סי_ שעו סעיף ב, אל יפתח פיו לשטן
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / יורה דעה - דור המלקטים

**ניחום אבלים, אל יפתח פיו לשטן**

סימן שע"ו

**ניחום אבלים: דור המלקטים** – קיצור הל' אבלות (פרק כ"ח), Halachically Speaking (חי"ב מספר ו').

בשבת - עי' או"ח סי' רפ"ז, לשיטות ומראי מקומות.

1. שיפתח האבל תחילה - סעיף א'.
   1. ציץ אליעזר (חי"ז סי' מ"ה אות ד') – "פני ברוך ... בסימן י"א סעי' ד' והערה אות ה', בדינא פסיקתא דאין המנחמים רשאין לפתוח בדברים עד שיפתח האבל תחילה. הנה תמיד אני מתקשה בזה, ורבים כמוני, כאשר הולכים לנחם אבלים ועל פי רוב אין האבל מתחיל לדבר כלום עד שמדובבים אותו אי משום צערא דיליה ואי משום מפני יראת הכבוד, וכדומה ומבלי משים מתחילים תחלה בדיבור להביע השתתפו' בצערו ולדבר בשבחו של הנפטר, והרי זה נגד הלכה פסוקה באין חולק עליה. וחשבתי להליץ ע"ז עפי"ד הלבוש בסי' שע"ו שם סעי' א' שכותב להסביר טעמו של דבר שאין המנחמין רשאין לפתוח עד שיפתח האבל תחי' וז"ל: וטעמא דמסתבר הוא כלומר שהוא מתחיל להראות צערו שמצטער מאד על מתו ואחר כך מתחילין לנחמו, אבל מקודם אין שייך לנחמו דשמא אינו מצער על מתו עכ"ל, וא"כ זיל בתר טעמא, וכל היכא דמכירין שהוא כן מצטער, ומרוב צער יגון אין באפשרותו לפתוח תחילה בדברים, אזי רשאים המנחמים לפתוח תחילה. עוד חשבתי דיתכן שהדין הזה הוא רק בפתיחה רא' של ביאת המנחמים אצלו, כההיא דאיוב שילפינן משם הך דינא במו"ק דף כ"ח ע"ב, אבל כל שהאבל פתח כבר לדבר לפני מנחמים, תו המנחמים הבאים אחריהם אין צריכים כבר לחכות שיפתח תחילה בדברים ואני לומד זאת מלשונו של הטור שם כותב וז"ל: ואח"כ נכנסין עם האבל לביתו והוא מיסב בראש וש"ץ אומר נשאלו רבנן טעמא ואבל אומר ברוך דיין האמת וגדולי החכמים מנחמין כל אחד ואחד כפי מה שרואה לדרוש בנחמה עיין שם ובפרישה, הרי לנו שלצאת ידי זה שהאבל צריך להתחיל לדבר תחילה יוצאים עי"ז שהאבל התחיל בדיבור ואמר ברוך דיין האמת, אך צריך שיאמר זאת לאחר הקבורה שאז יכולים כבר לנחמו, ומספיק זאת על כל הבאים אחריהם לנחמו ויודעים מזה. וראה זה מצאתי בספר פאר הדור ח"ד הערה 108 שהרה"ג ר' מאיר גריינימן מעיד ובא על הגאון החזו"א ז"ל, דכשהלך לנחם אבלים היה החזו"א לפעמים פותח בדברים ראשון לפני שהתחיל האבל כשהבחין איך קשה לאבל לדבר מעוצר יגון מיראת הכבוד ע"ש, הרי לנו מעשה - רב איך שהתנהג בזה הלכה למעשה ואשר יש בזה סיוע רב לדברינו האמורים [וכדאי להעיר גם זאת דעל לשון "אין רשאין" מצינו בכמה מקומות בתוס' שמבארים שהכונה רק שאינם מחויבים, יעוין בתוס' קדושין דף ל"ג ע"א וע"ב, וחולין דף נ"ד ע"ב ד"ה אין, וערכין דף כ"ח ע"ב ד"ה אומדין עיין שם]".
2. ע"י הטעלעפאן - אם אפשר לנחם אבלים בטלפון.
   1. אג"מ (או"ח ח"ד סי' מ' אות י"א) – "ניחום אבלים ע"י הטעלעפאן ובדבר אם מקיים מצות נחום אבלים ע"י הטעלעפאן, הנה בנחום אבלים **איכא תרתי** ענינים חדא לטובת אבלים החיים שהם טרודים מאד בצערם מחוייבין לדבר על לבו ולנחמו שבשביל זה הרי ג"כ מחוייבין לילך לביתו למקום שהוא נמצא, ושנית לטובת המת כדאיתא בשבת דף קנ"ב א"ר יהודה מת שאין לו מנחמין הולכין עשרה בני אדם ויושבין במקומו ומסיק עובדא דמת שאין לו מנחמין שבכל יומא הוה דבר ר' יהודה בי עשרה ותיתבי בדוכתיה ואיתחזי ליה בחלמו דר' יהודה וא"ל תנוח דעתך שהנחת את דעתי, הרי ממילא ידעינן דכשיש מנחמין איכא בזה גם טובת המת, ומטעם זה כתב הרמב"ם בפי"ד מאבל ה"ז יראה לי שנחמת אבלים קודם לבקור חולים שנחום אבלים גמ"ח עם החיים ועם המתים ... ומשמע לי שמצד האבל החי שייך לקיים גם ע"י הטעלעפאן, אבל **המצוה שמצד טובת המת לא שייך אלא דוקא כשיבא לשם במקום שמתנחמין או במקום שמת**, ואף מצד האבל החי נמי ודאי עדיף כשבא לשם שהוא גם מכבדו שזה עצמו הוא ג"כ ענין תנחומין כלשון ר"ע במו"ק דף כ"א כשמתו בניו והספידום כל ישראל עמד ר"ע ואמר אחבנ"י שמעו אפילו שני בנים חתנים מנוחם הוא בשביל כבוד שעשיתם, וענין הכבוד לא שייך ע"י הטעלעפאן, דלכן למעשה אם אפשר לו לילך לבית האבלים שהוא קיום מצוה שלמה לא שייך שיפטר בטעלעפאן, אך קצת מצוה יש גם ע"י הטעלעפאן שלכן אם א"א לו ללכת לבית האבלים כגון מחמת חולי או שהוא טרוד בטירדא דמצוה יש עליו חיוב לקיים מה שאפשר לו יש לו לנחם ע"י הטעלעפאן דג"כ איכא בזה מצוה ולא יאמר כי מאחר שאינו יכול לילך לבית האבלים אין עליו שוב שום חיוב כלל".
   2. *באר משה (ח"ב סי' ק"ד, סי' ק"ה, סי' ק"ו).*
   3. הגרח"ק שליט"א (ניחום ונחמה, אנגלית עמ' צ"ג).
3. עמידה.

*רמ"א (סעי' א'), "אין אבל או חולה חייבים לעמוד, אפילו מפני נשיא".*

* 1. ***אם רשאי לעמוד****.*
     1. *מיקל: רשאי לעמוד.*
        1. *ציץ אליעזר (ח"ח סי' ל"ג אות ה') – "ובכה"ג דהפירוש של רשאים ואינן רשאים הוא דרצונו לומר לענין חיובא, אי איכא חיובא וליכא חיובא, מצינו בהדיא בכמה מקומות בתוס' שפירשו כן, עיין לדוגמא בתוס' תענית ד' י"ג ע"ב ד"ה אין הבוגרת ותוס' קדושין ד' ל"ג ע"א ד"ה אין בעלי אומניות, ובעוד כמה מקומות עיין שם. ואקצר".*
        2. *יביע אומר (ח"ג יו"ד סי' כ"ז) – "המורם מכל האמור שהרוצה להחמיר לקום באבלו מפני ת"ח או זקן תע"ב, ואין שום חשש בזה, ואין בו משום מ"ש כל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט, מכמה טעמים. ולפי דרכנו למדנו שחייבים לקום מפני זקן או ת"ח בתשעה באב, ואף על פי שיושבים על הארץ כאבלים. ואף האבל חייב לקום לפני ס"ת כיון דלא שייך טעמא דמחילה. דמאן מחיל ומאן שביק. וכן מצאתי להדיא בשו"ת בית יהודה ח"ב (סי' פו). וכ"פ השיו"ב (סי' שעו סק"ג). והרב מסגרת השלחן (שם). [ונסתפקתי אם האבל על אמו חייב לקום מפני אביו שהוא ג"כ אבל, שי"ל שמכיון שכולם שרויים באותו צער דמי קצת לט"ב. שו"ר בתשו' בית יהודה שם, שכ', שא"צ האבל לקום מפני נשיא שהוא אבל, שאין צער האבילות שוה. וי"ל. וצע"ק]".*
     2. מראי מקומות *– דברי יציב (יו"ד סי' רל"ד).*
  2. *נוסח.*
     1. *הנהגות ופסקים (הגרי"ח זוננפלד, מנהגי רבינו בעניני אבילות אות י"א) – "נוסח נחמת האבלים, שאומרים 'המקום ינחם אתכם בתוך שאר אבלי ציון' הקפיד רבינו לסיים ולומר 'ולא תוסיפו לדאבה עוד', שאם לא כן משתמע מזה שחלילה יהיו בנחמה פעם נוספת רח"ל".*
  3. *אג"מ (או"ח ח"ה סי' כ' אות כ"א) – "קיום מצוות ניחום אבלים: הנה פשוט דהמצווה לנחם אבלים, אינו רק זה שמברכים אותו שהמקום ינחם אותו היינו שיתן לו חיזוק להתנחם. דבזה לבד אין האדם מתנחם ונעשה שקט ברוחו, שזהו עיקר התנחומין שחייבה תורה. אלא כדמצינו בחברי דאיוב שבאו אליו לנחמו, שהרבו לדבר אליו, וכן אליהוא, והקב"ה בעצמו, עד שנשקט רוחו עליו. ואיכא במו"ק דף כ"ח ע"ב, א"ר יוחנן אין מנחמין רשאין לומר דבר עד שיפתח אבל, שנאמר אחרי כן פתח איוב את פיהו, והדר ויען אליפז התימני. שלא שייך זה לעניין אמירת המקום ינחם אותך, שברכה זו שייך אף כשאין האבל אומר כלום. וכשעומדין בשורה, אומרים להם המנחמים תתנחמו מן השמים, בלא אמירת האבל שום דבר. אך שם אפשר לומר דעמידת אבלים במקום שעושין השורה לנחם, הוא כהתחלה בדיבור. וכן אפשר לומר גם במדות פ"ב מ"ב, דמי שאירעו דבר מקיף לשמאל, שואלין אותו מה לך מקיף לשמאל, ומשיב שאני אבל, ואומרין לו השוכן בבית הזה ינחמך, הוא כהתחלת דברים מצד האבל בזה שהשיב שאני אבל, אף שאין כוונתו לזה שישיבו לו. אבל יותר מסתבר לומר דאין זה התחלת דברים מהאבל, אלא דלתנחומים אלו שמברכו שהמקום ינחמהו וא"א לומר יותר, כמו בזמן השורה ובעזרה, וכן במנהג שקודם מזמור שיר ליום השבת נכנסין האבלים לביהמ"ד ומקיפין, ואומרים להם הקהל המקום ינחם אותך, אין צורך להתחלה דאבל, משום שאין זה חיוב התנחומין ממש, שהוא להשקיט את רוחו, שאינו יוצא בזה אלא בישיבה לדבר עמו. וכמו דאשכחן בסוף מו"ק דף כ"ח ע"ב, בעובדא שמתו בניו של ר' ישמעאל ונכנסו ד' זקנים לנחמו, ר"ט וריה"ג וראב"ע ור"ע, ששם הוא דינא דר' יוחנן דאין מנחמין רשאין לומר עד שיפתח אבל. עכ"פ משמע שאמירת המנחמים המקום ינחם אותך, הוא רק גמר דברים של המנחמים להאבל. שלכן בזמן שלא שייך ממש עניין התנחומין, שהוא כשעומדים בשורה תיכף אחר הקבורה, שאין שם מקום הישיבה להאבלים, וגם עייפים ויגעים עדיין מעניין הקבורה וכבוד המת, בהספדים וכדומה, הנהיגו רק לעשות מקצת מעשה התנחומין. וכן כשבאו לביהכ"נ קודם מזמור שיר ליום השבת, שאין כאן המקום לישיבת אבלות וגם לא הזמן לזה, הנהיגו לעשות הפחות שבתנחומים שאפשר. וכן הוא גם בעזרה, חייבו לנחם לכל הפחות במקצת תנחומין שאפשר. ולכן נוהגין זה אנשים שבאו לקיים מצוות תנחומין ממש, שיושבין ומתעכבין שם איזה זמן, ושמעו ודברו דברי תנחומין ממש, שבגמר דברים, כשכבר קיים מצוות התנחומין, לגמור בברכה זו דהמקום ינחם אותך, בשעה שפורש מבית האבלים לילך לביתו. שהרי התירו לומר ברכה זו להעם במקום תנחומים, בכל מקום שאירע להיות זמן קצר עם האבל. שלכן פורשין מן האבל בברכה זו. וכיוון שהוא פרישה, לא שייך לומר זה כל כך כשעדיין הוא יושב, אלא כשכבר עמד לילך מבית האבל לביתו, שניכר שהוא פורש שם לילך מבית האבל".*
  4. *תשובות והנהגות (ח"ג סי' שע"ז).*

1. ***אל יפתח אדם פיו לשטן - סעיף ב'.***

**דור המלקטים** - סוכת חיים, Halachically Speaking (חי"ג מספר י').

כתובות (דף ח:, ברכות דף יט., דף ס.) – "דאמר רבי שמעון בן לקיש, וכן תנא משמיה דרבי יוסי: **לעולם אל יפתח אדם פיו לשטן**; ואמר רב יוסף: מאי קראה, שנאמר: כמעט כסדום היינו, מאי אהדר להו נביא, שמעו דבר ה' קציני סדום".

* 1. **אם איסור או ענין**.
     1. אסור.
        1. פלא יועץ (ערך דבור ד"ה אסור לאדם) – "אסור לאדם שיפתח פיו לשטן, ואפלו אם חרב חדה מנחת על צוארו או שהוא שכיב מרע, ואל יתיאש מן הרחמים (ברכות י, א) וידבר טוב ויבוא טוב".
           1. עי' רמ"א (יו"ד סי' קט"ז ריש סעי' ה') – "וכן יזהר מכל דברים המביאים לידי סכנה, כי סכנתא חמירא מאיסורא ויש לחוש יותר לספק סכנה מלספק איסור".
           2. **אמנם יש כלל כיון דדשו בה רבים** - [עי' פתחי תשובה (יו"ד סי' פ"ז סוף ס"ק ט')], וצ"ע. ועי' שמירת הגוף והנפש (במבוא).
  2. **פוסקים: בהספד** - יו"ד סי' שע"ו.
     1. רמ"א (יו"ד סי' שע"ו סעי' ב', דר"מ ס"ק ו') – "לא יאמר אדם: לא נפרעתי כפי מעשי, או כיוצא בדברים אלו, שאל יפתח פיו לשטן".
     2. לבוש (יו"ד סי' שע"ו סעי' ב').
     3. ערה"ש (יו"ד סי' שע"ו סעי' ה').
  3. **וידוי שכיב מרע, "אם אמות תהא מיתתי כפרה"**.
     1. מחבר (יו"ד סי' של"ח סעי' ב') לבוש (שם סעי' ב'), ערה"ש (שם סעי' ד') – "סדר וידוי שכיב מרע: מודה אני לפניך ה' אלקי ואלקי אבותי שרפואתי ומיתתי בידך, יהי רצון מלפניך שתרפאני רפואה שלמה, ואם אמות תהא מיתתי כפרה על כל חטאים ועונות ופשעים שחטאתי ושעויתי ושפשעתי לפניך, ותן חלקי בגן עדן, וזכני לעולם הבא הצפון לצדיקים".
     2. רמ"א (שם סעי' א'), ערך לחם (שם), לבוש (שם סעי' א'), ערה"ש (שם סעי' ב', סעי' ג') – "ואם אינו יודע להתודות, אומרים לו: אמור: מיתתי תהא כפרה על כל עונותי".
     3. מראי מקומות – פלא יועץ (ערך דבור ד"ה אסור לאדם, לשונו מובא לעיל).
        1. רש"ש (ברכות דף ס.) – "אמר אביי לא לימא איניש הכי דלא ליפתח כו'. מזה תמהתי על נוסח וידוי של שכ"מ המבואר בטוש"ע יו"ד של"ח בשם הרמב"ן 'ואם אמות תהא מיתתי כפרה' ואולי דנטה למות שאני. אבל קשה מנ"ל לחלק הלא אמרי' לעיל י' אפילו חרב חדה כו' אל ימנע עצמו מן הרחמים".
  4. **וידוי גבי קר"ש על מטתו** - או"ח סי' רל"ט.
     1. מחמיר.
        1. מג"א (סי' רל"ט ס"ק ז') – "יש נוהגין לומר וידוי ש"מ קודם השינה ונ"ל שאינו נכון דאמרינן בברכות דף ס' שלא לומר אם אמות תהא מיתתי כפרה וכו' דלא ליפתח פיו לשטן וכן אית' דף י"ט שלא יאמר הרבה חטאתי לפניך ולא נפרעת ממני אחד מאלף דמשמע כאלו הוא מבקש שיפרע ממנו ונמצא פותח פיו לשטן וא"ל דהתם שאני דמרחץ מקום סכנה הוא לילה ושינה נמי מקום סכנה הוא כמ"ש ר"ס רל"א לכן א"ל רק יפשפש במעשיו שעש' כל היום ואם ימצא שעשה עבירה יתודה עליו ויקבל עליו שלא לעשותו ובפרט בעבירו' המצויי' כגון חניפות שקרים ליצנו' לה"ר צריכי' בדיקה ביותר".
        2. א"ר (סי' רל"ט ס"ק ג') – "אבל וידוי שכיב מרע כתב מג"א [סק"ז] שאין נכון לומר כדאיתא בברכות דף ס' [ע"א] דלא ליפתח אדם פיו לשטן".
        3. באה"ט (סי' רל"ט ס"ק ו') – "יש נוהגין לומר וידוי שכיב מרע קודם השינה ונ"ל שאינו נכון דאיתא בברכות שלא לומר אם אמות תהא מיתתי כפרה דלא ליפתח פיו לשטן לכן אין לאומרו רק יפשפש במעשיו שעשה כל היום אם ימצא שעשה עבירה יתודה עליו ויקבל עליו שלא לעשותו ובפרט בעבירות המצויים כגון חניפות שקרים ליצנות לשון הרע צריכין בדיקה ביותר".
        4. ערה"ש (או"ח סי' רל"ט סעי' ז') – "עמג"א סק"ז שאין דעתו נוחה בוידוי שכיב מרע לומר בכל לילה משום דלעולם אל יפתח פיו לשטן".
        5. כה"ח (או"ח סי' רל"ט ס"ק ט"ז).
        6. חוט שני (שאר ענייני סכנה [בתוך ס' טבילת כלים] ס"ק ח' אות י', עמ' פ"ה).
     2. מיקל.
        1. מקור חיים (חו"י, סי' רל"ט) - לשונו מובא לקמן.
           1. **והראיה** "אמותה הפעם" (ויגש פרק מ"ז פסוק ל'), עי' מהרי"ל דיסקין (על התורה שם)], לרעך כמוך (ח"א עמ' 266 הע' קכ"ז). .
     3. מראי מקומות.
        1. שלמת חיים (או"ח סי' רי"ט, הע' רצ"ג) – "במש"כ המג"א באו"ח (סימן רל"ט סק"ז) בענין ק"ש שעל המיטה שלא לומר בוידוי "אם אמות" וכו', שלא ליפתח פה לשטן. ויש לדקדק מב"מ (ס"ב ב') דקאמר רבא כי שכיבנא נפיק ר"א לוותי דמתרצנא מתני' כוותיה. תשובה: כיון דמזכיר 'נפיק' אין לחוש, וגם אנן בדרך הזה לא אסור. [צ"ב כוונת רבינו, ואולי י"ל דהיכן שאומר נפיק וכדו', לא נחשב שכולל עצמו עם מציאות המיתה אלא למצב עתידי ופותח פיו לשטן הוא דוקא היכא שכולל עצמו בלשונו לדבר רע, וכן מבואר במהרש"א מו"ק י"ח א']".
  5. **פוסקים: בשאר מקומות**.
     1. לבוש (יו"ד סי' של"ט סעי' א', סי' שע"ו סעי' ב', או"ח סי' קל"ג סעי' א', אה"ע סי' קמ"ה סעי' ה', חו"מ סי' רנ"א סעי' א').
     2. של"ה (שער האותיות אות ק' קדושה אות כ"ג, אות ש' שתיקה אות כ"ז, מסכת ראש השנה פרק נר מצוה אות י"ט) – "אל יפתח אדם פיו לשטן (ברכות יט א), כדכתיב (ישעיה א, ט) 'כמעט כסדם היינו לעמרה דמינו', מיד כתיב (שם שם, י) 'שמעו דבר ה' קציני סדם'. ויהוא בן נמשי אמר דרך (מראה) [מרמה] שהוא יעבוד עבודה זרה, לסוף עבדה (סנהדרין קב א; ילקוט שמעוני ח"ב רמז רל"ב)".

של"ה (פר' בלק דרך חיים תוכחת מוסר אות י"ט) – "'ועתה לכה נא ארה לי' (במדבר כב, ו). יזהר האדם במאד שלא יפתח פיו לשטן, כי אפילו אם מדבר שלא בכוונה, ממשיך הדבר על עצמו. וכן בלק אמר 'ארה לי', פיו הכשילו שלבסוף קילל אותו".

* + 1. שפתי כהן (ויקרא פר' קדושים) – "כי מיד כשפותח פיו לקלל מיד מקבלה השטן ומשטין בה, ועל זה הזהירו חז"ל (ברכות י"ט א) שלא יפתח אדם פיו לשטן, וכן אמר בזוהר (פרשה זו פ"ה א) זה לשונו דלית לך מלה ומלה דסלקא מפומיה דבר נש דלא אית ליה קלא וההוא קלא סלקא לעילא וכו' עד כאן".
    2. פר"ח (יו"ד סי' קט"ז ס"ק ט'), הו"ד מקצת הדברים בכה"ח (יו"ד סי' קט"ז ס"ק ק"ג, ס"ק ק"ד) – "כתב בספר שני לוחות [הברית] [שער האותיות אות ד ד"ה ויזהרו] יזהר אב ואם שלא יעשו מורא לתינוק בדבר טמא כגון לומר חתול או כלב תקח זה התינוק כי ברית כרותה לשפתים, ובר מינן תכף הקליפה אשר להם שמות הטומאה ההם מצויים ויש חשש היזק לתינוק בעולם הזה וגם פוגם נשמתו לעולם הבא ועל כן שומר נפשו ירחק מהם, ודבר זה מבואר לחכמי אמת. וכן צריך ליזהר בכל כיוצא בזה כגון לומר אילו היה פלוני קיים היה שולח כתב או כבר היה בא, וכדאמרינן בפרק קמא דכתובות [ח, ב] לעולם אל יפתח אדם פיו לשטן. ובפרק בתרא דמועד קטן [יח, א] נמי גרסינן פינחס אחוה דמר שמואל איתרע ביה מילתא, על שמואל למישאל טעמא מיניה חזנהו לטופריה דהוו נפשינן, אמר ליה אמאי לא שקלת להו, אמר ליה אי בדידיה הוה מי מזלזלת ביה כולי האי, הואי כשגגה שיוצאה מלפני השליט [קהלת י, ה] ואיתרע ביה מילתא בשמואל, על פנחס אחוה למישאל טעמא מיניה שקלינהו לטופריה חבטינהו לאפיה אמר ליה לית לך ברית כרותה לשפתים, דאמר רבי יוחנן מנין שברית כרותה לשפתים שנאמר [בראשית כב, ה] ויאמר אברהם אל נעריו שבו לכם פה עם החמור ואני והנער נלכה עד כה ונשתחוה ונשובה אליכם ואיסתייעא מילתא דהדור תרווייהו. ובפרק אף על פי [כתובות סב, ב] נמי גרסינן יהודה חתניה דרבי ינאי הוה, אזיל ויתיב בבי רב וכל בי שמשי הוה אתי לביתיה, יומא חד משכתיה שמעתתא אמר ליה רבי ינאי כפו מטתו שאלמלי יהודה קיים לא ביטל עונתו, הואי כשגגה היוצאה מלפני השליט ונח נפשיה. ומכאן ילמד כל אדם קל וחומר בעצמו ותן לחכם ויחכם עוד".
    3. חכ"א (כלל קס"ג סעי' ב') – "לא יאמר אדם לא נפרעתי כפי מעשי או כיוצא בדברים אלו שאל יפתח פיו לשטן ואל יאמר אדם לאבל מה לך לעשות כי אי אפשר לשנות שזהו כגידוף דמשמע הא אם אפשר לשנות היה עושה אלא יקבל עליו גזירת ה' יתברך באהבה (שם סעיף ב')".
    4. ערה"ש (אה"ע סי' קמ"ה סעי' י"ז, חו"מ סי' רנ"א סעי' ב').
    5. בן איש חי (שנה ב' פר' פנחס אות י"ג) – "עוד אמרו לא יפתח אדם פיו לשטן".
    6. חוט שני (שאר ענייני סכנה [בתוך ס' טבילת כלים] ס"ק ח' אות י', עמ' פ"ה).
    7. עי' שמירת הגוף והנפש (סי' רכ"ה).
  1. **שייך רק על עצמו או שייך גם על אחרים**.
     1. שייך רק על עצמו.
        1. מהרש"א (מו"ק דף יח: ח"א ד"ה ברית, כתובות דף ח: ד"ה לעולם, [ועי' נדרים דף מ. ד"ה ושאמר, וצ"ע]) – "ברית כרותה לשפתים שנאמר ויאמר אברהם וגו'. וכתבו התוס' תימה דלמא מדה טובה מרובה וה"ל לאתויי הא דאמרינן פ"ק דכתובות ופ"ג דברכות לעולם אל יפתח אדם פיו לשטן שנאמר וגו' עכ"ל והנראה ליישב את זה דההיא דאל יפתח פיו לשטן איירי **כשהאומר כלל את עצמו** באותו פורענות ורעה כדמוכחי הענינים דהתם והטעם בו כמ"ש בע"י שלא יתן פתחון פה לשטן לקטרג **ולומר הודאת בעל דין כמאה עדים דמי** ולא נשאר מקום למדת הרחמים להאריך אפים כו' ע"ש וליכא לדמויי לההיא דהכא איירי בשגגה היוצא מדברי האומר ברעת פורעניות או בטובת זולתו כדמוכח הענין פנחס לשמואל והטעם בו כאומרם ניבא ואינו יודע מה ניבא וכפרש"י בחומש ונשובה נתנבא שישובו שניהם עכ"ל והשתא אין סברא לחלק בין מדה טובה למדה רעה בנבואה היוצאת מדברי האומר בשגגה".
        2. עין יעקב (ברכות דף יט.).
        3. בית אוצר (מערכת א' כלל נ"ו אות י"ב ד"ה ועיין ס').
        4. עי' מגדים חדשים (מו"ק דף יח. ד"ה לית).
     2. שייך גם על אחרים.
        1. תוס' (מו"ק דף יח. ד"ה ואיסתייעא) – "ואיסתייעא מילתא דהדור - תימה דלמא מדה טובה מרובה והוה ליה לאתויי הא דאמר עולא בעלמא (ברכות דף יט. ע"ש) לעולם אל יפתח אדם פיו לשטן שנאמר שמעו דבר ה' קציני סדום כו' (ישעיה א)".
        2. רבינו אפרים (פר' ויגש פרק מ"ה פסוק כ"ט) – "וקרהו אסון למה אמר, והלא ארז"ל לעולם אל יפתח אדם פיו לשטן והיאך אמרו יעקב ויהודה כך. נ"ל אמר יעקב בכל שליחות ששלחתי עושה רושם, שלחתי את יוסף לשכם והנה איננו, שלחתי אתכם למצרים שמעון איננו, עכשיו אם אשלח את בנימין עמכם ודאי וקראהו אסון, ובתרי זמני הויא חזקה כדאמרין ביבמות נשאת לראשון ומת לשני ומת אסורה לינשא. ד"א כי בנימין היה זאב יטרוף וטורף בני אדם לעתים, וכשבא לו העת שנהפך לזאב שנא' (פר' ויחי) בנימין זאב יטרף, ובעוד שהיה אצל אביו נשען על הרופא ובאותו זכות לא היה נהפך לזאב, שכך אמר ועזב את אביו ומת, כלומר כשיפרד מאביו יהפך לזאב לעוברי דרכים והיה כל מוצאו יהרגהו".
        3. מושב זקנים (פר' ויגש פרק מ"ה פסוק כ"ט).
        4. תוספות השלם (ח"ד פר' ויגש פרק מ"ה פסוק כ"ט) – "וקרהו אסון, למה אמר כך. והלא ארז"ל לעולם אל יפתה ארם פיו לשטן והיאך אמרו כך יעקב ויהודה, נ"ל שכך אמר יעקב בכל שליחות ששלחתי אתכם עשיתם רושם, שלחתי את יוסף לשכם, יוסף איננו. שלחתי אתכם למצרים, שמעון איננו. ועכשיו אם אשלח את בנימין עמכם בודאי תקראנו אסון כי בתרי זימני הויא חזקה כדאמרינן ביבמות נשאת לא' ומת, לב' ומת, אסורה להנשא. (ר"א: רא"פ: מי' ט"ו: פ"א תתרצ"ח: מ"ז עד כדאמרינן ביבמות)".
        5. ס' חסידים (סי' תע"ט) – "כתיב (משלי כ"א כ"ג) שומר פיו ולשונו שומר מצרות נפשו ראשי תיבות רמוז שמשון שומר פיו ולשונו שומר מצרות נפשו **ברית כרותה לשפתים לכך אל יפתח אדם פיו לשטן**, לא יאמר אדם לחבירו ולא לבניו תלך ותמיר מומר יהיה. אחד היה רגיל לקרוא לבני אדם כשמדברים דברים שלא היו נראים לו [פגר] או פעמים אמר אתה עושה כמו כומר אמר ליה החכם לא יתכן כך לזרע ישראל שלא יתקיים בו או בזרעו לכך חדל לך".
        6. תוס' יו"ט (נגעים פרק י"ב משנה ה') – "ולי נראה בהפך. דלהכי הקפידה התורה מלומר נגע. כדי שלא לפתוח פיו לשטן לו כדדרשינן בפרק מי שמתו (דף י"ט) מאמרו שמעו קציני סדום וגו' הרי אפשר שיחזור ויכהה טרם בוא הכהן".
        7. מהר"ם שיק (מצוה רנ"ב אות ג').
        8. פלא יועץ (ערך דבור ד"ה וכן צריך) – "וכן צריך ליזהר מאד שלא יפתח פיו לשטן שלא במתכוין כגון אם אומר לא אעשה עוד דבר זה יאמר כמו שנוהגים לומר בבריאות ובחיים (בלעז שאלו"ד אביינד"ו ובל"א בייא געזונד אונד לעבען) ומאד צריך לעמוד על המשמר על זה בפרט כשמדבר עם חבירו שאם תארע תקלה ח"ו לא ימצאו מקום לתלות בדבריו כשגגה היוצאת מלפני השליט ושמעתי מחכם אחד שפעם א' הלך איש א' לדרך ועשה לו לויה ואחר שנפרד ההולך ממנו והלך מרחוק נזכר לצוות לו דבר א' וקרא לו בשמו והיה חוזר ההולך לאחוריו לכבוד הת"ח לראות מה יקרא לו והיה רוצה החכם לומר לו אל תחזור ותכף נזכר כי לא טוב לומר כן להולך לדרך ואמר לו המתן בלבד וכל כיוצא בזה ישמע חכם ויוסף לקח וכבר הזהירו רז"ל כיוצא בזה שלא לומר לחולה או אבל הרוצה לקום מפני שיבה וכדומה שלא יאמר לו אל תקום אלא יאמר לו אל תטרח שב בנחת וזריזות מביאה לידי זהירות".
        9. תורה תמימה (בראשית פרק כ"ב אות ט"ז) – "ענין כריתת הברית הוא שלפעמים יבטא האדם בשפתיו דבר העתיד להיות ולא לבו, והוא ע"ד מ"פ לעולם אל יפתח אדם פיו לשטן ואשמעינן כאן דגם לטובה ג"כ מתקיים לפעמים מוצא שפתי האדם אף שלא בכונת הלב".
        10. עי' דברי חנינא (על מזלות סי' ל"ו אות ב').
        11. ועי' דברי סופרים (יו"ד סי' שע"ו ס"ק י"ב).
  2. **לוף גארו: בן אדם שמשתנה לזאב** (werewolf).
     1. רבינו אפרים (פר' ויגש פרק מ"ה פסוק כ"ט) - לשונו מובא לעיל.

רבינו אפרים (פר' ויחי פרק מ"ט פסוק כ"ז) – "בנימין זאב. בנים היו לו כמנין זאב ... בית המקדש היה בחלקו של בנימין ... זאב אחד יש שקורין לוף גארו והוא בן אדם ומשתנה לזאב, ובשעה שמשתנה לזאב רגליו יוצאין מבין כתפיו, כך בנימין בין כתפיו שכן, וזה רפואתו של אותו זאב בשעה שנכנס לבית והאדם ירא ממנו יקח דשן הצבור באש וישליך אילך ואילך ולא ינזק, כך היו עושין במקדש בכל יום היו משליכין דשן אצל המזבח דכתי' (ויקרא ו ג) ושמו אצל המזבח, וכן הוא מנהג אדם שיהפך תולדתו לזאב, כי הזאב נולד בשינים, כלומר זה יהיה אוכל העולם. ד"א לכך נולד בשינים, לומר כמו שזה משונה כך יהיה משונה משאר בני אדם, וכן בנימן אכל את אמו שמתה ממנו ... וכמו שנהפך האדם לזאב אפילו שהוא משתנה לאדם בכל שעה יש לו זנב, כך היתה רצועה יוצאת מחלקו של בנימין (יהודה) ונכנסת לחלקו של יהודה (בנימין) ועליה היה בנין בית המקדש".

* + 1. תוספות השלם (ח"ה בהשלמת ותקונים לעמוד ע"ח, עמוד רצ"ב).
    2. חיד"א (מדבר קדמות מערכת ב' אות כ"ב) – "ובס' רבינו אפרים כ"י פ' ויחי בסוף מגאוני אשכנז קדמונים ע"פ בנימין זאב וכו' כתב זאב א' יש שקורין לו לו"ף גאר"ו והוא בן אדם ומשתנה לזאב ובשעה שמשתנה לזאב רגליו יוצאין בין כתפיו כך בנימין בין כתפיו שכן. ובשעה שנכנס זאב זה לבית סגולה ליקח דשן הצבור באש וישליך אילך ואילך ולא ינזק כך עושין במקדש בכל יום היו משליכין דשן אצל המזבח עכ"ל בקיצור".
  1. **אם הוא סדר העולם מותר**.
     1. מקור חיים (חו"י, סי' רל"ט) – "שלא יתודה אדם בכל לילה לפני שוכבו דבמה שאומר תהא מיתתי כפרה הוי ליה פותה פה לשטן. ולאו משנת חסידים הוא, דאחריתם בפיהם ירצו סלה, וכן אבות העולם בפרט יעקב שאמד אמותה הפעם [בראשית מו, ל'], הנה אנכי מת [שם מח, כא]. והמיתה הוא סוף כל אדם, וגם אינו אומר אם אמות לילה זו או אמות היום. ומה שכתוב [שבת לב' א] גבי חולה נטה למות אומרים לו התודה, כתבו כדי שלא לשבר את לבו לא אמרינן ליה מקמי הכי, אבל אם אומרו מעצמו ובכל יום תבא עליו ברכה. ואין חשש פותח פה לשטן רק באמרו אם יארע בי דבר קלקלה גבי מרחץ שהיא מקרה רעה שלא כסדר עולם, וכן באמרו לא נפרעת וכו' דמודה דיש עליו מקום לקטרג. אבל מה שרצה לומר [המג"א] דדוקא במקום סכנה, ליתא, שהרי מקרא יליף לה".
     2. ראיה ממחבר (יו"ד סי' של"ח סעי' ב').
     3. וכן רבינו אפרים (ויגש פרק מ"ה פסוק כ"ט), וכן מושב זקנים (שם).
  2. **אל יפתח פיו לשטן, כ"ש מעשה**.
     1. מהרש"א (גיטין דף נז: ד"ה וריב"ל) – "וריב"ל אמר זו מילה שנתנה בח' כו'. ר"ל דהיינו מילה בזמנה שהקטן רך ומסוכן למיתה כההיא דר' נתן שעדיין לא נבלע בו דמו ודאמר אלו ת"ח שמראין הלכות שחיטה כו' פרש"י שמא יתחבנו בגרונו עכ"ל ויותר נראה לפרש דמרעי מזליה כענין אל יפתח אדם פיו לשטן ואם הדיבור מביאו לידי כך מכ"ש המעשה".
     2. דר"ת (סי' כ"ט ס"ק ה') – "דהנה בש"ס גיטין דף נ"ז ע"ב איתא דאסור לת"ח להראות הלכות שחיטה בעצמו ופירש"י שם שמא יחתכנו בגרונו עיין שם (וע"ל ריש סי' כ') ומשמע דדוקא בה"ש דשייך חששא זו הוא דאסור אבל הל' טריפות יכול להראות בעצמו כיון דלא שייך חששא הנ"ל אולם לפמ"ש המהרש"א בחידושי אגדות שם הטעם כדי שלא יפתח פיו לשטן כדוגמת הצרעת שאסור להראות בעצמו עיין שם משמע דגם הלכות טריפות אסור להראות על עצמו וכן משמע בפשיטות דכשמראה בעצמו ריעותא שהיא מתולדה כגון חסר או יתיר מתולדה מותר לכ"ע להראות דלא שייך משום לא יפתח פיו רק בענין חולי דאתיליד אח"כ בהבע"ח וכמובן ועי' מענין זה בשו"ת היכלי שן תניינא סי' ל"ג באריכות".

עי' דר"ת (סי' כ' ס"ק א') – "מקום השחיטה. איתא בש"ס גיטין דף נ"ז ע"ב דאסור לת"ח להראות הלכות שחיטה בעצמו ופירש"י שם שמא יתחבנו בגרונו עיי"ש, ומזה נראה דדוקא כשמראה עם הסכין אבל להראות בידו מקום השחיטה בצוארו בלא סכין אין קפידא כיון דלא שייך האי חששא דשמא יתחב בגרונו אבל לפמ"ש המהרש"א בח"א שם הטעם כדי שלא יפתח פיו לשטן משמע דאפי' בידו לבדו בלא הסכין אסור וצ"ע (וע"ל סי' כ"ט סק"ה מענין זה)".

* + 1. דברי יואל (יו"ד סי' ק"ה אות ה' ד"ה ולדינא) – "הגיעני מכתבו ע"ד אשר בעו"ה בא לכמה נשים שבעליהן שהם בעבודת הצבע מתו ונקברו ר"ל ונחתם משרי הקאמענדאנט, אי שרי להתאבל ולומר קדיש ..ולדינא זה ודאי כיון שכן מבואר ברשב"א ... אבל אבילות ולבישת שחורין וכדומה לא ינהגו כלל, כי אין עושין דברים כאלו מספק, וממילא צריך למחות בידם מחשש תקלה, וכמ"ש לעיל בהספד והשכבה דיש חשש בשביל ברית כרותה לשפתים, כמו כן הוא באבילות ולבישת שחורין דיש לחוש אף שאין אומרים כלל בפה, ואולי מעשה חמיר מדיבורא, ואמרו בגמ' כריתות (ו.) הובא בטואו"ח סי' תקפ"ג סימנא מילתא, והחת"ס ז"ל הי' גברא דקפדנא אף בלימוד ה' אבילות כנודע, אמנם לימוד הלכה תורה היא, אבל לעשות מעשה אבילות וכדומה, הנה אמרו חכז"ל (גיטין נז:) כי עליך הורגנו כל היום אלו ת"ח שמראין ה' שחיטה בעצמן ...".
    2. עי' מהר"ל (בנצח ישראל פ"ז ד"ה אמר ר').
    3. שמירת הגוף והנפש (סי' פ"ט סעי' ב').
    4. לרעך כמוך (ח"א עמ' רס"ו סעי' כ"א).
    5. מגדים חדשים (מו"ק דף יח. ד"ה וראיתי).
  1. **אסור לומר 'אילו היה פלוני קיים היה שולח כתב או כבר היה בא' וכדומה**.
     1. כתובות (דף סב:) – "יהודה בריה דר' חייא חתניה דר' ינאי הוה, אזיל ויתיב בבי רב, וכל בי שמשי הוה אתי לביתיה, וכי הוה אתי הוה קא חזי קמיה עמודא דנורא. יומא חד משכתיה שמעתא, כיון דלא חזי ההוא סימנא, אמר להו רבי ינאי: כפו מטתו, שאילמלי יהודה קיים לא ביטל עונתו. הואי כשגגה שיוצא מלפני השליט ונח נפשיה".
        1. מצד ברית כרותה לשפתים.
           1. גר"ז (הל' שמירת גוף ונפש ובל תשחית סעי' י"ב) – "אסור להוציא מפיו דבר פורענות על אדם מישראל אפילו לומר אילו היה פלוני קיים היה בא לכאן כי ברית כרותה לשפתים".
           2. קיצור שו"ע (סי' ל"ג סעי' י"ד) – "אסור להוציא מפיו דבר פורעניות על אדם מישראל, אפילו לומר: אלו היה פלוני קיים היה בא לכאן, כי ברית כרותה לשפתים".
        2. מצד אל יפתח פיו לשטן.
           1. פר"ח (יו"ד סי' קט"ז ס"ק ט'), הו"ד בכה"ח (יו"ד סי' קט"ז ס"ק ק"ד) – "וכן צריך ליזהר בכל כיוצא בזה כגון לומר אילו היה פלוני קיים היה שולח כתב או כבר היה בא, וכדאמרינן בפרק קמא דכתובות [ח, ב] לעולם אל יפתח אדם פיו לשטן".
  2. **האם דוקא במקום סכנה ובשעה שמדת דין מתוחה**.
     1. דוקא – עיון יעקב (ברכות דף יט., מו"ק דף יח.), חיד"א (דברים אחדים דרוש כ"ד, עמ' תנ"ג), מג"א (סי' רל"ט ס"ק ז', לשונו מובא לעיל).
     2. לאו דוקא – מקור חיים (חו"י, סי' רל"ט, לשונו מובא לעיל), ועי' יערות דבש (ח"ב דרוש ג'), דברי סופרים (סי' שע"ו ס"ק י').
  3. **לא אליכם** – סנהדרין (דף קד:), רש"י (שם ד"ה מכאן), בן איש חי (שנה ב' פר' פנחס אות י"ג, "עוד אמרו כשמדכר איזה צרה לחבירו יאמר לו לא אליכם, שנאמר לא אליכם כל עוברי דרך"), כה"ח (יו"ד סי' קט"ז ס"ק קצ"ב, "בכל דבר שאינו טוב שאומר לחבירו צ"ל לא אליכם"), לרעך כמוך (ח"א עמ' 263), שמירת הגוף והנפש (סי' רכ"ה סעי' ג'), פסקי תשובות (סי' קנ"ו אות ט"ז ד"ה ואל), [ועי' תתן אמת ליעקב (פרק ה' סי' ח' ד"ה ועוד)].
  4. **מקור למנהג שלא לשפוך שתיה הפוך: דהעולם אומרים שכיון שכך מטהרים מת אין לשפוך כך**.
     1. עי' ערך סכנה, לשיטות ומראי מקומות.
  5. **להקפיד בכתיבה**.
     1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ראש השנה פרק א' סוף הע' ל"ה, עמ' ו') – "העיר שלא טוב הדבר שעושין חלק ממדפיסי הלוחות לכתוב בסוף הלוח 'תכלה שנה וקללותיה', כי מה טעם יש בכתיבת דבר זה שנה שלימה קודם לכן-בזמן הדפסת הלוח, ואין זה אלא כפתיחת פה לשטן ח"ו".
  6. **ללמוד מסכת מו"ק, והל' אבילות**.
     1. עי' סי' ש"מ, לשיטות ומראי מקומות.
  7. **מברכים "עד מאה ועשרים"**.
     1. עי' ערך "יום הולדת", לשיטות ומראי מקומות.
  8. **האם מותר להשתמש בתמונות של אנשים חיים כדי להמחיש את ענייני מסכת יבמות**.
     1. וישמע משה (פר' ויקרא תשפ"ב) – "שאלה: המוני בית ישראל התחילו השבוע ללמוד את מסכת יבמות בסדר הדף היומי, ונשאלנו ע"י מי שמפרסם 'קליפ' לצפיה במחשב מדי יום, ובו הוא ממחיש את הנושאים הנלמדים בדף היומי, והוא משתמש בתמונות של אנשים חיים ומוכרים [בהסכמתם וברצונם כמובן]. והנה במסכת יבמות צריך להראות ע"פ רוב מי שהיה בין החיים ונשא אשה ולאחר מכן מת ונפלה אשתו לפני היבם, ונתעורר ספק האם ראוי להשתמש בדמויותיהם של אנשים חיים כדי לתאר אנשים שמתו, או שיש בדבר סימן לא טוב עבור אנשים אלו ואין ראוי לעשות כן.
        1. תשובה: יסוד השאלה הוא בהא דאיתא בגמ' גיטין נז, ב שדורשת את הפסוק 'כי עליך הורגנו כל היום נחשבנו כצאן טבחה' בכמה אופנים, ולדעת רבי יהושע בן לוי: אלו תלמידי חכמים שמראים הלכות שחיטה בעצמן, דאמר רבא כל מילי ליחזי איניש בנפשיה בר משחיטה ודבר אחר. וא"כ לכאורה אין ראוי להראות בעצמו או בחבירו ענייני מיתה שדנים בהם בגמ' יבמות.
        2. והיה נראה לי שנידון זה תלוי בפירוש דברי הגמ' שם, שרש"י פירש הטעם: בר משחיטה - שמא יתחבנו בגרונו, ע"כ. וטעם זה לא שייך כאן כלל כמובן. אמנם מהרש"א בחידושי אגדות שם כתב: ויותר נראה לפרש דמרעי מזליה כענין אל יפתח אדם פיו לשטן ואם הדיבור מביאו לידי כך מכ"ש המעשה, ע"כ. וכן כתב בחידושי אגדות מהר"ל שם: דע, כי דווקא שחיטה מפני שהשחיטה בכח מדת הדין, ואין דבר שהוא במדת הדין כמו השחיטה כאשר ידוע, ולפיכך כאשר הוא מראה בעצמו השחיטה לפי גודל הפעולה וחוזק שלה במדת הדין היא באה על האדם, ע"כ. וטעם זה לכאורה שייך גם בנידון דידן. אמנם יש לחלק ששם מראה בעצמו ממש סימן שחיטה, וכאן אין מראה כלום באדם עצמו אלא מפרסם את תמונתו כאילו מת.
        3. ולמעשה דעת הגאונים רבי יעקב מאיר שטרן, רבי נפתלי נוסבוים, רבי נתן קופשיץ, ר"ע פריד שליט"א שיש להקל ולסמוך על פירוש רש"י שהוא העיקר להלכה ולדבריו אין בית מיחוש בזה. ואמר הגר"נ קופשיץ שאם מתכוין לשם שמים ולהרבות תורה כדאי היא זכות התורה להגן עליו. והביא קצת סמך לדבר מלשון הגמ': אלו תלמידי חכמים שמראים הלכות שחיטה בעצמן, הרי שלמרות שאין ראוי לנהוג כן וכמו שאמר רבא, מכל מקום למעשה נהגו תלמידי חכמים להקל בדבר, וסמכו על זכות התורה שתגן עליהם ולא יינזקו.
        4. ואילו דעת הגאון רבי שמאי גרוס שליט"א דחמירא סכנתא מאיסורא ויש לחוש ולהימנע מלעשות כן. וכן הסכים הגאון רבי מנדל שפרן שליט"א. ואמר שאם רוצה להשתמש בתמונות אמתיות ישתמש בתמונות של אנשים שכבר נפטרו.
        5. ואגב, אמר לי הגר"נ קופשיץ שידוע שבישיבתו של החתם סופר זי"ע היו מתענים בשעה שהיו מתחילים ללמוד מסכת יבמות ומסכת חולין, כדי שלא יינזקו ולא יקרו להם מקרים לא רצויים מתוך הלימוד. ומסכת בבא קמא לא למדו מעולם בפרשבורג, מכיון שפעם אחת כשעסקו בסוגית אשו משום חציו פרצה שריפה בישיבה, ומני אז נמנעו מללמוד מסכת בבא קמא.
        6. והגר"ש גרוס אמר שהסיבה שיש סכנה בלימוד מסכתות אלו הוא מפני שהלומד משתמש לפעמים בטעות במשל על עצמו, וזה מעורר עליו קטרוג. ומצאנו טעם זה בספר יוסף אומץ לתלמיד בעל תרומת הדשן. וא"כ גם בענין זה, מצוי הוא שאחד המשתמשים יזהה אותו ויקרא בשמו כאדם שנפטר, ויש בזה סכנה לאותו אדם.
        7. ועל מה שנזכר שבישיבתו של החת"ס לא למדו בבא קמא, אמר הגר"ש גרוס שזהו הטעם שבחידושי החת"ס על ב"ק יש רק כמה דפים, מפני שלא עסק בזה בישיבתו.
        8. וסיפר ששמע מזקנו הגה"ח ר' חיים נטע כץ ז"ל על האדמו"ר מהרי"ד מבעלזא שכשסיים ב"ק עשה סעודת הודיה על שהלימוד עבר בשלום ולא קרה כל נזק. והאדמו"ר מהר"י סיפר פעם דבר זה לחסידיו, ועבר לפניהם שור, ואמר מהר"י: רק דברנו על מסכת ב"ק וכבר הגיע שור לפנינו".
  9. מראי מקומות – מדרש הלכה (בפר' שלח פרק י"ד פסוק ל"ה, והו"ד בתורה שלמה שם), ט"ז (או"ח סי' תקפ"ב ס"ק ב'), דברי יואל (יו"ד סי' ק"ה אות ב' ד"ה ומ"ש בתשו'), מכתב מאליהו (ח"ד עמ' קס"ו, עמ' רכ"א), דברי סופרים (יו"ד סי' שע"ו על הרמ"א ס"ב, וגם ס"ק מ"ט), דברי שלום (ח"א סי' מ"ח, **ובסוף הספר** עמ' כ"ז, ח"ד הוספות עמוד מ"ב), הגרשז"א זצ"ל (ועלהו לא יבול ח"ב עמ' קמ"ח).
     1. רשב"א (ח"א סי' ת"ח, המיוחסות לרמב"ן סי' רפ"ו) – "אמרת עוד שאעמידך על נכון בכונת אביי ורבא בשאלתות בר הדיא. וכי גזרת הכל תשתנה בעבור פתרון בר הדיא. תשובה: זו שאלה פלוסופית שתולין הכל בטבע הנוהג אך לפי הנראה מן הכתוב והסכמת חכמי התורה אינו כן. אלא יש בכל או סגולות או דברים נעלמים לא נתבארה לנו עתה סבותם. והיא שאמרו ברית כרותה לשפתים ואמרו הוה כשגגה היוצאה מלפני השליט ונח נפשיה דיהודה וכאלה רבים וזו היא המניעה בקללה והחפץ בברכות. ואמרו אל תהי ברכת הדיוט קלה בעיניך. ואם נמשך בזה אחר הטבע מה תזי' הקללה ומה תועיל הברכה. יקללו המה והשם יברך. ואמרו אל יפתח אדם פיו לשטן והביאו ראיה מן הכתוב דכתב (ישעיה א) כמעט כסדום וגו' וכתב שמעו קציני סדום. וגם חכמי הפילוסופי' אינן יכולין ליתן טעם לסגולות הנגלות לעין כל בעשבים ובאבנים. כאבן השואבת הברזל והברזל ישוטט על פני המים ולא ינוח עד שיהו פניו אל פני הסדן. היש מגיד טעם בזה בכל חכמיהם ואמור פתרון החלומות כאחד מהם".
     2. שו"ת מן השמים (סי' כ"ב) – "ועוד שאלתי: אם כן למה צריך לומר חלומו למאן דרחים ליה. והשיבו: לעולם אל יפתח אדם פיו לשטן וצריך לפתור טוב ההוא דרחים ליה משום מלאך העומד לימינו שנוטל הדבר מפיו של פותר וחוטף אותו ואומר אמן כן יהיה, ואם הוא דסאני ליה פותח פיו לרעה ההוא שעומד לשמאלו חוטף הדבר ואומר אמן ועל סיבה נעשה מה שנעשה הן לטוב הן לרעה. ואחר שעה השיבו בפעם שלישית: אל תהרהר אחר דברינו זה כי באמת הודענוך והסוד עמוק".
     3. מהר"ל (חי' אגדות כתובות דף ח:) – "אל יפתח פיו לשטן וכו'. דבר זה מבואר הוא בכמה מקומות מאוד, כי המציאות הוא נגד השטן שהוא מביא ההעדר אל האדם, ולכך לא יוכל לשלוט השטן הוא ההעדר באדם שהוא נגדו [כי האדם יש לו המציאת והשטן הוא נגד המציאת], וכאשר פותח פיו אל השטן אז ההעדר דבק בו לגמרי ושולט עליו ההעדר וזה מבואר".
     4. מהרש"א (דף נה:) – "**יומא קמא לא לגלי כי היכי דלא לתרע** כו'. נראה שהוא ע"פ מ"ש (ברכות יט. ס. וכתובות ח:) אל יפתח אדם פיו לשטן וע"כ יומא קמא דעדיין לא נתחזק החולי בו לא ליגלי כי היכי דלא יפתח פיו לשטן להחזיקו בדבורו".
     5. ברכי יוסף (יו"ד סי' קט"ז שיורי ברכה, שירי שיריים ס"ק ג') – "הרב פר"ח (ס"ק ט) הביא מ"ש ברית כרותה לשפתיים ומעשים שבש"ס (מו"ק יח א) על זה. ועוד יחרד האיש ממה שאמרו רז"ל (מדרש הנעלם בזה"ח דף ס ע"ב) דלפי שמשה רבינו ע"ה אמר (שמות לב, לב) מחני נא, לא נזכר שמו בפרשת תצוה. ואם למשה שמסר עצמו להציל ישראל, עשה בה איזה רושם, על אחת כמה וכמה להדיוט בדבר הרשות. ובפירוש אמרו בזהר (ח"ב דף רסו ע"א) דאפילו הדיוט בדבריו חובל ומזיק. על כן שומר נפשו ירחק מקללות ולפתוח פיו. ודי בזה".
     6. שאגת אריה (דיני חדש סי' י"ז) – "ולענין השאלה הה' הנה מרגלא בפומייהו דאינשא כשרוצים לעשות בית הקברות חדש שאין קונין לחלוטין ואין גומרין את הקנין עד שיהי' ח"ו ב"מ מוכן לקבור שם. ובאמת מימי לא ראיתי בשום ספר דבר מזה. אעפ"כ מנהג של ישראל תורה היא ואולי עושין ע"ד לא יפתח אדם פיו לשטן ח"ו וסימנא מילתא היא".
     7. הגרח"ק זצ"ל (דברי שי"ח גליון קנ"ו עמ' א') – "התייצב בפני רבינו שליט"א [זצ"ל] יהודי לא צעיר, וביקש ברכה עבור אמו החולה מאוד, ובירכה רבינו ברפו"ש. אך אותו יהודי לא הסתפק בברכה והוסיף ואמר, 'אני מוכן לקבל על עצמי את המחלה והייסורים של אמי, ובלבד שהיא לא תסבול, אני כבר לא יכול לראות בסבלה'. שמע רבינו ואמר בזעזוע: 'ח"ו אל תגיד דיבורים כאלה! תגיד שתלמד עבורה, לרפואתה, וזה יעזור אי"ה'. עוד הלה יוצא מהחדר מאושש ומעודד מהברכה, נכנס יהודי שבור ורצוץ כשניכר על עיניו שכבר אינו ישן זמן רב, וסח לפני רבינו כי לפני כשבוע רצה לקחת יום חופש מהעבודה ולא היה לו שום תירוץ. בצר לו התקשר למנהל העבודה, **והודיע כי סבתו נפטרה בפתאומיות והוא חייב להיעדר באותו היום**, והמנהל כמובן השתתף בצערו ואישר לו את השיחרור. לא חלפו להם 48 שעות וסבתו נפטרה בפתאומיות!, סבתו הייתה לדבריו אשה בריאה וחזקה במיטב שנותיה, וליבו נוקפו ואינו מניח לו לרגע שמא הוא במו פיו גרם לה למות ומה תקנתו. רבינו לא חיפש להרגיעו, ואדרבה הטיח בו דברים קשים: 'עשית לא טוב, עשית שטות גדולה, אסור לדבר שטויות, ברית כרותה לשפתיים, עכשיו תקפיד ללמוד משניות יום יום עד סוף השנה לע"נ וה' יעזור'. משיצא הרים רבינו את עיניו אנה ואנה ושאל, איפה ההוא שרצה לקחת מקודם את המחלה על עצמו, תגיד לו שישאל את זה כמה צריך להיזהר בדיבור...".
     8. פסקי תשובות (סי' קנ"ו אות ט"ז ד"ה ואל, הע' קכ"א) – "ואל יפתח פה לשטן, ולכן לא יוציא מפיו שום דבר פורעניות על היחיד או על הרבים ועל כלל ישראל [שו"ע הרב הל' שמירת הגוף והנפש סעי' י"ב, קיצשו"ע סי' ל"ג סעי' י"ד, וע"ע מג"א סי' רל"ט סק"ז (שאל יאמר אם אמות וכו'), קב הישר פ"א מעשה נורא]".
  10. **סיכום**.
      1. הוי אסור, ואסור לומר 'אילו היה פלוני קיים היה שולח כתב או כבר היה בא' וכדומה.
      2. שלא יאמר בשעת הספד 'לא נפרעתי כפי מעשי', או כיוצא בדברים אלו.
      3. וידוי שכיב מרע, יכול לומר 'אם אמות תהא מיתתי כפרה'.
      4. וידוי גבי קר"ש על מטתו, שאינו נכון לומר 'אם אמות תהא מיתתי כפרה'. ויש חולקים [מקור חיים].
      5. י"א מדין הודעת בל דין [מהרש"א וסייעתו], י"א מדין ברית כרותה לשפתיים [ס' חסידים וסייעתו].
      6. י"א שייך רק על עצמו [מהרש"א וסייעתו], וי"א שייך גם על אחרים [ר' אפרים וסייעתו].
      7. י"א רק בכוונה [מהרש"א וסייעתו], וי"א אפי' בשוגג [של"ה וסעייתו].
      8. י"א רק במקום סכנה ומידות הדין [מג"א וסייעתו], ויש חולקים [מקור חיים].
      9. י"א רק מקרה רעה שלא כסדר עולם [מקור חיים], ויש חולקים.
      10. כ"ש מעשה.