כלים פ_ח מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ח מ"ב**

א] **ניקבו וכו',** ביסוד הך דינא דכל שניקבו אינם מצילין בתוך תוכו, יש להקדים, דהנה לגבי הצלת צ"פ כתבו התוס' בס"פ המצניע וש"ר שם והרמב"ם בפכ"ב מכלים, דכל שניקב הכלי כדי תשמישו אינו מציל אא"כ עשה צ"פ במקום הנקב, וכל שנפחת רובו או כמוצ"ר אינו מציל בצ"פ אף אם יעשה צ"פ לנקב, ובביאור הדברים כתב בחי' הגר"ח פי"ד מכלים, דב' דינים איתנהו בהצלה דצ"פ, חדא דבעינן דוקא שיהא בו תורת כלי, ועוד שיהא צ"פ על פתחו להציל מכניסת הטומאה, ולזה הוא שבאו ב' השיעורים, דלענין דין כלי של צ"פ שיעורו ברובו או כמוצ"ר, ולענין שיעורא דפתח הכל הולך בתר תשמישו, דבהכי הוא דהוי שיעור כניסת טומאה ולא פחות מזה כדדרשינן מקרא דפתוח דדרך פתח נכנסת ולא דרך נקב, וכ"ה בל' הר"ש לקמן פ"ט מ"ח, ויש ליתן טעם משום דכתיב וכל כלי פתוח אשר אין צ"פ עליו, ודרשי' שטומאה משכמת לפתחו, וכי ניקב כדי טהרתו חשיב כפתח ובעי צ"פ עליו פחות מכאן לא.

ולפ"ז יש להסתפק בהא דכלי שניקב אינו מציל בתוך תוכו, אם הוא נמי משום דהגם דהוי כלי גמור להציל בתו"ת, מ"מ כיון שהוא נקוב בשיעור פתח, אין התוך הפנימי חולק מקום לעצמו, והוי בכלל התוך החיצון, או הוא משום דכל שניקב אין עליו תורת כלי להציל בתו"ת, והגם דתורת כלי עליו להציל בצ"פ, מ"מ להצלת תו"ת בעי' כלי גמור טפי, (ויל"פ דהוא משום דכל שניקב לא חשיב תוכו כתוך גמור, וע"כ אינו חולק תוך לעצמו), ועי' בחי' הגר"ח שפירש ד' התו"כ לדעת הראב"ד לגבי ביטול תורת כלי להצלת תו"ת, ומבו' לפי דבריו דחלוק הוא תורת כלי להצלת תו"ת מתורת כלי להצלת צ"פ, עיי"ש, ובחי' הגר"ח שם כתב לדעת הראב"ד כהצד הראשון, ועיי"ש מש"כ לפ"ז לדעתו, דכל שסתם הנקב בצ"פ, מהני זה גם להצלת תו"ת.

ולכאו' נפ"מ בזה, בגוונא שהטה הכלי הנקוב על צידו שיהא הנקב מעל שפת הכלי החיצון, דאי נימא דהא דכלי נקוב אינו מציל בתו"ת, הוא משום שאין עליו תורת כלי להציל בתו"ת, אף בכה"ג לא יציל, וכ"כ במשנ"א במתניתין, דאף אם הנקב הוא בחלק שלמעלה משפת התנור, אינו מציל, כיוון דבטל מתורת כלי ולא מיקרי תו"ת, וכ"ה במים טהורים לעיל מ"א (חרד"נ ב') בדעת הר"ש, אך אי נימא דהכא דכלי נקוב אינו מציל, הוא משום דכל שהתוכות פתוחין זל"ז אין התוך הפנימי חולק מקום לעצמו, הרי דכל שהנקב הוא מעל שפת הכלי החיצון ואין התוכות פתוחין זל"ז, ה"ז מציל בתו"ת, וכ"ה מבו' בד' החזו"א סימן ו' סק"ב.

ב] והנה הר"ש לעיל פ"ג מ"א הביא לדינא דמתניתין, ופירש הטעם, ז"ל, פי' כלי מציל משום דכתיב תוכו ולא תו"ת, וכשביטל ממנו תורת כלי הו"ל כאוכלין שגיבלן בטיט ואינו מציל, עכ"ל, ונ' להדיא דהא דכלי נקוב אינו מציל בתו"ת, הוא משום שאין עליו תורת כלי להצלת תו"ת, וכדמדמי לה לאוכלין שגיבלן בטיט, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, ז"ל, ואם הי' הכלי וכו' נקוב נקב שהכלי נטהר בו וכו' "כבר נפסד מלהיות כלי" ואינו חוצץ את הדבר אשר בתוכו מן התנור, עכ"ל, ולקמן מ"ג כתב הרמב"ם, ז"ל, וכשאינה בצורה זו אינה כלי וע"כ אינה חוצצת את הדבר שבתוכה מן אויר התנור וכו שאין מצילין מיד כ"ח אלא כלים "כענין שנתבאר לעיל בהלכה שלפני זה", עכ"ל, והרי דדינא דהכא דכלי שניקב אינו מציל הוא משום שאינו כלי, וכ"ה בל' הראב"ד בשו"ת סימן כ"ב, נקבו העשוי לאוכלין שיעורן כזתים העשוי למשקין שיעורן כמשקין, פי' דכיון שנקבו בכדי טהרתן "עוד אין להם תוך" ולא קרינא בהו תוך תוכו וכו', העשוי לאוכל ולמשקין וכו' כיון שמשתמשין בו משקין לפרקים "כבר הלך תוכו" בכונס משקה ומטמא מאויר התנור כדפרישנא וכו', עכ"ל, ובל' הראב"ד נ', דאין הטעם משום שבטל תורת כלי מעליו, אלא משום שבטל תוכו, וע"כ אינו חולק תוך לעצמו.

ג] אמנם הנה ל' הראב"ד בפי' תו"כ שמיני פר' ז', בכ"ח כונס משקה וכו', נמצא כי לענין משקה לעולם הוא פתוח ואינו כלי הלכך אפי' פקק הנקב אינו מועיל לפי שאינו נחשב כלי בתוך כלי, אבל כלי עץ במוציא זיתים וכו', ונמצא שהוא פתוח אצל מלאכתו הראשונה, עכ"ל, ומשמעות הדברים דהא דאינו מציל בתוך תוכו, הוא משום שיש לו פתח, וכמש"כ דלענין משקה לעולם הוא פתוח, ודנמצא שהוא פתוח אצל מלאכתו הראשונה, ומש"כ בתו"ד דאינו כלי, יל"פ כונתו שאינו כלי סתום, או כונתו דאינו חולק מקום לעצמו ככלי, משום שתוכו פתוח לתוך הכלי החיצון.

ד] והנה כתב הרמב"ם פי"ד מכלים הי"ב, ז"ל, החמת והכפישה שנפחתו במוצ"ר, אע"פ שבטלו מתורת כלי, הרי אלו מצילין מיד כלי חרס, והוא שיהי' הפחת למעלה משפת כ"ח מבחוץ, ויהי' בית קבול שלהן משולשל לתוך כ"ח, עכ"ל, ולכאו' מפורש בד' הרמב"ם דכל הא דאין כלי שניקב מציל בתוך תוכו, הוא משום שהוא פתוח לכלי החיצון, וע"כ כל שהפחת הוא למעלה משפת הכלי החיצון, ה"ה מציל בתו"ת.

אך נ' דהתם איירי כשהם מקבלין למטה מן הפחת, וע"כ איכא על החלק התחתון תורת כלי להצלת תו"ת, ואך החלק העליון הנקוב הוא דאין עליו תורת כלי, וע"כ כל דהוי הפחת למעלה משפת הכ"ח, ה"ז מציל בתו"ת, ועי' מי"ט לעיל מ"א חרד"נ ג' שפירש עד"ז בד' הרמב"ם, וכעי"ז בחס"ד פ"ט הי"ב ובחזו"א סימן י' סק"ד, ?ועמש"נ בזה להלן מ"ה אות ?.

וכ"ה מדוקדק ממש"כ הרמב"ם דיהי' בית קיבול שלהן משולשל לתוך כ"ח, אשר צ"ב דמאי קמ"ל, דודאי הבית קיבול משולשל בתוך הכ"ח, דאל"כ ל"ב להצלת תוך תוכו, אך נ' דמכוון הרמב"ם הוא להשמיענו דבעי' שיהא להם בתחתיתם בית קיבול בלא נקב, וכל שהוא משולשל בתוך הכ"ח, ה"ה מציל, ונפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז אם יטה אותם על צידם, אף שיהא הפחת עצמו מעל שפת הכ"ח, לא יצילו מיד כ"ח, דרק חלק הכלי שלמטה מן הפחת איכא עליו תורת כלי להציל.

ה] **העשוי לאוכלין שיעורו כזיתים העשוי למשקין שיעורו כמשקין,** בל' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דשיעורים אלו הם משום דזהו שיעור טהרת הכלי, וכמש"כ, ז"ל, אם הי' הכלי וכו' נקוב נקב שהכלי נטהר בו והוא שאמרנו שיעורו בתחילת הפרק השלישי וכו', עכ"ל, וכ"ה בל' הראב"ד בשו"ת סימן כ"ב שפירש לדינא דמתניתין, ז"ל, פי' דכיון שנקבו "בכדי טהרתן" עוד אין להם תוך, וכ"ה בפי' הרע"ב ובאלי' רבה, וכן נ' בל' הר"ש לקמן פ"ט מ"ח לגבי הא דכל שניקב בשיעור זה צריך צ"פ לנקב, ז"ל, וכי ניקב "כדי טהרתו" חשיב כפתח ובעי צ"פ עליו, עכ"ל.

ולפ"ז הי' הדין נותן, דשיעור הנקבים דתנן הכא אינו אלא בכלי חרס שנטהר בכך, אך כלי שטף מציל בתוך תוכו אף אם ניקב כזיתים, ורק אם ניקב כדי טהרתו אינו מציל בתוך תוכו, וכ"כ בפי' הח"ח לתו"כ בדעת הגר"א.

ו] אמנם הנה הרמב"ם פי"ד מכלים ה"ט כתב, ז"ל, וכמה יהי' בנקב, אם הי' בכלי שטף במוציא זיתים, ואם היה בכלי חרס העשוי לאוכלין שיעורו כזיתים והעשוי למשקין שיעורו בכונס משקה, והראב"ד בהשגות כתב ע"ז, ז"ל, זה ההפרש לא נמצא בשום מקום לענין צ"פ, וההפרש שביניהן לענין קבולי טומאה הוא דבכלי חרס אזלינן למה שהוא מיוחד, ובכלי עץ במוציא רימון מפני שהוא ראוי לתקנו ואין אדם פורש ממנו עד שינקב במוציא רמון וכו', אבל לענין הצלה מאויר הטומאה כולן שוים כלומר למה שהוא מיוחד אזלינן ומשנה שלימה היא פ"ח עיין ותמצא, עכ"ל.

ומש"כ הראב"ד דמשנה שלימה היא פ"ח, פירשו האחרונים דהוא דבמתני' תני לה אף בקופה וחמת דסתמם הם הוו כלי שטף, וכ"ה להדיא בשו"ת הראב"ד סימן כ"ב, שכתב אמתני' דילן, ז"ל, היתה שלמה וכן הקופה וכן החמת וכו' "ובכלי שטף כגון הקופה והחמת" וכו' אפי' המוקפים צ"פ השרץ בתנור אוכלין שבתוכן טמאין, עכ"ל, והרי להדיא דמפרש דקופה וחמת כלי שטף נינהו, וזהו שהוכיח ממתני' דלענין הצלה אזלי' אף בכלי שטף בתר תשמישו המיוחד, ולדעת הרמב"ם צ"ל כמש"כ בחי' הגר"ח דאיירי הכא בקופה וחמת של חרס.

והרי דבין לדעת הרמב"ם ובין לדעת הראב"ד, אין שיעור הנקב בכלי שטף בכדי טהרתו, אלא לדעת הרמב"ם הוא בזיתים, ולדעת הראב"ד שוה דין כלי שטף לכלי חרס, דהעשוי לאוכלין שיעורו כזיתים והעשוי למשקין שיעורו במשקין, וכבר עמד ע"ז המשנ"א דאי"ז מתישב עם ל' הרמב"ם והרע"ב במשנתינו, וביותר צ"ע בל' הראב"ד בשו"ת שפירש דהטעם שאינם מצילין, הוא משום שניקבו כדי טהרתן, וקאי גם על קופה וחמת שכתב להדיא לעיל מינה שהם כלי שטף, והרי אינם נטהרין בנקבים אלו, וצ"ע בזה.

ז] והנה אמנם לדעת הרמב"ם י"ל בזה, כמש"כ בס' לימודי דעת, דלעולם נקב כזיתים חשיב כפתח, אף כשאין הכלי נטהר עי"ז, ומה שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש דאם הי' הכלי נקוב נקב שנטהר בו אינו מציל, הוא לפרש הא דבעשוי למשקין שיעורו בכונס משקה, אשר בשאר הכלים אין הדין כן, ואף העשוי למשקין מציל עד שניקב כזיתים, והא דכלי חרס העשוי למשקין שניקב בכונס משקה אינו מציל, ה"ז משום דהוא שיעור טהרתו.

אך ד' הראב"ד לא נתישבו בזה, שהרי לדעתו גם כלי שטף העשוי למשקין שניקב בכונס משקה אינו מציל בתוך תוכו, ואף שאינו נטהר בכך, וא"כ מהו שכתב דדינא דמתני' דאינם מצילין, הוא משום שניקבו כדי טהרתן.

ח] וקצת י"ל בזה, דהנה בטעם הדין לדעת הראב"ד, דהגם דלענין טומאה מקבלין כלי שטף טומאה עד שינקבו במוצ"ר, מ"מ לגבי הצלה אין מצילין כל שנקבו בנקב שאין ראויין לדבר שהן מיוחדין לו, מבו' מתוך ל' הראב"ד דהוא משום דהא דכלי בע"ב שיעורן ברימונים, הוא משום שהוא ראוי לתקנו ואין אדם פורש ממנו עד שינקב כמוצ"ר, אך לעולם כ"ז שאינו מתקנו לא חזי להשתמש בו, שאינו מייחד אותו לתשמיש אחר, וע"כ הגם דלענין טומאה ה"ה מקב"ט משום שהוא עומד לתקנו, מ"מ אינו מציל בצ"פ באויר כלי חרס, כיון שכמות שהוא עכשיו לא חזי להשתמש בו, והנה אמנם הי' מקום לפרש בל' הראב"ד, שכונתו דכיון דראוי לתקנו, ע"כ אינו חשוב אצל בנ"א כשבר כלי, וע"כ אין פורשים ממנו ומייחדים אותו לתשמיש אחר, אך בחי' הגר"ח שם פירש ד' הראב"ד דהא דהוא מקב"ט ה"ז משום שהוא ראוי לתקנו.

ולפ"ז י"ל, דזהו מש"כ הראב"ד דאינם מצילין משום דניקבו כדי טהרתן, שהרי נקב זה הוא נקב הראוי לטהרן שכבר אין ראויין לתשמישן, וע"כ הגם דאכתי הן מקבלין טומאה משום שהן ראויין לתקנן ואין אדם פורש מהן, אך מ"מ אין על תוכן תורת תוך, כיון שכמות שהן עתה לא חזו.

ט] ויש להוסיף טעם בזה, די"ל דהא דכלי בע"ב שיעורם ברימונים, הוא ע"ד דינא דאוכל שנפסל מאכילת אדם אכתי הוא מקב"ט לדעת רוב הראשונים, דיל"פ דהוא משום דכבר חייל עליו דין קבלת טומאה, ולא פקע מיני', וה"נ כלי בע"ב, הגם שנשברו ואין ראויים לעיקר תשמישם, מ"מ כיון שראויים לתקנם ואין אדם פורש מהן, אכתי נשתייר עליהן דין קבלת טומאה, ועד"ז מצינו בפי' הראב"ד שלהי עדיות, דמים שנטמאו ונתערבו בציר חגבים, הגם דהוי עי"ז כמשקה סרוח, מ"מ כיון שכבר היו המים טמאים קודם עירובן "ועדין הוא ראוי לאכול ע"י תערובת", לא בטלה טומאתן מהן, אך לדין הצלת תוך תוכו, בעי' שיהא עליו תורת כלי עתה, וכל שאינו ראוי לתשמישו והוי זה נקב הראוי לטהרו, הרי דהגם דתורת קבלת טומאה שחלה עליו לא פרחה מיני', מ"מ אינם מצילין בתוך תוכו, ואכתי צ"ע בזה.

י] בעיקר הדין בזה, הנה תניא בתו"כ שמיני פר' ז', דכמה הוא שיעורו של נקב, בכ"ח בכונס משקה ובכלי שטף כמוציא זיתים, וזהו כפסק הרמב"ם, וכבר תמהו מזה האחרונים ע"ד הראב"ד שנחלק ע"ד הרמב"ם וכתב שזה ההפרש לא נמצא בשום מקום, והנה אמנם גיר' הגר"א בתו"כ, המיוחד למשקה ככונס משקה והמיוחד לאוכלין כמוציא זיתים, אך הראב"ד בפי' שם גריס כגיר' שלפנינו, ובחי' הגר"ח האריך לישב ד' הראב"ד, עיי"ש, ולהלן אות ט"ז ואילך נתבארו כמה הערות בד' הגר"ח.

יא] בטעם הך דינא דשיעורו של נקב בכלי שטף כמוציא זיתים, הגם שאינו נטהר בזה, פירש הראב"ד בתו"כ שם, ז"ל, בכ"ח כונס משקה, שכיון שניקב בכונס משקה אין דרך בנ"א לתקנו עוד למשקה אלא שהוא מיחדו לפירות ולדבר יבש, נמצא כי לענין משקה לעולם הוא פתוח ואינו כלי, הלכך אפי' פקק הנקב אינו מועיל, לפי שאינו נחשב כלי בתוך כלי, אבל כלי עץ במוציא זיתים, כי עד כאן דרך בנ"א לתקנו ולקיימו לתשמישו הראשון, אבל ממוציא זית ואילך אינו מתקנו אבל מיחדו למלאכה אחרת, ונמצא שהוא פתוח אצל מלאכתו הראשונה.

ומבו' בד' הראב"ד דהא דכל כלי בעה"ב שיעורם ברימונים, הוא משום שמייחדו למלאכה אחרת, וכ"ה בפירש"י סוכה ד"ו., ז"ל, דעד שניקב כמוצ"ר שם כלי עליו ומקבל טומאה, לפי שבעה"ב חס על כליו וכשהוא מוציא זיתים הוא משתמש בו רמונים, עכ"ל, וזה דלא כמש"כ הראב"ד בהשגות שהטעם הוא משום שהוא ראוי לתקנו, ומ' דאף דאינו מייחדו לרימונים, אכתי תורת כלי עליו משום שהוא עתיד לתקנו.

והנה זה להיפך ממש מהטעם שכתב הראב"ד בהשגות, דהתם כתב דכל שהוא מקב"ט משום שהוא מייחדו לתשמיש אחר ה"ה מציל, וכל שהוא מקב"ט משום שהוא עתיד לתקנו אינו מציל, והכא כתב להיפך, דכל שהוא מקב"ט משום שהוא מייחדו לתשמיש אחר אינו מציל, וכל שהוא מקב"ט משום שהוא עתיד לתקנו ה"ה מציל, והדבר צ"ב.

יב] וי"ל בזה בפשיטות, דזה תליא בטעמא דהך מילתא דכלי שניקב אינו מציל, דבל' הראב"ד בשו"ת מבו' דהוא משום דכל שניקב אין לו תוך וכבר הלך תוכו, וכמו שהבאנו לעיל אות ב', ובל' הראב"ד בתו"כ נ' דהוא משום דהנקב חשיב כפתח, וע"כ אין הכלי הפנימי חולק תוך לעצמו, כיון שהוא פתוח לכלי החיצון.

ולפ"ז נ' פשוט דבזה הוא דתלוי חילופי הסברות בדין זה, דהראב"ד בהשגות אזיל כמש"כ בשו"ת, דהא דכלי שניקב אינו מציל, הוא משום דחשיב שאין לו תוך וכבר הלך תוכו, ואשר ע"כ ס"ל דאילו הי' מייחדו לתשמיש אחר הי' מציל, דכיון שהוא ראוי עתה לשימושו חשיב דאית לי' תוך, ומשא"כ היכא שאין ראוי עתה לשימושו, הרי דהגם שהוא עתיד לתקנו, מ"מ כ"ז שלא תיקנו שאינו ראוי לשימושו, לא חשיב תוך דילי' כתוך, וע"כ אינו מציל, ובאמת גם הראב"ד בשו"ת שם ס"ל כדבריו בהשגות, שהרי פי' שם למתני' דילן בכלי שטף, והרי דגם בכלי שטף אזלי' בתר הדבר שמיוחד לו, וכמש"כ בהשגות.

אך הראב"ד בפי' לתו"כ דס"ל דהא דכלי שניקב אינו מציל בצ"פ הוא משום דהנקב הוי כפתח, הרי דע"כ ס"ל דהגם שהוא מייחדו לתשמיש אחר וודאי חשיב תוך דילי' כתוך, מ"מ כיון שהוא פתוח אצל מלאכתו הראשונה איכא תורת פתח על נקב זה, ואינו חולק תוך לעצמו, ומשא"כ היכא שהוא עתיד לסתום נקב זה, י"ל דכה"ג לא חשבינן לה כפתח דהכלי, כיון שהוא עתיד ליסתם, וע"כ ה"ה חולק תוך לעצמו, ודו"ק.

יג] אמנם זה דלא כמש"כ הגר"ח בספרו, דלדעת הראב"ד הא דאזלי' בכל הכלים בתר תשמישם, הוא משום דהא דכל שניקב אינו מציל, אי"ז משום שבטל תורת כלי מעליו, אלא משום דחשיב הנקב כפתח, ובזה ס"ל להראב"ד דכלי שטף שוה לכ"ח, דבכדי תשמישו המיוחד לו חשוב פתח, ול"ש ע"ז כלל הא דיכול לתקנו, עכ"ד.

ויש להוכיח כד' הגר"ח, ממה שהזכיר הראב"ד בדבריו להצלת צ"פ, והתם הרי הא דכל שניקב אינו מציל, אי"ז משום שבטל תוכו, שהרי חזינן דכל דעביד צ"פ לנקב ה"ז מציל, ובע"כ דהא דאי"ז מציל, הוא משום דטומאה נכנסת לו דרך פתחו, וכמש"כ הגר"ח שם, וגם ע"ז כתב הראב"ד דאזלי' בכל הכלים לפי תשמישן, ובע"כ כד' הגר"ח, דס"ל להראב"ד דשיעור הפתח בכל הכלים הוא בנקב כדי תשמישן המיוחד להן.

יד] **העשוי לכך ולכך מטילין אותו לחומרו בכונס משקה,** התוס' בשבת דצ"ו. כתבו דמן הדין שיעורו בזיתים כיון שמיוחד אף לאוכלין, והא דאינו מציל משניקב בכונס משקה, הוא גזירה אטו כלי המיוחד למשקין לחודייהו, אך הר"ש לעיל רפ"ג פירש דהעשוי לכך ולכך הוא כגון קדירה שמבשלין בה בשר ואין מניחין בה אוכל בלא משקה, ומבו' בדבריו דמה"ט כל שניקבה בכונס משקה ולא חזיא למשקה הי' מן הדין לטהרה, ואך דאזלי' לחומרא ומשערינן בזיתים ליטהר, ?אך בפי' הר"ש להלן ספ"ט מוכח לא כן, וכמש"נ שם אות ?, אך דעת התוס' בזבחים דצ"ה. דקדירה שמבשלין בה בשר, שעשוי להשתמש אוכלין ומשקין ע"י תערובת, אין שיעורה בכונס משקה, משום דאכתי ראוי לבשל בה שיכול להניח בשר כנגד הנקב, וגם המרק אב והמאור מעמיד המרק שלא יצא, ועיי"ש שדנו אם שיעורו בכשורש קטן או בכזיתים.

ובקה"י סימן ב' דן לפרש דהא דכל שניקב בכונס משקה אינו מציל, אף שאינו נטהר אלא בנקב כזיתים, הוא משום דהגם דאכתי חזי לאוכלין, וע"כ הוא מקב"ט, מ"מ כיון שנקב זה מבטלו מתשמישו למשקין, לא מצינו לחשוב נקב זה כסתום ויש עליו תורת פתח, וע"כ אינו מציל, עיי"ש מש"כ עפי"ז בד' הר"ש לקמן ספ"ט, ויתבאר בעזה"י במקומו, עמש"נ שם אות ?, ועמש"נ להלן פ"י מ"ח אות ?, ועמש"נ עוד בפ"ט דזה אינומתישב לפ"ד הר"ש לעיל רפ"ג, אלא לפ"ד הר"ש שם?.

ויש להוסיף בזה, מש"נ לעיל אות י"ג מד' הראב"ד בתו"כ, דהא דכלי שטף שניקב כזיתים אינו מציל, הגם שהוא מייחדו לרימונים, הוא משום שהוא פתוח אצל מלאכתו הראשונה, ואיכא על הנקב תורת פתח, וה"נ י"ל, דכל שהוא פתוח אצל א' מתשמישיו הראשונים, איכא על הנקב תורת פתח.

והנה כ"ז ניחא, אם הא דכלי נקוב אינו מציל בתוך תוכו הוא משום דאיכא על הנקב תורת פתח, אך אם הא דאינו מציל הוא משום שאין עליו תורת כלי ואין על תוכו תורת תוך, לכאו' בע"כ דהא דהעשוי לזה ולזה אינו מציל משניקב ככונס משקה, הוי זה גזירה דרבנן כמש"כ התוס', ואם אין משתמשין בו אוכל בלא משקה, הוי זה מעיקר הדין, כמבו' בד' הר"ש?ועמש"נ להלן ספ"ט בד' הר"ש שם?, אך הנה ז"ל הראב"ד בשו"ת סימן כ"ב, העשוי לאוכל ולמשקין ונקב מטילין אותו לחומרו בכונס משקה, פי' ואע"פ שהוא מקבל זתים כיון שמשתמשין בו משקין לפרקים כבר הלך תוכו בכונס משקה ומטמא מאויר התנור, עכ"ל, ומשמעות לשונו דהוי זה מעיקר הדין, דכיון שמשתמשין בו משקין לפרקים הלך תוכו בכונס משקה, וצ"ב הטעם בזה.

טו] **שם בר"ש, ובפיהן למעלה מן התנור איירי וכו' דאי כולה משוקעת בתנור כחד תוך חשיבא,** פשטות ל' הר"ש מ' דרק כשפיהן "למעלה" מן התנור חשיבי כתוך תוכו, אך אם פיהן שוה לשפת התנור לא חשיב כתוך תוכו, אך בתויו"ט כתב, דמש"כ דבמשוקעת בתנור כחד תוך חשיבא, היינו שקועה בתוך התנור דאילו שוה לשפת התנור נמי טהור, כדאשכחן בכ"ח שיש לו ג' שפיות בספ"ד, עכ"ד.

והנה אמנם הי' מקום לדון דל"ד לכ"ח שיש לו ג' שפיות, דהתם שכן הוא עיקר הכלי, חשיבי כג' תוכות, והתוך הפנימי אינו כלל בכלל התוך החיצון, ול"ב בזה להצלת תו"ת, וגם ל"ש בזה הצלת תו"ת, כיון דהוי הכל כלי א', כמבו' בד' הר"ש לקמן ספ"י, עיי"ש, וזה הוא אף בשפתותיהן שוות, ומשא"כ הכא שהכניס כלי אחר לתוך הכלי דבעי' בזה להצלת תוך תוכו, אינו חולק מקום לעצמו אא"כ פיו למעלה מן התנור.

אך באמת גם בהצלת תוך תוכו הוא מפורש במתני' לקמן ספ"י בלפסין זו בתוך זו ושפתותיהן שוות, דחשיב כתוך תוכו, עיי"ש, ובע"כ דל' הר"ש דפיהן למעלה מן התנור, אשר כ"ה גם ל' הר"ש והרא"ש לעיל מ"א, ול' רש"י זבחים ד"ג., ל"ד הוא, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב, ז"ל, שכ"ז הוא בתנאי שיהי' פי הכלי מחוץ לפי התנור, אבל אם הי' השרץ בכלי ואותו הכלי פתוח פיו לאויר התנור וכו', עכ"ל, והרי דאף שכתב בתחילה דבעי' שיהא פי הכלי "מחוץ" לפי התנור, (וכ"ה גם בל' הרמב"ם בהל' כלים פי"ד ה"ח וה"ט), מ"מ מפורש בדבריו דסגי אף בשפיו שוה לשפת התנור, ורק אם פתוח פיו לאויר התנור אינו מציל בתוך תוכו.

טז] ונביא כאן כמה הערות בד' הגר"ח בפי"ד מכלים, **א** במש"כ הגר"ח שם לדעת הראב"ד, דכלי נקוב שסתמו, ה"ה מציל על הטהרות מדין תוך תוכו, ואך דגם בדין הצלת תו"ת אין הצמיד מועיל רק על הטהרות ולא על הטומאה, נ' הטעם בזה, דהגם דכלי המוקף צ"פ אינו מציל באויר כ"ח אלא משום הצלת צ"פ ולא משום הצלת תו"ת, אך היינו משום דכל שהכלי הפנימי הוא בתוך הכלי החיצון, ל"ה כלל תוך לעצמו, ול"מ מה שסתם הפתח, ומשא"כ היכא שפתח הכלי הוא חוץ לכלי החיצון, ואך שהוא נקוב כשיעור פתח, דמבו' בד' הגר"ח שם דבכה"ג הי' מן הדין דיהא בזה לההצלה דתו"ת, והא דאינו מציל הוא משום דכל שיש פתח בין התוכות, אין התוך הפנימי חולק תוך לעצמו, בזה י"ל דכל שסתם הנקב, מהני הצמיד דעי"ז אין התוך הפנימי בכלל תוכו של חיצון, ומיושב בזה משה"ק בגליונות חזו"א ע"ד הגר"ח, עיי"ש.

ובעיקר ד' הגר"ח דכה"ג מהני הצמיד להצלת תוך תוכו, ומ"מ ל"מ להציל על הטומאה דאין צ"פ לטומאה, צ"ב, דכ"ה דהך דינא דאין צ"פ לטומאה, הוא אף כד אתינן עלה משום הצלת תוך תוכו, ה"נ נימא דהא דכלי שטף אין מציל בצ"פ, הוא אף כד מהני הצמיד להצלת תוך תוכו.

אך הביאור בזה פשוט, שהרי כבר נתבאר ב?ולהלן מ"ו אות ב'? דעיקר דין הצלת צ"פ באהל המת, הוא דתוכו של הכלי חולק מקום לעצמו, והא דבעינן להצלת הצ"פ, הוא משום דדינא הוא דטומאה נכנסת לכלי דרך פתחו אף דהוי מקום לעצמו, וע"ז מהני הצלת הצ"פ, ולפ"ז הרי פשוט דהך דינא דכלי שטף אינו מציל בצ"פ היינו, דכלי שטף אינו חולק מקום לעצמו באהל המת, ותו ל"ש בו כלל הצלת צ"פ, משא"כ הך דינא דאין צ"פ לטומאה ה"ה אמור על הצלת הצ"פ עצמו, שאינו מציל על יציאת הטומאה מן הכלי, ובזה נ' לבאר המבו' במס' אהלות דכלי שפיו לחוץ מציל אף על הטומאה, דכל הא דאין צ"פ לטומאה הוא רק בדין ההצלה דצ"פ, אך הך דינא דהכלי חולק מקום לעצמו, הוא אף לגבי הטומאה, ודו"ק, ואשר ע"כ בכלי שניקב וסתמו בטיט שהוא מציל באויר כ"ח, כיון שהצלתו היא מדין תוך תוכו, הרי שבזה אף כלי שטף מציל, שהרי אף כלי חרס חולק תוך לעצמו להציל מדין תוך תוכו, ואך דאתינן עלה משום עירוב האוירים ע"י הנקב, ולזה שפיר מהני סתימת הצמיד אף בכלי שטף, דלא מצינו דסתימת צמיד אינה הצלה בכלי שטף, אלא דהכלי שטף עצמו אינו מציל, ובהצלת תוך תוכו דאף כלי שטף מציל, שפיר מהניא לו סתימת הצמיד, אך מ"מ איכא בזה לדינא דאין צ"פ לטומאה, דכל דבעינן להצלת הצמיד, אינו מציל על הטומאה, וז"פ.

יז] **ב** במש"כ הגר"ח דפליגי הרמב"ם והראב"ד בדין כלי נקוב שסתמו, דלדעת הרמב"ם אינו מציל אלא מדין צ"פ, ולדעת הראב"ד מציל מדין תוך תוכו, הי' מקום לפרש טעם הפלוגתא בזה, דהראב"ד דס"ל כמו שפירש הגר"ח בדעתו, דהא דכלי נקוב אינו מציל בתו"ת, הוא משום דיש על הנקב תורת פתח, ע"כ שפיר מהני סתימת הנקב דעי"ז כבר אין התוכות מעורבין ע"י הפתח, והדר איכא בזה לההצלה דתו"ת, אך הרמב"ם ס"ל דהא דכלי נקוב אינו מציל, הוא משום שאין עליו תורת כלי להצלת תו"ת, וכפשטות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, וע"כ אף שסתם הנקב, אכתי אינו מציל בתו"ת, כיון שאינו כלי כלל להצלת תו"ת, ולפ"ז אזלי הרמב"ם והראב"ד לטעמייהו במה שנחלקו אם חלוק שיעור הנקב בכלי שטף מבכ"ח, ודו"ק.

אך בד' הגר"ח בד"ה והנה בהא, מבו' דגם לדעת הרמב"ם הא דכלי נקוב אינו מציל בתו"ת, הוא משום שיש על הנקב תורת פתח, עיי"ש, והא דס"ל להרמב"ם דל"מ סתימת הנקב להצלת תו"ת, הוא משום דבהצלת תו"ת לא נתחדש כלל דמהני סתימת צ"פ.

אמנם צ"ע במש"כ הגר"ח שם, דלדעת הרמב"ם ליכא נפקותא כלל בדין כלי של תו"ת, כיון דעל כל האופנים כל שניקב בכדי שיחשב פתח שוב אינו מציל בתו"ת אף ע"י סתימה, וא"כ הרי ממילא דכל שיעורא דתו"ת הוא כדי שיעור פתחו, עכ"ד, וזה צע"ג, דלכאו' נפק"מ רבתא היכא שהנקב הוא מחוץ לכלי, דאם ניקב כשיעור שבטל ממנו תורת כלי להצלת תו"ת אינו מציל, אך אם לא בטל מיני' תורת כלי, ואך דאתינן עלה משום שיעור פתח, הרי דכל שהנקב הוא חוץ לכלי ואין התוכות מעורבין דרך הפתח, ה"ז מציל, והרי לדעת הראב"ד כל שסתם הנקב בצ"פ ה"ז מציל בתו"ת, ואף לדעת הרמב"ם דל"מ סתימה, מ"מ אם הוי הנקב חוץ לכלי החיצון, לא עדיף מפתח הכלי עצמו שאינו מערב התוכות.

יח] ג במש"כ הגר"ח בד"ה ואלא דצ"ע, דמשכחת גוונא דלי"ב הצלה דצ"פ וצריכינן לדין תוך תוכו כגון בכלי טמא, תמה בגליונות חזו"א, דאם הכלי הפנימי טמא הלא האוכלין שבתוכו טמאין, ומ"ש לדון כאן מחמת השרץ שבחיצון, ויש שדנו ליישב ד' הגר"ח, דאיירי בשנטמא הכלי הפנימי במשקין, שאינו מטמא את האוכלין שבתוכו, וזה ניחא רק אי נימא דדבר הטמא מדרבנן אינו חוצץ בפני הטומאה, אך אכתי צ"ע להעמיד דכל הך דינא דכ"ח שניקב ככונס משקה ל"מ לו סתימה להצלת תו"ת, ליכא בזה נפ"מ מדאורייתא, ולא משכח"ל להך דינא דתו"כ אלא מדרבנן.

יט] **ד** במש"כ הגר"ח שם דבהצלת תוך תוכו אף כלי טמא מציל, והוכיח כן מהא דאם יש שרץ בכ"ח הפנימי אין הכלי החיצון נטמא, ואף שהכלי הפנימי נטמא מאוירו, הנה אמנם בפירש"י זבחים ד"ג. כתב, ז"ל, לא מיבעיא כ"ח וכו' אלא אפי' כלי שטף שמיטמא מגבו הכא טהור ומציל דאמר בפ"ק דפסחים אוכלין מיטמאים באויר כ"ח ואין כלי מיטמא מאויר כ"ח, עכ"ל, והרי דאם הי' נטמא הכלי הפנימי באויר כ"ח ל"ה מציל בתוך תוכו, וכ"ה מפורש טפי בפירש"י בחולין דכ"ה. ד"ה תוכו ולאו תוך תוכו, ז"ל שם, אפי' כלי שטף וכו', מציל על האוכלין שבתוכו שהרי גם הוא לא נטמא וחוצץ, והובאו דבריו בחי' הרמב"ן והר"ן שם, ומבו' שם להדיא בדבריהם דאף הם ס"ל כן, עיי"ש בדבריהם שהקשו דמה בעי' לקרא דתוכו, שהרי כיון שאין הכלי מקב"ט ה"ה חוצץ בפני הטומאה, ואי נימא דכלי טמא ג"כ מציל על האוכלין שבתוכו, הרי איצטריך קרא להכי, ועי' בס' משנת ר"א סימן ל"ה מש"כ לישב בזה, דרק אם הי' הכלי הפנימי נטמא מכח טומאת אויר הכלי החיצון, הי' גם האוכלין שבתוכו נטמאין, עיי"ש, אך לא נתישב בזה ד' תוס' טוך שהביא בשטמ"ק זבחים שם, שכתב דאיכא בזה לדינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, וגם כמדומה שאי"ז מתישב בד' רש"י חולין שם, שהוצרך לפרש גם דאין הכלי הפנימי נטמא במגע הכלי החיצון, עיי"ש, וגם אי"ז מתישב בד' הרמב"ן הרשב"א והר"ן שם שמוכח בדבריהם דכלי טמא אינו מציל על האוכלין שבתוכו, וע"כ קשיא להו מ"ט איצטריך קרא דתוכו, ובע"כ צריך לחלק בזה דרק היכא שהשרץ בחיצון והאוכלין בפנימי שייך בזה דינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ, ומשא"כ היכא שהשרץ בפנימי, והטעם בזה צ"ב.

כ] ואולי יל"פ בזה, דהנה בחי' הרמב"ן חולין דכ"ה. כתב, ז"ל, ואיכא דקשיא ליה למה לי תוכו הא מדינא נפקא שאין הכלי מקב"ט מאויר כ"ח וחוצץ בפני הטומאה, לאו מילתא היא דאיצטריך סד"א אע"ג דכלי טהור מ"מ אוכלין שבתוכו באויר חיצון הם והתורה העידה עליו לטמא כל מה שבאוירו, קמ"ל תוכו ולא תוך תוכו, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א והר"ן שם, והרי דבקושייתם ס"ל דמסברא איכא דין חציצה באויר כ"ח, ונ' מזה דהך דינא דהכ"ח מטמא כל מה שבתוכו, הוא כעין התפשטות טומאת הכלי לאוירו, וע"כ שייך בזה מסברא דין חציצה, וגם בתירוצם מ' דלא הדרי בהו מזה, אלא דס"ד דהתורה העידה עליו לטמא כל מה שבאוירו ול"מ לזה החציצה, ועי' בחי' הר"ן שם דע"א: שדן לומר דכלי המוקף צ"פ מציל באהל המת משום שאינו מקב"ט מגבו ואין הטומאה יכולה ליכנס, וכתב דאי"ז כן, כיון דמ"מ תוך אהל המת הוא, וזה כעין דבריו בדכ"ה: לגבי אויר כ"ח, וזהו דילפי' מקרא, דה"ז חוצץ בפני הטומאה, ודינא דתוך תוכו באוכלין בפנימי, מדין חציצה הוא, וכמבו' בדבריהם דכלי טמא אינו מציל בתו"ת, וכנ"ל.

אמנם דינא דתוך תוכו כשהשרץ בפנימי אי"ז מדין מחיצה, שהרי הא דהשרץ מטמא את הכלי, אי"ז מדין התפשטות הטומאה, וכמש"א בשבת דקל"ח: ופסחים ד"כ: דלא חזינן להכלי כמאן דמלי טומאה, ול"ש בזה דין מחיצה, אלא הוא משום דרק כשהשרץ בתוכו הוא מטמא את הכלי, ולא כשהשרץ בתוך תוכו.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט דינא דתוך תוכו באוכלין בפנימי, הוא רק בשהכלי הפנימי טהור, דכיון דהא דהוא מציל על האוכלין שבתוכו הוי מדין מחיצה, הרי דכל שהוא טמא אינו חוצץ בפני הטומאה, ומשא"כ דינא דתוך תוכו בשרץ בפנימי, שאינו מדין מחיצה, ה"ז גם כשהוא טמא.

אך עיקר הדבר דהא דכלי חרס מטמא אוכלין שבתוכו הוא מדין התפשטות טומאת הכלי לאוירו, הוא מחודש מאד, וודאי פשטא דמילתא דכ"ה דהא דכ"ח נטמא מאוירו אי"ז משום התפשטות טומאת השרץ בכל הכלי, ה"נ הא דהכלי מטמא אחרים באוירו, אי"ז משום התפשטות טומאת הכלי באוירו, וצ"ע בזה.

? אך בעיק"ד הראב"ד יל"פ בע"א, דהואיל ואפשר לתקנו אינו פורש ממנו, והוא משתמש ממנו גם קודם שמתקנו ברימונים, וי"ל לפ"ז דגם ביותר מרימונים הוא עתיד לתקנו, ואך שעתה אינו משתמש בו, וע"כ ל"ה כלי, וגם יתישב בזה מה שמצינו כלים דאף בפחות מרימונים נטהרין, הגם דלכאו' עדין מתקנים אותם, רק היינו דמ"מ עתה הוא פורש מהן.

אך י"ל דכל מה שמתקנים אותם, הוא משום שאדם אינו חושבם כשבר כלי משום שהן ראויין לרימונים, ומוכח כן מהא דמשערינן להו בג' רימונים, עי' כמה דרכים בד' הראב"ד, וע"כ בכלים שאין עומדין כלל לרימונים, י"ל דגם בפחות מכן אין מתקנים אותם, וצ"ע בכ"ז.?