8 דעות הראשונים בהא דבסיקריקון חיילא המתנה, והעולה מזה לדינא
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / סוגיית אונס - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ה' י"א מנ"א תשע"א

**א**

א] גיטין דנ"ה:, דאמר רבי אסי ג' גזירות גזרו, גזרתא קמייתא כל דלא קטיל ליקטלוהו מציעתא כל דקטיל לייתי ד' זוזי בתרייתא כל דקטיל ליקטלוהו, הלכך קמייתא ומציעתא כיון דקטלי אגב אונסי' גמר ומקני בתרייתא אמרי האידנא לישקול למחר תבענא לי' בדינא.

ובחי' הרשב"א שם לעיל מינה כתב, ז"ל, מקחו בטל, ואע"ג דקי"ל כרב הונא דאמר תלוה וזבין זביני' זביני, שאני התם דקא יהיב דמי וכו', ומיהו בהרוגי המלחמה אע"ג דלא יהיב דמי אין בו דין סיקריקון, דאגב אונסייהו גמרי ומקנו הואיל והפקירה אותם המלכות להריגה ואינם מקוים לשוב לנחלתם עוד, עכ"ל

והב"י בחו"מ סימן ר"ה כתב בתחילת דבריו בביאור ד' הרשב"א, ז"ל, נראה מדבריו דשאני התם שלא היו מקוים לשוב לנחלתם עוד ומשו"ה הוי כאילו קבלו דמי השדות שהרי לא היו שלהם כלל ולא היו מקוים לשוב לביתם עוד, והילכך אגב אונסייהו גמרי ומקני, עכ"ל, וביאור דבריו, למש"כ רשב"ם ב"ב דמ"ח. דהא דתליוהו וזבין זביני' זביני הוא משום דלא מפסיד מידי, וה"נ בגזירות קמאי, כיון שלא היו מקוים לשוב לנחלתם עוד, לא הי' להם הפסד בחלות ההקנאה, וע"כ גמרי ומקני.

ב] אך בסו"ד כתב הב"י, ז"ל, דכי אמרינן דלא גמר ומקני אגב אונסי' אלא כי יהיב דמי, דוקא היינו היכא דאיפשר לי' למיקבל עלי' למחר וליומא אחרא, דאע"ג דהשתא שעה משחקת לו עשויין בעלי זרוע ליפול, הלכך לעולם דעתי' למיתבעי' והילכך כל דלא יהיב דמי לא גמר ומקני, אבל כשהיא גזירת מלך כגון בב' גזירות ראשונות, חושב שתתקיים הגזירה כל ימי אותו הדור ומשו"ה לא מסיק אדעתי' למיתבעי' והילכך אגב אונסי' גמר ומקני בלא נתינת דמים, ואפשר שזה בכלל דברי הרשב"א, עכ"ל.

והמהרח"ש בקונט' המודעא כתב דודאי כונת הרשב"א הוא כדרך האחרונה שכתב הב"י, והביא דכ"ה להדיא בד' הריב"ש סימן ר"צ, ז"ל, דאע"ג דסיקריקון לא יהב זוזי ומדינא כיון דמתוך האונס יהיב לא גמר ומקני, מ"מ בהרוגי המלחמה שלא הי' לסיקריקון אימת מלך כלל והיו מסורין להריגה בידם, אגב אונסייהו גמרי ומקני, שהרי לא היו מקוים לומר למחר נקיטנא לי' בדינא וכו', ומהרוגי המלחמה ואילך וכו' לא גמר ומקני, כיון דמתוך האונס היתה ההקנאה ההיא, דסבר למחר נקיטנא לי' בדינא, עכ"ל.

ג] והנה נתחדש לפ"ז, דכל הא דתליוהו ויהיב ל"מ, הוא רק היכא שדעתו לתבעו למחר, אך כל שאין דעתו לשוב ולתבעו, אף תליוהו ויהיב קנה, והיינו משום דאמרינן דאגב אונסי' גמר ומקני,[[1]](#footnote-2) דכל הא דלא סגי באגב אונסי' לחוד, הוא רק היכא שדעתו לתבעו בדין, וכה"ג לא גמר ומקני אלא בשקיבל דמים.[[2]](#footnote-3)

ובשו"ת משכנות יעקב סימן מ' אות ז' כתב, דמה"ט במורדת אין לבטל הגט משום שהוא אנוס לגרשה מכח חדר"ג, שהרי בודאי אין דעתו לערער עוד שלא יאסור לאשתו עליו, וממילא גמר ומגרש, וכה"ג כתב הרשב"א לגבי סיקריקון, עכ"ד.[[3]](#footnote-4)

ד] ומצינו עוד עד"ז בד' הרשב"א בגיטין דנ"ח., ז"ל, והא דקאמר רב אף בשטר קנה, אע"ג דנאנס אכתיבת השטר קאמר, דכיון דאנסוהו עד שיכתוב את השטר, שוב אינו מצפה שתחזור לו, ואגב אונסי' ואגב כתיבת השטר גמר ומקנה, עכ"ל, והרי דכל שאינו מצפה שתחזור לו הקרקע, גמר ומקני אגב אונסי', אך יש לדחות, דרק התם שכתב לו שטר הגורם שלא תחזור הקרקע אליו, ה"ז גורם לגמ"ד.

ה] והנה יש שהקשו ע"ז, דא"כ בכל האונס את חבירו שיתן לו מטלטלין שלא בעדים, שאין בידו להוציאם בדיינים, נימא דהוי מתנתו מתנה, אך נראה דאי"ז כן, דאף דליכא עדים ע"ז, מ"מ דעת הנאנס דשמא יהא בידו לתבעו בדין ולא יעיז חבירו לכפור בו, וגם יהא חייב שבועה, וכל ד' הרשב"א ודעימי' הם רק בדומיא דסיקריקון, דאינו סבור כלל שיהא בידו לתבעו.

ועד"ז נראה גם בכפי' על הגט, דאף באופן דמן הדין כופין אותו, ואך שהחמירו לחוש להדעות דאין כופין, ליכא למימר דאחר דמן הדין כופין אותו ויודע שלא תחזור אליו, ע"כ גמר ומגרש, והיינו משום דאף בכה"ג הוא סבור שיהא בידו לערער כדי לעגנה או לקלקלה, ויהא בידו לתבוע מעות ממנה בעד שישוב ויגרשה גירושים ודאין.

וכבר כתב כן בחמד"ש סו"ס פ"א, דמה"ט אף בשכפו כהן לגרש שלא כדין, ל"ה גט מדאורייתא, אף דהיא נפסלת עי"ז ול"מ לתבוע שתחזור לו, דמ"מ דעתו לערער למחר על הגט כדי לתבוע ממון בעד שישוב לגרשה, אך בשו"ת אגודת אזוב אהע"ז סימן י"ט אות ל"ז כתב דאה"נ אחר שתיקנו חכמים דה"ז פוסל לכהונה, תו הו"ל גט מדאורייתא.

ו] ויש שהקשו דאם אכן כל דל"ש למימר למחר תבענא לי' בדינא, גמר ומקני אף בתליוהו ויהיב, א"כ מ"ט כתבו הראשונים דבקרבן ל"מ בלא הא דניח"ל בכפרה, משום דהו"ל כתליוהו ויהיב, הרי בקרבן ל"ש למחר תבענא לי' בדינא, שהרי מיד מקריבין אותו.

אך העירוני דזה ל"ק כלל, שהרי אדרבה אם יהא הדין דאין הכפי' מועלת, ולא גמר ומקדיש, לא יקריבו את הבהמה ויחזירוה לו, וע"כ מה"ט אינו גומר ומקדיש, וכל ד' הרשב"א הם רק בסיקריקון שלוקחים ממנו את הקרקע שלא כדין ואף דלא חיילא המתנה, וע"כ כיון שיודע דאף אם לא יקנה להם לא תחזור הקרקע לידו, ה"ה גומר ומקנה אגב אונסי', וז"פ.

ז] עוד העירוני בזה, ממש"כ הרשב"א דבנתחייב קנס אם לא יגרש, וגירש כדי שלא יתחייב בקנס, הו"ל כגט מעושה, ולכאו' התם ל"ש למימר דדעתו לערער למחר על הגירושין, שהרי אם יערער על הגירושין יתחייב בקנס, וכל מה שנתן הגט הוא כדי שלא להתחייב בקנס.

וי"ל בזה בתרי גווני, או דנימא דסבור שמא לאחר זמן יהא לו ממון, ויערער על הגט וישלם את הקנס, או דנימא, דאף אם לא חייל הגט משום דהוי גט מעושה, מ"מ כיון שנתן גט, כבר אינו חייב בקנס, ועי' בתור"ג ובשו"ת בית אפרים החדשות סימן ע' רנב: שנקטו כן.

אך אכתי תיקשי, בנשבע לגרש, דאם מגרש בלא כפיית בי"ד, אין מקום לחשבו כגט מעושה, שהרי ודאי אין דעתו לערער ע"ז, דא"כ נמצא דעבר על השבועה.

והנה אמנם בשו"ת ראנ"ח סימן ס"ג דן לומר דאף אם לא חייל הגט ה"ה מקיים את שבועתו, ז"ל, איברא שהי' איפשר לומר שכל כה"ג אה"מ שהגט אינו כשר, אלא שראוי לו לתת גט כדי שיקיים את שבועתו, וכל שהוא נותן גט הרי שבועתו מתקימת, ואם הגירושין ההם פסולין מפני שבאו מתוך אונס השבועה הרי מ"מ יצא יד"ח שבועתו ומיפטר מהשבועה בהכי, ואעפ"י שזה לכאורה יפלא בעיני השומע לומר שכיון שהגירושין אינם מועילים היאך יצא יד"ח השבועה שנשבע לגרש, אף אתה אמור לו יש לנו כיו"ב ההיא דאמרינן בפרק המגרש וכו', וכ"ש שיש לנו לומר סברא זו בנדון זה שכשנשבע לגרש ודאי לא היתה דעתו אלא שיתן גט ויעשה כדרך גירושין ואע"פ שהוא נפסל בכך שא"א באופן אחר ואין לנו לומר שנשבע על דבר שאי אפשר להיות, עכ"ל, ועי' גם בשו"ת חמד"ש אהע"ז סימן פ' שדן בזה.

אך עיי"ש בד' הראנ"ח והחמד"ש שנטו לומר דודאי אינו מקיים שבועתו אא"כ חיילי הגירושין, ולפ"ז לכאו' מוכח ממה שדנו דבכה"ג חשיב גט מעושה, דהא דגט מעושה ל"מ, הוא אף בגוונא שאין בדעתו לערער ע"ז למחר, וצ"ע בזה.

**ב**

ח] הב"י חו"מ סימן ר"ה כתב בזה, ז"ל, וא"ת הא בהניזקין אמתניתין דסקריקון וכו' ומשמע מהכא דעל ידי אונס בלא דמים נמי גמר ומקני, וי"ל דשאני התם שאונס חמור הוא שאין לך חמור הימנו, דהיינו שהיו הורגים אותם וכיון דאונס גדול הוא אגב אונסי' גמר ומקני אף בלא דמים, אבל בשאר אונסים אי איכא זוזי בהדי אונס גמר ומקני ואי לא לא,[[4]](#footnote-5) וקשה ע"ז דהא יסורין חשיבי אונס גדול ממיתה כדאמרינן בפרק אלו נערות וא"כ איכא למימר איפכא דכיון דגבי אונס דמיתה גמר ומקני בלא דמים, כ"ש גבי אונס דיסורין, והכא בתליוהו וזבין קיימינן דהיינו יסורין, וכתבו כל הנך רבוותא דלא גמר ומקני אא"כ נתן לו דמים, ועוד שלפ"ז נצטרך לחלק בין אונס נפשות לאונסין אחרים ואי"ז במשמעות דברי הגמרא והפוסקים, עכ"ל.

ט] אמנם הנה ז"ל הריטב"א בסוגיין, דבהרוגי מלחמה אגב אונסייהו מקנו וכו' אבל מהרוגי המלחמה ואילך וכו' יש בה דין סיקריקון "שהרי לא היו אנוסין כל כך" ולא גמר ומקני וכו', ואע"ג דקי"ל דתליוהו וזבין זביני' זביני, היינו משום דאיכא דמים אבל הכא דליכא דמים לא, אבל ברישא אע"ג דליכא דמים כיון שהיו מופקרין להריגה גמרי ומקני, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דטעם הא דבגזירות הראשונות גמרי ומקני אף דליכא דמים, הוא משום דהוי אונס מיתה גמור שהופקרו להריגה, ומשא"כ בגזירה האחרונה, דאף דהוי נמי אונס מיתה, מ"מ כיון שלא הופקרו להריגה, ולא היו אנוסין כ"כ מכח זה, לא גמר ומקני.

וכ"ה במאירי בסוגיין, ז"ל, ובזמנים אלו מתוך שהיו מתיראים על נפשם גמרו ומקנו וכו', אבל מהרוגי המלחמה ואילך שנחה רתיחתם לגמרי עד שהסכימו שלא להרוג אלא שהיו אונסים אותם וגוזלים שדותיהם ומכריעין אותם ליתן להם הואיל ולא מיסתפי אנפשיהו לא גמרי ומקנו וכו', ואע"ג דבתלוה וזבין אמרו זביני זביני דמשמע דאע"ג דלא מסתפי אנפשי' גמר ומקנה, התם מ"מ זוזי קא מקבל ואע"ג דאנסי להו גמר ומקנה וכו', עכ"ל.

וכ"ה משמעות ד' רש"י לקמן דנ"ח:, ז"ל, דגבי סיקריקון הוא דחזרו ונמנו דכיון דגמר ואקני אגב אונס מיתה, ואפילו בתר דגזור כל דקטיל לקטלוה מסתפי לי' מקמא דקמי' דאקטול וסופו הוכיח וכו', עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו, דטעם הא דשאני סיקריקון ואמרינן דגמר ומקני, הוא משום דאיכא אונס מיתה, ומה"ט הוא דבגזירה בתרייתא לא גמר ומקני, משום דליכא אונס מיתה גמור, אך כל ששהתה י"ב חודש, הוכיח סופו דהי' ירא מן המיתה וגמר והקנה, וכ"נ להדיא בל' הרי"ד בסוגיין, עיי"ש.

י] וכן נ' גם בד' מהר"ם מר"ב בתשו' מיימוני הפלאה סימן ו', והובא גם במרדכי גיטין סימן שצ"א, ז"ל, דאפילו תליוהו ויהיב ל"ה מתנתו מתנה וכו', ול"ד לגזירתא קמא ומציעתא דסיקריקון דאמר פרק הנזקין כיון דקטלי אגב אונסי' גמר ומקני, חדא דהכא נמי שהיו מגזמין להורגן ולתלותן לא היו רשאין לעשות זה מפני השר שהי' דורש דמם מידיהם וגם מפני העונש על שפיכות דמים, ונהי שנתן להם רשות לענותם בכבלי ברזל, להרגן שמא לא היו רשאין, וכל שכן מפני עונש דין שמים לא היו רשאין וכו', ועוד התם היו יראים טפי דכיון דבגזירה קמייתא אמרי כל דלא קטיל ליקטלי' אם כן היו צריכין להורגם א"כ ידעי וגמרי ומקנו, ואפי' במציעתא דאמרי כל דקטיל ליתיב ד' זוזי ולא היו צריכין להורגם מ"מ היהודים היו יראים טפי כיון דכבר הורגלו נעשה כהיתר בגזירה ראשונה דאכתי סירחייהו נקטי והיו יראים טפי ואגב אונסי' גמר ומקני וכו', עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו, דהא דבגזירות הראשונות גמרי ומקני אף דליכא דמים, הוא משום שהיו יראים מאד מן ההריגה, ובאונס מיתה גמור גמרי ומקני אף בלא דמים.[[5]](#footnote-6)

והדברים מבוארים כן בביאור ד' מהר"ם בתרוה"ד ח"ב סימן ע"א, ז"ל, ואם תשיבני תקשה לטעמי' אמאי חלה שבועה דצדקי' הלא התם ודאי אנוס גמור דהרי סכנת נפש הוה וכו', לק"מ דאדרבה משום דהוה אונס מבורר בלי ספק להריגת נפש חלה השבועה, משום דאגב אונסי' גמר ומקני כההיא דסיקריקון כדאיתא בתשובה דלעיל וכו', עכ"ל,[[6]](#footnote-7) וכ"ה בשו"ת מהר"י וייל סימן נ"ג, ז"ל, ואין לך לצדד ולומר שלא יהא בה חרם דכיון שהי' אנוס ומוכרח לכך כמו שכתבת שהיית בסכנת גוף וממון, א"כ בעית לדמות עובדא דידך להאי עובדא דאיתא במרדכי וכו', אם נפשך לומר כן יש להשיב ולומר שאני התם דלא הי' סכנת גוף אלא ייסורין בעלמא, וכן משמע בתשובת מהר"ם ומייתי ההיא תשובה במיימוני וכו' ובאותה תשובה משמע דווקא היכא דאנסו אותו בייסורין שלא הי' שם סכנת גופו אז אין ממש בהחרם דלא גמר ומשעבד וכו', אבל בעובדא דידך היית תפוס בידי גוים ואין מי שהי' דורש דמך מידם וגם היית בסכנת הגוף וממון ודמיא ממש לגזירה קמייתא ומציעתא דסיקריקון פרק הניזקין דאגב אונסי' גמר ומקני וכו', עכ"ל, וכ"כ במל"מ פ"י ממכירה ה"א.

גם בתשו' הרד"ך בית י"ז במהד' קושטא נקט כן בדעת מהר"ם, ואך דס"ל דכ"ז הוא לגבי מתנה, דכל שאנסוהו באונס מיתה גמר ומקני, אך שבועה אינה חלה אף בשאנסוהו באונס מיתה, עיי"ש בדבריו באורך, וכן פסק הרמ"א ביו"ד סימן רל"ב סט"ו, ועיי"ש בש"ך סקמ"א ובביאור הגר"א סקמ"ט שדנו לאסור בזה ע"פ ד' מהר"ם דבאונס מיתה גמר ומקני, והש"ך כתב דגם בדרכ"מ כתב דטוב להחמיר, ובאמת גם מה שפסק הרמ"א דאין השבועה חלה, אי"ז משום דגם באונס מיתה לא אמרינן דגמר ומקני, אלא הוא משום דשבועה שאני, וכמש"כ הרד"ך, וכאשר כ"ה להדיא בדרכ"מ שם, ועי' בס' משפט שלום סימן ר"ה שהאריך בדין זה אם באונס מיתה אמרינן דגמר ומקני אף במתנה, ועי' בחכמת שלמה שם בזה.

יא] ומשה"ק הב"י ע"ז דהא יסורין חשיבי אונס גדול ממיתה, וא"כ היאך נימא דבאונס מיתה קנה אף בלא דמים ובאונס יסורים לא קנה, צ"ל בדעת כל הני רבוותא, דהדבר חלוק, דהגם דבאונס יסורים ה"ה אנוס טפי מאונס מיתה, משום שאין בידו לעמוד ביסורים, וע"כ אם עבר עבירה מחמת יסורים הו"ל אנוס טפי, ומשא"כ במיתה דביד האדם שלא לעבור על האיסור ולמסור עצמו למיתה, אך כלפי הא דגמר ומקני עדיף אונס מיתה עדיף מאונס יסורים, וכל שמכח ההקנאה הוא ניצל ממיתה, ה"ה גומר ומקנה טפי, דכל אשר לו יתן בעד נפשו, והא דיסורים הוו אונס טפי, אף דעדיף לו לאדם יסורים ממיתה, הוא משום דביסורים אין בידו לעמוד, וכנ"ל.

יב] ובזה נראה לפרש ד' הרד"ך שם, שהביא ד' מהר"ם, וכתב ע"ז, ז"ל, ואע"פ שמזה הלשון יראה לפו"ר דהיכא דהוי אונס מיתה דחל החרם דאגב אונסי' גמר ומקני וכו', לא היא דהא הוא ז"ל כתב בהדיא בשבועות בלשון שהזכרתי לעיל באונס דיסורים ומכות גדול ממיתה ולא חל השבועה ואפילו איסורא בעלמא ליכא, ומש"כ הוא ז"ל הכא בגטין ול"ד לגזירתא קמייתא דסיקריקון ומציעתא וכו', שלא תאמר דאף על גב דלא חל החרם דהאדם בשבועה כתיב מכל מקום נוכל לומר דגמר ומקני כהנהו גזירתא דסיקריקון ועל זה חילק מה שחילק, עכ"ל, וכ"כ בדרכי משה יו"ד סימן רל"ב, והדברים צע"ג, דאם אכן אונס יסורים ומכות גדול ממיתה, וע"כ אם באונס יסורים לא חל השבועה כ"ש באונס מיתה, א"כ מ"ט לגבי תליוהו ויהיב אמרינן דאם אנסוהו ביסורים לא גמר ומקני, ואם אנסוהו באונס מיתה גמר ומקני

ובאמת קשיא כן גם בד' מהר"ם גופי', דבתחילת דבריו כתב דבאונס מיתה גמר ומקני אף בלא דמים, והרי דאונס מיתה הוי אונס טפי מאונס יסורים, ובהמשך דבריו כתב, ז"ל, אבל היכא דאיכא יסורים והכאות שאין להם קצבה בטל הנדר והשבועה לגמרי דאמרי' האדם בשבועה פרט לאנוס היכא דליבי' אנסי', כ"ש אונס דיסורים דפטור לגמרי מקרבן ומלקות ומאיסור דייסורין גדולים ממיתה וכו', עכ"ל, ולכאו' דבריו סותרים זל"ז, ועמד ע"ז מהרח"ש בקונט' המודעא, עיי"ש.

ולמש"נ הוא מתפרש היטב, דלגבי דין שבועה באונס, דדינא הוא דפטרתו תורה משבועתו היכא שהי' אנוס לישבע, וכל' מהר"ם דפטור לגמרי מקרבן ומלקות ומאיסור, והרי דדינא דהאדם בשבועה, הוא שאינו חייב בשבועתו אם הי' אנוס עלי', הרי דאונס יסורים הוא אונס גדול מאונס מיתה, אך לגבי נתינת מתנה, שבאנו לדון אם גמר ומקני אגב אונסי', הרי דהגם דבאונס יסורים לא גמר ומקני אגב אונסי', מ"מ באונס מיתה גמר ומקני אגב אונסי', דכל אשר לו יתן בעד נפשו, וכנ"ל.

ועיקר הך מילתא, דלדעת מהר"ם דינא דהאדם בשבועה, הוא פטור שפטרתו תורה בשבועה כשהוא אנוס עלי', נ' דבזה מתבאר מש"כ הרד"ך והדרכ"מ, דהגם דאנסוהו באונס מיתה ליתן מתנה חיילא המתנה, דאגב אונס מיתה גמר ומקני, מ"מ שבועה אינה חלה אף בכה"ג משום דהאדם בשבועה פרט לאנוס, ונ' דהיינו, דהא דהאדם בשבועה פרט לאנוס, אי"ז משום דלא גמר בדעתו לשבועה זו, אלא הוא פטור שפטרתו תורה כשנשבע באונס, וע"כ אף דאגב אונס מיתה גמר ומקני וע"כ חיילא המתנה, מ"מ השבועה אינה חלה, דסו"ס אנוס הוא עלי', ודו"ק.

**ג**

יג] הב"י שם כתב, ז"ל, ולי נראה לתרץ בענין אחר, דכשהאנס אומר תן לי קרקע זו ואי לא קטילנא לך ודאי לא גמר ומקני אא"כ נתן לו דמים, אבל כשאין האנס תובע ממנו כלום אלא שהוא רוצה להורגו וזה נותן לו קרקעו כדי שיניחנו ודאי שאף בלא דמים גמר ומקני, ומשום הכי בב' גזירות כיון שהופקרו להריגה האנס הי' בא להרגו בלא שיתבע ממנו קרקעו וזה הי' פודה עצמו בקרקעו וגמר ומקני, אבל בגזירה בתרייתא כיון דאמרי כל דקטיל ליקטלי' ודאי לא הי' בא להורגו אלא על ידי שתובע ממנו קרקעו ומגזם לו שיהרגנו אם לא יתננו לו ולפיכך לא גמר ומקני כיון שלא נתן לו דמים, עכ"ל.

והאחרונים נחלקו אם יש לנקוט לדינא כתי' זה, עי' מהרח"ש בקונט' המודעא ובנתיה"מ סימן ר"ה ובתורת גיטין סימן קל"ד ובגל' הגרע"א סימן רמ"ב ובבית אפרים החדשות סימן ע"ג ע"ד ובעונג יו"ט סימן קס"ח ובד' רבים מן האחרונים.[[7]](#footnote-8)

ובפשוטו נראה וכ"כ בחזו"א אהע"ז סימן צ"ט סק"ו דמד' הראשונים שפירשו טעם הא דסיקריקון קני בע"א, יש ללמוד דס"ל דאף בכה"ג שלא אנסוהו ליתן, אלא שבא האנס להכותו וליסרו ונתן לו קרקע כדי שיניחהו, הו"ל כתליוהו ויהיב דלא קנה.[[8]](#footnote-9)

יד] והנה כתב התשב"ץ ח"א סימן א', ז"ל, ויש אונס אחר אעפ"י שהוא אונסו בגופו אינו אונס לגרש, אלא שאונס אותו לעשות דבר אחד והוא מעצמו כדי להנצל מאותו אונס מגרש מעצמו, וזה אינו קרוי כפי' כיון שלא כפו אותו ממש להוציא,[[9]](#footnote-10) והראי' מדאמרינן בירושלמי וכו', ופי' זה הירושלמי כך הוא שהם תרצו דהא ל"ק דאע"ג דתנן יוציא ויתן כתובתה כלום שמענו שכופין בתמי', דיוציא לחוד וכופין לחוד, דכופין ר"ל שכופין אותו ממש לגרש, ויוציא ר"ל שכופין אותו לפרוע כתובתה ואם מתוך כפיי' זו רוצה לגרש יגרש, וכ"כ הרמב"ן ז"ל בפרק אע"פ וכו', ומ"מ מוכח מהכא כשכופין אותו לפרוע כתובתה ולפעמים מפני פרעון כתובתה הוא צריך לגרש והרי הוא כפוי ועומד בגט זה, כיון שלא כפו אותו ממש לגרש אלא שכדי לפטור עצמו מאונס פרעון כתובתה נתפייס לגרש לא מיקרי גט מעושה כלל, שהרי האונס בענין אחר הי' והגט ברצונו נתנו שהרי לא היו כופין אותו לגרש, והא דשמואל דאמר אין מעשין אלא לפסולות היינו עשוי בגופו ממש לגרש דהיינו לישנא דעשוי הגט, וכן נמי הא דתנן גט מעושה שלא כדין פסול דכוותה היא שמעשין אותו בגופו לגרש אבל אם עישו אותו בדברים אחרים שהי' הדין לכופו בהן לגרש כגון פריעת כתובתה דפריעת ב"ח מצוה ומכין אותו עד שיאמר רוצה אני וכו', ולהציל עצמו מאותו עישוי נתרצה לגרש ל"ה גט מעושה, ומיהו מסתברא דה"מ כשכפוהו בדין בדברים אחרים כגון הכא שהדין נותן לפרוע כתובתה וכדין כפוהו בפריעתה, אבל אם כפוהו שלא כדין בדבר אחר ומתוך אותה כפי' גירש, אפשר דהוי גט מעושה דנקטי' בכובסי' דלשבקוה גלימי' הוי וצ"ע, עכ"ל.

ובמל"מ ספ"ב מגירושין כתב ע"ד הב"י שכתב דבסיקריקון לא חשיב כתליוהו ויהיב משום שלא אנסו ליתן וכו', ז"ל, ולפי האי תירוצא קשיא מדברי הרשב"ץ ז"ל שכתב אבל אם כפוהו שלא כדין בדבר אחר ומתוך אותה כפי' גירש אפשר דהוי גט מעושה, וע"כ איירי הרשב"ץ שכשכפוהו לא אמרו לו שיגרש ואם לא לא היו מתירין לו מהאונס דא"כ תליוה ויהיב הוא וגמ' ערוכה הוא אלא דהיו אונסין לו סתם והוא אמר לאנס אגרש ותניחני, ולפ"ז קשיא לההיא תירוצא דמהריק"א דלא חשיב לי' אונס, ואפשר לומר דגבי סקריקון בכה"ג לא חשיב אונס,[[10]](#footnote-11) עכ"ל.

טו] אמנם באמת יש לדחות, דהתשב"ץ איירי רק בגוונא שהיתה מטרת הכפי' על דבר אחר, כדי לכפותו על הגירושין, וכן נ' ממש"כ דהטעם לומר דגם בכה"ג הו"ל גט מעושה, הוא משום דנקטי' בכובסי' דלשבקי' גלימי' הוי, והיינו מש"א בב"מ דק"א: ובשבועות דמ"א., והתם איירי בכה"ג, דבב"מ איירי בשאין מניחו להמשיך לדור בבית השכור אלא אם יוסיף דמים, ובשבועות איירי בשמשמתין אותו אם לא ישבע, ובכה"ג אמרינן דחשיב כאינו מניחו לדור כלל וככפי' על השבועה, אך היכא שאין מטרת הכפי' כלל כדי לכפותו על הגירושין, והוא מעצמו בא ונתן כדי ליפטר מן האנס, י"ל דלא חשיב כתליוהו ויהיב וגמר ומקני.

וכבר כתב כן בשו"ת פנ"י ח"ב סימן ע"ה, ז"ל, ומשמע מדבריו דאע"ג דכוונת העשוי על הדבר אחר הוא כדי שמתוך זה יתרצה לגרש, דאל"כ פשיטא דליכא למימר בהא נקטי' לכובסי' עד דשבקה לגלימא, שהרי אין הכוונה על הגלימא כלל, אלא עכצ"ל דכוונתייהו לגרש, אלא שאין כופין לגרש וכופין אותו על הדבר האחר ועי"ז יתרצה ממילא לגרש, עכ"ל, ועי' גם בשו"ת ראנ"ח סימן ס"א שדן לפרש כן בד' התשב"ץ, כ"ה שלא יחלוק התשב"ץ ע"ד הריב"ש, לפ"מ שפירש שם הראנ"ח בדעתו, דכל כה"ג לא חשיב כגט מעושה, ועיי"ש שכתב דאף אם לא איירי בכה"ג אין ספיקו של התשב"ץ מוציא מידי ודאו של הריב"ש, וגם בשו"ת בית אפרים החדשות סימן ע"ג כתב כעי"ז באורך, עיי"ש, וכן הביאו מס' דברי חיים ואינו תח"י.

טז] ובתשו' רבינו בצלאל אשכנזי סימן ט"ו כתב בדין זה, ז"ל, כל שאנסו לו בממון סתם ושוב מתרצה האנס בגירושי אשתו כיון דזוזי לא תלו בגירושין דאטו גרושי אשתו של הלה מייתי זוזי הילכך אומדנא דמוכח דבעקיפין קא אתו עלי', ואע"ג דאין מזכירין לו גט כלל כמאן דמנקטי' בכובסי' כ"ה דלישבקי' לגלימא דמי דאי קא מהדרי אזוזי היאך נתרצו בגירושין, עכ"ל.

והנה לפי טעם זה אין לפסול, אלא משום דמטרת הכפי' היא לכפותו על הגירושין ובעקיפין קא אתו עלי', אך היכא שלא היתה מטרתם כלל לכפותו על הגירושין, ודומיא דההיא דסיקריקון, שפיר י"ל דהוי גט.

יז] ועיי"ש בד' הר"ב ז"ל שנסתפק לפ"ז בדין אנס שאנסו להביא לו מעות, ומכר לו קרקע תמורת המעות, אם חשיב כאונס, או דכה"ג כיון דהוא מעצמו מכר הקרקע, הרי דכיון דאנס לא מיהדר אארעא אלא אזוזי ומהיכא דמייתי לייתי הו"ל אונסא דנפשי' ולא מיקרי אונס, ויל"פ כן בד' הש"ך סו"ס ר"ה דאיירי בכה"ג, וכן פירש באולם המשפט שם, אך אין הדבר מוכרע בכונתו ז"ל, וכתב ע"ז, דכ"ז הוא משום דזוזי הן דמי קרקע, ואע"ג דמתרצה האנס בקרקע לאו משום דאניס לי' עלה אלא אזוזי הוה קא מהדר ושוב נתרצה בארעא דמה לי הן מה לי דמיהם וזוזי מתלא תלו במכירת הקרקע, והיינו דמה"ט לא אמרינן דמוכחא מילתא שדעתו מתחילה היתה לכפותו ע"ז, אלא לעולם כל הכפי' היתה על הזוזי, ומה שנתרצה בקרקע הוא משום דמה לי הן מה לי דמיהן, ומשא"כ בגט כה"ג הוי כגט מעושה.

ולפ"ז נמצא, דהיכא דכפוהו ליתן מזונות גדולים לאשתו, וע"י שיגרשה יפטר מהם, דלא מוכחא מילתא דהוי הכפי' לצורך הגירושין, דל"ש בזה הטעם שכתב הרב"א דאטו גירושי אשתו של הלה מייתי זוזי, לא הכריע בזה הר"ב לפסול, די"ל דכיון שלא כפוהו על הגירושין עצמם, הו"ל כאונסא דנפשי' וגמר ומגרש.

יח] ועפי"ד הר"ב ז"ל הי' מקום לדון, דכל מה שנסתפק התשב"ץ היכא שאנסוהו על דברים אחרים, הוא רק היכא דכשיגרש אין מקום לחייבו באותם דברים, דבכה"ג הוא שדן לומר דאף דהוי זה שלא כדין לא חשיב כגט מעושה, כיון דלא מוכחא מילתא מכח הכפי' עצמה דבעקיפין אתי עלי', אך היכא דאין ענין הגירושין לחיוב הממון, י"ל דודאי דחשיב ככפי' על הגירושין משום דמוכחא מילתא דבעקיפין אתי עלי', וכמש"כ הר"ב ז"ל, אך בד' הר"ב ז"ל שם נראה דפירש דהתשב"ץ לא איירי בכה"ג וע"כ נחלק עליו, עיי"ש.

יט] והנה בשו"ת הריב"ש סימן רל"ב כתב, במי שהושם במאסר על שקידש שלא בעשרה כתקנת הקהלות, דלא חשיב כאונס על הגט, עיי"ש, ובשו"ת ראנ"ח סימן ס"ג נקט דמה שנתנוהו במאסר הי' שלא כדין, והוכיח מזה דכה"ג דכפוהו על דבר אחר ולא היתה מטרת הכפי' לצורך הגירושין, דלא חשיב כגט מעושה.

אך יש מקום לחלק בין האופנים בזה, ובפרט למש"כ בחזו"א סימן צ"ט סק"ו לתמוה ע"ד הב"י, דבכה"ג שב האונס מן המיתה אל הקרקע, עיי"ש, די"ל דזה ל"ש כלל בגונא דהריב"ש, ודו"ק.

כ] עוד מצאתי בעזה"י מציאה רבתא בזה, דהנה כתב מהרי"ק בשורש קס"ו, ז"ל, ועוד תדע דכן הוא דלא חשיב אונס, שהרי כתב בסמ"ג גבי ההיא דהמדיר את חברו דאין מתירין לו אלא בפניו דווקא הכי דעשה לו טובה כו' כי ההיא דצדקיהו שהוציאו ממאסר ע"י שבועתו, ועתה יש לדקדק אם איתא דבכה"ג חשיב אונס למה נענש צדקיהו על כי נשאל על שבועתו וכו' והלא הייתה השבועה באונס שהי' ירא שאם לא הי' נשבע לו שלא הי' מוציאו ממאסר, אלא ודאי דבכה"ג לא חשיב אונס כיון שאין עושה עמו רע כי אם נמנע מלהטיב לו, עכ"ל, ומבו' דאף דנבוכדנצר עצמו שמו במאסר, ולא הי' מוציאו מן המאסר אא"כ ישבע, מ"מ כיון שלא נתנו במאסר כדי שישבע, לא חשיב כאונסו על השבועה.

ומצאתי שכבר עמד ע"ז בשו"ת מהרש"ך ח"ג סימן ק"ג, ז"ל, וגדולה מזאת יש ללמוד מההיא דצדקיהו שהי' חבוש בבית האסורין ע"י נבוכדנצר, וע"י אותה השבועה שנשבע לו הוציאו ממאסר, אפ"ה לא חשיב אונס לומר שהשבועה היתה באונס, דהיינו הוצאתו מבית האסורין שהי' נחבש שם, ואעפ"י שמה שהי' בבית האסורים הי' ע"י נבוכדנצר, מ"מ כיון שלא שמו בבית האסורין בשביל שישבע לו אותה השבועה, שכבר הי' אסור בבית האסורין מקודם על ענין אחר, ועתה מצד השבועה אם ישבע לו יוציאנו מאותו המאסר, ואפ"ה אינו נחשב אונס, דאם לא יוציאנו אין כאן אלא מניעת טובה דלא חשיב אונס וכו', עכ"ל.[[11]](#footnote-12)

ולמדנו מזה, דעכ"פ בגונא דהאונס הוא מציאות קיימת, ועתה מצילו האנס מן האונס בתנאי שיתן לו וכיו"ב, דבזה יש מקום גדול לומר דל"ש מש"כ החזו"א דשב האונס אל הקרקע, לא חשיב זה כאונס, ולפלא שלא עמדו ע"ז.

כא] ויש להעיר עוד בזה, במש"כ הרשב"א בתשו' ח"ב סימן פ"ג, ז"ל, כל השעבודין שעשה מחמת האונס אינן קיימין וכו', אבל על השבועה אני חוכך להחמיר, לפי ששנינו נודרין להרגין ולחרמין, ואמרו לה בגמ' וכו' ואקשינן עלה כיון דאמר יאסרו איתסור כל פירי דעלמא עלי' וכו', אלמא כל נשבע ואסרו על עצמו הרי הוא עליו באיסור וחייב לקיימו, אלא שאפשר לומר דלא אמרו אלא במה שאסר הוא על עצמו כדי להציל ממונו, לפי שהוא לא נאנס לאסור עצמו בפירות אם אינן של בית המלך כדי שנאמר שלא אסר הוא הפירות על עצמו אלא מחמת האנסין וההרגין שאנסוהו לעשות כן, אבל אם אנסוהו באיסור הפירות כגון שאמרו לו אמור שיאסרו פירות העולם עליך לעולם אם אינם של בית המלך ועשה כן, ה"ז אונס ומותר, עכ"ל.

והנה בד' הרשב"א שם נראה, דעיקר הנידון אם דמי נדר לשאר עשיות דכל שעשאם מתוך האונס לא חיילי משום דלא גמר ומקני, ולפ"ז הרי ממה שדן מתחילה להוכיח דשאני נדר מההיא דנודרין להרגין, יש ללמוד דאף שלא אנסוהו ההרגים כלל על השבועה, חשיב כתליוהו דלא גמר ומקני, וגם לפ"מ שדחה הרשב"א דבההיא דנודרין להרגין שאני, כיון שלא נאנס לאסור עצמו, קרוב הדבר דהוא רק דומיא דהתם, דאינו נשבע כלל לצורך ההרגים, דנימא דהוא רואה עצמו כאנוס מן ההרגים לישבע, או ששב האונס על השבועה, אלא כדי לסלקם, אך כל שהוא נותן לאנס עצמו, מסתבר דהוי כתליוהו ויהיב דלא קנה, וזה מתאים עם ד' הרשב"א בסיקריקון דקשיא לי' דמ"ט קנה אף דהוי כתליוהו ויהיב.

גם מד' המהר"ם מר"ב בתשו' מיימוני הפלאה סימן ו' והריטב"א בכ"ד שהוכיחו מהתם דשבועה באונס חיילא, אך כתב המהר"ם דהיינו רק באונס ממון, וכ"נ גם בד' התוס' ב"ק דקי"ג., עיי"ש, וכ"כ בדעתם במחנ"א, אך בשו"ת רד"ך ד"ק בית י"ז כתב לא כן, נ' דס"ל דאף כה"ג דלא אנסוהו כלל על השבועה, הו"ל כתליוהו, אך אין הדבר מוכרע, די"ל דמפרשי דגם בההיא דנודרים להרגין הי' אנוס על השבועה, דאחר שאמר לאנס שהן של בית המלך, תבע ממנו האנס שישבע ואם לא ישבע יקחם ממנו, אך גם אם נימא הכי, עכ"פ שמעינן מינה דכה"ג חשיב כתליוהו, הגם שהכפי' מתחילתה לא היתה על השבועה, וכמדומה שכן נקט לדינא בשו"ת בית אפרים החדשות סימן ע"ג, עייש"ה.

כב] ובעיקר הנידון בזה, העירוני דלכאו' הדבר תלוי בהא דבאונסא דנפשי' גמר ומקני, אם הוא משום שאינו אנוס על המכירה עצמה, אלא מעצמו הוא מוכר כדי לינצל מן האונס, או דהוא משום שלא אנסוהו אחרים אלא הוי זה אונס דנפשי', דלדרך בתרא ודאי דאף בכה"ג שנותן קרקע לאנס כדי שיניחהו, הו"ל כתליוהו ויהיב דלא קנה, אך לדרך קמא כיון דלא אנסוהו על המתנה, י"ל דלא חשיב כתליוהו ויהיב וגמר ומקני, אך גם לדרך זו י"ל כד' החזו"א דכל כה"ג חשיב כאנסוהו על השדה, כיון דשב האונס על השדה.

והנה מד' הרשב"א ח"ד סימן מ' שנקט דהיכא שמגרש משום קנס שקיבל על עצמו חשיב כאונס, אף שלא אנסוהו אחרים כלל, נראה כדרך קמא, ולפ"ז מסתבר דכל כה"ג שלא אנסוהו על המתנה עצמה, חשיב כאונסא דנפשי' וגמר ומקני.

אך יש לדחות, דהרשב"א דנקט דחשיב כאונס, אי"ז משום דכה"ג לא חשיב כאונסא דנפשי', אלא אף דחשיב כאונסא דנפשי' מ"מ הגט בטל, ואזיל הרשב"א לטעמי' דס"ל לעיקר כדעת ר"ח דאונסא דנפשי' חשיב כאונס לגבי מתנה, וכאשר כ"ה מבו' בדבריו בב"ב ד"מ בדין מודעא אמאן דציית דינא ובשו"ת ח"ד סימן י"ד, ומצאתי שכבר כתב כן הראנ"ח סימן ס"ג, עיי"ש.

אמנם למש"נ במק"א בדעת הרשב"א דכל הא דחשיב כאונס הוא רק משום דהוי כאנסתו האשה על הנכסים, כיון שלא נתרצית להתקדש לו אא"כ יתן לה, יל"ד אם י"ל דמה"ט גם בקנס חשיב כאונס, וצ"ע בזה.

1. אמנם יש שפירשו, דאין הטעם דמכח זה שאין דעתו לתבעו גמר ומקני, אלא היינו דזהו עצמו ענין גמירות דעת, דכבר הדבר מוחלט אצלו ואין דעתו לערער ע"ז, וכ"כ בחי' ר"נ ב"ב דמ"ז:, אך צ"ע מל' הראשונים שכתבו דאגב אונסי' גמר ומקני, וגם צ"ע שהרי אפשר שלא יתכוין כלל ליתן, וכמש"כ בתשו' הר"י מיגש בדין מודעא בחליצה, וע"ז ל"ש לומר דכיון שאין דעתו לתבעו הו"ל גמ"ד, אך י"ל דב' הקו' מתישבות זב"ז, דאגב אונסי' דעתו לעשות מעשה מתנה, ואך דלית לי' גמ"ד, וע"ז הוא דמהני הא דאין דעתו לתבעו, דחשיב זה כגמ"ד, אך אין הדברים נראים. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם בשו"ת אגודת אזוב אהע"ז סימן י"ט אות ל"ה כתב בשם החכם השואל, דכל הא דאמרינן דגמר ומקני היכא דאינו סבור לתבעו למחר, הוא רק בסיקריקון שלא אנסוהו על מכירת הקרקע, אלא מעצמו נתן הקרקע כדי לינצל מן ההריגה, ועי' גם בפסקי הלכות יד דוד פ"ד מאישות צו: שדן בכעי"ז, והאגודת אזוב שם כתב ע"ז דאין טעם לחבר ב' הטעמים יחד.

   אך שמעתי לפרש היטב בזה, דבמקום שאנסוהו ע"ז, הרי דמחמת זה עצמו שאנסוהו ע"ז אינו גומר ומקנה, ואף אם אין דעתו לתבעו למחר, ומשא"כ במקום שלא אנסוהו ליתן את הקרקע, והוא נותן מדעת עצמו, הרי דהגם דאם בידו לתבעו למחר לדין, דעתו שלא תחול המתנה, כדי שיהא בידו להחזיר הקרקע אליו, אך כל שאין בידו לתבעו למחר לדין, ה"ה גומר ומקנה, כיון שאינו אנוס ע"ז, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובשו"ת מהרי"ט ח"ב חו"מ סו"ס מ"ג כתב, ז"ל, ונראה לי שטעמו ז"ל לומר, דהא דאמרינן תלוי' וזבין זביני' זביני לאו משום דחיישינן דמשום זוזי גמר ומקנה וכו', אלא דאמרי' כיון דשקיל דמי אגב אנסי' גמר בלבו שלא לשוב לערער עליו הואיל והיא יוצאה עכשיו מתחת ידו היאך יחזור להוציאה מיד הלוקח בלא ראי' ומתוך יאוש הלב גמר ויהיב, אבל כי מסר מודעא סמך עלי' שיוכל להוציא דהא נקיט ראי' בידי', וכיון שאנסוהו אף בזה לבטל המודעא לגמרי וכל דבר הגורם לביטול המקח חוזר ומתיאש סבור שהעלה בידו חרס, עכ"ל, ומבו' בד' המהרי"ט, דכל הא דלא גמר ומקני, הוא רק בשהוא סבור שיהא בידו להוציאה מתחת יד הלוקח.

   אך י"ל דכל ד' המהרי"ט הם בתליוהו ויהיב דשקיל זוזי, ובזה הוא דאמרינן דכל דאין בידו להוציאה מתחת ידו הלוקח, ה"ה גומר ומקנה אגב אונסא וזוזי, אך בתליוהו ויהיב, י"ל דאף בכה"ג דאין בידו להוציאה מתחת יד המקבל, לא גמר ומקני. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיקר הך מילתא דבאונס גדול יותר יש לומר טפי דגמר ומקני, מבו' כן גם בפירשב"ם ב"ב דמ"ט: שכתב דהא דבלקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה מקחו בטל, הוא משום דלא אניסא כ"כ, ולא גמרה ואקניי', ועיי"ש ברמב"ן שנחלק ע"ז, והרשב"א יישב ד' רש"י, וכן מצינו בד' הראשונים בכ"ד שדנו דשמא באונס ממון ל"מ אף בתליוהו וזבין, כיון דאי"ז אונס גמור. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם המהרח"ש בקונט' המודעא הק' ע"ז ממש"כ מהר"ם בהמש"ד דיסורים קשין ממיתה, ועמש"נ לישב בזה להלן סקי"ב, וע"כ כתב, ז"ל, ואפשר לומר בדוחק דאיברא דיסורים קשין ממיתה ואונס גמור הם, אמנם טעמא דכתב הר"ם דבמיתה אמרינן גמר ומקנה טפי מביסורים, משום דבמיתה חשיב כזביני דהוי כאילו הסיקריקון או האנס מוכר לנאנס גופו שמסור בידו להורגו בשביל שדהו, והו"ל כאילו הנאנס קבל דמים מהאנס דהיינו גופו, אבל ביסורים לא שייך לומר כן וכו', ומ"מ צל"ע, עכ"ל.

   ויש שפירשו כן בד' רש"י, שכתב בגיטין דנ"ה:, ז"ל, לקטלוהו, הלכך אגב אונסי' כי א"ל שא קרקע זו והניחני אקניי' ניהלי' בלב שלם, וקי"ל תליוהו וזבין זביני' זבינא, עכ"ל, והרי דמדמי לה רש"י לתליוהו וזבין, אך בפשוטו נ' מכוון ד' רש"י, וכבר כתבו כן בספרי האחרונים, דהא דגמר ומקני אי"ז משום דהו"ל כזבין, אלא משום דאגב אונס מיתה גמר ומקני, וכאשר כן נ' בד' רש"י שם דנ"ח:, ומה שהביא רש"י מהא דתליוהו וזבין זביני' זביני, היינו דמהתם למדנו דגמ"ד שבאה מכח האונס מהניא. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך לדעת הסוברים דגם באונס מיתה לא חיילא השבועה, צ"ל דמה שנענש צדקי' הוא משום חילול השם, וכמש"כ הרמ"א ביו"ד סימן רל"ב סי"ד, וכ"כ הגר"א שם סקמ"ט, וי"ל עוד כמש"כ הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן רע"ג, דצדקי' לא הי' אנוס כלל, עיי"ש בדבריו, ואזיל הרשב"א לטעמי' שפירש לההיא דסיקריקון בע"א, והרי דס"ל דגם באונס מיתה לא גמר ומקני, ועי' עוד במהרי"ק שורש קס"ו במש"כ בטעם הא דצדקי' ל"ה חשוב כאנוס, והבאנו דבריו להלן סק"כ. [↑](#footnote-ref-7)
7. והמהרח"ש בקונט' המודעא כתב, דאף אם כה"ג לא חשיב כתליוהו, מ"מ כל שמסר מודעא מהניא, ולא חשיב כמודעא בלא אונס דל"מ, וכ"כ הנתיה"מ סימן ר"ה, וכן ראיתי מובא משו"ת פני משה, אך בס' מכתב מאליהו ש"ז פכ"ב לא כתב כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואין לומר דמפרשי לההיא דסיקריקון שבא הגוי מתחילה ע"ד הממון, שהרי מה שפירש"י דאומר לו הישראל שא קרקע זו והניחני, למד לזה מלישנא דסיקריקון, וכן פירשו גם רשב"ם ב"ב דמ"ז: והראב"ן בגיטין והריב"ש סימן ר"צ, וא"כ מסתבר דגם ש"ר פירשו כן, ועכ"פ מוכח כן מד' הריב"ש, שפירש לההיא דסיקריקון שאומר לו שא קרקע והניחני ונותן הקרקע בפדיון נפשו, וכתב דכל הא דמהני הוא משום דאינו מקוה לומר למחר תבענא לי' בדינא, אך בלא זה הו"ל כתליוהו ויהיב דלא קנה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובשו"ת מבי"ט ח"ב סימן קל"ח כתב ז"ל, אבל כשרוצים לכפותו על הגט ולא היו חוששים לכפותו ולהקפיד עליו על שום דבר אחר שהיו יכולים לכפותו אלא כדי לכפותו אותו על הגט כופין אותו על דבר האחר שיודעים שלא יוכל לקיים ויגרש, קאי ע"ד הריב"ש שכופין אותו לקיים עונה אז נראה כי הכפי' היא על הגט ממש, ובאותה תשובה של הרשב"ץ ז"ל כתוב עוד ומ"מ מוכח מהכא שכשכופין אותו לפרוע כתובתה ולפעמים מפני פרעון כתובתה הוא צריך לגרש והרי הוא כפוי ועומד בגט זה, כיון שלא כפו אותו ממש לגרש אלא שכדי לפטור עצמו מאונס פרעון הכתובה נתפייס לגרש לא מיקרי גט מעושה כלל שהרי האונס בענין אחר הי' והגט ברצונו נתנו שהרי לא היו כופין אותו לגרש עכ"ל, שנראה במשמעות לשון זה שהכפי' הוא על דבר אחר כמו על הכתובה שהיו רוצים שיפרע אותו ולפעמי' יקרה שלא יוכל לפרוע וע"ז מגרש כדי שיפטרו אותו מן הפרעון לא יקרא כפי' על הגט, אבל אם הוא ידוע כי כשכופין אותו לפרוע אין לו או שלא ירצה לפרוע ויגרש נראה שהיא כמו כפי' ממש על הגט, ממה שמדייק בלשונו ולפעמים מפני פרעון וכו' נתפייס לגרש וכו' הגט ברצונו נתנו וכו', והסברא נותנת כן שאם הוא ידוע שזה לא יוכל לקיים הדבר אחר אשר עליו כופין אותו אלא בנתינת הגט הרי הוא כאלו מתחלה כפוהו עליו, עכ"ל, והדברים מחודשים מאד, ובד' שאר אחרונים אין נראה כן.

   ובשו"ת מהרשד"ם אהע"ז סימן ס"ג כתב, ז"ל, ראוי לראות ג"כ שמתחלה כשאנסוהו באותו דבר אחר הי' כדין וגם שנראה שלא הי' כוונת האונס כדי שיתן גט, וכמ"ש מתשובת הרשב"ץ ז"ל וכו', הרי משמע שצריך שיראה בפירוש שהוא מעצמו גרש ולא הכרנו שהכונה כשאנסוהו הי' כדי שיתן גט ועוד שצריך שהאונס יהי' בדין, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דגם כשהאונס הוא כדין, בעינן שלא תהא מטרת הכפי' כדי שיגרש, וג"ז הוא מחודש מאד, ובשו"ת ראנ"ח סימן ס"ג ובשו"ת פנ"י ח"ב סימן ע"ה ובשו"ת בית אפרים החדשות סימן ע"ג נקטו בפשיטות לא כן, וכן נ' בשו"ת מבי"ט ח"א סימן כ"ב. [↑](#footnote-ref-10)
10. הטעם לחלק בין סקריקון לשאר אונסין, כתב בשו"ת חמד"ש אהע"ז סו"ס פ"א דהוא משום דהוי אונס מיתה, וכיון דאיכא תרתי אונס מיתה ולא אנסוהו ע"ז בלחוד, ע"כ גמר ומקני, ויש שפירשו שכונתו דהוא משום דאין דעתו לתבעו למחר, וזה למש"נ לעיל סק"ג בהערה, ויש שפירשו שכונתו דבסיקריקון אין כוונת האנס כלל על הקרקע, ומשא"כ בההיא דהתשב"ץ דכונתו היא על הגט ובעקיפין בא עליו, וזה כד' האחרונים שהבאנו להלן. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש במהרש"ך שכתב בעובדא דידי', ז"ל, אמנם כד מעיינינן יראה דיש מקום לחלק ולומר דלא דמי נדון דידן להנהו גווני שכתבתי, דבנדון דידן אעפ"י שמה שהי' תפוש ראובן בבית האסורים הי' ע"י אותם הגוים, מ"מ כיון שהמאסר הי' בשביל חוב שהי' חייב להם מצד השותפות, וכדי לצאת מאותו צער המאסר הי' צריך לקבל משמעון לפרוע החוב ההוא, והנה שמעון מעכבו ואינו רוצה לתת לו סדר ואופן לצאת מהמאסר אם לא יתרצה לעמוד על פי גזרת הדיינים, א"כ נמצא כיון שהמאסר מתחלה הי' על חוב שהי' חייב בשותפות שמעון, ועתה ג"כ אינו רוצה לתת לו סדר ואופן שיצא מהמאסר, א"כ הו"ל כאילו שמעון שמו בבית האסורין ומעכבו בתפישה ויסורים עד שיתרצה לעשות מה שרצה שיעשה וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-12)