טהרות פרק חמישי
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

**השרץ והצפרדע** מונחים **ברשות הרבים,** השרץ מטמא במגע, ואילו הצפרדע אינה מטמאת כלל, [לפי שאינה משמונת השרצים המטמאים][[1]](#footnote-2), ונגע באחד מהם ואינו יודע באיזה מהם נגע.

**וכן כזית מן המת וכזית מן הנבלה** מונחים ברשות הרבים, המת מטמא באהל והנבלה אינה מטמאת באהל, והאהיל על אחד מהם ואינו יודע על איזה מהם האהיל.

**ועצם מן המת ועצם מן הנבלה** המונחים ברשות הרבים, העצם של המת מטמא בהיסט, כיון שיש בו שיעור כשעורה, ואילו העצם של הנבלה אינו מטמא בהיסט, והאדם הסיט אחד מהם ואינו יודע איזה מהם הסיט.

**וגוש מארץ טהורה וגוש מבית הפרס** או **גוש מארץ טהורה וגוש מארץ העמים** המונחים ברשות הרבים, הגוש שבא מבית הפרס או מארץ העמים מטמא בהיסט מדרבנן, ואילו הגוש שבא מארץ טהורה אינו מטמא, הסיט אחד מהם ואינו יודע איזה מהם הסיט.

**שני שבילים** ברשות הרבים, **אחד** מהם **טמא,** כגון שיש קבר של מת לכל רוחב השביל, וכל העובר באותו שביל נטמא באהל, **ואחד** מהם **טהור,** ואינו יודע באיזה שביל הוא הלך.

מכאן ואילך המשנה מבארת את הספיקות:

**הלך באחד מהם ואין ידוע באיזה מהן הלך -** בשני שבילים הספק הוא, האם הוא הלך בשביל הטמא, ונטמא בטומאת מת, או שמא הוא הלך בשביל הטהור.

**האהיל על אחד מהם, ואין ידוע על איזה מהן האהיל -** בכזית מת וכזית נבלה הספק הוא, על איזה מהם הוא האהיל.

**הסיט את אחד מהם ואין ידוע איזה מהם הסיט -** בעצם של מת ונבלה ובגוש הבא מבית הפרס ומארץ העמים הספק הוא, איזה מהם הוא הסיט[[2]](#footnote-3).

**רבי עקיבא מטמא** את האדם מספק. ואף על פי שספק טומאה ברשות הרבים טהור, מכל מקום החמירו חכמים, שהאדם צריך לטבול ולהזות כדי לצאת מהספק, שמא מחר יתברר שהוא טמא[[3]](#footnote-4), ונמצאו הטהרות שעסק בהם טמאות למפרע[[4]](#footnote-5) [[5]](#footnote-6).

אולם, אם עסק בטהרות קודם שנודע לו שהוא ספק טמא, הרי הטהרות טהורות לכו"ע, דהחמירו רק לגבי האדם עצמו שיש לו תקנה בטבילה, אך לגבי הטהרות לא החמירו[[6]](#footnote-7).

**וחכמים מטהרין,** דהם סוברים שחכמים לא חייבוהו לטבול ולהזות, אלא מאחר שהוא טהור הרי הוא יכול לעסוק בטהרות לכתחילה. [אך מכל מקום אומרים לו: אם טבלת, אין בכך הפסד!][[7]](#footnote-8).

**משנה ב:**

המשנה חוזרת לפרש את הרישא של המשנה הקודמת, בשרץ וצפרדע המונחים ברשות הרבים[[8]](#footnote-9),

**אחד שאמר נגעתי ב**דבר **זה** ברשות הרבים, **ואיני יודע אם הוא טמא** [שרץ] **ואם הוא טהור** [צפרדע].

או שהיו לפניו גם שרץ וגם צפרדע ברשות הרבים, ואמר **נגעתי** באחד מהם, **ואיני יודע באיזה משניהן נגעתי,** האם בשרץ או בצפרדע[[9]](#footnote-10).

**רבי עקיבא מטמא** את האדם מספק, **וחכמים מטהרין,** כאמור במשנה הקודמת, דהם נחלקו האם חכמים חייבוהו לטבול מספק או לא[[10]](#footnote-11).

**רבי יוסי מטמא בכולם,** דהוא סובר כרבי עקיבא, דחכמים חייבוהו לטבול כדי לצאת מהספק, **ומטהר** בהלך **בשביל** שיש בו ספק קבר, דבאופן זה לא חייבוהו לטבול.

לפי **שדרך בני אדם להלוך, ואין דרכן ליגע!**

דחכמים חייבו את האדם לטבול ולצאת מהספק רק במקום שיש לו אפשרות למנוע עצמו בקלות מלהכנס לספק טומאה. אך לגבי שביל שהצבור עוברים שם, אי אפשר לחייב את הצבור למנוע עצמם מלעבור בשביל, לא חייבו חכמים את הצבור לטבול ולהזות כדי לצאת מהספק[[11]](#footnote-12).

ורבי עקיבא אף בזה מטמא, דכל ספק טומאה ברשות הרבים חייבוהו לטבול כדי לצאת מהספק.

**משנה ג:**

**שני שבילים** ברשות הרבים, **אחד טמא,** כגון שיש שם קבר באופן שכל אדם שהולך בשביל נטמא, **ואחד טהור,** ואינו יודע איזה מהם הוא השביל הטמא ואיזה מהם השביל הטהור[[12]](#footnote-13).יש בזה שלשה חילוקי דינים:

א. **הלך באחד מהם ו**לאחר מכן **עשה טהרות,** וכפי הדין דקיי"ל ספק טומאה ברשות הרבים טהור, ומותר לו לעסוק בטהרות, **ונאכלו** הטהרות, שאינם קיימים בעין[[13]](#footnote-14).

לאחר מכן החמיר על עצמו להיות טהור בודאות[[14]](#footnote-15), **הזה** בשלישי מאפר חטאת **ושנה** בשביעי **וטבל** מטומאתו, **וטהר** בהערב שמש[[15]](#footnote-16).

לאחר מכן **הלך ב**שביל ה**שני ו**שוב **עשה טהרות[[16]](#footnote-17), הרי אלו** הטהרות השניות **טהורות,** לפי שספק טומאה ברשות הרבים טהור.

ואף על פי שאחת משתי הטהרות ודאי טמאה, שהרי ברור לנו שאחד מהשבילים טמא, מכל מקום מטהרים את שתיהן, דכל אחת נידונת בפני עצמה, ובכל ספק אמרינן ספק טומאה ברשות הרבים טהור.

ב. **אם קיימות הראשונות,** אם הטהרות שעסק בהם לאחר שהלך בשביל הראשון הם עדיין בעינם, **אלו ואלו תלויות,** בין הטהרות הראשונות בין השניות תלויות מספק, לא נאכלות ולא נשרפות.

דבאופן ששתיהן לפנינו לא יתכן לפסוק ששתיהן טהורות, שהרי אחת מהן ודאי טמאה[[17]](#footnote-18). [מה שאין כן ברישא שהראשונות נאכלו ואינם לפנינו, אין אנו דנים על שתיהן כאחת, ובכל אחת בפני עצמה תלינן שהיא טהורה][[18]](#footnote-19).

ג. **אם לא טהר** האדם **בינתים,** ומעתה האדם ודאי טמא, שהרי הוא הלך בשני השבילים, הרי הטהרות **הראשונות תלויות** כמו ששנינו באופן הקודם, דאם שניהם לפנינו אי אפשר לטהר אותם[[19]](#footnote-20),

**והשניות ישרפו!** שהרי הוא עסק בטהרות בשעה שהוא היה טמא בודאות, וכלפיהן אין ספק שהם טמאות[[20]](#footnote-21).

**משנה ד:**

התנא חוזר ומבאר את שלושת חילוקי הדינים הללו בטומאת שרץ:

**השרץ והצפרדע** המונחים לפניו **ברשות הרבים, נגע באחד מהם** ואינו יודע איזה מהם הוא השרץ הטמא ואיזה מהן היא הצפרדע הטהורה, **ועשה טהרות,** כפי הדין דספק טומאה ברשות הרבים טהור, **נאכלו** הטהרות, ולאחר מכן **טבל** מטומאת שרץ והעריב שמשו, דמעתה הוא ודאי טהור. לאחר מכן **נגע בשני ועשה טהרות, הרי אלו טהורות** כדין ספק טומאה ברשות הרבים.

ואף על פי שאחת משתי הטהרות ודאי טמאה, שהרי ברור לנו שאחד משניהם הוא שרץ המטמא, מכל מקום מטהרים את שתיהן, כיון שאנו דנים על כל אחת בפני עצמה.

**אם קיימות** הטהרות **הראשונות, אלו ואלו תלויות,** לפי שאנו דנים על שתיהן כאחת, ואי אפשר לפסוק ששתיהן טהורות, שהרי אחת מהן ודאי טמאה.

**אם לא טבל בינתיים,** אלא הוא נגע באחד מהם ועשה טהרות, ולאחר מכן נגע גם בשני ושוב עשה טהרות, הרי הטהרות **הראשונות תלויות, והשניות ישרפו!** שהרי לאחר שהוא נגע בשניהם הוא נטמא בודאות, ולכן הטהרות שעסק בהם לאחר מכן ישרפו.

וקמ"ל התנא, דדינים אלו קיימים בין בטומאת מת החמורה ובין בטומאת שרץ הקלה[[21]](#footnote-22).

**משנה ה:**

**שני שבילין** ברשות הרבים, **אחד טמא ואחד טהור, הלך** אדם אחד **באחד מהן, ועשה טהרות, ובא חבירו והלך ב**שביל ה**שני ועשה טהרות[[22]](#footnote-23),** והרי שתי הטהרות לפנינו, אחת מהן ודאי טהורה והשניה ודאי טמאה, ולא ידעינן מי הטהורה ומי הטמאה.

**רבי יהודה אומר: אם נשאלו** לחכם **זה בפני עצמו וזה בפני עצמו,** כלומר, דכל אחד בא לחכם לשאול על טהרותיו, הרי שניהם **טהורין**[[23]](#footnote-24)**,** לפי שכל אחד מהם נחשב לספק טומאה ברשות הרבים, דספיקו טהור[[24]](#footnote-25).

**ואם נשאלו** לחכם **שניהם כאחד,** כלומר, שניהם באו כאחד לשאול על טהרותיהם[[25]](#footnote-26), הרי שניהם **טמאים,** לפי שהחכם אינו יכול להורות על שתי הטהרות שהם טהורות, שהרי אחת מהן ודאי טמאה, ומחזי ככוכא ואיטלולא[[26]](#footnote-27), ולפיכך שתיהן תלויות מספק, לא נאכלות ולא נשרפות[[27]](#footnote-28).

**רבי יוסי אומר: בין כך ובין כך טמאים[[28]](#footnote-29)!**

בגמרא במסכת כתובות [כז ב] מבארינן, דרבי יוסי נמי מודה דאם באו שניהם כאחת שניהם טמאים, ואם באו בזה אחר זה שניהם טהורים. אלא הם נחלקו באופן שאחד מהם שואל את החכם על טהרות שלו ועל של חבירו ביחד, רבי יהודה מדמה נידון זה לבאו להשאל בזה אחר זה, ולכן החכם יכול להורות לו שהטהרות שלו טהורות, וממילא הוא יבין שגם של חבירו טהורות, ואין זה נראה ככוכא ואיטלולא[[29]](#footnote-30). ואילו רבי יוסי מדמה נידון זה לבאו להשאל בבת אחת, דאין החכם יכול להורות היתר לאחד מהם[[30]](#footnote-31), ולפיכך שתיהן תלויות[[31]](#footnote-32).

**משנה ו:**

**שני ככרים** מונחים לפנינו, בין ברשות הרבים בין ברשות היחיד[[32]](#footnote-33), **אחד** מהם ודאי **טמא, ואחד** מהם ודאי **טהור,** הככר הטמא מטמא את האדם שאוכל אותו בטומאת גויה, לפסול את התרומה, ואילו הככר הטהור אינו מטמא.

**אכל** אדם אחד **את אחד מהם** [אחד מהככרות] **ועשה טהרות, ובא חבירו ואכל את** הככר **השני, ועשה טהרות,** זה שאכל את הככר הטמא טימא את הטהרות שעסק בהם, וזה שאכל את הככר הטהור טהרותיו טהורות, ואין ידוע מי אכל את הככר הטמא ומי אכל את הככר הטהור.

**רבי יהודה אומר: אם נשאלו זה בפני עצמו וזה בפני עצמו,** שניהם **טהורין,** שהרי כאמור, ספק דברי סופרים טהור, **ואם נשאלו שניהם כאחד, טמאים,** לפי שהחכם אינו יכול להורות ששתיהן טהורות, שהרי אחת מהטהרות ודאי טמאה.

**רבי יוסי אומר: בין כך ובין כך טמאים.** כאמור במשנה הקודמת, דהם נחלקו באופן שאחד מהם שאל עליו ועל חבירו, דרבי יהודה מדמה נידון זה לבאו להשאל בזה אחר זה, ואילו רבי יוסי מדמה נידון זה לבאו להשאל בבת אחת.

וקמ"ל התנא דרבי יהודה ורבי יוסי נחלקו בין בטומאת מת החמורה, דטומאתה מדאוריתא, ובין בטומאת גויה הקלה, שטומאתה מדרבנן[[33]](#footnote-34).

**משנה ז:**

שנינו לעיל פ"ד מ"ה, דחכמים גזרו טומאה על סתם רוקין הנמצאים, ואפילו ברשות הרבים, לפי שחכמים חששו שמא הרוקין הם של זב או זבה[[34]](#footnote-35). ולכן אדם שנוגע ברוק שאינו יודע מהיכן הוא, הרי הוא נטמא מדרבנן. ולא זו בלבד שהוא טמא, אלא אף שורפים על טומאה זו את התרומה, דחכמים החמירו בגזירה זו.

וכן אדם שניתז עליו רוק מאדם מסויים ואינו יודע האם הוא זב או לא, הרי הוא טמא, דכיון שאינו יודע מהיכן הרוק, הרי זה בכלל הגזירה דרוקין הנמצאים שהם טמאים.

עוד גזרו חכמים, שכל עם הארץ יטמא כמו זב אף שאין ידוע לנו שהוא טמא. אך בזה הגבילו את גזירתם, ואמרו, דאינו נחשב כזב אלא לגבי מגע, ולגבי מעיינות, דרוקו טמא, אך לגבי הסט ומדרס אינו נחשב כזב. ולכן אם עם הארץ הסיט כלים או דרס עליהם הרי הם טהורים[[35]](#footnote-36).

**מי שישב ברשות הרבים[[36]](#footnote-37) ובא אחד** מרשות הרבים שאינו ידוע מי הוא, **ודרס על בגדיו** של היושב, **או שרקק** על היושב **ונגע** היושב **ברוקו,**

**על רוקו שורפים את התרומה!** כאמור, דחכמים גזרו טומאה על כל רוק שאין ידוע עליו שהוא טהור, ואפילו ברשות הרבים, ואפילו אם רוב העוברים שם טהורים.

**ועל בגדיו** של היושב, שדרסו עליהם ברשות הרבים, **הולכין אחר הרוב!** דאם רוב העוברים ברשות הרבים הם זבים או נכרים, שהם מטמאים במדרס, הרי הבגדים טמאים בטומאת מדרס, ואם רוב העוברים שם הם טהורים, אין הבגדים מטמאים בטומאת מדרס, דאזלינן בתר רובא[[37]](#footnote-38).

ואף על גב דרוב העוברים הם עמי הארץ, מכל מקום הבגדים טהורים, שהרי אין עם הארץ מטמא מדרס[[38]](#footnote-39).

[אך לגבי רוק לא אזלינן בתר רובא, דדוקא על רוקין גזרו חכמים שכל רוק שאין ידוע מקורו יהא טמא, אך לגבי מדרס לא גזרו חכמים[[39]](#footnote-40)].

אדם טהור ש**ישן ברשות הרבים, ועמד,** ואינו יודע האם העוברים ושבים דרסו על בגדיו או לא, הרי **כליו** של הישן **טמאים מדרס, דברי רבי מאיר.**

ואף על גב שרוב העוברים ושבים הם טהורים, מכל מקום חיישינן לטומאת מדרס, שהרי יתכן שהרבה בני אדם דרסו על בגדיו, ואם אחד מהם זב הרי בגדיו טמאים. [מה שאין כן ברישא דהוא יודע שרק אחד מהם דרס על בגדיו, והספק הוא על אותו אחד האם הוא זב, אזלינן בתר רובא[[40]](#footnote-41)].

**וחכמים מטהרין.** ואף באופן שרוב העוברים ושבים הם טמאים, כיון דמספקא לן האם בכלל דרסו על בגדיו, לא חיישינן, ותלינן שלא דרסו על בגדיו כלל. [מה שאין כן ברישא דיודע שאחד מהם דרס, אזלינן בתר רובא].

אדם טהור ש**נגע באחד בלילה, ואין ידוע אם** הוא **חי,** ולא נטמא במגעו, **אם מת,** ונטמא הנוגע בטומאת מת, **ובשחר עמד** הנוגע **ומצאו מת,** ואינו יודע האם הוא מת רק בבוקר לאחר שנגע בו, ובשעת הנגיעה הוא עדיין היה חי, או שמא, כבר בשעת הנגיעה הוא היה מת.

**רבי מאיר מטהר** ברשות הרבים, דתלינן שהוא מת רק בבוקר, וכל הלילה הוא עדיין היה חי, שהרי ספק טומאה ברשות הרבים טהור.

**וחכמים מטמאים,** ואפילו ברשות הרבים, לפי **שכל הטומאות** הולכים בהם **כשעת מציאתן!** ומאחר ומצאנו אותו בבוקר כשהוא מת, תלינן שגם בלילה הוא היה מת, והנוגע בו נטמא[[41]](#footnote-42).

**משנה ח:**

כל האמור לעיל שחכמים גזרו טומאה על סתם רוקין הנמצאים, אין זה אלא במקום שיש לחשוש שמא הרוק הוא של זב או נדה, או רוק של עובדי כוכבים, [דחכמים גזרו על העכו"ם שיחשבו כזבים לכל דבריהם].

אך בעיר שכולם ישראלים פקחים, ואינם עמי הארץ, דהזבים והנדות שביניהם מצניעים את רוקם, הרי הרוקין הנמצאים טהורים, שהרי הם ודאי לא באו מאדם טמא[[42]](#footnote-43).

עיר שכולה ישראלים פקחים, ויש אשה **שוטה אחת בעיר, או עובדת כוכבים** אחת **או כותית** אחת, וכן עובד כוכבים וכותי אחד, דהם נחשבים כזבים לכל דבריהם, **כל הרוקין שבעיר טמאין.** שהרי מעתה יש מקום לתלות שמא הרוק מאדם שרוקו טמא.

ואף על פי שרוב בני העיר טהורים, ורק אשה אחת טמאה, הא לגבי רוקין לא אזלינן בתר רובא, כאמור לעיל, דחכמים גזרו על רוקין הנמצאים[[43]](#footnote-44).

אך אם יש בעיר איש שוטה אחד, לא חיישינן שמא אותו שוטה הוא זב, דטומאת זיבות לא שכיחא, ורק באשה שוטה חששו לרוק טמא אפילו באשה אחת, דטומאת נדות שכיחא[[44]](#footnote-45).

**מי שדרסה אשה על בגדיו,** ואינו יודע האם היא טהורה, או שמא היא נדה, והיא מטמאת את בגדיו בטומאת מדרס, **או שישבה עמו בספינה,** דאם היא נדה הרי היא מטמאת אותו גם בלא מגע, לפי שהיא מכריעה אותו על ידי הספינה, [כמבואר בפ"ג דזבים],

**אם** האשה **מכירתו שהוא אוכל בתרומה, כליו טהורין,** דתלינן שהיא טהורה, דאילו היתה טמאה היתה נזהרת שלא לדרוס על בגדיו, ולא לעלות עמו בספינה אחת[[45]](#footnote-46).

**ואם לאו,** אם אותה האשה אינה מכירה אותו, **ישאלנה** האם היא טמאה או טהורה, והיא נאמנת לומר שהיא טהורה[[46]](#footnote-47).

אך אם לא ישאל אותה, הרי הוא ובגדיו טמאים, דחיישינן לטומאת נדות דשכיחא[[47]](#footnote-48). ואף על גב דרוב נשים אינם נדות, ובמשנה הקודמת שנינו שלגבי בגדיו אזלינן בתר הרוב, מכל מקום לגבי אשה החמירו חכמים טפי, לפי שטומאת נדות שכיחא[[48]](#footnote-49).

**משנה ט:**

**עד** אחד **אומר** על אדם אחר שהוא **נטמא, והוא אומר** על עצמו **לא נטמאתי,** ומכחיש את דברי העד, הרי הוא **טהור.** לפי שהאדם נאמן על עצמו יותר מאשר עד אחד.

אך אם הוא שותק, ואינו מכחיש את דברי העד, הרי הוא טמא, דשתיקה כהודאה[[49]](#footnote-50).

**שנים** עדים **אומרים** לאדם **נטמאת, והוא** מכחיש אותם ו**אומר לא נטמאתי, רבי מאיר מטמא,** דשני עדים נאמנים יותר מאדם אחד אפילו כלפי עצמו.

**וחכמים אומרים: הוא נאמן על ידי עצמו** יותר ממאה עדים[[50]](#footnote-51).

במסכת כריתות [יב א] הגמרא מסתפקת מה הטעם של חכמים שהוא נאמן על עצמו, האם משום שיש לאדם נאמנות כלפי עצמו יותר מנאמנות של עדים.

או שמא, נאמנות עדים גדולה יותר, אלא דמפרשינן את דבריו, דמה שאמר לא נטמאתי כונתו נטמאתי וטבלתי, דעכשיו הוא טהור, ואין זה סותר לדברי העדים כלל[[51]](#footnote-52). [ולפי צד זה, דוקא כשאומרים לו נטמאת אתמול הוא טהור, אך אם אומרים לו נטמאת היום, דגם אם הוא טבל עדיין הוא טבול יום, הרי הוא טמא, דדבריו סותרים לדברי העדים[[52]](#footnote-53)].

**עד** אחד **אומר** על אדם אחר **נטמא, ושנים** עדים מכחישים אותו ו**אומרים לא נטמא, בין ברשות היחיד בין ברשות הרבים טהור,** לפי שעד אחד אינו מועיל כנגד שני עדים.

וכן **שנים** עדים **אומרים נטמא, ועד** אחד **אומר לא נטמא, בין ברשות היחיד בין ברשות הרבים טמא,** כאמור, שעד אחד אינו מועיל כנגד שני עדים[[53]](#footnote-54).

**עד** אחד **אומר נטמא, ועד** שני מכחיש אותו ו**אומר לא נטמא[[54]](#footnote-55),** וכן **אשה אומרת נטמא, ואשה אומרת לא נטמא,** [דאף שאשה פסולה לעדות, מכל מקום, במקום שמועיל עד אחד גם אשה כשרה], דיש לפנינו עד אחד בהכחשה, הרי זה ספק שקול, ודינו ככל ספק טומאה, ד**ברשות היחיד טמא, וברשות הרבים טהור[[55]](#footnote-56).**

1. המשנה נקטה צפרדע לפי שהיא דומה לצב, שהוא שרץ טמא, ויכול האדם לטעות ביניהם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולגבי שרץ וצפרדע דהספק הוא באיזה מהם נגע, המשנה מבארת להלן [משנה ב'], ראה שם.

   ומה שהמשנה נקטה סדר זה, הלך, האהיל, הסיט ונגע, ביאר **הר"ש,** דאדסליק מיניה קאי, ולכן פתחה המשנה בהלך, דזה פירוש לשני שבילים דסיים ביה. והא דהקדים התנא האהיל להסיט הוא משום דדמי ליה, דשניהם איירי בטומאת אהל. וראה **חידושי הגר"א** שביאר באופן אחר. [↑](#footnote-ref-3)
3. כן כתבו **הר"ש הרא"ש והרע"ב.** אך **התפארת ישראל והמשנה אחרונה** כתבו, דאין צריך לומר שמא יתברר שהוא טמא, דאפילו לא יתברר לעולם יש מקום להחמיר, שמא באמת הוא טמא. דכיון דהוא יכול לטבול ולא לסמוך על ההיתר של רה"ר, חייבוהו לעשות כן. וכמו שמצינו שלא סומכים על ביטול ברוב במקום שיש לו מתירין.

   ובדעת הראשונים שלא כתבו כן יתכן לומר, **דבמשנת ר' אהרן** [טהרות סימן מא] נסתפק בדין ס"ט ברה"ר טהור, האם הגזיה"כ הוא דברה"ר מכריעים את הספק כהצד שהוא טהור, וכמו רוב וחזקה ושאר הכרעות, דתלינן כהצד שהוא טהור. או דהגזיה"כ הוא דברה"ר לא מטמאינן אלא אם כן הוא ודאי טמא, וכל עוד שאינו ודאי טמא הרי באמת הוא טהור אף אם כלפי שמיא גליא שהוא טמא, וראה גם **באחיעזר** סימן א'. ואם נאמר כצד שני שפיר הוצרכו הראשונים להוסיף דחכמים חייבוהו לטבול שמא יתברר שהוא טמא, דאם לא יתברר אין מקום להחמיר, כיון שהוא ודאי טהור. [↑](#footnote-ref-4)
4. הקשה **המשנה למלך** פי"ט מאה"ט, דבמסכת עבודה זרה [לז ב] אמר רבי יוחנן, דבתחילה לא היו מורים שספק טומאה ברה"ר טהור, [פירש"י שלא היו מורים ברבים, שמא יבואו להקל יותר מכפי הדין], ואתא יוסי בן יועזר והורה ברבים לטהר. והיאך פליג רבי עקיבא על יוסי בן יועזר שהיה כמה דורות לפניו? ותירץ:

   א. הר"ש כתב דדוקא בודאי נגע והספק הוא במי נגע ס"ל לרבי עקיבא שחייבוהו חכמים לטבול, אך בספק נגע לא חייבוהו לטבול מספק, ואם כן יש לומר דיוסי בן יועזר איירי בספק נגע.

   ב. הר"ש כתב דדוקא לגבי הגברא חייבוהו לטבול, ויתכן דאף לגבי הטהרות שעסק לאחר שנודע לו שהוא בספק, אך טהרות שעסק קודם שנודע לו לכו"ע טהורים, ואם כן יש לומר דיוסי בן יועזר קאי על הטהרות שעסק בהם קודם שנודע לו.

   ג. עוד כתב המשנה למלך לחדש, דכל מה שחייבוהו לטבול מספק זה רק באופן שיש לפניו שרץ וצפרדע, דהוקבעה הטומאה לפנינו, והספק הוא אם נטמא, אך היכא דלא הוקבעה הטומאה לא החמירו להצריכו טבילה לכו"ע. ואם כן יש לומר דיוסי בן יועזר איירי באופן שלא הוקבעה הטומאה. וראה מה שיתבאר להלן מ"ב בחידושו של המל"מ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ביארנו את המשנה על פי הר"ש הרא"ש והרע"ב, דת"ק ור"ע נחלקו האם חכמים חייבוהו טבילה. אך מצינו ביאורים נוספים במשנה:

   **א. התפארת ישראל** [בועז ה] **והאור שמח** כתבו, דרבי עקיבא נמי מטהר ס"ט ברה"ר, אלא דיליף ליה מסוטה דברה"ר שאינו מקום סתירה היא מותרת לבעלה. ולכן דוקא בספק נגע מטהרינן, כמו בסוטה, דהספק הוא האם הבועל בא עליה, והוי כספק נגע, אך בודאי נגע וספק במטמא לא ילפינן מסוטה לטהר. [צ"ע דהכא איכא חזקת טהרה, ואין צריך לילפותא מסוטה?]. ובאמת התוספות בסוטה [כח ב] הקשו, איך ילפינן לטמאות ברה"י מסוטה כאשר הספק הוא במטמא, הרי בסוטה הספק הוא האם נגע? ועכ"פ בדעת ר"ע שפיר יש לומר כן. [צ"ע דאם כן גם בס"ט ברה"י לא יטמא ר"ע אלא בספק נגע, ולא מצינו כן?].

   ובטעמייהו דחכמים כתב האור שמח, דילפי בקל וחומר מפסח, וכדאיתא בתוספתא, ולכן אינם מחלקים בין ספק נגע לספק בטומאה עצמה.

   **ב. המשנה אחרונה** כתב, דרבי עקיבא נמי מטהר ס"ט ברה"ר, אלא דזה דוקא אם לא הוקבעה הטומאה, אך באופן שיש לפנינו שרץ וצפרדע, דהוקבעה הטומאה, לא ילפינן לטהר, דמצינו בעלמא דהוקבע איסורא חמיר טפי.

   **ובשב שמעתתא** [ש"א פ"ט] הקשה, לפי מה שכתב הרמב"ם דהא דמטהרינן ס"ט ברה"ר הוא משום שאיסור כל הספיקות מדבריהם, ומשמע דאם ספק דאוריתא מהתורה לחומרא, אין להקל בס"ט ברה"ר, אם כן מדוע במשנתינו חכמים מטהרים, הרי במקום שאיקבע איסורא מודה הרמב"ם דמהתורה אזלינן לחומרא, וכמו שהוכיח שם? ותירץ, דדוקא במקום שאין חזקה הוצרך הרמב"ם להוסיף שאיסור כל הספיקות מדבריהם, אך במקום שיש חזקת טהרה בלא"ה מקלינן ברה"ר מטעם חזקה. ולפי"ז ניחא, דהכא איכא חזקת טהרה דגברא, ולכן חכמים מטהרים אפילו בהוקבע הטומאה. [ולהמשנ"א ר"ע פליג ומטמא בהוקבע הטומאה אפילו במקום שיש חזקת טהרה].

   **ג. הגר"א** באליהו רבה ביאר, דלפי רבי עקיבא לא נאמר ס"ט ברה"ר לטהר אלא כאשר הספק הוא לרבים, אך כאשר הספק ארע ליחיד, אפילו ברה"ר מטמאינן. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואם עסק בטהרות אחר שנודע לו שהוא ספק טמא, נסתפק **הר"ש** האם הטהרות טמאות. ויתכן לבאר את הספק, האם חכמים חייבו את הגברא לטבול, אך לא גזרו עליו טומאה ממש. או שמא, חכמים גזרו עליו טומאה ממש, ולכן כאשר הוא יודע שהוא ספק טמא, והוא צריך טבילה, הרי הוא מטמא את הטהרות.

   **ובמשנה למלך** [פי"ט מאה"ט] נסתפק לפי הצד שכאשר הוא יודע שהוא ספק טמא גזרו עליו טומאה ממש, מה הדין באופן שהוא יודע שהוא ספק טמא אך אינו יודע שהוא צריך לטבול, אלא הוא סבור שהוא טהור, האם חכמים גזרו עליו טומאה כל זמן שהוא יודע שהוא ספק טמא, או שמא, חכמים גזרו עליו טומאה רק כאשר הוא יודע שהוא צריך טבילה ועובר במזיד על דבריהם.

   ולפי הצד בר"ש דלא גזרו עליו טומאה ממש אלא חייבוהו לטבול, צ"ל דחכמים הטילו חיוב על הגברא, דהוא צריך טבילה. ויתכן עוד, דכלפי הגברא עצמו הוא נחשב טמא, ואסור לו להכנס למקדש. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכדאיתא במסכת עבודה זרה [לז ב], כי אתו לקמיה דרבי ינאי אמר להו הא מיא בשיקעתא זילו טבולו. וכן פסק **הרמב"ם** פט"ו ה"ט, אע"פ שספק רה"ר טהור, כשיבוא לשאול אומרין לו אם טבלת אין בכך הפסד, ואם טבל הרי זה משובח.

   וכתב **המשנה למלך** פי"ט שם, דיש חילוק בין דין זה דאם טבלת אין בכך הפסד, לבין רבי עקיבא דמחייב טבילה, ואף להצד בר"ש שאינו מטמא טהרות כלל, דלפי רבי עקיבא אומרים לו שהוא טמא, וחייב לטבול, אלא דאינו מטמא טהרות, ואילו לפי תנא קמא אומרים לו שהוא טהור, אלא שאם יטבול אין בכך הפסד.

   עוד חילוק כתב המשנה למלך, דלפי רבי עקיבא אם הספק הוא אם נטמא בטומאת מת, הרי הוא חייב גם להזות מספק. [והקשה, איך יזו עליו מספק הרי אם הוא טהור הוא נטמא על ידי ההזאה, דהזאה שלא לצורך מטמאת? ותירץ, דכיון שחייבוהו חכמים להזות חשיב לצורך. וראה **בדברי יחזקאל** סימן יד סקי"ב שתמה טובא על דבריו]. אך לפי תנא קמא, כיון שלא חייבוהו לטבול אלא הוי הנהגה טובה, אם יזה מספק הרי הוא יטמא מספק מחמת ההזאה עצמה, שמא ההזאה היא שלא לצורך, ולכן לא יזה מספק, וכיון שלא יזה גם אינו צריך לטבול, דאין טבילה בלא הזאה. ואם כן, כל מה שכתב הרמב"ם דאומרים לו אם טבלת אין בכך הפסד, היינו בטומאת שרץ וכדומה, אך בטומאת מת לא יזה וממילא גם לא יטבול.

   והעירו האחרונים על דבריו: א. **המשנה אחרונה** כתב, דמה שהקשה לר"ע איך חייבוהו להזות הרי יתכן שהוא נטמא בכך, אין זה קושיה כלל, דיתכן דבאמת הוא נטמא טומאת ערב.

   ב. עיקר קושייתו דהזאה שלא לצורך מטמאת, כתב **החזון איש** [סוף מסכת פרה] דאין זה אלא לרבי עקיבא ביומא יד א, דטהור שהזה על הטהור נטמא, אך לחכמים שם, אפילו הזה על הטהור לא נטמא, כיון דעשה מעשה הזאה.

   ג. מה שתירץ המל"מ לר"ע, דכיון שחייבוהו להזות חשיב הזאה לצורך ולא נטמא, הקשה החזון איש שם, דבגמרא ביומא שם מבואר דאפילו אם חייבוהו להזות נטמא, דהא מקשינן שם לר"ע איך יזה על הכהן גדול בשבעת הימים הרי הוא נטמא, והתם חכמים חייבוהו להזות?

   ד. ובמה שכתב המל"מ דכל מה שכתב הרמב"ם דאומרים לו אם טבלת אין בכך הפסד קאי רק על טומאת שרץ, כתב החזון איש שם, דבר"ש והרא"ש בפרה פי"ב מ"ד מבואר, דהיו רגילים להזות על ספק טומאה ברה"ר, וקוראים לזה חלון של רבים?

   ה. **התוספות** בפסחים [י א] ובכתובות [כז א] כתבו לגבי שני שבילים, דאע"ג דאיכא חזקת טהרה מצרכינן להו הזאה וטבילה, כדי שלא יגעו שניהם בתרומה. ומבואר בדבריהם שלא כהמל"מ, דהא כתבו להדיא דאף הזאה בעינן.

   אך יתכן דהתוספות לא כתבו כן אלא בשני שבילים, דהוי ספק שיכול להגיע לודאי טומאה, אם יגע השני באותה תרומה, אך בספק על דבר אחד, שאינו יכול לעולם להגיע לידי ממנ"פ, התם צריך לטבול מחמת החשש שמא יתברר שהוא טמא, ובזה לא הצריכוהו להזות מספק אלא טבילה לחוד. [↑](#footnote-ref-8)
8. כן פירש הר"ש. אך הרמב"ם פירש דהכא קאי בנגע באדם, ספק טמא ספק טהור. וראה **תפארת ישראל** שהאריך לבאר שיטת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-9)
9. לעיל הובא בשם המשנה למלך, דר"ע וחכמים פליגי דוקא באופן שהוקבעה הטומאה, אך לא היו לפניו טמא וטהור מודה ר"ע דמטהרינן ברה"ר. והקשו **הרש"ש והאור שמח,** הא הכא מטמא ר"ע אפילו שלא הוקבעה הטומאה, דברישא איירי בנגע באחד ואינו יודע מהו? ותירצו, דלפי המל"מ צריך לפרש דגם ברישא איירי בהיה לפניו אחד טמא ואחד טהור, אלא דברישא יודע במי נגע, ואינו יודע האם אותו שנגע בו הוא הטמא או הטהור, ובסיפא יודע מי הטמא ומי הטהור, ואינו יודע במי נגע.

   עוד כתב הרש"ש, דיתכן לומר דדוקא בספק מגע ר"ע מטמא אפילו בלא הוקבעה הטומאה, אך בספיקות דמתניתין דלעיל, דאם הוא טמא הרי צריך גם הזאה, ר"ע לא מטמא אלא בהוקבעה הטומאה, דכיון דהוי חומרא בעלמא לא החמירו לגבי הזאה אלא בהוקבעה הטומאה, ולכן חילקה אותם המשנה לשתים. [ולכאורה יש ליישב בזה גם את המל"מ, דהמל"מ איירי דוקא בספק דטומאת מת, ולא בספק מגע]. [↑](#footnote-ref-10)
10. הטעם שהמשנה חילקה אותם לשתים, כתב הרש"ש על פי דרכו, דברישא דהוי ספק טומאת מת, לא מטמא ר"ע אלא בהוקבעה הטומאה, ואילו הכא דהוי ספק שרץ, דסגי בטבילה, ר"ע החמיר אפילו בלא הוקבעה הטומאה. וראה עוד בחידושי הגר"א ובמשנה אחרונה מה שיישבו בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. כן פירש הרע"ב, וכן נראה מפירוש הרמב"ם. אך הר"ש פירש, דאם הקבר הוא על פני כל השביל, ומי שעובר בשביל נטמא, והספק הוא אם הלך בשביל, שפיר מטמאים ר"ע ור"י, אך אם הקבר אינו תופס את כל רוחב השביל, איכא ספק ספיקא, שמא לא הלך בשביל, ואף אם הלך שמא לא האהיל, ולכן רבי יוסי מטהר בשביל, כיון דאיכא ס"ס. אך רבי עקיבא מטמא אפילו בס"ס.

    וכתב **החזון איש** [ה י], דנפק"מ בין הפירושים בקבר הממלא את כל רוחב השביל, דלהרע"ב מכל מקום רבי יוסי מטהר, דלא חייבוהו להמנע מללכת בשביל, ולהר"ש רבי יוסי מטמא, כיון דאין כאן ס"ס. אך הקשה על הר"ש, דמהלשון המשנה שדרך בני אדם להלוך ואין דרך ליגע לא משמע כהר"ש. וראה עוד בחידושי הגר"א.

    ולפי מש"כ התפארת ישראל והאור שמח דטעמא דר"ע משום דלא ילפינן מסוטה אלא בספק מגע, וכן לפי מש"כ המשנה אחרונה דטעמא דר"ע משום שהוקבעה הטומאה, צ"ע מאי טעמא דרבי יוסי, דלגבי זה אין מקום להקל בשביל? ואולי לרבי יוסי מודו כולהו לפירוש הר"ש, דהוא מטמא בכולם מחמת שחייבוהו חכמים לטבול, ורק בדעת ר"ע הם נחלקו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. הרמב"ם כתב ואינו יודע באיזה מהם הלך. והקשה **המשנה אחרונה,** אם כן איך יתכן לומר והלך בשני, הרי אינו יודע באיזה הלך, ודלמא גם בפעם השניה הלך באותו שביל? ועל כרחיך צ"ל דיודע באיזה הלך, ורק אינו יודע איזה שביל הוא הטמא. עיי"ש מה שיישב דעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-13)
13. המשנה נקטה אופן שנאכלו קודם שהזה וטבל, ובאמת יש בזה ארבעה אפשרויות: א. נאכלו קודם שהזה וטבל. ב. נאכלו אחר שהזה וטבל קודם שהלך בשביל השני. ג. נאכלו אחר שהלך בשביל השני קודם שעשה טהרות. ד. נאכלו אחר שעשה טהרות.

    והנה באופן שנאכלו אחר שעשה טהרות בפעם השניה, מפורש בתוספתא דלא מהני, וטהרות השניות תלויות, כיון שכבר נפסק שהם תלויות קודם שנאכלו הראשונות. אך באופן שנאכלו קודם שעשה טהרות, אפילו אחר שהלך בשביל השני שתיהן טהורות, כיון שאינם עומדים לפנינו בזמן אחד.

    והא דנקטה המשנה נאכלו קודם שהזה וטבל, ביאר **המשנה למלך** פי"ט מאה"ט, דמתניתין איירי באופן שנאכלו על ידי המהלך עצמו, ולכן אם אכלן אחר שהלך בשביל השני הרי הוא טמא מעתה ממנ"פ, דאם השביל הראשון היה טמא, הרי הטהרות היו טמאות והוא אכל אוכלים טמאים ונטמא בטומאת גויה, ואם השביל השני הוא הטמא, הרי הוא טמא מחמת הליכתו בשביל השני, ואם כן טהרות השניות ישרפו, ולכן נקטה המשנה נאכלו קודם שהזה וטבל.

    אמנם באופן שנאכלו על ידי אדם אחר, כתב המשנה למלך, דאם הוא אכל באופן שיכול להטמאות, [כלומר, דהיה טהור ואכל בשיעור המטמא, ולא טבל לאחר מכן], הרי הטהרות השניות תלויות, שהרי האדם שאכל את הטהרות הראשונות והטהרות השניות עומדים לפנינו, ואי אפשר לטהר את שניהם. אך אם אכלן אחר באופן שאינו נטמא, [כגון שהיה טמא מעיקרא, או דאכל פחות פחות מכשיעור, או שטבל האוכל קודם שהמהלך עשה טהרות], הרי הטהרות השניות טהורות, דאין דבר שסותר את טהרת השניות. [↑](#footnote-ref-14)
14. כן כתב **התפארת ישראל,** דאף שאינו צריך להזות עשה כן מדעת עצמו, להיות טהור בודאות. ועוד כתב, דאיירי באופן שנטמא אחר כן בטומאה אחרת, ועשה כן להטהר מטומאה זו.

    ומה שלא רצה לפרש דעשה כן מדינא דר' ינאי, דאמרינן ליה זיל טבול, יתכן לומר על פי מש"כ המשנה למלך, דר' ינאי לא איירי בטומאת מת, לפי שלא החמירו עליו במקום הצריך הזאה. [אמנם לפי מש"כ לעיל דבשני שבילים מחמרינן בכל אופן, וכמש"כ התוספות בכתובות ובפסחים, שפיר יש לומר דחייב להזות ולטבול]. [↑](#footnote-ref-15)
15. כן כתב **התוספות יום טוב** לגירסת הרמב"ם שגרס "וטהר". **וברש"ש** כתב, דהוא הדין צ"ל כן במשנה דלהלן לגבי שרץ, אף דהתם לא קתני וטהר, וכן הרמב"ם לא הזכיר כן לגבי שרץ, מכל מקום כן הוא האמת, דהא טבול יום דשרץ נמי פוסל טהרות. [↑](#footnote-ref-16)
16. כתב **המשנה למלך** שם, דדין זה קיים גם בלא עשה טהרות, וכגון שנגע באדם או בכלי בראשונה ובשניה, דאף בכה"ג שניהם ספק טמאים. וכתב **התפארת ישראל** [בועז י'], דנקט עשה טהרות לאשמועינן דין תלויות, דבטהרות טהורים איכא איסור לאבדם ובטמאים איכא איסור לאוכלם בטומאה, ולכן מספק הם תלויות.

    ועוד כתב המשנה למלך, דבהילוך השני אפילו לא נגע בכלום טהרות הראשונות תלויות, שהרי האדם עצמו עומד בספק טומאה, ואי אפשר לפסוק שגם הטהרות הראשונות וגם האדם עצמו טהורים, שהרי אחד מהם ודאי טמא. אמנם בתוספתא מבואר שלא כדבריו, וראה בהערות על הר"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. **במשנת ר' אהרן** הוכיח מהראב"ד בתו"כ, דהא דמטהרינן ס"ט ברה"ר אין זה רק דין בהנהגת הגברא, דהוא נוהג כטהור, אלא הוי הכרעה בעצם הטומאה, דחשיב כאילו לא נטמא כלל. ולכן בעינן קרא לטמאות שרץ וצפרדע שנתערבו ונגע האדם בשניהם ברה"ר, דאף דיש כאן ודאי נגיעה בשרץ, מכל מקום ס"ד דהוא טהור, כיון דבכל נגיעה ליכא טומאה, קמ"ל קרא דהיכא דאיכא ממנ"פ מטמאינן, כיון שיש להסיבה המטמאת.

    והקשה, אם כן במשנתינו שהאדם הלך בשני השבילים ועשה טהרות, מדוע אלו ואלו תלויות, הרי בכל פעם שהלך היה טהור בתורת ודאי, ואין כאן מטמא כלל, ושניהם צריכים להיות טהורים בתורת ודאי?

    ותירץ, דהכא אתיא לאחר דקמ"ל קרא דהיכא דאיכא ממפ"נ מטמאינן, והוא הדין הכא כיון שבחשבון הכללי יש כאן אחד טמא, אי אפשר לטהר את שניהם. ומאחר דיש כאן אחד שהוא ודאי טמא שוב לא ילפינן מסוטה לטהר ס"ט ברה"ר, כמש"כ התוספות לגבי שני נזירים, אלא מחמת חזקה בלבד, וכיון ששניהם לפנינו מטמאינן מספק. [כלומר, דהכא איכא ג' סיבות לטהר את שניהם, חדא, דאיכא הלכה כלפי כל אחד דס"ט ברה"ר טהור, ועל זה כתב דלא ילפינן מסוטה במקום שאי אפשר לטהר שניהם. ועוד, דלכל אחד איכא חזקה, ועל זה כתב, דלא מקלינן היכא ששניהם לפנינו. ועוד הקשה עפ"י מה שחידש דטהור בתורת ודאי, דאם כן אין זה סותר כלל, ושניהם טהורים בודאי, ועל זה תירץ דלאחר הקרא יש כאן אחד טמא].

    ועוד תירץ, דגם לאחר הקרא שתיהן טהורים מעיקר הדין, דאין כאן מטמא כלל, והא דאלו ואלו תלויות הוא מדרבנן בעלמא, וכמו שכתבו התוספות בפסחים לגבי שני בני אדם שהלכו בשני שבילים ובאו להשאל בבת אחת, דמעיקר הדין בכל אופן שניהם טהורים.

    ונסתפק שם באופן שאדם אחד הלך בשני השבילים וטבל בנתיים, ובשני הפעמים נגע באותם טהרות, האם ישרפו מהתורה. דהכא איכא ודאי נגיעה בטומאה, ומאידך כל נגיעה היתה בטהרה. עיי"ש.

    ובעיקר הנידון האם ספק טומאה ברה"ר וברה"י הוי רק דין בהנהגה או שמא בעיקר הטומאה, ראה **אחיעזר** סימן א', **ואבי עזרי** פי"א משגגות, ובמש"כ בסוף סימן ה'. [↑](#footnote-ref-18)
18. כתב הר"ש, דאף דבמשנה ה' מחלקינן בין באו להשאל בזה אחר זה לבין באו להשאל בבת אחת, הכא כששתיהן לפנינו בכל אופן מטמאינן, דכיון דאדם אחד הלך בשני השבילים ועשה את הטהרות, לעולם הוי כבאו להשאל בבת אחת. ויש בזה חידוש גדול יותר, שהרי הכא החכם כבר הורה על הראשונות שהם טהורות, ומכל מקום חוזרים ומטמאים לאחר שעשה את השניות. [ולפי דעת הרמב"ם דבבאו להשאל בבת אחת שניהם שורפים, וכפי שיבואר להלן שם, הכא לא הוי ממש כבת אחת, שהרי הכא שניהם תלויות].

    אמנם דין זה הוא מדרבנן בעלמא, כמש"כ **הר"ש** במסכת תרומות פ"ח, דמהתורה דנים כל ספק בפני עצמו, ושתיהן טהורות. ואפילו בשני בני אדם שבאו להשאל בבת אחת כתבו התוספות דרק מדרבנן מטמאינן, וכפי שיבואר במשנה להלן.

    **ובפירוש הרא"ש** הוסיף, דאי אפשר לטהר את שתיהן, שהרי אחד מהן ודאי טמא, ושמא יאכל אדם אחד את שתיהן או יגעו שתים בתרומה, ולכך אמרו אלו ואלו תלויות. ואח"כ כתב כפירוש הר"ש דדמי לשתים שבאו לישאל בבת אחת. **ובמשנה אחרונה** למד בדבריו, דכל מה ששתיהן תלויות הוא רק במקום שיש חשש שמא יאכל אדם אחד את שתיהן, אך אם אחת מהם נשרפה, שוב השניה טהורה. וכן דייק מהרא"ש בהמשך המשנה, דאם לא טבל בנתיים ראשונות תלויות ושניות ישרפו, כתב הרא"ש, אע"ג דשניה עומדת להשרף ולהתבער מן העולם לא מוקמינן לקמייתא בחזקתייהו וכו', דכל זמן ששתיהן בעולם אי אפשר לטהר שום אחת מהן. ומשמע דלאחר שישרפו את השניה מטהרינן את הראשונה. עיי"ש שתמה עליו. [↑](#footnote-ref-19)
19. כן גירסת **הרמב"ם והרא"ש,** דהראשונות תלויות והשניות ישרפו. אך גירסת **הגר"א** דהראשונות טהורות, וכן הוא בתוספתא. [במשנה למלך כתב שלשה צדדים לבאר את התוספתא, ראה בהערות על הר"ש]. וביאר הגר"א, דברישא שתיהן תלויות לפי שאי אפשר לטהר אחד יותר מהשני, אך בסיפא דשניות ישרפו אפשר לתלות שהשביל השני הוא הטמא, והראשונות טהורות כדין ספק טומאה ברה"ר דטהור. [יש להוסיף ביאור בזה, דמעיקר הדין הא שתיהן טהורות, דעל כל אחת אמרינן ס"ט ברה"ר טהור, אלא דמדרבנן מטמאינן כיון דאי אפשר לטהר שתיהן, אך היכא דלא מטהרינן שתיהן, אין כאן מחזי ככוכא, ושוב הדר הדין דס"ט ברה"ר טהור].

    **ובאור שמח** הוכיח כן מהא דאמרינן בנדה [ס א], טמא וטהור שהלכו בשני שבילים אחד טמא ואחד טהור, ואפילו טהור ותלוי, תלינן שהטמא או התלוי הלכו בשביל הטמא והטהור הלך בשביל הטהור. והגמרא שם דנה האם זה לכו"ע, עיי"ש. ואם כן גם הכא אמרינן כן.

    וכן **החזון איש** [ה יט] הוכיח כן מהא דאיתא בתוספתא [הובא בר"ש מקואות פ"ב מ"ב], דשני שבילים ברשות היחיד אחד טמא ואחד טהור, בשביל אחד הלך אדם שיש בו דעת להשאל בשביל שני הלך אחד שאין בו דעת להשאל, תלינן שהאבד"ל הלך בשביל הטהור והיבד"ל הלך בשביל הטמא, [כפי גירסת הגר"א שם].

    **ובדעת הרמב"ם והרא"ש כתב התוספות חדשים,** דמדרבנן גזרו שגם הראשונות תלויות, דאם יראו שמטהרים את הראשונות ושורפים את השניות, יאמרו דהשביל הראשון הוא הטהור והשביל השני הוא הטמא.

    **האור שמח והחזון איש** שם כתבו בדעת הרמב"ם והרא"ש, דהכא לא תלינן את השניות בשביל הטמא והראשונות בשביל הטהור, כיון דהא דשורפים את השניות הוא מחמת שני השבילים יחד, דאם היה הולך בשביל השני לחוד הרי היינו מטהרים את השניות, וכיון שמשתמשים בספק של השביל הראשון בשביל לשרוף את השניות, על כרחיך אמרינן דגם הראשונות תלויות, דאי לאו הכי הוי כתרתי דסתרי. [וראה עוד באור שמח מה שכתב ליישב על התוספתא עפי"ז]. [↑](#footnote-ref-20)
20. משנתינו איירי בשני שבילים ברה"ר, אך ברה"י נקט **המשנה למלך** שם דשניהם ישרפו בכל שלושת האופנים. ואף דאמרינן במסכת נזיר [נז א], דאם היו שני נזירים ברה"י, ואמר אחד ראיתי טומאה שנזרקה ביניכם, שניהם ספק טמאים ספק טהורים, ולא אמרינן ס"ט ברה"י טמא כיון דלא יתכן ששניהם טמאים. התם שאני דעל ידי מעשה אחד נעשה ספק לשניהם, ולכן אי אפשר לטמאות את שניהם, אך הכא דכל ספק ארע מחמת שהלך בשביל אחר, דנים כל ספק בפני עצמו, ולכן שתיהן טמאות וישרפו. [וכן בשני שבילים ברה"ר מעיקר הדין דנים כל ספק בפני עצמו ושניהם טהורים, ורק מדרבנן שתיהן תלויות].

    ובאופן ששביל אחד ברה"י ושביל אחד ברה"ר, כתב המשנה למלך, דטהרות שנעשו אחר הליכתו ברה"י ישרפו, וטהרות שנעשו אחר הליכתו ברה"ר תלויות אפילו אם לא טבל בנתיים. [דין זה הוא לשיטת הרמב"ם והרא"ש, אך לשיטת להגר"א לכאורה גם הכא טהורות]. [↑](#footnote-ref-21)
21. כן כתב **בחידושי הגר"א. ובתוספות חדשים** כתב לפרש לפי דרכו, דבסיפא לגירסת הרמב"ם והרא"ש הראשונות תלויות משום גזירה שמא יאמרו דהשביל הראשון טהור והשביל השני טמא, דהיה ס"ד דבשרץ וצפרדע לא גזרינן כן, דאין דרך להשאיר אותם ברה"ר, קמ"ל דגזרינן. **ובמשנה אחרונה** דייק מהרמב"ם, דבמשנה לעיל הספק הוא באיזה שביל הלך, אך הכא איירי באין צורתן ניכרת, דהספק הוא בשרץ והצפרדע עצמם מי הטמא ומי הטהור, עיי"ש.

    **הרמב"ם בפיה"מ** כתב, דקמ"ל שאפילו לרבי יוסי שאומר דרכו של אדם להלוך ואין דרכו ליגע. ונחלקו המפרשים בכונתו, **התפארת ישראל** ביאר, דאפילו לרבי יוסי דמטמא בספק מגע כשיטת ר"ע, לפי שאין דרך בני אדם ליגע, מכל מקום אין זה אלא לגבי הגברא, אך הטהרות שעסק בהם טהורות, דלא גזרו לגבי הטהרות שאין להם טהרה במקוה. [במשנה לעיל איירי בהלך, ובזה רבי יוסי מטהר אף את הגברא, לפי שדרך בני אדם להלוך, והכא קמ"ל דאף במגע מודה רבי יוסי דטהרות טהורות, וכל מה דמטמא במגע זה רק כלפי הגברא]. ולפי"ז הרבותא היא באופן דמטהרינן.

    אך **המשנה אחרונה** ביאר בכונתו להיפך, דהרבותא היא באופן דמטמאינן, דאפילו בשביל לא מטהר רבי יוסי אלא בשביל אחד, לפי שדרך בני אדם להלך, אך בשני שבילים מודה רבי יוסי דאלו ואלו תלויות, כיון שאי אפשר לטהר את שתיהן. ותמה על הרמב"ם מאי שייטא לדינא דרבי יוסי? [↑](#footnote-ref-22)
22. כתבו **התוספות בכתובות** [כז א], דהוא הדין אם לא עשה טהרות, שהרי הספק הוא על ההולכים עצמם, האם הם טמאים או טהורים. אלא דהם טעונים הזאה וטבילה בכל אופן, פן יבואו לידי טומאה ודאי אם יגעו שניהם בככר אחד, לכך אומר להו זילו טבולו דהא נהרא קמייכו. והקשה **המשנה למלך** שם, מדוע הוצרכו לומר פן יבואו לידי טומאה ודאי, תיפו"ל שהם טעונים טבילה מדינא דר' ינאי, ואפילו באופן שאי אפשר לבוא לידי טומאה ודאי? ותירץ, דמשום דינא דר' ינאי לחוד לא היה נמנע התנא מלומר טהור על הגברא, דבאמת הוא טהור וטבילה והזאה מעלה בעלמא. [ועוד י"ל עפ"י מש"כ המל"מ עצמו, דמדינא דר' ינאי לא חייבוהו הזאה, אלא טבילה לחוד, ור' ינאי לא איירי בטומאת מת. ולפי"ז שפיר הוצרכו התוספות לומר פן יבואו לידי טומאה ודאי, דמשום חשש זה צריך גם הזאה].

    **התוספות יום טוב** פירש בדברי התוספות, דהגברא צריך להזות ולטבול משום רבי עקיבא ורבי יוסי דריש פירקין, דמחמירים בס"ט ברה"ר דהגברא צריך טבילה. והקשה המשנה למלך, אם כן מדוע הוצרכו לומר פן יבואו לידי טומאה ודאי, הרי לדידהו בכל ס"ט ברה"ר צריך הגברא טבילה? [↑](#footnote-ref-23)
23. כתבו **התוספות בכתובות** שם, דאף ששתיהן טהורות אסור לאדם אחד לאוכלם, דאם כן יאכל ודאי טומאה. והוכיחו כן מהא דאמרינן בשבועות, דאם הלך בשני השבילים ונכנס למקדש חייב, כיון דטמא הוא ממנ"פ. והקשה **המהרש"ל** שם, מדוע לא הוכיחו התוספות ממתניתין דלעיל, שאם אדם אחד הלך בשני השבילים ועשה טהרות, השניות ישרפו, כיון דהוא טמא ממנ"פ?

    ותירץ, דזה היה פשוט לתוספות שאם הלך בשני השבילים הרי הוא ודאי טמא מכאן ולהבא, אלא התוספות חידשו דאף כלפי הטהרות שעשה בראשונה אמרינן כן, על אף שכבר טיהר אותם החכם. אך צ"ע איך הוכיחו התוספות דין זה מנכנס למקדש, הא התם איירי באופן שהלך בשניהם ולאחר מכן נכנס, דמכאן ולהבא הוא ודאי טמא? ותירץ המהרש"ל, דכונת התוספות להוכיחו מקושיית הגמרא שם, עיי"ש. **ובמהרש"א** שם ביאר, דכונת התוספות להוכיח מהמשך הברייתא שם, דאף הלך בראשון ונכנס והזה וטבל, והלך בשני ונכנס, הרי הוא חייב, והתם דמי להכא, כיון שבשעה שהלך בראשון היה טהור.

    **ובמשנה למלך** שם דייק מהתוספות, דאם אדם אחד יאכל את שניהם הרי הוא עומר על איסור אכילת תרומה טמאה. וכתב, דהתוספות לטעמייהו דאם נתערב איסור בהיתר ונתבטל, אסור לאדם אחד לאכול את הכל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-24)
24. נחלקו **הט"ז והש"ך** [יו"ד קצ סעיף כה] בהא דמטהרינן את שתיהן בבאו להשאל בזה אחר זה, אף דהוי ספק דאוריתא, האם זה משום שאיכא הלכה מיוחדת שספק טומאה ברה"ר טהור, או שמא בלא"ה נמי יש לטהר, כיון דכלפי כל אחת איכא חזקת טהרה. הט"ז נקט דאף בספק דאוריתא מקלינן, כיון דאיכא לכל אחת בפני עצמה חזקת טהרה, [וכן נקט הט"ז או"ח סימן קלט עיי"ש]. ואילו הש"ך בנקודות הכסף נחלק עליו.

    **ובסדרי טהרה** שם הוכיח כהט"ז, לפי מש"כ התוספות בנזיר דבספק טומאה ברה"י שאי אפשר לטמאות שניהם לא ילפינן מסוטה, ולפי"ז הטעם דמטהרינן במשנתינו אינו משום הלכתא דסוטה אלא משום חזקת טהרה, ומכל מקום מקלינן בבאו להשאל בזה אחר זה.

    ויש לדחות ראייתו לפי מה שחילק המשנה למלך, דבשני נזירים הוי על ידי מעשה אחד, ולכן אי אפשר לטהר שניהם, ולא ילפינן מסוטה, אך בשני שבילים הספק ארע על ידי שני מעשים נפרדים, ושפיר יש לטהר מהתורה כל ספק בפני עצמו. ואם כן שפיר יש לטהר משום ההלכה דסוטה ולא רק משום חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-25)
25. **רש"י** במסכת פסחים [י א] כתב, דאיירי בבת אחת ממש, כלומר תוך כדי דיבור. ודייק **המשנה למלך** דלאחר כדי דיבור הוי כמו בזה אחר זה. ותמה על זה, דלכאורה הכל תלוי בהוראת החכם, דכל שצריך להורות על שניהם יחד אינו יכול לטהר. [וכתב שם, דיתכן דרש"י כתב כן רק לרבי יהודה דאזיל בתר השואלים, אך לרבי יוסי דמטמא בבא להשאל עליו ועל חבירו, ואזיל בתר הוראת החכם, יתכן דכל שנשאל השני קודם הוראת החכם שניהם טמאים, דאינו יכול להורות ששניהם טהורים]. [↑](#footnote-ref-26)
26. כתבו **התוספות בפסחים** שם, דדין זה הוא מדרבנן, דמהתורה בכל אופן שתיהן טהורות. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך הרמב"ם פי"ט מאה"ט נקט דשתיהן נשרפות, ותמה **המשנה למלך** שם איך אפשר לשרוף את שתיהן, הרי אחת מהם ודאי טהורה, ויותר ראוי לומר שהם תלויות? וראה **מקדש דוד** [מו ו] שהאריך ליישב דעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-28)
28. **הבעל המאור** במסכת פסחים שם גרס בין כך ובין כך טהורים. ולפי"ז פליגי להיפך, דרבי יהודה מטמא עליו ועל חבירו ורבי יוסי מטהר. [↑](#footnote-ref-29)
29. נחלקו הראשונים מה הכונה בא להשאל עליו ועל חבירו. דהנה במסכת כתובות [כז א] תנן, עיר שכבשוה כרכום, כל כהנות שנמצאו בתוכה פסולות, דחיישינן על כל אחת שמא נבעלה בעל כרחה לכרכום. ואמרינן שם, דאם יש מחבואה אחת בעיר, כל כהנות מותרות, כיון שיש לה אפשרות להתחבאות מהכרכום. ומבעיא לן באינה מחזקת אלא אחת, האם אפשר להתיר את כולן מחמת שעל כל אחת ואחת אפשר לתלות שנחבאה. ומקשינן מאי שנא משני שבילין, דכיון שאי אפשר לטהר את שתיהן אמרינן דשתיהן טמאות? ומתרצינן, דבשני שבילים אחת מהם ודאי טמאה, אך בכרכום מי יימר דנבעלה.

    ופירש רש"י, דהקושיא היא לרבי יוסי דמטמא בבא להשאל עליו ועל חבירו. כלומר, דכרכום לעולם חשיב עליו ועל חבירו, וכדלהלן. אך התוספות פירשו, דהקושיא היא לכו"ע, דהא דנחלקו בבא להשאל עליו ועל חבירו היינו באופן שנשאל על עצמו, והורה לו החכם שהוא טהור, ולאחר מכן נשאל על חבירו במעמד אחד, ובכה"ג נחלקו רבי יהודה ורבי יוסי, אך באופן שנשאל עליו ועל חבירו בבת אחת, לא עדיף משנים שנשאלו בבת אחת, דלכו"ע שניהם טמאים.

    אמנם רש"י אזיל לשיטתו, דפירש במסכת פסחים [י א] בטעמא דרבי יהודה דמטהר, משום שהחכם פוסק לו שהוא טהור וממילא יבין שגם חבירו טהור. והיינו, דבאופן ששנים נשאלו בבת אחת, החכם צריך להורות לשניהם, והוי כוכא ואיטלולא, ולכן החמירו חכמים ששניהם טמאים, אך באופן שנשאל האחד עליו ועל חבירו, החכם יכול להורות רק על אחד מהם. ולפי"ז אין חילוק האם שואל על עצמו ועל חבירו בבת אחת, או ששואל על חבירו לאחר שהורה החכם על עצמו שהוא טהור, ושפיר עדיף משנים שנשאלו בבת אחת.

    ובמשנה למלך שם כתב, דאדרבא, דוקא אם נשאל עליו ועל חבירו בבת אחת רבי יוסי מטמא, אך אם נשאל על חבירו אחר הוראת החכם שהוא טהור גם רבי יוסי מטמא, דהוי כבאו להשאל בזה אחר זה. והקשה שם על התוספות מהתוספתא, דפליגי באופן ששאל על שניהם כאחת ממש, דאמר שנים היינו וכו'.

    ובר"ן שם הקשה, מאי פריך משני שבילין, דלמא איירי התם באופן שכל אחת נשאלה על עצמה בלבד, ובבאו להשאל זה אחר זה לכו"ע מטהרינן שניהם? ותירץ, דאפילו באופן שכל אחת נשאלה על עצמה חשיב כבא להשאל עליו ועל חבירו, דבשלמא בשני שבילין שבאו להשאל זה אחר זה, אפשר דלא ידע האחד מחבירו, ודוקא בבא להשאל עליו ועל חבירו דכל אחד ידע מחבירו מטמאינן, מה שאין כן בכרכום דכל אחת יודעת שהספק הוא על כולם, לעולם חשיב כבא להשאל עליו ועל חבירו.

    ובפשטות משמע מדברי הר"ן, דאם האחד יודע מחבירו, אפילו אם נשאל על עצמו בלבד רבי יוסי מטמא. אך המשנה למלך כתב, דדוקא אם החכם יודע בשעת ההוראה שהשואל יודע מחבירו אינו יכול לטהרו לדעת רבי יוסי, כגון שאומר לחכם שנים היינו ובשני שבילים הלכנו וכו' אבל איני שואל אלא על עצמי, ובכה"ג חידש הר"ן דשניהם טמאים, אך אם שואל על עצמו בלבד, אף שיודע מחבירו, מודה רבי יוסי דהוא טהור.

    אמנם רש"י בפסחים שם כתב להדיא דלא כהר"ן, אלא אם אמר כך היה המעשה שלי ושל חבירו ואיני נשאל אלא על עצמי לכו"ע מטהרינן. ולפי"ז הדרא קושיית הר"ן מאי פריך משני שבילין, דלמא איירי באופן שכל אחת נשאלה על עצמה? ותירץ **הקהלות יעקב** בכתובות שם, דלגבי כרכום כיון שהספק ארע על ידי מעשה אחד, לעולם חשיב כבא להשאל עליו ועל חבירו, דדנים את כולם כאחת. ועוד תירץ, דפסול כהונה שאני, דמוטל על הבי"ד לברר מי הכשרות ומי הפסולות, ולכן לעולם בי"ד דנים על כולם יחד. וראה **חזון איש** [ה יג] שכתב כעין זה.

    העולה מדברינו, דאיכא שני מחלוקות בראשונים בגדר עליו ועל חבירו, חדא, פלוגתת רש"י ותוספות האם פליגי רבי יהודה ורבי יוסי בנשאל על עצמו ועל חבירו בבת אחת, או דפליגי בנשאל על עצמו וטיהרו החכם ולאחר מכן נשאל על חבירו. ודעת הרמב"ם והר"ן כרש"י. [והיכא דנשאל על עצמו ולאחר כדי דיבור קודם הוראת החכם נשאל על חבירו, בפשטות הוי כבת אחת, דלרש"י והרמב"ם והר"ן פליגי בזה, אך לפי מש"כ רש"י בפסחים דבעינן בבת אחת ממש תוכ"ד, הוא הדין הכא לאחר כדי דיבור שניהם טהורים].

    ועוד נחלקו, באופן שאומר לחכם שנים היינו אבל איני נשאל אלא על עצמי, לדעת רש"י גם בזה פליגי, ולדעת הר"ן בזה לכו"ע מטמאינן, כיון שיודע מטומאת חבירו. [↑](#footnote-ref-30)
30. כתב המשנה למלך, דאם חבירו שלח אותו לשאול גם על טהרותיו, הרי הוראת החכם ששתיהן טמאות מהני כלפי שניהם, אך אם מעצמו שאל את החכם על טהרות שלו ושל חבירו, והחכם מטמא את שתיהן, אין זה מועיל אלא כלפי השואל, אך חבירו יוכל אחר כך ללכת לחכם אחר, ואותו חכם יורה לו שטהרותיו טהורות. [↑](#footnote-ref-31)
31. במסכת פסחים [י א] מדמינן פלוגתייהו לצבור של חמץ ולפניו שני בתים בדוקים, ובא עכבר ושקל החמץ ונכנס לאחד מהם, ולא ידעינן לאיזה נכנס. דאם באו להשאל בבת אחת שניהם צריכים בדיקה, ואם באו להשאל בזה אחר זה שניהם פטורים מבדיקה, ובעליו ועל חבירו פליגי. וכתב הטור [או"ח תלט], דהני מילי בבתים של שני בני אדם, אך בשני בתים של אדם אחד, הרי הוא צריך לבדוק את שניהם בכל אופן. וכן כתב הרשב"א בתורת הבית ב"ד ש"ב בשם הרמב"ן, דאם נפל איסור דרבנן לאחד משני חביות של היתר, אם באו להשאל בבת אחת שניהם אסורים, בזה אחר זה שניהם מותרים, עליו ועל חבירו תלוי במחלוקת, והני מילי בשני חביות של שני בני אדם, אך שני חביות של אדם אחד שניהם אסורים בכל אופן. והרשב"א נחלק עליו, דאף בחביות של שני בני אדם ובאו להשאל בזה אחר זה שניהם אסורים. והחילוק משני שבילים ומחמץ לדעת הרשב"א ראה **חזון איש** [ה יג].

    וכתב **המשנה למלך** שם דהוא הדין במשנתינו, הא דמטהרינן בזה אחר זה או עליו ועל חבירו לרבי יהודה, היינו בטהרות של שני בני אדם, אך טהרות של אדם אחד מטמאינן בכל אופן לכו"ע.

    ועוד כתב, דהא דתנן לעיל דאם אדם אחד הלך בשני השבילים וטבל בנתיים, דאם שתיהן קיימות אלו ואלו תלויות, לדעת הרמב"ן איירי דוקא בשתיהן של אדם אחד, דאם הם של שני בני אדם, הרי יש חילוק בין באו להשאל בבת אחת לבין בזה אחר זה. ולדעת הרשב"א בכל אופן שתיהן תלויות, כמו באיסור שנפל לאחד משתי קדירות. והקשה על הרמב"ן, מדוע המשנה מחלקת בין אדם אחד לשני בני אדם, הרי עיקר החילוק הוא אם שתי הטהרות של אדם אחד או של שני בני אדם?

    ולכאורה יש לומר דאין שייכות בין שני שבילים לבין חמץ ואיסור שנפל לחבית, דבשני שבילים ההוראה היא על הגברא שהלך בשבילים ולא על הטהרות, ואפילו טהרות של שני בני אדם ובאים להשאל לחכם, אין החכם מורה על הטהרות אלא על הגברא, שהוא הסיבה לטומאה. ולכן החילוק הוא בין אדם אחד שהלך בשני השבילים לשני בני אדם, ואין חילוק כלל בין טהרות של אדם אחד לטהרות של שני בני אדם. מה שאין כן בחמץ, ההוראה היא על בעל הבית, האם הוא צריך לבדוק או לא, ולכן יש חילוק בין שני בתים של אדם אחד או של שני בני אדם, וכן באיסור שנפל לחבית, ההוראה היא לבעל החבית. [↑](#footnote-ref-32)
32. דספק דברי סופרים אזלינן לקולא אפילו ברשות היחיד, וכמו ששנינו לעיל פ"ד מי"א. [↑](#footnote-ref-33)
33. **המשנה למלך** העיר, מדוע לא תני ככרות גם בגוונא דרישא, דאם אחד נגע באחד מהם ועשה טהרות וטבל, ואחר כך נגע בשני ועשה טהרות, דאיכא ג' חילוקי דינים כמו ברישא. [↑](#footnote-ref-34)
34. כן כתבו **רש"י** בשבת [טו ב] **והרמב"ם** [אה"ט פי"ג ה"ד] **והר"ש והרא"ש** לעיל [פ"ד מ"ה]. אך **התוספות** בשבת שם כתבו, דחכמים גזרו על רוק של עם הארץ שיטמא, דעשאוהו כזב לכל דבריו מלבד לענין מדרס והיסט. [וצ"ב מדוע לא פירשו כל הראשונים כהתוספות, הרי צינורא של עם הארץ מטמא לכו"ע, כמבואר בחגיגה כג: ובנדה לג:? ואולי משום עם הארץ לחוד הוי גזירה לגזירה, ולכן נקטו דהגזירה היא דחיישינן לזב, אך לדינא לא פליגי]. [↑](#footnote-ref-35)
35. ראה מה שכתבנו להלן ריש פרק שביעי. [↑](#footnote-ref-36)
36. הוא הדין ברשות היחיד, ונקט רה"ר לרבותא, דשורפין על רוקו אפילו ברה"ר, ואפילו אם רוב העיר טהורים. [↑](#footnote-ref-37)
37. כתב **הר"ש,** דאם רוב העיר עמי הארץ, אין מטמאין את בגדיו כלל, שהרי עם הארץ לא מטמא במדרס, ורק ברוב העיר זבים או נכרים בגדיו טמאים. והוסיף הר"ש, דאם רובן זבים, שורפין את התרומה על הרוק, אך אם רובן נכרים, אין שורפין את התרומה, שהרי על טומאת עכו"ם לא שורפין תרומה, כמבואר במסכת נדה [לד א]. [אמנם גירסת הגר"א שם דאין חייבים על טומאתו בביאת מקדש, ולשיטתו שורפין את התרומה על טומאת עכו"ם, וכן דעת רבינו תם (מובא בתוספות בנדה לג ב). ולפי"ז אין חילוק בין רובם נכרים לרובם זבים אלא לגבי חיוב על ביאת מקדש].

    אך **הרמב"ם** פי"ח ה"ו סתם, דאם רוב העיר טמאים, בגדיו מדרס, ואם רוב העיר טהורים, הרי זה טהור. ולא כתב דאם רוב העיר טמאים בטומאת זיבות או עכו"ם, ומשמע דאם רוב העיר עמי הארץ נמי בגדיו טמאים. ויש לומר, דדעת התויו"ט בשיטת הרמב"ם דעם הארץ מטמא גם מדרס, וכפי שיבואר להלן ריש פרק שביעי, ולפי"ז אף אם רוב העיר עמי הארץ בגדיו טמאים מדרס.

    עוד יש לומר, דברמב"ם בפיה"מ משמע שביאר את המשנה להיפך, דאם אחד ישב ברה"ר ולא ידעינן האם הוא טמא או טהור, ובא אדם טהור ודרס על בגדי היושב, או שהיושב רקק עליו, על רוקו של היושב שורפין את התרומה, ועל בגדיו של היושב הולכין אחר הרוב, דאם רוב העיר עמי הארץ הדורס טמא. ולפי"ז ניחא בפשיטות, שהרי בגדי עם הארץ מטמאים מדרס לכו"ע, דחיישינן שמא ישבה עליהם אשתו נדה. [↑](#footnote-ref-38)
38. ולכן נקטה המשנה "ודרס על בגדיו", דאילו נגע בבגדיו הרי הבגדים טמאים אפילו אין רוב העיר זבים או עכו"ם, כיון שרובן עמי הארץ, ועם הארץ מטמא במגע. [↑](#footnote-ref-39)
39. ואף לשיטת התויו"ט בדעת הרמב"ם דעם הארץ מטמא במדרס, מכל מקום אם לא ידעינן האם הוא עם הארץ או לא, אזלינן בתר הרוב, וכמש"כ לעיל. והא דלגבי רוק לא אזלינן בתר רוב, לפי שחכמים הוסיפו גזירה מיוחדת לגבי רוק, דכל רוקין הנמצאים טמאים, ואפילו אם יש בעיר רק שוטה אחת, אך לגבי מדרס לא החמירו חכמים כל כך, ואזלינן בתר הרוב. [↑](#footnote-ref-40)
40. כן ביאר הר"ש. ולכאורה באופן שיש בעיר רק זב אחד, מה"ת לחשוש שבדיוק הוא דרס על הבגדים? **ובחזון איש** [ז ה] ביאר באופן אחר, דחכמים הרי גזרו על סתם כלים הנמצאים שהם טמאים, והוא הדין כלים שהיו בלא שמירה הרי הם בכלל סתם כלים הנמצאים שהם טמאים. ולקמן פ"ח מ"ג מבואר, דחבר שנאבדו כליו ומצאם לאחר מכן, הרי הם טמאים מחמת גזירה זו דסתם כלים הנמצאים אפילו אם נאבדו ברה"ר. אם אם הניח כליו בלא שמירה, גזרו דוקא ברה"י. והכא נחלקו רבי מאיר וחכמים בישן ברה"ר, האם חשיב כאבדו כליו ברה"ר דהוי בכלל סתם כלים הנמצאים וטמאים, או שמא חשיב כהניח כליו ברה"ר דלא גזרו בזה חכמים. אך ברישא שכליו לפניו, ודרס אדם מסויים שאינו יודע מיהו, אינו בכלל הגזירה כלל, ולכן אזלינן בתר הרוב. [ולפי"ז כתב, דברה"י אף חכמים מטמאים, דהוי בכלל כלים הנמצאים, וכדין שוטח כלים ברה"י במשנה שם. אך **המשנה אחרונה** נקט דברה"י לא חיישינן כלל שידרסו על בגדיו, ואף רבי מאיר מטהר].

    **ובמקדש דוד** [מז סק"ג] כתב לבאר בעוד אופן, דלהלן במ"ח מבואר דלגבי אשה לא אזלינן בתר רוב, כיון דטומאת נדה שכיחא. ולכן כאשר הוא ראה מי דרס אזלינן בתר הרוב, אך כאשר הוא ישן, חיישינן שמא אשה דרסה על בגדיו, ובאשה לא אזלינן בתר רוב. ועיי"ש מה שכתב עוד בזה. [↑](#footnote-ref-41)
41. ראה בסימן ד' בהרחבה ביאור המשנה. [↑](#footnote-ref-42)
42. כן כתב **הרא"ש,** דהא דגזרו חכמים על רוקין הנמצאים היינו כשיש בעיר שוטה אחת או עכו"ם או כותית. והוכיח כן גם מפ"י דשקלים, וראה **חזון איש** [ז ג] שהקשה על הדימוי לשקלים.

    אמנם **הרמב"ם בפיה"מ** כתב, דכאשר יש בעיר שוטה אחת או עכו"ם או כותית, הרי כל הרוקין טמאים בודאות, דהטומאה היא קבועה, וחיישינן מעיקר הדין לרוק של טמא. והא דגזרו על רוקין הנמצאים היינו באופן שאין בעיר שוטה ועכו"ם, ומכל מקום גזרו חכמים, דחששו לרוק של זב ישראל פיקח, [דאף דמצניעים רוקם מכל מקום חששו חכמים]. וכתבו **הרש"ש והחזון איש** שם, דלפי"ז איירי ברה"י, דהא ברה"ר מטהרינן מספק. אך הקשו הרש"ש והחזון איש [ז א], מדוע מעיקר הדין חשיב טומאה קבועה, הרי נמצא בעיר חשיב כפירש ולא כקבוע, וניזיל בתר הרוב? [↑](#footnote-ref-43)
43. לדעת הר"ש דאין שורפין על טומאת עכו"ם, אם יש בעיר שוטה אחת ישראלית, כל הרוקין טמאים ושורפין על זה תרומה, אך אם יש בעיר עכו"ם אחת או כותית אחת, כל הרוקין טמאים לתלות ולא לשרוף, שהרי אפילו רוק שהוא ודאי מעכו"ם אין שורפין עליו תרומה. [↑](#footnote-ref-44)
44. כן כתב הר"ש. כתב **החזון איש** [ז ה], דהוא הדין אם יש בעיר עם הארץ אחד כל הרוקין טמאים, דעיקר גזירת רוקין משום עם הארץ הוא [לדעת התוספות בשבת], ודוקא אם כל העיר ישראלים חברים מטהרינן את הרוקין. וראה מש"כ בסימן י' לדון בדבריו. [↑](#footnote-ref-45)
45. כתב **המשנה אחרונה,** דדוקא ברה"ר סמכינן על סברה זו, דאם היתה טמאה היתה נזהרת, אך ברה"י דצריך לחשוש לטומאה מעיקר הדין, הרי אפילו על חזקה לא סמכינן לטהר, וכל שכן שלא סמכינן על סברה זו. אך **החזון איש** [ז ה] נקט דסתם ספינה משמע אפילו רה"י. [↑](#footnote-ref-46)
46. כתב **המשנה אחרונה,** דדוקא בדרסה על בגדיו, דהחשש הוא לטומאת נדות בלבד, היא נאמנת לומר שאינה נדה, אך באופן שנגעה בו או בבגדיו, דהחשש הוא לטומאת עם הארץ, בזה היא לא נאמנת לומר שהיא טהורה, שהרי עמי הארץ מחזיקים עצמם כטהורים. [↑](#footnote-ref-47)
47. כן הסיק **החזון איש** שם, דהכי איתא בתוספתא שהביא הר"ש, דרסה אשה על בגדיו טמאין מדרס. אך **המשנה אחרונה והתפארת ישראל** בועז טז נקטו דאם ליתא קמן דנשאלה מטהרינן מספק, ודוקא אם היא לפנינו החמירו חכמים לשאול. [↑](#footnote-ref-48)
48. כתבו **המשנה אחרונה והחזון איש** שם, דדין זה הוא חומרא דרבנן בעלמא, אך מעיקר הדין אזלינן בתר רוב. וכתב המשנה אחרונה, דלכן מקלינן במכירתו, ואין צריך לשאול אותה, אף דבכל מקום שאפשר לברורי לא סמכינן על חזקה, הכא דהוי חומרא דרבנן בעלמא סמכינן. [↑](#footnote-ref-49)
49. כן איתא בקידושין [סה ב]. וכתבו התוספות שם בשם **רבינו תם,** דדוקא בשתיקה הוא טמא, דשתיקה כהודאה, אך אם אומר על דברי העד אינו יודע, לא נטמא, דעד אחד לא יכול לגרום טומאה לאדם. ואף שעד אחד נאמן באיסורים, היינו רק להתיר איסור, אך לאסור את המותר אינו נאמן. וצ"ע לפי"ז מדוע נקטה המשנה דהוא אומר לא נטמאתי, הרי אפילו אם אומר איני יודע הוא טהור?

    אך **הרמב"ן** שם הוכיח דאפילו אם אמר איני יודע מהני עד אחד לטמאותו. וכתב, דבמסכת יבמות [פח א] אמרינן, דעד אחד נאמן היכא דלא אתחזק איסורא ואינו דבר שבערוה, והכא נמי מהני עד אחד לאסור את המותר, דלא אמרינן בשום דוכתא אתחזק התירא בכה"ג. [וצריך ביאור מדוע להתיר נגד אתחזק איסורא אינו נאמן, ואילו לאסור נגד אתחזק התירא הוא נאמן].

    **ובמשנה אחרונה** נקט, דכשאומר איני יודע ברה"ר טהור וברה"י טמא, והיינו דעד אחד עושה ספק, ודינו ככל ספק טומאה דתלוי ברשויות. [↑](#footnote-ref-50)
50. ובאופן שהשנים אומרים לא נטמאת, והוא אומר על עצמו נטמאתי, כתב **המשנה אחרונה,** דלכו"ע הוא טמא, לפי ששויא אנפשיה חתיכה דאיסורא. [↑](#footnote-ref-51)
51. **התוספות** שם הבינו בתחילה, דהוא נאמן לומר לא טבלתי נגד דברי העדים מכח מיגו, דאם רצה לשקר היה אומר נטמאתי וטבלתי. והקשו, הא הוי מיגו במקום עדים, דכח עדים עדיפי מכח מיגו? ולכן כתבו, דאינו נאמן נגד העדים כלל, אלא דמפרשים דבריו שהתכוין לומר בתחילה נטמאתי וטבלתי.

    ולפי"ז כתבו, דאיירי במתניתין באופן ששאלוהו ואמר שנתכוין לומר נטמאתי וטבלתי, ולכן חכמים מטהרים, ומכל מקום רבי מאיר מטמא, כיון שבתחילה לא אמר כן, ותולים שחזר בו. אך אם שאלוהו ואמר שנכוין לומר לא נטמאתי כפשוטו, אינו נאמן כנגד העדים, ואף לחכמים הוא טמא.

    אך **התוספות ביבמות** [פח א ד"ה ומה] נסתפקו בזה, דיתכן שהוא טהור בכל אופן. וכן **בתפארת ישראל** [אות נא] נקט שהוא טהור בכל אופן, דאף שאומר להדיא לא נטמאתי כלל, מכל מקום תלינן שהוא נטמא וטבל אלא שהוא רוצה להעלים טומאתו וטבילתו. [↑](#footnote-ref-52)
52. עוד כתב **התפארת ישראל,** דאם ידעינן שלא טבל מהזמן שנטמא לפי דברי העדים, הרי הוא טמא לפי צד זה. וכן כתב **המשנה אחרונה,** דאם הם מעידים על טהרותיו ולא על גופו, והוא מכחיש דלא נטמאו טהרותיו, אינו נאמן לכו"ע, שהרי לטהרות לא מהני טבילה.

    וכן יש נפק"מ להיפך, דאם הוא נאמן על עצמו יותר ממאה עדים, הרי הנאמנות שלו היא רק כלפי עצמו, אך לאחרים אסור, ואילו לפי הצד שמתרצינן דבריו, אף לאחרים מותר. וראה עוד בהערות על הר"ש האם צריך לחשוש לכתחילה לדברי העדים. [↑](#footnote-ref-53)
53. כתב **המשנה אחרונה,** דאיירי באופן שהאדם שדנים עליו שותק. אך אם הוא אומר כאחד מהצדדים, אם הוא אומר נטמאתי, הרי הוא טמא גם בלא העדים כלל, שהרי שויא אנפשיה חתיכה דאיסורא. ואם הוא אומר לא נטמאתי, הרי לחכמים הוא נאמן גם כנגד שני עדים, ועל כרחיך דהנידון הוא רק בין שני העדים לבין עד האחד. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובאופן ששני עדים אומרים נטמא ושני עדים אומרים לא נטמא, ראה בפירוש הר"ש ובהערות שם מה שכתבנו בזה. [↑](#footnote-ref-55)
55. הקשה **התפארת ישראל,** לשיטות הראשונים דעד אחד בהכחשה כמאן דליתא, הרי זה כאילו שלא היו כאן עדים כלל, ומדוע מטמאים אותו ברה"י, הרי אין כאן ספק כלל? ותירץ **השב שמעתתא** [ש"ו פכ"ג], דאיירי באופן שהיה ספק גם קודם שבאו העדים, דקיי"ל שברה"ר טהור וברה"י טמא, ואחר כך באו שני עדים והכחישו זה את זה, הרי הם כמאן דליתא ונשאר הדין שברה"ר טהור וברה"י טמא.

    והוכיח מכאן הש"ש, דאילו היה בא עד אחד בלבד ואומר שהוא טהור, הרי הוא נאמן לטהר אף ברה"י, וכן אם עד אחד היה אומר שהוא טמא, הרי הוא נאמן אף ברה"ר. וראה **מקדש דוד** [מו סק"ג ד"ה עוד הביא] מה שכתב עוד בזה.

    אך צ"ע איך באמת מועיל עד אחד לטהר ברה"י, הרי ספק טומאה ברה"י טמא אפילו נגד חזקת טהרה, דהדין לטמאות ברה"י הוא אלים מכח חזקה, ואילו עד אחד אינו מועיל נגד אתחזק איסורא, ומבואר דכח חזקה אלים מכח עד אחד, ואם הדין לטמאות ברה"י אלים מכח חזקה כל שכן שיהא אלים מכח עד אחד? וראה בספר משנת טהרות מה שכתב ליישב בזה. [↑](#footnote-ref-56)