ה
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות דפים ד-ז - הרב יחזקאל זילבר

**מתני' היו שנים וכו'. כמה הערות בדינא דמתני'.**

א. בזמן שמקצתן רואין אלו את אלו וכו' הריטב"א הק' איך יתכן שכת אחת הוזמה, הרי הכת השניה מעידה שהיא היתה שם וראתה יחד את המעשה, וא"כ יש כאן הכחשה בין שני כיתי עדים האם הכת הזו היתה שם, ובהכחשה אין דין זממה. [וכפי הנראה נקט הריטב"א שה'מקצתן' היינו שנים מתוך כמה וכמה, ולכך יש כאן עדים המכחשים]. ותי' הריטב"א שבשביל זה כתוב במשנה בזמן שמקצתן רואין אלו את אלו, ולא קתני שכולן רואין, ומכיון שרק אחד ראה אין כאן עדים שמכחישים את הכת המזמת.

ובערל"נ תמה בזה הרי אותו העד שמעיד שהוא ראה את הכת השניה, הרי הוא מוכחש ע"י העדים המזימים, וא"כ הרי אותו העד נפסל, וא"כ איך נחייב את הנידון מיתה ע"י הכת שלא הוזמה.

ב. הרי אלו עדות אחת וכו'. כתבו רש"י ותוס' דכיון שהם עדות אחת אם הוזם אחד מהן אין נהרגין עד שיזמו כולן. והנה מתני' ע"כ מיירי בהעידו כולם בתכ"ד כמבואר בדברי רבא לעיל דהדין שעד שיזומו כולם הוא כשהעידו כולם בתוכ"ד. עוד כתבו התוס' דנפק"מ גם לענין דין דנמצא אחד מהן קו"פ שפוסל כל העדות. ומבואר מזה דאף שמיירי כשהעידו תכ"ד כנ"ל, אפ"ה מבואר בסיפא שאם לא ראו מחלון אחד אלא משני חלונות בגוונא שאין צירוף בראיה, הרי הם ב' עדיות, וזה דלא כשי' הרמ"ה שהובא לעיל שאם לא נצטרפו בראיה כגון זה מחלון זה וזה מחלון זה יכולין להצטרף גם בהגדה. דהיינו דאו הגדה או ראיה מצרפת. ולדברי הרמ"ה צ"ב רב הרי כיון שיש צירוף בהגדה תכ"ד. מאי איכפת לן שראו כ"א בחלון אחר סו"ס הא איכא צירוף בהגדה. ועי' בקצה"ח ס' לו' סק"ב שעמד בזה. [[1]](#footnote-2)

וגם לסברת התוס' לעיל שבעדים זוממין מכיון שהוברר שהעדות לא אמת, ולא ראו כלל את המעשה מעולם, נמצא שלא נצטרפו כלל בשעת הראיה, לכך כל הצירוף שלהם תלוי רק בשעת ההגדה, והק' בקצה"ח סי' לו סק"ד דברישא דמתני' מבואר שאם הם אמרו שהם ראו יחד את העדות הרי הם כת אחת, אפי' שהתברר ששקר העידו וכלל לא ראו את העדות. וגם קשה מסיפא דמתני' מה איכפת לן שהם מעדים שראו מב' חלונות כל אחד מחלון אחר ולכך אינן מצטרפין, סו"ס הרי התברר שהם ע"ז ולא ראו כלל, ותחילת עדותם היא רק בהגדה, והרי העידו בתכ"ד וא"כ ההגדה מצרפת אותם לעדות אחת. וצ"ל שאפי' לדברי דעדים זוממין הצירוף שלהם הוא בהגדה [וצריך הגדה של תוכ"ד], מ"מ כ"ז הוא רק בגוונא שמעדים שראו יחד, בזה אמרינן דכיון שהתברר שלא ראו כלל עיקר צירופם הוא בהגדה. אבל אם הם מעדים שכל אחד ראה מחלון אחר, הרי הם מעדים לפי דבריהם שאינן כת אחת ואינן רוצין להצטרף, אלא אומרים אנחנו חלוקים בעדות זו וכל אחד עדות לעצמו הוא, ולכך אינן מצטרפין אפי' שהעידו תכ"ד. ועי' בקה"י סי' ז' שכתב סברא זו.

ג. עוד כתבו התוס' דברישא שהם כת אחת מלבד הדין שאינן נהרגין דבעינן עד שיזמו כולן, מ"מ כיון שהוזם אחד מהן, הרי הוא כקו"פ ועדות כולם בטלה, וכן מבואר ברש"י בגמ' בד"ה בדיני נפשות דאם שני הכיתות מצטרפות להיות כת אחת, עדות כולן בטלה מדין נמצא אחד מהן קו"פ. ועי' בגבו"א שכ' דהתוס' דקדקו דין זה מסיפא, דאמרינן אם הם ב' כתות 'הוא והן נהרגין', משמע דברישא שהם כת אחת ונמצאת אחת מהן זוממת 'הוא והם פטורין', והיינו משום שעדות כולה בטלה מדין נמצא אחד מהן קו"פ. וכן פסק הרמב"ם פ"ה מעדות ה"ג.

אבל הרמב"ן והריטב"א חולקים בזה, וכתבו דאם הוזמה כת אחת לא בטלה כל העדות, ואפי' שמיירי שהעידו תכ"ד, מ"מ כיון שרק חלק הוזמו, הרי התברר שמעולם לא ראו יחדיו את המעשה, דבשלמא בכל קו"פ הרי הוא ראה יחד עם הכשרים את המעשה, אבל כשאחד הוזם הרי איגלאי מילתא שלא היה צירוף ביניהם, שהרי לא הצטרפו בראיה, ולכך אותו שהוזמם לא הוי חלק מן העדות, ואין בזה דין דנמצא אחד מהן קו"פ. ולדבריהם ברישא דמתני' הוא נהרג והם אינן נהרגין. וידוע משמיה דרע"א שתמה על דברי הרמב"ן, שהרי כיון שהוזם אחד הרי התברר שיש שקר גם בעדים שלא הוזמו, שהרי העדיו שראו יחד. וצ"ע.

ולכאו' בדעת רש"י ותוס' צ"ל דאף שהתברר שלא ראו כאחד ולא הצטרפו בראיה. מ"מ כיון שמיירי שמעדים בתכ"ד והם העידו שהם ראו יחד הרי הצטרפו בהגדה. וכשם שלענין עד שיזמו כולן הם עדות אחת, אף שהתברר שחלק היו שם וחלק לא היו שם, מ"מ אמרינן דכיון שהעידו יחד הצטרפו בהגדה, ולא אמרינן האי עדות לעצמה והאי לעצמה, כך נמי לענין קו"פ הם עדות אחת כיון שהעידו שראו יחד אף שלאו ראו יחד. ובשלמא בסיפא שמעדים שראו כ"א מחלון אחר לא אמרינן שהצטרפו בהגדה [אף שהתברר שלא ראו מעולם], כיון שזה גופא הם מעדים שהם ב' עדיות שכ"א ראה מחלון אחר. כנ"ל.

ומצינו שי' מחודשת ברמב"ם פ"כ מעדות ה"ג שכ' היו העדים שלשה וכו' אין נענשין עד שיזמו כולן, אבל אם היה הפסק בזל"ז יותר מכ"ד וכו' הרי נחלקה עדותם, והשנים שהוזמו נענשים והשנים האחרים אין נענשין, 'ואע"פ שבטלה העדות כולה מפני שהן כת אחת הואיל ונפסלה מקצתה נפסלה כולה'. והדברים מחודשים מאד שהרי הם כב' עדיות שהרי העידו אחר כ"ד, ואפ"ה כתב הרמ' שבטלה כל העדות. והראב"ד השיג עליו 'א"א איני יודע מהו, כי מאחר שלא באו תכ"ד ונחשבו שתי כתות לענין הזמה, למה תיבטל עדות הכת האחרונה וכו'. ועי' בכס"מ. הרי עולה לנו ג' שי', א' דעת הרמ' דאפי' שהעידו לאחר כ"ד בטלו כולם, כדין נמצא אחד מהן קו"פ ועדותן בטלה. ב' דעת התוס' והראב"ד ורש"י דדוקא כשהעידו תכ"ד. ג' דעת הרמב"ן והריטב"א שכתבו דאפי' בתכ"ד הזמה לא עושה עדות שבטלה מקצתה. דאמרינן אגלאי מילתא שלא הצטרפו כלל.

ובשי' הרמב"ם מבואר דדין הפסול דקו"פ תלוי בעיקרו רק בראיה, ולכך אף שהוזמו חלק מן העדים והתברר שלא ראו כלל, ואף שהעידו אחר כ"ד. מ"מ כיון שלפי דבריהם של שני הכתות הם ראו יחד המעשה, שפיר מצטרפים, והוי כמו עדים שראו יחד והצטרפו בראיה, שאפי' אם העידו אחר כ"ד מ"מ אמרינן בהו דינא דקו"פ. משא"כ לענין הדין דעד שיוזמו כולן, לזה בעינן צירוף של ההגדה בתכ"ד, וכיון שהם לא העידו תכ"ד חשיבי כב' כתות. ועי' בשי' הגרש"ר אות רעג-רעד.

**והשניה פטורה.** עי' בנמוק"י שתמה מה קמ"ל, הלא פשיטא דכיון שלא הוזמו כת השניה, וגם הנידון נהרג עפ"י, ודאי שא"א לחייבם. ותי' דקמ"ל מתני' דאף אם הוזמה כת השניה לאחר שנהרג הנידון, פטורה, דכיון שנהרג הנידון אין נהרגין, דקיי"ל הרגו אין נהרגין. ולא נתבאר דבריו, שהרי דין זה איכא נמי בכת ראשונה, שאם כבר הרגו הנידון שוב אינה נהרגת דקיי"ל הרגו אין נהרגין. וצ"ב.

**ד.** ואם לאו הרי אלו שתי עדויות. הנה מבואר בגמ' שעדות מיוחדת בדיני נפשות פסולה, דהיינו דאם אחד ראה מחלון זה ואחד מחלון זה אין צירוף בין העדים ולכך עדותם פסולה. ויש לדון האם דין דמתני' ששנים רואים מחלון זה ושנים מחלון זה אין מצטרפין והוי ב' כיתי עדים, האם הוא מאותו ההלכה של עדות מיוחדת, דכיון שהתחדש ששני עדים שראו, אחד מחלון זה ואחד מחלון זה אין מצטרפין, הרי שבשביל צירוף כת עדות צריך ראיה יחד, וא"כ ה"ה בשני כיתי עדים שלא ראו זא"ז נמי הוי שני כיתות, ואין מצטרפין. או שהוא דין חדש ואפי' אם עדות מיוחדת בנפשות היתה כשרה, אפ"ה היה מקום לומר שבב' כיתי עדים לא נצטרפו ב' הכיתות יחדיו.

ועי' בתוס' בסמוך ד"ה תניא שדנו האם ממתני' שמעינן את הדין של עדות מיוחדת. בתחילה כתבו התוס' דכמו ששתי כיתות שלא רואות אחת את השניה אין בהם צירוף, כך גם כת אחת שכל אחד אינו אורה את השני אינו מצטרף. ואח"כ כתבו התוס' דא"א ללמוד דין זה ממתני', דאפשר דכיון שמתני' מיירי בב' כיתי עידים וכל כת חשובה עדות בפנ"ע משו"ה אינה מצטרפת, אבל כת אחת [דהיינו עד אחד ועוד עד] אולי מצטרפין, הרי שהתוס' נקטו שדין זה של שני כיתי עדים ודין עדות מיוחדת דין אחד הוא. אלא שהתוס' דנו שאולי יש סברא מיוחדת בב' כיתי עדים שלא מצטרפים, משום שכל אחת חשובה עדות בפנ"ע. ועי' בזה בסמוך.

**ה.** ר"י אומר לעולם אין נהרגין עד שיהיו שני עידיו מתרין בו. יל"ע האם לר"י צריך ששני העדים יתרו בו, ואם הם שלושה צריך שכל השלושה יתרו בו. או שגם לר"י שצריך שההתראה תהיה מהעדים דוקא, מ"מ אי"צ שכל העדים יתרו בו אלא סגי שעד אחד מתרה בו. והדברים מפורשים בתוספתא בסנהדרין פי"א ה"א דת"ק סבר בין התרו בו כל עידיו ובין שהתרו בו מקצת עידיו חייב. ר"י פוטר עד שהתרו בו כל עידיו שנ' ע"פ שנים וגו' עד שיהיו פי שני עדים מתרין בו כאחד, הרי להדיא שצריך שכל העדים כולם יתרו בו.

והנה התוס' בד"ה ואחד וכו' כתבו ונראה למשי"ח דנקטיה לאפוקי מדר' יוסי דאמר בסיפא וכו'. ולכאו' קשה דאם ר"י סובר שכל הכת כולה צריכה להתרות, א"כ אפי' אי הוה מוקי מתני' כשאחד מן העדים מתרה, נמי הוה מפיק מדר' יוסי, שהרי לר"י צריך שפי שני עדים מתרים בו. ומכאן מוכח דאף לר"י לא בעינן שכל העדים כולם יתרו בו, אלא סגי שאחד מן העדים מתרה בו. וחשיב מותרה מפי הכת. ולכך כתבו התוס' דאי היו המתרה מן העדים לא הוי מפיק מדרבי יוסי.

ועי' בתוס' סנהדרין ט: ד"ה בזמן שהק' איך פליג ר"י במתני' לעיל על רבי וס"ל שאי"צ התראה כלל, הרי בלי התראה ס"ל שאינן עדים כלל. ולכאו' אי נימא דאם אחד מן העדים מתרה סגי לר"י, א"כ י"ל דאיירי שרק אחד התרה, ולא שאר העדים, וממילא אין כוונה להעיד. ודו"ק.

**תוד"ה הוא והן וכו'.** יש מפרשים שצריך שתהא וכו' דלעולם אינו נהרג אא"כ המתרה מעדותן וכו', נראה שהי"מ קאי בשיטת המפרש בסמוך דהא דאמר רבא אם היו וכו' קאי על המשנה, וס"ל לרבא שבשביל לצרף את ב' הכיתות בעינן תרתי, גם מקצתן רואין וגם שרואין את המתרה וכו', ומכח זה ס"ל לי"מ דמוכח שהמתרה הוא חלק מהעדות, ולכך צריך לראות גם את המתרה, ומכיון שהוא חלק מהעדות לכך בעינן שגם המתרה יוזם. ונמצא שאפי' שרבנן לא ס"ל כרבי יוסי ולא צריך שדוקא העדים יתרו בו, [זה דוקא אם העדים העידו שהיה כאן התראה] אבל אם המתרה עצמו בא להעיד הרי הוא חייב להיות חלק מהעדות. וצריך בזה הסבר למה אינו נהרג אא"כ המתרה מעדותן. ולכך קו' המשי"ח על הי"מ למה המתרה לא מצרפן, והנה קו' התוס' אינו מדברי רבא שאמר בסמוך שהמתרה מצרפן, דהרי לשיטת הי"מ רבא קאי על המשנה, ובא לחדש דבעינן תרתי, אלא שהתוס' הק' מסברא דעד כמה שהמתרה הוא חלק מהעדות ממילא שהוא יצרף את ב' כיתי העדים.

והק' מהרש"א דאם המתרה הוזם א"כ איך הוא נהרג הרי לכת השניה ליכא מתרה, ותי' שאנו תולים שהיה שם מתרה אחר, ודברים הללו צ"ב דמאי אכפת לי שיש מתרה אחר, הרי סו"ס הי"מ סובר שהתרה צריך להיות חלק מהעדות ''דלעולם אינו נהרג וכו'' וא"כ מה מהני המתרה. וכפי הנראה גם לפי הי"מ שהמתרה הוא חלק מהעדות הוא רק בגוונא שבא לבי"ד להעיד על ההתרה, אבל אם אינו בא אלא העדים מעידים שהיה שם התראה הוא לא צריך להיות חלק מהעדות. וצריך בזה עוד הסבר.

**עדות מיוחדת בד"נ.**

**א.** הנה מצינו ב' אופנים בעדות מיחודת, האחד ששני העדים ראו מעשה אחד, אלא שלא ראו זה את זה, דהיינו זה בחלון אחד וזה בחלון אחד. והשני הוא עידי צירוף, דהיינו ששני העדים ראו שהרג את הנפש בשני מעשים, האחד ראה שהרג ביום א' והשני ראה שהרג ביום ב'. ולגבי עדות מיוחדת מבואר בסוגין שעדות מיוחדת כשרה בממון, ואילו לגבי עדי צירוף בשני מעשים נח' בזה רבנן וריב"ק בסנהדרין ל. דרבנן סברי שאין עדותן מתקיימת אלא עד שיראו שניהן כאחד. ומסברא 'דעל מנה דקמסהיד האי לא קמסהיד האי'. וריב"ק ס"ל דאפי' שני מעשי הלואה מצטרפין, וקיי"ל כריב"ק.

והק' באחיעזר ח"א סי' כה מנין לרב למעט מקרא דלא יומת עפ"י ע"א על עדות מיוחדת שראו העדים מעשה אחד משני חלונות, אולי הפסוק בא למעט עידי צירוף דהיינו רציחה אחר רציחה, ובשלמא לרבנן ניחא, דעידי צירוף פסולה אפי' בדיני ממונות כ"ש בנפשות ששני מעשים לא מצטרפים, אבל לריב"ק דמסברא אף עידי צירוף של שני מעשים מצטרפים, א"כ נימא דאתא קרא למעט עידי צירוף בנפשות. ומנלן למעט עדות מיוחדת. [[2]](#footnote-3)

וכתב דלשיטת הרמב"ם מיושבת הק', דמצינו שהרמב"ם הביא קרא דנפש נקי וצדיק לעידי צירוף, דהרמ' פ"כ מעדות ה"א כתב 'אין בי"ד עונשין באומד הדעת, אלא עפ"י עדים בראיה ברורה וכו', וכן אם העידו עליו שנים שעבד ע"ז, זה ראהו שעבד את החמה והתרה בו, וזה ראהו שעבד את הלבנה והתרה בו אין מצטרפין שנא' נפש נקי וצדיק וכו'. והביאו נמי בסה"מ ל"ת רצ. וברמב"ן תמה עליו דמבואר בסוגיין שאפי' במעשה אחד אם זה ראה מחלון זה וזה מחלון זה אין מצטרפין, מקרא דלא יומת וגו'. וא"כ ל"ל קרא לשני מעשים חלוקים. ולהנ"ל מיושב דשני מעשים חלוקים ילפינן מקרא דנפש נקי וצדיק, ואייתר לן קרא אחר למילף דאפי' מעשה אחד מב' חלונות נמי פסול בד"נ.

**ב.** עוד הוסיף לבאר שם דחלוקים הם ביסודם ושני הלכות הם, דבתרי מעשים כללו הרמב"ם בהדי עדות באומד, משום דכיון דליכא עדים על מעשה אחד, אין כאן לבי"ד ידיעה מבוררת לד"נ, וחסר בעיקר הבירור. משא"כ כשמעדים על מעשה אחת מב' חלונות, לא חסר לבי"ד ידיעה ובירור על המעשה, אלא הוא גזה"כ בדין עדות נפשות שליכא מיתה בכה"ג, שאין מיתתו מסורה לבי"ד.

ונפק"מ אי איכא דין כונסין לכיפה. דאמרינן בסנהדרין פא: דבעדות מיוחדת כנסינן לכיפה. ופרש"י שם דשנים מעידין עליו ועדותן אמת, אלא שאין מיתתו מסורה לבי"ד, כגון שנים רואין אותו אחד מחלון זה ואחד מחלון זה וכו', הרי מפורש שבעדות מיוחדת 'עדותן אמת' ונתברר לנו המעשה, אלא שאין מיתתו מסורה לנו להמיתו בידים, ולכך כנוסים אותו לכיפה. אבל בשני מעשים נפרדים אין דין כיפה דאין כאן מעשה ברור. אך באחיעזר שם הביא שהרמ' ס"ל בפ"ד מרוצח ה"ח שגם בשני מעשים כנסינן לכיפה.

ועוד נפק"מ דהפוסקים דנו בעדות גו"ק אי מהני בזה עדות מיוחדת, והביאו ראיה מדברי התוס' לעיל ו. שכתבו שגט דמי לד"נ לענין קו"פ כיון דשרינן א"א לעלמא. ולהנ"ל י"ל דכ"ז הוא בעדות נפשות של שני מעשים, בזה ס"ל לרמ' דליכא בירור בעיקר העדות לנפשות, וא"כ ה"ה נמי עדות גט לא הוי עדות מספקת. אבל במעשה אחד וראיות חלוקות בזה ליכא חסרון בעיקר הבירור לבי"ד, אלא הוא הל' במיתה, שאין מיתתו מסורה לבי"ד, וממילא זה שייך רק במיתה אבל בגו"ק אף ששיך ביה נפשות מ"מ לא שייך לומר שאין מיתתו מסורה.

**בגדר הפסול דעדות מיוחדת**

א. אמר רב זוטרא בר טוביה אמר רב מנין לעדות מיוחדת וכו' אמר ר"נ עדות מיוחדת כשרה בד"מ וכו'. הק' התוס' בד"ה בד"נ למה לא לומדים ממשפט אחד מד"נ. ותי' התוס' דע"כ האי קרא לאו בד"מ קאי דע"א מועיל לממון דלשבועה מיהא איתיה. ודברי התוס' צ"ב רב דאיה"נ אפי' שע"ד קם לשבועה, מ"מ לממון הרי אינו קם, וא"כ בשביל להוציא ממון נלמד ממשפט אחד, דכמו שבד"נ לא מועיל עדות מיוחדת, כך גם לא מועיל עדות מיוחדת להוציא ממון. ומה מהני שע"א קם לשבועה.

ועי' באו"ש פ"ד מעדות ה"א כתב ליישב תי' על קו' התוס'. וכתב דיסוד הדין דלא מהני עדות מיוחדת בנפשות הוא משום שהמעשה רציחה או המעשה של חילול שבת אינם מחייבים אותו מיתה, אלא צריך שעדים יבאו ויעידו עליו ויחייבו אותו בבי"ד מיתה. ובזה חידשה התורה ששני עדים שמעידים על נפשות, אינם רק עדים על המעשה שעשה, אלא הם צרכים לומר שהם יודעים שהוא חייב מיתה, דכיון שע"א ראה לבד שהוא הרג הרי אינו יכול להעיד שהוא חייב מיתה, אלא הוא רק מעיד על המעשה, וזה הגלוי בעדות מיוחדת, דכל עד ראה רק מעשה ולא ראה שפלוני התחייב במיתה, שהרי אם הוא הרג בע"א אינו מתחייב מיתה בזה. ולכך עדים שלא ראו יחד שהוא חייב מיתה, אינם עדים שיכולים לומר פלוני התחייב בפנינו מיתה. ולפי"ז זה לא שייך בממון, דבממון המעשה עצמו גם בלי העדים מחייב את הממון, ההלואה גם בלי עדים מחייבת, ולכך העדים אינם אלא רק על המעשה לחוד, האם היה כאן הלואה או לא, ואם יש עדים על המעשה ממילא יש כאן חיוב, ועל המעשה עצמו אין חסרון לצרף ב' עדים, דסו"ס יש לי עדים על המעשה ועדים על המעשה זה עדים על החיוב. ומיושב קו' תוס' דלא שייך כאן ללמוד ממשפט אחד, דלעולם ילפינן ממשפט אחד, וכל הדינים שווים, ובממון הם מעידים על חיוב דהמעשה עצמו מחייב. [[3]](#footnote-4)

והק' שם דמדברי רבא בסמוך מבואר שאם המתרה ראה אותם, אפי' שהם לא ראו אחד את השני, מ"מ כיון שהמתרה ראה אותם מצטרפין, ולכאו' סו"ס הרי הם מעידים רק על המעשה, אבל לא יכולים להעיד על חיוב, דהם לא ראו את המתרה וגם לא ראו אחד את השני. וצ"ב.

ב. ואפשר לבאר באופ"א הגרש"ש בש"ז פ"א כתב דכל עדים בנפשות אינם רק עידי בירור על המעשה, והבי"ד פוסק על פיהם, אלא יקום דבר עפ"י העדים, דבעדותם הם נותנים כח לבי"ד לפסוק ולכוף את הדין, והטעם שמהני עידי צירוף בד"מ לריב"ק [[4]](#footnote-5) היינו משום דבממון הגדר הוא שחצי ממון עפ"י אחד וחצי עפ"י השני, וא"כ כל אחד נותן לבי"ד כח על חצי ממון, והצירוף נעשה אצל הבי"ד שיש בידיהם שני חציי ממון, וכמו שע"א נאמן לאיסורים, כך לחצי ממון מהני עדות של אחד, [וזה הסיבה שע"א מחייב שבועה], והצירוף נעשה אצל הבי"ד, ולכך לא אכפת לי שכח זה הוא משני מעשים. אבל בנפשות אין עידי צירוף דשני העדים פועלים את החיוב כאחד, מעשה אחד והגדה כאחת, וע"א אין לו כלל כח. א"כ י"ל שזה התחדש בעדות מיוחדת שהתורה נתנה לעדים כח במשותף, ראיה ועדות כאחת, כי העדים עצמם הם נותנים את הכח לבי"ד. אבל בממון כל אחד נותן את חלקו.

**עדות מיוחדת בד"מ.**

א. יש להסתפק בעדות מיוחדת בד"מ בב' מעשים בגוונא דריב"ק, האם איכא צירוף לעדים, ומהני צירוף זה בממון דוקא ולא בנפשות, או שבממון כלל ל"צ צירוף אלא שני עדים אפי' שכל אחד מעיד על מעשה אחר חייב. עוד יש להסתפק בהא דמהני עדות מיוחדת בממון במעשה אחד ובראיות מחולקות, האם הוי צירוף לעדים לענין ממון ולא לענין נפשות, או שלענין ממון אי"צ כלל צירוף. ושורש הספק הוא האם הדין דמתני' ששנים ראוים בחלון זה וכו' דחשיב לענין נפשות תרי כיתי עדים, גם לענין עד שיזמו כולן וגם לענין קו"פ, האם דין זה נאמר גם בממון, וכמו שע"א מחלון זה וע"א מחלון זה עדות מיוחדת כשרה ומצטרפין, כך ב' עדים מחלון זה ושני עדים מחלון זה הוי עדות אחת ומצטרפין, וחשיב כת אחת לענין עד שיזמו כולן ולענין קו"פ. או שבממון כלל לא צריך צירוף, וממילא לא שייך כלל לדין נמצא אחד מהן קו"פ או עד שיזומו כולן, דאין כאן כת אחת, ולא צריך שהם יהיו כת אחת. ודן בזה בקצה"ח סי' לו סק"ב.

ב. והביא ראיה מדברי רש"י, אר"נ עדות מיוחדת כשרה בד"מ וכו', מתקיף לה רב זוטרא וכו'. פרש"י אלא מעתה, דכשרים בעלמא 'ומצרפי'. בדיני נפשות. כששנים רואין וכו', תצטרף עדות זו להיות כולם ככת אחת להציל וכו', כיון דבעלמא מצטרפת יש טעם כאן להצילו וכו'. מבואר מדברי רש"י תרתי, חדא דאחד אחד בד"מ 'מצטרפין' העדים לחייבו וחשיבי כת עדים לחייבו ממון, דאי נפרש שהחילוק בין עדות ממון לעדות נפשות, דגבי נפשות כל עיקר כח העדים הם רק כשהם כת אחת וכל כוחם מכח צירוף, משא"כ בממון אי"צ כלל צירוף לכת אחת, אלא שלכל אחד יש כח עדות על חצי ממון, ומכח זה הוא מחייבו שבועה, אלא שהבי"ד לא יכולים להוציא ממון אלא בהצטרפות שני חצאי ממון, ואחד אחד נמי מחייב ממון. א"כ מה הק' בגמ' אלא מעתה וכו', הא אינו ענין לממון כלל, דבממון אי"צ צירוף, אלא ע"כ כדכתב רש"י דכשרים בעלמא 'מצטרפי', וכן מדכתב 'כיון דבעלמא מצטרפת', הרי שפי' שעיקר חידושו של ר"נ הוא שעדי ממון מצטרפים גם באחד אחד, והוי כת אחת, ולכך הק' בגמ' אלא מעתה גם בנפשות להוי כת אחת לענין הצלה.

עוד מבואר ברש"י דדינא דמתני' ששנים ראוין וכו' דהוי ב' כתי עדים היינו דוקא בד"נ, אבל בד"מ כיון דעדות מיוחדת כשרה הוי כת אחת, דאי נימא דגם בד"מ הוי ב' כיתי עדים כמו נפשות, א"כ מה הק' בגמ' אלא מעתה הלא גם בממון הם ב' כתי עדים, אלא ע"כ שבכה"ג בממון הם כת אחת. ולפי"ז מתפרש קו' הגמ' כך. דזה ברור שבאחד אחד בד"נ חסר בעיקר הצירוף של הכת, דאין לך כת המחיבת נפשות אלא בשנים, אבל בשנים רואין מחלון זה וכו', התם איכא עדים המחייבים וכל הנידון האם הם כת אחת או ב' כתי עדים, וע"ז הק' כיון שבד"מ בכה"ג הם מצטרפים לכת אחת, יצטרפו נמי בנפשות לכל הפחות לענין הצלה. ועיקר קו' הגמ' היא שנילף ממון שיש צירוף גם מראיות חלוקות. ולפי"ז עולה דין דבד"מ גם בב' כתי עדים אחת מחלון זה וכו' והי כת אחת כלפי הדין דעד שיזמו כולן ולענין קו"פ. [[5]](#footnote-6)

**ודין זה תלוי במח' ראשנים.**

ברמב"ן ובריטב"א הביאו פרש"י וכתבו עליו ואינו מחוור. [דהם לשיטתם סברי שעדות מיוחדת בממון אין כלל צירוף], ולכך פי' בשם התוס' דהא דלא מהני עדות מיוחדת בנפשות הוא גזה"כ מלא יומת, וע"ז הק' בגמ' אלא מעתה נידרוש קרא רק לענין מיתה ממש, אבל להצלה לא נדרוש וממילא יציל. ואין קו' הגמ' שנילף מממון שמצטרף, אלא שקו' הגמ' דקרא דלא יומת נדרוש רק לענין מיתה ממש ולא לענין הצלה. ונמצא לדבריהם אין ראיה האם בממון בב' כתי עדים איכא צירוף ונפק"מ לדין הנ"ל. ואדרבא מבואר בסמוך שנחלקו בזה וס"ל שאין צירוף בממון.

**ביאור שי' הראב"ד.**

הק' הרמב"ן והריטב"א מאחר דקיי"ל כרב"ק שגם הלואה אחר הלואה מצטרפים, אף שהם הלואות מחולקות, כ"ש שמעשה אחד וראיות מחולקות שכשרה, ומאי קמ"ל ר"נ. וגם רב זוטרא איך פליג עליה. והביאו הראשנים תי' הראב"ד 'דר"נ ה"ק דעדות מיוחדת כשר בדיני ממונות בשכולה כשרה, ולאפוקי אם היה אחד מהן קו"פ עדותן בטלה, כיון דהלואה אחת היא', דהיינו דחידושו דר"נ בא לשי' ריב"ק ובא לחדש דאף שעדות מיוחדת בממון מהני, מ"מ היא מצטרפת הוי כת אחת ואם נמצא אחד קו"פ עדותן בטלה. והק' ע"ז הריטב"א חדא דלשון ר"נ משמע שבא לחדש הכשר בממון, ולא לחדש פסול בממון. ועוד למה נחמיר בממון יותר מנפשות, שאם לא ראו אלו את אלו הם שתי כתי עידם, ואם נמצא קו"פ אין פוסלת חברתה.

ועי' בקצה"ח סי' לו סק"ב שכ' שאין זה חומר יותר מנפשות, אלא דמשום קולו של ממון שמצטרף וכשר אפי' בראיות מחולקות נמצא שהוא כת אחת, ממילא איכא נמי חומר שאם נמצא אחד מהן קו"פ עדותן בטלה שהרי עדות אחת היא, וכל' הראב"ד 'דהלואה אחת היא. והן הן הדברים שהובאו בשם רש"י לעיל. אלא דבקצה"ח חידש חידוש גדול דדין צירוף זה בעדות ממון אינו רק במעשה אחד וראיות מחולקות אמרינן שהם כת אחת. אלא אפי' בהלואה אחר הלואה נמי מצטרפין העדים לכת אחת לפסול בהן קו"פ. ובאחיעזר ח"א סי' כה אות יב תמה בזה דהראב"ד לא איירי אלא במעשה אחד וראיות מחולקות ע"ש.

מ"מ עולה מדברי הראשנים שנח' בביאור דינא דמתני' האם הטעם ששני כיתי עדים שאינם רואים יחד האם הטעם שלא מצטרפים הוא מכח הדין דעדות מיוחדת, ולכך סובר הראב"ד ורש"י דבעדות ממון מכיון שאחד אחד כשר ממילא מצטרפין גם כשלא רואין אלו את אלו. אבל הריטב"א סובר דדינא דמתני' כלל לא שייך לדין עדות מיוחדת.

**ביאור שי' הרמב"ן.**

ברמב"ן ובריטב"א תי' דדברי ר"נ באו בשי' רבנן, דאף דסברי דב' מעשים חלוקים אין מצטרפין כדילפינן מקרא 'והוא עד' עד שיראו שניהם כאחד, מ"מ במעשה אחד וראיות חלוקות סבר ר"נ דמודו רבנן דכשרה. כיון דכתיב לא יומת, אבל בממון כשרה, ולכך הק' דגם בנפשות תציל, אבל לריב"ק דס"ל דאפי' מעשים חלוקים כשרה כדיליף מקרא 'או ראה', א"כ לא ילפינן דאיכא צירוף כלל ולכך לא הק' אלא מעתה וכו'.

וביאור הדברים ביאר בשע"י ש"ז פ"א דריב"ק ס"ל שאין צירוף בעידי ממון כלל, וכל ע"א מחייב חצי ממון, אלא שהבי"ד מצרפים שני עדויות של חצאי ממון כדי להוציא ממון, ולעולם אינם כת אחת. משא"כ בנפשות בעינן כת אחת של עדים כדי לחייב. ולכך לא שייך להק' אלא מעתה וכו', דבאמת בממון אינו מצטרף לעולם. אבל רבנן סברי דאין ה"נ גם בממון צריך כת אחת של עדים, ולכך במעשים מחולקים אין מצטרפין שהרי א"א לצרף שני מעשים. אבל במעשה אחד וראיות מחולקות, בזה סברי רבנן דהוי כמי שראו כאחת וכת אחת היא ומצטרפין לחייבו. ולכך פריך אלא מעתה וכו'.

עוד נפק"מ איכא בין ריב"ק לר"נ. דבדינא דריב"ק כתבו התוס' בב"ק עג. דאם היו ב' עדים המכחשים כל מעשה ומעשה, הו"ל תרי כנגד חד ותיבטל עדות הראשנים בתורת ודאי, דנהי דלענין חיוב הם מצטרפין להיות כתרי, מ"מ לענין הכחשה הא ליכא על כל מעשה אלא חד, דאין חברו מסייעו בגוף המעשה. ולפי"ז יש לדון מה הדין בעדות מיוחדת של מעשה אחת מב' חלונות, האם הכא איכא תרי עדים על אותו המעשה והם מסייעים זה לזה, או דאין להם כח של שני עדים לענין המעשה. ונראה דזה בא ר"נ לומר דעדות מיוחדת במעשה אחת הרי היא נידונית ככת אחת וכשרה, ואי"צ לדינא דריב"ק. ועי' בכ"ז בשי' הגרש"ר אות רצה-רצז.

**א"ל לא נצרכה אלא לבועל את הערוה.** פרש"י שיש די בראית כל אחד, והיינו דקו' הגמ' היתה שכל אחד ראה חצי מעשה, ועל חצי מעשה א"א להעיד על חיוב, דאין כאן עדות שלמה על כל מעשה, וע"ז תי' בגמ' שבבועל את הערוה כל אחד ראה מעשה שלם שיש בו כדי חהעיד על חיוב מיתה.

והק' הריטב"א מאי רבותא בזה דאמרינן ולא עוד, הא סו"ס לא ראו שניהם יחד את המעשה, ואפי' שכל אחד יכול להעיד על מעשה שלם, מ"מ כבר למדנו ברישא שאם לא רואים יחד את המעשה אינם מצטרפין. ותי' דקמ"ל שאפי' שכל אחד ידע מחבריה בשעת ראית המעשה, אפ"ה אינם מצטרפין.

וצריך להוסיף בזה דלכאו' קשה מאי אכפת לי שכל אחד ראה מעשה שלם שיש בו כדי חיוב מיתה, מ"מ הרי הם מעשים בזמנים שונים, והוי כמו שאחד מעיד שבעל את הערוה ביום א' ואחד מעיד שבעל את הערוה ביום ב', שהרי הם זמנים שונים, ובכה"ג הוי גרע טפי ממעשה אחד בשני חלונות. ועי' בהגה' רא"מ הורביץ שכתב שמכיון שהשני ראה את את הבועל יחד עם הערוה הרי שהוא ראה גם את מה שראה הראשון, שמתוך הדבר שראה מבין שגם הראשון ראה אותו מעשה, וכעי"ז כתב הגרי"ז בריש סוטה. וכין הדברים הללו מבואר נמי בר"ח כאן שכתב וכיון שהראשון ראה הכנסת עטרה והשני ראה הביאה כאילו ראה זה המעשה כולו, וע"ע בשיעורי הגרש"ר אות רצד.

**תוד"ה או המתרה וכו'.** 'דבשלמא כשרואין המתרה הרי הן שנים וכו'. דבר התוס' צ"ב דהרי כתבו לעיל דרבא קאי על הברייתא דאחד מחלון זה ואחד וכו', וא"כ לא ראו אחד את השני, ונמצא שכל אחד שמעיד שראה את המתרה אינו אלא ע"א, ולמה כתבו התוס' שהם שנים. וצ"ע. ובשלמא אי דברי רבא קאי על המשנה, ששנים מחלון זה וכו', ניחא דבכל חלון איכא ב' עדים. **וצע"ג.**

**דבר אחר שלא תהא סנהדרין שומעת וכו' הנו לעוזי דאתו לקמיה דרבא וכו'.** פרש"י דצרכין הדיינים שיהיו מכירין לשון העדים, מבואר דקאי על קבלת עדים. ולכאו' הוא גזה"כ, ועי' בנמוק"י שכתב ב' טעמים בזה, חדא שמא יחליף המתורגמן בלשון העדות[[6]](#footnote-7), ועוד שכשישמעו הדיינים מפי העדים יכלו לחקור אותם טוב יותר. ובתוי"ט תמה בזה למה צריך טעמיה דקרא. ועי' ברש"י סנהדרין יז. שפי' הטעם משום דהוי עד מפי עד.

ונחלקו הראשנים האם דין דלא תהא סנהדרין שומעת מפי המתורגמן, קאי רק על עדים שנאמ' בהם מפיהם ולא מפי כתבם ולא מפי מתורגמן. או דקאי נמי על בעלי דינים שצריכים הבי"ד להבין את טענת הבע"ד. עי' בריטב"א שהביא בשם י"מ דה"ה לבע"ד נמי בעינן שהבי"ד ישמעו הטענות מפיהם, שהרי הנהו לעוזי דאתו לדינא משמע דאיירי בבע"ד דאמרינן 'דאתו לקמיה וכו', וכן מדקאמר אוקי רבא תורגמן ''ביניהו'' דהיינו בין בעלי הדינים. ואפ"ה מיתינן עלה ממתני'. וכ"כ הרמ"ה והרמב"ם פכ"א מסנהדרין ה"ח. ולפי"ז עולה דאין בע"ד יכולים לשלוח טענותיהם בכתב לבי"ד. והביא הריטב"א דדעת רבותינו דדוקא בעדים הקפיד הכתוב שתהא מפיהם ולא מפי כתבם ולא מפי מתורגמן, אבל בבע"ד לא. ועובדא דהני לעוזי בעדים מיירי.

ובדעת הרמ"ה והרמב"ם צ"ב. מה הדמין עדים לבע"ד, דבשלמא בעדים שיש דין הגדה של קבלת עדות שפיר איכא דין מפיהם וכו'. אבל בבע"ד אין דין הגדת בע"ד, וכל דין של קבלת הטענות הוא היכי תמצי כדי שידעו בי"ד מה טוענים, ומה לי אם יודעים מפיהם או מפי הכתב או מפי מתורגמן. ומה שייך לומר דאיכא דין מפיהם. ועמד בזה בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות שט.

ובעיקר הבנת הריטב"א בדעת הרמב"ם דס"ל דיש דין הגדה של בע"ד. ולא מהני מפי כתבם של בע"ד, יל"ע ומצינו בנמוק"י שכ' דהטעם שאין הבי"ד שומעת מפי המתורגמן היינו שמא יחליף המתורגמן לשון העדות. ולכאו' סברא זו שייכא נמי בבע"ד, דמ"ל עדים מ"ל בע"ד. ועי' בתוי"ט שתמה ל"ל לנמוק"י לפרש טעמים לדין זה, ולהנ"ל ניחא דבא לפרש דדין זה קאי נמי בבע"ד.

**אילעא וטוביה. שי' רש"י**

**א.** אילעא וטוביה קריביה דערבא הוו וכו'. פרש"י עידי הלואה הוו, והבין הרמב"ן בדעת רש"י דיש כאן עדות שכוללת שני הגדות, גם הגדה על עצם ההלואה וגם הגדה על הערב, ובלא העדות שלהם לא היה לנו כלל עדות לא על הלואה ולא על הערבות. וכיון שההגדה שלהם כלפי הערב לא מתקבלת שהרי הם קרובים, בטלה נמי הגדתם כלפי הלוה. והרמב"ן תמה בזה, דאם העידו שראובן הלוה לשמעון, ולוי ערב, ולוי טוען לא היו דברים מעולם, למה לא יהיה נאמן לגבי שמעון ולא לגבי לוי, ומה ענין זה לזה. למה הדבר דומה לשנים שאמרו ראובן הלוה לשמעון והלוה גם ללוי, והן קרובין ללוי, וכי נאמר שמכיון שלא נאמנים לגבי לוי לא היו נאמנים לגבי שמעון.

וכתב בדעת רש"י דצ"ל דכשם ששנינו לעיל דעדות שבטלה מקצת בטלה כולה, כך נמי הגדה שבטלה מקצתה בטלה כולה. והמקור לזה הוא מן הירושלמי שהביא הרי"ף הכותב כל נכסיו לשני בנ"א בשטר אחד, והעדים שחתמו על השטר קרובים לזה ורחוקים לזה, נחלקו בזה האם השטר כשר לרחוק, ר"י אמר פסול ורשב"ל אמר כשר, ואמר ר"א מתני' מסייעא ליה לר"י מה שנים נמצא אחד קו"פ עדותם בטלה וכו', הרי שהביא ראיה ממתני' לעיל לדין שטר, וכשם שבעדות שבטלה מקצת בטלה כולה כך נמי הגדה שבטלה מקצת בטלה כולה, ולכך כל העדות על השטר בטלה. וכך נמי הכא מכיון שאילעא וטוביה היו קרובין לערב, ולגבי הערב ההגדה שלהם בטלה, כך גם כלפי הלוה העדות בטלה.

והרמב"ן תמה ע"ז דבשלמא כשיש הגדה אחת כמו הגדה שבשטר וחלק ממנה בטל, שפיר י"ל שהגדה שבטלה מקצתה בטלה כולה, אבל כאן הוא שני הגדות נפרדות, ומה שייך לומר שבטלה כל הגדתו. למה הדבר דומה לעדים שהעידו שראובן לוה והעידו נמי ששמעון לוה, וכי נימא דכיון שבטל עדות אחת תיבטל עדות השניה.

ואין להק' דגם בדברי הירושלמי למה בטל כל השטר, למה לא נימא דהוי כמו שני עדויות בשטר, עדות לאיש זה ועדות לאיש זה, ומדוע אמרינן שבטלה כולה הרי הוא ב' עדויות נפרדות. וכמו שני הלואות בשטר אחד, שלא נימא הגדה שבטלה מקצת בטלה כולה. כך גם כל נכסיו לשני בנ"א נמי הוי ב' עדויות.

והנה בריטב"א הביא בשם רבו [הרא"ה] בביאור מח' ר"ל ור"י שנחלקו האם יש כאן עדות אחת או ב' עדויות, דר"ל סבר דעיקר העדות בשטר היא ראיה למקבלי המתנה, דהוי גופין חלוקין, וכיון דהוי ב' גופין הרי הוא כשר לאחד ופסול לשני. אבל ר"י סבר דהעדות בשטר היא על דעת הנותן [דעת המתחייב] דהוי חד גופא, וכיון דהוי עדות על דעת המתחייב שפיר אמרינן דהגדה שבטלה מקצת בטלה כולה. אבל הכא בלוה וערב הוי שני הגדות נפרדות, עדות על הלוה ועדות על הערב ובזה סובר הרמב"ן דלא שייך כאן הגדה שבטלה מקצתה, דיש כאן ב' הגדות נפרדות. [[7]](#footnote-8)

ובדעת רש"י צ"ל וכן משמע בב"ח סי' לג בתוה"ד דכוונת רש"י שהיה עדים בעלמא שהערב התחייב להיות ערב על כל הלואה שראובן ילוה בעולם, [בקנין, דבדברים בעלמא דאמרינן בההיא הנאה דקא מהימן ליה גמר ומשעבד נפשיה, נראה שזה רק משעת הלואה דגמר ומשעבד נפשיה], ונמצא שהעדים רק העידו שראובן לוה, וממילא נמצא שבהגדתם הם מחייבים את הערב, וכלשון הגמ' כיון דאי לית ליה ללוה וכו', נמצא שבהגדתם הם מחייבים את הערב, וכיון שהם קרובים לערב וכלפי הערב בטלה הגדתם, אמרינן שבבטלה הגדתם לגמרי.

ב. בריטב"א מיישב רש"י, דודאי אם היו אילעא וטוביה עדים על מלוה ע"פ, הרי הם עדויות חלוקות והיו מקבלין העדות ללוה ולא לערב, וכמו שהק' הרמב"ן. אלא הכא מיירי 'בעדות בשטר שהיו חתומין בו אילעא וטוביה וטעמא דר"ה משום דכולה שטרא דחתמי עליו כחדא סהדותא הוא, וא"א להאמינה לחצאין', ודבריו צ"ב דאם הסברא היא שבשטר א"א להאמין לחצאין, א"כ ל"ל לר"ה סברא דאי לית ליה ללוה וכו', למה לא אמר דא"א לחלק שטר, הרי גם מתנה לשני בנ"א דלא שייכי זה בזה, נמי סובר הירושלמי שאם העדים קרובים לאחד ממילא הם פסולים לשני. וצ"ל דלולי הסברא דאי לית ליה ללוה וכו' הוי כמו שני עדויות נפרדות בשטר, וכמו שני הלואות בשטר אחד, ועדים חתומים עליו, בזה ודאי דלא אמרינן שאין עדות לחצאין, שהרי הם כשני שטרות נפרדות לגמרי עם חתימה אחת, ורק מחמת הסברא דאי לית ליה וכו', מחמת זה חשבינן ליה כחד סהדותא, שהרי עיקר העדות הוא על זכות הפרעון של החוב, דהחיוב של הלוה והערב הוא חיוב משותף לשניהם, ועיקר העדות בשטר הוא שהשעבוד מורחב בין ממלוה ובין מערב, ולכך נחשב כחד סהדותא וכשטר אחד. [ובשלמא אם העדות היתה במלוה ע"פ, הרי ההגדה היתה בשני דיבורים נפרדים, ובזה אף שהוא זכות לפרען, מ"מ הוא עדות נפרדות שהרי בדיבור נפרד הוא, משא"כ בשטר שהוא בעדות אחד].

וע"ש בריטב"א שהק' ע"ע מדברי הירושלמי הנ"ל, דהתם הוי עדות בשטר ואמרינן דר"י ס"ל שבטל לגמרי גם בלא הסברא דאי לית ליה ללוה וכו', ותי' עפ"י סברת הרא"ה הנ"ל דהתם לר"י הוא עדות על דעת המתחייב והוי גוף אחד, ולכך בטלה כל העדות, משא"כ הכא הוא עדות על ב' בנ"א גם על הלוה וגם על הערב. [[8]](#footnote-9)

ג. וכתב בעה"מ דהא דלא ניחא לראב"ד [דפי' דקאי על עידי פרעון, מובא בסמוך] בפרש"י, היינו משום דקיי"ל דפלגינן דיבורא והיו צריכים לקבל דברי העדים כלפי הלוה ולא כלפי הערב, כמו דאמרינן בסנהדרין י. אמר רבא פלוני בא על אשתי הוא ואחר מצטרפין להורגו ולא להורגה, דכלפי אשתו עבדינן פלגינן דיבורא ואינו נאמן. וה"נ נעשה פלגינן דנאמן כלפי הלוה ולא כלפי הערב. וכתב ע"ז בעה"מ 'ואנן לא מסתבר לן הכי', דאמרינן בב"ב קלד: דבעל שאומר גרשתי את אשתי נאמן דבידו לגרשה. ואם אומר שגירש למפרע אינו נאמן שאין בידו לגרשה למפרע. ונחלקו האם כשאומר למפרע האם נאמן מכאן ולהבא, האם עבדינן פלגינן ונחלקו שם, ומקשינן שם למ"ד שאינו נאמן מרבא דאומר פלוני בא על אשתי נאמן וכו', ותי' כי אמרינן פלגינן היינו בתרי גופא [פלוני בא על אשתי], אבל בחד גופא לא פלגינן. וכתב בעה"מ דהכא הוא חד גופא ואין פלגינן, ועוד הוסיף דאפי' למ"ד דהתם אמרינן פלגינן בחד גופא הכא גרע, דהתם אף שהוא גוף אחד מ"מ הוא שני זמנים שונים, הזמן של אתמול והזמן של היום, אבל הכא דערב במקום לוה קאי, דאי לית ליה וכו' תרוויהו כגוף אחד דמי ובזמן אחד תלה העדות בשניהם, ובכה"ג אין פלגינן. [וכוונתו דעיקר הסברא שבתרי גופא עושים פלגינן הוא משום שיש לפנינו שני הגדות ושייך לחלקום, שהרי הם בגופים חלוקים משא"כ בגוף אחד הוי עדות אחת ולא שייך לחלוק בזה. כך נמי בשני זמנים הוי כשני הגדות שאפשר לחלקום לשני זמנים, אבל לוה וערב הוי עדות אחד וא"א לעשות פלגינן, כי החיוב הוא אותו החיוב דאם אין ללוה וכו'. וצ"ע].

והרמב"ן במלחמות כתב דהכא כלל לא שייך לפלגינן, ואפי' לרב יוסף דלית ליה כלל פלגינן דיבורא משום דא"א לעשות פלגינן בעדות אחת, אבל הכא לכו"ע אפשר לומר פלגינן שהרי הוא שני עדויות שאינם קשורות, שהרי הם מחולקות אחד מהשני, דהוי עדות על לוה ועדות על ערב ובזה לכו"ע איכא פלגינן. [וצריך להוסיף בזה, דהנה לכאו' יל"ע בפלוני רבעני לרצוני נמי הוי ב' הגדות נפרדות, פלוני רבע הוי עדות אחת, ועוד שאמר לרצוני הוי עוד עדות, ולמה לר"י אין פלגינן. וצ"ל שצורת הסיפור הוא פלוני רבעני, ולעשות פלגינן הוא לשנות את ההגדה, שהרי צורת המעשה הוא שפלוני רבעני וא"כ לחדש הגדה חדשה א"א, ולזה צריך פלגינן וס"ל לר"י שאין פלגינן, [רבא סבר שאין כאן סיפור חדש אלא שחלק מהסיפור לא מתקבל]. אבל הכא הוא שני סיפורים נפרדים, אחד על ראובן שהוא לוה, ואחד הוא על שמעון שהוא ערב, וכי אם לא נקבל את העדות של הערב, הסיפור משתנה, ובזה אי"צ לפלגינן כלל, ולא שייך עדות שבטלה מקצת].

**אילעא וטוביה. שי' הראב"ד**

א. הראשנים הביאו בשם הראב"ד שפי' דמיירי במלוה ע"פ ובעידי פרעון, פי' שהיה ראיה או שטר על ההלואה, ומיירי שהלוה טוען פרעתי, וכשטען פרעתי נפטר גם הערב, ובאו עדים והעידו שלא פרע ממילא נתחייב הערב מכח עדותם, וס"ד שכיון שעדותם היא ללוה נאמנין, מ"מ קאמר ר"ה דכיון דאי לית ליה וכו' כשם שלא נאמנים כלפי הערב שהרי הם קרובים כך כלפי הלוה נמי אינם נאמנים. ויש כאן הערה בקוב"ש אות ז' דמשמע דבלא שהיו באים עדים היה נפטר הערב בטענת הלוה שפרע, וצ"ב הלא בשלמא הלוה עצמו נפטר בטענת ברי שפרע, אבל איך הערב נפטר בטענת הלוה, הרי הערב אינו יודע האם הלוה פרע או לא, ויש לו טענת שמא, וא"כ הוי כא"י אם פרעתיך ואמאי נפטר הערב, וליכא למימר דטענת הלוה מהני לערב, שהרי ברי ע"י אחר לא מהני. ותי' שם דאין ה"נ לא מועיל טענת הלוה כלפי הערב, אלא דמ"מ הערב נפטר ממילא, דכיון שהלוה נפטר בטענתו ממילא הערב נפטר, שהרי אי ליכא לוה ליכא ערב.

אך עדין יל"ע דהראשנים הק' לימא פלגינן נאמנות, דהיינו דהיו העדים נאמנים כלפי הלוה ולא כלפי הערב, וא"כ חוזרת הקו' שהרי כל הפטור של הערב אינו מחמת שטוען פרעתי, ולא מחמת טענת הלוה פרעתי, אלא הוא פטור ממילא, דמכיון שאין לוה אין ערב, וא"כ אם נימא שהלוה עצמו חייב שהרי איכא עדים, שוב חוזר החיוב גם כלפי הערב, דהרי איכא לוה וממילא חוזר החיוב של הערב שהרי אינו טוען ברי שפרע.

ותי' ר"א בקוב"ש דאין ה"נ אף שטענת ברי ע"י אחר לא מהני, מ"מ בטענת ברי של בע"ד מועיל, ולכך הערב נפטר בטענת הלוה שטוען פרעתי, וכוונת הראשנים להק' שנעשה פלגינן והיו נאמנים כלפי החיוב של הלוה, מ"מ כלפי חיוב הערב מהני טענתו של הלוה שפרע. וזה חידוש גדול לומר שהטענה של הלוה שפרע מהני לערב, אפי' שהערב עצמו חייב שהרי יש עדים כלפיו.

ב. הק' הרא"ש הרמב"ן ושא"ר וא"ת ונהמניה לגבי לוה שלא פרע ולא נהמניה לגבי ערב דפלגינן דיבורא, כמו שמצינו בסנהדרין ט: גבי פלוני רבעני לרצוני וכו', וכן שם כה. גבי לדידי אוזיף בריביתא וכו', וכן ביבמות כה: גבי עד שאומר הרגתי לבעלה וכו', דבכל ג' מקומות הללו אמרינן פלגינן. ויש להעיר בזה דהתם אמרינן פלגינן דיבורא, שהרי בדיבורו איכא ב' מעשים, ומתקבל שהוא רבע ולא אותו, וכן שפלוני הלוה ולא לו, וכן שפלוני נהרג ולא שהוא הרג, אבל הכא הרי הם מעידים שהוא לוה וכל העדות הוא רק כלפי הלוה, ויש כאן דיבור אחד ומה שייך כאן פלגינן דיבורא, וצ"ל דכוונתם פלגינן נאמנות דמתקבל העדות רק כלפי הלוה ולא כלפי הערב. וכמו שמצינו שע"א שנאמן שמת בעלה, נאמן להתיר את האשה ולא נאמן לגבי הנחלה, דלגבי ממון צריך ב' עדים, ועבדינן פלגינן שנאמן לגבי זה ולא לגבי זה, ה"נ נקבל עדותם רק כלפי הלוה ולא כלפי הערב.

ומצינו בזה ב' תי' בראשנים' א' בשם הראב"ד תי' דהכא אמרינן עדות שבטלה מקצתה ולכך לא שייך פלגינן, דומיא דנמצא אחד מהן קו"פ שעדות כולה בטלה. ובשאר מקומות שם דאמרינן פלגינן התם הבע"ד עצמו אמר פלוני רבעני וכו', ורק בזה מכיון שהוא בע"ד הרי הוא פסול ולא הוי כלל עד, ולכך אין כאן עדות שבטלה מקצתה, ושייך פלגינן, וכן בפלוני בא על אשתי הרי הוא כבע"ד עצמו דאשתו כגופו, ולכך מכיון שהוא כלל לא עד לכך שייך פלגינן, אבל כאן הוא קרוב ולא עד פסול, וממילא אמרינן עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ומכאן הביאו ראיה מהראב"ד שבע"ד אינו כלל עד.

והרא"ש הביא בשם יש מת' שפלגינן דיבוריה אמרינן ולא פלגינן נאמנות, דיסוד דין פלגינן שייך רק בפלגינן דיבוריה, דעל חלק מהדברים מקבלים את העדות, ועל חלק לא מקבלים, אבל כאן בעינן לעשות פלגינן נאמנות, כלומר להאמין לעדים כלפי הלוה ולא כלפי הערב, זה לא שייך לקבל את הדיבור כלפי זה ולא כלפי זה.

ג. והנה יש לחקור בגדר החיוב של הערב, האם שעבוד הערב הוא לחיוב הלוה, וכל זמן שהלוה חייב משתעבד הערב וקם לפרוע במקום הלוה, או דשורש שעבודו הוא על ההלואה, והרי הוא השתעבד למלוה לפרוע את ההלואה אם הלוה לא יוכל לעמוד בפרעון. והנה הראשנים הק' שנעשה פלגינן ונקבל את העדים רק כלפי הלוה, והנה בשלמא אם עיקר שעבודו הוא על ההלואה שפיר י"ל שנעשה פלגינן ונקבל את העדים כלפי הלוה שהיה כאן הלואה ולא כלפי הערב, דכלפי הערב לא נקבל את העדים שיש כאן הלואה. אבל אם שעבודו של הערב הוא בתולדה מן החיוב של הלוה, וכל שהלוה חייב ממילא הערב חייב לפרוע אם הלוה לא ישלם, א"כ בכה"ג לא אמרינן פלגינן, דסו"ס מכיון שהלוה חייב ממילא הערב קם תחתיו, ודומה הדבר לע"א שאומר שפלוני נהרג שנאמן להתירה להנשא ואינו נאמן לענין נחלה, ואפ"ה אמרינן דלענין חיוב כתובה הוא נאמן, שהרי כתובה הוא בתולדה מההתר נשואין, וה"נ נמיא שחיוב הערב הוא בחיוב תולדה מחיוב הלוה ומה שייך פלגינן.

וראיה לזה מדברי הרמ"א קכט סעי' ה' שאם היה מלוה ע"פ והלוה מכחיש ואומר לא לוויתי, והערב אומר שהיה הלואה, הלוה פטור והערב חייב, ולכאו' אם החיוב של הערב הוא לעמוד תחת הלוה מה שייך לומר שהלוה פטור והערב חייב. מוכח שהחיוב של הערב אינו בתולדה מהחיוב של הלוה, אלא הלוה עומד תחת ההלואה, וממילא שייך לומר שהלוה נאמן שאין הלואה, אבל הערב אמר שהיה הלואה וממילא הוא חייב. [[9]](#footnote-10)

**הרמב"ן**

ד. הרמב"ן תי' עפ"י דרכו של הראב"ד אבל באופ"א, דמיירי במלוה בשטר והלוה טוען פרעתי נגד שטר, ובלא העדים הוא והערב היו חייבים דשטרך בידי מאי בעי, אבל עכשיו הוא הביא עדים שפרע ומכח זה נאמן, וכיון שהוא נפטר מחמת העדים ממילא הערב נמי נפטר, וכיון שהעדים הם קרובים לערב לכך הם פסולים גם לגבי הלוה, וכאן לא שייך להק' שנעשה פלגינן שהרי אם העדים מעדים שהלוה פטור מחמת שפרע, הרי התברר שאין כאן לוה כלל, וכל שאין לוה אין ערב, דהרי עיקר העדות שלהם הוא שהיה כאן פרעון, ואם נקבל שהיה פרעון כלפי הלוה ממילא לא שייך חיוב הערב. ובשלמא בפי' הראב"ד שהעדים אמרו שלא פרע, ומכח העדים הוא התחייב, שפיר הק' שנעשה פלגינן ולא נקבל את העדים כלפי הערב ודו"ק.

ועי' בקוב"ש אות ז' שהעיר בזה מה איכפת לן שהעדים קרובים לערב והערב מרויח מזה, סו"ס עיקר עדותם הוא על חיוב הלוה. וכל חיוב הערב הוא רק בתנאי שיש לוה, ומכיון שהעדים הם על הלוה מה אכפת לי שהערב ממילא מרויח מזה.

**כל מקום שיעמדו שנים ויאמרו מעידין** וכו', [עי' בסנהדרין מה: דמיירי שהם עצמם העדים]. עי' בקצה"ח סי' ל' סק"י שהביא ראיה ממתני' שעדים שהעידו שנגמר דינו לא הוי עד מפי עד, דעיקר העדות שלהם הוא שפלוני נתחייב ע"י העדות, אבל אם רק נחקרה העדות בבי"ד ועדין לא נתחייב, נמצא שהם לא יכולים להעיד על חיוב אלא רק על עדות הראשנים, בזה נחלקו הפוסקים האם הוי עד מפי עד.

**ברח מאר"י לחו"ל אין סותרין וכו'** מחו"ל לאר"י סותרין את דינו מפני זכותה דאר"י, לכאו' עיקר תי' הגמ' דהא דאמרינן כל מקום והיינו דאין סותרין את דינו מיירי באר"י, ובזה הדין שבין בפני אותו הבי"ד ובין בפנ"י בי"ד אחר אין סותרין, דלא שייך בזה הסברא דזכותא דאר"י שהרי כבר נגמר דינו למיתה. אבל הא דאמרינן דרק בפני אותו בי"ד אין סותרין הא בפני בי"ד אחר סותרינן מיירי מחו"ל לאר"י, ומזה הוציא הרמב"ם והמאירי שאם ברח מחו"ל לאר"י ובא לפני אותו הבי"ד אין סותרין ולא שייך בזה הסברא דזכותא דאר"י, אותו הבי"ד עצמם מכיון שכבר דנו דינו אינם יכולים לחזור ולדון.

ועי' בריטב"א שכתב 'כללא דמילתא דכל שברח מן הארץ לחו"ל כיון דשלחתיהו קא עבדינן כאותו ב"ד הוא, וה"ה שברח מן הארץ לארץ וכו', אבל כשברח מחו"ל לאר"י דילמא מהניא ליה זכותא דאר"י, משמע שהטעם שבי"ד שבחו"ל לא יכולין לסתור את הדין הוא משום דשלחתיהו וכו' והיינו שהם כאותו בי"ד של אר"י ולא בי"ד אחר, וממילא כשברח מחו"ל לאר"י דלא שייך סברא זו הבי"ד סותרין, ולמה להגמ' לומר סברא משום זכותא דאר"י.

**ראיתם טריפה הרג וכו'.** פרש"י את"ל שלם הוה שיאמרו בדקנוהו לאחר מיתתו מכל י"ח טריפות, הראשנים הבינו בדברי רש"י דמיירי שבאמת בדקוהו לאחר מיתה ואפ"ה יכול להיות שמא הוה נקב במקום סייף. והק' דא"כ עקרת פרשת רוצחין דלעולם א"א לידע אם היה נקב במקום סיף. ועוד הק' הריטב"א דאם הם בדקו אתו הרי שהם מנוולים את המת והתורה אמרה ואהבת לרעך וגו'.

וכתב הרמב"ן דודאי לא חישינן לי"ח טריפות דלא חיישינן לטריפות שבתוך גופו, אלא שואלים את העדים שמא היה לו מכה תחת הבגדים שהוא נעשה בו טריפה וכיון שזה מכה מבחוץ הרי היה עליהם לבדקו.ובזה הוסיף רב אשי דאפי' אם בדקו ולא מצאו מכה מ"מ שמא היה לו מכה במקום סיף, דבר שהיה אפשר לבדוק לאחר מיתה, אבל באמת אם בדקו ולא מצאו הרי הוא נהרג.

דעת ר"ת דודאי לא חישינן אלא שמ"מ שואלים אותם כדי שיאמרו אין אנו יודעים ותיבטל עדותן, או ששואלים אותם כדי שיכחישו זא"ז בבדיקות ותיבטל עדותם. והתוס' תמה ע"ז דאין בזה טעם, דאם לא שאלו להם היה נהרג, ומכיון ששאלו אותם ואמרו אין אנו יודעים יהיה פטור.

1. ותי' שם שמתני' מיירי בדיני נפשות שעדות מיוחדת פסולה, וזה מחלון זה וזה מחלון זה לא מצטרפי, ולכך גם אם העידו תוכ"ד נמי לא מצטרפי, אבל הרמ"ה מיירי בדיני ממונות וכשי' הראב"ד המובא בסמוך שהדין הוא שעדות מיוחדת בממון עדותם 'מצטרפת' והרי הם ככת אחת. [ואם אחד מהם הוא קו"פ הוא פוסל את כל העדות, דהם ככת אחת]. והדברים צ"ב רב דאם הרמ"ה סובר כראב"ד שיש צירוף כבר הראיה , שהרי עדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, א"כ למה הרמ"ה אומר צריך שיעידו תוכ"ד, והצירוף הוא תכ"ד, הרי הצירוף הוא כבר בחלונות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת הראשנים [הרמב"ן והריטב"א] הק' לאידך גיסא לפי ריב"ק דסובר שאפי' בשני מעשים יש צירוף בין העדים, א"כ כ"ש עדות מיוחדת של מעשה אחד זה מחלון זה וזה מחלון זה. ומה קמ"ל ר"נ שעדות מיוחדת כשרה לדיני ממונות. וכתבו דקמ"ל רב נחמן דאפי' לרבנן דהלואה אחר הלואה אין עדותן מצטרפת, אפ"ה במעשה אחד זה מחלון זה וכו' מצטרפין. ועי' בסמוך. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפי"ז עולה דאם ע"א יבא ויאמר שראה בחלון אחד עם עוד עד, והשני בא ואמר שראה בחלון אחר עם עוד עד, נמצא שכל עד מעיד שהנידון הרג וחייב מיתה, שהרי הוא ראה עם עוד עד, ועל המעשה יש לפנינו שני עדים, וכל אחד מעיד שהנידון לא רק הרג אלא גם חייב מיתה, א"כ בכה"ג מהני עדות מיוחדת בנפשות.

   וכן אם יבאו ב' עדים ויאמרו שראינו שנתחייב ונגמר דינו בבי"ד אחר, ופלוני ופלוני עדיו, ולא ראו העדים יחד מחלון אחד, אלא כל אחד בחלון אחר, בכה"ג הרי הם מעידים על שנגמר דינו, והם מעידים על חיוב שיש כאן שנגמר דינו, וא"כ מהני חדות מיוחדת בכה"ג. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. בנתיה"מ סי' קמה דסו"ס אין שני עדים משקרים, ויש לנו ב' עדים שמעידים שהוא חייב, ומכיון שאם לא נאמין להם הרי ששני עדים הם שקרנים, וזה א"א לומר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועי' בר"ח כאן שפי' כדרכו של רש"י והוסיף בזה, וכתב דהטעם שאחד מחלון זה ואחד מחלון זה לא מצטרפת הוא משום שהתורה חסה עליו, ולכך בדיני ממונות עדות מיוחדת מצטרפת, וכתב לפי"ז שקו' הגמ' היא שמכיון שכל הטעם שלא מצטרפים הוא משום שהתורה חסה עליו, משמע שהעדות מצד עצמה היא עדות טובה, ממילא כלפי להציל את הנידון אין סיבה לומר שעדות מיוחדת לא טובה, דסו"ס יש כאן עדות מעליא. [↑](#footnote-ref-6)
6. וראיתי שדנו בדברי הנמוק"י האם כוונתו שיש כאן חשש שמא ישקר המתורגמן, או שהמתורגמן לא ידקדק בדברי העדים ויחליף את הדברים בשוגג. ונמפק"מ מה הדין אם יהיו ב' מתורגמנים. ועי'. [↑](#footnote-ref-7)
7. עי' בגמ' ב"ק עג. מח' בעדים שהעידו על אחד שגנב וטו"מ, והוזמו על הטו"מ ולא על הגניבה, ונחלקו שם בגמ' רבנן ור"י האם לענין הגניבה העדות שלהם קיימת. ואמרינן התם כגון שהעידו על הטו"מ ועל הגניבה בתוכ"ד, וסבר ר"י שע"ז למפרע הוא נפסל, ולכך מכיון שנפסל משעת העדות, לכך גם בטלה העדות על הגניבה, ועדות שבטלה מקצתה וכו'. ולכאו' כאן זה ב' הגדות נפרדות, ושני סיפורים חלוקים מיסודם, וא"כ מה שייך לומר שעדות שבטלה מקצתה וכו'. ומכאן ראיה דלא כדברי הרמב"ן ואפי' בב' הגדות נפרדות שייך עדות שבטלה וכו'. ועי' בקצה"ח ובנתיה"מ סי' נב. [↑](#footnote-ref-8)
8. עי' ברא"ש בסי' יג שהביא פרש"י דמיירי בעידי הלואה, וכתב ודמיא להא דירושלמי כתב כל נכסיו לשני בנ"א וכו', והכא נמי כיון דאי לית ליה ללוה וכו' א"כ נכתב השטר על הלוה ועל הערב, וכיון שהם פסולים לערב פסולין אף למלוה. ולכאו' כוונתו כדברי הריטב"א. אבל עי' בדבריו שכתב שמכיון דאי לית ליה וכו' לכך נחשב שהשטר נכתב על הערב, ולכאו' דבריו צ"ב שכתב שמכיון דאי לית ליה וכו' לכך השטר נכתב על הלוה ועל הערב. ולכאו' הו"ל למיכתב שהשטר נכתב גם הלוה וגם על הערב מחמת שזה נכתב על שניהם, ולא בגלל דאי לית ליה וכו'. ומוכח שמדובר שהיה כאן עדים על הערב. שהוא התחייב להיות ערב לכל הלוה וכפי' הב"ח, וזה הכוונה שמכיון שיש כאן עדים על הלוה ממילא יש כאן ערב, דיש עדים אחרים על הערב. וכתב הרא"ש שמכיון שאי לית ליה ממילא נחשב שהשטר נכתב כאן גם כלפי הערב, אפי' שהערב כלל לא מוזכר בשטר, לכך בטלה כל העדות. [↑](#footnote-ref-9)
9. עוד כתב הרמ"א קכט סעי' ה' שאם הלוה מודה שלא פרע חייב גם הלוה וגם הערב, והק' בקצה"ח סי' לט סק"ה איך מתחייב הערב מכח מה שהלוה מודה הרי הוי הודאת בע"ד במקום שחב לאחרים, וכמו שלגבי לקוחות אינו נאמן כך לגבי ערב שלא יהי' נאמן. וע"ש שתי' שכלפי הערב זה תמיד א"י אם פרעתיך, דהיינו שאם מודה שלא פרע אין הכוונה שההודאה מחייבת את הערב, אלא שאם יש הלואה ממילא הערב חייב. וכתב בנתיה"מ שם ובקוב"ש ב"ב אות תרנד דחיוב הערב הוא על חיוב הלוה, ואפי' אם כלפי שמיא הוא פרע מ"מ כיון שהלוה מודה שלא פרע הרי התחייב הלוה לשלם, וכל שהלוה חייב לשלם מתחייב הערב לפרוע במקומו, משא"כ כלפי לקוחות עיקר הערבות של הנכסים הם להלואה, ולכך אינו נאמנן. מבואר שנקטו שחיוב הערב הוא על חיוב בפועל של הלוה ולא מחמת ההלואה, ולדבריהם כלל לא שייך להק' שנעשה פלגינן נאמנות. [↑](#footnote-ref-10)