טז (א) - בדינא דמדאפקרה והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ב' י' אדר א' תשע"ד

**א**

א] כתובות די"ג:, ההוא ארוס וארוסתו וכו', א"ר יוסף למאי ניחוש לה, חדא דקא מודה, ועוד הא א"ר יהודה אמר שמואל הלכה כר"ג.

וכתבו התוס', ז"ל, וא"ת לל"ק ביבמות בס"פ אלמנה דפליגי רב ושמואל בבא, ומסיק התם אביי דאע"ג דלא דיימא מעלמא פליגי דדילמא מדאפקרה נפשה לגבי ארוס מפקרה נפשה נמי לגבי עלמא, הא אמר הכא חדא דקא מודה ומשמע דכשר אפי' לר' יהושע, ובא כמודה דמי וכו', עכ"ל, וכן הק' ש"ר שם.

ב] והנה בתוס' הגרע"א לעיל במתניתין הק', בהא דתנן דראוה מדברת וכו' ר' יהושע אומר ה"ז בחזקת בעולה לנתין וממזר עד שתביא ראי' לדברי', והק' הגרע"א דמה מהני שתביא ראי' שזה כשר, מ"מ ניחוש דילמא אפקרה נמי לאחריני ונבעלה לפסול, וכתב לישב, דבכה"ג דהספק בעיקר המעשה אם נבעלה עוד, ולא איתרע החזקה, וגם ליכא לטעמא דהירושלמי דהזונות רצות אחר הפסולין, מודה ר' יהושע דה"ה נאמנת מכח הברי וחזקת כשרות, וכתב שם לפ"ז, דהא דס"ל לרב בארוסה שעיברה דהולד ממזר ול"מ בדיקת האם, אי"ז משום דס"ל כר' יהושע, אלא הוא משום דס"ל כמאן דפוסל בבתה דחזקת האם ל"מ לבת, עכ"ד.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן פ"ה עמד בזה, דזה נסתר מד' התוס' וש"ר בסוגיין דלהדיא בדבריהם דאפי' בספיקא דאפקרה אינה נאמנת לר' יהושע, ועמש"נ בענף ז' דבד' הרשב"א והריטב"א ביבמות דס"ט: מצינו מקור ליסוד ד' הגרע"א, ואך דלדינא ס"ל דלא כהגרע"א, עיי"ש, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דבמתניתין מהני שתביא ראי' לדברי', הגם דאכתי יש לחוש דמדאפקרה וכו', הוא משום דכלפי החשש דמדאפקרה איכא ספק ספיקא, דספק אם זינתה עם אחר, ואת"ל דזינתה עם אחר, שמא כשר הוא, עכ"ד, וכעי"ז כתב הגרע"א גם במהדו"ת סימן נ"ד, עיי"ש.

ונתחדש בדבריו, דלא אמרינן דמכח הא דמדאפקרה יש לנו להסתפק שמא זינתה עם הפסולין, דכיון שהיא מופקרת לזנות יש לחוש שזינתה עמם, וליכא ספק ספיקא כלל, אלא עיקר החשש דמדאפקרה הוא דהואיל והיא מופקרת לזנות, יש להסתפק שחפצה לזנות עם אחרים, וע"כ שפיר איכא ספק ספיקא, דאף אם אכן זינתה עם אחרים, שמא כשרים הן.

ג] והנה התוס' בסוף דבריהם כתבו, דשמא יש לחלק וכו' אבל מודה דהכא וכו' היינו שבא עלי' ביאות הרבה, ובחי' ר' שלמה סימן ו' הק', דאף דכשבא עלי' ביאות הרבה אמרינן דהוי הולד מיני', מ"מ מאי מהני זה שלא לאסרה לבעלה, הרי יש לחוש שהפקירה עצמה לאחרים, וי"ל דלד' התוס' בדיבור זה נידון הסוגיא הוא רק לגבי הכשר הולד, ואכמ"ל.

ועיי"ש שכתב ללמוד מזה, דהא דחיישינן דמדאפקרה וכו', לאו היינו דכל שראינו שזינתה פעם א' חיישינן שזינתה פעם אחר, דזה אינו מסתבר כלל ומ"ט יש לנו לחוש לעוד זנות, אלא כל עיקר הדין וחשש מדאפקרה שייך במעוברת, דהולדת הספק אצלינו הוא מהעובר שאין אנו יודעין מה טיבו, והוא ספק גמור אצלינו, רק אפשר לומר דכיון דידעינן דהארוס בא עלי' צריך לתלות כי העובר מאותה ביאה, וע"ז הוא דאמרינן דמדאפקרה וכו', דאפשר דהעובר הוא מביאה אחרת ואפקרה נפשה גם לאחריני, ואין לנו לתלות שהעובר הוא מאותה ביאה שידוע לנו שבא עלי' הארוס, ויש לחוש שהוא מאחר, ומכח זה אף נאסרת היא עצמה לבעלה, כיון דיש עובר לפינו שמעורר ספק שנבעלה לאחר, ולפ"ז ניחא הא דבראוה מדברת סגי שתביא ראי' לדברי', ולא חיישינן דאפקרה נפשה לאחריני, עכ"ד, ועיי"ש שכתב לפ"ז לדון במש"כ הגרע"א דבפנוי' דחיישינן דמדאפקרה, הו"ל ספק ספיקא, (וכן נקטו גם הקהלת יעקב בסימן ו' סי"ז והבית מאיר שם (ד"ה תו כ' הב"ש), ואכמ"ל, ועי' חזו"א אהע"ז סימן ז' סק"ד שכתב ליסוד הדברים.[[1]](#footnote-2)

ד] ובד' הגרע"א נראה דס"ל, דכל הא דלא תלינן להעובר בביאה הידועה לנו, הוא רק משום דיש להסתפק שהפקירה עצמה לאחרים וזינתה עם אחר, אך אם ל"ה ספק גמור שזינתה עם אחר, הי' לנו לתלות להעובר בהביאה הידועה לנו, וע"כ נקט הגרע"א דגם במדברת שהביאה ראי' לדברי', יש לנו לחוש שזינתה עם אחר.

וכד' הגרע"א מצינו בד' עוד מרבותינו האחרונים, חדא, הוא בד' ההפלאה בסוגיין שעמד ג"כ בקו' זו דמה מהני שתביא ראי' לדברי', עיי"ש, וכ"ה גם בדבריו בס' המקנה קידושין דפ"א. ובס' פנים יפות פר' משפטים כ"ב ט"ו ופר' כי תצא כ"א ט"ו, - עוד מצינו כן בד' הנובי"ת אהע"ז סימן כ"ז, שהביא בחי' ר' שלמה שם, שנקט דאף בגונא דמכשירין את העובר, מ"מ היא עצמה אסורה לכהונה משום חשש דמדאפקרה, עיי"ש, - עוד מצינו כן בד' הבית יעקב בסוגיין ובד' הש"ש ש"ד פכ"א, וכמו שהביא בחי' ר' שלמה שם, וכ"ה מבו' גם בד' הקהלת יעקב בסימן ו' סי"ז, הובא בפת"ש שם סקט"ו, - עוד מצינו כן בתשו' בית מאיר סימן מ', עיי"ש שהאריך בזה, ואך שדעתו שם נוטה דל"מ הא דמדאפקרה אלא לגבי הולד דאין לו חזקה ברורה, אך היא שיש לה חזקת כשרות גמורה, אינה נפסלת מכח זה, וכד' הרמב"ן והרא"ה, עיי"ש, - עוד מצינו כן באו"ש פכ"ד מאישות ה"ד, עיי"ש.

וקשיא ע"ד כל הני רבוותא, ממש"כ התוס' דאיירי הכא בשבא עלי' ביאות הרבה וכו', דהיאך מהני זה שלא לאסרה על הארוס, הרי עדיין יש לחוש שהפקירה עצמה וזינתה עם אחרים, וכמשה"ק הגר"ש ז"ל.

ה] עוד צ"ע בזה, דהנה ביבמות דס"ט: פליגי רב ושמואל בבא על ארוסתו בבית חמיו, רב אמר הולד ממזר ושמואל אמר הולד שתוקי, אמר רבא מסתברא מילתא דרב דדיימא מעלמא אבל לא דיימא מעלמא בתרא דידי' שדינן לי' וכו', א"ל אביי לעולם אימא לך כל היכא דדיימא מיני' אף על גב דלא דיימא מעלמא אמר רב הולד ממזר, מ"ט דאמרינן מדאפקרא נפשה לגבי ארוס אפקרא נפשה לעלמא.

ומשמעות הדברים, דעיקר החשש דמדאפקרה, היינו דכ"ה דאם דיימא מעלמא לא שדינן לי' בתרא דידי', ה"נ אם לא דיימא מעלמא, מ"מ כיון דחזינן דאפקרה נפשה ויש לחוש דאפקרה נפשה לגבי אחריני, חשיבא כדיימא מעלמא דלא שדינן לי' בתרא דידי'.

והנה בהא דבדיימא מעלמא לא שדינן לי' בתרא דידי', ובפשוטו מכח זה אף היא נאסרת על הארוס, הרי פשוט דכ"ז הוא במעוברת, אך כל שאינה מעוברת, לא אסרינן לה על בעלה מכח הא דדיימא מעלמא, דאין האשה נאסרת על בעלה אלא על עסקי קו"ס, ולדעת רש"י בסוטה דכ"ז. אף למ"ד דלא ישא אדם דומה, אי"ז אלא שאין ראוי לישא אותה, אך לא אסרינן לה מדינא, וגם למש"כ הרמב"ם בפט"ו מאיסו"ב דחוששין לה משום זונה, מ"מ אין מוציאין אותה מבעלה מכח זה, דכל קלא דבתר נישואין לא חיישינן לי', ורק במעוברת דיש לנו להסתפק ממי הוי העובר, הוא דאמרינן דאף אם ידוע שבא עלי' הארוס, מ"מ כל דדיימא מעלמא יש לחוש דהוי העובר מאחרים, וז"פ.

ולפ"ז הרי לכאו' ה"נ בחששא דמדאפקרה וכו', ל"מ זה אלא במעוברת, דיש לנו להסתפק ממי הוי העובר, אך כל שאינה מעוברת, אין לנו לחוש שזינתה עם אחר ולאסרה, וצ"ע בד' כל הני רבוותא דפשיטא להו דלא כן, - וקשיא כן אף אי נימא דל"ד חששא דמדאפקרה לחששא דדיימא מעלמא, דמ"מ כיון דבחששא דדיימא מעלמא חזינן דאף דלא סגי בחשש זה לאסרה על הארוס כשאינה מעוברת, מ"מ סגי בחשש זה שלא לתלות העובר בהארוס, ובפשוטו מכח זה אף היא נאסרת על הארוס, ה"נ י"ל גם בחששא דמדאפקרה, ומהיכא פשיטא להו דחששא דמדאפקרה מהני לאסרה אף כשאינה מעוברת.

**ב**

ו] עוד יש להעיר, דהנה הרמב"ן בסוגיין כתב בדרך קמא, דבדיעבד אפי' ר' יהושע מודה, ודוקא במדברת אבל במעוברת אפי' דיעבד פסול דהא מדמי לה לשבוי', ואף דגם מדברת מדמי ר' יהושע לשבוי', מ"מ בדיעבד אית לי' לר' יהושע פלוגתא בין גוים לישראל, דרוב גוים פרוצים בעריות, אבל לכתחילה אין אפוטרופוס לעריות, עכ"ד, ועד"ז כתבו בחי' הרא"ה ובחי' רבינו קרשקש בסוגיין, דהא דמדברת דמיא לשבוי', הוא רק מכח מעלת יוחסין, וע"כ בדיעבד אינה נאסרת, ומשא"כ במעוברת דדמיא לשבוי' מדינא, עיי"ש.

והנה לקמן בסוגיין אמרינן דר' יהושע קיל לי' ספק ספיקא דאפי' בשמא נמי מכשיר, ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, אי קשיא לך והא רבי יהושע פסיל מדברת דהיינו נסתרה והיינו ספק ספיקא, איכא למימר נסתרה לאו ס"ס היא דכיון דאסתתרה ודאי נבעלה ואין אפוטרופוס לעריות, עכ"ל, וכ"כ ש"ר שם,[[2]](#footnote-3) וכן דנו בזה התוס' לעיל די"ג., אך מסקנתם דלא פסל ר' יהושע במדברת, אא"כ היא מודה שנבעלה.

והעירוני בזה, דלכאו' נמצא בזה סברות הפוכות, דמחד גיסא חזינן דספיקא דמעוברת חמיר טפי מספיקא דמדברת, דבספיקא דמעוברת ה"ה אסורה מדינא, ובספיקא דמדברת אינה אסורה אלא משום מעלת יוחסין, אף בגונא שנסתרה עם פסול דליכא אלא חדא ספיקא, ומאידך גיסא חזינן דספיקא דמדברת חמיר טפי מספיקא דמעוברת, דבספיקא דמעוברת אי"ז אלא ספק, ובספיקא דמדברת חשבינן לה כודאי נבעלה, וזה צ"ע.

ובפשוטו י"ל בזה, למש"נ בסימן ט"ו (ב) ענף ה', דהא דמדמי ר' יהושע מעוברת לשבוי', הוא בהא דאיתרע חזקתה, ונת' דבמעוברת דודאי נבעלה, הרי דאף אם רוב כשרים, הוי זה טפי ריעותא בחזקתה מבשבוי', עיי"ש, י"ל דע"כ אף דספיקא דמדברת נוטה לאיסור טפי מספיקא דמעוברת, מ"מ ספיקא דמעוברת דמי טפי לשבוי', כיון דהוי זה ריעותא טפי בחזקתה, וכנ"ל, ואכמ"ל.

**ג**

ז] עוד יש להעיר, דהנה הריטב"א לקמן דע"ה: כתב, ז"ל, וא"ת והרי ראוה מדברת או מעוברת דליכא חזקה דממונא דלא אזיל רבי יהושע בתר חזקה דגופה, וי"ל דכיון דנסתרה רגלים לדבר שלא בדקה ובטלה חזקת גופה, א"נ דהתם מעלה עשו ביוחסין, עכ"ל, ומבו' בד' הריטב"א בדרך קמא, דהא דבראוה מדברת ומעוברת לא מוקמינן לה אחזקה, אי"ז משום מעלת יוחסין, אלא הוא מעיקר הדין, דבטלה חזקת גופה, ומסתברא מילתא דאי"ז אלא דינא דרבנן דבכה"ג בטלה החזקה, אך אי"ז משום מעלת יוחסין, אלא כ"ה בכל דיני התורה.

ואמנם לכאו' קשיא ע"ד הריטב"א ממש"א לעיל די"ג. דמודה ר' יהושע דאין אוסרין על היחוד, והא דאסר במדברת הוא משום מעלת יוחסין, והרי להדיא דאיסורא דמדברת אינו מעיקר הדין אלא הוא משום מעלת יוחסין.

וצ"ל בזה, דהגם דמדברת איתרע חזקתה מדינא, מ"מ אכתי אינה אסורה מדינא, משום דלא סגי ביחוד לאשוויי ספק דנבעלה, וע"כ אינה אסורה אלא משום מעלת יוחסין.

ואמנם צ"ב בזה, דאם סגי ביחוד לבטל חזקת גופה, ומהני זה טפי משאר ספיקות שאינם מבטלין את החזקה, לכאו' כ"ש דיועיל היחוד לאשוויי ספק דנבעלה, ואם אין בכח היחוד לאשוויי ספק דנבעלה, מ"ט הוא מבטל לחזקתה.[[3]](#footnote-4)

ח] ועד"ז צ"ע בד' התוס' בנדה ד"ב., ז"ל, וא"ת והיכי ילפינן מסוטה לטהר ברה"ר אפי' ליכא חזקה, הא סוטה אית לה חזקת טהרה, וי"ל כיון דקינא לה ונסתרה איתרע חזקתה, עכ"ל, ומבו' לפ"ז דהרגל"ד דקינא לה ונסתרה, מהני לאורועי לחזקתה מדאורייתא, וצ"ע לפ"ז דמ"ט אם קינא לה ונסתרה ומחל על קינויו ה"ה מותרת, ואך למ"ד דאם מחל על קינויו אחר שנסתרה, ה"ה אסורה, מ"מ אם מחל על קינויו קודם שנסתרה ה"ה מותרת, ואף שלא ידעה שמחל לה, ואיכא להרגל"ד ממה שנסתרה אחר קינוי, הרי איתרע חזקתה ולא מצינו להתירה משום חזקה, ולכאו' בע"כ צ"ל בזה, דהוא משום דבלא ההלכתא דקו"ס אין לנו להסתפק שזינתה, אך זה צ"ב, דכיון דאמרינן דכיון דקינא לה ונסתרה רגל"ד שזינתה ומכח זה איתרע חזקתה, כ"ש שיועיל רגל"ד זה לאשוויי ספק דנבעלה, ואם אינו בכחו לאשוויי ספק דנבעלה מ"ט הוא מרע לחזקתה.

ט] ועד"ז צ"ע גם בד' הרשב"א לעיל ד"ט., ז"ל, ולא גרע פתח פתוח ממי שראינוה שנבעלה וצוחה ואמרה אנוסה אני דנאמנת, וה"ה כחתיכה ספק חלב ספק שומן דע"א נאמן עלי' וכו', וסוטה שנסתרה ה"ט משום דרגל"ד שהרי קינא לה ונסתרה וכו', ואע"ג דכל ספק טומאה ברה"י נמי טמא וגמרינן לה מסוטה אע"פ שאין רגל"ד, דאלמא סוטה לאו משום טענת רגל"ד היא, ליתא דספק טומאה היינו משום דליכא מאן דאמר ברי לא נטמא, אבל סוטה שנסתרה דטענתה ברי אי לאו משום רגל"ד לא מטמאינן לה וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א דהרגל"ד דמכח הא דקינא לה ונסתרה אלים טובא, דה"ז מועיל להכחיש לדברי', ומכח זה הוא דאינה נאמנת לומר שלא נטמאה, וצ"ע דא"כ מ"ט כשמחל הבעל על קינויו אינה נאסרת מכח רגל"ד זה, דכיון דאלים הרגל"ד טובא להכחיש לדברי', כ"ש דיועיל לאשוויי ספק, - ובפשוטו י"ל דהוא משום דמוקמינן לה אחזקתה, ולא ס"ל כד' התוס' בריש נדה דאיתרע חזקתה.

**ד**

י] ונראה פשוט בזה, דהנה בגיטין דפ"ט. תניא, אכלה בשוק גרגרה בשוק וכו' ר"מ אומר תצא וכו', א"ל ריב"נ א"כ לא הנחת בת לאברהם אבינו יושבת תחת בעלה והתורה אמרה כי מצא בה ערות דבר ולהלן הוא אומר ע"פ שנים עדים או שלשה עדים יקום דבר, מה להלן דבר ברור אף כאן דבר ברור.

והראשונים ביבמות דכ"ד: כתב מכח זה דאין האשה נאסרת על בעלה בעדי כיעור, משום דאי"ז דבר ברור, עיי"ש, ובחי' הריטב"א לעיל ד"ט. פירש כן לסוגיא דהתם דאין האשה נאסרת על בעלה מספק, משום דאי"ז דבר ברור, ונת' באורך בכ"ז בסימן ח' (ב).

ועיי"ש סק"ו שנתבאר בביאור ד' הרא"ה לעיל ד"ט., דאף דדינא הוא דאין האשה נאסרת על בעלה אלא בדבר ברור, לא נתמעט מזה אלא דאינה נאסרת בקול או בעדי כיעור, דאף דבשאר איסורין כה"ג יש לחוש לזה, מ"מ בדבר שבערוה דינא הוא דאין דנים אלא ע"פ דבר ברור, ודבר שאינו ברור ל"מ לאשוויי ספק, וע"כ בקול ובעדי כיעור דאין הספק לפנינו, אמרינן דהקול והעדי כיעור דאינם דבר ברור, אינם מועילין לאשוויי ספק, ומשא"כ בההיא דפתח פתוח, כיון דיש פ"פ לפנינו ודבר ידוע הוא שנבעלה, הרי דהגם דמספק"ל אם זינתה תחתיו ואם זינתה ברצון, מ"מ כיון דהספק הוא לפנינו, ה"ה אסורה, עיי"ש.

יא] ולפ"ז מתישב היטב הא דאין אוסרין על היחוד מדינא, אף דבטלה חזקתה, וכן הא דלא אסרינן במקום קו"ס אלא מכח ההלכתא דקו"ס, אף דרגל"ד שזינתה, ומהני רגל"ד זה לאורועי לחזקתה, ומהני זה גם להכחיש לטענתה, והיינו משום דאף דרגל"ד הוא שזינתה, מ"מ כיון דאי"ז דבר ברור, ל"מ זה בדבר שבערוה אף לאשוויי ספיקא, וע"כ אין אוסרין על היחוד, ואף כשקינא לה ונסתרה לא אסרינן לה אלא מכח ההלכתא דקו"ס, ויל"פ דזהו מש"כ הגר"ח בפ"ו מיבו"ח דבכל סתירה אין בה גם משום ספק זנות, וי"ל דאי"ז משום דאין הסתירה מספקת שזינתה, אלא הוא משום דאי"ז דבר ברור.[[4]](#footnote-5)

ובאמת דהדברים מפורשים כן בד' הרשב"א ביבמות שם, דהא דגם כשקינא לה ונסתרה אינה נאסרת אלא מכח ההלכתא דקו"ס, וכל שמחל על קינויו אינה נאסרת, הוא מכח דינא דדבר ברור, עיי"ש.

יב] ועיקר הך מילתא דהא דאין אוסרין על היחוד, הוא משום דאי"ז דבר ברור, הוא מבו' כן להדיא בד' הרא"ה והריטב"א לעיל ד"ט. שפירשו בהס"ד דגמ' שם, דהא דמייתי ר"א ממעשה שהי', היינו דמהא דלא אסרוה על דוד אף שהיו עדי סתירה, ש"מ דאין האשה נאסרת על בעלה מספק, ומבו' להדיא דמן הדין אף בסתירה גרידא הו"ל ספק זנות, והא דאינה נאסרת בכך על בעלה, הוא משום דאין האשה נאסרת על בעלה אלא בדבר ברור, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בקידושין דפ"א.

ועד"ז מבו' בד' הראשונים ביבמות שם, דהא דאין האשה נאסרת על בעלה אלא על עסקי קו"ס, הוא מכח דינא דדבר ברור, והרי דכל דליכא לההלכתא דקו"ס, אף אם איכא רגל"ד שזינתה, דאיכא עדי כיעור וכיו"ב, מ"מ אי"ז בכלל דבר ברור, ול"מ זה אף לאשוויי ספק שזינתה.

יג] ועד"ז נראה גם במש"כ הראשונים דמעוברת אסירא מדינא, ומדברת אינה אסורה אלא משום מעלת יוחסין, הגם דספיקא דמדברת חמיר טפי מספיקא דמעוברת, וחשבינן לה כודאי נבעלה, והיינו משום דשאני ספיקא דמעוברת דאיכא ביאה ידועה לפנינו, והוי זה דבר ברור, וע"כ אף דאי"ז אלא ספק אם הבועל הי' פסול, ה"ה נאסרת מדינא, ומשא"כ במדברת דלא ראינו כלל שנבעלה, הרי דהגם דאין אפוטרופוס לעריות ואיכא רגל"ד שנבעלה, מ"מ מדינא לא סגי בזה ליחשב כדבר ברור, וע"כ אינה אסורה אלא משום מעלת יוחסין.

יד] ואמנם כ"ז ניחא למש"נ בסימן ח' (ב) סקי"ז ללמוד מסוגיית הגמ' בגיטין דפ"ט. דדינא דדבר ברור אמור גם באיסורי כהונה, והוא משום דגם איסורי כהונה הוו בכלל דבר שבערוה, עיי"ש, וע"כ י"ל דהא דאין מדברת נאסרת מדינא, אף דאיכא רגל"ד שזינתה המועיל לאורועי לחזקתה, ואף דספיקא דידה חמיר טפי מספיקא דמעוברת, הוא משום דאי"ז דבר ברור, אך אי נימא דבאיסורי כהונה ל"ב דבר ברור, משום דל"ה בכלל דבר שבערוה, וכאשר בפשוטו כ"ה דעת הרמב"ם, לא א"ש.

טו] וכבר נת' שם סקי"ח דיש ללמוד כן גם מד' הריטב"א לעיל די"ג. שפירש בהא דפריך לזעירי דאמר מאי מדברת נסתרה וא"ר יהושע לא מהימנא, האמר רב וכו' ואין אוסרין על היחוד, לימא דלא כר' יהושע, ומשני אפי' תימא ר' יהושע מעלה עשו ביוחסין, ופירש הריטב"א שם דהיינו דהא דאמר רב דאין אוסרין על היחוד איירי באשת איש, אף בפנוי' לכהונה אוסרין על היחוד משום דמעלה עשו ביוחסין.

והנה למש"כ הריטב"א גופי' לעיל ד"ט. דדינא הוא דאין האשה נאסרת על בעלה אלא בדבר ברור, תיקשי דמ"ט הוצרך לשנויי דהא דאסר ר' יהושע לכהונה הוא משום מעלת יוחסין, הרי בלא"ה ל"ק מהא דאין אוסרין על היחוד, דהגם דאין אוסרין אשה על בעלה על היחוד, משום דאי"ז דבר ברור, מ"מ שפיר י"ל דפנוי' שנסתרה אסורה לכהונה, משום דבאיסור זונה לכהונה ל"ב דבר ברור, - ובע"כ מזה דאיסור זונה לכהונה הוי בכלל דבר שבערוה, ובעינן בי' דבר ברור, וכאשר כ"ה להדיא בחי' הריטב"א קידושין דס"ו., וע"כ מן הדין כ"ה דאין אוסרין אשת איש על היחוד, ה"נ אין אוסרין אשה לכהונה על היחוד, וע"כ בעינן לשנויי דהא דאסר ר' יהושע במדברת הוא משום מעלה יוחסין.[[5]](#footnote-6)

**ה**

טז] ולפ"ז נראה, דמה"ט אף דחיישינן דמדאפקרה וכו' והוי זה ספק גמור, ומה"ט אין תולין את הולד בביאת הארוס, מ"מ אינה נאסרת על הארוס, דכיון שלא ראינו כלל שנבעלה, הרי דהגם דיש טעם להסתפק שנבעלה, ובשאר איסורין כה"ג הי' לנו לאסור, אי"ז מועיל לאסרה על בעלה, דאין האשה נאסרת על בעלה אלא בדבר ברור, ולא עדיף החשש דמדאפקרה מעדי כיעור וכיו"ב דאינה נאסרת בזה על בעלה, משום דאי"ז דבר ברור, ואף לדעת הסוברים דה"ה נאסרת בעדי כיעור, דמדרבנן הו"ל כדבר ברור, מ"מ בחששא דמדאפקרה אינה נאסרת, - ומה"ט נמי אף אם דיימא מעלמא אינה נאסרת על בעלה, דאי"ז דבר ברור, ואין האשה נאסרת על בעלה אלא על עסקי קו"ס, - ורק בגונא שהיא מעוברת, ומספק"ל על ביאת העיבור אם היא מהארוס או מאחר, הרי דכל דיש לחוש שהיא מאחר, הו"ל כדבר ברור, כיון שידוע לנו שנבעלה והוי הספק ממי נבעלה, וה"ה נאסרת על הארוס.[[6]](#footnote-7)

ונמצא לפ"ז, דגם לפ"ד הגרע"א כל דיש עובר לפנינו, מהני הא דיש לחוש דמדאפקרה, דמכח זה יש לנו להסתפק על ביאת העיבור היא מן הארוס או מאחרים, - ובזה מתבאר מש"א בסוגיין דהכא רוב פסולין אצלה, ולמש"כ התוס' בשם ר"י קאי זה על הא דמדאפקרה, וכן פירש הר"י מיגש, ואכמ"ל.

יז] ומה שנקטו הגרע"א ודעימי' דה"ה נאסרת מכח החשש דמדאפקרה, אף כשאינה מעוברת, הוא בפנוי' ולענין איסור כהונה, והוא משום דס"ל דאיסור כהונה לא חשיב כדבר שבערוה, וכאשר כן נקט הגרע"א בכ"ד, (ולדעתו עיקר דינא דסוגיין דהאשה נאמנת, מיוסד ע"ז דל"ה זה דבר שבערוה, וע"כ נאמנת האשה מדין ע"א נאמן באיסורים), ול"ב בזה דבר ברור, וע"כ כל דיש לחוש דאפקרה וכו', יש לנו לאסרה לכהונה.

אך אי נימא כמש"נ לעיל דגם איסור כהונה הוי בכלל דבר שבערוה ובעינן בי' דבר ברור, הרי דלפ"ז גם פנוי' אינה נאסרת לכהונה מכח החשש דמדאפקרה, אלא כשהיא מעוברת דהו"ל כדבר ברור, וניחא הא דסגי בראוה מדברת שתביא ראי' לדברי', ולא אסרינן לה מכח החשש דמדאפקרה.

**ו**

יח] אמנם בעיקר הדברים צ"ע מסוגיית הגמ' לעיל די"ג. דפריך לזעירי דאמר מאי מדברת נסתרה וא"ר יהושע לא מהימנא, האמר רב מלקין על היחוד ואין אוסרין על היחוד לימא דלא כר' יהושע, ופירשו התוס' שם דפריך לזעירי דבספיקא חדא אסרינן לה, והא יחוד דאשת איש דספיקא חדא היא ואין אוסרים על היחוד.

וצ"ע דמאי פריך, הרי שפיר י"ל דאף דהיכא דידוע שנבעלה והוי הספק אם לכשר או לפסול אסרינן לה, מ"מ ביחוד דאשת איש דאין ידוע שנבעלה לא אסרינן לה, משום דאי"ז דבר ברור, ומשא"כ כשידוע שנבעלה ומספק"ל למי, דהוי הספק לפנינו, הו"ל דבר ברור, וע"כ ה"ה אסורה, אך יש מקום לדון דגם כה"ג דידוע שנבעלה ואין ידוע למי לא חשיב כדבר ברור, ולפ"ז ניחא, ואכמ"ל.[[7]](#footnote-8)

יט] ועד"ז צ"ע בד' הרשב"א לעיל ד"ט., ז"ל, וסוטה שנסתרה ה"ט משום דרגל"ד שהרי קינא לה ונסתרה, ותדע לך דהא נסתרה בלא קינוי אינה אסורה לבעלה ואפי' לר' יהושע דעד כאן לא קאמר ר' יהושע אלא לכהונה וכו', ולא עוד אלא דאפשר לומר דר' יהושע דוקא בפנוי' קאמר וכו' אבל באשת כהן לא וכו', והא דאמר רב מלקין על היחוד ואין אוסרין על היחוד אפשר דבין באשת כהן ובין באשת ישראל קאמר דלא אסרינן לה, עכ"ל.

וצ"ע במה שהוכיח הרשב"א דהא דסוטה אסורה אף שהיא טוענת ברי הוא משום הרגל"ד, מהא דבסתירה גרידא אינה נאסרת, ומאי מייתי מינה, הרי לעולם י"ל דהא דסוטה אסורה אי"ז משום הרגל"ד, והא דאינה אסורה בסתירה גרידא הוא משום דאין האשה נאסרת על בעלה אלא בדבר ברור.

וביותר צ"ע בזה, דהרי חזינן דאף במקום קו"ס דאיכא רגל"ד אינה נאסרת אלא משום פרשת קו"ס, וכדחזינן ממ"ד דבעל שמחל על קנויו קנויו מחול, וכמו שהוכיח הרשב"א ביבמות דכ"ד:, והיינו משום דאין האשה נאסרת על בעלה אלא בדבר ברור, וכמש"נ לעיל סקי"א, וא"כ שפיר י"ל דהא דסוטה אסורה אי"ז משום הרגל"ד, ומ"מ לא אסרינן לה אלא בשקינא לה ונסתרה דיש בזה להפרשה דקו"ס, ובלא"ה לא מיתסרא משום דאי"ז דבר ברור, וצ"ע רב בזה.

כ] ונראה מזה, דאף דרגל"ד דקו"ס ועדי כיעור וכל כיו"ב לא חשיבי כדבר ברור, מ"מ אילו הוה אסרינן לה משום היחוד עצמו, דאין אפוטרופוס לעריות ומכח זה יש לנו לחוש שזינתה, הי' מתקיים בזה דינא דדבר ברור, - ושמא הטעם בזה, דרק כשאנו באים לאסרה מכח הוכחות מן הצד, שאילו ל"ה דעתה לזנות עמו ל"ה נסתרת עמו אחר הקינוי וכיו"ב, הוא דאמרינן דהוכחות אלו אינם דבר ברור, ואינם מועילין לאסרה, אך כל שהיחוד מצ"ע הוא סיבה לזנות, שפיר חשבינן לה כדבר ברור.

ולפ"ז ניחא הא דפריך דמ"ט אין אוסרין על היחוד, וזהו גם מה שהוכיח הרשב"א מהא דאין אשה נאסרת בסתירה דעלמא, דאיסורא דסוטה הוא משום הרגל"ד, ואחר שאיסורה הוא משום הרגל"ד, תו אי"ז חשוב כדבר ברור, וע"כ אינה נאסרת אלא מכח פרשת קו"ס, ואכתי הדברים צ"ב רב.

**ז**

כא] נת' לעיל סק"ב מש"כ הגרע"א דבכה"ג דהספק בעיקר המעשה אם נבעלה עוד, ולא איתרע החזקה, וגם ליכא לטעמא דהירושלמי דהזונות רצות אחר הפסולין, מודה ר' יהושע דה"ה נאמנת מכח הברי וחזקת כשרות.

ונתחדש בדבריו, דגם ר' יהושע מודה לעיקר נאמנות הברי, ואך דס"ל דכל דאיתרע חזקתה בטלה לה וע"כ אינה נאמנת, אך כל שלא איתרע חזקתה כלל, מודה ר' יהושע דה"ה נאמנת בטענתה, ולמש"כ הגרע"א גופי' דהא דהאשה נאמנת בטענתה, הוא מדינא דע"א נאמן באיסורים, פשוט דר' יהושע לא פליג על עיקר הנאמנות.

כב] ונראה דיש ללמוד כן מד' כמה מקמאי, דהנה הר"ן בסוגיין כתב, ז"ל, אבל לא נבדקה, בכה"ג שו"ט בפ' אלמנה לכה"ג, ולל"ק דהתם אפי' ידענו ודאי שבא עלי' ארוס כל היכא דדיימא מעלמא וכו' הולד ספק ממזר, אלא היכא דאיכא תרתי למעליותא דבא עלי' ארוס ודאי ולא דיימא מעלמא וכו', ולל"ב דהתם כל היכא דבא עלי' ארוס בודאי בתרי' שדינן לי' וכשר אע"ג דדיימא נמי מעלמא ולא נבדקה אמו, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ן, דפלוגתא דתרי לישני ביבמות, אם פלוגתייהו היא בהבא על ארוסתו בבית חמיו או בארוסה עיברה, וכן הא דמפליג רבא לל"ק דלא פסל רב אלא בדדיימא מעלמא, אי"ז במסוים בדעת רב דהולד ממזר ול"מ בדיקת אמו, אלא גם לדעת שמואל דס"ל שבודקין את אמו ואם אמרה שהוא מן הארוס נאמנת, מ"מ נפ"מ בפלוגתייהו בגונא דלא בדקו את אמו, דלל"ק הולד אסור בקהל אף אם ידעינן שבא עלי' הארוס והיא דיימא מעלמא, ולל"ב אם ידעינן שבא עלי' הארוס הולד מותר בקהל, אף אם דיימא מעלמא.

כג] אמנם מד' הריטב"א ביבמות שם נראה ללמוד דפליג ע"ז, ז"ל, ומאי דאמרינן שהיא נאמנת להכשירו וכו' לענין ירושה נמי דכיון דארוסה היא והיא טוענת בברי דמיני' הוא כודאי משוינן לי' ובתר ארוס דהוי היתירא שדינן לי', וה"מ בארוסה או באשת איש, אבל בפנוי' שילדה ואמרה מפלוני הוא וכו', אינה נאמנת עליו לירושה, ואפי' היכא דבא עלי' ודיימא מיני', דכשם שזינתה עמו כך אפשר שזינתה עם כשר דעלמא, ואין הנאמנות שלה באדם מסויים יותר מאחר, אלא הנאמנות הוא שנבעלה לכשר לה משום חזקה דגופה וכו', עכ"ל.

וצ"ע במה שסתם הריטב"א דאף אם בא עלי' ודיימא מיני', אין הולד יורשו, דלכאו' אף אי נימא דקי"ל כל"ק דרבא, דפלוגתא דרב ושמואל היא אף בשידוע שבא עלי', הרי כ"ז הוא היכא דדיימא מעלמא, דבכה"ג חיישינן שזינתה עם אחר, וכל הא דמכשרינן לי' הוא משום שהיא אומרת שהוא ממנו, ובזה אמרינן דאינה נאמנת לענין ירושה, משום דאין הנאמנות שלה באדם מסויים יותר מאחר וכו', אך כל דלא דיימא מעלמא, הרי אף בלא דברי' תלינן שהולד הוא ממנו, וא"כ מ"ט אינו יורשו.

כד] ונראה ללמוד מד' הריטב"א, דכל מש"א רבא לל"ק דהיכא דלא דיימא מעלמא בתרי' דידי' שדינן לי', ולל"ב דכל דדיימא מיני' אע"ג דדיימא מעלמא בתרי' דידי' שדינן לי', הוא רק כלפי דינא דרב דהולד ממזר ול"מ בדיקת אמו, ובזה הוא דאמרינן דאם לא דיימא מעלמא בתרי' דידי' שדינן לי', ולל"ב אם דיימא מיני' אע"ג דדיימא מעלמא בתרי' דידי' שדינן לי', ומהני לי' בדיקת אמו, - אך דינא דשמואל דהולד בדוקי ומכשרינן לי' בבדיקת אמו, ובלא בדיקת אמו ה"ה פסול, הוא אף בכה"ג דידעינן דבא עלי' ולא דיימא מעלמא, וע"כ לפ"מ דקי"ל דמהני בדיקת אמו בכל גוונא, ליכא נפ"מ בין היכא דבא עלי' להיכא דלא בא עלי', ובין היכא דדיימא מעלמא להיכא דלא דיימא מעלמא.

כה] וכ"נ גם ממש"כ הריטב"א שם לעיל מינה, ז"ל, ולענין פסק אנן כשמואל קי"ל וכו', והיכא שלא נבדקה אמו וכו' הולד ספק ממזר אפי' לשמואל, וכל שהאב אינו טוען כלום בברי והאם אומרת בברי שהוא ממנו ה"ה כשר ואפילו הות דיימא מעלמא ולא דיימא מיני' כלל כשמואל וכאבא שאול, שניהם שותקים הולד ספק ממזר וכו', עכ"ל, ומסתימת דבריו משמע דכל שלא נבדקה אמו ה"ה ספק ממזר בכל גווני, אף אם ידוע בעדים שבא עלי' ולא דיימא מעלמא, וכ"ג גם בד' הנימו"י שם, עיי"ש.

וכ"נ גם בד' הרשב"א שם, ז"ל, וקי"ל כל"ב דרבה וכשמואל דאמר אע"ג דדיימא מעלמא ולא דיימא מיני' הולד שתוקי שבודקין את אמו ואם אומרת מארוס נאמנת, עכ"ל, ומשמעות דבריו דכל הנפ"מ בהא דקי"ל כל"ב דרבה, הוא דלהך לישנא ה"ה נאמנת לומר שהוא מן הארוס אף דדיימא מעלמא ולא דיימא מיני', דלל"ק י"ל דאף לדעת שמואל אינה נאמנת אלא בשידוע שבא עלי', וכמו שדנו בזה התוס' בסוגיין, ולא כתב עדיפא מינה, דכיון דקי"ל כל"ב דרבה, ע"כ אף אם דיימא מעלמא מ"מ כל שידוע שבא עלי' הארוס הולד כשר, אף שלא בדקו את אמו, ומ' דהא דהולד פסול בשלא בדקו את אמו, הוא בכל גווני.

כו] ונראה דמקור ד' הראשונים לזה הוא ממש"א רבא דמסתברא מילתי' דרב וכו', ומהא דאמרינן דבבא עלי' כו"ע לא פליגי דבתרי' דידי' שדינן לי', ומ' דכל הא דמפלגינן בין היכא דדיימא מעלמא להיכא דלא דיימא מעלמא, ובין היכא דידוע דבא עלי' להיכא דאין ידוע דבא עלי', והוא רק בדינא דרב דאינה נאמנת להכשיר הולד, וכמו שפירשו הרשב"א והריטב"א שם, דבזה הוא שנחלקו רב ושמואל, וכדמסקינן בקידושין דע"ה., אך עיקר הא דהוי הולד ספק ממזר, הוא בכל גווני.

ושוב מצאתי בביאור הגר"א אהע"ז סימן ד' ס"ק ע' ע"א שכתב כן לפי דרכו בדעת הרמב"ם, דכל נידון הסוגיא שם הוא רק בדעת רב, ודקדק כן ממש"א מסתברא מילתי' דרב, ולא אמרו כן בדעת שמואל, עיי"ש.[[8]](#footnote-9)

כז] והביאור בזה נראה, דהנה הרשב"א לעיל ד"ט. ודי"ג. כתב דטעמא דרב דהולד ממזר ול"מ לו בדיקת אמו, הוא משום דס"ל כר' יהושע דלא מפי' אנו חיים.

ולפ"ז נראה, לפמש"כ הגרע"א דכל הא דלר' יהושע אינה נאמנת הוא רק במקום דאיתרע החזקה, אך כל דלא איתרע החזקה, ה"ה נאמנת, - וזהו הא דמפלגינן התם, דלל"ק מודה רב דאם לא דיימא מעלמא בתרי' דידי' שדינן לי', והיינו דהגם דאף בכה"ג לא נתברר לנו שהולד הוא מן הארוס, מ"מ כיון דאין דבר המספק שזינתה עם אחר ובתרי' דהארוס שדינן לי', לא איתרע החזקה, וע"כ מודה רב דה"ה נאמן, - ועד"ז הוא לל"ב דמודה רב דאם בא עלי' בתרי' דידי' שדינן לי', דהגם דאף בכה"ג לא נתברר לנו שהולד הוא מן הארוס, מ"מ כיון דידענו שבא עלי' הארוס, לא איתרע החזקה, וע"כ מודה רב דה"ה נאמן.[[9]](#footnote-10)

כח] והנה אמנם במש"כ הגרע"א עפי"ז דאף לדעת אביי דאמרינן דמדאפקרה וכו', מ"מ לי"ב לדינא דר' יהושע דאינה נאמנת, כיון דלא איתרע החזקה, הנה לד' הרשב"א דטעמא דרב הוא משום דס"ל כר' יהושע דלא מפי' אנו חיים, מוכח לא כן, וכאשר כן הוכיח הגרע"א מד' הראשונים בסוגיין, וכ"ה גם בד' הריטב"א ביבמות שם, - אך נראה דהיינו משום דלאביי דאמרינן דמדאפקרה וכו', ומכח זה יש לנו להסתפק שזינתה עם אחר, הוי זה ריעותא בחזקתה, ובזה הוא דפליג רבא וס"ל דאף דיתכן שזינתה עם אחר ולא נתברר לנו שהולד הוא מן הארוס, מ"מ כיון דלא אמרינן מדאפקרה וכו' ואין דבר המספק שזינתה עם אחר, לא איתרע החזקה כלל, וה"ה נאמנת לומר שהולד הוא מן הארוס.

**ח**

כט] שוב נתבוננתי דאין הדברים מתישבים כלל, שהרי בסוגיית הגמ' ביבמות שם מבו' דה"נ בהא דתנן התם דילדה תאכל בתרומה, הוא לל"ק משום דלא דיימא מעלמא, ולל"ב הוא משום דידעינן שבא עלי' ואף דדיימא מעלמא, ולגבי אכילת תרומה הרי ליכא חזקה כלל, ואפ"ה אמרינן דבהני גווני היא אוכלת בתרומה, ובע"כ דמש"א רבא דמודה רב דבכה"ג הולד כשר, אי"ז משום דבכה"ג לא איתרע חזקתה כלל וע"כ היא נאמנת, וזה דלא כמש"נ.

ל] וע"כ נראה לפרש בזה, דבאמת דינא דר' יהושע דאינה נאמנת הוא בכל גווני, דלא אזלינן בתר ברי וחזקה, והא דבכה"ג דידעינן שבא עלי' ולא דיימא מעלמא, ולל"ב אף אם דיימא מעלמא, מודה רב דהיא נאמנת, אף דאם היא שותקת הולד פסול, וכנ"ל, היינו משום דבכה"ג דמן הדין אמרינן דאין ספק מוציא מידי ודאי, הגם דלא סגי בזה להכשר הולד משום מעלת יוחסין, מ"מ כל שהיא טוענת ברי, ה"ז מועיל אף ביוחסין.

ולפ"ז ניחא הא דה"ה אוכלת בתרומה, ויל"פ בזה בתרי גווני, חדא, דלענין אכילת תרומה משום בנה ליכא כלל למעלת יוחסין, וע"כ ה"ה אוכלת בתרומה משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ועוד, דכיון דהיא טוענת בברי שהולד הוא מן הכהן, מהניא טענתה להאכילה בתרומה, דהגם דליכא בזה חזקה כלל, מ"מ מהני בזה ברי לחודי', (שהרי חזינן דגם לדעת ר' יהושע מהניא טענתה להכשיר הולד, אף דלדידי' לא אזלינן בתר ברי וחזקה, והיינו משום דהכא סגי בברי לחודי').

ומה דלענין ירושה חיישינן שזינתה עם אחר ואינו יורש את אותו פלוני, י"ל דהוא משום דל"מ הא דאין ספק מוציא מידי ודאי לענין ממון, דכל דל"מ לענין יוחסין משום מעלה משום דאי"ז ראי' ברורה, ל"מ אף לענין ממון, ואכתי צ"ע בכ"ז.

1. והנה אמנם לא נתישב בזה אלא הא דבראוה מדברת סגי שתביא ראי' לדברי', אך אכתי תיקשי בהא דבראוה מעוברת סגי שתביא ראי' לדברי', אך עיי"ש בחי' ר"ש שכתב, דמהך בבא דראוה מעוברת לא הק' הגרע"א כלל, כאשר כ"ה משמעות לשונו, דיל"פ דהא דתנן עד שתביא ראי' לדברי', היינו שבא עלי' פלוני זה ביאות הרבה, דזהו הראי' הנצרכת לדברי' דהולד הוא מאיש פלוני, דאם אינה מביאה ראי' אלא שבא עלי' פעם אחת, אי"ז ראי' כלל שהולד הוא ממנו, ונמצא שלא הביאה ראי' לדברי', ועיקר קו' הגרע"א היא בראוה מדברת, דמ"ט סגי שתביא ראי' לדברי' דאדם זה שנסתרה עמו כשר הוא, הרי אכתי יש לחוש שהפקירה עצמה לאחרים, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומבו' בד' כל הני קמאי, דאיסורא דשבוי' הוי איסור ודאי, וזהו דמדמו דה"נ איסור מדברת הוי איסור ודאי, אך הנה בל' הרמב"ם פי"ח מאיסו"ב ה"ז נ' להדיא דאיסורא דשבוי' אינו אלא מספק, - ומ' עוד בד' הרמב"ם שם, דאף מדאורייתא הו"ל ספק גמור, והא דשבוי' מותרת מדאורייתא, הוא משום דספיקא דאורייתא לקולא, - ועי' בתוס' הרא"ש לקמן דל"ו: שכתב ג"כ דשבוי' הו"ל ספק גמור מדאורייתא, והא דהיא מותרת מדאורייתא הוא משום חזקה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ושמא י"ל, דהא דבטלה חזקת גופה, הוא משום דהרי היא עשוי' לזנות, וכבר אינה בחזקת שלא תיפסל, ודמי לחזקה העשוי' להשתנות, וע"כ אף דלא סגי בזה לאשוויי ספק, מ"מ בטלה חזקת גופה, כיון שהיא עשוי' לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך התוס' בסוטה דכ"ח. ד"ה אינו דין, כתבו, ז"ל, דסתירה ע"י קנוי בסוטה, הוי כספק מגע שרץ, שהרי בלא קנוי ל"ה שום ספק בסתירה גרידא, דלא נחשדו על העריות, הלכך הקנוי גורם הספק, עכ"ל, ומבו' בדבריהם דבסתירה גרידא ליכא ספק זנות כלל, משום שלא נחשדו על העריות, וזה דלא כמש"נ בד' הריטב"א דבסתירה גרידא איכא ספק זנות, והא דאינה נאסרת הוא משום דאי"ז דבר ברור, - והך מילתא דבסתירה גרידא איכא ספק זנות, מוכח כן גם לפ"מ שפירשו התוס' לעיל די"ג. דהא דפריך מההיא דאין אוסרין על היחוד, הוא דמ"ט לא אסרינן לה בחדא ספיקא, דומיא דהא דאסרינן כשידוע שנבעלה בחדא ספיקא, ומבו' להדיא דביחוד איכא ספק זנות, אך י"ל דהיינו רק לדעת זעירי ולא לדעת רב אסי, וע"ד שכתב הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן פ"ה בהשמטות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם בעיקר הדברים יל"פ בע"א, דהא דספיקא דיחוד גרע משאר ספיקות, אי"ז משום דינא דדבר ברור, אלא הוא ע"ד שמצינו בדינא דאין ספק מוציא מידי ודאי, דאף דהוי זה ספק הרגיל, מ"מ כיון דאין שור שחוט לפנינו, אי"ז מועיל לעורר ספק, וה"נ הכא דכוותה, ולפ"ז ניחא אף אי נימא דאיסורי כהונה לא חשיבי כדבר שבערוה, ויל"פ כן גם בד' הגר"ח דביחוד ליכא אף ספק זנות, דאין מ' בדבריו דהוא משום דהו"ל דבר שבערוה ובעינן בי' דבר ברור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. וי"ל עוד בזה, דאף דחיישינן דמאפקרה וכו', מ"מ לא עדיף זה מהיכא שנסתרה עם הפסול, דאף דיש לחוש שזינתה מ"מ מדינא מוקמינן לה אחזקתה, ואינה נאסרת אלא משום מעלת יוחסין, - וע"כ אינה נאסרת על הארוס, והיינו או משום דלא מפקינן לה מבעלה משום מעלת יוחסין, או משום דבאשת ישראל ליכא מעלת יוחסין כלל, - אך אי"ז מתישב למש"כ הרשב"א בדרך קמא דאיירי הכא באשת כהן, ומשום מעלת יוחסין מפקינן לה מבעלה, עיי"ש, - וגם כמדומה דאי"ז מתישב בד' הגרע"א, דלפ"ז הרי אין ללמוד מהא דלר' יהושע נאמנת בראוה מדברת לומר שלא זינתה עם אחר, דה"נ תהא נאמנת כשנתעברה לומר שלא זינתה עם אחר, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. והי' מקום לומר דבאמת מה"ט פריך התם רק לזעירי ולא לרב אסי, דלזעירי דאף בראוה שנסתרה ואמרה לכשר נבעלתי אינה נאמנת במיגו דלא נבעלתי, בע"כ דהיחוד עצמו הוי מספק לזנות, וע"כ הגם דאם אמרה לא נבעלתי נאמנת משום ספק ספיקא, מ"מ ה"ה יראה לומר, ומשא"כ לרב אסי י"ל דהיחוד עצמו ל"ה מספק כלל לזנות, כיון דאי"ז דבר ברור, - אך אי"ז מתישב בד' התוס' שם שכתבו דק"ק דמשמע דיחוד איחוד פריך מדפריך לזעירי ולא פריך לרב אסי. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולפמש"נ בדעת הרשב"א והריטב"א, נראה דיל"פ כן גם בדעת הרמב"ם, דמה"ט כתב בפ"ג מיבום ה"ד ובפט"ו מאיסו"ב הי"ב דאמרינן דכשם שזינתה עם זה כך זינתה עם אחר, ומדלא חילק מבו' דהוא אף בדלא דיימא מעלמא, והיינו משום דבהני מילי דל"מ נאמנות האשה, לכו"ע אמרינן דכשם שזינתה עם זה כך זינתה עם אחר, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובעיקר הך מילתא דגם לר' יהושע איכא גוונא דה"ה נאמנת, הנה זה מתישב היטב עם מש"נ בסימן ט"ז (ב) סק"ו בדעת הרשב"א והריטב"א, דמדאורייתא מודה ר' יהושע דה"ה נאמנת, וע"כ אף בדאיכא רוב פסולין דרובא וחזקה רובא עדיף, ה"ה נאמנת להכשיר עצמה, - ולפ"ז נראה, דכיון דמודה ר' יהושע לעיקר נאמנותה, ומדרבנן הוא דאינה נאמנת, י"ל דכ"ז הוא רק בגוונא דאיתרע החזקה, וכמש"נ.

   ויש להוסיף בזה ד' הרמב"ן לקמן דט"ו. דמבו' דעיקר פלוגתא דר"ג ור' יהושע הוא אם עשו מעלה ביוחסין, עיי"ש, והרי דאין עיקר פלוגתייהו בכח הברי או בכח החזקה, ועד"ז נראה גם בד' הבעה"מ שם שכתב דלר"ג סגי בחד רובא אף כשאינה טוענת, ולר' יהושע בעינן תרי רובי, וצ"ע המקור לפלוגתא זו, ובע"כ היינו דלר"ג לית לי' מעלת יוחסין, וע"כ לדידי' גם ליכא למעלת יוחסין להצריך תרי רובי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)