2 בגדר כלי לטומאה ושבת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 17 כל הכלים

**בגדר כלי לטומאה ושבת המתוקן**

1. **שלח ליה רבא בריה דרבה לרב יוסף ילמדנו רבינו מחט שניטל חררה או עוקצה מהו אמר ליה תניתוה מחט של יד ליטול בה את הקוץ וכי מה איכפת ליה לקוץ בין נקובה לבין שאינה נקובה איתיביה מחט שניטל חררה או עוקצה טהורה אמר אביי טומאה אשבת קרמית טומאה כלי מעשה בעינן לענין שבת מידי דחזי בעינן והא נמי חזיא למשקלא בה קוץ אמר רבא מאן דקמותיב שפיר קמותיב מדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת נמי לאו מנא הוא מיתיבי מחט בין נקובה בין שאינה נקובה מותר לטלטלה בשבת ולא אמרו נקובה אלא לענין טומאה בלבד תרגמא אביי אליבא דרבא בגולמי עסקינן זימנין דמימלך עלייהו ומשוי להו מנא אבל היכא דניטל חררה או עוקצה אדם זורקה לבין גרוטאות.** מבואר בגמ' פלוגתת אביי ורבא אי איכא חילוק בין תורת כלי לטומאה לתורת כלי לשבת או דאיכא שייכות ביניהם, וגם בדעת רבא דמדמי שבת לטומאה הגמ' מחלקת בין גולמי לשברי מחטים. ומצינו כמה אופנים בזה ברבותינו הראשונים דבתוס' מבואר דרבא מצריך שיהא אפשרות שיהא כלי ע''י יחוד ושברי כלי לא הוי כלי גם ע''י יחוד [יעוין בתוס' מ''ט ע''ב], ובתוס' זבחים צ''ד נקט דמהני יחוד רק דמשליכם לאשפה ולא מיחדם. ומבואר בתוס' דבעינן אפשרות ליחוד רק או דסגי באפשרות גרידא או בעינן אפשרות שאמורה להתממש. ויעוין בט''ז שח ס''ק י''א דלמרות דלא מהני יחוד לגבי טומאה אולם אי מיחד בפועל מהני לגבי מוקצה וצ''ב דאי בעינן שיהא בו אפשרות שיחול בו תורת כלי לטומאה מה מהני יחוד בפועל.
2. **ובחידושי הר''ן נקט דגם לענין שבת בעי יחוד רק דהיחוד הוא בשעת התשמיש** ומחדש לפי''ז דאסור לטלטל לצורך מקומה. וז''ל, ולפי זה כי קתני מותר לטלטלה בשבת דוקא לצורך גופו משום דההיא מחשבה משויא ליה מנא אבל לצורך מקומה לא אא"כ חשב עליה בתחילה.
3. **ובמאירי בדף נ''ב ע''ב כתב וז''ל**, מחט בין שהיא נקובה בין שאינה נקובה עדיין מותר לטלטלה בשבת ואף על פי שהמחט שאינה נקובה אין תורת כלי עליה אחר שעומדת לינקב שהרי לא נגמרה מלאכתה לא נאמר כן אלא לענין טומאה שלא ליטמא עד שתנקב אבל לענין טלטול שבת הרי ראויה ליטול בה את הקוץ והרי הוא עושה אותה כלי במחשבתו. ומבואר ג''כ דמחשבתו משווי ליה כלי רק דמהני רק לאשווי איסור טלטול ולא לגבי טומאה.
4. **וברש''י יש שדייקו ממה דכתב דחזי לקוץ דמשמע דבהא גופא חשיב מוכן** והזמנין דממליך הוי רק סימן דיש בו האי שימוש, ועצם מה דחזי להאי שימוש מחשיבו כמוכן לזה, ויעוין עוד ברש''י נ''ב ע''ב ד''ה בגלמי וז''ל, התם הוא, דכל זמן שלא נקבה אינה מקבלת טומאה, דהא לא נגמרת מלאכתה, ולענין טומאה כלי מעשה כתיב שגמר כל מעשהו, ומיהו, לענין שבת שריא, דזימנין דממליך עלה ומנח לה הכי, ומשוי לה מנא לנטילת קוץ עכ''ל. ומבואר דגם בדעת רבא הוי חילוק בין הדין כלי לטומאה לדין כלי למוקצה. **וכן נראה בר''נ גאון** דף נ''ג ע''א וז''ל, ואשר אמרו בין נקובה ובין שאינה נקובה מותר לטלטלה בשבת ולא אמרו נקובה אלא לענין טומאה בלבד הוא דתירגם אביי אליבא דרבה בגלומי והוא ברזל חתוך שראויה להעשות מחט והואיל ויש לומר שאם ירצה בעלה לעשותה כלי יכול הוא לעשות כמו שאמרו זימנין דמימליך עלה ומשוי לה כלי מותר לטלטלה בשבת ''ונחשוב אותה לענין טלטול כמו הכלים והיא כמו מחט נקובה לענין שבת''.
5. **ויש לעיין דלפי''ז לכאורה בעינן דיהא לו חוד** **ורק דניטל הנקב,** דאל''כ קשה לומר דחשיב כחזי לנטילת קוץ, ורק אי עצם האפשרות יחוד לטומאה מהני לאשוויי כמוכן בהא יש מקום לדון אי יהני יחוד בכה''ג, אולם אי בעינן לאשוויי כעת כחזי לקוץ לכאורה בעינן שלכה''פ יהא בו חוד. ויעוין בבאור הלכה ש''ח סעיף י''א דנסתפק בזה וז''ל, נסתפקתי אם ה"ה באין לה חוד בעת חידושה הוא ג"כ מותר בזה או אפשר דעדיין לא חזיא אף לנטילת קוץ בזה ומהגמרא קכ"ג ע"א בסוגיא משמע קצת ג"כ הכי וצ"ע.
6. **ובר''ן מחלק בין כלי מתחילתו לשברי כלי** וז''ל, וכי אמרינן דשבת וטומאה כי הדדי נינהו ה"מ בדבר שהוא כלי מעיקרו ונשבר כגון מחט שניטל חורה או עוקצה אבל בכלי מעיקרא שבת וטומאה לאו כי הדדי נינהו כדאמרינן בפרק במה אשה [דף סג א] בירית טהורה ויוצאין בה בשבת ותנן נמי בסמוך גבי קנה של זיתים בין כך ובין כך ניטל בשבת. ובבאור כונתו יעוין בהגהות אנשי שם שגרס בכלי מעיקרא גם גולמי, אולם יעוין במהרש''א דגם הקשה מקנה של זיתים ומביא את תרוץ הר''ן דשאני כלי מעיקרו ומקשה לפי''ז על תוס' דהצריך בגולמי דיהא ראוי שיחול בו תורת כלי לטומאה. ומוכיח המהרש''א דגולמי הוי כשברי כלים. וז''ל, וי"ל כיון דלא נעשה הגלמי מעיקרא על דעת זה שיהיה כלי כמו שהוא ה"ל כמו שברי כלים ואי לאו שראוי לייחדה כך לא הוה מנא נמי לשבת. ולפי''ז גם בדעת הר''ן אפשר לומר דס''ל כתוס' ולא מוכרח גירסת האנשי שם דאפשר דעיקר כונתו לישב את הקושיא מקנה של זיתים.
7. **ובעיקר הקושיא מקנה של זיתים** יעוין בחזו''א מ''ג י''ג וכן באו''ש פכ''ה ה''ח דמישבים דהתם לא הוי גרעון בשם כלי רק דהוי הלכתא בקבלת טומאה דפשוטי כלי עץ לא מקבלים טומאה ובעינן ''תוך''. ואולי ניתן לומר דהחסרון בפשוטי כלי עץ הוי בעיקר תורת כלי דידיהו דלהעמיד עץ כ''כלי'' בעינן דוקא דיהא לו בית קיבול. **ויש לעיין בבאור שרש החילוקים בשייכות בין כלי דטומאה לכלי דשבת**.
8. **ונראה דיש לעיין בתחילת הסוגיא דדנה במחט שניטל חררה או עוקצה** ושרש הנידון כמו שמבאר רש''י אי בטיל שם כלי מיניה, וא''כ צ''ב מה הביאה הגמ' ראיה מהא דאיכא היתר טלטול במחט לנטילת הקוץ, הרי התם לא הוי חסרון בשם כלי, ובפרט דבפשטות היתר טלטול דצורך גופו לא מחייב דיהא קיים בחפץ יחס להאי שימוש וצ''ב.
9. **ונראה בהקדם הא דמצינו באביי דמחלק בין תורת כלי לטומאה לתורת כלי למוקצה דבטומאה ''כלי מעשה'' בעינן ובשבת ''מידי דחזי''.** ונראה דתורת כלי לטומאה ענינו בעיקר החפצא דכלי, דעמידתו בעולם הוי ככלי שתכליתו לשמש, ולא עומד כדומם, משא''כ תורת כלי למוקצה ענינו רק כהיכי תימצי להגדיר את ההתעסקות כהתעסקות שלא מנותקת משבת וזה ע''י הכנת החפץ, ונראה דזהו באור הגמ' דבטומאה ''כלי מעשה'' בעינן דהיינו שיעמוד כמשמש למה שקיים בו משא''כ לגבי מוקצה דענין הכלי להעמיד יחס להתעסקות סגי בהא דהוי מידי דחזי להאי שימוש.
10. **ונראה דכו''ע מודו להאי חילוקא** ובזה יתבאר הא דנקט הט''ז דלמרות דלטומאה לא מהני יחוד במחט שניטל עוקצה מ''מ לענין שבת מהני, דמאחר דבשבת העיקר תליא במידי דחזי, א''כ כל כמה שעומד בפועל להאי שימוש תו ליכא גרעון בהתעסקות, ורק בטומאה דבעינן להעמיד את מציאותו ככלי בהא לא מהני האי יחוד כיון דהוי חפץ שעומדים לזורקו.

**ויעוין עוד בחזו''א** ס''ק כ''ד דאיכא חילוק בין יחוד לטומאה ליחוד למוקצה דביחוד למוקצה סגי ביחוד לשבת אחת משא''כ לטומאה לאו מנא הוא עד שיהא מיוחד לתשמיש זה יחוד גמור.

1. **ונראה דלפי''ז יתבאר הא דהוכיחה הגמ' מהא דמהני טלטול במחט לנטילת הקוץ למחט שניטל עוקצה,** דלפי מה שנתבאר עיקר הא דבעינן תורת כלי במוקצה הוי בשביל להעמיד יחס כלפי ההתעסקות דליכא בה ניתוק משבת וא''כ גם בכלי שמלאכתו לאיסור כיון דעיקר עמידתו הוא לשימוש של האיסור דמיועד אליו א''כ גם בזה איכא חסרון בתורת כלי דידה לענין מוקצה, ולכן הוכיחה הגמ' מהא דמותר לטלטל לנטילת הקוץ דאיכא בחפץ הכנה להאי שימוש ומאחר דאיכא במחט הכנה להאי שימוש א''כ גם היכא דלא הוי נקובה דיינינן בה להך הכנה.

**ובעיקר היסוד דבעינן למידן בחפץ את ההכנה להאי שימוש שמטלטלו יעוין בשבולי הלקט** סימן קכ דמביא משו''ת הראב''ד קצ''א דמבאר את היתרא דלצורך גופו בכלי שמלאכתו לאיסור דהיכא דמטלטלו להיתר הוי כמלאכתו להיתר. וז''ל, שאינו דומה מוקצה מחמת גופו למוקצה מחמת מלאכתו דמוקצה מחמת מלאכתו כשמשתמש בו מלאכת היתר כבר הלך איסורו לאותה שעה, אבל מוקצה מחמת גופו כיון דאיתקצי לבין השמשות איתקצאי לכולא יומא והוי ליה כתרומה טמאה שהיא מוקצה מחמת גופיה עכ''ל. ונראה דגם היכא דמטלטלו לצורך מקומו למרות דליכא בזה יחוד בגוף החפצא לשימוש אחר מ''מ לפי מה שנתבאר דבהיתרא דצורך מקומו לא סגי במה דאיכא בזה צורך שבת אלא בעינן דיהא בזה יחס של שימוש ובזה נתבאר הנידון הנידון אי לטלטל דבר שלא ינזקו בו חשיב צורך מקומו [יעוין במשנת השבת עמוד רל מה דמוכיח מהראשונים דפליגי בזה]. א''כ ניתן לומר דלענין לאשווי כמוכן לשבת במה דמעמיד התעסקות של היתר.

ונראה דגם אי לא נימא כמו שמבואר בשבולי הלקט דבעינן להפקיע את עמידתו לאיסור אולם בהא איכא למימר דסגי בהא דאית ביה הכנה להאי שימוש ולא בעינן להפקיע את עצם התיחסותו ככלי שמלאכתו לאיסור [ואפשר דשרש הנידון בזה הוא אי כלי שמלאכתו לאיסור הוי הקצאה בגוף החפצא מחמת עמידתו לאיסור ובזה אפשר דבעינן להפקיע את עצם מציאותו של הכלי כ''כלי שמל''א'', או דהוי מכח גזירת כלים דסיבת האיסור מתחילה במעשה טלטול דלא חשיב כהשתמשות דשבת ולא הוי מצד הניתוק של החפץ מעמידתו ככלי להאי שימוש אלא כמצב בגוף הההתעסקות ובזה סגי הא דבפועל איכא לו הכנה להאי שימוש].

ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הא דמבואר בגמ' בדף מ''ו בהא דדנה את ההיתר טלטול בשרגא דנפטיה מכח הא דחזיא לכסויי ביה מנא ומבואר דבעינן דיהא בו תורת הכנה לשימוש שנעשה בו לאשוויי כמוכן, ורק דדנה הגמ' דכיון דהשימוש לכסויי ביה מנא מצד עצמו לא הוי שמוש כלי אלא מעשה עץ בעלמא ובצרורות לא מהני לאשוויי ליה תורת כלי הלכך לא יהני להתיר טלטול, ומוכיחה מטלטול תכשיטין בחצר דאסור להתקשט בהם ושימוש אחר בתכשיט הוי כמעשה עץ ואפ''ה מותר לטלטל ומזה מוכח דהיכא דאיכא תורת כלי שאני, וגם בזה סגי לאשווי כמוכן. ויעוין בתו''י שם דמבאר הא דלא הוכיחה הגמ' ממתניתין דריש פרקין דנוטל קורנס לבקע בו אגוזים. וז''ל, משום דהתם מיוחד נמי להיתר לפצוע בו אגוזים אבל השירין אין עשויין כי אם ללבוש וכיון דאסור להתקשט בהם ה''ל לאוסרן לטלטל אפ''ה כיון דאיכא תורת כלי עליה שרי. ומבואר ג''כ דבעינן לאשווי כמוכן להך שימוש הנעשה בו.

1. **ולפי''ז נראה דפלוגתת הרשב''א, והרז''ה והרמב''ן בדף קנד אי היכא דלא ראוי לשום דבר מצי לטלטל לצו''מ הוי רק ביחס לטלטול דמקומו,** ושרש הנידון הוא אי שייך לדון את טלטול דמקומו כהכנה בפני עצמה ולכן לא איכפת לן דליכא בו הכנה לשימושים בגופו, או דאפשרות טלטול דמקומו לא מגדיר את החפץ כמוכן ורק היכא דאיכא אפשרויות שימושים בגוף החפץ בהא חשיב דהחפץ מוכן להשתמשות בו עצמו ולכן מותר לטלטלו גם לצו''מ דסכ''ס חזי ג''כ להאי שימוש, אולם כל כמה דליכא אופן של שימוש בגופו הוי כמוקצה מחמת גופו ותו לא דיינינן להא דחזי לטלטול דמקומו ובהא כו''ע מודו דבמוקצה מחמת גופו דהחסרון בגוף עמידתו ככלי לא יהני אפשרות הטלטול למקומו להתיר את הטלטול ולאשוויי לכלי ורק דשרש הנידון הוא אי במצב דבפועל לא משתמשים בו תו איכא חסרון בגוף עמידתו ותו לא יהני אפשרות הטלטול דמקומו או דכיון דלא הוי חסרון בגופו אלא רק בהכנה בפועל בהא מהני אפשרות הטלטול דמקומו לדונו כמוכן.
2. **ונראה לבאר בזה את הסתירה ברמב''ן** דמצד אחד נקט כמו הרשב''א בדינא דר' נחמיה דלמרות דליכא אפשרות טלטול בגופו מותר לטלטל לצו''מ [דמזה הוכיח הרשב''א את יסודו] ומאידך גיסא בקרנא דאומנא נקט כהרז''ה דלא מצי לטלטל לצו''מ. ונראה דלאשוויי כאינו מוכן בעצמותו מכח העדר השימושים בפועל בעינן דסיבת ההפקעה תהא קיימת בגוף החפץ לולי גזירת מוקצה, ולכן בדינא דר' נחמיה דלולי גזירת מוקצה החפץ מוכן לשאר השימושים א''כ כשבאו לגזור ולאסור את כל השימושים בגופו לא אסרו טלטול דמקומו, משא''כ במוקצה מחמת מיאוס דהסיבה קיימת בגוף החפץ מחמת מאיסותו.
3. **ונראה דגם לרשב''א דנקט דגם היכא דהמניעה מחמת מאיסותו עדיין דיינינן ליה להכנה דטלטול דמקומו מ''מ אפשר דהיכא דהמניעה משאר השימושים קיימת בגוף החפץ דמצד מציאותו לא חזי לשאר השימושים ולא מחמת מאיסותו בהא אפשר דמודה הרשב''א דחסר בעמידתו ככלי**, ובזה יתבאר הא דנקט הרשב''א בדף לו דחצוצרות דהוי מוקצה לר' יהודה כיון דלא חזי לשום תשמיש אסירי גם בטלטול לצו''מ. וז''ל, ואסר כלי המיוחד לאיסור ואפילו לצורך גופו ולצורך מקומו כמטה שיחדה למעות והניח עליה מעות דאין מטלטלין אותה כלל כדאיתא לקמן (מ"ד ב') ואוקימנא כר' יהודה, והלכך שופר שמגמעין בו מים לפעמים לצורך גופו ולצורך מקומו שרי אבל חצוצרות שאינה ראויה לגמע בה מים כלל ומיוחדת היא לתקיעה דאסירא הוה ליה כמטה המיוחדת למעות ואסירא. ונראה בכונתו דכיון דמצד מציאותו של הכלי לא ראוי להאי שימוש בהא הוי חסרון בגוף עמידתו ככלי רק דנראה דלא סגי בעצם המצב המציאותי שלא ראוי לשימוש דא''כ אמאי לר''ש לא הוי מוקצה, אלא דמחמת מציאותו כלא ראוי דיינינן את הפקעתו משאר השימושים כמצב בחפץ כמו שנקט הרשב''א דהוי כמיטה המיוחדת למעות, ורק מחמת כן חשיב מוקצה, ובזה כבר איכא לפלוגתת ר''ש ור''י, דלר''ש דלית ליה מוקצה לא דיייניינן ליה כמצב בחפץ אא''כ דחיא בידיים.
4. **והשתא נראה לבאר את דעת רבא דמדמי שבת לטומאה,** דנראה דכל כמה דאיכא הפקעה מעצם מציאותו והויתו ככלי בזה לא יהני הא דחזי להאי שימוש להחשיבו כמוכן וחלק בזה על סברת הגמ' דנקטה דמה לי נקובה מה לי אינה נקובה ולכן נקט דתליא בתורת כלי לטומאה. רק דלדעת תוס' לזה אהני הא דמהני בזה ייחוד לתורת כלי לטומאה דבזה מוכח דלא יצא לגמרי מתורת כלי דאיכא בו סיבה לכלי ולזה סגי לענין לאשוויי מוכן, ובר''ן הצריך שבפועל יעמוד להאי שימוש ונראה דהא דמהני לזה ייחוד מכח גוף השימוש הוי מחמת דלענין זה אהני הא דאיכא לו כבר סיבה לכלי ורק המימוש בפועל בשעת השימוש.
5. **והמאירי ס''ל דלמרות דלענין טומאה לא מהני האי יחוד דשעת שימוש מ''מ לשבת מהני,** ובאור החילוק נראה על פי החילוק בין כלי לשבת לכלי דטומאה, דבכלי דטומאה דבעינן את היחס בגוף הכלי בהא לא מהני היחוד בשעת השימוש אלא בעינן שהיחוד יעמוד בגוף הכלי, משא''כ בשבת דסגי בעמידתו בפועל להאי שימוש ולא בעינן לאשוויי מכח זה ככלי הלכך סגי בעמידתו בשעת השימוש ככלי.
6. **ובבאור החילוק בין כלי מתחילתו לשברי כלי** נראה דהיכא דהוי שבר כלי איכא בזה הפקעה מעמידתו כ''כלי'' ובהא בעינן תורת כלי לטומאה משא''כ בכלי מעיקרו רק דחסר לו תנאים בהעמדתו ככלי כפשוטי כלי עץ בהא ליכא גרעון בתורת כלי דידיה לענין שבת דלאשוויי כמוכן להאי שימוש סגי בעצם הדבר דעמידתו היא בתורת כלי ולא איכפת לן אי איכא לו את כל תנאי הכלי. ובאור הנידון אי גולמי חשיב ככלי מתחילתו או כשברי כלי נראה דמצד אחד כיון דהוי בתחילת התהליך להעמידו ככלי הלכך גם בזה חשיב דעמידתו היא בתורת כלי או דכיון דנעשה לעמוד כ''מחט'' ועדיין ליכא בו נקב נמצא דכלפי שימוש דמחט הוי שבר כלי.
7. **ובעיקר הבאור בתוס' בזבחים דתליא אי דרך ליחדם יעוין בחזו''א** מג ס''ק כ''ד וביתר באור בס''ק י''ג, דלפי''ז לא בעינן כלל דיהא בו תורת כלי לטומאה, רק דתליא בהא ד''חזי ליה'' ולכן תליא אי רגיל ליחדם להאי שימוש, והא דהוכיחה הגמ' ממחט שנשברה מטומאה לשבת הוי רק ביחס לשימוש דנטילת הקוץ דמאחר דהוי שימוש שראוי להעשות בקוץ, הלכך לולי האי דזורקו לבין הגרוטאות ולא יקיים השבורה בשביל הקוץ, היה מן הראוי לדונו דחזי ליה, ולזה הוכיחה מטומאה דמהא דלא מהני יחוד לטומאה בהאי שימוש למרות דהוי שימוש הראוי מוכח דלא דיינינן ליה כקיים בכלי ולכן לא מהני גם לאשווי כ''חזי ליה'' לענין איסורא דמוקצה ולא חשיב עושה מעין מלאכה. ולפי''ז במחט שבורה גם תוס' בזבחים מודה דלא מהני יחוד והא דנקט דתליא אי דרך ליחדם הוי רק בהא דהקשה שם דחזיא למיתוח ובזה תליא אי דרך ליחדן או לא.