אבות נזיקין - הרב אלימלך וינברג
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

בס"ד

**תקציר סוגיותומראי מקומות בבא קמא [א]
חקירת האחרונים בגדרי חיוב ממון המזיקבגדרי אבות ותולדות ובגדרי המזיקין להלכותיהןבגדרי קרן תמה ובגדרי העדאה וחזקת ג' פעמיםפטור שן ורגל ברשות הרבים ובגדרי צרורות**מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלא': [PHONE_REMOVED]

**מהנלמד בבית המדרש לתורה שם משמעון גור בני ברקנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"א**

**גדרי חיוב תשלומין ושמירה בממונו המזיק**

בס"ד

**פרק א': בגדרי חיוב תשלומין בנזקי ממונו
[חקירת האחרונים אם חייב על עצם פעולת ממונו אלא שהשמירה 'פטור'
או חייב עבור גרמת הנזק במה שלא שמר]**

**ענף א': הוכחות מד' הגמ' והראשונים לב' הצדדים**

חקרו האחרונים **[חידושי הגרש"ש ב"ק סימן א', אבן האזל פ"א מנזקי ממון הלכה א' אות י"ד-י"ח, חידושי ר' שמואל ב"ק סימן א' מאות ב', מנחת שלמה [למוהרש"ז אויירבך זצ"ל] ב"ק סימן א', שיעורי נתיבות שלום ב"ק סימן א', חידושי רבי נחום ב"ק אות ב', ברכת אברהם מהדו"ת ב"ק דף ב. ענף ב']** בחיוב התוה"ק בתשלומין על נזקי ממונו, אם גדר החיוב הוא שחייב האדם על עצם מעשה ממונו המזיק, ומה שהוא פטור באופן ששמר הוא מגדר 'פטור' [או שעצם השמירה הוא 'פטור' או שפטורו הוא מגדר 'אונס'], או שטעם וגדר החיוב הוא דכיון שחייבתו תורה 'לשמור' על ממונו שלא יזיק לכך אם לא שמר והזיק הממון נחשב שהאדם עצמו גרם הנזק ע"י פשיעתו ולכך הוא חייב.

**אשכול א': הוכחות מד' הגמ' והראשונים להצד דגדר החיוב מחמת גרמת הפשיעה**

**[ענב א']:** **ב"ק דף נ"ו:** המעמיד בהמת חבירו ע"ג קמת חבירו חייב, **ובתוס' שם ד"ה המעמיד** 'ואע"פ שאין הבהמה שלו חייב מטעם שן ורגל, דאע"ג דכתיב בעירה כדידיה חשיבא הואיל והוא עשה', **ובאבן האזל שם אות י"א** כתב דדין זה מתבאר ביותר להצד דחיובו עבור בגרמתו בפשיעתו, וממילא למדו דאף גרמא כזו מחייבתו בחיובי נזקי ממונו, וצ"ב לפי"ז בגדרי הגרמא באיזה אופן אמרינן דגרמא בנזקין פטור ובאיזה אופן אמרינן דחייב מצד הפרשה של חיוב נזקי ממונו.

ואמנם **התוס' שם** כתבו 'כמו מדליק פשתנו של חבירו בנרו של חבירו', וי"ל דכוונתם דהוא 'ילפותא' מ'אש' שחייבה התורה משום ממונו גם המדליק באש שאינו שלו כמ"ש **התוס' בב"ק דכ"ב. בד"ה אשו משום ממונו** וגדר הדברים הוא שאם הוא עשה שהאש תזיק הרי הוא נחשב כ'בעל האש' וילפינן מינה אף לגבי חיוב שן ורגל דבכה"ג שהוא עשה הרי הוא נחשב כ'בעלים' וכ"מ מל' התוס' 'הואיל הוא עשה כדידיה חשיבא', ועי' **בברכת שמואל ב"ק סימן א' סק"ג בשם הגרי"ז** דע"י דין מעמיד נעשה כממונו וחשיב 'שור איש' ולכך חייב אף המעמיד בהמת הפקר, והסכים לזה בברכ"ש וביאר דזה מה דלמדו התוס' מדין אש דבמעמיד 'נעשה שורו' וכמו באש.

אלא שהדבר תלוי בגדר חיוב אשו משום ממונו לפי שיטת התוס' ודעימיה שחייב גם באש שאינו שלו, האם גדרו הוא שחידשה תורה שאף אש שאינה שלו 'הרי היא כשלו', וכ"מ **בתוס' חכמי אנגליה פסחים דף ה:** דאף אש הוא מכלל הדברים שאינו ברשותו ועשאן הכתוב כאילו הן ברשותו, או דגדרו הוא דבאש אין חיובו משום בעלותו אלא משום 'ההבערה' אלא שיש הבערה המתייחסת איליו לגמרי דמחייבינן ליה בחיובי חיציו ויש הבערה שמתייחסת איליו רק לגבי חיובי ממונו, וכ"מ מד' **הרשב"א בב"ק דכ"ב. בד"ה וריש לקיש בשם התוס'** 'ור"ל אמר משום ממונו אינו חייב אלא כחיוב ממונו ומיהו בחיוב ממונו חייב אע"פ שמדליק בגחלת שאינה שלו', ועי' **בתוס' דף כ"ב: בד"ה והיה גדי כפות לו** שכתבו דהיכא דקילב"מ בהדלקת האש הרי הוא פטור אף משום ממונו 'הואיל וע"י מעשה אחד בא הכל', ועי' **בברכת שמואל ב"ק סימן י"ז סק"ו** שהוכיח מד' התוס' דחיוב אש אינו כחיוב שור דהא זה פשיטא שאם יקנה אדם שור באופן של קלב"מ בחילול שבת וכיוצ"ב לא יפטר על כל מה שמזיק השור אח"כ, ומדפטרינן באש בכה"ג שבשעת ההבערה היה קלב"מ דאינו חייב אפי' משום ממונו בע"כ דגדר חיוב אש אפי' משום ממונו חלוק מחיוב שור וחיובו הוא 'על ההבערה' אלא דהיכא דכלו לו חיציו חייב ע"ז רק בחיובי ממונו, ועי' עוד **באבן האזל נזקי ממון פי"ג הי"ט מד"ה והנראה לי בטעמן** שמפרש שנח' הראשונים בדין אש היכא שלא הבעיר האש אלא קנה אש ולא שמר עליה אם הוא חייב משום ממונו או דכיון שאינו 'מבעיר' אינו חייב, וית' אי"ה להלן בהרחבה בסוגיא ד'אש'.

ובעיקר חיובא דמעמיד בהמת חבירו ע"ג קמת חבירו נחלק **הרשב"א בב"ק דף נ"ו: ד"ה המעמיד** ע"ד התוס' הנ"ל וסובר דחיוב מעמיד הוא מטעם אדם המזיק וחייב אף ברה"ר, וית' אי"ה בהרחבה גדרי חיוב מעמיד **להלן בפרק ג'.**

**[ענב ב']: בב"ק דף נ"ו:** מבואר דלסטים שהוציאו הבהמה לגוזלה והכישוה חייבים על מה שהזיקה הבהמה, **ובתוס' שם בד"ה פשיטא** 'דסברא הוא דגזלן נכנס תחת הבעלים כיון שהוציא מרשות בעלים שהיו חייבין בשמירתה ואין הבעלים יכולין לשומרה לפי שנגזלה מהם יש על הגזלן לשומרה דלענין נזקין איקרו בעלים כל מי שבידו לשומרה', ובפשטות מוכח מהכא כצד החקירה דחיוב נזקי ממונו הוא משום גרמתו בנזק ע"י פשיעצתו ולכן הגזלן שמנע מהבעלים השמירה ובידו לשומרה הוא נחשב לגורם הנזק.

אך האחרונים **בחידושי הגרש"ש ב"ק סימן א' בד"ה וכמו"כ ובאבן האזל פ"א מנזקי ממון ה"א אות ג' וד'** ביארו דהבר תלוי בקניני הגזלן להיות הבהמה ברשותו דלכך הוא נחשב כ'שלו' לענין חיוב נזקי ממונו, והדבר מוכרח מד' **התוס' שם בתי' השני** דגזלן נחשב בעלים יותר משותף הואיל וקמה ליה ברשותיה לענין טאונסין עיי"ש, וכן מד' **התוס' שם בתה"ד בשם הירושלמי** דדוקא גזלן שהוציאו ע"מ לגוזלה חייב בנזקיה ולא כשהוציאה ע"מ לאבדה, וית' אי"ה בהרחבה בענין חיוב גזלן בנזקי הבהמה **להלן בפרק ד'.**

**[ענב ג']: בב"ק דף מ"ה.** ד' שומרין נכנסו תחת הבעלים ואלו הן שו"ח והשואל נושא שכר והשוכר וכו', ונח' הראשונים ביסוד חיוב שומר במה שהזיקה הבהמה אם הוא חיוב כלפי המפקיד והוא כחלק מחיוב אחריותו על מה שהוזקה הבהמה הרי הוא נושא באחריות כלפי המפקיד על ההפסד שנעשה לו במה שהזיקה, או שהוא חיוב ישיר כלפי הניזק, ובפשטות נח' בזה **הרמב"ם והראב"ד בפ"ד מנזקי ממון הלכה ט'** אם שומר חייב בנזקיה היכא שלא קיבל עליו בהדיא דדעת הרמב"ם שחייב ודעת הראב"ד שפטור, ועי' עוד **ברמב"ם נזקי ממון פ"ד ה"ד** שפסק במוסר בהמתו לשומר דנכנסו תחת הבעלים ועל מה שהשומרין חייבים הבעלים פטורין עיי"ש, **ובהשגות הראב"ד שם** נסתפק בזה אם כשהשומר חייב הבעלים פטורין או שלעולם אין הבעלים ניצולין מיד הניזק והם ידונו עם השומר עיי"ש, ועיין עוד **ברמב"ם נזקי ממון פ"ד הי"א ובהשגות הראב"ד שם ובלח"מ שם,** ועיין **בחידושי רבינו חיים הלוי שם בד"ה והנה לענין הך דינא דמסרו לשומר**, ועי' עוד **בהגהות הגרא"ז על הרמב"ן בב"מ דף צ"ג:** מש"כ בשיטת הרמב"ן בענין זה, וית' עוד ענין זה בהרחבה **להלן בפרק ה'.**

ועכ"פ לפי שיטת הסוברים דחיוב השומר הוא כלפי הניזק מוכח לכאו' כצד זה של החקירה דחיוב הבעלים הוא מחמת גרמתו את הנזק ע"י פשיעתו ולכך אף השומר נחשב כגורם את הנזק ע"י פשיעתו, ועיין **באבן האזל ריש ה' נזקי ממון אות ב'** שהביא דרשת **המכילתא פ' משפטים סימן ק"ו וסימן קכ"ו** דיליף מקרא ולא ישמרנו להביא שומר חינם, ומפרש לה האבהא"ז דהכוונה לרבות שו"ח לחיובים על מה שהזיקה הבהמה, ולכאו' ביאור הדין הוא כנ"ל דמאחר שחיוב נזקי ממונו הוא על הפשיעה ריבתה תורה דהך פשיעה מתייחסת לשומר שהפקדון אצלו, [ועי' **בחידושי רבינו חיים הלוי שם** שכ' **בשם התוס'** דטעמא דשומר חייב בשמירת נזיקין משום דלענין נזיקין איקרי בעלים כ"מ שבידו לשומרו, אכן באמת **בתוס' ב"ק דנ"ו: הנ"ל** משמע לכאו' דחיובא דשומר אי"צ להאי טעמא שהרי הק' שם מנלן דגזלן חייב ואין ללומדו משומר לפי שיש דברים שהשומר חייב והגזלן פטור ולכן הוצרכו לחדש דסברא הוא דלענין נזיקין איקרו בעלים וכו', ומשמע בהדיא דחיובא דשומר הוא גם בלא טעם זה ודו"ק וצ"ע], אכן יעויין **באבן האזל שם באות ז'** שמבאר דאף חיובא דשומר הוא משום שהפקדון ברשותו לכמה דברים ו'רשות שומר' הוא הגורם שחייב על נזקי הבהמה ש'ברשותו'.

[ענב ד']: **בב"ק דף נ"ה:** ד' דברים התורה מיעטה בשמירתן....שן דכתיב ובער בשדה אחר עד דעביד כעין ובער רגל דכתיב ושלח עד דעביד כעין ושלח, ובפירש"י שם 'כעין שיאכילנה לבהמה בידים כלומר בפשיעה', ומשמע מזה דיסוד המחייב הוא פשיעת הבעלים מה דהוי כעין ובער וכעין ושלח בידים מחמת פשיעתו, דלהצד דבעצם המחייב הוא מה שממונו הזיק אלא שהשמירה היא 'פטור' קשה מאוד לומר דאם לא עשה 'כעין וביער' וכעין ושילח' זהו הגורם את ה'פטור' ודו"ק, **ובברכת אברהם ריש ב"ק** דקדק כן מל' רש"י שתלה הדבר ב'פשיעה' ובאמת הוא כבר מדוייק עוד יותר מעצם ד' הגמ'.

[ענב ה']: **בב"ק דף ט:** תנן 'כל שחבתי בשמירתו הכשרתי את נזקו, **ובפירש"י שם** בפירוש הראשון 'אם הזיק הכשרתי וזמנתי אותו היזק שלא שמרתיו יפה', ומפורש בד' רש"י דיסוד חיוב תשלומי נזיקין הוא עבור הפשיעה בשמירה שמחמת כן הוא נחשב 'מכשיר את הנזק', ועי' **בפירש"י שם** בפירוש השני שפירש בענין אחר, ומהפי' השני אין סתירה לגדר זה, ועי' **בחידושי ר' נחום בב"ק שם** שלמד כן מד' רש"י וכתב שכן הוא שיטתו בכ"מ במסכתין דיסוד התשלומין בנזקי ממונו הוא מחמת הפשיעה בשמירה.

וכן משמעות לשון **הטור חו"מ רסי' שפ"ט** 'כשם שאסור לאדם שיזיק את חבירו ואם הזיק צריך לשלם כך צריך לשמור ממונו שלא יזיק ואם הזיק חייב לשלם', ומשמע דיסוד חיובו תלוי במה שצריך לשמור ממונו ולא שמרו שהוא ההתייחסות לאדם עצמו כדמדמה לה לאדם עצמו שהזיק, ועי' **בשו"ת דברי יציב מהרה"ק מקלויזנבורג זי"ע** שהביא מהאחרונים שדייקו כן מד' הטור.

**אשכול ב': הוכחות מד' הגמ' והראשוניםדחיוב התשלומין הוא עבור עצם הדבר שממונו הזיק**

**[ענב א']: בב"ק דף ד:** אמרינן אברייתא דר' אושעיא דתני אף ד' שומרין באבות נזיקין, דהא דתנא דידן לא תנא להו לשמואל הטעם משום דבנזקי ממון מיירי בנזקי גופו לא מיירי, **ופירש"י שם** 'כל הנך דר' אושעיא הוא עצמו מזיק דהנך ד' שומרין הן הזיקו עצמם הואיל ולא שמרו כראוי', ואי נימא דחיוב נזקי ממונו הוא עבור פשיעתו שלא שמר א"כ הוי ממש כד' שומרין דהאדם הזיק בפשיעתו שלא שמר, וכן **הוכיח בחידושי הגרש"ש ב"ק סימן א' בד"ה אבל עכ"פ.**

**ובגמ' שם** אמרינן אדר' אושעיא דתני גם ד"א נזיקין וגם ד' שומרים 'תני הזיקא דבידים ותני הזיקא דממילא', ואם נימא דיסוד המחייב בד"א נזיקין הוא פשיעתו שלא שמר א"כ הרי כבר תני 'הזיקא דממילא' בד"א נזיקין, וכן הוכיח **בחידושי הגרש"ש שם.**

וכן הוא **בב"ק דף י:** דעבדינן צריכותא דלהכי איצטריך קרא דוהמת יהיה לו לפחת נבילה דניזק בין בשומרין ובין בממונו המזיק משום דאי אשמועינן בממונו המזיק הו"א 'משום דממונא קא מזיק' אבל בשומרין 'דבגופא מזיק' אימא לא, ומפורש בהדיא דחלוק גדר המחייב של ד' שומרין מגדר המחייב של ממונו המזיק, דבשומרין החיוב על פשיעתו שלא שמר ולהכי נחשב 'בגופא קא מזיק' ובד"א נזיקין המחייב הוא על מעשה ממונו.

**ובגמ' שם** עבדינן הצריכותא לאידך גיסא דאי אשמועינן בד' שומרים 'משום דממילא' אבל לגבי ד"א נזיקין ד'בידים' אימא לא הקיל כן רחמנא, ואף בזה מפורש לכאו' כנ"ל דבד"א נזיקין החיוב הוא על עצם מעשה ממונו ולכן הוא נחשב 'בידים' ומשא"כ בד' שומרים החיוב הוא על אי שמירתו שבזה נעשה הנזק 'ממילא', ועיין **בפירש"י שם** שכ' דגבי השומר חשיב הנזק 'ממילא' לפי שלא נתכוין להזיק משא"כ בשור נגח שנתכוין להזיק חשיב הזיקא דבידים, ואף זה ניחא רק אי נימא דבנזקי ממונו החיוב הוא על עצם 'מעשה ממונו' וממילא כשהשור נתכוין להזיק מחייבינן ליה על מעשה בידים, אבל אם המחייב הוא מה שפשע ולא שמר הרי הבעלים לא נתכוין כלל בפשיעתו להזיק והוי ממש כמו שומר, ופשוט.

**ובב"ק דף מ"ד:** אמרינן דלהכי יליף ר' שמעון נזקין שלא בכוונה לפוטרו מחיוב סקילת השור ולא יליף מכופר דחייב שלא בכוונה משום דסבר 'דנין חיוביה דשור מחיוביה דשור לאפוקי כופר דחיוביה דבעלים הוא', **ובברכת אברהם שם בשם הגרנ"ט** דמוכרח מהכא דחיוב תשלומי נזיקין הוא עבור עצם מעשה השור ומשא"כ חיוב כופר הוא עבור כפרת הבעלים על פשיעתו שלא שמר, דאי נימא דאף חיוב תשלומי נזיקין הוא עבור מה שגרם בזה שלא שמר א"כ היינו ממש חיוביה דבעלים כמו חיוב תשלומי כופר.

וכן הוא המשמעות הברורה בל' **הרמב"ם בפ"א מנזקי ממון ה"א** שכ' דכל נפש חיה שהיא ברשותו של אדם והזיקה חייב הבעלים בנזקיה 'שהרי ממונם הזיק', והוכיח מזה **באבן האזל שם** דהמחייב בנזקי ממונו הוא עצם הדבר שממונו הזיק, דהא לא כ' כלל הרמב"ן עדיין ענין חיוב השמירה והפשיעה בשמירה אלא נתן כלל דכיון שהוא ממונו חייב'שהרי ממונו הזיק'.

**[ענב ב']: בב"ק דף מ.** אמרינן דשור של יתומים שהמית אפוטרופסין פטורין מן הכופר משום דיתמי לאו בני כפרה נינהו, ולא הוי כשור של יתומים שהזיק שמשלמים אפוטרופסין נזק מן העליה, **ובשיטמ"ק שם בשם הרא"ה** ביאר, דלגבי חיוב נזיקין 'יתמי בני תשלומין נינהו אלא משום דלאו בני דעה נינהו מיפטרי' ולכך משלם אפוטרופוס, משא"כ לגבי חיוב כופר דהוי כפרה דאופטרופסין גופייהו ולא שייכי בהו יתמי כלל אין שום חיוב על היתומים וממילא אף האפוטרופוס אינו משלם עיי"ש, **ובברכת אברהם שם** הוכיח מכאן בהוכחה ברורה דחיוב נזקי ממונו הוא עבור עצם הדבר שממונו הזיק, דאי נימא דהחיוב הוא עבור הפשיעה בשמירה א"כ הרי אין שום פשיעה ליתומים במה שלא שמר האפוטרופוס וכל הפשיעה וגרמת הנזק היא שלו ומ"ש נזיקין מכופר, ובע"כ דחיוב נזקי ממונו הוא עבור עצם הדבר שממונו הזיק ולהכי שייכי בהו יתמי.

**[ענב ג']: בחידושי הגרש"ש ב"ק סימן א' בד"ה אמנם נלענ"ד** כתב דאם המחייב בממונו המזיק הוא מה שגרם את הנזק בפשיעתו א"כ הדין נותן שאם פשע בשמירת שורו והפקירו לפני שהזיק יהיה חייב על נזקיו כיון דהנזק נעשה מחמת פשיעתו, ונקט הגרש"ש לדבר פשוט דבכהא"ג פטור 'דמפקיר נזקיו לא מצינו שיתחייב רק משום בור אבל משום שורו פטור לכו"ע'.

והנה הגרש"ש לא ציין לזה מקור, אכן הדבר מפורש בהדיא **בתוס' דף כ"ב. בד"ה אשו משום ממונו** שהשיגו על **רש"י שם** שסבר דאשו משום ממונו היינו משום שהגחלת שלו והק' התוס' 'דאין לך אדם שיתחייב בדליקה שיפקיר הגחלים וידליק גדישו של חבירו', **ובחידושי רבי נחום שם אות קנ"א** הביא מש"כ **בשיטמ"ק שם** ליישב שיטת רש"י דאחר שפשע לא יועיל לו שיפקיר האש וילפינן לה מבור דלא מהני ההפקר לפוטרו ולא דמי לשור שפטור בכהא"ג עיי"ש, ומבואר בין מדברי התוס' ובין מד' השיטמ"ק בדעת רש"י דבשור לכו"ע לא יתחייב בכהא"ג שהפקיר שורו אחר הפשיעה וזה כדברי הגרש"ש.

ואמנם האחרונים ציינו לד' **הירושלמי ב"ק פ' המניח ה"ב** בהא דפליגי ר"י ורבנן בדין מפקיר נזקיו לאחר נפילה ור"י פוטר ואמרינן עלה בגמ': 'ר' זירא ור' לא תרוויהון אמרין מודה ר' יודה לחכמים במבקיר שור שנגח ברה"ר שחייב לא דומה נזק עומד לנזק מהלך', ומפורש לכאו' בהדיא דאמנם חייב בכהא"ג, ומד' הירושלמי יהיה ראיה ברורה לצד הראשון דהמחייב בממונו המזיק הוא הפשיעה ולכן אם פשע ונעשה הנזק מחמת פשיעתו אפילו לא היה בעלים על השור בשעת הנזק הרי הוא בחיובו.

**[ענב ד']:** יש לדון בממונו שהזיק בודאי והוא ספק אם שמר או פשע על מי להביא ראיה, ולכאו' הוא תלוי ממש בחקירה הנ"ל, דאם חיובו הוא עבור במה שפשיעתו גרם את הנזק א"כ כשיש ספק אם פשע הרי זה ספק בתחילת המחייב והממע"ה, אבל אם נימא דהמחייב הוא עצם הדבר שממונו הזיק והשמירה היא רק בגדר 'פטור' א"כ י"ל גבכהא"ג שהמחייב ודאי והפטור הוא ספק הרי הוא בחיובו כ"ז שלא יתברר פטורו, [בדומה למ"ש **המ"מ בפ"ב משאלה ה"ח** לגבי פשע והוא ספק אם בעליו עימו שכ' **הרמב"ם שם** שהוא חייב, וביאר המ"מ דכיון דפושע כמזיק וספק אם יש לו 'פטור' הרי הוא בחיובו].

**ובמנחת שלמה ב"ק סימן א' אות ח'** ציין לד' **הרא"ש בכתובות פ' אלמנה ניזונית סימן כ"ג** דמשמע מדבריו שעל המזיק להביא ראיה ששמר, וכוונתו למ"ש **הרא"ש שם בשם הרמב"ן** דהא דאין נזקקין לנכסי יתומים היינו לגבי מילי דאבוהון אבל במילי דיתומים גופייהו נזקקין להם, והביא שהק' להרמב"ן מהא דאי' **בב"ק דף ל"ט.** דמקשינן אדריו"ח דאמר דשור של יתומים שנגח מגבינן מעליית יתומים דהא ריו"ח אמר דאין נזקקין לנכסי יתומים קטנים, אלמא דאפי' במילי דיתמי גופייהו אין נזקקין להם, ותי' הרמב"ן דכי היכי דחיישינן במילי דאבוהון לצררי משום דאינהו בקיאי במילי דאבוהון 'הכא נמי חיישינן בנזקין לכי גדלי מייתי ראיה לפטורא ששמרוהו שמירה מעולה', ואם נימא דאין גובין מהמזיק עד שיתברר שפשע ולא שמר מה שייך לחשוש שיבררו היתומים ששמרו והרי כבר נתברר שלא היה שמירה, ולכאורה מבואר ומפורש בהדיא ממש דגובין מהמזיק אפילו לא נתברר אם פשע או שמר דכיון דממונו הזיק בודאי עליו להביא ראיה ששמר, ולכן כ' הרמב"ן דביתומים יש לחשוש שיביאו בגדלותם ראיה ששמרו וחיישינן לזה כמו דחיישינן בשטר היוצא עליהם שמא יביאו ראיה דאתפסיה אבוהון צררי, וזה ראיה ברורה וניצחת מד' הרמב"ן והרא"ש דיסוד חיוב תשלומי נזיקין הוא עבור עצם הדבר שממונו הזיק.

[ענב ה']: **בחידושי הגרש"ש ב"ק סימן א' ד"ה וכן מוכרח לדעתי** הוכיח מד' **המכילתא** הובא **בתוס' ב"ק דף ב. בד"ה ולא זה וזה** דקאמר דהוצרכה תורה לכתוב כריה אעפ"י שכבר כתוב שחייב על הפתיחה ואין ללומדו בק"ו דאין עונשין מן הדין, ואי נימא דכל הבעלות על הבור הוא רק גורם ל'חיוב שמירה' וחיוב התשלומין הוא כתוצאה מפשיעתו מחמת שגרם הנזק במה שלא שמר אין זה חיוב ממון מן הדין אלא הק"ו הוא על חיוב שמירה והוי כשאר דיני התורה שאפשר ללומדו ולחייבו מהדין, ובע"כ דהמחייב בתשלומין הוא עבור עצם הדבר שהבור שלו הזיק וממילא אם נלמוד שנעשה בעל הבור לחיוב ממון ע"י כריה בק"ו מפתיחה הוי שפיר חיוב ממון מן הדין.

**[ענב ו']:** עוד יש להביא ראיה ברורה מד' כמה ראשונים דחיוב נזקי ממונו הוא עבור עצם הדבר שממונו הזיק והשמירה היא רק בגדר 'פטור', דהנה שיטת **הרי"ף ורש"י בב"מ דל"ו:** דאליבא דאביי למ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב חיובו הוא אפילו כשהאונס אינו מחמת הפשיעה.

ומצינו מפורש **בתוס' ב"ק דף נ"ב: בד"ה ושכיחי גמלים וברמב"ן במלחמות ה' שם** דלאביי דחייב שומר על אונס שאינו מחמת הפשיעה הוא הדין בנזקי ממונו חייב על אונס שאינו מחמת הפשיעה עישה"ט, ודבר זה אין לו שום ביאור להצד דחיוב נזקי ממונו הוא עבור מה שהכשיר הנזק ע"י פשיעתו דהא בכהא"ג שהאונס אינו מחמת הפשיעה אין פשיעתון מכשרת הנזק כלל, ולכאורה יש כאן תשובה וראיה גמורה וניצחת דדעת התוס' והרמב"ן דחיוב נזקי ממונו הוא עבור עצם הדבר שממונו הזיק והשמירה הוי 'פטור', ויסודו של אביי דכל שתחילתו בפשיעה אינו נחשב 'שמירה' כלל וממילא חייב בין בנזקי ממונו ובין בד' שומרין [ואף בד' שומרין בהכרח צ"ל לשיטתם דהשמירה הוי בגדר 'פטור' מחיוב השבה שנתחייב בו השומר ולכך כשתחילתו בפשיעה אינו נחשב ש'שמר' וממילא אין לו את ה'פטור' אבל אין לומר שחיובו משום גרמת הנזק בפשיעתו שהרי כשהאונס אינו מחמת הפשיעה לא הוא גרם את הנזק, וצ"ע מד' הגמ' **בב"ק דף ד:** דד' שומרין הוי 'נזקי גופו' והשי"ת יאיר עינינו בתורתו ויראינו בה נפלאות אמן].

ולאידך גיסא יעוי' **באבן האזל פ"א מנזקי ממון ה"א ס"ק ט"ו** שהוכיח ממ"ש **הרמב"ם פ"א מה' גניבה ה"ט** לגבי עבד ואמה שהזיקו 'שאין אדם חייב על נזקי עבדיו אע"פ שהן ממונו מפני שיש בהן דעת ואינו יכול לשומרן', ובשלמא אי נימא דחיובו הוא משום הפשיעה בשמירה י"ל דכיון דבדרך כלל אי אפשר לשומרם לא חייבתו תורה בשמירה עליהם וממילא פטור על נזקיהם שהרי לא פשע בהם, אך אי נימא דעצם הדבר שממונו הזיק הוא המחייב והשמירה אינה אלא 'פטור' משום דהוי בכלל 'אונס', א"כ הרי יש לבדוק בכל נזק שעשו העבד והאמה אם היה האדון יכול לשמור ממנו או לא ולמה קבעו כלל שהוא פטור לעולם על נזקיהם, אכן **באבן האזל שם אות ט"ו** דחה די"ל דאע"פ שחיוב הוא על מה שממונו הזיק מ"מ אינו חייב על מעשה ממונו אא"כ מוטל עליו החיוב לשמור על ממונו זה שהזיק, וכמו דלגבי אדם המזיק בודאי חיובו הוא על עצם מעשיו ומ"מ אמרינן **בדף ד.** דחיובו הוא משום ד'אדם שמירת גופו עליו', והרי דאע"פ שחייב על עצם מעשיו מ"מ אין לחייבו א"כ מוטל עליו לשמור ולא שמר, והכ"נ י"ל כן בנזקי ממונו.

**ובאבן האזל שם סקט"ז** כ' נפקא מינה בחקירה זו, אם לא שמר על שורו ובא אחר ועשה גדר בפני השור וחתר השור ויצא, דאי נימא דחיובו הוא עבור מה שפשיעתו גמרה ההיזק בכה"ג אין לחייבו שהרי גם היה שומר היה נעשה הנזק ע"י החתירה, אך אי נימא דחיובו עבור עצם הדבר שממונו הזיק והשמירה הוא בגדר 'פטור' משום דהוא 'אנוס', א"כ כל היכא דהוא עצמו לא שמר אין לו 'פטור' של שמירה ואינו 'אנוס' והוא חייב.

[במה שהובא נידון כשודאי הזיק ממונו וספק אי שמרו הבעלים על מי להוכיח, [והובאו ד' המנחת שלמה שהוכיח מד' הרמב"ן והרא"ש בכתובות שעל המזיק להוכיח ששמר, יעויין **בחזון איש חו"מ ב"ק סי' ז' סק"א** שנסתפק בזה, כשהבעלים אומרים ששמר כראוי על מי לברר הדבר האם על הבעלים או על הניזק, ומסקנתו דעל הבעלים לברר 'כיון דההיזק לפנינו חשיב כטוען המזיק דבר מחודש ועליו לברר'.

**ענף ב': בנידון חיוב תשלומין על נזקי ממונו כשאין חיוב שמירה**

**[ענב א']:** מצינו כמה מקורות בדין חיוב תשלומי ממון המזיק היכא שאינו חייב כלל בשמירה.

[א]: בדין פותקין ביבותיהן וגורפין מערותיהם בימות הגשמים אעפ"י שהם ברשות אם הזיקו חייבים לשלם, ומייתינן להך דינא **בב"ק דף ו.** בצד השוה מבור ושור עיי"ש, **ובב"ק דף ל.** מבואר דפליגי בהאי דינא ר' יהודה ורבנן בין לגבי פותקין ביבותיהן בימות הגשמים ובין לגבי הוציא זבלים לרשות הרבים בשעת הוצאת זבלים שיש לו רשות לכך, דלר' יהודה כיון שיש לו רשות להוציא אם הזיק פטור מלשלם ולרבנן חייב לשלם, ולהחלכה פסקו לגבי פותקין ביבותיהן **הרמב"ם בהלכות נזקי ממון [פי"ד הי"ד] ובטור ושו"ע [חו"מ סימן תי"ב סעי' ה']** כרבנן דאעפ"י שיש להם רשות אם הזיקו חייבין לשלם, וכן המוציא זבלים בשעת הוצאת זבלים פסקו **ברמב"ם הלכות נזקי ממון [פי"ג הלכה ט"ו] ובטושו"ע [סימן תי"ד סעי' ב']** שחייב כחכמים.

[ב]: **בב"מ דף קי"ח:** במתני' פלוגתא דרבנן ורשב"ג בדין הבונה ברה"ר והביא אבנים והזיקו דלרבנן משלם מה שהזיק ולרשב"ג כיון שיש לו רשות לבנות הרי הוא פטור, ובגמ' שם אמרינן דתלוי הך פלוגתא בדין הוצאת זבלים דפליגי ביה ר"י ורבנן, ולהלכה פסקו **ברמב"ם בהלכות נזקי ממון [פרק י"ג הלכה י"ז] ובטור ושו"ע [חו"מ סימן תי"ז סעי' ו']** לגבי הבונה ברה"ר אעפ"י שיש לו רשות אם הזיק משלם מה שהזיק.

[ג]: בדין הרחקת תנור וכרים אם הרחיק כשיעור ההרחקה שאמרו לו והזיק פליגי בזה **בב"ק דף ס"א: ובב"ב דף כ:** רבנן ור' שמעון דלרבנן אם הזיק משלם מה שהזיק ור"ש סבר דלא אמרו כל השיעורים הללו אלא שאם הזיק פטור מלשלם, **ובב"מ דף קי"ח:** אמרו דר' שמעון קאי בשיטת ר' יהודה הפוטר בהוצאת זבלים, ולהלכה פסקו **ברמב"ם הלכות נזקי ממון [פרק ט' הלכה י"א] ובטושו"ע [חו"מ סימן קנ"ה]** דאעפ"י שהרחיק כשיעור שאמרו חכמים אם הזיק משלם מה שהזיק.

**[ענב ב']:** והנה לכאורה פסק ההלכה כחכמים שחייב בנזקי ממונו בכל אלו האופנים הוא לכאורה ראיה ברורה וניצחת שהמחייב בנזקי ממונו הוא עבר עצם הדבר שממונו הזיק אלא שהשמירה היא בגדר 'פטור' ולכך כל שמיהא לא שמר אעפ"י שהיה פטור מחמת הרשות שנתנו לו הרי הוא בחיובו מחמת שממונו הזיק, אבל אי נימא דחיוב ממונו המזיק הוא מחמת הפשיעה בשמירה ועל כך שבפשיעלו גרם את הנזק כל שהוא ברשות ופטור משמירה על מה נחייבו, וכן הוכיחו **במנחת שלמה ב"ק סימן א' ובשיעורי נתיבות שלום ב"ק סימן א'.**

אך ציינו את דברי **הסמ"ע בסימן תי"ד סק"ו** שהביא את דברי **העיר שושן [הלבוש]** שכתב בטעמא דהך דינא דלא התנה יהושע שיהא מוציא זבלו אלא ע"מ שיהא יושב ומשמר, **ובסמ"ע שם** חולק עליו וכ' דאעפ"י שאינו צריך לשמור אם הזיק צריך לשלם, ולפי דעת הלבוש אין ראיה.

אך עיקר דברי הלבוש מחודשים מאוד, ובפרט בדין פותקין ביבותיהם וגורפין מערותיהם הוא דבר זר ובלתי מתקבל על הדעת שכל ההיתר הוא רק שיעמוד וישמור על הפסולת שמוציא בכל מקום שתהיה, וודאי דבריו אמורים רק בדין הוצאת זבלים שהאדם עדיין מעוניין בהם ובזה הוא שכ' הלבוש שכל ההיתר להוציא הוא רק ע"מ שיעמוד וישמור, אך צ"ע דהא בדברי הלבוש מבואר דזהו הטעם שחייב בתשלומין משום שלא פטרון לה לדין הרחקת תנור וכיריים שאעפ"י שהרחיק כשיעור הרי הוא חייב אם הזיקו, והרי בהדיא שזהו עצם הדין דפליגי בה רבנן על ר' יהודה ורשב"ג ור' שמעון וסברי דאעפ"י שאינו מחוייב בשמירה והרחקה אם הזיק משלם מה שהזיק וד' הלבוש צע"ג, ועכ"פ הוא הוכחה ברורה לחקירה הנ"ל דחיוב נזקי ממונו אינו מחמת הפשיעה בשמירה אלא מחמת עצם הדבר שממונו הזיק.

**[ענב ג']:** והנה בהא דפליגי ר' יוסי ורבנן בפרק לא יחפור בהרחקות דלאו גירי דיליה נינהו אם על המזיק להרחיק א"ע או על הניזק להרחיק א"ע, פסק **ביד רמ"ה ב"ב פ' לא יחפור סימן ק"ד וק"ה** שאם הזיק באחד מד' אבות נזיקין משלם מה שהזיק, וכל ההיתר ד'זה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו' הוא רק לענין הרחקה אבל בדיעבד אם הזיק חייב מדינא דד"א נזיקין עיי"ש.

אמנם **הרמב"ן בקונ' דינא דגרמי** חולק וכתב: 'ואמרינן על הניזק להרחיק את עצמו, ואם חייב לשלם מה שהזיק האיך יכול להזיקו ולומר בתר הכי משלמנא, ונמצא זה צריך להתעצם עימו בבית דין כל יום ויום, וכדתנן: ובכירה טפח ואם הזיק משלם מה שהזיק, ואעפ"י שמשלם צריך להרחיק שיכול הלה לומר לו אין רצוני שתזיקיני שקשה גזל הנאכל, ואעפ"י שהוא משלם רשע מיקרי כדכתיב: חבול ישיב רשע גזילה משלם, וכן פירש רבינו שלמה ז"ל', וצע"ג על הרמב"ן שסותר לכאו' כל הנך דיני של הוצאת זבלים ופותקין ביבותיהן ואם הרחיק כשיעור והזיק דאעפ"י שהם ברשות אם הזיק משלם מה שהזיק, וגם עיקר ד' הרמב"ן צ"ב דאם מעיקר הדין אינו חייב בהרחקה דזה נוטע בתוך שלו איזה טענה הוא שאם יהיה חייב לשלם יוכל למונעו מלסמוך בטענת איני רוצה להתעעצם עימך ואיני רוצה שתזיקיני, והרי הכא אין טענה על עצם הדבר שהזיקו אלא באנו לחייבו בתשלומין ולמה חיוב התשלומין הוא סיבה לחייבו בהרחקה, ואם כוונת הרמב"ן דכשאין חיוב שמירה והרחקה לא שייך חיוב תשלומין היה לו לטעון כן בקיצור והרמב"ן לא טען כן ודבריו צע"ג והשי"ת יאיר עינונו במאר התוה"ק ויראינו בה נפלאות אמן.

**ענף ג': בדין נטר כדנטרי אינשי בנזקי ממונו**

**א]: בב"מ דף צ"ג:** מבואר דחייב רב פפא את הסבל שהעביר הבהמות במים ונפלו משום דאבעי ליה לעבורי חדא חדא, ועל מה שטען לפטור עצמו שאינו יכול השיב לו 'כבר צווחו קמאי דקמך ולית דאשגח בהו', ופירשו **בתוס' שם בד"ה איבעי לך לעבורי חדא חדא** דסבל זה שו"ש היה ותלוי הך דינא בפלוגתא דרבה ורב חסדא אם שו"ש חייב היכא דנטר כדנטרי אינשי, משום דאינשי אינם נוהגים להעביר חדא חדא, ור"פ סבר כר"ח דשו"ש חייב אפי' בדלא נטר כדנטרי אינשי, וכ' התוס' דהא מילתא [אי כשלא העביר חדא חדא הוי כנטרי אינשי] תליא בפלוגתא דרבא ורב כהנא **בב"ק דף נ"ח.** בבהמה שדחפתה חברתה במים אם חייב בעל הבהמה משום נזקי ממונו דרבא פוטרו ורב כהנא מחייבו משום דאבעי ליה עבורי חדא חדא, וכ' התוס' דפלוגתייהו אי בכה"ג הוי פשיעה, ואי הוי פשיעה לחייב בזה ממונו המזיק אפילו שו"ח חייב בה עיי"ש, וכ"ה **בתוס' הרא"ש בב"מ שם,** וכ"כ **בפסקי הרא"ש בב"ק פ' הכונס סימן ז'** דמהא דר"פ דמבואר בדבריו דדוקא שו"ש חייב בכה"ג מוכח דסובר כרבא דבכהא"ג לא הוי פשיעה חייב בה ממונו המזיק, דאי הוי פשיעה בחיוב ממונו המזיק אף שו"ח חייב בה 'דשן ורגל סגי להו בשמירה פחותה כשו"ח', ולהכי קיי"ל כר"פ דבתרא הוא, וכ"כ כן **בשם הרמ"ה** דבשו"ש גופא יש חילוק בכהא"ג שאם הוזקה הבהמה הרי הוא חייב ואם הזיקה הבהמה הרי הוא פטור עיי"ש. ומפורש דשיטת התוס' והרא"ש והרמ"ה דנטר כדנטרי אינשי דשו"ח פטור בה אף ממונו המזיק פטור בה.

**ב]:** אכן **הרי"ף בב"ק פ' הכונס דף כ"ד: מדפי הרי"ף** פסק כרב כהנא דהיכא דדחפוה חברותיה חייב בממונו המזיק משום דאבע"ל לעבורי חדא חדא עיי"ש, **ובנימוק"י שם בשם הרא"ה בשם הרמב"ן** הקשה כקו' התוס' והרא"ש הנ"ל דהא **בב"מ דצ"ג: הנ"ל** מבואר דדוקא שו"ש חייב על מה דאבע"ל לעבורי חדא חדא, ותי' בשם הרמב"ן 'דאע"ג דשו"ח פטור היכא דלא שמר כלל היכא שדרך בנ"א לעשות כן בשלהם כי אורחא דעלמא בשלהם לעבורי חדא חדא מ"מ גבי נזקין אע"ג דנטר כדנטרי אינשי כיון שבאותה שעה אינן שמורות כלל ה"ה חייב על נזקיהן, שכ"ז שהזיקו בלא שמירה הרי הוא חייב אפי' בהני שעי דלאו אורחייהו דאינשי למינטר'.

וכ"כ חילוק זה בין חיוב נזקי ממונו לחיוב שו"ח **ברמב"ן ב"מ דף צ"ג: בד"ה איבעי לך עבורי חדא חדא** בישוב סתירת ד' הרי"ף דבב"מ מבואר דס"ל דדוקא שו"ש חייב אהא דאבעי ליה עבורי חדא חדא ובב"ק פסק דבממונו המזיק בחיוב שן חייב אהא דאבעי ליה עבורי חדא חדא, והא שן ורגל סגי להו בשמירה פחותה כשו"ש, והא דהא בהדיא קאמר רב כהנא **בב"ק שם** דהוי 'פשיעה' וא"כ אמאי פטור בה שו"ח, ותי' הרמב"ן 'ודאי פשיעה היא שכיון שדרכן להיות דוחפות זא"ז והעבירן כאחת אין כאן לא שמירה מעולה ולא פחותה הילכך בשו"ר חייב שאין כאן שמירה כלל, ומיהו שו"ח פטור שלא קיבל עליו לטרוח כ"כ אלא שיהא שומרן ומעבירן כמו שעושה בשלו, הילכך אע"פ שאין כאן שמירה כלל פטור שע"מ כן קיבל', ומסיק **הרמב"ן שם** דה"ה בכל האופנים דעייל וגני בעידנא דעיילי אינשי דשו"ח פטור בממונו המזיק אין ספק שהוא חייב שהרי לא שמר לא שמירה פחותה ולא שמירה מעולה עיי"ש, וכ"כ **בחידושי הר"ן בב"מ שם בד"ה אבעי לך לעבורי חדא חדא,** וכ"כ **בחידושי הריטב"א בב"מ שם בד"ה איבעי לך עבורי חדא חדא בשם הרמב"ן** 'דכי אמרינן דשמירת נזיקין כשמירת שו"ח ה"מ לענין דסגי כשנעל בפני בהמתו כראוי אבל לענין זה כיון דשכיח שדוחפות זל"ז חייבין בעלים לשמרן מזה כדי שלא יזיקו וזה בכלל שמירה פחותה היא, אלא דבשו"ח בלחוד הוא שהקלו בשמירתו שלא לחייבו כיון דנטר כדנטרי אינשי', **וברשב"א בב"ק דף נ"ח. ד"ה אבל דחפוה חברותיה** נסתפק בזה אם מהא דשו"ח פטור בכהא"ג מוכח דקיי"ל כרבא דאף לגבי ממונו המזיק אינו חייב בכהא"ג [כשי' התוס' והרא"ש], או 'דגבי בעה"ב פשיעותא היא אבל לגבי שו"ח פטור דלא קביל למיטרח בהו כולי האי', **ובמאירי ב"ק דף נ"ח.** כ' בדעת גדולי המחברים [הרמב"ם] וגדולי הפוסקים [הרי"ף] שחייבוהו בדאבעי ליה עבורי חדא חדא וזה סותר להא דשו"ח פטור בכהא"ג כמבואר בב"מ דצ"ג: הנ"ל וכתב 'יראה לדבריהם דלגבי בעה"ב הוי פשיעה אבל לגבי שו"ח לא'.

**ג]: ובלבוש מרדכי ב"ק סימן כ"ה** הוכיח משיטת הרי"ף והרמב"ם והרמב"ן והרא"ה שמחייבים בנזקי ממון היכא דנטר כדנטרי אינשי אעפ"י ששו"ח פטור בכהא"ג, דחלוק חיוב נזקי ממון מחיוב שו"ח על פשיעתו, דבשו"ח חיובו עבור גרמתו בפשיעתו את הנזק ולכן כל דנטר כדנטרי אינשי ולא פשע אין לחייבו, אבל בנזקי ממונו חיובו הוא עבור עצם הדבר שממונו הזיק ורקשקבעה התוה"ק שאם שמר הרי זה 'פטור' מחיובו כדכתיב ולא ישמרנו, ובכהא"ג שסו"ס לא היתה הבהמה שמורה הרי הוא חייב מחמת מה שממונו הזיק עיי"ש.

**ובאבן האזל הלכות נזקי ממון פ"א ה"א אות י"ד** הביא דבריו ודחאם דטעם החילוק הוא משום דבשו"ח שחיובו תלוי בקבלתו לא קיבל ע"ע יותר מדנטרי אינשי משא"כ בנזקי ממונו שחיובו מחמת שחייבתו תורה אפי' שמר כדנטרי אינשי לא פטרתו התורה מלשמור וכל שלמעשה לא שמר הרי זה פשיעה וחייב מחמת פשיעתו, וציין האבהא"ז לד' **הריטב"א בב"מ דצ"ג: בשם הרמב"ן** שכ' כן.

והנה בד' **הרמב"ן בב"מ דצ"ג: הנ"ל** אמנם מפורש כן דזהו גורם החילוק בין שו"ח לנזקי ממונו בנטר כדנטרי אינשי משום דבכהא"ג שאינן שמורות הוי פשיעה גמורה ולכן חייב בנזקי ממונו אבל שו"ח שחיובו משום שקיבל ע"ע לא קיבל ע"ע אלא כדנטרי אינשי, וכ"מ בד' **הרשב"א בב"ק דנ"ח. הנ"ל,** אכן בד' **הריטב"א בב"מ דצ"ג: הנ"ל** שציינם האבהא"ז ל"מ כן שהרי כ' דדבשו"ח בלחוד 'הוא שהקלו בשמירתו' שלא לחייבו אלא כדנטרי אינשי, ומשמע שהוא קולא מצד עיקר דין תורה ולא מצד ששו"ח לא קיבל ע"ע יותר, וכ"מ בד' **המאירי בב"ק דנ"ח, הנ"ל** שהחילוק הוא מצד עיקר הדין, וכן משמע פשטות ד' **הנימוק"י בב"ק הנ"ל בשם הרא"ה הנ"ל** שהחילוק הוא מצד דין וגדר החיוב [שהרי לא הזכיר כלל בדבריו הסברא דשו"ח פטור משום שלא קיבל ע"ע אלא כתב רק דבנזקין חייב כיון דמ"מ אין הבהמה שמורה, ומשמע בהדיא כסברת הלבוש מרדכי ודו"ק].

**ד]:** ועכ"פ בשיטת התוס' והרא"ש והרמ"ה דסברי דאף בנזקי ממונו פטור היכא דנטר כדנטרי אינשי, מוכרח דחולקים ע"ד **הרמב"ן בב"מ דצ"ג: הנ"ל והרשב"א בב"ק דנ"ח. הנ"ל** [בצד אחד] דטעם דשו"ח פטור בנטר כדנטרי אינשי דהוא משום דזה לא קיבל עליו, דהא בנזקי ממונו שדין שמירתו הוא מחיוב התורה ל"ש ה"ט, ובע"כ דהתוס' סברי דבשמירה כנטרי אינשי אינו נחשב כ'פושע' ולכן אין לחייבו, וזה ודאי נוטה כצד החקירה דחיוב נזקי ממונו הוא מחמת שבפשיעתו גרם והכשיר הנזק והוי כנזקי גופו, וממילא מובן דכאשר נטר כדנטרי אינשי ולא פשע אין לחייבו, אבל לפי הצד דהחיוב עבור עצם הדבר שממונו הזיק והשמירה היא בגדר 'פטור' קשה להבין למה מי שלמעשה לא שמר יש לו את ה'פטור' של 'שמירה', אכן יעויין **באבן האזל פ"א מנזקי ממון ה"א אות ט"ז** שכ' שלפי הצד דהחיוב הוא מחמת שממונו הזיק והשמירה היא 'פטור' שיש לומר בזה שה'שמירה' היא פטור, וי"ל שכששמר הוא אנוס וה'אונס' הוא ה'פטור', ולפי צד זה דגדר הפטור מדין 'אונס' יש סברא דאי נטר כדנטרי אינשי הוי אנוס והאונס פוטרו.

וכ"מ **בפירש"י בב"מ צ"ג: בד"ה הא נטר כדנטרי אינשי ובד"ה לא סבירא להו הא דרבה ובד"ה להכי יהבי לך** דנטר כדנטרי אינשי לרבה דפוטר בשו"ש הוי בגדר 'אונס' ולרב חסדא דמחייב בשו"ש ופוטר בשו"ח הוי בגדר 'אבידה' ו'אינה פשיעה', ומשמע בהדיא מדבריו שחולק על סברת הרמב"ן הנ"ל דהפטור בשו"ח בכהא"ג אע"ג דהוי 'פשיעה' דמ"מ זה לא קיבל עליו.

**ה]:** ולכאו' מצינו דהתוס' והרשב"א לשיטתם אזלי בטעם וגדר הפטור דנטר כדנטרי אינשי, דהנה **התוס' בב"ק דף נ"ז. ד"ה כגון ובב"מ דף מ"ב. ד"ה אמר שמואל** כתבו דמשכח"ל בשו"ש אופן של טוט"ג לרבה דפטר בנטר כדנטרי אינשי אם טוען שנגנבה כשנטר כדנטרי אינשי עיי"ש, אכן **הרשב"א בב"מ דצ"ג: בד"ה אמר ליה אביי** תי' דלא חייבה התורה טוט"ג אלא בשומרים וכשטוען דעאל בעידנא דעיילי אינשי הרי לא היה שומר באותה שעה כיון שלא קיבל עליו שמירה לשעה זו עיי"ש[[1]](#footnote-1), ולשיטתו אזיל למש"כ **הרשב"א בב"ק דף נ"ח. הנ"ל** [בצד אחד] דהפטור של שו"ח בנטר כדנטרי אינשי הוא דאע"ג דאינו שמירה כלל את זה לא קיבל עליו.

ובדעת התוס' דסברי דיש לחייבו משום טוט"ג בכהא"ג לשיטתם אזלי דהפטור של נטר כדנטרי אינשי הוא דהוי בכלל 'אונס' והוא מפטורי התורה בשו"ש ואין הפטור משום שלא קיבל עליו, ולהכי הוי שפיר טענה זו כשאר טענת פטור מחמת דיני שומר שחייב ע"ז בטוט"ג ודו"ק, [אך צ"ע לפי"ז מד' **הרשב"א בב"ק דף נ"ז. בד"ה א"ל שאני אומר** ששם מסכים לד' התוס' דלרבה אם טוען שו"ש טענת גנב בנטר כדנטרי אינשי מתחייב כפל עיי"ש, ואולי דבריו שם הם לפי הצד הראשון שכ' **הרשב"א בדף נ"ח. הנ"ל** כשיטת התוס' דאף בנזקי ממון פטור בנטר כדנטרי אינשי וצ"ע].

**ו]: בתוס' ב"ק דף כ"ג. ד"ה בששימר גחלתו** כתבו בהא דמבואר בגמ' שם לגבי כלב שנטל חררה והזיק על ידה דאם בעל הגחלת שימר גחלתו חייב רק בעל הכלב משום דסתם דלתות חתורות אצל כלב והיה לו לשמור את כלבו, והק' התוס' דא"כ למה הוי שמירה לגבי בעל החררה, ותי' 'כיון דנטר כדנטרי אינשי לא אטרחוהו רבנן טפי', וד' התוס' צ"ב, דאי שמירה בדלת הוי כדנטרי אינשי אעפ"י שהכלב יכול לחתור א"כ למה מתחייב בעל הכלב על מה שחתר הכלב.

ועי' **בברכת שמואל ב"ק סימן ה' סק"ו בשם הגר"ח** דבנטר כדנטרי אינשי 'אינה פשיעה ואינה שמירה' ולכך לגבי חיוב בעל הכלב שהמזיק כבר מוכן בעינן 'שמירה' כדי לפוטרו ואע"ג דאינשי לא נטרי בכהא"ג כיון שלא שמר נשאר בחיובו, ומשא"כ בחיוב אש שע"י גחלת שהמזיק עדיין איננו מוכן בעינן 'פשיעה' בעשיית המזיק כדי לחייבו, ובנטר כדנטרי אינשי דליכא 'פשיעה' פטור עיי"ש, והנה לפי דברי הגר"ח ד' התוס' בב"ק אינם כשיטת **התוס' בב"מ דצ"ג: הנ"ל** דבנטר כדנטרי אינשי פטור אף מחיובי שו"ר ולכך פטור כשלא העביר חדא חדא, ועוד צ"ע כמו שהעיר **בחידושי הגרנ"ט סימן קכ"ב** לד' **התוס' בב"ק דף נ"ה: בד"ה נפרצה בלילה** שהק' כיוון דתני נעל בפניה כראוי פטור מאי איצטריך תו למיתני דנפרצה בלילה פטור, וכ' [בתי' השני]: 'בלילה אפי' שנפרצה ונודע לו שיצתה הבהמה אין לו לטרוח יותר מדאי לחזר אחריה באפילה', ובע"כ הביאור משום דבכהא"ג נטר כדנטרי אינשי [וכן משמע **בתוס' רבינו פרץ שם** שכ' כד' התוס' והוסיף 'שאין דרך לחזר אחריה בלילה'] והרי בהדיא דאפילו בשור מזיק מוכן ג"כ נפטר לשי' התוס' 'בב"ק' אי נטר כדנטרי אינשי.

ואמנם יעויין **בשיטמ"ק בב"ק דף כ"ג. שם בשם תלמידי הר"י וגליונות** שביארו בד' התוס', דלגבי בעל הכלב אין שמירתו כדנטרי אינשי שהיה לו לקושרו בשלשלאות משא"כ לגבי בעל הגחלת בנעילת הדלת הוי כדנטרי אינשי עיי"ש, ולדבריהם מבואר דגם לשיטת התוס' בב"ק הפטור דנטר כדנטרי אינשי הוא בכל הד"א נזיקין ואף כשהמזיק מוכן ודלא כהגר"ח, [אך יעוי' **באבן האזל פ"ב מנזקי ממון הי"ז אות ה'** שהק' דממתני' **בב"ק דף ע"ט:**  משמע דהחיוב לקשור את הכלב בשלשלת הוא תקנ"ח ואי"ז מצד עיקר דין חיוב שמירה **עיי"ש].**

[והנה לפי שיטת הסוברים דבד"א נזיקין אין פטור בנטר כדנטרי אינשי חזרה קו' התוס' למקומה אמאי פטור בעל הגחלת והא כיון דסתם דלתות חתורות הם אצל כלב הוי פשיעה לענין חתירת הכלב, ועי' **ברשב"א שם בשם הראב"ד** שכתב דפטורו של בעל הגחלת הוא משום שבעל הכלב דרכו לשמור על כלבו, ועי' עוד **בשיטמ"ק שם בשם הראב"ד** 'ולגבי שימור גחלת סגי ליה בדלת שיכולה לעמוד ברוח מצויה דהתורה מיעטה בשמירתה דכתיב המבעיר את הבערה עד דעביד כעין מבעיר, אבל לגבי שן דכלב לא סגי ליה בהאי שימור, דאי סגי ליה בעל כלב נמי אמאי חייב', ודבריו צ"ע דהא **בב"ק דף נ"ה:** מפורש דאף שן ורגל התורה מיעטה בשמירתן דכתיב ושלח וביער עד דעביד כעין ושילח וכעין וביער וצע"ג].

.

**פרק ב': בגדר ומקור דין 'ושמירתן עליך'**

**ברמב"ם פ"ה מנזקי ממון ה"א** כתב 'אסור לאדם להזיק ולשלם מה שהזיק, אפילו לגרום הנזק אסור', וכ"כ **בטור חו"מ סימן שע"ח** 'כשם שאסור לאדם לגנוב ולגזול ממון חבירו כך אסןר להזיק ממון שלו', וכ"ה **בשו"ע שם, ובקהלות יעקב סימן א'** ציין לד' הגמ' **בקידושין מ"ב:** דאמרינן דהשולח את חברו להזיק פטור המשלח משום דאמרינן 'אין שליח לדבר עבירה' ומפורש דהוא עבירה להזיק, וכ"ה מבואר בגמ' בכ"ד דאפילו 'גרמא בנזקין אסור'.

אלא שנסתפק **בקה"י שם** אם הוא איסור דאורייתא או דאינו אלא מדרבנן, ומהא דאמרינן בזה דינא דאשלד"ע אין ראיה דמצינו האי כללא גם בעבירה דרבנן כמו שהוכיח שם, אך ציין לד' **רש"י בגיטין נ"ג: בד"ה מטמא ומדמע** שכ' 'מטמא ומדמע איסורא דרבנן הוא כיון דלאו שמיה הזיק אין כאן איסורא דאורייתא' ומפורש בדבריו דבנזק גמור הוי איסורא דאורייתא[[2]](#footnote-2), וכן ציין לד' **ביאור הגר"א על שו"ע חו"מ סימן קנ"ה סק"ח** שכ' בהדיא דמן התורה נזיקין אסור, וכ"מ בד' כמה ראשונים וכדלהלן.

ובמתני' **בב"ק דף ב.** הצד השוה שבהן שדרכן להזיק 'ושמירתן עליך', ומבואר דיש 'חיוב שמירה' על ממונו שלא יזיק, ועיין **בטור חו"מ סימן שפ"ט ס"א** כשם שאסור לאדם שיזיק את חבירו ואם הזיק חייב לשלם כך צריך לשמור ממונו שלא יזיק ואם הזיק חייב לשלם', ומשמע מדבריו דהאיסור שלא להזיק בגופו והחיוב לשמור על ממונו שלא יזיק הוא מאותו הגדר והמקור.

ובמקור האיסור להזיק וחיוב שמירת ממונו שלא יזיק כ' ראשונים ואחרונים כמה מקורות.

[א]: **בפירוש רבינו יונה עמ"ס אבות פ"א מ"א** 'שהרי כתוב לא תגזול וכל נזיקין בכלל אותו הלאו', ומשמע מדבריו שהוא מקור גם לחיוב שמירת ממונו שלא יזיק שהרי כלל בדבריו 'כל נזיקין', ולפי דבריו מבואר דהאיסור להזיק הוי מדאורייתא.

[ב]: **ביד רמ"ה ב"ב פ' לא יחפור סימן ק"ז** כ' דהאיסור להזיק נלמד מקרא ד'ואהבת לרעך כמוך' ולפי דבריו מבואר דהאיסור להזיק הוי מדאורייתא.

[ג]: **בתשו' הרא"ש כלל ק"ח סי' י'** כ' לגבי דין הרחקת נזיקין שהוא נלמד מדכתיב 'דרכיה דרכי נועם', ולפי דבריו יש לדון אי הוי דאורייתא או דכיון דנלמד מדברי קבלה האיסור רק מדרבנן.

[ד]: **בשו"ת חתם סופר יו"ד סימן רמ"א** 'דעיקר ענין נזקין הוא גדר למ"ע ונשמרתם מאוד לנפשותיכם, ואל תעמוד על דם רעך, וכתיב והיה עליך דמים, ושיער הקב"ה בחכמתו שאם יתחייב התם כך והמועד כך ובור כך ורגל כך וכדומה לזה נגדר הדבר וכל אחד ישמור נזקיו', ועיי"ש מה שביאר לפי דרכו דאף חיוב התשלומין גדרו דין 'איסור' וספיקו לחומרא.

[ה]: **בברכת שמואל סימן ב' סק"א בשם מרן הגר"ח זצ"ל** כ' דמה שנאמר לגבי חיוב קרן 'ולא ישמרנו' הוי איסורא, וביאר הברכ"ש, דאין דין השמירה רק לגבי לחייבו ממון אלא גם לענין שיחשב מזיק ורשע כלפי שמיא, והוכיח כן מהא דלגבי שור שהרג את האדם כתיב ולא ישמרנו, והתם חייב כופר שהוא כפרה, ובע"כ דבהאי קרא 'ולא ישמרנו' נאמר גם אזהרה כלפי שמיא, וראיה זו מכופר כ' גם **בחידושי הגר"ח על הש"ס סימן רט"ו,** ועיין **בפירוש רבינו חננאל ב"ק ט"ו. בד"ה רב הונא ברדר"י אמר** שכ' 'ולא הזהירה תורה לשמור אלא המועד שנאמר בו ולא ישמרנו בעליו,' ומפורש בדבריו כד' הגר"ח הנ"ל דבקרא דולא ישמרנו נאמר גם 'אזהרה' שחייב לשמור.

[ו]: **הרמב"ן בקונ' דינא דגרמי** כתב לגבי נזקין דלאו גירי דיליה נינהו דקיי"ל בהו כר' יוסי שאינו חייב להרחיק א"ע: 'ואמרינן על הניזק להרחיק את עצמו, ואם חייב לשלם מה שהזיק האיך יכול להזיקו ולומר בתר הכי משלמנא, ונמצא זה צריך להתעצם עימו בבית דין כל יום ויום, וכדתנן: ובכירה טפח ואם הזיק משלם מה שהזיק, ואעפ"י שמשלם צריך להרחיק שיכול הלה לומר לו אין רצוני שתזיקיני שקשה גזל הנאכל, ואעפ"י שהוא משלם רשע מיקרי כדכתיב: חבול ישיב רשע גזילה משלם, וכן פירש רבינו שלמה ז"ל', ולכאורה מפורש בדבריו דעצם חיוב התשלומין הוא מקור לחיוב שמירה והרחקה ולכן העלה דאי אפשר שיהיה פטור מהרחקה וחייב בתשלומין שהרי יאמר לו שאינו רוצה להתעצם עימו בכל יום בב"ד לתבוע התשלומין, [אלא דצ"ב מה שהביא מהא דכתיב חבול ישיב רשע גזילה ישלם ללמוד משם דאעפ"י שמשלם אם אינו מרחיק רשע מיקרי, ואינו מובן מה ענינו לנידון דידיה, והרי בנידון דידיה אין עליו חיוב הרחקה ושמירה מצד עצמו כיון דנזקין דלאו גירי נינהו וכ"א עושה בתוך שלו, ורק שטען הרמב"ן שכיון שחייב בתשלומין יכול לתבוע ממנו הרחקה לפי שאינו רוצה להתעצם עימו בכל יום, וא"כ מה ענינו לגזלן שעובר בלא תגזול כשגוזל וצע"ג].

[ו]: **בקהלות יעקב סימן א'** ביאר דיסוד האיסור להזיק ממון חבירו נלמד מדין השבת אבידה, שחייבתו תורה להציל ממון חבירו מכל הפסד, וכמבואר **בב"מ דל"א** דאם ראה מים באים ושוטפין שדה חבירו ה"ז גודר מדין השבת אבידה עיי"ש, וא"כ שמחוייב להציל ממון חבירו מנזק שלא בא על ידו כש"כ שמחויב שלא להזיקו בעצמו עיי"ש.

\*\*\*\*\*\*

והנה במתני' תנן: 'הצד השוה שבהן שדרכן להזיק ושמירתן עליך', ומשמע מזה בהדיא דהא ד'ושמירתן עליך' הוא חלק מ'הצד השוה שבהן', ולפי זה כל הנך הנלמדים ב'הצד השוה' כבר ידעינן לפני הלימוד ש'שמירתן עליך', וכ"מ בהדיא **בדף ב:** בהא דמבע"ל אי תולדותיהן כיוצ"ב 'מ"ש קרן דכוונתו להזיק ומונך ושמירתו עליך הנך נמי כוונתן להזיק וממונך ושמירתן עליך', וכן הוא **בדף ג'** לגבי כל המזיקין עיי"ש, ומבואר בהדיא דכד בעינן למילף תולדות המזיקין לחיובם בתשלומין כבר ידעינן לפני הילפותא דהם חייבים בשמירה, ועיין **בחידושי ר' אריה לייב מאלין סימן נ' בשם** **הגרש"ש** שהוכיח מזהדבע"כ חיוב השמירה אינו נלמד מהך פרשה גופא המחייבת בתשלומין, דאם מאותו הפרשה המחייבת בתשלומין ידעינן גם לחיוב השמירה הרי כ"ז שעוד לא שמענו שהנלמד הוא בכלל המזיקין מהיכי תיתי לחיוב השמירה.

והנה זה ניחא לפירוש **רבינו יונה הנ"ל** דחיוב שמירה נלמד מ'לא תגזול', או לפירוש **היד רמ"ה הנ"ל** דהוא נלמד מקרא דואהבת לרעך כמוך, או לד' התשו' הרא"ש הנ"ל דהוא נלמד מדכ' דרכיה דרכי נועם, או לד' הקה"י הנ"ל דהוא נלמד מחיוב השבת אבידה, לפי זה שפיר י"ל שגם לפני דילפינן חיוב התשלומין בנלמדים מהמזיקין כבר ידעינן בהו חיוב שמירה מהמקורות הנ"ל.

אבל לפי דברי **רבינו חננאל הנ"ל והברכ"ש בשם הגר"ח הנ"ל** דחיוב שמירה נלמד מדכ' 'ולא ישמרנו' האמור בפרשת מזיקין גופא, א"כ כ"ז דאכתי לא ידעינן את הנלמדים שהם בכלל המזיקין מנא לן בהו חיוב שמירה, וכש"כ שילה"ק כן ע"ד **הרמב"ן בקונ' דד"ג הנ"ל** שחיוב השמירה וההרחקה הוא משום חיוב התשלומין שאינו רוצה להתעצם עימו בדין בכל יום א"כ הרי בודאי שכ"ז שלא ידענו עדיין מחיוב התשלומין עוד אין מקור לחיוב שמירה.

ועיין **בחי' רא"ל שם** שרצה לחדש שיש ב' דיני חיוב שמירה, א. חיוב שמירה מצד 'איסורא' שאת זה כבר ידענו לפני פרשת חיוב התשלומין של המזיקין וכנ"ל ודין שמירה זה העוא בגדר 'איסור', ב. חיוב שמירה מכוח פרשת מזיקין ודין שמירה זה הוא מגדר 'ממון' עיי"ש מה שביאר לפי דרכו.

.

**אבות ותולדות בנזקיןוגדרי המזיקיןהנלמדים בצד השוה**

**פרק א': בענין אבות ותולדות בד' אבות נזיקין**

**ענף א': שיטת רש"י בבי' צד האבעיא דתולדותיהן לאו כיוצא בהם**

**[ענב א']: בב"ק דף ב.** מבעי לן בתולדותיהן דד"א נזיקין אם הם כיוצא בהם, **ובפירש"י בדף ב: בד"ה הכא מאי** 'והכא תולדות דנזיקין מאי, מי אמרינן תולדות כיוצ"ב ל"ש אב ל"ש תולדה אם הזיק משלם או דילמא לא', ומבואר בדבריו דלהצד דלאו כיו"ב התולדות פטורים לגמרי, וכ"מ בדברי **רש"י בדף ב: בד"ה מאי שנא קרן** 'דמיחייב' **ובדף ג. בד"ה מאי שנא רגל** 'דמיחייב' וכן **בדף ג: בד"ה ולרב דאמר** לענין בור 'מאי שנא בור דחייב'.

והאחרונים **בשו"ת תומת ישרים סימן קפ"ד ובאמרי הצבי אות א' ובחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות נזקי ממון** תמהו ע"ד רש"י, לפי"מ דמבואר בדבריו דלצד דלאו כיוצ"ב אם הזיק אינו משלם ומשמע דאינו משלם כלל וא"כ דאין בו כלל דין התשלומין של האבות לאיזה ענין הוו 'תולדות' [ועי' **בתומת ישרים שם ובאמרי הצבי שם** שנדחקו לפרש דאף רש"י מפרש כהרי"ף והרא"ש דהאבעיא לענין 'שיעור התשלומין' ולא אם פטור לגמרי, וכפי שהוא מסקנת הגמ' **בדף ג:** דתולדותיהן לאו כיוצ"ב קאי אתולדה דרגל ובחצי נזק צרורות**].**

**[ענב ב']: ובקונטרסי שיעורים ב"ק שיעור ב' אות י"ג** מפרש דלצד זה דתולדותיהן לאו כיוצ"ב לענין 'התשלומין' הא דהוו 'תולדות' היינו לענין 'חיוב השמירה', ומפרש דלפי"ז צ"ל דחיוב השמירה בד"א נזיקין אינו איסור חיצוני שאינו נלמד מפרשת מזיקין [כד' **רבינו יונה ריש מס' אבות** דהוא נלמד מקרא דלא תגזול, או כד' **שו"ת הרא"ש כלל ק"ח סימן י'** שהוא נלמד מדכ' דרכיה דרכי נועם, או כד' **היד רמ"ה בב"ב פ' לא יחפור סימן ק"ז** דהוא נלמד מקרא 'ואהבת לררעך כמוך', או כד' **הקהלות יעקב ב"ק סימן א'** שהוא נלמד מחיוב השבת אבידה הכוללת גם מניעת ההיזק מממון חבירו] דא"כ אין צורך שיהיו 'תולדות' כדי להכלילם באיסור זה, אלא קאי על חיוב השמירה הנלמד בפרשת מזיקין גופא כדכ' 'ולא ישמרנו' דילפינן מינה חיוב השמירה בד"א נזיקין [כמ"ש **בפירוש רבינו חננאל ב"ק דף ט"ו. ובברכת שמואל ב"ק סימן ב' סק"א בשם הגר"ח]** וממילא אף חיוב שמירה זה ב'תולדות' צריך הוא להלמד מה'אבות', ולגבי זה מבעי לן אי תולדותיהן כיו"ב אף לענין התשלומין או דהם תולדות רק לענין חיוב השמירה.

**ובחידושי רבי נחום בדף ב: אות י"ד** מביא ביאור זה בשם 'מבארים העולם' וכתב דלפי"ז צ"ל כמבואר **בשיטמ"ק בדף ב. בד"ה הצד השוה בשם מהר"י כ"ץ** שמפרש דברי **המכילתא** שהביאו **התוס' בדף ב. ולא זה** דהוצרכה התורה לכתוב כריה בבור ולא ילפינן לה בק"ו מפתיחה משום דאין עונשין מן הדין, דלא קאי על 'חיוב ממון' [כמו שהבינו התוס'] דבזה ודאי אף להמכילתא עונשין מן הדין, אלא קאי על 'אין עונשין מן הדין בדיני שמים, דאשכחן בנזקים עונש בידי שמים, גבי שור וגם בעליו יומת ואמרינן בדיני שמים', ומבואר בדבריו דהעונש בידי שמים שנאמר לגבי כופר הוא גם לגבי כל נזקי ממונו, וחיוב זה בידי שמים נלמד מפרשת מזיקין גופא, ועל חיוב זה הוא דאמרה המכילתא דאין עונשין בידי שמים מן הדין, ועכ"פ למבואר בדבריו דהחיוב בידי שמים נלמד מפרשת מזיקין שפיר י"ל כנ"ל דלהצד דתולדותיהן לאו כיוצ"ב הוו תולדות לענין חיוב השמירה והחיוב בדיני שמים, אך הק' ממש"כ **רש"י בדף נ"ג. בד"ה וחייב בדיני שמים** 'פורענות לשלם לרשעים שנתכוין להפסיד את ישראל' ומבואר דהחיוב בדיני שמים אינו נלמד מפ' מזיקין אלא הוא משום עצם ההפסד לישראל וא"כ ל"ש לומר דדין ה'תולדות' הוא לגבי החיוב בדיני שמים, [אכן י"ל דד' רש"י שם אמורים לגבי אדם המזיק בידים ובכונה, אבל 'חיוב השמירה' בממונו המזיק אינו מחמת סברא זו אלא הוא נלמד מפרשת מזיקין, ופשוט].

ועיין **בחידושי רבי נחום שם** מש"כ במהלך מחודש לפרש בד' רש"י.

**[ענב ג']: ובפני יהושע בדף ב. בד"ה בגמרא מדקתני אבות** הק' ע"ד רש"י ממתני' דתנן לא הרי וכו', היינו דמקשה התנא למה הוצרך לכתוב הד"א נזיקין כולם ולמה לא ילמדו זה מזה, וקשה להצד דתולדותיהן לאו כיוצ"ב והם פטורים א"כ שפיר איצטריך למיכתב המזיקין כולם כדי שלא יהיו כתולדות האבות ויהיו חייבים, וכ' ליישב דבאמת אם התולדות דומין לאבות אין צד שלא יהיו כיוצ"ב כדי להתחייב, וכדמסיק באמת הגמ' מ"ש קרן דכוונתו להזיק וכו' הנך נמי כוונתן להזיק וכו' וכן בכל המזיקין, והס"ד דתולדותיהן לאו כיוצ"ב משום דאכתי לא ידע מה הם התולדות ושמא אינם דומים לאבות.

**ובמהרש"א במהדו"ב בדף ב: בד"ה מ"ש קרן דכוונתו להזיק** מבאר דלא כהפנ"י אלא אף באבעיא ידענו שהתולדות דומים לאבות לגמרי אלא 'דאיכא למימר כיון שאינו מפורש בתורה אף אם דומה לאב מ"מ גזירת הכתוב שלא יהיה כיוצ"ב, אבל עכשיו הקשה לדברי רב פפא שיש תולדות כיוצ"ב שאין מפורשין בקרא א"כ אף תולדות דקרן יהיו כיוצ"ב', וכדבריו משמע **בפירש"י בדף ג. בד"ה ומאי שנא שן** שפי' 'ומאי שנא שן מהנך מקומות דקא מוקמת מילתיה דרב פפא בתולדה דשן ורגל' ומשמע מדבריו דכל הקו' מ"ש שן דיש הנאה להזיקו הנך נמי יש הנאה להזיקם הוא רק מחמת דקאמר ר"פ דיש מהם כיוצ"ב, אבל אילו היה אפש"ל דכל התולדות אינם כיוצ"ב לא היה קשה מ"ש אב ומ"ש תולדה, וכן משמע מדבריו **בדף ג: בד"ה היינו שור** לענין בור עיי"שוזה כמהדו"ב ודלא כהפנ"י, [וצ"ב רב בד' רש"י למה בכל שאר הד"א לענין קרן ולענין רגל ולענין בור מפרש את ה'מאי שנא' שהקו' היא 'מאי שנא' האב מהתולדה לענין 'החיוב', ואילו לגבי שן מפרש דקאי ה'מאי שנא' למה נחלק שן משאר המזיקין דקאמר בהו רב פפא שהם כיוצ"ב], [ועי' **בשיטמ"ק בדף ב. בד"ה תולדותיהן כיוצא בהן** שהק' כעיקר קו' הפנ"י והמהדו"ב למה מתחילה היה צד דלאו כיוצ"ב ואילו בסוף מקשינן מ"ש קרן וכו' ע"ש מש"כ ליישב].

ועיין **בחידושי רבי נחום שם** מש"כ עוד להק' על פירש"י הנ"ל, איך ס"ד דהתולדות יהיו פטורין לגמרי ולמה לא ילמדו לחיובא מהצד השוה דמתני' דקתני בהדיא דהילותא הוא לענין חיוב התשלומין 'וכשהזיק חב המזיק לשלם', וקדמו בקו' זו **בחידושי הגרעק"א בדו"ח מכת"י בסוגיין** דכיון דמרבינן **בדף ו.** מהצה"ש דמתני' אסו"מ שהניחן בראש גגו או בור המתגלגל א"כ כש"כ תולדות דמתני' והניח ב'וצע"ג', ועיין **בחידושי רבי נחום שם** מ"ש בישוב קו' הפנ"י ובישוב קושיתו לפי דרכו.

**ענף ב': בדברי הרי"ף ובדברי הרמב"ם ובדברי הרא"ש בענין הנ"ל**

**[ענב א']: הרי"ף ריש ב"ק [דף א. מדפי הרי"ף]** מפרש בפי' האבעיא 'פירוש כיון דקיי"ל דנז"ש ממונא הוא וח"נ קנסא הוא ומועד שהזיק משלם נז"ש מן העליה ותם משלם ח"נ מגופו, בעינן למידע הני תולדות דהני אבות אי כיוצ"ב נינהו וכל מועד מנייהו תולדה דיליה כוותיה ומשלם נז"ש מהעליה ותם תולדה דיליה כוותיה ומשלם ח"נ מגופו, או"ד תולדותיהן לאו כיוצ"ב'.

ובפשטות משמע מד' הרי"ף דהספק הוא מדאשכחן לגבי קרן שיש בו חילוקי תמות ומועדות בין פלגא נזקא קנסא לנזק שלם ממונא ובין תם המשלם ח"נ מגופו ומועד משלם נז"ש מהעליה וע"ז מספק"ל אם תולדות דהני אבות כיוצ"ב דיני המועדות והתמות שלהם שוה למה שנאמר בקרן, והספק בין לענין האב אי משלם נז"ש מהעליה [וממונא הוא] ובין לענין התולדה אי משלם ח"נ מגופו [וקנסא הוא], והנה זה ודאי לכאו' דהספק הוא לגבי כל הד"א נזיקין כמפורש בכל המשך הסוגיא **בדף ב: ובדף ג.** דבעי לאוקמי להא דתולדותיהן לאו כיוצ"ב אכל המזיקין, ואעפ"י שכולם הם הרי מועדין מתחילתן, מ"מ מספקא לן אם אף על התולדות יש דיני מועדות לשלם נז"ש מהעליה או"ד שאין תולדותיו כמוהו לדין מועדות, ובפשוטו הכוונה שיהיה להם דין תמות.

וכ"מ בד' **הרמב"ם בפ"ב מה' נזקי ממון ה"א** שכתב אחד אבות נזיקין ואחד התולדות אם היה האב מועד **תולדתו מועדת** ואם היה תם תולדתו כמוהו', ומקור דבריו נראה ברור שהם מד' הרי"ף בפירוש האבעיא אי תולדותיהן כיוצ"ב שהנידון לענין העדאה ותמות וכ"פ **במגדל עוז שם** שמקור ד' הרמב"ם הוא מהרי"ף, ומפורש בדבריו שפירש דהספק שמא לא היה לתולדות כל המזיקין 'דין מועד', [ועי' **בהגהות חות יאיר על הרי"ף הנ"ל** שנקט בדבריו דהאבעיא רק על תולדות דקרן והק' על דבריו דהא בכל הסוגיא מבואר דהנידון היה בכל הד"א נזיקין, אך באמת בל' הרי"ף וביותר בל' הרמב"ם מבואר בהדיא דהנידון היה לגבי כל הד"א נזיקין וכנ"ל].

**[ענב ב']: ובקהלות יעקב ב"ק סימן ט"ז סק"א** הביא מקור לפי' הרי"ף מד' הגמ' **בדף ג:** דמקשינן אתולדה דמבעה לרב דאמר מבעה זה האדם 'מאי אבות ומאי תולדות, וכ"ת אב ער ותולדה ישן, והתנן אדם מועד לעולם בין ער בין ישן', **ובתוס' שם בד"ה והתנן אדם מועד לעולם** כתבו דקו' הגמ' דמהנא דאדם מועד לעולם מוכח דתולדותיהן כיוצא בהם עיי"ש, ומוכח כהרי"ף והרמב"ם דהנידון אי כיוצא בהם היינו אי להתולדות יש דין 'מועדות' כיוצ"ב דהאבות שלהם שהם מועדים**.**

וצ"ב מה הצד והסברא שלא יהיה לתולדות דיני 'מועדות', ובפרט בכל שאר האבות נזיקין שן ורגל ובור ואש ואדם שהם מועדין מתחילתן ואין בהן דין תמות כלל וא"כ מהיכי תיתי שהתולדות שלהם לא יהיה בהם דין 'מועדות', ובפרט צ"ב מה שהדגיש הרי"ף שהספק תלוי בהא דפלגא נזקא קנסא ונזק שלם ממונא, והא הטעם דפלגא נזקא קנסא מבואר הוא להלן **בדף ט"ו.** משום דסתם שוורים בחזקת שימור הן ומן הדין לפוטרן לגמרי וקנסיה רחמנא כי היכי דלינטריה לתורא, וא"כ איזה צד יש לומר דבכל האבות שהם מועדין מתחילתן יהיה דין תמות ופלגא נזקא קנסא.

**[ענב ג']: ובברכת אברהם מהדו"ת דף ב. בענין תולדותיהם כיו"ב** מבאר באריכות דהספק היה מחמת שהרבה תולדות אעפ"י שהן מועדין מתחילתן אינם מצויים להזיק כהאבות, כמו תולדה דשן בנתחככה בכותל להנאתה וכן בשאר התולדות, ולכן קס"ד דאעפ"י שכשהבהמה עושה הנזק אינו עושה אותו בשנוי מ"מ כיון דאינו שכיח כ"כ שיהיה נזק בכהא"ג אין עליו דין מועדות, והמסקנא היא דכיון דהתכונה שבה נעשה האב באותה תכונה נעשה התולדה א"כ נחשב אורחיה ומועד ומשלם נז"ש ממונא מן העליה, וציין סמך לפירושו דבמסקנת הגמ' **בדף ג:** מסקינן דהא דתולדותיהן לאו כיוצ"ב קאי על חצי נזק צרורות, **ובדף י"ט.** קמבע"ל בהיתה מהלכת במקום שאי אפשר אא"כ מנתזת **ובפירוש רבינו חננאל וברי"ף שם** מבואר שפירשו דהאבעיא דאע"ג דהוי צרורות כיון דהוי אורחיה משלם נזק שלם, ומבואר שהם מפרשים דהפטור דח"נ צרורות הוא מחמת שאינו אורחיה לגמרי כרגל, ומוכח כפירוש זה דהא דתולדותיהן 'לאו כיוצא בהם' הוא משום שחסר להם בדין ה'מועדות' [ואעפ"י שאינו 'משונה' ולהכי לא הוי פלגא נזקא קנסא ופטורו הוא מהלל"מ, מ"מ גדר הפטור הוא דכיון דאינו אורחיה לגמרי נתנה לו ההלכה גדר של 'תמות' לשלם ח"נ] עיי"ש שהאריך.

ועיין **בחידושי רבי נחום אות ט"ז** שג"כ מפרש בד' הרי"ף והרמב"ם דנידון האבעיא אי בתולדות יש דין 'מועדות' כהאבות, והרבה לתמוה למה בתולדות לא יהיה דין מועדות כיון דהוי כאורחייהו, והוסיף להקשות מהא דמבואר **בדף ג.** דדיינינן אי בתולדה דבור הוא דתולדותיהן לאו כיוצ"ב, ואי נימא דהנידון הוא אי בתולדות יש דין 'מועדות' הרי כתבו **התוס' בדף ג: בד"ה משורו למדנו** דבבור אין לחלק בין תמות למועדות דלא שייך לחלק רק בבעלי חיים, ועיי"ש מה שהאריך לבאר בדברי הרי"ף.

[ענב ד']: **ובחידושי רבי נחום שם** דייק עוד בד' הרי"ף שכתב בפירוש האבעיא 'בעינן למידע הני תולדות דהני אבות אי כיוצ"ב נינהו וכל מועד מנייהו תולדה דיליה כוותיה ומשלם נז"ש מהעליה ותם תולדה דיליה כוותיה ומשלם ח"נ מגופו, או"ד תולדותיהן לאו כיוצ"ב', ומשמע דהאבעיא אינה רק לגבי התולדות ה'מועדות' אם יש להם תשלומי מועדות, אלא האבעיא הוא גם להיפך לגבי התולדות ה'תמות' אם יש להם תשלומי תמות, וצ"ב מה הספק כאן, ועיי"ש שמפרש דהספק שמא התולדות אפילו התמות יהיה להם תשלומי מועדות, וכיסוד דברי **חידושי מרן רי"ז הלוי בהלכות נזקי ממון** דכל ה'פטורים' להלכותיהן הכל תלוי ב'שם המזיק' המסויים שבו פטרה התורה, וכל שאין לו שם מזיק מסויים ממילא הוא חייב בכל ואין לו שום 'פטור', ולכך מספק"ל אם תולדותיהן כיוצ"ב ויש על התולדות התמות ג"כ שם מזיק של האב 'קרן' וממילא נאמר אף בתולדות 'פטור תמות' או שאין לתולדות את שם האב וממילא אין להם את הפטור של 'תמות', [ולהלן **בענף ג'** ויואו אי"ה דברי הגרי"ז בהרחבה, ומה שיש לדון בדבריו].

[ענב ה']: ועיין **בהשגות הראב"ד על הרמב"ם פ"ב מנזקי ממון ה"א** שפירש מתחילה דברי הרמב"ם שכתב דאם היה האב מועד תולדותיו כמוהו דהכוונה דמה שנעשה מועד להאב כגון לנגיחה בקרן נעשה ממילא מועד גם לתלדות בנגיפה נשיכה וכו', והשיג ע"ז הראב"ד דהא אפילו מועד לקרן ימין אינו מועד לקרן שמאל, ולכן כתב דאולי כוונת הרמב"ם באופן אחר דכמו שהאבות הם מועדין מתחילתן הכא נמי התולדות עיי"ש, ועיין **בחידושי רבי שלמה [היימן] זצ"ל ריש ב"ק** שמפרש בד' הרמב"ם כפירוש שכ' הראב"ד מתחילה, ומפרש כן גם בד' **הרי"ף הנ"ל** דהא דתולדותיהן כיוצ"ב הכוונה דיש לתולדות והאב 'אותם שם' מזיק לגבי העדאה שאם נעשה מועד לאב הרי הוא מועד לתולדה, ומשה"ק הראב"ד מהא דמועד לקרן ימין אינו מועד לקרן שמאל וכמש"פ כן **הרמב"ם** עצמו **בפ"א מנזקי ממון הלכה** כתב ליישב, דיש ב' ענינים ב'העדאה', א. ''רגילות' שמתחילה לאו אורחיה ובהעדאה נעשה אורחיה, ב. דין מסויים של 'העדאה', דאפילו אי כבר נעשה אורחיה ונתרגל אכתי צריך שיתקיימו בו 'דיני העדאה', ואם נגח את של הפקר או של גויים אעפ"י שבודאי נעשה אורחיה מ"מ לא נתקיים בו דין 'העדאה' ואינו מועד עדיין לשלם נז"ש, ולפי"ז ביאר דמש"כ הרמב"ם דמועד לאב הוי מועד לתולדה היינו לגבי 'דין העדאה' שנחשב הכל כמזיק אחד והעדאה כלפי האב הוי ממילא העדאה כלפי התולדה, והא דמועד לקרן ימין אינו מועד לקרן שמאל היינו לגבי דאכתי 'לאו אורחיה' לקרן שמאל, אבל 'דין העדאה' ודאי מתקיים מקרן ימין לקרן שמאל כמו שהוא מתקיים מהאב לתולדה עיי"ש שהאריך בענין זה.

[ענב ו']: ואמנם מד' הרא"ש מבואר לכאו' פירוש אחר בד' הרי"ף דהנה **הרא"ש בפ"ק דב"ק סימן א'** הביא ד' הרי"ף וכ' על דבריו: 'היה נראה לו לרבינו יצחק שאם לא מצינו חילוק בתשלומי נזקין לא היה הספר מסתפק דמהי"ת לחלק בינייהו, כיון דידעינן מסברא כל תולדות האבות כיון שדומין להן בכל צד למה נחלק בתשלומיהן, אלא כיון דחזינן קצת חילוק בתשלומי נזקין בין תם למועד ואע"ג דתרווייהו אבות נינהו, העלה על ליבו ולפשפש ולידע אם התולדות כיוצא דאבות', ומשמע מדבריו דהבין דאין כוונת הרי"ף לומר דבאמת נספק הגמ' אם לתולדות המועדות יהיה דין 'תמות', ומה שהביא הרי"ף החילוק בין תם למועד הוא רק כדי להוכיח דכיון שמצינו חילוקי תשלומין בתורה לכך נסתפק הש"ס דילמא יש גם חילוק תשלומין 'בין האב לתולדה' כמו שיש חילוק תשלומין 'בין תם למועד' אע"ג דתרווייהו אבות נינהו.

וד' הרא"ש צע"ג, דהא למאי דקיי"ל פלגא נזקא קנסא הרי חילוק התשלומין בין תם למועד תלוי בהא דסתם שוורים בחזקת שימור הן ומן הדין היה צריך ליפטר לגמרי ורק שקנסתו תורה לשלם חצי נזק, וא"כ הרי אין מהחילוק בין תשלומי תם לתשלומי מועד שום מקור לכך שחילקה תורה בתשלומי המזיקין, וביותר קשה מה שהרי"ף הדגיש הדבר כאן גופא דכיון דקיי"ל פלגא נזק קנסא ונזק שלם ממונא וכו' לכן עלה בדעת הש"ס להסתפק וכו', ולפ"ד הרא"ש שהרי"ף בא ליתן מקור ל'חילוקי תשלומין' במזיקין ומכאן נסתפק הגמ' שמא יש גם 'חילוקי תשלומין' בין האב לתולדה א"כ הרי אזיל הרי"ף בתר איכפא דמהא דפלגא נזקא קנסא אין שום הוכחה לכאו' ל'חילוקי תשלומין' במזיקין.

**ענף ג': במהלך הגרי"ז בשיטת הרי"ף ובביאור הסוגיא בענין הנ"ל**

**[ענב א']: בחידושי מרן רי"ז הלוי בהלכות נזקי ממון** העמיק הרחיב בביאור דברי הרי"ף, והעלה בביאור דבריו עפ"י יסוד מוסד שייסד, דבאמת 'המחייב' של כל הד"א נזיקין הוא 'הצד השוה שבהם שדרכם להזיק ושמירתן עליך' ואי"צ את ה'שם הפרטי' של כל מזיק כדי להביא לו את 'חיוב המזיקין', ו'השם הפרטי' שיש לכל מזיק אינו אלא בשביל ליתן לו את ה'פטורין' שפטרה תורה מזיק זה, וכדאמרינן **בדף ה:** דכולהו כי שדית בור בינייהו אתיין כןלהו במה הצד, ולמאי הילכתו כתבינהו רחמנא 'להלכותיהם', ומפרש הגרי"ז דכך הוא האמת דכל המזיק כולם יכולים להלמד מהצד השוה 'לחיוב', וה'שם הפרטי' של כל מזיק אינו אלא 'להלכותיהם' להחיל עליו 'חלות פטור' כלפי מה שפטרתו תורה.

ויסד דבריו על כמה ראיות, [א]: **הרא"ש בפ"ק דב"ק סימן א'** הביא בשם **יש מן הגדולים** שכתבו לגבי הנלמדין **בדף ו'** מהצד השוה שבהם יש להם ממילא את הפטורים של שני המזיקין שהם נלמדים מהם, כגון אסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברו"מ והזיקו בתר דנייחי דכיון שכח אחר מעורב בהן ילפינן להו בהצה"ש מבור ואש יש להם גם את ה'פטור' של בור מכלים וגם את ה'פטור' של אש מטמון, **והרא"ש שם** השיג על דבריהם מג' האופנים דילפינן התם בצד השוה מבור ושור לחייב בור המתגלגל ופותקין ביבותיהן והכותל והאילן שנפלו, ואי נימא דכיון דילפינן להו גם משור יש להם קולת שור א"כ איך יתחייבו על תקלתם ברשות הרבים והא שור דהיינו שו"ר פטור ברה"ר, ולכן מסיק **הרא"ש שם** דכל הנך בור גמור הם כיון שהזיקו בתר דנייחי והא דבעינן למילפינהו גם מאש או משור היינו רק כדי לדחות הפירכות דכוח אחר מעורב בהם או שאין מעשיו גרמו לו או שהן ברשות או שאין תחילת עשייתן לנזק, אבל אחר דילפינן משור או אש לדחות הפירכות חזרו להיות בור גמור עיי"ש, ומפרש הגרי"ז דבריו לפי דרכו, דאת ה'חיוב' דהנך באמת ילפינן מהצד השוה מבור ושור או מבור ואש, אבל דין ה'פטורים' של המזיקין תלוי בשם המזיק המסויים שיש להם וכיון שהנך 'שם בור' עלייהו יש להם רק את ה'פטור' של בור.

[ב]: מהא דס"ל לרב **בדף כ"ח:** דאסו"מ דלא אפקרינהו 'משורו למדנו' וחייב בהם על הכלים, והא ודאי דהנך ליכא למילפינהו משור לחוד דהא אין דרכן ליליך ולהזיק ובעינן למילפינהו אף מצד השוה מבור ואמאי חייב בהם את הכלים, ובע"כ דאף הנלמדים מצה"ש יש להם ממילא את כל החיוב מכוח הצה"ש, והשם הפרטי של המזיקין אינו אלא בשביל ליתן להם את ה'פטור' המסויים של זה המזיק, ובזה סבר רב דכיון דלא אפקריהו והם 'ממונו' יש להם את ה'שם הפרטי' של שור ולא של בור ולכך חייבים על הכלים, והביא שכדבריו מבואר **בשו"ת הר"י מיגש סימן קע"ד** עיי"ש.

[ג]: מהא דאיתא **בב"ק דף י"ז:** 'תנא שן דחיה וקתני שן דבהמה, סד"א ושלח את בערה כתיב בהמה אין חיה לא קמ"ל דחיה בכלל בהמה', **ובתוס' שם** הק' דהא שמעינן לה מרישא דקתני התרנגולין מועדין, והביא מד' **השיטמ"ק בשם הרא"ה** ד'לחיובא' לא איצטריך לאשמועינן דחיה חייבת כבהמה אלא סד"א דהא דכתיב ושליח את בעירה וביער בשדה אחר דמינה ילפינן פטור שו"ר ברה"ר אינו אלא בבהמה ואילו חיה ותרנגולין יהיו חייבים גם ברה"ר קמ"ל דחיה בכלל בהמה, והק' **בבית הלוי** דכיון דמקור חיוב חיה ותרנגולין הוא מבהמה מהי"ת לחייב יותר מהבהמה אף ברה"ר, ותי' הגרי"ז עפ"י יסודו דעצם 'החיוב' אינו נלמד כלל מבהמה אלא מהצד השוה, אלא שבשן ורגל יש 'פטור' על רה"ר, ואי לאו הא דחיה בכלל בהמה אמינא שה'פטור' אינו אלא בבהמה אבל חיה חייבת בכל החיובים ואפילו ברה"ר מכוח הצה"ש.

[ד]: ובזה ביאר הגרי"ז ד' הגמ' **בדף ב:** דאמרינן דאי לאו קרא דבכור שורו הדר לו הו"א דכי חילק רחמנא בין תמה למועדת הנ"מ בתלושה 'אבל מחוברת אימא כולה מועדת היא', והק' **בתוס' שם ד"ה אבל במחוברת** דמהי תיתי לחייב קרן מחוברת להיותה מועדת מתחילתה עיי"ש, **וברשב"א שם** הק' דאדרבה אימא כולה תמה היא, ולפי דרכו ביאר היטיב, דדין זה לחלק בין תמה למועדת הוא 'פטור' שנתנה תורה בקרן, ולכך אי 'קרן' דקרא היינו תלושה ממילא קרן מחוברת נלמד חיובא דידה מהצד השוה וכיון שהיא מחוברת אינה בכלל ה'פטור' שנתנה תורה בקרן לחלק בין תמה למועדת וממילא היא מועדת מתחילתה והיינו כולה מועדת, [ובדעת התוס' נקט שחולקים על הרא"ש וסברי כהיש מהגדולים דכיון דנלמדים מהצד השוה יש להם את הפטורים של שני הנלמדים מהם, וכמבואר **בתוס' בדף ג: בד"ה משורו למדנו ובדף ה: בד"ה אש לפטור בו את הטמון** ולכך שפיר הק' התוס' איך נימא דמחוברת כולה מועדת היא דמהי תיתי עיי"ש, ובעיקר המחלוקת של הרא"ש והיש מן הגדולים עי' משי"ת אי"ה הרחבת הדברים **להלן בפרק ב'].**

[ה]: ובזה ביאר הגרי"ז את דברי **הרי"ף הנ"ל** דאבעיית הגמ' הוא לגבי 'הפטורים' שנתנה תורה בכל המזיקין, אי תולדותיהם כיוצא בהן היינו שיש על התולדות את ה'שם הפרטי' שיש לאבות וממילא 'הפטורים' שנתנה תורה על האבות חלים ממילא גם על התולדות, או שתולדותיהם לאו כיוצ"ב שהתולדות אין להם את 'השם הפרטי' שיש לכל אב וממילא חיובם נלמד מהצד השוה ופטורים אין להם בכלל, וזהו מש"כ הרי"ף את החילוק בין תם למועד שזהו הפטור של קרן וקמבע"ל אם לתולדה דקרן יש את השם הפרטי של קרן וממילא יש בה החילוק בין תם למועד או"ד אינה בכלל קרן וממילא כולה מועדת היא, וכן הוא האבעיא בתולדות שו"ר לגבי פטור רה"ר ובתולדות בור לענין פטור כלים ובתולדות אש לענין פטור טמון, עכתו"ד.

**ובחידושי רבי נחום אות ט"ו ובברכת אברהם מהדו"ת בדף ב.** הק' על דבריו, דממה דנקט הרי"ף רק הדוגמא של חצי נזק ונזק שלם ולא הביא שאר הפטורים של רה"ר וטמון וכלים משמע בהדיא דלא היה הנידון אי תולדותיהן כיוצ"ב רק לגבי חילוק תשלומין זה בין ח"נ לנז"ש ולא לגבי שאר הפטורים.

וביותר דבלשון **הרי"ף והרמב"ם הנ"ל** מבואר בהדיא דהספק היה לגבי כל תולדות האבות אם יהיה בהם דין מועדין לשלם נזק שלם ותם לשלם חצי נזק, ולפי"ד הגרי"ז ספק זה לגבי נז"ש וחצי נזק אינו אלא בקרן.

וביותר קשה דהא ברי"ף משמע בהדיא דהספק היה גם לגבי ה'מועדין' של התולדות אי יש להם תשלומי מועדין של נזק שלם, ולפ"ד הגרי"ז כל הספק הוא רק אם לתולדה דקרן יש 'פטור תם' או שהיא מועדת מתחילתה.

עוד תמה **בברכת אברהם שם** דהא למאי דקיי"ל פלגא נזקא קנסא דין תשלומי תמות חצי נזק אינו 'פטור' שיש בקרן אלא אדרבה זהו חידוש התורה לקונסו חצי נזק אעפ"י שהוא בחזקת שימור ודינו לפוטרו לגמרי, וביותר תימה רבתי דהא הרי"ף הדגיש דהאבעיא תלויה בהא דפלגא נזקא קנסא ונזק שלם ממונא, ולפ"ד הגרי"ז הרי אזיל בתר איפכא דאי פלגא נזקא קנסא משום דסתם שוורים בחזקת שימור הן איזה צד יש לומר שהתולדות של קרן אם אין להם 'השם הפרטי' של קרן יהיו חייבות נזק שלם בתמותם והא בחזקת שימור הן.

ועל עיקר יסודו ד'המחייב' של כל הד"א נזיקין אינו 'השם הפרטי' שלהם אלא הצד השוה שבהם שדרכם להזיק, וכל נידון הסוגיא בתולדותיהם אי כיוצ"ב הוא ראק לגבי 'הפטורים' אי איתנייהו בתולדות, תמה ע"ז **בברכת אברהם שם** דא"כ מאי קאמר **בדף ב:** מאי שנא קרן דכוונתו להזיק וממונך ושמירתן עליך הני נמי כוונתן להזיק וממונך ושמירתן עליך, וכל אי' בגמ' בכל המזיקין **בדף ג.** בשן וברגל ובבור **ובדף ג:** באש ובאדם, ולד' הגרי"ז דכל מסקנת הסוגיא הוא דכיון דיש עליהם 'שם קרן' יש להם את 'הפטור' של קרן, אבל כלפי 'החיוב' לא היה כלל נידון אלא ילפינן לה מהצד השוה, א"כ מאי מייתינן הא דבקרן ושאר המזיקין 'ממונך ושמירתן עליך' דמה"ט אף תולדותיהן כיוצ"ב, והרי הא ד'ממונך ושמירתן עליך' הוא הגורם של ה'חיוב' של כל המזיקין ולא הגורם של 'הפטורים' שלהם שהוא תלוי בשם הפרטי של כאו"א.

ועוד הוכיח **בחידושי ר' נחום שם ההגהות אשר"י בדף כ"ב.** שכתב ד'מאב לאב' אין דין תחילתו בפשיעה וסופו באונס, ואם תחילתו בפשיעה לענין שן ורגל וסופו באונס לענין קרן הרי הוא פטור, ואי נימא דכל השמות של האבות אינו אלא לענין 'הפטורין' שלהם אבל 'החיובים' של כולם נלמד מהצה"ש א"כ איזה סברא וטעם יש לומר 'לענין החיוב' דלא נימא תבפוסב"א מאב לאב, ובע"כ דס"ל לההג"א דהשם הפרטי של כל אב הוא הגורם את החיוב שלו ודלא כהגרי"ז, [ועי' להלן **בפרק ב'** שיתבאר בעזהשי"ת הרחבת הדברים בנידון זה מה גורם 'החיוב' של המזיקים אם 'הצד השוה שבהם' או 'השם הפרטי' שיש לכל מזיק].

ועוד יש להקשות על דבריו, דהנה לגבי בור אמרו **בדף ג.** 'מאי שנא בור דתחילת עשייתו לנזק הנך נמי תחילת עשייתן לנזק', ולפ"ד הגרי"ז נמצא ד'השם הפרטי' של בור לפטור על כלים תלוי במה שתחילת עשייתו לנזק, וזה סותר למה שביאר בדברי **הרא"ש הנ"ל** במחלקותו על היש מן הגדולים דכל הנלמדים מהצד השוה יש להם 'שם בור' לחוד כיון שהזיקו בתר דנייחי ופטורים רק על כלים, ולפ"ד הגרי"ז בביאור ד' הגמ' הרי מבואר בגמ' השם הפרטי של בור לגבי פטור כלים תלוי בתחילת עשייתו לנזק, וא"כ הכותל והאילן שנפלו לרה"ר שאין תחילת עשייתן לנזק ולהכי בעינן למילפינהו מבור ושור כמבואר **בדף ו:** צריכים להיות חייבים על כלים ובד' הרא"ש שם מבואר להיפך.

וכן יש להק' על דבריו, דלפי ביאורו בד' הגמ' נמצא שה'שם הפרטי' של אש לפוטרו מטמון תלוי במה ש'כל אחר מעורב בו', דהא **בדף ג:** אמרינן מ"ש אש דכח אחר מעורב בו וממונך ושמירתו עליך הנך נמי כח אחר מעורב בהן וכו', וא"כ אסו"מ שהניחלן בראש גגו והזיקו אפילו בתר דנייחי ראוי להיות עליהם שם אש כיון שכח אחר מעורב בהן, ובד' **הרא"ש הנ"ל** מבואר בהדיא דרק שם בור עלייהו ולא שם אש.

**ענף ד': בגדר דין 'תולדות' בד"א נזיקין**

**[ענב א']: בתוס' דף ב. בד"ה ולא זה וזה שיש בהם רוח חיים** הביאו דברי **המכילתא** שמבואר בה דאין עונשין ממון מן הדין, וכתבו דממתני' דקאמר לא הרי השור כהרי המבעה וכו' והרי דבעינן למילף המזיק זה מזה במה מצינו, ויש לעיין לפי שיטת המכילתא איך ילפינן את ה'תולדות' מה'אבות' והא אין עונשין מן הדין.

**ובשיטמ"ק דף ב: בד"ה תולדה דקרן בשם גליון** הביא שכן הקשה **מהר"א זכרונו לברכה,** וכ' ע"ז הגליון שלא עיין **במכילתא [משפטים פרשה י"ב פיסקא קכ"ג]** דמפיק לתולדות מקרא, דאמרינן התם 'בכלל נגיחה דחייה ובעיטה ורביצה, נשיכה מניין, ת"ל ולא ישמרנו בעליו, והלא דברים ק"ו אם שמרו ויצא והזיק חייב מקל וחומר עד שלא שמרו, מה ת"ל ולא ישמרנו, הוסיף עוד שמירה על שמירה[[3]](#footnote-3)' במכילתא בפנים נוסף: 'ואיזו זו נשיכה'.

והנה דרשא זו קאמר לה התם במכילתא אבא חנן 'משום רבי אליעזר', והנה ר"א סובר דמועד אין לו שמירה אלא סכין, והיינו דקאמר דה'ולא ישמרנו' מיותר דהא אפילו שמרו חייב, ומיתור זה יליף תולדות, ואמנם לרבנן דקיי"ל כוותייהו דמועד סגי ליה בשמירה פחותה הרי קרא דולא ישמרנו אינו מיותר כלל והדק"ל מנן לן תולדות לשיטת המכילתא דאין עונשין ממון מן הדין.

[ענב ב']: והנה **במכילתא שם** איתא דעת הת"ק: 'וכי יגוף, בכלל נגיחה דחיה רביצה בעיטה נשיכה דברי ר' יאשיה', ולכאו' לר' יאשיה התולדות נלמדות במה מצינו מהאבות, והדק"ל דהא לדעת המכילתא אין עונשין ממון מן הדין, ואמנם יעויין **בפירוש באר אברהם על המכילתא [מאא"ז הגה"ק מרנא היסוד העבודה זי"ע**] שפירש: 'ר' יאשיה סבר דבכלל נגיפה שלוחצה בגופה את השור עד שמזיקו, בכלל הזה הוא נגיחה בקרניו, דחיה שדחפה את חברתה בגופה עד שנפלה ומתה, רביצה שהשכיבה תחתיו, ובעטה בה ברגליה, כולם נכללים בנגיפה שהוא משורש גוף מה שהזיקה ע"י כל עניני הגוף שלה, ואבא חנן משום ר"א סבר הן הכל הנ"ל בכלל נגיפה מפני שהם ע"י הגוף, אבל שיניים אי"צ רבוי שאינו כ"כ בכלל נגיפה', ולדבריו נחשבים התולדות מפורשים בהדיא בקרא ואי"צ בזה אפילו ללימוד מה מצינו ומיושב היטיב.

**[ענב ג']: ובשיטה מקובצת דף ב. בד"ה נראה לי בשם גליון** כתב 'נראה לי מה שכתוב **בקונטרס קמא** דההיא דמכילתין פליגא דעונשין מן הדין מדמייתי תולדות דקרן בכלל נגיחה, נראה לי דלא פליגא, דההיא דרשא דבור דוקא הואיל ופתיחה וכריה בשני מקומות הן אין עונשין מן הדין, אבל קרן גילה קרא דחייב ממילא דהוא הדין אם אותו גוף עצמו יזיק בנגיפה או בבעיטה או ברביצה, וכן כל תולדות שהן באותו גוף עצמו, ואע"ג קרי תולדה אסו"מ שהניחן בראש גגו, אפשר דסבר ההוא תנא דמכילתין אשו משום חיציו וא"כ מה לי אם הגוף יזיק ע"י אש או ע"י אבן, ותולדה דבור נמי אע"ג דאינו באותו מקום מ"מ הא גלי לן קרא גבי בור דעונשין ממקום למקום.... ולישנא דמכילתא דייקינן, דקתני בכלל נגיחה נגיפה ובעיטה', ומבואר בדבריו חידוש גדול, דמתי נחשב לימוד 'מן הדין' דוקא כשבאים לרבות 'עוד חפצא של מזיק' הדומה לחפצא של המזיק דכתיב בקרא, כמו בבור שע"י כריה דבעינן למילף ליה מבור אחר שע"י פתיחה, אבל 'באותו החפצא של המזיק' כשמזיק בצורה אחרת ממה שכתוב בקרא אי"ז נחשב 'מן הדין' אלא הוא כמפורש בקרא, ובכל התולדות חוץ מתולדה דבור כתב דהתולדות הם 'באותו הגוף' דכתיב בקרא וממילא הם כמפרשים ואינם מן הדין, ולדבריו תולדה דאש באסו"מ שהניחן בראש גגו לפי שיטת המכילתא אינו חייב אלא למ"ד אשו משום חיציו[[4]](#footnote-4) דלהך המ"ד החפצא של המזיק הוא 'גוף האדם' וממילא הוי עוד תולדות באותו החפצא של המזיק, ותולדה דבור שהוא בחפצא אחרת באמת נחשב לימוד מן הדין אלא דגבי בור גלי קרא דעונשין מן הדין, [ועיי"ש עוד תירוץ דאה"נ לשיטת המכילתא תולדות דבור פטורים].

**ובשיטמ"ק שם בשם גליון** בהמשך דבריו כ': 'ועוד נראה דאפי' לפי התלמוד דידן דנגיחה משמע קרן דוקא וא"כ ע"כ שאר הוי תולדה, מ"מ תנא דמכילתא דאין עונשין מן הדין ס"ל כר' יאשיה תנא קמא דר' אליעזר דבכלל נגיחה נגיפה רביצה ובעיטה, ור' אליעזר קאמר בכלל נגיחה רביצה ובעיטה ונשיכה יליף מקרא', והנה לפי דבריו דטעמא דר' יאשיה דכל שהוא 'באותו החפצא של המזיק' נחשב כמפורש בקרא צ"ב טעמיה דר' אליעזר שמחלק בין נגיפה ורביצה דהוי כמפורש בקרא לבין נשיכה שאינו כמפורש בקרא, והא אף נשיכה הוי באותו החפצא של המזיק, וצ"ל דר' אליעזר ס"ל דאף כשהוא באותו החפצא של המזיק אם אינו דומה בצורת הפעולה אינו כמפורשבקרא, ומ"מ נגיפה ורביצה דומים ממש לנגיחה כסברת **הבאר אברהם הנ"ל.**

[ענב ד']: והנה **הרא"ש בפירקין סימן א'** כתב בתוך דבריו: 'כיון דידעינן **מסברא** כל תולדות האבות כיון שדומין להן בכל צד' ובפשטות כוונתו דהתולדות נלמדין במה מצינו שהרי סיים 'כיון שדומים להם בכל צד' וזהו לכאו' הילפותא דמה מצינו, וכן הוא מבואר **בשיטה מקובצת דף ב. בד"ה תולדותיהם כיוצא בהם** וכו' **עוד שם** וכו' **בשם מהר"י כ"ץ** שהק' מ"ש תולדות דשבת דבעינן למילף להו מקראי **בשבת דף ק"ג:** 'ותולדות דנזיקין לא ילפינן מקראי אלא מסברא לקמן בשמעתתין', וכוונתו להא דאיתא **בדף ב:** 'מ"ש קרן דכוונתו להזיק וממונך ושמירתן עליך הני נמי כוונתן להזיק וממונך ושמירתן עליך', וכן הוא **בדף ג'** לגבי תולדות כל האבות עיי"ש, ומפרש הגליון דכוונת הגמ' ד'מסברא' ילפינן כל התולדות מהאבות לחיובא, והנה לפי **שיטת רש"י** דנידון הגמ' בדין תולדותיהן אם הם כיוצ"ב הנידון לגבי אם יש בתולדות 'חיוב' כמו באבות, בודאי צדקו דבריו לכאו' דמפורש בהדיא בגמ' דהתולדות נלמדות 'מסברא' מהאבות והיינו בלימוד דמה מצינו וכנ"ל, [אכן לפי **שיטת הרי"ף והרמב"ם** דהנידון הוא רק לגבי קביעת התשלומין אם ליתן לתולדות דיני תמות ומועדות, וכן לפי **שיטת הרא"ש בדעת הרי"ף** שהנידון רק לגבי לעשות חילוקים בתשלומין, וכן לפי מהלך **הגרי"ז בדעת הרי"ף** שהנידון הוא 'לגבי הפטורים' אם יש לתולדות את 'שם האב' לגבי הפטורים לכאו' אין ראיה מד' הגמ' דעצם חיוב התולדות נלמד במה מצינו מהאבות ודו"ק].

ועיין **בחידושי ר' נחום אות י"ד** שביאר לפי שיטת רש"י דתולדות אינן נלמדות ב'מה מצינו' מהאב אלא הם ממש בכלל האב עצמו ואי"צ ללימוד כדי לרבותם, ועיי"ש **באות מ'** שנתקשה מד' הגמ' הנ"ל דלכאורה לשיטת רש"י מפורש דהתולדה נלמדת מהאב כיון שדומה לה בתכונה ובחומרא, ועיי"ש מש"כ ליישב.

**פרק ב': בענין המזיקין הנלמדים בהצד השוה להלכותיהםענף א': במח' היש מן הגדולים והרא"שבדין הנלמדים מצה"ש אם יש להם את הפטורים של שני המלמדים**

**[אשכול א]: הרא"ש בפירקין סימן א'** כתב לגבי אסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברו"מ הנלמדים **בדף ו.** בצד השוה מבור ואש, והביא **בשם יש מן הגדולים** דס"ל דכיון דאתו במה הצד יהבינן להו הקל שבשניהם ופטירי מנזקי כלים וממיתת אדם כמו בור ומטמון כמו אש, והביא בשם יש שנסתפקו בדבר, **והרא"ש שם** חולק וכתב דכל דין בור יש להם, והוכיח דהא בגמ' שם ילפינן עוד ג' אופני בור בצד השוה מבור ושור, ולשמואל דתנא שור לרגלו בודאי הילפותא הוא משו"ר, ואי נימא דהנלמדים בצה"ש יש להם הקל שבשניהם היה להם להיות פטורים ברה"ר כמו שור והיכא משכח"ל בהו חיוב בור, ומסיק הרא"ש: 'הילכך נראה דבור גמור הם, אלא דלא מצינו למילף לגמרי מבור משום דלא דמי לגמרי לבור בתחילת עשייתו לנזק או משום דכח אחר מעורב בהן בעשייתן או שלא גרמו לו מעשיו או שעשייתן ברשות, הוצרך להביא יוכיח משאר נזיקין שאין לחלק בינן לבין בור משום הני פירכות שאינן מונעות חיוב, הילכך גם אלו לא יצאו מכלל בור בשביל אלו פירכות, ובור גמור הוא וכל דין בור להם קולות וחומרות שבהן ולא יהבינן להו קולות וחומרות של אש ורגל', והוכיח כן מד' **התוספות** שנתקשו בהא דמייתינן יוכיח משור שחייב אעפ"י שהוא 'ברשות' והא חיובא דשור הוא ברשות הניזק ששם אינו ברשות, אבל הא לא קשיא להו אי ילפינן להו משור איך שייך בכלל לחייב בהם משום בור ברה"ר והא שור פטור בראה"ר, ובע"כ דכל דין בור יש להם עיי"ש.

והנה מה שהוכיח הרא"ש מד' התוספות כן הוא גם בתוס' שלפנינו **בדף ו. בתוס' ד"ה תאמר בהני דברשות** עיי"ש, **ובמהרש"א ע"ד התוס' שם** הק' בסתירת דבריהם ממש"כ **התוס' בדף ג: ד"ה משורו למדנו** שכתבו דלרב דיליף אסו"מ משורו לאו היינו שן ורגל דא"כ ליפטרו ברה"ר אלא מקרן ילפינן, והק' דמה לקרן שכוונתו להזיק, ותי' **בשם רשב"ם** דאתי מבור ושור במה הצד, והק' ע"ז התוס' דא"כ דבעינן נמי למילפינהו מבור ליפטרו בכלים כבור, והניחו בקושיא, והרי דדעת התוס' דהנלמדים בצד השוה יש להם את קולות שניהם ודלא כהרא"ש והניח בצ"ע, וכן הק' **בים של שלמה פ"ק דב"ק סימן ח'** ע"ד הרא"ש שלפי דבריו סותרים ד' התוס'.

**[אשכול ב']:** והנה מד' מהרש"ל ומהרש"א מבואר דסברי דלפי שיטת הרא"ש לא קשיא קו' התוס' על הרשב"ם, דכמו דלשמואל לעולם תורת בור יש להם ואע"ג דבעינן למילף להו בצה"ש אינו אלא בגדר 'יוכיח' לדחות הפירכא ולהחזירם לתורת בור, הכ"נ לרב לעולם תורת שור יש להם והא דבעינן למילף מבור אינו אלא לדחות הפירכא דהא אינו בע"ח ואין כוונתו להזיק, וכ"כ **בחידושי מרן רי"ז הלוי בה' נזקי ממון** בדעת הרא"ש דלרב אסו"מ דלא אפקרינהו יש להם את שם המזיק של שור-קרן ולהכי אין בהם פטור כלים ואע"ג דילפינן להו בצה"ש גם מבואר אי"ז גורם פטור כלים עיי"ש.

וכ"כ **בשיטמ"ק בדף ג: ד"ה משורו למדנו בשם הרב משה דאיוורא** ליישב קו' התוס' על הרשב"ם: 'דאע"ג דאתי במה הצה"ש מבור ושור מיהו כיון דדמי לשור דין הוא להחמיר עליהם ככל משפט שור ולחייבם בכלים, דאטו מילתא דאתיא בצה"ש דכולהו אבות נקל עליהם כל קולות האבות חצי נזק ורה"ר וכלים', והרי שמדמה דכמו בהנך הנלמדים בצה"ש בדף ו. אין להם את הפטורים של שני המלמדים [ולכאו' כוונתו שיש להם רק את הפטור של בור מכלים והיינו כדעת הרא"ש], הכ"נ בור דלא אפקרינהו לרב דהוא נלמד משורו אין לו את הפטור של בור אלא שור גמור הוא.

ועי' עוד **בשיטמ"ק שם בשם רבינו יחיאל** שתי' לקו' התוס' ''דאחר שנכתבו תרווייהו בור ושור אין לתלות חיובן לצדדין לא חיובא דשור משום שהוא בע"ח דבור יוכיח ולא חיובא דבור משום דתחילת עשייתו לנזק דהא שור יוכיח, אלא משום דבור נחשב כממונו כמו שור לפי שפשע בו **כפירוש ר"י** לקמן, והואיל וטעמא משום ממונו א"כ אסו"מ ילפינן משור דאינהו נמי ממונו', ולכאו' כוונתו, דאי לאו מידת הצד השוה היינו אומרים דה'חומרא' שיש בכל מזיק גורמת חיוביו, אבל אחר מידת הצה"ש אמרינן דחיוביו של כל מזיק נובעים מעצם 'שם המזיק' שלו, וס"ל לרב ד'שם המזיק' של שור היינו 'ממונו' ולכך יש לו כל דיני שור, וזהו לכאו' כד' הרא"ש הנ"ל לגבי בור.

**[אשכול ג']:** והנה לפי זה יהיה מוכח מדעת הרבה ראשונים דס"ל כשיטת היש מן הגדולים שהביא הרא"ש, דיעוי' **בשיטמ"ק בשם תלמיד רבינו פרץ בשם תוס'** שתי' קו' התוס' דילפינן להו מבור ואש, **ובשם רבינו ישעיה** שהק' הקו' והניח בגמגום, **ובשם גליון בשם מורי הרב** דהיכא יהבינן הקל שבשניהם היינו דוקא כשהדין אינו נגמר ביוכיח אלא וחזר הדין להק' על היוכיח שיש לו קולא, אבל באסו"מ דכד אמרינן יוכיח מבור כבר אין שום פירכא בכהא"ג נשארה הילפותא משור לחודיה [והדברים צ"ב רב], וכ"כ **בשיטמ"ק שם בשם מהר"י כ"ץ בשם מורי הרב** דבכהא"ג שכשמביאים היוכיח מבור תו לא פרכינן מה לבור וכו' אינו אלא 'פלגי דדינא' ולכך אין בו פטורי בור עיי"ש, ודבריהם מתמיהים לכאו', דאדרבה בכהא"ג לכאו' הלימוד נצמד יותר לבור מאשר אופן שיש פירכא על היוכיח ובעינן לחזור למלמד הראשון וצע"ג], ועוד תי' שם **הגליון בשם ר"י** 'דע"כ נפקותא איכא במה שזה יליף משורו דהיינו לחייב כלים דהא כי אפקריה היה גם לרב בור א"כ היכי דלא אפקריה הוי שור לחייב כלים', [ולכאו' כוונתו דבכה"ג אי נימא דדינו לפטור כלים כבור בטלה לגמרי הילפותא משור ולהכי לא פטרינן ליה כלים כבור, וצ"ע דהא זהו דעת ר' טרפון דהיכא דמיפריך ק"ו לא אמרינן דיו ואנן קיי"ל כרבנן דלעולם אמרינן דיו].

**[אשכול ד']:** אכן לפי"ז יהיה סתירה חמורה בד' הרא"ש, דיעוי' **בשיטמ"ק שם בשם תוספי תוספות להרא"ש** שתי' את קו' התוס' עפי"ד **הירושלמי** דמה שפטרה תורה כלים בבור הוא רק בבור י' שהוא אב למיתה ולא בבור ט' שהוא אב לנזקין, ולרב ילפינן לה בצד השוה משור ובור ט' שהוא אב לנזיקין וחייב בכלים עיי"ש, ולכאו' לד' **מהרש"ל ומהרש"א והגרי"ז הנ"ל** הרי להרא"ש הקו' אינה מתחלת דכל דין שור ראוי ליתן לו.

ומוכרח מזה דכל מש"כ הרא"ש הוא רק לגבי מזיק שב'צורת ההיזק שלו' הוא דומה לבור דמזיק בתר דנייחי בדרך תקלה, וע"ז כתב דבכהא"ג בור עצמו הוא והילפותא מאש או משור אינו אלא לדחות הפירכא ולומר שחומרא זו אינה גורמת הדין וממילא חזר לו דין בור גמור, אבל באסו"מ אליבא דרב אע"ג דס"ל דיש ללומדו משור כיון שהוא ממונו אבל אין זה נחשב ב'שם המזיק' של שור כיון שצורת ההיזק שלו אינה כשל שור, ולכן שפיר הקשו דאי בעינן למילף ליה נמי מבור יפטור בו את הכלים, [וחולקים על סברת **הרב משה מאיורא ורבינו יחיאל הנ"ל** דלרב יש על אסו"מ דלא אפקרינהו את 'שם המזיק' של שור], ולפי"ז אין ראיה מד' **התוס' ותוס' רבינו פרץ בשם תוס' ורבינו ישעיה הנ"ל** ומשאר תירוצי **השיטמ"ק הנ"ל** שחולקים על דברי הרא"ש, וזה מוכרח לכאו' בד' הרא"ש, [ועי' **בחידושי רבי נחום אות קצ"ז** שהק' כנ"ל בסתירת ד' הרא"ש ועיי"ש מה שהאריך ליישב].

**[אשכול ה']:** ועיין **בחידושי מרן רי"ז הלוי בהלכות נזקי ממון** ציין עוד מקור דהתוס' חולקים על הרא"ש מד' **התוס' בדף ה: בד"ה להלכותיהן** שכתבו דאי הוי ילפינן כל המזיקין מבור וחד מהנך היו פוטרים בהם את הכלים עיי"ש, וכוונתו דלהרא"ש בודאי אי הוי ילפינן קרן או שן מרגל ואש או שן ורגל מקרן ואש או קרן ורגל משן ואש בודאי היה למזיק עיקר תורת קרן או רגל או שן והיוכיח מבור אינו אלא יוכיח בעלמא לדחות הפירכא כד' הרא"ש, וזה לכאו' ראיה אלימתא שהתוס' חולקים על הרא"ש.

**ובחידושי רבי נחום אות קצ"ז** הק' עוד בסתירת ד' הרא"ש דהנה **בשיטמ"ק דף ה: בד"ה וז"ל הראב"ד** וכו' **אדם לחייבו בד' דברים** הקשה למה הוצרך לכתוב אדם דאזיק שור והא אין בו אלא חיוב נזק לחוד ונילפיה מבור וחד מהנך, **ובשיטמ"ק הישנים בשם תוספי תוספות להרא"ש** תירץ 'דאיצטריך לחייבו אף בטמון וכלים ורשות הרבים', ומפורש לכאו' בדבריו דאי ילפינן 'אדם' משור ובור היה בו גם פטור רה"ר וגם פטור כלים, ולכאו' לפי"ד הרא"ש הדעת נותנת שהיה לו שם המזיק של שור והיוכיח מבור הוא רק לדחות הפירכא, ועיי"ש מה שהאריך ליישב הסתירה, אבל באמת **בשיטמ"ק מהדורה חדשה** מובא תירוץ זה **בשם גליון,** ואילו **תוס' תוספות להרא"ש בשם הרמ"ה** תי' תירוץ אחר עיי"ש, וכבר העיר המהדיר דלפי גירסת האמת לא קשה מידי.

**[אשכול ו']:** והנה באמת מצינו בדברי תוס' הרא"ש דאזיל בהדיא בשיטת הרא"ש בפסקיו הנ"ל דאף הנלמדין בצד השוה לגבי הקולות אזלינן בתר עיקר המזיק שהם דומים לו, אלא דבכמה פרטים סותר הרא"ש בפסקיו להרא"ש בתוספותיו, דהנה **הרא"ש בפסקיו הנ"ל** הוכיח כדבריו מקושיית **התוס' בשם ר"י ב"ר שמואל** בהא דפותקין ביבותיהן דאעפ"י שהם 'ברשות' ולא דמו לבור ילפי' להו בצד השוה מבור ושור דשור יוכיח דאע"פ שהוא ברשות הרי הוא חייב, והקשה דהא שור היכי דהוי ברשות דהיינו ברשות הרבים הרי הוא פטור, וכ' הרא"ש דמדלא הקשה הר"י דאי ילפינן מבור ושור יש לנו ליתן קולות שניהם לפוטרם ברה"ר וא"כ לא משכח"ל בכלל חיובא דפותקין ביבותיהם ברה"ר, שמע מינה דאף התוס' בשם ר"י סברי דאעפ"י שהוא נלמד בצה"ש גם משור מ"מ עיקר הדמיון שלו הוא לבור והלימוד משור אינו אלא יוכיח לדחות הפירכא וכו' עיי"ש.

אכן **בתוס' הרא"ש בדף ו.** [הובא **בשיטמ"ק שם בד"ה ז"ל תוספי תוספות להרא"ש**] הק' בהא דילפי' בור המתגלגל בצה"ש מבור ושור דמבור לחוד ליכא למילף דמה לבור שכן מעשיו גרמו לו, דלשמואל דסבר תנא שור לרגלו א"כ ניתן לו קולת שור לפוטרו ברה"ר וא"כ חיובא דבור המתגלגל ברה"ר היכי משכח"ל, והוסיף בקושיתו וציין למ"ש **בתוס' הרא"ש בדף ב:** [מובא **בשיטמ"ק שם בד"ה ור"י ממיץ מתרץ בשם תוס' הרא"ש]** דאי קרא דקרן איירי בקרן תלושה ומחוברת ילפינן בצד השוה מקרן תלושה ורגל א"כ ליפטור ברה"ר כרגל, והוסיף עוד בקושיתו 'וכה"ג דקדק **ר"י** לקמן אהא דקאמר תאמר בהנך דברשות שור יוכיח דלשמואל שור זהו רגלו ובמקום שהוא מהלך ברה"ר דהיינו ברשות פטור לגמרי', ותירץ 'דלקמן גבי פותקין ביבותיהן וגורפיו מערותיהן אינו מזיק בור להתחייב עליו כיון דברשות קעבדי הילכך בעינן למילף עיקר חיובייהו במה הצד מבור ושור הילכך בעינן, שיהיו דומין להם לגמרי, אבל בור המתגלגל מתחילתו בור גמור הוא במקום שהניחו אלא שאין לחייבו אם גלגלוהו והזיק במקום אחר משום דלא דמו לבור שכן מעשיו גרמו לו א"כ ביוכיח כל דהוא סגי, כיון דאשכחן מזיק אחר שחייב אעפ"י שלא גרמו לו מעשיו אין להוציאו מתורת בור משום הך פירכא דאין בור אלא ברה"ר, כן נראה לי'.

והנה בעיקר יסוד הדברים אזיל תוס' הרא"ש בשיטתו בפסקיו דאף הנלמדים בצה"ש עלינו ליתן להם את עיקר שם המזיק שדומים לו לגבי הפטורים, ולכן בבור המתגלגל ש'מתחילתו בור גמור הוא במקום שהניחו' יש לו כל דיני בור אף דבעינן למילף ליה בצה"ש גם משור כיון דאין מעשיו גרמו לו, אבל יש כמה שינויים גדולים בין דבריו בפסקיו לדבריו בתוספותיו.

[א]: בעצם דברי הר"י ב"ר שמואל לגבי פותקין ביבותיהן, דבפסקיו הוכיח הרא"ש מדבריו מדלא הקשה דניהב לפותקין ביבותיהם אף קולת רה"ר וא"כ לא משכח"ל בהו חיובא כלל, הוכיח מזה הרא"ש דאף דנלמד בצה"ש גם משור כיון דעיקר המזיק שם בור עליו יש לו רק פטורי בור והא דילפי' משור אינו אלא יוכיח בעלמא לדחות הפירכא, ואילו בתוספותיו מוכיח הרא"ש מד' הר"י להיפך דהיכא דילפינן בצה"ש ראוי ליתן לו הקל שבשניהם ולכן הק' דאף בבור המתגלגל נימא הכי, וד' הרא"ש בתוספותיו צע"ג דהא מפורשת קו' הר"י 'דלשמואל דאמר שור זהו רגלו ובמקום שהוא מהלך ברה"ר דהיינו ברשות פטור לגמרי' והרי מפורש דקושייתו הוא רק דאין שום יוכיח משור דמזיק ברשות חייב דהא שור דהיינו רגל היכא שהוא ברשות דהיינו ברה"ר פטור לגמרי, ואיך ראה כאן תוס' הרא"ש מקור דהנלמד בצה"ש ראוי ליתן לו קולות שניהם, הרי אדרבה מפורש בדבריו להיפך דכל קושיתו הוא רק דלא משכח"ל שור ברשות שהוא חייב אבל אילו משכח"ל חיוב בשור ברשות לא קשיא ליה כלל אמאי פותקין ביבותיהם הנלמד מבור ושור חייב ברה"ר וכמו שהוכיח באמת הרא"ש בפסקיו, וביותר תמוהים ד' תוס' הרא"ש, דהא ר"י ב"ר שמואל תירץ על קושיתו הנ"ל דבשור משכח"ל חיוב ברה"ר היכא דהיה דף ארוך מקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י ודרסה על החלק שברה"ר שהוא חייב על מה שהזיקה ברה"י אעפ"י שהולכת ברה"ר ברשות [ומובאים דבריו **בפסקי הרא"ש ריש סימן א'** כשהביא ד' הרי"ף בטעם פטור שו"ר ברה"ר והסביר דבריו וכ' דלהרי"ף בכהא"ג דדף ארוך יהיה פטור '**ור' יצחק ב"ר שמואל** לא פירש כן לקמן גבי שור יוכיח שברשות' והנה מפורש בהדיא בדברי הר"י ב"ר שמואל שאחר שמצא אופן ששור חייב ברשות תו לא קשיא ליה מידי איך ילפינן מבור ושור לחייב ברה"ר, וזה היפך מה שהוכיח התוס' הרא"ש מדבריו דהנלמדים בצה"ש יהבינן להו קולות שניהם וצע"ג, והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות אמן.

[ב]: בד' תוס' הרא"ש בתירוצו מבואר דפותקין ביבותיהן יש להם 'אינו מזיק בור להתחייב עליו כיון דברשות קעבדי' ולכך בעינן למילף לעיקר חיובייהו מבור ושור ולכך הקשה ר"י ב"ר שמואל דניהב להו אף קולת בור לפטור ברה"ר, ואילו בד' הרא"ש בפסקיו מפורש דאף פותקין ביבותיהם 'בור גמור הוא' ו'עיקר חיוביינהו מבור' ורק דבעינן יוכיח בעלמא משור לחייבו אעפ"י שהוא ברשות ולכך יש להם רק פטורי בור ולא פטורי שור ברה"ר.

ועכ"פ אחר שלמדנו בהדיא מד' 'תוספות הרא"ש' שאף הוא סובר דכל שדומה לגמרי למזיק אחד יהבינן ליה רק הקולות של אותו המזיק, בע"כ דמש"כ **'בתוס' הרא"ש' בדף ג: הנ"ל** לגבי אסו"מ אליבא דרב דאי הוי ילפינן להו בצה"ש משור ובור היו פטורים על כלים כבור, והוצרך לתרץ דילפי' להו בצה"ש משור ובור ט' להירושלמי דחייב על כלים, בע"כ שמעינן מינה דאסו"מ אליבא דרב אינו דומה לעיקר המזיק ד'שור', ולכך אי ילפינן ליה בצה"ש בעינן ליתן לו הקולות של שניהם [ודלא כד' **[המהרש"ל והמהרש"א והגרי"ז הנ"ל]** שכתבו דמד' התוס' שהק' באסו"מ אליבא דרב דאי ילפי' ליה מבור ניתן לו קולות בור מוכח כשיטת היש מן הגדולים שחולק עליהם הרא"ש ודו"ק.

**[אשכול ז']:** ובעיקר שיטת היש מן הגדולים דסברי דאסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברו"מ והזיקו בתר דנייחי כיון דילפי' להו בצה"ש מבור ואש יהבינן להו קולות שניהם לפטור בכלים ובטמון, הנה לכאורה בשאר ג' האופנים הנלמדים בצה"ש לא שייך כלל לומר כן, דהא בור המתגלגל ופותקין ביבותיהן וכותל ואילן דילפי' להו בצה"ש מבור ושור, לשמואל דסבר דשור היינו רגל א"כ אי נימא דיהבינן להו גם קולות שו"ר לפטור ברה"ר לא משכח"ל בהו חיוב כלל.

ולכאו' צ"ל דלגבי פטור רה"ר מודים היש מן הגדולים דאף הנלמדים בצד השוה גם משור אין להם את פטור רה"ר, והביאור לפימ"ש **הרא"ש בסימן א'** בביאור דברי **הרי"ף ריש ב"ק** דשו"ר פטורין ברה"ר 'משום דאורחייהו' וביאר הרא"ש סברתו לפי שדרכן ליליך ברה"ר ואין הבעלים יכולים להלך אחריהם תמיד ולשומרם, וכ' דהרי"ף כתב טעם זה משום דנפק"מ לדינא מזה בדף ארוך שמקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י ודרסה על ראשו שברה"ר ושיברה את הכלים ברה"י שהוא פטור לפי שיטת הרי"ף עיי"ש, וא"כ בכל ג' אופני בור הנ"ל הנלמדים בצה"ש אף משור לא שייף ליתן להם פטור ברה"ר דהא כיון דלא שייך בהו הטעם הנ"ל שכ' הרא"ש לגבי שו"ר א"כ אין בזה פטור ברה"ר, דהם 'טעם הפטור' הוא הקובע לדינא את הפטור כמ"ש הרא"ש לפי דעת הרי"ף.

ולפי"ז צ"ל דמה שהוכיח הרא"ש מדברי התוס' בשם ר"י בדין פותקין ביבותיהן מדלא קשיא ליה אמאי לא יהבינן להו קולות שור לפטור ברה"ר דש"מ דאזלינן בתר עיקר שם המזיק שלהם שהוא בור, כל הוכחה זו הוא רק לר"י לשיטתו שחולק על טעם הרי"ף וסובר דחייב בשו"ר ברה"ר בכהא"ג בדף ארוך, ולשיטתו פטור רה"ר אינו תלוי בסברא אלא הוא פטור מגזה"כ כמו פטור בור מכלים ואש מטמון, ולכך שפיר מוכח דמדלא קשיא ליה להר"י עצם חיובא דפותקין ביבותיהן ברה"ר אע"ג דהם נלמדים גם משור שהוא רגל לשמואל, שמע מינה דאזלינן בתר עיקר שם המזיק שלהם דהיינו בור, אבל להרי"ף באמת קושיא מעיקרא ליתא.

ובזה מיושב למה לא הקשה הרא"ש בפשיטות על היש מן הגדולים איך יפרשו את ג' האופנים הנלמדים בצה"ש מבור ושור דלשיטתם היכי משכח"ל עיקר חיובא דבורות הללו ברה"ר והא ילפי' להו גם משור ולשמואל דהיינו רגל יפטרו ברה"ר, משום דהרא"ש העמיד שיטתם דסברי כהרי"ף דפטור רה"ר הוא מסברא בשו"ר וממילא לא שייך פטור זה בבור וכנ"ל, וכל הוכחתו מפותקין ביבותיהם הוא רק מד' התוס' בשם ר"י ב"ר שמואל לשיטתו ודו"ק.

אכן יעויין **בשלטי הגיבורים על הרי"ף [דף א: מדפי הרי"ף אות ה']** שכתב דלשיטת הסוברים דבאסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברו"מ והזיקו בתר דנייחי כיון דילפינן להו מבור ואש יהבינן להו גם קולות אש לפטור מטמון, הוא הדין בבור המתגלגל ופותקין ביבותיהן וכותל ואילן שנפלו כיון דילפינן להו מבור ושור יהבינן להו אף קולות שור עיי"ש, ודבריו צע"ג מה כוונתו, דאי קאי לשמואל דתני שור לרגלו ויהבינן להו קולות שור לפטור ברה"ר א,כ היכי משכח"ל בכלל חיובא בבורות הללו שהם ברה"ר, ואם כוונתו אליבא דרב דתנא שור לקרנו ויהבינן להו הקולא של קרן לפטור בדין תמות עד שיועדו הרי כתבו **התוס' בדף ג: בד"ה משורו למדנו** דבאבנו סכינו לא שייך לחלק בין תמות למועדות דלא שייך לחלק אלא בבעלי חיים וצע"ג, והשי"ת יאיר עינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות.

**[אשכול ח']:** בדברי **פסקי הרא"ש הנ"ל** שכתב לגבי כל הד' הנלמדים בצד השוה 'דבור גמור הם' 'אלא דלא מצינו למילף מבור לחודיה משום דלא דמי לגמרי לבור בתחילת עשייתו לנזק או משום דכח אחר מעורב בעשייתן או שלא גרמו לו מעשיו או שעשייתן ברשות הוצרך להביא יוכיח משאר נזיקין שאין לחלק בינהם ובין בור משום הני פירכות שאינן מונעות חיוב בהם הלכך גם אלו לא יצאו מכלל בור בשביל אלו פירכות ובור גמור הוא וכל דין בור להם קולות וחומרות שבהן ולא יהבינן להן קולות של אש ורגל', הנה צריך ביאור והגדרה למה באמת 'בור גמור הם', מהו המגדיר של 'מזיק בור' לענין הפטורים, והרי אעפ"י שאין תחילת עשייתו לנזק כמו בכותל ואילן ואעפ,י שהוא ברשות כמו פותקין ביבותיהן ואעפ,י שאין מעשיו גרמו לו כמו בור התגלגל ג"כ 'בור גמור הם', וצ"ב במה הם 'בור גמור'.

**ובחידושי מרן רי"ז הלוי הל' נזקי ממון** כ' בדעת הרא"ש 'אבל הן בעצמן בור הן כיון שהזיקו בתר דנייחי', ולכאו' כוונתו דלפי דעת הרא"ש המגדיר של מזיק דבור לגבי הפטורים תלוי בכך שהוא בצורת תקלה והניזק מגיע איליו, ובכהא"ג נחשב הוא בור לכל דיניו לחומרותיו ולקולותיו אעפ"י שאין לו שום חומרא של בור.

אכן יש לתמוה ממש"כ **הרא"ש בפסקיו סוף סימן א'** לגבי כותל ואילן ''ואם הזיקו בשעת נפילה נסתפקו **בתוספות** אם יש להם דין אש או דין בור, ונראה דיש להם דין בור, ולא דמי לאסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברו"מ והזיקו דרך הילוכן, דהנך נעשו בור [אולי צ"ל אש] ע"י כח אחרים, אבל כותל ואילן מחמת ריעותא נפלו מעצמן שלא היו יכולין לעמוד יותר והזהירו הב"ד הבעלים להפילו, ואי משום דאין הולכין ומזיקין לא גריעי מחמת זה וכש"כ שיש לחייבן יותר....ואי משום דאין תחילת עשייתן לנזק שור יוכיח', והרי מפורש ברא"ש דכותל ואילן 'בשעת נפילה' שהן הולכים ומזיקין ג"כ יש להם דין בור ולא אש דהיינו לפטור בהם כלים ולחייב בהם טמון, והרי דגדר 'מזיק בור' אינו תלוי במה שהוא תקלה ומזיק בתר דנייחי.

ולכאו' מבואר בדברי הרא"ש, דכל מזיק שאין בו רוח חיים ואין כח אחר מעורב בו 'בצורת נזקו' זהו בור לכל דיניו לפטור בו כלים ולחייב בו טמון, ולכך אסו"מ שהזיקו ברו"מ והזיקו בהדי דאזלי חשיבי אש ולא בור משום 'דהנך נעשו בור [אולי צ"ל אש] ע"י כח אחרים' כמ"ש הרא"ש וכוונתו כנראה ד'צורת נזקם' הוא בכח אחר המעורב בהם [דהא אם הזיקו בתר דנייחי כ' הרא"ש דהם בור ולא אש], ומשא"כ כותל ואילן שהזיקו בשעת נפילה בכח עצמן בלא כח אחר המעורב בהם, כיון שהוא מזיק שאין בו רוח חיים ואין כח אחר מעורב 'בצורת נזקו' הרי הוא בור ולא אש.

אמנם **בנחלת דוד בדף ו:** מפרש באופן אחר, דכל מזיק ששטח הזיקו מצומצם מצד עצם טבעו הרי הוא בור ולא אש, דאש שכח אחר מעורב בו ומחמת כן בכוח המזיק ליליך למרחוק עד מקום שהרוח מוליכה אותו בזה הרי הוא אש, ומשא"כ בור ששטח הזיקו מצומצם, ואפילו כותל ואילן בשעת נפילה הרי שטח ההיזק מצומצם כמה שיכולים ליפול סביבות הבור בזה הוא בור פילו כשהזיקו בשעת נפילה עיי"ש.

**ענף ב': בהגדרת המזיקין לגבי הלכותיהן**

**בדף ה:** אמרינן בגמ', דכולהו כי שדית בור בינייהו אתיין בצד השוה, ולמאי הלכתא כתבינהו רחמנא להלכותיהן וכו'.

ויש קושיית העולם, למה אי אפשר לחייב אש על טמון בצד השוה מבור וחד מהנך, וכן קרן תמה נחייב נזק שלם [למ"ד פלגא נזקא ממונא] בצד השוה מבור וחד מהנך, וכן שן ורגל ברה"ר נחייב בצד השוה מבור וחד מהך, וודאי שהתירוץ הפשוט הוא שהפטורים הם גזירת הכתוב, אך בהגדרת הגזה"כ יש ג' מהלכים.

[א]: **בחידושי מרן רי"ז הלוי הל' נזקי ממון** מבאר דהפטורים אינם 'חסרון במחייב', דבאמת המחייב של כל הד"א נזיקין יכול להלמד מצד השוה שדרכן להזיק ובזה הם חייבים לגמרי ללא שום פטורים, ושמות המזיקין לגבי הפטורים הם 'פוטר' מהחיוב, וצריך ליתן לכל מזיק את 'שם המזיק' שלו לגבי שיחולו בו הפטורים, ולכאורה לפי דרכו הדבר תלוי ב'תכונות' המזיקין, דלכל מזיק יש צורת היזק מיוחדת ותכונה מיוחדת שבה נעשה ההיזק וזהו הקובע את שם המזיק לגבי הפטורים.

[ב]: **במשנת ר' אהרן ב"ק סימן א'** מקשה אמאי לא נחייב כל אש בטמון מדין בור, ואי משום דכח אחר מעורב בו הרי חומרא הוא לגבי בור כיון שבור אינו הולך ומזיק ואש הולך ומזיק וכמ"ש **התוס' בדף ה: בד"ה כי שדית** והעלה [**בדעת הרמב"ם]** דה'חומרא' של בור שתחילת עשייתו לנזק היא המחייבתו בטמון עיי"ש.

ולדבריו לכאורה צ"ל כן בכל המזיקין, דמה שלכל מזיק יש את החיוב במה שאחרים פטורים ממנו הרי זה שה'חומרא' של כל מזיק גורמת שלא יחולו בו הפטורים מלבד הפטור שפטרתו תורה, ומה ששן חייבת בכלים וטמון ואין בה תמות היינו משום שיש הנאה להזיקו, וכן רגל אין בו הפטורים הנ"ל משום שיש לו החומרא שהזיקו מצוי, וכן מה שאש אין בו הפטור של כלים היינו מפני שהוא הולך ומזיק, אך צ"ב למה אין לו את הפטור של רשות הרבים, שהרי לאש אין שום חומרא לגבי שן ורגל לפי שיטת **התוס' בדף ב. בד"ה ולא זה וזה** דכח אחר מעורב בו הוא 'קולא' לגבי שן ורגל, ויש לכוין הדברים רק לפי שיטת **רש"י בדף ג: ד"ה דכח אחר מעורב בו** שכ' דהוא חומרא דהו"ל לאסוקי אדעתיה, ולדבריו שפיר י"ל דבאש מה שמונע ממנו הפטורים של שאר המזיקים הןא משום חומרתו שכח אחר מעורב בו.

ואמנם בד' **הרא"ש בפירקין בסימן א'** שכ' בהדיא שאפילו בור שאין לו שום חומרא שכח אחר מעורב בעשייתו ואין מעשיו גרמו לו והוא ברשות ואין תחילת עשייתו לנזק ג"כ יש לו כל דיני בור, מבואר בהדיא דלא כדבריו.

אך בד' **התוס' הרא"ש בדף ו. הנ"ל** שכתב דבור ברשות כגון פותקין ביבותיהן אינו נחשב בור גמור דכיון שהוא 'ברשות' חסר לו עיקר דין המזיק של בור, והוא נלמד מצה"ש וראוי להיות לו קולות שניהם, לפי דבריו יש לכוין ד' הגרא"ק ונימא דהחומרא של בור הגורמת לו להיות חייבת במה שאחרים פטורים הוא מחמת שהוא 'שלא ברשות', וכיון שאין לו את החומרות של שאר המזיקין ממילא הרי הוא פטור על כלים.

[ג]: יש מהלך נוסף באחרונים, דה'קולות' שיש לכל מזיק הם הגורמות לו את הפטור שלו, ומהלך זה יתכן רק אם נימא דפטור שו"ר ברשות הרבים הוא מסברא כשיטת **הרי"ף בריש פירקין** וכפי שביאר דבריו **הרא"ש בפירקין סימן א'** ודו"ק, וכן לכאו' יתכן לומר כן רק אם נימא דקולת אש שכח אחר מעורב בו הוא קולא גם לגבי בור שאינו הולך ומזיק ודלא כמ"ש **התוס' בדף ה: הנ"ל** ודו"ק, ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

.

**פרק א': בסוגיא דקרן תלושה ומחוברת
[ענף א']: שיטות הראשונים בפי' ההו"א דמחוברת כולה מועדת
[אשכול א']: פירוש רש"י [והשיטמ"ק בשם ר' יצחק ב"ר אברהם]**

**בדף ב:** מייתינן קרא דנגיחה הוי בקרן מדכתיב בצדקיה ויעש לו קרני ברזל ויאמר באלה תנגח את אדם, וקרא דקרני ראם קרניו, ואמרינן דאי לאו קרא דקרני רם קרניו הו"א הני מילי בתלושה 'אבל מחוברת אימא כולה מועדת היא'.

**ובפירש"י מד"ה אלא** דמהו דתימא כי חילק רחמנא בין תמה למועדת....הנ"מ בקרן תלושה דהתם ודאי לא משלם תם כוליה נזק משום דאין דרכה בכך ולא היה לבעלים לשמור מדבר זה, אבל מחוברת דאורחיה הוא, אימא כולה מועדת היא ואפילו בתחילה משלם נזק שלם, ת"ש קרני ראם קרניו, כתיב בה נגיחה ובסתם נגיחה פליג רחמנא בין קרן תמה לקרן מועדת'.

והנה הראשונים תמהו בסוגיין, איך ס"ד דמחוברת כולה מועדת היא, דמהי תיתי, אי מתלושה דיו כתלושה, ואי בצד השוה מבור וחד מהנך הא אמרינן לקמן **בדף ה:** דכולהו כי שדית בור בינייהו אתיין במה הצד בר מקרן שכן אינה מועדת מתחילה וקאי התם אף אקרן מחוברת שהיא עיקר הקרן ואין ללומדה מצד השוה, ותי' **בתוס' ד"ה אבל במחוברת ובתוס' רבינו פרץ שם ובחידושי הרשב"א שם** ועוד ראשונים **בשם רבינו תם,** דסוגיין קאי אליבא דמ"ד פלגא נזקא ממונא, ומפרש רבינו תם דהמ"ד **בדף ה:** 'אדרבה קרן עדיפא שכן כוונתו להזיק' היינו המ"ד דס"ל פלגא נזקא ממונא ולדידיה סתם שוורים לאו בחזקת שימור הן, וסובר ר"ת דלהך מ"ד אין שום קולא בקרן כלפי שאר המזיקין והוי מועד מתחילתו וכמו שפירשו **בתוס' דף ה: בד"ה כי שדית בור בינייהו בשם רבינו תם** ובראשונים שם, ולהכי שפיר קס"ד למילף מחוברת מבור וחד מהנך לחייבה נזק שלם מתחילתה.

והנה בשיטת רש"י אי אפשר לפרש כן, דדעת **רש"י בדף ה: בד"ה ולא מאן דאמר** וכו' ד'לא איתפרש היכא' הוא המ"ד דקרן עדיפא, ומפורש בדבריו דאף למ"ד פלגא נזקא ממונא קילא קרן משאר המזיקין דאינה נחשבת מועדת מתחילתה, ורש"י לשיטתו אזיל למה שפירש **בפירש"י כתובות דף מ"א. בד"ה לאו בחזקת שימור קיימי** 'אינם בחזקת משתמרים מאליהם שלא יזיקו אלא מזיקין 'אפילו נזקא דלאו אורחיה' ומפורש בדבריו דאף למ"ד פלגא נזקא ממונא קרן 'לאו אורחיה' [והיינו בתמותו, דבמועדותו אורחיה היא כדאמרינן **בדף ד.** אמתני' דהצה"ש ש'דרכן להזיק' 'וכי שור דרכו להזיק, במועד, ומועד דרכו להזיק כיון דאייעד אורחיה הוא', ומפורש דמועד הוי 'אורחיה' ודרכו להזיק כשאר מזיקין], [ועי' עוד **בפירש"י כתובות מ"א: בד"ה והלכתא פלגא נזקא קנסא ובד"ה משונה הוא** שמבואר כן בדבריו ודו"ק היטיב], והיינו דאף להך מ"ד קרן בתמותו אין דרכו להזיק כשאר מזיקין ומ"מ 'לאו בחזקת שימור הוא' ועדיין ראוי לחייבו בנזק שלם אי לאו דחס רחמנא עליה, ולכן מפרש רש"י דבעצם לכו"ע קרן קילא משאר מזיקין שאינה מועדת מתחילתה ולא שייך ללומדה במה הצד, והמ"ד ד'קרן עדיפא שכן כוונתו להזיק' כ' ע"ז רש"י דלא איתפרש היכא הוא המ"ד הזה אבל אינו המ"ד פלגא נזקא ממונא דאף למ"ד הזה קרן קילא 'לאו אורחיה', וא"כ הדק"ל איך ס"ד דקרן מועדת מתחילתה דמהיכי תיתי, ואין לומר דסוגיין קאי להך מ"ד דקרן עדיפא ולא איתפרש היכא, דאם פירוש הברייתא הוא דמייתי קרא דקרני ראם קרניו דלא נימא דקרן מחוברת מועדת מתחילתה וילפי' לה מבור וחד מהנך א"כ הרי 'איתפרש היכא' הוא המ"ד הזה דהיינו התנא דברייתא דידן, ובע"כ דסוגיין קאי אף למ"ד הראשון דסובר דקרן לאו הוי מועד מתחילתו וליכא למילף ליה מקרן וחד מהנך [וכאמור דלשיטת רש"י הוא אף המ"ד דפלגא נזקא ממונא] וא"כ ק' קו' הראשונים איך ס"ד דקרן מחוברת הוי מועדת מתחילתה דמהי תיתי.

**ובפני יהושע על רש"י בד"ה אבל במחוברת דאורחה היא** כתב דכוונתו לתרץ קו' התוס' והראשונים, ולשיטתו להך ס"ד מחוברת הוי אורחיה גמור מתחילתו ושפיר איכא למילף לה מבואר וחד מהנך, וכל מה דאמרינן דקרן [ואפילו מחוברת דהוא עיקר קרן] לאו אורחיה הוא היינו בתר דגלי קרא דאף בקרן מחוברת איכא החילוק בין תמות למועדות עיי"ש, וקשה דלפי דבריו הא דאמרינן **בדף ה:** דכולהו כי שדית בור בינייהו אתיין במה הצד בר מקרן לא קאי אקרן מחוברת דהא קרן מחוברת אי לאו דפליג בה רחמנא בין תמה למועדת הו"א דאורחיה הוא מתחילתו וקאי אסוגיא דוקא אקרן תלושה וזה ודאי דוחק גדול.

**ובבית אהרן [וואלקין] על תוד"ה אבל במחוברת** כתב דכוונת רש"י דכיון דמחוברת אורחיה הוא א"כ אין לחלק בה בין תם למועד וילפינן לה מקרן תלושה מועדת, וכפירושו כ' **בשיטה מקובצת בד"ה אבל במחוברת** שהביא קו' הראשונים **בשם ר"י** דמהיתי תיתי במחוברת דכולה מועדת אי מתלושה דיה כתלושה, ותירץ **בשם ר' יצחק ב"ר אברהם** 'דלא נאמר דיה כתלושה, דטעמא דתלושה אינה מועדת עד תלתא זימניה משום דלאו אורחיה, אבל מחוברת כיון דאורחה הוא נחשיב פעם ראשונה כתלושה שלושה פעמים', וכן נקטו כמה אחרונים דמפשטות ד' רש"י נראה בהדיא דאי"צ שום מקור להא דמחוברת כולה מועדת אלא דכל החילוק בין תמה למועדת הוא רק בתלושה דלאו אורחיה אבל מחוברת כולה מועדת היא מפרשת קרן גופא דהיינו דהו"א שהיא כתלושה מועדת.

**ובחידושי רבי נחום אות כ'** מפרש כן בד' רש"י דהמקור דקרן מחוברת כולה מועדת הוא מפרשת קרן דהוי כקרן מועדת, וכ' דרש"י מפרש בפרט זה כהראשונים דסוגיין קאי למ"ד פלגא נזקא ממונא, וכ' דכן הוא פשטות הדברים דהא קאי הכא אליבא דרב פפא והוא המ"ד דסבר **בדף ט"ו.** דפלגא נזקא ממונא, ולדידיה גדר הדין דקרן תמה פטורה מחצי נזק הוא גדר 'פטור' בעלמא ואינו מחמת 'חסרון במחייב', ולכך י"ל דהו"א ד'פטור' זה נאמר רק בקרן תלושה דאיירי ביה קרא ולא בקרן מחוברת [למאי דס"ד דקרא איירי בתלושה] ומחוברת נשארה בעיקר חיוב קרן ללא ה'פטור' שיש בתלושה, דלגבי ה'פטור' אין ללומדה מתלושה דמה לתלושה שכן משונה טפי, [וכ' שם שכעיקר הדברים מפרש בסוגיין **בחידושי מרן רי"ז הלוי בה' נזקי ממון,** אלא שהגרי"ז מפרש כן לפי דרכו דבכל המזיקין המחייב הוא הצד השוה ושמות המזיקין אינו אלא לפטור, אבל יש לפרש כן אף אי נימא דשמות המזיקין הם לעיקר החיוב מכל מקום למ"ד פלגא נזקא ממונא המזיק דקרן הוא מחייב מצד עצמו גם בתמות אלא שיש בו 'פטור' בתמותו משום ד'חס רחמנא עליה' כמבואר **בדף ט"ו. ובכתובות דף מ"א.** ו'פטור' זה אינו נלמד להו"א לקרן מחוברת וכנ"ל], ועיי"ש מה שביאר במה שנחלק על ד' התוס' שכתבו דאי מתלושה 'דיה כתלושה', [ועי' כעין זה **בביאורי סוגיות ב"ק סימן ז' אות א' ב' ג'].**

ועי' עוד **בחידושי רבי נחום אות כ"א** שמפרש ד' רש"י בעוד אופן לפי"מ שמפרש בד' **השיטמ"ק בשם ר' יצחק ב"ר אברהם הנ"ל** לפי"ד **הרשב"א בדף ג. בד"ה סוף סוף זה אב למיתה** שמפרש דמועד ותם הם כל אחד אב בפני עצמו עיי"ש, ולכך י"ל דילפינן קרו מחוברת בתמותה מהאב של קרן תלושה מועדת עיי"ש.

**[אשכול ב']: פירוש התוס' הרשב"א ורבינו פרץ [בשם ר"ת] ורבינו ישעיה**

**[ענב א']: בתוס' דף ב: בד"ה אבל במחוברת בשם ר"ת** מפרשי דסוגיין קאי להמ"ד פלגא נזקא ממונא ולדידיה קרן הוי אורחיה ממש כשאר המזיקין ואיכא למילפיה מבור וחד מהנך, ולכך ס"ד דמחוברת כולה מועדת וילפי' לה בצד השוה עיי"ש, וכן מפרש **הרשב"א בד"ה אבל במחוברת** וכו' **ועדיין יש להקשות** וכו', וכן פירש **בשיטה מקובצת בשם תלמיד הרב פרץ ובשם תוספות הרב רבי ישעיה** עיי"ש.

והמבואר בשיטת ר"ת, דלמ"ד פלגא נזקא ממונא אין שום קולא בקרן, והוי גם בתמותו דרכו להזיק כמו שאר המזיקין, ואי לאו דפליג ביה רחמנא בין תם למועד היינו לומדים אותו מבור וחד מהנך והיינו מחייבים אותו נזק שלם בתמותו, ויש לעיין דהניחא בקרן מחוברת, אבל בקרן תלושה וכי נימא דהוי כי אורחיה לגמרי אף בתמותו, וגם מסברא תמוה לומר כן וגם הרי מפורש בסוגיין דאי לאו קרא דקרני ראם קרניו הו"א שיש חילוק בין קרן תלושה לקרן מחוברת ובע"כ לכאו' הטעם משום דתלושה לאו אורחא ומחוברת אורחא.

**ובחידושי הגרעק"א [החדשים] בסוגיין** כתב דבר חידוש עצום, דבקרן תלושה מודה המ"ד פלגא נזקא ממונא דקנסא הוי, ורק בקרן מחוברת דהוי אורחיה לשיטתו ס"ל דממונא הוא, ולדבריו למ"ד פלגא נזקא ממונא יש שני דינים בקרן, א. בקרן מחוברת דהוי כי אורחיה לגמרי אף בתמותו ופטרתו תורה מחצי נזק והח"נ דידיה ממונא הוא, ב. בקרן תלושה דלאו אורחיה הוא וחידשה בו תורה דין פלגא נזקא קנסא.

ועי' **בחידושי רבי נחום אות כ"ג** דכ' בפשיטות דאין לומר כן דיש שני דינים בקרן אחד קנסא ואחד ממונא, וציין לד' **התוס' בדף כ"ד. בד"ה השתא הוא דקמסהדי בשם ר"י** דלמ"ד פלגא נזקא קנסא אף אי השור נעשה נגחן כ"ז שלא הועד בבעליו כדינו אכתי הוי פלגא נזקא קנסא 'דאין חצי נזק חלוק', ואי נימא דלמ"ד פלגא נזקא ממונא מודה דבקרן תלושה הוי קנסא דבזה אף לדידיה הוי בחזקת שימור וקנסא הוי א"כ ראוי לומר דאף קרן מחוברת הוי קנסא דאין חצי נזק חלוק, [ועיי"ש **בהערה 29 ובביאורי סוגיות סימן ז' אות ב'** שהביאו ראיה מפורשת לזה מד' הגמ' **בדף ה: הנ"ל** דלמ"ד קרן עדיפא דכוונתו להזיק איכא למילף כל המזיקין ואף קרן בכללם מבור וחד מהנך, ולפי פירוש רבינו תם הרי הכוונה למ"ד פלגא נזקא ממונא, ואי נימא כהרעק"א דקרן תלושה אף להך מ"ד לא הוי דרכו להזיק מתחילתו א"כ הרי קרן תלושה אכתי לא אתי בצד השוה, ועוד יש להביא ראיה מפורשת מד' **התוס' בדף י"ד: בד"ה והשתא** שכתבו לגבי כלבא דאכל אימרי דמשונה הוא דחיובו הוא דוקא למ"ד פלגא נזקא קנסא חיובו הוא קנס כמו קרן תמה, 'אבל למ"ד פלגא דנזקא ממונא לא מיחייב כלל דמהי תיתי, דמקרן לא אתיא דקרן אורחיה הוא דסתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי והאי משונה הוא דלאו אורחיה דכלבא למיכל אימרי רברבי' ועיי"ש, ומפורש בהדיא בד' התוס' דעל משונה דלאו אורחיה אין שום מקור לחייב חצי נזק למ"ד פלגא נזקא ממונא, וזה היפך ד' הגרעק"א דאף להך מ"ד בקרן תלושה הוי פלגא נזקא קנסא וצע"ג].

ולכן העלה **בחידושי רבי נחום שם** דבע"כ דלמ"ד פלגא נזקא ממונא אף בקרן תלושה חייב פלגא נזקא ממונא להך מ"ד כיון דקרן הוא שם מזיק אחד שמזיק בין במחוברת בין בתלושה ואם כשמזיק במחוברת לאו בחזקת שימור ואורחיה הוא נחשב דרכו להזיק בכלולותו וחייב אף על הנזק המסויים של תלושה הנעשה בשנוי כיון דעל המזיק בכללותו צריך הוא לשמור עיי"ש, אך קשה ע"ז מאי שנא מכלבא דאכל אימרי דמבואר **בתוס' דף י"ד: הנ"ל** דלמ"ד פלגא נזקא ממונא פטור לגמרי, ולמה לא נימא דהמזיק דשן בכללותו דרכו להזיק וממילא חייב על כלבא דאכל אימרי דמשונה הוא, [ועיי"ש בחידושי הגר"נ מה שחילק ודבריו לכאו' צ"ב].

**[ענב ב']:** בעיקר ד' התוס' והראשונים שכתבו 'דאי מתלושה דיה כתלושה', ונראה בהדיא מדבריהם דקאי אף למ"ד פלגא נזקא ממונא, דהרי למסקנת דבריהם כשפירשו בשם ר"ת דקאי למ"ד פלגא נזקא ממונא הוצרכו לפרש דהו"א דילפינן לה מבור וחד מהנך ולא חזרו לומר דילפינן לה מתלושה מועדת.

ועיין **בברכת אברהם מהדו"ק על תוד"ה אבל** שהקשה [ואפשר קושיתו ביתר ביאור] דלכאורה מוכח מדבריהם דעצם דין העדאה שייכא אף במה שהוא אורחיה לגמרי, ואפילו לפי ההוה אמינא דדין העדאה נאמר בתלושה דלאו אורחיה מ"מ אי הוי ילפינן מינה מחוברת היינו אומרים 'דיה כתלושה', ותמוה ע"ז מד' **התוס' בדף ג: בד"ה משורו למדנו** שכתבו דלרב ילפינן לבור שהוא ממונו מקרן ולא שייך למיפרך דא"כ ליפטר ביה בתמותו 'דאין לחלק כן אלא בבעלי חיים', ולכאו' דבריהם הללו קאי למאי דקיי"ל פלגא נזקא קנסא ודין ההעדאה הוא להוציא השור מחזקת שימור א"כ ל"ש כן אלא בבעלי חיים, אבל למ"ד פלגא נזקא קנסא ודין העדאה גזה"כ הוא [ולכאו' גדרו הוא שפטרה התורה כ"ז שלא הועד הבעלים לראות ששורו נוגח ומותרה לשמור שורו] א"כ הרי שייך כן אף בבור, וכ"כ אליבא באמת **בב"ח חו"מ סימן תי"א ס"א** בדעת הטור דאסו"מ דלא אפקרינהו יש בהם דין תמות לשלם ח"נ בג"פ הראשונות ודלא כהתוס' עיי"ש, אכן התוס' דלא ס"ל הכי [למאי דקיי"ל פלגא נזקא קנסא וכנ"ל] א"כ תמוה לכאו' דאף למ"ד פלגא נזק ממונא הרי בס"ד דקרן קאי דוקא אקרן תלושה א"כ לכאו' היינו משום דבכהא"ג אין דרכו להזיק ודין ההעדאה הוא להרגילו להזיק, וא"כ מה הקשו התוס' דאי כתלושה דיו כתלושה.

**[אשכול ג']: מו"מ בדברי הרשב"א**

**[ענב א']: ברשב"א בדף ב: בד"ה אבל במחוברת** הק' 'אדרבה אימא כולה תמה היא לשלם חצי נזק בלחוד', ודבריו תמוהים מאוד לכאו', למה נימא דמחוברת הוי 'כולה תמה' גם אחרי דאיייעד ודרכו להזיק, ועיין **בחידושי רבי נחום אות כ"ד** שכתב דמבואר בד' הרשב"א דאינו מפרש כפירוש רש"י ושאר ראשונים דהס"ד במחוברת דכולה מועדת משום דהוי כי אורחה, אלא הס"ד הוא דכיון דקרא איירי בתלושה א"כ הרי זה 'מיעוט' דבמחוברת דינה חלוק ולהכי קס"ד דהמיעוט הוא דאינה כתלושה שיש בה דין תמות אלא כולה מועדת וע"ז הק' הרשב"א דאדרבה נימא דהמיעוט הוא דאין בה דין מועדות וכולה תמה היא, וע"ז תי' הרשב"א בתי' הראשון דספיקא הוא וספק נזיקין להחמיר, ובתי' השני תי' דלפחות מתלושה אי אפשר דקל וחומר הוא, ומפרש הגר"נ דבריו דהק"ו מגלה על 'המיעוט' דאינו ממעטו מדין העדאה אלא ממעטו מדין התמות עיי"ש.

אכן דבריו תמוהים, דהא **הרשב"א שם** בהמשך דבריו כתב דאכתי יש להק' על הוו"א דמחוברת כולה מועדת דמהי תיתי דאי מתלושה דיה כתלושה והעלה כפירוש ר"ת דקאי למ"ד פלגא נזקא ממונא וילפי' לה מבור וחד מהנך עיי"ש, ואי נימא כהגר"נ דיש 'מיעוט' בהא דמחוברת דתלושה דינה שונה דאין בה חילוק בין תמות למועדות, ומכוח הא דספק נזיקין להחמיר או מכוח הק"ו אמרינן דהמיעוט קאי אהא דכולה מועדת היא ולא דכולה תמה היא, א"כ הרי החיוב של מחוברת מפורש בפרשת תלושה גופא דכולה מועדת היא.

**ובחידושי ר' אריה לייב ח"א סימן נ'** מפרש בד' הרשב"א, דדין תם ומועד אינם שני פרטים באותו האב, אלא הם 'שני אבות' אב דתם ואב דמועד [וכדבריו מפורש בהדיא **ברשב"א דף ג. ד"ה זה אב למיתה** עיי"ש], ולהכי שפיר סד"א דאם בתלושה חידשה התורה שני אבות אב דתם ואב דמועד במחוברת נימא דילפינן לכולה מאחד האבות שיש בתלושה וילפי' לה כולה מהאב דמועדת, וע"ז הק' הרשב"א דאמאי ילפינן לה מהאב דמועד ניליף לה כולה מהאב דתם עיי"ש, [ומיהו **הרשב"א שם** בהמשך דבריו כ' דאי מתלושה דיה כתלושה, ולכאו' אם שני אבות הם וילפינן למחוברת מחד מנייהו ל"ש קו' זו וצ"ע].

**[ענב ב']: ברשב"א שם** בסוף דבריו **בד"ה והשתא נמי** כתב דגם למסקנא דכתיב וקרני ראם קרניו גם בקרן תלושה כשהעודה משלמת נזק שלם ולא אמרינן דכולה תמה היא 'דלכל הפחות הו"ל תולדה דקרן כהנך תולדות דקרן נגיפה נשיכה רביצה בעיטה וכולהו אפי' ברה"ר משלמין את הנזק כקרן אם תמין פלגא נזקא ואם מועדין נזק שלם', ומבואר בד' הרשב"א דלמ"ד פלגא נזקא ממונא [שהעמיד הרשב"א את הסוגיא לדבריו] קרן תלושה לא גרע מתולדות דקרן לחייב בתמותה חצי נזק ובהעדתה נזק שלם, ותמוה מה ענין קרן תלושה לתולדות דקרן, והא קרן תלושה גריעותא דידה משום דלאו אורחה היא מתחילתה ואילו תולדות דקרן אורחייהו מתחילת.

ולכאו' מפורש ברשב"א אחת משנים, או דחולק על פירש"י בביאור ההו"א לחלק בין תלושה ומחוברת דתלושה לאו אורחיה ומחוברת אורחיה אלא סובר דאף תלושה אורחיה למ"ד פלגא נזקא ממונא והחילוק הוא רק ב'צורת המעשה' וע"ז כתב דלמסקנא ודאי עכ"פ לא גרע מתולדה שהוא גם שנוןי בצורת המעשה ומ"מ חייבים כהאב, או דנימא דמוכח מד' הרשב"א דהשנוי בין אב דקרן לתולדה דקרן הוא מפני שהתולדות משונות יותר מהאב ומ"מ ילפינן התולדות מהאב וא"כ ה,ה דילפינן תלושה ממחוברת וצ"ע בזה.

**סוגיות מזיק קרןוגדרי תשלומי קרן תמה**

בס"ד

**פרק ב': בענין הפלוגתא בפלגא נזקא אי קנסא או ממונא
[ענף א]: בנידון אם למ"ד ממונא קרן תמה משונה הוא**

נחלקו רש"י ור"ת בדעת המ"ד פלגא נזקא ממונא, אם לדידיה קרן אפילו 'מתחילתה' שוה היא בחומרא של 'הצד השוה שדרכן להזיק' ואיכא למילף לה מבור וחד והנך, דדעת **רש"י בדף ה: בד"ה ולמאן דאמר** נראה בהדיא [וכן למדו מדבריו הראשונים] דאף למ"ד ממונא קרן מתחילתה הוי 'משונה' ואין ללומדה מהצד השוה, ולכן הוצרך לפרש דמ"ד קרן עדיפא דכוונתו להזיק 'לא איתפרש היכא', ודעת **רבינו תם בתוס' דף ב: ד"ה אבל במחוברת וברשב"א שם ובשיטמ"ק שם בשם רבינו פרץ ורבינו ישעיה** דלמ"ד פלגא נזקא ממונא הוי קרן תמה 'דרכו להזיק' והוא שוה לצד השוה של כל המזיקין והוא המ"ד דקרן עדיפא ואי למילף לה בצה"ש כמו כולם[[5]](#footnote-5).

ורש"י לשיטתו אזיל כמבואר **בפירש"י כתובות דף מ"א. בד"ה לאו בחזקת שימור קיימי** 'אם לא ישמרום בעלים שלא יזיקו אינם בחזקת משתמרים מאליהם שלא יזיקו אלא מזיקין אפילו נזק דלאו אורחיה', ומפורש בדבריו דאף למ"ד ממונא הוי שנוי ולאו אורחיה, ולכאו' הכוונה דלדידיה שנוי זה ולאו אורחיה אינו סיבה להוריד לו תורת מזיק 'מסברא' ולחדש מחמת כן דהפלגא נזקא קנסא הוי, דאמנם מהצד השוה אי אפשר ללומדם כיון דאין דרכם להזיק כמו כולם ולאו אורחיה, אבל אחר שחייבתם תורה אמרינן שחייבה אפילו מזיק בדרגא כזו של לאו אורחיה דמ"מ לאו בחזקת שימור הוא לגמרי, וכ"מ **בפירש"י בכתובות מ"א: בד"ה והלכתא פלגא נזקא קנסא** עיי"ש ודו"ק, [ועיין מה שהאריך בשיטת רש"י **בחידושי רבי נחום אות תקל"ו (עמ' 82 – 81 בחוברת) ואות תקל"ט (עמ' 84 – 83 בחוברת)].**

וכ"ה שיטת **הריטב"א [מובא בשיטמ"ק כתובות שם בד"ה סתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי]** 'לאו דס"ל דקיימי בחזקת נגחנים דהא סוגיין בכולי תלמודא דקרן תמה משונה, אלא ה"ק דאע"ג דלאו אורחיה להזיק תדיר לאו בחזקת משומר הוא שלא יהא צריך לשומרו כיון דלפעמים הוא מזיק'

וכ"מ **בחידושי רבינו קרשקש בכתובות שם בד"ה קסבר סתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי** 'פירוש לאו בחזקת נגחנים קיימי דהא אמרינן התם המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן אם מכרו לרדיא הוי מקח טעות, אלא אינם בחזקת משומרים ואדרבה צריכי שימור', [ומוהכחתו מהא דמוכר שור לחבירו מבואר בהדיא דהא ד'לאו אורחיה' אינו רק 'בצורת הפעולה' אלא הוא שכיחות מועטת שיקרה הדבר, וכן משמע בהדיא מד' הריטב"א הנ"ל ודו"ק.

ולאידך גיסא בד' **תוס' הרא"ש בשיטמ"ק בכתובות שם** שכתב בהא דלמ"ד פלגא נזקא ממונא חס רחמנא עליה לשלם חצי נזק 'וכן חס במקצת אכל שאר נזיקין, אשו"ר שהן פטורין ברה"ר בבור פטר אדם וכלים ובאש פטר בו את הטמון', ומפורש בהדיא בדבריו ד'פטור תמות' למ"ד ממונא הוא 'פטור בעלמא' והוא דומה לפטור בור על אדם וכלים ולפטור אש על הטמון, וזה נוטה דס"ל כשיטת רבינו תם ודעימיה דלמ"ד ממונא הוי אורחיה לגמרי ויש ללומדו מבור וחד מהנך וממילא מה שהוא פטור מחצי נזק הוא בגדר 'פטור', אבל אם נימא כשיטת הסוברים דאין ללומדו מבור וחד מהנך וחיובו בפלגא נזקא הוא מחידוש התורה בקרן א"כ מהי"ת שיהיה בגדר 'פטור' והא על שיעור כזה של דרכו להזיק לא מצינו שתחייב התורה יותר מח"נ, ויש לדחות דאחר שחידשה תורה דאף על שיעור כזה של דרכו להזיק חייב שוב מכלילינן ליה בהצד השוה להוכיח מהכא שאף על שיעור כזה שדרכו להזיק מחייבת התורה ומה שהוא פטור מח"נ הוא בגדר 'פטור' כמו בור מכלים ואש מטמון.

והנה **הריטב"א בכתובות הנ"ל** כתב 'דהא סוגיין בכולה תלמודה דקרן תמה משונה הוא', ומצינו כן בג' סוגיות מבוארות,

א. **בב"ק דף ד.** דמקשינן ארב דסבר דשור דמתני' כולל אף קרן: 'שור דרכו להזיק, כיון דאייעד אורחיה הוא', ולשיטת ר"ת ודעימיה נצטרך לדחוק דקאי הסוגיא אליבא דהלכתא דפלגא נזקא קנסא,

ב. הוכחת **רבינו קרשקש הנ"ל** מהגמ' **בב"ב דצ"ב ובב"ק דמ"ו** במוכר שור לחבירו ונמצא נגחן דבין רב ובין שמואל מודים דאילו ידענו שהוא קונה השור לרדיא הוי מק"ט, ומפורש דסתם שור בעולם בתמותו הוא בחזקת שאינו נוגח, [ועי' **בריטב"א בב"ב דף צ"ב.** שכתב דמוכר שור לחבירו ונמצא נגחן היינו אפילו נגח רק פעם אחת], וצע"ג לפי שיטת רבינו תם ודעימיה מה יענה המ"ד פלגא נזקא ממונא על דברי רב ושמואל הסותרים את דבריו,

ג. דעת רבי טרפון במתני' **בב"ק דף כ"ד:** דשור תם בחצר הניזק משלם נזק שלם, ובכמה דוכתי בגמ' **בב"ק דף י"ד. ט"ו: ט"ז. י"ח. מ"ח.** מייתינן למימרא דר' טרפון 'משונה קרן בחצר הניזק נזק שלם משלם' ואולי הוא לשונו של ר' טרפון באיזה ברייתא, , **ובפירש"י י"ד. בד"ה משונה קרן בחצר הניזק נזק שלם משלם** 'קרן וכל תולדותיה קרי משונה הואיל ושינו את ווסתן שלא היה דרכן לכך', ולפי פירוש רבינו תם ודעימיה איך יתבאר לשון זה למ"ד פלגא נזקא ממונא, ואולי לשיטתם לשון זה ד'משונה קרן בחצר הניזק' אינו לשונו של ר' טרפון עצמו [שהרי במתני' בדף כ"ד: הנ"ל לא קאמר הכי] ואינו אלא לשון הש"ס וקאי אליבא דהלכתא דקיי"ל פלגא נזקא קנסא, או שיש להם פירוש אחר בהא דקאמר ר' טרפון 'משונה קרן בחצר הניזק נזק שלם משלם', יעויין **במלאכת שלמה על המשניות ב"ק פ"ב משנה ה' בשם הנימוקי יוסף** שמפרש ד'משונה קרן בחצר הניזק' 'כיון שהוא כ"כ משונה שהזיק שם נשתנה דינו ומשלם נזק שלם', והק' ע"ז המלאכ"ש דאיך נפרש לדברי הגמ' **בדף י"ד.** 'אתאן לרבנן דאמרי משונה קרן בחצר הניזק חצי נזק הוא דמשלם' וכ' שצריך לדחוק דלרבנן אע"ג דהוא משונה כ"כ מ"מ חצי נזק משלם או דל"ג כן בדברי רבנן עיי"ש.

**[ענף ב]: ג' שיטות הראשונים בדין כלבא דאכל אימרי למ"ד פלגא נזקא ממונא**

**[א]: שיטת התוס' ודעימיה דלמ"ד פלגא נזקא ממונא פטור לגמרי.**

**[ב]: שיטת הרשב"א בכתובות והשיטמ"ק בב"ק בשם רבינו ישעיה בשם ריב"א דלמ"ד פלגא נזקא ממונא חייב ומגבינן ליה בבבל.**

**[ג]: שיטת הרא"ש [לביאור חידושי הגר"נ] דחייב לכו"ע אלא דלמ"ד פלגא נזקא קנסא הוי תולדה דקרן וחייב ח"נ ולמ"ד ממונא הוי תולדה דשן וחייב נזק שלם, וכן הוא לפי הגירסא שדחה הרשב"א**

**[א]: שיטת התוס' ודעימיה: בתוס' ב"ק דט"ו: בד"ה והשתא** כתבו דהא דמשלם בכלבא דאכל אימרי היינו דוקא למ"ד קנסא 'אבל למ"ד פלגא נזקא ממונא לא מיחייב כלל, דמהי תיתי, דמקרן לא אתיא דסתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי, והאי משונה הוא דלאו אורחיה דכלבא למיכל אימרי, וכ"כ **הרשב"א מובא בשיטמ"ק שם** 'דלמ"ד קנסא משלם ח"נ מיהא דילפי' לה מקרן תמה דמשונה הוא ומשלם ח"נ אף אלו משונין ומשלמין ח"נ, אבל למ"ד ממונא ואורחיה הוא הני דמשונין מנ"ל דמשלמין', [ומדוקדק בהדייא מלשון הרשב"א דלמ"ד פלגא נזקא ממונא אין קרו נחשב משונה כלל ודו"ק].

והנה התוס' והרשב"א לשיטתם למ"ש **התוס' בדף ב: בשם ר"ת** דלמ"ד פלגא נזקא ממונא הוי קרן מחוברת אורחיה לגמרי והוא נכלל בצד השוה 'שדרכן להזיק', וא"כ בכלבא דאכל אימרי דהוא משונה לגמרי אף למ"ד פלגא נזקא ממונא אינו בכלל הצד השוה 'שדרכן להזיק' ואין מהיכן לחייבו, [ומיהו צ"ע בדבריהם אטו כלבא דאכל אימרי הוי שנוי יותר משור הלוקח בידו קרן תלושה ונוגח בו, והרי מפורש בד' **התוס' בדף ב: הנ"ל** דהברייתא והשקו"ט בגמ' שם דלמסקנא אף קרן תלושה חייב בו ח"נ, ובהכרח דהיינו חיוב ממונא למ"ד פלגא נזקא ממונא, ומפורש דאף על דרגת שנוי כזו של קרן תלושה ס"ל למ"ד ממונא דאורחיה הוא וא"כ מ"ש כלבא דאכל אימרי, ועי' **חידושי רבי נחום בדף ב: אות כ"ג עמ' 22 – 21 מהחוברת** מה שביאר בזה וצ"ע].

ולפי שיטתם לכאורה צריך לבאר דגדר דין 'קרן' שחילקה בו תורה בין תמה למועדת, למ"ד פלגא נזקא ממונא, תלוי הדבר דמה ש'כוונתו להזיק', דהא לשיטתם קרן תמה הוי אורחיה לגמרי והוא מסברא בכלל הצד השוה שדרכן להזיק, וא"כ בע"כ דהגדרת המזיק של קרן תלויה במה שכוונתו להזיק שבזה חילקה תורה בין תמה למועדת, [ויהיה הוכחה מזה לגבי קביעת גדרי ה'פטורין' שאין הדבר תלוי בקולות וחומרות כמהלך **המשנת ר' אהרן ב"ק סימן ב' והאבי עזרי בריש ה' נזקי ממון,** דהא למ"ד פלגא נזקא ממונא לפי שיטת התוס' והרשב"א אין לקרן תמה שום 'קולא' ומה ש'כוונתו להזיק' אדרבה הוא 'חומרא', ובע"כ שגדרי ה'פטורים' תלויים ב'תכונות' המזיק ודו"ק].

וכן מבואר **במהרש"ל בדף ט"ו: ע"ד התוס' ד"ה והשתא** שהק' על דבריהם שכ' דלמ"ד ממונא במשונה פטור לגמרי מהא דתנן **בדף ט"ו:** באכלה כסות או כלים משלם חצי נזק, ותירץ 'דכיון דאין ראוי לה בודאי כוונתו להזיק ושוב הוי קרן ממש דאורחייהו בהכי, משא"כ בכלבא דאכל אימרי דיש הנאה להזיקו ומשונה הוא', ומפורש בהדיא בדבריו דלמ"ד פלגא נזקא ממונא גדר דין קרן אינו תלוי במשונה כלל שהרי אינו משונה אלא אדרבה אורחיה הוא כיון שכוונתו להזיק, וזה עצמו גדר דין קרן להך מ"ד לפי שיטת התוס' דכל דהוי אורחיה וכוותו להזיק משלם ח"נ בתמות וחייב ברה"ר, ועי' **בברכת אברהם בדף ט"ו: ע"ד התוס' שם עמ' 92 בחוברת** מה שהקשה ע"ד מהרש"ל.

וכן ביארו **במהרש"א מהדו"ב בדף ט"ו: ובהגהות הרש"ש בדף ב:** דלפי שיטת התוס' גדר דין קרן למ"ד פלגא נזקא קנסא תלוי במה שהוא 'משונה', וגם לגבי חיובו ברשות הרבים כל משונה נידון תולדה דקרן, ולמ"ד פלגא נזקא ממונא גדר דין קרן בין לגבי פטור תמות ובין לגבי החיוב ברשות הרבים תלוי הוא במה שכוונתו להזיק, וכדבריהם [עכ"פ למ"ד קנסא ד'משונה' הוי תולדה דקרן אף לגבי פטורו ברה"ר מפורש בהדיא **בנימוקי יוסף בדף ט"ו:** בדין כלבא דאכל אימרי דהוי תולדה דקרן 'לכל מילי' ומשמע בהדיא אף לגבי פטור רה"ר, וכן מפורש בהדיא **בשיטמ"ק שם בד"ה והשתא דאמרת פלגא נזקא קנסא בשם תלמידי הר"י ז"ל** שהבין בפשיטות מד' התוס' שכתבו שהוא תולדה דקרן שחייב ברה"ר והק' ע"ז דהא יש הנאה להזיקו וניתן לו דין שן לפוטרו ברה"ר, ותי' 'דכיון שהוא משונה יש לנו לדמותו לקרן ולא לשן'].

והנה **בשיטמ"ק דף ט"ו: בד"ה כתובות בתוספות בשם גליון תוס'** כתב בפשיטות דאף למ"ד פלגא נזקא ממונא 'נמי קרן לא הוי אורחיה מדקרי ליה רבי טרפון משונה, ותנן נמי לקמן **בדף י"ט:** אכלה כסות או כלים משלם חצי נזק, אלא דפליגי דלמ"ד קנסא לא הוי כלל אורחיה כמו שונרא דאכל תרנגולי רברבי, אבל למ"ד פלגא נזקא ממונא הוי אורחיה קצת אבל לא לגמרי דאי הוי אורחיה לגמרי אכסות וכלים נמי ליפטר, ומשום דקצת לאו אורחיה חס רחמנא עליה טפי משן ורגל, ולדידיה היכי דלאו אורחיה כלל כמו שונרא דאכל תרנגולי פטור כדפירש בתוספות', והנה מבואר שמפרש בשיטת התוס' דלמ"ד פלגא נזקא ממונא 'הוי אורחיה קצת אבל לא לגמרי' וזהו הטעם שחסה עליו תורה לפוטרו מח"נ 'משום דקצת לאו אורחיה חסה עליו תורה טפי משן ורגל', ודבריו צ"ע, דהא **בתוס' בדף ב: ודף ה: הנ"ל בשם רבינו תם** כתבו דלמ"ד פ"נ ממונא יש ללמוד קרן בצד השוה מבור וחד מהנך משום דהוי בכלל הצה"ש 'שדרכן להזיק', ואם כדבריו דאף למ"ד ממונא הוי קרן תמה 'נמי קרן לא הוי אורחיה' ו'הוי אורחיה קצת אבל לא לגמרי' הרי אינו נכלל בצד השוה של בור וחד מהנך שנזקן הוי אורחיה לגמרי ודרכן להזיק לגמרי, ועיין היטיב בלשונות הראשונים בדף ב: ובדף ה: מ"ש בשם ר"ת שמבואר שלא כדבריו, וכן בד' **הרשב"א הנ"ל** מבואר בהדיא דלמ"ד ממונא הוי אורחיה לגמרי ואינו משונה כלל וצע"ג.

**[ב]: שיטת הרשב"א בכתובות והשיטמ"ק בשם רבינו ישעיה בשם ריב"א:**

**ברשב"א כתובות דף מ"א: בד"ה והא דאמרינן כלבא דאכל אימרי** הק' ע"ד הגמ' 'קשיא לי, אפי' את"ל פלגא נזקא ממונא היכי מגבינן ליה בבבל, והא קיי"ל דלא עבדינן שליחותייהו אלא במידי דשכיח כהודאות והלואות והני לא שכיחי', ומפורש בדבריו שאינו סובר שם כשיטתו בב"ק דלמ"ד פלגא נזקא ממונא פטור לגמרי, אלא סובר דאף למ"ד ממונא הרי הוא חייב וחיובו הוא באמת חצי נזק כשאר קרן תמה, וכל הנפק"מ הוא לגבי אי 'מגבינן לה בבבל' דלמ"ד ממונא מגבינן בבבל כשאר ממונא ולמ"ד קנסא לא מגבינן כשאר קנסא, וע"ז הק' דאף למ"ד ממונא ממון כזה שאינו שכיח לא עבדינן שליחותייהו ולא מגבינן ליה בבבל.

וכן הוא שיטת **השיטמ"ק בב"ק דף ט"ו: בשם רבינו ישעיה בשם ריב"א** 'דאפילו למ"ד פ"נ ממונא מיררי קרן משונה, אבל אינו משונה כ"כ שיהיו נחשבין תשלומין לקנס, וצ"ע ליישב לשון התלמוד הא דנקט כלבא ושונרא יותר מקרן דעלמא', ומבואר בהדיא בדבריו שהבין בד' הגמ' כהרשב"א בכתובות, דכל התליה במ"ד קנסא הוא לענין זה דהוי קנסא ולא מגבינן ליה בבבל, ולכן הק' דא"כ אמאי לא נקטו עיקר נגיחת קרן תמה דהשתא דקיי"ל קנסא הוא לא מגבינן ליה בבבל.

והנה שיטת זו סוברת בודאי דלא כשיטת **התוס' והרשב"א בדף ב: ודף ה: בשם ר"ת** דלמ"ד ממונא הוי קרן אורחיה, דודאי הוי משונה, אלא דהך מ"ד ס"ל דאף לגבי נזקי 'משונה' אין השור בחזקת שימור, ולכך סברי דאפילו כלבא דאכל אימרי דודאי הוי 'משונה' מ"מ מלשלם ח"נ ממונא למ"ד פלגא נזקא ממונא, [והרשב"א בודאי חזר בו מדבריו בב"ק לדבריו בכתובות וצ"ע].

**[ג]: שיטת הרא"ש:**

**בפסקי הרא"ש בפ"ק דב"ק סימן כ'** כתב 'והלכתא דקנסא הוי, והילכך כל דבר משונה אעפ"י שיש הנאה להזיקו נפק ליה מתורת שן והוי קרן כמו כלבא דאכל אמרי ושונרא דאכל תרנגולא ומשלם ח"נ', ועיין **בפפ"ח שם אות ו'** שציין ע"ד הרא"ש את דברי התוס' דלמ"ד ממונא ליכא לדמויי אף לקרן ופטור לגמרי.

אכן יעוי' **בחידושי רבי נחום אות תקל"ט עמ' 83 בחוברת** שכ' דמד' הרא"ש משמע בהדיא דאף למ"ד פלגא נזקא ממונא הרי הוא חייב, אלא דלמ"ד קנסא הוי רק תולדה דקרו ולכך אינו חייב אלא חצי נזק, ולמ"ד ממונא הוי תולדה דשם כיון שיש הנאה להזיקו ומשלם נזק שלם.

וכן הוא שיטת **הגירסא** שהביא **הרשב"א בדף ט"ו: מובא בשיטמ"ק שם 'והשתא דאמרת פלגא נזקא קנסא כלבא דאכל אימרי משונה הוא ולא משלם אלא ח"נ' ולא מגבינן בבל',** וכ' הרשב"א לדחות גירסא זו משום דלפי גירסא זו משמע דלמ"ד ממונא משלם נזק שלם ודחה הרשב"א דלמ"ד ממונא ליכא מהיכן למילף לה עיי"ש, אכן בדעת הרא"ש כתב הגר"נ שסובר כגיר' זו, ועיי"ש מה שכ' בביאור הדברים, ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

**[ענף ג]: בנידון למ"ד סתם שוורים בחזקת שימוראם הוא מסברא או מגלוי התורה של פטור תמותובלשון אחר, אילו לא נאמר 'תם' משלם ח"נ האם היה פטור לגמרי או היה משלם נז"ש**

**בתוס' ובתוס' רבינו פרץ וברשב"א דף ב: בשם רבינו תם ובתוס' וראשונים דף ה: בשם רבינו תם** דהא דאמרינן דכולהו כי שדית בור בינייהו אתיין במה הצד לבר מקרן, ומבואר בגמ' שיש מח' בזה ואיכא מ"ד קרן עדיפא, היינו הפלוגתא אי פ"נ קנסא או ממונא, ולמ"ד פ"נ קנסא כולהו לא אתיין מקרן דהא בחזקת שימור היא, וכן מבאר לגבי קרן מחוברת דאי לא כתביה רחמנא לא היה מהיכן ללומדו לחיובא כיון דבחזקת שימור הוא, והא דאיצטריך להך מ"ד קרא דבכורו שורו הדר לו הוא רק כדי שלא תטעה לומר דמחוברת מועדת מתחילתה, ועי' **בשיטמ"ק בדף ב: בשם תלמיד רבינו פרץ** שהק' 'דהא לא צריך קרא להוציא מליבם של שוטים כי בזה לא יטעה חכם, ותי' דמ"מ התנא מביא הפסוקים כדי שלא יטעו השוטים עיי"ש, ומבואר בזה בזה דשיטת רבינו תם והראשונים הנ"ל בשמו דלמ"ד פ"נ קנסא מסברא אין הקרן נחשב דרכו להזיק ואי"צ שום פסוק לזה לומר שאינו חייב נזק שלם כדין מועד, ולפי"ז בודאי אילו היתה התורה אומרת חיוב מועד ולא חיוב תמות היינו אומרים מסברא - להך מ"ד דפ"נ קנסא – שהתם פטור לגמרי, וכ"כ בהדיא **בשיטמ"ק בדף ה: בשם הראב"ד ובשיטמ"ק בדף ב: בד"ה וריצב"א בשם תוספות רבינו ישעיה בשם הקדוש ר' יעקב דבראיי"ה** דאם לא נאמר דין תם בתורה היינו פוטרים אותו לגמרי מסברא.

**ובתוספות תלמיד רבינו תם בדף ב:** מביא **בשם ר' יעקב מקורביל** שחולק וסובר דמסברא היינו אומרים דקרן מחוברת מועדת היא וחייב נז"ש כשאר המזיקין, וכל הדין דסתם שוורים בחזקת שימור נלמד מהפסוק שפטרה תורה התם ח"נ, דמ"ד ממונא סובר דנשאר כמו הסברא דלאו בחזקת שימור קאי אלא דחס רחמנא עליה, ומ"ד פ"נ קנסא סובר דגילתה תורה שהוא בחזקת שימור וראוי להיות פטור אלא שנקנס בח"נ, אבל מסברא לכו"ע היינו אומרים שהוא בחזקת שימור, וכתב דהא לפי שיטת רבינו תם דהא דאיצטריך קרא דבכור שורו הדר לו אינו להוציא מדעת הטועים והשוטים אלא להוציא מדעת רבינו יעקב מקורביל עיי"ש, וכ"כ **בפני יהושע על רש"י בדף ב: בד"ה אבל במחוברת** בדעת רש"י כדעת ר' יעקב מקורביל עיי"ש, ולפי פירוש זה אילו לא נאמר בתורה דין קרן תמה משלם חצי נזק לכו"ע היה משלם נזק שלם.

אכן רבינו **בחידושי רבי נחום אות ל"ז עמ' 25 – 23 בחוברת**  הביא ד' ראיות מוצקות דבע"כ עלינו לומר לדעת כל הראשונים, דדין סתם שוורים בחזקת שימור אינו מסברא, אלא הוא מחידוש התורה דתם משלם חצי נזק, והוא מגדרי ה'פטור' שיש בתם שקבעה תורה ששיעור זה של חזקת שימור אין ראוי לחייב עליו כלום למ"ד פ"נ קנסא, אבל יש כמה אופנים שבאמת אין את ה'פטור' ושם אף להך מ"ד נשאר החיוב דנזק שלם ממונא, ואלו הם ראיותיו.

[א]: שיטת רבי טרפון **בב"ק דף כ"ד:** דקרן בחצר הניזק משלם נזק שלם ויליף לה בק"ו משן ורגל, ורבנן פליגי עליה מדין דיו לבא מן הדין להיות כנידון, ור' טרפון ס"ל דהיכא דמיפריך ק"ו לא אמרינן דיו, והנה חיוב זה הנלמד משן ורגל בודאי הוא חיוב ממונא שהרי בשן ורגל בחצר הניזק אין חיוב קנסא, ובע"כ שמענו דאף למ"ד פ"נ קנסא יש אופן שמחייבינן את התם נזק שלם ממונא, [**וברש"ש בדף כ"ד:** כתב דלמ"ד פ"נ קנסא אף חיוב זה דנזק שלם בחצר הניזק לר' טרפון יהיה קנס, ויהיה קנס נזק שלם, אך דבריו תמוהים מאוד, דהא ילפינן הך חיובא משן ורגל שהם ממונא].

[ב]: שיטת רבי עקיבא לקמן **בדף ל"ג** ומיתיינן לה **בדף ה.** דתם שחבל באדם משלם נזק שלם, **והגרא"ו זיע"א בקובץ ביאורים ב"ק אות ג'** כתב דלכאורה צ"ל דלמ"ד סתם שוורים בחזקת שימור יהיה חיוב זה בגדר קנסא, אך הק' ע"ז מד' הגמ' **בדף ד.** דמקשינן דלר"ע ניתני בברייתא דר' אועיא אף תם שחבל באדם, והרי בגמ' שם אמרו על הך ברייתא 'דבקנסא לא קמיירי' ומאי מקשינן, ונדחק הגרא"ו דהסוגיא שם הוא דלא כהלכתא וקאי למ"ד פ"נ ממונא וזה ודאי דוחק גדול, ובפשוטו מצינו עוד אופן של תם המשלם נזק שלם ממונא לכו"ע.

[ג]: **בדף ל"ז:** מיייתינן דעת רבי שמעון בן מנסיא דתם שהזיק הקדש משלם נזק שלם, ויליף לה מדכתיב בפרשת קרן 'רעהו' ומפרש לה: 'רעהו הוא דתם משלם ח"נ מכלל דהקדש בין תם בין מועד משלם נז"ש', **ובדף ז.** אמרינן דר"ע סובר בזה כר' שמעון בן מנסיא, **ובתוס' בדף ז. בד"ה ורבי עקיבא** הקשו, למאי דמוקמינן **בדף ה.** הברייתא דר' אושעיא כר' עקיבא לגבי עדים זוממין א"כ לר"ע ניתני נמי תם דאזיק הקדש דמשלם נז"ש עיי"ש, והרי בגמ' בדף ה. אמרינן דבקנסא לא קמיירי, ומוכרח דחיוב זה דתם דאזיק הקדש ממונא הוי.

ובאמת יש ללמוד לכאו' כן מעיקר הלימוד דר' שמעון בן מנסיא: 'רעהו הוא דתם משלם ח"נ מכלל דהקדש בין תם בין מועד משלם נז"ש', ואי נימא דבאמת תם ראוי להיות פטור לגמרי מסברא ורק שקנסתו תורה לשלם נזק שלם, א"כ ראוי להיות שכשנתמעט הקדש ראוי להיות פטור ממה שחידשה תורה בתם ולא להיות חייב במה שלא נאמר בתורה כלל, דבפשוטו 'מיעוט' ענינו שהוא ממועט מהחידוש שחידשה התורה, ולכאו' מוכרח מעצם ד' ר' שמעון בן מנסיא ור' עקיבא דס"ל כוותיה דהתם מסברא – לולי מה שאמרה תורה דין תמות- היה חייב נזק שלם ממונא, והתורה היא שחידשה דין זה שהוא בחזקת שימור וראוי לפוטרו לגמרי וקנסתם בחצי נזק, וההקדש נתמעט מכל זה ונשאר בסברא החיצונה דתם הוא מזיק גמור ודינו לשלם נזק שלם, וזה מוכרח ומבואר לכאו' בהדיא.

[ד]: במתני' **בדף ל"ז:** שור של כנעני שנגח שור של ישראל בין תם בין מועד משלם נזק שלם, וזה מוסכם לכו"ע, וכ' הגר"נ דהיה אפשר לדחוק דהוי נזק שלם קנסא והוא בכלל הא דאמרינן התם **בדף ל"ח.** עמד והתיר ממונם לישראל [עי' **בתוס' שם ד"ה עמד והתיר** דמבואר בהדיא דהא דעמד והתיר הוא רק לפטור של ישראל שנגח של גוי ולא על מה ששל גוי תם משלם נזק שלם עיי"ש ודו"ק], אך ציין את דברי **הירושלמי בפ"ד דב"ק** שמבואר שם דאף של גוי שנגח של גוי משלם נזק שלם, וזה ודאי אינו שייך לדין עמד והתיר, ובע"כ דהוי חיוב ממונא, דמאחר שנתמעט מקרא ד'רעהו' דאין בגוי פטור תמות ממילא חזר לשלם נזק שלם ממונא, ועי' בחי' הגר"נ שם מה שהוסיף לבאר ולדון בענין זה.

וכל זה צריך ישוב גדול לפי שיטת ר"ת הנ"ל שמפורש לכאו' שאינו כן ותן לחכם ויחכם עוד בעזה"י

**[ענף ד]: בדין כלבא דאכל אמרי לגבי הנבילה, ובגדר הפטור דבחזקת שימור קיימי**

**הרא"ש בפ"ב דב"ק סימן ג'** הק' בהא דתנן **בדף י"ט:** אכלה כסות או כלים משלם חצי נזק, אמאי לא תנן במתני' האופן דכלבא דאכל אימרי דמשלם ח"נ דהוי רבותא טפי דאע"ג דיש הנאה להזיקה ואכילה גמורה היא אין משלם אלא ח"נ, והעלה הרא"ש דהא דפטרינן בכלבא דאכל אימרי מח"נ היינו לגבי פחת שפחתו מיתה, אבל דמי הנבילה משלם נזק שלם בחצר הניזק, דהאכילה לא הוי שנוי כלל דדרכם לאכול נבילות אפילו של בהמות גדולות, ורק מה שממית לצורך האכילה הוי שנוי, 'ואע"ג דתחילת ההיזק ע"י שנוי מיחייב על האכילה דהוי אורחיה'.

אכן מדברי **הרשב"א בדף ט"ו: בד"ה ולא מגבינן בבבל** מבואר שחולק על הרא"ש שכתב 'ומ"מ משלמין בכמה שנהנו כשן ברה"ר דפטור ומשלם בכמה שנהנית', ומשמע בהדיא בלשונו דהכא לא איירי ברה"ר דוקא אלא כיון שפטור מתשלומי ח"נ משום דמשונה מ"מ חייב במה שנהנית כשן ברה"ר שמשלמת מה שנהנית, ומפורש בדבריו דאף כלפי הנבילה שהיא הדבר שנהנית ממנו אין חיובה אלא בכפי שנהנית, והיינו דהפטור ד'משונה' אינו דוקא על עצם המעשה המשונה אלא על כל הנפעל כתוצאה ממנו ודלא כהרא"ש.

**והרא"ש שם** הביא ד' הגמ' **בדף כ"ג.** דהא דמחייבינן בכלב שנטל חררה והדליק את הגדיש משום דסתם דלתות חתורות הן אצל כלב, **ופירש"י שם בד"ה דסתם** 'ולא תימא משונה הוא ופלגא נזקא משלם', ומבואר מדבריו שסובר דהיכא שההתחלה היתה בשנוי משלם ח"נ גם על המשך הנזק שהוא כי אורחיה, ודחה הרא"ש דיש לפרש דאם אין דלתות חתורות אצל כלב הוי כאנוס וכנפרצה בלילה ופטור לגמרי עיי"ש.

ועי' **בתוס' בדף כ"ג. בד"ה סתם** שהק' מנלן דסתם דלתות חתורות אצל כלב דילמא משום דתחילתו בפשיעה בפתחילת הדלת ללא חתירה, ועי' **במהרש"א ע"ד התוס' שם** שהק' על קו' התוס' מד' **התוס' בדף כ"ב. בד"ה דאפיך מיפך** דלא אמר דתחילתו בפשיעה לגבי רגל יתחייב נזק שלם לגבי קרן דאפילו פושע גמור לגבי קרן אינו חייב עליו נז"ש, וכ' המהרש"א דהתוס' מפרשים דסתם דלתות חתורות אצל כלב 'ולא תימא אונס גמור הוא וליפטר', ועי' **במהר"ם שיף שם** שהוסיף לבאר דהתוס' ס"ל כדעת **הרא"ש הנ"ל** דכל הפטור ד'משונה' אינו רק על המעשה עצמו שבו נעשה השנוי, אבל על כל המשך הנזק דהוי כי אורחיה אין פטור משונה כלל, ורק אי הוי 'אונס' גמור על תחילת המעשה אז פטור על כל מה שנעשה מכוח האונס כמו בנפרצה בלילה, [ואמנם **בשיטמ"ק בדף כ"ג. בשם הרא"ש** הק' כקו' התוס' אמאי לא נחייבו משום דתחילתו בפשיעה וסופו באונס, ותירץ דלא אמרינן דין תחילתו בפשיעה לאב זה שיתחייב משום כך בסופו באונס לאב אחר 'ופתוחות הוי שן וחתורות הוי קרן שהוא משונה', ודו"ק היטיב שאין ד' הרא"ש סותרים לדברי עצמו בפסקיו הנ"ל ולאידך אין זה סותר למהר"ם שיף, דהתוס' בדף כ"ב. כתבו כלל 'בדין קרן' דאפילו פושע גמור בנזק קרן משלם ח"נ, ולפי"ז שפיר כ' מהר"ש דהכא בהמשך גרירת החררה אינו משונה כלל ואינו שייך לדין קרן ואתינן עלה משום פטור 'אונס' על החתירה ולכן ק' דהוי תבפוסב"א, אבל הרא"ש סובר כלל אחר ד'מאב לאב' ל"א תבפוסב"א, ולדבריו הנידון 'על החתירה' עצמה דאע"ג דהוי אונס יתחייב בה מדין תחבפוסב"א, וע"ז תי' דסו"ס 'החתירה' היא מעשה של קרן ואין לדון תבפוסב"א מאב לאב ודו"ק היטיב].

ולמדנו שנח' הראשונים בהאי דינא במעשה משונה שנעשו מכוחו נזקין כי אורחיה, דדעת רש"י והרשב"א דחל פטור משונה על כל התוצאות הנפעלות מכוח המעשה המשונה, ודעת תוס' והרא"ש דפטור משונה אינו אלא על מה שנעשה בו השנוי אבל כל התוצאות הנגררות ממנו אי הוי כי אורחיה אין ע"ז פטור משונה.

וכדברי הרא"ש נפסק **בטור ושו"ע חו"מ סימן שצ"א ס"ו** עיי"ש, ועי' **בים של שלמה פ"ב דב"ק סימן ט'** שחולק על הרא"ש וכתב שכל הגאונים שהיו לפניו לא פירשוהו ולא חילקו בענין זה, ודחה ראיות הרא"ש והעלה דהפטור דמשונה הוא גם כלפי אכילת הנבילה דהוי כי אורחיה עיי"ש.

ועי' **בחזון איש ב"ק חו"מ סימן י"ד סק"ז** שהביא ד' היש"ש שחולק על הרא"ש ותמה על דבריו דהרי הא פשיטא שאם יבוא כלב אחר ויאכל בשר זה יתחייב נזק שלם ברשות הניזק ומאי גרע כלב זה מכלב אחר, וכ' דס"ל למהרש"ל דאי אכל כלב אחר את הבשר הרי הוא פטור דלא פשע נגד בשר זה ורק כלב זה מתחייב עליו מדין קרן כמו על ההמתה, ובדעת הרא"ש כתב דאפשר דגם כלב שאכל אימרי רברבא חשיב פשיעה לגבי בשר זה דילמא ישחטנו בעלים, ועוד סברא כתב 'ואפשר דגם זה שהמית הכלב חשיב פשיעה, אע"ג דחשיב קנסא ואין ראוי לחייבו היינו כיון שאמרה תורה פלגא נזקא שמעינן שמן הדין חס רחמנא עליה ורק משום קנסא חייב פ"נ, אבל לענין הבשר שאין הנידון אלא אם הוא כפשיעה לגבי בשר שפיר חשבינן ליה כפשיעה לגבי בשר', ומפורש בדבריו יסוד מחודש דדין פלגא נזקא קנסא הוא מדים 'חס רחמנא עליה' והיינו דאין זה מסברא דסתם שוורים בחזקת שימור הן וכיון ששמורים הן אינו פשיעה וכל דין התורה בקרן הוא לחדש עליו חיוב קנסא דפ"נ, אלא מסברא הוי פשיעה ו'חס רחמנא עליה' שלא ידון כפשיעה אלא כבחזקת שימור וממילא דינו להיות פטור אלא דקנסיה רחמנא בח"נ.

**פטור שן ורגל ברשות הרבים**

**פרק א':
בד' הרי"ף בטעם וגדר פטור שו"ר ברה"ר ובדעת החולקים**

**[ענף א]: בשיטת הרי"ף לפי פירוש הרא"ש**

**הרי"ף בפ"ק דב"ק [דף א: מדפי הרי"ף]:** 'ושן ורגל ברה"ר פטורין משום דאורחייהו הוא', **והרא"ש בפ"ק דב"ק סימן א'** כ' על דבריו למה הוצרך לפרש טעמא דקרא, והא פטור רה"ר נלמד מדכתיב וביער בשדה אחר-ולא ברה"ר [כמבואר **בב"ק דף כ"ג: ודף כ"ה:]**, ותי' 'ואפשר שבא לפרש טעם הפסוק למה פטרתו תורה ברה"ר לפי שדרכו ליליך ברה"ר וא"א שילכו הבעלים אחריהם תמיד, אבל קרן חייבת ברה"ר כיון דאייעד ויודע שהוא נגחן הו"ל למריה לנטוריה, ותם קיי"ל דקנסא הוא כי היכי דלינטריה לתוריה, ונפק"מ מטעם זה שאם היה עץ ארוך מקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י ודרסה עליו ברה"ר ושברה ברה"י כלים כיון שדרכה ליליך ולדרוס עליו פטור, ו**ר' יצחק ב"ר שמואל** לא פירש כן לקמן **[בדף ו.]** גבי שור יוכיח שברשות'.

ורבו הקו' ע"ד הרי"ף לפי פירוש הרא"ש [דהרי"ף בא לפרש טעם הפסוק ולפטור כל היכא דאיכא הטעם אע"ג דהנזק היה ברה"י],

**א]:** **בפלפולא חריפתא על הרא"ש אות ט'** הק' דמנ"ל להרי"ף להוציא מליבו טעמא דקרא ולהוציא מזה נפק"מ לדינא שהוא נגד מסקנת הגמ' **בדי"ט:** לפי"מ שביאר **בשלטי הגבורים בד' הרי"ף** (וית' בזה להלן בעזהש"י).

**ובתרומת הכרי סימן שצ"א** כ' דמקורו של הרי"ף הוא מד' הגמ' **בדף י"ט:** בהא דמבע"ל בכשכשה בזנבה אם הוא חייב ברה"ר 'וכי יאחזנה בזנבה וילך' **ובפירש"י שם** 'וכי יאחזנה בעלה בזנבה וילך ודאי פטור ברה"ר', ומפורש בהדיא בגמ' דטעם הפטור ברה"ר הוא משום שאין הבעלים יכולים להלך אחריה תמיד וכביאור הרא"ש בדעת הרי"ף, וכ"כ **במלוא הרועים בדף י"ט: ובחי' הגרנ"ט סימן קכ"ח** שמקור דברי הרי"ף הוא מד' הגמ' הנ"ל.

ואמנם מד' **הרא"ש הנ"ל** משמע דאין מקורו של הרי"ף מד' הגמ' דא"כ מה הק' עליו מתחילה, וכן בד' הראשונים החולקים על הרי"ף [כדיבואר להלן בעזהש"י] בע"כ צ"ל דאין מקור בד' הגמ' לסברת הרי"ף והרא"ש, ועי' מש"כ **הראשונים בשיטמ"ק בדי"ט:** בביאור השקו"ט בגמ' שם, וית' עוד בענין זה להלן **בענף ג' אות ז'** בעזהש"י.

**ובאבי עזרי פ"א מה' נזקי ממון ה"ח** כתב בביאור ד' הרי"ף והכרחו לתת הטעם על מה שמפורש בקרא, לפי"מ שביאר דגדרי פטורי המזיקין להלכותיהן תלוי ב'קולות' שיש לכל מזיק יותר מחבירו, והקולא של כל אחד היא הגורמת לפטוריו וגורמת שלא נחייב כל מזיק בהלכות הפטורים שלו מכח הצה"ש, ולפי"ז בשן ורגל שאין להם שום קולא לגבי כל המזיקין הוצרך הרי"ף לבאר דברשות הרבים ודאי קילי משום דאורחייהו וזה גופא גורם פטורם עיי"ש.

**ב]:** **בדף י"ד.** מפורש בגמ' דבשדה שאינה של שניהם אלא של אחר פטור על השו"ר ד'בעינא ובער בשדה אחר וליכא', **והרא"ש בפ"ק דב"ק סימן י"ז** כ' 'ושמעינן מינה דחצר שאינה של שניהם פטור בה על השן ועל הרגל, ולא תימא וביער בשדה אחר אתי לאפוקי רה"ר לפי שהבהמה הולכת שם ברשות, אבל אם הכניס פירותיו לחצר שמעון שלא בידיעת שמעון ונכנס שור של לוי ואכלתן שדה אחר קרינן ביה כיון שאין לו רשות ליכנס שם, **ובירושלמי [ב"ק פ"א הלכה ב']** פליגי תנאי חד תנא מחייב ליה, **ובפירושי** כתבתי פירוש הירושלמי וטעמא דגמ' דידן דפטר ליה', והנה לא זכינו לפירוש הרא"ש על ב"ק, ולכאו' לפי תלמוד דידן דפטור בחצר שאינה של שניהם על השן ועל הרגל מפורש לכאו' דטעם הפטור אינו משום שיש להם רשות להלך שם אלא הוא גזה"כ דכל שהוא 'שדה אחר' פטור על שו"ר, ותמוה מהכא על שיטת הרי"ף שהביא הרא"ש בריש מכילתין דלפי"מ שביאר הרא"ש עצמו בשיטתו הרי מפורש שתולה טעם הפטור במה שיש להם רשות להלך ואין הבעלים יכול לשומרם, **והרי"ף** עצמו העתיק ד' הגמ' **בדף ה: מדפי הרי"ף** עיי"ש.

וכבר תמה כן על הרי"ף **בפלפולא חריפתא על הרא"ש שם אות צ'** ועיי"ש מה שתי' דהפטור בחצר שאינה של שניהם הוא משום דהוי אבידה מדעת כיון שנתן הניזק פירותיו במקום שאין לו רשות להניחם שם, וכוונתו כנראה ד'שדה אחר' ממעטינן כל שדה שאינה שלו בין רה"ר בין חצר שאינה של שניהם, ולכל אופן יש טעם בפנ"ע, דטעם פטור רה"ר הוא משום שי"ל רשות להלך ואין הבעלים יכול לשומרם, וטעם הפטור בחצר שאינה ש"ש הוא משום דהוי אבידה מדעת כיון שנתן פירותיו במקום שאי"ל רשות להניחם.

אכן **בפלפולא חריפתא על הרא"ש פ"ב דב"ק סימן ט' אות א'** הק' מהא דמבואר שם דבכלב שנטל חררה ואכלה בגדיש דעלמא פטור בה על השן משום דלאו שדה אחר הוא, והא התם איירי בששימר בעל הגחלת גחלתו ואינה אבידה מדעת ומ"מ פטור משום דלאו שדה אחר הוא, ולכן העלה דאף הרי"ף והרא"ש בדעתו מודים דהיכא דאינו בכלל 'שדה אחר' לגמרי כמו בשדה שאינה של שניהם הרי הוא פטור מגזה"כ דאין חיוב שן ורגל אלא ב'שדה אחר' דהיינו חצר הניזק, אלא דקשיא ליה על הפטור ברה"ר דכיון שיש לניזק רשות שם אמאי אינו נחשב שדה אחר, ועל זה דוקא הוא שכ' טעם הפטור משום דאורחייהו עיי"ש, ודבריו צ"ב, דהא בגמ' **בדף כ"ג: ובדף כ"ה:** מפורש דהפטור ברה"ר הוא משום דאינו בכלל 'שדה אחר', ואי נימא דכשהוא 'שדה אחר' גמור הרי הוא פטור מסברא אף ללא גזה"כ, א"כ למה ברה"ר צריך נתינת טעם לפטורו ולמה לא נימא דהוא גזה"כ, ועיין **בשיעורי ר' נחום אות תק"ה** מה שהאריך לבאר בד' הפפ"ח, ותורף ביאורו החיוב ב'שדה אחר' הוא משום חיובו של המזיק לשמור שלא תכנס לשדה הניזק, ובשדה שאינה של שניהם ל"ש חיוב זה עיי"ש.

**ובחידושי ר' אריה לייב סימן ס"ה** כ' דודאי הרי"ף מודה דבמה שנאמר 'שדה אחר' יש גזה"כ שאינו חייב אלא על נזק הנעשה 'בחצר הניזק' ולמעוטי חצר שאינה של שניהם או רשות הרבים שיש פטור מגזה"כ כיון דאינם 'שדה אחר', אלא דהרי"ף בא לבאר דיש ברה"ר 'פטור נוסף' משום 'דאורחייהו' ודרכם ליליך שם, והנפ"מ דאף כשנעשה הנזק בחצר הניזק כמו בדף ארוך שראשו ברה"ר וראשו אחר בחה"נ דפטור כמ"ש הרא"ש בדעת הרי"ף, דאף דהנזק היה ב'שדה אחר' מ"מ פטור מכח הסברא עיי"ש באורך, ואף דבריו צ"ע, דהא בהדיא מפורש ברא"ש דהרי"ף בא לפרש 'טעם הפסוק' ושלא כדבריו דהרי"ף בא לחדש פטור נוסף מלבד הפטור מכח 'שדה אחר' שהוא גזה"כ.

**ג]:** **בדף י"ג:** אמרינן דבחצר המיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים חייב בה על השו"ר, ומתקיף לה ר"ז 'הא בעינן שדה אחר וליכא', ומשני ליה אביי דכיון דאינה מיוחדת לשוורים שדה אחר קרינן ביה, ותמהו האחרונים **בהגהות צמח צדק על המשניות פ"ק דב"ק סוף הלכה ב' ובקובץ ביאורים ב"ק ובחזון איש ב"ק סימן ג' סק"א** דלפי סברת הרי"ף דטעם פטור רה"ר הוא מפני שיש להם רשות להלך ואין הבעלים יכול לשמור אינו מובן קושיית ר' זירא דהא בכה"ג שאין לשור רשות להלך אין את הטעם של פטור רה"ר, [וגם את הטעם הראשון של **הפלפולא חריפתא הנ"ל** לגבי חצר שאינה של שניהם דפטורו משום דנתינת הפירות הוי כאבידה מדעת ל"ש בכהא"ג שהחצר קנויה לשניהם לפירות, וכן מה שביאר **בחי' ר' נחום הנ"ל** לפי הביאור השני של **הפלפולא חריפתא הנ"ל** ליתא לכאו' בכהא"ג שהחצר קנויה לשניהם לפירות לחוד].

**ובקובץ ביאורים שם** כ' ליישב, די"ל דבאמת ר' זירא ואביי דפליגי בהאי דינא בחצר שאינה מיוחדת לשניהם לשוורים ומיוחדת לשניהם לפירות בהא גופא הוא דפליגי, דלר"ז באמת גדר פטור רה"ר אינו מסברא אלא מגזה"כ דבעינן 'שדה אחר' היינו חצר המיוחדת 'רק לניזק' ולכך כיון שמיוחדת לשניהם לפירות אינו בכלל 'שדה אחר' ופטור, אבל אביי השיב לו דהפטור תלוי במה שיש לשוורים רשות להלך ואין הבעלים יכול לשומרם כסברת הרא"ש בדעת הרי"ף ולכך כיון שאינה מיוחדת לשניהם לשוורים הוי בכלל שדה אחר, והרי"ף פסק כמסקנת אביי ולכך כ' דפטור רה"ר הוא מסברא כיון דאורחייהו, [ובזה ביאר את השמטת **הרי"ף** את מסקנת הגמ' **בדף י"ט:** בדין התיזה ברה"ר והזיקה ברה"י וית' להלן בעזהש"י **באות י"ד**].

**ובחי' ר' אריה לייב שם** ביאר לפי דרכו דאף להרי"ף יש פטור מגזה"כ דבעינן 'שדה אחר' [והרי"ף רק בא 'להוסיף' עוד סברת פטור ברה"ר המועלת לפטור אף כשהנזק היה ב'שדה אחר' וכנ"ל] ולכן הק' שפיר ר' זירא דכיון דהוי חצר השותפין למזיק ולניזק לפירות אינו בגדר שדה אחר, [ועיי"ש מה שביאר לפי דרכו בתשובת אביי, וית' אי"ה להלן בפרק ב' בארוכה], ועי' עוד מש"כ ליישב קו' זו לדעת הרי"ף **במנחת שלמה בדף י"ד.**

**ד]:** **בדף י"ד.** גירסת **רש"י ד"ה דלגבי שן וד"ה ולגבי קרן** דחצר המיוחדת לשניהם לשוורים ולחד-לניזק לפירות הרי היא כשדה אחר וחייב בה על השן ועל הרגל עיי"ש, וכן הוא גירסת **הרי"ף שם [דף ה: מדפיו], והתוס' בדף י"ד. בד"ה לא לזה ולא לזה** הק' על גירסא זו דכיון שיש רשות לשניהם לשוורים לא הוי חצר הניזק עיי"ש, וקו' זו תיקשי ביותר על הרי"ף ולפי"ד הרא"ש בביאור דבריו דטעם פטור רה"ר הוא מפני שיש רשות לשוורים להלך ואין הבעלים יכול לשומרם וא"כ תמוה מאוד למה בכהא"ג שהיא רשות לשניהם לשוורים הרי הוא חייב, וכן הק' **במרומי שדה בדף ג: בד"ה שם אמאי קרי ליה תולדה דרגל** [ומכוח קו' זו דחה את דברי הרא"ש בפי' ד' הרי"ף עיי"ש] **ובאבן האזל פ"א מנזקי ממון הלכה ח' אות א'.**

**ובאבן האזל שם אות ח'** כ' ליישב, דכיון דהוי לפירות רק לחד לניזק ממילא קנינו של כ"א מהם לגבי השוורים הוא מוגבל שאין רשות לזה לשוורים כ"ז שרוצה הלה להעמיד בה פירות, ולא דמי לחצר השותפין גמורה כשהיא לשניהם גם לשוורים וגם לפירות דהתם כיון שהיא לשניהם לגמרי שוה בשוה אין אחד מוגבל בכלום כלפי חבירו, משא"כ כשהוא רק לאחד לפירות זכותו הוא באופן שהוא מגביל גם את השותפות לשוורים עיי"ש, ועי' מש"כ ליישב **במנחת שלמה בדף י"ד.**

ועיין **באולם המשפט סימן שפ"ט סט"ו** שכ' דדין זה בחצר שהיא לשניהם לשוורים ולחד לפירות הוא דומה ממש לנפק"מ שכ' הרא"ש בדעת הרי"ף בדף ארוך המונח ראשו ברה"י וראשו ברה"ר דאעפ"י שהנזק נעשה בחצר הניזק כיון שהמזיק היה לו רשות להלך במקום שגרם הנזק פטור, והכ"נ כשהחצר מיוחדת לשניהם לשוורים ויש להם רשות להלך פטור אף כשהוא לחד לפירות וחשוב שנעשה הנזק בחצר הניזק, וכ' דלכך פסק השו"ע שם שחייב בכהא"ג דדף ארוך כיון שפסק דבלשניהם לשוורים ולחד לפירות חייב עיי"ש, ודבריו תמוהים מאוד לפי שיטת הרי"ף עצמו דפוטר בכהא"ג דדף ארוך [לפי"ד הרא"ש בדעת הרי"ף] ומחייב בכהא"ג דלשניהם לשוורים ולחד לפירות וצע"ג.

**ה]: בדף ט"ז:** אמר שמואל ארי ברה"ר דרס ואכל פטור דאורחיה הוא, **ובים של שלמה סימן מ"ז** תמה דהא טעם פטור רה"ר [לפי שיטת הרי"ף והרא"ש בביאור דבריו] מפני שיש להם רשות להלך ואין הבעלים יכול לשומרם, וא"כ אמאי פטור בארי אף כשטרף כי אורחיה ואטו יש לארי רשות ליליך ברה"ר, ואם יש לארי רשות הרי אין בעל הבהמה יכול להניח בהמותיו ליליך מפחד הארי, וכן הק' **בפני יהושע בדף ט"ז: בד"ה בפירש"י בד"ה דרסה** וכ' דמהכא מוכח דפטור רה"ר הוא מגזה"כ ולא מסברא.

**ובחידושי ר' אריה לייב סימן ס"ה [סד"ה והנראה]** כ' ליישב לפי דרכו הנ"ל דאף הרי"ף מודה דיש פטור ברה"ר מגזה"כ דבעינן שיהיה הנזק ב'שדה אחר' אלא שבא להוסיף עוד פטור מסברא והנפ"מ לדף ארוך, ולכך אף דבארי ל"ש הפטור מסברא מ"מ פטור מכח הגזה"כ עיי"ש, [ולפי"ז בארי שדרך על דף ארוף ברה"ר שמקצתו ברה"י והזיק ברה"י יהיה חייב וצ"ע].

**ובכובע ישועה בדף ט"ז: בד"ה אמר שמואל** כתב דסברת הרי"ף תלוי בפלוגתא דר' זירא ואביי **בדף י"ד.** בדין חצר שהיא של שניהם לפירות ולא לשוורים, דלר' זירא דסבר דלא הוי שדה אחר בע"כ דאינו סובר כסברת הרי"ף אלא ס"ל דהפטור מגזה"כ דבעינן 'שדה אחר' חצר המיוחדת רק לניזק, ולכך כיון שהיא לשניהם לפירות לא הוי שדה אחר ופטור, אבל לאביי דסבר דכיון דאין להם רשות לשוורים הוי שדה אחר היינו משום דסובר כסברת הרי"ף, ושמואל דסבר דבארי שטרף ואכל פטור בע"כ דסובר כר' זירא דפטור רה"ר הוא מגזה"כ, ובזה ביאר השמטת הרי"ף [והרמב"ם] להא דשמואל, דכיון דס"ל כאביי דפטור רה"ר הוא מסברא כיון שיש לשור רשות להלך ל"ש פטור זה עיי"ש, [אמנם מהלך זה עדיין אינו מיישב את שיטת הרא"ש, דהא **הרא"ש בפ"ק סימן א' הנ"ל** הביא את שיטת הרי"ף וביאר דבריו, והביא את שיטת ר"י ב"ר שמואל שחולק ולא הכריע, ואילו **הרא"ש בפ"ק דב"ק סימן כ"א** פסק להא דשמואל דארי שטרף ואכל פטור].

**ו]:** **בדף כ"ג.** מבואר בגמ' בכלב שנטל חררה מרשות בעל החררה ואכלה בגדיש דעלמא הרי הוא פטור דבעינן וביער בשדה אחר וליכא, ובגמ' שם שקו"ט אי מחייבינן על ה'לקיחה' מרשות הניזק אעפ"י שה'אכילה' היתה ברה"ר או ברשות המזיק והמסקנא דפטור משום דאזלינן בתר האכילה עיי"ש **ובתוס' שם ד"ה תפשוט,** ועי' **בחזון איש ב"ק סימן ג' סק"א** שהק' דלפי שיטת הרי"ף והרא"ש בביאור דבריו דפטור רה"ר תלוי במה שיש למזיק רשות ליליך ואין הבעלים יכול לשומרו א"כ בכהא"ג שהלקיחה היתה מרשות הניזק ויש לבעלים לשומרו מלקיחה זו ל"ש סברת הפטור ויתחייב אפי' אכלו ברה"ר.

**ז]: בדף נ"ח.** בנפלה לגינה דמשלמת רק מה שנהנית קאמר ר' יוחנן דאפי' מערוגה לערוגה ואפי' כל היום כולו, **ובפסקי הרא"ש בפ' הכונס סימן ה'** ביאר דס"ל 'דכולה גינה דנפלה ביה באונס כחדא ערוגה דמי ולא קרינא ביה שדה אחר', **ובחזון איש ב"ק סי' ג' סק"א** הק' דלפי שיטת הרי"ף והרא"ש בביאור דבריו דפטור רה"ר הוא מסברא דאין הבעלים יכול לשומרם, א"כ בכהא"ג דהיה בידו לשומרם אמאי פטור.

**ח]:** **בחזון איש ב"ק סימן ג' סק"ג** הק', דאם טעם פטור שו"ר ברה"ר הוא משום שאין הבעלים יכול להלך אחריהם תמיד וא"י לשומרן והיינו דפטורו הוא כעין 'אונס', א"כ הדין נותן דהיכא שראו הבעלים את בהמתם ברשות הרבים ההולכת להזיק יהיו חייבים וזה לא שמענו, וביותר מצינו בד' **התוס' בדף נ"ו: בד"ה המעמיד** שכתבו דהמעמיד בהמת חבירו ע"ג קמת חבירו חיובו מטעם שן ורגל הואיל והוא עשה כדידיה חשבא ופטור ברה"ר, [ולדעת **הרשב"א שם** דחייב ברה"ר משום דסובר דחיובו מטעם אדם המזיק עיי"ש], ולפי סברת הרא"ש בדעת הרי"ף ודאי הדין נותן דבכהא"ג דהוי פשיעה גמורה יתחייב ברה"ר, ועי' מש"כ לבאר וליישב **בשיעורי נתיבות שלום סימן ב' אות ג' וד'.**

**ט]:** ועוד יש להק' ע"ד הרי"ף והרא"ש בביאור דבריו מסוגיא ערוכה **בדף ה:** דאמר רבא כולהו כי שדית בור בינייהו אתיין כולהו בצד השוה, ולמאי כתבניהו רחמנא להלכותיהן וכו' שן ורגל לפוטרן ברה"ר, ואי נימא דפטור שו"ר הוא מסברא משום דאין השור בר שמירה לענין זה א"כ למאי הלכתא כתבינהו רחמנא לשו"ר, ולמה לא נלמוד חיובן ברשות הניזק מבור וחד מהנך וניפטרינהו ברה"ר מסברא דאינן בני שמירה.

**י]:** ועוד ילה"ק ע"ד הרי"ף והרא"ש בביאור דבריו מהא דאי' **בדף ג:** לגבי צרורות שהוא תולדה דרגל ולאו כיוצ"ב כיון דחייב חצי נזק 'ואמאי קרי לה תולדה דרגל לפוטרה ברה"ר', ואי נימא דפטור רה"ר בשו"ר הוא מסברא וחיוב קרן ברה"ר הוא ג"כ משום דל"ש ביה סברת הפטור כמ"ש הרא"ש בדעת הרי"ף, א"כ הרי מה שצרורות פטורין ברה"ר אי"ז משום שהן תולדה רגל אלא משום ששייך בהו סברת הפטור שיש לשו"ר ברה"ר.

**י"א]:** ועוד ילה"ק על הרי"ף והרא"ש בביאור דבריו מהא דאיתא **בדף כ"ה.** במתני' דיליף ר' טרפון חיוב קרן תמה ברשות הניזק נזק שלם משן ורגל ברשות הניזק דמה שו"ר שבר"ה פטורין ברשות הניזק משלמין נז"ש קרן שחייבת בר"ה אינו דין שתם ברשות הניזק ישלם נזק שלם, ורבנן פליגי עליה משום דאמרינן דיו עיי"ש, ואי נימא דפטור שו"ר ברה"ר הוא מסברא לפי שאין השור בר שמירה ברה"ר ובקרן לא שייכא האי סברא כמ"ש הרא"ש א"כ הרי זה כלל 'חומרא' בקרן מה שהוא חייב ברה"ר יותר משו"ר דהא שו"ר פטורין מסברא ובקרן אין סברא זו לפטור, וכן הק' **בתפארת ירושלים על המשניות פ"א מ"א** עיי"ש.

**י"ב]:** **בפסקי הרא"ש הנ"ל בפ"ק סימן א'** אחר שביאר סברת הרי"ף בטעם פטור שו"ר ברה"ר כתב: 'אבל קרן חייבת ברה"ר אעפ"י שדרכו ליליך שם דכיון דאייעד ויודע שהוא נגחן הו"ל למריה לנטוריה', **ובשיעורי נתיבות שלום סימן ב' אות ב'** הק' דא"כ בקרן מועדת דהו"ל לנטוריה ואין את הסברא דאין לבעלים ליליך אחריה תמיד יתחייב בה אף על השן ורגל, ועיי"ש **באות ג' וד'** מש"כ ליישב.

ואפשר שיש לדמות דין זה לדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס, ולפי"ז י"ל דהרא"ש לשיטתו למש"כ **בשיטמ"ק בדף כ"ג. ד"ה סתם דלתות חתורות** 'דמאב לאב לא אמרינן תחילתו בפשיעה'[[6]](#footnote-6).

**י"ג]:** **בפסקי הרא"ש שם** בהמשך דבריו: '[ותם] קיי"ל דקנסא הוא כי היכי דלנטריה לתוריה', והיינו דקשיא ליה דבתם דאכתי לא אייעד וליכא למימר דהו"ל למריה לנטורי, למה לא נפטרנו מכח סברא זו דאיכא בשן ורגל דלפי שאין הבעלים יכולים להלך אחריהם תמיד ולשומרם פטורים, וע"ז תירץ דאה"נ דקיי"ל דפלגא נזקא קנסא ומעיקר הדין אין לחייבו, ולפי"ז נמצא לכאו' דכל ד' הרי"ף והרא"ש בביאור דבריו לא שייכי אלא למאי דקיי"ל כרב פפי דפלגא נזקא קנסא, לרב פפא דסבר **בדף ט"ו.** דסתם שוורים לאו בחזקת שימור הן ופלגא נזקא ממונא לא שייך לומר כעיקר סברת הרי"ף והרא"ש בביאור דבריו, ולשיטתו אין זה טעם פטור במה שיש להם רשות ליליך ברה"ר ואין הבעלים יכול להלך אחריהם תמיד, ופטור רה"ר הוא פטור בעלמא מגזה"כ.

וכן כתב **בתרומת הכרי סימן שצ"א** דאליבא דרב פפא דסבר פלגא נזקא ממונא אין מקום לחלק כלל בין שן ורגל לבין קרן, ולשיטתו פטור רה"ר בשו"ר בע"כ מגזה"כ הוא, ועיי"ש מה שתי' לפי"ז.

וצריך ביאור באיזה סברא חולק המ"ד פלגא נזקא ממונא על טענת הרי"ף לפי ביאור הרא"ש דאין לחייב ברה"ר לפי שאין הבעלים יכולים להלך אחריהם תמיד וכו', ועוד, אי למ"ד פלגא נזקא ממונא אין זו סברא לפטור מהיכי תיתי דלמ"ד קנסא הוא כן סברא לפטור, והרי אין מחלקותם אלא בדין סתם שוורים אי הוו בחזקת שימור ומהי"ת להמציא עוד פלוגתא בינייהו.

**י"ד]:** **בפסקי הרא"ש שם** בהמשך דבריו: 'ונפ"מ מטעם זה שאם היה עץ ארוך מקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י ודרסה עליו ברה"ר ושברה ברה"י כלים כיון שדרכה ליליך ולדרוס עליו פטורין', ותמהו כל האחרונים על ד' הרא"ש מסוגיא ערוכה להלן **בדף י"ט** בהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י דחייבת עיי"ש, ומ"ש אופן זה מהאופן דדף ארוך שצייר הרא"ש, דהא אף בהתיזה ברה"ר נימא דכיון דאורחה ליליך ולהתיז תיפטר אף על הנזק הנעשה מכח התזה זו ברה"י.

**ובים של שלמה פ"ק דב"ק סימן ג'** תירץ לדעת הרי"ף ד'גבי צרורות שהיא מתיזה בכח אין אורחיה בכך, ומ"מ בר"ה פטורה מאחר שהבהמה אין לה דעת להתבונן ולפעמים רגילה אבנים להתיז' [ועיי"ש מה שדימה לד' התוס' והרא"ש לגבי אדם שאעפ"י שאין דרכו להתבונן בדרכים מ"מ דרכו להתבונן שלא להתיז בכח למקום אחר], ומבואר בדבריו דיש דרגות ב'אורחיה', דכדי לפטור מכח הסברא דכיון דדרכה ליליך ולהזיק ואין הבעלים יכולים להלך אחריהם תמיד אין לפטור אלא בדבר שהוא אורחיה ביותר כמו לדרוס על הדף או על הכלי, ומשא"כ להתיז צרורות אינו אורחיה כ"כ ואין לפטור בזה מצד הסברא, ומ"מ הוי עדיין אורחיה לפעמים ולהכי פטורה כשהנזק נעשה ברה"ר עצמו, ולכאורה מפורש בדברי היש"ש דאף לדברי הרי"ף יש ב' גדרי פטור בשו"ר ברה"ר, א. מצד הסברא שכ' הרא"ש ופטור זה איתיה אף כשנעשה הנזק ברה"י כמו באופן דדף ארוך שצייר הרא"ש, מצד גזה"כ אף היכא דליכא הסברא ופטור זה ליתיה אלא כשנעשה הנזק ברה"ר, והיינו דינא דהתיזה צרורות ברה"ר והזיקה ברה"ר פטורה הזיקה ברה"י חייבת, וזה כיסוד ד' **חידושי ר' אריה לייב סימן ס"ה הנ"ל[[7]](#footnote-7).**

**בשלטי הגיבורים על הרי"ף [דף א: מדפי הרי"ף אות ב']** כתב דבאמת הרי"ף השמיט לד' הגמ' בדין התיזה ברה"ר והזיקה ברה"י דחייבת, וס"ל לפי סברתו דבאמת היא פטורה כמו בציור דדף ארוך עיי"ש.

**ובפלפולא חריפתא על הרא"ש אות ט'** תמה מהיכן המקור להרי"ף לחלוק על סוגיא מפורשת ולדחותה מכח הסברא שחידש, ומצינו כמה דרכים בזה, **א. בתרומת הכרי סימן שצ"א** כתב דמקורו של הרי"ף הוא מד' הגמ' **בדף י"ט:** 'וכי יאחזנה בזנבה וילך' דמשם מבואר כיסוד סברתו דפטור שו"ר ברה"ר הוא מסברא שאינו יכול לשמור, וסובר דסוגיא זו פליגי על המבואר לעיל מינה בדין התיזה ברה"ר והזיקה ברה"ר דחייבת, דלסוגיא זו פטורה בכהא"ג כיון שאינו יכול לשומרה, **ב. ובקובץ ביאורים ב"ק אות י"א** כתב דבסברת הרי"ף פליגי ר' זירא ואביי **בדף י"ד.** דר' זירא דסובר דבחצר שאינה מיוחדת לשניהם לשוורים ומיוחדת לשניהם לפירות לא חשיב שדה אחר ופטור סברי דיסוד הפטור הוא מגזה"כ ולא מסברא, ולשיטתו אם הנזק נעשה ברה"י אף שנעשה ע"י הבהמה שהילכה ברה"ר הרי הוא חייב והיינו הסוגיא **בדף י"ט: הנ"ל** בדין התיזה ברה"ר והזיקה ברה"י חייבת, אמנם אביי דאמר דכיון דאין רשות לשוורים חשיב שדה אחר סובר כסברת הרי"ף דטעם הפטור משום דאורחייהו ויש להם רשות להלך וכו', ולשיטתו כל שנעשה הנזק ע"י הילוך כדרכה ברה"ר פטור אעפ"י שנעשה הנזק ברה"י וכדינא דדף ארוך שצייר הרא"ש וכן בכהא"ג בהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י פטור, **ג.** וי"ל בעוד אופן לפי"ד **התרומת הכרי בסי' שצ"א הנ"ל** דכל דברי הרי"ף הם רק למ"ד פלגא נזקא קנסא, אבל למ"ד ממונא וקרן הוי אורחיה מתחילתו בהכרח דאף היכא דאורחיה ודרכו ליליך ברה"ר ולהזיק אינו פטור מסברא, ולשיטתו בע"כ דפטור שו"ר ברה"ר הוא מגזה"כ אף לשיטת הרי"ף, ולפי"ז י"ל דהסוגיא בדף י"ט: דהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י חייבת אזלא למ"ד פלגא נזקא ממונא ולשיטתו כל היכא שנעשה הנזק ברה"י אין הגזה"כ לפטור, אבל הרי"ף פסק כמ"ד קנסא ולשיטתו פירש דפטור שו"ר הוא מסברא ופטור כשהלכה כדרכה והזיקה ברה"ר אף אם הנזק נעשה ברה"י.

והנה דברי השלטי הגיבורים הם ישוב לפי שיטת הרי"ף עצמו, אבל לפי"ד הרא"ש שהעתיק ד' הרי"ף והנפ"מ לפי דבריו בדף ארוך דפטור וד' ר' יצחק ב"ר שמואל החולק עליו ולא הכריע, ואילו **הרא"ש בפ"ב סימן ב'** העתיק לדינא לד' הגמ' דבהתיזה צרור ברה"ר והזיקה ברה"י חייב עדיין הסתירה במקומה עומדת, ומוכרח לפי דבריו שצריך לחלק בין דף ארוך לבין התיזה צרור כד' **היש"ש הנ"ל,** ועי' עוד **בחידושי ר' אריה לייב סימן ס"ה בד"ה ובזה יתיישב ובקובץ ביאורים ב"ק אות י"א** [באופן הראשון] **ובשיעורי נתיבות שלום סימן ב' אות ד' ובמנחת שלמה בדף י"ד.** מש"כ לבאר בחילוק בין דף ארוך להתיזה ברה"י והזיקה ברה"ר.

**ט"ו]:** **בדף כ.** אמר אילפא בבהמה שפשטה צווארה ואכלה מעל גבי חבירתה חייבת דע"ג חבירתה כחצר הניזק דמי, ומוקמינן לה בקופצת, **והרא"ש בפ"ב סימן ד'** מפרש בדעת **הרי"ף שם** 'דכל היכא שיכולה בהמה לאכול כדרכה בלא קפיצה אין לו לאדם רשות להניח פירותיו שם והוי רה"ר ופטורה, אבל היכא שאינה יכולה לאכול אלא בקפיצה יש לו רשות להניח פירותיו ומיקרי חצר הניזק'.

**ובאבן האזל פ"א מנזקי ממון הלכה ח' אות ב'** הק' בסתירת ד' הרא"ש בדעת הרי"ף, דלפי דבריו בפ"ק דטעמא דפטור רה"ר הוא משום דדרכה ליליך ברה"ר וא"א שילכו הבעלים אחריה תמיד א"כ הרי הפטור נובע מחמת 'המזיק' שהוא כאנוס על מעשה בהמתו, ואילו לפי דברי הרא"ש בפ"ב בדעת הרי"ף הפטור נובע מחמת 'הניזק' שאין לו רשות להניח פירותיו במקום שיכולה הבהמה לאוכלם, ועיי"ש **באות ג'** מש"כ ליישב, ועי' עוד מש"כ **בחידושי הגרנ"ט סימן קכ"ח ובשיעורי נתיבות שלום סימן ב' אות ג'.**

**[ענף ב]: בשיטת הרי"ף לפי פירוש הרמב"ם הרשב"א והשו"ע**

**א']:** **ברמב"ם פ"א מנזקי ממון הלכה ח'** הזיקה ברה"ר או בחצר שאינה של שניהן לא למזיק ולא לניזק או בחצר שהיא של שניהן.......אם בשן ורגל הזיקה כדרכה הרי זה פטור, מפני שיש לה רשות להלך כאן וכאן ודרך הבהמה להלך ולאכול כדרכה ולשבר בדרך הילוכה', ודבריו הם כנראה פירוש לד' **הרי"ף הנ"ל** ד'שן ורגל פטורים משום דאורחייהו הוא', וכדברים הללו בלשונם כ' המחבר **בשו"ע חו"מ סימן שפ"ט סי"א.**

ויש לתמוה בד' הרמב"ם והשו"ע, דבדבריהם בתחילת ההלכה כללו גם 'חצר שאינה של שניהם' 'לא למזיק ולא לניזק', ולכאו' גם ע"ז קאי הטעם שבסוף ההלכה 'מפני שיש לה רשות להלך כאן וכאן', ותמוה דבחצר שאינה של המזיק הרי אין לבהמותיו רשות להלך, [ולעיל **בענף א' אות ב'** הבאנו ד' **הפלפולא חריפתא וחידושי ר' אריה לייב וחידושי ר' נחום** שביארו כ"א לפי דרכו דבאמת סברת הרי"ף לפי ביאור הרא"ש לא קאי אלא על רה"ר ולא על חצר שאינה של שניהם, אך בד' הרמב"ם והשו"ע לכאו' מפורש שהבינו בד' הרי"ף דקאי סברתו אף על חצר שאינה של שניהם, והדברים צע"ג דהא באופן זה אין למזיק רשות להלך וצע"ג].

**ב']:** ועוד יש לתמוה בד' השו"ע, דהא **ברא"ש פ"ק סימן א' הנ"ל** כ' הנפק"מ מסברת הרי"ף באופן שהיה דף ארוך מקמתו ברה"ר ומקצתו ברה"י ודרסה על ראשו שברה"ר שברה כלים ברה"י, דלפי סברת הרי"ף כיון שדריסתה על הדף היא ברה"ר ואורחייהו הרי היא פטורה, ואילו בשו"ע אעפ"י שהעתיק לשון הרמב"ם שהוא ביאור בסברת הרי"ף מ"מ פסק **בשו"ע שם סעי' ט"ו** בדין דף ארוך דחייב על הכלים ששיברה ברשות הניזק.

**ג']:** וכקו' זו יש לתמוה גם בד' הרשב"א, דהנה **הרשב"א בדף י"ט: בד"ה וכי יאחזנה בזנבה וילך** מבואר דכוונת הגמ' דהוי 'אורחיה' גם בכשכוש יתירא ו'תולדה דשן' הוא ולכך פטור עיי"ש, ומפורש לכאו' בדבריו דהא דשן ותולדותיה פטורין ברה"ר הוא מכח הסברא 'וכי יאחזנה בזנבה וילך', והיינו כסברת הרי"ף דשו"ר ברה"ר פטורין משום דאורחייהו, ויש להק' לפי"ז ממש"כ **הרשב"א בדף ו.** דבדף ארוך הנ"ל חייב (ובזה מצייר האופן דנזקי שור ברשות עיי"ש), וזה שלא כד' הרא"ש הנ"ל דלפי סברת הרי"ף בטעם פטור שו"ר ברה"ר הרי הוא פטור בכה"ג דדף ארוך.

**ד']:** ועוד יש לתמוה בד' הרשב"א, דהנה **ברשב"א בדף י"ד. בד"ה הכי גרסינן לא לזה ולא לזה לפירות אלא דחד** העלה כגי' ר"ת ושיטתו דהיכא דהוי מיוחדת לזה ולזה לשוורים ולחד לפירות הרי הוא פטור עיי"ש, ותמוה מ"ש אופן זה מהאופן דדף ארוך, והרי לכאו' ממש כי הדדי נינהו דבתרווייהו למזיק יש רשות להיות שם כדרכו ומאידך לגבי הניזק החצר מיוחדת לו לגבי הדבר הניזק.

**ה']:** וזה סתירה הפוכה משיטת הרי"ף עצמו לפי ביאור הרא"ש בדבריו דבדף ארוך פטור, ולאידך פסק הרי"ף בהדיא דמיוחדת לשניהם לשוורים ולחד לפירות הוי כחצר הניזק וחייב, ותמוה מאוד דאם בדף ארוך פוטר מחמת שהשור נמצא במקומו ברשות גמור א"כ אמאי כשמיוחדת לשניהם לשוורים ולחד לפירות חייב והרי אף בכהא"ג המזיק מהלך במקומו ברשות גמור, והבאנו לעיל מ"ש **באולם המשפט סימן שפ"ט** דב' דינים הללו שוים, ולכך **המחבר בשו"ע סי' שפ"ט סי"ג** שפסק במיוחדת לשניהם לשוורים ולניזק לפירות חייב, פסק **שם בסט"ו** בכה"ג דדף ארוך שהוא חייב עיי"ש, אכן גם בדעת הרא"ש בדעת הרי"ף ולאידך גיסא בדעת הרשב"א בדעת הרי"ף מפורש שאין ב' דינים הללו דומים זל"ז, וצ"ב החילוק ביניהם בין לפי שיטת הרשב"א ובין לפי שיטת הרא"ש.

**ו']:** **ובסמ"ע סימן שפ"ט סק"ט** כתב בטעם וגדר פטור שו"ר ברה"ר ובחצר השותפין 'דכיון דאורחתה דהבהמה היא לאכול בשן הראוי לאכול ולדרוס ברגל את כל המונח בדרך והניזק היה לו לשמור את הדבר שהוזק מלהניחו במקום שהכל דשין בו', ומפורש בדבריו דיסוד הפטור תלוי במה שהניזק לא היה לו רשות להניח שם פירותיו, ומה שדרך הבהמה להלך כדרכה אינו טעם בפנ"ע לפטור את המזיק אלא הוא טעם כלפי הניזק דמאחר שאורחה דהבהמה ליליך ולהזיק שם כדרכה לא היה לו להניח שם פירותיו.

וכדבריו מפורש בד' **חידושי הראב"ד בדף כ"ח: בד"ה ורב** בשיטת רב דסבר דאסו"מ דלא אפקרינהו משורו למדנו וחייב על הכלים 'ולשן ורגל ליכא לדמינהו לפוטרן ברה"ר, דהנהו ברשות קאזלי התם ומאן דמנח פירי או כלים התם איהו פשע בנפשיה'.

וכן מבואר **ברשב"א בדף י"ד. בד"ה הכי גרסינן לא לזה ולא לזה** שכ' דבחצר המיוחדת לשניהם לשוורים ולחד לפירות פטור 'דאמר ליה בעל השור, כיון דמיוחדת לשניהם לשוורים היה לך לשמור פירותיך', ומפורש דיסוד הפטור הנובע ממה שיש רשות לשניהם לשוורים הוא מחמת שלכך היה לניזק לשמור פירותיו, [וצ"ל לפי"ז דטענת הגמ' **בדף י"ט: הנ"ל** 'וכי יאחזנה בקרנה וילך', וביאור **הרשב"א שם** 'אי אפשר לומר אלא שתהא רגל בהמתו כלה מן השוק או שיאחזנה בזנבה ולא חייבתו התורה בכך', דברים הללו הם הקדמה לזה שלא היה לניזק להניח שם פירותיו, אמנם זה דחוק מאוד בל' הרשב"א בדי"ט: והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות].

וכן מפורש **ברמב"ם בס' מורה נבוכים ח"ג פרק מ'** 'וזה ששן ורגל ברה"ר פטור שהוא ענין שאי אפשר לשומררו, ומה שיבוא ממנו מנזק ג"כ שם הוא מעט, ומי ששם דבר ברה"ר הוא שפשע בנפשו ונתן ממונו לאיבוד'.

**ז']:** ולפי גדר זה לכאו' מיושב הסתירה בד' הרשב"א הנ"ל, דדוקא כשהחצר עצמה שבה הפירות מיוחדת לשניהם לשוורים שייך סברת הפטור דלא היה לו לניזק פירותיו מאחר שיודע שיש למזיק רשות שם, אבל בכה"ג דדף ארוך שהחצר מצד עצמה מיוחדת רק לניזק לכאו' ל"ש לומר דמחמת הדף הארוך המונח שם באקראי אין לניזק שם רשות להניח פירותיו [ומה עוד שאינו מבורר אם הניזק יודע מהדף הארוך המונח בחצירו במקום שיכול להזיק ממונו], ולכך אף המזיק מהלך כדרכו ברשות גמור אין זה סברא לפטור כיון שמ"מ הניזק לא פשע כלל במקום הנחת הפירות, [אמנם **באבן האזל פ"א מנזקי ממון הלכה ד'** נראה דסובר בדעת הרא"ש דמחמת הדף הארוך המונח בחצירו ואורחה דהבהמה לדרוך עליו ברה"ר עליו לשמור שלא להניח שם פירותיו עיי"ש].

**[ענף ג']: בשי' החולקים על הרי"ף וסברי דפטור שו"ר בר"ה הוא גזה"כ**

**א]: הרא"ש בפ"ק דב"ק סי' א' הנ"ל [**אחר שכ' דלפי שיטת הרי"ף שנתן הטעם בפטור שו"ר בר"ה משום דאורחייהו ואין הבעלים יכול להלך אחריהם תמיד ולשומרם, ונפ"מ דבדף ארוך מקצתו בר"ה ומקצתו ברה"י ודרסה על ראשון שבר"ה ושיברה כלים ברה"י פטורה כ' הרא"ש]: **ור' יצחק ב"ר שמואל** לא פירש כן לקמן **בדף ו.** גבי שור יוכיח שברשות', וכוונתו דהנה **בדף ו.** בעינן למילף חיוב כותל ואילן שנפלו מבור ופרכינן מה לבור שכן שלא ברשות תאמר בהנך שברשות, ואמרינן שור יוכיח, **ובתוס' שם ד"ה תאמר** הק' דלמ"ד תנא שור לרגלו א"כ חיוב שור הוא רק ברשות הניזק ושם הרי הוי שלא ברשות, ותי' דמשכח"ל חיוב ברשות כגון שהלך ברה"ר והתיז צרורות לרשות הניזק דמסקינן **בדף י"ט.** שהוא חייב, **ובתוס' רבינו פרץ שם בדף ו: בד"ה שור יוכיח** כתב 'י"ל דמ"מ משכח"ל דרגל ברשות כגון שהיה עץ ארוך שהיה מקצתו בחצר הניזק ומקצתו ברה"ר ודרך הילוכה ברה"ר דרסה עליו ושברה כלים בחצר הניזק', ועוד נפ"מ כ' באופן הנ"ל דהתיזה צרורות עיי"ש, וכן **ברשב"א בדף ו. בשם התוספות** כ' גם אופן זה דדף ארוך שהוא חייב בו אעפ"י שהוא ברשות עיי"ש, וכן פסקו להלכה **בטור חו"מ סי' שפ"ט ס"ו ובשו"ע שם סט"ו** לחייב באופן זה דדף ארוך עיי"ש.

ומד' הרא"ש מבואר דר"י בעל התוס' חולק על עיקר שיטת הרי"ף דטעם פטור רה"ר משום דאורחייהו ולכך הוא מחייב בדף ארוך, ולכאו' לשיטתו פטור רה"ר הוא מגזה"כ והוא דומה למה שפטרה התוורה בור בכלים ואש בטמון.

**ב]:** ועיין **בתוס' הרא"ש בכתובות דף מ"א. בד"ה ורחמנא הוא דחס עליה** [שכ' בהא דאמרינן התם דלמ"ד פ"נ ממונא סתם שוורים לאו בחזקת שימור ותם רחמנא הוא דחס עליה לשלם רק ח"נ] 'וכן חס במקצת אכל שאר נזיקין, אשן ורגל שהן פטורין ברה"ר, בבור פטר בו את הכלים, ובאש פטר בו את הטמון', ומפורש בדבריו דפטור שו"ר ברה"ר הוא פטור בעלמא מגזה"כ דחס רחמנא עליה, ודומה הוא לפטור אש מטמון ופטור בור מכלים, ולכאו' ד' הרא"ש הללו הם רק לפי שיטת ר"י בעל התוס' ולא לפי שיטת הרי"ף הסובר דהפטור הוא מסברא לפי שאינו יכול לשמור דלפי"ז הרי אין כאן שום חייסות דרחמנא לפוטרו אלא פטור מעיקר הדין, [ומיהו לפי מה שביאר **בחידושי ר' אריה לייב סימן ס"ה [הנ"ל בענף א' אות ב' ואות ה']** דאף להרי"ף יש פטור מגזה"כ דשדה אחר ורק שהוסיף פטור נוסף מסברא ונפ"מ לדף ארוך, והיכא דאין לפטור מסברא יש לפטור מגזה"כ אם היה הנזק ברה"ר [ועי' **בענף א' אות י"א** משנ"ת דלכאו' בד' **היש"ש בפ"ק סי' ג'** מבואר כדבריו], ולפי"ז ד' תוס' הרא"ש נכונים גם לשי' הרי"ף, אך כבר נתבאר לעיל **בענף א' אות ב'** דמד' **הרא"ש בפ"ק סי' א'** נראה בהדיא דהרי"ף בא לפרש 'טעם הפסוק' ולא להוסיף פטור אחר מלבד הנאמר בפסוק, ולפי"ז בע"כ דד' התוס' הרא"ש בכתובות הנ"ל הם לפי שיטת ר"י ולא לפי שיטת הרי"ף].

**ג]:** ואמנם מה דמבואר בד' הרא"ש דר"י דסובר דחייב בכהא"ג דדף ארוך חולק על הרי"ף שנתן טעם הפטור בשו"ר משום דאורחייהו, כבר נתבאר לעיל **בענף ב' אות ג'** דבד' **הרשב"א בדף י"ט: בד"ה וכי יאחזנה בזנבה וילך** מבואר דזה טעם פטור שו"ר ברה"ר משום דאין הבעלים יכול לשומרה שם, וזה לכאו' כד' הרי"ף דטעם פטור שו"ר ברה"ר משום דאורחייהו, ואילו **ברשב"א בדף ו. בשם התוס'** כ' דבאופן זה דדף ארוך הוא חייב אעפ"י שהשור מהלך כדרכו ברשות ברה"ר, וכן נתבאר לעיל **בענף ב' אות ב'** בדעת **השו"ע סי' שפ"ט סי"א** שהעתיק את ד' הרמב"ם דטעם פטור שו"ר בר"ה מפני שיש להם רשות להלך שם ודרך הבהמה לשבר בדרך הילוכה, ומ"מ פ' **בשו"ע שם סט"ו** דבכהא"ג דדף ארוך הרי הוא חייב.

**ד]: ובתוס' דף ג: ד"ה משורו למדנו** כ' [בהא דרב סבר דאסו"מ דלא אפקרינהו חייב על הכלים דמשורו למדנו] 'היינו קרן, דשן ורגל פטורין ברשות הרבים', ולכאו' מפורש בד' התוס' הללו דפטור שו"ר ברה"ר הוא מגזה"כ ולא מסברא, דאם הפטור מסברא לפי שיש להם רשות להלך שם וא"י לשומרם א"כ באסו"מ שאין להם רשות להיות שם הרי אין את סברת הפטור ולמה יפטרו בר"ה אף אם נלמד חיובם משו"ר.

ועיין **בחידושי הראב"ד בדף כ"ח: בד"ה ורב** שכתב אליבא דרב 'ולשו"ר ליכא לדימיונהי לפוטרן ברה"ר, דהנהו ברשות קא אזלי התם ומאן דמנח פירי או כלים התם איהו פשע אנפשיה, אבל האי לאו ברשות קמנח להו', ומפורש בדבריו דחולק על התוס' וסובר דאף אי נלמוד אסו"מ משו"ר אין לפוטרן ברה"ר משום דהפטור ברה"ר הוא מסברא ובאסו"מ ל"ש מסברא, ולפי"ז מתחזק הדבר דהתוס' שמיאנו בחילוק זה משום דסברי דפטור שו"ר ברה"ר הוא מגזה"כ ולא מסברא.

**ה]:** ועי' **בפסקי הרא"ש פ"ק סי' א' בשם יש מן הגדולים** שכתבו דכל דבר הנלמד מצד השוה יהבינן ליה הקל שבשניהם, והק' הרא"ש על דבריהם מד' **התוספות** שהק' בילפותא דכותל ואילן דילפינן מבור אעפ,י שהן ברשות דשור יוכיח והק' התוס' דהא חיוב שור הוא ברשות הניזק והתם הוי שלא ברשות, וכ' הרא"ש דממה דלא קשיא להו להתוס' בעצם הילפותא דאם נלמד מבור ושור איך נחייב ברה"ר מבואר דפליגי על היש מן הגדולים עיי"ש, ולכאו' צ"ל דהוכחת הרא"ש הוא מד' התוס' 'לשיטתם' דכיון דאינהו סברי דפטור רה"ר הוא מגזה"כ ולא מסברא [כדמוכח מהתי' של **ר' יצחק ב"ר שמואל** דבדף ארוך חייב] א"כ 'לשיטתם' אי הדין כיש מן הגדולים אין ללמוד חיוב ברה"ר ממה שנלמד מבור ושור, אבל לשיטת הרי"ף דהפטור מסברא אף אי נלמוד החיוב משו"ר אין לפוטרו ברה"ר כד' הראב"ד הנ"ל.

**ו]:** ואמנם צ"ע לפי"ז בד' הרשב"א, דבד' **הרשב"א בדף י"ט: הנ"ל** מבואר בהדיא דפטור שו"ר הוא מסברא דכי יאחזנה בזנבה וילך, ואילו **הרשב"א בדף כ"ח: בד"ה אדם חייב** וכו' **והראב"ד ז"ל** 'הקשה לרב דמחייב על המים משום שורו מנא תיתי, אי משום שן.....ואי מרגל.....ברשות הרבים ליפטר', ולא הביא את תי' הראב"ד הנ"ל דאין לדמותן לשו"ר לענין הפטור ברה"ר משום דחלוקין מסברא הנ"ל, ולכאו' מפורש בד' הרשב"א הללו דפטור שו"ר ברה"ר הוא מגזה"כ ולא מסברא, וסותר לד' הרשב"א בדי"ט: והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות.

**ז]:** ולכאו' תמוה על שיטה זו דפטור רה"ר הוא מגזה"כ מסוגיא ערוכה **בדף י"ט:** דקמבע"ל בכשכשה בזנבה אם חייב ברשות הרבים, ומק' ליה 'וכי יאחזנה בזנבה וילך', ומקשינן אי הכי קרן נמי וכי יאחזנה בקרנה וילכך, ומשנינן קרן אורחיה האי לאו אורחיה, והנה **ברשב"א שם בד"ה וכי יאחזנה בזנבה** כ' בסוף דבריו דהפשיטות שפשט לו מעיקרא וכי יאחזנה בזנבה קאי אף אכשכוש יתירא דפשיט ליה דהא נמי אורחיה וכ' הרשב"א דהוא תולדה דשן עיי"ש, ולדבריו נתפרש בהדיא דטעם פטור שו"ר ברה"ר הוא מכח הסברא דכי יאחזנה וילך דאי אפשר שתהא רגל בהמתו כלה מהשוק או שיאחזנה בזנבה ולא חייבתו תורה בכך כמ"ש הרשב"א שם, וכן מבואר **בשיטמ"ק שם בשם הרא"ש** שכ' 'והכי קא בעי, פשיטא לן דרגל ברה"ר פטור, כשכוש יתירא נימא דחייב דחשיבי הבעלים כפושע שראוהו לעשות כשכוש יתירא ולא עכבוהו, וא"ל אידך מאי אבעי ליה למיעבד וכי יאחזנה בזנבה וילך', ומפורש בדבריו דטעם פטור רגל ברה"ר משום שהוא אנוס ואינו יכול לשמור וע"ז מבע"ל אי בכשכוש יתירא נימא דפושע הוא ויכול לשמור ויתחייב וע"ז פשט לו דאף על כשכוש יתירא אנוס הוא, וזה מפורש.

אכן **בשיטמ"ק שם בשם הראב"ד** מבואר דקו' המקשן 'וכי יאחזנה בזנבה וילך' אינו פשיטות לומר דהוי כרגל דאורחיה הוא ופטור ברה"ר, אלא פריך ליה 'מן הצד' היינו אפילו לולי הא דהוי אורחיה ודינו כרגל, וע"ז השיב לו לשיטתו דפריך 'מן הצד' אי הכי קרן נמי, ומבואר לפירוש הראב"ד דעצם פטור שו"ר אינו משום הסברא דכי יאחזנה בזנבה וילך, ורק הוא קו' 'מן הצד' שיש לפטור גם משום האי טעמא, והנה אמנם לפי פירוש זה באמת עיקר פטור שו"ר אינו משום הטענה דכי יאחזנה בזנבה וילך כמפורש בד' הראב"ד, אבל מכל מקום הא מיהא מפורש בגמ' שיש טענה כזו 'מן הצד' וגם לולי הפטור מגזה"כ דשו"ר פטור ברה"ר יש לפטור גם מסברא דכי יאחזנה בזנבה וילך, ולפי דברי הרא"ש דנראה מדבריו דר"י ב"ר שמואל שמחייב באופן דדף ארוך ס"ל דאין בכלל פטור מסברא וכל הפטור הוא מגזה"כ א"כ צ"ע האיך יפרש לד' הגמ'.

ועיי"ש **בשיטמ"ק בשם הראב"ד** מש"כ לפרש בד' הגמ' בעוד אופן דבאמת כשכוש יתירא אף למסקנא לאו אורחיה הוא ומ"מ הוא פטור משום הסברא דכי יאחזנה בזנבה וילך דכיון דכשכוש מועט אורחיה הוא ופטור ברה"ר אף כשכוש יתירא אנוס הוא דכי יאחזנה בזנבה וילך, ועיין **בחידושי ר' אריה לייב סימן ס"ז אות ג'** שכ' דמבואר בד' הראב"ד בפירוש זה דאף למסקנא כשכוש יתירא אינו שן ורגל אלא קרן ומ"מ פטור ברה"ר משום הסברא דכי יאחזנה וכו' ועיי"ש מה שביאר בזה.

אמנם **הרא"ש בפסקיו פ"ב סימן ב'** מפרש בד' הגמ' 'כשכשה בזנבה מהו, כשכוש יתירא מבעי ליה אי הוי אורחיה ופטור ברה"ר כרגל או שמא כשכוש יתירא הוי שנוי ומשלם ח"נ, וא"ל אידך ודאי אורחיה הוא כמו רגל שאין מחוייב ליליך אחר בהמתו לשומרה שלא תזיק דרך הילוכה ברה"ר, אי הכי קרן נמי וכי יאחזנה בקרנה ואפ"ה חייב והאי נמי משונה הוא ונדמייה לקרן, ומשני ליה דלא הוי שנוי כלל כמו רגל', ומשמע מדבריו דהסברא 'וכי יאחזנה בזנבה וילך אינו 'טעם הפטור' אלא 'התוצאה של הפטור', דכיון דהוי אורחה והוי בכלל רגל שפטרה תורה ברה"ר זהו גופא גורם שאין מחוייב ליליך אחר בהמתו, ובקרן שלא פטרה תורה באמת מחוייב הוא לאחוז בקרנה וליליך, ולפי"ז כל מה שאינו נכלל בכלל הגזה"כ של הפטור אינו נפטר מחמת הטענה הזו, וכמו לגבי קרן שחייבה תורה ברה"ר ולכך אינו נפטר מחמת טענה זו, ויתכן דהסוברים דפטור רה"ר אינו אלא גזה"כ בעלמא יפרשו כפירוש זה ודו"ק.

.

**פרק ב':
בדין פטור שו"ר בחצר השותפין ובחצר שאינה של שניהםענף א': בדין חצר השותפין במיוחדת לשניהם לשוורים ולפירות**

**בדף י"ג:** פליגי רב חסדא ור' אלעזר בחצר השותפין אי חייבין בה על השן ועל הרגל, **ובדף י"ד.** מייתינן סתירת הברייתות בדין חצר השותפין, ומשנינן דבמיוחדת לשניהם גם לשוורים פטור על שו"ר, והא דתניא חייבת איירי כשאינה מיוחדת לשניהם לשוורים ומיוחדת לשניהם לפירות, ואמרינן לחד לישנא דלפי"ז אמוראי נמי לא פליגי, ולאידך לישנא אמרינן דפליגי במיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים עיי"ש.

**ובתוס' דף י"ג: בד"ה חצר השותפין** כתבו דאף בהו"א פלוגתייהו הוי רק במיוחדת לשוורים ולא לפירות דבמיוחדת אף לשוורים אף רב חסדא פטר, אכן כתבו דלפי הגי' דגרסינן 'אמר לך ר' אלעזר מתני' **מי** **פליגי** ולמסקנא גרסי 'אלא' כי תניא ההיא א"כ הכל הוא מד' ר' אלעזר, ור' אלעזר הוא זה שחילק בין מיוחדת אף לשוורים או רק לפירות אבל רב חסדא היה סובר דאף במיוחדת גם לשוורים חייב בה על השו"ר.

ומד' **רש"י בדף י"ג: בד"ה חצר השותפין** שכ' לפרש אוקימתא דרב חסדא דכשהזיק חב המזיק קאי אחצר השותפין 'ובשן ורגל קאמר דבקרן לא איצטריך למימר דהא ברה"ר דיש לשניהם רשות בה נמי חייב', ומשמע בהדיא מדבריו דאיירי כשיש בחצר השותפין רשות אף לשוורים ולכך מדמי לה לרה"ר לגבי קרן דיש בה רשות לשניהם לשוורים ודו"ק, ויותר מפורש כן בד' **רש"י בדף י"ד. בד"ה והפונדק** שכתב 'ולא הוי כרה"ר הואיל ואינו מיוחד לבני רה"ר אלא לאותן הדרים בו כשדה אחר קרינן ביה', ואי נימא דאף להו"א כל פלוגתייהו רק רק כשאינה מיוחדת לשניהם לשוורים א"כ החילוק מרה"ר הוא פשוט דהא ברה"ר יש לשניהם רשות אף לשוורים והוי כמיוחדת לשניהם גם לשוורים, ומפורש בד' רש"י בהדיא דבהו"א סברנו דפליגי אף במיוחדת לשניהם לשוורים ולכן הוצרך רש"י לחלק דלמאן דמחייב מ"ש מרה"ר, וכן הוכיח מד' רש"י הנ"ל **בחידושי רבי נחום אות תק"ד**

וכ"מ **בירושלמי פ"ק דב"ק ה"ב** דאמרינן התם בסתמא דחצר השותפין חייב בה על השן ועל הרגל לכו"ע, ולא מוקמינן לה דוקא במיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים ומשמע בהדיא דאף במיוחדת לשניהם אף לשוורים חייב בה על השן ועל הרגל.

וצריך ביאור לפי שיטה זו דמאן דמחייב בחצר השותפין בהו"א [ולפי הירושלמי גם אליבא דאמת] מחייב אף במיוחדת לשניהם לשוורים דמ"ש חצר השותפין מרשות הרבים, והנה **בפרש"י בדף י"ד. בד"ה והפונדק** כתב 'ולא הוי כרה"ר הואיל ואינו מיוחד לבני רה"ר אלא לאותן הדרים בו כשדה אחר קרינן ביה, שהרי ע"י שכירות הם דרים שם', והנה מתחילת דבריו משמע דלהך הו"א לרב חסדא פטור רה"ר תלוי בחצר שאינה מיוחדת לשום אדם אלא יד הכל שוה בו, והגדר של 'שדה אחר' היינו שדה המטוחדת לאיזה אדם או שותפין ואין יד הכל שוה בו, וצריך ביאור דא"כ אף בחצר שאינה של שניהם יתחייב, ולהלן **בדף י"ד.** מקשינן בפשיטות 'מאי לא לזה ולא לזה אילימא לא לזה ולא לזה אלא דאחר והא בעינן וביער בשדה אחר וליכא', וכן להלן **בדף כ"ג.** 'אילימא דאכלה בגדיש דעלמא הא בעינן וביער בשדה אחר וליכא', ומשמע מפשטות ד' הגמ' בבבלי שהוא דבר פשוט ביותר ששדה של אחר אין לחייב בה על השו"ר ואין סברא לחלוק בזה, ודוחק לומר דסברא זו היא רק למסקנא דלכו"ע בחצר השותפין במיוחדת גם לשוורים פטור.

וכ"מ בהדיא **בירושלמי פ"ק דב"ק ה"א** 'אית תניי תני חצר של שותפין חייבת וחצר שאינה לשניהן פטורה', ומפורש דלהך תנא אעפ"י שחצר השותפין חייבת מ"מ חצר שאינה של שניהן פטורה [אלא דיש דעת תנא אחר בירושלמי דאף חצר שאינה של שניהן חייבת, וית' להלן בעזהשי"ת].

ואמנם בסוף ד' רש"י שכתב 'שהרי ע"י שכירות הם דרים שם' משמע דעיקר הטעם למאן דמחייב בחצר השותפין הוא משום שיש לכל שותף קנין שכירות במקום שהוא משתמש בו, ולפי"ז החילוק בין חצר השותפין לרה"ר הוא דברה"ר אין לאחד מהם קנין בחצר ומשא"כ בחצר השותפין שיש לניזק קנין בחצר, ולפי"ז ניחא דבחצר שאינה של שניהם שאין לאחד מהם קנין בחצר שפיר נתמעט מקרא ד'שדה אחר' דפטור, ופטור רה"ר ופטור חצר שאינה של שניהם הוא אותו הפטור דבתרווייהו אין לניזק קנין בחצר שהזיק בו המזיק ולהכי לא הוי בכלל 'שדה אחר', ומשא"כ בחצר השותפין שע"י שכירות דרין בה שפיר הוי בכלל 'שדה אחר', ולא איכפ"ל בזה שגם למזיק יש זכות בחצר דכיון דמ"מ לניזק יש בו זכות שדה אחר קרינן ביה.

\*\*\*\*\*\*\*

והנה למסקנת הגמ' דבמיוחדת לשניהם לשוורים ולפירות לכו"ע פטור על השן ועל הרגל [ולפירוש הראשון **בתוס' בדף י"ג: הנ"ל** גם בהו"א סברה הגמ' כן], ולפי"ז המיעוט ד'שדה אחר' בא למעט דאעפ"י שהוא שייך לניזק אם הוא שייך 'גם למזיק' אינו בכלל 'שדה אחר', ובפטור רשות הרבים י"ל דהוא ג"כ מה"ט דכיון דברה"ר יש בו רשות גם למזיק אינו בכלל שדה אחר דמשמעותו 'ולא של המזיק' המבער.

אמנם [לפי דעת הבבלי] בודאי דבכלל 'שדה אחר' נכלל גם שיהיה 'שדה הניזק' באופן חיובי, וכמבואר בהדיא **בדף י"ד. הנ"ל** 'מאי לא לזה ולא לזה, אילימא לא לזה ולא לזה אלא דאחר הא בעינן וביער בשדה אחר וליכא', וכן מבואר **בדף כ"ג. הנ"ל,** ובפשטות צ"ל דשני משמעויות יש בהא ד'שדה אחר', גם באופן חיובי דקאי על הניזק דבעינן שיהיה השדה שלו ולמעוטי חצר שאינה של שניהם, וגם ה'אחר' בא למעט 'כלפי המזיק' המעבר 'שלא יהיה שלו', דאפילו היכא שהוא שייך לניזק באופן חיובי כמו בחצר השותפין מ"מ בעינן שיהיה שייך 'רק לאחר' 'ולא למזיק המבער'.

ובטעם פטור רשות הרבים יש להסתפק, אם יסוד הפטור הוא משום שחסר ב'חלק החיובי' שאין הרשות בבעלות הניזק, ופטור רה"ר הוי כפטור שדה שאינה של שניהם, או דכיון דיש לניזק רשות להלך שם אין חסרון בעצם השם של 'שדה הניזק' אלא הפטור הוא כמו בחצר השותפין דממעטינן שדה אחר-ולא של המזיק המבער, ורה"ר שהיא גם רשות למזיק המבער נתמעטה מה"ט, והדבר מפורש לכאו' בהדיא **בדף מ"ח.** לגבי הכניס פירותיו לחצר בעה"ב ובא שור אחר ואכלן 'שלא ברשות הויא לה שן ברשות הרבים ושן ברה"ר פטורה', ועי' **בפירש"י שם בד"ה ברשות הרבים** 'לאו דוקא כלומר לאו בשדה אחר דניזק קרינא ביה', ומפורש בגמ' בהדיא דפטור רה"ר הוא אותו הפטור ממש של שדה שאינו של אחר [ומ"ש רש"י דרה"ר לאו דוקא כוונתו דהכא הרי לא איירינן לגבי רה"ר, אבל עכ"פ הא מיהא מפורש בגמ' דהפטור של רה"ר והפטור של חצר שאינה של שניהן הוא אותו הפטור ממש, ופשוט].

וכ"כ **בחידושי רבי נחום אות תק"ג** והוכיח כן ממ"ש **בפירש"י בדף מ"ח. בד"ה הויא שן בחצר הניזק** 'דכיון דיהיב ליה בעל חצר רשותא לעיולי אקני ליה בגוה והו"ל חצר הניזק', ומבואר בדבריו דדוקא משום ד'אקני ליה בגווה' הוא דנחשב חצר הניזק אבל רשות בעלמא ללא קנין בגווה אינו נחשב חצר הניזק, ולפי"ז רה"ר דאין לניזק 'קנין בגווה' ודאי דהוא חסרון בעצם השם חצר הניזק, וכן הוכיח מד' **רש"י בדף י"ד. בד"ה והפונדק** שכ' דפונדק כשדה אחר קרינן ביה 'שהרי ע"י שכירות הם דרים שם' ומשמע דבעינן דוקא 'קנין שכירות' כדי להחשיבו לרשות הניזק ולא סגי בנתינת רשות בעלמא, ולפי"ז רה"ר דאין לניזק קנין בה חצרבעיקר השם דשדה אחר וכנ"ל, [וזה דלא כד' **הפלפולא חריפתא על הרא"ש פ"ב סי' ט' אות א'** שכ' דרשות הרבים כיון שיש לניזק רשות להיות שם הוי ליה בכלל רשות הניזק ורק שיש מיעוט בפנ"ע שדה אחר ולא ברה"ר עיי"ש].

**ענף ב': בדין חצר השותפין במיוחדת לשניהם לפירות ולא לשווריםובדין מיוחדת לשניהם לשוורים ולחד-לניזק לפירות**

**בדף י"ד.** מוקמינן להברייתא דתני בה דחצר השותפין חייב בה על שו"ר דאיירי במיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים, ומק' ר' זירא 'כיון דמיוחדת לפירות הא בעינן ובער בשדה אחר וליכא' ומשני ליה אביי 'כיון דאינה מיוחדת לשוורים שדה אחר קרינן ביה', ועיין **בשיטמ"ק שם בשם הרב ר' משה ז"ל** וביתר ביאור **בפני יהושע שם** דקושייתו של ר' זירא אינה על עצם הברייתא, אלא הוא בדרך ממנ"פ, דאי 'שדה אחר' ממעט 'ולא של המזיק המבער' א"כ אף כשמיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים אכתי הוי גם של המזיק המבער כיון שהוא שלו לפירות, אלא ע"כ ד'שדה אחר' לא בא למעט 'ולא של המזיק המבער' אלא בעיקר בעינן שיהיה באופן חיובי של הניזק וא"כ הוא הדין במיוחדת לשניהם לשוורים ולפירות צריך להתחייב עיי"ש, אמנם **ברשב"א שם** מפורש דקשיא ליה על עצם הברייתא ומוכיח מזה דמשבשתא היא עיי"ש.

ובעיקר יסוד המח' של ר' זירא ואביי [דלחד לישנא בגמ' נח' בזה לדינא רב חסדא ור' אלעזר], ביאר **בקובץ ביאורים ב"ק אות י"א** דפליגי בפירוש 'וביער' דכתיב בקרא-דעלה ממעטינן שיהיה 'בשדה אחר' ולא של המבער, דר' זירא סבר דקאי על 'תוצאת הנזק' שהוא יהיה בשדה אחר ולא של מזיק, ולכך כיון דהיא מיוחדת לשניהם לפירות אינו בכלל שדה אחר, ואביי סבר דקאי על 'פעולת ההיזק' מצד המזיק שהוא יהיה בשדה אחר, וכיון דאינה מיוחדת לשוורים [מחמת בעלותו של הניזק] שדה אחר קרינן ביה.

ובעוד אופן ביאר **בקובץ ביאורים שם** דפליגי בעצם פטור שו"ר ברה"ר, דר' זירא סבר דגזה"כ הוא דבעינן שיהיה 'שדה אחר' ולכך מק' שפיר דכיון דמיוחדת אף למזיק לפירות אינו שדה אחר, ואביי סבר דטעם וגדר הפטור כד' **הרי"ף והרא"ש בריש מכילתין** דטעם הפטור משום דאורחייהו וי"ל רשות ליליך ברה"ר ואין הבעלים יכול ליליך אחריהם תמיד, ולכך כשאין רשות לשוורים שם אין את טעם וגדר הפטור וחייב, אך הק' ע"ז מהא דבחצר שאינה של שניהם ג"כ פטורה אעפ"י שאין רשות לניזק שם עיי"ש.

\*\*\*\*\*

**ובדף י"ד.** מוקמינן הברייתא דקתני לא לזה ולא לזה חייב בה על השן ועל הרגל לפי גירסת **הרי"ף [בדף ה: מדפיו] ורש"י שם** דאיירי בחצר המיוחדת לשניהם לשוורים ולחד-לניזק לפירות, דלגבי שן הו"ל כחצר הניזק, **ובפירש"י שם בד"ה דלגבי שן** פירש 'שהרי לגבי פירות אינה אלא דניזק', וכן הוא שיטת **הרא"ש בפסקיו פ"ק סימן י"ז והרמב"ם בפ"א מנזקי ממון הלכה ט'** דבמיוחדת לשניהם לשוורים ולחד לפירות חייב על שו"ר עיי"ש.

**ובתוס' שם בד"ה לא לזה ולא לזה בשם ר"ת** מחקו גירסא זו 'דא"כ גבי שן לא היה לו ליחשב חצר הניזק כיון שיש רשות לכל חד וחד להכניס שם שורו כדמוכח לעיל', ועי' **בחידושי ר' נחום אות תק"ח** שמבאר כוונת התוס' דכוונתם לקו' דאביי דכיון דאינה מיוחדת לשוורים שדה אחר קרינן ביה, ומוכח דבגדר של שדה אחר תלוי בזה שמחמת הניזק אין לשור המזיק רשות להיות שם, וא"כ כשיש לשור רשות להיות שם אינו נחשב שדה אחר אף אם לפירות הוא מיוחד רק לניזק.

ומצינו כמה ביאורים בשיטת הרי"ף ורש"י והרמב"ם והרא"ש, **בנימוקי יוסף על הרי"ף שם בד"ה לפירות אלא לחד** כתב 'שאין רשות לשניהם לתת בה פירות אלא האחד ובעוד שפירותיו בתוכה אין הלה רשאי להכניס בה פירות ולא שוורים', ועי' **באבן האזל פ"א מנזקי ממון הלכה ח' בסוף אות ח' ובשיעורי ר' נחום אות תק"ז** שכ' דבע"כ צ"ל בכוונת הנמוק"י דכל הגבלה זו שמגבילו מלהכניס שוורים כ"ז שמכניס שם פירות אינו אלא כשמיוחדת רק לחד לפירות, אבל במיוחדת לשניהם גם לפירות אין הגבלה זו דאל"כ אף במיוחדת לשניהם לשוורים ולפירות נימא דהוי חצר הניזק, ודייק כן הגר"נ מל' הנימוק"י שכ' דבשעה שמכניס זה פירותיו 'אין הלה רשאי להכניס בה לא שוורים ולא פירות' ומשמע דההגבלה מלהכניס בה שוורים תלויה בזה שהוא מוגבל מלהכניס בה פירות, ועי' **במנחת שלמה בדף י"ד. בשם ס' כתונת פסים על הנימוק"י** שהק' על הנימוק"י כן מ"ש אי מיוחדת לשניהם לפירות דלא הוי חצר הניזק, ובמנחת שלמה דחה הסברא הנ"ל לחלק דכאשר מיוחדת לשניהם לפירות אינו מנוע מלכניס שם שווריו, ובתונת פסים דחה מכוח קו' זו ד' הנימוק"י וכ' דמוכח מזה כד' **הרא"ש הנ"ל** שלא חילק כטעמו של הנימוק"י אלא סתם וכתב 'קרינא ביה חצר הניזק כיון דמיוחדת רק לאחד לפירות'.

**ובחידושים** שיוחסו **לתלמיד הרשב"א והרא"ש בדף י"ד. בד"ה תניא** דבכהא"ג הוי כאילו התנו דבזמן שמכניס הלה פירותיו 'על המזיק להרחיק את עצמו', והיינו דלא כד' הנימוק"י הנ"ל שאין לו רשות להכניס פירותיו, אלא הוא כעין קבלת שמירת נזקין שקיבל בעל השוורים ע"ע בשעה שיכניס זה פירותיו, וכ"כ **בים של שלמה סימן ל"ו** עיי"ש, אכן גם ביאור זה אינו במשמע בד' **רש"י בדי"ד. הנ"ל** שכ' בטעם דחייב על שו"ר בכהא"ג 'משום דלגבי פירות אינו אלא דניזק' ולא הוסיף כל הסברא הנ"ל דמחמת כן הוי כאילו התנו וכו' ומשמע דעצם הדבר דלגבי פירות הוא רק שלו משווי ליה לחצר הניזק אעפ"י שלשוורים הוא לשניהם, וכן דייק **בביאורי סוגיות סימן ל"ז סק"א** מד' רש"י, וביותר בד' **הרא"ש הנ"ל** שכ' 'קרינא ביה חצר הניזק כיון שמיוחדת לאחד רק לפירות' ומשמע דאתינן עלה מחמת דין 'חצר הניזק' עי"כ שמיוחדת לו רק לפירות ולא מחמת תנאי קבלת שמירה.

ובפשטות מבואר לפי שיטה זו, דכדי להחשב 'שדה אחר-ולא של המזיק המבער' סגי בחדא מתרתי, או כשהמזיק המבער מוגבל כלפי המזיק עצמו שאין לו רשות להיות שם מחמת הניזק ובכהא"ג לא איכפ"ל במה שגם הניזק מוגבל גם הוא לשוורים כיון דמ"מ המזיק מוגבל מלהיות שם מחמת הניזק, אבל גם באופן שהמזיק אינו מוגבל מלהיות שם אם המזיק מוגבל כלפי אותה החפצא של הדבר הניזק שאינו רשאי להחזיקה בחצר זו אף זה הוי בכלל 'שדה אחר-ולא של המזיק המבער', ועי' **בביאורי סוגיות שם אות ג'** מה שהאריך בזה.

\*\*\*\*\*\*\*\*

ובעיקר ד' **הנמוק"י** הנ"ל הק' **בתרומת הכרי סימן שפ"ט** דלכאו' סותר את דבריו,דהנה **בדף י"ד:** מייתינן הברייתא דפרה שהזיקה טלית וטלית שהזיקה פרה יש על שניהם חיוב, **ובתוס' שם** הק' דהא לא משכח"ל חיוב באותו המקום דהא פרה שהזיקה טלית שחיובו מטעם שו"ר הוא רק בחצר הניזק וחיוב טלית שהזיק פרה שהוא מטעם בור הוא רק ברה"ר שאם הוא ברשות בעל הטלית מצי א"ל תורך ברשותי מאי בעי, **ובנימוק"י שם [דף ה. בד"ה פרה שהזיקה טלית]** כתב דמשכח"ל בחצר המיוחדת לזה ולזה לשוורים אבל אינה מיוחדת למטלטלין אלא לחד, דלגבי חיוב נזק הפרה את הטלית הו"ל חצר הניזק, אבל לגבי חיוב נזק הטלית את הפרה חייב ולא מצי א"ל תורך ברשותי מאי בעי עיי"ש, והק' התרומה"כ דלפי"ד הנימוק"י עצמו דטעם החיוב בכהא"ג משום שבשעה שזה מכניס פירותיו אינו רשאי להכניס שם שוורים א"כ הדק"ל דלמה יתחייב בכהא"ג על הטלית שהזיקה את הפרה ונימא ליה תורך ברשותי מאי בעי.

**ובחידושי ר' נחום אות תקי"ד** כתב ליישב באופן אחד, דמש"כ הנימוק"י דאין לו רשות להכניס שוורים כשזה מכניס פירותיו היינו במקום הפירות אבל בשאר החצר מותר לו להכניס פירות, וכיון שמותר לשוורים להיות סמוך לפירות הו"ל כבור ברשותו סמוך לרה"ר דחייב בעל הבור עיי"ש, [ודבריו צ"ע, דהא לכאו' כל משמעות התנאי שאסור לו להכניס שוורים כשזה מכניס פירות ענינו כדי שלא יזיקנו וא"כ איך נתיר לו להכניס שוורים בשאר החצר 'סמוך ממש לפירות' והא אכתי יכול השור לאכול פירותיו, ואם גם סמוך לפירות אסור לו להכניס שווריו א"כ הדק"ל איך יתחייב בעל הטלית מטעם בור ונימא ליה תורא ברשותך מאי בעי עיי"ש.

**ובאבן האזל פ"א מנזקי ממון הלכה ח' אות ח' ובחידושי ר' נחום שם** באופן השני הוכיחו מכוח סתירה זו דאין כוונת הנימוק"י דבמציאות אסור לו להכניס שם שוורים כ"ז שיש לו שם פירות, אלא כוונתו לגבי דיני שמירת נזקין דיכול למונעו מלהכניס שם שוורים רק כלפי דין שמירת נזקין שתהיה השמירה מוטלת על בעל השוורים כמו במקום שאין לו רשות להכניס שווריו, אבל כלפי עצם מציאות השור אין יכול בעל הפירות למונעו מלהחזיקו, ולכך לגבי מה שהזיקה הפרה את הטלית שפיר יש לחייב את הבעל הטלית בנזקי בור ול"מ למימר ליה תורך ברשותי מאי בעי עיי"ש.

**פרק ג':
פירושי ושיטות הראשונים בדין קפצה ואכלה מע"ג חברתהובדין מחזרת מרחבה לצידי הרחבה**

**[א]: שיטת רש"י**

**בדף כ.** קאמר אילפא דאכלה מע"ג חבירתה חייבת ומפרשינן טעמא 'ע"ג חבירתה כחצר הניזק דמי', ובעינן לסייעיה מהברייתא דאכלה מע"ג קופתו חייבת, ודחינן 'בקופצת', כדמוקים רבא מימרא דר' אושעיא דעמדה ברה"ר ואכלה חייבת דאיירי בקופצת, **ופירש"י בד"ה בקופצת** 'שקפצה ואכלה על צווארה ואין דרכה בכך ותולדה דקרן הוא וחייבת ח"נ קאמר', והנה בדאילפא גופיה דמחייב בלא קופצת ומפרשינן טעמיה משום ד'ע"ג חבירתה כחצר הניזק דמי', משמע לכאו' דחיובו נזק שלם מדין שן בחצר הניזק.

אמנם **בדף כ"א:** מייתינן פלוגתא דר"מ ור' יהודה עם ר' יוסי ור"א באכלה מתוך הרחבה דלר"מ ור' יהודה פטור ור' יוסי ור"א פליגי ואמרי 'אין דרכה לאכול אלא להלך, ומסקינן בגמ' 'דאילפא ור' אושעיא איכא בינייהו', **ופירש"י שם בד"ה דאילפא ור' אושעיא** 'דאמר אילפא לעיל בהמה שפשטה צווארה ואכלה ע"ג חבירתה חייבת, ודר' אושעיא דאמר בהמה הקופצת ואכלה מתוך הקופה חייבת, **איכא בינייהו** ר"מ סבר מתוך הרחבה לעולם פטור...ואפי' בדאילפא ור' אושעיא, ואתא ר' יוסי למימר אין דרכה לפשוט צווארה ע"ג חבירתה ואין דרכה לקפוץ מדרך ולאכול אלא להלך ואית ליה דאילפא ור' אושעיא', והרי מבואר בדבריו דטעמיה דאילפא הוא משום ד'אין דרכה לפשוט צווארה ע"ג חבירתה' ולכאו' זה סותר ד' הגמ' לעיל דטעמא דאילפא משום ד'ע"ג חבירתה כחצר הניזק', ולכאו' צ"ל כמש"כ הראשונים דכיון דאין דרכה כ"כ לאכול מע"ג חבירתה יש לניזק רשות להניח שם פירותיו ולהכי הוא דהוי כחצר הניזק וחייבת נזק שלם מדין שן, אמנם יעוי' **בחידושי ר' נחום אות קי"ט ואות קל"א** שכ' דבד' רש"י לא נזכר כלל סברת הראשונים דמחמת שאין דרך הבהמה להגיע לשם יש לניזק רשות להניח פירות וזה גורם החיוב אלא משמע דעצם הדבר שאין דרכה של הבהמה כל כך מפקיע תורת הפטור של שן ברה"ר עיי"ש, ולפי"ז צריך לפרש בד' אילפא ד'על חבירתה כחצר הניזק' דאי"ז מצד המקום אלא מצד הפעולה דכיון דעשתה מעשה דלאו אורחה כ"כ אינו בכלל הפטור דרשות הרבים וממילא הוי כחצר הניזק, ודוחק.

והנה לפי פירש"י נמצא דר' יוסי ור"א כללו בדבריהם תרתי, דאין דרכה כל כך 'לפשוט צווארה ע"ג חבירתה' ולהכי חשיב ע"ג חבירתה כחצר הניזק ומשלם נ"ש מדין שן ברשות הניזק, ואין דרכה כלל לקפוץ ולהכי משלמת חצי נזק מדין קרן, ור"מ ור' יוסי סברי דהוי אורחה לגמרי לפשוט צווארה ולקפוץ ולהכי פטורה מדין שן בר"ה, וצ"ע דא"כ מה ההכרח לומר דקופצת הוי משונה לגמרי לר' יוסי ור"א ומשלמת ח"נ כדין קרן, והא חזינן דלר"מ ור' יהודה הוי אורחה לגמרי ופטורה כדין שן בר"ה, וא"כ נהי דאינהו פליגי וסברי דלקפוץ אינו אורחה מנא לן דאינו אורחה 'כלל' ומשונה הוא ופטורה מח"נ מדין קרן, דילמא אינו אורחה 'כל כך' ומהני לשוויי לה כדין שן ברשות הניזק לחייבה נזק שלם, כמו בפשטה צווארה דמוקמינן דסברי כאילפא.

ולכאו' צ"ל דההכרח הוא משום דמימרא דר' אושעיא ד'עמדה חייבת' ומפרש לה רבא בקופצת לא איירי בקפצה למקום שאינה יכולה לאכול בלא קפיצה, וא"כ לא שייך כלל לפרש טעם חיובו משום דבקופצת כחצר הניזק דמי מחמת דלאו אורחה כ"כ בקפיצה, אמנם **בפירש"י בדכ"א: הנ"ל** כתב במימרא דר' אושעיא בהמה הקופצת 'ואכלה מתוך הקופה' ומשמע דמפרש אף במימרא דר' אושעיא דקפיצתה היתה למקום גבוה שא"י לאכול משם בלא קפיצה, ולפי"ז הדק"ל מהי"ת דקופצת חיובו משום דהוי קרן וחייב רק בח"נ דילמא הוא רק שנוי קצת וחיובו בנזק שלם כמו בפשטה צווארה דאילפא, [וביותר לפי"ד **חידושי ר' נחום הנ"ל** דלדעת רש"י אין הדבר תלוי בזה שאין הבהמה יכולה להגיע למקום זה בלא שנוי אלא בעצם השנוי א"כ בודאי שאין חילוק כלל לכאו' בין ב' האופנים, ועי' **חידושי ר' נחום שם** שהק' כן ע"ד רש"י].

\*\*\*\*\*

**ובדף י"ט:** תנן אכלה מצידי הרחבה משלמת מה שהזיקה, **ובפירש"י שם בד"ה מצידי הרחוב** 'משלמת מה שהזיקה מדין קרן תם ח"נ ומועד נזק שלם', **ובדף כ"א.** פליגי רב ושמואל בפי' מתני', לל"ק רב מוקי לה במחזרת ושמואל מוקי לה בשבקתה לרחבה ואזלה ואכלה מצידי הרחבה, ולל"ב כו"ע מוקי לה במחזרת עיי"ש, **ובתוס' דף כ"א. בד"ה ובמחזרת בשם פי' אחר של רש"י** דמחזרת חייבת כדין קרן בתם רק ח"נ, וזהו כפירש"י במתני', ויש לעיין אם גם לל"ק אליבא דשמואל דאיירי דוקא בשבקתה לרחבה וקמה בצידי רחבה אם החיוב משום קרן, או דבכהא"ג מודה רש"י [אף לפי' זה] דהחיוב משום שן נזק שלם, ונח' בזה הראשונים בדעת רש"י, עי' **בשיטמ"ק בדף כ"א. בשם הרא"ש ז"ל** שהק' על פי' זה של רש"י דמשמע דחיוב מחזרת כחיוב לשמואל בשבקתה לרחבה וקמה בצידי רחבה, ומבואר שהוא מפרש דבכהא"ג דשבקתה לרחבה מודה רש"י דחיובו מדין שן, אמנם יעוי' **בתוס' רבינו פרץ ד"ה ושמואל אמר ובשיטמ"ק שם בשם גליונות** שכ' בהדיא דאף שבקתה לרחבה לשמואל חיובו מדין קרן ח"נ בתם עיי"ש[[8]](#footnote-8).

**ובתוס' שם בשם רש"י** במהדורא אחרת דמשמע דחיובו מחזרת הוא בנזק שלם, והא דנקט מחזרת הוא לאפוקי אם צידי רחבה בולטין ואכלה ללא חיזור, ועי' **בתוס' רבינו פרץ שם** שמבואר בדבריו שכן שיטת מהדורא בתרא של רש"י שחייב בנזק שלם, וכן דייק **בלחם אבירים** ממש"כ **רש"י** שלפנינו **בד"ה ובמחזרת** 'דמשלמת מה שהזיקה אע"ג דקיימא כולה ברחבה', ואי חיובו מדין קרן אי"ז מוסיף כלום מה דקיימא כולה ברחבה לחייבו, ומשמע דחיובו מדין שן וקמ"ל דאע"ג דקיימא כולה ברחבה כיון שהיא מחזרת אינו בכלל הפטור, [וביותר יש לדייק כן לפי שיטת **רבינו פרץ והגליונות הנ"ל** דלמהדו"ק של רש"י אף שבקתה לרחבה לל"ק אליבא דשמואל חיובו מדין קרן, ואילו **בפירש"י** שלפנינו **בד"ה וקמה בצידי רחבה** 'שאין דרך שוורים ללכת שם הילכך לאו כר"ה דמי' ומפורש דאין חיובו מטעם קרן אלא מטעם שן כיון דלאו כר"ה דמי מחמת דאין דרך שוורים ללכת שם].

**ובשיטמ"ק שם בשם תלמיד רבינו פרץ** כ' בפירוש מהדו"ב של רש"י 'אבל מצידי הרחבה משלמת כל מה שהזיקה דשפיר קרינן ביה וביער בשדה אחר לפי שאותם צידי רחבה גבוהים ויש לבעלים רשות להניח שם פירותיהם', וזה כפי' **התוס' בדכ"א. ד"ה ובמחזרת בשם ר"י** אלא שתלמיד ר"פ מפרש כן גם לפירש"י במהדו"ב, אמנם **בחידושי ר' נחום אות קי"ט** כ' דרש"י לא הזכיר בכל הסוגיא דמחזרת דחיובו משום שיש לניזק רשות להניח שם פירות, ומשמע מדבריו דאין חילוקי רשויות מתוך הרחבה לצידי רחבה אלא כל החילוק 'מצד הבהמה' דאם עשתה פעולה שאינה אורחה כ"כ אי"ז בכלל הפטור דשו"ר ברה"ר עיי"ש, ועי' **בפירש"י בד"ה** במחזרת **כ"ע לא פליגי דחייב** שכ' 'דלא היה לה להחזיר ראשה לצידי רחבה' ומשמע קצת כד' הגר"נ דהחיוב מצד הטענה על פעולת הבהמה כיון שאינה פעולה של אורחה כ"כ ודו"ק.

**[ב]: שיטת תוס'**

**בתוס' כ"א: בד"ה דאילפא** מפורש דהחיוב בקופצת הוא משום קרן, והחיוב דעל גבי חבירתה לאילפא חשיב שן עיי"ש, וילה"ק על דבריהם דלגבי מחזרת הק' **התוס' בדכ"א. בד"ה ובמחזרת** על **פירש"י במהדו"ק** דמפרש דחיובא דמחזרת הוא משום קרן מד'הגמ' **בדף כ.** כיון דאורחא למיכל אורחה נמי לסרוכי ולמיכל, והנה כל הראשונים הק' כן על שיטת רש"י ובעל המאור דמפרשי דחיוב קופצת הוא משום קרן דהא כיון דאורחה למיכל אורחה לסרוכי ולמיכל**,** והתוס' בקופצת ניחא להו דהוי שנוי וחיובו מדין קרן ודוקא במחזרת קשיא להו, ובפשטות צ"ל דסברי התוס' ד'קפיצה' ודאי הוי שנוי, ואע"ג דחיזור וסרוכי אינו שנוי קפיצה הוי שינוי, ועי' **בביאורי סוגיות סימן מ"א סק"א** שכ' דלהתוס' מקום שאי אפשר להגיע בו אלא ע"י קפיצה או סרוכי או חיזור הוי אורחיה לעשות כן כיון שרצונה לאכול, אבל הא דקופצת איירי במקום שאפשר לאכול משם אף ללא קפיצה וממילא הקפיצה בכהא"ג הוי שנוי והוי קרן.

\*\*\*\*\*

**בתוס' דף כ"א. בד"ה ובמחזרת בשם ר"י** 'דצידי רחבה חשוב חצר הניזק דכל אחד יש לו רשות להניח פירותיו כנגד פתח ביתו בצידי רחבה, ולרב אפי' במקום שיכולה לאכול בחזרה חשיב חצר הניזק ולשמואל מקום שיכול לאכול בחזרה חשיב לה כרה"ר', ומפורש בד' התוס' דדין זה דבצידי רחבה יש לו רשות להניח פירות אינו דין כללי דבכ"מ שא"י לאכול אלא ע"י חיזור יש לו רשות להניח פירות וחשיב חצה"נ, אלא הוא דין מיוחד שי"ל רשות להניח פירות כנגד פתח ביתו, ואמנם רשות זו הוא רק במקום שאי אפשר לשור להגיע לשם אלא ע"י חיזור, דכיון דחיזור לא שכיח כ"כ [כמפורש בהדיא **בדף כ"א:** בדברי ר' יוסי ור"א דמחייבי במחזרת למאי דבעינן לאוקמי פלוגתייהו במחזרת שטעם החיוב הוא לפי ש'אין דרכה לאכול אלא להלך'] ממילא י"ל רשות להניח שם פירות, ועי' **בחידושי רבי נחום אות קי"ט.**

אמנם **בשיטמ"ק שם בשם תלמיד הרב רבינו פרץ** כ' 'לפי שאותם צידי רחבה גבוהים וי"ל רשות לבעלים להניח שם פירותיהם, ומ"מ לאו מיוחדת לשניהם קרינן ביה שהרי כיון שהניח האחד שם פירותיו אין האחר רשאי לשטוח שם פירותיו, וגם אין רשות לבהמות ללכת שם דאל"כ הו"ל רשות המיוחדת לזה ולזה לשוורים דפטורין משן ורגל', ולכאו' נראה כוונתו, דקשיא ליה דאעפ"י שלניזק יש רשות להניח שם פירות הרי אי המזיק יש לו גם רשות להניח שם פירות הוי כחצר של שניהם אליבא דר' זירא **בדף י"ד.** דסבר דאעפ"י שאין לשוורים רשות שם אם לשניהם יש רשות לפירות לא הוי כחצר הניזק, וע"ז תי' דבצידי הרחבה אחר שהניח הא' פירות אין לשני רשות להניח פירות, [ודבריו צ"ע, דאטו כוחו ברשות הרבים גדול יותר מבחצר של שניהם, ואם בחצר של שניהם אעפ"י שהניח הא' פירות השני יכול להזיז הפירות למה ברה"ר אינו כן, וצ"ל דברה"ר הקנו חכמים את המקום לכל הזוכה בו וצ"ע], ועכ"פ מפורש בדבריו דלא כשי' התוס' הנ"ל דהרשות להניח פירות הוא דוקא כנגד פתח ביתו אלא כ"מ שאין הבהמה יכולה לאכול אלא ע"י חיזור יש לניזק רשות להניח שם פירות.

ואמנם הוצרך רבינו פרץ להוסיף דבמקום זה שיש לניזק רשות להניח שם פירות אין רשוות לשוורים שם, ומשום דקשיא ליה לפי שיטת **התוס' בדף י"ד. בד"ה לא לזה ולא לזה בשם ר"ת** דבחצר שהיא לשניהם לשוורים ולחד לפירות הוי כחצר השותפין שפטורין בה על שו"ר דא"כ אמאי במקום זה שבצידי הרחבה חייב והא הוי ר"ה שיש בו רשות לשוורים, ולזה הוצרך להוסיף דבאמת במקום זה אין בו רשות לשוורים, וכ"כ **בתוס' תלמיד רבינו תם בד"ה אמר רב ובמחזרת** עיי"ש.

**[ענף ג']: שיטת בעל המאור ובד' הרמב"ן במלחמות על דבריו**

**[א]: בספר המאור בסוגיין דקופצת** חולק ע"ד **הרי"ף שם** [שפסק להא דאילפא ומוקים לה דוקא בקופצת], וכ' לדינא: 'כל ע"ג חבירתה חייבת בין שקפצה בין שעמדה והיינו דאילפא, וברה"ר בלא גב חברתה חייבת ח"נ בקופצת והיינו דר' אושעיא, ול"פ אהדדי אלא מר אמר חדא ומר אמר חדא', **והרמב"ן במלחמות ה' שם** השיג על דבריו דאם קופצת הוי שנוי ותולדה דקרן הוא לשלם ח"נ א"כ מה לי אם קפצה ע"ג חבירתה ומ"ל אם קפצה ברה"ר שלא ע"ג חברתה.

וכ' הרמב"ן בדרך 'שמא' ליישב דברי הבעה"מ, דע"ג חברתה כיון שא"י לאכול אלא בקפיצה אינו שנוי ודוקא בקפצה ברה"ר בקפיצה שאין נצרכת לאכילתה הוא דהוי הקפיצה שנוי.

**[ב]:** אך הרמב"ן דחה פירוש זה 'אבל אינם דברים נכונים, שלא הזכירו קופצת אלא בשקופצת למקום גבוה כדי לאכול ואין לחלק בין גב חברתה למקום אחר שבכולם דרכה בכך, ואילו הייתה קופצת ממקום למקום באמצע רה"ר ברחבה אפי' תאמר שהיא משנה פטורה, דנהי דבאותה קפיצה היא משנה מ"מ כיון שהפירות מונחים באמצע רחבה ובלא קפיצה מטיא להו ובאכילתה אינה משנה היינו שן ברה"ר'.

והנה בד' הרמב"ן מפורש דהטעם דלא חשבינן ליה קרן בכה"ג אפי' תימא שהקפיצה היא שנוי כיון שהפירות באמצע רחבה 'ובלא קפיצה מטיא להו' ובאכילתה אינה משנה הוי שן בר"ה, ולכאו' מבואר בד' הרמב"ן, דאילו היה מצב כזה שלולי המעשה המשונה אי אפשר לבוא לאכילה כי אורחיה שאחריה היתה האכילה שאחריה ג"כ נכללת בכלל קרן אעפ"י שהיא כאורחיה, ורק משום שאת האכילה אפשר לעשות גם ללא השנוי א"כ אין שייכות כלל בין פעולת השנוי לבין האכילה כי אורחה ולכן חשיבא האכילה כי אורחה שן, ולפי"ז יהיה מוכח מד' הרמב"ן דחולק ע"ד **הרא"ש בפ' כיצד הרגל סי' ג'** שכ' בדין כלבא דאכל אימרי דאעפ"י דהמתת האימרי משונה הוא והוי קרן אכילת הניבלה הוי אכילה כי אורחה ודינה כדין שן, דאי סובר הרמב"ן כהרא"ש לשם מה הוסיף דלא חשיב האכילת כי אורחה קרן בכה"ג משום ד'בלא קפיצה מטיא להו', ובע"כ דהרמב"ן סובר דאם אין דרך לאכילה כי אורחה אלא בהקדמת השנוי הכל הוי בכלל קרן, ורק בכה"ג דיכולה לאכול גם ללא השנוי אין קשר בין פעולת השנוי המוקדמת לבין האכילה שאחריה שהיא כאורחה לגמרי והוי שן.

אכן י"ל באופן אחר בכוונת הרמב"ן, דבאמת מה שאין האכילה נחשבת בכלל קרן הוא משום דסובר כשי' הרא"ש הנ"ל דאזלינן בתר מעשה הנזק עצמו דאם הוא עצמו הוי כי אורחיה שן הוא ולא קרן, ומה שהוצרך להוסיף הא ד'בלא קפיצה מטיא להו' היינו משום דהרמב"ן הרי כ' דכיון דהוי שן דינו כשן ברה"ר שהוא פטור, וע"ז הדגיש הרמב"ן דאין לפוטרו מטעם שן ברה"ר אלא במקום שיכול לאכול משם כי אורחיה ללא שנוי מוקדם, אך כל שצריך לשנות כדי לאכול אח"כ כי אורחיה אי"ז בכלל פטור שן בר"ה אלא יהיה חייב נזק שלם כדין שן ברשות הניזק, [ופירוש זה תלוי בבי' שי' הרמב"ן עצמו בדינא דקופצת כדית' להלן בעזהשי"ת **בענף ד'].**

**[ג]:** ובדעת בעה"מ י"ל דס"ל כחילוק שרצה הרמב"ן לפרש בדבריו, ועל טענת הרמב"ן על דבריו י"ל דסובר בעה"מ כשיטת **הרא"ש הנ"ל** דכל דההקדמה למעשה הנזק הוי מעשה משונה אף הנגרר ממנה אכילה כי אורחיה הוי קרן ולא שן, ועל טענת הרמב"ן הנ"ל דכיון דאפשר לאכול ללא קפיצת השנוי לא הוי קרן אלא שן [לפי האופן הא' הנ"ל דזה טענת הרמב"ן] י"ל דהבעה"מ סובר דאעפ"י שהיה אפשר לה לעשות את הנזק בצורה אחרת ללא שנוי השתא מיהא שאופן הגעתה לפירות היתה ע"י שנוי הקפיצה ואפשר שללא השנוי לא היתה מגעת לפירות מתייחס השנוי גם למעשה האכילה של אח"כ והוי בכלל קרן ודו"ק.

**[ד]: ובשלטי הגיבורים על הרי"ף שם אות א'** כ' בדעת בעה"מ, דמש"כ מתחילה דע"ג חברתה חייבת בין קפצה בין עמדה אין החיוב שוה בקפצה ובעמדה אלא דקפצה דשנוי הוא משלם ח"נ ועמדה דהוי כי אורחיה משלם נ"ש עיי"ש, והנה מלבד עצם הדוחק בל' בעה"מ שכן דחייב 'בין קפצה בין עמדה' דמשמע דחיובן שוה, דוחק עוד יותר המשך ל' בעה"מ שכ' 'וברה"ר בלא גב חברתה חייבת ח"נ בקופצת', **והרמב"ן במלחמות שם** דייק מדבריו דאילו יהיה ברה"ר על גב חברתה יהיה הדין דחייבת נ"ש ולכן הק' עליו כנ"ל, ולד' השה"ג אין מובן הוספת תיבות הללו דברה"ר 'בלא גב חברתה' חייבת ח"נ הלא אף ע"ג חברתה חייבת ח"נ, וד' השה"ג צע"ג.

**[ענף ד']: שיטת הרי"ף לדעת הרמב"ן במלחמות**

**[א]: הרמב"ן במלחמות ה'** מפרש ד' **הרי"ף שם,** 'שמה שאמרו בגמ' בקופצת לא לענין ח"נ אמרו שאי"ז שנוי, אלא כיון דאורחה למיכל אורחה נמי למיקפץ', 'ומיהו אילפא סבר אע"ג דלא קפצה חייבת הואיל ופשטה צווארה, וה"ה לאוכלת מצד הרחבה ממקום גבוה, שאין זה שן שפטרה תורה, לפי שאין דרכה לאכול אלא להלך ולאכול דרך הלוכה מאמצע ר"ה ממקום נמוך שאוכלת ממנו דרך הלוכה', ובפשטות מפורש בד' הרמב"ן, דטעמיה דאילפא אינו משום שמחשיב את גבי חברתה ל'רשות הניזק' מצד עצמו מחמת הרשות להניח שם פירות, אלא החיוב משום 'דאין זה שן שפטרה תורה ברשות הרבים', דפטור רשות הרבים חל רק על פעולה שעושה הבהמה לגמרי כי אורחיה, אבל כל פעולה חריגה שאינה כי אורחיה לגמרי, אעפ"י שעדיין הוי בכלל 'דרכו להזיק' ואינו בגדר 'משונה' מ"מ 'אין זה שן שפטרה תורה'.

ויסוד ד' הרמב"ן בנויים ע"ד הגמ' **בדף כ"א:** דמסקינן בפלוגתא דר"מ ור' יהודה עם ר' יוסי ור"א 'דאילפא ודר' אושעיא איכא בינייהו', והנה ר' יוסי ור"א אמרו טעמם: 'אין דרכה לאכול אלא להלך', והרי מפורש דזהו טעמא דאילפא משום דאין דרכה לאכול בכהא"ג, והם הם ד' הרמב"ן.

**[ב]:** אכן ק' לפי"ז לישנא דאילפא 'על גבי חברתה כחצר הניזק', ולהנ"ל אין פטורו משום דהוי 'כחצר הניזק' אלא ד'אין זה שן שפטרה תורה ברשות הרבים', ולכאו' צריך לדחוק דכוונתו דע"ג חברתה 'יש לו אותו הדין של שן בחצר הניזק', דכל שאינו נכלל בכלל הפטור שפטרה תורה שן בר"ה הרי הוא ממילא כשן בחצר הניזק, אכן הדבר נסתר מהמשך ד' הרמב"ן שכ' בדעת הרי"ף דפוסק לדינא דאילפא רק בקופצת 'והיינו דכתב רבינו הגדול ז"ל והוא דקפצה כר' הושעיא, כלומר הלכתא כאילפא דגב חברתה כחצר הניזק דמי ולא כרשות הרבים, אבל לא מחייבא עד דקפצה כר' הושעיא', ואי נימא דד' אילפא דגב חברתה 'כחצר הניזק' אינו 'טעם הדין' אלא 'מסקנת הדין' דחייב מדין שן כמו שחייב בחצר הניזק אין הבנה לד' הרמב"ן הללו דקיי"ל כאילפא 'דגב חברתה כחצר הניזק ולא כר"ה אבל לא מחייבא עד דקפצה', ובע"כ מפורש בהדיא ברמב"ן דחידושו דאילפא היה 'מצד המקום' ד'גב חברתה כחצר הניזק' 'ולא כרשות הרבים', אלא דר' אושעיא סבר [ואפשר גם אילפא עצמו כמ"ש הרמב"ן שם] דלא סגי בזה לחייבו אלא בקופצת, והדברים מפורשים לכאו'.

אלא דא"כ נמצא טעמים סותרים בסברא דאילפא, דאילפא עצמו אמר טעמו משום דע"ג חברתה כחצר הניזק, והרמב"ן פירש טעמו [עפ"י יסוד ד' הגמ' המפורשים בדכ"א: הנ"ל] 'דאין זה שן שפטרה תורה לפי שאין דרכה לאכול' באופן כזה.

**[ג]:** ואמנם מצינו שיטת **הרא"ש בפ' כיצד הרגל סימן ה'** שמשלב ב' הדברים, 'דכל היכא דיכולה בהמה לאכול כדרכה דרך הילוכה בלא קפיצה אין לו לאדם רשות להניח שם פירותיו והוי ר"ה ופטורה, אבל היכא דאין יכולה לאכול אלא בקפיצה יש לו רשות להניח פירותיו ומיקרי חצר הניזק', ולדבריו אין סתירה בין הא דאמר אילפא טעמו 'ע"ג חברתה כחצר הניזק' לבין הטעם דקאמרי ר' יוסי ור"א 'אין דרכה לאכול אלא להלך', דהא בהא תליא, דכיון ד'במקום זה' אין דרכה לאכול ממילא יש לניזק רשות להניח שם פירותיו והוי חצר הניזק, וכן מסיק הרא"ש שם בהדיא: 'וכן מוכח לקמן **בדף כ"א:** דקאמר דאילפא ור' אושעיא איכא בינייהו ור' יוסי ור"א אמרי אין דרכה לאכול אלא להלך, וכיון שאין יכולה לאכול אלא בקפיצה קרינא ביה שדה אחר כי יש לו רשות להניח שם פירותיו', [ולהלן **בענף ה'** ית' אי"ה עוד הרחבת דברים בשי' הרא"ש].

אכן בד' הרמב"ן אינו במשמע כלל לפרש כן, דהרי שפתיו ברור מיללו 'שאין זה שן שפטרה תורה לפי שאין דרכה לאכול אלא להלך ולאכול בדרך הילוכה', ואם הבי' כהרא"ש דבכה"ג נחשב שן בחצר הניזק א"כ אין כאן שום הגבלה חדשה ב'שן שפטרה תורה' אלא הוא סברא להכליל מקום זה שע"ג חברתה בכלל 'שדה אחר' כיון שיש לניזק רשות להניח פירותיו, וגם לא נרמז בד' הרמב"ן הללו שום רמז רמיזא לעיקר סברת החיוב שהוא לפי שיש לניזק רשות להניח פירותיו אלא כ' רק דאי"ז שן שפטרה תורה כיון שאין דרכה לאכול באופן כזה

**[ד]:** ולכאו' מוכרח בד' הרמב"ן דכדי לחייב באכילה מע"ג חברתה תרתי בעינן, א. כדאמר אילפא 'גב חברתה כחצר הניזק', ב. שאכילה זו אין כדרכה הרגיל לאכול בר"ה, ואילו לא היה גב חברתה כחצר הניזק לא היה מתחייב אעפ"י שהאכילה היא שלא כדרכה, ולאידך גיסא אם היתה האכילה כדרך הילוכה בר"ה לא מועיל הא דגב חברתה כחצר הניזק כדי להתחייב, וצ"ב רב שילוב ב' הטעמים, ולמה לא סגי בזה שאין האכילה כדרכה ו'אין זה שן שפטרה תורה', ולאידך גיסא למה לא סגי בהא דגב חברתה 'כחצר הניזק' וממילא הרי זה 'וביער בשדה אחר' שחייבתו התורה, וד' הרמב"ן צ"ע רב, והשי"ת יאיר עינינו בתוה"ק ויראינו בה נפלאות.

**[ה]:** ובעיקר ד' אילפא 'גב חברתה כחצר הניזק' דלשי' הרמב"ן הדבראים כפשוטם שיש לגב חברתה דין חצר הניזק, יל"פ בזה ב' הבנות, א. כמבואר **ברשב"א דף כ. בד"ה כדאמר רבא** וכו' **וטעם חיובן של אלו** וכו' 'מפני שכל שקופתו מופשלת לאחוריו או שמשאו ע"ג בהמתו כרשות הניזק דמו מפני שיש להן רשות לעבור שם עם משאן ובאותה שעה הרי הם כחצר הניזק', ולפי שיטה זו דוקא מ'ע"ג חברתה' או 'מתוך קופתו' איכא לדינא דאילפא, אבל בשאר רה"ר אפי' במקום שאין דרכה של הבהמה להגיע לשם ליכא לדינא דאילפא.

ב. כמבואר **ברא"ש הנ"ל** דכ"מ שאין דרך הבהמה להגיע לשם יש לו רשות להניח שם פירותיו ולהכי הוא דהוי כחצה"נ, ולפי"ז הוא הדין כל מקום שאין דרך הבהמה להגיע לשם הוי כחצר הניזק.

ובד' הרמב"ן לכאו' נתפרש באר היטיב דסובר כהרא"ש, שהרי כ' בהדיא אהא דאילפא 'והוא הדין לאכלה מצד הרחבה ממקום גבוה', ובפשטות כוונתו דכל מקום גבוה שאין דרך הבהמה להגיע לשם חשיב כחצר הניזק, וא"כ צ"ל בדעתו כהרא"ש הנ"ל [אלא דס"ל להרמב"ן דלא סגי בהא דהוי כחצר הניזק אלא בעינן גם שנוי בעצם מעשה הבהמה כדי לפוטרו וכנ"ל, אכן יש לדחות ד'צידי הרחבה' נחשב מצד עצמו כרשות הניזק שהוא מקום הראוי להניח שם פירותיו, ועי' בד' הרמב"ן להלן בד"ה כללו של דבר [שרצה להוכיח דמאן דפטטר במחזרת כ"ש דפטר בפשטה צווארה ואכלה ממקום גבוה] 'ועוד כי אקשינן בגמ' לשמואל דאמר מחזרת פטורה מצידי הרחבה היכי משכח"ל, לימא **כגון שפשטה צווארה ואכלה ממקום גבוה וחייבת [כיון כצ"ל] דצידי הרחבה כרשות הניזק דמי שיש לו רשות להניח שם פירותיו'** ונראה בהדיא מדבריו דב' דברים נפרדים הם, א. 'אכילה ממקום גבוה', ב. 'צידי הרחבה כרשות הניזק דמי שי"ל רשות להניח שם פירותיו', וה'מקום גבוה' נצרך לזה שתהיה האכילה שלא כדרכה הרגיל וממילא אי"ז שן שפטרה תורה, והא ד'צידי הרחבה כרשות הניזק דמי' נצרך ג"כ בשביל החיוב כמו בהא דאילפא דאמרי' 'גב חברתה כחצר הניזק דמי' דבעינן לב' דברים כדי לחייב גם שתהיה האכילה שלא כדרכה הרגיל וגם שתהיה האכילה מרשות הניזק וכנ"ל, ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

**[ו]:** ובדעת ר' הושעיא [והרי"ף שפסק כוותיה] דלא מיפטר מע"ג חברתה אלא בקופצת ביאר הרמב"ן: 'ור' הושעיא סבר דוקא קופצת שנסתלקה מרה"ר לגמרי, ודמיא למאן דשבקתה לרחבה ואכלה בצידי הרחבה, אבל אכלה בלא קפיצה פטורה', וראיתי **בס' ביאורי סוגיות ב"ק סימן מ"ב סק"ב וסק"ה** שנקיט בבי' הדברים, דלר' הושעיא ופסק הרי"ף אין החיוב תלוי כלל במה ששינתה הבהמה לאכול שלא כדרכה, אלא הפטור משום דע"ג חברתה כחצר הניזק, אלא דאף בחצר הניזק ממש לא סגי לפוטרו אם הבהמה עומדת ברה"ר ואוכלת מחצר הניזק, ולהכי בעינן להא דקופצת שנסתלקה לגמרי מרה"ר ואז חייבת על אכילתה מחצר הניזק עיי"ש, [ושו"ר שכן נקט בדעת הרמב"ן **באבן האזל פ"א מנזקי ממון ה"ח אות ה'** שלדעת הרמב"ן בדעת ר' הושעיא דקיי"ל כוותיה אין חילוק בין אורחה לגמרי לשאינה אורחה לגמרי עיי"ש].

אמנם לכאו' הדברים אינם נכונים, דהא **בדף כ"א: הנ"ל** אמרינן 'דאילפא ור' הושעיא איכא בינייהו', והיינו דר' יוסי ור"א דמחייבים סברי כר' הושעיא דמחייב בקופצת, והנה ר' יוסי ור"א הרי אמרו בהדיא את טעמם: 'אין דרכה לאכול אלא להלך', והרי בהדיא דהחיוב בקופצת הוא רק בצירוף הא דהבהמה עשתה מעשה שלא כדרכה הרגיל באכילתה[[9]](#footnote-9), וכך נראה גם מריהטת לשון הרמב"ן דר' הושעיא סובר ככל מה שביאר בדעת אילפא, והיינו דבעינן שתהיה האכילה שלא כדרכה הרגיל ודוקא בכה"ג אמרינן ד'אי"ז שן שפטרה תורה', אלא שסובר דאפי' בכהא"ג שאכלה מע"ג חברתה שהוא 'כחצר הניזק' וגם היתה האכילה שלא כדרכה הרגיל עדיין הוא פטור כל שהבהמה עודנה ברשות הרבים בשעת אכילתה, ותלתא בעינן כדי לחייבו, א. שתאכל מע"ג חברתה שהוא כחצר הניזק או מצידי החרבה שהוא כחצר הניזק, ב. שתאכל באופן שאינו כדרכה הרגיל בדרך הילוכה ואז אמרי' ד'אי"ז שן שפטרה תורה, ג. שתסתלק מרה"ר לגמרי בשעת אכילתה, ואמנם בסברת הדברים צ"ב רב, והשי"ת יאיר עינינו בתוה"ק ויראינו בה נפלאות.

**[ענף ה']: שיטת הרי"ף לדעת הרא"ש**

**[א]: הרא"ש בפ' כיצד הרגל סימן ד'** מפרש בדעת הרי"ף, דבס"ד דסברי דדינא דאילפא הוא גם בלא קופצת 'ומעיקרא כדאמר אילפא למילתיה ופירש טעם לדבריו משום דע"ג חבירתה כחצר הניזק דמי ואפילו אכלה כדרכה', והיינו דקס"ד דעצם מציאות הדבר שנמצא ע"ג חבירתה נחשב שנמצא בחצר הניזק ואין זה תלוי במה שהאכילה משם אינה כאורחה דלכך י"ל רשות להניח פירות, אלא אפי' אכילה כאורחה הוי אכילה מע"ג חברתה כאכילה מחצר הניזק, וע"ז מסקינן דהברייתא וכן מימרא דאילפא גופיה דוקא בקופצת, דבמקום שיכולה לאכול כי אורחה אין לו רשות להניח שם פירותיו, ודוקא בקופצת 'וכיון שאין יכולה לאכול אלא בקפיצה לאו אורחה הוא ויש לו רשות להניח שם פירותיו'.

ומסיק הרא"ש 'וכמו מחזרת לרב ושבקה לרחבה לשמואל', והיינו דפטור מחזרת לרב ג"כ תלוי בזה שי"ל רשות להניח שם פירותיו כיון שאין יכולה לאכול אלא בחיזור דלאו כי אורחה לגמרי הוי, וכן פטור שבקתה לרחבה וקמה בצידי הרחבה לשמואל הפטור מחמת שאין דרך הבהמה לעשות כן וממילא יש לו רשות להניח שם פירותיו, וכ"כ **הרא"ש שם בסי' ז'** בדעת שמואל דקיי"ל כוותיה דמחזרת פטורה 'דכיון דיכולה לאכול ע"י חיזור נאין לו רשות להניח שם פירותיו והוי כרה"ר', ולפי"ז מפורש דבכ"מ דיכולה לאכול ע"י חיזור אף אי שבקתה לרחבה וקמה שם פטור לשמואל, ולא מחייב שמואל אלא בקמה בצידי הרחבה במקום שאין יכולה לאכול ע"י חיזור, וכ"מ בהדיא **בשיטמ"ק בדף כ"א. בשם תלמיד רבינו פרץ ובשם תלמיד ה"ר ישראל** עיי"ש.

וכן הוא שיטת **התוס' בדף כ"א. ד"ה דקיימא בקרן זוית** שהביאו **בשם הירושלמי** דאם היה חמור טעון גדיים ופשטו צוואריהן ואכלו דחייב אפילו לרב, וכ' התוס' 'דכל מה שהגדיים יכולין לאכול חשיב רה"ר אפילו לחמור שאין יכול לאכול בלי חיזור', וכוונתם לכאו' כיסוד הנ"ל, דכיון שהגדיים יכולים לאכול כדרכם שוב אין לו רשות להניח שם פירותיו והוי רה"ר ופטור בו אפי' על אכילת החמור ע"י חיזור, דלשיטה זו אין עצם 'מעשה השנוי' גורם החיוב אלא 'המקום' שאי אפשר להגיע לשם אלא ע"י שנוי נחשב חצר הניזק מחמת שי"ל רשות להניח שם פירותיו וזה גורם החיוב.

וכ"מ בהדיא **ברא"ש סימן ה' הנ"ל** בסוף דבריו: 'וכן מוכח לקמן **בדף כ"א:** דקאמר דאילפא ור' אושעיא איכא בינייהו ור' יוסי ור"א אמרי אין דרכה לאכול אלא להלך, וכיון שאין יכולה לאכול אלא בקפיצה קרינא ביה שדה אחר כי יש לו רשות להניח שם פירותיו', והרי בהדיא שמפרש בדברי התנאים דהחיוב הוא מחמת שאין דרכה בכך שאין 'מעשה השנוי' גורם החיוב אלא הא ד'מקום' זה אי אפשר להגיע איליו אלא בשנוי משווי ליה לחצר הניזק כיון שי"ל רשות להניח שם פירותיו.

**[ב]: ובאבן האזל פ"א מנזקי ממון אות ב-ג** כ' דלכאו' ד' הרא"ש בדעת הרי"ף הם טעם אחר ממש"כ **הרא"ש בפ"ק סימן א' בדעת הרי"ף** דנתן טעם להא דשו"ר פטורין ברה"ר משום דאורחייהו, וכ' הרא"ש דבא הרי"ף לפרש טעם הכתוב למה פטרתו תורה בר"ה, וע"ז כ' לפי שדרכה ליליך ברה"ר ואין הבעלים יכולין להלך אחריה תמיד, ונפ"מ מטעם זה שאם היה דף ארוך מקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י וכלים תחתיו ברה"י ודרסה על ראשו ברה"ר פטורה עיי"ש, ומבואר דטעם הפטור תלוי 'במזיק' שיש לו רשות להלך ואין הבעלים יכול לשומרו, ואילו בד' הרא"ש בפ"ב מבואר בדעת הרי"ף דהפטור תלוי 'בניזק' דברה"ר אין לו רשות להניח פירותיו ובכ"מ שי"ל רשות להניח פירותיו חייב, והעלה באבהא"ז דבאמת הכל תלוי בניזק כדבריו בפרק ב', אלא אם לא סברת הרי"ף שכ' בפ"ק היינו אומרים דהגדר ד'שדה אחר' תלוי בבעלות דכל מקום שיש לניזק בעלות ממונית עליו הוי בכלל שדה אחר, וממילא היינו אומרים דכל ע"ג חברתה ששייך המקום לניזק הוי בכלל שדה אחר ואפי' אכלה בלא קפיצה [וכדבי' באמת הרא"ש ההו"א של הגמ' דאילפא מחייב אף בלא קפיצה ואף היכא דאכלה כי אורחה], וע"ז כ' הרא"ש את סברת הרי"ף דדרך השוורים ליליך תמיד ברה"ר ואין הבעלים יכול להלך אחריהם תמיד, שזה מגלה לנו את הגדר של 'שדה אחר' שהוא דוקא מקום שאינו עשוי להליכת השוורים ויש לניזק רשות להניח שם פירותיו, אבל מקום העשוי להליכת השוורים ואוכלים משם כדרכם אין לניזק רשות להניח פירותיו ולא הוי בכלל שדה אחר.

ולפי"ז ביאר את ד' הרא"ש בדף ארוך, דכיון שהדף ראשו ברה"ר ודרך השוורים ליליך עליו אין לניזק רשות להניח תחתיו את הפירות ולכך אעפ"י שבקנין הממוני שייך החצר לניזק כיון שאין לו רשות להניח שם פירותיו לא הוי בכלל שדה אחר עיי"ש באורך.

אמנם מלבד הדוחק שיש בדבריו במה שלא פירש הרא"ש בפ"ק שום רמז רמיזא דהא דיש לשוורים רשות להלך אינו גורם הפטור עצמו אלא הוא הקדמה לזה שאין לניזק רשות להניח שם פירותיו ולהכי לא הוי 'שדה אחר', הנה לפי"מ שבי' בד' הרא"ש לגבי דף ארוך נמצא דאף ברשות הניזק גמורה אמרינן דכל היכא שהנזק מצוי מהשור אין לניזק רשות להניח שם פירותיו ולא הוי בכלל 'שדה אחר', וזה שלא כד' **התוס' בדף כ"א. בד"ה דקיימא בקרן זווית** שכתבו ד'מתוך החנות' אף מה שיכולה לאכול כדרכה בלא חיזור חייבת עליו כיון דהוי 'רשות היחיד גמור' וצ"ע בזה, ועי' עוד מה שביארו בשיטת הרא"ש בענין זה **בחידושי הגרנ"ט סימן קכ"ט ובשיעורי נתיבות שלום ב"ק סי' ב' ובמנחת שלמה בדף י"ד.**

**[ענף ו']: שיטת הרשב"א**

**[א]: ברשב"א דף כ. בד"ה כדאמר רבא** וכו' **וטעם חיובן של אלו** וכו' ביאר בסברת אילפא דפשטה ואכל מע"ג חברתה חייבת דכחצר הניזק, וביאר הרשב"א דהיינו נזק שלם משום שן ברשות הניזק, וכן ד' **הירושלמי בפ"ב דב"ק ה"ד** פשטה צווארה ואכלה מע"ג חברתה משלמת נזק שלם 'וטעם חיובן של אלו, מפני שכל שקופתו מופשלת לאחוריו או שמשאו ע"ג בהמתו כרשות הניזק הוא אע"פ שהן עומדים ברה"ר, מפני שיש להם רשות לעבור שם עם משאן ובאותה שעה הרי הם כחצר הניזק', ומשמע לכאו' מדבריו דמצד הבעלות הממונית שיש לו על קופתו ועל בהמתו הרי מה שעליהן נחשב כנמצא ברשות הניזק ואעפ"י שהבהמה והקופה עצמה ברה"ר מפני שיש להם רשות להלך.

והנה **ברשב"א שם** מפרש דהאוקימתא דגמ' שם 'בקופצת' הוא ג"כ לענין חיוב נזק שלם והוכיח כן, והביא **בשם הראב"ד** שכ' כן דאף לאוקימתא דקופצת חייב נזק וכ' משום ד'אורחה הוא', ומדמה לה להא דאמרו **בדף כ.** דכיון דאורחה למיכל אורחה נמי לסרוכי ולמיכל, ולא נתפרש בדברי הרשב"א מאי טעמא באמת [לסברת מאן דמדחי בגמ'] חייב דוקא בקופצת, דאם יסוד החיוב הוא מפני שגב חברתה וקופתו המופשלת לאחוריו הרי הם כחצר הניזק מצד הקנין הממוני למה יהיה חייבת דוקא בקופצת.

**[ב]: וברשב"א שם**  מביא ד' **הירושלמי שם** 'שינתה ואכלה משלמת נזק שלם, מהו שינתה ואכלה, כשהייתה קופתו מופשלת לו לאחוריו הייתה עומדת ברה"ר ופשטה פיה ואכלה ממנה משלמת נזק שלם', ומבאר לה הרשב"א 'ושינתה דקאמר לאו למימרא ששינתה ענינה, כלומר שאין דרכה בכך, דודאי דרכה בכך לאכול כן ואין שנוי המקומות שנוי אלא שנוי טבעה הוא שנוי כקרן....אבל פרה בין אוכלת מתוך האבוס בין אוכלת מתוך קופה מופשלת אחורי אדם הכל אחד ואין כאן שנוי....אלא שינתה ממה שפטרה תורה קאמר, וכטעמיה דר' אילפא דאמר דכל שאוכלת מע"ג חברתה ומן הקופה המופשלת לאחוריו כחצר הניזק דמי', ומפורש לכאו' בהדיא בד' הרשב"א דס"ל דאכילה מעל קופתו המופשלת לו לאחוריו אין בזה שום שנוי וטעם חיובו אינו כלל משום צד שנוי אלא משום שקופתו המופשלת לו לאחוריו הוי 'חצר הניזק', ולכך הוצרך לבאר דמ"ש הירושלמי 'שינתה' ואכלה אין הכוונה ל'שנוי' מדרכה אלא 'שינתה ממה שפטרה תורה' בזה שאכלה מתוך מקום שהוא חצר הניזק, ודימה לה הרשב"א להא דאילפא דע"ג חברתה כחצר הניזק וה"ה קופתו המופשלת לו לאחוריו דהכל ענין אחד.

ויש לתמוה ע"ז מהא דאמרי' **בדף כ"א:** למסקנא דר"מ ור"י דפליגי עם ר' יוסי ור"א בדין אכלה מתוך הרחבה פליגי בדאילפא ור' הושעיא, **וברשב"א שם בד"ה ואוקימנא דאילפא ור' הושעיא איכא בינייהו** ביאר 'לפי מ"ש למעלה דאילפא ור' הושעיא לא פליגי ותרווייהו חשבי לה חצר הניזק, הכי פירושו, דר"מ פטר בשניהן דלא חשיב להו חצר הניזק ואורחה בהכי, (ובמגיה שם הובא גי' א' הכת"י **'ד**אורחה בהכי'), ור' יוסי ור"א סברי דזו כחצר הניזק היא ולפיכך משלמת מה שהזיקה דאין דרכה אלא להלך ולאכול מתוך הרחבה אבל לקפוץ או לפשוט צווארה מע"ג חברתה לא', והרי מפורש ברשב"א בדינא דאילפא ור' יוסי ור"א דסברי כוותיה דטעם הפטור תלוי בזה שעושה פעולה ש'אין דרכה' ולא סגי בעצם המציאות שאוכלת מע"ג חברתה שהוא 'כחצר הניזק' מחמת הקנין הממוני, ובאמת זה הרי מפורש בעצם דברי ר' יוסי ור"א שפירשו טעמם 'אין דרכה לאכול אלא להלך ובגמ' הא מוקמינן דפליגי בדאילפא, ובע"כ צ"ל בזה דאעפ"י דדינו כ'שן' שדרכו להזיק מ"מ אינו אורחה לגמרי כשאר נזקי שן [וכצ"ל כן גם לפי פירוש שאר הראשונים], וצע"ג לפי"ז למה הוצרך הרשב"א לידחק לעיל בפירוש ד' הירושלמי בדין אכלה מע"ג קופתו דחייבת על מה ש'שינתה ואכלה' דהאי 'שינתה' אינו שנוי מאורחה דבאמת הוי אורחה לגמרי ושן הוא ולא קרן אלא 'שינתה' ממה שפטרה תורה, ולמה לא פירש ד'שינתה' היינו שעשתה פעולה ש'אין דרכה' לגמרי ובזה תלוי טעם חיובה.

**[ג]:** ועכ"פ לפי המבואר ברשב"א בדף כ"א: דטעם דינו של אילפא תלוי בזה שעשתה פעולה שאינו כדרכה לגמרי, צ"ל דדינו של אילפא מורכב מתרתי, א. מצד ה'קנין הממוני' שיש לו בבהמתו ובקופתו ויש לו רשות להוליכם ברה"ר והיינו דקאמר אילפא ע"ג חברתה 'כחצר הניזק דמי' וכמבואר בד' הרשב"א לעיל, [וכן משמע גם מד' הרשב"א בדף כ"א: הנ"ל שכ' בתחילת דבריו 'דאילפא ור' אושעיא לא פליגן ותרווייהו חשבי לה כחצר הניזק, ומשמע דר"ל דלענין אי חשיב 'חצר הניזק' ליכא פלוגתא בינייהו אלא פליגי לגבי איזו פעולה מהני הא דהוי חצר הניזקכדי לחייבו אי סגי בהא דפשטה צווארה דזה כבר הוי 'אין דרכה' או דבעינן דוקא 'קופצת' דדוקא בזה 'אין דרכה' ודו"ק] ב. מצד שעושה הבהמה פעולה ש'אין דרכה בכך' לגמרי.

והנה שילוב שני דברים אלו מצאנוהו בד' עוד ראשונים, אך בשני דרכים חלוקים, **א. ברמב"ן במלחמות בסוגיין** משמע דעצם דינו של אילפא בא לחדש דגב חברתה חשיב כ'חצר הניזק', ומ"מ כדי לחייבו בעינן ג"כ שתאכל הבהמה שלא כדרכה הרגיל לגמרי דדוקא בכה"ג 'אין זה שן שפטרה תורה' [וכמו שהארכנו בד' הרמב"ן לעיל **בענף ד'],**  **ב. בתוס' רבינו פרץ בדף כ"א. בד"ה ושמואל אמר** משמע לענין מחזרת אליבא דרב דתרתי בעינן כדי לחייבו, א. עצם המציאות של צידי הרחבה שהם מקום גבוה ויש לו רשות להניח שם פירותיו [ומפורש שם בדבריו דכשהוא מניח שם פירותיו חשיב כמיוחד רק לו לפירות ועדיף מחצר השותפין המיוחדת לזה ולזה לפירות], ב. שיהיה 'מקום' שאפשר לאכול משם רק ע"י חיזור שאינו כדרכה לגמרי, דדוקא אז חשיב כחצר הניזק, אבל בפתח החנות דקיימא בקרן זווית ויכולה הבהמה לאכול שם בלא חיזור לא חשיב כחצר הניזק כיון שהבהמה יכולה להגיע לשם כדרכה לגמרי עיי"ש.

ויש לדון בדעת הרשב"א האיך שיטתו בשילוב זה אם כהרמב"ן או כרבינו פרץ, ומצינו סתירה חמורה לכאו' בד' הרשב"א בנידון זה, דהנה **הרשב"א בדף כ"א. בד"ה מחזרת** ביאר בדעת רב 'אעפ"י שהיא עומדת ברה"ר כל שחזרה ראשה ואכלה הרי היא כאילו אכלה מרשות הניזק לפי שכל אחד יש לו רשות להניח פירותיו בצידי הרחבה כל שאינה יכולה לאכול בלא חיזור', וכן בהמשך דבריו שם: 'ורב נמי מודה שאין צידי הרחבה כרשות הניזק בשיכולה לאכול בלא חיזור, וזו היא ששנינו מפתח החנות משלמת מה שנהנית ואוקימנא אליבא דרב דקיימא בקרן זווית, כלומר שיכולה לאכול בלא חיזור שלא היה לו להניח שם פירותיו', ומפורש בהדיא בד' הרשב"א דה'שנוי' של האכילה בחיזור נצרך לענין 'המקום' שבזה שהוא מקום שאי אפשר לאכול משם אלא ע"י חיזור דוקא בכהא"ג יש לו רשות להניח שם פירותיו וחשיב חצר הניזק.

ויש לתמוה ממ"ש **הרשב"א שם** מיניה וביה בהמשך דבריו: 'וכן לא עשו צידי הרחבה ופתח החנות כרשות הניזק לרב אלא לגבי בהמה שדרכה לילך לעבר פניה ברחבה, אבל אם הייתה הבהמה טעונה גדיים שדרכן להיות פונה אל הצדדים חזרו להם צידי הרחבה כתוך הרחבה ואינן משלמין אלא מה שנהנו', והביא ד' **הירושלמי** דמפרשינם התם אליבא דרב פטורא דמפתח החנות בחמור טעון גדיים 'בשעת עבירתן עיקמו צוואריהן ואכלו' עיי"ש, והנה **בתוס' בדף כ"א. בד"ה דקיימא בקרן זווית** כתבו 'ולפי' ר"י צ"ל דכל מה שהגדיים יכולין להגיע ולאכול חשיב רה"ר אפילו לחמור שאין יכול לאכול בלא חיזור, כי זה דוחק לומר דגבי חמור חשיב חצר הניזק ולגבי גדיים שעל גביו חשיב רה"ר', וזה לפי שיטתם דהחיוב תלוי ב'מקום' שאי אפשר לאכול משם אלא בשנוי קצת דדוקא שם ישלו רשות להניח פירותיו, אך בד' הרשב"א מבואר להדיא שלא כד' התוס' וסובר בפירוש ד' הירושלמי כפשוטם דהחילוק הוא בין הבהמה שיכולה לאכול רק בחיזור הרי היא חייבת לבין הגדיים שאוכלן בלא חיזור הרי הן פטורים, והרי שענין ה'חיזור' אינו בשביל לקבוע את 'סוג המקום' אי הוי כחצר הניזק מחמת שאי אפשר לאכול שם בלא חיזור אלא עצם 'הפעולה' של החיזור שאינו כדרכה לגמרי היא הגורמת את החיוב, ולכן לגבי החמור האוכל רק בחיזור הרי הוא חייב ולגבי הגדיים האוכלים כדרכן בלא חיזור ה"ה פטורים, וכ"ז סותר למפורש לעיל בד' הרשב"א כמ"פ דענין החיזור בא לקבוע את 'סוג המקום' דאם אפשר לאכול משם רק בחיזור הוי רשות הניזק ואם אפשר לאכול שלא בחיזור הוי רה"ר.

ובע"כ צריך לומר בד' הרשב"א שיש צורך בג' דברים כדי לקבוע חיוב בפשטה צווארה ובקופצת ובמחזרת, א. שיהיה לו רשות להניח פירותיו ע"ג בהמתו או ע"ג קופתו מצד קנינו הממוני וכמבואר בד' **הרשב"א בדף כ. הנ"ל** [ולפי"ז נצטרך לומר דאף ב'צידי הרחבה' יש לו קצת קנין ממוני להניח שם פירותיו וכדשמע מד' **הרמב"ן במלחמות בסוגיין** וכנתבאר לעיל **בענף ד'],** ב. שיהיה 'סוג המקום' מקום כזה שאין הבהמה יכולה לאכול משם כדרכה כמפורש בד' **הרשב"א בדף כ"א. הנ"ל** לגבי מחזרת אליבא דרב [וכן משמע מד' **הרשב"א בדף כ"א: בד"ה ואוקימנא הנ"ל** שכ' בטעמא דר"מ ור"י דפטרי בדאילפא ובדר' הושעיא 'דר' מאיר פטר בשניהן דלא חשיב לה חצר הניזק ואורחה בהכי' ולכאו' ק' למה הוצרך לבאר דלר' מאיר 'לא חשיב לה חצר הניזק' והרי אף הוי חצר הניזק אין חיובו אלא במה שאכלה שלא כדרכה כמפורש בד' ר' יוסי ור' אלעזר שהביא הרשב"א מיניה וביה וא"כ סגי לומר דר"מ ור' יהודה סברי דאורחה בהכי ונחשב כדרכה לגמרי ולכך פטורה, ובע"כ צריך לומר כגירסת הכת"י שהביא המגיה שם **'ד**אורחה בהכי', והיינו שבא הרשב"א לפרש למה לר"מ ור' יהודה לא הוי כחצר הניזק משום **ד**אורחה בהכי, דכיון דדרך הבהמה להגיע למקום זה לא חשיב כחצר הניזק ולא סגי בקנין הממוני עצמו להחשיבו חצר הניזק בכה"ג], ג. בענין שמעשה המזיק עצמו יהיה פעולה שאינו כדרכו לגמרי ודוקא אז מתחייב, ולכך אף במקום שהבהמה יכולה לאכול משם רק ע"י חיזור וממילא יכול להניח שם פירותיו מ"מ אם אכלו משם הגדיים הטעונין ע"ג הבהמה ללא חיזור הרי הם פטורין, דאף דמצד 'המקום' יש לו רשות להניח שם פירותיו דציור כזה של חמור טעון גדיים לא שכיח, מכל מקום אם 'פעולת המזיק' עצמה הייתה פעולה כדרכה בלא שנוי כלל חזר ע"ז הפטור של שו"ר ברה"ר, וצריך ביאור רב בגדר ובסברת שילוב ג' דברים הללו הנצרכים לחייב שו"ר ברה"ר, והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות אמן.

**[ד]:** יש לעיין בדעת הרשב"א בסברת שמואל דלא מחייב אלא בשבקתה לרחבה וקמה בצידי הרחבה מאי טעמא דשמואל, ולכאו' י"ל בזה ג' אופנים, א. דשמואל פליג על ענין ה'שלא כדרכה' דסבר רב שיש בחיזור ושמואל סובר דאף חיזור נחשב כדרכה, ודוקא שבקתה לרחבה וקמה בצידי רחבה הוי שלא כדרכה, ב. י"ל דשמואל סובר דכיון שגוף הבהמה ברה"ר גמורה אין לחייבו אף על חיזור שהוא שלא כדרכה הרגיל ואף על מקום שאי אפשר לאכול משם ללא חיזור, ולשמואל אין הדבר תלוי כלל בסוג המעשה שעשתה הבהמה אי הוי כדרכה לגמרי או לא אלא תלוי במקום שנמצאת שם הבהמה אם היא ברה"ר גמורה או לא, ג. דשמואל מודה דכדי לחייב בעינן שתעשה הבהמה מעשה שאינו כדרכה לגמרי אך סובר דלגבי 'סוג המקום' דבעינן לקבוע אותו כרשות הניזק כדי לחייבו בעינן שתהיה הבהמה שם לגמרי ולא רק בפשיטת ראשה.

**וברשב"א דף כ"א. בד"ה מחזרת** כתב בדעת שמואל 'משום דס"ל **דכל שהיא עומדת ברה"ר ומחזרת ואוכלת כאוכלת מתוך הרחבה**' ומדבריו אלו משמע דהגריעותא לשמואל תלןויה בעצם המציאות שהבהמה עומדת ברה"ר ורק ראשה הוא ברשות הניזק, אבל מיניה וביה כ' **הרשב"א שם** 'ולא חשבינן צידי הרחבה כרשות הניזק אלא בשהניחה הרחבה והלכה בתוך צידי הרחבה ואכלה', ומשמע דהגריעותא לשמואל הוא 'מצד המקום' דמקום שאוכלין בו ע"י חיזור מרה"ר עצמה 'אינו נחשב רשות הניזק' ולפי"ז צ"ל דהפלוגתא דשמואל על רב הוא משום דסבר דאף לחזר הוןי אורחה וממילא המקום שיכולה לאכול משם בחיזור אינו נחשב רשות הניזק.

**וברשב"א בדף כ"א: בד"ה אי כרב אי כשמואל** כתב 'אי אפשר לפרש דכולהו ס"ל או כרב או כשמואל דהא ר' יוסי ור' אלעזר דאמרי מחזרת פטורה ע"כ לית להו דשמואל דאמר מחזרת פטורה', ולכן מפרש שם דדוקא לרב מצו כל התנאים לסבור כוותיה אבל לשמואל ודאי תנאי היא עיי"ש, והנה אי טעמיה דשמואל משום דסבר דחיזור הוי כאורחה לגמרי כאופן א' הנ"ל אינו מובן ההכרח לומר דר' יוסי ור"א סברי דלא כוותיה, דהא אף שמואל מודה דבמעשה שאינו כי אורחיה לגמרי הרי הוא חייב אלא דסובר דחיזור הוי כי אורחה לגמרי, וכן לאופן ג' הנ"ל דשמואל תרתי בעי לחיוביה גם מעשה שאינו כי אורחיה לגמרי וגם יציאת הבהמה לגמרי מרה"ר ג"כ אינו מובן ההכרח לומר דר' יוסי ור' אלעזר דלא כוותיה, דנוקים למימרא דידהו בקופצת שיצאה מרה"ר לגמרי וממילא חייבת מחמת שעשתה פעולה שאינו כדרכה לגמרי, ולכאו' בד' הרשב"א הללו מבואר כאופן ב' הנ"ל דלשמואל אין נפק"מ כלל בסוג הפעולה שעשתה הבהמה אי הוי כדרכה או לא אלא הכל תלוי במה שיצאה הבהמה לגמרי מרה"ר, ולכך מדאמרי ר' יוסי ור"א דטעם החיוב משום דאין דרכה לאכול אלא להלך בע"כ דסברי דלא כשמואל, וצ"ע רב בכ"ז, והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות אמן.

**פרק ד':
שיטות הראשונים בפירוש אבעיית הגמ' בדין מתגלגלובדין לקיחה לר"ה ואכילה ברה"י ולקיחה מרה"י ואכילה בר"ה**

**[ענף א']: שיטת רש"י**

**[אשכול א']: בב"ק דף כ.** בעי ר"ז 'מתגלגל מהו', כגון דקיימא עמיר ברה"י ומתגלגל ואתי מרה"י לרה"ר, **ובפירש"י בד"ה מאי** 'בתר אכילה אזלי' ופטורה או בתר דשקלה אזלי' וחייבת, וה"ה נמי אי בהמה ברשות הניזק ועמיר ברה"ר וגלגלתו מרה"ר לרה"י אי בתר אכילה אזלי' חייבת ואי בתר דשקלה אזלי' פטורה'.

ופשטות דבריו הוא דספק הגמ' הוא בחיוב שן אם החיוב על ה'לקיחה' וממילא הכל תלוי אם לקחה מרה"ר פטורה אע"פ שאכלה ברשות הניזק ואם לקחה מרשות הניזק חייבת אעפ"י שאכלה ברה"ר, או דהחיוב הוא על ה'אכילה' וממילא הכל תוי היכן אכלה ולא איכפ"ל מהיכן לקחתו.

ומצינו יסוד הדברים דיש לחייב על ה'לקיחה' בד' **התוס' בדף כ"ג. בד"ה תפשוט בא"ד** שכ' דס"ד דאם לקחה הבהמה פירות בחצר הניזק ואכלה בר"ה חייב דמחייבינן בלקיחה לחודה, וכן הסברא נוטה דכיון דפשע בלקיחה מה לנו באכילה, והא דממעטינן משדה אחר רה"ר היינו לקיחה[[10]](#footnote-10)', והדברים צ"ב, שהרי הנזק נעשה באכילה ולא בלקיחה ואיזה סברא הוא לומר דכיון דפשע בלקיחה נחייבו אף כשהאכילה היא ברה"ר ואין לחייבו עליה.

**[אשכול ב']: ובתוס' דף כ. בד"ה מתגלגל** הק' על רש"י מד' הגמ' **בדף כ"ג.** בדין כלב שנטל חררה דמקשינן 'דאכלה היכא אילימא דאכלה בגדיש דעלמא הא בעינן וביער בשדה אחר וליכא', והרי מפורש דאעפ"י שנטלה החררה מרשות בעל החררה לא מיחייב אם אכלתן בחצר שאינה של הניזק.

ובישוב שי' רש"י מצינו כמה דרכים בד' הראשונים והאחרונים.

[א]: **בשיטמ"ק בדף כ. בשם רבינו ישעיה** מפרש בקו' הגמ' בדף כ"ג. הנ"ל 'דאכלה היכא' 'ושמא ה"ק לקמן, תפשוט בעיין דמתגלגל דבתר לקיחה אזלי' מדמחייב בעל חררה', ומפורש בדבריו דאמנם גם לדעת רש"י האופנים שווים, ולצד האבעיא דבתר דשקלה אזלינן אה"נ דחייב בעל הכלב על אכילת החררה גם כשאכלה בגדיש דעלמא אם הנטילה היתה מרשות הניזק, וכ"כ **בתוס' תלמיד ר"ת בד"ה ואיבעית אימא בדעת רש"י** עיי"ש.

[ב]: **בשיטמ"ק שם בשם תלמידי הרב ר' ישראל ז"ל** תי' 'ונראה שהקונטרס ייש שקו' זו, שפירש **[רש"י] בד"ה כגון דקיימא** כגון שהבהמה עומדת ברה"ר וגלגלתו לרה"י, ולמה לא פירש כשהבהמה והוא ברשות אחד, אלא דעת הקונטרס מאחר שעומדת ברה"ר הרי היא כאילו לקחתו נמי לשם, ול"ד לכלב שנטל חררה דבשעת לקיחה היה הוא וחררה במקום אחד', ודבריו אינם מובנים לכאו', ועי' במגיה על השיטמ"ק שהביא בשם ס' **נזר הקודש חו"מ סימן ז'** שבי' דבריו, דה'לקיחה' דמחייבינן עלה היינו 'לקיחה המוציאה מרשות הבעלים', ולכך כשהלקיחה היא כשהבהמה כולה ברשות הניזק אין לחייב על לקיחה זו כלל, ודוקא כשמעשה הלקיחה היה פעולה של הוצאה לרה"ר כגון כשהבהמה עומדת ברה"ר ופשטה ראשה לרשות הניזק והוציא משם דוקא על לקיחה זו יש לחייב, [וצריך להוסיף לפי"ז, דאחר שהאוכל בתוך פי הבהמה אינו נחשב 'לקיחה' במה שיוצאת מרשות הניזק לרה"ר, ודוקא ההכנסה לתוך פיה הוא הנחשב 'לקיחה' ובתנאי ש'לקיחה' זו תהיה מרשות הניזק לרה"ר, וכ"ז צ"ב רב].

[ג]: **בביאור הגר"א על שו"ע חו"מ סימן שצ"א סקכ"ד** כ' דדעת רש"י כהגי' שהביא **הרשב"א בדף כ"ג. [בד"ה וליחייב נמי בעל הגחלת] ובדף כ"ג: [בד"ה זאת אומרת** וכו'] **בשם הראב"ד ז"ל** דאיירי בחררה דחד וגחלת דחד ונטילת החררה לא הייתה מרשות בעל החררה אלא מרשות בעל הגחלת [כמפורש בגמ' שם דהנטילה היתה מרשות בעל הגחלת] ולכך לא מיחייב אם אכלתה בגדיש דעלמא כיון דליכא לקיחה מרשות הניזק עיי"ש, ובאמת כן הוא הגי' **ברש"י** שלפנינו **בדף כ"ג. בד"ה ה"ג וליחייב נמי בעל הגחלת** 'דגחלת דחד וחררה וגדיש דחד', וכן מפורש בהדיא **בשיטמ"ק בדף כ"ג. בד"ה וכן ככתב תלמיד הרב רבינו פרץ ז"ל** בשם רש"י דאיירי כשהחררה אינה של בעל הגחלת, ועי' **בשיטמ"ק שם בשם גליון** שכ' דרש"י כתב כן כדי ליישב קו' התוס' הנ"ל בסוגיא דמתגלגל וכד' הגר"א, אך **מהרש"ל ובהגהות הב"ח** הגיהו בד' רש"י 'בגחלת וחררה דחד וגדיש דחד' ולגירסתם מבואר היפך ד' הגר"א.

**ובחזו"א ב"ק סימן ב' סק"י** תמה ע"ד הגר"א [והשיטמ"ק בשם גליון], דאי איירי כשהלקיחה לא היתה מרשות בעל החררה א"כ מאי משנינן דאכלה בגדיש דבעל החררה, והא אף בכהא"ג הוא אבעיא דר' זירא דאי בתר לקיחה אזלינן מיפטר כשלקחה מרה"ר ואכלה ברשות הניזק כמפורש בד' רש"י בדף כ. הנ"ל, וד' [השיטמ"ק בשם גליון ו]הגר"א צע"ג.

[ד]: **בנחלת דוד בדף כ.** כ' בדעת רש"י, דבאופן שהיתה לקיחה גרידא מרשות הניזק והוצאתם משם ואחרי הלקיחה אכלתם ברה"ר או להיפך פשיטא דבתר אכילה אזלי' וכמבואר בדף כ"ג. הנ"ל, והאבעיא דר' זירא הוא דוקא באופן שהיתה עומדת ברשות אחד ופשטה צווארה להוציא הפירות לרשות אחר דבכהא"ג מחשבינן את הלקיחה כ'תחילת האכילה' שהרי צורת לקיחתה היתה באופן שלקיחה זו תגמר ע"י האכילה ודוקא בכה"ג מספא לן אי אזלי' בתר 'תחילת האכילה' דהיינו הלקיחה באופן זה או אזלינן בתר 'גמר האכילה' דהיינו האכילה בפועל, אבל בכלב שנטל חררה מרשות בעל החררה וגררו לגדיש דעלמא ואכלו שם אין לקיחה זו 'תחילת אכילה' אלא מעשה בפנ"ע של לקיחה, ובכה"ג פשיטא לן דאין הלקיחה גורמת הדין לפי שהכל תלוי באכילה עיי"ש.

ולפי מהלך זה מבואר, דלהצד דבתר 'גמר האכילה' אזלינן, אם נטלה מרשות הרבים ואכלה ברשות הניזק הרי הוא חייב [כמפורש בד' רש"י הנ"ל דגם אופן זה הוא בכלל האבעיא דר' זירא], ומבואר לפי"ז דדעת רש"י דלא איכפ"ל כלל מה'לקיחה', ואף כשהלקיחה היא מרה"ר אם ה'אכילה' היא ברשות הניזק הרי הוא חייב, וכל הספק דר' זירא הוא דוקא בכה"ג שיש לדון את ה'לקיחה' כתחילת אכילה' אי אזלי' בתר תחילת האכילה או בתר גמר האכילה, אבל אילו נחשיב שהאכילה היתה ברשות הניזק הרי הוא חייב עליה אעפ"י שהלקיחה היתה מרה"ר, [וזה דלא כפשטות ד' **התוס' בדף כ"ג. הנ"ל** שהעיקר תלוי בפשיעת הלקיחה, וית' בעזהשי"ת בשיטת התוס' להלן בענף ב'].

[ה]: **ובחידושי רבי נחום אות ע"ז** כ' כיסוד ד' הנחל"ד אבל בביאור אחר קצת, דהנה בהא דבעינן **בדף כ.** למיפשט מהברייתא דתני ר' חייא דבעי' לאוקמי לה במתגלגל ותני אכלה בחוץ חייבת אכלה בחוץ פטורה דש"מ דבתר אכילה אזלי' ודחינן הפשיטות בב' אופנים כ' **רש"י שם בד"ה ואיבעית אימא** 'ולא תפשוט מינה דגלגול מילתא הוא', ודבריו מרפסן איגרי, דהא אדרבה רצינו לפשוט מהברייתא דאזלינן 'בתר אכילה' וא"כ לכאו' רצינו לומר דגלגול 'לאו מילתא הוא' ומה זה שמבואר בד' רש"י דהס"ד של הפשיטות היה ד'גלגול מילתא הוא', וביאר ר' נחום בדעת רש"י, דודאי ס"ל לרש"י דלא סגי בלקיחה מרשות הניזק כדי לחייב כמפורש בדף כ"ג. והטעם משום דכשמוציאה הפירות מרשות הניזק הרי בהוצאתה נשתנה 'מקום הפירות' שכבר אינם ברשות הניזק אלא בגדיש דעלמא, והגדר של וביער 'בשדה אחר' הוא ש'מקום הפירות' הניזוקים יהיה ברשות הניזק, ורק בכהא"ג שפשטה צווארה מרשות הרבים ולקחה הפירות לרשות הניזק כיון דצורת לקיחה זו הוא בדרך אכילת הפירות מספקינן דשמא לא אהני לקיחה זו לשנות מקום הפירות ונחשב שמקום הפירות שהזיקתם הבהמה הוא ברשות הניזק ומה שגלגלתם בדרך אכילתה לרשות הרבים 'גלגול לאו מילתא הוא' והיינו דלא אהני גלגול כזה לשנות את מקום הפירות וממילא נשאר בחיובו, וכן להיפך כשהפירות ברה"ר אילו תטלם ותאכלם ברשות הניזק ודאי מחייבינן להבעלים כיון שנשתנה מקום הפירות להיותם ברשות הניזק, אבל אם גלגלתם לתוך פיה בדרך אכילה מרשות הרבים לרשות הניזק מספקינן דילמא גלגול לאו מילתא הוא ולא נשתנה מקום הפירות ע"י הגלגול וחשיבי אכתי כאילו הם ברשות הרבים ופטורה עיי"ש באורך.

**[אשכול ג']:** בגמ' **בדף כ. הנ"ל** בעינן למפשט האבעיא דר' זירא שמהברייתא דתני ר' חייא במשוי שמקצתו בפנים ומקצתו בחוץ אכלה בפנים חייבת אכלה בחוץ פטורה, ומוקמינן לה במתגלגל ואלמא בתר אכילה אזלינן, ודחינן באבעית אימא 'בפתילה דאספתא', **ופירש"י שם בד"ה ואיבעית אימא בא"ד** 'משוי של שחת שעליו ארוכין וראשו אחד בפנים וראשו אחד בחוץ דכיון דהאי רישא כי גריר ליה אזיל אידך בתריה כמאן דמנח כולו בחד דוכתא דמי הלכך אזלינן בתר בהמה, כי קמבעיא לן כגון שעןרים דכוליה גרעין בפנים או בחוץ וכי אכלה האי לא אזיל האי בתריה אי לא מגלגלה ליה'.

ודבריו צ"ב רב, דמפשטות דבריו נראה דמשוי ארוך זה כיון דכל רישא כי גריר ליה אזיל אידך בתריה הרי הוא נחשב 'כמונח בשני הרשויות' ולכך אפילו להצד דר' זירא לגבי שעורים המונחים ברשות אחת דאזלינן בתר לקיחה, הכא כשהוא מונח בב' הרשויות אף לצד זה דהאבעיא אזלינן בתר אכילה, ואינו מובן לכאורה דממנ"פ, אם בכה"ג שהוא כמונח בב' רשויות אכתי חשבינן ליה שהוא ברשות הניזק ונחשב 'בשדה אחר' א"כ אמאי אם אכלתו ברה"ר פטורה ולמה לא ניזיל ביה בתר לקיחה כמו בלקחה מרשות הניזק [לפי הצד דבתר לקיחה אזלינן], ואם מחמת עירוב רה"ר ברשות זו אינו נחשב שהאספסתא ב'שדה אחר' א"כ לפי הצד דאזלינן בתר לקיחה איך נחייבו אם האכילה היתה ברשות הניזק והרי הלקיחה לא היתה מרשות הניזק, [ועי' **בחידושי ר' נחום אות ע"ז** שהק' כעי"ז ע"ד רש"י ונראה מדבריו שבא ליישב בביאורו גם קו' זו אך לא ביאר איך מתיישב, ועי' **בפני יהושע בדף כ. ע"ד רש"י הנ"ל** מש"כ בביאור דברי רש"י].

**[ב]: שיטת תוס'**

**[אשכול א']: בתוס' דף כ. בד"ה מתגלגל מהו בשם ר"י** פירשו האבעיא דמתגלגל 'כגון דקיימי פירות ברשות הניזק ומתגלגלי ואתי לרה"ר, דאי לאו שהבהמה מעכבתן בפיה ואכלתן שם היה סופן להניח ברה"ר, וקא מבעיא ליה אי חשיבי כמונחים ברה"ר או לא', וכ"כ **הרא"ש בפסקיו בפ' כיצד הרגל סימן ה'.** ונחלקו הראשונים בביאור הדברים.

**בשיטמ"ק בשם תלמיד הרב רבינו פרץ** כתב 'מי אמרינן דהוי כאילו נטלתו הבהמה מרה"ר כיון שסופו ליפול שם, ואם נטלתו מרה"ר ואכלתו ברשות הניזק לא מחייבא דהא בעינן תרווייהו לקיחה ואכילה', ומפורש בדבריו, דזה פשיטא דאם נדון לגבי ה'אכילה' בכה"ג ודאי דהאכילה היתה בחצר הניזק [וסברתו פשוטה דהא בשעת האכילה כבר לא היה סופו להתגלגל לרה"ר], אך כיון דלא מחייבינן על האכילה לחודה אא"כ גם ה'לקיחה' היתה מחצר הניזק לכך מבע"ל דילמא בכה"ג נחשב שה'לקיחה' היתה ברה"ר דכיון דבשעת הלקיחה סוף הפירות היה להתגלגל דילמא נחשב כנלקח ברה"ר.

ויסוד הדברים הוא לפמש"כ **התוס' בדף כ"ג. בד"ה תפשוט בא"ד** שכ' דס"ד דאם לקחה הבהמה פירות בחצר הניזק ואכלה בר"ה חייב דמחייבינן בלקיחה לחודה, וכן הסברא נוטה דכיון דפשע בלקיחה מה לנו באכילה, והא דממעטינן משדה אחר רה"ר היינו לקיחה', ואף למאי דפשטינן התם דלא מחייב אלקיחה אא"כ אכלה בחצר הניזק כ' התוס' שם **'דבעינן לקיחה ואכילה בחצר הניזק** אעפ"י שאין טעם בדבר זה מה צורך באכילה אלא דגזה"כ הוא', ומשמע מפשטות דבריהם דלא סגי באכילה גרידא בחצר הניזק אלא בעינן גם לקיחה מחצר הניזק כדי להתחייב, וכ"כ בדעת התוס' שם **ביש"ש פ"ב דב"ק סימן י"ג** [והוכיח כדבריו מדלא כ' התוס' שם דהאבעיא היא כשהיו הפירות ברה"ר ונטלתם לרשות הניזק ואכלתם שם ולמה הוצרכו לפרש דאבעיא היא כשדחפם חש"ו או גוי לתוך פיה, ומשמע דבכה"ג שהיו הפירות ברה"ר פשיטא דפטור אפילו אם האכילה היתה בחצר הניזק], וכ"כ בדעת התוס' **בביאורי הגר"א על שו"ע חו"מ סימן שצ"א סקכ"ג ובחזון איש חו"מ ב"ק סימן ב' סק"י.**

ואמנם מהלך זה תמוה מאוד לכאו', דהא **בתוס' בדף כ"ג. שם ובשיטמ"ק בשם תלמיד רבינו פרץ שם** מפורש לכאו' דלהצד דפי פרה כחצר הניזק דמי יש לחייב אף כשהושיט אדם לפי הפרה דליכא כלל 'לקיחה' אלא אכילה, וצ"ל דב' דרגות איכא ב'לקיחה', דודאי כדי לחייב 'מחמת הלקיחה' עצמה ללא אכילה אין לחייב אא"כ הבהמה עצמה אכלה ולא כשהושיט אדם לתוך פיה, אבל היכא דאיכא 'אכילה' לחייב עלה הדבר תלוי, דאם הפירות היו מונחים מתחילה בחצר הניזק חשיב פשיעת בעל הבהמה לגבי פירות הללו אם יושיטם אדם בתוך פיה ומתחייב על ה'אכילה', אך אם היו ברשות הרבים אין בכלל פשיעת הבעלים לגבי פירות הללו ופטור אפילו אכלתם ברשות הניזק, ועי' כעין זה **בחזון איש שם,** והדברים צ"ב רב אך מוכרחים בד' **תלמיד רבינו פרץ** **הנ"ל** שכ' בהדיא דלא מחייבינן על לקיחה מרה"ר ואכילה ברה"י [ולאידך גיסא מפרש בדף כ"ג כד' התוס' דהאבעיא התם הוא לגבי דחף אדם הפירות לתוך פיה דליכא לקיחה אי מחייבינן על האכילה לחודה עיי"ש], והשי"ת יאיר עינונו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות.

**[אשכול ב']:** אכן **ברשב"א בדף כ. בד"ה מתגלגל מהו בשם התוס'** 'אלא הכי קא מבעיא ל\יה כיון שאילו לא נטלתן היה סופן לנוח ברשות הרבים הרי זה כאילו נטלתן **ואכלתם** ברשות הרבים', ומפורש בהדיא בדבריו דהצד לומר דמתגלגל חשיב כברשות הרבים אינו רק לגבי ה'לקיחה' כד' רבינו פרץ הנ"ל אלא גם לגבי 'האכילה', והרשב"א באמת מוכרח לפרש כן, דהא דעת **הרשב"א בדף כ"ג: בד"ה דאי כחצר המזיק** בדין כלב שנטל חררה דאיירי כשלקח החררה שלא מרשות בעל החררה [אלא מרשות בעל הגחלת דמוקי לה בגחלת דחד וחררה דחד] והרי בהדיא דמחייבינן על אכילה בחצר הניזק אפילו כשהלקיחה היתה מחצר דאחר, ולפי"ז אין הרשב"א יכול לפרש כד' רבינו פרץ הנ"ל דהצד דמתגלגל יהיה כרשות הרבים היינו כלפי הלקיחה דהא לא איכפ"ל במה שהלקיחה היתה מרה"ר אם האכילה היתה בחצר הניזק, ולכן הוכרח לפרש דמחמת דסופו להתגלגל לרה"ר חשבינו דאף 'האכילה' הייתה ברה"ר.

וכ"כ בהדיא **בחידושים** המיוחסים **לתלמיד הרשב"א והרא"ש בדף כ"ג [סוף ד"ה מדאמר] בשם הרא"ש** דהאבעיא בסוגיין 'מי אמרינן דכיון דפירות מתגלגלין לרה"ר ושם היה סופן לנוח והבהמה יוצאת אחריהן ואכלתן שם כמאן דשקלתינהו ברה"ר וכמאן דאכלתינהו ברה"ר דמי' ומסיק 'אבל אם נטלה הבהמה פירות מרה"ר ואכלתם בחצר הניזק חייב לשלם' וכ' שכן דעת **הרמ"ה והראב"ד** עיי"ש, וכן צ"ל לפימש"כ **הט"ז בשו"ע חו"מ סימן שצ"א ס"ז** בדעת התוס' דלא כד' **היש"ש הנ"ל** [אלא אדרבה אפי' להצד דהושיט אדם בתוך פיה פטורה אם לקחתם מרה"ר ואכלתם ברה"י חייבת עיי"ש], ולפי"ז בע"כ צ"ל דבמתגלגל מרה"י לרה"ר ויעכבתן ואכלתן מספקינן דילמא דאף 'האכילה' חשבינן לה שהייתה ברה"ר.

ושיטה זו צ"ב רב מסברא, דאם כשהבהמה לקחה הפירות מרה"ר ואכלתם בחצר הניזק חייבת, איזה צד יש לומר דבמה שעיכבתם ואכלתן ברשות הניזק שתיפטר, דלו יהיה דמחמת שסופן להתגלגל ברה"ר חשבינן להו כאילו הם כבר ברה"ר הרי מ"מ הרי אכלתן ברשות הניזק ולמה גרע מהביאה הפירות מרה"ר לרשות הניזק וצע"ג [ועי' מה שביאר בזה **במנחת שלמה בדף כ.** והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות].

**[אשכול ג']:** **בשלטי הגיבורים בסוגיין** הק' על פירוש תוס' והרא"ש הנ,ל, דהכא הוי איבעיא דלא איפשיטא אי חשבינן לפירות כמונחים ברה"ר, ולהלן **בדף י"ז:** פשיטא לן בדין זרק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל דהשני פטור והראשון חייב משום דבתר מעיקרא אזלינן וכבר נחשב הכלי כשבור מיד כשנזרק ואלמא דאזלינן בתר מה דעתיד להיות, **וביש"ש פ' כיצד הרגל סימן י"ג** כ' דצריך לחלק דלגבי מה שהכלי נחשב כ'שבור' אזלינן בתר מה שעתיד להיות בסוף, אבל לקבוע היכן הכלי 'מונח' בזה אבעיא לן אי אזלינן בתר מה שעתיד להיות, ועי' עוד מ"ש **בפלפולא חריפתא על הרא"ש שם ובאבן האזל פ"ג מנזקי ממון ה"ד אות י"ב ובמנחת שלמה בדף כ. ובחידושי רבי נחום אות ע"ח.**

**.**

**[ג]: שיטת רבינו חננאל והרמב"ם**

**בפירוש רבינו חננאל בדף כ.** מפרש בפי' האבעיא דמתגלגל 'כגון דקאי ברשות היחיד ומתגלגל ואתי מרשות הרבים לרשות היחיד, בתר עקירה אזלינן ופטור או בתר הזיקה וחייב', **וברמב"ם פ"ג מנזקי ממון ה"ד** 'בהמה שהיתה עומדת ברשות הניזק ותלשה פירות ברה"ר ואכלתן ברשות הניזק, הרי הדבר ספק, לפיכך אינה משלמת אלא מה שנהנית, ואם תפש הניזק אין מוציאין מידו שהרי ברשותו אכלה', **ובהשגות הראב"ד שם** כ' דגי' הרמב"ם 'ומתגלגל מרשות הרבים לרשות היחיד' וכ' ע"ז 'והיא מיושרת מן הגירסא שלנו'.

**[אשכול א' דעת הרמב"ם לפי' המ"מ]:**

**וברמב"ם שם הלכה ה'** 'כלב שנכנס לחצר ונטל פת או בשר והוציאן לרה"ר או לחצר אחרת ואכלן שם מה שנהנה משלם', **ובמגיד משנה שם בה"ד** כ' 'דעת רבינו ז"ל דהיכא דלקיחת הדבר ברשות אחת ואכילתו ברשות אחרת הולכין אחרי רשות שהאכילה שם כ"ז שהוא להקל על המזיק', וכ' דמקורו של הרמב"ם הוא מד' הגמ' **בדף כ"ג.** בדין כלב שנטל חררה דאם נטל מרשות בעל החררה ואכל בגדיש דעלמא פטור דבעינן וביער בשדה אחר וליכא, וזהו האופן שפסק בה"ה דאם האכילה היתה ברה"ר או בחצר שאינה של שניהם פטור אע"פ שהלקיחה היתה מרשות הניזק, ובאבעיא דמתגלגל גורס הרמב"ם דמתגלגל מרשות הרבים לרשות הניזק ומפרש לה שהבהמה נטלה מרשות הרבים ואכלה ברשות הניזק, ומזה יצא לו דלענין האכילה פשיטא דאינו חייב אא"כ היתה ברשות הניזק כמבואר בדף כ"ג הנ"ל, ולענין הלקיחה אבעיא הוי שמא סגי באכילה ברשות הניזק אע"פ שלקחה מרה"ר או דבעינן נמי לקיחה מרשות הניזק.

והנה מד' המ"מ הנ"ל בדעת הרמב"ם מבואר לכאו' דאף בלקיחה גמורה מרה"ר היינו שהבהמה כולה היתה ברה"ר ולקחה משם פירות והלכה לרשות הניזק ואכלתם שם הוי אבעיא דלא איפשטא , אמנם **באבן האזל ע"ד הרמב"ם הנ"ל** הק' ע"ז דמד' הרמב"ם משמע דכל הספק הוא דוקא בכהא"ג שהבהמה עומדת ברשות הניזק ונטלה הפירות מרה"ר ואכלתם שם, אבל אם הבהמה כולה ברה"ר ולקחה הפירות והלכה לרשות הניזק ואכלתם שם משמע דפטור.

**ובחידושי רבי נחום אות ע"ט** כתב לבאר עפ"י יסוד האחרונים דב' פטורים איכא בשו"ר ברה"ר, א. משום גזה"כ דבעינן שההביעור יהיה ב'שדה אחר', ב. כסברת **הרי"ף בריש מכילתין** דשו"ר ברה"ר פטורין משום דאורחייהו [וכבי' **הרא"ש בפ"ק ס"א** משום שאין הבעלים יכול להלך אחריהם תמיד ולשמרם],ולכך כשהיתה הבהמה כולה ברה"ר מקום שאין הבעלים צריך לשומרה ולקחה משם פירות פטור מסברא גם על אכילתם ברשות הניזק, ודוקא כשהבהמה עומדת כולה ברשות הניזק שהוא מקום שצריך הבעלים לשומרה שם וגם האכילה היתה ב'שדה אחר' בזה קמבע"ל אם מ"מ יש פטור מצד זה שהניזק הניח פירותיו במקום שאין לו שם רשות או שאין פטור מצד זה גרידא עיי"ש.

**[אשכול ב': דעת הרמב"ם לפי' הגר"א]:**

**ובביאורי הגר"א על שו"ע חו"מ סי' שצ"א סקכ"ג** כ' בבי' הרמב"ם שנפסקו **בשו"ע שם סי"ב** 'וס"ל כתוס' דשניהם [גם הלקיחה וגם האכילה] ברשות הניזק בעינן, אלא כיון דקיי"ל פי פרה כרשות הניזק ר"ל אם עומדת ברשות הניזק, הכא נמי כיון דעומדת ברשות הניזק שדינן הפה בתר גופה או לא', והיינו דהגר"א דייק מד' הרמב"ם כנ"ל דמשמע מדבריו דכל הספק הוא דוקא כשעומדת ברשות הניזק ונוטלת מרה"ר לרשות הניזק אבל כשעומדת לגמרי ברשות הרבים ולקחה משם לרה"נ משמע דודאי פטורה, ולכן מפרש הגר"א דבי' ספק הגמ' אינו אי סגי באכילה ברשות הניזק או בעינן גם לקיחה מרשות הניזק, דהא פשיטא 'דס"ל כ**תוס'** **בדף כ"ג. ד"ה תפשוט** דשניהם גם לקיחה וגם אכילה ברשות הניזק בעינן', אלא דהבעיא הוא אם בכהא"ג שגופה ברשות הניזק וראשה נכנס לרה"ר ליטול הפירות אי שדינן ראשה בתר גופה וממילא נחשב שהלקיחה נעשית כשהבהמה בחצר הניזק או דלא שדינן ראשה בתר גופה וממילא נחשב שמעשה הלקיחה היה ברה"ר.

ומבואר בד' הגר"א חידוש עצום, דהא דבעינן 'לקיחה' מרשות הניזק אין זה 'מצד הפירות' דבעינן שיהיו ברשות הניזק בשעת לקיחתם, אלא 'מצד הבהמה' דבעינן שלא רק את 'מעשה האכילה' תעשה כשהיא ברשות הניזק אלא אף את 'מעשה הלקיחה' תעשה כשהיא ברשות הניזק, ולכן בכהא"ג שפשטה ראשה מרשות הניזק לרה"ר אי שדינן ראשה בתר גופה ונחשבת ככולה ברשות הניזק בשעת לקיחת הפירות נחשב שה'לקיחה' היתה בחצר הניזק אף שהפירות מונחים ברה"ר, ולכאו' ביאור הדברים הוא, דה'לקיחה' נחשבת ל'תחילת מעשה הנזק' ולכך כשהם שה'אכילה' שהוא עיקר מעשה הנזק צריך להיות בשדה אחר' כך ה'לקיחה' שהוא תחילת מעשה הנזק צריך להיות בשדה אחר.

[אמנם יש לתמוה בד' הגר"א, שהרי השוה ד' הרמב"ם לשיטת התוס', **ובתוס' בדכ"ג. הנ"ל** הרי מפורש דלמאי דקיי"ל דפי פרה כחצר הניזק דמי לא בעינן כלל 'מעשה לקיחה' ע"י הבהמה כדי לחייבה אלא אף כשהושיט חש"ו או נכרי לפיה ברשות הניזק חייב הבעלים, ובע"כ דמ"ש התוס' שם דבעינן 'לקיחה ואכילה' ברשות הניזק כוונתם בהא דבעינן 'לקיחה' מרשות הניזק מצד 'מקום הנחת הפירות' שאם הפירות מונחים ברה"ר הרי זה סיבה לפטור כיון שהפירות מונחים במקום שלניזק אין רשות להניחם, וא"כ אין שום סברא לחייב אף כשגוף הבהמה עומד ברשות הניזק בשעת לקיחה, וצע"ג].

ויש לעיין בד' הגר"א, דאם הצד לחייב בכהא"ג הוא דאמרינן דראשה נגרר בתר גופה ולכך נחשב שמעשה ה'לקיחה' היה כשהבהמה ברשות הניזק, א"כ מה"ט נחייב אף כשבשעת האכילה אכלה באופן זה כשראשה ברשות הרבים וגופה ברשות הניזק, ובגמ' הרי מפורש דהספק הוא 'במתגלגל' שלפי' הרמב"ם איירי כשהבהמה גלגלה הפירות לרשות הניזק, וכן בד' **הרמב"ם הנ"ל** כ' בהדיא: 'בהמה שהיתה עומדת ברשות הניזק ותלשה פירות ברה"ר ואכלתן ברשות הניזק' ומפורש דצד החיוב הוא דוקא כשהאכילה היתה כשראשה ג"כ ברשות הניזק, ועי' **בחזון איש ב"ק סימן ב' סק"י** שפי' בד' הרמב"ם דאה"נ דהאבעיא היא גם בכהא"ג שראשה ברה"ר בשעת 'אכילה' דאי שדינן ראשה בתר גופה נחשב שהאכילה היתה בחצר הניזק עיי"ש, ודבריו דחוקים מאוד בד' הגמ' ובל' הרמב"ם.

**ובאבן האזל ע"ד הרמב"ם שם** מבאר בדברי הגר"א בדעת הרמב"ם, שיש שני דינים בדין חיוב שן ורגל ופטורן ברה"ר, דבעינן 'ושלח את בעירה' ל'שדה אחר' ובעינן 'וביער בשדה אחר', והא דבעינן שה'לקיחה' תהיה כשהבהמה בחצר הניזק הוא מדינא ד'ושילח את בעירה' שאם המזיק נמצא בשעת הלקיחה בחצר הניזק נחשב שיש כאן פשיעה בשילוח הבהמה, דכיון שה'לקיחה' היא תחילת ההיזק מתקיים דינא דושליח לשדה אחור במה שהבהמה נמצאת בשעת הלקיחה בחצר הניזק, אבל כלפי הדין ד'ובער בשדה אחר' בעינן שה'ביעור' היינו הנזק עצמו יהיה בשדה אחר וזה תלוי ב'מקום הפירות' דבעינן שיעמדו במקום חיוב בשעת ביעורם ולכן אין חיוב אלא כשהבהמה הכניסתם לרשות הניזק ואכלתם שם עיי"ש בדבריו העמוקים

**ובחזו"א שם ובאבהא"ז שם** תמהו ע"ד הגר"א בבי' ד' הרמב"ם, מדינא דאילפא **בדף כ.** דמחייבינן ליה בפשטה צווארה ואכלה מע"ג חברתה והרי דמחייבינן ליה כשראשה בשעת אכילה ע"ג חברתה שהוא כרשות הניזק אעפ"י שגופה עומד ברה"ר, וכן מדין מחזרת מצידי הרחבה דמחייבינן ליה אליבא דרב **בדף כ"א.** ואעפ"י שגופה כולו עומד ברה"ר, ואלמא דבתר רישא אזלינן.

**ובאבן האזל שם** מבאר לפי דרכו, דהא דבעינן ד'הלקיחה' תהיה מרשות הניזק כדי לקיים 'ושילח לשדה אחר' היינו דוקא כאשר בשעת תחילת הנזק [דהיינו השילוח] הבהמה עושה מעשה שהוא כי אורחה לגמרי דע"ז אין הבעלים מחוייב לשומרה כשהיא ברה"ר, אבל כשעושה מעשה שאינו אורחה לגמרי כמו קופצת בכהא"ג חייב הבעלים לשומרה ממעשה זה אף כשהבהמה ברה"ר אם רק הפירות הניזוקים הם בחצר הניזק עיי"ש בדבריו.

**ובביאורי סוגיות ב"ק סימן מ"ד סק"ה** כ' די"ל דדעת הגר"א בדעת הרמב"ם כדעת **הרמב"ן במלחמות בסוגיין** דהא דר' אושעיא פליג אאילפא ומחייב דוקא בקופצת היינו משום דבעינן שיסתלק גופה לגמרי מרה"ר בשעת אכילה, וכן הא דפליג שמואל ומחייב דוקא בשבקתה לרחבה וקמה בצידי הרחבה הוא מה"ט דבעינן שתצא מהרה"ר לגמרי בשעת הנזק, **והרמב"ם בפ"ד מנזקי ממון ה"ט** הרי פסק כשמואל דמחזרת פטורה ושם **בהלכה י'** פסק כר' אושעיא דאכלה מע"ג חברתה לא מחייבינן ליה אלא בקופצת וא"כ הרי באמת לשיטתו אזיל דלא אמרינן דראשה בתר גופה גריר, והביא שבאמת **בליקוטי הגר"א על הרמב"ם** מחפרש כן בדעת הרמב"ם בדין קופצת 'וכשהיא קופצת ואוכלת הוי כאילו כולה שם בחצר הניזק' וא"כ לשיטתו לק"מ.

אמנם לפי"ז ילה"ק לאידך גיסא, דלמאי דפטרינן פשטה ראשה בלא קופצת ומחזרת לצידי הרחבה בלא שבקתה לגמרי לרחבה, והפטור הוא בודאי ולא מספק [דהא בהנך דינא דפשטה צווארה ומחזרת לא מהני תפיסת הניזק] א"כ מוכרח מזה דאמרינן דראשה בתר גופה גריר הוא בתורת ודאי, ולמה לגבי פשטה צווארה מרשות הניזק לרה"ר ספיקא הוי אי אמרינן דראשה בתר גופה גריר וצע"ג והשי"ת יאיר עינינו בתורתו הק' ויראינו בה נפלאות.

ועיקר ד' הגר"א בשיטת הרמב"ם נסתרים לכאו' מד' **רבינו חננאל הנ"ל** [שגורס ומפרש בד' הגמ' כד' הרמב"ם ומשם מקור ד' הרמב"ם] שכ' בפי' צדדי הבעיא 'בתר עקירה אזלינן ופטור או בתר הזיקה אזלינן וחייב', והרי דהספק הוא אי אזלינן בתר ה'לקיחה' או בתר ה'אכילה' כמבואר בד' **המ"מ הנ"ל,** ולא כד' הגר"א דהספק הוא אי אמרינן דראשה בתר גופה גריר.

**[אשכול ג': דעת המחבר בשו"ע]:**

**בשו"ע חו"מ סימן שצ"א ס"ז** כ' המחבר 'ואם לקחה ברה"ר ואכלה בחצר הניזק יש מחייבים נזק שלם משום דפי פרה כחצר הניזק', ומקורו מד' **הטור שם בשם הרמ"ה** שמפרש דהאבעיא **בדף כ"ג.** בדין פי פרה אי הוי כחצר הניזק הוא לגבי אופן שלקחה מרה"ר ואכלה ברה"י דבכהא"ג דאין לחייב על הלקיחה שהיתה מרה"ר יש לחייב רק על האכילה ולכך אי פי פרה לא הוי כחצר הניזק פטור, ולמאי דקיי"ל דפי פרה כחצר הניזק חייב על האכילה לחודה בחצר הניזק אף שהלקיחה היתה מרה"ר.

ויש לתמוה ממש"פ **בשו"ע שם סי"ב** כד' **הרמב"ם הנ"ל** בפי' הבעיא דמתגלגל 'בהמה שהיתה עומדת ברה"ר ותלשה פירות מחצר הניזק ואכלתן שם הרי הדבר ספק', ולמאי דפ' המחבר בס"ז הנ"ל דאפילו לקחתם מרה"ר ואכלתן ברשות הניזק חייב כש"כ בכהא"ג שבשעת הלקיחה היה גופה ברשות הניזק שהוא חייב, **ובביאורי הגר"א שם בסקכ"ג** כ' באמת דהאי דינא דסי"ב אינו לפי שיטת הרמ"ה שהביא המחבר בס"ז עיי"ש, וכדבריו מבואר **בלבוש שם בסי"ב** עיי"ש.

אמנם **בסמ"ע שם סקכ"א** כ' ליישב 'הרי הדבר ספק וכו' ואע"ג דפסק המחבר לפני זה בס"ז דאם לקחה פירות ברה"ר והלכה ואכלה ברשות הניזק יש מחייבין נזק שלם, י"ל דזה שעומדת ברשות הניזק ועומדת ומושיטה ראשה לרשות אחר מחשב שנוי שאין דרך אכילתה בכך לכן הו"ל ספק משא"כ כשהלכה מרשות לרשות', ודבריו צ"ע, דאם כוונתו דבכהא"ג הו"ל שנוי גמור ונעשה לנזקי קרן ולכך פטור משום דפ"נ קנסא ולא מגבינן ליה בבבל, א"כ למה האבעיא דוקא בפשטה ראשה מרשות הניזק לרשות הרבים, אפילו בפשטה ראשה ממקום למקום ברשות הניזק הוי ג"כ אותו השנוי ויפטר, ואם כוונתו דאע"ג דאינו שנוי גמור דנעשה קרן מ"מ הוא סברא יותר לפטור כשאינו לגמרי ברשות הניזק, זה נגד ד' כל הראשונים דמפורש בדבריהם בסוגיא דקופצת ומחזרת דמה דלא הוי כי אורחיה לגמרי הוי אדרבה סיבה לחייב גם מדין שו"ר ברה"ר, וצע"ג, והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות.

**ובאבן האזל ע"ד הרמב"ם שם [אות ט']** כ' בישוב דעת המחבר, דיש תרי גווני של 'לקיחה' אופן אחד שע"י הלקיחה בפיה כבר נעשים הפירות אבודים, ואופן אחר שגוררת הפירות שלא בפיה מרה"ר לרה"י באופן שבביאתם לרה"י הם עוד פירות גמורים, ולפי"ז מבאר דהאופן של ס"ז שהוא מד' הרמ"ה איירי באופן שבשעת הכנסת הפירות לרה"ר הם עוד פירות גמורים וממילא נחשב כשמכניסתם עכשיו לתוך פיה לאוכלם כלקיחה חדשה הנעשית ברה"י ומחייבינן עלה, ומשא"כ ד' המחבר בסי"ב שמקורם בד' הרמב"ם הרי איירי בבהמה שתלשה הפירות בפיה וא"כ הרי הפירות אבודים בכניסתם לרשות הניזק ואין לחייבו באכילתם משום לקיחה חדשה, ובכהא"ג הוא דהוי ספק [אי סגי באכילה ברשות הניזק ולא בעינן לקיחה כלל כד' המ"מ הנ"ל, או דמספק"ל אי ראשה בתר גופה גריר כד' הגר"א הנ"ל עיי"ש שהאריך.

.

**נזקי צרורות**

בס"ד

**בהגדרת אופן המזיק דצרורות**

**להלן כמה מקורות מד' הגמ' בש"ס בבליןאופנים שהם נזקי גופו ומשלם נזק שלם ושהם נזקי צרורות ומשלם חצי נזק**

**[א]: בב"ק דף י"ז.** מהלכת ומנתזת צרורות מתחת רגליה משלמת חצ"נ, **ובדף י"ז:** מסקינן: לעולם כוחו כגופו דמי וחצ"נ צרורות הלכתא גמירי לה.

**[ב]: בב"ק י"ז:** תניא בברייתא, בהמה שהיתה מהלכת והזיקה באוכף או בשליף שעליה בפרומביא שבפיה בזוג שבצווארה וחמור במשאו משלם נזק שם.

**[ג]: בב"ק דף י"ז:** תרנגולין שהיו מפריחין ושברו כלים ברוח שבכנפיהן הרי זה נזקי צרורות ומשלם חצ"נ.

**[ד]: בב"ק י"ז:** קאמר רבא כל שבזב טמא בנזקין משלם נזק שלם, ואמרינן דרבא אתי לאשמועינן דעגלה המושכת בקרון והזיק הקרון עצמו את הכלים משלם נזק שלם.

**[ה]:** **בב"ק דף כ"ב.** מפורש בגמ' בכלב שנטל חררה והניחה ע"ג הגדיש דעל מקום חררה משלם נזק שלם [ולר"ל דמשלם חצ"נ איירי בדאדיי אדויי] עיי"ש.

**[ו]: בב"ק דף ב:** מפורש דקרן תלושה הוי בכלל תולדה דקרן, ולהס"ד דקרא איירי רק בקרן תלושה בו נאמר הדין בתורה דתם משלם חצי נזק ומועד משלם נזק שלם, ואילו לגבי צרורות דקרן מבואר בגמ' **בדף י"ז:** הוא אבעיא דלא איפשטא אם יש העדאה לצרורות, ולפי פירוש אחד ברש"י האבעיא הוא בצרורות משונים אם בהעדאתן משלם נזק שלם, ולא איפשיטא הבעיא, וכן רב אשי מבעיא ליה **בדף כ.** אם יש דין שנוי בצרורות לשלם בתמותו רביע נזק ולא איפשיטא האבעיא, ומדבקרן תלושה פשיטא לן דתם משלם ביה חצ"נ ומועד נז"ש מוכרח לכאו' דחשיב נזקי גופו ולא צרורות.

**[ז]: בדף מ"ד.** מבואר בגמ' דשור שהפיל את הכותל על האדם, אם הפיל הכותל והלך הכותל באוויר אל האדם פטור מכופר משום ד'צרורות נינהו', אבל אי 'קאזיל מיניה מיניה' ש'שגלגלו כל שעה עד שמפילו עליו' הוי נזקי גופו ולא צרורות ומשלם את הכופר כמבואר **בדף מ"ד: ובפירש"י שם**

**ענף א': שיטת התוס'**

**[אשכול א]: בתוס' בדף י"ז: בד"ה וחמור במשאו** 'אע"ג דכבר שנה בשליף שעליה איצטריך לאשמועינן, לפי שאין משאו של חמור מהודק ומחובר בו כבשאר בהמה וס"ד דלא הוי כגופו', ומשמעות דבריהם, דכדי שיהיה בכלל נזקי בעינן שיהיה הדבר שמזיק החמור על ידו 'מחובר לו' ועי"כ הוא 'כגופו', וכיון שחיבור המשוי לחמור אינו חיבור חזק לגופו סד"א שחיבור כזה לא משווי ליה להיות כגופו קמ"ל דמ"מ הוי כגופו, ובפשטות הכוונה דקמ"ל דאף חיבור כזה כמשוי לחמור סגי ביה לשוויי ליה להיות כגופו, וכן הבין בדבריהם בתחילה **בשיח השדה כלל ו' [דף קל"ח.ב. מדפי הספר בד"ה ובתוס']** וכ"כ **בחידושי רבי נחום פ' כיצד אות ו'**, ולמד הגר"נ מד' התוס' דסברי דדין צרורות שמשלם ח"נ אינו תלוי במה שהנזק הוי ב'כוחו' ואינו במעשה ישיר מבהמה, דהא אף אי לא נידון משוי החמור כ'גופו' מחמת חיבורו מ"מ ודאי דפעולת החמור ע"י משאו חשיב כמעשה ישיר של החמור ולא כמעשה של 'כוחו', ובע"כ דהתוס' סברי דגדרי צרורות אינו תלוי ב'מי' עושה הנזק – הבהמה או הכח, אלא ב'מה' ניזוק הדבר, וכדי להיות בכלל נזקי גופו לשלם נז"ש לא סגי בזה שהנזק הוא 'מעשה החמור' אלא בעינן שהנזק יהיה בגופו של החמור ממש, וכל שהחמור הזיק במעשיו ע"י דבר אחר חשיב כצרורות, ולכן כדי להחשיב הנזק הנעשה במשוי החמור כנזקי גופו בעינן לדין חיבורו לגוף החמור שמחמת כן הוא חשוב כגופו.

ולפי"ז צ"ע מאי שנא מ**אופן ה' הנ"ל בהקדמה** בכלב שנטל חררה דהוי נזקי גופו ולא צרורות, ומ**אופן ו' הנ"ל בהקדמה** בשור שהזיק בקרן תלושה דמפורש לכאו' דהוי נזקי גופו ולא צרורות, ומ**אופן ז' הנ"ל בהקדמה** בשור שהפיל את הכותל מיניה מיניה על האדם דחשיב נזקי גופו ולא צרורות, והרי החררה אינה מחוברת לגוף הכלב והקרן אינה מחוברת לגוף השור והכותל אינו מחובר לגוף השור ואא"פ להחשיבם כגופו ממש ומ"מ הוו נזקי גופו, וכן יש להק' ממש"כ **התוס' בדף י"ז: בד"ה כל שבזב טהור** דאין דמיון גמור בין הא דבזב טהור דהוי צרורות, דהא באופן דקנה בקומטו של זב והסיט בו הזב טהור 'ולענין נזקין אין חילוק', ומפורש בהדיא בדבריהם דבהמה שתזיק ע"י קנה שבקומטה משלם נזק שלם כדין נזקי גופה ואעפ"י שאין הקנה מחובר לגופה.

**ובשיח השדה שם** העלה במסקנתו, דאין כוונת התוס' כפשטות דבריהם דכדי להחשיבו נזקי גופו בעינן שיהיה הדבר שהזיקה בו מחובר לגופה וחשיב כגופה ממש מחמת חיבורו, דא"כ דהנידון הוא מחמת החשבת השליף והמשוי כגוף הבהמה מה הוזקקו התוס' למצוא חילוק דשליף ופרומביא וזוג מחוברים יותר חזק לבהמה מהמשוי לחמור, ולמה לא כ' התוס' חילוק אחר המפורש במס' שבת פ' במה בהמה יוצאה דכל 'תכשיט' המחובר לגופה הוי כגופה לענין שיוצאה בו בשבת, אבל משוי שאינו תכשיט לא הוי כגופה ואינה יוצאה בו בשבת, וא"כ אי לענין נזיקין בעינן שיהיה 'כגופה' כדי להחשיבו כנזקי גופה הרי בודאי שיש חידוש לומר שמשוי החמור הוי כגופה מחמת חיבורו לענין נזקין אעפ"י שאינו תכשיט ולא חשיב חיבור לענין שבת, ולמה הוצרכו התוס' לומר שהחידוש הוא מחמת חולשת החיבור לבהמה, ובע"כ דלענין נזיקין לא איכפ"ל כלל אי חשיב הדבר שהזיקה בו כחלק מגופה ואפי' אי לא הוי כחלק מגופה אם נעשה הנזק מיד עם פעולתה ללא שהוי זמן חייב נזק שלם, וכוונת התוס' דכיון דהמשוי אינו מחובר כ"כ לבהמה סד"א לומר שיהיה נחשב שהוי זמן בנזק הנעשה ע"י המשוי שהבהמה מנדנדת אותו ומטלטלת אותו ואחר נעשה הבהמה המשוי המטולטל עושה הנזק וא"כ הוי כצרורות, וע"ז קמ"ל דמ"מ הוי מחובר ונחשב שנעשה הנזק מיד במעשה הבהמה והוי נזקי גופה עיי"ש.

**[אשכול ב]: בתוס' דף י"ז: בד"ה זרק כלי מראש הגג** כתבו דהא דאמרי' בגמ' ד'בתר מעיקרא אזלינן' דנחשהב הכלי כשבור מיד עם זריקתו היינו דוקא בזורק הכלי עצמו, אבל בזורק חץ על הכלי אין הכלי כשבור עד שנשבר ע"י החץ 'דאי אזלינן הכא נמי בתר מעיקרא לא משכחת בצרורות חצי נזק'.

**ובקצוה"ח סימן ש"צ סק"א** [אחר שהוכיח משיטת כמה ראשונים דפליגי על התוס' וסברי דאף בזרק חץ אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן] כ': 'ומ"ש תוס' דא"כ לא משכח"ל צרורות נלענ"ד דאכתי אינו אלא כוחו, ואע"ג דכמאן דנשבר דמי כיון דאינו אלא ע"י כוחו הלכה דמשלם חצי נזק, וכמו בתרנגולים שהזיקו ברוח שבכנפיהם כיון דאינו אלא ע"י כוחו משלם חצי נזק', ולכאו' כוונתו כמ"ש **בחידושים** המיוחסים **לתלמיד הרשב"א והרא"ש שם** שחולק על התוס' וכתב דאף בזורק חץ אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן והכלי כשבור מיד, ומ"מ חשיב צרורות כיון שאין הבהמה נוגעת בגוף הכלי השבור בשעת שבירתו, וזהו מה שרצה הקצוה"ח ללמוד יסוד זה מדינא דתרנגולין שהזיקו ברוח שבכנפיהם ודו"ק, וכן פירש בד' הקצוה"ח בס' **ביאורי סוגיות סימן סק"א**.

ומד' התוס' שמפורש בדבריהם דאם הכלי כשבור מיד עם זריקת החץ הוי נזקי גופו, מפורש דאינם סוברים דהחילוק בין נזקי גופו לנזקי צרורות תלוי בנגיעת הבהמה בדבר הניזוק, אלא כל ש'מיד עם מעשיו' נשבר הכלי חשיב נזקי גופו ואפילו שאופן השבירה היה ע"י הצרור הנזרק, ומה שהוכיח הקצוה"ח מדינא דתרנגולין שהזיקו ברוח שבכנפיהם צ"ל להתוס' דהתם אינו נחשב שהשבירה 'מיד עם מעשיו' שמעשיו הם 'יצירת הרוח' והשבירה נעשית אח"כ ע"י הרוח, משא"כ אי נימא אף בזריקת חץ בתר מעיקרא והכלי מיד כשבור 'עם עשייתו מיד' חשיב שפיר נזקי גופו.

ולכאו' אין הדברים עולים יפה לפי הפירוש הפשוט בד' **התוס' בד"ה וחמור במשאו הנ"ל אות א'** דכדי שיחשב נזקי גופו בעינן שהדבר ששובר על ידו יהיה מחובר לגופו ויהיה נידון כגופו, דמפשטות דברים הללו משמע דסברי דגדר דין צרורות תלוי בנגיעת גוף המזיק בדבר הניזוק ודו"ק.

**ענף ב': שיטת הרא"ש**

**[אשכול א]: בפסקי הרא"ש פ' כיצד הרגל סימן א'** כ': 'בשליף שעליה בפרומביא שבפיה בזוג שבצווארה וכן כל דבר המחובר בגופה כגון עגלה מושכת בקרון והוליכה הקרון על הכלים ונשברו, או דליל שנקשר ברגל התרנגול ושיבר בו את הכלים דרך הילוכו הוי רגל ומשלם נזק שלם, אבל אם דבר המזיק אין מחובר לגוף הבהמה בשעה שמזיק הוא הנקרא צרורות', **ובסימן ב'** כ' **הרא"ש** [במתני' דדליל]: 'היה דליל קשור ברגלו או שהיה מהדס ושבר את הכלים משלם חצ"נ, ומוקי לה בגמ' בנקשר מאליו ובאדייה אדויי דהו"ל צרורות.....ודוקא באדייה אדויי, אבל אם הזיק התרנגול בדליל דרך הלוכו משלם נזק שלם דדבר המחובר לגופו כגופו דמי כמו עגלה המושכת בקרון'.

ובפשטות מפורש בד' הרא"ש דגדר נזקי גופה הוא דוקא כשמזיקה ע"י 'דבר המחובר לגופה', וגדר הדין נתפרש בדבריו בסימן ב' הנ"ל 'דדבר המחובר לגופו כגופו דמי כמו עגלה המושכת בקרון'.

וצ"ע בזה, [א]: מ**אופן ה' הנ"ל בהקדמה** בכלב שנטל חררה דהוי נזקי גופו ולא צרורות, ומ**אופן ו' הנ"ל בהקדמה** בשור שהזיק בקרן תלושה דמפורש לכאו' דהוי נזקי גופו ולא צרורות, ומ**אופן ז' הנ"ל בהקדמה** בשור שהפיל את הכותל מיניה מיניה על האדם דחשיב נזקי גופו ולא צרורות, והרי החררה אינה מחוברת לגוף הכלב והקרן אינה מחוברת לגוף השור והכותל אינו מחובר לגוף השור ואא"פ להחשיבם כגופו ממש ומ"מ הוו נזקי גופו.

[ב]: הרא"ש כ' דדליל הקשור ברגלי התרנגול הוי ממש כשליף שעליה וכל הנך המחוברים לגופו דכגופו דמי, ולכך אם הזיק בו התרנגול דרך הילוכו חייב בו נזק שלם, ודוקא בדאדיי אדויי הוי צרורות, וקשה דאי הטעם דכשהזיק בדליל דרך הילוכו חייב בו נזק שלם משום דהדליל המחובר לגופו 'כגופו דמי' ולפי המשמעות הפשוטה הכוונה דמחמת החיבור לגופו נידון הדלדיל עצמו כחלק מהתרנגול, א"כ אף באדיי אדויי אמאי משלם חצי נזק, ולמה לא נימא דהוי כמו שהתרנגול זרק את רגלו ע"ג הכלים ושברם דהוי נזקי גופו כיון דרגלו עצמו המשברת גופו הוא והכ"נ הדליל עצמו המשבר גופו הוא, [ובדומה לזה כ' **הרא"ש שם בסימן ב'** דאם הדליל שייך לבעל התרנגול חייב על מעשה הדליל נזק שלם דמצד הדליל הרי הוי נזקי גופו עיי"ש].

ובאמת מצינו יסוד זה מפורש בד' הראב"ד, דהנה **בחידושי הראב"ד בדף י"ז: בד"ה גמ' עגלה מושכת** וכו' כ': 'ואי קשיא לך, מ"ש עגלה מושכת בקרון מדלי קשור ברגלי התרנגול דמשלם חצי נזק, לא קשיא, התם לאו אורחיה הכא אורחיה, ומתני' לאו משום צרורות דכיון דקשור ברגלו כגופו הוא, אלא משום דמשונה', והנה בגמ' **בדף י"ט:** הרי מפורש דהא דמשלם על הדליל חצי נזק משום דאיירי בדאדיי אדויי, **ובפירש"י שם בד"ה אלא מתני'** כתב דאיירי שזרק התרנגול את הדליל ושיבר בו את הכלים וחייב חצי נזק משום דהוי צרורות, וכ"כ **הרא"ש הנ"ל בסי' ב',** ולכאו' תמוה בד' הראב"ד מאי קשיא ליה מהא דעגלה מושכת בקרון אהא דדליל, דבעגלה מושכת בקרון ששיברה בו דרך הילוכה הוי נזקי גופה אבל בדלדיל שזרקו התרנגול הוי צרורות, ואה"נ אם תזרוק העגלה את הקרון ותשבר ע"י זריקתה הוי צרורות, ואם יזיק התרנגול בדליל דרך הילוכו הוי נזקי גופו [כמ"ש **הרא"ש הנ"ל]**, ומוכרח בדעת הראב"ד דסובר דכיון דאמרינן 'דכיון דקשור ברגלו כגופו הוא' אין לעשותו לדין צרורות מחמת זריקתו, דהוי כאילו זרק התרנגול חלק מגופו על הכלי ושברו דודאי הוי נזקי גופו ומשלם נזק שלם, ולכן הוצרך לפרש דכוונת הגמ' 'בדאדייה אדויי' דמחמת כן הוי 'משונה' ומשלם חצ"נ כקרן תמה.

ולפי"ז צ"ע בדעת הרא"ש דג"כ כ' דהדליל הקשור לתרנגול הוי כגופו כיון דמחובר לגופו, אך בד' הגמ' 'בדאדייה אדויי' כ' כפירש"י דהוי צרורות ולכך הוא דמשלם חצ"נ, ועמד ע"ז **הב"ח בסי' ש"צ אות ג'** עמש"כ **בטור שם** בדין הדליל 'אם גררה ושברה דרך הילוכו הוי כגופו ומשלם נזק שלם, זרקה ושבר בו את הכלי משלם חצי נזק', וכ' הב"ח: 'כלומר דאם לא היה קשור בגופו אלא נטלו וזרקו, אי נמי אפילו קשור בגופו אלא בזריקתו נתלש מגופו והזיק הו"ל צרורות', אכן בסתימת ד' הרא"ש [והטור] בודאי קשה לאוקמי לדבריהם דהא דמשלם חצ"נ באדייה אדויי הוא דוקא כשהדליל נתלש ע"י הזריקה מהתרנגול והדק"ל.

[ג]: **בפסקי הרא"ש עבודה זרה פ' ר' ישמעאל סוף סי"ח כ': 'וכה"ג איתא** בפ"ב דב"ק דף י"ז: כל שבזב טמא בנזקין משלם נז"ש כל שבזב טהור בנזקין משלם חצ"נ, נ"מ לעגלה המושכת בקרון, והתם אי הסיט בקנה חייב, ולא אתא אלא לאוריי חצי נזק צרורות דומיא דזריקה דהכא', ומפורש בדבריו דבהמה שהזיקה ע"י קנה שבקומטה חייבת נזק שלם, וק' דהא קנה זה אינו מחובר לגופה ולא הוי כגופה, ולפי הגדרת הרא"ש הנ"ל דדוקא המחובר לגופה הוי כגופה ראוי להיות בכהא"ג כצרורות.

ועיין **בשיח השדה כלל ו' [עמ' קל"ז-ח מדפי הספר בד"ה גם בהרא"ש ובד"ה אולם במאירי]** שהאריך בשיטת הרא"ש, וכ' לבאר במהלך מחודש דאין כוונת הרא"ש לבאר דמחובר לגופו חשיב כחלק מגוף הבהמה, אלא כוונתו ד'הנזק נעשה בשעת פעולתה', 'והיינו דקרי ליה מחובר לגופה בשעת הנזק היינו שנוגע בהחפץ שמזיק בשעת הנזק ולא כצרורות שנתזין מרגליה ובשעת הנזק אין נוגעת בהם' ועיי"ש שהאריך, ולדרכו מיושבים הקו' הנ"ל, אך ל' הרא"ש בסימן ב' הנ"ל 'דדבר המחובר לגופו כגופו דמי' ק' קצת לפי דבריו ודו"ק.

**[אשכול ב]: בפסקי הרא"ש פ' כיצד סימן ב'** כ' 'ומסקינן דהתיזה ברה"י והזיקה ברה"ר חייב, ואע"ג דגבי דרסה על הכלי ונתגלגל למקום אחר ונשבר אסיקנא כרבא לעיל דבתר מעיקרא אזלינן' [ועיי"ש מה שתירץ], **ובקצוה"ח סימן ש"צ סק"א** למד מקושיית הרא"ש שחולק על **התוס' בדף י"ז: בד"ה זרק כלי הנ"ל** שכ' דדין בבתר מעיקרא אינו אלא כשזורק הכלי עצמו ולא כשזורק חץ על הכלי, אלא סובר הרא"ש דאף כשזורק חץ על הכלי אמרי' דבתר מעיקרא אזלי'.

והנה **התוס' שם** הוכיחו כשיטתם 'דאי אזלינן נמי הכא (בזריקת חץ) בתר מעיקרא לא משכחת בצרורות חצי נזק', ולשי' הרא"ש שסובר דאף בזורק חץ אמרי' דבתר מעיקרא אזלי' צ"ל דסובר כמ"ש **בחידושים** המיוחסים **לתלמיד הרשב"א והרא"ש בדף י"ט:** דאף דבזורק חץ אזלי' בתר מעיקרא והכלי נחשב כשבור מיד עם זריקתו מ"מ חשיב נזקי צרורות כיון שאין הבהמה נוגעת בגוף הכלי בשעת השבירה עיי"ש, וכן נראה מד' **הקצוה"ח הנ"ל** בדחיית ראיית התוס' לפי שיטת הרא"ש, ולכאו' עולה הדבר יפה ביותר לפי"מ דמשמע בד' **הרא"ש הנ"ל** דכדי לאפוקי מדין צרורות בעינן שהדבר שמזקת בו יהיה 'מחובר לגופה' ולהכי נידון 'כגופה', ומשמע דס"ל דלהגדרת 'נזקי גופו' ולהבדילו מ'צרורות' לא סגי בזה שהנזק הוא 'מעשה הבהמה עצמה' ולא 'מעשה הצרור' שנזרק על ידה, אלא בעינן שיהיה הדבר ניזוק 'בגוף הבהמה' [כהגדרת הגר"נ הנ"ל שאין החילוק 'מי הזיק' אלא 'במה נעשה הנזק', ולכך שפיר אמרינן דאף אי נחשב הכלי כשבור מיד עם זריקת החץ מ"מ לא הוי כנזקי גופה כיון שאין השבירה נעשה בהיתקלות גופה עם הדבר הנשבר ודו"ק.

**ענף ג': שיטת הרשב"א**

**[אשכול א]: הרשב"א בדף** **י"ז: בד"ה וחמור במשאו** כ' 'אע"ג דהיינו בשליף דתנא ליה איצטריך, לפי שאין משאו של חמור מהודק עליו כשליף שעל הבהמה וסד"א דכל כי האי לאו כגופיה דמי קמ"ל', והוא כד' **התוס' והרא"ש הנ"ל** דה'חיבור' הוא דמשווי ליה כגוף הבהמה, וק' ע"ז כדהקשינו על התוס' והרא"ש מ**אופן ה' הנ"ל בהקדמה** בכלב שנטל חררה דהוי נזקי גופו ולא צרורות, ומ**אופן ו' הנ"ל בהקדמה** בשור שהזיק בקרן תלושה דמפורש לכאו' דהוי נזקי גופו ולא צרורות, ומ**אופן ז' הנ"ל בהקדמה** בשור שהפיל את הכותל מיניה מיניה על האדם דחשיב נזקי גופו ולא צרורות, והרי החררה אינה מחוברת לגוף הכלב והקרן אינה מחוברת לגוף השור והכותל אינו מחובר לגוף השור ואא"פ להחשיבם כגופו ממש ומ"מ הוו נזקי גופו.

וכן קשה ממש"כ **הרשב"א בדף י"ז: בד"ה הא דאמר רבא** כד' **התוס' והרא"ש הנ"ל** דכללא דרבא דכל שבזב טהור בנזקין משלם חצי נזק לאו דוקא הוא 'דהא קנה בקומטו של זב והסיט בו את הטמא טהור ולענין נזקין אין חילוק', וקשה דהא קנה בקומטה של בהמה אינו מחובר לגוף הבהמה ואמאי חשבינן למה שהזיקה על ידו נזקי גופה.

ובד' הרשב"א יש להוסיף עוד להק' ממש"כ **הרשב"א בדף ו: בד"ה והא דקאמר שור יוכיח** בהא דאי' בגמ' שם על הא דילפי' כותל ואילן שנפלו והזיקו דחייב מבור ושור דמה לבור שכן שלא ברשות שור יוכיח, והק' הראשונים דלמ"ד תנא שור לרגלו חיובא דשור לא משכח"ל אלא כשהוא ברשות הניזק שלא ברשות, ותי' הרשב"א: 'וי"ל כגון שהיתה קורה מקצתה ברשות הניזק ומקצתה מוטלת ברה"ר ודרסה עליו ושברה כלים שברשות הניזק' ואח"כ כ' עוד תי' דמשכח"ל בחצר שהוא לשניהם לשוורים ולחד לפירות שהשור ברשות וחייב בו על השו"ר[[11]](#footnote-11) כפי גירסת **הרי"ף ורש"י בדף י"ד.** וכ' הרשב"א שכן גירסת רוב הראשונים עיי"ש, ואח"כ תי' 'וא"נ משום צרורות כגון שדרסה ברה"ר מוהתיזה ושברה ברה"י דאסיקנא לקמן בריש פ' כיצד הרגל מועדת דחייב משום צרורות', ומשמע בהדיא מל' הרשב"א דהאופן הראשון שכ' בענין דף ארוך אינו משום צרורות אלא הוי נזקי גופו וחייב נזק שלם, דדוקא באופן האחרון הדגיש 'משום צרורות', וכן נראה בהדיא מפשט דבריו, ממה שהקדים תחילה ב' תירוצים אחרים תי' אחד באופן שאינו מפורש בגמ' ותי' שני באופן שהוא תלוי בגירסאות בגמ' ורק בסוף הביא האופן דצרורות המפורש בגמ', וגם למה לא הסמיך ב' האופנים הללו של דף ארוף והתיזה מרה"ר והזיקה ברה"י שהם לכאו' אותו האופן, ונראה ברור דבתירוציו הראשונים רצה הרשב"א להביא 'יוכיח' כזה של 'נזקי גופו שחייב בו נזק שלם דאם היוכיח הוא מצרורות שחייבים בו רק חצי נזק שמא לא נוכל ללמוד חיוב נזק שלם על כותל ואילן [לפי שיטת ה**יש מן הגדולים** שהביא **הרא"ש בפ"ק סימן א'** דכל דילפינן משני מזיקין יש לו קולות שניהם אעפ"י דעיקר הילפותא הוא מא' מהם], ולכן הקדים מתחילה ב' אופנים של נזקי גופו ורק בסוף הביא התי' דמשכח"ל שור ברשות לענין צרורות ודו"ק, ולפי"ז דמשמע בהדיא מד' הרשב"א דבגוונא דדף ארוך חשיב כנזקי גופו יש להק' ע"ד הרשב"א הנ"ל שכ' דדינא דשליף שעליה שחייבת בו נז"ש הוא משום דמחובר לגוף הבהמה משווי ליה כגופה, דהא דף זה אינו מחובר לגוף הבהמה ואמאי הוי כנזקי גופו.

**[אשכול ב]: הרשב"א בדף י"ז:** כ': **'ירושלמי** היתה טבלא וזכוכית עליה דרסה ע"ג טבלא ונשברה הזכוכית על הטבלא משלם נזק שלם ועל הזכוכית משלם חצי נזק, היתה טבלא מונחת זו על גב זו דרסה על העליונה ונשברה התחתונה על העליונה משלם נזק שלם ועל התחתונה משלם חצי נזק', והנה דין זה הוא **בירושלמי פ"ב דב"ק ה"א,** ומד' הרשב"א שהביא דינים הללו בדרך פשיטות מבואר כד' **הפני משה על הירושלמי שם** שמפרש דדינים הללו כתבם הירושלמי בדרך פשיטות, ועי' **באבן האזל פ"ב מנזקי ממון הלכה י-י"א אות ג'** שהק' על הרשב"א והפ"מ דהא בירושלמי אי' 'ר' ירמיה בעי' ולא נפשט.

ובעיקר דיני הירושלמי שהעתיקם הרשב"א בפשיטות ומשמע בהדיא דס"ל כן להרשב"א אף בדעת הבבלי, ומבואר בזה בהדיא דגדר דין צרורות אינו תלוי בגדרי 'גופו' ו'כוחו' אלא כל שאין מגע ישיר בין הבהמה המזקת לדבר הניזוק חשיב כנזקי צרורות, יש לתמוה ע"ז מששה מקומות בד' הגמ' והרשב"א הסותרים לזה.

[א]: מד' הגמ' **בדף כ"ב. הנ"ל בהקדמה אות ה'**  בדין כלב שנטל חררה דבהניח החררה על הגדיש חייב על מקום החררה נז"ש, והרי דאף דהחררה אינה מחוברת לגוף הבהמה ואין מגע בין הבהמה או המחובר לה לדבר הניזוק מ"מ הוי כנזקי גופו, [ואולי יש לחלק בין החררה שתופסה הכלב בידו ולכך חשיבא כגופו לבין הטבלא שאינה תופסה בידו ולכך אינה כגופו], וכן הק' **בשיח השדה כלל ו' [עמ' קמ"ב. מדפי הספר ד"ה עוד נראה לע"ד].**

[ב]: מד' הגמ' **בדף ב: הנ"ל בהקדמה אות ו'** בדין בהמה שהזיקה בקרן תלושה דמבואר שם לכאו' דהוי בכלל נזקי גופה ואע"ג דאין הקרן מחובר לגוף הבהמה ואין מגע בין גוף הבהמה לדבר שהזיקה אותו, [ואולי יש לחלק בין הקרן שתופסה בידו ולכך חשיבא כגופו לבין הטבלא שאינה תופסה בידו ולכך אינה כגופו], וכן הק' **בשיח השדה כלל ו' [עמ' קמ"א: מדפי הספר ד"ה עתה אבוא].**

[ג]: מד' הגמ' **בדף מ"ד: הנ"ל בהקדמה אות ז'**  בשור שהפיל את הכותל וקאזיל מיניה מיניה עד שהרג בו את האדם דחייב בו את הכופר משום דהוי נזקי גופו ולא נזקי צרורות וכמבואר בגמ' שם, ותימה דאופן זה הוא לכאו' ממש כהאופן דב' טבלאות שהביא הרשב"א בשם הירושלמי דהוי כנזקי צרורות, [וכותל זה הרי אין השור תופסה בידו ורק דוחפו על האדם ומ"ש מהאופן דב' טבלאות], וכן הק' **באבן האזל פ"ב מנזקי ממון ה"י-י"א אות ג' ובשיח השדה כלל ו' [עמ' קמ"ב: מדפי הספר ד"ה ויש ליישב לדעת הרשב"א].**

[ד]: מד' **הרשב"א בדף י"ז: הנ"ל** דבקנה בקומטה של בהמה שהזיקה בו דחשיב כנזקי גופה ולא כצרורות, ואע"ג דקנה זה אינו מחובר בבהמה ונמצא שהזיקה שלא ע"י מגע ישיר בדבר הניזוק ומ"מ הוי כנזקי גופה, [ואולי יש לחלק דכיון דתופסת את הקנה בקומטה הוי כנזקי גופה ולא דמי לדיני הירושלמי בדרסה על הטבלא דאין תופסת את הטבלא בגופה].

[ה]: מד' **הרשב"א בדף ו: הנ"ל** דמבואר בדבריו דבדרסה על הדף וכלים תחתיו הוי כנזקי גופו וכמ"ש לעיל, וזה ממש אותו האופן של הירושלמי בב' טבלאות שכ' דהוי כנזקי צרורות.

[ו]: **ברשב"א בדף י"ז: בד"ה ובא אחר ושברו במקל** כ' דדינא דבתר מעיקרא אזלינן וחשיב הכלי כמנא תבירא מיד בזריקתו אינו אלא בזורק את גוף הכלי ולא בזורק עליו חץ, וכ' הרשב"א 'ותדע לך, דאל"כ אין לך צרורות כי אורחייהו, דמכיון שהתחילו צרורות להנתז הרי הוא כאילו שבר את הכלי', והביא כן **בשם התוס',** וכבר הבאנו לעיל ד' **החידושים** המיוחסים **לתלמיד הרשב"א והרא"ש שם** שדחה הוכחת התוס' דאף אי נימא דאף בזרק צרור הכלי כשבור מיד מ"מ הוי בכלל נזקי צרורות כיון שאין המזיק נוגע בגוף הכלי בשעת הנזק, ותמוה לפי"ז בד' הרשב"א שהעתיק ד' הירושלמי בב' טבלאות ומוכח דס"ל דאינו נחשב נזקי גופה אלא כשיש מגע בין המזיק לדבר הניזוק וא"כ למה כ' דאם הכלי כשבור מיד בזריקת הצרור לא משכח"ל נזקי צרורות, וכן הק' **בשיח השדה כלל ו' [עמ' קמ"ב. מדפי הספר ד"ה עוד נראה לע"ד].**

ורבותינו האחרונים האריכו טובא בשיטת הרשב"א ובדיני הירושלמי בענין הטבלא והטבלאות, עיין **בשיח השדה כלל ו' [עמ' קמ"ב. מדפי הספר ד"ה ויש לישב לדעת הרשב"א** ושם עוד אופן ליישב שיטת הרשב"א בד"ה **עוד יש ליישב ד' הרשב"א ובדף קמ"ג. מדפי הספר בד"ה עוד נלע"ד ליישב ד' הרשב"א** עוד אופן בישוב שי' הרשב"א], ועיין **בשיעורי נתיבות שלום סימן ח' אות א' וב'** שהאריך לבאר דהבבלי והירושלמי פליגי בגדר דין צרורות, ושם **באות ה'** האריך לבאר בשיטת הרשב"א שמשוה שיטות הבבלי והירושלמי, ועי' **במנחת שלמה בדף י"ז:** מש"כ בד' הירושלמי והרשב"א, ותן לחיכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

**[אשכול ג]: הרשב"א בדף י"ח.** כ' בהא דאמרי' בגמ' שם בדינא דתרנגולין שהיו מחטטין בחבל דלי ונפסק החבל ונשבר הדלי דמשלם נזק שלם, ומוכיחנן מינה **בגמ' שם** דבתר מעיקרא אזלינן והכלי נחשב כשבור מיד עם תחילת נפילתו דאי בתר תבר מנא אזלינן לא הוי אלא צרורות ומשלם ח"נ, ותי' רב ביבי בר אביי 'דקאזיל מיניה מיניה', והק' הרשב"א על **הרי"ף שם** שפסק לאוקימתא דרב ביבי בר אביי ואע"ג דפסק דבתר מעיקרא אזלינן, ותי' הרשב"א בדעת הרי"ף 'שהרב ז"ל פירש דהא דרב ביבי לאו לדחיה בעלמא אמרה אלא בדוקא אמרה.....דכל שאינו נוגע בדלי אלא שמחטט בחבל שמאוס בלישה ומתוך כך נפסק החבל ונשבר הדלי אי אפשר לשלם נזק שלם על הדלי, דכל שאינו פועל בגופו אינו אלא כצרורות, וכיון דקתני דמשלם נזק שלם על כרחינו דגופו נוגע בגופו של דליוהילכך בדאזיל מיניה מיניה הוא', ומפורש בד' הרשב"א דגדר דין נזקי גופו תלוי במה שהמזיק 'נוגע בדבר הניזוק' וללא נגיעה ממש בדבר הניזוק הוי בכלל נזקי צרורות, ועי' **בשיעורי נתיבות שלום שם אות ב'** שכ' דהרשב"א לשיטתו שהעתיק ד' **הירושלמי הנ"ל** אף לשיטת הבבלי, אכן תמוה ע"ז מששה מקומות **הנ"ל באשכול ב'** בד' הגמ' בבבלי ובד' הרשב"א גופו דבכה"ג הוי בכלל נזקי גופו אעפ"י שאינו נוגע המזיק בגופו בדבר הניזוק, ועי' **בשיעורי נתיבות שלום שם אות ו'** מש"כ בישוב שיטת הרשב"א.

**.**

בעזרת השם יתברך

**בענין כח כחו בצרורות וברציחה**

**בב"ק דף י"ט.** בעי רב אשי בכח כחו לסומכוס אי ככחו דמי ומשלם נז"ש, או לאו ככחו דמי ומשלם חצ"נ, מי גמיר הלכתא ומוקי לה בכח כחו או לא גמיר הלכתא

ובדין כח כחו אליבא דרבנן דסומכוס נח' הראשונים וג' שיטות בדבר, [א]: שיטת **הרא"ש בפסקיו בפ"ב סימן ב'** דכח כחו לרבנן ודאי ככחו דמי וחייב כצרורות ח"נ, והביא כן **בשם הרז"ה,** וכ"מ בד' **רבינו חננאל והרשב"א ותלמידי רבינו פרץ ותלמיד ר"ת בדף כ"ב.** [ב]: שיטת **התוס' בדף כ"ב.** נראה דסברי דכח כחו לענין רבנן תלוי באבעיא לסומכוס, ולצד דלסומכוס לאו ככחו דמי וחייב ח"נ לרבן פטור לגמרי, [וכ"מ בד' **הרא"ש הנ"ל בשם התוס'** בדין כלב שנטל חררה דלא סברי כדבריו], **[ג]:** שיטת **הריטב"א במכות דף ח.** דלרבנן כח כחו פשיטא דלאו ככחו דמי בין לגבי **רציחה ובין לגבי נזיקין.**

**[ענף א']: שי' הרא"ש ור"ח והרז"ה ורשב"א ורבנו פרץ ותלמיד ר"ת וריב"ש**

**אשכול א': בפסקי הרא"ש פ"ב דב"ק סימן ב'** כ' ד**הרי"ף** לא הביא בעיא זו משום דלא קיי"ל כסומכוס, אבל באמת נפק"מ מבעיא זו אף לרבנן, דמדאבעיא לן לסומכוס ש"מ דפשיטא לן דמעיקר הדין כח כחו ככחו דמי, ולרבנן חייב ח"נ בכח כחו כמו בכחו, ולהכי אבעיא לן אי סומכוס נמי גמר הלכתא ומוקי לה בכח כחו או לא גמר הלכתא כלל, אבל אי מעיקר הדין כח כחו לאו ככחו דמי ולרבנן הוא פטור לגמרי בכח כחו א"כ מאי מבע"ל לסומכוס, והא פשיטא דהלכתא לא בעי לחייב במקום שראוי לפטור ולא אתי הלכתא אלא לגרועי מחיובו, והביא שכן מבואר **בסוכה דף ו:** בהלכתא לגבי דפנות הסוכה דשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח שהלכתא לגרועי אתא, וכ' שקרוב לזה כ' בפי' **הר"ז הלוי ז"ל,** והביא מד' **התוס' בדף כ"ב.** בדין כלב שנטל חררה שלא פירשו כן.

**ובדף כ"ב.** בפלוגתא דריו"ח ור"ל בדין אשו אי חייב משום חיציו או משום ממונו, מקשינן אר"ל ממתני' דכלב שנטל חררה והדליק הגדיש דמשלם חצי נזק וש"מ דהאש הוי חיציו דכלב, ומשנינן דמתני' קאי אמקום גחלת והא דמשלם ח"נ היינו באדייה אדויי, וריו"ח מוקי לה בדאנחי אנוחי ועל מקום גחלת משלם נז"ש ועל שאר הגדיש חצי נזק כדין צרורות, **ובפירוש רבינו חננאל שם** כ' דריו"ח אמר 'אפילו' אנחה אנוחי, ומפורש בדבריו דגם באדייה אדויי משלם על הגדיש ח"נ, ואע"ג דכח כחו הוא, וש"מ דלרבנן כח כחו ככחו הוא ומשלם אף על כח כחו ח"נ, וכן מפורש **בחידושי הרשב"א שם בד"ה בשלמא** וכו' **ולר' יוחנן** וכו' דלריו"ח הכ"נ מצינן לאוקמי באדייה אדויי ומשלם על כל הגדיש חצ"נ, וכן מבואר **בשיטמ"ק שם בשם תלמידי ר"פ בד"ה ור' יוחנן אמר,** וכן מבואר **בתוס' תלמיד רבינו תם שם בד"ה ור' יוחנן,** וכן העלה **בשו"ת הריב"ש סימן שע"ה בד"ה ומה שתרצת** עיי"ש.

**אשכול ב': ובנחלת דוד בדף י"ט.** הקשה על שיטת הרא"ש, מהא דאיתא **במכות דף ח.** דבין לרבי ובין לרבנן ההורג בשוגג בכח כחוצ פטור מגלות, אלא דפליגי מה נחשב כח כחו עיי"ש, והרי מפורש דלגבי חיוב גלות על רציחה לא דיינינן לכח כחו דהוי ככחו, ומ"ש לענין נזיקין דפשיטא לן דכח כחו ככחו דמי.

**ענב א': ובהגהות הרש"ש במכות שם** עמד בזה וכ' דצריך לחלק בין חיובי נזיקין לחיוב רציחה, דאף דלגבי נזיקין כח כחו ככחו דמי לענין רציחה לאו ככחו דמי.

ועי' **בשיעורי ר' שמואל במכות אות של"א** שהביא כמה מקורות שמבואר בהם דאף מה דחשוב 'מעשה' לענין נזיקין אכתי לא חשוב 'מעשה' לענין חיוב רציחה, והביא שכ"מ **בשיטמ"ק ב"ק דף נ"ו. בשם הרא"ה** שכ' לגבי מקרב הדבר אצל האש דאעפ"י דבנזיקין מחייבינן ליה ברציחה הוא פטור, והוכיח שיש חילוק בין חיוב נזיקין לחיוב רציחה מהא דאי' **בב"ב דף כ"ב:** לגבי מניח סולם אצל השובך ובאה שם הנמיה ובהדי דמנח לה קפצה הוי בכלל גירי דיליה וחייב בתשלומין אם הזיקה [בגמ' שם מבואר כן לענין חיוב הרחקה אך הרא"ה מפרש דאף לענין חיוב תשלומין חשיב מעשיו], ואילו לגבי רציחה אי' **בב"ק דף כ"ג:** דאם השיך בו את הנחש למ"ד ארס נחש מעצמו הוא מקיא פטור המשיך, וע"כ דבנזקין אי חשיה 'גירי דיליה' מחייבינן ליה אף גרמתו, אבל ברציחה אינו חייב אלא במזיק בגופו או בכחו 'ואשו נמי למ"ד משום חיציו וחיציו ממש כחו גמור חשבינן ליה', והוכיח כן עוד הרא"ה מהא דאי' **בסנהדרין דף ע"ז:** בזורק אבן למעלה ונפלה למטה פטור ואילו לענין נזיקין ודאי חייב, וע"כ דאף מה שחשיב מעשיו לחייב בנזיקין אינו חשוב מעשיו ברציחה עיי"ש.

עוד הביא **בחידושי הגר"ש שם** שכ"מ **בחידושי הר"ן בסנהדרין שם** לגבי דינא דאשו משום חיציו דאעפ"י דלגבי חיוב נזיקין חשיב כאדם המזיק וחייב בד' דברים כדאי' **בב"ק דף כ"ג.** מ"מ לענין רציחה הוא פטור [ודלא כשיטת **התוס' בסנהדרין שם והרא"ה הנ"ל** ופשטות ד' הגמ' **בדף כ"ב:** דאף לגבי חיוב רציחה אמרינן דינא דאשו משום חיציו], והוכיח הר"ן כדבריו ממה שבנזיקין חייב בדינא דגרמי כאדם המזיק ולגבי רציחה הוא פטור בגרמי עיי"ש

ועוד הביא **בחידושי הגר"ש שם** מש"כ **ברבינו ירוחם נתיב ל"א** בהדין המבואר **בסנהדרין ע"ז:** דאם אתקיל עליה בידקא דמיא ונפלו עליו המים בכח ראשון חייב ובכח שני פטור, וכ' **בשם התוס'** דדוקא לענין מיתה יש חילוק בין כח ראשון לכח שני אבל לענין נזיקין אין חילוק עיי"ש.

**ענב ב':** ובעוד אופן כ' **בחידושי הגר"ש שם** דדוקא לגבי 'חיוב גלות' כח כחו לאו ככחו דמי, דמצינו אופנים דנחשב מעשיו לגבי חיוב רציחה במזיד ומ"מ לענין חיוב גלות פטור, וכמבואר **בגיטין דף ע: ובתוס' שם** לגבי שחט בו רוב סימנים דפטור מגלות דחיישינן שמא בלבלתו הרוח, וכ' **התוס' שם והרשב"א בב"ק דף כ"ז.** דהיינו דוקא לגבי חיוב גלות אבל לגבי חיוב מיתה ברוצח במזיד חייב אף בכהא"ג דבלבלתו הרוח עיי"ש.

**ענב ג':** ובעוד אופן כ' **בחידושי הגר"ש שם,** דהנה **במכות דף ז:** פליגי רבי ורבנן בפירוש הנאמר לגבי רוצח בשוגג: 'ונשל הברזל מן העץ', דרבנן סברי שנשל הברזל מקתו והרג, ורבי סבר שנשל הברזל מהעץ המתבקע והרג, ולרבנן אם נשל מהעץ המתבקע פטור, **ובדף ח.** אמר ר"פ דאם זרק פיסא לדיקלא ואתר תמרי ואזול תמרי וקטול באנו למח' רבי ורבנן, ואמרינן עלה דקמ"ל 'מהא דתימא ככח כחו דמי' ויפטר לרבי קמ"ל, **ובפירוש רבינו חננאל שם** כתב דלרבנן חשיב בכהא"ג כח כחו ולכך הוא פטור, ומוכרח מדבריו דלרבנן אף בנשל הברזל מן העץ המתבקע מה דפטור לרבנן הוא משום דחשוב כ'כח כחו' [דהא כל פלוגתייהו הוא דרבי ורבנן בהאי דינא], וכן הוא מפורש **ברמב"ם בפ"ו מה' רוצח הלכה ט"ו** דאם נשמט הברזל מן העץ המתבקע אינו גולה 'מפני שאין זה בא מכחו אלא מכח כחו', והנה בכהא"ג לגבי צרורות לכאו' בודאי חשוב כחו ולא כח כחו ולסומכוס חייב נזק שלם, וכן לפי"מ שכ' **בפירש"י במכות שם בדף ז: בד"ה מן העץ המתבקע** דאיירי כשניתז מכח התזתו על העץ קיסם וניתז למרחוק לכאו' פשוט דחשיב לגבי צרורות כחו ולא כח כחו, ולאידך גיסא, בהא דאמרינן בגמ' דבזרק פיסא לדיקלא ואתר תמרי לרבי לא חשיב כ'כח כחו' וחייב גלות, הנה לגבי צרורות בודאי חשיב בכהא"ג ככח כחו לכו"ע, ובע"כ דגדרי כ'כח כחו' לענין גלות הוא גדר מיוחד, וציין לד' **הרמב"ם שם** דמסיק 'מפני שאין זה בא מכחו אלא מכח כחו ונמצא כמו אונס' ומח' רבי ורבנן הוא דוקא לגבי הורג בשוגג דבאופן שאין מעשהו ישיר הוא מוגדר כאונס ולא כשוגג וזהו גדר 'כח כחו' המוזכר שם ואי"ז שייך לנידון דסוגיין עיי"ש.

**אשכול ג'**: **ענב א':** ולכאורה יש להביא ראיה ברורה לשיטת הראשונים הנ"ל דכח כחו לענין כל דיני התורה חשיב ככוחו, דהנה **בסנהדרין דף ע"ז:** קאמר רבא דאם זרק צרור בכותל וחזרה לאחוריה והרגה חייב מיתה ומסייעינן ליה ממתני' עיי"ש, והנה בכה"ג לענין צרורות לכאו' ודאי דחשיב ככח כחו, והרי מפורש לכאו' בהדיא דכח כחו לענין רציחה ברוצח במזיד חשיב מעשיו גמורים.

**ענב ב':** וכן הוא שיטת **התוס' בסנהדרין דף ע"ז. בד"ה סוף חמה לבוא** בהא דאי' **בסנהדרין דף ע"ז:** בזרק אבן ונפלה לתחת והרגה פטור ממיתה, והק' התוס' אמאי לא יתחייב מיתה משום דין אשו משום חיציו, ותי' בתי' הראשון דקאי למ"ד אשו משום ממונו, **ובחידושי רבינו דוד שם** חידש דבדבר שנופל מכובדו הטבעי אין חיוב אשו משום ממונו עיי"ש, **ובחידושי הר"ן בסנהדרין שם** חידש דדין אשו משום חיציו לא מהני להחשב מעשיו לחיוב משום רציחה עיי"ש, ומפורש בד' התוס' בתירוצם הראשון ורבינו דוד והר"ן בסנהדרין דאף כשהאש הופעלה ע"י כחו יש לחייבו בנזקין משום חיציו למ"ד אשו משום חיציו, והרי מפורש דלשיטתם כח כחו ברציחה במזיד חייב מיתה, [ומיהו בתי' השני כ' התוס' דבזרק אבן למעלה ונפלה לתחת פטור אף למ"ד אשו משום חיציו 'דדמי לכח כחו', וית' אי"ה בענף ג'].

**ענב ג':** ולפי שיטה זו צ"ל, דהא דאיתא **בסנהדרין דף ע"ז:** במאן דמתקיל בידקא דמיא ובאו מים ב'כח שני' פטור משום רציחה, האי 'כח שני' הוא נידון בפני עצמו ואינו שייך כלל ל'כח כחו', ד'כח כחו' ודאי חשיב מעשיו גמורים בין לענין נזיקין ובין לענין רוצח במזיד לחיוב מיתה.

**[ב]: שיטת התוס' [והרמב"ם]**

**אשכול א': ענב א': בפסקי הרא"ש פ"ב דב"ק סימן ב'** אחר שפירש שיטתו דבכח כחו לרבנן ודאי ככחו דמי וחייב ח"נ, כ' דהתוס' בפ"ב דב"ק [דף כ"ב.] בדין כלב שנטל חררה לא פירשו כן, וכוונתו לכאו' למש"כ **התוס' בדף כ"ב. [בד"ה ור' יוחנן בדאנחה אנוחי** 'לא מצי למימר בדאדיי אדוייה, דאי כח כחו לאו ככחו דמי על שאר כל הגדיש פטור', ונראה ברור מד' הרא"ש שפי' כוונת התוס' דקאו דבריהם על האבעיא דקמבעיא לן אליבא דסומכוס אי כח כחו ככחו דמי או לאו ככחו דמי, ומפרשי התוס' דלהצד דלאו ככחו דמי אליבא דרבנן הרי הוא פטור לגמרי.

וכן מבואר **בביאור הגר"א סימן ש"צ סקי"ג** דלפי דעת הרמב"ם והתוס' אליבא דרבנן ג"כ קאי האבעיאבכח כחו אי ככחו דמי, ומש"כ התוס' דלרבנן פטור היינו רק לפי צד האבעיא דלסומכוס לאו ככחו דמי ומשלם ח"נ לרבנן הוא פטור לגמרי, יעו"ש במה שהביא ראיה לשיטת הרא"ש מד' הגמ' **בדף י"ח.** דהאבעיא היא רק לרבנן ולא לסומכוס, ואח"כ כ' דתוס' והרמב"ם לא פירשו כן עיי"ש.

**ענב ב': וברמב"ם פ"ב מנזקי ממון הלכה י"ז** פסק בדין כלב שנטל חררה שאם 'היה מגרר' את החררה על הגדיש על מקום חררה משלם חצי נזק ועל שאר הגדיש פטור, ועי' **בהשגות הראב"ד שם, ובכס"מ שם ובב"י חו"מ סימן שצ"ב ס"א** שמפרש כוונת הרמב"ם ד'היה מגרר' היינו אדייה אדויי, ולכך על מקום גחלת חייב ח"נ משום צרורות ועל שאר הגדיש פטור משום דסבר כשיטת התוס' הנ"ל דאי כח כחו לאו ככחו לרבנן פטור לגמרי עיי"ש.

**ובלחם משנה ע"ד הרמב"ם שם** הק' ע"ד **הכס"מ הנ"ל,** דאם דעת הרמב"ם כהתוס' דהאבעיא אי כח כחו ככחו הוא אף אליבא דרבנן ולהצד דלאו ככחו פטור לגמרי, א"כ אמאי סתם הרמב"ם דעל שאר הגדיש 'פטור' והול"ל דהוא ספק ואינו משלם ואם תפס אין מוציאין מידו כשיטתו בשאר ספק ממון, ועיין **בחידושי ר' שמואל ב"ק סימן ט"ז אות ד'** מש"כ ליישב, [ועי' **בחידושי ר' שמואל שם אות ה'** שכ' די"ל מהלך מחודש בד' התוס', דאין כוונתם דהאבעיא אף לרבנן, אלא כוונתם דלרבנן פשיטא מילתא דכח כחו לאו ככחו דמי, אמנם פשטות לשון התוס' שכתבו **'דאי** כח כחו לאו ככחו על שאר הגדיש פטור לגמרי' משמע בהדיא דאף לרבנן קאי האבעיא, וכ"מ בהדיא **בביאור הגר"א הנ"ל** ודו"ק].

**ענב ג': ובים של שלמה פ"ב דב"ק סימן כ"א** כתב בכוונת התוס' דלא ככמו שהבין בדבריהם הרא"ש הנ"ל, דאף התוס' סברי דלרבנן ליכא אבעיא בכח כחו ומשלם ח"נ כמו כחו, ומש"כ התוס' דלהכי לא מוקי לה ריו"ח באדייה אדויי משום דאי כח כחו לאו ככחו על שאר הגדיש פטור, כוונתם להא דמייתינן **בדף י"ח.** הברייתא דר' אלעזר פליג אמתני' וסבר דבכלב שנטל חררה חייב על הגדיש נזק שלם ומושמינן לה כסומכוס דסבר דצרורות נז"ש משלם, וע"ז כ' התוס' דאי איירי באדייה אדויי א"כ על שאר הגדיש נמי משלם רק ח"נ לסומכוס להצד דכח כחו לאו ככחו דמי עיי"ש, וכן פירש **הב"ח בסימן שצ"ב ס"א** [וכ' דלפי"ז אין שום מקור בד' התוס' דבכח כחו לרבנן פטור ודלא כד' **הב"י הנ"ל].**

**ובמהר"ם שיף בדף כ"ב. ע"ד התוס' הנ"ל** תמה על דבריהם דא"כ העיקר חסר מן הספר והו"ל להתוס' לפרש דדוקא משום דר' אלעזר דפליג אמתני' אי אפשר לאוקמי באדייה אדויי, ועוד דהא התוס' כתבו 'דאי כח כחו לאו ככחו על שאר הגדיש **פטור'** ומשמע דפטור לגמרי, ולדבריהם הול"ל דחייב ח"נ אליבא דר' אלעזר, וכן הק' על דבריהם **בביאור הגר"א סימן שצ"ב סק"ב** עיי"ש.

**ענב ד': ובפסקי הרא"ש הנ"ל** הוכיח כדבריו, דאי נימא דלרבנן כח כחו אי לאו ככחו דמי פטור לגמרי, א"כ נמצא דלפי צד זה הלכתא לסומכוס לאוסופי קאתי דחייב על כח כחו חצ"נ, ובאמת הלכתא רק לגרועי אתי, דאל"כ אמאי אמרינן **בדף י"ז:** דכו"ע כחו כגופו דמי, הול"ל דכו"ע לאו כגופו דמי ואתי הלכתא לאוסופי ח"נ ובע"כ דהלכתא לגרועי אתי, והוכיח עוד מהא דאי' **בסוכה דף ו'** לגבי דפנות הסוכה דהלכתא לגרועי אתי, **ובפלפולא חריפתא על הרא"ש שם [אות כ']** תמה על ראייתו הראשונה, דאיך מצינן למימר 'דכו"ע' כחו לאו כגופו דמי דא"כ אמאי לסומכוס דלא גמר הלכתא משלם נזק שלם, ועי' מש"כ בזה **בנחלת דוד בדף כ"ב.** ועיי"ש שהק' על ראייתו של הרא"ש מדפנות הסוכה דהא בהדיא איתא **בסוכה דף ו:** לחד שינויא דס"ל לחד מ"ד דהלכתא לאוסופי אתא.

**ובחידושי ר' שמואל ב"ק סימן ט"ז אות ד'** כתב לבאר בשיטת התוס', דבאמת אף לשיטתם מצד עיקר הדין לולי ההלמ"מ ודאי דכח כחו הוי ככחו, ורק אחר דאתי ההלמ"מ וחידשה דצרורות ח"נ משלם גדר ההלכה הוא דבטילה ההלכה את שם המזיק ד'שור' מ'כוחו' וחידשה עליו שם מזיק חדש של 'צרורות' שמשלם עליו ח"נ, ועל חידוש זה של המזיק החדש ד'כחו' הוא שכ' התוס' דאי כח כחו לאו ככחו לרבנן פטור לגמרי, אבל לסומכוס דלא גמיר הלכתא אכחו ולהצד דכח כחו לאו ככחו דמי תחילת ההלכה הוי אכח כחו וא"כ הלכתא לגרועי אתא עיי"ש.

**אשכול ב': ענב א':** והנה לפי שיטת התוס' דכח כחו אבעיא הוא אף לרבנן אי ככחו הוי וחייב ח"נ או לאו ככחו ופטור לגמרי, ג"כ קשה מהא דמבואר **במכות דף ח. הנ"ל** דלגבי רציחה כח כחו לאו ככחו דמי, ומאי שנא לענין נזקין דהוא אבעיא דלא איפשיטא אי ככחו דמי, וצריך ליישב בא' מג' האופנים שנתבארו בעזהשי"ת **בענף א' אשכול ב' ענב א'** לפי שיטת הרא"ש.

**ענב ב':** אמנם על שיטת התוס' ק' טובא מהא דמבואר **בסנהדרין דף ע"ז: הנ"ל** בזרק צרור או כדור וחזרה לאחוריו והרגה את האדם במזיד חייב מיתה, ולכאו' בכהא"ג הא הוי ככח כחו ואמאי פשיטא לן דלענין רציחה חייב חצ"נ והא לענין נזקין אבעיא הוא ודילמא לאו ככחו הוי, ואולי יש לחלק בין אם אותו החפץ שזרק חזר בשלימותו לאחוריו דאז נחשב כחו ולא כח כחו, ודוקא אם הכלי שזרק התיז שבר ושבר כלי אחר נחשב כח כחו, ודוחק, [ולפ"ד **חידושי ר' שמואל הנ"ל באשכול א' ענב ד'** מיושב, דבאמת אף להתוס' בכל דיני התורה כח כחו ככחו דמי ודוקא בצרורות אחר שהפקיעה התורה דין כחו משם המזיק של שור הוא דאמרינן צד דלאו ככחו דמי ופטור לגמרי, אבל ברציחה דליכא הלכתא כח כחו ככחו דמי].

**ענב ג':** **ובחזון איש חו"מ ב"ק סימן ב' סק"ג** כתב פירוש מחודש בד' התוס', דאין כוונתם כלל לאבעיית 'הגמרא' בדין כח כחו אי ככחו דמי, דודאי בכהא"ג שכוחו הפעיל כוח ממש ובהא הוא דקא מבעיא לן אליבא דסומכוס אליבא דרבנן הוי ככחו ממש וחייב חצ"נ וכל האבעיא רק לסומכוס אי מוקמינן הלכתא לגרועי בכח כחו וכמש"כ הרא"ש, וכוונת התוס' הוא למש"כ **התוס' בסנהדרין דף ע"ז. בד"ה סוף חמה לבוא** במה שהק' שם בהא דאמר רבא **בדף ע"ז:** בזרק צרור ונפלה לתחת פטור ממיתה ואמאי לא יתחייב על נפילת הצרור מדין אשו משום חיציו, ובתי' הראשון כתבו דאה"נ למ"ד אשו משום חיציו חייב, ובתי' השני כתבו דאף למ"ד אשו משום חיציו פטור 'דדמי לכח כחו' וכוונתם דוקא בכהא"ג שכחו הפעיל כח טבעי דאז אין לחייבו מדין אש [וכן בשאר האופנים שכ' התוס' שם], וזמש"כ בב"ק 'דאי כח כחו לאו ככחו' כוונתם להתי' השני שכתבו בסנהדרין דאם כחו מפעיל אש אינו חייב בו משום חיציו, והכ"נ אם הכלב הפעיל בכחו הדלקת אש אין לחייבו משום חיציו דכלב עיי"ש.

והנה לפי דבריו מיושב משה"ק על התוס' מהא **דסנהדרין דף ע"ז: הנ"ל** דלפי דבריו בכהא"ג שכחו הפעיל כח ממש ודאי דאמרינן דהוי ככחו וכנ"ל, אמנם מלבד שדבריו הם נגד הבנת הרא"ש הנ"ל בד' התוס' שכ' בהדיא דלשיטתם בכהא"ג דמבעיא לן לסומכוס דלאו ככחול רבנן פטור וכנ"ל, הנה ודאי דוחק גדול דמ"ש התוס' '**דאי כח כחו לאו ככחו דמי'** אין כוונתם לספק הגמ' בב"ק אלא למה שנסתפקו התוס' בסנהדרין.

**[ג]: שיטת הריטב"א [והשואל בשו"ת הריב"ש]**

**אשכול א': ענב א': הריטב"א במכות דף ח. בד"ה אלא כח כחו לרבי** כתב בהא דאמרינן התם דאם שדא פיסא בדיקלא ואתר תמרי וקטיל נפשא באנו למח' רבי ורבנן, ומקשינן 'ואלא כח כחו לרבי [דפטור] לרבי היכי משכח"ל, וכ' ע"ז הריטב"א דאי"ז בדרף קושיא דהא לא אשכחן לרבי דקאמר מידי בכח כחו, אלא דבעינן לברורי לה 'משום דכו"ע כח כחו לאו ככחו דמי כדאיתא בפ"ק דב"ק וכן בפרק הנחנקין', ומבואר בד' הריטב"א שהבין דהא דאמרינן בסוגיא דמכות דכח כחו לאו ככחו לענין גלות הוא כלל בכל דיני התורה דכח כחו לאו ככחו, וכ' שכן מבואר בפ"ק דב"ק ובסנהדרין דף ע"ז.

ועי' **בשיעורי ר' שמואל מכות אות ש"ל** שכ' דצריך להגיה בדבריו '**בפ"ב** דב"ק' וכוונתו להא דמבע"ל אליבא דסומכוס אי כח כחו ככחו דמי או לאו ככחו דמי, אך הק' דאם לזה כוונתו הוי ראיה לסתור, דהא מבואר בגמ' דיש צד דכח כחו לסומכוס ככחו דמי ומשלם נזק שלם, ועיין **בשו"ת הריב"ש סימן שע"ח ד"ה ומה שתרצת** שמבואר שם שהשואל רצה לפרש דהאבעיא היא רק אליבא דסומכוס אבל לרבנן פטור לגמרי, והא דקמבע"ל אליבא דסןמכוס היינו כדי לקיים ההלכתא, והריב"ש הק' ע"ז דא"כ הו"ל למבעיא אי כח כחו לסומכוס פטור לגמרי לסומכוס כמו לרבנן או שהוא חייב ח"נ לאוקמי הלכתא, ובגמ' הא מבואר דהאבעיא הוא אם בכח כחו 'ככוחו דמי' וחייב נזק שלם לסומכוס או פטור לגמרי וצע"ג.

**ענב ב':** ומש"כ הריטב"א להוכיח כדבריו מסנהדרין דף ע"ז צ"ע כוונתו, ועי' **בחידושי ר' שמואל שם** שכ' דכוונתו להא דאי' **בסנהדרין דף ע"ז:** באתקיל עליה דידקא דמי ובאו עליו המים ב'כח שני' פטור, ומפרש הריטב"א דגדר 'כח שני' היינו 'כח כחו'.

ויל"פ דכוונת הריטב"א להא דאי' **בסנהדרין דף ע"ז:** בזרק צרור למעלה ונפלה לתחת דפטור ממיתה משום רציחה, **והתוס' בדף ע"ז. בד"ה סוף חמה לבוא**הק' דאמאי לא יתחייב מיתה מדין אשו משום חיציו, ותי' בתי' השני דפטור בכהא"ג 'דדמי לכח כחו', וזה כוונת הריטב"א דמוכח מהתם דכח כחו פטור לכו"ע.

**אשכול ב': ענב א':** ויש לתמוה בד' הריטב"א, לפי"מ שהשוה דין פטור כח כחו הנאמר בגלות לדין פטור כח כחו המבואר בב"ק ובסנהדרין, דהא לענין גלות מפורש **במכות דף ז: הנ"ל** דבנשל מן העץ המתבקע הוי כח כחו ופטור מגלות, והא לענין שאר דיני התורה לכאו' הוי ממש כחו בכהא"ג ולא כח כחו, ובין לפי"מ שכ' **בפירש"י במכות שם** דאיירי בניתז קיסם ע"י הגרזן ובין לפי"מ שפירש **הרמב"ם בה' רוצח פ"ו הט"ו** דאיירי בנשל הברזל מכח ההכאה בעץ ודאי הוי כחו ממש ולא כח כחו, ולכאורה מד' הריטב"א יש ללמוד מד' הגמ' חידוש עצום דבאופן דנשל הברזל מן העץ המתבקע למאי דקיי"ל כרבנן נידון ככח כחו ולענין צרורות יהיה פטור לגמרי וצע"ג.

**ענב ב':** ועוד יש לתמוה ע"ד הריטב"א [והשואל בשו"ת הריב"ש] שמבואר לכאורה בדבריו דבכח כחו פטור בודאי אפילו באופן שהכח שהלך מכחו הוא ג"כ מכח העוצמה שלו, מהא דאי' **בסנהדרין דף ע"ז: הנ"ל** בזרק צרור או כדור וחזר לאחוריו והרג חייב מיתה, והא לכאו' בכהא"ג הוי ככח כחו וצע"ג.

ועי' מש"כ בד' הריטב"א **בחידושי ר' שמואל ב"ק סימן ט"ז אות ב' וג' ובשיעורי ר' שמואל מכות אות ש"ל ובברכת אברהם ב"ק דף י"ט. בענין כח כחו אות ה'.**

.

בעזרת השם יתברך

**פרק א': בגדר ההלכה דח"נ צרורות ובהא דהוי תולדה דרגל**

**[ענף א']: בגי' הגמ' וד' רש"י 'דהלכתא דממונא הוא ולא קנסא'**

**אשכול א':**

**ענב א': בפירש"י בדף ג: בד"ה בחצי נזק צרורות בא"ד** 'דקיי"ל דהלכתא גמירי לה למשה מסיני דממונא הוא ולא קנס, ואע"ג דפלגא נזק של נגיחה הוי קנס כדאמרינן לקמן, האי פלגא נזקא ממונא הוא, והלכך לאו תולדה דקרן הוא אלא דרגל כיון דמכח רגל קאתי', ומבואר בדבריו דבכלל ההלמ"מ דצרורות הוא דהוי 'ממונא ולא קנס', ומקור הדברים הוא מהגי' דגרסינן בגמ' כן וכמו שהביא **בפסקי הרא"ש פ"ק דב"ק רסי' א'** 'חצי נזק צרורות דהלכתא גמירי לה דממונא הוא ולא משלם אלא חצי נזק', וכ"כ **בנימוקי יוסף ריש ב"ק [דף א. מדפי הרי"ף ד"ה תולדותיהן]** כגי' זו, **והרא"ש שם** כ' ע"ז, 'הא דקאמר הלכתא גמירי לה דממונא הוא, להא לא בעי הלכתא דממילא ממונא הוא כיון דתולדה דרגל הוא, ועיקר הלכה לחצי נזק גמירי לה', ועי' **בשיטמ"ק בדף ג: בשם תוס' שאנץ** שכ' דברוב ספרים ל"ג הכי ואפי' אי גרסי' כן אי"צ להלכה שיהיה ממונא ולא קאי הלכתא אלא אח"נ.

**ענב ב':** ואמנם בד' רש"י מבואר דסובר כגי' זו וס"ל דדוקא קאמר דההלמ"מ חידשה ד'ממונא הוא ולא קנס' ומחמת כן הוא דהוי תולדה דרגל ולא תולדה דקרן [ולא כד' הרא"ש שהוא להיפך דכיון דהוי תולדה דרגל ממילא התשלומין ממונא הוו ולא קנס].

ושיטת רש"י צ"ב רב, א. מסברא כמשה"ק **הרא"ש הנ"ל** מה צריך הלכה דממונא הוא הא בפשוטו הוי ממונא כיון דהוי כי אורחיה ותולדה דרגל הוי, ב. כמו שהק' **בשיטמ"ק בשם גליון בדף ג: והמהרש"ל בחכמת שלמה ע"ד רש"י שם** דהא ניחא למ"ד פלגא נזקא [דקרן] קנסא, אבל למ"ד פלגא נזקא **[**דקרן] ג"כ ממונא הוא מאי בעינן הלכתא דממונא הוא, וביותר תמוה דהא ר"פ גופיה בעל המימרא בדף ג: ס"ל **בדף ט"ו.** דפלגא נזקא ממונא, ג. כמו שהק' **בשיטה מקובצת בשם גליון ובמהר"מ ע"ד רש"י שם** דא"כ מאי מקשינן **בדף ג:** אמאי קרי לה תולדה דרגל, והא להכי קרינן לה תולדה דרגל לפי שממונא הוא.

**ענב ג': וברשב"א בדף ג: בד"ה והא דאמרינן חצי נזק צרורות** הביא **בשם תוס'** ד'לא גמירי לה אלא לחצי נזק', וכ' ע"ז הרשב"א: 'ואינו נ"ל כן, דהא אמרי' בשלהי פירקין **בדף ט"ו:**  בפלוגתא דפ"נ קנסא או ממונא והלכתא פלגא נזקא קנסא, ואקשינן תיובתא והלכתא, ופרקינן אין, אמאי קא הויא תיובתא משום דלא פסיקא ליה, כיון דאיכא חצי נזק צרורות דהלכתא גמירי לה דממונא היא לא פסיקא ליה, ואפשר דה"ק, דהלכתא גמירי לה דאין משלמת אלא ח"נ וההוא על כרחך ממונא הוא דהא מועדת היא מתחילה', ומפורשת בד' הרשב"א דסברתו הפשוטה היתה כגירסא זו ד'הלכתא גמירי לה דממונא הוא' וסבר שכן מפורש בדף ט"ו: ורק בדרך אפשר דחה כד' התוס' דהלכתא גמירי לה רק אח"נ, ובד' הרשב"א יש להוסיף עוד קו' ממש"כ **הרשב"א בדף ג: בד"ה הא דאמרינן אמאי קרי לה תולדה דרגל** דלכו"ע גמירי הלכתא דצרורות הוי תולדה דרגל, ובדעת ר"פ כ' שם 'כיון דגמירי דתולדה דרגל היא דאילו מדינא הו"ל לשלם נזק שלם דרגל אורחיה להזיק אלא דפטר לה רחמנא תחצי נזק, א"כ מן העליה משלם', ותמוה אי מסברא צרורות מדינא נז"ש לשלם כי רגל אלא דפטר לה רחמנא מח"נ ולכך פשיטא לר"פ דמשלם מגופו א"כ לשם מה צריך הלכתא מיוחדת לומר ד'ממונא הוא' ולא קנס.

**אשכול ב':**

**ענב א':** ועל קו' א' הנ"ל, יעויין **בהגהות חשק שלמה ע"ד רש"י שם** שכ' 'וכדעת רש"י באמת דהא דצרורות חצי נזק לאו מהלכה גמרינן רק מצד הסברא והלכה לא נאמרה רק לחומרא דהוי ממונא', והדברים צ"ב אמאי צרורות הוי ח"נ 'מסברא', ולכאו' ביאור דבריו הוא עפ"י היסוד שכ' **בים של שלמה פ"ק דב"ק סימן ג'** דאע"ג דצרורות הוי אורחיה 'גבי צרורות שהיא מתיזה בכח אין אורחיה בכך', [אלא שהיש"ש כ' שם דמ"מ ברה"ר פטורה כיון דהבהמה אין לה דעת ורגילה לפעמים גם להתיז בכח, והיינו דהוי 'אורחיה קצת' ודי בכך להחשיבו כתולדה דרגל ולפוטרו בר"ה], וכבר ציינו האחרונים מקור לד' היש"ש מד' **רבינו חננאל בדף י"ט.** בהא דמבע"ל התם ר' אבא בר ממל מר' אמי ואמרי לה מרחב"א בהיתה מהלכת במקום שא"א אא"כ מנתזת ובעטה והזיקה מהו כיון דאי אפשר לה אורחיה הוא או"ד השתא מיהא מחמת ביעוט קמנתזה, **ובפירש"י שם בד"ה או דילמא השתא מיהא מחמת ביעוט** מפרש דהבעיא הוא באת"ל יש שנוי לצרורות לרביע נזק אי הוי צרורות כי אורחייהו ומשלם ח"נ או דהוו משונים ומשלם רביע נזק, אך בפי' ר"ח שם כ': 'אורחיה הוא ורגל ברשות הניזק נזק שלם משלם, או"ד השתא מיהא מחמת ביעוט נתזן וצרורות נינהו', ועי' **במגיה על ר"ח שם** שתמה על דבריו דאפי' אי הוי כי אורחיה הרי צרורות נינהו ואמאי משלם נזק שלם, וכ' שכד' ר"ח מבואר בד' **הרי"ף [בדף ח. מדפי הרי"ף]** שגורס באבעיית הגמ' שם 'כיון דאי אפשר לה אורחה הוא או דילמא השתא מיהא מחמת ביעוט מתנזה וצרורות נינהו', ומפורש בדבריו דזה גופא האבעיא אי הוי אורחה ואינה בכלל צרורות או דכיון דמחמת ביעוט מנתזה צרורות נינהו, **ובאבן האזל פ"א מנזקי ממון הלכה ח' אות ד' ובפ"ב הלכה ה-ו אות ב'** מפרש בד' הר"ח, דיסוד הפטור דצרורות משלם ח"נ משום דאינו אורחיה כ"כ כד' היש"ש, ולכך בכהא"ג דאי אפשר לה אא"כ מנתזת דהוי אורחיה לגמרי משלם נזק שלם [וגם להצד דמשלם ח"נ הוא משום 'דהשתא מיהא מחמת ביעוט מנתזה' ולכך 'צרורות נינהו', אבל אם היתה מהלכת במקום שא"א אא"כ מנתזת והתיזה בלא ביעוט פשיטא דהוי רגל גמור ומשלם נזק שלם], וכנראה שכן מפרש הפורת יוסף בדעת רש"י דבאמת צרורות הוי 'לאו כי אורחיה' ולכך 'מסברא' משלם חצי נזק, אלא דאתי הלכתא ואמרה ד'דממונא הוא' ואינו כקרן דקנסא הוא, [ויש להסתפק אם ההלכתא גילתה דשנוי שאינו גדול כ"כ אינו באמת סיבה לפטור ופוטורו אליבא דאמת הוא רק מהלכתא, או דההלכתא באה להחמיר ולומר דאע"פ דלאו כי אורחיה הוא וראוי להיות פטור ממומנא מ"מ החמירה עליו ההלכתא להיות ממונא ודו"ק].

ועי' **בדף י"ט.** באבעיא דר' ירמיה מר' זירא 'היתה מהלכת ברה"ר (ובעטה) והתיזה והזיקה מהו לקרן מדמינן לה או"ד תולדה דרגל הוא, א"ל מסתברא תולדה דרגל הוא', ונח' הראשונים אי גרסי' 'ובעטה' עי' **בשיטמ"ק שם בשם תלמיד הרב פרץ ובשם רבינו ישעיה** דלא גרסי ובעטה, וכן נראה מד' **הרשב"א שם,** [**ובתלמיד הר"פ שם בשם רש"י** גריס 'ובעטה' אך **במהר"ם ובפני יהושע שם** כ' בדעת רש"י דלא גריס ובעטה], והנה להגי' דלא גרסי' 'ובעטה' הרי יש כאן צד מפורש בגמ' לדמות ח"נ צרורות 'לקרן', ולפ"ד הפורת יוסף הנ"ל בדעת רש"י מבואר היטיב, דבאמת הרי 'מסברא' צרורות הוו כי קרן ולכך פטורים מח"נ 'מסברא', ורק שההלכה חידשה 'דממונא הוא' וע"ז מבעי לן אי אחרי ההלכה עדיין מדמינן לה לקרן וחייבת ברה"ר או דכיון דההלכה חידשה 'דממונא הוא' לכך הוי תולדה דרגל וחייבת ברה"ר.

אכן מהלך זה נסתר מד' הגמ' **בדף י"ז:** דמקשינן אדינא דח"נ צרורות דאי כוחו כגופו אמאי אינו משלם נזק שלם, ומסקינן דכחו כגופו וח"נ צרורות הלכתא גמירי לה, והרי בהדיא שלא כד' הפורת יוסף בדעת רש"י דצרורות משלם ח"נ 'מסברא' וכל ההלכתא באה רק לפטור מח"נ.

**ענב ב': ובחידושי ר' אריה לייב [סימן ס"ו בד"ה והנה בב"ק דף ג'** כ' לפרש בד' רש"י, דאמנם מסברא לפני ההלכה היינו אומרים דצרורות הוי כי אורחיה ונזק שלם משלם, אבל ההלכה שפטרה צרורות מח"נ הפקיעה לגמרי את צרורות מחיוב מזיק דרגל, וחידשה דין מזיק מחודש דצרורות שמשלם ח"נ, ואחרי שנאמרה ההלכה חיוב הח"נ אינו מצד 'רגל' אלא מצד החידוש שנתחדש בהלכה דצרורות משלם ח"נ, וכיון דלא אשכחן ח"נ כי אם בח"נ דקרן תמה היינו אומרים בפשיטות דההלכתא חייבה בצרורות חיוב קרן תמה וממילא קנסא הוי, ולהכי איצטריך הלכתא 'דממונא הוי ולא קנס' עיי"ש, ועי' **בחידושי ר' נחום פ"ק דב"ק אות פ"א** שהביא יסוד זה **בשם הגרא"ל מאלין** **זצ"ל** והרחיב בזה עיי"ש.

**אשכול ג':**

**ענב א':** ועל קו' ב' הנ"ל דהא איכא למ"ד פלגא נזקא ממונא וא"כ לדידיה אאפ"ל דההלכה באה לומר דממונא היא, וביותר דהא ר"פ גופיה ס"ל דפ"נ ממונא, יעוי' **בשיטמ"ק בדף ג: בשם תלמידי הר"ר ישראל** שכ' דאה"נ למ"ד פלגא נזקא ממונא לא איצטריך ההלכתא דממונא הוי, ורק למ"ד פ"נ קנסא איצטריך ההלכתא דממונא הוי, וכן ביאר בדבריו **בחידושי ר' נחום שם אות פ"ב,** [ולפ"ד **הפורת יוסף הנ"ל** בדעת רש"י דהא דצרורות הוי ח"נ היינו מסברא [משום דלאו כי אורחיה הוי כנתבאר] וכל ההלכה באה לומר דממונא הוא ולא קנסא, א"כ למ"ד פ"נ ממונא למאי איצטריך ההלכה, וי"ל דלדידיה באה ההלכה לומר דח"נ דצרורות אינו כי קרן ונפ"מ לשלם מן העליה ולפטור ברה"ר].

**ענב ב': והמהרש"ל בחכמת שלמה שם** כ' מכח קו' זו דאין כוונת רש"י דההלכה באה ללמד דממונא הוי דא"כ למ"ד פ"נ ממונא מא"ל, אלא כל ההלכה באה רק לפטור מח"נ עיי"ש, וכ"כ **בפלפולא חריפתא על הרא"ש שם א6ות ד' ואות ו'** [ועיי"ש שביאר דמקור גי' זו דהלכתא גמירי לה דממונא הוא הוא מד' הגמ' להלן בדף ט"ו, ושם בודאי אין הכוונה דזה עצמו ההלכה דממונא הוא, אלא דאעפ"י דהלכתא גמירי לה דמשלם ח"נ מ"מ ממונא הוא עיי"ש].

**[אשכול ד']:**

והאחרונים העירו בסתירת ד' רש"י ממש"כ **בפירש"י בכתובות דף מ"א: בד"ה כטיון דאיכא ח"נ נזק** 'ובההוא חצי נזק קיי"ל בב"ק דהלכתא גמירי לה מסיני שהוא תולדה דרגל ופטורה ברה"ר כי רגל, ונזקי רגל לאו קנסא נינהו אלא ממונא שהרי מועדת היא מתחילתה וגבי צרורות הוא דאקיל רחמנא', ומפורש בדבריו דה'הלכתא' לא חידשה דהוי 'ממונא' אלא דהוי 'תולדה דרגל' ולהכי הוא דהוי ממונא ד'נזקי דרגל לאו קנסא נינהו אלא ממונא שהרי מועדת היא מתחילתה'.

וזה סתירה לד' רש"י בב"ק בתרתי, א. דבד' רש"י בב"ק מבואר דההלכתא גמירי לה ד'ממונא הוא ולא קנס' ובד' רש"י בכתובות מפורש דהא דממונא הוי מסברא כיון דתולדה דרגל הוא, ב. דבד' רש"י בכתובות מבואר דההלכתא 'שהוא תולדה דרגל' וב' רש"י בב"ק מבואר דאחר דאיכא הלכתא 'דממונא הוא ולא קנס' 'והלכך לאו תולדה דקרן הוא אלא דרגל דמכח רגל אתו', ומפורש בדבריו דהא דהוי תולדה דרגל הוי מסברא ולא מהלכתא, ועיין **בחידושי רבי נחום פ"ק דב"ק אות פ"ב.**

**פרק ב': באבעיא דרבא אי ח"נ צרורות משלם מגופו או מעליה**

**בדף י"ח.** בעי רבא ח"נ צרורות מגופו משלם או מעליה משלם, מגופו משלם 'דלא אשכחן ח"נ דמשלם מהעליה', או"ד מעליה משלם 'דלא אשכחן כי אורחיה דמשלם מגופו', ובביאור האבעיא, ובביאור הצד שח"נ צרורות ישלם מגופו, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**[ענף א']:** **ברשב"א בדף ג: בד"ה לרבא מבעיא ליה** כתב 'משום כיון דאקיל בו רחמנא שלא לחייבו אלא ח"נ אף אנו נאמר שלא חייב בו אלא כח"נ דעלמא שפירש בו שהוא מגופו', ומשמעות דבריו דמבע"ל שמא משמעות ההלכה שבאה 'להקל' בתשלומי צרורות שיהיה רק ח"נ נכלל בזה עוד 'קולא' שיש בח"נ דעלמא שמשלם מגופו, וכן הוא **בשיטמ"ק בדף ג: בשם תןס' שאנץ,** וכ"כ עוד יותר **בשיטמ"ק בדף י"ח. בד"ה בעי רבא בשם גליון** 'מגופו משלם דנימא דהלכתא באה להקל לגמרי שישלם ח"נ וגם ישלם מגופו, או"ד מן העליה משלם, כלומר דנהי שבאה הלכתא להקל היינו דוקא לענין תשלומין אבל מן העליה משלם כמו שהייתה אם היה לה דין רגל', ומשמע בהדיא דלפי צד זה הוי בכלל ההלכתא בהדיא שצרורות משלם מגופו.

ולפי ביאור זה, הצד דמשלם מן העליה הוא כפשוטו, דאמרינן דלא באה הלכתא אלא לח"נ וממילא לגבי תשלומין מן העליה נשאר כעיקר דינו כרגל, וזה כוונת הגמ' 'או דילמא לא אשכחן כי אורחיה דמשלם מגופו', היינו דכיון דהוי כי אורחיה ומצד עצמו דינו לשלם מהעליה כל שלא מצינו הלכה המפקיעה דין זה נשארים תשלומיו מן העליה.

**[ענף ב']:** **אשכול א': בדף כ"ו.** 'ולא תהא שן ורגל ברשות הניזק חייבת אלא ח"נ מק"ו מקרן' עיי"ש, **ובשיטמ"ק שם בשם הרא"ש בשם הר"מ** הק' דהא מדאמרה ההלממ"ס דצרורות ח"נ מכלל דרגל נזק שלם, ותי' בשם הר"מ [או **בשם ריב"א]** 'דסד"א דלא משלם מן העליה **דמשונה הוא להתיז צרורות',** והנה תירוצו הוא בפשטות דלפי הסד"א דרגל משלם ח"נ נימא דההלכה באה לומר דצרורות משלם מגופו, וצ"ב לשם מה הוסיף 'דמשונה הוא להתיז צרורות', ולכאו' מפורש בהדיא בדבריו, דהצד לומר דצרורות ישלם מגופו היינו משום ד'משונה הוא להתיז צרורות' ונתנה תורה לצרורות דין 'תשלומי קרן' כיון דאף צרורות משונה הוא, [ובודאי אין הכוונה דהוי משונה לגמרי דא"כ פטור ח"נ בצרורות אינו צריך הלכתא ובגמ' **בדף י"ז:** הרי מפורש דכיון דכוחו כגופו דמי אי לאו ההלכתא היה צרורות משלם נזק שלם, וכ"כ בהדיא **הרא"ש בפסקיו בפ"ק דב"ק סימן א' ובפ"ב דב"ק סימן ב'** דאי לאו הלכתא הוי צרורות רגל גמור ומשלם נזק שלם תשלומי ממונא וכל ההלכה באה רק לפטור מח"נ, אלא כוונתו דהוי 'קצת משונה' וה'גדר' בהלמ"מ הוא דנתנה לזה ההלכה 'דין קרן' ודו"ק].

ולכאורה לפי דבריו זהו גם ביאור צד הבעיא דרבא דצרורות משלם מגופו, היינו משום דצרורות קצת משונה ונתנה לו התורה 'דין תשלומי קרן' ולכך אף משלם מגופו כתשלומי קרן.

וכעין זה ביארו **בחידושי ר' אריה לייב סימן ס"ו בד"ה ונראה דמכל הסוגיא ובחידושי ר' נחום פ"ב דב"ק אות כ"ט** דצד הבעיא דרבא דצרורות משלם מגופו הוא משום דנתנה התורה לצרורות 'דין תשלומי תם', ודין ח"נ צרורות אינו רק 'פטור' מח"נ אלא גדר אחר בתשלומין שתשלומי צרורות הם 'תשלומי תמות' ולא תשלומי מועדות, ולכך יש צד דאף ישלם מגופו דבכלל התשלומין ד'תמות' הוא שמשתלם מגופו, [והגרא"ל שם לא נחית לזה דצרורות 'משונה קצת' אלא כך נאמרה ההלכה שיש לצרורות דין 'תשלומי תמות', והגר"נ שם ציין את ד' **היש"ש בפ"ק דב"ק סי' ד'** דצרורות לא הוי אורחיה כ"כ, ובהערה שם ציין את ד' **השיטמ"ק בדף כ"ו. הנ"ל].**

**אשכול ב':** ובביאור הצד דישלם מן העליה כ' **בחי' הגרא"ל שם** לפי דרכו, דאף צד זה סובר דיש לצרורות דין 'תשלומי תמות' אלא שצד זה סובר דדין 'מגופו' הנאמר בשור תם אין הקולא דמגופו מצד דין 'תשלומי תמות' דדינו להיות מגופו, אלא הוא 'קולא [נוספת] בקרן' דתם דידיה ישלם מגופו, ולכך צרורות דהוי כי אורחיה ולא אשכחן ביה קולא זו דתשלומי מגופו משלם מן העליה.

**ובחידושי ר' נחום שם** מבאר לפימ"ש **בפירש"י בדף י"ח. בד"ה לר"א בא"ד** דלפי שני הצדדים יש לתשלומי צרורות גדר 'תשלומי תמות' והאבעיא היא אם הוא לגמרי תשלומי תמות אף לגבי זה דמשלם מגופו או"ד דלענין זה אינו בכלל תשלומי תמות, והיינו דמבע"ל אי הוי 'לגמרי' בגדר תשלומי תמות.

**ובחידושי ר' נחום שם** כ' דיש לבאר באופן אחר, דזה גופא הבעיא, אם נתנו לצרורות גדר של 'תשלומי תמות' או שהוא פטור בעלמא מח"נ, וזה כוונת הגמ' 'דלא אשכחן כי אורחיה דמשלם מגופו' היינו דכיון דהוי כי אורחיה אין לו דין 'תשלומי תמות' וממילא אין לו לשלם מגופו, וכ' דכן מדוייק מד' הגמ' **בדף י"ח.** דבעינן לאוקמי פלוגתא דתנאי בהידוס והתיז אי הוי 'מועד' או 'אינו מועד' דפליגי אם גדר תשלומי צרורות הוי 'תשלומי תמות' והיינו 'אינו מועד' או דילמא לא הוי בכלל תשלומי תמות והיינו 'מועד', [וכדבריו יש לדייק גם מד' **השיטמ"ק בשם הרא"ש בשם הר"מ הנ"ל** דרק לגבי אי אמרינן דצרורות משלם מגופו כ' דהוא משום דצרורות משונה [קצת] ודו"ק].

**אשכול ג':** אמנם עיקר גדר זה דיש לצרורות דין 'תשלומי תמות' ובפרט לד' **השיטמ"ק בשם הרא"ש בשם הר"מ הנ"ל** דהוי '[קצת] משונה' ולכך משלם מגופו, נסתר מהבעיא דרב אשי **בדף י"ט.** אם יש שנוי לצרורות לרביע נזק, והניחא אם תשלומי צרורות הוי 'פטור בעלמא' מח"נ מיבע"ל שפיר שמא בתם אהני פטור זה לרביע נזק [וצדדי הספק בפרטות לפי ד' הראשונים ית' אי"ה להלן בפרק ד'], אך אם צרורות הוי 'תשלומי תמות' איך יועיל מה שהוא תם 'משני צדדים' לעשותו לרביע נזק, ובפרט אם נימא דטעמא דמגופו בשביל שהוא '(קצת) משונה' א"כ ודאי דאם הוי משונה גמור לא יועיל השנוי הנוסף שיש לו קצת מחמת שהוא צרורות לעשותו לרביע נזק, ולכאו' מצד הבעיא זו דרב אשי דיש שנוי לצרורות לרביע נזק מוכרח להדיא דלא כמהלך זה, וצ"ע.

**אשכול ד':** ועי' להלן **בפרק ג'** בביאור האבעיא אי יש העדאה לצרורות, להסוברים דהאבעיא בצרורות כי אורחייהו אי בהעדאתן משלמין נזק שלם, דהגדר הוא דלתשלומי צרורות יש 'דין תמות' ולכך יש להם העדאה, והנה לפי המהלך השני של **חידושי ר' נחום הנ"ל** דזה גופא הבעיא אי משלמין מגופו או מהעליה היינו אי נתנו להם דין תשלומי תמות או שהם בכלל תשלומי מועדות, והיינו דפליגי אי צרורות 'מועד' או 'אינו מועד', א"כ לפי"ז כל צד האבעיא אי יש העדאה לצרורות הוא רק לפי הצד דצרורות מגופו משלם, דלהצד דצרורות מהעליה משלם ואין לו דין 'תשלומי תמות' אלא הידוס והתיז 'הרי זה מועד' א"כ מאי מבע"ל אין יש העדאה לצרורות, ויש להק' ע"ז דא"כ למה לא אמרו בגמ' דלא משכח"ל לאבעיא דרבא אי יש העדאה רק באת"ל דצרורות מגופו משלם, וכמו שאמרו **בדף י"ט.** על האבעיא דרב אשי דלא משכח"ל לאבעיא דרבא בהעדאה רק באת"ל דאין שנוי לצרורות לרביע נזק, כן היה לנו לומר אף על הבעיא דרבא גופיה דלא משכח"ל הבעיא אי יש לה העדאה רק באת"ל דמשלם מן העליה, וצ"ע.

**[ענף ג']: בענין הנ"ל ובהא דצרורות הוי 'תולדה דרגל'**

ולכאו' יש להוכיח עוד מהלך בד' הראשונים בבי' האבעיא, דהנה **בדף ג:** אמרינן בגמ' דצרורות אמאי קרי להו תולדה דרגל לשלם מן העליה, ולרבא דמבע"ל אי משלם מגופו קרי לה תולדה דרגל לפוטרו ברה"ר, ונח' הראשונים בטעם הדבר דצרורות הוי תולדה דרגל, דדעת **התוס' שם ד"ה אמאי** וביתר ביאור **בשיטמ"ק שם בשם תןס' שאנץ** דפשוט דהוי תולדה דרגל כיון דהוי כי אורחיה ומזיק בדרך הילוכו כרגל, וביאר בתוס' שאנץ לפי דרכו דכל הצד דרבא דישלם מגופו הוא 'כיון דהקל בו הכתוב לענין ח"נ לענין מגופו נמי נקל בו ומשום דל"מ ח"נ משתלם אלא מגופו'.

אכן **ברשב"א שם בד"ה אמאי קרי לה תולדה דרגל** כתב דכו"ע 'הלכתא גמירי לה דתולדה דרגל היא', וכ"מ **ברשב"א שם בד"ה לרבא מבעיא ליה,** וכן מפורש **בפירש"י כתובות דף מ"א: בד"ה כיון דאיכא חצי נזק,** ולפי פירושם קו' הגמ' הנ"ל 'אמאי קרי לה תולדה דרגל' קאי על ההלמ"מ, ומבואר לפי זה, דלרב פפא ההלמ"מ אמרה דצרורות הוי תולדה דרגל לשלם מן העליה, ולרבא מבעיא ליה דשמא לא אמרה ההלכה דהוי תולדה דרגל כי אם לגבי לפוטרו ברה"ר, ונמצא לפי מהלך זה, דאם לא הלכה מיוחדת דצרורות הוי תולדה דרגל היינו אומרים דצרורות משלם מגופו וחייב ברה"ר, ולכאורה הביאור מוכרח בזה, דבפשטות היינו אומרים דאם פטרה ההלכה מחצי נזק נתנה התוה"ק לצרורות 'דין קרן' וממילא חייב ברה"ר כקרן ומשלם מגופו כקרן, אלא שבאה הלכה נוספת דהוי תולדה דרגל, [וכ"מ בהדיא **ברשב"א שם** שהוסיף בקו' הגמ' 'אמאי קרי לה תולדה דרגל' **'תולדה דקרן הוא'],** ור"פ מוקי להלכה זו בין לענין מן העליה ובין לפטרו ברה"ר, ורבא מבע"ל דשמא הא דההלכה שויתיה לתולדה דרגל היינו רק לפוטרו ברה"ר, אבל לגבי לשלם מגופו מבעי ליה אם נשאר 'תולדה דקרן' או דהוי תולדה דרגל מהלכה מיוחדת אף שמשלם מהעליה.

**ובפירש"י בדף ג: בד"ה בחצי נזק צרורות** כתב דהלכתא גמירי לה דפ"נ דצרורות ממונא ולא קנס, 'והלכך לאו תולדה דקרן הוא **אלא דרגל דמכח רגל הוא דאתו',** ודבריו תמוהים, א. איזה סיבה הוא 'דמכח רגל הוא דאתו' דהוי תולדה דרגל, הא בעיטה אתי מכח רגל ומ"מ הוי תולדה דקרן כיון דהוי כקרן דכוונתו להזיק כמבואר **בדף ב:** ואם יש סיבה שצרורות הוי תולדה דרגל היינו משום דהוי כי אורחיה כמו רגל וכמ"ש **בתוס' שאנץ הנ"ל,** אבל מה דאתי מכח רגל אינו סיבה להיות רגל, ב. **בפירש"י בדף י"ח: בד"ה דדחיק לה עלמא** מבואר בפירוש אחד דבהמה שהטילה גללים באופן של צרורות הוי ג"כ תולדה דרגל עיי"ש, והא התם לא אתי מכח רגל, וכן מבואר בגמ' **בדף י"ח:** בסוס שצנף וחמור שנער ותרנגולין שתקעו באוויר כלי זכוכית דהוו בכלל צרורות ואעפ"י שלא עשו ברגליהן ואטו התם לא יהיה לו דין תולדה דרגל, ועי' **בחידושי ר' נחום שם,** ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

**פרק ג': באבעיא דרבא אי יש העדאה לצרורותפירושי רש"י בבעיא זו והמסתעף**

**בלישנא קמא דהאבעיא היא לגבי צרורות ע"י שנוי**

**בפירש"י בדף י"ח: בד"ה אלא** מפרש מתחילה דהבעיא אי יש העדאה לצרורות הוא בצרורות דשני בהו ואייעד [וכן הוא בכמה כת"י המובא בסוף ספר המפתח להר"ש פרנקל זצ"ל], והנה לשון רבא להלן בצדדי הבעיא אי יש העדאה לצרורות 'לקרן מדמינן לה או דילמא תולדה דרגל היא', ובפשוטו מתפרש להאי לישנא דצדדי הבעיא היא אם צרורות משונים עדיין הם נחשבים 'תולדה דרגל' וממילא ליכא בהו העדאה לשלם נזק שלם אלא הם נשארים לעולם בגדר תולדה דרגל דבצרורות ח"נ, או דכיון דהם משונים לקרן מדמינן להו ואינם תולדה דרגל וממילא ליכא בהו דין צרורות.

וביאור הדבר דצרורות משונים הוו תולדה דרגל, יעוי' **בברכת שמואל ב"ק סימן י"ט סק"ב בשם הגר"ח** בביאור שיטת **הרמב"ם בפ"ב מנזקי ממון ה"ה** שמפורש בדבריו שיש ספק בצרורות ע"י שנוי אי הוי תולדה דרגל ופטור ברה"ר, דס"ל דההלכה דח"נ צרורות חידשה דצרורות הוא מזיק מחודש ואינו עצם המזיק דרגל, דמזיק דרגל הוא רק בגופו ממש ונזק דכוחו אינו בכלל, ורק שההלכה חידשה דעל מזיק המחודש דכוחו משלם ח"נ והוא בכלל תולדה דרגל, וכיון דהלכה זו על מזיק מחודש זה נתחדשה בתולדה דרגל ממילא כל צרורות הרי הם תולדה דרגל ואף כשהם משונים עיי"ש, [ובד' הברכת שמואל שם נראה דאילולי ההלכה לא היה בכלל שור והיה פטור, וזה ליתא דהא מפורש **בדף י"ז:** דאי לאו ההלכה היינו אומרים דכוחו כגופו ומשלם נזק שלם, וכן ס"ל לסומכוס דלא גמיר הלכתא].

והדבר מתבאר ביותר לפי המבואר **בפירש"י בכתובות דף ט"ו: בד"ה כיון דאיכא חצי נזק** 'דהלכתא גמירי לה שהוא תולדה של רגל ופטורה ברה"ר', ומפורש בדבריו דזהו בכלל ההלמ"מ דצרורות הם תולדה דרגל, והיינו כד' הגר"ח הנ"ל דההלכה חידשה דנזקי כוחו הם מזיק מחודש ואינם בכלל המזיק דשור וממילא הוצרך לפרש דמזיק מחודש זה הוא תולדה דרגל, וממילא כל שהוא נכלל בכלל ההלכה דצרורות הרי הוא ממילא תולדה דרגל.

ולפי"ז הצד דיש העדאה לצרורות הוא דעל צרורות שהם משונים מתחילתם מעיקרא לא נאמרה ההלכה וממילא נשארו בכלל תולדה דקרן ובהעדאתם משלמי נזק שלם כי קרן

ופירוש זה קשה טובא, א. דהא בבעיא אי יש שנוי לצרורות לרביע נזק כ' **בפירש"י דף י"ט.**  **בד"ה או אין שנוי** דהצד דאין שנוי הוא 'דלא אשכחן תם דמשלם בציר מפלגא', ובפשטות כוונתו דדין תשלומי תמות חצי נזק אין גדרו 'חצי ממועד' אלא 'חצי נזק', ולכך גם אי הוי צרורות ויש עוד סיבה להיותו חצי נזק לא ירד לרביע נזק, ולפי"ז נמצא דבשני צדדי הבעיא סבירא לן דיש דין צרורות בקרן ורק מספק"ל אם אהני דין הצרורות בתם להורידו לרביע נזק, **ובדף י"ט.** הרי מפורש דרבא גופיה נסתפק אי יש שנוי לצרורות לרביע נזק ואת"ל דאין שנוי מבעי ליה אי יש העדאה, **ובפירש"י שם בד"ה מכלל** מבואר דאי הוי ס"ל דיש שנוי אי אפשר דיש העדאה לשלם נזק שלם 'דהא תמות רביע נזק והעדאה חצי נזק', והיינו כמ"ש **התוס' בדף י"ח בד"ה במועד מתחילתו בא"ד** 'דאי יש שנוי היכי אתי מרביע נזק לנזק שלם', ואי נימא כנ"ל דיסוד הבעיא אי יש העדאה הוא אי בקרן נאמר דין צרורות א"כ הרי נמצא דרבא בבעיא דיש העדאה חזר בו ממה שנקט בפשיטות בבעיא אי יש שנוי דבקרן יש דין צרורות.

ב. **בדף י"ט.** בבעיא דר' ירמיה מר' זירא בהיתה מהלכה ברה"ר והתיזה צרורות אי חייבת, הגי' ברש"י שלפנינו 'ובעטה', וכן הוא הגי' **בפירש"י שעל הרי"ף** וכן הוא **בשיטמ"ק בשם תלמידי רבינו פרץ בשם רש"י** דגריס ובעטה וסבר דהבעיא בצרורות ע"י שנוי, וכ"כ **במגדל עוז פ"ב מנזקי ממון ה"ה בשם רש"י,** וכן הוא בכמה מהדורות מפירש"י שהובאו בסוף ספר המפתח, ולפי גירסא זו הרי מפורש בהדיא דמבעי לן בהא גופא בצרורות משונים אי הוו תולדה דרגל לפוטרן ברה"ר או לקרן מדמינן להו וחייבות ברה"ר, ופשיטות הגמ' הוא דקא"ל ר' זירא 'מסתברא תולדה דרגל הוא', ולפי הנ"ל דהבעיא דרבא בצרורות משונים אי יש בהם העדאה הוא ג"כ אי הוו תולדה דקרן ויש בהם העדאה או תולדה דרגל ואין בהם העדאה א"כ הרי כיון שבעיא זו לא נפשטה אמאי נפשטה הבעיא דתולדה דרגל נינהו לגבי שפטורין מרה"ר.

ובאמת **בפירש"י שבכת"י ו' ול' המובא בספר המפתח שם בדף י"ח: בד"ה אלא** כ' על הלישנא קמא דבעי אדרבא אי יש העדאה לצרורות איירי בצרורות משונין: 'ולישנא ראשון ק"ל דא"כ היינו בעיא דר' ירמיה מר' זירא גבי בעטה והתיזה ברה"ר', והיינו דמק' כנ"ל דהא לגבי אי הוי תולדה דרגל לפוטרה ברה"ר כבר איפשטא דהוי תולדה דרגל ופטורה ולמה לגבי העדאה מספק"ל אי הוי תולדה דקרן, אך במהדורא שבפירש"י שלפנינו שלא הק' כן על לישנא קמא משמע דלא קשיא ליה הך קו'וצ"ע, [ולפי גירסת **מהר"מ ע"ד רש"י בדף י"ט.** הנ"ל שמוחק מרש"י שלפנינו תיבת 'ובעטה' ומפרש דהבעיא היא בצרורות כי אורחייהו וכן משמע מד' **רש"י שם ד"ה או דילמא** דהבעיא היא בצרורות כי אורחייהו, וכ"כ **בפני יהושע ובמהרש"א במהדו"ב בד' רש"י שם** לפי"ז לק"מ].

ג. **בפירש"י בדף י"ח: בד"ה דדחיק ליה עלמא** כתב לגבי הטילה גללים דמבואר בגמ' שם דהוי תולדה דשן ד'בשלא להנאתה עסקינן כגון במשלשלת, דאי להנאתה תולדה דשן היא, ונראה בעיני דכל גללים להנאתה הוא ואפ"ה לאו תולדה דשן נינהו דשן הזיקא דגופה הוא והני צרורות נינהו', ולכאו' מפורש בד' רש"י בפירוש הראשון דכל דהוי 'תולדה דשן' דהיינו להנאתה לא נאמר בו כלל דין צרורות דדין צרורות לא נאמר אלא ברגל, ולפירוש השני מבואר דס"ל דכל צרורות אפילו כשהם להנאתה 'לאו תולדה דשן נינהו' ולהכי יש בהם דין צרורות לשלם ח"נ, ולכאו' כוונתו דכל צרורות הם תולדה דרגל, ותימה דהא לפי הלישנא קמא בבעיא אי יש העדאה לצרורות הרי זה גופא הבעיא לגבי צרורות דקרן אי הוו תולדה דקרן ולא נאמר בהם דין צרורות או דהוו תולדה דרגל ויש בהם דין צרורות, ולמה לגבי צרורות דשן מביא רש"י בזה שני פירושים מוחלטים או דהוי תולדה דשן ואין בהם דין צרורות או דהוו תולדה דרגל ויש בהם דין צרורות, [ובפירש"י שלפנינו עוד היה אפשר לדחוק שמפרש לפי הלישנא אחרינא דבעיא דרבא הוא בצרורות כי אורחייהו ולהאי לישנא באמת אין נידון לגבי צרורות של אבות אחרים תולדה דמאן נינהו ולכך כ' בזה רש"י שני דרכים מדנפשיה, אך יעויין **בספר המפתח שם מכת"י ר' ופ'** שרש"י שם מפרש במסקנתו הבעיא אי יש העדאה בצרורות משונים ודחה לגמרי הלישנא אחרינא ואף בהמשך הסוגיא מפרש לבעיא בצרורות משונים [דלא כבפירש"י שלפנינו] ומכל מקום דברי רש"י הללו לגבי צרורות דשן איתא ג"כ **בספר המפתח שם בשם כת"י פ'** וצע"ג].

ד. **בפירש"י בדף י"ח: בד"ה אלא** כתב לפי הלישנא קמא דהבעיא היא בצרורות משונים ורבנן ור"א פליגי בדין העדאה בצרורות משונים דלפי"ז מיפשטא הבעיא דרבא דצרורות מגופו משלם דכיון דאמרי רבנן דאין העדאה לצרורות ואמרי דמשלם מגופו ש"מ דכל צרורות אפילו כי אורחייהו משלם מגופו, **ובתוס' בדף י"ח. בד"ה במועד מתחילתו** הק' על דבריו 'וקשה דהיכי פשיט הא דרבא, דילמא צרורות כי אורחיה מעלייה אבל היכא דשני אע"ג דאייעד משלם מגופו דצד תמות במקומה עומדת', ומבואר שפירשו התוס' בד' רש"י דהא דפשטינן הבעיא אי צרורות משלם מגופו היינו דוקא משום 'דאייעד' ומ"מ אמרי רבנן דמשלם מגופו, וע"ז הק' התוס' ד'צד תמות במקומה עומדת', ועי' **בנחלת דוד ע"ד התוס' שם** שמפרש כוונתם דאף דיש הלכתא דצרורות גם בקרן משונה דאייעד מכל מקום מסתברא להו להתוס' דההלכתא מגרעא את הח"נ דראוי לשלמו מעליה וממילא נשאר רק הח"נ דתמות שבמקומה עומדת, וכן משמע מד' **השיטמ"ק שם בשם גליון** שפירש כן כוונת התוס', **ובפני יהושע ע"ד התוס' שם** מפרש כוונתם דלאו דוקא מדינא ד'צד תמות במקומה עומדת' אלא דכיון דסברי רבנן דאין העדאה לצרורות א"כ הרי נשאר 'תמות' וממילא דינא דישתלם מגופו, [ועי' **בשיטמ"ק שם** שמפרש דלדעת רש"י אם צרורות כי אורחייהו משלם מהעליה היה ראוי שבכהא"ג ישלם רביע מגופו ורביע מעליה דצד תמות במקומה עומדת עיי"ש], ועכ"פ הא מיהא מפורש בד' התוס' ובד' כל המפרשים הנ"ל בדעת רש"י דהיכא דלא אייעד ודאי דמשלם מגופו אפילו להצד דצרורות כי אורחייהו משלם מן העליה, וכן הוא מפורש בהדיא בגמ' **בדף י"ח.** דדחי הפשיטות אי צרורות משלם מגופו או מעליה מהברייתא דכלב שנטל חררה דמשלם מגופו משום דאיירי בדשני בהו בגחלת, וגם לפי אוקימתא זו איירי בצרורות וכמפורש **בפירש"י שם בד"ה דשני בגחלת** ומכל מקום ניחא לן הא דמשלם מגופו, וכבר תמה **באמרי משה סימן כ"ח סק"ו** דאם הצד דאין העדאה לצרורות משונים היינו משום דהוי 'תולדה דרגל' א"כ אם בצרורות דרגל הוא משלם מן העליה אמאי בצרורות משונים הוא משלם מגופו, והוא תמוה ביותר לפי"מ דאיתא **בדף ג:** דלרב פפא דצרורות משלם מן העליה 'להכי קרי לה תולדה דרגל לשלם מן העליה' וא"כ אם אמרינן דאף צרורות משונים הרי הם בכלל 'תולדה דרגל' אמאי אינם בכלל זה דלהכי קרי להו תולדה דרגל לשלם מן העליה.

ואמנם בד' רש"י שלפנינו עוד היה אפשר לדחוק דכל מה דאמרינן דאי לא הוי צרורות משונים לא תפשוט בעיא דרבא היינו רק לפני דמייתינן הנידון דהעדאה לצרורות, והשתא סבירא לן בפשיטות דצרורות משונים לא הוו תולדה דרגל וממילא משלם בהו מגופו אפילו אי בצרורות כי אורחייהו משלם מן העליה, אבל **בדף י"ח:** דבעינן למימר דאיירי בדאייעד ופליגי רבנן ור"א אי יש העדאה לצרורות, ורבנן דסברי דאין העדאה היינו משום דסברי דתולדה דרגל נינהו, ממילא מדאמרי רבנן דמשלם מגופו ממילא נפשטה הבעיא דרבא דצרורות אפי' כי אורחייהו מגופו משלם, דלכיון דלרבנן צרורות דקרן הוו תולדה דרגל דינם לשלם ממש כצרורות דרגל, ומש"כ **רש"י בדף י"ח: בד"ה אלא הנ"ל** דתפשוט בעיא דרבא דמגופו משלם אין כוונתו דהפשיטות דוקא מחמת דאיעעד [כדהבינו בדבריו **התוס' והשיטמ"ק והפנ"י והנחלת דוד הנ"ל]** אלא הפשיטות הוא מעצם הדבר דמשלם מגופו אף בדלא אייעד וכנ"ל, אכן יעויין **בספר המפתח שם מכת"י ר' ופ'** שכתב שם שלא כרש"י שלפנינו אלא 'ומיהו מבעיא דרבא ממילתייהו דרבנן לא תפשוט דלאו בצרורות כי אורחייהו....אלא בדשני בצרורות', ומפורש בדבריהם בהדיא דגם אחרי דכבר מוקמינן דאיירי בדאייעד ורבנן סברי דאין העדאה לצרורות דהוי תולדה דרגל אכתי לא תפשוט מהא דבצרורות משונין משלם מגופו דבצרורות כי אורחייהו משלם מן העליה, ותמוה דכיון דצרורות משונין הוו תולדה דרגל אלא לא אמרינן בהו 'להכי קרי ליה תולדה דרגל לשלם מן העליה' וצע"ג.

וביותר תמוה שיטת **רש"י בכת"י פ'** שהובא **בספר המפתח שם** שכ' **בד"ה אמר לך רבא** וז"ל: **ואי קשיא, מאי דוחקיה דרבא לאוקמיה פלוגתייהו דר' אלעזר ורבנן כסומכוס, לוקמינהו כרבנן ואפי' הכי לא תפשוט ולא חדא ובדשני ולא אייעד, דמגופו משום דשני, ונזק שלם לר' אלעזר כר' טרפון, על כורחיה כסומכוס מוקי לה, דאי כרבנן תיפשוט ליה חדא מבעיא, דאי טעמא דמגופו משלם משום דשני אבל כי אורחיה מעליה משלם, תפשוט דמשום דשני נפיק ליה מדין צרורות והוה ליה כי קרן, וכיון דכי קרן הוא יש העדאה,** ומפורש בהדיא בדבריו כטענת האמרי משה הנ"ל, דאי צרורות משונים הוו תולדה דרגל לענין זה שמשלמים חצי נזק ואין בהם העדאה לנזק שלם א"כ מהא דמשלמים צרורות משונים מגופו תפשוט דאף צרורות כי אורחייהו משלם מגופו, והדברים מרפסן איגרי, דהא לעיל כד בעינן לאוקמי פלוגתא דרבנן ור"א אי יש העדאה לצרורות כ' בהדיא גם **בפירש"י מכת"י פ'** דליכא למיפשט מהכא הבעיא דרבא אי צרורות מגופו משלם, ומה נשתנה עכשיו דסובר רש"י דהא בהא תליין [ועי' **בהערות בספר המפתח שם אות ז'** שעמד בסתירת ד' רש"י לפי כת"י זה, ומה שתי' שם אינו מובן כלל לקוצר דעתי].

ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת, והשי"ת יראינו נפלאות מתורתו הקדושה אמן.

**בענין דיני העדאה וחזרהלמינו ולשאינו מינו ומאדם לבהמה ומבהמה לאדם**

**[א]: במח' רב פפא ורב זביד במועד לאדם אי הוי מועד לבהמהובד' תוס' בשם הר"ר מנחם דלר"פ חזרה מבהמה ולא מאדם אינה חזרה**

**[א]: ב"ק דף ל"ז.** פליגי ר"פ ור"ז בפי' מתני', דלר"פ מועד למינו מסתמא אינו מועד לשאינו מינו ואפילו מועד לאדם מסתמא אינו מועד לבהמה, ולר"ז מסתמא מועד למינו הוי מועד לשאינו מינו ומועד לאדם הוי מועד לבהמה.

ומבואר **בגמ' שם**, דרב זביד מפרש מתני' דמועד לאדם אינו מועד לבהמה איירי לענין חזרה, באופן שהועד לאדם ולבהמה וחזר בו מבהמה, מהו דתימא כ"ז שלא חזר בו מאדם חזרה דבהמה לאו חזרה היא קמ"ל דאעפ"י שאמרינן דהא דגבי בהמה כתיב כי יגוף וגבי אדם כתיב כי יגחעדיין הוא מועד לאדם אינו מועד לבהמה שחזר ממנה, ומבואר שם דרב זביד מפרש דפליגי בהא מילתא סומכוס ורבנן, דלרבנן בכהא"ג חזרה דבהמה לאו חזרה היא, ולסומכוס חזרה דבהמה חזרה היא.

**ובדף ב:** מבואר דקרא דכתיב גבי בהמה כי יגוף וגבי אדם כי יגח, לאשמועינן דמועד לאדם הוי מועד לבהמה ומועד לבהמה לא הוי מועד לאדם, **ובתוס' שם בד"ה ומלתא** הק' לר"פ דסבר דמועד לאדם מסתמא לא הוי מועד לבהמה לאיזה אופן אשמועינן קרא דמועד לאדם הוי מועד לבהמה, ופירשו **בשם ה"ר מנחם** דקרא איירי לענין חזרה, דהיה מועד לאדם ולבהמה וחזר בו מבהמה וקמ"ל קרא דכ"ז שלא חזר בו מאדם חזרה דבהמה לאו חזרה היא.

**ובחי' הגרעק"א בדף ב: ע"ד התוס' הנ"ל** תמה על ד' הר"ר מנחם דמהי"ת להמציא דנח' ר"פ ור"ז בסברות הפוכות, דלר"פ מועד לאדם מסתמא לא הוי מועד לבהמה ומ"מ אם הועד לאדם ולבהמה חזרה דבהמה לאו חזרה היא כ"ז שלא חזר מאדם, ולר"ז הוא להיפך דמועד לאדם מסתמא הוי מועד לבהמה ומ"מ לענין חזרה אמרינן דאם חזר בו מבהמה לחוד חזרה היא מבהמה אעפ"י שלא חזר בו מאדם, והניח ב'וצע"ג', **ובחי' הגרעק"א בדף ל"ז.** הוסיף להק' בדרך כל שכן, דאם לר"ז דמועד לאדם מסתמא הוי מועד לבהמה מחמת העדאתו לאדם ומ"מ כשחזר מבהמה חזרה היא ולא תלינן לומר דכיון דעדיין מועד הוא לאדם הוי מועד לבהמה, כש"כ לר"פ דמועד לאדם מסתמא לא הוי מועד לבהמה ומה שנעשה מועד לבהמה הוא מחמת העדאתו הנפראדת לבהמה כש"כ שראוי לומר שתועיל החזרה מבהמה לחוד.

**[ב]: ובהג"ה בסוגריים על חי' הגרעק"א** כ' דאין ליישב ולומר דהא דלר"ז מהני חזרה מבהמה לחודה היינו דוקא כשהעדאתו לבהמה הוי רק מכוח העדאתו לאדם, אבל כשנעשה מועד להדיא גם לבהמות אז אמרינן דתו לא מהני החזרה מבהמה לחודה, והא דלא מהני החזרה מבהמה לחודה לר"פ הרי איירי בכהא"ג שנעשה בהדיא מועד לבהמה [ואז גם לר"ז לא מהני החזרה מבהמה לחודה], דמלבד דזהו נגד סברת הגרעק"א הנ"ל דמכש"כ צ"ל שיועיל החזרה לר"פ מבהמה דהא לדידיה ההעדאה לבהמה היא העדאה נפרדת לבהמה שאינה מכוח העדאה דאדם וכנ"ל, גם אינו במשמעות ד' הגמ', וכוונתו דבד' הגמ' **בדף ל"ז. הנ"ל** הרי בהא דאמרינן דלר"ז ל"מ חזרה דבהמה איתא 'כגון דהוה מועד לאדם ומועד לבהמה והדר ביה מבהמה' וכו', ומשמע בהדיא דהא דאמרינן דלר"ז חזרה דבהמה חזרה היא איירי בכהא"ג שהיתה ההעדאה בהדיא גם לבהמות, ועוד הק' ע"ז דמד' **התוס' בדף ל"ז. בד"ה רב זביד** שהק' לר"ז מד' הגמ' בדף ב: ל"מ כן, וכוונתו דהתוס' שם הביאו ד' רב זביד **בדף מ"א.** דמועד לבהמה הוי מועד לאדם, וכתבו דבע"כ חזר בו רב זביד מזה [כמסקנת הגמ' שם] דאל"כ יק' עליו מהגמ' בדף ב: דשמעינן מקרא דמועד לבהמה לא הוי מועד לאדם, ואם יש מקום לומר דלענין חזרה מיגרע גרע מה שהועד להדיא גם לבהמות דאז חזרה דבהמה לאו חזרה היא גם לר"ז, א"כ הרי יש להעמיד ד' הגמ' בדף ב: לענין חזרה באופן שהועד בהדיא גם לאדם וגם לבהמה ואז אי חזר בו מבהמה לחודה לאו חזרה היא כ"ז שלא חזר מאדם ואי חזר בו מאדם חזרה היא אע"פ שלא חזר מבהמה, ובע"כ דאין לחלק בזה, דכיון דסבר ר"ז דמהני חזרה מבהמה לחודה סבר הכי אף כשהועד בהדיא גם לבהמה, וא"כ הדק"ל דנח' ר"פ ור"ז בסברות הפוכות ועוד במכש"כ כקו' הגרעק"א.

**[ג]:** ואמנם **בשיטמ"ק בדף ל"ז. בד"ה קמשמע לן בשם גליון** תירץ כתי' שדחה בסוגריים הנ"ל, דהא דמהני חזרה לר"ז מבהמה לחודה היינו דוקא כשלא הועד בהדיא לבהמה וכל העדאתו לבהמה הוא מכוח ההעדאה לאדם, אבל כשהועד בהדיא גם לבהמה לכו"ע אמרינן דחזרה דבהמה לאו חזרה היא כסברת הר"ר מנחם בדעת ר"פ וה"ה לר"ז עיי"ש[[12]](#footnote-12), וסברתו צ"ב כנ"ל.

**ובחידושי רבי נחום אות ל"ד** מבאר דבריו עפ"י משמעות ד' **הרמב"ם בפ"א מנז"מ ה"ד** שכ' 'וזה המשנה אם הורגל בשינויו נעשה מועד לאותו דבר שהורגל בו', ומפורש בדבריו דיסוד דין מועד הוא מחמת שתלינן דבג' נגיחות 'הורגל' השור ליגח[[13]](#footnote-13), ולפי"ז ביאר, דהא דלר"ז מועד לאדם הוי מועד לבהמה אין זה בגדר רגילות גמורה כמו כשהועד לבהמות להדיא, אלא דסבר ר"ז דאף רגילות קלושה כזו שהיא רק מכוח העדאה לאדם הוא רגילות מספקת לקבוע שהשור מועד, ולכך כדי לחזור מרגילות קלושה זו כלפי בהמות שנעשית רק מכוח ההעדאה לאדם סגי במה שראה ג' בהמות ולא נגח, דאעפ"י שההרגל הזה שלא לנגוח בהמות אינו הרגל גמור כ"ז שלא חזר מאדם מ"מ כיון שההרגל מעיקרא לנגוח בהמות אינו אלא הרגל קלוש סגי בהרגל קלוש של חזרה לבטלו, ומשא"כ כשהועד בהדיא גם לבהמות דנמצא שהרגילות לנגוח בהמות היא כבר רגילות גמורה אז לא סגי בחזרה מבהמות לחוד כיון שאין הרגל החזרה הרגל גמור כ"ז שלא חזר מאדם עיי"ש מה שהאריך.

**[ד]: ובחידושי רבי נחום אות ל"ה בשם הגרא"ל מאלין זצ"ל** כתב ליישב הקו' הנ"ל, עפ"י דקדוק שנוי הלשון בין ד' הגמ' **בדף ל"ז. הנ"ל** בדינא דחזרה אליבא דרב זביד דאמרינן התם: 'כגון דהוה מועד לאדם ומועד לבהמה והדר ביה מבהמה' וכו', דמשמע שהיתה אמנם העדאה בהדיא גם לאדם וגם לבהמה [דלא כהשיטמ"ק הנ"ל] אבל ההעדאה היתה 'נפרדת' לאדם ו'נפרדת' לבהמה, ובכה"ג מהני חזרה מבהמה לחודה לכו"ע, אבל בד' **התוס' בדף ב: הנ"ל בשם ה"ר מנחם** כתבו: 'שהיה מועד לכל וחזר בו מבהמה ונשאר מועד לאדם'והיינו שהעדאתו מ\תחילה היתה 'לכל' היינו למין אדם ומין בהמה 'ביחד' באופן שהיה נגלה שאינו מבחין בין המינים, ואז הוא דאמרינן דכ"ז שלא חזר בו מאדם חזרה דבהמה לאו חזרה היא, ומשא"כ כשהועד בב' העדאות חלוקות מהני החזרה מבהמה לחודה עיי"ש.

**[ה]: ובחידושי רבי ראובן ב"ק סימן א' אותיות א-ד** כתב לבאר עיקר סברת ה"ר מנחם, עפ"י מה שייסד דבדין מועד יש שני גדרים ודינים, א. לקבוע שהשור הוא נגחן דע"י ג' נגיחות יצא מחזקת שימור ונעשה נגחן, וכדמוכח **ביבמות ס"ד:** דמדמדינן כל דיני החזקה הנעשים לרשב"ג בג' פעמים לחזקת שור המועד, וכן **בב"ב דף כ"ח.** למדו הולכי אושא חזקת ג' שנים הבאים להחזיקו בחזקת שהוא שלו משור המועד שהוחזק נגחן בג' נחיות [ועיי"ש עוד הוכחות], ב. יש דין מסויים בשור המועד דבעינן שיהיה 'מעשה ההעדאה' בשור וכ"ז שלא נעשה בו מעשה ההעדאה כדין התורה אעפ"י שהשור כבר בחזקת נגחן עדיין דיני תמות עליו, והוכיח כן מהא דאי' **בדף כ"ד.** דבעינן ליעודי תורא דוקא בפני ב"ד, ועוד יותר איכא מ"ד דבעינן ליעודי גברא, ואין לומר דכ"ז שלא הועד בב"ד אין הבעלים יודעים שנגח, דהא כ' **התוס' בדף מ"א. בד"ה מאחר** דאפי' הרג ג' פעמים עפ,י בעליו אינו נעשה מועד עד שיועד בב"ד, ועוד הוכיח מד' הגמ' **בדף מ"א.** דמועד לעכו"ם אינו מועד לישראל ומועד לטריפה אינו מועד לשלם, ואעפ"י שמצד קביעת טבע השור לנגחן אין שום סברא לחלק בזה, וכן מד' **התוס' בדף כ"ד: סוד"ה במכירין בשם ר"י** שכתבו דשמא אין העדאה מועלת אלא בנגיחות של חיוב ולא בשל הפקר או שוורים של עצמו או של כנעני עיי"ש, ומוכח מזה דמלבד הקביעה שהשור 'נגחן' בעינן שיתקיים 'דין העדאה' כמשפט התורה בנגיחות של חיוב דוקא ויועד בבעלים בפני ב"ד דוקא, ודין זה הוא דין מסויים בשור המועד שלא נעשה מועד עד שיתקיים בו דין העדאה כמשפט התורה [מלבד הקביעה שהוא 'נגחן' וכנ"ל].

ולפי"ז ביאר, דהא דלר"פ מועד לאדם לא הוי מועד לבהמה אי"ז מצד קביעת השור ל'נגחן' שאינו נגחן לגבי בהמות, דכלפי הקביעה של הנגחנות אמרינן לכו"ע דאם הוא מועד ונגחן לאדם כש"כ שהוא מועד לנגחן לבהמות, ורק דר"פ סובר דדין 'העדאה' המסויים שבשור המועד צריך להתקיים במסויים כלפי בהמות כדי לקבוע שנעשה מועד לבהמות, וכ"ז שלא נעשה בהדיא מועד לבהמות לא נתקיים בו דין ההעדאה המסויים שבשור המועד כלפי בהמות אעפ"י שמצד 'נגחנות' השור כבר נקבע שהוא 'נגחן' גם לבהמות, ולפי"ז ביאר היטיב סברת ה"ר מנחם הנ"ל, דהיכא דנעשה מועד גם לבהמות שוב לא מהני ביה החזרה מבהמות לחודייהו, דהרי יסוד דין החזרה לחזור ולעשותו תם אין בזה שום דינים וגדרים מיוחדים ואין ענינו אלא לבטל ממנו תורת 'נגחן' בזה שהוחזק ג"פ שאינו נוגח, ובזה שפיר אמרינן גם לר"פ דכ"ז שלא חזר בו בהדיא גם מאדם נשאר בו טבע הנגחנות גם כלפי בהמות וכיון שהרי הועד גם לבהמה לא נתבטל ממנו דין המועד שלו כ"ז שלא חזר בו גם מאדם, [ועיי"ש **באות ה'** מש"כ ליישב הקו' הנ"ל דר"פ ור"ז נח' בסברות הפוכות].

**[ב]: בד' הראשונים דס"ל דחזרה ממין אחד לר"ז הוי חזרה גם ממין אחרוחזרה מבהמה כ"ש דהוי חזרה מאדם**

**בתוס' תלמיד ר"ת ור"א בדף ל"ז. בד"ה הא סתמיה הוי מועד** נסתפק אליבא דרב זביד כשהועד לכמה מינים וחזר בו ממין אחד אי אמרינן דמהני החזרה אף לשאר המינים, דכמו דאליבא דר"ז לגבי ההעדאה אמרינן שהעדאת מין אחד מגלה על כל המינים, הכ"נ לגבי החזרה אמרינן לדידיה דחזרת מין אחד מגלה על כל המינים.

וכתב דאין להוכיח מהא דאמרי' בגמ' דלר"ז אי חזר בו מבהמה הוי חזרה רק לבהמה ולא לאדם, ולא אמרינן דהוא ק"ו דאם מבהמה דלית ליה מזלא חזר בו כש"כ מאדם דאית ליה מזלא, היינו דוקא בכהא"ג שלא היתה העדאה בהדיא לבהמה אז הוא דמהני החזרה מבהמה רק לבהמה ולא לאדם, וכש"כ במיני בהמות דבכהא"ג שהועד למין אחד שנעשה מועד לכל המינים ממילא לרב זביד אם חזר בו ממין אחד שלא הועד עליו להדיא דלא מהני החזרה כלפי המינים שהועד עליהם להדיא, אבל בכהא"ג שהועד בהדיא לכמה מינים וחזר בו ממין אחד עדיין י"ל דחזרה על מין אחד הוי חזרה גם על מין אחר, ומסקנתו דמסברא משמע דכמו דבהעדאה לר"ז העדאת מין אחד הוי העדאה גם למין אחר הכ"נ בחזרה סובר ר"ז דחזרה ממין אחד הוי חזרה גם ממין אחר.

ובביאור סברתו נראה, דהיכא שאין העדאתו בהדיא גם למין אחר וחזר בו ממין זה שלא הועד עליו בהדיא, מהני החזרה 'לגלות' שהמין הזה שלא הועד עליו בהדיא לא היה מעיקרא בכלל העדאה כיון שראינו בהדיא שאינו נוגחו ג"פ, וכיון שהוא 'מגלה' שמעולם לא חלה ההעדאה על מין זה לא מהני לקבוע שהוא חזרה מהמין שהועד עליו בהדיא, אבל היכא שהועד בהדיא על שני המינים וחזר בו מא' מהם אמרינן דהחזרה של מין אחד הוא חזרה מכל המינים במכש"כ מההעדאה דהוא לאפוקי ממונא וכנ"ל ודו"ק.

ומצינו עוד כשיטה זו **בשיטמ"ק בדף ב: בד"ה לפירוש הריב"א בשם תוספות מהר"י כ"ץ** שכתב ליישב קו' **התוס' בדף ב: הנ"ל** לר"פ דסבר דמועד לאדם מסתמא לא הוי מועד לבהמה מהא דאמרינן **בדף ב:** דמועד לאדם הוי מועד לבהמה, וכ' ליישב דהנפק"מ לר"פ הוא היכא שנעשה מועד לאדם ולבהמה וחזר בו מבהמה הוי חזרתו מכש"כ לאדם, אבל אם חזר בו מאדם לא הוי חזרה מבהמה דלית לה מזלא עיי"ש.

והנה לכאו' שיטה זו היא להיפך ממש משי' **התוס' בדף ב: הנ"ל בשם ה"ר מנחם** דאדרבה אמרינן דחזרה דבהמה לאו חזרה היא כ"ז שלא חזר בו גם מאדם, ולפי שיטת תלמיד ר"ת ומהר"י כ"ץ הוא להיפך דהחזרה דבהמה מהוה חזרה במכש"כ גם לאדם, אמנם עיין **בחידושי רבי נחום ריש אות י"ד** שכ' דאין מח' בין הראשונים, ד'בסתמא' אף התוס' מודו דאם חזר בו מבהמה 'מסתמא' מכש"כ הוי חזרתו גם מאדם כיון דאית ליה מזלא ואם בהמות כבר אינו נוגח כש"כ שאדם אינו נוגח, וד' התוס' בשפ הר"ר מנחם איירי כשראינו בהדיא שנשאר מועד לאדם וכל' התוס': 'ונשאר מועד לאדם' היינו שנשאר כן בהדיא אז הוא דאמרינן להיפך דכ"ז שנשאר מועד לאדם הרי הוא ממילא גם מועד לבהמה עיי"ש.

**[ג]: בדין מועד לבהמה לא הוי מועד לאדם**

**בדף מ"א.** מקשינן בדין מועד לשלם את הכופר, וכי מאחר דמתם קטלינן ליה מועד היכי משכח"ל, ומשני רב זביד כגון שנגח ג' בהמות, ומקשינן עלה ומועד לבהמה הוי מועד לאדם, ועי' **בתוס' בדף ל"ז. בד"ה רב זביד** שכ' דר"ז גופא חזר בו דאל"כ קשיא ליה ההיא דריש מכילתין **בדף ב:** דאמרינן התם דשמעינן מקרא דגבי אדם כתיב כי יגח וגבי בהמה כתיב כי יגוף דמועד לבהמה לא הוי מועד לאדם.

אמנם **הרמב"ם בה' נזקי ממון פ"י ה"ג** פסק דמועד להריגת ג' בהמות נעשה מועד להריגת אדם ומשלם את הכופר, [וכן בשאר האוקימתות **בדף מ"א.** במועד לעכו"ם ובמועד לטריפה פסקם הרמב"ם דמשלם על ידם את הכופר], **ובמ"מ שם** תמה על דבריו ממ"ש **הרמב"ם בפ"ו מנזקי ממון ה"ח** דאפילו מועד לאדם אינו מועד לבהמה וכש"כ דמועד לבהמה אינו מועד לאדם.

**ובכס"מ שם** כ' דהרמב"ם מחלק דמועד 'להזיק' אפי' מאדם אינו נעשה מועד לבהמה, אבל מועד 'להריגה' אפילו מבהמה נעשה מועד לאדם, וכדבריו משמע **במאירי בדף מ"א. בד"ה גדולי המחברים** שכ' בדעת הרמב"ם 'ויראה מדבריהם שלענין הריגה מועד לזה ומועד לזה אבל לא לנזקין', **ובלח"מ שם** תמה על דברי הכס"מ דהא הנך קראי דאיירינן בהו **בדף ב: הנ"ל** דגבי אדם כתיב כי יגח איירי בהריגת אדם וע"ז אמרינן דמועד לאדם לא הוי מועד לבהמה, [**ובחי' ר' נחום אות ל"ו** כתב דהרמב"ם שמפרש הסוגיא בדף מ"א. דמסקנת רב זביד דמועד לבהמה הוי מועד לאדם מפרש דסוגיא זו חולקת על הסוגיא בדף ב: דמועד לבהמה לא הוי מועד לאדם]. **ובחי' ר' נחום שם** תמה ע"ד המאירי והכס"מ בדעת הרמב"ם דלדבריהם בדין נזקי ממון גופא גם יהיה חילוק בין נזקין למיתה, וכל מש"כ **הרמב"ם בפ"ו מנזקי ממון ה"ח** דמועד למינו אינו מועד מסתמא לשאינו מינו איירי דוקא כשהזיק המין ללא הריגה אבל בהרג מין אחד הוי מועד גם לשאינו מינו דהא אפי' מועד להריגת בהמות הוי מועד להריגת אדם, ותמוה סתימת דבריו דמשמע דבכל ענין מועד למינו אינו מועד לשאינו מינו, ועוד הק' דאי נימא ד'הריגה' של שוורים הוא דבר קשה יותר אצל שור מאשר 'להזיק' שור היה מן הדין דאעפ"י שנעשה מועד 'להזיק' שור עדיין תם הוא אצל 'הריגת' שור ודין זה לא שמענו מעולם.

**ובחידושי הגרנ"ט סימן ק"ט** כתב לבאר בדעת הרמב"ם, דהנה **בדף מ"א.** על הקו' וכי מאחר דמתם קטלינן ליה מועד היכי משכח"ל, משני רבינא דאיירי במכירין את בעל השור ואין מכירין את השור דאמרינן ליה תורא נגחנא אית לך בבקרך אבעי לך לנטורי כולי בקרך, **ובשיטמ"ק שם בשם הראב"ד והרשב"א** כתבו דאיירי דבנגיחה רביעית כבר הכירו שזה השור שנגח ג"פ ולכך משלם את הכופר, אכן **ברמב"ם פ"י מנזקי ממון ה"ג** מבואר דאיירי כשגם בנגיחה רביעית אינם מכירים את השור אם הוא זה שנגח ג' נגיחות והועד הואיל והיה לבעלים לשמור כל בהמתם ולא שמר הרי הוא חייב, ותמוה דבכהא"ג אמאי משלם את הכופר והא שמא תם הוא זה שנגח נגיחה רביעית, **ובהגהות מלוא הרועים בדף מ"א.** ביאר בד' הרמב"ם דדבריו אמורים רק לגבי חיוב כופר, אבל לגבי חיוב נזק שלם על נזקי השור ודאי אינו חייב עד שיתברר שהשור המועד הוא שנגח את הנגיחה הרביעית, ולא ביאר סברת החילוק, **ובחידושי הגרנ"ט שם** ביאר החילוק עפי"מ דאיתא **בדף מ"ד:** דחיוב התשלומין עבור נזקי השור חשיב 'חיוביה דשור' אבל כופר חשיב 'חיובא דבעלים', וביאר הגרנ"ט דחיוב תשלומין על נזקי השור הוא עבור עצם הדבר ששורו הזיק, וממילא לא שייך חיוב תשלומי נזק שלם של שור מועד עד שיתוודע שהמועד הוא שנגח את הנגיחה הרביעית, אבל חיוב תשלומי כופר הוא כפרה על פשיעת הבעלים שלא שמר שורו וע"י פשיעתו נהרג אדם, ולכך אפי' אי לא ידעינן שהמועד הוא שהרג כיון שהבעלים היה להם לשמור כוליה בקרא מחמת ידיעתם שיש שם שור מועד הרי כשלא שמרו ופשעו וע"י פשיעתם נהרג אדם חייבים כופר אפילו אם התם הוא זה שהרג.

ולפי"ז ביאר **בחי' הגרנ"ט שם**, דכשהוא מועד לבהמה אעפ"י שמצד העדאת השור אינו מועד לאדם, אבל מ"מ הבעלים היה צריך לשמור שורו מחמת העדאתו לבהמה, וכיון שפשע ולא שמר שורו ומכוח פשיעתו נהרג אדם חייב בכופר אעפ"י שמצד השור הרי הוא תם עדיין להריגת אדם עיי"ש.

**בדין נגח שור חמור וגמל הוי מועד לכל
[א]: במח' הראשונים אם הוא מועד גם לשאר המינים [לרב פפא]**

**בדף ל"ז.** ואת"ל נמי איתא לדר"פ נגח שור חמור וגמל נעשה מועד לכל, ונח' הראשונים ז"ל אם הכוונה שנעשה מועד אף לשאר המינים או שאינו מועד אלא לג' מינים הללו, והנה **בתוס' בדף ב: ד"ה ומלתא בא"ד** כ': 'אבל נגח אדם ושור וחמור דהוי מג' מינים הוי מועד לכל אבל נגח שור חמור וגמל לא הוי מועד לאדם', **ובהגהות הרש"ש ע"ד התוס' שם** כתב שמבואר בדבריהם דבנגח ג' מינים נעשה מועד לכל ואף לשאר המינים, ודוקא 'לאדם' אינו נעשה מועד בנגיחת ג' מיני בהמות, וכן מפורש בהדיא **בשיטמ"ק שם ד"ה מועד לאדם בשם תלמיד רבינו פרץ** שכ' שם לגבי נגח אדם שור וחמור 'דהוי מועד לבהמה, שהרי אפילו שור חמור וגמל מודה רב פפא שנעשה מועד לכל הבהמותכדאי' לקמן, ואע"ג דמועד למין זה לא הוי מועד למין אחר מ"מ מהנו שני מינים אחרים להשלימו ולעשותו מועד לכל הבהמות', וכ"מ בהדיא **בחידושי הרשב"א שם בד"ה אגב** 'אבל נגח אדם ונגח שור ונגח חמור דג' מינין הן הוי מועד לכל המינין משא"כ בנוגח שור חמור וגמל דלא הוי מועד לאדם אע"ג דהוי מועד לכל מינין אחרים'.

ועי' **בלחם משנה פ"י מנזקי ממון ה"ב** שכתב דמעצם הפירוש שכ' **התוס' בדף ב: הנ"ל** [וכן **הרשב"א שם]** דהא דמועד לבהמה לא הוי מועד לאדם איירי בנגח ג' מיני בהמות דאינו מועד לאדם, מוכרח מזה דלשאר מיני בהמות הרי הוא מועד, דאי אף לשאר מיני בהמות אינו מועד אין זה שייך להא דמועד לבהמה אינו מועד לאדם דהא אדם מין אחר הוא ולא עדיף ממין אחר של בהמה עיי"ש, ודבריו מוכרחים.

אכן **ברמב"ם פ"ו מנזקי ממון הי"ב** כתב לגבי נגח ג' שוורים ואח"כ חמור וגמל או נגח חמור וגמל ואח"כ ג' שוורים 'הרי זה ספק אם הוא מועד לשוורים בלבד או לשלושת המינין הוא מועד', **ובהשגות הראב"ד שם** כ' על דבריו 'א"נ לכל המינין', ועי' **במ"מ שם** שכ' דמד' הרמב"ם הללו מבואר דמש"כ **הרמב"ם שם בה"ט** בנגח שור חמור וגמל דהוי מועד 'לכל' [כל' הגמ'] כוונתו לג' מינים הללו בדוקא, וכן הוכיח ממש"כ **הרמב"ם שם בהלכה י'** לגבי ו' מינים שבסירוגין של ימים נגח יום אחד מין אחד וביום השני לא נגח מין אחר 'נעשה מועד לסירוגין לכל ואם נגח ביום שהוא מועד לו אחד משלושת המינין שנגח בסירוגין הרי זה מועד', ומפורש דאינו נעשה מועד אלא לג' המינין שנגח [ושזה הפירוש 'לכל' שכ' מיניה וביה מתחילה על אופן זה].

אמנם **במרכבת המשנה ע"ד הרמב"ם שם בה"י** כ' דדוקא בכהא"ג שנגיחתו לג' מינים בסירוגין של ג' מינים אחרים שלא נגחם הוא שכ' הרמב"ם דהוי מועד דוקא לאותם ג' מינים, דבכהא"ג דאיכא ג' מינים אחרים שלא נגח בסירוגין של ימים איכא לספוקי אם מה שלא נגח ג' המינים האחרים הוא משום שג' מינין הללו הם הגורמים לנגיחתו או שסירוגי הימים הם הגורמים ומספיקא מקילינן שלא להוציא ממון מיד המזיק עד שיהיה הנגיחה בא' מג' המינין וביום הנגיחה של הסירוגין, אבל כשלא ראינו מינים אחרים שלא נגח ודאי דאף לדעת הרמב"ם הוי מועד אף לשאר מיני בהמות, וכן לגבי מש"כ הרמב"ם בהי"ב הוא דוקא בכהא"ג שנגח ג' שוורים מתחילה או בסוף דבכהא"ג דלשוורים בודאי נעשה מועד אין להחמיר מכוח צירוף ב' המינים הנוספים אלא לגבי ב' מינין הללו [וצ"ב סברתו] עיי"ש, ועיין עוד **באבן האזל ע"ד הרמב"ם שם** שג"כ חולק על המ"מ וכ' דדוקא באופנים הללו של סירוגין או שהיו ג' שוורים בתחילה או בסוף הוא שכ' הרמב"ם שאינו נעשה מועד אלא לג' המינין ודלא כמ"ש המ"מ בדעת הרמב"ם עיי"ש מה שביאר.

והנה לפי דרכו של **המ"מ הנ"ל בדעת הרמב"ם** דבנגח ג' מינים לעולם אינו נעשה מועד אלא לג' מינין הללו, תמוה מש"כ **הרמב"ם בה"י הנ"ל** לגבי ו' מינין שבסירוגין נגח יום אחד מין אחד ובשני לא נגח מין אחר וכן בכל הו' ימים דאינו מועד אלא לסירוגין ורק לג' מינין הללו, ותמוה דאם תלינן שהעדאתו רק לג' המינין שראינו שנגח איך נעשה סירוגין ממה שלא נגח ג' מינין אחרים שאינם בכלל העדאתו, [והניחא אי נימא דדוקא בכהא"ג הוא שכ' הרמב"ם שאינו מועד אלא לג' המינין י"ל כד' המרכה"מ הנ"ל דספיקא הוא אם מה שלא נגח המינין האחרים הוא מחמת קפידת המינין או מחמת הסירוגין ומספיקא מקילינן למזיק בשני הדברים וכנ"ל, אבל אי נימא דלעולם אינו מועד אלא לג' המינין שראינו שנגח איך נעשה סירוגין מג' מינין שלא נגחם בימי הסירוגין מאחר שג' המינין הללו אינם נכללים בהעדאתו כלל.

ועיין **בקהלות יעקב ב"ק סימן כ"ט** שביאר דאי נימא דשיטת הרמב"ם דיסוד דין העדאת שור המועד אינו משום גדר 'גלוי על טבעו' אלא דבג' פעמים 'הורגל' השור ליגח, וכמבואר שיטת **מהר"מ מרוטנבורג** שהביא **הטור באו"ח סימן קי"ד** [וכן מפורש באמת בהדיא בדברי **הרמב"ם בפ"א מנז"מ ה"ד** שכ' 'וזה המשנה אם הורגל בשינויו נעשה מועד לאותו דבר שהורגל בו'], א"כ י"ל דאעפ"י דנעשה מועד רק למינין הללו שחזינן שנוגח אותם מ"מ מהני הג' מינים האחרים שלא נגחם בימי הסירוגין לומר שהרגלו אינו אלא לנגוח בימים הללו והרגלו הוא רק בסירוגין שעל יותר משני הקפדות הללו של ג' מינין הללו ושל הסירוגין לא נתרגל, אבל אי נימא דיסוד דין העדאה הוא 'גלוי על טבע השור' אין שום הבנה איך ננקוט תרתי גם שנתגלה שטבע השור לנגוח רק ג' מינים הללו וגם שממה שלא נגח מינים אחרים בימי הסירוגין שאין טבעו לנגוח בימי הסירוגין עיי"ש.

.

1. ובד' **הרשב"א בב"מ שם** יש סתירה מיניה וביה בנידון זה, דמיד אחר שכ'דבשעה דלא נטרי אינשי לא קיבל עליו לשמור מואינו שומר כלל באותה שעה חזר לבאר דפטור נטר כדנטרי אינשי הוא מדין 'אונס' עיישה"ט, וצע"ג]. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומבואר בד' רש"י הללו חידוש עצום, דהאיסור להזיק אינו תלוי ב'הפסד' שעושה לחבירו, שהרי ההפסד לחבירו שוה הוא בין אי היזק שאינו ניכר שמיה היזק או לאו שמיה היזק, אלא האיסור הוא 'לעשות דבר ששמו היזק'. [↑](#footnote-ref-2)
3. להעיר שמד' המכילתא יש ללמוד לכאו' דשורש חיוב התשלומין בנזקי ממונו נובע מחיוב השמירה, שהרי ריבה חיוב תשלומין בתולדות ממה שהוסיפה התורה 'שמירה על שמירה', וי"ל ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
4. בד' השיטמ"ק הללו מפורש דאסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברו"מ יש לחייב בהם מדין אשו משום חיציו, **ובשיטה מקובצת ב"ק דף נ"ו. בד"ה אילימא דמטיא ליה ברוח מצויה בשם הרא"ה** כתב בהדיא להיפך: 'ומסתברא דאסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברו"מ והזיקו דחשבינן להו תולדה דאש ליכא למיחשבינהו חיציו אלא ממונו' ועיי"ש, ועי' **תוס' סנהדרין דף ע"ז. בד"ה סוף חמה לבוא** שבפשטות נח' בנידון זה ב' תירוצי התוס' שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
5. [ויש בזה שיטה מחודשת מאוד של **התוס' הרא"ש-בשיטמ"ק שם בשם הר"י ממיץ** דאף למ"ד פלגא נזקא קנסא איכא למילף מבור וחד מהנך, אלא דלדידיה אם היינו לומדים כן היה לו את פטורי שניהם [גם את הפטור של המלמד הנוסף על קרן], ומשא"כ למ"ד ממונא אין לו אלא את פטורי קרן, ודבריו צ"ב רב מסברא, ובפשוטו הם סותרים סוגיא ערוכה להלן בדף ה: דכולהו כי שדית בור בינייהו אתיין בצה"ש, וגם אינו מובן כלל הנידון אי ליתן לו פטורי שניהם במ"ד קנסא וממונא ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת]. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועי' **בתוס' דף כ"ב. בד"ה דאפיך מיפך** שכתבו'דלא אמר משום דתחילתו בפשיעה לגבי רגל יתחייב נזק שלם לגבי קרן, דאפילו פושע גמור לענין קרן לא חייבתו תורה אלא חצי נזק', ועי' **בתוס' תלמיד ר"ת שם** שמבואר בביאור ד' התוס' דאין כוונתם כד' הרא"ש הנ"ל דלא אמרינן תחילתו בפשיעה וסופו באונס מאב לאב אלא אע"ג דנחשב פושע מכח דין תחילתו בפשיעה אינו חייב בתמותו נזק שלם דאפי' פושע גמור לענין קרן פטרתו תורה מחצי נזק עיי"ש, ולפי"ז דהתוס' סברי דאמרינן דין תחילתו בפשיעה וסופו באונס מאב לאב בע"כ אינם יכולים לסבור כד' הרא"ש בדעת הרי"ף, ועי' משי"ת להלן בעזהש"י בשיטת התוס' בענין זה. [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם ילה"ק על דברי היש"ש דכיון דעכ"פ חייבים להלך אחר בהמתם ולשמור מנזק צרורות דאינו אורחיה כ"כ, א"כ יתחייבו ג"כ על סתם נזקי שן ורגל, והכא אין ה'תחילתו בפשיעה' 'מאב לאב' אלא הוא באותו אב עצמו, וצ"ע.

   **ובביאורי סוגיות סימן מ' סק"ו** הק' על ביאור זה בד' היש"ש שיש ב' גדרים בפטור רה"ר א' מגזה"כ וא' מסברא, ממש"כ **היש"ש בפ"ק סי' מ"ז** שהק' דלפי טעם הרי"ף והרא"ש בטעם פטור שו"ר מפני שהם ברשות ואין הבעלים יכול לשומרם תמיד דא"כ אמאי בארי שהזיק כי אורחיה פטור ברה"ר והא ל"ש לומר בארי שיש לו רשות להיות ברה"ר ולטרוף כי אורחיה כל הבהמות עיי"ש, ולפי הנ"ל בדעת היש"ש דיש פטור ברה"ר גם מגזה"כ אף היכא דליכא הפטור מסברא א"כ לק"מ קושיתו [וכן הבאנו לעיל **באות ה'** שכן כתב **בחי' ר' אריה לייב** בישוב הקו' מארי, אמנם בד' היש"ש שלא תי' כן צ"ע]. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' **בנחלת דוד דף כ"א. בד"ה בגמ' אמר רב** וכו' שכ' דלפירוש זה דאף חיובא דשבקתה לרחבה הוא מדין קרן יהיה הוכחה דרש"י חולק על מש"כ **הרא"ש בפ' כיצד הרגל סימן ג'** בדין כלבא דאכל אימרי דהא דהוי משונה וחייב ח"נ הוא רק על הריגת האימרי אבל על אכילת הנבילה חייב נזק שלם כדין שן כיון דהאכילה אחר ההריגה כבר אורחיה עיי"ש, דלפי"ז אף אי שבקתה לרחבה הוי שנוי אבל אחר שהיא כבר שם האכילה הוי כי אורחיה ואמאי נידון כקרן, ובע"כ דרש"י חולק על הרא"ש וסובר דאי תחילתו בשנוי דין האכילה שמחמתה כקרן אף שעצם האכילה כי אורחיה.  [↑](#footnote-ref-8)
9. והנה בפי' ד' הגמ' 'דאילפא ודר' אושעיא איכא בינייהו' יש שני פירושים, **בפירש"י בדף כ"א: בד"ה דאילפא ור' אושעיא ובד"ה איכא בינייהו** מפורש דפליגי תנאי בשני המימרות, ר"מ ור' יהודה פוטרים בשניהם ור' יוסי ור"א מחייבים בשניהם, והנה לפי"ז ההוכחה שכתבתי בפנים היא ברורה, אכן **בשיטמ"ק שם בשם הראב"ד** מפרש דר"מ ור"י סברי כר' הושעיא דפטור בלא קופצת ורק בקופצת חייב ור' יוסי ור"א סברי כאילפא דחייב אפי' בלא קופצת, והנה אם נוכל לומר שכן מפרש הרמב"ן לק"מ מה שהקשיתי, דאמנם לר"מ ור' יהודה דלא פטרי אלא בקופצת אין הפטור תלוי כלל במה ששינתה אלא במה שנסתלקה מרה"ר, אך ר' יוסי ור"א בזה גופא פליגי ואמרי 'אין דרכה לאכול אלא להלך' והיינו דהפטור מחמת ששינתה חייב גם בלא קופצת.

   אכן בדעת הרמב"ן הדבר ברור כשמש שמפרש כפירש"י הנ"ל, שהרי הרמב"ן כתב דטעמו של ר' הושעיא דלא מחייב אלא כקופצת הוא ממש כטעמו של שמואל דלא מחייב מחזרת אלא כשנסתלקה מרחבה וקמה בצידי הרחבה, ומזה הוכיח דכיון דקיי"ל כשמואל בע"כ דקיי"ל כר' הושעיא, והנה אם מפרש כהראב"ד ד' הגמ' מתמיהים, דהא בעינן למימר מעיקרא דפליגי תנאי בפלוגתא דרב ושמואל במחזרת, וע"ז מסגקינן דבמחזרת אי כרב אי כשמואל ופליגי בדאילפא ור' הושעיא, ואם כהראב"ד דפליגי בפלוגתא דאילפא ור' הושעיא הרי נמצא דפליגי בפלוגתא דרב ושמואל עצמם ומאי דחי הגמ', ובע"כ דהרמב"ן מפרש כרש"י דמסקנת הגמ' דפליגי גם בדאילפא וגם בדר' הושעיא, ופלוגתייהו הוא בדין 'השנוי' שיש בפשטה צווארה ובקופצת, דר"מ ור' יהודה סברי דשנוי זה אינו גורם הפקעת פטור שו"ר ברה"ר ור' יוסי ור"א סברי דזה שאין דרכה לאכול אלא להלך גורם הפקעת הפטור, ולפי"ז הרי נתפרש בהדיא בדבריהם דגם לר' הושעיא דכדי להתחייב בעינן שתסתלק מרה"ר הגורם של הפקעת הפטור תלוי גם בזה ששינתה מדרך ההילוך הרגיל וכנתבאר. [↑](#footnote-ref-9)
10. אלא דהתוס' שם כתבו דמד'הגמ' שם פשטינן 'דבעינן לקיחה ואכילה בחצר הניזק אעפ"י שאין טעם בדבר זה מה צורך באכילה אלא דגזה"כ הוא', וית' שיטתם להלן בענף ב'. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואגב אורחין שמעינן לכאו' מד' הרשב"א הללו שלא כד' **הנימוקי יוסף בדף י"ד.** בדעת הסוברים דבכהא"ג חייב משום דבחצר כה"ג אין רשות לבעל השוורים להביא שורו כשהשני מניח שם פירות עיי"ש, דא"כ הא בכה"ג ג"כ הוי כמו בכל חצר הניזק שהשור הוא שם 'שלא ברשות' ודו"ק. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובדבר הקו' שהק' המגיה על הרעק"א הנ"ל מל' הגמ': 'כגון דהוה מועד לאדם ומועד לבהמה והדר ביה מבהמה' וכו', דמשמע דאיירי כשהועד בהדיא גם לבהמה ואפ"ה קאמר ר"פ דחזרה דבהמה חזרה היא, הנה מצינו **בתוס' תלמיד ר"ת בדף ל"ז. בד"ה הא סתמיה הוי מועד** שמפורש בדבריו בהדיא דד' הגמ' בדף ל"ז. איירי כשכל העדאתו לבהמה הוא רק מכוח העדאתו לאדם עיי"ש היטיב בדבריו ויתבארו להלן בעזהשי"ת. [↑](#footnote-ref-12)
13. והק' ע"ז מד' הגמ' **ביבמות ס"ד: ס"ה.** דמייתינן התם פלוגתא דרבי ורשב"ג בדין חזקה לענין קטלנית ואשה שאי"ל בנים ומתו אחיו מחמת מילה, ובהנך הרי ודאי שהחזקה באה לגלות על הטבע ולא לקבוע הרגל, וכ' ליישב דיסוד החזקה הוא לקבוע שלא תלינן ג' מקרים [לרשב"ג, ולרבי דלא תלינן ב' מקרים], ובהנך דבסוגיא דיבמות הא דתלינן שיהיו ג' מיקרים מביא למסקנא שטבע האשה להיות קטלנית או שאי"ל בנים וטבע המשפחה שמתים מחמת מילה, ובשור המועד הא דתלינן שאין ג' מקרים מביא למסקנא שהשור הורגל לנגוח, וכ' לחדש לפי"ז חידוש עצום, דבאמת הרגל השור לנגוח נעשה כבר בב' פעמים, ורק שלפני הפעם השלישית עוד אין לנו הכרח לקבוע שהוא הורגל בכך, ורק כנגח פעם שלישית מכוח דין חזקה שענינו של"ש שיהיו ג' מקרים אנו קובעים שכבר הורגל בנגיחה השניה לנגוח וממילא הנגיחה השלישית אינה מקרה עיי"ש באורך, והדברים מחודשים ביותר. [↑](#footnote-ref-13)