חלה מאוחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חלה

# שיעור ב'

הדינים הנידונים

• שיעור חלה בארץ ובחו"ל.

• המנהג בזה"ז.

• חלה שנתערבה בכמה אוסרת

• אם יכול לישאל על החלה כשנתערבה.

[סעיף ד] **ג' דינים לחלה בשלש ארצות** וכו'

## ג' דינים לחלה

יסוד הדין במשנה בחלה (פ"ד מ"ח), שנתבאר שיש ג' דינים בחלה. **א.** חלה של ארץ ישראל - ששיעורה אחד מכ"ד לבעל הבית ואחד ממ"ח לנחתום, שהיא חלה מן התורה. **ב.** מכזיב ועד הנהר – דהוא כיבוש עולי מצרים, אבל כיון שהיה סמוך לארץ העמים לא היו יכולים לשמור על טהרה, ולכך לא היו אוכלים את החלה אלא שורפים אותה, אלא שתיקנו חכמים שיפריש שם עוד חלה שתהא נאכלת לכהן כדי שלא תשתכח תורת חלה, ולכך מפריש חלה כשיעור ושורפה, ומפריש עוד מעט חלה שהיא נאכלת לכהן טמא מת, אבל אסורה לכהן שנטמא מטומאה היוצאת מגופו. **ג.** מן הנהר ועד אמנון - שזה אינו ארץ ישראל, וחכמים תיקנו שיפריש שם חלה כשיעור, והיא נאכלת לכהן, אף שהוא טמא מת כל שאינו טמא מטומאה היוצאת מגופו, שהרי אינה חלה מן התורה, ומפריש עוד מעט חלה שמפרישה לשריפה.

ודעת הרא"ש (חולין פ"ח סי' ד) שדוקא במקומות הסמוכים לארץ ישראל היה צריך להפריש ב' חלות, אבל במקומות הרחוקים יש דין רביעי, המבואר בבכורות (כז.) 'אמר רבינא נדה קוצה חלה ואוכל לה כהן קטן (שאין לו טומאת קרי), ואי ליכא כהן קטן שקלה לה בריש מסא ושדיא בתנורא והדר מפרשא חלה אחריתי, כי היכי דלא תשתכח תורת חלה, ואוכל לה כהן גדול (היינו אף שהוא טמא לקריו). ומבואר בדברי רבינא דין אחר. ופירש הרא"ש שכן הדין במקומות הרחוקים מאר"י, שכשיש כהן טהור שטבל לקריו או כהן קטן, אי"צ להפריש ב' חלות אלא מפריש חלה אחת, והכהן אוכלה, ובחלה זו אין צריך להפריש כשיעור. וכשאין כהן טהור מקריו, צריך להפריש ב' חלות ואחת שורף והשניה נאכלת לכהן אפילו טמא ואפילו לזבים וזבות וכהן שלא טבל לקריו, ואין שיעור לחלה.

אבל הרמב"ם (ביכורים פ"ה ה"ט – יא) סובר שאין דין רביעי וכל העולם דינו כמו מן הנהר ועד אמנון, ופירש דברי רבינא שהוא כדין הג', שגם שם אם יש לו כהן טהור מקריו מפריש רק חלה אחת [מדרבנן] וצריך להפריש כשיעור חלה. וכשאין כהן טהור, מפריש ב' חלות, אחת לשריפה שאין לה שיעור, ועוד אחת מפריש כשיעור חלה ונאכלת לכהן טמא ואפילו זבים וזבות ויולדות כהן שלא טבל לקריו. והשו"ע פסק כדעת הרמב"ם.

## המנהג שלא להפריש ב' חלות אלא מפריש אחת שלא שיעור ושורפה

אמנם למעשה אין נפק"מ במחלוקת הרמב"ם והרא"ש. שכבר כתב הרמ"א (סעי' ה) **וי"א כיון שאין חלה נאכלת בזמן הזה בארץ ישראל, גם בשאר מקומות אין צריכין להפריש רק חלה אחת, ולשרפה. וכן המנהג פשוט בכל מדינות אלו, שאין מפרישין רק חלה אחת בלא שיעור, ושורפין אותה כמו שהיו עושין כשמפרישין שתי חלות, שחלת האור לא היה לה שיעור. ומ"מ נוהגין ליטול כזית.** וכן כתבו כמה ראשונים (ספר התרומה והסמ"ג הובאו בבית יוסף, וכן כתב הרא"ש שהמנהג כן אלא שהוא תמה על המנהג כדלהלן) שהמנהג היה שלא להפריש רק חלה אחת בלא שיעור ולשורפה. ובטעם המנהג מצאנו כמה ביאורים.

**א.** הרמ"א כתב בטעם המנהג משום שכל תקנת חכמים להפריש חלה כשיעור ושיאכלו הכהנים חלה, שייכא בזמן שהיה חלה באר"י ורצו חכמים שלא ישכחו תורת חלה בחו"ל, אבל עכשיו שאין מצוות חלה באר"י לא שייכא תקנה זו, רק יפריש מעט ושורפה, וכן כתב הרא"ש להסביר מנהג זה. אמנם הרא"ש כתב שמנהג טוב להפריש חלה כתקנ"ח גם בזה"ז, כי הסברא נוטה להיפך, שכיון שאין חלה נאכלת בשום מקום, כל שכן תשתכח תורת חלה, ולמחר יבנה בית המקדש ויהיו סבורים שאינו דין שתאכל שום חלה.

**ב.** ובספר התרומה (סי' פ) כתב טעם אחר למנהג 'לפי שצריך לשמרה מזרים וגוים, וגם פעמים שנותנים אותה בקערה במרק רותח ועתה אסור זר לאכול בקערה'. והיינו שחששו לתקלה. א' משום שאסורה לזרים, וגם יש לחשוש שמא יפלו לו פירורים ויבואו למכשול. ב' שאם יאכלו הכהנים חלה בקערותיהם, יהיה אסור לישראל לאכול אצל הכהן, שהרי הכלים בלועים חלה.

**ג.** והמהר"י וייל (סי' קנג) וכן המהרש"ל (חולין פ"ח סי' ס) כתבו הטעם משום חשש תקלה, וכתבו עוד טעם משום שאין מחזיקים בזה"ז כהן ודאי. ועי' חזו"א בשביעית (סי' ה ס"ק יב) שאין ליתן ללוי מעשר ראשון היות ועולין לתורה עפ"י עצמם ואין להם חזקה. ושם דן שמעיקר הדין אפשר לסמוך על חזקתן בזה"ז, אבל חשש שאם יקבלו מתנול ירבו העולין עפ"י עצמן ואז תבטל חזקתן מחשש שקר [וא"כ לכאו' ה"נ יש סברא לעניין חלה].

## אם בערב פסח נותנים לכהן חלת חו"ל

וכתב הש"ך (ס"ק ט) שכן המנהג שלא ליתן לכהן חלה של חו"ל, ומפרישים פחות מכשיעור ושורפים, אכן כתב שבערב פסח שאני ונותנים החלה לכהן. ובביאור הטעם שפסח שאני משאר ימות השנה, כתב המגן אברהם או"ח סי' תנז (ס"ק ט) שאפשר שהוא מפני שבערב פסח היו חלות מרובות, ואם לא יתן לכהן לאכלו, לא יהיו מחזיקים אותו ככהן. אכן בפמ"ג שם כתב שהמנהג בזמנו שאפילו בער"פ לא היו נותנים לכהן והביאו במשנ"ב (שם ס"ק כב). אכן במעשה רב (אות קפט) הובא שהגר"א היה נותן החלה לכהנים בערב פסח[[1]](#footnote-1) (ומכאן יש להעיר על מה שידוע מהגר"א שהיה חוזר ופודה עצמו כמה פעמים וביארו שהוא משום שחשש לחזקתן, וא"כ צ"ת איך היה הגר"א נותן חלה לכהנים הרי אם אינו כהן איך יתן מכשול בידו, הרי החלה אסורה לזרים, ולכאורה יש ראיה מזה שהגר"א סמך על חזקתן וצ"ע).

# סימן שכג

[סעיף א] **חלת חוצה לארץ שמותרת לכהן טהור מקרי, רשאי לאכלה עם זר על שלחן אחד, לפי שאינה מדמעת. ואפילו נתערבה שוה בשוה. הגה: ויש חולקין, וסבירא להו דאוסרת תערובתה עד מאה ואחד, אם הוא במינה, ושלא במינה עד ששים.**

## חלה שנתערבה בכמה אוסרת

וביאר הש"ך (ס"ק א) דהיינו דוקא בחלת חו"ל, אבל חלת ארץ ישראל אפילו בזה"ז שהיא רק מדרבנן מ"מ אוסרת לכו"ע עד מאה. ודין זה אם בטילה חלת חו"ל, מקורו מהגמרא בבכורות (כז.) 'אמר שמואל תרומת חוצה לארץ בטלה ברוב רבה מבטלה ברוב ואכיל לה בימי טומאתו'. ונחלקו בזה הראשונים, דעת התוספות והרא"ש שדוקא לכהן בימי טומאתו התירו לבטל, וגם בזה צריך שיתבטל ברוב ולא סגי שיהא שווה בשווה, אבל לזרים לא הותר והחלה אוסרת תערובתה עד מאה כמו חלה דאורייתא, ובאינו מינו בטל בששים. אבל הרמב"ם סובר שחלת חו"ל הקילו בה שאינה אוסרת תערובתה, ולכך גם לזרים מותרת התערובת, ומבואר ברמב"ם שאף רוב היתר אי"צ אלא שווה בשווה מותר, ומ"מ אם היה רוב איסור אסור.

## אם מותר לערב בידים

והנה בטור משמע שהבין מהרמב"ם שמותר לערב בידים חלת חו"ל כדי לבטלה ולהאכילה לזרים, אמנם ברמב"ם יש סתירה בזה, שבהלכות תרומות (פי"ג הי"א) כתב שתרומת חו"ל מותר לבטלה ברוב ואוכלה בימי טומאתו ומשמע אפילו לכתחילה, ואילו בהלכות ביכורים (פ"ה הי"ב) משמע מהרמב"ם שרק אם נתערבה מותרת. ועוד יש להקשות שהלכות ביכורים התיר הרמב"ם אף כשנתערבה שווה בשווה, ואילו בהלכות תרומות לגבי כהן בימי טומאתו דקיל מזר, התיר הרמב"ם רק אם נתבטלה ברוב. והב"ח כתב ליישב דהיא הנותנת, שסובר הרמב"ם שיש חילוק בין כהן בימי טומאתו לבין זרים, שרק כהן בימי טומאתו התירו לו לבטל לכתחילה והצריכו שיבטל ברוב, אבל לזרים אסור לבטל לכתחילה, ועוד יש דין שאם נתערב בדיעבד אין חלת חו"ל אוסרת תערובתה, וזה מותר אף לזרים, וסובר הרמב"ם שאפילו אם נתערבה שווה בשווה אינה אוסרת בדיעבד [ויתבאר עוד להלן בזה].

והרמ"א מסיק להלכה כדעת התוס' והרא"ש שבמין במינו אוסרת עד מאה, מיהו כתב הש"ך (להלן ס"ק ט) דכל החומרא היא רק בזרים, אבל כהן בימי טומאתו ודאי בטל ברוב, וכמו שנתבאר דהרא"ש ביאר הא דרבה ביטל חלה רוב דהיינו דוקא לכהן בימי טומאתו, א"כ ברור שלכהן בימי טומאתו לכו"ע שרי לבטל ברוב.

## חלת חו"ל אם אוסרת את הכלים

והנה לפי מה שנתבאר שגם להמחבר אסור לערב לכתחילה, יל"ד אם נאסרו הכלים, דאף שמותר ברוב הרי כמשל בכלים הרי הוא מבטל את האיסור לכתחילה. ולהרמ"א בודאי נאסרו הכלים כיון שאוסרת החלה עד ששים באינו מינו ובמינו אוסרת עד מאה.

[המשך דברי הרמ"א] **ואם חזרה ונתערבה בעיסה ואין ק"א לבטל, אם לא אכל העיסה, ישאל לחכם עליה ויתיר לו כנדר, דנשאלין על ההקדשות, ויחזור ויטול חלה אחרת.**

## נפלה לו חלה לעיסה אם יכול לישאל על החלה

והיא שאלה מצויה ושייכת בין בחלת חו"ל ובין בחלת אר"י [דלדידן אין חילוק בשיעור הביטול], באופן שאחר ההפרשה חזרה החלה לעיסה, דלדעת הרמ"א אוסרת היא עד מאה, ובהפרשה שרגילים בבית להפריש הרבה פעמים אין מאה בעיסה כנגד החלה, וכתב הרמ"א שישאל על החלה, ובמקדש מעט (ס"ק יב) מבואר הלשון שיאמרו לו 'מותר לך', אולם בדרך אמונה (תרומות פ"ד הי"ז ס"ק קפ) כתב בשם החזו"א שיאמר 'אין זה חלה' או 'החלה בטילה', ונראה משום שאין שייך כאן לשון היתר שהרי אין מתירים כאן איסורים.

אלא שהט"ז (ס"ק ב) נתקשה בזה שהרי זה 'נולד', שהרי בזמן ההפרשה לא היתה החלה מעורבת בעיסה, ואיך אפשר לישאל על זה. וכתב הבית יעקב (שו"ת סי' קי) ליישב שאפשר לישאל ע"י חרטה, וכמו שמבואר בהלכות נדרים (רמ"א סי' רכח סעי' יג) שאם יש חרטה מעיקרא לא איכפ"ל בנולד, ויאמר 'אני מתחרט למפרע על ההפרשה שעשיתי ואילו הייתי יודע שאתחרט לא הייתי מפריש' (חכמ"א בשערי צדק פי"ד אות ו'). וכתב הבית יעקב (שם) ליישב גם שאר קושיות הט"ז, שמה שכתב הט"ז להקשות למה במשנה (תרומות פ"ה מ"א) אמרו שאם נתערבה סאה תרומה בפחות ממאה חולין ירקבו ולא אמרו לו לישאל, תירץ הבית יעקב שפעמים דא"א לישאל כגון שכבר באה לידי כהן, ועל כן אמרו את הדין בסתמא שהתרומה אוסרת את התערובת [ועיי"ש עוד באריכות]. וכן העיקר להלכה שנשאלים על החלה, וכמו שמבואר בחת"ס בתשובה (יו"ד רנג) שהמנהג שנשאלים, וגם החוו"י (סי' קל) כתב כן שנשאלים.

# שיעור ג'

הדינים הנידונים

* שאלה בחלה שנפלה לעיסה.
* כשנשאל אי בטל למפרע או מכאן להבא למפרע.
* אכילה בשולחן אחד עם כהן.
* בליעת חלה בכלים.

[המשך סעיף א] כתב הרמ"א: ואם חזרה ונתערבה בעיסה ואין ק"א לבטל, אם לא אכל העיסה ישאל לחכם עליה ויתיר לו כנדר, דנשאלין על ההקדשות, ויחזור ויטול חלה אחרת.

## בדין שאלה על החלה כשנפלה לעיסתה או לעיסה אחרת

כבר נתבאר לעיל שמי שנתערב לו חלה בעיסה יכול לישאל על החלה ולהציל את התערובת. אכן הרמ"א כתב כן רק באופן שלא אכל עדיין מן העיסה. ובדרכי משה (ס"ק ד) מבואר שאם כבר אכל מן החלה לא ישאל על החלה, וז"ל 'ונראה לי דוקא כהאי גוונא שעדיין העיסה קיים ויכול ליטול חלה אחרת, אבל אם כבר נאכל העיסה אי אפשר לישאל עליה, דאם כן כבר אכל למפרע טבל, כן נראה לי'. וביאר הש"ך (ס"ק ו) דאף שאם לא נשאל נמצא שהוא אוכל חלה, מ"מ עדיף שלא לישאל, דהא לדעת רוב הפוסקים החלה בטילה ברוב, ואילו אם ישאל עליה נמצא שאכל טבל לכו"ע ולא נתבטל הטבל. והוצרך הש"ך לבא לזה שבטל ברוב, שאם נאמר משום שהטבל מרובה, אבל אם לא ישאל אין כאן אלא מיעוט חלה, אין זה טעם, דמוכח בגמרא יומא (פג.) שאכילת תרומה חמורה מטבל, אף שהתרומה היא דבר מועט.

ולפי טעם זה של הש"ך שהחלה בטילה ברוב, לכאורה באר"'י שאין החלה בטילה ברוב, א"כ שפיר יש לו לישאל על החלה. אכן יש לדחות דמ"מ מדאורייתא גם באר"י בטילה ברוב ורק מדרבנן החלה אוסרת עד מאה [ואף שהכל מדרבנן, מ"מ ע"י הביטול נחית דרגא דיש כאן עוד דרבנן].

והחזו"א בדמאי (סי' ד ס"ק כה) כתב במי שלא אכל את כל העיסה שעדיף לו שלא לישאל, ולא מטעמו של הש"ך אלא מטעם אחר, שאם אכל מקצת מהעיסה אם ישאל נמצא שאכל טבל בודאי, לכך עדיף שלא ישאל דהא אין זה ברור שאכל את החלה, דשמא עדיין היא בעיסה. ועוד כתב שאם כבר אכל הוי כמו שכבר ניתנה לכהן, שאינו יכול לישאל עליה, דהעניין הוא שאם כבר נתן לכהן ממילא כבר נתפס החלה, וא"א לישאל עליה, וא"כ ה"נ אם כבר אכל י"ל כך [ונמצא לביאור זה שאפילו אם יעמוד וישאל לא מהני, אבל לטעמו של הדרכי משה אם ישאל על החלה מהני, רק שאין ראוי לעשות כן כיון שיתברר שהוא אכל טבל].

ויש להקשות על דין זה [ועי' בבית מאיר שהקשה כן], דמשמעות הרמ"א שישאל דוקא אם לא אכל אפילו מקצת מהעיסה ורוצה להתיר את העיסה, וא"כ קשה דהא הכא מיירי השו"ע בחלת חו"ל, ובחלת חו"ל הא קיי"ל שאוכל ואח"כ מפריש, כלומר שיכול לאכול הכל ולהניח בסוף את החלה, וא"כ כל שלא אכל את 'כל' החלה, הרי יכול להמשיך ולאכול כדרכו, ויתן דעתו להשאיר חלה לבסוף, ואמאי צריך לישאל. וזה לא נראה לומר שאם אכל שלא על דעת להפריש לא מהני הפרשתו של אח"כ.

אכן כל זה קשה אם הרמ"א מיירי באופן שנפלה החלה לעיסה שלה עצמה, וממילא נשארה העיסה, וא"כ יכול לישאל ולא תהיה אכילת טבל דהא יכול להשאיר בסוף [דזה ודאי לא מסתבר להעמיד דברי הרמ"א בגוונא שנפלה החלה לאותה העיסה, וכבר אכל את כולה, וכל הנידון יהיה מה עדיף כלפי שמיא, וגם מהבית מאיר מוכח שהיה פשוט לו דלא מיירי בכה"ג שכבר אין לו עיסה כלל]. אבל יש לבאר דמיירי בנפלה החלה לעיסה אחרת, ושלא נשאר מהעיסה מידי, ובכה"ג אם ישאל אינו יכול אח"כ להפריש, ונמצא שאכל טבל. ועיי"ש בב"מ דס"ל שבחו"ל אין איסור טבל כלל אלא רק עובר על מצוות הפרשת חלה [דהא מבואר שיכול לאכול ואח"כ להפריש ומוכח שאין איסור טבל אלא רק מצוה להפריש].

וע"ע בפתחי תשובה (ס"ק ב) שהביא משאילת יעב"ץ (ח"א סו"ס קלה) שאם חזרה החלה ונפלה לעיסה שלה יכול להפריש מיניה וביה, דס"ל שאם נפלה שם החלה חזרה לטבלה כמו שמצינו לעניין דמאי, ולדעתו כל הדין שכתב הרמ"א שאינה בטילה במין במינו עד ק' מיירי בנפלה החלה לעיסה אחרת. והחת"ס בתשובה (סי' שיט) סמך קצת על דעתו, שכתב שאף שהט"ז סובר שלא מהני שאלה, באופן שחזר לעיסה עצמה, היות ויש מקילין להפריש מיניה וביה גם בלא שאלה, ממילא אפשר לסמוך על שאלה.

## כשנשאל מתברר למפרע שהיה טבל או רק מכאן ולהבא ולמפרע

אכן החת"ס בתשובה (יו"ד סי' רנג) כתב לדון בקטן שנתגייר שיכול למחות בשעה שהגדיל ונעשה גוי למפרע, וכתב שם שהמפריש תרומה ואכל ואח"כ נשאל על התרומה, נראה לו פשוט שאינו עובר על איסור טבל אחר שאכל, כיון שבשעה שאכל אכילתו הייתה בהיתר [וכיסוד זה מביאים בשם הלכות קטנות ח"א סי' קלט]. וכתב החת"ס להוכיח כדבריו, דאל"כ המפריש תרומה איך יברך, דילמא ישאל על התרומה ונמצאת ברכתו לבטלה, אלא ודאי התרומה חלה אלא שאח"כ כשנשאל על התרומה מתבטל למפרע. ולגבי קטן שנתגייר דקיי"ל בכתובות (יא.) שיכול למחות כשנעשה בן י"ג שנה, אם נגע ביין כשהיה קטן נעשה היין יי"נ, אבל מי ששתה מהיין קודם שהמחאה לא חשיב שעשה איסור, שלעניין למפרע לא מהני המחאה רק לעניין מכאן ולהבא מתבטלת גירותו למפרע.

וכסברא זו כתב החת"ס על המשנה בר"ה (לב:), שאמרו למה אין תוקעים שחרית כיון שעדיין לא באו העדים, ואף שאח"כ יהיה ר"ה למפרע, מ"מ אין לתקוע קודם שבאו עדים, כיון שעדיין לא באו, והיינו משום שאף שחל למפרע היינו שרק אחר שבאו העדים חל למפרע אבל קודם לכן באמת אינו ר"ה.

## אם שרי לעבור על הנדר כשהולך להפירו

וכמו"כ שייך נידון זה לעניין נדר, שלדברי החת"ס הנודר אסור לעבור על הנדר אף שהולך הוא להתיר את הנדר, ואף שכשישאל על נדרו מופר הוא למפרע, מ"מ כל זמן שלא הופר הנדר אסור לעבור על הנדר, שרק לאחר ההפרה מתבטל הנדר למפרע.

וכבר נחלקו בזה הראשונים, דבירושלמי (נדרים פ"ו ה"ד) איתא 'נדרין מה את עביד להון כדבר שיש לו מתירין או כדבר שאין לו מתירין. מסתברא מי עבדינון כדבר שיש לו מתירין, דתנינן תמן שהזקן עוקר את הנדר מעיקרו. אמרו אינו עוקרו אלא מיכן ולהבא'. ופירש הרא"ש (נדרים פ"ו סי' ג) ז"ל 'התני תמן שהחכם עוקר את הנדר מעיקרו, כלומר וכיון שעוקר אותו מעיקרו נמצא שלא נאסר מעולם ולא הוי דבר שיש לו מתירין. אמרי אין עוקרו אלא מכאן ולהבא, כלומר עיקר העיקור מכאן ולהבא, שהרי היה אסור עד עתה, ואף על פי שעוקרו מעיקרו מכל מקום היה אסור עד היום, הלכך חשיב דבר שיש לו מתירין'. ומזה הוכיח הרא"ש שיש איסור תורה לעבור על הנדר קודם שמפירו.

אכן הרשב"א בתשובה (ח"ה סי' סח, וע"ע בתשובות הרשב"א המיוחסות לרמב"ן סי' רעא) כתב במי שנדר שאם לא יפרענו חמיו עד לפסח לא ילך לעירו בחג השבועות, ולא פרעו חמיו, ורצה לישאל על נדרו, אלא שקיי"ל שאין חכם מתיר את הנדר עד שיחול הנדר, ונמצא שאינו יכול לישאל על נדרו עד החג. וכתב רשב"א שאפשר שמשום שלום בית שייך להתיר לו לבא לעירו של חמיו בחג העצרת, ואז יחול נדרו, ואחר העצרת כשיתירו לו נדרו לא ישאר עליו עונש הנדר, מפני שחכם עוקר הנדר מעיקרו. ומבואר שמותר למפרע [ועי' ביאור הגר"א בהלכות נדרים (סי' רכח ס"ק לה) שהביא שזה מחלוקת].

וכעין זה מצאנו גם גבי הנותן גט לאשתו על מנת שתבעלי לפלוני, דכתב בשו"ע (אבהע"ז סי' קמג סעי' יח) 'הרי זה גט, ולכתחלה לא תבעל לו, דהא אינה מגורשת עד שתבעל לו נמצאת תחלת ביאה באיסור'. והבית שמואל (שם ס"ק לב) הבין שאסור לה ליבעל מדרבנן, אבל מביאור הגר"א שם נראה שהוא איסור תורה והביא כן מהירושלמי, וחזינן שאף שיחול הגט למפרע, מ"מ עכשיו היא אשת איש והיא אסורה מן התורה.

והנה לפי מה שנתבאר בדרכי משה כאן שאם ישאל נמצא שאכל טבל, מוכח לכאורה כדעת הרשב"א שמתבטל למפרע לגמרי ונמצא שכבר למפרע היה דינו כמו שלא נדר מעולם, וה"נ כשנשאל על החלה נמצא שאכל טבל. אכן החת"ס (בתשובה שם) ס"ל כדבר פשוט שאינו עובר איסור, ולכאורה דעתו כדעת הרא"ש שאינו בטל לפרע, אלא רק מכאן ולהבא מתבטל למפרע.

**וכתב** בשו"ע **רשאי לאכלה עם זר על שלחן אחד, לפי שאינה מדמעת.**

## הטעם שלא חששו שיאכל הזר עם הכהן על שולחן אחד

והש"ך (ס"ק ב) הביא דברי הגמרא בחולין (קד:) שהטעם שלא אסרו אכילה עם הזר על השולחן הוא משום שחלת חו"ל דרבנן. אלא שצריך לב' הטעמים, שהטעם שכתב השו"ע מהני שלא נחשוש שתתערב החלה במאכל, והטעם שאמרו בחולין הוא כדי שלא נגזור שלא להעלות על שולחן אחד מחשש שיבא לאכול את החלה.

והנה לגבי איסור בשר וחלב מצאנו איסור זה שלא לאכול על שולחן אחד זה בשר וזה חלב, וכתב הש"ך (שם, וכן האריך בסי' פח ס"ק ב) שנראה שבכל האיסורים לא גזרו שלא להעלות על שולחן אחד, שלא חששו שיבא לאכול דבר אסור, ורק בשר וחלב שכל אחד בפני עצמו היתר ולא בדילי מיניה אינשי, שייך בזה גזירה העלאה אטו אכילה. אלא שהקשה א"כ אמאי בחלת חו"ל מצאנו דאי לאו שהיה מדרבנן היו גוזרים העלאה אטו אכילה, והרי אין זה היתר בפני עצמו. וכתב דלחם שאני, דכיון שעל הלחם יחיה האדם שייך גזירה אפילו בדבר האסור בפני עצמו. ומחמת זה סובר הש"ך שאסור לאכול על שולחן אחד עם מי שאוכל 'חדש' או שאר לחם האסור מה"ת.

אבל היד יהודה (סי' פח ס"ק ב) חולק על הש"ך והביא מהרמב"ן (ע"ז סו:) שדבר שיש לו היתר לאחרים שייך שפיר גזירה העלאה אטו אכילה, וכיון שחלה יש לה היתר לאחרים שהרי מותרת לכהן, אי לאו שאיסורה רק מדרבנן שייך ביה גזירה, אבל דבר האסור לכל אדם אין כלל חשש שיבא לאכלו [ויסוד גדול חזינן הכא כמה בנ"א מושפעים מחבריהם, שאף אדם שיש לו ידיעה ברורה על דבר שהוא אסור, אם רואה הוא אחרים שמתירים בזה זה מחליש אצלו את חומר האיסור].

## חלת חו"ל שנבלעה בכלי חרס

והנה כבר נתבאר שמוכח בראשונים שחלת חו"ל שנבלעה בכלי נאסר הכלי עד שיגעילו, אמנם כתב הש"ך (ס"ק ד) שבכלי חרס אין אומרים שישבר, אלא מגעילו ג' פעמים ודיו, וכמו שמבואר בירושלמי והראשונים וכן פסק הטור בסי' קכא שכל שאין לו עיקר מן התורה מהני הגעלה ג' פעמים להכשיר כלי חרס, וכן פסק השו"ע סו"ס קיד לגבי בישולי עכו"ם.

ויש מהפוסקים שרצו להתיר כן גם בספיחי שביעית, ונפק"מ גדולה ומצויה בבתי מלון שהשתמשו בספיחי שביעית אם נאסרו כל כלי החרסינה לעולם או ששייך להתירם ע"י הגעלה ג' פעמים, ולמעשה לא מצינו בש"ך (ס"ק ד) להקל אלא לגבי בישול עכו"ם וחלת חו"ל, וכן מבואר ביד יהודה (סי' צח ס"ק כב ובקצר ס"ק כח) שרק ב' דברים (היינו בישולי עכו"ם וחל חו"ל) חשיבי אין להם עיקר מה"ת.

ועיין בחזו"א יו"ד (סי' מד ס"ק ג) שדעתו שהרוצה להתיר ע"י הגעלה ג' פעמים צריך להחליף המים כל פעם, וכן אחר שהגעיל כלי אחד שוב אינו יכול להגעיל שם כלי חרס אחר, אלא צריך כל כלי להגעיל ג' פעמים כל פעם במים אחרים, ולדבריו אי"ז כל כך פתרון כי קשה לעשות כן בפועל, אכן יש עצה לעשות הגעלה במדיח כלים (אלא שצריך שיהיו המים רותחים, כמבואר בחזו"א שם) שכל פעם זה מים חדשים. אמנם הביא החזו"א שדעת הפרישה שכל מה שצריך ג' פעמים הוא כדי לפרסם שבעלמא לא מהני הגעלה לכלי חרס, וממילא מסתבר שלדעתו אי"צ כל כלי בנפרד. וע"ע בחזו"א או"ח סי' קכב (ס"ק ד ד"ה ואמנם) שאם א"א להגעיל בג' פעמים בדיעבד מותר להשתמש בלא הגעלה [כמובן דוקא בבישול עכו"ם וחלת חו"ל].

## נתערבה החלה באינה מינה

וכתב הרמ"א שאם נתערבה החלה בשלא במינה צריך ששים ובהגהות רע"א שלח לעיין במנחת יעקב (כלל לט אות י) שהקשה על זה. והיינו שנחלקו הפוסקים מה הטעם שמין במינו יבש ביבש אינו בטל עד ששים, שהש"ך (סי' קט ס"ק ט) כתב שהוא גזירה דרבנן שמא יבשלם ויתן טעם ויבא לידי איסור תורה, ולפי"ז כתב שבאיסורים דרבנן מין בשאינו מינו בטל ברוב, כיון שאינו יכול לבא לידי איסור תורה. והקשה המנח"י דא"כ אמאי כתב הרמ"א שחלת חו"ל שנתערבה באינה מינה אינה בטילה אלא בששים, והרי אי"ז אלא איסור דרבנן ולעולם לא יבא לידי איסור תורה. וכן דעת היד יהודה (סי' קט ס"ק יא) שאין הגזירה מחשש שאם יבשלם יתן טעם, אלא גזרו יבש ביבש אטו לח בלח [שמין בשאינו מינו בלח בלח אסור מה"ת, וביבש ביבש גזרו מדרבנן אטו לח בלח שהוא מה"ת, משא"כ מין במינו שאף לח בלח אינו אסור מדאורייתא, לכך יבש ביבש במין במינו דלא שייך ביה גזירה בטל ברוב].

## שכחו ולא הפרישו עד לאחר האפיה, או לאחר שאכל

הש"ך (ס"ק ה) הביא ממהר"י ווי"ל (סי' מח) כששכחו ולא הפרישו חלה מן העיסה, וכבר בישלו את העיסה, שיטול עכשיו חלה לאחר הבישול, אלא שכתב ליטול חלה מועטת כדי שיהיה שיעור ק"א כנגד אותה חלה, דאל"כ נמצא למפרע שהיה כאן חלה, ונאסרה העיסה. והש"ך (שם) חולק שאי"צ ליטול חלה מועטת, דהא קיי"ל בחלת חו"ל שאוכל ואח"כ מפריש ולא מצינו שצריך להפריש חלה מועטת [שיהיה שיעור ק"א כנגדה] כדי שלא יאסר הכל.

והנה לדעת הש"ך אם אפה חלות בתנור ושכח להפריש חלה, כשמפריש יכוין גם על הבלוע כדי שלא יאסר התנור מחמת הבליעות, ובאמת צ"ת גם להמהר"י ווי"ל אמאי לא יכוין להפריש על הבלוע בשאר העיסה מהחלה ולא תיאסר העיסה. ואולי כיון דס"ל שנעשית חלה למפרע, נמצא שיש כאן טעם מן החלה.

ומצוי הוא בלימון שחותך אותו קודם המעשר, שצריך לכוין לעשר גם את הבלוע. אבל לאחר כ"ד שעות נחלקו מרן הגרי"ש ומרן הגר"ח קנייבסקי אם אפשר להפריש על הבלוע.

בברכי יוסף (ס"ק ד) כתב שאם אכל חלק מהעיסה, יכול בדיעבד להפריש אף על מה שכבר אכל, ואפילו בחלת אר"י, ואף שאינו מן המוקף אי"ז מעכב בדיעבד. וכן יהיה הדין גם בתרומות ומעשרות.

# שיעור ד'

הדינים הנידונים

* משערים לפי חיטים או קמח.
* אם לפי נפח או משקל.
* האם השיעורים נתקטנו.
* בליעת חלה בכלים.

# סימן שכד

[סעיף א] **אין חייב בחלה אלא חמשת מיני תבואה. ואין חייב אלא חמשת רבעים. ומדה שמחזיק מ"ג ביצים וחומש ביצה, ממלאים אותו קמח, ואותו קמח הוא שיעור חלה. וכשממלאים המדה קמח, תהיה מחוקה ולא גדושה.**

## שיעור החלה אם משערים בחיטים או בקמח

מה שכתב השו"ע שמשערין ב'קמח', נחלקו בזה הראשונים, דעת הרא"ש (הל' חלה סי' ב) ששיעור חלה משערין בחיטים ולא בקמח, דכן הוא שיעור העומר שהיו מלקטים במדבר, שהיה בחיטים ולא בקמח. והוא לקולא, דשיעור החיטים גדול יותר מקמח, משום שבקמח יש יותר אווירים, ונמצא שאינו חייב בחלה עד שיהא לו חמשת רבעים חיטים שהם מוציאים יותר מחמשת רבעים קמח, ואם הולכים אחר הקמח נמצא שכבר בשיעור קטן יותר חייב בחלה. וכמבואר בפירוש המשניות להרמב"ם (עדויות פ"א מ"ב) ז"ל 'וכבר עשיתי אני מדה בתכלית הדיוק שיכולתי, ומצאתי שהרביעית האמורה בכל התורה מחזקת מן היין קרוב לעשרים וששה דרהם, ומן המים קרוב לעשרים ושבעה דרהם, ומן החטים קרוב לעשרים ואחד דרהם, ומקמח החטים קרוב לשמונה עשר דרהם. ועולה שאם יתחייב רק בחיטים נמצא שאינו חייב עד שיהא משקל כ"א דרהם, אבל בקמח מתחייב כבר במשקל י"ח דרהם [והביאור בכל זה, משום שהמשקל הסגולי של מים וחיטה הוא כמעט שוה, אבל כשלוקח רביעית מים אין שם אוירים כלל, אולם במצבור חיטים יש ביניהם אוירים, ולכך סגי בפחות משקל כדי למלא נפח רביעית. ובקמח יש יותר אויריים, ולכך סגי בפחות כדי לבא לנפח של רביעית (ובאמת שיעור הקמח משתנה לפי אופן הטחינה, שיש אופנים של טחינה שיש פחות אויריים, כגון כשאין הגרגירים שוים בגודלם, שאז נכנסים הקטנים באויריים שבין הגדולים יותר)].

והרא"ש בתשובה (כלל ב סי' טו) שאל להרשב"א, למה הוא רואה נוהגים שמודדים חלה בקמח במידה גדושה, והוא תימה למה הקילו לעצמם בשיעור חלה, ולא הפרישו חלה עד שגדשו את המידה, וכתב הרא"ש לבאר המנהג שבאמת צריך למדוד לפי חיטים [וכמשנ"ת], ולכך כשבאו למדוד בקמח מדדו במידה גדושה, שאם יעשו במידה מחוקה נמצא מפרישים על דבר שאינו חייב בחלה, ובאים לידי ברכה לבטלה. ובתשובות הרשב"א (ח"א סי' תסה) השיבו שבאמת צריך לשער לפי קמח, ואין ראיה מעומר שאמרה התורה, כי י"ל ששיעור העומר הוא לפי כמות תבואה שמוציאים ממנו קמח בשיעור עומר.

והטור פסק כהרא"ש שמודדים בקמח במידה גדושה והיינו שהולכים לפי חיטים, אולם הב"י ס"ל כהרשב"א, וכתב שאף הרא"ש העיד שכן נהגו רבותיו באשכנז, ולא בא הרא"ש אלא להעיר לפי המנהג, אבל לא בא להורות שישערו בחיטים, וכן פסק הרשב"א לשער בקמח, ולכך פסק השו"ע כן בפשיטות לשער בקמח.

## לפי נפח או לפי משקל, ואם אויריים מצטרפים

והנה מנהג הספרדים [יעוי' בכף החיים ס"ק מו בשם מט"י וברכ"י ופתה"ד, וכתב שכן המנהג הפשוט אצל כל בעלי הוראה] שמודדים לפי משקל, ומנהגם צ"ע דהא מבואר ברמב"ם שהכל הולך לפי נפח. ונראה דעתם כמבואר בשערי תשובה או"ח (סי' רי ס"ק א) מהברכי יוסף בשם הזרע אמת, שמאכל שלא היה בו כזית ואח"כ נתפח הולכים אחר השיעור שהיה בתחילה, והביאו במשנ"ב (שם ס"ק א), ולכך גם כאן הולכים הם כבתחילה אחר החיטים שהם כערך כמשקל המים [אמנם ביאור זה אינו מועיל למה שכתב שם הכף החיים שגם אתרוג משערים במשקל, וזה לא יתכן שמשקל הסגולי של אתרוג הוא פחות ממים. ואולי שם הולכים לפי משקל לחומרא, שכל שיש שיעור במשקל ודאי יש שיעור בנפח].

ובאמת המשנ"ב סותר דברי עצמו שבהלכות פסח (סי' תפו ס"ק ג) כתב שאם עשויה כספוג אי"צ למעך, ורק אוירים גדולים לא מצטרפים. אבל בהלכות ברכות שם סתם המשנ"ב שאפילו אויריים שאינם נרגשים אינם מצטרפים לשיעור כזית.

והעיקר להלכה שמשערים אויריים, ואפילו לעניין עינוי ביוה"כ ששיערו חכמים בככותבת ג"כ משערים עם האויריים, אף שהוא קשה מאוד מסברא, דהא השיעור ביוה"כ הוא שיעור ששיעורו חכמים שהוא מייתב דעתו של אדם, ואיך יועיל לזה האויריים, וכמו"כ לעניין שיעור שביעה קשה איך מועיל האויריים, ובחזו"א (עוקצין סי' ג ס"ק ז ד"ה ולענין) כתב שלעולם משערין פת סופגנין כמות שהיא ככל דיני התורה, אמנם לעניין כדי שביעה דעתו שבבלילתו עבה סגי בפחות, משמע שלעניין שיעור שביעה ס"ל להחזו"א שאין מצרפים את האויריים, משום דס"ס אינם משביעים [ובחריי"ן, ידוע דעת הסטייפלר שאויריים מצטרפים אף שהנפח גדול יותר לאחר הטחינה, משום שסבר שכן הוא דרכו לטוחנו. אכן אוירים גדולים ודאי לא מצטרפים].

## אם השיעורים נתקטנו

והנה ידועה מחלוקת הפוסקים אם השיעורים נתקטנו או לא, שהצל"ח (פסחים קטז:) כתב להוכיח שהביצים בזמנינו נתקטנו ואין לשער לפי ביצים של ימינו [ועי' גם תשובת חת"ס או"ח סי' קכז ובביאור הלכה סי' רעא על סעי' יג הכריע לחשוש לדעתו בשיעורים דאורייתא ועיי"ש שהאריך], והחזו"א (קונטרס השיעורים או"ח סי' לט ס"ק יב) חשש לדעות שהשיעורים נתקטנו, ולדבריו שיעור החלה הוא נפח של 4267 סמ"ק, היינו מעט יותר מ4 ליטר, ועושים שיעור שני קילו ורבע משום שהסטייפלר חישב המשקל הסגולי של הקמח שהוא 0.52 [שהוא מעט יותר ממחצה ממשקל המים, ואף שברמב"ם חזינן שמשקלו יותר, אי"ז קושיא, משום שהיום הטחינה יותר דקה וממילא יש יותר אויריים] ונמצא משקל נפח כזה שיעורו 2250. ומצינו בכלבו (הל' חמץ ומצה (סי' מח ט.). מובא בב"י או"ח סי' תנו) שאחר הטחינה ינער את הקמח ואז ישער, והיינו שע"י הניעור מתמעטים האויריים, אכן הסטייפלר חישב בלא ניעור עפ"י דברי התוספות במנחות [נב: ד"ה חסרה, ועיי"ש בשיטמ"ק וכ"כ במאירי בפסחים מח:].

ושיעורו של הגר"ח נאה היה שביצה היא 55 גרם וביצה ומחצה הוא 86, שדעתו שדרהם הוא 3.2, אכן החוקרים מצאו שהדרהם היה 2.8 והוא מתאים בערך לשיעור הביצים בימינו, שביצה ומחצה הם כ75 ס"ס [עוד סבר הגר"ח נאה שהשיעור בקמח הוא אחר שמנער את הכלי, ולכך דעתו שחיוב החלה הוא ב1680].

ולחומרא כתב הסטייפלר [בשיעורין של תורה] שיפריש משיעור 1.2 ק"ג אך בלא ברכה [ויש שחוששים גם בשיעור מעט פחות מזה, ובמצות רגילים שלא לעשות עיסה יותר מק"ג אחד כדי לחשוש לגבול], ושיעור זה מתאים לשיעור הדרהם שמצאו החוקרים, ובלא שינער את הכלי, והוא לפי אצבע של 1.9 [וזה מתאים גם לשיעור שמצאנו בש"ך ס"ק ג] והגר''ח נאה חשש רק משיעור 1.250 ק"ג.

ולכאורה היה גם מקום להחמיר כשיטת החזו"א לחשוש לשיעור הגדול, שיהיה שיעור החלה לפי 4296 סמ"ק וגם שלא לנער, וא"כ יהיה השיעור כמעט 3 ק"ג [2.950], מיהו שמענו בשם מרן הגריש"א שאי"צ לחשוש גם לשיעורו של החזו"א וגם לדעה שמשערין בלא ניעור, ואפשר לברך כבר במשקל 2250 גרם.

## שני מינים אם מצטרפים לשיעור חלה

[סעיף ב] **חמשת מיני תבואה מצטרפין, שאם אין בעיסה אלא חמשת רבעים מחמשתן, מצטרפין. בד"א כשערבן קמח, אבל אם לש כל אחד לבדו ואין בו כשיעור, ומדבקו למין אחר, אין מצטרפין אלא בזה הסדר וכו'.** ובתוספות (מנחות ע:) נסתפקו בזה, אבל להלכה כל שעירבן קמח מצטרפין.

אבל אחר שעשה עיסה, כתב השו"ע מחלוקת הרמב"ם והרא"ש איזה מינים מצטרפין זה לזה, והוא ממשנה בחלה (פ"ד מ"ב) 'איזה הוא מין במינו, החטים אינן מצטרפות עם הכל אלא עם הכוסמין, והשעורים מצטרפות עם הכל חוץ מן החטים, רבי יוחנן בן נורי אומר שאר המינים מצטרפין זה עם זה'. וכתב הגר"א (סק"י) להוכיח כהרמב"ם, וביאר שדעתו כריב"נ ששאר מינים מצטרפים זה עם זה.

## היה שעת חיוב ונפטר

הגה: עירב קב מעיסה עם קב אחר מעיסה שאינו מינו, וחלקו אח"כ והוסיף על כל אחד רובע הקב ממינו, חייב בחלה כיון שלא נצטרפו כשהיו מעורבים. אבל אם עירב קב קמח עם קב קמח ממין אחר על דעת לחלקו, וחלקם, והוסיף על כל אחד רובע הקב ממינו, פטור.

וביאור דברי הרמ"א הוא שצריך ה' רביעיות קב כדי להתחייב בחלה, ונמצא שאם היה קב מכל מין, אין שיעור להתחייב בחלה בלא צירוף המינים, וכיון ששני מינים אינם מצטרפים נמצא שאין כאן שיעור, וכשחילקם והוסיף על העיסה עד שיש שיעור להתחייב בחלה, ממילא נתחייבה העיסה בחלה. אבל אם עירבם כשהם קמח, כיון ששני מינים של קמח מצטרפים נמצא שהיה כבר שיעור להתחייב בחלה. אבל אם עשה כן על דעת לחלקם, פטור מן החלה, כמבואר בסי' שכו שעיסה שעשאוה על דעת לחלקה פטורה מן החלה, וסובר הרמ"א דהיות והיה שיעור להתחייב בחלה, ונפטר מחמת שדעתו לחלק, בזה אף שאח"כ הוסיף על העיסה ונעשית כשיעור כבר נפטר מן החלה [כמבואר בסי' שכו ס"ג].

ודברי הרמ"א הוא עפ"י שיטת הרא"ש (חלה סי' יא) סובר שכיון שכבר הייתה שעת חיוב ונפטר, נפטר מן החלה, והביא כן מהירושלמי (חלה פ"ד ה"א). אולם הר"ש (חלה פ"ד מ"ב) כתב שהוא תימה, כי למה לא יתחייב בחלה מאחר שמעולם לא הפריש חלה על עיסה זו, ועכשיו אחר שהוסיף על העיסה יש כאן שיעור כדי להתחייב בחלה, ולמה יהיה פטור מן החלה. ומה שמצאנו בירושלמי שם שפטור מן החלה, כתב הר"ש שיש להעמיד באופן שכבר הפריש חלה ואח"כ חילק את העיסה, ולכך אף אם אחר שחילק את העיסה הוסיף על החלקים עד שיהא שיעור לחיוב חלה, אינו מתחייב בחלה, שהרי כבר פטר עיסה זו מן החלה. והרמ"א ס"ל להלכה כהרא"ש, אולם הגר"א (ס"ק יא) דעתו כהר"ש, שכל שלא הפריש על העיסה, כשהוסיף על כל חלק עד שיש בו שיעור, חייב בחלה. והט"ז (ס"ק ד) ג"כ חשש לדעת הר"ש והביא דברי מהרש"ל שבכה"ג יפריש בלא ברכה.

# שיעור ה'

הדינים הנידונים

* צירוף מינים שונים לשיעור חלה.
* רוב אורז ומיעוט חיטה.
* מה דין בשאר מינים.
* יסוד דין נגרר וטעם כעיקר.

[סעיף ג] **חמש רבעים הללו, השאור והסובין והמורסן מצטרפין להשלים, אם לשן בלא הרקדה, אבל אם ריקד והפריש מורסן מתוכם, וחזר ועירבן עמו, אינו מצטרף.**

## 'שאור וסובין ומורסן' מתי מצטרפין לשיעור עיסה

הטעם לזה מבואר בירושלמי (חלה פ"ב ה"ו) דכתיב 'ראשית עריסותיכם', ולמדו שצריך שיהא דרך עיסה, וממילא כשלא הוציא את השאור והסובין והמורסן מצטרפים לשיעור העיסה דכן הוא דרך העיסה [כמבואר בגמ' שבת עו: שכן דרכם של עניים לאכול הפת בלא להוציאם], אבל כשהוציאם כבר אין זה דרך עיסה להחזירם.

והנה מי שניפה את הקמח בנפה דקה מאוד, ואח"כ רואה שנשאר בנפה הרבה ונתמעט מאוד השיעור, ורוצה להחזיר מה שניפה לתוך הקמח. נראה שאין בזה חשש, שאי"ז נחשב מורסן כי עדיין מעורב שם קמח. וכן ראיתי בתשובה להשבט הלוי (ח"ו סי' כב) שנשאל על לחם סובין המצוי היום כיצד יברכו עליו, וכתב שם שאם היה הלחם עשוי מסובין בלבד, אי"ז חייב בברכה, דהוי כמו עץ, ולכל היותר יברכו עליו שהכל, מיהו כתב שם שכפי הנראה אי אפשר לעשות לחם מסובין לבד ובודאי מעורב שם קמח וממילא הוי לחם לכל דבר, ובסוף תשובתו כתב ששאל מומחה גדול שבאמת יש אחוז גדול של קמח בפת זה. וא"כ ה"נ אף שניפה את הקמח מן הסובין, אם רואה שנשאר הרבה נראה ברור שמעורב שם קמח, ואין להחשיב הכל כסובין ויכול להחזיר ולערב בעיסה, ורק אם הוא בפני עצמו אינו מצטרף.

והנה עצם הדין שקודם שהפרידם מצטרף השאור והסובין והמורסן, צריך ביאור, דהא בפשטות אין זה דבר המחמיץ, וא"כ אי"ז מין החייב בחלה ואיך מצטרף [ויתבאר להלן (סעי' ט) שלדעת רוב הפוסקים אין מצטרף לשיעור אלא דבר המתחמץ וכאן חזינן דלכו"ע השאור והמורסן מצטרפים לשיעור]. וצ"ל שאין הביאור שמצטרף המורסן מחמת שמעורב עם קמח ומתבטל בו, אלא כל שלא הוציא את המורסן נחשב עדיין כחלק מהחיטה. וכעי"ז מצינו לעניין שיעור כזית, שגם המיץ של הפרי מצטרף לשיעור, אבל לאחר שסחטו הוי משקה ואינו מצטרף.

[סעיף ד] **קב חטים מצד זה וקב שעורים מצד זה, וקב כוסמין באמצע, מחברן והרי אלו מצטרפין, וצריך להפריש מכל מין ומין.**

[סעיף ה] **חצי קב חטים מצד זה וחצי קב שעורים מצד זה, וחצי קב כוסמין באמצע, מצטרפים, ותורם מן הכוסמין על שלשתן.**

## צירוף עיסות מין בשאינו מינו הנושכות זו בזו

כבר נתבאר לעיל סעי' ב' שהכוסמין הוא מין מיוחד שמצטרף בין עם חיטים ובין עם שעורים, ולכך אם יש קב חיטים [וחסר רבע הקב להשלים לשיעור חלה], והעיסה נושכת לעיסה אחרת של כוסמין, מצטרפים לשיעור, וכאן שיש עוד קב של שעורים שנושך לעיסה של הכוסמין מהצד השני, נמצא שהכוסמין משלים לשיעור גם לעיסה של החיטים וגם לעיסה של השעורים. ובאמת היה ראוי להפריש מן הכוסמין ודי בזה, שהרי השעורים לבדם אין להם שיעור בלא צירוף הכוסמין, וא"כ כשיפריש מהכוסמין ודאי מועיל גם לשעורים, וכמו"כ מועיל ההפרשה לחיטים מאותו טעם. וזה נתחדש בתוספתא (חלה פ"ב) שאינו יכול להפריש מהכוסמין לפטור את החיטים והשעורים, שכיון שהכוסמין משלימים לשיעור לחיטים דינם כמו חיטים, וממילא אי אפשר להפריש מהכוסמין על השעורים, שהרי אין מפרישים מחיטים על שעורים והכוסמין הרי נגררים אחר החיטים, וכן להיפך א"א להפריש מהכוסמין על החיטים כיון שהכוסמין נגררים גם אחר השעורים, דהא משלימים הם לשיעור השעורים.

והנה לשון התוספתא (שם) שמשם מקור הדין, 'קב חטין וקב שעורין וקב כוסמין הרי אילו מצטרפין, כשהוא תורם תורם מכל אחד ואחד שאין תורמין ממין על שאינו מינו'. ודייק מזה הדרישה (ס"ק ג) שמשמעות הלשון שצריך להפריש מכל מין ומין, והיינו שמפריש ג' הפרשות, גם מהחיטים וגם מהשעורים וגם מהכוסמין, וכן משמעות לשון הטור והשו"ע שכתבו שצריך להפריש מכל מין ומין. אכן כתב הדרישה שאין זה מוכרח, שמאחר שהפריש על החיטים והשעורים, כבר פטר את הכוסמין שהוא מינם, שהרי כל השיעור הוא רק מחמת שהצטרף.

והט"ז (ס"ק ה) כתב שיש לתמוה איך הסתפק בזה הדרישה, והרי פשוט שאינו מפריש ג' חלות דהא אין כאן שיעור אלא לב' חלות, ואיך יהיה חייב בג' חלות, אלא ודאי מפריש מהחיטים ומפריש מהשעורים והכוסמין נפטרים ממילא. אבל הש"ך (ס"ק יב) כתב שבאמת מפריש ג' חלות, וביאר שמאותו טעם שאינו יכול להפריש מהכוסמין על החיטים, דאמרינן שהכוסמין הם כשעורים וכמשנ"ת, ה"נ אין החיטים יכולים לפטור את הכוסמין שהרי הכוסמין דינם כשעורים, ואין מפרישים מהחיטים על השעורים, וכן דעת הלבוש (סעי' ד) והמעדני יו"ט (הל' ­חלה אות ז). אולם בנקודות הכסף הסכים עם הט"ז שאין להפריש ג' חלות כיון שאין כאן שיעור של ג' חלות, והעמיד דברי הלבוש והמעדני יו"ט באופן שיש ע"י צירוף הכוסמין שיעור ג' חלות.

ובסעיף ה' מבואר שאם לא היה שיעור אלא בכולם יחד אז מפריש חלה אחת מהכוסמין ופוטר את כולם, ולדעת הט"ז בסעיף ד' שלעולם אינו מפריש יותר מהשיעור, מובן היטב שאין לחייב להפריש מהחיטים ומהשעורים כיון שאין כאן אלא שיעור חלה אחת, אבל לדעת הש"ך שכתב בסעיף ד' שמפריש ג' חלות אף שיש שיעור רק לב' חלות, צ"ל שכאן שכדי שיהיה שיעור צריך צירוף גם של החיטים וגם של השעורים, והחיטים והשעורים הרי אינם מצטרפים, נמצא שאין חיוב חלה כלל על החיטים והשעורים, ורק הכוסמין חייבים בחלה משום שהם מצטרפים גם לחיטים וגם לשעורים.

עוד כתב הט"ז שבאופן שהיה חצי קב חיטין מצד זה וחצי קב שעורים מצד זה והכוסמין היו קב שלם, אף שיש לחיטים עם הכוסמין שיעור חלה גם בלא צירוף השעורים, וכן לשעורים בפני עצמם יש שיעור חלה גם בלא צירוף החיטים, ג"כ אינו חייב אלא חלה אחת, משום שאין בהכל יחד שני שיעורים וממילא לא שייך שיפריש שתים, והוא לשיטתו לעיל סעי' ד.

[סעיף ו] **קב חטים מצד זה וקב חטים מצד זה וקב אורז באמצע, או קב של עובד כוכבים או קב של חלה, אינם מצטרפים. הגה: אבל אם היה ביניהם עיסה שכבר הורמה חלתה, מצטרפין.**

[סעיף ז] **היה ביניהם קב של מין אחד מחמשת המינים, או קב משל אשה אחרת, מצטרפין.**

[סעיף ח] **קב של תבואה חדשה וקב של ישנה, אינם מצטרפים. היה קב של ישן מצד זה וקב ישן מצד זה, וחדש באמצע, מצטרפין.** הגה: וה"ה איפכא, חדש משני הצדדים וישן באמצע.

## צירוף ע"י מין שאינו בדין חלה

יסוד דינים אלו, שכל שאין האמצעי בדין חלה אינו מצרף, אבל אם האמצעי בדין חלה אף כשאינו מחוייב עכשיו בחלה יש בכוחו לצרף. ועל הדין שקב של תבואה חדשה ושל תבואה ישנה אינם מצטרפים, הקשו בירושלמי (פ"ד דחלה ה"ב) הא חיטים וכוסמים מצטרפים זה לזה אף שאינם מין אחד, מכיון שהם דומים זה לזה, א"כ כל שכן שחיטים וחיטים מב' שנים יצטרפו זה לזה לשיעור, דהא מין אחד הם ודומים זה לזה. ותירצו בירושלמי שבאמת היה ראוי שיצטרפו, אלא שתיקנו חכמים שלא יצטרפו כדי שלא יבואו בני אדם לטעות שאפשר להפריש תרומות ומעשרות מהחדש על הישן ומהישן על החדש, אבל בחיטים וכוסמין אין חשש שיטעו. וכתבו הראשונים (ר"ש (חלה פ"ד מ"ד) ורמב"ם (ביכורים פ"ז ה"ד) שלפי זה אינו פטור מחלה אלא צריך להפריש ממקום אחר על הישן מן הישן ועל החדש מן החדש.

[סעיף ט] **העושה עיסה מהחטים ומהאורז, אם יש בה טעם דגן, חייבת בחלה אף על פי שרובה אורז, ואם לאו פטורה.**

## עיסה שרובה אורז ומיעוט חיטה

מקור הדין ממשנה בחלה (פ"ג מ"ז), 'העושה עיסה מן החטים ומן האורז אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ויוצא בה אדם ידי חובתו בפסח, ואם אין בה טעם דגן אינה חייבת בחלה ואין אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח'. ובגמרא בזבחים (עח.) מבואר, שאפילו אם רוב העיסה אורז, כל שיש טעם בעיסה חייב בחלה. ומכאן הוכיחו בגמרא שם שטעם כעיקר דאורייתא, שהרי מבואר במשנה שאם היה טעם דגן בעיסה אדם יוצא ידי חובתו בפסח, ומוכח שהוא מן התורה.

## האורז שמצטרף לשיעור אם הוא מדין 'גרירה', או משום 'נהפך'

אלא שהקשה הרמב"ן (בנדפס בסוף מס' בכורות הוא בדף לא.), דהא צריך לאכול כזית בכדי אכילת פרס, ואף שאין הדגן בטל באורז מחמת שנותן טעם, הרי אינו אוכל כזית דגן בכדי אכילת פרס ואיך יוצא יד"ח בפסח. וקושיית הרמב"ן היא לשיטתו שטעם כעיקר אינו עושה שההיתר נהפך לאיסור, אלא רק שאין האיסור בטל וממילא נאסרה התערובת, וממילא הוקשה לו איך מהני טעם כעיקר, לומר שהאוכל כזית מצה מעיסה זו יוצא יד"ח בפסח.

וביאר הרמב"ן עפ"י הירושלמי (חלה פ"א ה"א) דמבואר שאין חיוב חלה אלא בדבר שבא לידי מצה וחמץ [דכתיב 'והיה באכלכם מלחם הארץ תרימו תרומה לה' (במדבר טו יט), ולמדו שכמו לחם האמור בפסח הוא בא לידי מצה וחמץ גם לחם האמור בחלה], ואמרו שם 'רבי הילא בשם ר"ש בן לקיש לא שנינו אלא העושה עיסה מן החיטים ומן האורז ואינו נגרר אלא עם החיטין בלבד'. ומבואר מסוגיית הירושלמי שהעושה עיסה מהחיטים והאורז חייב בחלה, מטעם שטבע האורז שנגרר אחר החיטים, וממילא האורז עצמו בא לידי מצה וחמץ. וכן כתב הט"ז (ס"ק ט) מהבית יוסף בשם הרשב"א שדין זה הוא דוקא בחיטים ואורז ששייך גרירה כמבואר בירושלמי, אבל לא בשאר מיני דגן ואורז, וכן אינו בחיטים ושאר מינים (כגון חיטים ודוחן).

אלא שא"כ קשה מה שהוכיחו בגמרא בזבחים (שם) ממשנה זו שטעם כעיקר דאורייתא, ואם הטעם הוא משום שהאורז נגרר אחר החיטים להיות חמץ ומצה, הרי האורז חייב מצד עצמו, ואין זה שייך לדין טעם כעיקר. וביאר הרמב"ן שבלא דין טעם כעיקר היו החיטים מתבטלים ברוב האורז, וא"כ 'דבר שנתבטל היאך יגרור את האחרים'. וביאור דבריו, דס"ל דאף אם האורז מתחמץ לא שייך שיהא חיוב חלה, כיון שהאורז אינו מחמשת מיני דגן, ורק משום שהטעם אינו בטל משום שטעם כעיקר דאורייתא, ממילא יכול לגרור עמו את האורז מאחר שהוא ג"כ מתחמץ. ועי"ש ברמב"ן שהעמיד דמיירי דוקא כשיש כזית דגן בכדי אכילת פרס, שזה שיעור המחייבו לכל עונשים שבתורה, ממילא יש לו כח לגרור עמו את הדגן.

אבל הרא"ש (סוף הלכות חלה) העתיק דברי הרמב"ן וכתב שאי"צ לכל דבריו, דכל שיש טעם כעיקר נהפך ההיתר להיות איסור, וא"כ גם כאן כל שיש טעם חיטה באורז הרי נהפך כל האורז להיות כחיטה ממש ולכן כשאוכל כזית יוצא יד"ח בפסח, שהרי כל כזית וכזית הוא חיטה. והביא שם ב' דעות, דלר"ת סגי שיתן טעם וממילא נהפך הכל להיות כמו חיטה, ולדעת הר"ח כהן לא אמרינן נהפך עד שיהא כזית חיטה בכדי אכילת פרס, משום שבלא זה הוי טעמו ולא ממשו [ומבואר בע"ז סו. דעת ר"ע שטעמו ולא ממשו אין לוקין עליו], ורק כשיש כזית בכדי אכילת פרס אמרינן 'נהפך'.

## אם דוקא אורז וחיטים או גם שאר מינים

והנה הט"ז (ס"ק ט) הביא מהבית יוסף בשם הרשב"א (פסקי חלה סוף ש"א) שדין זה שמצאנו שעירב חיטים ואורז חייב בחלה, הוא דוקא בחיטים ואורז, אבל שאר מיני דגן לא, והיינו כירושלמי שהכל הוא מדין נגרר, אבל בשאר מינים אינו חייב בחלה עד שיהא בעיסה 'טעם דגן ורובה דגן'. אבל הש"ך (ס"ק יז) כתב שמהטור משמע דה"ה לכל חמשת מיני דגן, וכן משמע באשר"י דתלה הטעם דכיון דטעם כעיקר דאורייתא'.

## לדעת הרא"ש דאמרינן נהפך מה צריך לדין 'גרירה'

אלא שעדיין צריך לבאר לדעת הרא"ש שדין זה הוא משום טעם כעיקר דאורייתא, א"כ מה אמרו בירושלמי שהוא משום שהאורז נגרר אחר החיטה להתחמץ, ומה צריך לזה, והרי יש כאן דין טעם כעיקר שהכל נהפך להיות ממש כחיטה. ובערוך השולחן (סעי' כה) כתב שהבבלי חולק על הירושלמי וקיי"ל כהבבלי שאי"צ לבא לדין נגרר, והיינו שכיון שמבואר בזבחים (עח.) ראיה מהמשנה לטעם כעיקר, מוכח שביארו הטעם שהאורז מצטרף מדין טעם כעיקר, ואי"ז מדין נגרר.

אלא שברא"ש לא נראה כדבריו, שהרא"ש (שם) הקשה על עצמו למה אמרו בירושלמי דין נגרר, ותירץ ז"ל 'והירושלמי שפי' הטעם משום גרירא, משום דהוה קשה ליה נהי דאזלינן בתר טעם וחשיב כולן חטין, מכל מקום כיון דרובה אורז אין בא לידי חמוץ, והיאך יוצא בה משום מצה. ולכך הוצרך לפרש טעם החטה גורר את האורז וגורם לבא לידי חמוץ'. וביאור דבריו כתבו הפמ"ג (פתיחה להלכות פסח אות ט) והחזו"א (ליקוטים זרעים סי' א) שבשאר מינים שנתערבו עם האורז, ע"י העירוב הם עצמם אינם מחמיצים, וכמו כן חיטה שנתערבה עם שאר מינים כגון דוחן אף החיטה אינה מחמצת, לכך אמרו בירושלמי שבאורז הוא 'נגרר' היינו שיש כח חימוץ אף כשאורז מרובה.

אבל המקור חיים (סי' תנג) ביאר בדברי הרא"ש, שאם האורז לא היה מחמיץ לא היה האורז מצטרף לשיעור, משום שהאורז לא יהיה חייב בחלה אף שטעכ"ע דאורייתא, משום דאף שנהפך האורז להיות חיטה, גם החיטה אינה חייבת בחלה אא"כ שייך בה חימוץ, לכך הוצרכו בירושלמי לומר שהאורז נגרר אחר החיטה ושייך בו חימוץ.

ועולה מזה בין לביאור הפמ"ג והחזו"א ובין לביאור המקור חיים, שגם לדעת הרא"ש דוקא באורז שנתערב עם חיטים שנגרר שייך חיוב חלה, אבל בשאר מינים לא [או משום ששאר מינים אינם מחמיצים מחמת התערובת, או משום דבעינן שהאורז עצמו יתחמץ], וא"כ דברי הש"ך שלהרא"ש חייב גם באורז עם שאר מינים צ"ע.

## אי בעינן עכ"פ שיהיה חיטה בשיעור כזית בכא"פ

והנה כתב הרמב"ן שמה שאמרו שאדם יוצא יד"ח בפסח היינו באופן שיהא כזית דגן בכדי אכילת פרס, והרא"ש כתב ב' דעות, בזה שלדעת ר"ת אי"צ בכדי אכילת פרס ולדעת ר"ח כהן בעינן כזית בכדי אכילת פרס. אבל סתימת לשון השו"ע נראה שאי"צ כזית בכדי אכילת פרס, וכן הוא בהלכות פסח (או"ח סי' תנג סעי' ב) שסתם השו"ע, וכן הוא לשון הרמב"ם (חמץ ומצה פ"ו ה"ה), והראב"ד השיג עליו שצריך שיהא שיעור בכדי אכילת פרס.

ובאמת הרמב"ם עצמו סותר דבריו, דהנה בהלכות חמץ ומצה (שם) עולה דס"ל שמספיק טעם חיטה לצאת יד"ח מצה, אע"פ שאין כזית בכא"פ, וכבר תמהו על הרמב"ם דהוא עצמו ס"ל בהל' מאכלות אסורות (פט"ו ה"ג) שאיסור שנתערב בהיתר אינו חייב עליו עד שיהא באיסור שיעור כזית בכדי אכילת פרס ויאכל כל הפרס, ומוכח שאין חיוב בפחות משיעור זה, וא"כ איך מקיים מצוות מצה בשיעור פחות מזה. וכן לגבי חלה כתב הרמב"ם (ביכורים פ"ו הי"א) שחייב בחלה כל שיש טעם דגן, ומשמע שאי"צ כזית בכא"פ, וצ"ב דהא בגמ' בזבחים (שם) מבואר שהבינו שבמשנה דידן שייך דין טעם כעיקר, ומכאן הוכיחו שטעם כעיקר מה"ת, ולדעת הרמב"ם הרי הוא טעם כעיקר מה"ת רק אם נתערב כזית בכא"פ, וא'כ איך פסק הרמב"ם דסגי בזה שנותן טעם ולא הצריך כזית בכא"פ.

ותירץ בספר קהילות יעקב (פסחים סי' לח) שלרמב"ם טעם כעיקר מהני אף בפחות משיעור כזית בכא"פ, דגם פחות משיעור אינו בטל משום טעם כעיקר, אבל היות והוא חצי שיעור סובר הרמב"ם כדעת הר"ש בטבול יום (פ"ב) שחצי שיעור בתערובת אינו אוסר מה"ת, ולכך אינו חייב עד שיהא כזית בכא"פ. אבל כאן שהאורז נגרר אחרי החיטים ומקבל דין החיטה, א"כ כל שנותן טעם ואינו בטל הרי הוא נעשה כחיטה וכבר אינו בתערובת, ולכן יוצא יד"ח מצה ומתחייב בחלה.

ודעת הראב"ד בהשגות (בהל' חו"מ) שצריך דוקא כזית בכא"פ ויאכל כל הפרס, ובלא זה אינו יוצא יד"ח מצה שהרי אינו אוכל כזית חיטה, וממילא גם לעניין חלה צ"ל דס"ל דבעינן שיהא דגן בשיעור חלה והאורז אינו מצטרף לשיעור, ונראה ע"כ שסובר שהדין גרירה זה סברא שהחיטה תחמיץ, ובלא זה גם החיטה אינה מחמיצה כמ"ש הפמ"ג והחזו"א, אבל לדברי המקור חיים קשה להבין דעת הראב"ד, דהא ס"ל דאין האורז מצטרף, א"כ אי"צ שהאורז יחמיץ, א"כ למה צריך לבא לגרירה.

ויש נפק"מ בין הרמב"ן להראב"ד, שלדעת הרמב"ן לעניין חלה אחר שיש שיעור חלה הכל מחוייב בחלה וצריך להפריש על הכל, אבל לפי הראב"ד רק החיטה חייבת בחלה וממילא אי"צ להפריש אלא כנגד החיטה, משום שלהרמב"ן ע"י גרירה האורז גם מתחייב בחלה. ולעניין מצה ג"כ יש נפק"מ, שהרי להראב"ד בעינן לאכול כל הפרס, אבל להרמב"ן סגי שיהא כזית בכא"פ ואז אוכל כזית מהעיסה ויוצא יד"ח.

# שיעור ו-ז'

הדינים הנידונים

שאר מינים שנצטרפו - המשך בדין נהפך כמה נפק"מ.

עיסה שהורמה חלתה שנתערבה עם עיסה שלא הורמה חלתה, כמה דרכים איך לתקנה.

## תערובת חיטה ושאר מינים

[המשך סעיף ט] בשיעור הקודם (שיעור ה) נתבאר מחלוקת ראשונים לעניין מצה, אם בתערובת חיטה ואורז בעינן שיהא חיטה בשיעור כדי אכילת פרס, שלדעת הרמב"ן בעינן שיהא כזית בכא"פ, והרא"ש שהבין שהוא מדין נהפך הביא ב' דעות אי בעינן כזית בכא"פ כדי שיהא דין נהפך, ודעת הרמב"ם שאי"צ כזית בכא"פ משום שהאורז נגרר אחר החיטה. ויש לברר ההלכה בזה, וכן לברר הדין בחיטה המעורבת בשאר מינים.

והנה במשנ"ב (סי' תנג ס"ק יד) העמיד ב' שיטות: **שיטה א'** שבחיטים ואורז אי"צ כזית בכדי אכילת פרס, משום שיש דין 'נגרר' [שיטת הרמב"ם], וממילא האורז עצמו מחוייב בחלה כיון שבא לידי חימוץ, אבל בשאר מינים אינו חייב עד שיהא כזית בכדי אכילת פרס, ואז יוצא יד"ח משום שטעם כעיקר דאורייתא. **ושיטה ב'** דאורז בעינן כזית בכדי אכילת פרס [וכמו שמבואר ברמב"ן והראב"ד בהשגות, וברא"ש לדעת ר"ח כהן], אבל בשאר מינים אינו חייב עד שיהא רוב מהם על האורז, ואז חייב משום שהאורז מתבטל ברוב.

אכן לא בירר המשנ"ב כמה צריך לאכול מהעיסה כדי שיצא יד"ח מצה, דלדעה המחמירה כתב המשנ"ב שבתערובת אורז וחיטה צריך שיהא כזית בכא"פ, ומשמע שאז מועיל אף כשאוכל כזית אחד מהעיסה, וזה עולה כשיטת הרמב"ן שיש דין גרירה באורז או לדעת הר"ח כהן דאמרינן נהפך, אבל לשיטת הראב"ד צריך לאכול הכל שאין האורז מצטרף. ומסתימת השו"ע והמשנ"ב נראה שסגי לאוכל כזית מן העיסה.

ולגבי שאר מינין כתב המשנ"ב שלדעה א' שבאורז סגי בטעם חיטה, א"כ בשאר מינים מספיק כזית בכא"פ, ומפורש במשנ"ב שאז יוצא יד"ח אף כשאוכל רק כזית מזה, וצ"ב איזה דעה זו, דאף לדעת הרא"ש דאמרינן נהפך ולכאורה זה שייך אף בשאר מינים, מיהו כבר נתבאר לעיל שביארו האחרונים שבירושלמי הוצרכו לבא לדין גרירה שבלא זה לא שייך לצרף את האורז לשיעור [לדעת החזו"א משום שבלא גרירה אף החיטה אינה מחמצת, ולדעת המקור חיים אף אם נאמר נהפך מ"מ אף חיטה כשאינה מחמצת אין יוצא בה יד"ח], וא"כ אי אפשר לצרף שאר מינים לשיעור. ועוד שדין שאר מינים מבואר להדיא בירושלמי (חלה פ"ג ה"ה) שבעינן רוב חיטה, וכן הביא בא"ר (ס"ק יז) דבעינן בשאר מינין רוב חיטה [ועיי"ש שהביא בשם גיסו החק יעקב שחולק על זה, אבל מסקנתו להחמיר שצריך שיהא רוב חיטה].

ואפשר שמה שכתב המשנ"ב להקל בשאר מינים בכדי אכילת פרס היינו כשיטת הערוך השולחן (הובא לעיל שיעור ה) שהבבלי חולק על הירושלמי וס"ל דלא בעינן גרירה והכל מדין טעם כעיקר [רק שא"כ יקשה דמהיכ"ת כתב המשנ"ב חילוק בין אורז לשאר מינים].

## ראיות שלהלכה אין אומרים 'נהפך'

אלא דאף אם נאמר דכוחו של המשנ"ב בזה הוא מדין נהפך, יש להקשות הרבה, דבאמת יש ראיות גדולות דקיי"ל להלכה דלא אמרינן 'נהפך', וכמו שמוכח במשנ"ב בהלכות ברכות (סי' רח ס"ק כג ובשער הציון שם ס"ק כה) שכתב שהאוכל פת ששיעור הקמח שם הוא בכדי אכילת פרס, אינו חייב בברכת המזון עד שיאכל את כל הפת, ומוכח שאין אומרים 'נהפך'. וכן יש להוכיח מדברי המחבר שפסק בהלכות תערובות (סי' צח סעי' ב) את דינו של הרשב"א בנתערב במיני ושאינו מינו דאמרינן 'סלק', ודין זה לא שייך לדעות דאמרינן נהפך וכמו שהוכיח היד יהודה שם. וא"כ קשה איך סתם המשנ"ב בהלכות פסח שבשאר מינים סגי שיאכל כזית מהתערובת ולא בעינן שיאכל כל התערובת, והיא קושיא כבר על החק יעקב שהוא מקור דברי המשנ"ב וצ"ע.

ונפק"מ גדולה לעניין ממתקים שיש בהם מעט קמח אם נאמר ששאר התערובת משלים לשיעור קמח לחייב בברכה אחרונה, שלפי המשנ"ב בסי' רח אינו מברך 'על המחיה' רק אם יש כזית מהקמח ואוכלו תוך כדי אכילת פרס.

## דברי החזו"א שאפי' ברוב דגן אין שאר מינים משלימים לשיעור

ובחזו"א (דמאי סי' יג אות י) כתב שלדעת הרמב"ן שבאורז מהני מדין גרירה, א"כ בשאר מינים אפילו איכא רוב דגן בעינן שיהא שיעור חלה בדגן בפני עצמו, ואין השאר מינים משלימים לשיעור. והוא נפק"מ גם לברכת המזון, דבעינן שיאכל כזית דגן, ולא מהני שיאכל כזית מהתערובת אף כשיש רוב דגן. אבל לדעת הרא"ש דאמרינן נהפך בשאר מינים, ודאי אם יש רוב דגן אמרינן נהפך, וממילא נחשב הכל כדגן וסגי שיאכל כזית מהתערובת.

אלא שזה פלא דא"כ מאי האי דאמרו בירושלמי שבשאר מינים מהני רוב, ומאי שנא אם יש רוב או אין רוב, וכתב החזו"א שיש לומר שאם נתערב הדגן בשאר מינים אין הדגן מתחמץ אלא אם כן יש רוב דגן, אלא שעדיין קשה למה לעניין ברכת המזון סגי שיהא כזית דגן בכדי אכילת פרס [כמבואר בשו"ע סי' רח סעי' ט], וצריך לומר שלעניין ברכהמ"ז יהיה דין שונה.

ובאמת גם לא נסבור כהחזו"א, ונימא שבאופן שיש רוב מצטרף הכל לשיעור, ג"כ יש להבין, מאי שנא לעניין ברכת המזון דסגי בכזית בכא"פ, ולעניין חלה מבואר בירושלמי דבעינן רוב, ועל כרחך צריך לחלק בין הדינים.

[סעיף י] **נתן שאור מעיסת חטים לתוך עיסת אורז, אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה.**

[סעיף יא] **נתן שאור מעיסה שלא הורמה חלתה לתוך עיסה שהורמה חלתה, והכל ממין אחד, אם יש לו קמח או עיסה שלא ניטל ממנה חלה מפריש ממנו על זה השאור לפי חשבון, דהיינו אחד ממ"ח בשאור'** הגה: ואפילו אין בזה שעור חלה, ובלבד שיניחנו אצל העיסה הגדולה. **ואם לאו, מפריש אחד ממ"ח בכל העיסה, לפי שנעשית כולה טבל. והוא הדין אם השאור של פטור והעיסה של חיוב.** הגה: ומ"מ לכתחלה לא יסמוך על זה, ולא יתן שאור של פטור בעיסה של חיוב. אבל אם כבר עבר ועשה, מותר לכתחילה ליקח מאותה עיסה וליתן בעיסה אחרת שיהיה בו לשאור.

## תערובת שאור החייב בחלה עם עיסה שהורמה חלתה

מקור דין זה במשנה בחלה (פ"ג מ"ח) 'הנוטל שאור מעיסה שלא הורמה חלתה ונותן לתוך עיסה שהורמה חלתה, אם יש לו פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון, ואם לאו מוציא חלה אחת על הכל'. ופירש הר"ש שאם יש לו עיסה אחרת שחייבת בחלה מפריש ממנה על עיסה זו שמעורב בה השאור החייב בחלה. וזה כוונת המשנה שיש לו פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון, היינו שיש לו עיסה אחרת שמפריש ממנה על עיסתו, ומפריש לפי החשבון כמה הוא שיעור השאור, שאם היה השאור בשיעור קב מפריש אחד מכ"ד מקב. אבל הרמב"ם (בפירוש המשניות שם וכן כתב בהלכות ביכורים פ"ז הי"א) פירש שמביא עיסה אחרת מעט פחות משיעור, שבצירוף השאור יהיה שיעור ונותנה בתוך כלי עם העיסה שהורמה חלתה, ואז יכול להפריש שיש לו שיעור ה' רבעים שעדיין לא הורמה ממנו חלה. והרמב"ם כתב שיתן את העיסה בצד העיסה והיינו משום צירוף סל, וי"א שצריך שיגעו זה בזה וכמו שפסק המשנ"ב (סי' תנז ס"ק ז).

והנה הר"ש הקשה על פירושו שיטול מעיסה אחרת ויפריש על העיסה, דהא זה כמפריש מן החיוב על הפטור, וכמו שמבואר בגמרא במנחות (לא.) שאם נתערב טבל בחולין אי אפשר לעשר עליו מטבל אחר, כיון שמן התורה הטבל בטל ברוב, וא"כ הוי דבר הפטור מן התורה ואינו יכול להפריש עליו מטבל גמור, דהוא מפריש מן החיוב על הפטור, וא"כ ה"נ איך יפריש מעיסה אחרת על השאור, הא הוי מן החיוב על הפטור. ותירץ הר"ש ז"ל 'אין זה כמפריש מן החיוב על הפטור דאורייתא, שאין השאור בטל בעיסה עיקר דאורייתא', כן הגירסא בספרים שלפנינו, ומשמע כוונתו לחלק, שטבל מה"ת בטל וחשיב דבר פטור, אבל שאור יש לו עיקר מה"ת שאינו בטל לכך לא חשיב שמפריש על הפטור.

אכן בר"ש מכתב יד [וכן הביאוהו באחרונים עי' בש"ך וברע"א] איתא שאין בזה משום מפריש מן החיוב על הפטור משום ש'טעם כעיקר דאורייתא' וממילא השאור אינו בטל מן התורה. אמנם רע"א הביא בם ספר אורים גדולים שבאמת הבין דברי הר"ש שאי"ז משום טעכ"ע דאורייתא אלא כגירסא שלפנינו דהוי דבר שיש לו עיקר מן התורה ולכך חשיב מן החיוב על החיוב. עיי"ש שהאריך לבאר המסקנה להלכה.

## תערובת עיסה ועיסה

ורע"א לפי הבנתו בדברי הר"ש שהוא משום טעם כעיקר דאורייתא, הקשה על הש"ך שכתב (ס"ק יח) שכמו שכתב השו"ע הדין בשאור שלא הורמה ממנו חלה שנתערב בעיסה, הוא הדין בשתי עיסות אחת הורמה ממנה חלתה ואחת לא הורמה ממנה חלה שנתערבו, שמפריש עליהם ממקום אחר. אלא שמדברי הר"ש מוכח שאינו סובר כן, שאם טעמו משום שטעם כעיקר דאורייתא הא זה שייך דוקא בנתערב מין בשאינו מינו כגון שאור בעיסה, אבל עיסה שנתערבה בעיסה אחרת דמין במינו הם, לא שייך בזה טעם כעיקר, וא"כ מן התורה בטל, וממילא אינו יכול להפריש מעיסה אחרת דהוי כמפריש מן החיוב על הפטור.

וכמו כן הקשה רע"א להלן סי' יב שפסק השו"ע שמי שנתערב לו עיסה שהורמה חלתה בעיסה שלא הורמה חלתה, יביא עיסה אחרת החייבת בחלה, ויתן שתי העיסות בכלי אחד ויפריש ממנה לפטור את הככרות שנתערבו, ומקור הדין הוא מתשובת הרא"ש (כלל ב סי' ב), ושם הקשה הרא"ש על עצמו אמאי לא הוי כמפריש מן החיוב על הפטור, ותירץ שכיון שככרות דבר חשוב הוא אינם בטלים והוי כמפריש מן החיוב על החיוב, ואינו דומה לטבל שנתערב שמצינו בזבחים דחשיב מפריש מן החיוב על הפטור, משום שהטבל בטל מדאורייתא. והקשה רע"א על הרא"ש דהא גם מה שדבר חשוב אינו בטל הינו מדרבנן וא"כ הוא כמפריש מן החיוב על הפטור ונשאר בצ"ע.

## לדעת הרמב"ם אי מפריש ממקום אחר הוי מחיוב על הפטור

ובמחנה אפרים (מעשרות פי"ב) כתב שכל דברי הר"ש והרא"ש שכתבו שבשאור יכול להפריש ממקום אחר משום טעם כעיקר דאורייתא, אינו מתיישב לדעת הרמב"ם, שנראה דעתו בהל' מאכלות אסורות (פט"ז) שאין המחמץ אוסר בכל שהוא אלא במין במינו ולא במין בשאינו מינו, ומוכח שמה שמחמץ אוסר בכל שהוא אינו דין גמור כשאר נו"ט אלא הוא דין מדרבנן, ולשיטתו לא שייך ליישב כהר"ש שאין זה מחיוב על הפטור מחמת שהשאור מחמץ ואוסר בכל שהוא מן התורה. נמצא שלדעת הרמב"ם אי אפשר לבאר במשנה בחלה שמפריש ממקום אחר, שהרי זה כמפריש מן החיוב על הפטור, ועל כרחך הוצרך הרמב"ם לבאר שמצרף פחות מכשיעור ומשלים לשיעור עם השאור [וכמו שפירש בפירוש המשניות], וממילא מהני להתחייב בחלה ואין כאן משום מפריש מן החיוב על הפטור, שהרי העיסה שמצרף אין לה שיעור בפני עצמה ואינה חיוב וכל החיוב בה רק מחמת צירוף השאור.

ולפי"ז כתב המחנה אפרים לחדש לדינא, לעניין אותו מעשה שהביא שם, שהיתה לו עיסה פטורה ממעשר [שבאה מחו"ל או שכבר עישרו אותה] ועירבו בה יין של טבל, שיש לדון אם יכול ליקח יין אחר שאינו מעושר ולהפריש על היין הטבל שמעורב בעיסה, או דבעי דוקא לעשר מיניה וביה, וכתב שלדעת הרמב"ם אינו יכול להפריש מיין טבל כיון דהוי כמפריש מן החיוב על הפטור, דהא דעת הרמב"ם שטעם כעיקר מה"ת רק אם יש כזית בכדי אכילת פרס, וא"כ מה"ת בטל והוי כמפריש מן החיוב על הפטור. והוא נפק"מ גדולה גם לעניין שמן סויה, דהנה דעת החזו"א להחמיר שצריך לעשר שמן סויה, אכן יש הכשרים שאינם מעשרים שמן סויה, ויש לדון אם יכול להשאיר בביתו שמן סויה שאינו מעושר ולהפריש כל פעם מאותו שמן על המאכלים של אלו שאינם מעשרים על השמן, או שמחוייב להפריש דוקא מיניה וביה, שלדעת הרמב"ם כפי שביאר המחנה אפרים אסור להפריש מן השמן על המאכל שמעורב בו השמן, דהוי כמפריש מן החיוב על הפטור.

אלא שיש מקום להקל להפריש מהשמן בביתו על מאכלים שמעורב בהם שמן, שהחזו"א בדמאי (סי' יג סוף ס"ק ד) כתב שאפשר שבזה"ז שמפריש חלת האור יש להקל בשעת הדחק להפריש מן החיוב על הפטור [וכ"כ לעניין מעשר שם סי' יב ס"ק יט], והיינו שכל הטעם שאין להפריש מן החיוב על הפטור הוא משום שמקלקל לכהן, שאינו יכול לאכול מה שמפריש שהוא כטבל וחולין מעורבין זה בזה, אבל כשמפריש חלת האור אין חשש ויכול להפריש מן החיוב על הפטור. וכן סומכים לעניין מעשה של שיטת החזו"א בכמה דברים, וכגון בבליעות, שיש שחוששים שאם חותך בצל טבל בסכין, מחמת החריפות ודוחק הסכין נבלע מהבצל בסכין, ויש שחששו שאינו יכול להפריש על מה שבלוע בסכין, אכן לדברי החזו"א בזה"ז שאין נותנים תרומות ומעשרות לכהן וללוי יש להקל ע"י שמפריש ממקום אחר.

אלא שהחזו"א עצמו כתב שכל ההיתר הוא רק בשעת הדחק, וא"כ לכאורה עדיין היה לנו להעדיף את העצה של הרמב"ם לצרף פחות מכשיעור לעיסה, שבזה אין חשש משום מפריש מן החיוב על הפטור. אלא שלמעשה היום שאין ידוע לנו כמה הוא שיעור חלה, לא מועיל כל כך לעשות כעצה זו, דכיון שאין ברור לנו השיעור המחוייב בחלה, נמצא שאם היה לו שאור פחות משיעור [כגון חצי קילו], אם יצרף לזה עיסה פחות מהשיעור הקטן [כגון קילו], וע"י הצירוף עם השאור יהיה כשיעור חלה הקטן, בזה מהני הצירוף, אבל אפשר שאינו מתקן בזה את העיסה, שהרי אפשר שעדיין אין לו שיעור חלה ולא נתחייב בהפרשה, ונמצא שמה שהפריש מהעיסה שצירף אינו מועיל כלום, והוי כמפריש מהפטור על החיוב שהרי השאור בא מעיסה שיש בה ודאי חיוב. ואם יצרף עיסה גדולה יותר כדי שיהיה לו בצירוף השאור שיעור חלה גדול [כגון שתי קילו שבצירוף השאור יהיה לו יותר מהשיעור הגדול], הרי העיסה שהוא מצרף יש בה כבר בלא הצירוף כשיעור חלה הקטן, ואם כבר נתחייב חלה בשיעור הקטן, הרי הוא כמפריש מן החיוב על הפטור [ורק אם יוסיף קמח ויערב ממש עם העיסה ונתחייב הכל יחד אז יכול להפריש מיניה וביה], ומעתה כיון שאין עצה כיצד להפריש על השאור, הרי הוא כשעת הדחק, וא"כ יש מקום בזה"ז להקל להפריש מן החיוב על הפטור.

ועוד שהרי השו"ע פסק שיפריש מעיסה אחרת ולא חשש שהוא כמפריש מן החיוב על הפטור, וכמו שמבואר בתשובת הרא"ש, וכן מבואר בש"ך, ואם הקילו במחמץ ק"ו בטע"כ, וא"כ נראה שיש מקום להקל בזה. וגם בשמן סויה באופן שהוא שעת הדחק, כגון שמתארח במקום שאין מעשרים ואין לו יכולת להפריש לעצמו כל דבר ודבר מיניה וביה, א"כ יש מקום להקל להפריש מבקבוק שמן סויה שיש לו בביתו דהוי כשעת הדחק.

## הפרשה מיניה וביה

וכתב השו"ע שאם אין לו עיסה אחרת יפריש מיניה וביה משום שנעשית כולה טבל, ובביאור דבריו אמאי הוי כולה טבל, מבואר בש"ך (שם) בשם הרא"ש שהוא משום שטבל אוסר בכל שהוא, אלא שכתב שלפי זה דוקא בנתערב שאור של טבל יכול להפריש מיניה וביה, אבל אם נתערב שאור של עכו"ם שאינו אוסר בכל שהוא ממילא אי אפשר להפריש מיניה וביה, אבל הביא שדעת רבינו פרץ שיש בילה ולכך יכול להפריש מיניה וביה, כיון שבודאי מעשר גם מהשאור. וכן מסיק הש"ך בסו"ד שיש בילה גם בשאור אלא שכתב שיש להחמיר. מיהו כתב הש"ך, שאף לדעת המחבר שבשאור אין בילה ולכך הצריך לטעם שנעשה כולו טבל, כל זה דוקא בשאור, אבל עיסה בעיסה הוי כדבר לח שיש בו בילה, וכמו שמבואר בתרומת הדשן (סי' קצ) לחלק בין שאור לבין עיסה [והחזו"א (דמאי שם ס"ק ג) תמה על מציאות זו למה השאור גרע ואינו מתערב כמו עיסה].

אלא שהחזו"א כתב להקשות, על מה שכתב הש"ך בדעת השו"ע דס"ל שבשאור אין בילה, ומ"מ בשאור שנתערב יכול לעשר מיניה וביה משום שהטבל אוסר בכל שהוא, וקשה מה מהני מה שהטבל אוסר בכל שהוא, והרי עדיין צריך להפריש רק על השאור שרק הוא אסור, ואם אין בילה הרי כשמפריש אין זה ודאי שמפריש גם מהשאור האסור.

## דעת הגר"א שאין בילה אפי' בלח בלח

ודעת הגר"א (סי' של ס"ק ה) שאין בילה אף בעיסה ועיסה ואפילו בקמח וקמח אין בילה, והאריך להוכיח כדבריו, וכן מבואר בתשובות מיימוניות (סוף זרעים סי' כה) וכן הביא הבית יוסף (סי' של) בשם כתוב שם, ולדבריהם לכאורה לא שייך להפריש מיניה וביה שהרי אין זה ודאי שיפריש מן השאור.

אלא שבחזו"א בהל' שביעית (סי' ז ס"ק לא) כתב ששיטת הגר"א תמוהה, מהיכן החליט דין זה שאין בילה בקמח וקמח, ומשנת חלה אי אפשר ליישבה אא"כ נאמר שיש בילה [והיינו שמבואר להדיא במשנה 'ואם לאו מוציא חלה אחת על הכל', וביאור המשנה הוא שאם אין לו עיסה אחרת מוציא חלה מיניה וביה, ועל כרחך צ"ל דמהני משום שיש בילה]. וכתב שם החזו"א ליסד שיש שני מיני בילה, שיש בילה שמתערב שווה בשווה וזה באמת אין בקמח וקמח שאינם מתערבים בשווה, אבל יש גם בילה שאינו מתערב שווה בשוה, אבל מ"מ אומרים שבכל מקום יש בו משהו מהתערובת.

וכן מוכח בגמ' בזבחים (פ.) שיש בילה רק שאינו מתערב בשוה, שביארו בגמרא את המשנה בפרה (פ"ט מ"א) שנחלקו חכמים ור"א במי פרה שנתערב שם מים, שדעת ר"א שיזה שתי הזאות וחכמים פוסלין, ובגמרא באו לבאר דעת ר"א, שעל כרחך סובר שיש בילה, שאל"כ אף אם יזה ב' הזאות שמא לא היזה ממי החטאת. וגם צ"ל שהזאה צריכה שיעור, דאל"כ כיון שיש בילה למה לא מספיק הזאה אחת, אלא ודאי סובר שהזאה צריכה שיעור, ואם היזה הזאה אחת עדיין חסר מן השיעור שהרי מעורב שם מעט מים, ולכך צריך שיזה ב' הזאות. ועוד אמרו שצריך לומר שהזאות מצטרפות זו לזו. אלא שלבסוף הקשו בגמרא 'ואי נמי מצטרפין להזאות מי יימר דמלא ליה שיעורא', וביאר החזו"א שכוונת הגמרא להקשות שאף אם יש בילה כיון שהזאה צריכה שיעור מי אמר שיהיה כאן שיעור, ומוכח דאף אם יש בילה מ"מ אין זה ודאי שנתערב בשווה, ולכך הקשו מה מהני מה שמזה שתי הזאות הא אי"ז ודאי שמזה כשיעור, שהרי כיון שלא נתערבו בשווה אפשר שבשתי ההזאות היה הרבה מים ורק מעט מי חטאת, ולא היה שיעור הזאה בשתיהם יחד. ועל כרחך צריך לומר כביאור זה שאף כשאומרים שיש בילה אי"ז מוכרח שנתערב בשווה רק אומרים שבודאי בכל מקום יש מעט מהתערובת.

ולפי"ז כתב החזו"א לדחות כל ראיותיו של הגר"א שאין בילה, דאה"נ שאין בילה לומר שמתערב הכל בשוה, אבל מ"מ אומרים שבכל מקום יש מעט מהתערובת, וא"כ מיושב היטב דעת הרא"ש שיכול להפריש מיניה וביה, שהרי החלה אינה צריכה שיעור, וא"כ כשמפריש מיניה וביה כיון שיש בילה ודאי יש כאן מעט מהשאור לכך הועיל בהפרשתו. ומדוייק היטב לשון הרא"ש בחלה שכשכתב שיכול להפריש מיניה וביה משום שיש בילה כתב ז"ל 'ומיהו נראה דיוכל להפריש מיניה וביה דיש בילה בדבר לח לכ"ע, ובשיעור חלה שיפריש א"א שלא יהא בו משל ישראל וחלה אין לה שיעור מה"ת' עכ"ל. ומה שכתב בסו"ד שחלה אין לה שיעור מה"ת, לכאורה אין לו ביאור מה הוצרך לזה, אכן לדברי החזו"א מיושב היטב שאף שיש בילה בדבר לח מ"מ אינו מתערב בשווה, ובא הרא"ש לומר שאעפ"כ מהני הפרשתו, כיון שחלה אין לה שיעור, וכיון שבודאי יש מעט מהשאור במה שהפריש, מועלת הפרשתו.

והנה למעשה יש לדון כיצד עדיף לנהוג, שנתבאר שיש חסרון בכל עצה ועצה שאם מפריש ממקום אחר יש בזה משום מפריש מן החיוב על הפטור, ואם עושה כעצתו של הרמב"ם, יש בזה חסרון משום שאין יודע כמה להוסיף, ואם בא להפריש מיניה וביה לדעת הגר"א לא מהני משון שאין בילה [ובחזו"א הביא שהש"ך החמיר שלא להפריש מיניה וביה, אלא שהש"ך כתב כן לעניין שאור, וכמו שכתב בדבריו שיש חילוק בין שאור לעיסה, ושיטתו שבתערובת אעיסה ועיסה יש בילה ובודאי יכול להפריש מיניה וביה, אלא שהחזו"א אינו מבין את החילוק בין שאור לעיסה ולכך הביא בשם הש"ך להחמיר].

# שיעור ח'

הדינים הנידונים

* נפל שאור שלא הופרש כיצד ינהג למעשה.
* התערבו ככרות שהופרשו עם ככרות שלא הופרשו.
* טעם עיסה שלא הופרשה שנבלע באוכל ובכלים.

[המשך סעיף יא] ומ"מ לכתחלה לא יסמוך על זה, ולא יתן שאור של פטור בעיסה של חיוב. אבל אם כבר עבר ועשה, מותר לכתחילה ליקח מאותה עיסה וליתן בעיסה אחרת שיהיה בו לשאור.

## דברי הרמ"א שלכתחילה לא יפריש מיניה וביה

הנה משמעות דברי הרמ"א שלכתחילה לא יסמוך על זה משום שחשש לדעות שאין בילה, ורק אם עבר ועשה היקל הרמ"א לסמוך שיש בילה. אבל בציונים לרמ"א הובא המקור לדברי הרמ"א מהמרדכי (פסחים רמז תריא), שכתב שאם יתנו שאור שכבר נפטר מן החלה בעיסה קטנה שרק בצירוף השאור יהיה שיעור חלה, יש לחשוש שיטעו ויברכו על ההפרשה ויבואו לידי ברכה לבטלה, שהרי השאור כבר נפטר מן החלה ואין לו שיעור עיסה החייב בחלה, וכתב שלכן נהגו ליקח דוקא שאור שעדיין לא נפטר מן החלה. אלא שלשון הרמ"א שלכתחילה לא יסמוך על זה לא משמע כלשון המרדכי, אלא משמע שחושש לדעות המחמירות שאין בילה, וכמו שכתב התרומת הדשן (סי' קצ) שהביא בדרכי משה (ס"ק ג) לחשוש לדעות אלו. ובביאור הגר"א (ס"ק טז) ג"כ כתב מקור להרמ"א מהמרדכי, והגר"א יותר צ"ב דשיטתו בסי' של (ס"ק ה) שאין בילה, ואמאי לא ביאר דברי הרמ"א שעכ"פ חשש לשיטה זו, וצ"ת.

## אם חיישינן לאיתרמי בב' תליות

ומה שכתב הרמ"א בהמשך דבריו שאם עבר ועשה יכול לכתחילה ליקח מאותה עיסה לעיסה אחרת, ביאור דבריו, שהיו רגילים לעשות עיסה גדולה לשאור [שהיו שמשאירים את העיסה בלא אפיה עד שנעשית כולה שאור], וממנה היו לוקחים שאור לעשות עיסות אחרות, ואותה עיסה גדולה לא היו מפרישים עליה חלה ועדיין חייבת בחלה. ומקור דברי הרמ"א שמעיסה זו אין חשש ליקח שאור לעיסה אחרת, הוא עפ"י דברי התרומת הדשן (שם) שכתב שאף שחוששים פעם ראשונה שמא כשיפריש מן העיסה יעלה בידו מן השאור הפטור, מ"מ כשלוקח מעיסה זו לעיסה אחרת כבר אין חשש זה, דאין חוששים לב' תליות, שגם אם נחשוש שבדיוק לקח השאור מהעיסה הראשונה לשניה, ולא מהעיסה עצמה, עדיין אין לחשוש גם שאותו שאור הוא בדיוק מה שהרים עכשיו.

אמנם צ"ב, שבגמ' בזבחים (פ.) נראה שאם אין בילה גם בב' פעמים חוששים שאיתרמי, שהרי אמרו שם שאם אין בילה אפילו אם מזה ב' פעמים אין זה מועיל, ועל כרחך שחוששים גם בב' פעמים שאיתרמי לו מהמים שאינם מקודשים. מיהו מה שכתב בתרוה"ד שאין חוששים בב' פעמים, כן מבואר גם במהרי"ל, כמו שהביא הש"ך (ס"ק כא) שאחר הפסח לא היה להם שאור והיו לוקחים שאור מן הגוי, ושאור של הגוי הרי פטור הוא מן החלה, ושאלו למהרי"ל ואמר להם שבפעם ראשונה יפרישו חלה יותר משיעור השאור שנתנו [שאז על כרחך יש גם מעט מהעיסה עצמה שלא מן השאור], ואחר כך אם יקח מעיסה זו לעיסה אחרת יכול ליקח מעט, ואין צריך ליקח יותר משיעור השאור, כי הוי ספק ספיקא לומר שהכל בא מן השאור הראשון. אלא שהביא הש"ך בשם מהרי"ל שיש נוהגים להחמיר גם בעיסה שניה ליקח חלה מעט יותר משיעור השאור, וגם הביא שמהר"ש החמיר על עצמו.

## הלכה למעשה

אכן מה שמצאנו שחששו שאין בילה הוא לכאורה נגד המשנה דמבואר דאם אין לו עיסה אחרת יפריש מיניה וביה, ובדרך אמונה (ביכורים פ"ז ס"ק פט) כתב שלדעות שאין בילה צ"ל דטעם כעיקר דאורייתא ונעשית כולה טבל ולכך יכול להפריש מיניה וביה, ואף לדעות שמחמץ אינו אלא מדרבנן יש ליישב שמן התורה אין כאן איסור, שהרי השאור מן התורה בטל ברוב, ורק מדרבנן אינו בטל משום שהוא דבר שיש לו מתירים, וממילא מהני הפרשתו. אלא שעדיין קשה מה שהבאנו לעיל (שיעור ז) להקשות, דאף אם הכל נאסר משום טעם כעיקר, מ"מ כשמפריש אם אינו נוטל מן השאור אין הפרשתו מועלת, שהרי הפריש מן הפטור על החיוב. דמוכח במשנה שאין ההיתר נהפך לאיסור ולכן כשמפריש ממקום אחר סגי להפריש לפי חשבון ואי"צ להפריש כנגד הכל א"כ ע"כ צ"ל בסיפא של המשנה שמפריש מיניה וביה שהוא משום שיש בילה וכן כתב החזו"א (שביעית סי' ז ס"ק לא) שאין ליישב המשנה בחלה רק אם סוברים שיש בילה. ועל כן נראה דבמקום הדחק ודאי יש לסמוך שיש בילה [ואף החזו"א בדמאי (סי' יג ס"ק ד) כתב שאפשר להקל מדינא].

[סעיף יב] **מי שנתערב לו פת שהפריש ממנו חלה עם פת שלא הופרש ממנו, אם יש לו קמח יעשה עיסה מחמש רבעים ויצרפנה עם הככרות בכלי, ויפריש ממנה על אותם ככרות שנתערבו. ואם רוצה להפריש מיניה וביה, צריך להפריש מעט מכל ככר וככר, או יצרפם כולם בכלי אחד ויפריש מכל אחד על כולם עד שיפריש מכדי חשבון הככרות, ומאחד יותר, כגון אם ה' שהופרש עליהם נתערבו בעשר שלא הופרש עליהם, יפריש מששה, שאז ודאי הפריש מאחד שלא הופרש עליו.**

מבואר בשו"ע ג' עצות, איך להפריש כשנתערבו ככרות שהופרשו מהם חלה עם ככרות שלא הופרשו מהם חלה. **א.** שיעשה עיסה אחרת שודאי חייבת, ויפריש ממנה על הככרות שלא הופרשו מהם. **ב.** שיקח מעט מכל ככר. **ג.** שאם נתערבו לו ה' ככרות שהופרש חלה עם עשר שלא הופרש חלה, אז יכול לצרף הככרות בכלי ולהפריש מששה ככרות [ואי"צ להפריש מכולם], שאז ודאי אחת מההפרשות היא מככר שעדיין לא הופרש ממנו חלה.

## אם אפשר להפריש מבצק על פת

והנה בעצה הראשונה כתב השו"ע שיעשה את העיסה האחרת מחמשת רבעים, והט"ז (ס"ק יד) הביא תשובת מהרש"ל (סי' נח) שאם עושה עוגה שלימה (היינו שעושה עיסה קטנה ולא שמפריש מן הככרות עצמם) אי"צ שהיה בה שיעור, מאחר שמצרפם בכלי אחד. ועי' רע"א שהעיר שדוקא אם אפה את העיסה יכול להפריש ממנה על הככרות, אבל לא יפריש ממנה קודם שאפה את העיסה, דזה דומה לשני מינים שזה עיסה וזה אפיה.

והנה בתשובת מהרש"ל שם אחר שביאר שיכול לאפות עוגה קטנה ולהפריש ממנה על כל הככרות, הקשה על עצמו מהטור והשו"ע שיעשה עיסה מה' רבעים קמח, ולמה לא סגי בעיסה קטנה. ותירץ שבאמת אם עשה עיסה קטנה ואפאה בודאי מהני ע"י צירוף להפריש את העיסה הקטנה, אבל בטור ושו"ע מיירי כשרוצה לאכול מהככרות מיד, ולזה נתנו עצה שיעשה עיסה בשיעור חלה ויפריש ממנה, משום שאי אפשר שיפריש מעיסה קטנה שלא הופרשה, על הככרות, משום שדומה לשני מינים, ומ"מ אם עושה עיסה בשיעור יכול להפריש משום שיש לעיסה שיעור חיוב בפני עצמו. ומבואר שבודאי שייך להפריש מעיסה שלא נאפתה על לחם שכבר אפוי, רק שאינם מצטרפים זה לזה לחיוב, ולכך אם עושה עיסה גדולה שיש לה חיוב חלה בפני עצמה יכול להפריש ממנה גם על האפוי [ועי' דרך אמונה (שם בציון הלכה ס"ק קנד) שהביא מהמקדש מעט שפקפק על רע"א, שמשמע מדבריו שלעולם הוי כשני מינים ואי אפשר להפריש מעיסה שלא נאפתה על האפוי, והוא חולק עליו שאם יש בעיסה שלא נאפתה שיעור להתחייב, יכול להפריש ממנה על האפוי. ובאמת כן מבואר להדיא בתשובת מהרש"ל, וכן נראה גם כוונת רע"א].

## אם יש שיעור בעיסה אמאי צריך צירוף סל

ובדברי המחבר יש להבין, שמאחר שכתב שיפריש מעיסה שיש לה שיעור, למה צריך שיצרפם בכלי, והא כבר נתחייבו בחלה, ומבואר להלן סי' שכה (סעי' ב) שאם יש בכל עיסה כשיעור, ורוצה להפריש מזו על זו, אין צריך לא צירוף כלי ולא נגיעה, אלא כיון ששתיהן לפניו מפרישין מזו על זו. ובדרך אמונה (שם בציון הלכה ס"ק קנה) הקשה כן ונשאר בצ"ע.

ובהמשך דברי השו"ע קשה יותר למה הצריך השו"ע שיצרפם בכלי, מאחר שכבר נתחייבו בחלה, והוי כשתי עיסות שיש להם שיעור, והוא צ"ע גדול שהשו"ע בכתב בעצה הב' שיפריש מכל ככר וככר, ורק אח"כ כתב עצה ג' שיפריש משש ככרות, והחילוק הוא שבעצה הב' אינו מצרפם בכלי, ותימה מה מעלה ומה מוריד אותו צירוף ולמה בלא צירוף לא הסכים השו"ע שיפריש רק מששה ככרות. ועי' בדרך אמונה (שם) שכתב שאפשר שדעת השו"ע שצריך לצרפם בכלי כדי שלא יהא מן המוקף אולם להלכה קיי"ל שבשביל מוקף אי"צ כלי.

**וכתב הרמ"א:** האופה פשטיד"א (והוא בצק שבתוכו בשר, כעין 'בורקס') מעיסה שלא הורמה חלתה, ובתוכו בשר, מותר להפריש מעיסה אחרת החייבת בחלה על זו, ונפטר ג"כ טעם העיסה הנכנס בבשר.

## להפריש מהבצק של העיסה על הבשר

הט"ז (ס"ק טו) כתב לבאר חידושו של הרמ"א שמהני הפרשה מעיסה אחרת על טעם העיסה שבבשר, אף שלכאורה יש בבשר רק טעם וא"כ הוי כמפריש מן החיוב על הפטור, ולזה כתב הרמ"א שמהני הפרשתו משום שטעם כעיקר דאורייתא והוי הבשר כמו עיסה עצמה. אלא שכתב הט"ז שדוקא כתב השו"ע שיפריש ממקום אחר, שא"א להפריש מהבצק של הפשטיד"א, כיון שיש בו טעם בשר. ובאחרונים (עי' פת"ש סק"ד) לא הבינו דבריו, למה אינו יכול להפריש מן הבצק של הפשטיד"א, וכתבו שמה שכתב השו"ע שיפריש ממקום אחר הוא לאו דוקא.

ועי' בפתחי תשובה (ס"ק ג) שהביא לגבי בארש"ט שחימצו אותו בשאור, והיה ששים בבארש"ט כנגד השאור, שא"א להפריש מעיסה אחרת משום דהוי מן החיוב על הפטור, וכתב שגם אינו יכול להפריש מיניה וביה. ומבואר דס"ל שא"א להפריש מן הטעם על הטעם, אכן החזו"א (דמאי יג, ה) חולק והביא ראיה מהירושלמי דשייך להפריש מטעם על טעם וכן נקטו הפוסקים.

## אם שייך להפריש מדבר שבלוע בו עיסה על העיסה עצמה

והנה בחזו"א שם כתב בסו"ד שאף שיכול להפריש מן הטעם שבבשר, מ"מ אין להפריש מהבשר על העיסה, אלא שכתב שבזה"ז שאין שיעור לחלה יכול אף להפריש מן הבשר על העיסה, כיון שיש שם טעם כל שהוא. אלא דזה תימה, **א.** דהא להרבה פוסקים טעם כעיקר אינו אלא מדרבנן, וא"כ בשלמא כשמפריש מטעם על טעם מועיל דבשניהם הוא טעם כעיקר, אבל איך יפריש מן הטעם על העיסה עצמה. **ב.** ועוד תימה שהרי דבר ברור הוא שכל הדין שאומרים שנבלע הטעם בכולו אינו בתורת ודאי, שהרי איסור שנפל לקדירה של היתר אוסר עד ששים, ואם חזר האיסור ונפל לקדירה אחרת שוב אוסר עד ששים, ואם היה בודאי שנתפשט הטעם איך יאסור פעם נוספת, אע"כ שאין זה ודאי שנתפשט הטעם אלא כך קבעו חכמים לשייר כל פעם בששים משום שאפשר שיתפשט שם הטעם, וא"כ קשה איך יפריש מהבשר על העיסה, הא אין זה ודאי שיש בזה טעם עיסה.

ועיי"ש בחזו"א (שם ס"ק ז) שכתב שאם חלה צריכה שיעור א"א להפריש מבשר הבלוע בו טעם משום שאין ידוע שיעורו, אף אם שיש בו טעם חזק, כי אף שקיבל טעם, הממשות מועטת. והיינו דהממשות הוא גוף האוכל עצמו ולא טעמו, וא"כ אף שיצא כל הטעם לבשר אי"ז נחשב כשיעור העיסה שנתנה בו את הטעם, אלא רק בשיעור אותו מעט מהעיסה שנכנס בו. אכן במקום אחר סותר החזו"א דברי עצמו שכתב (בסי' טו ס"ק ט) שטבל שנתבשל עם החולין מין בשאינו מינו מפריש מעשר על טעמו וכתב שאפשר שמשארים הטעם כפי מידת הממש שנותן הטעם. וכבר הבאנו בשיעורים הקודמים שנראה שקיי"ל שטעם כעיקר אינו בטל ברוב אבל ההיתר אינו נהפך לאיסור וא"כ נראה כדבריו הראשונים (בסי' יג) שממשות הטעם היא מעט דהרבה טעמים יש בממש ומ"מ אינו בטל, וממילא אי"צ לשער הטעם כממש ודוק.

## אפה פת קודם הפרשת חלה מה דין התבנית והתנור

והנה מכל הלין יש לנו לדון במי ששכח להפריש חלה מן העיסה ואפה את הפת בתנור, מה דין התנור. והנה היות והתנור והתבנית בלוע בהם עיסה שלא הופרש ממנה חלה, צריך שיכוין גם על הבלוע בתנור, ובדרך אמונה (הל' תרומות פ"ד הלכה כא בביאוה"ל ד"ה שתנאי בי"ד) כתב שאף אם אינו מכוין על הבלוע יש תנאי בית דין שהפרשתו היא גם על הבלוע, וכן הביא מהגריש"א.

אכן אם שכח להפריש חלה בערב שבת שאינו יכול להפריש כל השבת, נמצא שבמוצ"ש הבלוע שבתנור כבר הוי טעמו לפגם, ודעת הגריש"א (הובא בדרך אמונה מעשר פ"ו ציון הלכה ס"ק נט) שאי אפשר לפריש על הבלוע באינו בן יומו [והדרך אמונה פליג עליו], וממילא לדעת הגריש"א צריך להכשיר את התבנית, וצריך לעשות ליבון חמור, ולמעשה בזמנינו אי אפשר לעשות ליבון חמור לתבניות כי מתקלקלות עי"כ, ואין לזה תקנה. אכן לעניין התנור יש להקל שלא נאסר התנור, כיון שאין הפת נוגעת בדופני התנור ואם משום הזיעה, פת אין לה זיעה כמ"ש הבית מאיר (או"ח סי' תסא ס"א מובא בשעה"צ סי' תנא ס"ק קפ). ובלא"ה מבואר ברמ"א (סי' קח ס"א) להקל שאין זיעה בתנורים שהרי התיר לאפות בזה אחר זה

[ומהאי טעמא מי ששורף החלה תנור ואירע שלא הייתה החלה מכוסה היטב ובלע התנור מן החלה, נאסר התנור, ומ"מ יש להקל לאפות בתנור פת כיון שאין לפת זיעה. ואפשר שמקילים גם לשאר דברים, כי בתנור אין זיעה וכמו שמבואר ברמ"א שם. אלא שמחמת תקלה זו ראוי להורות שלא לשרוף חלה בתנור אפילו אם מניחים את העיסה בנייר כסף, כי אפשר שיתפח ויגע הבצק בתנור עצמו, ועל כן עדיף לשרוף את החלה על האש].

# שיעור ט'

הדינים הנידונים

* אסור להערים ליפטר מחלה.
* צירוף בנשיכה ובסל.
* הפריש מספק, שייך שע"י צירוף אף מעט יחייבו בחלה.
* כלי שאין לו דפנות או דפנות נמוכות.

[סעיף יג] **עיסה שאין בה כשיעור, ובעת אפייתה תפחה וגדלה עד שנראה כאלו יש בה כשיעור, פטורה.** וה"ה אם תפחה קודם אפייה.

## עיסה שתפחה שיעורה כבתחילה

וכבר נתבאר דין זה לעיל (שיעור ד) שנחלקו הרא"ש והרשב"א אם משערין לפי קמח או לפי חיטין, אבל לכו"ע הולכים לפי תחילת החיוב, וממילא אם תפחה העיסה אח"כ פטורה, והוא הדין בכל מה שנתבאר לעיל שמצרפין עיסות זו לזו, אין משערין לפי גודל העיסה עכשיו, אלא לפי שיעור של תחילת החיוב קודם שתפחה העיסה.

[סעיף יד] **אסור לעשות עיסתו פחות מכשיעור כדי להפקיע ממנו חיוב חלה.**

## שאסור להפקיע עצמו מחיוב חלה

בפסחים (מח:) אמר רב יוסף הני נשי דידן נהוג למיפא קפיזא קפיזא לפיסחא [היינו שהיו עושין עיסות קטנות כדי שלא יחמיצו], אמר ליה אביי מאי דעתיך לחומרא חומרא דאתי לידי קולא הוא דקא מפקע לה מחלה, אמר ליה דעבדן כרבי אליעזר דתנן רבי אליעזר אומר הרודה ונותן לסל הסל מצרפן לחלה. ומבואר שאסור להפקיע עצמו מחיוב חלה ע"י שעושה עיסה קטנה. ומשמע בגמרא שבאופן שצריך לעשות עיסות קטנות, יש חיוב לצרפן אח"כ בסל כדי להתחייב בחלה, ולכך קודם הפסח שעושים עיסות קטנות למצות, אחר האפיה מחוייב לצרפן בסל אחד כדי להתחייב בחלה ולהפריש. ועוד עולה מהסוגיא שלכתחילה צריך להפריש חלה בעוד שהיא עיסה, שהרי בלא הטעם שרוצים שלא יחמיץ לא היו אופין עיסות קטנות, כדי שיוכלו להפריש חלה מהעיסה.

ובדרך אמונה (ביכורים פ"ו הט"ז ביאור הלכה ד"ה אסור) הקשה מאי שנא ממעשר שמצאנו שמותר להערים על התבואה ולהכניסה לביתו במוץ שלה, וכן מצינו בגיטין (פא.) שהיו מכניסים תבואה דרך גגות וקרפיפות כדי לפוטרה מן המעשר. וכתב ליישב עפ"י הא דמבואר במנחות (סז.) שלהכניס דרך גגות וקרפיפות כיון שהוא בפרהסיא זילה ביה מילתא, וא"כ י"ל שלכך לא הוצרכו חכמים לתקן שלא יעשו כן, דהא ממילא נמנעים בני אדם לעשות כן מחמת זילותא, אבל בחלה שכל אחד יכול לעשות כן בביתו ולא ידע שום אדם בעולם, חששו חכמים שיבואו בני אדם ליפטר מן החלה לכך אסרו לעשות כן. ועיקר התקנה נראה שחכמים באו לטובת הכהנים, שאם הרבה יעשו כן יפסידו הכהנים ולא יהיה להם ממה לאכול.

והנה באו"ח סי' ח' כתב המג"א (ס"ק ב) ליישב אמאי מצאנו שיושבת אשה וקוצה לה חלה, והרי צריך לברך במעומד, וכתב המג"א שחלה אינה מצוה כ"כ שאי"ז אלא לתקן את החלה, אבל הגר"א שם כתב שדברי המג"א אין להם שחר, שהרי מצאנו שאסור לעשות עיסתו קבין, ועל כרחך מצוה היא. ונראה שכוונתו שהיא מצוה מדרבנן מחמת התקנה שתיקנו לכהנים, וכמו שנתבאר.

# סימן שכה

[סעיף א] **שתי עיסות שאין בשום אחת כשיעור, אם נוגעות זו בזו עד שנדבקים מעט זו בזו, מצטרפים, אם הם ממין הראוי להצטרף כפי מה שנתבאר בסימן שכ"ד. ואם אינם נדבקים והם בסל אחד, הסל מצרפן ואפילו אחר שנאפה ונעשה פת...**

## צירוף עיסות שאין להם שיעור ע"י נשיכה או סל

במשנה בחלה (פ"ב מ"ד) 'העושה עיסתו קבים ונגעו זה בזה פטורים מן החלה עד שישוכו רבי אליעזר אומר אף הרודה ונותן לסל הסל מצרפן לחלה'. ופירש הר"ש שהנשיכה היינו שאם בא להפרידן נתלש מזו לזו, וכן כתב הט"ז (ס"ק א) מהתרומת הדשן (סי' קפט).

וראיתי בספר משפטי ארץ (פ"ב אות ו ובהערה שם) שכתב לדון, דהנה מי שהפריש חלה מעיסה שלא היה בה שיעור אין זה מועיל, כמבואר במשנה חלה (פ"ד מ"ד) שנחלקו בזה רבי עקיבא וחכמים, שדעת רבי עקיבא שהמפריש פחות משיעור הוי חלה, ופירשו בירושלמי דס"ל שהוא כמפריש פירות קודם שנגמרה מלאכתן שמהני בדיעבד, אבל חכמים חולקים עליו והלכה כחכמים, ולכך אם הפריש מעיסה פחות משיעור ואח"כ נוסף קצת עד שנעשה שיעור בעיסה מפריש בברכה.

וא"כ מי שהיה לו עיסה בשיעור 1.250 שמחמת הספק מפריש בלא ברכה, אם צירף אח"כ עוד קילו ועכשיו יש לו שיעור עיסה בתורת ודאי, הרי צריך לחזור ולהפריש, שהרי אפשר שקודם לכן אי"ז שיעור חלה ונמצא שהפרשתו אינה מועלת, וא"כ יחזור ויפריש, אלא שהוא מפריש בלא ברכה דשמא כבר בתחילה היה שיעור בעיסה.

## היה שיעור קטן והפריש מספק ואח"כ הוסיף מעט עיסה

אלא שיש להסתפק מה הדין כשהוסיף רק 100 גרם על העיסה, אם צריך לחזור ולהפריש, שהרי מספק כבר הפריש על העיסה וגם עכשיו עדיין אין לו שיעור חלה בתורת ודאי. ונראה שבאמת כל מעט שהוסיף יהיה מחוייב להפריש, שהרי מרן הגריי"ק הסתפק בשיעור כיון שחשש לשיעור האגודל אם הוא 1.9 או 2.4, ובאמת אפשר ששיעורו הוא באמצע, וא"כ כל מעט שנוסף שמא קודם לכן לא היה שיעור לחיוב ועכשיו כבר יש כאן חיוב. וכן יש ספק אם משערים לפי נפח בלא ניעור או אחר ניעור, וגם זה אינו ברור כמה הוא הניעור, ואם כן כל מעט שנוסף אפשר שהוא כבר בשיעור לחייבו בחלה.

והיא חומרא גדולה ומצויה מאוד, שפעמים שנשאר ביד האשה מעט בצק בידיה ואם מחזירה את הבצק לעיסה, דלפי"ז יש כאן חיוב חדש להפריש חלה, דשמא עתה ע"י ההוספה נעשה שיעור חלה [ואסור לה שלא להחזיר את הבצק מחמת חשש זה לעיסה, שהרי יש איסור להערים ולעשות עיסה קטנה כדי שלא יתחייב בחלה].

## אם צריך כוונה לצרף

והנה דעת רבינו פרץ (פסחים מח) שדוקא אם מתכוין שיצטרף הוי צירוף, אבל אם לא הייתה דעתו על זה אינו מצטרף [ואין חילוק בזה בין צירוף ע"י נשיכה או ע"י סל], אכן באחרונים (עי' משנ"ב סי' תנז ס"ק ד) נראה שאף אם נדבקו מעצמם שלא מדעתו מצטרפים, כל שאינו מקפיד בצירוף, אכן אם מקפיד אין מצטרף, דצירוף אינו מועיל כל שמקפיד שלא יתערבו הבצקים זה בזה [ואף באופן שלא איכפ"ל שנדבקים זה בזה, אלא שאינו רוצה לערב הבצקים, ג"כ חשיב מקפיד], כמבואר להלן סי' שכו (סעי' א). ולכך בצק מקמח מלא אינו מצטרף עם בצק מקמח לבן, וכן חלות מתוקות ושאינם מתוקות. וחלות שנדבקו באפיה יש לדון אי חשיב מקפיד, דמצד העיסה לא איכפ"ל שנדבקו, אלא שיש שאינם רוצים שידבקו מחמת שרוצים לחם משנה.

והמהרי"ט אלגזי (חלה אות טז) נראה שהבין שאם אשה מקפדת שלא יהיה צירוף כדי שלא יתחייב בחלה, ג"כ חשיב מקפיד [אלא שכתב שבסתמא תולין שאינה מקפדת, שהרי יש איסור לעשות עיסות קטנות כדי ליפטר מן החלה, ומסתמא אינה רוצה לעשות איסור. אכן בב' נשים שעשו ב' עיסות קטנות, שאין להם חיוב לצרף העיסות כדי להתחייב בחלה, בזה אומרים דאם מקפדת שלא יצטרף כדי שלא תתחייב בחלה, אינו מצטרף].

## אם בצירוף סל צריך שיגעו זה בזה

ובדין צירוף סל הנה מבואר במשנה (שם) שדעת רבי אליעזר שצירוף ע"י כלי מהני אף בלא נשיכה. אלא שמבואר בב"י ובדרכי משה שצריך שיגעו זה בזה, ובשו"ע סתם בזה ולא כתב שצריך שיגעו זה בזה. ועי' משנ"ב סי' תנז (ס"ק ז) שכתב ג"כ שצריך שיגעו זה בזה, וכן פסק הגר"א (ס"ק ג). אבל הט"ז (סי' תמז ס"ק ב) כתב שכל מה שמצינו שיש דין שיגעו זה בזה היינו לעניין שיהא מן המוקף, כמבואר בתוספות בפסחים (מו: ד"ה הואיל), אבל לעניין חיוב חלה, אף אם אינם נוגעים זה בזה כל שהם בכלי אחד חייב בחלה, וכתב שלזה סתמו הטור והמחבר שצירוף סל הוי צירוף ולא התנו שיגעו זה בזה.

**וכתב** השו"ע: **ואם נתנם על טבלא שאין לה לבזבז, אינם מצטרפים.**

## כלי שאין לו דפנות כגון שולחן

בגמרא בפסחים (מח:) בעי רבי ירמיה טבלא שאין לה לבזבזין מהו, תוך כלי בעינן והא ליכא, או דילמא אויר כלי בעינן והא איכא, תיקו. ובשו"ע פסק שאינם מצטרפים, וביאר הש"ך (ס"ק ב) שכיון שחלה בזמן הזה דרבנן אזלינן לקולא ואי"צ להפריש. אלא שיש להבין, שמצינו להלן סי' של (ס"ד) שפסק השו"ע שנכרי שנתגייר אם עשה את העיסה קודם שנתגייר פטור מן החלה, לאחר שנתגייר חייב בחלה, ואם הוא ספק חייב, ומבואר דס"ל לשו"ע שבספק חלה מחמירים, ואמאי כאן שנשארה הגמרא בתיקו כתב המחבר להקל. ובאמת כמה פוסקים כתבו שיפריש בלא ברכה, וכן מבואר במאירי (פסחים מח:). וכן כתב היד אברהם (סי' של סעי' ד) להחמיר מספק בדבר שיש לו עיקר מן התורה. ובערוך השולחן (סעי' ד) כתב שכוונת המחבר לפטור לגמרי מהפרשה רק חלת חו"ל, והוא דוחק.

## סתירה בשו"ע אם ספק חלה צריך להחמיר

ובאמת מצאנו מחלוקת ראשונים בספק בדרבנן בדבר שיש לו עיקר מן התורה,, שדעת הרשב"א בעירובין (יא) להחמיר בעירובין דרבנן מספק כיון שיש לו עיקר מן התורה, אבל הרא"ש לגבי שמיטה (מכות פ"א סי' ג) כתב להקל לעניין מלוה את חברו לעשר שנים, ובחזו"א לעניין שביעית (סי' כב ס"ק א ד"ה ועיקר) מחמיר.

וכן מצאנו לעניין צירוף ע"י תנור, שכתב הרשב"א (הל' חלה שער שני אות ו) שהוא מחלוקת בגמרא (פסחים מח:) שלר' יהושע מצטרף ולר"א אין מצטרף, ומסיק הרשב"א שכיון שהוא ספק יש להקל בחלת חו"ל ולהחמיר באר"י. והוא לשיטתו שדעתו להחמיר בדבר שיש לו עיקר מן התורה. אכן בשו"ע לא הזכיר דין התנור וסתם כאן להקל, וכסתימת הרמב"ם וכן איתא במהר"ם חלאווה להקל, וכן מנהג העולם להקל בזה, אלא שצריך ביאור הטעם, וגם צריך ליישב הקושיא מסי' של שמבואר בשו"ע להחמיר בספק חלה.

## אם יש להחמיר מספק משום שחלה הוי דבר שיש לו מתירים

עוד יש לדון שלא נקיל מספק לא רק משום שהוא דבר שיש לו עיקר מן התורה אלא משום שהוא דבר שיש לו מתירים כמו שכתב החזו"א לעניין מעשר (מעשרות סי' ז ס"ק טז), וא"כ ה"נ לעניין חלה הוי דבר שיש לו מתירים. וכתב שם החזו"א שאין לומר שאי"ז דבר שיש לו מתירים כיון שמפסיד את התרומה, דממה נפשך צריך לקרוא שם, שאם זה טבל ודאי מחוייב להפריש, ואם אינו טבל הרי לא עשה כלום, וממילא לאחר מכן יכול לאכול מה שהפריש, משום ספק דרבנן, ונמצא שאינו מפסיד כלום, וכמו"כ לעניין חלה היה לנו לומר כן, וא"כ צ"ע למה לא יפריש מספק [ואח"כ יאכל גם את החלה].

ולפי"ז נראה שכשאופין מצות ורגילים אח"כ ליתנם על שולחן אחד, אם שכחו ולא הפרישו יש לו לחשוש שנתחייב בחלה מספק, מחמת שהיו על שולחן אחד. אכן נראה שאם נזכר בליל הסדר שלא הפריש חלה מן המצות באופן שלא צירף כל המצות ע"י כלי שיש לו דפנות, יש להקל, שזה אינו נחשב דבר שיש לו מתירים, כי ודאי קנה מצות אלו כדי שיהיה לו אותם בליל הסדר.

**וכתב** הרמ"א: ולכן כשמצרפם בכלי יזהר שלא יצא שום דבר למעלה מדופני הכלי, דהיינו שיהא כל ככר אחד או עיסה למעלה מדופני הכלי.

## מקצת למעלה מן דפנות הכלי

ומקור דבריו מהטור שכיון שפסק שהטבלא אינה מצרפת וצריך דפנות, ממילא רק הככרות שבתוך גובה הדפנות מצטרפות, לכך יש ליזהר שלא יהא שום דבר למעלה מדופני הכלי (כן לשון הטור). מיהו כתב הפרישה שאין הכוונה שאם מקצת מהעיסה או החלה בתוך הכלי ומקצת למעלה מהכלי אין מצטרף מה שלמעלה מהכלי, אלא ודאי כל שמקצת החלה בתוך מקום הדפנות סגי, אלא כוונת הטור שיזהר שלא תהיה חלה אחת כולה למעלה מהכלי, וכן כתבו הט"ז (ס"ק ב) והגר"א (ס"ק ז).

ובבית יוסף הביא מהסמ"ג בשם ר"י שחולק, ודעתו שכל שיש מעט דפנות אפילו הייתה הטבלא גדושה הכל מצטרף, דכמו אויר הבית שהוא מצרף כן יש דין שאויר הכלי מצרף. ובפמ"ג (סי' תנז מ"ז ס"ק א) נסתפק אם הפריש מהעליונות על התחתונות אם צריך לחזור ולהפריש, שהרי הוא ספק דרבנן ולקולא, אכן מסיק שם שבאופן שלתחתונות בפני עצמן יש שיעור חלה יפריש מן התחתונות בלא ברכה [כי מה שבתוך הדפנות ודאי נתחייב בחלה, ומה שלמעלה אינו אלא ספק, ואפשר שאומרים בזה אין ספק מוציא מידי ודאי]. אבל הביאור הלכה (סי' תנז ד"ה שיתן) פסק שאי"צ לחזור ולהפריש דיכול לסמוך על הסמ"ג להקל בדרבנן.

# שיעור י'

הדינים הנידונים

* צירוף ע"י מפה.
* צירוף בסל במקפיד.
* צירוף עוגות שונות במקרר.
* להפריש מן המוקף.
* יזהר שהחלה שמפריש תהיה בתוך הכלי בזמן ההפרשה.

[המשך סעיף א] **ויש מי שאומר שאם מכסה הפת במפה חשוב כמו כלי לצרפן.**

## דין צירוף ע"י מפה

הש"ך (סק"ה) כתב שאינו יודע למה כתב כן השו"ע בשם יש מי שאומר, שהרי אין מי שחולק על זה. והכיסוי ע"י מפה כתב הש"ך בשם מהרי"ל שמניח ע"ג המפה ויכסה המפה גם כן עליהם. ובביאור הלכה (סי' תנז ס"א ד"ה והסל) הביא מהפרי מגדים (מ"ז שם ס"ק א) שאף באמצע קצת מגולה מצטרף הכל כיון שמצדדים הם מכוסים, ושם בפמ"ג מבואר שבאותה מפה מכסה מלמטה ומלמעלה.

## ב' בצקים בב' כלים ומצרף ע"י מפה

והנה בפמ"ג שם כתב שאם מניח על טבלא ולמעלה במפה אין זה מועיל, אבל הביה"ל (שם) כתב שצריך עיון למעשה, כי בסמ"ק (בהג' ר"פ סי' רכב אות י) משמע דסתם כיסוי ג"כ מהני [שכתב ליזהר שלא יצאו המצות מעל מחיצות הכלי, וסיים 'ואם עוברות למעלה מן המחיצות יפרוש עליהם סדין או מפה ויכסה אותן'], וכן משמע במחצית השקל. וכתב הביה"ל שבאופן שיש מעט מחיצות לכלי רק שהעיסה או המצות גבוהות מן המחיצות, בזה ודאי מסתבר להקל ע"י סתם כיסוי, מאחר שהסמ"ק מיקל בזה לגמרי, ועוד כתב שכמו שמהני כשנותן מפה מלמעלה, הוא הדין שמועיל אם כיסה מלמעלה בכלי.

## צירוף סל במקום שמקפיד ובאינו מינו

והנה פשטות הפוסקים שאם יש לו ב' עיסות שהוא מקפיד שלא יתערבו, אף אם עושה צירוף סל אין זה מועיל, שאין חילוק בין צירוף ע"י נשיכה לצירוף ע"י סל. אולם הבית מאיר (סי' תנז ס"א אות ח) כתב שכל הדין שבמקפיד אין העיסות מצטרפות [כמבואר להלן סי' שכ"ו], היינו דוקא בעיסה שמהני שם צירוף ע"י נשיכה, ובזה אין מועיל כשמקפיד ,אבל אם צירף אחר אפיה שהצירוף ע"י סל מהני אף במקפיד (והסברא בזה, שבעיסה שהוא צירוף ע"י נשיכה, היינו שע"י הצירוף נעשה כעיסה אחת, ולכך כשמקפיד אין כאן צירוף אבל בצירוף אחר אפיה אי"ז שנעשה כעיסה אחת, אלא שע"י הסל יכול להפריש מזע"ז). ובמקור חיים (תנז סוף סק"א) כתב שאפילו חמץ מצטרף לשל מצה, ולכאורה הוא צ"ע איך מצטרפים, והרי ודאי הוא מקפיד שלא יתערבו, ואפשר דס"ל כדעת הבית מאיר.

אבל סתימת הפוסקים שאין מצטרף, וכמו שהאריך בפמ"ג (מ"ז שם), שהיה סברא לומר שבצירוף סל אף מין בשאינו מינו מצטרפים, שדוקא בנשיכה הוא מקפיד אבל אינו מקפיד שלא יהיו בסל אחד [ומבואר בפמ"ג שהבין שמין בשאינו מינו שאין מצטרף הוא מדין מקפיד, ויעוי' בר"ש (רפ"א דכלאים) שכתב שם ב' תירוצים ולתירוץ השני חלוקת המינים הוא מדין מקפיד (אולם לתירוץ הראשון משמע שאי"ז מדין מקפיד, אלא דין הוא שאין להפריש אלא ממין אחד דוקא)], אכן כתב לדייק שם מהר"ש ורע"ב ומכס"מ שגם בצירוף סל מהני רק במין במינו, והיינו משום שגם בצירוף סל בעינן שלא יהא מקפיד שיתערבו. וכן מצה שמורה ואינה שמורה אין מצטרף, שהרי הוא מקפיד שלא יתערבו. ובמנחת יצחק (ח"ח סי' קט) כתב שאפילו אם אחד שם מצות שלו בשקית מיוחדת, כיון שמקפיד אין זה מצטרף, והיד אפרים (סי' תקו על המג"א ס"ק ח) ג"כ חולק על המקור חיים.

והנה במשנה בחלה (פ"ד מ"א) איתא שמין בשאינו מינו אין מצטרף, וכתב הר"ש בין בנשיכה ובין בסל, ומבואר שגם בצירוף סל בעינן מב"מ. אולם אי"ז קושיא מהמשנה, שהב"מ יבאר במשנה שמפריש קודם אפיה, אבל אה"נ אחר אפיה שלא איכפ"ל שיגעו, וממילא מצטרף [ואם מקפיד שלא יגעו גם אחר אפיה, גם לב"מ אינו מצטרף].

והוא נפק"מ גדולה למעשה, דיש לדון אם נתן כמה עוגות במקרר אם מצטרפים זה לזה לשיעור חלה [וכמו"כ יל"ד ברכב שיש בו כמה מיני עוגות], ויבואר להלן שהדבר תלוי בכמה נידונים, והנה אם נחשוש לדעת הבית מאיר א"כ אפילו היו עוגות ממינים שונים, יל"ד שמא מצטרפים לשיעור חלה ע"י צירוף כלי של המקרר. וצ"ת אם חוששים לדעת הבית מאיר.

## אם יש לו כמה עוגות במקרר או בתנור אם מצטרפים להתחייב בחלה

ובעיקר הנידון אם מקרר מצרף לשיעור חלה, הנה ברמב"ם (בכורים פ"ו הט"ז) כתב שאין התנור מצרף לחלה, אלא שבפשטות הטעם משום שהוא מחובר לקרקע ולא חשיב כלי. אבל בדרך אמונה (ביה"ל על הרמב"ם שם ד"ה ואין) כתב הטעם שאין בנ"א מניחים בתנור כדי לשמור בתוכו, אלא רק לאפיה, לכך לא חשיב כלי לצרף [ויל"ד באלו שרגילים להשאיר חלות ועוגות בתנור כדי לשומרם שם, אם לפי"ז יהיה צירוף ע"י תנור]. וא"כ במקררים שרגילים להניח שם עוגות וחלות, וגם אין המקרר דבר המחובר לקרקע [ואף שהוא מחובר ע"י חוט חשמל אי"ז נחשב חיבור], לכאורה המקרר יצרף לחלה.

אכן יל"ד בזה, דאף אם נחשיב את המקרר ככלי לצרף כל מה שבתוכו, הרבה פעמים מניחים במקרר או המקפיא דברים בתוך כלים, והדרך אמונה (ביה"ל שם) הביא מאביו בעל ה'קהלות יעקב' שאם נתן כמה כלים בכלי אחד גדול ומחיצותיה גבוהות משני הכלים בתוך כלי הגדול מצטרפים, וכ"כ בשם השלמת חיים. אלא שכתב הדרך אמונה (בביה"ל שם) שנכון שיהיו הכלים פתוחים עיי"ש שהאריך בזה. ויל'ד אם היו לו עוגות שונות, כל אחד בכלי אחר, אם נחשוש שמחוייבים בחלה, שיש כאן כמה צדדים להקל, א' משום שרק לדעת הבית מאיר שייך בזה צירוף סל, שהרי העוגות ממינים אחרים, ועוד יש כאן צד להקל מחמת שהם בכלים אחרים, ונראה להקל שאינו מצטרף אחרי שיש בזה כמה ספיקות.

אכן אם היו הכלים פתוחים, לכאורה אין בזה צירוף שיטות. וכמו"כ אם היו העוגות בתוך שקית ניילון עי"ש בדרך אמונה (ביה"ל שם בסו"ד) שהביא בשם הגרי"ש אלישיב ששקיות ניילון אינם נחשבים כלי כיון שהם טפילים לאוכל. וא"כ אין כאן צירוף שיטות ולדעת הבית מאיר מצטרפים לשיעור.

ויש עוד צד להקל במקרר, שבדרך אמונה (שם ס"ק קלח) כתב שאם היה כלי שיש בו ארבעים סאה אינו מצרף לחלה [ומקרר ומקפיא לפעמים יש בו שיעור ארבעים סאה וכל שכן רכב יש בו מ' סאה], אכן הביא בשם הגרי"ש שאף כלי שיש בו ארעים סאה מצרף.

והנה באמת דעת רוב הפוסקים וכן מסיק הגר"א שאין צירוף סל אלא א"כ נוגעים זה בזה, וכן פסק המשנ"ב (תנז, ז ובשעה"צ שם) עכ"פ שאין לברך עד שיגעו, וכמו שנתבאר לעיל (שיעור ט), וא"כ באופן שאין נוגעים זה בזה נראה שיש להקל שאינו חייב בשיעור חלה בשני מינים, שאי"צ לחשוש לדעת הבית מאיר, כיון שבלא"ה דעת הרבה פוסקים שאין צירוף עד שיגעו זה בזה.

ומאחר שנתבאר שבלא שיגעו זה בזה אינו צריך להפריש, יל"ד באופן שיש כמה עוגות במקפיא וביניהם דברים אחרים אם חשיב כנוגעים זה בזה, דהנה לעיל סי' שכד (ס"ו) מבואר שאם היה קב חיטים וקב חיטים וביניהם קב של עכו"ם, אינם מצטרפים, וחזינן שדבר שאינו חייב בחלה שנמצא ביניהם מנתק, וה"נ לגבי נגיעה אם היה דבר אחר שאינו חייב בחלה ביניהם, מנתק ולא חשיב שנוגעים זה בזה. ובאמת נידון זה הוא אף לדעות שאי"צ שיגעו זב"ז, שבאופן שיש ביניהם דבר שאינו חייב בחלה, יש מהפוסקים (חלת לחם סי' ד ס"ה) דס"ל שאינם מצטרפים, וא"כ יש בזה צד היתר נוסף לבד מה שנתבאר לעיל. מיהו מסתבר שלא חשיב הפסק אלא כשהוא גבוה, אבל אם יש ביניהם דבר נמוך, הרי בחלק בעליון של העוגה אינו מפסיק. וכמו דקיי"ל בצירוף סל, כשמקצתן בחוץ, מצטרפים זה לזה, וטעמא דמילתא, שאף שלמעלה אין צירוף כלי, עכ"פ למטה הם בתוך הכלי ומצטרפים, וא"כ ה"נ אם יהיה הפסק ביניהם רק למטה מסתבר שאין זה הפסק, כיון שעכ"פ למעלה יש צירוף.

והעולה למעשה במי שהיו לו ב' עוגות ממינים שונים במקרר: אם היו בכלים נפרדים, יש להקל שאינם מצטרפים, ואם היו בניילון אין זה נחשב כלים נפרדים, ומ"מ אם אינם נוגעים זה בזה יש להקל. מיהו כל זה דוקא בב' מינים שונים, אבל במין אחד אין להקל ושייך שיבא לידי צירוף [והכלל בזה שאם יש לו ב' צדדים יש להקל, עכ"פ בשבת שהוא שעת הדחק, אבל אם יש רק ספק אחד אין להקל, שהרי בספק חלה חוששים לספק כמו שנתבאר לעיל (שיעור ט)].

והנה אם המצות מונחות בשני כלים פתוחים הנוגעים זב"ז, פשטות דברי המ"ב (תנז סק"ז) שהסל מצרפם, ולפי"ז מוכח שמהני צירוף סל אע"פ שהמצות לא נוגעות זב"ז כל שהכלים נוגעים זב"ז, ועכ"פ כתב הגרח"ק (ביאור הלכה שם) שהגרי"י קנייבסקי נהג שאם מלמעלה המצות נוגעות זב"ז ע"י שנותן מצה על גביהן, מצטרפים לחלה.

[סעיף ב] **אם יש בכל עיסה כשיעור, ורוצה להפריש מזו על זו, אין צריך לא צירוף כלי ולא נגיעה, אלא כיון ששתיהן לפניו מפרישין מזו על זו.**

## הדין להפריש מן המוקף

היינו כשיש בכל אחד שיעור חלה, ואי"צ צירוף בין העיסות, אלא רק שיהא מן המוקף, בזה אי"צ לא צירוף כלי ולא שיגעו. והט"ז להלן (סי' שכו ס"ק א) כתב שגם לעניין מוקף אם הוא מקפיד אינו יכול להפריש מזה על זה. אבל הנקודות הכסף (בט"ז שם) חולק שגם במקפיד מפריש מזה על זה [חוץ מאם הוא מקפיד הרבה שאפילו לא יגעו זה בזה], וכתב שכן מסתבר משום שעיקר היסוד של צירוף ב' עיסות שאין להם שיעור הוא משום שמחשיבים כאילו הם עיסה אחת, ולכך במקפיד אינם מצטרפים, אבל בב' עיסות שיש להם שיעור, אי"צ להחשיבם עיסה אחת וכל הדין הוא שיהיה מן המוקף, לכך אף כשהוא מקפיד יכול להפריש מזה על זה.

והנה הגר"א (ס"ק ח) האריך שיש ג' דינים, שאם אין העיסה בכלי, כל שהעיסות באותו חדר, יכול להפריש מזה על זה ואי"צ נגיעה. ואם העיסה בתוך כלים, אם היו הכלים פתוחים סגי שיגעו הכלים זב"ז וזה נקרא מן המוקף, ואם הם בכלים מכוסים אף ע"י נגיעה של הכלים אינו יכול להפריש מזה על זה [ועי' משנ"ב סי' תנז סק"ז].

## צריך ליזהר בשעת הפרשה שהחלה תהיה מן המוקף ויזהר שתהיה בכלי

ולפי"ז יצא שאדם שבא להפריש חלה והבצק עדיין בכלי, ונוטל את החלה להפריש, הרי החלה היא חוץ לכלי, ואי"ז מן המוקף. ואם כן צריך ליזהר בשעה שמפריש חלה שהחלה תהיה בתוך בכלי, ולכן יקח החלה בידו וישאיר את היד בתוך הכלי, ויזהר שלא תיגע החלה בבצק [שלא ידבק מן החלה בבצק שהרי החלה אסורה באכילה], או שיניח החלה מחוץ לכלי ויגע בכלי מבחוץ.

# שיעור י"א

הדינים הנידונים

הפרשה מן המוקף

* כשהעיסות חוץ לכלי וכשהם בתוך הכלי.
* כלים סתומים כגון בקבוקים וקופסאות שימורים.
* ב' עיסות עם שיעור, במקפיד.

# סימן שכו

[סעיף א] **שתי עיסות שיש בשתיהן שיעור החייב בחלה, ואין באחת מהן כשיעור, וכו'.**

מבואר בשו"ע שב' עיסות של שני בני אדם סתמא מקפידים לכן אין מצטרפים, ובאדם אחד ב' מינים אין מצטרפים, ובמין אחד מצטרפים, אא"כ מקפיד שלא יתערבו, מאיזה טעם שהוא [בין מחמת טומאה וטהרה, בין מחמת שאחד פרווה ואחד חלבי, ובין מחמת שבאחת יש כרכום ובשניה אין וכדו'].

## ב' עיסות שיש בהם שיעור

וכתב הרמ"א וכל זה שאין שיעור בכל אחת, אבל אם יש בהן שיעור, מפריש מאחת על חבירתה אם הן של אדם אחד.

וכבר נתבאר לעיל סי' שכ"ה דין ב' עיסות שיכול להפריש מזע"ז אף בלא נגיעה או צירוף סל, וכאן בא הרמ"א להוסיף שאף במקפיד יכול להפריש מזע"ז.

## שיטת הט"ז שבמקפיד צריך נגיעה ונשיכה

והנה הט"ז (ס"ק א) מבאר שמה שכתב הרמ"א שכשיש לו ב' עיסות שיש שיעור בכל אחת יכול להפריש מזה על זה אף במקפיד, היינו דוקא ע"י נגיעה ונשיכה, ואף שמבואר לעיל סי' שכ"ה בב' עיסות שלימות [שאי"צ צירוף אלא רק שיהא מן המוקף], שאי"צ שיגעו זה בזה וסגי שיהיו שניהם לפניו, ביאר הט"ז שזה דוקא באין מקפיד, אבל במקפיד צריך שיגעו זה בזה, וכמו שמבואר במשנה (חלה פ"ב מ"ח) שהרוצה להפריש מעיסה טמאה על עיסה טהורה יקח בצק פחות מכביצה ויתן ביניהם ואז יכול להפריש, ועל כרחך שצריך שיגעו זה בזה, דאל"כ למה צריך ליתן בצק ביניהם, אלא ודאי כיון שעיסה אחת טמאה ועיסה אחת טהורה ממילא מקפיד הוא שלא יגעו, ולכך לא מהני צירוף עד שיגעו זב"ז, וה"ה שצריך נשיכה. והביא שכן מבואר בתרומת הדשן (סי' קפט). וכתב הט"ז להשיג על הלבוש שביאר שכל שיש בעיסות שיעור, יכול להפריש מזה על זה ואי"צ שיגעו זב"ז אפילו במקפידים.

## שיטת הש"ך שאי"צ נגיעה אלא במקפיד ביותר

אבל הש"ך (בנקוה"כ) האריך לחלוק על הט"ז. **א.** שאי"צ נשיכה וסגי שיגעו זה בזה. **ב.** שאין חילוק בין מקפיד לאין מקפיד, שהרי הרמב"ם והשו"ע וש"ר סתמו בזה, ואף שמצאנו במשנה שבטומאה וטהרה צריך שיגעו, כתב הש"ך שזה דוקא במקפיד הרבה כגון שעיסה אחת טמאה ועיסה אחת טהורה, שבזה מקפיד הוא שאף לא יגעו זב"ז, ולכך אינו יכול להפריש מזע"ז עד שיגעו, אולם דבר שאינו מקפיד כל כך ולא איכפ"ל שיגעו זב"ז, יכול להפריש מזע"ז אף בלא שיגעו [ולפי"ז אם היה לו עיסה אחת חלבית ואחת פרוה שמקפיד הוא גם על הנגיעה, לא מועיל להפריש מזע"ז עד שיגעו]. והגר"א (סו"ס שכה) כתב שבמקפיד צריך נגיעה ולא חילק בין מקפיד גמור למקפיד קצת, ז"ל 'ויצא לנו עוד מזה דבר שמקפיד על תערובתן כמו שאין מצטרפין לחלה כמ"ש בר"ס שכ"ו כך אין מפרישין מזה על זה אלא בנגיעה'.

אכן אף שכתב הש"ך שיכול להפריש מזע"ז אף בלא נגיעה, מ"מ מצריך שיהיו בכלי אחד שבלא זה אי"ז מן המוקף. ואף באינו מקפיד הצריך צירוף סל כדי שיהיה מן המוקף. אולם בשו"ע סו"ס שכ"ה מבואר להדיא שאי"צ צירוף סל, וכן מבואר ברמ"א באו"ח (סי' תנז), ועי' גם במשנ"ב (שם סק"ז) שלא הזכיר תנאי זה שיהיו בסל אחד, וכן קיי"ל שאי"צ שיהיו בכלי אחד בשביל שיהיה מן המוקף.

## ג' דרגות בב' עיסות שיש בכל אחת שיעור

והנה כבר נתבאר לעיל (שיעור י) שבמשנ"ב (תנז ס"ק ז והוא עפ"י הגר"א סי' שכה סק"ה) כתב ג' דרכים שיחשב מן המוקף: **א.** שאם לא היו העיסות בתוך כלים, אף כשאינם נוגעים כל שהם בחדר אחד מצטרפים. **ב.** ואם היו העיסות בכלים, אם הם פתוחים מקרבם עד שיגעו זב"ז. **ג.** ואם היו הכלים מכוסים, לא מהני אף כשהכלים נוגעים זה בזה.

## כשהעיסות אינם בכלים

ומה שנתבאר שכשהעיסות אינם בכלים אפילו מרוחקים מהני, ז"ל הגר"א (שהוא מקור דברי המשנ"ב) אם הם בלא כלי כלל א"צ אפי' נגיעה ואפי' רחוקים הבית מצרפן, ובדרך אמונה (תרומות פ"ג הי"ח בביאור הלכה) כתב שפשוט שדוקא כשהם באותו חדר, אבל בחדר אחר לא חשיב באותו בית. ועוד כתב שם שנראה שצריך שיהיה הבית מקורה, ולאחר מכן כתב לבאר (בהי"ט דרך אמונה ס"ק קסד) שגם בגינה אחת חשיב מן המוקף אף שאין נוגעים זה בזה, אלא שיש חילוק באופן שהיו מינים אחרים ביניהם, שבבית כיון שהבית מצרפם יכול להפריש מזה על זה אף כשיש ביניהם מינים אחרים [ועי' בדרך אמונה שם ס"ק קנו שאם מפסיק מין אחר לכל אורך החדר י"ל שאין מצטרפים], אבל בגינה אינו יכול להפריש מזע"ז כשיש מינים אחרים ביניהם, שכיון שהגינה אינה מקורה אינה מצרפתם, אבל אם אין ביניהם כלום יכול להפריש מזה על זה אפילו מרוחקים דחשיב מן המוקף [וצ"ת עד כמה יהיו מרוחקים שעדיין נחשב מן המוקף], וכתב שם שאין בזה חילוק בין גינה שיש לה גדר לגינה שאין לה גדר [מיהו כשיש גדר, אם היו פירות בצד זה של הגדר ופירות אחרים בצד אחר של הגדר, אי"ז מן המוקף כי הגדר מפסיק].

## היו העיסות בכלים

והדין השני שאם היו העיסות בתוך כלים אז צריך שהכלים יגעו זה בזה, הנה יש סוברים שלאו דוקא שיגעו זה בזה, אלא צריך שיהיו הכלים סמוכים, וכן משמע קצת במשנ"ב שכתב שצריך לקרב הכלים להדדי, ולא כתב שצריך שיגעו. אכן בגר"א כתב להדיא שצריך שהכלים יגעו זב"ז, וכן כתב החזו"א (טבול יום סי' ו סק"ה) להדיא שצריך שיגעו זה בזה.

ודין זה שבכלים צריך שיגעו זב"ז צ"ב, שהרמב"ם (תרומות פ"ג הי"ח) כתב שאם היו הפירות בתוך ב' מגורות בבית אחד, תורם מאחד על הכל. ומגורות הם כלים מחוברים בקרקע, וא"כ ודאי אינם נוגעים זב"ז, וא"כ אמאי נחשב מן המוקף. וכתב הדרך אמונה (בביאור הלכה תרומות שם) שכיון שהמגורות מחוברות לקרקע בטלים הם לחדר, לכך שפיר יכול החדר לצרפם אף בלא שיגעו זב"ז, אבל אם היו מונחים בכלים שאינם מחוברים לקרקע אין החדר מצרפן, לכך בעינן שיגעו זב"ז. והגר"א סו"ס שכ"ה כתב שאחד במגורה ואחד בבית אין מצטרפים, וכתב בדרך אמונה (שם) שנראה שהוא גרס שב' מגורות אין מצטרפות.

## בכלים מכוסים

והדין הג' שבכלים מכוסים אין מועיל אפילו שיגעו זה בזה, הנה הרמב"ם (תרומות שם) כתב כן דין זה לעניין חביות של יין, ובירושלמי (מעשר שני פ"ג ה"ו) איתא שכל זה דוקא ביין, אבל בשל שמן אפילו היו הכלים מכוסים תורם מאחד על הכל. וכתב בביאור הגר"א לירושלמי הטעם, משום שהיין צריך סגירה היטב, אבל השמן אינו צריך סגירה היטב. ועי' בדרך אמונה (ביאור הלכה על הרמב"ם שם ד"ה חביות) שהביא לפרש שהיין צריך סגירה היטב כדי שלא יתקלקל, אבל בשמן כל הסגירה הוא כדי שלא ישפך, ולכך אין זה סגירה חזקה, ולכך יכול להפריש מזה על זה אף כשהיו הכלים סתומים. וכתב הגרח"ק שנראה שבמקום הצורך יש לסמוך להקל על הרמב"ם, וכל שאין הסגירה חזקה יכול להפריש מזה על זה אף כשהם סתומים. ובציון הלכה (שם ס"ק שכח) כתב 'ולפי"ז בקבוקים שלנו שסותמין בפקק או במכסה, כיון שאפשר לפותחן ואינו דבוק לא מקרי מכוסה, מיהו אותן שמכוסין במכסה שצריך לשוברו כשפותחו אפשר דדמי למגופות' עכ"ל. ובביאור הלכה שם בסו"ד כתב שנראה להקל בבקבוקים בשעת הדחק, כיון שבלא"ה לדעת הריטב"א בשעת הדחק יכול להקל להפריש שלא מן המוקף, וכתב שכן ראה למרן החזו"א שהיקל בזה בשעת הדחק.

## נפק"מ למצות בקופאות בקבוקים סגורים וקופסאות שימורים

ודין זה הוא נפק"מ גדולה לכמה דברים המצויים, דהנה מי שיש לו מצות בקופסאות כשהם סגורים בדבק, בפשטות זה סגירה חזקה כמו יין, שהרי אינו סותם רק כדי שלא יפלו, אכן אם פותח את הדבק רק שהמצות נשארים עדיין בתוך ניילון, נראה שיש להקל [ואף שהניילון סגור היטב נתבאר לעין דעת הגריש"א שהניילון אינו נחשב כלי]. ולעניין בקבוקים, אם יש לו כמה בקבוקים סגורים ורוצה להפריש מאחד על כולם, בזה כבר פסק הגרח"ק להקל בשעת הדחק, ונראה שאדם שבא להפריש תרו"מ משום חשש שמא לא עישרו [כמו שמצוי בזמנינו], יכול להקל בזה שלא יצטרך לפתוח כל בקבוק ובקבוק כדלהלן [ולהמתין לכל בקבוק עד שיפתחנו, אי"ז עצה, שהרי אין להשאיר אצלו דברים שאינם מעושרים משום תקלה, וחזקה על חבר שאינו מניח דבר שאינו מעושר תחת ידו]. וכן לעניין קופסאות שימורים לכאורה הם דומים ממש לחביות יין והוי כלים סתומים, ובטבל גמור לכאורה יש בזה חשש.

מ"מ לעניין תרו"מ שעושה מחמת החשש נראה להקל, דיתכן שיש להם דין דמאי כמו שכבר דן בזה החזו"א (דמאי סי' יג סק"ח), וע"ע משפטי ארץ (תרו"מ פי"ב הערה 6) שהגריש"א היקל לעשר שלא מן המוקף בפירות שתחת השגחה מוסמכת [ולפי"ז מה שכתב הגרח"ק להביא ראיה ממעשה דהחזו"א, להקל בבקבוקים בשעת הדחק, יל"ד בזה, שאם היה המעשה של החזו"א לעניין מעשר שבא מחמת חשש, לכאורה אין מזה ראיה למקום שהוא טבל ודאי, להקל להפריש מזה על זה כשהם בקבוקים סתומים, ומ"מ נראה שאם יש חשש שיבא לטעות יש להקל בזה].

# שיעור י"ב

הדינים הנידונים

העושה עיסה ע"מ לחלקה

* גדר על מנת לחלקה.
* המחלק בביתו את העיסה לכמה חלות.
* הלוקח בצק מעיסה גדולה של נחתום אם יפריש בברכה.
* עשה ע"מ לחלק, ונמלך.

[שכו סעיף ב] **נחתום שעשה עיסה לעשותה שאור לחלקה, חייבת בחלה, שאם לא תמכר יעשנה פת. אבל שאר אדם העושה עיסה לחלקה בבצק, פטורה.**

## נחתום שעשה עיסה ע"מ לחלקה

מקור הדין, הוא מהבמשנה בחלה (פ"א מ"ז) דאיתא 'נחתום שעשה שאור לחלק חייב בחלה', ובירושלמי שם אמר רבי יוחנן העושה עיסה על מנת לחלקה בצק פטורה מן החלה. א"ל ריש לקיש והתנינן נחתום שעשה שאור לחלק חייב בחלה. א"ל לא תתיביני נחתום, נחתום לא בדעתו הדבר תלוי. בדעת הלקוחות הדבר תלוי, שמא ימצא לקוחות והוא חוזר ועושה אותה עיסה. וברמב"ם (ביכורים פ"ו הי"ט) נראה שפירש הירושלמי שהנחתום חייב בחלה כיון שאם לא ימצא קונים יעשנה פת לעצמו [וגרס בירושלמי 'שמא לא ימצא לקוחות']. והר"ש והרא"ש והרשב"א (הו"ד בבית יוסף) מפרשים להיפך שפעמים שמוצא לוקח אחד שיקנה כשיעור חלה.

ועכ"פ מבואר שהנחתום חייב בחלה, ואע"ג שאין זה ודאי שיצטרף אח"כ לשיעור חלה, מ"מ חייב בתורת ודאי. וז"ל החזו"א (יו"ד סי' קצח ס"ק ב) 'כל שאין עתיד מבורר של פטור פתיכי בו צד חיוב, וזה מחייב מן התורה, וכדאמר בנחתום, אע"ג דלפי ראות עיניו ימצא לקוחות לשאור ועושה על דעת כן, מ"מ כיון שאין החלוקה בטוחה שמא לא ימצא לקוחות ויעשה עיסה, חייב [מיהו אם הוא רק צד רחוק שיהיה צד חיוב יבואר להלן שאי"ז מחייב].

## בשאר כל אדם

אכן כתב השו"ע שבשאר אדם שאינו נחתום כשעשה על מנת לחלק אינו חייב, וכדאיתא במשנה שם 'נשים שנתנו לנחתום לעשות להן שאור, אם אין בשל אחת מהן כשיעור פטורה מן החלה', והיינו משום שכשנשים הביאו את הקמח לעיסה, אין צד שאח"כ יצטרף לשיעור חלה שודאי כל אשה תיקח את שלה, וסובר השו"ע דה"ה בשאר אדם דינו שווה לנשים שהביאו שאור לנחתום, ומקור דבריו מהרמב"ם [ביכורים פ"ו הי"ט, והראב"ד חולק שדוקא באותן נשים שהביאו שאור לנחתום הדין כן, וכל אדם העושה ע"מ לחלק דינו כנחתום וחייב להפריש, וכמו שיבואר להלן מחלוקתן].

## אדם שעושה עיסה לעצמו ומחלקה לחלות פחות משיעור

והנה באחרונים נתקשו איך בזמנינו מתחייבים בחלה, והא הרגילות היא לעשות חלות פחות מכשיעור [ואין אפילו את השיעור הקטן], וא"כ כל העושה עיסה הרי עשאה על מנת לחלק.

והפת"ש (ס"ק ב) כתב בשם הלבוש והדרישה וב"ח, דדוקא אם רוצה לחלקה לאנשים הרבה, אבל בשביל שהוא מחלק לעצמו לא מקרי עושה לחלק, ובזה כתבו ליישב מנהג הנשים ללוש רק שיעור חלה ונוטלים חלה ומברכים, אף דדעתם לחלק ללחמים קטנים שאין בהם שיעור חלה, משום דלא הוי לחלקה לאנשים הרבה. וכן מבואר בש"ך (ס"ק ה).

אכן הביא מתשובת בית אפרים (יו"ד סי' סט) שהוכיח מהתוספות בברכות (לח.) בשם רבינו יחיאל שנסתפק אם וירמשיי"ש חייבין בחלה, שהוירמשיי"ש 'פעמים מחלקן שאין משימין שיעור חלה בקדרה אחת'. ומוכח שאף שעושה הכל לעצמו, אם אינו נותן את החלות בקדרה אחת אינו חייב בחלה [והנה הוירמשיי"ש הוא מעשה קדרה כעין אטריות, ומשמע מרבינו יחיאל שלא איכפ"ל מה שכל אטריה ואטריה אין בה שיעור, כיון שהקדרה מצרפתן], והביא כן מעוד ראשונים. והבית אפרים עצמו כתב ליישב שרק כשמחלק לפחות מכשיעור באופן שדעתו שלעולם לא יצטרפו אח"כ, בזה חשיב על מנת לחלק, אבל אם עושה חלה בביתו ומחלקה, הרי אח"כ מצטרפים בסל וזה לא חשיב על מנת לחלק [ואף אם אין זה ודאי שיצטרפו אח"כ בסל, מ"מ חייב, כמו שנתבאר לעיל שכל שאין זה ודאי שיתחלק מחוייב בחלה מן התורה, ולפי"ז צ"ל שהוירמשיי"ש בודאי אינו עשוי לצרפן].

אכן הגר"א (עיי"ש בבית אפרים שהביא דבריו) הביא דברי רבינו יחיאל ותמה עליו, שעל כרחך אי"ז נחשב שעושה עיסה על מנת לחלקה, והביא ראיה מחלות תודה שאם עשאן למכור בשוק חייב בחלה (משנה חלה פ"א מ"ו), ואע"פ שבחלות תודה לא היה בכל אחת שיעור, שהרי שלשתן יחד היו מעשרון. ועוד הקשה למה נקט התנא במשנה בנשים שנתנו עיסה לנחתום ולא נקט באשה אחת, אלא ודאי כל שהוא איש אחד לא חשיב שעושה על מנת לחלק, ועוד כתב להוכיח ממנהג אבותינו מדורי דורות לחלק העיסה לחלות פחות מכשיעור ומברכים על החלה.

וכן משמעות הפוסקים שכל שעושה לעצמו חייב בחלה, אף אם עושה על מנת לחלק, אכן אם עושה לאחרים פטור, ואפילו עושה לבני ביתו כתב הב"ח דחשיב שעשוי על מנת לחלקה [ולכאורה היינו באין סמוכים על שולחנו].

## דעת החזו"א דהכל תלוי בקפידה ונפק"מ להלכה מזה

אלא שכבר הקשה החזו"א (שם סק"ד) מה בכך שעושה על מנת לחלק ואפילו כשדעתו לחלק לב' בני אדם, והרי יכול לחזור בו, וא"כ כמו שמבואר בנחתום שחייב בחלה [בתורת ודאי] משום שאפשר שלא יהיו לו לקוחות וישאר לו שיעור חלה לעצמו, ה"נ בעה"ב, כיון שיכול לחזור בו ולא לחלק לאחרים למה אי"ז מחייב בחלה. ועיי"ש בחזו"א (שם ס"ק ג) שדעתו שיסוד דין על מנת לחלק תלוי בקפידה, והיינו שכל שדעתו לחלק ויקפיד שלא יתערבו, זה מיקרי על מנת לחלק ופטור מחלה, ומזה למדו שהעושה לאנשים אחרים כיון שסתם שני בני אדם מקפידים לכך מיקרי על מנת לחלק, אבל באמת אם יהיו ב' בני אדם שאין מקפידים [וכגון בתלמידים לפני רבן כמבואר ברמ"א ס"א], זה לא נחשב על מנת לחלק, וכן אם יהיה אדם אחד ויחלק באופן שמקפיד שלא יתערבו, כגון שעושה לחם אחד עם שום ולחם אחר עם בצל וכדו', גם זה נחשב על מנת לחלק.

מיהו דברי החזו"א אינם כפשטות הפוסקים, אבל כתב בדרך אמונה (ביכורים פ"ו ציון הלכה ס"ק שפח) שלעניין זה שאם מקפיד חשיב כדי לחלק אפילו באותו אדם עצמו, שפיר שייך לומר שהפוסקים מודים לזה, והוא נפק"מ גדולה שאם אדם עשה עיסה כשיעור ודעתו לעשות חציה לחלות וחציה לעוגה וכדו', לדברי החזו"א פטור מן החלה, וכתב הדרך אמונה שיפריש בלא ברכה.

## דעתו לחלקה לאחר אפיה

והנה בבית יוסף כתב שנראה מהרשב"א שדוקא אם בדעתו לחלקה בבצק, אולם אם דעתו לחלק אחר אפיה חייב בחלה, ולא כמו שמשמע בסמ"ג שאף אם בדעתו לחלק אחר אפיה פטור.

ובמנחת יצחק (ח"י סי' קב) נשאל באשה שאופה חלה כדי לברך, אבל כיון שאינה יכולה לאכול שיעור גדול כזה, לכן לאחר האפיה מחלקת החלות לבניה ובנותיה, אם יכולה לברך. והיינו שלפי מה שנתבאר דעת הפוסקים שכל שעושה לעצמה אינו חשיב ע"מ לחלק, ורק בעושה ע"מ לחלק לאחרים חשיב לחלק, וכאן שאינה מחלקת לאחרים אלא לאחר אפיה, יש לדון אי חשיב על מנת לחלק. והביא שם תשובת ארץ צבי שכתב שיש להזהיר בזה, שכאן הרי היא מחלקת את העיסה כשהיא בצק, ואף אם היא מחלקת לאחרים רק לאחר האפיה חשיב דעתו לחלק, ולכך תפריש בלא ברכה [וכ"כ במקראי קודש לעניין פורים שמצוי שאופים חלות קטנות לחלקם לאחרים]. מיהו בסו"ד כתב שלפי דעת החזו"א מחוייב בברכה, שהרי הכל תלוי בקפידה, וכתב על זה וז"ל 'והנה כנודע שבין הרבה בני ישיבה נתקבל עפ"י הרוב פסקי החזון איש, ולכן הנוהג כן יש לו על מי לסמוך, אבל לכתחילה בודאי שכדאי להקפיד שלא להכנס בכלל ספק ברכה, וישתדל ללוש עיסה גדולה כל כך שישאר אצל המפריש כשיעור חלה'.

## הפרשת חלה במאפיות

וגם לעניין המאפיות יש לדון, שאף שאין רגילים היום לחלק את העיסות כשהם בצק, מ"מ דעתם לחלק אחר האפיה, ואיך מברכים. וכהיום לכאורה לא שייך הסברא שמבואר בירושלמי לחייב את הנחתום משום שאם לא יהיו קונים יקח לעצמו, שאין הם לוקחים לעצמם. וצ"ל דסמכינן ע"ז שפעמים יש לוקח שקונה חלות כשיעור חלה [וכפירוש הר"ש והרא"ש והרשב"א], ואף שאי"ז ודאי שיבא לוקח כזה, מ"מ כבר נתבאר שכיון שאין מן הנמנע שיבא כזה לוקח לא מיקרי לחלק.

## מנהג הנשים ליקח בצק כשיעור חלה מעיסה גדולה של הנחתום

בפוסקים כתבו לדון במנהג שהיה הנחתום עושה בער"ש עיסה גדולה, ובאים נשים ולוקחים ממנו בצק כשיעור חלה, כדי לקיים מצוות הפרשת חלה, אם שרי למיעבד הכי. שהב"ח כתב שודאי מנהג טעות הוא. **א.** שהרי הנחתום אע"פ שדעתו לחלק מחוייב בהפרשת חלה כמבואר במשנה, ואיך ימכור את הבצק לאחרים קודם שיעשה חיובו ויפריש חלה. **ב.** ועוד הקשה דהוי ברכה שאינה צריכה, דאיך כל אשה תפריש לעצמה חלה בברכה, והרי העיסה כולה חייבת בחלה אחת ובברכה אחת. ובמשאת בנימין (סי' א) כתב לקיים את המנהג, דס"ל שכמו שאמרו שמחמת שדעת הנחתום שאם לא יהיה לו קונים לא יחלק ולכך חייב, הוא הדין שאפשר לומר גם להיפך שכיון שדעתו לחלק פטור, וממילא לעניין הקונים יש להקל להחשיב את העיסה כעשויה ע"מ לחלק, ולא נתחייבה העיסה בחלה עד שבאה ליד אותן הנשים, ולכך יכולים לברך כל אחת לעצמה. והוסיף שעדיף כך, כיון שעי"ז מקיימים תקנת העולם שיפרישו הנשים חלה, שבזה מתקנים חטא הקדמון עיי"ש. ונראה שרצונו לומר שזה טעם שלא יהיה ברכה שאינה צריכה כיון שעושים כן לצורך, וכמו שמצאנו ברא"ש בתשובה (הו"ד בטור או"ח סי' רצא) לעניין מי שמפסיק סעודתו בשביל שיהיה לו סעודה שלישית, וכן מצינו שיש שהקילו (עי' משנ"ב סי' תקנב ס"ק כב דעות בזה) בערב ת"ב כשרוצה לאכול סעודה גדולה, שיכול להפסיק כדי לעשות אח"כ סעודה מפסקת, אף שמצד הברכות הוי כברכה שאינה צריכה [ועי' ש"ך סק"ד שכתב על דברי המשאת בנימין שאינם מוכרחים, וגם הט"ז סק"ב הסכים עם הב"ח, אלא שכתב להקל בנשים שרגילות ליקח מהנחתום בצק כל שבוע כעין מכירי כהונה, די"ל דהוי כמו שנחתום מקנה להם העיסה מתחילה].

אמנם במקור חיים (או"ח סי' תנז סק"ב) כתב שלכאורה אי"ז רק ברכה שאינה צריכה אלא היא ברכה לבטלה, שהרי מיד כשהאשה הראשונה הפרישה את העיסה שאצלה, נמצא שכל העיסות כולן כבר נפטרו מן החלה, והיינו משום דס"ל שאם מפריש חלה מעיסה ממילא חל על הכל אע"פ שלא התכוין לפטור רק חלק מהעיסה, אבל שוב כתב שבט"ז (סי' שכד סקי"ג) ובש"ך (שם סקכ"א) כתבו שאפשר להפריש רק על חלק מהעיסה.

[סעיף ג] **שנים שנתנו קמח לנחתום לעשות להן שאור, אם אין בשל אחד מהן כשיעור, אף על פי שיש בכללן כשיעור, פטורה.** הגה: ודוקא שערבן שלא מדעתן, אבל מדעתן חייב שהרי אינן מקפידין.

## בדברי הרמ"א שחילק בין מערב מדעתן לשלא מדעתן

וכתב הגר"א שדברי הרמ"א הם שגגה גמורה שאין חילוק בין מדעתן לשלא מדעתן, שכיון שכל אחד יקח את שלו הרי העיסה עשויה ע"מ לחלק. אכן לדברי החזו"א דלעיל א"ש היטב דברי הרמ"א, שבאמת הכל תלוי בהקפדתן. ובלא דברי החזו"א יש ליישב דברי הרמ"א דמה שכתב שאם ערבן מדעתן חייב בחלה, היינו בשאינם מקפידים כלל, וכמו בתלמידים דלעיל ס"א שאי"ז נחשב לחלק.

[סעיף ד] **שנים שעשו עיסה כשיעור וחלקוה, ואח"כ הוסיף כל אחד על חלקו עד שהשלימו לכשיעור, ה"ז פטורה, שכבר היתה להם שעת חובה, והם היו פטורים באותה שעה מפני שעשאוה לחלק.** הגה: וה"ה באדם אחד שעשה ב' קבין ודעתו לחלקם, וחלקם. אבל אם לא עשאם ע"מ לחלקם, לא מהני החלוקה אח"כ.

## עיסה שיצאה בפטור אם שייך שתחזור אח"כ לחיוב

דין זה שאם חילק את העיסה וחזר והשלימו לשיעור, שפטור, הוא מדברי הרמב"ם (ביכורים פ"ז ה"ט), אבל הראב"ד השיג עליו וכתב 'א"א אין דבר זה מחוור, ואם עשו אותה לחלק והשלימו, מאין לו שהוא פטור, ומה בין זה לעושה עיסתו קבין והשיכן או שצרפן בסל שהן חייבין. ואף על פי שראה כן בירושלמי, אין השכל נותן לסמוך עליו. ועוד דקי"ל אין דחוי אצל מצות ואחד זה ואחד זה כיון שהשלים עליו חייב.

## יסוד הפטור בעיסה העשויה לחלק

ובחידושי הגר"ח הלוי (על הרמב"ם שם) כתב לבאר מחלוקתם, שבדין זה שהעושה על מנת לחלק פטור מן החלה יש להבין בב' צדדים, **א.** שכל שחושב על מנת לחלק חשיב כאילו עכשיו העיסה מחולקת, וממילא פטור מן החלה שאין כאן עיסה בשיעור חלה. **ב.** שאין העיסה נחשבת מחולקת, אלא שכל חיוב חלה הוא על שם העתיד, שהתורה אמרה מלחם הארץ, והביאור שהתורה חייבה להפריש חלה מעיסה שעושה ממנה לחם, ולכך אם דעתו לחלק, נמצא שלא יהיה מעיסה זו לחם, וכבר בשעת עיסה פטור, שעיסה זו אינה עשויה לעשות לחם כשיעור.

וביאר הגר"ח שדעת הראב"ד דיסוד הפטור משום שנחשב כבר מעכשיו שהעיסה מחולקת, ומה שפטור מחלה הוא משום שאין שיעור חלה בעיסה זו, וא"כ אין זה עיסה שנתחייבה בחלה ונפטרה, רק שאין כאן שיעור חלה ולכן אינו מחוייב להפריש. ומשו"ה אם אח"כ חזר והשלים לשיעור, מחוייב בחלה, דלא שייך לומר שכבר יצא בפטור, שמעולם לא היתה כאן עיסה מחוייבת שנפטרה מן החלה. אבל דעת הרמב"ם שהעושה על מנת לחלק לא נחשב כאילו כבר נתחלקה העיסה, אלא העיסה מצד עצמה ראויה להתחייב בחלה, אלא שיש פטור שכל שחושב על מנת לחלק נפטר מן החלה, ושוב לא שייך לחזור להתחייב מאחר שיצאה עיסה זו בפטור.

אלא שהקשה הגר"ח שאם כן יש להבין למה כשחושב על מנת לחלק לאחר אפיה אין זה פוטר את העיסה, ובשלמא לפי מה שנתבאר בדעת הרמב"ם שיש פטור במי שחושב על מנת לחלק, שפיר שייך לומר שדוקא אם דעתו לחלק כשהיא בעיסה יש פטור זה, ולא כשחושב לחלק אחר אפיה. אבל אם הביאור הוא משום שכשחושב על מנת לחלק חשיב כבר מעכשיו כמו שהעיסה מחולקת, א"כ מאי איכפ"ל אם חולק קודם אפיה או לאחר אפיה, מ"מ יש לנו לראות את העיסה כאילו היא כבר מחולקת. ועי' חזו"א בגליונות שם שסובר שאה"נ דעת הראב"ד שע"מ לחלק חשיב כנחלק מעכשיו, אלא שאם מחלק אחר אפיה הוי כמו שמחלק בשעת אכילה, דודאי לא חשיב לחלק, ועל כרחך צ"ל שיש דין שיעור בעיסה וכל שהיה שיעור פעם אחת סגי.

## אם חוששים שהחושב ע"מ לחלק יחזור בו שלא לחלק

והנה הגר"ח שם כתב לבאר עפי"ז מה שנחלקו הרמב"ם והראב"ד בסתם אדם שעשה על מנת לחלק, שדעת הרמב"ם (ביכורים פ"ו הי"ט) שדוקא בנחתום חייב אף כשעושה על מנת לחלק, אבל סתם אדם פטור, וכדעתו פסק השו"ע. אבל הראב"ד השיג עליו, שאין חילוק בין נחתום לשאר אדם, שכל אדם עשוי הוא להימלך בדעתו ולא לחלק את העיסה, וכמו שהביא הראב"ד מהירושלמי באשה שעשתה עיסה על דעת לעשות ממנה סופגנים שחייבת בחלה מדרבנן מחשש שמא תימלך בדעתה לעשות חלות, ודוקא בנשים שהביאו שאור פחות מכשיעור לנחתום, בזה יש פטור שעשוי על מנת לחלק, כיון שבזה אין חשש זה שיחזור וימלך בדעתו. וביאר הגר"ח שכל אחד הלך לשיטתו, ששיטת הרמב"ם שכל שעשה בפטור שוב לא שייך שיתחייב, וממילא לדעתו אין שייך לחשוש שמא ימלך שלא לחלק את העיסה, שהרי אף אם ימלך בדעתו לא יתחייב בחלה, אבל הראב"ד לשיטתו סובר שאם ימלך בדעתו יחזור חיוב חלה על העיסה, ממילא שפיר שייך לחשוש כבר מתחילה שמא יחזור וימלך שלא לחלק, ולכך חייב בחלה עכ"פ מדרבנן.

אמנם צ"ע שברמ"א מבואר להדיא שאינו פטור עד שיעשה עיסה על מנת לחלקה וגם יחלקה לבסוף, ומוכח שאם היה דעתו לחלקה ואח"כ לא חילק מחוייב בחלה, וא"כ גם להרמב"ם שייך לימלך ולהתחייב בחלה.

## עשוי לבא לחיוב בצד רחוק ביותר

והנה הגר"ח שם כתב להקשות על הרמב"ם מהירושלמי, שאשה שרוצה לעשות סופגנים שמבואר בירושלמי שחייבת בחלה שמא תימלך בדעתה. אולם בחזו"א כתב שיש לחלק, כי דבר מצוי הוא שבתחילה רוצה היא לעשות סופגנים וחוזרת בה, לכך כבר מעכשיו מחוייבת בחלה כעין מה שמצאנו לגבי נחתום, אבל אין טעם לחשוש במי שרוצה לחלק שיחזור בו שלא לחלק. ומכאן מוכח שכל מה שנתבאר שכל שיש צד שיהיה שיעור חלה כבר עכשיו מחוייב בתורת ודאי כמו בנחתום, היינו דוקא בדבר שעשוי לכך, אבל דבר שאין עשוי לכך כלל לא.

# שיעור י"ג

הדינים הנידונים

המפריש חלתו קמח

* אם מפריש קמח על קמח או עיסה על קמח.
* קמח שנותן על השולחן בשעת העריכה.
* גדר המפריש על העתיד מתי מתקדש לחלה.

# סימן שכז

[שכז סעיף א] **המפריש חלתו קמח, אינה חלה, וגזל ביד כהן, ושאר העיסה חייבת בחלה. ואותו הקמח שהפריש לשם חלה, אם יש בו עומר ועשהו עיסה, ה"ז מפריש ממנה חלה. ודוקא באומר שיחול עליה שם חלה בעודו קמח, אבל המפריש קמח ואומר כשתיעשה עיסה יחול עליה שם חלה, דבריו קיימים.**

## המפריש חלתו קמח והתנה שיחול לאחר שתיעשה עיסה

משנה בחלה (פ"ב מ"ה) שהמפריש חלתו קמח אינה חלה, והטעם משום דכתיב 'ראשית עריסותיכם', שרק כשנעשה עיסה יש חיוב חלה. מיהו כתב השו"ע שאם כשמפריש אומר כשתיעשה עיסה יחול שם חלה, דבריו קיימים. ובסמ"ג כתב הטעם משום דמבואר בקידושין (סב:) דעת ר' אליעזר בן יעקב שהאומר פירות ערוגה זו תלושים יהיו תרומה על פירות ערוגה זו מחוברת לא אמר כלום, אבל אם אמר לכשיביאו שליש ויתלשו דבריו קיימים. אלא שהגר"א כתב שבפשטות אין הלכה כראב"י, שהרי אביי (שם) הכניס דברי ראב"י בשיטה שהוא מהסוברים אדם מקנה דבר שלא בא לעולם, וידוע שלא קיי"ל כשיטה. אלא שכתב הגר"א שכאן כשמפריש חלה בשעה שהיא קמח כו"ע מודו דמהני, שהרי מבואר בקידושין שם דעת רבי יוחנן שכל שבידו לאו כמחוסר מעשה דמי, ואם כן כאן כשמפריש כשהוא קמח כיון שבידו לעשותה עיסה אי"ז מחוסר מעשה, ולכך מהני כשמפריש בעוד שהוא קמח ע"מ שיחול שם חלה כשתיעשה עיסה. והביא כן מהתוספות בנזיר (יב.) בשם ר"ת.

אלא שהחזו"א (זרעים ליקוטים סי' ו' סק"ג) הבין שהתוספות שם סוברים שלא כר"ת, ודעתם שהמפריש חלה על הקמח אי"ז מועיל אף שהוא בידו, כיון שמחוסר מעשה הוא, ובדבר שמחוסר מעשה לא מהני בידו, וכמו שהוכיחו התוספות (נזיר שם) מהגמרא ביבמות שהנותן ליבמה גט ע"מ שכשיכנסנה יחול הגט, שאי"ז מועיל, אף שבידו לבא עליה, וצ"ל שכל שמחוסר מעשה גמור [כמו יבמה כשעדיין לא קידשה, זה חשיב מחוסר מעשה שאין כאן כלל אשה הראויה לגט], לא מהני אפילו שהוא בידו. אמנם כתב החזו"א שבירושלמי מבואר שיכול להפריש על הקמח, וביאור החילוק בין יבמה למפריש על הקמח, ביאר החזו"א שגט קודם כניסה הוא חסרון בחפצא, שבשעה שכותב הגט הרי אין כאן אשה הראויה לגט, לכך אינו יכול לכתוב הגט, אבל בעיסה שהקמח לפנינו אי"ז אלא מחוסר מעשה. ויל"ד אם יכול להפריש כשעדיין הם חיטים ולא קמח, אם יאמר שיהיה חלה לאחר שיעשנה עיסה, די"ל שדוקא בשעה שהוא קמח מהני דלא חשיב מחוסר מעשה כל כך, לכך מהני מה שבידו לעשות עיסה, אבל כשעדיין יש כאן חיטים חשיב מחוסר מעשה גמור [וכמו לעניין גט שלא מהני כל זמן שלא נשא את האשה].

והנה הבית מאיר הבין מדברי התוספות בנזיר שאין היתר להפריש מקמח על קמח אלא דוקא מעיסה על קמח, וגם הגר"א כתב שכן משמעות התוספות, אולם כתב הגר"א וכ"כ החזו"א (שם), שאין סברא לחלק בין זה לזה, ואם מהני להפריש מעיסה על קמח ה"ה שיכול להפריש מקמח על הקמח. והיינו שאם אומרים שמהני להפריש על הקמח לכשיעשה עיסה, משום שהוא שבידו, ה"נ יכול להפריש את הקמח על העיסה או אפילו מקמח על קמח.

והנה דין זה הוא עצה גדולה במאפיות שחוששים שמא ישכחו להפריש מאיזה עיסה, ולפי מה שנתבאר יכולים ליקח עיסה בתחילת היום ולומר שהיא תהיה חלה על כל העיסות שיעשה היום. אלא שצריך להתנות שאינו רוצה שתחול החלה אלא אם ישכח [שאל"כ לא יוכל לברך על ההפרשות], ועוד צריך להתנות שרק מקצת מאותה עיסה תיעשה חלה בכל פעם, דאל"כ הרי מיד בעיסה הראשונה הכל נעשה כבר חלה, ושוב אינו יכול לפטור שאר עיסות, ועיין להלן שנתבאר שבש"ך סק"ד נראה שיכול לפריש חלה על הבצק שלפנינו וגם על הקמח שיתערב בעתיד.

אלא שכל מה שתועיל ההפרשה היינו רק אם היה עכ"פ כל הקמח במאפיה, אבל אם בא אח"כ לא תועיל הפרשתו לאותו קמח חדש שבא לאחר ההפרשה.

[סעיף ב] **אימתי מפרישין חלה, כשיתן המים ויערב הקמח במים. והוא שלא ישאר שם בעריבה קמח שלא נתערב במים שיעור עומר. ואם אמר ה"ז חלה על העיסה ועל השאור ועל הקמח שנשתייר, ולכשתעשה כולה עיסה אחת תתקדש זו שבידי לשם חלה, ה"ז מותר. וכן אם מתנה שתחול החלה אף על הקמח שיתערב אח"כ בשעת עריכה. וטוב ללמד לנשים להתנות כן אם יש לחוש שיתערבו שיעור חלה אח"כ. וצריך ליזהר שלא לשרוף החלה עד אחר כל העריכה.**

## קמח שנוסף בשעת העריכה

והנה דבר מצוי הוא [עכ"פ במאפיות גדולות] שאחר שמכינים את העיסה הגדולה פורסים את העיסה על השולחן, לעריכת הבצק לעוגות ולחלות, וכדי שלא תידבק העיסה נותנים שם מעט קמח, אלא שבעיסה גדולה יש לחשוש שלפעמים נותן על שולחן הרבה קמח, ואם יהיה שם קמח בשיעור חלה הרי לא הועילה הפרשת החלה שבתחילה לאותו קמח, ונמצא אוכל טבלים. ואם כן צריך ללמד בכל המאפיות לעשות תנאי שתועיל ההפרשה גם על קמח שיתערב אח"כ.

ולכאורה גם בבית כל אדם שייך קלקול גדול, במה שרגילין ליתן קמח על השולחן כדי שלא תדבק העיסה לשולחן, ואפילו אם נותן קמח מועט פחות משיעור חלה, וכגון באופן שעשה עיסה בשיעור הקטן, שכבר נתבאר לעיל (שיעור ט) שיש לחשוש שכל קצת שמוסיף על העיסה שמא בזה בא לידי חיוב חלה, וקודם באמת לא היה שיעור, שהרי אין אנו יודעים כמה הוא שיעור החלה. אכן באמת אין לחשוש לזה כלל, היות ומפריש החלה מהבצק, א"כ נתמעט משיעור החלה שהיה בשעה שהפריש, והקמח שנוסף בשעת העריכה הוא מועט, וע"י צירופו לבצק עדיין לא יהיה בעיסה כשיעור שהיה בתחילה קודם ההפרשה [מיהו מצוי שעושה עיסה בשיעור הקטן ומשאיר חלה במקפיא וכדו', ואח"כ לשבת הבאה עושה עוד עיסה בשיעור קטן, ואם מצרף את החלה שנשארה משבוע הקודם, נמצא שמוסיף על השיעור וא"כ יצטרך לחזור ולהפריש].

## כשמפריש על העתיד אם מתקדש עכשיו או לאחר זמן

והנה הש"ך (סק"ד) דייק לשון השו"ע שבתחילה כתב שאם אמר לכשתיעשה כולה עיסה אחת תתקדש זו שבידי לשם חלה, דמהני הפרשתו, ואח"כ כתב השו"ע וכן אם מתנה שתחול החלה אף על הקמח שנתבאר. וביאר הש"ך שכוונת השו"ע להוסיף דין, שבתחילה כתב השו"ע שאם מתנה שהחלה תחול ותתקדש רק אחר שתיעשה עיסה מהני, ואח"כ הוסיף השו"ע חידוש שאפילו אם דעתו שתחול החלה מיד ותתקדש, גם מהני. וכ"כ הגר"א.

ויל"ד במקום שמפריש על דעת שהחלה תתקדש עכשיו ותועיל על החלה שלאחר זמן, דמשמע שכבר מעכשיו הר"ז כחלה גמורה, אלא שדין זה צריך תלמוד דבשלמא אם מתנה שלא יחול עכשיו שם חלה אלא לאחר זמן ניחא, אבל אם רוצה שיתקדש עכשיו ומתיר בזה גם את מה שיעשה בצק בעתיד, איך שייך לומר שתועיל הפרשתו גם לאחר זמן, כשהקמח יהיה עיסה, והא כבר נתקדש החלה [ואולי צ"ל שהבצק חציו נעשה חלה וחציו אינו חלה וצ"ע].

## שטוב ללמד את הנשים להתנות

וכתב השו"ע שטוב ללמד לנשים להתנות כן, והרמ"א הוסיף שדוקא אם יש לחוש שיתערבו שיעור חלה אח"כ'. וביאור העניין שבזמן שהיו מקפידים להפריש מיד בשעה שעושה עיסה משום שחששו לטומאה, אז היה לו להתנות בכל פעם, אבל בזה"ז שאין חוששים לטומאה, לכך כתב הרמ"א שאי"צ ללמד את הנשים להתנות כן אלא במקום שיש חשש שיתערב אח"כ קמח.

# שיעור י"ד

הדינים הנידונים

* מהו שעת הגלגול והאיסור לאכול קבע קודם הגלגול.
* זמן ההפרשה הראוי.
* נוסח הברכה ואמירת ה"ז חלה.
* בספק אם מברך, כיצד ינהג.
* הפרשת חלה בישיבה.

[שכז סעיף ד] **אוכלים עראי מן העיסה עד שנתגלגל בחטים ויתערב הקמח במים ותטמטם בשעורים ותעשה כל העיסה גוף אחד.**

## טמטום וגלגול איזה מהם קודם

משנה היא בחלה (פ"ג מ"א) שמותר לאכול עראי מן העיסה עד שתתגלגל בחיטים ותטמטם בשעורים, ובביאור מהו טמטום ומהו גלגול מצאנו מחלוקת ראשונים. שהערוך ביאר שהטימטום קודם ואח"כ הגלגול, שכיון שהשעורים אינם מתערבים יפה לכך מניחים אותם כמו שהם בלא גלגול, וכן מבואר ברשב"א (פסקי חלה שער ד אות ד) וכמו שכתב הב"ח בשמם. אבל מהרמב"ם (ביכורים פ"ח ה"ד) נראה שדעתו להיפך שהגלגול קודם לטמטום, שהגלגול הוא משעה שמעורב הקמח עם המים, והטמטום הוא בשעה שנעשה הכל גוף אחד, שכיון שהשעורים אינם מתערבים יפה, אין איסור לאכול עראי עד הטמטום, שרק אז חשיב עיסה גמורה. אכן כתב הב"ח שמהטור נראה שלמד ששניהם זמן אחד הם, והכל הוא משעה שנעשה גוף אחד, וכן נראה בט"ז (ס"ק ג) שאין חילוק בין חיטים לשעורים, אלא שבסו"ד כתב הב"ח שאפשר שהטור סובר שהטמטום הוא קודם לגלגול כדעת הרשב"א, אלא שהחמיר שגם בחיטים אסור לאכול כבר משעה שמטמטם, כיון שאין הכל בקיאים בשיעור הגלגול.

## למה אכילת קבע קודם הגלגול אסורה

וקודם שיתערב הקמח במים אין איסור לאכול, מיהו כתב השו"ע שדוקא אכילת עראי מותרת וכמבואר במשנה, ויש להבין למה אכילת קבע אסורה. ובירושלמי (חלה פ"ג ה"א) איתא 'אמר ר' חגיי לא שנו אלא עראי אבל קבע אסור, מפני שהוא מערים לפוטרה מן החלה. וביאר החזו"א (ליקוטים סי' ג סק"ה) שהעניין הוא מחמת שחששו שהעיסה תחסר עד שלא יהא שיעור חלה, ומה שאסרו דוקא באכילת קבע, משום שחששו שיאכל הרבה ולא ישאר בעיסה שיעור חלה. אלא שהקשה החזו"א למה לא פירשו בירושלמי שאסור לאכלה קבע כמו בתרומה, שאסרו חכמים אכילת קבע אחר שנגמרה מלאכתו. וביאר שיש חילוק, שבתרו"מ כל מה שאוכל מבטל ממנו תרו"מ, שהרי אין שיעור לחיוב תרו"מ, אבל בחלה שיש לה שיעור לא חששו חכמים על מה שאוכל, וכל החשש הוא שיפסיד שיעור חלה ממה שנשאר. ובחזו"א שם כתב שגדר אכילת קבע הוא כשמכין סעודתו, ואומר מכאן אני אוכל, אבל עראי הוא כשאוכל בלא הכנה [אולם עיי"ש בחזו"א שביאר שבירושלמי שם יש דעה החולקת על ר' חגיי, שבאמת גזרו על קבע כמו בטבל לתרו"מ].

[סעיף ה] אם לא הפריש החלה בצק, אלא אפה הכל, הרי זה מפריש מן הפת.

## לכתחילה יפריש קודם האפיה

ואף שמבואר שיכול להפריש אחר אפיה, מ"מ לכתחילה יפריש קודם האפיה, שאז נקרא ראשית עריסותיכם [וגם לא יפריש לכתחילה קודם שנתערבה העיסה יפה, כמו שנתבאר לעיל]. והפוסקים כתבו לדון באשה שרגילה להפריש חלה בכל ער"ש, ופעם אחת לא הייתה בער"ש בביתה, וקרובה מכין את העיסה, אם יפריש חלה, או ימתין ויאפה ואח"כ תפריש האשה חלה אחר האפיה [והחזו"א דעתו שאשה מקפדת שלא יפרישו חלתה], ויבואר כל זה להלן.

# סימן שכח

[סעיף א] בשעה שיפריש חלה יברך 'אשר קדשנו במצותיו וצונו להפריש תרומה'. או להפריש חלה.

## נוסח הברכה

דעת השו"ע שאומר להפריש תרומה, והרמ"א כתב שיכול לומר להפריש חלה, ובטור כתב שאין חילוק. והט"ז (ס"ק א) הביא ממהרש"ל שיאמר להפריש תרומה חלה, וכתב הט"ז לחלוק מפני שאם חלה היא העיקר הרי כשאומר תרומה הוי הפסק. ויש נוהגים כמו המהרש"ל, וכן דעת החת"ס, וביאר שלשון להפריש חלה אי"ז טוב כי אפשר שמתפרש על סתם בצק שנקרא חלה, ולשון להפריש תרומה לבד ג"כ אינו טוב, דהוא לשון הנשמע על כל הפרשת תרומה, לכך יאמר להפריש תרומה חלה, ובזה מועיל גם שקורא שם על החלה, ואי"צ אח"כ לומר הרי זו חלה.

ומנהג העולם לומר 'להפריש חלה', וכתב הט"ז (שם) שאי"צ להוסיף 'מן העיסה', שאין זה אלא פרטי המצוה [וגם אין חיוב דוקא להפריש מן העיסה, שהרי יכול להפריש גם לאחר אפיה], ודעת הגר"א שהעיקר לומר 'להפריש תרומה', שהוא לשון תורה ו'חלה' הוא לשון חז"ל, ובברכה אומרים לשון תורה, כמו שמברכים בורא פרי העץ אף שבלשון חז"ל הוא אילן, וכן מצינו שרבי יהודה אמר שמברך בורא מיני דשאים (ברכות לה.), ולא אמר שמברך בורא מיני ירקות.

## לומר אחר ההפרשה הרי זו חלה

והנה רע"א הביא מהראב"ד בהשגות (ביכורים פ"ה הי"א) שאחר הברכה יאמר ה"ז חלה וכן ציין לרשב"א בחולין (צד. ד"ה תנו רבנן), אולם הגר"ש וואזנר (שבה"ל ח"ה סי' קסט) העיר שברשב"א בקידושין (מא: ד"ה מה) מבואר שאי"צ לומר כן, והרשב"א בחולין הביא כן רק מהראב"ד שדעתו שאין מועיל הפרשה ע"י מחשבה. ומ"מ המנהג למעשה לומר כן.

## ספק בברכה אם יכול לומר ויברך דוד

ועיין בפת"ש (סק"א) שהביא מספר פרי תבואה לגבי דבר שיש ספק אם חייב בברכה, שאם רוצה להחמיר להפריש יאמר דרך תפלה פסוקים של 'ויברך דוד בא"י אלקי ישראל כו' לך ה' הממלכה' דאית ביה שם ומלכות, ולסיים אח"כ ברוך אשר צונו להפריש חלה, דבכה"ג ליכא חשש ברכה לבטלה. אכן סתימת הפוסקים שאין עצה לספק ברכות, וא"כ נראה שאין לעשות כן. ובחוו"ד בדיני ס"ס (סי' קי ס"ק כ') יצא לחדש שכל שאומר ברוך אתה ה' שלא בחובה אלא דרך נדבה, אין בזה משום ברכה לבטלה, וכתב שם שאם עושה בדרך חוב אף אם אינו אומר ברוך אתה ה' אלא קורא קר"ש בחובה, ג"כ יש איסור הזכרת שם שמים לבטלה.

## איסור ברכה לבטלה אם אומר 'בריך רחמנא'

ועיי"ש בפת"ש שהביא בסו"ד מהפנ"י בברכות דף י"ב שיכול לומר בריך רחמנא מרא אשר צונו להפריש חלה, דג"כ ליכא הזכרת שם ומלכות לבטלה, כיון שהוא בלשון תרגום, ואפ"ה יצא ידי ברכה. וכתב לדחות, די"ל דאפילו בלשון חול ג"כ שייך הזכרת שם לבטלה. וכן באמת פשטות הפוסקים שדין ברכה לבטלה אין לו קשר להזכרת ה', אלא הוא איסור לומר ברכה ממש לבטלה.

## הפרשת חלה בישיבה

ומדין זה שאשה מפרישה חלה ערומה כשיהיו פניה טוחות בקרקע, כתב הפת"ש (ס"ק ב) שמבואר שמותר להפריש בישיבה, והביא מהמג"א (או"ח סי' ח סק"ב) שביאר שהפרשת חלה אינה מצוה, אבל הגר"א (שם סק"ג) חולק עלי שודאי הפרשת חלה מצוה היא, שהרי מצינו שאין לעשות עיסות קטנות כדי שלא יפטר מן החלה, ודעת הגר"א (שם) שאין חיוב לעמוד בשעת ברכה. וכתב הפת"ש בשם ספר ישועות יעקב שבאמת בכל המצות צריך לעשות בעמידה, וגם בחלה הדין כן, ושאני הכא דאין האשה יכולה לעמוד ערומה לכן מותרת לברך בישיבה, דעיקר הטעם דאין לישב הוא משום שנחשב כמזלזל בדבר ואין פחד ה' לנגד עיניו, אבל כשעושה הדבר מחמת הכרח אין בזה שום זלזול. ונפק"מ למעשה שלדעת המג"א במצוות חלה אף כשעושה בבגדים יכול לעשות בישיבה, וכן יוצא לדעת הגר"א לשיטתו, ולדעת הישועות יעקב מחוייב לעשות בעמידה [וגם נפק"מ שבכל המצוות לדעת הישועות יעקב כל שעושה בישיבה מחמת ההכרח אין בזה זלזול ויכול לעשות בישיבה, ולאו דוקא במצוות חלה].

# שיעור ט"ו

הדינים הנידונים

* לקיחת רשות להפרשה.
* מינוי שליח מעתה ועד עולם.
* עיסה שבלילתה רכה.

[שכח סעיף ג] **אין מפרישין חלה בלא רשות בעל העיסה.** הגה: מיהו אם ידעינן דזכות הוא לבעל העיסה, כגון שהיתה העיסה מתקלקלת, מותר ליטול חלה בלא רשותו, דזכין לאדם שלא בפניו. וכן משרתת שבבית יכולה ליטול חלה בלא רשותו, כיון שרגילה היא לפעמים שבעלת הבית נותנת לה רשות.

## הפרשה בלא רשות בעה"ב במקום שזכות היא לו

הנה ברמ"א מבואר ב' דינים, א' שאם רואה שהעיסה מתקלקלת מותר ליטול חלה בלא רשות, מדין זכין. ועוד כתב הרמ"א שמשרתת שבבית יכולה ליטול חלה בלא רשות, כיון שבעה"ב רגילה ליתן לה. ומקור הדין מהתרומת הדשן (סי' קפח) שדן באשה שנתנה למשרתת שלה ללוש עיסה, ויצאה וקודם שחזרה נתחמצה העיסה כל צרכה, שאם תשהה עוד שלא תאפה תתקלקל העיסה. אם יכולה המשרתת להפריש חלה בלא רשות בעלת הבית. וכתב התרוה"ד שיכולה היא להפריש, משום דקיי"ל זכיה מטעם שליחות, וזכות היא לבעלת הבית להפריש לה את החלה קודם שתתקלקל.

## מי שרגילות ליתן לו להפריש

ואח"כ כתב התרומת הדשן ז"ל 'ואפי' אם אין כאן אלא חשש קילקול העיסה אמרינן דזכות הוא לה, כיון דרגילות הוא לפעמים שבעלת הבית נותנת רשות למשרתת להפריש חלה אפילו בפניה'. והנה הרמ"א הבין מהתרומת הדשן שאף בלא קלקול, יכולה המשרתת להפריש, כיון שרגילות היא שבעלת הבית נותנת לה רשות. אבל הב"ח חולק שמשמע מהתרומת הדשן שדוקא כשיש רק חשש קלקול עיסה התיר למשרתת, אבל אם אין כלל חשש קלקול, אין המשרתת יכולה להפריש אף שרגילה בעלת הבית ליתן לה רשות. ובט"ז (ס"ק ב) כתב שלא מסתבר לחלק בין קלקול לחשש קלקול, וכתב יש טעות בגירסא בתרוה"ד וכן מוכח ברמ"א שגורסים אפילו אם אין כאן חשש קלקול יש להתיר במשרתת, אכן אח"כ כתב שנראה שגם התרומת הדשן לא רצה לסמוך על סברא זו [שרגילה היא ליתן רשות] להלכה, ומסיק שבערב שבת שמקפידים הנשים להפריש חלה בעצמם אין המשרתת יכולה להפריש אלא אם יש חשש קלקול, אבל בשאר ימות השבוע יש להתיר למשרתת ולשאר בני הבית להפריש גם בלא ציווי, כיון שרגילה בעה"ב ליתן להם רשות. אבל הש"ך (ס"ק ה) כתב כהב"ח שאינה יכולה להפריש אלא כשיש חשש קלקול, ומשמע מדבריו שכל שיש חשש קלקול אף שאר אדם יכול להפריש, וא"כ לדעתו אין חילוק בין משרתת לשאר אדם.

והנה הבית יוסף הביא מהסמ"ק שמי שנתן לגבל לעשות לו עיסה, אין הגבל יכול להפריש, אבל אם הפריש בדיעבד הוי חלה. והוכיח כן מדין תרומה שמצינו (ב"מ צא: ומשנה תרומות פ"ג מ"ד) שהפועלים יכולים לתרום שלא מדעת בעה"ב. אבל הבית יוסף דחה ראייתו, דהתם הוא משום טומאה וטהרה, אבל בזמה"ז שכל העיסות טמאות לא שייך היתר זה, ועוד כתב שהר"ש ביאר שמדובר באופן שבעה"ב לקחו להיות פועל בשביל להפריש, וא"כ ודאי אין ראיה משם, דיכול להפריש בלא ציווי. והב"ח כתב שלכתחילה לא יפריש, אבל בדיעבד מהני, אבל בשאר אדם שאינו גבל לא מהני אפילו בדיעבד, וכן כתב הש"ך (שם).

וידוע שהקצה"ח (סי' רמג סק"ח) כתב להקשות על התרומת הדשן מב' טעמים, א' שדעתו שם שזכיה לאו מטעם שליחות אלא התורה נתנה כח לזכות לאדם, וזה דוקא כשאדם בא לזכות משלו לשל חברו, אבל כאן שרק עושה הפרשה בשל בעה"ב הרי אינו מזכה משלו לשל בעה"ב ולא שייך בזה דין זכיה. ב' ועוד הקשה שם איזה קלקול יש, והרי יכולה המשרתת לאפות את העיסה, שהרי כבר נתבאר לעיל שיכולים להפריש גם לאחר אפיה. ולכך מסיק שם שלא תפריש המשרתת. והביאו רע"א כאן.

אלא שיסודו של הקצה"ח שזכיה שייכא רק כשמזכה משלו לחברו, הרבה חולקים עליו, ועי' חזו"א (ליקוטים סי' ו ס"ק א) שהאריך להוכיח מכמה סוגיות שמצינו זכיה אף שאינו מזכה משלו לחברו.

וגם מה שהקשה הקצה"ח שתאפה את העיסה קודם הפרשה ולא יהיה קלקול, תירץ החזו"א שכיון שלכתחילה צריך להפריש קודם אפיה תולים שמסתמא דעת בעה"ב לעשות כדין, ולכך זכות היא לו.

## בערב שבת

והנה בט"ז מבואר שבער"ש מקפידים הנשים להפריש חלה בעצמם ולכך לא התיר לסמוך על רגילות אלא רק על קלקול, ויש לדון אם גם בזה שייך סברת החזו"א שדעת בעה"ב לעשות כדין, או דנימא שבער"ש עדיף לבעלת הבית להפריש בעצמה אפילו אם זה לאחר אפיה. ומדברי הט"ז נראה דה"ה בער"ש רצונה לעשות כדין, אף שתפסיד מצוות הפרשת חלה בעצמה, שהרי הט"ז התיר בחשש קלקול בער"ש. אבל ראיתי שיש מפקפקים בזה, שבער"ש אי"ז נחשב זכות לה [מיהו כשאופה עיסה קודם הפרשה פעמים יצא חורבה, שנבלע בתנור עיסת טבל, ואם יעבור כ"ד שעות קודם ההפרשה כגון בער"ש, א"כ יבוא לספק אם שייך להפריש ע"ז (כמו שנתבאר בשיעורים והקודמים) ובאופ"ז שפיר י"ל דחשיב זכות לה שיפרישו קודם האפיה].

והלכה למעשה נראה שבחשש קלקול יפריש [ולא יאפה], אבל ברגילות ראוי להחמיר.

ב' שותפין אין צריכין ליטול רשות זה מזה, אבל אחר צריך ליטול רשות משניהם.

ובפשטות מה שיכול שותף אחד להפריש בלא רשות זה מדין זכיה [ואי"ז רק מדין בעלות, שהרי מבואר שאחד מהשותפין אינו יכול לשלוח שליח לבדו בלא רשות משניהם], וא"כ יש כאן ראיה שלא כהקצה"ח.

## מת האב ויש לו יורשים קטנים אם יכול שליח להפריש

והנה היה מעשה במאפיה שמת בעה"ב ונשארו יורשים קטנים, ויצאו לדון כיצד לנהוג לעניין הפרשת חלה, דהא כשמת האב כל היורשים הוו כשותפין, וא"כ צריך שיהיה שליח של כולם, והקטן אינו יכול לשלוח שליח. ושם מצאו עצה שיפריש אחד מהיורשים, שהרי אחד מהשותפין יכול להפריש בלא רשות זה מזה.

## זכות האשה להפריש חלה והיא שולחת שליח אף בלא רשות בעלה

ומבואר ברמב"ם (תרומות פ"ד הי"ב) שהבן כשאוכל עם אביו והאשה בעיסתה תורמין מפני שהן ברשות. ובתרומת הדשן (שם) כתב להוכיח שהאשה גם יכולה למנות שליח [וכמו שמבואר בגמרא ביבמות (פו.) והתניא ואכלתם אותו בכל מקום אתם וביתכם, לימד על נשואה בת ישראל שנותנת רשות לתרום] ובאור זרוע (סו"ס רכה הו"ד במשפטי ארץ פ"ד הערה 12) האריך שמצינו בחז"ל שעיקר מצוות חלה מוטלת על האשה, עד שכתב שם בסו"ד וחוששני לומר שלכתחילה לא משוי בעלה להפריש שליח הואיל ומצות אשתו היא [ומסתמא היינו דוקא כשהיא מכינה ולא אם קנו את החלות].

**ומיהו אם נתן רשות לאחר להפריש, אפילו בעודו קמח, מועיל, אף על פי שעדיין לא נתחייב. והאורח יאמר לבעלת הבית להפריש לו חלה מכל עיסות שתעשה לו בעוד שיהיה בביתה, כדי שלא תצטרך ליטול רשות בכל פעם.**

## למנות שליח להפריש לו חלה מעתה ועד עולם

הנה בגמרא בנזיר (יב. ד"ה מ"ט) מבואר שאי אפשר למנות שליח לדבר שלא בא לעולם, והקשו הראשונים על מה שרגילים שאשה נותנת רשות לחברתה להפריש, והרבה ראשונים כתבו (עיי"ש בתוס' ד"ה ומ"ט) דהיינו משום שבידה לעשות עיסה, ולפי"ז גם אורח שנותן רשות לבעה"ב היינו רק כשהיה כבר הקמח בידו. אבל בשו"ע מבואר שיכול למנות את בעלת הבית שליח לכל הזמן שיהיה בביתה, ולכאורה אי"ז כהתוס' בנזיר. והנה בתרומת הדשן (שם) כתב ליישב קושיית הראשונים הנ"ל עפ"י דבריו [שהובאו לעיל] שאף שא"א למנות שליח לדבר שלא בא לעולם, כל שנותנת רשות להפריש מוכח שזכות היא לה וזכיה מטעם שליחות, ולכך אף שאינה יכולה למנות מעכשיו את חברתה שתהיה שליחה שלה לעולם, מ"מ יכולה חברתה להפריש מדין זכיה. וי"ל שכן דעת השו"ע, ולכך התיר באורח שיאמר לבעלת הבית להפריש כל זמן שהוא בבית ומהני מדין זכיה [ועי' בדרך אמונה (תרומות פ"ד ה"א) בביה"ל שהאריך בזה הרבה, וכתב שהתוס' שלא תירצו כן דעתם שזכיה לאו מטעם שליחות, אבל לדידן שזכיה מהני מטעם שליחות מועיל גם לאחר זמן מדין זכיה].

ולעיל הבאנו דברי הרמב"ם שאשה בעיסתה יכולה להפריש, וקצת משמע שדוקא בעיסתה אבל דברים אחרים [כגון חלות שקונים בשוק] אינה יכולה להפריש בלא רשות בעלה, דשמא הבעל רוצה את המצוה לעצמו, ולדעת התוס' לכאורה לא מהני שימנה אותה שליח לעולם ותצטרך כל פעם לקבל רשותו, וכמו"כ משגיחי כשרות שבאים כל פעם לחנות להפריש, לכאורה יצטרכו לקבל רשות כל פעם ופעם. אכן לדעת השו"ע מבואר דמהני למנות פעם אחת לעולם [כל שמסתבר שאינו חוזר בו מהסכמתו, ולפי"ז רצוי שאדם ימנה אשתו בביתו לעולם]. ומרן הגריש"א רצה לצאת ידי שיטת התוס' ע"י שיעשו כתב הרשאה, שמצאנו דעה במרכבת המשנה שע"י 'כתב' מהני מינוי שליחות גם קודם שבא לעולם [וזה אחד מהטעמים לעשות מכירת חמץ בכתב], ועוד טעם היה להגריש"א במשגיחי כשרות שמועיל מדין יד פועל כיד בעה"ב.

בירושלמי (דמאי פ"ז ה"א) מבואר שנתארחו אצל עם הארץ אחד ועישרו בלא ידיעתו, ויש להבין איך מהני ההפרשה, והרי בעה"ב לא נתן רשותו, ובחזו"א (דמאי סי' ט ס"ק כב) כתב שזה נחת רוח לבעה"ב, וביאור הדבר שבעה"ב רוצה שיסמכו עליו ויאכלו אצלו, ובלא המעשר לא היו סומכים עליו, לכך ודאי עדיף לו שיפרישו ויסמכו עליו. ומרן הגריש"א נתקשה בזה איך מהני, ומ"מ לגבי מה שלפניו יכול להפריש כמו שמבואר בשו"ע אבהע"ז (סי' כח סעי' יז) שהאורח זוכה במה שלפניו [ולדבריו צריך להגביה האוכל ג"ט כדי לזכות באוכל], ואף שיש מחלוקת בזה, כאן בספק טבל יש להקל דהוא ס"ס [אבל כבר נתבאר שהחזו"א מיקל בזה].

# סימן שכט

[סעיף א] **אין חיוב חלה אלא בלחם. לפיכך הסופגנין דהיינו רכים העשויים כספוג, והדובשנין והאיסקריטים והם מטוגנים בדבש, פטורים מן החלה.**

[סעיף ב] **עיסה שבלילתה רכה ואפאה בתנור או במחבת, בין שהרתיח ואחר כך הדביק, בין שהדביק ואח"כ הרתיח, חייבת בחלה ובלבד שלא על ידי משקה.**

## עיסה שבלילתה רכה ואח"כ אופה בתנור

הנה במשנה בחלה (פ"א מ"ה) עיסה שתחלתה סופגנין וסופה סופגנין פטורה מן החלה, תחלתה עיסה וסופה סופגנין, תחלתה סופגנין וסופה עיסה, חייבין בחלה. ונחלקו הראשונים בביאור משנה זו, שדעת ר"ת שכל שעושה עיסה עבה אף שלבסוף מבשלה חייב בחלה, כיון שכבר בשעת עשיית העיסה נתחייב, ואינו נפטר בזה שעושה את העיסה במחבת. אבל הרמב"ן ביאר שעיסה אפילו בבלילה עבה אם בישלה פטורה מחלה, וביאור המשנה שתחילתה עיסה וסופה סופגנים חייבת, היינו כשהייתה דעתו בשעת עשיית העיסה לאפות אותה בתנור, ורק אח"כ נמלך לבשלה. ותחילתה סופגנים וסופה עיסה היינו שהייתה דעתו לבשלה ולבסוף אפאה. ולכאורה לשיטתו דוקא בבלילה עבה חייב בחלה, אבל אם עשה בלילה רכה י"ל שבאמת אינו חייב בחלה אפילו אפאה לבסוף. מיהו פשטות כל הראשונים שאף עיסה רכה אם אפאה בתנור חייבת בחלה כמו שפסק השו"ע.

אכן שעת חיובו בחלה מבואר בספר התרומה (סוף הל' חלה) שזה רק לאחר האפיה שאז נקראת לחם, אבל בשעה שהבלילה רכה עדיין אינו חייב בחלה, וא"כ אינו יכול להפריש עד לאחר אפיה. ומצוי הדבר בעוגות טורט שעושים אותם מבלילה רכה ואח"כ אופים אותה בתנור, שאין להפריש חלה אלא לאחר האפיה, ונחשב אפוי לאחר שכבר לא יהיו חוטים נמשכים, כמו שמצינו לעניין מצה. ואם הפריש קודם האפיה לא מהני ויחזור ויפריש, מיהו יפריש בלא ברכה, שבספר תורת הארץ (פ"ד אות צב הו"ד במשפטי ארץ פ"א סעי' ב) נסתפק בבלילה רכה אם קודם אפיה נחשב כמו קמח ולא מהני ההפרשה או דהוי כמו עירוב הקמח עם המים בלא גלגול שבדיעבד מהני הפרשה.

# שיעור ט"ז

הדינים הנידונים

* בלילה רכה שאופה.
* בלילה עבה שבישלה, ואם בעינן תוריתא דנהמא.
* אפה רק מעט מהעיסה.
* אפיה אחר בישול.

## **הפרשת חלה מ'קוגל.'**

## בלילה רכה ואח"כ אופה איך משערים שיעור החלה

המשך סעיף א. כבר נתבאר לעיל (סוף שיעור טו) שבבלילה רכה ואח"כ אופה מתחייב בחלה רק לאחר אפיה, ולכך א"א להפריש קודם אפיה חלה. ויל"ד איך לשער החלה, שהרי בכל עיסה השיעור לפי קמח כמו שנתבאר לעיל סי' שכד (סעי' א), אכן י"ל דכל זה דוקא בעיסה שחייב עליה משעת הלישה, דבזה אזלינן אחר שעת החיוב, ולא משתנה הדין אף אם תפחה העיסה אח"כ (כמבואר בשו"ע סי' שכד סעי' יג), אבל כאן ששעת החיוב הוא רק בשעת האפיה, ראוי לילך אחר שעת האפיה, וכן באמת דעת התורת הארץ (פ"ד אותיות צב, צד) שמשערים הכל לפי שעת האפיה, ומצרפים האווירים [ועי' לעיל שיעור ד' שנתבאר המחלוקת לעניין ברכות, ושיעור מצה, אם לצרף האווירים, וסתירת המשנ"ב בזה, וא"כ גם כאן תלוי במחלוקת זו, ולדעות שמצרפים האווירים (וכן קיי"ל) הוא הדין כאן. ומצד שני כשמשערים לאחר אפיה מסתבר שהקמח נדבק יותר ותופס פחות נפח מזמן שהוא קמח, וא"כ אם לא תפחה העיסה הרי השיעור קטן יותר].

והנה יש נפק"מ בזה גם לקולא, שאם עושים עיסה גדולה בבלילה רכה, ואח"כ מחלקים אותה לתבניות קטנות קודם האפיה, לכאורה בזה לא שייך חיוב חלה, שהרי בשעת החיוב אין כאן שיעור חלה, וא"כ לא יתחייב בחלה [מיהו כבר נתבאר לעיל שפעמים מתחייב מחמת צירוף סל].

ובדרך אמונה (פ"ו ס"ק קיד) כתב שאין לשער אלא כשיעור הקמח, אבל אין מצרפים את המים והתבלינים. ונראה שכיון שיש לחשב כשעת האפיה אחר התפיחה כמו שנתבאר, א"כ צריך לחשב כל אחד כשיעורו, שאם נתן מחצה קמח, גם בתפיחה מחשבים כמו שמחצה ממנו מחוייב בחלה, וצריך שיהיה שיעור העיסה כפול משיעור חלה כדי להתחייב. וכמו"כ נפק"מ לעניין עיסה של גוי, שמבואר להלן בסוף הסימן שעיסה שעשאה גוי אינה חייבת בחלה, אף אם נתגייר אח"כ או מכרה לישראל, אבל בעיסה שבלילתה רכה, אם קודם אפיה באה לידי ישראל יהיה חיוב חלה, כיון שכל החיוב הוא רק משעת אפיה.

והנה מדברי הגרח"ק נראה שדעתו שאפילו אם יש רוב קמח אין מצרפים את התבלין לשיעור, מיהו במשנ"ב סי' תנה (ס"ק מה) מבואר לעניין מה שכתב בשו"ע שם שהלש מצה בקצח ושומשמין ובמיני תבלין כשרה כיון שיש בה טעם מצה, ובמג"א כתב שמ"מ צריך לאכול כזית מצה בלא התבלין, אולם המשנ"ב (שם) כתב לדמות דין התבלין למה שביאר בסי' תנג (ס"ק יד) שכל שיש רוב דגן נחשב הכל כעיסה של דגן. וכבר נתבאר לעיל (שיעור ה') מחלוקת הראשונים בזה, ודעת החזו"א (דמאי סי' יג ס"ק י) שלפי הרמב"ן אין מצרפים שאר מינים אף ביש רוב דגן, אבל דעת הרא"ש שמצטרף וכן מוכח במשנ"ב.

[סעיף ב] **עיסה שבלילתה רכה ואפאה בתנור או במחבת, בין שהרתיח ואחר כך הדביק, בין שהדביק ואח"כ הרתיח, חייבת בחלה ובלבד שלא על ידי משקה.**

ודוקא אפאה, אבל אם בשלה אינו חייב בחלה, דבעינן תורת לחם וליכא, וכן יבואר להלן סעיף ה' לגבי טריטא שאינה חייבת בחלה כיון שאין לה תואר לחם.

[סעיף ג] **עיסה שבלילתה עבה, וגלגלה על דעת לבשלה או לטגנה או לעשותה סופגנין או ליבשה בחמה, ועשה כן, פטורה. גלגלה לעשות ממנה לחם, ונמלך לבשלה או לטגנה או לעשותה סופגנין או ליבשה בחמה, חייבת, שכבר נתחייבה משעת גלגול. גלגלה על דעת סופגנין וכיוצא בהן ונמלך לעשותה לחם, חייבת.**

## בלילה עבה שדעתו לבשלה

כבר הובאה לעיל (שיעור טו) המשנה שעיסה שתחילתה עיסה וסופה סופגנים או שתחילתה סופגנים וסופה עיסה חייבת, אבל תחילתה וסופה סופגנים פטורה, והבאנו לעיל מחלוקת הראשונים מהו תחילתה וסופה, שדעת ר"ת שכל שעשה עיסה חייב בחלה אע"פ שדעתו לבשלה, כיון שכבר נתחייב בשעת עיסה, אבל רוב הראשונים סוברים שכל שעשה עיסה על דעת לבשלה זה תחילתו וסופו סופגנים ואינו מתחייב בחלה, וכן דעת הר"ש והרמב"ם, וזהו מה שפסק השו"ע שכל שדעתו לבשלה פטורה אף אם עשאה עיסה. אולם הש"ך (ס"ק ד) הביא דעת ר"ת וכתב 'לכן יש להחמיר להפריש חלה בלא ברכה או לאפות מעט ממנה שע"י כן תתחייב כולה בחלה וכדבסעיף שאחר זה'.

## כשאחר האפיה לא יהיה תוריתא דנהמא

ובביאור שיטת ר"ת מצאנו מחלוקת, וכמו שהובא בדרכי משה (סק"ב) שנחלקו הראשונים אם לדעת ר"ת עיסה שעושים כדי לעשות אטריות או קרעפלך ופשטיד"א חייבת בחלה, שהמרדכי (פסחים סי' תקצב) כתב שלדעת ר"ת היא חייבת בחלה, אבל מפירוש רבינו יונה (ברכות כז. ד"ה מזה) משמע שאף לדעת ר"ת היא פטורה. והיינו משום שרבינו יונה ס"ל שאף שלדעת רבינו תם כל שעשה עיסה חייבת אף כשבישלה לבסוף, זה דוקא אם אחר האפיה יהיה לה תוריתא דנהמא. ובפתחי תשובה (סק"א) הביא בשם הפנים מאירות שלא משמע ברבינו יונה מידי, וממילא יש לחשוש לדעת ר"ת ולעולם להפריש חלה מעיסה של אטריות שבשלה. אכן בחזו"א (ליקוטים סי' ה ס"ק ב) תמה עליו שודאי משמע כן ברבינו יונה, וביאר שגם לדעת ר"ת כל שבשעת עשיית העיסה דעתו שלא לעשות לחם אינו חייב בחלה, אלא שהוא סובר שכל שעושה בלילה עבה ומבשלה גם זה נקרא לחם ולכך חייב בשעת עיסה. והעושה סופגניות שמטגנים אותם במחבת, זה ודאי בלילתו עבה וגם יש לזה תוריתא דנהמא, וא"כ ודאי חייב להפריש חלה לשיטת ר"ת, ולמעשה נוהגים להפריש גם מאטריות כדעת המרדכי, אלא שעכ"פ גם בסופגניות יפריש בלא ברכה כיון שמתחילה דעתו ע"מ לטגן בשמן שהוא כבישול. ואם דעתו לבשל ולבסוף אפה, זה ודאי חייב בחלה ויפריש בברכה, שהרי זה לא גרע מתחילתה סופגנים וסופה עיסה. ואם בישל ואח"כ אפה יתבאר להלן.

[סעיף ד] **אפילו כשעושה אותה על דעת לבשלה וכיוצא בו, אם דעתו לאפות ממנה מעט, ואפאו, אפילו אין באותו מעט שיעור חלה, כולה מתחייבת על ידו.**

## ע"מ לבשלה ואפה מעט התחייב הכל בחלה משום גזירה

הנה הש"ך (סק"ד) אחר שכתב גבי העושה עיסה שבלילתה עבה ע"מ לבשל שיפריש חלה בלא ברכה לצאת ידי שיטת ר"ת, הוסיף עצה שיאפה מהחלה מעט שע"י כן תתחייב כולה בחלה. והיינו כמבואר בשו"ע (סעי' ד) שאם אפה מעט אפילו פחות משיעור חלה מתחייבת כל העיסה בחלה, והוא עפ"י הירושלמי (חלה פ"א ה"ד) שמבואר שגזרו חכמים שאם אפה מעט הכל חייב בחלה, שחששו שמא ימלך לאפות הכל, וכמו שלמד הר"ש (חלה פ"א מ"ה) בדברי הירושלמי.

## אם עדיין לא אפה רק חשב לאפות מעט

והנה בטור כתב שאם חשב על מנת לאפות אפילו מעט חייב בחלה, ומשמע שאפילו לא אפה עדיין מחוייב בחלה, והבית יוסף חולק וכתב שדוקא אם כבר אפה מעט אז מתחייב בחלה על כל העיסה, אבל במחשבה לאפות מעט לא מתחייב על הכל, שהכל הוא משום גזירה, וכל מה שמצאנו בירושלמי הוא באופן שכבר אפה והבו דלא לוסיף עלה. אבל הב"ח הביא לדייק מלשון הרא"ש (פסחים פ"ב סי' טז) כדברי הטור, שאפילו אם רק היה בדעתו לאפות מעט מיד מתחייב בחלה, וכתב דאדרבה מצד הסברא שייכא טפי הגזירה קודם שאפה, שכל שחושב לאפות מעט חוששים שמא יבא לאפות כשיעור, אבל אם כבר אפה מעט מהיכ"ת לחשוש שמא יבא לאפות עוד. והט"ז (סק"ד) עשה פשרה בזה, שאם בשעת גלגול העיסה נתכוין לאפות מעט באמת מתחייב בחלה מיד, אבל אם בשעת גלגול העיסה הייתה כוונתו לבשל הכל, ורק אח"כ חשב לאפות מעט, בזה מודים כו"ע שאין לחייב את כל העיסה בחלה מחמת מחשבה בלבד, ורק אם יאפה מעט מחוייב הוא בחלה על הכל.

## כשמפריש מחמת הגזירה אם יברך

והב"ח הביא ממהרי"ל שכשמפריש חלה מחמת גזירת חכמים זו מפריש הוא בברכה, כיון שתקנ"ח היא, ואף שמהרש"ל בביאורו לטור כתב שלא לברך, כתב הב"ח לחלוק עליו, שהרי מבואר ברא"ש (שם) שהמהר"ם היה מצוה לבני ביתו כשהיו עושים עיסה שבלילתה עבה על דעת לבשלה שיאפו ממנה מעט כדי להתחייב בחלה, ואי נימא שאף כשאופה מעט אינו מברך, מה הועיל בזה המהר"ם, הרי בין כך היה יכול להפריש בלא ברכה, אלא ודאי ע"י שעושה כן שאופה מעט מתחייב הוא בברכה.

## כשאפה מעט מאיזה זמן חל החיוב

ובעיקר דין זה שחייבוהו בחלה מחמת החשש שמא ימלך אח"כ לאפות, צריך ביאור מה הטעם בתקנה להצריכו להפריש שמא ימלך, הרי עיקר הגזירה שייכת אם ע"י ההפרשה עכשיו יועיל לתקן את העיסה גם אם יחזור בו ויאפה הכל, וכיון שהוא עתה קודם זמן הבישול הרי עכשיו זה קודם זמן חיובו, שכל זמן שאינו אופה אלא מבשל אין כלל חיוב חלה, ולכאורה אם באמת אח"כ ימלך לאפות יצטרך לחזור ולהפריש כיון שלא הפריש את החלה בזמנה, וא"כ לא הועילו כלום בתקנתם. ועל כרחך צריך לומר כדעת מהרי"ל והב"ח שאם דעתו לאפות כבר מעתה מחוייב הוא להפריש, אבל לדעת הבית יוסף צ"ע. וצ"ל לדעתו שאם אח"כ אפה חל החיוב למפרע משעת גלגול של העיסה.

## אפיה אחר בישול

ועד עכשיו נתבאר דינו כשדעתו לבשל ואח"כ אפה, ויל"ד באופן שדעתו לבשל ובאמת בישל אלא שאח"כ אפה, אם מחוייב בחלה. ולהלן סעיף ח' כתב השו"ע ז"ל עיסה שנלושה במים רותחין, בין שנתן רותחין על גבי קמח בין שנתן קמח ברותחין, חייבת, בין שאפה בתנור או באלפס בלא משקין. ודעת הרמב"ן בפסחים (לז.) שכיון שלא היה בישול גמור האפיה מבטלת את הבישול ולכך מתחייב בחלה. אולם במגן אברהם (סי' קסח ס"ק לט) מבואר שכל שבישל ואח"כ אפה ודאי מתחייב בחלה וכן פשטות הפוסקים [וכשיטת היראים שאפיה מבטלת הבישול, מובא בשו"ע או"ח סי' שיח סעי' ד], ואף שבהלכות שבת מצאנו מחלוקת אם אפיה מבטלת בישול, לעניין ברכות מסיק המג"א שמברך המוציא, וכן פשטות מסקנת הפוסקים לעניין חיוב חלה.

## הפרשת חלה מקוגל

ולעניין 'קוגל' לכאורה כיון שאופין אותו בתנור ממילא חייב הוא בחלה כמו שנתבאר, אלא שאם כבר הפרישו חלה על האטריות מחמת שחוששים לדעת ר"ת כמבואר בש"ך (ס"ק ד) וכמו שנתבאר, יל"ד אם צריך להפריש עכשיו פעם נוספת. ודעת הגרש"ז אוריירבך (עי' שש"כ ח"ג עמ' עג בהערה סה) שהקוגל אינו מחוייב בחלה, שכיון שנותנים אותו בשמן זה לא נחשב אפיה כלל אלא בישול, וכמו שמבואר בחזו"א בהל' שבת (סי' לז ס"ק יד) שיש חילוק בטעם בין בישול לאפיה, ודבר שטעמו כבישול אי"ז נחשב אפיה, ולפי"ז יש לפטור את הקוגל מחלה. והגריש"א חשש שזה נחשב כאפיה. והמנחת יצחק (ח"ח סי' קח) דעתו דחשיב אפיה והוא מחוייב בחלה, אבל כיון שהבית חרושת כבר מתחילה כשעושה את האטריות דעתו שיעשו מזה קוגל, שהרי הרבה מהאטריות עשויים בשביל זה, ממילא חשיב שדעתו מתחילה כבר לאפיה, וא"כ מה שמפרישים מהעיסה של האטריות מהני לאחר כך, ואי"צ לחזור ולהפריש. אבל דעת הגריש"א שכיון שחלק מהאטריות עשויות לבישול, לא נחשב שעושה על דעת לאפות, ואף שנתבאר שכל שאופים מעט גזרו חכמים שהכל יתחייב בחלה וממילא כאן שברור שהרבה מהאטריות הולכים לאפיה ממילא מתקנ"ח תתחייב כל העיסה בחלה, מיהו י"ל שלא שייכי הגזירה רק באופן שאותו אדם שעושה את העיסה הוא אפה מעט, וחששו שמא יבא לאפות עוד, אבל כאן שהבית חרושת שעושה את האטריות אינו אופה כלל, לא שייך גזירה.

ומצד הסברא היה נראה כדברי המנחת יצחק, דהא כבר נתבאר לעיל דיני עיסה שעשה ע"מ לחלקה שהיא פטורה מן החלה, אולם אם יש צד שלא תתחלק העיסה שוב מחוייב הוא כבר מתחילה בתורת ודאי, וא"כ ה"נ כיון שהבית חרושת יודע שיש מהאטריות העשויים לאפיה, הרי כבר בשעת עשיית העיסה של האטריות יש לו צד שיאפו את האטריות, וממילא נתחייב, ואולי דעת הגריש"א שכיון שהיא מתחלקת ויש שאינם אופים, ממילא להם לא שייך חיוב מתחילה. ונמצא שלדעת המנח"י הועילה ההפרשה בתחילה, והגרשז"א סובר שכלל אינו חייב, ודעת הגריש"א שמחוייב להפריש.

## הדין לעניין קביעות סעודה על הקוגל

ונפק"מ בכל זה גם לעניין קביעות סעודה על הקוגל, אם חייב בברכת המזון, ולכאורה בזה בין להגריש"א ובין למנח"י הוי קביעות סעודה, ולהגרשז"א אין בזה קביעות סעודה, ויש אומרים שלכך נהגו העולם להביא קוגל בקידושים, כדי שלא יבואו לחשש ברכת המזון.

**שיעור י"ז**

**הדינים הנידונים**

* **עיסה שנילושה במי פירות.**
* **החיוב להוסיף מים לעיסה.**
* **עיסת הגוי ובשותפות.**
* **המפריש משום מראית העין אם מברך.**

[סעיף ט] **עיסה שנלושה במי פירות, אפילו בלא שום מים, חייבת בחלה.**

[סעיף י] **יש ליזהר מללוש במי פירות שאינם משבעה משקים, אלא א"כ יערב עמהם אחת משבעה משקים.** הגה: ועיין בא"ח סי' קצ"ח בארתי מה הם השבעה משקין. ואם עבר ולש בלא ז' משקין, לא ישרוף החלה, אלא יתן אותה לכהן קטן, כמו שנתבאר לעיל סימן שכ"ב.

עיסה שנילושה במי פירות

משנה היא בחלה (פ"ב מ"ב) עיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, ונאכלת בידים מסואבות. וביאור המשנה, שאף שנילושה העיסה במי פירות חייב בחלה, אבל אין העיסה מקבלת טומאה, שהרי החיטים לא הוכשרו במים ולכך נאכלת בידים טמאות, וכן פסק הרמב"ם (ביכורים פ"ו הי"ב). אלא שהרא"ש (הלכות חלה סי' ג) נסתפק בזה, דמבואר בירושלמי (חלה פ"ב ה"א) שדעת רבי עקיבא (טבול יום פ"ג מ"ד) שאין מי פירות מחברים את העיסה [ולכך סובר שעיסה שנילושה במי פירות ונגע טמא בצד העיסה, לא כל העיסה נטמאת אלא רק מקום מגעו], ומבואר בירושלמי שלדעת ר"ע עיסה שנילושה במי פירות פטורה מן החלה, שהרי אין העיסה כמחוברת, וכן דעת ר' יהושע בן לוי (בירושלמי שם) שר"ע חולק על משנתינו.

והש"ך חשש לדעת הרא"ש, וכתב (ס"ק ט) שיפריש חלה בלא ברכה. אבל בנילוש בז' משקין לכ"ע חייב בחלה, ובספר בית הלל חשש גם בז' משקין שיש מחלוקת, אבל קיי"ל לדינא שבז' משקין לכ"ע חייב בחלה, ועל כן יפריש בברכה.

שצריך לערב מעט מים בעיסה

וכתב השו"ע (סעי' י') שאם עושה עיסה במי פירות יערב שם אחד משבעה משקים, דאל"כ אחר שיפריש חלה לא יוכל לשורפה, שתרומה טהורה אסור לשורפה, כמ"ש הט"ז (סק"ז) והש"ך (סק"י). מיהו קמח המצוי היום שכבר 'נלתת', ממילא כבר הוכשר לקבל טומאה, וא"כ אף אם לש במי פירות בלבד יכול לשרוף את החלה.

ושיעור ההוספה, יעוי' ברע"א שהביא שנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד (טומאת אוכלין פט"ז ה"ד) אם בעינן רוב, שדעת הרמב"ם שאם עירב אפילו מעט מים, העיסה מקבלת טומאה, והראב"ד סובר דבעינן רוב מים. אולם דוקא במים נחלקו, אבל בשאר ששה משקין מודה הרמב"ם שצריך שיהא רוב משקים. ולפי"ז לרמב"ם מספיק שיערב מעט מים, ולראב"ד צריך רוב מים כנגד המי פירות כדי שיוכל לשרוף את החלה.

עירב מעט מים אם מהני להתחייב בחלה לדעת הרא"ש

ונראה דלשיטת הרמב"ם שמעט מים מדבק את העיסה ה"ה לדעת הרא"ש שנתבאר שעיסה שנילושה במי פירות פטורה מן החלה, מ"מ אם עירב שם מעט מים חייב בחלה, וא"כ צריך עיון אם יכול לברך על הפרשת החלה באופן שנילוש במי פירות ועירב טיפה אחת של מים, דלכאורה יש כאן ס"ס לחייב ברכה. שהרי השיטה העיקרית היא שעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, ואף שכתב הש"ך לחשוש לדעת הרא"ש, מ"מ הא עירב מעט מים, ויש שיטות שמהני, ומסתבר שיכול לצרף השיטות ולברך. אכן בשאר משקים גם הרמב"ם מודה שבעינן רוב, ובלא זה חשיב כנילוש במי פירות.

אם מותר לגרום טומאה לתרומה והדין בזה"ז

ואחר שנעשה עיסה אסור לגרום טומאה, שהרי אסור לגרום טומאה לתרומה טהורה, ומה שמותר לעשות עיסה משום שבשעה ששופך את המים עדיין לא נתחייב בחלה, ואחר ששפך את המים כבר הוכשר לטומאה, וכמו שמבואר כל זה ברמ"א סי' שלא (סעי' יט) שכתב גבי תרומה גדולה שראוי להכשיר את הפירות קודם מירוח, ופירש הש"ך (ס"ק לה) שאחר מירוח יהיה אסור להכשיר לטומאה, משום שאסור לגרום טומאה לחולין הטבולים לתרומה טהורה. אכן עיי"ש בגר"א (ס"ק נ) שהביא מסה"ת להקל לגרום טומאה לטבולין לחלה, וכ"ה בכפתור ופרח (פי"ז) וביש"ש (פ"ח דיבמות אות לג).

ובדרך אמונה (פ"ב מתרומות הי"ד ד"ה מדליקין) כתב שהחזו"א השמיט איסור זה לטמא טבול לחלה, וטעמו שבזה"ז קוברים גם תרומה טהורה וגם תרומה טמאה. וממילא לפי"ז בזמן הזה אין חיוב ליתן מעט מים בעיסה, שהרי מותר לגרום טומאה לחלה בזה"ז, אלא שלכתחילה יש ליתן מים, שבלא זה הרי יש לחשוש לדעת הרא"ש ולהפריש בלא ברכה, וכמו שנתבאר. ועי' בקונטרס הלכות תרו"מ שנדפס עפ"י החזו"א, שמשום חשש תקלה מותר לעוטפן בשקית ניילון וכיו"צ וליתן באשפה.

# **סי' של**

[סעיף א] **עיסת גוי פטורה אפי' לשה ישראל, ושל ישראל חייבת אפי' לשה לו הגוי. נתנה לישראל במתנה, אם עד שלא גלגלה נתנה לו חייבת, ואם לאחר שגלגלה נתנה לו פטורה.**

עיסת הגוי

ומבואר שהכל הולך לפי הבעלים, והפוסקים הביאו שהיה מנהג הנשים לקנות עיסה מהגוי כדי להפריש חלה, וכתב המשאת בנימין (סי' א) שאין זה כדין, שהרי עיסת עכו"ם פטורה, והש"ך כתב ליישב קצת את המנהג, שכיון שהיו הנשים נותנות לאופה קודם הגלגול ובעכו"ם מעות קונות [ועי' רע"א שהעיר שיש דעות שהמעות אינם קונות].

עיסה של שותפות ישראל וגוי

ובסעיף ג' כתב השו"ע שבעיסה של שותפות ישראל ועכו"ם אם היה שיעור בשל ישראל חייבת בחלה ויכול להפריש מיניה וביה, וביאר הט"ז שקיי"ל שיש בילה בדבר לח, והגר"א חולק. וכבר נתבאר דין זה לעיל (שיעור ז) בארוכה להוכיח מהגמרא בזבחים שאף שאין בילה בשווה, מ"מ תולים שבודאי יש מעט משל הישראל, והרי החלה אין לה שיעור מן התורה. וזה גם פשטות כוונת הרא"ש, שהרי כתב שיכול להפריש מיניה וביה כיון שאין שיעור לחלה, וע"כ דעתו שבאמת אין מעורב בשווה ומ"מ אומרים שבודאי יש מעט באותו מקום [והוא נפק"מ גדולה שידוע שמעורב בקמח שלנו גם קמח מחו"ל ולדברי הגר"א אין עצה לזה, אבל אם יש בילה שלכל הפחות יש מעט בכל מקום מהני ההפרשה]. מיהו כל ההיתר הוא רק בחלה, אבל בתו"מ שיש שיעור להפרשה, לכאורה לא מהני, ואין לומר דסמכינן על הרא"ש, שהרי גם ברא"ש משמע שהתיר רק משום שאין שיעור לחלה וכמו שנתבאר.

ודעת הגר"א שאין בילה, ומ"מ כתב שאם מתחילה לקחו את העיסה בשותפות מודה הוא שיכול להפריש מיניה וביה, משום שבכל חלק וחלק יש לשניהם שותפות בו, ודבר זה תלוי במחלוקת רש"י ותוספות (גיטין מז:) שדעת רש"י שבשותפין אומרים שבכל גרגיר וגרגיר יש לכל אחד מחצה, אבל דעת התוספות שלכל אחד מחצה בעיסה, ורק מדין ברירה תולים שמה שבא לידו זהו חלקו כבר מתחילה. וברמב"ם (תרומות פ"'א ה"כ) נראה כרש"י וכ"פ בשו"ע סי' שלא (סעי' יא) ועי' חזו"א שביעית סי' ז ס"ק כט. אבל אם אינם שותפין אלא שעירב ב' בצקים אחד של ישראל ואחד של עכו"ם אז תלוי במחלוקת הרא"ש והגר"א אם יש בילה.

[סעיף ד] **עובד כוכבים שהיתה לו עיסה, ונתגייר. גלגלה קודם שנתגייר, פטור. אחר שנתגייר, חייב. אם ספק, חייב.**

החמיר בספק, כבר נתבאר לעיל (שיעור ט) שיש מקום לחלק בין ספק בדין לספק במציאות.

[סעיף ה] **שני עובדי כוכבים שעשו עיסה כשיעור וחלקוה, ואח"כ נתגיירו, והוסיף כל אחד על חלקו אחר שנתגייר עד שהשלימו לכשיעור, הרי זו חייבת.**

[סעיף ו] **היתה העיסה בין עובד כוכבים וישראל בשותפות, וחלקו ואח"כ נתגייר והוסיף כל אחד על שלו עד שהשלים והוסיף לכשיעור, של ישראל חייבת, ושל עובד כוכבים פטורה.**

יסוד הדין, שבשל גוי כיון שלא נראית מעולם עדיין לא באה העיסה לחיובה, לכך עכשיו חייבת, אבל בישראל כיון שעשה ע"ד לחלק וכבר היה צריך להיות חיוב ונפטר, לכך אינו חוזר לחיוב. לכך בסעיף ו' הישראל חייב, כיון שהעיסה של הגוי לא נראה ונפטר, לכך חייב. אבל הגוי שנתגייר כיון שהוא שותף של ישראל ושל הישראל נראה ונפטר לכך פטור, ומקור דין זה מירושלמי, ועי' ש"ך, ואי"ז מובן כל כך מסברא.

וכתב הרמ"א הגה: ודוקא שעשאוה מתחילה בשותפות על מנת שלא לחלקו, ונמלכו לחלקה אח"כ, אבל אם עשאוה מתחלה על מנת לחלק, אף של עובד כוכבים חייבת.

והגר"א חולק, דהא גם השו"ע מיירי בדין של ע"מ לחלק. וכבר הבאנו לעיל (שיעור ד) שהגר"א חולק ופוסק כדעת הר"ש, שגם בנראה ונפטר כל שחזר ובא לחיוב חייב, וכל המשנה מיירי כשכבר הפרישו חלה. וממילא בדיעבד יש להפריש.

[סעיף ח] **העושה עיסה לבהמה ולחיה, פטור.**

[סעיף ט] **עיסת הכלבים, בזמן שהרועים אוכלים ממנה חייבת, ואם לאו פטורה. ודוקא שניכר בה שהיא לכלבים, כגון שאינה ערוכה ועשויה כצורת לחם, הא לאו הכי חייבת.**

כשמפריש חלה משום מראית העין אם מברך

והנה החיוב כשעשויה כצורת לחם הוא משום מראית העין, ויל"ד אם חייב לברך כשמפריש משום מראית העין, שברע"א לעיל (על הש"ך ס"ק ה) לעניין עיסת ארנונא [שגם שם מפריש משום מראית העין], הביא מהרשב"א בתשובה לברך אף כשמפריש משום מראית העין, וכמו"כ כתב הרשב"א לגבי שחיטת בן פקועה שמברכים על השחיטה, אף שכל השחיטה היא משום מראית העין. והתבואות שור (סי' יג סק"ט) הקשה מהדלקת נר חנוכה שמבואר בר"ן שאם מדליק משום מראית העין אינו מברך, וחילק שאם תיקנו חכמים מחמת מראית העין מברך, כיון שיש תקנ"ח, אבל אם לא הייתה תקנה אלא הוא רק חשש בעלמא, אז אינו מברך. ובאמת נחלקו הפוסקים אם שייך לאסור מחמת החשש גם בלא שתיקנו חכמים, ודעת החזו"א בכמה מקומות ששייך לגזור מחשש בעלמא [עי' בחזו"א בשבת (סי' סב ס"ק כו ד"ה מדברי) שהוכיח ששייך לגזור בכל מקום שרואים שיש חשש, וידוע שלכך דעתו היתה להחמיר במקרר שלא לפותחו כשהוא עובד].

1. אכן עיי"ש במעשה רב אות קד שגם בשאר השנה נתן לכהן. ובמפרשים שם כתבו שבתחילה היה נותן כל השנה, ואח"כ נתן רק בער"פ. וכן כתב החיי אדם (שערי צדק פי"ד ה"ד) בשם הגר"א ליתן רק בער"פ. [↑](#footnote-ref-1)