ציונים והערות -5
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / שחיטה / שחיטה ציונים והערות

חשוון מס' 2

# שחיטה מפורעת [דף ל. - :]

**דעת רש"י**

**דעת השאלתות**

**דעת רבינו חננאל**

**פסק ההלכה**

# דעת רש"י

**בקצרה**- **לרש"י** חתך בג' מקומות באותו צד, **תוס' והרא"ש** פירשו ברש"י דבמקום אחד היה רוב, **הרמב"ן הרשב"א והר"ן** הניחו דברי רש"י בצ"ע. ועי' **ספר התרומה** הלכות שחיטה סי' ח' [עומקא 102], וכ"כ **היש"ש** בסוף סימן ז' [עומקא 182] דשחט כולו חשיב מפורעת. **תוס'** הקשו וכי פריך משנים עי' **מהר"ם** **וחת"ס** **ובארוך מש"ך**. עי' **ראבי"ה סי' אלף פ"ו ובשטמ"ק** על הגליון מה דהוסיף ברש"י, ועי' רא**פרישה** סי' כ"א ס"ק ג', כ"כ **הש"ך** סי' כ"א ס"ק ג' [עומקא 143]. עי' **תפארת יעקב** מש"כ בריש שמעתין. **מהלך נוסף** ברש"י, עי' **מגיד משנה** פ"ב משחיטה ה"ה, ועי' היטב בכל דברי **האו"ז** סי' שע"ח [עומקא 100].

**אר"י א"ר השוחט בב' ובג' מקומות שחיטתו כשרה, כי אמריתה קמיה דשמואל א"ל בעינן שחיטה מפורעת וליכא.**

**א. פירש רש"י** "שחתך כאן וחזר והתחיל לשחוט למטה או למעלה", [למטה ולמעלה אין הכונה צד העורף וצד הגרון, אלא למעלה לכיוון הראש, ולמטה לכיוון גוף הבהמה, וכמו שפרש"י ד"ה ב' אוחזין בסכין, ושני החיתוכים היו בצד אחד של הסימנים]. ו**הראשונים** הקשו על רש"י, דממנ"פ אי חתך במק"א רוב, א"כ שחיטה מפורעת היא, ואי לא חתך רוב בודאי לא יהני, דכיון שעשה כל החיתוכים באותו צד בסימן, אין כאן כריתת הסימן, דבעינן לחתוך רוב עוביו או חללו של הסימן. ו**הרמב"ן והרשב"א** הניחו דבריו בצ"ע. **אמנם תוס' והרא"ש** פירשו דאחרי שחתך מיעוט במקום אחד חזר ושחט רוב במקום אחר, ואפ"ה אינה מפורעת דכיון שישנו עוד חתך, לא מירווח בית השחיטה[[1]](#footnote-2). **והיינו** דהמציאות היא שתמיד מקום החיתוך רווח ונפתח [כפה], ואז הוי השחיטה מפורעת ומגולה, אבל כאשר יש עוד חתך בסימן, אזי אין מתפשטים החתכים לכאן ולכאן ואין השחיטה פתוחה ומגולה.[[2]](#footnote-3) ועי' **ספר התרומה** הלכות שחיטה סי' ח' [עומקא 102] דכל זה שייך כשלא שחט אלא רוב, אבל אי שחט כולו ודאי מפורעת ומובדלת היא, וכ"כ **היש"ש** בסוף סימן ז' [עומקא 182][[3]](#footnote-4).

**והנה** לפי ביאור זה הנדון בסוגיין הוא על מה ששחט רוב אי כשר אע"פ שאינו מפורע. **וקשה** דהחתך שאין בו רוב יהא מטריף מדין נקובת הוושט[[4]](#footnote-5). **ועי' ראבי"ה** [אלף פ"ו]"ולא חשבינן לנקב הראשון נקב לטורפה, דכיון דבשחיטה עסיק ולא שהה, אף על פי שגמר במקום אחר כולה חדא שחיטה היא, וכשירה". **וכן** הודפס על הגליון מהשיטמ"ק שאיירי שלא שהה בין חתיכה לשחיטה, וכוונתו כהנ"ל, וכ"כ **הפרישה** סי' כ"א ס"ק ג' "ולא נטרף במה שחתך בושט בפעם הראשון ושחט אח"כ במק"א כיון שהיה דרך שחיטה ולא שהה בנתיים", וכ"כ **הש"ך** סי' כ"א ס"ק ג' [עומקא 143]. וחזינן שלכו"ע יכול החיתוך להצטרף לשחיטה, ולכך אין הנידון אלא משום שאינה מפורעת, **ודבר זה צ"ב טובא** דהרי במקום שחתך מיעוט אין בו שיעור שחיטה, וכיון ששניהם באותו צד [ואינו מוסיף בכריתת רוחב הסימן], איך יצטרף לשחיטת הרוב.

**עי' תפארת יעקב** דדן לבאר דברי רש"י כמש"כ תוס' דאיירי שחתך מיעוט, ואח"כ חתך רוב, **אמנם** לאו מטעמייהו [דאינו רווח], אלא דין מפורעת הוא דבעינן שחיטה במקום אחד, ולפיכך א"א לצרף את החיתוך הראשון לשחיטה, כיון שיש הפסק ביניהם ואי"ז מפורעת, וכיון שאינו מצטרף הרי הוא מטריף, אבל אי לא בעינן מפורעת אפשר לדון את כולה לשחיטה גדולה [אבל מתוס' וכל הראשונים דלא פירשו כן ברש"י, חזינן דמ"מ אפשר לצרף את החיתוך לשחיטה].

**ב. במאירי** נוקט דבאמת כוונת רש"י בשלא שחט במק"א רוב, אלא שמצרפים את כל המיעוט שחתך בג' המקומות, וז"ל "היו כל השחיטות במזרח הסימן או בצד אחר שלו ואין רוב באחת מהן אין כאן שחיטה, אף על פי שגדולי הרבנים פירשו בין בשנים ושלשה מקומות והכשירוה, אנו אין לנו שהרי אין כאן לא רוב חלל ולא רוב היקף". **וכ"כ במגיד משנה** (לר' יהודה כלץ) פ"ב משחיטה ה"י, דדעת בעל התרומות דאפילו מעט כאן ומעט כאן ואפילו בסימן אחד מצטרף לרוב, ומצדד דזו גם כוונת רש"י.

**וכן מפרש האו"ז** סי' שע"ח [עומקא 100] בדעת רש"י וז"ל "שבין שניהם הוי רוב דהוי שחיטה כשירה, **וזה החידוש דאע"ג דאין רוב במקום אחד** אפ"ה כשירה, ואהא פליגי שמואל ורשב"ל"[[5]](#footnote-6). ועיי"ש עוד דכתב דגם בשחט רוב בב' מקומות נחלקו[[6]](#footnote-7) [ודלא כתוס'], **וצריך לבאר דבריו** דהנה לשיטתו פליגי אי בעינן רוב במקום אחד או לא, וא"כ כאשר שחט כ"א רוב ליכא לחסרון דאין רוב במקום אחד, וע"כ הטעם משום שלא מרווח רווח וכמש"כ תוס', וא"כ יש כאן ב' מחלוקות. **ועיקר** שיטה זו בפרוש רש"י צריך בירור דהרי בעינן לכרות את הסימן, והרי גם אחרי צירוף הכל, אינו נחשב כרות, וכמו שהקשו כל הראשונים.

**והנה ברש"י ד"ה** מפורעת כתב מגולה ונכרת **דהיינו במקום אחד**, וכן בד"ה חץ שחוט. משמע דזהו הפסול, **ולדרך הראשונים** ניחא מאוד דהפסול הוא משום כמה מקומות, אמנם לפי ביאור התוס' צ"ב, דהרי אין הפסול משום מקום אחד אלא משום דלא רווח. ועי' רש"י י"ט: ד"ה מפורעת.

# פירוש השאלתות

**בקצרה**: יעוין **בשאלתות** [עומקא 27] והו"ד בתוס' ובראשונים, ועי' **ברא"ש** סי' ד' מה שהוסיף בדבריו. ועי' **בראבי"ה** [סימן אלף פ"ו] בשם אביו רבינו יואל וכן **במאירי** דהביאו ראיה לדבריו. ועי' **בתבו"ש** בסימן כ"א ס"ק ו'. עי' **יש"ש** סי' ז' [עומקא 182] דכתב דאין מקור מהגמ' לחידושו ועי' **תבו"ש** כ"א ס"ק ו' [עומקא 173] וכן איתא בחי' **הגרע"א** ועי' היטב בדברי הרמב"ן. עי' **ביה"ל** בסימן כ"ד סק"ד [עומקא 229] מה שהביא בשם **הראש יוסף**, **והביה"ל** שם סק"ה נחלק ע"ז.

**השאלתות** [עומקא 27] פי' דאיירי כששחט ב' מקומות בהיקף הסימן, והוסיף השאילתות בתו"ד שאפי' חתך זה שלא כנגד זה, כיון שבין הכל יש רוב ונמצא רוב רוחב הסימן כרות ומהני. ולדעת שמואל אי"ז מצטרף משום דבעינן שחיטה מפורעת. והו"ד בתוס', **וביתר ביאור ברא"ש** סי' ד' [עי"ש במעדני יו"ט דמדגיש ההבדל בין רש"י הנ"ל לשאילתות בפי' השני, דלרש"י כל החיתוכים היו בצד אחד], וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והר"ן בשמו.

**והנה** מש"כ בשאילתות שבלא דינא דמפורעת מצרפים את החיתוכים שהם זה כנגד זה להחשיבם כרוב, לכאו' הוא פשוט, דכיון שהם בהיקף אחד הרי יש כאן כריתת רוב רוחב הסימן, [ואדרבה יש לעיין מה טעם החולקים (עי' תבו"ש כ"א ס"ק ו') וס"ל דגם לרב דלא בעי מפורעת יש לפסול זאת], **אמנם** מש"כ באופן השני דמהני אף זה שלא כנגד זה הוא חידוש גדול, **ובר"ן** כתב "אילו תצרפם במקום אחד יהיה בהן רוב בהיקפו של סימן כשר", וצ"ב טובא דכמו שהקשו כל הראשונים על רש"י דבעינן רוב עוביו או רוב חללו, כן יקשה לפי' זה בשאילתות כיון שחתך זה שלא כנגד זה. **ועי' מאירי** שבאמת יש שמפקפקין בדברי השאילתות, וכן רבינו יונתן מלוניל חולק על הדין השני בשאילתות[[7]](#footnote-8). **ועי' בדברי הרא"ש דכתב "**וכן מסתבר דחיות הסימן יוצא בחתיכת רובו ויש כאן רוב בצרוף**",** וצ"ב במה פליגי הראשונים. ועי' **בראבי"ה** [סימן אלף פ"ו] בשם אביו רבינו יואל וכן **במאירי** דהביאו ראיה לדבריו ממה שאמרו לקמן מ"ה א' דניקבה כנפה מצטרפת לרובא, וכי היכי דמצטרפת לרוב להטריף ה"נ מצטרפי לרובא להכשיר, **ועי' בתבו"ש** בסימן כ"א ס"ק ו' בדעת החולקים על השאלתות, דיש לדחות דאף דלענין טריפה הוי טריפה בכה"ג, מ"מ לא סגי בזה לשחיטה, כמו שמצינו בנקובת הוושט דהוה טריפה ולא סגי בהכי לשחיטה, דבשחיטה הקפידה תורה טפי ובעינן דליפוק חיותי' בקרוב טפי[[8]](#footnote-9).

**ביש"ש** סי' ז' [עומקא 182] כתב דאין מקור מהגמ' לחידוש השני דהשאלתות דמהני אפי' זה שלא כנגד זה, אמנם כתב **התבו"ש** כ"א ס"ק ו' [עומקא 173] וכן איתא בחי' **רע"א,** דבאמת מפורש כן בהא דתניא לקמיה דאפי' אחד למעלה ואחד למטה, ולדעת רב מפרשינן לה בב' סכיני ותרי גברי, ולמעלה ולמטה היינו לצד הראש ולצד הגוף, הרי דמהני אפי' זה שלא כנגד זה[[9]](#footnote-10). **והנה ברמב"ן מבואר** דלד' השאילתות מתפרש הא דתניא אחד למעלה ואחד למטה, דלמעלה הוא בצד הסימן שכנגד הפנים, ולמטה הוא בצד הסימן שכנגד העורף, ולפי"ז לא שמעינן מינה דמצטרפין אפי' זה שלא כנגד זה, וכ"כ **הראש יוסף**.

**הביה"ל** בסימן כ"ד סק"ד [עומקא 229] הביא בשם הראש יוסף, דכל ששחט בב' וג' מקומות ואח"כ המשיך שחיטתו וצירפם, שחיטתו כשרה, [וכתב דלהך מ"ד משכח"ל שהי' בקנה בעוף], **והביה"ל** שם סק"ה נחלק ע"ז דבכה"ג שחיטתו פסולה, כיון דכשנשחט רוב הסימן ה"ה פסוקת הסימן ברובו והוי כאילו נפסק כולו, ועדיין אין בו הכשר שחיטה, ומה שמצרפם אח"כ ל"מ מידי, כיון שכבר נפסק רוב הסימן וכמנח בדיקולא דמי, וכ' דדמיא למש"כ הש"ך דשחט שליש ודרס שליש ושחט שליש פסול כיון דנפיק חיותא בפסול, **ולכאו'** הוא תלוי בגדר הפסול דשחיטה מפורעת האם הוא שוה לכל הפסולים או דענינו שלא נחשב לשחט כלל דאי"ז הצורה של שחיטה ואינו אלא צירוף של 'חבלות והטרפות', דאם הוא כלא שחט כלל יכול הוא לתקן ולפרוע[[10]](#footnote-11).

# דעת רבינו חננאל

**בקצרה** – **תוס' והראשונים** הביאו פירוש בשם הר"ח וכן נראה **ברגמ"ה, ברמב"ם** פ"ב ה"י כמש"כ **המ"מ** שם, ועי' **בהעמק שאלה** [עומקא 27]. בגמ' מתיב רבי אבין וכו' עי' **ראש יוסף וחת"ס** במהדו"ב.

**בתוס' הביאו** פי' ר"ח דאיירי ששחט את הושט קרוב לצד הראש ואת הקנה לצד השני, וכתב המ"מ פ"ב משחיטה ה"י דכן נראה דעת **הרמב"ם וכן ברבינו גרשום** בכולא שמעתין, ומש"כ רגמ"ה ד"ה השוחט בשנים, דמיירי באלכסון ולא מהני, אע"פ דלק' מסקינן דאלכסון מהני, **היינו** דהכא אי"ז אלכסון סמוך, אבל לק' באותו מקום שמסתיים שחיטת הקנה התחיל הוושט והכל באלכסון.

**כתבו** התוס' דלא משכ"ל לר"ח ג' מקומות, וכ"כ הרשב"א דדינו ודאי אמת, אמנם אי"ז מתיישב בלשון. **ועי' בהעמק שאלה** [עומקא 27] שפירש דר"ח מודה במקצת לדין השאלתות, אלא דבא לפרש מהו שנים ושלשה מקומות דהרי אין חידוש בשנים יותר מג', וס"ל דכל דין השאלתות דאפי' בזה שלא כנגד זה הוא דוקא בב' סימנים היינו ששחט הושט לצד הראש והקנה לצד החזה, אבל באותו סימן לא מהני אלא בזה כנגד זה וזהו דינא דג' מקומות, יעו"ש. **ולחידודא** יש לישב, דמשכח"ל ג' מקומות בבהמה שיש לה ב' קנים דמסתברא דצריך לשחוט כולם[[11]](#footnote-12).

**בגמ' מתיב רבי אבין וכו'** אמאי והא ליכא שחיטה מפורעת. **צ"ב** דלכא' כל מה דבעינן שחיטה מפורעת הוא דוקא באותו סימן, אבל כאשר כל סימן מפורע בפ"ע סגי. **ומתבאר בזה** דהוא דבר פשוט דנחשב למעשה שחיטה אחד וב' סימני החיות נחשבים כסימן אחד שצריכים להיכרת במקום אחד, ורק זו שחיטה מפורעת.

**הקש' הראש יוסף** למש"כ התוס' בדעת רש"י, דהא דשוחט בב' וג' מקומות ל"ה שחיטה מפורעת, הוא משום דבכה"ג לא מירווח רווח ואין בית השחיטה מגולה, **א"כ** מ"ט יש לפסול בשחט את הקנה ואת הושט בב' מקומות. **ועיי"ש שכתב** דבע"כ דמודה רש"י לדינא דהר"ח דגם בכה"ג חשיב כשחיטה שאינה מגולה. **וכ"כ החת"ס**.

**עי' בראש יוסף ובהעמק שאלה** דהקשו לדעת ר"ח מהו החשש דכאשר שנים שוחטים שיטרפו זה על זה, **ובשלמא** לרש"י ניחא דהחשש שמא כ"א לא ישחוט רוב, וכן לשאלתות שמא יחד לא יהא רוב, וכמש"כ תוס' ד"ה דלמא, **אבל** לר"ח צ"ע, דכיון שכ"א שוחט סימן אחר ודאי יעשה רוב, וכי בעוף מיירי.

**נמצאו בשמעתין** ג' שיטות, רש"י, שאלתות, ורבינו חננאל, [ועי' ברמב"ן שהביא פירוש נוסף, דשחט ב' שחיטות ואין ידוע מחמת איזה שחיטה נתכשר, ולשמואל בעינן שיהא גלוי מחמת מה הוכשר וכתב דהם דברי הבאי ושיבוש].

# פסק ההלכה

**בדין שחיטה מפורעת** כתבו כל הראשונים דהלכה כרב דמסייע ליה פשטות לשון המשנה דב' אוחזין, וכן ברייתא דשחט את הקנה, וכן רב ושמואל הלכה כרב באיסורי, וכן מהא דאכל משופרי שופרי, ועי' **מגיד משנה** הלכות שחיטה (לר' יהודה כלץ) פ"ב שכתב, דפסקו כל הפוסקים כרב, זולת רבינו האיי ורבינו שרירא ורבינו שמואל בן חפני שפסקו כשמואל, ואין להם בזה טעם ברור. ועי' **ראש יוסף ותפארת ליעקב** דשרי לכתחילה לאכול משחיטה זו ולכך קאמר הש"ס דשקיל משופרי שופרי, דלא תימא דמה שאכל מזה הוא משום שעת הדחק וצורך גדול. **והנה ברב נתבארו כמה פירושים, פירוש דר"ח** הוא מוסכם כמבואר בברייתא דר' אבין וכ"כ הרשב"א והרמב"ן. לפרוש **השאלתות** הסכימו תוס' הרמב"ן הרשב"א הרא"ש והר"ן כוותיה, **והתבו"ש** בסימן כ"א סק"ו כתב דדעת רש"י ור"ח לחלוק על דין השאילתות, ועיי"ש שחשש לזה לדינא, אבל פשטות הפוסקים אפשר דרש"י והר"ח אינם בהכרח חולקים על השאלתות.

**לדינא** - מהרש"ל ביש"ש [סי' ז'] פסק כשמואל, ובתבו"ש בסק"ט וסקי"א כתב דראוי לחוש גם לדעת הסוברים דקי"ל כשמואל, וע"כ יש לחוש לדינא לפסול גם בגונא דרש"י ובגונא דהר"ח. **אך** בשו"ע סי' כ"א ס"ג [עומקא 143] פסק כשאלתות דמהני בשחט רוב בכמה מקומות כגון שנתהפך הסימן, ומהני אפי' אם החתך הוא זה שלא כנגד זה, אבל אם הכל בצד אחד [כפשטות רש"י] לא מהני אלא אי ישחוט רוב כשר. ולכא' כן הוא עיקר למעשה אחרי דהשו"ע הרמ"א והגר"א בכללם, פסקו כרב בלא פקפוק, וכן ביד יהודה כ"א סק"ד האריך דאין לחוש להחמיר בזה. **אמנם עי' ש"ך** ובית הלל שם, דלמעשה כיון דאנו מחמירים דשהייה אפי' משהו הוה טריפה. וא"כ לא משכח"ל כל דין זה אלא כשלא הגביה הסכין [כגון שנדחף הסכין ממקום למקום - פמ"ג]. **ובבית הלל** הוסיף דבזה"ז נוהגים כל השוחטים והבודקים להטריף אם שחט בב' מקומות משום חשש שהייה. ושמעתי מרבני שחיטה דכן נהיגי האידנא בכל מקום.

1. **עי' חת"ס** דביאור זה מדויק ברש"י דכתב '**שחתך** כאן' היינו מיעוט, ואח"כ 'התחיל **לשחוט**' דהיינו רוב. [↑](#footnote-ref-2)
2. **כתבו תוס'** וכי פריך משנים אוחזין וכו'. **עי מהר"ם** דדבריהם אינם מובנים, דמתבאר בקושייתם ובתירוצם דאם שחט רוב בב' המקומות אזי שפיר רווח בית השחיטה, ולכאו' הא שאינו רווח הוא מציאות פשוטה [כיון שאין הקנה בריא ומתוח] ואין הבדל אם שחט מיעוט או רוב. **ועי' חת"ס** שתירץ דענין 'לא רווח' הוא חשש שהחתך הראשון ירווח ויתגבר על השני שלא ירווח, ולפיכך הקשו דאם יש רוב בב' מקומות א"כ ממנ"פ יש להכשיר. **ועי' בארוך מש"ך** [עומקא 144] דכוונתם לומר דאילו גמר הראשון לפני תחילת השני היה כשר, והטעם שפסול משום שהשני התחיל לפני שגמר הראשון רוב, והשני אינו מפורע משום שיש חתך בצידו. אמנם לשון תוס' כיון דכבר נפסלה תו לא הדרא ומתכשרא הוא דחוק מאוד לפי"ז. ועי' **ראש יוסף** [כאן, ולקמיה דף ל: על תוד"ה החליד, ד"ה ודע] דכוונת תוס' דאם חתך רוב הרי הוא תמיד רווח מפני שהוא פתח גדול, וכמו דאם חתך כולו ודאי הוה מפורעת, וכל החסרון הוא משום שלפני שנעשה לרוב לא רווח וכבר נפסל. [ועיי"ש דהוסיף דהנ"מ למ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס, אבל למ"ד אינה לשחיטה אב"ס לא אכפ"ל הא שבתחילת השחיטה לא היתה מפורעת, וזהו הסיבה שהובאה שמעתא זו הכא]. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ו****הראש יוסף הקשה** עליהם קושיא גדולה, דהרי שחיטה שחל בה פסול לא הדרא ומתכשרא וכמש"כ תוס' בשמעתין, וא"כ כיון שכשחתך רוב לא היתה כשירה היכי תחזור ותתכשר. **ואולי יש ליישב** דשאני הכא דהמשיך את אותו המעשה, ולפיכך ע"י סופו הרי הוא מגדיר את תחילתו דשחיטה זו מפורעת היא, ולא דמי לדברי התוס' דלא המשיך את אותו המעשה אלא שבא להתכשר ע"י מעשה אחר. [↑](#footnote-ref-4)
4. **שהרי** איירי שקודם חתך המיעוט ואח"כ שחט הרוב כמש"כ להדיא הרא"ש, דאל"כ כבר הוכשרה השחיטה. ועי' לקמיה הערה ו'. [↑](#footnote-ref-5)
5. **אמנם** לכאו' אפשר דכוונתו כפי' השאלתות השני [שהביאו התוס' הו"ד לקמיה], שחתך כמה חיתוכים בכל הקף הסימן זה שלא כנגד, אולם מהא דבהמשך דבריו הביא לדברי השאלתות אלמא לא פירש כן ברש"י, אך יעו"ש דלא הביא מהשאלתות חידוש זה דמהני אפי' זה שלא כנגד זה, וא"כ לעולם אפשר דכך פירש ברש"י אבל אי הכל היה בצד אחד לא מהני, **אמנם** מכל דבריו שם נראה דרק בשאלתות נתחדש לו הענין דב' צדדים, וכן מורה שם כל לשונו יעו"ש. ויותר מזה יעו"ש שהקשה על השאלתות וז"ל, מאי מותיב ר"א וכו' מב' אוחזין וכו', הו"ל לשנויי הכא כגון ששניהם שוחטים בצד א' אחד למעלה דהיינו מצד הראש, ואחד למטה דהינו מצד החזה, עכ"ל, **והיינו** דינא דרש"י דהובא לעיל [שלדבריו ליכא קושיא ורק על השאילתות הוקשה לו] **הרי** דנקט דדינא דרש"י הוא בדוקא בצד אחד. **אמנם** בגוף שאלתו יש להתבונן טובא, דמתבאר דדינא דרש"י דצד אחד הוא יותר פשוט מדינא דהשאלתות, ולכאו' איפכא הדבר וכמו שהקשו כל הראשונים, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-6)
6. **עי' היטב** בדברי האו"ז ופשטות לשונו נראה דאף אם שחט רוב, ואח"כ שחט עוד רוב, הרי"ז מגרע ופוסל את השחיטה הראשונה, ובעמק שאלה [עומקא 28] כתב דכוונתו לדעת רש"י דפוסל בשהייה ובכל הפסולים שנעשו במיעוט בתרא, **אלמא** לא אמרינן דלא ייפסל אחר דהוכשר, וה"נ לא שנא. **אולם ביש"ש** סוף סימן ז' [עומקא 182] כתב, שאחר ששחט רוב והוכשר ושחט עוד אין השחיטה נפסלת משום שכבר הוכשרה והיתה שחיטה מפורעת, וגם לשיטת רש"י ששהייה במיעוט בתרא פוסלת, התם הכל כחדא שחיטה אבל בשמעתין כיון ששוחט התוספת במקום אחר הוא כאילו שחט ביד או ברגל, עכ"ד. **ואולי** הוא תלוי נמי מהו גדר פסול שחיטה שאינה מפורעת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. וז"ל "לא מיירי שישחוט אחת למעלה בטבעת הגדולה ואחד למטה שנים או שלשה חוליות לטבעת גדולה והשלישית סמוך לחזה, דבכי האי גונא לא מצטרפי לרוב להכשר כיון שאין זה כנגד זה, אף על פי דמצטרפין לפסלה ברוב קנה פגום כדאמר באלו טרפות (דף מ"ה), אלא פירושו ששוחט בשנים או שלשה מקומות זה כנגד זה בקנה או בושט שחיטתו כשרה אף על פי שיש בין שחיטה לשחיטה הפרש קצת ומצטרפת לרוב דלא בעינן שחיטה מפורעת, עכ"ל.

   **תוס' והרא"ש** כתבו ובשאלתות פירש וכו' ועוד פירש בשאילתות שאפי' וכו' זה שלא כנגד זה, **והיינו** דהוא חידוש בפנ"ע. **אמנם ברשב"א** הביא זאת בחדא בבא, וכן הוא בשאלתות ונראה דאינו חידוש בפ"ע, ועי' היטב ברמב"ן. [↑](#footnote-ref-8)
8. **והנה** טעמו דשמואל דבעינן שחיטה מפורעת ולא מצרפינן מה שחתך בכמה מקומות, **לכאו' נראה** דאינו מטעם דיש בזה אפוקי חיותא טפי, וכן נראה ממה שאמרו בסוגיין דלדעת שמואל אם שחט את הקנה במקום אחד והושט במקום אחר פסול, הרי שאע"פ שבקנה לבדו ובוושט לבדו חתך חיתוך גמור, אעפ"כ לא מהני, אלא פלוגתתם אם צריך שחיטה במק"א או לא, **ומה דדנו** הראבי"ה והמאירי להוכיח דנפיק חיותיה אפי' כשהוא עשוי נקבים נקבים, היינו משום דבשחיטה בעינן גם חיתוך רוב וגם נפיק חיותיה, ומעתה לרב דמכשיר אפי' שאינה מפורעת וס"ל דלהלכתא דרוב סימן שפיר מצרפים אע"פ שאינו ממק"א, ובודאי בעינן נמי דנפיק חיותיה ואהא הביאו ראייתם. ומעתה נסתלקה ראיית התבו"ש מנקובת הוושט דהתם לא מהני לשחיטה כי בנקב לא נתקיים דין חיתוך של רוב, והכא לרב איכא צירוף לרוב ומתקיים האי דינא. **אמנם** לשון הראשונים משמע דהביאו ראיה לענין צירוף לרוב, **וי"ל** דגם בטריפות שייך ענין רוב וכמבואר לעיל כ"ט. דאי מחצה על מחצה כרוב ה"ה בטריפה, ואהא הוכיחו הראשונים דאפשר לצרף לרוב בכה"ג, **וגם לפי"ז** לא קשה מנקובת הוושט דהתם לא מתקיים דין רוב. [↑](#footnote-ref-9)
9. **עיי"ש שהקשה** על הרא"ש מ"ט כתב וכן מסתברא וכו' והרי מפורש כן ומדוע צריך ללמוד כן מסברא. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ובד' התוס'** בד"ה מתיב, מבואר לכאו' דבכה"ג שחיטתו כשרה, עיי"ש דאיירי כששנים שוחטים ואחד השלים ועשה רוב והרי כבר היה רוב ע"י שניהם ונפסל מדין שאינה מפורעת, ואפ"ה מתכשרא השחיטה ע"י שהמשיך האחד והשלים לרוב, ואפשר לדחות הראיה דהכא שבאותו מעשה ממש המשיך והשלים הרוב, הרי בזה הוא מגלה ומגדיר, שמתחילה שחיטתו מפורעת.

    **והעירו עוד**, דבל' הרשב"א מבו', דאף למ"ד דשוחט בב' וג' מקומות ל"מ, מ"מ כל ששחט רוב במקום אחד שפיר דמי, ומשמע דהוא אף כשבמקום הב' או הג' שחט רוב, והרי דמהני מה שהשלים אח"כ לרוב, להכשיר את שחיטתו, וזה חידוש טפי מגוונא דהביה"ל, דבגוונא דהביה"ל שהשלים שחיטתו וצירפם, נמצא דעכשיו הוי ההכשר מכח הרוב הראשון ששחט, אך בגונא דהרשב"א הרי גם אחר ששחט רוב במקום הב', אין ההכשר ע"י הרוב הראשון, ואפ"ה מכשרינן לה, אמנם אי"ז מוכרח בדברי הרשב"א. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וכן הביא בדרכי תשובה** סי' כ"א סק"ז, אחיעזר ח"ב ס"ח אות ט. ועי' ברמ"א ל"ג ס"ה דלכא' היא טריפה, אמנם נפק"מ בשחיטתה – לטהרה מידי נבילה, ועי' אחיעזר שם. [↑](#footnote-ref-12)