ר_פ במה מדליקין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין

כ"א אדר ב' ע"ט

דף מס' 1

**כ' ב' -** **אין מדליקין לא בלכש וכו',** בגמ' מפרשינן דפתילות שאמרו חכמים אין מדליקין בהן הוא מפני שהאור מסכסכת בהן, ושמנים שאמרו חכמים אין מדליקין בהן הוא מפני שאין נמשכין אחר הפתילה, ובפירש"י כתב דהיינו משום דחיישינן שמא יטה, וכ"כ התוס' בשלהי סוגיין ד"ה ומותר להשתמש, וכ"כ התו"י בד"ה מפני, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה משבת ה"ח, וכ"כ הרוקח בסימן צ', וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן קע"א.

והמג"א בסימן רס"ד סק"א כתב דאף דבכל הנרות אסור להשתמש לאורן שמא יטה, היינו רק בתשמיש הצריך עיון, והכא אסרו אף בתשמיש דא"צ עיון,[[1]](#footnote-2) - והט"ז בסימן תרע"ג סק"ב כתב דאף דבכל הנרות מותר להשתמש לאורן כשיש אחר עמו, מ"מ בפתילות ושמנים אלו אסור להשתמש לאורן אף כשיש אחר עמו, דא"א להזהר מלהטות, אך הב"ח שם ס"ב נקט דאף בפתילות ושמנים אלו לא אסרו להדליק בהן אלא שמא ישתמש בהן כשאין אחר עמו.[[2]](#footnote-3)

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאין מדליקין בהן הוא משום דחיישינן דיהא אור הנר חלוש וחשוך ויניחנו ויצא,[[3]](#footnote-4) וזה אסור לפי שהדלקת נר בשבת מצוה, וכ"כ הרע"ב, ועד"ז כתב התו"י בשלהי סוגיין בשם הריב"ן, דהוא משום דחיישינן שמא יכבה וליכא שלום בית.

והפמ"ג במש"ז סימן רס"ד סק"א כתב כמה נפ"מ בין טעמא דרש"י ודעימי' דאין מדליקין בהן משום שמא יטה, לטעמא דהרמב"ם דהוא משום דשמא יניחנו ויצא, **א** בגונא שהדליק נר אחד כשר, אם מותר להדליק גם נר פסול, דאם הא דאין מדליקין בהן הוא משום שמא יטה, אף בכה"ג אסור, אך אם הא דאין מדליקין בהן, הוא שמא יניחנו ויצא, הרי דבכה"ג דיש נר אחד כשר, ליכא איסורא. **ב** אם מותר להדליק בהן כשהוא עומד גבוה ב' קומות וסגור במפתח, דאם הא דאין מדליקין בהן הוא משום שמא יטה, הרי דבכה"ג דא"א לו להטות, אפשר דמותר להדליק בהן,[[4]](#footnote-5) אך אם הא דאין מדליקין בהן הוא שמא יניחנו ויצא, אף בכה"ג אין מדליקין בהן. **ג** בגונא דאין לו רק נר פסול אם מותר להדליק בו, דאם הא דאין מדליקין בהן הוא משום שמא יטה, הרי דאף בכה"ג אין מדליקין,[[5]](#footnote-6) אך אם הא דאין מדליקין הוא שמא יניחנו ויצא, הרי דכל שאין לו נר אחר מדליקין בו, דאין ספק מוציא מידי ודאי.[[6]](#footnote-7) **ד** כשעבר והדליק בהן אי לוקה מכת מרדות, דאם הא דאין מדליקין בהן הוא משום שמא יטה, נמצא דעביד איסורא במעשה ולוקה, אך אם הא דאין מדליקין בהן הוא שמא יניחנו ויצא, לא עדיף ממי שביטל נר שבת לגמרי, דאינו לוקה מכת מרדות בשוא"ת.

והגרע"א לקמן בסוגיין הק' ע"ד הרמב"ם בפיהמ"ש ממה שאמרו לקמן דפתילות ושמנים וכו' מדליקין בהן בחנוכה בחול אבל לא בשבת, משום דקסבר כבתה אין זקוק לה ומותר להשתמש לאורה, ובזה הרי אין לאסור אלא משום שמא יטה, - והביה"ל שם הוסיף לפרש, דהתם אין לאסור משום שמא יכבה או שמא יניחנו ויצא, שהרי נר חנוכה מצותה להדליקה מבחוץ, וגם בשעת הסכנה שמדליק בתוך הבית, הרי בע"כ דיש לו נר אחר, דאף למ"ד דמותר להשתמש לאורה, צריך נר אחר להיכר, והק' עוד מסוגיית הגמ' לקמן כ"ו א' דמבו' דגם כשאין לו שמן כשר אסור להדליק בפסול.

והביה"ל שם הוכיח מזה, דמודו הרמב"ם והריב"ן דאסור להדליק בהן משום שמא יטה, ומש"כ דהאיסור הוא שמא יניחנו ויצא או שמא יכבה, היינו דיש לאסור גם מטעם זה,[[7]](#footnote-8) והא דאין מדליקין בהן בחנוכה, הוא משום החשש דשמא יטה,[[8]](#footnote-9) ויש להוסיף, דהך מילתא דיש לאסור בזה גם משום חשש שיכבה, יש ללמוד לזה ממה שאמרו לקמן דלמ"ד דכבתה זקוק לה אין מדליקין בהן בחנוכה אף בחול, והרי דאסרו להדליק בהן מכח החשש שיכבו ולא יקיים את מצותו,[[9]](#footnote-10) וכ"כ השפ"א לקמן בסוגיין.[[10]](#footnote-11)

והקה"י בסימן י"ט כתב די"ל בזה בע"א, דאע"פ שיסוד האיסור שאסרו להדליק בהן, הוא משום שמא יכבה או שמא יניחנו ויצא, מ"מ לא פלוג רבנן ואסרו להדליק בהן לגמרי גם כשיש לו נר יפה בביתו.[[11]](#footnote-12)

בתשו' הרשב"א ח"א סימן קע"א כתב השואל דאם עבר והדליק בשבת בשמנים שאין מדליקין בהן מותר להשתמש בהן, והרשב"א דחה לזה, דכיון דהא דאין מדליקין בהן הוא משום שמא יטה, הרי בשעת ההדלקה לא עשה ולא כלום,[[12]](#footnote-13) ובשעת תשמיש יש לחוש שיבא להטות, וע"כ אסור להשתמש בהן, וכ"ה מבו' בד' התו"י לקמן בסוגיין ד"ה מפני דאסור להשתמש לאור נרות אלו, אלא שכתבו דדבר דיכול לעשות בלא נר, מותר להשתמש לאורן, ונת' להלן.

אך הרוקח בסימן מ"ה כתב דמהא דלא קתני דאין משתמשין לאורן, ש"מ דאין מדליקין בהן מפני שאין נמשכין אחר הפתילה, אבל משתמשין לאורן,[[13]](#footnote-14) וכ"כ האלי' רבה בסימן רס"ד סק"ג להוכיח מד' הראב"ן בסימן שמ"ב, שכתב דהנהיגו לומר במה מדליקין בער"ש, כדי שישמע כל אדם וילמד פסולי פתילות וכו' ואם שגה בשבת זו, שיפרוש ויתקן לשבת הבא, ואם אסור להשתמש בהן, הול"ל שילמד שלא להשתמש בהן בשבת זו.[[14]](#footnote-15)

**כיתנא דדייק ולא נפיץ,** בפירש"י כתב דכיון דלא נפיץ אין שמן נמשך אחריו, וכ"כ התוס' בד"ה ותנא דידן דפסולי פתילות הוא משום דאין מושכין השמן יפה, והמהרש"א שם כתב דאף דלקמן בסוגיין מפרשינן דפסולי פתילות הוא משום שהאור מסכסכת בהן, היינו דמכח הא דהאור מסכסכת בהן אין השמן נמשך אחריהן יפה.

והנה הרא"ש בסימן א' כתב די"מ דפסולי פתילות ושמנים, הוא רק כשאין השמן והפתילה מדובקין כאחד, אך אם כרך הפתילה ועשה ממנו נר, אף מאותם השמנים והפתילות דאסירי כל חד וחד לחודי', מדליקין בהן, דל"ש בזה טעמא דאין נמשך אחר הפתילה, כיון שהוא דבוק לפתילה, וגם הפתילה אינה מסכסכת כיון דהשמן דבוק לה, ודעת ר"ת דפתילות שאסרו חכמים אסורין בכל ענין, והקרבן נתנאל שם כתב בדעתו, דאף דשמנים שאסרו חכמים מותר להדליק בהן כשהן דבוקין לפתילה, כיון דבכה"ג הן נמשכין אחר הפתילה, כמש"כ הרא"ש בהמשך דבריו בדין נר שעוה, ונת' להלן, מ"מ בפסולי פתילות דהוא משום דהאור מסכסך בהן, היינו אף כשהשמן דבוק להן, וכ"כ הגר"ז בסימן רס"ד ס"ב, והביה"ל כתב להוכיח לפ"ז מד' ר"ת, דפליג ע"ד רש"י ותוס' וס"ל דפסולי פתילות אי"ז כלל משום דאין השמן נמשך אחריהן, אלא הוא משום דהאור מסכסכת בהן ואין נאחז בהן היטב.[[15]](#footnote-16)

**הוסיפו עליהן של צמר ושל שער, ותנא דידן צמר מכווץ כווץ ושער איחרוכי מחרך,** התוס' הק' דכיון דגם לתנא דמתניתין הן פסולין להדלקה, מאי הוסיפו, וכתבו דהוסיפו דטעם פסולן הוא משום דאין מושכין השמן יפה, ולתנא דמתניתין טעם פסולן הוא משום דצמר כוויץ ושער מחרך, - ובד' התוס' הרא"ש מבו' דהיינו, דהך תנא לא ס"ל לה"ט דצמר כוויץ ושער מחרך, וכל פסולן הוא משום דאין מושכין השמן יפה,[[16]](#footnote-17) וכתב דלהך תנא אם עירב בהן דבר אחר והן מושכין השמן אין פסולין אלא גזירה אטו בעינייהו.

והביה"ל כתב דנפ"מ לדינא בפלוגתת תנא דמתניתין ותנא דברייתא, בגונא שעשה מהן נר, דלתנא דמתניתין דפסולן הוא משום דכויץ ומחרך, אף בכה"ג אין מדליקין בהן,[[17]](#footnote-18) אך לתנא דברייתא דפסולן הוא משום דאין מושכין השמן יפה, הרי דכל דדבוק השמן עם הפתילה מדליקין בהן,[[18]](#footnote-19) - ועיי"ש שכתב דלדעת ר"ת דאין מדליקין בפסולי פתילות אף כשעשה מהן נר, נפ"מ בפלוגתת תנא דמתניתין ותנא דברייתא, בגונא דכרכן בדבר שמדליקין בו, דלתנא דמתניתין דהא דאין מדליקין בהן הוא משום דאין ראויין כלל, י"ל דבזה לא גזרו, דכל מה שגזרו בכרך דבר שאין מדליקין ע"ג דבר שמדליקין גזירה דילמא אתי לאדלוקי בעינייהו, הוא רק בדבר הראוי להדלקה וחכמים אסרוהו, (וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין, ונת' להלן), אך לתנא דברייתא דהא דאין מדליקין בהן הוא מגזירת חכמים, אין מדליקין בהן אף כשכרכן בדבר שמדליקין בו, ועד"ז כתבו המלא הרועים ובהגה' הגרא"מ הורוויץ, עיי"ש.[[19]](#footnote-20)

כ"ד אדר ב' ע"ט

דף מס' 2

**כ' ב' -** **שעוה איצטריכא לי' מהו דתימא לפתילה נמי לא חזיא קמ"ל,** בפירש"י כתב דהיינו דכשעשה מן השעוה נר והפתילה בתוכה, מדליקין בה, והיינו דפסול שעוה הוא משום דאי"ז נמשך אחר הפתילה, וכל שעשה ממנה נר והפתילה בתוכה, ה"ז נמשך אחר הפתילה, וכ"כ התוס' והבעה"מ, וכ"כ הרא"ש בסימן א', וכ"כ הרשב"א בשם רבינו יונה, והסכים לדבריו, וכ"כ הטוש"ע בסימן רס"ד ס"ז.

אך התוס' כתבו בשם בני נרבונא דאוסרין נר שעוה שלנו, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשם הרי"ף בתשו', וכ"כ הרשב"א בשם תשו' רב שרירא גאון, וכ"כ בס' העתים סימן י"ב בשם תשו' הגאונים, והביאו הרא"ש בסימן א', וכ"כ המ"מ בפ"ה משבת ה"ח בדעת הרמב"ם שם, - והתוס' וש"ר כתבו בשמם שפירשו למה שאמרו דלפתילה חזיא, היינו דאם נתן נר שעוה בנר שמן מדליקין בו, וזהו שאמרו דלפתילה חזיא, דבכה"ג שנתנו בתוך נר שמן, נמצא דהשעוה משמשת כפתילה.[[20]](#footnote-21)

התוס' והרא"ש והר"ן הק' ע"ד בני נרבונא, דאם אסור להדליק בנר שעוה בלא שמן, יש לאסור אף כשהניחה בשמן, דדמי למה שאמרו לקמן בסוגיין דאם כרך דבר שמדליקין ע"ג דבר שאין מדליקין אסור.[[21]](#footnote-22)

והרשב"א כתב די"ל בדעתם דמדינא שרי להדליק בנר שעוה, משום דבכה"ג נמשכת השעוה אחר הפתילה, והא דאסרינן בזה, הוא גזירה אטו שעוה מהותך, וע"ד מה שאסרו לקמן בחלב מהותך אטו שאינו מהותך, וע"כ כל דאיכא גם שמן כשר מדליקין בו, כמו שאמרו לקמן בחלב מהותך שנתן לתוכו שמן דמדליקין בו, משום דהוי כגזירה לגזירה, ועיי"ש משה"ק ע"ז, - וגם אי"ז מתישב למש"כ הרמב"ן במלחמות והריטב"א והמאירי דהא דאין מדליקין בנרות שעוה הוא משום דהן צריכות להטי' ולמחטן יותר מכל הנרות שבעולם, - ועי' בשפ"א במש"כ לישב בכמה אנפי.[[22]](#footnote-23)

**אבל עושין מהן מדורה,** בפירש"י כתב דהוא משום דאחד מבעיר חבירו, והשפ"א כתב דלא התירו אלא בפתילות הפסולות, אך שמנים הפסולין אין מדליקין בהן אף כשעשה מדורה, דע"ז ל"מ הא דאחד מבעיר חבירו, ועיי"ש מש"כ עוד, וכ"נ להדיא בד' הר"ח, ובד' הרמב"ם בפ"ה משבת ה"ז והשו"ע בסימן רנ"ה ס"א, אך בהגה' הגרא"מ הורוויץ נקט דאף שמנים הפסולין מדליקין בהן כשעשה מדורה, ועמש"כ בזה בקונט' חנוכה ומגילה סימן י"ז אות ז'.

\***בין להתחמם כנגדה בין להשתמש לאורה,** השפ"א כתב דמהא דלא חשיב ג"כ להדליקה לשם נר שבת, משמע דאינו בה יד"ח נר שבת, וכתב דהוא משום דבמדורה אינו ניכר שהדליקה לצורך שבת, ואף דעיקר מצות הדלקת נר שבת הוא משום שלום בית, מ"מ בעינן הדלקה לשמה, דכיון שציוו חכמים להדליק, צריך שיהי' ניכר שמדליקה לצורך מצוה, וכ"ה מבו' בעולת שבת סימן רס"ג סק"א, וכ"כ האבנ"ז באו"ח סימן תק"א סק"ו, וכן משמע בד' האו"ז בהל' חנוכה סימן שכ"ו, - אך המג"א בסימן רס"ג סק"א כתב דאף אם הוי כמדורה יוצא יד"ח נר שבת, ועמש"כ ע"ז המחה"ש שם, וכ"נ בד' הביאוה"ל בסימן תרע"א ס"ד.

**מפני שאין נמשכין,** התו"י כתבו בשם הר"ש מקוצי דדבר שיכול לעשות בלא נר, מותר לעשות לאור כל נר, והראבי"ה בסימן תתקע"א כתב, דכל פתילות שמנו חכמים לאיסור, לא נמנו אלא לבדוק כוסות וקערות שצריך אורה יתירה וחיישינן להטי',[[23]](#footnote-24) ומדמי לה למה שאמרו לעיל י"ב ב' באיסורא דשמא יטה, דלא אסרו אלא בדיקת כוסות וקערות, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ועיי"ש שנסתפק אם אסור לאכול לאורם, משום דאכילה הוי כמו בדיקת כוסו וצריך אורה יתירה, ובסו"ד צידד להתיר בזה, עיי"ש,[[24]](#footnote-25) - והב"י בסימן רס"ד הביא מד' כמה מרבוותא שנחלקו ע"ד הראבי"ה, והביא להוכיח כן ממה שאמרו לקמן בסוגיין דפתילות ושמנים וכו' מדליקין בהן בחנוכה אפי' בשבת משום דאסור להשתמש לאורה, והרי דאם הי' מותר להשתמש לאורה לא היו מדליקין בהן, אע"פ שנר חנוכה היו נותנין על הפתח בחוץ ושם לא היו אוכלין.

התו"י כתבו בשם מהר"א זצ"ל, דאם יש נר א' כשר בבית, עי"ז יזכור ולא יטה שאר נרות שבחדר ושבמרתף, ומשמעות דבריהם דמותר להשתמש אף בנרות שבמקומות אחרים, וכ"ה להדיא בד' המרדכי בסימן רס"ג, וכן פירש המג"א בסימן רס"ד סק"ב בד' הרמ"א שם, וכתב דהוא משום דע"י שיש במקום אחד נר כשר יזכור ולא יטה אף במקומות אחרים,[[25]](#footnote-26) - אך הא"ר שם סק"ג כתב דלא התיר הרמ"א אלא כשיש נר אחר באותו חדר, ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"ה.[[26]](#footnote-27)

המג"א בסימן רס"ד סק"ד כתב בהא דפתילות ושמנים שאין מדליקין בהן, ואף אם הדליק אסור להשתמש בהן, דאם יש נר אחד כשר ועומד אצלו נר פסול מותר להשתמש, וכתב לדמותו להא דאם הדליק נכרי נר לצורך ישראל והי' שם נר אחר, מותר להשתמש, דלא חשיב כנהנה מן הנר שהדליק הנכרי, ועיי"ש גם מש"כ לדמותו לדין נר חנוכה, ועמש"כ המחה"ש שם לפרש לדבריו, - ובגל' הגרע"א שם כתב, דאף אם בעלמא בכה"ג חשיב כנהנה גם מנר זה ואסור, מ"מ הכא יש להתיר משום דכיון דסגי בהנר הכשר לא יבא להטות, - והאלי' רבה שם סק"א כתב להיפך, דאף אם בעלמא כה"ג לא חשיב כנהנה מנר זה, מ"מ הכא יש חשש שמא יטה אף שיוכל לראות בנר הכשר, דאדם רוצה שכל ב' נרות ידלקו יפה.

והתו"ש שם סק"ו נקט דלדעת המג"א יש להתיר להדליק לכתחילה בכה"ג שיש שם נר אחר כשר, ועיי"ש משה"ק ע"ז, וכן נקט הביה"ל בקונט' חנוכה, - אך הפמ"ג והלבו"ש שם כתבו דלא התיר המג"א אלא בדיעבד, - ועמש"כ הביאוה"ל שם ד"ה יש להקל.

**מהו שיתן לתוכן שמן כ"ש וידליק,** הריטב"א כתב דהא דנקט שמן כ"ש, הוא לאפוקי היכא דנתן רוב שמן, דבכה"ג כשר לכו"ע, וכ"כ הראבי"ה בסימן קצ"ט, - והפמ"ג במש"ז סימן רס"ד סק"ג ובראש יוסף בסוגיין כתב להכשיר בכה"ג, משום דבתר רובא אזלינן והשמן הפסול בטל בשמן הכשר, ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דאף במצוות אמרינן דאין מבטלין איסור לכתחילה, מ"מ הכא עדיין היתר הוא קודם שבת, כמש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן קע"א דעיקר האיסור הוא להשתמש בהן בשבת, וכ"כ המ"ב שם סקי"ח.[[27]](#footnote-28)

והפמ"ג והראש יוסף שם כתב לדקדק מל' הרמב"ם בפ"ה משבת ה"ט דאף אם עירבם ברוב שמנים כשרים אין מדליקין בהן, והשעה"צ שם סקי"ג כתב דאינו מוכרח, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דהא דאין מדליקין בהן ע"י תערובת, הוא משום דכל דיש שמן פסול, אף השמן הכשר אינו נמשך, ונת' להלן, וע"כ ל"מ הא דהשמן הכשר הוא רוב, דמ"מ כיון דעירב בו מעט שמן פסול, אינו נמשך אחר הפתילה.

**א"ל אין מדליקין וכו' לפי שאין מדליקין,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דאין מדליקין בהן כשהן בפנ"ע, גזרו אטו זה שלא להדליק בהן בתערובת, וכ"כ התו"י והתורי"ד והריטב"א בסוגיין והרא"ש בסימן ב'. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דאין מדליקין בהן בפנ"ע, וע"כ אף בתערובת אין מדליקין בהן, משום דכשישלים השמן שנתן בתוכו שוב אין מדליקין, וכ"כ בס' העתים סימן י', וכ"כ המ"מ בפ"ה משבת ה"ט בשם גאון, וכ"כ בפי' רבינו פרחי'.[[28]](#footnote-29) - **ג** בפי' הר"ן כתב בפי' בתרא דהיינו דאין דולקין היטב אף בתערובת, וכ"כ המאירי בדעת הרמב"ם בפ"ה משבת ה"ט, וכתב דגריס לפי שאין דולקין, וכ"כ בדעתו בחי' הר"מ קזיס בסוגיין, והתו"ש בסימן רס"ד סק"ז, והברכ"י שם אות ה',[[29]](#footnote-30) והפמ"ג במש"ז שם סק"ג,[[30]](#footnote-31) והפמ"ג שם כתב דהיינו דמכח תערובת השמן הפסול אף השמן הכשר אינו נמשך, וכ"נ בד' הברכ"י שם, אך בד' התו"ש שם נראה דהיינו דהשמן הפסול אינו נמשך.

לדעת רש"י ודעימי' דהא דאין מדליקין בהן בתערובת, הוא גזירה אטו כשהן בפנ"ע, קשיא דמ"ט אסרו בזה, ול"ה כגזירה לגזירה, דאף כשהן בפנ"ע הוי האיסור מגזירה שמא יטה, - ועד"ז קשיא גם במה שאמרו לקמן בסוגיין דהא דאין מדליקין בחלב מהותך ובקרבי דגים שנמוחו, הוא גזירה אטו חלב שאינו מהותך וקרבי דגים שלא נמוחו, ומצינו בזה כמה דרכים, - **א** התוס' לקמן כ"ד א' סוד"ה גזירה כתבו דהא דגזרו בחלב מהותך אטו חלב שאינו מהותך, ל"ה כגזירה לגזירה, דכשאינו מהותך ודאי יטה לפי שאינו נמשך אחר הפתילה, וכ"כ התו"י בסוגיין והתוס' הרשב"א בפסחים מ"ו ב', וכ"כ הרא"ש בסימן ב' בטעם הא דאין מדליקין בהן בתערובת,[[31]](#footnote-32) וכ"כ הרשב"ם בתשו' שבסו"ס ראב"ן, - **ב** התו"י כתב בשם ריב"ן דהא דאין מדליקין בשמנים הפסולין, אי"ז משום שמא יטה, אלא משום שמא יכבה וליכא שלום בית, ועמש"נ בזה בדף מס' 1. - **ג** התורי"ד כתב דל"ה כגזירה לגזירה אלא בדברים שנאסרו מחמת דבר אחר, כחלב מהותך שנאסר אטו חלב שאינו מהותך, אך שמנים הפסולין דאיסורן הוא מחמת עצמן שמא יטה, אף דאין איסורן אלא מדרבנן, גזרינן בתערובת אטו בעינייהו.[[32]](#footnote-33)

**איתיבי' וכו' רשב"ג אומר של בית אבא היו כורכין פתילה ע"ג אגוז ומדליקין,** הביה"ל הק' דהניחא לדעת רש"י ודעימי' דהא דאסרינן להדליק כשנתן בתוכן שמן כשר, הוא משום גזירה, שפיר פריך דה"נ יש לגזור בפתילות, אך לדעת הר"ח ודעימי' דהא דאסרינן הוא משום משום דכשישלים השמן שנתן בתוכו שוב אין מדליקין, הרי ל"ש ה"ט כלל בפתילות, דהרי לעולם לא ישאר הפסול לבדו ולעולם דולקים יחד, וגם לדעת הר"ן ודעימי' דהא דאסרינן הוא משום דאין דולקין היטב אף בתערובת, מאי פריך מפתילות, ואטו משום דשמנים הפסולין אין דולקין יפה אף בתערובת, בע"כ דגם בפתילות הוא כן, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בספר חפץ ה' בסוגיין.

והלח"מ בפ"ה משבת ה"ו כתב דלדעת הרמב"ם דהא דאין מדליקין בתערובת שמן כשר, הוא משום דאף בכה"ג אינם נמשכין אחר הפתילה, בע"כ דגם מה שאסרו להדליק כשכרך דבר שמדליקין ע"ג דבר שאין מדליקין, הוא משום דאף בכה"ג אינו דולק, ועיי"ש שכתב דלפ"ז אין להתיר כשכונתו להקפות, וכתב דבע"כ דהא דשרינן להקפות, הוא כפירש"י דסומך בו את הפתילה מתחתי', ועמש"כ ע"ז הקרית מלך רב שם והתו"ש בסימן רס"ד סק"ז, - אך הברכ"י בסימן רס"ד אות ה' כתב לדעת הרמב"ם, דהא דאסרינן בתערובת פתילות, הוא גזירה אטו תערובת שמנים, וזהו דפריך אביי, דאם תערובת שמנים אסורה מדינא, יש לאסור אטו זה בתערובת פתילות, וע"כ שפיר שרינן היכא שכונתו להקפות.

**מאי לאו להדליק לא להקפות,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכל שכורכים שתידלק הפתילה עם האגוז אסור, ולא שרינן אלא כשאין מדליקין האגוז, אלא סומך עלי' הפתילה להציפה שלא תטבע בשמן, והרא"ש בסימן ב' והריטב"א כתבו דלדעתו כל שמדליקין האגוז אסור, אף אם אין כונתו אלא להקפות, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שדעתו כן.

**ב** בפי' ר"ח כתב דלהקפות היינו להעבות ראש הפתילה להרבות אורה, וכ"כ הערוך בע' קף, וכ"כ בס' העתים סימן י', וכ"כ הרי"ף לפי הגירסא שלפנינו והיא גירסת הר"ן,[[33]](#footnote-34) וכ"כ בפסקי רי"ד, ועיי"ש שכתב דלהדליק היינו כשהוא מתכוין להדליק כגון שאין לו שיעור מפתילה כשרה שיוכל להדליק בה את הנר, ורוצה לערב בה מפסולי פתילות, ובכה"ג אסור, וכ"כ בס' המאורות ובפי' ריבב"ן, וכ"כ השבה"ל בסימן ס"ב.[[34]](#footnote-35)

**ג** הריטב"א כתב בשם הרא"ה, דאם כונתם באגוז להדליק ולהרבות אור הנר אסור, ואם אין כונתם באגוז אלא להקפות מותר אף אם מדליקין גם באגוז, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ה משבת ה"ו וכמו שדקדק הטור בסימן רס"ד,[[35]](#footnote-36) וכ"נ בד' הרא"ש בסימן ב' בדעת הרי"ף, וזה כגירסת המ"מ בפ"ה משבת ה"ו בד' הרי"ף דלהדליק הוא להעבות ראש הפתילה להרבות אורה,[[36]](#footnote-37) והסכים לזה, ופירש דהוא משום דבכוונה תליא מילתא, וכל שכיון רק לעבות ראש הפתילה, ליכא למיגזר,[[37]](#footnote-38) וכ"כ הריא"ז ה"א דין ה', וכ"כ השו"ע בסימן רס"ד ס"ב.

הרשב"א תמה על מה שנהגו לכרוך גמי על צמר גפן ולהדליק בו, והו"ל ככרך דבר שאין מדליקין בו ע"ג דבר שמדליקין בו, וכתב די"ל שלא אסרו אלא אותם שמנו חכמים, שהן ראויין להדליקן בפני עצמן אלא שהאור מסכסכת בהן ועשויין לכבות מהרה, אך דבר שאין ראוי להדליקו בפנ"ע, מותר לכרוך עליו דבר שמדליקין בו ולהדליק, דאין לגזור שמא ידליקו בו בפנ"ע, שהרי אין מדליקין בו לעולם בפנ"ע שאינו דולק לעולם, וכ"כ הר"ן.[[38]](#footnote-39)

והריטב"א כתב דלפ"ד הרא"ה דלא נאסר אלא כשכונתו להדליק בדבר הפסול להרבות אורה, אך כל שאין כונתו אלא להקפות מותר, ניחא, דע"כ שפיר כורכין גמי ע"ג צמר גפן כדי להעמיד את הצמר גפן, וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רע"ט, וכ"כ רי"ו נתיב י"ב ח"ב והטוש"ע בסימן רס"ד ס"ב.[[39]](#footnote-40)

**וגזרו רבנן על חלב מהותך משום חלב שאינו מהותך,** הביאוה"ל בסימן רס"ד ס"א ד"ה אסור להשתמש נסתפק אם מכח זה אף אסור להשתמש בו בדיעבד, או דלא אסרו אלא להדליק בו לכתחילה, אך בדיעבד מותר להשתמש בו, כיון דהוא נמשך אחר הפתילה.

**וליגזור נמי חלב מהותך וכו' שנתן לתוכן שמן וכו', היא גופה גזירה ואנן ניקום ונגזור גזירה לגזירה,** התו"ש בסימן רס"ד סקט"ו הק', דלדעת הרמב"ם דהא דאין מדליקין בשמנים הפסולין שנתן לתוכן שמן כשר, הוא מדינא, א"כ אף בחלב מהותך כה"ג אי"ז אלא חדא גזירה, ועיי"ש מש"כ בזה.

**פתילות ושמנים וכו' אין מדליקין בהן במקדש,** המאירי כתב דלענין שמנים לא הוצרכה ללמדה שהרי שמן זית זך כתיב, והחשק שלמה כתב דל"ג תיבת ושמנים, - ולגיר' דילן הק' הגרע"א בגהש"ס דלמאי נקט שמנים, הרי אין מדליקין במקדש אלא בשמן זית זך, ועמש"כ בזה הרש"ש והשפ"א והמצפ"א.

\***מבלאי מכנסי הכהנים ומהמיניהם,** בפירש"י כתב דהמיניהם היו של כלאים וכו' ותניא לעיל דהוסיפו עליהן של צמר לפסול, והביה"ל הק' דמ"ט הוצרך להביא להך ברייתא, הרי כו"ע מודו דאסור להדליק בצמר, ואדרבה תנא דמתניתין פסיל בהו יותר וס"ל דלא צריך למיתניא כלל, ועיי"ש מש"כ בזה, והוכיח לפ"ז מד' רש"י דהא דאסרינן כשכרך ע"ג דבר שאין מדליקין בו, הוא אף בדבר שאין ראוי להדליק בו.

התוס' הק' דמאי פריך מהמיני הכהנים, הרי הי' בהן פשתן דטוב לפתילה והו"ל ככרך דבר שמדליקין בו ע"ג דבר שאין מדליקין בו, ובמקדש לא שייכא הגזירה, והראש יוסף פירש דהיינו משום דאין שבות במקדש, או משום דכהנים זריזין הן, וכתבו דכיון מן הפשתן אלא רביע בטל בשאר מינים והוי כאילו אין בו פשתן כלל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, והביאוה"ל בסימן רס"ד ס"ב פירש דאי"ז מדין ביטול, אלא הוא משום דבכה"ג אי"ז דולק כראוי, עיי"ש, וכתב דאי"ז רק כשהוא רביע, אלא כל שהוא מיעוטא, - אך המאירי כתב דדינא דכרך דבר שמדליקין וכו' דאסור הוא אף בהדלקה שבמקדש,[[40]](#footnote-41) והראש יוסף כתב כן לדעת הרמב"ם, לפ"מ שפירש בדעתו דהא דאסרינן אי"ז משום גזירה, אלא משום דאף בכה"ג אינו דולק.

\*בחי' מהרי"ט הביא להקשות, דמאי פריך משמחת בית השואבה דמדורות גדולות היו בה, ואמרינן לעיל דכל אלו שאמרו אין מדליקין עושין מהם מדורות להשתמש לאורו, ועיי"ש מש"כ לישב, ועמש"כ בזה השפ"א לעיל בסוגיין.

כ"ה אדר ב' ע"ט

דף מס' 3

**כ"ה ב' -** **א"ל אביי ויצא, א"ל שאני אומר הדלקת נר בשבת חובה,** התוס' כתבו דמודה אביי דהדלקת נר בשבת חובה, כדתנן לקמן ל"א ב' דנשים מתות בשעת לידתן על שאינן זהירות בהדלקת הנר, אלא דס"ל דאי"ז חובה שיסעוד במקום הנר, וע"כ לא איכפת לן דיניחנו ויצא, וע"ז קאמר רבא דחובה היא שיסעוד במקום הנר משום עונג שבת,[[41]](#footnote-42) והביה"ל בח"א סימן י"א כתב לפרש דהיינו, דלאביי עיקר המצוה של ההדלקה הוא משום כבוד שבת, דההדלקה גופה היא כבוד לשבת, אף שאינו שם, ורבא קאמר דהוא מחויב שיהא לו נר דלוק במקום סעודה משום עונג שבת שלא יסעוד בחושך, ולא סגי במה שהדליק במקום אחר, ועיי"ש שכתב דמודה רבא דאיכא נמי חיוב הדלקה משום כבוד שבת, ואך דמלבד זה הוא מחויב שיהא לו נר דלוק במקום סעודה, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, ונת' להלן.

אך התוס' הרא"ש כתב דלישנא דרבא משמע דקאי על הדלקת נר עצמה דחובה היא, דאביי ס"ד דלאו חובה היא, והא דנשים מתות בשעת לידתן הוא על שאינן זהירות בהדלקת הנר ומאחרות ומדליקות ובאות לידי חילול שבת.[[42]](#footnote-43)

הרמב"ם בפ"ה משבת ה"א כתב דהדלקת נר בשבת אינה רשות אם רצה מדליק ואם רצה אינו מדליק, ולא מצוה שאינו חייב לרדוף אחרי' עד שיעשנה כגון עירובי חצרות או נט"י לאכילה, אלא חובה, ובהשגות הרמ"ך שם תמה דנט"י לאכילה היא חובה, דחייבו אותו חכמים עד ד' מילין, וכתב די"ל דאי בעי אכיל פירי, והיינו דעירובי חצירות או נט"י לאכילה, אינו חייב לחזר אחריהן, ואם אינו רוצה לטלטל או אינו רוצה לאכול א"צ לעשותם, וזהו דקמ"ל דהדלקת הנר אינה כן אלא חובה היא.

ובביאור הס"ד דהדלקת הנר דמיא לעירובי חצירות ונט"י שאינם חובה, כתבו בנימוקי מהרא"י ובבני בנימין שם דהיינו דא"צ להדליק אלא כשרוצה לאכול בלילה, ואם אין לו מה יאכל, או שאינו אוכל בלילה (אלא מבעו"י) א"צ להדליק, וזהו דקמ"ל דהדלקת הנר חובה אף כשאינו רוצה לאכול,[[43]](#footnote-44) וזהו שכתב הרמב"ם שם דאפי' אין לו מה יאכל שואל על הפתחים ולוקח שמן ומדליק את הנר שזה בכלל עונג שבת, והרי דאף כשאינו אוכל חייב בהדלקת הנר,[[44]](#footnote-45) וכ"כ בס' סדר משנה בפ"ג משביתת עשור ה"י.[[45]](#footnote-46)

והסדר משנה שם כתב לפ"ז דזהו הא דס"ד דאביי דהדלקת נר בשבת אינה חובה, דס"ד דכל שאינו רוצה לאכול א"צ להדליק, וע"כ אין לאסור להדליק בעטרן שמא יניחנו ויצא, דשפיר הוא רשאי לצאת ולהניח סעודתו עד למחר, וע"ז השיב רבא דהדלקת נר בשבת חובה אף כשאינו רוצה לאכול, וע"כ הוא דאין מדליקין בעטרן שמא יניחנו ויצא, ובזה ניחא שלא הביא הרמב"ם בהלכותיו להך דינא דחובה הוא לסעוד במקום הנר, דלדעתו אין מקור לזה מסוגיין.[[46]](#footnote-47)

בפירש"י כתב דהא דהדלקת נר בשבת חובה, הוא משום כבוד שבת,[[47]](#footnote-48) שאין סעודה חשובה אלא במקום אור כעין יממא, וכ"כ היראים בסימן תכ"ט והסמ"ג עשין ל' והמ"מ בפ"ה משבת ה"א, וכ"נ בד' האו"ז בהל' ער"ש סימן י"א, והראבי"ה בסימן תשי"ב הביא מירושלמי (ואינו לפנינו) דהמדליק נר ביו"ט מברך להדליק נר לכבוד יו"ט, ודכוותה בשבת אומר לכבוד שבת,[[48]](#footnote-49) - אך התוס' כתבו דחובת הדלקת הנר הוא משום עונג שבת, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ח והרשב"א והמאירי, וכ"ה במד' תנחומא נח סימן א' ומצורע סימן י"ז.[[49]](#footnote-50)

והרמב"ם בפ"ה משבת ה"א כתב בחיוב הדלקת נר בשבת דהוא בכלל עונג שבת, ושם פ"ל ה"ה כתב דצריך לתקן ביתו מבעו"י מפני כבוד השבת ויהי' נר דלוק ושלחן ערוך ומטה מוצעת שכל אלו לכבוד שבת הן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"ש בסימן רס"ג סק"א כתב דכשמדליק במקום אכילה מיקרי עונג, דאכילה לא סגי בלא נר, וכמו שפירש"י ותוס' בסוגיין, אך כשמדליק במקומות אחרים אי"ז אלא משום כבוד שבת, ובזה קיימי דברי הרמב"ם בפ"ל, כדכייל לה בהדי שלחן ערוך, שכתבו התוס' לקמן קי"ט ב' (ד"ה ומצא) דהוא שלא במקום אכילה.[[50]](#footnote-51) וכ"כ בס' סדר משנה בפ"ג משביתת עשור ה"י,[[51]](#footnote-52) וכתב לפרש בזה להא דתניא בפסחים נ"ג ב' דיוהכ"פ שחל להיות בשבת וכו' מדליקין "מפני כבוד השבת", והרי דההדלקה שלא במקום אכילה, היא מפני כבוד השבת. - **ב** הערוה"ש בסימן רס"ג ס"ב כתב דהדלקת הנר במקום שאוכלין הוא מכבוד שבת, ובשאר חדרים הוא מעונג שבת שלא יכשל בהליכתו. - **ג** בס' פרי צדיק בקונט' שביתת שבת אות ה' כתב, דבד' הרמב"ם בפ"ל שם מבו' דכל מה שאדם טורח קודם השבת לצורך שבת, הוי בכלל כבוד שבת, אף אם הטורח הוא לצורך דבר של עונג,[[52]](#footnote-53) והיינו משום דמצות עונג היא רק בשבת בשעה שמתענג, אך מצות כבוד הוא כל מה שעושה לכבודו אף קודם השבת, ועד"ז כתב בכ' הגר"ח לעיל כ"ג ב' בשם הגרי"ז,[[53]](#footnote-54) וכ"נ בפי' רבינו פרחי' בריש פירקין שכתב שנא' וקראת בשבת עונג לפיכך חייבים אנו להנהיג עצמנו בשבת בכל מיני תענוג, ולפי וכו' חייבין אנו להדליק מיום ששי נר "לכבוד שבת" והוא וכו' ומאיר לנו בכל לילו כדי להוסיף במצות עונג.

בסדר רב עמרם גאון כתב דכיון דהדלקת נר בשבת חובה, ע"כ חייב לברך ע"ז, וכ"כ בתשו' ר"נ גאון או"ח סימן ס"ו, ובתשו' הגאונים שערי תשובה סימן צ"א בתשו' ר"ה גאון, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה משבת ה"א, וכ"כ התוס' בסוגיין והראשונים בכ"ד, והראבי"ה בסימן תשי"ב ועוד מקמאי הביאו כן מירושלמי.

אך התוס' ועוד מקמאי הביא די"א דאין מברכין על הדלקת נר שבת, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דקרי לי' חובה, ודמי למה שאמרו דמים אחרונים חובה ואין טעונין ברכה, - וכתבו בשם ר"ת דפליג ע"ז, והוא בתשו' ספר הישר סימן מ"ה אות ד', דהא דמים אחרונים אין טעונין ברכה, הוא משום דאי"ז משום חובת מצוה אלא להצלה בעלמא, אך הדלקת נר שבת דהיא חובה של מצוה מברכין עלי'.

**ב** בתשו' רבינו משולם בספה"י לר"ת סימן מ"ז אות ו' כתב דאין מברכין על הדלקת נר שבת משום שאין הדלקתה גמר מצותה ואינה אלא כדי להאיר בלילה, - ובתשו' ר"ת שם סימן מ"ח אות ו' השיב ע"ז, דבנר שבת הוי הדלקתה גמר מצוה, דמיד הוי שלום ביתו, ול"ד לתפילין וציצית דאין מברכין על עשייתן, לפי שאחרי העשי' יש לבישה והנחה.[[54]](#footnote-55)

**ג** בתשו' רבינו משולם שם כתב עוד דהוא משום דאם היתה עששית דולקת והולכת אינו חייב לכבותה ולהדליקה, ובתשו' רבינו תם שם אות ז' השיב ע"ז, דגם בכיסוי הדם אם נתכסה ברוח פטור מלכסות, ואם חזר ונתגלה חייב, וכן בסוכה העומדת ועשוי' ואינו יכול לחדש בה דבר אינו מברך אם יעשנה, ואם יחדש בה דבר מברך עלי', ועיי"ש שכתב עוד דנשים שלנו מנהג בידם לכבות ולהדליק, וכ"כ התוס' דצריך לכבות ולחזור ולהדליק, ונתבאר להלן, והתוס' הביאו בשמו דדמי לכיסוי דאם כיסהו הרוח פטור מלכסותו ואפ"ה כשמכסה צריך לברך, וכן בנולד מהול איכא למ"ד דא"צ להטיב ממנו דם ברית, ואפ"ה מברכין על המילה.

והשפ"א הק' דהא דבכיסוי כשכיסהו הרוח פטור מלכסותו, הוא משום דאין דם מגולה שצריך לכסותו, ואינו מחויב לגלות הדם ולחזור ולכסותו, וגם הא דנולד מהול א"צ הטד"ב, הוא משום דהוא כבר נימול, וא"א לחזור ולמול, אך הכא אם הי' מצוה להדליק, הרי דאף כשיש נר דולק הי' חייב להדליק נר אחר לשם מצוה, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן כ' סק"ב.[[55]](#footnote-56)

\*בס' פרי צדיק בקונט' שביתת שבת אות ה' כתב במש"כ היראים בסימן תכ"ט דמצות נר שבת הוא מקרא דוכבדתו מעשות דרכיך, דהיינו דאם הי' מצות נר שבת רק משום עונג שבת, א"כ הי' קיום מצותו בליל שבת כשמתענג לאורו וההדלקה אינה אלא הכשר מצוה כדי שיוכל להתענג אח"כ בזמנו, ודמי לעשיית סוכה וכתיבת תפילין דאין מברכין עליהן משום דאין עשייתן גמר מצותן, והא דמברכין על הדלקת נר שבת הוא משום מצות כבוד שבת דהיא מצוה בפנ"ע והיא מתקיימת במה שמדליק בער"ש, - ומסתבר דזהו טעמא דרבינו משולם דס"ל דאין מברכין על הדלקת נר שבת, והוא משום דס"ל דקיום מצותו היא בליל שבת, וההדלקה אינה אלא הכשר מצוה, וזהו שכתב דאין הדלקתה גמר מצותה ואינה אלא כדי להאיר בלילה, וזהו שהביא מהא דאם היתה עששית דולקת אינו חייב לכבותה ולחזור ולהדליקה, דמזה נלמד דאין ההדלקה מצוה בפנ"ע, אלא עיקר המצוה הוא שיהא לו נר בלילה, ונמצא לפ"ז דאין מכוון דבריו לב' טעמים בהא דאין מברכין, אלא חד טעמא הוא, וכ"ה משמעות דבריו שם.[[56]](#footnote-57)

\*הביה"ל בח"א סימן י"א הק' על מש"כ הי"מ דאין מברכין על הדלקת הנר מדקרי לי' חובה, דלכאו' כ"ז הוא בחיוב ההדלקה שנתחדש בסוגיין דצריך שיהא לו נר דלוק במקום סעודה משום עונג שבת,[[57]](#footnote-58) אך בחיוב ההדלקה משום כבוד שבת דההדלקה גופה הויא כבוד שבת, לא מצינו דקרינן לה חובה, ומנ"ל דאין מברכין ע"ז, ועיי"ש שכתב דאין לומר דלרבא עיקר חיוב ההדלקה הוא רק משום הסעודה, דמנ"ל לעשות מחלוקת בזה בין אביי לרבא, וגם דמהא דאמר רבא שאני אומר, משמע להדיא דלא קאי כלל על עיקר חיוב ההדלקה, אך לכאו' מד' הי"מ מוכח, דלדעת רבא עיקר חיוב נר שבת הוא משום הסעודה, וליכא חיוב הדלקה בפנ"ע, (ואי"ז פלוגתא בפנ"ע, אלא דכיון דלדידי' איכא חיוב הדלקה משום הסעודה, מהיכ"ת דאיכא חיוב נוסף, ולא מצינו אלא חד חיוב נר שבת), וגם בד' התוס' נראה דלא פליגי עלייהו בד"ז, וצ"ע.

התוס' כתבו בשם ר"ת דאם הי' הנר מודלק צריך לכבות ולחזור ולהדליק, והוכיח כן ממה שאמרו לעיל כ"ג ב' דבלבד שלא יקדים ובלבד שלא יאחר, והגר"ז בסימן רס"ג ס"ו והדה"ח בסימן נ' ס"ג למדו מדבריהם, דאם הקדים והדליק צריך לכבותו ולחזור ולהדליקו, - אך בגל' הגרע"א בסימן רס"ג ס"ד כתב דהא דלא יקדים אינו אלא לכתחילה, כיון שאינו ניכר שמדליקו לכבוד שבת, אך בדיעבד שפיר דמי, ומה שהביאו התוס' מזה היינו דמהתם נלמד דהמצוה אינה רק שיהא לו בשבת נר דלוק, אלא דהמצוה היא במעשה ההדלקה עצמה לצורך שבת, ומכח זה הוא דבעינן לכתחילה שיהא ניכר שההדלקה היא לכבוד שבת, והסכים לזה הביאוה"ל שם.[[58]](#footnote-59)

ובל' הרמב"ם בפ"ה משבת ה"א דחייבין להיות בבתיהן נר דלוק בשבת, משמע דאם הי' הנר מודלק א"צ לכבות ולחזור ולהדליק, - וי"ל דאזיל לטעמי' שפירש בפ"ד מחנוכה ה"ה למה שאמרו דבלבד שלא יקדים ושלא יאחר, דהוא בנר חנוכה, וכ"כ הבה"ג בהל' חנוכה, וכ"כ המאירי לעיל שם בשם י"מ, אך בנר שבת לא מצינו דבעינן למעשה ההדלקה, והשפ"א כתב כן בישוב דעת רבינו משולם דס"ל דאם הי' הנר מודלק א"צ לכבות ולחזור ולהדליק, ועיי"ש מש"כ עוד בדעתו.

הראבי"ה בסימן קצ"ט כתב דקרוב הדבר בעיניו דאכסנאי משתתף בפריטי לנר של שבת כמו לנר של חנוכה, אם אין מדליקין עליו בביתו, והביאו ההגמ"ר בסימן תנ"ו, והב"י בסימן רס"ג, וכ"כ השו"ע שם ס"ז, - ולכאו' הוא מיוסד על מש"כ ר"ת דאם הי' הנר דלוק צריך לכבות ולחזור ולהדליק, דבעינן מעשה הדלקה, ונתחדש עוד, דהוא חובת הגוף על כל אדם, ולא סגי במה שהודלק נר בביתו לצורך שבת, אלא בעינן הדלקה דילי', וע"כ הוא צריך להשתתף בפריטי,[[59]](#footnote-60) - וכ"כ הביאוה"ל בסימן רס"ג ס"ו בסו"ד, דהא דצריך להשתתף בפריטי, הוא משום דמצוה על כל איש ישראל בהדלקת נר בשבת, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דכל שאשתו מדלקת עליו בביתו א"צ להשתתף בפריטי, ויתבאר עוד בעזה"י לקמן.

ובתשו' מהרי"ל סימן נ"ג כתב בנשים שמדליקין את הנרות בביהכנ"ס, כשהם מתארחות במקומות אחרים, או כשאירע ליל טבילתם בשבת והמקוה עומד בביהכנ"ס, דשפיר עבדי, כשהנרות עומדות לצורך סעודה, כשהוא מרתיפו של השמש, והוי לצורך סעודה למשוך יין בלילה, והביאו המג"א בסימן רס"ג סקט"ו, ועפי"ז כתב המג"א שם סקכ"א דבמקום שמשתמשין לצורך אכילה אפי' אחר רשאי לברך, - ולכאו' הוא מיוסד על יסוד ד' הראבי"ה דמצוה על כל איש ישראל בהדלקת נר בשבת, ואף דהחפצא דנר שבת הוא נר שמשתמשין בו לצורך סעודה, או כדי שלא יכשל, מ"מ שפיר מתקיימת מצות הדלקה דידי' אף כשמדליק נר לצורך אדם אחר.

\*ואמנם בעיקר מה שלמדו הפוסקים לדין זה דאיכא חובת הגוף בהדלקה מד' הראבי"ה, צ"ע, דהנה בד' הראבי"ה שם מבו' דאין עיקר מצות ההדלקה מכח מה דהוא צריך לנר לאכילתו, אלא הוא דין בפנ"ע להדליק נר לכבוד שבת, ואמנם מסתברא מילתא דהא דיש בזה כבוד שבת, הוא משום דה"ז מועיל לאכילתו, ועיי"ש שכתב דמה שנהגו להדליק ב' נרות, הוא משום דנר א' הוא לאכול לאורה, ואין היכר כי אם בשתים, והרי דאדרבה הנר שמדליק לצורך אכילה, אין יוצא בו ידי נר שבת, דמצות הדלקת נר שבת הוא להדליק נר לכבוד שבת, וע"כ אין יוצאין בנר שמדליק לצורך אכילה, דאין בו היכר דהדלקה לכבוד שבת, אך בד' ש"ר מבו' דפליגי ע"ז, ושפיר סגי בהדלקת נר אחד, והיינו משום דס"ל דעיקר מצות ההדלקה הוא מכח מה דהוא צריך לנר לאכילתו, - ולפ"ז הרי מסתברא דמילתא דהא דס"ל להראבי"ה דאיכא חובת הגוף בהדלקה, הוא לטעמי' דעיקר מצות ההדלקה אי"ז מכח הא דהוא צריך לנר לאכילתו, אלא הוא מצוה בפנ"ע דכבוד שבת, אך לדעת ש"ר דמצות ההדלקה היא מכח הא דהוא צריך לנר לאכילתו, מהיכ"ת נימא דאף כשהדליקו נר בביתו לצורך אכילתו איכא מצוה עליו להדליק נר.[[60]](#footnote-61)

כ"ו אדר ב' ע"ט

דף מס' 4

**כ"ה ב' -** **ותזנח משלום נפשי וכו' זו הדלקת נר בשבת,** בפירש"י כתב דבמקום שאין נר אין שלום, שהולך ונכשל והולך בחושך, ומבו' דאיכא חובת הדלקה כדי שלא יכשל, וגם לגירסת המהרש"ל והב"ח ואוכל בחושך, משמע דאיכא חובת הדלקה גם משום דבלא הנר הולך ונכשל, ומה שאמרו לעיל דהדלקת נר בשבת חובה, ופירש"י דהוא משום דאין סעודה חשובה אלא במקום אור, היינו דאיכא חובת הדלקה גם משום הסעודה דאינה חשובה אלא במקום אור, אך איכא חובת הדלקה גם כדי שלא יכשל,[[61]](#footnote-62) וכ"נ ממה שאמרו לעיל כ"ג ב' אמרינן דנר ביתו ונר חנוכה, נר ביתו עדיף משום שלום ביתו, ופירש"י דהיינו כדאמרינן הכא ותזנח משלום נפשי זו הדלקת נר בשבת, שבני ביתו מצטערין לישב בחושך, ועמש"נ שם בזה ובד' הרשב"א שם.[[62]](#footnote-63)

ועיקר דין ההדלקה כדי שלא יכשל, מצינו עוד בכ"ד, **א** בהא דתניא בפסחים נ"ג ב' דרשב"א אומר יוהכ"פ שחל בשבת מדליקין מפני כבוד השבת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"י, והטוש"ע בסימן תר"י ס"א.[[63]](#footnote-64)

**ב** המרדכי בסימן רצ"ד כתב בשם המהר"ם והוא בס' תשב"ץ קטן סימן ו', דבחורים ההולכים ללמוד חוץ לביתם צריכין להדליק נר של שבת בחדרם ולברך עליו משום דהדלקת נר בשבת חובה משום שלום בית שלא יכשל בעץ או באבן,[[64]](#footnote-65) וכ"כ הארחות חיים בדין הדלקת הנר סימן א' אות י"א והכל בו בסימן ל"א, וכ"כ השו"ע בסימן רס"ג ס"ו.

**ג** השו"ע שם ס"ט כתב דהמדליקין בזויות הבית ואוכלים בחצר, אם אין הנרות ארוכות שדולקות עד הלילה הוי ברכה לבטלה, ומבו' דאם הן דולקות עד הלילה ל"ה ברכה לבטלה, והיינו משום דה"ז מועיל שלא יכשל בעץ ואבן.

המרדכי ביומא סימן תשכ"ח כתב בשם ספר המצוות וליתא בסמ"ג לפנינו דיוהכ"פ שחל להיות בשבת מדליקין בלא ברכה הואיל ואינו בא לצורך אכילה, ומבו' דס"ל דאין מברכין אלא על הדלקת הנר לצורך אכילה,[[65]](#footnote-66) אך מד' ש"ר דביוהכ"פ שחל בשבת מברכין על ההדלקה, מבו' דמברכין אף על הדלקה שאינה לצורך אכילה.[[66]](#footnote-67)

ובתשו' מהרי"ל סימן קמ"ד כתב דאף לדעת הסמ"ג דאין מברכין על נר שאינו לצורך אכילה, מ"מ הבחורים שמדליקין בחדרם מברכין ע"ז, משום דמשתמשין לצורך אכילה להכין כליהם וכלי סעודה, והביאו המג"א בסימן רס"ג סקי"ג.[[67]](#footnote-68)

הברכ"י בסו"ס רס"ג הביא מש"כ בס' הפרדס דאם יש לו מאה בתים צריך להדליק בכל בית ובית נר של שבת, ודי לו בברכה אחת אם הי' בדעתו מתחילה לכך, וכתב הברכ"י דאיירי כשהוא משתמש בכולן, ומבו' דלקיום מצות הדלקה לא סגי במה שמדליק במקום אכילתו, אלא צריך להדליק בכל המקומות שמשתמש, ואף מברכין ע"ז, ונת' להלן, - וכ"כ המטה משה בסו"ס תי"ט בשם היש"ש, דמי שיש לו כמה חדרים והולך מן הבית לחדר, צריך להיות לו נר אחד בכל המקומות, שיש לחוש שמא יכשל שם, והביאו המג"א בסימן רס"ג סק"א והמ"ב שם סק"ב, - וכ"כ המג"א שם סקי"ד במש"כ השו"ע שם ס"ו דמי שהוא אצל אשתו, א"צ להדליק בחדרו ולברך עליו, לפי שאשתו מברכת בשבילו, וכתב דלהדליק צריך, שלא יכשלו בעץ או באבן,[[68]](#footnote-69) וכ"כ המ"ב שם סקל"א ובביאוה"ל שם.[[69]](#footnote-70)

אך האלי' רבה שם סוסקט"ו הוכיח מל' הכל בו והתשב"ץ קטן דכל שהוא אצל אשתו א"צ כלל להדליק בחדרו, כיון שהוא אצל אשתו ומדלקת בבית שאוכל, - והיינו דליכא חובת הדלקה כדי שלא יכשל, ובהני גווני דמצינו שמדליק כדי שלא יכשל, הוא בגונא דיש עליו חובת הגוף להדליק, דמצי לקיים לחובה זו בהדלקה המועלת שלא יכשל,[[70]](#footnote-71) וזה ע"ד שמצינו בהדלקה לתוספת אורה, דאף דלעיקר חובת ההדלקה סגי בנר א', וא"צ להוסיף באורה, מ"מ כל דיש עליו חובת הגוף, מצי לקיים לחובה זו בהדלקה לתוספת אורה.[[71]](#footnote-72)

\*בד' ספר הפרדס נתחדש דאיכא דין ברכה אף במקום דכל עיקר דין הדלקתו הוא משום שלום בית, ולא אמרינן דכל הא דמברכין על הדלקת נר שבת, הוא רק על חובת הגוף, וכל שהדליק במקום אחד וקיים את חובת הגוף, אין מברכין על ההדלקה בשאר מקומות, - וכ"ה מבו' ממש"כ השו"ע בסימן רס"ג ס"ו דמי שאינו אצל אשתו, צריך לברך על ההדלקה בחדרו, אף דבפשוטו אין הדלקה זו באה לקיום חובת הגוף, וכדחזינן ממש"כ השו"ע שם ס"ז דאם אין לו חדר מיוחד א"צ להשתתף בפרוטה, והוא משום דחובת הגוף דילי' מתקיימת בהדלקת אשתו, וכמש"כ הביאוה"ל שם ס"ו בסו"ד.[[72]](#footnote-73)

האו"ז בהל' ער"ש סימן י"א כתב דמנהג כשר הוא להדליק תחילה כל נרות שבבית ואח"כ נרות שע"ג השלחן, כי אותו נר הוא הבא לכבוד שבת, והיינו דבהדלקת הנרות שע"ג השלחן הויא קבלת שבת, ואסור להדליק אח"כ נרות אחרים, - וכ"כ הרמ"א בסימן רס"ג ס"י דעיקר ההדלקה תלוי' בנרות שמדליקין על השלחן, ולא בשאר הנרות שבבית, והמ"ב שם סקמ"ה כתב דהיינו דיברך עליהן ולא על שאר הנרות, לפי שעיקר המצוה לכתחלה הן הנרות שאוכלין לאורן וראוי שתהא הברכה עליהן, - ונתחדש בזה, דאף דאיכא חובת הדלקה כדי שלא יכשל, ומברכין ע"ז, מ"מ עיקר מצות ההדלקה היא במקום האכילה.[[73]](#footnote-74)

ומצינו עוד דחלוק דין ההדלקה במקום אכילה, מדין ההדלקה בשאר מקומות, במש"כ המג"א שם סקכ"א לפ"מ שפירשו המחה"ש והלבו"ש שם, דאף דמצי להדליק ולברך בבית של אחר, דמה"ט מותרות הנשים להדליק ולברך בביהכנ"ס של נשים כשהוא מרתפו של השמש, היינו רק במקום שמשתמשין שם לצורך אכילה, אך במקום שאין משתמשין בו לצורך אכילה, אין אחר רשאי להדליק ולברך, וכ"כ הגר"ז שם סוסי"ד, וכ"ה גם בדבריו בס"י ובסי"א, - עוד מצינו כן במש"כ הפמ"ג שם באש"א סקכ"א בדין אכסדרה שאורה רב, דאין מברכין על הדלקת הנר שם, אלא אם משתמש שם קצת לצורך אכילה, וכ"ה בדה"ח סימן נ' סי"ג, והובא במ"ב שם סקמ"א,[[74]](#footnote-75) וכ"ה מבו' בד' השע"ת שם סק"ג דליכא דין הדלקה משום תוספת אורה אלא לצורך אכילה, עיי"ש, וי"ל דהוא משום דבשאר מקומות הוי כל ההדלקה כדי שלא יכשל, וכל דיש כבר אור וליכא חשש שיכשל, ליכא לעיקר דין ההדלקה, וי"ל עוד דהוא משום דכל ההנאה דתוספת אורה, היא במקום האכילה.[[75]](#footnote-76)

\*בדין ההדלקה בשאר החדרים כדי שלא יכשל, צ"ע בגונא שהי' נר דלוק מבעו"י, אם צריך לכבות ולחזור ולהדליק, ולכאו' למש"כ התוס' דהא דמברכין על הדלקת הנר, הוא משום דאם הי' דלוק צריך לכבות ולחזור ולהדליק, מוכח דגם בדין ההדלקה כדי שלא יכשל הוא כן, דאל"כ מ"ט מברכין על הדלקה זו, כמש"נ לעיל מד' ס' הפרדס ומד' השו"ע,[[76]](#footnote-77) - אך לא נהגו כן, וצ"ל דהוא משום דכל שיש שם אור וליכא להחשש דשמא יכשל, ליכא לעיקר חובת ההדלקה, וע"כ הוא דא"צ לכבות ולחזור ולהדליק, וגדולה מזו נקט הביה"ל בח"א סימן י"א, דאף במקום הסעודה א"צ לכבות ולהדליק, אם כבר הדליק במקום אחר וקיים את עיקר חובת ההדלקה,[[77]](#footnote-78) עיי"ש.[[78]](#footnote-79)

כ"ז אדר ב' ע"ט

דף מס' 5

**תוספת אורה**

בדרשות מהר"ח או"ז סימן כ' נסתפק בדין ד' הדרים בבית אחד, והדליקו הג' והרביעי עדיין לא הדליק, אם יש לו להדליק או לא, כיון דהנר אינו בא אלא בשביל שלום בית, וכבר יש שלום בבית, וכתב דנהגו העולם להדליק ולברך, - ובתשו' מהרי"ל סימן נ"ג כתב דטעם הא דנהגו לברך, הוא משום דכל מה דמיתוסף אורה יש בו שלום בית טפי ושמחה יתירה להנאת אורה בכל זוית וזוית, וכתב לדמותו למש"כ המהר"ם מר"ב ד' ברלין סימן ט' דהא דמדליקין ביו"ט ביום נרות בביהכנ"ס, אע"ג דהוי שרגא בטיהרא, ול"ה כנר של בטלה דאסור, הוא משום דכל מה דמיתוסף נרות נהנה וחשיב צורך היום ומצותו, וה"נ הכא כל מה דמוסיף אורה חשיב הנאה טפי,[[79]](#footnote-80) - והשו"ע בסימן רס"ג ס"ח הביא הפלוגתא בזה,[[80]](#footnote-81) וכתב דנכון ליזהר בספק ברכות ולא יברך אלא אחד, והרמ"א כתב דאנו אין נוהגין כן.

השל"ה נר מצוה אות כ"ה כתב דמש"כ הרמ"א דכולן מברכין, היינו כשלכל אחת מנורה בפני עצמה בזוית אחת, וכדי שיהיו מאירים כל הזויות, אך במנורה אחת שיש לה הרבה פיות לא יברכו כל אחת בפנ"ע,[[81]](#footnote-82) והביאו המג"א שם סוסקט"ו, וכ"כ התו"ש שם סוסק"כ והגר"ז שם ס"י, - אך האלי' רבה שם סקי"ח הביא בשם זקינו הגאון דאף במנורה אחת מברכין כל אחת בפנ"ע, וכ"כ הדה"ח בסימן נ' סי"א, והפמ"ג באש"א שם סקט"ו כתב דיש להקל כן בנשים עניות שאין להן אלא מנורה אחת, והביאו המ"ב שם סקל"ז.

האלי' רבה שם כתב דהא דאף במנורה אחת מברכין כל אחת בפנ"ע, הוא משום דאף בכה"ג מיתוסף עי"ז אורה בכל החדר, ועוד דלמש"כ המהרי"ל שם לדמותו להא דמדליקין נרות ביו"ט, מבו' דאף דהתם הוא יום ממש והוא אור בכל ביהכנ"ס, אפ"ה חשבינן לי' הנאה טפי, וע"כ אף כשמדליקין במנורה אחת חשיב דאיכא הנאה טפי, ועיי"ש בסק"כ שכתב לפרש בזה משמעות ד' המהרי"ל שם בסו"ד, דכל שאוכל בבית מבעו"י, א"צ שידלקו הנרות עד הלילה, והיינו משום דאף ביום נהנה מאורה טפי כשאוכל שם, - ומבו' דכל הא דמברכין ע"ז, הוא משום דיש בזה הנאה טפי, דאף כשמדליקין ביום איכא תוספת אורה מעט ע"י הנרות כמש"כ המהרי"ל שם דעי"ז איכא אור טפי, וכ"ה בתשו' מהר"ם שם דאינו דומה אור של ק' נרות לאור של ק"א נרות, ולפ"ז צע"ג במה שנהגו לברך על הדלקת נרות אף כשיש לאור החשמל, ואין תוספת אורה והנאה באור הנרות כלל,[[82]](#footnote-83) וכ"ש כשאין מניחין את הנרות על השלחן, אלא בצד החדר, דאינם ניכרות כלל במקום האכילה.[[83]](#footnote-84)

עוד העירו בזה, דלמש"כ הפמ"ג באש"א סימן רס"ג סקכ"א והשע"ת שם סק"ג דבהדלקה כדי שלא יכשל אין מברכין על תוספת אורה, א"כ נמצא דבנר יוהכ"פ א"א לברך כשכבר יש שם נר דלוק, ולא נהגו כן,[[84]](#footnote-85) וצ"ע.

\*המג"א שם סקט"ז כתב בדין נרות שאין דולקין עד הלילה, דכל שאוכלין בבית, שפיר דמי, וצ"ע דלהמג"א לטעמי' דלא סגי בתוספת הנאה בעלמא, דמה"ט ס"ל דאין ב' מברכין במנורה אחת, מה מהני הא דאוכלין בבית, וכ"כ הא"ר שם סק"כ דכל הא דכשאוכלין בבית א"צ שיהא דלוק עד הלילה, הוא משום דסגי במה דנהנה טפי כשאוכל לאורה, ודלא כהמג"א,[[85]](#footnote-86) וביותר צ"ע במש"כ כן המג"א בד' השו"ע, והרי דעת השו"ע שם ס"ח דאין מברכין על תוספת אורה.

ולכאו' מבו' מזה, דכל הא דלהשו"ע אין מברכין על תוספת אורה, וגם לדעת המג"א אין מברכין אלא כשמדליק בזוית אחרת, הוא כשכבר יש שם נר שנתקיים בו מצות ההדלקה דבית זה, אך כל שעדיין לא נתקיים מצות ההדלקה דבית זה, שפיר מברכין אף על תוספת אורה בעלמא, ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דלפ"ז גם לדעת השו"ע מברכין על הדלקת הנר אף כשאור החשמל דלוק, בגונא דיש בזה משום תוספת אורה, (לדעת הסוברים דאין מתקיים דין הדלקת הנר באור הדלוק מבעו"י שלא לשם נר שבת),[[86]](#footnote-87) ושו"ר כן בס' שבות יצחק פ"ד ס"ג בשם הגריש"א זצ"ל.

בדרשות מהר"ח או"ז שם כתב דהא דנהגו להדליק ולברך, הוא משום שכל אחד מדליק "על שלום ביתו", וכ"כ בשה"ג על המרדכי סק"ג דכל אחד מוזהר על שלום בית דידי', - ולכאו' המכוון בזה הוא, דכיון דכולם הוו בעלי הבית, איכא חובת הדלקה על כל אחד משום שלום בית דידי', וע"כ שפיר מצו שניהם להדליק ולברך, וכ"ה בל' הגר"א בסימן רס"ג ס"ח דהא דשניהם מדליקין, הוא משום דכל אחד מצווה.[[87]](#footnote-88)

ולפ"ז הדין נותן, דאורחים הסמוכין על שלחן בעה"ב, דמצות ההדלקה היא על בעה"ב, וכמש"נ להלן, ל"מ להדליק ולברך, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן רס"ג סט"ו, עיי"ש, ומש"כ שם שנתפשט המנהג להדליק ולברך, מבו' בדבריו בקו"א סק"ה דהיינו כשמדלקת בחדר אחר שיש בו חיוב הדלקה,[[88]](#footnote-89) אך אינה יכולה להדליק ולברך במקום שכבר הדליק בעה"ב, וכן צידד התהל"ד שם סק"ז דהסמוכין על שלחנו אינם יכולין לברך על תוספת אורה, וכתב דלא נהגו כן,[[89]](#footnote-90) וכן משמע בד' הברכ"י שם בשיורי ברכה אות ג', וצ"ע, ושמא הו"ל כמתכונים שלא לצאת בהדלקת בעה"ב, וע"כ יש בידם להדליק ולברך.[[90]](#footnote-91)

\*המג"א בסימן רס"ג סק"ט כתב דסומא מברכת על הדלקת נרות, כיון שהיא נהנית ג"כ מן המאורות,[[91]](#footnote-92) וכמש"כ השו"ע בסימן ס"ט ס"ב דסומא פורס על שמע ומברך יוצר המאורות, שהוא נהנה במאורות שרואין אחרים שיורוהו הדרך אשר ילך בה, וכתב דאם אוכלת בשלחן אחד עם אחרים לא תברך, דהא ליכא שמחה גבה, והמחה"ש שם כתב דהיינו דהא דמברכין על תוספת אורה הוא משום דכל כמה דמתוסף אורה יש בו שלום בית ושמחה יתירה, וזה ל"ש בסומא שאינה נהנית מן הנר אלא במה שיעזרוה אחרים, וליכא הנאה לדידה בתוספת אורה.[[92]](#footnote-93)

**דין הדלקה באורחים**

השו"ע בסימן רס"ג ס"ז כתב דאורח שאין לו חדר מיוחד וגם אין מדליקין עליו בביתו, צריך להשתתף בפרוטה,[[93]](#footnote-94) והגר"ז שם ס"ט כתב דהא דכשמדליקין עליו בביתו א"צ להשתתף בפרוטה, הוא משום דהוא מקיים מצות הדלקת נר שבת במה שמדליקין נר שבת בביתו, ומשום שלום בית ג"כ א"צ להדליק, כיון שאין לו חדר מיוחד, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ו בסו"ד.

הגר"ז שם ס"ט במוסגר כתב דהא דכשמדליקין בביתו א"צ להשתתף בפרוטה, הוא כשמדליקין עליו משלו, אך אם אין מדליקין עליו משלו אינו נפטר בהדלקתן, והיינו דכל דאין מדליקין משלו, אינו יוצא בזה יד"ח הדלקת נר שבת, דאף דאם הי' עמהם בבית הי' יוצא בזה יד"ח, היינו משום דכל בני הבית נפטרין בהדלקת בעה"ב, אך כל שאינו עמהם בבית ואינו מכלל בני הבית, אינו יוצא בזה יד"ח אלא כשמדליקין משלו, דעי"ז חשבינן לה כהדלקה דילי'.[[94]](#footnote-95)

התו"ש שם סקי"ט כתב דלמש"כ המג"א בר"ס תרע"ז דאפשר דהבחורים שסמוכין על שלחן בעה"ב הוי בכלל ב"ב וא"צ להשתתף, ה"נ הכא א"צ להשתתף כשהוא סמוך על שלחן בעה"ב, וכ"כ הגר"ז שם ס"ט וסט"ו, והמ"ב שם סקל"ג,[[95]](#footnote-96) - ולכאו' כ"ז הוא כשסמוך על שלחן בעה"ב בקביעות, דבכה"ג הוי בכלל ב"ב, אך כל שאינו סמוך על שלחנו בקביעות, ל"ה בכלל ב"ב, וכמש"כ המ"ב בסימן תרע"ז סק"א וסק"ד, וכ"נ מד' התו"ש והמ"ב שכתבו לדין זה רק בבחורים, וכ"כ התורת שבת שם סקי"ג, אך מד' הגר"ז שכתב לדין זה באורח לא משמע כן,[[96]](#footnote-97) וצ"ע.[[97]](#footnote-98)

השו"ע בסימן רס"ג ס"ו כתב דבחורים ההולכים ללמוד חוץ לביתם, צריכים להדליק נר שבת בחדרם ולברך עליו, אבל מי שהוא אצל אשתו א"צ להדליק בחדרו ולברך עליו, לפי שאשתו מברכת בשבילו, - ומבו' דאף דגם כשאינו בביתו, מתקיים חובת הגוף בהדלקת אשתו, דמה"ט כתב השו"ע שם ס"ז דא"צ להשתתף בפריטי, מ"מ הוא צריך לברך על ההדלקה בחדרו, ול"ד להיכא שהוא בביתו דאינו מברך, אף שלא שמע את הברכה,[[98]](#footnote-99) - והביאוה"ל שם כתב לפרש בזה, דאם הוא בביתו אצל אשתו והיא מברכת במקום אחד, הוי כאלו הוא הי' המברך וממילא נפטרו כל החדרים שהוא מדליק בהברכה, וכמו לענין בדיקת חמץ דמברך במקום אחד ועל סמך זה הוא בודק כל החדרים,[[99]](#footnote-100) משא"כ אם הוא איננו בביתו ויש לו חדר מיוחד לעצמו איך יפטר בהברכה שברכה שם אשתו במקום אחר, וצ"ב.

ובד' הגר"ז שם סי"א מבו' דהא דא"צ הבעל לברך כשהוא בביתו אצל אשתו, הוא אף כשמדלקת בבית של אחר, ואשה ההולכת לבית הטבילה ומדלקת בביהכנ"ס של נשים, אין הבעל מברך בביתו,[[100]](#footnote-101) וזהו שכתב דיותר טוב דידליק הבעל ויברך, והרי דכל שמדלקת בביהכנ"ס של נשים אין הבעל מדליק ומברך, וצ"ע.[[101]](#footnote-102)

העולת שבת בסימן רס"ג סק"ד כתב דבירידים שכמה בע"ב דרים בחדר אחד, יברך אחד והאחרים יענו אחריו אמן, ויכוין להוציאם יד"ח והם יכוונו לצאת בברכתו, והביאוהו הא"ר שם סקט"ז, והפמ"ג באש"א שם סוסקי"ד, והמ"ב שם סק"ל.[[102]](#footnote-103)

והאלי' רבה שם סקט"ז הק' דכיון דנשיהם מדליקין עליהן בביתם, מ"ט הן צריכין להדליק כלל, ומ"ש ממש"כ השו"ע שם ס"ז דכל שאשתו מדלקת עליו בביתו ואין לו חדר מיוחד א"צ להשתתף בפרוטה, וכתב דאפשר דמירי שכל הדרים בחדר אחד המה אורחים, וא"כ ודאי החיוב מוטל להדליק בחדר זה והי מינייהו מפקת, וכ"כ הפמ"ג והמ"ב שם דאם בעה"ב ג"כ עמהם בחדרם, א"צ להשתתף עמו בפרוטה, - והיינו משום דדין ההדלקה משום חובת הבית, מוטלת על בעל הבית,[[103]](#footnote-104) וע"כ כל שאין לו חדר מיוחד והוא דר עם בעה"ב, אין ההדלקה משום חובת הבית מוטלת עליו, וע"כ הוא דא"צ להשתתף בפרוטה, ומשא"כ היכא דאין בעה"ב דר עמהם, מוטלת חובת ההדלקה על כולם, דהי מינייהו מפקת.

כ"ז אדר ב' ע"ט

דף מס' 6

לא הושלם

**כ"ג ב' -** **נר ביתו ונר חנוכה נר ביתו עדיף משום שלום ביתו,** בפירש"י כתב דהוא כדאמרינן לקמן ותזנח משלום נפשי זו הדלקת נר בשבת, שבני ביתו מצטערין לישב בחושך, והראש יוסף כתב דמכוון דבריו הוא, דאף אם אין לו מה יאכל, אפ"ה נר שבת חובה שלא יכשלו בהילוכם ולא לישב בחושך, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רס"ג סק"ד וסק"ט דאף מי שאוכל בחצר אפ"ה נר ביתו עדיף משום שלום בית.

אך הרשב"א כתב דודאי דנר ביתו לצורך סעודה קאמר,[[104]](#footnote-105) ולכאו' מבו' מזה דס"ל דליכא חובת הדלקה אלא במקום הסעודה, ומה שאמרו דנר ביתו עדיף משום שלום ביתו, צ"ל כמש"כ הגר"ז בסימן רס"ג ס"ד דבני ביתו מצטערין בני ביתו לישב בחושך "ולאכול",[[105]](#footnote-106) וי"ל עוד כמש"כ המאירי די"מ דמשום שלום ביתו הוא משום דהמצוה מסורה לאשתו, ולפ"ז לא מצינו כלל דאיכא דין הדלקה מכח שלום ביתו, - אך צ"ע מהא דמדליקין נר ביוהכ"פ שחל בשבת, ומבו' דאיכא חובת הדלקה אף שלא במקום אכילה, ונת' בדף מס' 4, ושמא ס"ל דאף דאיכא חובת הדלקה אף שלא במקום אכילה, מ"מ הא דנר שבת קודם משום שלום ביתו, הוא רק במקום אכילה, וכ"כ התהל"ד בסימן רס"ג סק"ג.[[106]](#footnote-107)

**נר ביתו וקידוש היום נר ביתו עדיף משום שלום ביתו,** הר"ן כתב דהא דנר ביתו עדיף אף דקידוש היום דאורייתא, הוא משום דאפשר לקדש אריפתא, וכן משמע בד' הרשב"א, ובגל' הגרע"א בסימן רע"א ס"א הוכיח מזה דס"ל דקידוש על היין או על הפת הוא מדאורייתא.

אך הריטב"א כתב דאפשר שיוצא בקידוש של תפילה כמו שיוצאים ביוהכ"פ, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ט משבת ה"א וה"ו דמדאורייתא יוצאין ידי קידוש בדברים, וכ"כ התוס' בסוכה ל"ח א' ד"ה מאי קושיא ובנזיר ד' א' ד"ה מאי היא, - והתוס' בפסחים ק"ו א' ד"ה זוכרהו ובשבועות כ' ב' ד"ה נשים חייבות נסתפקו בזה.

הבה"ג בהל' חנוכה כתב דכשבא להדליק נר חנוכה ונר שבת, מדליק תחילה נר חנוכה, דאם ידליק נר שבת בתחילה, נאסר להדליק נר חנוכה, משום דקיבל עליו שבת, והרמב"ן בסוגיין נחלק ע"ז וכתב דאדרבה מקדימין נר ביתו לנר חנוכה, והיינו דנר שבת קודם דתדיר, וגם הוא עדיף טפי משום שלום ביתו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, והריטב"א הוסיף דנר שבת קודם דעי"ז איכא היכר טפי ופרסומי ניסא בהדלקת נ"ח.

1. והנתיב חיים שם כתב דמ"מ בתשמיש עראי לא אסרו, דאי נימא דאף בתשמיש עראי אסרו, מ"ט למ"ד דאסור להשתמש לאורה מדליקין בהן בחנוכה, הרי תשמיש עראי מותר להשתמש בנר חנוכה, כמש"כ הרא"ש בסימן ו', ובע"כ דבזה לא חיישינן שמא יטה, וכ"נ בד' הט"ז בסימן תרע"ג סק"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה הט"ז שם הוכיח דאסור להשתמש לאורן אף כשיש אחר עמו, דאל"כ מ"ט פסלו שמנים אלו בשבת, הי' להם להתיר באם יש אחר עמו, אך בד' הב"ח מבו' דהיינו, דאסרו להדליק בהן שמא יבא להשתמש בהן כשאין אחר עמו, והיינו בתשמיש דא"צ עיון, דבשאר נרות מותר להשתמש לאורן אף כשאין אחר עמו, וע"כ יש לחוש שיבא להשתמש אף בנרות אלו. [↑](#footnote-ref-3)
3. והרש"ש לקמן בסוגיין הק' ע"ז, דמ"ט חיישינן שיניחנו ויצא, וכי מפני שהאור פה חלוש יניחנו וילך למקום חשוך לגמרי, - והקה"י בסימן י"ט כתב לישב, דחיישינן שיניחנו ויצא למקום שיש בו אור, ואף בכה"ג לא קיים מצות הדלקה, דהתקנ"ח דהדלקת נר שבת, הוא שידליק הדלקה כזו שראוי לאכול שם, ואם יכהה אורו ויניחנו ויצא למקום אחר שיש בו אור, הוי זה חיסרון במצות הדלקת נר שבת. [↑](#footnote-ref-4)
4. והיינו דאף דבאיסור הקריאה לאור הנר שמא יטה, קי"ל דאפי' גבוה ב' קומות אסור, הרי היינו משום דלא פלוג רבנן, אך לי"ב להחשש דשמא יטה, וכמש"כ כן המג"א בסימן ער"ה סק"ב, (אך פליגי בזה הראשונים, ואכמ"ל), והכא י"ל דלא אסרו אלא בגונא דיש להחשש דשמא יטה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב לדון דשמא כיון דהדלקת נר חובה, ה"ז דוחה לאיסור ההדלקה, וביותר אי נימא דמצות הדלקת נר היא דבר תורה משום כבוד שבת, או מדברי קבלה, ומסיק לאסור. [↑](#footnote-ref-6)
6. והראש יוסף בסוגיין כתב דהוא משום דעדיף להדליק בהן מלישב בחושך, וצ"ב דמ"ט הוצרך לטעמים אלו, הרי בלא"ה אין מקום לאסור עליו להדליק, דכל הא דאין מדליקין בהן, היינו דאין מתקיים בזה מצות ההדלקה, והוא חייב להדליק בנר אחר, אך כל שא"א לו להדליק בנר אחר מ"ט לא ידליק בזה, וכ"כ הביה"ל לקמן בסוגיין דכשאין לו נר אחר הדין נותן דמותר להדליק בהן, דמה ירויח אם לא ידליק כלל, - ושמא מכוון דבריו הוא דמכח הני טעמי, הוא חייב להדליק בהן כשאין לו נר כשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. והוכיח כן לדעת הרמב"ם, גם מהא דפריך אביי לקמן כ"ה ב' אהא דאין מדליקין בעטרן שמא יניחנו ויצא, ומ"ט לא פריך על כל פסולי שמנים דהם ג"כ מטעם זה, ובע"כ דבשאר שמנים יש לאסור גם משום שמא יטה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלמש"כ הריב"ן דהא דאסרינן כשנתן בהן שמן הוא משום שמא יכבה וליכא שלום בית, הרי דבחנוכה דליכא לה"ט, וכל האיסור הוא משום שמא יטה, מותר להדליק בהן כשנתן בהן שמן, והק' ע"ז דר"ה כייל דשמנים דאין מדליקין בהן בשבת אין מדליקין בהן בחנוכה, ומשמע דשוים הם לגמרי, והרי איכא נתן לתוכו שמן דאסור בשבת ומותר בחנוכה, וכתב לישב, דהרי גם בשבת מותר להדליק בהן כשנתן לתוכן שמן כשאין לו שמן כשר, דכיון דכל האיסור בכה"ג הוא משום שמא יכבה וליכא שלום בית, הרי דאם אין לו שמן אחר, מותר להדליק בהן, ור"ה לא קאמר אלא דשמנים שאין מדליקין בהן בשבת לעולם אף כשאין לו שמן כשר, אין מדליקין בהן בחנוכה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וי"ל עוד בפשיטות, דהרי באותו האופן שמדליק בהן בחנוכה, (דהוא מדליק בחוץ, ואף כשהוא מדליק בפנים איכא נר אחר), מותר להדליק בהן אף בשבת כשנתן לתוכן שמן, וע"כ אי"ז בכלל כללא דרב הונא. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך לדעת ש"ר דלא אסרו להדליק בפתילות ושמנים אלו אלא משום שמא יטה, צ"ע דמ"ש מנר חנוכה דאסור להדליק בהן למ"ד דכבתה זקוק לה משום החשש שיכבה, - והביה"ל לקמן בסוגיין כתב לישב, דהוא משום דעיקר החשש דשמא יכבה אינו אלא חששא בעלמא, וע"כ בנר שבת דבסתמא מדליקין כמה נרות לכבוד שבת לא חששו לו שיכבו כולן, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, - ועמש"כ בזה בס' אגודת אזוב בדין נר של שבת אות א'. [↑](#footnote-ref-10)
10. ונמצא לפ"ז, דלעולם אסור להדליק בהן אף כשהדליק גם נר כשר, וכן אסור להדליק בהן אף כשאין לו אלא נר פסול, ואמנם דכ"ז הוא כשיש לחוש שמא יטה, אך כשהן נעולין במנעול יהא מותר להדליק בהן בהני גווני, אך כשמדליק בהן לבדן ויש בידו להדליק בנר כשר, אסור להדליק בהן אף כשהן נעולין במנעול, משום החשש דיניחנו ויצא או שיכבה. [↑](#footnote-ref-11)
11. וצ"ע, דלכאו' אם כל הא דאין מדליקין בהן הוא משום שמא יכבה או שמא יניחנו ויצא, הרי דאי"ז מעשה איסור כלל להדליק בהן, אלא היינו דאינו מקיים בזה למצות הדלקת נר שבת, וכמש"כ הפמ"ג דמה"ט אינו לוקה מכת מרדות, וא"כ ל"ש לאסור כלל להדליק בהן כשיש נר אחר, משום דלא פלוג רבנן, שהרי אף כשאין נר אחר לא נאסר להדליק בהן. [↑](#footnote-ref-12)
12. ל' זה משמע, דליכא איסור כלל בהדלקה עצמה, וכל האיסור הוא להשתמש בהן, ומסתבר דל"ד הוא, דודאי דאסרו להדליק בהן, שמא ישתמש בהן ויטה, וכלישנא דמתניתין דאין מדליקין, וכ"ה מבו' בכ"ד בד' הפוסקים בסימן רס"ד, דאיכא כמה גווני דלא אסרו להשתמש לאורן, ומ"מ אסור להדליק בהן, ונת' להלן? ומכוון ד' הרשב"א הוא, דכיון דבההדלקה מצ"ע לא עשה ולא כלום, וכל האיסור הוא משום דשמא ישתמש בהן ויטה, ודאי דאסור להשתמש בהן, - אך בד' הפמ"ג במש"ז סימן רס"ד סק"א בתו"ד משמע דלפ"ד הרשב"א ליכא איסור כלל בההדלקה, ועיי"ש שכתב דמ"מ ראוי ללקות מכת מרדות, כיון דבא ע"י מעשה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-13)
13. ונראה בטעמו, דאף דעיקר הא דאין מדליקין בהן הוא משום שמא יטה, וכאשר כ"ה להדיא בדבריו בסימן צ', מ"מ לא אסרו מכח זה אלא להדליק בהן, דחיישינן שמא עי"ז יבא להטות, אך בדיעבד לא אסרו להשתמש לאורן. [↑](#footnote-ref-14)
14. והתו"ש שם סק"ב כתב דיש לדחות, דכיון דעיקר מה שהנהיגו כן הוא מפני ההמונים שאינם יודעין, לא יועיל מה שיקראו במה מדליקין שלא ישתמשו בנר בשבת זו, שהרי לא נתפרש במתניתין דהאיסור הוא משום שמא יטה, ולא יועיל אלא שלא ידליקו בו בשבת הבאה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובקונט' חנוכה ומגילה כתב להוכיח כן גם ממשה"ק הרשב"א לעיל בספ"ק, במה שאמרו דאף דבפתילה צריך שידליק ברוב היוצא, מ"מ בשוכא דארזא א"צ רוב, והק' דהרי פתילה עדיפא משוכא דארזא, דפתילה נאחזת בה האור ובשוכא מסכסכת בה האור, כמו שאמרו בסוגיין, ואי נימא דפסול פתילות הוא משום דאין השמן נמשך אחריהן, אי"ז שייך כלל התם דהוא מדליקן במדורה בפנ"ע בלא שמן, והשפ"א בסוגיין (בד"ה לכש) כתב כן בישוב קו' זו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך המהרש"א כתב דדוחק לומר דתנא דברייתא פליג ולית לי' טעמא דצמר כויץ ושער מחריך, והק' לפ"ז דמאי הוסיפו ומאי נפ"מ בזה, הרי טעמא דמתניתין פשוט טפי. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכתב לפ"ז, דמה"ט הוא דלא תני להו במתניתין, כיון דחלוקין הן משאר פסולי פתילות דשרו בדבוק, - אך לכאו' אי"ז מתישב בל' התוס' שכתבו דלא "איצטריך" למיתני. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכתב דמה"ט פירשו התוס' דטעם פסולן הוא משום דאין מושכין השמן יפה, ולא נקטו לל' הגמ' דפסולן הוא משום דהאור מסכסכת בהן, דעיקר הנפ"מ בפלוגתא זו מיוסדת ע"ז דפסול פתילות הוא משום דאין מושכין השמן יפה. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך בד' התוס' הרא"ש משמע, דלתנא דמתניתין דהא דאין מדליקין בהן הוא משום דכויץ ומחרך, הרי דמה"ט אין מדליקין בהן אף כשעירב בהן דבר אחר, דאכתי איכא לה"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך המ"מ כתב בשם תשו' הגאונים, דמה שאמרו דלפתילה חזיא, היינו אם עשה פתילה משעוה, וכ"כ המאירי שכן פירשו רבים, וכ"כ השה"ג בסוגיין, והמאירי תמה ע"ז דא"א לעשות פתילה משעוה, דאינה דולקת לעולם בדרך זה ונתכת היא, והמ"מ כתב דאפשר שהיו יודעין בה הם איזה אימון ועושין ממנה פתילה. [↑](#footnote-ref-21)
21. והקרב"נ כתב דלא הקשו ממה שאמרו דאין מערבין שמן זית לתוך שמן פסול וידליק, משום דהתם כיון דמעורבין יחד גרע טפי דאתא לאדלוקי בעיני', וע"כ הק' מהא דכרך דבר שמדליקין, וכ"ה מבו' בל' הרא"ש עיקר הפסול בזה הוא משום דהוי כעירוב שמן כשר בשמן פסול, אלא דמייתי מההיא דכרך וכו' דאף כשאינם מעורבין יחד אסור, - ובדעת התוס' י"ל עוד, דהרי בל' הגמ' מבו' דעיקר ההיתר בזה הוא משום דבכה"ג דנים את השעוה כפתילה, וע"כ ל"ד לעירב שמן זית בתוך שמן פסול, דהכא אין דנים את השעוה כשמן אלא כפתילה, וע"כ לא הק' אלא מההיא דכרך דבר שמדליקין ע"ג דבר שאין מדליקין. [↑](#footnote-ref-22)
22. ולכאו' י"ל עוד, דכיון דעיקר ההיתר הוא משום דבכה"ג דנים את השעוה כפתילה, ע"כ אין לאסור בזה מכח ההיא דכרך דבר שמדליקין ע"ג דבר שאין מדליקין, דהתם הוא כששניהם ראויין להדליק בהן, וגזרינן שמא יבא להדליק בדבר שאין מדליקין לבדו, אך הכא דא"א לעשות מן השעוה לבדה פתילה, לא שייכא הגזירה, וכמש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין דדבר שאין ראוי להדליקו בפנ"ע, כורכין עליו דבר שמדליקין בו, כיון דליכא למיחש שידליקו בו בפנ"ע, ועד"ז כתב בקונט' חנוכה ומגילה סימן י"ז אות ד', - עוד י"ל לדעת הר"ח ודעימי' דהא דאסרינן בכרך דבר שמדליקין בו ע"ג דבר שאין מדליקין בו, הוא רק כשאין לו שיעור מפתילה כשרה, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-23)
23. וצ"ע, דאם לא אסרו אלא בבדיקת כוסות וכו', הרי ד"ז אסור בכל הנרות, ומ"ט לא אסרו במשנתינו אלא בפתילות ושמנים אלו. [↑](#footnote-ref-24)
24. ודבריו שם מיוסדים על מש"כ שם דהא דתניא לעיל דעושין מהן מדורה בין להתחמם בה בין להשתמש לאורה, אי"ז היתר מסוים במדורה, אלא לעולם מותר להשתמש לאור פתילות האסורות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-25)
25. והתו"ש שם סק"ג הק' ע"ז ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאין מדליקין בפתילות ושמנים וכו' בחנוכה בשבת למ"ד דמותר להשתמש לאורה, אף דיש לו נר שבת כשר בבית, וכתב דצ"ל דחיישינן שמא יכלה הנר של שבת קודם הנר של חנוכה, וכבר ליכא הכירא. [↑](#footnote-ref-26)
26. והראבי"ה בסימן תתקע"א כתב בשם אביו ורשב"ט שהתירו בגונא דיש עמו יחד נר כשר, דאע"ג דנהנה כמו"כ מנר זה, לכולי האי לא חיישינן, ומבו' דלא סגי במה שיש נר כשר בבית, - ואמנם בהמש"ד הראבי"ה מבו' דלא התיר בזה, אלא בנר של חלב, דאין איסורו אלא מגזירה, ובכה"ג שיש שם נר אחר כשר, דמי למה שאמרו לקמן בסוגיין דשרי ע"י תערובת, וכ"ש דשרי כשיש שם נר אחר. [↑](#footnote-ref-27)
27. ובס' חכמת שלמה סימן תנ"ג ס"ג הק' ע"ז, דאם ליכא אלא מיעוט שמן כשר, מ"ט לא אסרו להדליק אלא משום גזירה, הרי בלא"ה אין מדליקין, משום דהמיעוט הכשר בטל ברוב, וכמש"כ התוס' בסוד"ה שמחת דכל שאין מן הפשתן אלא רביעי בטל בשאר מינים והוי כאילו אין בו פשתן כלל, וע"כ אין מדליקין בו במקדש, אף דלא שייכא התם הגזירה, - וי"ל בפשיטות, דהכא הרי בלא"ה בשמן כ"ש הכשר ליכא שיעור, והא דמיבע"ל אם מדליקין בו, הוא כמו שפירש"י דע"י השמן הכשר הניתן בו נמשך אף השמן הפסול אחר הפתילה, וא"כ לא איכפת לן דהשמן הכשר בטל ברוב, כיון דאף השמן הפסול הוכשר ע"י התערובת, ומש"כ התוס' דהפשתן בטל בשאר מינים, הוא משום דהתם אף ע"י תערובת הפשתן לא הוכשרו שאר המינים, אלא דבאו להכשיר מכח הפשתן, וכל דהוא בטל בשאר מינים והוי כאילו אין בו פשתן כלל, אין מדליקין בו. [↑](#footnote-ref-28)
28. ובפי' רבינו פרחי' כתב דכ"ה דכשכרך להקפות מותר, ה"נ בעירב שמן פסול, אם היתה כוונתו להגבי' השמן הכשר במה שמערב בו מן השמן הפסול, כמו שמגביהין השמן במים, ולא נתכוין להדליק בשמן הפסול, מותר, שהרי אין דעתו להדליק אלא במותר בלבד, וצ"ע דלמש"כ דטעם האיסור הוא משום דאחר שיכלה השמן הכשר יבא להטות, מה מהני הא דלא נתכוין להדליק בשמן הפסול, - ושמא י"ל דכיון דלא נתכוין להדליק בשמן הפסול, אין דעתו להשתמש לאור הנר אלא כ"ז שהשמן הכשר קיים, ולא נתן את השמן הפסול אלא כדי להגבי' את השמן הכשר, וע"כ ליכא למיחש למידי. [↑](#footnote-ref-29)
29. ועיי"ש שכתב לפרש בזה לישנא דגמ' דבעי מי גזרינן דילמא אתי לאדלוקי בעינייהו א"ל אין מדליקין מ"ט לפי שאין מדליקין, והדברים אינם מכוונים, דהו"ל לרבה להשיב שואלו ע"פ מדותיו, דאביי שאל אי גזרינן, וה"ל להשיבו גזרינן, ולא לומר אין מדליקין, ותו דמאי בעי אביי מ"ט, הרי הוא עצמו נסתפק בזה אי גזרינן אטו אדלוקי בעינייהו, ותו דמה השיב לו לפי שאין מדליקין, הול"ל לשון ברור משום גזירה, אך לדעת הרמב"ם ניחא, דרבה השיבו אין מדליקין, דאי"ז כמו דס"ד דאביי לאסור בזה משום גזירה, אלא מדינא אין מדליקין, וע"ז בעי אביי דמ"ט אין מדליקין, והשיב לו רבה לפי שאין מדליקין, דאף אם עירב שמן טוב ל"מ ואינו נמשך וחיישינן שמא יטה. [↑](#footnote-ref-30)
30. וכ"נ בד' המ"מ שם שפירש כן מתחילה, אך בסו"ד מבו' דיש לפרש לד' הרמב"ם בפי' ר"ח דהוא משום דכשישלים השמן שתתן בתוכו שוב אין מדליקין, ועמש"כ בזה הקרית מלך רב שם ה"ו. [↑](#footnote-ref-31)
31. והתוס' הרא"ש כתב לפרש דבזה הי' המו"מ דאביי ורבה, דרבה השיב לו דאין מדליקין, ואביי קאמר מה טעם, הרי הוי גזירה לגזירה, וע"ז השיב רבה לפי שאין מדליקין, דכל שהן בעינייהו אינו נמשך כלל ובודאי אתי לאטויי, וע"כ אי"ז אלא חדא גזירה, ועי' עוד בחי' הר"מ קזיס שכתב לפרש בע"א, ועי' עוד בחת"ס בריש פירקין. [↑](#footnote-ref-32)
32. וכ"כ התורי"ד לקמן ל"ד א' בטעם הא שאסרו להטמין בדבר המוסיף הבל גזירה שמא יטמין ברמץ, ול"ה כגזירה לגזירה, משום דרמץ לא נאסר מחמת דבר אחר, אלא טעמא בעצמו שמא יחתה, אך הרמב"ם בפיהמ"ש בר"פ במה טומנין ותשו' בעלי התוס' סימן צ"ט עמדו בזה, וכתבו לישב בע"א, ומבו' דפליגי על יסוד ד' הרי"ד, (וכאשר כ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן כ"ד א' ודעימייהו דפליגי ע"ז, וכ"ה מבו' מד' הראשונים במקומות רבים, ואכמ"ל), - וקשיא טובא בזה ממה שאמרו ביומא מ"ד ב' דש"מ קדושת אולם והיכל חדא מילתא היא דאי סלקא דעתך שתי קדושות נינהו אולם גופי' גזירה וניקום ונגזור גזירה לגזירה, והנה הרי מה שאסרו ליכנס לאולם, מוכח בסוגיא שם דהוא משום דדילמא מיקרי ועייל, ולד' התורי"ד תיקשי דמ"ש בזה הא דלא גזרו גזירה לגזירה, הרי איסור הכניסה לאולם אינו גזירה מחמת דבר אחר, אלא הוי איסורו מחמת עצמו. [↑](#footnote-ref-33)
33. אך בתשו' מהר"ם אלשקר סימן ק"ז כתב דגם לגירסה זו מכוון הרי"ף הוא לפרש להא דלהדליק, וכ"כ הברכ"י בסימן רס"ד אות א' בדעת המ"מ, והמהר"ם אלשקר כתב דמש"כ דמש"כ בדפו"א בד' הרי"ף פי' "להקפות" להעבות הפתילה ולהרבות אורה, הוא נוסחא משובשת, וצ"ל פי' להעבות הפתילה ולהרבות אורה, (וכ"ה ברי"ף דפו"ר), וקאי על להדליק. [↑](#footnote-ref-34)
34. אך בד' המאירי משמע דכל שעיקר ההדלקה היא גם מהפתילות הפסולות הו"ל כלהדליק ופסול, ולא שרינן אלא בגונא דעיקר ההדלקה היא בפתילה הכשרה, אלא שכרך על ראש הפתילה להעבות אורה, וזהו שכתב דכל שכרכו על כל הפתילה, כונתו להדליק בו, ואסור. [↑](#footnote-ref-35)
35. אך הלח"מ שם צידד לפרש לד' הרמב"ם כדעת רש"י דלא הותר אלא כשאינו מדליק האגוז, ופירש כן בד' המ"מ שם שכתב ע"ד הרמב"ם דכן פירש"י, - והב"י בסימן רס"ד פירש בד' המ"מ דס"ל גם בדעת רש"י דהותר אף כשמדליק אף באגוז אלא שלא נתכוין להדליק בו, וכתב לדון כן גם בד' הטור, - והט"ז שם סק"ב והא"ר שם סק"ד כתבו דמודה המ"מ דרש"י והרמב"ם פליגי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-36)
36. כן פירשו האחרונים בד' הרא"ש, - אך הנה הנימו"י הביא בשם הרי"ף דלהקפות היינו להעבות הפתילה כדי להרבות אורה, והביא ע"ז לד' הרא"ש דבכונה תליא מילתא דכיון דמכוין להעבות ליכא למיגזר, וכ"ה מבו' גם בד' רי"ו נתיב י"ב ח"ב, וי"ל כן גם בדעת הרא"ש והטור, וכ"נ בתשו' מהר"ם אלשקר סימן ק"ז שפירש כן בד' הרא"ש, וכ"ה מוכח בד' הב"י בסימן רס"ד, דלמש"כ שם לדון דדעת הטור דלרש"י כל שכונתו להקפות מותר אף כשכרך סביב הפתילה, בע"כ דלדעת הרי"ף שרי אף כשמתכוין להרבות אורה, וכמש"כ המל"מ בפ"ה משבת ה"ו. [↑](#footnote-ref-37)
37. והט"ז בסימן רס"ד סק"ב כתב דגם לדעת רש"י עיקר ההיתר בלהקפות או משום שאינו מתכוין להדליק, אלא דס"ל דצריך הוכחה לעין כל דכונתו להקפות, וע"כ לא התירו אלא כשאינו כורך לגמרי סביבו אלא מניחו תחתיו, ולדעת הרא"ש ודעימי' ל"ב הוכחה לעין כל, אלא תליא בכונתו של המדליק, - והביה"ל כתב דיסוד הפלוגתא בזה הוא, דלדעת רש"י הגזירה היא משום אחר, דהרואה אותו דולק יבא להתיר גם להדליק בפסול בפנ"ע, וע"כ בעינן שיהא ניכר שלא ניתן הפסול אלא להקפות, דכל שאינו ניכר ל"מ מה שהמדליק נתכוין להקפות, שהרי הרואה אינו יודע כוונת המדליק, אך לדעת הרא"ש הגזירה היא משום זה האדם המדליק, דאם נתיר לו להדליק בכרך, יבא להתיר בעיני', וכל שאינו מתכוין להדליק בו ליכא למיגזר, ועיי"ש שנסתפק לפ"ז, דכל מה שהתירו כשאינו מתכוין להדליק, הוא כשכרך דבר שמדליקין ע"ג דבר שאין מדליקין, דהפסול אינו נראה מבחוץ, וע"כ אין לגזור משום הרואה, אלא משום המדליק עצמו, אך בכרך דבר שאין מדליקין ע"ג דבר שמדליקין דהפסול נראה לכל, י"ל דגזרינן משום הרואה, ול"מ מה שנתכוין להקפות. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובד' הב"י בסימן רס"ד נראה שפירש כן גם במש"כ רי"ו נתיב י"ב ח"ב להתיר משום דגמי אינו ראוי להדליק ואין עושין אותו להרבות אורה אלא להעמיד הנר, - אך לכאו' בל' רי"ו משמע טפי דהוא משום דאין כורכין בגמי כדי להרבות אורה, אלא כדי להעמיד הנר, והיינו דכל הא דאסרינן כשכורך אף אם כונתו כדי להעמיד, הוא משום דאין הדבר ניכר, וכמש"כ הט"ז בסימן רס"ד סק"ב, אך בגמי דאינו ראוי להדליק וניכר דאין עושין כן אלא להעמיד הנר, שרי אף כשכורך בו, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל בסימן רס"ד ס"ב ד"ה ע"ג שפירש כן בדבריו. [↑](#footnote-ref-39)
39. ומד' הריטב"א ודעימי' מבו' דס"ל דלדעת רש"י יש לאסור בזה, אף דאין ראוי להדליק בגמי בפנ"ע, ודלא כמש"כ הרשב"א, אך י"ל דס"ל דגמי ראוי להדליק בו בפנ"ע, וכמש"כ הב"י בסימן רס"ד בדעת סה"ת והמרדכי, וכ"כ האלי' רבה בסימן רס"ד סק"ה והברכ"י שם אות ג' בדעת השו"ע שם, (אמנם לכאו' י"ל דדב' סה"ת והמרדכי קיימי במין גמי אחר שראוי להדליק בו, וכמש"כ הריטב"א דיש מין גמי שהוא דולק בטוב, ונסתפק אם מדליקין בו, וזהו שנסתפקו גם הסה"ת והמרדכי), וכן הוכיח הביה"ל מל' רש"י בד"ה קתני מיהא דמשמע דאגוז לא חזי כלל לפתילה, ואפ"ה אסור לכרוך פתילה ע"ג אגוז, ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' רש"י והמאירי לקמן בסוגיין, ונת' להלן, - והתו"ש בסימן רס"ד סק"ח כתב דלמש"כ בדעת הרמב"ם דהא דאסרינן בכרך וכו' הוא משום דאף בכה"ג אין דולקין, ודאי דיש לאסור אף בדבר שאין ראוי להדליק בו בפנ"ע, והביאו הביאוה"ל שם ס"ב. [↑](#footnote-ref-40)
40. והביה"ל כתב להוכיח מדבריו דדינא דכרך וכו' הוא אף כשכרך ע"ג דבר שאין ראוי להדלקה כלל, שהרי לדעת תנא דמתניתין צמר אינו ראוי להדלקה כלל, ואפ"ה פשיטא לן דיש בזה לדינא דכרך וכו'. [↑](#footnote-ref-41)
41. והב"י בסו"ס רע"ג למד מדבריהם דאיכא חובה בפנ"ע לאכול במקום הנר, וכתב דכ"ה משמעות פירש"י בד"ה חובה, והביא מש"כ המרדכי בסימן רצ"ד דרבינו שמחה הי' רגיל להדליק נר בבית ולאכול בחצר, וכ"כ ההגמי"י ברפ"ה משבת, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה הב"ח שם, ובחי' הגר"א בסוגיין, ואמנם אין ד' רש"י ותוס' הכא סותרים למש"כ הרא"ש בפ' ערבי פסחים סימן ה' דמצות סעודה מתקיימת אף שלא לאור הנר, עיי"ש, דמה שאמרו הכא דהדלקת נר בשבת חובה, משמע דאי"ז דין בקיום מצות סעודת שבת, אלא הוא דין בחיוב הדלקת הנר, דבעינן שתהא הסעודה לאורו, וא"כ התם שכבה הנר, ודאי י"ל דמתקיים מצות סעודה אף שלא לאור הנר, (וכ"ה מבו' בד' הרי"צ גיאות בהל' קידוש, עייש"ה), - והשו"ע שם ס"ז כתב די"א דאין הקידוש תלוי בנר ואם הוא נהנה בחצר יותר מפני האויר או מפני הזבובים, מקדש בחצר ואוכל שם אע"פ שאינו רואה הנר, שהנרות לעונג נצטוו ולא לצער, והכי מסתברא, ועמש"כ הפוסקים שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-42)
42. והראש יוסף כתב דס"ד דאביי דהדלקת הנר אינה חובה אלא מצוה, והא דנשים מתות בשעת לידתן, הוא משום דענשינן אעשה בעידן ריתחא, וזהו דפריך דא"כ יצא ומה בכך, כיון דאי"ז חובה. [↑](#footnote-ref-43)
43. וזה כמש"כ בפי' קדמון שם דחובת הדלקת הנר הוא משום שהנר משמח הנפש שנא' נר אלקים נשמת אדם, ובפי' רבינו פרחי' בריש פירקין כתב דהוא משום שהיושב בחשיכה נחשב כמת, דכתיב במחשכים הושיבני כמתי עולם. [↑](#footnote-ref-44)
44. וזה למש"כ המרכה"מ שם דמש"כ הרמב"ם דאין לו מה יאכל, היינו דאין לו מה לאכול כלל, - אך המג"א בסימן רס"ג סק"ד והאחרונים שם לא פירשו כן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-45)
45. ועיי"ש שפירשו דזהו מש"כ הרמב"ם בהל' שביתת עשור שם דביוהכ"פ שחל בשבת חייבין הכל להדליק בכל מקום שהדלקת נר בשבת חובה, וזה כד' הרמב"ם בהל' שבת דהדלקת נר בשבת חובה אף כשאינו רוצה לאכול, וע"כ היא חובה אף ביוהכ"פ, ועד"ז כתב בהעמ"ש סימן קכ"ב סק"ג ובמרומי שדה פסחים נ"ג ב', - והך מילתא אם עיקר חובת ההדלקה היא רק במקום האכילה, ובדין הדלקה כדי שלא יכשל בעץ ואבן, פליגי בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י לקמן. [↑](#footnote-ref-46)
46. והקה"י בסימן י"ט כתב לפרש לדעת הרמב"ם, דהס"ד דאביי הוא דמתקיים מצות הדלקת נר שבת אף אם לבסוף יצא למקום אחר שיש בו אור ואכל, ולא אכל במקום ההדלקה, וע"כ לא איכפת לן אם יניחנו ויצא, וע"ז השיב רבא דהדלקת נר שבת חובה דיאכל לאור נר זה שהדליק, וזהו דחיישינן שמא יניחנו ויצא, - אך אי"ז במשמעות ל' הרמב"ם בהל' שבת, שפירש להא דהדלקת נר בשבת חובה דהיינו שחייב להיות בביתו נר דלוק בשבת, ולא הזכיר כלל דחובה לאכול לאור נר זה שהדליק, - ועי' עוד במרכה"מ בפ"ה משבת ה"א במש"כ לפרש לדעת הרמב"ם להפלוגתא דאביי ורבא. [↑](#footnote-ref-47)
47. וכנראה למד לזה מהא דתנן דאין מדליקין בעטרן מפני כבוד השבת, ולפ"מ דמפרש רבא דהוא משום דשמא יניחנו ויצא ולא נתקיים מצות הדלקת נר שבת, מתפרש כן הא דקתני מפני כבוד השבת, והוא משום דמצות ההדלקה היא מפני כבוד השבת. [↑](#footnote-ref-48)
48. וכ"כ האו"ז שם וההגמי"י בפ"ה משבת ה"א, וכ"כ הלקט יושר עמ' מ"ט ועמ' ק"ג שכן הי' מנהג התרוה"ד. [↑](#footnote-ref-49)
49. והאבודרהם בסדר תפילת מעריב של שבת כתב בשם ה"ר גרשון ב"ר שלמה, דחובת הדלקת נר בשבת הוא משום עונג, וכתב דביו"ט אין מברכין על הדלקת הנר, דאינה מצוה וחובה כמו בשבת, דשמחת יו"ט מצאנו, עונג יו"ט לא מצאנו. [↑](#footnote-ref-50)
50. וצ"ע דאף דאין השלחן ערוך במקום אכילה, מ"מ הוא ערוך לצורך אכילה, ואחר הקידוש מביאין אותו למקום הסעודה, וא"כ לכאו' ה"נ נר דלוק הוא לצורך האכילה, וכ"נ מדכיילינן לה בהדי מטה מוצעת, אשר היינו המטה שיושבין עלי', כמש"כ המג"א בסימן רס"ב סק"א והמ"ב שם סק"ב, והמחזיק ברכה בסימן רס"ג אות א' הק' עוד, דאי"ז מתישב במש"כ הרמב"ם שם שלחן ערוך "לאכול", אך באמת בכת"י ובדפו"י ליתא לתיבת לאכול. [↑](#footnote-ref-51)
51. וצ"ע, דהרמב"ם בפ"ה בא לפרש להא דהדלקת נר בשבת חובה, ולמש"כ הסדר משנה גופי' היינו דהיא חובה אף כשאינו רוצה לאכול, וא"כ היאך נימא דמש"כ הרמב"ם שם דהוא משום עונג שבת הוא רק כשמדליק במקום אכילה, - ואמנם י"ל דמש"כ הרמב"ם שם דהוא משום עונג שבת, אי"ז לפרש לעיקר חובת ההדלקה, אלא לפרש להא דשואל על הפתחים וכו' דד"ז הוא מכח מצות עונג שבת, אך עיקר מצות ההדלקה היא משום כבוד שבת, וכ"נ מד' המ"מ בפ"ה שם שכתב דהדלקת נר בשבת חובה והיא מפני כבוד השבת, אך אכתי צ"ע, דלפ"ז נמצא דמש"כ הרמב"ם דשואל על הפתחים, אי"ז מכח עיקר חובת הדלקת נר בשבת שהזכיר שם, דהיא אף שלא במקום אכילה, ואי"ז במשמעות דבריו, ועוד, דכיון דמש"כ דהדלקת נר בשבת חובה הוא אף שלא במקום אכילה, הרי דגם מש"כ דשואל על הפתחים וכו' הוא אף להדלקה שלא במקום אכילה. [↑](#footnote-ref-52)
52. ועיי"ש שכתב לפרש כן גם בד' רש"י ודעימי' שכתבו דמצות ההדלקה הוא משום כבוד, דלעולם עיקר צורך ההדלקה הוא משום עונג, ואך דההדלקה מבעו"י היא משום כבוד. [↑](#footnote-ref-53)
53. ועיי"ש שהוסיף, דעיקר מצות כבוד היא מבעו"י, דזהו ג"כ בכלל כבוד שבת שמתקן צרכיו מבעו"י, וגם אם יצוייר הדלקה בשבת עצמה אינו מתקיים בזה דין כבוד שבת, וכ"ה בביאור הגר"א בסימן תקכ"ט ס"א דעונג הוא בשבת עצמו וכבוד הוא בער"ש, עיי"ש, ונפ"מ רבתא בזה, דאף ביו"ט דאפשר להדליק את הנר ביו"ט עצמו, צריך להדליקו מבעו"י משום כבוד יו"ט, וכ"כ בתשו' פרי יצחק ח"א סימן ו', (אך פירש לזה קצת בע"א), ובקונט' חנוכה ומגילה סימן א' סק"ב בהערה. [↑](#footnote-ref-54)
54. ועיי"ש שהוסיף, דאילו הוה מברכינן לעשות בפתילה בשבת, ל"ה לנו לברך, כיון דאי"ז גמר מצוה, אבל כיון דמברכין להדליק, ליכא לה"ט, וצ"ע אם מכוון דבריו דעל עשיית הפתילה עצמה אין לברך, דדמי לעשיית תפילין וציצית דאין מברכין עליהן, או דמכוון דבריו הוא להוכיח מהא דמברכין להדליק, דבע"כ דההדלקה היא גוף המצוה, דאם אי"ז אלא העמדת הנר הדלוק למצותו בלילה, היו מברכין לעשות, וע"כ שפיר מברכין ע"ז, ומשא"כ במקום שמברכין לעשות, דהיינו משום דאין מתקיים בזה המצוה עצמה, הוא דאמרינן דכיון דאי"ז גמר המצוה אין מברכין על העשי'. [↑](#footnote-ref-55)
55. ולכאו' מד' התוס' נראה דס"ל דהא דנולד מהול א"צ הטד"ב, אי"ז משום דל"ש בו מילה, אלא הוא משום דמתקיימת המצוה במה שהוא מהול, דאם לא היתה המצוה מתקיימת בכך, הי' צריך הטד"ב, ואפ"ה כל שאינו מהול ואיכא מצות מילה, מברכין ע"ז, וה"נ הכא, אף דאם איכא נר דלוק מתקיימת בזה המצוה, מ"מ כל דליכא נר דלוק ואיכא מצות הדלקה, מברכין ע"ז. [↑](#footnote-ref-56)
56. אך בד' ר"ת מבו' שפירש בד' רבינו משולם, דאף אם היו מברכין אף כשאין עשייתה גמר מצותה, מ"מ אין מברכין על הדלקת נר שבת משום דאם היתה עששית דולקת א"צ לכבותה ולחזור ולהדליקה, וזהו שהשיב ר"ת מהא דבסוכה העשוי' וכו' אם יכול לחדש בה דבר יברך, והרי שנקט לדעת רבינו משולם, דאף למ"ד דמברכין על מצוה אף כשאין עשייתה גמר מצותה, מ"מ ל"ה לנו לברך על עשיית סוכה, כיון דאף סוכה העשוי' שלא לשם מצוה כשרה.

    ומד' התוס' שדימו לכיסוי ולמילה דמברכין עליהן, מבו' שפירשו בד' רבינו משולם דאף דאיכא מצות הדלקה, מ"מ כיון דאם הי' דלוק א"צ להדליק אין מברכין ע"ז, וזהו שהוכיחו מכיסוי ומילה דמברכין עליהן אף דאם הי' מכוסה והי' מהול א"צ לכסות ולמול, דאי נימא דמכוון רבינו משולם להוכיח מזה דליכא מצוה במעשה ההדלקה, וע"כ הוא דאין מברכין ע"ז, הרי דבכיסוי ובמילה דהוו מעשה מצוה גמור, ודאי דמברכין ע"ז, ואמנם די"ל דכ"ה דהתם אף דאם הי' מכוסה והי' מהול ליכא מצוה, מ"מ כל דאינו מכוסה ואינו מהול איכא מצוה, ה"נ הוא בהדלקת הנר, אך בד' התוס' שהוכיחו מהא דמברכין על הכיסוי ועל המילה, מבו' דלדעת רבינו משולם הי' בדין דלא יברכו עליהן, והרי שפירשו בדעתו דאף דמעשה ההדלקה הוא מעשה מצוה, מ"מ כיון דאם הי' דלוק א"צ להדליק, אין מברכין ע"ז. [↑](#footnote-ref-57)
57. ועיי"ש שכתב דמסברא אין לברך ע"ז, דלא עדיף עונג זה מכל מה שמכין משום עונג שבת, וגם דאם הי' לו נר דלוק מבעו"י במקום סעודה א"צ כלל לכבותה ולהדליקה, וסגי במה שידליק עכשיו גם שלא במקום סעודה, וכתב עוד, דגם הא דבלבד שלא יקדים קאי רק על עיקר חיוב ההדלקה, וכמש"כ בפירש"י לעיל כ"ג ב' דהא דשלא יקדים הוא משום דלא מינכרא שהיא של שבת, וזה אינו גריעותא אלא בחיוב ההדלקה משום כבוד שבת. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועיי"ש שכתב דכ"ז כשהיתה ההדלקה אחר פלג המנחה, אבל אם הדליק קודם פלג המנחה לצורך שבת, אף אם קיבל עליו שבת מאותו הזמן, אין הדלקתו מועלת כלום אף בדיעבד, וכמש"כ העולת שבת שם סק"ב, - וצ"ע דהעולת שבת למד לזה מדינא דשלא יקדים, ולכאו' הוא משום דס"ל דה"ז מעכב, אך לדעת הגרע"א דדינא דשלא יקדים ל"ה לעיכובא, מהיכ"ת נימא דאם הדליק קודם פלג המנחה לצורך שבת ל"מ אף בדיעבד, - ושו"ר שעמד ע"ז בתשו' ארץ צבי ח"א סימן קי"ג. [↑](#footnote-ref-59)
59. והראבי"ה שם כתב עוד, דאם ב' בע"ב דרים ביחד דמי להא דתניא דהמהדרין נר לכל אחד ואחד, וג"ז הוא מיוסד על דבריו דאיכא חובת הגוף בהדלקת נר שבת, ואמנם מבו' בדבריו דליכא לדין מהדרין רק בב' בע"ב הדרים יחד, אך בעה"ב אחד שיש לו אשה ובנים, לי"ב לדין מהדרין, (וכן הוכיח הגר"ז בקו"א סימן רס"ג סק"ה מכ"ד), וצ"ב. [↑](#footnote-ref-60)
60. ויש להוסיף, דמצינו עוד בד' הראבי"ה שם דאזיל לטעמי', והוא במש"כ שם דב' בע"ב הדרים יחד איכא לדין מהדרין דנר לכל אחד ואחד, ובמש"כ שם דהדליקה חש"ו לא יצא, דומיא דנר חנוכה, ואזיל לטעמי' דעיקר המצוה דנר שבת הוא מצוה בפנ"ע בהדלקת הנר, וע"כ מדמי לה לנר חנוכה, - אך לדעת ש"ר לא מצינו לדינים אלו, ובד' השו"ע והפוסקים בסימן רס"ג ס"ח נראה דפשיטא להו דליכא דין מהדרין בנר שבת, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"ה, - וגם בד' המג"א שם סקי"א מבו' דמתקיים מצות הדלקת נר שבת בהדלקת גוי, ולמש"כ הראבי"ה לכאו' כ"ה דאם הדליקה חש"ו לא יצא, ה"נ אם הדליקה גוי לא יצא, - וזה כמש"נ דלא קי"ל כיסוד ד' הראבי"ה במצות הדלקת נר שבת, ולפ"ז צ"ע במה שלמדו מדבריו דצריך להשתתף בפריטי. [↑](#footnote-ref-61)
61. וכ"כ הגר"ז בסימן רס"ג ס"א, דתיקנו חכמים שיהא לכל אדם נר דולק בשבת בכל חדר וחדר שהולך שם בשבת משום שלום בית שלא יכשל בעץ או באבן, וחייב כל אדם כשאוכל סעודת הלילה לאכלה אצל אור הנר שזה בכלל עונג שבת, ועיקר מצות הדלקת נרות הוא נר זה שאוכל אצלו.

    אך הב"ח שם ס"ג כתב דלמש"כ רש"י ותוס' דהא דנר שבת חובה הוא משום הסעודה, הרי דכל שמדליק שלא במקום אכילה ומברך ע"ז הוי ברכה לבטלה, ומש"כ המהר"ם דמברכין ע"ז, הוא משום דס"ל דהא דהדלקת נר שבת חובה, אי"ז בשביל הסעודה והקידוש, אלא משום שלום בית שלא יכשל בעץ או באבן בחושך ובלילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
62. ובד' המג"א בסימן רס"ג סקי"ז מבו' דמתקיים מצות הדלקה גם כשה"ז מועיל לו לתשמישו, אף דאי"ז מועיל שלא יכשל, וזה למשמעות ד' האחרונים שפירשו לדבריו דהוא אף כשאינו משתמש שם לצורך סעודה, וכמש"כ השעה"צ שם סקמ"ה, וכ"כ השעה"צ בסימן תר"י סק"ו, אך בד' הב"ח והפר"ח שהביא שם, משמע דס"ל דאין מתקיים דין הדלקה, אלא כשה"ז מועיל לו שלא יכשל, עיי"ש, וכ"נ בד' הדה"ח בסימן נ' סי"ג (שהביא המ"ב בסימן רס"ג סקמ"א) דמה"ט הוא דס"ל דאף כשמדליק במקום שיש קצת חושך, אינו מברך ע"ז, אלא אם משתמש שם לצורך סעודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. וכ"כ הארחות חיים בדיני הדלקת הנר סימן א' אות י"ב בשם הר"ד בר לוי, דכיון דהדלקת נר בשבת חובה, מדליק אפי' אין לו לסעוד, כגון בליל יוהכ"פ או בליל הפורים אם סעד מבעו"י. [↑](#footnote-ref-64)
64. ומשמעות דבריו דמפרש דעיקר מה שאמרו לעיל בסוגיין דהדלקת נר בשבת חובה, הוא כדי שלא יכשל, ודלא כפירש"י דהוא משום הסעודה, וכ"ה מבו' בד' הב"ח בסימן רס"ג ס"ג שפירש כן בדבריו, ובזה מתפרש דעת הסוברים דליכא חובה לאכול במקום הנר, אשר כתבו הב"י והב"ח בסו"ס רע"ג ובחי' הגר"א בסוגיין דהוא דלא כפירש"י ותוס' בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. וי"ל דהוא משום דמצות ההדלקה היא לצורך אכילה, אך שלא לצורך אכילה, אף דחייב להדליק משום שלום ביתו וכדי שלא יכשל, ומה"ט הוא דחייבין בהדלקת הנר ביוהכ"פ שחל בשבת, מ"מ אם הי' דלוק א"צ לכבות ולחזור ולהדליק, וע"כ ליכא ע"ז ברכה. [↑](#footnote-ref-66)
66. והרא"ש ביומא פ"ח סימן כ"ז כתב דאף ביוהכ"פ שחל בחול מברכין על ההדלקה משום שלום בית, אך המרדכי בפסחים סימן תר"ט כתב דכיון דאין מדליקין אלא במקום שנהגו, אין מברכין על המנהג, וכן הסכימו הפר"ח והגר"א בסימן תר"י ס"ב, ובדעת הרא"ש מבו' בד' הגר"ז בסימן תר"י ס"א והמ"ב שם סק"ו, דהוא משום דמן הדין חייבין להדליק נר ביוהכ"פ כמו בשבת ויו"ט, אלא דיש מקומות שנהגו איסור בדבר, אך במקומות שלא נהגו איסור, הדר דינא דיש בזה לחיוב ההדלקה, וכ"כ השפ"א בפסחים נ"ג ב', - והמרדכי בפירקין סימן רע"ג כתב דאין מברכין על הדלקת הנר ביוהכ"פ שחל בחול, שלא חשו לשלום בית אלא בשבת מפני כבוד שבת. [↑](#footnote-ref-67)
67. וצ"ע דבד' הראשונים מבו' דדין הדלקה לצורך אכילה, הוא שלא לאכול בחושך, והוא מכלל כבוד ועונג שבת, ומה מהני הא דמשתמש שם לצורך הכנת האכילה, והיכן מצינו דעדיפא ההכנה לצורך אכילה משאר תשמישים. [↑](#footnote-ref-68)
68. ואמנם מש"כ דאין מברכין ע"ז, לכאו' הוא דלא כמש"כ בס' הפרדס דכשיש לו מאה בתים לא סגי בברכה אחת אלא אם הי' דעתו מתחילה לכך, ועי' בד' הגר"ז בקו"א שם סק"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-69)
69. וצ"ע במש"כ השו"ע שם ס"ט דהמדליקין בזויות הבית ואוכלים בחצר אם אין הנרות ארוכות שדולקות עד הלילה הוי ברכה לבטלה, ומשמע דאם אוכלין בבית, א"צ שידלקו הנרות עד הלילה, ומ"ט א"צ שידלקו בלילה כדי שלא יכשל, - והנה אמנם המג"א שם סקט"ז כתב דאף כשאוכל בבית מצוה שיעשה נרות ארוכות שידלקו עד הלילה, והמחה"ש שם פירש דהוא כדי שלא יכשל, אך המ"ב שם סק"מ כתב דהוא מצוה מן המובחר שיעשה נרות ארוכות, ומבו' דליכא חיוב מדינא לעשות כן, וכ"ה מבו' גם במקור ד' המג"א שהוא בתשו' מהרי"ל סו"ס נ"ג, ובמטה משה סימן תכ"א ובדרכי משה סימן רע"ג סק"ג, דהא דמצוה לעשות נרות ארוכות, הוא משום דחיישינן דל"מ הנרות ביום דשרגא בטיהרא מאי אהני, וצע"ג, ושמא יש לדחוק דהתם איירי כשהולך לישן קודם הלילה, דבכה"ג א"צ להדליק כדי שלא יכשל, (וכמש"כ כן המחה"ש שם). [↑](#footnote-ref-70)
70. אך יש להעיר על טעם זה, דא"כ מ"ט כשאינו אצל אשתו בעיר צריך להדליק בחדרו, הרי גם כשאינו אצל אשתו מתקיים חובת הגוף דילי' בהדלקת אשתו, וכדחזינן מהא דכשאין לו חדר מיוחד א"צ להשתתף בפרוטה, כמבו' בל' השו"ע שם ס"ז, וכ"כ האלי' רבה גופי' בסקט"ז, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ו בסו"ד, דהא דכשאין לו חדר מיוחד א"צ להשתתף בפרוטה, הוא משום דהמצוה על כל איש ישראל בהדלקת נר בשבת הוא יוצא במה שאשתו מדלקת בביתו, וכ"כ הגר"ז שם ס"ט.

    ושמא י"ל, דכל הא דכשאינו אצל אשתו מתקיים חובת הגוף דילי' בהדלקת אשתו, היינו כשאין לו חדר המיוחד לו בפנ"ע, אך כל שיש לו חדר המיוחד לו בפנ"ע המחויב בהדלקה, הוי אף חובת הגוף דילי' בההדלקה בחדר זה, ובזה יתפרש מש"כ הא"ר שם סקט"ז בדין ג' בע"ב דצריכין כולן להשתתף, ודו"ק, - אך לכאו' אי"ז מתישב גם? מש"כ המהרי"ל דחובת הגוף דהדלקה מתקיימת אף כשמדליק בבית של אחר, וי"ל. [↑](#footnote-ref-71)
71. ויש לפרש עוד, דלא חייבו חכמים שיש נר דלוק בכל החדרים, וסגי במה שיש לו אור בחדר אחד, וע"כ כל שהוא אצל אשתו ומדלקת בחדר שאוכל, סגי בהכי לקיום מצות נר שבת, אך כל שאינו אצל אשתו צריך להדליק נר בחדרו. [↑](#footnote-ref-72)
72. אך הביה"ל בח"א סימן י"א נקט דכל הא דמברכין על הדלקת נר שבת, הוא רק על עיקר חובת ההדלקה, אך כל שקיים לעיקר חובת ההדלקה, אינו מברך אף על הדלקה במקום הסעודה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-73)
73. וצ"ע מהיכן נלמד הך מילתא דעיקר מצות ההדלקה היא במקום האכילה. [↑](#footnote-ref-74)
74. ואמנם דבד' הדה"ח מבו' דאף כשמשתמש שם לצורך סעודה אין מברכין אלא אם בבית שהדליק הי' קצת חושך, וכשמשתמש שלא לצורך אכילה אין מברך אף בכה"ג, - אך בד' הפמ"ג שם מבו' דכל שמשתמש שם לצורך סעודה מברך אף כשמדליק באכסדרה שאורה רב לאור הלבנה, ולדעתו נראה דמש"כ המג"א שם סקי"ז דאם באותו מקום הי' קצת חושך ומשתמש שום דבר לאור הנר ליכא איסורא, היינו אף כשמשתמש שם שלא לצורך סעודה, (וכ"כ השעה"צ שם סקמ"ה ע"ד הדה"ח, דשאר אחרונים סתמו בזה). [↑](#footnote-ref-75)
75. אך בתשו' מהרי"ל סימן נ"ג מבו' לכאו', דהא דמברכין על הדלקה בבית של אחר, והא דמברכין על תוספת אורה, הוא אף כשאי"ז משמש לצורך אכילה, ולא הצריך להא דה"ז משמש לצורך אכילה, רק לדעת הסמ"ג דאין מברכין על נר שאינו לצורך אכילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-76)
76. אך י"ל דאף למש"כ התוס' דצריך לכבות ולחזור ולהדליק, מ"מ אף בלא"ה היו מברכין ע"ז, וכמש"כ התוס' מעיקרא לדמותו לכיסוי הדם ולמילה, וע"כ אף דבחיוב הדלקה כדי שלא יכשל א"צ לכבות ולחזור ולהדליק, מ"מ מברכין ע"ז. [↑](#footnote-ref-77)
77. והנה אמנם למש"כ האחרונים דעיקר מצות הדלקה היא לצורך אכילה, י"ל דבהדלקה זו אף אם הי' נר דלוק צריך לכבותו ולחזור ולהדליק, וכ"כ בס' שבות יצחק פ"ד ס"ד בשם הגריש"א זצ"ל, - אך לכאו' לפ"מ שנקטו האחרונים דאיכא חובת הגוף בהדלקה, ומלבד זה איכא חובה שיהא נר דלוק במקום האכילה ובשאר מקומות כדי שלא יכשל, מסתברא מילתא דעיקר הא דבעינן מעשה הדלקה, ומכח זה אף אם הי' נר דלוק צריך לכבות ולחזור ולהדליק, הוא רק מכח חובת הגוף דההדלקה, אך לקיום החובה שיהא נר דלוק במקום האכילה, ל"ב מעשה הדלקה, אך העירו דלפ"מ שנקטו התוס' דדינא דשלא יקדים הוא מכח הא דבעינן מעשה הדלקה, נמצא דדינא דשלא יקדים הוא רק כלפי חובת הגוף דההדלקה, אך דין ההדלקה במקום האכילה מתקיים אף כשהקדים, וא"כ מ"ט כתבו האחרונים דאם הקדים והדליק בברכה הו"ל ברכה לבטלה. [↑](#footnote-ref-78)
78. והנה הביה"ל שם נקט לפ"ז דליכא ברכה ע"ז, ואין מברכין אלא על עיקר מצות ההדלקה, עיי"ש, - אך למש"נ לעיל דמברכין על הדלקה זו, צ"ל דאף דאם הי' דלוק א"צ לכבות ולהדליק, מ"מ מברכין ע"ז, כיון דכשמדליק מתקיים בזה מצות הדלקה, וכל מש"כ התוס' דהא דמברכין הוא משום דאם הי' נר דלוק צריך לכבות ולחזור ולהדליק, היינו דאם היתה המצוה מתקיימת אף כשהנר דלוק מבעו"י, י"ל דאין מברכין ע"ז, אך בחיוב הדלקת נר כדי שלא יכשל באמת אין המצוה מתקיימת כשהי' נר דלוק שם, אלא דבכה"ג ליכא לעיקר חובת ההדלקה, - וגם י"ל כמש"נ לעיל בהערה די"ל דאף אם כשהי' נר דלוק א"צ לכבות ולחזור ולהדליק, מ"מ מברכין ע"ז, כמו שדימו התוס' לכיסוי הדם ולמילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. ונתחדש בזה, דאף דמשום מצות הדלקת נר שבת סגי בנר אחד, וא"צ לתוספת אורה זו, מ"מ כל דיש עליו חובת הגוף להדליק נר, ה"ז מתקיים אף בהדלקת נר דתוספת אורה, דאף נר זה חשיב כ"נר שבת", ויוצאין בו יד"ח ההדלקה. [↑](#footnote-ref-80)
80. צ"ע, דאף המהר"ח או"ז שנסתפק בזה, כתב דנהגו העולם שכל אחד מדליק משום שלום ביתו ומברך, ולא כתב לבטל המנהג. [↑](#footnote-ref-81)
81. ובדבריו שם מבו' דאין עיקר החילוק בין מנורה אחת לב' מנורות, אלא היינו דכל הא דכל אחת מברכת בפנ"ע, הוא רק כשמדלקת זו בזוית זו וזו בזוית זו, דעי"ז מיתוסף הנאת אורה בכל זוית וזוית, אך כשמדליקות כולן בזוית אחת אף בב' מנורות ל"מ, - וכבר עמד ע"ז האלי' רבה שם סקי"ח, ותמה ע"ז דבד' הרמ"א והפוסקים לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-82)
82. ובתשו' אג"מ או"ח ח"ה סימן ל' אות כ' כתב די"ל דחייבין בהדלקה אף כשאור החשמל דלוק, שמא תתקלקל המכונה הגדולה שנעשה שם ענין אור החשמל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ע דא"כ מ"ט נחלקו רבוותא אם מברכין על תוספת אורה, ולא אמרינן דשפיר מברכין ע"ז שמא יכבו הנרות הראשונים ויהא צריך לנרות אלו, אך למש"נ להלן י"ל דבזה חלוק היכא שכבר דלוק נר שנתקיימה בו מצות ההדלקה, להיכא שיש לאור החשמל שלא נתקיים בו מצות ההדלקה, ודו"ק, ועמש"כ עוד בענין זה בס' שלחן שלמה סימן רס"ג סקי"ג, ובס' שבות יצחק פ"ד. [↑](#footnote-ref-83)
83. ואף אם מדליקין הנרות כשאור החשמל כבוי, מסתבר דכיון דידוע דבלילה לא יהא אור הנר ניכר כלל, ל"מ מידי, ול"ד לכל תוספת אורה, דאף אם אין מברכין ע"ז, מ"מ הראשון שמדליק מברך ע"ז, (ועמש"כ הפמ"ג באש"א סק"ט עפי"ז בדין אשה סומא), כיון דגם אחר שידליקו אחרים יש הנאה גם מהנר הראשון. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך כבר נת' בדף מס' 4 דבד' המהרי"ל מבו' דגם במקום שאינו משמש לאכילה מברכין על תוספת אורה, עיי"ש, ולפ"ז יש לקיים המנהג. [↑](#footnote-ref-85)
85. ושמא י"ל כמש"כ הא"ר שם לפרש עוד, דהא דכשאוכל בבית א"צ שיהיו דולקות עד הלילה, הוא משום דכשהשמש באה נהנה מאורה, וכ"כ הלבו"ש שם, אך אין נראה כן בל' המ"ב שם סק"מ והוא מדה"ח סימן נ' סי"ג, דהוא משום דאף שעדיין יום יש לו הנאה ושמחה בשעת אכילה מן הנרות. [↑](#footnote-ref-86)
86. עוד נפ"מ בזה, דאם הי' נר דלוק, א"צ לכבותו ולחזור ולהדליקו, אלא מצי להדליק נר אחר ולברך עליו, אך יש מקום לחוש בזה לדעת הסוברים דכל שיש נר דלוק א"צ לכבותו ולחזור ולהדליקו, ונמצא דנתקיים בנר זה מצות ההדלקה דבית זה. [↑](#footnote-ref-87)
87. והיינו דכיון דיש על כל אחד מצות הדלקה, מצי לקיים את חיובו אף בהדלקה דתוספת אורה, דג"ז הוי חפצא דנר שבת, - אך אם ל"ה אלא מצות הדלקה אחת, ל"ה ביד שניהם להדליק ולברך. [↑](#footnote-ref-88)
88. ומדבריו שם מבו' דשליח המדליק מברך על ההדלקה, אף אם אין בעה"ב שומע את ברכתו, וכ"נ בד' הדה"ח בסימן נ' ס"ח, והביאו המ"ב בסימן רס"ג סקכ"א, ועמש"כ בזה בס' שלחן שלמה סימן רס"ג סק"ח, ובס' שבות יצחק פ"י ס"ב כתב בשם הגריש"א זצ"ל דאין השליח מברך אלא כשהמשלח שומע הברכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
89. ואי נימא דלא חשיב כסמוך על שלחנו, אלא כשסמוך על שלחנו בקביעות, ונתבאר להלן, ניחא מנהג העולם שהבאים להתארח מברכין על תוספת אורה, אך אכתי לא נתישב המנהג דאף נשים הדרות בקביעות בבית אחרים מברכין על תוספת אורה. [↑](#footnote-ref-90)
90. אך לכאו' ד"ז תלוי בפלוגתת רבוותא שהביא המ"ב בסימן תרע"ז סקט"ז באכסנאי הנפטר ע"י הדלקת אשתו, אם בידו לכוין שלא לצאת בהדלקתה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-91)
91. והא דאלמלי ה"ט ל"ה חייבת בהדלקה, אף דמצות הדלקה מתקיימת אף כשמדלקת בבית של אחר שאין היא עצמה נהנית באור הנר, וא"כ מה לי דאין הסומא נהנית באור הנר, הרי לקיום מצות הדלקת נר שבת ל"ב שיהא לה עצמה הנאה, צ"ל דהוא משום דאלמלי שהי' לה הנאה באור הנר, ל"ה עלי' לעיקר המצוה דהדלקת נר שבת, ורק במי שיש לה הנאה באור הנר ונתחייבה בהדלקת נר שבת, מציא לקיים חיובה גם בהדלקה בבית של אחר. [↑](#footnote-ref-92)
92. וצ"ע דהרי מברכין אף על תוספת אורה בבית של אחר, כמש"כ בתשו' מהרי"ל סימן נ"ג והביאו המג"א שם סקט"ו, וא"כ מ"ט אין הסומא מברכת על תוספת אורה לאחרים, ושמא סומא גרע, דכיון דלדידה ליכא הנאה בתוספת אורה, לי"ב להחשיבות דנר שבת. [↑](#footnote-ref-93)
93. ויש להסתפק בגונא דיש לו חדר מיוחד דהוא חייב להדליק שם כדי שלא יכשל, אם הוא רשאי שלא לברך על הדלקתו שם, ולצאת יד"ח בהדלקת בעה"ב במקום אכילה, ע"י שמשתתף עמו בפרוטה. [↑](#footnote-ref-94)
94. וכ"ה מבו' גם בד' הגר"ז שם ס"י דאין יוצא ידי הדלקת נר שבת אלא בדהויא ההדלקה משלו, עיי"ש.

    ויש שלמדו לזה ממש"כ הרמב"ן ורבינו דוד והר"ן בפסחים ז' ב' דהא דבנרות חנוכה מברכין להדליק, אף שאפשר להדליק ע"י שליח, הוא משום דצריך להשתתף בפריטי ואינו יוצא אלא בשל עצמו, והרי דאף כשמדליק בביתו אינו יוצא אלא בשמן שלו, עכ"פ כשמדליק ע"י שליח, וה"נ בנר שבת דמברכין להדליק, צריך שיהא משלו, - ואמנם לכאו' אין ראי' מזה, דא"כ תיקשי למש"כ הרמב"ן שם טעם אחר בהא דמברכין להדליק, דמ"ט מברכין בנר שבת להדליק, די"ל דס"ל דבנר שבת עיקר המצוה היא במה דהוא אוכל ומשתמש לאורו, וע"כ שפיר מברכין ע"ז להדליק, אף דאת מעשה ההדלקה מצי לעשות ע"י שליח, ועוד דהריטב"א שם כתב דבאמת לשיטה זו ברכת נר שבת היא בעל.

    אך אכתי יש ללמוד לזה, ממש"כ הרמב"ן ודעימי' ללמוד להא דבעינן שיהא ההדלקה משלו מהא דצריך להשתתף בפריטי, וכיון דגם בנר שבת כתב הראבי"ה דצריך להשתתף בפריטי, בע"כ דגם בזה בעינן שתהא ההדלקה משלו, אך בד' ש"ר לא מצינו להך דינא דבנר שבת צריך להשתתף בפריטי, וי"ל דהרמב"ן ודעימי' לא ס"ל כן, וכאשר כ"נ להדיא בד' הריטב"א שכתב דלשיטה זו ברכת נר שבת היא בעל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-95)
95. ואמנם כ"ז הוא לדעת המג"א בסימן תרע"ז, וכ"כ המ"ב שם סק"א, - אך הביאוה"ל שם הביא מד' המאירי בשם חכמי התוס' דאף הסמוך על שלחנו צריך להשתתף בפרוטה, ונקט שם דאף המאירי מודה להן באחר שאינו בנו. [↑](#footnote-ref-96)
96. ונפ"מ רבתא למעשה בזה, הוא בדין בחורי ישיבה הסועדים בליל שבת בבית אחר, אם הם מחויבים בהדלקה, דהרי אינם יוצאים בהדלקה שמדליקין בחדר האוכל בישיבה, כיון דאינם אוכלין שם, - ואי נימא דהם חייבין בהדלקה, הן צריכין להשתתף עם בעה"ב שאוכלין בו בפרוטה, או שיקנה להם חלק במתנה, או להדליק במקום השינה, והיינו כשאין שם אור אחר, דמועלת ההדלקה כדי שלא יכשל. [↑](#footnote-ref-97)
97. ושמא י"ל דשאני לענין נר שבת דלא תלי כלל בביתו, אלא במקום אכילתו, וע"כ סגי במה שהוא סמוך על שלחנו באכילה זו, דחשיב כבני ביתו לענין זה, ועמש"כ בענין זה בס' שבות יצחק פי"ד ס"ג ד'. [↑](#footnote-ref-98)
98. והנה אמנם בד' הדה"ח בסימן נ' סי"ד מבו' דרק בחורים שאין להם נשים צריכין לברך בחדרם, אך מי שיש לו אשה, אף אם הוא במקום אחר א"צ לברך, וכ"נ בלקט יושר עמ' מ"ט ענין ג', אך כבר כתב הביאוה"ל שם דבד' התשב"ץ קטן מבו' להדיא דאף שיש להם נשים אלא שאינם אצל נשותיהם, הם צריכין לברך, וכ"כ העולת שבת וש"א. [↑](#footnote-ref-99)
99. צ"ע דהתם הא דא"צ לברך, הוא משום דנפטר בברכה שבירך בתחילת הבדיקה, וכל שהסיח דעתו צריך לחזור ולברך, וכמבו' בד' המ"ב בסימן תל"ב סק"ז, וא"כ הכא אם לא שמע את ברכת אשתו, מ"ט א"צ לברך על ההדלקה בחדרו, - וצ"ל דדמי למש"כ המ"ב שם סקי"א דאם שלח שליח לבדוק שאר החדרים, א"צ לברך, אף אם לא שמע את ברכת בעה"ב, משום דכל הבדיקה מצוה אחת וכבר בירך בעה"ב עלי', וה"נ הכא דכוותה, ואמנם עיקר דינא דהתם דאין השליח צריך לברך, הוא שנוי בפלוגתא, וכמש"כ הגר"ז שם בקו"א סק"ב ובסימן רס"ג סק"ה, - אך צ"ע דא"כ הדין נותן דלכתחילה יש לו לשמוע את ברכתה, דומיא דמש"כ המ"ב שם דאם לא שמעו את ברכתו לכתחילה אין לשלחם לבדוק, ועוד צ"ע דמ"ט א"צ לברך אף כשמדליק בחדרו קודם שהדליקה אשתו, כאשר כ"נ מסתימת הדברים, ועמש"כ בזה האשל אברהם מבוטשאטש בסימן רס"ג ס"ו. [↑](#footnote-ref-100)
100. ולכאו' הוא מוכח כן, דאם הי' הבעל מדליק ומברך בביתו, הרי היתה אשתו נפטרת בזה, והיאך היא מדלקת ומברכת בביהכנ"ס של נשים, אך שמא אמרינן דדעתה שלא לצאת בהדלקת בעלה, וע"כ שפיר היא מדלקת ומברכת במקום אחר. [↑](#footnote-ref-101)
101. והשלחן עצי שטים בסימן ה' ס"ד כתב דכל שהוא באותה העיר חשיב כמו שהוא אצל אשתו, וא"צ לברך, ועמש"כ בזה בס' שבות יצחק פי"ב ס"ד. [↑](#footnote-ref-102)
102. והמ"ב שם כתב דצריך שישתתפו כולם בנר, וכ"כ החיי אדם בכלל ה' ס"י, ונתחדש בדבריהם דהא דצריך להשתתף בפריטי, אי"ז רק לקיום חובת הגוף, אלא אף בגונא שחייב בהדלקה משום חובת הבית, צריך להשתתף בנר, ואמנם נראה דאם הדליק אחד מהם נר, ולא נשתתפו עמו, אינם צריכין להדליק, דכיון שכבר יש שם נר דלוק, בטל חובת הבית, (וכמש"נ בדף מס' 4 דבהדלקה משום חובת הבית כל שיש שם נר דלוק, ליכא לעיקר חובת ההדלקה, וע"כ א"צ לכבות ולחזור ולהדליק), אך כיון דכ"ז שאין שם נר דלוק איכא חובת הדלקה על כולם, צריך שישתתפו כולם בנר. [↑](#footnote-ref-103)
103. ומה"ט מבו' בד' המג"א שם סקכ"א לפ"מ שפירשו הלבו"ש והמחה"ש שם דאורח ל"מ להדליק בחדר שאינו מיוחד לו כשאין אוכלין שם, אף דגם הוא משתמש שם, והיינו משום דבכה"ג מוטל דין ההדלקה על בעה"ב.

     ואמנם בד' המג"א אלו נתחדש טפי, דאף דמשמע דאיירי אף כשאין מדליקין עליו בביתו, ויש עליו חובת הגוף להדליק, וכ"ה להדיא בד' הגר"ז שם סוסי"ד דאיירי בכה"ג, מ"מ א"א לו להדליק בחדר שאינו מיוחד לו ואינו משמש לאכילה, דכיון דדין ההדלקה מוטל על בעה"ב, לא מצי האורח לקיים בזה את חיובו, ולא מצי להדליק אלא במקום אכילה, דאף דעיקר החובה להדליק שם היא על בעה"ב, מצי האורח לקיים בזה את חיובו, וזהו שדימה המג"א ד"ז למש"כ בסקט"ו בשם המהרי"ל דמצי לברך אף על הדלקה בבית של אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-104)
104. ועיי"ש שהק' בהא דנר ביתו וקידוש היום, דלמ"ל משום שלום ביתו, תיפו"ל משום דאפשר לקיים שניהם ולקדש על פת, וכתב דהוא משום דמצוה מן המובחר לקדש על יין, וכתב דרק מכח זה הוא דנר ביתו עדיף, דאל"כ ל"ה דחינן דחינן קידוש היום דאורייתא משום נר ביתו, וכ"כ הר"ן. [↑](#footnote-ref-105)
105. וכ"ה להדיא בד' השאילתות בשאילתא ס"ד וקכ"ב דהא דנר שבת קודם, הוא משום דאי ליכא נר לא מתאכיל לי' ולא משתתי לי' ומיעניא שבתא וליכא שלמא בביתי'. [↑](#footnote-ref-106)
106. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ המג"א שם סק"ט דאם יש לו נר אחד סגי, ונקט דהיינו אף בגונא דיש לו חדרים אחרים דצריך להדליק בהן כדי שלא יכשל, דמ"מ אין ההדלקה בהן קודמת לקידוש היום ולנר חנוכה, והיינו דאל"כ מאי קמ"ל המג"א דסגי בנר אחד, וכ"נ גם בד' הגר"ז שם ס"ד, אך בד' הפמ"ג י"ל, דהא דנר ביתו קודם, הוא רק בגונא שמתקיים בזה חובת הגוף, וע"כ כל שמדליק במקום האכילה ומתקיים בזה חובת הגוף, אין ההדלקה בשאר החדרים קודמת, אך כל שאינו מדליק במקום האכילה, קודמת ההדלקה בבית לקידוש היום ולנר חנוכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-107)