‏‏  סג,              ב
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / האומר גיטין - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**הולך כזכי.** עי' ברשב"א שנסתפק האם מתגרשת בו מיד, או שיש כאן תנאי שצריך שיגיע הגט לידה. ועי' בקצה"ח סי' קכה סק"ג. ועי' ברע"א.

**למימר דמספקא ליה.** אי הולך כזכי. עי' בתוס' ובראשונים שהק' הא הכא הוי כמתנה ולכו"ע לאו כזכי. עי' ברמב"ן ברשב"א ובר"ן ובהג' הראב"ד על הרי"ף.

**ספק ממונא לקולא**. וצ"ב אדרבא הרי יש חזקת מ"ק. ועי' פנ"י ותפארת יעקב. ועי' בדברי הרשב"א ד"ה ואנן קיי"ל.

**בזיון דבעל.** עי' ברשב"א דדן אי פוסל הגט מה"ת. ועי' ברמב"ן. וע"ע ברי"ף שפסק הלכה כר"ח, ועי' ברמב"ן ובר"ן שדחו ראיתו.

**לא חזרה שליחות לבעל .** צריך לבאר כאן כמה ענינים. א' למה כאן הגמ' מסתפקת בדין זה. ולעיל כד. פשיטא לגמ' שיש חסרון שלא חזרה שלחות. ועמדו בזה הראשנים. ב' צ"ב בדין זה מהו הסברא בזה, היכן מצינו בשום מקום חיוב לחזור ולומר [או ראוי לומר] עשיתי שליחותי. וכבר עמד בזה בשערי יושר ש"ז סופ"ז שענין זה מופלא בלא ביאור. ועי' בריטב"א כאן ונראה מדבריו שהוא חסרון של ונתן בידה. ובביאור הדברים עי' קה"י סי' טז. ג' צריך לברר האם דין זה נאמר גם בשליחות של ממון ושאר דברים, הוא שהוא הלכה מיוחדת דוקא בגט.עי' ועי' בש"ך קפה סק"א ובנתיה"מ שם שנחלקו בזה. ועי' בקה"י סי' טז.

**ודאי אי כתוב סהדי גט מעליא ואבד עשו שליחותן**. בשורש מחלקת רבה ור"נ עי' ברע"א בתשו' קמא ובנתיה"מ רמז סק"ו. וע"ע בקובץ ביאורים אות לו.

**אלא אמר ר"נ כותבין ונותנין אפי' מאה פעמים.** עי' בתוס' וברא"ש. ועי' בשו"ע קכב א' ובתו"ג שם.

**כתבו ותנו לשליח מהו**. עי' ברש"י וברי"ף שנחלקו מספק זה. ועי' ריטב"א ותו"ג קכב סק"ח. וע"ע ברש"י שהעמיד הספק בנאבד. אך ברמב"ם פ"ב ה"ח העמיד הספק גם בנפסל הגט. ועי' בכס"מ שם ובב"י. וע"ע בזכר יצחק סי' כא ובאבי עזרי שם.

**כתבו ותנו וכו'.** עי' פרש"י שמיירי בשליח שהבעל מינה. עי' רע"א וקצה"ח רמד סק"ג.

**הולך ותן לה זכי לה וכו'** רצה לחזור לא יחזור, והיינו משום דס"ל לת"ק דהולך כזכי ובפשיטות חלים הגרושין מיד, וכן מבואר בהמשך הגמ' דלמ"ד הולך כזכי ומת הבעל קודם שהגיע גט לידה האשה אי"צ חליצה. ונסתפק הרשב"א דאולי מ"מ יש כאן תנאי של הבעל שהשליח יוליך את הגט לאשה, ורק כשבא גט לידה היא מגורשת למפרע, אבל אם לא התקיים התנאי אינה מגורשת, ובינתים לכתחילה לא תנשא, דלמא לא יתקיים התנאי. ומבואר ברשב"א שאפילו אם הוא יקים התנאי לאחר מיתת הבעל הרי היא מגורשת למפרע.

והנה במשנה לעיל יא: איתא האומר תן שטר שחרור זה לעבדי וכו' חכ"א אינו חוזר דזכות הוא לו, וזכין לאדם שלא בפניו, ולקמן שם יג. תנן האומר תנו שטר שחרור זה לעבדי ומת, לא יתנו לאחר מיתה. וק' הא כיון דאמרינן שאינו חוזר משום דהוי זכות, הרי דתן כזכי וחל השחרור, ולמה לא יתנו לאחר מיתה. ולמד מזה הרי"ף שם דתן כזכי הוי רק לענין שאינו יכול לחזור בו, אבל בעינן שיגיע לידו השטר, ולכך כיון שמת ואין שטר לאחר מיתה לא יתנו. והראשונים שם הק' ע"ז דאי אינו חוזר מדוע אינו חל מיד. עי' ברא"ש ובר"ן שם. וכן שיטת הרמב"ם פ"ו מעבדים.

וכתב בקצה"ח קכה סק"ג דהרי"ף ס"ל כסברת הרשב"א כאן דאף דתן כזכי ואינו יכול לחזור בו, מ"מ יש כאן תנאי שלא יהי' גט או שחרור רק כשיגיע לידה. אלא שהרשב"א ס"ל דאף שהגיע לידה לאחר מיתה מהני, דהוי ככל קיום תנאי שאפשר לקיימו לאחר מיתה. אך הרי"ף ס"ל דלא הוי ככל תנאי חיצוני [כמו נתינת מעות] אלא הוי תנאי בגוף הגט והשטר, ודומה הוא לגט לאחר מיתה.

ועי' בקה"י סי' יב שביאר בזה דעיקר התנאי אינו סתם תנאי שיעשה מעשה נתינת גט לידה, דמעשה כל דהו הוא יכול לעשות גם לאח"מ. אלא התנאי היה שהוא יתן לה את הגט באופן שהיא ראויה להתגרש בו, ואם הוא יתן לה נתינה כזו הוברר שהיא מגורשת למפרע, ולכך אין אפשרות לתת לאחר מיתה.

אלא שעדין יש להק' קו' גדולה לדעת הרי"ף מהא דמבואר בסוגין שאם הולך כזכי הרי היא מגורשת לאלתר ואי"צ חליצה, אפי' אם מת קודם שהגיע לידה. ביאר בזה רע"א דכל דברי הרי"ף הוא רק באומר לשליך את או הולך או זכי בזה ס"ל לרי"ך שיש כאן תנאי ובעינן שיגיע גט לידה, אבל במקום שהאשה אמרה לשליח התקבל לי גיטי והוא אומר זכה או הולך [למ"ד כזכי] הרי הוא כמסכים לדבריה לגמרי שהשליח יהיה שליח קבלה ולכך היא מתגרשת מיד.

**אבל אם אמר א"א שתתקבל אלא הולך ותן לה רצה לחזור יחזור.** ולכאו' קשה הרי רבי ס"ל שהולך כזכי, שהרי אם אמר הולך סתם אינו יכול לחזור בו, וא"כ מה אכפת לי שאמר א"א וכו' הא סו"ס אמר לו הולך. וביאר בזה רש"י ד'גלי דעתיה דהולך דקאמר לאו כזכי הוא', והביאור הוא דהולך אינו לשון ברור לגמרי שהוא כזכי, ולכך אפילו שבסתמא מודה רבי שהולך כזכי, מ"מ אם הוא אומר א"א שוב י"ל שמה שאומר הולך לאו כזכי הוא. ולפי"ז מה הדין אם הוא יאמר א"א שתקבל לה אלא זכי לה, שזה לשון ברורה של זכיה שפיר היה מקום לומר שהוא חזר בו ממה שאמר א"א. ועי' בפורת יוסף שהביא דברי הב"ש בזה בסי' קמ סק"ח.

וכן ביאר בלח"מ פ"ו מגרושין ה"י שפסק הרמב"ם דאם אמר א"א שתקבל אלא הולך דהוי שליח הולכה, והק' הרי קיי"ל דהולך לאו כזכי וגם בלי א"א נמי הוא שליח הולכה, כמו שמבואר בגמ' בתחילת הפרק, [ובגמ' תי' דאין ראיה דאפשר דבמתני' 'הילך' קתני, אבל הרמב"ם כתב דינו בהילך. ותי' בלח"מ שהרמב"ם בא לחדש שרק בהולך מהני מה שאומר א"א וכו', אבל בהתקבל וזכי גם אם אמר א"א נשאר שליח קבלה. והק' בשעה"מ דהרי מבואר בגמ' שאפי' שהלשון 'הילך' ודאי שהוא כזכי אפ"ה כשהוא אומר א"א שתקבל לה אלא הילך, מהני מה שאומר א"א לפרש ש'הילך' לאו כזכי, א"כ ה"ה התקבל וזכי.

**אי אפשי אתא לאשמעינן**. בפשטות כוונת הגמ' דבא רבי לאשמעינן דינא דאי אפשי, אבל גם ת"ק מודה לו בזה. אך רע"א הביא דלדברי הר"ן שפי' לעיל במתני' שהכוונה של הבעל במה שאומר א"א [אינו כפרש"י שהבעל רוצה שהיא תתגרש מכח שליח הולכה של הבעל] אלא שגם הבעל רוצה שתתגרש בו מיד, אלא שאינו רוצה שתתגרש מכח שליחות קבלה שלה אלא מתורת זכיה. וקמ"ל דלא מהני אף שגילתה דעתה ע"י שמינתה שליח כמבואר בירושלמי שמא חזרה בה. וכתב רע"א דזה דבר חידוש גדול, שהרי כמו שבכה"ג שהיא עשתה שליח קבלה לא חיישינן שמא חזרה בה, א"כ מה אכפת לי שהבעל אמר לו שהוא יזכה בגט מדין זכין, למה לחשוש שמא חזרה בה, הרי סו"ס הוא שליח קבלה שלה, אלא הביאור הוא עפ"י מש"כ התוס' כאן, דהתוס' הק' הרי רבי ס"ל דהולך לאו כזכי. ותי' התוס' דהולך ותן למי שאינו שליח לא הוי כזכי, וסוגיין איירי שהאשה שלחה אותו לקבלה ולכך הולך כזכי. ועפי"ז כתב רע"א דיש לפרש דכיון שהוא אומר לשליח א"א שתקבל אלא הולך ותן לה, הרי הוא כאומר הולך וזכי למי שאינו שליח שהרי אינו רוצה בשליחותו ובזה הולך לאו כזכי דמי. וא"כ י"ל דת"ק הכא ס"ל דגם במקום דאינו שליח שלה מ"מ הולך כזכי, ולכך אף שאומר אי אפשי ואינו מקבל בתורת שלחות שלה, אכתי הולך כזכי ומתגרשת בו. ורבי בא לחדש דאם הוא שליח שלה הולך כזכי, אבל אם הוא לא שליח שלה הולך לאו כזכי דמי.

**תוד"ה רבי אומר וכו'.** מסקנת דברי התוס' דכיון ששמע הבעל מהשליח שהוא שליח של האשה בכה"ג לכו"ע הולך כזכי דמי. ולכאו' צ"ב דא"כ מה כל הראיה בתחילת הסוגיא טעמא דלא וכו' ש"מ הולך כזכי דמי, הרי כאן בסוגיא מיירי שהשליח הוא שליח קבלה ובכה"ג לכו"ע הולך כזכי. וכתב בתורא"ש דצ"ל 'דלעיל מיירי דלא אמר השליח אשתך אמרה התקבל אלא הבעל ידע שעשאתו אשתו שליח קבלה. והדברים צ"ב הרי הגמ' להדיא מביאה ראיה גם מהסיפא אשתך אמרה התקבל וכו' וע"ז אמר לו הבעל א"א וכו' ופשיט שהולך כזכי, הרי שגם באופן שהשליח אומר שהוא שליח של האשה שייך הנידון אי הולך כזכי, וזה דלא כתוס' וצ"ב.

**סג:**

**למימר דמספקא ליה לרב אי הולך כזכי דמי או לא כזכי דמי.** עי' רמב"ן שתמה הא לא דמי כלל גטין לפקדון, דהא י"ל דבגטין הולך לאו כזכי ובמתנה ובפקדון הולך כזכי. כמו שמצינו שבפקדון קיי"ל כרב דהולך כזכי [כמבואר לעיל יד.] ואילו במתנה הלכה כר"ש דהולך לאו כזכי [כמבואר לעיל טו] וא"כ אולי גט למתנה דמי. [ובפרט לאביי דאמר לעיל לב: שליח מתנה כשליח הגט לענין הולך לאו כזכי].

ותי' ברמב"ן ובר"ן וכ"מ בתוס' בע"א ד"ה רבי דבמתנה שהוא נותן מעצמו יש סברא שהוא נותן במתינות בכדי שיוכל לחזור בו, אבל בפיקדון שמחזיר מה שהוא חייב לו הולך כזכי, והכא בשמעתין מיירי שהאשה עשתה אותו שליח לקבלה, ואינו נותן מעצמו, וא"כ גם דעת הבעל שנותן לו סתם דמי טפי לפקדון, דאמרינן ביה הולך כזכי, כי יש סברא לומר שהבעל רוצה בקיום שליחות האשה. ומשום הכא מספקא ליה לרב אי דמי למתנה או לפיקדון, אבל אביי [לעיל לב] סובר דאף בכה"ג אין הגט דומה לפקדון אלא למתנה והולך לאו כזכי, וכן דעת הרי"ף דהלכה כאביי.

ובר"ן וברשב"א והראב"ד בהשגות על הרי"ף כתבו עוד על דרך הנ"ל דרב איירי שהאשה עשאתו לשליח קבלה ולכך מספקא ליה דאולי חשיב כפיקדון, אלא שהוסיפו דאין סתירה כלל מרב לאביי, דרב מיירי שהאשה עשתה אותו שליח קבלה לפיכך מספק"ל דאולי דמי לפקדון, ואביי איירי שלא עשאתו האשה לשליח קבלה ולכך דמי למתנה דהולך לאו כזכי. ולפי"ז קי"ל גם כרב וגם כאביי. ועי' במחנ"א הל' זכיה סי' כח.

ובאחרונים הביאו שי' הירושלמי פ"ד ממע"ש ה"ד דבמתנה אין המקבל יכול לעשות שליח קבלה משום שאין כאן שלוחו של בעל הממון, ולכך אף אם נימא דכשאומר המשלח הולך וכוונתו 'כזכי', מ"מ כיון שאינו עשה אותו לשלוחו, אינו זוכה למשלח ומשום שליחות המשלח ל"מ כיון דבעינן שלוחו של בעל הממון.

וכתב בשיעורי הגרש"ר לעיל אות רצא דלפי"ז מיושב קו' התוס' והראשונים דלעיל, דשאני גט שכיון שעשתה האשה אותו לשליח קבלה שפיר הוי מגורשת מיד, אבל במתנה אף אם דעתו שיזכה בו מיד, מ"מ כיון שאינו עשה אותו שליח עבור המקבל, איכא חיסרון שאינו שלוחו של בעל הממון.

**הולך מנה לפלוני חייב באחריותו. ואם בא לחזור אינו חוזר.** לכאו' הביאור הוא דלענין שהלוה לא יוכל לחזור בו הוא זכות למלוה, אבל לענין אחריות הרי הוא חובה למלוה ולכך הלוה חייב באחריותו. אך עדין צריך לבאר בזה דלכאו' זה תתרי דסתרי, דאם זכה המלוה במעות למה נשאר הלוה חייב באחריותו, הרי המעות הם כבר של המלוה, ואם הוא חייב באחריותו למה אינו יכול לחזור בו.

וביאר הרי"ף לעיל פ"ק על מתני' דתנו גט זה לאשתי, ושיטת הרי"ף שם שהזכיה בתן שטר שחרור לעבדי הוא רק לענין חזרה, דאינו יכול לחזור בו, אבל מ"מ אם מת האדון לא יתנו לאחר מיתה, והוסיף בזה הרי"ף ''ואשכחן זכייה כה"ג כדאמרינן לקמן הולך מנה לפלוני שאני חייב לו, אמר רב חייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר'', הרי שסובר הרי"ף שאין כאן זכיה גמורה, שאילו היה למלוה זכיה גמורה במעות לא היה הלוה חייב באחריותו, ומזה שהלוה נשאר חייב באחריותו למד הרי"ף שהזכיה בתן והולך הוא לא זכיה גמורה ומועיל רק לענין חזרה. והנה הרי נתבאר לעיל שטעמו של הרי"ף הוא משום דתן הוי כזכי רק בתנאי שיגיע ליד העבד [באופן הראוי לשחרור] וכיון שזה לא הגיע אליו מחיים לא יתנו לאחר מיתה, שהרי לא נתקיים התנאי, וא"כ גם כאן צריך לפרש שהזכיה של המלוה היא רק באופן שיתקיים התנאי שיגיע לידו המעות, ואם נאנס הוברר שלא זכה בו המלוה, אבל אם באמת אינו תנאי היה נפטר הלוה מאחריות ע"י זכיית המלוה. ויש בזה אריכות.

**התם ספק ממונא לקולא.** פרש"י דהמוציא מחברו ידו על התחתונה לפיכך אינו חוזר. והיינו דהלוה נחשב למוציא מהמלוה. והעירו בזה דהרי אדרבא הרי הלוה הוא מ"ק, וכל זמן שלא הגיע לידי המלוה הר"י כקיימא באגם, וחשוב כמוחזק ולא כמוציא. ואין לפרש שכיון שהשליח תופס בשביל הבעלים חשוב שהמלוה מוחזק בזה, דאדרבא כיון שיש צד שהולך לאו כזכי א"כ השליח תופס עבור הלוה, וא"כ כל חד מייניהו הוי ספק מוחזק דאינו כלום, והדרא חזקת מ"ק של הלוה.

וכתב בפנ"י שהשליח נחשב תופס לבע"ח, ועי' בדבריו, והנה בגמ' מבואר להדיא שאם הולך לאו כזכי לא מועיל התפיסה של השליח, ובודאי יכול לחזור בו. אלא הכוונה שכיון שיש כאן ספק דשמא הולך כזכי, ממילא הדר דינא שהתפיסה של השליח מועילה, דלא הוי תופס לבע"ח במקום שהוא חב לאחריני. [נראה שזה בחי' הרי"ם].

ויש לדון בזה מכמה טעמים - א' מלשון הגמ' ורש"י ל"מ הכי, ב' העירו בני הישיבה דאם בספק מוחזק מוקמי' בחזקת המר"ק נמצא שהוכרע הממון ללוה ומסתבר שבע"ח אחר יוכל לתפוס.

והנה הרשב"א כתב דבספק של תן כזכי במתנה חוזר לנותן שהוא המ"ק, וז"ל ולא דמי מתנה לחוב ופקדון דכיון דמה שיש בידו משל אחרים הוא דמשדר להו, ספיקא לקולא דבעלים הוא'. הרי שנקט שכיון הוא ודאי חייב לפרוע נחשב שהמלוה מוחזק ב'חוב', וזה עושה אותו מוחזק במעות שנעמדו לפריעת החוב. ועדין צ"ב דסו"ס מלוה להוצאה ניתנה, והרי המעות של הלוה עד זכיית המלוה, ומדוע חשוב כשמחיק בידו משל אחרים. ועי' בתפארת יעקב.

ועי' לקמן בתוס' עח: גבי זורק פרעון חוב בספק קרוב למלו וספק קרוב ללוה דהדין הוא שיחלוקו. וכתבו התוס' שם דלא שייך הכא הממע"ה דאין כאן ספק, והעמיד המהרש"א שם שהציור הוא כמו בסוגין דלא נאבדו המעות אלא הם בעין והנידון הוא לגבי חזרה, שהלוה רוצה לחזור בו מהפרעון, ובזה אין לא מוחזק ולא מ"ק. והק' בתור"ג מהרשב"א כאן בסוגין שכתב שהמלוה נחשב מוחזק במעות הפרעון, ותירץ דהתם מיירי בתוך הזמן ובזה הם מוחזקים בשווה, והכא איירי שהגיע זמן הפרעון ובזה נסתלקה חזקת הלוה.

**איבע"א משום בזיון דבעל איבע"א משום חצרה הבאה לאחר מיכן.** עי' ברשב"א שדן האם טעמא דבזיון דבעל הוי מה"ת, דאנן סהדי דמקפיד לפיכך אינו גט מדאורייתא. או דהוי רק גזירה שמא יקפיד ויוציא לעז. אבל טעמא דחצרה וכו' פשיטא דהוי דרבנן. ולפי"ז מצי למימר איכא בינייהו אם הוי מדאורייתא או מדרבנן. אך ברמב"ן נקט שהטעם של בזיון דבעל אינו אלא גזירה מדרבנן שמא יקפיד, ומשמע שבאופן שבפירוש הקפיד זה פסול מה"ת.

מאי ביניהו דקדמא איהי ושויה שליח מעיקרא. פרש"י דבכה"ג לא דמי לחצר הבאה לאחר מיכן, אבל בזיון דבעל יש גם בזה. וכתבו התוס' ועוד ראשנים דהמ"ל איכא ביניהו כגון ששמע הבעל ולא קפיד, דמשום חצרה וכו' איכא, ומשום בזיון ליכא דהא שמע ולא קפיד. והוסיף בזה האבנ"מ [קמא סק"ב] דאם גם היא קדמה ועשאתו שליח מעיקרא, וגם שמע הבעל ולא קפיד, מהני לכו"ע דאין לא חסרון של בזיון דבעל ולא חסרון של חצרה וכו'.

אך הביא שם באב"מ בשם בעל התרומות דפי' איפכא מרש"י, ובקדמה איהי ועשאתו שליח מעיקרא איכא גזירה דחצרה הבאה לאחר מיכן, ורק בזיון דבעל ליכא כיון שידע שנעשה שליח לקבלה. והיינו דלטעמא דחצרה הבאה לאחר מיכן בשום ענין אין האשה יכולה לעשות שליח לקבל גיטה מיד שליח הולכה.

והנה הרי"ף פסק כרבי חנינא, משום שמדברי הגמ' בהמשך נראה שדנו רק על ההלכה האם איכא חסרון של חזרה שליחות אצל הבעל, משמע מדברי הגמ' שאלולי חסרון זה היה כשר השליח להיות גם שליח הולכה וגם שליח קבלה, הרי שקיי"ל כר"ח וליכא חסרון לא של בזיון דבעל ולא של חצרה וכו'. עכ"ד הרי"ף, וכתבו הרמב"ן והר"ן דאינו ראיה משום שי"ל שמיירי באופן שאין חשש לא של בזיון דבעל ולא של חצרה וכגון שהאשה קדמה ועשאתו שליח, וגם הבעל אמר לו שיתן לשליח האשה. ולכך כל הנידון בגמ' הוא רק מחמת חזרה שליחות אצל הבעל.

ועוד מבואר בר"ן די"ל שבגוונא שהאשה טרודה [כגון כשיהיא עסוקה בלישה] ליכא בכה"ג בזיון דבעל.

**הא לא חזרה שליחות אצל הבעל.**

צריך לבאר כאן כמה ענינים. א' למה כאן הגמ' מסתפקת בדין זה. ולעיל כד. פשיטא לגמ' שיש חסרון שלא חזרה שלחות. ועמדו בזה הראשנים. ב' צ"ב בדין זה מהו הסברא בזה, היכן מצינו בשום מקום חיוב לחזור ולומר [או ראוי לומר] עשיתי שליחותי. וכבר עמד בזה בשערי יושר ש"ז סופ"ז שענין זה מופלא בלא ביאור. ג' צריך לברר האם דין זה נאמר גם בשליחות של ממון ושאר דברים, הוא שהוא הלכה מיוחדת דוקא בגט.

א. בגמ' מבואר שאלולי הדין של חזרה שליחות אצל הבעל היתה מתגרשת האשה ע"י זה שהיא עושה את השליח שליח קבלה שלה. ודבר זה צריך הסבר הרי השליח הולכה לא עשה מעשה נתינה כלל, אלא שהוא עצמו נהפך להיות כידה, והיכן יש כאן מעשה נתינה. וכתב בתו"ג ריש סי' קמא דכשם שהאשה אינה יכולה לעשות את בעלה לשליח קבלה, מטעם דבעינן שהאשה תקבל מיד בעלה, ואם תעשה הבעל לש"ק שיהיה במקום האשה א"כ ממאן יקבל, הרי לא קיבל מיד בעל. ה"נ שליח הולכה שלו כיון שהוא כבעל עצמו א"י לעשותו ש"ק שלה שיהיה במקומה, ד"ה כבעל עצמו ממש הוא, ובעינן שיעשה שליחותו דהיהנו שיהיה 'נותן', ואז יגמור שליחותו וכו' כי לעולם א"א שיהיה אחד במקום בעל ואשה יחד וכו'. ואחר שביאר התור"ג בטו"ט את החסרון של לא חזרה, הוסיף והא דמספקא ליה לש"ס משום דאפשר דדמי קצת לגט הבא מרשותו לרשותה כמו שכ' התוס' בריש הזורק גבי תיחוד ותיפתח. ע"ש עז: ד"ה ותיזיל. והדברים צ"ב שהרי שם מיירי שהגט מונח ברשות הבעל, והוא עצמו מקנה רשותו לאשה, ובזה י"ל דחשיב שבא הגט מרשותו לרשותה ע"י הקנאת הבעל, שהרי הבעל הקנה לה את מקום הגט, אבל כאן הגט הרי מונח ביד השליח הולכה, וזה נחשב שבא לאשה ע"י זה שהיא ממנה אותו עכשיו לשליח קבלה, אבל ליכא מעשה נתינה מצד הבעל או השליח.

והנה הריטב"א כאן ולעיל כד. כתב דדין זה נאמר רק בגט ולא בשליח מתנה. וז"ל ו'טעמא דלא חזרה שליחות, היינו משום דחזרה הו"ל כטלי גיטך מע"ג קרקע, ובגט הוא דבעינן דלא חזורה, משום דבעינן ונתן בידה, אבל במתנה לא איכפת לן'. משמע מדבריו שעיקר החילוק בין גט למתנה הוא האם הוא יכול לגמור את השליחות, דבדין חזרה שליחות נאמר שצריך שהשליח ישאר שליח עד גמר השליחות שלו, ואם הוא צריך להפסיק את השליחות זה הפסול בשליחות, ולכך כתב דבשלמא במתנה הוא יכול להיות שליח הולכה עד מקום פלוני ולומר לקונה לך חזק וקני וברגע זה הוא סיום את שליחותו, ומיד אח"כ הוא יכול להיות שליח של הקונה לקנות עבורו, אבל בגט הרי אינו יכול להניח לפניה ולומר לה שתקח את הגט, דהוי כטלי גיטך מעג"ק, אלא הוא מוכרח להשאר שליח עד גמר הנתינה, וכיון שבשעת הנתינה הוא מפסיק להיות שליח הולכה ליכא נתינה. מבואר מדבריו שכיון שהוא לא יכול לגמור את השליחות ולהניח בפניה את הגט לכך לא חזרה שליחות וכו'. אבל עצם זה שהשליח הולכה נהיה שליח קבלה אין חסרון שאין כאן נתינה. וצריך בזה הסבר הרי אין כאן כלל נתינה מיד הבעל לאשה, שהרי האשה היא הממנה אותו לשליח קבלה, ונמצא שהיא עושה את הנתינה, וצ"ב.

ודבר זה קשה ביותר לעיל כד. באשה עצמה שהיתה שליח הולכה עד מקום פלוני, וכשהיא מגיעה למקום פלוני היא מפסיקה להיות שליח הולכה ומתגרשת בו, והק' בגמ' והא לא חזרה שליחות אצל הבעל וכו'. ובזה ודאי קשה איזה מעשה נתינה יש מיד שליח הבעל לידה, הרי היא רק מפקיעה את עצמה מלהיות שליח הולכה, וממילא הגט בידה בלא נתינה כלל.

ובאמת בקה"י סי' טו נראה שלמד שזה גופא החסרון בלא חזרה שליחות לבעל, דחסר כאן נתינה. ולפי"ז הוא דין מיחוד רק בגט ולא בשאר דיני שליחות.

[[ולכאו' היה מקום לפרש באופ"א, דהנה כל שליח המהות שלו הוא שהוא מבצע את התכלית של השליחות, וכיון שהתכלית של השליחות הוא למסור את הגט, הרי שהוא צריך להיות שליח בשעת המסירה. ובנידו"ד הפעולה שהשליח עושה עבור המשלח היא הפסקת שליחותו, וע"י שהוא מפסיק להיות שליח והוא נהי' שליח קבלה ועי"ז נעשית הנתינה. וכשנתבונן בדבר נראה דהפסקת השליחות היא כעין זריקת חץ והתכלית המתהוה מזה נעשית רגע אחד אח"כ. ומעתה י"ל דכלפי עצם המעשה - שהוא הפסקת השליחות - שפיר שייך דין שליחות, דהך מעשה נעשה בעודו שליח כאחת עם הפסקת שליחותו, אכן בד' הגמ' נתחדש יסוד מחודש דבדין שליחות בעי' שישאר עליו שם שליח בשעת התהוות העשיה [כעין שעת הגעת החץ], וכל היכא שבטל ממנו שם שליח באותה שעה ל"מ. ולאחר העיון נראה שהסברא בזה היא מרווחת מאד, דהרי אנן לא באנו לייחס למשלח את הפסקת השליחות אלא את הנתינה המתהוית עי"ז, ולכן בעי' דהך עשיה תתייחס לשליח ועי"ז נוכל לייחס אותה למשלח, ולזה בעי' שיהא עליו שם שליח בשעת התהוות הנתינה]].

ב. אמרינן בגמ' לעיל כא. ואמר רבא כתב לה גט ונתנו בחצרו וכתב לה שטר מתנה עליו קנאתו ומתגרשת בו. והק' באב"מ סי' קלט סקי"ב כיון דחצר משום שליחות אתרבאי א"כ איך מהני שהחצר שהוא שליח של הבעל יהיה כידה של המתגרשת, הרי כמו ששליח הולכה לא יכול להיות שליח קבלה, כמבואר בסוגין, וכמו שהאשה עצמה לא יכולה להיות שליח הולכה עד מקום פלוני, ובמקום םלוני לחזור ולהיות שליח קבלה משום לא חזרה כמבואר לעיל כד. א"כ ה"ה הכא.

וכתב בקה"י סי' טו דכל החיסרון של לא חזרה שליחות אצל הבעל היינו דליכא נתינה, דכיון שהגט מונח ביד השליח בתורת שליח הולכה, וצריך שהשליח יתן את הגט ליד האשה, נמצא שאם האשה ממנה אותו לשליח קבלה,הרי מה שהגט נחשב שהוא בידה הוא מחמת מה שהיא עצמה עשתה מינוי של שליח קבלה, וכן כשהאשה היא עצמה שליח הולכה עד מקום פלוני, ובמקום פלוני היא מקבלת מיד עצמה, הרי מה שהגט הגיע עכשיו לידה אינה מכח נתינה של הבעל כלל, אלא מחמת היד של עצמה, ונמצא שאין כאן נתינה. אבל כשהוא נותן את הגט בחצרו והוא כותב לה שטר מתנה על החצר והגט בתוכו, נמצא שמה שהגט נחשב ביד האשה הוא מכח ההקנאה של הבעל, דהקנאת החצר נחשב מעשה שע"י בא הגט ליד האשה, ושפיר יש כאן מעשה נתינה.

והוסיף בזה הקה"י דהא דלא אמרינן בכל טלי גיטך מעג"ק שיחשב נתינה שהרי הבעל מקנה לה את הניר, וביאר בזה דאם האשה נוטלת לבד את הגט הבעל לא סייע כלל בהבאת הגט לידה, אלא היא לבד הביאה את הגט לידה, והבעל רק זיכה לה את הניר, זה לא חשיב מעשה נתינה. אבל כשהוא מקנה לה את החצר הרי שהוא עושה מעשה קנין שמביא את הגט לידה, דמכח הקנין החצר היא ידה, נמצא שזה בא לידה מכח הקנין של הבעל.

**סתירת הסוגיות**

ג. הנה בסוגיא לעיל כד. פרש"י בד"ה והא 'שליח לא מקרי אלא המשתלח מזה לזה שראוי לחזור אצל שלוחו ולומר עשיתי שליחותך לחברך, וזו אינה ראויה לחזור שהרי לא נשתלחה אלא לעצמה ואח"כ נעשית בעל המעשה ובטל השליחות קודם שתחזור'. משמע מדברי רש"י שכל החסרון הוא רק באופן המדובר התם שהאשה עצמה היא בעל המעשה, והיא נעשית שליח להולכה ואח"כ מקבלת מידה, אבל מי שהוא לא בעל המעשה, כגון שליח הולכה יכולה להיפך לשליח קבלה, וע"ז השיגו התוס' שם דהוא דלא כמבואר בסוגין. ועי' בפנ"י.

עוד הק' הראשנים ברשב"א ובריטב"א ועוד דבגמ' לעיל כד. מבואר בפשיטות שאי לא חזרה שליחות אצל הבעל השליחות לא הוי גט, ואילו הכא בסוגיין מספקא ליה [שלחוה לקמיה וכו' אמר נתיישב בדבר וכו' כי היכי דמספקא וכו']. ותי' דהכא מיירי דבתחילת השליחות היתה ראויה השליחות לחזור לבעל, ורק אח"כ נעשה שליח לאשה לפני שיצא משליחות הבעל, ולכך מספקא ליה, אבל לעיל מיירי שהאשה עצמה היתה שליח להביא את גיטה, ומעיקרא כבר בתחילת השליחות כל קיום השליחות היתה רק באופן שהיא תפסיק להיות שליח להולכה, ובזה פשוט דלא מהני, כי לא היה ראוי לחזור לבעל, אבל כאן הרי כשנתן הבעל לשליח היה יכול לקיים את השליחות ע"י שיתן לאשה ובזה מספק"ל לגמי. [ולפי סברא זו יישב הב"ש בסי' קמא סק"א את הסתירה בדברי השו"ע דפסק בסעי' א' דהוי ספק מגורשת, ובסי' קמב סעי' יג באשה המביאה גיטה משמע שאינה מגורשת בודאי].

והוסיף הרשב"א דלפי"ז ה"ה היכא שעשתה האשה שליח קבלה ואח"כ עשאו הבעל שליח הולכה עד מקום פלוני, נמי לא מהני בתורת ודאי דכיון דבשעת עשית השליח לא חזרה שליחות אצל הבעל בודאי לא מהני.

[ובביאור דברי הרשב"א נראה שהיה מקום לומר דכיון שהיא עצמה קיבלה את הגט בשליחות הולכה עד מקום פלוני, נמצא שכשהיא הגיע למקום פלוני פסק ממנה ממילא השליחות והגט בידה בלא נתינה כלל, כמבואר לעיל וליכא נתינה של גט. אבל באופן שהוא שליח הולכה ואח"כ האשה ממנה אותו לשליח קבלה, בכה"ג י"ל שכיון שקיבל ע"ע להיות שליח קבלה, בזה חשוב שמכניס הגט מרשות שליח הולכה לרשות שליח קבלה, וצ"ב. ועי' ל' הרשב"א 'דילמא כיון שכן אף ע"פ שנעשה מרצון עצמו שליח לאחרים עד שלא יצא מידי שליחות הבעל אין בכך כלום, דעד עכשיו ראוי היה לחזור אצל הבעל ושליחות החוזרת מיקרי'. משמע מדבריו שיש סברא בזה 'שקיבל ע"ע מרצון שליח לאחרים'].

וכתב באב"מ קמא סק"א ליישב באופ"א, דרש"י סובר שעיקר החילוק בין הסוגיות הוא דלעיל איירי שהבעל עשה את האשה בעצמה לשליח הולכה, ובזה ודאי דהוי חיסרון דלא חזרה, וכל' רש"י התם 'שלא נשתלחה אלא לעצמה', אבל הכא בסוגיין דרק השליח קבלה נעשה שליח הולכה ליכא אלא ספק אי הוי חיסרון או לא. ולפי"ז גם באופן שהיא עשתה קודם שליח קבלה, ואח"כ הבעל נתן לו בתורת שליח הולכה, הוי ספק [אלא דאינו מבואר כל עיקר, איזה חילוק יש בין היא עצמה, לשליח קבלה שלה, סו"ס הרי שלוחה לקבלה הוי כידה ממש, א"כ למה בהיא עצמה איכא ודאי חסרון]. וצ"ב. אך התוס' סברי כרשב"א דאין חילוק אם עשה האשה עצמה לשליח או שעשה את השליח קבלה שלה לשליח הולכה, דעיקר החילוק בין הסוגיות הוא האם מתחילה היתה ראויה שליחותו לחזור לבעל

**האם נאמר דין זה גם בשליח קנינים.**

**א.** הר"ן בכתובת צח כתב שמי שנעשה שליח למכור אינו יכול לחזור ולקנות לעצמו, דכיון שהוא המקנה אינו יכול להיפך לקונה. וכן פסק בשו"ע חו"מ קפה סעי' ב'. וכתב הש"ך שם סק"א דהוא ספיקא דדינא שהרי דין זה נשאר בסוגין בספק. וצריך להוסיף בזה את דברי המחנ"א [שלוחין ד] דדברי הר"ן הוא רק בגוונא שהשליח הוא שליח ההקנאה, אבל אם הוא רק שליח להוליך את החפץ והמקבל הוא לבד יזכה בעצמו, בכה"ג גם השליח יכול לזכות בעצמו, כי מעולם לא היה עליו שם של 'מקנה'.

אך בריטב"א כאן הביא בשם הרא"ה [וכן נקט בנתיה"מ שם סק"א] חולק וס"ל שרק בגט יש נפק"מ מדין זה, דבממון שאין דין נתינה שפיר שיך לומר שחזרה שליחות לבעלים, שהרי הוא יכול להניח לפניו ולומר לו לך חזק וקני, וממילא נגמרה שליחותו, ואח"כ הוא יהיה שליח של הקונה. אבל בגט א"א לעשות כן דבעינן נתינה מידו לידה וטלי גיטך מעג"ק לא מהני. נמצא שהנפק"מ בדין זה הוא רק לענין גיטין. והאריך בכ"ז המחנ"א שם ד"ה איברא.

**כתב הרמב"ם פ"ו הי"ג** שליח זה שנתהפך מהולכה לקבלה הרי"ז ספק גרושין, אבל כשהגיע הגט לידה תתגרש בו בודאי. וכן פסק בשו"ע קמא סעי' א. וכתב הב"ש שיש כאן חידוש שהרי כשהאשה אמרה לו שהוא יהיה שליח קבלה והוא התרצה, הרי חזר בו משליחות הבעל, וכיון שבטל כוחו לא תתגרש בו אפילו אם נתן לה אח"כ את הגט. והט"ז שם תמה בזה דהיא גופא קשיא איך מועיל מה שהוא חוזר ונותן לה הרי בזה שהוא ניתק עצמו להיות שליח קבלה ממילא נתבטלה ממנה דין שליח הולכה. [ובדעת הב"ש צ"ל דגם בכה"ג שהוא מתרצה להיות שליח קבלה לא פוקע ממנו המנוי להיות שליח הולכה].

וכתב באב"מ שם דאם הריעותא הוא מצד שהשליחות הולכה, שאינו יכול לחזור ולומר עשיתי שלחותך, הרי נתקלקלה השליחות, ואיך יחזור ויתן לה מדין שליח הולכה. אבל אם כל החסרון הוא [כמוש"כ הרה"מ] שכ"ז שהשליח לא גמר את שליחותו הוא לא יכול להיות שליח קבלה, נמצא שהחסרון הוא בשליח קבלה, דאינו יכול לנתק עצמו מהשליחות להולכה, ולפי"ז אם יגיע הגט לידה שפיר מגורשת, שהרי השליחות הולכה לא נתקלקלה.

**רש"י ד"ה ואצרכה גט.** 'אחר, משום דלא חזרה שליחות, העירו בזה למה רש"י כתב שצריך לתת גט אחר, למה לא יכול השליח לחזור ולתת לה את אותו הגט, הרי המנוי שליחות של הבעל לא פקעה, ותלוי בהנ"ל

**אזול עדים כתוב תפאתה**, אר"י עשו עדים שליחותן. נחלקו הראשונים אי בעינן בכתיבת גיטין שליחות או דסגי שנכתב בצויי הבעל. עי' בתוס' לעיל כב: והרשב"א שם הביא ראיה מכאן דאמרינן דכיון דעשו עדים שליחותן שוב אינם שלוחים הרי שבעינן שליחות לכתיבה. ותי' דלשון שליחות לאו דווקא אלא הכוונה דליכא צויי הבעל על הגט השני. [ועי' בר"ן דה"ה בשאר שטרות דבעינן שיכתוב מדעת המתחייב, אם עשו שליחותן שוב אינם כותבים שטר אחר. ועי' ברמ"א חו"מ מט סעי' ו' די"א דלא שייך הא דינא בשאר שטרות].

ולדברי הרשב"א ניחא קצת הא דס"ד דעשו עדים שליחותן, דהרי סו"ס לא קיימו השליחות כלל וכדמתקיף לה רבה. ולהנ"ל ניחא קצת דכיון דאין כאן שליחות על הכתיבה אלא ציויי הבעל, וע"י כך הבעל פועל את הלשמה, א"כ י"ל דהציויי היה על כתיבה ראשונה, ובכתיבה שניה לא היה ציויי שיפעל את הלשמה. ועי' בזה בזכר יצחק סי' כא ד"ה ולזה (השני).

**אלא אמר רבה ודאי אי כתוב גיטא מעליא ואבד עשו עדים וכו'**. מתקיף לה ר"נ וכו'. ובביאור מחלקתן מצינו ב' דרכים. רע"א בתשו' קמא הק' על כמה מקומות דמבואר שבעל שאמר כתבו ותנו כותבין ונותנים גט לאשתו, איך הוא ממנה את השליח על הנתינה לפני הכתיבה, הרי א"א לעשות שליח לדשלב"ל. [ואע"ג דבידו לכתוב לא מהני בידו לסלק החסרון דדשלב"ל] וכן הק' התור"ג בסי' רמג סק"ו. ותי' דאין הכוונה שיש כאן מינוי שליחות על כתיבה ומנוי שליחות על נתינה, אלא הכוונה שהבעל ממנה אותם 'לגרש' את אשתו, והם המגרשים, וכיון שהאשה היא בעולם הרי שהשליחות היא על דבר שבעולם, וממילא בתורת מגרשים הם כותבין ונותנים, ולדרך זה צ"ל שזה עיקר סברת ר"נ שיכולין לכתוב גט אחר משום שנעשו בעלים על הגירושין, ממילא כמו שהבעל היה חוזר וכותב כך הם חוזרים וכותבין, ורבה פליג בזה וס"ל שיש קפידא מצד הבעל שיכתבו רק גט אחד ולא יותר.

ובקוב"ש ח"ב [בקובץ ביאורים אות לו] הק' דאם אינו שליח על הכתיבה, אלא שהוא קיבל כח גרושין והוי כבעל א"כ פשיטא שאם מאיזה טעם לא הגיע הגט לידה לא עשו שליחותם, שהרי עדין לא התגרשה, ופשיטא שחוזרים וכותבין. אלא ע"כ דהוי שליח על הכתיבה בפ"ע ועל הנתינה בפ"ע, וכשכתב הגט כבר עשה שליחותו הראשונה. ור"נ דפליג ע"ז וס"ל דכותבין אפי' מאה פעמים, אף דכבר עשו שליחותן, צ"ל דע"ז גופא פליג וס"ל דמינה אותו שליח על הכתיבה אפי' מאה פעמים.

**אלא אמר ר"נ כותבין ונותנין אפי' מאה פעמים**. עי' בתוס' דרק אם נאבד או שנפסל בודאי, אבל אם הוא ספק פסול אין לעשות אחר שמא כשר הוא ועשו שליחותן. מל' התוס' משמע דבכל ספק אף שיש בו חשש שפסול מדינא, מ"מ אינו כותב גט אחר. אך ברא"ש מבואר דאם יש צד פסול מדינא, לא גרע מנאבד דלא עשו שליחותן, ורק במקום דהחשש הוא לדבר חומרא שאין לו שורש ועיקר מה"ת בזה עשו שליחותן ואין כותבין אחר. ולשון השו"ע קכב סעי' א' הוא כרא"ש.

ובעיקר דברי התוס' עי' בריטב"א שהק' שיכתבו גט אחר ויתנו לה, ומנ"פ אם הגט הראשון כשר גט שני אינו כלום, ואם ראשון פסול השני יהי' גט. ותי' דעל הצד שהגט הראשון הוא כשר נמצא שהשני הוא כעדות שקר. ועי'

**עוד הק' רע"א ובתו"ג** סי' קכב דבכל גט מסופק יש להם עצה לקרוע הגט הראשון, והרי באבד הגט מותרין לכתוב גט אחר. ותי' בתו"ג שם דהיכא דהם עצמם יקרעו את הגט הם מבטלים בזה שליחותם, ושוב אינם יכולים לכתוב גט אחר.

ועי בפ"ח שנחלק בזה, וס"ל דאם הגט בידם יכולין לכתוב גט אחר, ומה שפסלו הראשונים בכה"ג מיירי ששלחם רק לכתיבה ולחתימה ולא לנתינה, או בגוונא שכבר נתנו לאשה ואח"כ עלה איזה גימגום, אבל קודם נתינה יכולין לכתוב עוד גט, והביא שהרדב"ז נחלק ע"ז.

ועי' בש"ך חו"מ מט סק"ו לענין שאר שטרות, דאם כתבו שטר באופן שיש בו ספק פסול אין כותבין אחר כמבואר באבה"ע קכב. וכתב ע"ז בקצה"ח שם סק"ג דאין דברי הש"ך מובנים דבספק גמור חוזר וכותב, ורק בחומרא שאין לה שורש ועיקר מה"ת עשו שליחותן, ובממון ליכא חומרא שאינו מדינא וא"כ בכל ספק חוזרין וכותבין. ועי' בנתיה"מ שם סק"ג.

וכתב בתו"ג קכב סק"ב שיש שני אופני ספק, א' ספק גמור שהניחו חכמי הש"ס דהוא ספק לכל הדור, ובכה"ג בודאי הגט אינו ראוי ולא עשו שליחותן וחוזרין וכותבין. ב' ספק שלא נזכר בגמ' ולא נסתפקו בו חכמי הדור, אלא שחכם שבעירו מסופק בדבר, ובזה כיון שאפשר שלחכם אחר אינו ספק כלל, א"כ יש צד שהגט כשר, ועשו שליחותן.

[ולפי"ז יש לדון דאולי כוונת התוס' בספק של חכם העיר, ולכך אינם חוזרים וכותבין, והרא"ש איירי בספק מהש"ס. וצ"ב].

כתב הרמב"ם פ"ב ה"ח דאף שהגט נמצא פסול רק מדרבנן כותבין גט אחר. הובא בשו"ע ריש קכב. והדבר צריך הסבר הרי מה"ת הגט גט, והם קיימו שליחותם, א"כ איך יש להם עוד כח מה"ת לכתוב ולתת עוד גט. וביאר בספר ג"פ דשאפילו שכל הפסול בגט הוא רק מדרבנן הגט נחשב פסול מה"ת, דכיון שהבעל שלחם לעשות גט שכשר לגרש בו 'למעשה', וגט זה שכתבו אינו ראוי לגרושין מדרבנן, ונמצא שא"א לגרש בו בפועל, ממילא בטל שליחותם והגט פסול מה"ת, דעל גט כזה לא היה שליחות. אך בתו"ג קכב נחלק ע"ז, וכתב דלדבריו גם אם נמצא איזה פקפוק ג"כ בטל מדאורייתא, וזה לא מצינו. אלא מה שהם כשרים לעשות גט נוסף, היינו משום שכוונת הבעל לעשותם שלוחין במקום הבעל עד שיגיע גט כשר לידה, וכמו שאם היה הבעל נותן גט פסול מדרבנן הייתה מגורשת מדאורייתא, ה"ה השליח שלו שנתן גט כשר מה"ת הרי היא מגורשת, אלא שלעולם הם עומדים במקום הבעל עד שיהיה בידה גט כשר בלי ספק.

**כתבו ותנו לשליח מהו.** נחלקו רש"י והרי"ף בביאור הספק. רש"י פירש דמיירי שאבד לאחר שהגיע ליד השליח, והספק הוא שמא עשו שליחותן. אך הרי"ף מפרש דהספק אם יכולים הם עצמם להוליך הגט לאשה, והיינו אם יש קפידא דדוקא השליח יוליך.

ומדברי הריטב"א שהביא הספק כשנאבד קודם שבא לידה. מי אמרינן דעשו שליחותן וכו', או לטרחייהו חייש וכו', אבל ודאי דעתו שאם רצו שיתנוהו לה. הרי שהעמיד הספק על שני הדינים, ואם עשו שליחותן ואינם יכולים להוליך אינם יכולים גם לחזור ולכתוב, ואם רק לטרחייהו חייש, ועדין הם שלוחים הרי הם יכולים גם להוליך הגט וגם לחזור ולכתוב. ועי' בתו"ג קכב סק"ח.

אך ברש"י לא הזכיר כלל ענין ההולכה, אלא רק אי חוזרין וכותבין, משמע שלהוליך אין צד שהוא יהיה שליח.

והנה ברש"י מפרש האיבעיא כשנאבד הגט הראשון, ודייק הב"י דדוקא בנאבד, אבל בנמצא בטל או פסול אחרי שנתנו לשליח, ודאי חוזרין וכותבין, דהרי לא גרע מאילו מסרו לאשה הגט, שאמרינן לעיל שחוזרין דלא עשו שליחותן, כך גם כשנתנו לשליח גט פסול לא עשו שליחותן, וכל הספק הוא כשכתבו גט כשר ונאבד מהשליח בשעת הולכה, ובזה היה אפשר שכיון שהכתיבה כשרה הרי סיימו שליחותם, אבל אם הכתיבה גופא היתה פסולה נמצא שלא גמרו שליחותם, וא"כ אף שמסרו לשליח יכולים לחזור ולכתוב.

אך ברמב"ם פ"ח ה"ח מפרש האיבעיא בנמצא הגט בטל או פסול. ואפ"ה יש צד שאם כבר מסרו לשליח מגרע גרע. ופי' הב"י שם ובכס"מ דכל מה דאמרינן לעיל מי אמר להו כתובו חספא וכו', היינו רק כשציוה הבעל שהם עצמם יתנו לאשה, אבל כשאמר להם רק כתבו, ותנו לשליח, בזה אף שהוברר שכתבו חספא יש צד שעשו שליחותן.

[ועי' בבית שמואל סק"ז שכתב שכוונת הרמב"ם דנפסל לאחר שבא ליד השליח, וממילא הוי כנאבד וכרש"י].

ועי' באבי עזרי שם דכשאמר להם כתבו ותנו עשאן בעלים על מעשה הגירושין, כמו שביאר רע"א, ולכך אמרינן שיכולין לכתוב גט אחר כ"ז שאינה מתגרשת בו, דאינם צרכים צווי מיוחד על כל כתיבה. אבל באמר להם כתבו ותנו לשליח, נמצא שהיה כאן רק מעשה שליחות על מעשה הכתיבה, ולמעשה הכתיבה בעינן שיהי' בציויי הבעל, וכיון שכתבו פעם אחת שוב אין בכתיבה שניה ציווי הבעל.

**כתבו ותנו לשליח.** עי' פרש"י 'לשליח שלי שמיניתי וכו'. הא דלא פי' רש"י שהבעל אמר להם שהם ימנו את השליח, הביא רע"א בשם תשו' הרשב"א דבכה"ג יש גם לשליח הראשון שהוא הסופר שכתב כח להוליך הגט בעצמו, וממילא חשיב שעדין לא נגמרה שליחותו עד שיגיע גט לידה, ופשיטא שיכול לחזור ולכתוב, ורק כשעשה הבעל שליח מיוחד על ההולכה מבעיא ליה האם השליחות על הכתיבה נמשכת גם אחרי שנתן לשליח. וכן מפורש במאירי כאן.

[עוד י"ל דכיון דהם ממנים שליח להולכה א"כ הוא שליח שלהם, ויכולים לבטלו וא"כ בודאי שיכולין לחזור ולכתוב. ותלוי אי באומר אמרו יכול שליח הראשון לבטל שליח השני].

עוד כתב שם רע"א וכ"ה בקצה"ח רמד סק"ג דאין הסופר יכול למנות שליח להולכת הגט, דיש כלל דשליח שלא ניתן לגרושין אינו יכול למנות שליח אחר, [ויש פוסקים שגם בכה"ג] שהבעל שלח אותו למנות שליח אחר, יש כאן חסרון של מילי לא מימסרן לשליח, ולכך פרש"י שדוקא הבעל הוא צריך למנות את השליח. - [ והאריכו בזה באחרונים, עי' חת"ס בסוגיין ובאמרי משה יח אות ז' וחזו"א קמז לסוגיין ובשיעורי הגרנ"ט. ויבואר כל זה בעזהי"ת לקמן סו: ואכמ"ל] .