67 ספירת העומר
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' י"ח טבת תשס"ד

**במצות ספירת העומר**

**א', בביאור דעות הראשונים במצות ספירת הימים וספירת השבועות, ובצורת הספירה באמצע השבוע. ב', בדין ספירת הימים וספירת השבועות אם מעכבין זא"ז. ג', בפלוגתת הראשונים במי שלא ספר לילה א' אם סופר בשאר הלילות. ד', בפלוגתת הראשונים במי שלא ספר בלילה אם סופר ביום.**

**א'**

**בביאור דעות הראשונים במצות ספירת הימים וספירת השבועות, ובצורת הספירה באמצע השבוע**

א] מנחות דס"ו., גופא אמר אביי מצוה למימני יומי ומצוה למימני שבועי, רבנן דבי רב אשי מנו יומי ומנו שבועי, אמימר מני יומי ולא מני שבועי אמר זכר למקדש הוא.[[1]](#footnote-2)

והנה ביסוד הדין דמנין ימים ומנין שבועות מצינו כמה שיטות בד' הראשונים, וכמו שיתבאר בס"ד.

הרמב"ם בסהמ"צ ע' קס"א, כתב ז"ל, היא שציונו לספור מקצירת העומר תשעה וארבעים יום וכו', כן ספירת העומר מצוה א' וכו', ואל יטעך אמרם מצוה לממני יומי ומצוה לממני שבועי ותחשוב שהם ב' מצוות וכו', ואמנם היו ב' מצוות אילו אמרו מנין הימים ומנין השבועות מצוה וכו', והראי' הברורה ע"ז היותנו מונים ג"כ בכל לילה שהם כו"כ שבועות כו"כ ימים, ואילו היו השבועות מצוה בפנ"ע לא היינו מסדרין ענינה אלא בליל השבועות, והיינו אומרין ב' ברכות על ספירת העומר ועל ספירת שבועי העומר, ואין הדברים כן, אלא המצוה היא ספירת העומר יומי ושבועי כמו שתיקנו, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ב] אך הנה ז"ל רבינו ירוחם נתיב ה' ח"ד, ותמה הוא שהי' לו לומר על ספירת הימים כי ספירת העומר אינו שום דבר וכו', ועוד למה אין מברכין ב' ברכות א' לימים וא' לשבועות שהרי ב' מצוות הן, והן כתפילין ש"י וש"ר וכו', ועוד איך אנו סופרים היום י"ד יום שהם ב' שבועות וכו', והי' לנו לומר היום י"ד יום והיום ב' שבועות אבל מה לנו לומר שהן ב' שבועות וכי אין אנו יודעין שי"ד יום הן ב' שבועות, ונראה לן משום דכתיב ז' שבועות תספור לך וגו' וכתיב נמי מיום הביאכם את עומר וגו' ז' שבתות תמימות תהיינה, נמצא שלא נכתבה ספירת שבועות כ"א גבי העומר, אבל ספירת הימים לא כתיב גבי עומר, נמצא שספירת הימים הוא מה"ת אפי' בזה"ז וספירת השבועות בזמן דאיכא עומר והיו מברכין זה על זה נדצ"ל על זה ועל זה בזמן שביהמ"ק קיים וכו', ובזה"ז אנו סופרים לשבועות זכר למקדש, ובדבר שהוא זכר למקדש אין מברכין עליו, מידי דהוי אכריכה דליל פסח ואערבה דז' של סוכות, לכן אנו אומרין שהם כו"כ שבועות שאין זו ספירה ממש, ואילו היינו סופרים ממש כמו שהיו עושין בזמן העומר הי' נראה שהברכה חוזרת אף אספירת שבועות, ולכך אמרו במנחות אמר אביי מצוה למימני יומי ומצוה למימני שבועי ר"ל יומי מה"ת, ואמימר מני יומי ולא מני שבועי אמר זכר למקדש הוא, פי' ספירת השבועות אינה אלא זכר למקדש ולכך לא הי' מונה שבועות עם ספירת הימים, אבל אין לפרש ששניהם זכר למקדש דא"כ למה מונה מן השבועות וכו', עכ"ל, ועיקר הדברים דגם למרבר"א הוי ספירת הימים דאורייתא, כתב גם הרמ"ה באגרותיו באגרת האחרונה, עיי"ש, ואך שדעת הרמ"ה שם דקי"ל דגם ספירת השבועות הוי דאורייתא בזה"ז.[[3]](#footnote-4)

והנה מבו' דעת רי"ו, דב' מצוות נפרדות הן, מצות ספירת הימים ומצות ספירת השבועות, ול"ש אהדדי כלל, ואף חלוקין הן בגדריהן, דמצות ספירת השבועות תליא בהעומר, ומצות ספירת הימים לא תליא כלל בהעומר, וע"כ מן הדין טעונין הן ב' ברכות, ואך דבזה"ז כיון דהוי זכר למקדש אין מברכין על השבועות.

וצריך להוסיף בזה, דהנה הגרי"פ בעשין נ"א, תמה ע"ד רי"ו, שהרי מברכין על לולב כל שבעה הגם דהוי זכר למקדש, וכמו שמצינו כן בספר המכריע להרי"ד סו"ס כ"ט שכתב ז"ל, ואע"פ שהוא עכשיו זכר למקדש חייב לברך, ותיבת אינו שבנדפס, נ' ברור שט"ס הוא, מידי דהוי אלולב כל שבעה שהוא זכר למקדש, עכ"ל, ועיי"ש שהביא מד' הערוך בערך זכר, שמבו' דעתו כדעת רי"ו, דמה"ט אין מברכין על כורך משום דהוי זכר בעלמא, ועיי"ש מש"כ עפ"ד הרי"ד בסוכה דמ"ד שחילק לענין מנהג שאין מברכין עליו רק כאשר הוי תוספת לחיוב, ולפ"ז ה"נ י"ל לענין זכר, וע"כ שפיר מברכין על לולב בשאר ימים, עיי"ש באורך.

ואשר צ"ל בביאור ד' רי"ו, וכמו שכבר עמדו בזה רבים, הוא עפמש"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין, דהא דאמימר הוה מני יומי ולא מני שבועי, היינו משום דמה שסופרים בזה"ז זכר למקדש, לאו היינו דמדרבנן נוהג מצות ספירה אף בזה"ז, וטעם התקנה הוא זכר למקדש, אלא כל עיקר המצוה בזה"ז הוי לעשות זכר למקדש, ויסוד הדברים הוא, משום דבזה"ז ל"ש כל החפצא דהמצוה, דכל החפצא דהספירה הוא לספור מהעומר, ובזה"ז דליכא עומר ל"ש כלל החפצא דהספירה, וע"כ ל"ש שיהא מצות ספירה מדרבנן בזה"ז, אלא כל המצוה הוא לעשות זכר למקדש, ועד"ז הוא בכורך, דל"ש החפצא דהמצוה בזה"ז דליכא פסח, וכן בערבה דל"ש כל החפצא דהמצוה בזה"ז דעיקר המצוה הוא להקיף המזבח, ופשוט דז"ב ד' רי"ו, דמה"ט אין מברכין ע"ז, כיון שאי"ז כלל מצות ספירה,[[4]](#footnote-5) ומשא"כ בלולב מדרבנן איכא מצות לולב בזה"ז, ואך טעם התקנה הוי משום זכר למקדש, וזה דלא כמש"כ בכ' הגרי"ז דגם בלולב כל המצוה הוי לזכר למקדש, וע"כ שפיר מברכין ע"ז, וע"כ אך אומרין זמן אף בשחל יו"ט הראשון להיות בשבת, ולא אמרי' דהוי המצוה לזכר בעלמא, ושאין בו זכר לשום הנאה וכו',

ובדעת הרי"ד שדימה זל"ז נ', דודאי מודה ליסוד הדברים דהכא הוי מצוה דזכר בעלמא, דאל"כ לא הי' צריך הרי"ד לראי' שמברכין ע"ז, ומ"ש מכל מצוה דרבנן שמברכין עלי', ואך דס"ל דגם בלולב הוי רק מצות זכר בעלמא, וכמו שנקט בכ' הגרי"ז, וע"כ שפיר דימה זל"ז, וז"פ.[[5]](#footnote-6)

ויש לציין עוד לד' בעה"ע בשלהי הל' מצה, שכתב דאף אם לא מנה יום א' מונה אח"כ בברכה, כיון דספיה"ע לדידן ליתא מדאורייתא, דהשתא ליכא לא הבאה ולא קרבן וליכא לדקדוקי בתמימות, והכי איתא בהגדה וכו', א"ל ישראל משה רבינו אימתי עבודה זו א"ל לסוף נ' יום והיו מונין כ"א לעצמו, מכאן קבעו חכמים לספור העומר בזה"ז, שהרי עכשיו אין אנו מביאין לא עומר ולא קרבן, אלא שאנו מחשבין יום לס"ת כמו שישראל מנו באותה שעה, וסמך סופרים הוא, היינו כמש"כ גם הר"ן בשלהי פסחים, דעיקר הטעם שסופרים בזה"ז אינו משום התורה, אלא הוי זכר למקדש, ואע"ג דתנן כל הלילה כשר לספיה"ע אבל ביום לא, ה"מ בזמן שביהמ"ק קיים אבל האידנא אי לא מני בלילא מני ביממא וכו', עכ"ל, וכ"כ בארחות חיים הל' ספיה"ע ס"ה, וגם דבריו מתבארים עד"ז, דבזה"ז הוי זה מצות זכר בעלמא, וע"כ אין לדקדק בה בתמימות, כיון דבלא"ה אי"ז ספירה, וע"כ גם ה"ז כשר ביום, וכנ' היינו דעיקר דין לילה הוא משום דין תמימות, ע' להלן ענף ד' מה שהבאנו בזה, ובזה"ז דבלא"ה אי"ז ספירה, אין לנו לדקדק בתמימות, ומש"כ בעה"ע אח"ז להכשיר ביום דומיא דקצירה, נ' דהוי זה טעם בפנ"ע, ולטעם זה אף בזמן ביהמ"ק הי' כשר ביום, ועיי"ש במגי' שנתקשה בזה, ושורש דבריו הוא ע"ד דעת אמימר דלא מני שבועי בזה"ז משום ה"ט דאי"ז אלא זכר למקדש בעלמא, והבעה"ע אח"ז כתב דמה"ט אין מברכין ע"ז זמן דאין בו זכר להנאה, והיינו ג"כ מה"ט דאי"ז אלא מצות זכר בעלמא, וכנ"ל.

והנה בד' רי"ו שם מפורש שדעתו דצריך לספור השבועות בכל יום ויום, ומבו' בזה דפליג עמש"כ הרמב"ם דאם הוי זה ב' מצוות לא הי' לנו לספור שבועות רק בליל השבועות, אלא אף דהוי זה ב' מצוות, מ"מ סופרים שבועות בכל יום ויום, ויל"פ דזה תלוי בהטעם דצריך לספור שבועות בכל יום, עמש"נ להלן סק"ו בזה, וי"ל דרי"ו ס"ל כמש"נ שם מד' הגר"א דבכלל ספירת השבועות הוא לספור גם ימי השבוע, וע"כ אף דהוי זה מצוה בפנ"ע מ"מ הוי דין הספירה כל יום ויום, (וכמש"נ שם דכל מה שהוכיח הרמב"ם מזה דהוי זה מצוה א', אינו מתישב לפי דרך זו).[[6]](#footnote-7)

והנה דעת הרמב"ם בהל' תמידין ומוספין, דגם בזה"ז הוי הספירה מה"ת, וכנ' היינו משום דס"ל דאין עיקר החפצא דהמצוה לספור לעומר, אך ע' קר"א והגר"ח שפירשו דאזיל לטעמי' דמקריבין אע"פ שאין בית, ואכמ"ל, ולדעתו אין מקור לעיקר מה שחילק רי"ו בין מצות ספירת השבועות למצות ספירת הימים.

ויש להוסיף דהנה הרמב"ם בסהמ"צ שם כתב דמצוה זו אין הנשים חייבות בה, והיינו משום דהויא מ"ע שהזמ"ג, אמנם בחי' הרמב"ן קידושין דל"ד מנה מצות ספיה"ע בין מ"ע שאין הזמ"ג שנשים חייבות, ובתשובת מהר"מ חלאוה שנד' בסוף שיטת הקדמונים ב"ק, והובא בכנס"ר בסוגיין, פי' טעמו, דלא ממעטי' אלא שהזמן גרמא, וספיה"ע אין גורם לה הזמן, אלא המעשה דהיינו הקרבת העומר, ואע"פ שהעומר תלוי בזמן, מ"מ מספר אינו תלוי אלא במעשה ההרבה ולא הזמן גרמא וכו', עכ"ל, וכיון לזה מדעתו בס' דברי יחזקאל סי' מ"ה סק"ד, וי"ל דהרמב"ם דפליג וס"ל דחשיב מ"ע שהזמ"ג, אזיל לטעמי' דס"ל דאף בזה"ז הוי המצוה מדאוריתא, ומשום דאין עיקר המצוה מכח העומר, אלא הוי זה זמן בעלמא, וע"כ לדעתו שפיר הוי זה מ"ע שהזמ"ג, ושמעתי שכ"כ בס' חזו"י, ואין הספר תח"י, אך אי"ז מתישב בדעת החינוך מ' ש"ו, שכתב דספיה"ע בזה"ז דרבנן, וכתב ג"כ שנוהגת מצוה זו בזכרים,[[7]](#footnote-8) וע' בזוה"ק פר' תצוה דנשים פטורות מספיה"ע, הביאו המג"א בסי' תפ"ט, וע' עוד באבנ"ז או"ח סי' שפ"ד מה שפירש בטעמו של הרמב"ן דנשים חייבות.[[8]](#footnote-9)

ג] והנה ז"ל ראבי"ה סי' תקכ"ו, ויש מרבותי שפירשו מצוה למנות הימים עד שיגיעו לכלל שבוע, כגון שהיום שבעה ימים שהם שבוע א', אבל בח' וט' ימים א"צ למנות עד שבוע הבא ימים של שבוע שעבר, אלא הכי מברך על ספיה"ע שהיום שבוע א' ויום א', וכן לט' ולי' עד י"ד ימים וכן כל הסדר, אבל שבועות צריך להזכיר עם כולם, אבל בתשובות מצאתי דשבועי לא צריך למימני עד סוף השבוע, אבל עם ימי השבוע עד שהגיעו לסוף השבוע א"צ למנות ולהזכיר שבועי, אלא כשיגיע לט' ימים יאמר שהם תשעה ימים וכו', וזהו איפכא דב' הדרכים לא יתקימו יחד, עכ"ל, והובאו ד' ראבי"ה אלו בשנוי לשון, באו"ז ח"א סי' שפ"ט ובמרדכי מגילה סי' תת"ג ובטור או"ח סי' תפ"ט, ועיי"ש שהביאו שי' זו בשם רבינו אפרים מרינשבורג, וכן הביא כן בשמו היראים במ' רס"א והובא גם בשבה"ל סי' רל"ד.

והנה צ"ב דעת רבינו אפרים, דמהיכ"ת נימא דביום ח' א"צ למנות מנין הימים, וראיתי בהגרי"פ עשין נ"א שביאר בזה, דלעולם עיקר המצוה היא ספירת השבועות, ואך דחדית אביי דלא תימא שא"צ למנות אלא כל שבוע ושבוע כאחד, דהיינו שיאמר בסוף השבוע היום שבוע א' ובסוף שבוע שני היום ב' שבועות וכו', אלא צריך שיספור ג"כ הימים של כל שבוע ושבוע, אבל ודאי א"צ לספור הימים כסדרן שביום ח' יאמר היום יום שמיני וכו', משום דאין לנו ספירת ימים בקרא, אלא ספירת שבועות הוא דכתיב, אלא שצריך למנות השבועות לא כל שבוע ושבוע בפעם א' אלא מונה הימים של כל שבוע מיום ראשון עד יום השביעי וכו' וכן בכל שבוע, עכ"ד, ועיי"ש עוד שדקדק בדברי הרי"צ גאות שדעתו כדעת רבינו אפרים, אך לכאו' אין הדיוק מוכרח כלל, עיי"ש, ועיי"ש עוד שר"ל כן גם בדעת בעה"ע.

אך צ"ב, דלפ"ז מ"ט ביום השביעי מודה רבינו אפרים דצריך לספור ג"כ ז' ימים, וכן ביום י"ד צריך לספור ג"כ י"ד ימים, והטעם בזה פירש היראים שם, ז"ל, דאי לא מני אז יומי חסרו לי' חמשים יום, עכ"ל, ואי נימא דכל עיקר המצוה הוי למנות השבועות, וכל הא דילפי' דמצוה לממני יומי היינו דמצוה למנות גם ימי השבועות, א"כ הי' בדין דביומא דמשלם השבוע א"צ לספור ימים כלל, אך יל"פ בזה, דבספירת השבועות נכלל תרתי, הא' הוא השבועות עצמן, והב' הוא ימי השבוע, (וע' בהג' ובי' הגר"א לתו"כ פ' בהר, דלענין ספירת היובל הי' ס"ד דא"צ למנות רק ימי השבוע, וילפי' מקרא דצריך לספור אף השבועות, ועיי"ש שדימה דין ספיה"ע לזה), וע"כ אף ביומא דמשלם שבועי, מלבד מה דסופר השבועות השלמים, צריך לספור גם ימי השבוע האחרון, (וכ"ה דאילו ל"ה צריך לספור אלא את ימי השבוע, הי' צריך לספור גם ביום השביעי ז' ימים, ה"נ אף אחר שנתרבה שצריך לספור השבועות, מ"מ אכתי קיים דין ספירת ימי השבוע, גם בסוף השבוע), ואכתי צ"ב, (גם ילה"ע היאך מתקיים דין זה במה שסופר י"ד יום, הרי אי"ז ספירת ימי שבוע זה, אלא ספירת כל הימים יחד, וי"ל).

ואשר צ"ל בביאור דעת רבינו אפרים, דהנה ל' האו"ז בהביאו ד' רבינו אפרים הוא, וא"צ לומר שהיום ח' ימים "שכבר מנאם בשבוע שעברה", וכ"ה הל' במרדכי ובטור שם, ואולי יל"פ ל' זה, דכיון שכבר מנה בשבוע שעבר ביום ז', היום ז' ימים שהם שבוע א', הרי שכבר חל בהספירה דשבוע א' הוא ז' ימים, וע"כ כל שמונה אח"כ שבוע א' ויום א', תו א"צ למנות ח' ימים, שהרי כבר מנה מאתמול דז' ימים הם שבוע א', ועתה כשמונה שבוע א' ויום א' נכלל בזה שהם ח' ימים, וע"כ הוא דא"צ למנות הימים, ואשר ע"כ ביומא דמשלם השבוע שפיר צריך למנות הימים, דאם ימנה היום ב' שבועות לחוד, הרי אין מונח בזה מנין די"ד ימים, ואכתי הדברים צ"ב רב, ולהלן סק"ה נתבאר בזה באופ"א קצת, עיי"ש.

ד] והנה לכאו' הי' נ', שכל עיקר ד' רבינו אפרים לא שייכי רק אי נימא דגם באמצע השבוע בעי' למימני שבועי, וע"כ הוא די"ל דסגי במנין השבועות, אך לדעת בעה"מ ודעימי' דבאמצע השבוע כלל ל"ב למימני שבועי, לכאו' ל"ש כל עיקר ד' רבינו אפרים, דל"ש לומר דכשמונה השבוע נכלל בזה מנין הימי, רק אם מתקיים דין ספירה בספירת השבוע, והוי זה מעשה ספירה, וכ"נ מל' ראבי"ה שאחר שהביא ד' רבינו אפרים הביא ד' התשובות שכתבו דכל ספירת השבועות הוא בסוף השבוע, וכתב ע"ז דזהו איפכא דב' הדרכים לא יתקימו יחד, וכ"ה גם בל' האו"ז והמרדכי דהוי זה להיפך מרבינו אפרים, ולכאו' נ' שאין כונתו רק שחלוקין הן היאך סופרים בפועל, אלא כונתו שחלוקין הן בכל עיקר דין הספירה, שלדעת רבינו אפרים מצות ספירת השבועות הויא אף באמצע השבוע, וא"צ לספור הימים בפנ"ע, ולדעת התשובות ליכא כלל מצות ספירת שבועות באמצע השבוע, ובעי' לספור הימים, וז"ב לכאו'.

אמנם צ"ע דאי"ז מתישב בד' הפוסקים, שנ' דעתם דנקטי' להלכה כד' שניהם, וביום ח' יוצא יד"ח בין אם ספר שבוע א' ויום א' לחוד, וכדעת רבינו אפרים, ובין אם ספר ח' ימים לחוד, וכד' בעה"מ ודעימי', ע' מג"א סי' תפ"ט סק"ד, וחק יעקב שם סק"ח שבי' דבריו, ופר"ח שם סק"ב ד"ה ומ"ש ומונה הימים והשבועות, ומ"ב שם סק"ט, ושעה"צ שם סקי"א וסקכ"ח, וצ"ע רב בזה.

ואולי י"ל בזה, דהנה אמנם בפשוטו יסוד דעת בעה"מ ודעימי' שאין סופרים השבועות אלא בסוף השבוע, הוא משום דכל עיקר מצות ספירת השבועות הויא לספור כל שבוע ושבוע, וע"כ סגי במה שסופר בסוף השבוע, דאין המצוה לספור כל יום ויום כמה הוא במנין השבועות, (וזהו הרי יסו"ד הרמב"ם שכתב דהא דסופרים שבועות כל יום ויום הוא משום דספירת הימים והשבועות מצוה א' היא, ונ' בביאורו, דמה"ט מתפרש דמצות מנין השבועות, אי"ז מצוה לספור השבועות, אלא הויא זו מצוה לספור כל יום כמה הוא במנין השבועות, וע"כ צריך לספור השבועות כל יום ויום), אך הנה ל' המ"ב בסק"ט הוא, ואם לא אמר אלא היום ח' ימים ולא סיים שהם שבוע א' וכו' נמי יצא, "שהרי הזכיר שבועות אתמול ביום השביעי", עכ"ל, ונ' מל' זה, דלעולם מצות ספירת השבועות הויא בכל יום ויום, ואך דכיון שהזכיר ביום השביעי שהוא שבוע א', הרי ממילא דכאשר סופר ביום השמיני היום שמונה ימים, נכלל בזה דהוי שבוע א', וצ"ב בזה.

ואי נימא הכי, הרי נמצא דלא אף דדינא דרבינו אפרים ודינא דבעה"מ אין סותרים זל"ז, אלא אדרבה ב' הדינים שורש ויסוד א' להם, וכ"נ מל' המ"ב שם, דכל שכבר ספר בימים הקודמים מתפרשת ספירתו דהאידנא כפי מה שספר בימים הקודמים, ואשר ע"כ ביום הח' א"צ לספור להדיא הימים והשבועות, אלא מחד גיסא מצי לספור הימים לחוד, וממילא מתקיים בזה ספירת השבועות כיון שכבר ספר השבועות מאתמול, ומאידך גיסא מצי לספור השבועות לחוד, וממילא מתקיים בזה ספירת הימים כיון שכבר הזכיר הימים שעברו, ואשר ע"כ ניחא דשפיר פסקו הפוסקים לב' דינים אלו, ואכתי צ"ב רב בזה.

ה] וטפי נ' מל' המ"ב לבאר הגדר בכ"ז, דהנה ל' הספירה שאנו סופרים הוא היום חמשה ימים, ובל' זה אין הספירה רק על יום זה שאנו עומדין בו, אלא סופר כל הימים, דכבר עברו חמשה ימים.

ונ' מד' המ"ב שזהו שחידשו לנו הראשונים, דל"ב לספור כל הימים, אלא בכל יום ויום א"צ לספור אלא יומו, ובאמת הי' ראוי שיועיל אם יאמר ביום החמישי שהיום עוד יום בעומר, שהרי סופר הוא יום זה עצמו, ואך דזה ל"מ משום דבעי' שיתפרש בספירה דמונה הוא יום זה שעומד בו, וכל שאומר היום עוד יום בעומר לאו מידי הוא.

אך מ"מ מכח ה"ט א"צ לספור ביום השמיני מנין השבועות, דהאמנם אם הי' דין הספירה לספור כל יום ויום כל הימים שעברו, הרי שהי' צריך לספור גם השבועות, אך כיון דכל יום ויום א"צ לספור אלא יומו, הרי דביום השמיני לא נוסף על השבועות, וע"כ א"צ לספור בו שבועות, וזהו מש"כ המ"ב שהטעם הוא משום שכבר הזכיר שבועות אתמול ביום השביעי, והיינו שכבר הזכיר שבוע זה, וביום הח' לא נוסף על השבוע, וע"כ א"צ לספור השבועות.

ומה"ט גופא גם סגי שיספור ביום השמיני היום שבוע א' ויום א', דהאמנם אם הי' צריך לספור כל יום ויום כל הימים שעברו, ודאי הי' צריך לספור שהיום ח' ימים, אך כיון שא"צ לספור אלא יומו, הרי דספירת יומו מתקיימת במה שסופר שבוע א' ויום א', דבמה שסופר יום א' מתקיים ספירת הימים, שהרי מפורש בספירתו דספירת היום א' היא מלבד השבוע א', ומפורשת היא ספירתו שסופר יום זה שעומד בו, וע"כ שפיר מהני, וזמש"כ הראשונים שהטעם הוא משום שכבר מנה הימים בשבוע שעבר, והיינו דמה"ט ביום הח' א"צ לשוב ולספור כל הימים שעברו, שהרי כבר מנאם בשבוע שעבר, וכל מה שצריך לספור הוא את היום השמיני עצמו, וספירת היום השמיני מתקימת במה שסופר שבוע א' ויום א', וכמש"נ.

ומת' היטב הא דביום ז' וביום י"ד צריך לספור אף הימים, שהרי באמת מודה רבינו אפרים דבכל הימים צריך למנות הימים, ואך שמתקיים מנין הימים במה שאומר ויום א' וב' ימים כיון דסגי שמונה יום זה וכנ"ל, אך בסוף השבוע שאין סופר אלא שבועות לחוד, הרי דליכא ספירה גם על יום זה, וע"כ צריך למנות הימים בפני עצמן, וז"ב.

ועכ"פ ניחא לפ"ז דשפיר פסקו הפוסקים לדינא דרבינו אפרים ולדינא דהבעה"מ, דלא אך שאין סותרין זל"ז, אלא אדרבה יסוד הדין דב' הדינים חד הוא, וכמו שנראה כן מל' המ"ב, וכמש"נ.

ובעיקר מה שפסקו הפוסקים כדעת בעה"מ ודעימי' דא"צ למנות שבועות רק בסוף השבוע, צ"ע דל' הרא"ש בתשובה כלל כ"ד סי' י"ג נ' שדעתו שכ"ה מעיקר הדין שצריך למנות השבוע בכל לילה ולילה, וכ"ה מבו' גם בסהמ"צ להרמב"ם שהבאנו לעיל סק"א שצריך לספור השבוע בכל לילה ולילה, ונ' שם להדיא דהוי זה מעיקר הדין, וע' גם בהגה' וביאורי הגר"א לתו"כ בהר פר' ב', שכתב דמעיקר הדין צריך למנות השבועות בכל יום, ויל"ע מ"ט הכריעו הפוסקים כדעת בעה"מ וסייעתו דאי"ז אלא מנהג בעלמא, אך דעת הגאונים נ' שהיא כדעת הבעה"מ, וכמו שהבאנו להלן ענף ב' ס"ק ז' וח'.

ויש לציין עוד לד' הביה"ל ח"א סי' ל"ט, שכתב דהטור כתב דאם ספר ימים לחוד או שבועות לחוד יצא, וכבר תמהו על דבריו, דלא מצינו כן בד' הטור כלל, אלא הביא די"א דביום ח' מונה השבועות לחוד, וי"א דמונה הימים לחוד, אך ודאי ביום ז' מעכב למנות ימים ושבועות לכו"ע, וגם ביום ח' לכאו' ב' הדעות שהביא הטור פליגי זע"ז, וכמש"כ לעיל.

ו] ובטעם הסוברים דאף באמצע השבוע סופרין ספירת השבועות, יל"פ בזה ב' טעמים, הא' הוא דדין ספירת השבועות ל"ה רק על השבועות השלמים, אלא הוי אף על חלקי השבועות, וממילא נמצא דמשתנה מנין השבועות בכל יום ויום, וע"כ צריך לספרן כל יום ויום, אך יל"פ, דלעולם עיקר מנין השבועות הוי על השבועות השלמים, והא דצריך לספור כל יום ויום, הוא משום דדין הספירה אינו לספור השבועות, אלא לספור כל יום ויום כמה הוא במנין השבועות, וע"כ הגם שאין משתנה מנין השבועות בכליום ויום, מ"מ בעי' לספור כל יום את מנין השבועות דאותו היום.

והנה מד' הרמב"ם נ' ללמוד כהדרך השני', שהרי הרמב"ם כתב בסהמ"צ דהימים והשבועות הוו מצוה א', והראי' הברורה ע"ז היותנו מונים ג"כ בכל לילה שהם כו"כ שבועות כו"כ ימים, ואילו היו השבועות מצוה בפנ"ע לא היינו מסדרין ענינה אלא בליל השבועות, עכ"ל, והנה אי נימא דמה שסופרין השבועות בכל לילה הוא משום דבעי' לספור גם חלקי השבוע, א"כ הרי אין להוכיח מזה כלל דהוו מצוה א', דלעולם י"ל דהוו ב' מצוות, ומה שסופרין השבועות כל לילה הוא משום דמצות ספירת השבועות הוא לספור גם חלקי השבועות, ובע"כ מד' הרמב"ם דהא דסופרין השבועות בכל לילה הוא משום דדין הספירה הוא לספור כל לילה כמה היא במנין השבועות, וכ"ז הוא רק משום דספירת הימים והשבועות חדא ספירה היא, ובעי' לספור כל יום ויום כמה הוא במנין הימים ובמנין השבועות, אך אם הי' ספירת השבועות מצוה וספירה לעצמה, הי' ראוי לומר דהוי המצוה לספור כל שבוע ושבוע, ומהיכ"ת תהא המצוה לספור כל לילה כמה הוא במנין השבועות, וזהו שהוכיח מזה הרמב"ם דהוו חד מצוה.

אמנם מד' הגר"א בהגה' ובי' לתו"כ פר' בהר נ' דפליג בזה, דיעו"ש שפירש ד' התו"כ לגבי ספירת יובל, דס"ד דא"צ לספור אלא כל שבוע ושבוע בפנ"ע, דהיינו בתחילת השמיטה הוא מונה שנה א' וכן בשני' הוא סופר עד שנה ז' ביובל, ואח"כ בשנה ח' הוא מתחיל למנות היום שנה א' כמו בשבוע ראשונה וכו', ת"ל שבע שבתות שנים, פי' מיני' ילפי' שצריך ג"כ למנות השמיטות וכו', וכתב עוד הגר"א, וכן הוא בספיה"ע וכו', והאמת כי אנו חייבין מה"ת למנות כמנהגינו היום כך ימים שהם כך שבועות וכך ימים בעומר, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הגר"א דהא דמונים השבועות בכל יום ויום, הוא משום דמעיקר מצות ספירת שבועות הוא ג"כ לספור את ימי השבוע, ואדרבה אלמלי קרא דשבע שבתות שנים, ל"ה צריך לספור אלא את ימי השבוע, ולא את השבועות השלמים, וע"כ צריך לספור השבועות בכל יום ויום, דכל יום ויום הוי מנין אחר דימי השבוע, וז"ב בדעתו.

ועיי"ש עוד בד' הגר"א שהביא דבטור כתב בזה ד' דעות, והדעה הג' היא דביום הח' אומר היום ח' ימים שהם יום א' בשבוע השני, ולפנינו בטור לא נמצא שי' זו, והיינו דליכא כלל דין ספירה על השבועות אלא על ימי השבוע, וזהו דפליג ע"ז הגר"א שם, דבעי' נמי לספור השבועות עצמן.

**ב'**

**בדין ספירת הימים וספירת השבועות אם מעכבין זא"ז**

ז] יש להסתפק אם מנין הימים ומנין השבועות מעכבין זא"ז, וכל שמנה הימים לחוד או השבועות לחוד לא קיים מצוה כלל, או דאינן מעכבין זא"ז, ואף אם מנה חד מינייהו לחודי' שפיר קיים מצוה.

והנה לדעת רי"ו דב' מצוות חלוקות הן, ודאי דאין מעכבין זא"ז, וכמש"כ רי"ו דבזה"ז אין מונין מדאורייתא אלא הימים, אך לדעת ש"ר יש להסתפק בזה, דאף שכתב הרמב"ם דהוו מצוה א', מ"מ שפיר י"ל שאין מעכבין זא"ז, וכמש"כ הרמב"ם בשרש י"א, דאף אותן שאין מעכבין זא"ז, פעמים יהיו מצוה א' כשיהי' הענין א', עיי"ש.

והנה מצאנו הדברים מפורשים בד' רבינו האי גאון שהובא בהלכות הרי"צ גאות, הביאו הגרי"פ שם, ז"ל, ועוד מכדי תרי קראי נינהו אינון כל חד וחד באפי נפשי' לחודי' קאים תספרו חמשים יום ושבעת שבועות תספר לך, ורבנן אמרי אמר אביי מצוה למימני יומי ומצוה למימני שבועי, והאי מאן דטעה יום א' ולא מנה וכו', דלא טעה לענין שבועי, אלא כד מטא יום שביעי אמר יומא דין שלים חד שבוע, עכ"ל, ולכאו' היינו כמש"פ הגרי"פ עשין נ"א, דהגם דנימא דכבר אינו סופר ספירת הימים, כיון דשכח יום א' ואי"ז תמימות, מ"מ ספירת השבועות דהוי קרא לעצמו שפיר הוי תמימות, כיון דלא שכח כלל ספירת השבועות, שביום הראשון אין סופרים שבועות כלל, וע"כ שפיר מצי לספור ספירת השבועות, והביה"ל ח"א סי' ל"ט כתב כן מדעתו, (ואך דמש"כ כן עפ"ד הטור דאם ספר ימים לחוד או שבועות לחוד יצא, כבר תמהו דלא נמצא כן בד' הטור), ומבו' להדיא דעת רה"ג שאין ספירת הימים וספירת השבועות מעכבין זא"ז, אך יל"פ ד' רה"ג כד' הגאונים שהביא השבה"ל, וכדלהלן.

אמנם באמת אין ללמוד מד' רה"ג, שהרי דעת רה"ג מבוארת בדבריו דס"ל דספירת השבועות הוי רק ביומא דמשלם השבוע, ומשום דנראה דלהסוברים דספירת השבועות הויא גם באמצע השבוע, הרי ודאי דגם בשבוע הראשון סופרים כל יום ויום גם את השבוע, וכשסופר היום יום א', נכלל בזה גם ספירת הימים וגם ספירת השבועות, דהוי זה יום א' מתוך השבוע הראשון, (וכ"ה דביום ח' הוי מנין השבועות, שבוע א' ויום א', ואף היום א' הוי מכלל ספירת השבועות, ה"נ בשבוע הראשון מתקיים בספירת יום א' גם ספירת השבועות), ויל"פ דהיינו משום דס"ל דספירת הימים וספירת השבועות הוו ב' מצוות נפרדות, וכמש"כ הרמב"ם בסהמ"צ, דמה שמונין השבועות גם באמצע השבוע, הוא משום דהוי זה מצוה א', וע"כ י"ל דרה"ג דס"ל שאין מונין השבוע אלא בסוף השבוע ס"ל דהוו ב' מצוות, וע"כ הוא דאין מעכבין זא"ז, וכן נ' מלשונו שפירש דאתיין מתרי קראי, ורק משו"ז הוא שאין מעכבין זא"ז, ונ' מזה דאי הוה ילפי' להו מחד קרא היו מעכבין זא"ז, והיינו משום דכיון דאתיין מתרי קראי הוו ב' מצוות נפרדות, וע"כ הוא דאין מעכבין זא"ז.

ונ' עוד, דגם אי נימא דמודה רה"ג דספירת הימים וספירת השבועות הוי מצוה א', מ"מ י"ל דהא דס"ל דאין ספירת הימים וספירת השבועות מעכבין זא"ז, הוא משום דאזיל לטעמי' דס"ל דאין סופרים שבועות רק ביומא דמשלם השבוע, וע"כ לדעתו אי"ז מעשה ספירה א' דימים ושבועות, שהרי בשאר הימים סופרים ימים לבד, וע"כ ודאי דהוי זה ב' חלקי ספירה דלא תליין זב"ז, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דסופרים השבועות בכל יום, יל"ד ולומר דהוי זה חדא ספירה, וספירת ימים לחוד או שבועות לחוד לאו כלום היא.

ח] והנה בשבה"ל הל' ספיה"ע סי' רל"ד הביא מתשובת הגאונים, ז"ל, מאן דאישתלי ולא בריך בלילה הראשון מברך בליל שני וכו', ואי משום תמימות בשבועי הוא דאיתמר, דאמר אביי מצוה למימני יומי ומצוה למימני שבועי וכו', עכ"ל, והיינו דכל עיקר דין תמימות נאמר רק בספירת השבועות ולא בספירת הימים, וע"כ אף ששכח ולא ספר לילה א' מצי שפיר לספור לילה הב' בברכה.[[9]](#footnote-10)

ולכאו' יש ללמוד מזה שדעתם דספירת הימים וספירת השבועות אין מעכבין זא"ז, וע"כ הגם דכבר לי"ל מצות ספירת השבועות, כיון דשכח יום א' ואי"ז תמימות, מ"מ אכתי יכול לספור הימים בברכה.

אך יש לדחות, די"ל שדעת הגאונים היא דאין סופרים השבועות אלא בסוף השבוע, ונמצא דמי שלא ספר לילה הראשון לא חיסר כלל מספירת השבועות, וע"כ שפיר מצי בשאר הימים לספור הימים והשבועות, וכן מבו' בביאוה"ל סי' תפ"ט ס"ח שפי' כן ד' הגאונים, ולמה שנקט הביאוה"ל שם דמכוון ד' הריצ"ג הוא כד' הגאונים, ודאי מוכח לפרש כן, שהרי בד' הריצ"ג מפורש שהטעם הוא משום דיספור השבועות בסוף השבועות, ולפ"ז אה"נ שמא מי שחיסר ולא ספר בסוף השבוע, דשוב אינו יכול לספור השבועות בסוף השבועות שאח"כ, דבספירת השבועות בעי' תמימות, הרי י"ל דמכח זה גם אינו יכול לספור בימים אלו ספירת הימים, דספירת השבועות מעבת לספירת הימים, ואך דמסתבר דלהסוברים דאין סופרים השבועות רק בסוף השבוע, אין ספירת השבוע מעכבת לספירת הימים, וכמש"כ לעיל.

ויעו"ש בשבה"ל בסו"ד שכתב, ז"ל, וכיון דאמר אביי דמצוה למימני יומי ושבועי נראה שאם הזכיר סך הימים או השבועות בלא ברכה שמברך "ומזכיר שניהם", ואינה ברכה לבטלה אחר שלא הזכיר שניהם תחילה, עכ"ל, ונ' מדבריו דלא סגי שיחזור ויזכיר מה שלא הזכיר מתחילה, אלא צריך לחזור ולהזכיר שניהם, ונ' שהטעם בזה משום דס"ל דספירת הימים וספירת השבועות מעכבין זע"ז, וי"ל דלא סגי לזה שיספור תחילה הימים ואח"כ יספור השבועות, אלא בעי' שיספרם יחד בספירה א', וע"כ כל שספר הימים לחוד או השבועות לחוד לאו מידי קעביד, וצריך לחזור ולהזכיר שניהם.

ויש להסתפק מהו האופן דבעי' לספור כ"ה דיהא חשוב דספר הימים והשבועות בספירה א', וכפי הנראה הוא כמו שאנו סופרים היום ז' ימים שהם שבוע א', ולכאו' ה"נ מהני אם אמר היום ז' ימים ושבוע א', אך אם אמר היום ז' ימים היום שבוע א' נ' דהוי זה ב' מעשי ספירה ול"מ, דאי נימא דאף בכה"ג מהני, הי' בדין דיהני אף אם שהה בין זל"ז, וא"כ בגונא דהשבה"ל מ"ט צריך לחזור ולהזכיר שניהם.

ט] ויש להעיר עוד בזה, דמסתימת ד' הראשונים והפוסקים, שכתבו דמי שלא ספר לילה א' שוב אינו סופר בברכה, ולא הזכירו שאם שכח באמצע השבוע יכול לספור בסוף השבוע ספירת השבועות בברכה, שהרי נקט הפוסקים דקי"ל דספירת השבועות הויא רק בסוף השבוע, ונמצא דמי שלא ספר באמצע השבוע לא ביטל ספירת השבועות, (אך לפ"מ שכתבנו לעיל ס"ק ד' וה' עפ"ד המ"ב דגם באמצע השבוע צריך לספור השבועות ואך שה"ז מתקיים בספירת הימים, אין להביא מזה), וכפשטות ד' רה"ג הנז', וכמש"כ כן הביה"ל ח"א סי' ל"ט, נ' שדעתם דספירת הימים וספירת השבועות מעכבין זא"ז.

עוד יש להביא בזה, מה שהביא האליהו רבה בסי' תפ"ט סקי"ד ל' השבה"ל, ולפנינו לא נמצא, ז"ל, אם שכח ולא מנה לילה א' כשנגמר השבוע ולא הזכיר מנין השבוע אינו סופר שנא' שבעה שבועות תספר לך, אבל באמצע השבוע אם לא מנה מנין השבועות יספור בלילה אחרת, עכ"ל, והרי דאף מי שחיסר רק ספירת השבועות, שוב אינו יכול לספור כלל, ואף לא ספירת הימים, וזה מורה להדיא שדעתו דספירת הימים וספירת השבועות מעכבין זא"ז, וכמש"כ לעיל בדעתו, וע"כ מתרי טעמי אין יכול להמשיך ולספור הימים, חדא דכיון דאין יכול לספור שבועות, ל"מ לספור ימים לחודייהו, ועוד דבאותו היום שלא ספר שבועות נתבטלה אף ספירת הימים, והוי כאילו לא ספר, אך בטעם זה יל"ד למש"נ להלן ענף ג' דלדין תמימות ל"ב קיום מצות ספירה.

ויש לציין בזה למשמעות הפוסקים בזה, והוא מש"כ המ"ב סי' תפ"ט סק"ז, דאם ספר ימים לחוד ולא הזכיר שבועות, י"א שצריך לחזור ולספור "ימים" ושבועות כדין וכו', עכ"ל, ומדהצריך לחזור ולספור הימים, מוכח שדעתו דספירת הימים וספירת השבועות מעכבין זא"ז, ואך בעי' שיספרם במעשה ספירה א', וכד' המ"ב בזה כ"כ הרבה מהפוסקים, ע' מה שציין בזה בספר ספיה"ע פ"ו הע' ג'.

ויש להוכיח כן גם מד' המג"א בסי' תפ"ט סק"ד, שכתב דנ"ל דאם ספר הימים לחוד ולא ספר השבועות א"צ לחזור, כדאי' בגמ' למ"ד ספירה דרבנן, עכ"ל, וע' מ"ב שם דעות האחרונים בזה, והנה אי נימא דמהני לספור הימים בפנ"ע והשבועות בפנ"ע בב' מעשי ספירה, א"כ הרי אין טעם דאם ספר ימים לחוד, שלא יהא צריך לספור השבועות, דל"ח כלל כבדיעבד, ובע"כ מד' המג"א דאם נצריכו לחזור ולספור, יהא צריך לחזור ולספור הימים והשבועות יחד, וע"כ אמרי' דבדיעבד ספירת הימים בפנ"ע הויא ספירה, וא"צ לחזור ולספור הימים והשבועות יחד, וז"ב.

עוד ראיתי שהביאו בזה משו"ת התעוררות תשובה ח"ב סי' צ"ג, שכתב דמי שספר ימים לחוד קיים מצוה, כמי שלבש טלית עם חוטי לבן לחוד, ואין הספר תח"י.

עוד יש לציין בזה, למש"כ המ"ב בסק"ח בשם נהר שלום דאם ספר ימים לחוד, סופר שאר הימים בברכה, ומבו' שם בנה"ש שהטעם הוא משום ס"ס, ומבו' דאי לאו ה"ט ל"ה סופר אף ספירת הימים, וחזי' להדיא דספירת הימים והשבועות מעכבין זא"ז, וע"כ אין יכול להמשיך ולספור אף ספירת הימים מתרי טעמי וכדלעיל.

וע' גם בביאוה"ל שם ס"ח, שכתב דביומא דמשלם שבועי לכאו' פשוט דאם ספר שבועות לחוד, שוב ל"מ לספור בברכה, ועיי"ש מש"כ לדון בזה בד' הט"ז, ונת' בזה להלן סוסקי"א, ומבו' ג"כ דימים ושבועות מעכבין זא"ז.

**ג'**

**בפלוגתת הראשונים במי שלא ספר לילה א' אם סופר בשאר הלילות**

י] בדין מי ששכח ולא ספר לילה א', מצינו כמה שיטות בד' הראשונים.

הנה התוס' בסוגיין הביאו שפסק בה"ג שאם הפסיק יום א' ולא ספר שוב אינו סופר משום דבעיא תמימות, וכתבו ע"ז דתימה גדולה הוא ולא יתכן.

ודברי בה"ג אלו הובאו גם בתוס' מגילה ד"כ:, וברא"ש ור"ן שלהי פסחים, וברי"ו נתיב ה' ח"ד,

אך לפנינו בה"ג לא נמצא דין זה, אלא כתב בה"ג מנחות סו"ס ע"א, ז"ל, מר רב יהודאי גאון הכי אמר, היכא דלא מנה עומר לילה קמא לא מני בשאר לילותא, מ"ט דבעי' שבע שבתות תמימות ולילות, אבל בשאר לילותא היכא דלא מנה מאורתא מני ביממא ושפיר דמי, עכ"ל.

וד' ר"י גאון אלו הביאום הרי"צ גאות בהלכותיו, והרי"ד בספר המכריע סי' כ"ט, והיראים בסי' רס"א, ובחינם הגי' התוע"ר שם בדבריו, והשבה"ל סי' רל"ד, והר"ן בשלהי פסחים, ומבו' מדבריהם שמפרשים דבריו, דרק בלילה הראשון אם לא ספר שוב אינו סופר בשאר לילות, אך בשאר לילות אף אם לא ספר כלל אף ביום, מ"מ סופר אח"כ בשאר לילות,

וכדעה זו לחלק בין מי שלא ספר לילה הראשונה, למי שלא ספר בא' משאר לילות, הוא ג"כ דעת רס"ג, שהובא בהלכות הרי"צ גאות, והביאו גם הטור בסי' תפ"ט.

ודעת הרבה מהראשונים היא דאף אם לא ספר לילה א' סופר בשאר לילות, והם התוס' בסוגיין, והרא"ש והר"ן בשלהי פסחים, ותוהרא"ש ורשב"א וריטב"א במגילה דכ"א. וכתב שכ"ד רבותיו, ועוד רבים.

יא] והנה בביאור דעת בה"ג דמי שלא ספר א' מהימים שוב אינו סופר, ומשום דבעי' תמימות, נ' מד' הרי"ד בספר המכריע שם והרא"ש בשלהי פסחים ורי"ו שם, שמפרשים דגדר הדין בזה הוא, דספירת כל הימים חדא מצוה היא ומעכבין הן זא"ז, וע"כ כל שלא ספר יום א' שוב אינו סופר, ולדעתם צל"פ, דקרא דתמימות הוי זה ילפותא, דאין כל יום ויום מצוה לעצמה, אלא כל הספירות הוו מצוה א'.

אמנם מצינו כמה ראיות לפרש בזה באופ"א, דהנה התוס' במגילה ד"כ: ד"ה כל הלילה, ז"ל, ובה"ג כתב דהיכא דאינשי לברך בלילה ימנה למחר בלא ברכה וכן הלכה, אבל אם שכח לילה ויום לא ימנה בברכה דבעי' תמימות וליכא, עכ"ל, והנה בבה"ג שלפנינו כתב דבשכח בלילה יברך למחר, וכמו שהבאנו להלן ענף ד', אך התוס' הביאו בשמו דימנה למחר בלא ברכה, וצ"ב טעמו, ואין נ' דמספק"ל אם ספירה כשרה ביום ודע"כ יספור בלא ברכה, וגם שהרי התוס' כתבו ע"ז דכן הלכה, ולעיל מינה הסיקו התוס' דודאי דספירה הויא רק בלילה.

גם צ"ב מש"כ דאם שכח לילה ויום לא ימנה בברכה, ומבו' מזה דבשכח בלילה וספר ביום ימנה בשאר הימים בברכה, וצ"ב דמ"ט מצי לספור בברכה, הרי כ"ה דאם לא ספר כלל שוב אינו סופר, לכאו' ה"נ בדין שאף אם ספר ביום לא יספור בשאר הימים בברכה, שהרי ספירת היום לאו ספירה היא, שהרי חזי' דאין מברך עלי', ואף אי נימא דהויא ספק ספירה, מ"מ קשיא דהיאך יספור בשאר הימים בברכה מספק.

אמנם ביאור הדברים למדנו מד' התה"ד סי' ל"ז, ז"ל, אפי' בודאי שכח לספור בלילה וסופר ביום בלא ברכה סופר שוב בברכה "דמיקרי שפיר תמימות הואיל ולא דילג יום א' לגמרי", עכ"ל, והובא בב"י סי' תפ"ט, והפר"ח בסי' תפ"ט תמה ע"ד התה"ד, דהא מאי דסופר ביום בלא ברכה הוא מחמת ספק דדילמא מכאן ואילך לאו בר ספירה הוא כלל, וא"כ היכי קאמר דקרינן שפיר תמימות הואיל ולא דילג יום א' לגמרי, הרי למ"ד שמי שלא ספר בלילה שוב אינו סופר נמצא שדילג יום א' לגמרי, וסיים הפר"ח דאע"פ שמד' התוס' דספ"ב דמגילה משמע דס"ל כד' התה"ד הנלע"ד כתבתי, עכ"ד, אך השעה"צ שם סקמ"ה, פירש טעמא דהתה"ד משום ספק ספיקא, עיי"ש.[[10]](#footnote-11)

וביאור ד' התה"ד הוא, דאף למ"ד דמצות ספירה הויא בלילה ואין מתקיים ביום מצות ספירה, מ"מ לדין תמימות דיוכל לספור שאר הימים בברכה, מהני לכו"ע ספירתו ביום, והטעם בזה, דהא דמי שלא ספר יום א' שוב אינו סופר, אי"ז משום דהוי הכל חדא מצוה, דודאי כל יום ויום מצוה בפנ"ע היא, ואלא דכיון דבעי' תמימות, ע"כ כל שלא ספר יום א', שוב אין ספירת הימים שאח"כ תמימות, דכל ענין ספירה בכל יום שייכא רק בתורת המשך לספירת הימים הקודמים, וע"כ הוא דל"מ לספור בשאר הימים, ולזה מהני מה שספר ביום, דאף שספירת היום אין מתקיים בה מצות ספירה, מ"מ מציאות ספירה יש כאן וחיילא ספירתו, וכל כה"ג שפיר מצי להמשיך ולספור בשאר הימים, ואשר זהו מה שהביאו התוס' במגילה מד' בה"ג דמי שלא ספר בלילה סופר ביום בלא ברכה, ואי"ז מחמת ספק, אלא היינו דהגם דמצות ספירה אינו מקיים ביום, מ"מ סופר ביום בלא ברכה כ"ה שיהא ספירה גם על יום זה, ועי"ז יהא בידו לספור בשאר הימים בברכה, וז"ב.[[11]](#footnote-12)

וע' או"ז סו"ס שכ"ט, שדן בשכח יום א' אם סופר שאר הימים בברכה, וכתב דזה תליא אם תמימות לעכובא ולא למצוה או תמימות למצוה ולא לעיכובא, ומבו' בדבריו דגם אי נימא דסופר שאר הימים בברכה, מ"מ ביטל בזה קיום דין דתמימות, ואך דדין זה אינו מעכב, וזה מבו' ע"פ הנ"ל, דנאמר דין בספירה דבעי' שתהא ספירה דתמימות, ובזה יל"ד אם ה"ז מעכב או אינו מעכב, אך אם עיקר הנידון הוא אם מצוה א' היא או ב' מצוות, הרי ל"ש לומר דהוי זה למצוה ולא לעיכובא.

ויש לציין בזה עוד, למש"כ הביאוה"ל בסי' תפ"ט ס"ח לדון בדעת הט"ז, דאם טעה במנין הימים יכול להמשיך לספור בברכה, אף אם הוי זה ביומא דמשלם שבועי דמעכב הימים לכו"ע, וכתב הטעם, ז"ל, כיון דלכמה פוסקים בלא"ה הימים אינם מעכבין זא"ז, וא"כ עכ"פ יש להקל בכגון זה שעכ"פ הזכיר א' מן המספרים או ימים או שבועי, עכ"ל, ולכאו' המכוון בזה הוא ע"ד התרוה"ד, והיינו דס"ל דספירת הימים והשבועות הוי חדא מעשה ספירה, וכדס"ל דצריך שתהא ספירת שניהם יחד בספירה א', וכמש"נ לעיל סק"ט, וע"כ כל שספר מקצת הספירה ולא דילג יום א' לגמרי, חשיב שפיר תמימות, וזה מתאים טפי עם הדרך הב' שנת' בד' התה"ד, דיכול להמשיך ולספור משום דלא דילג יום א' לגמרי, אלא איכא עלי' מקצת ספירה, וה"נ הכא דכוותה.

יב] ועיקר גדר זה, דהגם דכל יום ויום מצוה לעצמה היא, מ"מ כל שלא ספר יום א' ל"מ לספור שאר הימים משום דינא דתמימות, הרי חזי' עד"ז בדעת ר"י גאון ורס"ג, שדעתם דמי שלא ספר א' מהלילות יכול לספור בשאר הלילות, ורק מי שלא ספר בלילה הראשון אינו יכול לספור עוד, ולדעתם הרי ודאי דאין גדר הדין דכל הלילות הוו מצוה א', אלא גדר הדין הוא דהגם דכל לילה ולילה מצוה בפנ"ע היא, מ"מ לתורת תמימות בעי' שתתחיל הספירה בליל ט"ז, וכל שלא התחילה הספירה בליל ט"ז, ל"ש קיום ספירה, וה"נ הוא לדעת בה"ג דכוותה, ואך שלדעתו אף מי שלא ספר בא' משאר הימים ג"כ אי"ז תמימות, ול"ש לספור בשאר הימים, ובהל' הריצ"ג הביא שרב האי תמה ע"ד ר"י גאון ורס"ג, דמה נפ"מ בין מי שלא ספר לילה הראשון למי שלא ספר בא' משאר הלילות, דג"ז אינו תמימות.

ומצינו עוד כן, במש"כ רב האי גאון, שהובא בהלכות הרי"צ גאות, דמי שלא ספר לילה הראשון יאמר בשני' אתמול הוי חד בעומרא והאידנא תרי יומי בעומרא ומאי חוסרנא איכא במניני', עכ"ל, וכן הביא בשבה"ל סי' רל"ד בשם הגאונים, ז"ל, מאן דאישתלי ולא בירך בלילה הראשון מברך בליל שני ואמר דאיתמל הוי חד בעומרא ויומא דין תרין בעומרא וכו', עכ"ל,[[12]](#footnote-13) וכ"ה בחינוך מ' ש"ו, ז"ל, ויש שאמרו שמי ששכח ולא מנה יום א' שאין יכול למנות עוד באותה שנה לפי שכולן מצוה א' היא ומכיון ששכח יום א' הרי כל החשבון בטל ממנו, ולא הודו מורינו שבדור לסברא זו , אלא מי ששכח יום א' יאמר אמש הי' כך בלא ברכה, ומונה האחרים עם כל ישראל, עכ"ל.

והנה הרי מה שסופר ביום השני ואומר שאתמול הי' יום א', לכאו' ודאי לי"ב קיום מצוה כלל, וכמש"כ החינוך שאומר כן בלא ברכה, ואפ"ה ס"ל דמהני ספירה זו לקיום דין תמימות, והיינו ע"פ הנ"ל דלעולם כל ספירה וספירה הוי קיום לעצמו, ואין ספירת כל הימים מעכבת זא"ז, ואך דכל שלא ספר יום א' ל"ש לספור עוד, שאי"ז ספירה כלל, כיון דבעי' תמימות, וכל' החינוך שכל החשבון בטל ממנו, מש"כ דמצוה א' היא, היינו דמה"ט אמרי' דחשבון א' הוא, ולזה ס"ל דמהני גם מה שאומר ביום השני דאתמול הי' יום א', ול' הביאוה"ל בסי' תפ"ט ס"ח בהביאו שיטות אלו, דכיון דמני גם של אתמול לא נפיק מכלל תמימות, וזה מתפרש כנ"ל.[[13]](#footnote-14)

ויש להעיר בזה בד' רה"ג, שהרי רה"ג שם קאי ע"ד ר"י גאון ורס"ג שדעתם דאך אם לא ספר בלילה הראשון אינו סופר בשאר לילות, אך אם לא ספר בא' משאר הלילות שפיר סופר בשאר לילות, והנה לפ"ז נ' דעיקר הדין הוא דבעי' שתתחיל הספירה בליל ט"ז, וכל שלא התחילה בליל ט"ז, אי"ז תמימות ול"מ לספור עוד, ומה"ט גופא הוא דבט"ז עצמו אינו יכול לספור ביום, וכמש"נ בזה להלן ענף ד', ולפ"ז הרי לכאו' אף אי נימא דכל שאומר שאתמול הי' יום א' חשיב זה מעשה ספירה על אתמול, אך הרי ל"ב כלל שיהא מעשה ספירה על כל יום, אלא בעי' שתתחיל הספירה מליל ט"ז, וע"ז ל"מ מידי מה שאומר שאתמול הי' יום א', וכנר' צל"פ בזה, דרה"ג שם הרי פליג על מה שחילקו בין יום ראשון לשאר ימים, ולדעתו כל הנידון בזה הוא אם מעכבין זא"ז או לא, וע"ז ס"ל דמהני מה שאומר ביום השני שאתמול הי' יום א', והרי גם מה שהוכיח הריצ"ג שם מדלא תני להו בין המעכבין זא"ז, אי"ז קו' ע"ד ר"י גאון ורס"ג עצמם.

וילה"ע עוד, דהנה הריצ"ג להלן שם הוכיח דאין הספירות מעכבין זא"ז, מדלא מנו לי' רבנן בין הדברים המעכבין זא"ז, ונ' לפי הנ"ל שכונתו דאי נימא דל"מ מה שאומר אתמול הי' כך וכך, אשר היינו בע"כ משום דהספירות מעכבות זא"ז, ובעי' שיתקיים מצות ספירה בכל הימים, א"כ הו"ל למנות לזה בכלל הדברים המעכבין זא"ז, אך לפמש"כ הריצ"ג גופי' דמהני מה שאומר אתמול הי' כו"כ, הרי בע"כ שאי"ז מעכב זא"ז, אלא בעי' שיאמר אתמול הי' כו"כ, כ"ה דיהא ע"ז תורת מעשה ספירה, וע"ז אין להקשות כלל מ"ט לא מני להו בכלל המעכבין זא"ז, ועמש"כ עוד בזה להלן סקי"ג.

והנה הרי"ד בספר המכריע שם הק' ע"ד ר"י גאון, ז"ל, ולא שיעכבו זא"ז שכל יום ויום הוא מצוה בפנ"ע וכו', תדע שהרי בכל יום ויום אנו מברכים על ספיה"ע, ואם איתא שאינן אלא מצוה א' ומעכבין זא"ז, כיון שבירך בלילה הראשון לא הי' צריך לברך אלא הי' מונה בלא ברכה, ומה שאנו מברכין בכל לילה ולילה ש"מ שכל יום ויום מצוה בפנ"ע הוא ואין מעכבין זא"ז, עכ"ל,[[14]](#footnote-15) אמנם אי נפרש דלעולם כל יום ויום מצוה בפנ"ע היא, ואך דהיכא דלא ספר יום א' שוב ל"ש ספירה, כיון שאי"ז ספירה דתמימות, הרי דשפיר ניחא הא דמברכין בכל יום ויום, כיון דלעולם כל יום ויום מצוה בפנ"ע היא, וז"פ.

יג] והנה לפ"ז נ' עוד, דהנה בספר ספיה"ע הביא מהחיד"א בספרו מורה באצבע סי' ז' אות רי"ז, דלדעת הבה"ג ודעימי' כל שלא ספר יום א', הוו ברכותיו בכל הימים למפרע ברכות לבטלה, וכן הביא כן מס' יוסף אומץ, ובמ"ב סי' תפ"ט סק"ג הביא מס' שולחן שלמה דנשים לא יברכו, דהא בודאי יטעו ביום א', ויש שהביאו מדבריו דכל שיטעה ביום א' הוי ברכותיו דמעיקרא לבטלה, אך כבר העירו שבמקור הדברים מפורש שהטעם הוא דודאי יטעו יום א' וימשיכו לספור בברכה, עיי"ש, ולפ"ז הרי אדרבה מבו' דהברכות שבירכו בימים הראשונים ל"ח ברכה לבטלה.

והנה אמנם אי נימא דיסוד הדין בזה הוא דכל הימים הוו מצוה א' ומעכבין זא"ז, ודאי מסתבר דכל שחיסר יום א', תו אף מה שספר בימים שקודם לכן לאו כלום הוא, והוו ברכותיו לבטלה, אך אי נימא דלעולם כל יום ויום הוי קיום בפנ"ע, ואך דכל שלא ספר יום א' שוב ל"מ לספור, משום דאי"ז תמימות, וליכא ע"ז תורת ספירה, הרי לכאו' פשוט דהספירות שספר קודם לכן, הוו ספירה מעליא.

ויש להעיר בזה, דהנה בהלכות הריצ"ג שם הביא ד' ר"ה גאון שהק' על הסוברים דכל שלא ספר יום א' שוב אינו סופר, ז"ל, ובמאי מיפטר מלמימני שארא בתר מאי דאינשי, ואי הוה מנינא דכל חד וחד מעכב את כל המנין, הוו מנו לי' רבנן עם הדברים המעכבין זא"ז כד' מיני לולב וז' הזאות וד' הציציות וכיו"ב, הלכך ל"ש ראשונה ול"ש דבתרה מצוה לממני כולהו, ואם שכח ולא ספר סופר לאחרי', עכ"ל, ולכאו' משה"ק דהו"ל למנותן בין הדברים המעכבין זא"ז, היינו רק אי נימא דכל שלא ספר יום א' בטלו כל הספירות למפרע, ונמצא שכל יום ויום מעכב את כל הימים, אך אי נימא דאף אם לא ספר יום א', מ"מ לא בטלו הספירות למפרע, ורק מכאן ולהבא ל"מ לספור, הרי ל"ה מצי למימני לי' בין הדברים המעכבין זא"ז, שהרי אין כל הימים מעכבין זא"ז, שאין כל יום מעכב לימים שלפניו, ועוד, דאי אין כל יום מעכב לימים שלפניו, הרי שאף מה שמעכב לימים שלאחריו, אי"ז דין עיכוב כד' מינים שבלולב וז' הזאות וד' ציציות, שהרי חזי' דשפיר מתקיים מצות ספירה בספירת יום א' בפנ"ע, ואך דכל ששכח יום א' שוב ל"ש קיום ספירה, דאי"ז מעשה ספירה מעליא, אך אי"ז דין דמעכבין זא"ז, והרי חזי' דאף אם ספר ספירה שאין מתקיים בה מצות ספירה, ג"כ כבר יכול להמשיך ולספור, וכמש"כ תוס' במגילה והתה"ד בספר ביום, וכמש"כ רה"ג והגאונים בשסופר שאתמול הי' יום א', וצ"ע בזה.

ויש להעיר עוד, במה שדנו האחרונים בקטן שהגדיל בימי הספירה, אי סופר שאר הימים בברכה, ע' מה שציין בזה באורך בספר ספיה"ע פ"ג הע' י"ז - י"ט, ולכאו' כל הנידון בזה הוא אי נימא דהא דמי ששכח יום א' אינו סופר שאר הימים הוא משום דהוי הכל מצוה א' ומעכבין זא"ז, דמ"מ יש לדון דאף מעשה מצוה שעשה בקטנותו תורת מעשה מצוה עליו, (וחשיב כאינו מצווה ועושה), וגם יל"ד דכיון דמדרבנן הי' חייב לספור בקטנותו, הרי דעכ"פ מדרבנן מקיים מצות ספירה משהגדיל, וע' בזה באחרונים שצוינו שם בהע' י"ז, אך אי נימא דהא דמי ששכח יום א' שוב אינו סופר, הוא משום דלאו מעשה ספירה היא כיון שאי"ז תמימות, הרי ודאי מסתבר דאף ספירה שספר בקטנותו, אף אם ל"ח דקיים בה מצות ספירה, מ"מ תורת מעשה ספירה עלי', וודאי מהניא לקיום דין תמימות, דלא גרעא מספירה ביום שאין מקיים בה מצות ספירה, ומ"מ מהניא לקיום דין תמימות, וכבר כתבו כן כמה מן האחרונים, עיי"ש בהע' י"ז.

ועד"ז יל"ד, במש"כ הנובי"ק או"ח סו"ס כ"ז, במי שהי' אונן וספר אם יכול לספור שאר הימים בברכה, דאי נימא דאונן פטור מספירה, א"כ הוי כאילו לא ספר, ואינו יכול לספור שאר הימים בברכה, ועיי"ש שכתב דיכול לספור בברכה מכח ספק ספיקא, והובא בביאוה"ל סי' תפ"ט ס"ח, ולכאו' אי נימא דהא דכל שלא ספר יום א' שוב אינו סופר, הוא משום דל"ה מעשה ספירה כיון דאי"ז תמימות, וכל שספר כל הימים מהני אף אם לא קיים מצות ספירה, א"כ לכאו' ה"נ אונן שספר הגם שלא קיים מצות ספירה, מ"מ הוי זה מעשה ספירה, ויכול להמשיך ולספור בברכה.

ועד"ז יל"ד עוד, במי שספר יום א' בלא כונה, די"ל דאף אם מצ"כ ולא יצא יד"ח, או בנתכוין שלא לצאת יד"ח, שאין יוצא אף למ"ד דמצוות אצ"כ, מ"מ יכול לספור שאר הימים בברכה, דתמימות מיהא הוי, אך יל"ד ולומר דבלא כונה אי"ז מעשה ספירה כלל, וזה תלוי בגדר הדין דמצ"כ, ואכמ"ל בזה, והראוני ד' החת"ס ח"ו סי' י"ט, דפשיט"ל דאם מצ"כ וספר בלא כונה, אינו יכול לספור שאר הימים בברכה.

**ד'**

**בפלוגתת הראשונים במי שלא ספר בלילה אם סופר ביום**

יד] בדין מי שלא ספר בלילה אם סופר ביום, מצינו כמה שיטות בד' הראשונים, דהנה בבה"ג שלפנינו בהל' עצרת כתב, ז"ל, והיכי דאינשי ולא בריך על ספיה"ע מברך למחר, אך התוס' במגילה ד"כ: הביאו בשם בה"ג שסופר למחר בלא ברכה, (ועמש"נ הטעם בזה לעיל ענף ג'), וכנ' הוא עפ"ד בה"ג בהל' מנחות בשם ר"י גאון דלהלן, (וראבי"ה בסי' תקכ"ו הביא בשם בה"ג דמי שלא ספר בלילה לא יברך ביום וכ"ה באו"ז סי' שכ"ט ובמרדכי ספ"ב דמגילה, ואולי כונתם שלא יברך אך יספור בלא ברכה, ועי' ב"ח סי' תפ"ט שעמד בזה ע"ד המרדכי), והובאו ד' בה"ג אלו בספה"י סי' ת"י וכן הביאו ד' בה"ג אלו בשבה"ל סי' רל"ד, ובתוהרא"ש מגילה ד"כ:, וברשב"א ריטב"א ור"ן שם, וכתב ע"ז דליתא, מדאמרי' כל הלילה כשר לקצירת העומר וכו', ובמנחות אמרי' לילה דומיא דיום, מה דיום בלילה וכו', ש"מ ליתא בלילה, ודעת הרמב"ם פ"ז מתו"מ הכ"א דשכח ולא מנה בלילה מונה ביום, וכבר תמהו בזה על מה שנסתפק בזה בשעה"צ סי' תפ"ט סקמ"ג בדעת הרמב"ם בזה, (וע' גם בביה"ל ח"א סו"ס ל"ח שדן בזה לדעת הרמב"ם, ולא הזכיר שהוא מפורש בד' הרמב"ם).

והתוס' במגילה ד"כ: כתבו עוד, דאף למאן דמכשר קצירת העומר ביום דיעבד, מודה הוא דאין לספור ביום, משום דשנה עלי' הכתוב לעכב דכתיב תמימות, ואי אתה מוצא תמימות אלא כשאתה מונה בלילה, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א הריטב"א והר"ן שם והשבה"ל בסי' רל"ד, ובפשוטו אין כונתם דצריך לספור בלילה משום דין תמימות, שהרי משום תמימות אין לנו להצריך לספור בלילה רק בלילה הראשון, אך מדכתיב תמימות ילפי' דספירה היא בלילה, דאל"כ אי"ז תמימות, כיון שגם בט"ז אינו סופר בלילה, אך בד' התוס' בסוגיין ובד' הרי"ד בספר המכריע מבו' שדעתם דתמימות קאי על כל לילה ולילה שתהא ספירתו תמימה, וכדלהלן.

ועיי"ש ברשב"א וריטב"א ובשבה"ל שהוסיפו עוד, שאין לדמות להא דמכשיר נקצר ביום, שהרי ה"נ מכשיר קצירה ב' ימים קודם, ואפ"ה לא נכשיר ספירה ב' ימים קודם, וע' משכנו"י דיני ספיה"ע, ועונג יו"ט או"ח סי' מ"ג, ואו"ש ספ"ז מתמידין ומוספין, מש"כ לישב לדעת בה"ג דסופר ביום דומיא דקצירה, ולא אמרי' שאין לדמות לקצירה שכשרה גם ב' ימים קודם, עיי"ש, (ולכאו' נ' שעיקר הישוב בזה, הוא דהגם דקצירה כשרה כמה ימים קודם, מ"מ ספירה ל"ש רק באותו היום, דביום אחר אי"ז ספירה כלל דיום זה, ולא מדמי' ספירה לקצירה, אלא לענין זה דאין הזמן דליל ט"ז מעכב, ואכמ"ל עוד בזה).

והנה בבה"ג מנחות סו"ס ע"א, ז"ל, מר רב יהודאי גאון הכי אמר, היכא דלא מנה עומר לילה קמא לא מני בשאר לילותא, מ"ט דבעי' שבע שבתות תמימות ולילות, אבל בשאר לילותא היכא דלא מנה מאורתא מני ביממא ושפיר דמי, עכ"ל.

ומבו' דעת ר"י גאון, דהגם דמהניא ספירה ביום, מ"מ ביום הראשון ל"מ משום דינא דתמימות, ונ' להוסיף לפ"ז, דהנה בד' ר"י גאון מבו' ב' דינים, חדא דמי שלא ספר כלל ביום הראשון שוב אינו סופר, ול"ד לשאר הימים שאף אם לא ספר יום א' סופר בימים שאח"כ, ועוד שאם לא ספר בלילה הראשון אינו סופר ביום, ול"ד לשאר ימים שאם לא ספר בלילה סופר ביום, ופשוט שאי"ז ב' חידושי דינים נפרדים, אלא הכל חד דינא הוא, דמשום דינא דתמימות בעי' שתתחיל הספירה בליל ט"ז, וע"כ מה"ט אם לא ספר בט"ז אינו סופר בשאר הימים, וע"כ נמי אם לא ספר בליל ט"ז אינו סופר ביום, דהגם דספירה ביום כשרה, מ"מ הרי בעי' שתתחיל הספירה בליל ט"ז, וכל שלא התחיל לספור בליל ט"ז, הרי דכ"ה שאינו סופר בשאר הימים, ה"נ ל"מ לספור ביום זה, וז"פ.

והרי"ד בספר המכריע כתב ע"ז, ז"ל, אינו נראה דעל כל הימים כתב תמימות, וכ"ה דספירת יום ראשון אינה כשרה אלא בלילה וכו', עכ"ל, והובא גם בשבה"ל סי' רל"ד.

ומבו' דעת הרי"ד, דדינא דתמימות ל"ה על הספירה כולה, אלא הוי זה על כל יום ויום, שתהא ספירתו תמימה מבלילה, ועיי"ש לעיל מינה בד' הרי"ד, שתמה ע"ד ר"י גאון דהיכא דלא ספר בלילה הראשון אינו סופר בשאר לילות, ז"ל, אלא ודאי לא אמר רחמנא תמימות אלא שיתחיל מנינה מבערב ולא שיעכבו זא"ז וכו', עכ"ל, וזהו כדעתו שדין תמימות נאמר על כל יום ויום בפנ"ע, וכן נ' דעת התוס' בסוגיין שהביאו די"א דאפי' ביום סמוך לחשיכה עדיף משום תמימות, וכ"ה ברא"ש בשלהי פסחים, ומשמעות הדברים דאיירי בכל הלילות, והרי שבכל יום ויום נאמר דין תמימות שתהא ספירתו תמימה, וכפי הנר' מה"ט תמהו התוס' בסו"ד טובא ע"ד בה"ג שאם הפסיק יום א' ולא ספר שוב אינו סופר משום דבעיא תמימות, וכתבו ע"ז דתימה גדולה הוא ולא יתכן, והיינו משום דלטעמייהו דין תמימות לא נאמר כלל על הספירות כולן, אלא נאמר על כל ספירה וספירה.

אך הר"ן בשלהי פסחים הביא שאמרו בתוס' דכיון דמדרבנן הוא טוב לספור "ביום ראשון בספק חשיכה כדי שיהיו שבע שבתות תמימות לגמרי, עכ"ל, והרי שלא אמרו כן אלא בלילה הראשון, והיינו משום דדין תמימות ל"ה על כל יום ויום, אלא על הספירה כולה שיהיו שבע שבתות תמימות, וע"כ יש לו להתחיל בתחילת ליל ט"ז.

והנה במ"ב סי' תפ"ט סק"ב כתב דסופרין קודם עלינו, כדי שיתקיים יותר מה שכתוב תמימות תהיינה, והנה הרי בכל לילה סופרין קודם עלינו, ונ' מזה דקי"ל דדינא דתמימות נאמר על ספירת כל לילה ולילה, וכמש"נ מד' תוס' והרי"ד.

וראיתי להעיר עוד בזה, דהנה לפי' המבו' נמצא, דנחלקו הראשונים בטעם הא דל"מ ספירה ביום, אם הוא משום דזמן ספירה הוי בלילה, או דהוא משום דין תמימות דבעי' שתהא ספירה תמימה, ויל"פ דהיינו דבעי' שתחול הספירה על כל היום, וע"כ צריך לספור בלילה, והנה הראבי"ה בסי' תקכ"ו דן דיועיל ספירה ביום מדין תשלומין, והובא באו"ז ובמרדכי, ולכאו' כ"ז ל"ש רק אם לילה הוי זמן להספירה, אך אם דין לילה הוי בהחפצא דהספירה שתהא ספירה תמימה ותחול על כל היום, הרי ל"ש ע"ז תשלומין, דספירה ביום לאו ספירה היא, ומה"ט לא דן ראבי"ה דיהני תשלומין בלילה שלאחריו, דביום אחר ל"ש כלל מעשה ספירה דאתמול, וע"כ ל"ש שיספור מדין תשלומין, וזה דלא כשיטת רה"ג והגאונים שהבאנו לעיל ענף ג' דס"ל דאף בסופר למחר הוי זה מעשה ספירה, עיי"ש בסקי"ב ובהערה שם.

טו] צ"ב ל' הרשב"א מגילה ד"כ: במי שלא ספר בלילה שאינו סופר ביום, וכתב הרשב"א ואלא מיהו ע"י ברכה אינו חוזר וסופר אבל אם רצה לספור למחר בלא ברכה סופר, וכן ל' האו"ז סי' שכ"ט, במי שלא ספר יום א', דמיהו בין כך ובין כך אם ירצה סופר בלא ברכה, וסיים שם אבל ספירה בלא ברכה סופר ולית לן בה, וצ"ע טובא דמאי קמ"ל ומה הנידון בזה ומ"ט לא יספור בלא ברכה, וע' גם באו"ז סי' שכ"ט ובמרדכי ספ"ב דמגילה דספר ביום שכר ספירה בידו אף אם אינו מברך, וצ"ב בכ"ז.

**ה'**

טז] כתב השו"ע או"ח סי' תפ"ט ס"ח, דאם הוא מסופק אם דילג יום א' ולא ספר, יספור בשאר הימים בברכה.

והמ"ב שם סקל"ח פירש הטעם, דהוא משום דאיכא ספק ספיקא שמא לא דילג כלל, ואת"ל שדילג שמא הלכה כאותם פוסקים דכל יום הוא מצוה בפנ"ע.

והנה הפמ"ג שם כתב בתו"ד, דכל ה"ט דיספור שאר הימים בברכה משום ספק ספיקא, הוא רק אי נימא דהיכא דאיכא ספק ספיקא לחייב ברכה לא אמרי' ספק ברכות להקל, וציין למש"כ בזה בהקדמתו להלכות ברכות, ועיי"ש שהביא דהתרוה"ד שהוא מקור דין זה, פירש טעם אחר בהא דסופר שאר הימים בברכה.

וצ"ע לפ"ז בד' המ"ב, שכתב בסי' רט"ו סק"כ, שאפי' יש ספק ספיקא להצריך ברכה כגון וכו' אפ"ה ספק ברכות להקל, וא"כ היאך פירש הכא דהא דסופר שאר הימים בברכה הוא משום ספק ספיקא, הרי אף אם איכא ספק ספיקא להצריך ברכה אפ"ה אמרי' ספק ברכות להקל.

והנה המ"ב ר"ס ס"ז הביא דעת כמה מהפוסקים לחלק, דהגם דבספק דאורייתא אף דחייב לעשות המצוה מ"מ אין מברך עלי', היינו רק היכא דהספק הוא אם מחויב כלל בהמצוה, אך אם הוא ודאי מחויב אלא שאינו יודע אם עשה המצוה, כיון דמספק חייב לעשות המצוה אף חייב לברך, ואולי יל"ד לפ"ז, דה"נ הכא כיון דמכח ספק ספיקא חייב לעשות המצוה, אף חייב לברך.

אמנם לכאו' הכא הספק הוא בשאר הימים אם הוא כלל מחויב במצוה, ובכה"ג ודאי אינו מברך, אך י"ל דאף להסוברים דמי שלא ספר יום א' אינו סופר שאר הימים, אי"ז דאינו מחויב בספירה, אלא אף שאינו מחויב לספור אין בידו לספור כיון דאי"ז ספירה דתמימות, וע"כ י"ל דכיון דמכח ספק ספיקא אמרי' דמהניא ספירתו, אף הוא צריך לברך.

ומפורש כן בתרוה"ד סי' ל"ז, שכתב שם דאם ספירה בזה"ז דאורייתא, הרי שאף אם ספק אם ספר יום א', מ"מ כיון דמספק דאורייתא חייב לספור, אף מברך ע"ז, עיי"ש בדבריו, ובע"כ דל"ד לספק אם מחויב במצוה שאין מברך עלי', כיון דהכא ודאי מחויב הוא במצוה, אך אי"ז מוכרח, די"ל דהתרוה"ד ס"ל כדעת הסוברים דאף היכא דמספק"ל אם הוא מחויב במצוה, כיון דספיקא דאורייתא לחומרא והוא מחויב לעשות המצוה, אף הוא מברך עלי' .

אך מד' הפר"ח שם מבו' דלא כסברא זו, שכתב דמי שלא ספר יום א' אינו יכול להוציא אחרים, דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא, וחזינן דחשבינן לי' שאינו מחויב בדבר, ולפ"ז יש לדמותו למי שספק אם מחויב במצוה, שאף אם חייב לעשות המצוה, מ"מ אינו מברך עלי', ולפ"ז צ"ע במש"כ הפר"ח גופי' שם דבספק אם ספר יום א', סופר שאר הימים בברכה משום ספק ספיקא, ומ"ש מספק אם מחויב במצוה, דאף דחייב לעשות המצוה מ"מ אין מברך עלי'.

וגם בלא"ה לא א"ש, שהרי המ"ב בסי' ס"ז שם נקט לעיקר דאף שהוא חייב לעשות המצוה משום ספיקא דאורייתא, מ"מ אינו מברך עלי', וא"כ תיקשי דה"נ הכא אף דחייב לספור משום ספק ספיקא, מ"מ מ"ט הוא מברך.

וצ"ל בזה, דהגם דהיכא שחייב במצוה מכח ספק דאורייתא אינו מברך עלי', היינו משום דלא הוכרע הדין דחייב במצוה, ורק מספק הוא דחייב בה, וע"כ לענין ברכה אמרי' דספק ברכות להקל, אך הכא דמכח ספק ספיקא הוכרע הדין דחייב הוא במצוה, הרי שמכח זה אף מברך עלי', וצ"ע בזה.

שו"ר מש"כ בענין זה בספר יד אליעזר פסחים עיי"ש, וע' עוד בספר שיח הלכה באורך בדעת המ"ב בכ"ד בענין זה אם מהני ספק ספיקא לענין ברכה, עיי"ש.

1. וע' בהעמ"ש ש' ק"ז סק"א ובהגרי"פ עשין נ"א, שהאריכו בדעת כמה מהקדמונים שדעתם דמצות ספירת השבועות אינה נלמדת כלל מקרא דפר' אמור דשבע שבתות תמימות תהיינה, אלא מקרא דפרשת ראה דשבעה שבועות תספר לך, וכל' הגמ' בחגיגה די"ז, ודלא כמשמעות ד' רבא בסוגיין, ועיי"ש בהעמ"ש מה שיישב ד' רבא בסוגיין, ועיי"ש שהביאו ד' הרבה מהראשונים דמבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דמצות ספירת השבועות נלמדת מקרא דשבע שבתות תמימות, וע"ע בד' הגרי"פ שם שהביא די"ג בחגיגה שם לקרא דשבע שבתות תמימות, ואכמ"ל עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וילה"ע, ושו"ר שעמד בזה בנימוקי מהרא"י ספ"ז מתו"מ, הובא בספר הליקוטים שם, שהרי תפילין ש"י ותפילין ש"ר מברכין עליהן ברכה א', הגם דנמנין לב' מצוות, וא"כ הרי י"ל דלעולם ספירת הימים וספירת השבועות ב' מצוות הן, ואעפ"כ מברכין עליהן ברכה א', והרשב"ץ בזה"ר עשין אות ס"ז כתב דמה דהוי בברכה א', הוא ראי' גמורה שאינה אלא מצוה א', וצ"ל כמש"כ הר"א בהרמב"ם במעשה נסים סי' ה', דשאני תפילין דחזי' דלתפילין ש"ר ברכה אחרת מתפילין ש"י, שאם לבש ש"י לחוד מברך להניח ואם לבש ש"ר לחוד מברך על מצות, ורק היכא שלבש שתיהן יחד מברך ברכה א' משום דחיוב הברכות מדרבנן, ורבנן הסתפקו בברכה א' לחבוב מצוה זו ולרוממה וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומש"כ רי"ו בביאור ההיא דאמימר צ"ב, דלכאו' אין לפרש כפשטות ד' אמימר דלא מני כלל שבועות, דא"כ לא יפול ע"ז טעמא דזכר למקדש הוא, שהרי מנין הימים אינו זכר למקדש, ורק מנין השבועות הוי זכר למקדש, וק' לפרש ד' אמימר דה"ק דכיון שאי"ז רק זכר למקדש ע"כ לא הי' עושה כן כלל, ונ' דצל"פ בזה, דאמימר הי' מונה עם הברכה הימים בפני עצמן, ואח"כ הי' מונה השבועות, כ"ה דלא יהא נראה שהברכה חוזרת אף על ספירת השבועות, וזהו מש"פ רי"ו דאמימר ל"ה מונה שבועות עם "ברכת" הימים, אך שו"ר באגרות הרמ"ה בסופו שכתב להדיא שמרבר"א ל"ה מונה כלל השבועות, כיון דרק ספירת הימים הוי דאורייתא בזה"ז, והשבועות אינו דאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע' בעה"מ שלהי פסחים דאין אומרין זמן על ספיה"ע, הוא משום דהוי רק לזכר בעלמא, ולמד כן מהא דאמימר לא מני שבועי, ואף מה שאנו מונין ימים ושבועות מנהג הוא בידינו, אבל להטעינו זמן אין לנו, וכתב עוד דהוא משום שאין בו זכר לשום הנאה אלא לעגמת נפשנו לחורבן בית מאויינו, עכ"ל, וגם כ"ז הוא מיוסד על הא דכל עיקר המצוה בזה"ז הוי לעשות זכר למקדש, וכמש"כ בכ' הגרי"ז שם, ועיי"ש עוד מש"כ בעה"מ דמה"ט אין סופרין ב' ימים משום ספיקא דיומא, שאין לנו להחמיר בספיה"ע שאינו אלא זכר בעלמא, וג"ז מתפרש כנ"ל, דאי"ז אלא מצות זכר, ולעשיית זכר למקדש סגי בספירת יום א', [↑](#footnote-ref-5)
5. והתוס' במגילה ד"כ:, הק' מ"ש ספיה"ע שאומרין יה"ר שיבנה מלולב, ולמש"נ בדעת רי"ו ניחא, וכבר עמדו בזה, וז"פ, והתוס' שהק' כן ס"ל כדעת הרי"ד דגם בלולב הוי זה מצות זכר בעלמא, וכמש"נ, ועיי"ש בתוס' שהק' עוד משופר, וכונתם כמו שפירש הגרי"פ (עשין נ"א) לשופר דיוהכ"פ, וע"ז אין לישב עפמש"נ, דודאי שופר דיוהכ"פ הוי מצות זכר בעלמא, אך באמת מנהגינו לומר אחר תקיעת השופר לשנה הבאה בירושלים. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובארחות חיים הל' ספיה"ע ס"ג, כתב די"א דא"צ להזכיר השבועות כי אם בסוף כל שבוע ושבוע, וכן נראה מדאמר אביי מצוה לממני יומי ולממני שבועי, עכ"ל, ואולי כונתו, דמלישנא דאביי נ' דהוי זה ב' מצוות, וע"כ אין לנו להצריך לספור השבועות רק בסוף כל שבוע. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך שו"ר שבחינוך מהד' שוועל מ' שדעתו כהרמב"ם דאף בזה"ז הוי דאורייתא, וע' ברכי יוסף וביאוה"ל סי' תפ"ט שכתבו שהחינוך דעתו כהרמב"ם, ולפ"ז שוב י"ל דכל הא דחשיב מ"ע שהזמ"ג הוא רק להסוברים דנוהג אף בזה"ז, ולא תלי בהעומר.

   וראיתי להעיר עוד בזה, דיעו"ש בד' החינוך שמבו' להדיא בכל דבריו דאין מצות הספירה שייכת כלל לעומר, ועיי"ש מה שביאר מ"ט מונים מיום העומר, וזה מתאים עם דעת הרמב"ם דגם בזה"ז הוי דאורייתא, ומשום דלא תליא המצוה בהעומר, וזה מקור להגיר' בד' החינוך שדעתו כהרמב"ם, אך ש"ר דס"ל דבזה"ז דרבנן ס"ל דעיקר המצוה הוי לספור לעומר, ע' ל' הר"ן שלהי פסחים, וע' גם רמב"ן ור"ן פסחים ד"ז: בהטעם שבספיה"ע מברכין על, דהוא משום שכבר נקרב העומר והם מונין ממנו ולא מונים לו, וע' גם בפי' הרמב"ן עה"ת פ' אמור, דנ' בדבריו דעיקר מצות ספירה היא מהעומר לשתי הלחם, וע' ראב"ן סי' פ"ו וראבי"ה תקכ"ו שהביאו די"ג בפסיקתא אימתי הן תמימות בזמן שישוע ושכניא ביניהם וכו', כלומר בזמן שביהמ"ק קיים שהיו מקריבין את העומר בפסח וב' הלחם בעצרת, עכ"ל, ולהדיא דמצות הספירה שייכא נמי לב' הלחם, ויל"פ כן בל' הר"ן שלהי פסחים שכתב דבזה"ז הוי דרבנן דליכא קרבן ולא עומר, וי"ל דקרבן כונתו לב' הלחם, ע"כ ראיתי.

   ויש לציין עוד בזה, לד' הרמ"ה באגרותיו בסופו, שכתב שם דספירת הימים לא תלי לה קרא בעומר, וכתב לדון דמ"מ נימא דתלי בשתה"ל, וכדכתיב בקרא תספרו חמשים יום והקרבתם מנחה חדשה לד', ועיי"ש שכתב לדחות לזה, וע"ע בספר ספיה"ע פ"א הע' ט"ו, שהביא מהדרכ"ת ומנח"א שנקטו דכל הא דספיה"ע בזה"ז דרבנן הוא משום דליכא שתה"ל, ואם יבנה ביהמ"ק בין פסח לעצרת יהא ספיה"ע דאורייתא, עיי"ש, אך בל' הראשונים מפורש שהטעם הוא משום דליכא עומר. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויל"פ עוד בזעת הרמב"ם, דס"ל דמ"ע שהזמ"ג הוי אף היכא שאין הזמן גורם החיוב, ע' תוס' קידושין דכ"ט. ומנחות דצ"ג: ד"ה ידו, אך בדברינו בר"פ כל הפסולין סוס"ק ו'1 נת' לפרש ד' התוס' במנחות בע"א, וע' תורע"א ספ"ק דביכורים בשם הטו"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויל"פ שזהו ג"כ כוונת הריצ"ג הנז', וע' כן בביאוה"ל סי' תפ"ט ס"ח שפי' ד' ריצ"ג כד' השבה"ל, ולכאו' מוכח לפרש כן, דאי נימא דמכוון הריצ"ג הוא כמש"נ לעיל, דהגם דאינו סופר הימים מ"מ יכול לספור השבועות, ואינו סופרן אלא בסוף השבוע, א"כ הרי לא הועיל בזה שיספור כל יום ויום, ואי"ז במשמע, אך מאידך צ"ב לדרך זו מה שהאריך הריצ"ג לבאר דתרי קראי אינון וכל חד וחד באפי' נפשי לחודי' קאים, ואולי כונתו דמה"ט אין מפרשין דין תמימות על ספירת הימים. [↑](#footnote-ref-10)
10. והפר"ח שם ס"ל דל"מ מדין ס"ס, ונ' מד' השעה"צ שם שטעמו, דס"ל דלהדעות הסוברות שאין סופר למחר משום תמימות, ה"נ ל"מ ספירה ביום משום תמימות, והוי הכל חד דינא, וע"כ אין בזה ס"ס, אך הדבר תמוה, שהרי חזינן שדעת בה"ג כמו שהביאו הראשונים משמו דאם לא ספר יום א' אין סופר בשאר הימים, ומאידך דעתו דמהני ספירה ביום, ומאידך דעת התוס' ודעימייהו דל"מ ספירה ביום, ומאידך דעתם דאף אם לא ספר יום א' סופר בשאר הימים, ויותר מזה נ' מד' הרי"ד בס' המכריע סי' כ"ט והשבה"ל בסי' רל"ד, דהני תרי דיני אין מתקיימים יחד, דאם דין תמימות קאי על כל הספירות יחד, אין לנו לומר דל"מ ספירה ביום, ואם דין התמימות קאי על כל יום ויום בפנ"ע, אין לנו לומר שמי שלא ספר יום א' שוב אינו סופר, וצ"ע בזה, ואם נימא הכי דב' הדינים אין מתקיימים יחד, נמצא דמי שלא ספר בלילה וספר ביום, יכול להמשיך לספור בברכה ממ"נ, דאו דמהניא ספירה ביום, או דאף שלא ספר יום א' יכול לספור שאר הימים, אך בד' התוס' מגילה ד"כ: מבו' דס"ל לב' הדינים, הן דא"א לספור ביום והן דא"א לספור למחר, ואך שדעת התוס' שם דכל שספר ביום יכול להמשיך לספור בברכה, וכמש"נ למעלה הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. וראיתי לבאר עוד בזה בנוס"א, דדין תמימות הוא דבעי' שתחול הספירה על כל הימים וכולם יהיו ספורים, ולזה מהני ספירה דיום, הגם דלי"ב קיום מצות ספירה, דמ"מ חלה הספירה, ובל' תרוה"ד נ' טפי, שדעתו כדעת התוס' שהבאנו להלן ענף ד', דספירה ביום ל"מ משום דין תמימות, ויל"פ דהיינו דבעי' שתחול הספירה על כל היום, וכל שחלק על מקצתו אין מתקיים דין ספירה, אך מ"מ כיון שחלה הספירה על מקצתו סגי בזה לתמימות, וכמש"כ התרוה"ד דלא דילג יום א' "לגמרי". [↑](#footnote-ref-12)
12. אך אי"ז ברור בדבריהם אם הצריכו לומר כן, לקיים דין תמימות, וכן הביא בשמם בביאוה"ל סי' תפ"ט ס"ח, שהרי המשיכו שם לדון מ"ט לי"ב משום תמימות, והדברים צ"ב, ע' בהגרי"פ עשין נ"א, ואכתי צ"ב, (ואולי כונתם, דמשום דין שבע שבתות תמימות, סגי שסופר יום א' בכל שבוע, דעי"ז איכא ספירה בכל שבוע ושבוע, והוי שבע שבתות תמימות, אך אי"ז נ' מסברא, וצ"ע בזה), ומ' טפי מדבריהם דמלבד הנידון משום תמימות, יש לדון עוד דל"ש ספירה היום בלא שספר האתמול, ולזה מהני מה שאומר אתמול הי' יום א', ויל"ד לפרש כן גם בד' הריצ"ג, עיי"ש, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולהנוס"א שהבאנו לעיל בהערה מתפרש הכא, דלעולם חלות הספירה חלה גם למחר, ואך דקיום מצות ספירה הוי רק באותו יום, וע"כ לדין תמימות סגי שחלה הספירה על כל הימים, ועמש"נ להלן סוף ענף ד', דבד' ראבי"ה מוכח דפליג וס"ל דלמחר ל"ש כלל שיחול הספירה על יום האתמול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. ודבריו צ"ב, דאי ניח"ל הא דמברך ביום הראשון, הגם שאין מקיים בו אלא מקצת מן המצוה, ולכאו' הוא תלוי בנידון אם מברכין על חצי מצוה, ע' מה שהביא בזה בס' שלמי יוסף חולין סי' קט"ז סק"י, א"כ הרי שפיר ניחא גם הא דמברך ביום השני, שהרי כבר הסיח דעתו ונסתלקה הברכה שבירך ביום הראשון, וק' לומר דל"ח זה היסה"ד ודהוי דומיא דשמע ט' תקיעות בט' שעות ביום שכתב בכל בו הל' כסוי הדם בשם בעל ההשלמה שאינו חוזר ומברך, ולכאו נ' מזה בדעת הרי"ד כמש"נ בדעתו במק"א, דמצוה א' אין טעונה יותר מברכה א', וע"כ אף אם הסיח דעתו היסה"ד גמור, נמי אין חוזר ומברך, כיון דל"ב כלל שתחול הברכה על כל המצוה, אלא מעיקרא א"צ יותר מברכה א', ולפ"ז כבר אין להוכיח מד' הרי"ד דמברכין על חצי מצוה, די"ל דכל שמברך ביום הראשון חשיב כברכה על כל המצוה. [↑](#footnote-ref-15)