33רבית מוקדמת ורבית מאוחרת
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

רבית מוקדמת ורבית מאוחרת

(משנה עה:) "יש רבית מוקדמת ויש רבית מאוחרת, כיצד... בשביל שתלוני, ... בשביל מעותיך שהיו בטילות אצלי...". מדייק הב"י (סימן קס ס"ו), שלגירסא זו שגורסים בלשון נוכח "שתלויני" "מעותיך" – איירי שפירש לו כן בהדיא, ורק בכה"ג – אסור רבית מוקדמת ומאוחרת, והיא שיטת הרא"ש (סימן סז) ועוד ראשונים – כמו שהביא הב"י שם. אולם גירסת הרמב"ם (פ"ה ממלוה ולוה הי"א) בלשון נסתר "בשביל שילוהו" "בשביל מעותיו", והיינו שנתן לו בסתם אלא שכיון למטרה זו, ולפי"ז רבית מוקדמת ומאוחרת – אסורה אף בסתם, וכדאיתא בטור שם בדעת הרמב"ם.

הפלוגתא הנ"ל, היא גם מחלוקת בין המחבר והרמ"א בס"ו – שהמחבר אוסר אף בסתם ואילו הרמ"א אוסר רק במפרש. ותמהו האחרונים (רעק"א, חוו"ד) על הש"ך (סק"י) שפסק כשיטת ספר התרומות שאסר אף בסתם – כל שמכוין לשם רבית, שהוא נגד דעת הרמ"א.

"מפרש" לשיטת המחמירים

לשיטות הסוברות שבסתם שייך איסור של רבית מוקדמת ומאוחרת, מסתפק הב"י – אי מפרש הוי אבק רבית או שמא הוי רבית קצוצה [ועיין רעק"א, שתמה על הש"ך (סק"ח) שנראה מדבריו – שספק הב"י הוא אף לשיטות האוסרות רק במפרש]. ומדייק בלשון ההגהות אשרי (סימן עט) – שמפרש חמיר מסתם, וא"כ אם רבית מוקדמת הוי אבק רבית (רמב"ם שם), מפרש שחמיר טפי - לכאורה הוי רבית קצוצה, אולם חוזר בו הב"י "ואפשר דההגהות פליגי אהרמב"ם בהא וס"ל דבסתם ליכא אלא איסורא אבל אפלו אבק רבית נמי ליכא", וא"כ אף שמפרש חמיר מסתם, יתכן שמפרש הוי אבק רבית ודלא כסתם שאין בו אלא איסורא בעלמא.

סתם הב"י ולא פירש, מה בין איסורא בעלמא לבין אבק רבית. ונראה שכוונתו כמפורש בשו"ע (סימן קסא ס"ב) שבאבק רבית "אם בא לצאת ידי שמים חייב להחזיר" משא"כ ברבית מוקדמת ומאוחרת שאינו חייב אף בדיני שמים, והוא בשם ב"י בשם הרשב"א – וביאר שם בטעם הדבר משום שרבית מוקדמת קיל טפי. לפי"ז מובן שבמפרש שחמיר טפי מרבית מוקדמת - יהא בו חובה לצאת ידי שמים כדין אבק רבית, משא"כ בסתם ששווה לדין רבית מוקדמת – לא יהא חיוב זה. [אמנם עיין גר"א שם סימן קסא סק"ח שפירש בטעם הדבר שברבית מוקדמת אין חובה לצאת יד"ש – משום שבמתנה יהיב ליה, ולפי"ז אין החילוק משום חומרא וקולא. אבל צ"ע, שבדברי הרשב"א נראה להדיא שהוא משום שקיל טפי.

החילוק הנ"ל מוכרח אף בדברי הש"ך בנידון רבית מאוחרת. דהטור (סימן קסו ס"ב) מסתפק באופן שכבר הרויח לו את זמן ההלוואה "ובא בתוך הזמן ואמר דור בחצירי בשביל מעותיך שהן בטלות אצלי – לא הוי אלא רבית מאוחרת, אי נמי י"ל דלא מיקרי רבית מאוחרת אלא במה שנתן לו אחר שפרעו אבל כיון שאומר כן בעוד שהוא חייב לו – אסור". והיינו שלצד השני יתכן שבתוך הזמן חמיר טפי מרבית מאוחרת, וכותב ההגהת פרישה – שלצד זה של הספק – תוך הזמן הוי רבית קצוצה. אולם הש"ך (סימן קסו סק"ט) פליג על ההגהת פרישה וכותב שאינו אלא אבק רבית. ולא פירש הש"ך מה בין אחר פירעון שלא הוי אלא רבית מאוחרת לבין בתוך הזמן שהוי אבק רבית. וצ"ל כנ"ל, שבאבק רבית - אם בא לצאת יד"ש חייב להחזיר משא"כ ברבית מאוחרת, אמנם בדעת הש"ך חילוק זה קצת דחוק, שהרי בא לפרש את דברי הטור - ובטור לא הוזכר כלל חילוק זה בין אבק רבית לבין רבית מוקדמת ומאוחרת [ודחוק לפרש בכוונת הש"ך שדעתו לפסוק כצד הראשון בטור - שאין נ"מ בין תוך הזמן לבין לאחר הזמן].

גדר "מפרש"

להנ"ל, יש שיטות בראשונים שאף באופן שמפרש בהדיא שנותן לו מתנה "בשביל שילוהו" – לא הוי אלא רבית מוקדמת, והיא שיטת הרמ"א.

ותמהו האחרונים אמאי אין כאן איסור גמור של רבית קצוצה – שהרי התנה להדיא שנותן לו מתנה זו רק כדי שילוהו, ובפשטות הוא תנאי לעיכובא – שאם לא ילוהו יצטרך להחזיר את המתנה, וא"כ הוא רבית ממש. וכמפורש לקמן בסי"ד "אסור לומר אלוך מנה על מנת שתתן זוז לפלוני", והתם הוי רבית קצוצה אף אם יתן את הזוז לפלוני לפני ההלוואה - כמפורש בדברי הריטב"א (סט: ד"ה "אמר רבא") "והיכא דאמר ליה מלוה ללוה תן עשרה דינרים לפלוני ואלוה לך מנה ונתן על פיו רבית קצוצה היא...", והוא הדין אם הלווה אומר כן למלוה - כמפורש בדברי הרמ"א שם.

שיטת רעק"א

רעק"א (הגהות שו"ע על הרמ"א הנ"ל) ס"ל שאה"נ שבכה"ג הוי רבית קצוצה, ומשום כך עושה אוקימתא "נלע"ד דזהו דווקא בשולח לו דרך מתנה ומבקש ממנו שילוהו בשביל זה והוא דרך שוחד בעלמא, אבל אם התנה ע"מ שילוהו א"כ אם אינו מלוהו צריך להחזיר ובשעת הלואה הוי כנותן לו". אמנם לא ביאר רעק"א אם כוונתו – שכן הוא פירוש המילים "בשביל שילוהו" ודלא כבסי"ד הנ"ל שאמר לו "על מנת שתתן", או שכוונתו – שפירש להדיא שהוא דרך בקשה בעלמא.

שיטת החוו"ד

החוו"ד (סק"ג) אזיל כשיטת רעק"א, אלא שמבאר שהלוה פירש להדיא שאינו תנאי לעיכובא "לכן נראה לי דמיירי שאינו מתנה כן בתנאי גמור רק שאומר לו הריני נותן לך מתנה ואם תרצה תלויני לכשאצטרך".

ויש להעיר על דבריו, שבחידושים (סק"ו) כשמביא דין זה, כותב "עיין ביאורים סק"ג דמיירי שנתן לו המתנה ואומר אם תרצה תלויני לכשאצטרך אבל אם מתנה כן בתנאי גמור שאינו נותן לו המתנה רק בשביל שילוהו וכשלא ילוה לו יתחייב להחזיר לו המתנה, אז כשמלוה לו בשביל זה בודאי הוי רבית קצוצה", ודבריו סתרי מרישא לסיפא, דבצד ההיתר דורש שיאמר להדיא שהוא דרך בקשה בעלמא, ובצד האיסור כותב שבעינן תנאי גמור שיחזיר לו את המתנה, וא"כ לשון הרמ"א "בשביל שילוהו" [שהוא לשון המשנה] – אכתי לא ברירא היאך יתפרש.

שיטת השער דעה

השער דעה (סק"ג) ס"ל כנ"ל, שכל שבעי להחזיר את המתנה אם לא ילוהו – הוי רבית קצוצה. אמנם לשער דעה הלשון "בשביל שילוהו" אין בו תנאי כלל "דא"כ הוי ליה למימר על מנת שתלויני ולהתנות עמו ג"כ כמה תהיה ההלואה ולאיזה זמן", ולכן ע"כ הוי רק דרך בקשה וכלשון הרמב"ם והשו"ע שהוא "דורון".

סיכום

לכל הני אחרונים, כל שבעי להחזיר את המתנה אם לא ילוהו – הוי רבית קצוצה, אלא שנחלקו באיזה אופן נחשב לתנאי ובאיזה אופן אין בו תנאי. לרעק"א נראה – שלשון הרמ"א "בשביל שילוהו" נחשב כדרך בקשה בעלמא ואין בו תנאי, לחוו"ד – בעינן שיאמר להדיא "אם תרצה תלויני" כדי שלא ייחשב לתנאי [אלא שלשונו בחידושים צ"ב], ולשער דעה - כל שלא הזכיר להדיא סכום וזמן נחשב כדרך בקשה בעלמא ולא כתנאי.

על שיטות אלו קשה טובא מדברי הטור והשו"ע בסימן קסז לו [כמו שהעיר השער דעה שם ונדחק בזה]. דאיתא התם "מלוה אדם לחבירו מנה על תנאי שיתעסק בו לריוח המלוה עד שיהא שני מנים ויהיה באחריות המלוה עד אותו זמן ולכשיהיו שני מנין יחזרו שני המנים למִלְוֶה ומשם ואילך כל הריוח ללוה ובלבד שיתן שכר עמלו עד שיהיו שני מנים", ומקורו בפסקי הרא"ש סימן כג. ולהדיא בלשון הרא"ש והטור, שאף אם לא יתן לו שכר עמלו, לא יהא כאן אלא רבית מוקדמת. [כה"ג מצינן בדברי הריטב"א (עב:) בדין מוליך חבילה, שאם לא יתן לו שכר טרחו "אסור לעשות כן לכתחלה דה"ל רבית מוקדמת"].

ולכאורה, פשיטא שאם לא יתעסק בו עד שיהא שני מנים – לא יקבל את ההלוואה אח"כ, ומאידך גיסא אם יתעסק בו ולא ילוה לו – לכאורה פשיטא שחייב לו את שכר עמלו, וא"כ אמאי אין כאן רבית קצוצה.

יישוב המהרא"ל צינץ

מיישב המהרא"ל צינץ (חידושי מהרא"ל סימן קס סק"ט), שאף כשהתעסק בו עד שהיה שני מנים - אינו חייב להלוות לו, דכיון שפסיקה זו היא באיסור רבית - לא חל חיוב זה כלל [כן פשיטא גם לחזו"א אה"ע ריש סימן מב, ופליג שם על האבנ"מ (סימן כח סקכ"ב) הסובר שאף פסיקת רבית יוצרת חוב]. וא"כ אף אם מלוה לו אח"כ - אינו מכח הפסיקה, ואינו אלא רבית מאוחרת.

המהרא"ל שם מדמה נידון זה לדין "מתנה על מה שכתוב בתורה" - שתנאי בטל ומעשה קיים, ולכן גם בנידון דידן ס"ל שהמעשה של ההתעסקות בכסף קיים, אולם אינו חייב לו כלל שכר עמלו כיון שהתנאי בטל. ויש להעיר על דבריו מסוגיא ערוכה בגיטין (פד:) באמר הרי זה גיטיך ע"מ שתאכלי בשר חזיר, והגמ' אמרה שרק באופן שודאי עקר הוי מתנה עמש"כ בתורה, וא"כ בנידון דידן יכול לא לשלם את הרבית ותתבטל ההלוואה. ונראה כוונת המהרא"ל צינץ, שכאן הוא תנאי בהלואה - שלא יהיה בו איסור רבית, כמו ע"מ שאין לך עלי אונאה - דחשיב מתנה עמש"כ בתורה (במ' נא., מכות ג:).[ועיין גם מחנ"א סוף ס"ב, שגם מקשר נידון דידן לדין מתנה עמש"כ בתורה].

לדברי המהרא"ל צינץ, אף בנידון דידן אם יתנה להדיא שמשלח לו דורון רק בתנאי שמלוהו, המעשה יהא קיים והתנאי בטל, והוא דלא כהבנת כל האחרונים הנ"ל - שפשיטא להו שבכה"ג חייב להלוות לו או להחזיר את הדורון. ולדבריו, בסי"ד - שלכאורה מוכח שם שבתנאי של "על מנת" הוי רבית קצוצה כנ"ל, ע"כ נידחק שאיירי שלא התנה שיתן לפלוני לפני ההלוואה [שאזי באמת לא יהא רבית קצוצה אלא מוקדמת], אלא איירי שהתנה שיתן לו אחרי ההלוואה וככל רבית קצוצה בעלמא.

בזה מבאר המהרא"ל צינץ את שיטת ההג"א (ס"ה), הכותב שאף במפרש לא הוי אלא רבית מוקדמת [וסתר משנתו לדבריו בסימן עט], ולהנ"ל - ביאורו שאין התנאי חל וממילא אינו אלא רבית מוקדמת.

אמנם בדברי הריטב"א (סט:) שהבאנו לעיל, מודה המהרא"ל צינץ שכתוב שלא כדבריו, שהרי להדיא בדבריו שם שנותן את הכסף לפני ההלוואה - ואעפ"כ הוי רבית קצוצה. והוא מתאים לשיטת כל האחרונים שהבאנו - הסוברים שבאופן שלא ילוה יצטרך להחזיר את הדורון. וכן הוא להדיא בדברי המרדכי (סימן שמ) - שבפירש הוי רבית קצוצה.

יישוב נוסף לקושיא הנ"ל

המהרא"ל צינץ מיישב בעוד אופן, שהיות והמלוה והלוה יודעים שתנאי כזה אסור משום רבית, ואחזוקי אינשי ברשיעי לא מחזקינן, משום כן תלינן שלא התכוונו לתנאי ממש אלא לדרך דורון וריצוי. ואף שגם זה אסור מדרבנן, צ"ל שכוונתו שלא נראה לאינשי שיש בזה איסור [ודומיא דדברי הש"ך בסימן קסח סק"פ לענין סאה בסאה].

ביאור מעין זה מצאנו בדברי הגרא"ז (אבן האזל הלכות המלוה ולוה פ"ח ה"א), שמדמהו לדין אתנן (ע"ז סב:) שאם נתן לה ואח"כ בא עליה אינו אתנן והוי מתנה בעלמא, וביאר הגרא"ז שכיון שיודע שנתינת האתנן אינה מחייבת את הביאה דודאי אסור לה להבעל - כיון שלא חל התחייבות על מעשה איסור, לכן מפרשים שכוונתו למתנה וריצוי ולא לתנאי גמור. והוא הדין בנידון דידן, היות ויודע שהתנאי הוא באיסור רבית ואינו חל [כמבואר בביאור הראשון של המהרא"ל צינץ] משום כך מפרשים את כוונתו - שאינו תנאי גמור אלא דרך דורון וריצוי.

הלוני ואלוך

הרמ"א (סימן קס ס"ט) מביא פלוגתא בדין הלוני ואלוך - אי שרי או לא. סברת האוסרים היא משום - שההלואה השניה נחשבת כתשלום עבור ההלוואה הראשונה. טוען רעק"א, שלסברא זו אין להלואה השניה שם הלוואה כיון שאינו נותן לו מדעתו אלא בע"כ, ומשום כך מותר לגבות מהרווחים שהרוויח בכסף זה - תשלום עבור הזמן שמעותיו היו בידו.

חזינן בדברי רעק"א, שפשיטא ליה שהתנאי תפס ומחויב להלוות לו תמורת ההלוואה שקיבל, ודלא כהבנת המהרא"ל צינץ ואבן האזל הנ"ל. שהרי לשיטתם לא תפס תנאי זה ואינו מחויב כלל להלוות לו ואינו נחשב בע"כ [בר מן דין שברא"ש בפ"ה ס"ב איתא - שכל רבית אינו נחשב בע"כ אלא מרצונו, דאל"כ לא ימצא מי שילוה לו שוב].

ואין לומר שכוונתו שאינו מעונין כלל להלוות לו והמעות בידו בתורת גזל [וכשיטת החינוך (מצוה שמג) הובא במל"מ (פ"ד סוף ה"ג) - שכל רבית קצוצה הוי גזל, ונחלקו עליו רוב הפוסקים, ועיין עוד מחנ"א ס"ב], דא"כ בוודאי אינו מחויב לשלם לו עבור זמן זה, וככל גזלן - שמשלם רק כשעת הגזלה.

שיטת המחנ"א

המחנ"א (ס"כ) ס"ל דלא כרעק"א. דמביא את שיטת המהר"ם - שהוא המתיר בדינא דהלויני ואלוך, וטעמו מפורש במרדכי (סימן שמ) שאין כאן לא נשך ולא תרבית, והיינו שזמן ההלוואה אינו שווה כסף. ותמה המחנ"א שהיא סוגיא ערוכה בריש מכות - שעדים זוממים חייבים לשלם עבור מה שזממו לקצר את זמן ההלוואה.

אמנם טוען המחנ"א, שסו"ס אין כאן רבית כיון שלא חמיר דינו יותר מאשר מבטל כיסו של חבירו - שפטור מתשלומים (ירושלמי ב"מ פ"ט ה"ג, מובא ברא"ש בפ"ב בב"ק ס"ו, נפסק ברמ"א סימן שסג ס"ו), והוא לכאורה דלא כהבנת רעק"א - הסובר שזמן זה מחייב תשלומין. אמנם לא ביאר המחנ"א מה בין מבטל כיסו של חבירו שפטור - לבין עדים זוממין שחייבים, והיא באמת קושית הראשונים בריש מכות.

תירוצי הראשונים

הרמב"ן מפרש, שאין חיוב ההזמה על קיצור זמן ההלוואה. אלא דיינינן ליה כאילו רצו לקחת לו את כל הסכום עכשיו, אלא שסו"ס חסך לו שלא יצטרך לשלם סכום זה עוד עשר שנים, ומקזזים הנאה זו מהסכום, והוא הסכום שהעדים זוממים משלמים. הריטב"א מיישב באופן דומה, שמשלמים את ההנחה שהמלוה היה נותן ללוה אם היה פורע מוקדם, וע"י שהעידו שהזמן הוא עכשיו - הפסידו ללוה סכום זה [הובא במגיה במחנ"א החדש].

ודבריהם דומים זל"ז, אלא שהרמב"ן דן מצד הלווה ואילו הריטב"א דן מצד המלוה, אולם לתרוויהו - עצם הזמן אינו סיבה לתשלום משום דהוי גרמא בעלמא, וכדין מבטל כיסו של חבירו, והוא דלא כהבנת רעק"א - שזמן זה שווה כסף ויש עליו זכות תביעה. אמנם עיין בב"י בסוף סימן דידן בד"ה "המעכב", שמבאר את המשנה במכות - שתשלום העדים זוממים הוא על הריוח שיכל להרויח במעות בזמן ההלוואה, והוא כדברי רעק"א.

סיכום

רעק"א ס"ל שזמן ההמתנה שווה כסף, ובאופן שאינו מוגדר כהלוואה - זכותו לתבוע סכום זה [מתוך הרווחים שהרויח]. ודבריו קשים מכמה אנפי. דאם כוונתו שנחשב כגזל בידו, א"כ סגי לשלם כשעת הגזילה. ועיקר הבנת רעק"א שנחשב כנתינה בע"כ לכאורה נסתר מדברי הרא"ש כנ"ל. ועוד הבאנו את דעת המחנ"א - שנחשב רק כמבטל כיסו של חבירו - שפטור עליה. ואף שבמכות לכאורה מוכח שזמן זה כן שווה כסף, נתבאר שבין לרמב"ן ובין לריטב"א אינו שייך לנידון דידן, ואין סיבה לשלם על זמן ההלוואה.

עוד מקשה בנתיבות שלום, שלשיטת רעק"א אף ההלוואה הראשונה תיחשב כרבית קצוצה על ההלוואה השניה,וא"כ יתקזז אחד בשני [ועיין מחנ"א שם, שבאמת נראה בלשונו שהראשון הוי רבית מוקדמת והשני הוי רבית מאוחרת].