נגעים פרק ה
קטגוריות: ש_ס / נג נגעים / נגעים - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**כל ספק נגעים טהור חוץ מזה ועוד אחר**

הרמב"ם פ"ב ה"ט פסק כחכמים דספיקו טמא, וכתב הכסף משנה דמקורו ממשנתינו, דאיכא סתם משנה שספק שער לבן טמא כחכמים. אך הר"ש פסק כר' יהושע, וכתב דכונת התנא חוץ מספק שער לבן קדם שאינו טהור ודאי, אלא יש בזה מחלוקת ר' יהושע וחכמים.

עוד כתב הר"ש להוכיח מכאן דר' יהושע וחכמים איירי בלא נזקק לטומאה, דאי איירי בנזקק לטומאה הא כל ספק נגעים טמא.

אמנם המהר"ם פירש דחוץ מזה ועוד אחר חד מילתא הוא, דאם יש ספק האם הנגע הוא זה או שמא הוא אחר מטמאינן מספק, ולא איירי הכא בספק שער לבן קדם כלל. ועי' משנה אחרונה שהקשה ע"ז מלשון המשנה.

**ספק שהיא היא ספק שאחרת באה תחתיה טמא**

הגר"א פירש דאיירי באופן שהוא מסופק האם הנגע באותו מקום שהיה מתחילה, דאם הוא יודע שהנגע באותו מקום והספק רק אם הלכה וחזרה, הרי קיי"ל לעיל פ"ד מ"ז שאם הלכה וחזרה בתוך שבוע הרי היא כמו שהיתה, ובכל אופן דינו להחליט. [ואף דהתם איירי בחזרה לכמו שהיתה והכא איירי בפשיון, ואכתי יתכן שכלפי פשיון דיינינן ליה כפשיון בתחילה, מכל מקום הוכיח הגר"א מלקמן פ"ט מ"ג דחשיב פשיון. ובביאור דבריו עי' רש"ש].

בפיה"מ כתב הרמב"ם ונולדה במקומה, ובפשטות משמע דגם השניה נולדה באותו מקום של הראשונה, ודלא כהגר"א. אך י"ל בכונתו שהשניה נולדה תמורתה, אך לא באותו מקום. ועי' מים טהורים מש"כ בדעת הרמב"ם בפיה"מ.

המקדש דוד (נ סק"ח) כתב לפרש את המשנה אפילו אם איירי בחזר לאותו מקום שהיה בתחילה, דמכל מקום יש להסתפק שמא הנגע הלך ונולד נגע אחר בצידו ולאחר מכן חזר הנגע למקומו, דהשתא הנגע שחזר נידון כפשיון לנגע החדש, ואינו נידון כנגע הישן שחזר למקומו. ולכן אצטריך לאשמועינן דלא מספקינן בהכי. [ולכאורה יש לדון בחידושו, דאפילו אם באו עדים שארע כך מטמאינן ליה, דבתוך שבוע לא דנים בשינויים כלל, ותלינן כמו שלא הלך הנגע כלל, וצ"ע].

הקשה החזון איש (ס"ה ס"ק יז), כיון ששכח הכהן מקומה, אם כן אינו יודע מקום הפשיון אם למעלה או למטה, ומאי שנא מספק איזה שער לבן קדם שהוא טהור. ותירץ, דלגבי פשיון אין הבדל איזה צד פשה, דהסימן טומאה הוא מה שהנגע גדל, ולא דמי לשער לבן שצריך לדון על השער עצמו.

הטעם שמטמאינן בספק

כתב הרא"ש: טמא, דמסתמא אוקמה אחזקתה ולא הלכה. ובפשטות משמע שיש על הנגע חזקת הגוף שלא הלך ונשאר במקומו. ויל"ע אכתי מדוע מטמאינן ליה, הא כנגד חזקת הגוף איכא חזקת טהרה שאין להחליטו. ובשלמא אם נאמר שחזקת הגוף עדיפא על שאר החזקות, הרי אנו מעדיפים את חזקת הגוף ומטמאינן ליה בודאי, אך אם נאמר שהם שוים מדוע מטמאינן ליה.

ויתכן שבאמת מטמאינן ליה מספק, דכיון שיש חזקה נגד חזקה הוא טמא מספק, וכמש"כ הרמב"ם לגבי ספק שער לבן קדם דטומאתו מספק. אך התויו"ט דייק מהא דכתב הרמב"ם כן רק לגבי ספק שער לבן קדם, משמע דהכא טומאתו בודאי. וכן מהא דלא פליג הכא ר' יהושע ומטהר בודאי משום לטהרו או לטמאו, משמע דהכא מטמאינן ליה בודאי, וכו"ע מודו בזה.

ותירץ התויו"ט, דכיון שבהרת כגריס היתה הוה כמוחזק לטומאה. כלומר, דגם מצד חזקת הדין חשיב שיש חזקת טומאה לסייע לחזקת הגוף, ולכן לכו"ע הוא טמא בודאי. ודבריו צ"ע, דהא לעיל פ"ד מי"א הביא הר"ש להקשות בשם ר"ת, מדוע חכמים מטמאינן ליה מספק נימא אוקי גברא בחזקת טהרה. ומלשונו משמע דכונתו לחזקת הדין שהוא טהור, והא התם ממנ"פ הוא טמא, דאם שער לבן קדם דינו להסגר ואם הנגע קדם דינו להחלט, ומדוע חשיב גברא בחזקת טהור. ועל כרחיך דכלפי החלט דיינינן ליה בחזקת טהרה, דאדם שהוא טעון הסגר ונולד בו ספק אם הוא טעון החלט, כלפי הטומאה החמורה של החלט יש בו חזקת טהרה. ואם כן גם הכא נדון אותו בחזקת טהרה שלא פשה הנגע.

ובמי נפתוח (פרפר לא, ג) נקט בפשיטות כסברת התויו"ט, דכאשר יש ספק הסגר ספק החלט ליכא חזקת טהרה שלא נחליטנו, שהרי מוסגר נמי נחשב טמא. והקשה אם כן מה הוקשה לר"ת נוקי גברא בחזקתיה, הא הכא ממנ"פ הוא טמא. והוכיח מכאן חידוש גדול שלא הוזכר בראשונים, ששער לבן שקדם לנגע, לא די שאינו סימן טומאה, אלא הוא גם סימן טהרה, ואין מסגירין אותו כלל. ולכן בספק שער לבן קדם הספק הוא גם על הסגר, ושפיר הקשה ר"ת נוקי גברא בחזקתיה.

אך הקשה ע"ז מדברי הר"ש עצמו בסוף המשנה, שנקט בפשיטות דלר' יהושע אף שאין מחליטין אותו מכל מקום הסגר איכא, אלמא שער לבן שקדם אינו סיבה לפטור מהסגר. ומכל מקום הביא הר"ש את קושיית ר"ת אוקי גברא בחזקתיה. ולכן הוכיח בדעת הר"ש דמוסגר לא נחשב טמא כלפי החלט, ושפיר איכא חזקת טהרה. ועכ"פ דברי התויו"ט צ"ע.

המהר"ם כתב טעם אחר מדוע מטמאין אותו מספק, דרגלים לדבר שהיא היא, דמסתמא לא הלכה הראשונה. כלומר דלא מחדשים ספק בלא ריעותא. ולפי"ז לא קשה קושיית התויו"ט כלל, דכיון שלא מסתפקים הרי אנו מטמאים אותו בודאי אף שיש חזקת טהרה כנגדה. [ובדעת הרא"ש שלא כתב כן יתכן לומר, דכיון שפשה הנגע הרי זה ריעותא ודררא להסתפק ולומר שזה נגע אחר].

החזון איש (ס"ה ס"ק יז) כתב, דלא תלינן שהיו ב' שינויים, אלא אמרינן זה שנמצא הוא זה שאבד. ואף שלגבי קבר שאבד ונמצא נחלקו במס' פסחים י ע"א רשב"ג וחכמים, התם יתכן שיש שני קברים, אך אם בדקנו ונמצא רק א' לכו"ע תלינן דאותו שנמצא הוא אותו שאבד. וכן כתב התפארת ישראל.

**משנה ב**

**החליטו בשער לבן הלך שער לבן וחזר וכו'**

כתב הרא"ש דקמ"ל שאין זה נחשב לנגע אחר, ונפק"מ שכאשר נטהר אינו צריך להביא ב' קרבנות. ומבואר מדבריו דאם נחשב לב' נגעים הרי הוא צריך להביא ב' קרבנות, ורק בנגע אחד שיש בו ב' סימני טומאה סגי בקרבן אחד. וכן מבואר בדברי הר"ש והרא"ש לעיל פ"ג מ"א, ובדברי הר"ש לעיל פ"ד מ"י.

אמנם בכריתות ט ע"ב תנן ה' מביאין קרבן אחד על עבירות הרבה וכו' ומצורע שנתנגע נגעים הרבה. וכן פסק הרמב"ם פ"ה ממחו"כ ה"ח, מצורע שנתנגע אחר שהביא אשמו צריך קרבן אחר לצרעת שניה וכו', אבל אם נתנגע ונתרפא והביא צפריו וחזר ונתנגע ונרפא והביא צפריו קרבן אחד לכולן. והקשה החזון איש (ס"ד ס"ק טו) על הר"ש והרא"ש שנקטו שאם נולד בו ב' נגעים צריך להביא קרבן על כל נגע ונגע.

ותירץ, דכולהו איירי בהביא כבר אשמו. כלומר, דבמתני' איירי שהלך שער לבן והביא צפרים וספר ז' ימים, וביום השמיני הביא אשמו ולא הספיק להביא חטאתו. דהשתא אם חשיב ב' נגעים צריך להביא ב' חטאות, אך כיון דחשיב לנגע אחד סגי בחטאת אחת. וכן הא דכתב הר"ש פ"ד מ"י דנפק"מ בין ר' עקיבא לחכמים לענין קרבן איירי בכה"ג שהיה בנגע סימן טומאה והלך, וספר ז' ימים והביא אשמו, ולא הספיק להביא חטאתו עד שפשה כגריס והלך האום ונולד שער לבן לפשיון. דלפי ר' עקיבא חשיב נגע אחד וסגי בחטאת אחת, ולפי חכמים חשיבי ב' נגעים וצריך להביא ב' חטאות.

ולפי"ז מבואר חידוש, דהמשנה בכריתות איירי בב' נגעים דוקא, אך בנגע אחד שהיה בו סימן טומאה והלך ולאחר מכן חזר בו סימן טומאה אחר, אפילו הביא כבר אשמו חשיב נגע אחד וסגי בחטאת אחת. [ואע"ג שרש"י שם כתב שהטעם שסגי בקרבן אחד הוא משום שחשיב כנגע אחד, ומכל מקום כשהביא אשמו צריך להביא ב' חטאות, י"ל שב' נגעים שונים מהני האשם להפרידן ולהחשב כב' נגעים, אך נגע אחד שנולדו בו ב' סימני טומאה אף לאחר האשם חשיבי כנגע אחד].

ומש"כ הר"ש בפ"ג מ"א דאין מחליטין את המוחלט נפק"מ לקרבן, לתירוצו של החזון איש צ"ל דאיירי באופן שהחליט את הנגע השני בתוך ימי החליטו של הראשון, ושוב החליטו פעם שנית רק לאחר שהביא את האשם על הנגע הראשון. דאם מחליטין את המוחלט וההחלט הראשון חל, סגי בקרבן אחד, אך כיון שאין מחליטין את המוחלט וההחלט הראשון לא חל אלא לאחר שהביא כבר אשמו, הרי הוא צריך להביא ב' קרבנות.

אך הרא"ש שם כתב דנפק"מ אם היה סימן טומאה בשני והלך לו, שאין צריך להביא קרבן עליו. כלומר, שאם מחליטין את המוחלט הרי הוא מחליטו יחד עם הנגע הראשון וצריך להביא קרבן על כל אחד, ועתה שאין מחליטין את המוחלט, ולא הספיק להחליט את השני עד שהלך הסימן טומאה, אינו חייב אלא קרבן אחד. והשתא אי אפשר ליישב כהחזון איש הנ"ל, דהא מבואר להדיא שאם היו מחליטין את המוחלט היה חייב ב' קרבנות אף שהיו שניהם בזמן אחד.

ועוד צ"ב מדברי הר"ש פ"ד מ"ה, דחוט מצרף ב' נגעים לחייבן קרבן אחד, ומבואר דאף ב' נגעים בזמן אחד מחייבין ב' קרבנות.

עוד תירץ החזון איש, דכולהו איירי באופן שנתכוין להדיא להביא את הקרבן על נגע אחד. דאע"פ שיכול להביא קרבן אחד על נגעים הרבה, הביאור הוא שהוא נפטר בקרבן אחד על כמה חיובים, אך ודאי שכל נגע מחייב קרבן בפ"ע. ולכן אם יתכוין להביא את הקרבן על נגע אחד, אכתי יתחייב קרבן על הנגע השני. משא"כ נגע אחד שיש בו ב' סימני טומאה, ונתכוין להביא את הקרבן על אחד מהם אינו יכול להביא קרבן על השני, דהכל נגע אחד, ואין כאן סיבה לב' קרבנות כלל.

ובמלאכת שלמה פ"ד מ"י כתב ליישב, דהא דתנן שם מצורע שנתנגע נגעים הרבה איירי בנגע אחד שנולד בו סימן טומאה והלך ושוב חזר, דכיון שזה אותו נגע ורק הסימן טומאה הלך וחזר מביא קרבן אחד, אך שני נגעים שהיו בזמן אחד צריך להביא ב' קרבנות. ובזה יתיישבו כל דברי הר"ש והרא"ש בפשיטות.

ויש לדייק כן מדברי רש"י שם, חדא, שפירש נגעים הרבה כגון שספר שבעה ולא הספיק להביא קרבנותיו עד שנתנגע, ולכאורה קשה מדוע לא פירש כפשוטו דאיירי בשני נגעים שנולדו בזמן אחד. ולהנ"ל מיושב שפיר, דהמשנה שם איירי בנגע אחד דוקא, ועל כרחיך דנגעים הרבה היינו שספק שבעה ולא הספיק להביא קרבנות עד שחזרו סימני הטומאה.

ועוד יש לדייק, דרש"י פירש בקושיית הגמ' והאמרת אינו מביא אלא קרבן אחד, אלמא חד צרעת אריכתא היא. ובחזון איש שם הקשה מדוע הוצרך רש"י לפרש כן, הא בנזיר מצינו שאפילו כאשר יש כמה טומאות שונות מביא קרבן אחד. אמנם להנ"ל מיושב, דאם היה נחשב לכמה נגעים הרי הוא חייב ב' קרבנות, ורק משום דחשיב כנגע אחד סגי בקרבן אחד.

והנה הרמב"ם בפיה"מ כתב דקמ"ל מתני' דאינו נטהר עד שילכו כל סימני הטומאה, ולא סגי בהלך אחד מהם. [משמע שהיה ס"ד לומר שהליכת סימן טומאה הוא סיבה לטהר, ואפילו אם נשארו סימני טומאה בנגע. ועי' בפירוש הגר"א מש"כ בזה]. ולדברינו י"ל דהרמב"ם לא פירש כהרא"ש לשיטתו שאפילו בשני נגעים יכול להביא קרבן אחד.

ובגוף הסוגיא בכריתות שם, במשנה שם תנן הביא צפרין ונתנגע לא עלו לו עד שיביא חטאתו, ר' יהודה אומר אשמו. ומקשינן בגמ' והאמרת אין מביא אלא קרבן אחד. ופירש"י דכאשר נתנגע שוב לאחר שהביא הצפרין בטלה הבאת הצפרין אף לגבי הנגע הראשון, והרי הוא צריך להביא שוב צפרין גם על הנגע הראשון וגם על הנגע השני. וע"ז מקשה הגמ' דמבואר מיהא שצריך להביא קרבן על כל נגע ונגע, וזה סותר לרישא דסגי בקרבן אחד לנגעים הרבה. ועי' אהל משה דפירושו דחוק בגמ', ובפשטות יש לבאר דבאמת הא דתנן "לא עלו לו" יש לפרש שלא עלו לו להחשיבו כב' נגעים לגבי שאינו חייב להביא ב' קרבנות, ואין זה סותר לרישא כלל, אלא דפריך למה לי למתני לא עלו, הא כבר תני רישא דמביאין קרבן אחד על נגעים הרבה.

ומשנינן, חסורי מחסרא והכי קתני וכו'. והנה הרמב"ם שם כתב דאף לגבי חיוב ב' קרבנות הכל תלוי באשם. ובכסף משנה שם הקשה מנליה חידוש זה, הא מתני' מוקי בגמ' לענין לקבוע בעניות ועשירות. עיי"ש מה שתירץ. ובתויו"ט בכריתות שם כתב דמקורו של הרמב"ם מנזיר, ועי' ערוך לנר שתמה עליו. וכבר יישבו החזון איש שם והאור שמח על הרמב"ם שם דמקורו של הרמב"ם מהתוספתא בכריתות, דשם איתא להדיא פלוגתת ת"ק ור' יהודה לגבי חיוב ב' קרבנות.

והקשה החזון איש שם, אם גם חיוב ב' קרבנות תלוי בהבאת האשם, ואינו תלוי ביצא לזמן הראוי להביא קרבנותיו, מדוע לא תירצה הגמ' שהביא צפרין ונתנגע לא עלו לו איירי לענין חיוב ב' קרבנות. ובפשטות י"ל דהוקשה לגמ' לשון המשנה "לא עלו לו", דלא משמע לגבי להתחייב בב' קרבנות, אלא לענין לקבוע בעניות ועשירות.

**משנה ג**

**שער פקודה עקביא ב"מ מטמא וחכמים מטהרין**

בביאור המשנה נאמרו ד' שיטות:

המהר"ם ביאר דכו"ע סברי להא דדרשינן בתו"כ "והיא הפכה" שהפכתו היא ולא שהפכתה חברתה, ופליגי האם נחשב הדבר שחזר הנגע הישן, והרי היא שהפכתה, או שמא נחשב הדבר לנגע חדש, והרי הפכתה חברתה. עקביא סובר דמאחר והנגע חזר לאותו מקום חשיב שחזר הנגע הישן, והרי היא זו שהפכה את השער. וחכמים סוברים שכיון שהלך הנגע חשיב כנגע חדש. ור' עקיבא סובר שאם נשאר חצי גריס במקומו חשיב לנגע ישן, ואם הלך כל הנגע חשיב לנגע חדש.

ועי' תפא"י בועז ב' שהקשה, מדוע לא נחלקו עקביא וחכמים בסתם נגע שהלך וחזר לאותו מקום, דלחכמים חשיב כנגע חדש ויסגיר בתחילה, ולעקביא חשיב כנגע הישן ולא יסגיר.

הראב"ד בביאורו לתו"כ (הובא בתויו"ט) ביאר נמי כעין זה, דכו"ע סברי לילפותא דהיא הפכה ולא שהפכתו חברתה, ופליגי אי חשיב כנגע חדש או כנגע ישן. אלא שכתב, דלפי עקביא חשיב כנגע ישן מחמת שהניח ש"ל במקומו. וכן לפי ר' עקיבא בזה שנשאר חצי גריס לא סגי להחשיבו כנגע ישן אלא אם כן הניחה ש"ל במקום בהרת. ולפי"ז מיושבת קושיית התפא"י, שהרי בסתם נגע שהלך וחזר כו"ע מודו דחשיב לנגע חדש ויסגיר בתחילה.

הרמב"ם בפיה"מ כתב שלכו"ע נגע שהלך וחזר נחשב לנגע חדש, אלא דעקביא פליג על הילפותא דתו"כ, וס"ל דסגי במה שהנגע הפך את השערות ללבן, ואין צריך שיהפוך נגע זה, ורק חכמים דרשי הא דתו"כ היא הפכה ולא שהפכתה חברתה.

ועי' מקדש דוד (נ סק"ט ד"ה בשער) שכתב נפק"מ בין הרמב"ם למהר"ם והראב"ד, באופן שיש בהרת עם שער לבן, ולאחר מכן הלכה הבהרת ונולד בהרת אחרת בסמוך לה, ופשתה למקום השער לבן וכנסה כנגד זה מהאום. דהשתא הבהרת שבמקום השער לבן ודאי בהרת אחרת היא, לדעת הרמב"ם שלפי עקביא אין צריך אותה בהרת אף הכא עקביא מטמא, ולדעת המהר"ם והראב"ד שאף לפי עקביא בעינן אותה בהרת, הכא בהרת אחרת היא.

ובדעת ר' עקיבא יל"ע, דאם הוא סובר כעקביא שאפילו הפכתו חברתה טמא, מדוע בעינן שישאר חצי גריס במקום שער. ואם הוא סובר כחכמים דבעינן שאותה בהרת תהפוך את השער, איך מהני מה שנשאר חצי גריס במקום בהרת. וצ"ל דס"ל כחכמים, אלא שכאשר נשאר חצי גריס במקום בהרת חשיב לנגע הישן, והרי היא זו שהפכה את השער. [הרמב"ם כתב דר' עקיבא אוחז מב' הדעות, ולכאורה הוא סובר לגמרי כחכמים אלא שאם נשאר חצי גריס הו"ל לנגע הישן, וצ"ע].

החזון איש (ס"ה ס"ק כא) ביאר, דעקביא סובר שאם השער נהפך ללבן ע"י נגע הרי הוא מזיק אף שנשאר בלא נגע, וכשיפגוש נגע אחר הרי הוא חוזר ומתלוה עם הנגע להפסד האדם כולו. וחכמים סוברים שכיון שנשאר בלא נגע בטל כוחו. אי נמי, אין השער מתלוה אלא עם נגעו ולא עם אחר. [לכאורה מדדרשי חכמים מקרא והאי הפכה ולא שהפכתו חברתה על כרחיך צ"ל כביאורו השני שאין השער מתלוה אלא עם נגעו. ונפק"מ בהפך לנגע אחר מיד ולא נשאר בלא נגע, כגון שנעשה שחין].

ור' עקיבא סובר שאם נשאר השער בלא בהרת בטל כוחו, ורק אם נשאר במקום נגע ארסו קיים. ועוד ס"ל דדוקא היכא שחזר למקומו אמרינן דלא נרפא עדיין רפואה שלמה, אך אם הוי נגע אחר לא מהני. אי נמי, אינו מתלוה להזיק אלא עם נגעו, ולכן אם נחשב הדבר לנגע אחר אינו מצטרף להזיקו. [כלומר, דגם ר' עקיבא דריש האי קרא דהיא הפכה ולא שהפכתו חברתה].

**איזהו שער פקודה מי שהיתה בו בהרת וכו'**

החזון איש (ס"ד סק"ג) נקט דאיירי מתני' בהוחלט על השער לבן, ולאחר מכן ראו עדים שהלך הנגע וחזר, אע"ג שלא היה ראיית כהן שהלך הנגע מהני, כיון שנתאמת לנו שהשער היה בלא נגע ובטל כוחו, ואין צריך לזה פסק של כהן. וכתב, דאף ראיית שחרית ובין הערבים או סומא באחת מעיניו מהני לזה.

אך ברמב"ם פ"ב ה"ז משמע דמתני' איירי דוקא בטיהרו כהן מחמת שהלך הנגע, דכתב: והניחה שער לבן במקומו וטהר, וכן כתב בה"ח: והלך ממנה כחצי גריס וטהר, וצ"ע האם זה בדוקא.

ובחידושי הגר"א נקט שאפילו אם ארע כן בתוך הסגר חשיב שער פקודה, דמה שזה נחשב לנגע אחר כלפי השער זה נידון כמציאות, ואף בתוך הסגר דנים כך. אמנם החזון איש ס"ג סק"ל נקט בפשיטות דבתוך הסגר לא חשיב שער פקודה. ועי' תפארת ישראל.

**א"ר עקיבא וכו' והניחו לשער לבן במקום בהרת**

לכל הביאורים שכתבנו לעיל ר' עקיבא סובר שאם הלך חצי גריס וחזר חשיב לנגע הישן, אלא שלפי הראב"ד יתכן שזה דוקא בהניח שער לבן במקום בהרת, שזה ראיה שלא הלך הנגע.

ויל"ע דלעיל פ"ד מ"ח ס"ל לר' עקיבא שאם הלך חצי גריס ופשה חצי גריס הרי זה נחשב לנגע חדש ויסגיר בתחילה, ואילו הכא שהלך חצי גריס וחזר חצי גריס הרי זה נחשב לנגע הישן וחשיב שהיא הפכה את השער. [יתכן ליישב דהכא איירי בחזר למקומו, ולכן תלינן שהנגע הישן חזר, משא"כ התם שפשה למקום אחר. וכן לדעת הראב"ד יתכן לומר דהכא שאני דאיירי בהניח שער במקום בהרת, והרי זה סימן שלא הלך הנגע. אך אכתי יש להקשות דהתם במשנה ט' שפשה חצי גריס ועוד סובר ר' עקיבא דחשיב הנגע הישן ומטמא משום פשיון, ובזה ליכא לב' תירוצים אלו, שהרי איירי בפשה למקום אחר. וכן התם ליכא שער לבן להוכיח שלא הלך הנגע. אמנם בזה יש לדחות, דכשם שהשער מוכיח שהנגע הישן חזר כך הפשיון מוכיח שמה שחזר הוא הנגע הישן].

ושם כתבנו ליישב, דר' עקיבא סובר ששיעור גריס שנאמר בנגעים אינו שיעור בכמות הנגע המטמא אלא שיעור בחשיבותו, ולכן אין צריך שכל הגריס יהיה בדין הטומאה, אלא יתכן שישלים לשיעור גריס אף שאינו בדין הטומאה. ולכן במשנה ח' שחצי גריס בדין פטור וחצי גריס בדין הסגר, שפיר מצטרף הישן לחדש להסגר. ובמשנה ט' שחצי גריס בדין החלט פשיון וחצי גריס בדין הסגר, שפיר מצטרף החדש לישן להחלט. ולפי"ז גם הכא ניחא, דהחדש מצטרף לישן להחליט על השער לבן אף שאינו בדין הטומאה, שהרי הוא לא הפך את השער. [ואכתי יל"ע דלעיל פ"ד מ"י הביא הר"ש מהתו"כ דבעינן שהפכתו כולה ולא מקצתה, והכא אף שהחדש מצטרף לישן מכל מקום ליכא גריס שלם שהפך את השער. וצ"ל דלגבי זה סגי במה שבתחילה הפך את השער גריס של נגע, ואין צריך שכל הגריס שהפך הוא זה שיטמא עכשיו].

ובאופן אחר קצת י"ל דלעולם בעינן שכל שיעור גריס יהיה בדין הטומאה, אלא שכאשר יש שני חצאי נגע שמצטרפים הדין נותן שנדון את שני החצאים כדין החמור שבו, ולכן במשנה ח' דנים את שניהם כנגע חדש, ובמשנה ט' דנים את שניהם כנגע ישן. ולפי"ז גם הכא דנים את שניהם כנגע הישן להחליט על השער לבן.

ויש לדון מה הדין באופן שהלך חצי גריס והניח את השער במקום בהרת, ולאחר מכן חזר חצי גריס בצד שני של הנגע, דלכאורה גם באופן זה יש לפנינו חצי גריס חדש וחצי גריס ישן, והרי החדש מצטרף לישן להחליטו בשער לבן, וכמו בפ"ד מ"ט שהחצי גריס ועוד שפשה מצטרף לנגע הישן להחליטו בפשיון.

אמנם יתכן שדוקא התם החדש מצטרף לישן אע"ג שהוא במקום אחר, לפי שקודם פשה הנגע בצד שני ולאחר מכן הלך חצי גריס מהאום, דנמצא שלעולם היה גריס שלם, משא"כ הכא שכנס ולאחר מכן פשה לצד שני אין החדש מצטרף לישן אלא אם יחזור למקומו. ומש"כ המהר"ם שם דאיירי נמי באופן שכנסתה ואח"כ פשתה, המהר"ם איירי במשנה ח' שהישן מצטרף לחדש, אך במשנה ט' לא איירי, ואין ראיה מדבריו לנידון דנן. ובחזון איש שם נקט בפשיטות דאם חזר למקום אחר מודה ר"ע דטהור. ועי' רש"ש מה שנקט בזה.

עוד יש לדון בהא דקאמר ר' עקיבא והניחו לשער לבן במקום בהרת, מה הדין הדין באופן שהניחו לשער לבן במקום שהלך החצי גריס ואח"כ חזר חצי גריס למקומו, דנמצא שהשער היה במקום שהלך הנגע, האם גם בזה ר' עקיבא מטמא, ומה שאמר והניחו במקום בהרת הוא לאו דוקא, או שמא בכה"ג מודה ר' עקיבא שטהור.

ולכאורה זה תלוי בצדדים שכתבנו לעיל, דאם הביאור בדברי ר' עקיבא הוא שיש לפנינו חצי גריס חדש וחצי גריס ישן, והחדש מצטרף לישן אך הוא נשאר נגע חדש, אם כן כאשר השער במקום שהלך וחזר הרי הוא נמצא במקום של הנגע החדש, ופשיטא שהוא טהור. אך אם נאמר שהחדש מצטרף לישן וגם הוא נחשב לישן, יתכן דבכה"ג השער מטמא, כיון שהוא עכשיו באותו נגע שהיה תחילה.

ולדעת הראב"ד י"ל סברא נוספת, דכל מה שהשער מהווה סימן לנגע שלא נרפא וחשיב כנגע הישן, זה רק אם נשאר השער במקום בהרת, אך כאשר השער במקום שהלך וחזר גם לר' עקיבא השער לא מוכיח על הנגע.

והחזון איש שם נקט דבכה"ג אין השער מטמא מטעם אחר, שכיון שהיה במקום בלא נגע בטל כוחו.

**אמרו לו כשם שבטלו את דברי עקביא אף דבריך אינן מקיימין**

לדעת חכמים מבואר שהנגע שחזר נחשב לנגע חדש. ומשמע במשנה שאם יולד שער לבן מכאן ולהבא הרי הוא טמא, דלגבי מכאן ולהבא מצטרפים הנגע החדש עם הישן. ויל"ע מאי שנא מהא דלעיל פ"ד מ"ח שאם פשה הנגע חצי גריס והלך חצי גריס מהאום לפי חכמים אינם מצטרפים להסגיר, ואין זה נחשב לנגע חדש. ושם הובא שהחזון איש והמקדש דוד הוכיחו מכאן, שאם קודם הלך חצי גריס ואח"כ נולד חצי גריס במקום אחר מודים חכמים שכל הנגע נחשב לחדש, כיון שבטל שם נגע לגמרי, וכל מה שחכמים סוברים שם שאינם מצטרפין זה רק משום שקודם פשה חצי גריס ואח"כ הלך מהאום חצי גריס.

אך המהר"ם שם נקט דחכמים מטהרים בכל אופן, ויישב הקה"י שלגבי דבר שהישן והחדש שוים, מודים חכמים שהם מצטרפים, ולכן שער לבן שנולד מכאן ולהבא טמא לכו"ע, דבין החדש ובין הישן שוים בטומאה זו, ורק לגבי הסגר חכמים מטהרים כיון שהישן אינו בדין הסגר.

והנה הגר"א כאן כתב דחכמים מטהרים מדין שער לבן, אך הסגר מיהא בעי. ומבואר כשיטת החזון איש ומקדש דוד דכיון שהלך חצי גריס הרי זה נחשב לנגע חדש לגמרי, ודלא כהמהר"ם שלגבי דינים שאינם שוים אינם מצטרפים, [דהכא הנגע הישן אינו בדין הסגר].

יש להסתפק לדעת חכמים בנגע גריס וחצי ובו ב' שערות, הלך חצי גריס והניח ב' שערות בלא נגע וחזר, דהשתא השערות היו בלא נגע, אך הנגע שחזר הוא הנגע הישן לכו"ע כיון שנשאר שם גריס. האם חכמים מודים בזה שהוא טמא, כיון שהפכתו אותה בהרת, או שמא כיון שהשער היה במקום שאין בו נגע הרי הוא טהור.

**משנה ד**

**כל ספק נגעים בתחילה טהור עד שלא נזקק לטומאה**

בתו"כ פרשתא ד' ה"ח דרשינן, "וטמא אותו" את הודאי הוא מטמא ואינו ממא את הספק כיצד וכו', ר' עקיבא אומר באיש אחד טמא בשני אנשים טהור, אמרו לו והלא נאמר "נגע הוא", אם כן למה נאמר "וטמא אותו" את הודאי הוא מטמא וכו'.

וביארו הרמב"ם בפיה"מ והרא"ש דיש כאן ב' דרשות, דמצד הסברא כאשר יש לאדם אחד ב' נגעים ומספקא לן איזה מהם פשה, מחליטים אותו ממנ"פ, שהרי יש בו נגע שטעון החלט. ולזה דרשו חכמים מקרא דוטמא אותו משמע דאנגע קאי, שצריך לטמאות את הנגע, ולכן צריך לדעת על איזה נגע הוא מטמאו. [בתו"כ מבואר דדרשינן מנגע הוא, וצ"ב]. ור' עקיבא לא דריש האי קרא, ולכן הוא מטהר באיש אחד.

ועוד דרשא איכא לשני אנשים, דבלא קרא אף שאי אפשר להחליט כל אחד מהם מספק לפי שהם בחזקת טהרה, מכל מקום מסגירין אותם, דכלפי הסגר חשיב שממנ"פ הוא טעון הסגר, והספק הוא על החלט החמור. קמ"ל קרא דאת הודאי הוא מטמא ואינו מטמא את הספק דאף הסגר ליכא, דכל דבר שהכהן פוסק עליו צריך שיהיה ודאי, ולא אמרינן בזה ממנ"פ. ולדרשא זו גם ר' עקיבא מודה.

אך הר"ש לא הזכיר ב' הדרשות, ומשמע מדבריו דרק חכמים דרשו את הודאי הוא מטמא, אך ר' עקיבא לא דריש כן כלל, דמהאי קרא ילפינן שדנים כל נגע בפני עצמו. ולפי"ז י"ל דבאמת הסגר איכא לתרוייהו, דכלפי הסגר חשיב ממנ"פ ולית לן קרא למעטינהו. וכן באמת כתב הר"ש לעיל סוף פי"א, דספק שער לבן קדם אף שר' יהושע מטהר מקרא דלטהרו או לטמאו מכל מקום הסגר איכא, דלא תהא אלא בהרת שאין בה כלום מי לא בעי הסגר. וי"ל דהר"ש לשיטתו גם הכא איכא הסגר, ולכן איכא רק חד קרא.

אמנם לדעת הרמב"ם והרא"ש ילפינן מקרא דאת הודאי הוא מטמא דאף הסגר ליכא, והוא הדין לגבי ספק שער לבן קדם יתכן שאין צריך הסגר, דקרא לטהרו או לטמאו קמ"ל בין לענין הסגר בין לענין החלט, וכדהכא. וכן נקט הרש"ש שם.

והנה הא דנקטו הראשונים שלולי קרא ספק החלט טעון הסגר, ביאר החזון איש (ס"ה ס"ק טז) בתרתי, חדא, שכלפי הסימן טומאה נקטינן מספק שאין בו סימן, ושוב הוי כנגע בלא סימן טומאה. ועוד ביאר, דספק הסגר ספק החלט נקטינן הקל שביניהם.

ולכאורה שמעינן מהכא דכהן שהסגיר נגע שיש בו סימן טומאה, לא חשיב שטיהר את הטמא, אלא חל ההסגר, דכל הסגר הוא חצי החלט, שאם לא כן יש לדון הכא כלפי הסגר שיש סימן טומאה מספק ואין דינו בהסגר, וצ"ע.

ובחזון איש שם הקשה, כאשר עומד בסוף שבוע ראשון וארע ספק פשיון, איך יטהרנו הכהן מטומאת הסגר שבו, הא אדם זה טעון או הסגר או החלט, ולגבי טהרה ודאית הוי כמטהר את הטמא.

האם מטהרינן מחמת חזקה או מקרא

במס' נזיר סה ע"ב איכא משנה כה"ג, ומקשינן התם מנה"מ דעד שלא נזקק לטומאה ספיקו טהור, ומשני דאמר קרא לטהרו או לטמאו. ומקשינן, אי הכי אפילו משנזקק לטומאה נמי ספיקו טהור. וביארו תוס' שם דעד שלא נזקק לטומאה אין צריך קרא, דתיפו"ל לאוקמיה אחזקתיה, ועל כרחיך קרא לנזקק לטומאה. וכתב המשנה למלך ריש פ"ב מטו"צ, דנראה מסוגיא זו שספק נגעים בתחילה טהור מסברא, דאיכא חזקת טהרה, ולא מקרא דאת הודאי הוא מטמא וכו', עיי"ש מה שכתב נפק"מ בזה לגבי ספק של חיסרון ידיעה.

ובאמת הר"ש לעיל סוף פ"ד כתב דהא דקאמר בנזיר אי הכי אפילו משנזקק לטומאה נמי, היינו משום דלא נזקק נפקא לן מקרא אחרינא בתו"כ, וכונת המל"מ להוכיח מתוס' שם דנקטו שבלא נזקק טהור מצד חזקה ולא נקטו מצד הקרא דאת הודאי הוא מטמא.

ולפי מה שדריש בתו"כ מקרא דאת הודאי הוא מטמא צ"ב מדוע לא ידעינן דין זה מסברא, דהא איכא חזקת טהרה. אמנם לפי מש"כ הר"ש והרא"ש מיושב שפיר, דלפי הר"ש אצטריך קרא לחכמים לטהר אפילו באיש אחד, ולפי הרמב"ם והרא"ש אצטריך קרא לפטור אף מהסגר.

ועי' פני יהושע חולין י ע"א שיישב קושיא זו, דאצטריך קרא דלא ניזל בתר ספק טומאה ברה"י טמא וברה"ר טהור, אלא בכל אופן ספק נגעים בתחילה טהור.

עוד י"ל עפ"י מש"כ החזון איש (ס"ה ס"ק יב) לגבי קרא דאת הודאי הוא מטהר ואינו מטהר את הספק, דקמ"ל קרא דלא חשיב אמירה כלל, ואם הוברר כוותיה. והכא נמי י"ל דאם הכהן עבר והחליטו מספק והוברר לבסוף שאותו נגע הוא זה שפשה, לולי הקרא היה החליטו החלט ואין צריך שוב אמירה, ולזה אצטריך קרא דאין מטמא את הספק, ומה שהחליטו לא חשיב החלט כלל. ועי' עוד שערי יושר ש"ב פ"ז ופי"ז מש"כ בזה.

ספק בסימן טומאה

הר"ש לעיל ספ"ד הביא מהתוספתא, דנגע שיש בו ד' שערות לבנות, שנים קדמו לבהרת ושנים באו לאחריה ואין ידוע אלו שקדמו ואלו שהפכו, מספק אי אפשר להחליט כלל. ובמשנה אחרונה הקשה מנ"ל דין זה, הא הטעם שחכמים מטהרין אף באיש אחד הוא מקרא דדנים כל נגע בפני עצמו, אך הכא נגע זה ודאי טמא, והספק הוא רק בסימן טומאה. ולכן כתב דעיקרו הלכה, וקרא אסמכתא. ועי' עוד קרן אורה בנזיר סה ע"ב שנקט, דעיקר הדין שדנים כל נגע בפני עצמו הוא מסברא.

הרא"ש הוסיף עוד חידוש, שבאופן של המשנה בזה כגריס ובזה כסלע ובסוף שבוע שניהם כסלע, דהוי ספק פשיון ומטהרין אותם מספק, אם חזרו הנגעים ופשו לסלע ועוד, דהשתא בשתיהן איכא ודאי פשיון, מכל מקום אין מטמאין אותם, כיון דמספק"ל על כל אחד מהם אם יש להחליטו על פשיון של סוף שבוע ראשון או על פשיון של סוף שבוע שני. ודמי להא דמבואר בתוספתא דאם אינו יודע אלו שערות שקדמו ואלו שהפכו טהור.

ובביאור דבריו נראה מהרש"ש, דהכא לא ידעינן איזה נגע פשה כבר ועכשיו הוסיף עוד, והרי הוא פושה מתוך מצב שדינו להחלט [אלא שמספק אי אפשר להחליטו, אך מכל מקום זהו דינו], ואיזה נגע פשה רק עכשיו, והרי הוא פושה מתוך מצב שדינו להסגר או לפטור. ואף בספק כה"ג לא מחלטינן ליה. [וכבר כתב הרש"ש דלשון הרא"ש סוף שבוע שני אינו מדוייק, דהא אין צריך אפילו הסגר].

ותמה החזון איש שם, הא הכא הפשיון השני ידוע הוא, ולא דמי כלל להא דתוספתא דלא ידעינן איזה שער לבן מטמא. [עיי"ש שכתב, דלפי הצד שנגע זה פשה רק עכשיו, וקודם לכן היה טעון הסגר, הוי כנגע שפושה אחר ראיית הכהן קודם הסגר, ויתכן דכה"ג לא חשיב פשיון].

ובתויו"ט כתב על דברי הר"ש דהוא הדין בשער לבן: ונראה דאם כן הוא הדין נמי במחיה. והקשה המים טהורים באיזה אופן איירי, הא מחיה מטמאה בכל אופן. ותירץ הרש"ש, דאיירי בהסגירו על נגע אחד ובסוף שבוע עמד בעיניו ונולד לו עוד נגע אחר והסגירו על שניהם, ובסוף שבוע נולד בזה ובזה מחיה, והשתא אינו יודע באיזה נגע המחיה היא בסוף שבוע ראשון ובאיזה נגע המחיה היא בסוף שבוע שני, והרא"ש כתב דאף בכה"ג מטהרינן ליה.

**משנה ה**

**משנזקק לטומאה ספיקו טמא**

בתו"כ שם דרשינן ליה מדכתיב וטהרו הכהן, את הודאי הוא מטהר ואינו מטהר את הספק. ויל"ע למה לי קרא, תיפו"ל דהוא בחזקת טומאה. ויתכן לומר, דלולי הקרא ס"ד למילף מקרא דאת הודאי הוא מטמא ואינו מטמא את הספק דבכל ספק נגעים טהור, ואפילו משנזקק לטומאה, קמ"ל קרא דרק היכא שלא נזקק לטומאה ספיקו טהור.

החזון איש (ס"ה ס"ק יב) יישב, דנפק"מ בעבר הכהן וטיהרו ואח"כ נודע שבאמת היה טהור, דלולי הקרא מה שטיהר הועיל ויכול מיד להביא קרבנותיו. קמ"ל קרא דאין מטהר את הספק, ואמירתו לא הועילה כלל.

עוד תירץ החזון איש שם, דאין זה נחשב לחזקת טומאה כלל, לפי שמעיקרא הוחלט רק על החלק שיותר מסלע, ועכשיו שעבר חלק זה יש לתלות שמעיקרא היה בו כסלע ולא לחדש בו פשיון. ולכן לולי קרא הוא עומד בספק שקול, ואין בו חזקה לכאן ולכאן, קמ"ל קרא דמטמאינן ליה בודאי. אמנם ברמב"ם בפיה"מ מבואר שיש לכל אחד מהם חזקת טומאה, ודלא כהחזון איש.