ציונים והערות 9 עכברא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

# שמעתתא דנטל"פ – ד' שבט מס' 9

# סוגיא ד'עכברא' דף ס"ח: -ס"ט.

**דעת ר' ששת**

**דעת רבא ויסוד פלוגתתם**

**נימוח גופו - רוב והגדיל מידתו**

**אימרטוטי**

**הערות בגפ"ת**

**גמ' ס"ח: ההוא עכברא וכו' א"ל רב ששת, בעלמא סבר רב נט"ל מותר, והכא חידוש הוא, דהא מימאס מאיס וכו' אמר רבא הלכתא וכו' ועכברא בשיכרא לא ידענא מ"ט דרב וכו'.[[1]](#footnote-2)**

**מתבאר** דנחלקו ר"ש ורבא בטעמיה דרב דאסר לשיכרא, דר"ש ס"ל דכיון דחידוש הוא, א"כ נטל"פ נמי אסור, ורבא פליג עליה ומשווה עכבר לשאר איסורי. **ובביאור הנידון** **יש ב' מהלכים בראשונים,** ולדעת רוב הראשונים טענת ר"ש היא דכיון **דבעכבר עצמו** נתחדש לאסור אע"פ שהוא מאוס א"כ **טעמו** נמי, ולכאו' טענה פשוטה היא, ויש לן לברר מהו טעמא דרבא, ומהו יסוד ושורש פלוגתתם.

# דעת ר' ששת

**דעת רש"י -** דהא דקאמר חידוש הוא, היינו שלא הוצרך הכתוב להזהירו מאכילה, כיון דבלא"ה בדילי מיניה, וע"כ דהכתוב קאתי לאסור בכה"ג שנתן את טעמו בשכר, (היינו דאז אינשי לא בדילי). וכעי"ז פירש גבי טומאה, דבעודו לח בלא"ה אין נוגעים בו, וע"כ הוצרכה האזהרה ליבש (דמיבש לא כ"כ בדילי ממגעו). **והנה** תוס' והר"ן על הרי"ף הקשו על פרש"י, יעוין בדבריהם[[2]](#footnote-3), ולא נתבארה שיטת רש"י[[3]](#footnote-4). **עוד** מתבאר ברש"י (ד"ה אלמה), דנקט דדברי ר"ש מוכרחים, והצד לחלוק עליו הוא רק לומר דאי"ז מאוס כ"כ, ועכו"ם אוכלים אותו ולכך הוצרך הכתוב להזהיר עליו, וכ"כ הריטב"א.

**דעת תוס' והראשונים -** ד'חידוש' היינו דמשורת הדין אין שייך איסור עכבר וכדו', כיון דהם סרוחים מעיקרא, ואפ"ה אסרו הכתוב, וא"כ נטל"פ נמי, דהרי נטל"פ היתרו משום דאינו ראוי לגר, ובהני איסורים ע"כ ליכא להיתר זה. והנה **הר"ן** על הרי"ף **והתורי"ד** כתבו להדיא בלשון זה דעכבר הוה כנבלה סרוחה מעיקרא דשריא לכו"ע, וכיו"ב כתב **הרמב"ן**[[4]](#footnote-5), וכן כתבו לגבי טומאה "דאקשינן אלא מעתה ליטמא לח ויבש, פי' שרץ יבש **דלא חזי לאכילה** לא מקרי שרץ, דומיא דנבלה, [ר"ל, דאינה ראויה לגר אינה קרויה נבילה] אלא אי אמרת דלח נמי לא חזי לאכילה ואפ"ה מטמא א"כ יבש נמי, ולטעמיך ש"ז תטמא לח ויבש, פי' הרי ש"ז **דלא חזיא לאכילה כלל**, ואפ"ה חילק בה בין לח ויבש, והה"נ בעכבר **אע"ג דלא חזיא לאכילה** כלל חילק בו, דגזירת מלך היא, ולאו משום טעמא דבעי' דחזי לאכילה כנבלה" (עכ"ל התורי"ד). **אמנם** בלשון התוס' יש להעיר, דבד"ה דהא כשביארו החידוש דעכבר כתבו רק שהוא **פגום** **ונטל"פ** מותר, וזה צ"ע דבאוכל עצמו אין היתרו אלא כשהוא **סרוח,** ולכאו' הול"ל כמש"כ בד"ה אלא, גבי דין טומאה, שהוא **סרוח** לגמרי, וצ"ע[[5]](#footnote-6).

# דעת רבא ויסוד פלוגתתם

**דעת רבא - לפרש"י** עי' **ריטב"א** שהעלה ב' צדדים לפרש דברי רבא, או דס"ל דאינו מאוס (ולפי"ז זוהי כל פלוגתתם), או דטכ"ע דרבנן, וס"ל לרבא דלא פלוג רבנן ולעולם שרו נטל"פ, (ורבא לטעמיה דס"ל טכ"ע דרבנן כמש"כ רש"י חולין צ"ח:). **אמנם** לפי פירוש הראשונים צ"ע דעת רבא, דלכאו' צדקו דברי ר' ששת דאיסורא דעכבר אינו מותנה 'בראוי לגר', וא"כ נטל"פ נמי יאסר[[6]](#footnote-7).[[7]](#footnote-8)

**ובר"ן** שם ד"ה אי משום דקסבר כתב, דלא ס"ל טעמיה דר"ש דאמר דמשום דחדוש הוא אף טעמו ג"כ אוסר, אלא אין לנו בו אלא מה שחדשה תורה דהיינו גופן אבל פליטתן לא. **אמנם** עדיין לא נתבאר הכוונה בזה, דהרי נטל"פ ילפינן מקרא דאינו ראוי לגר, והלכה זו לא קאי אאיסורא דעכבר וכיו"ב, וכיון דאיסור דעכבר אוסר אפי' שאינו ראוי, א"כ נטל"פ נמי. ועי' **פר"ח** (ק"ג סק"א) דביאר דעת רבא "דפליטת כל האיסורין אינה אוסרת אלא משום טעם דטעם כעיקר דאורייתא, **וטעם פגום לא מקרי טעם**, אבל אינהו גופייהו הוה ליה נבלה סרוחה מעיקרא דהוי עפרא בעלמא ואע"פ כן אסרינהו רחמנא". ומשמעות דבריו דלרבא לא ילפינן נטל"פ מנבילה דאינה ראויה לגר, אלא סברא הוא דטעם פגום אינו טעם, וצ"ע דאי"ז פשטות הש"ס והראשונים, ועי' גם בספר **החינוך** [עומקא 190] ד"ה מדיני המצוה וכו' ומכאן למדו וכו', דנטל"פ ילפינן מנבילה שאינה ראויה לגר, ופליטתם שרי מה"ט שאינה קרויה נבילה, ומ"מ כתב שם גם דדוקא על גופם עצמם חייב רחמנא אע"פ שהם פגומים. וצ"ב טעמא דמילתא וכמשה"ק.

**והנה** הרמב"ם פי"ד ממאכ"א ה"י כתב, כל האוכלין האסורין אינו חייב עליהן עד שיאכל אותן דרך הנאה, חוץ מבשר בחלב וכלאי הכרם וכו' או שאכל אוכל האסור אחר שהסריח והבאיש ובטל מאוכל אדם הרי זה פטור וכו'. ומבואר דבבשר בחלב וכלאי הכרם דחייב בשלא כדרך אכילתן, חייב גם באינו ראוי לגר. **וצ"ע** דא"כ מ"ט נטל"פ שרי בהו, וכמש"כ הרמב"ם פט"ו ה"ל, והרי מאינה ראויה לגר ילפינן שריותא דנטל"פ[[8]](#footnote-9). **ועי' בחידושי הגר"ח** (פט"ו ממאכ"א), דדוקא החפצא דאיסורא עצמו נאסר אף בלא 'אכילה', אבל פרשת טעם כעיקר לא נתחדשה אלא בדבר שיש בו שם אכילה. **וביאור הדברים**, דדוקא על החפצא דכלאי הכרם והחפצא דבב"ח שייך שנתחדש דעצם מציאותם אסורה לבוא במעי הישראלי, אפי' שאינה קרויה אוכל ולא קעביד 'אכילה', אבל חידוש ד'טעם' כל מציאותו שייכת רק כשהוא בענין אוכל וטעם, **דפרשת טעם** אין ענינה 'ציר' של הנבילה, **אלא איסור חדש וחלות דין בפ"ע דטכ"ע ויסוד דינו הוא דין אזהרת אכילה**, והיינו דכל המושג של טעם הוא אוכל המטעים אוכל ואין מציאות של טעם כשאינו בר אכילה, ולכך גם בבב"ח וכלה"כ כשנתערבו ונעשו טעם ואין תביעת האיסור משום החפצא עצמם אלא מפרשת טעם, וכיון שהוא מפר"ת 'מאכלות אסורות' יש בו את התנאי שיהא ראוי לגר ואי לאו הכי אינו נאסר בדין אוכל וטעם, ולכך שרי בהו נטל"פ.

**ומעתה** לפי"ז מתבאר נמי דעת רבא, דגם בעכבר ושרצים שנתחדש דאפי' ללא אכילה וללא שם אוכל חייבים עליהם, היינו כשתביעת איסורם היא מחמת עצמם, אבל כשכל תביעת איסורם היא משום טעם, הרי לא שייך פרשת טעם אלא בראוי לאכילה ולטעימה. **ונראה** שזו נמי כונת הר"ן בביאור דברי רבא, וביסוד פלוגתתם עי' הערה[[9]](#footnote-10).

**עוד** מצינו דברים בביאור דברי ר' ששת ורבא, ברשב"א בתורת הבית י"ט: וז"ל 'שהרי מתחילתו פגום הוא וכו' וכיון שכן אף הוא אוסר תערובתו דהשתא נמי **במילתיה קאי** עי"ש שהאריך **שתערובתן כיוצא בה**, ולקמיה כ. כתב דרבא פליג וס"ל **דאין עושין תערובתן כיוצא בהן** וכו'. וצריך להאריך ולבאר לפירושו את פלוגתת רבא ור"ש, דנראה בדבריו דאיכא פלוגתא בגדר איסור המתערב, אי תערובתו כיוצ"ב או לא, והדברים צריכים ביאור רב. **עוד** צ"ב בדברי הרשב"א בדף י"ט: דכתב "כל האיסורין שעיקרן שבח כנבלה ובהמה טמאה וכיוצא בהן שהן משובחין **וכשהן משתנין לפגם מותרין** וכו', והיינו דבעכבר וכדו' דאינו **משתנה** אסור, ומאידך לקמיה כ. כתב "וכשנתערבו **בהיתר המושבח ופגמוהו הרי החזירו משבח לפגם וכל שהוא משתנה משבח לפגם** מותר וכו'. ומבואר דאף בעכבר דנאסר אע"פ שהוא פגום, מ"מ שרי משום **שההיתר** משתנה משבח לפגם, וצ"ב הרי **האיסור** לא נשתנה, וכמו שהקשה הרשב"א בתחילת כ:, ועי"ש תירוצו, וצריך לבאר מהו שורש הנידון בזה.

**ועי'** היטב בתוה"ב שם, ואני תמה בזה וכו', כל שנתערבו בכאכ"פ, אעפ"י שהיתר נפגם, מ"מ הרי הוא טועם את האיסור בעצמו בכענין שאסרו הכתוב, ולמה הותר על ידי פגם שבתערובתו. ויש לי לומר וכו', ושוב הקשה, ואני תמה עוד אחר שאין בתערובתן ששים לבטלן, ואפילו יש בהן כזית בכא"פ, מפני מה אתה מתירו, והלא הוא כאלו הוא בפני עצמו, יעו"ש תירוצו. ויש לטרוח ולבאר מה ההבדל בין הקושיות, ומה תירץ על הקושיא הא' ומה נתחדש בתירוץ על הקושיא השניה.

**לדינא -** **הרמב"ן, והתוה"ב, והר"ן וש"ר** פסקו כרבא דשרי נטל"פ בעכבר[[10]](#footnote-11) ובשרצים המאוסים, וכן **פסקו הטור והשו"ע** סי' ק"ד (בסופו), ולפיכך זבוב שנופל לתבשיל ומוציאו, מותר התבשיל והמחבת, [אמנם הריטב"א במהלך הראשון נקט דגם רבא לא התיר אלא משום דס"ל דעכבר אינו מאוס, אבל בשאר דברים המאוסים מודו כו"ע לסברת ר"ש דנטל"פ אסור, אמנם למעשה לית דחש לדעת הריטב"א[[11]](#footnote-12)].

# נימוח גופו - רוב והגדיל מידתו

**א. כתב** **הרשב"א** (תוה"ב כ:) דקי"ל כרבא, ואפי' כשנמחה גופו של האיסור, ודוקא כשיש רוב היתר, דאם יהיה מחצה על מחצה לא יהיה מוגדר כטעם אלא כגופו של איסור, ויהא חייב אע"פ שהוא מאוס. וכ"כ **המאירי**, וכ"כ **הר"ן** על הרי"ף [עומקא 80] "אף בשנמחה גופן לגמרי ונתערב בהיתר מרובה מהן, יש להתיר משום דמדאורייתא ברובא בטיל, ולא מתהני מאיסורא כלל". ועי' **חזו"א** סי' ל' סוף ס"ק ב' דמוכח מדברי הר"ן אלו דגם להר"ן בעי רוב בכל טעמו וממשו, ודלא כרע"א והפמ"ג דנקטו דלהר"ן לא בעי רוב, והניח דבריהם בצ"ע. **ובדעתם** צריך לחלק בין דברים המאוסים לשאר טעמו וממשו, ויש להאריך בביאור החילוק.

**ב. כתב הב"י** סוף סי' ק"ד, (סוד"ה ומשמע מדברי הרשב"א) דגם להר"ן דס"ל 'דבהגדיל מידתו' אסור, הכא סגי ליה ברוב היתר ואע"פ שהאיסור הגדיל מידתו, "וטעם גדול לחלק ביניהם". **ועי' ביאור הגר"א** ק"ד ס"ק י"א שביאר דמשום "שהן פגומין ומאוסים לגמרי לא מתהני כלל שנפשו קצה בהן". והיינו דכל ענינו של הגדיל מידתו הוא דיש לו בו שימוש והנאה של מידה ואוכל, אבל בשרצים אינו נהנה ואינו מיועד לכלום (וגם המעונין בטלה דעתו) וכשאינו מהנה אינו נחשב בתערובת 'כמידה' אלא כטעם גרידא.

**ג. כתב הר"ן** בחידושיו (ס"ז.) דבאיכא כזית בכאכ"פ לא מהני נטל"פ, **והרשב"א** בתוה"ב שם חולק. ועי' **בב"ח** סוף סי' ק"ג דכל מה דהרשב"א חולק דגם בכבא"פ הוה נטל"פ, הנ"מ בדברים המאוסים. ועי' **בש"ך** ק"ד ס"ק ט' דגם הוא הביא את הקולא של הרשב"א דנטל"פ מהני אפי' בכבא"פ, והנה מדהביא זאת רק הכא, ולא הזכיר זאת הש"ך בסימן ק"ג גבי שאר איסורים, אלמא היה פשוט לו כהב"ח. ועי' **בפמ"ג** שם שתמה בזה מאוד דמה סברא יש בזה, ונראה דאדרבה לא הוזכר ענין כבכא"פ כלל בסימן ק"ג מפני שבאמת אין כזה חילוק ומ"מ שרי. [ובדעת הב"ח צ"ל דכבכא"פ נחשב לבעין רק משום שיש לו חשיבות של אוכל, ואי"ז שייך בשרצים המאוסים].

**והנה** לדברי הב"ח והש"ך היה אפשר לומר דליכא בזה פלוגתא בין הר"ן להרשב"א, ולכו"ע בדברים המאוסים שרי אפי' בנטל"פ, ובשאר איסורים אסור. אמנם עי' **בר"ן** בחידושיו שם, דכתב כן גם בדברים המאוסים, וכן להדיא **במאירי** בד"ה כל מה, כל שיש מן האיסור כבכא"פ אסור נחשב גוף איסור.

# אימרטוטי אימרטט

**אימרטוטי אימרטט.** עי' **פרש"י, וברמב"ן ובר"ן ובריטב"א** הביאו דבריו, והקשו דתפו"ל דגם חצי שיעור אסור מה"ת. והנה יש לתמוה איפכא מ"ט לא יתבטל ברוב, ומדוע לא נתקשו בזה הראשונים. **והנה** **הטור** ריש סי' ק"ד כתב להלכה זו שנחתך לחתיכות קטנות אינו בטל יעו"ש, וביאר **הב"ח וכן בדרישה** (סק"א) בשם מהרש"ל דהלכה מסוימת היא בשרץ **ששיעור איסורו כשיעור טומאתו בכעדשה**, (אבל לא בשאר איסורים), **ונחשב לבריה** ולא בטל, ואע"פ שבדין בריה פשוט ומוסכם שאפי' נתרסק מעט, אינו בחשיבות בריה, מ"מ הכא בשרץ כיון דשיעורו בכעדשה נחשב בריה, וכן מפורש **בדרכי משה** עי"ש שהביא כעין זה מאיסור והיתר, וז"ל "הואיל ותחלת ברייתו הוי כעדשה מקרי בריה ואינו בטל", ועי' **ביאור הגר"א** ס"ק ו' דמתבאר דזו כוונת רש"י הנ"ל, ולפי"ז מבואר מ"ט אינו בטל, ונתיישב קו' הראשונים מחצי שיעור, דבעינן דוקא עדשה שלימה, ועי"ש שהאריך בכל זה[[12]](#footnote-13).

**והנה** ביבמות קי"ד: איתא דשרצים שיעורים **במשהו,** ופרש"י **בכעדשה** כטומאתן, ושמעתי **ממרן אדמוח"ז** שליט"א, דלכאו' צ"ע דעדשה אי"ז 'משהו'. וביאר בזה דע"כ כמש"כ האחרונים הנ"ל דלדעת רש"י כל עדשה נחשב לבריה ולוקה עליה, הואיל ותחילת בריתו בכעדשה, והיינו דנקטינן דבכל 'עדשה' חזינן שרץ שלם כבריאתו, ומה דאיתא דבעינן כזית היינו במרוסק וכדו' שלא נשאר אפי' עדשה שלימה, ולכך קרי ליה **'משהו'**, דעדשה אי"ז **'שיעור',** אלא עדשה היינו מדין **'בריה'** דחייב עליו ל**לא שיעור,** ואתי שפיר דרש"י לטעמיה דחידש הכא דעדשה נחשב בריה לכל דבר ולכך אינו בטל[[13]](#footnote-14).

**ב. כמה אחרונים** נקטו דלא כהנ"ל, וס"ל דודאי אי"ז מדין בריה, דכיון שאינה שלימה אינה בחשיבות 'בריה', ולפי"ז צ"ע מ"ט אינו בטל. ועי' **בדרישה** שם, דמיישב דהכא כיון שהוא מין בשאינו מינו, ניכר האיסור ואינו בטל, ואע"פ דא"א לבררו מחמת קטנותו, וכן הסכים **הט"ז** יעו"ש, ולפי"ז גם חצי עדשה אינו בטל, וכמו שהקשו הרמב"ן והריטב"א לעיל, ועי"ש **בש"ך** שנוקט כדרך הראשונה.

**ג. בתורת הבית וברמב"ן ובש"ר** הביאו פירוש נוסף, דאימרטוטי אימרטט היינו ששוהה שם הרבה זמן עד שנתמרטט, וחיישינן דלמא מחמת כן משני טעמיה לשבח, ועי"ש פירוש נוסף **מהראב"ד** שדחאוהו יעו"ש.

לדינא - **הרמ"א** פסק דרק **בשרץ** שנתרסק יש לחוש כבריה, וכפרש"י, והסכים עמו **הש"ך**, והט"ז חולק.

# הערות בגפ"ת

**ההוא עכברא דנפל בשכרא.** כתב **הריטב"א** דאיירי כשסלקוהו, דכל איסור ניכר אין לו ביטול, אלא שנשאר טעמו ולא היה שיעור לבטלו, דכי אמרינן דבריה לא בטלה ה"מ היא גופה כשנפלה במינה בענין שאינה ניכרת אבל פליטתה מתבטל הוא בנותן טעם.

**רד"ה והכא, גבי שרץ,** מתבאר דאי"ז הלכה דוקא בעכבר, אלא הלכה בכל השרצים דכולם מאוסים הם. ועי' **ברא"ה** בבדק הבית דחידש דלא נאסרו אלא שרצים שאינם מאוסים, מלבד עכבר שפירט ביה רחמנא להדיא ולפיכך אסור אפי' שהוא מאוס, ועי' **בתורת הבית שם ובמשמרת** שחולק בכל תוקף, וכן שאר ראשונים פליגי עליה, ואין מי שמזכיר שיטה זו להלכה.

**תד"ה ההוא עכברא, תימה וכו' יום או יומיים.** ועי' **ברא"ש** סי' י"א דהקשה כתוס', והוסיף דמעדותו של המן הרשע יש ללמוד דבנפל שרץ בצונן אינו אוסר, דקאמר לאחשוורוש (מגילה יג:) נופל זבוב בכוסו של אחד מהן - זורקו ושותהו, ואם אדוני המלך נוגע בכוסו של אחד מהן - חובטו בקרקע ואינו שותהו, ועי"ש שתירץ כתוס'. **וכתב** עוד דלא נתבאר מהו שיעור הכבישה, והביא מש"כ **הריצב"א** דשיעור כבוש הוא מעל"ע. ועי' בגירסת **הפלפולא חריפתא** דתוס' נסתפק בזמן הנצרך לשהייה, יעו"ש.

**לא קשיא הא בדדברא הא בדמתא וכו', אמר רבא הלכתא נטל"פ מותר וכו'.** הנה להלכה קי"ל כרבא דנטל"פ שרי אף בעכבר וכל השרצים, אולם כתב **השו"ע** ס"א דהנ"מ בדמתא אבל בדדברא שפיר אוסר תערובתו, כיון שאמרינן בגמ' שאינו מאוס, ועי' **בב"ח ובש"ך וביאור הגר"א** שהקשו דבגמ' רק קאמר דהוא עולה על שולחן מלכים ואין גופו נחשב סרוח שאינו ראוי לאכילת אדם, אבל מ"מ טעמו פגום, ועי' **שפתי דעת** ס"ק א' **והג' חת"ס** על השו"ע דביארו קושייתם. **אמנם** בדעת השו"ע מתבאר דכל מה דנחשב נטל"פ הוא משום דמאיס, ולא שבאמת טעמו פגום.

**דף ס"ט. נפל לגו חלא מאי.** והיינו דאולי החלא גורם להשבחת טעם העכבר. ועי' **תד"ה** ד"ה איבעיא, דדוקא בחלא איבעיא ולא בשאר משקין, וכן כתב **הרמב"ן** בשם חכמי הצרפתים, וכ"כ **בתורת הבית**, וכ"כ **הריטב"א** לדייק מהרי"ף, וכן כתב **הר"ן**, אולם הביא **דהגאון** ס"ל דה"ה בשאר משקים, ועי' **ב"י** (ד"ה ומדברי) דדייק גם **מהרא"ש** דה"ה בשאר משקין יש לחוש שמא הוא משביח. **וכן הוא לדינא**, דעכברא בחלא ושכרא כיון שהוא ספק בגמ' אולי משביח - יש להחמיר, והנ"מ בנפל לרותח או שנכבש שם מעל"ע, אבל ביין ושמן ושאר כל המשקין נטל"פ הוא ושרי, וכן נפסק **בטור ושו"ע**.

**א"ל רב הלל עובדא הות בי רב כהנא.** עי' **תוה"ב** כ. דרב כהנא ודאי לא ס"ל נטל"פ אסור (כדאיתא בגמ' לעיל ס"ז:) וע"כ אסר משום דאשבוחי משבח.

**תד"ה אמר רבא, א"נ התם ה"ט.** עי' **ביאור הגר"א** סי' ק"ג ס"ה דב' התירוצים נחלקו אי נטל"פ פוגם שמנונית בעין, והם ב' שיטות בשו"ע שם. ועי' לעיל ס"ו: **תד"ה** רבא אמר, מיהו כשאינה בת יומא וכו', **וברש"ש** שם.

**תד"ה אידי ואידי.** עי' **ריטב"א** ס"ח: מה שפירש בדברי הירושלמי.

**בעזה"י במהלך שבוע הבא (פ' משפטים) הדרינן למסכת חולין [צ"ט: -ק.]**

**ומתחילים כולם בצוותא חדא שמעתא דביטול ברוב יבש ביבש והמסתעף**

1. **יש** לברר בשמעתין דמבואר דטעם דעכבר ושרצים המאוסים הוא נטל"פ, אם הטעם מצד עצמו הוא פגום, או דרק מחמת מאיסותא של השרצים נחשב טעמם פגום, (אבל אדם שאינו יודע דהטעם הגיע מעכבר אינו פגום לו כלל, דרק ממראהו של העכבר נפשו של אדם קצה, ואפשר דגם החומר והמרקם ללא ראייתו הוא ממאיסו מאכילה, אבל טעמו גרידא הנפלט אינו פגום). ויש להביא ראיה מהשו"ע ק"ד ס"א דכתב דעכברא העולה על שולחן מלכים אינו נטל"פ, ותמהו בזה הב"ח והש"ך והגר"א, דהגם שהוא לא מאוס אבל טעמו פגום. ובדעת השו"ע נראה דנקט בפשיטות דכל מה דהוה נטל"פ **אינו משום שטעמו פגום** אלא מפני **המאיסות של העכבר** ולפיכך עד כמה שאינו מאוס אין סיבה שיהא טעמו פגום. ולשון הרשב"א בתורת הבית הקצר ט"ז: והועתק בשו"ע ק"ד ס"ז דברים המאוסים וכו' **שכל אדם בודל מהן למיאוסן** הוה נטל"פ, מדחילק וכתב בודל - למיאוסן, נראה קצת כהנ"ל, דכל מה שהוא בודל והוה נטל"פ הוא משום שהם מאוסין ולא משום שהטעם בעצם פגום בעצם, וכן מוכח מהא דהקיש שם הרשב"א מעכבר לכל השרצים ואי משום דבאמת טעמו גרוע א"כ מנ"ל דכל השרצים הוא כן וע"כ אי"ז אלא משום מאיסותן, אמנם בדברי המקשן בגמ' לפי פרוש רש"י דהקשה להוכיח דאין העכבר מאוס ואפ"ה נקט דהוא נטל"פ, נראה דהוא נטל"פ בעצם, ויש ליישב וצ"ע. [ומש"כ הכא הוא על **הטעם**, ולגבי **גוף השרץ** עי' לק' הערה ה']. [↑](#footnote-ref-2)
2. **עוד** ילה"ק על רש"י ממש"כ רש"י גופיה במכות כ"ג:, אהא דתנן התם ר' חנניא בן עקשיא אומר, רצה הקדוש ברוך הוא לזכות את ישראל וכו', ופרש"י שלא היה צריך כמה מצות וכמה אזהרות על שקצים ונבלות, שאין לך אדם שאינו קץ בהם, אלא כדי שיקבלו שכר על שפורשים מהם. **עוד** העיר אחד מבני החבורה שליט"א דאיצטריך קרא לעכברא דדברא דעולה על שולחן מלכים וכדלקמיה. **עוד** יש להעיר דשיטת רש"י חולין צ"ח: דאמוראי בתראי ס"ל טכ"ע לא"ד, ואולי ר' ששת ס"ל טכ"ע דאורייתא, ועי' לק' מש"כ הריטב"א בדעת רבא, ועי' בחידושי החת"ס כאן מה שתירץ בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **רעק"א** בחידושיו כאן הקשה עוד מדברי הגמ' לקמיה ה"נ במותם וכו', דמה בכך הא סוף סוף חזינן דהתורה כתבה דין טומאה בלח אף דממילא לא יגע בו, ה"נ דלמא כ' התורה האיסור לאכול בעיני' אף דממילא לא יאכל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. **אמנם** צ"ע בדבריו שם שנראה שאינו לכו"ע, והרי בנבילה סרוחה מעיקרא לכו"ע שריא כמבואר בגמ' לעיל, (וכמש"כ הר"ן והתורי"ד), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. **והנראה** בזה, דהנה כ' בחידושי חת"ס דלפי' תוס' יש להעיר מ"ט הוסיפה הגמ' ובדילי אינשי מיניה, והרי סגי לומר דהוא מאוס, [ולרש"י ניחא מאוד]. ונראה דבאמת לא הוה סרוח ורקוב אלא מאוס בעיני האדם (וכדלעיל בהערה), אך כיון **דבדילי אינשי מיניה** נמי הוי בכלל אינו ראוי לגר, דאינו עומד לאכילת אדם, ואהני דבר זה גם לאיסור בעין, ומה"ט הוסיפה הגמ' דבדילי אינשי מיניה, לומר דאע"פ דבעצם עצמותו אינו סרוח ורקוב אפ"ה שרי, ועי' היטב בלשון התורת הבית ["מתחילתו **פגום** ומאוס **ובדילי אינשי** מיניה" ולא הזכיר סרוח] וכן מפורש במשמרת שם דלא משנה אי טעמו גרוע או לא כל דבדילי מיניה מוגדר 'סרוח', ובתד"ה אלא מחדש, דהא דאינו ראוי לגר ואינו עומד לאכילה כלל, הוא גם סיבה שאין בו טומאה, דכל שאינו ראוי לגר 'אינה קרויה נבילה', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ובאמת** לפי פרש"י קשה ביותר, דגם רב ששת לא קאתי מסברא זו, ומ"ט, והרי טענה פשוטה וברורה היא דכמו דהעכבר נאסר אפי' שהוא מאוס, טעמו נמי. [↑](#footnote-ref-7)
7. **עי'** ברא"ה בבדק הבית כתב דסברת ר"ש מוכרחת היא דאם אסרה תורה עכבר כשהוא סרוח ודאי גם נטל"פ אסור, וכמו שהקשינו. ומכח זה הגדיל לחדש דרבא לא פליג עליה ביסוד הדברים, רק דס"ל דבאמת לא אסרה תורה את העכבר המאוס ואיירי קרא בעכברא דדברא, ועי"ש דחידש דלא נאסרו אלא שרצים שאינם מאוסים, (מלבד עכבר לפי ר' ששת דכיון דנכתב בפירוש נכלל בזה גם המאוס), והרשב"א במשמרת כתב על זה דהיא טעות גמורה ויותר מטעות, דודאי אסרה תורה גם שרצים המאוסים, וכן הריטב"א בשמעתין סוף ס"ח: דחה את שיטת רבו הרא"ה. [↑](#footnote-ref-8)
8. **הפלתי** פ"ז ט"ו יצא לחדש דבאמת בבשר וחלב וכלאי הכרם ליכא היתרא דנטל"פ, ועי' חו"ד ק"ג ס"ק א' דתמה עליו דהרי מפורש בע"ז ס"ח. דאיכא נטל"פ בכלה"כ. ועי' מקור חיים תמ"ב ב' דכתב ליישב מה שדנו האחרונים דבכלה"כ ובשר בחלב נטל"פ נמי יאסר בהם, ותירץ דכיון דטכ"ע ילפינן ממשרת, ובנזיר גופיה נטל"פ שרי (כדילפינן לה מנבילה שאינה ראויה לגר), א"כ כבר אין מקור לאיסור טעם בנטל"פ, והוא ע"ד סברת הפר"ח הנ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. **יסוד פלוגתתם -** יש לחקור אם גדר איסור שרצים הוא דאף שהוא מאוס **נחשב לאכילה** (דסוף סוף אינו עץ), או דהגדר הוא **דחייב אע"פ שאין כאן אכילה**, ומעתה י"ל דבהא פליגי רבא ורב ששת, דר' ששת ס"ל דנתחדש דנחשב דהוי אכילה, וא"כ ה"ה דנחשב לטעם, דכמו דנתחדש להחשיב אוכל אע"פ שאינו עומד ממש בכללים של גדרי אוכל, ה"ה טעם נמי יחשב טעם אע"פ שאינו עומד בכללי טעם, ורבא ס"ל דנתחדש דחייב על עצם הכנסת חפצא זה לגופו אע"פ שאינו אכילה, אבל טעם לא שייך בלא שהוא בר אכילה וטעימה וכמש"נ.

   **והנה** המ"מ (פ"ב ממאכ"א הכ"א) כתב דשרצים שהבאישו והסריחו מסיבה נוספת יותר ממאיסותם הרגילה פטורים עליהם, ועי"ש שנדחק קצת בלשון הרמב"ם. והפר"ח (ק"ג סק"א) כתב "אינהו גופייהו הוה ליה נבלה סרוחה מעיקרא דהוי עפרא בעלמא, ואעפ"כ אסרינהו רחמנא, א"כ משמע ודאי דליכא לפלוגי בין סרחון דידהו לסרחון דאתי להו מעלמא, ואפילו נסרחו לגמרי תו לא פקע שם איסורא מינייהו ובמילתייהו קיימי כדמעיקרא ומילקא לקי נמי עלייהו", ובזה ניחא טפי לשון הרמב"ם שם יעו"ש. והנה בדברי הפר"ח ודאי מבואר שחידוש דשרצים הוא **שחייב עליהם אע"פ שאי"ז אוכל**, ובדעת המ"מ יש להסתפק, ועי' בספר חקרי לב (סי' ע"א) דכתב כהנ"ל בפר"ח, אמנם נקט דהמ"מ ס"ל דחידושא דשרצים הוא דחשיבי אכילה, והוכיח זאת מדכתיב בהו לשון אכילה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ועכברא** דבית גם כן מאוס הוא, וכתב השו"ע ק"ד ס"א דעכברא דדברא הוא נטל"ש, אבל הב"ח הש"ך והגר"א מקילים גם בעכברא דדברא. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וגם** למהלך השני דטעמו דרבא דטכ"ע לא"ד, אין מזה נפק"מ לדידן, דאנן קי"ל טכ"ע דאורייתא. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ועי'** מש"כ הב"י בריש סי' ק"ד לדייק לשון הטור דנמחה לגמרי, אבל בלא"ה אינו בטל, ועירב שם גם ענין זה דשיעורו בכעדשה, וגם כתב דסגי בחצי שיעור ולכאו' הוא שני דברים סותרים, דאי בעינן לבריה, א"כ היכא שהוא חצי שיעור הוא מתבטל, וכמש"נ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. **או** אפשר דאינו בטל, כמו דמצינו בכמה ראשונים דכזית בכא"פ אינו בטל מפני שהוא שיעור 'שלימות באיסור', וא"כ ה"ה שיעור עדשה בשרץ הוא שיעור איסור שלם. [↑](#footnote-ref-14)