42 פסול קרובים ב - בדעת רש_י באיבעיא דאשת חורגו, - ובדין תרי בעל כאשתו
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' ח' אדר תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דכ"ח:, בעו מיני' מהו שיעיד אדם באשת חורגו, ופירש"י, ז"ל, באשת חורגו, על נכסי מלוג שלה בהשפטה עם אדם מן השוק, ובנשי שאר קרובים לא איבעי להו דכיון דבניהם פסולין לו והוא להם פסול אף לנשים, לפי שהבנים ראויין לירש את אמן, אבל חורגו דבנו כשר מיבע"ל באשתו, עכ"ל.

ובחי' הר"ן כתב ע"ז, ז"ל, ואין צורך לזה שהרי נשי כל שאר הקרובים שנויות הם במשנתינו, דודאי אחיו ואחי אביו ואחי אמו יש להם נשים כשם שאחותו ואחות אביו ואחות אמו יש להם בעלים, כדקתני במתני' בעל אחותו ובעל אחות אביו ובעל אחות אמו, דטפי פשיטא לן אשתו כבעלה מבעל כאשתו, דאשה כבעלה נפקא לן מדודתך היא וכו', וכן ודאי יש לבניהן של אלו הקרובים נשים כשם שיש לבנותיהן בעלים כדקתני במתני' וחתניהן וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב הרמב"ן במלחמות בסוגיין.

ובדעת רש"י דס"ל דמצי למיבעיא בנשי שאר קרובים, ורק במעיד על נכסי מלוג שלהן לא מיבע"ל, משום שהוא פסול לבנים שהם ראויים לירש את אמם, ולא מצינו ללמדה ממתניתין, נראה דס"ל דמהא דבעל אחותו וכו' פסולין, אין ללמוד דאשת אחיו וכו' פסולין, די"ל דבעל כאשתו אמרינן ואשה כבעלה לא אמרינן, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוגיין וראבי"ה סימן אלף מ"ד, די"ל דבעל כאשתו אמרינן ואשה כבעלה לא אמרינן, ודנו לפרש כן בהא דבסורא אמרי בעל כאשתו, דהיינו דרק בעל כאשתו אמרינן אך אשה כבעלה לא אמרינן.[[1]](#footnote-2)

ב] ועיקר הך מילתא דחלוק הוא דינא דאשה כבעלה מדינא דבעל כאשתו, שמעתי להוכיח כן גם מד' התוס' לעיל בסוגיין, ז"ל, ובירושלמי נמי אמרי' משה מהו להעיד באשת פנחס ואמר ר' יוחנן כשר וכו', והא דלא אמרינן אשה כבעלה כי הכא באשת חורגו, משום דהתם איתפלג דרא, עכ"ל.

והנה מד' התוס' נראה שהסכימו לדינא כן דמשה כשר להעיד לאשת פנחס, וכן נראה בד' הרא"ש, וכ"ה בטוש"ע סימן ל"ג, וצ"ע רב בזה, דהרי רב דפסל בשלישי בראשון קאמר דאחי אבא לא יעיד לי וכו' אף אני לא אעיד לו אני ובני וחתני, והרי דאף בשלישי בראשון אמרינן בעל כאשתו, וזה שלא כד' הירושלמי דבשלישי בראשון לא אמרינן אשה כבעלה, ומ"ט הכריעו הראשונים לדינא כד' הירושלמי.

ולכאו' בעכצ"ל בזה, דחלוק בזה דין אשה כבעלה מדין בעל כאשתו, והגם דבעל כאשתו אמרינן אף בשלישי בראשון, מ"מ אשה כבעלה לא אמרינן בשלישי בראשון.

ג] אמנם צ"ע בעיקר הדברים מכמה טעמים, חדא דבפירש"י לעיל במתניתין כתב, ז"ל, בעל אחותו כאחיו הוא דילפינן בעל כאשתו, עכ"ל, והנה מש"כ רש"י דילפינן בעל כאשתו, לכאו' כונתו להא דיליף בסוגיין דאשה כבעלה מקרא דדודתך, וה"נ בעל כאשתו, והרי דדינא דבעל כאשתו ודינא דאשה כבעלה חד הוא, וי"ל דאה"נ לפ"מ דמסיק דאשה כבעלה, הוי הכל חד דינא, אך בעל האיבעיא ס"ל דלא מצינו אלא דבעל כאשתו ולא דאשה כבעלה.

עוד צ"ע בזה, במש"א דבסורא אמרי בעל כאשתו, ופירש"י, ז"ל, בעל כאשתו והרי הוא כאילו חמי', ותנן חמיו פסול, עכ"ל, ואם עיקר האיבעיא הויא דשמא אף דאמרינן בעל כאשתו מ"מ לא אמרינן אשה כבעלה, א"כ מאי פשיט דבעל כאשתו וה"ה כאילו חמי', הרי כיון דאכתי לא קים לן דאשה כבעלה, א"כ מהיכ"ת דחמי' פסול, הרי לא מצינו אלא דחמיו פסול, משום דבעל כאשתו והו"ל כאביו, אך בחמי' דל"ש ה"ט, כיון דאשה כבעלה לא אמרינן, מהיכ"ת דהוא פסול.[[2]](#footnote-3)

וגם במש"נ לדעת התוס', דאף דבשלישי בראשון לא אמרינן אשה כבעלה, מ"מ אמרינן בי' בעל כאשתו, הנה זה נסתר מד' תשו' הרא"ש כלל נ"ז סימן ג', ז"ל, ובשלישי בראשון אפי' חד בעל כאשתו לא אמרינן, דגרסינן בירושלמי משה מהו שיעיד באשת פנחס א"ר יוחנן מותר לכתחילה, וכ"ש שני בראשון דלא נימא תרי בעל כאשתו, עכ"ל, והרי להדיא דדמי דין בעל כאשתו לדין אשה כבעלה, וממש"א בירושלמי דמשה מעיד לאשת פנחס, יש ללמוד דבשלישי בראשון לא אמרינן בעל כאשתו, ואמנם קשיא ע"ז מד' רב דאף אני לא אעיד לו אני ובני וחתני, וכנ"ל, וצ"ע בכ"ז.

**ב**

ד] בד' הרמב"ן במלחמות והר"ן נראה דמפרשי, דהא דמיבע"ל באשת חורגו, הוא משום דהו"ל תרי בעל כאשתו, וכ"כ בתוס' הרא"ש, וכתב עוד דמיבע"ל באשת חורגו משום דאקילו בה רבנן להכשיר בנו וחתנו, ועמש"נ בסימן ג' סק"ז ללמוד מדבריו בטעם הכשר בן חורגו.

וצ"ב בדעת רש"י דקשיא לי' דמ"ט לא בעי בנשי שאר קרובים, ומ"ט לא ניח"ל לפרש כמש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דמיבע"ל באשת חורגו הוא משום דהו"ל תרי בעל כאשתו, שהרי דעת רש"י גופי' דחתן גיסו מאחות אשתו כשר, והיינו משום דתרי בעל כאשתו לא אמרינן.

ה] עוד צ"ע בזה, דהנה לפ"מ שפירש"י דהא דבסורא אמרי בעל כאשתו, היינו דה"ה כאילו חמי' ותנן חמיו פסול, הרי בפשוטו מתפרש הא דבפומבדיתא אמרי אשה כבעלה, דהיינו דה"ה כאילו היא חורגתו, ותנן חורגו פסול, וכ"ה בפסקי רי"ד בסוגיין ובראבי"ה סימן אלף מ"ד, וצ"ע דלכאו' אי"ז ב' טעמים נפרדים, אלא היינו דהפסול הוא מכח שניהם דהוא הוי כאשתו ואשת חורגו הוי כבעלה, ובד' רש"י נראה להדיא דסגי בחד מינייהו לפסול, וכ"נ בראבי"ה שם, ז"ל, בסורא אמרי וכו' בפומבדיתא אמרי וכו' כלומר בין כשתאמר בעל כאשתו או אשה כבעלה פסול להעיד לה, עכ"ל.

ו] ונראה די"ל בזה, דהנה בעיקר מש"כ הבעה"מ והרמב"ן וש"ר דהא דחתן גיסו כשר הוא משום דתרי בעל כאשתו לא אמרינן, הנה בד' רש"י נראה לדון לפרש בזה בע"א.

דהנה בפירש"י להלן בסוגיין כתב, ז"ל, גיסו לבדו, ור' יוסי פליג אמתניתין בחדא דקתני מתניתין גיסו ובנו וחתנו, דאבעל אחות אמו דקתני מתניתין דהוי קרוב וכן גם הוא קרוב לו דהו"ל בן גיסו, לא פליג ר' יוסי עלה, ומודה הוא דבן גיסו פסול לו, משום דאיהו לדידי' בעל אחות אמו, אבל משום קורבה דבן גיסו לא מפסיל, ונפ"מ דחתן גיסו כשר וכו', עכ"ל, ובקונט' הראיות להריא"ז שם כתב, ז"ל, וא"ת כיון דבן גיסו פסול היאך קורא גיסו לבדו, י"ל בן גיסו פסול מטעם אחר מפני שהוא בעל אחות אמו כדפריש המורה, ונקיט גיסו לבדו למעוטי חתנו, ומשום דתני בכולהו בניהן וחתניהן אמר בגיסו שהוא אינו כן, ובא למעט חתנו, אבל בנו לא הוצרך למעט כלל, עכ"ל,

והנה ש"ר כתבו בזה, דהא דקאמר ר' יוסף גיסו לבדו לא אתא למעוטי אלא לחתנו ולא לבנו, ולכאו' זהו ג"כ מכוון ד' רש"י וריא"ז, אך צ"ב במש"כ דבן גיסו פסול לו משום דאיהו לדידי' בעל אחות אמו אבל משום קורבה דבן גיסו לא מפסיל, והריא"ז כתב דהוא פסול מטעם אחר, וזה צ"ב, דהרי קורבת בעל אחות אמו וקורבת בן גיסו חדא קורבא היא, והיאך מצינו למימר דאינו פסול לו אלא משום דאיהו לדידי' בעל אחות אמו ודמשום קורבה דבן גיסו לא מפסיל.

גם צ"ע במש"כ רש"י דמשום קורבה דבן גיסו לא מפסיל, ונפ"מ דחתן גיסו כשר, ומ' דהא דחתן גיסו כשר, הוא מכח הא דקורבה דבן גיסו אינה פוסלת, וזה צ"ב.

מש"כ הריא"ז דלא הוצרך למעט כלל, וזה כמש"נ דגם בנו אינו פסול בתורת קורבת בן גיסו, אך לא הוצרך למעטו, שהרי הוא פסול בתורת קורבת בעל אחות אמו.

וכן נראה בפירש"י, וכ"ה בפסקי רי"ד, אך צ"ע גדר הדברים דאפשר לפסול מחמת הני תרי, וכמדומה דהוא ע"ד המבו' ברש"י בבן גיסו, דאינו פסול משום בן גיסו אלא משום בעל אחות אמו, והיינו דלא אמרינן בעל כאשתו ברחוקים אא"כ אשתו חשיבא כקרובה, אך אם הקורבא הוא מהצד השני, לא אמרינן ע"ז בעל כאשתו, וזה עפי"ד הרי"ד בפסקיו דהוא קרוב לבעל אחות אמו, וע"כ הוא פסול להעיד לו, אך בעל אחות אמו אינו קרוב לו, ולדעת רש"י כל שהוא קרוב לו ה"ה פסולין זל"ז, אך מ"מ לא אמרינן ע"ז בעל כאשתו, ומד' רש"י מבו' דזהו הטעם דלא אמרינן בעל כאשתו בחתן גיסו, ולפ"ז הרי נמצא דבאשת חורגו באמת יש לפסול משום תרי טעמי, חדא דכיון דאשתו הויא חמותה וכלפי אשתו הויא הכלה קרובה, ה"ה קרובה גם לו, ועוד דכיון דהוא קרוב לחורגו, ה"ה קרוב גם לאשת חורגו, ודו"ק.

עוד צ"ע בהא דפשיט דבעל כאשתו ואשה כבעלה, ומאי פשיטותא, והרי בחתן גיסו חזינן דלאו כללא הוא, ובפשוטו צ"ל כמש"כ הרא"ש דאה"נ לא פשטו מזה, אלא על מעשה זה אמרו דאמרינן בעל כאשתו ואשה כבעלה. - בתוס' הרא"ש פירש דמש"א בסורא אמרי וכו' בפומבדיתא אמרי וכו', היינו שבא לידם מעשה זה, ואמרו דגם ע"ז אמרינן אשה כבעלה ובעל כאשתו, וזה לטעמי' דהספק הוא במסוים באופן זה אם אמרינן בעל כאשתו ואשה כבעלה.?

ונראה לפרש, דהנה בעיקר הא דחתן גיסו כשר דפירשו הראשונים דהוא משום דלא אמרינן תרי בעל כאשתו, וכתבו דשאני ראשון בראשון דאמרינן תרי בעל כאשתו, הנה בד' רש"י נראה בזה בע"א, דעיי"ש שכתב דבן גיסו אינו פסול משום בן גיסו אלא משום בעל אחות אמו, - ובקונט' הראיות להריא"ז מבו' להדיא דהוא כן דקורבה אחרת היא, ובדבריו נתישב הא דקשיא ע"ז שהרי לדעת רש"י חזינן דאי"ז מוכרח דהקרוב לזה יהא השני קרוב לו, וכדמוכח מדינא דר' יוסי, וע"ז כתב הריא"ז דאנן לא קי"ל בזה כר' יוסי, עייש"ה, ומזה נלמד, דלא אמרינן בעל כאשתו, רק דמי דהוא קרוב לו גם אשתו קרובה לו, אך לא אמרינן דלמי שהוא קרוב, הוא קרוב גם לאשתו, - ועיקר הא דהקורבה הויא רק דבעל אחות אמו ולא דחתן גיסו, יל"פ עפי"ד הרי"ד בפסקיו, עיי"ש, והרי"ד כתב מכח זה דבן גיסו מעיד לו, אך לדעת רש"י כל שהוא קרוב לו ה"ה פסולין זל"ז, אך מ"מ לא אמרינן ע"ז בעל כאשתו.

ולפ"ז נראה דבחורגו דתנן במתניתין דחורגו הוי קרוב וכן תנן דחמיו הוי קרוב, ודאי דיש לומר בעל כאשתו ואשה כבעלה, ושפיר פשטו מזה, באופן שנמצא דבאשת חורגו באמת יש לפסול משום תרי טעמי, חדא דכיון דאשתו הויא חמותה וכלפי אשתו הויא הכלה קרובה, ה"ה קרובה גם לו, ועוד דכיון דהוא קרוב לחורגו, ה"ה קרוב גם לאשת חורגו, ודו"ק.

ועפי"ז ניחא גם מה דילה"ע לדעת רשב"ם דבן חשיב כשני בראשון, א"כ מ"ט אמרינן בי' ב' פעמים בעל כאשתו, ול"ד לחתן גיסו דכשר, וי"ל לפ"ד בעה"מ דתלי בדין ערוה, ולהנ"ל ניחא, דשאני בן גיסו דאי"ז כלל קורבה הפוסלת, וע"כ לא אמרינן בזה בעל כאשתו, אך אכתי צ"ל, דהא דשאני בן גיסו דל"ה קורבה הפוסלת מחורגו דהוי קורבה הפוסלת, הוא משום דבן גיסו הוא רחוק טפי וע"ז ל"מ הא דבעל כאשתו.

ובד' הרמב"ן מבו' דהא דלא אמרינן תרי בעל כאשתו, דהוא משום דהו"ל רק מדרבנן, ונראה דהיינו משום דבעל כאשתו היינו רק כלפי הבעל והאשה עצמם, דמי שהוא קרוב לאשתו ה"ה קרוב גם לו, אך כלפי הקרובים אי"ז כן, דאף דהאשה קרובה להם אך בעלה אינו קרוב להם, וע"כ ל"ש למימר תרי בעל כאשתו ודו"ק.

ולדעת הרשב"א י"ל דהוא רק משום דבעל כאשתו דרבנן, אך באשה כבעלה דאורייתא נימא גם ב' אשה כבעלה, ותהא אשה פסולה להעיד לאשת אחי אבי', ונפ"מ לתרתי לריעותא, - וי"ל דגם בחד אשה כבעלה וחד בעל כאשתו אמרינן.

מבו' בד' הרי"ד דאזיל בדעת רשב"ם בב"ב, וגם אנן קי"ל בהך מילתא כמרבר"א. וע"כ בן חורגו כשר, וע"כ נמי פשיטא דאבי חמיו כשר, - אך אין מזה מקור לדידן, ודו"ק.

חזו"א י"ח סק"ז, דלדעת ר"ת הא דאיצטריך למפסק דלא כמרבר"א, אף דבלא"ה קי"ל כרבא, הוא משום דנפ"מ בזה לפסול באבי אב אביו.

ז"ל הריא"ז, ול"ד ר' יוסי דברייתא לר' יוסי דמתניתין כדפירש מז"ה, דר' יוסי דמתניתין אזיל בתר ירושה, ואם ראובן ראוי לירש שמעון כגון שהוא אחי אמו ושמעון אינו ראוי לירש ראובן, שמעון אינו פסול לראובן אבל ראובן פסול לשמעון, אבל ר' יוסי דברייתא דלא אזיל בתר ירושה אלא בתר קורבא, ודאי כל שהוא קרוב לזה גם זה קרוב לו ושניהם פסולין זל"ז, וכיון דבעל אחות אמו פסול לזה שהוא בן גיסו, גם זה פסול לו, ולא משום קורבת בן גיסו אלא משום קורבת בעל אחות אמו, ולא אמר ר' יוסי גיסו לבדו אלא למעוטי חתן גיסו, אבל לבן גיסו מיפסיל משום קורבא דבעל אחות אמו וכו', עכ"ל.

עו"כ הריא"ז, דודאי בב' גיסים שהם בעלי ב' אחיות אמרינן בתרוייהו בעל כאשתו לפי שהן קרובות מאד, אבל כשזה נשוי אשה וזה נשוי בת אחותה דהוי חתן גיסו, הואיל ואינן קרובות כ"כ, לא אמרינן בתרוייהו בעל כאשתו, וכ"ש אם הם נשואין בנות ב' אחיות וכו', עכ"ל.

הרי"ד כתב, ז"ל, ומאי דקשיא מבעל אחות אמו יש לתרץ, דס"ל לר' יוסי דוקא הוא בעל אחות אמו פסול להעיד לבן אחות אשתו, שמפני חיבת אשתו מחבב את בני אחותה והם קרובים בעיניו, אבל בן אחות אשתו כשר להעיד לו, שאינו נראה בעל אחות אמו קרוב בעיניו וכו', ולית לי' לר' יוסי האי כללא דכל מי שפסול להעיד לחבירו גם חבירו פסול להעיד לו וכו', וה"ה דמכשר ר' יוסי בבן אחי חמיו ובן אחות חמיו וחמותו, דהשתא בבן אחות אשתו מכשר כ"ש בהנך, ולית לי' האי כללא דדקו רב נחמן ורב אשי מיני', דאע"ג דאותם השנויים במשנתינו פסולין להן, הן כשרים להן.

תדע דהכי הוא דר' יוסי לית לי' האי כללא כללא, דהא תני סיפא א"ר יוסי זו משנת ר"ע אבל משנה הראשונה דודו ובן דודו וכל הראוי לו לירושה, נמצא שאחי אמו כשר להעיד לו שאינו ראוי ליורשו, אבל הוא פסול להעיד לאחי אמו מפני שראוי ליורשו וכו'.

והמורה פירש וכו', ומשום דסבר המורה האי כללא דכל מי שהוא פסול לחבירו גם חבירו פסול לו פירש כן, ואינו נראה לי, דהא גיסו לבדו קאמר, והיכי מצינן למימר דמודה ר' יוסי בבן גיסו, אלא אע"פ שבעל אחות אמו פסול לבן גיסו, בן גיסו כשר לבעל אחות אמו, ולית לי' לר' יוסי האי כללא כדמוכח מסיפא דמתניתין, עכ"ל.

ועפי"ז כתב הרי"ד דאין הלכה כר' יוסי, ועפי"ז פסק לפסול בתרי בעל כאשתו אף בשני בשני, עיי"ש.

דעת הרי"ד בפסקיו דאמרינן ב' בעל כאשתו בשני בשני, וכ"כ הרמ"ה בתחילת דבריו, וצ"ע בדעתו.

בד' המרדכי מבו' דאמרינן גם בעל כאשתו וגם אשה כבעלה, אך תרי בעל כאשתו לא אמרינן רק בראשון ובראשון, וחד בעל כאשתו וחד אשה כבעלה אמרינן אף בשני בשני, עייש"ה, - וכעי"ז כתב בהגה' הרמ"א שם לתמוה ע"ד הב"י, - אך גם ע"ד הרמ"א ילה"ע, דבדבריו נ' דלא אמרינן גם חד בעל כאשתו בקורבא רחוקה, ובד' המרדכי מבו' להדיא לא כן, ומתניתין היא דאחיו ואחי אביו הם ובניהם וחתניהם, ולא חילק המרדכי אלא בתרי בעל כאשתו, עיי"ש, - ולהדיא כתב המרדכי לחלק דהוא פסול להעיד לכלת אחי חמיו, וכשר להעיד לחתן אחי חמיו, והגם דבתרוייהו הוי משום בעל כאשתו, אך כלת אחי חמיו הוי חד בעל כאשתו וחד אשה כבעלה, וחתן אחי חמיו הוי תרי בעל כאשתו. - ועי' חזו"א סימן י"ח סק"ח שעמד ע"ד המרדכי, וכתב דמש"כ לחלק בין בעל כאשתו לבין אשה כבעלה, הגהה בראית היא, - אך נ' דיש לדון דל"ב להא דבעל כאשתו רק בשני ולא בראשון, ולפ"ז שפיר נתקיימה גיר' זו, ובאו"ז סימן מ"א הביא לגיר' זו, הביאו לגיר' זו, ועיקר החילוק דבין בעל כאשתו לאשה כבעלה, כתב ג"כ בתשו' הרשב"א.

הא בפ' זה בורר (סנהדרין דף כח ע"ב) דרש ר"י הגלילי ובאת אל הכהנים וכו' וכי תעלה על דעתך וכו' אלא זה שהיה קרוב ונתרחק אלמא להכשיר קרוב ונתרחק אתי האי קרא והכא נ"ל מיניה שאין לך אלא שופט שבימיו אפי' אינו חשוב כראשונים אפ"ה תורת שופט עליו לכל דבר. וי"ל דהאי תנא כר"י ס"ל דאמר התם אפילו מתה בתו ויש לו בנים ממנה ה"ז קרוב ופסול לעדות ואינו כשר אא"כ לא הי' לו בנים ממנה ולהא ל"צ קרא דפשיט' דכשר כיון דא"ל בנים ממנה מש"ה דרש לה לדרש' דכאן וריה"ג כרבנן ס"ל דאפי' יש לו בנים ממנה כשר ולהא צריך קרא תדע דריה"ג ביש לו בנים מיירי מדאמר הכא הלכה כריה"ג הלכה מכלל דפליגי ואי באין לו בנים ממנה מאן פליג הא כ"ע מודו דכשר, א"ו ביש לו בנים ממנה איירי דפליג ר"י ופוסל דאי באין לו בנים לא צריך קרא וכדפי'

ראבי"ה אלף מ"ד, דכולהו טעמא דידהו דבעל כאשתו, שכיון שנתחתן במשפחה זו נתקרבה דעתו אצלם ורוצה בתקנתם כאשתו שהוא נשוי. והרי הוא פסול להעיד ולדון לכל אותם שהם ראשונים ושניים אצל אשתו, כאלו היתה אשתו פסולה להם אילו היתה דבר הראוי להעיד ולדון. ואף קרובי האם, כיון דפסולייהו מדאורייתא, בעל [כ]אשתו אף אצל משפחת האם, עכ"ל.

עו"כ ראבי"ה, ז"ל, וחורגו לבדו, ולא בנו וחתנו. משום דהוה ליה שלישי בראשון. דנהי נמי דבן בנו פסול להעיד לו וכן עד סוף כל הדורות לפי שהן מיוצאי יריכו, אבל חורגו שאינו יוצא יריכו אין שלישי פסול לו, והיינו דלפירשב"ם דהוי שלישי בראשון, הרי דכל הא דמיפסיל הוא משום דהוא יוצא יריכו, אך לגבי הבעל ליכא לה"ט, וע"כ הוא כשר, ודו"ק, וכ"ה מבו' גם בפסקי רי"ד, עייש"ה, ואע"ג דתנא בעל אמו, איצטריך למתני חורגו, דלא תימא האי תנא דמתניתין הכי קאמר בעל אחות אביו פסול לי ולא אני לבעל אחות אבי, בעל אמי פסול לי ולא אני לבעל אמי, להכי תנא בהדיא חורגו, דכשם שבעל האם פסול לחורגו, חורגו פסול לבעל האם. הכי נמי כולהו מי שפסול לי אני פסול לו. ומהכא נמי נפקי הני דרב נחמן ודרב אשי בגמרא דכל מי שפוסל לחבירו חבירו נמי פסול לו, עכ"ל

עוד כתב, ז"ל, ויש מפרשים שאין ב[י]ניהם אלא דבסורא אמרי' בעל כאשתו, בעל האב כאשתו והרי הוא כאילו חמיה, בפומבדיתא אמרי אשה כבעלה אשת חורגתו כחורגו והרי הוא כחורגתו. כלומר בין כשתאמר בעל כאשתו או אשה כבעלה פסול להעיד לה, עכ"ל, וכן נראה בפירש"י, וכ"ה בפסקי רי"ד, אך צ"ע גדר הדברים דאפשר לפסול מחמת הני תרי, וכמדומה דהוא ע"ד המבו' ברש"י בבן גיסו, דאינו פסול משום בן גיסו אלא משום בעל אחות אמו, והיינו דלא אמרינן בעל כאשתו ברחוקים אא"כ אשתו חשיבא כקרובה, אך אם הקורבא הוא מהצד השני, לא אמרינן ע"ז בעל כאשתו, וזה עפי"ד הרי"ד בפסקיו דהוא קרוב לבעל אחות אמו, וע"כ הוא פסול להעיד לו, אך בעל אחות אמו אינו קרוב לו, ולדעת רש"י כל שהוא קרוב לו ה"ה פסולין זל"ז, אך מ"מ לא אמרינן ע"ז בעל כאשתו, ומד' רש"י מבו' דזהו הטעם דלא אמרינן בעל כאשתו בחתן גיסו, ולפ"ז הרי נמצא דבאשת חורגו באמת יש לפסול משום תרי טעמי, חדא דכיון דאשתו הויא חמותה וכלפי אשתו הויא הכלה קרובה, ה"ה קרובה גם לו, ועוד דכיון דהוא קרוב לחורגו, ה"ה קרוב גם לאשת חורגו, ודו"ק.

עו"כ, ז"ל, אבל גיסו הוא ובנו וחתנו, כיון דנשותיהן ראשונים אמרינן בעל כאשתו משני צדדין והרי הם כשני אחים. ונמצאו בנו וחתנו כבנו וחתנו של אחיו אף על פי שהן מאשה אחרת כיון שהן כשני אחים. ואתא ר' יוסי למימר גיסו לבדו ואף על גב דבעל כאשתו, טעמא משום דאקרובי דעתא אצל בני אחות אשתו (ד)דווקא, אבל בני גיסו מאשה אחרת לא, דאפילו אשתו לא מרחמא וכ"ש הוא. אבל חורגו הוא ובנו וחתנו דכיון דבעל כאשתו הרי חורגו כאילו הוא בנו ובן חורגו כמו בן בנו וכן חתנו כחתן בנו. ולגבי בנו אין דור שלישי ורביעי כשר מידי דהוה אשניות בפ"ב דיבמות (כב א) שאין הפסק למעלה הימינו, עכ"ל.

תשוה"ג שע"צ ד' ז' כ"ה, דכל הפסולין שבמשנתינו פסולין מה"ת, ואף גיסו פסול מה"ת, עיי"ש, - וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן ל"ט.

והרי"ד שם הביא מבה"ג, דגיסו וחורגו אין פסולין אלא מדרבנן.

תורת חיים פירש דספק הגמ' אם טעם פסול הבעלים הוא משום דהוו כקרובים, וממילא דאין לפסול באשת חורגו, שהרי חורגו תנן דהוא לבדו פסול, או דטעם הפסול הוא משום דבעל כאשתו, וע"כ יש לפסול גם באשת חורגו, עיי"ש בדבריו.

ילה"ע דלדעת רשב"ם דבן חשיב כשני בראשון, א"כ מ"ט אמרינן בי' ב' פעמים בעל כאשתו, ול"ד לחתן גיסו דכשר.

וי"ל עפמש"נ דהוא משום דבן גיסו אי"ז כלל קורבה הפוסלת, אך הא גופא צ"ע דמ"ש מחורגו דהוי קורבה הפוסלת, וע"ז צ"ל דבן גיסו הוא רחוק טפי וע"ז ל"מ הא דבעל כאשתו, אך ארוחנא בזה דבפשוטו צ"ע דמאי פשיט דבעל כאשתו, הרי בע"כ לאו כללא הוא, ומאן יימר דגם הכא אמרינן לה, ובפשוטו צ"ל דאמרו כן על מקרה זה, וכמש"כ בתוס' הרא"ש, אך למש"נ בדעת רש"י א"צ לזה, אלא כיון דתנן במתניתין דחורגו פסול, גם אשת חורגו פסולה, והואיל ותנן דחמיו פסול, גם בעל חמותה פסול, - ובאמת לדרך זו דשניהם דיברו על אותו מקרה וחד אמר הכי וחד אמר הכי, נ' להדיא כמש"נ.

ולפ"ז מתבאר מה שלא פירש"י כן, דהטעם דבעי באשת חורגו הוא משום דהוי ב' פעמים בעל כאשתו.

1. אמנם הרמב"ן והר"ן פשיטא להו דשוה דין בעל כאשתו ודין אשה כבעלה, - ועי' בתשו' הרשב"א ח"ה סימן קע"ד שכתב דהא דאשה כבעלה הוא מדאורייתא מקרא דדודתך, והא דבעל כאשתו אינו אלא מדרבנן, - ועד"ז מצינו במרדכי במכילתין סימן תרפ"ה, והובא גם באו"ז סימן מ"א, דהגם דתרי בבעל כאשתו לא אמרינן, מ"מ ה"ה פסול להעיד לכלת אחי חמיו וכו' דאשה כבעלה אמרינן בכל מקום דמקרא נפקא לן, ומשא"כ בבעל כאשתו, ומזה נראה דלא כמש"כ בחזו"א סימן י"ח סק"ח דמש"כ במרדכי לחלק בין אשה כבעלה לבעל כאשתו הגהה בראית היא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ושמא באמת מש"א בגמ' בסורא אמרי בעל כאשתו בפומבדיתא אמרי אשה כבעלה, הוי זה טעם א', דהוי הוא כאשתו ואשת חורגו הויא כבעלה, וע"כ ה"ה כאילו היא בתו, אך אי"ז מתישב בל' רש"י שכתב דכאילו הוא חמי', ואמנם להגיר' שלפנינו בפירש"י שהזכיר גם להא דאשה כבעלה נ' טפי לפרש כן, אך ט"ס הוא ובדפו"ר ליתא. [↑](#footnote-ref-3)