פרק כלל גדול 5
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול שגגות

י.טחן – פרק כלל גדול -5-

**בבאור פלוגתת ר' ספרא ור''נ בחילוק בין שגגת שבת לשגגת מלאכות והמסתעף לספק הגמ' בהעלם זה וזה בידו, ובבאור יסוד חילוק מלאכות בשבת, והבערה ללאו יצאת, ובדברי הראשונים בבאור הגמ' בהעלם זה וזה בידו**

**דף ע' ע"א**

**בבאור סברת ר' ספרא דחילוק שגגת מלאכות נובע מחמת דמידיעת מלאכה הוא פורש**

1. **גמ' מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא אמר רב ספרא כאן מידיעת שבת הוא פורש, וכאן מידיעת מלאכה הוא פורש אמר ליה רב נחמן כלום פריש משבת אלא משום מלאכות וכלום פריש ממלאכות אלא משום שבת. אלא אמר רב נחמן קרבן דחייב רחמנא אמאי אשגגה התם חדא שגגה הכא טובא שגגות הויין.** מבואר בזה פלוגתא יסודית אי חילוק השגגות בשגגת מלאכות נובע מחמת חילוק הידיעות שלאחר המעשה, דבשגגת מלאכות הידיעה הגורמת לפרישתו מהעבירה הוי ידיעה חלוקה כלפי כל מלאכה ומלאכה משא''כ בשגגת שבת שהידיעה מתיחסת רק לשבת וממילא יודע את איסור המלאכות. או דחילוק השגגות נובע מגוף השגגה דהיינו אי הידיעה שגרמה לחטא. ויעוין בתוס' רי''ד וז''ל, והילכך אין לתלות טעם בתר הידיעה שהיא סוף המעשה אלא בתר השגגה שהיא תחלת המעשה וכששגג בשבת לא שגג במלאכות וכששגג במלאכות לא שגג בשבת ובתר שגגות אזלינן.

ויש לעיין בבאור סברת ר' ספרא דתליא בידיעה דלאחר המעשה. ויעוין בתוס' רי''ד שם וז''ל, רב ספרא סבר למיתב טעמא משום דבכל מקום ''ידיעות מחלקות לחטאות'' והכא נמי ''ידיעות מחלקות'' דכי שגג בשבת והזיד במלאכות כי מודעי ליה דשבת היום פורש וידע שחטא ואין כאן אלא ידיעה אחת וכי הזיד בשבת ושגג במלאכות צריכין להודיע לו שזו מלאכה אסורה וזו מלאכה אסורה ויש כאן הרבה ידיעות עכ''ל. ו**יש לעיין בבאור דבריו דהנה בהא דידיעה מחלקת** איכא שתי צדדים או דהוי מצב בשגגה דע''י דאיכא ידיעה בין המעשים חשיב כל מעשה כשגגה בפני עצמה, או דנובע מכח היסוד דחיוב קרבן חל בידיעה ומאחר דחל כבר חובת קרבן על המעשה שנודע לו תו לא מצי להפטר בהאי קרבן על המעשה השני דהחיוב סיים את הקרבן כלפי הך חטא דבו איכא לידיעה. וכן נראה בראב''ן [מובא בתוספי תוספות ריש פרקין] וז''ל, כיון דכתיב הודע אליו חטאתו אשר חטא ומתחייב להביא קרבן על חטא זה שחטא לא מכפר בקרבן זה חטאים שיעשה אח''כ.

**ויעוין בקובץ שמועות** שבועות אות ה וז''ל, דלכאורה הא דידיעה מחלקת בין שני זיתים הוא, משום דע"י הידיעה חל חיוב הקרבן וכדכתיב או הודע. אבל אין הדבר כן, דהא אף בחצי שיעור איכא מ"ד דמחלקת, והרי ידיעה זו אינה מחייבת קרבן. וכן ידיעת ספק איכא מ"ד כריתות י"ח דמחלקת אף על פי שאינה מחייבת. ועיין בתוס' שבת ע"ב ד"ה בעל, דאפילו למ"ד אשם ודאי לא בעי ידיעה, מחלקת ידיעה במעילה. וע"כ הטעם דידיעה מחלקת הוא כמ"ש רש"י בשבת שם, דמשוויא להו שתי שגגות. ומשו"ה בשפחה חרופה אין ידיעה מחלקת, ע"ש בתוס', כיון דחייב אף במזיד. מיהו כ"ז בידיעה שבינתיים, אבל הא דא"ר יוחנן שבת ע"א אכל שני זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על הראשון וחזר ונודע לו על השני חייב שתים, בהא לא שייך טעמו של רש"י דהוויין שתי העלמות, וע"כ הטעם משום דידיעה גורמת כפרה. ונמצא דשני הטעמים אמת. ויעוין בר''ח דף ע''א ע''ב בבאור טעמא דר' יוחנן. וז''ל, ר' יוחנן דריש על חטאתו והביא כיון שנודעה לו חטאתו נתחייב בה וכשיתודע לו השניה עוד מתחייב בה דאין אדם פורע חובו במה שכבר נתחייב בו.

**והשתא יש לעיין בבאור דברי התוס' רי''ד דמדמי ליה לידיעות מחלקות** דהרי הכא הידיעה קיימת לאחר שתי המעשים רק דהידיעה מתיחסת לכל מעשה בפני עצמו ומה שייך בזה דיהא חלוקה במעשים מכח הידיעה הרי לידיעות מחלקות בעינן דיהא חילוק במעשים מכח הידיעה או ביחס לגוף ההעלמה או ביחס לחלות החיוב.

**ויעוין במשנת ר' אהרון** סימן י' סק''ד ד''ה אמנם, וז''ל, והיינו דחיוב חטאת הוא כשנודע לו שחטא דבעי או הודע אליו חטאתו, ובזה הדבר תלוי דאם יש כאן ידיעה אחת המחייבת אינו חייב אלא חטאת אחת, וכל כשפורש מהרבה ידיעות והיינו דיש כאן הרבה ידיעות המביאות לידי חיוב חטאת חייב על כל אחת ואחת. ומבואר בדבריו דכיון דחלות החיוב חל בידיעה א''כ היכא דבידיעה איכא יחס לכל מלאכה בפני עצמה חשיב דאיכא בזה כמה סיבות חיוב נפרדות לכל מלאכה. אולם בלשון התוס' רי''ד נראה דהוי מדינא דידיעות מחלקות. וצ''ב.

**בבאור יסוד דין ידיעה בשעת גמר העבירה והמסתעף לעיקר דין ידיעה בקרבנות**

1. **ונראה בהקדם הא דמבואר בדף ק''ב ע''א במשנה דכל חייבי חטאות בעינן דתחילתן וסופן שגגה גם באופן בזורק חפץ ד' אמות דאין בידו להחזיר,** עוד מבואר שם בגמ' דבהך דינא דידיעה קודם גמר החטא היכא דזרק חפץ ובב' אמות האמצעיות הוי מזיד גם אי יש ידיעה לחצי שיעור לא דיינינן ליה. ובתוס' שם מבאר דכיון דבתחילת זריקה הוי שוגג ואינו יכול להחזירה הוי כחדא שגגה. ומבואר דלמרות דבעינן לידיעה גם לאחר המעשה בשביל חלות החיוב מ''מ לענין לחלק בין המעשים בהא ליכא משמעות לידיעה דלאחר המעשה. ויעוי''ש בתוס' דחשיב כאילו מתחילה ועד סוף היא חדא שגגה. ויש לעיין וכי הוי שתי הלכות נפרדות הרי הכל נובע מהא דבעינן שגגה לחיוב קרבן ובהכרח דאיכא שייכות בין שתי ההלכות. ובעיקר הך דינא דבעינן ידיעה בשעת חלות החיוב צ''ב אמאי חשיב כמזיד מחמת זה דמאי איכפת לן **בידיעתו היכא דכבר המעשה לא תלוי בו.**

**ונראה מוכרח מזה דהמחייב דשגגה חלוק מיסודו ממזיד,** דמזיד המחייב הוא מכח גוף המעשה שנעשה על ידו, משא''כ בשגגה התביעה היא על ה''ונעלם'' דהיינו דאיכא תביעה על עצם אי ידיעתו בחטא שהביאה בפועל לחטא. ומעשה העבירה רק מעמיד את היחס לאי ידיעתו.

**ונראה דבזה יתבאר היטב הא דבעינן את הידיעה בחיוב קרבן בשביל עצם חלות החיוב** דמאחר דהתביעה לא נובעת מכח עצם המעשה אלא מכח העדר ידיעתו, א''כ כל כמה דלא נודע לו על העבירה שעשה לא נעמד עדין כגברא חוטא, כיון דכל מציאותו כחוטא הוא מכח המצב של העלם הידיעה, ומצב זה קיים כלפיו, ולא הוי כמעשה עבירה שיש לו קיום בעצם מציאות המעשה, ולכן כל כמה דלא עומד כלפי עצמו במצב של ''העלם'' כלפי העבירה ליכא משמעות להעלמו, ד''העלם'' הוא ''העלם הידיעה''. ומצב זה נשלם היכא דאיכא לידיעה שבה איכא להעלם ידיעתו.

ולפי''ז מבואר היטב הא דבעינן להעלמה גם בגמר החטא דכיון דכל ענינו של המעשה להעמיד את המצב של ה''העלם'' ומאחר דהיחס להעלם הידיעה נקבע ע''י ידיעת הגברא לאחר החטא א''כ כל כמה דבשעת גמר החטא כבר נודע לו החטא א''כ המעשה שנעשה על ידו לא יכול להעמיד את היחס כלפיו כ''נעלם'' דהרי השתא יודע הוא ונמצא דהחטא נעשה במצב של ידיעה.

**ולפי''ז יוצא דדין ידיעה מחלקת בין שתי מעשים ודין ידיעה בגמר המעשה נובעים מאותו יסוד** דתרוייהו באים להעמיד את העלם הידיעה במעשה העבירה רק דדין ידיעה בגמר המעשה שייכת רק היכא דקיימת בשעת גורמי החיוב אבל לא מהני לחלק בין המעשים, דבשביל לחלק בעינן שהמעשים יהיו תלויים בו, דאי כבר נשלם המעשה מצדו לא שייך בזה חילוק מכח מצבו של הגברא כיודע אלא רק אי איכא יחס בין הידיעה להך מעשה וזה רק באופן שתלוי בו המשך המעשה.

**ויעוין ברמב''ן במלחמות** [שבועות דף ג ע''א] וז''ל, דכיון שלא פשע אלא בכניסתו ואין אתה יכול לחייבו אלא על הכניסה על כרחך שני זיתי חלב בהעלם אחת הוא, ועוד ידיעה באמצע מאי מהניא לו והלא א"א לו לפרוש בלא הנאה שהרי המשמש מת בעריות חייב והרי אמרו השב מידיעתו מביא קרבן על שגגתו וזה אינו שב מידיעתו דהא א"א הלכך לאו ידיעה היא וה"ל שני זיתי חלב בהעלם אחד וה"נ אמרי' במסכת שבת בשילהי פ' הזורק בזורק בר"ה דידיעה שבינתים לאו ידיעה היא מפני שאין בידו עכ''ל. ואפשר דאין כונתו דהוי כלל בידיעה מחלקת דבעינן שב מידיעתו אלא דבידיעה ביחס למעשה שכבר לא תלוי בו בהא כל כמה דשייך לדון בזה ''תורת מחלק'' הוי רק אם הידיעה תצליח לסיים את ההעלם כלפי הך מעשה כהעלם בפני עצמו, ובזה ניתן לומר שתי אופנים או דעצם המצב שלא תלוי בו ההמשך מגרע ביחס של הסיום. או דמאחר דהוא לא שב מידיעתו מכח האי ידיעה ולא יכול להקבע חיוב קרבן על הך מעשה א''כ לא שייך לסיים את ההעלם כלפי הך מעשה במסוים [רק דאי לא בעינן שב מידיעתו לחיוב קרבן א''כ הא גופא דנסתיים חיוב קרבן על הך מעשה הוי סיבה לסיימו ולהגדיר את המעשה השני כשגגה נפרדת], אולם כל היכא דהוי מעשים נפרדים, בהא עצם הדבר דנודע לו על הך מעשה שעשה, וכעת עשה את המעשה השני, בהא גופא חשיב שתי העלמות. ולא איכפת לו אי הידיעה אמורה למנוע אותו מהמעשה השני.

**והשתא נראה דשרש הנידון בסוגין אי איכא בידיעה דלבסוף סיבה לחלק לשתי העלמות את המעשים שנעשו כבר, נובע מכח האי דינא דהידיעה קובעת את היחס להעלמת החטא אצל הגברא,** והלכך ס''ל לר' ספרא דעצם הדבר דאיכא יחס בידיעה לכל מלאכה בפני עצמה, הוי סיבה לדון את המעשים כשתי העלמות. רק ר' נחמן טען לו דכיון דגם בשגגת שבת הידיעה של שבת מתיחסת למלאכות ואין משמעות לידיעת שבת בפני עצמה א''כ אי נדון את היחס בין הידיעה למלאכה גם בשגגת שבת איכא יחס בידיעה לכל מלאכה, וכשנדון את ההעלמה מכח הידיעה איכא יחס לכל מלאכה, ולכן הכריח מזה דהיחס לחלוקה של ההעלמות תלוי באי הידיעה הגורמת את החטא ומאחר בשגגת שבת גורם השגגה הוי אי ידיעת השבת הלכך נידון כחדא שגגה.

**בבאור ספק הגמ' בהעלם זה וזה בידו אי תליא בפלוגתת ר' ספרא ור' נחמן ור' אשי בסיבת החילוק בשגגת מלאכות**

1. **יעוין בחת''ס** וז''ל, ולפי ס' זו אין מקום להסתפק בהעלם זה וזה בידו דפשיטא שיתחייב על כל א' וא' דהרי עכ"פ צריך ידיעה לפרוש לכל מלאכה בפ"ע, משא"כ ר"נ דאמר התם חדא שגגה הוה א"כ יש סברא לומר העלם זה וזה בידו אינו חייב אלא א' דכיון ששכח שבת כבר שכח הכל, וא"כ ר"נ לטעמי' לקמן בהיפוך העמוד וק"ל. ומבואר בדבריו דבהעלם זה וזה בידו מכיון דסכ''ס מחוסר בשתי הידיעות נמצא דלא מגרע בזה הא דאיכא גם שגגת שבת. **ויעוין במשנת ר' אהרון** דגם נקט כן ומבאר על פי דרכו דהא דתליא בידיעה הוי מחמת דחלות החיוב חל בידיעה, ומכיון דבידיעה על החטא היה מחוסר גם בידיעת המלאכות נמצא שבשעת הידיעה איכא גם את ידיעת המלאכות וחשיב דאיכא סיבת חיוב נפרדת לכל מלאכה, ובזה לא מגרע דאיכא גם שגגת שבת.

**ונראה דגם לפי מה שנתבאר בתוס' רי''ד דהוי מדין ידיעות מחלקות** אפשר לומר דכיון דסיבת החילוק נובע מחמת דהידיעה מעמידה את היחס להעלמה של הגברא, א''כ כל היכא דסכ''ס בעינן לידיעת המלאכות איכא בזה יחס ל''העלם מלאכות'' והא דאיכא גם שגגת שבת לא מגרע ביחס של ההעלמה כלפי המלאכות, רק דיש לדון דכל כמה דאיכא לשגגת שבת הדר דינא דלא נדון כלל במצב זה את היחס של ההעלמה למלאכות כיון דכל כמה דשכח משבת ליכא משמעות לשכחת המלאכות.

**ובאמת יעוין בירושלמי דמבואר בדבריו דס''ל דיסוד החילוק הוא בשגגת מלאכות מכח הידיעה, ואפ''ה דן אי בהעלם זה וזה בידו מגרע הא דאיכא לשגגת שבת**. וז''ל הירושלמי, מה בין מזיד בשבת ושוגג במלאכות מה בין שוגג בשבת ומזיד במלאכות אמר ר' יוסי למה מזיד בשבת ושוגג במלאכות חייב על כל אחת ואחת שאם אומר את לו מלאכה הוא זו פורש ממנה ועושה מלאכה אחרת ולמה שוגג בשבת ומזיד במלאכות אינו חייב אלא אחת שאם אומר את לו שבת היא זו מיד הוא פורש, שגג בזה ובזה, רב המנונא אמר אינו חייב אלא אחת, אמר לי' ר' זעירא ולא כ"ש היא אלו מזיד בשבת ושגג במלאכות אינו חייב על כל אחת ואחת מפני שניתוסף לו שגגת שבת אובד שגגת מלאכות.

**בהא דשוכח עיקר שבת לא חשיב העלם זה וזה בידו**

1. **יעוין במשנת ר' אהרון** סימן י' אות י''ב ד''ה אכן, לפי דרכו בבאור סברת ר' ספרא דהוי מחמת דחיוב קרבן חל מכח הידיעה וחשיב דאיכא סיבות חיוב נפרדות וגם בהעלם זה וזה בידו מחייב אכל חדא וחדא. דמקשה דלפי''ז בשוכח עיקר שבת דמחייב חדא אמאי לא חשיב כהעלם זה וזה בידו כיון דחסר לו גם את ידיעת המלאכות וכשנודע לו חטאו איכא יחס בידיעה לכל המלאכות. ומכריח מכח זה דלר' ספרא דין שוכח עיקר שבת הוי דין מחודש דבשוכח עיקר שבת לא מהני כל דיני חילוק לחלק החטאות. [ויעוין עוד בסק''ז דמוסיף דהוי דין כללי דכל היכא דשכח עיקר הדין ליכא חילוק חטאות ומוכיח כן מהא דמבואר בשבת ס'ח ע''ב דבתינוק שנשבה גם בדם וחלב חייב אחת למרות דאיכא לחילוקא דתמחויין יעוי''ש בתוס'].

**ויעוי''ש דמביא מהירושלמי ר''פ כלל גדול דאליבא דר' יוחנן דינא דשוכח עיקר שבת הוי רק בלא ידע מעולם** אולם בהכיר בה ושכחה מחייב על כל אחת ואחת [כמו הס''ד של הגמ' בדף סח] ומבאר דהירושלמי לשיטתו דלא ס''ל לדין שגגה אחת ומפרש את חילוק המלאכות מכח הסברא דמהרבה ידיעות פורש, וא''כ הרי בע''כ דדין שוכח עיקר שבת הוא דין בפני עצמו דלא מהני דיני חילוק לחלק החטאות, וא''כ שפיר י''ל ד''שוכח עיקר'' דנאמר בו הדין המסוים דלא מהני בה חילוק חטאות הוי רק בתינוק שנשבה דליכא לו יחס כלל לידיעת שבת עכ''ד.

אולם לפי מה שנתבאר דהוי דין ''ידיעות מחלקות'' נראה דגם אי נימא דבהעלם זה וזה בידו חשיב עדיין חילוק מלאכות כיון דמחוסר את ידיעת המלאכות מ''מ היכא שכח עיקר שבת בהא ודאי ליכא משמעות לחסרון ידיעתו ביחס למלאכות כיון דחוסר ידיעתו לא מתייחס כלל לדיני השבת וממילא לא שייך לדון מכח ידיעתו השתא יחס של חילוק למלאכות.

**ביסוד דין חילוק מלאכות דשבת**

1. יעוין בגמ' דמקשה חילוק מלאכות מנא לן. ומישבת או דילפינן ליה מלא תבערו אש דנכתב ללמד דאיכא חיוב על כל אב בפני עצמו או מאחת מהנה. ובבאור קושית הגמ' יעוין בריטב''א דמקשה דהא כיון דמלאכות משונות וחלוקות זו מזו הן הוה ליה כאוכל חלב ודם בהעלם אחד שהוא חייב שתים. ומיישב וז''ל, י"ל דאדרבה כיון דשם מלאכה אחת הם ואיסור כולם משום לא תעשה כל מלאכה, הוה ליה כאוכל חלב וחלב בהעלם אחד שאינו חייב אלא אחת. ויש לעיין לפי''ז בגדר הילפותא מה נתחדש בהנך קראי וידוע החקירה אי הוי כגופין מחלקין כמו שמבואר ברש''י דף ע''ב ע''ב או דהוי כשמות מוחלקין כמו שמבואר בתורי''ד דף קלח ע''א בד''ה משום מאי מתרינן ביה. וז''ל, פי' כיון דהבערה לחלק יצאת כאלו כתיב לאו אכל מלאכה ומלאכה דמי, ''והו"ל כמו לאוין דחלב ודם'' שהן חלוקין זה מזה וצריך להתרות על החלב משום חלב ועל הדם משום דם וכך על כל מלאכה ומלאכה. ומבואר בדבריו דהוי איסור עצמי לכל מלאכה ומלאכה בפני עצמה. ויש שתלו את זה בשתי הילפותות יעוין בברכת שמואל על שבת סימן ל''ד ויעוין עוד בתוצאות חיים בארוכה.

**ונראה בהקדם עיקר חלוקת ל''ט מלאכות** דיעוין בגמ' דיליף ליה מדברים הדברים ואלה הדברים בגימטריא ל''ט, ובדף מ''ט ע''ב איתא פלוגתא אי החלוקה לל''ט מלאכות נובעת רק ממשכן, או מל''ט פעמים שכתוב מלאכה בתורה, ויעוין בראשונים שם דבהא כו''ע מודו דילפינן ממשכן, רק מאן דיליף ממלאכות ס''ל דלקביעה של האבות כ''אבות'' לא סגי בעצם מה דהוו במשכן ורק מאחר דילפינן מקרא דמלאכה דאיכא ל''ט הלכך בהכרח דאיכא משמעות מסוימת ל''ל''ט מלאכות'' ולקביעה איזה ל''ט זה כבר ילפינן ממשכן, אופן נוסף מבאר הרמב''ן דלולי קרא ד''מלאכה'' הוי אמרינן דכל מלאכה גם אי לא כתובה במשכן מחייב עליה וקרא ד''מלאכה'' נותן את ההגבלה דרק על הני ל''ט מחייב. אופן נוסף מבואר בתורא''ש וז''ל, דחכמים בררו כל מלאכות החשובות יותר ועשאום אבות עד שהשלימום לל"ט והשאר עשאום תולדות. ומבואר דאיכא חשיבות להנך מלאכות מצד עצמם. ומבואר מכל זה דחז''ל קיבלו דבמלאכת שבת למרות דקרא כתיב ''לא תעשון כל מלאכה'' מ''מ איכא משמעות ל''ל''ט מלאכות'' רק הנידון באופן הילפותא.

**ונראה דהיסוד בזה הוא** דהחפצא דמלאכה הוא לא בעצם הדבר שעושה מעשה שהוא לא חלק משימושי האדם אלא מעשה של מלאכה והתעסקות, אלא דאיכא משמעות לצורת ההתעסקות וכל צורה איכא לה משמעות עצמית.

**ויש לעיין לפי''ז בבאור יסוד חילוק החטאות מכח האבות,** אי הוי מחמת דהיחס השונה דאיכא בין מלאכה למלאכה הוי סיבה לחלק ובזה איכא לדימוי ד''גופין מחלקים'', או דנתחדש בזה דהשינוי בין כל מלאכה נותן יחס עצמי לכל מלאכה בגוף האיסור וליכא שם כולל של ''איסור מלאכה'' אלא כל התעסקות נאסרת מצד עצמה וזהו הבאור בתורי''ד דהוי כשם נפרד לכל מלאכה.

**ולפי מה שנתבאר דהדימוי לתרי גופין** לא מתיחס לחילוק המציאותי אלא לחילוק במהות המלאכה, דהרי לפי מה שנתבאר עיקר החלוקה של ל''ט באה ללמד דאיכא יחס לאופן ההתעסקות בחפצא דמלאכה רק דשם האיסור הוא אחד ''לא תעשון מלאכה'', אולי יש לבאר לפי''ז את רש''י בסנהדרין ס''ב ע''ב דכתב דקצירה וטחינה הוי שמות מוחלקין ולכן חייב תרתי, דאפשר דאין כונתו ללאוים נפרדים אלא למעשה איסור שונה.

1. **ונראה להוכיח עוד דהך צד דהוי כגופין מוחלקין לא נובע מחמת החילוק המציאותי בין המלאכות, דהנה מצינו פלוגתא בגמ' אי איכא חילוק מלאכות ביו''ט** [מכות כ''ב פסחים מח] והשתא אי נימא דעצם המציאות הוי סיבה לחלק מ''ש יו''ט משבת, ומוכח דהמחלק מחמת דהוי מעשה איסור שונה, ובזה איכא חילוק בין שבת ליו''ט דאי ליכא חילוק מלאכות ביו''ט האיסור ''מלאכה דיו''ט'' הוא בעצם הדבר שעושה מעשה שהוא לא חלק משימושי האדם אלא מעשה של מלאכה והתעסקות, ולכן ליכא חילוק בין הל''ט מלאכות דהכל הוי אופנים של התעסקות.

**בגדר דינא דהבערה ללאו יצאת**

1. **יש לעיין בגדר דינא דר''י דלאו יצאת אי לא הוי כלל ''איסור מלאכה'' כיון דלא הוי התעסקות ממשית דיצירת האש הוי דבר שאין בו ממש משא''כ כיבוי דהוי עשית פחמים [יעוין בתו''י דנקט כן אולם יעוין בשו''ת חוות יאיר סימם קלב בסופו דנקט דליכא חילוק בין מבעיר למכבה], או דהוי קולא במלאכה,** והנה יעוין בתוס' פסחים ה' ע''ב ד''ה לחלק. וז''ל, ועוד אומר ריב"א דלמ"ד ללאו יצאתה לא היה אסור ביום טוב כיון ד''אין שם מלאכה עליה''. אולם יעוין בשאג''א סימן ע''א וז''ל, אבל מ"מ נ"ל דאפי' למ"ד הבערה ללאו יצאת אפ"ה חייב עליה בי"ט דוודאי ''שם מלאכה עליה'' וכו' אלא דגלי קרא יתירא דלא תבערו לר"י דהבערה ללאו יצאת והוציאה הכתוב מכלל עונש מיתה וכרת של מלאכת שבת ואינה אלא בכלל לאוין דשבת.

ויעוין עוד בגמ' לקמן דף קכ ע"ב דדרשינן מ''לא תעשה כל מלאכה'' דעשייה הוא דאסור גרמא שרי, וכתבו האחרונים (מחזה אברהם מ''א מ''ג אחיעזר ח"ג ) דלפ"ז למ"ד דהבערה ללאו יצאת וקרא דלא תבערו הוי איסור חדש בפנ"ע כיון דלא כתיב ביה לשון עשיה ה"ה דגרמא נמי אסור, והקשו לפי''ז דא"כ מאי ראיה דאיכא לאו בהבערה דלעולם י"ל דהוי בכלל שאר מלאכות שבת, והא דכתבה התורה להדיא לא תבערו, היינו לאשמועינן דאפי' בגרמא אסור, ודלא כשאר מלאכות שבת.

ויעוין בהערות לגרי''ש אלישיב דמביא עוד מאחרונים דנקטו דמאחר דהוי איסור בפנ"ע דאין לו שייכות למלאכת המשכן כשאר מלאכות שבת, א"כ ליכא בזה להנך פטורי דאצל'ג ופטורי דמלאכת מחשבת [יעוין בשו"ת ערוגת הבושם (או"ח סי' פ מלאכת מבעיר אות ד] וגם בזה קשה דמאי לא נימא דלענין זה אצטריך קרא. ומוכרח דאי הוי ''איסור מלאכה'' לא היה שייך דיהא חילוק לענין אופן החיוב על העשיה וכל מה דשייך הנך חילוקי רק מחמת דלא הוי ''מלאכה'' אלא איסור בפני עצמו ולכן מוכרח דהוי לאו בעלמא שלא שייך כלל ל''חפצא דמלאכה''.

**דף ע' ע"ב**

1. **בעא מיניה רבא מרב נחמן העלם זה וזה בידו מהו אמר ליה הרי העלם שבת בידו ואינו חייב אלא אחת אדרבא הרי העלם מלאכות בידו וחייב על כל אחת ואחת.** יש לעיין בבאור ספק הגמ' דאי דיינינן בשגגה את הגורם לעשית העבירה א''כ הכא כיון דסכ''ס מחוסר ידיעה בתרוייהו נמצא דגם אי ידיעת המלאכות גרמה וא''כ אמאי ליכא בזה חילוק מלאכות. והיה ניתן לומר דכיון דלתורת שגגה בעינן לשתי השגגות שמכח שגגה אחת לבדה לא שב מידיעתו א''כ השגגה נשלמת באי ידיעת השבת, אולם גם בזה צ''ב דסכ''ס נשלמת בתרוייהו ובעינן גם לאי ידיעת המלאכות וכי הוי הלכתא דבעינן ששגגת המלאכות תעמוד בפני עצמה.

**בבאור הא דלא חשיב שוכח עיקר שבת**

1. **יעוין בראשונים דהקשו דאמאי לא חשיב כשוכח עיקר שבת** דהרי לא ידע כלל לא לשבת ולא למלאכות ובתוס' מחדש דהא דבשכח עיקר שבת הוי בכלל קרא דשמירה אחת לשבתות הרבה הוי רק מחמת דהוי כתינוק שנשבה דגם אי יזכירו לו לא ידע ובעינן ללמדו מחדש, ולכן גם בשכח בעינן ללמדו מחדש ובזה חשיב שהעלמת הידיעה היא מגוף מציאותה של שבת, משא''כ הכא למרות דשכח לגמרי משבת מ''מ הוי ''שכחה'' ואי מדכרי ליה מדכר, ולפיכך לא דיינינן את העלמתו ביחס למציאותה של שבת אלא ביחס לקיום השבת, וכל שבת נדונית בפני עצמה. אולם יעוין בראשונים דמישבים בכמה אופנים. דיעוין ברש''י דזכר לשאר מלאכות והא דנקטה הגמ' לקמן דאי העלם זה וזה בידו חייב, ניחא הא דמחייב בכל ל''ט מלאכות, יעוין בריטב''א דמבאר דאיירי דזכר למלאכה אחת בשעה שעשה לשאר המלאכות ולאחמ''כ שגג בהאי מלאכה. וברז''ה מפרש דבעידנא דעבד להו למקצתייהו לא הוה ידע להו דאסירי אבל יודע הוא שנאסרו המלאכות האחרות בשבת ולאורתא עביד להו ולא ידע שאסורות ונזכר על האחרות שהן אסורות בשבת, אבל לעולם העלם שבת היה בידו בכולן ולפיכך היא העלמה אחת.

וברמב''ן מיישב דשוכח עיקר שבת דמתני' היינו שסבור שאין שבת בתורה כלל אבל הכא אפשר דידע ליה שיש שבת בתורה ונאסרו בו מלאכות אלא דאפשר דקא טעי שלכך נסמכה פרשת שבת למשכן לומר דהנך דהוו במשכן שריין ואינך כולהו אסירן וכי האי גוונא לאו שוכח עיקר שבת הוא שאין השגגה באה לו אלא מצד המלאכות, ומיהו לא מקרי זדון שבת דכיון דלא ידע ליה לשבת במידי דהוי קושטא לאו זדון שבת הוא, הילכך אי אמרת העלם זה וזה בידו חייב שפיר דכי האי גוונא העלם זה וזה בידו מקרי.

**בבאור מהלך הרז''ה בבאור ספק הגמ'**

1. **יעוין ברז''ה וז''ל**, **פי' לפי שאנו רואין במשנתנו שכל שידיעתו מתמעטת חיובו מתמעט** ואף זה שהעלם זה וזה בידו דין הוא שלא יתחייב יותר מן היודע עיקר שבת שהרי נתמעטה ידיעתו פחות ממנו ואין להוסיף חיובו יותר ממנו וכי קתני היודע עיקר שבת שהוא חייב על כל שבת רבותא קמ"ל דאפילו האי דאית ליה ידיעת כל המלאכות אינו חייב אלא אחת על כל שבת ושבת וכ"ש כשהעלם זה וזה בידו א"ל אדרבה הרי העלם מלאכות בידו פי' דקרבן דחייב רחמנא אמאי אשגגות כ"ש האי דנפישי ליה שגגות שבת ושגגות מלאכות וכי קתני במתני' היודע שהוא שבת חייב על כל אב מלאכה ומלאכה רבותא קמ"ל דאפילו האי דלא שגג בשבת נפישי חיוביה וכ"ש זה ששגג בזה ובזה.

ומבואר בדבריו דשרש הנידון הוא בעיקר באור החילוק בין שגגת שבת לשגגת מלאכות אי הוי מחמת שיעור הידיעה דבשגגת מלאכות כיון דיודע לשבת נתבע יותר על על העלמו ולכן נתבע על שגגת המלאכות דכיון דידע לשבת היה צריך לידע על המלאכות משא''כ בלא ידע לשבת כיון דליכא לו כלל ידיעה על השבת בהא לא נתבע על כל מלאכה בפני עצמה, למרות דידע שבשבת איכא איסורי מלאכות וכל כמה דידע לשבת ידע ממילא לאיסורי מלאכות, מ''מ כיון דמנותק בידיעתו מעיקר הידיעה שהיום שבת ליכא עליו תביעה על המלאכות ששגג בהם מחמת אי ידיעתו, ולפי''ז בהעלם זה וזה בידו דמנותק מתרוייהו פשיטא דלא יהא חייב, ובאור סברת הגמ' דאדרבה העלם מלאכות בידו הוי ביחס לשגגה וכל כמה דאיכא יחס בשגגה לכל מלאכה הוי סיבה לחייבו על כל מלאכה ורק בזדון מלאכות דהוי מזיד במלאכה וכל שגגתו מתיחסת לשבת בהא ליכא סיבה לחייבו על המלאכות בפני עצמם אולם כל היכא דאיכא שגגת מלאכות לא איכפת לן בהא דאיכא שגגת שבת כיןן דסכ''ס שגגתו מתיחסת גם למלאכות ורק דחדשה המשנה דגם היכא בידע לשבת דאיכא צד מזיד נפישי חיוביה ומחייב על כל השגגות, כ''ש היכא דשגג גם בשבת דמחייב על כל השגגות.

**בבאור מהלך התוס' בסוגין** **בבאור ספק הגמ'**

1. יעוין בתוס' דנתקשה מספק הגמ' בשבועות בהעלם טומאה ומקדש או העלם שבועה וחפץ [דבטומאה בעינן העלם טומאה ובשבועה להעלם השבועה והגמ' שם דנה בהעלם זה וזה בידו] והתם פושטת הגמ' לחומרא דדיינינן להעלם טומאה ושבועה. ומיישב וז''ל, והא דמהדר ליה הכא לפוטרו משום דקסבר שגגת שבת עיקר דעיקר המצוה היא משום שבת. ויעוין גם בריטב''א וז''ל, פירוש דעל שגגת שבת שהיא עיקר יש לנו לעשות עיקר. ויש לעיין ראשית כל אמאי שגגת שבת חשיב ''השגגה העיקרית''. שנית מאי איכא בהא דהוי עיקר סכ''ס בעינן ג''כ לאי ידיעת המלאכות.

ובבאור הא דחשיב השגגה העיקרית יעוין בתורא''ש וז''ל, והא דמהדר ליה הכא לפטורא משום דקסבר שגגת שבת עיקר משום דשבת הוא דכתיב בקרא. ומבואר בדבריו דכיון דבתורה עיקר היחס הוא לשמירת שבת והמלאכות לא כתובות להדיא הלכך עיקר היחס לשגגתו הוא ל''שמירת שבת''. ובבאור הא דלא דיינינן מחמת זה לשגגת מלאכות נראה דשרש הנידון הוא ביחס ל''העלם הגברא'' דכיון דעיקר היחס לאיסורי שבת בקרא מתיחס לגוף ה''חילול שבת'' נמצא דעיקר הידיעה שמחוסר ממנה היא העלם ''חילול שבת'' ולכן דיינינן את חסרון ידיעת המלאכות כחסרון ידיעה בפרטים ולא בגוף ההעלמה. ונראה לפי''ז דגם ספק הגמ' בשבועות הוי ביחס ל''העלמה'' רק דהתם דנה הגמ' דעצם הדבר דהידיעה המוקדמת היא ידיעת המקדש הוי סיבה לדון אותה כעקירה ובזה ס''ל לגמ' דכיון דסכ''ס בעינן לתרוויהו ליכא יחס לשלבים בידיעה. משא''כ בשגגת שבת דהצד לדון אותה כעקירת הוי מחמת גוף העמדת האיסור דהעמידה שלו בתורה מתיחסת לגוף השבת. **רק דנראה דלפי באור הראשונים דהעלם זה וזה בידו מקרי ג''כ היכא דידע לשבת לשאר מלאכות** או כבאור הרמב''ן דחשב דמלאכות אחרות אסורות, בהא לא שייך למימר דידיעת השבת עיקרית כיון דאי ידיעת השבת לא מתיחסת לגוף השבת באופן דליכא מושג של חילול שבת, ומוכרח דהוי ביחס לשגגה וסגי בהא דאיכא לשגגת שבת ביחס למלאכות, ולפי''ז צ''ל כבאור התוס' בשבועות יעוין בהמשך.

ועיקר הבאור בגמ' בשבועות דהוי ביחס לקביעת היחס להעלמה מבואר ברי''י מגאש שם וז''ל, מי אמרינן עיקר העלמה זו על העלמת המקדש הוא שהרי אפי' אם נודע לו שהוא טמא לא היה פורש שהרי אינו יודע שזה המקום מקום מקדש הוא וכיון שכן נמצא שהעלמה כולה על המקדש הוא ופטור או דילמא עיקר העלמה על הטומאה היא שהרי אפילו אם יודע לו שזה המקום מקום מקדש הוא לא היה פורש ממנו שהרי אינו יודע שהוא טמא וכיון שכן נמצא שהעלמה כולה על הטומאה הוא וחייב.

**בבאור הצד דיינינן להעלם המלאכות אליבא דתוס' בסוגין**

1. בפשטות נראה דהנידון הוא בהא גופא אי היכא דאיכא ידיעה עיקרית הוי סיבה לגרע ביחס של העלם הידיעה השניה. אולם יעוין בריטב''א דגם נקט כתוס' בבאור הצד דאזלינן בתר שגגת שבת דהוי מחמת דהוי עיקר, אולם בבאור הצד דאזלינן בתר מלאכות. יעוי''ש וז''ל, ופרכינן דאדרבה הרי העלם מלאכות בידו וכיון דבהעלם מלאכות לחוד חייב כמנין המלאכות, מפני שהוסיף בשגגת שבת אינו נשכר שלא פטרו הכתוב בשגגת שבת בחטאת אחת אלא כשאין עמה שגגת מלאכות. ונראה מדבריו דלאחר דגלי קרא דאיכא חילוק מלאכות א''כ הא דשגגת שבת מחייב חדא הוי חידושא דלא דיינינן לחילוק מלאכות ובזה ס''ל לגמ' דהאי חידושא איכא רק היכא דהוי רק העלם שבת.

**ויעוין במשנת הגרח''ש** סימן כו סק''ד דגם הולך בדרך זו רק דתלי ליה בבאור גדר דינא ד''חילוק מלאכות'' דאי הוי כחילוק שמות והוי כלאוים נפרדים א''כ הוי הלכתא דשגגת שבת מצרפם, ובזה איכא למימר דבאופן דאיכא גם שגגת מלאכות וכל מלאכה הוי שם בפני עצמו, הך העלמה מבטלת את ההעלמה דשגגת שבת וליכא בה דין שגגת שבת דמצרפן. **ויעוי''ש דמפרש דספק הגמ' הוא בעיקר הגדר דחילוק מלאכות** אי הוי מצד שמות חלוקים או דהוי כגופין מוחלקין, דאי הוי כגופין הרי מבואר בכריתות י''ז דגם אי שבתות כגופין מצטרפין בשגגת שבת. ומבואר דכל היכא דאיכא לשגגת שבת ליכא כלל יחס של חילוק מכח מעשה העבירה. אולם בריטב''א מבואר דהצד דאזלינן בתר שגגת שבת נובע מחמת דמכח השגגת שבת העיקרית לא דיינינן כלל לשגגת המלאכות. ועיקר דבריו דספק הגמ' תלוי בגדר חילוק מלאכות צ''ב. ואדרבה איכא מזה לכאורה קושיא להנך שיטות דהוי מצד גופין מוחלקין. ומוכרח מזה דהסברא דבשגגת שבת ליכא יחס לשבתות כגופין הוי סברא מיוחדת ביחס לחילוק שבתות, כמו שמבואר **בפרוש הראב''ד לתו''כ** [ספרא דיבורא דחובה פרשה א' הי''ג]. וז''ל, דאין כאן גופין מוחלקין שהרי אינו מכיר בשבתות כלום כמו שמכיר בגופי הנדה שאע''פ שאינו יודע בטומאתן מכיר הוא בגופיהן עכ''ל. ונראה מדבריו דבשביל לדון את השבת כמחלקת בעינן דיהא יחס בעבירתו לשבת וזה ע''י שמכיר בשבת והזיד במלאכה דשגג במלאכת איסור בשבת, משא''כ היכא דשגג בגוף השבת ואינו מכיר בשבת דבהא עבירתו על עצם העלמה דשבת וליכא בזה יחס לגוף השבת לכן לא שייך לדון בזה את השבת כמחלקת אלא רק מכח חילוק הימים דחשיב כידיעה.

**בבאור מהלך התוס' בשבועות בבאור ספק הגמ'**

1. **יעוין בתוס' שבועות י''ט ב' וז''ל,** וי"ל דלא דמי דהכא סברא הוא דליחייב כיון דאיכא נמי העלם טומאה אבל התם אין סברא לחייבו על כל אחת ואחת דכיון דבשגגת שבת וזדון מלאכות לא מיחייב אלא חדא השתא נמי דשגג במלאכה הרי יש כאן נמי שגגת שבת. ויעוין בחת''ס בסוגין וז''ל, דברי תוס' בכאן דחוקים, ובשבועות י"ט תירץ במרווח, וכוונתם דמסברא חיצונה לחייב בין על העלם טומאה בין על העלם מקדש וחידוש הוא שחידשה תורה לפטור על העלם מקדש, אבל עכ"פ לא יגרום העלם מקדש פטור על העלם טומאה, וההיפוך בזה בשבת מסברא חיצונה אין כאן חילוק מלאכות וחידוש חדשה תורה אין לך בו אלא חידושו על העלם מלאכה בלי צירוף העלם שבת ופשוט עכ''ל. ומבואר בדבריו איפכא ממה שנתבאר לעיל בריטב''א, דאדרבה מסברא ליכא חילוק מלאכות והוי חידוש רק בשגגת מלאכות גרידא. רק דיש לעיין לפי''ז בבאור ספק הגמ', ונראה דיסוד דבריו הוא דחילוק מלאכות לא הוי שמות איסור נפרדים אלא דהחילוק נובע מחמת השינוי בצורת ההתעסקות והמלאכה בכל אב ואב, רק מאחר דלא הוי שינוי מהותי, דכולהו הוי חפצא ד''מלאכה'' רק דהוי שינוי בצורה הלכך חלק מסיבת ''המחלק'' נובע מחמת דהשגגה מתיחסת לכל מלאכה בפני עצמה, וכל כמה דליכא שגגת מלאכות ליכא כלל סיבה לחילוק, ולא בעינן למימר דהשגגת שבת מצרפת, אלא דליכא כלל לסיבת החילוק, ורק דנה הגמ' אי בעינן שיהא שגגת מלאכות לחודייהו, או גם אי איכא לתרווייהו כין דסכ''ס איכא יחס גם למלאכות הוי סיבה לחלק.

**בבאור פלוגתת הראשונים בבאור סברת ר' אשי וטענת רבינא**

1. **אלא אמר רב אשי חזינן, אי משום שבת קא פריש הרי העלם שבת בידו ואינו חייב אלא אחת ואי משום מלאכה קפריש הרי העלם מלאכות בידו וחייב על כל אחת ואחת.** יעוין ברש''י תוס' והראשונים. והמתבאר דלרש''י תליא בעצם הדבר דאי פירש מחמת הזכרת שבת גרידא דע''י כך זוכר למלאכות, או דפירש מחמת הזכרת המלאכות, רק דבתוס' תמה דמנלן דאי יזכירו לא את המלאכות לא יזכר מחמת זה בשבת ויפרוש, ומכח זה מפרש דאם משום שבת קא פירש איירי בגוונא שאומר בעצמו דאי הוו מודעי ליה אשבת לבד היה פורש, ואי הוו מודעי ליה אמלאכות לא היה פורש, א"כ העלם שבת עיקר שהוא היה שכוח יותר, ואי משום מלאכות פריש דשיילינן ליה ואמר דאי הוו מודעי ליה אמלאכות לא הוה צריך לאודועיה אשבת, ואי הוו מודעי ליה אשבת הוה צריך לאודועיה אמלאכות, הרי העלם מלאכות עיקר וחייב על כל אחת ואחת.

**ונראה דלפי תוס' הנידון הוא כמו שנתבאר לעיל בסברא דשגגת שבת דחשיב עיקר ההעלמה,** דמבואר דשייך לדון בהעלמה של שתי דברים את עיקר ההעלמה בידיעה אחת מבינייהו, ולכן פשט ר' אשי דלמרות דליכא יחס מכח גוף הא דהוי ידיעת שבת למשווי כעיקר, אולם היכא דסיבת הפרישה היא רק מכח ידיעת השבת או להיפך רק מכח ידיעת המלאכה בהא איכא סיבה לאשוויי להך ידיעה כעיקר, והא דדחה ר' אשי דכלום פריש וכו' אפשר דפליג וס''ל דליכא יחס כלל של עיקר וטפל אלא דכל כמה דבעינן שתי הידיעות בשביל לפרוש ליכא יחס לחד מנייהו יותר מחבירו.

**ובבאור שיטת רש''י יעוין בחידושי מהר''ל** וז''ל, אבל אין קשיא כיון דפריש ממלאכות אין ספק מוציא מידי ודאי, ואמרינן ממלאכות פירש, ולמה ניחוש לדבר שהוא ספק.

**בבאור הרמב''ן בבאור דחית רבינא**

1. יעוין ברמב''ן דגם נראה מדבריו דתליא במה דהודיעוהו ולא בעינן שיאמר דלא היה פורש מכח הידיעה השניה. רק בבאור דחית הגמ' יעוי''ש ברמב''ן וז''ל, ורבינא השיב כלום פריש משבת אלא משום מלאכות, כלומר כיון שהעלם זה וזה בידו ודאי אינו חייב אלא אחת שמ"מ עכשיו העלמת שתיהן בידו, אבל כשאדם אומר לו שבת הוא נותן אל לבו שבשביל המלאכות אומר לו כן או שאומר בדעתו כמו שטעיתי בשבת טעיתי במלאכות ונזכר הכל, ועכשיו הוא שבאה לו ידיעה זו אבל מתחלה העלם זה וזה בידו היו, אלא לא שנא ואינו חייב אלא אחת עכ''ל. ומבואר בדבריו דגם אי כעת פורש מחמת ידיעת שבת או מלאכות לבדה לא הוי סיבה להגדיר את מצבם בהעלם קודם הידיעה דאיכא יחס בהעלם יותר להך ידיעה שפרש ממנה, מאחר דגורם הפרישה נתחדש כעת בשעת שהזכירו לו כמו שביאר הרמב''ן דעכשיו הוא שבאה לו ידיעה זו.

**וכן מבואר בר''י מגאש** בשבועות י''ט בהא דאיתא התם להנך סברות ביחס העלם טומאה ומקדש. וז''ל, אמר רב אשי חזינן אי מטומאה קא פריש, כלומר אם כשאומרים לו טמא אתה ופורש נמצא שעיקר העלמה בטומאה היתה וחייב ואם כשאומרים לו מקדש הוא זה פירש נמצא שעיקר העלמה על המקדש היא ופטור. אמר ליה רבינא לרב אשי כלום פריש מטומאה אלא משום מקדש כלומר כיון שאומרין לו טמא אתה ממילא מרגיש שזה המקום מקדש הוא וכאילו אומרים לו שזה המקום מקדש הוא וכן נמי כשאומרין לו שזה המקום מקדש הוא ממילא מרגיש שהוא טמא וכאילו אומרים לו טמא אתה וכיון שכן אפילו כי פירש מהודעתו שהוא טמא אין ללמוד ממנו שהעלמתו על הטומאה היתה וכי פירש מהודעתו שזה המקום מקום מקדש הוא אין ללמוד ממנו שהעלמתו על המקדש היתה ועדין בעיא דרבא עומדת היא.

**באור החפץ ה' בדברי רש''י**

1. **ובעיקר באור שיטת רש''י יעוין בספר חפץ ה' [לר' חיים בן עטר] דמבאר דשרש סברת ר' אשי לדעת רש''י נובעת מכח הא דבעי ידיעה לחיוב קרבן**. וז''ל, ופשיט רב אשי מסברא דכיון דחיובא דחטאת לא הוי אלא בידיעתו אשר חטא, לזה חזינן כד חל עליו חיוב הקרבן אם חל עליו ביודעו שבת אז מייתי אשגגת שבת ואם חל עליו ביודעו את המלאכות מייתי אשגגת מלאכות אף על גב דשגג ג"כ בשבת. ולזה אותביה רבינא לרב אשי כלום פריש וכו' פירוש, ממילא מידיעת מלאכות נמי קא פריש, וכשחל עליו חיוב הקרבן אידיעת מלאכות נמי הוה וא"כ הדרא קושייא לדוכתין בתר מי אזלינן וכו', ולרב אשי יאמר דגם אנו יודעים דגם שגג בתרוייהו אלא חזינן הזכירה שהזכירוהו בפירוש מה היא ואם הוא ידע ממילא וזכר שכחה אחרת לת לן בה. וזהו נמי שיטת רש"י ז"ל שפירש בד"ה אם משום שבת וכו' זה וכו'. אם משום שבת היתה שאמרו לו שבת היום ופירוש אשתכח דמשום וכו' ופירש אשתכח הוא לגבי דידן דדיינינן ליה הכי דהוא בודאי דבתרוייהו שגג אלא ודאי כוונתו דבשעת הודעתו חזינן מההיא היתה ההודעה דמחייבתו קרבן אם משום שבת ואם משום מלאכה ודוק היטב.

**בבאור המהר''ל בפלוגתת ר' אשי ורבינא**

1. **ובעיקר באור ספיקא דסוגין יעוין במהר''ל דמבאר היטב את הגירסא המובאת בתוס' דעיקר הבאור להאי גירסא הוא דלהצד דפריש מכח ידיעת שבת לא בעינן למימר דלא היה פורש מכח ידיעת המלאכות** דגם אי שתיהם היו גורמים לפרוש כל חד בנפרד מ''מ כיון דגם ידיעת שבת סיבה להפרישו תו ליכא לחסרון דבעינן גם לידיעת המלאכות, דכל החסרון הוא היכא דליכא משמעות לידיעת שבת לבדה, אולם כל כמה דהיה פורש גם מידיעת שבת לבדה נמצא דאיכא יחס במסוים גם לשגגת שבת וסגי בזה לחייבו, ורק להצד דפריש מחמת ידיעת המלאכה בהא בעינן דידיעת שבת לא הוי סיבה רק ידיעת המלאכות . וסברת רבינא דכיון דסכ''ס סיבת הפרישה הוי גם מחמת המלאכות נמצא דבפועל סיבת פרישתו מחמת שתיהם וליכא יחס לידיעה שגרמה את התזכורת לתרוויהו.