חבורה סי שיד סעיף א מוסתקי וקופסאות שימורים.
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה

חבורה שבת. סיום ענין טושו"ע שי"ג ובסימן שי"ד.

הטור פוסק בסי' שי"ד דאין בנין וסתירה בכלים בחבית שהיא מוסתקי ולכן מותר לשבור חבית שנשברה כדי ליקח מה שבתוכה ואפילו לעשות נקב ליקח מה שבתוכה מותר כל זמן שאינו עושה נקב יפה.. ובחבית שלמה אסור לשוברה. ואפילו נקב בעלמא אסור ואפילו הרחבת הנקב אסורה.

והנה טורף דין זה הוא מהמבואר בסוגיא קמו. דמותר לשבור את החבית ליקח מה שבתוכה. כל זמן שאינו מתכוון לעשות לה פתח יפה. ונחלקו הראשונים בטעם ההתר של דין זה. דרש"י סבר דההתר הוא משום שהוא מקלקל. וביארנו בחבורה דאע"ג דכל המקלקלים פטורים אבל אסור. אפשר דרש"י לשיטתו דאין בנין בכלים כלל מדאוריתא אפילו בכלי גמור וכל האיסור בנין בכלים הוא דרבנן ובאופן זה באופן שהוא מקלקל אין איסור אפילו מדרבנן. [ או דבאמת אין בנין בכלים אפילו מדרבנן. ורש"י בא לבאר מדוע לא יתחייב משום מכה בפטיש ובזה כתב שכיוון שהוא מקלקל אינו מכה בפטיש ואין כוונת רש"י לפטורא דמקלקל אלא לומר דלא הוי כלל מעשה.]

והראשונים נתקשו בהבנת רש"י הרי מקלקל פטור אבל אסור ותי' דדוקא כאן מותר משום שהוא צורך שבת. והנה יש לעיין האם כוונתם דכל צורך שבת הותר באיסור דרבנן. ודנו דשמא המכוון דווקא בסותר דהוא מלאכה גרועה וממילא באופן שהוא מקלקל וצורך שבת הותר אמנם לא ניתן ללמוד מכאן לשאר מלאכות.

עוד פי' הראשונים[ הרשב"א והר"ן.] דאין בנין וסתירה בכלים, ומה דמבואר בעירובין דנאסר סתירה של מגדל של עץ שם איירי במגדל יותר ממ' סאה. אבל במגדל פחות ממ' סאה אין בנין וסתירה בכלים. והקשינו סתירה בדבריהם. דבדף קב. כתבו דיש בנין בכלים באופן שעושה את כל הכלי . או באופן שהכלי נתפרק וצריך אומן להרכבתו דחשיב שעושה את כל הכלי. [וכן סברו הרמב"ם והרמב"ן. וברמב"ם וברמב"ן מבואר דיש עוד חיוב שהוא נקרא תקיעה. דהיינו באופן שעושה חיבור שהדבר נהיה אחד חייב גם באופן שלא עושה את כל הכלי דהיינו מעשה חשוב של בנין.]

והבאנו ג' מהלכים ליישב את דבריהם. א. דההתר בסוגייתנו אינו לשבור את כל הכלי אלא רק לעשות בו חור דאינו מבטל את כל הכלי ואין זה סתירה בכלים. אמנם דרך זו היא סתומה בדברי הראשונים. ב. החזו"א ביאר דההתר הוא משום שאינו חשיב מלאכה אלא השתמשות וכמו שמצינו בפיצוח אגוזים דלא חשיב מלאכה של מפרק אלא הוי מעשה השתמשות. כיוון דכך הוא צורת האכילה וכמו דהבאנו על גבינה. דהגם דבהכנתו יש משום בונה מכל מקום בסתירתו אין משום סותר. דהוא מעשה אכילה. והוא מעשה השתמשות ואינו צורת מלאכה. ג. ובאג"מ כתב לחדש דאע"ג דמבואר בדף קכב: דבנין וסתירה הא בהא תליא ומה דהוא נחשב בנין הוא נחשב סתירה. מכל מקום בכלים אין כלל בנין וסתירה. דאינו חשיב בנין. אלא דבאופן שעושה את כל הכלי הוא מחייב ואינו מחויב על הבנין אלא על התוצאה. והפעולה הזאת שיצרה בנין היא נקראת בונה. וזה בגלל מה שנוצר כאן בנין אבל עצם הפעולה אינה בונה ואינה חשובה. וממילא הסתירה של הפעולה אין בה חשיבות של סותר דהמחייב של סותר הוא רק היכן שיש מחייב על הפעולה כשהוא בונה אז יש מחייב על אותה פעולה שסתר את מה שיצר אבל כאן המחייב הוא על התוצאה. ובזה בסותר ליתא למעלה זו ואע"פ שנתבטל כאן יצירת הבנין מכל מקום בסותר אין המחייב על הביטול של המציאות אלא על הפעולה של הקלקול ובזה ליתא חשיבות לפעולה הזאת כי בעצם אין בנין וסתירה בכלים.

אמנם התוס' ביארו בסוגייתנו, דטעם ההתר הוא משום דהוי מוסתקי, ובסוגיא בעירובין איירי במגדל של עץ שלם שבזה יש איסור סתירה. ובדרך זו נאמרו ב' דרכים בראשונים. התוס' בעירובין והראשונים בסוגייתנו ביארו דבמוסתקי עצמו אין בנין וסתירה כיוון שהוא כלי של זפת. אמנם רש"י בעירובין והתוס' בסוגייתנו פי' דבמוסתקי. יש בנין וסתירה. והחילוק הוא דגם בכלי שלם הטעם דנאסר לשבור הוא משום שיש חשש שיבא להיות מתכוון לעשות פתח. [וזה נאסר משום מכב"פ] ומשום כן אסרו אפילו באינו מתכוון. [והטעם דאין איסור שבירה על כלי שלם הוא או משום סברת הראשונים שהוזכרה לעיל. דהותר מקלקל לצורך שבת או משום שאין בנין וסתירה בכלים מדאוריתא וכל יסוד האיסור הוא דרבנן ובזה מקלקל הותר כיוון ששורש האיסור בכלים הוא רק דרבנן.] וכל האיסור הוא רק גזירה אטו מתכוון. ובמוסתקי ליכא חשש שיבא להיות מתכוון.

והנה הטור פסק כדרכו של התוס'. דההתר הוא רק במוסתקי. אלא דיש לעיין לפי איזה דרך הוא פסק האם לפי דרכו של התוס' בעירובין והרשב"א והר"ן קמ"ו או דפסק כדרכו של רש"י והתוס' בשבת קמו.

ומדברי הבית יוסף נראה דהטור פסק כדרכו של רש"י בעירובין והתוס' בסוגייתנו דהביא דכן פי' הרא"ש בעירובין פרק בכל מערבין לד: בסי' ה'. ושם הרא"ש הביא את הרש"י שההתר של מוסתקי הוא משום שלא גוזרים שמא יתכוון לעשות כלי. וסיים הבית יוסף דרבינו הטור סתם דבריו כהרא"ש. וכן פסק המג"א. כטעמו של רש"י.

ואם כן מה נפלאו דברי המ"ב על השו"ע שפסק את דברי הטור. בסעיף א'. דביאר דהם פסקו דבנין וסתירה גמורה שייך בכלים. ודווקא בדבק שבריה בזפת יכול לשברה. דאין זו סתירה גמורה אבל אם היתה שלימה הוי סתירה גמורה. ואסור אפילו בכלי קטן. ומבואר דהוא סובר דלא כרש"י אלא דבאמת סותר הוא דבר שנאסר בפני עצמו ולא רק משום גזירה שמא יהא מתכוון. ורק דבמוסתקי הוא לא נחשב סותר. וזה דלא כפי' ביאורו של הבית יוסף עצמו והמג"א דהביאו את רש"י. ולא הביאו את התוס'. ויוצא דהמ"ב הקל דבחבית של מוסתקי לא שייך כלל בנין וסתירה. ומצד שני החמיר דבחבית שלמה יש איסור סותר בעצם ולא רק משום הגזירה. ונפק"מ במקום דאין חשש שיבוא להיות מתכוון מצד אחד האם זה אסור. דלדרכו של רש"י לכאורה הוי כמו מוסתקי. ולדעת המ"ב יאסר דנאסר סתירה בחבית שלמה בעצם. והנה היה שייך לדון דכל הכלים החד פעמיים אפילו שהם מחזיקים לזמן מרובה מכל מקום אין חשש שיבוא לעשות פתח יפה וצריך להיות מותר ולדעתו של המ"ב אפשר דזה אסור דהרי זה כלי גמור ויכול להחזיק ימים רבים. והשעה"צ ציין מקור לדבריו את הבית יוסף שהביא מהרא"ש והתוס' וצ"ע דשם לכאורה מבואר דלא כדבריו.

ובאמת תמהתי מאד על רבינו המשנה ברורה. אמנם לאחר העיון ראיתי כמה צדקו דבריו. דהנה בפשוטו מבינים דברי רש"י כדביארנו דלרש"י אין איסור סתירה אפילו בחבית שלמה וכל האיסור הוא משום גזירה שמא יתכוון לעשות פתח וכל ההתר הוא רק משום מוסתקי. דהרא"ש סיים. דבתיקון כלי דשייך בה בנין מודו רבנן דאסור לשבר החבית לאכול ממנה גורגורת אי לאו דאיירי במוסתקי דבנין גמור וסתירה גמורה שייך בכלים. ומבואר מדברי הרא"ש מבואר דהאיסור הוא משום מלאכת סותר ולא משום החשש שמא יתכוון לעשות פתח ודלא כפשטות דברי רש"י. והחזו"א בסי' נא סק"ב כתב דצריך לדחוק בכוונת הרא"ש. דכיוון דשייך בנין ממילא שייך לחשוש שיתכוון לעשות כלי. אמנם עדיין תיקשי דלדעת רש"י אין זה דין מיוחד בחבית שלמה ששייך ביה בנין אלא אפילו במוסתקי שייך בנין באופן שעושה פתח ומדוע הרא"ש תלה דין זה בהא דבחבית שלמה יש בה בנין וסתירה. וצע"ג.

והנראה בעיני בכוונת הדברים דסבר הרא"ש דבאמת יש שני התירים במוסתקי, ויש שני איסורים בשבירת חבית. א. מצד סותר. ב.דבמתכוון לעשות פתח אסור משום בונה. ולדעת רש"י משום מכה בפטיש. וסבר דבוודאי מדוע ליכא איסור סותר זהו משום שמוסתקי אין בה משום סתירה ובחבית שלמה יש בה משום סותר. דאל"כ מהו ההתר לשבור את החבית. אלא הטעם הוא דהוי מוסתקי וחוץ מזה יש איסור משום שיש חשש שמא יבוא להיות בונה ובזה מועיל הטעם דכיוון דהיא מוסתקי אין חשש שיבוא לבנות. אמנם בחבית שלימה. נאסר לשוברה משום סותר. וגם באופן שאין סותר כגון באופן שעושה נקב שאינו סותר את כל החבית. מכל מקום נאסר שמא יבוא לעשות בה פתח. ונראה דלכן חילק הטור באמת בחבית שלימה לשנים דחבית שלימה אסור לסותרה דזהו מטעם סותר ואפילו נקב בעלמא דאינו סותר את החבית אסור משום גזירה שמא יבוא לעשות לה פתח.

ובאמת סבר הרא"ש דהרש"י לא פליג על התוס' דמוסתקי ההתר שאין איסור בסתירתה ומכל מקום סבר הרא"ש דעדיין יהיה איסור בעשיית פתח. וברא"ש מבואר דבעושה פתח החיוב הוא משום בונה. והנה יש לעיין דבשלמא ברש"י מובן דרך זו דרש"י סבר דאיסור עשיית פתח הוא משום מכה בפטיש ולכן אפילו אם נאמר דאין בנין וסתירה במוסתקי מכל מקום אם הוא מתכוון לעשות פתח יהיה חייב דהוא מכה בפטיש וזה שייך אפילו במוסתקי דבכלי זה הוי גמר מלאכתו. אמנם לשי' התוס' והרא"ש דהחיוב בפתח הוא משום בונה ולא משום גמר מלאכה. יש לעיין דאיך יתכן במוסתקי חיוב אם עושה פתח. הרי ליכא בנין וסתירה במוסתקי. ויתכן בתרתי דהתוס' כתבו דהוא בונה אמנם גם הם מודים דבמקום דלא שייך לחייב משום בונה. שייך לחייב משום מכב"פ. אמנם יתכן באופן אחר

דשמא סבר הרא"ש דהטעם דאין בנין וסתירה במוסתקי הוא משום שאין בו חיבור וסתירה כיון דכל החיבור והסתירה הוא עראי ולכן לבנותו ולסותרו לאו כלום הוא אמנם עשיית פתח. דאין החיוב כאן משום החיבור אלא משום שנבנה כאן פתח. זה שייך גם במוסתקי וכלפי זה הוצרכנו לטעם דאין חשש שהוא יתכוון לעשות פתח. והתוס' בביצה לג: דכתבו הטעם שבמוסתקי אין תיקון כלי משמע דהם סברו דגם באופן שהוא מתכוון לעשות פתח במוסתקי הוא רק דרבנן. ולכן לא גזרו אינו מתכוון אטו מתכוון. ואפשר דהם סברו דיסוד דין מוסתקי הוא דאינו כלי ולא משום שאינו חיבור ולכן גם בעושה פתח גמור אין לזה שם תיקון כלי ועלה בידינו מחלוקת הראשונים. האם מוסתקי יסוד ההתר הוא משום שהחיבור הוא לא חיבור ולכן בפתח אז חייב אפילו במוסתקי או דמוסתקי אינו כלי ולכן גם אם יעשה פתח בכלי יהיה פטור וכל האיסור הוא רק דרבנן אבל בזה לא גזרו אינו מתכוון אטו מתכוון.

ועלה בידינו בהבנת הרא"ש בדעת רש"י דנאמרו ב' פטורים במוסתקי על עצם הסתירה. מדוע היא מותרת. זה משום שהכלי אין בו בנין וסתירה. משום שהחיבור הוא לא חיבור. ב. מדוע אין איסור שמא הוא יתכוון לעשות פתח ובזה נאמר משום שהכלי הוא גרוע ואין חשש שיתכוון לעשות פתח וכן מטין דברי הב"י שסיים דאפילו אם היא שלמה אסור לשוברה בענין שאינו עושה כלי וטעמו משום שכל שהכלי שלם שאינו מדובק במוסתקי. שייך ביה בנין וסתירה כמו שיתבאר. והנה נראה מדברי הב"י דבאמת אם שובר את כל החבית בזה אין חשש שיתכוון לעשות פתח. ובזה באמת מצד הגזירה לא נאסר וכל טעם האיסור הוא דשייך בנין וסתירה בכלי שאינו מוסתקי.

ומה יפו דברי המשנה ברורה בזה. אלא שלא הרחיב בכל הענין וכמדובר. ובאמת בענין עשיית פתח יפה יש לדון בטעם האיסור ובטור מבואר דהוא משום מתקן מנא דהוי מכה בפטיש ומשמע דבמכה בפטיש ליתא לדין פתח העשוי להכניס ולהוציא. ודלא כהרמב"ם דכתב דבמכה בפטיש בעינן פתח העשוי להכניס ולהוציא. ובאמת נחלקו בזה המהרש"א והמהרש"ל קב. האם במכה בפטיש בעינן פתח העשוי להכניס ולהוציא. ובאמת הט"ז נקט דמה שכתב הטור ונפסק השו"ע שהחיוב הוא משום מתקן מנא. היינו מתקן מנא דרבנן דהרי אין זה פתח העשוי להכניס ולהוציא וכל האיסור הוא משום גזירה אטו לול של תרנגולין. ששם זה עשוי להכניס ולהוציא כמבואר בגמ'. אמנם היה מקום לדון בזה. דפתח יפה הוא בנין בעצם או מכה בפטיש בעצם אפילו אינו עשוי להכניס ולהוציא ורק בנקב כדי שייחשב פתח בעינן עשוי להכניס ולהוציא.

[והנה מדברי הרמב"ם היה נראה דמשום בונה מחייב אפילו בפתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא ומשום בונה חייב, והגם דלא חייב משום מככב"פ והטעם הוא דבונה הוא מחייב על עצם הבנין של הדבר ורק בכמה בפטיש דלא נחשב גמר אלא אם כן מוסיף דבר חשוב ורק נקב שיש עליו שם פתח הוא מחייב. והנה נראה דבלול של תרנגולין באמת חייב אפילו עשוי להוציא לבד והטעם הוא באופן שהוא מחובר בקרקע דשם המחייב הוא על בנין כל דהו ובזה ליכא כלל של להוציא ולהכניס. ובלול שאינו מחובר דשם החיוב הוא משום מכה בפטיש. שם בעינן פתח העשוי להכניס ולהוציא.]

והנה הנידון האם מותר לפתוח קופאות שימורים תלוי בשני נושאים אחד איסור סותר. ב' איסור בנין כלי דכשעושה פתח חשיב בנין בכלי. ויש לדון האם הוי כמוסתקי או ככלי גמור. והנה החזו"א צידד דקופסאת שימורים. אינה כלל כלי לפני פתיחתה דכלי שאינה נפתח אינו כלי והפתיחה עושה את הכלי לכלי. אמנם מצד איסור סותר ליכא כיוון שאינה כלי אין איסור בשבירתה דאיסור סותר נאמר על כלי. אמנם בשש"כ פ"ט הערה י'. נקט הגרשז"א דבוודאי הוי כלי וההיתר הוא משום מוסתקי משום שהרגילות הוא לזורקה מיד. אמנם אם דעתו לחזור ולהשתמש בה שימוש נוסף צידד שם שאסור לפותחה משום מתקן מנא. עיין שם הערה יד'.

והנה סברת החזו"א דלא הוי כלי תמוה בעיני דמאן יאמר דכלי הוא דבר שמכניסים ומוציאים וכלי הוא חפץ שמשמש לתשמיש וכאן זה משמש לתשמיש. ובעיני זה תמוה.

והנה לגבי הנידון האם חשיב מוסתקי. נראה דהגרשז"א הבין דההתר של מוסתקי היינו כיוון שהוא עתיד להתפרק הוא נחשב כלי של עראי ואין איסור וסתירה בכלי של עראי. ולכן התיר מוסתקי וכמו שדייקנו מדברי התוס' בביצה לג. אמנם באמת לפי מה שהבאנו לעיל מהרא"ש נראה דהוא הבין דהגדר הוא דזהו לא נחשב חיבור ופירוק הזפת כיוון שהוא דבר שדרכו להתפרק לבד. וניתן להביא ראיה כן מהפמ"ג. דדן האם מותר לשבור גם לא במקום הזפת. ומבואר דהוא הבין דשורש ההתר של מוסתקי. הוא משום שהחיבור לא נחשב כחיבור. ודן האם החיבור לא נחשב כחיבור רק בזפת אבל בעצם הכלי נידון כמחובר. וממילא יהיה מותר רק במקום הזפת או דמחמת הזפת אין כאן חיבור כלל ומותר לשבור אפילו שלא במקום הזפת. וצידד כהצד השני מכל מקום דין מוסתקי הוא הלכה בחיבור. ולפי"ז בקופסת שימורים או שאר כלי פלסטיק אפילו שהוא כלי לזמן לא יחשב מוסתקי וקשה לסמוך בזה על סברת הגרשז"א להתיר מוסתקי אחרי שנראה בעיקר הפסיקה דמוסתקי יסודה הוא דין בחיבור ולא בעצם הכלי ודלא כהתוס'. ולכן יהיה אסור לפתוח קופסת שימורים מדין סותר. אלא דיש לדון דמה שהוא פותח את הקופסא למעלה אין זה נחשב סותר כיוון דלא נשבר כלום בבית קיבול של הכלי ואין מעשה כזה נחשב סתירה. ורק דיש בזה איסור שמא יתכוון לעשות פתח יפה וחייב משום מכה בפטיש. או בונה והנה כאן יש לדון את סברת רש"י דכיון דכלי זה הוא כלי שעומד לזריקה אין צד שיתכוון לפתח. דאוריתא דהוא עשוי להכניס ולהוציא דהרי כולו עומד להוציא מה שבתוכו ולזורקו. וממילא קיימת כאן סברת מוסתקי. וממילא ממנ"פ מצד סותר אין כאן דהרי אינו נחשב שסותר כלי ומצד בונה הרי אינו מתכוון לבנות דהרי הוא מתכוון לזרוק את הכלי. ואין זה חשוב פתח ואין מקום לחשוש שהוא יתכוון להשתמש בזה. אמנם בזה החזו"א נקט. דיש מקום לגזור משום שיש שמשתמשים בזה פעם שניה. וכן דלא מוציאים מיד אלא שומרים את זה בזה לפעם אחרת. [אלא דזה עדיין לא מגדיר את זה ככל קבוע. והחזו"א דן דאפילו אם הוא דעתו לזורקה ואין חשש שהוא ירצה להשתמש בה פעם שנייה מכל מקום זה נחשב ככלי לכן יש לה שם כלי. אלא דזה היה בזמן החזו"א אמנם היום שהכל מיוצר בסיו ולא מצינו כמעט מי ששומר קופסאות לפי"ז יהא מותר וגם בשו"ת מנחת יצחק דן שבמקום שהדרך לזורקה החזו"א מודה. ולכאורה אפשר כמו שביארנו דאפילו דאין ת לזה דין מוסתקי יהא מותר דאין עשיית הפתח נחשבת כבנין כיוון שדעתו לזורקו. וסותר זה לא נחשב כיוון דהוא לא סותר את עצם הכלי אלא פותח אותו מלמעלה. [ובשו"ת מנחת יצחק אסר משום שיש שנוהגים לבשל בזה ביצים. וצ"ע.] ובמקום שאין נוהגים לזרוק את הקופסא כתב בשו"ת מנחת יצחק להתיר על ידי נקב. וכן דעת הגרש"ז וכן דעת הגרי"ש. דאז הוא מקלקל את הקופסא ואין בזה משום בונה אמנם צ"ע מדוע לא יהיה בזה איסור סותר. ואם נאמר דאין איסור סותר וכל האיסור שמא יתכון לעשות פתח מובן אמנם אם יש איסור סותר מה זה יעזור הרי הוי סותר וצ"ע. והגרי"י מבואר באורחות רבינו כתב דלדעת החזו"א זה בעיה דברגע שעושה נקב אחד הוא נחשב שהוא עושה כלי והנה זה דווקא בנקב. שיכול להוציא מהכלי את מה שבתוכו. ולא יעזור לנקוב משני הצדדים דבנקב הראשון זה נחשב כבר שהוא עושה כלי. והנה לדידן דלא סוברים כסברא הזו. דזה נחשב עושה כלי ממילא אם עושה נקב הוא כבר מקלקל את הכלי. אמנם זה דווקא בשימורים של חמוצים ותירס וכדומה. אמנם בשימורים של משקה נקב עצמו נחשב כתיקון. ויל"ע בשימורים שעשויים לצורך שני הדברים כגון שימורי אננס יל"ע האם דנים על כלל הדבר או שדנים על חלק מהדבר.

אלא דמצינו באג"מ, או"ח ח"א סי' קכ"ב ענף ט'. טעם אחר להתר. שיש לדון את הקופסת שימורים כקליפה של האוכל וכמו דמצינו להלן בשו"ע ס"ח את הדין של חותלות וכמו שמותר לפתוח אגוז לאכול את הקליפה וכך הקופסא היא רק שקית להחזיק את האוכל ואינו דומה לחבית. וזהו סברא רבתא. אלא דכתב האג"מ. כיוון שבני תורה מועטים אין להתיר כי אם לצורך גדול כגון בסעודת נישואין ויש אורחין ויתבייש שאין מספיק אוכל שמותר על ידי נכרי. ואם אין נכרי והוא ת"ח יפתח בצנעא.