28 בדין _רואין_ לענין ביטול
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ד' י"ז כסליו תשע"ד

**א**

א] זבחים דע"ח:, ונשער מין במינו כמין בשאינו מינו, דתנן נתערב ביין רואין אותו כאילו הוא מים וכו', ועוד תניא ר' יהודה אומר רואין אותו כאילו הוא יין אדום אם דיהה מראהו כשר ואם לאו פסול, תנאי היא דתניא דלי שיש בו יין לבן או חלב והטבילו הולכין אחר הרוב ר' יהודה אומר רואין אותו כאילו הוא יין אדום אם דיהה מראהו כשר ואם לאו פסול, ורמינהי דלי שהוא מלא רוקין והטבילו כאילו לא טבל, מ"ר רואין אותו כאילו הן מים, מלא מי חטאת עד שירבו המים על מי חטאת, מאן שמעת ליה דאית ליה רואין ר' יהודה, וקתני דסגי ליה ברובא אמר אביי ל"ק הא דידי' הא דרבי', דתניא ר' יהודה אומר משום ר"ג אין דם מבטל דם וכו'.

ופירש"י, ז"ל, מאן שמעת לי' דאמר רואין אותו ר' יהודה, דשמעת לי' דאמר רואין אותו כאילו הוא שנוי ממראה שלו, וקתני היכא דשוה מראה הבטל למראה המבטל כגון מי חטאת שאין מראיהן חלוק דסגי ליה למבטל ברובא, ולא אמרינן רואין אותו כאילו הוא יין אדום להחמיר, הא דרבי', הא דתנן לעיל רואין אותו כאילו הוא יין אדום, דרבי' הוא דמחמיר בביטול, כ"ה דמחמיר במב"מ ואמר לא בטיל כלל, ומבשא"מ נמי דאית לי' דבטל וקיי"ל כ"ז שמראה המועט ניכר ברוב לא בטיל, מחמיר נמי ואמר דהיכא דמראיהן שוין כגון יין לבן במים דרואין אותו כאילו אדום ולא סגיא לי' ברובא, עכ"ל.

והתוס' שם הק' ע"ד רש"י, ז"ל, ועוד בלאו סוגיא דלעיל תקשי לי' רישא לסיפא, דכיון דאית לה להך ברייתא רואין, ודמה"ט מי רגלים רואין אותן כאילו הן מים, מ"ט במלא מי חטאת סגי להו ברובא ולא אמרינן רואין אותו כאילו הוא יין אדום, ועוד מאי קא משני הא דידי' הא דרבי' אכתי הך דמי חטאת קשיא רישא לסיפא לסברת הש"ס דאמר דתנא דהנך מ"ר רואין כאילו הן מים סובר נמי ביין וחלב רואין כאילו הן יין אדום, וע"ז פריך אמאי מכשרינן במי חטאת על ידי רוב מי מקוה דבמיעוט מי חטאת נמי הול"ל רואין כאילו הן יין אדום, ע"ז לא תירץ כלום דאכתי מ"ר למי חטאת קשו אהדדי, עכ"ל.

ב] והנה אמנם מבו' בד' רש"י, דכל הא דתלינן לדין רואין בדינא דר' יהודה דמין במינו לא בטיל, הוא רק בהא דמהני דין רואין לענין ביטול, דזה הוא רק לדעת ר' יהודה דמחמיר בביטול, אך עיקר דין רואין לא תלי בדר' יהודה, שהרי דין רואין לענין מ"ר שיהיו חשובין כמים לעלות להן השקה, אינו שייך כלל לדין ביטול, ול"ש למתליי' בהא דמחמיר ר' יהודה בביטול.

ולפ"ז ניחא הא דבאידך ברייתא מכשרינן מי חטאת ע"י רוב מי מקוה, ולא אמרינן רואין, הגם דגם הך ברייתא אית לה רואין, דמה"ט מכשרינן במי רגלים דרואין אותן כאילו הן מים, דמ"מ לענין דין ביטול ל"מ דינא דרואין, וברייתא קמייתא דס"ל דמהני דין רואין אף לענין ביטול, אתיא כמ"ד דמין במינו לא בטיל דמחמיר בביטול, ולדידי' מהני דין רואין אף לענין ביטול, - ומה"ט גם לא פריך מעיקרא רישא לסיפא, דע"ז י"ל דאף דמהני דין רואין להחשיב המ"ר כמים לעלות להן השקה, מ"מ ל"מ דין רואין לענין ביטול, ולא פריך אלא משום דמאן שמעת לי' דאית לי' רואין ר' יהודה, ואיהו אית לי' דדינא דרואין מהני אף לענין ביטול, וא"כ מ"ט במי חטאת סגי להו ברובא.

ג] ויש להוסיף ביאור בזה, דהנה בעיקר מש"כ רש"י דכ"ה דמחמיר ר' יהודה במב"מ ואמר דלא בטיל כלל, ה"נ מחמיר ביין לבן שנתערב במים דאמרינן רואין, צ"ב דמה ענין זל"ז, ואטו משום דמחמיר בביטול דמין במינו, אמרינן דמחמיר חומרות אחרות בדיני ביטול דלא שייכי לזה כלל.

ומצינו הביאור בזה בשטמ"ק אות ה', ז"ל, דרבי' דמחמיר במב"מ דלא בטל כלל, ה"נ בברייתא דלעיל קאמר דלא סגי ברבי', ומיהו בטל ע"י רואין "כיון דאין מין במינו ממש", עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דמחמיר למימר רואין, הוא משום דשוו בחזותא הו"ל כעין מין במינו, ואך דמ"מ כיון דאי"ז מין במינו ממש ה"ז בטל ע"י רואין.

ונראה בביאורו, ע"פ המבו' בשטמ"ק בהשמטות בדרך בתרא, דבמקום דבטל המיעוט ביטול גמור, לא אמרינן רואין, עייש"ה, ולפ"ז נראה דע"כ לדעת רבנן דאית להו דמין במינו בטל, הרי דכיון דאין מראה היין לבן ניכר במים, ה"ה בטל ביטול גמור, כיון שאבד מראהו, ולא אמרינן בזה רואין, ורק לר' יהודה דס"ל דמין במינו לא בטל, והיינו משום דמינו מחזקו, הרי דה"נ ביין לבן שנתערב במים, כיון דשוו בחזותא, הרי דלענין המראה לא חשבינן לה דבטל מראה היין לגמרי, אלא אדרבה אמרינן דמינו מחזקו, ואך דל"מ כ"ז, אלא דליכא ביטול על המראה, דלגבי המראה חשבינן להו כמין במינו, אך מ"מ כיון דבפועל אין מראה היין ניכר, ה"ה בטל, ואך דבזה מהני דין רואין, דכיון דליכא ביטול על המראה, לא בטל היין ביטול גמור, ובכה"ג דלא בטל ביטול גמור, אמרינן רואין.

ולפ"ז מתפרש מש"נ, דלעולם עיקר דינא דרואין לא תלי בדר' יהודה דמחמיר בביטול, ואך הא דמהני דין רואין אף לענין ביטול, ולא אמרינן דכבר בטל היין לבן לגמרי ול"מ ע"ז דין רואין, הוא רק משום דמב"מ לא בטל, וה"נ יין לבן דשוה בחזותא למים, אינו בטל בו ביטול גמור.

ד] אך באמת אין הדברים מתישבים כלל, דאם אכן יש לחלק דהגם דמהני דין רואין לחשוב המ"ר כמים, מ"מ ל"מ דין רואין לענין ביטול, א"כ מעיקרא מאי פריך דמאן שמעת לי' דאית לי' רואין ר"י, הרי שפיר מצינו להעמיד לברייתא זו כרבנן, דעד כאן לא מצינו דפליגי רבנן על ר' יהודה ולית להו רואין, אלא לענין ביטול, אך לענין לחשוב המ"ר כמים לעלות להן השקה, אית להו רואין.

ועד"ז תיקשי גם בהא דמשני דהא דידי' הא דרבי', דמ"ט בעינן לאוקמה לברייתא בתרייתא כר' יהודה, ומכח זה הוצרכנו לומר דדינא דמב"מ לא בטל, ר' יהודה משמי' דר"ג קאמר לה, ולי' לא ס"ל, הרי כיון דבלא"ה אמרינן דהך ברייתא אית לה דין רואין לענין לחשוב המ"ר כמים ולית לה דין רואין לענין ביטול, הרי דשפיר י"ל דרבנן היא, דאף דלית להו דין רואין, היינו רק לענין ביטול, אך לענין שאר דינים אית להו רואין.

ה] וביותר קשיא ע"ד רש"י, דהיאך מצינו למימר דדין רואין לענין ביטול הוא רק למ"ד דמין במינו לא בטל, הרי תנא דמתניתין דנתערב ביין או בדם רואין אותן כאילו הן מים, אית לי' דמין במינו בטל, דמה"ט אם נתערב בדם רואין אותו כאילו הוא מים, ואם ל"ה מראה הדם ניכר בו ה"ה בטל, ואפ"ה אית לי' דאמרינן רואין אף לענין ביטול, וכבר עמד בזה השטמ"ק באות ה', - ובדוחק י"ל בזה, דאה"נ לפום שנויא דגמ', מפרשינן למתניתין דרואין אותו לדם כמו שהוא יין, וכמו שדן השטמ"ק בהשמטות לפרש כן, וכתב דאשכחן בעלמא דלא חייש תלמודא אקו' ראשונה כי פריך בתר הכי כי הכא.

**ב**

ו] ונראה לדון בדעת רש"י, דהנה עיקר הא דאמרינן בדלי שיש בו יין לבן או חלב רואין אותו כאילו הוא יין אדום, הוא חידוש, שהרי עד כאן לא מצינו דין רואין, אלא דומיא דדם שנתערב ביין או בדם, דכיון דאם היו מים הי' מראה הדם ניכר, הרי נמצא דמראה הדם קיים בתערובת, ואך דבפועל אינו ניכר משום דגם המבטל יש לו מראה זה, וע"ז הוא דאמרינן רואין, ועד"ז הוא בפיגול ונותר שבללן זב"ז, דכיון דהפיגול יש בו כח נתינת טעם, ע"כ אף דהמבטל הוי מאותו המין ואין טעם הפיגול נרגש, אמרינן רואין, שהרי באמת קיים טעם הפיגול בתערובת, ואך שאינו נרגש, אך משא"כ ביין לבן או חלב שאין להן מראה הראוי להיות ניכר בתערובת, מהיכ"ת נימא דרואין בהבטל כאילו הי' לו מראה הראוי להיות ניכר, ועי' בשפ"א שעמד בכעי"ז.

ונראה לפ"ז בדעת רש"י, דלעולם עיקר דין רואין לענין ביטול אתיא אף כמ"ד דמין במינו בטל דלא מחמיר בביטול, והא דתלינן לדין רואין בדינא דר"י דמב"מ לא בטל, הוא רק בדין רואין בהבטל, דמן הדין ל"ה לנו לומר בזה רואין, ואך דמ"ד דמחמיר בביטול ס"ל דאמרינן רואין גם בכה"ג כדי למנוע הביטול, והיינו רק משום דבעלמא אמרינן רואין, וע"כ אף בבטל אמרינן רואין כיון דמחמרינן בביטול, אך אלמלי הא דבעלמא אמרינן רואין, ל"ה אמרינן רואין אף לענין ביטול, אף דמחמרינן בביטול.

ז] אך אין הדברים מתישבים היטב, דלפ"ז מה ענין דין רואין בבטל, לדינא דמב"מ לא בטל, דאטו משום דמחמיר ר' יהודה חד מילתא בביטול מחמיר נמי במילתא אחריתא, ומה ענין זל"ז.

וע"כ נראה לפרש בזה קצת בע"א, וע"ד שנת' לעיל סק"ג, דלעולם ביסוד הדין כ"ה דאמרינן רואין במבטל אמרינן רואין בבטל, ואך דבדבר שנתבטל ביטול גמור לא אמרינן רואין, וע"כ ביין לבן או חלב שנתערבו במים, כיון דאין מראה היין והחלב ראוי כלל להיות ניכר בתערובת, חשבינן דאבד מראיהם לגמרי, וע"כ הן בטלין ביטול גמור, ולא אמרינן בזה רואין, ומשא"כ בדם שנתערב ביין או בדם, כיון דמראה הדם ראוי להיות ניכר בתערובת, וכל הא דאינו ניכר הוא משום דגם המבטל יש לו מראה זה, ע"כ לא חשיב דאבד מראהו לגמרי, ואינו בטל ביטול גמור, וע"כ אמרינן בזה רואין.

וכ"ז הוא למ"ד דמין במינו בטל, אך למ"ד דמין במינו לא בטל, משום דמינו מחזקו, הרי דה"נ ביין לבן או חלב שנתערבו במים, כיון דשוו בחזותא, לא חשבינן שאבד מראה היין הלבן והחלב בתערובת, שהרי אדרבה מינו מחזקו, ואך דמ"מ אף שלא אבד מראהו בתערובת, מ"מ כיון דאינו ניכר בתערובת ה"ה בטל, ודמי לדם שנתערב ביין דאף דלא אבד מראהו בתערובת, שהרי מראהו ראוי להיות ניכר בתערובת, מ"מ כיון דאינו ניכר ה"ה בטל, ואך דמ"מ כיון שלא אבד מראה היין והחלב ולא בטלו ביטול גמור, אמרינן בזה רואין.

ח] ולפ"ז ניחא הא דאית לי' לתנא דמתניתין רואין, אף דס"ל דמב"מ בטיל ולא מחמיר בביטול, דבאמת לית לי' רואין אלא בדם שנתערב ביין או בדם שלא אבד מראהו לגמרי, אך ביין לבן או במי חטאת שנתערבו במים שאבד מראיהן לגמרי, לא אמרינן רואין, וכל הא דתלינן לדינא דרואין בדינא דמב"מ לא בטיל, הוא רק בכה"ג דאין מראה הבטל ראוי כלל להיות ניכר בתערובת, דחשיב דאבד מראהו לגמרי.

וניחא נמי הא דלא פריך בברייתא דדלי מלא מי רגלים מרישא לסיפא, דהגם דהך תנא אית לי' רואין, מ"מ במלא מי חטאת הולכין אחר הרוב, ולא אמרינן רואין למי חטאת כאילו הן יין, דכיון דאין להן מראה הראוי להיות ניכר בתערובת חשיב דאבד מראיהן לגמרי, ובכה"ג לא אמרינן רואין, ורק למ"ד דמין במינו לא בטיל, הוא דלא חשבינן דאבד מראיהן לגמרי, ואמרינן בזה רואין.

ט] והנה אמנם תיקשי לפ"ז בהא דמשני מעיקרא דתנאי היא, דהיאך מייתינן מינה דרבנן לא ס"ל לדינא דרואין, הרי עד כאן מהתם לא שמעינן דלית להו לרבנן לדין רואין, אלא ביין לבן או חלב שנתערבו במים, דאין מראיהן ראוי להיות ניכר בתערובת ובטלי ביטול גמור, ולא ס"ל דמין במינו לא בטל דמכח זה נימא דלא בטל מראיהן ביטול גמור, אך שפיר י"ל דבדם שנתערב ביין או בדם דלא בטל מראה הדם ביטול גמור, וכן בפיגול נותר וטמא שבללן זב"ז דלא בטל טעם הפיגול ביטול גמור, אית להו רואין.

ובדוחק צ"ל בזה, דאי נימא דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דמין במינו בטל, וע"כ ביין לבן וחלב חשיב דבטל מראיהן לגמרי ולא אמרינן רואין, הו"ל לאיפלוגי על ר' יהודה בעיקר דינא דמב"מ לא בטיל, ול"ה להו לאיפלוגי בהך גוונא דיין לבן וחלב שנתערבו במים, וע"כ מפרשינן לפלוגתייהו, דהגם דאית להו נמי לדינא דמב"מ לא בטיל, מ"מ בטלין היין לבן והחלב במים, משום דלית להו כלל לדינא דרואין, וזהו דאמרינן דלדעתם גם בדם שנתערב ביין או בדם, ובפיגול נותר וטמא שבללן זב"ז, לא אמרינן רואין.

י] ולפ"ז נראה, דזהו הא דפריך דמאן שמעת לי' דאית לי' רואין ר' יהודה וקתני דסגי להו ברובא, ופריך הכי אהא דמשני דרבנן לית להו לדין רואין כלל, והיינו דבלא הך שנויא הומ"ל דאף רבנן דפליגי על ר' יהודה אית להו רואין, ואך דס"ל דביין לבן וחלב שבטל מראיהן לגמרי לא אמרינן רואין, ולפ"ז הוה ניחא הא דתני דמי חטאת סגי להו ברובא, אף דבמי רגלים אמרינן דרואין אותן כאילו הן מים, דמ"מ במי חטאת דאין מראיהן ראוי להיות ניכר בתערובת, לא אמרינן רואין, - אך לפ"מ דמשני דטעמא דרבנן הוא משום דלית להו רואין כלל, ובע"כ דהך ברייתא דאית לה רואין במי רגלים אתיא כר' יהודה, תיקשי דמ"ט במי חטאת סגי להו ברובא, הרי ר' יהודה אית לי' דמהני דין רואין אף ביין לבן וחלב שנתערבו במים, ואף שאין מראיהן ראוי להיות ניכר בתערובת.

וע"ז משני אביי דהא דידי' והא דרבי', והיינו דלעולם הני תרי ברייתות אתיין כר' יהודה דאית לי' לדינא דרואין, ואך דברייתא קמייתא היא ר' יהודה אליבא דר"ג דמין במינו לא בטיל, וע"כ אף ביין לבן וחלב שנתערבו במים לא בטל מראיהן לגמרי, ואמרינן בהו רואין, וברייתא בתרייתא היא ר' יהודה אליבא דידי' דמין במינו בטיל, וע"כ אף דאית לי' רואין, מ"מ כל שנתערבו המי חטאת במים ובטל מראיהן לגמרי, לא אמרינן רואין.

**ג**

יא] כתב הרמב"ם פ"ב ממטמאי מו"מ ה"ו, ז"ל, דם טמא שנתערב במים אם בטלו מראיו הכל טהור, נתערב בדם טהור וביין רואין אותו כאילו הוא מים, וכן רוק טמא שנתערב במים אם היה קרוש כברייתו הרי זה טמא ואם נמחה במים אם בטלו מראיו הכל טהור, נתערב ברוק אחר רואין אותו כאילו הוא מים, וכן מי רגליו של טמא שנתערבו במים אם בטלו מראיהן הכל טהור ואם לאו טמא, נתערב ביין או במי רגלים טהורין רואין אותו כאילו הוא מים וכו', עכ"ל.

והנה ד' הרמב"ם אינם כפי התוספתא שלפנינו בפ"ה דטהרות, דתניא התם דדם טמא שנתערב בדם טהור רואין אותו כאילו הוא יין במים, ובפשוטו היינו דמראה יין ניכר טפי ממראה דם, וע"כ אמרי' דרואין את הדם כאילו הוא יין, אך התוס' בסוטה דט"ז: כתבו דמראה דם ניכר טפי, וצ"ע, ועי' בחס"ד שפירש בע"א, וע' חזון יחזקאל קרבנות פ"ח ה"ו, והרמב"ם כתב דרואין אותו כאילו הוא מים, - ובמי רגלים שנתערבו במי רגלים תניא דרואין אותן כאילו הן יין במים, והרמב"ם כתב דרואין אותו כאילו הוא מים, - ובמי רגלים שנתערבו במים תניא דרואין אותן כאילו הן יין, והרמב"ם כתב דאם בטלו מראיהן טהור ולא אמרי' רואין, - וצ"ע מ"ט נטה הרמב"ם מד' התוספתא, וק' לומר דגריס הכי בד' התוספתא, שהרי בפיהמ"ש בפ"ד דטהרות מ"ה הביא מתוספתא דמי רגלים שנתערבו במי רגלים רואין אותן כאילו הן יין במים.

גם עיקר ד' הרמב"ם צ"ב, דמ"ש מי רגלים שנתערבו במים דלא אמרי' רואין, מהיכא דנתערבו ביין דאמרי' רואין, ועמד בזה הקר"א בסוגיין, עיי"ש.

יב] והנה בביאור עיקר הדין לדעת הרמב"ם נראה, וכ"ה מבו' בחזו"א מקואות תנינא סו"ס י', דלא אמרי' רואין אלא בהמבטל ולא בהבטל, וע"כ בדם טמא שנתערב בדם טהור או ביין רואין את הדם הטהור והיין כאילו הן מים, ואין רואין את הדם הטמא כאילו הוא יין, ובמי רגלים שנתערבו במי רגלים רואין את המי רגלים המבטלין כאילו הן מים, ואין רואין את המי רגלים הבטלין כאילו הן יין, ומה"ט במי רגלים שנתערבו במים לא אמרי' רואין ובשנתערבו ביין אמרי' רואין, דהיכא דנתערבו במים ל"ש רואין על המים המבטלין, דאדרבה אילו היו יין הי' בטל מראה המי רגלים הטמאין טפי, ורואין על המי רגלים הבטלין לא אמרינן, ומשא"כ היכא שנתערבו ביין אמרי' רואין על היין המבטל דכאילו הוא מים.

יג] ולפ"ז נ' ברור, דמקור ד' הרמב"ם שלא לפסוק להלכה כד' התוספתא, הוא מהא דתנן במשנתינו דדם שנתערב במים אם יש בו מראית דם כשר, נתערב ביין רואין אותו כאילו הוא מים, נתערב בדם וכו' רואין אותו כאילו הוא מים, והרי בתוספתא הכא תניא דדם שנתערב בדם רואין אותו כאילו הוא יין במים, ואמרי' רואין על הדם הבטל כאילו הוא יין, ואילו במתני' דזבחים לא אמרו רואין על הדם הבטל כאילו הוא יין, ומזה הוא שלמד הרמב"ם דמתני' דזבחים פליגא על עיקר דינא דהתוספתא, וס"ל דלא אמרי' רואין על הבטל, וע"כ אין רואין את הדם הבטל כאילו הוא יין.

ושוב מצאתי בעזה"י בתוספתא במכילתין פ"ח ה"ו דתניא התם, דם שנתערב במים רואין אותו כאילו הן יין וכו', נתערב בדם הבהמה או בדם החיה רואין אותו כאילו הן יין במים אם בטלו מראיו פסול ואם לאו כשר, ע"כ, והרי להדיא דהתוספתא פליגא אמתניתין דהתם, וס"ל דרואין את הדם הבטל כאילו הוא יין, אך המנחת ביכורים הגי' בד' התוספתא ברישא, וצ"ע, ולמש"נ בדעת הרמב"ם יסוד הפלוגתא בזה הוא, אם אמרי' רואין אף על הבטל.

יד] אמנם עיקר הדבר שנתבאר בדעת הרמב"ם דלא אמרי' רואין על הבטל, צ"ע ממש"א בסוגיין דדלי שיש בו יין לבן או חלב והטבילו, אמרי' רואין על היין והחלב כאילו הוא יין אדום, וכבר הוכיחו מזה התוס' בסוד"ה הא דרבי' דאמרינן רואין על הבטל, - ודין זה נתפרש בד' הרמב"ם בפ"ב ממקואות הי"ט, עיי"ש שכתב דהא דבדלי שיש בו יין לבן או חלב והטבילו הולכין אחר הרוב, הוא מפני שטומאתו מדבריהם, ומפרש כן לשנויא דרבא בסוגיין, ואכמ"ל, והרי דהיכא דטומאתו מדאורייתא אמרי' רואין על היין והחלב ואינם בטלין במים, וכבר עמד בזה החזו"א שם.

ובאמת הראב"ד בהל' מקואות שם השיג ע"ד הרמב"ם, דלרבנן דקי"ל כוותייהו לא אמרינן רואין, וצ"ע מ"ט לא השיג ע"ד הרמב"ם בשאר דוכתי שהביא לדין רואין, ועמד ע"ז הקר"א, - וי"ל ע"פ הנ"ל, דס"ל להראב"ד דלהלכה קי"ל לדין רואין רק על המבטל ולא על הבטל, ובד' הרמב"ם בשאר דוכתי לא מצינו לדין רואין אלא על המבטל, וע"כ לא השיג ע"ז הראב"ד.

טו] והרנ"כ אמר לפרש בזה, דלעולם ביסוד הדין אמרינן רואין בין במבטל ובין בבטל, ואך דכ"ז הוא היכא דאין הדין תלוי במין מסוים, דומיא דמשקין במקוה, דכל שאינם מים אינם בכלל המקוה, וע"כ אף דמשקין אלו אין להם מראה כ"כ, אמרינן דרואין כאילו הי' להם מראה, אך בדם קדשים שנתערב, לא אמרינן דרואין כאילו הוא יין, שהרי כל דינו הוא בתורת דם, ועד"ז הוא במעינות הזב.

ואמנם דכל מקום החילוק בזה הוא בדין רואין בבטל, אל בדין רואין במבטל אין לחלק בזה, שהרי לעולם לא תלי דין הביטול במין מסוים, דכל דבר ראוי לבטל, וע"כ לעולם אמרינן בזה רואין.

טז] ובזה אמר לישב גם משה"ק הלח"מ בפ"ב מפסוהמ"ק הכ"ב, במש"כ הרמב"ם בפ"ג ממקואות הי"ח דהי' בו מי חטאת אם הי' רוב הכלי פנוי כדי שירבו מי מקוה על מי חטאת שבתוכו ה"ז טהור, עכ"ל, ומ"ט לא אמרינן דרואין את המי חטאת כאילו הן יין אדום ואינם בטלין, דומיא דיין לבן או חלב, דאם הכלי טמא בטומאה דאורייתא לא סגי במה שרבו המים על היין והחלב, עיי"ש מש"כ בזה.

ולפמש"נ ניחא, דכשהי' בו מי חטאת, הרי מן הדין הי' לנו להכשירם מדין השקה, ואך דכיון דהוו אב הטומאה ל"מ להו השקה, וע"כ כל שרבו מי המקוה עליהן ה"ה בטלין למי המקוה, ולא אמרינן דרואין כאילו הן יין, שהרי כל עיקר הא דאינם בכלל מי המקוה, הוא משום דיש עליהן תורת מי חטאת, עכ"ד.

טז] ונראה להוסיף, דאין הטעם בזה דל"ש לראותם כאילו הן יין, כיון שאם היו יין ל"ה בהן לדין זה, אלא אף אם משכחנא גוונא דאיכא דין מסוים על יין, ונתערב יין לבן במים, לא נימא רואין כאילו הוא יין אדום, אף דגם אם הי' יין אדום הי' בו לדין זה.

והטעם בזה הוא, דל"ש דינא דרואין, אלא היכא דאין הדין בו מצד מינו, אלא מצד הממשות שבו, ובזה אמרינן דרואין לממשות זו כאילו היתה מין אחר, אך כל שהדין בו מצד מינו, ל"ש למימר דרואין אותו כאילו הוא דבר אחר, ודו"ק.

יז] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בעיקר מה שפירש"י דמהא דתניא דמ"ר רואין אותן כאילו הן מים, ש"מ דאית לי' רואין, וכ"ה גם לדעת הרמב"ם דגריס כגיר' רש"י, צ"ע מה ענין הא דרואין את המ"ר כאילו הן מים שתעלה להן השקה, לדין רואין בביטול.

ויש ללמוד מזה, דדינא דרואין אינו דין מסוים בביטול, והא דאמרינן רואין במי רגלים היינו, דכיון דמי רגלים הוו מין מים, ואך שבאנו לדון דכיון שיש להם מראה אחר ה"ז מחלקם מן המים, הרי דע"ז אמרינן רואין כאילו יש להם מראה מים ואי"ז מחלק אותם מן המים.

ולפ"ז י"ל, דה"נ הוא בהא דאמרינן דין רואין לענין ביטול, דהיינו דכיון דמצד עיקר דינו לא תלי במראה זה, ואך דבפועל יש לו מראה זה, הרי דע"ז אמרינן רואין כאילו הי' לו מראה אחר, ומשא"כ בגונא דעיקר דינו הוא על מין זה, ל"ש בזה דין רואין כלל, ואכתי הדברים צ"ב רב.

?חי' הגר"ח החדש, דדין מראה הוא משום דניכר בטעמו ולא חל עליו דין ביטול, אך בנו"ט הוא רק מכח דינא דטכ"ע, וע"כ ל"ש בזה רואין, דכל דליכא טעם ליכא לעיקר הדין דטכ"ע.