שדרה וגולגולת
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ד' ג' אדר תש"ע

**רשימות שנכתבו שלא בעיון כלל**

א] נזיר דנ"ב., שדרה שגירד רוב עילעין שבה טהורה, ובקבר אפילו משוברת או מפורקת טמאה מפני הקבר.

והנה באהלות פ"ב מ"ג תנן אלו מטמאין במגע ובמשא ואין מטמאין באהל וכו', השדרה והגלגולת שחסרו, כמה הוא חסרון בשדרה ב"ש אומרים שתי חוליות וב"ה אומרים אפילו חוליא אחת.

וצ"ע דהכא תניא דרק אם גירד רוב עילעין שבה טהורה, ואילו התם תנן דכל שנחסר חוליא אחת לב"ה או ב' חוליות לב"ש אינה מטמאה באהל.

ב] והנה אמנם קו' זו תליא בפלוגתת הראשונים, דהנה התוס' שם פירשו, דהא שגרד רוב עלעולין שבה, היינו דשיבר רוב צלעות שבה, וכ"ה בפי' המפרש ובמאירי שם, אך הרמב"ם פ"ד מטו"מ ה"ז כתב, שדרה שנגררו ממנו רוב חליות שלה אע"פ ששלדה קיימת אינה מטמאה באהל וכו', עכ"ל, וכבר כתבו האחרונים דלא גריס בסוגיין שגירר רוב עילעין שבה, אלא גריס שגירר רוב חוליות שבה, וכאשר כ"ה בתוספתא אהלות פ"ב, והרי דדעתו כל הא שאינה מטמאה, הוא בשנגררו ממנה רוב חוליותי', אך בשנגררו ממנה רוב צלעותי' ה"ה מטמאה.

והנה אמנם התוס' בנזיר שם כתבו, ז"ל, טהורה, בעלמא אמרינן כמה חסרון בשדרה וכו' ולא תטמא, אמר שמואל בפ' אלו טרפות וכן לטרפה, וגם כאן נראה לרבינו יצחק דיש להשוות דאם נשתברו רוב צלעותי' טרפה, וכדאמר בפ' אלו טרפות נשתברו ברוב שני צדדין טרפה, נעקרו אפילו ברוב צד אחד, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

אך דעת הרמב"ם דכל שנעקרו או נשתברו רוב הצלעות ה"ה מטמאה, והגם דמדמינן טומאה לטריפה וכה"ג הויא טריפה, פשוט דהוא משום דטומאת שדרה הוא על החוליות עצמן, ואין הצלעות כלל בכלל השדרה המטמאת, וכל מש"א דאם חסר חוליא אינה מטמאת משום דזהו השיעור שינטל מן החי וימות, היינו משום דכה"ג הויא הטריפות משום החיסרון בשדרה עצמה, וע"כ גם לא חשיב כשדרה לטמאות, אך כל שנעקרו או נשתברו צלעותי', דהא דהויא טריפה אי"ז משום החיסרון בשדרה, אלא משום החיסרון בצלעות, אי"ז טעם כלל שלא תטמא השדרה באהל, שהרי החוליות בפנ"ע הם השדרה המטמאה באהל, וכל דליכא בהו חיסרון, ה"ה מטמאין, וז"פ.

ג] והנה לדעת התוס' ודעימייהו הרי י"ל, דהא דהכא לא מטהרינן אלא בשגירר רוב עלעין, והתם תנן דכל שנחסרה חוליא אחת אינה מטמאה, הוא משום דהכא איירי שכל החוליות קיימות, אלא שנעקרו הצלעות, וכה"ג ל"ה טריפה אלא בשנעקרו רובן, וע"כ ה"נ ה"ה מטמאת כ"ז שלא נעקרו רובן, אך בשנחסרו החוליות, דכה"ג הויא טריפה אף בחיסרון חוליא אחת, הרי דה"נ אינה מטמאת בשנחסרה חוליא אחת.

אך לדעת הרמב"ם דאף הא דמטהרינן הכא בשגירר רוב, היינו שגירר רוב חוליות, הדר קשיא מהא דתנן התם דאף אם נחסרה חוליא אחת אינה מטמאה.

ובקר"א כתב בזה, דהא דמטהרינן התם בשנחסרה חוליא אחת, הוא בשלא האהיל אלא על השדרה החסרה, אך כל שהאהיל גם על חוליא זו, ה"ה טמא, וזהו דתניא הכא, דאם גירר רוב עילעין שבה טהורה, ואף אם האהיל גם על הצלעות שגירר אינו טמא, וכדתניא דבקבר טמאה מפני שהקבר מצרפן, והרי דכל שאי"ז בקבר אי"ז מטמא באהל, אף אם האהיל על הכל, וכ"כ במנ"ח מ' רס"ד.

ד] ולכאו' יש להוכיח כן גם לדעת התוס' ודעימייהו, שהרי להלן בסוגיין מייתי' לפלוגתת ר"ע וחכמים בשדרה וגולגולת מב' מתים, וקשיא דמ"ט דר"ע דמטמא בשדרה הבאה מב' מתים, הרי אף במת א' כה"ג אי"ז מטמא, כיון שנחסר חוליא מן השדרה.

ובע"כ מזה, דכל הא דשדרה שחסרה חוליא אינה מטמאה באהל, הוא רק כשלא האהיל גם על החוליא, אך כל שהאהיל גם על החוליא ה"ז מטמא, וזהו דפליגי ר"ע וחכמים בשדרה הבאה מב' מתים.

ולמדנו לפ"ז דגם לדעת התוס' חלוק הוא דין שדרה שגירר רוב עילעין שבה מדין שדרה שחסרה חוליא אחת, דשדרה שגירר רוב עילעין שבה אינה מטמאה באהל, אף אם האהיל גם על הצלעות שנעקרו, ואילו בשדרה שחסרה חוליא אחת, אם האהיל גם על החוליא, ה"ז מטמא באהל.

אך צ"ב הטעם לחלק בזה, הרי כ"ה דאם גירד רוב עילעין שבה אי"ז מטמא אף אם האהיל על הצלעות שנעקרו, ומשום דכל שנעקרו רוב צלעות הויא טריפה, וע"כ בטל שם שדרה ממנה, א"כ מ"ט היכא שנחסרה חוליא אחת, אם האהיל גם על החוליא ה"ה טמא, הרי גם כשנחסר חוליא אחת הויא טריפה, ומ"ש נעקרו רוב צלעות דכיון דהוי זה חיסרון המטריף בטל שם שדרה ממנה, מחיסרון חוליא אחת, דאף דה"ז מטריף לא בטל שם שדרה ממנה.

ה] והנה התוס' ד"ה טעמא כתבו, ז"ל, צ"ע מה היו צריכין להראות לרופאים אם השדרה ממת אחד או לא, והא מסתמא היתה מפורקת ומשוברת ואמרינן לעיל דאף ממת א' טהורה, ואומר ר"י דאיירי כגון דעל אותן עצמות האהיל האדם בעודן בקבר ואמר לעיל הקבר מצרפו, עכ"ל, וכ"ה בפי' הרא"ש, ז"ל, ואמרו אין כאן שדרה ממת א' וכו' והנזיר שהאהיל עליהן בעודן בקבר אינו מגלח, דאי משום טמאת אהל אפי' הי' שם שדרה ממת א' אינו מגלח, כיון דאין השדרה שלימה, כדאמרינן לעיל גרר רוב עילעין שבה טהורה, עכ"ל.

ובס' ארח מישור תמה על דבריהם, שהרי כל הא דמטהרינן לעיל הוא רק בשגירר רוב עילעין שבה, אבל אם מיעוט צלעות נשתברו טמא ממת א', וכאן יכול להיות שלא נשתברו רק מיעוט צלעות לכן הוצרכו לשאול לרופאים אם הוא ממת א' או לא.

ובפשוטו נ' דל"ק כלל, שהרי נ' פשוט דכל שנחסרו מקצת מן הצלעות ה"ה טמא אף אם לא האהיל רק על השדרה עצמה, דכל שנחסר פחות מכדי שינטל מן החי וימות, אי"ז חיסרון כלל, וא"כ אם איירי שלא נחסרו אלא מקצת מן הצלעות, הרי אף אם הוו הצלעות שנמצאו שם ממת אחר, אכתי הי' טמא משום שהאהיל על השדרה עצמה, וז"פ.

ו] אך אכתי תיקשי, דהרי י"ל דאיירי בשלא נשברו רוב צלעות, אלא נעקרו מקצת מן החוליות, דכה"ג אין השדרה מטמאה בפנ"ע, ומ"מ כל שהאהיל גם על החוליות שנעקרו ה"ה טמא, וזהו שהוצרכו לשאול לרופאים אם הוו החוליות שנמצאו שם ממת א'.

והנה מל' התוס' מ' דלא קשיא להו אלא משום "דמסתמא" איירי שהיתה מפורקת ומשוברת, ומ' דעיקר הא דטיהרו משום שהי' מב' מתים, משכח"ל גם בשלא היתה מפורקת ומשוברת, אלא דמשמעות הלשון הוא דאיירי בשהיתה מפורקת ומשוברת, ולכאו' כונתם דהי' מקום לפרש דאיירי בכה"ג שלא נחסרו אלא מקצת מן החוליות, ובכה"ג כל דהוו החוליות שנמצאו ממת א', הרי דכל שהאהיל על הכל הי' טמא.

אך בל' הרא"ש מ' קצת דלא משכח"ל כלל להך דינא דשדרה הבאה מב' מתים אינה מטמאה, אלא בשהאהיל על הקבר, דכל דל"ה בקבר, אף אם באה ממת א' אינה מטמאה.

ונ' לפ"ז לדעתו, דבאמת כ"ה דאם גירר רוב עילעין שבה אינה מטמאה, אף אם האהיל גם על הצלעות שנחסרו, ה"נ נחסרה חוליא אחרת אין השדרה מטמאה באהל, אף אם האהיל גם על החוליא שנחסרה, וע"כ לא משכח"ל להך דינא דשדרה הבאה מב' מתים אינה מטמאה אלא בקבר, וגם לדעת ר"ע דשדרה הבאה מב' מתים מטמאה, היינו רק בקבר, דכל דאי"ז בקבר הרי ממ"נ אם לא נחסר משדרה אחת אלא מיעוט צלעות, הרי היא מטמאה, וא"צ לצירוף השדרה השני', ואם נחסר ממנה רוב צלעות או חוליא אחת, הרי גם אם האהיל גם על הצלעות החסרות ועל החוליא החסרה אינו נטמא, ול"ב בזה לדינא דשדרה הבאה מב' מתים אינה מטמאה, ובכה"ג מודה ר"ע דאינה מטמאה, דלא עדיפא שדרה הבאה מב' מתים, מב' חלקי שדרה דמת א', דאינם מטמאין, ולא משכח"ל לדינא דשדרה הבאה מב' מתים, אלא בדהויא בקבר, דכה"ג במת א' הקבר מצרפן, וז"ב.

ז] והנה המאירי בסוגיין כתב בתו"ד, דשדרה מב' מתים שאינה מטמאה, הוא רק בשאינה בקבר, אך כל דהויא בקבר ה"ז מטמא, אך בד' תוס' והרא"ש הרי מבו' להדיא דאף בדהוי בקבר אי"ז מטמא.

ולמש"נ הרי דלדעת הרא"ש הוא מוכח כן, שהרי כל הא דמטמא ר"ע בשדרה הבאה מב' מתים, הוא רק בדהויא בקבר, דכל דאי"ז בקבר, לא עדיף זה מב' חלקי שדרה ממת א' שאין מטמאין, וע"ז הוא דפליגי רבנן וס"ל דאף בדהויא בקבר אינה מטמאה.

ועיקר ד' המאירי צ"ב, דהיכן מצינו דמהני צירוף קבר לשדרה מב' מתים, הרי הא דמב' מתים אי"ז מצטרף, אי"ז דין מסוים בשדרה, אלא הוא אף בשאר טומאות המת, ומהיכ"ת יועיל ע"ז צירוף הקבר.

ח] עוד ילה"ע בזה בל' המאירי בסוגיין, כבר ביארנו שהשדרה או הגלגלת שלמים מטמאין כמת עצמו וכו', נשתברו רוב צלעותי' של שדרה "אף" במקום שעושה אותה טרפה כגון מחציין ולמעלה כלפי השדרה וכו', אלא שהיא כדין שאר עצמות הואיל והחוליות קיימין, "ואע"פ" שלענין טרפה כל ברוב צלעות בעקירתן או בשבירה מחציין ולמעלה כלפי השדרה טרפה לענין טומאה טהורה, עכ"ל.

ול' המאירי צ"ב רב, שהרי הא דאם גירר רוב צלעותי' אינה מטמאה, הוא משום שה"ז עושה אותה טריפה, וא"כ מהו שכתב מתחילה דנשתברו רוב צלעותי' "אף" במקום שעושה אותה טריפה, וגם מהו שכתב דאע"ג דלענין טריפה וכו' טריפה, לענין טומאה טהורה, הרי אדרבה הא דהויא טריפה זהו הטעם שהיא טהורה, וצ"ע.

ט] בתרוה"ד סימן קע"ז כתב, ז"ל, אמנם נראה כי דייקינן שפיר אשכחן דהאי טריפות דחסרות צלעות וחוליות לא פסלי אלא כשהיה לה צלע ונתעקרה או חוליא ונתעקרה, וכה"ג מיירי לעניין אהלות דלאחר שמת נחסר החוליא מן השדרה, ואין נראה כלל שאם היה אדם שנברא רק בי"ז חוליות שלא תטמא שדרתו באהל אם לא נחסר ממנו כלום, אלא ודאי לא איירי אלא כשהיה שם מניין החוליות ונחסרו, ואהא קאמר שמואל וכן לטריפה וכו', עכ"ל.

והנה במש"כ התרוה"ד דאם נברא רק בי"ז חוליות ודאי דשדרתו מטמאה באהל, יש שפירשו דהוא משום דכה"ג ל"ה טריפה.

אך אין נ' כן מד' תרוה"ד, שהרי ע"ז הוא שבא לדון אם חסר חוליא מתחילת ברייתו הוי טריפה, וא"כ מהו שכתב דאין נראה כלל דכה"ג אינו מטמא באהל, הרי הא בהא תליא, ואם נסתפק דהוי טריפה בכה"ג, הרי דה"נ דאינו מטמא באהל.

ונ' פשוט בביאור ד' התרוה"ד, דאף אי נימא דאם נברא בי"ז חוליות הוי טריפה, מ"מ שדרתו מטמאה באהל, דהא דשדרה שחסרה אינה מטמאה באהל, לאו היינו דאין שדרה מטמאה באהל אלא בשהיא שדרה שראוי האדם לחיות בה, אלא היינו דכל הא דשדרה מטמאה באהל היינו בדהויא שדרה שלימה, אך שדרה חסירה אינה מטמאה, ובזה אמרינן דכל שנחסר שיעור שאם ינטל מן החי ימות, חשיב זה כחיסרון בשדרה, וכיון דאין השדרה שלימה, אינה מטמאה באהל.

ואשר זהו שכתב התרוה"ד דכל שנברא מתחילה עם י"ז חוליות, הרי דאף אי נימא דהוי טריפה בכה"ג, מ"מ כיון שכן היתה שדרתו מתחילה, ודאי דהיא מטמאה באהל, שהרי היא שדרה שלימה דמת זה, ומה לי שאינו ראוי לחיות עם שדרה זו, וז"פ.

1. וכונתם, דהכא לא תניא אלא בשגירד רוב עילעין שבה, דהיינו שנעקרו רוב הצלעות, אך בנשתברו ולא נעקרו לא מצינו דה"ז מטהר, ואמנם תניא דבקבר אפי' משוברת וכו' טמאה, והרי דכל שאי"ז בקבר אי"ז מטמא, אך לא נתפרש דהיינו בשנשתברו רוב הצלעות, וע"ז כתבו התוס' דכ"ה דלענין טריפות כל שנשתברו רוב צלעותי' טריפה, ה"נ כל שנשתברו רוב צלעותי' אינה מטמאה באהל. [↑](#footnote-ref-2)