לד 3
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג / לד

לד' ב'

כל שבידו לא הוי דחוי. וברש"י דשעיר אינו נחשב דחוי דמי יימר דיהבי ליה אחריני, והקר"א מק' דלפ"ז אם יהיו שעירים אחרים מוכנים אז אינו נחשב דחוי, ובמקד"ד כ' דאי"ז כ"כ בידו כי תלוי בגזברים. ובקר"א מבאר דהסיבה דנחשב דחוי כי לעולם א"י לתקן את הפסול של הדם, ומה שמביא שעיר חדש אין זה תיקון של השעיר שנפסל, ומשא"כ בנידו"ד דהרי יחזיר את הדם לימינו וכו'.

בתוס'. כ' דבהדס הוי דחוי ולא הוי בידו משום דאסור למעט ביו"ט, ועי' קו' הרעק"א דשם מבואר דגם מערב יו"ט נחשב דחוי והגם דבידו למעט. ועי' קר"א דלפי מה שביאר דבידו מהני רק היכא דנתקן הדבר למפרע, והכא בידו לתקן רק מכאן ולהבא. ולכאו' לפ"ז ל"ק כלל מהמיר דת דלכאו' אינו מתקן את מצבו דאז למפרע.

בתו"י כריתות ז' א' הואיל, כ' דבדבר דאיכא פסול הגוף לא מהני בידו, ורק בדבר שאין בו פסול אלא דחסר בו קבלה מהני בידו. ולכן בהמיר דת או בנפגם המזבח ל"מ בידו, כי איכא חפצא של פסול. ועי' אבן האזל מעה"ק טו' ד'. ועוד כ' שם דבדבר שמחוסר מעשה ל"מ בידו, ולכן בנפגם המזבח או במיעוט ענבים מההדס או בכיסוי הדם ל"מ בידו, אבל ק' דגם להחזירו לשמאלו ולכלי קודש נמי הוי מחוסר מעשה. – וע"ע מקד"ד לג' ב', דמבאר עניני וגדרי דיחוי, עפ"ד התוס' לעיל יב' א', דמחלקים בין היכא דהיה דחוי מעיקרא דאז מהני בידו לתקן המזבח, ואילו היכא דכבר נראה ונדחה ל"מ, יל"ע שם ולברר גדרים אלו, יעזרנו השי"ת.

שמא לא נתקבל בכלי. [וצ"ע למה לא אמרי' דדם הפסול בטל ברוב, וכן ק' על דם התמצית. ויל"ע בגמ' פב' דל"א ביטול ברוב, כי חיישי' שמא ירבה הפסול על הכשר]. ועי' רש"י בפסחים דמבאר דהקו' דלא תועיל זריקתו, והתוס' שם הק' דיזרוק מספק ויתקן את הקרבן, ופי' דקו' הגמ' דכיון דלא נתקבל הוי דם פסול ואסור להזות ממנו, וכ"מ ברש"י בסוגיין, ולפ"ז צ"ל בתי' הגמ' דסמכי' ע"ז בודאי דהכהנים זריזין, ולכן ליכא חשש איסור בזריקת דם פסול. - וכ' התוס' דל"ש הכא לפרש דהקו' דיתבטל ברוב, כי עולין אין מבטלין זא"ז, ועי"ש מהרש"א וכן בקר"א כאן דתמוה והרי אם לא נתקבל בכלי אין לו כלל דין עולין. ועי' חזו"י דמביא הגמ' במנחות דשיריים אין מבטלין את הקומץ מטעם דשיריים אין מבטלין זא"ז, והגם דשיריים אין עולין למזבח, ובהכרח דמה ששייך לקרבן אינו מבטל זא"ז, וא"כ ה"ה לדם שלא נתקבל בכלי. [ ? וכ' שם התוס' דקו' הגמ' מדם התמצית דיתבטל ברוב].

כהנים זריזין, וברש"י דלכן מקבלים את כל הדם. ויש שצידדו דיסוד דינא דבעי' קבלת כל הדם הוא משום דבעי' לקיים בכולהו מצוות שיריים, ולכאו' להראב"ד דס"ל דבפסח ליכא ש"ש, וכן יש מדקדקים מהרמב"ם, א"כ הכא א"א לומר דטעם קבלת כל הדם הוא משום הש"ש, דהרי הכא איירי בפסח דל"ש דין זה. וע"יע בגרמ"ד דר"ל דהטעם שלא להצריך בפסח ש"ש, הוא משום דאיכא במתנה של פסח שם 'שפיכה', ולכן א"צ לעשות עוד ש"ש, ולפ"ז ר"ל דיתכן דמצד דין ה'שפיכה' של פסח, דזה עצמו יצריך שיהיה דין קבלת כל הדם.

והלא דם התמצית מעורב בו. והחזו"א הק' דבלא"ה כל שאר הדמים שנשפכו לרצפה וכבר נזרק דמן, הרי הן שיריים, וא"כ הרי הם מבטלין את הזם שלא נזרק, וכעי"ז בשפ"א דהדם שכבר נזרק ונשפך לאמה הרי הוא חולין וא"כ יבטל את הדם הכשר.

והא קא הוי חציצה. בשו"ת שבו"י א' סט' הק' מ"ש מאומן שדרכו שידיו מלוכלכות דאי"ז חציצה, ובסד"ט תי' דזה דווקא בדבר הדבוק לבשרו, והכא הרי זה דבר המונח על הרצפה, עוד תי' דדין זה רק בחציצת מקצת, והכא דמקום החיבור של הכהנים לרצפה הוא ברגליהם הוי חציצת כולו. [בשבו"י מק' על ד' ההלכות קטנות דמוהל שנתייבש הדם של המילה על ידו אינו חוצץ ומשום דשבח הוא וכו, דבגמ' מבואר כ"ז רק לגבי דם לח ולא יבש].

לח הוא ולא הוי חציצה. ביראים כו' דהטעם דלח אינו חוצץ משום שאינו מקפיד עליו, וק' דא"כ הכא אם הגמ' מק' דהוי חציצה היינו בהכרח דמקפידין ע"ז, וא"כ מה התי' דהוי לח, דלח שבאמת מקפיד עליו הוי חציצה. ותי' דבאמת מצד הא דאיכא שבח ווכו' אי"ז חציצה המקפיד עליו, ומ"מ ביבש חוצץ מצד המציאות דבזה לא נחשבת רגלו כעומדת על הרצפה, ולא מטעם קפידא.

אלא בהולכת עצים דלאו עבודה. והגרי"ז הק' דא"כ לשיטת הרמב"ם דאסור לשמש בבגד"כ שלא בשעת העבודה מטעם איסור כלאים, א"כ איך שרו להו כלל ללבוש. והגרי"ז דחק דאה"נ פשטו הבגד"כ. ושיטת הבית הלוי דכשלובשם לצורך עבודה, מותר לשהות בהם גם שלא בשעת העבודה.