דשלב_ל א - בגדר הדין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ועש"ק ערש"ק צו - זכור י"ב אד"ב תשע"א

א] בדינא דאין אדם מקנה דשלב"ל האריכו האחרונים אם דינא הוא דל"מ להקנות דשלב"ל, או הוא משום דלא גמר בדעתו.

ועי' בשטמ"ק ב"ב דקמ"ב: שהביא מתוס' הרא"ש, שכתב במש"א דמזכה לעובר בנו קנה דדעתו של אדם קרובה אצל בנו, דמזה נלמד דהא דאין אדם מקנה לדשלב"ל הוא משום דלא גמר בדעתו, עיי"ש.

ועי' עוד בסוגיית הגמ' ב"מ דט"ז. דמהני משום דסמך דעתי', ואמנם לדעת רש"י וש"ר שם היינו שהוא מקנה לו כשחזר ולקחה, עיי"ש בדבריהם, אך בד' התוס' מבו', למה שפירש המהרש"א שם בדבריהם, דהיינו שהקנה לו מתחילה לכשיקחנה, עיי"ש, וכן נקט הקצוה"ח שכתב דמה"ט אף אם נמצאת השדה גזולה חייל שעבוד באגב, משום שהקנה לו כשיקחנה, והגרע"א ז"ל בגל' שו"ע הביא לד' הקצוה"ח אלו, ולפ"ז מבו' דהא דאין אדם מקנה דשלב"ל הוא משום דלא סמך בדעתו.[[1]](#footnote-2)

ועי' נובי"ת אהע"ז סימן נ"ד אות י"ב, ז"ל, עוד כתב הרב וכו', וכוונתו משום דבב"מ דף ט"ז ע"א מבואר במה דסמכא דעתיה קונה אף בדשלב"ל ,ולזה משני רבין דאף הכא לא סמכא דעתיה לפי שיכולה לצאת במיאון ע"כ שורש דבריו, ואני אומר אפריון נמטי ליה שהשמיענו חדשות אשר לא שמענו מעולם לחלק בדשלב"ל בין סמכא דעתיה או לא, וסוגיא דב"מ הנ"ל לא סמכה דעת הרב המשיג כלל ולא זו העיר ולא זו הדרך ושם לא איכא חשש דשלב"ל כלל דבשעה שחזר וקנאה מהנגזל באותה שעה זוכה בה הלוקח שע"ד כן קונה אותה הגזלן מהנגזל להיות שלוחו של הלוקח לקנותה ועתה היא נקנית להלוקח וכבר הוא דשב"ל, ומה שאמרו שם בסוגיא חילוק בין סמכא דעתיה או לא הוא משום דקשה גם במה שאירש מאבא או במה שתעלה מצודתי מכור לך ג"כ נימא דבשעה שצד זוכה בה לצורך הקונה וכן בשעה שיורש זוכה בשדה לצורך הלוקח לכן משני התם סמכא דעתיה ומתחלה על זה סמך שיקיים אמונתו ולכך שייך לומר דניחא ליה דליקום בהימנותיה ומסתמא על דעת כן קונה אותה אבל במה שאירש מאבא וכן מה שתעלה מצודתי מתחלה לא סמכא דעתיה ולא שייך כ"כ שהאמין בו שהרי חזינן שקנה על הספק ולכך גם אח"כ בשעה שצד וכן בשעה שיורש אינו מתכוין לקנות לצורך הקונה, עכ"ל.

אך באוה"ח בראשית כ"ה ל"ג ובקר"א נדרים דכ"ז: למדו מסוגיית הגמ' שם דהא דאין אדם מקנה דשלב"ל הוא משום דלא סמכה דעתי', עיי"ש.

ועי' בל' הרשב"א ונמו"י ב"מ דס"ו: שכתבו דבמוכר פירות דקל הא דל"מ הוא משום דלא סמכה דעתי', עיי"ש.

ועי' עוד במרדכי שהביא הרמ"א בסימן ר"ט דבשנים שהקנו זל"ז דשלב"ל, אמרינן דאגב דבעי למיקני גמר ומקני.

ובתשו' הריב"ש סימן שכ"ח כתב השואל בשם הרא"ש והטור דהמקנה דשלב"ל אם נשבע ע"ז קנה הקונה ואפי' מת המקנה המקח קיים, והריב"ש פליג ע"ז וכתב דלאו הרא"ש והטור חתימי עלה, עיי"ש, אך מצינו הדברים מפורשים בפי' הטור על התורה פר' תולדות בשם הרא"ש, והצד דיועיל בכה"ג, לכאו' הוא רק אי נימא דהא דדשלב"ל לא קנה הוא משום דלא גמר בדעתו.

אך העירוני דיל"פ בכ"ז, דלאו היינו שהדין תלוי בכל מקום במה דלא גמר בדעתו, אלא היינו דזהו שורש הדין, ומה"ט כבר נקבעה הלכה זו דאין אדם מקנה דשלב"ל, והיינו שנמסר הדבר לחכמים לקבוע דיני ההקנאות לפי הראוי, וכיון דבדשלב"ל לא סמכה דעתי' ואין ראוי שיחול הקנין בכה"ג, נקבע הדין דאין אדם מקנה דשלב"ל, ותו אין אנו צריכים לדון בכל גוונא וגוונא אם גמר בדעתו או לא, ואך איכא גווני שהוציאום חכמים מן הכלל משום דבהו ה"ה גומר בדעתו, וע"כ בהו נקבעה ההלכה דמהני הקנאה בדשב"ל, אך בדבר שלא הוציאוהו חכמים מן הכלל, ל"ב לדון בכל גוונא וגוונא אם גמר בדעתו, ודוגמא לדבר דינא דתוכ"ד כדיבור, שכתב הר"ן דהוא משום דלא בגמר דעתו הוא עושה ודעתו שיוכל לחזור בתוכ"ד, ומשא"כ בגיטין וקידושין, דלכאו' ודאי דהגם דזהו שורש הדין, מ"מ מכח זה נקבעה ההלכה דתוכ"ד כדיבור דמי מלבד בגיטין וקידושין, ותו א"צ לדון בכל גוונא וגוונא אם גמר בדעתו או לא.

ויש לדון עוד עפי"ז במש"כ הריב"ש סימן שכ"ח דקודם הדיבור מאן לימא לן שלא הי' אדם מקנה דשלב"ל, ?אך בשו"ת שו"מ תליתאה ח"ב סימן קס"ג תמה ע"ד הריב"ש מד' הרמב"ם פ"ו מערכין הל"ג שהוכיח דאף דאין אדם מקנה דשלב"ל מ"מ אם אמר הרי עלי להקדישו ה"ה חייב להקדישו, מיעקב אבינו שאמר וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך ונאמר אשר נדרת לי שם נדר, ואי נימא דקודם הדיבור הי' אדם מקנה דשלב"ל, אין ראי' מיעקב אבינו, עכ"ד.

ב] והנה בקוב"ש הוכיח דדינא הוא דאין אדם מקנה דשלב"ל, ואי"ז משום חיסרון גמ"ד, ממש"כ בכתובות דנ"ט. דהואיל ואדם אוסר פירות חבירו עליו אדם אוסר דשלב"ל, ואם הא דאין אדם מקנה דשלב"ל, הוא משום דלא גמר בדעתו, א"כ מה ענין זה לפירות חבירו.

אך נ' דיש לדחות בזה, דהנה ז"ל הרשב"א בכתובות שם, אמר ליה אביי, בשלמא אדם אוסר פירות חבירו עליו שכן אדם אוסר פירותיו על חבירו, אלא יאסור דשלב"ל על חבירו שכן אין אדם אוסר פירות חבירו על חבירו, דדשלב"ל דכותה הוא דמה שאינו בעולם אינו שלו ואיך הוא אוסרו על חבירו, כלומר ובשלמא עליה דידיה מצית למימר לפום מאי דמדמית להו דמצי למיסרי לפי שאדם אוסר פירות חבירו עליו אבל על חבירו אי אפשר, עכ"ל, וצ"ע מש"כ הרשב"א דהא דל"מ בדשלב"ל הוא משום שאינו שלו, דאטו זה כל הטעם דל"מ בדשלב"ל, והרי בהקנאה לדשלב"ל ל"ש כלל טעם זה.

ונ' פשוט במכוון ד' הרשב"א, דבנדרים דעיקר החלות הוא דחייל הדיבור עצמו, וע"כ אף שאסר עליו לאחר ל' ל"מ לחזור בו אף תוך ל', הרי דכל הא דל"מ בדשלב"ל, הוא רק משום שעדין אינו שלו, וזהו דמדמי דשלב"ל לפירות חבירו.

והנה בדעת ר"מ דפליג וס"ל דאדם מקנה דשלב"ל, נ' דאי"ז משום דס"ל דחשיב עכשיו כבעלים, אלא היינו דס"ל דמצי להקנות מכח זכייתו דמחר, ועפי"ז מתבאר מה דלכאו' ילה"ע, דאם בדשלב"ל ל"מ משום דל"ש שיחול ע"ז ההקנאה, וגם משום שאינו בעלים, א"כ נמצא דר"מ דפליג על ב' החסרונות הללו פליג בתרתי, אך להנ"ל לא פליג אלא בחדא, דמצי עביד מכח מחר, וע"כ ליכא לב' החסרונות הללו, וז"פ.

ולפ"ז נמצא, דמש"א בגמ' דבנדרים מהני משום דאדם אוסר פירות חבירו עליו, היינו דמה"ט מצי חייל עכשיו, וליכא בזה לכל עיקר החיסרון דאין אדם מקנה דשלב"ל, דכל פלוגתת ר"מ וחכמים היא במקום דל"מ חייל עכשיו, מכח דאין החפץ בעולם או מכח שעדין אינו בעלים, ובזה נחלקו אם מצי עביד מכח המחר, אך בנדרים מצי חייל עתה, ול"ש עיקר פלוגתייהו.

ולפ"ז לעולם י"ל דהא דאין אדם מקנה דשלב"ל הוא משום דלא גמר בדעתו, ואך דכל עיקר הא דאמרינן דלא גמר בדעתו, הוא רק משום דל"מ חיילא ההקנאה אלא מכח המחר, ובזה אמרינן דלא סמכה דעתו ע"ז, אך כל דמצי חיילא ההקנאה מכח מה שיש בידו עכשיו, שפיר הוא גומר בדעתו, וע"כ בנדרים דאדם אוסר פירות חבירו עליו, ומצי חייל הנדר מכח מה שבידו עכשיו, ליכא כלל חיסרון דגמ"ד, וז"ב בעזה"י.

ועי' עוד בחי' הרשב"א שם שכתב, ז"ל, ומיהו לדידן אפילו עליה דידיה לא מצי אוסר מה שלבל"ע, דל"ד לפירות חבירו דהתם איתנהו הכא ליתנהו, כך פי' הרשב"א דמונפשליר ז"ל, ואינו מחוור בעיני דכולה מכילתין דנדרים מוכחא הכין דאדם אוסר דשלב"ל על עצמו וכו', עכ"ל.

וביאור ד' הרשב"א ממונפשליר הוא, דלדידן הא דל"מ לאסור מה שלא בא לעולם, אי"ז רק משום שאינם שלו, אלא הוא גם משום דל"מ חייל נדר על דשלבל"ע, דומיא דהקנאות וקידושין דל"מ חיילי על דשלב"ל, ולפ"ז לא מצינו לדמות כלל להא דאדם אוסר פירות חבירו עליו, ודו"ק.

ובעיקר המבו' בד' הרשב"א דבדשלב"ל איכא ג"כ משום חיסרון בעלות, הנה כ"ה גם בל' הר"ן ב"ב דס"ג., עיי"ש, אך עי' בחי' הגרש"ש ב"ב סימן ל' שהאריך דבמעשי ידים ובפירות דקל ליכא משום חיסרון בעלות, וצ"ע עוד בענין זה.

ג] מסוגיא דיבמות דצ"ב: דאי לאו דדלאי לך חספא, ופירש"י, ז"ל, אי לאו דאמרי לך לא הוית מסיק אדעתיך דטעמא משום דלא תפסי בה קדושי השתא הוא אלא דאין מקנה דשלב"ל ואפילו יש בידו לעשות עכשיו, עכ"ל, נ' לכאו' דאין שורש הגריעותא בדשלב"ל, משום שאין בידו עכשיו את הכח לפעול, אלא הוא דין בפנ"ע, דל"מ לפעול על דשלבל"ע, וע"כ ס"ד דהוא אף במקום שבידו לעשות עכשיו.

ועי' עוד בד' התוס' בכתובות דמ"ב. שדנו דל"מ תנאי בדשלב"ל, עיי"ש, וג"ז מוכיח כן, דהתם הרי ליכא חיסרון כלל בכחו לפעול, ואפ"ה דנו התוס' דלא יהני, משום דל"ש לפעול על דשלבל"ע.

ועפי"ז שמא יש לפרש מש"נ במק"א מד' הראשונים דגם ירושה לעובר תליא בהפלוגתא אם אדם מקנה לדשלב"ל, דכיון דדינא הוא דל"מ חייל על דשלב"ל, הרי דמכח זה י"ל דגם ירושה דממילא ל"מ חיילא לעובר, דזכיית ממון דעובר עיקר דינה הוא לגבי כשיוולד, ודינא הוא דלא חייל מידי כלפי דלשב"ל, ואכתי צ"ע רב בזה.

ובחזו"א דמאי סימן י"ז, ז"ל, דטעמא דדשלב"ל לא מהני שלא נתנו דיני התורה אלא על הדברים שהאדם משמש בהן ושליט עליהן ובזה אמרינן דמה שבידו הן בכלל באי עולם ותשמישי בני אדם, והלכך לא נאמר זה אלא על פירות מחוברין שבידו לתלשן או על א"א שבידו לגרש וכיו"ב אבל גירות ושחרור אינו מתיחס אליו שאין תשמישי האדם לברוא אנשים על הארץ אלא ע"י מעשיו נסתבב הדבר, אבל שאר דברים שבידו לא הוי דשלב"ל, עכ"ל.

ד] כתב בתשו' מהרש"ך ח"ב סימן כ"ז, ז"ל, ועוד ראיה שזאת המכירה מכירה גמורה היא, דכי אמרינן שאין אדם מקנה דשלב"ל הוא דוקא שלא החזיק בו הלוקח אבל אם החזיק בו הלוקח לא מפקינן מיני' וכו', והנה בנדו"ד שתפס הלוקח היין ושם היין באוצרו מי הוא זה שיקח אותו מידו ומרשותו, וג"כ כל עוד שהמוכר אינו חוזר בו קנה הלוקח כמו שאמר רב נחמן אף משבאו לעולם יכול לחזור בו נראה שאם לא חזר בו המכירה מכירה. ואם כן כאן שלא חזר בו נמי המכירה מכירה גמורה ומי שיקח אותו מן הלוקח גזל גמור בידו, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דבר חדש, דגם במוכר דשלב"ל חיילא המכירה, ואך דזכות המוכר הוא לחזור בו ולבטל המקח, ושמעתי לדמות ד"ז לדין מק"ט, דמשמע בכ"ד דאי"ז אלא זכות לבטל המקח, וע"כ גם בלא דינא דמחילה בטעות, כ"ז שלא חזר בו המוכר הויא המכירה מכירה גמורה, וכדמדייק לה מלישנא דר' נחמן דיכול לחזור בו.

ועי' בעליות דרבינו יונה ובנמו"י ב"ב ד"פ. בדין מוכר פירות שובך, שכתבו דכ"ז שלא חזר בו צריך התנא להשמיענו הדין, עיי"ש, ובשיעור אא"ז הגר"ח זצ"ל הביא מזה דכ"ז שלא חזר בו המוכר המכירה קיימת, אך התם הי' מקום לדחות, וצ"ע בזה.

ובנתיה"מ סימן ר"ט סק"ג, ז"ל, קדם הלוקח ותפס, נראה דמיירי בשדה שהיה בקנין כסף דמהני באחר זמן כמבואר בסימן קצ"א, ובמטלטלין כגון שאמר לו משוך וקנה לאחר שיבוא לעולם והלך ומשך אחר שבא לעולם, א"נ שהקנה לו הקרקע בכסף ואגבו המטלטלין ופירש לו שגם הקרקע לא יקנה עד שיבואו המטלטלין לעולם, דאז בשעה שחל הקנין על הקרקע חל ג"כ על המטלטלין באגב וכו', וכיון שהיה על ידי קנין רק דלא קנה משום דשלב"ל מהני תפס, אבל אם הקנה לו בקנין סודר דגם בבא לעולם רק שמקנה לו לאחר זמן לא קנה מטעם דהדר סודר למריה, אפילו תפס לא מהני, עכ"ל, ולכאו' מבו' מדבריו דכל שתפס ה"ה קונה מכח המעש"ק שעשה מתחילה, וע"כ בעינן שיהא בכח המעש"ק ההוא לקנות, וזה מתבאר ע"פ הנ"ל דכ"ז שלא חזר בו המקח קיים, וע"ז הוא שנאמר דינא דתפס, דכל שכבר תפס ולקח לעצמו, תו ל"מ המוכר לחזור בו, וממילא המקח קיים, ואכתי הדברים צ"ע רב.

1. אמנם בד' הנוב"י שתמה ע"ד השואל מבו' דמפרש לד' התוס' בע"א, וכן מבו' בד' הרש"ש, ויל"פ דהיינו, דס"ל דבנתינת המעות ליכא חיסרון דדשלב"ל, ואף דלא חייל הקנין, מ"מ מהני נתינת המעות דתו לי"ב משום כלתה, וע"כ כשלקחה הגזלן דעתו להקנות בנגזל במעות אלו, ועי' ב"ש אהע"ז סימן מ' סק"ט שנקט לא כן, אלא כל שנתן מעות לקידושי דשלב"ל ונתאכלו, ל"מ לקדשה עתה במעות אלו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)