5 מעשה הדיוט ומעשה אומן 5
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב משה חדש / חבורות

# מעשה הדיוט ומעשה אומן

**דף י' ע"א** גמ' ההדיוט תופר כדרכו והאומן מכליב. ומבואר בגמ' דאומן מכליב היינו בשינוי, ויל"ע אי מעשה אומן הוא האיסור וכל דאינו מעשה אומן מותר או דמעשה הדיוט הוא המתיר [או משום דחשיב שינוי כאומן מכליב או משום דמלאכה גרועה היא]. ונפ"מ רבתא במלאכות שכולם עושין כן גם אומנין וגם ההדיוטות.

והנה עי' ברמ"א סי' תקמ"א שהביא מהסמ"ק בדין תפירה דכל אדם יחוש שהוא אומן כיון שרובם יודעים לתפור במחט אחד כמה תפירות. עי"ש. ולכאורה כיון שכולם יודעים זאת ממילא אינה מעשה אומן. ומשמע דלא בעינן דווקא מלאכה חשובה לאסור. וכ"מ בתרוה"ד סי' פ"ז לגבי כתיבה דכולם למדו לכתוב דת"ח צריך לדעת לכתוב, ומ"מ חשובה מלאכת אומן. ורק שכתב שם דאינה כ"כ מעשה אומן כתפירה ומותרת בשינוי במעשה שמניח הקולמוס בידו אף שאין ניכר השינוי בתוצאה ואין מכירין בכתב שהוא שינוי, משא"כ בתפירה הוי מעשה אומן גמור.

עוד הביאו מביהגר"א סי' תק"ל שהביא מקור דבאוכ"נ מותר מעשה אומן מהא דקוצר וטוחן וכו' ולכאורה התם כולם קוצרים ומאי מעשה אומן הוא. וע"כ משמע דאף שאין בו חשיבות דאומנות אסור.

אולם לאידך גיסא מצינו ברא"ש דחפירת בורות לא אסרו ליחיד אלא במעשה אומן והיינו דווקא במקום שצריך לשייף ולטייח, משא"כ בההיא דדף ד' ע"ב בקידוחי נהרא מותר אף ליחיד משום דמעשה הדיוט הוא [ואף שיש בה טירחה רבה]. ולכאורה התם כולם עושים כן, ומשמע להדיא דאפי"ה מותר והיינו משום דדוקא מעשה אומן הוא האוסר. וי"ל דחפירה שאינה צריכה דקדוק נמי חשיבה מלאכה גרועה.

והנה בסירוג מיטות מצינו מחלוקת בראשונים אי חשיב מעשה אומן דהתוס' והרא"ש הקשו אמאי מותר בלא שינוי והרא"ש תי' דחשיב כדבר האבד. אמנם עי' ב"י בשם רי"ו שכתב ולי נראה דהתם מעשה הדיוט הוא. וכ"ה להדיא בפסקי חוה"מ לרמב"ן דהתם מעשה הדיוט הוא. וצ"ב מחלוקתם.

ונראה דפליגי בהנ"ל דהתוס' והרא"ש סברי דהתירא דמעשה הדיוט הוא משום הגריעותא במלאכה דחשיב שינוי או דאינה באיכות כ"כ. ולכן סברי דסירוג מיטות דכולם עושים כאומן הוי מעשה אומן. אבל הרמב"ן ורי"ו סברי דמעשה אומן הוא דאסור והיינו מעשה חשוב והכא דכולם עושים כן אין חשיבות למלאכה ומותרת.

אולם לפי"ז דברי הרא"ש אין עולים בקנה אחד דלמה שהוכחנו מדין חפירת בורות מבואר דמעשה הדיוט מותר אף שאין זה שינוי, והכא בסירוג מיטות ס"ל דחשיב מעשה אומן, ואי לאו דחשיב דבר האבד אסור. וע"כ צ"ל דחפירה במעשה הדיוט מלאכה גרועה היא.

והנה כבר הבאנו בסוגיא דצרכי רבים סי' לדון בהתירא דמעשה הדיוט לצורך המועד, אם הצורך המועד מתיר ובתנאי שיהא מעשה הדיוט או דעיקר ההיתר הוא משום מעשה הדיוט אלא שלא התירו אלא בתנאי שיהא לצורך המועד, ונתבאר שם דלפי"ז אי"צ דווקא צורך המועד אלא רק שלא יהא לצורך אחר המועד דא"כ הרי יכול לעשות לאחר המועד ולמה יתירו בחינם ודמי למכוון מלאכתו במועד.

והבאנו מלשון הגר"א וכ"ה במ"ב בסי' תק"ל שכתב ה' התירים במועד ואחד מהם מעשה הדיוט וכתב שזה דווקא לצורך המועד וצ"ב דהו"ל למימר דההתיר הוא צורך המועד. ומשמע דמעשה הדיוט הוא המתיר. ועוד נתבאר דכן משמע מתוס' בסוגיין דההיתר הוא משום מעשה הדיוט מדהוצרכו לבאר דלא התירו אלא לצורך המועד וכ"ה בשיטה לר"י מפריש דכתב דנראה דרק לצורך המועד התירו וקשה מאי ס"ד שיהא מותר אף שלא לצורך המועד [ואולי משום דס"ד דהוי דבר האבד], ומשמע דמעשה הדיוט הוא סיבה להיתר.

אולם הבאנו שמדברי הרמב"ן מבואר דלא כן דכתב בפסקי חוה"מ בסופו דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת אמנם לצורך המועד במעשה אומן שאסור הוא רק מדרבנן והיינו דמה"ת מותר צורך המועד אף מעשה אומן אלא שהחמירו חכמים במעשה אומן.

ומעתה נראה דנידון הנ"ל תלוי במחלוקת זו. דאם צורך המועד הוא המתיר אלא שנאסר מעשה אומן ובפרט לרמב"ן דמה"ת מותר אף מעשה אומן ע"כ דמדרבנן האיסור הוא משום המעשה אומן ושפיר איכל"מ דלא אסרו אלא מעשה חשוב של אומן משא"כ במעשה שכולם עושים אף שאין בו גריעותא ואין התוצאה גרועה מ"מ לא נאסר. אבל למבואר לדעת תוס' דהמעשה הדיוט הוא המתיר ממילא מסתבר שרק במעשה הדיוט גרוע מותר או משום שינוי או משום דאינו מלאכה חשובה וזה דווקא כשאינו כמעשה האומנים משא"כ במעשה שכולם עושים אותו דבר ואין מוגדר כמעשה הדיוט אף שאינו אומנות אסור.

ולפי"ז איכל"מ דהתוס' לשיטתם דסברי דהמעשה הדיוט הוא המתיר ולכן סברי דבעינן שינוי ובלא זה אף שאינו מעשה אומן אסור ולכן הקשו בסירוג מיטות אמאי אסור. אבל הרמב"ן דסובר שצורך המועד מתיר ס"ל דכל שאינו מעשה אומן מותר ובזה ס"ל דמעשה אומן הוא האוסר ולכן בסירוג מיטות דאינו מעשה אומן מותר. מיהו הבאנו שם דבתורא"ש בסוגיין משמע דצורך המועד הוא המתיר ואעפ"כ הוצרך לומר דהכא שרי משום דחשיב כדבר האבד וחזינן דס"ל דלא חשיב מעשה הדיוט להתיר אע"ג דס"ל דצורך המועד הוא המתיר וצ"ל דס"ל דבעינן תרוויהו דיהא צורך המועד ומעשה הדיוט. ודו"ק.

והנה בהא דהדיוט תופר כדרכו מצינו ב' נוסחאות בראשונים. דהמאירי כתב דמלאכת הדיוט אינה מלאכה חשובה ויל"פ כשתי הצדדים הנ"ל או דכל האיסור הוא במלאכת אומן דמלאכה חשובה היא משא"כ בהדיוט שאינו תופר כאומן לאו מלאכה חשובה הוא. וגם יל"פ דכוונתו דמלאכת הדיוט מלאכה גרועה היא. וכן נראה מדבריו בריש פרקין שכתב דלא חשיב מלאכה אצל עושהו.

אולם הר"ש בן היתום פי' מפני שאינו יכול לכוון מלאכתו והוה ליה כלאחר יד בשינוי, ומבואר דבעינן שיחשב שינוי ובלא"ה אסור. ולפי"ז מבואר דאי"צ דווקא מעשה אומן לאסור אלא מעשה הדיוט הוא מתיר ולזה פי' משום שינוי. וקצת משמע הכי בתוס' שכתבו דהכא מיירי לצורך המועד דאין לפרש משום דהוי דדבר האבד דא"כ אי"צ שינוי ומשמע דהכא מטעם שינוי אתינן עלה ואמנם יש לדחות דכוונתם על הא דאומן מכליב שזהו מטעם שינוי אבל בהדיוט כדרכו לאו משום שינוי הוא וצל"ע.

ובשיטה לר"י מפריש כתב דמותר אף בלא שינוי, וע"ז הקשה איך התירו בלא שינוי הרי בשבת כה"ג חייב חטאת. עי"ש מה שתירץ. ומשמע על דרך המאירי דבהדיוט לאו מלאכה חשובה היא. ועוד ראיתי בס' קדושת המועד להוכיח ממש"כ שם להלן דף י' ע"ב בדין קיטורי בירי דאסרינן משום דמעשה אומן הוא וכתב דהא דלא התירו בשינוי כהא דאומן מכליב משום דלא התירו בשינוי אלא גבי תפירה דא"א לילך ערום משא"כ התם דאפשר בלא"ה, ומ"מ מבואר בגמ' שם דאם היה מעשה הדיוט היו מתירין, ומוכח דאינו משום שינוי. ויותר מבואר דעדיף מאומן בשינוי ומשמע דאין ההיתר משום דאינו מעשה אומן אלא דאיכא גריעותא במעשה הדיוט.

והנה בביאוה"ל סי' תקמ"א כתב דבתיקון מנעלים משמע בגמ' בפסחים שלא התירו להדיוט כדרכו מדלא אמרו דמותר בי"ד משום דבמועד הדיוט תופר כדרכו וכמו שאמרו בתפירת בגד. ועי' שבלי הלקט סי' רכ"ז שכבר עמד בזה דמזה משמע שאסור ונתקשה בטעם הדבר [וגם הביא בשם ר"ת דכתב להתיר משום דבר האבד ומשמע דאף מעשה אומן מותר ודלא כתוס' ורא"ש בסוגיין]. והמ"ב ביאר הטעם משום דדוקא בתפירת בגדים שההדיוט דרכו לתפור אחד אחד משא"כ אומן **והא גופא הוי שינוי** משא"כ בתיקון מנעלים שגם האומן תופר אחד אחד ולא הוי שינוי. ומבואר בדבריו דהיתר ההדיוט הוא משום שינוי. והיינו כמש"נ בר"ש בן היתום.

עוד הביאו מהא דנטילת גבשושית שמותר וכתב הב"י סי' תק"מ הטעם בשם הגהת סמ"ק קצ"ה משום דאין בה טורח והיה נראה דכוונתו דאף שלא לצורך המועד מותר דמלאכה בלא טורח מותרת, אבל הב"י במקו"א כתב דמותר רק לצורך המועד ומזה למד הפמ"ג וכן בלבו"ש והו"ד במ"ב תק"מ ז' דכוונת הב"י לתרווייהו דבעינן צורך המועד ובלא טירחה ופי' הטעם דאי יש בה טירחה אף דהוא לצורך המועד הא בעינן שינוי. וע"כ כוונתו משום דחשיב כמעשה אומן, וצ"ב אמאי חשיב מעשה אומן הרי כל אדם עושה כן ומלאכה פשוטה היא. ומזה משמע דכדי ליחשב מעשה הדיוט בעינן שיהא מלאכה גרועה ובשינוי מדרך המלאכה משא"כ הכא שכולם עושים כן אסור. וכנ"ל דההיתר הוא במעשה הדיוט ולא דמעשה אומן הוא האוסר.

והנה הב"ח ריש סי' תקמ"א כתב בהא דעושין מצודות לדגים משום דמעשה הדיוט הוא והקשה הרי בעינן שינוי ותי' דחשיב כדבר האבד וכדין סירוג מיטות. וראיתי מי שכתב עפ"י דבריו דגם הרא"ש ותוס' שהקשו בסירוג דבעינן שינוי מודו דהוי מעשה הדיוט אלא דסברי שצריך שינוי, אך קשה דהא מעשה הדיוט מותר בלא שינוי כדאיתא במתני'. וע"כ צ"ל דכוונתו כנ"ל שלא התירו מעשה הדיוט אלא משום דחשיב שינוי וכנ"ל מהר"ש בן היתום והביאוה"ל, אבל במצודות אף שהוא מעשה הדיוט מ"מ הרי אין בזה שינוי דכולם עושים כן.

מיהו דברי הב"ח שתי' דהתם חשיב דבר האבד צ"ע דא"כ הרי גם מעשה אומן מותר. כמבואר בכמה דוכתי. ואולי כוונתו דהוי קצת דבר האבד כעין דברי התוס' על קלקול נעלים דחשיב דבר האבד במקצת וצריך שינוי ולזה אסור מעשה אומן בלא שינוי. אך צ"ב דא"כ מה יועיל מעשה הדיוט למש"כ הב"ח דהתם ליכא שינוי, וע"כ דמעשה הדיוט מתיר בלא שינוי וא"כ עיקר קושייתו צ"ע מאי קשיא ליה דהרי מעשה הדיוט התירו לצורך המועד בלא שינוי. וממ"נ דברי הב"ח צ"ע. ושו"ר בס' קדושת המועד שפי' דברי הב"ח כמש"כ והא דלא התירו מעשה אומן פי' משום דכיון שיכול לעשות במעשה הדיוט לא חשיב דבר האבד והיינו דכל מה דחשיב דבר האבד הוא משום דהוא צורך מוכרח והכא שיכול לבנות מצודת דגים במעשה הדיוט וסגי בזה לצורך המועד לא התירו יותר מזה דשוב אין זה צורך חשוב. ועצ"ע לשון הגמ' דכיון שמעשה הדיוט הוא התירו וגם דעדיין לא נתיישב דכיון דהכא לא חשיב שינוי מה נפ"מ אם עושה במעשה הדיוט וע"כ שגם בזה איכא מעליותא למעשה הדיוט וצ"ע.

ומ"מ זה שלא כדברי הרא"ש שכתב דחפירה דקדוחי נהרא אינה מעשה אומן ומותר אף ליחיד לצורך המועד ומבואר עכ"פ דאי"צ שינוי להתיר.

ובאמת מצינו בגמ' להלן כמה אופנים דחשיב מעשה הדיוט אף שכולם עושים כן, וכדאיתא במתני' דף י"א עושין מעקה לגג ולמרפסת מעשה הדיוט ומפרשינן בגמ' היכי דמי מעשה הדיוט ר"י אמר בהוצי ודפנא וכו' ומשמע דכל שאינה מלאכה חשובה מותר ואפשר דבנין ארעי הוא והוי גריעותא. ועוד מצינו בדף י' ע"ב רבא שרי לכסכוסי קירמי מ"ט מעשה הדיוט הוא, והתם לכאורה ליכא גריעותא בגיהוץ וכן מדויק מפרש"י שם דלאו מעשה אומן הוא. וצ"ע. ועכ"פ ודאי דהתם לאו מדין שינוי הוא וצ"ע להנ"ל בר"ש בן היתום והביאוה"ל. וצ"ע.

ומזה נראה דבאמת כו"ע מודו דמעשה הדיוט מותר אף אם אינו שינוי אלא דוקא במלאכת תפירת מנעלים בעינן לטעמא דשינוי דתפירה בעצמותה היא מלאכת אומנות ואף אצל ההדיוט צריך אומנות ודקדוק, אלא דנתחדש דכשתופר בשינוי מהאומן מותר משום דמגרע במלאכה, אבל בדבר שאי"צ אומנות מודה הר"ש בן היתום וכן המ"ב דאפי' שגם האומן עושה כן חשיב מעשה הדיוט.

ומ"מ גם אי נימא הכי ע"כ מבואר דההדיוט כדרכו אין ההיתר משום דאינו אומן אלא משום שינוי. ורק דבשאר מלאכות איכל"מ דאי"צ לזה אלא כיון דלאו מלאכת אומנות היא מותר וזהו דינא דמתני' דף י"א דמעשה הדיוט מותר[[1]](#footnote-1).

מיהו בעיקר דברי המ"ב דהוכיח מהגמ' פסחים שלא אמרו דמותר לתפור מנעלים בי"ד שכן מצינו דהדיוט תופר כדרכו דע"כ שבתפירת מנעלים לא הותר להדיוט כדרכו. צ"ע טובא דהנה יש להקשות אמאי לא אמרו התם דמותר לתפור בי"ד שכן מצינו דאומן מכליב, וביותר דבגוונא דהמ"ב בתפירת מנעלים שכתב דליכא למימר שכן ההדיוט תופר כדרכו, הרי כתב שם בשם הירושלמי דאומן יכול לתפור בשינוי דמכליב. וע"כ משמע דמשינוי לא ילפינן להתיר לעשות כדרכו כדאמרו שם בגמ' דתחילת מלאכה מסוף מלאכה לא ילפינן, ושוב הראוני שהדברים מפורשים בריטב"א דף י"ג וגם המ"ב כתב סברא זו בסי' תקל"א עי"ש. ולפי"ז יקשה איך למדו מהא דהדיוט תופר כדרכו הרי התם נמי משום שינוי הוא דשרי. וע"כ דאינו מדין שינוי אלא שהתירו להדיוט לתפור כדרכו ולכך ילפינן מזה דשרי לתפור בי"ד. וצ"ע דברי המ"ב שפי' דהדיוט כדרכו הוא משום שינוי.

ואולי י"ל דאין כוונתו ממש מדין שינוי אלא שכיון שגם ההדיוט תופר כאומן אינו חשיב הדיוט לענין זה וכנ"ל דתפירה בעצמותה היא מלאכת אומנות וכל זמן שאינו עושה בשינוי מהאומן חשיב באומן לענין זה [וכעין מש"כ התרוה"ד לענין כתיבה]. ולהכי בעינן שישנה ממלאכת האומן. מיהו עדיין קשה דברי המ"ב והפמ"ג לענין נטילת גבשושית אמאי חשיב התם מעשה אומן שצריך שינוי].

אמנם בדברי ר"ש בן היתום דההיתר משום דאין מכוון מלאכתו וחשיב כלאחר יד משמע דמדין שינוי הוא. ואולי לדבריו יל"פ הגמ' בפסחים באו"א ובאמת בשבלי הלקט סי' רכ"ז כבר נתקשה בגמ' פסחים דמשמע דבמנעלים אין היתר דהדיוט תופר כדרכו וצל"ע.

1. והנה לעיל הבאנו שמדברי השיטה לר"י מפריש מבואר דהדיוט תופר כדרכו לאו מדין שינוי הוא שהרי כתב השיטה דלא התירו לאומן בשינוי אלא לצורך חשוב בתפירת בגד שגנאי גדול הוא לילך עם בגדים מקורעים. משא"כ בקטורי בירי אסור בשינוי. ואפי"ה מבואר בגמ' דאם היה מעשה הדיוט היו מתירין אף קטורי בירי וש"מ דהתם לאו מדין שינוי הוא. אמנם להנ"ל יש לדחות דהדיוט תופר כדרכו הוא מדין שינוי אבל הגמ' מיירי אי חשיב מעשה הדיוט דהתם לאו מדין שינוי הוא אלא דלא חשיב מעשה אומן כלל ובזה מותר אף שלא לצורך חשוב כתיקון בגדיו. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-1)