ציונים והערות מעבד
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

##### מעבד

**סימן שכא סעיף ב**

**מתני' שבת קח. אין עושין הילמי בשבת וכו', ובגמ' עד ומלח לכתחילה.**

**משום איזה מלאכה אסור לעשות מי מלח מרובים: א.** רש"י כת' דהאיסור הוא משום מעבד, וכן כת' רוב הראשונים, והא דאיתא לעיל (דף עה:) דאין עיבוד באוכלין כת' הראשונים שם שהיינו מדאורייתא, אולם מדרבנן יש איסור מעבד אף באוכלין ויעויין לקמיה סעיף ה. וכשיטת רש"י פסק הטוש"ע (סעיף ב).

**ב. שיטת הרמב"ם** (פכ"ב משבת ה"י) דאיסורו **משום בישול**, יעויין בלשונו שכת' טעם האיסור '**מפני שנראה כעושה מלאכה ממלאכת התבשיל',** ויעויין בתוס' יו"ט (פי"ד מ"ב) שביאר שיטת הרמב"ם מדוע לא ס"ל כן משום עיבוד, וכעי"ז כת' האו"ש על הרמב"ם. וצ"ב לפי"ז מה החילוק בין מרובים למועטים. ויעויין בשו"ע (סעיף ג) שהביא טעם זה, **וצ"ע מדוע לגבי מי מלח העתיק כרש"י ולגבי כבשים העתיק כרמב"ם**. ועמד בזה הפרמ"ג (משב"ז סק"ג) ויעויי"ש מש"כ בזה.

**ג. בירושלמי** (פרק יד) איתא דהילמי צריכה אומן. מי מלח אין צריכה אומן'. וכת' שם בפי' מראה הפנים שס"ל כרמב"ם. אולם הצפנת פענח כת' דכוונת הירושלמי משום מכה בפטיש.

**טעם ההיתר במועטים והאם מותר הרבה לצורך תבשיל:** מבואר במאירי דטעם האיסור דעושה כך כדי ליתן שם אוכלים להתקיים זמן רב, ובטור איתא דהאיסור הוא שעושה הרבה כדי לתת לתוך כבשים, שכיון שעושהו להתקיים דמו לעיבוד, ומעט לתת לתוך תבשיל מותר. ולא נתבאר בדבריהם מהו עיקר האיסור, האם לעשות הרבה כפשטא דלשון הגמ', או לעשות כדי לתת לתוך כבשים שנראה כמעבד וצ"ע. ויעויין בפרמ"ג (אש"א סק"ד). ויעויין במ"ב (סק"ט) שהביא מח' בזה האם מותר לעשות הרבה כדי לתת לתוך הרבה תבשילין, ודייק במאירי שצריך שיהיה ניכר ולהכי אסור, וכך מצדד המ"ב.

**שיעור מעט: כת' הר"ן (דף לט.)** 'מי מלח מועטין לצורך טבול אותה סעודה שרי', אולם **המאירי** כת' 'שאדם מרגיש בהם שאינם נעשות אלא לצורך השבת' ומשמע שאפילו לכל השבת מותר, וכן דייק הא"ר (סק"ג) מדברי הרמב"ם והרבה ראשונים. אולם המג"א (סק"ד) והעול"ש (סק"א) פסקו כהר"ן. **והמ"ב (סקי"א) הכריע כדברי הא"ר** ויעויי"ש בשעה"צ (סקי"א). ובביאוה"ל (ד"ה אבל). [ותמוה מדוע החמיר בזה הארח"ש (פ"ז אות יב)]**.**

**האם נתינת שמן מתירה אפילו מרובין:** במתני' ר' יוסי אוסר אפילו מועט ומתיר ע"י נתינת שמן, ובגמ' מבואר דאם נותן שמן ואח"כ מלח או שמן ואח"כ מים מותר, וכל האיסור כשנותן מים ומלח תחילה ואח"כ שמן, וכת' רש"י (ד"ה ואלו הן) דטעם האיסור דבשעה שנתן מים ומלח נראה כמעבד ולא מועיל מה שמוסיף אח"כ שמן [ויעויין טעם נוסף במאירי]. וטעם ההיתר בנתינת שמן כת' רש"י דהשמן מעכב שאין המלח מתערב יפה עם המים, ומתיש את כחו מהיות מי מלח עזין, וביאור הדבר איתא במאירי שכשאינם עזים אינם ראוים לעיבוד. **וצ"ע** שהרי אסור לעשות מי מלח אפילו לא עזים, ועזים אסור אפילו מועט. והריטב"א כת' דטעם ההיתר משום שינוי.

ולכאורה מדברי רבי יוסי אפשר למילף לדברי ת"ק, דמרובין דאסור, אם יתן שמן תחילה יהיה מותר, ותמה העול"ש (סק"א) מדוע השמיט זאת השו"ע. וכת' הא"ר (שם) דרבנן ס"ל דנתינת שמן אינה מתירה כלל, וכן דייק מדברי הראשונים. ובאמת יעויין בריטב"א דפשיטא ליה דר"י מתיר בנתינת שמן רק במועטים. ויעויין מג"א (סק"ד) מש"כ בזה, ונח' בכוונתו התוספת שבת והפמר"ג (אש"א סק"ד) דס"ל דשמן מועיל וכוונת המג"א דאם נותן שמן לבסוף לא מועיל, והמחצית השקל פי' דלמג"א לא מועיל נתינת שמן. והמ"ב (סק"י) הביא שיטת המקילים.

**סעיפים ג - ה**

**גמ' שבת קח: תני רבי יהודה בר חביבא – מטבלינא.**

ברש"י מבואר דהחילוק הוא שאם עושה שכמה ביחד חשיב עיבוד, אולם בשעת אכילה מותר, וכן מבואר להדיא במיוחסות לר"ן (ד"ה מלחי) דבשעת אכילה ההיתר הוא למלוח דווקא אחד אחד. וכן משמע בדברי רבינו יהונתן (ד"ה אין) שכת' דבההוא פורתא לא מקרי תיקון. והנה השו"ע העתיק טעמא דהרמב"ם, והיינו שאינו כובש ממש אלא נראה ככובש וכובש אסור משום בישול, ולפי"ז התיר הב"ח אחד אחד אפילו הרבה זמן, אולם המג"א (סק"ו) פליג דלדברי רש"י הרי יש כאן תיקון. ויעויין בפרמ"ג (משב"ז סק"ד) דכת' דאף לטעמא דהרמב"ם דהוא בישול, מותר בדבר שאין דרך לכבוש. [ויעויין בפרישה (סק"ד) כת' דכובש חייב משום מבשל, וצ"ע דבלשון הרמב"ם לא משמע כך]. **וצ"ע אם** מותר ליתן ירק שבא רק לתבלין בתוך כבישה, שאין דרכו לכבוש לצורך עצמו, והכבישה לא מועילה לו. **ונראה** דאף אי נימא שמותר, **לצורך מחר אסור**, דהרי אף ביצה שאין דרך אסור כה"ג.

**התרומת הדשן** (ח"א סימן נה) הביא דאחד הגדולים כת' דאם נותן מלח על הרבה חתיכות וזורקם ומנערם כדבר שעושין לדגים במליחתם אסור, אולם בדרך טיבול מותר, אולם התה"ד מדייק לא כך, אולם מתיר התה"ד אחת אחת ואפילו שלא אוכלם מיד כ"ז שעושה כך מיד בסעודה. והביאו הב"י. אולם הב"ח דייק לא כך בשיטת רש"י ויעויי"ש. ויעויין בט"ז (סק"א) ובמ"ב (סקי"ד) מש"כ בזה. והשו"ע (סעיף ד) פסק כדברי התה"ד.

**יעויין בריטב"א** (ד"ה מימלח) דכת' דמה שנהגו למלוח בשר צלי להצניעו מותר, **דאין מתכוין להשביחו אלא כדי שלא יפסד**, ולא אסרו אלא כשמתקן ומשבח. וכן כת' במיוחסות לר"ן. ויעוין **במ"ב (סקכ"א) שהתיר כעי"ז למלוח בשר** שלא יתקלקל, אולם בשע"ת (סק"ט) בשם הפנים מאירות מחמיר בזה כשעושה כך כדי שיקבל את המלח יותר.

בגמ' איכא פלוגתא **גבי ביצה** האם יש בה עיבוד, וכת' הרי"ף והרא"ש דקיי"ל דאין בביצה איסור, ולא מבואר בראשונים טעם הדבר, וכת' הלבוש (סעיף ד) ד**טעם ההיתר** דאין דרך לכובשם, והמג"א (סק"ה) כת' דאין העיבוד מועיל להם כ"כ, ודייק כן מהגמ' דאמר רב נחמן דהיה מולח פוגלא דאמר אפסודי קא מפסדינא ליה, וחזינן דבעינן שיהיה תיקון בדבר. ויעויין במחצית השקל דמבאר דאף היכא שלא מפסיד אלא שאינו מתקן כ"כ. והפרמ"ג תמה דאפשר דבהו"א ס"ל דכיון דמפסיד אין דרך בנ"א לעשות כן, ולכאורה צ"ל דאין כוונת המג"א להוכיח מכך דלא כהלבוש, אלא להוכיח דהיכא שמפסידו אין איסור. והמ"ב (סקי"ח) פסק ב' הטעמים. והרבה נפק"מ יש בזה. ומשמע בפרמ"ג דטעם אין דרך הוא לשיטת הרמב"ם וטעם שאין מועיל לשיטת רש"י, וא"כ לכאורה לדידן דפסקינן כתרוייהו בעינן שגם לא יהיה דרך וגם לא יועיל, אולם במ"ב (סקי"ג) משמע דאם אין דרך מותר. ונראה דטעם אין דרך מועיל לכו"ע וכדהוכיח המג"א מהגמ' דאם אין דרך מותר, וי"ל.

**בסעיף ה' אסר השו"ע אפילו ביצה להניחה**, ומבואר בנו"כ דטעם האיסור דלהניחה אסור, ונח' האחרונים לכמה זמן חשיב להניחה, והמ"ב (סקכ"א) **מכריע דרק לאחר שבת מותר**. וטעם הדבר נראה דהשו"ע סתם דביצה מותר, והיינו שבעצם הדבר מותר ורק כשמניחה, והיינו שעושה כן להצניע אסור, ולסעודה הבאה לא חשיב הצנעה. ומבואר בגמ' להדיא (דף עה:) דעיקר עיבוד הוא לאורחא, והיינו שמתקן את הדבר לאורך זמן, ולסעודה הבאה אינו עיבוד אלא צורת אכילה. ומה שיש מקשים דאי לצורך חול אסור מצד מכין, י"ל דאיירי כשעושה קצת לצורך שבת ג"כ, עוד נראה דמבואר במ"ב לקמיה (סקל"ז) דדבר הראוי לאכילה ביומו אין בו משום מכין, וכת' המג"א (סק"ז) והגר"ז (סעיף ו) דאין ניכר שטורח לחל שיתכן שיאכלם היום, וא"כ ה"ה בזה.

**דין חומץ** מבואר לעיל דאם מערבים יחד חומץ ומלח דינו כדי מי מלח, ודינו לענין נתינת ירקות בתוכו, הנה מבואר בט"ז (סק"ג) דאין לתת יין או שאר משקין לחומץ כדי לגם הם יהיו חומץ דהוי ככובש כבשים, וחזינן דגם חומץ חשיב כבישה, וכת' ע"ז הפרמ"ג דה"ה דאין ליתן ירק חי לחומץ חזק כשיעור שיתן על האור וירתיח [ויעויי"ש מה הדין בזה לשיטת רש"י והטור], ומצד שני כת' הט"ז (סק"א) דאם נותן מלח על צנון ומיד שופך שם חומץ ומינים אחרים ל"ד לעיבוד, כיון שאין מניחים אותו עם המלח להזיע. ואולי כ"ז לרמב"ם אולם לרש"י מותר, והנה בעינן שיהיה דרך לכובשם, ולפי"ז אפשר דבעינן דרך לכובשם בחומץ דווקא. **ואולי זהו תי' הסתירה** בדברי הט"ז, דודאי אף חומץ כובש בדבר שדרכו בכך, אולם כל היכא שלא נותן להרבה זמן דרק מיחזי ככובש או כמעבד, כ"ז שעושה זאת ביחד עם דברים אחרים שכך אין דרך עיבוד אין בזה איסור דלא נראה כאיסור.

בענין **סוכר** כת' הפוסקים לדמות זאת לדין מליחת בשר ע"י סוכר, די"א דמועיל [מנח"ח סוף מצוה קיט, עיקרי הד"ט או"ח סי' יד אות לו ומסגרת השולחן יו"ד סי' סט סכ"א]. והוסיף הכף החיים (סקי"ד) בשם ספר יסוד יוסף דאין **להכין הילמי מסוכר**. והדבר צע"ג, דאיסור הילמי משום דמיחזי לעשות מורייס, דהרי עסקינן במעט דלא נראה ככובש כבשים, ואין עושין מורייס ע"י סוכר. ובעצם נראה דסוכר אף אם מועיל למליחת בשר, לענינינו מותר, דלרמב"ם לא דמי לכבשים דהרי אין דרך לכבוש ע"י סוכר, וכן בעיבוד אין דרך לעבד ע"י סוכר, ועיבוד ממש לא הוי שאינו מקשה כמלח. ולכאורה פשוט דלא גרע מדבר דאין דרך לעבד, דאין דרך לעבד פירות בצורה כזו.

**נתינת שמן:** המג"א סק"ד כת' דאין מועיל, אולם בסק"ו וסק"ז כת' דאם שם מלח על ירקות ומיד נותן שם שמן מבטל את המליחות ולא הוי מעבד, וצ"ע, והפרמ"ג (אש"א סק"ז) כת' דאפשר דיש לחלק בזה בין מי מלח לכבשים ממש, וצ"ע דלכאורה מי מלח קילו טפי, דאין כאן עיבוד כלל אלא שבד"כ מטרתם לתת לתוך הכבשים, משא"כ הכא שנותן ממש לתוך הכבשים. ונראה דכוונת הפרמ"ג דכשיש מים ג"כ והוי כבישה ממש לא מועיל נתינת שמן בסוף, אולם כשלא נתן מים, השמן מבטל את המלח, וטעם הדבר נראה דמלח לחודא לא הוי כבישה ממש, אולם כשנותן הרבה או משאיר להזיע אסור משום מעבד או דדמי לכבשים, ולהכי כשנותן שמן מפקיע החריפות ומותר, אולם במי מלח שכל מטרתם לכבישה, א"כ כ"ז שלא נתן שמן אסור, שהשתא מיחזי כמעבד, דהרי זהו כל טעם איסור עשיית הילמי.

**השבות יעקב** (ח"ב סימן יב) מביא דברי המג"א דאסור לכבוש מלפפונים, וכת' דדמי לדברים שאין דרך לכובשם, **דאין דרך לכבוש חתיכות מלפפונים**, ורק שלמים בקליפה הדרך לכבוש. ועל פי זה יש להתיר כל דבר שחתוך בצורה שאין דרך לכובשו בצורה זו.