ספינה זו ויין זה וספינה סתם ויין סתם
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות פועלים

א] ז"ל הרמב"ן לעיל ד"ו., וגרסינן נמי בפרק השוכר את האומנין השוכר את הספינה וטבעה לה בחצי הדרך ר' נתן אומר אם נתן לא יטול ואם לא נתן לא יתן, פי' דמספקא לן מילתא ואוקי ממונא בחזקת מריה, וש"מ דהיכא דנתן ברצונו אין מוציאין מידו, ומדלא קאמר אם תפס לא יחזיר ש"מ דלא מהניא ביה תפיסה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהוי זה ספק גמור, וע"כ אמרינן המע"ה.

ובהא דספינה סתם ויין סתם חולקין, כתב התשב"ץ ח"ב סימן ער"ב, ז"ל, ואשכחן נמי דינא דחלוקה היכא דבטענתיהו שקילי בההיא דפ' האומנין דשוכר את הספינה וטבעה לה בחצי הדרך דאסיק רב פפא דבספינה סתם ויין סתם חולקין. ופירש הרי"ף ז"ל שם טעמ' משום דהוו מילי דידהו שקילי כהדדי ומשום הכי חולקין והראב"ד ז"ל נתן טעם בפירושיו לפי שעדין הם בספק זה אם יביא ספינה וזה אם יביא יין ותפיסת מעות לאו תפיסה היא שעדין בידם להוציא זה מזה אם יביא זה ספינה וזה לא יביא יין. או יביא זה יין וזה לא יביא ספינה הילכך הוה ליה ממון המוטל בספק וחולקין, עכ"ל, ולכאו' נ' מדבריו דלדעת הרי"ף אי"ז מדין ממון המוטל בספק, אלא הוי זה דין ודאי משום שטענותיהם שקולות.

אך הנה בח"ג סימן רפ"ג כתב, ז"ל, ובנ"ד אם נדון אותו כדין פקדון והאונס בא מחמת הממון פטורה היא מלשלם ובעל דין שירצ' לחלוק יאמר זה לא הי' פקדון שתהי' ידה כיד הבעלים שתכנס בו תחת הבעלים וא"כ האונס לא בא מחמת הממון שהיא גרמה האונס מפני המחתרת שעשת' ולפ"ז חייבת לשלם והשתא היכי לידיינו דייני להאי דינא שהטענות הם שקולו' והדין נותן שיהי' זה כדין ממון המוטל בספק וחולקין ההפסד בין האלמנ' והיורשין כי כן כ' הרי"ף ז"ל בפ' האומנין וכו' השוכר את הספינה וטבעה לה בחצי הדרך דאכיף רב פפא דבספינ' סתם ויין סתם חולקין ופירש הרי"ף ז"ל טעמא משום דהוו מילי דידהו שקילי כהדדי ומשום הכי חולקין, עכ"ל, והרי דגם לדעת הרי"ף הוי הטעם משום דהוי ממון המוטל בספק חולקין, ולא נתפרש מ"ש מכל ספק דאמרינן המע"ה, והאמנם הראב"ד נתן טעם דהכא ל"ש דין המע"ה כיון שביד כל א' לקיים תנאו, אך א"כ הרי דבהך גוונא דהאשה והיתומים הי' בדין דנימא המע"ה ותהא פטורה מלשלם, ונ' מד' התשב"ץ שלדעת הרי"ף יש בזה טעם אחר, וצ"ע.

ז"ל מהר"ח או"ז סימן ס"ו, תניא (ב"מ ע"ט א') השוכר את הספינה להוליך לו יין וטבעה לו בחצי הדרך אם נתן לא יטול ואם לא נתן לא יתן. ושם לשון התוס' על זה אמאי יש לו ליתן לו שכירות על מה שלא הלך עדיין והלא השוכר אנוס הוא שנטבע יינו. ולעיל אמרינן דהיכא דהשוכר אנוס הוא כגון דאתא מטרא ואין צריך להשקותו אבדה פסידא דפועלים. ואפילו כפועל בטיל לית ליה. ופי' הריב"ן זצ"ל שהפועל לא איבד שום דבר רק בטלתם. אבל הכא שהמשכיר איבד ספינתו כפועל בטל מיהא אית ליה, כיון שמזומן לקיים תנאו. הא למדת היכא שהפועל לא הפסיד כלום אפילו כפועל בטל לית ליה. ועוד כתבו התוס' שם יותר וזה לשונו אם תאמר הלא השכירות אינה משתלמת אלא לבסוף. א"כ כמה שלא הלך עדיין אמאי לא יחזיר וכי בשביל שהוא מוחזק הרויח. ויש לומר כיון שהקדים לו כל שכרו נתרצה שיהיה שלו כל זמן שישאר בידו ולענין זה קנאו לאלתר דמדעת כן נתן לו. הא למדת דחזקה לשם בשביל שהשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף היה בידו לשמור כל השכירות עד סוף השנה. והוא לא עשה כן אלא הקדים לו. שם שייך לומר גילה בדעתו. אבל היכא שראובן השכיר את שמעון ללמוד בפניו זמן אחד ושמעון לא רצה להשתכר אם לא שהיה מקדים לו כל השכירות תחילה. והקדים לו ראובן כל השכירות תחלה ואחר כך מת ראובן בתחלת הזמן. שם אין שייך לומר גילה בדעתו. וגם שמעון לא הפסיד כלום רק בטלתו אפי' כפועל בטל לית ליה ומה שקיבל חייב להחזיר לו הכל. זה נראה לפי עניות דעתי