לצורך יחיד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב מאיר ויליג / בענין חפירת בורות במועד

בענין חפירת בורות במועד

איסור חפירה לצורך יחיד

איתא במתני' בדף ב. "מתקנין את קלקולי המים שברשות הרבים, וחוטטין אותן, ומתקנין את הדרכים ואת הרחובות ואת מקוות המים."

ואיתא בגמ' בסוף דף ה. "ומתקנין את קילקולי המים שברשות הרבים וכו': חטיטה אין, חפירה לא.

אמר רבי יעקב אמר רבי יוחנן לא שנו אלא שאין רבים צריכין להם, אבל רבים צריכין להם אפילו חפירה מותר."

ואיתא בגמ' שם בהמשך "חוטטין בורות של יחיד. בשיחיד צריך להם, ואין צריך לומר בשל רבים כשרבים צריכין להם דאפילו חפירה מותר.

ואין חופרין בורות שיחין ומערות של רבים בשאין רבים צריכין להם, ואין צריך לומר של יחיד, דכי אין יחיד צריך להם אפילו חטיטה נמי אסור."

וכתבו התוס' בדף ב. ד"ה וחוטטין בביאור האיסור חפירה לצורך יחיד "אם נתמלא הבור מותר לחטוט להעמיקו, שהעפר תיחוח. אבל לחופרה בתחילה, שהקרקע קשה, לא, משום דאיכא טירחא יתירא."

וכ"כ רבינו יהונתן מלוניל בדף ה..

אמנם רבינו ירוחם [נ"ד ח"ה דף לה] כתב "חוטטין אותן. פירוש, דהוא מעשה הדיוט אפילו שאינם לצורך המועד. ודוקא חטיטה, אבל חפירה, פירוש דמעשה אומן היא, אסור."

וכן מפורש ברא"ש בפ"ק ס"ו בשם הראב"ד דחטיטה הוא מעשה הדיוט ולכן מותר לצורך יחיד, משא"כ חפירה הוא מעשה אומן ואסור אפי' לצורך המועד.[[1]](#footnote-1)

והטעם דהוי מעשה אומן הוא משום דצריך לטוח יפה כדי שיחזיק מימיה, וכמו שכתבו הרא"ש ונמוק"י בסוגיין.

למה לא התירו חפירה מטעם שהוא לצורך אוכל נפש

תמהו הרמב"ן וריטב"א איך שייך לאסור חפירת בורות לצורך יחיד מטעם מעשה אומן או טירחא יתירא, הלא לצורך מכשירי אוכל נפש התירו מעשה אומן וטירחא יתירא?

וכתב הרמב"ן בהל' חוה"מ "מכשירין לאוכל נפש הותרו אף על פי שיש בהן מלאכת אומן והוא נהנה בהם אף לאחר המועד.

וחפירת בורות שיחין ומערות של יחיד אם אין לו מה ישתה נ"ל דמותר, ולא אסרוה אלא בשיש לו לשתות מן הנהר וממקום שהרבים שותין, אלא שדרך בעלי בתים לשתות מבורות שלהם בבתים ועכשיו כלו המים שלו והוא צריך לחזור ולמלאותן ולשתות מהן כדרכו במועד לפיכך התירו לו חטיטה וכו'. הא כשאין לו מה לשתות אפי' חפירה מותרת בטריח ובמלאכת אומן, ובלבד לצורך המועד, כלומר בור שהוא צריך לשתיה שלו."

והיינו דאינו חשוב אוכל נפש אלא במקום שאם לא יעשה המלאכה לא יוכל ליהנות מאיזה אוכל. אבל אם רק יצטרך לעבוד יותר קשה להשיג את האוכל, א"כ אין התועלת האוכל, אלא התועלת הוא למעט בטירחא, ולכן מעשה הדיוט מותר, דעכ"פ לא גרע משאר צורך המועד, אבל מעשה אומן וטירחא יתירא אסור.

וכעי"ז כתב הריטב"א בדף ה. בשם הרמב"ן, והסכים לדבריו.

ועי' בריטב"א [בדף ה.] שכתב לתרץ בשם התוספות באופן אחר וז"ל "ובתוספות פירשו דרבים צריכין להם לשתות לאחר המועד ואפי' הכי חופרין מעכשיו כדי שיהיו מזומנים להם לאחר המועד לאלתר, אבל כשאינן צריכין להם אפי' לאחר המועד לאלתר אין חופרין אלא חוטטין ומיהו חטיטה שרי כיון שיהיו צריכין להם לאחר זמן."

ומבואר מדבריו שם דכוונת התוס' דלצורך שתיה במועד ודאי מותר לחפור אפי' לצורך יחיד, שהרי לצורך אוכל נפש התירו גם טירחא יתירא [ומעשה אומן ג"כ לחלק מהראשונים]. וממילא ע"כ הא דאיתא כאן שלא התירו חפירה אם היחיד צריך למים, היינו שצריך למים מיד לאחר המועד. דכיון שאינו לצורך אוכל נפש של המועד אין להתיר מעשה אומן וטירחא יתירא בשבילו.

אבל מעשה הדיוט וכדו' מותר עדיין לצורך אוכל נפש בזמן שצריך למים מיד לאחר המועד, באופן שלא יהיה לו מים לשתות לאחר המועד אם אינו חופר בורות במועד עצמו.

והא דאיתא בדף ה. דאם אין היחיד צריך להם אפי' חטיטה אסורה, היינו שאינו צריך להם אפי' מיד לאחר המועד, אלא רק לזמן מרובה, באופן שיכול לחפור בורות גם לאחר המועד בשביל מטרה זו.

ותמה הריטב"א שם "ואינו נכון, דכל שאין בו צורך במועד ולא לאחר המועד לאלתר למה נתיר בו אפי' חטיטה."

כוונתו, דלצורך רבים התירו חטיטה אפי' אינו צריך להם. ואם הכוונה שאינו צריך להם אפי' מיד לאחר המועד, למה להתיר לרבים אפי' חטיטה, הרי יכולים להמתין עד לאחר המועד לחטט.

ובדעת התוס' פשוט דצ"ל כמש"כ הרא"ש בסוגיין, דלצורך רבים מותר לעשות מלאכה אפי' שאפשר לעשותו לאחר המועד. וביאר שם הטעם וז"ל "כל אלו אף על פי שהיה טורח גדול ופרהסיא וכיון מלאכה במועד אעפ"כ התיר להם, שצרכי רבים אינם נגמרים אלא בשעת הבטלה ומשום דדמי לקדירה דבי שותפי, ובשעה שהן בטילין ומתחברין כולן ועושין אם לא יעשה אז לא יעשה לעולם."

דעת הראשונים דס"ל שבאמת לא התירו מעשה אומן לצורך או"נ

עי' בריטב"א בדף ה. שהביא בשם רש"י "פרש"י ז"ל בסמוך רבים צריכין להם, שאין להם מים לשתות."

וכתב עליו הריטב"א "ואינו נכון, דא"כ מאי איריא דרבים אפי' דיחיד נמי לצורך אכילה ושתייה עושה כל מלאכה ואפי' בטורח גדול וכשם שקוצר ודש וזורה."

ועי' ברא"ש [פ"א ס"ו] בשם הראב"ד ג"כ שכתב "עושין כל צרכי רבים. פי' הראב"ד ז"ל שהיה רחוק הנהר מבירם העיר והיה להם טורח לשאוב מן הנהר וקדחו את גדותיו והביאו את המים דרך חריץ אל העיר. ואמר כיון דשתו רבים מיניה, כי היו לבני בירם מעט בורות ולא היו מספיקין להם אלא בדוחק ועתה ישתו מים רבים מן הנהר בהרווחה דצרכי רבים נינהו."

ומשמע בהדיא דמחמת החפירה ישתו בפועל הרבה יותר מים. ונמצא שהחפירה אינו כדי שלא יצטרכו לטרוח, אלא כדי שיהיה להם יותר מים לשתות, ושפיר הוי צורך אוכל נפש לכאורה.

וגם על הרא"ש וראב"ד שייך קושית הריטב"א הנ"ל, למה לצורך יחיד לא התירו חפירת בורות, הרי לצורך אוכל נפש אפי' מעשה אומן התירו?

ובאמת הראב"ד לשיטתו שכתב בדף יא. בהדיא שלא התירו לבנות תנור מעשה אומן לצורך המועד, אלא רק מעשה הדיוט. וס"ל להראב"ד דאין חילוק בזה בין צורך אוכל נפש ושאר צרכי המועד.

וכן מבואר מדברי התוס' הרא"ש בשם הראב"ד בדף י. שכתב דתיקון ריחים המוזכר בגמ' שם "בת עינא" מעשה אומן הוא, וקיי"ל שם שלא התירוהו לצורך המועד.

ומבואר דס"ל להראב"ד, וכן הרא"ש שהביאו, דאין חילוק לדינא בין צורך אוכל נפש לשאר צורכי המועד. ולכן גם חפירת בורות לצורך שתיה במועד לא התירו, כיון שהוא מעשה אומן.

וכן מרש"י משמע קצת דס"ל כדעת הראב"ד הנ"ל. שהרי בדף יא. פי' דהא דאיתא במתני' שם שפין את הסדקין, היינו בתנור [ודלא ככל הראשונים שפירשו דמיירי בגג הבית]. ומבואר שם בגמ' דלא התירו מעשה אומן. ומשמע מזה דס"ל לרש"י דגם לצורך מכשירי אוכל נפש לא התירו מעשה אומן.

ולכן רש"י כתב בסוגיין דאפי' חפירת בורות כדי להרבות מי שתיה אסורה לצורך יחיד, דאין חילוק לרש"י בין אוכל נפש לשאר צרכי המועד.

שיטת הרמב"ם בזה

עי' ברמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"י שכתב "עושין כל צרכי הרבים במועד. כיצד, מתקנים קלקולי המים שברשות הרבים, ומתקנין את הדרכים ואת הרחובות וחופרים לרבים בורות שיחין ומערות, וכורין להן נהרות כדי שישתו מימיהן."

וכתב הראב"ד שם "וכורים להם נהרות כדי שישתו מימיהם. א"א שהרבים צריכין להם, אבל של יחיד וצריך להם חוטטין ולא חופרין."

וכתב הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ד "בורות שיחין ומערות של יחיד אם היה צריך להם חוטטין אותן ושפין את סדקיהן אבל אין חופרין אותן לכתחילה."

וכתב המגיד משנה שם "וכתב הרמב"ן דודאי אם אין לו ליחיד מה ישתה אפילו חפירה מותרת וכו', ודין הגמרא הוא בשיכול לשתות מי נהר ואפשר לו לטרוח ולילך ולדלות מן הנהרות עסקינן ורוצה לשתות מי בארו ולזה התירו חטיטה ולא חפירה וכו'.

ויש לחוש לפי שהמים מצויין בזול ואפשר אפילו אין לו מה ישתה אלא ממקום רחוק הרבה לא התירו לו חפירה. וזה נראה בדעת רבינו שלא חלק."

ומבואר דס"ל להמגיד משנה דמסתימת לשון הרמב"ם משמע דתמיד אסרו לחפור לצורך שתיית יחיד, ולא רק בציור של הרמב"ן הנ"ל.

אמנם ס"ל להמגיד משנה דגם הרמב"ם מודה להרמב"ן דכל לצורך אוכל נפש מותר אפי' מעשה אומן, ולכן כתב סיבה מיוחדת למה לצורך מים לא התירו, כיון שהוא מצוי בזול וכו'.

ולכאורה היה מקום לפרש דס"ל להרמב"ם כדעת הראב"ד שכתב בהדיא דלא התירו מעשה אומן אפי' לצורך מכשירי אוכל נפש.

אמנם כמעט כל האחרונים הביאו דברי הרמב"ן וריטב"א הנ"ל כאילו אין חולק עליהם, ולכו"ע התירו מעשה אומן לצורך מכשירי אוכל נפש. ולא היה לפניהם דעת הראב"ד בדף יא. שכתב בהדיא שלא התירו מעשה אומן לצורך עשיית תנור לצורך המועד.

ועוד היה מקום לתרץ ע"פ דברי המג"א בסי' תקמ"א סק"א שכתב דרק התירו מכשירי אוכל נפש אם הכלי שבונה מכשיר ומתקן את האוכל לאכילה, אבל אם הוא רק תופס או צד האוכל, אין זה מכשירי אוכל נפש, ואסור.

ומוכח מכל הראשונים ואחרונים כאן שלא כתבו לאסור מדין מכשירי מכשירין או דלית להו סברת המג"א בכלל [וכדמשמע באמת מדברי הרמב"ן וריטב"א שכתבו טעם אחר לאסור עשיית רשתות לצידת עופות, שהוא רחוק מאד מהאוכל נפש].

או עכ"פ מוכח דאפי' אם הבורות אינם מתקנים את המים, כיון שעכ"פ ע"י הבורות המים ראויין לגמרי לשתיה, ודאי הוי כמכשירי אוכל נפש.

ולא דמי לצידת עופות, שהעופות לאחר צידה עדיין מחוסרים תיקון.

טירחא יתירא לצורך אוכל נפש

אע"פ שהבאנו לעיל דמעשה אומן לא התירו לצורך מכשירי אוכל נפש לדעת הרא"ש וראב"ד הנ"ל, עדיין יכול להיות שצורך אוכל נפש קיל יותר משאר צרכי המועד לענין טירחא יתירא.

וכן משמע מדברי התוס' הרא"ש בדף ד: שכתב "מידי דאכילא במועד אין מדקדקין בטורח בין רב למעט דאם שוחט ומפשיט ומנתח ומולח ומבשל כדי לאכול קוצר ומעמר דש וזורה ובורר טוחן ומרקד לש ואופה כדי לאכול."

אמנם אין זה מוכח לגמרי בדעת הרא"ש, שהרי י"ל ג"כ דס"ל שיש לחלק בין אוכל נפש עצמו למכשירי אוכל נפש. והשקאת הירקות הוא אוכל נפש עצמו. משא"כ חפירת בורות דאינו אלא מכשירי אוכל נפש.

ואולי ס"ל להרא"ש דלאוכל נפש עצמו מותר אפי' מעשה אומן.

1. וכן מבואר מדברי החי' הר"ן בדף ד. שכתב "ת"ר מדלין מים לירקות כדי לאכלן. וא"ת מאי שנא מחפירת בורות דלא שריא לקמן לצורך היחיד במועד?

   וי"ל דשאני חפירה דבעיא אומנות."

   וכ"כ השו"ת הרשב"א ח"ד סי' שכו. [↑](#footnote-ref-1)