מקום חתך
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / אבר היוצא

חולין סח. מקום חתך

**א. איסור מקום חתך-**

מבואר בסוגיין דמאן דס"ל דאבר היוצא שחזר נאסר מוקי מתני' שיש היתר בחזרה דאיירי במקום חתך שאם יצא האבר נאסר מקום החתך אבל אם חזר הותר ואינו ממש כאבר עצמו שנאסר עולמית, וכן מוקי לקרא דפרסה החזיר אכול דאיירי במקום חתך.

א. דעת רש"י דאיסורו משום דלא קרינן ביה בבהמה אבל לא חשיב בשר בשדה ומה"ט אם חזר הותר, וכ"כ בתבו"ש סק"ט.

ובחי' הר"ן תמה ע"ז דא"כ דלא קרינן ביה בבהמה הרי הוא חוץ למחיצתו והוא בכלל בשר היוצא, ועיי"ש דבשר בשדה משמע גלוי דוקא, א"נ דילפינן סח: פרסה החזיר שרי והוא גילוי דלא חשיב בכלל יוצא ולהכי בעינן קרא לזה, ועיין לקמן שיל"פ עוד באופ"א.

אבל שיטת הר"מ פ"ה מאכ"א שכל מקור איסור אבר היוצא הוא משום בשר בשדה וע"כ מקום חתך בכלל זה וא"כ תיקשי היאך יחזור להיתר?

ב. בלבוש יד-ב באר שאיסור מקום חתך הוא משום שגם הוא רואה את פני השדה ולכך הוא בכלל איסור של בשר בשדה, ובתבו"ש תמה עליו למה יחזור להיתר כשחזר?

וכתב בתבו"ש לבאר כוונתו דבאמת מקום חתך אינו רואה פני השדה שהרי הוא מחובר לשאר האבר שבחוץ ורק בשעת שחיטה נעשה הכל כאוכלא דאיפרת ולא חשיב מחובר והוי כרואה פני השדה, ומה"ט בשעת שחיטה באים כאחד הרי הוא רואה פני השדה ונאסר, אבל כל שחזר קודם שחיטה לא נאסר שעדיין לא ראה פני השדה.

ונפק"מ בין התבו"ש להלבוש כתב בפמ"ג מ"ז יד-ג באופן שכל האבר עומד בקצה ורואה את פני השדה, לדעת התבו"ש עפי"ד רש"י אין איסורו אלא משום 'בבהמה' ואם חזר שרי, ולדעת הלבוש כיון שראה פני השדה נאסר [שהרי הוא ממש רואה ואינו כמקום חתך שהוא מחובר ואינו רואה עד שעת שחיטה].

ועוד נפק"מ דלפי"ד הלבוש הרי אם חתך את האבר וראה מקום החתך את פני השדה נאסר אף אם אח"כ החזירו, ואין להתיר בחתך את האבר אלא בחותך לאחר שהחזירו, משא"כ להתבו"ש הכל תלי אם מקום החתך חזר שרי, ובאמת לשון הר"מ פ"ה ה"י מורה כהלבוש:"ואם חתך היוצא מן האבר אחר שהחזירו ונשחטה אותו שיצא אסור ושאר האבר מותר", משמע שאם חתך קודם שהחזירו הרי גם שאר האבר אסור וכנראה ס"ל ע"ד הלבוש.

וכתב בפמ"ג להוכיח שלא כד' התבו"ש דהא ע"כ לשיטת הר"מ ע"כ א"א לפרש כרש"י רק צל"פ שאיסורו משום בשר בשדה וכש"כ, ועיי"ש שהוסיף דאף רש"י אינו חולק על הר"מ רק דמפרש הסוגיא כר"מ אבל לרבנן מודה להר"מ שאינו כאבמה"ח רק משום בשר בשדה, וכש"כ לעיל משמו.

בפמ"ג תמה ע"ד התבו"ש מגמ' צט. שדנו לאסור מקום חתך של זרוע קדשים כמו הכא, וע"כ הטעם משום שמחובר אצל האיסור ולא משום דלא קרינן ביה בבהמה כד' התבו"ש דא"כ אינו ענין להתם, והביא קו' זו באבי"ע פ"ב אבה"ט בשם הגרי"ז.

וגם לד' הלבוש תיקשי שעיקר איסורו הוא משום בשר בשדה שראה פני השדה ומה עניינו להתם.

ג. דרך שלישית בכ"ז, עיין בפמ"ג שם שלמד מכ"ז [וכיון לו באבי"ע] דע"כ הוא איסור חדש דילפינן סח: מקרא דפרסה החזיר אכול ומזה ילפינן לאסור מקום חתך אם לא החזיר, ואיסורו הוא משום שמחובר להאיסור ולכך ילפינן מינה צט. לכל דוכתא, ובזה א"ש גם שיטת הר"מ [וא"ש משה"ק בחי' הר"ן על רש"י ל"ל קרא להתיר][[1]](#footnote-2).

כנראה יש כאן חילוק יסודי בין כל הדרכים, דלשיטת רש"י והלבוש יסוד הדין של חזר תלוי אם **מקום החתך** חזר דתו בשעת שחיטה מיקרי בבהמה, ולשיטת הר"מ שהוא משום מחובר לאיסור הכל תלוי אם **האבר היוצא** חזר.

והנה בפמ"ג נראה שלא הוקשה לו מגמ' צט. על עיקר שיטת רש"י שכתב הטעם משום דלא מיקרי בבהמה, ולכאו' תימה דאף לשיטת רש"י תיקשי דמבואר התם הטעם משום מחובר לאיסור ולא משום בבהמה?

ויתכן לפרש בכוונת רש"י דהנה כבר הבאנו קו' הר"ן למה לא יהיה גם בכלל איסור של בשר בשדה, ויתכן דרש"י ס"ל דיסוד האיסור של מקום חתך הוא רק משום מחובר לאיסור כמבואר צט., אלא דס"ל דלענין איסור יוצא ובשר בשדה ל"ש לבוא משום מחובר לאיסור דיסוד האיסור יוצא הוא דוקא אם חל עליו שם יוצא [ועצ"ע ביאור החילוק מכל איסורין דמחובר לאיסור אסור כמבואר צט.], משא"כ לענין דינא דכל בבהמה הרי יסוד דינו הוא שאינו ניתר בשחיטה ושפיר נאסר זה משום מחובר לאיסור ה"נ מקום חתך נאסר.

מיהו מד' הר"ן מבואר שלא נקט כן בכוונת רש"י ולפי"ז הדר צ"ע מגמ' צט. הנ"ל.

ונראה מד' הפמ"ג שלא הוקשה לו לעת רש"י משום דרש"י לא פי' כן אלא לר"מ דיליף דהוי כאבמה"ח מבבהמה, אבל לרבנן אין איסור אבר היוצא מקרא דבבהמה, וממילא לרבנן יל"פ שגם לרש"י הוא מקרא דפרסה החזיר [מיהו ברשב"א עד. כתב טעם האיסור של מקום חתך משום דלא חשיב בבהמה גם למסקנא וכד' התבו"ש].

לפי דרך זו נמצא חידוש גדול, דאף אם כל האבר יצא לשפת הרחם נמי שרי אף אם לא חזר שהרי כל איסור מקום חתך הוא משום חיבור להאיסור אבל באופן שכל האבר שם שרי [ולהתבו"ש בכה"ג אם לא חזר אסור, ולהלבוש אף אם חזר אסור].

אבל צ"ע גדר הדבר שאם איסורו משום שמחובר אל האיסור א"כ אף אם חזר האבר נמי ייאסר שהרי האבר עצמו אסור והוא מחובר לו [ודעת הלבוש ותבו"ש צ"ע מסוגיא צט.].

ותינח אם נימא כדעת רש"י ורו"ר דאבר היוצא אסור משום דלא חשיב בבהמה י"ל דדוקא מחובר לאיסור זה נאסר אבל באבר שחזר שכל איסורו משום בשר בשדה טריפה אינו נאסר, אבל לשיטת הר"מ הכל אסור מכח בשר בשדה א"כ מה לי אם חזר אם לא חזר?

וכנראה צ"ל דכל שחזר בטל מן האבר סיבת הטרפות ורק הדין הוא דכל שנטרפה שוב אין לה היתר [כלשון הגמ' סח:] ובכה"ג אינו אוסר את המקום חתך [אלא דלכאו' כבר נאסר מתחילה בשעה שהיה האבר בחוץ, וי"ל דזמן חלות איסור מקום חתך הוא רק בשעת שחיטה עיין לקמן בדעת הרי"ף].

**ב. שיטת הרי"ף**-

בלח"מ ה-י הביא לשון הרי"ף שאם חתך קודם שנשחטה האם הרי מקום חתך מותר, אבל אם נשחטה ואח"כ חתך את האבר היוצא מקום חתך אסור.

ובלח"מ העיר שלא הזכיר ברישא דמקום חתך ניתר רק אם החזירו, והרי וודאי אינו ניתר אף בחתך קודם שחיטה אלא ע"י חזרה?

יתכן דדעת הרי"ף דלא חל איסור מקום חתך אלא בשעת שחיטה, והביאור דס"ל להרי"ף כפשטות הגמ' צט. דיסוד איסור מקום חתך משום מחובר לאיסור.

וזה מבואר בגמ' דכל שחזר האבר אין במקום חתך איסור של מחובר לאיסור, א"כ י"ל דכל כמה שיכול עדיין לחזור אין איסורו מוחלט ועדיין יכול לחזור ובכה"ג לא נאסר מקום חתך, ורק אם מחובר לאבר בשעת שחיטה דתו לא יוכל לחזור נאסר, ומה"ט כל שנחתך קודם שחיטה הרי אכתי לא נאסר מקום חתך ובשעת שחיטה לאו מחובר לאיסור הוא ולכך ס"ל להרי"ף שאינו נאסר.

**ג. מקום חתך בקלוט במעי פרה-**

סח: תרי קראי כתיבי פרסה החזיר אכול, ומוקי לה חד למקום חתך וחד לקלוט אליבא דר"ש, ופירש"י שאם לא יצא לחוץ שרי ולאו אהחזיר קאי.

אבל בחי' הר"ן הביא בשם הרא"ה דאיירי בהוציא לחוץ ידו וע"ז קמ"ל קרא שאם החזיר הותר מקום חתך.

מבואר ברא"ה חידוש שיכול לחול איסור גמל רק על אבר אחד מהבהמה [ועיין בלב אריה מש"כ עפי"ז לתרץ קו' התוס' ד"ה אמר].

בלב אריה נסתפק אם לדעת ר"י דמהני חזרה בכל האבר אם גם בקלוט במעי פרה והחזיר את כל האבר אם ניתר.

ומבואר ברא"ה דאף לענין שם גמל שייך לחזור להיתר ע"י חזרה, וכנראה ביאור הדברים דלעולם יש בו שם גמל אלא דבמעי אמו התירתו תורה וכל שחזר למחיצתו חוזר בו ההיתר, ומסתבר לפי"ז דה"נ לר"י מהני חזרה בכל האבר.

בזכרו"ש-עד באר באופ"א דיסוד האיסור דקלוט שיצא הוא משום בשר בשדה טריפה שפקע ממנו היתר המחיצה אבל לעולם אינו בכלל איסור גמל ממש, וכמו דאבר היוצא לדעת כמה פוסקים אין בו משום אבמה"ח ממש רק איסור יוצא ממחיצתו ה"נ גמל היוצא אין בו דין גמל רק איסור על יוצא ממחיצתו אבל אכתי יש בו חלות שם במעי אמו כל שלא נולד, ומה"ט למ"ד דמהני חזרה על איסור יוצא ה"נ מהני חזרה למקום חתך.

וגם לפי"ז לר"י מהני חזרה גם בכל האבר של הגמל היוצא כמו דמהני באבר היוצא לענין אבמה"ח.

במקו"א נתבאר בדין מקום חתך לר"מ אם יש בו טומאה.

במקו"א נתבאר אם מועלת שחיטת עצמו להתיר מקום חתך.

1. בב"י-נה בשם ראב"ן כתב דיסוד איסור מקום חתך הוא משום שא"א לצמצם ושמא הוא מהאבר היוצא אבל בב"י דחה זה מד' הראשונים [ועחת"ס צט. בד' רש"י].

   בתוס' צט. כתבו דכל הקדשים אין איסור של מקום חתך, ובאר בלב אריה דדוקא בדבוק לאיסור גמור אסרה תורה משא"כ קדשים שמותרים לכהנים, אבל בתו"ח שם ומשך חכמה ויקרא ד-י חלקו על התוס' ונקטו דאף בקדשים אסור מקום חתך. [↑](#footnote-ref-2)