39. בדין סחיטה לאיבוד בבגד כבשים ושלקות וזיתים וענבים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

**י"ט אלול ע"ג**

**בדין סוחט לאיבוד בכו"ש ובבגד וזו"ע**

**בטעם היתר דכו"ש לגופן**

א]מבואר בגמ' קמ"ה. שכבשים ושלקות מותר לסחוט לגופן ודעת ר' יוחנן שלמימיהם חייב חטאת ובכל אופן לגופן מותר וצ"ב בטעם הדבר ועיין בתוס' כתובות ו. שדנו לענין מסוכריתא דנזיתא שבהולך לאיבוד מותר מצד הדין של הערוך דפס"ר דלא ניח"ל מותר דאין לו ענין במה שהיין נסחט מהבגד וכתבו להוכיח דבר זה מהדין שכבשים ושלקות לגופן ומשמע שיש להתיר מצד דין פס"ר דלא ניח"ל ותמה באגלי טל כ"ז סק"ב דהרי כאן מתכוין לסחוט ורק שאין לו צורך במה שיוצא וכתב שכוונת תוס' דס"ל כפשטות לשון הרמב"ם שלגופן הכוונה שהוא רק רוצה לרכך הפרי אבל אין לו ענין כלל שהמשקה יצא מהפרי ודוחק לומר דתוס' ביארו דלא כרש"י והחזו"א נקט שגם כוונת הרמב"ם שסוחט ממש ע"ש סק"ה והנה תוס' בכמה מקומות הביאו את ר"ת שהוכיח שאין מלבן בסחיטת שאר משקין מהא דלא חוששים שם שמא יסחוט ומה דלא אסור מצד דש ביאר שהוא לא צריך המשקה והוי פס"ר דלא ניח"ל ומשמע שיש חשש מציאותי שיחשוש ובכל אופן זה מותר מצד אינו מתכוין ומשמע שחשיב אינו מתכוין והביאור שכיון שיסוד המלאכה זה מה שיש לו משקה כל שאין לו בזה ענין חשיב אינו מתכוין וכמו מפשיט עור שאין לו צורך בעור קי"ז. והארכנו בזה בסוגיא דאינו מתכוין בס"ד ואכמ"ל

ועיין תוס' בכתובות שכתבו לדחות שזה מותר מצד שזה אוכלא דאיפרת והוסיפו דהרי רב ס"ל שגם למימיהם פטור דהינו שכל שלא סוחט לצורך מימיו זה נשאר בגדר אוכל והנה עיין בשיטה ישנה שהקשה שהרי גם ר' יוחנן דס"ל למימיהם חייב בכל אופן לגופן מותר ובפשוטו צ"ל שכוונת תוס' שר' יוחנן ס"ל שאם סוחט למימיו הוא מחשיב את זה ולכן אסור אבל כל שלא סוחט למימיו זה נשאר בכלל ההיתר דאוכלא דאיפרת דהינו דמרב למימיהם נשמע לר"י לגופן וכן ביאר ברעק"א [הוצאת הרב אריאלי שם אות י] [ועיין חזו"א נ"ו ד']

אמנם עיין רמב"ן ור"ן קי"א. ובריב"ש סימן שצ"ד וביראים מצוה רע"ד ובאו"ז אות ס"ח וכן הביא הרשב"א בכתובות בשם ר"ת דחידש דבסוחט שמשום דש זה רק בצריך למשקה אבל בסוחט לאיבוד אין לזה שם מלאכה כלל ואפילו במתכוין לסחוט וכגון שסוחט בגד מהמשקין שבו והראשונים הנ"ל [רמב"ן ור"ן וביראים (קל"ב:( ובאו"ז] כתבו דדבר זה מבואר מהדין כו"ש שמותר לגופן דהינו שנקטו שיסוד ההיתר כאן בלגופן מצד שזה לאיבוד וכה"ג אין זה בכלל מלאכת דש והרמב"ן כתב לדייק כן מרש"י בסוגין שכתב הואיל ולאו למשקה הוא צריך אמנם רש"י ביאר שמסוכריתא דנזייתא אסור מצד סוחט אפילו שזה הולך לאיבוד וכתב הרמב"ן שמדרבנן אסור במקום שזה דבר שהדרך לסוחטו דהינו שנשאר אם היסוד דבהולך לאיבוד אין זה בכלל מלאכה רק שמדרבנן זה אסור בסוחט דבר שהדרך לסוחטו וצ"ב א"כ למה בכבשים אין איסור דרבנן ועיין אגלי טל סקי"ז אות ס"ד שכתב שכונתו לחלק שכו"ש זה במים שזה סוג דבר שאין הדרך לסחוט משא"כ מסוכריתא זה יין ושמן וזה דלא כרש"י שכו"ש זה יין וחומץ ובפשוטו כוונתו [וכן משמע בחזו"א נ"ו סק"ד] לחלק שרק בדבר שהדרך לסוחטו כמו בגד בזה גזרו שמא יסחוט לצורך מימיו משא"כ דבר שלא רגילים לסוחטו דהרי כו"ש רגילים לאוכלם ללא סחיטה כה"ג אין איסור ועיין תהלה לדוד סק"ח שדן לבאר שכונת הרמב"ן שמרו"ש לא קשה דלדידהו שאין בזה איסור דאוריתא לא גזרו בלאיבוד משא"כ כאן שאם יסחוט לצורך מימיו זה דאוריתא גזרו ובאמת ר' יוחנן שם שהתיר בכו"ש לגופן חולק על המימרא דמסוכריתא וכו'

והנה צ"ב מה הראיה מדין כו"ש הרי שם יש ההיתר דאוכלא דאיפרת וכמו שדחו תוס' בכתובות ובפשוטו דנקטו דלר"י שחייב למימיהן בהכרח שאין זה בכלל אוכלא דאיפרת והנה אם נימא דטעם ר' יוחנן מצד שזה מים וכמו שביאר הרי"ד א"כ ודאי א"ש אבל אם ננקוט כאחרונים שזה לא נחשב משקה וזה רק סברא לענין שבת שזה כמו תו"ר ודאי יש מקום לומר שאם לא מחשיב את זה הוא בכלל אוכלא דאיפרת ובפשוטו מבואר דס"ל שזה משקה בעצם וממילא עד כמה שחייבים על זה יש כאן מלאכה גם ללא כוונה דהינו דנחלקו הראשונים בטעם דר"י שמחייב על כו"ש האם זה מצד שזה משקה בעצם או מצד אחשבינהו אמנם לרשב"א שדימה לתו"ר לכאורא הוא מצד אחשביה ועיין בזה לקמן וצ"ע

**בדין לגופן לתוך קערה בכו"ש וזו"ע**

ב]והנה יש לדון בסוחט כו"ש לגופן שמותר האם זה על גבי קרקע או לתוך קערה והשאלה מתחלקת לשני אופנים א. בסוחט לכלי ודעתו לשופכו ב. בסוחט לכלי וסיבת הסחיטה לגופן אלא שלמעשה יתכן שישתמש בזה והנה לר"ת שההיתר מצד פס"ר דלא ניח"ל א"כ זה תלוי אם יש לו בזה ענין או שאין לו ענין אבל אם נימא שזה היתר מצד שצורת המלאכה זה דוקא לצורך שימוש ולא לאיבוד בזה יש לעיין האם כל ההיתר מצד שבמציאות זה נסחט בצורה שזה לאיבוד אבל אם נסחט שזה ראוי לשימוש אפילו שהוא לא מתכונן להשתמש זה אסור ויש כאן איסור דאוריתא אלא שאם אין דעתו להשתמש זה משאצל"ג או דנימא שרק אם עושה כדי להשתמש זה צורת המלאכה ובזה יש לדון שכל שדעתו להשתמש זה מספיק ויתכן שצריך שזה יהיה סיבת עשיתו

והנה לענין אם מתכונן להשתמש זה ודאי מבואר לאיסור דהרי תוס' ביארו שמסוכריתא דנזייתא שזה אסור הוא מצד שמדובר שזה נופל לתוך החבית או שיש כלי בצד והנה זה ודאי שכונתו לסגור החבית ולא לצורך המשקה אלא שכיון שהמשקה יוצא ממילא הוא משתמש ומבואר שגם זה בכלל המלאכה [ואולי יש לחלק דשם אין לו שום ענין בסחיטה וא"כ מעשה זו כולו לשימוש משא"כ אם סוחט לגופו וצ"ע] אמנם אם אין דעתו להשתמש כלל יש להסתפק בזה ועיין ט"ז סימן ש"כ ס"כ שדן במשקה שנשפך על המפה וסוחט לכפית ושופך דיתכן שזה איסור דאוריתא והבה"ל הביא מהא"ר והפמ"ג שכתבו שזה רק חשש דרבנן כיון שעושה לאיבוד ובפשוטו מבואר דעת הט"ז שכיון שבפועל זה נסחט וראוי לשימוש זה אסור אפילו שבדעתו לאיבוד אבל כיון שמצד סחיטת המשקה זה לא לאיבוד לכן אסור אמנם הא"ר והפמ"ג כתבו שזה רק דרבנן דהינו מצד שהולך לאיבוד שאסור מדרבנן ועיין חזו"א שנקט לגבי לחלוב לאיבוד שאם חולבים לכלי אפילו שחושבים לשופכו אסור מדאוריתא ועיקר הדין מבואר באו"ז שהתיר לאיבוד מצד סברת ר"ת אמנם כתוב לחלוב על גבי קרקע וכן הוא לשון השו"ע סימן ש"ל אמנם יתכן לאסור בכלי אפילו שדעתו לשפוך מצד מראית העין וכן הוא בלשון היראים מצוה רע"ד [דף קל"ג. מדפי הספר] וכן הוא לאחרונים שבסוחט על מנת לתת לאוכל אסור מדרבנן מצד מראית העין

והנה לטעם התוס' שזה מצד אוכלא דאיפרת בזה ודאי יש מקום לדון שכל מה שמפקיע מזה שם אוכל רק אם סוחט לצורך זה אבל אם סוחט לא לצורך המשקה אפילו אם זה לתוך כלי אבל כל שלא מתכונן להשתמש זה נשאר בגדר אוכלא דאיפרת ויתכן יותר מזה שגם אם מתכונן להשתמש בזה כל שזה לא סיבת סחיטתו אין זה מקבל שם משקה והוא מחודש

והנה ברשב"א והאור זרוע פסקו כר' יוחנן ובכל אופן כתבו שמותר לסחוט לקערה ועיין תהלה לדוד שביאר שמקורם מסוגין דהבריתא מחלקת בין כו"ש לזו"ע שכו"ש לגופן מותר וזו"ע חייב חטאת ומשמע שאותו מקרה שבכו"ש מותר בזו"ע חייב חטאת ואם זה לגופן אין חיוב חטאת אלא בהכרח שזה לתוך קערה ע"ש והנה יתכן שכונתם לקערה על מנת לשפוך וכן משמע בגר"ז [והחיי אדם העתיק שמותר רק אם זה לאיבוד ומסתמא ביאר כך לשון השו"ע] אמנם במ"ב משמע שזה גם אם דעתו להשתמש ועיין תהלה לדוד סק"ח שהאריך שזה רק שייך לטעם של אוכלא דאפרת אבל לטעם של הולך לאיבוד ודאי אסור כה"ג [וא"ש שהרשב"א אפילו שהביא את יסוד ר"ת לא הוכיח מסוגין כיון שס"ל שכאן יש הסברא דאוכלא דאיפרת וכדמוכח מהא דגם לקערה מותר] אמנם מה שצ"ע בזה דהאו"ז הביא מכו"ש לגופן ראיה ליסוד ר"ת שבהולך לאיבוד אין בזה איסור ובכל אופן התיר כאן לקערה ובהכרח צ"ל שמדובר לקערה שהוא לא מתכונן להשתמש בזה אלא שעדין צ"ע מה שהבאינו מהאו"ז שבחולב לאיבוד צריך שיחלוב דוקא על גבי קרקע ויתכן ששם זה מצד מראית העין ודוקא שם שהדרך להשתמש אבל כאן שאין הדרך להשתמש אין בזה מראית העין דאנשים יודעים דבפשוטו הוא ישפוך את זה

אמנם שמעתי לבאר שגם לדרך החזו"א שזה אסור מדאוריתא יש מקום לחלק בין חלב לכלי לבין כו"ש דהנה לשון הגמ' ע"ג: שם זומר וצריך לעצים חייב שתים משום קוצר ומשום זומר ומשמע שאם לא צריך לעצים אינו חייב ויש שהעמידו [עיין ראבי"ה ותורי"ד] הגמ' כר"ש שמשאצל"ג פטור על זה אמנם עיין תוס' שכתבו שעד כמה שהוא לא צריך לעצים אין זה מלאכה כלל ודימו למוחק שלא על מנת לכתוב וכתבו שזה כמו כבשים ושלקות שלגופן מותר מצד שאין דרך דישה אלא לגופו ובפשוטו כוונתם כיסוד ר"ת שאין סחיטה לאיבוד אלא לצורך המשקה וכשעושה לאיבוד אין זה בכלל מלאכה כלל [וצ"ע דבדף קל"ה. וכן ק"ג. מבואר שלא ס"ל כר"ת ורק דנו מצד דין הערוך] והנה לגבי קוצר עיין נשמת אדם ובאגלי טל סק"ל ובמנח"ח קוצר אות ג' שהוכיחו שלענין פירות ודאי שגם אם קוצר לאיבוד זה אסור וע"ש מה שביארו ובפשוטו יש מקום לבאר שזה ודאי שמעיקר השם מלאכה של קוצר זה שקוצר תבואה לצורך שימושה אלא שדבר שמצד עצמו ודאי עומד לשימוש בזה גם אם אין דעתו להשתמש אין זה חסר בשם המלאכה ורק בעצים שמצד עצמם לא עומדים לשימוש בזה צריך שיעשה לצורך שימושם ולפ"ז יש מקום לדון שגם לענין דש אפילו שחידשו הראשונים שבמלאכת דש יש תנאי שזה יעשה לצורך שימוש הדבר אבל בדבר שמצד עצמו נעמד לשימוש בזה מה שהוא לא מתכונן להשתמש לא איכפת לן ולפ"ז א"ש החילוק שחלב דמצד עצמו עומד לשימוש בזה גם אם לא מתכונן להשתמש לא חסר בצורת המלאכה משא"כ כו"ש שאין דרך בני אדם להשתמש בזה כה"ג הדבר מצד עצמו לא עומד לשימוש ללא כונתו

**בדין זו"ע לאיבוד**

ג]והנה יש לדון האם זו"ע מותר לגופן ועיין או"ז סימן נ"ח [ד"ה פרק] שהביא מרבינו שמשון שדייק שאסור שהרי בבריתא דכו"ש מבואר חילוק בין לגופן למימיהן ומשמע שלענין זו"ע אין חילוק ומזה למד שגם לאוכל אסור אמנם ר"ת שם חלק וכתב שבאמת אין חילוק וכל ההבדל למימיהן האם חייב חטאת דהינו שנקט שגם בזו"ע מותר לגופן ועיין מג"א סק"ט שכתב שזו"ע אסרו לגופן ואין זה כמו תו"ר כיון שרובן למשקה ולכאורא כוונתו או שביאר סברא בדין הולך לאיבוד בין דבר שרגילים לסוחטו או לא וכמו שהבאינו מהרמב"ן או שכונתו לדין אוכלא דאיפרת שבזו"ע רובם למשקה אין זה בגדר אוכלא דאיפרת

אמנם יש לעיין בזה דהנה הגמ' דנה לענין טומאה האם משקה ההולך לאיבוד הוי משקה או לא והגמ' אומרת שזה מחלוקת תנאים ועיין רמב"ם שפסק להלכה שאין לזה שם משקה והנה צ"ב לפ"ז מה דנו בזה בסוחט בגד לאיבוד האם הוי סוחט הרי זה הולך לאיבוד אמנם הביאור פשוט כמו שביאר בספר התרומה סימן רמ"ד לפני ד"ה פסק וכן הוא במהרי"ט סימן ע"ו דכאן שזה כבר היה משקה קודם זה לא מאבד שם משקה וכל נידון הגמ' בסוחט דבר שעכשיו מקבל שם משקה בזה שסוחטו לאיבוד זה לא מקבל שם משקה אמנם לכאורא כל זה בבגד שספג מים אבל בסוחט זיתים וענבים כה"ג אם סוחט לאיבוד שזה לגופן אין לזה שם משקה ואין סיבה לאסור בזה ומהיכי תיתי לחדש גזירה שמא יסחוט למימיהן והנה אם נימא דבכו"ש מותר לקערה אם לא מתכונן להשתמש א"כ יתכן שביחס לזה כוונת המג"א לחלק שבזו"ע אסור מצד שזה דבר שהדרך לסחוט א"כ בפשוטו זה עומד לשימוש משא"כ בכו"ש וכנ"ל ודוחק

אמנם יתכן דהנה מבואר במשנה פ"ק דמכשירין שאם סוחט בגד להוציא את מימיו חשיב מחשבה על המים והם מכשירים ומקבלים טומאה והקשה החזו"א מכשירין ח' א' וכן ו' ג' וכן ז' ו' שהרי הגמ' כאן דנה שמשקה ההולך לאיבוד לא הוי משקה ומכח זה חידש שחלוק הדין מחשבה בזו"ע מהדין מחשבה במים דבמים שזה משקה בעצם רק יש דין מחשבה בזה גם מחשבה לאיבוד זה מספיק משא"כ בזו"ע שמצד עצמו זה אוכל בזה צריך מחשבה להשתמש אמנם הנה מבואר בסוגין דהמפצע בזיתים בידים מסואבות הוכשר וביאר רש"י שניחא ליה במשקה שיוצא שזה ממתק הזית אמנם התוס' רי"ד כתב שאפשר לבאר שהכוונה שרוצה שלהוציא החריפות של הזית וכה"ג חשיב רצון ודימה לסוחט כסותו ומבואר שלא חילק בין מים לשאר משקין וצ"ל שהחילוק בין זה להולך לאיבוד שבסוחט לראות אם הגיעו למסוק אין לו ענין במה שיוצא גם ביחס לדבר שממנו סוחט אבל יש לו ענין דביחס לדבר שממנו סוחט זה יותר סיבה לאסור ולפ"ז א"ש מה שדן המג"א שזו"ע לגופן אסור שכה"ג שזה לצורך לרכך הפרי חשיב רצון ואין זה בגדר הולך לאיבוד

והנה תוס' קל"ה. דנו באשה שמצערה חלב שמותר לסחוט מצד שבמקום צער מותר משאצל"ג ובאו"ז סימן נ"ח דן מצד יסוד ר"ת של הולך לאיבוד ולכאורא קשה כנ"ל שכאן שזה לאיבוד הגמ' מסיקה שזה לא משקה ולנ"ל א"ש שכה"ג שזה מפריע בגוף חשיב רצון אמנם לחזו"א שחלוק מים מיין א"כ חלב זה כמו יין כמבואר בדבריו מכשירין ו' ג' אמנם כאן זה משנה מפורשת שלרפואה חשיב משקה ולכאורא למנוע צער זה כמו לרפואה וכן הוא בחזו"א מכשירין ו' ג' אמנם ע"ש ח' א' שנקט שחולב לרפואה מדובר שחולב תוך כלי ולפ"ז בחולב על הארץ לאיבוד לא חשיב משקה וצ"ע כנ"ל אמנם לכאורא כאן לא צריך להגיע למה שיש לזה שם משקה כיון שגם אם זה אוכל זה אסור מצד אוכל מפסולת דאשה זה לא אוכל וכמו שביאר החזו"א נ"ה ח' וזה דלא כמשכנות יעקב והאו"ש שכתבו שכל האיסור מצד שיש לזה שם משקה ולפ"ז מבואר שהיתר דהולך לאיבוד זה לא רק בדין מפרק משקה אלא גם בדין דש אוכל מפסולת וכן משמע מתוס' ע"ג: שלמדו מעיקר המלאכה

**פסק הלכה בהולך לאיבוד**

ד]והנה לענין הלכה אם יש היתר של הולך לאיבוד הנה השו"ע הביא שהמנהג להקל במסוכריתא דנזיתא וכתב להיזהר שלא יהיה כלי מתחת ושזה בצירוף לברזא ארוכה ועין ט"ז שעיקר ההיתר בגלל הערוך שזה פס"ר דלא ניח"ל ובמג"א כתב מצד שזה הולך לאיבוד ויש ראשונים שאין בזה איסור כלל ועיין חזו"א שנקט שכן הוא עיקר לדינא והתיר לחלוב פרה לאיבוד על גבי קרקע אמנם לכאורא בהרבה מקומות בפוסקים נקטו לכל הפחות שיש איסור דרבנן א.עיין מג"א ש"ב לגבי ניגוב כוסות שאסר מצד פס"ר של סוחט אפילו שזה הולך לאיבוד וכמו שביאר שם הגר"ז שמדרבנן זה אסור ב.עיין שו"ע סימן ש"ל בחליבה של אשה במקום צער שרק מצד ההיתר של משאצל"ג במקום צער מותר ומקורו בתוס' וברא"ש ג. הפוסקים [עיין יור"ד קצ"ט ובאור"ח סימן שכ"ו] האריכו במנהג לא לטבול ולרחוץ בשבת שמא יסחוט השערות והרי זה סחיטה לאיבוד ד. בפשוטו תוס' בשם ר"ת בכל הש"ס שרק דנו במסוכריתא להתיר מצד פס"ר דלא ניח"ל וכן בערוך חזינן שלא ס"ל דין הולך לאיבוד וגם ר"י שם שכתב שזה מדרבנן הוא מצד שזה אינו מתכוין אבל לא מצד שזה הולך לאיבוד אמנם במקום שזה גם פס"ר דלא ניח"ל דבזה העידו דהמנהג להקל יש מקום להקל בזה יותר

**בסחיטת בגד למה אין החיסרון שזה לא גידולי קרקע**

ה] והנה בעיקר מה דנקטו הראשונים דבסחיטת בגד יש לחייב מצד דש צ"ע הרי בעינן גידלי קרקע ויתכן שבאמת דוקא אם סוחט יין ושמן שזה גידולי קרקע או שזה תלוי בבגד ובאמת דוקא בגד מצמר או פשתן שחשיב גידולי קרקע וכן נקט בפמ"ג אמנם האגלי טל נקט שזה תלוי בבגד ובר"ת בספר הישר כתב שבמים זה רק דרבנן כיון שזה לא גידולי קרקע דהינו שזה תלוי בדבר הנידוש אמנם עדין צ"ע למה אין כאן חיוב מצד בורר והתהל"ד הביא מהפמ"ג שמדובר לאלתר אמנם הדבר תמוה שהרי המים זה פסולת מאוכל ואולי חשיב שאי אפשר אחרת וצ"ע בכל זה

**מה סחיטת בגד אין לדון מצד אוכל מפסולת**

ה]והנה בעיקר הדין דמבואר בראשונים דבסוחט בגד יש בזה איסור דש בצריך למימיו עיין רש"י שביאר שכו"ש פטור כי זה לא גדל בהם והקשו התוס' מכל המקרים של סוחט בגד בדבר שלא גדל בו שאסור ולכן חלקו על רש"י וביארו שגם כה"ג זה אסור ועיין רא"ש שביאר שההבדל בין זה לכו"ש ששם כיון שאין הדרך לסחוט זה אוכל משא"כ כאן ובתהל"ד סק"ח ביאר שכאן הדרך לסחוט ואין זה משמע שהרי סוחטים לאיבוד ובפשוטו הביאור שכאן המים הבלועים בבגד זה לא אוכל וכן ביאר בנשמת אדם סק"ב ומבואר מהרא"ש שהמחייב בסחיטת בגד מצד שיש לזה שם משקה וכן מבואר בריטב"א ריש פרקין דנקט שסוחט בגד אין חיוב אלא אם סוחט שמן ויין ולא שאר משקין דהינו דצריך דבר שיש לו שם משקה ולא מי פירות שאין על זה חיוב סוחט וכן בספר התרומה שכתב שאין לפטור הולך לאיבוד מצד הדין של הבריתא דשם זה דבר שלא היה משקה אבל בבגד זה היה משקה ומבואר שגם בבגד אם זה לא משקה אפשר לפטור וצ"ע למה שלא יתחיבו מצד אוכל מפסולת דהרי הבגד הוא לא אוכל וכאן לא שייך ההיתר דאוכל מאוכל

והנה בעיקר ההיתר דמשקה הבא לאוכל שכיון שהוא אוכל אין בזה איסור בפשוטו הביאור דהחיוב של מפרק דמפריד שני דברים לא דומים וזה או אוכל מפסולת או משקה מאוכל ועד כמה שמפריד אוכל אין כאן חשיבות מלאכה ששניהם אוכל וכן הוא בלשון היראים מצוה רע"ד [קל"ב:] שכתב שכיון ששניהם אוכל אין בזה איסור וכן הוא בלשון תוס' יבמות קי"ד: לענין חולב ע"ש אמנם עיין לשון תוס' ע"ג: ובתוס"ר צ"ה: שכתבו שחולב לקדירה שכיון שזה אוכל זה לא דמי לדש שנשתנה עכ"ל דהינו שלא חילקו סתם ששם זה פסולת וכאן לא ומשמע שנקטו שכאן תמיד שייך לדון שזה כמו פסולת ביחס לחלב וכטענת הרמב"ן ורק שזה לא דומה לפסולת ששם זה נשתנה דהינו שיסוד מלאכת דש זה לא סתם שמוריד הקליפה אלא חשיב שינוי בפרי דהינו ששלב זה הוא גמר הפרי ולענין חלב נקטו הראשונים שאין זה בגדר גמר החלב ורק אם לא היה לזה שם משקה ועכשיו זה נהיה משקה זה סיבה לאסור ומבואר לפ"ז שיש חשיבות מיוחדת בזה שהדבר נהיה משקה ולפ"ז יתכן שבבגד שבלע מים כיון שזה לא דבר מתחילת בריתו בזה לא שיך לדון מצד שזה גמר המים ורק מצד שזה נותן לזה שם משקה זה סיבה לאסור וצ"ל שמים בלועים בבגד לגבי מלאכת שבת חשיב שחסר להם בחשיבות מים משא"כ מצד מוציא פסולת מאוכל אין סיבה לאסור [ועיין חידושי הגר"ח על הש"ס שנקט שמים בלועים בבגד אין זה מקבל טומאה מצד שאן לזה שם משקה אמנם מסתבר שזה דבר שיוצא רק על ידי היסק התנור או כיבוס מיוחד ולא על ידי סחיטה רגילה]

ובאמת היה מקום לומר שמלאכת מפרק הוא רק בדבר שיש לו שם משקה וכל שאין לו שם משקה אין זה סיבה לחיב כיון שזה דבר נוזלי וזה לא דומה לתבואה של פרי ובפרט לדעת ר"א בן הרמב"ם שמפרק זה מחייב נפרד אם גדרים אחרים וגם לשאר הראשונים יתכן שאין חשיבות ליצירה זו אלא אם זה משקה ויתכן שזה הסברא של הראשונים שגם בבוסר אין איסור דש וכן בבהמה בשבת אין איסור דש אמנם הראשונים לגבי עז בשבת החמירו בזה וכן בבוסר אמנם יתכן שכל זה בדבר שהוא כמו גמר הדבר אבל בדבר שנבלע בזה ודאי רק עד כמה שזה מחיל עליו שם משקה זה סיבה לאסור ועדין צ"ע