שיעורי תערובת פ קי ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תנינא

שיעורי תערובת – פ

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קי, ז

## נפל אחד מהתערובת לים, והטעם שהקילו בזה

**[סעיף ז] דבר שאינו בטל מחמת חשיבותו, כגון בעלי חיים ובריה וחתיכה הראויה להתכבד ודבר שיש לו מתירין, שנתערב באחרים ונאכל אחד מהם בשוגג, או נפל מעצמו לים בענין שנאבד מן העולם, הותרו כל האחרים, שאנו תולין לומר האיסור הלך לו. ודוקא כשאוכל הנשארות שתים שתים ביחד, דממה נפשך איכא חדא דהיתרא, אבל לאוכלם אחת אחת אסור.** ומקור הדין מהגמרא בזבחים (עד.) אמר ר"נ אמר רבה בר אבוה אמר רב טבעת של עבודת כוכבים שנתערבה במאה טבעות ונפלה אחת מהם לים הגדול הותרו כולן, דאמרינן הך דנפל היינו דאיסורא. ובהמשך הגמרא מבואר שלא התיר רב נחמן אלא שנים שנים, ופירש רש"י שאם מוכר שנים שנים ודאי אחד מהם היתר [ואמרינן כעין מיגו שאם אחת מהם היתר גם השניה היתר]. וזהו שפסק השו"ע להתיר שכל שנפל אחד מהתערובת לים או נאכל תולים שאותו שנפל הוא האיסור ומתירים שאר התערובת, כמו שמצינו לעניין טבעת של ע"ז [וגם אינו מותר אלא לאכול שתים שתים כמבואר בגמרא לעניין הטבעות]. וברשב"א כתב בשם הרמב"ן להתיר גם לעניין ערלה שאינה בטילה עד מאתיים, שאם נאבד אחד מהתערובת יש להתיר, וכמו"כ יש להתיר לעניין תערובת יבש ביבש לסוברים שיבש ביבש צריך ששים כשאין ששים. מיהו לעניין תערובת מין בשאינו מינו יבש ביבש, כתב היד יהודה שאין להתיר, שזה חמור יותר כיון שיכול לבא לידי איסור תורה.

**ובטעם** הדין נחלקו הרא"ש והרשב"א, ולהלן הביא הש"ך (ס"ק מו) דעת הרשב"א שהטעם שהקילו לתלות האיסור בזה שנפל לים הוא משום שכבר נתבטל האיסור מה"ת ברוב. אבל הרא"ש (חולין פ"ז סי' לז) ביאר ההיתר דהוי כעין ס"ס, שמא זה שנפל הוא האיסור ואפילו לא נפל שמא עכשיו אינו אוכל את האיסור [אמנם אי"ז ס"ס גמור וכמו שמבואר במנח"י כלל מג ס"ק כג]. ונפק"מ אם יכול לאכול כולם יחד, שלדעת הרשב"א מותר לאכול כולם יחד שהרי סמכו לתלות האיסור בזה שנפל לים, אבל להרא"ש שההיתר הוא משום ס"ס הרי אם אוכל את כולם לא יהא ס"ס. נמצא שאם נפלה חתיכת איסור לשני חתיכות היתר לא שייך היתר זה, שהרי צריך לאכול שתים שתים, וכאן אם יאכל שתים הרי אוכל הוא את כולם וא"כ לא יהא ס"ס [ואם נפלה חתיכה אחת לשלוש ונפל אחד לים יכול לאכול שתים, והחתיכה האחרונה שוב אינו יכול לאכול].

**והרמ"א** פסק להלכה כהרא"ש, ולכך כתב **ואפילו לאכלם שתים שתים, אסור לאדם אחד לאכול את כולם.** והיינו משום שטעם ההיתר מחמת ס"ס, וכשאוכל הכל יחד ליכא ס"ס, וכמשנ"ת.

## אם בתערובת בדבר שיל"מ יש להקל בנפל אחד לים

**והנה** בשו"ע כתב היתר זה של נפל אחד לים גם לגבי דבר שיש לו מתירים, וכתב הש"ך (ס"ק לט) ועי' לקמן ס"ק נז נח, כלומר ששם נתבאר שדעת הרמ"א להחמיר בס"ס בדבר שיש לו מתירים, והיינו שלפי"ז אין להקל כאן כיון שכל ההיתר הוא מחמת ס"ס [ולדעת הרשב"א ודאי שאין להקל בדבר שיש לו מתירים, שהרי כל ההיתר הוא מחמת שבטל מהתורה ושוב הוי כספק דרבנן, ובדבר שיש לו מתירים אין מקילים בספק דרבנן].

## הפילו לים בשוגג אם גזרו אטו מזיד, והאם בנאכל שאני

**וכתב** השו"ע שיש להתיר בנאכל כל שאכל בשוגג, או שנפל מעצמו לים. ומשמע דוקא נפל מעצמו לים, אבל הפילו אפילו בשוגג לא. והוא עפ"י התוס' בזבחים (עד. ד"ה ונפלה) שכתבו 'ודוקא נפלה ממילא אבל הפילה אפילו שוגג קנסינן אטו מזיד'. אלא שנאכל בשוגג לא גזרו שוגג אטו מזיד, כיון שאין חוששים שמא יבא לאכול איסור במזיד [ויבואר להלן]. אבל דעת הרשב"א שלא גזרו בזה כלל שוגג אטו מזיד, ודימה דין זה לדין אין מבטלים איסור לכתחילה, שנפסק בשו"ע סי' צט (סעי' י) שהמבטל איסור בשוגג מותר, ולא גזרו אטו מזיד [ודעת התוס' נראה שאינו דומה למבטל איסור לכתחילה, שכאן יש יותר חשש שיפיל לים הגדול גם במזיד].

**ובש"ך** (ס"ק מ) הביא דברי הטור שכתב בשם הרא"ש שאם הפילו קודם שנודע האיסור מותר, שבזה לא שייך לגזור. ומשמעות הדברים (בס"ק מב) שדוקא הפילו בשוגג מותר קודם שנודע, ובאמת צ"ב מה שייך לחלק בין שוגג למזיד קודם שנודע, הא לעולם אם לא נודע האיסור הרי הוא שוגג. וכתב היד יהודה לבאר שאם הפיל כדי להציל אם יוודע האיסור, זה חשיב מזיד ואין להתיר. מיהו בהלכות פסח (במג"א סי' תסז סק"ד) מבואר שהיו נוהגים לזרוק מהחיטים לים קודם שטחנום שהיו שם חיטים מצומחות, ואז יהא אפשר לתלות שהמצומחות נפלו לים, ומבואר שאף בזה לא גזרו כיון שעדיין לא נודע האיסור [ושם הוא אפילו בנודע שהיו שם חיטים מצומחות כיון שהוא קודם פסח והוי כמו שלא נודע האיסור]. ולעניין דינא נוקט היד יהודה (סק"מ) להקל קודם שנודע האיסור אפילו בנתכוין להתיר, וכן מפורש בלבוש.

**ואחר** שנודע התערובת נקטי' להחמיר שוגג אטו מזיד כהתוס', והתרומה"ד (סי' קעה) כתב שזה דוקא במשליך לים, אבל באוכל בשוגג אפשר להקל, דאין חשש שיבא לאכול במזיד ולא שייך גזירה שוגג אטו מזיד, ועל כן פסק השו"ע להתיר בנאכל בשוגג ובנפל לא התיר אלא כשנפל מעצמו. אמנם הט"ז (ס"ק ח) והש"ך (ס"ק מ) הקשו עליו שהרא"ש לא התיר בנאכל אלא קודם שנודע האיסור, ולדברי התרוה"ד אף לאחר שנודע יש להתיר. וכתבו שבאמת יש לגזור אף בנאכל בשוגג, דאף שאין לחשוש שיבא לאכול בעצמו במזיד, מ"מ יש לחשוש שיתן לכלב או לגוי לאכול. וביד יהודה (סקל"ח) כתב שאינו מבין אמאי ברור שאין לחשוש שהוא עצמו יבא לאכול במזיד, והרי האיסור הוא בתערובת, ושמא יבא להתיר לעצמו לאכול התערובת, וכמו שמצינו שגזרו שמא יקח מהקבוע.

**ולעניין** הלכה, בבדי השולחן נוטה להקל כדעת השו"ע להתיר בנאכל בשוגג ולא כהש"ך והט"ז, כיון שכן דעת כמה פוסקים, ובלא"ה דעת הגר"א כהרשב"א שאין גוזרים כלל שוגג אטו מזיד, מיהו דעת היד יהודה (שם) להחמיר בזה.

## פירש מהתערובת ואח"כ נפל לים

**ובש"ך** (ס"ק מב) כתב וז"ל 'ונראה דהיינו דוקא נאכל או נפל אחד מהם קודם שפירש מהן, אבל אם פירש מהן לפנינו או פירש ממילא למאן דאוסר פירש ממילא, (כיון) [אף] דנאסר הוא וגם התערובות כיון שהנפרש הוא בעין, א"כ כשנפל אח"כ לים לא מן התערובות הוא נפרש שנאמר הך דנפל דאיסור נפל, אלא עמד בפני עצמו והלכך התערובות נשאר באיסורו' עכ"ל. וצריך לגרוס 'אף' כמו שכתבו הדגמ"ר ובח"א, והביאור פשוט שהרי למאן דמתיר כ"ש שאין לתלות האיסור במה שפירש, שכיון שהתרנוהו, ודאי דשוב לא שייך לתלות בו את האיסור [וכבר העיר כן במנח"כ והביאו הפמ"ג].

**אמנם** דברי הש"ך צריכים עיון, שהרי לעולם כשנפל לים החתיכה פירשה מהתערובת, וכתבו האחרונים (עי' פמ"ג) שלדברי הש"ך כל ההיתר בפירש קודם שנודע האיסור ואח"כ נודע האיסור, ואז נפל לים אותו שפירש.

**ובפמ"ג** הביא מהפנים מאירות שהקשה על הש"ך מהא דאיתא שאם נתערבו הראשים אם הקריב אחד מהם הותרו כולם, ולדברי הש"ך הרי כיון שפירש קודם שהקריבו למה מותר. וגם בסברא דברי הש"ך צריכים ביאור, דבשלמא להדעות שפירש ממילא מותר מובן שלא שייך לתלות בו האיסור, שכיון שהתרנוהו שוב לא שייך לתלות שהוא האיסור, אבל לדעות האוסרים בפירש ממילא א"כ אמאי לא נתלה בו ונימא שהוא האיסור. והיד יהודה הוסיף להקשות, שלדברי הש"ך שכל שפירש אין לתלות בו את האיסור, א"כ איך יפרנס הדין שכתב השו"ע שאם נאכל בשוגג מותר, והא בחתיכות הראויות להתכבד כשאוכל חתיכה מהתערובת, ודאי אינו אוכל מיד את כל החתיכה אלא אוכלה מעט מעט, וא"כ בשעה שאוכלה כבר נחתכה החתיכה ושוב אינה חהר"ל, והוי כמו פירש, וא"כ אמאי תולים בה את האיסור ומתירים התערובת. והיד יהודה(קצר סקנ"ו) מסיק באמת שלמ"ד שבפירש ממילא אסור כאן יש להקל, והוסיף שאף הפוסקים שס"ל כהש"ך מ"מ כל שפירש בפנינו ודאי יש לתלות שזהו האיסור ולהתיר שאר התערובת.

## אם בישל התערובת ואח"כ נפל אחד לים

**בפלתי** (ס"ק כא) כתב שאם בישל התערובת ואח"כ נפל אחד לים אין להתיר, שכל ההיתר בנפל אחד לים שאפשר לתלות שהאיסור נפל, היינו משום דשוב שאין אנו דנים עליו, אבל אם בישל כבר את התערובת הרי יש בליעות בכלים, ונמצא שאנו דנים גם על הבלוע שבכלים, וכל שהוא לפנינו אין לנו להחליט על חתיכה אחת מהתערובת שהיא האיסור [והוי כמו שנפלה חצי חתיכה]. וביד יהודה (סקל"ט ד"ה וכתב הכו"פ) חלק עליו, שאף בנתבשל יש להתיר, ולא איכפ"ל ממה שבלוע כיון שבלא"ה הבלע בטל. אמנם דבריו צ"ע, שכיון שהחתיכה לפנינו אין להתיר,ה דאף שאם היא האיסור תתבטל, מ"מ אין לתלות בה האיסור, דאם היא איסור הרי לא מהני בה ביטול, וכמו שלא נתיר כמה חתיכות חהר"ל שאחת מהן נחתכה, אף שגם אם היא איסור היא מתבטלת.

**וכן** מצינו נידון זה כלפי מה שהובא לעיל מתערובת ראשים שאם הקריב ראש אחד הותרו כל הראשים, והקשה הפנים מאירות (ח"א סי' קה) איך הותרו כולם והרי הבהמות לפנינו, וא"כ יש נידון על כל הבהמה, ואיך נחליט על בהמה אחת מהתערובת שהיא האיסור, ומחמת זה כתב להעמיד דמיירי במקום שנתערבו הראשים ואין ידוע לאיזה בהמה שייך כל ראש. וביד יהודה (סקל"ט) כתב להקל אף במקום שידוע של איזה בהמה הראש, שרק את הראשים אנו מתירים ולא את הבהמות. וג"ז תימה מאי שנא מנפלה חצי חתיכה שודאי אין לתלות האיסור באותה חתיכה כיון שחציה האחד לפנינו. וצ"ב כוונתו.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בבית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ●**

**● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**