שיעורי תערובת כג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – כג

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קב, ג

**כשצריך להוציא הוצאות אי חשיב דשיל"מ**

**[ס"ג] כלי שנאסר בבליעת איסור שנתערב באחרים ואינו ניכר בטל ברוב ואין דנים אותו כדבר שיש לו מתירים, לפי שצריך להוציא עליו הוצאות להגעילו וכן כל כיוצא בזה.** דין זה הוא מהרשב"א (תורת הבית ב"ד ש"ד לח:) ובש"ך (סק"ח) הביא שהמהרי"ל (שו"ת סי' קצד) פליג וסובר שכל שההוצאה מועטת עדיין נחשב כדבר שיל"מ והגעלה אינה אלא הוצאה מועטת ופסק שיש לחוש לדבריו במקום שאין הפסד מרובה.

**ובעיקר** דבר זה שמבואר כאן שכלי לא חשיב כדבר שיל"מ מחמת שאפשר להתירו ע"י הגעלה, צ"ב מה שייך זה לדבר שיל"מ, הא האיסור הבלוע בכלי לעולם הוא באיסורו, רק שע"י ההגעלה נפרד האיסור ויוצא מהכלי ומחמת זה ניתר הכלי, ואין כאן איסור שנעשה היתר. ועל כרחך צ"ל שהרשב"א ס"ל שכלי שבלע איסור אין זה רק שבלוע בו איסור אלא שהכלי עצמו נאסר, ולזה חשיב כיש לו מתירים כיון שיכול להתיר את האיסור שעל הכלי (כן מבואר ביד יהודה ס"ק יד).

**ביטול כלים אם הכלים מתבטלים זב"ז או הבליעות**

**ובשערי** יושר (ש"ג סוף פ"ח) כתב לחדש שכל מה שכלי איסור שנתערב מתבטל בשני כלי היתר, היינו דוקא כשהכלי ישן, אבל כלים חדשים אינם יכולים לבטל כלי של איסור, שהרי אין בהם בליעות ובמה יתבטלו בליעות האיסור. ודבריו צ"ב דאי נימא דצריכים שבליעות ההיתר יבטלו את בליעות האיסור, א"כ איך נדע דבשני כלי ההיתר יש יותר בליעות מבכלי האיסור, דילמא כלי האיסור בלוע הרבה וכלי ההיתר בלועים רק מעט, ולמה מתבטל כלי איסור בשני כלי היתר. ועל כרחך צ"ל כמו שכתבנו שאין הבליעות מתבטלות זו בזו, אלא כלי האיסור בטל בשני כלי ההיתר, דכלי שבלע איסור נעשה הכלי עצמו חפצא של איסור, ועל כן שייך לבטל כלי איסור בשני כלי היתר, ולפי"ז פשוט שאף כלים חדשים מצטרפים לבטל כלי איסור ודלא כהגרש"ש.

**וכן** מבואר מהרא"ה בבדק הבית (ב"ד ש"א יא.) ששאל את הרמב"ן לדעת הסוברים דטעכ"ע דרבנן ולא ילפי' מגיעולי נכרים, קשה הא כל איסור גיעולי נכרים עיקרו לומר שטעם נבילה וכדו' הבלוע בכלי אסור, וממילא שמעינן טעכ"ע, דאי נימא שטעם נבילה הוא היתר איך יאסר הכלי מחמת טעם הנבילה שנבלע בו. ותי' הרמב"ן דגיעולי נכרים הוא איסור עצמי דכמו שצריך להטבילם צריך גם להגעילם [ונסתפק שם אם הוא דוקא בכלים של גוי או גם בשל ישראל]. ואף ברשב"א במשמרת שם לא חלק עליו. וא"כ מבואר להדיא סברא זו שכלים שבלעו איסור נאסרו הכלים עצמם.

**בקושיית רע"א שגם הגעלת כלים עצמה היא ע"י ביטול**

**הקשה** רע"א (שו"ת סי' כו) מה שייך לומר גבי כלים שכיון ששייך להתירם ע"י הגעלה הוי כדבר שיל"מ, והא הגעלת כלים עצמה אינה אלא ע"י ביטול, דהרי כשמגעיל כלי בן יומו צריך שיהא ששים במים שאל"כ חוזר טעם האיסור ונבלע בכלי, וא"כ אמאי נימא לו שיגעיל את הכלים ולא יסמוך על ביטול והא גם בהגעלה צריך לסמוך על הביטול. ואף היד יהודה (סוף ס"ק יד) נתקשה בזה, וכתב ליישב חדא שלא כל הטעם חוזר לכלי והוי דבר שיל"מ לעניין אותו טעם שנפלט ולא חזר [ויל"ד אם סותר דברי עצמו שנתבאר בשיעור הקודם דדבר האסור בשני איסורים ואחד מהם דשיל"מ ל"ח דבר שיל"מ], ועוד כתב ליישב שאותו טעם שנפלט במים וחזר לכלי הוי נ"ט בר נ"ט [דכיון שסוף סוף הוא מתבטל ממילא הוי נ"ט בר נ"ט בהיתר], והאיסור שלא חזר לכלי לא איכפ"ל ממנו כיון שהוא שופכם, ועוד כתב ליישב שהוא גזה"כ שאפשר לעשות הגעלת כלים ואי"ז נחשב כמשתמש בביטול.

**דעת הרא"ה לאסור כלים שנתערבו עד שיגעילם**

**ובעיקר** דינו של הרשב"א שכלים שנתערבו מותרים הקשה הרא"ה (בדק הבית ב"ד ש"ד לח.) ב' קושיות חדא דאין הקדירות יכולות להתבטל כיון דהוי כניכר האיסור, שהרי אפשר להוציאו ע"י הגעלה. וביאורו, שכל שאפשר להפריד האיסור מההיתר ל"ח תערובת כלל וא"כ לא שייך להתיר ע"י ביטול. והנה מהרא"ה ג"כ מוכח דס"ל שהאיסור על הכלי ולא על הבלוע כמשנ"ת בדברי הרשב"א, שהרי הבלוע עצמו לעולם לא נעשה היתר, וכלפיו ל"ש לומר שאפשר להפרידו וניכר, רק כלפי איסור הכלי שייך לומר שמפרידו.

**דבר שלאחר הביטול יש לחשוש שבאכילתו ירגיש טעם**

**ועוד** הקשה הרא"ה על הרשב"א דכיון שהכלים האלו ודאי יתנו טעם בהיתר, לא שייך לסמוך על ביטול ברוב. ובמשמרת הבית דחה, שכל תערובת יבש ביבש היא כך שמרגיש האיסור, ואעפ"כ מצינו שיש ביטול יבש ביבש אף באינו מינו. וכתב החוו"ד (סק"ג) לבאר דברי הרא"ה, דאף שיש ביטול, מ"מ אין להתיר לאכול כל שיודעים שכשיאכל את החתיכה שנתבטלה ירגיש את טעם האיסור. והנה תערובת מין בשאינו מינו שייך בג' פנים או שאין ידוע מיהו האיסור או בחתיכות קטנות או שהם שווים בדמיון, ובמקום שאינו יודע מיהו האיסור לא יכיר ע"י הטעם מיהו האיסור, וכן בחתיכות קטנות כיוון שאוכלם יחד אינו מכיר את האיסור ע"י הטעם, ועל כן שרי. ובאמת בתערובת מחמת ששווים בדמיון לדעת הרא"ה לא נתיר ע"י ביטול כיון שכשיאכל ירגיש את טעם האיסור ובאמת כן דעת המהר"י בן לב (הובא בש"ך סק"ח) להלכה שאם נתערבה קערה של בשר בקערות של חלב לא שייך שיתבטל כיוון שבשעה שיבשל בקדירה שבלועה בשר ירגיש במאכל טעם בשר ומה יועיל בזה ביטול. והנה לביאורו של החוו"ד א"כ כל דינו של הרא"ה היינו דוקא באינו מינו, אבל הרא"ה לא חילק. מיהו היד יהודה (ס"ק יד) כתב שאף אם נבאר דברי הרא"ה עפ"י מהר"י בן לב מובן אמאי אסר אף במב"מ, דהא גזרינן מב"מ אטו מבשא"מ.

**והנה** בסי' קה ס"ט פסק השו"ע שחתיכה שנבלע בה חֵלב בטילה ברוב, והפר"ח שם (ס"ק מא) הביא שהאו"ה והש"ך פליגי דלא שייך שיתבטל ברוב, כיון שכשיאכל את החתיכה שבלוע בה חלב יכיר האיסור, ואיך נתיר לו לאכלם. ובחזו"א (לג,ד) חולק על הפר"ח דאין כוונת הש"ך לחלוק על השו"ע, וכן האו"ה מודה לדינו של השו"ע שמקורו מהמהר"ם, וסברת הפר"ח לאסור מחמת שכשיאכל ירגיש טעם היינו דוקא אם יודע בודאי שירגיש באחת מהחתיכות טעם איסור, אבל אם הוא ספק שמא לא ירגיש את הטעם [דלא כל אדם מבחין בכל הטעמים שפעמים שהטעמים דומים זה לזה], בזה אין מניעה להתיר מחמת ביטול שהרי אפשר שלא ירגיש טעם איסור [ואם ירגיש טעם איסור באמת יפלטנו]. ומבואר שבעיקר הדין כו"ע מודו לסברתו של הפר"ח שאין להתיר דבר שכשיאכלו ירגיש טעם האיסור, רק דהחולקים על הפר"ח סוברים שאם אי"ז ודאי שירגישו את האיסור שייך להתירו, וא"כ ה"נ בכלים יש להתיר כמו"כ שהרי אי"ז ודאי שירגיש את הטעם.

**ולמעשה** עי' ביד יהודה דחושש מאוד לדברי המהר"י בן לב ומחמת זה רוצה לאסור לבשל בכלים שנתערבו כשהוא אינו מינו כיון שאם יבשל בהם ירגיש טעם, אבל באמת אינו ברור כמו שמוכח דעת השו"ע בסי' קה וכביאורו של החזו"א [והוא מצוי מאוד שמתערב כלי בשר בכלים חלביים שלמהר"י בן לב יהיו כולם צריכים הגעלה ואפילו באינו בן יומו].

**כלים שנתערבו אם צריך להמתין עד לאחר מעל"ע**

**כתב** הש"ך (סק"ח) להחמיר שימתין מלהשתמש בכלים עד שיעבור מעל"ע, דלבלוע בבן יומו האסור מהתורה יש לו מתירים להמתין שלא יהיה בן יומו. וכבר נתבאר בשיעור לעיל שמהר"ן מוכח דכל שלא ניתר לגמרי לא חשיב דבר שיל"מ. והיד יהודה בעיקר הדין מסכים עם הש"ך בתערובת כלי בשר בכלים חלביים, ומשום שחושש לסברת המהר"י בן לב, ומ"מ אם נתערבו הכלים לאחר מעל"ע כתב היד יהודה שאף לדעת מהר"י בן לב אין לאסור, דהא טעמו פגום, וכמו שאם נבלע עתה בכלי טעם פגום לא יאסרו, כ"ש בתערובת שאנו באים לאסור כל הכלים מחמת אותם בליעות שבכלי, שאינם יכולים ליאסר מחמת אותו טעם פגום [ומ"מ אם נתערבו בתוך מעל"ע אסור שהרי כשנתערבו היה טעם מושבח]. ונפק"מ שלהש"ך אם יש ספק דרבנן בכלים ג"כ צריך להמתין מעל"ע דקיי"ל ספק דרבנן בדבר שיל"מ לחומרא, אמנם להיד יהודה כל העניין לחוש להש"ך הוא רק מספק [כמבואר בדבריו ס"ק יד ד"ה מיהו] א"כ בספק דרבנן הוי ס"ס ואי"צ להחמיר בדרבנן כמו שנתבאר לעיל וא"כ אין צריך להמתין מעל"ע.

**כלי אחד אם חשיב טירחא והוצאה להגעילו**

**ומה** שכתב הש"ך בסו"ד שבכלי אחד אין טירחא כ"כ, ביאר הפמ"ג (ש"ד סק"ח במוסגר) שאין הכוונה שכל הטורח הוא בהרבה כלים ולא בכלי אחד, אלא כוונת הש"ך שאין כאן טירחא משום שגם קודם התערובת היה לו כלי אחד של איסור שהיה צריך להגעילו, וא"כ אין כאן תוספת טירחא. ובזה מבואר מה שהחמיר כאן הש"ך כדעת המהר"ם אף דס"ל להדיא שאין זה מעיקר הדין אלא חומרא בעלמא.

**כשההיתר אינו עשוי לבא מאיליו**

**המהרש"ל** (יש"ש חולין פ"ח סו"ס פו, הובא בש"ך ריש סק"ח) השיג על הרשב"א שמחשיב את הכלים לדשיל"מ, דדבר שיש לו מתירים היינו דוקא בהיתר שבא מאיליו, אבל בכלים שניתרים רק ע"י הגעלה זה לא חשיב דבר שיש לו מתירים. והקשה עליו הש"ך שהרי נדרים ג"כ חשיב דבר שיש לו מתירים, אף שההיתר לא בא מאיליו. ותירץ המנח"י (כלל לט סק"ח) דבנדרים יש מצוה לאיתשולי לכן חשיב שהוא דבר העשוי לבא, אבל אין מצוה להגעיל את הכלים, וכתב דהרשב"א לשיטתו דס"ל דכל שבידו לעשות מעשה חשיב דבר שיש לו מתירים, ולכן ס"ל שאף הכלים הוו דבר שיל"מ, אי לאו שצריך להוציא הוצאות [ועי' בפמ"ג שהעיר שלא מצא כן ברשב"א, אמנם כן באמת משמע ברשב"א בתוה"ב ב"ד ש"א יב: עיי"ש]. ופשטות השו"ע שכל שבידו לעשות חשיב דשיל"מ אף שאי"ב מצוה וכמו שחזי' מהט"ז סי' שכג סק"ב.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**