ממ 17 דף מח עא
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / כל הצלמים - הרב יהושע רישי

דף מ"ז ע"ב

והא דומיא דבית תנן. לכאורה קשה דאפשר להביא ראיה מאבן עצמה, ואמאי מביאין ראיה מבית יותר מאבן, וכן תמה העבודת עבודה והאריך בזה בביאור סוגיית הגמ', אך יעויין בתוס' ר"י מבירינא דכתב לבאר דסתם בית שיעי ולהכי סתמא דמתני' קאי באופן דסייד וכייד שלא ביני אורבי, משא"כ אבן יכול להעמיד את המשנה בחקק בה בצורה של ברזל ע"ש.

רש"י ד"ה והוא שסייד. אבל סייד וכייד עליה ע"י טיח מותרת בלא ביטול הואיל ולא עבדה ע"ז, בלא ביטול היינו ביטול דנוטל מה שחידש, וכדברי רש"י לקמן ד"ה לענין ביטול דאיכא ביטול דגוי וביטול דנוטל מה שחידש, ומשמע מדבריו בפשטות דלס"ד לא נאסר הסיוד וכיוד היכא דאינם בגופה של אבן, ואפשר היינו טעמא דלא חל ההקצאה לע"ז בלא עבודה אלא בבנאו לכך, והיינו במעשה חשוב, משא"כ לס"ד טיח לחוד על כותל קיים לא חשיב בנאו ולהכי בעיא עבודה ליאסר, ובאמת מותרת, דלא כדברי התוס'.

תוס' ד"ה והוא שסייד. עי' מהרש"ם דמביא דברי הרמ"א בתשובה (סי' קי"ג וקי"ד המצויין בהגהות הגרע"א ומהר"י לנדא) דלס"ד דגמ' הא דנאסר הסיוד וכיוד עצמם היכא דאינם בגופה של אבן אינו נחשב דין בגוף הבית והאבן, ולהכי ע"כ איירי בחקק בה בצורה של ברזל, אלא דמקשינן מבית דסתמא אינו נחקק, וע"כ דאף דין הסיוד חשיב דין בבית ע"ש.

דף מ"ח ע"א

העמיד תחתיה ע"ז וכו'. עי' בפי' תלמידי רבינו יונה בשם מורו פי' מחודש, דהיו עובדים לאילן אגב הע"ז שהעמידו שם, ולהכי צריך ביטול, וכיון דאינו אלא עבודה אגב הע"ז, מהני ביטול גוי את הע"ז לבטל את האילן, והוא דין חדש, וביאור חדש ביסוד דין השלישי במתני' דלמדו רוב ראשונים דאיירי בבית לע"ז לחוד.

כיון דהבריך והרכיב בגופו של אילן וכו'. כאילן שנטעו מתחלה דמי וליתסבר כולה קמ"ל, ומכאן תמה הריטב"א אשיטת התוס' (ד"ה גדעו ופסלו לעיל דף מ"ז ע"ב, וכן בר"י מפאריש כאן) שמדייקים מדברי רש"י במתני' דהיכא דכוונתו לגידולין לחוד דוקא קאמר דנאסר הגידולין, אך בכוונתו לכל האילן הכל נאסר, וכיון דאינו מתכוין אלא לגידולין, היאך ס"ד דנאסר הכל, וכן מביא בשם רבינו יונה דתמה מסוף הסוגיא דמתני' קאי אף לרבי יוסי בר"י דאסר כל האילן, וכיון דכוונתו אינה אלא לגידולין, האיך נאסר כל האילן ע"ש, ומצוה ליישב דברי רש"י ותוס'.

אמר שמואל המשתחוה לאילן תוספתיה אסורה. עי' לעיל דף מ"ה ע"ב בדברי הראב"ד דהקשה כיון דמהני תפיסת יד אדם למיסרי כתלוש, אמאי אינו נאסר אחר שעבדה אלא הגידולין לחוד ולא העיקר, ובדברי הרא"ה במתני' שם מש"כ לבאר בזה.

תוס' ד"ה גדעו ופסלו. ע"ע בדברי הריטב"א דתי' באופן אחר דאה"נ ה"ה דהוי מצי לתרץ הכי, אלא דניחא לאוקמי סתמא דמתני' כדברי רבנן ע"ש, וע"ע בדברי הראב"ד בחידושים דכתב לתרץ דגדעו ופסלו ליכא חידוש כלל דבכלל דינא קמא דמתני' נטעו לשם כך, להכי עדיף לאשמעינן דינא דמשתחוה ע"ש.

ר"ש אומר כל שעובדין אותו וכו'. עי' בתלמידי רבינו יונה דמתמיה דאי סגי בעובדין אותו אפי' דנטעו ואח"כ עבדו נימא לעיל דר"ש סבר הכי דמפורש במשנה שיטתו, ולא צריך להביא מדברי רבי יוסי בר"י דאינו אלא בברייתא, ואי ס"ל באמת דבעינן דוקא נטעו לשם כך, ליכא ראיה מהא דאחרים עובדין אותו דאסור ע"ש מש"כ בזה, וצ"ע.

איזהו היא אשרה שנחלקו בה ר"ש וחכמים וכו'. עי' בחי' הרמב"ן דפליגי בדין משמשין דס"ל דאין דין משמשין באשרה דאפי' נטעו לשם כך, כיון דאינו אלא לשימוש אח"כ, לא חל האיסור דמחובר הוא, (כנראה משום דמשמשין אינן חלין איסורין אלא אחר שמשמין בפועל ואז מחובר הוא) ועי' בר"ן בריש העמוד דס"ל בדעת חכמים דבנטעו לכך איירי ואיסורא מדאורייתא, דפליגי בדין תורה, אמנם יעויין בחי' הראב"ד דביאר פלוגתת ר"ש וחכמים בגזירה, לשיטתו דדינא דרבנן בהעמיד אילן תחתיו אינו אלא גזירה ע"ש, וע"ע בתוס' ר"י מבירינא דכתב דמודה ר"ש דנטעו מתחלה לכך אסור כע"ז עצמה דעשוי לנוי לע"ז, והכא איירי בלא נטעו לשם כך, ולפי"ז יש אשרה שלישי אף לר"ש וקשה דברי הגמ', ואולי נחשב בכלל דינא דמתני' דנטעו לשם ע"ז, דהיינו אף למשמשים.

ושמואל אמר וכו'. עי' ברמב"ם פ"ח הל' ע"ז ה"ג דדהיינו חוקת האשרה להנות מן הפירות לעשות שכר ולשצות ומיירי שעובדים לגוף האשרה, וכ"ש דינא דרב, ולאו משום משמשמים הוא ע"ש.