קונטרס מראי מקומות חזקות ב בעזרת השם יתברך
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / fwd (1)

בעזרת השם יתברך

**קונטרסמראי מקומות בדיני חזקות [ב]
בדין חזקה בשורש הספקובדין 'חזקת הגוף' ו'חזקת הדין'**מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון [PHONE_REMOVED] **נערך בעזרת השם יתברך שלהי חודש אייר תשע"העבור בית המדרש לתורה 'שם משמעון' גור רמת גןנתייסד על ידי מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות 'דרכי נועם' 'עמק הלכה' הגאון ר' שלמה שליט"א**

בעזרת השם יתברך

**חזקה בשורש הספק וחזקה בנידון המסופק לדינא**

דנו ראשונים ואחרונים, באופן שנולד ספק בדבר אחד וכתוצאה ממנו נולד ספק בדבר אחר, ולשני הדברים יש חזקות סותרות, האם דנים את הענין כחזקה נגד חזקה והדבר בספק השקול, או דאזלינן בתר חזקת 'שורש הספק' להכריעו עפ"י חזקתו, וכיון שהוכרע 'שורש הספק' שוב נגרר אחריו הדבר המסופק לדינא ולא איכפ"ל בחזקתו ההפכית.

והנה הדבר ברור שבמקום 'תרתי לריעותא' לא אזלינן בתר חזקת שורש הספק, דהא באופנים של תר"ל **בנדה דף ב: ובקדושין דע"ט.א.** חזקת 'שורש הספק' היא החזקה דמרעינן לה ע"י ה'תרתי לריעותא', דהרי למקוה יש חזקת שלם שהוא חזקה ב'שורש הספק' ומרעינן לה ע"י התרתי לריעותא שהם חסר לפניך ו'חזקת טמא' שאינה חזקה אלא בתוצאה של הספק, וכן לחבית יש חזקת יין ומרעינן לה ע"י חומץ לפניך ו'חזקת טבל' שאינה חזקה בשורש הספק, וכל הנידון דלהלן הוא במקום דליכא 'תרתי לריעותא' ורק יש חזקה בשורש הספק כנגד חזקת הנידון המסופק אי אזלינן בתר חזקת שורש הספק לחוד או שמנגדינן לחזקת שורש הספק את חזקת הנידון המסופק.

ומצינו כמה מקורות בד' הגמ' והראשונים השייכים לזה הענין.

**\*\*\***

[א]: בקו' הגמ' **בנדה דף ב: ובקדושין ע"ט.א.** 'העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל', 'אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר', וע"ז משנינן דכיון דחסר לפניך ויש תרתי לריעותא אזלי' בתר חזקת הטמא.

ונחלקו ראשונים בפי' קו' הגמ' בס"ד דלא ידענו מתרתי לריעותא, האם כוונת הקו' דנימא אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר דניזל 'בודאי' אחר חזקת המקוה ויהיה טהור, או דקו' הגמ' אמאי מטמאינן ליה בודאי והאיכא חזקת מקוה נגד חזקת טמא וממילא ראוי להיות בזה ספק, **בתוס' הרא"ש בנדה שם** מפרש דהקו' דניזיל בתר המקוה 'בודאי' ומפרש דהקו' גם להלל דס"ל בדין אשה שראתה דם דנידון הדבר לספק שמא ראתה קודם גבי מקוה ראוי לטהר 'בודאי', שהרי הטמא טבל לפנינו ורק שמספקינן שמא לא טבל טבילה הוגנת כי היה חסר המקוה וכיון שמעמידים המקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא עיי"ש.

ועי' **חידושי הר"ן בנדה שם** שמפרש דקו' הגמ' הוא לשמאי לחודיה דכיון דאיהו אזיל בתר חזקת טהרה דאשה ומשוי ליה 'כודאי' דאפילו לתרומה וקדשים לא חיישינן לטמא ממילא הוה ליה במקוה לטהר בודאי דאמרינן דהמקוה בחזקת שלם ובודאי טבל וממילא לא שייך חזקת טומאה כלל, וע"ז משנינן דאפילו שמאי לא משוי לחזקת המקוה 'כודאי' כיון דהרי חסר לפניך, אלא דהיכא דליכא אלא חדא לריעותא [דחסר לפניך'] אזיל מ"מ בתר חזקה קמייתא 'מספק' אלא שאינו מחמיר בתרומה וקדשים, אבל כשיש תרתי לריעותא נסתרת החזקה ואזלי' בתר תרתי עיי"ש, ומבואר בדבריו יסוד גדול דהנידון אי אזלי' בתר חזקת שורש הספק תלוי הוא אם החזקה של שורש הספק נידונית כ'ודאי' או שאינו אלא כ'הנהגה מספק' ודו"ק היטב.

אמנם **בתוס' ישנים קדושין ע"ט.א. [בתוד"ה אדרבה]** כ' דלשון זה של 'אדרבה' שמשמעו שעלינו לומר 'בודאי' טהור ו'בודאי' הפירות מתוקנים, קשה דאמאי לא ניזיל ג"כ בתר חזקת הטמא והטבל, והיינו שהבינו התו"י מסברא דליכא למיזיל בתר חזקת 'שורש הספק' יותר מאחר חזקת הדבר הנידון המסופק, וכ' דבאמת גבי מקוה יל"פ כן דכוונת הקו' דיהיה טמא רק מספק ואמאי שרפינן תרומה וקדשים, אבל לגבי דין החבית קשה לפרש כן עיי"ש ודבריהם צ"ב ודו"ק.

**ובמהרש"א נדה דף ב: ובמהר"ם שם** פירשו ג"כ כד' התו"י דקו' הגמ' הוא רק אמאי הוי 'ודאי' טמא ונימא דהוי ספיקא מחמת חזקת המקוה הסותרת לחזקת הטמא, ועיי"ש שכ' דאף מה דמקשינן התם בסוגיא בנדה אדינא דחבית הקושיא היא לפי"מ דמסקינן בהמשך הסוגיא דהברייתא דקתני גבי חבית דהוי ספק ר' שמעון היא אבל לרבנן הוי ודאי טבל וע"ז מקשינן אדרבה העמד יין על חזקתו וממילא אינו אלא ספק עיי"ש.

ועי' **בפני יהושע קדושין ע"ט.א. בד"ה אדרבה** שפי' כהתוס' הרא"ש והר"ן הנ"ל דהקו' דנטהר בודאי ומשום דאזלי' בתר חזקת שורש הספק, והוכיח דבע"כ צ"ל כן דאל"כ כל טמא שטבל במקוה שלא נמדד ממש לפני טבילתו ניחוש שמא בשעה שטבל לא היה במקוה מ"ס, ובע"כ דחזקת הטמא לא חשיב כלל במקום חזקת המקוה כיון דהרי טבל לפניך ועיקר הספק רק במקוה שהוא בחזקתו, ועיי"ש שפירש כן גם גבי חבית, ותמה על התו"י הנ"ל שלא פי' כן.

ועי' **בביאורי הגר"א זיע"א [יו"ד סימן ר"א ס"ק קי"ד]** שכ' מקור לפסק השו"ע שם דבמקוה שפעמים מימיו מתמעטים ולא נמצא חסר לפניך לא חיישינן שנתמעט בשעת טבילה דאזלינן בתר חזקת המקוה, וכ' הגר"א מקור מד' הגמ' 'אדרבה' העמד מקוה על חזקתו דמשמע דאזלי' בתורת ודאי אחר חזקת המקוה, ורק במקום חסר לפניך אזלי' בתר חזקת הטמא כדמשני הגמ' עיי"ש, ומקור דין השו"ע והוכחת הגר"א הנ"ל הוא מד' **תשובת הר"ן סימן ס"ב.**

ועי' **בחכמת בצלאל נדה דף ב: בשם הרא"ם ובסדרי טהרה [סימן קצ"ט סק"מ]** שפירשו כהתוס' הרא"ש והר"ן הנ"ל דהקו' דניזיל בתר חזקת המקוה שהיא שורש הספק, והסמיכו לזה ד' **הריטב"א בעירובין דל"ו.א. בשם הר"ם בר שניאור** שכ' יסוד זה דלעולם אין ליליך אלא בתר החזקה של זה שהספק בא ממנו [ויובאו דברי הריטב"א להלן בעזהשי"ת].

סיכום: דעת **התוס' הרא"ש והר"ן והפנ"י והבי' הגר"א והחכמת בצלאל בשם הרא"ם והסדרי טהרה** דאזלי' בתר שורש הספק, וקו' הגמ' 'אדרבה' העמד מקוה על חזקתו הוא דנעמיד המקוה על חזקתו ויוכרע הספק וממילא אין ליליך אחר חזקת הטמא, ודעת **תוס' ישנים מהרש"א ומהר"מ** דלא אזלי' בתר שורש הספק, וקו' הגמ' 'אדרבה' העמד מקוה על חזקתו הוא אמאי מטמאינן בודאי יהיה הדבר ספק מחמת חזקת המקוה נגד חזקת הטמא.

**\*\*\***

[ב]: בקושיית הראשונים במקוה שנמדד ונמצא חסר דאזלינן בתר חזקת טומאה אמאי לא אזלינן בתר חזקת טהרות.

**ברמב"ן חולין פ"ו.א. בד"ה תינוק שנמצא בצד העיסה** הקשה אמאי במקוה שנמדד ונמצא חסר אזלי' בתר חזקת הטמא לטמא הטהרות ואמאי לא אזלי' בתר חזקת הטהרות שנגע בהם, והוכיח מהכא דכל ש'ודאי נגע' לא מוקמינן אחזקה, ופירש לפי"ז הסוגיא **בקדושין דף פ.א.** גבי רוב תינוקות מטפחין בעיסה ועיסה בחזקת טהרה עומדת דהוי רוב נגד חזקה דאיירי רק כשהספק אם נגע בעיסה, והרוב מכריע שנגע, אבל אי 'ודאי נגע' התינוק בעיסה ורק שיש רוב שנגע התינוק בשרץ בזה לא שייך כלל לאוקמי העיסה אחזקתה כיון שודאי נגע' בה התינוק עיי"ש, וכ"כ **הרמב"ן בקדושין דף פ.א. בחדושיו על הש"ס ובמלחמות בקדושין שם בסוגיא דסבלונות דף נ: דף כ"ב: מדפי הרי"ף** יסוד זה דב'ודאי נגע' לא אזלי' בתר חזקת הטהרות, והוכיח כן מהא דמקוה שנמדד ונמצא חסר דאזלי' בתר חזקת הטמא ולא בתר חזקת הטהרות עיי"ש, ועי' עוד **ברמב"ן נדה י"ח.ב. ד"ה תינוק הנמצא** שכ' יסוד זה עיי"ש.

**וברמב"ן בחולין שם** הוכיח כן עוד מהא דכל הנשים דיין שעתן, וצ"ב מה כוונתו, ואולי כוונתו כקו' **התוס' רי"ד בנדה דף ב.א.** שהק' בהא דאמרי' דלשמאי כל הנשים דיין שעתן משום דמוקמינן 'האשה' אחזקת טהרה ואמאי לא מוקמינן דטהורין דמוקמינן 'הטהרות' על חזקת טהרה, והוכיח מזה היסוד דב'ודאי נגע' לא מוקמי' אחזקה, עיי"ש, אמנם תמוה מד' **הרמב"ן בנדה דף ב: בד"ה גמרא מ"ט דשמאי** שכ' דטעמא דהלל דכיון דאית ליה ריעותא מגופא לא מוקמי' לה אחזקה הוא טעם גם לגבי חולין דאין להעמיד האשה אחזקה, והא דאף להלל החולין טהורים היינו משום דמוקמי' טהרות אחזקתן עיי"ש, וביותר תמוהים ד' **הרמב"ן בקדושין דף פ' הנ"ל** שהוכיח יסוד זה דבודאי נגע לא אזלי' בתר חזקה מ'הלל' דמטמא מפקידה לפקידה משום דהורעה חזקת האשה כיון דאיכא ריעותא מגופה ואמאי לא אזלי' מ"מ בתר חזקת טהרות והוכיח מזה דב'ודאי נגע' לא מוקמי' אחזקה, ותימה דהוא עצמו ביאר **בחידושיו בנדה הנ"ל** דהריעותא מגופה מבטל לגמרי חזקת האשה והא דמוקי הלל החולין בטהרה הוא משום חזקת הטהרות, וכבר הק' **בהגהות הגרא"ז זצ"ל על הרמב"ן שם** דד' הרמב"ן סותרים בנידון אי אמרי' חזקה ב'ודאי נגע'.

ויסוד זה דב'ודאי נגע' לא אזלי' בתר חזקה כתבוהו כמה מהראשונים ז"ל, עי' **רשב"א נדה י"ח: ד"ה תינוק שנמצא בצד העיסה ובנדה כ"א.א. בד"ה ורבנן ובחולין פ"ו: בד"ה הא דתניא שדרכו של תינוק לטפח,** [ולא הזכיר בדבריו הראיות מסוגיא דנדה דף ב: הנ"ל], ועי' עוד **בתוס' רי"ד נדה דף ב.א. הנ"ל ובקדושין דף פ.א. בד"ה ורבנן מיעוטא כמאן דליתא** והוכיח כן מהא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר מטמאינן משום חזקת הטמא ואמאי לא מוקמי' הטהרות אחזקתן אלא ודאי משום דב'ודאי נגע' לא מוקמי' אחזקה, ועי' עוד **בריטב"א קדושין דף פ.א. ד"ה ואזדו לטעמייהו** שכ' ליסוד זה ורמז להוכחה ממקוה שנמדד ונמצא חסר, ועי' עוד **בריטב"א נדה י"ח.א. בד"ה אלא שאין שליא ובדי"ח: בד"ה תינוק שנמצא וביבמות קי"ט.א.** שכ' יסוד זה לגבי תינוק שודאי נגע בעיסה דלא שייך כלל לאוקמי העיסה אחזקת טהרה לגבי ספק טומאתו של התינוק כיון ש'ודאי נגע' עיי"ש.

ועיין **בבית יעקב כתובות י"ד: על תוד"ה אלמנת עיסה** שהק' על יסוד זה דלא אזלי' בתר חזקה ב'ודאי נגע' מהא דמבואר **בכתובות שם** דבאשה שבא עליה בועל ספק פסול לכהונה מוקמינן להאשה אחזקת כשרות לכהונה ואע"ג דהרי ודאי בעל אותה הבועל, ותירץ דאימתי לא מוקמי' אחזקה ב'ודאי נגע' רק כשדינו של הנוגע כבר הוכרע לגבי עצמו ואז נגרר אחריו כל מי שנגע בו, אבל בבועל שאינו לפנינו ואין הדין נוגע אלא להנבעלת מוקמי' לה אחזקתה אפי' כשודאי נבעלה עיי"ש, ועי' עוד **בקובץ שיעורים ח"ב סימן ב' אות ג' ואות ז'** שכ' כעי"ז עיי"ש, והנה לדבריהם יסוד זה דב'ודאי נגע' לא אזלי' בתר חזקה הוא משום דאזלי' בתר הדין שנקבע על 'שורש הספק' דממילא נגרר דין התוצאה אחר דינו של השורש, **ובקהילות יעקב טהרות סימן ס"ב** האריך לבאר עפ"י מהלך זה עיי"ש.

אמנם יעוי' **בריטב"א עירובין דף ל"ו.א. בד"ה רבא אמר בשם הר"ם בר שניאור** כ' יסוד זה דלא אזלי' בתר חזקה 'אלא בדבר שהספק בא ממנו' וביאר לפי"ז גבי עירוב דלא אזלי' בתר חזקת ביתו שלא עירב כיון שהספק הוא מחמת העירוב [וית' להלן בעזהשי"ת], והוכיח כן מהא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר אזלי' בתר חזקת המקוה לטמא ולא בתר חזקת הטהרות לטהר, ומסיק הריטב"א שם: 'ואנו פירשנו במס' נדה דטעמא דלא אזלי' בתר חזקת טהרות משום דכיון דודאי נגע פקע חזקה מנייהו', עיי"ש, ומפורש בהדיא בד' הריטב"א דשני סברות נפרדות המה, ודעת הר"ם בר שניאור בטעמא דלא אזלי' בתר חזקת הטהרות משום דאזלי' בתר חזקת שורש הספק שהוא בטמא, אבל דעת הריטב"א ושאר הראשונים הנ"ל הוא יסוד אחר דב'ודאי נגע' פקעה החזקה [ולכאורה הכוונה דהוא 'ריעותא' בהחזקה, עי' **בבית הלוי ח"ב סימן ז'** שפירש כן].

וכן מוכח מד' **התוס' רי"ד בנדה ובקדושין הנ"ל** שכ' יסוד זה ד'ודאי נגע' לבאר אמאי לא מוקמינן הטהרות שנגעה בהם האשה אחזקתייהו ואמאי צרכינן לחזקת טהרה דהאשה גופא משום דהאשה ודאי נגעה בהם, והרי בהדיא דאעפ"י דלאשה אין חזקה הפכית מ"מ ל"ש לאוקמי הטהרות אחזקתייהו כיון ד'ודאי נגע', וכן מוכח מד' **הרמב"ן בחולין ובקדושין הנ"ל** שהוכיח מהא דכל הנשים דיין שעתן ומהלל דמטמא מספק דלא אזלי' בתר החזקה ב'ודאי נגע' והתם הרי אין להאשה כלל חזקה הפכית, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע ב'ודאי נגע' חשיב 'ריעותא' בחזקה ולא אזלי' כלל בתר החזקה, [ועי' **בקהילות יעקב שם** מה שדחה הוכחה זו].

ולפי"ז יהיה מוכרח מד' **הרמב"ן בחולין פ"ו הנ"ל וקדושין דף פ.א. הנ"ל והתוס' רי"ד בקדושין הנ"ל** שהוכיחו מהא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר לא אזלי' בתר חזקת הטהרות אלא בתר חזקת הטמא דב'ודאי נגע' לא אזלי' בתר החזקה דמוכח דפליג על יסוד הר"ם בר שניאור הנ"ל דאזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' אלא ס"ל דאילו היה לנידון המסופק חזקה היה אפשר לנגדו לחזקת 'שורש הספק' אלא שלנידון המסופק אין חזקה כיון ד'ודאי נגע', וכן הוא מסקנת **הריטב"א בעירובין הנ"ל.**

סיכום: דעת **הרמב"ן בחולין פ"ו ובקדושין דף פ.א. והתוס' רי"ד בקדושין שם והריטב"א בעירובין דל"ו.א.** במסקנתו דלא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק', והא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר אזלי' בתר חזקת טומאה ולא בתר חזקת טהרות היינו משום ד'ודאי נגע' ולא אזלי' בכהא"ג בתר חזקה, ודעת **הריטב"א בעירובין שם בשם הר"ם בר שניאור** דאזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' וזהו הטעם בהא דלא אזלי' במקוה בתר חזקת הטהרות אלא בתר חזקת טמא משום ד'שורש הספק' של הטהרות הוא בטמא.

אמנם דעת **הבית יעקב כתובות י"ד: והקוב"ש ח"ב ס"ב והקה"י טהרות סימן ס"ב** דכוונת הראשונים דב'ודאי נגע' לא אזלי' בתר חזקה הוא משום זה גופא דכבר נקבע דינו של 'שורש הספק' מכוח רוב או חזקה ושוב אין נידון כלפי התוצאה של מי שנגע בו.

**\*\*\***

[ג]: במקוה שיש עליו ספק אם נחסר ואין ריעותא דחסר לפניך וטבל בו אדם אי אזלינן בתר חזקת המקוה או בתר חזקת הטמא.

**בשו"ת הר"ן סימן ס"ב** כ' לענין מקוה שיש צד להסתפק שמא נתמעטו מימיו בשעת הטבילה [שפעמים מימיו מתרבים ופעמים מתמעטים כמש"כ שם בהמשך התשובה] דאם לא חזינן ריעותא לפנינו שנתמעטו מימיו מוקמינן למקוה בחזקת שלם כמו שהיה מתחילה ולא אזלי' בתר חזקת הטמא, ורק אם הוחזק המקוה להיות מימיו משתנין לפחות ממ' סאה אז דינו דלא אזלי' בתר חזקה דמעיקרא העשויה להשתנות אלא מעמידים הטמא על חזקתו, והוכיח כן מהא דאי' **בקדושין דף ע"ט.א.** במי שנתן מתנה ואין ידוע אם כשנתנה היה בריא או שכי"מ ס"ל לר' יעקב דאעפ"י דהשתא הוא בריא אמרינן הממע"ה ואין מוציאין הממון, אלמא כיון דהחזקה עשויה להשתנות לא מפקינן בה ממונא 'והכא נמי אם מקוה זה מוחזק להיות מימיו מתמעטין ולעמוד על פחות ממ"ס אין חזקתו הראשונה שהוחזק שהיה בו מ"ס מוציאה הטמא מחזקתו' אבל אם לא הוחזק להיות מימיו מתמעטין כ"כ וכו' אעפ"י שפעמים מימיו עולין פעמים מתמעטין אי"צ לחזור ולטבול דאיכא למימר אוקמיה אחזקתיה שהוחזק שהיו בו מ"ס, ואעפ"י שפעמים מימיו עולין פעמים מתמעטין מה בכך, עיי"ש, ומבואר בדבריו דבסתם חזקה אעפ"י שיש מקום להסתפק אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק', אבל כשהחזקה עשויה להשתנות אעפ"י דבעצמותה חזקה היא [כדמשמע בהדיא מדבריו עיי"ש ודו"ק] מ"מ כשיש לנידון המסופק חזקה הסותרת לא אזלי' בתר חזקת שורש הספק העשויה להשתנות.

ודין זה נפסק **בשו"ע יו"ד סימן ר"א סעי' ס"ה** ועיי"ש **בביאורי הגר"א ז"ל ס"ק קי"ד.**

ועי' **בבית מאיר בחידושיו על הש"ס על חולין די"א.א.** שהוכיח מד' **תשו' הר"ן ופסק השו"ע הנ"ל** דלעולם אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק'.

**\*\*\***

[ד]: לשיטת הסוברים דלא נאמר דין 'תרתי לריעותא' אלא כשהריעותא ד'חסר לפניך' הוא באופן של 'חסר ואתאי חסר ואתאי' האם נשאר הדבר עכ"פ ספק השקול מכוח החזקה של שורש הספק נגד חזקת הדבר המסופק או שמוכרע הדבר בודאי עפ"י חזקת שורש הספק.

**בתוס' נדה דף ב: [בד"ה התם תרתי לריעותא]** כתבו דהא דילפי' **בחולין דף י"א:** דין חזקה מנגע דמטמא הכהן את הנגע ביציאתו מהבית ולא חיישינן דילמא אדנפיק בצר ליה שיעורא הוא משום דמוקמינן לנגע אחזקתו שלא נתחסר עד שעה שיצא הכהן מהבית, והק' התוס' דהא איכא בזה 'תרתי לריעותא' דהא כשבא בסוף ז' הימים 'הרי חסר לפניך' ואיכא גם חזקת טהרה על הנכנסים להבית, ותי' דלא אמרינן דין תר"ל אלא כשהוא 'חסר ואתאי' דומיא דמקוה שרגילות להתחסר מעט מעט משא"כ הנגע רגילותו להתחסר בבת אחת, עיי"ש, ובפשטות מפורש בד' התוס' דאי לא אמרינן תרתי לריעותא משום דאינו חסר ואתאי אזלינן בתורת ודאי בתר חזקת הנגע ולא בתר חזקת הטמא, שהרי הכהן מטמא את הנגע בתורת ודאי ומזה הוא שילפי' לעיקר דין חזקה, ומבואר בזה דבמקום דליכא דין תר"ל לא נשאר הדבר ספק כחזקה מול חזקה אלא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא הנגע וממילא לא אזלי' בתר חזקת הדבר הנידון שהוא הטמא שנכנס להבית.

וכן מבואר **בתוס' חולין דף י"א.א. בד"ה סכין אתרעי** שהק' בהא דקאמר רב חסדא התם בסכין ששבר בה עצמות ונמצאת פגומה דהשחיטה כשרה משום חזקת הסכין, ואמאי לא נימא בזה דין 'תרתי לריעותא' מחמת חזקת איסור דהבהמה בהדי הרי פגום לפניך, ותי' בתירוצם הראשון דכיון דליכא למימר בזה חסר ואתאי לא אזלי' בתר חזקת הסכין, עיי"ש, וכן הוא **בתוס' הרא"ש שם** בתי' הראשון **וברמב"ן שם בשם יש אומרים,** ומבואר בתי' זה דכשליכא תרתי לריעותא לא אמרי' דיש כאן ספק מחמת חזקת הסכין מול חזקת הבהמה אלא אזלי' בתורת ודאי אחר חזקת הסכין, והיינו משום דאזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' להכריע התוצאה המסופקת.

וכן מבואר **בריטב"א עירובין ל"ו.א. בד"ה התם היינו טעמא דר' יוסי** בהא דאמרי' **בגמ' בעירובין שם** בסתירת ד' ר' יוסי דגבי טבל במקוה ספק חסירה הוא טמא אף בטומאה דרבנן וגבי עירוב שהוא ספק דרבנן מקילינן והעירוב כשר, ומתרץ רבא דגבי טומאה מוקמינן לטמא אחזקתו וגבי עירוב שספק אם נטמאה התרומה או נחסר העירוב מוקמינן לעירוב אחזקתו, ומפרש הריטב"א הכוונה דמוקמינן לעירוב אחזקתו שלא נפסל ועדיפא חזקה זו על חזקת הגברא שלא עירב דאזלי' בתר שורש הספק, וע"ז מקשי' שם דאי הכי אף במקוה נוקמי למקוה אחזקתו, ומשנינן במקוה שלא נמדד, ומפרש הריטב"א דהכוונה דלא נמדד מזמן מרובה ואיכ"ל ביה 'חסר ואתאי' ומשא"כ גבי עירוב דהחסרון בבת אחת עיי"ש, ומפורש בדבריו דכשאינו חסר ואתאי דיינינן על חזקת העירוב בתורת ודאי לפי שהוא שורש הספק.

**וברמ"א יו"ד סימן א' סעי' א' בשם האגודה** בשוחט שנבדק ונמצא שאינו יודע ההלכות דאמרינן דכל מה ששחט עד עכשיו שחיטתו כשרה והשתא הוא דאיתרע ושכח, ותמהו האחרונים דהא איכא 'תרתי לריעותא' הרי שכח לפניך בהדי חזקת איסור דבהמה, **ובקצוה"ח סימן ל"ד סקל"א ובשב שמעתתא ש"ג פ"ג** כ' דבכהא"ג ל"א תר"ל כיון דלא הוי חסר ואתאי, עיי"ש, ומפורש לפי"ז דבכהא"ג אזלי' בתר חזקת ידיעת השוחט להכשיר בודאי ולא מנגדינן לה חזקת איסור דהבהמה, והיינו משום דאזלי' בתר שורש הספק שהוא בידיעת השוחט.

\*\*\*

אמנם **במהר"מ ע"ד התוס' בנדה דף ב: הנ"ל** מפרש דבריהם דבמקום דליכא חסר ואתאי הדבר ראוי להיות נידון לספק מחמת חזקת הנגע העומדת נגד חזקת הטהרה של הנכנס לבית, ומחמת זה הוסיפו התוס' בנדה שם בהמשך דבריהם דכשנכנס הכהן לבית וטמאהו גזה"כ הוא שכבר טמא מחמת שטמאהו הכהן ולא איכפ"ל אם נתחסר הנגע עיי"ש, ופירושו בד' התוס' אינו מובן דכל הגזה"כ לטמא הוא אם נתחסר הנגע אחר שיצא מהבית אבל הכא הרי מספקינן שנתחסר לפני שיצא, ואי אף בזה גזה"כ שטמא אפי' אם באמת נתחסר א"כ הרי אין למילף דין חזקה דאיתרע מנגע כלל שהרי בשעה שטימאהו עוד לא היה הריעותא דחסר לפניך, ובפשוטו כוונת התוס' בהוספתם הנ"ל הוא רק לבאר אמאי נגע אינו חסר ואתאי והרי אם הנגע גדול שמא נתמעט מעט מעט עד שבסוף הז' ימים נעשה פחות מכגריס, וע"ז תי' דהשנוי שנעשה אחר שכבר יצא הכהן מהבית לא איכפ"ל ביה, וכל הנידון הוא רק על החסרון שנעשה משעה שטימאהו עד שעת יציאתו מהבית, וזמן מועט כזה אינו בגדר חסר ואתאי, ועכ"פ בד' מהר"מ בפי' ד' התוס' מפורש דבתר"ל כשאינו חסר ואתאי נידון הדבר בספק.

וכן מבואר **בתוס' הרא"ש כתובות דף ט.א. בד"ה ואיבעית אימא באשת ישראל** שהק' בהא דאמרי' בגמ' שם דבאשת כהן שנמצא בה פ"פ אסורה לבעלה שמא זינתה תחתיו דהרי אסורה אפי' באונס, והק' הרא"ש [וכן הק' **התוס' שם בד"ה לא צריכא]** אמאי לא נוקי לה בחזקת כשרה לכהונה, ותי' התוס' והתו' הרא"ש דאדרבה העמד הגוף על חזקתו שנשארה שלימה, והוסיף התוס' הרא"ש דהא דלא אמרינן בזה 'תרתי לריעותא' הרי בעולה לפניך בהדי חזקת כשרות לכהונה נגד חזקת הגוף משום דלא הווי חסר ואתאי, עיי"ש, ומפורש בדבריו דבכהא"ג דאינו חסר ואתאי נשאר הדבר ספק השקול ולא מוקמינן בודאי בתר חזקת הגוף לאוסרה בודאי, דאי מוקמינן בודאי אחר חזה"ג א"כ אף באשת ישראל אין להתירה דהא ליכא אלא חד ספיקא שמא היה באונס דהספק אי הוי תחתיו כבר הוכרע ע"י חזקת הגוף [כמבואר בד' התוס' שם דאם הוכרע ספק אחד ע"י רוב לא דיינינן תו ספק ספיקא].

וכן מבואר **בפירש"י עירובין ל"ו.א. בד"ה העמד טמא על חזקתו** שביאר בטעמא דר' יוסי דהתם דמכשיר בספק עירוב משום דמעמידים חזקת התרומה שלא נטמאת נגד חזקת ביתו שלא עירב ושוב מקילינן בספיקא דספק דרבנן לקולא, וקשה דאמאי לא נימא תרתי לריעותא הרי טמא לפניך בהדי חזקת ביתו שלא עירב נגד חזקת התרומה, **ובמחנה אפרים אישות סימן ג'** תירץ בזה דכיון דאין החסרון באופן של 'חסר ואתאי' לא אמרינן בזה תרתי לריעותא עיי"ש, ומבואר לפי"ז דכשאינו בכלל תרתי לריעותא נידון כספק של חזקת העירוב נגד חזקת ביתו שלא עירב ולא אזלי' בתר 'שורש הספק'.

**ובשער המלך פ"ה מתרומות** תירץ בדעת הרמב"ם שם גבי דין בודק את החבית ונמצאת חומץ דאמרי' דכל מה שתרם הוי ספק, וק' דהא הרמב"ם גבי מקוה פסק דדין תר"ל הוי ודאי טמא, ותי' השעה"מ דהרמב"ם סובר כהתי' דבעי' 'חסר ואתאי' וגבי חומץ לא הוי חסר ואתאי למאי דקיי"ל כר"ז דג' ימים אחרונים הוי ספק [ומאי דאמרי' בגמ' דחבית הוי חסר ואתאי היינו לריב"ל דג' ימים אחרונים ודאי חומץ וודאי ההחמצה כבר התחילה מקודם עיי"ש], ומבואר בדבריו דכשאינו 'חסר ואתאי' נידון הדבר כספק השקול ולא אזלי' בתר חזקת היין שהוא 'שורש הספק' אלא מנגדינן לזה חזקת הטבל והוי ספק.

סיכום: פשטות ד' **התוס' בנדה דף ב:** וכן מפורש **בתוס' ותוס' הרא"ש חולין דף י.א. בתי' הראשון וברמב"ן שם בשם י"א, ובריטב"א עירובין ל"ו.א. ובש"ש ש"ג פ"ג בדעת האגודה והרמ"א יו"ד סי' א' ס"א** דכשאינו 'חסר ואתאי' אינו ספק אלא אזלי' בתורת ודאי בתר חזקת 'שורש הספק'.

ולאידך גיסא דעת **המהר"מ בד' התוס' נדה דף ב: והמחנ"א פ"ג מאישות בדעת רש"י עירובין ל"ו.א. והשעה"מ פ"ה מתרומות בדעת הרמב"ם** וכדבריהם מפורש **בתוס' הרא"ש כתובות ט.א.** דכשאינו חסר ואתאי נידון כספק השקול ולא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' להכריע בודאי אלא מנגדינן לה החזקה של הדבר הנידון.

**\*\*\***

[ה]: בשיטת רבי שמעון דס"ל **בנדה דף ג.א.** במקוה שנמדד ונמצא חסר דנידון הדבר בספק השקול.

**בתוס' נדה דף ג.א. בד"ה ושניהם לא למדוה בשם רבינו תם** כ' בטעמא דר' שמעון דלית ליה הריעותא ד'הרי חסר לפניך' דהשתא הוא דחסר 'וכנגד העמד מקוה בחזקת שלם איכא למימר העמד טמא על חזקתו' ולהכי נידון כספק עיי"ש, ומפורש בזה דלר' שמעון לא אזלי' בתר 'שורש הספק' אלא חזקת המקוה שקולה נגד חזקת הטמא, ולפי"ז ר' שמעון פליג גם על טענת הגמ' לעיל 'אדרבה העמד מקוה על חזקתו' דבמקום דכ"ז דלא ידענו מתרתי לריעותא אזלי' בתר שורש הספק ובזה פליג ג"כ ר"ש וס"ל דאע"ג דליכא תרתי לריעותא [לשיטתו דחסר לפניך אינו ריעותא] מ"מ לא אזלי' בתר שורש הספק אלא הוי חזקה נגד חזקה, עיי"ש, וצ"ע מהיכן המקור לחלוק בזה על ר' שמעון ומה קושיית המקשן בפשיטות אדרבה העמד מקוה על חזקתו מהי"ת דרבנן חולקים על ר"ש בנידון זה אי אזלי' בתר שורש הספק, ועי' **בחכמת בצלאל בדף ב:** שכ' דמד' התוס' הללו ראית ניצחת לשיטת **מהרש"א ומהר"מ בנדה דף ב:** דקו' הגמ' 'אדרבה העמד מקוה על חזקתו' הוא רק לשויי ספק מחמת חזקת המקוה ולא דניזיל בתרה בודאי.

ועי' **בתוס' הרא"ש בנדה דף ג.א. בד"ה הכא רגלים לדבר [הראשון]** שכ' דדעת ר' שמעון דהוא 'מסברא דחשיב תרתי לריעותא ספק'והוא בשנוי מד' התוס' הנ"ל דלר' שמעון לית ליה ריעותא דחסר לפניך וממילא ליכא 'תרתי' לריעותא עיי"ש, ולדבריו אזדא ההוכחה הנ"ל דלא אזלי' בתר השורש הספק דשאני הכא דאיכא תרתי לריעותא, ועי' עוד **בחידושי הר"ן בנדה דף ג.א. בד"ה הכי השתא** שפי' בדעת ר' שמעון דהוא ילפותא מסוטה דהיכא דליכא סתירה אע"ג דאיכא רגל"ד לא חשבינן לה כודאי ולא מטמאינן לה והכ"נ אע"ג דאיכא תרתי לריעותא לא חשבינן לה כודאי ולא מטמאינן ברה"ר עיי"ש, ועי' **חכמת בצלאל שם** שכ' דהמפרשים ד'אדרבה' היינו דאזלי' בודאי בתר חזקת המקוה שהוא שורש הספק יפרשו סברת ר' שמעון כהר"ן עיי"ש.

**\*\*\***

[ו]: **בקדושין ס"ו:** מבואר מח' ר' טרפון ור"ע בדין מקוה שנמדד ונמצא חסר, דר' טרפון קאמר 'מקוה זה בחזקת שלם עומד מספק אתה בא לחסרו אל תחסרנו מספק', ור"ע ס"ל 'אדם זה בחזקת טמא עומד מספק אתה בא לטהרו אל תטהרנו מספק', והיינו דר' טרפון פליג על יסוד דינא ד'תרתי לריעותא' ואזיל בתר חזקת המקוה, ולכאורה יש מכאן הוכחה ניצחת דללא דין תרתי לריעותא אזלי' בתר 'שורש הספק' ולהכי ר' טרפון מטהר 'בודאי' ולא הוי ספק מחמת חזקת הטמא המנגד לחזקת המקוה, וצע"ג מהכא לסוברים לעיל באות א' דאף בלא תרתי לריעותא הוי ספק מחמת חזקת הטמא המנגד לחזקת המקוה, וצ"ל לכאו' לדבריהם דזה גופא יסוד המחלוקת של ר' טרפון ור' עקיבא אי אמרינן 'תרתי לריעותא', דר"ט דאזיל בתר 'שורש הספק' דהיינו המקוה ל"ש לומר 'תרתי לריעותא' דכבר הוכרע הספק על המקוה והטמא נגרר ממילא אחר המקוה שטבל בה, ור"ע ס"ל דלא אזלי' בתר שורש הספק וחזקת המקוה נגד חזקת הטמא ספק הוי ושוב מהני הריעותא דחסר לפניך להכריע הדבר בודאי, ודו"ק.

\*\*\*

**ובגמ' בקדושין שם** מיתיינן הברייתא דר' טרפון למד דין המקוה מכהן שעבד ונמצא חלל דעבודתו כשרה והכ"נ הטהרות שנעשו ע"ג המקוה טהורות, ור"ע יליף לה מכהן שעבד ונמצא בעל מום דכל העבודות שעבד פסולות והכ"נ במקוה שנמדד ונמצא חסר כל הטהרות טמאות, עיי"ש, והראשונים שם תמהו מאוד על הדמיון בזה דהא דין נמצא חלל שעבודתו כשרה הוא אפילו בנמצא ודאי חלל והכשירה תורה עבודתו מגזה"כ, ומשא"כ במקוה שנמדד ונמצא חסר כל הטהרה לר' טרפון הוא רק מספק ומשום דמעמידים המקוה על חזקתו שלא חסר בשעת הטבילה, ועי' **בתוס' שם ד"ה אמר רבי טרפון** שפי' דבתרתי פליגי לגבי מקוה, ופלוגתייהו לענין הטהרות אין לה שייכות לדין כהן שנמצא חלל, אלא דפליגי גם בכהן שהיה טמא וטבל ונתברר שהעבודות שעבד היו לפני טבילתו ובזה פליגי אי בכהא"ג מדמינן לנמצא חלל או לנמצא בעל מום עיי"ש.

ואולם **ברמב"ן שם [ד"ה תימה הוא משל דר' טרפון]** מפרש באופן מחודש ביותר, דבאמת ההכשר של כהן שנמצא חלל הוא רק כשהוא 'ספק חלל', ויש בכהא"ג חזקה של הכהן שהוא בחזקת כשר ולאידך יש חזקה של מקריבי הקרבן שהם בחזקת מחוייבי קרבן, וחידשה התורה בפסוק דברך ה' חילו אפילו חללים שבו תרצה דאזלינן בתר חזקת הכהן ולא בתר חזקת מחוייבי הקרבן, ובבעל מום בכהא"ג שנמצא עכשיו בעל מום והוא ספק אי היה בעל מום בשעת העבודה ילפי' מקרא דפסולים הקרבנות, ובזה פליגי ר' טרפון ור"ע אי מדמינן מקוה לספק חלל או שמדמינן מקוה לבעל מום עיי"ש בדבריו, ועי' **בחידושי הריטב"א בקדושין שם** שהביא גם לפירוש הרמב"ן.

והנה בכהא"ג שנודע שהוא ספק בן גרושה אין כאן 'חסר לפניך', דבן גרושה הוא דבר שנעשה בלידתו מגרושה והספק הוא אם מתחילתו כהן כשר הוא או כהן פסול הוא, והחזקה שיש לו הוא 'חזקת אבותיו' שהם כשירים לכהונה, ומ"מ יליף מינה ר' טרפון לענין מקוה שנמדד ונמצא חסר שהרי חסר לפניך, וטענתו של ר"ע היה שיש ללמוד מבעל מום ולא מחלל [כמבואר שם בגמ' שיותר דומה מקוה לבעל מום], **ומפורש בד' הרמב"ן, דיסוד הפלוגתא דר"ט ור"ע הוא אי אזלי' בתר חזקת שורש הספק וילפי' כן מחלל או בתר חזקת הנידון של התוצאה המסופקת וילפי' כן מבעל מום, ויסוד הדין דתרתי לריעותא לר' עקיבא הוא רק משום דלא יליף מחלל דאזלי' בתר חזקת שורש הספק,** ונתפרש באר היטב בד' הרמב"ן דלדידן דאמרינן במקוה דין תרתי לריעותא הוא משום דלא אזלי' בתר חזקת שורש הספק, ודו"ק היטב בכ"ז.

\*\*\*

[ז]: בדין ספק עירוב ויש לעירוב עצמו חזקה שהוא עירוב כשר אי אזלינן בתר 'חזקת ביתו שלא עירב' המתנגדת לחזקת העירוב.

**בעירובין דף ל"ה.א.** תנן לגבי מי שהניח עירוב תרומה ונטמאת ספק מבעו"י ספק משחשיכה ר' מאיר ס"ל דהוא ספק ודינו חמר גמל ור' יוסי ס"ל ספק עירוב כשר, ושם **בדף ל"ה:** מקשי' אדר' מאיר דס"ל לגבי טומאה דרבנן שאם טבל במקוה ספק חסר מקילינן ביה ואמאי בעירוב דרבנן מחמרינן ביה, ומסקי' דר' מאיר ס"ל תחומין דאורייתא, ומקשי' דאמאי לא אזיל ר' מאיר בתר חזקת טהרה של העירוב כמו דאזיל בתר חזקת חי בנגע באחד בלילה, ומסקי' בתירוץ הראשון דהא דר' מאיר מחמיר גבי עירוב הוא דוקא בספק של תרי ותרי דס"ל דלא מוקמינן בה אחזקה, ועי' **בתוס' שם דל"ה: בד"ה אמר ר' ירמיה** שהק' מאי מקשי' אדר' מאיר והא כנגד חזקת התרומה שהיא טהורה איכא חזקת ביתו שלא עירב ולהכי מחמיר ר' מאיר בספק עירוב אי ס"ל תחומין דאורייתא, וכ' דאי נימא דחזקה שלא עירב לא חשיב לה הש"ס חזקה אתי שפיר, ולא פי' התוס' אמאי אינה חזקה, והיה אפשר לפרש כוונתם משום דאזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא בתרומה וממילא נגרר דין תחום ביתו כיון שעירובו הוכרע לעירוב, אמנם **בתוס' הרא"ש שם בד"ה ור' מאיר מטהר** כ' דחזקת שלא עירב אינה חזקה 'משום דלא שייך עירוב בערב שבת ולא שייכא חזקה אלא בדבר שהיינו צריכים לו עד עתה' עיי"ש.

ובהמשך הסוגיא שם **בדף ל"ו.א.** משני רבא דגבי נגע באחד בלילה איכא תרי חזקה לקולא גם חזקת חי וגם חזקת טהרה של הנוגע ומשא"כ גבי עירוב ליכא אלא חדא חזקה לקולא היינו חזקת התרומה שלא נטמאת, **ובפירש"י שם ד"ה רבא אמר וד"ה התם תרי חזקי וד"ה הכא** מפרש דאף לתירוץ רבא איירי דוקא כשיש תרי ותרי עיי"ש, **ובחידושי הריטב"א שם** הק' אמאי לא פי' רש"י לתירוצא דרבא דאיירי בלא תרי ותרי אלא דבעירוב החזקה של ביתו שלא עירב סותרת לחזקת הטהרה של התרומה ולהכי הוי חמר גמל ומשא"כ בנגע בא' בלילה שחזקת הטהרות מסייעת לחזקת החי אזלי' בתר חזקת החי והטהרות, וכ' **הריטב"א בשם תוס' בדעת רש"י** דאלימא טובא חזקת העירוב שהיה טהור ולית לן לאשגוחי בחזקת גברא שלא עירב, ובביאור הדבר כ' שם **הריטב"א בשם הר"מ בר שניאור** דבחזקות הסותרות יש לנו ליליך אחר חזקת הדבר שהספק בא ממנו, והיינו דאזלי' בתר 'שורש הספק', והוכיח כן ממה דבמקוה שנמדד ונמצא חסר מטמאים הטהרות משום חזקת הטמא שנגע בהם ולא מנגדינן לחזקה זו את חזקת הטהרות משום דשורש ספיקם של הטהרות הוא בטמא שנגע בהם עיי"ש.

ובהמשך הסוגיא שם מקשי' אדר' יוסי דקאמר דספק עירוב כשר מהא דס"ל לר' יוסי בטמא שטבל בספק מקוה שנחסר דמוקמינן ליה בחזקת טומאה אף בטומאות דרבנן, ואמאי בעירוב דרבנן מקילינן, ומפרש רבא דבטמא אית ליה חזקת טומאה ומשא"כ העירוב יש לו חזקת טהרה, ומקשי' אמאי לא ניזיל בטמא בתר חזקת המקוה, ומשנינן במקוה שלא נמדד עיי"ש, **ובפירש"י שם ד"ה העמד טמא על חזקתו** כ' דאע"ג דגם בעירוב איכא חזקת ביתו שלא עירב כנגד חזקת טהרת התרומה כיון דעירוב דרבנן אזלי' לקולא עיי"ש, ומפורש בהדיא בד' רש"י דאזלי' בתר חזקת ביתו שלא עירב כנגד חזקת טהרת התרומה ודלא כמש"כ הריטב"א הנ"ל בדעת רש"י דס"ל דלא אזלי' בתר חזקת ביתו שלא עירב משום דאזלי' בתר שורש הספק, וכבר הוכיחו **בתוס' דל"ה: בד"ה אמר ר' ירמיה הנ"ל** מד' רש"י הללו דאזלי' בתר חזקת ביתו שלא עירב נגד חזקת התרומה שלא נטמאה, ומפורש לכאו' דעת רש"י דלא אזלי' בתר חזקת שורש הספק, [והא דלא משני בתחילת הסוגיא כן בטעמא דר' מאיר דקאמר חמר גמל דהוא משום חזקת ביתו שלא עירב נגד חזקת התרומה שלא נטמאה, צ"ל כמש"כ **התוס' שם** דקבעי לשנויי לר' מאיר אפילו אי תחומין דרבנן עיי"ש].

סיכום: דעת **רש"י בעירובין ל"ו.א. והתוס' הרא"ש בעירובין ל"ה:** דכשיש 'חזקת ביתו שלא עירב' כנגד חזקת העירוב שלא נפסל הוי ספק ולא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא העירוב, ודעת **הריטב"א בשם הר"מ בר שניאור והריטב"א בדעת רש"י** דאזלי' בתר חזקת העירוב שלא נפסל כיון שזה 'שורש הספק' וממילא נגרר אחריו דין תחום הבית.

**\*\*\***

[ח]: בדין ספק שנולד בסכין השחיטה אי אזלינן בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא הסכין והשחיטה כשרה או שמנגדינן לה את חזקת הנידון המסופק שהוא בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת ואסורה הבהמה.

**בחולין דף י.א.** פליגי רב הונא ורב חסדא בדין סכין ששבר בה עצמות ונמצאת פגומה, דרב הונא קאמר דחיישינן שמא בעור נפגמה ובהמה בחייה בחזקת איסור, ורב חסדא ס"ל דאמרי' דכיון דעצם ודאי פגים אין ספק מוציא מידי ודאי עיי"ש, ונחלקו שם הראשונים ז"ל בדעת רב הונא, **בחידושי הרמב"ן שם ד"ה השוחט בסכין** כ' דרב הונא מטריף הבהמה גם בלא בדק הסכין כלל אזלי' בתר חזקת הבהמה לאיסורא, **ובחידושי הרשב"א שם בד"ה השוחט בסכין** הביא ד' הרמב"ן, וכ' שם **הרשב"א בשם רבינו יונה** שחולק על הרמב"ן וס"ל דדוקא כשנמצאת הסכין פגומה מכשיר רב הונא אבל בסכין שלא נבדק כלל כשר אף לרב הונא.

ויסוד פלוגתייהו לכאו', דהרמב"ן סובר דרב הונא לא אזיל בהחלט בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא בסכין אלא אזיל ג"כ בתר חזקת איסור של הבהמה וממילא אוסר הבהמה מספק, ורבינו יונה ס"ל דאף רב הונא אזיל בתר 'שורש הספק' שהוא בסכין, ורק כשנמצא הסכין פגום איכא 'תרתי לריעותא' הרי פגום לפניך בהדי חזקת איסור הבהמה שהם ריעותות בחזקת הסכין, ועי' **בבכור שור להתבו"ש בחולין שם** שכ"כ בטעמא דרב הונא [לפי' זה] שהוא משום תרתי לריעותא.

ובהמשך הסוגיא שם **בחולין דף י:** פסקינן הלכתא כרב חסדא בששיבר בה עצמות עיי"ש, ועי' **בחידושי הרמב"ן שם דף י.א. ד"ה והא דאמרי' לקמן ובחידושי הרשב"א שם בסוף הסוגיא בדף י: בד"ה כללא דנקטי' מהך שמעתתא,** דלפי"ז כש"כ סכין שלא נבדק כלל דמקלינן דיעבד להכשיר הבהמה משום חזקת הסכין ולא חיישינן שמא בעור נפגם, עיי"ש בדבריהם, ומבואר בזה דלמאי דקיי"ל כרב חסדא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא בסכין ולא איכפ"ל בחזקת הבהמה שהיא בחזקת איסור שהוא חזקת התוצאה המנגדת לחזקת הסכין דלעולם אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק'.

אמנם **בחידושי הרמב"ן שם בשם הראב"ד** כ' דאם שחט בסכין כמה בהמות הבהמה השניה כבר בחזקת איסור שמא בעצם המפרקת נגעה ונפגמה, והרמב"ן חולק על דבריו וכ' דרק אי 'ודאי' נגע בעיצם המפרקת יש לחשוש להחמיר דמפרקת ודאי פגים אבל בספק נגע במפרקת תלינן לקולא אחר חזקת הסכין, עיי"ש, ולכאורה דעית הראב"ד הוא דאף לרב חסדא אזלי' בתר חזקת איסור הבהמה נגד חזקת הסכין, ורק דלגבי הבהמה הראשונה שכל החשש הוא שנפגם בעור הוא חשש רחוק דלא חיישינן ליה, אבל כשיש ספק גמור שנפגם כמו בבהמה השניה דחיישינן שמא נגע במפרקת הראשונה ונפגם אזלי' לחומרא מחמת חזקת הבהמה ולא מקילינן משום חזקת הסכין, והרמב"ן והרשב"א ס"ל דאף בכהא"ג אזלי' לרב חסדא בתר חזקת הסכין לפי שהוא 'שורש הספק'.

סיכום: בדעת רב הונא **בחולין י.א.** נראה לכאו' שנח' הרמב"ן ורבינו יונה, להרמב"ן טעמא דרב הונא דלא אזיל בתר שורש הספק שהוא הסכין אלא חושש אף לחזקת איסור דבהמה ולכן בסכין שלא נבדק אסור לרב הונא, ולרבינו יונה אף לרב הונא בסתם ספק אזלי' בתר חזקת שורש הספק שהוא בסכין, ורק כשנמצא פגום לפנינו אזלי' לחומרא מחמת דין תרתי לריעותא, ובדעת רב חסדא בחולין שם נראה לכאו' שנח' הראשונים, דעת **הרמב"ן שם בשם הראב"ד** נראה דאף רב חסדא לא אזיל בתר חזקת שורש הספק וכשיש ספק גמור כמו ספק נגע במפרקת של בהמה הא' הבהמה השניה אסורה מחמת חזקת איסור המנגדת לחזקת הסכין, ודעת **הרמב"ן והרשב"א שם** דלרב חסדא דקיי"ל כוותיה אזלי' לעולם בתר חזקת הסכין אפי' כשיש ספק גמור שמא נפגם לפני השחיטה.

\*\*\*

[ט]: בדין נגע המסופק אם הוא נגע ויש חזקת הגוף על האדם שאין בו נגע ומתנגדת לחזקת הגוף חזקה על האדם שהוא טמא [מחמת נגע קודם שעוד לא נטהר ממנו עד שנולד הספק] אי אזלינן בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא הגוף שאינו מנוגע או שמנגדינן לה חזקת הדין של הטומאה שהוא התוצאה.

**בכתובות ע"ה:** גבי פלוגתא דר"ג ור"י באשה שנמצאו בה מומין אחר הנשואין אי מפסדת כתובתה, דר"ג אזיל בתר חזה"ג לומר שנעשו בה המומין אחר הנשואין ומפקינן כתובתה, ור' יהושע אזיל בתר חזקה דממונא ולא מפקינן כתובתה, ומסקינן דאף ר' יהושע אזיל בתר חזקה דגופא היכא דאין מנגדת לה חזקה דממונא, ומייתינן להא דקאמר ר"י בספק שער לבן קודם לבהרת או בהרת קודם לשער לבן דהוא טהור ופליג ארבנן שהם מטמאים בכהא"ג, וטעמא משום דמוקמינן ליה אחזקה דגופא שאין בו נגע המטמא, עיי"ש, **ובתוס' שם בד"ה ספק טמא** הק' מ"ט דרבנן דמטמאים ולא אזלי בתר חזקה דגופא, וכ' **התוס' שם והר"ש בנגעים פ"ד מי"א בשם רבינו תם** דאיירי כשבא בנגע המסופק מתוך נגע אחר שכבר הלך ממנו ולא טהרו הכהן עדיין וממילא איכא חזקת טומאה נגד חזקת הגוף שאין בו נגע, ור' יהושע אזיל בתר חזקה דגופא לומר שאין בו נגע אע"ג דאיכא חזקה אחריתא כנגדה ורבנן חיישי לחזקת טומאה מהטומאה הקודמת עיי"ש, ועי' **מהרש"א שם** שכ' דרבנן דפליגי אר' יהושע לענין נגע ס"ל דחזקת הגוף לא עדיפא מחזקת הטומאה מהטומאה הקודמת עיי"ש, ולפי"ד מהרש"א יהיה ראיה ברורה בדעת רבנן דלא אזלינן בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא בנגע אלא מנגדינן לחזקת זו לחזקת הטומאה מהטומאה הקודמת, ובדעת ר' יהושע דחזקת הגוף שאין בו נגע עדיף יהיה הדבר תלוי בטעם הדבר שחזקת הגוף עדיף מכל החזקות אם הוא משום דחזקת הגוף הוי על 'שורש הספק' או שהוא מטעם אחר, ועי' משי"ת בזה להלן בעזהשי"ת.

אמנם **בחידושי מהרי"ט שם** כ' דאף לרבנן חזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, והתם נחשב תרתי לרעותא כיון שעכשיו כבר יש בו בהרת לפנינו ורק ספק אי נולדה לפני השער לבן או אחריו, ועוד כ' שם דלרבנן לא חשיבא בכהא"ג כלל חזקת הגוף כיון דהגוף ודאי נשתנה בבהרת ושער לבן ואין החזקה אלא חזקת טהרה שאינו טמא מחמת נגע ולכן כיון שהוחזק לטומאה מחמת הטומאה הקודמת שעוד לא נטהר ממנה מחמרינן ביה עיי"ש, ולדבריו אין מכאן ראיה לנידו"ד.

**\*\*\***

[י]: בדין חזקת אשה שאין לה מומין וממילא חלו קידושיה אי אזלינן בתר חזקה זו בתורת ודאי כיון שנידון זה הוא 'שורש הספק' או שמנגדינן לה 'חזקת פנויה' שהוא התוצאה של הדבר הנידון.

**בכתובות ע"ה:** מסקינן דאף ר' יהושע דלא אזיל בתר חזקה דגופא היינו כשמנגד לה חזקה דממונא אבל בלא זה אזיל בתר חזקה דגופא, **ובתוס' שם ד"ה אבל היכא** כ' דכוונת הגמ' הוא דהיכא דאיכא חזקה אחרת המנגדת לחזקה דגופא עדיפא חזקה דגופא, וכ' דהנפ"מ לענין זה שאף לר' יהושע צריכה גט מזה שקידשה ואי"צ גט מאחר שקידשה דלא מוקמינן לה בחזקת פנויה משום דגחזקה דגופא עדיפא עיי"ש, ובהא דחזקה דגופא עדיפא מכל החזקות נחלקו המפרשים, יש סוברים דהכוונה משום דהחזקה דגופא הוא על 'שורש הספק' ולהכי עדיפא מחזקת הדין שהוא רק על התוצאה הנגררת אחר 'שורש הספק', ויש מפרשים טעמים אחרים בעדיפות חזקת הגוף על כל החזקות, ולדבריהם יהיה מכאן ראיה להיפך דאי לאו דהוי 'חזקת הגוף' נגד 'חזקת הדין' לא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' לגרור אחריו הנידון המסופק ודו"ק, ועי' משי"ת בזה להלן בעזהשי"ת בדין חזקת הגוף וחזקת הדין.

**\*\*\***

**[י"א]:** בדין אשה שיש עליה חזקת הגוף שלא נבעלה לפני האירוסין וממילא מה שמצאנוה בעולה הוא אחר האירוסין אי מכריעין עפ"י חזקה זו לפוסלה בודאי לכהונה כיון שזה 'שורש הספק' אם נבעלה לפני האירוסין, או דמנגדינן לחזקה זו חזקת כשרות לכהונה.

**בכתובות ט.א.** אמרינן גבי אשת כהן שנמצא בה פ"פ דאסורה מספק, **ובתוס' שם ד"ה לא צריכא ובתוס' הרא"ש שם ד"ה ואבע"א** הק' אמאי לא נוקי לה בחזקת היתר לכהונה, ותי' דאדרבה אוקמה בחזקת הגוף שלא נבעלה עד אחר אירוסין, עיי"ש, ומבואר בסוגיא שם דאיסורה רק 'מספק' ולכן באשת ישראל מתירין משום ספק ספיקא עיי"ש, ומבואר דלא אזלי' בתר חזקת הגוף שלא נבעלה לאוסרה בתורת ודאי אלא נחשב ספק מחמת חזקת כשרות לכהונה הסותרת לחזקה זו שלא נבעלה, ומפורש בזה דלא אזלינן בתר חזקת 'שורש הספק' להכריע הנידון המסופק דהרי החזקה שלא נבעלה הוא שורש הספק שבזה תלוי דינה אי מותרת לכהונה, אלא שמ"מ צ"ע דהא כ' **התוס' והתוס' הרא"ש בכתובות ע"ה:** דחזקת הגוף עדיפא מכל החזקות, וית' בזה להלן בעזהשי"ת.

**\*\*\***

**[י"ב]:** בדין פרה אדומה שיש עליה חזקת שאינה טריפה אי מנגדינן לחזקה זו את חזקת הטמא שהוזה עליו מאפר הפרה או דאזלינן בתר חזקת הפרה שהוא 'שורש הספק'.

**בתוס' חולין י"א.א. ד"ה אתיא מפרה אדומה** הק' בהא דבעי' למילף התם דין אזלינן בתר רובא מהכשר פרה אדומה דלא חיישינן דאינה טריפה משום דרוב בהמות אינן טריפות, דאיך מוכח כן דילמא מכשרינן לה משום 'חזקה שאינה טריפה' דהרי פרה בת שתים ונתברר עכשיו כשנולדה בודאי לא היתה טריפה והעמידנה על חזקתה שלא נטרפה, ותירצו דכנגד חזקה זו איכא חזקת הטומאה של הטמא עיי"ש, ומפורש בד' התוס' דלא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא הפרה אלא מנגדינן לחזקה זו את חזקת התוצאה הנידונית שהוא הטמא שהוזה מהפרה, ועי' **בשו"ת הגרעק"א ח"א סימן קצ"ח** שהק' ע"ד התוס' אמאי לא אזלי' בתר חזקת שורש הספק שהוא בפרה, ועי' **בנודע ביהודה [מהדו"ק סימן נ"ו]** שהוכיח מד' התוס' הללו דלא אזלי' בתר חזקת שורש הספק.

ועיי"ש **בתוס' הרא"ש שם** שהק' כקו' התוס' מפרה אדומה ולא תירץ את תירוצם הנ"ל, וי"ל משום דס"ל דאזלינן בתר חזקת 'שורש הספק', ומיהו יעו"ש **בתוס' הרא"ש י"א: בד"ה כגון שהיו אביו ואמו חבושין** שהק' בהא דבעי' למילף התם דין רוב ממכה אביו ודילמא לאו אביו הוא אלא דאמרי' רוב בעילות אחר הבעל, והק' התוהרא"ש ודילמא לאו משום רובא אלא משום דמוקמינן האם בחזקת צדקת שלא זינתה, ותי' דאדרבה אוקמיה בחזקת צדיק שלא הכה את אביו עיי"ש, והנה חזקת צדקת של האם הוא ב'שורש הספק' דאמרי' דלא זינתה וממילא המכה הכה את אביו, ומפורש בד' הרא"ש דלא אזלי' בתר חזקת שורש הספק אלא מנגדינן ליה חזקת הנידון המסופק, וצ"ע לפי"ז למה בקו' מפרה אדומה לא תי' בתוס' הרא"ש כהתוס' הנ"ל.

ובעיקר ד' התוס' והתוס' הרא"ש הנ"ל תמוה ביותר, דהא חזקת שלימות דהפרה וחזקת צדקות דהאם הוא 'חזקה דלא איתרע' כלל ואין סיבה להסתפק כלל בחזקה זו, ואילו חזקת הטמא הורעה ע"י מעשה ההזאה המסופק וכן חזקת צדיק דמכה אביו הורעה ע"י ההכאה המסופקת וא"כ פשיטא דחזקה דלא איתרעה עדיפא מחזקת דאיתרעה, ואל"כ כל טמא שטובל במקוה לא יהיה טהור אא"כ בדק שלימות המקוה מיד לפני טבילתו באופן שודאי לא נחסר בשעת הטבילה, ועי' **בית מאיר בחידושיו על הש"ס בחולין י"א שם** שתמה ע"ד התוס', ועי' מש"כ **באור שמח פ"א משחיטה [ד"ה וליישב זה נראה] ובאמרי בינה [הלכות שחיטה סימן כ']** בביאור ד' התוס'.

**\*\*\***

**[י"ג]:** באופני 'רובא וחזקה רובא עדיף' ודין 'סמוך מיעוטא לחזקה' אם הנידון בזה גם כשהרוב על 'שורש הספק' והחזקה אינה אלא על התוצאה וגם בכהא"ג נחשב הדבר התנגדות של הרוב והחזקה זה לזה, או דאזלינן בתר הרוב שהוא ב'שורש הספק' ואינו נחשב כלל שמתנגדת לו החזקה.......

**בדין 'חזקת הגוף' ו'חזקת הדין'.........**