שיעור כה סימן רח ח-ט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור כה**

**~ סימן רח סעיף ט - י ~**

**[סעיף ט] עירב קמח דוחן ושאר מיני קטניות עם קמח של חמשת מיני דגן ובשלו בקדירה, מברך בורא מיני מזונות ועל המחיה, ואם עשה ממנו פת, מברך המוציא וברכת המזון, ודוקא שיש באותו קמח מחמשת מינים כדי שיאכל ממנו כזית דגן בכדי אכילת פרס, אבל אם אין בו זה השיעור מחמשת המינים, אינו מברך לבסוף ברכת המזון, אלא בתחילה מברך המוציא כיון שיש בו טעם דגן אף על פי שאין בו כזית בכדי אכילת פרס ולבסוף על המחיה, ואם בשלו בקדירה מברך תחלה בורא מיני מזונות ואחריו בורא נפשות.**

# דין אכילה בכדי אכילת פרס

מבואר בשו"ע שאם יש בתערובת כזית בכדי אכילת פרס מברך המוציא וברכהמ"ז, אך אם אין בו שיעור כזית בכדא"פ אינו מברך לאחריו ברכת המזון.

והנה בשערי תשובה (ס"ק י) הביא משו"ת בית אפרים (סימן יג) דבאופן שאין בתערובת כזית בכדא"פ אך הוא אוכלו במהירות כך שבפועל הוא אכל כזית בכדי אכילת פרס מברך ברכת המזון, כיון שלמעשה אכל כזית דגן, והוא הספיק לאוכלו בתוך כדי אכילת פרס.

אכן ברמב"ם לא משמע כן דכתב (בהלכות מאכלות אסורות פרק טו הלכה ג) לעניין חֵלֶב שהתערב עם גריסים, שאם אכל מן הגריסין האלו כשלש ביצים הואיל ויש בהן כזית מן החלב לוקה, אך אם לא היה בתערובת כזית בכל שלש ביצים אף על פי שיש בהן טעם חלב ואכל כל הקדירה אינו לוקה אלא מכת מרדות, ומשמעות דבריו שלעולם אינו עובר באיסור דאורייתא אלא כשיש בתערובת כזית דגן בכדא"פ, ואפילו אם אוכל במהירות כשלמעשה אכל כזית בכדא"פ.

וכן דקדק החזו"א בטבול יום (פרק ג ס"ק ו) בדעת הרמב"ם שדווקא אם יש כזית בכדא"פ עובר באיסור דאורייתא, ואפילו אם בפועל אכל כזית בכדא"פ אינו עובר אם אין בתערובת כשיעור כזית בכדא"פ.

# הטעם שבפחות מכדא"פ אינו מברך על הדגן

והנה בחזו"א שם ביאר העניין דאם יש בו פחות משיעור זה של כזית דגן בכדא"פ, מתבטל הדגן בתערובת ולכן הוא לא לוקה, וע"ש בחזו"א דכן הדין לעניין ברכת המזון דכשיש בתערובת פחות מכזית דגן בכדא"פ, הדגן מתבטל בתערובת ולכן הוא לא מברך ברכת המזון.

וגם בחידושי הגר"ח (במאכלות אסורות פרק טו הלכה ג) פירש כדברי החזו"א הנ"ל דהטעם שכשאין כזית בכדי אכילת פרס פטור משום דבכה"ג הדגן בטל בתערובת. ובהמשך דבריו (בד"ה ולפי"ז נראה) הביא ראיה לדבריו ממש"כ המגיד משנה (פרק ד מהלכות חמץ ומצה הלכה ח) לגבי המשהה חמץ בפסח דעובר על בל יראה, ואם נתערב דגן בתערובת ויש בו פחות מכזית בכדי אכילת פרס אינו עובר, ומוכח מזה דאף ששם לא מדובר על איסור אכילה אלא על איסור להשהות חמץ בביתו, מכל מקום כשיש פחות מכזית בכדא"פ מתבטל הדגן בעיסה, ומשום כך גם אינו עובר משום בל יראה [ואף שהדגן מתבטל מכל מקום לעניין ברכה שלפניה מברך המוציא שהרי אין ביטול מדרבנן כל עוד שיש טעם דגן].

אך דברי הגר"ח צ"ע שהרי קיי"ל לדינא שעובר בבל יראה אפילו בדגן שאין בו כזית בכדא"פ (כמבואר במשנ"ב בסימן תמב ס"ק א בשם הכס"מ והגר"א, וזו הדעה השניה במגיד משנה שם), וכיון דאנן פסקינן שאף שאין כזית בכדא"פ עובר בבל יראה, על כרחך דלא אמרינן שנתבטל.

ובקהילות יעקב (פסחים סימן לח) הקשה עוד שהרי להדיא נפסק ברמב"ם בהלכות נזירות (פרק ה הלכה ה) דנזיר ששרה פתו ביין חיובו הוא בכדי אכילת פרס [וכבר הובא בשיעורים לעיל (על סימן רב סעיף ו) דנתחדש כאן ברמב"ם שאף שהאיסור בשתיית היין הוא בכדי שתיית רביעית, מכל מקום כיון שהוא מכניס אותו לפיו בצורה של אכילה שיעור זמן האכילה הוא בכדי אכילת פרס], ואי נימא שהטעם הוא משום שמתבטל היין בתערובת, לא מובן מה נתנו שיעור לביטול ברביעית, הרי הרביעית הוא ביצה ומחצה ואם ביצה היא ג' זיתים הרי ששיעור רביעית הוא ד' וחצי זיתים, וא"כ מדוע צריך שיהיה פי אדבע וחצי באיסור כדי שלא יתבטל שהרי בעלמא שיעור הביטול הוא בכזית בכדא"פ.

והוכיח מזה הקה"י ששיעור כזית בכדי אכילת פרס הוא משום דרק בכך הוא מצטרף לאותה האכילה, והיינו שע"י כך שהוא אוכל את הכזית בזמן זה הוא מגדירו כאכילה אחת. ולכן כשאוכל פת השרויה ביין צריך לאוכלו בכדי אכילת פרס, כדי שייחשב שהאיסור נכנס לפיו באכילה אחת.

[ולמעשה עולה דמדברי האחרונים דאף ששיטת הבית אפרים שהובא לעיל דאם אוכל כזית דגן ע"י שאוכל במהירות עיסה שיש בה פחות בכדא"פ דמברך ברכת המזון, מ"מ לדינא קיי"ל שאינו מצטרף, ולדעת החזו"א טעמו משום שבכה"ג מתבטל הדגן בתערובת, ולדעת הקה"י הוא משום שצריך לאוכלו בכדי שיצטרך לאכילה אחת].

# ברכת על המחיה כשאין דגן בכדא"פ

הנה כבר נתבאר (בשיעור הקודם) דהביא המשנ"ב דעל פת עם דבש שיש בה פחות מכזית בכדי אכילת פרס מנהג העולם לברך אחריו על המחיה, וביאר המשנ"ב הטעם דכיון שהתבלין והדבש בא להכשיר את האוכל הוא מצטרף עם האוכל לשיעור כזית.

ולכאורה יש להעיר ממש"כ המשנ"ב לעיל (ס"ק ז) על מש"כ השו"ע שם דדבש המעורב עם דגן אם עירב דבש הרבה מהן מברך אחריו על המחיה, וציין לעיין בשו"ע לקמן סעיף ט, ומשמעות דבריו דמברך על המחיה רק באופן שיאכל מהדגן כזית בכדא"פ, וצ"ע מדוע לא הביא את הסברא שכתב כאן דכל שבא להכשיר מצטרף לשיעור של הכזית דגן.

ונראה שיש לחלק דשם יש פעמים שהוא רוצה באכילת הדבש ונותן בו קצת דגן ליתן טעם, ויש פעמים שהוא רוצה באכילת הדגן והנותן דבש להטעים את הדגן, ולכן אם אין כזית בכדא"פ הרי שעיקר רצונו הוא באכילת הדבש ולכן אינו מברך על המחיה, אך מש"כ המשנ"ב כאן לעניין אכילת העוגה דמתבטל התבלין אצל הדגן, היינו משום דבכה"ג עיקר רצונו ומחשבתו על הדגן, ולכן כאן מברך על המחיה אפילו אם יש בו כזית בפחות מכדי אכילת פרס [ואף שיש לדחות קצת הדקדוק מדברי המשנ"ב, מ"מ נראה כן מסברא דרק כשעיקר אכילתו היא בשביל הפת מתבטל התבלין אצל את הדגן].

# עוגה עם מילוי

ולעניין מילוי שיש בתוך העוגה מבואר בחזו"א (סימן כו ס"ק ח) שיש להסתפק אם המילוי מצטרף לדגן ע"ש, ובזה נראה דלא שייך סברת המשנ"ב דכל שבא להכשיר מתבטל, כיון שהמילוי אינו מעורב עם העוגה בעצמה.

ולמעשה יש כמה שאלות בברכה אחרונה על עוגות עם מילוי, שהרי החזו"א הסתפק אם המילוי מצטרף, ואי נימא שאינו מצטרף אז פעמים רבות יצטרך לאכול ג' או ד' ביצים מן העוגה כדי שיאכל בפועל כזית דגן, ואחר שאכל שיעור זה יש לדון שכבר יש בזה שיעור קביעות סעודה, שיצטרך לברך אחריו ברכת המזון [אכן בשיעורים לעיל (על סימן קסח סעיף ו) נתבאר שלעניין שיעור קביעות סעודה לא מחמירים לצרף תבלינים ושאר דברים הבאים למתק, ורק אם אוכל ג' או ד' ביצים מן הדגן צריך לברך ברכהמ"ז ע"ש].

ולעניין 'עוגת גבינה' שיש בתחתיתה שכבה דקה של בצק ומעליה גבינה, יש להסתפק דיתכן שאפילו לדעת החזו"א בכה"ג הגבינה אינה מצטרפת, כיון שאינו נחשב כ'מילוי' ואינו חלק מהעיסה עצמה, ובזה מסתבר דלכו"ע הגבינה אינה מצטרפת לדגן ואין מברך על המחיה עד שיאכל כזית מהדגן עצמו בכדא"פ וצ"ע.

# מה מצטרף לשיעור כזית דגן

והנה למעשה סיים המשנ"ב דלכתחילה טוב ליזהר לשער שיהיה בקמח שיעור כזית. ויל"ע באופן שהמאפה תופח איך משערים את הכזית דגן, וכגון שבתחילה היה חצי מהתערובת קמח וחצי משאר מינים [כגון ביצה ודבש וכדומה], דלדעת המשנ"ב לכתחילה יש לאכול ב' כזיתים מן התערובת כדי שיאכל בוודאי כזית דגן, ויש לדון באופן שתפח הבצק האם עדיין מחשבים את הדגן כחצי מהפת האפויה, או שמא י"ל דבתהליך ההתפחה רק החיטה תופחת, אך הביצים והתבלינים נשארים בשיעורם הראשון, וא"כ יש לדון שאפילו בפחות מב' כזיתים מהפת יוצא שהוא אכל כבר כזית דגן שהרי הדגן התרבה באופן יחסי אחר שהוא תפח. ומסתבר שדנים את כל העיסה ביחד וחשיב שכל העיסה תפחה, וממילא לכתחילה צריך לאכול כזית מהדגן לפי שיעור הקמח בתחילה [וכעין זה יש לדון באופן שמקציף ביצים ונותנם בעיסה האם הביצים המוקצפים מצטרפים לשיעור לפי מה שהיו בתחילה או כפי שיעורם שהתרבה אחר הקצפתם].

והנה נראה ברור שהמים שנותנים בעיסה מצטרפים לכזית דגן ונחשבים כמו הקמח עצמו, אך לעניין השמן שבתערובת נראה שהוא בכלל שאר מינים דמנהג העולם שמצטרפים ועל זה כתב המשנ"ב דלכתחילה יאכל מהדגן עצמו כזית. וכן נראה פשוט לגבי ביצים המעורבים בעיסה דלכתחילה צריך שיאכל מהדגן עצמו כזית, ואינו כמו מים שהוא ממש חלק מהעיסה.

**[סעיף י] בברכה אחת מעין שלש של פירות דחוצה לארץ חותם על הארץ ועל הפירות, ובארץ ישראל חותם על הארץ ועל פירותיה, ואם בחו"ל אוכל מפירות הארץ, חותם ג"כ על פירותיה.**

# נוסח ברכת 'על המחיה'

ובמשנ"ב (ס"ק נד) הביא שאם יש פירות שבאו ממקום שיש ספק אם הוא ארץ ישראל או מחוצה לארץ, דמספק מברך 'על הפירות'. וצריך להיזהר בזה בתמרים הבאים מהערבה שמספק יש לברך עליהם בנוסח 'על הפירות', כי יש ספק דחשיב כחוץ לארץ. ובכל הפירות מהמקומות שהם דרומיים לבאר שבע יש ספק שהוא חו"ל וצריך לחתום 'על הפירות', והרבה הסתפקו גם באזורים נוספים הסמוכים לרצועת עזה.

כתב המשנ"ב (ס"ק נ) שנוסח החתימה הוא 'על הארץ ועל המחיה', ובשעה"צ (ס"ק נב) הביא שיש שהוסיפו לומר 'ועל הכלכלה', אך הביא הרבה פוסקים שמשמע שיש לחתום 'על המחיה', וכן ידוע שהחזו"א חתם רק 'על המחיה'.