יג - שבת ה_ ב_, ו_ א_, ז_ א_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

ה' ב' - אגוז ע"ג מים לאו היינו הנחתו וכו' שמן שצף ע"ג יין מחלוקת ריב"נ ורבנן, - בל' רש"י בד"ה מהו דתימא, מבו' דהנידון בסוגיין הוא אם חשיב כנח או כנייד, וצ"ל דאף דמתגלגל ע"ג קרקע חשיב כמונח לדעת רש"י לקמן ק' ב', מ"מ הכא גרע, דאינו ראוי לנוח בו כלל, ועי' נפש חי' סימן כ' מש"כ בזה, - ועי' תוס' דאף דאגוז מינח נייח ומיא הוא דקא ממטי לי', מ"מ ל"מ כיון דאי"ז כדרך שמצניעים בנ"א חפצים, ומבו' דהא דל"ה הנחה, הוא משום דהאגוז חשיב כנייד, וצ"ע דא"כ מ"ט תלי דין שמן ע"ג יין בפלוגתא דריב"נ ורבנן, וממ"נ אם חשיב השמן כנייד, מה יועיל הא דהוי השמן והיין חיבור, ואם לא חשיב כנייד, כיון שכל השמן הוא דבר א', ודמי להא דמים חשיבי כמונחים, מה איכפ"ל דאין השמן והיין חיבור, וצ"ל דהא דמים חשיבי כמונחים, אף שהן זזים במקומם, הוא משום דזהו דרך הנחתם, וע"כ אם חשבינן להיין והשמן כחד, חשיב אף השמן כמונח, אך אם חשבינן להו כתרתי, ל"ה השמן כמונח, כיון שהוא נייד מחמת היין.

ועי' רשב"א דהא דל"מ הוא משום דבעינן שיהא החפץ מונח ע"ג מקום נח, ומקום המתנענע אינו מקום הנחה, ולפ"ז ניחא דין שמן ע"ג יין, דאם הוו חיבור חשיב השמן כמונח ע"ג קרקע דהויא מקום הנחה מעליא, אך אין לפרש כן במכוון תי' התוס', (כמשמעות דבריהם בב"מ ט' ב'), דא"כ מ"ט דנו לדמות דין אגוז בכלי וכו' לדינא דרכוב כמהלך, הרי הכא לא חשיב כלל כמהלך, כיון דמיא הוא דקא ממטו לה.

ועי' שטמ"ק ב"מ ט' ב' בשם הראב"ד דהא דל"ה הנחה אי"ז משום דנייד, שהרי אגוז מינח נייח ומיא ממטו לי', אלא הוא משום דבעינן הנחה ע"ג משהו, ומיא כאוירא בעלמא דמו, ועי' רש"ש ונפש חי' סימן כ' שכתבו דהוא משום דבעינן הנחה ע"ג גוש ולא ע"ג מים, וגם לפ"ז ניחא הא דתלי דין שמן ע"ג יין אם הוו חיבור, ועמש"נ להלן בד' הרמב"ם בזה.

עי' בפי' ר"ח דאיירי לענין הנחה, אך בפירש"י בסוגיין ולקמן ק' א' פירשה לענין עקירה, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ד, - ועי' חזון יחזקאל בסוגיין ולקמן ק' א' וקה"י סימן ח' שכתבו בדעת הרמב"ם בפי"ד משבת הכ"ג, דלענין הנחה סגי בהנחה זו, אך בד' רש"י לקמן ק' א' ד"ה וזרק, מבו' דל"מ אף לענין הנחה, ועיי"ש בחזו"י שכתב לדחוק בדבריו, ועמש"נ להלן מד' הראבי"ה, - ועי' משנת ר"א סימן ה' מש"כ בזה.

אגוז בכלי וכלי נח ע"ג מים, - עי' רמב"ם פי"ג משבת ה"ד דאיירי כשלקח הפירות מתוך הכלי, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח ובראבי"ה סימן תתקס"ח, ולפ"ז י"ל דבעקר הכלי עם האגוז, פשיטא דפטור, וכ"כ בנפש חי' סימן י"ט, (ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז ד' המג"א בסימן רס"ו סק"ז דבמניח ע"ג עגלה המהלכת ליכא משום שביתת בהמתו, והק' הגר"י מקוטנא דהוי כאגוז בכלי וכלי מונח ע"ג מים), אך בשפ"א נקט דמודה הרמב"ם דמיבע"ל גם בכה"ג, וצ"ע, - ועי' רשב"א דהצד דל"מ, אי"ז משום דחשבינן להאגוז כנייד, אלא הוא משום דבעינן שיהא האגוז מונח אפי' מצד תנועת אחרים, וצ"ע בלישנא דגמ' דהאיבעיא היא אם בתר אגוז אזלינן או בתר כלי אזלינן.

אך עי' ראב"ן סימן של"ח דהיינו כשהוציא הכלי עם האגוז שבו, ומיבע"ל אם אזלינן בתר הוצאת אגוז וחייב דהא נח הוא בכלי, או בתר הוצאת כלי והא לא נח, ומ' דאם הוציא האגוז לבדו לא מיבע"ל דחייב, וכ"נ בדבריו בתשו' שבסוף הספר, ונת' להלן.

עי' ראבי"ה סימן תתקס"ח דלא מיבע"ל אלא לענין עקירה, דבעינן עקירה ממקום המונח הנחה גמורה, אך בהנחה ודאי מהני, וכן בשמן ע"ג מים לרבנן מהני לענין הנחה, ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז למשה"ק ממש"א דספינה מינח נייחא וכו', דודאי הנחה הוי, ולא מיבע"ל אלא לענין עקירה, וצ"ב, דאכתי תיקשי דמ"ט ל"מ לענין עקירה הרי מיא הוא דקא ממטו לה, ובע"כ דלענין שבת לא סגי בהכי, וא"כ י"ל כן גם אם איירי גם לענין הנחה, ועי' חת"ס שכתב כן גם בדעת הראב"ן, וצ"ע דבד' הראב"ן בתשו' שבסוף הספר מבו' להדיא דמיבע"ל גם לגבי הנחה.

עי' רמב"ם פי"ג משבת ה"ד, דהא דאינו חייב בפירות בכלי וכלי צף ע"ג מים, הוא משום דלא נחו הפירות ע"ג הארץ ונמצא שלא עקר מע"ג מקום ד', ועי' נפש חי' סימן כ"א דאי"ז משום דהכלי אינו רחב ד', דא"כ מאי מיבע"ל אם בתר אגוז אזלינן והא נייח, הרי לא נח ע"ג מקום ד', וגם דכיון דמיבע"ל אם בתר כלי אזלינן והא לא נייח, לא יועיל אף אם יהא הכלי רחב ד', אלא היינו דעיקר הא דל"מ הנחה ע"ג מים, הוא משום דל"ה כהנחה ע"ג מקום ד', והיינו או משום דמקום לא לא מיקר חיבור, או משום דלא חשיב כמקום ד' אלא מקום שאפשר לנוח עליו, ומשא"כ במים שאינם דבר גוש, ועיי"ש שכתב דניחא בזה קו' הראשונים דמ"ט לא אמרינן דאגוז מינחח נייח וכו', ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ועמש"כ עוד בזה במשנת ר"א סימן ה'.

תוד"ה אגוז ע"ג מים, ואע"ג דאמרינן בפ"ק דב"מ ספינה מינח נייחא וכו', - מבו' בדבריהם דכל הא דאגוז ע"ג מים ל"ה הנחה, הוא משום דהאגוז נייד, וזהו שהק' דנימא דמיא הוא דממטי לי', דכ"ה דמהני ה"ט לענין ספינה דלא חשיבא כחצר מהלכת, ה"נ הכא לא חשיב דהאגוז נייד, (אך עי' רמב"ן דלענין חצר בעינן שלא תהא "מהלכת", וכל שאין הילוכה מעצמה לא חשיבא כמהלכת, אך הכא בעינן שיהא החפץ מונח, וכל דנייד אף מחמת המים, ל"מ), - אך עי' רמב"ן וש"ר שהק' כן רק בהא דאגוז ע"ג כלי וכלי צף ע"ג מים, ועי' נפש חי' סימן כ' דהוא משום דבאגוז ע"ג מים הא דל"מ הוא משום דמים אינם מקום הנחה, ומבו' לפ"ז, דהא דמיבע"ל באגוז בכלי, אי"ז משום דדנים האגוז והכלי כדבר א', והנחת האגוז היא ע"ג המים, (דא"כ גם ע"ז ל"ק דנימא דמיא הוא דקא ממטו לי'), אלא הוא משום דשמא חשבינן להאגוז כמהלך, כיון שהוא נייד ע"י הכלי, (ולפ"ז נמצא דלד' ראב"ן דאיירי בשעקר הכלי עם האגוז, ומיבע"ל אם בתר עקירת הכלי אזלינן, ל"ק דנימא דמיא הוא דקא ממטו לי').

אע"ג דודאי לאו כמונח דמי דקי"ל רכוב כמהלך דמי וכו', - מה שהוצרכו לראיות אלו, אף דאמרינן לקמן דמהלך לאו כעומד דמי, לכאו' הוא משום די"ל דאף דהחפץ שע"ג המהלך חשיב כמונח, מ"מ ליכא מעשה הנחה, ועי' נפש חי' סימן י"ט דמה"ט לא הביאו אלא מהא דאינו חייב כששפך הדיו לכלי אחר, דהוי מעשה הנחה, אך אכתי תיקשי דמ"ט לא הביאו מהא דמפנה חפצים וכו' פטור, ואם החפץ שע"ג המהלך הוי כמונח, א"כ יתחייב משום עקירתו אחר שנמלך, וצ"ל דכיון דבמהלך ליכא מעשה הנחה, לא בטלה עקירה ראשונה, וכל דלא בטלה עקירה ראשונה, לא מחייבינן על עקירה אחרת, וכמש"כ בשיעורי הגר"נ סימן א' בדעת התוס'.

וברפ"ב משמע נמי דאם נותן על אדם כשהוא מהלך דלא חשיב הנחה דקאמר מניחו עלי' כשהיא מהלכת וכו', - עי' רש"ש שהק' דאף אם חשיב כמונח, מ"מ כיון שהבהמה לא עקרה את החפץ אלא את גופה, הרי דכל שהיא מהלכת לא חשיב עקירת גופה, ועי' שפ"א מש"כ בזה, - ועי' בפירש"י לקמן קנ"ג ב' דהא דכשנתנו עלי' כשהיא מהלכת לאו עקירה היא, הוא כדאמר בפ"ק גבי הטעינו חבירו אוכלין ומשקין, ועי' זכרון שמואל מכתבים סימן ה' דהיינו, דלעולם חפץ המונח ע"ג אדם המהלך חשיב כמונח, והא דפטור הוא משום דליכא עקירת גופו, ועיי"ש שכתב דפלוגתת רש"י ותוס' היא בהא דמחייבינן בעקירת גופו, אם הוא משום עקירת גופו, או הוא משום דחשיב כעקירה על החפץ, ולכאו' י"ל, דאף אם חשיב כעקירה על החפץ, כ"ז הוא משום דמקום החפץ הוא בקרקע, אך בחפץ שע"ג האדם המהלך, ודאי ל"ה כמונח בקרקע, אלא הוי כמונח על האדם, וע"כ ליכא עקירה כלל ממקומו, - ועי' ראב"ן בתשו' שבסוף הספר דהנחה ע"ג המהלך חשיבא כהנחה, ומה"ט חייב במוציא ב' אותיות וכתבן כשהוא מהלך, משום דהחפץ מינח נייח ואיהו דקא מסגי תותי', וצ"ל דמש"א דמניחו עלי' כשהיא מהלכת, הוא משום דהתם ליכא עקירת גופה, או משום דהתם לא נעקר החפץ ממקומו שעל הבהמה, וכנ"ל.

ואמרינן וכו' כתיבתן זו היא הנחתם, - עי' בפי' ר"ח לקמן פ' א' דהא דבעינן לה"ט דכתיבתן זו היא הנחתן, הוא דמה"ט חייב אף דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', ועיי"ש שכתב דדמי למש"א דידו של אדם חשובה כדע"ד.

משמע דוקא כתבן שהניחן במקום שישארו שם לעולם וכו', - עי' תוס' עירובין כ' א' דה"נ בשותה מים הוי הנחה מיד כשבולעם משום דמבטלי אגב גופו, ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"ו שכתב ללמוד מזה דאם הוציא בגדו לרה"ר ולבשו ברה"ר כשהוא מהלך חייב, וצ"ל דאף דהתוס' הכא כתבו דל"ה הנחה אלא משום שישארו שם לעולם, היינו משום דאל"כ אי"ז בטל, אך בלובש בגד דה"ה בטל לגופו, הוי כהנחה אף שלא ישאר שם לעולם.

עי' ראב"ן בתשו' שבסוף הספר שהק' בהא דמחייבינן בכתבן כשהוא מהלך, ומ"ש מאגוז בכלי וכלי צף ע"ג מים דמיבע"ל לרבא, ולד' התוס' ניחא דהתם חשיב הנחה משום דישארו שם לעולם, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקס"ח בשם י"א, וכתב דלא מיבע"ל אלא בשעקר האגוז עם הכלי, ובסו"ד כתב די"ל עוד, דבתר דאיבע"ל הכא הדר פשטה, - ועי' ראבי"ה סימן תתקס"ח די"א דשאני דיון שהוא עב והוי הנחה גמורה שהוא נבלע בקלף, וי"א דמיירי שהקלף נח על עמוד והוא מהלך לפניו וכותב דרך הליכתו, וע"כ הוי הנחה גמורה, ועיי"ש דמסיק דהוא משום דלא מיבע"ל אלא לענין עקירה, אך לענין הנחה ודאי דחייב.

אבל אם שפך לכלי אחר לא חשיב הנחה, - עי' שפ"א שהק' דשמא הא דלא נקט בשפך לכלי אחר, הוא משום דתלי באיבעיא דאגוז ע"ג כלי, וכ"ה בתו"י דבמניח בכלי שביד אדם המהלך, תליא באיבעיא דאגוז ע"ג כלי, עי' רש"ש שנקט דגם התוס' מודו דתליא באיבעיא זו, ולכאו' אי"ז במשמעות ד' התוס', ועי' בחי' מהרי"ט שהק' כן דמ"ט באמת ל"ד לאגוז על כלי, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע.

עי' בתו"י דמניח ע"ג אדם המהלך דמי לאגוז ע"ג מים, - וצ"ע דאגוז ע"ג מים לא נייח כלל, ומשא"כ במניח ע"ג האדם דהחפץ עצמו מונח, ושמא ס"ל דהא דאגוז ע"ג מים ל"ה כמונח, הוא משום דהמים עצמם ניידי, וע"כ חשיב אף האגוז כנייד, ואף דמחייבינן על הנחת המים עצמם, הוא משום דזהו דרך הנחת מים, אך כלפי האגוז דאי"ז דרך הנחתו, ל"מ משום דהמים ניידי, וה"נ הוא בהנחה ע"ג אדם המהלך, וצ"ע.

ו' א' - ד' רשויות לשבת, - עי' תוס' שהק' דליתני ה' רשויות, דהא קרפף וכו' הזורק מתוכו לרה"ר וכו' חייב ואין מטלטלין בו אלא בד"א, וכתבו דההיא רה"י גמור, אלא דלענין דאין מטלטלין בו אלא בד"א עשאוהו ככרמלית, והרי כבר שנה רה"י וכרמלית, והיינו דקרפף אינו רשות חמישית, אלא מדאורייתא הוא רה"י, ולענין טלטול בתוכו עשאוהו ככרמלית, וע"כ הוי בכלל רה"י וכרמלית, - ועי' תוס' הרא"ש דקרפף רה"י גמור הוא אלא שהחמירו בו חכמים שלא לטלטל בו אלא בד' אמות, ומבו' שנחלק ע"ד התוס' וס"ל דאף מדרבנן לא עשאוהו ככרמלית, אלא דאסרו לטלטל בו, וע"כ ל"ה רשות חלוקה, ועד"ז נראה בד' רש"י בד"ה לא עירבו בהא דלא תני חצירות שלא עירבו, - ועי' תוס' עירובין ס"ז ב' שהוכיחו מהכא דמותר לטלטל מקרפף לשאר כרמלית, דאל"כ מ"ט לא תני ה' רשויות, ומבו' שפירשו דהא דלא תני ה' רשויות הוא משום דמדאורייתא הוי רה"י גמורה ומדרבנן הוי כרמלית גמורה, (אך מל' התוס' הכא מ' דאף מדרבנן הוי רה"י, ורק לענין לטלטל בתוכו עשאוהו ככרמלית, וצ"ע).

ועי' רמב"ן וש"ר שכתבו דההיא רה"י דאורייתא היא, ומשא"כ הני ד' רשויות דבין מדאורייתא ובין מדרבנן שמייהו עלייהו, אלא שדיניהן ג' מן התורה ומדבריהם ד', ומבו' דאף מדאורייתא חלוק שם כרמלית משם מקו"פ, דמקו"פ ל"ה רשות כלל, וכרמלית הוי רשות, אלא שדינם שוה, ועי' שו"ת ר"י מיגש סימן כ"ד, דכרמלית הוא "מקום" ואין בו תורת רה"י ולא תורת רה"ר, ומקו"פ אינו מקום כלל, - אך בחי' הגר"א כתב דמדאורייתא ליכא אלא ג' רשויות, וחכמים חילקו את המקו"פ לב' חלקים, עיי"ש מש"כ לפ"ז, והעירו למש"כ רש"י לקמן ח' א' דזריקת כרמלית ל"ה כזריקת רשויות, והמהרש"א שם כתב בדעת התוס' דפליגי ע"ז, (אך נקט בדעתם דגם זריקת מקו"פ הוי זריקת רשויות, ולפ"ז אי"ז ענין לנידו"ד), ולפלוגתת הרשב"ם והרמ"ה בב"ב נ"ו א' אם יש לחלק בדין הפסק בין הרשויות, בין כרמלית למקו"פ, עיי"ש, ולכאו' תליא בהנ"ל.

עי' תוס' שכתבו דמה"ט נמי לא תני חצר שלא עירבו, ומבו' דס"ל כדעת הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ב דבחצר שלא עירבו אסור לטלטל כלי הבית יותר מד' אמות, ודמי לקרפף שאסור לטלטל בו יותר מד"א, וזהו דקשיא להו דמ"ט לא תני לה דהרי הוי רשות בפנ"ע, ותירצו דהוי רה"י גמור, ורק לענין טלטול כלי הבית עשאוהו ככרמלית, דאי נימא דמותר לטלטל בה כלי הבית יותר מד"א, הרי ל"ק כלל דליתני חצר שלא עירבו, דהרי הוי כרה"י גמור שמותר לטלטל בתוכה, (ואף שאסור לטלטל מן הבית לתוכה, מ"מ אין לחשבה כרשות בפנ"ע, שהרי בכל רה"י אסור לטלטל מרה"י של אחר, שאף בית אסור לטלטל אליו מבית של אחר, ואף חצר המעורבת אסור לטלטל אלי' מבית שבחצר אחרת), וגם ל"ה בזה לתי' התוס', שהרי לא עשאוה כלל ככרמלית, ואכמ"ל.

וכרמלית, - עי' תוס' שהביאו מירושלמי דהוא מל' כרמל וכו', ועי' חת"ס דלפ"ז כרמלית היינו שיש בו ב' כחות רה"ר ורה"י, אך הרמב"ם בפיהמ"ש בריש מכילתין כתב דהוא מל' ארמלתא, שאינה בתולה ולא אשת איש, כך רשות זו אינה רה"ר ולא נשלמו בה תנאי רה"י.

ומקו"פ, - עי' רשב"א לקמן ק' א' שהביא ד' הרמב"ם בתשו', דבור שבכרמלית הוי כרמלית אף אם אין בו ד', דהואיל ולא חלק רשות לעצמו ה"ה כרמלית, ועיי"ש שהק' ע"ז דכיון דמקו"פ הוא א' מן הד' רשויות, למה לא יחלק גם הוא רשות לעצמו ויהי' מקו"פ, וכי יהי' דינו חמור כשהוא בכרמלית מבור שברה"ר דאם אין בו דע"ד הוי מקו"פ, - ועי' חזון יחזקאל דדעת הרמב"ם דמקו"פ אינו חולק רשות לעצמו, והא דבור ברה"ר ל"ה רה"ר, הוא משום דאינו מקום הילוך לרבים, ומשא"כ בכרמלית אינו חולק מקום לעצמו, - ועיי"ש שכתב דבירושלמי אמרינן דד' רשויות הם רה"ר ורה"י וכרמלית ומבואות שאינם מפולשות, ומבו' דמקו"פ לא חשיב רשות כלל, וע"כ ל"ה בכלל הרשויות.

ועי' ריטב"א ושיטה להר"נ לקמן ק"א א' בשם הרא"ה, דאין מטלטלין במקו"פ אלא בד"א, ולא הותר מקו"פ אלא לטלטל מתוכו לרה"ר או מרה"ר לתוכו, ומבו' דמקו"פ חשיב נמי רשות, ואך דאינו חלוק מרה"י ורה"ר, וע"כ מותר לטלטל מתוכו להם או מהם לתוכו, אך בדעת ש"ר דמותר לטלטל בתוכו יותר מד"א, י"ל דהוא אף אם חשוב רשות, דכל הא דאסרו לטלטל בכרמלית, הוא משום דדמיא לרה"ר, וכמש"כ רש"י בסוגיין והרמב"ם בפי"ד משבת הי"א, (ועי' בעה"מ לקמן ז' א' דעיקר מה שגזרו הוא בקרן זוית דדמיא לרה"ר, ואטו זה גזרו בשאר כרמלית), וצ"ע.

גדר שהוא גבוה י' ורחב ד', - בפירש"י כתב דהיינו דכותל זה עצמו הוי רה"י, אך בביאור הגר"א סימן שמ"ה ס"ב פירש דהיינו גדר המקיף מקום ד', ובפירש"י בע"ב כתב דהא דהוי רה"י הוא משום דאמרינן גו"א פני המחיצה על ראשו ונמצא ראשו מוקף מד' צדדין, ועי' בשיעורי הגר"נ סימן ו' שעמד במה שהצריך שיהא מוקף מד' צדדים, ועיי"ש מש"כ בזה, וכ"כ רש"י בעירובין ט"ו א' ופ"ט א' וצ"ב א' ובסוכה כ"ה א', וכ"כ בפי' הר"ח לקמן ז' ב', ובתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד, ובחי' הרשב"א והריטב"א עירובין פ"ט א', ובחי' הריטב"א סוכה ד' ב', - אך בתורי"ד סוכה ד' ב' כתב דדעת רבא דלא אמרינן גו"א בעמוד, ואפ"ה הוי רה"י, ובפי' ר"א מן ההר שם כתב דהא דהוי רה"י אף דלא אמרינן גו"א, הוא משום דלעצמן מחיצות נינהו, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ד מסוכה בדעת הרמב"ם, וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש מכילתין, והמאירי שם כתב דהוא משום דכל שגבוה י' ורחב ד' אינו תשמיש של בני רה"ר ודינו כרה"י אף בלא מחיצות, ובזה ניחא ד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א דמשמע דתל הוא עיקר רה"י טפי ממקום המוקף ד' מחיצות, (וכ"ה משמעות הברייתא הכא לפ"ד הגר"א דגדר הוא מקום המוקף מחיצות), וצ"ע.

חריץ שהוא עמוק י' ורחב ד', - בל' רש"י לקמן ח' ב' ד"ה מאי למטה, מ' דל"ה החריץ רה"ר אלא משפת אוגנו ולמטה, ולא אמרינן בזה רה"י עולה עד לרקיע, אך בד' הרשב"א בעירובין מ"ד א' מבו' דאף דרה"י דחריץ עולה עד לרקיע, ועי' פמ"ג במש"ז סימן שמ"ה סקי"א שנסתפק בזה, ועי' בשיעורי הגר"נ סו"ס ז' ובחי' הגר"נ גיטין ט"ו ב' אות שנ"ה מש"כ בזה.

אבל ים וכו' אינם לא כרה"ר ולא כרה"י, - בפירש"י כתב דהא דל"ה כרה"י הוא משום דדמיין לרה"ר שאין להן מחיצות, ובפירש"י לעיל ג' ב' כתב דהוא משום דאי"ז תשמיש רה"י, ובכת"י הגיר' דאי"ז לתשמיש דיחיד, ומבו' דהא דבעינן מחיצות לרה"י, הוא כדי שיהא מיוחד לתשמיש היחיד, וע"כ כל שאין לו מחיצות ואינו מיוחד לתשמיש היחיד, דמי לרה"ר, ומה"ט דעת ר"ה בר חיננא בעירובין ס"ז ב' דקרפף יותר מבי"ס שלא הוקף לדירה, ל"ה רה"י מדאורייתא, ועי' בשיעורי הגר"נ סו"ס ו'.

אדם עומד על האסקופה וכו', - בפירש"י כתב דזהו מקו"פ וכו' שאינו חשוב רשות לעצמו וכו' ובטל אצל רה"י ואצל רה"ר, ומבו' דטעם התירא דמקו"פ הוא משום דה"ה בטל לרה"י ולרה"ר, וכ"ה בל' רש"י בעירובין ט' א' ד"ה ובלבד, ושם פ"ז א' ד"ה התם, ועיי"ש שכתב דמה"ט חלוק דין מקום ג' הסמוך לרשויות דאורייתא מדין מקום ג' הסמוך לכרמלית, ועי' חת"ס לקמן ז' א' שעמד לפ"ז בהמבו' בפירש"י שם דמקו"פ שבאמצע רה"ר מותר לטלטל ממנו לרה"י, ועי' תורי"ד לקמן ז' א' שתמה כן ע"ד ר"ת בספה"י, ונת' שם.

ז' א' - לא נצרכה אלא לקרן זוית וכו', - בפירש"י כתב בפי' קמא דהיינו שכנוס בו בית לתוכו והניח מקרקעו לרה"ר, ועי' חזו"א סימן ק"ז סק"ט שהק' דאם יש לו ג' מחיצות, הרי הוי רה"י גמורה ולא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ולדעת הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ט דל"ה רה"י מדאורייתא אלא במוקף ד' מחיצות ניחא, וכ"ה בד' הרמב"ם שם פי"ד ה"ד דקרן זוית הוא מקום המוקף ד' מחיצות, (אך אכתי תיקשי מאי ס"ד דיהא רה"ר), וכתב דר' יוחנן לטעמי' דס"ל דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דאי ניחא תשמישתי' ה"ז נטפל לרה"ר והוי כחורי רה"ר לאביי, ובזה רבים מבטלין מחיצתא, וכ"כ השפ"א, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' ביאוה"ל סימן שמ"ה ס"ז, דבדרך המפולשת חשיב רה"ר אף המקום המתרחב מכנגד הפילוש, ומבו' דאף דיש לו ג' מחיצות, מ"מ הוי מכלל רה"ר, (ועיי"ש דמשמעות דבריו דהוי רה"ר אף אם הוא מקורה, וצ"ע), ועי' חזו"א סימן צ"ו סקי"ג דחורי רה"ר דיש להן מחיצות הוו רה"י, (וי"ל דהוא רק לפ"מ דקי"ל דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמו), וצ"ע, - ועי' ריטב"א בעירובין צ"ד א' בהא דס"ל לר"א דחצר שנפרצה ברוח רביעית לרה"ר דהויא רה"ר, די"ל דל"ד לקרן זוית דלא משתמשי בה אלא היכא דדחקי רבים, אבל התם דמשתמשי בה רבים תדיר, הוי כחורי רה"ר דכרה"ר דמו היכא דניחא תשמישתי'.

עי' ביאוה"ל סימן תרל"ד ס"א דסוכה שיש בה קרן זוית שאין בה זע"ז, אין מקום זה בכלל הכשר הסוכה, ומדמי לה להא דקרן זוית הסמוכה לרה"ר, כיון דלא ניחא תשמישתיה אינו מצטרף עם הר"ה אף דליכא הפסק ביניהן וככרמלית דמיא, וצ"ב.

איצטבא שלפני העמודים נידון ככרמלית, - עי' רשב"א דהיינו אף אם אינה גבוהה ג' ומפני שהיא לפני העמודים אינה נוחה לידרס והלכך נפקא לה מתורת רה"ר, דאם איירי בגבוהה ג' מאי קמ"ל, וגם מאי לפני העמודים דקאמר, אך בשו"ע סימן שמ"ה סי"ד כתב דל"ה ככרמלית אלא כשהיא גבוהה ג', ובד' הרשב"א צ"ע דמ"ש מהא דקי"ל דצואה שאינה גבוהה ג' הויא רה"ר, ומבו' בד' הרשב"א דהוא אף דלא דרסי לה רבים, ונת' להלן, וצ"ל דאיצטבא שהיא קבועה ברה"ר שאני.

עי' תורי"ד דאיירי ברחבה ד' וע"כ הויא כרמלית, וכ"ה בשו"ע שם, אך בספה"י לר"ת סימן ק"צ כתב, דאיצטבא זו אינה רחבה ד', ואפ"ה הויא כרמלית, דהואיל ובין העמודים לא מסתגי בהדיא, אינה בטלה לגבי רה"ר למיהוי מקו"פ, והתורי"ד הק' ע"ז דהתירא דמקו"פ אינו משום שהוא בטל לרה"ר, דא"כ המוציא מרה"י לתוכו יהי' חייב, אלא הוא משום דהוי מקום חלוק לעצמו וכיון שאין בו דע"ד אינו חשוב ליאסר, וא"כ כ"ש דאם לא דרסי בין העמודים דיהא מקו"פ, אך בפסקי רי"ד לקמן בסוגיין כתב דהא דמקו"פ שרי אף מדרבנן, הוא משום דבטל לכאן ולכאן, וכ"כ רש"י בכ"ד ונת' לעיל ו' א'.

אבל בין העמודים וכו' לא, - עי' תוס' דאף דאין בין עמוד לעמוד ט"ז אמה הוי רה"ר כיון שבני רה"ר בוקעין בה וחוץ לבין העמודים רחב ט"ז אמה, ועי' תוס' עירובין ו' ב' שלמדו מזה דרה"ר המתקצר הוי רה"ר, - אך עי' רשב"א ותוס' הרא"ש דהוא משום דאין העמוד ממעט בשיעור הרשות, דאטו אם נעץ קנה ברה"ר ומיעטו מט"ז פקע מיני' שם רה"ר.