מראי_מקומות_שח_לח-לט
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**ל"ח**

★"האי דינא מקורו בגמ' ביצה [ח.] ושבת [נ:].

בברייתא ביצה [ח.] "הכניס עפר לגינתו ולחורבתו מותר לכסות בו", "ואמר רב יהודה מכניס אדם מלא קופתו עפר ועושה בה כל צורכו" וקשה מה מוסיף ר"י על הבריתא.

והביאו הראשונים מרש"י שרב יהודה מחדש אפי' **מעט** עפר, ובבריתא פירש רש"י "הכניס עפר **הרבה**" והמעט התחדש בדברי רב יהודה.

ובשטמ"ק וכן בב"י [תצח טז-יז] בדעת רש"י שהחילוק להיכן הכניס לבית או לגינה.

דבריתא מיירי בהכניס לגינתו ולכך רק הרבה לא בטל ומעט בטל, משא"כ ר"י הכניס ל**בית** ולכך אפ'י מעט לא בטל לבית ושרי.

והובאו שתי דעות אלו במ"ב [תצח-פא שעה"צ קא-קב].

וע"ע ברשב"א התם דלמד בבריתא דעדיין נשאר מוקצה ושרי רק לכסות ור"י חידש דלא הוה מוקצה.

★ובהמשך הגמ' [בביצה] "רבא אמר אפר כירה **דעתו לודאי ואין דעתו לספק** [ולכך אסור לכסות בו ספק כגון כוי] וכמו"כ ס"ל "הכניס עפר לכסות דם ציפור אסור לכסות צואה" [דס"ל דצואה חשיב ספק], ונהרבלאי אמרי אפי' הכניס עפר לכסות ציפור מותר לצואה".

**וברשב"א**, דס"ל מוכן לודאי **מוכן לספק.**

**וברש"י**, "דהא נמי קרוב לודאי" וא"כ ס"ל מוכן לודאי לא מוכן לספק רק לקרוב לודאי חשיב כודאי.

וע"ע במג"א התם שהביא מהרש"ל והובא במ"ב [תצח-פ"ז].

"דכ"ז בהכניס בסתמא דאז אמרינן דדעתו לכל מה שיצטרך, אבל אם הכניסו **לדבר שתשמישו ודאי** כגון שהכניסו לכסות בו דם עוף שדעתו לשחטו ביו"ט אסור **לכסות בו צואה** ויש מקילין גם בזה".

**ל"ט**

★בגמ' שבת [קכח:] מבואר דבע"ח הם מוקצים.

ועי"ש בר"ן "ונמצא פסקן של דברים דאין עוקרין בהמה וחיה ועוף בין גדולים בין קטנים אפילו בחצר משום דמטלטל **מידי דלא חזי**".

וכונתו לכאורה, אחרי דרבנן אסור להשתמש בבע"ח א"כ לא חזי למידי.

ועיין תוס' [שבת מה: ד"ה הכא במאי עסקינן] שמביא דעת הר"ר יוסף דלא נקט אפרוח חי משום דחי חזי **לשחק בו תינוק**" ועי"ש שחלק עליו.

ובתוס' הרא"ש [שם] "ולא נהירא לי דא"כ אבן יפה תהא מותרת לטלטל מהאי טעמא", ולכאורה כונתו אבן בעלמא שבמקרה ראויה אסורה ה"נ, מיירי בעוף שחזי למשחק [לא בעוף שמיוחד למשחק], וא"כ כמו באבן **שיחדה** דמהני, ה"נ אולי מהני יחוד למשחק בעוף.

וע"ע ב"הגהות אשר"י" כנ"ל.

וע"ע בשו"ת מהר"ח או"ז [פב] ששאל את הרא"ש "מ"מ נ"ל להתיר לטלטל עופות המצפצפים בקול נאה בכלובו וכו' כיון שבנ"א נהנים בקולם לאו מוקצים נינהו, מידי דהוי אסליקותא שהיא למראה וכו', צא ולמד מכל כלי שיר דאי לאו גזירה [היו מותרים].

וע"ז עונה הרא"ש דאין תורת כלי עליהם עי"ש, וצ"ב בדבריו.

**א.** אולי דלא חשיב כה"ג שימוש, כמו כדור שיש דס"ל דלא נחשב שימוש ה"נ **ביחס לבע"ח זה לא מוגדר שימוש** [אם היה מותר לרכב ודאי הוה שימוש כנ"ל משא"כ משחק כנ"ל].

**ב.** ואולי כונתו דכ"ז חשיב שימוש בבע"ח **וגם זה נאסר**, ולא הוה כצידי צדדים דלא משתמש בבע"ח אלא בדבר שמונח בצדדים, משא"כ הכא משתמש בבע"ח [אפי' שלא שייך גזירה].

וע"ע בהגהות רע"א [על סעיף מ] מה שהביא דעת תוס' והלק"ט.

★ע"ע בביאה"ל [שב-יא ד"ה מקנחה] שמביא "תוספת שבת" דזנב הסוס הוה מוקצה ואסור לקנח בו ודוחק את השו"ע דמיירי בתלוש.

ולביאה"ל לא ניח"ל לאקומי ככה"ג, ומחדש דעל **זנב הסוס לא גזרו שימוש**.

ולהנ"ל צ"ל דגם **א.** לא חשיב בע"ח ומהני לו יחוד. **ב.** ונחשב עומד לכך ולכן מתיר לקנח בו. **וזה חידוש.** [ואולי מיירי ביחדו לכך ודוחק].

★לקמן [שטז-ט] משמע שמותר ליטול כינים ופרעושים מגוף האדם ומבגדיו, ועי"ש בפמ"ג [במשב"ז-ח], "כינה לבינה על בגדיו **דמאוס הוא אפשר שרי הטלטול כגרף של רעי** וצ"ע".

וע"ע בחזו"א [מז-טו].

★במ"ב [ס"ק קמו] סתם **"דאיסור טלטול מוקצה הוא אפילו במקום הפסד"**.

ד"ז מקורו בראשונים, וברמב"ן [קנג] לא מתיר מוקצה מפני הפסד רק במקום שחז"ל חששו שלא יעמיד את עצמו ויעבור איסור דאוריתא.

ועיין ברמב"ם [פכ"א-י], וב"מגיד משנה" "הוסיף רבנו להתיר בשקים גדולים הפריקה בנחת מפני הפסד מרובה, **שמפני הפ"מ התירו לטלטל** וכו', וכן הביא ה"בית מאיר" [שלד-ב] בדעת הרמב"ם והשו"ע "דבמקום **הפסד מרובה לא חשו לטלטול מוקצה** וכו', [דלא כסתימת המ"ב].

ובשו"ע [שלד-ב] "ויש מתירים לטלטל מעות ודברים המוקצים כדי להצילם מדליקה או מאנסים הבאים לגזלים **דבמקום פסידא אין לחוש לאסור מוקצה** ויש אוסרים וכו'".

ועי"ש במ"ב ס"ק ו-ז "דזה דוקא מפני הדליקה או לסטים דבהול הרבה [וכונתו דחששו שיעשה איסור דאוריתא] אבל אם ירדו גשמים על סחורה המוקצה **ודאי אסור לטלטל ע"י ישראל".**

וע"ע במ"ב [רעט-א] גבי נר שכבה "ומפמ"ג משמע שאם ירא שיכהו או שאר **הפסד ממון** לכו"ע שרי", ועי"ש בשעה"צ דזה מהגמ' "שכדאי הוא ר"ש לסמוך בשעה"ד" וא"כ מוקצה גמור גם לדעת ר"ש ודאי דלא שרי, דהפסד לא מתיר מוקצה כדבריו הכא [ודלא כמ"מ ובי"מ].

★"מותר לכפות את הסל לפני האפרוחים" וכו'.

בגמ' [קנד.] גבי היתה בהמתו טעונה וכו' מביא כרים וכסתות, הקשו "והא מבטל כלי מהיכנו" ותירצה הגמ' "בשלפי זוטרי".

בפשטות ההיתר "דביטול לשעה אינו ביטול אא"כ הוא מבטל לכולי יומא [רשב"א] ומסקנת הרשב"א "דלא היתרו אפי' ביטול לשעתו אלא להצלת הפסד מרובה".

וע"ע ברשב"א [קכח:] שמבאר מ"ש דגבי "כרים וכסתות תחת בהמה" חשיב מבטל כלים, וכופין את הסל לפני האפרוחים שרי, ולא נאסר מצד ביטול כלי.

וז"ל "וה"ט דהתם לא קיימי אפרוחים אלא לפי שעה **ויכול הוא להפריחן**" וכו'.

וע"ע בגר"ז [קונטרס אחרון רסו-יא] שמבאר את המג"א [שבסימן רסה-ב] מתיר לקבל נר שעוה בכלי [ולא חשיב מבטל כלי] מפני שיכול לנער, וגבי שליפי זוטרי אסר [רסו-יד].

דכל שאפשר **לנער לאלתר** אין זה בכלל ביטול כמ"ה ומשא"כ שליפי זוטרי דכיון שאין יכול לנערם כאחת אלא צריך לשמוט כל כר וכר בנחת כל כה"ג חשיב ביטול לשעה.

וכן במשנ"ב גבי נר שעוה התיר היות ויכול לנער לא חשיב מבטל כלי, [רסה-ה].

ובשליפי זוטרי [רסו-כז] התיר רק בהפסד עי"ש דהביא דיש דס"ל דרק בהפסד מרובה.

וע"כ כגר"ז, וא"כ שפיר דגבי תרנגולין לא הצריך להפסד, ולא חשיב מבטל כלי "דיכול להפריחם בכל שעה" [כולם ביחד לא זאח"ז].