שיעור ד סי_ קיב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / סימן קיב- קיד שיעורי עכו_ם

**שיעורי הלכה**

**פת עכו"ם**

**[סי' קיב שיעור ד]**

## איסור הפשטיד"א וראיה מזה אם יש ביטול ברוב

**[המשך סעי' ו]** הנה נתבאר לעיל שדעת המחבר להתיר פת שנילוש בביצים, אפילו אם הביצים טוחים על פניו, והרמ"א מחמיר. וכתב המנחת יעקב (כלל סט ס"ק ב) שבשעת הדחק יש להקל, וכן דעת הפרי תואר (ס"ק ט), וטעמם שלא מצאנו מי שמחמיר בזה. והיינו שאף שבתורת חטאת (שם) כתב שהתוס' והרא"ש והאו"ה מחמירים בזה, כתב המנח"י שם שיש לפרש דברי התוס' להקל וכן הביא מהרשב"א והר"ן, וצריך לבאר מחלוקתם.

**והנה** בתוס' (חולין סד. ד"ה סימנין) כתבו לאסור את הפשטיד"א וז"ל 'אין להתיר
 עיסה של פשטיד"א שאפאו עובד כוכבים שהשמנונית הוא בעין על העיסה וגם מתחילתו הוא נאסר משום בישולי עובדי כוכבים, ולא דמי לעיסה שנלושה בביצים שהביצה נתבטלה מתחלה ולא נאסר מעולם'. הנה בתחילה כתבו לאסור משום שהשמנונית בעין, ואח"כ כתבו שכיון שמעורב בה בשר ודגים אף שבלועים, הרי בתחילה נאסר כשהיה בעין ואח"כ נבלע בפשטיד"א.

**ויש** להבין דברי התוס' בב' דרכים: דהנה הגר"א הבין שיש כאן שתי טעמים
 להחמיר, הא' מחמת מה שנאסר בתחילה ואח"כ נבלע בעיסה, ועוד שיש איסור מחמת מה שטוח על פניו, דהנה להלן סי' קיג (סעי' ג) כתב השו"ע גם כן את האיסור של של איפנד"א, והוסיף 'וכן ירקות הנאכלים חיים שבשלם עם בשר, אסורים, מפני ששומן של בשר נבלע בהם', והדבר צ"ב מה הוסיף בדין הירקות יותר מפשטיד"א, הרי גם בפשטיד"א אסור משום שנבלע בה בשר. וכתב הגר"א (שם ס"ק ח) וז"ל 'וכן ירקות כו'. ר"ל אף על גב שאין השומן בעין ולא שייך טעם הראשון של תוס' שהוא בעין, וז"ש ונבלע'. ומבואר דעתו שיש שתי טעמים בתוס' לאסור את הפשטיד"א וכמו שנתבאר. ולפי"ז מוכח בתוס' שבישולי עכו"ם אינם בטלים ברוב, שהרי אסרו מה שנאסר בתחילה אף כשהוא בלוע בפת, ולכך ירקות שבלעו בישולי עכו"ם אסורים אף כשאין האיסור ניכר.

**אולם** בהג' רע"א על איסור האיפנד"א שכתב השו"'ע (סי' קיג שם) כתב שאע"פ
 שבישולי עכו"ם בטלים ברוב, הכא גרע דהשומן נראה וניכר בעין בתוך הפת, וכן הביא מהמנחת יעקב (כלל עה ס"ק כו). והדבר פלא שהרי רע"א אזיל על דברי המחבר, ודעת המחבר להדיא להתיר בביצים טוחין על פניו אף שהוא בעין. ועי' בפמ"ג (סי' קיב ש"ד ס"ק כג) שנתקשה בזה וז"ל 'ואפילו אם נאמר דניכר שומן בתוך העיסה, מכל מקום להמחבר [סעיף ו] אף ביצים טוחים שרי. ולזה י"ל החילוק, דהתם מקודם שטחו לא הוה בשולי עובדי כוכבים, מה שאין כן איפנד"ה [היינו שהפמ"ג מבאר שלדעת המחבר באופן שנאסר קודם לכן אוסרים כשהנבלע ניכר בתערובת]. ומכל מקום קשה מה שכתוב בסימן קיג סעיף ג' ירקות עם בשר אסורים הירקות, והלא בטיל הוא ברוב, וצ"ע.

**והנה** לדעת הגר"א שטעמו של המחבר להתיר בביצים שטוחים על פני הפת
 משום שחזותא לאו מילתא היא, לא קשה קושיית הפמ"ג אמאי החמיר המחבר באיפנד"א, דהתם השומן הנבלע בפת לא נעשה לחזותא. וע"כ ס"ל שההיתר בטוח על פניו הוא מחמת שזה גוף אחד ולכך בטל וכדברי הפרי תואר, ולכך הקשה דכמו"כ יש להתיר את האיפנד"א אף שהאיסור ניכר. ולזה תירץ שכיון שכבר נאסר כשהוא בעין לא מהני מה שנעשה עכשיו כגוף אחד, אולם אם האיסור אינו ניכר בטל ברוב אבל כל שניכר אינו בטל ברוב.

**אלא** שעיקר פירושו של המנח"י שהאיסור באיפנד"א הוא מחמת שניכר
 האיסור, מלבד קושייתו של הפמ"ג יש להעיר עוד שהמחבר כתב טעם האיסור מפני שהשומן נאסר כשהוא בעין משום בישולי עובדי כוכבים, ונבלע בפת. ולדברי המנח"י למה הוצרך לומר שהשומן כבר נאסר הא אף בלא זה אסור כיון שהוא עתה בעין. וע"ז נדחק הפמ"ג שלדעת המחבר צריך צירוף ב' הטעמים לאסור בתערובת שנאסר קודם ושניכר בתערובת. אולם מדין הירקות שנתבשלו עם בשר דקדק הגר"א סי' קיג סק"ח שבעצם בישול עכו"ם לא בטל ברוב.

**אולם** דעת הרמ"א [תו"ח כלל עה דין ח, ועי' רע"א (סי' קיג סעי' ג') שהביא כן מהרמ"א להלן
 סעי' יד שכתב לעניין פת עכו"ם שבטל ברוב] וכן דעת הש"ך (ס"ק כג) שבישולי עכו"ם בטלים ברוב. ולשיטתם ביאור התוס' על כרחך הוא כדרכו של הפמ"ג שכיון שכבר נאסר קודם לכן אסור כל זמן שניכר האיסור בתערובת [ובאמת לפי"ז קצת צ"ב אמאי לא השיג הרמ"א על המחבר במה שכתב לאסור ירקות הבלועים שומן בשר].

**והעולה** מכל זה שמקור הדין שבישולי עכו"ם בטלים ברוב הוא מכח זה
 שלומדים ששני הטעמים שכתבו התוס' שנאסר קודם ושניכר בתערובת הכל טעם אחד ואין לאסור רק בצירוף ב' הטעמים, א"כ מבואר שדבר שנאסר קודם ואינו ניכר בטל ברוב.

**וכיון** שהלכה רווחת בישראל להתיר בישולי עכו"ם ברוב כדעת הש"ך וכמו
 שמבואר בפמ"ג בהנהגת השואל (ח"ג אות לו), א"כ אין מקום לחומרת הרמ"א בביצים טוחים על פניו, שהרי בתוס' מבואר שצריך לב' הטעמים, ואף כשניכר ולא נאסר קודם לא יהא איסור, ונראה שזה טעמו של המנח"י שכתב להקל בשעת הדחק וכתב שאין לזה מקור.

**ויש** להביא ראיה לזה שיש לבאר דברי התוס' שהכל טעם אחד לאסור מלשון
 האיסור והיתר (שער מד דין ז) שכתב לבאר איסור הפשטיד"א וז"ל אבל הכא היה הדג והשמנונית בעין לבדו ואינה מתערבת תוך העיסה לגמרי כמו הבצים ונאפה קודם שנאפה הפת ונאסר אז מיד משום בישול כנעני, ומבואר שעירב כאן שתי הדברים גם שהוא ניכר וגם שכבר נאסר קודם לכן ודוק.

## בלילתן רכה דינם כפת או כתבשיל

**וכתב** הרמ"א ואותן נילו"ש שקורין קיכלי"ך או מיני מתיקה שקורין לעקי"ך,
 הם בכלל פת ובמקום שנוהגים היתר בפת של עובד כוכבים גם הם מותרים, ולא אמרינן שיש בהם משום בשולי עובד כוכבים. ויש מיני נילו"ש שקורין קיכלי"ך שאופין אותם על ברזלים ומושחין הברזל בשעת אפייה בחלב או חזיר, באותן יש ליזהר ולאסרן. וכן המנהג. וכתב הש"ך לבאר שההיתר בנילוש הוא משום שבלילתן עבה ויש להם תואר לחם אבל בבלילתן רכה אין להקל. והנה יש חילוק גדול למעשה בין חומרת בישולי עכו"ם לפת עכו"ם שבפת עכו"ם סגי שישראל ידליק את האש כמו שמבואר להלן (סעי' ט), אבל בבישולי עכו"ם לדעת המחבר (סי' קיג סעי' ז) לא סגי בזה אלא צריך שהישראל יניח את הקדירה על האש.

**וא"כ** יל"ד בעוגות שבלילתן רכה [כגון עוגת טורט] אם סגי לדעת המחבר בהדלקת
 האש. ולדעת הש"ך מבואר להחמיר ועי' ב"מ (בהג' לשו"ע כאן) שכתב להקל בנילי"ש הואיל ובבלילתן רכה וכמבואר בתו"ח (סי' סט דין ד). ובתו"ח שם כתב בשם הר"י מפרי"ש שכיון שאם קובעים עליה סעודה מברך המוציא, א"כ חשיב כפת ולא כתבשיל וכן דקדק הב"מ מהפר"ח ותשובת הריב"ש להקל בבלילתו רכה שדינו כפת ולכך יש לסמוך גם להמחבר שמועיל הדלקת האש לחוד אף כהאפיה היא ע"י עכו"ם, וכדין פת.

## היו ביצים טוחין אם לרמ"א נאסרה גם הפת

**עוד** יש לדון בפת שיש עליה ביצים טוחין על פניו שלדעת הרמ"א הביצים
 נאסרו, יל"ד אם הפת נאסרת. דהנה ביד יהודה (סי' קה קצר ס"ק מד) הביא מהפמ"ג (פתיחה לתערובות סוף ח"ב) שהביצה אינה כחושה [אמנם בסי' פו (ש"ד ס"ק כא) היקל גם הפמ"ג שביצה היא דבר כחו וע"ע בשפ"ד בסי' קב (ס"ק א) שכתב שביצה היא ספק אם היא שמינה או כחושה]. וא"כ הפת תיאסר בכולה אמנם דעת היד יהודה שביצה היא דבר כחוש, ויש להקל באיסור דרבנן [עיי"ש], ולפי"ז סגי בקילוף כדי קליפה [ועי' בחלקת בנימין בביאורים שהביא עוד צדדים לסמוך על היד יהודה].

## במחלוקת הרשב"א והרא"ה אי אזלי' בתר שעת אפיה

**[סעי' ז]** **פת בעל הבית אסורה לעולם, אפילו קנאה פלטר ממנו, ואפילו שלחה לישראל לביתו. וכן אפילו שלחה אותו ישראל לאחר, אסורה לעולם. ושל פלטר, מותרת לעולם, אפילו קנאה בעל הבית ממנו, שלא הלכו באיסור זה אחר מי שהפת בידו עכשיו, אלא אחר מי שהיה לו בשעת אפייה.**

**הנה** פסק המחבר כהרשב"א שהקובע הוא שעת אפייה, והוכיח הרשב"א כדבריו
 שהרי אם אפאה ישראל ואח"כ קנאה עכו"ם לא נאסרה הפת ומוכח דאזלי' בתר שעת אפיה, אמנם הרא"ה דחה ראייתו דבפת ישראל ליכא שום איסור לכך אף כשקנאה עכו"ם לא נאסר, אבל פת עכו"ם היא אסורה רק שהתירוה משום חיי נפש, ודוקא בפת פלטר, ולכן כל שאינה פת פלטר או שכבר אי"ז חיי נפש חוזר הפת לאיסור. ועכו"ם שהזמינו לאכול אצלו חמיר יותר ולכך לעיל סעי' ג' כתב השו"ע להחמיר וכמו שמבואר בש"ך (ס"ק יב) שאף לדידן שקיי"ל להקל כהרשב"א בזה יש להחמיר.

## כשאין מצוי פת כלל

**[סעי' ח]** **יש מי שאומר דבמקום שאין פלטר מצוי כלל, מותר אפילו של בעלי הבתים. הגה: וא"צ להמתין על פת כשר, וכן נוהגין.**

**ובביאור** ההיתר כתב הגר"א שאיסור פת עכו"ם אינו חמור מדמאי שגם בדמאי
 התירו כשאין לו כדתנן (דמאי פ"ג מ"א) מאכילין את העניים דמאי ואת האכסניא דמאי והאכסניא הוא כאין לו. ועי' חלקת בנימין שתמה על זה. והפר"ח (ס"ק יח) מחמיר וכתב שהעיקר שאין להקל בזה כלל זולת אם עברו ג' ימים מעת לעת שלא אכל פת או בשבת משום עונג שבת. ולעניין מעשה כשאין אחר לכאורה אפשר להקל כהכרעת הרמ"א מיהו אם יכול להמתין עד שיעור מיל צריך להחמיר ובפת פלטר אינו ברור שצריך להחמיר להמתין שיעור מיל ועי' להלן (סעי' טו) לעניין הנזהר מפת עכו"ם שצריך להמתין.