר באים הבעלים לגאול דנים לפי מאתים, ולא דמי להכסיפה. ועוד כתב שאם מכר שוה מאה חמישים במאתים והכסיפה ועמדה על מאה, לא משערים לפי מאה אלא לפי ערך המכירה, דהיינו כאילו שוה עכשיו מאה חמישים, או קל"ז שהוא רביע הוספה על השווי הנ"ל. [ויש לדון לפי הגרי"ז דלעיל מדוע לא נחשוב התוספת כמתנה כמו שמחשיבים את ההוזלה כמתנה].

**מאי בינייהו דאייקר וזול ואייקר**

תוס' פירשו דרבי פליג על ר' דוסתאי וס"ל דלא אזלינן בתר הזול אלא לעולם אזלינן בתר דמי המקח. והקשו לפי"ז על הרמב"ם שהביא גם את דברי רבי וגם את דברי ר' דוסתאי. ולכן נקטו המנ"ח וזבח תודה דהרמב"ם פירש כרש"י ושיטמ"ק באות י"א דאף רבי מודה שהכסיפה אזלינן בתר דמים דהשתא, אלא פליגי בהכסיפה אצל לוקח ראשון וחזר והוקר, דלר' דוסתאי בין עודף שבידו ובין עודף שבקרקע הוי מאתים, ולרבי כיון שהשני קנה במנה אזלינן בתר האיש אשר בתוכה. ובזה אתי שפיר סתימת הרמב"ם, דכיון שפסק דאזלינן לקולא בתר לוקח שני שקנאה במנה אף הוקר אצלו בכלל.

ובמנ"ח הוסיף דרבי יליף דהכסיפה נותן כפי דמים דהשתא מעבד עברי, דהתם ליכא לוקח ראשון ולוקח שני שהרי אסור למכרו, ושם שייך רק הכסיף והשביח.

**דף לא ע"א**

**אמר אביי צד אחד ברבית איכא בינייהו**

לדעת אביי פליגי ת"ק ור' יהודה בצד אחד האם אסור מדאורייתא או דשרי לגמרי, תנא דמתני' סבר כר' יהודה דשרי והא דתנן הרי זה כמין רבית ואינו רבית היינו דנראה כרבית אך באמת לא הוי רבית כלל ואף בעלמא שרי, ותנא דברייתא סבר כחכמים.

ולדעת רבא פירש רש"י דר' יהודה וחכמים פליגי ברבית על מנת להחזיר, אך בלא להחזיר אסור אף לר' יהודה. והכא לא איירי בעל מנת להחזיר שהרי אין המוכר מנכה מה שנשתמש הלוקח, ולכן פירש רש"י שלרבא הא דתנן הרי זה כמין רבית ואינו רבית היינו משום דהוי רבית דרך מקח, שהרי מתחילה נתן המעות בתורת מכר, וכן פירש רש"י במשנה. ולתנא דברייתא (וכן לדעת אביי לכו"ע) צ"ל דלא חשיב רבית דרך מקח, שהרי אם בסוף יגאל את ביתו הוברר למפרע שנתינת המעות מעיקרא היו בתורת הלואה, ואין כאן מקח כלל, ובזה פליגי תנא דמתני' ותנא דברייתא האם בכה"ג חשיב רבית דרך מקח או לא.

והתוס' ביארו שרבא לא איירי רק בפלוגתת ר"י וחכמים אלא אף בפלוגתת תנא דמתני' ותנא דברייתא, ואף שאין המוכר יכול לנכות את הדמים שנשתמש הלוקח מכל מקום אם התנו כן ובא לנכות לו הדמים שנשתמש ס"ל לתנא דמתני' דאין זה רבית גמור אף בעלמא, כיון שרבית על מנת להחזיר מותר, ותנא דברייתא סובר דהוי רבית גמורה, או דתנא דברייתא איירי באופן שאינו מנכה את הדמים. (ואפשר עוד בכונת תוס' דלתנא דמתני' רשאי המוכר לנכות הדמים שנשתמש בעל כרחו של לוקח, כיון שאם לא ינכה הוי רבית גמורה אין ראיה מהתורה דשרי בלא לנכות, דאפשר שהתורה התירה רק באופן שמנכה דלא הוי רבית).

תוס' בב"מ סג. פירשו דאף לרבא פליגי בצד אחד ברבית, אלא דנקט רבא דלא מסתבר שר' יהודה יתיר לגמרי צד אחד ברבית כיון דלחכמים הוי איסור תורה, אלא הא דשרי ר' יהודה לגמרי זה רק בעל מנת להחזיר, דכיון שצד אחד הוי דרבנן הקילו חכמים בעל מנת להחזיר, משא"כ לחכמים דצד אחד דאורייתא לא הקילו בעל מנת להחזיר. ולפי"ז מודה רבא דתנא דברייתא ותנא דמתני' פליגי בצד אחד ברבית האם אסור מהתורה או מדרבנן, והא דתנן כמין רבית ואינה רבית היינו רבית דרבנן. ועי' מה שהרחבנו בזה בסוגיא דרבית סה: בדין מכירת בית בבער"ח.

**תוד"ה והתניא, וצ"ל דרבית גמורה מדרבנן קאמר**

והטעם דהוי רבית דרבנן ולא דאורייתא משום דאף חכמים מודים דצד אחד מותר מדאורייתא, ופליגי רק בדרבנן. ומה שלא גזרו חכמים בבתי ערי חומה ביאר מהרצ"ח על פי הט"ז בכמה דוכתי שחכמים אינם אוסרים דבר שכתוב בתורה מפורש להתירו.

**דף לא ע"ב**

**והיתה גאולתו מכל מקום**

בהערות להגריש"א העיר איך ילפינן תרתי מהאי קרא גם מת המוכר וגם מת הלוקח. (ולולי דמסתפינה הו"א דלגבי מת הלוקח צריך לגרוס ימים תהיה גאולתו, דב' פעמים כתיבי לשון גאולה אפילו ע"י אחר בהאי קרא, והיתה גאולתו ותהיה גאולתו).

**מה מכר ראשון לשני כל זכות שתבא לידו**

כפשוטו אין לדברים אלו פשר, דהא הלוקח גואל מחמת זכות עצמו, ואם היה מוכר אחר שנחלט לו ודאי יש לו זכות לגאול כל יב"ח. ובשפת אמת הוכיח מכאן שדין בתי ערי חומה נוהג רק בשדה אחוזה שירש מאבותיו, אך אם קנה בית אע"פ שאינו יוצא ביובל והוי שלו לגמרי מכל מקום אין בזה דין בתי ער"ח. אך אם כן צ"ע מאי טעמא דר' אלעזר שהשני יכול לגאול אחר שנגמר יב"ח למכירה ראשונה, הא אין לו זכות גאולה כלל, עי' שפת אמת מש"כ בזה.

ולכאורה צ"ל דאע"פ שאם מכר אחר שנחלט לו יש לו זכות לגאול תוך יב"ח מחמת עצמו, מכל מקום כל זמן שלא נחלט לו ס"ל לר' יוחנן שאין לו זכות עצמית לגאול, [ויתבאר טפי לפי הנתיבות שקודם יב"ח הוי כהלואה ואין זה בית שלו לגמרי], אלא מדין מה מכר, דכיון שהמוכר הראשון היה יכול לגאול תוך יב"ח אף המוכר השני קיבל זכותו, ולכן משעברו יב"ח של מכירה ראשונה אף השני אינו יכול לגאול, ועדיין צ"ע.

**את נחית לעיבורא**

נראה מסוגיין דהחודש שנוסף בשנת העיבור הוא אדר ראשון, ולכן מי שנכנס לחודש זה צריך להמתין עד ט"ו אדר, ועדיין צ"ע כל השו"ט בגמ'.

**תוד"ה דאי ר"מ, יש לפרש וכו'**

תוס' נסתפקו לר' מאיר שמתנה אינה כמכר ולא נתחדש בזה דין גאולה תוך יב"ח האם יכול לגאול לעולם או שמא אינו יכול לגאול כלל. ולכאורה הסברא הפשוטה היא שאינו יכול לגאול כלל, שהרי כל דין גאולה חידוש הוא. וכתבו התוס' דאם נאמר שיכול לגאול לעולם רשאים הלויים והכהנים לתת מתנה בערי הלויים, אך אם אינו יכול לגאול כלל אינם רשאים, שהרי בזה יופקע נחלתם והתורה אמרה כי אחוזת עולם הוא להם. ובשיטמ"ק בשם הרא"ש דחה דאפילו אם נאמר שאינו יכול לגאול רשאי לתת מתנה, דהתורה לא אמרה שאינו יכול להפקיע נחלת הלויים, אלא התורה חידשה בזה דיני ערי הלויים איך נגאלים, אך אם יכול להפקיע שפיר רשאי.

בהערות להגריש"א הקשה מדוע לרבנן נותנים הלויים בתיהם במתנה, ובמכר גם ר"מ מודה, הא כיון שנחלט הבית לאחר שנה אף בכה"ג חשיב הפקעה של אחוזת עולם שלהם. ודבריו תמוהים ביותר דהא בערי הלויים אין נוהג דין בתי ערי חומה, ויכולים לגאול לעולם, וקושיית תוס' היא רק במתנה לר"מ אם נאמר שאינו יכול לגאול כלל, דדין זה נוהג גם בערי הלויים.

**נידון הגמ' בנתינה בעל כרחו**

מדברי תוס' כאן ובגיטין עה. נראה דנתינת המעות לגאול את ביתו צריכה להיות עם קנין, ולא סגי במה שיגיעו המעות ליד הלוקח אלא צריך שיזכה בהם. וכן בהרי זה גיטך על מנת שתתני לי מאתים זוז לא חל הגט אא"כ קיבל את המעות באופן של זכיה וקנין. ובזה מספק"ל לרבא האם נתינה בעל כרחו שמיה נתינה, דהיינו שזכה במעות בעל כרחו, או לא שמיה נתינה ולא זכה, וממילא אין כאן גאולה ולא נתקיים התנאי. והקשו תוס' הא אין זכין לאדם בעל כרחו ואפילו בדבר שזכות הוא לו, וכאשר עומד וצווח מתחילה ועד סוף לכו"ע אינו זוכה. ותירצו דהכא חייב לקבל את המעות, בבתי ערי חומה מצד דין התורה ובגט מצד תנאו, דתלה הדבר ברצונה ולא ברצונו (כן ביארו תוס' ורשב"א בגיטין שם), וכיון שהוא חייב לקבלם מספק"ל לרבא האם זוכה במעות אפילו בעל כרחו או לא. [להצד שאינו זוכה בעל כרחו צ"ע מה נתחדש בדין בתי ער"ח, וכי לעולם יוכל הלוקח לומר שאינו רוצה לזכות במעות, ואף שיעבור על דין התורה מכל מקום הבית לא יגאל. ואפשר שכל השנה יוכל ללכת לבי"ד ויכפו אותו עד שיאמר רוצה אני, וכדלהלן, וצ"ע].

ומאידך כתבו תוס' דפרעון חוב או להחזיר פקדון ודאי אפשר לפרוע אפילו בעל כרחו, והוכיחו מהגמ' בב"ק קיח. דאם הפקיד אצלו בישוב יכול להחזיר לו בישוב אפילו בעל כרחו. ונראה הטעם בזה דפרעון חוב אין צריך קנין, אלא שם פרעון בעלמא, וכל שכן בהחזרת פקדון שהחפץ כבר שייך למפקיד וצריך רק לעשות שם השבה וממילא פקע ממנו דין שומר, משא"כ הכא דצריך קנין צריך שיהיה מדעתו. [וצריך ליישב לשון תוס' כאן דבפרעון חוב מהני משום דאיכא חובה לנותן, ולשון תוס' בגיטין משום שאין המקבל מפסיד הפרעון].

והקשו תוס' מאי ס"ד דרבא להוכיח מהלל שנתינה בעל כרחו לא שמיה נתינה, הא להדיא איתא במשנה דהלל הוצרך לתקן בשביל גוונא שלא בפניו. ותירצו, דאם איתא שבפניו נתינה בעל כרחו הוי נתינה הוא הדין שלא בפניו יכול לזכות לו ע"י אחר. וכן כתבו תוס' ישנים בגיטין, והוסיפו דזכין לאדם שלא בפניו, אע"ג דחוב הוא לו שמפסיד הבית, מכל מקום כיון דזוכה בעל כרחו אם היה בפניו אין זה חובה. כלומר, דכשם שבפניו יכול להכריח אותו לזכות במעות אף שאין זכין לאדם בעל כרחו, הוא הדין שלא בפניו יכול לזכות ע"י אחר. והא דדחי שימי דלמא הוצרך הלל לתקן משום שלא בפניו היינו שדוקא בפניו אפשר להקנות לו בעל כרחו, אך שלא בפניו ע"י אחר אי אפשר להקנות לו בעל כרחו.

אך מדברי הרשב"א בגיטין נראה דחולק על תוס' דבבתי ער"ח אין צריך הלוקח לזכות במעות בשביל שיחשב גאולה, אלא עצם הדבר שנתן את המעות ביד הלוקח קיים דין גאולה וחזר הבית אליו. וכן בגט עצם הדבר שנתנה האשה מעות ליד הבעל נתקיים התנאי וחל הגט. ולפי"ז לק"מ איך יכול לזכות המעות ללוקח או לבעל בעל כרחו מאי שנא מהא דאין זכין לאדם בעל כרחו, דהא הכא אין צריך לזכות עד שיקנה את המעות אלא שיהיה לזה שם נתינה ותו לא. וכתב הרשב"א דוגמא לדבר, אם נשבע אדם לתת לאשה כסף קידושין ונתן לה בעל כרחה, הוא יצא ידי שבועתו דהא נתן בידה, והיא לא נתקדשה כיון שלא זכתה במעות. וכתב בתורת גיטין שלפי"ז בנתן לאשה גט על מנת שתתן לו מאתים זוז ונתנה לו בעל כרחו, האשה מגורשת כיון שקיימה את התנאי, והבעל לא זכה במעות בדיני ממונות כיון שאין זכיה בעל כרחו, (משא"כ לתוס' שקיום התנאי הוא ע"י זכיה), ויכול כל אדם לזכות במעות.

והנה לפי הרשב"א הדרא הקושיא מאי ס"ד דרבא להוכיח מהלל שנתינה בעל כרחו לא שמיה נתינה, הא להדיא הלל איירי שלא בפניו. ואי אפשר ליישב כתוס' דאם נתינה בעל כרחו הוי נתינה הוא הדין שלא בפניו אפשר בזכיה ע"י אחר, דהא אף בפניו לא הוי קנין אלא שם נתינה בעלמא וזה אי אפשר לעשות ע"י אחר. ולכן תירץ הרשב"א באופן אחר, דרבא מסברא נקט דנתינה בעל כרחו לא הוי נתינה, והלל הוצרך לתקן אפילו בשביל בפניו, ומה שנקטה המשנה שלא בפניו זהו משום שכך היתה המציאות, ובאמת ליכא ראיה מדברי הלל.

עוד הקשו תוס' לפי הצד שנתינה בעל כרחו לא הוי נתינה מדוע הוצרכו להיות נטמן ביום יב"ח, הא יכולים לסרב לקבל את המעות. ותירצו דאם היה בעיר היה בוש ממנו אם לא היה מקבל. ותוס' בגיטין שם תירצו עוד דאם היה בפניו יעשוהו בי"ד לקבלם בעל כרחו, וביאר הרשב"א שם דהיינו שיכפוהו עד שיאמר רוצה אני.

**גדר דין בתי ערי חומה**

הקשה הרשב"א שם מדוע לא דייק רבא מקרא דנתינה בעל כרחו הוי נתינה, הא גבי אשה כתיב ונתן בידה וקיי"ל דאם נתן בעל כרחה מגורשת. (אפשר שקושיית הרשב"א היא רק לשיטתו דאין צריך זכיה במעות, דלפי תוס' שצריך זכיה לא דמי לגט דסגי בנתינה בעלמא, ועיקר הנידון אם קונה בעל כרחו). ותירץ, דלא אמרו נתינה בעל כרחו לא שמה נתינה אלא בנתינה שמפסיד בכך המקבל מה שהוא שלו, כגון באשה שהיא קנויה לבעל וע"י הגט אתה מסלקו מקנין שלו בעל כרחו. וכן בבתי ערי חומה הבית קנוי ללוקח לגמרי דממכר קריה רחמנא, ואין זה בגדר משכון בעלמא, אלא שזכי ליה רחמנא למוכר שיכול לגאול עד תום שנת ממכרו, וראיה לדבר שלאחר שנה קם הבית לחלוטין ביד הקונה אותו ואינו צריך למכרו לו פעם שניה, אלמא מכר גמור הוא שזיכה לו רחמנא לגאול תוך שנה. והוי כמתנה לחבירו שדה זו שלקחתי ממך אם יהיו לך מעות מכאן ועד יב"ח תחזירם לי, ולכן נתינה בעל כרחו לא הויא נתינה. אבל גבי גט שאין בעלה קנוי לה שאינו מקיח את עצמו אלא שיש לאשה שעבוד על בעלה בעודה תחתיו, כשהוא בא לסלק שעבודו מעליו הרי הוא יכול אף בעל כרחה.

הבית יוסף חו"מ סי' נ"ה כתב בשם האגודה דאונס ביום אחרון לא חשיב אונס, מחמת שקודם לכן לא היה אנוס. והוכיח ממשנתינו דהיה נטמן ביום יב"ח והוצרך הלל לתקן שיהא חולש מעותיו בלשכה, ואם נאמר דאונס ביום אחרון שמיה אונס מדוע לא יוכל המוכר לטעון שביום אחרון היה אנוס ולא נחלט הבית, ועל כרחיך דאין זה נחשב לאונס. והקשה הקצה"ח שם דאם כן מדוע בגט אם נתנה לו בעל כרחו יש צד בגמ' דלא הוי נתינה, הרי היא אנוסה מלתת לו שהרי אינו רוצה לקבל. וכאן אי אפשר לתרץ דהוי אונס ביום אחרון שהרי היא אנוסה כל הזמן, דהבעל אינו רוצה לקבל כלל. ולכן כתב את היסוד הידוע שאונס כמאן דעביד לא אמרינן, דבבתי ער"ח לא יכול המוכר לטעון שנאנס מלגאול, ואפילו באונס מתחילה ועד סוף, שהרי מכל מקום לא גאל, ונחלט הבית ממילא. וכן בגט כל שלא נתנה לו מאתים זוז לא חל התנאי ואפילו אם לא נתנה באונס, ונתבטל הגט ממילא. ואם כן אין להוכיח מכאן שאונס ביום אחרון לא הוי אונס. ועיי"ש שהוכיח מריש כתובות דהוי אונס ודלא כהאגודה.

ובנתיבות הקשה על הקצה"ח דגדר מכירת בתי ער"ח אינה כפי שהבין הקצה"ח דהבית קנוי ללוקח וצריך המוכר לעשות פעולה של גאולה, וכשלא גאל נחלט הבית ממילא, שהרי מבואר במשנה דאכילת פירות של הלוקח הוי רבית, אלמא עד יב"ח הוו המעות הלואה. ולפי"ז גדר מכירת בתי ער"ח היא שהמקח נגמר רק לאחר יב"ח על ידי אי גאולה, כלומר, שאם לא יגאל תוך שנה יגמר הקנין, וכאשר נאנס ולא גאל אין כאן אי גאולה, ולא יגמר הקנין, ואין זה אונס כמאן דעביד אלא כמאן דלא עביד.

והשיב לו הקצה"ח דגדר מכירת בתי ער"ח אינה כפי שהבין הנתיבות שהקנין נגמר רק לאחר יב"ח, ואינה מכירה גמורה עם זכות לקנות מחדש לגמרי, אלא הוי גדר אמצעי כעין מכירה עם תנאי, דהיינו שאם לא יגאל חל הקנין כבר מתחילה, ואם יגאל הרי זה עוקר למפרע את הקנין והוו המעות הלואה. וכיון שקיי"ל תנאי מלתא אחריתי כלומר שהתנאי עוקר את המעשה כל שלא עקר חל הקנין ממילא, ושוב הוי אונס כמאן דעביד. והביא ראיה לדבריו מהרשב"א הנ"ל דאם לא יגאל נחלט הבית ממילא ואין צריך עוד מעשה קנין, ודימה הרשב"א לתנאי.

והשיב לו הנתיבות דכיון שע"י הגאולה נתבטלה המכירה למפרע והוו המעות הלואה הוי כאומר הרי אני מוכר לך ביתי אם אתן לך מעות עד זמן פלוני, דבכה"ג ודאי אם נאנס ולא נתן נתבטלה המכירה למפרע, וכן הכא אי גאולה מקיים את המקח ואם נאנס ולא גאל אין כאן אי גאולה. ושורש פלוגתתם האם הוי תנאי קיום או תנאי ביטול, דהקצה"ח נקט דהוי תנאי ביטול, שאם יגאל יבטל את המכירה, אך כל שלא גאל ואפילו באונס המקח חל מאליו, והנתיבות נקט דהוי תנאי קיום, שאם לא יגאל הרי זה מקיים את המכירה, אך אם אין כאן אי גאולה ואפילו באונס ליכא קיום המכירה, וכן ביאר הגר"ח בריש כתובות.