יט - בדין קביעות וסת בג_ פעמים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן יט**

**בדין קביעות וסת בג' פעמים**

**א**

א] **נדה ס"ד א',** איתמר ראתה יום ט"ו לחודש זה ויום ט"ז לחודש זה ויום י"ז לחודש זה, רב אמר קבעה לה וסת לדילוג, ושמואל אמר עד שתשלש בדילוג, נימא רב ושמואל בפלוגתא דרבי ורשב"ג קמיפלגי דתניא ניסת לראשון ומת לשני ומת לשלישי לא תנשא דברי רבי, רשב"ג אומר לשלישי תנשא לרביעי לא תנשא.

**והנה** לעיל בסוגיין א"ר הונא בר חייא אמר שמואל, הרי אמרו לימים שנים לוסתות אחת למה שלא מנו חכמים שלשה וכו', והתוס' שם כתבו דאתיא כרבי דבתרי זימני הוי חזקה, ובהני שלא מנו חכמים ג' הואיל ואינו וסת גמור מודה רבי דבעי ג' זימני, עכ"ד, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א שם, והראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ו.

**והרז"ה** בהשגות בעה"נ שם אות י"ח נחלק ע"ד הראב"ד, ז"ל, ובגמרא לא הוזכרו דברי רבי במקום הזה כלל אלא דברי חכמים וכו', ואי"ז מחלוקת רבי ורשב"ג אלא מחלוקת חכמים ורשב"ג, ואע"ג דאמרינן וסתות ושור המועד כרשב"ג, לאו מכלל דרבי פליג עלי' בקביעת וסת, וכי אפשר לומר דפליג רבי בשור המועד ומקרא מלא הוא מתמול שלשום, אלא סתמאי דדמיין לפלוגתא דרבי ורשב"ג נקטינן, ולא אמרינן בכולהו הלכה מכלל דפליגי, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) ובזה נתישב משה"ק הראשונים ביבמות דהיאך יהא הלכה כרבי בנישואין ומלקיות וכרשב"ג בוסתות ושור המועד, והיכא סתם לן רבי הכא כנפשי' והכא כאבוה.

**וקשיא** טובא ממה שאמרו הכא דנימא רב ושמואל בפלוגתא דרבי ורשב"ג קמיפלגי וכו', ולהדיא דפלוגתת רבי ורשב"ג היא גם לענין וסתות, דלרבי היא קובעת וסת בב' פעמים ולרשב"ג אינה קובעת וסת אלא בג' פעמים, וזה דלא כמש"כ הרז"ה דמודה רבי דאינה קובעת וסת אלא בג' פעמים.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ב] **והנה** הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ב כתב דבפלוגתא דרב ושמואל מספקא לן מילתא היכי קי"ל, ועיי"ש שכתב לפ"ז, ז"ל, ובנגיחות עבדינן כשמואל לקולא לנתבע, דאי לא נגח בחודש רביעי, כי מטי חודש חמישי אפי' נגח בי"ט תו לא משלם נ"ש כלל, דאכתי לא אייעד תלתא זימני בדילוג כשמואל, הלכך מעקר בחד זימנא, ואי הוה חשבינן לי' מועד כרב, בעינן שיחזור בו ג' ימים בדילוג וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דכל הא דלשמואל אינו נעשה מועד בכה"ג שנגח ג' חדשים בימים ט"ו ט"ז י"ז ובחודש חמישי ביום י"ט, הוא רק משום דבחודש רביעי ביום י"ח ראה שור ולא נגח, דעקר להעדאתו בפעם אחת, אך אם בחודש רביעי ביום י"ח לא ראה שוורים כלל, ה"ה נעשה מועד.

**ויש** להעיר בזה, דהנה הראב"ד שם הכ"ז כתב בדין וסת הקפיצות המורכב, דאינו נקבע אלא בג' חדשים רצופין, ואם קפצה בר"ח ניסן ובר"ח סיון ובר"ח תמוז וראתה, לא קבעה וסת כלל, והרי דאף דמה שלא ראתה בר"ח אייר אינו עקירה על וסתה, שהרי לא קפצה בו, מ"מ דינא הוא דחזקת ג"פ אינה נקבעת אלא בג"פ רצופין, - ולפ"ז לכאו' הי' בדין, דלדעת שמואל דאין וסת הדילוג נקבע אלא בג' דילוגים, הרי דבכה"ג שנגח ג' חדשים רצופין בימים ט"ו ט"ז י"ז ובחודש החמישי נגח ביום י"ט, לא יהא נעשה מועד, כיון דאין העדאתו בג' חדשים רצופין,[[3]](#footnote-4) ומ"ט הוצרך הראב"ד להא דנעקרה העדאתו בחודש הרביעי ביום י"ח שראה בו שור ולא נגח.[[4]](#footnote-5)

ג] **עוד** יש להעיר בזה בד' הראב"ד, דמ"ט הוצרך לפרש דהנפ"מ בהא דלגבי העדאה עבדינן לקולא לנתבע, הוא בגונא שלא נגח בחודש רביעי וכו', ומ"ט לא פירש בפשיטות טפי דנפ"מ כשנגח בחודש רביעי ביום י"ח, דלדעת רב דהוא נעשה מועד בג' נגיחות הראשונות, ה"ה משלם בנגיחה הרביעית נ"ש, ולדעת שמואל דאינו נעשה מועד אלא בד' נגיחות, אינו משלם בנגיחה הרביעית נ"ש.

**ג**

ד] **ונראה** לדון בזה, ובהקדם, דהנה בעיקר דין החזקה דג"פ בוסתות דנו האחרונים אם עיקר החזקה היא דכל שראתה ג"פ ביום זה, הוחזק שזהו קביעות וסתה, או דהיינו דע"י שראתה ג"פ ביום זה, הורגלה לראות בו, ועד"ז דנו גם בדין העדאה בג"פ, אם היינו דע"י שנגח ג"פ הוחזק דהוא נגחן, או היינו דע"י שנגח ג' פעמים הורגל ליגח.

**והנה** בפירש"י לעיל י"א א' ד"ה אלא לקפיצות כתב, ז"ל, כיון דראתה ג"פ ע"י קפיצה "הורגלה לראיית קפיצה" וכו', עכ"ל, ומשמע דקביעות וסת בג"פ הוא משום דע"י שראתה באופן זה ג"פ, הורגלה לראות כן, - וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"א מנז"מ ה"ד בדין העדאה, ז"ל, וזה המשנה "אם הורגל בשנויו" פעמים רבות נעשה מועד לאותו דבר "שהורגל בו" וכו', עכ"ל.

**וכן** הוכיח בחי' הגרש"ש ב"ק סימן מ' (ל"ג) סק"א, ממש"כ הטור באו"ח סימן קי"ד בשם המהר"ם מר"ב, שלמד ממה שאמרו לגבי העדאה דריחק נגיחותיו חייב קירב נגיחותיו לא כ"ש, דה"נ הוא במה שאמרו בירושלמי דאם אינו יודע אם הזכיר, קודם ל' יום חזקה מה שלמוד מזכיר לאחר ל' יום חזקה מה שצריך מזכיר, הרי דכיון כיון דאחר ל' יום אם הוא מסופק א"צ לחזור, כ"ש צ' פעמים ביום אחד, עכ"ל, ומוכח מזה דס"ל דחזקת שור המועד היא משום דע"י שנגח ג"פ הורגל ליגח, וזהו שלמד ממה שאמרו בשור המועד דאם קירב נגיחותיו לא כ"ש דנעשה מורגל ליגח, דה"נ לענין אמירת צ' פעמים, כיון דאם אמר צ' פעמים בל' יום הורגל להזכיר, כ"ש דאם אמר צ' פעמים ביום א' הורגל להזכיר, אך אי נימא דחזקת שור המועד הוא משום דע"י ג"פ הוחזק דהוא נגחן, אין ללמוד מהא דהתם אמרינן דקירב נגיחותיו לא כ"ש, דה"נ לענין הרגל לשונו אמרינן הכי.

ה] **אמנם** הנה בקובה"ע בהוספות שבסוף הספר סק"ב כתב להוכיח דחזקת שור המועד הוא משום דע"י שנגח ג"פ הוחזק דהוא נגחן, ממה שאמרו בב"ב כ"ח א' דלהולכי אושא ילפינן לחזקת ג"ש משור המועד, והרי דחזקת שור המועד הוא משום דע"י ג"פ הוחזק שהוא מועד, עיי"ש.

**וכ"ה** מבו' גם מסוגיית הגמ' ביבמות ס"ד ב' דמדמינן חזקה דקטלנית ודמתו בני' מחמת מילה ודאין לה בנים לחזקה דשור המועד, ובכל הני דוכתי הרי הא דמהניא החזקה הוא משום דעי"ז הוחזק דזהו טבעם, ול"ש שם ענין הרגל כלל, - וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' בתענית כ"א א' דמדמינן חזקה דמכת דבר לחזקה דשור המועד, ובסוגיית הגמ' בחגיגה ד' א' דמדמינן חזקת שוטה לחזקה דשור המועד.

**ובקה"י** במכילתין סימן ס"ו הביא בשם החזו"א, דאף דלענין מתו בני' מחמת מילה וכו' דין החזקה הוא משום דלא תלינן ג"פ במקרים, מ"מ י"ל דבהא דג"פ היא מוחזקת ברואה בקטנה שלא הגיע זמנה לראות, ל"מ החזקה אלא משום דע"י ג"פ נעשה טבעה כך, עיי"ש במש"כ לפרש בזה, ולא נתפרש בדבריו, דאם אכן חלוק דין החזקה להחזיקה כרואה, מדין החזקה במתו מחמת מילה, א"כ מה מדמינן להו זל"ז בהפלוגתא אם הויא החזקה בב' פעמים או בג' פעמים.

**ד**

ו] **ונראה** לישב, דהנה בעיקר דין החזקה בוסתות נראה דודאי שורש דין החזקה הוא משום דכל שראתה ג"פ ביום זה תלינן דבאו ג' ראיותי' מחמת גורם אחד, וכמש"כ האחרונים דזהו יסוד דינא דחזקת ג"פ דמה שאירע ג"פ לא תלינן לי' בג' מקרים, ואך דבהא לחודי' לא סגי, דאף שהוחזק לנו שבאו ראיותי' מחמת גורם זה, מ"מ מאן יימר דהוא גורם קבוע,[[5]](#footnote-6) ובזה הוא שנתחדש עוד, דכל שראתה ג"פ מחמת גורם זה, אמרינן דהוא גורם קבוע, ועד"ז הוא גם בשור המועד, דכל שנגח ג"פ אמרינן דבאו ג' הנגיחות מכח טבעו ליגח, ותו אמרינן דכיון דנגח ג"פ מכח טבעו ליגח, אמרינן דהוא טבע קבוע.

**ונראה** דבזה הוא דיש לדון בגדר דין החזקה בוסתות ובשור המועד, דאף דודאי עיקר דין החזקה הוא משום דכל שראתה ג"פ ביום זה וכל שנגח ג"פ הוחזק לנו דראיותי' באו מחמת גורם היום ונגיחותיו באו מחמת טבעו ליגח, מ"מ בהא דמחזקינן מכח זה דגורם היום הוא גורם קבוע ודטבעו ליגח הוא טבע קבוע, הוא דיש לדון אם הוא משום דע"י שנעשה כן ג"פ הוחזק לנו דהוא דבר קבוע, או דהוא משום דע"י שראתה ג"פ ביום זה וע"י שנגח ג"פ הורגלו לכך.

ז] **ויש** להוסיף טעם בזה, דהוא משום דאף אם קביעות וסת בג"פ הוא משום דע"י שראתה כן ג"פ ביום זה הורגלה לכך, מ"מ כ"ז הוא אם ראיותי' בג' פעמים אלו היו מחמת גורם היום, דבזה הוא דאמרינן דע"י דג' פעמים באו ראיותי' ע"י גורם זה, הורגלה לכך, אך אם ראיותי' היו מחמת גורמים אחרים, ומקרה הוא שבאו ביום זה, ודאי דלא תורגל עי"ז לראות באותו היום, - והגע עצמך, הרי שקפצה וראתה ג"פ מחמת גורמים אחרים, אטו נימא דהורגלה עי"ז לראות מחמת הקפיצה, הרי כיון דבג"פ אלו לא באו ראיותי' מכח הקפיצה, היאך תורגל עי"ז לראות ע"י קפיצה, וה"נ הוא גם בוסת הימים,[[6]](#footnote-7) - ועד"ז הוא בשור המועד, דרק אם באו ג' נגיחותיו מכח טבעו ליגח, הוא שהורגל ליגח, ואף דטבע זה בפנ"ע עדיין אינו חושבו למועד, מ"מ כל שמכח טבעו נגח ג' נגיחות הוא נעשה מורגל ליגח, אך אם באו ג' נגיחותיו ממקרים שונים, אינו מורגל עי"ז ליגח.[[7]](#footnote-8)

**ואשר** ע"כ ודאי דעיקר דין חזקת ג"פ בוסתות ובשור המועד, הוא מכח הא דכל שבא הדבר ג"פ תלינן דהוא מחמת גורם אחד, - ומש"כ רש"י והרמב"ם דהוא משום שהורגלו בכך, היינו משום דאחר שבאו ג' הראיות וג' הנגיחות מחמת גורם אחד, הורגלו לראות וליגוח מכח זה.[[8]](#footnote-9)

ח] **ולפ"ז** ניחא הא דמדמינן דין החזקה בשאר מילי לדין החזקה בשור המועד, כיון דיסוד דין החזקה בכל מילי חד הוא, דכל שבא הדבר ג"פ תלינן דהוא מחמת גורם אחד, - ואך דבשור המועד לא סגי בהכי, דאף שנגח ג"פ מחמת טבעו, מ"מ מאן יימר דהוא טבע קבוע, ובזה הוא דאמרינן דכיון שהוחזק לנו שבאו נגיחותיו מחמת טבעו ליגח, הורגל עי"ז ליגח.

**והא** דבדין חזקה במתו אחיו מחמת מילה וכו' ל"ב לזה וסגי במה שהוחזק ע"י ג"פ דבאו המקרים מחמת גורם אחד, נראה די"ל בתרי גווני, חדא, דבהני מילי אם ה"ז גורם בע"כ דהוא קבוע, דלא שייך בזה שינוי כלל, וכאשר כן נראה ממה שאמרו ביבמות ס"ה א' דאם נשאת לרביעי וילדה לו בנים, אמרינן דמעיקרא היתה ראוי' לילד, ועוד, דבהני מילי אף לא נתברר לנו שהוא גורם קבוע יש לחוש לכך, וזה ניחא טפי בקטלנית ובמתו אחיו מחמת מילה, דאף דיתכן דאי"ז גורם קבוע, מ"מ יש לחוש לכך משום סכנת נפשות, ועמש"נ עוד בסימן ה' סקי"ד.

**ה**

ט] **ולפ"ז** נראה די"ל, דאף שכתב הרז"ה דמודה רבי בוסתות דבעינן ג"פ, מ"מ בהך דינא דמחזקינן שבאו ראיותי' מחמת גורם אחד, הוי זה ככל מילי דלדעת רבי לא תלינן לב' פעמים במקרה, דבזה אין מסתבר לחלק בין דין וסתות לשאר דינים, וכל הא דמודה רבי דבעינן ג"פ, הוא כדי להחזיק דהוא גורם קבוע, דלזה בעינן ג' ראיות, והיינו או משום דכל שנהג הוסת ג' פעמים מחזקינן דהוא גורם קבוע, או משום דע"י שנהג הוסת ג' פעמים הורגלה לראות בזמן זה.[[9]](#footnote-10)

י] **ולפ"ז** נראה דזהו דס"ד דהא דפליגי רב ושמואל בוסת הדילוג, תליא בפלוגתא דרבי ורשב"ג, אף דמודה רבי בוסתות דאינה קובעת וסת אלא בג' פעמים.

**והטעם** בזה הוא, דהנה הרי בוסת הדילוג הויא אף הראי' הראשונה מכלל קביעותה, דמה"ט הוא דמסקינן דס"ל לרב דאף לרשב"ג סגי בג' ראיות, וכל הא דלשמואל בעינן ד' ראיות, הוא משום דבעינן להחזיק שבאו ראיותי' בסדר דדילוג, ולזה בעינן שתשלש בדילוג.

**ולפ"ז** נראה, דע"כ כל הא דבעינן שתשלש בדילוג, הוא רק לדעת רשב"ג דבב' פעמים לא מחזקינן שבאו מחמת גורם אחד, ותלינן להו במקרה בעלמא, אך לדעת רבי דבב' פעמים מחזקינן שבאו מחמת גורם אחד, הרי דכל שדילגה ב"פ, מחזקינן שבאו ראיותי' מחמת דילוג, - וע"כ אף דמודה רבי דבוסתות לא מחזקינן שהוא גורם קבוע אלא כשראתה ג"פ, מ"מ הכא שראתה ג' ראיות, ומכח שדילגה ב' פעמים, מחזקינן שבאו ראיות אלו בסדר דדילוג, הוחזקה שהוא גורם קבוע, וקבעה לה וסת. [[10]](#footnote-11)

יא] **ונראה** לפ"ז, דלא אך דלא קשיא מזה ע"ד הרז"ה, אלא אדרבה יש להביא מזה מקור לד' הרז"ה, דהנה בעיקר הא דס"ד דרב ושמואל בפלוגתא דרבי ורשב"ג קמיפלגי, יש להעיר, דא"כ מ"ט נחלקו בוסת הדילוג, והו"ל לאיפלוגי בכל וסת אם הוא נקבע בב' פעמים או בג' פעמים.

**ונראה** דמזה מקור נאמן לד' הרז"ה, דמודה רבי בוסתות דאינה קובעת וסת אלא בג' ראיות, וע"כ לא נחלקו רב ושמואל אלא בוסת הדילוג, דבזה הוא דס"ל לרב דסגי בג' ראיות, אף שאין בהן אלא ב' דילוגים, ולשמואל בעינן שתשלש בדילוג, אך בשאר וסתות מודה רב דאינה קובעת וסת אלא בג' ראיות.[[11]](#footnote-12)

יב] **ונפ"מ** עוד בזה, דהנה בפשוטו הי' נראה דלפ"מ דמסקינן דרב כרשב"ג, והא דקבעה לה וסת הוא משום דט"ו ממנינא, הרי דלדעת רבי נקבע וסת הדילוג בב' ראיות שיש בהן דילוג אחד, - אך לפמש"נ בדעת הרז"ה, מודה רבי דאין וסת הדילוג נקבע אלא בג' ראיות, וככל הוסתות דאין נקבעין אלא בג' ראיות, ואך דלדידי' אין מקום להצריך שתשלש בדילוג.[[12]](#footnote-13)

**ו**

יג] **ובזה** נראה לישב מש"כ הראב"ד, דהא דאם נגח ג' חדשים בימים ט"ו ט"ז י"ז ובחודש חמישי ביום י"ט אינו נעשה מועד לדעת שמואל, הוא משום שנעקרה העדאתו בי"ח בחודש הרביעי שראה בו שור ולא נגח, ומבו' דאם לא ראה בו שוורים כלל, ה"ה נעשה מועד, ונת' לעיל סק"ב להעיר בזה, דמ"ט הוא נעשה מועד בכה"ג, הרי דעת הראב"ד דדינא הוא בחזקת ג"פ דאינה נקבעת אלא בג"פ רצופין, והיאך הוא נעשה מועד בחדשים שאינם רצופין.

**ולפמש"נ** נראה, דהנה בעיקר מש"כ הראב"ד דאין הוסת נקבע אלא בג"פ רצופין, מסתברא מילתא דכ"ז הוא במה שבאנו להחזיקה מכח ראיותי' דהוא גורם קבוע, ובזה הוא דאמרינן דכל שלא נהג גורם זה בג' חדשים רצופין, ל"מ זה להחזיקו שהוא קבוע, אך בעיקר דין החזקה דכל שראתה ג' ראיות ביום אחד מחזקינן שבאו מחמת גורם אחד, אין להצריך שיהיו רצופין, דגם אם אינם רצופין, דינא הוא דתלינן לג' הראיות בגורם אחד.[[13]](#footnote-14)

**ולפ"ז** נראה דע"כ הוא דאם נגח ג' חדשים בימים ט"ו ט"ז י"ז ובחודש רביעי לא ראה שוורים ובחודש חמישי נגח ביום י"ט, הוא נעשה מועד, ולא אמרינן דכיון שאין הנגיחות בחדשים רצופין אינו נעשה מועד, - והיינו משום דאף הנגיחה הראשונה שנגח ביום ט"ו הוא מכלל קביעות הנגיחות דהדילוג, וכל הא דבעינן שישלש בדילוג, הוא משום דבעינן להחזיק שבאו הנגיחות בסדר דדילוג, - אך אחר שנגח בחודש חמישי ביום י"ט והוחזק הדילוג ג"פ, תו יש להחזיקו כמועד מכח ג' הנגיחות הראשונות שבאו בסדר זה, וג' נגיחות אלו הרי באו בחדשים רצופין.[[14]](#footnote-15)

יד] **ולפ"ז** נראה לדון במש"כ הראב"ד דנפ"מ בפלוגתת רב ושמואל הוא כשבחודש רביעי לא נגח וכו', ולא כתב דנפ"מ בפלוגתייהו הוא כשנגח בחודש רביעי ביום י"ח, דלדעת רב דנעשה מועד בג' נגיחות הראשונות, הוא משלם בנגיחה הרביעית נ"ש, ולדעת שמואל דאינו נעשה מועד אלא בד' נגיחות, אינו משלם בנגיחה הרביעית נ"ש.

**ולפמש"נ** נראה, ובהקדם, דהנה בפירש"י ב"ק ל"ז ב' נקט דדין מועד לסירוגין תליא בפלוגתת רב ושמואל בוסת הדילוג, וכתב לפ"ז דהא דתניא דראה שור ונגח שור ולא נגח וכו' נעשה מועד לסירוגין, לרב נעשה מועד דקתני אשלישית קאי, ולשמואל ה"ק נעשה מועד לסירוגין דכי הדר נגח משלם נ"ש אבל בהך שלישית תם הוא, עכ"ד.

**ובאו"ז** שם סימן קפ"ד הביא לד' רש"י אלו, וכתב ע"ז, ז"ל, ומיסתייע לההיא דפרישית לעיל בפ' כיצד דלא מיחייב נ"ש עד שיגח נגיחה רביעית, עכ"ל, ותמוה טובא, דלכאו' אדרבה ד' רש"י אלו מתישבים רק אם מיחייב נ"ש בנגיחה שלישית, וע"כ במועד לסירוגין דלדעת שמואל הוא נעשה מועד בד' נגיחות, ה"ה משלם נ"ש בנגיחה רביעית, אך אם לא מיחייב נ"ש עד שיגח נגיחה רביעית, הרי הדין נותן דבמועד לסירוגין לדעת שמואל דאינו נעשה מועד אלא בד' נגיחות, לא ישלם נ"ש אלא בנגיחה חמישית.[[15]](#footnote-16)

טו] **ונראה** ללמוד מד' האו"ז דבר החדש, דאף דלדעת שמואל אינו נעשה מועד לדילוג אלא בד' נגיחות שיש בהן ג' דילוגים, וה"נ אינו נעשה מועד לסירוג אלא בד' נגיחות שיש בהן ג' סירוגין, מ"מ כל שנגח ד' נגיחות ונעשה מועד, ה"ה משלם נ"ש בנגיחה רביעית, - והיינו משום דאחר שנגח ד' נגיחות והוחזק לנו שבאו נגיחותיו בסדר דדילוג ודסירוג, ואף הנגיחה הראשונה הויא מכלל סדר זה, ה"ה נעשה מועד ע"י ג' הנגיחות הראשונות, וע"כ הוא משלם נ"ש בנגיחה הרביעית.[[16]](#footnote-17)

**והנה** אמנם למש"כ התוס' בב"ק כ"ג ב' דהא דאינו משלם נ"ש בנגיחה שלישית, הוא גם משום דבעינן תחילה להעיד בבעליו, וכן למש"כ בתוס' תלמיד ר"ת שם דהוא משום דאחר שנעשה מועד הוא מוזהר לשמור על שורו שלא יגח מכאן ואילך, הרי ודאי דאף אם ע"י שהוחזק הסדר דהדילוג והסירוג ה"ה נעשה מועד בג' הנגיחות הראשונות, מ"מ אין לחייבו נ"ש על הנגיחה הרביעית, - אך בדעת האו"ז נראה דס"ל דהא דאינו משלם נ"ש בנגיחה שלישית, הוא משום דבאותה נגיחה שנעשה בה מועד אינ משלם נ"ש, וחיוב נ"ש הוא רק בנגיחה שנגח אחר שנעשה מועד, וע"כ שפיר י"ל דכיון דאחר שהוחזק הסדר דהדילוג והסירוג ה"ה נעשה מועד ע"י ג' הנגיחות הראשונות, ה"ה משלם נ"ש בנגיחה רביעית.[[17]](#footnote-18)

טז] **ולפ"ז** נראה די"ל כן גם בדעת הראב"ד, דס"ל דגם לדעת שמואל דאינו נעשה מועד לדילוג אלא כשנגח ד' נגיחות ושילש בדילוג, מ"מ כל שנגח ד' נגיחות ה"ה נעשה מועד ע"י ג' הנגיחות הראשונות והוא משלם נ"ש בנגיחה רביעית, וכן משמע קצת בל' הראב"ד שם, דאם ל"ה נעקר ההעדאה בחודש הרביעי, הי' משלם נ"ש על מה שנגח ביום י"ט בחודש החמישי אף לדעת שמואל, וע"כ כל הנפ"מ בפלוגתת רב ושמואל בהעדאה, הוא כשבחודש הרביעי ראה ולא נגח.

יז] **שוב** נתבוננתי דזה נסתר ממש"כ הראב"ד בסימן ג' הכ"ב, ז"ל, ונראה לי כי וסת הסירוג כוסת הסדור הוא וקמיתא ממנינא היא וכו', אלא שלענין חששת וסתה בתחילתה הוא שוה לדילוג וכו', ולזה הענין לבדו הוא שוה לוסת הדלוג, אבל לחשבון הקביעות לוסת הסדור הוא שוה, והראשונה מן החשבון. שהרי שנינו בחיצונה לענין נגיחות ראה שור נגח שור לא נגח וכו' נעשה מועד לסירוגין לשוורים, "וכי נגח נגיחה רביעית משלם נ"ש" כדרך שמשלם בנגיחות הסדורות, אלמא קמיתא ממנינא היא, ש"מ, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בד' הראב"ד, דאם הי' דין וסת הסירוג כדין וסת הדילוג, דאינו נעשה מועד אלא בנגיחה רביעית, ל"ה משלם נ"ש אלא בנגיחה חמישית, וזה דלא כמש"נ בדעתו דאף דאינו נעשה מועד אלא כשנגח ד' נגיחות, מ"מ אחר שנגח ד' נגיחות הוא נעשה מועד מכח ג' הנגיחות הראשונות, וע"כ הוא משלם נ"ש בנגיחה רביעית.

**ז**

יח] **בעיקר** מש"נ בדברינו בדעת הרז"ה דהא דמודה רבי דלקביעות הוסת בעינן ג"פ, הוא כדי להחזיק דהוא גורם קבוע, אך להא דמחזקינן שבאו הראיות מכח גורם אחד, סגי בב"פ, העירוני להעיר בזה מהא דתנן דאינה מטהרת מן הוסת עד שתעקר ממנה ג"פ, ומבו' בד' הרז"ה דג"ז אתיא אף כדעת רבי, ולעקירת הוסת י"ל דסגי במה שהוחזק לנו דאין גורם הראי' פועל בה, ואי"ז מקרה בעלמא, ול"ב להחזיק דהעקירה היא בקביעות,[[18]](#footnote-19) ואפ"ה תנן דאין הוסת נעקר אלא בג"פ.

יט] **ונראה** דזה מתישב היטב למש"נ בסימן כ' בדעת הרמב"ן ודעימי, דאף לדעת רבי דבתרי זימני הוי חזקה, ונעקר הוסת בב' פעמים, מ"מ כל שנקבע בג' פעמים, אינו נעקר אלא בג"פ, עיי"ש.

**ולפ"ז** הרי דאף אי נימא בדעת הרז"ה דעיקר הא דמודה רבי בוסתות דבעינן ג"פ, הוא רק בקביעות הוסת ולא בעקירתו, מ"מ אחר דבעינן לקביעות הוסת ג"פ, תו ממילא אף אינו נעקר אלא בג"פ, וע"כ שפיר אתיא הא דתנן דאינה מטהרת מן הוסת עד שתעקר ממנה ג"פ, אף כדעת רבי.[[19]](#footnote-20)

1. וצ"ע ממש"כ הרז"ה שם אות י"ז, ז"ל, וכ"ש דבהדיא אפסיקא לי הלכתא כרב באיסורי וכשמואל בדיני, וכל היכא דאפיסקא הילכתא לית לן אלא מאי דאמור רבנן, ואע"ג דפליגי הלכתא אהדדי לא חיישינן מידי, מידי דהוה אנשואין ומלקיות דקי"ל כרבי ווסתות ובשור המועד כרשב"ג, עכ"ל, ולכאו' זה דלא כמש"כ הכא דמודה רבי בוסתות ושור המועד, - אך שמא גם דבריו שם מתפרשים, דאע"ג דהכא בפשוטו פליגי הלכתא אהדדי לא חיישינן ואמרינן דלא סתרי זל"ז, וה"נ הוא בפלוגתא דרב ושמואל בדילוג לענין וסתות ולענין העדאה, אמרינן דלא תליא זב"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובדוחק י"ל, דאף דלפי האמת אמרינן דמודה רבי בוסתות דאינה קובעת וסת אלא בג"פ, מ"מ לפ"מ דס"ד דדעת רב דאשה קובעת וסת בב"פ, בעכצ"ל דפלוגתת רבי ורשב"ג היא גם לענין וסתות, דאל"כ הוי רב דלא כחד.

   אך לכאו' אי"ז מתישב, דהרי איכא חכמים דפליגי על תנא דמתניתין וס"ל דוסת הימים נקבע בב' פעמים, וכמו שאמר שמואל לעיל בסוגיין, וא"כ הול"ל דרב ושמואל פליגי בפלוגתא דחכמים ותנא דמתניתין, ומ"ט אמרו דפליגי בפלוגתא דרבי ורשב"ג אחר דלפי האמת מודה רבי בוסתות דבעינן ג"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם יש מקום לדון בזה, דשאני לענין שור המועד דעיקר החזקה הוא להחזיקו בנגחן, וקביעות הימים אינה אלא הגבלה בהעדאתו שאינה אלא לימים אלו, ול"ד לוסתות דעיקר הקביעות היא דימים אלו גורמים לראייתה, וע"כ דוקא בוסתות בעינן שיהיו הימי בחדשים רצופין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם הגר"ז בסימן קפ"ט סקע"ה כתב דמש"כ הראב"ד דוסת הקפיצות המורכב אינו נקבע אלא בג' ר"ח רצופין, הוא משום דכ"ז שלא נקבע הוסת בג"פ תלינן לקולא וכו' והלכך כשדילגה ר"ח אחד שלא קפצה ולא ראתה, תלינן שיום החודש לבדו גרם לה הראי' ראשונה בלא צירוף הקפיצה כלל, והרי נעקר יום זה במה שלא ראתה בו בר"ח השני, עכ"ד, ולפ"ז ניחא דלגבי קביעות העדאה בדילוג ליכא לה"ט כלל, וע"כ ה"ה נעשה מועד אף בחדשים שאינם רצופין.

   אך בעיקר ד' הגר"ז צע"ג ממש"כ הראב"ד שם דוסת הקפיצות המורכב אינו נעקר עד שתקפוץ ג' ר"ח רצופין ותמצא טהורה, שאין הוסת נעקר אלא כעין שהוא נקבע, ומבו' דאם קפצה בג' ר"ח שאינם רצופין ולא ראתה אין וסתה נעקר, אף דלא ראתה גם בר"ח שבינתים שלא קפצה בו, ותיקשי דמ"ט אין הוסת נעקר בכה"ג, הרי בין אם הוי וסתה לימים ולקפיצות ובין אם הוי וסתה לימים לחודייהו הי' בדין שיהא נעקר הוסת בכה"ג, שהרי ל"ה ר"ח בינתים שראתה בו, דנימא דמכח זה יתבטל העקירה, ובע"כ דדינא הוא בחזקת ג"פ דבעינן שיהיו ג"פ רצופין, וזהו שכתב הראב"ד דכמו דקביעות הוסת הויא בג' ר"ח רצופין, ה"נ עקירתו הויא בג' ר"ח רצופין, ובגדר דין זה נראה, דכל שאין הג"פ רצופין, הרי אפשר דבחודש שלא קפצה, היתה עתידה לראות אם היתה קופצת, וע"כ אין הג"פ מצטרפין לעקירה, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט בקביעות העדאה בדילוג הוא נעשה מועד אף בחדשים שאינם רצופין. [↑](#footnote-ref-5)
5. והיינו דהרי אף כשהי' לאשה וסת קבוע והוחזק שיש לה גורם קבוע, מ"מ שייך שיעקר ממנה וכבר אינו גורם, וע"כ אף מעיקרא יתכן דאף אם באו כל ראיותי' מחמת גורם זה, מ"מ אינו גורם קבוע, אלא הוא גורם לזמן. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועד"ז הוא בוסת הגוף, דהדבר פשוט דאם בג' הפעמים שפיהקה וראתה, לא בא הפיהוק מחמת ראייתה, ומקרה הוא שפיהקה, אין מקום לומר דהורגלה לפהק בשעת ראייתה, ורק אם בג"פ אלו בא הפיהוק מחמת ראייתה, הוא דאמרינן דהורגלה דהיא מפהקת בשעת ראייתה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומשל לזה יש להביא, דאף דמי שקם כמה פעמים משנתו בשעה מסוימת, הורגל בכך, מ"מ אם בכל יום קם משנתו בשעה זו מטעמים שונים, לא יועיל זה להרגיל אותו לקום בכל יום בשעה זו, וכיו"ב הוא בכל דבר שאדם מרגיל את עצמו, דאם עושה כן כמה פעמים מחמת מקרים שונים לא יורגל בכך, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועפי"ז שמעתי מכבר מאאמו"ר שליט"א לישב מש"כ המהר"ם מר"ב ללמוד ממה שאמרו דקירב נגיחותיו לא כ"ש, דה"נ אם אחר ל' יום אמרינן דחזקה מה שצריך מזכיר, כ"ש כשהזכיר צ' פעמים ביום אחד, והדרישה באו"ח סימן קי"ד תמה ע"ז, דאנן קי"ל כר' יהודה דאינו נעשה מועד אלא בג' ימים, ובגמ' בתענית כ"א א' וב"ב כ"ח ב' מדמינן לה דה"נ בשאר מילי ל"מ כשקירב.

   ולפמש"נ נראה בדעת המהר"ם, ושמא יש לכוין לזה בד' המג"א שם סק"ג, דכל הא דפליג ר' יהודה וס"ל דבקירב נגיחותיו אינו נעשה מועד, הוא רק משום דג' נגיחות ביום א' אינם מועילות לברר שטבעו ליגח, די"ל דתונבא הוא דנקט לי', וכמש"כ המג"א שם, אך בהא דמועילות ג' נגיחות להרגילו ליגח, מודה ר"י לר"מ דאמרינן ק"ו, - והיינו, דהרי לדעת ר"מ חזינן דמהני הק"ו גם לגבי הא דמחזקינן שבאו הנגיחות מכח טבעו ליגח, וגם לגבי הא דעי"ז הורגל ליגח, ועד כאן לא נחלק ר' יהודה אלא בהא דהחזקה מועלת להוכיח שטבעו כן, דבזה הוא דס"ל דבקירב י"ל דמקרה הוא, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' בתענית ובב"ב דמדמינן לה לגווני אחריני דחזקה המועלת משום ראי', דלר' יהודה ל"מ כשקירב, אך לגבי הא דבג"פ הוא מורגל לכך, מודה דאם בריחק נגיחותיו הוא נעשה מורגל לכך, כ"ש בקירב נגיחותיו. [↑](#footnote-ref-9)
9. והי' מקום לפרש דזהו עצמו טעמא דמודה רבי בוסתות דבעינן ג"פ ול"ד לשאר מילי דסגי בב"פ, והוא משום די"ל דבשאר מילי עיקר דין החזקה הוא לומר שבאו המקרים מחמת גורם אחד, ול"ב להחזיק שהוא טבע קבוע, ולזה סגי בב' פעמים, ודוקא לענין וסתות דבעינן להחזיק שהוא טבע קבוע, הוא דבעינן ג' ראיות, ויל"פ דמה"ט הוא דמודה רבי דבשור המועד בעינן ג' נגיחות, - וביותר ניחא אי נימא דחזקת וסתות הוא משום דע"י שראתה ג"פ ביום זה הורגלה לראות בו, דלפ"ז י"ל דרק בזה הוא דס"ל לרבי דבעינן ג"פ כדי שתתרגל לכך, ומשא"כ בשאר מילי דאינם מטעם הרגל כלל, ס"ל לרבי דסגי בב' פעמים, ויש לפרש בזה גם מש"כ הרז"ה שם לפרש למה שאמרו לעיל י' א' דבוסתות לרבי סגי בב"פ, דהוא לענין די' שעתה, ואכמ"ל.

   אך בל' הרז"ה משמע טפי, דהטעם דשאני וסתות משאר מילי, הוא משום דאין ללמוד דיני החזקה זמ"ז, ולענין וסתות בעינן חזקה מעליא טפי, וכן משמע מדבריו דהא דלענין די' שעתה סגי לרבי בב"פ, הוא משום דלענין זה סגי בחזקה דב"פ, ואין ללמוד מזה לדין חזקה דוסתות דסגי בב"פ, וגם בעיקר דרך זו יש להעיר מהא דלגבי מלקיות ס"ל לרבי דמחזקינן בב"פ, אף דלכאו' גם התם בעינן להחזיקו שהוא עובר בקביעות, וי"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך העירוני דלפ"ז הי' בדין דכיון דבנישואין ומלקיות קי"ל כרבי, הרי דהא דבוסתות סתם לן תנא כרשב"ג הוא רק כדי להחזיק שהוא גורם קבוע, אך בהא דמחזקינן שבאו ראיותי' מחמת גורם אחד, הי' בדין דקי"ל כרבי דסגי בב' פעמים, ומ"ט אמרינן בגמ' דרב ושמואל ס"ל גם בזה כרשב"ג, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ונמצא לפ"ז, דגם לס"ד דרב ס"ל כרבי, מודה רב דקי"ל כסתמא דמתניתין דאינה קובעת לה וסת עד שתקבענה ג"פ, - וניחא לפ"ז גם מש"נ להעיר לעיל בהערה ב' דמ"ט לא אמרו דרב ושמואל פליגי בפלוגתת חכמים ותנא דמתניתין אם וסת נקבע בג"פ, ולפמש"נ ניחא, שהרי גם רב ס"ל כתנא דמתניתין דאין הוסת נקבע אלא בג"פ, וכדחזינן שלא נחלק על שמואל בשאר וסתות, ורק בוסת הדילוג הוא דס"ל דל"ב שתשלש בדילוג, אלא סגי בג' ראיות שיש בהן ב' דילוגים, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואמנם גם לדעת ש"ר דלרבי אשה קובעת וסת בב' פעמים, יש מקום לדון דלא תקבע וסת הדילוג בב' ראיות אף לדעת רב, והטעם בזה הוא, די"ל דכל הא דלדעת רב היא קובעת וסת בג' ראיות אף שאין בהן אלא ב' דילוגים, הוא משום דלהוכיח על סדר הדילוג סגי בב' פעמים, וכמו שמצינו לעיל י"א א' בדין וסת הקפיצות דמכח שראתה ב"פ ביום הקפיצה, תלינן דגם בפעם הג' הויא ראייתה מחמת הקפיצה, ועד"ז מצינו לעיל ל"ט ב' דמכח שראתה ב"פ בר"ח ממעין סתום תלינן דגם בראייתה השלישית הוי עיקר ראייתה בר"ח ומה שראתה בכ"ה הוי דמים יתירים, ולפ"ז י"ל דע"כ אף לדעת רבי לא סגי בב' ראיות שיש בהן דילוג א', דמודה רבי דלא סגי בפעם אחת להוכיח על סדר הדילוג.

    אמנם הנה ממש"כ הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ג' דלדעת רבי נקבע וסת ההפלגה בב' ראיות שיש בהן הפלגה אחת, מוכח דלא כן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף, דאי נימא דהא דבג"פ מחזקינן שהוא גורם קבוע, הוא משום דע"י שנהג בה גורם זה ג"פ הורגלה לכך, ודאי מסתברא מילתא דעיקר דינא דרצופין הוא בהא דע"י ג"פ הורגלה לכך, דלזה בעינן שיהיו הג"פ רצופין, אך לעיקר דין החזקה דמחזקינן שבאו ראיותי' מחמת גורם אחד, ל"ב שיהיו ג' הראיות רצופין. [↑](#footnote-ref-14)
14. ונפ"מ לדינא בזה, בדין אשה שקפצה וראתה בט"ו בחודש זה ובט"ז בחודש זה ובי"ז בחודש זה, ובי"ח בחודש הרביעי לא קפצה ולא ראתה, ובי"ט בחודש החמישי קפצה וראתה, ולפמש"נ נמצא דבכה"ג קבעה לה וסת אף לדעת שמואל, אף דג' ראיות הדילוג לא באו בחדשים רצופין, והיינו משום דאחר דג' פעמים קפצה וראתה בימי הדילוג, ומוכחא מילתא דראיותי' הם בסדד דדילוג, תו אמרינן דאף הראי' הראשונה שראתה בט"ו, היא מכלל סדר ראיות זה, ונמצא דבאו ראיותי' בסדר זה בג' חדשים רצופין, וע"כ קבעה לה וסת. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובאמת מצינו כן בכת"י פירש"י שהובא בס' שנו"ס שם, שכתב דלרב נעשה מועד דקתני ארביעית קאי, ולשמואל ה"ק נעשה מועד לסירוגין דכי הדר נגח חמישית משלם נ"ש אבל בהך רביעית תם הוא, עכ"ל, והוא מהדו' מאוחרת מפירש"י אחר שחזר בו דלא מיחייב נ"ש אלא בנגיחה רביעית, כאשר מצינו בכת"י אלו בכ"ד ששינה רש"י פירושו מכח חזרתו זו דאינו משלם נ"ש אלא בנגיחה רביעית, ולהדיא דאם שור המועד לא מיחייב נ"ש אלא בנגיחה רביעית, הרי דלדעת שמואל במועד לסירוגין לא מיחייב נ"ש אלא בנגיחה חמישית. [↑](#footnote-ref-16)
16. ומה שהוכיח האו"ז מזה דבעלמא לא מיחייב נ"ש אלא בנגיחה רביעית, אף דגם לדעת הסוברים דמיחייב נ"ש בנגיחה רביעית, מ"מ הכא לא יתחייב נ"ש עד נגיחה רביעית שהוחזק בסירוג, היינו משום דאם בעלמא הוא משלם נ"ש בנגיחה שלישית, א"כ גם בהך ברייתא דתני דנעשה מועד לסירוגין, ה"ז מתפרש דהוא משלם נ"ש בנגיחה זו, וזה דלא כדעת שמואל דאינו נעשה מועד אלא כשיגח נגיחה רביעית, - ומזה הוכיח האו"ז דגם בעלמא אינו משלם נ"ש אלא בנגיחה רביעית, ושפיר תני התם דנעשה מועד לסירוגין, אף דאינו משלם נ"ש אלא כשיגח נגיחה רביעית ויעשה מועד. [↑](#footnote-ref-17)
17. ויש להוסיף, דזה מתפרש טפי אי נימא דהחזקה דשור המועד הוא משום דע"י שנגח ג"פ הוא מורגל ליגח, דלפ"ז י"ל דהא דבנגיחה שלישית אינו משלם נ"ש, הוא משום דבנגיחה זו אכתי ל"ה מורגל ליגח, דרק ע"י שנגח לנגיחה זו נעשה מורגל ליגח, - וע"כ כל שנגח ד' ראיות שיש בהן ג' דילוגים וג' סירוגין, ועי"ז מחזקינן שבאו כל ראיותיו בסדר זה, ונעשה מורגל ליגח ע"י ג' הנגיחות הראשונות, ה"ה משלם נ"ש בנגיחה רביעית. [↑](#footnote-ref-18)
18. אמנם באמת י"ל דגם לעקירת הוסת לא סגי במה שנתברר לנו שאין הוסת גורם לראייתה, דאכתי י"ל דאי"ז אלא לזמן, ובעינן להחזיק דהוא דבר קבוע, - וביותר נראה כן אי נימא דהא דהוסת נקבע בג"פ הוא משום דעי"ז הורגלה לראות בזמן זה, ולפ"ז ה"נ הוא בעקירת הוסת, דע"י שלא נהג בה הוסת ג"פ עקרה להרגלה לראות בזמן זה.

    ויש להוכיח כן ממש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ז דוסת הקפיצות המורכב אינו נעקר אלא כשקפצה בג' ר"ח רצופין ולא ראתה, ולמש"נ לעיל סקי"ג דעיקר הא דבעינן רצופין הוא להחזיק שהוא גורם קבוע, הרי דמהא דבעקירת הוסת בעינן רצופין, מוכח דגם בעקירת הוסת בעינן להחזיק שהוא דבר קבוע. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועד"ז הוא למש"נ שם ענף ו' עפי"ד הר"א, דבכל עקירת חזקה מודה רבי דבעינן ג"פ, ולא פליג רבי אלא בקביעות חזקה, דסגי לזה בב"פ, ואשר ע"כ אף דמש"כ הרז"ה לחלק לדעת רבי בין וסתות לשאר מילי, הוא רק לגבי קביעות הוסת, מ"מ בעקירת הוסת בלא"ה בעינן ג"פ, דומיא דכל עקירת חזקה דמודה רבי דבעינן ג"פ. [↑](#footnote-ref-20)