ציונים והערות 11
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / שחיטה / שחיטה ציונים והערות

# סוגיית 'מנח בדיקולא' [דף ל"ב: - לג.]

**מנח בדיקולא**

**היתר הריאה לישראל**

**אין טרפות לחצי חיות**

**בעיא דצירוף סימנים**

**דין גוי בבני מעיים**

**הערות בגפ"ת**

**פסק ההלכה**

**פתיחה –** בשמעתין מתבאר ג' נפק"מ מהאי דינא ד'כמאן דמנחא בדיקולא': **א.** דלא מהני בו עוד מעשה שחיטה. **ב.** כיון שהקנה נחתך, הריאה שיונקת את חיותה ממנו נעשית כמונחת בסל, ומש"ה ניקבה אח"כ אינה נטרפת. **ג.** הריאה והבני מעיים נידונים כפירשו מחי ואסורים לב"נ לעולם, מדין אמה"ח. **ויש להתבונן** בדברי הראשונים והאחרונים ולברר מדבריהם, אי יסוד דין מנח בדיקולא הוא משום חלות השחיטה, [וא"כ אזי יש לברר היטב גדרה דחלות זו שחלה לפני שחיטת סימן שני], או שמציאות חיתוך הקנה קעביד ליה למנח בדיקולא, וכמה נפק"מ יש בדבר.

# מנח בדיקולא

**בקצרה** – עי' **בתורת הבית** בית ב' שער ג' מדף כ"ט. עד דף ל. ועי' **חת"ס** בשמעתין, **וחזו"א** יו"ד סי' ג' ס"ק י"ט והלאה.

**אמר רשב"ל, שחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה, אלמא כמאן דמנחא בדיקולא דמיא.** בפשטות ענין 'מנח בדיקולא' אינו שייך 'לחלות דין שחיטה', אלא הוא ענין מציאותי, שאחר החיתוך אין הריאה יונקת חיות, ולפיכך אין הנקב מטריפה[[1]](#footnote-2), **וכן כתב בחזו"א** סי' ג' [ס"ק י"ט והלאה], דהטעם דנחשבת כמנחא בדיקולא הוא משום הפסקת היניקה שנעשית מחמת 'מכת' השחיטה, ומבואר דלאו משום 'חלות' השחיטה הוא. אולם **הרשב"א** בתוה"ב [בית ב' שער ג' כט:] כתב, דהא דכשרה הוא משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, וכל שנשחט הקנה הרי הריאה כמאן דמנחא בדיקולא[[2]](#footnote-3), **ועיי"ש שכתב** דאע"ג דאמר ר"ל לעיל כ"ט: דאינה לשחיטה אלא לבסוף, ההיא משמי' דלוי סבא אמרה[[3]](#footnote-4). **אבל** בדעת כל הראשונים והפוסקים שלא תלו זאת בשמעתא דמתוע"ס[[4]](#footnote-5), ודאי לא ס"ל הכי וכמש"נ.

**והנה** **לפי חידוש הרשב"א,** לכאו' כל הא דכמנחא בדיקולא דמיא, הוא רק בשחיטה כשרה, [דבשחיטה שנתקלקלה לכו"ע לא אמרינן ישנה לשחיטה מתוע"ס כדאיתא לעיל כ"ט:], וכ"כ **החת"ס** לעיל כ' ב' ובסוגין בסו"ד, לחדש מדיליה דדוקא בשחיטה כשרה נעשה כמנח בדיקולא, אבל בבהמה טמאה או בשחיטת עכו"ם וכל שחיטה פסולה לא אמרינן דהוה כמנח בדיקולא, ושרי ליתן הבני מעיים לעכו"ם דאינם נחשבים אברים שנתלשו מן החי[[5]](#footnote-6). **וצע"ג** דבשמעתין מפורש דאף 'בפסק' את הגרגרת נחשבת למונחת בדיקולא, דמקשינן ומי אמר רבי שמעון בן לקיש הכי וכו', ה"נ כמאן דמנחא בדיקולא דמיא, ולפי דברי הרשב"א דרק ע"י 'שחיטה' נעשה למנח בדיקולא א"כ לק"מ, וצ"ע[[6]](#footnote-7). **ועו"ק** דהרי מתבאר לקמיה בשמעתין דמחמת מנחא בדיקולא נחשב שפירשה הריאה מחיים, ונאסר לעולם לב"נ, דדוקא לישראל שרי לאוכלו בסוף השחיטה אבל לגוי דאין לו היתר שחיטה אסור, **וילה"ק** דבשלמא לפי הפשטות דהמציאות שאינו יונק היא מחשיבתו לתלוש - שפיר אסור לגוי, אבל להרשב"א דרק ע"י חלות שחיטה נעשה למנח בדיקולא א"כ לא ינהג זה לגבי ב"נ דלית ליה פרשת שחיטה, וקשיא מיניה וביה דאותו טעם דלגוי אין התר לאכול המפרכסת משום שאינו בתורת שחיטה, הוא גם טעם שהשחיטה לא תעשה לו את הבני מעיים למנחא בדיקולא, ויש לישב. **ועו"ק** דעי' היטב בלשון תוה"ב שם דכתב תו"ד "ודוקא בבהמה כשרה ובששחטה ישראל הוא דמותר לזמן עליהן נכרי וכו' **ומשמע** שבבהמה טמאה או בשחיטת עכו"ם אין מזמנים עכו"ם על בני מעיים, משום שנחשבים כנתלשו מהחי והוה לעולם באיסור אמה"ח, וכ"כ **הפר"ח** כ"ז א' בדעת הרשב"א, וא"כ מבואר להדיא דאף בבהמה טמאה שלא חל שחיטה אמרינן כמנח בדיקולא, וצ"ע[[7]](#footnote-8), ועי' מש"כ בסימן בענין דעת הרשב"א במנחא בדיקולא.

# היתר הריאה לישראל

**בקצרה** – עי' **ראש יוסף**, אולם עי' **רשב"א** בתוה"ב שם כט: **דאף שאמרו** וכו', וכ"כ **המאירי** ל"ג. ד"ה מאחר שביארנו. תירוץ נוסף עי' **בחזו"א** סי' ג' ס"ק י"ט, וכ"כ **האמרי משה** סימן ג' ל"ד [עומקא 301], וע"ע **מהר"ץ חיות** [בילקו"מ].

**היתר הריאה לישראל** - הקשו האחרונים על עיקר דברי ר"ל דאחר שחיטת הקנה נחשבת הריאה כתלושה, **דא"כ** מ"ט מותר לאכול ריאה, **דאיך תהני שחיטת הוושט לריאה, דהרי היא כתלושה ולא שייך בה שחיטה, וכן יישאר בה איסור אמה"ח לעולם, ומצינו בזה כמה דרכים**[[8]](#footnote-9)**.**

**א. בראש יוסף**[[9]](#footnote-10) נדחק מחמת קושיא זו לחדש, דלהיתר הריאה סגי בשחיטת סימן אחד [וכמו בעוף], ובאמת היא ניתרת רק בקנה, והוא חידוש גדול, [[10]](#footnote-11)וצ"ע. **אמנם** גם בראשונים מצינו צד זה עי' **במאירי** ל"ג. דהביא כן בשם יש אומרים, אמנם דחה דבריהם. **ועי' ראב"ן** חולין סימן רכ"א "ואמר רבא לא הכשיר ר"ל אלא נקיבת הריאה שחיה תלוין בקנה וכי נשחטה **הוכשרה**". **ובפשטות**  כוונתו כהראש יוסף, וצ"ע[[11]](#footnote-12). והנה הראש יוסף כתב דלפי"ז גם אי יתלוש ממש את הריאה יהני, **אולם ברשב"א** בתוה"ב שם כט: כתב להדיא לא כן, וז"ל דאף שאמרו דכמנחא בדיקולא דמיא, לאו כמונח בדיקולא לגמרי אמרינן, דאלו פירשה הריאה מן הבהמה קודם שישחוט הוושט לית דין ולית דיין דריאה אסורה, עכ"ל. וכ"כ **המאירי**[[12]](#footnote-13), וא"כ מבואר דלא כתירוץ הראש יוסף.

**ב. בחזו"א** סי' ג' ס"ק י"ט תירץ דאף שנשחט כל הקנה עדיין הקנה מחובר בסביבותיו, וכל שמעורה במקצת אף שאינו יונק מן הבהמה, מ"מ שחיטה מתירתו וכדלק' דף ע"ד. גבי אבר מדולדל. [ואולי זו כונת הרשב"א הנ"ל "לאו כמונח בדיקולא **לגמרי** אמרינן"], ומ"מ אינו מטריף יעו"ש, וכ"כ **האמרי משה** סימן ג' ס"ק ל"ד, ועי' מש"כ בסימן ביסוד ההתר דמפרכסת.

**ג. עי' מהר"ץ חיות** [בילקו"מ] דהשחיטה נידונית כמעשה אחד של שחיטת ב' הסימנים, וכמו דלא חיישינן להא שבפסיקת סימן אחד כבר הוה מידי דמנבלא, יעו"ש, **[וצ"ל דמ"מ** מקצת חיות איכא ואינו אבר מת לגמרי, דאל"כ אינו שייך למעשה השחיטה].

**ד. תירוץ נוסף מצינו בדברי האחרונים -** דנדחקו לחדש דבאמת הא דהריאה מותרת אינו מכח שחיטת הסימן השני ממש, אלא הוא מדינא דכל בבהמה תאכלו, ולא משום עצם השחיטה [תפארת יעקב ל"ב: ד"ה ודע, חת"ס, ואו"ש פ"ב ממאכ"א הי"ז].

# מנח בדיקולא לגבי הסימן עצמו

**בקצרה** – עי' **במלחמות** ד"ה מיהו קשיא, ועי' **רע"א** בגליון שו"ע סימן כ"ז, ועי' בשו"ת **באר יצחק** יו"ד סימן ד' ענף א'. ועי' **ש"ך וט"ז** סימן כ"ו ס"ק א'. אולם עי **בב"ח** שם דהניח בצ"ע, ועי' **חזו"א** סי' ג' ס"ק כ' ביאר את שיטתו. וע"ע בשו"ת **הרשב"א** [ח"א סימן שס"ז].

**ומי אמר רשב"ל הכי וכו' ה"נ כמאן דמנחא בדיקולא דמיא.** יל"ע בדעת שאר אמוראי [רבא ור' יוחנן] שלא תירצו דמיירי בשחט שלא במקום חתך, האם מוכרח דס"ל דכמנחא בדיקולא. **וכתב בזה הרמב"ן** במלחמות ד"ה מיהו קשיא, דלגבי הסימן עצמו לכו"ע אין משמעות לחתוך סימן חתוך, ודווקא בריאה יש מקום לחלוק על ר"ל משום דחייה תלוים נמי בוושט[[13]](#footnote-14).

**ועי' רע"א** יו"ד סימן כ"ז הן אמת וכו', דבגמ' מתבאר דכל הא דלא מהני לשחוט בקנה אף שלא במקום חתך, הוא משום דכמנחא בדיקולא דמי, וכמש"כ הרמב"ן דבסימן גופיה אמרינן לכו"ע דכמנחא בדיקולא, **והק'** לפי"ז על מש"כ הראשונים דאף נקובת הוושט הויא נבילה, והרי בנקובת הוושט ל"ש ה"ט דכמנחא בדיקולא דמיא דפשיטא דלא נפקא חיותא מיניה, וא"כ יוכל לשחוט שלא במקום חתך.[[14]](#footnote-15) **ובתשו' באר יצחק** יו"ד סימן ד' ענף א' כתב דבאמת בזה פליגי האמוראים, דרבא דקאמר דיש מהן **נבילות**, דמבו' דאף נקובת הוושט הויא נבילה, ס"ל דכל דאיתרע מקום שחיטה הויא נבילה, **אך ר"ל** פליג ע"ז וס"ל דיכול לחזור ולשחוט שלא במקום חתך, ולדידיה אמרינן דרק משום דכמנחא בדיקולא אינו יכול לשחוט במק"א[[15]](#footnote-16). **אולם במלחמות** הנ"ל מבו', דהטעם דלא מהני שחט שלא במקום חתך למאן דפליג אר"ל, ומטריף נקב בריאה אחר שחיטת קנה, הוא משום דהסימן עצמו לכו"ע הוי כחתוך [אמנם עי"ש במלחמות, ואפשר דכל דבריו דוקא לר' יוחנן, ולא לרבא][[16]](#footnote-17).

**בעיקר יסוד המלחמות**, דכתב דהא דלא קי"ל כר"ל דשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה, הוא משום דחיי הריאה תלויים נמי בוושט דהא ינקי מהדדי אבל בסימן עצמו ודאי אין משמעות לחתוך סימן חתוך. **בפשוטו משמע** דר"ל דלגבי הסימן עצמו לכו"ע הוא באותו גדר של מנח בדיקולא, ונפק"מ דבסימן עצמו ינהגו כל הדינים התלויים בחידוש דמנח בדיקולא, **ובאמת** כ"כ גדולי האחרונים [יש"ש פ"ב סי' י"ז, ש"ך וט"ז ופר"ח בריש סי' כ"ו, וכן לשון רע"א הנ"ל], דאם ניקב הוושט אחרי ששחט את רובו, והמשיך ושחט מיעו"ב, או שאח"כ שחט הקנה אינו נעשה טריפה, **וכן כתבו הפמ"ג** סי' כ"ז שפ"ד ב', **והראש יוסף** בסוגיין, דבשחיטה פסולה אין ליתן לנכרי לאכול את הקנה עצמו משום דלכו"ע הסימן גופיה נחשב דהוא פרש מן החי. **אמנם עיין בב"ח** סי' כ"ו שכתב דצ"ע להלכה אם ניקב הוושט אחר שחיטת רובו, אי הוה טריפה, **וביאר החזו"א** סי' ג' ס"ק כ' דהב"ח ודאי מודה לעצם דין הרמב"ן שאחר שחתך רוב קנה א"א לקיים בו שחיטה במק"א, אמנם ס"ל דאינו מגדרי מנח בדיקולא כלל, אלא סברא היא דכיון שמהות השחיטה היא להוציא החיות אין שייך לקיים שחיטה בסימן חתוך דכבר יצא ממנו חיותו[[17]](#footnote-18).

**וכדברי הרמב"ן, כתב נמי הרשב"א** בתוה"ב [שם סוף כ"ט:] דהצד לחלוק על ר"ל הוא משום דתרוויהו ינקי מהדדי, **ובדומה לזה מצינו נמי בשו"ת הרשב"א** [ח"א סימן שס"ז] דאף למאן דפליג על ר"ל היינו רק לגבי טריפות שנולדו בבהמה בין סימן לסימן, אך הסימן עצמו כיון שנשחט רובו כמי שנשחט כולו דמי ולא פוסל בו טרפות. ומלישנא דהרשב"א מתבאר לכאו' דאין הגדר משום מנח בדיקולא כהנ"ל אלא משום רובו ככולו עי"ש היטב.  **ועוד כתב שם דלפי"ז** אין טעם לפסול בפסולי שחיטה במיעוט בתרא דהרי הוא כשחוט. ובישוב דעת רש"י דפוסל אף במיעוט בתרא עי' הערה[[18]](#footnote-19).

# אין טרפות לחצי חיות

**מתקיף לה רבי זירא – מתבאר** דר' זירא פירש כך בדברי ר"ל[[19]](#footnote-20), והיינו דר"ל קמ"ל דנחשב חצי חיות, וגם דאין טריפה לחצי חיות[[20]](#footnote-21)**,** כ"כ **הצל"ח** בארוכה, יעו"ש דגם למה דס"ל לר' זירא [לתוס' דר' זירא מחמיר מר"ל] דיש טריפה לחצי חיות, מ"מ מודה הוא דנחשב חצי חיות. **ועי' ברשב"א** כאן דכתב "דכיון ששחט בה סימן אחד כאלו שחטה לגמרי דאין טרפות לחצי חיות", וצ"ב כוונתו במש"כ **כאלו שחטה לגמרי**, ולכאו' הוא טעם גם מ"ט הוה חצי חיות, וגם מ"ט אין בו טריפה כי הוא כבר שחוט[[21]](#footnote-22).

**הרשב"א** בתוה"ב [בית ב' שער ג', ל.] כתב דהיכא דניקבה הריאה או בני מעיים קודם שחיטת רוב הסימן, לא צריכא למימר דטרפה, ומשמע דהוא לכו"ע, ואף למ"ד דאין טריפות לחצי חיות, **והיינו** דאין טריפה לחצי חיות הוא רק אחר סימן שלם כמשמעות לשון הרשב"א בסוגיין הנ"ל, וכ"כ **הצל"ח** בסוגיין להדיא, ופירש הטעם דהסימן עצמו לכו"ע כמנח בדיקולא, ומשו"ה יש לדון דאין טריפות וכמש"נ, וכן מבו' בד' **התבו"ש** בסימן כ"ו סק"ב, ודעת **רע"א** בזה עי' הערה[[22]](#footnote-23).

**לדינא** - עולה מהסוגיא דלמסקנא ודאי יש טריפה לחצי חיות, ועי' לק' פסק ההלכה.

# בעיא דצירוף סימנים

**מי מצטרף סימן ראשון לסימן שני לטהרה מידי נבילה. באחיעזר** ח"ב סימן ז' סק"ח [עומקא 320], הוכיח מזה דשחיטת טריפה אין עלי' תורת שחיטה להתיר באכילה, [וכמש"כ בחידושי מרן רי"ז הלוי במכתבים, בשם הגר"ח], וזהו דמיבע"ל בגמ' אם מצטרף סימן ראשון לסימן שני, דסימן ראשון יש עליו תורת שחיטה גם להתיר באכילה, וסימן שני אין עליו תורת שחיטה אלא לטהר מידי נבילה, דאי נימא דשחיטת טריפה יש עלי' תורת שחיטה אף להתיר באכילה, ואך דיש עלי' איסור טריפה, הרי נמצא דגם שחיטת הסימן השני הויא שחיטה גמורה, ומ"ט לא יצטרפו ב' הסימנים, ועיי"ש מש"כ לפ"ז. ובעיקר האיבעיא עי' הערה[[23]](#footnote-24).

**ואמרינן לאו היינו דבעי אילפא וכו',** בפירש"י כתב דהתם פשיט דאם מצטרף סימן ראשון לסימן שני להתיר שאר העובר באכילה, ודאי יצטרף לטהר האבר מידי נבלה, ולענין ניקבו בני מעיים נמי תפשוט דמצטרף, **והמהר"ם הק'**, דאף דהתם מצטרף לטהר את האבר, הרי הוא משום דמצטרף להתיר שאר העובר באכילה, והכא ליכא להאי טעמא, **ועיי"ש שכתב** דמה שאמרו התם דאם מצטרף וכו', לאו משום דמיגו דהוא מצטרף להתיר את העובר באכילה, מצטרף לטהר את האבר, אלא דאם לא היה מצטרף לטהר את האבר, לא היה מצטרף להתיר את העובר באכילה, **ומהא דחזינן** דהוא מצטרף להתיר את העובר באכילה, יש ללמוד דה"נ הוא מצטרף לטהר את האבר, וכ"ה להדיא בפירש"י לקמן ס"ט א', וע"כ שפיר מייתינן מינה דה"נ הכא מצטרף סימן ראשון לסימן שני לטהר מידי נבילה.

# דין גוי בבני מעיים

**בקצרה** – **בהא דתלי רב אחא דין זה בר"ל**, עי' **בתורת הבית** ל. ובחידושי **בית מאיר**, **ובחזו"א** ס"ק כ' ד"ה והא דאמר, אולם **בתבו"ש** כ"ז ס"ק ה' **ובפלתי** שם ס"ק ב' חולקים. ועי' **מהר"ם** על רד"ה ש"מ. **בביאור דינא דמי איכא מידי** עי' **בדברי** **התוס'**, **ברשב"א ובתוה"ב** [עי' יד יהודה כ"ז ב'] **ובר"ן**. עי' **פסקי ריא"ז** בס"פ גיד הנשה, וכ"כ **התורת חיים** לעיל כ' א', ועי' **פר"ח** סי' כ"ז ס"ק א', וכל הנ"ל הובא ברע"א בגליון השו"ע ריש סי' כ"ז. ועי' **בפמ"ג** שם בשפ"ד סק"ב. יעוין **ברמב"ם** פ"ט ממלכים הי"ג, **וברשב"א** בסוגיין **ובתוה"ב** [בית ב' שער ג' ל.] תמה עליו, **והיש"ש** בסימן י"ז תירץ שיטתו והו"ד **בש"ך** סי' כ"ז ס"ק ב'.

**דף ל"ג. אמר רב אחא בר יעקב ש"מ מדר' שמעון בן לקיש ואין מזמנים גוי על בני מעיים. בתורת הבית** [ל.] עמד דבגמ' מדוקדק דהאי דינא שייך במסוים לר"ל, ואע"פ שהיה מקום לדון דכיון ששחט ב' הסימנים [והיא מפרכסת] הוה לכו"ע כמנח בדיקולא, מ"מ תלה דין זה בר"ל. ועי' בחידושי **בית מאיר** בשמעתין, דביאר הסברא בזה, דאע"פ דודאי אין טרפות אחר שחיטת ב' סימנים מ"מ אי"ז מכריח שנעשית כמנח בדיקולא, אלא הטעם משום שחל בה שם שחוטה וכמתה היא, אבל לגוי דלא ניתן לו דין שחיטה, אזי היא נידונית כחיה עם כל אבריה, וחיות הבני מעים עם הבשר כחדא נפקא, ולא נחשבים פירשו מן החי, ורק לר"ל דחידש דאפי' אחר שחיטת סי' א' כמנחא בדיקולא וכ"ש אחר ב' סימנים, א"כ מציאות זו שייכת גם אצל גוי, ומה"ט נאסר משום אמה"ח. **וכיו"ב כתב בחזו"א** ס"ק כ' ד"ה והא דאמר, דהחולקים על ר"ל ס"ל דגם אחר שחיטת ב' סימנים כיון דמפרכסת הרי האברים יונקים משאר הגוף, ונפקא חיותא דידהו יחד עם הבהמה עצמה.[[24]](#footnote-25). **אולם בתבו"ש** כ"ז ס"ק ה' כתב דמאן דפליג אכמנח בדיקולא, הוא רק אחר שחיטת הקנה לבדו, ומשום דיונק גם מן הוושט, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות, **אך** אחר שחיטת ב' הסימנים לכו"ע הוו הבני מעיים כמנחי בדיקולא[[25]](#footnote-26), והסכימו לזה **הפליתי** שם סק"ב, **והפמ"ג** שם בשפ"ד סק"ב, **וכתב התבו"ש** דצ"ל דהא דקאמר ש"מ מדר"ל, הוא משום דמרא דשמעתתא דכמנחא בדיקולא הוא ר"ל, אך אה"נ בשחט ב' סימנים ליכא מאן דפליג עלי'. **ועוי"ל ע"פ מש"כ מהר"ם** [עי' לקמיה] דהרבה פעמים בשחיטת ב' סימנים מתה מיד ואינה מפרכסת וליכא שעה שפירשו מן החי, ולכך קאמר דדוקא לר"ל דאחר שחיטת הקנה כבר הוה מנחא בדיקולא, אזי מלתא פסיקא היא דהריאה פירשה מן החי.

**רש"י ד"ה שמע מינה אין מזמנים וכו' דהוה כמי שהוציאה.** הנה לעיל כתבנו בשם **הרשב"א והמאירי,** דאי יוציא הריאה לא יהא בה היתר שחיטה ע"י סימן שני, ומנחא בדיקולא אינו נחשב כמו שהוציאו ממש, **וצריך לבאר** מ"ט פשיטא לגמ' דנחשב 'כמי שהוציאה' לגבי אמה"ח.

**רש"י ד"ה שמע מינה אין מזמנים וכו' משום ריאה**. **המהר"ם** הק' מ"ט אסר רש"י רק משום ריאה, דלכאו' יש לאסור גם משום שאר בני מעיים, למש"כ רש"י לעיל דאחר שחיטת הוושט הוו כמנחא בדיקולא. **וכתב** דנקט רש"י ריאה, משום דפעמים שהיא מתה מיד בשחיטת ב' הסימנים, ובכה"ג אין לאסור משום שאר בני מעיים. **אך בשיטמ"ק כתב** בדעת רש"י, דכל הא דהוי כאבמה"ח, הוא רק משום ששחט סימן שני אחר דהוי כמנח בדיקולא, **וע"כ** שאר בני מעיים דלא הוי כמנחא בדיקולא אלא אחר שחיטת הוושט, לא הוי כאבמה"ח. **ובבכור שור** כתב דאחר שחיטת ב' סימנים חשבינן לה כמתה, וכמש"כ התוס' לקמן פ"ד א' בשם הר"ר שמעיה, וזה מהני אף לענין גוי[[26]](#footnote-27).

**מי איכא מידי וכו' תניא דלא כרב אחא בר יעקב.** התוס' כתבו דהטעם בזה הוא כדאמר ר"פ משום דליכא מידי דלישראל מותר ולגוי אסור, **והיינו** דיש סברא כללית דישראל נתקדשו יותר, ולא יתכן דגוי יהיה מצווה יותר מישראל, **והקשו ע"ז** דהכא איכא טעמא דשאני גויים דלאו בני שחיטה נינהו. **ועי' רש"י לקמן** (ק"ב א' ד"ה במאי) פירש דמיגו דשריא שחיטה לישראל וכו' ועי' בקובץ שמועות להגרא"ו דלדבריו הוא 'סיבה' ולא 'סימן' גרידא, **וכ"כ בר"ן** כאן דטעמא משום מיגו דהותרה הבהמה לישראל הותרה נמי לגוי. **ועי' מש"כ בזה בשטמ"ק** בשם תור"פ. אך **בד' הרשב"א** [בתוה"ב בית ב' שער ג' כט:] משמע דאין הכוונה לסברא כללית דמי איכא מידי וכו', אלא הוא משום דכל שנשחטה שחיטה כשרה כמתה גמורה שויא רחמנא להתירה באכילה, וע"כ היא מותרת אף לגוי, **וכ"נ בד' הרשב"א** בסוגיין שפירש דמה שאמרו דהא טעמא קאמר, היינו **דבכה"ג** ליכא למימר מי איכא מידי וכו'. ולא פירש לפ"ז מה טעם הברייתא דשרי, ובע"כ דהוא משום דהכא ל"ב להא דמי איכא מידי, אלא חשבינן לה כמתה אף לגבי גוי.

**בפסקי ריא"ז** בס"פ גיד הנשה כתב, דכל הא דקי"ל דמזמנים את הגויים על בני מעיים, הוא רק כשנשחטה שחיטה כשרה, דהועילה השחיטה להתירה לישראל, ומכח זה היא מותרת אף לגוי, אך כל שנפסלה בשחיטתה, אסור להאכיל את הבני מעיים לגוי, **וכ"כ התורת חיים** לעיל כ' א', ופירש לפי"ז דזהו שהביאו הרא"ש והטור לדינא דזעירי דנשברה מפרקת ורוב בשר עמה נבילה, דנפק"מ דאסור להאכיל הבני מעיים לגוי.[[27]](#footnote-28) ולעיל הבאנו דבחי' **חת"ס** לעיל כ' א' כתב להתיר בכה"ג, משום דבשחיטה פסולה לא אמרינן דכמנחא בדיקולא[[28]](#footnote-29). **והפר"ח** בסימן כ"ז סק"א נחלק ע"ז, דלא קי"ל להא דכמנחא בדיקולא דמיא, וממילא דלי"ב משום אבמה"ח, **אך התבו"ש** שם סק"ה כתב דכל הא דלא קי"ל כר"ל הוא מספיקא, אך לחומרא חיישינן לדר"ל, יעו"ש עוד טעם, דאחר שחיטת ב' סימנים לכו"ע הוה כמנח בדיקולא, והו"ד לעיל, **והסכים עמו רע"א** בגליון שו"ע סי' כ"ז. **ועי' בפמ"ג** שם בשפ"ד סק"ב, דהוסיף, דאף אם לא קי"ל כר"ל, מ"מ יש לאסור להזמין על הסימן עצמו, דלכו"ע הוי כמאן דמנח בדיקולא.

**דעת הרמב"ם** - הרמב"ם בפ"ט ממלכים הי"ג כתב דאבר ובשר הפורשין מן המפרכסת, אע"פ ששחט ישראל ב' הסימנים, ה"ז אסור לב"נ משום אבמה"ח, **והרשב"א** בסוגיין ובתוה"ב [בית ב' שער ג' ל.] תמה ע"ז, דמ"ט פסק דלא כהא דתניא הכא דאחד גוי ואחד ישראל מותרין בו, **וכתב היש"ש** בסימן י"ז לתרץ, דכל הא דמפרכסת בשחיטה כשרה מותרת לבן נח, הא רק בבהמת ישראל, אך אם שחט ישראל בהמת גוי, אינה מותרת לו, עיי"ש, והו"ד לדינא בש"ך סי' כ"ז ס"ק ב', **והאחרונים** האריכו הרבה בישוב ד' הרמב"ם, ואכמ"ל.

# הערות בגפ"ת

**כאן ששחט שלא במקום חתך.** היינו דחוזר ושוחט בקנה שכבר פסקו, **ועי' שיטמ"ק** דדייק ברש"י דאיירי דוקא כשלא חתך כולו אלא רובו, וכ"כ **היד יהודה** דבגוונא ששחט כולו פשוט דלא שמיה שחיטה.

**לא אמר ר"ל אלא בריאה שחיי ריאה תלויין בקנה אבל בני מעיים לא. כתב רש"י** דהוא משום דחיות בני מעיים לא תליא בקנה אלא בוושט, ומבואר בדבריו דאם נשחט הוושט תחילה ואח"כ ניקבו בני מעיים, לא הוה טריפה, כיון דהוו כמנחי בדיקולא, **וע"כ** הוצרך לפרש דדרך הקנה לישחט תחילה, **וכ"כ התוס'** בדעתו, וכ"כ הבעה"מ, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער ג' כט:, **אך הר"ן** כתב דאין לנו אלא מה שמנו חכמים, ולא מקילינן לומר דחיי בני מעיים תלויים בוושט.[[29]](#footnote-30)

**כתב הר"ן** די"א דה"ה לב וכבד הוו כמנחא בדיקולא, דכל מה שתלוי בריאה חיותו ממנה, ונחלק ע"ז, דאם הי' הלב כמנח בדיקולא, הרי הבהמה מתה לגמרי, והיאך יתירנה אח"כ שחיטת הוושט, ועי' חזו"א [סי' ג' שם, וכן בסי' ד' ס"ק ט"ו] דנקט בפשיטות כדעה א', ועי' ראש יוסף.

**ל"ג. ואין מזמנין עכו"ם על בני מעיים.** דיש איסור להכשיל גוי באחד מז' מצוות דידיה, ובע"ז דף ו: איתא דזה בכלל לאו דלפני עור.

**עכו"ם דבנחירה סגי להו.** כתב המהרצ"ח שכוונת הגמ' שגם לעכו"ם אסור לאכול בהמה שמתה מאליה אע"פ שאינה אבמ"ה דבעי' דוקא שתמות ע"י נחירה, וכ"כ הקה"י (ס"ט ד"ה ושוב מצאתי) בשם הגרי"פ, אולם צידד שם בקה"י ד"ה והשתא שאינו כן וכוונת הגמ' שהם צריכים להמיתה כדי שלא תהא אבמ"ה וה"ה דבמתה מאליה נמי שריא, וכבר כ"כ האשכול (סט"ו) ע"ד הגמ' כאן.

**תד"ה אחד עובד כוכבים, ותימה וכו' וה"נ לאו בני שחיטה נינהו כדאמר לעיל.** ברש"ש כתב דתוס' הניחו בקושיא, יעו"ש, והנה בתורא"ש תירץ על קושיא זו "דהכא בעי שתמות הבהמה להוציאה מידי אמה"ח והוא במקום שחיטה לישראל", ואולי זו כוונת תוס' לישב וי"ל אמה"ח דידהו אסור משום דבעיא שחיטה", וצ"ע, ומ"מ צ"ב מה ענינו לשחיטה והרי לעכו"ם א"צ אלא שלא יהא בו רוח חיים ועי' מהרצ"ח שהאריך לצדד דגם עכו"ם צריך מעשה הממית ומתה מאילה אסורה וייסד דבריו על תוס' פ"ח. ועל הפסיקתא יעו"ש.

**בא"ד, מ"מ אסיר ליה משום טמא.** מבואר בתוס' דאי יש סיבת איסור אחרת לישראל שוב ליכא לסברת מי איכא מידי וכו', וא"כ בשר שחיטת טריפה יהיה אסור ליתן לגוי, וצ"ע מ"ט לא הזכירו מזה הפוסקים כלל [עי' לעיל מה שהבאנו בזה מדברי הפוסקים].

**בא"ד, דלמא לית ליה הוא כללא אלא סבר לה כמ"ד הכא אין מזמנין.** מבואר בתוס' דטעם הפלוגתא בשמעתין אי מזמנין או לא הוא האם איכא לכללא דמי איכא מידי , וכן מבואר בתחילת דבריהם.ועי' היטב ברד"ה אחד עובד כוכבים דלא משמע הכי ועי' מהרצ"ח מה שחידש בזה, ולעיל הבאנו דברשב"א כתב דהטעם הוא משום שע"י השחיטה נחשבת מתה, [וכמש"כ תוס' פ"ד. בשם ה"ר שמעיה וברשב"א בחידושיו שם הביא לדברי תוס' דבשחיטה כשרה לא אמרינן בה מפרכסת הרי היא כחיה].

# פסק ההלכה

# טוש"ע סי' כ"ו וכ"ז

**א. הנה לדעת רש"י** דר' זירא לקולא פליג [עי' תוס' ד"ה והדר ביה] א"כ אין בשמעתין חולק על ר"ל, וכ"כ **ראב"ן** [חולין סימן רכא] אמר ר"ל וכו', ובעי ר' זירא להכשיר אף בני מעיין והדר ביה, ונראה לי כריש לקיש **דלא פליג עליה אדם**, עכ"ל. **וכעי"ז כתב בתוה"ב** דלגירסת רש"י ר' זירא בא להקל, וכן דעת הרז"ה, ולפיכך קי"ל כר"ל דמחמיר טפי, דבשל תורה הלך אחר המחמיר, עכ"ד. **אולם הרב אלפסי והרמב"ם** לא הביאו את דינא דר"ל, ומתבאר דלא ס"ל הכי, והביאו הראשונים [מלחמות, ובתוה"ב והרא"ש] דהראב"ד אמר שאפילו ר"ל אפשר דהדר ביה, בזה שתירץ כאן ששחט במקום חתך וכו' והילכך לא עבדינן עובדא לקולא[[30]](#footnote-31), ועוד לגירסת הר"ח והראשונים ר' זירא מחמיר, דיש טריפה אחר שחיטת הקנה, ולפיכך כוותיה עבדינן. **ועי' בתוה"ב** שם דהכריע דמ"מ מסתברא דהלכה כר"ל, מלשון הגמ' **הדר** ביה ר' זירא, ועוד מדמפרש רבא מימרא דר"ל, ועוד מדקאמר ר' אחא בר יעקב ש"מ מדר"ל וכו' אלמא כוותיה ס"ל, ומה דדוחה הגמ' להאי דינא, אי"ז סתירה לעצם דברי דר"ל, אלא משום דהתם טעמא איכא דהיתה שחיטה כשרה יעו"ש, וכבר **בבעל המאור** פסק כר"ל ומטעמים הנ"ל, אמנם המלחמות פסק דלא קי"ל כר"ל, משום דר' זירא פליג ומשום הראב"ד דר"ל חזר בו , וכן פסק הרא"ש.

**ב. בב"י** סי' כ"ז כתב כהנ"ל, דלדעת רש"י אין חולק על ר"ל ויש להכשיר בשחט הקנה וניקבה הריאה וכן שחט הוושט וניקבו בני מעיים, וכ"כ העיטור, **ושוב** הביא דהרי"ף והרמב"ם השמיטו אלמא ס"ל כהרא"ש שאין הלכה כר"ל, וגם בתוה"ב דנקט לעיקר כרש"י ודעימיה סיים "ויש מגדולי המורים שהורה וכו' וראוי לחוש לדבריהם", ולפיכך הכריע הב"י דכיון ששלושת עמודי ההוראה [לשון הב"י בהקדמתו] הרי"ף הרמב"ם והרא"ש, הסכימו שאין הלכה כר"ל הכי קי"ל, ובפרט שגם הרשב"א כתב להחמיר עכ"ד, וכך פסק בשו"ע ס"ב.

**ג. בש"ך ובט"ז** ריש סי' כ"ו פסקו דאם נפסק הקנה עצמו אחר שחיטת הקנה, וכן בוושט אחר שחיטת רובו [ועדיין לא שחט הקנה] אינו מטריף, כיון דהסימן עצמו לכו"ע כמנח בדיקולא, כמבואר לעיל מהמלחמות ומשו"ת הרשב"א. ודלא כב"ח שמחמיר בזה.

**ד. בסימן כ"ז** קי"ל דמותר ליתן הבני מעיים לנכרי, **וביאר הב"י** דזו מסקנת הסוגיא דמי איכא מידי וכו'[[31]](#footnote-32), **ועי' בש"ך** דהביא דברי תוה"ב דבשחיטה פסולה ליכא למימר מי איכא מידי, ולפיכך אין ליתן לנכרי בשר שפרש ממנה בזמן שהיא מפרכסת, **ועי' רע"א** בגליון שם דא"כ בני מעיים הם כתלושין ואין ליתנם לנכרי בשחיטה פסולה, ואע"פ **שהפר"ח** כתב דשרי משום דלא קי"ל כר"ל, כבר דחה אותו התבו"ש דרק לחומרא לא קי"ל הכי. **ועוד** דבב' סימנים לכו"ע הוה כמנח בדיקולא, וכ"כ השפ"ד שם ס"ק ב', ותמה מ"ט אין העולם נזהרים בזה[[32]](#footnote-33), והוסיף דאת הקנה והוושט עצמם ודאי אסור ליתן לנכרי דבזה לכו"ע הוה כמנחא בדיקולא.

**למעשה** – **א.** נטרפה הריאה אחר שחיטת הקנה פסולה דלא קי"ל מנח בדיקולא. **ב.** לגבי הסימן עצמו קי"ל דכמנח בדיקולא. **ג.** שחיטה פסולה אין ליתן לנכרי הבני מעיים משום דלחומרא קי"ל כר"ל, וכן משום דבב' סימנים כו"ע מודו לר"ל.

1. **וכן כתב החת"ס** בתחילת דבריו דמנחא בדיקולא הוא מציאות פשוטה, ועי"ש בהמשך דבריו גבי מפרכסת. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ומתבאר בזה,** דלמ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס חל מתחילה מקצת שם שחוטה [אע"פ שאין התר אכילה עד הסוף], וכמש"נ שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. יל"ע דהרי הרשב"א בדף כ"ט: כתב בבאור דברי ר' יוסף, דבסימן אחד כו"ע ס"ל דישנה לשחיטה מתוע"ס וא"כ הכא דאיירי בשחיטת קנה מ"ט הוצרך לדוחק הנ"ל, וכי כוונתו להעמיד הסוגיא אליבא דרבא שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואדרבה תוס' שם כתבו דרבא ס"ל דאינה אלב"ס והכא ס"ל כר"ל, ועי' ברז"ה דפסק כר"ל משום דרבא כוותיה ס"ל [אמנם עי' ברשב"א דגרס רבה]. [↑](#footnote-ref-5)
5. **אמנם הפר"ח** כ"ז א' **והתורת חיים** דף כ' נקטו בפשיטות דגם בשחיטה פסולה איירי ר"ל, וכן הוא מוכרח לפי ההבנה הפשוטה דדברי ר"ל הוא מחמת מציאות החיתוך. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ואין לתרץ** דהרשב"א פירש 'דפסק' היינו הלכתא דעיקור, ושחיטה היא אלא שפסולה, ונימא דלהא מלתא סגי בשם שחיטה, דהרי בדף ט. פירש דלא כרש"י. **והנה החת"ס הקשה** קושיא זו ותירוצו אינו ברור, וכמש"כ **בשרידי אש** [חלק ב סימן ו] בזה"ל מה שכתב החת"ס וצ"ל עכ"פ כו', אין בו שום תירוץ לקושייתו, וכפי הנראה זוהי קושיא חדשה, שאעפ"י שהתורה עשאה כמת, מ"מ כיון שעפ"י הטבע עדיין היא חיה, א"כ שייך בה טריפות, ומדוע בניקבה הריאה היא כשרה, וגם לקושיא זו לא העלה שום תירוץ, עכ"ל, ועי"ש שהאריך הרבה בבאור שמעתין. [↑](#footnote-ref-7)
7. **אמנם עי"ש היטב,** דיש משמעות בדבריו דכל מה דאסר בבהמה טמאה היינו בשר שפירש, אבל בני מעיים שלא פירשו ממש ורק מכח דין מנח בדיקולא נחשבים כפירשו לא, **אבל ממש"כ** "ודוקא בבהמה כשרה ובששחטה ישראל הוא דמותר **לזמן עליהן** נכרי ולהאכילו מן **הבשר הפורש** ממנה" ולזמן עליהן היינו על בני המעיים, **א"כ** איירי גם בדין המסוים של בני מעיים וגם בדין בשר הפורש ממש, **וכמש"כ הפר"ח** הנ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ויש להעיר,** דעד שהקשו ותירצו על הריאה יש לדון על הקנה בעצמו איך הוא שרי דאיך חל בו שחיטת הסימן השני, הרי כבר אינו שייך לבהמה בשעת שחיטת הסימן השני. [↑](#footnote-ref-9)
9. **עיי"ש** שהביא לדברי הר"ן, דע"כ לא אמר ר"ל אלא בריאה, אבל הלב אינו כמנח בדיקולא אחר שחיטת הקנה, דאל"כ "הרי הבהמה מתה ואיך יתירנה שחיטת הוושט" ומדברים אלו אתא הראש יוסף להקשות קושיא הנ"ל. **אבל לכאו'** לא דמי, משום דעיקר קו' הר"ן היא דהרי **הבהמה** **מתה**, ויש בזה את החסרון של 'מתה עומד ושוחט', ובהמשך כתב הראש יוסף כעי"ז. [↑](#footnote-ref-10)
10. בגמ' לעיל כ"ט: דרק למ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס שייך שיתחייב על שחיטת סימן אחד בחוץ, ולמ"ד אב"ס פליג משום שאין שם שחיטה אלא בסוף ולפי הראש יוסף צ"ע דהרי שחיטת הקנה והתלויים בו לכו"ע כבר הגיע לסוף וא"כ יתחייב לכו"ע , וי"ל דחיוב חוץ וכן הטומאה משחיטת פרה הם רק בשחיטת במקצת שחלה על כל הבהמה, אבל על שחיטת אברים אינו חייב, [וכן צ"ל בכל הנפק"מ המבוארות שם ממ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס, וכן צ"ע בסוגיא בדף מ"ב:, גבי שחיטה לעבודה זרה. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ואולי כוונתו** דרק אם לבסוף גמר השחיטה בסימן שני, אז הוכשרו למפרע הקנה והריאה. **המהר"ם** [ריש ל"ג.] תירץ דכיון דמיד אחר שחיטת הקנה כלה חיותה דריאה, לא מיקרי עוד בשר מן החי, וצ"ב כוונתו, ועי' **אמרי משה** סי' ג' ס"ק ל"ד [עומקא 301] שהבין דכוונתו כהראש יוסף, והרבה להקשות עליו. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וז"ל המאירי** [ל"ג.] "מאחר שביארנו שכל שנשחט הקנה הרי הריאה כמונחת בסל, י"א שאפי' בא אחד והוציאה לגמרי קודם שישחט הושט כשרה, וזה אינו כלום, לא אמרוה אלא לענין נקיבה שאינה נטרפת בכך, שאין הנקב ושאר טרפויות ממיתים לשעתם, אבל כל שנטלה לגמרי היא היא מתה קודם שחיטה ונבלה היא בלא שום פקפוק, עכ"ל. [ועי' היטב במאירי, דעיקר החילוק בין ניקב לניטלה, הוא דניטלה הוא גורם **שהבהמה** נבילה גמורה, ול"מ לה השחיטה, משא"כ נקב בריאה הוא מטריף, ומדוייק לשון המאירי דכתב דהוה **נבילה** ואם דבריו קיימי לגבי הריאה, הרי לכאו' אין איסורה משום נבילה, אלא משום אמה"ח, אולם ברשב"א איירי על הריאה דהיא אסורה ולא איירי על הבהמה]. [↑](#footnote-ref-13)
13. **עי' תבו"ש** סי' כ"ו ס"ק ג', דכל דברי הרמב"ן הם כשנחתך במקום שחיטה, אבל אי החתך הראשון היה בקנה שלא במקום שחיטה הרי הוא כמו שנחתך בריאה ומועיל שחיטה בקנה, וכתב "ואע"פ שלפי ראות עינינו חד אבר הוא מ"מ אפשר דלענין חיותו מילתא אחריתי היא", והו"ד **בפמ"ג** סי' כ"ו סוף סק"א. [↑](#footnote-ref-14)
14. **והך מילתא** דבנקובת הושט לא אמרינן דהמקום שכנגדו הוי כמנח בדיקולא, הוא מבו' ממש"כ התוס' והראשונים לעיל ח' א', דאם ניקב הושט כנגד מה ששחט הוי טריפה, ונפסק להלכה בריש סי' כ"ו, **וכבר** עמד ע"ז **בפסקי רי"ד** לעיל שם, עיי"ש שכתב דאע"ג דאמרו הכא דשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא ואע"ג דלא נגמרה השחיטה, דוקא כי שחיט סימן או רובו אמרינן הכי, אבל במיעוט סימן כאילו לא נשחט כלל דמי, והנקב פוסל בו אפי' במקום השחוט, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ובפרט** לביאור הרמב"ם תורא"ש ורשב"א, דפירשו דברי רבא כפשוטם דבאמת יש בה מחיים שם נבילה מסוים, ודאי אינו ענין לדברי ר"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ויל"ע דהרמב"ן** לעיל ט' א' וכ' א' ס"ל דנקובת הושט הויא נבילה, וס"ל דהוא בכלל דברי ר' ישבב דכל שנפסלה בשחיטתה נבילה, אע"פ שאין בה חסרון דמנחא בדיקולא דמיא, **ועי' בחזו"א** סימן ג' סוס"ק כ"א, אמנם עי' היטב ברמב"ן דף ט. דכל מה דנקו"ה הוה נבילה הוא פסול מסוים מהלכתא דשחיטה, כשאירע לו כן בשעת שחיטה משהתחיל בסימנין וא"כ לק"מ, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. **וכן מתבאר בתבו"ש** סי' כ"ו שכתב להלכה להחמיר את הב"ח, ומאידך כתב דלא מהני שחיטה שלא במקום חתך. [↑](#footnote-ref-18)
18. **בדעת רש"י** דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב ולא אמרינן רובו ככולו וכחתוך כבר נתבאר בסוגיא שם דעד כמה דהוסיף והגדיל את מעשה השחיטה ע"כ כל המעשה הוא השחיטה, אמנם צריך עדיין לבאר דלכאו' לא יפסול משום דבסימן עצמו לכו"ע **אמרינן דכמנח בדיקולא דמי,** ומצינו בזה כמה דרכים **א. בתשו' חלקת יואב** מהדו"ת סימן י"א כתב דבשחיטת רוב הסימן לא אמרינן דמנח בדיקולא דמי, ודווקא בשחיטת כולו, וכן נקט **בתשו' חת"ס** יו"ד סימן י"ח. **אך דבריהם צ"ע טובא** דרש"י גופיה כתב בד"ה אלמא "כיון דרובא נפסקה דהא פסוקת הגרגרת ברובא הוא הויא לה כמנחא בדיקולא", **וכן בחזו"א** סימן ג' סק"כ תמה ע"ז, דא"כ מ"ט לא מוקמינן להא דשחט שלא במקום חתך דהוא טריפה, כשנפסק רוב הקנה, **ב. בפמ"ג** סי' כ"ו משב"ז ס"ק א' כתב דבהכרח צ"ל דדעת רש"י דגם בסימן עצמו לא אמרינן כמנח בדיקולא. ומתבאר מזה דרש"י ס"ל דלהלכה לא קי"ל מנח בדיקולא כלל, [ויל"ע דלרש"י דר' זירא מיקל יותר לא מצינו כלל חולק עי' מש"נ בפסק ההלכה]. **ג. עוי"ל** דגם אחר דמחשבינן ליה כמנח בדיקולא מ"מ אפשר **להמשיך** את מעשה השחיטה דסוף סוף יש בו חיות מסוימת, [ומוכח כן דהרי בפשטות דעת רש"י דף כ:, הרמב"ם והרמב"ן, דמדאורייתא בעינן כולו ולא סגי ברובו], ונמצא דיש פסול בחלק ממעשה השחיטה. וכעי"ז כתב **באמר"מ** סימן ב' אות ב' וג'. [↑](#footnote-ref-19)
19. עי' שיטמ"ק ד"ה אלמא כמאן, דמדנקט ר"ל ריאה ולא שאר בני מעיים נראה יותר דמשום מנחא בדיקולא הוא ודלא כר' זירא, ולפיכך המקשה לעיל הקשה מדר"ל אדר"ל, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. **כתב הראש יוסף** וז"ל, ויש בדבריו דר' זירא קולא וחומרא, קולא, דלאו דווקא ריאה אלא ה"ה דקין וכ"ש לב וכבד, וחומרא, דאם שחט הקנה והוציא הריאה לחוץ קודם שחיטת הוושט, דהוה נבילה, דעדיין יש בה חיות, והתירה בשני סימנין, (לטעמיה אזיל דמשום מנח בדיקולא מותר אף בכה"ג, עי' לעיל) והא דלא מיטרפא בנקבותה, דאין טריפות לחצי חיות, ולרבא להיפך וכדכתיבנא, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. **והנה צדדי הספק** אי יש טריפה לחצי חיות לא נתבארו בראשונים כ"צ, **וביסוד דין טריפה** מצינו ב' דרכים, דעי' **ברמב"ם** פ"ד ממאכ"א דענינה דומה לענין נבילה, דנחסר בה חיות [וטריפה היינו דמעורב בה חיות ומיתה מלשון ביצה טרופה], **ומאידך עי' ברש"י** ל"ז: ד"ה מכלל, דהוא פסול ואיסור משום "החסרון" ולא משום קירוב מיתה. **ומ"מ יל"ע** מ"ט דלא יהא טריפה לחצי חיות. ואולי י"ל דאי טריפה אסורה משום שהיא נבילה במקצת, י"ל דבכה"ג הוא שיעור קלוש ואין בו חשיבות להגדיר הבהמה ל'טרופה', וכן לצד דהוא משום חיסרון כיון שאין בה אלא חצי חיות י"ל לא שמיה חסרון וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. **הנה** בדברי הגמ' **והדר בי' ר' זירא וכו' דילמא לעולם לא הדר בי' וכו'.** פירש רש"י דמעיקרא אמרינן דהדר בי' ר' זירא מהא דס"ל דאין טריפות לחצי חיות, ודחינן דלעולם לא הדר בי', והא דמיבע"ל בניקבו בני מעיים בין סימן לסימן, הוא לדבריו דרבא, **וכתב בחי' הגרע"א,** דלפ"ז מוכח דהא דאין טריפות לחצי חיות הוא אף אחר שחיטת מיעוט ושט, דאי נימא דדוקא אחר שחיטת סימן אחד אין טריפות אבל אחר מיעוט יש טריפות, מ"ט לא מיבע"ל לר' זירא לדידי' בניקבו בני מעיים אחר שחיטת מיעוט ושט, **[ועיי"ש** במש"כ לדחות עפ"י דעת הסוברים דנקובת הושט לא הוה נבילה אלא טריפה. **ולכאו'** דבריו אלו הם דלא כמו שצידד בגליון שו"ע סימן כ"ז בסו"ד דבושט לא סגי בהשלמת הרוב]. **ועיי"ש** שהק' לפ"ז בהא דפרכינן לעיל ח' א' לר' זירא, דהאיכא צדדין, והרי לר' זירא גופי' לא מטרפא בכך כלל, דאין טריפות לחצי חיות, וכבר הרשב"א בתוה"ב שם דן בדברי ר' זירא שם, ועי' בחזו"א סימן ג' סקכ"א מש"כ לישב בזה. [↑](#footnote-ref-23)
23. **דברי הגמ' צ"ב** מ"ט דלא לצרף הרי כל שחיטה מהני לב' דברים א"כ בכלל מאתים מנה. **ונראה** מזה דחלוק בעצם מה ששחיטה כשרה מטהרה מידי נבילה, דהוא באופן דממילא, וכמש"נ במק"א דכל שהמיתה שלו היא עשיה וקיום דין אינו נחשב נבילה, משא"כ טריפה דבה נתחדש דכל התורת שחוטה היא לגבי זה שיהא שחוט ולא נבילה, ויש עוד להאריך ולבאר בזה הרבה. [↑](#footnote-ref-24)
24. **וכן מתבאר** בפר"ח סי' כ"ז ס"ק א', דכתב שכיון שלא קי"ל כר"ל, להכי אין איסור אמה"ח בריאה גם כשנשחטה באופן פסול. [↑](#footnote-ref-25)
25. **ועי' מש"כ החזו"א** שם בביאור דברי המלחמות. [↑](#footnote-ref-26)
26. **ונפ"מ רבתא לדינא** לפי"ז, דאף למש"כ הריא"ז [הובא להלן] דבשחיטת טריפה אסורין הבני מעיים לגוי, כ"ז הוא בבהמה דאינה ניתרת אלא בב' סימנים, אך בעוף דניתר בסימן א', מותרין הבני מעיים לגוי, כיון דאחר שחיטת סימן א' חשבינן להעוף כמת.

    **אך** בעיקר ד' הבכור שור צ"ע, דא"כ מאי מייתינן מהא דתניא דאחד ישראל ואחד גוי מותרין בו, דלא כראב"י, הרי התם הוא חותך כזית בשר אחר שחיטת ב' הסימנים, וע"כ ה"ז מותר אף לגוי, משום דאחר שחיטת ב' הסימנים חשבינן לה כמתה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-27)
27. **והנה בד' הריא"ז** שם מפורש דגם אם הויא טריפה, ה"ז אסור לגוי, אך **התורת חיים** שם נקט דכל דהויא טריפה, ליכא איסור אבמה"ח לגוי, כיון שהועילה השחיטה לישראל לטהר מידי נבילה, וכ"כ **התבו"ש** בסימן כ"ז סק"ג והפמ"ג שם בשפ"ד סק"ב, **וכן הסכים הגרע"א** בתשו' מהדו"ק סימן קס"ה, **ונראה** הביאור בזה דגם שחיטת טריפה נחשבת לשחוטה, אלא דליכא שחיטה להכשיר הבשר שכבר נטרף, אבל מה דעוד חי בו כבר אינו נחשב אבמה"ח מחמת דבו שפיר חלה השחיטה, **ונראה דהדברים מפורשים בתשב"ץ** ח"ג סימן רצ"ו שכתב דאף בשחיטת טריפה מותרין הבני מעיים לגוי, וכתב לדון בזה דבשחיטת טריפה לא שייך מי איכא מידי, וכתב ע"ז, ז"ל, אבל זה אינו נראה, שלא באו בזה מטעם איסור והיתר, אלא אם נקרא אבמה"ח או לא נקרא אבמה"ח, וכיון שאינו נקרא אבמה"ח לישראל, מה לי אם היא כשרה או טריפה, עכ"ל, **ובטעמא** דהריא"ז נראה, דס"ל דהא דבשחיטה כשרה ליכא איסור אבמה"ח, הוא משום דליכא מידי וכו' וכמש"כ התוס', והיינו סברא בעלמא דלא יתכן דיש דבר דמותר בפועל לישראל ואסור לגוי. [↑](#footnote-ref-28)
28. **ובדעת הרשב"א** בזה, עי' לעיל הערה ה'. [↑](#footnote-ref-29)
29. **ועיי"ש** שכתב דכן פירש"י, והראש יוסף בסוגיין תמה ע"ז, דלהדיא מבו' בד' רש"י דאם נשחט הושט תחילה ואח"כ ניקבו בני מעיים ל"ה טריפה. [↑](#footnote-ref-30)
30. **עי' חזו"א** ס"ג ס"ק כ' דתמה בזה, דודאי משמעות הגמ' דאידחי תרוצו מקמי מה שאמר דניקבה הריאה כשר, ועי' רש"ש. [↑](#footnote-ref-31)
31. **ולכאו'** צ"ע דתיפו"ל משום דלא קי"ל כר"ל כמבואר לעיל ונפסק בסי' כ"ו, **וע"כ** מתבאר בזה דרק לחומרא לא קי"ל כר"ל או דבב' סימנים לכו"ע הוה כמנח בדיקולא, וכן הוא פשטות דברי הראב"ד והרא"ש, וכמש"כ לדינא התבו"ש ורע"א עי' לקמיה. [↑](#footnote-ref-32)
32. **והכי עבדי גם האידנא** שמוכרים את כל מה שמתנבל בשחיטה לגויים ואין מוציאים את הבני מעיים, וא"ל הגרש"צ שליט"א, דהוא משום דבדר"כ בעלי הבהמות הם בעצמם גויים, וגם המיעוט היהודים עושים כן ע"ד עצמם, ואין לכשרות בעלות על הבהמות. [↑](#footnote-ref-33)