יט - כותב ומוחק
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

קג. הכותב ב' אותיות - קה. שלהי פירקא, עה: והכותב ב' אותיות - הבונה והסותר, גיטין יט. איתמר המעביר - איתמר עדים, שם כ. א"ר חסדא גט - א"ר חסדא יכילנא

י' כסליו פ'

דף מס' 1

**מלאכת כותב**

**ק''ג א'** **- הכותב,** בפירש"י לעיל ע"ג א' ד"ה כותב ומוחק כתב דמלאכת כותב היתה במשכן בכתיבה ע"ג הקרשים, ולמד לזה מהא דתנן הכא שכן היו כותבין על קרשי המשכן וכו', וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן ונימו"י וריבב"ן והמאירי והשיטה להר"נ שם, וכ"כ הריא"ז שם ה"א דין ג' והאו"ז בסימן ע"ז, וכ"ה בתו"ד הסה"ת בסימן ר"ה והסמ"ג עשין נ'.

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דמלאכת כותב לא ילפינן לה מהכתיבה שבקרשי המשכן, ורק הא דמחייב ר' יוסי ברושם יליף לה מקרשי המשכן, ונתבאר להלן, - ולדעתו צ"ל כמש"כ האבנ"ז בסימן קצ"ט סק"י וסקי"ג דילפינן למלאכת כותב ממה שהיו כותבין החשבונות כדי שיוכלו לתת חשבון מכל דבר, כדכתיב אלה פקודי המשכן,[[1]](#footnote-2) או דילפינן משמות השבטים שכתובים בחושן ואפוד.[[2]](#footnote-3)

**שתי אותיות,** בפירש"י לעיל ע"ה ב' ד"ה כתב אות אחת גדולה כתב דהא דאינו חייב אלא בכתיבת ב' אותיות הוא משום דבקרשי המשכן ב' היו כותבין אחת בזו ואחת בזו כדי לזווגן כשסותרין אותן, והא דילפינן מכתיבה שע"ג ב' קרשים ולא ילפינן מכתיבה שע"ג קרש אחד, כתב המאירי לעיל ע"ג א' דהוא משום דאין האחת סימן אלא בסמיכות בת זוגו, אצלה שכל עצמו של רושם אינו אלא לידע איזו היא בת זוג לחברתה.[[3]](#footnote-4)

אך בתשו' הרמ"א סימן קי"ט כתב דשיעור ב' אותיות לא למדו ממשכן, והחת"ס בסוגיין כתב בדעתו דהוא מהלמ"מ ככל שיעורי תורה, וכן צ"ל לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש דלא ילפינן למלאת כותב מהכתיבה שע"ג קרשי המשכן.

\*בתוספתא ביצה פ"ד תניא דהכותב אות אחת וכו' אין חייב אלא משום שבות, ומבו' דאי"ז אסור מה"ת מדין ח"ש,[[4]](#footnote-5) וכ"כ רי"ו ני"ב י"ב חי"ד בתו"ד דהכותב אות אחת אינו אלא מדרבנן, אף דבשאר מלאכות כתב בריש חי"ד דאף בפחות מכשיעור אסור מה"ת, ועמד ע"ז הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"א (ד"ה על ב' שערות), וכ"נ בד' הר"א כהן צדק שהביא השבה"ל בסימן רכ"ה, וכן נקט המחה"ש בסימן ש"מ ריש סק"ד וסק"י, אף דבשאר מלאכות כתב בסימן שט"ז סוסקי"ז דפחות מכשיעור אסור מה"ת.

אך בד' המאירי לעיל ג' ב' משמע דהכותב אות אחת אסור מדאורייתא משום ח"ש, וכ"כ המג"א בזית רענן בפר' אחרי, וכ"כ בפי' הח"ח לתו"כ שם פ"ז ה"ח, וכ"ה מבו' בד' התו"ש בסימן ש"מ סק"ז, וכ"כ הגר"ז שם ס"ד והמ"ב שם סקכ"ב ובביאוה"ל שם ס"א ד"ה על ב' שערות, וכ"כ השפ"א לעיל ע"ג א', וכן הוכיח האבנ"ז בסימן קפ"ז מד' התוס' לעיל שם, ועיי"ש שהאריך דהתוס' לטעמייהו אזלי, ואכמ"ל, ועמש"כ בזה הקר"א לעיל שם.

**בין משם אחד,** בפירש"י כתב דהיינו שתיהן אלפי"ן, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן וריבב"ן והמאירי ופסקי רי"ד וריא"ז ורי"ו בנתיב י"ב ח"ד, וכ"כ המאורות והמאירי בדעת הרי"ף שסתם בזה.

אך בירושלמי בפירקין תניא דלר' יהודה הכותב ב' אותיות שוין והם שם חייב כגון שש תת וכו', וכ"כ בפי' ר"נ אב הישיבה דב' אותיות משם אחד הוא כשהם נקראות כגון חח רר תת, וכ"כ בפי' רבינו פרחי', וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכ"כ בחי' הגרע"א בדעת הרמב"ם בפי"א משבת ה"י שכתב דהכותב אות כפולה פעמים והוא שם אחד כגון דד תת וכו' חייב, ומשמע דאם אינם תיבה כגון אא פטור,[[5]](#footnote-6) וכמש"כ המ"מ שם,[[6]](#footnote-7) וכ"כ בדעתו המאורות והמאירי בסוגיין, והספר הבתים בשערי המלאכות האסורות ביום השבת שער י"ז.[[7]](#footnote-8)

בחי' הגרע"א הק' ע"ד רש"י ודעימי' דבסוגיית הגמ' לא מצינו מאן דמחייב בכתיבת ב' אותיות שוות אלא כשהן תיבה, כגון דד או שש, אבל בב' אלפין דאינם תיבה כלל אינו חייב.

ומצינו בזה ב' דרכים, דבד' המאירי מבו' דאף דבגמ' פליגי אם חייב על ב' אותיות שאינם תיבה, מ"מ סתם מתניתין משמע דחייב בכל ב' אותיות משם אחד אף דאינם תיבה, וכ"ה מבו' בס' המאורות, וכ"כ הגרע"א דצריך לדחוק כן בדעת רש"י.[[8]](#footnote-9)

אך בד' הר"י מלוניל נראה דאף דת"ק מחייב בכותב ב' אלפין, מ"מ כל שנתכוין לכתוב תיבה גדולה אינו חייב אלא כשהוא תיבה, עיי"ש,[[9]](#footnote-10) וכ"כ השיטה להר"נ לעיל ע"ה ב' בשם הרשב"א דכל הא דאינו חייב אלא כשכותב ב' אותיות שהם תיבה, הוא רק בכותב שם משמעון, דכיון דל"ה במחשבתו אלא לכתוב שמעון, אינו חייב אלא כשב' האותיות הם תיבה, אך כל שדעתו לכתוב ב' אותיות חייב בכל ענין, ועיי"ש שהוסיף לפרש דהוא משום דבקשרים הי' ז"ח ט"י כדי לזווגן אע"פ שאינם שם, וכ"כ הרש"ש והשפ"א בסוגיין והביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ד, והרש"ש והביאוה"ל דקדקו כן מל' רש"י לקמן בסוגיין, וכ"כ בתשו' נפש חי' יו"ד סימן פ"ב ד"ה ואפשר לומר דת"ק.[[10]](#footnote-11)

ובטעם החילוק בזה כתב הביאוה"ל שם, דהוא משום דכל שנתכוין לכתוב תיבה גדולה, אף דילפינן מקרא דאף אם כתב מקצתו חייב, עכ"פ בעינן שיהא באותה המקצת איזה תיבה כמו שהי' דעתו מתחילה, וכ"כ בתשו' נפש חי' שם ד"ה ואפשר לומר דצריך וכ"נ בד' הרש"ש, - אך לכאו' בל' רש"י בד"ה מצינו משמע דהוא משום דהא דילפינן מקרא דאף שלא נגמר מלאכתו חייב, היינו רק אם הו"ל מלאכה המתקיימת במקום אחר, וכ"ה בדבריו בע"ב בד"ה ת"ל אחת וד"ה מאחת שם משמעון, וע"כ הוא דבעינן שיהא זה תיבה דבכה"ג הו"ל מלאכה המתקיימת במקום אחר, וכ"נ בד' הר"י מלוניל.

בל' הרמב"ם שם משמע להדיא דכל הא דאינו חייב בכתיבת ב' אותיות שאינם תיבה, הוא רק בב' אותיות שוות, וכמש"כ הכותב "אות כפולה" פעמים והוא שם אחד כמו דד וכו' חייב, אך בב' אותיות חלוקות חייב אף כשאינם תיבה,[[11]](#footnote-12) וכ"כ המרכה"מ שם והטל אורות במלאכת כותב (ד"ה אמור) בדעתו, וכ"כ המאירי בסוגיין ובסנהדרין ס"ב א', וכ"כ המ"ב בסימן ש"מ סקכ"ב בתו"ד,[[12]](#footnote-13) - אך בפי' ר"נ אב הישיבה כתב דאף בב' אותיות חלוקות אינו חייב אלא כשהם נקראות כגון אב גב זע רב, וכ"ה בירושלמי בפירקין דלר' יהודה דחייב בב' אותיות שוות כשהם שם, ה"נ בב' אותיות חלוקות אינו חייב אלא כשהם שם.[[13]](#footnote-14)

**משתי סמניות,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו אחת בדיו ואחת בסיקרא, וכ"כ רבים מקמאי, והרשב"א והריטב"א הק' ע"ז דבבא זו אינה אלא בצורת האותיות, ובבא דלקמן איירי במיני הצבעים.[[14]](#footnote-15) - **ב** הרשב"א כתב בשם ר"ה גאון דהיינו כגון נוני"ן הפוכין (שאינן) [שהן] אותיות ידועות בכתב (שהן) [שאינן] נקראות אלא סימנין בעלמא, וכ"כ הריטב"א בשם הגאונים. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו סימנים כדרך שכותבין בני אדם א סימן לאחד וב סימן לשנים, ועמש"כ ע"ז התוי"ט.[[15]](#footnote-16)

בירושלמי אמרינן דמאן תנא סימניות ר' יוסי, והשי"ק שם כתב דזה מתפרש למש"כ רה"ג דסימניות הם נוני"ן הפוכין שאינם אותיות, וע"כ אין חייב בזה אלא לר' יוסי, וכ"כ האבנ"ז בסימן ר"ט סק"ד, והביאוה"ל בסימן ש"ו סי"א.

והמרה"פ שם כתב דמה שפסק הרמב"ם בפי"א משבת ה"י דאף מב' סימניות חייב הוא לטעמי' שם הי"ז דהרושם חייב וכר' יוסי, - אך הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ד כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דהבבלי פליג בזה על הירושלמי, וס"ל דאף לרבנן חייב בב' סימניות דסימנים הוו כמו אותיות,[[16]](#footnote-17) - והאבנ"ז בסימן ר"ט סק"ד כתב דלמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דסימנים הם אותיות העשויות לסימן, שפיר יש לחייב בזה אף לדעת רבנן, והירושלמי דקאמר דר' יוסי הוא, ס"ל כפי' ר"ה גאון, וכנ"ל,[[17]](#footnote-18) ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסימן ד' סק"ג ואילך.

**בכל לשון,** בפירש"י כתב דהיינו של כל כתבים וגופן של כל אומה ואומה, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן ונימו"י והפסקי רי"ד והמאירי והשיטה להר"נ, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"א משבת ה"י, וכ"נ בד' התוס' בגיטין ח' ב' ד"ה אע"ג והרמב"ן ורשב"א בשבת ק"ל ב', שכתבו בהא דכותבין עליו אונו ואפי' בשבת, דהוי אמירה לנכרי באיסור דאורייתא.

אך הראבי"ה בסימן שצ"א וסימן תקמ"ט כתב בשם רבינו יואל דאינו חייב בגופן של כל אומה, והא דתנן בכל לשון היינו אף בלשון יונית, וכמו שאמרו בירושלמי אלף אלפא וכו' והיינו בל' יונית, אך בשאר לשונות פטור, ופירש דזהו טעם מה שאמרו בגיטין ח' ב' דכותבין עליו אונו ואפי' בשבת, (וכ"כ רבינו יואל גם בסו"ס ת"ז), והביאוהו האו"ז בסימן ע"ו ובסימן פ"ד אות כ"ה, וההגמי"י בפ"א מס"ת הי"ט, וכ"כ הרמ"א בסימן ש"ו סי"א,[[18]](#footnote-19) והביאוה"ל שם האריך דהוא דעה יחידאה, ועיי"ש במש"כ לתמוה על דעה זו, (ועי' עוד בזה במג"א סימן ש"מ סק"י ובנובי"ת או"ח סימן ל"ג).

הארחות חיים בהל' שבת סימן קע"ב כתב דאף אם כתב בב' לשונות חייב, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב חי"ד, והביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ד כתב די"ל שפירשו כן במה שאמרו בירושלמי הכא דבכל לשון אפי' אלף אלפא, והיינו שכתב אלף בכתב עברי ואלפא בכתב יוני, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד לד' הירושלמי.

י"ב כסליו פ'

דף מס' 2

**רושם**

**ק''ג א'** **- ר' יוסי אומר לא חייבו ב' אותיות אלא משום רושם,** בביאור דברי ר' יוסי מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאתא למימר דאפי' לא רשם אלא כתב ב' רשימות לסימן חייב, - ובד' המאירי משמע דהיינו, דאף דבמשכן היו כותבין אותיות ע"ג הקרשים, מ"מ כיון דכתיבת האותיות היתה לסימן, יש ללמוד מזה דאף הרושם חייב,[[19]](#footnote-20) - אך בד' הירושלמי בפירקין משמע דס"ל דבמשכן ל"ה כותבין אותיות על הקרשים, אלא היו שורטין שריטות, עיי"ש, וכ"כ בפי' רבינו הלל לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"ה,[[20]](#footnote-21) ועמש"כ בזה השפ"א.

**ב** הפסקי רי"ד כתב דבא ליתן טעם דבכל ענין שכתבן חייב, דלא יהא אלא רושם בעלמא, ולכאו' מכוון דבריו להא דחייב בכותב ב' אותיות משם אחד, ואף כשאינם תיבה, וגם קאי על הא דהכותב בשמאלו חייב, וכדמוקמינן בגמ' בשנויא בתרא דר' יוסי היא.

**ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאתא למימר דהכותב ב' אותיות אינו חייב משום כותב אלא משום רושם, כמו שהי' בקרשי המשכן, שהיו כותבין על הקרש הי"א יא וכו', והם ב' אותיות,[[21]](#footnote-22) והנפ"מ בזה דלת"ק דחייב משום כותב, אם כתב איזה דבר בשבת וכתב עוד ב' אותיות בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, ולר' יוסי דרושם הוא מלאכה בפנ"ע חייב ב'.[[22]](#footnote-23)

ולא נתפרש בדבריו, דמ"ש כותב ב' אותיות דלר' יוסי אינו בכלל כותב, מכותב איזה דבר דחייב משום כותב, - ומצינו בזה כמה דרכים, דהמלאכת שלמה במשנתינו כתב דכותב יותר מב' אותיות חייב משום כותב, וכותב ב' אותיות חייב משום רושם, וצ"ב, - והחת"ס בסוגיין כתב לפרש דהיינו כשכותב ב' אותיות לסימן בעלמא, ובכה"ג אינו בכלל כותב אלא בכלל רושם, וכ"ה משמעות פי' ר"ח לקמן בסוגיין דרושם הוא כשנתכוין לרשום ולא לכתוב, (ובכה"ג הוא חייב אף בשמאל), ונתבאר להלן, - והאבנ"ז בסימן קצ"ט סק"א כתב דהיינו כשכותב ב' אותיות שאינם תיבה, דבכה"ג אינו בכלל כותב, וכ"כ הדברי יחזקאל בסימן ד' סק"ב ד"ה ע"כ נראה.

בד' התוס' לעיל ע' ב' ד"ה שם משמעון מבו' דלר' יוסי דהרושם חייב, אף הכותב ב' אותיות דאין להן משמעות ככותב אא חייב, וכ"כ בפי' רבינו הלל לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"ה, וכ"ה מבו' בתוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן בסוגיין, ובתוס' אחרות לתו"כ שם ה"ז, וכ"כ השנו"א במשנתינו דכיון דרושם חייב כ"ש אא, וכ"כ הרש"ש במשנתינו, והביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ד ד"ה במשקין וס"ה סוד"ה מותר.[[23]](#footnote-24)

\*הרוקח בסימן ר"פ כתב, דאף אי נימא דחקיקה אינה חשובה ככתיבה, דומיא דהא דממעטינן בגט מוכתב ולא חקק, מ"מ לר' יוסי חייב משום רושם, - והחת"ס בסוגיין כתב דאף אם אין חייבין על כתיבה בכתב משיט"א, מ"מ לר' יוסי הוא חייב משום רושם, - והביאוה"ל בסימן ש"ו סי"א כתב דאף לדעת הסוברים דאין חייב על כתיבה בשאר לשונות, מ"מ לר' יוסי הוא חייב דלא גרע מרושם בעלמא דחייב.

בס' העתים סימן רל"ז מבו' דקי"ל כר' יוסי דהכותב ב' אותיות חייב משום רושם, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין א', וכ"נ בד' הב"ח בסימן ש"מ ס"ג והט"ז שם סק"ד,[[24]](#footnote-25) וכ"נ בד' הב"ש בסימן קכ"ה סק"ג, (והגרע"א במהדו"ת סו"ס ל"ו תמה על דבריו), והאו"ז בסימן ע"ג חשש לדעת ר' יוסי דנימוקו עמו.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר' יוסי, וכ"כ הרע"ב, וכן הוכיח הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ה ד"ה מותר מד' הרי"ף והרמב"ם והרא"ש ורי"ו שכתבו דהכותב בשמאל פטור אלא כשהוא שולט בב' ידיו, וכ"כ גם הר"י מלוניל וההשלמה והמאורות ורבינו פרחי' בסוגיין והראבי"ה בסימן רל"ד, ולר' יוסי הוא חייב בכל ענין, כמו שאמרו בסוגיין.[[25]](#footnote-26)

בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דאף לדעת ת"ק חייב הרושם ב' רשימות, אלא דחיובו הוא משום כותב, וע"כ כל הנפ"מ בפלוגתא דת"ק ור' יוסי היא לענין חיוב ב' חטאות, וכ"נ בד' המ"מ בפי"א משבת הי"ז.

אך בד' רש"י משמע להדיא דלת"ק אם רשם ב' רשימות בעלמא לסימן פטור, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ המאירי והשיטה להר"נ,[[26]](#footnote-27) - והמרכה"מ בהל' שבת שם והביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ה ד"ה מותר כתבו כן גם בדעת הרמב"ם בהלכותיו, ומש"כ הרמב"ם דרושם תולדת כותב, הוא רק ברושם רשמים וצורות בכותל.[[27]](#footnote-28)

**כתיבה בשמאל**

**אלא אשמאל אמאי הא אין דרך כתיבה בכך,** בפי' הר"י מלוניל כתב דל"ד למוציא בשמאל דחייב, דהוצאה מילתא דשכיחא הוא לשמאל כמו לימין, ומשא"כ בכתיבה שהיא מלאכה דקה ולאו אורח ארעא למיכתב בשמאל, וכ"כ השיטה להר"נ, ופירש בזה להא דלר' יוסי דהרושם חייב, חייב אף בשמאלו, ונתבאר להלן.[[28]](#footnote-29)

ובתוספתא פ"י הי"א תניא דהתולש בין בימינו בין בשמאלו ה"ז חייב, והחיי אדם בכלל ט' ס"ב כתב ללמוד מזה דבכל המלאכות חייב כשעשאן בשמאל, ורק בכתיבה פטור, והביאו המ"ב בסימן ש"מ סוסקכ"ב,[[29]](#footnote-30) - אך השיטה להר"נ לקמן ק"ל א' כתב דמילה בשמאל הוי שינוי, ובחי' הגרע"א בחולין ט"ו ב' נסתפק דשחיטה בשמאל הוי שינוי, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בפסחים ס"ו א', וי"ל דהוא משום דגם מלאכות אלו צריכין דקדוק, ואין דרך לעשותם בשמאל, וכמש"כ השיטה להר"נ גופי' דבכתיבה בשמאל פטור משום שהיא מלאכה דקה.

והאלי' רבה בסימן ש"מ סוסקי"א צידד דאף המוחק בשמאל פטור, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בסגירת ספר שכתוב אותיות על חודי הדפים, ונתבאר להלן, והאבנ"ז באו"ח סימן ר"ט סק"ט נחלק ע"ז דהמוחק בשמאלו דמי למוציא בשמאלו דחייב, - ובדעת הא"ר צ"ל, דרק המוציא או התולש בשמאל חייב, משום דדרך לעשותן בשמאל כמו בימין, וכמש"כ בפירש"י לעיל צ"ב א' דהא דהמוציא בשמאל חייב הוא משום דדרך להוציא בשמאל, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, אך במחיקה, אף דאינה מלאכה דקה, מ"מ דרך בנ"א לעשותה בימין, וע"כ כל שעשאה בשמאל הו"ל שינוי, וכן צ"ל בדעת המגן אבות לעיל ע"ד א' שכתב דהבורר בשמאל פטור, ועד"ז כתב בתשו' שבט הלוי ח"ח סימן קע"ו.

הסה"ת בסימן ר"ה כתב דכתיבת סת"מ פסולה בשמאל משום שנאמר בהן כתיבה,[[30]](#footnote-31) ומבו' דהא דהכותב בשמאל פטור, אי"ז דין מסוים במלאכת שבת, אלא הוא דין בפנ"ע דאין חשיבות כתיבה ע"ז.[[31]](#footnote-32)

אך בד' רבינו יואל שהביא הראבי"ה בסימן תרצ"ד, והובא גם בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן י"ב, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף ק"כ, משמע דפטורא דכותב בשמאל הוא משום מלאכת מחשבת, ופירש בזה טעם הא דבאיטר חשיב שמאל דידי' כימין דעלמא, ונתבאר להלן, וכ"כ הח"מ בסימן קכ"ג סק"ה, וכתב דלענין גט שפיר הוי כתב אף בשמאל, והביאוהו הב"ש שם סק"ד והפר"ח שם סק"ד, והב"ש שם פקפק בזה, וכ"כ הגר"א באו"ח סימן ל"ב ס"ה בדעת הסוברים דכתיבת סת"מ כשרה בשמאל.[[32]](#footnote-33)

ובד' הסה"ת שם משמע דהצד להכשיר כתיבת סת"מ בשמאל, הוא משום דפטורא דכתיבה בשמאל הוא משום דגמרינן ממשכן, וכ"כ הבית אפרים ביו"ד סימן ס"א ד"ה ומ"ש בפמ"א דהוא משום דלא היו עושין כן במשכן אלא מלאכה כתקנה.

**באטר יד שנו, ותיהוי שמאל דידי' כימין דעלמא וכו',** הראבי"ה בסימן תרצ"ד בתשו' רבינו יואל כתב דהיכא דהקפיד הכתוב על ימין, כגון מצורע ועבודה בכהן, דוקא הוא, ושאני לענין מלאכת שבת, דלא כתיב בי' ימין, והא דהכותב בשמאלו פטור הוא משום דבעינן מלאכה חשובה, ובאיטר דשולט יותר בשמאלו, הוי הכתיבה בשמאלו מלאכה חשובה, וכתב דה"נ הוא לענין נטילת לולב, דאיטר נוטל לולב בידו השמאלית, (ונחלקו בזה הראשונים, והובאה הפלוגתא בזה בשו"ע ורמ"א סימן תרנ"א ס"ג).

והשיטה להר"נ הק' דמ"ט חייב אטר הכותב בשמאל, תיבטל דעתו אצל כל אדם, וכתב בשם מורו דלא אמרינן בטלה דעתו אצל כל אדם אלא דומיא דאנשי הוצל שיכולין להוציא משא על כתפם והם מוציאים על ראשם, אבל הכא דלא אפשר בימינו אינו דין שתבטל דעתו אצל כל אדם.

\*בד' המרדכי בהל' תפילין סימן תתקס"ט מבו' דלמ"ד דאטר מניח תפילין בשמאל של כל אדם, אף לענין כתיבה הוא חייב אף בימין, דלדידי' לא חשיב ימין דידי' כשמאל של כל אדם, וכ"נ בתו"ד השיטה להר"נ בסוגיין שכתב דמוכח מהכא דאטר מניח תפילין בימין, ועמש"כ בזה החת"ס בסוגיין.

\* המרדכי שם כתב דאם הרגיל עצמו לעשות שום דבר ביד, ל"ה הרגלתו כלום למיקרי איטר, אא"כ נולד כן, והוכיח כן מהא דלא מוקי הכא למתניתין כשהרגיל עצמו לכתוב בשמאל,[[33]](#footnote-34) וכתב דיש לדחות דהיינו הך דמשני בשולט בב' ידיו, ועמש"כ בדין זה המג"א בסימן כ"ז סק"ט וסק"י, ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סו"ס ס"א, ובתשובתו שהובאה בס' משנת רע"א.

**בשולט בב' ידיו,** הריטב"א כתב דאי"ז רק כששולט יפה בשתיהן, דא"כ פשיטא, אלא אף אם אינו שולט לגמרי באחת מהן ורוב מלאכות עושה באחת, אפ"ה כיון ששולט אף בזו וכותב בה לפעמים, חשיבא כמלאכה כדרכה, - אך הרמב"ם בפי"א משבת הי"ד כתב דהשולט בב' ידיו "בשוה" וכתב בין בימינו ובין בשמאלו חייב, ומשמע דאם אינו שולט בהן בשוה אינו חייב אלא באותה היד ששולט בה טפי,[[34]](#footnote-35) וצ"ע.

השפ"א לעיל במתניתין הק' דלמש"כ השיטה להר"נ דהא דבאטר לא אמרינן דבטלה דעתו הוא משום דא"א לו לכתוב בימינו, דא"כ מ"ט השולט בב' ידיו חייב על כתיבה בשמאל, אף דאפשר לו לכתוב בימין.[[35]](#footnote-36)

**הא מני ר' יוסי היא דאמר לא חייבו הכותב ב' אותיות אלא משום רושם,** השיטה להר"נ כתב דהיינו דרושם חייב אף בשמאל ול"ה כלאחר יד, דדרך לרשום בשמאל כבימין, וכ"כ הריא"ז ה"ב דין א' דראוי לרשום בשמאלו.[[36]](#footnote-37)

ולדעת הסוברים דפטורא דכתיבה בשמאל, הוא משום דאין ע"ז תורת כתיבה, לכאו' מה"ט הוא דלר' יוסי חייב הרושם בשמאל, דלדידי' ל"ב שיהא ע"ז תורת כתיבה, אלא תורת רושם בעלמא, וכ"ה משמעות ל' רש"י בד"ה הא מני, והפי' קדמון בפי"א משבת הי"ד.

בפירש"י כתב דהא דלר' יוסי חייב אף בשמאל, הוא משום דל"ב כתיבה אלא רושם בעלמא, ובשמאלו רושם מיהא הוי, ומשמע דלדידי' אף הכותב אותיות בשמאל חייב, דאף דל"ה ככתיבה, מ"מ רושם מיהא הוי, וכ"כ הפסקי רי"ד, ופירש דהוא משום דאע"פ שאינו יכול לכוין כתיבה יפה בשמאלו, לא גרעא מרושם בעלמא,[[37]](#footnote-38) וכ"כ הריא"ז ה"ב דין א' דהכותב בשמאלו חייב שכן ראוי לרשום בשמאלו, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דכתיבת שמאל אינה אלא רושם ולא כותב.

אך בפי' ר"ח משמע דאף לר' יוסי אינו חייב בשמאלו, אלא כשנתכוין לרשום ולא לכתוב, וכ"כ הדברי יחזקאל בסימן ד' סוסק"א בדעתו, - ועיי"ש שכתב דהוא משום דבכתיבה שאין דרכה בשמאל, ל"מ מידי הא דחיובו הוא משום רושם דמ"מ כיון דאין דרכה בכך פטור.[[38]](#footnote-39)

הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ה ד"ה מותר הוכיח בתו"ד דלת"ק הרושם פטור ואינו אף תולדה דכותב, מהא דלדידי' הכותב בשמאל פטור, ואם אף לדידי' הרושם חייב, הרי דכ"ה דלר' יוסי הכותב בשמאל חייב, ה"נ לת"ק הי' לנו לחייבו, - אך האו"ש בפי"א משבת הי"ז כתב דאף דהרושם חייב משום תולדה דכותב, מ"מ הכותב בשמאל פטור, כיון דאין דרך כתיבה בשמאל, ורק לר' יוסי דכותב הוא תולדת רושם, חייב הכותב בשמאל, כיון דדרך עיקר המלאכה הוא בשמאל.

והמנ"ח במוסך השבת סוף מלאכת הכותב כתב דלרבנן דרושם הוא תולדת כותב, יש לו דין כותב, ואף הרושם בשמאל פטור, - אך האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ה' ד"ה ולכאו' צ"ע בזה הק' דאי"ז קולא וחומרא דנאמר דא"א להחמיר בתולדה יותר מבאב, שהרי יסוד הדין הוא דכל שאין דרכו בכך פטור, וא"כ אף דבכתיבה דאין דרכה בשמאל פטור, מ"מ ברושם דדרכו בשמאל שפיר הוא חייב, וכ"כ הדברי יחזקאל בסימן ד' סק"א, - והאו"ש שם נסתפק בזה.

\*האלי' רבה בסימן ש"מ סוסקי"א צידד דהמוחק בשמאל פטור, וכתב דלפ"ז טוב לשבור העוגות שכתוב עליהן אותיות ולפתוח ספרים שכתוב אותיות על חודי הדפים בשמאל, - והאבנ"ז בסימן ר"ט סק"ט תמה דכיון דכתיבה ומחיקה זו שע"י סגירת ופתיחת הספרים יוכל לעשות בשמאל כמו בימין, ליכא בזה לפטורא דשמאל, דדמי לרושם בשמאל דחייב.

ובדעת הא"ר צ"ל, דכיון דעיקר מלאכת כותב ומוחק דרכה בימין, ע"כ אף בכתיבה ומחיקה דדרכה אף בשמאל פטור, וזה ע"ד מש"כ המנ"ח דלרבנן פטור הרושם בשמאל.[[39]](#footnote-40)

והחיי אדם בכלל ל"ז ס"ו כתב בתחיבת אותיות לפרוכת דיעשה ביד שמאל, דהכותב בשמאל פטור דאין דרך כתיבה בשמאל, ובנשמ"א שם סק"ב ציין לד' האלי' רבה, והיינו דגם בתחיבת אותיות אי"ז שינוי לעשות כן בשמאלו, ואפ"ה כיון דאין דרך כתיבה בשמאל, ה"ה פטור.

י"ג כסליו פ'

דף מס' 3

**שם משמעון**

**ק''ג א'** **- ועשה אחת יכול עד שיכתוב כל השם וכו' ת"ל מאחת, יכול אפי' לא כתב אלא אות אחת וכו' ת"ל אחת,** בתשו' הרמ"א סימן קי"ט כתב דהא דשיעור מלאכת כותב הוא בב' אותיות לא למדוהו ממשכן, והוכיח כן מהא דפליגי הכא על איזה ב' אותיות מחייבין וילפינן לה מדכתיב ועשה מאחת מהנה, ולא למדו ממשכן.

אך הנה בפירש"י לעיל ע"ה ב' ד"ה כתב אות אחת גדולה כתב דהא דאינו חייב אלא בכתיבת ב' אותיות ילפינן לה מקרשי המשכן, וכ"כ כמה מקמאי לעיל ע"ג א', ולדעתם צ"ל דהא דילפינן לה הכא מקרא דמאחת מהנה, אף דכבר ילפינן ממשכן דשיעור מלאכת כותב הוא בב' אותיות, הוא משום דמחד גיסא הי' מקום לומר דכיון שנתכוין לכתוב תיבה שלימה, אינו חייב בכתיבת מקצתה, דאי"ז מלאכת מחשבת, וכאשר כ"ה לדעת ר"ש, דאינו חייב עד שיכתוב את השם כולו, ואף בשאר מלאכות כה"ג אינו חייב עד שיעשה את כולו,[[40]](#footnote-41) וזהו דילפינן מקרא דמאחת דאף אם לא כתב את כל השם חייב, - ומאידך הי' מקום לומר, דאף דכתיבת אות אחת בפנ"ע אינה מלאכה, מ"מ כל שדעתו לכתוב תיבה שלימה וכתב אות אחת חייב, כיון דהוי זה תחילת הכתיבה דתיבה שלימה, וזהו דילפינן מקרא דאחת דאינו חייב.

בביאור הא דילפינן מקרא דאף שנתכוין לכתוב את כל השם חייב בכתיבת מקצתה, נחלקו הראשונים, דהרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דאין הולכין כלל אחר מחשבתו, ואטו אם נתכוין לארוג בגד של כ' אמה בשבת לא יהא חייב עד שיגמור כל הכ' אמה,[[41]](#footnote-42) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א משבת הי"ד דכל שעשה כשיעור מלאכה חייב אף שלא השלים את כל חפצו, וכ"כ המאירי.[[42]](#footnote-43)

אך הנה השיטה להר"נ לעיל ע"ה ב' כתב בשם הרשב"א דכל מה שאמרו בסוגיין דאינו חייב אלא כשכותב ב' אותיות שהם תיבה, הוא רק בכותב שם משמעון, דכיון דל"ה במחשבתו אלא לכתוב שמעון, אינו חייב אלא כשב' האותיות הם תיבה, אך כל שדעתו לכתוב ב' אותיות חייב בכל ענין, וכ"כ הרש"ש והשפ"א בסוגיין והביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ד בדעת רש"י, ונתבאר בדף מס' 1, ומבו' לפ"ז דלעולם הולכין אחר מחשבתו, ואך דילפינן מקרא דמאחת דאף בכה"ג אם עשה מלאכה שכיו"ב מתקיימת חייב, וע"כ אינו חייב בכה"ג אלא כשכתב ב' אותיות שהם תיבה.[[43]](#footnote-44)

**אינו חייב עד שיכתוב שם קטן משם גדול שם משמעון,** בפירש"י כתב דהיינו משום דהוי מלאכה שלימה במקום אחר, והא דהאורג בגד ב' חוטין ובנפה ב' בתים חייב, הוא משום דמקיימין כך, דאין אדם אורג בגד ביום אחד ועושה נפה בב"א, אלא מתחיל ועושה כדי קיום שלא יהא נסתר מאליו,[[44]](#footnote-45) ולכאו' מכוון דבריו דאף דאריגת ב' חוטין ועשיית ב' בתים בנפה אינה מלאכה שלימה, מ"מ כיון דיש דמקיימין כך, כיון דאין אדם אורג בגד ביום אחד ועושה נפה בב"א, חשיב כמלאכה המתקיימת במקום אחר.

אך בתוס' הגרע"א לעיל במתניתין כתב בתו"ד דהא דהאורג ב' חוטים מבגד גדול חייב, הוא משום דמתקיימת במקום אחר, דב' חוטים שוים למי שירצה לארוג רק ב' חוטים, וצ"ע.

\***אפי' לא כתב אלא ב' אותיות והם שם אחד וכו',** בפירש"י כתב דהיינו היכא שהן מתיבות גדולות, וכ"ש אם נתכוין לקטנה תחילה, ומשמע דלמ"ד דאינו חייב בב' אותיות משום אחד, הוא אף כשנתכוין לקטנה תחילה, - וצ"ל דאף למש"כ האחרונים בדעתו דהא דאינו חייב אלא על כתיבת תיבה, הוא רק כשנתכוין לכתוב תיבה גדולה, אך כל שנתכוין לכתוב ב' אותיות חייב בכל גוונא, מ"מ בהך מילתא דאינו חייב בב' אותיות משם אחד, אין לחלק כן, והיינו משום דאף ב' אותיות משם אחד הרי הוו תיבה והוי מלאכה המתקיימת במקום אחר, ובע"כ דהא דפטור הוא משום דדין כתיבת ב' אותיות הוא בב' אותיות חלוקות, וא"כ אף אם נתכוין לכך פטור.[[45]](#footnote-46)

**א"ר יוסי וכי משום כותב הוא חייב והלא אינו חייב אלא משום רושם וכו',** בפי' רבינו הלל לתו"כ דיבורא דחובה פ"א ה"ה פירש דר' יוסי אתי לאיפלוגי על הא דאינו חייב אלא בכותב שם קטן, וע"ז קאמר ר' יוסי דהלא אינו חייב אלא משום רושם, וא"כ אף אם לא כתב תיבה אלא ב' אותיות כגון אא חייב משום דהו"ל רושם.

אך לדעת הסוברים דמודה ר' יוסי דכל שנתכוין לכתוב תיבה שלימה אינו חייב על כתיבת אא, ונתבאר להלן, צ"ע דמה ענין דברי ר' יוסי להך ברייתא, הרי הך ברייתא איירי כשנתכוין לכתוב תיבה גדולה וכתב ב' אותיות ובכה"ג מודה ר' יוסי דאינו חייב אלא כשכתב ב' אותיות שהם תיבה במקום אחר, - וצ"ל כמש"כ המהר"ם לעיל ע' ב' דמכוון דברי ר' יוסי הוא ללמד דאפי' אם הי' צריך לסרוט ב' סריטות בכל נסר ונסר וסרט אחד, אפ"ה חייב, כיון דבנסר הוי סריטה אחת סימן, ודמי לשם משמעון דחייב, וכ"ה מבו' בד' התוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"ז, עיי"ש.[[46]](#footnote-47)

**כיון דאיתי' בגלטורי בעלמא חייב,** התוס' כתבו דאין לפרש דהוא נוטריקון דאמן אמן שכותבין בקמיעין, דלמאן דמחייב בנוטריקון חייב אף באות אחת, ולרבנן דפטרי הוא אף בב' וג', - אך הערוך בע' א"א כתב בפי' בתרא דהוא קמיעין שכותבין בהן אא במקום אמן אמן, וכ"כ הריטב"א, ומבו' דס"ל דהכותב ב' אותיות נוטריקון חייב אף לרבנן,[[47]](#footnote-48) ויתבאר בעזה"י במקומו.

**למימרא דר"ש לחומרא והתניא וכו',** השפ"א הק', דהרי גם בלא הא דאמרינן דפליגי באא דאאזרך, הו"מ להקשות דר"ש דלעיל אדר"ש דהכא, וכתב דלמש"כ התוס' לפרש הטעם דבאריגה מחייב ר"ש בב' חוטין משום שעושה דבר חדש, י"ל דהומ"ל דכתיבה דמי לאריגה וחייב בב' אותיות, ולא פריך אלא אהא דבעי למימר דר"ש מחמיר, דהתם מצינו דר"ש לקולא.[[48]](#footnote-49)

**הקודח כל שהוא חייב,** בפירש"י כתב דהיינו דקדח קצת הנקב אע"פ שלא עבר עובי העץ,[[49]](#footnote-50) ולפ"ז אי"ז חד דינא עם הא דתנן בריש פירקין דהקודח כ"ש חייב, דהתם המכוון לנקב ברוחב כ"ש, כמבו' בסוגיית הגמ' במנחות נ"ז א'.

**המגרר כ"ש,** בפירש"י כתב דהוא במגרר קלפים או כלונסות וחיובו הוא משום תולדה דממחק, אך הרמב"ם בפ"י משבת הט"ז כתב דחיובו הוא משום מכה בפטיש.[[50]](#footnote-51)

**המעבד כ"ש,** התוס' כתבו דל"ד כ"ש אלא כשיעור המפורש בפ' המוציא יין, אך המאירי כתב דמעבד כ"ש היינו מצד העיבוד שלא השלים את עיבודו אלא התחיל בו, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשם מורו,[[51]](#footnote-52) והתוס' הרא"ש כתב דאין לפרש כן, עיי"ש.[[52]](#footnote-53)

**הצר צורה כ"ש,** בפירש"י כתב דהיינו דצר כ"ש מן הצורה, וכ"כ הרמב"ם בפ"י משבת הט"ז, והמאירי לעיל ע"ה ב', ועמש"נ לעיל ק"ב ב' בטעם החיוב בכה"ג, דלרש"י הוא דבמקום זה לא יצור עוד ונגמרה מלאכת הכלי במקום זה, ולדעת המאירי לעיל שם וספר הבתים הוא משום דחיובא דמכה בפטיש הוא בכל מעשה שהוא מכלל מלאכת הגמר.

אך המאירי בסוגיין כתב דהא דחייב, הוא משום דאדם צר לפעמים צורה קטנה בכלי גדול, ונמצא שהצורה אדם מעמידה בכ"ש, ומבו' דאיירי כשעשה צורה שלימה על כ"ש מן הכלי, ורק בכה"ג הוא חייב משום מכה בפטיש, משום דאדם צר לפעמים צורה קטנה בכלי גדול.[[53]](#footnote-54)

**ר"ש אומר עד שיקדח את כולו וכו',** התוס' הק' דמ"ש אריגה דמודה ר"ש דחייב אף שלא עשה את כולו, וכתבו דשאני אריג שעושה דבר חדש שאינו בעולם, - אך בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"ו כתב דלר"ש אינו חייב באריגת בגד עד שיארוג ג' על ג', ובנפה וכברה עד שיארוג כדי נפה וכברה קטנה שכיו"ב מתקיימת,[[54]](#footnote-55) וצ"ע דמ"ט בכותב שם משמעון אינו חייב עד שיכתוב את השם כולו, אף שכיו"ב מתקיימת, וצ"ל דהוא משום דאי"ז מתקיים בתורת מה שנתכוין לכתוב, אלא בתורת שם אחר.

**מ"ט דר' יוסי וכו' מאחת שם משמעון,** התוס' לעיל ע' ב' כתבו דנקט לישנא דמתניתין, דלר' יוסי גופי' הרי אף שרט וכו' חייב, וכ"ה מבו' בפי' רבינו הלל לתו"כ דיבורא דחובה פ"א ה"ה דלר' יוסי אף אם נתכוין לכתוב שם גדול וכתב אא חייב, ונתבאר לעיל.

אך התוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין כתב דאף לר' יוסי דמחייב בכל ב' אותיות משום רושם, היינו היכא שעשה כל כונתו, אבל בכתב שם משמעון דלא עשה כל מחשבתו, בעינן שיכתוב שם, ועד"ז כתבו התוס' אחרות לתו"כ דיבורא דחובה פ"א ה"ז, דאם נתכוין לכתיבה מודה ר' יוסי דלא מיחייב אסריטה בעלמא, דלא איתעבידא מחשבתו אא"כ יכתוב ב' אותיות,[[55]](#footnote-56) - וכ"נ בפירש"י בסנהדרין ס"ב א' ד"ה אחת שהיא הנה שכתב דלהכי נקט שמעון משום דב' אותיות ראשונות הו"ל שם במקום אחר כגון שם בן נח וכו', אבל נתכוין לכתוב שם אחר כגון נפתלי ולא כתב ממנו אלא ב' אותיות לא מיחייב, שאין כאן מלאכה בשום מקום,[[56]](#footnote-57) ומשמע דמפרש דלא נקט לישנא בעלמא, אלא אינו חייב אלא בכותב שם משמעון, אף דמוקמינן לה התם כר' יוסי.[[57]](#footnote-58)

**א"ר חסדא זאת אומרת סתום ועשאו פתוח כשר,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דהכותב שם משמעון חייב אע"פ שמ"ם של שם סתומה וזו פתוחה, הוא משום דאין הולכין אלא אחר הביטוי,[[58]](#footnote-59) ומשמע דאי"ז משום דסתום ועשאו פתוח כשר, אלא הואיל והם שוים בביטוי, סגי בהכי לחייב, - ובתוס' הגרע"א הק' דהרי אי"ז מתקיים במקום אחר, דכותב שם במ' פתוחה, א"א לקיימו במקום תיבה שלימה שם, והא דמחייבינן בכותב שם משמעון, הוא כמ"ד דסתום ועשאו פתוח כשר, ואנן לא קי"ל הכי, אלא כמ"ד דבעי כתיבה תמה, - והשפ"א כתב בדעת הרמב"ם, דרק ר"ח ס"ל דדמי לדין כתיבה דס"ת, אך אנן קי"ל דאף דלענין כתיבה דס"ת סתום ועשאו פתוח פסול, מ"מ לענין מלאכת שבת חייב,[[59]](#footnote-60) ועיי"ש שסייע לזה מלישנא דגמ'.

**הוא דאמר כי האי תנא דתניא וכו',** בחי' הגרע"א הק' שהרי אין פירכת הגמ' על ר' יהודה דמתניתין, דאיך שייך לומר על התנא דהוא דאמר כי האי תנא, אלא הפירכא היא על רב חסדא דהכשיר בסתום ועשאו פתוח, וכיון דרב חסדא הוכיח כן מדר' יהדוה, מאי פריך עליו מברייתא, הרי שפיר מוכח דר' יהודה ס"ל דכשר ובע"כ דפליג אתנא דברייתא זו, ומאי אולמא דהאי תנא ריב"ב דרב חסדא סובר כוותי' לחלוק על אידך תנא, ממה דנימא דסבר כר' יהודה לחלוק על אידך תנא.

אך לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש ניחא, דשפיר פרכינן על רב חסדא דמפרש הכי בדעת ר' יהודה, מהך ברייתא דסתום ועשאו פתוח פסול, ובע"כ לפרש דאף דסתום ועשאו פתוח פסול, מ"מ חייב בזה משום כותב, וע"ז משני דהוא דאמר כי האי תנא, דכיון דמצינו דריב"ב ס"ל דכשר, יש לפרש כן גם בדעת ר' יהודה.

\***כתב בדיו בסם בסיקרא וכו',** היראים בסימן ער"ד כתב דהאב דכותב הוא רק בקלף ובדיו דזהו סתם כתיבה, והא דכתב בסם ובסיקרא וכו' חייב הוא תולדת כותב, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן ר"ז סק"ד.

\*המרדכי בגיטין סימן ש"מ כתב דיש ליזהר שלא ליתן גט לאשה כשהוא לח, שהרי אינו של קיימא, והביאוהו הח"מ בסימן קכ"ד סקכ"ד והב"ש שם סקכ"א והגר"א שם סקכ"ב, והמנ"ח במוסך השבת מלאכת כותב כתב דלפ"ז אף הכותב בדיו בשבת אינו חייב בשעה שכותב, רק לאחר שנתיבש, והוי כמו אפי' ובישול דמתחייב רק כשנאפה ונתבשל.[[60]](#footnote-61)

י"ז כסליו פ'

דף מס' 4

**ק''ד ב'** **- ועל שני לווחי פנקס,** בפירש"י כתב דהן טוחין בשעוה, והביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ד בסו"ד כתב דמשמע דשעוה מיקרי דבר המתקיים, וכתב דהכי מסתברא דלא גריעא שעוה מחלב הקרוש דאיתא בתוספתא דחייב הכותב עליו,[[61]](#footnote-62) והק' מזה על מש"כ הרמ"א בסימן תקמ"ה דמותר לכתוב בחוה"מ בלוחות של שעוה לפי שאינו כתב המתקיים, וכתב הגר"א שם דאף בשבת פטור.

**הכותב על בשרו חייב,** הרמב"ם בפי"א משבת הט"ז כתב דהא דחייב הוא מפני שהוא עור, ואע"פ שחמימות בשרו מעברת הכתב לאחר זמן, ה"ז דומה לכתב שנמחק, ובתשו' בית אפרים או"ח סו"ס כ"ב כתב דהיינו, דאף דבעינן שיכתוב ע"ג דבר המתקיים, מ"מ הכא חשיב ככותב ע"ג דבר המתקיים, אלא דחמימות בשרו מעברת הכתב, וכ"כ המחה"ש בסימן ש"מ סק"ז, - והדברי יחזקאל בסימן ד' סק"ו הוסיף לפרש דהוא משום דאם תחתך ידו באופן שתתקיים ישאר הכתב לעולם, וע"כ מה שנמחק הכתב מחמימות הבאה אח"כ הו"ל התחדשות שאינה מחמת עצם המלאכה, וכתב דמה"ט עדיף מהכותב ע"מ למחקו די"ל דפטור, דשאני הכא דמצד מעשה הכתיבה תוכל להתקיים לעולם, וגם אין בדעתו למחקו ולהעבירו, ואם תחתך ידו ישאר הכתב לעולם,[[62]](#footnote-63) ועד"ז כתב המנחת שלמה בח"א סימן צ"א אות י"א.

השעה"צ בסימן ש"מ סקל"ה דקדק ממש"כ הרמב"ם דטעם חיובו הוא מפני שהוא עור, דאם כתב על מיני בע"ח שאין להם עור פטור, וכתב דאולי טעמו דכל שאין להם עור מעברת חמימות הבשר תיכף את הכתב, והוי ככותב על דבר שאינו מתקיים.

**המסרט על בשרו ר"א מחייב חטאת וחכמים פוטרין,**[[63]](#footnote-64) בטעמא דחכמים דפטרי, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא לפי שאין דרך כתיבה בכך, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והמאירי, וכ"כ הריא"ז ה"ב דין ז', - והפסקי רי"ד לקמן בסוגיין הוסיף לפרש דהוא משום דחשיב ככתיבה כלאחר יד, וכ"ה מבו' בד' המנ"ח במוסך השבת כותב סקי"א.[[64]](#footnote-65)

\*החיי אדם בכלל ל"ז ס"ב כתב דהחוקק על בשרו חייב, ועמש"כ בזה המחזיק ברכה בסימן ש"מ סק"ג, והמנ"ח במוסך השבת כותב סקי"א, ובקונט' פתשגן הכתב סימן כ"א, ואכמ"ל.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כר' יהושע דפוטר, וכ"כ הרמב"ם בפי"א משבת הט"ז, וכ"כ הריא"ז והמאירי, אך רי"ו בנתיב י"ב חלק י"ד כתב דהמסרט על בשרו חייב, ועמד ע"ז האלי' רבה בסימן ש"מ סקי"א.

**כתב במשקין,** בפירש"י כתב דהיינו כמו מי תותים שמשחירין, ובפסקי רי"ד כתב דמשקין הם יין וחלב, והריטב"א כתב די"א דדוקא נקט משקין ומי פירות, דאע"ג שאינו מתקיים מ"מ רישומו ניכר ומתקיימים קצת ולפיכך פטור אבל אסור, אבל במים דעלמא מותר לכתחילה, וכתב דכן דעת הרא"ה, וכ"כ השיטה להר"נ בשמו, ועיי"ש שנחלק ע"ז דלכתחילה בכל דבר אסור, ונקט הני לאשמועינן דאפי' בהני פטור, וכ"כ בפי' ר"נ אב הישיבה דאסור לכתוב אף במים.[[65]](#footnote-66)

**ובכל דבר שאינו מתקיים,** בגיטין י"ט תנן לענין גט דאין כותבין לא במשקין ולא במי פירות ולא בכל דבר שאינו מתקיים, ומבו' דכתיבה בדבר שאינו מתקיים אין עלי' תורת כתיבה כלל, וכמש"כ כן הפר"ח באהע"ז סימן קכ"ד סק"ו דלא מיקרי בתורה כתיבה אא"כ כתב בדבר המתקיים, ולפ"ז מה"ט הוא דפטור בשבת, ול"ב בזה להדין האמור בשאר מלאכות דבעינן שתהא מלאכתו מתקיימת.[[66]](#footnote-67)

בתוספתא פי"ב ה"ו תניא דאף אם כתב בדבר של קיימא ע"ג דבר שאינו של קיימא פטור, ומה"ט אם כתב על עלה חזרין ועל עלה כרישין ועל עלה בצלים ועל עלה ירקות פטור, וכ"כ הרמב"ם בפי"א משבת הט"ו.

והרשב"א כתב דה"נ לענין גיטין בעינן שיכתוב ע"ג דבר המתקיים, וכן הביאו התוס' בגיטין כ"א ב' ד"ה על עלה של זית מתוספתא דאם כתב גט על עלה של כרישין וכו' וכל דבר שאינו של קיימא פטור, וכ"כ כמה מקמאי שם, והפר"ח באהע"ז סימן קכ"ד סוסק"ו כתב דכן דעת רוב הפוסקים, וכתב הוא משום דלא מיקרי בתורה כתיבה אלא בכתב ע"ג דבר המתקיים, ולפ"ז אי"ז פטור מסוים לענין שבת דבעינן שתהא מלאכתו מתקיימת.[[67]](#footnote-68)

אך הרמב"ם בפ"ד מגירושין ה"ג כתב דכותבין גט על העלין, והפר"ח שם כתב בדעתו דהיינו על כל העלין, דלענין גט ל"ב לכתוב ע"ג דבר המתקיים, וכ"כ המ"מ בהל' גירושין שם ה"ז והב"ש בסימן קכ"ה סק"ו בדעת הרמב"ם,[[68]](#footnote-69) והא דבשבת אינו חייב בכתיבה ע"ג דבר שאינו מתקיים, הוא משום דבעינן דומיא דמשכן, וכל מלאכה שאינה מתקיימת לא מיקריא מלאכה ולא מיחייב עלה, והמנ"ח במוסך השבת כותב סק"י כתב דהא דשבת פטור הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וכ"כ האבנ"ז בסימן ר"ט סק"י.

הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ג כתב דהצובע בצבע שאינו מתקיים כלל פטור, דכל שאין מלאכתו מתקיימת בשבת פטור, והמ"מ שם כתב דזה נלמד מהא דתנן בריש פירקין דכל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב, - והשעה"צ בסימן ש"ג סקס"ח כתב לפ"ז, דבהא דבעינן מלאכה המתקיימת, סגי במה שהיא מתקיימת ביום השבת, והא דפטרינן הכא בכתב במשקין ובמי פירות, הוא משום דאינו מתקיים כלל אפי' על יום השבת, ועיי"ש שכתב דלדעת רש"י בריש פירקין בעינן שיהא מתקיים תמיד ולא סגי במה שהוא מתקיים ביום השבת,[[69]](#footnote-70) - וצ"ע דאף אם לדין מלאכה המתקיימת סגי במלאכה המתקיימת בשבת, מ"מ בהא דפטרינן בכתיבה שאינה מתקיימת דהוא משום דאין ע"ז תורת כתיבה כלל, שפיר י"ל דלזה לא סגי במה שהוא מתקיים בשבת.

\*הרשב"א והריטב"א הביאו מתוספתא פי"ב ה"ו דהמקרע על העור כתבנית כתב פטור, והרושם על העור כתבנית כתב חיב, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין י"א, והאו"ז בסימן ע"ג, וכתבו דבירושלמי בפירקין ה"ד אמרו להיפך, דהמקרע על העור כתבנית כתב חייב, והרושם על העור כתבנית כתב פטור, וכ"כ הרמב"ם בפי"א משבת הט"ז.[[70]](#footnote-71)

והרשב"א הביא מירושלמי בגיטין פ"ב ה"ג דהרושם על העור כתבנית כתב פסול, והמקרע על העור כתבנית כתב כשר, ובגיטין כ' ב' הביא דבתוספתא שם פ"ב ה"ו תניא דהמקרע על העור כתבנית כתב פסול, והרושם על העור כתבנית כתב כשר, וכ"כ האו"ז בהל' גיטין סימן תשי" ותמה ע"ד הרמב"ם בפ"ד מגיטין ה"ז שכתב דהמקרע על העור תבנית כתב או שרשם על העור כתבנית כתב כשר, וכן הק' בפי' הר"ן שם.[[71]](#footnote-72)

והמ"מ בהל' גירושין שם כתב בטעמא דהרמב"ם דמחלק בין שבת לגט, דהרושם על העור כתבנית כתב בשבת פטור, וה"ז כשר בגט, דאולי דמי להא דכותב על העלה כשר אע"פ שאינו מתקיים, והב"ש בסימן קכ"ה סק"ו פירש דהיינו, דהא דהרושם ע"ג העור פטור הוא משום דאי"ז מתקיים,[[72]](#footnote-73) ולענין גט ל"ב שיהא הכתב מתקיים,[[73]](#footnote-74) והפר"ח שם סק"ז דבזה ניחא הא דלא פסק הרמב"ם כד' התוספתא והירושלמי שפסלו בזה, משום דלטעמייהו אזלי דס"ל דאף בגט בעינן שיכתוב ע"ג דבר המתקיים, ועד"ז כתב הגר"א שם סק"ז.

ובעיקר מש"כ הב"ש דפטורא דרושם ע"ג העור, הוא משום דאי"ז מתקיים, הנה הפי' קדמון בהל' שבת שם פירש דהא דפטור הוא משום דאי"ז דרך כתיבה בכך, ולפ"ז מתישב בפשיטות מש"כ הרמב"ם להכשיר בזה בגט, וזה כדעת הסוברים דכתיבה שלא כדרך כשרה בגט, - ובד' הרשב"א בגיטין ט' ב' מבו' לכאו' דהא דפטור הוא משום דאי"ז כתיבה כלל, ואינו כחקיקה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ה ד"ה כמו שרושמין.[[74]](#footnote-75)

\***לאחר ידו ברגלו בפיו ובמרפיקו,** בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ל"ח נקט דאף גידם הכותב בפיו אי"ז דרך כתיבה, וה"ז פסול בכתיבת סת"מ, - אך בתשו' יהודה יעלה ח"ב סימן קע"ב ד"ה ועוד נ"ל כתב דגידם הכותב ברגלו או בפיו ובמרפיקו, הוי כאטר שכתב בשמאל, דדרך כתיבה בכך, וחייב, וה"ז כשר בכתיבת סת"מ, וכן האריך בתשו' נשאל דוד ח"ג סימן ג'.[[75]](#footnote-76)

**כתב וכו' ואין נהגין זע"ז פטור,** לדעת הסוברים דאין חייבין על ב' אותיות אלא כשהם תיבה אחת, י"ל דמה"ט הוא דבעינן שיהיו נהגין זע"ז, דרק עי"ז חשבינן להו כתיבה אחת, - אך לדעת הסוברים דחייבין על ב' אותיות אף כשאינם תיבה אחת, צ"ל דהא דבעינן שיהיו נהגין זע"ז, הוא משום דבעינן שיהיו ב' האותיות מצורפין זל"ז.[[76]](#footnote-77)

והשפ"א צידד דהכותב אות אחת סמוך לכתב בדף אחד ואות אחרת סמוך לכתב בדף ב' ואינן נהגין זע"ז חייב, עיי"ש, ולכאו' כ"ז הוא אם הא דבעינן נהגין זע"ז הוא כדי שיהא ע"ז חשיבות תיבה, דבזה י"ל דמהני גם ב' אותיות שכל אחת הויא חלק מתיבה, אך אם הא דבעינן נהגין זע"ז הוא כדי שיהיו מצורפין זל"ז, אף בכה"ג פטור, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל בסימן ש"ו סי"א דפטור.[[77]](#footnote-78)

הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ד נסתפק בתו"ד, בכתב אות אחת ואח"כ כתב אות אחרת למעלה על גבה, אם מיקרי ב' אותיות, אחרי דאין נהגין זע"ז, והביא ממפרשי הירושלמי שפירשו בד' הירושלמי דפטור, וכתב דאין ביאורם מוכרח, - ובד' הפנים מאירות בח"א סימן ס"ו ד"ה ועוד הביא מכ"ת והלחם שמים במשנתינו מבו' דכה"ג חשיב כאין נהגין זע"ז ופטור.

**כתב אות אחת נוטריקון,** בפירש"י כתב דהיינו שעשה סימן נקודה עלי', לומר שלהבין בה תיבה שלימה כתבה, וכ"כ עוד מקמאי, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, - ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן ס"ו ד"ה ועוד הביא מכ"ת הביא להקשות דבסוגיית הגמ' בסנהדרין צ"ה ב' מבו' דנקודה בעלמא חשיבא כאות יו"ד, וא"כ הו"ל ככותב ב' אותיות,[[78]](#footnote-79) והביא לישב למש"כ התוס' במנחות כ"ט א' דאי"ז יו"ד ממש אלא כעין יו"ד, וכתב לישב עוד דאין ב' האותיות נהגין זע"ז, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"כ בס' לחם שמים במשנתינו.

הדברי יחזקאל בסימן ד' סק"ד כתב דלדעת ר' יוסי דהסורט ב' סריטות חייב משום רושם, הדין נותן דהכותב אות אחת נוטריקון יהא חייב, דהאות והנקודה שעלי' לא גרע מב' סריטות, ועיי"ש שהק' לפ"ז למש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דאף לרבנן חייב הרושם משום תולדת כותב, דא"כ מ"ט הכותב אות נוטריקון פטור,[[79]](#footnote-80) וכתב דצ"ל דהוא ככותב אא דפטור משום דאין להם כונה בפנ"ע, וה"נ בכותב נוטריקון, כיון דאין להן מובן וכונה עצמית, אלא הוא מורה להקורא דיגמור את כונתו ויקרא בע"פ מה שלא נכתב בכתב,[[80]](#footnote-81) - ולכאו' י"ל בפשיטות, דכיון דהאות והנקודה שעלי' משמשין יחד, לא חשיבי כלל כב' סריטות, אלא כסריטה אחת העשוי' מב' חלקים, ודמי לכותב אות ה"א או אות קו"ף דלא נימא דהו"ל כב' סריטות.

**ר' יהושע בן בתירא מחייב,** בירושלמי מפרשינן דטעמו הוא משום דמאות אחת אתה למד כמה אותיות, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו משום דמובן ממנה כל המלה וע"כ הרי הוא כאילו כתב אותיות הרבה, ועד"ז כתבו הר"י מלוניל והפסקי רי"ד.[[81]](#footnote-82)

**וחכמים פוטרין,**[[82]](#footnote-83)התוס' לעיל ק"ג ב' ד"ה בגלטורי כתבו דהא דפטור הוא אף כשכתב ב' וג' אותיות נוטריקון, ונחלקו על המפרשים דמה שאמרו באא דאאזרך דאיתי' בגלטורי, דהוא קמיעין שכותבין בהן אא במקום אמן אמן, (כן פירשו הערוך בע' א"א והריטב"א לעיל שם, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דטעמא דחכמים דפטרי הוא משום דלא כתב אלא אות אחת, ומבו' דאם כתב ב' אותיות נוטריקון חייב, וכ"כ הפסקי רי"ד דחכמים פוטרין עד שיכתוב ב' אותיות, וכ"כ הרע"ב.

ובהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל ק"ג ב' נקט דהרע"ב פליג ביסוד הדין ע"ד התוס', וס"ל דפטורא דנוטריקון הוא רק באות אחת, ודקדק כן גם מד' הרמב"ם בפי"א משבת הי"ג,[[83]](#footnote-84) - אך בפשוטו הני רבוותא דס"ל דהכותב ב' אותיות נוטריקון חייב, הוא לטעמייהו דס"ל דהכותב אא חייב, ומה"ט יש לחייב בכל כותב ב' אותיות נוטריקון,[[84]](#footnote-85) והתוס' דס"ל דהכותב ב' וג' אותיות נוטריקון פטור, הוא משום דס"ל דהכותב אא פטור, וכיון דלרבנן ל"מ כתיבת נוטריקון לחשבו ככתיבת כל התיבה, הו"ל ככותב אא דפטור,[[85]](#footnote-86) וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"א סימן ס"ו (ד"ה ומה שהקשה מכ"ת) בד' התוס', דאם כתב אא נוטריקון פטור, ואם כתב שש נוטריקון חייב.[[86]](#footnote-87)

**כתב אות אחת סמוך לכתב וכו' דלא כר"א וכו' אחת על האריג חייב,** בפירש"י במתניתין פירש דאות אחת סמוך לכתב, היינו סמוך לאות אחרת, ולפ"ז הרי דממה שאמרו דהוא דלא כר"א, מבו' דלדעת ר"א אם כתב אות אחת סמוך לאות אחרת חייב,[[87]](#footnote-88) וגם בהא דאחת עם האריג חייב, פירש"י דהיינו כשארג חוט אחד על "קצת" אריג, ובר"פ האורג כתב דהא דמחייב ר"א הוא משום דמצטרף עם השאר, ולפ"ז סגי כשיש בהן יחד ג' חוטין, וכ"כ השטמ"ק בכריתות י"ז א' בשם התוס' והרא"ש.[[88]](#footnote-89)

אך בפירש"י בכריתות שם בד"ה אלא באחת על האריג, משמע דכל הא דמחייב ר"א באחת על האריג, הוא רק כשהי' באותו בגד אריג שיעור הרבה, דבכה"ג חשיב האי חוט שארג זה אטו כל הבגד, אך בכותב אות אחת סמוך לאות אחרת, אינו חייב, וצ"ע, ועמד ע"ז בחי' מהר"ם שיק בסוגיין.[[89]](#footnote-90)

**והשלימה לספר וכו' להשלים שאני,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דחייב, הוא משום דהוא דבר גדול וחשוב, שכל הספר הי' מעוכב מלקרות בו ע"י אות אחת שהי' בו להשלים, וכן חתיכת הבגד מעוכב מלחתכו מבית האריגה ע"י חוט אחד שהי' בו להשלים.

בפירש"י כתב דהא דחייב הוא באות אחרונה של אחת מכ"ד ספרים, ובפי' ר"ח כתב דאף אם היתה מזוזה חסרה אות והשלימה חייב, וכ"כ בספר העתים סימן רל"ז, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת (כותב סקי"ד) מדעתו.

והמנ"ח במוסך השבת סק"ב כתב דמסתימת ל' הרמב"ם בפי"א משבת ה"ט משמע דאף אם השלים באות זו ספר הדיוטות חייב,[[90]](#footnote-91) ועיי"ש שכתב בדעת רש"י, דבכל הספרים ל"ש השלמה כלל, ולא מיבעיא בספרי הדיוטות דמוסיפין וגורעין, אלא אף בספרים הקדושים, כיון דיכולים להוסיף קצת או לגרוע ל"ש השלמה כלל לחייב, ורק בכ"ד ספרים דהתיבות והאותיות במנין ובמספר מאת השי"ת, וכ"ז שנחסר אות לאו קדושת ספר עליו, איכא תיקון גדול בהשלמה וחייב על אות אחת,[[91]](#footnote-92) וכתב דאף בספר הכתוב על הנייר דאין קדושת ספר עליו, מ"מ כיון דהאותיות הם במנין ומספר ואין להוסיף ולגרוע, שייך השלמה, דבזה נשלם הספר,[[92]](#footnote-93) - ואמנם בפירש"י לקמן בסוגיין כתב דחיובו הוא משום דהוא תיקון הספר שהי' אסור להשהותו משום אל תשכן באהלך עולה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

מד' רש"י משמע דאינו חייב אלא כשהשלים ספר שלם, וכ"ה להדיא בפי' ר"ח ובספר העתים סימן רל"ז דאם השלים תיבה אינו חייב, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן דמהא דלא תני והשלים את השם, וכ"ש השלים את הספר, משמע דאם השלים את השם אינו חייב, אך הביאו מתוספתא וירושלמי דאף אם כתב אות אחת והשלים את השם חייב.

המאירי כתב בשם חכמי הדורות שהק' דהכותב אות אחת והשלימה לספר והאורג חוט אחד והשלים לבגד יתחייב משום מכה בפטיש, וכתבו דלא נאמר מכה בפטיש אלא במלאכה שכבר נשלמה כולה, אבל הכא דעדיין לא נשלם הספר והבגד, והוא עושה לצורך השלמה, אינו מכה בפטיש, ונתבאר במ"מ למלאכת בונה דף מס' 1, - ונתבאר שם דדעת רש"י בכ"ד דאף על עיקר עשיית הכלי חייבין משום מכה בפטיש, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד, ולדעתם צ"ל דהא דהכא אינו חייב משום מכה בפטיש, הוא משום דכל שיש בו משום מלאכה אחרת אינו חייב משום מכה בפטיש, וכמש"כ המרכה"מ בפ"י משבת הי"ד.[[93]](#footnote-94)

\*בתוספתא פי"ב ה"ה תניא דכתב אות אחת ובא אחר וכתב אות אחת ובא אחר וכתב אות אחת אפי' כל השם כולו אפי' כל הספר כולו פטור, כתב אות אחת והשלים את השם אות אחת והשלים את הספר חייב, והחס"ד שם הק' דכיון דאם כתב אות אחת והשלים את השם או את הספר חייב, מ"ט ברישא דכתב אות אחת וכו' אפי' כל השם כולו או כל הספר כולו פטור, ומ"ט אין האחרון שהשלים חייב, וכל הא דכל הא דהכותב אות אחת והשלים חייב, הוא רק כשנתכוין להשלים, וכ"כ החזון יחזקאל שם,[[94]](#footnote-95) וצ"ע.

**כתב אות אחת בטבריא ואחת בציפורי חייב וכו' הכא לא מחוסר מעשה דקריבה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו שכתב אות אחת על לוח בטבריא ואחת על לוח בציפורי, וכ"כ הפסקי רי"ד וריא"ז ורבינו פרחי' והמאירי והשיטה להר"נ, וכ"כ הרמב"ם בפי"א משבת הי"ב,[[95]](#footnote-96) - ובפירש"י כתב דהא דאי"ז מחוסר מעשה דקריבה, הוא כשכתב אחת על שפת לוח זו ואחת על שפת לוח זו דאתה יכול לקרבן שלא במעשה אלא קריבה בעלמא, וכ"כ הפסקי רי"ד והשיטה להר"נ, אך המ"מ בהל' שבת שם כתב בדעת הרמב"ם דאף אם ב' האותיות הם באמצע המגלות חייב, משום דאפשר לקרבן בלא מעשה, דהגויל וכיו"ב הוא דבר הנכרך, ואתה יכול לקרב האותיות שיהיו נהגות.[[96]](#footnote-97)

**ב** הרשב"א כתב בשם ר"ה גאון דטבריא וציפורי סמוכות זל"ז, והי' שער של כל אחת מהן מסוייד בסיד עד קצה העיר, ואם כתב אות גדולה על קצה זה ואות גדולה כמוה על קצה זה, והריטב"א כתב דהיינו כשכותב בזו בסוף הזוית ובזו בתחילת הזוית, הרי הרואה את זו ומהלך עד שרואה את זו יודע שתואמות הן ומכוונות זו לזו, והריטב"א כתב דהיינו כשכותבין כן לסימן ולהיכר, שיכיר האדם מתוך האותיות ההם את העיר שרוצה ללכת שם, כי זו מסוימת באל"ף וזו מסוימת בבי"ת וכיו"ב.[[97]](#footnote-98)

**ג** בפי' ר"ח כתב דאיירי כשכתב בקרקע של טבריא שי"ן ובקרקע כנגדו בציפורי מ"ם, והא דחייב הוא משום דאין חסר דבר במלאכה, אלא אילו האריך המ"ם עד שיקרבנו לשי"ן הרי נתברר הדבר, וכיון דהאות כבר כתובה, אף שהיא קטנה ורוצה לעשותה גדולה, בין קטנה לגדולה לא איכפת לן, ומשא"כ בב' דפי פנקס, דצריך מעשה לקרב דפי הפנקס זולת מעשה הכתיבה, וצ"ב.

**פתיחת וסגירת ספר שכתוב אותיות על חודי הדפים**

בתשו' הרמ"א סימן קי"ט כתב דכיון דקריבה ל"ה כמחוסר מעשה, ע"כ אם היו ב' אותיות כתובים כבר אחת בציפורי ואחת בטבריא ומקרבן יחד לאו כלום עבד, וה"ה אם היו מקורבים והרחיקם לאו כלום עביד ולא מיקרי מוחק,[[98]](#footnote-99) וכתב לפ"ז להתיר לסגור ולפתוח ספר שכתוב אותיות על חודי הדפים, כיון דאינו עושה אלא הקריבה וההרחקה ולאו כלום עבד, - ועיי"ש שכתב דאין לחלק דשאני הכא דכל אות כתוב לגמרי במקום אחד ואינו מחוסר רק הקריבה, ומשא"כ כשפותח באמצע אות אחת הוי ככותב, דזה אינו דלענין חיוב שבת ב' האותיות כאות אחת דמי, ואילו היתה הקריבה מיקרי מעשה הי' פטור, דהוי חיסרון באמצע הכתיבה, וכיון דבב' אותיות כה"ג אמרינן דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי, ה"ה אות אחת, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן,[[99]](#footnote-100) וכ"כ הט"ז בסימן ש"מ סק"ב.

אך הלבוש שם ס"ד כתב דאסור לפתוח או לסגור ספר זה, וכתב דקרוב לומר שחייבין עליו חטאת,[[100]](#footnote-101) משום דכשפותח שובר ומוחק האותיות, וכשסוגר הו"ל ככותב, - והמאמר מרדכי שם סק"ה כתב דאף דבב' אותיות אמרינן דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה, ואם היו כתובין ב' אותיות ומקרבן לאו מידי עביד, מ"מ כשמדבק חצי האות אל חצי' או שהיתה שלימה ושברה דאין צורתה עלי' הוי מעשה טפי, ועד"ז כתב האבנ"ז בסימן ר"י, עיי"ש באורך.[[101]](#footnote-102)

הרמ"א שם בסו"ד כתב, דכ"ש בספר שעומד לנעול ולפתוח דקריבתו והרחקתו לאו כלום היא, והפרישה בסימן ש"מ סק"א כתב להתיר מכח טעם זה דתחילת כתיבתו עליו נעשה לפתחו ולסגרו והוי כדלת הנפתח ונסגר שאין בו משום בנין וסתירה, והאלי' רבה שם סק"ח נקט גם בדעת הרמ"א דזהו עיקר הטעם שהתיר, וכ"כ המ"ב שם סקי"ז,[[102]](#footnote-103) - אך הנשמת אדם בכלל ל"ז סק"א כתב דעיקר טעם הרמ"א להתיר הוא משום דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה, ומש"כ דהוא עומד לפתוח ולסגור, היינו דמה"ט הו"ל ככתב שאינו מתקיים, דאל"כ אין בזה טעם להתיר, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ס"א סוסק"א, וכתב שם דאין להתיר דומיא דדלת שאין בה משום בנין וסתירה, דשאני לענין בנין דעיקר בנין הוא קביעות וכו', ומשא"כ בכותב דאף אם כותב ע"מ למחוק חייב.

המג"א בסימן ש"מ סק"י כתב דמשמע בגיטין כ' א' דאם תוחב אותיות של כסף ע"ג בגד חשוב כתב וא"כ אפשר דאסור לעשותו בשבת,[[103]](#footnote-104) - אך הנשמת אדם בכלל ל"ז סק"ב כתב די"ל דדוקא במעשה רוקם שעושה מעשה בגוף האות חשיב ככתיבה, ומשא"כ באותיות של כסף שהאותיות כבר נגמרין אלא שמחברן בבגד, י"ל דאינו כתב, וכתב לדמותו לחק תוכות דאינו כתב.

והנשמת אדם שם כתב עוד, די"ל דדוקא בגט מהני, משום דהקפידא היא שיהי' מבואר ענין הגט, אך בשבת אינו חייב אלא על כתיבה, ומה שמחבר האותיות לא מיקרי כתיבה, וכמש"כ הרמ"א והט"ז דאינו חייב על קירוב אותיות, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת כותב סק"ז דבכה"ג הוי כקירוב אותיות דל"ה ככתיבה, - אך הדברי יחזקאל בסימן ד' סק"ו פירש לד' המג"א, דהוא משום דאותיות לבדן בלא קלף לא חשיבי ככתב,[[104]](#footnote-105) וע"כ כל שמחברן לבגד חשיב ככתיבה, עיי"ש, וכ"כ בתשו' מהרי"ל דיסקין בקו"א סימן ה' אות קס"ח דכל אות שאינו כתוב ע"ג דבר אחר לא מיקרי אות כלל, עיי"ש,[[105]](#footnote-106) וכן נקט המקדש מעט בסימן ל"ב ס"ק קע"ב, - ועמש"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן קל"ה, ומש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"ט הערה מ"ח ופט"ז הערה ס"ד.

ובעיקר דין זה דאותיות בלא קלף, הנה לדעת רש"י ודעימי' דד' וי' שבקשר התפילין חשיבי כאותיות, מבו' דאף אותיות שאין כתובין ע"ג דבר אחר יש עליהן תורת אות, ובתשו' נובי"ק או"ח סימן א' כתב לדון מ"ט מותר להתיר את קשר התפילין, ולי"ב משום מחיקת השם, עיי"ש, וכבר עמד ע"ז המרדכי בהל' קטנות סו"ס תתקס"ט, - אך הצ"פ בפ"ו מיסוה"ת ה"ו הוכיח ממה שאמרו בעירובין צ"ז א' דכל הא דאסור לקשור קשר של תפילין בשבת הוא משום קושר, ולא אסרינן לה משום כותב, לדעת רש"י ודעימי' דחשיבי כאותיות, דבע"כ דלא מיקרי כתב רק כשהם דברים נפרדים ומובלעות האותיות בכתב.[[106]](#footnote-107)

י"ח כסליו פ'

דף מס' 5

**ק''ד ב'** **- כגון שנטלו לגגו של חי"ת ועשאו שני זיינין,** בפירש"י כתב דהספר לכך צריך, והמנ"ח במוסך השבת כותב סק"ו הק' דמ"ט הוצרך לכך, הרי כיון דהו"ל ב' אותיות בכל ענין חייב דהוי כותב ב' אותיות, וכתב דשמא כתב רש"י כן לפרש לישנא דברייתא המגי' אות אחת, אך אה"נ בכל ענין חייב, - והדברי יחזקאל בסימן ד' סק"ט כתב לישב, דס"ל דקי"ל דאין חייב בכתיבת ב' אותיות אלא כשהם תיבה,[[107]](#footnote-108) וע"כ כל שכתב ב' זיינין, כיון דאי"ז תיבה בלה"ק, אינו חייב, אלא כשהוא צריך לכך,[[108]](#footnote-109) - ובמשנת ר"א גיטין סימן כ' סק"ה ד"ה עוד יש לומר כתב דהכא דליכא מעשה כתיבה, דהו"ל חק תוכות, וחיובו הוא על עשיית האותיות מדין מלאכת מחשבת, וכמש"כ הר"ן ודעימי' ונתבאר להלן, אינו חייב אלא כשהוא צריך לכך.

**חק תוכות**

הרשב"א כתב דמהא דחייב בכה"ג יש ללמוד דכה"ג לא מיקרי חק תוכות, וכתב דהוא משום דאינו אלא כמפריד בין ב' אותיות דבוקות, וכ"כ בחי' הר"ן, וכ"כ המרדכי בהל' קטנות סימן תתקנ"ב.

אך הריטב"א כתב דאף דכה"ג הוי חק תוכות, כיון דנשתנה צורת האות ופנים חדשות באו לכאן ע"י שגרר הגג של חי"ת, מ"מ לענין שבת כתיבה קרינן בי' כיון שנתקן בו,[[109]](#footnote-110) וכתב דמיירי הכא בשאר ספרים,[[110]](#footnote-111) ועד"ז כתב בפי' הר"ן, דלגבי שבת ליכא קפידא בין חק תוכות לחק יריכות דכל היכא דהוי מלאכת מחשבת מיחייב, ולא בעינן שיהא ע"ז תורת כתיבה, והוכיח כן מהא דהמוחק ע"מ לכתוב חייב, ויתבאר בעזה"י במקומו, ועד"ז כתב הסה"ת בהל' גיטין סימן קט"ו, דאף דכה"ג חשיב כחק תוכות, מ"מ לענין שבת חייב, דבמלאכת מחשבת תליא מילתא, וכיון דמתכוין לעשות אותיות אין קפידא באיזה ענין נעשו, רק שיהיו על ידו וע"י מעשיו, ועל קרשי המשכן שהיו עושין אל"ף בי"ת לידע איזה בן זוגו, ל"ה חוששין באיזה ענין היו נעשין האותיות, ומשא"כ במקום שנאמר וכתב, צריך שיכתוב גוף האותיות ולא שיהיו נעשות מאליהן, וכ"כ הסמ"ג עשין סימן נ', והמרדכי בגיטין סימן שד"מ.[[111]](#footnote-112)

והבית מאיר באהע"ז סימן קכ"ה ס"ח כתב דמודה הרשב"א די"ל בשבת חייבין אף על חק תוכות, ועיקר מה שהוכיח הוא מהא דמחייבינן בנטל לתגו של דל"ת ועשאו רי"ש, והתם דחייב באות אחת, משום דתיקן בזה את הספר, בע"כ דל"ה כחק תוכות, וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן קע"ח ד"ה ומה שצ"ע, - אך הרצ"ה אורנשטיין בישועות יעקב סו"ס ל"ב ד"ה עוד נראה לפע"ד כתב דאי"ז במשמעות ל' הרשב"א דמדבריו נראה דראייתו היא גם מהא דנטל לגגו של חי"ת ועשאו ב' זיינין, ובע"כ דס"ל דאין חייבין בשבת על כתיבה דחק תוכות, וכ"ה להדיא בד' המרדכי בהל' קטנות שם.

בטעם הפלוגתא בזה, כתב הרצ"ה אורנשטיין שם דהוא בהגריעותא דחק תוכות, דדעת הרשב"א דאין ע"ז תורת כתב,[[112]](#footnote-113) וע"כ אף לענין שבת פטור, אך דעת הר"ן ודעימי' דהוי זה כתב, אלא דלא חשיב כמעשה כתיבה, וע"כ לענין שבת חייב, דכל דהו"ל מלאכת מחשבת חייב אף אם אי"ז ע"י מעשה כתיבה,[[113]](#footnote-114) וכ"כ במשנת ר"א גיטין סימן כ' סק"ו בהערה, ובשיעורי הגר"ש גיטין כ' א' אות שכ"ז,[[114]](#footnote-115) ובתשו' משנת ר"א סימן א' (ד"ה אך באמת) הוסיף דכ"ה להדיא בד' הסה"ת דפסולא דחק תוכות אי"ז משום דאין ע"ז תורת כתב, אלא משום דנעשו האותיות מאליהן, ואין מתקיים בזה דין כתיבה.

אך בד' הסה"ת שם בהמשך דבריו מפורש דבחק תוכות אין שם אות עליו, וכתב דמה"ט ל"מ להעביר עליו קולמוס, עיי"ש,[[115]](#footnote-116) ואפ"ה לענין שבת חייב, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן ע"א סק"ד, עיי"ש,[[116]](#footnote-117) וכ"ה מבו' בד' הגרע"א במהדו"ק סימן כ"א ד"ה ומ"מ נראה דאף דחק תוכות הוי גריעותא בהאות, אפ"ה הוא חייב, עיי"ש.[[117]](#footnote-118)

**כגון שנטלו לגגו של דל"ת ועשאו רי"ש,** בפירש"י כתב דהא דחייב אף דאי"ז אלא אות אחת, הוא כשתיקן בכך את הספר, וכ"כ בפי' ר"ח ובפסקי ריא"ז,[[118]](#footnote-119) - והבית מאיר באהע"ז סימן קכ"ה ס"ח הק' דלמש"כ הר"ן ודעימי' דכה"ג הוי חק תוכות ופסול בס"ת, א"כ מ"ט הוא חייב, הרי לא תיקן בכך את הספר, וכן הק' הנשמת אדם בכלל ל"ח סוסק"א, והמנ"ח במוסך השבת כותב סק"ו.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ"א כתב לישב, דמיירי בשאר ספרים דניתנו ללמוד מתוכם, ואין בהן שייכות חובת קריאה בציבור, וע"כ הו"ל תיקון מעליא, ועיי"ש שכתב דזהו שפירש"י דהתיקון הוא משום דעי"ז מותר להשהותו, ולא פירש דהוא משום דעי"ז יכול לצאת יד"ח הקריאה,[[119]](#footnote-120) והיינו משום דהו"ל חק תוכות, ול"מ להכשיר את הס"ת, אלא איירי בשאר ספרים והא דהוי תיקון הוא משום דעי"ז מותר להשהותו, ועד"ז כתב הפמ"ג במש"ז סימן ל"ב סקט"ז, ובתשו' חת"ס או"ח סימן קע"ח ד"ה ומה שצ"ע, והרצ"ה אורנשטיין שם, ובמשנת ר"א גיטין סימן כ' סק"ו.[[120]](#footnote-121)

\*הריטב"א הק' על פירש"י, דמ"ט נקט רבא כגון שנטלו לגגו של דל"ת, הרי איכא טובא גווני דהגי' אות אחת, ועיקר שנויא דרבא הוא דהו"ל כהשלים את הספר, - ובתשו' הגרע"א שם ובמהדו"ת סימן ל"ו (ד"ה ולכאורה נ"ל) כתב לישב לפי דבריו, דהיינו משום דאם איירי כשנפל טיפת דיו על האות ונשתנית צורת האות ונטל להדיו ונעשה אות, תיקשי דממ"נ, אי בס"ת הרי לא תיקן דהס"ת פסולה משום חק תוכות, ואם בשאר ספרים ל"ש בזה אל תשכן וכו', דאין עליו שם עולה כיון דאין יכול ללמוד עי"ז בשיבוש, שהרי נשתנית צורת האות לגמרי ומותר לקיימו בביתו וללמוד בו, ולזה נקט דמיירי בנטלו לגגו דד', והיינו דהי' דומה הרי"ש לדל"ת דעי"ז יקרא התיבה בטעות וילמד בשיבוש, וזה הוי בכלל אל תשכן באהליך עולה.

\*בירושלמי בפ' כלל גדול אמרינן דיש שהוא מוחק נקודה אחת וחייב עלי' משום כותב ומשום מוחק, היאך עבידא הי' דל"ת ועשאו רי"ש וכו' חייב משום כותב ומשום מוחק,[[121]](#footnote-122) והמאירי בסוגיין כתב לפרש דהיינו דהא דחייב בנטלו לגגו של דל"ת ועשאו רי"ש, אף דאי"ז אלא אות אחת, הוא משום שהוא נידון כשתים משום דמחק אות אחת וכתב אות אחת והמחיקה מצטרפת לכתיבה.[[122]](#footnote-123)

ובפי ר"ח כתב דאיירי כשהי' הספר חסר לרי"ש ובא להגיהו שנטל לגגו של דל"ת ועשאו רי"ש והשלימו לספר וכו', וי"א כיון שנטלו לתגו של דל"ת מחקו ועשאו רי"ש, וצ"ב דמה בין פי' קמא לפי' הי"א, - והאפיקי ים בח"ב סימן ד' סוף ענף ה' כתב די"ל דלפי' הי"א לא איירי בהשלימו לספר, וחיובו הוא משום המחיקה, כמו שאמרו בירושלמי, וזהו שכתבו ד"מחקו" ועשאו רי"ש, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד בע"א.

הרמב"ם בפי"א משבת הי"ג הביא לשנויא דרב ששת דחילק גג החי"ת ונעשית שני זיינין, ולא הביא לשנויא דרבא דנטלו לתגו של דל"ת ועשאו רי"ש, והאחרונים כתבו כמה דרכים בזה, ואכמ"ל.[[123]](#footnote-124)

**נתכוין לכתוב אות אחת ועלו בידו שתים חייב,** התוס' לעיל במתניתין הק' דמ"ש מנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דפטור, והתורי"ד כתב מכח זה לפרש לסוגיין בע"א, ונתבאר להלן, ומצינו בזה כמה דרכים,[[124]](#footnote-125) **א** התוס' כתבו דאיירי בגונא דהי' צריך לכתוב ב' אותיות איזה ב' אותיות שיהיו, דהשתא נתכוין לדבר איסור וגם נעשית מחשבתו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן.

**ב** הרמב"ן כתב דשאני הכא דבכל מקום השתים נתכוין לכתוב אותה האחת, ומשא"כ התם דלא נתכוין לזרוק חוץ למקום השתים, ועד"ז כתב המאירי.

**ג** המאירי כתב דיש מתרצים, דבזריקה פטור מפני שאין במחשבתו איסור בשום מקום, ומשא"כ באותיות דהואיל ויש באות אחת חיוב בהשלמת ספר, מחייבין בכה"ג, וצ"ב.

**ד** הרש"ש לעיל שם כתב די"ל דכיון שנתכוין לאות אחת, חשיב כנתכוין לכתיבה דאיסורא, שהרי כתיבת אות אחת היא מכלל האיסור, דאם ישלים אות אחרת יהא חייב, ומשא"כ בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד', דלפי כונתו אי"ז ראוי להצטרף לאיסור, שהרי כל שנח אחר ב', אף אם יזרוק עוד ב' אמות פטור, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין, ועמש"כ ע"ז האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ד' (ד"ה והנה מ"ש).

\*התוס' שם הק' בהא דתנן דנתכוין לכתוב ח' וכתב ב' זיינין פטור, דמאי איריא נתכוין לכתוב ח' שלא נתקיימה מחשבתו, אפי' נתכוין לכתוב ז' וכתב שני זיינין פטור כמו שנתכוין לזרוק ב' וזרק ד', - והמהרש"א הק' דאדרבה בנתכוין לכתוב ח' וכתב ב' זיינין נתקיימה מחשבתו טפי, שהרי ב' זיינין הם בכלל ח', ומשא"כ בנתכוין לכתוב ז' אחת שלא נתכוין כלל על ב' זיינין, ועמש"כ האבנ"ז בסימן ר"ב.[[125]](#footnote-126)

**הא דבעי זיוני,** בפירש"י כתב דהיינו דעדיין צריכין ראשי הזיינין לזיינן בתגין שלהן, אך בפסקי ריא"ז כתב דהיינו כשלא עלו בידו הזיינין מזויינים בזויות שלהן שהם דומין לווין, וכ"כ הגר"א בסימן ל"ו ס"ג בדעת היראים.[[126]](#footnote-127)

הסה"ת בהל' גיטין סימן קי"ד כתב בשם ריב"א דהא דאם בעי זיוני פטור, הוא משום דלא מיקרי אות בלא תגין, וכתב לפ"ז דאף בגט צריך לעשות תגין, וכ"כ האו"ז בסימן תקמ"ו בשם רבינו שמחה, דכל אות שאינה מתוקנת כהלכתה אינה אות ולא מיקרי כתב.

אך הסה"ת שם כתב דלעולם חייב בלא תגין, והא דפטרינן הכא בדבעי זיוני, היינו בכותבו תוך ס"ת, או חוץ לס"ת ונתכוין לעשות כמשפט ס"ת,[[127]](#footnote-128) וכ"כ האו"ז בסימן תשט"ו, וכ"כ הרשב"א דאיירי הכא כשהי' בדעתו שאם יזדמנו לו אותיות הצריכות זיון שיזיינם, וע"כ אינו חייב בלא זיון, וכ"כ הריטב"א והר"ן.[[128]](#footnote-129)

המחזור ויטרי בסימן תקי"ג כתב בשם ר"ת שהוכיח מהכא דאם לא זיין שעטנ"ז ג"ץ פסול, דלא גרע מקוצו של יו"ד, וע"כ כל דבעי זיוני פטור,[[129]](#footnote-130) והובא גם בס' המנהיג בהל' הגט ובראבי"ה סימן אלף קמ"ט ואו"ז סימן תקנ"ד, - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל כדעת הריב"א דהא דפטרינן הכא הוא משום דלא מיקרי אות בלא זיון, או דאף אם הא דפטרינן הוא משום שנתכוין לעשות כמשפט ס"ת, מ"מ אין לפטרו אלא אם ה"ז מעכב בס"ת, דכיון דאי"ז אות מעליא בלא זיון, ע"כ כל שנתכוין לאות מזוינת, אינו חייב בלא זיון, דאם אף בס"ת חשיב כאות בלא זיון, ל"ה מהני הא דנתכוין לעשות כמשפט ס"ת, לפטרו כשלא זיין, וכ"נ בד' הגר"א בסימן ל"ו ס"ג, עיי"ש.

בתשו' שער אפרים סימן פ"א ד"ה הנה בודאי הק' על מש"כ הסה"ת דכל שנתכוין לכתוב כמשפט הס"ת פטור בלא זיון, דכיון דעשה מלאכה גמורה מ"ט הוא פטור, ומ"ש מכתב שם משמעון דחייב, והקה"י בסו"ס מ"ח כתב די"ל דל"ד לכותב שם משמעון, דהתם עכ"פ איכא אותיות שלימות ושיעור הכתיבה הוא ב' אותיות, ומשא"כ הכא שגוף האות אינו שלם עדיין כפי מחשבתו, ועיי"ש שהק' דמ"ש מחק קפיזא בקבא, דאף דעתיד להוסיף, מ"מ כיון דיש דמקיימין כן חייב, ויש מקום לדון דשאני בכתיבת אותיות, דכל שאין דעתו לכתיבת אות, אין ע"ז תורת אות,[[130]](#footnote-131) וה"נ י"ל דכל שלא נתכוין לאות זו אין עלי' תורת אות, אך לכאו' זה נסתר ממש"כ הראשונים בסוגיין דכל הא דפטור בנתכוין לכתוב ח' וכתב ב' זיינין, כשלא נתכוין לכתוב אלו ב' אותיות שיהיו, הוא מדינא דמלאכת מחשבת, דומיא דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד'.[[131]](#footnote-132) - ועמש"כ האבנ"ז בסו"ס ר"ב.

האו"ז בסימן תקמ"ו כתב בשם רבינו שמחה, דכיון דאות שאינה מתוקנת כהלכתה אינה אות ולא מיקרי כתב, וכדס"ל דהוא פטור על כתיבת אות בלא זיוני, ה"נ כתיבה דקה שאנו כותבין שטרי הדיוטות אינו חשוב כתב, שהרי אינו מתוקן כהוגן, וכ"כ ההגמי"י בפ"ז מס"ת הט"ז, - והמג"א בסימן ש"מ סק"י כתב דאף דחייבין על כתב בכל לשון, מ"מ בכתב אשורית בעי זיוני, דכ"ז שלא זיינן לא נגמרה מלאכתן, וכתב דאפשר דבכתיבה דקה נמי פטור כיון דהוא בא מכתב אשורית,[[132]](#footnote-133) וכ"כ הגר"ז שם ס"ח דכתב שלא נגמר אותיותיו כתיקונן פטור עלי', וכתב לפ"ז דגם בכתב מאיזה אומה, כל שלא גמר אותיותיו כתיקונן פטור.

הסה"ת שם הוכיח דחייבין על כתיבת אות בלא זיון, כשלא נתכוין לזיין, ממה שאמרו לעיל דנטלו לגגו של חי"ת ועשאו שני זיינין חייב, אף שאינם מזוינים, - ובדעת הסוברים דאין חייבין על כתיבת אות בלא זיונים, כתב המרדכי בהל' קטנות סימן תתקנ"ג דצ"ל דע"י מחיקת הסכין איתרמי שעשה זיונין, - ועמש"כ בזה השה"ג בפירקין, והשער אפרים בסימן פ"א, והגר"א בסימן ל"ו ס"ג, והדברי יחזקאל בסימן ד' סק"י, והקה"י בסימן מ"ח אות ב'.

\*התורי"ד כתב לפרש דמה שאמרו הא דבעי זיוני הא דל"ב זיוני, היינו דמתניתין דפטר הוא בדלא בעי זיוני שעלו בידו שני זיינין יפין, ומשו"ה פטור שלא נתכוין לכתיבה דאיסורא ועלתה בידו כתיבה דאיסורא, וברייתא דחייב הוא כגון דצריכי זיוני וזיינן אח"כ, וע"כ הוא חייב, דכיון שזיינן אח"כ כאילו כתבן בכונה דמי,[[133]](#footnote-134) - ועמש"כ בפי' ר"ח לפרש בע"א.

הרמב"ם בפי"א משבת הי"א כתב דהמתכוין לכתוב חי"ת וכתב שני זיינין פטור, והאחרונים תמהו דמ"ט לא חילק בין היכא דבעי זיוני להיכא דלא בעי זיוני, ועי' בסהמ"פ שם אריכות גדולה בזה, - אך המאירי במתניתין כתב דנתכוין לכתוב חי"ת וכתב שני זיינין פטור משום שלא היתה מחשבתו אלא באות אחת, ובדבריו בסוגיין מבו' דהיינו, דאף דאיכא מאן דמחייב בכך היכא דלא בעי זיוני, לא קי"ל הכי, אלא אף אם נשלמו ב' הזיינין בצורותיהן וא"צ שום תיקון פטור, וצ"ע.

מכאן עד סוף הפרק העתקה ממש"נ בעניני שגגות

**הכותב ב' אותיות בב' העלמות אחת שחרית ואחת בין הערבים,** בפירש"י כתב דאחת שחרית ואחת בין הערבים כיון דהו"ל שהות בינתים כדי לידע הו"ל כב' העלמות, - אך התוס' פירשו דחדא קתני שכתב אות אחת שחרית ואחת בין הערבים ונודע לו בינתים, וקתני הכי לרבותא דר"ג, וכ"כ הפסקי רי"ד והריטב"א והמאירי, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש.

בביאור דברי רש"י דכל דהו"ל שהות כדי לידע הו"ל כב' העלמות, מבו' בד' התוס' והריטב"א שפירשו דהיינו דאף דלא נודע לו, מ"מ כיון שהי' לו שהות לידע, ה"ז מחלק ביניהם, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל דטעמא דרבנן דפטרי, הוא משום דההרחקה הגדולה מחלקתן, וכ"כ המאירי בדעת רש"י, - אך המגיני שלמה כתב דלא סגי במה דאיכא שהות לידע, אלא הוא משום דודאי ידע, דבכל היום כולו א"א שלא שמע, ועיי"ש שכתב דאיירי רק בגונא דשכח בשעת מעשה לאיסור המלאכה, ובכה"ג הוא דאמרינן דא"א שלא שמע, וכתב די"ל עוד, איירי כשידע שהוא שבת ואיסור מלאכה, אלא כגון שנתכוין לכתוב בדבר שאינו מתקיים וכתב בדיו, ובכה"ג א"א שלא נזכר, ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז לקו' התוס' ע"ד רש"י, וכ"כ בס' קול הרמ"ז, עיי"ש.

התוי"ט הק' ע"ד רש"י, דאם איירי בזדון שבת ושגגת מלאכות, הרי אפי' ימים שבינתים ל"ה ידיעה לחלק, וכ"ש באותו היום, ואם איירי בשגגת שבת וזדון מלאכות, הרי רק ימים שבינתים הוו ידיעה דא"א שלא שמע, אבל משחרית לערבית לא, וכדתנן דחייב על כל שבת ושבת, ואינו חייב על שחרית ועל ערבית, ועמש"כ בזה המגיני שלמה וקול הרמ"ז, ונתבאר לעיל.

והראש יוסף לעיל בר"פ כלל גדול נקט בדעת רש"י דאיירי בשגגת שבת,[[134]](#footnote-135) ול"ד ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, אלא אף משחרית לערבית הוי ידיעה לחלק, והא דתנן דחייב על כל שבת ושבת ל"ד הוא, ותני הכי אגב רישא או אגב סיפא, עיי"ש.

אך בד' התוס' והריטב"א מבו' שפירשו לד' רש"י דהם אף בשגגת מלאכות, וזהו שהק' ע"ז מההיא דהכותב אות אחת בציפורי וכו',[[135]](#footnote-136) ובד' הפסקי רי"ד והריטב"א נראה שפירשו לדבריו, דכל הא דהשהות מחלקת, הוא רק לענין לצרף ב' חצאי מלאכה, דכיון דיש ביניהם שהות כדי לידע אינם מצטרפין, אך לדין חילוק חטאות לא סגי במה דאיכא שהות ביניהם כדי לידע, דרק ידיעות מחלקות, וכ"כ בס' לח"מ במשנתינו דאף דאי"ז מחלק לחטאות, מ"מ אינם מצטרפין, דדמי להא דבאכילת איסור כל ששהה יותר מכדא"פ אינם מצטרפין, וזה ע"ד מה שאמרו בירושלמי בדינא דר' יוסי דרשויות מחלקות, דהוא רק בב' חצאי שיעור, אך אי"ז מחלק לחטאות, ונתבאר לעיל פ' א',[[136]](#footnote-137) ועמש"כ בזה העולת שלמה בכריתות ט"ז א'.

\*בעיקר מש"כ רש"י דכל דיש ביניהם שהות כדי לידע הו"ל כב' העלמות ואין מצטרפין, צ"ע מהא דתנן בכריתות ט"ו ב' דצירף את המעילה לזמן מרובה, ופירש"י אם נהנה היום בחצי פרוטה ומכאן עד ג' שנים חצי פרוטה מצטרפות לקרבן, והרי אף במעילה אין מצטרפין בב' העלמות, וכמש"כ בפירש"י שם י"ח ב' ד"ה ומכאן עד ג' שנים, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' שם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעילה ה"ד והרמב"ן בשבועות כ"ב א', וא"כ היאך ה"ז מצטרף לזמן מרובה, הרי כיון דיש שהות בינתים כדי לידע הו"ל כב' העלמות.

וצ"ל למש"כ הרמב"ן בשבועות כ"ב א' דהא דצירף את המעילה לזמן מרובה ואף אכילה והנאה מצטרפין, אף דאכילה והנאה תרי מילי נינהו ובעלמא כה"ג לא מצטרפי, וגם אכילה אינה מצטרפת אלא בכדא"פ, הוא משום דלגבי מעילה ל"ב צירוף, וכתב לפ"ז דאף ב' תמחויין וב' גופין מצטרפין אע"פ שחלוקין לחטאות, דכל בהעלם אחד מצטרפין, וע"כ ל"מ בזה הא דיש לו שהות לידע, דכל הא דכשיש לו שהות לידע אינם מצטרפין, הוא רק בשאר איסורים דבעינן לדין צירוף,[[137]](#footnote-138) שהרי הא דיש לו שהות לידע אי"ז מחלק לחטאות, וכל הא דאינם מצטרפין הוא משום דלא חשבינן להו כעשי' אחת, ואין צירוף ביניהם, אך במעילה דל"ב לדין צירוף, הרי דדוקא כשיש ידיעה גמורה ביניהם המועלת לחלק לאשמות, אינם מצטרפין.[[138]](#footnote-139)

\*בעיקר הא דמצטרף אף כשכתב אות אחת שחרית ואחת בין הערבים, צ"ע דמ"ש מאכילה דאין ב' חצאי זיתים מצטרפין אלא בתוך כדא"פ, - והפסקי רי"ד כתב דכל הא דשהי' מפסקת הוא באוכלין, מפני שהאכילה אינה בעין שתצטרף, אבל בכל המלאכות לא מצינו שהי' מפסקת ומחלקת בהן.

ולפ"ז נמצא, דכל הא דב' חצאי מלאכות מצטרפין אף שהפסיק ביניהם, הוא משום שהחצי הראשון קיים בשעת עשיית החצי השני, - ובזה מתפרש מה שאמרו לעיל פ' א' דכל שהוציא ח"ש ונשרף והוציא עוד ח"ש פטור, דכל הא דאין שהי' מפסקת בכל המלאכות ול"ד לאכילה, הוא משום דהם בעין, אך כל שאינם בעין הו"ל כאכילה דשהי' מפסקת בה,[[139]](#footnote-140) ולפ"ז הדין נותן דאף בשאר מלאכות אינו מצטרף בכה"ג, וכאשר כן נראה להדיא בד' הירושלמי בריש מכילתין,[[140]](#footnote-141) וכן הוכיח התוצאות חיים בסימן י' סק"א מד' הרמ"ה בב"ב נ"ה ב' בטעם הא דאין ידיעה לחצי שיעור, אשר הוא אמור בכל המלאכות, (ונתבאר להלן), וכ"ה מבו' גם בד' המאירי לעיל פ' א' שהק' בדינא דהתם, דמ"ש מאכל חצי זית חלב שחרית וחצי זית בית הערבים שחייב בהעלם א',[[141]](#footnote-142) אע"פ שבשעת אכילת השני' כבר חסר שיעור הראשונה, וכתב דהתם דרך אכילה הוא כך, ואין הולכין באכילה אחר סוף האכילה, ומשא"כ בהוצאה.[[142]](#footnote-143)

והיבין דעת בסימן פ"ז סק"א כתב דכ"ה גם בשאר איסורי תורה, דהם מצטרפין אף לזמן מרובה אם החצי הראשון קיים, ואם אינו קיים אינו מצטרפין, וכתב לפ"ז דבבישול בב"ח ה"ז מצטרף בזאח"ז, כל דהח"ש הראשון קיים בשעה שבישל את הח"ש השני,[[143]](#footnote-144) וה"נ באיסור קרחה על מת ובאיסור מחמץ מנחה ה"ז מצטרף לזמן מרובה כל שהחצי הראשון קיים,[[144]](#footnote-145) אך האמרי בינה בהל' בב"ח סימן ב' כתב בדעת הפמ"ג, דרק איסור שבת מצטרף בזאח"ז, משום דכל יום שבת וקדושתו מצטרף.

**ר"ג סבר אין ידיעה לחצי שיעור, ורבנן סברי יש ידיעה לחצי שיעור,** בטעמא דר"ג דאין ידיעה לחצי שיעור, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' פירשו דהוא משום דכתיב או הודע אליו חטאתו דרק ידיעת חטאת שמה ידיעה. - **ב** בירושלמי בפירקין בעי לדעת ר"ג אם ה"נ אין זדון לחצי זית, ואכל חצי זית בזדון וחצי זית בשגגה מהו שיצטרפו,[[145]](#footnote-146) ומבו' דמיבע"ל דטעמא דר"ג אי"ז מדיני ידיעה, דידיעת ח"ש לאו ידיעה היא, אלא הוא משום דל"ב כלל שיהא החצי זית הראשון בשגגה, וכל שהשלמת האכילה היא בשגגה ה"ה חייב, וע"כ ל"ש בזה דין ידיעה המחלקת כלל. - **ג** השיטה להר"נ לעיל ע"א ב' הק' בהא דמוקמינן התם להברייתא כר"ג דאין ידיעה לח"ש, דא"כ מצינו דאף דחלוקין לחטאות מ"מ הן מצטרפין, ומשמע דמפרש דטעמא דר"ג הוא משום דהא דידיעות מחלקות הוא לחומרא ולא לקולא, וכן משמע קצת בד' המאירי בשבועות י"ט ב' דחידושא דיש ידיעה לח"ש, הוא דידיעות מחלקות אף לקולא, ועמש"כ בזה הריטב"א לעיל שם.[[146]](#footnote-147)

בטעמא דרבנן דיש ידיעה לחצי שיעור ולא אמרינן דכיון דאי"ז ידיעת חטא לאו שמה ידיעה, מצינו כמה דרכים, **א** בד' הרמב"ן במלחמות בשבועות י"ח ב' מבו' דדין ידיעה לח"ש, הוא חד דינא עם הא דידיעה מחלקת לחטאות, וכתב ללמוד זמ"ז בדין ידיעה היכא שאין בידו להחזיר, ונתבאר להלן, וכ"נ בד' הריטב"א והשיטה להר"נ לעיל ע"א ב', דטעמא דרבנן הוא משום דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, וכ"נ בד' המאירי בשבועות י"ט ב', שכתב דכשם שהידיעות מחלקות להחמיר כך הם מחלקות להקל, - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל לרבנן דל"ב ידיעת חטא,[[147]](#footnote-148) או דהוא משום דס"ל דאף ידיעה לח"ש חשיבא כידיעת חטא,[[148]](#footnote-149) ועמש"נ להלן מד' המאירי.

**ב** בפי' ר"ח כתב בדעת ר"ג דהא דחייב הוא משום דכאילו כולו בשגגה אכלו, ומשמע דטעמא דרבנן דפטרי הוא משום דאין כולו בשגגה, ודקדק כן התוצאות חיים בסימן י' סק"ג, וכ"כ המאירי לעיל ג' ב' דהא דיש ידיעה לח"ש הוא משום דאין תחילתו וסופו בשגגה,[[149]](#footnote-150) - ויש לפרש בזה כמש"כ בחי' רמ"ש בשבועות י"ח ב', דכיון דידע שהוא שבת ואילו נשאר בידיעתו שהוא שבת ל"ה עושה ח"ש השני רק דשכח, תו אין מצטרף,[[150]](#footnote-151) ועיי"ש שכתב דאי"ז חד דינא עם הא דידיעה מחלקת לחטאות, ונתבאר להלן.

**ג** הרמ"ה בב"ב נ"ה ב' אות רמ"ח כתב דהוא משום דכל שנודע לו בינתים קודם שנגמרה ההוצאה, נעשית ראשונה כמי שנקלטה או שנשרפה דפטור, כיון דהידיעה היא שמביאה לידי חיוב חטאת, וכל שנודע לו על ח"ש דלאו בר חיובא הוא, הוי כמו שנקלטה או שנשרפה, ותו אינה ראוי' להצטרף, ועמש"כ בזה התוצאות חיים בסימן י'.[[151]](#footnote-152)

בתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן כתב דעיקר הא דידיעה מחלקת לחטאת, הוא משום דכתיב או הודע אליו חטאתו ומתחייב להביא קרבן על חטא זה שחטא, ולא יתכפרו בקרבן זה חטאים שעשה אח"כ, - ולפ"ז בע"כ דהא דלרבנן יש ידיעה לח"ש, אף דהתם ל"ש טעם זה כלל, הוא דין בפנ"ע, ואינו חד דינא עם הא דידיעה מחלקת לחטאת.

\*בתוספתא תרומות פ"ז ה"ג ופסחים פ"א ה"י תניא בדין חומש דתשלומי תרומה, דאכל כחצי זית ונודע לו וחזר ואכל כחצי זית, הרי אלו אין מצטרפין, ולכאו' אתיא כמ"ד דיש ידיעה לח"ש, ונתחדש דדין חילוק ידיעות הוא אף לענין חומש דתשלומי תרומה, ולמש"כ הרמ"ה דהא דיש ידיעה לח"ש הוא משום דהידיעה מביאה לידי חיוב חטאת וכו', לכאו' ל"ש כן בדין חומש תשלומי תרומה, וצ"ע.[[152]](#footnote-153)

המאירי לעיל ג' ב' כתב די"מ דאם הוציא ידו בשוגג ונזכר וחזר ושכח והניח תליא בהפלוגתא אם יש ידיעה לחצי שיעור, וכתב בשם חכמי הדורות דאף למ"ד דיש ידיעה לח"ש, היינו רק כשעשה איסור בהעלמה כגון כתב אות אחת או או אכל חצי זית חלב דאע"פ שאינו חייב איסור מיהא איכא, אבל בהוצאה שאינה עיקר מלאכה ולא מעשה, עיקר החיוב בהנחה הוא והכל נגרר אחרי, ול"ד למעביר ב' אמות בשוגג וב' אמות במזיד וב' אמות בשוגג דפטור, דההעברה דומה למעשה יותר מן ההוצאה, וצ"ב, ועמש"כ בזה התוצאות חיים סימן ז', והאבי עזרי בפ"א משבת הי"ט.

לעיל ק"ב א' אמרו בזורק ב' אמות בשוגג וב' אמות במזיד וב' אמות בשוגג דחייב אף לרבנן דיש ידיעה דח"ש, משום דאי"ז בידו, ופירש"י דכיון שאין בידו להחזיר כשנזכר, כולה חדא שגגה היא, והרמב"ן במלחמות שבועות י"ח ב' הק' מזה ע"ד הבעה"מ שם דלמ"ד דמשמש מת חייב, אם בא עלי' סמוך לוסתה, ואמרה לו נטמאתי, חייב ב', דכשאמרה לו נטמאתי הו"ל ידיעה לחלק, וכן פירשו התוס' שם בד' רש"י, דהרי כל שאין בידו אי"ז ידיעה המחלקת.

ובחי' רמ"ש שם כתב בדעת רש"י והבעה"מ, דכל דאין הידיעה מחלקת אלא כשהוא בידו, הוא בידיעה לח"ש, דלא ידע מחיוב כלל, רק דכיון דידע שהוא שבת ואילו נשאר בידיעתו שהוא שבת ל"ה עושה חצי שעור השני, אי"ז מצטרף, ובזה הוא שאמרו דכל דאי"ז בידו ל"מ ידיעה זו לחלק, ומשא"כ התם שנודע לו שחייב חטאת על הראשונה, שפיר ה"ז מחלק וחייב ב' חטאות,[[153]](#footnote-154) וכתב לדמותו למה שאמרו לעיל ע"א ב' דאף אם נודע וחזר ונודע חייב ב' חטאות, ופשיטא דאם נודע לו תחילה על ח"ש וחזר ונודע על ח"ש דלא תהא הידיעה מחלקת, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועד"ז כתב בקובץ שמועות בשבועות שם.[[154]](#footnote-155)

\*בכריתות י"ח ב' מבו' לפירש"י שם דלמ"ד דידיעות ספק מחלקות לחטאות, אף הן מחלקות בין ב' חצאי שיעור, וזה מתישב למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דיש ידיעה לח"ש הוא חד דינא עם הא דידיעה מחלקת לחטאות, אך לדעת הר"ח דהוא משום דאין כולו בשגגה, ולדעת הרמ"ה דהוא משום דהוי כמו שנקלטה או נשרפה, צ"ע דמ"ט תלי דין ידיעת ספק לחלק בין ב' חצאי שיעור בהפלוגתא אם ידיעות ספק מחלקות לחטאות, - וביותר צ"ע במה שאמרו שם דאף יוהכ"פ דבמקום אשם תלוי הוי כידיעת ספק והי' בדין שיהא מחלק בין ב' חצאי שיעור דמעילה, והא דאי"ז מחלק הוא משום דאין יוהכ"פ מכפר על ממונא, או משום דאינו מכפר על ח"ש, ולמש"כ הר"ח דדין ידיעה לח"ש הוא משום דאין כולו בשגגה, הרי אף אם דין יוהכ"פ הוא כידיעת ספק, מ"מ כיון דהוי הכל בשגגה אחת, שפיר ה"ז מצטרף, - ושמא י"ל בדעת הר"ח והרמ"ה דמפרשי לסוגיית הגמ' שם, כמש"כ הערול"נ והעולת שלמה שם לפרש בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו.

י"ט כסליו פ'

דף מס' 6

**ע"ה ב'** **- כתב אות גדולה ויש במקומה לכתוב שתים פטור,** בפירש"י כתב דהוא משום דבקרשי המשכן שתים היו כותבין, ומשמעות דבריו דליכא רבותא טפי בהא דפטור אף דיש במקומה לכתוב ב', והא דנקט בכה"ג, הוא משום דרק בכה"ג חייב במחיקה, - אך בל' התוספתא בפי"ב ה"ז משמע דרבותא הוא דהכותב אות אחת פטור אף כשיש במקומה כדי לכתוב ב', וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"א ה"ט, והיינו דס"ד דאות הגדולה כב' חשיבא כב' אותיות וחייבין על כתיבתה, וקמ"ל דאין חייבין אלא על ב' אותיות ממש.[[155]](#footnote-156)

**מלאכת מוחק**

**שיעור מחיקה**

**מחק אות גדולה ויש במקומה כדי לכתוב שתים חייב,** בפירש"י כתב דהוא משום שאין מלאכת מוחק חשובה אלא ע"מ לכתוב והרי יש מקום לב' אותיות, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והמאירי, וכ"כ הריא"ז בפ' הבונה (ה"ב דין ה'), ומשמע דאלמלי ה"ט ל"ה חייב אלא כשמחק ב' אותיות, דומיא דכותב דאינו חייב אלא בב' אותיות, וכל הא דחייב במוחק אות גדולה וכו', הוא משום דחשיבות המחיקה היא במה שהיא ע"מ לכתוב ויש מקום לב' אותיות.

אך הרא"ש בסימן ט' דמן הדין הי' ראוי לחייב אף מוחק אות אחת כדי לכתוב אות אחרת, שכך היתה המחיקה במשכן, והא דאינו חייב אלא כשיש במקומה כדי לכתוב שתים, הוא משום דאין לחייב על מחשבת הכתיבה יותר מעל כתיבה עצמה, וכ"כ בתוס' הרא"ש.[[156]](#footnote-157)

למש"כ רש"י ודעימי' דהא דכשיש במקומה כדי לכתוב שתים חייב, הוא משום דמלאכת מוחק היא ע"מ לכתוב ויש מקום לב' אותיות, וכן למש"כ הרא"ש דהוא משום דאין לחייב על מחשבת הכתיבה יותר מעל כתיבה עצמה, לכאו' הא דיש במקומה כדי לכתוב שתים, תליא באותן האותיות שדעתו לכתוב, דבעינן שיהא במקומה כדי לכתוב ב' אותיות מהן.

אך השיטה להר"נ כתב דבעינן שיהא במקומה כדי לכתוב ב' אותיות כעין אות שמחק, שיהיו בינונית ומאותה כתיבה שמחק, שאם היא כתיבה אשורית בעינן נמי אשורית,[[157]](#footnote-158) דאל"כ לעולם הוא חייב, דאין לך מוחק אות קטנה אשורית שלא יהא בה כדי לכתוב ב' אותיות בכתיבה שאינה אשורית, ומאי גדולה דקתני, וגם ל"מ שיש במקומה כדי לכתוב ב' אותיות אחרות, אלא אם מחק א' בעינן שיהא במקומה כדי לכתוב ב' אלפין בינונים, דאל"כ אין לך מוחק אות אפי' בינונית שאין במקומה כדי לכתוב ב' ווין או ב' יודין, וכ"נ בד' המאירי לקמן ק"ה א' שכתב דשיעור מחיקה הוא ככתיבה, או שמחק ב' אותיות, או שמחק אות גדולה שיש במקומה כדי לכתוב ב' אותיות "בינוניות".

\*השפ"א נסתפק במוחק מקום הראוי לב' אותיות אבל דעתו הי' לכתוב רק אות אחת, די"ל דאף בכה"ג חייב, דגם אות אחת הוא תיקון, ומה בכך דלגבי התיקון אינו כשיעור, עיי"ש, - וצ"ע דלהדיא תנן לקמן ק"ה ב' דכל המקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן, וא"כ ודאי דאינו חייב אלא כשדעתו לכתוב ב' אותיות.

**מחיקת טשטוש דיו**

הרא"ש בסימן ט' כתב דיראה דאין חייב על מחיקת טשטוש דיו אף ע"מ לכתוב כמה אותיות, כיון דל"ה במשכן אלא מחיקת אותיות, ודקדק כן גם מהא דנקט בברייתא מחק אות אחת, אך הביא מתוספתא דנפלה דיו על ספר ומחקו שעוה על הפנקס ומחקו אם יש במקומו כדי לכתוב ב' אותיות דחייב, והרמב"ם בפי"א משבת ה"ט והריא"ז בפ' הבונה (ה"ב דין ה') הביאו להך דינא, וכתב דהוא משום דאות שנכתב בטעות כמאן דליתי' דמי, ועיקר החיוב הוא בשביל מחשבת הכתיבה, והלכך אפי' טשטוש דיו נמי, והא דנקט בברייתא מחק אות גדולה, הוא איידי דתני כתב אות גדולה, וכ"כ הפסקי רי"ד דאף אם מחק דיותא בעלמא או טיט או שמן או לכלוך בעלמא כדי לכתוב ב' אותיות חייב, דבמחיקה לא קפדינן אאותיות אלא שימחוק כדי לכתוב ב' אותיות.

אך בחי' המהר"ל כתב דהמוחק טשטוש דיו פטור, דעיקר מלאכת מחיקה היא במחיקת אותיות, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' התוספתא בע"א.

ממש"כ הפסקי רי"ד דחייבין אף על מחיקת טיט או שמן או לכלוך בעלמא, מבו' דהא דחייבין על מחיקת טשטוש דיו, אי"ז משום דאף טשטוש דיו יש עליו תורת כתב, דהרי טיט ושמן ולכלוך אין עליהן תורת כתב כלל, אלא משום דמלאכת מחיקה היא בכל גווני שמכשיר לכתיבה ואף כשלא מחק כתב, - וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן ש"מ סק"ד דהמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות חייב אף כשמחק כתב שאינו מתקיים, כיון דחיובו הוא משום הכשר הכתיבה, והרי דאף דכתב שאינו מתקיים אין עליו תורת כתב, מ"מ חייבין על מחיקתו.

והפמ"ג במש"ז שם סק"א כתב דכיון דמוחק דיו שאינו כתב כלל ע"מ לכתוב ב' אותיות חייב, ה"נ הלוקח טבלא או קלף שאין יפה לכתוב כך ומשחירו יפה או להיפוך כדי לכתוב ב' אותיות חייב, דעיקר החיוב על מלאכת מחשבת, וזה לטעמי' דטשטוש דיו אין עליו תורת כתב, ואפ"ה חייבין על מחיקתו, משום דמכשיר המקום לכתיבה, וע"כ ה"נ כשמכשיר המקום לכתיבה ע"י שמשחירו או ע"י שמלבינו, הוי כמוחק.[[158]](#footnote-159)

אך הנשמת אדם בכלל ל"ח סק"ב כתב דהא דהמוחק שעוה מעל הפנקס חייב, הוא רק בפנקס דדרך כתיבה שם בשעוה, וע"כ הוי מוחק, ומשא"כ כשנטף שעוה על ספר, ל"ה כמחיקה, ונחלק ע"ד הב"ח בסימן ש"מ ס"ב,[[159]](#footnote-160) ולכאו' הוא משום דס"ל דחיוב מחיקה הוא רק במחיקת כתב, ואך דגם טשטוש דיו או שעוה ע"ג פנקס חשיבי ככתב, אך שעוה ע"ג קלף לא חשיבא ככתב,[[160]](#footnote-161) וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפי"א הט"ו דאין המוחק חייב עד שימחוק כתב העומד מע"ג דבר העומד, והרי דחיוב מחיקה הוא רק במחיקת כתב,[[161]](#footnote-162) ובע"כ דהא דחייב במחיקת טשטוש דיו או שעוה מע"ג פנקס, הוא משום דחשבינן להו ככתב.

\*החיי אדם בח"א כלל מ' ס"ח כתב דמי שמי שנתפחמו ידיו משחרות קדירה וכיו"ב בשבת, אסור להסירו משום דהוי כמוחק, ולכאו' אזיל לטעמי' דהא דיש במחיקת טשטוש דיו משום מחיקה, הוא משום דחשיב ככתב, וה"נ י"ל דשחרורית שעל ידו חשיבא ככתב ואסור למחקה, - אך למש"כ הרי"ד דאף אם נפל טיט או שמן או לכלוך בעלמא אסור למחקו, אף דאין ע"ז תורת כתב כלל, ומשום דמכשיר המקום לכתיבה, הדין נותן דהיינו רק במקום העומד לכתוב עליו, וליכא איסור במחיקת שחרורית שעל ידו, דאל"כ יהא אסור אף להסיר לכלוך מידו, ועד"ז כתב בס' קצוה"ש סימן קמ"ד סק"י, עיי"ש.

\*הרמב"ם בפי"א משבת הי"ז כתב דרושם תולדת כותב הוא וכו' וכן המוחק את הרשום לתקן ה"ז תולדת מוחק וחייב, ומבו' דהחיוב במחיקת הרשום, הוא מכח הא דרושם תולדת כותב, וה"נ מחיקת הרשום הויא תולדת מוחק, וצ"ע דהרי אף המוחק טשטוש דיו חייב, וא"כ ה"נ יש לחייב במחיקת הרשום, ומ"ט אי"ז אלא תולדת מוחק.[[162]](#footnote-163)

**מוחק ע"מ לכתוב ומוחק לצורך תיקון**

במתניתין לעיל ע"ג א' תנן דמלאכת מוחק היא במוחק ע"מ לכתוב, ובפירש"י שם לעיל מינה כתב בהא דתנן דהקורע ע"מ לתפור, דקורע שלא ע"מ לתפור ל"ה במשכן, ומשמע דה"נ הא דבעינן מוחק ע"מ לכתוב, הוא משום דמוחק שלא ע"מ לכתוב ל"ה במשכן.

והתוס' לעיל ע"ג ב' ד"ה וצריך לעצים כתבו דהא דכשא"צ לעצים פטור הוא משום דלא מיקרי בעצים קוצר אלא בענין זה, מידי דהוי אקורע שלא ע"מ לתפור ומוחק שלא ע"מ לכתוב, והגרע"א בגהש"ס שם הוכיח מדבריהם דהא דפטרינן כשאי"ז ע"מ לתפור וע"מ לכתוב, אי"ז משום מקלקל, אלא משום דלא מיקרי מלאכה כלל, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בפירקין בסימן ב', עיי"ש, וכ"נ גם ממש"כ הרא"ש בסוגיין דעיקר החיוב הוא משום מחשבת הכתיבה, - וכ"נ גם בד' התוס' בגיטין י"ט א' ד"ה מוחק הוא שפירשו מ"ט חשיב כמוחק ע"מ לכתוב, ומ"ט ל"ה מקלקל, ומשמע דהא דמוחק שלא ע"מ לכתוב פטור, אי"ז משום מקלקל, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן קפ"ו סק"א.

וכ"נ בד' הריטב"א לעיל ל"א ב' דפטורא דמוחק שלא ע"מ לכתוב, הוא משום דאי"ז מלאכה חשובה, וכ"ה מבו' בדבריו לקמן קמ"ט א' דהמוחק שמות האורחים פטור משום דאינו מוחק ע"מ לכתוב, אף דמחיקה זו היא תיקון,[[163]](#footnote-164) (והאבנ"ז בסימן ר"ו סק"ו כתב לחייב התם מכח ה"ט).[[164]](#footnote-165)

וכ"נ גם ממש"כ בפי' הר"ן לקמן ק"ד ב' דהא דבשבת חייב אף בחק תוכות, הוא משום דכל היכא דהוי מלאכת מחשבת חייב, דאפי' מוחק ע"מ לכתוב חייב, ומשמע דעיקר החיוב במוחק ע"מ לכתוב הוא משום הכשר הכתיבה, ומזה נלמד דכ"ש דחייב בכתיבה עצמה בחק תוכות, ולפ"ז אין לחייב במוחק ע"מ לתקן.[[165]](#footnote-166)

אך בתוספתא פי"ב הי"א תניא דהמוחק ע"מ לתקן כ"ש חייב, ומשמע דאף המוחק לצורך תיקון אחר חייב,[[166]](#footnote-167) וכ"נ בד' רש"י והמאירי לעיל ל"א ב' דפטורא דשלא ע"מ לכתוב הוא משום דהוי כמקלקל, ולפ"ז אם מחק כדי לתקן חייב.

וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"א משבת ה"ט שכתב דהמוחק ע"מ לקלקל חייב, ומשמע דכל דמחיקתו היא לצורך תיקון חייב, ועמד ע"ז הנשמת אדם בכלל ל"ח סק"א, וכ"נ גם בדבריו שם הי"ז שכתב דהמוחק את הרשום לתקן חייב, ועמד ע"ז המנ"ח במוסך השבת מלאכת מוחק, וכ"כ הפי' קדמון שם ה"ט בסו"ד, וכ"כ הקרית ספר שם,[[167]](#footnote-168) - וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"מ סק"ז, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ב ובשעה"צ שם סקנ"ב, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה המוחק דיו.[[168]](#footnote-169)

נחלקו האחרונים בשיעור החיוב במוחק ע"מ לתקן, **א** בד' הפמ"ג באש"א סימן ש"מ סק"ז מבו' דחיובו הוא כשמוחק ב' אותיות, וכל הא דהמוחק אות גדולה חייב, הוא רק כשמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, וכ"כ האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ו ובסו"ס ר"ט, ועמש"נ להלן בטעמם. - **ב** המנ"ח במוסך השבת מלאכת המוחק כתב דאף המוחק אות גדולה שיש במקומה כדי לכתוב ב' אותיות כדי לתקן חייב, ובתו"ד מבו' דאף המוחק טשטוש דיו שיש במקומו כדי לכתוב ב' אותיות כדי לתקן חייב, וכ"כ הנשמת אדם בכלל ל"ח סק"א, וכ"ה מבו' בד' הפי' קדמון בפי"א משבת ה"ט והקרית ספר שם, עיי"ש. - **ג** האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ה' ד"ה ולפ"ז הי' נלע"ד כתב דאף במוחק אות אחת קטנה חייב, עיי"ש, וכ"נ בד' המרומי שדה לקמן ק"ה ב', וצ"ע דא"כ מ"ט לא תני בברייתא רבותא טפי דהמוחק אות קטנה ע"מ לתקן חייב, והוא חומר טפי במוחק על כותב.

ולכאו' ד"ז תליא בטעם הא דהמוחק אות גדולה ע"מ לכתוב ב' אותיות חייב, דלדעת רש"י ודעימי' דהוא משום דחשיבות המחיקה הוא במה שהיא ע"מ לכתוב, ואלמלי ה"ט ל"ה חייב אלא במחיקת ב' אותיות, הרי דבמוחק ע"מ לתקן דליכא לה"ט לא יתחייב אלא במחיקת ב' אותיות, - אך לדעת הרא"ש דהוא משום דאין לחייב על מחשבת הכתיבה יותר מן הכתיבה, אך בלא"ה הי' חייב אף במחיקת אות אחת קטנה, משום שהי' כן במשכן, הרי דבמוחק ע"מ לתקן חייב אף במחיקת אות קטנה, ואמנם דלדעת הרא"ש גופי' אין המוחק ע"מ לתקן חייב, ונתבאר לעיל.[[169]](#footnote-170)

בד' הפמ"ג והאבנ"ז שם מבו' דהא דס"ל דהמוחק ע"מ לתקן אינו חייב אלא כשמחק ב' אותיות, הוא משום דבמלאכת מוחק איכא תרי גווני, חדא, כשמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, דבכה"ג, הוי עיקר המלאכה בההכשר לכתיבה, ובכה"ג חייב אף כשמחק אות אחת, ואף כשמחק טשטוש דיו אף דאי"ז כתב כלל,[[170]](#footnote-171) ועוד, כשמחק ב' אותיות, דבכה"ג הוי המלאכה בהמחיקה עצמה, ואף אם מחק ע"מ לתקן חייב.[[171]](#footnote-172)

אך בד' הפי' קדמון ודעימי' שכתבו דאף המוחק טשטוש דיו ע"מ לתקן חייב, מבו' דס"ל דלעולם הוי המלאכה בהמחיקה עצמה, והא דחייב במחיקת טשטוש דיו, הוא משום דג"ז חשיב כמחיקת כתב, וע"כ אף כשמוחקו ע"מ לתקן חייב.

במש"כ הפמ"ג והאבנ"ז דאיכא תרי גווני בחיוב מחיקה, מבו' בדבריהם עוד כמה נפ"מ בזה, **א** הפמ"ג שם כתב דמש"כ הרמב"ם בפי"א משבת הט"ו דאין המוחק חייב עד שימחוק כתב העומד מעל דבר העומד, היינו רק בגוונא דאין מחיקתו ע"מ לכתוב, דבכה"ג כל עיקר תורת מלאכה שבזה הוא מכח מחיקת האותיות, ובכה"ג אינו חייב אא"כ מחק ב' אותיות, וע"כ אינו חייב אלא בשמחק כתב העומד מעל דבר העומד, דאיכא ע"ז חשיבות כתב, אך בגונא דמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, הוא חייב אף בכה"ג, דכיון דתורת המלאכה שבזה היא משום הכשר הכתיבה, הרי דכ"ה דהוא חייב אף בשמחק טשטוש דיו הגם דאין ע"ז תורת כתב, ה"נ הוא חייב אף בשמחק דבר שאינו עומד מע"ג דבר שאינו עומד.[[172]](#footnote-173) - **ב** הפמ"ג שם צידד, דמש"כ הרמב"ם שם ה"ט דהמוחק ע"מ לקלקל פטור, הוא רק כשחיובו הוא משום מוחק ע"מ לכתוב, דכל שמחק ע"מ לקלקל העור ולא ע"מ להכשירו לכתיבה, אי"ז בכלל מלאכת מוחק, אך כל דיש תיקון בהמחיקה עצמה, חייב אף בכה"ג. - **ג** האבנ"ז שם כתב דהמוחק אות אחת או טשטוש דיו אינו חייב אלא כשמוחק ע"מ לכתוב כתב המתקיים ע"ג דבר המתקיים, אך המוחק ב' אותיות חייב אף כשמוחק ע"מ לכתוב כתב שאינו מתקיים, דאף בכה"ג ל"ה כמקלקל.[[173]](#footnote-174)

המרדכי בסימן שס"ט כתב בשם המהר"ם דאסור לאכול עוגות שכותבין עליהן אותיות ותיבות,[[174]](#footnote-175) ונחלקו בזה הפוסקים בסימן ש"מ ס"ג, עיי"ש, וצ"ע דכיון דאף מחיקת טשטוש דיו אסורה, יהא אסור לאכול אף עוגות שיש עליהן טשטוש בעלמא, - ולמש"כ הפמ"ג והאבנ"ז ניחא, דבאכילת עוגה שיש עלי' אותיות אין לאסור משום הכשר הכתיבה, שהרי אינו מכשיר מקום לכתיבה כלל, וע"כ אין לאסור בזה במחיקת טשטוש, דכל תורת מחיקה שבזה הוא משום ההכשר לכתיבה, ולא אסרינן אלא במחיקת אותיות דיש ע"ז תורת מחיקה משום מחיקת האותיות גופייהו, - אך אי נימא דליכא תרי גווני במלאכת מוחק, צ"ב דמ"ט לא אסרו באכילת עוגה אלא כשכתוב עלי' אותיות, ושמא כיון דאי"ז אלא איסור דרבנן, (כיון דאי"ז ע"מ לכתוב), לא אסרו אלא במחיקת אותיות דדמי טפי למחיקה.[[175]](#footnote-176)

כ' כסליו פ'

דף מס' 7

\***ע"ה ב'** **-** בירושלמי בפירקין אמרו יש שהוא כותב נקודה אחת וחייב עלי' משום כותב ומשום מוחק, יש שהוא מוחק נקודה אחת וחייב עלי' משום כותב ומשום מוחק וכו', הי' דל"ת ועשאו רי"ש רי"ש ועשאו דל"ת חייב משום כותב ומשום מוחק, והביאוהו הפסקי רי"ד בסוגיין והריא"ז בפ' הבונה (ה"ב דין ו') והמאירי לקמן ק"ד ב' והרוקח בסימן פ"ו והאו"ז בסימן ע"ז, והיינו דבמה דבמשנה את צורת האות לאות אחרת הו"ל כמוחק את האות הראשונה, וע"כ הוא חייב בהי' רי"ש ועשאו דל"ת, אף שלא מחק כלל, אלא הוסיף על האות, ומה"ט גם בהי' דל"ת ועשאו רי"ש חשיב כמוחק ע"מ לכתוב במקומו, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ה' ד"ה ונראה דבאמת.[[176]](#footnote-177)

\*בביאור הא דחייב משום כותב ומשום מוחק, אף דלא מחק אלא אות אחת ולא כתב אלא אות אחת, מצינו כמה דרכים, **א** המאירי לקמן ק"ד ב' כתב דהיינו דהמחיקה מצטרפת לכתיבה, וכיון דמחק אות אחת וכתב אות אחת חייב,[[177]](#footnote-178) ואין מכוון הירושלמי דחייב ב' חטאות משום מוחק ומשום כותב. - **ב** הקה"ע שם פירש דאיירי כשהוא משלים באות זו את הספר, וע"כ הוא חייב משום כותב, והאבנ"ז בסימן ר"ה סק"ד כתב דמה"ט נמי הוא חייב משום מוחק, דהמוחק ע"מ לכתוב אות אחת להשלים הספר חייב,[[178]](#footnote-179) וכמש"כ כן הפמ"ג במש"ז סימן ש"מ סק"ז, והביאוהו הביאוה"ל שם ס"ג (ד"ה המוחק) והמנ"ח במוסך השבת מלאכת מוחק. - **ג** המרומי שדה לקמן ק"ה ב' כתב דהא דחייב משום מוחק, הוא משום בכה"ג דהמחיקה עצמה היא תיקון, חייב אף במחיקה כ"ש, ולא נתפרש בדבריו מ"ט הוא חייב משום כותב, - ועמש"כ האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ח לפרש עוד בע"א, וצ"ע.

\*האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ה' ד"ה ועתה נחזי אנן כתב דממש"כ הרמב"ם בפי"א משבת הי"ג דאם חילק גג החי"ת ועשאה שני זיינין חייב, ולא כתב דחייב ב' משום כותב ומשום מוחק, משמע דס"ל דלא קי"ל כדינא דהירושלמי,[[179]](#footnote-180) דס"ל דמפשטות הגמ' לקמן ק"ד ב' משמע דלא כהירושלמי.

\***א"ר מנחם בר' יוסי זה חומר במוחק מבכותב,** בפירש"י כתב דקמ"ל דמאן ת"ק ר"מ בר' יוסי, וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"נ,[[180]](#footnote-181) - אך בחי' המהר"ל כתב דאתא לאשמועינן דלא נימא דאי"ז חומר במוחק מבכותב, משום דחיובו במחיקה הוא בשביל שתיקן שיוכל לכתוב ב' אותיות, וע"ז קאמר דהוא חומר במוחק, דחיובו הוא משום המחיקה ולא בשביל שיוכל לכתוב, ואפ"ה חייב במוחק אות גדולה שיוכל לכתוב ב' אותיות, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמלאכת מחיקה היא רק באותיות, ואפ"ה הוא חייב גם במחיקת אות אחת, כל דאיכא להתיקון דע"מ לכתוב ב' אותיות.

**כתב ע"ג כתב**

**גיטין י"ט א'** **- דיו ע"ג סיקרא וכו' חייב שתים אחת משום כותב ואחת משום מוחק, דיו ע"ג דיו פטור וכו',** מבו' דבגונא דחשיב הכתב העליון ככתב, חייב משום מוחק, ובגונא דלא חשיב הכתב העליון ככתב אינו חייב משום מוחק, ובביאור הא דתלי זב"ז, מצינו כמה דרכים, **א** בפי' הר"י מלוניל בהל' ס"ת מבו' דהיינו דכל דכתב העליון הוי ככתב, הוא מבטל להתחתון לפי שהוא מוחקו, והביאו הב"י בסימן ל"ב ס"ג, ובכתבי רבינו חיים הלוי (ונד' גם בכ' הגר"ח) הק', דמה שייך המחיקה של כתב התחתון להא דהכתב העליון הוי כתב, הרי מחיקה א"צ להיות בכתב דוקא, ועיקר המחיקה נעשית ע"י שנתכסה בדיו ואינה ניכרת עוד, וזה אינו שייך כלל להא דהכתב העליון הוי כתב.[[181]](#footnote-182)

**ב** הנובי"ק אהע"ז סימן פ"ה ד"ה באופן כתב דהיינו דהנידון אם הכתב העלחון הוי כתב, תלי בדין הכתב התחתון, ובדיו ע"ג סיקרא דחשיב הכתב התחתון כנמחק, כיון דאזל הכתב התחתון ממילא העליון מיקרי כתב, וכ"כ בכתבי רבינו חיים הלוי, ונד' גם בכ' הגר"ח.

**ג** בכתבי רבינו חיים הלוי ונד' גם בכ' הגר"ח כתב דיש לפרש עוד דלעולם לא תלי כלל דינא דכותב ומוחק זב"ז, ועיקר הנידון הוא אם חשיב הכתב העליון ככתב, אך לכו"ע חשיב הכתב התחתון כנמחק,[[182]](#footnote-183) והא דבגונא דלא חשיב הכתב העליון לכתב אינו חייב משום מוחק, הוא משום דל"ה מוחק ע"מ לכתוב, ועיי"ש שהוכיח כן מד' ההגמי"י בפ"ו מס"ת.

**דיו ע"ג דיו וכו' פטור,** התוס' הק' ממה שאמרו לקמן כ' א' בכתבו שלא לשמה והעביר עליו קולמוס לשמה דלר' יהודה כשר, ודעת ר"א בר יעקב דאף לרבנן כשר, ונתבאר לקמן שם.

**סיקרא ע"ג דיו אמרי לה חייב וכו' מוחק הוא,** בפירש"י כתב דאינו חייב משום כותב,[[183]](#footnote-184) משום דמתחילה הי' כתוב הגון מעתה, והא דחייב משום מוחק, הוא משום דל"ה מקלקל כ"כ שהרי כתבו ניכר,[[184]](#footnote-185) - והאבנ"ז בסימן ר"ח סק"ג פירש לדבריו, דאף דאי"ז מוחק ע"מ לכתוב, שהרי הכתב העליון לא חשיב ככתב, מ"מ כיון דל"ה מקלקל חייב, והוכיח מזה בדעתו דהא דבעינן מוחק ע"מ לכתוב הוא כדי שלא יהא מקלקל, וכ"כ במשנת ר"א סימן כ' סק"ה, - אך בד' התוס' הרא"ש משמע שפירש בד' רש"י, דלעולם אינו חייב אלא במוחק ע"מ לכתוב,[[185]](#footnote-186) ומהני הא דכתבו ניכר לחשבו כמוחק ע"מ לכתוב, ומ"מ אינו חייב משום כותב כיון שהתחתון חשוב יותר מן העליון, ועד"ז כתב החי' מכת"י.[[186]](#footnote-187)

ובד' התוס' משמע דהוא דין בפנ"ע דאינו חייב אלא במוחק ע"מ לכתוב, מלבד הא דבעינן שלא יהא מקלקל, ופירשו דהא דהכא הוי כמוחק ע"מ לכתוב, הוא משום דמסתמא עומד לחזור ולכתוב עליו בדיו, והא דל"ה מקלקל, הוא משום דעל כתיבה זאת תהא כתיבה העליונה רישומה ניכר טפי משאם היתה תחתונה לבדה.[[187]](#footnote-188)

\***מהו שיכתבו להם בסיקרא ויחתמו, כתב עליון כתב או אינו כתב,** בד' הסמ"ע בסימן מ"ה סק"ו והש"ך שם סק"ו מבו' דכל דהוי כתב ע"ג כתב, ה"ז פסול אף בחתימת עדים בשטרות, וכ"כ הקצוה"ח בסימן מ"ח סק"ב.

אך התומים בסימן מ"ה סק"ד כתב דאי"ז פסול אלא בגיטין דבעינן וכתב וזה ל"ה כתב, אך בשטרות שפיר מהני אף אם לא חשיב ככתב, דסו"ס העדים מעידים על גוף הענין, וכן נקט התפארת יעקב בסוגיין, ועיי"ש שכתב עוד דגם בגיטין אין לפסול אלא אם עדי חתימה כרתי, וכן פירש החזו"א באהע"ז סימן צ"ו סק"ב בד' הב"ש בסימן ק"ל סקכ"ח, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ במשנת ר"א סימן כ' סק"ז ובחי' הגר"נ אות שפ"ו.[[188]](#footnote-189)

**וכי מפני שאנו מדמין נעשה מעשה,** בפירש"י כתב דהא דאמר לענין שבת דחייב שתים, הוא להחמיר, אך להקל חיישינן דאין הכתב העליון כתב, ואף לענין שבת ל"ה סומך על דבריו להביא חולין לעזרה, וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי.[[189]](#footnote-190)

והרמב"ם בפי"א משבת הט"ז כתב דהמעביר דיו ע"ג סיקרא חייב שתים, ומשמע דמחייבינן לי' בודאי, ולא חיישינן לחולין בעזרה, והפר"ח במים חיים בסוגיין כתב בדעתו דהא דמפני שאנו מדמין נעשה מעשה היינו, דאף דדיו ע"ג סיקרא הוי כתב, מ"מ לענין גט ראוי להחמיר מדרבנן ולפסול הגט.

אך הרמב"ם בפ"ג מגירושין ה"ד כתב דגט שכתבו שלא לשמה והעביר עליו קולמוס לשמה אינו גט, ומסתימת דבריו משמע דהוא אף בדיו ע"ג סיקרא, דאל"כ הי' לו לפרש דבדיו ע"ג סיקרא הוי גט, ופסול מדרבנן, - והמרכה"מ בהל' שבת שם כתב בדעתו דהא דמפני שאנו מדמין נעשה מעשה היינו, דחלוק בזה דין שבת מדין גט, דאף דלענין שבת הוא חייב בכה"ג משום מוחק, מ"מ לענין גט לא סגי בזה, וכ"כ הנשמת אדם בכלל ל"ז סק"ב, והגדוה"ק בכלל ד' סק"י,[[190]](#footnote-191) - ובטעם החילוק בזה האריכו האחרונים, ואכמ"ל.

**באבר וכו' הא באברא,** מבו' דכיון דכתב באבר אינו כתב, ל"ה הכתב שעל גביו ככתב ע"ג כתב, והפמ"ג במש"ז סימן ל"ב סקט"ו ובאש"א שם סקל"ח צידד לפ"ז, דה"נ אם כתב תפילין בסיקרא והעביר עליהן דיו, כיון דסיקרא פסול לכתיבת תפילין, חשיב הדיו העליון ככתב, וכן צידד בתשו' הגרע"א מהד' המאור ח"ד סימן ו', וכ"כ בתשו' בית שלמה או"ח סימן ז', - אך האלי' רבה בסימן ל"ב סק"ה נקט לפסול בזה, וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן רנ"ו, וכן הביא התהל"ד בסימן ל"ב סק"א מתשו' תשב"ץ ח"א סימן קכ"ז, ועמש"כ בזה הגדוה"ק בכלל ד' סק"ה, ומש"כ שם בד' התשב"ץ.

בד' המרדכי בסימן שמ"א משמע דכתב שע"ג כתב דחק תוכות חשיב ככתב, כיון דהכתב התחתון אינו חשוב כתב, וכ"נ בד' המאירי לקמן בע"ב ובד' התוס' הרא"ש לעיל ט' ב', וכן צידד הבית מאיר באהע"ז סימן קכ"ה ס"ח, - אך הסה"ת בסימן ר"ה נקט דאף כתב שע"ג כתב דחק תוכות לא חשיב ככתב,[[191]](#footnote-192) והביאוהו רבים מקמאי, ועמש"כ בזה הגדוה"ק בכלל ד' סק"ב, ובתשו' בית שלמה באו"ח סימן ז'.

**כ' א' - גט שכתבו שלא לשמה והעביר עליו קולמוס לשמה באנו למחלוקת ר"י ורבנן,** התוס' לעיל י"ט א' ד"ה דיו ע"ג דיו הק' ממה שאמרו שם דדיו ע"ג דיו פטור, ומשמע דהוא לכו"ע, ועוד דלר"א בר' יעקב הרי אף לרבנן כשר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' לעיל שם ובשבת ק"ד ב' כתבו דשאני הכא דהכתב הראשון הי' שלא לשמה והכתב השני עושהו לשמה,[[192]](#footnote-193) ומשא"כ התם דהכתב השני אינו מתקן כלום, ובכה"ג אפי' ר' יהודה מודה דלא חשיב כתב, וכ"כ הסה"ת בסימן ר"ה, והרשב"א וחי' מכת"י בסוגיין. - **ב** הרמב"ן לעיל שם כתב בשם הרשב"ם דהתם איירי בכתב יבש דלא אהנו מעשיו, והכא איירי כשעדיין הוא לח, והכותב על כתב לח כתב הוא, והרמב"ן הק' ע"ז מסוגיית הגמ' בגיטין נ"ד ב' דמבו' דאף בכתב יבש מהני להעביר עליו קולמוס לשמה. - **ג** הרמב"ן שם כתב דמה שאמרו התם דפטור הוא כרבנן דס"ל דכתב ע"ג כתב ל"ה כתב, אך לר' יהודה חייב, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ועיי"ש במש"כ בדעת רב אחא בר יעקב, ונתבאר להלן.

התוס' הרא"ש הק' במה שאמרו לעיל י"ט א' בעדים שאין יכולין לחתום דל"מ כתב ע"ג כתב, ואף דהכתב השני מתקן לכתב הראשון, ולדעת רב אחא בר יעקב הרי אף לרבנן מהני בכה"ג, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דמאחר שאין כותבין בסיקרא אלא כדי שיחתמו העדים עליו, לא חשיב כתב העדים תיקון לראשון, כיון שלא נכתב אלא בשבילם, וצ"ב. - **ב** בחי' מכת"י כתב דהכא כיון דמעיקרא נמי לשמה כתבי', השתא נמי מאי הוסיף בי', ולכאו' הוא כמש"כ התפארת יעקב לעיל שם, דכיון דהראשונים חותמין כדי שיחתמו האחרונים חשיב כלשמה, וצ"ע.[[193]](#footnote-194) - **ג** המהרש"א לעיל שם כתב דהכא אתיא כרב חסדא, דס"ל דלרבנן ל"ה הכתב העליון כתב אף כשהוא מתקן. - **ד** המהר"ם שיף לעיל שם כתב דאף בגונא דהוא מתקן, ל"ה הכתב העליון כתב בפנ"ע, אלא דהוא מתקן את הכתב התחתון, וע"כ אי"ז מועיל בחתימת עדים, ול"מ אלא לענין לשמה, דע"י דהוא מתקן את הכתב התחתון, ה"ז מועיל לאשוויי לי' לשמה,[[194]](#footnote-195) וכ"כ התורת גיטין שם,[[195]](#footnote-196) ועיי"ש שהוסיף, דהא דבסוגיין מדמינן עדים לשבת, הוא למ"ד דחייב אף משום מוחק, וכיון דהוי מוחק כתב הראשון וכותבין כתב שני, הוי כת"י העדים, אך אם ל"ה ככתב אלא משום שהוא מתקן, ל"ה הכתב הראשון כנמחק, אלא הוי כמתקן כתב הראשון, ול"ה כת"י העדים.

הסה"ת בסימן ר"ה כתב דאות שנכתב ע"י חק תוכות, ל"מ להעביר עלי' קולמוס ולהכשיר, ואף למ"ד דגט שנכתב שלא לשמה והעביר עליו קולמוס לשמה כשר, היינו משום דהאות נעשה כתקנו ואינו מחוסר אלא לשמו, אבל בחק תוכות שאין שם אות עליו מודה דהעברת קולמוס לא משוי לי' גט, - ומבו' מדבריו כמש"כ המהר"ם שיף והתו"ג דאף בגונא דהכתב העליון מתקן, לא חשיב הכתב העליון ככתב בפנ"ע, אלא דהוא מועיל לתקן את הכתב התחתון ולאשוויי לי' לשמה, וע"כ בחק תוכות דאין על הכתב התחתון תורת כתב, ל"מ, ועמש"כ בזה התפארת יעקב לעיל י"ט א' ובכתבי רבינו חיים הלוי שם.

בד' התרוה"ד בסימן מ"ח מבו' דבגונא דהכתב העליון מתקן, חשיב הכתב התחתון כנמחק, וע"כ יש לפסול בכה"ג משום שלא כסדרן, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן ר"ד סק"ב,[[196]](#footnote-197) - ועיי"ש בסק"ג שהוכיח מד' התשב"ץ בח"א סימן קכ"ז דאף בכה"ג ל"ה הכתב התחתון כנמחק, ובסק"ד הוכיח כן מד' הסה"ת, דמבו' בדבריו דל"מ הכתב העליון לחודי' אלא בצירוף הכתב התחתון, והביא דכ"ה בד' התורת גיטין בסימן קל"א סק"ד.

**א"ר אחא בר יעקב דילמא וכו' דבעינא זה קלי ואנוהו,** הרשב"א בתו"ד כתב דמכח ה"ט ה"ז פסול, וכ"כ המהרש"א בשבת ק"ד ב', ועיי"ש שכתב דאי"ז פסול מה"ת, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע', ועיי"ש שצידד דה"ז כשר אף מדרבנן, ואי"ז אלא לכתחילה, אך החת"ס בסוגיין נקט דה"ז פסול מה"ת, עיי"ש.

המג"א בסימן ל"ג סק"ז כתב דטעם הא דל"ה ואנוהו, הוא משום דמיחזי כמנומר, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע', וכתב לפ"ז דאף אם נכתב כתב הראשון לשמה אסור להעביר עליו קולמוס, - אך הפמ"ג והלבו"ש שם כתבו דאין הטעם משום דמיחזי כמנומר, דרק כשנכתבו הרבה אזכרות שלא לשמן ומעביר עליהן קולמוס הוי כמנומר ופסול אף לר' יהודה, כמו שאמרו לקמן נ"ד ב', אלא משום דאי"ז ואנוהו בכה"ג דרק הכתב העליון הוא לשמה, ועמש"כ בשיעורי הגר"ש אות שכ"ו.[[197]](#footnote-198)

בשבת ק"ד ב' תנן דכתב כתב ע"ג כתב פטור, ובגמ' שם א"ר חסדא דהוא דלא כר' יהודה דס"ל דמעביר עליו קולמוס ומקדשו, והתוס' שם הק' דלר"א בר יעקב דלכו"ע מהני העברת קולמוס בגט, תיקשי דכמאן אתיא מתניתין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם ולעיל י"ט א' כתבו דכל הא דמהני העברת קולמוס והוי הכתב העליון כתב, הוא משום דמתקן יותר מן הראשון שעושהו לשמה, ומתניתין דהתם איירי כשאין הכתב השני מתקן כלום, ובכה"ג לכו"ע ל"ה כתב. - **ב** הרמב"ן לעיל י"ט א' כתב דרב אחא מוקי למתניתין בסיקרא ע"ג דיו ובזה לכו"ע פטור,[[198]](#footnote-199) וכ"כ הריטב"א שם ובשבת שם, וכתב דאף למ"ד לעיל שם דחייב, הוא רק משום מוחק ולא משום כותב. - **ג** הרמב"ן שם כתב לישב עוד, דרב אחא ס"ל דאף דמהני הכתב העליון לענין לשמה, מ"מ הוא פטור בשבת, דמלאכת מחשבת בעינן, ולא אהנו מעשיו שכבר נכתב, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם.[[199]](#footnote-200)

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דרב חסדא ורב אחא, והובאו ב' הדעות בשו"ע אהע"ז סימן קל"א ס"ה, והפמ"ג במש"ז סימן ל"ב סקט"ו כתב דאם כתב תפילין ונפל אח"כ על האות דיו שלא בכונה וצורתה עלי' או העביר דיו שלא לשמה עלי', תליא בפלוגתא זו,[[200]](#footnote-201) ומבו' בדבריו דקי"ל כד' הרמב"ן דלרב אחא בכל גוונא הוי הכתב העליון כתב, ואף כשאינו מתקן, - אך הגדה"ק בסימן רע"א ריש סקי"ז כתב דכל הא דחיישינן דהכתב העליון הוא כתב, הוא כשהוא מתקן יותר, וכדעת התוס', וע"כ בהני גווני דאין הכתב העליון מתקן, לכו"ע ל"ה כתב.

1. ובסימן ר"ז סק"ג הוכיח כן ממש"כ היראים בסימן ער"ד דהאב מלאכה דכותב הוא על הקלף ובדיו, ואם ילפינן למלאכת כותב ממה שהיו כותבין על הקרשים, הדין נותן דאף כתיבה שלא ע"ג קלף הוי אב, דזו הכתיבה שהיתה במשכן, ובע"כ דילפינן לה מכתיבת חשבונות. [↑](#footnote-ref-2)
2. והדברי יחזקאל בסימן ד' סק"ב כתב דאין לומר דילפינן כתיבה מציץ או מאבני האפוד, דכל מלאכות ילפינן מגוף המשכן ממש ולא מכלי המשכן, ובהשמטות שם כתב דמד' התוס' לעיל ק"ב ב' ד"ה המכה בפטיש לא משמע כן, דמשמעות דבריהם דילפינן למלאכת מכה בפטיש, מגמר מלאכה דכלי המשכן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובפי' הר"י מלוניל לעיל ע"ג א' כתב בפי' קמא, דשיעור ב' אותיות הוא משום דכן היו כותבין בקרשי המשכן באחת אות אחת ובשנית ב' אותיות לידע איזה הוא בן זוגו, וכיון דהאות באחת ל"ה סימן אם לא יבא השנית שכתוב בם ב' אותיות, ע"כ ילפינן מהכתיבה שע"ג הקרש השני, וכ"כ השיטה להר"נ שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. והתורת חסד או"ח סימן מ"ד סק"ט כתב דהוא משום דכל מלאכה פחות מכשיעור אינה אסורה מדאורייתא, וזה כפי המבו' בד' כמה מקמאי, ונתבאר לעיל ע"ד א', (ונתבאר שם דהוא או משום דבשאר איסורי תורה לא נאסר ח"ש, או משום דממעטינן לה מקרא דמעשותה, או משום דפחות מכשיעור אי"ז מלאכת מחשבת), אך י"ל דהיינו דוקא בכותב אות אחת דשם המלאכה דכותב הוא בכותב ב' אותיות, דמה"ט הוא דמפרש תנא לעיל ע"ג א' לשיעורו, וכמש"כ כן המגן אבות במלאכת האורג, וכ"ה מבו' גם בד' רי"ו ובד' המחה"ש, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בד' המאורות והמאירי משמע דמפרשי בד' הרמב"ם, דאף דסתם מתניתין הוא דחייב בכל ב' אותיות משם אחד אף שאינם תיבה, מ"מ קי"ל כתנאי בברייתא דאינו חייב אלא בב' אותיות שהם תיבה.

   ובעיקר הדברים יש להעיר, דלכאו' בל' הרמב"ם שם משמע דמפרש כמש"כ המרכה"מ שם דשם אחד לאו היינו שהם אותיות שוות כפירש"י וש"ר, אלא היינו שהם תיבה אחת, וכ"ה מבו' גם בפי' רבינו הלל לתו"כ דיבורא דחובה פ"א ה"ה, עיי"ש, וזהו דתנן בין משם אחד בין מב' שמות, דהיינו בין שהם תיבה אחת, ובין כשאינם תיבה אחת, אלא הם כראשי תיבות של ב' שמות, וכ"נ לפי נוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם דגריס הכותב בין בימינו וכו' בין משם אחד, ול"ג הכותב "ב' אותיות", ולפ"ז לא נתפרש כלל במשנתינו דין החיוב בב' אותיות שוות, והוא תליא בפלוגתת תנאי בגמ'. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"ה משמעות ד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה בגלטורי שכתבו דלרבנן דהכותב אות אחת נוטריקון פטור, אך בב' וג' אותיות פטור, ומשמעות דבריהם דהיינו אף כשנתכוין לכתיבת אותיות אלו, ובע"כ דס"ל דכותב ב' אותיות שאינם תיבה פטור. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך בפי' קדמון שם נראה שפירש בד' הרמב"ם דאף אם כתב ב' אותיות שוות שאינם תיבה חייב, - ובס' טל אורות מלאכת כותב כתב דכל מש"כ הרמב"ם דאינו חייב אלא כשהוא שם אחד, הוא רק כשנתכוין לכתוב תיבה גדולה, עיי"ש, וכ"כ בס' קהלת יעקב בהל' שבת שם. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולפ"ז לא נסתרו ד' רש"י ודעימי' מד' הירושלמי, דאמנם דעת ר' יהודה דאינו חייב בב' אותיות אלא כשהם שם, וכדתניא הכי גם בסוגיין, אך סתם מתניתין לא ס"ל הכי. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך אי"ז מוכרע בדבריו, דהמאירי כתב כעין דבריו, אף דלעיל מינה כתב דלסתם מתניתין חייב בב' אותיות שוות אף כשאינם תיבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ בפירש"י בד"ה מצינו שם קטן דהא אתא ר' יהודה לאשמועינן דאע"ג שלא נגמר מלאכתו וכו' חייב, ולכאו' הרי טפי מזה אשמועינן, דלת"ק חייב בכל ב' אותיות אם אינם תיבה, ולר' יהודה אינו חייב אלא בשם משמעון, ובע"כ דלא פליגי כלל בזה, דדברי ת"ק קיימי כשנתכוין לכך מתחילה, ובכה"ג חייב על כל ב' אותיות, ודברי ר' יהודה קיימי כשנתכוין לתיבה גדולה, ובכה"ג אינו חייב אלא בשם משמעון דהוא מלאכה המתקיימת במקום אחר, - ולפ"ז מוכח דגם הא דלר' יהודה אינו חייב בב' אותיות משם אחד, הוא רק כשנתכוין לתיבה גדולה, וצ"ע דלכאו' בהך מילתא אין לחלק בין היכא שנתכוין לאותיות אלו להיכא שנתכוין לתיבה גדולה, (שהרי ב' אותיות משם אחד הוו מלאכה המתקיימת במקום אחר, ובע"כ דהא דפטור הוא משום דדין כתיבת ב' אותיות הוא בב' אותיות חלוקות, וא"כ אף אם נתכוין לכך פטור), וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה אלא ב' אותיות, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ושמא הטעם בזה, דלעולם ביסוד הדין חייבין על כתיבת ב' אותיות אף כשאינם תיבה, והא דהכותב ב' אותיות שוות אינו חייב אלא בשהם תיבה אחת, הוא כל' הרמב"ם שכתב אות כפולה פעמים, והיינו דכל דכותב ב' אותיות שוות לא חזינן לה כלל ככותב ב' אותיות, אלא ככותב אות וחזר וכתבה, וע"כ אינו חייב אלא כשהם תיבה אחת, דבכה"ג לא חזינן לזה ככותב וחוזר וכותב, אלא ככתיבת ב' אותיות. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה אמנם בד' ר' יהודה דמצינו שם קטן משם גדול שם משמעון וכו', מבו' דאף בב' אותיות אינו חייב אלא כשהם תיבה, ובדעת הרמב"ם צ"ל דפליגי רבנן עלי' בזה, וכמש"כ המאירי, וצ"ע המקור לפלוגתא זו. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולמש"כ השיטה להר"נ ודעימי' דאף דחייב אף בב' אותיות שאינם תיבה, מ"מ בשם משמעון אינו חייב אלא כשהוא תיבה, פשוט דאין מקום לחלק בין ב' אותיות שוות לב' אותיות חלוקות, ואף בב' אותיות חלוקות אינו חייב אלא כשהם תיבה, וכ"ה מבו' להדיא בד' השיטה להר"נ שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובדעת רש"י ודעימי' י"ל דהא דתני לה הכא, הוא משום דהכא תני לשיעור כותב דהוא בב' אותיות, ובזה הוא דקמ"ל דב' אותיות מצטרפין אף שהם בב' מיני כתב, וע"כ אי"ז ענין למתניתין דלקמן דתני למיני הצבעים שחייבין בהן, דהרי לא אתא הכא לאשמועינן דחייבין על כתיבה בדיו ועל כתיבה בסיקרא, אלא לאשמועינן דב' מיני כתב מצטרפין, וזה שייך לעיקר דינא דב' אותיות. [↑](#footnote-ref-15)
15. ומש"כ התוי"ט בסוף דבריו דחייב אף בסימנים שרגילין לעשות בהן המספר, אף דאינם אותיות, כ"כ גם הגר"ז בסימן ש"מ ס"ח, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ב, והשעה"צ שם הביא כן מד' התוי"ט, (ומש"כ דהביא לו סיוע מפי' ר"ה גאון, צ"ב). [↑](#footnote-ref-16)
16. וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם ס"ח דהכותב ב' סימניות חייב, אף דבס"ז נקט לעיקר דהרושם אינו חייב מדאורייתא, וכ"ה בדבריו בס"ח, דהא דבב' סימניות חייב, הוא משום דחשיב כתבנית כתב. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלפ"מ דקי"ל דלא כר' יוסי, אין לחייב בכתיבת נוני"ן הפוכין, ותמה על מש"כ המג"א בסימן ש"מ סק"י לדינא דחייב בזה, אך הדברי יחזקאל בסימן ד' סק"ג וסק"ה כתב דלדעת ר"ה גאון ודעימי' בע"כ דגם לת"ק חייב הרושם מדין תולדה, וקי"ל הכי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך הנובי"ת או"ח סימן ל"ג כתב לפרש לדעתם, דהא דתנן בכל לשון היינו בל' לע"ז, אבל הכתב צריך להיות אשורי, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"מ סק"י, וזה ניחא רק לדעת הסוברים דאין חייבין בב' אותיות אלא כשהם תיבה, וזהו דקמ"ל דסגי במה שהוא תיבה בל' לע"ז, ועי' בדברי יחזקאל סימן ד' סק"ט שפקפק בזה לדינא. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכ"ה משמעות פירש"י לעיל ע"ג א' ד"ה כותב ומוחק שהביא ללישנא דר' יוסי שכן היו רושמין על קרשי המשכן, ופירש שהי' כותב אות בזו ואות בזו. [↑](#footnote-ref-20)
20. והנה הפני משה במשנתינו נקט דהיינו דלדעת ר' יוסי עיקר המלאכה היא רושם, וחיובא דכותב הוא משום דהוי תולדה דרושם, וכ"כ האו"ש בפ"ב משבת הי"ז, וכ"כ הדברי יחזקאל בריש סימן ד', אך נסתפק דשמא אף כותב הוי אב דלא גרע מרושם, - ולכאו' דבריהם הם למשמעות ד' הירושלמי דלר' יוסי ל"ה כותבין אותיות על קרשי המשכן אלא עושים סימן, אך למשמעות ד' המאירי בסוגיין ופירש"י לעיל ע"ג א' דאף במשכן היו כותבין אותיות, ודאי דעיקר המלאכה היא בכתיבת ב' אותיות, ואך דכיון שבמשכן היו כותבין את האותיות לסימן, נלמד מזה דאף רושם חייב. [↑](#footnote-ref-21)
21. ולפ"ז בע"כ דשיעורא דב' אותיות הוא מהלמ"מ, דהרי בקרשי המשכן היו כותבין על י' הקרשים הראשונים ועל הקרש העשרים אות אחת, ומ"ט לא נילף אלא מן הקרש הי"א וכו' שהיו כותבין עליהן ב' אותיות. [↑](#footnote-ref-22)
22. והגרי"פ בחי' יש סדר למשנה תמה ע"ז, דמהיכן ילפינן לב' מלאכות אלו דכותב ורושם, וצ"ל למש"כ האבנ"ז בסימן קצ"ט סק"י וסקי"ג דילפינן למלאכת כותב ממה שהיו כותבין החשבונות או משמות השבטים שכתובים בחושן ואפוד, ולמלאכת רושם ילפינן ממה שהיו רושמין ע"ג קרשי המשכן, ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסימן ד' סק"ב. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ה' סוד"ה לולא דמסתפינא כתב דגם לר' יוסי אינו חייב בב' רשימות אלא כשהם משמשין יחד לסימן, ותמה לפ"ז על מש"כ האחרונים דלר"י חייב בכתיבת אא, עיי"ש, וצ"ע שלא הביא לד' התוס' לעיל ע' ב' המפורשים כן, ולכאו' יש להוכיח כדבריו למש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דאף לרבנן חייב הרושם ב' רשימות משום תולדת כותב, ואפ"ה פירש המ"מ בד' הרמב"ם דהכותב אא פטור. [↑](#footnote-ref-24)
24. וכ"נ גם ממש"כ המג"א בסימן שכ"ג סוסק"ה דמשמע בפ' הבונה דאפי' רשימה בעלמא אסור לעשות לסימן, ועיי"ש שכתב מכח זה לאסור לעשות נקב לסימן, ועמש"כ ע"ז האלי' רבה בסימן ש"ז סקל"א. [↑](#footnote-ref-25)
25. ויש להוסיף, דאף למשמעות ד' הר"ח דמה שאמרו דלר' יוסי הכותב בשמאל חייב, היינו כשלא בא לכתוב אלא לרשום, ג"כ אי"ז במשמעות ד' הראשונים שסתמו דהכותב בשמאל פטור, ולא כתבו דכל שכונתו לרשום חייב. [↑](#footnote-ref-26)
26. אמנם בהמשך דבריו כתב דקי"ל דחייב, אלא דאי"ז אב מלאכה אלא תולדה דכותב, וצ"ע דהוא דלא כחד, דלת"ק אינו חייב כלל, ולר' יוסי הוי אב מלאכה. [↑](#footnote-ref-27)
27. ובטעם הא דהרושם צורות בכותל חייב משום כותב ולא משום צובע, נחלקו רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-28)
28. ויש שכתבו לפרש בזה בע"א, דהא דהכותב בשמאל חייב, הוא משום דכתיבה הנעשית בשמאל אינה יפה ככתיבה הנעשית בימין, ומשא"כ בהוצאה דאין נפ"מ בתוצאת המלאכה אם נעשית בימין או בשמאל, ואמנם בהוצאה בשינוי גמור פטור אף דאין נפ"מ בתוצאת המלאכה, אך בשמאל דאי"ז שינוי גמור, לא חשיב כלאחר יד אלא כשיש נפ"מ בתוצאת המלאכה, ובאג"מ ח"ד אהע"ז סימן ע"ג אות ד' נסתפק בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-29)
29. אך החזון יחזקאל לתוספתא שם כתב, דדוקא בתלישה או בהוצאה דדרך לעשותם לפעמים בב' ידיו, הוא חייב אף כשעשאן בשמאל, וכתב לפרש דזהו מה שאמרו בירושלמי בפ' המצניע דהא דהמוציא בשמאלו חייב הוא משום דשמן המאור בימינו וקטורת בשמאלו, אך מלאכה שדרך לעשותה ביד אחת, בודאי דרך לעשותה בימינו, וכל שעשאה בשמאלו הוי שלא כדרך עשיתה ופטור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש שכתב דאין לומר דדוקא בשבת דגמרינן ממשכן אינו מועיל כלאח"י אבל בעלמא כשר, דאין סברא לומר שיכתוב סת"מ כהלכתן בשבת ולא יהא חייב, וכתב דלענין שחיטה מצינו דאם הפיל סכין ושחטה כשר, אף דבשבת פטור בכה"ג משום דהוי כלאח"י. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועמש"כ הקוב"ש בכתובות אות ר"ב והאג"ט בפתיחה סק"ג דאיכא גווני דפטורא דכלאחר יד הוא בכל התורה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-32)
32. ומצינו כן בפי' הר"י מלוניל לעיל צ"ב א' דפטורא דמלאכה כלאחר יד הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וכ"נ בתור"י הזקן בקידושין ו' א', ובס' המאורות בר"ה ל"ג א', - ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן רנ"ב סק"ט, ובסימן קפ"ו סק"ו, [↑](#footnote-ref-33)
33. ומבו' דאף אם מהני מה שהרגיל עצמו לחייב אף על כתיבה בשמאל, מ"מ הוא חייב אף על כתיבה בימין, ועמד ע"ז בביאור המהר"ם בנעט שם, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, - ויש להוסיף, דאין לפרש דד' המרדכי קיימי כשהרגיל עצמו לכתוב בשמאל, ועדיין הוא כותב גם בימין, (וע"כ הוא חייב אף על כתיבה בימין), דא"כ ה"ז ממש שולט בב' ידיו, ומעיקרא מה הוכיח מהכא. [↑](#footnote-ref-34)
34. והמ"ב בסימן כ"ז סקכ"ה כתב לענין תפילין דלא חשיב כשולט בב' ידיו דמניח בשמאל של כל אדם, אלא כשעושה כל המלאכות בשניהם שוה בשוה, אבל אם נקל לו לעשות בשמאל אף שיכול לעשות אותם גם בימין לא מיקרי שולט בשתי ידיו, ועי' במרדכי בהל' תפילין סימן תתקס"ט שכתב בתו"ד בשם ר"י, דכל דאין שוין שניהם לכח איטר גמור חשבינן לי'. [↑](#footnote-ref-35)
35. ולכאו' י"ל בפשיטות, דאחר דדרכו של אטר לכתוב בשמאל, ולא אמרינן בזה בטלה דעתו, תו אף בשולט בב' ידיו הכותב בשמאל לא אמרינן דבטלה דעתו, כיון דיש דרך כתיבה אף בשמאל. [↑](#footnote-ref-36)
36. ולדעת הסוברים דכל מלאכה שדרך לעשותה טפי בימינו פטור כשעשאה בשמאלו, צ"ל דברושם אין דרך כלל לעשותו בימין טפי מבשמאל, וע"כ אף הרושם בשמאלו חייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-37)
37. ומשמע מדבריו דפטורא דכתיבה בשמאל, הוא משום דאין ע"ז חשיבות כתב, כיון דאינו יכול לכוין כתיבה יפה בשמאלו, אך מ"מ לא גרע מרשימה בעלמא, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובדעת ש"ר י"ל בתרי גווני, חדא, דכיון דעיקר המלאכה דרכה אף בשמאל, ע"כ אף אם בכתיבה זו אין הדרך בשמאל חייב, וזה ניחא אי נימא דלר' יוסי עיקר המלאכה היא ברשימה בעלמא, וכתיבת אותיות אינה עיקר המלאכה, ונתבאר בהערה ב', - או דפטורא דכתיבה בשמאל אי"ז משום כלאחר יד, אלא משום דאין ע"ז תורת כתב, אך לר' יוסי דאף ברשימה בעלמא חייב ול"ב שיהא ע"ז תורת כתב, שפיר הוא חייב בכתיבה בשמאל אף דאין ע"ז תורת כתב. [↑](#footnote-ref-39)
39. והעירו ע"ז ממש"כ התוס' בכ"ד דהמוציא אוכלין בפיו פטור, כיון דכ"ה דרך הוצאת אוכלין, אף דאין דרך שאר הוצאה בפה, - ושמעתי לחלק בזה, דכל הא דיש לפטור מכח הא דאי"ז דרך עיקר המלאכה, הוא רק משום דגם בפעולה זו שעושה דרך טפי לעשות בימין, ומהני הא דבעיקר המלאכה הוי זה שלא כדרך, דמה"ט חשבינן לשינוי זה כשינוי מדרך המלאכה, אך כל דבפעולה זו אי"ז שינוי כלל, שפיר הוא חייב. [↑](#footnote-ref-40)
40. ואמנם צ"ב בזה, דמאי ס"ד לפטור בזה, ומ"ט דר"ש דפטר, דמי גרע ממי שעשה מעשה דהוי פס"ר שתעשה מלאכה עי"ז דחייב, וכ"ש הכא שנתכוין לזה, - וצ"ל דהכא גרע טפי, דכיון שנתכוין לכתיבת אותיות אלו בתורת חלק מתיבה גדולה, הי' מן הדין לפטרו על כתיבת "שם" לחודי', דמדינא דמלאכת מחשבת מהניא מחשבתו לקבוע דלא נעשית כל המלאכה. [↑](#footnote-ref-41)
41. בתוס' הגרע"א הק' ע"ד הרמב"ם, דמשמע דלמדים זה מסברא דל"ש לומר שיארוג כל השבת ויהי' פטור, ובברייתא לא ילפינן כן מסברא אלא מקרא, - ואולי י"ל בדעת הרמב"ם, דהרי בברייתא תניא ועשה אחת יכול עד שיכתוב כל השם ועד שיארוג כל הבגד ת"ל מאחת וכו', וי"ל דלעום הך מילתא הויא מסברא דא"צ לכתוב כל השם ולארוג כל הבגד, ואך דכיון דכתיב ועשה אחת, משמע דאינו חייב עד שיכתוב כל השם ועד שיארוג כל הבגד, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דכתיב מאחת, אין ללמוד כן מקרא, והדר קים לן מסברא דחייב אף בעשיית מקצת המלאכה. [↑](#footnote-ref-42)
42. ואזלי לטעמייהו דס"ל דלתנא דברייתא אין חייבין על כתיבת אא, וכמש"נ בדף מס' 1, ולמדו לזה מהא דאין חייבין על אא דאאזרך, ולא ס"ל לחלק דשאני היכא שנתכוין לכתוב תיבה שלימה, דהרי לא אזלינן כלל בתר כונתו ומשעשה כשיעור מלאכה חייב, וא"כ אם הכותב אא הי' חייב, ה"נ הי' לנו לחייבו בשכתב אא דאאזרך. [↑](#footnote-ref-43)
43. והיינו או משום דמהני מה שנתכוין לכתוב תיבה גדולה, שלא יהא חייב אלא על כתיבת תיבה, וכמש"כ הביאוה"ל שם, או משום דכל הא דחייב אף כשלא נגמרה מלאכתו הוא רק בדהו"ל מלאכה המתקיימת במקום אחר, וע"כ אינו חייב אלא על כתיבת תיבה שהיא מלאכה המתקיימת במקום אחר, וכמש"נ בדף מס' 1 ממשמעות פירש"י והר"י מלוניל. [↑](#footnote-ref-44)
44. ובפירש"י לעיל בע"א ד"ה דחק קפיזא כתב דהא דחק קפיזא בקבא חייב, אע"פ שעתיד להוסיף, הוא משום דיש דמקיימין כן, ולכאו' הוא חד דינא עם דינא דהכא, דאף כשדעתו לעשות מלאכה גדולה, מ"מ אם עשה כשיעור מלאכה המתקיימת במקום אחר חייב. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך בד' הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ד מבו' שפירש בד' רש"י דכל שנתכוין לכתוב ב' אותיות אלו לכו"ע חייב אף בב' אותיות שוות, וכ"ה מבו' בד' הנפש חי' יו"ד סימן פ"ב ד"ה ואפשר לומר דת"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך זה מתישב רק אי נימא דהא דמודה ר' יוסי דכל שנתכוין לכתוב תיבה שלימה אינו חייב על אא, הוא משום דהיתה דעתו לכתיבה, וע"כ אינו חייב על רושם, וכמש"נ להלן מד' התוס' אחרות, אך אי נימא דהוא משום דכל שלא נתקיימה מחשבתו אינו חייב אלא במלאכה שכיו"ב מתקיימת במקום אחר, ואא לא חשיב כמתקיים במקום אחר, הרי הדין נותן דאף אם נתכוין לסריטות לא יהא חייב כשלא נתקיימה מחשבתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
47. ואמנם משמע דכ"ז הוא משום דב' האותיות משמשין יחד כנוטריקון דאמן אמן, אך לא סגי בהא דכל אות משמשת כנוטריקון לעצמה, דא"כ ל"ה בעינן להא דכותבין בקמיעין אא במקום אמן אמן, דסגי בהא דכותבין א' כנוטריקון, והיינו משום דבעינן דב' האותיות יהיו משמשין יחד, וכאשר כ"כ הט"ז בסימן ש"מ סק"ד בב' סימניות דאם אינם משמשין יחד פטור. [↑](#footnote-ref-48)
48. אך זה מתישב רק לדעת רש"י דהא דבעי לאוקמי לפלוגתייהו באא דאאזרך, היינו דהגם דהכותב אא חייב, מ"מ היכא שנתכוין לכתוב תיבה גדולה וכתב אא, נחלקו אם פטור משום דאי"ז מלאכה המתקיימת במקום אחר, ור"ש מחייב, וע"ז פרכינן דלמימרא דר"ש לחומרא, דס"ל דלא אזלי' כלל בתר כונתו, והרי אדרבה בעלמא אזיל ר"ש טפי בתר כונתו, וס"ל דאינו חייב עד שיעבד את כולו, - אך לדעת הרמב"ם והתוס' דלפ"מ דבעי לאוקמי לפלוגתייהו באא דאאזרך, אי"ז פלוגתא מסוימת בשנתכוין לכתוב תיבה גדולה וכתב אא, ופליגי גם במי שנתכוין לכתוב אא אם הוא חייב, ליכא למיפרך עלה ממה שמצינו דס"ל לר"ש דאינו חייב עד שיעבד את כולו, דהרי שפיר י"ל דמחמיר ר"ש במלאכת כותב דחייב אף בכתיבת ב' אותיות שאינם תיבה, ומיקל הוא בדין מי שנתכוין לעשות מלאכה גדולה שאינו חייב עד שיעשה את כולה, - ולדעתם בע"כ לפרש דמכוון הגמ' הוא למיפרך, דהיאך מחייב ר"ש באא דאאזרך, הרי לדידי' אינו חייב עד שיכתוב את השם כולו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. וכן פירש גם בהא דצר צורה כ"ש היינו דצר כ"ש מן הצורה, ונתבאר להלן, אך בהא דתני המגרר כ"ש והמעבד כ"ש לא פירש כן, ומשמע מזה דהתם לא איירי כשעשה מקצת מן הגרירה ומקצת מן העיבוד, כמש"כ המאירי במעבד כ"ש, אלא כשעשה גרירה גמורה למקצת מן הקלף ועשה עיבוד גמור למקצת מן העור, וכמש"כ כן התוס' ותוס' הרא"ש, וכן פירש בתוס' תלמיד ר"י הזקן בדעתו, - וכ"ה מבו' ממש"כ בד"ה את כולו דהיינו כל מה שנתכוין לגרר או לעבד מתחילה בב"א, ולא הוצרך לפרש כן בקודח ובצורה, והיינו משום דהתם מתפרש בפשיטות דכולו היינו שישלים את קדיחת הנקב וישלים את עשיית הצורה, אך במגרר ומעבד שעשה גרירה גמורה ועיבוד גמור, הוצרך לפרש דשיעורא דכולו הוא מה שנתכוין לעשות מתחילה בב"א. [↑](#footnote-ref-50)
50. והנשמת אדם בכלל ל"ד סק"ג כתב דה"נ נחלקו בהא דתניא לעיל נ' א' דבכל חפין חוץ מכלי כסף בגרתקון, דבפירש"י שם כתב דהוא ממחק, והרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ז כתב דהוא כמתקן כלי וגומר מלאכתו בשבת. [↑](#footnote-ref-51)
51. וכ"נ למש"כ בפי' הראב"ד לתו"כ דלדעת ר"ש אף באורג אינו חייב אלא בג' על ג' שמתקיים כיו"ב, ולפ"ז לכאו' ה"נ במעבד עור יש לחייבו כשיעור עור הראוי לעבדו, ול"ב שיעבד את כל העור, ובע"כ דהא דקאמר ר"ש עד שיעבד את כולו, היינו דאינו חייב אלא כשהשלים את עיבודו. [↑](#footnote-ref-52)
52. וממה שלא הביא הרמב"ם בהלכותיו לדין זה נראה דמפרש כד' התוס', דלד' תלמיד ר"י הזקן והמאירי הרי נתחדש הכא דחייב אף על תחילת העיבוד, והי' לו להרמב"ם להביא לדין זה. [↑](#footnote-ref-53)
53. וכ"נ בד' התוס' הרא"ש שכתב דאין לפרש דהמעבד כ"ש היינו דאע"פ שאינו מעובד כל הצורך, דדומיא דאידך כ"ש קתני להאי, ועוד מדקאמר ר"ש עלה עד שיעבד את כולו משמע דכ"ש דקאמר ת"ק אעור קאי, ולפ"ז משמע דגם הא דצר צורה כ"ש אי"ז כ"ש מן הצורה, אלא דצר כ"ש מן הכלי. [↑](#footnote-ref-54)
54. ולפי דבריו נמצא, דהא דתניא לעיל דעד שיעשה מלאכה שכיו"ב מתקיימת, הוא רק לדעת ר"ש, אך לדידן אף אם לא עשה מלאכה שכיו"ב מתקיימת חייב, וע"כ הוא חייב באריגת ב' חוטין ובעשיית ב' בתים בנפה וכברה, וזה דלא כמו שפירש"י לעיל דלדידן אינו חייב אלא אם עשה מלאכה שכיו"ב מתקיימת, והא דהאורג ב' חוטין ועושה ב' בתים חייב הוא משום דמקיימין כך דאין אדם אורג בגד ביום אחד וכו'. [↑](#footnote-ref-55)
55. ואמנם בד' התוס' אחרות מבו' דהוא משום שנתכוין לכתיבה ובכה"ג אינו חייב אסריטה בעלמא, אך בד' תלמיד ר"י הזקן משמע דהוא משום דכל שלא נעשית מחשבתו אין לחייבו על רושם, ולפי דבריו לכאו' אף אם נתכוין לסרוט כמה סריטות, לא יהא חייב בב' סריטות, דחיובא דרושם הוא רק כשנעשית מחשבתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
56. כבר העירו דמצינו ז' פעמים בנביאים תיבת נף, ישעי' י"ט י"ג, ירמי' ב' ט"ז, שם מ"ד א', שם מ"ו י"ד, שם י"ט, יחזקאל ל' י"ג, שם ט"ז, והרי בפירש"י בסוגיין פירש דהא דאא דאאזרך פטור, הוא משום דלא מצינו שהיא תיבה קטנה בכל המקרא, - אך העירו דממה שהוצרך רש"י שם לפרש בהא דשם משמעון חייב דהוא משום דמצינו שם בן נח, וכ"ה גם בפירש"י לעיל צ"ז ב' ד"ה ה"ג, דיש שם "אדם בב' אותיות הללו, משמע דס"ל דכל שנתכוין לכתוב שם אדם, אינו חייב אלא כשכתב שם אדם, ולפ"ז ניחא, אך בפירש"י בסוגיין מבו' דלא כן, וכמש"כ דאם כתב שש מששבצר חייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. וזה מתישב עם מש"כ האחרונים בדעת רש"י, דאף דהכותב אא דאאזרך פטור, מ"מ כל שנתכוין לכתוב אא חייב, - אך התוס' שנקטו דלר' יוסי חייב אף באא דאאזרך, לטעמייהו אזלי דס"ל בסוגיין דהכותב אא פטור, ומה"ט כתבו דהכותב ב' אותיות נוטריקון פטור, וכנראה למדו לזה מהא דפטרינן באא דאאזרך, והרי דס"ל דאין לחלק בין היכא שנתכוין לכתוב תיבה שלימה להיכא שנתכוין לכתוב לאותיות אלו. [↑](#footnote-ref-58)
58. ובתשו' נפש חי' יו"ד סימן פ"ב ד"ה ואפשר לפרש דבריו כתב דאף דקי"ל דאף בכותב ב' אותיות שאינם תיבה חייב, וא"צ לטעם זה שכתב הרמב"ם דאין הולכין אלא אחר הביטוי, מ"מ נפ"מ בזה בכותב ב' אותיות שוות, דלדעת הרמב"ם אינו חייב אלא כשהם תיבה, ויהא חייב אף בסתום שכתבו פתוח ככותב ככ דאין הולכין אלא אחר הביטוי. [↑](#footnote-ref-59)
59. והעירו דזה מתישב טפי להרמב"ם לטעמי' דליכא דין בפנ"ע בנתכוין לכתוב תיבה גדולה וכתב ב' אותיות דבעינן שיהא מתקיים כיו"ב במקום אחר, וכל ב' אותיות שחייב כשנתכוין לכתבם, חייב אף אם נתכוין לכתוב תיבה גדולה, וע"כ אף בסתום ועשאו פתוח כיון דאין הולכין אלא אחר הביטוי, וחשיב ככתיבת תיבה, ה"ה חייב אף כשנתכוין לכתוב תיבה גדולה, אך לדעת רש"י דכל שנתכוין לכתוב תיבה גדולה וכתב ב' אותיות אינו חייב אלא כשמתקיים כיו"ב במקום אחר, אין לחייב בסתום ועשאו פתוח דאינו מתקיים במקום אחר, וכמש"כ כן בפירש"י בד"ה מי דמי, דטעם הפטור בסתום ועשאו פתוח הוא משום דאין מתקיים במקום אחר. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך הסה"ת בסימן קל"א כתב שלא ליתן קודם שיתייבש משום דהוי כתב שיכול להזדייף, וכ"כ הסמ"ג בסדר כתיבת הגט וההגמי"י בפ"ד מגירושין הי"ג, וכ"כ השו"ע בסימן קכ"ד ס"ט, ומבו' דס"ל דחשיב שפיר ככתב המתקיים אף קודם שנתייבש, והפר"ח שם כתב דהיינו משום דאף דיכול להעביר הדיו, מ"מ כיון דבלא שיעביר את הדיו ה"ז מתקיים חשיב כדבר המתקיים, שהרי גם בכותב על עלה של זית יכול בנקל להעביר הדיו מעליו, ואפ"ה מיקרי דבר של קיימא, וכ"כ בס' גט מקושר, הביאו הפ"ת שם סקי"ח, ולפ"ז אף לענין שבת חייב מיד בשעה שכותב. [↑](#footnote-ref-61)
61. אמנם בד' הפרישה שם סק"א נראה דאם כתב על שומן הנקרש פטור, והשעה"צ שם סקל"ב עמד ע"ז דהוא שלא כד' התוספתא. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך האבנ"ז בסימן ר"י סקי"ג כתב דפליגי הרמ"א והלבוש בהך מילתא אם כתב שדעתו למחקו חשיב ככתב דאינו מתקיים, ועפי"ז נחלקו בספר שכתוב אותיות על חודי הדפים, אם יש לחוש בסגירתו לחיוב חטאת, וכתב דמהא דהכותב על בשרו חייב, אף דחמימות הבשר מעברת הכתב, יש ללמוד דכל שאינו נמחק אלא ע"י מעשה, חשיב ככתב המתקיים, ועיי"ש בס"ק ט"ו ט"ז שהוכיח מכ"ד דאף אם אין מתקיים מחמת דעתו, חשיב כמלאכה שאינה מתקיימת, - והחזו"א בסימן ס"א ריש סק"א נקט דודאי דהכותב ע"מ למחקו חייב, וכ"נ בתשו' בית שלמה או"ח סו"ס ל"ז, ובהמשך דבריו שם בד"ה ובאותיות כתב לפרש דעת הפוטרים בספר שכתוב אותיות על חודי הדפים, דהוא משום דהוי ככותב ע"ג דבר שאינו מתקיים. [↑](#footnote-ref-63)
63. כן גירסת הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאירי והיראים בסימן ער"ד והאו"ז בסימן ע"ג, אך גירסת הרי"ף ור' יהושע פוטר, וכ"ה בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם, וכן גירסת הראבי"ה בסימן רל"ד. [↑](#footnote-ref-64)
64. ומבו' בדבריו שם דמה"ט ה"ז כשר בגט לדעת הסוברים דכתיבה בשמאל כשרה בגט, עיי"ש, אך אי נימא דמכח הא דאין דרך כתיבה בסריטה על בשרו, אין ע"ז תורת כתב כלל, ה"ז פסול אף בגט, ובקונט' פתשגן הכתב סימן כ"א הביא מד' כמה מקמאי דה"ז כשר בגט. [↑](#footnote-ref-65)
65. והשעה"צ בסימן ש"מ סקכ"ח כתב דממש"כ רש"י כגון מי תותים שמשחירין וכ"כ הר"ן והרע"ב משמע דבמיא בעלמא לא חשיב כתב אפי' מדרבנן, ותמה ע"ד התפא"י שאסר בזה, - אך אחר שזכינו לד' הריטב"א, אין מקור מד' רש"י לכך, דודאי דמתניתין איירי בכגון מי תותים, וקמ"ל דאף בזה פטור, אך הא דאסור לכתחילה, י"ל דהוא אף במים. [↑](#footnote-ref-66)
66. אמנם הנה בד' הרשב"א לקמן קט"ו ב' ד"ה הא דאמרינן משמע דפטורא דכתב שאינו מתקיים הוא מדין מלאכת מחשבת, אף דהכא מדמי לה להא דאינו כשר בגט, - וגם בד' המ"מ בפי"א משבת הט"ו משמע דהא דבעינן כתיבה בדבר המתקיים הוא דומיא דהא דבשאר מלאכות בעינן מלאכה המתקיימת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
67. אך הדברי יחזקאל בסימן ד' סקכ"ג הביא מספרי, הא דפסלינן בגט ע"ג דבר שאינו מתקיים הוא משום דכתיב ספר, וכתב דלפ"ז בע"כ דהא דלענין שבת פטור כשכתב ע"ג דבר שאינו מתקיים, הוא משום דבשבת בעינן שתהא מלאכתו מתקיימת. [↑](#footnote-ref-68)
68. והביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ד הביא מפ"מ שכתב בדעת הרמב"ם לחלק בין שבת לגט, לכאו' כונתו לד' המראה הפנים בפירקין, ותמה ע"ז, וצ"ע שלא הביא שכבר כ"כ המ"מ בפ"ד מגירושין. [↑](#footnote-ref-69)
69. והמנחת שלמה בח"א סימן צ"א אות י"א הוכיח מכ"ד דאינו חייב אלא במתקיים לזמן חשוב, עיי"ש, ועמש"כ בזה המנחת יצחק בח"ז סימן י"ג - ט"ו. [↑](#footnote-ref-70)
70. והגט פשוט בסימן קכ"ה סקי"ט האריך לפרש טעם התוספתא דהקורע פטור והרושם חייב, וטעם הירושלמי דהקורע חייב והרושם פטור, עיי"ש, ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסימן ד' סקכ"ג בהג"ה בשם ס' יד דוד בטעמא דהתוספתא, ועד"ז כתבו החס"ד בגיטין פ"ב ה"ו והחזון יחזקאל במכילתין בפי"ב ה"ו. [↑](#footnote-ref-71)
71. אך המאירי שם הביא מתוספתא דהמקרע על העור כתבנית כתב כשר והרושם על העור כתבנית כתב כשר, והגר"א בסימן קכ"ה סק"ז כתב דאפשר דהרמב"ם גריס הכי בירושלמי. [↑](#footnote-ref-72)
72. וכ"כ הגר"ז בסימן ש"מ ס"ז דפטורא דרושם על העור, הוא משום שאי"ז דבר המתקיים, וכ"כ בפי' החס"ד לתוספתא פי"ב ה"ו. [↑](#footnote-ref-73)
73. והמהרש"ך בביאורו על הרמב"ם שם הק' ע"ז, דהכא חשיב ככתב שאינו מתקיים דפסול אף בגט, ובתשו' תורת אמת להמהר"א ששון סימן ל' כתב דמה"ט הניח לזה המ"מ בצ"ע, ועיי"ש שכתב דיש להסתפק בזה אם חשיב ככותב בדבר שאינו מתקיים או ככותב ע"ג דבר שאינו מתקיים, - והפר"ח בסימן קכ"ה סק"ז כתב דכיון דהרושם מתקיים בכל מקום, אלא שבעור אינו מתקיים, אי"ז אלא מצד גריעות העור, והו"ל ככותב ע"ג דבר שאינו מתקיים דכשר בגט, וכ"כ הגט פשוט שם סוסקי"ט, - אך הגר"א שם סק"ז כתב דהכא ל"ד לכותב ע"ג דבר שאינו מתקיים, אלא לכותב בדבר שאינו מתקיים, והיינו דאף דרושם מתקיים בכל מקום, מ"מ כשהוא ע"ג העור אין הרושם עצמו מתקיים, - ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסימן ד' ענף ד'. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועיי"ש שכתב לפ"ז בדעת הגר"א, דמה"ט י"ל דמה"ט כל שרשם בצפורן דאי"ז מתקיים מותר לכתחילה, אך למש"כ הב"ש ודעימי' דפטורא דרושם על העור הוא משום דאי"ז מתקיים, הרי לא נוסף היתר במה שהוא בצפורן. [↑](#footnote-ref-75)
75. ובדעת הרמ"ע מפאנו כתב בתשו' ציץ הקדש ח"א סימן כ"ה דל"ד לאטר הכותב בשמאל, דשאני הכא דאין דרך גידם לכתוב בפיו, והיא אומנות יתירה. [↑](#footnote-ref-76)
76. וכ"ה מבו' ממשמעות ד' התוס' לקמן בסוגיין בד"ה התם מחוסר מעשה, דמאן דפטר כשנצלה כגרוגרת בב' מקומות, הוא דומיא דהא דפטרינן הכא בב' אותיות שאין נהגין זע"ז, והרי דהא דבעינן שיהיו נהגין זע"ז הוא כדי שיהיו מצורפין זל"ז, וס"ל דה"נ בכגרוגרת דבישול אין מצטרף בב' מקומות. [↑](#footnote-ref-77)
77. ועיי"ש שכתב לפרש למה שאמרו בירושלמי אפי' אלף אלפא בית ביתא, דהיינו דהי' כתוב אל"ף בי"ת והוסיף אות א' בכל תיבה ונעשה אלפא ביתא, וכתב דאף דבעינן שיהיו ב' האותיות נהגין ונקרין זע"ז, ס"ל להירושלמי דג"ז הוא בכלל אחר שב' התיבות סמוכות, ומבו' דאם אינם סמוכות ואין נהגין זע"ז פטור, אף דכל אות הויא חלק מתיבה. [↑](#footnote-ref-78)
78. נתחדש בדבריהם, דהכותב צורת אות, אף אם לא כתבה כלל לשם אות, חשיבא כאות, - אך לכאו' ממש"כ המ"ב בסימן ש"מ סקכ"ד דרשימה כעין קו בעלמא לא חשיב כרשימת צורת אות, ולא אמרינן דקו הוא כאות וי"ו בכתב משיט"א נראה דאף אם כתב צורת אות, כל שלא כתבה לשם אות, לא חשיבא כלל כאות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. ועיי"ש שכתב דהרמב"ם בפי"א משבת הי"ג כתב דכתב אות אחת והכל קורין אותה מעשר וכו' ולא כתב כפירש"י שכתב עלי' נקודה מלמעלה, והוא לטעמי' דבכה"ג חייב משום רושם, אך כתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דאיירי כשכתב אות וינקוד עלי', אך ברמב"ם הנדמ"ח כתבו דבכל הכת"י כתוב תיבת מ עם נקודה מעלי'. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך אי"ז מתישב עם מש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל ק"ג ב' בדעת הרמב"ם דהכותב ב' אותיות נוטריקון חייב, ונתבאר להלן, דלפ"ז מבו' דשפיר חשבינן לכתיבת נוטריקון ככתיבה שיש לה משמעות. [↑](#footnote-ref-81)
81. אך בס' יד המלך בפי"א משבת נראה שפירש דטעמא דריב"ב הוא משום דחייבין על כתיבת תיבה שלימה אף שהיא אות אחת, ורבנן דפליגי ע"ז הוא משום דס"ל דל"מ הנוטריקון לחשבו כתיבה שלימה, ועיי"ש שכתב לפ"ז לחייב על כתיבת מספר אחד, והדברים צ"ע, ובד' התוי"ט לעיל בפירקין מפורש דאין חייבין על כתיבת מספר אחד, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"מ ס"ח והמ"ב שם סקכ"ב. [↑](#footnote-ref-82)
82. בתשו' תורה לשמה סימן רצ"ד כתב במי שנשבע שלא יכתוב לחבירו תיבה וכתב אות אחת נוטריקון, דמדרבנן חשיב דעבר על שבועתו, כ"ה דהכא אף דמדאורייתא פטור מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וצ"ע דהרי י"ל דהא דה"ז אסור מדרבנן, הוא משום דכל כתיבת אות אחת אסורה מדרבנן, אף דאינה תיבה, ומנלי' דמדרבנן חשבינן לה ככתיבת תיבה [↑](#footnote-ref-83)
83. והיינו דכל הא דפטרי רבנן בנוטריקון, היינו דלא חשבינן לה ככתיבת ב' אותיות, אך לעולם חשבינן לה ככתיבה שיש בה משמעות, וע"כ בב' אותיות נוטריקון חייב. [↑](#footnote-ref-84)
84. ואמנם בד' הערוך והריטב"א שפירשו דהא דאא דאאזרך איתי' בגלטורי, הוא קמיעין שכותבין בהן אא במקום אמן אמן, מבו' דס"ל דעכ"פ לפ"מ דס"ד דמחייב ר"ש באא דאאזרך, היינו משום דמהני הנוטריקון לחשבם כאותיות שיש להם משמעות, וכל הא דאינו חייב הוא משום דלא כתב אלא אות אחת, אך אם כתב ב' אותיות חשיב ככתיבת ב' אותיות שיש להן משמעות וחייב, ואמנם כבר נתבאר לעיל שם דמשמע דכ"ז הוא משום דב' האותיות משמשין יחד כנוטריקון דאמן אמן, אך לא סגי בהא דכל אות משמשת כנוטריקון לעצמה, (דא"כ ל"ה בעינן להא דכותבין בקמיעין אא במקום אמן אמן, דסגי בהא דכותבין א' כנוטריקון), והיינו משום דבעינן דב' האותיות יהיו נקראות יחד, וזה כמש"כ הט"ז בסימן ש"מ סק"ד בב' סימניות דאם אינם משמשין יחד פטור. [↑](#footnote-ref-85)
85. וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם בהלכותיו, דמש"כ דפטורא דנוטריקון הוא באות אחת, הוא משום דאם הוא ב' אותיות חלוקות חייב, ואף אם הם ב' אותיות שוות שהם תיבה אחת חייב, אך לעולם אם כתב אא נוטריקון פטור. [↑](#footnote-ref-86)
86. ועיי"ש שכתב לפרש גם בד' הרע"ב, דמש"כ דטעמא דרבנן הוא משום דלא כתב ב' אותיות, היינו דאם כתב שש חייב, וצ"ע מ"ט הוצרך לכך הרי דעת הרע"ב לעיל בפירקין דהכותב ב' אלפי"ן חייב. [↑](#footnote-ref-87)
87. ובפי' ר"ח כתב דהייני כשהי' כתוב נו"ן וכתב תחתיו חי"ת ונמצא כתוב נח, וכ"כ בס' העתים סימן רל"ז, ויש שפירשו בדבריהם דלא מחייב ר"א אלא משום דהשלים עי"ז תיבה, - אך בפשוטו נראה דדעתם דאף הכותב ב' אותיות אינו חייב אלא כשהם תיבה, וכ"נ גם ממש"כ בפי' ר"ח בכותב אות אחת בטבריא ואחת בציפורי שכתב בטבריא שי"ן ובציפורי מ"ם, וע"כ ה"נ הכותב אות אחת סמוך לכתב אינו חייב אלא כשהם תיבה. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט פטר ר"א התם בכותב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת אחרת, הרי יש לחייבו על כתיבת האות השני' בפנ"ע, וכתבו דאיירי כשכתבו בקלף אחר, והיינו דאף דהכותב ב' אותיות אחת בטבריא ואחת בציפורי חייב, מ"מ דינא דר"א דכותב אות אחת סמוך לכתב חייב, הוא רק כשהיא סמוכה לכתב, (דאל"כ לעולם יהא הכותב אות אחת חייב, משום דה"ז מצטרף עם שאר כתבים שבעולם). [↑](#footnote-ref-89)
89. ובתשו' נפש חי' או"ח סימן ל"ז הביא מירושלמי בפ' האורג, דלרבנן דקיסרי לא מחייב ר"א אלא באחת על שלש, דאיכא שיעור בגד מלבד חוט זה, והרשב"א והריטב"א בר"פ האורג הביאו לפלוגתת אמוראי בירושלמי בזה, וכתב דלדידהו ה"נ לא מחייב ר"א בכותב אות אחת סמוך לכתב, אלא כשיש ב' אותיות מלבד אות זו, וכתב לישב לפ"ז למה שאמרו בכריתות י"ז א' דפטר ר"א בכותב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת אחרת, ואינו חייב על האות השני' בפנ"ע, כיון דאינה סמוכה אלא לאות אחת, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ד'. [↑](#footnote-ref-90)
90. אך הדברי יחזקאל בסימן ד' סקי"ב כתב בדעת הרמב"ם דאינו חייב אלא בס"ת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-91)
91. וצ"ע דמ"ש מאורג אות אחת והשלים לבגד דחייב, אף דהי' ראוי ללבישה בלא"ה, ולמש"כ הר"י מלוניל דאיירי כשהי' מעוכב עי"ז מלחתכו מבית האריגה ניחא, - אך במשנת ר"א גיטין סימן כ' סוסק"ו כתב דל"ד, דבארג חוט אחד והשלים לבגד, כיון דהחוט נצרך להשלמת הבגד ובכך משתמשים בכל הבגד סגי בחוט אחד, ומשא"כ בספר דלקרות בו קאי, ליכא שייכות בין תיבה זו לכל הספר, ואי"ז תיקון כלל בכל הספר, וכל הא דחייב הוא משום דהשלמת האות היא תיקון בכל הספר, דעי"ז נשלמה קדושת הספר, או משום דעי"ז מותר להשהותו. [↑](#footnote-ref-92)
92. אך למש"כ הר"י מלוניל דהא דחייב הוא משום דכל הספר הי' מעוכב מלקרות בו ע"י אות אחת שיש בו להשלים, הדין נותן דאינו חייב אלא בס"ת הכתוב כדינו, וא"א לקרוא בו בציבור, אלא כשישלים את האות, ואמנם ד' המנ"ח הם למש"כ רש"י דהוא באחד מכ"ד ספרים, אף דיש מהם שאין קוראין בהן בציבור. [↑](#footnote-ref-93)
93. והמנ"ח במוסך השבת כותב סקי"ד כתב דאה"נ דהכותב אות אחת והשלים לספר חייב גם משום מכה בפטיש, וכן נקט המנ"ח בכ"ד כיו"ב, ובפי' החס"ד לתוספתא פי"ב ה"ו נקט דעיקר החיוב בכותב אות אחת והשלימה לספר ואורג אות אחת והשלים לבגד הוא משום מכה בפטיש.

    והשפ"א בסוגיין כתב דנפ"מ בזה, דאם חיובו הוא משום מכה בפטיש, חייב אף בכותב חצי אות והשלים הספר, אך למש"כ המאירי דחיובו הוא משום כותב, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"א משבת ה"ט, י"ל דאינו חייב אלא בכותב אות שלם, וצ"ב דהרי השלמת אות חשיבא ככתיבת אות, וכמבו' לקמן בסוגיין, וא"כ הדין נותן דאם השלים את האות ועי"ז השלים הספר חייב. [↑](#footnote-ref-94)
94. ואמנם החס"ד שם כתב כן רק לפ"מ שפירש דחיובו הוא משום מכה בפטיש, אך החזון יחזקאל כתב כן אף שפירש דחיובו הוא משום כותב. [↑](#footnote-ref-95)
95. וכ"כ בחי' הרשב"א במהד' ז"י החדש, - אך בשאר המהדורות כתוב דהיינו כשכתב אות אחת במגילה בטבריא ואות אחת באותה מגילה בציפורי, והשיירי קרבן בפירקין תמה דבכה"ג פשיטא דחייב ומאי קמ"ל, ועיי"ש מש"כ בזה, אך לא נתישב בזה הא דס"ד דדמי להיכא דאין נהגין זע"ז. [↑](#footnote-ref-96)
96. ומד' רש"י ודעימי' אין להוכיח דפליגי ע"ז, שהרי דבריהם קיימי בכותב על לוח, דאינו דבר הנכרך, - ואך דממה שלא העמידוה אף בכותב באמצע המגילות, משמע דס"ל דאף בכה"ג פטור, וכ"נ בד' המ"מ שנקט כן בדעת רש"י, וכ"כ השעה"צ בסימן ש"מ סקמ"ב. [↑](#footnote-ref-97)
97. ועיי"ש שהוסיף לפרש דהא דאי"ז מחוסר מעשה, הוא משום דלא נכתבו כדי ליתלש, אלא במקומן עושים היכר וסימן, - ולכאו' לפ"ד ר"ה גאון בגונא דרש"י ודעימי' פטור, כיון שהן מחוסרין קריבה, דאינם משמשין יחד, אלא ע"י שיקרבם זל"ז. [↑](#footnote-ref-98)
98. ועיי"ש שכתב דאין לומר דאע"ג דמיחייב בלא קריבה, מ"מ בקריבתן נמי עושה איסור ומוסיף על כתבן, וה"ה אם רחקן מהדדי הוי מוחק, והוכיח כן מהא דמדמי בסוגיין דלרבנן דכתב ע"ג כתב ל"מ בכתיבת ס"ת, אף אינו חייב משום שבת, והרי דכל דכבר איכא כתב מעיקרא, אינו חייב על מה שמוסיף עליו דלאו כלום עבד. [↑](#footnote-ref-99)
99. וכתב שם עוד דל"ד לעוגה שכתובים עלי' אותיות דאסור לשוברן, דשאני התם דא"א לקרבן אח"כ, אך אם הי' מפרידן זמ"ז וחזר וקירבן אפשר דשרי דקריבה לאו מעשה הוא. [↑](#footnote-ref-100)
100. והט"ז שם סק"ב כתב דהפריז על מידותיו, דאף לפי סברתו פטור, שהרי אין מתכוין בסגירת הספר כדי שיהיו האותיות מסודרים אלא על סגירת הספר מכוין, והאבנ"ז בסימן ר"י סק"ח תמה ע"ז דאין לפטרו משום אינו מתכוין, שהרי הוי פס"ר, אלא דהוי משאצל"ג דלדעת הרמב"ם חייבין עלי', וזהו שכתב הלבוש דהוא קרוב לחיוב חטאת, - ובתשו' הרמ"א שם כתב דאין לפטרו משום משאצל"ג, דאדרבה מלאכה זו צריכה לגופה דהא צריך למחוק ולכתוב כדי לפתוח ולנעול הספר, והאבנ"ז שם סקי"ב תמה ע"ז, דהרי אין פתיחת הספר מכח מחיקת האותיות, אלא מכח מכח פתיחת הספר ימחקו האותיות, והוא א"צ להמחיקה כלל. [↑](#footnote-ref-101)
101. וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ש"מ סק"ו והמ"ב שם סקי"ז שפירשו הטעם להתיר בפתיחת וסגירת ספר, דהוא משום דעשוי לסגור ולפתוח, ולא הביאו לה"ט דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי. [↑](#footnote-ref-102)
102. ובתשו' חוות יאיר סו"ס ט"ז כתב ללמוד להתיר בזה, מהא דאין בנין וסתירה בכלים אפי' הדק היטב בפרקים וחליות, ואם התם לא מיקרי חיבור בכה"ג, כ"ש בכתוב על ראשי דפין דבפתיחת מסגרי הלוחות יתפרדו האותיות ממילא, ובכל עת ורגע לפירוד קיימא, וכתב דבמשכן הי' בנין קיים אדיר וחזק, והכא גרע טובא מכותב במשקין דאסור לכתחילה דמחדש דבר, וגם בתשו' הרמ"א בסו"ד כתב לדמותו להא דאין בנין וסתירה בכלים ברפוי, והמאמר מרדכי בסימן ש"מ סק"ה תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-103)
103. והמאמר מרדכי שם סוסקי"ד עמד בזה דלכאו' בגיטין שם מבו' דלא חשיב כתב, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ המחה"ש שם, והנשמת אדם בכלל ל"ז סק"ב, והמנ"ח במוסך השבת כותב סק"ז. [↑](#footnote-ref-104)
104. והעירו דיש לסייע לזה ממש"כ היראים בסימן ער"ד דהאב דכותב הוא בכתיבה בדיו ע"ג קלף, משמע דמכלל המלאכה דכותב הוא הדבר שכותב עליו, אך לכאו' אי"ז מוכח כלל. [↑](#footnote-ref-105)
105. אך נקט שם דמכח זה כל שיש להאות קיום בפנ"ע, אף אם חיברו לבגד לא חשיב ככתב, ופירש דזהו הטעם דפסלינן בגט שע"ג כיפה ואנדוכתרי. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך האו"ש בפ"ג מתפילין ה"א נקט דשפיר חשיב ככתב, ואך דאינו חייב משום כותב משום דאי"ז דרך כתיבה, - והרד"ע בפ"י משבת הט"ו נקט דהקורע סביבות העור עד שעושה צורת אות חשיב ככתב, ואך דאינו חייב משום שאינו עושה עיקר האות, אלא חותך סביבותי' והאות נשארת עשוי' מאלי', ולכאו' טעם זה תליא בפלוגתת קמאי בדין חק תוכות בשבת, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-107)
107. ומש"כ במתניתין דהכותב ב' אלפין חייב, הוא לדעת תנא דמתניתין, אך לא קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-108)
108. ואמנם הנה המאירי בסוגיין כתב דהא דחייב, דאף דבב' אותיות שוות בעינן שיהיו תיבה, הוא משום דהוי תיבה בל' תלמוד, ומשמע דאף אם אין הספר צריך לכך, חשיב ככתיבת ב' אותיות שהם תיבה, וכ"כ המנ"ח שם, וכ"כ הנובי"ת או"ח סימן ל"ג דהכותב ב' אותיות והם תיבה באחת מן הלשונות חייב, - אך המרכה"מ בפי"א משבת הי"א בסו"ד נקט דאינו חייב אא"כ נתכוין לכתוב בל' תרגום, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן ר'. [↑](#footnote-ref-109)
109. ועיי"ש שכתב דל"ד להא דפטרינן בכתב ע"ג כתב משום דאינו כתב לגבי ס"ת, דשאני התם דהוי כמו שלא עשה כלום כיון שנשאר מה שהי' בכתוב, ומשא"כ בזה שהגי' את האות ועשה מעשה חשוב. [↑](#footnote-ref-110)
110. ומשמע דבס"ת לא יתחייב על כתיבה זו, כיון דה"ז פסול לס"ת, ואי"ז תיקון כלל, וצ"ע ממש"כ לקמן בסוגיין דהכותב אות בלא זיונים בסת"מ חייב, וי"ל דהא דהתם חייב הוא משום דבידו להוסיף ולזיין, ומשא"כ הכא, - והעירו די"ל עוד, דכל מש"כ הריטב"א הכא דאינו חייב אלא בשאר ספרים, הוא משום דחק תוכות ל"ה כתיבה, וכל חיובו הוא משום דהוי מלאכת מחשבת, ובזה בעינן שיהא זה כשר בספר זה, וזה ע"ד מש"כ במשנת ר"א דבכה"ג דחק תוכות אינו חייב אלא כשהוא צריך לכך. [↑](#footnote-ref-111)
111. והב"ש בסימן קכ"ה סק"ג כתב בשם הסמ"ג והמרדכי דהא דחייב בשבת בחק תוכות, הוא משום דהוי כתב אפי' רשימה מה שהיו רושמים על הקרשים, ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ל"ו תמה ע"ז, שהרי לדעת רוב קמאי קי"ל דרושם פטור, והסמ"ג והמרדכי כתבו דהא דחייב הוא משום דהו"ל מלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-112)
112. וכ"ה בל' הרמב"ם בפ"ד מגיטין ה"ו, דפסולא דחק תוכות הוא משום דאי"ז כתב, ועמד ע"ז בחי' ר' ראובן גיטין סימן י"ז. [↑](#footnote-ref-113)
113. ועיי"ש בהמשך דבריו שכתב נפ"מ בזה בדין עשיית שין של תפילין ע"י חק תוכות, אך צידד דגם לדעת הרשב"א דאין ע"ז תורת כתב, מ"מ ה"ז כשר בתפילין, דל"ב שיהא עליו תורת כתב, וסגי ברישום בעלמא דצורת שין, וכ"ה בד' האו"ז בהל' תפילין סימן תקס"ג דחק תוכות כשר בשין של תפילין, - אך הארחות חיים בהל' תפילין סימן כ"ז כתב דל"מ עשיית שין של תפילין ע"י חק תוכות, וכן נקטו הפוסקים בסימן ל"ב סמ"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-114)
114. ועיי"ש שהוכיחו דגם לדעת הרשב"א בחיוב מלאכת כותב ל"ב שיהא זה ע"י מעשה כתיבה, וכל דיש ע"ז תורת כתב חייב, מעיקר הא דחייב במחקו לגגו של חי"ת ועשאו ב' זיינין, אף דמחיקת גג החי"ת אי"ז מעשה כתיבה. [↑](#footnote-ref-115)
115. כ"ה משמעות דבריו, וכן פירשו האבנ"ז באו"ח סימן ע"א סק"ג וביו"ד סימן שע"ג סק"ג ובחי' ר' ראובן גיטין סימן י"ז, - אך האבנ"ז באו"ח סימן ר"ד סק"ט פירש לדבריו, דאף דהגריעותא דחק תוכות הוא משום דאי"ז כתיבת אדם, ל"מ בזה כתב ע"ג כתב, עיי"ש.

     ובעיקר ד' הסה"ת, הנה הבית מאיר באהע"ז סימן קכ"ה ס"ח צידד דאדרבה כיון דבחק תוכות לא חשיב ככתב כלל, ל"ה הכתב העליון ככתב ע"ג כתב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-116)
116. וצ"ל דאף שכתב להדיא דפסולא דחק תוכות הוא משום דצריך שיכתוב גוף האותיות ולא שיהיו נכתבות מאליהן, מ"מ מכח זה כל שנכתבה האות מאלי' אין עלי' תורת אות, והאבנ"ז שם כתב בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-117)
117. וזהו שכתב שם דכ"ש לענין זיון, דאף אם הזיון מעכב, מ"מ הוא חייב לענין שבת, ואם הא דחייב בחק תוכות, הוא משום דאי"ז גריעותא כלל בהכתב, אלא בהמעשה כתיבה, אי"ז ענין לדין זיון. [↑](#footnote-ref-118)
118. אך הריטב"א כתב די"ג כגון שנטלו לגגו של דל"ת ועשאו יו"ד רי"ש, ואתיא כדרב ששת, אלא שנתן צורה אחרת בדבר, - וכתב דלדעתם אם לא הגי' אלא אות אחת פטור, ול"ד למשלים אות אחת בספר, שהי' הספר נראה חסר קודם לכן, ומשא"כ במגי' את הספר, ומשום טעות אות אחת אינו אסור להשהותו, - והמאירי כתב די"מ דאיירי דוקא בלא תשתחוה לאל אחר שטעה הסופר וכתב אחד ובא זה ותיקןף שהרי הגהה זו מתקנת כל הספר מעיקרו, ולפי' זה ניחא משה"ק הריטב"א על פירש"י דמ"ט נקט נטל לגגו דדל"ת, הרי בכל הגהת אות אחת המשלמת הספר חייב. [↑](#footnote-ref-119)
119. ועיי"ש שכתב די"ל דהוא משום דס"ל דס"ת שחסר בו אות כשר לקרות בו, וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן קע"ח דיש לפרש כן, אך הק' דא"כ מ"ט לא פירש"י כן בגוף הברייתא דכתב אות אחת והשלימה לספר, ומ"ט נטר לפרש כן עד שנויא דרבא. [↑](#footnote-ref-120)
120. ואמנם החת"ס שם כתב דאיירי אף בס"ת, דאף דהס"ת פסול משום חק תוכות ואסור לקרות בו בציבור, מ"מ תיקן דעכ"פ אל תשכן עולה ליכא, דהקורא בו לא משתבש בטעויות, וכ"ה הרצ"ה אורנשטיין והמשנת ר"א שם, - אך בתשו' הגרע"א שם כתב דאין לפרש כן, דכיון דהס"ת פסלו עודהו בכלל אל תשכן באהליך עולה, ואפילו ללמוד מתוכו אסור שמא יקרא בו בצבור כמש"כ האחרונים, וכ"כ השואל בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ל"ו, והביא כן מד' הט"ז ביו"ד סימן רפ"א סק"א, - והמשנת ר"א שם בהערה האריך להוכיח דבכה"ג מותר להשהותו, ואף לדעת הט"ז לא נאסר אלא לקרות בו, עיי"ש, וכ"נ בד' הריטב"א שהביא בשם רש"י דהא דהוי תיקון הוא משום דאסור להשהות "ספר תורה" שאינו מוגה, והרי דאיירי בס"ת, ואף דאיהו גופי' כתב דהו"ל כחק תוכות, ואי"ז כשר לס"ת, (אך שמא ל"ד נקט ס"ת, והרי לעיל מינה כתב דהא דחייב אף דהוי חק תוכות, הוא משום דאיירי בשאר ספרים). [↑](#footnote-ref-121)
121. ובירושלמי שם אמרו דה"נ כשהי' רי"ש ועשאו דל"ת חייב משום כותב ומשום מוחק, ומבו' דהא דחייב משום מוחק, הוא משום דבמה שמשנה את צורת האות לאות אחרת, הו"ל כמוחק את האות הראשונה, וע"כ חשיב כמוחק ע"מ לכתוב במקומו, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ה' ד"ה ונראה דבאמת. [↑](#footnote-ref-122)
122. ובכריתות ט"ז ב' נתבאר פלוגתת רבוותא אם ב' חצאי מלאכות מצטרפין בשגגת שבת, עיי"ש, ולדעת הסוברים דאין מצטרפין, צ"ל דכתיבה ומחיקה דמו טפי זל"ז ומצטרפין, ולדעת הסוברים דכתיבת אות אחת אינה מלאכה כלל ול"ה אף כחצי שיעור, הוא מחודש טפי שיצטרפו כתיבת אות אחת ומחיקת אות אחת, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
123. ולמש"כ הריטב"א די"ג נטלו לגגו של דל"ת ועשאו יו"ד רי"ש, ואתיא כרב ששת אלא שנתן צורה אחרת בדבר, ניחא דהוא נכלל במש"כ הרמב"ם שם דכן כל כיו"ב. [↑](#footnote-ref-124)
124. ונתבאר עוד בזה בסוגיא דמתעסק לעיל ע"ג א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-125)
125. ומש"כ שם בתחילת דבריו לדון דבכה"ג דמי לכותב שם משמעון, צ"ב, דהכא לפי מחשבתו לכתוב ח', ליכא כלל ב' זיינין, ול"ד לכותב שם משמעון דאף אחר שכותב שמעון קיימת כתיבת שם. [↑](#footnote-ref-126)
126. ואזיל הריא"ז לטעמי' בהל' מזוזה וס"ת דין ו', דעיקר הא דשעטנ"ז ג"ץ צריכין ג' זיונין, היינו דהם צריכין ג' זויות כאות ז', וכ"כ הפסקי רי"ד במנחות כ"ט ב', וכ"כ היראים בסימן שצ"ט, ונחלקו על פירש"י דקאי על התגין, והריא"ז שם כתב דהתגין אינם מעכבין דאינו מעכב אלא כתב האותיות בלבד. [↑](#footnote-ref-127)
127. ועיי"ש שכתב דכן משמע לישנא דהא דבעי זיוני הא דלא בעי זיוני, דלפי' ריב"א הול"ל הא באותיות שדינן לזיין והא באותיות שאין דינן לזיין. [↑](#footnote-ref-128)
128. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ"א כתב דלא מיבעיא לדעת הרמב"ם בפ"ה מתפילין ה"ג דהזיון אינו מעכב, דודאי דחייב בשבת בלא זיון, ורק כשנתכוין לזיין פטור בלא זיון, אלא אף לדעת הטור בסימן ל"ו דהזיון מעכב, מ"מ חייב בשבת בלא זיון, דהזיון מעכב לא משום דבלא זיון אין האות שלם והזיון מגופו של אות, אלא דכך הדין והכשרו של ס"ת דאותיות אלו צריכים זיון לאיזה טעם ודרש, ואם אינם מזוינים דמעכב היינו לענין הכשירו דהס"ת, אבל מ"מ האותיות שלימות בלא זיון וכשרים בגט אשה, א"כ כ"ש דחייב לענין שבת, ועיי"ש שכתב לדמותו להא דחייב בשבת בחק תוכות, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-129)
129. אך לכאו' נראה בדבריו שם דלא קאי על התגין, אלא על הזיונים, וכנראה הוא כהני קמאי דהזיונים הם הזויות. [↑](#footnote-ref-130)
130. ולעיל נתבאר ללמוד כן ממש"כ המ"ב בסימן ש"מ סקכ"ד דרשימה כעין קו בעלמא לא חשיב כרשימת צורת אות, ולא אמרינן דקו הוא כאות וי"ו בכתב משיט"א, - ויש להוסיף, דהוא משום דאות שנכתבה מאלי' לא חשיבא ככתב כלל, וכאשר כ"ה מבו' מדעת הסוברים דחק תוכות לא חשיב ככתב כלל, וחק תוכות לא גרע מאות שנכתבה מאלי', וה"נ י"ל דאף אם נתכוין לכתיבה, מ"מ כל שלא נתכוין לכתיבת אות, אין ע"ז תורת אות, ואף ואף למש"כ הר"ן ודעימי' דחק תוכות חייב בשבת, היינו משום שנתקיימה מחשבתו, ומשא"כ הכא דלא נתקיימה מחשבתו. [↑](#footnote-ref-131)
131. אך הנה משמעות הדברים דרק אם נתכוין לכתוב חי"ת וכתב שני זיינין חייב, אך אם עדיין הוא עוסק בכתיבת החי"ת, אף אם דרך כתיבתו הוא ע"י שכותב שני זיינין ומחברן, ל"ה ככותב ב' אותיות, וה"נ בכל כותב אות אינו חייב בתחילת כתיבתה כשהיא בצורת יו"ד וכיו"ב, ולא אמרינן דהוי כחק קפיזא בקבא, ואמנם לדעת התוס' ודעימייהו י"ל דאף אם חשבינן לה כאות, מ"מ הוא פטור מדינא דמלאכת מחשבת, כיון דאין כונתו לכתיבת אות זו, וכל הא דמחייבינן בנתכוין לכתוב חי"ת וכתב שני זיינין, הוא רק משום דנתכוין לכתוב איזה ב' אותיות שיהיו, אך לדעת הרמב"ן והמאירי תיקשי, ובע"כ דכל שלא השלים את כתיבת האות, לא חזינן לה כלל כאות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-132)
132. אך בפשוטו י"ל דהאו"ז וההגמי"י לטעמייהו דס"ל דאין חייבין על כתיבה בכל לשון, וכמש"כ האו"ז בסימן ע"ו ובסימן פ"ד אות כ"ה, וההגמי"י בפ"א מס"ת הי"ט, וכיון דאין חייבין על כתיבה באותיות דלה"ק, ע"כ שפיר י"ל דאין חייבין על אות בלא זיון. [↑](#footnote-ref-133)
133. וי"ל דהוא לטעמי' בפסקיו במנחות כ"ט ב' דזיונים אינם תגים אלא הם ג' זויות, וע"כ הוא חייב בעשיית הזויות משום כותב, כיון דבלא הזויות אין ע"ז כלל צורת אות ז', והוא דומה לאות ו', אך לדעת רש"י דזיונים הם התגים, י"ל דאין חייבין על עשיית הזיונים משום כותב, לדעת הסוברים דגם בלא הזיונים יש ע"ז תורת אות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. וכ"כ הרש"ש לעיל ל"ה ב', וכתב לישב בזה משה"ק התוס' מההיא דכתב אות אחת בציפורי ואות אחת בטבריא חייב אע"ג דמסתמא איכא שהות, והריטב"א הוסיף לפרש דהגאונים כתבו דיש י"ב מיל ביניהם, דהתם איירי בשגגת מלאכות, דבזה אין השהות שבינתים מחלקת, - ועמש"כ בזה העולת שלמה בכריתות ט"ז א'. [↑](#footnote-ref-135)
135. ובזה מתישב היטב מה שאמרו בכריתות י"ז א' דלרבא דאמר ס"ל לר"ע דשבתות כגוף אחד הן, בשלמא הא דתניא חייב משכח"ל בין בזדון שבת ושגגת מלאכות דשבתות כגוף אחד הן וכו', והשטמ"ק שם ט"ז ב' הק' דהיאך מצינו לפרש להברייתא בזדון שבת ושגגת מלאכות, הרי א"כ מ"ט דרבנן דפטרי, כיון דשבתות לאו כגופין דמי, - ולדעת רש"י ניחא, דאף דשבתות כגוף אחד הן, מ"מ לרבנן אינם מצטרפין לחיוב, שהרי אף שחרית ובין הערבים אין מצטרפין משום שיש שהות בינתים כדי לידע, וכ"ש דב' שבתות אין מצטרפין, - אך בל' רש"י שם ד"ה אי אמרת בשלמא, משמע דכל הא דלרבנן אין ב' שבתות מצטרפין, הוא משום ידיעת ימים שבינתים, וזה דלא כפירושו הכא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-136)
136. וע"כ אף דלענין חילוק חטאות רק ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, וגם ל"מ לחלק אלא בשגגת שבת ולא בשגגת מלאכות, היינו משום דהתם בעינן שיהא נודע לו, אך לענין שלא יצטרפו דסגי במה שיש שהות בינתים כדי לידע, ל"ב ימים שבינתים, ואף משחרית לבין הערבים איכא שהות כדי לידע, והוא אף בשגגת מלאכות, דאף דבשגגת מלאכות אף בימים שבינתים לא אמרינן שנודע לו, מ"מ הכא דסגי במה דיש לו שהות כדי לידע, הרי דאף בשגגת מלאכות איכא שהות כדי לידע. [↑](#footnote-ref-137)
137. דאף דלמ"ד דאין ידיעה לחצי שיעור אף אם כתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת זו מצטרפין, הרי מ"מ בעינן שיהיו מצורפין זל"ז, שהרי כותב אות אחת במקום זה ואות אחת במקום זה אם אינם ראויים להצטרף יחד אינו חייב, אך יש לדחות דהתם הוא משום דבעינן להתיקון דכתיבת ב' אותיות, ואי"ז משום דבעינן שיהא צירוף ביניהם, - וכ"כ הרמ"ה בב"ב נ"ה ב' אות רמ"ח דהא דאם הוציא חצי גרוגרת וחזר והוציא חצי גרוגרת בהעלם אחד חייב, הוא משום דההעלמה מצרפתן, והו"ל כמו שהוציא לשניהם בב"א. [↑](#footnote-ref-138)
138. ואמנם יש להעיר, דא"כ מנ"ל דמהני ידיעה לח"ש במעילה, הרי כל הא דמצינו דלרבנן יש ידיעה לח"ש, הוא בשאר איסורים דבעינן שיהיו ב' החצאים מצורפין, וכל דיש ידיעה ביניהם ה"ז מחלקם, ומה"ט סגי במה שיש שהות ביניהם כדי לידע, אך במעילה דל"ב שיהיו ב' החצאים מצורפין, דמה"ט לא סגי במה דיש ביניהם שהות כדי לידע, מנ"ל דפליגי רבנן על ר"ג וס"ל דמהני בזה ידיעה. [↑](#footnote-ref-139)
139. ואמנם התם אינם מצטרפין אף בפחות מכדא"פ, והיינו משום דרק באכילה איכא להצירוף דכדא"פ, וי"ל דהוא כמש"כ המאירי לעיל פ' א' דהתם דרך אכילה הוא כן. [↑](#footnote-ref-140)
140. עיי"ש שדנו בטעם הא דאם נשרפה הראשונה קודם הנחת שני' דפטור, ול"ה כאכילה דאם בלע חצי כזית והקיאו וחזר ובלע חייב, ואם הוא דין מסוים במלאכת הוצאה, הרי אי"ז ענין לאיסורי אכילה, ובד' הירושלמי לא נתפרש הישוב דמ"ש הוצאה מאכילה, וי"ל דהוא כמש"כ המאירי לעיל פ' א' דשאני באכילה דדרך אכילה הוא כן, - ויש להוסיף, דבד' הירושלמי מבו' דבאכילה אף כשאוכל בזאח"ז חשיב דהאכילה הראשונה קיימת, ורק כשהקיא את החצי זית הוא דבטלה האכילה הראשונה, ובד' הרי"ד והמאירי לא משמע כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-141)
141. צע"ג דבכה"ג שאכל חצי זית שחרית וחצי זית בין הערבים, אינו חייב, כיון דאי"ז בתוך כדא"פ, וכמש"כ המאירי גופי' לעיל ע"א א', - וצ"ל דל"ד נקט שחרית ובין הערבים, ומכוון דבריו הוא דל"ה האכילה בב"א אלא בזאח"ז, ובשעת אכילת החצי זית השני כבר אין החצי זית הראשון קיים. [↑](#footnote-ref-142)
142. אך הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות כ"ז נסתפק דשמא הך דינא הוא רק בהוצאה דמלאכה גרועה היא, והביאו המנ"ח במצוה ט"ו, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-143)
143. אך הפמ"ג בפתיחה להל' בב"ח נקט דאי"ז מצטרף בזאח"ז, ונסתפק לפ"ז אם יש בזה לאיסור ח"ש כיון דלא חזי לאיצטרופי, וכ"כ המנ"ח במצוה צ"ב אות ב' ובמצוה קי"ג אות ב', - ובתשו' נפש חי' יו"ד סימן י"ב כתב בדעת הפמ"ג, דל"ד למלאכת שבת דמצטרף בזאח"ז, דהתם האיסור בהתיקון שנעשה ע"י המלאכה, ומשא"כ בבישול בב"ח דהאיסור בעצם מעשה הבישול, והיינו דמה"ט אף אם החצי זית הראשון קיים הוי כנשרף, דמה שהוא קיים אינו שייך כלל לענין האיסור, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - ובהגה' הגרע"א ליו"ד סימן פ"ז שנד' בס' וזאת ליהודה נסתפק בדין זה אם דמי להא דלענין שבת מצטרפין. [↑](#footnote-ref-144)
144. ולפ"ז הדין נותן דבאיסור בל יראה אין מצטרף אלא בב"א, וכמש"כ השאג"א בסימן פ"א, אך הבית מאיר בסימן תמ"ב ס"ז נקט דמצטרף אף בזאח"ז, וכ"כ המנ"ח במצוה י"ט אות ה', (ובמצוה ח' אות ו' נסתפק בזה), וגם באיסוה"נ אין מצטרף אלא בב"א, וכמש"כ המנ"ח במצוה קי"ג אות ב', וכ"כ גם במצוה קי"ז אות ג' לענין איסור הקטרת שאור, אך בכ"ד כתב המנ"ח לא כן, ואכמ"ל, - והפמ"ג בכ"ד כתב לדון דבאיסוה"נ מצטרף בכדא"פ, והובא בשיעורי הגר"ש מכות אות תמ"ד, וכ"כ המנ"ח במצוה ג' אות י"א, עיי"ש, ובשיעורי הגר"ש שם תמה ע"ז, דמ"ש באיסור הנאה שיעורא דכדא"פ דזהו שיעור במעשה אכילה גרידא, ומאי שיאטי' לאיסוה"נ, ומסיק שם דבעינן בב"א ממש. [↑](#footnote-ref-145)
145. והנועם ירושלמי בפ"ו מתרומות הק' ממה שאמרו בירושלמי בס"פ הזורק דאם אמר הריני אוכל חצי זית ואכל חצי זית חייב, והרי דאף דהזיד בחצי זית ולא שגג אלא בכזית שלם חייב קרבן, וצ"ע דמנלי' דאיירי התם כשידע שהוא איסור והוא מזיד על חצי זית, וכתב דכל הא דפטרינן הכא לרבנן, ואף לר"ג מיבע"ל, הוא כשאכל חצי זית בזדון גמור דאינו פורש אף מזית שלם, ומשא"כ התם דלא הזיד אלא באיסור אכילת חצי זית, והוא פורש מזית שלם, ובכה"ג חשיב כשוגג, אף לר' יוחנן דחצי שיעור אסור מה"ת, כיון דהוא שוגג בלאו וכרת, ולא הזיד אלא באיסורא דחצי שיעור, - ובחי' או"ש על הירושלמי הכא כתב לישב בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-146)
146. וכ"נ ממש"כ התוס' וש"ר בשבועות י"ח א' דטעמא דר' זירא לעיל ע"א א' דקצר וטחן בשגגת שבת וחזר וקצר וטחן בשגגת מלאכות חלוקין לחטאות, הוא משום דהו"ל כידיעה, אף דליכא ידיעת חטא, ונתבאר לעיל שם, ובחי' הגרז"ס בכריתות ט"ז א' הק' על דבריהם מהא דלר"ג אין ידיעה לח"ש, ואף רבנן דפליגי הוא משום דס"ל דידיעה דח"ש חשיבא ג"כ כידיעת חטא, אך מד' התוס' ודעימייהו מוכח דהא דלר"ג אין ידיעה לח"ש הוא מטעם אחר, - וכ"נ למש"כ הרמב"ן והר"ן בר"פ כלל גדול, די"ל דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, הוא משום דל"ב ידיעת חטא, עיי"ש, ולא מצינו דפליג ר"ג על הך דינא. [↑](#footnote-ref-147)
147. ואף שכתבו התוס' וש"ר בר"פ כלל גדול דבעינן ידיעת חטא, י"ל דהיינו דבעינן ידיעה גמורה על חטאו, וכל ששכח שחטא וכיו"ב ל"ה ידיעה, אך הכא דאיכא ידיעה גמורה על הח"ש, שפיר הוי ידיעה, אף שאין בזה חטא. [↑](#footnote-ref-148)
148. ובס' קהלת יעקב למהר"י אלגאזי אות חצי שיעור כתב בתו"ד, דלדעת ר' יוחנן דח"ש אסור מה"ת, י"ל דמה"ט חשיב כידיעת חטא, ולדעת ר"ל דח"ש מותר מה"ת, י"ל למה שאמרו בירושלמי בתרומות רפ"ו דמודה ר"ל בעתיד להשלים, ומה"ט הוא דחשיב כידיעת חטא, ופי' כן בד' המהר"א פולדא בתרומות שם, ועיי"ש שהוכיח מד' הבבלי דר"ל שרי אף בעתיד להשלים, וכתב דלפ"ז בע"כ דטעמא דרבנן הוא משום דל"ב ידיעת חטא, ועיי"ש שכתב דצ"ל כן גם לדעת הסוברים דהא דח"ש אסור מה"ת הוא רק באיסורי אכילה ולא באיסור שבת, דלפ"ז בע"כ דהא דיש ידיעה לח"ש הוא משום דל"ב ידיעת חטא, - ובחי' הגרז"ס בכריתות ט"ז א' כתב בתו"ד דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דידיעה דח"ש נקרא ג"כ שנודע לו שחטא. [↑](#footnote-ref-149)
149. אך לכאו' למש"כ בהמשך דבריו דכל הא דיש ידיעה לח"ש, הוא רק כשיש איסור בחצי שיעור זה, בע"כ דהא דיש ידיעה לח"ש אי"ז מכח דינא דתחילתו וסופו בשגגה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-150)
150. ובזה מדוקדק מש"כ הר"ח לפרש לדין ידיעה לח"ש, כשאכל חצי זית חלב בשגגה ונודע לו "וחזר ונעלם ממנו" ואכל חצי זית אחר, וכ"כ הר"ח לעיל ע"א ב' שנודע לו "והדר ושכח" ואכל חצי זית האחר, וכ"כ הר"ח לעיל ק"א א' שכתב אות אחת בשגגה "וחזר ושכח" וכתב אות אחרת, - והיינו דכל הא דיש ידיעה לח"ש הוא רק בגונא דמהניא הידיעה הראשונה למנעו שלא יעשה את הח"ש השני, אלא שחזר אח"כ ושכח, אך בגונא דנתחלפו לו ב' ב' חצאי זית דחלב בשומן, ואכל אחד מהם ונודע לו שהוא חלב, ואח"כ אכל את השני, לא תועיל הידיעה לחלקם, דבכה"ג הרי ל"מ הידיעה הראשונה למנעו שלא יאכל את הח"ש השני, וא"צ לשכוח את ידיעתו זו, - אך זה דין חדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-151)
151. ועיי"ש בסק"א שהק' ע"ד הרמ"ה, ממה שאמרו לעיל ע"א ב' דגם באכל ב' חצאי זיתי חלב ונודע לו בינתים, תליא בהפלוגתא אם יש ידיעה לח"ש, וכ"ה בכריתות י"ב ב', והרי בצירוף דאכילת איסור ל"ב שיהא האכילה הראשונה קיימת, שהרי אמרו בחולין ק"ג ב' ובירושלמי בריש מכילתין דאף אם אכל חצי זית והקיאו וחזר ואכלו חייב, וכל שהקיאו הו"ל כנשרף, וע"ד שאמרו לעיל פ' א' דכל שהוציא ח"ש והגביהו, הו"ל כנשרף, ועיי"ש מש"כ לדון בזה [↑](#footnote-ref-152)
152. והרמב"ם בהלכותיו לא הביא לדין זה, והחס"ד בפי' התוספתא בתרומות כתב דשמא סמך על מש"כ כן בפ"ו משגגות לענין חיוב חטאת. [↑](#footnote-ref-153)
153. והעירו דכ"ה משמעות פירש"י לעיל ק"ב א' ד"ה שחזר ושכח, ז"ל, דאע"ג דהוי ידיעה בינתיים מיחייב, דאין ידיעה לחצי שיעור, דהיינו שאין בידו להחזיר, עכ"ל, ומשמע דה"ט דאין בידו להחזיר, הוא הגבלה בדינא דידיעה לח"ש. [↑](#footnote-ref-154)
154. אך כתב שם דתליא בהפלוגתא בנודע וחזר ונודע, ורק למ"ד דבנודע וחזר ונודע חייב ב' מהניא הידיעה לחלק אף כשאי"ז בידו, וכתב לפ"ז דהרמב"ן שהק' כן, הוא משום דסוגיא דהתם היא אליבא דאביי, ואביי לית לי' לדינא דנודע וחזר ונודע, וכמש"כ בפירש"י לעיל ע"א ב'. [↑](#footnote-ref-155)
155. ובד' השיטה להר"נ בסוגיין מבו' דזהו הא דחייב במוחק אות גדולה שיש במקומה כדי לכתוב ב', דהוא משום דחשיבא אות זו כב' אותיות וחייבין על מחיקתה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-156)
156. והתוס' הרא"ש שם כתב דמה"ט הוא דחייב אף במחיקת אות אחת, משום דבמשכן היו מוחקין אות אחת, ואף דא"א לחייב אלא כשמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, משום דאין להחמיר במוחק ע"מ לכתוב יותר מבכותב, מ"מ כל דמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות שפיר יש לחייב אף שאינו מוחק אלא אות אחת, - אך לכאו' לפ"מ דמסיק בפסקיו ע"פ התוספתא דחייב אף במחיקת טשטוש דיו, משום דאות שנכתב בטעות כמאן דליתי' דמי ועיקר החיוב משום מחשבת הכתיבה, לכאו' מה"ט הוא חייב אף במחיקת אות אחת, דלא גרע אות אחת מטשטוש דיו, ול"ב להא דבמשכן היו מוחקין אות אחת. [↑](#footnote-ref-157)
157. וצ"ע דמ"ט בעינן שיהא במקומו כדי לכתוב ב' אותיות כאותה האות שמחק, ומה גרע ממוחק טשטוש דיו דחייב, והתם תלי במה שיש במקומו כדי לכתוב ב' האותיות שדעתו לכתוב, - ושמא איירי כשאין מחיקתו ע"מ לכתוב, וס"ל דבכה"ג איכא שיעור בעצם המחיקה שימחק ב' אותיות, וכמש"כ הפמ"ג והאבנ"ז ונתבאר להלן, ואך דנתחדש דאות גדולה כב' חשיבא כב' אותיות, וכאשר כ"ה בל' השיטה להר"נ דהא דחייב הוא משום דהו"ל כמוחק ב' אותיות, ובזה שפיר מסתברא מילתא דלא חשיבא כב' אותיות אלא כשיש במקומה כדי לכתוב ב' אותיות כעין אות שמחק, ויש להוסיף, דהרי חזינן דאיצטריך לאשמועינן דכתב אות גדולה ויש במקומה לכתוב ב' פטור, (ונתבאר לעיל) והרי דס"ד דכל שיש במקומה לכתוב ב' חשיב כב' אותיות, וע"כ שפיר י"ל דכל הא דלא חשיב בכה"ג כב' אותיות הוא לענין כתיבה, אך לענין מחיקה חשיב כב' אותיות. [↑](#footnote-ref-158)
158. ואמנם זה מחודש טפי, דאף למש"כ הרי"ד דחייבין על מחיקת לכלוך אף שאין עליו תורת כתב, י"ל דכ"ז הוא משום דהוי זה מעשה מחיקה, אך במשחיר טבלה לבנה שאין בזה מעשה מחיקה כלל, י"ל דאף דהוא מכשירה לכתיבה בכך, אי"ז בכלל מלאכת מוחק. [↑](#footnote-ref-159)
159. וכ"כ בתשו' שבות יעקב ח"ב סו"ס ד' דליכא איסור מחיקה בשעוה שע"ג פנקס, והסכים לזה הגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן י"א, - אך הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ג ד"ה שעל הקלף פירש בטעמם דהוא משום דשעוה הנופל ע"ג קלף או נייר אינו מתדבק כ"כ, וע"כ כשמסירו אינו כמוחק, אלא כמסיר כיסוי מלמעלה. [↑](#footnote-ref-160)
160. ולכאו' כ"ה מוכרח למש"כ הפי' קדמון בפי"א משבת ה"ט והקרית ספר דהמוחק טשטוש דיו שיש במקומו לכתוב ב' אותיות כדי לתקן חייב, אף שאין מחיקתו ע"מ לכתוב, והרי דחיובא דמחיקת טשטוש דיו, אי"ז משום דמכשיר מקום לכתיבה, וכמשמעות ד' הרא"ש, אלא משום דהטשטוש חשיב ככתב וחייבין על מחיקתו, אך יש לדחות, דלעולם חיובא דמחיקת טשטוש דיו הוא משום דמכשיר מקום לכתיבה, והא דחייב אף כשאין מחיקתו ע"מ לכתוב, הוא להרמב"ם לטעמי' דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי'. [↑](#footnote-ref-161)
161. אך למש"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"מ סק"ז די"ל דדברי הרמב"ם אלו קיימי רק במוחק שלא ע"מ לכתוב אלא ע"מ לתקן, ובכה"ג אינו חייב אלא במחיקת ב' אותיות, ולא במחיקת אות אחת גדולה או טשטוש דיו, אין להביא משם. [↑](#footnote-ref-162)
162. ולמש"כ הפמ"ג והאבנ"ז דהא דהמוחק ע"מ לתקן חייב, הוא רק במוחק ב' אותיות, אך המוחק טשטוש דיו אינו חייב אלא כשמוחק ע"מ לכתוב, ונתבאר להלן, ניחא, דבהך גוונא שמחק את הרשום לתקן, אינו חייב אלא מכח הא דרושם הוי תולדת כותב, ומחיקתו הויא תולדת מוחק, וזהו שהעמיד הרמב"ם להך דינא במוחק את הרשום "לתקן", דאם מחקו ע"מ לכתוב ב' אותיות, לא גרע ממוחק טשטוש דיו דחייב. [↑](#footnote-ref-163)
163. וגם בפטורא דסותר שלא ע"מ לבנות, מבו' בד' הריטב"א לקמן קמ"ו א' דאי"ז משום מקלקל, אלא הוא פטור בפנ"ע, ונתבאר במקומו, ומה"ט מבו' בדבריו שם ובר"פ במה אשה, דכל שהוא עתיד לחזור ולבנות חייב, אף דאין הסתירה לצורך הבנין, - וגם בפטורא דקורע שלא ע"מ לתפור, מבו' בד' הרמב"ן והריטב"א במכות ג' ב' דהוא אף בפותח בית הצואר דהקריעה היא תיקון, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-164)
164. וכ"ה מבו' בד' הדגמ"ר בסימן ש"מ בדעת המהר"ם שהביא המרדכי בסימן שס"ט, דאף היכא דהמחיקה אינה קלקול, מ"מ אינו חייב אלא כשהוא ע"מ לכתוב, וכמש"כ המהר"ם שם דמה"ט אי"ז אסור אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-165)
165. אך למש"כ הפמ"ג והאבנ"ז דהמוחק אות אחת או טשטוש דיו חייב משום הכשר הכתיבה, ואינו חייב אלא כשהוא ע"מ לכתוב, והמוחק ב' אותיות חיובו משום מחיקת האותיות, וכל שמחיקתו היא תיקון חייב, י"ל דד' הר"ן קיימי במחיקת אות אחת, דבכה"ג הוי חיובו משום הכשר הכתיבה. [↑](#footnote-ref-166)
166. ועמדו ע"ז הנשמת אדם בכלל ל"ח סק"א, והמרומי שדה לקמן ק"ה ב', והביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ג סוד"ה המוחק דיו, ועיי"ש בנשמ"א במש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-167)
167. ואמנם בדבריהם יש לדחות, דלעולם עיקר החפצא דמלאכת מוחק הוא בהכשרת המקום לכתיבה, ואך דגם אם עושה כן לצורך אחר חייב, להרמב"ם לטעמי' דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי'. [↑](#footnote-ref-168)
168. והנשמת אדם בכלל ל"ח סק"א כתב, דאף דהמוחק ע"מ לתקן חשיב כמלאכה, מ"מ הו"ל כמלאכה שא"צ לגופה, ותליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת מלאכת המוחק, והאפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ה' סוד"ה ועתה הנלענ"ד, - אך הביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ד ד"ה ולא נתכוין לקלקל כתב בקורע ע"מ לתקן דחשיב כמלאכה הצריכה לגופה, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-169)
169. ואמנם למש"כ המנ"ח במוסך השבת מלאכת הקורע דאף דהקורע לתקן חייב, מ"מ אינו חייב אלא בקורע ב' תפירות, עיי"ש, י"ל דה"נ במוחק ע"מ לתקן אינו חייב אלא כשיש במקומו לכתוב ב' אותיות, ורק לפ"מ שצידד הביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ד (ד"ה וחייב) דבקורע ע"מ לתקן ל"ב שיעור ב' תפירות, י"ל דה"נ הכא ל"ב הכא שיהא במקומו כדי לכתוב ב' אותיות. [↑](#footnote-ref-170)
170. ובזה מתפרש מש"כ הפמ"ג שם סק"ד דאם נפל שעוה על הכתב וגרר פטור, והביאוה"ל שם ס"ג ד"ה שעל הקלף כתב דאף דכשנפל השעוה לא נתבטל האותיות שתחת השעוה, מ"מ יש לחייב בכה"ג משום מוחק ע"מ לתקן, עיי"ש, אך הפמ"ג שלא חייב בזה, אף דס"ל דמוחק ע"מ לתקן חייב, הוא לטעמי' דכל הא דהמוחק ע"מ לתקן חייב הוא רק במחיקת אותיות, אך במחיקת שעוה, דחיובו הוא על הכשר הכתיבה, אינו חייב אלא כשמוחק ע"מ לכתוב, ובגרירת שעוה שעל הכתב, כיון דהכתב שתחת השעוה לא נתבטל, ל"ה מחיקת השעוה מחיקה ע"מ לכתוב, וע"כ הוא פטור. [↑](#footnote-ref-171)
171. ולא נתפרש בד' הפמ"ג מהיכן נלמדו הני תרי גווני, ועמש"כ האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ו, וצ"ע, - עוד יש להעיר, דלמש"כ הרא"ש דהא דחייבין על מחיקת טשטוש דיו, הוא משום דגם אות שנכתב בטעות כמאן דליתי' דמי, הדין נותן דאין לחייב על מחיקת ב' אותיות שנכתבו בטעות אלא כשמוחק ע"מ לכתוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-172)
172. והפמ"ג שם הוכיח כן מהא דהמוחק שעוה חייב, אף דשעוה אי"ז דבר המתקיים, - אך למש"כ הביאוה"ל שם ס"ד בסו"ד דשעוה מיקרי דבר המתקיים, והוכיח כן ממתניתין ופירש"י לקמן ק"ד ב', ונתבאר במקומו, אין להוכיח מהתם דהמוחק כתב שאינו מתקיים ע"מ לכתוב חייב. [↑](#footnote-ref-173)
173. וצ"ע דכיון דהמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן, וכדתנן לקמן ק"ה ב', לכאו' הדין נותן דאף אם הא דבעינן ע"מ לכתוב הוא כ"ה שלא יהא כמקלקל, מ"מ לא יתחייב אא"כ מחק ע"מ לכתוב כתב המתקיים, דומיא דהא דאינו חייב אלא כשמחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, אף דגם ע"מ לכתוב אות אחת הוי זה תיקון, - ועפי"ז יש לדון גם במה שצידד האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ה' בסופו, דאם הא דבעינן מוחק ע"מ לכתוב, הוא כדי שלא יהא מקלקל, אף אם מחק ע"מ לכתוב בשמאל חייב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-174)
174. ונתחדש בזה דמחיקה אסורה אף כשאינו מכשיר מקום לכתיבה כלל, ובפשוטו לפ"ז אף השורף כתב הוי בכלל מחיקה, - אמנם הנה האו"ש בפכ"ג משבת ה"ב נקט דהשורף ספר לי"ב משום מוחק כיון דמבערו לגמרי, ושמא אף דמדאורייתא אי"ז בכלל מוחק, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, דדמי למוחק. [↑](#footnote-ref-175)
175. ויותר נראה דהוא משום דאף דטשטוש שעל הקלף חזינן לי' ככתב, מ"מ טשטוש שעל עוגה לא חזינן לי' כלל ככתב אלא זהו צורת העוגה, וע"כ אין בזה משום מחיקה, ורק בשכתוב עלי' אותיות הוא דחזינן להו ככתב, ויש בזה משום מחיקה. [↑](#footnote-ref-176)
176. ולכאו' מבו' מזה דאיכא דין בפנ"ע דמחיקת אותיות, דאם ליכא דין בפנ"ע במחיקת אותיות, ולעולם הוי המלאכה במחיקת הדיו, דומיא דמחיקת טשטוש דיו, ל"ה לנו לחייב בכה"ג דלא מחק דיו כלל, - ואמנם אם דינא דמחיקת דיו, הוא דג"ז חשיב כמחיקת כתב, י"ל דה"נ היכא דמשנת את צורת האות ומבטלה, הו"ל כמחיקת כתב, אך לדעת הרי"ד ודעימי' דדינא דל"ב מחיקת כתב כלל, וכל שהוא מכשיר מקום לכתיבה ע"י מחיקה חייב, הרי דהא דחייב כשמשנה את צורת האות ומבטלה, בע"כ דהוא משום דאיכא דין בפנ"ע במחיקת כתב, אך בד' הפסקי רי"ד לא משמע כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-177)
177. והאבנ"ז בסימן ר"ו סק"ד כתב דאיירי כשעשאן בשגגת שבת, דאם עשאן בשגגת מלאכות, כיון דחלוקין הן לחטאות אינם מצטרפין, ועי' עוד בדבריו בסימן ק"ז שכתב לדון אם דוקא כתיבה ומחיקה מצטרפין משום דמיני דהדדי נינהו, או דכיון דאין חלוקין לחטאות, אף ב' חצאי מלאכות דלאו מיני דהדדי נצטרפין, ובכריתות ט"ז ב' נתבאר פלוגתת האחרונים בזה, אם ב' חצאי מלאכות מצטרפין כשעשאן בשגגת שבת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-178)
178. אך יש להעיר, דלמש"כ האבנ"ז גופי' בכ"ד דכל דהחיוב הוא משום מחיקת האותיות אינו חייב אלא במוחק ב' אותיות, ולא סגי במה שיש במקומם כדי לכתוב ב' אותיות, הרי דאי נימא דהכא שלא מחק דיו כלל, אלא ביטל את האות, הוי חיובו משום לתא דמחיקת אותיות, ל"ה לנו לחייבו אלא במחיקת ב' אותיות. [↑](#footnote-ref-179)
179. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהא דאינו חייב משום מוחק, הוא משום דאין במקום המחיקה כדי לכתוב ב' אותיות, דהרי כיון דלהירושלמי חשיב כמוחק כל האות, נמצא דיש במקום המחיקה כדי לכתוב ב' זיינין, - אך לכאו' אי נימא דהא דחייב בכה"ג דהירושלמי, הוא משום דאיכא דין בפנ"ע דמחיקת אותיות, י"ל דבכה"ג אינו חייב אלא במחיקת ב' אותיות, ולא סגי במה שיש במקומם כדי לכתוב ב' אותיות, וכמו שנקטו כן הפמ"ג והאבנ"ז, ונתבאר בדף מס' 5, וע"כ אינו חייב בכה"ג משום מוחק, וגם אי נימא דסגי בזה במה שיש לכתוב במקומה ב' אותיות, י"ל דבעינן שיהא כדי לכתוב ב' אותיות בינוניות כאותה שמחק, וכמש"כ השיטה להר"נ בסוגיין, וע"כ אינו חייב בכה"ג, וכ"כ הדברי יחזקאל בסימן ד' סוסקי"ג. [↑](#footnote-ref-180)
180. ובחי' בן המהר"ל הק' ע"ז, דא"כ הול"ל א"ר מנחם בר' יוסי כתב אות אחת גדולה וכו', - אך הנה מצינו דכוותה בחולין ק"ד ב', ובנדה י"ט ב'. [↑](#footnote-ref-181)
181. וי"ל בזה, דהנידון אם הכתב העליון חשיב ככתב, הוא אם חשבינן לי' ככתב אחר, או דחשיב כהוספה על הכתב הראשון, וע"כ תליא בזה אם הוי כמוחק, דאם חשיב ככתב אחר, נמצא דהכתב הראשון אינו ניכר, והו"ל כמוחק, אך אם חשיב כהוספה על הכתב הראשון, הרי אכתי הכתב הראשון ניכר ולא נמחק כלל. [↑](#footnote-ref-182)
182. ועפי"ז פסל הגר"ח גט שנכתב לשמה והעביר עליו קולמוס שלא לשמה וחזר והעביר עליו קולמוס לשמה, ובתשו' והנהגות ח"ג סימן שי"ח הביא בשם הגרי"ז שחשש שלא לעבור בסת"מ על אות שנכתבה כבר משום חשש דכתב ע"ג כתב, דהכתב העליון ל"ה כתב, ומ"מ הכתב התחתון הוי כנמחק.

     אך בסוגיית הגמ' לקמן נ"ד ב' מבו' בפשוטו דשפיר מהני לעבור בס"ת על אות שנכתבה, שהרי התם לא נתברר לנו דהאזכרות לא נכתבו לשמן, ואפ"ה מהני להעביר ע"ז קולמוס, ולא אמרינן דלהצד דנכתבו האזכרות לשמן, נמצא דאין הכתב העליון מתקן ול"ה כתב, וגם הכתב התחתון הוי כנמחק, (וגם אם הוה חשבינן להכתב התחתון כנמחק, הי' לנו לאסור בזה משום מחיקת השם), - וכ"כ התרוה"ד בסימן מ"ח בפשיטות, דמותר להעביר קולמוס על אותיות שנמחקו קצת בתפילין, ול"ה כשלא כסדרן, כיון דבכה"ג דאין הכתב העליון מתקן לא חשיב ככתב, וכ"כ השו"ע בסימן ל"ב סכ"ז, ומבו' דכל דל"ה הכתב העליון ככתב, אף ל"ה הכתב התחתון כנמחק, - וכ"ה בתו"ד התשב"ץ בח"א סימן קכ"ז דבדיו ע"ג דיו ל"ה כלל כמוחק, ולי"ב משום מחיקת השם, אך בדבריו בח"ג סימן קצ"ג מבו' לכאו' דאף בדיו ע"ג דיו יש בו משום מחיקת השם, (וציין לדבריו בח"א), ועמש"כ בזה בתשו' בנין ציון סימן צ"ו, ובתשו' בית יצחק יו"ד ח"ב סימן ק"ב סוסקי"ז, ואכמ"ל, - ועמש"כ בזה באורך בשיעורי הגר"ש אות ש"ט ואילך. [↑](#footnote-ref-183)
183. אך בחי' מכת"י כתב די"מ דחייב שתים, והתפארת יעקב הביא כן מירושלמי, ועיי"ש שפירש דמה שאמרו דמוחק הוא, היינו דכיון דחשיב דנמחק הכתב התחתון, נמצא דחידש כתב חדש העומד עתה, וע"כ הוא חייב אף משום כותב. [↑](#footnote-ref-184)
184. לכאו' מבו' מדבריו, דפטורא דמקלקל הוא רק בגונא דהוא קלקול, אך כל שאינו לא קלקול ולא תיקון חייב, וע"כ אף דהכא ל"ה כמתקן ואדרבה הוי כמקלקל, מ"מ כיון דאינו מקלקל כ"כ ולא חשיב כמקלקל, ה"ה חייב, - אך יש לדחות, דהכא כיון דרצונו הוא שיהא כתוב בסיקרא, ע"כ כל שאינו מקלקל גמור, שפיר הוא חייב, - ועמש"כ במשנת ר"א סימן כ' סק"ה סוד"ה וי"ל. [↑](#footnote-ref-185)
185. אך יש להעיר ע"ז ממה שפירש"י במה שאמרו דמקלקל הוא, דהו"ל כמוחק שלא ע"מ לכתוב, ולכאו' מבו' דפטורא דמוחק שלא ע"מ לכתוב הוא משום דהוי מקלקל, דאם הוא פטור בפנ"ע, א"כ הכא דמקלקל הוא, אין הפטור משום דהוי כמוחק שלא ע"מ לכתוב, אלא משום פטורא דמקלקל, - וי"ל דלעולם לי"ב לפטורא דמקלקל, כיון דרצונו שיהא כתוב בסיקרא, ויש שעושין כן, אלא דכיון דהסיקרא הוא קלקול, לא חשיב כמוחק ע"מ לכתוב, - ועמש"כ בזה בחי' הגר"נ אות שפ"ה דברים מחודשים. [↑](#footnote-ref-186)
186. והיינו דהא דאינו חייב משום כותב, לאו היינו דהכתב העליון אינו חשוב ככתב, אלא אף דחשיב ככתב, מ"מ כיון דאין כתיבה זו מועלת כלום, אינה חייב עלי' בשבת, אך שפיר סגי בכתיבה זו לחשבו כמוחק ע"מ לכתוב, והעירו דלכאו' הוא דלא כמש"כ הרא"ש בפ' כלל גדול סימן ט' דאין ראוי לחייב על מחשבת כתיבה יותר מעל כתיבה עצמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-187)
187. וי"ל דלדעתם אין לפרש כפירש"י דהא דל"ה מקלקל הוא משום דכתבו ניכר, דהא דכתב הסיקרא ניכר ל"מ מידי, כיון דהא דמחייבינן לי' הוא משום דעומד לחזור ולכתוב עליו בדיו. [↑](#footnote-ref-188)
188. ובד' התוס' לעיל ט' ב' ד"ה מקרעין מבו' דאף כשהכתב השני רחב מן הכתב הראשון, הוי ככתב ע"ג כתב ול"מ לחתימת העדים, והוכיח כן התורת גיטין לעיל שם ובסימן ק"ל סקט"ז, והחזו"א באהע"ז סימן צ"ו סק"א עמד בזה, דלא יהא אלא כצייר כוורא דכשר, כמו שאמרו לקמן ל"ו א', וה"נ הרי ניכר ציור חתימתו ע"ג כתב התחתון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-189)
189. ובד' התשב"ץ בסימן ח"א סימן קכ"ז מבו' דאף להצד דדיו ע"ג סיקרא ל"ה ככותב, מ"מ הוי כמוחק ויש בזה משום מחיקת השם, ועמד ע"ז בשיעורי הגר"ש סוף אות שי"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-190)
190. ובחי' הגר"נ אות שפ"ח הביא דכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן כ' א' ובחי' מכת"י שם, ובד' התוס' הרא"ש לעיל ט' ב' דמכוון הגמ' הוא דחלוק דין גט מדין שבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-191)
191. ובדבריו שם נראה דכתב דחק תוכות לא חשיב כאות כלל, דמה"ט בזה ל"מ הכתב העליון לתקן, ונתבאר לקמן כ' א' ואפ"ה חשיב הכתב העליון ככתב ע"ג כתב. [↑](#footnote-ref-192)
192. ובפשוטו הך מילתא דכשהכתב העליון מתקן חשיב ככתב, לדעת רב חסדא ה"ז תלוי בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, - אך בכת"י מהגר"נ זצ"ל כתב דכו"ע מודו להך מילתא, ואך דרבנן ס"ל דאף אם יהא הכתב העליון כתב ל"מ לאשוויי לשמה, כיון שאינו כתב בפנ"ע, ונמצא דאין הכתב העליון מתקן, וע"כ לא חשיב ככתב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-193)
193. אך צ"ע דמ"ט לא חשיב כתיקון הכתב הראשון במה שהראשונים שחתמו היו פסולין להעיד, וכבר עמד בזה החמד"ש בסוגיין, ע"ד המהרש"א והפנ"י שלא דנו אלא משום דהחתימה השני' היא לשמה, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-194)
194. והישועות יעקב בסימן ל"ב סקט"ו כתב קצת בע"א, דהכתב העליון ל"ה כתב בפנ"ע, אלא ב' הכתבים מתערבים כאחד, ולענין לשמה סגי במה שגמר הכתיבה הוא לשמה, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דאי"ז מועיל לענין חתימת העדים, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן קמ"ז בהערות לסוגיין. [↑](#footnote-ref-195)
195. ושמא זהו מש"כ התרוה"ד בסימן מ"ח בשם גליון תוס', דאפי' כשהוא מתקן כתב התחתון לעשותה לשמה, מ"מ לא חשיב כתב העליון כתב, אלא לענין זה שעושהו לשמה. [↑](#footnote-ref-196)
196. אך התרוה"ד שם הביא בשם גליון תוס' לחד שינויא, דאפי' כשהוא מתקן כתב התחתון לעשותה לשמה, מ"מ לא חשיב כתב העליון כתב, אלא לענין זה שעושהו לשמה, - ולכאו' מכוון דבריו הוא דלדעה זו לעולם לא חשיב הכתב התחתון כנמחק, דהרי הכתב העליון לא חשיב ככתב בפנ"ע, ול"מ אלא לאשוויי לי' לשמה, ולי"ב משום שלא כסדרן. [↑](#footnote-ref-197)
197. וכ"ה מבו' ממש"כ הקרית ספר בפ"א מתפילין ללמוד להכא דעיקר הא דבעינן שיהיו האזכרות לשמן, הוא מדינא דזה קלי ואנוהו, והרי דמפרש דהא דפסלינן הכא היינו דדינא דלשמן דמכח זה קלי ואנוהו, אינו מתקיים בכתב ע"ג כתב. [↑](#footnote-ref-198)
198. ויש להסתפק אם ה"נ לענין גט פסול בסיקרא ע"ג דיו, או דדוקא לענין שבת פטור, דכיון דהוא כתב גרוע טפי, לא חשיב ככותב, אך לענין גט שפיר דמי, ועמש"כ בזה התפארת יעקב לעיל י"ט א'. [↑](#footnote-ref-199)
199. ולפ"ז נמצא דפליגי רב חסדא ורב אחא בתרתי, חדא, בטעמא דרבנן דפסלי, ועוד, אם להצד דכתב ע"ג כתב חשיב ככתב יש לחייב אף בשבת, או דאי"ז מלאכת מחשבת, ואי"ז תרי פלוגתי דלא שייכי להדדי, אלא היינו דרב אחא דס"ל דמודו רבנן דהכתב העליון הוי כתב, הרי דמהא דתנן בשבת דכתב ע"ג כתב פטור, בע"כ דאף דהוי זה כתב מ"מ אי"ז מלאכת מחשבת, ולרב חסדא אין מקור לזה, די"ל דמתניתין רבנן היא.

     ובשיעורי הגר"ש מכתיבת תלמידים כתב דתליא זב"ז, דהא דלרב אחא אף דהוי כתב מ"מ אי"ז ואנוהו, הוא משום דס"ל דהכתב העליון אינו כתב בפנ"ע, אלא הוא מצטרף לכתב התחתון, וע"כ גם אי"ז מלאכת מחשבת שכבר נכתב, ורב חסדא דס"ל דאם הוי כתב ה"ז כשר, ולא אמרינן דאי"ז ואנוהו, הוא משום דס"ל דהכתב העליון הוי כתב בפנ"ע, והכתב התחתון הוי כנמחק, ולדידי' אף הו"ל מלאכת מחשבת, כיון שכבר נמחק הכתב התחתון, וכבר כתב עד"ז בכתבי רבינו חיים הלוי לעיל י"ט א' בדעת הסה"ת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-200)
200. צ"ע דאם בהני גווני פסול, א"כ גם בכה"ג שהעביר עלי' דיו לשמה יש לנו לפסול משום שלא כסדרן, והשו"ע שם סכ"ז הכשיר בזה וכתב דלי"ב משום שלא כסדרן, - ושמא ס"ל דהכתב העליון ל"ה כתב בפנ"ע אלא הוא מצטרף לכתב התחתון, וס"ל דבכה"ג לי"ב משום שלא כסדרן. [↑](#footnote-ref-201)