סימן א_ בענין ידות
קטגוריות: ש_ס / סא עוקצין / עוקצין - הרב אהרן שלוש

כל שהוא יד ולא שומר מטמא ומיטמא ולא מצטרף.

ובגמ' בחולין (דף קי"ט) נאמר בלשון אחר שיד מכניס ומוציא וזה כמו מטמא ומיטמא.

ונחלקו הראשונים בפירוש של מטמא ומיטמא, הר"ש ורש"י פרשו שמטמא היינו שאם הפרי טמא ויש לו יד ונגע אוכל טהור ביד הרי הוא נטמא מכח הפרי והוא מוציא טומאה מהפרי, ומיטמא פרושו שאם הפרי טהור ונגע שרץ ביד של האוכל נטמא האוכל והיד מכניסה טומאה לאוכל.

ולדבריהם מתפרש הלשון של מכניס ומוציא, שמכניס הוא שהיד מכניסה טומאה לאוכל טהור כשנגעה בדבר טמא והוא כמו מיטמא, ומוציא פרושו שהיד מוציאה טומאה מאוכל טמא והוא כמו מטמא שמעביר טומאה לדבר אחר.

והרמב"ם (פיה"מ וכ"מ בפ"ה מטו"א ה"ב) והרבינו גרשום (חולין שם) פרשו שהמשנה מיירי רק באוכל טהור שיש לו יד, והחילוק שמטמא היינו שאם הטומאה נגעה ביד הרי הוא מטמא את הפרי ומיטמא היינו שאם נגעה הטומאה באוכל נטמא היד.

ולדבריהם הוא להיפך, ש'מכניס' דמיא ל'מטמא' שהיד מטמאת את האוכל כשנגעה הטומאה ביד, ו'מוציא' דמיא ל'מיטמא' שהיד מקבלת טומאה מהאוכל שנגע הטומאה ויוצאת מהפרי ליד.

**ב.** והנה לדעת הרבינו גרשום והרמב"ם מבואר שהיד עצמה מקבלת טומאה ולכך שייך לדון עליה דין מוציא שהיא נטמאת מהאוכל, ואע"פ שהיד אינה נאכלת מ"מ נחשבת חלק מהאוכל ושייך בה קבלת טומאה ועי' לקמן בגדר ד"ז.

אמנם לדעת רש"י והר"ש שמוציא פרושו שהיד מטמאת אוכל אחר, יש לחקור האם כונתו שהיד לא נטמאת כלל וכל דינה הוא להעביר את הטומאה לדבר אחר, או דלמא אף לדבריו היד טמאה אלא שפירש את המשנה שמוציא הוא שהיד מעבירה את הטומאה לדבר אחר כיון שאין נפ"מ בזה שהיד טמאה מלבד זאת שמטמאת דבר אחר [אע"פ שיש נפ"מ צדדיות כדלקמן].

וכמה אחרונים נקטו בדעת רש"י והר"ש שהיד עצמה לא טמאה. עי' תפארת יעקב בחולין וחזון יחזקאל (חולין בענין ידות) וקוב"ש (ח"ב חולין אות נ"ח) וקה"י (טהרות סי' ע').

ויש בזה כמה נפ"מ, א) המקור ברוך (ח"א סי' ט' הובא בקה"י טהרות סי' ע') כתב נפ"מ אם מותר להכניס את היד למקדש דאם היא עצמה טמאה אסור להכניסה אבל אם הוא רק דין שמעבירה את הטומאה מותר להכניסה למקדש. ב) התפארת יעקב בחולין כתב נפ"מ אם יד נגעה ביד של אוכל טמא דאם היד עצמה טמאה בודאי נטמא האוכל הטהור מכח היד אבל אם היד טהורה והיא רק מעבירה טומאה א"כ י"ל שהיד יכולה להעביר טומאה כשנוגעת בטומאה עצמה אבל כשנוגעת היד אינה מעבירה טומאה. ולכאו' אינו מוכרח. ג) עי' מקדש דוד (מ"ט ג') שהסתפק בדין יד האוכלין האם יכולה למעט בחלון או דהוי כמו דבר טמא שאינו ממעט ויתכן שתלוי ברש"י וברמב"ם.

**ביאור הגדר לדעת רש"י והר"ש**

**ג.** ובביאור שיטת רש"י והר"ש שהיד מעבירה את הטומאה אע"פ שאינה טמאה, יש לבאר לפי"מ שחקרו הקוב"ש (פסחים אות קפ"ו-ז') והקה"י (טהרות סי' א') בגדר הדין שנגיעה במקצת הדבר מטמאת את כולו האם הוא משום שנחשב כאילו נגע בכל הדבר דכיון שהוא דבר אחד נגיעה במקצת חשיב נגיעה בכל חלק ממנו, או דלמא הטעם שנחשב דבר אחר וממילא אף שנגע רק בחלקו נטמא כולו. ולפי צד א' שנחשב נגיעה בכל חלק מהדבר יש לבאר שבדין ידות התחדש שנחשב כדבר אחד לגבי זה שנגיעה במקצת מועילה להחשיב שיש נגיעה בכולו ולכן כולו טמא, אבל לפי צד ב' לכאו' אין מקום לומר שהיד עצמה לא טמאה והאוכל נטמא מחמת נגיעתו ביד. [וכ"כ הקה"י שם שדין יד הוא מדין נגיעה במקצת חשיב נגיעה בכולו].

ויש ללמוד מזה חידוש שנגיעה מטמאת את האוכל אפי' כשנגע בדבר שלאו בר קבלת טומאה כיון שהוא מחובר עם אוכל ונחשב נגיעה אף באוכל.

ומצאנו יסוד זה בתוספתא בטבול יום רפ"ב שעיסה שמקצתה חולין ומקצתה תרומה ונגע טבו"י בחולין פסל את התרומה דאע"פ שנגע בדבר שאינו מקבל טומאה נחשב שיש נגיעה אף בתרומה ונטמאת.

ולפי"ז התחדש בפרשת ידות שהיד נחשב חלק מהאוכל והוי כדבר אחד לגבי זה שנגיעה ביד נחשבת נגיעה בגוף האוכל כיון דהוי דבר אחד. ולולא החידוש של ידות הו"א שלא נחשב דבר אחד כיון שהיד אינה אוכל [ועי"ל שאף אם היה נחשב דבר אחד מ"מ הנגיעה ביד לא מטמאת את האוכל כיון שנגע בדבר שהוא לאו בר קבלת טומאה].

והנה ברש"י יש סתירות לשון שמצד אחד כתב שהיד מוציאה טומאה מהטהור לטמא ומכנסת טומאה לאוכל, ומאידך כתב שהיד מקבל טומאה כאוכל עצמו.

**ביאור הגדר לשיטת הרמב"ם**

**ד.** והנה לדעת הרמב"ם בפשטות התחדש שהיד נחשבת חלק מהאוכל ממש ושייך בה טומאת אוכלין.

והקשה הקוב"ש (ח"ב חולין אות נ"ח) למה היד אינה מצטרפת לשיעור כביצה לטומאת אוכלין הרי התחדש שהיד מקבלת טומאה כמו האוכל [וע"ש שקושייתו רק לפי השיטות ששיעור כביצה הוא לטמאות אחרים ולא להיטמאות, והטעם עי' לקמן], ותירץ שידות אינן טומאת אוכלין אלא טומאת ידות. וצריך לבאר דבריו, דלא מסתבר שכונתו שזה דין טומאה חדשה של ידות ואינו מדין טומאת אוכלין.

והביאור [ואפשר שזה סברת הקוב"ש] שבדין ידות לא התחדש שהיד נחשבת אוכל מחמת טפילותה לאוכל דבאמת היד אינה ראויה לאכילה ואין עליה שם אוכל, אלא נאמר בדין ידות שדבר הטפל לאוכל מקבל טומאה ביחד עם האוכל ואע"פ שאין עליה שם אוכל שייך בה טומאת אוכלין מכח זה שהיא משמשת את האוכל.

ולפי"ז ניחא שאינו מצטרף לשיעור כביצה, דשיעור כביצה בטומאת אוכלים אינו שיעור בטומאה שצריך כביצה דבר טמא בשביל לטמאות אחרים אלא הוא שיעור באוכל שדבר שיש בו חשיבות אוכל כביצה מטמא אחרים אם יש בו טומאה [ונפ"מ שאף אם אין דין טומאה בכל הכביצה מצטרף לשיעור כביצה לטומאת אוכלין], וא"כ ידות שאין להם שם אוכל לא מצטרפי לשיעור כביצה דבעינן אוכל ממש בשיעור כביצה וידות אע"פ שיש בהם דין טומאת אוכלין מ"מ לא הוו אוכל.

ויש להוכיח יסוד זה מדברי הראשונים, דהנה בחולין קי"ח. אמרי' שא"א ללמוד יד דנבילה מיד של טומאת אוכלים משום שהו"א שהיד של נבילה לא תטמא אדם כמו כל נבילה דדיו לבא מן הדין להיות כנדון, ומצאנו בראשונים בפסחים שהקשו על גמרא זו, דהנה איתא בפסחים דף י"ח דילפינן טומאת משקין הבא מחמת נבילה ק"ו ממשקין הבאים מחמת כלים שמטמאים, וכתבו התוס' וז"ל 'הקשה הרב רבי יעקב דאורלינ''ש אם כן יהיו משקין הבאין מחמת שרץ שניים כמשקין הבאין מחמת כלי ואהני קל וחומר דמטמו ואהני דיו דהוו שניים דכה''ג אמרינן בכיצד הרגל גבי קל וחומר דמפץ במת לימא אהני קל וחומר לטומאת ערב ואהני דיו לאפוקי מטומאת ז' וגבי קרן בחצר הניזק אמרינן נמי אהני קל וחומר לנזק שלם ואהני דיו למגופו ואומר ר''י דלא קשה דהכא לא אשכחן מידי שנגע בשרץ שלא יהיה ראשון הלכך אין לחלק אבל גבי מת אשכחן דבר הנוגע בו שלא יהיה אלא ראשון כגון אוכלים וכלי חרס ונזק שלם מגופו תרי מילי נינהו'. מבואר בדברי התוס' שא"א לומר דיו ששרץ לא יעשה ראשון לטומאה דלא מצינו דבר שנוגע בשרץ שאינו ראשון, והקשו תוס' הרשב"א ובחי' רבינו דוד על תירוץ זה דהא בסוגיא בחולין מבואר דאמרי' דיו על ידות של נבילה אע"ג דלא מצאנו נבילה שאינה מטמאת ראשון, ותרצו שידות הוא טומאה בפ"ע ולכך אפשר לומר ע"ז דיו שלא יעשה ראשון אלא שני כיון שלא נגע נבילה עצמה.

מבואר בדבריהם שטומאת ידות אינה הטומאה של הנבילה עצמה אלא היא טומאה בפ"ע.

ונראה פשוט שאין כונתם שהתחדש פרשה חדשה של טומאת ידות אלא עיקר דבריהם באו לומר שלא התחדש בדין ידות שהיד נחשבת אוכל ממש ויש עליה שם אוכל אלא שחלק על הידות טומאת אוכלין מכח טפילותם לאוכל אע"ג שהם עצמם לא חשיבי אוכל, ולכך שייך לומר 'דיו' דיש סברא לומר שבידות תחול דרגת טומאה שמטמאת אוכלים ולא אדם דזה הדרגת טומאה שחלה בדבר הטפל לאוכל.

עי' הוספה ישנה בהגה"ה[[1]](#footnote-1).

**מברר שהטפילות של ידות רק ביחס לדין טומאה**

**ה.** והנה בגמ' אמרי' 'השתא עיולי מעיילא אפוקי מיבעיא' מבואר שדין מוציא הוא יותר מפשוט ממכניס.

וביאר הר"ן את סברת הגמ' וז"ל 'נ"ל דהכי פירושא השתא אמרת דעיוליה עילא רצה לומר שהכלי נטמא אגב היד אלמא שהכלי נגרר אחר היד וכשנטמא היד נטמא הכלי אפוקי מיבעיא כ"ש שראוי לומר שיהא נגרר היד אחר הכלי וכשהכלי נטמא יוציא טומאתו על דרך היד' עכ"ל.

וכתבו הקוב"ש והתפארת יעקב שסברא זו מתבארת לפי הרמב"ם שלהוציא פירושו שהיד מקבלת טומאה מהאוכל ומכניס פירושו שהאוכל נטמא מהיד, ובזה יש סברא שהיד טפילה לאוכל ואין האוכל טפל ליד וא"כ כשהטומאה נגעה באוכל יש יותר סברא שהיד תיגרר אחריו ותיטמא אבל כשטומאה נגעה ביד צריך שהאוכל יגרר אחר היד אע"פ שאינה טפילה אליו ולכך עבדינן קל וחומר. [והתפא"י ביאר בנוסח אחר שכשהיד נוגעת בטומאה היא צריכה לעשות שני דברים חדא להיטמא ואח"כ לטמאות את האוכל משא"כ כשהיד היא של דבר טמא הדין יד רק לגבי שהיא נטמאת].

אמנם לדעת רש"י שביאר שלהוציא הוא לגבי אוכל אחר שנוגע ביד של הדבר הטמא א"כ צ"ב מה המעליותא של להוציא שהיד מעבירה טומאה לדבר אחר יותר מדבר טמא שנגע ביד הרי לעולם היד היא רק מעבירה את הטומאה.

אכן רש"י ביאר בלשונו שכתב 'ומשני יד להכניס ולא להוציא לא מצית אמרת דהשתא עיולי מעיילא. ואע''פ שעדיין לא ירדה לו טומאה אפוקי מיבעיא הלכך כיון דמכנסת כ''ש דמוציאה'. מבואר בדבריו שהחסרון של להכניס הוא שעדיין לא ירדה טומאה על היד.

וצ"ב שהרי גם לגבי להוציא יש חסרון זה שלא ירדה טומאה ליד בשביל שיוציא וכמו שלהכניס יש חידוש שצריך לחול עליו דין יד בשביל להכניס ה"נ לגבי להוציא וצ"ב כונתו.

ויש ללמוד מדברי רש"י חידוש (עיקר הסברא מבוארת בתפארת יעקב על דברי התוס'), דהנה בפשטות דין שומר הוא שהתחדש שיש שייכות מסויימת של היד לאוכל שמועיל לגבי זה שאם נוגע ביד נחשב כנגיעה באוכל, אמנם מבואר בדברי רש"י שכל דין יד הוא רק לגבי דין הטומאה שעד כמה שיש טומאה באוכל אית ליה דין יד לגבי הטומאה אבל כל כמה שלא חל דין טומאה אין יחס שהיד טפילה לאוכל כלל, ולכך באוכל טמא שיש בו דין טומאה אמרי' שהיד טפילה אליו לגבי הטומאה וממילא דבר שנוגע בה נטמא אבל באוכל טהור שיש לו יד ונגעה בה טומאה לא חל דין יד כל זמן שאין באוכל טומאה ולא מתחיל הדין יד לטומאה.

דהיינו שלא התחדש בדין יד שסגי בהתייחסות זו לגבי קבלת טומאה אלא התחדש שכלפי דין הטומאה חל טומאה על היד וכל דין יד הוא כלפי הדין בפועל של הטומאה.

ועי' בקוב"ש שהקשה לפי השיטות ששיעור כביצה הוא רק לטמאות אחרים ולא להיטמאות למה היד לא מצטרפת לכביצה לטמאות אחרים ע"ש, ויל"ע מדוע הקשה רק על השיטות שהוא שיעור בלטמאות הרי אף אם הוא שיעור בקבלת טומאה למה לא מצטרף. אכן הביאור כמשנ"ת שאם הוא שיעור בקבלת טומאה י"ל שכל טפילותו לאוכל הוא לאחר שיש טומאה באוכל אבל לאחר שהוא כבר טמא למה אינו יכול לטמאות.

**ביאור המקד"ד שהרמב"ם לשיטתו**

**ו.** המקדש דוד (סי' ל"ט סק"א) מבאר שהרמב"ם לא פירש כמו רש"י והר"ש אע"ג שכך פשטות הלשון מכניס ומוציא, משום דאזיל לשיטתו שכתב (בפ"ז מהל' אבות הטומאה וכן בהקדמה לספר טהרות) שאוכל אינו מטמא אוכל מה"ת כלל אלא מדרבנן ולכך לא היה יכול לפרש שבדין יד נאמר שהיד מעבירה טומאה לדבר אחר כיון שכל הטומאה רק מדרבנן ולא צריך לזה פס'.

אמנם החזו"א (בהשמטות לטהרות בפ"ז מאבות הטומאה) כתב שהרמב"ם מודה שאוכל מטמאה משקין מה"ת ורק אוכל אחר אינו מטמא ודייק כך בדברי הרמב"ם בהלכות שם ע"ש (וכ"כ הרש"ש בבכורות דף ל' ומאידך הגרי"ז במנחות נ"ד נקט שאינו מטמא משקין). ועי' צל"ח בפסחים דף ט"ו שכתב שהרמב"ם מודה לגבי קדשים שאוכל מטמא קדשים לעשותם שלישי מה"ת. ולפי"ז ליכא למימר כהמקד"ד דעדיין שייך לומר שהפסוק מרבה דין ידות להעביר את הטומאה לקדשים או למשקין אחרים.

עוד כתב המקדש דוד שהרמב"ם סובר שאוכל לא מטמא אוכל ולא משקה מדאורייתא, והקשה דא"כ לשיטתו מהו דין שומר מצטרף הרי הרמב"ם סובר ששיעור כביצה הוא רק לטמאות ולא לקבלת טומאה וא"כ מאי נפ"מ שמצטרף לכביצה [וכתב שהדרשא של התו"כ שצריך כביצה לטמאות הוא מדרבנן אבל בסוגיא בחולין לא משמע שהכל אסמכתא].

ותירץ שהרמב"ם סובר שהסוגיא בחולין אתיא כמ"ד אוכל מטמא אוכל והרמב"ם פסק כמ"ד שחולק בפסחים דאין אוכל מטמא אוכל.

ודייק כך ברמב"ם שכתב בתחילה ששומר מטמא ומיטמא ומצטרף ואח"כ כתב מנין לשומר שהוא מתטמא ומשמע שאין ילפותא ששומר מצטרף אלא שמטמא ומשום שלרמב"ם כל דין צירוף הוא מדרבנן.

ועצ"ע למה צריך פסוק ששומר מצטרף הרי בגמ' אמרי' דאיכא ק"ו מידות ול"צ קא שהוא מטמא אלא שמצטרף.

ויש שבארו בדעת הרמב"ם ששומר מלבד מה שהוא מצטרף יש בו נפ"מ נוספות בזה שהוא יותר שייך לפרי כגון מה שמצאנו בתוס' בפסחים ובחולין שיש שומר להכשר אף למאן דפליג לגבי יד, ועוד מצאנו לגבי משקים, ועוד שכתב החזון יחזקאל שאף לאחר שכבר אינו שומר לפרי נשאר עליו דין שומר ונחלק על התפארת יעקב בזה.

**ז.** ועיין באחרונים שהקשו לשיטת רש"י והר"ש, מהא דאיתא במקואות (פ"י מ"ה) שכלי שנטמא צריך להטביל את כולו ואף את הידות ואי נימא שהיד עצמה לא טמאה למה צריך להטביל אותה.

ועי' חזון יחזקאל שחילק בין ידות הכלים לידות האוכלין. אמנם עי' חי' הגר"ח (אות שצ"ג) שהוכיח מחולין קי"ח שידות הכלים והאוכלין חד דינא אית להו.

ועי' קה"י שדחה שאע"פ שהיד אינה חלק מהאוכל צריך להטביל את כולה דאל"כ נחשב שחסר בטבילה של הכליה כיון שחלקו לא נטבל ואע"פ שאין ליד שם כלי מ"מ צריך להטביל את כל חלקי הכלי ע"ש שהוכיח זאת.

עוד הוכיח הקה"י מסוכה דף י"ג שיד נחשב דבר המקבל טומאה לגבי פסול לסיכוך ומוכח שהוא עצמו דבר הטמא. ועי' משנת טהרות מה שדחה הוכחה זו.

בגמ' ילפינן ששומר מטמא ומיטמא ומצטרף בק"ו מידות כיון שהוא מגינה.

ולכאו' הביאור ששומר אינו נכלל בלכם לכל צרכיכם אלא באמת אין לו את מעלת יד כיון שאינו נצרך לאדם להחזיק את הפרי אלא שיש לו מעלה אחרת שהוא מגין ואמרי' ק"ו שאם דבר שהוא צורך האדם מועיל לטומאה כ"ש שומר שהוא צורך הפרי.

וראיה לזה מהא דאמרי' שבנבילה דלמא אפי' מעשה יד לא קעביד וצריך פסוק לדרוש שעושה מעשה יד ואי נימא שהוא מכלל יד מהכת"ת שהתמעט בנבילה אפי' דין יד. וכך משמע ברש"י שכתב ששמירתו לא תשוי ליה לטמאות וליטמא.

וכך משמע במשנה שיש דבר שהוא שומר ואינו יד.

1. ויש לחקור לדעת הרמב"ם האם כשנוגע ביד נטמא האוכל כיון ששתיהם חשיבי כדבר אחד שהוא חפצא של אוכל עם היד וכולו נטמא בנגיעה בטומאה, או דלמא היד עצמה נטמאת והיא מטמאת את האוכל. ואף לצד ב' אין המכוון שהאוכל הוא טומאה חדשה שנטמא מהיד דהא היד עצמה היא שני לטומאה ואיך עושה את האוכל לשלישי, אלא הפירוש שכיון שהם דבר אחד נטמא כולו אבל הוא בשני שלבים ולא נחשב כדבר אחד שנטמא כולו אלא נטמאת היד ועי"ז נטמא אף האוכל שהוא חלק ממנה, ומה שהוא חלוק מכל טומאה שנגעה באוכל שבנגיעת מקצת נטמא כולו דהתם הוא דבר אחד ממש אבל הכא היד אינה כדבר אחד עם האוכל להיחשב כנגיעה בכולו אלא סגי רק שכשנטמא היד נטמא האוכל.

   ובפשטות היה נראה כצד ב' שהיד עצמה נחשבת כחלק מהאוכל ונטמא כולו. אלא שלא נחשב שהיד יש לה שם אוכל אלא הוא מועיל רק שהיד נחשבת חלק מהאוכל ויש לה שם יד וסגי בזה שנטמאת עם האוכל.

   אכן בדעת רש"י יש מקום לומר שהגדר שהיד עצמה טמאה וממילא היא מועילה לטמאות את האוכל שהוא חלק ממנה, וזהו שכתב שהיא מכנסת טומאה לאוכל דמה שהאוכל נטמא הוא מכח העברת טומאה מהדבר הטמא ולא שנחשב כאילו האוכל עצמו נגע בטומאה.

   ע"כ הוספה ישנה. [↑](#footnote-ref-1)