סי_ קיא ודין חזקה בתערובת
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / סי_ קיא

סי' קיא-חזקה בתערובת

קי"ל באיסור דרבנן תלינן בשאני אומר, וכגון:

א. בשתי חתיכות אחת של איסור ואחת של היתר ושתי קדירות אחת אסורה ואחת מותרת תלינן שהאיסור נפל לקדירה האסורה וההיתר למותרת, והוא מתוספתא תרומות פ"ו[[1]](#footnote-2).

ב. קדירה אחת ושתי חתיכות וא"י אם האיסור נפל לקדירה או ההיתר, והוא מתוספתא תרומות ח-יג[[2]](#footnote-3).

ג. חתיכה אחת אסורה וא"י אם נפל לקדירת היתר או לקדירת איסור, מתני' תרומות ז-ה.

**א. ל"ל רביה ואין היתר של סד"ר לקולא-**

פליגי ר"י ור"ל יבמות פב. אם צריך שיהיה רוב היתר בקדירה המותרת כנגד האיסור דאף אם נפל להאיסור בטל ברוב מעיקר הדין, או דאף במע"מ התירו כיון שאינו אלא איסור דרבנן, והלכה כר"י דאף בלא רוב היתר שרי.

ברשב"א יבמות שם ובתוה"ב (כג.) נתקשה בכ"ז ז"ל:"וקשיא לי כיון דתרומה דרבנן היא לר"ל ל"ל רביה ולר"י ל"ל שיהא חולין כתרומה והא כיון דמספק"ל אי נפלה תרומה לתוך החולין או לא הו"ל סד"ר לקולא, וי"ל כיון שנפלה וודאי לתוך אחת מהן ושתי הקופות במוקף ה"ה ככלי אחד דתנן בתרומות ד-יב שתי קופות שנפלה סאה לתוך אחת מהן הרי הן מעלות זא"ז, הלכך בכי הא ל"א סד"ר לקולא, ומיהו כיון דקופות מחולקות הן ברבויא סגי לר"ל ולר"י בחד בחד", ואין דבריו ברורים כ"כ.

ובפשוטו נראה כוונתו דהכא א"א להתיר מתורת סד"ר לקולא כלל כיון שהוא ספק אחד על שתי הקדירות כדחזינן שהם מצטרפות לבטל את האיסור, אלא שיש כאן כלל מחודש שאני אומר ולא הקילו בזה ברוב איסור, ובמקו"א נתבאר עוד בד' הרשב"א.

**ב. דין חזקה בתערובת-**

והנה פלוגתא דר"י ור"ל מצאנו מפורש רק בנידון הראשון בשתי חתיכות ושתי קדירות.

ובשו"ע קיא-ב משמע דאף בכל הנידונים יש חומרא זו, שכתב דאף לר"י אין קולא אלא בשאין רוב באיסור רק במע"מ, ונקט כן בכל הנידונים.

אבל בש"ך סק"ו נקט דלפי המבואר בלשון הרשב"א משמע דבאופן השני שאין כאן נפילה וודאית של איסור יש לדון סד"ר לקולא ואי"צ רוב לר"ל או מע"מ לר"י, דלא כהשו"ע.

אבל בנידון השלישי כיון שוודאי נפל האיסור שוב בעינן רוב, וכמבואר בתוה"ב הקצר עין בש"ך ובפמ"ג, ודלא כהפר"ת סק"ג שנקט דאף בכה"ג שאין נפילה וודאית לההיתר לא בעינן רוב.

אבל באמת בתוס' יבמות פב. (ד"ה שתי) כתבו דבאופן זה חזקת היתר אומרת שלא נפל לקדירת ההיתר[[3]](#footnote-4), ובזה יתכן דמודה ר"ל שאי"צ רביה ובארו דמה"ט לא הביאה הגמ' יבמות את המשנה בתרומות רק את התוספתא, והוא כד' הפר"ת.

ולשיטת התוס' דס"ל דאית ביה חזקת היתר לכאו' נראה יש לדון דאפי' באיסור תורה יש להקל בו ולא רק באיסור דרבנן.

ולפי"ז נמצא שהתוס' חולקים ע"ד הרשב"א שהביא בשו"ע קיא-ג שאין להקל בכל הנך גווני באיסור תורה, וכ"נ בשער"י ב-יא.

[אבל בחזו"א לט-א כתב דאף דבתוס' משמע דמעיקר הדין הוי חזקה אבל מ"מ מודו לדינא לדעת השו"ע שלא הקילו בזה לדינא, וכנראה הטעם משום שוודאי נפלה חתיכה לאיזה מהקדירות, וכן נטה ביד יהודה קה-ג.

מיהו ציין שם בחזו"א לד' מהרש"א פסחים י. שדקדק מד' התוס' שם דאף בדאורייתא אזלינן בתר חזקה בכה"ג, ויש להתיר בנפל חמץ לאחד משתי בתים בדוקים [אף בכה"ג שלא ביטל והוא נידון דאורייתא] וסמכינן אחזקת היתר, ואף מתירים את שני הבתים משום דהוי כשני שבילין.

וע"ע ביד יהודה קה-ג שדן גם הוא בד' התוס' פסחים שיש ללמוד מהם דאזלינן בתר חזקה בכה"ג אף באיסור תורה].

ומתבאר לנו בפשוטו דעת השו"ע שאין לילך אחר חזקה בכה"ג, ומה"ט לא התיר באיסור תורה וגם מה"ט לא התיר ברוב איסור, ופליג בזה ע"ד התוס' יבמות.

וטעם השו"ע דלא אזלינן בתר חזקה יל"פ בכמה אופנים, ונביא מתחילה נידון האחרונים אם שייך חזקת היתר בהיתר שנאסר ע"י תערובת איסור.

**ג. חזקת היתר בספק תערובת איסור-**

ברמ"א קה-א כתב דספק כבוש אסור מלבד גבי בב"ח שאינו אלא מדרבנן יש להקל, ועיי"ש ברעק"א וחוו"ד דלפי"ז אף בב"ח אסור לבשלו אח"כ דשוב הוי בישול והוא איסור תורה וספיקו אסור.

בט"ז סק"ג תמה ע"ד הרמ"א למה לא ניזל בתר חזקת היתר שלא נבלע בו איסור [ודוקא אם יש לנו ספק בין שתי חתיכות איזה נכבש באיסור בזה יש לאסור]?

א. בנקוה"כ ופר"ח שם כתבו דאיתרע החזקה במה שכבר נשרה האיסור בהיתר, עיי"ש, ועיין בש"ש שם מש"כ על תי' זה.

וע"ע בשו"ת אוהל משה (מהריל"ד) מב-יז דסברת הט"ז דלא חשיב ריעותא כלל שהרי אף אם כבר נשרה בו אינו מתחיל לבלוע כלל מהכבישה אלא אחר מעל"ע [וכפי שיטתו רסי' קה דכל הבליעה היא בב"א בסוף מעל"ע ודלא כד' הכו"פ שם ואכ"מ].

ב. בש"ש ג-ז יסד דבתערובת לא שייך חזקת היתר שהרי אין ההיתר משתנה לאיסור רק אסור לאוכלו בפועל משום ספק או שאוכל עמו את האיסור, אבל הוא עצמו בהיתרו עומד.

ולפי מה שהבאנו לעיל הרי מבואר מד' התוס' יבמות פב. היפך דבריו, וכבר העיר עליו בקוה"ע ס-ד ושער"י ב-יא, עיי"ש.

וכנראה מבואר שלא כדבריו גם בתוס' חולין פו: ד"ה יאמרו, דר"מ אסר גבינות בית אונייקי מפני שרוב עגלים שבעיר זו נשחטים לע"ז ומעמידים בהם את הגבינות, וכתבו התוס' שיש לגבינות חזקת היתר שלא נאסרו, ולכאו' הוא מבואר להדיא שיש לההיתר חזקה שלא נאסר מכח תערובת איסור, שו"ר עמד בזה בשו"ת ר"א ח"ב בהערות ליבמות קיט:.

מקור לזה הביא בש"ש מד' הרא"ש גבי ניקור הגיד דלא חשיב איתחזק איסורא, וכמובן דלא דמי כ"כ דהתם אפשר לנקרו ולא נאסר ההיתר מעולם משא"כ הכא שא"א להפריד את ההיתר מהאיסור.

ותחילת יסוד דבריו מבואר ברעק"א על הט"ז יו"ד א-ו שאין חזקת היתר לכלי שלא בלע איסור שהרי אין הכלי עצמו נאסר עי"ז רק בלוע בו איסור, וכ"כ בחוו"ד שם[[4]](#footnote-5).

אלא שבכלי כנראה הוא מובן יותר שהרי וודאי אין הכלי עצמו נהפך לאיסור משא"כ בהיתר די"ל היתר נהפך לאיסור עיין לקמן, וגם שאני כלי שאפשר להגעילו ויש כאן נידון נפרד על הכלי משא"כ בחתיכת איסור דקי"ל שאינה חוזרת להיתר לעולם יש לדון שלא כהש"ש[[5]](#footnote-6).

בש"ש הוסיף דאף דקי"ל חנ"נ בשאר איסורין וגם ההיתר נאסר זה אינו אלא מדרבנן ורק בב"ח הוא דאורייתא.

ובפשוטו י"ל יותר בקל, עפמש"כ במקו"א דדין חנ"נ אינו איסור חדש ואינו נותן דינים חדשים רק כל כוחו הוא שאין ההיתר מניח לאיסור להתבטל, וממילא גם בזה לא שייך חזקת היתר, ואף דקי"ל לכה"פ אל"ס אסור והחתיכה נשארת אסורה לעולם נתבאר במקו"א די"ל שג"ז אינו מכח שנאסר ההיתר אלא משום שאין האיסור בטל בתערובת גם אם לא נשאר אלא משהו.

[וכנראה כ"ה לדעת התוס' שאם נסחט כולו לגמרי הותר, אבל לשיטת הר"ן שאף אם נסחט כולו כבר נאסר משמע שההיתר עצמו נאסר, ואכ"מ].

אלא דלפי"ד הש"ש צ"ע ד' הרמ"א דא"כ גבי בב"ח שכ"א נאסר בפנ"ע שפיר יש להתיר משום חזקה[[6]](#footnote-7) ולמה הוצרך הרמ"א להתיר דוקא משום שאינו אלא מדרבנן?

ובהג' הגרשז"א תי' בזה דמ"מ יש לאוסור מתורת אכילת בב"ח יחד כצונן בצונן, וע"ז ל"ש חזקת היתר שלא נאסר החפצא של הבשר והחלב רק מעשה האכילה, ולכך הוצרך הרמ"א להתיר משום דרבנן [אלא דמ"מ הוא דוחק קצת בלשון הרמ"א דכבוש הוא מדרבנן הול"ל דצונן בצונן דרבנן, אבל יתבאר עפמש"כ במקו"א באורך לדון דכל האיסור דרבנן במה שאינו דרך בישול אינו איסור בחפצא כבב"ח רק אסרו אכילת הבב"ח יחדיו כמו צונן בצונן, והבאנו מקור לזה מד' הש"ך פז-ל שאין אומרים בו חנ"נ, ואכ"מ].

אלא דלפי"ז נמצא לנו להלכה שלא כד' רעק"א והחוו"ד ואם אח"כ יבשל את הכבוש אין בו איסור, דאי משום דהשתא הוי בב"ח דאורייתא הרי כלפי זה שפיר איכא חזקת היתר, וצ"ע.

עוד ראיתי ליישב בזה, שיש לדון דאף אם נחזיק שהבשר לא נאסר מכח חזקת היתר מ"מ יל"ד שהחלב נאסר שקיבל טעם בשר ואח"כ הוא נבלע בבשר ואוסר אותו.

ובעיקר ד' הש"ש יש לדון עוד ממש"כ רעק"א בתשובה א-פב דלמ"ד דע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור שפיר יש חזקה להיתר שלא נאסר [אמנם יל"ד בזה כש"כ שם].

ובפשוטו יש לדון עוד עפמש"כ במקו"א דאף למ"ד דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור מ"מ יסוד דין טכע"ק הוא שההיתר עצמו נאסר ושפיר יש לדון בו חזקת היתר[[7]](#footnote-8).

ביד יהודה קה-ג חלק על הש"ש דאף אם אין ההיתר נאסר כלל בעצמותו אלא מכח תערובת מ"מ יש בו חזקת היתר, וביאור הדברים עפמש"כ במקו"א שאין כאן נידון נפרד על האיסור רק על כלל התערובת שיש בה ניהוג של איסור וזה בזה לדין חזקה [וע"ע בנובי"ק יו"ד-נז דנקט שיש חזקה שלא נאסר ע"י תערובת איסור דלא כהש"ש אלא שלא באר שם אם דוקא בנתינת טעם].

ג. בגליון מהרש"א סי' קה כתב ליישב סברת הרמ"א באופ"א, דמאי חזית למיזל בתר חזקת היתר של קדירת ההיתר אדרבה ניזל בתר חזקת איסור של האיסור ונימא שלא נתבטל בההיתר, וכתב עליו בשער"י ב-יא שהוא דבר חכמה.

ד. בשער"י כתב [וכנראה קדם לו בסברא זו במגיני שלמה פסחים ט:], דאף אם נימא שיש חזקת היתר לקדירה מ"מ הרי כשדנים על כל חתיכה וחתיכה שבקדירה יש לדון שמא היא מן האיסור שנפל כאן, ועל ספק זה ליכא שום חזקה שהרי אם חתיכה זו מן האיסור היא אסורה מעולם ולא שייך בו חזקה.

וא"א לדון על כלל החתיכות המותרות כאן חזקת היתר כיון שעל כל חתיכה בנפרד יש לחוש לאוסרה, עיי"ש.

ונפק"מ מדרכו של השער"י טובא, דלד' הש"ש מסתבר דדוקא באופן שלא נתן טעם יש להתיר שלא נאסר ההיתר בעצמותו [לכה"פ למ"ד דהיתר נהפך לאיסור] וכמבואר בתשובת רעק"א א-פב שהבאנו, אבל לד' השער"י כתב שם דאף בכה"ג לא שייך להתירו מה"ט די"ל דאף בעלמא איכא חזקת היתר להקדירה אלא שעל החלק שנתווסף אין חזקת היתר, ועיי"ש בשער"י שכפי שיטתו דחה דברי רעק"א בתשובה הנ"ל.

אבל באמת אינו מוכרח כ"כ מסקנת דבריו בזה, די"ל עפמש"כ במקו"א דאיסור שנפל לתערובת אין דנים על האיסור בפנ"ע רק כחלק מן התערובת, ונמצא שהנידון הוא על כלל התערובת ולזה שפיר יש חזקת היתר, ועדיין יל"ע בזה.

**ד. יישוב ד' השו"ע ותוס' יבמות-**

לפי האמור נמצא לנו כמה טעמים בד' השו"ע דלא אזלינן בתר חזקה:

א. כד' הש"ש דבתערובת לא נאסר ההיתר ולא שייך בו חזקה.

ב. דעת גליון מהרש"א דמאי חזית ליזל בתר חזקת ההיתר ליזל בתר חזקת האיסור.

ג. סברת השער"י ומגינ"ש דעל החתיכה שנפלה לתערובת שהיא שורש הספק אין חזקה.

[ד. סברא נוספת מבואר בפמ"ג מ"ז קה-ג דלא ילפינן חזקה היכא דאית בה ריעותא, ודוקא בכה"ג דמקוה וכה"ג שעד עתה לא ראינו בה שום ריעותא והחזקנו מתחילה כך אין מבטלין את ההחזקה אח"כ, אבל בחזקה שיש בה ריעותא מכאן ולהבא א"א להעמיד על חזקה, וה"נ כיון שראינו שנפל האיסור לאחד מהם א"א להעמיד על חזקה [ועיקר עדיפות זו לחזקה של למפרע מבוארת בכ"ד ואכ"מ], עיי"ש מש"כ ליישב הא דמוקמינן אחזקה בתו"ת.

וכדרך זו האריך ג"כ בבינ"א שער רוב וחזקה-כ לבאר דעת השו"ע[[8]](#footnote-9).

אבל כתב בפמ"ג שא"א לומר כן שהרי מבואר בתוס' נדה ב. ובכ"ד דס"ט ברה"ר בנפלה טומאה מבין שניהם ל"ד לסוטה ומ"מ יש לטהר מכח חזקה, מבואר דאף בכה"ג מעמידים על החזקה[[9]](#footnote-10).

וגם הוכיח כן מהא דספק טריפה מעמידים על החזקה לשיטת התוס' כגון ספק דרוסה ועיי"ש שכתב לדחות דאית בה ג"כ רוב, ובאמת דעת רבינו יונה שאין מעמידים על החזקה בספק טרפות משום דאיתרעא כש"כ בשער"י ב-יז ובבינ"א שער רו"ח-טז באורך, ואכ"מ].

ועכ"פ דעת התוס' יבמות נמצא דלית ליה כל הנך סברות, ודעתם שיש לומר חזקה גם בכה"ג, וכבר עמדו בזה בשער"י וביד יהודה קה-ג [ועיין קוה"ע ס-ד].

**ה. בדעת התוס' יבמות-**

אלא שיש כאן מקום עיון בעיקר ד' התוס' יבמות שם, דמבואר שם מדבריהם דדוקא בנפלה חתיכה אחת לאחת משתי קדירות יש להעמיד בחזקת היתר, אבל בנידון הגמ' שם בשתי קופות שנפלו לשתי קדירות א"א להעמיד את הקדירה בחזקת היתר וצ"ב למה בזה לא נעמיד על חזקה.

בישוע"י קיא-ב באר סברת התוס' באופן מחודש דבאמת אית ליה כל הנך סברות שלא להעמיד על חזקה, אלא דס"ל שיש כאן חזקת הגוף של הקדירה שלא נפלה בה חתיכה, ולפי"ז כתב בתשובת בית שלמה יו"ד-כט דוודאי א"ש חילוק התוס' דבשתי קדירות אין חזקה כלל כיון שלכל אחת מהן נפלה חתיכה.

אבל הוא סברא מחודשת מאוד, ובלשון התוס' שם מבואר טעם אחר בזה:"דמה שנפל לקופה של חולין ספק הוא ואין לו חזקת היתר" כנראה באו לפרש בזה הטעם שאין בו חזקת היתר מפני שיש ספק על החתיכה שנפלה.

וביד יהודה שם נראה שבאר סברת התוס' ויסוד דבריו ע"ד סברת השער"י שדנים על חתיכה הנופלת אם היא של איסור וע"ז לא שייך חזקת היתר כלל.

אלא דס"ל לתוס' דה"מ במקום שנפלו שתי חתיכות לשתי קדירות וא"כ דנים על חתיכה הנופלת לכל קדירה אם היא אסורה ואין לה חזקה, וכיון שלא נפשט שורש הספק שהוא חתיכה זו ממילא א"א להתיר את שאר ההיתר מכח חזקת היתר שלו.

אבל כשהנידון הוא על חתיכה אחת שנפלה וא"י להיכן הרי אין הנידון על החתיכה זו עצמה רק הנידון על הקדירה אם נפלה בה חתיכה כלל, ובזה וודאי יש מקום לדון שיש חזקת היתר לקדירה שלא נפלה בה חתיכת איסור לאוסרה, ודו"ק, והביא כן מהמגינ"ש פסחים.

**ו. עוד בדיני חזקה בספק בתערובת-**

בתוס' נדה יח. מבואר דבתשע חנויות מוכרות בשר שחוטה ואחת בשר נבילה חשיב רוב היתר כנגד חזקת איסור שהרי בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת, וא"כ החתיכה שנמצאת היא בחזקת איסור.

ובש"ש ד-ב כתב דמבואר בזה חידוש דאף שידוע לנו שכמה חנויות מוכרות בשר היתר מ"מ יש כאן חזקת איסור שאנו דנים רק על החתיכה שפרשה ונמצאה ודנים אם היא נשחטה או לא, וע"ז שפיר אית בה חזקת איסור.

ועפי"ז רצה בש"ש לדון דה"נ בכל תערובת חד בחד של נבילה ושחוטה הרי כל חתיכה שירצה לאכול תהיה בחזקת איסור והוי איסור וודאי ולא ספק.

והביא סייעתא לזה מהא דשתי כיתי עדים המכחישות זא"ז דקי"ל כר"ה דכל חד מוקמינן לה אחזקתה אף שהוא ספק תערובת וחד וודאי יצאה מחזקתה.

אלא שנתקשה טובא מהא דשחוטה בטלה בנבילה שכל הנפק"מ בזה הוא לדון בתורת וודאי, עיי"ש ומשמע דבל"ז לא היינו דנים ע"י חזקה כוודאי.

ובש"ש כתב לחלק דוודאי יודו התוס' גבי תערובת דכיון שכבר ידענו מעיקרא על חתיכה אחת מהם שהיא אסורה ואחת מותרת הרי כבר פקעה לנו החזקה, ומה שאח"כ נתערבו לא חוזר בו דין חזקה.

וכל ד' התוס' אמורים בכה"ג שעדיין לא יצאה החתיכה מחזקתה, וכן הא דשתי כתי עדים שעד היום לא יצאה כל כת מחזקתה.

ומ"מ כתב שאין ד' התוס' מוסכמים, דבשו"ע קי-ד גבי ט' חנויות מוכרות שחוטה ואחת נבילה דחשיב קבוע ואם אח"כ נתערב בחתיכות נוספות חשיב ס"ס ושרי, ולא אמרינן שהספק הוכרע ע"י חזקה, ועיי"ש שדן משום דחזקה ל"מ להכריע בס"ס [ובפמ"ג שפ"ד קי-ד באר ד' השו"ע דאף רוב ל"מ בקבוע כ"ש חזקה, ואכ"מ].

ועוד הכריח כן מד' השו"ע שם דאף בספק טריפה אמרינן דקבוע אוסר ולמה לא אמרינן בהמה בחייה בחזקת היתר עומדת עד שיוודע לך במה נטרפה, ועיי"ש עוד מה שהעיר מזבחים עג: נכבשינהו וכו' ולא מוקמינן כל אחת אחזקת היתר דלאו שור הנסקל היא.

ובפשוטו אי לאו ד' הש"ש היה נראה דשאני ספק דתערובת שהוא ספק על שני החתיכות יחד ושניהם בנידון אחד קיימי וא"א ליקח חתיכה אחת לדון עליה שהכל כאן ספק אחד הוא, ובכה"ג א"א לדון חזקה שהרי ממ"נ אחת מהם מותרת כנגד החזקה, ולא דמי לשני שבילין שכל אח הוא ספק בפנ"ע, משא"כ בנידון דחנויות הרי הוא ספק פרטי על חתיכה זו לחוד שפיר יש לדון עליה לחוד ולהעמידה על החזקה.

אלא שעדיין לא יתיישב לפי"ז הא דשני כתי עדים דמוקמינן להו אחזקתייהו והרי הספק נפל על שניהם יחד [ומ"מ בטעמיה דר"ח דס"ל דשתי כתי עדים לא מוקמינן להו אחזקה נתבאר במקו"א שבאמת כמה אחרונים פי' שזהו סברתו שכל שהספק נופל על שתי הכתות יחד ל"ש חזקה אבל יש גם דרכים אחרות בדעת ר"ח, ואכ"מ].

ובשער"י ב-ח ורשש"ק כתובות-טו חילק באופן אחר בזה, דכל שידוע שאחת אסורה ואחת מותרת אלא שנפל לנו ספק בזהות החתיכה איזו היא המותרת הרי אין כאן ספק על כל חתיכה בפנ"ע רק על שניהם יחד איזו היא האסורה וע"ז ל"ש לדון חזקה.

אבל במקום שלא נפל לנו הספק על זהות החתיכות רק שנפל הספק בפנ"ע על כל חתיכה אם היא פסולה, הרי יש כאן ספק נפרד בכל חתיכה ע"י סיבה להסתפק שנפל בה.

ואף בהא דשתי כתי עדים שספק אחד מספק את כולם מ"מ זהות העדים מוכרת לנו אלא שנפל ספק מכח שיש עדים כנגדם שטוענים שהם שקרו והוא סיבה להסתפק על כשרותם, אבל כל כת היא נידון בפנ"ע ושפיר יש להעמידה על החזקה, והיא סברא עמוקה.

לפי"ז לכאו' נמצא שאם יהיה לנו כמה חתיכות צבועות כ"א בצבע אחר שלא נסתפק לנו מחמת זהותם, ונמצא סכין אחד מסכיני השחיטה ספק פגום הרי יש לדון כל חתיכה מכח חזקה שלא נשחטה, שהרי לא נפל לנו ספק בזהות החתיכות רק ספק נפרד על כל חתיכה אם נשחטה כדין, ושפיר יש לאוקמה אחזקה, ועצ"ע בענין זה.

בפלוגתת הרשב"א והרא"ה וד' השו"ע סעיף ז' בשתי קדירות אם מצטרפים לבטל באיסור דאורייתא ובדרבנן נתבאר במקו"א בגדרי תערובת לביטול ברוב.

גדר שאני אומר נתבאר במקו"א.

1. בעיקר דין זה עיין בש"ך ופר"ח דאף אם כבר נתערבו החתיכות מקודם וכבר חל בהם הספק ואח"כ נפלו ג"כ שרי, אבל ביד יהודה סק"ג חלק ע"ז דכל שכבר נתערבו וחל ספק איסור בכ"א מהם תו א"א להתיר ע"י נפילה שלא נתווסף כאן שום ספק חדש על החתיכת איסור עצמה במה שנפלה לתערובת אחרת, ורק אם לא נודע הספק אלא מכח הנפילה או אחריה בזה יש להתיר, אמנם דעת הש"ך ופר"ח כנראה דהשתא אין הנידון על החתיכה אלא על התערובת כולה והוא נידון חדש ויש להתירו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובציור זה נחלקו הש"ך והפר"ח היאך הדין אם כבר חל בהם הספק, דדעת הפר"ח סק"ג וכו"פ סק"ב דאף בכה"ג יש להתיר גם כשכבר נתערבו, אבל הש"ך וחוו"ד סק"ג אסרו בכה"ג דא"א סד"ר לקולא אחר שכבר נאסר כ"א מספק והוי כ"א כגופו של איסור, ורק באופן הראשון שיש שתי קדירות הרי אפי' אם נדון את החתיכה כגופה של איסור הרי בשתי קדירות מ"מ יש בו סד"ר לקולא שא"י לאיזה נפל, וכנראה משום דהשתא דנים על שני הקדירות יחד וא"א להתייחס לשניהם יחד כנפל לתוכן גופו של איסור שכל שיש נידון על שניהם יחד א"א להחשיב שניהם כאיסור רק אחד משניהם, ועצ"ב שהרי אין כאן נידון על שני הקדירות שהרי הקדירה האסורה ממ"נ היא אסורה, ויל"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. עיין לקמן בביאור טעמם לחלק בין האופנים בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובחוו"ד שם כתב בסו"ד דבר נפלא דבכלי שאב"י שפיר יש לדון חזקה על הכלי שעיקר האיסור הוא על השימוש בכלי. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם גם ד' רעק"א תמוהים מד' השו"ע קז-א וש"ך סק"ב בשם מהרי"ל בספק ביצה שיש בה אפרוח או דג טמא מעמידים את הכלי על חזקת היתר, וצ"ע, ועי' בס' נתיבות אדם-לג. [↑](#footnote-ref-6)
6. וגם לשיטת הט"ז שאין הנאסר חוזר ואוסר בב"ח מ"מ מבואר בתרוה"ד דכל שהם מחוברים אסורים שניהם. [↑](#footnote-ref-7)
7. במקו"א נתבאר כעין ענין זה לדון גבי אאחע"א בטכע"ק, וגם שם הבאנו לדון באורך אם דוקא ע"י היתר נהפך לאיסור י"ל דאאחע"א או אף בלא זה אאחע"א כיון שההיתר עצמו נאסר, ואכ"מ, והבאנו שם גם צד נוסף מד' דאף למ"ד היתר נהפך י"ל דאיסור חל עליו שאין ההיתר אסור בעצמותו רק מכח הטעם, ואולי יש לדון כן גם לענין חזקת היתר, וכמובן שאפשר לחלק בין העניינים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש בסימן יח יישב בזה ד' רש"י פסחים ט: גבי שני ציבורין מקו' התוס' דנוקי לבית בחזקת בדוק, וכתב בבינ"א דס"ל לרש"י דחזקה דאיתרעא ל"מ לכה"פ מדרבנן, והתוס' לטעמייהו אזלי דאזלינן בתר חזקה דאיתרעא גבי ספק טריפות וכן יבמות פב. ופסחים י. גבי תערובת. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובבינ"א כתב דהתוס' לשיטתם אזלי אבל לשיטת רש"י באמת מטעם ס"ט ברה"ר מטהרינן ולאו מטעם חזקה, ואף שא"י להיות צ"ל דס"ל לרש"י דמהני ס"ט ברה"ר בכה"ג, ונתבאר עוד במקו"א באורך עניינים אלו. [↑](#footnote-ref-10)