פרק נוטל 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 21 נוטל

**פרק נוטל**

**בדין היתר טפילות דמטה, ובדין טלטול מן הצד בתינוק, בהיתרא דבסיס לאיסור והיתר, ובגדר חובת ניעור, בגדר דין הרמה בתרומה, ובבאור דינא דר''י דהעלאת דמאי לא חשיב תיקון**

**דף קמא עמוד ב**

1. **ר"י אומר אף מעלין את המדומע באחד ומאה.** יש לעיין מאי שיאטיה דינא דר''י דהוי בהלכות מתקן כמו שמבארת הגמ' לקמן, לדינא דמתניתין דעסיק באיסור טלטול, ויעוין בשפת אמת דהעיר בזה ומיישב וז''ל, ונראה לפרש דקאי על תרומה טמאה שנפלה למאה חולין או תרומה טהורה דצריך להרים א' ולשורפה [יעוין בתרומות פ''ה משנה ב' דפליגי בזה ר''א ורבנן] דלא נימא כיון דלאחר הרמה צריך לשרפה שוב אסור להרימה דאסורה בטלטול, קמ"ל ר"י כיון דקודם שהרים איכא למימר דאותה סאה מותרת להכי מותר להרים וצ"ע עכ''ל. ובשפת אמת מבואר דהחידוש כלפי אותה סאה והוי רק לר''א דס''ל שתשרף. אולם ניתן לומר דגם אליבא דרבנן דתאכל מ''מ כיון דכל כמה ליכא הרמה נאסרת כל התערובת א''כ הוי כלא חזי לאינשי, ונמצא דכל מה שגורם את ההיתר הוי רק הא דמצי להרים ולהתיר את התערובת, וכן מבואר בירושלמי ר''פ מפנין דאין מטלטלין תרומה טמאה שנדמעה ומחלק הירושלמי בין היכא דנפלה במאה דמדמעת להיכא דנפלה באחד ומאה דאיכא דין העלאה דבזה מותרת. ורק דתלה הירושלמי להך היתרא בדינא דר''י דמתניתין דמותר להעלות בשבת רק דהירושלמי אזיל התם לפי מה דתלתה הגמ' להך היתרא בפלוגתא דר''א ורבנן אי אמרינן דהוי כמאן דאיתא בעינא ולכן לא חשיב תיקון יעוין לקמן בגמ'. [כן באור הירושלמי לרוב המפרשים חוץ מהרידב''ז דמבאר שם דגם בתרומה טהורה בעינן להיתר העלאה למרות דמצי למכור וליתן לכהן וזהו דבר הצ''ב]. ומבואר דבלי היתר העלאה כיון דאסור קודם העלאה איכא בזה איסור טלטול ולפי''ז ניחא הא דנקטה המשנה לדינא דר''י בהדי איסור טלטול. אולם עיקר חידושו של השפת אמת דגם לר''א דס''ל דתשרף ליכא איסור טלטול על מה שמעלה גם מוכח בירושלמי דהרי הירושלמי מבאר דהא דליכא איסור בהרמה נובע משיטת ר''א דהתרומה המדומעת כמאן דאיתא דמי דזהו הסיבה דס''ל דתשרף. ומבואר דהך דין תליה מתחדש בשעת ההרמה ויש לעיין בזה.

**בבאור פטורא דכיס בתינוק מת**

1. **גמ' תינוק מת וכיס תלוי לו בצוארו פטור.** יעוין ברש''י ותוס' [בחד פירושא] דאגב מרירותא מבטלי ליה. ובריטב''א מוסיף וז''ל, פירוש לפירושו כשם שמבטל אצלו כל בגדיו ותכריכיו הצריכין לו מבטל הוא זה הכיס, שאין כונתו ליטול ממנו כיון דלא חשיב ליה ההיא שעתא והרי הוא כאילו היה מכלי תשמישו. **ובתוס' מבאר בעוד שתי אופנים** או דחשיב אצל''ג, או דלא הוי כדרך המוציאין. ויעוין בתורא''ש דהוי שתי תירוצים נפרדים. ונראה דהא דבתינוק חי לא אמרינן דלא הוציא כדרך המוציאין הוי מחמת דכל כמה שצירך לכיס בשביל לטייל בו את התנוק א''כ זהו דרך הוצאתו, ורק בתינוק מת דליכא לו נפק''מ לתינוק בהא איכא להאי חסרון דשלא כדרך המוציאין.

**ובעיקר הא דנקט תוס' דאיכא בזה פטורא דאצל''ג יעוין בתוס' רי''ד וז''ל,** ואינו נ"ל כלל שהרי הוכחתי לעיל בריש פ' שמנה שרצים דכל מידי דחשיב לעלמא אף על פי שהיא א"צ לו מלאכה הצריכה לגופה היא וכיס נמי חשוב לעלמא והיאך יפטור בזה ר"ש א"ו טעמא דמילתא כדפריש המורה דכיס שהי' תלוי בצוואר לשחק בו אגב מררי מבטל ליה.

**בבאור דינא דהמיטה טפילה לו**

1. **וליבטל כיס לגבי תינוק מי לא תנן את החי במטה פטור אף על המטה שהמטה טפילה לו.** יעוין ברמב''ם פי''ח הכ''ח דנקט דהאי דינא דמוציא אוכלים בכלי פטור הוי גם בגוונא דאין צריכים הפירות לכלי ויכול להוציאם בלי הכלי רק דנוח לו להוציאם ביחד עם הכלי, ובראב''ד שם מביא מהירושלמי דרק בתותים דצריכי לכלי איכא להאי פטורא. ובמ''מ כתב דבפרק נוטל משמע בהדיא דכל מידי דמבטל ליה לא מחייב על הוצאתו. ובבאור ראיתו יעוין בקרן אורה דכונתו לדינא דתינוק מת פטור על הכיס לפי באור הראשונים דהוי מחמת דמבטיל ליה לכיס אגב מרריה. וחזינן דגם באופן שא''צ לכלי מבטל ליה. אולם מהא נראה דליכא ראיה כפי איך שבארו הראשונים בטעמא דהך ביטולא דהוי כמו תכריכי המת. אולם בפשוטו היה נראה דמעצם הדין דהמיטה טפילה לחי חזינן כן דהרי יכול ללכת ללא המטה, וכן מבאר במרכבת המשנה את ראית המ''מ. **אולם יעוין בקרן אורה** וז''ל, דלא אמרינן דהוי טפילה לו אלא דבר הצריך לעיקר, כמו מטה לחי, או תותים שצריכין לכלי. ומבואר בדבריו דלמרות דלא הוי חולה דנזקק למיטה מ''מ כיון דמיטה היא חלק משימושי האדם לכן חשיב כטפילה לו, משא''כ אוכלים בכלי דלא הוי חלק מאופן שימושם אלא רק בשביל לטלטלם. **ובמרכבת המשנה מבאר את דעת הראב''ד לגבי טפילות דמטה למת** בזה''ל, ולדעת הראב"ד יש לחלק דהנך הו"ל האדם והמת עיקר משא"כ אוכלין פחות מכשיעור לא חשיבי שיתבטל הכלי לגבן היכא שאינם צריכין לכלים.

**בבאור החילוק בין מטה לכיס**

1. **מטה לגבי חי מבטלי ליה כיס לגבי תינוק לא מבטלי ליה**. בקושית הגמ' מכיס לכאורה מבואר דסיבת הביטול היא מחמת עצם הדבר דאיכא בה שימוש לתינוק ולכאורה אי נימא כהראב''ד דבעינן דיהא נצרך לכלי א''כ פשיטא הא דשאני מטה. ובאמת יעוין בקרן אורה דנקט דלדעת הראב''ד זהו הבאור בחילוק הגמ' אולם אי נימא דעצם הדבר דאיכא בזה שימוש לאדם הוי סיבה לביטול א''כ צ''ב מ''ש מטה מכיס. ובפסקי רי''ד מבאר דהוי מחמת חשיבותא דכיס דלא מבטיל לגבי התינוק. רק דיעוין בראשונים דתמהו על מהלך זה מקושית הגמ' לקמן מדינא דמתניתין דנוטל אדם את בנו והאבן בידו דמ''ש מכיס ואי נימא דהוי מחמת חשיבותא מאי קשיא מאבן הא אבן לא חשיבא ומבטל לה לגבי תינוק, ולמה לן לפרושי דטעמא דדינר לא משום דדילמא אתי לאיתויי, תיפוק לי דדינר חשיב ולא מבטיל ליה. ומכח זה מפרשים דכיס לא חשיב צורך תשמישו. ומוסיף הריטב''א וז''ל, דכיס שאינו צריך לו אלא לטייל בעלמא אינו בטל לו שהרי אין לו צורך בה. ומבואר דהוי חילוק ב''גדרי צורך'' דהך צורך דתינוק לא חשיב צורך לבטלו לתינוק.

**בבאור קושית הגמ' ממתניתין דנוטל את בנו והאבן בידו**

1. **בפשטות נראה דהגמ' באה כנגד החילוק בין מטה לכיס**, וכן מבואר בראשונים ובתוס', ומכח זה הוכיחו הראשונים דהא דכיס לא מתבטל לא הוי מחמת חשיבותו אלא מחמת דאין צורך לתינוק בכיס ולכן קשיא מאבן דמבואר דמתבטל לתינוק.

**אולם לפי מה דביאר בתוס' רי''ד דהוי מחמת חשיבותו מוכרח דקושית הגמ' הוי טענה נפרדת**, ובאמת יעוי''ש בתוס' רי''ד וז''ל,אלא ודאי מדשרי ליה ש"מ דטעמא הוי משום דלא נקיט לה איהו בידא דמאי דנקיט תינוק שבכתיפו לאו כמאן דנקיט לי' איהו דמי. וכן מבואר ברש''י. רק דיש לעיין בשיטת רש''י דפירש כמו הראשונים דהא דמיטה מבטלא מחמת דצריכה לו א'''כ אמאי לא פירש כמו הראשונים דהוכחת הגמ' דגם כיס מבטיל ובאמת בגמ' נראה דהוי שתי קושיות נפרדות דהרי בתחילה כשהקשתה דיבטל הכיס לא הביאה ראיה ממתניתין ולכאורה מבואר בזה דדינא דמתניתין לא שייך להא דביטול. ויש שבארו דהך סברא דטפילות לא מהני לגבי איסור טלטול מוקצה דאי ליכא ניתוק בגוף מעשהו ביחס לאבן מה יהני טפילות האבן סכ''ס מטלטל את התינוק והאבן הטפילה לו.

**ובאמת יעוין בריטב''א דמבאר את קושית הגמ' מדין ביטול רק יעוי''ש דמביא את חילוק הרמב''ן בין דינא לאבן בזה''ל**, דבשלמא לדידי דאמינא דמאי דשקיל תינוק בידיה לא חשיב כמאן דשקיל ליה אבוה, ומתניתין אפילו בבן שאין לו געגועין על אביו, ניחא דמתניתין קתני אבן שהוא מבוטל לגבי התינוק כלומר שאין שמירתו על אביו כלל, אבל דינר לא דכיון דמידי דבעי שמירה הוא ושמירתו מן הסתם מוטלת על האב והאב נותן את דעתו לשומרו, בהאי ודאי חשיב כמאן דשקיל ליה בידיה, ולא שרי אלא אבן שבידו.

**ומבואר דגם הך סברא דביטול לא הוי כהא דאיתא בבריתא לקמן במלובש בכליו ובטבעותיו**, דבזה לא חשיב כלל כ''נישא'' אלא כחלק מהאדם, אלא דבאמת חשיב כ''נישא'' רק מאחר דהוי צורך התינוק דהוי חלק מאופן שימושו א''כ חשיב דעיקר התעסקותו בתינוק והאבן נשאת ממילא ואיכא בזה ניתוק במעשה המוציא, והלכך איכא סברא דבדינר דשמירתו על אביו חשיב דאביו הוא המשתמש בדינר ע''י נתינתו אצל בנו, ולפי''ז נמצא דאיכא חילוק יסודי בין הנך תרי פטורי דלבושו וטבעותיו לטפילות למיטה לכלי.

**ובאמת יעוין בחידושי חזון יחזקאל שבת ריש פרק נוטל, דמוכיח מהרמב''ם דמחלק בין פטורא דטפילות לפטורא דכלי כלי ומטה** דבכלי ומטה היכא דכונתו להוציא את גם את המיטה מחייב, משא''כ בפטורא דטבעותיו ולבושו. ולפי מה שנתבאר ניחא היטב דבפטורא דטפילות הוי רק ניתוק ביחס של המוציא לחפץ ולכן היכא דמעמיד להדיא את עשיתו כלפי החפץ ליכא בזה ניתוק.

**רק דלדעת התורי''ד דהוי קושיא בפני עצמה ולמרות דכיס חשיבי וליכא בו להאי דינא דמטה מ''מ בתינוק דנה הגמ' דלא מחייב בהוצאתו מחמת דלא חשיב כמאן דשקיל ליה אבוה**, נראה דהוי סברא רק היכא דאיכא עשיה דתינוק ולמרות דלא הוי בר דעת מ''מ לא נידון כמקרי הטבע ולכן איכא בזה ניתוק ממעשה האדם הנושאו כיון דהוי חלק מצרכי התינוק ולכן עיקר היחס הוא לתינוק.

**ולפי מה שנתבאר בתורי''ד דהוי סברא בתינוק נראה דאולי ניתן לישב על פי זה את קושית החזו''א** סימן ס''ב ס''ק כ' מהא דמבואר בדף צ''ד ע''א דליכא איסורא להשכיר חמור לפרסאי מחמת דחי נושא את עצמו ולא חשיב שהחמור נושאו, ותמה החזו''א מהא דמבואר בדף קמ''ב ע''א דהוציאן כמו שהן חייב וא''כ הרוכב הנושא כיס על צוארו והוי כמונחת הכיס על החמור ואמאי ליכא בזה איסורא. ולפי''ז ניתן ליישב דגם לאחר שדחתה הגמ' להך סברא עדיין כל הסיבה דדנים את הגברא כנושא מחמת דסכ''ס איכא בזה מעשה אדם ובזה מפקיע את היחס של מעשה התינוק אולם כל כמה דהוי בהמה בהא סגי מה דאיכא שימוש לרוכב להפקיע את היחס מהבהמה, ואולי גם לדעת שאר הראשונים דלא הוי רק בתינוק אלא דזהו עיקר הסברא של ביטול מטה למת דחשיב שהתסקותו במת עדיין איכא למימר דהיכא דאיכא מעשה אדם בעינן יותר יחס בשביל להעמיד את עשיתו גם ביחס לדבר שנישא ע''י הרוכב.

**בבאור רבינו פרחיה בקושית הגמ' ממתניתין והמסתעף להיתרא דתינוק אי הוי גם ברה''ר**

1. **יעוין ברבינו פרחיה על המשנה דמבאר דהגמ' בקושיא הבינה דהיתרא דמתניתין הוי גם ברה''ר,** וברה''ר הלא איכא איסור העברת ד''א ולכן הוכיחה גם ביחס להוצאה, רק בבאר הצד דמותר גם בדאוריתא יעוי''ש דהוי מצד ''חי נושא את עצמו'' וז''ל, קס"ד בגמרא דהאי בר"ה וטעמא משום שהחי נושא את עצמו. ונתבאר דבחצר מיירי. ומבואר דנידון הגמ' הוי בדינא דחי נושא את עצמו אי מהני להפקיע את היחס גם כלפי מה שהחי נושא חוץ מעצמו,

**ובעיקר מה דנקט דברה''ר ליכא להך היתרא כן מבואר ברש''י במתניתין אולם יעוין בלבוש ש''ט סעיף א' דנקט דגם ברה''ר איכא להך היתרא** דליכא חשש שהאבן תיפול ויטלטלה ד''א ברה''ר. והדברים צ''ב דכל כמה דחשיב טלטול דהאבן ורק בהלכות טלטול מוקצה איכא היתרא מחמת געגועין דתינוק או מחמת טלטול מן הצד א''כ ברה''ר עובר מדאוריתא על טלטול האבן כמו שנקט רבא דבהוצאה מרשות לרשות איכא איסורא ואמאי לא חיישינן שיטלטל את התינוק ד''א ברה''ר. ועוד קשה דאמאי ליכא איסורא מחמת טלטול התינוק עצמו דהרי חי נושא את עצמו אסור מדרבנן [יעוין במ''ב ש''ח סק''נ].

**ויעוין עוד באליה רבה** סימן שט וז''ל, דבריו תמוהין, דהכא בחצר קיימין ולא ברשות הרבים כדפרש"י ר"פ נוטל [קמא ע"ב ד"ה נוטל], וכ"מ בתשו' הרא"ש כלל כ"ב [סי' ח ד"ה הדרך הב'], והיינו משום איסור טילטול דאם רק מגביה ממקום למקום בה הא אסור, ועיין סי' ש"ח סעיף ה' אפילו במנדנד אסור, ולכך בטור וש"ע לא כתבו אלא ''אתא לאתויי'' ולא ''ד' אמות''. [וכונתו דהגזירה בחצר הוי מחמת גוף הטלטול ולא בעי העברת ד''א] אך מצאתי ברש"י באלפסי [נט ע"א] אתא לאתויי ברשות הרבים ע"כ, ונמי תמוה.

**בבאור היתרא דיש לו געגועין על אביו**

1. **אמרי דבי רבי ינאי בתינוק שיש לו גיעגועין על אביו.** יעוין ברש''י דהגמ' התיחסה לטלטול התינוק דמחמת שיש לו געגעוין לאביו ויחלה אי לא יטלנו הלכך איכא בזה היתר על הטלטול למרות דלא הוי סכנת נפש מ''מ איכא בזה סכנת חולי. ויעוין בתוס' רי''ד וז''ל, וא"צ לכל זה. שאע"פ שאין בו שום סכנה הוא מותר כיון ''שהוא צריך לאבן זו לגעגעו'' כדאמרינן לקמן גבי כלכלה ולגבי חבית דלכל מידי דאית ליה צורך התירו טלטול מן הצד, וכן מפרש הריטב''א במשנה וז''ל, ופרישנא בגמרא דמיירי בבן שיש לו געגועין על אביו, שאם היה נוטל את האבן מידו של תינוק היה מצטער ויבא לידי חולי, ומפני כן הקלו חכמים לו והתירו לו טלטול זה שעל ידי בנו דהא טלטול מן הצד הוא ועל ידי דבר המותר. וכן מפרש המאירי דהוי מחמת צער התינוק. אולם בתוס' ד''ה ונשדינהו, נראה דפירשו כרש''י דיעוי''ש דהקשו אמאי א''צ להשליך את האבן מיד התינוק ומיישב שאם ישליכנו התינוק יצעק ויבכה ומבואר דפירשו כן מנפשייהו, ואי נימא דהגעגועין מתיחס לצורך התינוק א''כ בגמ' עצמה מבואר האי סברא.

**בבאור הפסקי רי''ד דמבאר בחד פירושא דהיתרא דמתניתין מדינא דככר או תינוק**

1. **ובעיקר יסוד היתרא דסוגין יעוין בפסקי רי''ד** וז''ל, פי' טעם משנתינו הוא שמותר לטלטל המוקצה עם המוכן, שהרי מוקצה עצמו נתיר לפנינו לטלטלו על ידי ככר או על ידי תינוק, כל שכן לטלטל המוקצה עם המוכן. אי נמי יש לומר דטעמא דמתני' הוא משום דטילטול מן הצד לאו שמיה טילטול, וכל כמה דלא מטלטל במוקצה בעינו, אלא מטלטל המוכן והמוקצה עליו, הוה ליה טילטול מן הצד. ויש לעיין בהא דנקט לטעמא דככר או תינוק הרי קי''ל דכר' אשי דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד [יעוין גם בפסקי רי''ד קמב ב' דפסק כן].

**ונראה דמבואר בזה יסוד מחודש בהיתרא דככר או תינוק** דהנה ידוע קושית הראשונים בסוף פרקין בההיא דגרעיני תמרים דשמואל מטלטל להו אגב ריפתא ורבה מטלטל להו אגב לקונא דמיא [ספל מים], והקשו הראשונים דהרי קי''ל דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, ובתוס' מיישב דהיכא דלא אפשר לא בעי ככר או תינוק, ובשו''ת הרא''ש כלל כב סעיף ח' ד''ה הדרך הה', מבאר דהוי מחמת דלא חשיבי ובטלי לגבי פת. וברמב''ן הר''ן והרשב''א ובריטב''א קמ''ב ע''ב מישבים דהיכא דעושה את פעולת הטלטול בהיתר לכו''ע שרו. ומבואר דלמרות דהתם מניח את הכלי בשביל ליטול את המוקצה, [ובזה שאני מטלטול הכר שעליו מעות כמבואר בריטב''א דף קמ''ב ע'ב וז''ל, דשאני מתניתין שלא הניחו שם הכר והשולחן לדעת שיטלטלו האיסורין אגבייהו] מ''מ עצם הדבר שעיקר פעולתו בדבר המותר הוי סיבה להתיר את הטלטול. רק דבראשונים ניתן לבאר דלא הוי היתר מחודש אלא דגם זה נכלל בהיתרא דטלטול מן הצד, וכ''נ בריטב''א שם וברשב''א סוף פרקין דמבאר את היתרא דככר או תינוק דהוי מחמת דעשאו בסיס לדבר המותר וחשיב כמתעסק בהיתר ומבואר בפשטות דלא שייך היתרא דככר או תינוק היכא דהאיסור נמצא על גב ההיתר דבזה לא שייך לדונו כבסיס להיתר. **אולם בפסקי רי''ד חזינן דזהו יסוד היתרא דככר או תינוק דהתירו לטלטל את האיסור אגב** **היתר** היכא דהוי באותה פעולה, רק דהיכא דעיקר פעולתו באיסור בהא הוי קולא לדון את האגב היתר ולכן הוי רק במת משא''כ היכא דמטלטל את הדבר המותר. **ומבואר לפי''ז דלפסקי רי''ד איכא שתי טעמים להיתרא דסוגין,** גם טלטול מן הצד כיון דלא העמיד את התינוק בשביל לטלטל את המעות שעליו, וגם להיתרא דככר או תינוק כיון דעיקר טלטולו בהיתר.

**בבאור פלוגתת הראשונים אי איכא בסוגין להיתרא דטלטול מן הצד**

1. **בפלוגתת רש''י והראשונים אי היתרא דגעגועין הוי היתר מחודש מחמת צורך התינוק** או דהוי מהיתרא דטלטול מן הצד מבואר מבואר פלוגתא יסודית אי איכא בסוגין היתרא דטלטול מן הצד ויש לעיין בבאור שרש הנידון.

**ובאמת יעוין בתוס' דף קמ''ב** ע''א ד''ה ונשדינהו, וז''ל, וא"ת מ"ש דלא שרינן לטלטל תינוק אלא כשיש לו גיעגועין תיבטל אבן אגב תינוק כמו שהיא בטלה אגב כלכלה מלאה פירות וי"ל דאינו צריך כל כך טלטול התינוק. ובשו''ע הרב ש''ט ב' נראה דהבין דקושיתו דאמאי ליכא בזה להיתרא דטלטול מן הצד. וז''ל, אינו דומה לשאר טילטול דבר האסור שמיטלטל מאיליו ע"י שמטלטל בידו את הדבר המותר שעמו שהתירו חכמים כשאי אפשר לנער האיסור מן ההיתר כמו שיתבאר לפי שלא התירו כן אלא כשצריך לדבר המותר אבל כאן אין זה צורך כל כך ליטול את התינוק כשאין לו געגועין עליו. אלא דכבר תמה הרעק''א על הא דאיתא בתוס' בדף קמא ע''ב בבאור קושית הגמ' מדינר דמאחר דהוי היתר מחמת חולי הלכך ליכא חילוק בין אבן לדינר ואי איכא הכא להיתר דטלטול מן הצד רק דלא חשיב צורך א''כ כל כמה דאיכא געגועין תו איכא בזה צורך וא''כ מאי קשיא מדינר. וז''ל, קשה לי הא התוס' כתבו בדיבור שלאח"ז, דהא דלא שרי גם בלא געגועים דנתבטל האבן לגבי תינוק כמו שהיא בטלה אגב כלכלה מלאה פירות, משום דאינו צריך כ"כ טלטול התינוק, א"כ ממילא בגעגועים דצריך לטלטל התינוק מותר מטעם ביטול האבן כמו בכלכלה, וא"כ א''צ לומר כלל דהקילו לטלטל איסור משום חולי דנלמוד מיניה דטלטול מוקצה שרי, וצ"ע.

**ויעוין בחזו''א מ''ז סק''ב דכתב דע''כ כונתם דגם ביש לו געגועין למרות דהוי סיבה להיתר מ''מ לא חשיב בהכי צורך לענין היתרא דטלטול מן הצד** רק דתמה על זה וז''ל וכ''ז דחוק דשרינן טלטול משום געגועין ולא יהא חשיב צורך בטלטול.

**בבאור דעת תוס' דלא מהני הך צורך דגעגועין למשווי כצורך להיתרא דטלטול מן הצד**

1. **בפשטות ניתן לומר לפי מה דנתבאר בפסקי רי''ד דהיתרא דטלטול מן הצד הוי קולא בטלטול דהותר לצורך שבת.** וז''ל, ולשני הטעמים הללו דווקא אם יש לו צורך באותו המוקצה, אבל בלי צורך, אף על גב דטילטול מן הצד לא הוי טילטול, או מפני שמטלטלו מן המוכן למה רוצה לטלטל המוקצה, אלא ודאי לא התיר התנא אלא לצורך. ויעוין עוד בריטב''א דנקט דגם הך דתינוק דלקיחת האבן מזקת לו לא חשיב צורך והוי רק היתר מיוחד לצורך התינוק בצירופא דהוי טלטול קל. וז''ל, ואף על גב דלקמן שרינן לטלטולי כלכלה שיש בה פירות ואף על פי שהאבן בתוכה, ולקמן בשילהי פרקין מנחינן סכינא אבר יונה, ומטלטלינן גרעיני תמרי אגב ליקנא דמיא, ''התם לצורך אוכל נפש ושאר צורכי שבת'', אבל שלא לצורך אסור ומשום הכי איצטרכינן הכא לטעמא דבן שיש לו געגועין על אביו. ולפי''ז ניתן לומר דס''ל לתוס' כמו הריטב''א דבעינן דיהא בזה צורך שבת והכא ליכא בזה היתרא דצורך שבת ורק דהוי היתר מחודש מחמת התנוק. רק דהריטב''א מצרף לזה את הטלטול מן הצד, ולכן בטלטול גמור לא התירו. אלא דבתוס' דף מג ושאר הראשונים דמחלקים בין צורך בדבר המותר לצורך בדבר האסור חזינן דליכא יחס לצורך שבת ויעוין בריטב''א בדף מ''ד ע''א דגם נקט שם להא דבעינן שיהא לצורך שבת.

**בבאור הפמ''ג ודרך החיים בהא דליכא הכא להיתרא דטלטול מן הצד**

1. **אלא דבעיקר הבאור בהא דליכא הכא להיתרא דטלטול מן הצד מצינו בזה שתי באורים ברבותינו הפוסקים** [יעוין בפני השבת שהביאם].

**מהלך הפמ''ג.** יעוין בפמ''ג בא''א ש''ט סק''א וז''ל, גם י"ל טלטול מהצד דבר המותר התינוק. וי"ל בגמרא משמע כשנושא תינוק הוה כמטלטל האב האבן, ודמי לכיס בצווארו וחייב חטאת, אלא משום חולי שאין סכנה התירו מוקצה עכ''ל. ונראה מדבריו דבתינוק דהוא האוחז של החפץ ולא הוי כדבר דומם שמונח עליו אבן נמצא דכל כמה דדהאב נידון כמטלטל את האבן איכא בזה עשיה חיובית של טלטול מצד התינוק ותו לא שייך לדון את זה כטלטול מן הצד.

**מהלך דרך החיים**. יעוין בדרך החיים [לרבינו הנתיבות] סימן ס''ה סק''ג וז''ל, טלטול מן הצד לצורך דבר המותר מותר במוקצה כגון לגרר המוקצה בסכין או בד''א מותר ''וכן לנער המוקצה ע''י דבר אחר'', אבל לטלטל דבר היתר שהמוקצה מונח עליו אפי' במקום שלא נעשה בסיס לא מקרי טלטול מן הצד ואפילו לשאת תינוק שהמוקצה בידו אסור כי אם בתינוק שיש לו געגועין עליו משום סכנת חולי מותר עכ''ל. ומבואר דהיתרא דטלטול מן הצד הוי רק בגוונא דאין יחס ישיר בין מעשהו לטלטול וזה או ע''י דמטלטל ע''י דבר אחר דחשיב דהטלטול בא בשלב שני, וכן בניעור דעיקר מטרתו בניעור המוקצה, משא''כ היכא דמטרתו בטלטול המוקצה שעל גבי ההתר בהא חשיב ''מעשה טלטול בתרוייהו'' ולכן בעי להיתרא דחולי.

**בבאור קושית התוס' לפי מה שנתבאר הפוסקים דליכא הכא להיתרא דטלטול מן הצד**

1. **אלא דלפי''ז יש לעיין בקושית תוס' מההיא דכלכלה,** ויש שרצו לומר דבאמת ס''ל לתוס' כיסוד החזו''א מ''ז סק''ב דהיכא דאיכא לו צורך בדבר האסור אפילו שהמטרה לדבר המותר ליכא בזה להיתרא דטלטול מן הצד כיון דהצורך לא הוי סיבת היתר לצורך שבת אלא הוי הגדרה בגוף ההתעסקות דחשיב התעסקות בהיתר, והלכך הוקשה לתוס' בהיתרא דכלכלה דהרי צריך את האבן כמו שמבואר בגמ' דצריך לדופנה, ומכח זה הוכיח תוס' דאיכא בכלכלה סיבת היתר מחודשת מכח ביטול האבן לכלכלה מחמת צורך הכלכלה באבן דהוי סיבה לדון את התעסקותו בכלכלה וה''ה הכא חשיב דהתעסקותו בתינוק, ולזה מיישב דהצורך של התינוק באבן לא הוי סיבה לבטל את האבן כמו הצורך של הכלכלה באבן. ויעוין בתורא''ש וז''ל, י"ל לפי שאינו כל כך ''צורך טלטול התינוק עם האבן'' כמו ''בצורך הכלכלה''. רק דבאור זה מחוסר בתוס' דלא הזכיר כלל את היחס בין האבן לכלכלה מול האבן לתינוק אלא התיחס לטלטול התינוק עצמו דאין לו צורך בתינוק. וכן דלפי''ז תוס' אזיל על הך אוקימתא דצריך לדופנה וכל זה מחוסר בתוס'.

**ויעוין במשנת השבת ס''פ כירה דמוכיח מתוס' בסוגין וכן מתוס' ביצה כ'א ע''ב בד''ה כנונא וז''ל, דטיבותא דכוס הוי משום דשיורי כוסות גריעי טפי וראויין להתבטל אגב הכוס כמו שברי עצים אגב קטמא, ודינא דשברי עצים אגב קטמא הוי מכח דחשיב בסיס לאיסור והיתר כמבואר בתוס' מ''ז ע''א.** ומוכח דס''ל לתוס' דיסוד היתרא דבסיס לאיסור והיתר לא הוי הגבלה בדין בסיס דלאושיי בסיס בעינן דיהא לו יחס לאיסור ולכן כל דאיכא גם היתר הוי חסרון המציאותו כבסיס לאיסור אלא דלמורת דחשיב בסיס לאיסור מ''מ איכא היתר בהלכות טלטול דמעשה טלטול שנעשה בחדא מחתא באיסור והיתר דנים את דרגת החשיבות של האיסור מול ההיתר וכל כמה דההיתר חשוב מן האיסור לא דנים בהך טלטול את האיסור, ולכן הקשה תוס' דלמרות דהכא ליכא היתרא דטלטול מן הצד וחשיב דמטלטל את האבן מ''מ אמאי ליכא הכא להיתרא דביטול ובזה מחלק תוס' דטלטול התינוק לא חשיב צורך כמו בטלטול הכלכלה בשביל שנשווי את טלטול האבן כבטל אליו, ולפי''ז נראה דגם בתורא''ש דנקט דלא הוי כמו צורך הכלכלה אין כונתו ביחס בין האבן לכלכלה אלא בצורך הכלכלה עצמה.

**ויעוי''ש במשנת השבת דמוכיח כן מהא דנקט תוס' בדף קכג דבמניח ע''מ ליטלה לא התירו לטלטל טלטול גמור** וא''כ צ''ע אמאי בבסיס לדבר האסור והמותר מותר טלטול גמור, ומבואר דבסיס לאיסור והיתר הוי היתר טלטול מחודש ולא רק הפקעה על הדין בסיס דא''כ היתר הטלטול הוי כהיתרא דחבית דהוי טלטול מן הצד**.**

**ויעוי''ש עוד מה שתלה בזה את פלוגתת הראשונים והפוסקים היכא דהאיסור וההיתר שוים אי איכא** בזה להיתרא דבסיס לדבר האסור והמותר.

**דף קמב ע''א**

1. **אבן, אי נפלה לה לא אתי אבוה לאיתויי, דינר אי נפיל אתי אבוה לאתויי**. יעוין ברש''י דאוסר גם בלי טלטול וברמב''ן פליג עליו דרק בגוונא דיכא טלטול הראוי לאוסרו רק דמותר מחמת געוגעין דתינוק בהא גזרינן שמא יטלטל טלטול גמור.
2. **המוציא כליו מקופלים ומונחים על כתפו, וסנדליו וטבעותיו בידו חייב.** יעוין בקרן אורה וז''ל, ונראה דאינו חייב הנושא אלא היכא שהנישא היה בידו החפץ כבר, והוא נטלו והוציאו עם החפץ, אבל אם בשעה שנושאו לקח הנישא חפץ והוציאו, הנישא חייב. ולא מצאתי דין זה מבואר.

**ובעיקר הך דינא יעוין בחת''ס דהוכיח מהא דליכא בזה לפטורא דשתים שעשו כסברת תוס' בדף צ''ד** דחשיב זה יכול וזה אינו יכול. רק יעוין בקרן אורה דעדיין ליכא מזה ראיה כלפי החי עצמו דבזה איכא למימר כיון דמוכרח בזה סיוע החי איכא חסרון בעשיה. וז''ל, אבל לענ"ד אפשר לקיים סברא זו, דאין זה דומה לזה יכול וזה אינו יכול, כיון דבשום בעל חי אי אפשר לעשות כל המלאכה בלי סיוע הנישא על כן אין זו בכלל העושה את כולה.

1. **ואם היה מלובש בהן פטור.** יעוין בקרן אורה דמדייק דאיכא איסור מדרבנן ורצה להוכיח מזה כשיטת רש"י (ס"ב א') בהא דוחילופיהן באיש דקאי נמי אפטור אבל אסור, היינו ביש עליה חותם, דגם בתכשיטין דאיש איכא לגזירה דדלמא שלפא ומחוי.

**בבאור קושית הגמ' דתהוי בסיס אי הוי מדין בסיס או מחמת דאפשר בניעור**

1. **כלכלה והאבן בתוכה ואמאי תיהוי כלכלה בסיס לדבר האסור.** יעוין בראשונים דהקשו דאמאי דאמאי לא מוקמי בשוכח ומיישבים דגם בשוכח יקשה לן דאמאי לא ינער את הכלכלה, ומביאים מהראב''ד דמחדשדסתם כלכלה לעולם נעשית בסיס לדבר האסור ואפילו בשוכח, דכיון שהיא עשויה לקבל מה שנותנים בתוכה ותשמישה בכך הרי היא בטלה למה שבתוכה.

**ובתוס' רי''ד מבאר דאיירי בשוכח וקושית הגמ' מחמת דין ניעור** ויש לעיין בהא דנקטה הגמ' דהוי בסיס לדבר האסור ונראה מכוח מזה כבארו החזו''א מ''ז ס''ק כ''ב בחיוב ניעור דכל כמה דמצי לנער מתיחס הטלטול גם אל המוקצה, ונראה דגם אי יסוד היתרא דטלטול מן הצד הוי מחמת צורך שבת ולא כדרך החזו''א דהוי מחמת דחשיב כמתעסק בהיתר גם שייך לומר דחיוב ניעור לא הוי מחמת דלא חשיב בהכי צורך כיון דלא צירך את מעשה הטלטול, אלא הוי מחמת דכל היכא דמצי לנער הוי מעשה טלטול יותר חמור היחס למוקצה ובהאי מעשה טלטול ליכא להיתרא דצורך.

**בבאור תרוץ הגמ' דאיכא פירות אי הוי יסוד בדין בסיס או דמהני רק להפקיע את החובת ניעור**

1. **הכא בכלכלה מלאה פירות עסקינן. מבואר בסוגין דבסיס לאיסור והיתר מותר, אולם יעוין בתורי''ד** לפי דרכו דאיירי בשוכח דנקט דבמניח לא יהני הא דאיכא פירות וז''ל, ונ"ל שכל זה הוא בשוכח אבל במניח נעשית הכלכלה בסיס לדבר האסור ואסור לטלטל הכלכלה ואף על פי שיש בתוכה פירות ''שהוא עצמה נעשית מוקצה בעבור האבן'' ואפילו ר"ש מודה בזה דכיון שהאבן מוקצה ''גם הכלכלה נעשית מוקצה'' כיון שהניחה שם ע"ד לעמוד שם בשבת. **ונראה מלשונו דיסוד דין בסיס הוא דההקצאה דהאבן חלה גם בבסיס**, ולפי''ז ניתן לבאר הא דלא מהני פירות דבפירות הוי רק העדר הקצאה ולא הוי סיבה חיובית להפקיע את ההקצאה, ולכן כשנדון על הבסיס כיון דאיכא סיבת הקצאה מכח האבן לא יהני מה דאיכא פירות להפקיע את סיבת ההקצאה.

**ויעוין עוד רשב''א דף מ''ז ע''א דמביא את שיטת ר''ת** דמעיקר הדין כיון דאבן לא חשיבי לא הוי בסיס והא דבעי פירות הוי כבאור התורי''ד להפקיע את החובת ניעור וז''ל, ורבינו תם ז"ל תירץ דהא דאמרינן הכא דמטלטלין כנונא אגב קטמא היינו לפי שאין יכול לנער שברי עצים ממנה כדי שלא יתפזר האפר שבתוכה, וכן כלכלה מלאה פירות והאבן בתוכה בשאינו יכול לנער האבן כדי שלא יפלו הפירות ויתטנפו דהכי מוקמינן לה בפרק נוטל (קמ"ב א') בפירי דמיטנפי, ''ומשום הכי בעינן שיהא בו אפר וכן פירות בכלכלה שאילולי הן היה יכול לנער את האבן ושברי העצים'', ''ולא בעינן להו כדי להתיר הטלטול מחמת היתר הפירות והאפר''.

**בדין חובת ניעור אי איכא חיוב להביא כלי אחר או ליטול מעט מעט**

1. **ולישדינהו לפירי ונישדי לאבן ונינקטינהו בידים**. יעוין היטב בתוד''ה ונשדינהו [המיוחס לתו''י] ובתוס' ד''ה הכא, ולכאורה מבואר דפליגי בתרתי. האחד. אי חובת ניעור מחייבת להביא כלי אחר וליטלם על ידו, דבתו''י מבואר דהוקשה לו רק דיטלם בידו מעט מעט. אולם בתוס' הקשה שיביא כלי אחר, רק דיש לעיין אי בתירוצו דלא מונחים בתוך סלים קטנים חזר בו ובאמת לא מחויב להביא כלים אחרים וליכא לו חיוב להוציאם בידו או דאיירי דליכא לו כלים אחרים כמו שנקט הריטב''א וז''ל, אבל התם שהפירות בתוך הכלכלה ואין לו כלי שיניח הפירות כשיוציאם מן הכלכלה, שנית. מהא דהוצרך תוס' להעמיד את הקושיא ע''י נטילת כלי מוכח דאי לא מצי להביא כלי לא מטרחינן ליה לטלטל מעט מעט את הפירות בידו. ובתו''י מבואר להיפך דמחויב ללקטם בידו גם מעט מעט כמו שנקט בסוף דבריו דגם למסקנא בפירות שאינם מטונפים צריך להשליכם לארץ ולהוליך בכלכלה מעט מעט, ויעוין בחזו''א מח ס''ק כ''ב באור ראית התו''י דליכא חובה להביא כלי אחר אלא רק ליטול ביד, יד על יד.

**אלא דבעיקר מה שדייקנו מהתוס'** דדן רק מחמת הבאת הכלי יעוין במג''א ש''ט סק''ד דמבאר בכונת התוס' בתירוצו דהא דלא מחויב ליקח בידו הוי מחמת טרחה דלא מחויב ליקח אחד אחד, ובמחצית השקל מביא מהתוספת שבת דנקט דליכא פלוגתא בין התוס' לתו''י וגם התוס' נתכוין לסברת התו''י דשמא יטנפו. ומבואר בדבריהם דלא דייקו דאיכא חילוק בין התוס' לתו''י בעיקר העמדת הקושיא. ויש לעיין.

**ביסוד חובת ניעור**

1. **כבר הבאנו לעיל את החזו''א דמבאר דכל כמה דמצי לנער חשיב שמתעסק במוקצה** והבאנו לזה סימוכין מהתורי''ד דמפרש את קושית הגמ' דתהוי בסיס דכונת הגמ' לחיוב ניעור. אולם יעוין בריטב''א וז''ל, פירוש דכל זמן שיכול לעשות בענין שלא יטלטל האסור עם המותר אין לו לטלטלו. ונראה דהריטב''א לשיטתו דהוי היתרא דצורך שבת ולכן מבאר דכל כמה דמצי לקיים שניהם ליכא להך היתרא.

**ויעוין עוד ברמב''ם** פרק כה הלכה טז וז''ל, היתה הכלכלה מלאה פירות והאבן בתוך הפירות אם היו הפירות רטובים כגון ענבים ותותים נוטל אותה כמות שהיא שאם ינער הפירות יטנפו בעפר **''ובמקום הפסד לא גזרו''.** ובחזו''א מ''ז ס''ק כ''ב תמה עליו דאי חשיב טלטול מה שייך לומר דמחמת הפסד התירו להאי איסורא, שלא יטלטל ולא יהא הפסד. ויעוי''ש וז''ל, ואפשר דכונת הר''מ כיון דטלטול המוקצה הוא משום הפסד לא גזרו וכמו שפרשנו עכ''ל. וכונתו דהרמב''ם בא לפרש את היחס לטלטול כטלטול בהיתר דמחמת דמטלטלו משום הפסד ומוכרח לעשות כן נמצא דליכא לו יחס למוקצה, ולכן רבנן התירו את הטלטול.

**אולם נראה דניתן לומר דדין ניעור לא הוי גרעון בעיקר סיבת ההיתר דכל כמה דהוי טלטול מן הצד וליכא עשיה חיובית במוקצה איכא בזה היתר על הטלטול** [דהוי שינוי, ובאו''ז סימן פו סק''ג מצינו גדולה מזו דמעיקר הדין מותר גם לצורך דבר האסור רק דאיכא בזה גזירה דלמא אתי לטלטולי האיסור לגמרי בידיים], ורק דדין ניעור הוי חיובא לא להשתמש בהך היתרא כל כמה דמצי לנער והוי **''חובת ניעור''**, ובזה איכא למימר דהמקום הפסד הוי הגבלה בהך חובת ניעור דכל כמה דיפסיד מהניעור ליכא לו חובת ניעור וממילא מצי להשתמש בהיתרא דטלטול מן הצד. ויעוין בלשון המ''ב ש''ט סק''י וז''ל, כיון שיוכל באיזה עצה לתקן שלא יטלטל האבן לא הקילו בזה אף שהוא בסיס לאיסור ולהיתר וכן אם יכול לנער האבן לבד מתוך הכלכלה ולהשליכו ג"כ **מחוייב בזה**.

**בבאור נידון הבית מאיר והרעק''א אי במקום הפסד דמוקצה ליכא חובת ניעור**

1. **ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הנידון של הרעק''א והבית מאיר** יעוין בבית מאיר ש''י ובעין הגליון בשו''ע סוף סימן ש''י], היכא דההפסד הוא במוקצה כגון תיבה ובתוכה מעות וגם הרבה טבעות ובהם אבנים שוים הרבה יותר ממעות שבתוכה והאבנים והטבעות לא הוי מוקצה ואי ינער יפסיד את המעות. וברעק''א דן להחמיר כיון דליכא הפסד בדבר המותר וז''ל, אולם מה שאני מסתפק דלא מצינו מפורש להיתר רק היכי דא"א לנער, דיופסד היתר בניעור כההיא דכלכלה מליאה פירות רטובים, אבל היכי דהפסידה בניעור לדבר איסור כמו בנ"ד דיכול לנער וליקח הטבעות ולהניח המעות מפוזר במקום שננער, והחששא רק שיופסד המעות, בזה במה שמטלטל בלא ניעור הוי טלטול בשביל דבר איסור, או דנימא דבכל גוונא שיהיה הפסדו בניעור לא חייבו חכמים לנערו. ויעוין בבית מאיר דדייק מלשון הרמב''ם דבמקום הפסד לא גזרו ומשמע דבכל מקום הפסד בין אי הוי בדבר המותר ובין אי הוי בדבר האסור.

ונראה דבשלמא אי הוי חובת ניעור והוי הגבלה בחובת ניעור א''כ בהא איכא למימר דבכל צד הפסד ליכא חובת ניעור, אולם אי הניעור מגרע בעיקר סיבת ההיתר של הטלטול דהוי כאפשר לקיים שתיהם א''כ העיקר תליא בצורך שבו יש את סיבת ההיתר אי איכא לו קיום לבי טלטול המוקצה ומאי אכפת לן בהפסד המוקצה.

**בבאור יסוד הרשב'א דחובת ניעור נובע מחמת דחשיב בסיס במקצת**

1. **ובעיקר חיובא דניעור מצינו ברשב''א ביצה ב' ע''א דברים מחודשים בזה** דיעוי''ש דמחדש דהיכא דהמוקצה לא חשיבי ליכא חובת ניעור דבעינן דנוכל לדון את הכלי שמחזיק את הפסולת כבסיס במקצת וז''ל, ומסתברא שאין אומרין נעשה בסיס אלא בנר שיש לו חשיבות בסיסות קצת כמעות שעל הכר שאדם רוצה להצניעם כדי שלא יאבדו ואבן שעל פי החבית נמי לפי שהיא צריכה לבנין ואדם חס עליה שלא תאבד וכן שלא תתקלקל ותשבר אם תעמוד במקום כאבני גזית ודומיהם, וה"ה והוא הטעם לאבן שבכלכלה וכן נר ושמן ופתילה שהן צריכים להיות בסיס לאור וכל כיוצא בהם והלכך במניח נעשה בסיס גמור, ''ובשוכח נעשה בסיס קצת והלכך אינו מסלק אלא מנער והן נופלים מאיליהן'', אבל עצמות וקליפים דלא חשיבי ואינו מצניעם כלל לעולם אין להם תורת בסיס ואף על פי שהניחם על השלחן כדי שלא יטנף הבית מ"מ לא לצורך עצמם הניחם שם ולא להצניעם מחמת חשיבותן הלכך אין הטבלא בסיס להם כלל אלא מסלק את הטבלה ומנערה.

**ויש לעיין בבאור דבריו דאיכא בסיס קצת ובסיס גמור.** ואפשר דבסיס גמור דנעשה ע''י הנחה הוי סיבה לדון את היחס בין הבסיס למוקצה בגוף מציאותו, דעמידתו היא בתורת בסיס, והלכך איכא בבסיס עצמו איסור טלטול או מחמת דאיכא בו עצמו הקצאה דהוי כטפל למוקצה, או דלא ניתן לדון בזה טלטול מן הצד והוי טלטול ישיר על המוקצה, אולם היכא דשכח מכיון שמונח בצורה ארעית א''כ ליכא בזה שינוי מצב בגוף הבסיס אלא רק דהוי סיבה דכל כמה דמצי לנער ולא מנער נוכל לדון מכח זה את עשיתו במוקצה, דסכ''ס איכא יחס לבסיס כמחזיק את המוקצה דדרך להצניע את המוקצה בכלי, ורק מאחר דליכא בזה קביעה בגוף הבסיס הלכך תליא ביחס של עשית הגברא.

**ובעיקר הא דנקט הרשב''א דהיכא דלא חשיבא ליכא דין ניעור יעוין היטב ברשב''א בסוגין** ד''ה אמר רבה בב''ח דנראה דנסתפק בזה.

**ביסוד האו''ז דליכא דין ניעור בבסיס לאיסור והיתר**

1. **ובעיקר דין ניעור יעוין באו''ז** סימן פו אות ד' דהוכיח מהיתרא דנונא אגב קטמא בדף מ''ז ע''א וכן מסתימת הגמ' בקי''ז ע''א דפליגי אהך סוגיא דידן וס''ל דלדינא ליכא חובת ניעור בבסיס לאיסור והיתר, וכן הביא המאירי דיש שבארו כן בשיטת הרי''ף דלא הביא את דברי הגמ' על כלכלה וז''ל, אלא שגדולי הפוסקים לא הביאו בהלכותיהם בענין כלכלה סוגיית טינוף וניעור כלל. ונראה מדבריהם שלא הצריכו אלא לכלכלה מלאה פירות, שכל שהוא בסיס לדבר האסור ולדבר המותר מותר לטלטלו בלא שום צורך לדבר אחר, וכן פסקו הרבה, ואף במלאה פירות קצרו בה את הדברים אלא שנסמכו על מה שכבר התירו בקנוניא אגב קטמא, וי"א שאף הם סוברים כסוגיא זו אלא שהשמיטו ענין ניעור, כנסמכים על מה שכתבו בחבית ומעות שצריכים להטות ולהפיל את האסור אף בשלא נעשו בסיס כגון בשוכח. ומבואר דבהא גם הרי''ף מודה דבחבית איכא דין ניעור ורק הכא איכא שתי שיטות אי הרי''ף הנסמך על ההיא דחבית או דמחלק בין כלכלה לחבית.

**ובבאור החילוק בין כלכלה לחבית איכא שתי דרכים**, או דנימא כמו שהבאנו לעיל דבסיס לדבר האסור והמותר הוי היתר מחודש באיסור טלטול ולא הוי סיבה להפקיע את הדין בסיס. **או דנימא דאיכא חילוק בין חובת הניעור בכלכלה מלאה פירות לחובת ניעור בחבית,** דבחבית דאיכא יחס במעשהו לטלטול המוקצה דמטלטל את המוקצה בשביל לנערו ולהוציאו בהא אמרינן דכל כמה דלא מנערו איכא יותר יחס מעשהו כלפי המוקצה והוי גרעון בעיקר סיבת ההיתר, משא''כ בכלכלה ובתרומה טמאה וטהורה דאין לו מטרה בטלטול האבן ורק דמטלטל את המוקצה אגב הפירות בזה חובת הניעור הוי חיובא שלא להשתמש בהיתר הטלטול אי מצי ע''י נעור, ובהך דין ניעור איכא מחלוקת הסוגיות. ולהך אוקימתא דשויא אבן לדופן ונצרך לטלול המוקצה בזה באמת אפשר דאיכא חובת ניעור רק דלא מצי לנער, או דהתם הוי חסרון בעיקר המוקצה דהאבן טפילה לכלכלה יעוין לקמן.

**בבאור הרמב''ם דלא חש לקושית הגמ' ולינערינהו נעורי**

1. **יעוין ברמב''ם פכ''ה הט''ז דנקט להך תירוצא דפירות הרכין בלי ההוספה שהאבן הוי דופן לכלכלה.** ומוכיח המ''מ מהרמב''ם דלא גרס את קושית הגמ' ולניערנהו נעורי. ותירוצא דר' חייא הוי תירוץ בפני עצמו וכן נקט המאירי בדף קמ''א ע''ב בד''ה אמר [רק דמביא י''מ דפירשו דהרמב''ם איירי בצריך למקומה]. ובבאור הא דליכא דין ניעור באבן יעוין בתהל''ד שט סוף ס''ק ד' דדן דהוי מחמת איסור בורר. וז''ל, ולכאורה מכאן מבואר דהיכי דא''א לנער מחמת איסור מקרי א''א לנער דהא אבן שבכלכלה אין איסור לזרוק האבן רק משום בורר ויקשה למ''ש בסימן רע''ט סק''ט דהיכי דא''א לנער מחמת איסור כיבוי לא מקרי א''א לנער ויש לחלק.

**בבאור תרוצא דר''ח דשויא דופן אי הוי תרוץ נפרד**

1. **אמר רב חייא בר אשי אמר רבא הכא בכלכלה פחותה עסקינן דאבן גופה נעשית דופן לכלכלה.** בתו''י דדן אי בעינן ליתירוצא דפירות המטונפים דאל''כ עדיין יוכל להשליך הפירות שבסל בקרקע ולהוליך בכלכלה מעט מעט כמה שתוכל להחזיק עד מקום הפחת. ומבואר דהאבן חשיבא מוקצה ולא דחשיבא חלק מהכלי, רק הא דהויא דופן הוי סיבה דאיכא לו צורך באבן בשביל הפירות ולכן איכא היתרא דטלטול מן הצד על האבן וכן מבואר בתורי''ד [יעוין בריטב''א דמביאו] וז''ל, פי' האי דופן כלכלה אינו דומה לדופן קרויה דהתם קשורה ומהודקת יפה והילכך הויא ההוא אבן כלי אבל הכא לפי שעה הוי דופן לכלכלה ולא הוי כלי שיהא מותר לטלטלה בלי צורך כגון מחמה לצל, אלא לצורך כגון שהיא מליאה פירות או אף על פי שאינה מלאה פירות רוצה להביא פירות וכדי שלא יפלו הפירות הוא צריך לאותה האבן ומפני שהוא טלטול מן הצד התירו אותו לצורך. ומבואר דגם היכא דהתעסוקתו בטלטול המוקצה כיון דאיכא לו צורך לדבר המותר איכא בזה להיתרא דטלטול מן הצד ומבואר דהצורך הוי סיבה להיתר.

**ויעוין בריטב''א דמבאר בעוד אופן** וז''ל, ולא דמיא לאבן שבקרוייה לפי שאינה מהודקת שם יפה כי התם כי היכי דתבטל לגבי כלכלה ותשתרי ליטלטל בלא פירות, אבל כשיש שם פירות הרי היא צריכה שם לעמוד לפני הפירות ''וכי איכא חשיבה ככלי משום דמגינה בפניהם'', ודכולי עלמא אילו היתה מהודקת שם יפה מותר לטלטלה אפילו בלא פירות כלל דומיא דאבן שבקרויה. ומבואר חידוש גדול בריטב''א דשייך משווי ככלי מכח המציאות שמשמש שימוש כלי אפילו שלא נתבטל לכלי.

**ויעוין עוד ברמב''ם דנקט להך אוקימתא דר''ח ומפרש דהוי מחמת דשויא דופן.** ובב''י ש''ט ג' מבאר דכונתו לדין אבן שבקרויה, ויעוין במג''א סק''ג דמבאר דכיון דהדקא שויא דופן ובמחצית השקל מבאר על פי הב''י דהרמב''ם יליף לה מאבן שבקירויה והלכך הוי כהך דהתם דבעי שיהדקה.

**בהא דהפירות לא חשיב בסיס לאבן וכן בתרומה טהורה לא חשיב בסיס לטמאה**

1. **יעוין בריטב''א וז''ל, ואף על פי שהפירות למטה אינם נעשים בסיס לאבן ואפילו במניח לדעת,** שאין דרך פירות להיות בסיס לאבן אלא האי לחודיה והאי לחודיה קאי, וכן בתרומה טמאה וטהורה אפילו הטמאה למעלה אין הפירות בסיס זה לזה, אלא זה בעצמו עומד וזה בעצמו עומד. ויעוין במאירי וז''ל, ואין אומרין שהפירות יהו בסיס לאבן שאין לפירות צורך באבן כלל. ויש שדימו את זה ליסוד הרז''ה בסוגיא דאבן שבקרויה דלאשוויי בסיס בעינן דיניחנה על דעת בסיס ולא על דעת כסוי ומבואר דבעינן שהבסיס ישמש את המוקצה. אולם יעוין בריטב''א בדף קכה דנקט להדיא דגם במניח על דעת כיסוי איכא דין בסיס ונראה דעיקר כונת הראשונים דליכא שייכות בין הפירות לאבנים כיון שאין דרכם להיות כבסיס לאבן דאין להם צורך באבן הלכך כל חד נדון לחודיה.

**ויעוין עוד במג''א ש''ט סק''ו דנקט דהיכא דמניח באקראי כמו שרגילין להשים בתיבה חפצים אלו על אלו מפני שאין לו ריוח לפנות לכל חפץ מקום בשולי תיבה כה"ג לא חשיב מניח אלא שוכח** רק דמביא מהתרוה''ד דנקט דהואיל ויודע שהמוקצה יהא נח על החפץ בשבת גם החפץ נעשה מוקצה. ויש לדון לפי''ז דגם הכא חשיב כמונחים באקראי.

**עוד מיישב המאירי וז''ל, ועוד שאין אוכלין נעשין בסיס**. ומבואר במאירי דאוכל לא חשיב כבסיס. ובפשטות נראה דהוי חסרון בתורת בסיס דמציאותו של אוכל הוא להאכל ולא בא ככלי קיבול לדברים המונחים עליו. ויעוין בט''ז שיא סק''י דהוכיח מהתוס' בדף קכ''ג בההיא דפגה דהוי אוכל, ומבאר תוס' דהא דלא חשיב בסיס מחמת שהניח ע''מ ליטלה. ומבואר דאוכל הוי בסיס. ומכח זה מפרש את הכלבו המובא ברמ''א שם בסעיף ח' דבאוכל ליכא בסיס דהוי מחמת שדעתו ליטלו. ובמג'א ס''ק כ''ג מבאר בכונת הכלבו וז''ל, דלא היתה כונתו שיהא האוכל משמש לעפר אדרבה העפר משמש לאוכל וכמ"ש רסי' רנ"ט ובאמת אין חילוק בין אוכלים לכלים וכ"מ בכלבו. וכן מבואר בבהגר''א שם.

**ובעיקר הסברא דבאוכל ליכא בסיס יעוין באו''ש** פרק כה הלכה טו וז''ל, והאמת דלא מצאנו דיהיה בסיס לדבר האסור אלא כלי, אבל אוכל דאמרו דכל מידי דחזי לאינש לא מקצי דעתיה מיניה [ביצה דף ו' ע"ב] ל"ש דיהא נעשה בסיס.

**בהא דליכא ביטול כלי מהיכנו מכח התרומה הטמאה**

1. **שקיל ליה לטהורה ושביק ליה לטמאה.** יעוין במאירי דמקשה דהרי הטהורה מעורבת בטמאה ואיך יטול אותה בלי ליטול את הטמאה ומיישב בשתי אופנים או דיכול לנער הטמאה שהיא למעלה עד שתתגלה הטהורה, או שמביא את הקופה ליד כליאחר ומריק לשם את הכל ואח"כ נוטל את הטהורה ומניח את הטמאה רק דמקשה המאירי אמאי ליכא בזה ביטול כלי מהיכנו שהרי אסור לו אח"כ לטלטל הטבלא או המטה. ומיישב וז''ל, דהרי כשזרקם עליה לא בטלו מהיכנו שהרי טהורה וטמאה היתה שם, וכשנוטל את הטהורה הוא שהמטה מתבטלת מהיכנה ''ונמצא ביטול היכנה בא מאליו ולא בידים''. ויש מתרצים שאין זה בטול כלי מהיכנו אחר שיכול לנער את המטה או הטבלא והם נופלות ודבר זה תלוי בפלוגתת הראשונים בדף קנד בביטול לשעה ואכמ''ל.

**בבאור הא דחשיב דהרמה חשיב תיקון**

1. **רבי יהודה אומר אף מעלין וכו' ואמאי הא קא מתקן.** מבואר בגמ' דהעלאת תרומה חשיב מתקן. ויעוין בתרומת הדשן סימן נ''ד דהקשה מסוגין על שיטת רש''י בבכורות כ''ד דס''ל דמהני נתינת דמים בדין העלאה. ומבואר דליכא איסור בתערובת וגם מדרבנן איכא ביטול ברוב על התערובת רק משום גזל כהנים חייבוהו רבנן ליתן דמים לכהן כמו שמבואר ברא''ש פרק גיד הנשה סימן ל''ז. וז''ל, דהרמה אינה אלא מפני גזל השבט אבל אינה אוסרת המדומע. וא''כ קשה אמאי חשיב מתקן. ובאמת בתוס' שם [וכן בר''ש בתרומות] פליגי על רש''י והוכיחו מהא דמבואר במשנה לקמן דלר''א מדמעת כתרומה ודאי ולרבנן לפי חשבון א''כ מוכח דהתערובת עצמה צריכה תיקון של הפרשת תרומה והתרומה לא נתבטלה.

**ובתרומת הדשן סימן נ''ד דן בתחילה דעצם הדבר שמשער ומאמד בדעתו אם יש כאן ק"א ושוב שרי לאוכלו, נמצא דהשיעור והאומד שבו מביא לידי היתר וחשיב תיקון,** וגזרינן ביה משום תיקון על ידי מעשה. **ולבסוף כתב דלמרות דאיכא ביטול מ''מ אסרו רבנן לאכול את התערובת כל כמה דלא מפריש מיניה, או** יהיב דמי לכהן, משום דחשו רבנן להפסד כהן, דלמא מישתלי ישראל, ולא יהיב ליה מידי, דממון שאין לו תובעין הוא. וכה"ג אמרינן בפ' הזהב נד ע"א דחיישינן לפשיעותא, ואסור לאכול מן הפדוי, כל זמן שלא נתן החומש, אף על גב דאין החומש מעכב. רק דתוס' והר''ש ס''ל דאפי' צד קדושה יש בו, ולא מפטר בדמים, דאחמור רבנן טפי משום גזל השבט.

**ויעוי''ש עוד דמבאר דהא דכתב הרא''ש דאין אוסר את המדומע, כונתו דליכא איסור בגוף התערובת אלא איסור אכילה חיצוני**. ובקה''י בכורות סימן כ''א הוכיח גם מתוס' דלא הקשה מסוגין דחשיב מתקן, דבזה ס''ל כתרוה''ד דניתן לומר דאיכא איסורא כל זמן שלא הפריש, רק דהוכיחו מהא דאיכא בסאה שהפריש קדושת תרומה דגם מקודם איכא בתערובת תרומה. ובקה''י מיישב דלעת רש''י צ''ל דאיכא שתי תקנות דמה שצריך להרים הוי מחמת גזל השבט רק דההרמה עצמה הוי סיבה שמה שהורם הוי תרומה לפי שמחזי כתרומה או מחמת שבפועל היא מתרת את התערובת ולכן מחזי כמפריש תרומה, ורק דכל כמה שמשלם דמים ואין כאן הרמה ליכא סיבה לחלות תרומה.

1. **שנפלה לפחות ממאה חולין.** יעוין בתוס' דמוכיח דסגי במאה כנגד האיסור ולא דבעי מאה ואחד היתר, ובמהרש"א כתב דדברי רש"י הכא מגומגמין דמצד אחד כתב ומדמע עד צ"ט שכנגדו דמשמע דבק' של היתר ודאי דעולה, ובתר הכי כתב ואם יש חולין יותר מק' כנגדו עולה משמע דבעי היתר יותר מק'. **ויעוין באור נפלא בחת''ס**.

**בגדר חלות התרומה דחל בהרמה והמסתעף לפלוגתת ר''א ורבנן אי מדמע לפי כולו או לפי חשבון**

1. **רבי יהודה כרבי אליעזר סבירא ליה דאמר תרומה בעינא מחתא דתנן סאה תרומה שנפלה לפחות ממאה ונדמעו ונפל מן המדומע למקום אחר וכו' אימר דשמעת ליה לחומרא לקולא מי שמעת ליה.** ראשית כל יש להקדים דלמרות דהך משנה איירי בנפל למאה והוי דין מדומע ולא דמחויב בזה דין הרמה מ''מ יסוד פלוגתתם לא הוי בדין מדומע אי הוי כחתיכה נעשית נבילה או דהוי ספק [יעוין בשפת אמת ובמרומי שדה] אלא דהוי נידון בגדר הרמה דהנה כבר הבאנו לעיל את פלוגתת רש''י ותוס' בגדר הא דאיכא חלות תרומה במה שמרים, רק דחזינן בפלוגתת ר''א ורבנן דפליגי בגדר הך חלות תרומה, דרבנן ס''ל דרבנן דנו את הביטול כלפי הכמות רק דקבעו דחל תרומה בשיעור של היחס שהיה לתרומה בתערובת. ולר''א איכא בזה דין מחודש של תליה ומכח זה איכא לאיסור, ולכן דנה הגמ' דהך תליה תהני גם לקולא למשווי את התרומה כאילו הוי בעינא. ודחתה דדלמא לקולא לא אמרינן ומבואר דשייך שיהא הגבלות בהאי תליה. וכן מבואר במשנה ג' בסאה תרומה ''טהורה'' שנפלה לחולין טמאין דצריך לאוכלה נקודין וקליות מחמת חשש עירוב טומאה ואמאי לא אמרינן שעלה רק התרומה טהורה, **ובאמת יעוין בר''ש דמביא מהירושלמי דמקשה כן** אולם נראה דהירושלמי לשיטתו דמדמי לההיא דזבחים באברי בעל מום שנתערבו בתמימים והתם הוי לקולא, ויעוין לעיל מה שהבאנו מהירושלמי בפרק מפנין דבאמת מפרש דהא לא הוי מתקן הוי מכח דדינא דר''א דהוי כמאן דאיתא בעינא והוי לשיטתו דמהני גם לקולא. ומבואר בזה פלוגתא אי האי תליה מהני לקולא, וצ''ב דאי הוי דין תליה מה שייך בזה הגבלות.

**ונראה דיסוד הך דינא דאמרינן דזו היא הסאה הוי רק סברא באיסור דרבנן** דמאחר דאיסור דרבנן לא הוי איסור חפצא הלכך תליא ביחס המציאותי של המעשה אי ניתן לראותו כאיסור, ומאחר דבכה''ג שנפלה תרומה טמאה ומרימים את הסאה כעת בתורת תרומה איכא יותר קיום לצד האיסור הלכך איכא בזה מחויבות לאיסור, והירושלמי ס''ל דמהני גם לקולא אולם הבבלי ס''ל דהוי רק סיבה להחמיר עליו אולם לענין להקל עליו בהא בעי תליה ודאית.

**בבאור פלוגתת ר''ש ורבנן אי חוזר וניעור**

1. **אלא הוא דאמר כרבי שמעון כדתנן סאה תרומה שנפלה למאה ולא הספיק להגביה עד שנפלה אחרת הרי זו אסורה. ורבי שמעון מתיר וממאי דילמא התם בהא קמיפלגי דתנא קמא סבר אף על גב דנפלו בזה אחר זה כמאן דנפל בבת אחת דמי והא לחמשין נפלה והא לחמשין נפלה ורבי שמעון סבר קמייתא בטיל במאה והא תיבטיל במאה וחד.** בפשטות נראה בגמ' דדנה אי מודה ר''ש בעיקר דינא דחוזר וניעור והא דמתיר הוי לשיטתו דמכח דין הרמה חשיב כמאן דאיתא בעינא ומהני גם לקולא, או דס''ל דאין חוזר וניעור ומאחר דנתבטל כבר במאה איכא ביטול גם לסאה השניה. אולם יעוין בר''ש פ''ה מ''ח ובשאר המפרשים דמביאים מהירושלמי דמפרש דפליגי דנחלקו ר"ש ורבנן אי ידיעתה מקדשתה או הרמתה,ופי' הר"ש דקודם ידיעת הנפילה גם לר"ש אוסר אך אחר הידיעה אזיל לשיטתו דכל העומד ליזרק כזרוק דמי, וה"נ כיון דסופו להרים כמורם דמי, אך לרבנן רק ההרמה בפועל מתרת. ועי' באור גדול שם דבגמ' בשבת הן בס"ד והן במסקנא מוכח דטעמיה דר"ש לאו משום כל העומד הוא.

**ובעיקר שיטת רבנן דחוזר וניעור יעוין בתפארת ישראל שם דמקשה מהא דקיי"ל דיבש ביבש שנתבטל אינו חו"נ** [יעוין בש"ך יו"ד צ"ט סק"א], וז''ל, י"ל תרומה שאני דלא הרים עדיין התרומה שצריך להרים. ומבואר דגם לרבנן דס''ל דלא דיינינן כנתבטל לגמרי נובע מכח הדין הרמה רק דזה שייך רק לתוס' דדין הרמה מחייב שכבר בתוך התערובת איכא תעורבת תרומה דאי חייל רק בהרמה מאי שיאטיה לדונו כקיים בתערובת.

**בבאור החילוק בין טבל ודאי למדומע בדין הפרשת תרומה בשבת**

1. **אלא, הוא דאמר כרבי שמעון בן אלעזר דתניא רבי שמעון בן אלעזר אומר נותן עיניו בצד זה ואוכל מצד אחר**. מבואר בגמ' שתי יסודות. האחד דלרשב''א דמהני מחשבה מותר להפריש במחשבה בשבת שנית דס'''ל לר''י דהיכא דמהני מחשבה לא חשיב תיקון גם היכא דעושה מעשה.

**ויעוין בתוס' בגיטין לא א ד''ה במחשבה דהקשו דכיון דתרומה חלה במחשבה א''כ אמאי אין מגביהין תרו''מ בשבת.** ומיישב וז''ל, וי"ל דשאני מדומע שכבר הוא מתוקן אבל תחלת תיקונו של טבל לא שרינן משום דאפשר במחשבה. ובפשטות נראה בתוס' דבאמת גם טבל מותר להפריש בשבת במחשבה ורק בתחילת תיקונו לא מהני מה דמצי להפריש ע''י מחשבה, וכן מבאר השעה''מ פ''ד מתרומות וברש''ש בגיטין שם בכונת תוס', רק דהקשו לפי''ז בהא דטבל הוי מוקצה דאמאי לא נימא דמצי להפריש במחשבה. ויעוין ברש''ש ובקה''י חלק ה' סימן מ''ז דמישבים דרק תרומה ניטלת במחשבה דבמעשר לא מצינו דמהני מחשבה ונמצא דהוי טבל מכח חיובא דמעשר.

**ובבאור החילוק בין טבל למדומע אי מעשה הפרשה חשיב תיקון יעוין בקה''י דמבאר על פי הרמב''ם פכ''ג הי''ד דנקט דאיכא שתי טעמים באיסורא דהגבהת תרומה.** האחד. מצד דדומה למקדיש. שנית מצד דחשיב מתקן. ולפי''ז מבאר הקה''י דהא דמהני האפשר במחשבה הוי רק לענין איסורא דמתקן, דכיון דיש לו עצה לאכול שלא ע''י הגבהה הלכך לא חשיב מתקן בהך הגבהה, אולם ביחס לאיסור מקדיש כיון דחייל תרומה מכח הגבהתו מאי איכפת לן שיכול להקדיש במחשבה. ולכן במדומע דליכא טעם דחשיב כמקדיש לא מבעיא לר''ש דאמרינן סאה שנפלה היא סאה שעלתה, אלא גם לרבנן גדר התקנה שסאה אחת לא הותרה בדין ביטול כדי שיוציא ויתננה לכהן, ונמצא שכשמוציא סאה אחת השאר מותר מדין ביטול וכל מה דשייך לדון מצד מתקן ולכן ליכא בזה איסורא.

**אלא דבעיקר הבאור בתוס' יעוין במנחת אריאל דמביא מהפני דוד לחיד''א והמושב זקנים דנקטו בכונת תוס' דבתרומה אסור גם במחשבה**, ובבאור החילוק בין מדומע לטבל יעוין בקה''י שם וז''ל, דתיקון ע''י מחשבה אינו חשוב כמלאכה דמחשבה אינו מלאכה, אבל תחילת תיקונו של טבל דחל שם חדש דתרומה חשיב כמעשה, וכן כתבו תוס' בקידושין נט ב' ד''ה מידי דמש''ה אינו יכול לחזור בהפרשת תרומה מדין אתי דיבור מבטל דיבור לפי שהפרשת תרומה חשיב מעשה, ובודאי דגם במפריש במחשבה בלא דיבור אינו יכול לחזור בו והוא מטעם דעצם חלות התרומה חשיב מעשה ומש''ה אסור בשבת גם במחשבה.

**ויעוין עוד בתורי''ד דגם נקט דאסור להפריש בשבת תרומה במחשבה ובבאור החילוק בין מדומע לטבל יעוי''ש** וז''ל, ואף על פי שכל תיקון דטבל הוא אסור בשבת ואפילו ע"י אמירה הכא במדומע פליגי רבנן ורשב"א דרשב"א סבר יכול הוא גבי מדומע ליתן עיניו בצד זה וליכל מצד זה בשבת, דכיון דבטלה התרומה בא' ומאה חולין גמורין היא, ומשום גזל כהן אמרו חכמים דצריך להרים ואסרו לו לאכול מאותם החולין עד שירים, הילכך אף על גב דלגבי טבל או דמאי אסור בשבת ליתן עיניו בצד זה וליכל בצד זה משום דהוי מתקן בשבת הכא שרי ורבנן פליגי עליה ואמרו כיון דאסרו אותו חכמים ליכול עד שירים אם יתן עיניו בצד זה ויאכל בצד זה הו"ל מתקן בשבת וכ"ש שאסרו להרים. ורשב"א היה מתיר ליתן עיניו בצד זה וליכול בצד זה שאינו ע"י מעשה אבל להרים שהיא מעשה בידים היה אוסר, ואף על פי שהמדומע קל ור' יהודא ס"ל כרשב"א בנותן עיניו מצד זה וכיון שזה מותר היה מתיר להעלות, דכמתוקן דמי כיון שיכול ליתן עיניו בצד זה וליכול בצד זה.