א - בתר מעיקרא
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק כיצד הרגל

**א**

א] י"ז ב' תפשוט לי' מדרבה דאמר רבה זרק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל פטור דאמרינן לי' מנא תבירא תבר, והתוס' כתבו ז"ל, נראה דאם זרק אבן או חץ על הכלי ובא אחר וקדם ושברו דפשיטא דחייב, ולא שייך כאן מנא תבירא תבר, דאי אזלינן נמי הכא בתר מעיקרא לא משכחת בצרורות ח"נ, וסברא פשוטה היא לחלק בין זורק אבן לזורק כלי עצמו, עכ"ל.

והקצוה"ח בסימן ש"צ סק"א האריך בענין זה, ועיי"ש שנקט דאף במדליק אש למ"ד דאשו משום חציו ובא אחר ושרפו פטור, דכיון דאשו משום חציו הוי זה כזרק חץ, ולפמש"כ שם דעת כמה מקמאי דאף בזורק חץ יש לפטור השני השובר.

ב] ושמעתי להק' ע"ז ממה שאמרו לקמן כ"ג א' דלמ"ד דאשו משום חציו אין לפטור בטמון רק בגוונא דנפלה דליקה בחצירו ונפלה גדר שלא מחמת דליקה והלכה והדליקה בחצר אחרת דכלו לו חציו, ובכה"ג הוי חיובו משום ממונו ובזה הוא שנאמר פטור טמון, ולד' הקצוה"ח קשיא טובא, דכיון דמיד כשנפלה גדר שלא מחמת הדליקה איכא להחץ דהאש דע"ז אין לחייבו דאי"ז חץ דידי', וחיובא דידי' ל"ה אלא על מה שלא גדרה, הרי דהדין נותן שלא יתחייב כלל, דבשעה שנפלה הגדר כבר הוי הכל כשרוף ותו אין לחייבו על מה שאח"כ לא גדרה, ועד"ז הק' הקצוה"ח שם ע"ד הטור בסימן תי"ח, וכן יעו"ש במש"כ בביאור הגמ' במסכסכת.[[1]](#footnote-2)

ובאמת דקשיא טפי, דאף אי נימא דהא דהי' לו לגדרה ולא גדרה לא איירי בגונא דרק אחר שנפל הי' לו לגדרה, אלא איירי בגונא שכבר כשעמד הגדר ליפול הי' לו לגדור וממילא דאין פשיעתו מאוחרת לזריקת החץ, ובשעה שהי' לו לגדור אכתי ל"ה הכל כשרוף, מ"מ קשיא דהרי חיובא דידי' אינו רק משום ממונו, והמעשה המחייבו הוא מעשה השריפה דלבסוף שנעשה ע"י ממונו, ובשעה זו שאשו שורפת הרי כבר חשיב הכל כשרוף מכח החץ, ומה לי דבשעה שהי' לו לגודרה אכתי ל"ה הכל כשרוף, הרי אין חיובו על שעה זו, דהרי אי"ז חציו, רק על השריפה שלבסוף, ובההיא שעתא כבר הוי כשרוף.[[2]](#footnote-3)

ג] והחזו"א בסימן י"א סקט"ו כתב להוכיח כד' התוס' דבזרק חץ לא אמרינן דהוא מנא תבירא, ממה שאמרו לקמן נ"ו א' דאם שויי' טמון באש פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים, והרי דהמבעיר פטור, ואי נימא דגם בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא, הרי אף אם קדם אחר ושרפו חייב הראשון, וא"כ כששרפו הוא בטמון מאי הוי, בלא"ה מנא תבירא שרף, - ותיקשי מזה על מש"כ הקצוה"ח בדעת כמה מקמאי דאף בזורק חץ ובא אחר ושברו פטור, ואף באש אמרינן הכי, ועיי"ש בחזו"א שכתב דשמא חשבינן לה דמעיקרא הי' עומד לשרוף בטמון, וצ"ב, והק' כן האבנ"ז באו"ח סימן קכ"ח סק"ט.

**ב**

ד] והנה לקמן י"ט א' אמרו דהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י חייב, והרא"ש בסימן ב' כתב בזה, ז"ל, ואע"ג דגבי דרסה על הכלי ונתגלגל למקום אחר ונשבר אסיקנא לעיל כרבא דבתר מעיקרא אזלינן, הכא לא אזלינן בתר מעיקרא אלא אחר המקום שנעשה בו הנזק, דגלי קרא ברגל וביער בשדה אחר והביעור הי' בחצר הניזק, עכ"ל.

והיש"ש בסו"ס ד' נקט בדעת הרא"ש דפליג ע"ד התוס' וס"ל דדינא דבתר מעיקרא הוא אף בזורק חץ, וכ"כ הקצוה"ח בסימן ש"צ סק"א בדעתו, ונקט לפ"ז לדעתו דאם זרק חץ ובא אחר ושברו השני פטור.

ה] והאחרונים תמהו ע"ז, דאם גם בזורק חץ ובא אחר ושברו פטור השני, א"כ מהו שתירץ הרא"ש דגלי קרא דאזלינן אחר המקום שנעשה בו הנזק, הרי אין לחייבו כלל על מה שנעשה הנזק בחצר הניזק דכבר הוי מנא תבירא.

ובאמת מצינו כן בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין שנקט דגם בזרק חץ ובא אחר ושברו אמרינן דמנא תבירא תבר, והק' ע"ז, ז"ל, אלא דקשיא מהא דאמרינן לקמן דאם התיזה ברה"ר והזיקה ברה"י חייב, ואם איתא דבהא נמי אזלינן בתר מעיקרא אמאי חייב, והא ברה"ר הוא דאיתבר מנא מעידן התזה, "וברה"י מנא תבירא תבר", עכ"ל.

ו] והנה הי' מקום לפרש בד' הרא"ש דהיינו דאף דאזלינן בתר מעיקרא וכבר נשבר הכלי בשעה שהתיזה, מ"מ כיון שהכלי הי' ברה"י בשעה שנשבר, ע"כ היא חייבת, דלא אזלינן בתר מקום מעשה השבירה, אלא בתר מקום הדבר הניזק, אך אי"ז כ"כ במשמעות ל' הרא"ש שכתב ד"לא אזלינן בתר מעיקרא", ולהנ"ל הרי לאו היינו דלא אזלינן בתר מעיקרא, אלא אף דאזלינן בתר מעיקרא, מ"מ גם מעיקרא הוי הכלי הנשבר ברה"י.

אמנם יש להוכיח דלא כן, דהנה הרא"ש בפ"ק סימן א' כתב בדעת הרי"ף, דאם הי' עץ ארוך מונח מקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י ודרסה עליו ברה"ר ושברה ברה"י כלים, כיון שדרכה לילך ולדרוס עליו פטורין, והאחרונים תמהו ע"ז דמ"ש מהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י דחייבת, - ובחי' רמ"ש לקמן י"ט א' כתב לישב דבהתיזה צרורות שאני דהצרור שהזיק מכח הבהמה הוא נחשב המזיק, ומזיק זה הוא ברשות הניזק, ומשא"כ בעץ ארוך, וכ"כ בחי' הגר"ח החדש לעיל ו' א', וכעי"ז בתרוה"כ סימן שצ"א, - והנה אמנם אי נימא דטעם החיוב בכה"ג הוא משום דהדבר הניזק הוא ברה"י, אין מקום לחלק ביניהם, ובע"כ דטעם החיוב בכה"ג הוא משום דמעשה הנזק נעשה ברה"י, ובזה הוא דיש לחלק דבהתיזה צרורות חשיב דמעשה הנזק נעשה ברה"י, ובעץ ארוך חשיב דמעשה הנזק נעשה ברה"ר.

ולפ"ז הדק"ל, דלמש"כ הקצוה"ח בדעת הרא"ש דגם בזרק חץ ובא אחר ושברו אמרינן דמנא תבירא תבר, מ"ט מחייבינן בהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י, הרי אין לחייבו על מה שהזיקה ברה"י דכבר הוי מנא תבירא.

**ג**

ז] ובעיקר מש"כ היש"ש והקצוה"ח להוכיח מד' הרא"ש דס"ל דאף בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא, וזהו דקשיא לי' בהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י דבתר מעיקרא אזלינן, הק' התרוה"כ דלפ"ז סתרי ד' הרא"ש אהדדי, דהנימו"י כתב בשם הרא"ש דבזרק חץ ובא אחר ושברו חייב.

וכבר פירשו בזה האחרונים, עי' נחל"ד, חי' הגרש"ש, ברכ"ש, ואמרי משה, דודאי דלדעת הרא"ש דינא דבתר מעיקרא הוא אף בזורק חץ, והיינו דחשיב דנעשה מעשה השבירה בכלי כבר בהזריקה, ובזה ס"ל להרא"ש דאין לחלק בין זרק כלי לזורק חץ, אלא כלפי דינא דמנא תבירא תבר, הרי שבזרק חץ אף דאזלינן בתר מעיקרא, מ"מ כיון שלא נעשה מעשה השבירה בגוף הכלי לא חשיב כשבור, וע"כ יש לחייב השוברו, ומשא"כ בהתיזה והזיקה שפיר הק' הרא"ש דהגם דאי"ז מנא תבירא, מ"מ כיון דאזלינן בתר מעיקרא וכבר נעשה מעשה השבירה ברה"ר, יש לפטרו.[[3]](#footnote-4)

ח] ובזה כתבו לפרש למש"כ הרא"ש לישב דאזלינן בתר הביעור שהוא בחצר הניזק, ואין לפטור בזה משום דמנא תבירא תבר, שהרי דעתו דאף דבזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא, מ"מ לא אמרינן בזה דהוא מנא תבירא, וכמש"כ הנימו"י בשמו.

והדברים מתאימים, דכבר הבאנו לעיל סק"ד מד' תלמיד הרשב"א שהק' כן דבהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י ל"ה לנו לחייב, והיינו משום דאיהו אזיל לטעמי' דאף בזורק חץ ובא אחר ושברו פטור דהוי מנא תבירא, וזהו שהק' דא"כ מ"ט מחייבינן בהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י הרי ברה"י "מנא תבירא תבר", ול"ה מצי לישב כמש"כ הרא"ש דגלי קרא דאזלינן בתר הביעור שהוא בחצר הניזק, שהרי אין לחייב כלל על הביעור שהי' בחצר הניזק, כיון דכבר הוי מנא תבירא, והרא"ש שיישב כן הוא לטעמי' דס"ל דבזורק חץ לא אמרינן דהוא מנא תבירא.

**ד**

ט] והנה האמר"מ בתו"ד כתב מקור גדול להך מילתא דדינא דבתר מעיקרא אזלינן ודינא דמנא תבירא תבר יכולים להתחלק זמ"ז, ואף דבתר מעיקרא אזלינן מ"מ י"ל דלא חשיב מנא תבירא, והוא דהרי בדרסה על הכלי ונתגלגל למקום אחר ונשבר, דאמרינן דאם בתר מעיקרא אזלינן ל"ה צרורות וחייב נ"ש, הרי אי"ז ודאי שישבר הכלי ואפ"ה אמרינן בזה בתר מעיקרא אזלינן, ודינא דמנא תבירא תברא, ל"ה רק כאשר הוא ודאי שישבר, וכמבו' בד' הרמב"ם בפ"ז מחובל ומזיק הי"ב, וכמש"כ כן בתשו' הריב"ש סימן תק"ו,[[4]](#footnote-5) וא"כ מה מייתי מדין זרק כלי למיפשט בעיא דרבא, הרי בזורק כלי איירי דוקא בברי הזיקא, וספיקא דרבא ל"ה בכה"ג דודאי ישבר.

ובע"כ מזה, דהגם דלדין מנא תבירא בעינן ברי הזיקא כדי שיחשב הכלי לשבור, מ"מ לדינא דבתר מעיקרא לא נפ"מ לן בזה, ואם שמעינן מדרבה דבתר מעיקרא אזלינן, דרק משום זה יש לחשוב הכלי למנא תבירא, הרי דהוי זה אף כד ל"ה ברי הזיקא.[[5]](#footnote-6)

ומד' התוס' מוכח ג"כ דדינא דבתר מעיקרא הוא אף כשאי"ז ברי הזיקא, וזה ממש"כ דאם בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא לא משכח"ל בצרורות ח"נ, ואם לא אמרינן בתר מעיקרא אלא כשהוא ברי הזיקא, הרי שפיר משכח"ל בגונא דל"ה ברי שישבר, - ובע"כ מד' התוס' דדינא דבתר מעיקרא הוא אף כשאי"ז ברי הזיקא.

י] ויש להוסיף, וכמדומה ששמעתי כן מהגרא"א שליט"א, דהנה בגמ' אמרו בתרנגולים שהיו מחטטין בחבל דלי דאם בתר מעיקרא אזלינן חייב נ"ש, ודחי דאזיל מיני' ומיני', והרי"ף הביא לזה, ועמש"כ הראב"ד והרשב"א בטעם הא דהוצרך לזה אף דבתר מעיקרא אזלינן, דמ"מ אין לחייבו נ"ש משום דהוי משונה, או משום דאכתי הוי כצרורות, - וצ"ע דאם בתר מעיקרא אזלינן הרי כבר הוי כשבור כשחטטו בחבל, וא"כ היאך יתחייב על מה ששברו אח"כ, ושמא לפ"מ דדחי דאזיל מיני' ומיני' איירי כשאין ראוי להישבר בלא"ה.

ובע"כ דהתם ל"ה הכלי עומד לישבר בודאי ע"י שנפסק החבל, וע"כ לי"ב לדינא דמנא תבירא תבר, אך מ"מ יש בזה לדינא דבתר מעיקרא דלא חשיב כצרורות.

**ה**

יא] ובדעת הקצוה"ח בזה נראה, דהנה עיי"ש שכתב להוכיח מד' הטוש"ע שנחלקו ע"ד התוס', והוא מהמבו' בדבריהם בדין מרבה בחבילה דאי בלאו איהו נמי אזלא אין חייב אלא הראשון, וכד' רש"י לעיל י' ב', והרי דאף באשו משום חציו אזלינן בתר מעיקרא וע"כ פטור השני, - ורבותינו האחרונים ז"ל, עי' הגה' ברוך טעם, חי' רמ"ש, חי' הגרש"ש, ברכ"ש, אמרי משה, וחזו"א, כתבו דל"ד להתם, דהתם הוא דין בפנ"ע דמאי קעביד, ואי"ז ענין לדינא דהכא דלא מצינו לפטרו אלא בדהוי מנא תבירא.

ומצינו בזה ב' דרכים, או דשאני התם דאין השני מבעיר בפנ"ע אלא מוסיף על האש דהראשון ולאו מידי קעביד, או דשאני התם דבפועל הובער הדבר גם ע"י אש דקמא, ומשא"כ בזרק חץ ובא אחר ושברו, דנמצא דלבסוף נשבר הכלי רק ע"י השני, ועי' דברי משפט שכתב דאם זרק חץ ובא אחר וקירב ונשבר ע"י החץ אף לדעת התוס' פטור השני, משום דמאי קעביד,[[6]](#footnote-7) וצ"ע בד' הקצוה"ח שדימה הענינים זל"ז.

יב] והנה שורש ד' האחרונים ז"ל הוא דדינא דמרבה בחבילה דפטור הוא משום ד"מאי קעביד", ודמצד מעשה המזיק דילי' לא חשיב דעשה מעשה היזק והכשיר את הנזק, ומשא"כ דינא דמנא תבירא תבר אי"ז כן, דודאי דהוא עשה מעשה מזיק והכשר הנזק גמור, שהרי נשבר הכלי ע"י שבירה דילי' ולא ע"י החץ, והא דפטור הוא משום דהכלי הוי כשבור, וזהו שכתבו לחלק דלא שייך לומר דלא קעביד מידי, רק כשמוסיף על אשו של ראשון, או עכ"פ כשנשרף בפועל ע"י האש דהראשון, ונמצא דלא עביד איהו מידי, אך בגונא דהתוס' ודאי דאיהו קעביד, ורק דיש לפטרו משום דהוי מנא תבירא ע"י שנעשה מעשה שבירה בהכלי, וזה ל"ש בזורק חץ דלא נעשה מעשה שבירה בהכלי.

אך מד' הקצוה"ח שכתב לדמות הדינים זל"ז, נראה דס"ל דאף דינא דבתר מעיקרא ודמנא תבירא תבר אין הפי' דהגם דחשיב דעביד מעשה מזיק, מ"מ אין לחייבו כיון דהכלי הוי כשבור, אלא היינו דלא חשיב דעביד מעשה היזק, כיון דכבר איכא מעשה שבירה על הכלי, ולישנא דמנא תבירא, מתפרש כלי שיש עליו מעשה שבירה, וע"כ שפיר דימה הקצוה"ח לדינא דמאי קעביד, דדין אחד הוא בב' הענינים,[[7]](#footnote-8) ונתחדש לפ"ז, דמכח הא דלא עביד השני מעשה היזק, וכבר הי' ניזוק ע"י המעשה דהראשון, מצינו לחייב את הראשון, (כיון דכל מה שלא ניזק הכלי הוא רק מכח ששברו השני, וכבר לא הי' להכלי קיום בלא"ה), וצ"ע.

יג] ולפ"ז נראה דע"כ להקצוה"ח לטעמי' אין מקום לחלק דאף דבזורק חץ אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן מ"מ לי"ב לדינא דמנא תבירא, שהרי לדעתו הא דמנא תבירא תבר אי"ז דין נוסף דהכלי חשיב כשבור, אלא היינו דכיון דכבר נעשה מעשה שבירה בכלי לא חשיב דעביד השני מעשה היזק, וע"כ אם בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא, יש לפטור את השני, ואין מקום לחלק בין הדינים, וזהו שהוכיח הקצוה"ח מד' הרא"ש דאף השני ששברו פטור.

**ו**

יד] והנה הקשו רבים על הקצוה"ח דפירש דפטור האחרון בסוגיית הגמ' לעיל י' ב' הוא משום דהוי כמנא תבירא, שהרי מבו' שם דאף בה' שישבו על ספסל דאם בלאו איהו מיתבר מאי קעביד ופטור, והתם הרי ל"ה מנא תבירא, שהרי בעינן עוד להמשך ישיבתם על הספסל כדי שישבר, וגם הרי בידם לעמוד, - אך להנ"ל ניחא, דיסוד דינא דמנא תבירא לדעת הקצוה"ח הוא משום שלא הוסיף מעשה נזק, וזה שייך גם בספסל.

טו] ומקור לדרך זו בד' הקצוה"ח הוא ממש"כ הקצוה"ח שם דהא דבאשו משום ממונו לא אזלינן בתר מעיקרא, הוא כמו דלא אזלינן בתר מעיקרא בחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ', ואם דין מנא תבירא הוא שהכלי חשיב כשבור, הרי דל"ש לדון כלל בבור דיהא חשוב כשבור, ופשוט, - ובע"כ מד' הקצוה"ח דשורש דינא דמנא תבירא הוא דכיון דכבר איכא מעשה היזק לא חשיב דאיהו קעביד מעשה היזק, וע"כ הי' מקום לדון דאף בבור יהא כן, וזהו שכתב הקצוה"ח דאי"ז כן, ומשום דאכתי לא נעשה מעשה ההיזק, וז"ב.[[8]](#footnote-9)

**ז**

טז] ולפ"ז נראה די"ל, דכל הא דכששברו השני במקל פטור, הוא דוקא כשנזרק החץ ע"י אדם או שאר בע"ח, אך בחץ שיצא מאליו שפיר יש לחייב השני, דכיון דאין דינא דמנא תבירא תבר דהכלי חשוב כשבור, אלא היינו דכבר איכא מעשה שבירה על הכלי, ע"כ י"ל דכ"ז הוא רק במעשה דמתייחס להעושה, דבזה חשיב דאיכא מעשה היזק על הכלי, ולא שייך כן בנעשה מאליו, ועי' ברכ"ש סימן י"א סק"ד (ד"ה והנה לענין) שכתב לדון בזה, ומסיק דגם כשנפל מאליו אמרינן בתר מעיקרא.[[9]](#footnote-10)

ומקור גדול לזה הוא ממש"כ הקצוה"ח שם דלמ"ד דאשו משום ממונו אין לפטור על מה ששרף אח"כ ולא אזלינן בזה בתר מעיקרא, ורק למ"ד משום חציו דהוי כחץ אזלינן בתר מעיקרא, ויש לפטור על השריפה ששרף אח"כ, - וכבר תמהו ע"ז, עי' חי' הגרש"ש ואמרי משה, דבפשוטו לא נחלקו מ"ד אשו משום חציו ואשו משום ממונו בטבע האש, אלא נחלקו אם חשיב כחציו דהמבעיר, ומאי נפ"מ בזה לגבי דינא דבתר מעיקרא, ועי' ברכ"ש סימן י"א סק"ד, - אך מד' הקצוה"ח נראה דס"ל דאין לפטור משום בתר מעיקרא רק כד הוי חץ דהאדם, וע"כ למ"ד דאשו משום חציו שפיר יש לפטור, אך למ"ד דאשו משום ממונו, הרי דהגם דהאש הוי כחץ, מ"מ אי"ז חץ דילי', וכבר הרגיש הגרש"ש בזה וכתב דאי"ז מסתבר, וזה לפי דרכו בביאור דינא דמנא תבירא, אך לד' הקצוה"ח שפיר מסתבר כן.[[10]](#footnote-11)

יז] ולפ"ז מתישב היטב משה"ק ע"ד הקצוה"ח ממה שאמרו לקמן כ"ג א' בנפלה גדר שלא מחמת דליקה דחייב משום ממונו, ולא פטרינן לי' משום דין מנא תבירא שהרי כבר הוי כשרוף ע"י חיצי האש, - אך למש"נ הוא מתישב היטב, דהגם דיש בזה לחיצי האש, מ"מ כיון דנעשה זה מאליו ול"ה חץ דהגברא, לי"ב לפטורא דמנא תבירא, - ודמי ממש להא דלמ"ד דאשו משום ממונו אף דהוי כחץ מ"מ כיון דאי"ז חץ דידי' אין לפטור, וה"נ הוא בנפלה גדר, דאף למ"ד דאשו משום חציו ל"ה זה כחץ דידי', אין לפטור על השריפה דאח"כ, וז"ב.

ובזה מתישב גם מה שאמרו לקמן נ"ו א' דכל דשויי' טמון פטור המבעיר, דהתם הרי בע"כ דאיירי כשכלו לו חציו, דאל"כ אינו פטור על טמון, ובכה"ג לא אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן.

**ח**

יח] והנה בעיקר מש"נ דפטורא דמנא תבירא תבר הוא רק כשהוא ברי הזיקא, צ"ע לפ"ז במש"כ הקצוה"ח דבמרבה בחבילה יש לפטור את השני משום דין מנא תבירא, והתם הרי לכאו' ל"ה ברי הזיקא,[[11]](#footnote-12) - וביותר צ"ע במש"כ הקצוה"ח דבמסכסכת יש לפטור על הסכסוך כיון דכבר הוי מנא תבירא, אף דאי"ז ברי הזיקא, וכבר הק' האמר"מ והאבהא"ז כעי"ז ע"ד הקצוה"ח דהתם ל"ש כלל בתר מעיקרא, וכן תיקשי במש"כ הקצוה"ח דפטורא דמאי קעביד הוא חד דינא עם פטורא דמנא תבירא, והתם הרי ל"ה ברי הזיקא, שהי' ביד אחד מהם לקום ודעי"ז לא נשבר, ואיהו הוסיף דעי"ז ישבר.

יט] ונראה לישב, דהנה כבר נתבאר לעיל מש"כ האמר"מ להוכיח דדינא דבתר מעיקרא ודינא דמנא תבירא יכולין להתחלק זמ"ז, מהא דדינא דבתר מעיקרא הוא אף בדל"ה ברי הזיקא, ודינא דמנא תבירא הוא רק בדהוי ברי הזיקא, - ותיקשי מינה לד' הקצוה"ח דס"ל דכל דבתר מעיקרא אזלינן יש בזה לפטורא דמנא תבירא, דא"כ מ"ט חלוקין הן זמ"ז בגונא דל"ה ברי הזיקא.

ונראה בדעת הקצוה"ח דלעולם ביסוד הדין אינם חלוקים זמ"ז, והא דאין השני ששבר פטור אלא בדהוי ברי הזיקא, היינו משום דכל ששבר השני את הכלי ונמצא דלבסוף לא נשבר הכלי ע"י הזריקה, הרי דכל דל"ה ברי הזיקא, אין לחשוב שכבר הי' מעשה שבירה, כיון דיתכן שלא הי' הכלי נשבר עי"ז, - אך כל שנשבר לבסוף אף ע"י מעשה הראשון, בזה שפיר אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן אף דל"ה ברי הזיקא,[[12]](#footnote-13) - וע"כ הוא דבצרורות דדרסה על הכלי וכו' אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן בכל גוונא, כיון שנשבר לבסוף, ושו"ר שכבר כתב עד"ז האבהא"ז בפ"ב מנז"מ הי"ד בטעם הא דבדרסה על הכלי ל"ב שיהא ברי הזיקא.

ולפ"ז מתישב הא דבמרבה בחבילה ובסספל אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן הגם דל"ה ברי הזיקא, כיון דלבסוף נשרף ונשבר ע"י זה, ושמא הוא מיישב אף לד' הקצוה"ח במסכסכת, וצ"ע בביאור המציאות שם, וצ"ע.

**ט**

כ] והנה הקצוה"ח שם הוכיח גם מד' הנימו"י דפליג ע"ד התוס', וזה ממש"כ דלמ"ד דאשו משום חציו הא דמותר להדליק נרות בער"ש, הוא משום דבאותה שעה שהדליק כאילו עשה הכל, והרי דאף בחץ אזלינן בתר מעיקרא, - וכבר עמדו האחרונים בזה, שהרי הנימו"י גופי' בסוגיין כתב בזורק חץ ובא אחר ושברו במקל חייב השובר, ולא אמרינן דמנא תבירא תבר.

וכבר כתב האחרונים בזה, דהתם ל"ב לדינא דמנא תבירא, ובעינן רק שיהא חשוב שנעשה המעשה בער"ש, וזה הוי אף בזורק חץ, דאף בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא, וכמש"כ האחרונים בדעת הרא"ש, ורק דל"ה כמנא תבירא, - והקצוה"ח שהוכיח כן מד' הנימו"י, אזיל לטעמי' דס"ל דאדין מנא תבירא ל"ה דין נוסף דהכלי חשיב כשבור, וע"כ ס"ל דאין לחלק בין הדינים, וכמש"נ לעיל דמה"ט נקט הקצוה"ח בד' הרא"ש דאין לחלק כן.

כא] אך באמת לכאו' הי' נראה דאין מכוון הנימו"י כלל משום דינא דבתר מעיקרא, דא"כ תיקשי דרבא לקמן כ"ב ב' ס"ל דאשו משום חציו, ורבא גופי' נסתפק אם בתר מעיקרא אזלינן או בתר תבר מנא, ותיקשי דאי בתר תבר מנא אזלינן היאך שרי להדליק נרות בער"ש, כיון דס"ל דאשו משום חציו.

ובע"כ דמש"כ הנימו"י דכאילו עשה הכל בשעה שהדליק, היינו אף אם בתר תבא מנא אזלינן, דמ"מ מעשה ההבערה דילי' כבר נגמר בער"ש, ונידון בתר מעיקרא או בתר תבר מנא הוא אם חשיב דנעשה מעשה השבירה "בהכלי", אך עצם מעשה השבירה דידי' ודאי דהוי כבר מתחילה, - ולפ"ז אין להוכיח מד' הנימו"י דבזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא, - וכבר כתבו עד"ז בספרי האחרונים.

**י**

כב] ובעיקר משה"ק ע"ד הקצוה"ח דאם גם באשו משום חציו אמרינן דבתר מעיקרא אלינן והוי מנא תבירא, מ"ט מחייבינן בכלו לו חציו מכח הא דהי' לו לגדרה ולא גדרה, הרי הו"ל מנא תבירא, נראה די"ל עוד לפמש"נ, ובהקדם, דהנה הרמב"ן במלחמות בשלהי סוגיין כתב דהא דבזרק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל פטור השובר, הוא אף אם בתר תבר מנא אזלינן, כיון דאין לו דמים.[[13]](#footnote-14)

ומקשים העולם, דא"כ תיקשי בכל זורק כלי מראש הגג ונפל ונשבר, דמ"ט הוא חייב למ"ד דבתר תבר מנא אזלינן, הרי בשעה שנשבר שהיא השעה המחייבתו כבר אין לו דמים, ועל מה שהפחית דמיו בזריקתו הרי אינו חייב, עמש"כ בזה החזו"א ובחי' הגר"ש היימן ובחי' הגרש"ר בפסחים.

כג] אך לכאו' לק"מ, שהרי כל הא דאין להכלי דמים, הוא מכח הא דעומד לישבר, וע"כ אף דאם שברו אחר פטור, כיון דגם בלא שבירתו ל"ה לו דמים, אך אם שברו הוא עצמו חייב, דא"א לומר דשבירה זו אינה מזקת חפץ שיש לו דמים, שהרי בלא שבירה זו הי' לו דמים,[[14]](#footnote-15) ושמעתי עד"ז בנוס"א, דרגע קודם שנשבר הרי הא דאין לו דמים הוא מכח שהוא עומד לישבר, אך אחר השבירה הרי כל הא דאין לו דמים הוא מכח הא שנשבר, וע"כ אין מקום לפטרו, כיון דכל מה שאין לו דמים אחר השבירה הוא מכח שבירתו, (וד"ז הוא אי נימא דשומת הכלי לגבי נזיקין הוא כפי שויו מיד לאחר השבירה, ולא כפי שויו קודם השבירה, ודו"ק).[[15]](#footnote-16)

כד] ונראה דעד"ז הוא בדינא דמנא תבירא תבר, דלמש"נ בדעת הקצוה"ח דהיינו משום דמאי קעביד דבלא"ה הי' הכלי נשבר, הרי דאי"ז טעם אלא לפטור על שבירתו במקל, דבלאו שבירה זו הי' נשבר, אך על שבירה זו עצמה אין מקום לפטור, משום דבלא"ה הי' נשבר, והכא הוא פשוט טפי ממש"נ לעיל לגבי הא דאין לו דמים, וע"כ שפיר יש לחייב בכלו לו חציו משום ממונו, ואין לפטור בזה משום דמנא תבירא תבר, שהרי הוא נתבע על עשיית האש משום ממונו, ובלא עשי' זו ל"ה זה מנא תבירא.[[16]](#footnote-17)

ובזה מתישב גם מש"כ הרא"ש דבהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י חייב משום דגלי קרא דאזלינן בתר מקום ההיזק, אשר צ"ע דכיון דמנא תבירא תבר א"א לחייבו כלל על ההיזק שנעשה ברה"י דכבר הוי מנא תבירא, - ולהנ"ל ניחא, דפטורא דמנא תבירא תבר הוא רק על מעשה היזק אחר, דגם בלא מעשה זה הי' נשבר, אך בכה"ג דהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י א"א לפטור על ההיזק שהזיקה ברה"י משום דהוי מנא תבירא, שהרי בלא היזק זה שהזיקה ברה"י ל"ה נשבר, ודו"ק.[[17]](#footnote-18)

**יא**

כה] והנה אי נימא כדרך זו דכל הא דבכלו לו חציו לא פטרינן מכח הא דבתר מעיקרא, הוא משום דאין לפטרו על שריפה זו עצמה משום דבתר מעיקרא, אך אלמלי כן הי' לנו לפטרו, דאמרינן בתר מעיקרא אף כשאי"ז חץ דאדם, הדרא קו' החזו"א לדוכתה, דמ"ט כששויי' טמון באש פטור המבעיר, הרי גם אם הי' שורפה אחר הי' חייב המבעיר, ומה גרע כשנעשית טמון.

והנה הי' מקום לישב בזה, דהתם איירי בגונא דאי"ז ברי הזיקא, ובכה"ג לא אמרינן דהוי מנא תבירא, וע"כ הוא דכל דשויי' טמון באש פטור המבעיר, - אך אי"ז מתישב למש"נ לעיל לדעת הקצוה"ח דכל הא דבעינן להא דהוי ברי הזיקא הוא כשלא הזיק לבסוף, אך כל שהזיק לבסוף אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן ודמנא תבירא תבר אף אם ל"ה ברי הזיקא, ואף דהכא הזיק לבסוף באופן דטמון, מ"מ לכאו' ליכא נפ"מ בזה.

כו] ונראה לישב בפשיטות, דהנה לדעת הקצוה"ח דהא דהשני פטור הוא משום דלא קעביד מידי, ומנא תבירא, היינו כלי שיש עליו מעשה שבירה, צ"ב, דא"כ מ"ט הראשון חייב, הרי סו"ס לא הזיק כלום, ואם מנא תבירא היינו דהוי כלי שבור, שפיר ניחא הא דחייב הראשון דחשיב כמו ששבר את הכלי, אך לד' הקצוה"ח צ"ב, - וצ"ל דמ"מ כיון שעשה מעשה היזק הראוי להזיק, וכל הא שלא הזיק מעשה זה הוא מכח שנשבר הכלי ע"י אחר, ושבירת הכלי לא הוסיפה היזק, כיון דבלא"ה הי' נשבר, סגי בכך לחייבו, ואכתי צ"ב.

ולפ"ז נראה דמה"ט בשויי' טמון אין מקום לחייב מכח הא דבתר מעיקרא אזלינן, דכל הא דמחייבינן בכה"ג הוא רק כשמעשה השבירה הי' ראוי להזיק, וכל הא שלא הזיק הוא מכח הא דנשבר בע"א, ואלמלי הא דהי' נשבר בע"א, הי' נשבר ע"י מעשה זה, אך אם בטל כחו של מעשה השבירה להזיק אף אלמלי הא דיוזק בע"א, בטל כל חיובו, - וע"כ כל דשויי' טמון באש, דכבר אין במעשה השריפה כח לשרוף אלא באופן דטמון, א"א לחייבו על מעשה ההבערה.[[18]](#footnote-19)

1. ובשיעורי הגרח"ש ליבוביץ כתב בשם הגרי"ז דאף אם בזרק חץ אמרינן בתר מעיקרא אזלינן מ"מ אש ל"ד לענין זה לחץ, עיי"ש, ולפ"ז ניחא, - אך אף דד"ז מתישב בד' תלמיד הרשב"א בסוגיין דס"ל דבזרק חץ אזלינן בתר מעיקרא, דלא תיקשי מסוגיית הגמ' לקמן, מ"מ לא נתישבו בזה ד' הקצוה"ח שנקט דגם באש אמרינן דבתר מעיקרא. [↑](#footnote-ref-2)
2. שוב נתבוננתי דיש לדון בזה, די"ל דגם כשבאנו לחייבו משום ממונו, מצינו לחייבו בשעה שנפל הגדר, כיון דמיד בשעה זו כבר חשיב הגדיש כשרוף מחמת האש, ויש בזה גם לחיובא דממונו. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם בד' התוס' נראה דפליגי, דבלשונם מבו' דבזרק חץ לא אזלינן כלל בתר מעיקרא, וכן מבו' לכאו' ג"כ ממש"כ להוכיח כן מהא דחייב בצרוות ח"נ, ולכאו' לדין צרורות ל"ב לדין מנא תבירא, ותליא רק אם בתר מעיקרא אזלינן ומעשה השבירה נעשה בגופו, ובע"כ מדבריהם דבזרק חץ לא אזלינן כלל בתר מעיקרא, אך לדעת הרא"ש דאף בחץ אזלינן בתר מעיקרא ואך דלא אמרינן בזה דמנא תבירא תבר, - ומדוקדק בזה דהנימו"י בשם הרא"ש לא כתב דמה"ט בצרורות משלם ח"נ, דלדעת הרא"ש אי"ז טעם, כיון דאף בחץ אזלינן בתר מעיקרא, - ומה דלדעת הרא"ש בצרורות משלם ח"נ אף דבתר מעיקרא אזלינן, צ"ל כמש"כ הקצוה"ח שם דאכתי חשיב כצרורות, וכבר כתב כן בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך הנה הנתיה"מ בסימן רס"א כתב לישב הא דבזורק כלי אין לפטור השני משום אבודה ממנו ומכל אדם, דאיירי כשאפשר להצילו, ומבו' מדבריו דאף בכה"ג אמרינן מנא תבירא תבר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב דזהו שהק' הרא"ש לקמן י"ט א' דהרי בתר מעיקרא אזלינן, ולכאו' תיקשי דמנ"נ דלענין צרורות סגי בהא דאזלינן בתר מעיקרא אף דל"ה מנא תבירא, - אך להנ"ל הוא מתישב היטב, שהרי בגונא דרבא דדרסה על הכלי וכו' ל"ה מנא תבירא, כיון דאי"ז ברי הזיקא, ואפ"ה אם בתר מעיקרא חשיב כהזיקא דגופא. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להביא מקור נאמן לזה, ממש"כ הר"י מלוניל והמאירי לקמן נ"ו א' בהא דפריך בכופף קמתו של חבירו בפני הדליקה דאי דמטיא ברוח מצוי' בדיני אדם נמי ליחייב, דהיינו כשאלמלי כן ל"ה נשרפת הקמה ברוח מצוי', וכ"כ בתשו' מהר"ם שהביא המרדכי בפ' הפרה סימן נ"ה, והרי דכל שהיתה נשרפת הקמה בלא"ה ע"י האש, אף שקירב את השריפה אינו חייב. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש בקצוה"ח שכתב לדון לחלק ממרבה בחבילה די"ל דרק בזרק חץ ובא אחר ושברו במקל חייב, ומשא"כ בזרק אחר חץ, ונראה כונתו דכיון דשורש הדין הוא דלא חשיב דעשה מעשה היזק, הרי י"ל דבזורק חץ ובא ושברו במקל חשיב שפיר תוספת מעשה היזק, ומשא"כ בבא אחר וזרק חץ, ועי' כעי"ז בקה"י, אלא שכתב הקצוה"ח דכיון דלא אזלינן בחץ בתר מעיקרא וכמש"כ התוס', אין לחלק בזה, והיינו משום דאם לא אזלינן בתר מעיקרא הרי דלא חשיב דאיכא מעשה שבירה כלל, ובכל גווני יש לחשבו דעביד מעשה היזק. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונראה דבכלל ד' הקצוה"ח הוא לישב משה"ק התוס' לעיל י' ב' ע"ד רש"י דהשני פטור דמ"ש מחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ', וזהו שכתב הקצוה"ח דבמרבה בחבילה כיון דאשו משום חציו וכבר איכא למעשה ההיזק, אין לחייב להשני, ולא כן בבור דחיובו הוא משום ממונו ועדיין לא נעשה מעשה ההיזק. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך יש לפרש לדבריו דמש"כ לדון בזה הוא דשמא דינא דבתר מעיקרא הוא רק כשיש אדם המחויב על הזריקה, דבכה"ג אין השובר חייב, ולפ"ז אף אם זרקה בהמה כלי מראש הגג בגונא דאין הבעלים מתחייב ע"ז, יתחייב מי ששבר, - אך בד' הקצוה"ח שם מבו' להדיא דדינא דבתר מעיקרא הוא אף כשלא נעשה ד"ז ע"י בר חיובא. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועי' בברכ"ש סימן י"א סק"ד ד"ה אבל בדין בלא"ה מיתבר שכתב דבדינא דמאי קעביד דלעיל י' ב' לא מיפטר בדבר שנעשה מאליו, ולד' הקצוה"ח הרי דינא דמנא תבירא הוא חד דינא עם דינא דמאי קעביד, וגם בזה ל"מ רק בחץ דידי', אך יש לפרש לד' הברכ"ש דהיינו דבדינא דמאי קעביד אינו נפטר אלא כשיש אחר שמתחייב על מעשה זה, (וע"ד שמצינו בכ"ד דמי שפושע יותר חייב על ההיזק), ולפ"ז אי"ז כמש"נ בד' הקצוה"ח, שהרי בד' הקצוה"ח שם במש"כ על אש דגמל, מבו' דפטורא דמנא תבירא הוא אף כשאין אחר המתחייב ע"ז. [↑](#footnote-ref-11)
11. אמנם יש מקום לומר, דהנה בעיקר מש"כ האמר"מ להוכיח דדין בתר מעיקרא ודין מנא תבירא מתחלקים זמ"ז בגונא דל"ה ברי הזיקא, הי' מקום לישב לדעת הקצוה"ח דלהך מילתא יש לחלק ביניהם, דהגם דבכל גווני אזלינן בתר מעיקרא, מ"מ כל דל"ה ברי הזיקא יש לחייב את השני, דחשיב דהוסיף מעשה היזק, כיון דהמעשה הראשון ל"ה ברור שיזיק, - ולפ"ז י"ל דע"כ במרבה בחבילה אין לחייב את השני, דע"י הוספתו לא נעשה טפי ברי הזיקא, וע"כ בזה שפיר יש לפטור דלא חשיב דהוסיף על ההיזק. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובדומה לסברא זו כתב האחיעזר בח"א סימן י"ט בדין זורק חץ, דכל הא דלא אזלינן בזה בתר מעיקרא, הוא רק כשלא נשבר לבסוף, ובזה כתב לישב דלא פליג הרא"ש ע"ד התוס', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובדעת רש"י ודעימי' דלמ"ד דבתר תבר מנא אזלינן חייב השני אף שאין לו דמים, פירשו האחרונים דהוא משום דכל דליכא מעשה שבירה בכלי, חשיב ככלי שיש לו דמים, ומה שבפועל אין בנ"א משלמין עליו משום דיראים מן השבירה, אי"ז חושבו ככלי שאין לו דמים, ומה שהוכיח הרמב"ן ממה שאמרו בגמ' לקמן כ"ז א' דלמ"ד דכופר דמי מזיק פטור, היינו משום דרבה ס"ל דבתר מעיקרא אזלינן, וע"כ אף דאי"ז מועיל לפטור מכופר, מ"מ כיון דבתר מעיקרא אזלינן וכבר נעשה בו המעשה הממית, אין לו דמים, - ובדעת הרמב"ן שנחלק ע"ז, מבו' בד' הגרע"א דהוא משום דכל שבפועל הוא עומד לישבר חשיב דאין לו דמים, וע"כ נקט דגם בזורק חץ ובא אחר ושברו פטור משום דאין לו דמים, - ויש לפרש עוד בזה דהוא משום דס"ל דגם אם בתר תבר מנא אזלינן חשיב דכבר נעשה מעשה השבירה, וכאשר כ"ה מבו' ממה שאמרו בגמ' דלמ"ד דבעינן כולה נפש אין האחר שקיבלו בסיף חייב, והרי דאף דבתר תבר מנא אזלינן, מ"מ כבר לא חשיב כולה נפש, וע"כ חשיב דכבר יש גריעותא בגופו דמכח זה אין לו דמים, ולפ"ז בזרק חץ ובא אחר ושברו במקל ה"ה חייב אף לדעת הרמב"ן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויש להוסיף, שהרי הא דפטרינן כשאין לחפץ דמים, אי"ז משום דבפועל ל"ה משלמים עליו, אלא הוא משום דאיכא חיסרון בחפץ, וכמש"נ לעיל בהערה די"ל דמודה הרמב"ן דהא דאין לו דמים הוא משום דאיכא גריעותא בגופו דמכח זה אין לו דמים, והיינו דהמזיק חפץ גרוע דמכח זה אין לו דמים פטור, והכא א"א לחשבו כמזיק חפץ גרוע, שהרי כל הגריעותא בחפץ היא מכח השבירה העתידה, שהיא עומדת ומגרעת את החפץ, וא"כ ודאי דהשבירה מזקת חפץ מעליא. [↑](#footnote-ref-15)
15. ואמנם הנה לפ"ז הדין נותן דכל הא דחייב הוא כשנשבר מכח זריקתו, אך אם קדם הוא ושברו במקל פטור, ואי"ז במשמעות לישנא דגמ' בשלהי פירקין, עיי"ש שאמרו דבא אחר ושברו במקל פטור, ובכרים וכסתות אמרו דאף אם קדם הוא וסילקם פטור, ובשברו במקל לא אמרו כן, - ולכאו' בע"כ דמצינו לצרף לב' המעשים יחד, ואף דאין לחייב על מה שהפחית את הדמים בפנ"ע, ועל מה ששבר בפנ"ע, מ"מ יש לחייבו על ב' המעשים יחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ול"ד למש"כ הקצוה"ח שם דבמסכסכת ובד' הטור בסימן תי"ח יש לפטור משום דמנא תבירא תבר, דהתם אף דגם הא דהוי מנא תבירא הוא מכח האש, אך הרי באנו לחייבו על מה שהוסיפה הבהמה וסכסכה, ובזה שפיר אמרינן דאין לחייב, דגם בלא שהיתה מסכסכת הי' נשרף מכח האש שנתפסה מתחילה בבירה, ותוספת האש שהוסיפה בסכסוכה לאו מידי קעביד. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך בד' תלמיד הרשב"א שהק' דבההיא דהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י א"א לחייבו על מה שהזיקה ברה"י משום דהוי מנא תבירא, מבו' דפטורא דמנא תבירא תבר הוא אף אם הוי מנא תבירא ע"י היזק זה עצמו, - והיינו משום דס"ל דפטורא דמנא תבירא הוא משום דחשיב הכלי כשבור ואין חייבין על שבירתו, ובזה אין מקום לחלק אם הוי מנא תבירא ע"י שבירה אחרת או ע"י שבירה זו עצמה. [↑](#footnote-ref-18)
18. והחזו"א שהק' כן הוא משום שנקט דלעולם יש לחייבו על המעשה הראשון דכבר הוי הכלי שבור, והא דאם ניצל הכלי פטור, הוא משום דחזר הכלי לבעלים, אך בכה"ג דשויי' טמון באש ולא חזר הכלי עי"ז לבעלים, יש לחייבו על ההבערה הראשונה. [↑](#footnote-ref-19)