=ב - בזמן עונה בינונית
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן ב**

**בזמן עונה בינונית**

**א**

א] **נדה ט"ו א',** כל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן, הבאין מן הדרך נשיהן להן בחזקת טהרה וכו', אמר ר"ל משום ר"י נשיאה, והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה, ופירש"י, ז"ל, בתוך ימי עונתה, ל' יום לראי', אבל לאחר ל' בעיא בדיקה הואיל וסתם נשים חזיין לסוף עונה, עכ"ל.

**והש"ך** בסימן קפ"ט סק"ל בתו"ד כתב דממש"כ רש"י דלאחר ל' בעיא בדיקה, מבו' דביום ל' עצמו היא מותרת, והוכיח מזה דיום העונה הוא יום ל"א, עיי"ש.

**ובתשו'** חכם צבי סימן קי"ד הק' ע"ז, דמשמעות ד' רש"י הוא דאחר יום ל' מיד היא מותרת בבדיקה, ואם יום העונה הוא יום ל"א, היאך אתה מתירה בבדיקה, הרי הוא יום עונתה, עכ"ד,[[1]](#footnote-2) ובדעת הש"ך צ"ל שפירש דמש"כ רש"י דלאחר ל' בעיא בדיקה, היינו דהיא צריכה בדיקה כדי להתירה למחר, וצ"ע.

ב] **והנה** עיקר הקו' בזה, היא לפ"מ שנקט הש"ך שם בפשיטות בדעת כל קמאי, דבכלל דינא דעונה בינונית הוא דהיא אסורה לבעלה ביום העונה.

**אך** הנה הגר"ז בקו"א בסימן קפ"ט סק"א הוכיח בדעת רש"י דכל עיקר דינא דעונה בינונית, הוא רק לענין להצריכה בדיקה, אך לי"ב לדין פרישה מבעלה, עיי"ש בדבריו.

**ולפ"ז** מתישבים ד' רש"י הכא בפשיטות, דלעולם יום העונה הוא יום ל"א, ואפ"ה היא מותרת ביום ל"א עצמו בבדיקה, משום דבעונה בינונית ליכא דין פרישה.

ג] **אמנם** נראה דלפ"ז יש לפרש לד' רש"י בע"א, דלעולם יום העונה הוא יום ל', ומ"מ א"צ בדיקה אלא כשבא ומצאה לאחר ל', אך אם בא ומצאה ביום ל', א"צ בדיקה.

**והטעם** בזה הוא, דהנה בדינא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה עד שתבדוק, יש להסתפק אם בעונת הוסת עצמה נמי מצינו לאסרה בלא בדיקה מכח הך דינא דעבר הוסת ולא בדקה, שהרי עבר מקצת מן הוסת, או דבעונת הוסת עצמה לא מצינו לאסרה מכח דינא דעבר הוסת ולא בדקה, שהרי עדיין לא עבר כל עונת הוסת, וכל הא דאסרינן לה בעונת הוסת עצמה, הוא רק מכח דין הפרישה דסמוך לוסתה, ועמש"נ בזה באורך בסימן ח' דפליגי בזה רבוותא.

ד] **ואי** נימא דבעונת הוסת עצמה לא מצינו לאסרה מכח דינא דעבר הוסת ולא בדקה, מתישב היטב ד' רש"י, דעולם יום העונה הוא יום ל', ואפ"ה א"צ בדיקה אלא כשבא ומצאה לאחר ל', אך ביום ל' עצמו היא מותרת בלא בדיקה, - והיינו דכיון דבעונה בינונית ליכא אלא לדין בדיקה, ע"כ אין לאסור מכח זה, אלא כשעברה עונתה ולא בדקה, אך ביום העונה עצמו, אין לאסור מכח דין הבדיקה, וכנ"ל, וע"כ היא מותרת לו ביום ל' בלא בדיקה.

ה] **והנה** הגר"ז שם כתב לדקדק גם מד' התוס' לעיל י"ב ב' ד"ה מי מצרכי דס"ל דביום ל' היא מותרת בלא בדיקה, וכתב להוכיח מזה דס"ל דיום העונה הוא יום ל"א, עיי"ש.

**אך** לפמש"נ י"ל בדעת התוס', דלעולם יום העונה הוא יום ל', ואפ"ה היא מותרת בו בלא בדיקה, דכ"ז שלא עבר כל יום העונה אכתי לא בעיא בדיקה, וכמש"נ.

**ב**

ו] **ובעיקר** דברי רש"י דא"צ בדיקה אלא לאחר ל', הי' מקום לפרש בע"א, דהוא משום דס"ל דיסוד דינא דעונה בינונית אינו משום דדרך אשה לראות ביום העונה, אלא הוא משום דדרך האשה שלא יעברו כל ימי העונה בלא ראי', וע"כ כל שעברו כל ימי העונה היא צריכה בדיקה, - אך אין להצריכה בדיקה ביום העונה עצמו, שהרי אינה עשוי' לראות בו יותר מבשאר ימים, דאין דרך אשה לראות ביום ל', אלא דרכה שלא להרחיק ראיותי' יותר מל' יום, ואי"ז כלל כיום וסתה.

**ובזה** מתפרש היטב עיקר מש"כ הגר"ז בדעת רש"י דליכא דין פרישה ביום העונה, ול"ה כיום וסתה, שהרי אינה עשוי' כלל לראות ביום זה יותר מבשאר ימים, וע"כ אף דאם עבר יום העונה היא צריכה בדיקה, משום דאין דרכה להרחיק ראיותי' יותר מל' יום, מ"מ ליכא דין פרישה ביום העונה, - דאף דאחר שלא ראתה עד יום העונה, יש לחוש שתראה ביום העונה, כיון שאין דרכה להרחיק ראיותי' יותר מל' יום, מ"מ כיון דאין וסתה לראות ביום זה, לי"ב דין פרישה.[[2]](#footnote-3)

ז] **אמנם** הנה בפירש"י לקמן ט"ז א' פירש במה שאמרו שם דהרואה דם מחמת מכה אפי' בתוך ימי נדתה טהורה, דהיינו דאפי' בימים שהיא למודה לראות דהיינו שעת עונתה או שעת וסתה, ונראה להדיא מדבריו דשעת עונתה הוא זמן שהיא עלולה לראות בו, ודמי לשעת וסתה.

**וכ"ה** משמעות ד' רש"י בסוגיין שכתב דסתם נשים חזיין "לסוף עונה", ומשמע דדרך הנשים הוא לראות בסוף העונה.

ח] **ויש** ללמוד כן גם מד' ש"ר, חדא, הוא ממש"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' שער ג' דאיכא דין פרישה ביום העונה, ונראה מזה דס"ל דיסוד דינא דעונה בינונית הוא משום דדרך אשה לראות ביום העונה, וע"כ הו"ל כיום וסתה ויש בו דין פרישה.

**עוד** יש ללמוד כן מד' הרמב"ן והר"ן בסוגיין שכתב דיום הוסת חמור מיום העונה, שהרי אמרו די' שעתה בוסתות ולא אמרו כן בעונות, ואי נימא דיסוד דינא דעונה בינונית הוא דאין דרכה להרחיק ראיותי' יותר מל' יום, אך יום העונה אינו יום העלול לראיותי' יותר משאר ימים, הרי אין מקום כלל לומר די' שעתה בעונות, שהרי אינה עשוי' לראות ביום ל' יותר מביום כ"ט, - ובע"כ מד' הרמב"ן והר"ן דיסוד דינא דעונה בינונית הוא משום דדרך אשה לראות ביום העונה, וע"כ הי' מקום לומר די' שעתה בעונות.

**ויש** ללמוד כן גם ממש"כ הרמב"ן והר"ן דטעמא דרבב"ח דאם הגיע שעת וסתה מותרת, הוא משום דתולין בעונות, ועמש"נ בזה בסימן ד' סק"ג, והרי דיום העונה הוי יום העלול לראייתה, וע"כ מצינו לתלות שתראה בו.

**ג**

ט] **הש"ך** בסימן קפ"ט סק"ל, האריך להוכיח דיום עונה בינונית, אי"ז לא יום ל' ולא יום ל"א, אלא הוא יום החודש, בין מלא ובין חסר, עיי"ש.

**והנה** בפשוטו הי' נראה בדעתו, דחשש עונה בינונית וחשש וסת החודש חד מילתא הוא, וכן נראה להדיא בד' הש"ך שם סקל"ג, שכתב ד"וסת החודש היינו עונה בינונית".

**אמנם** הנה הפליתי שם סקט"ו כתב דאף לדעת הש"ך יש הבדל רב בין עונה בינונית לבין יום החודש, דמלבד מה דבוסת החודש שלא נקבע אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, ומשום עונה בינונית ה"ה אסורה עד שתבדוק, גם איכא כמה נפ"מ בזמן החשש, **א** דאם ראתה בר"ח וחזרה וראתה בכ' בו, דמשום דין עונה בינונית א"צ לחוש לר"ח, דעונה בינונית הוא הבדל בין ראי' לראי', אך משום וסת החודש היא צריכה לחוש לר"ח, **ב** דאם יש לה וסת קבוע להפלגה ושוב ראתה בר"ח, דמשום עונה בינונית א"צ לחוש לר"ח שאחריו, דדינא דעונה בינונית הוא רק באשה שאין לה וסת, אך משום וסת החודש היא צריכה לחוש לר"ח, **ג** אם קפצה בר"ח וראתה והגיע ר"ח ולא קפצה, דמשום וסת ר"ח א"צ לחוש, כיון דוסתה מורכב עם קפיצות, אך משום עונה בינונית היא צריכה לחוש, כדין אשה שאין לה וסת כלל, **ד** דמדין וסת החודש א"צ לחוש אלא לעונה שראתה בה, דאם ראתה בר"ח בלילה היא חוששת בלילה ואם ראתה בר"ח ביום היא חוששת ביום, אך מדין עונה בינונית דהוא משום דדרך נשים לראות מל' לל', לא תליא זה ביום או בלילה, עכ"ד,[[3]](#footnote-4) ועי' גם בסד"ט שם סקי"ב ובעצי לבונה שם סי"ג שכתב עד"ז.

**אמנם** כבר עמד הסד"ט שם, דקשיא לפ"ז על מש"כ הש"ך דמה"ט לא הזכירו הפוסקים דצריכה לחוש לעונה בינונית, משום דכבר כתבו דצריכה לחוש לוסת החודש והיא היא, ולפי הנ"ל הרי אף דיום העונה הוא יום החודש, מ"מ מ"ט לא הזכירו הפוסקים לזה, הרי איכא נפקותא רבתא בינייהו.

**ומאידך** תיקשי גם במש"כ הש"ך שם דמה"ט כתב הרשב"א בכ"ד דחוששת לעונה בינונית ולא הזכיר יום החודש, וכן הטושו"ע בסי' קצ"ו ס"ח לא הזכירו יום החודש, משום דעונה בינונית הוא יום החודש, ולפי הנ"ל הרי איכא נפ"מ רבתא בזה, שהרי משום חששא דיום החודש צריכה לחוש אף אם הפסיקה בראי' אחרת באמצע, וגם צריכה לחוש אף אם יש לה וסת קבוע.

י] **ויש** להוכיח עוד דמכוון הש"ך הוא דחשש עונה בינונית וחשש יום החודש חדא מילתא הם, וזה ממשה"ק הש"ך שם ע"ד הסוברים דהיא צריכה לחוש גם ליום החודש וגם לעונה בינונית, ז"ל, ותו קשיא טובא וכו' היכי אמרינן דצריכה לחוש לעונה בינונית משום דסתם וסת הוא מל' לל', והרי היא צריכה לחוש ליום החודש שראתה בו והוא יום שאח"כ, אע"פ שלא ראתה אלא פעם אחת, וע"כ הוא משום דסתם נשים דרכן כך לראות באותו יום החודש, וא"כ קשיאן סתמי אהדדי ואיך מתפיס החבל בשתי ראשים שתאמר דמן הסתם צריכה לחוש ליום החודש שמסתמא תראה לאותו יום, ותאמר שמן הסתם צריכה לחוש לעונה בינונית וזהו דבר שאין לו שחר כלל, עכ"ל.

**והנה** אי נימא דגם לדעת הש"ך דעונה בינונית הוא יום החודש, מ"מ הא דחיישינן לעונה בינונית אי"ז משום דיום החודש גורם, אלא משום דהפלגת חודש מן הראי' גורמת, וע"כ איכא כמה נפ"מ בין חשש עונה בינונית לחשש יום החודש, א"כ תיקשי גם לדידי' דהיאך נתפוס החבל בב' ראשים, דמן הסתם צריכה לחוש שמסתמא יום החודש גורם, וגם צריכה לחוש דהפלגת חודש מן הראי' גורמת.

יא] **עוד** יש להוכיח לזה, דאי נימא דהחשש דעונה בינונית אי"ז משום דיום החודש גורם, אלא משום דהפלגת חודש מן הראי' גורמת, הרי הי' בדין דאשה שראתה ד' פעמים בט"ו לחודש, לא נתלה וסתה בגרמת יום החודש, אלא נתלה וסתה בהפלגת חודש, שהרי רוב נשים חזיין בהפלגת חודש, וא"כ ודאי יש לנו לתלות הוסת בזה, ולא לתלות בוסת החודש,[[4]](#footnote-5) וא"כ אם בחודש שאח"כ שינתה וראתה בכ' בו, מ"ט היא חוששת לט"ו שאחריו כוסת קבוע ולכ' כוסת שאינו קבוע, הרי אדרבה הי' בדין דלא תחוש כלל לט"ו, כיון שלא הי' וסתה כלל ליום ט"ו, אלא הי' וסתה להפלגת חודש, אלא תחוש לכ' כדין וסת קבוע, שהרי יש לה וסת קבוע להפלגת חודש, וכבר עמדו בזה.

**ד**

יב] **ואשר** ע"כ הי' נראה בדעת הש"ך, דלעולם עונה בינונית ווסת החודש חדא מילתא הוא, ואך דבדין עונה בינונית נתחדש דכיון דהוא דרך רוב נשים, ע"כ חמור דינו כדין וסת קבוע, וזה הוא שהוצרכו הראשונים ללמוד לדין עונה בינונית מסוגיין.

והא דבוסת החודש אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, היינו בגונא שיש לה וסת קבוע, ושינתה פעם אחת ליום אחר, דבכה"ג ליכא למיתי עלה משום הא דכ"ה דרך רוב נשים, שהרי יש לה וסת קבוע ואין לנו לחוש שתראה כרוב נשים, ואך דכיון ששינתה פעם א' לראות ביום זה, חיישינן שתשוב לראות בו, אך אי"ז אלא מחששא דוסת שאינו קבוע, ולי"ב להחומרא דעונה בינונית דחמירא כוסת קבוע.

יג] **ומש"כ** הפליתי דנפ"מ ביניהם, אם ראתה בר"ח וחזרה וראתה בכ' בו, דמשום עונ"ב א"צ לחוש לר"ח אייר, ומשום וסת החודש צריכה לחוש לר"ח אייר, הנה אם נפרש דמכוון הש"ך דעונה בינונית הוי חדא מילתא עם וסת החודש, הרי ודאי דגם משום עונה בינונית צריכה לחוש לר"ח אייר, וכמש"כ כן הפרד"ר ע"ד הש"ך שם.[[5]](#footnote-6)

**ומש"כ** הפליתי דנפ"מ ביניהם ביש לה וסת קבוע ושינתה פעם א' דא"צ לחוש לעונה בינונית כיון שיש לה וסת קבוע, אך חוששת ליום החודש, הנה לפמש"נ הרי ד"ז מתישב אף אם חד מילתא הם, שהרי עיקר דינא דעונה בינונית הוא דחשש יום החודש חמיר כוסת קבוע משום שכן הוא דרך רוב נשים, וע"כ בגונא דיש לה וסת קבוע ושינתה פעם א', הגם שחוששת ליום החודש דראי' זו, מ"מ ליכא בזה להחומרא דעונה בינונית, דכיון שיש לה וסת קבוע אין לנו לחוש שתראה כרוב נשים, וע"כ לי"ב לחומרא דעונה בינונית.[[6]](#footnote-7)

**ה**

יד] **ומש"כ** הפליתי עוד דנפ"מ אם ראתה בר"ח בקפיצות והגיע ר"ח ולא קפצה, דא"צ לחוש לר"ח משום וסת החודש הואיל היותו מורכב עם קפיצות והא לא קפצה, אך צריכה לחוש לעונה בינונית כדין אשה שאין לה וסת כלל, הנה לכאו' לדעת הש"ך צ"ל דכיון דעונה בינונית הוא יום החודש, הרי דכל שקפצה וראתה, אינה חוששת לעונה בינונית בלא קפיצה.

**וכן** נראה ממש"כ הש"ך שם סקמ"ח, דאם קפצה בט"ו בניסן וראתה, וקפצה בט"ו באייר צריכה לחוש לאותו יום שהוא וסת החודש ע"י קפיצה וכו', אבל אם לא תקפוץ אח"כ לאותו וסת, א"צ לחוש, דמה שראתה מתחילה הי' ע"י קפיצה, עכ"ל, והחוו"ד שם סקכ"ב תמה ע"ז, שהרי דעת הש"ך דוסת החודש הוא מטעם עונה בינונית, וא"כ מ"ט לא תחוש ליום החודש בלא קפיצה, הרי כיון שעבר עלי' חודש שלם בלא ראיות ודאי שצריכה לחוש מטעם דוכי לעולם לא תראה, עיי"ש,[[7]](#footnote-8) - אך לכאו' מד' הש"ך נראה דס"ל, דכיון דעונה בינונית הוא יום החודש, אינה חוששת לכך בלא קפיצה.[[8]](#footnote-9)

טו] **אמנם** קשיא ע"ז ממש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג', דכל שיש לה וסת המורכב לימים וקפיצות, היא חוששת לעונה בינונית, וכ"ה בשו"ע סימן קפ"ד סי"ב, וסתימת הדברים משמע דהיינו דהיא חוששת לעונה בינונית מראיית וסתה שראתה בהפלגת כ"ה יום בקפיצה, ולהדיא דכל שקפצה וראתה היא חוששת לעונה בינונית, וכמש"כ הפליתי, וצ"ע בזה.

**ו**

טז] **ובמש"כ** הפליתי עוד דנפ"מ בדין עונה בינונית, דחשש וסת החודש הוי לאותה עונה שראתה, אך חשש עונה בינונית הוי לכל היום, הנה פשוט דאי נימא בדעת הש"ך דחשש עונה בינונית הוי חד מילתא עם חשש וסת החודש, ודאי דאף חשש עונה בינונית הוי רק באותו עונה.

יז] **ובעיקר** מש"כ הפליתי דחשש עונה בינונית הוא לכל יום ל', משום "דלא משום וסת אייתינן עלי'", הנה יש שפירשו בדבריו דהיינו דחשש עונה בינונית אינו כלל מענין חשש וסתות, שוסת הפלגה הוא דהפלגת כו"כ ימים גורמת הראי', ווסת החודש הוא שיום החודש גורם הראי', ואילו חשש עונה בינונית הוא דכן הוא דרך הנשים שמתמלאות ונופצות המותרות בסוף העונה, וע"כ אי"ז תלוי כלל בעונת הראי' הקודמת.[[9]](#footnote-10)

**אך** יותר נראה דמכוון דבריו הוא, דרק בשאר וסתות דחיישינן להו מכח מה שראינו שראתה בהפלגה זו וביום החודש זה, וחיישינן שתשוב ותראה כן, אין לנו לחוש אלא לאותה עונה שראתה בו, אך בעונה בינונית דאין החשש מכח מה שראינו שראתה, שהרי ראי' זו שראתה לא היתה ביום ל', אלא חיישינן שמא תראה עכשיו בהפלגת ל', ע"כ הגם דראי' זו שראתה היתה בלילה או ביום, מ"מ חשש העונה בינונית הוא בכל יום ל', וזה ניחא למש"נ בסימן כ"ב סקי"ח ללמוד מד' הרמב"ן דהראי' הראשונה שממנה מונים ההפלגה א"צ שתהא באותה עונה.[[10]](#footnote-11)

יח] **אמנם** הנה הסד"ט שם סקל"א נחלק ע"ד הפליתי, וכתב דאף בעונה בינונית אינה חוששת אלא לעונה שראתה, וכ"כ הפרד"ר שם שפ"ח סק"ל, וכן נראה גם מדברי רבים מרבוותא.

**וצ"ע** הטעם בזה, דלכאו' כנים הדברים דחשש עונה בינונית אינו מכח מה שראינו שראתה, אלא חיישינן שתראה עכשיו בהפלגת ל', וא"כ הדין נותן דתחוש בכל יום ל' שמא תראה בו, ורחוק לומר דס"ל דגם הראי' הראשונה שממנה מונים ההפלגה צריך שתהא באותה עונה.

**ושמעתי** לפרש בזה, לפמש"נ בסימן כ"ב דאף הראי' הראשונה שממנה מונים ההפלגה הויא מכלל סדר ראיות אלו, ונת' שם סק"כ דהא דהיא קובעת וסת הפלגה אף כשהיתה הראי' הראשונה בעונה אחרת, הוא משום דאף ראי' שלא באה לגמרי כפי סדר ראייתה, מ"מ אפשר שתהא מכלל סדר ראיותי' לענין דהראי' שאחרי' תבא כפי קביעות ההפלגה, עיי"ש, - ולפ"ז י"ל, דאף דכל שהיתה הראי' הראשונה בעונה אחרת, אי"ז מגרע לקביעות הוסת, מ"מ כ"ז שלא ראינו כן, יש לנו לתלות שגם ראייתה הראשונה באה בעונה של וסתה, וע"כ אינה חוששת לעונה בינונית אלא באותה העונה שראתה בה, ואכתי צ"ע בזה.

**ז**

יט] **בעיקר** מש"נ בדעת הש"ך דחשש עונה בינונית וחשש יום החודש חד מילתא הוא, הנה לפ"ז הי' נראה, דכל שיש לה וסת להפלגת כ"ה וראתה ביום וסתה, והגיע יום כ"ה ולא ראתה, הרי דאף אי נימא דחוששין לעונה בינונית שאחר הוסת, מ"מ בכה"ג לא תחוש לעונה בינונית מראיית כ"ה, שהרי ראיית כ"ה זו לא באה בגרמת יום החודש, אלא בגרמת ההפלגה, ואין לנו לחוש שתראה ביום החודש דראי' זו, והיינו דכיון דעונה בינונית הוא יום החודש, הרי לכאו' הא דהיא חוששת לעונה בינונית היינו מכח מה שראתה ביום זה וחיישינן שתחזור ותראה בו, וכל שידענו שראתה ביום זה מחמת גורם אחר, אין לנו לחוש שתחזור ותראה בו.

**אך** הנה זה נסתר ממש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג', דכל שיש לה וסת המורכב לימים וקפיצות, היא חוששת לעונה בינונית, וכ"ה בשו"ע סימן קפ"ד סי"ב, וסתימת הדברים משמע דהיינו דהיא חוששת לעונה בינונית מראיית וסתה שראתה בהפלגת כ"ה יום בקפיצה, - והרי דאף שראייתה זו היתה בגרמת ההפלגה והקפיצה, מ"מ חוששין שתראה ביום החודש של ראי' זו בלא קפיצה, וצ"ע בזה.

**ח**

כ] **הגר"ז** בקו"א סימן קפ"ט סק"א כתב ללמוד מד' הרמב"ן דבעונה בינונית ליכא אלא דין בדיקה, ולי"ב לדין פרישה מבעלה, ועמש"נ בזה בסימן א' סק"ב.

**ולולי** דמסתפינא הי' נראה בדעת הרמב"ן בהלכותיו, דבעונה בינונית ליכא אף דין בדיקה, שלא נזכר בדבריו דאשה צריכה בדיקה ביום העונה, ולא כתב אלא דבבאין מן הדרך אין נשיהן בחזקת טהרה, אלא כשבא ומצאה בתוך ימי עונתה, - והיינו דהגם דהבאין מן הדרך נשיהם להן בחזקת טהרה, וא"צ לחוש שראתה, מ"מ כל שעבר יום העונה שהוא יום העלול לראי', יש לו לחוש שראתה, - וכ"ז הוא בבא מן הדרך שאין יודע אם ראתה אשתו, וע"כ צריך הוא לחוש שמא ראתה בעונתה, אך אין לנו לחייבה מכח זה בבדיקה, דכל שלא הרגישה ביום העונה ולא מצאה דם, אין לנו לחוש שראתה, שהרי לא הוחזקה לראות ביום זה.

**ואמנם** הנה הרמב"ן בפ"ב הי"ב כתב בדין חרשת, דהיא צריכה בדיקה ביום העונה, - אך נראה דשאני חרשת דא"א לסמוך על דברי', וע"כ דמי לבא מן הדרך, דכי היכי דהבא מן הדרך שאינו יודע אם ראתה אשתו יש לו לחוש שמא ראתה בעונתה, ה"נ מי שאשתו חרשת שאינו יודע אם ראתה, יש לו לחוש שמא ראתה בעונתה, וע"כ היא צריכה בדיקה ביום העונה.[[11]](#footnote-12)

כא] **ויש** לסייע לזה ממש"כ הרמב"ן שם ה"ו, ז"ל, הי' לה וסת הגוף ואין לה יום קבוע הרי היא אצלו בחזקת טהרה עד העונה כמי שאין לה וסת, עכ"ל, וכתב הש"ך בסימן קפ"ד סקל"ב דמכוון הרמב"ן הוא כשיש לה וסת הגוף דפיהוק ועיטוש וכיו"ב, עיי"ש, ונחלק ע"ד הב"י שם, שנראה שפירש לד' הרמב"ן בע"א, ונת' בזה בסימן י"ז סק"ה וסקכ"ב.

**וצ"ע** דכל שיש לה וסת הגוף, מ"ט היא אסורה אחר העונה, הרי כיון שלא פיהקה, הו"ל כבדיקה, וכאשר כ"ה בוסת הגוף המורכב לימים, דכל שעבר היום ולא פיהקה, ה"ה מותרת, וכמש"כ הרמב"ן בפ"ו הי"א.[[12]](#footnote-13)

**ונראה** מזה כמש"נ, דעיקר דינא דעונה בינונית בבא מן הדרך, הוא דיש לו לחוש שמא ראתה ביום העונה והוא צריך לשאלה, וע"כ ה"נ כשיש לה וסת הגוף יש לו לחוש שמא פיהקה ביום העונה וראתה, והוא צריך לשאלה, ואין מכוון הרמב"ן כלל דהיא צריכה בדיקה, שהרי אף בכל עונה בינונית א"צ בדיקה.[[13]](#footnote-14)

1. ועיי"ש שכתב מכח זה, דלעולם יום העונה הוא יום ל', ומש"כ רש"י דלאחר ל' בעיא בדיקה, הוא משום דביום ל' עצמו ה"ה אסורה אף בבדיקה, שהוא עונת וסתה, וכ"כ התפארת למשה ע"ד הש"ך שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז הי' מקום לפרש עוד בדעת רש"י, דעיקר דינא דעונה בינונית הוא דאף דכל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן וא"צ בדיקה, מ"מ כל שעבר יום העונה, כיון דאין דרך אשה להרחיק ראיותי' יותר מל' יום, ע"כ כבר ל"ה בחזקת טהרה, והיא צריכה בדיקה לבעלה, ועד"ז פירש הריטב"א בסוגיין בדינא דעונה בינונית, עיי"ש, ולפ"ז ניחא הא דביום העונה ליכא דין פרישה, וגם היא מותרת בו בלא בדיקה.

   ובזה מתפרש טעמא דרבב"ח דאף דאם הגיע שעת וסתה מותרת, מ"מ אם בא אחר ימי עונתה ה"ה אסורה, דלא פליג רבב"ח על ר"ל, (בפרט לדעת רש"י גופי' דרב הונא ורבב"ח קיימי ע"ד ר"ל), והיינו דהגם דוסתות דרבנן וע"כ אף אם הגיע שעת וסתה היא מותרת, מ"מ כל שעברו ימי העונה היא צריכה בדיקה לבעלה, כיון דאין דרכה להרחיק ראיותי' יותר מל' יום, וע"כ יש לחוש שתראה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומבו' בדבריו, דאף אם דרכה תמיד לראות בעונה זו, היא חוששת לעונה בינונית בכל היום, ועמש"נ לדון בזה בסימן ט"ו סקכ"ו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולא מיבעיא לפ"מ שדקדק הסד"ט בסימן קפ"ט סק"ד מל' הרשב"א בתוה"ב, דכל שמצינו לתלות לראיותי' בוסת הפלגה ובוסת החודש, תלינן להו בוסת הפלגה, והיינו בפשוטו משום דוסת הפלגה שכיח טפי, וה"נ הי' בדין דבכה"ג שראתה ד' פעמים בט"ו לחודש דתלינן לראיותי' בוסת להפלגת חודש דכ"ה דרך רוב נשים, ולא תלינן להו בוסת החודש, אלא אף אי לא נימא כן, הרי עכ"פ מכלל ספיקא לא נפקא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובאמת בד' הש"ך שם נראה דס"ל, דאף אם עונה בינונית אינו יום החודש, אין ראי' באמצע מפסקת מנין ימי העונה, וזה ממה שעמד שם ע"ד הרמב"ן שכתב דהאשה שראתה בר"ח ניסן חוששת לר"ח אייר ומשמע דמשום ר"ח אייר הוא דחוששת מטעם וסת החודש, הרי בלא"ה היא חוששת משום עונה בינונית, והוכיח מזה דעונה בינונית הוא יום החודש, והחוו"ד שם סקי"ב כתב דלק"מ, דהא התם איירי שראתה בר"ח ניסן ובכ' בו, דאז נתבטל בר"ח אייר החשש דעונ"ב דהוא מטעם דלעולם לא תראה דהא כבר ראתה בכ' בניסן, עכ"ד, אך מד' הש"ך שהוכיח מזה נראה דס"ל דאף כשראתה בכ' בניסן יש לה לחוש לר"ח אייר משום עונה בינונית, ואין הראי' שראתה בכ' בניסן מפסקת מנין ימי ההפלגה, וכן נקט גם הט"ז שם סקי"ז, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בסוגיין במש"כ ע"ד רש"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה הש"ך שם סקל"ג עמד על מש"כ הרמ"א דראתה בט"ו בניסן חוששת לט"ו באייר, והיינו לוסת החודש, דמשמע דא"צ לחוש לי"ד באייר משום עונה בינונית, ומזה ראי' למש"כ בסק"ל דוסת החודש היינו עונה בינונית, עכ"ד, - ובשמלה שם סקכ"ח הק' ע"ז, דממ"נ היאך איירי הרמ"א, דאם איירי שהי' לה וסת קבוע ליום אחר, א"כ אין ראי' כלל ממה שלא הזכיר חשש עונה בינונית, שהרי כיון שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לעונה בינונית, ואם איירי שאין לה וסת קבוע כלל, א"כ מ"ט לא הזכיר שצריכה לחוש לט"ו מדין עונה בינונית, ונפ"מ דהוי זה כוסת קבוע שאם עבר ולא בדקה אסורה.

   אמנם לפמש"נ דדעת הש"ך דוסת החודש ועונה בינונית חדא מילתא נינהו, והיינו דבאשה שאין לה וסת חמיר וסת החודש דילה כוסת קבוע, ניחא בפשוטו, דבאמת מש"כ לחוש לט"ו באייר משום וסת החודש, יהא דינו כדין וסת קבוע, משום חומרא דעונה בינונית. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שכתב לישב דהש"ך מיירי כשיש לה וסת קבוע, דבכה"ג ליכא למימר דאטו לעולם לא תראה, וע"כ בכה"ג אין חוששת ליום החודש בלא קפיצה.

   אך מש"כ שם לישב עוד דהש"ך מיירי כשראתה בינתים, דאז ליכא חשש ליום החודש מטעם עונה בינונית אלא מטעם גרמת יום החודש, ובזה שפיר כתב דא"צ לחוש בלא קפיצה, לכאו' אי"ז מתישב בד' הש"ך גופי' שנת' לעיל סקי"ג ובהערה שם בדעתו דהיא צריכה לחוש לעונה בינונית אף אם ראתה בינתים, ואין ראייתה מפסקת מנין ימי העונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומש"כ החוו"ד דודאי צריכה לחוש משום דאטו לעולם לא תראה, לכאו' לדעת הש"ך דעונה בינונית הוא יום החודש, אין עיקר החשש דעונה בינונית מיוסד על הא דאטו לעולם לא תראה, אלא הוא וסת החודש ממש, - וגם לדעת החולקים, נראה בד' הש"ך שפירש דחשש עונה בינונית אינו מכח הא דאטו לעולם לא תראה, וע"כ הוא דס"ל דאף אם ראתה באמצע, אי"ז מפסיק את מנין ימי העונה, וכמש"נ בדעתו לעיל בהערה ה'. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם יש להעיר ע"ז, דאם אכן עונה בינונית אינו מענין וסת הפלגה, הי' בדין דאם קבעה לה וסת להפלגת ל', לא יהא זה וסת הפלגה, אלא יהא הוסת לעונה בינונית, וזה לא שמענו, - וגם בעיקר הדברים צ"ע, דאם טבע הנשים הוא שמסלקות המותרות מגופן כל ל' יום, הרי ה"נ יתכן שיקבעו להן זמן אחר לסילוק המותרות, וא"כ מ"ט יהא חלוק דין וסת הפלגה מדין עונה בינונית.

   אך עמש"נ בסימן כ"ב בהערה ה' להוכיח מד' הראשונים דהקביעות דעונה בינונית ל"ה ככל קביעות דוסת הפלגה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך העירוני דאי"ז מתישב בד' הגר"ז שהסכים בסימן קפ"ט סק"א לד' הפליתי דחשש עונה בינונית הוא בכל יום ל', ושם סקל"ו כתב דוסת הפלגה מחשבין מעונה לעונה ולא מיום ליום, - ולפ"ז הרי דאי נימא דעונה בינונית הוא מענין וסת הפלגה, לא הי' לנו לחוש אלא לאותה העונה שראתה בה, דהוא הפלגת נ"ט עונות, דאי נימא דאף אם ראתה בליל א' היא חוששת ליום ל', אף דהוי זה ס' עונות מראייתה, א"כ מ"ט אם ראתה ביום א', אינה חוששת לליל ל"א דהוא ס' עונות מראייתה, ומאידך אי נימא דאף אם ראתה ביום א' חוששת לליל ל' אף דהוא נ"ח עונות מראייתה, א"כ מ"ט אם ראתה בליל א' תחוש ליום כ"ט דהוא נ"ח עונות מראייתה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. וגם בדעת רש"י בסוגיין שכתב דלאחר ל' בעיא בדיקה, יש מקום לומר דהיינו רק בבא מן הדרך, דע"ז קיימי דברי ר"ל, דכיון דלא רמיא אנפשה ובדקה יש לחוש שראתה, וע"כ היא צריכה בדיקה, אך כשהבעל בעיר, א"צ בדיקה ביום העונה, ועי' בחזו"א סימן ע"ט סק"ג שנסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואין לומר דאיירי כשפיהקה ביום העונה, דאם פיהקה ה"ה אסורה אף בשאר הימים, כיון שיש לה וסת קבוע לפיהוק, ובע"כ דהא דאינה אסורה אלא כשעבר עונתה הוא כשלא פיהקה, - גם אין לומר דמש"כ הרמב"ן דהיא בחזקת טהרה עד העונה, היינו דיש בה דין פרישה ביום העונה, שמא תפהק ותראה, שהרי ד' הרמב"ן שם לא קיימי כלל לגבי דין פרישה. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם הנה הגר"ז בסימן קפ"ד סמ"ו כתב, ז"ל, ואם יש לה וסת הגוף וכו', ואם לא קבעתו ליום ידוע, חוששת לעונה בינונית דהיינו שצריכה בדיקה ליום ל' לראייתה, וגם בעלה אסור לבא עליה אחר ל' עד שישאלנה וכו', עכ"ל, - והדברים צ"ע וכנ"ל, דמה מקום יש להצריכה בדיקה ביום ל' לראייתה, הרי איירי בשלא פיהקה, דאם פיהקה, בלא"ה היא צריכה בדיקה, ול"ב לדינא דעונה בינונית, וכיון דיש לה וסת הגוף, אין לחוש שראתה בלא פיהוק, וכמש"כ הגר"ז גופי' שם במוסגר, דהא דלדעת הש"ך יש בה דין פרישה, הוא שמא תפהק ותראה, וא"כ מ"ט היא צריכה בדיקה.

    וצ"ל בזה, דד' הגר"ז קיימי למש"כ בסימן קפ"ט בדעת הרמב"ן דבעונה בינונית ליכא דין פרישה אלא דין בדיקה, וס"ל דגם ביום העונה עצמו היא אסורה בלא בדיקה, וכמש"נ בסימן ח' סק"ג בדעתו, וזהו שכתב דהיא צריכה בדיקה ביום ל' לראייתה כדי להתירה ביום זה עצמו, - ונתחדש בזה, דהא דהיא אסורה ביום העונה עצמו בלא בדיקה, אי"ז משום החשש שראתה כבר, דלזה אין לחוש, וכמש"נ בסימן ח', אלא היינו דכל הא דשרינן לה ביום העונה ולא חיישינן שתראה, הוא רק אם החזיקה עצמה בטהרה ע"י בדיקה, וע"כ גם כשיש לה וסת הגוף, אינה מותרת ביום העונה אלא ע"י בדיקה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-14)