שיעורי נדה 111
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב

הבא על הנדה הוא מחייבי כריתות. וכדי שהנדה תהיה טמאה צריך שיצא דם ממקורה, וכל שיוצא דם ממקורה היא נטמאת בטומאת נדה. ולכן גם כשרופא בודק את האשה ומחמת זה יוצא דם מכותלי הרחם ה"ז מטמא וכמו שיבואר לקמן בשיעורים.

אמנם אשה שאין לה רחם אף שיוצא לה דמים, היא אינה מטמאה. ואמנם מיד לאחר שהוציאו לה את הרחם היא צריכה פעם אחת לספור נקיים ולטבול. והנה בחוט שני כתב שצריכה לעשות בדיקה, ואף שמסברא א"צ לעשות, שהרי גם את תמצא דם הוא אינו טמא שהרי לא בא מן המקור, מ"מ נהגו להורות שתבדוק ז' נקיים ורק אח"כ תטבול.

קיי"ל שטומאה מדוארייתא הוא רק בהרגשה. ובסד"ט סימן קצ ס"ק סג הסתפק מדוע צריך הרגשה האם הוא משום שהתורה אסרה רק טומאה בהרגשה, או שכל שיוצא מגופה היא טמאה מדאורייתא אפילו בלא הרגשה, ומה שצריך הרגשה הוא כדי שידעו שיצא מגופה.

והנה בפרדס רימונים הקשה על הסד"ט ממשנה מפורשת בנדה דף יד שאשה ששמשה וראתה דם לאחר זמן שטמאה מדאורייתא אך אינה מביאה קרבן, ומבואר שם בגמרא שהיא ודאי טמאה טומאת נדה מדאורייתא, ורק מחמת הספק אם הייתה טמאה באותו זמן אינה מביאה קרבן, הרי מוכח שהיוצא מגופה אינו מטמא מדאורייתא וצ"ע.??

ומ"מ השיטה העיקרית להלכה שכדי שתטמא מדאורייתא בעינן שתראה עם הרגשה [וע"ש בסד"ט דדייק כן מכמה ראשונים, ומה שדייק מרש"י ותוס' דההרגשה היא רק כדי לידע אם הוא יוצא מגופה דחו האחרונים].

ובגדר הרגשה יש שאמרו שמזדעזע גופה כמו ביציאת מי רגלים, ובתרומת הדשן כתב שהיא הרגשה שנפתח מקורה. והרגשות אלו אינם מצויות כ"כ.

עוד כתב בחוו"ד שיש הרגשה של זיבת דבר לח, ויש שכתבו בכוונת דבריו שצריך שתרגיש ביציאה מהרחם, וזה לא מצוי כלל, כי כהיום אין שם תחושה כלל. והנודע ביהודה נקט שאפילו בהרגשת הדבר לח בפרוזדור חשיב הרגשת דבר לח, אמנם החת"ס שות חלק ב סימן קמה ובעוד מקומות הקשה עליו מהא דמבואר בגמרא נדה דהמטילה מי רגלים אפשר שתרגיש וכו', ואי זיבת דבר לח היא הרגשה הרי בכל הטלת מי רגליים יש הרגשה זו.

אכן לכו"ע הרגשת דבר לח ביציאה מהפרוזדור אינה מטמאה מדאוריתא. ולכאורה לפי"ז בימינו שרוב נשים אינם מרגישות בפרוזדור א"כ כל אשה אינה טמאה דאורייתא. אמנם כבר קיבלנו מגדולי הדורות שחס מלהזכיר שאשה תהיה טמאה רק מדרבנן, אלא כל שבא לה דם באורח הרי היא טמאה מדאורייתא ורק שבימינו נשים מסיחות דעתם ואינם מרגישות. ואמנם אשה שעשתה בדיקה ומצאה דם דעת הרבה אחרונים שהוא מטמא מדאורייתא כי י"ל שהרגישה ומחמת הבדיקה לא הרגישה.

בסד"ט בסימן קפג כתוב שהרואה דם בקינוח היא טמאה רק מדרבנן, דאף שי"ל דלמא ארגשה ולאו אדעתיה, היינו בהרגשה פנימית, אך הרגשה זו של קינוח היא חיצונית והרגשה כזו בלא"ה אינה נחשבת להרגשה שמטמאה מדאורייתא. [ויוצא שבבדיקה אמרינן דארגשה ולאו אדעתיה, ובקינוח לא אמרינן, וקצ"ע בזה מה בין בדיקה לקינוח.] וכך הורה לי הגריש"א שבקינוח נחשב שנמצא על גופה ואפילו אם הוא צבעוני או על טישיו יש להחמיר דהוי כנמצא על גופה.

דוהנה יש גמרא בדף יד, ב שאו"מ בדוק אצל מאכולת ועפי"ז כתב הסד"ט קצ נז שלפי"ז בקינוח צריך להחמיר אפילו בפחות מכגריס. [אמנם בסד"ט בקפג כתוב שיש מאכולת אפילו באו"מ, אכן בימינו אין מצוי מאכולת כלל]. והנה בחו"ש כתב שבקינוח צריך להחמיר בכל שהוא רק אם נכנסה מעט כי או"מ בדוק אצל מאכולת, אך אם קינחה מבחוץ אינה נטמאת אלא בכגריס ככל כתם. אך אנו מורים שכל קינוח יש להחמיר, דקשה לשער בזה. אמנם אם היא מקנחת בכל האיזור ודאי יש לתלות במאכולת ואינו נטמאת אלא בכגריס. וצריך לשאול חכם. והנה בבגד הצמוד לבשרה כתב החזו"א שיש להקל שאינה נטמאת בפחות מכגריס, ואף שמקום הכתם הוא בסמוך לאו"מ והיינו דתלינן במאכולת, ואולי יש מזה קצת ראיה להגרנ"ק שאפילו באו"מ מבחוץ יש לתלות במאכולת.

הנה לשון השו"ע שצריך שתרגיש ביציאה, ומשמע דהסעיף מיירי בטומאה דאורייתא שהרי מדרבנן היא טמאה אפלו בלא הרגשה כמש"כ הש"ך, אמנם בהמשך משמע שהסעיף מדבר גם באיסור דרבנן שהרי כתב השו"ע שיש להחמיר בטיפת דם כחרדל, ודין זה הוא רק מדרבנן. ובתורת השלמים כתב שבשביל שיטמא מדאורייתא מה שיצא ממנה צריך שיהיה בו יותר מכגריס, וכאן מיירי בפחות מכגריס, ולכן הוא מטמא רק בהרגשה. אך הסד"ט והחוו"ד ועוד אחרונים חלקו שאם ודאי מגופה א"צ כגריס. והוכיחו כן משיטת הרמב"ם שהמוצא דם בבשרה אפילו פחות מכגריס טמאה וכל השיעור הוא רק מחשש מאכולת. ומוכח שכשיש טומאה שודאי יצאה מגופה א"צ שיעור.

ובעיקר מה שהקשו האחרונים שבשו"ע מירי בדרבנן כמבואר שיש ז' נקיים וא"כ מדוע הצריך הרגשה, לכאורה יש לבאר בפשיטות דכוונת השו"ע דמה שהאשה טמאה אפילו בפנים הוא רק באופן שהיה הרגשה, אך בפנים היא מטמא אפילו בלא הרגשה. וכן מצאתי בספר שערי דעה שביאר לשון השו"ע שהצריך הרגשה, דהוא משום שרק בכה"ג הוא מטמא בפנים כבחוץ, והיינו שבפנים אינו מטמא שלא בהרגשה. [ודבריו מסתברים דאל"ה בכל כתם נטמא מדאורייתא אפילו בדבר שאינו מק"ט כי ודאי היה דם בפנים בלא הרגשה וע"כ שלא נאסר הדם שבפנים אלא בהרגשה].

אך מדברי שאר אחרונים שלא תירצו כן נראה שהדם שבפנים מטמא אפילו בלא הרגשה, ולכן תמהו מדוע כתבו השו"ע שצריך שיטמא בהרגשה. [ולדבריהם צ"ל שמה שהתירו כתמים שנמצאו על דבר שאינו מק"ט הוא משום שגזרו על הדם לפי המקום שבו מצאו אותו]. והשתא לדברי אותם אחרונים כיון שבפנים מטמא אפילו בלא הרגשה, א"כ בכל פעם שנמצא כתם על בגד צבעוני יש לחוש שיש דם בפנים ויש חובת בירור שהיא אינה טמאה מדאורייתא. וכן אם יש לה כתם פחות מכגריס יש לחוש שיש דם בפנים שמטמא אפילו בלא הרגשה, שהרי אם יש לה כתם מסתבר שיש גם דם בפנים וכן אמר ר' יודל ברויאר וכן מהגר"מ בראנדסופער שאם נמצא דם בחוץ 90 % שיש גם דם בפנים, וכיון שדם זה מטמא בלא הרגשה יש עליו חובה לברר זאת. ומהגריש"א שמעו שהיה מורה לבדוק מטעם אחר שהוא בכלל הדין שכל אשה המרבה לבדוק הרי זה משובח.

ולעניין הלכה נראה שכשנמצא כתם פחות מכגריס או על בגדי צבעונים יש לבדוק ויש שנקטו שא"צ.

כתב הרמ"א שלא יטבלו הפנויות, כדי שלא להקל שהם רק באיסור דרבנן ויבואו לידי איסורים. אמנם בערב יו"כ יש שנהגו לטבול כמבואר במשנב תרו ס"ק יז, אך בעלמא ח"ו שלא יטבלו הפנויות. [ואף שלכאורה אינה נטהרת בטבילה זו כיון שלא ספרה נקיים. הרי מדאורייתא אפילו היה ז' ימים עם דם יכולה לטבול בסופם והיא נטהרת [וא"צ הפס"ט רק ידעו שהפסיקה לראות.] ורק זבה צריכה לספור ז' נקיים.

קיי"ל שאשה אינה קובעת נדה בימי נדתה ולא בימי זיבה כי אז זה 'בלא עת נדתה'. והנה הש"ך בסימן קצ ס"ק עא כתב שבימי נדתה ובימי זיבה אינה קובעת וסת. אך התורת השלמים קפט סקכ"ז תמה שהרי כל מה שמחמירים הוא מחמת שאין אנו יודעים החישוב של ימי נידה ולכן החמירו, וא"כ יש להחמיר לקבוע תמיד גם בימי נדה. וע"ע בפרדס רימונים קפט עב שבזמן הרגיל שמגיע וסתה אינה נקבע וסת, ומנהג ירושלים שלא קובעת כלל בז' נקיים, אך אנו מחמירים שכל שמפסקת יום שלם ושוב רואה הרי היא קובעת וסת.

שיעור ב

בקינוח צריך להחמיר דחשיב כמו שנמצא על הבשר עצמו, וכן מוכח מהסד"ט. והנה בבדיקה בודקים אפילו אם הוא פחות מגע"ג, ומוכח כן גם מהגר"ז שכתב בהמד"ב שכל קינוח הוא מטמא כיון שהוא כמו שנמצא על בשרה.

כתב שאשה קינחה בסמוך להטלת מי רגליים היא טמאה מדאורייתא. ושיערו הזמן הוא כל שבודקת כדי בדיקה בערך 2-3 דקות. כיון שיש לחוש שהיה הרגשה במי רגליים ומי רגלים אם יש בהפ הרגשה בחזוא סימן צ כתב שמסקנת הסוגיא שמי רגלייים אינם מחפים על הרגשה, והחוו"ד סבר דהוא מדאורייתא אך החזו"א סבר שהוא רק מדרבנן, [ועי' מראה כהן שתלוי ברש"י ותוס' אם מי רגלים נכנסים בחזרה ושייך שהם מטמאים]..

הנה כאן סתם שצריך בדיקה אחר תשמיש אף אם יש לה וסת. ואף כשאין לה וסת קיי"ל שצריך רק ג' פעמים כן ההכרעה.

והרמ"T כתב שלא תחמיר לבדוק. ושיעור זמן זה הוא רק עד כ4-5 דקות [שלא יתחייב אשם אף למ"ד שא"צ חתיכה מב' חתיכות] כיון שיש לחוש שליבו נוקפו. והגר"ז כתב שלפני תשמשי אם בלעה מבקש ממנה לבדוק מותר. אך אחר תשמיש אסור.

שיטת הרמב"ן בבעלי הנפש שוסתות הוא דרבנן והראיה מיבמות סב,ב שהיוצא לדרך יפקוד את אשתו סמוך לוסתה, הרי לנו שאיסורה הוא רק מדרבנן ולכן התירו משום עונה שהאשה משתוקקת לבעלה באותה שעה. וכיון שאיסורה מדרבנן פשוט הוא אם עבר הוסת אינה אסורה אלא מדרבנן.

אמנם החת"ס והנוב"י כתבו שאסור מדאורייתא והביאו מהרא"ה שכתב לאסור לבוא על אשה מן התורה משעת הוסת עד סוף העונה, וכן מבואר כעין זה בריטב"א אך הוא כתב שרק בשעה עצמה של הוסת, אך בחצי שעה של הוסת, אך בשאר העונה הוא מדרבנן והתוס' בפסחים עב ב וכן ביבמות שם פירשו שהיינו לפייסה בדברים. אך הקשו האחרונים? שיש לחוש שיבוא עליה] ומה דקיי"ל וסתות דרבנן היינו שאם עבר העונה איסורה רק מדרבנן. ובדעת הרמב"ם שכתב לחשב ימי זיבה מחמת ראייתה חידש הגר"ח שאם רואה הוא מדאורייתא, אך אם לא רואה החשש הוא רק מדרבנן כי יש לתלות שדברים ישנו את מועד הוסת. [ואם יהיה מותר לבוא עליה באותו זמן, הנה הרמב"ם השמיט דין זה ועי' גליון מהרש"א שביאר דדין שיכול לבוא עליה ביוצא לדרך היינו למ"ד וסתות דרבנן אך למ"ד דאורייתא אסור].

ועי' חזו"א שביאר דדמי ליחוד שאסור מדאורייתא, אך גם אם התייחדה לא חוששין אפילו לאסור אותה על בעלה. וה"נ אף לאוסרים מדאורייתא לא צריך לחוש שמא ראתה ואחר הוסת איסורה רק מדרבנן.

ולכן אף ביום החופה וכדומה אין להקל בוסתה, אך בוסת שיאנה קבועה כתב החת"ס שהוא מדרבנן ואולי יש להקל בזה???

הש"ך הביא את האביאסף שהוא נקט שזמן העונה הוא י"ב שעות הוא מחצות שש שעות לפני כן ושש שעות אח"כ וכ"נ כוונת הנקה"כ והביאו החמ"א אך לא מקובל לפסוק כך. אמנם הש"ך הביא עוד להחמיר אור זרוע שהוא עונה אחת קודם. ובליל טבילה יש להקל לעונת או"ז אם הוא וסת שאינה קבועה.

לגבי חו"נ בעונת הוסת יש מחמירים, ועי' שו"ע הרב שאפילו לישון עמו במיטתו.

ולגבי עונ"ב א"צ לחשוש לאור זרוע. אמנם דעת הפלתי שצריך לחוש יום ולילה. ונראה שדבריו מובנים וכדבריו הכריע הגרי"ש וביאור סברתו דהנה יסוד עונ"ב שרוב נשים רואות אחת לל' יום, וכיון שרוב הנשים רואות או ביום או בלילה מה משנה מה היא ראתה הרי דנים אותה כפי רוב הנשים ודוק. [ואמנם לגבי בדיקות קיי"ל לא להרבות כ"כ בבדיקות וגם נשים נפצעות ולכן מספיק בדיקה אחת].

והנה כאן יש רמא להחמיר בב' אן ג' ימים והנה הש"ך בקפט ביאר שהכוונה למי שיש כמה וסתות שצריך לחוש לכל התאריכים.

אך נראה ביאור נוסף שהנה בשלט"ג (הובא בסד"ט) דהכא מיירי במי שאין לה וסת כלל, ועל זה דנו אם לחוש לוסת שאינה קבוע. דהנה בעל המאור הקשה על בעלי הנפש שכתב שצריך לחוש לוסת שאינה קבוע, והקשה דבמשנה מיירי במי שהיה לה וסת קבוע ושינתה ואולי רק בזה צריך לחוש כיון שאולי יש לה טבע חדש, אך מי שממילא אין לה קביעות ואלי לא חששו בזה לוסתה. ותירץ שכיון שכך גזר אז כבר לא משנים. ועפי"ז הרב ברואיר ביאר כוונת הרמ"א שיש לחוש אפילו לאותם ימים שלא תראה בהם.

אמנם הנוב"י למד שיש לחוש בכל הימים כי הוסת הטוא לראות בכל הימים הללו. והפלתי למד שרק יש לחוש לרבי מאיר שגירש את כל הנשים שיש להם וסת שאינה קבוע. והחוו"ד ביאר דין חדש ע"פ שיטתו שאם ראתה 28ו 28 ואח"כ התחילה לראות ב26 והמשיכה לראות חיישינן שהוא תוספת דמים ולפי"ז בכל ימי המבוכה צריך לחוש שמא קבעה בכל מיני סדרים. ויש שהבינו שמי שיודע את הפרטים יכול להקל אך נראה שחששו בכל גוונא ולכן תמיד צריך להחמיר. [ואמנם בגמ' משמע שתוספת דמים הוא שראתה רק יום אחד לפני כן אך הוא רק בראתה בכ"ה והפסיקה ושוב ראתה בל', אך אם ראתה ברציפות לא מובן מה הסברא לומר שראייתה נמשכה הרי ודאי נגמרו דמיה ומדוע נאמר שנקרא ראיה. אכן הגריש"א חשש לדעה זו, ולכן צריך להחמיר ואמנם במקום דחק תש"ח כי הכל מספק].

והנה החזוא כתב שהעיקר כש"ך שכוונת הרמא להחמיר רק את ימי הוסת. [אכן בימי המבוכה בלא"ה יש להחמיר קצת כדי שלא יבוא לידי איסור] לכן נהגו להחמיר בימי המבוכה. וקשה הגדר ויש שאמרו שאם יום אחד היא לא ראתה לא צריכה לחוש ליום זה, אך רק אם ראתה לכה"פ ב' פעמים באותו תאריך צריך לחוש. אך נראה שיש לחוש ויותר מז' ימים לא לחוש ובטהרת ב"י כתב שיש לחוש רק כפי הימים שרגילה לראות. ואף אם ראתה רק ביום צריכה לחוש גם ללילה אך אם תמיד רואה רק ביום אולי יש להקל.

שיעור ג

סעיף ד] יש ספק אן ראתה בלילה או ביום אז היא סורה ביום.

והנה כבר הארכנו בשיעור הקודם דדעת השו"ע שהוא רק מדרבנן. והרא"ש כתב שהיא אסורה כי הוא ימי נידתה. אמנם אנן קיי"ל שוסת הוא רק ביום שמתחיהל לראות וא"כ לא מובן למה ביום היא אסורה בוודאי. אמנם מקור סעיף זה הוא מהראב"ד אך הוא ס"ל שכל ימי הוסת הם ימי הנידה. [??לא בנתי לראב"S האאסורה כל ימי הוסת?]

ובחוו"ד והסדט ביאר דכיון שוסתות דרבנן היא יכולה להקל בלילה, אך כשמגיע היום יש לחוש דכיון שלא ראתה בלילה מסתבר שזמן הראייה הראשוה היה ביום ולכן ביום צריכה לפרוש.

והש"ך ביאר באופ"א דבאמת מדינא דגמרא היה סגי שתחוש רק לאותה עונה, אך כיון שבימינו יש לחוש לאור זרוע א"כ צריך להחמיר ביום ובלילה. ועי' רעק"א?.

והנה בראב"ד שלפנינו כתבו שצריך להחמיר יום ולילה, ולכאורה נראה ביאורו דכיון שיש תרתי דסתרי חוששין לשתי הימים ולכן צריכה להחמיר יום ולילה. ומצינו כה"ג בקפט שהביא מח' רב ושמואל אם הדילוג צריך להיות ב"פ או ג"פ, ומסיק השו"ע שיש לחוש לב' הימים [וכעי"ז בפוסקים לגבי ימי הפורים וכן בר"ן על ב' כוסות].

אמנם בראב"ד במהדורה החדשה [וידוע שהיה כמה מהדורות שהראבד כתב] לא כתבו להחמיר יום ולילה, ועי' ברז"ה שהק' שמספק דרבנן צריך להקל בב' הימים. ואלי לכן חזר בו הראב"ד.

ולהלכה למעשה יש לדון באשה שלא זוכרת באיזה תאריך ראתה, וכן מצוי בכלות לא יודעות לחשב את היום כבר מהלילה.

והנה כתב החוו"ד סוסק"ד שאשה שלא זוכרת איזה יום היא מותרת בכל הימים דוסתות דרבנן ולקולא. [ויל"ע לדעת האחרונים שיש לחוש לדאורייתא.

אמנם בחזו"א בסימן פז מיקל רק בימי מניקותה, ומשמע שבשאר נשים יש להחמיר בב' הימים.

ולהלכה למעשה צריך להחמיר, ואם הספק הוא רק על ה' ימים בשעת הדחק יש לתלות ביום האחרון כיון שיש לתלות קלקלה במקולקל וכמו השו"ע כי הוא ימי נדתה שבהם ודאי ראתה, אך ביותר מה' ימים יש לאסור מיום ה' ואילך. ובווסת קבוע יש להחמיר טפי שהרי לדעת כמה פוסקים הוא דאורייתא.

עוד שאלה מצויה באשה שקמה וראתה דם, הביאו האחרונים מהאשכול שיש להקל ולתלות בחזקת הגוף שנעשה היום. אכן אם היא ראתה כמות מאוד גדולה יש לחוש כבר מהלילה, ופעמים שיש לתלות בוודאי שהתחיל בלילה.

ובעצם הדבר שמצינו שדין זה תלוי בנץ החמה ובשקיעה"ח, ודלא כשאר דיני התורה, ביאר החוו"ד שהשמש היא גורמת את ההשפעה שתראה דם ולכן תלוי בגלגל השמש. והסד"ט קצת התקשה מזה. ובערה"ש הביא גמ' נדה מג,א דלגבי בדיקות הוא תלוי בר"י ורבי יהודה, ולכאורה מה הוא תלוי בכלל במח' זו [וע"ע ש"ך שביה"ש הוא משום סב"ל]. ובערוה"ש מסיק שהוא ספיקא.

ויש עוד נפק"מ אם אשה יכולה לעשות בדיקת ז' נקיים קודם הנץ החמה [ומצוי בימות החורף...]. ואמנם יתכן לחלק שעניין זה תלוי בימים שהרי גם אם ראייתה בלילה בדיקת הנקיים הוא ביום.

תמיד חוששין רק לתחילת ראייתה. והק' האחרונים שהרי קיי"ל שכיון שלא בקיאים בחשבונות חוששין שאשה קובעת וסת אפילו בימי נדתה. אמנם אם יש וסת קבוע אינה צריכה לחוש לוסת של ימי נדתה, וכן אם ימי נידתה אינה קובעת אין לוש אך אם ראתה א' וא' ואח"כ בה' הרי קבעה לה בה'.

ובפרדס רימונים כתב שאם יום שלם לא ראתה ואח"כ ראתה רק בכה"ג יש לחוש לוסת בימי נדתה ורק אם הפסיקה יום שלם [ולא מעל"ע עי' חו"ש] הוי ראיה חדשה וצריך לחוש, אך בלא הפסק אין לוש כלל. וראיה למש"כ לעיל שאם ראתה א' א' ואח"כ כ"ה עד א' שיאנה קובעת אא"כ הפסיק יום שלם. [ולעיל הבאנו שלחוו"ד צריכה לחוש משום מעיין פתוח. ובאמת נח' השועה"ר והב"ח אם צריכה לחוש בזה לענו"C כי כאן ראתה את הראיה הקבועה אחר ראייתה הראשונה ולכן ס"ל לב"ח שאינה צריכה לחוש אלא לאותו הפעם.

סימן קפד סעיף ז] בימי עיבורה אינה צריכה לחוש לוסת אחר שהוכר עובברה. ועי' תוי"ט על המשניות שהוא תלוי בחודשים שלנו אף אם הוא מלא או חסר כי הוא תלוי במציאות.

ולמעשה בימינו רוב נשים אינם רואות אפילו בג"ח הראשונים. והרעק|א בתשובה כתב שאין להקל. ועכ"פ קיי"ל לחומרא בב' הצדדים. והיינו שצריכה לחוש לוסת שהיה לה קודם לכן ולא עוקרת את וסתה, ומאידך צריכה לחוש לחומרא ולפרוש לעונת הוסת שהיה לה קודם העיבור. אמנם בוסת ההפלגה אינה צריכה לחוש תו לוסת שהרי לא תגיע הפלגתה לעולם. וכן לא שייך עונה בינונית. אך אם יש הל וסת החודש קבוע היא צריכה לחוש כל הג' חדשים הראשונים.

אמנם אשה שראתה בג' חדשים הראשונים אינה צריכה לחוש בחודש הרביעי [ואף שיש אשה הרואה גם בזמן עיבורה, מ"מ לא חשו בזה אחר ג''ח אף שהוכיחה שראתה].

ולגבי מיניקת קיי"ל שהוא בכ"ד חודש. והנה כיום המציאות שאינם מסולקות לגמרי, וממילא יש לחוש לוסתה. ומרגע שראתה בפעם הראשונה היא צריכה לחוש לכל הוסתות שהיו לה לפני הלידה [ולגבי עקירת הוסת תש"ח]

ויש דבר מצוי שנשים אחר הלידה מפסיקות ואח"כ שוב רואות ונראה שכל שעשתה הפס"ט ושוב ראתה היא קובעת וסת. [ולכן צריך להקפיד לא לעשות הפס"ט שאם ראתה יום שלם. אך בלא הפס"ט גם אם לא ראתה עפי"ר יש דם בפנים] ולגבי יולדת בניתוח יש שדנו שאין את אברה מתפרקין ויש להחמיר ולדון שתקבע הוסת. וצ"ע. עי' בדה"ש. ואמנם גם מיניקת ומעוברת אם ראתה צריכה לחוש לאותה ראיה רק אינה קובעת וסת כמבואר בארוכה בפת"ש סקי"ד.

והנה בחוט שני דן לגבי אשה שקבעה וסת בחודש הכ"ג ללידתה דלחומרא חיישי' שקבעה וסת, אך אין להקל בזה שלא לחוש לשאר וסתות שלה. וכל הזמן צריך לחשב בזה. ולכאורה הוא ספק בכל הכ"ד חודש. [וגם לוסת של ימי המבוכה יש לעיין].

ולגבי מי שקבעה וסת הדילוג שראתה 28 ו29 ו30, ויל"ע איך נחשב את אותו דילוג. [והנה אם חודש אחד לא ראתה יש ראב"ד שחוששת בחודש הבא לדילוג של יום, אך שם סברתו כי המנגנון עובד ורק דילג חודש, אך בלידה האו לא עובד וצ"ע].

דין פחד ומחבא אינו כ"כ נוגע ולא סומכים, אך נפ"מ לכדורים שמהונעים וסת שאם ראתה שמנע ממנה ג"פ יש להקל.

בזמן הוסת אין צריך הרחקות רק חו"נ ולישון במיטה אחת לדעת הגר"ז.

אם לא בדקה בזמן הוסת דעת הרבה ראשונים שאסורה עד שתבדוק וכך קיי"ל.

נחלקו הפוסקים אם צריכה לבדוק בוסת שאינו קבוע ועי' בפרדס רימונים שא"צ והט"ז מחמיר. ואמנם ההוראה לבדוק אך במקרים מיוחדים פעמים שיש להקל.

והנה הש"ך מחמיר שאם לא בדקה היא ראתה והיא אסורה. אך אנן קיי"ל שאפילו לאחר כמה ימים היא יכולה לבדוק [ואף שיש להעיר קצת דלכאו' אחר כמה ימים לא ישאר כלום?]. אמנם כתב הפרישה שאם רחצה פניה שלמטה תו לא תעזור בדיקה. אכן הפרד"ר והחזו"א ביארו דדמי לבדיקת ריאות דהיכא שאיכא לברורי מבררינן, וע"כ מצד הדין אם נאבדה הריאה מותרת הבהמה, וה"נ אף אם לא בדקה מסתבר שלא ראתה מדלא הרגישה, ולכן אם רחצה פניה של מטה היא מותרת דהשתא ליכא לברורה. [אכן אם עשתה כך במזיד יש מחמירים כמו הדין בריאה].

והנה זמן הבדיקה הוא בשעת הוסת עצמה, ואם רואה בכל פעם בשעה אחרת דעת החוו"ד שצריכה מוך דחוק הממלא את כל המקום למשך כל הזמן. ואפילו ב' או ג' ימים. אך כל הפוסקים הקילו, ויסוד ההיתר נראה דתיקנו לבדוק כדי שתשים ליבה אם ראתה, ולמעשה עיקר הקולא הוא משום שלא הרגישה בראייתה ורק ע"י שמחייבים אותה לבדוק היא תשים את ליבה לכך.

והנה י"א שתבדוק בבוקר ובערב אך הנה בבריסקערוב כתב למעט ואפי' בז' נקיים לעשות רק בוקר וערב. ובחזוא בסימן פ יש קצת סתירות ונראה שראוי להורות לבדוק רק פעם ביום כדי שלא יפצעו. ואמנם אם מרבה הוי בכלל כל היד המרבה וכו' אך כשיש חשש שתיפצע יש לעשות רק פעם ביום. ואמנם תעשה את הבדיקה בסוף העונה ואם הולכת לישון תבדוק קודם שהולכת לישון. ומשעה שרואה עד סוף הוסת יתכן שהוא שעת וסתה. ויש להזהרי שלא תרחץ את או"מ בימי וסתה. [ויש מחמירים לא לעשות אמבטיה וי"א גם לא ללכת לים או לבריכה, אך אם תבדוק לפני אולי יש להקל בדיעבד, ואולי בריכה קל יותר כי יש לה את הבגד הסמוך לגופה.

שיעור ד

סעיף ט] בפת"ש סקי"ח כתב שאם הרגישה ונאבד העד מביא מהחוו"ד שאם עשתה בדיקה ולא הסתכלה היא נאסרת. וטעמו דבעלמא אמרינן שאם לא הרגישה מסתמא ראתה, אך אם בדקה בעד חיישינן שהעד מחפה על ההרגשה וממילא היא נאסרת. והוסיף הפת"ש שלפי"ז ה"ה אם עשתה מי רגלים צריכה לחוש כי הטלת מ"ר מחפה על ההרגשה. אמנם החזוא בסימן פ הקשה דלפי זה כל ענין וסתות דרבן אינו לדינא כי תמיד היא תיאסר שהרי עפ"ר מטלת מ"ר. אכן החזוא בסימן צ נקט שדין זה דמ"ר מחפה על ההרגשה דכ"ה מסקנת הסוגי' בנדה ולדבירו לק"מ דאף אם הטילה א"צ לחשוש [אך לדעת החוו"ד צ"ע].

עוד הק' החזוא מהגמ' דמי שבעלה בא מן הדרך ואינו יודע אם ראתה ואם טבלה מותרת מס"ס שמא לא ראתה ושמא כבר טבלה. וע"ש בגמ' דזהו למ"ד וסתות דרבנן. ולכאו' לדעת החוו"ד אם כל הסיבה שווסתות דרבנן הוא מדלא הרגשה הכא אין כלל דין זה דהוא אינו יודע שהיא לא ראתה. עוד הקשה מהא דתלינן במכה גם בשעת ווסתה. ושם אין ראיה מדלא הרגשה שיתכן שההרגשה באה מחמת המכה. וכ"ה סתימת השו"ע. [ואמנם הרמ"א החמיר בשעת הוסת ונראה דעתו דאל"כ לעולם לא תטמא וכ"מ ברשב"א. ובפד"ר ביאר שאם היא רואה בהרגשה אז היא טמאה, אך אם היא לא תרגישה היא תהיה טהורה.

והנה בימינו הרבה נשים פוצעות עצמם ויש בזה נפ"מ אם יכולות לתלות בפצע בעונת הוסת.

ובבדי השולחן כתב חילוק חדש דבאמת תולין במכה גם בעונת הוסת, אך אם היא רואה כמה ימים אז יטמאו. ועוד יש חילוק בזה שאם ניכר בבדיקה שהדם הוא מהצד יש להקל אפילו בעונת הוסת אך צריך לעשות שאלת חכם.

וע"כ מסיק החזו"א שוסתו דרבנן יש להקל הוא סברא מצ"ע. ועל כן אף שלחוו"ד אם נאבד העד או אם רחצה באו"מ טמאה לחזוא אין להקל. [ובווסת שאינו קבוע יש להקל טפי דאין חיוב בדיקה לקולא].

עוד הבאי בפת"ש שם בשם החוו"ד שאם היה וסת בד' פעמים ולא בדקה בפעם הג' ואח"כ שוב ראתה באותו יום הרי קבעה וסת, דכיון שלא עשתה בדיקה לא נעקר הוסת הראשון. ובשות בית שלמה מעיר ע"ד החוו"ד שברמב"ן מבואר שוסת שאינו קובע נעקר בפעם אחת. וגם בחזו"א מסיק לדינא שוסת שאינו קבוע נעקר אף כשלא בדקה. ורק בוסת קבוע בעינן שתבדוק כדי לעקור כי מסתבר שראתה.

דעת התפארת למשה שאשה שעבר הוסת ולא בדקה היא יותר באיסור ואסורה אף בחו"נ. ואף שבעונת

צריך להמתין 8 דקות כ"כ החו"ש וי"א 10 דק' אך בדיעבד עד 3 דק' חשיב בדיקה.

היוצא לדרך לרמא ראוי להחמיר לחשוש שוסתות דאו' או דקודם הזמן יש לחוש. והנה בריצוי הוא היקל, ואף שיש מחמירים בחו"נ אך ביוצא לדרך יש להקל. ועי' תורת שלמים שלכתחילה ראוי שלא לצאת.

וגדר יוצא לדרך עי דהוא יב מיל ובזמנינו צריך לצאת בלילה. והוא לצאת לדבר מצוה וצריך לידע מה עיקר יציאתו. ואם יוצא לפרנסה לא חשיב מצוה.

# זמן אלול

קפד סעיף י] היוצא לדרך צריך לפקוד את אשתו, ודעת המחבר שהתירו אפילו תשמיש כמבואר ברמ"א שם. וסיים הרמא שהמחמיר שלא לפוקדה אלא בדברי ריצוי תע"ב. ובשועה"ר ביאר שירצו אותה למחול על הוסת. והש"ך ביאר דהיינו עונה ע"י חו"נ, ואף שמדינא המחמיר תע"ב בעונת הוסת. ובבית לח"י כתב שלדעת הט"ז ועוד אחרו' דס"ל שאיסור חו"נ הוא מעיקר הדין יש לחוש ולא להתיר חו"נ אף ביוצא לדרך.

ואם יוצא למצוה פטור מב' טעמים א' כי הוא עוסק במצוה וב' דחיישי' שיטרד ולא יקיים את המצוה.

והש"ך הקשה היאך התירו לו לשמש הרי מבואר ברמב"ם שיש חשש סכנה במשמש סמוך ליציאה לדרך ויש כמה תי' י"א שהאיסור הוא רק ביום אך בלילה לפני שרי. ובמשנ"ב בסימן רמ ביאר דביוצא בעגלה אין לחוש וע"ז כתבו שחייב לפוקדה. ובמג"א שם כתב שמדינא הוא חייב ואף שיש סכנה הוא מדרכי הרפואה וצריך לפייסה. אמנם במשנ"ב לא נראה כדברי המג"א.

ויש בזה נפ"מ כשאינו בשעת וסתה דיוצא שמי שהולך מסלול ברגל אין היתר לבעול אלא אם הוא ביום למחרת. [ובעונת או"ז ודאי יש להקל לבוא עליה ביוצא לדרך].

ובגדר יוצא לדרך עי' פת"ש שהוא י"ב מיל, ומקורו בתשובה מאהבה והמעיין שם ימצא דמיירי לגבי דינא דהרמב"ם שיש סכנה לצאת קודם שיוצא לדרך שהוא בי"ב מיל [וע"ש שכתב שהוא רק מענייני הרפואה בלבד], ויש שהעתיקו דין זה לגבי יוצא לדרך והוא טעות [ואולי משמע שם קצת שהוא בשיעור פרסה].

וביעב"ץ מבואר שהגדר הוא אם הוא מפסיד עונתו. ובחו"ש כתב שאם לא יישן בביתו הוא חייב. ולכאורה לסברות אלו נראה שאינו תלוי כלל במרחק. וגם יש לדון שאם כל הזמן מדברת איתו או שיכולה לבוא אליו בקלות נראה שאינו נחשב יוצא לדרך. ולכאורה הכל תלוי בהרגשה שלה. אמנם נראה שביוצא לחו"ל יש חיוב לפקוד את אשתו.

אמנם ביוצא לדבר מצוה אינו חייב לפוקדה, והיוצא לפרנסתו אינו מצוה, ולהחזיק ישיבה הוי מצוה וכן נראה שהיוצא לאסוף כסף לחתן ילדיו הוי נמי צורך מצוה. אך עי' במשנ"ב בסימן לח ובביאור הלכה סימן ע שאם עיקר כוונתו לכסף לא חשיב עוסק במצוה ולכאורה הוא כיוצא לדבר הרשות ותלוי בעיקר כוונתו. ומ"מ בכל מקום שיש ספק יש להחמיר ולפוקדה. אכן אם הוא בזמן וסתה ורוצה להקל צריך לדעת להדיא שהוא דר מצוה כדי להתיר לעשות כן. [ועי' רמ להמתין עונה אחת אך בצורך גדול וכן הפסד ממון יש להקל].

סעיף יא] זה דין שצריכים לדעת שחייב לשאול אותה אם היא בדקה. ובחוו"ד מחמיר שאף אם שוכבת בחיקו צריכה להוציא בפה, וכן החמיר שהטובלת תאמר בפה ולא סגי בשוכבת בחיקו [והוא תמוה בסברא וע"ש שחיישי' שיצרה אלבשה וצ"ע מ"ש אם אומרת שהיא טהורה], ובאמת שם בלחו"ש חלק עליו דודאי הוא שטבלה. וי"א שכאן יש להחמיר טפי כי יש לחוש שמא שכחה או שאינה יודעת שצריך לבדוק. ועכ"פ צריך לדעת דין זה שחייבת לומר שהיא טהורה . [ולגבי חו"נ לכאורה תלוי במח' האחרונים בדין עבר הוסת ולא בדקה אם מותר בחו"נ ועי' בדה"ש שהחמיר לשאול גם בשביל חו"נ].

והנה כ"ז בוסת קבוע, אך בוסת שא"ק כתב הש"ך שאינו צריך לשאול אותה. וכתב הפד"ר דכיון שמדינא עבר הוסת ולא בדקה היא מותרת לכן א"צ לשאולה. אך אם היא ישנה כתב הפד"ר שאסור שהרי חיישי' שראתה ביום וסתה, ורק אם ערה ולא אמרה לו שראתה יכול לסמוך אף בלא ששאלה. והיינו שבעבר הוסת מקילין כי מדלא ראתה יש להקל, אך כאן מנ"ל שלא ראתה [ומש"כ הבדה"ש להקל בשעה"ד הוא צ"ע ולא נראה כן כלל!]. ונראה צ"ע טפי שיש להחמיר בכל היכא שנמצא בזמן שעשויה לראות שאסור לבוא עליה בעודה ישנה.

סעיף יב] לפי גירסת השו"ע מיירי כשרואה בפהייוק בימים מסויימים והיינו שאינה רואה באותו יום לבד, רק אם מפהקת בו, ובזה ההלכה שצריכה לחוש לעונ"ב. והש"ך תמה ע"ז דמדוי תחוש לעונ"ב כיון שהיא חוששת ורואה. ועי' חוו"ד שכל יום מסויים היא כשהיא מפהקת היא רואה, אך אינה רואה בקביעות ה=באותו היום, ועל זה עדיין יש להסתפק אם החודש היא תראה ע"י פיהוק ולכן חוששת לעונ"ב.

ועי' ט"ז קפט סקל"ח שמסיק למעשה שוסת המורכב ליהוקים וימים היא אסור אף קודם שתפהק, והנפק"מ שאינה צריכה לבדוק קודם הפיהוק. אמנם לשמש אסור שמא תפהק ותראה תוכ"ד.

# סימן קפה

כבר הזכרנו שנחלוק האחרונים במש"כ השו"ע שצריך שתאמר טהורה אני אי מהני שבאה ויושבת בחיקה. והנה החוו"ד הוכיח מלק' ס"ג שאשה שאמרה נטמאתי וחזרה ואמרה טהורה אני אם נתנה אמתלא מהני, וברמ"א שם כתב שאם ידע הבעל שהיה להם קטטה ובאה ולנה בחיקה סגי ועי' מעדני מלך דמוכח מכאןם שא"צ שתאמר את האמתלא אלא אם שוכבת בחיקו סגי. והש"ך כתב שצריכה לומר את האמתלא. והקשה החוו"ד שמה בא הרמ"א לחדש שאם אמרה את האמתלא מה יש בכך ששוכבת בחיקו, וביאר החוו"ד בכוונת הש"ך דבאמת בעלמא אסור לשאול את האשה אם היא נתכוונה לומר שהיא טמאה [והוא משום דהוי כריצוי לדבר עבירה], ורק משום שלנה בחיקו מותר לו לשאול. ופד"ר חלק על החוו"ד והביא כן גם מהקצוה"ח סימן פא דמדינא סגי בכך שאומרת טהורה אני וכוונת הש"ך שרק לכתחילה ראוי לשאול אותו.

והנה כולם מביאים את הלחם ושמלה שמיקל בשוכבת בחיקו אפילו כשלא אמרה שטבלה. וב'שמלה' מיקל טפי שאפילו אם לא אמרה כלום יש להקל דכיון שיודעים שניהם שהיא הולכת למקוה וחזרה ולא אמרה שלא טבלה ודאי נקטינן שטבלה, ודמי לדין שחבר אינו מוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן. [ועי' סימן קצב שכלה שטבלה צריכה לומר לחתן שטבלה, וע"ש בש"ך שהאידנא לא נהו בזה כי השושבינין היו אומרים אם היא הייתה טמאה. וע"ש בש"ך שאפילו על נגיעה צריך לשמוע ממנה שטהורה. ולעניין הלכה טוב להחמיר לכתחילה שתאמר שהיא טהורה, אך המיקל שסגי בגך שלא אומרת לו שהייתה בעיה סגי. ודוק.]

סעיף ב] בפשטות כוונת הסעיף שהוי ודאי ולכן היא לוקה ע"ז. אך האחרונים ביארו דבזה אפילו אמתלא לא מועיל.

בפת"ש סימן קכז מביא בכור שור פז,ב לגבי אשה שארה טמאה ולא נתנה אמתלא אך היא יודעת שלא נטמאת, אם יכולה לא ללכת למקוה והיא אומרת שהיא נטמאת. והוכיח מדין ב' עדים שאומרים שזה חלב אם יאכל בפרהסיא יקבל מלקות, ונחלקו הרמבם וראבד אם מותר לאכול בחדרי חדרים ורלמ אסור ולאבד מותר. וה"ה הכא שיוצא מח' רמ ורא אם צריכה לטבול ולכן תטבול מספק ולא תברך [ולדעת הרמבם לכאורה כן תברך כיון שאסור לה בפרהסיא, וטענתו שאף שהוא רק משום שנראה לכולם שאסור מ"מ מברכים והביא הרב פעלים ראייה מהא דמברכים על שחיטת בן פקועה שהוא רק משום מראית העין. ויש שהקשו מדוע אין מברכים על נר חנוכה המדליקים מפני החשד ותירץ התבו"ש שרק מה שנגזר ע"י חכמי המשנה, שאז הוא נקבע כמו דין דרבנן [ויש לציין לדברי החזוא סימן סב על דף קיג שכתב שיש כח לאיסור דרבנן נאמנת]. ויש להעיר דכל זה בדאורייתא אסרו, אך בדרבנן לא אסור בחדרי חדרים ולפי"ז אם אמרה שראתה כתם היא נאמנת.

ועי' חוו"ד שגם דן בזה אם אסור בחדרי חדרים דבר שאסור בפרהסיא [והראבד שמיקל הוא משום שאין איסור כלל בפרהסיא..] ועי' שות רמא סימן ב שהאריך איך יצחק אמר אחותי את ואח"כ בא עליה.

סעיף ג] אם הוחזקה נדה בשכונתיה לא מועיל אמתלא. והט"ז הקשה מסימן א סעיף יג משוחט שסימן בהמה כטמאה וחזר ואמר שהיא כשירה וסימנה רק כדי שלא יקחו אותה אחרים וקיי"ל ם שם שמועיל אמתלא, ובאמת הט"ז רצה לומר שזה מח'. אך הש"ך ביאר דכאן לא הייתה צריכה ללבוש בגדי נידות וסגי שתאמר שהיא טמאה, אך שם לא יכל לעשות בלא שיעשה מעשה המוכיח שהיא נידה.

והנה כתב הרמא שאשה שחששה מעין הרע על עיבורה אמרה לאנשים שהיא נדה ולבשה בגדי נידות וקיי"ל שמותרת כי הייתה חיבת לעשות מעשה כדי שלא יההי לה עין הרע. [אם בעלה יודע לכאו' ל"צ לזה???} והט"ז ביאר הטעם שיצחק אמר אחותי את הוא משום שכך סיכמו, אך החת"ס ביאר שהוא משום דמועיל אמתלא וכנ"ל.

ובהא דבעי' שתהא מוחזקת בנידותה 30 יום, כתב השמעתתא שהוא כמו סוקלין על החזקות במי שבא ואמר זה בני ובא עליה שסוקלין על זה. וע"ש בשמעתתא שבחלב צריך שיהיה מוחזק ל' יום והוא חידוש גדול. אמנם בחזו"א אבן סימן כ כתב שכל מה שנראה הוא חזקה ולכן באשב וביתה בעינן ל' יום כי כך המוחזקות שלה אך עדות של עד אחד א"צ שיכירו בכך ויש בזה ארכיות. ואכמ"ל.

כתוב שבעלה לוקה עליה משום נידה בהוחזקה בשכונתיה, ועי' ביאור הגרא בסימן ג שכתב שהיא לוקה מיד אך הבעל לוקה רק אחר שהוחזקה לזמן רב משום ששם היא הייתה מוכרחת לומר שהיא מקודשת. ומסקנת הש"ך שכשאין ברירה צריך אמתלא.

וברמ"א כתב שמי שרוצה להחמיר על עצמו יכול מידת חסידות שיחמיר, וכ"ז בנדה, אך אמרה לו שנאסרה לעולם שפיר דמי ואין לחוש למידת חסידות לאוסרה לעולם.

אם אמרה שחכם טיהר לה והחכם אומר שמשקרת החכם נאמן אך לעיין ממון אינו נאמן. והנה נחלקו הפוסקים אם דין זה הןא גם כשע"א אומר שהחכם הכחיש שאינו נאמן דדעת הט"ז שאינו נאמן כי רק בחכם שהיא סמכה עליו שייך להכחישה, אך אם בא אחר אינה נאמנת\ ,והטעם שכל מקום שהאמינה תורה הרי הם כשניים. אומנם הקשה הפר דעה שהאשה היא עד פסול ובאבן העזר סימן יז מובא מח' אם גם בעד פסול אומרים שעד אחד הוא כשתיים. עוד הקשה שלגבי איסורים יא שאין את הכלל שנחשב כשניים.

ובט"ז היקל משום שיש לאשה חזקת טהרה. ולפי"ז העירו שאם אמרה שטבלה והבלנית טענה שלא טבלה הרי אינה נאמנת. דאין לה חזקה [וי"א שבכל חפעם שאורמת שלא טבלה טמביאה אמתלא אינה נאמנת כי אומרת נגד מוחזקות כ"כ בפרי דעה].

# סימן קפו

ב' שיטות אפ בוסת קבוע תבדוק אחר תשמיש. וקיי"ל שלא תבדוק כ"כ הרמ"א. וכתב השועה"ר כתב שאם רוצה לעשות בדיקה שלפני תשמיש אז היא יכולה לעשות ועי הגה"מ פ"ד אות כ שאם הבעל מבקש ממנה לבדוק אז היא יכולה לבדוק כי אין לחוש משום ליבו נוקפו, אך אחר תשמיש אסור לבדוק שמא ליבו נוקפו ולא ישמש לעולם. [וגם לפי הרמב"ם הבדיקה הוא לאחר זמן באופן שלא יתחייב חטאת. אך צ"ע איך בודק בשלו הרי בזה לעולם הוא אוסר]. ומנהגינו לא לבדוק כלל ולא לבקש מהאשה לבדוק.

ובג' ראשונות צריך לבדוק מיד [ועי' טהרת ב"י שלא ימתין רק עד שימות האבר ולא ימתין לניצוצות {שכ"נ ע"פ קבלה}, כדי שיהיה זה בדיקה הסמוכה לתשמיש]. והנה צנועות בודקות לפני, ועי' נוב"י ואם לא בדקה אינו נחשבת כאנוסה כיון שיכלה לבדוק ואנוסה היא רק אם היא בדקה.

והעולה למעשה שאם יש לה וס"ק קיי"ל שאינו צריך לבדוק כלל.

סעיף ב] באשה שיש לה וסת מצינו כמה דעות י"א שצריך לבדוק בג' פעמים ראשונות. ולהרא"ש תבדוק כל ימיה.

והנה הסד"ט כאן הבין שצריך לבדוק גם קודם כדי שנהיה בטוחים שהדם הגיע מהתשמיש עצמו דבלא"ה אינו אוסר. אמנם בסימן קפט? חזר בושהוא רק כדי שאם יהיה לה דם לפני לא תיאסר משום רואה מחמת תשמיש. ובפרישה תכב שהטעם שצריך לבדוק גם קודם הוא משום שמיגו שכבר בודק לאחר תשמיש יבודוק גם קודם תשמיש.

והנה הבדיקה קודם תשמיש צריכה לבדוק כשעוזבת את עסקיה אפילו שלא בפני בעלה [כ"מ בשמלה]. ואנן קיי"ל כהרי"ף שאינה צריכה בדיקה אלא בג"פ הראשונות, וא"כ גפ אם היא לא בודקת אינה צריכה תשובה אף אם ראתה מחמת תשמיש [ומש"כ הנוב"י שאם לא בדקה אינה אנוסה היינו להרמב"ם ולדידן שא"צ לבדוק לא תעשה תשובה {ואין להחמיר כמבואר בראש דיהיה ליבו נוקפו}].

ולעניין מעשה הנה דעת התרה"ד נקט שבימים שאינה עושיה לראות אינה צריכה להחמיר דאין בזה ראה מחמת תשמיש, והחת"ס הוציא מזה שבזמן שאינה עשויה לראות לא תועיל הבדיקה לבדוק לומר שאינה רואה מחמת תשמיש. ואם היא גילתה שהיא מעוברת ודאי לא יועיל בדיקתה לומר שאינה רואה מחמת תשמיש. וא"כ מאוד קשה לבדוק דבימי המבוכה ממילא לא משמש, ואחר שעברו עפי"ר היא מעוברת וקשה מתי לעשות את אותם בדיקות.

דעתה ראבד שאין חיוב לבדוק אם ראתה דם מחמ"ת אלא רק אם ראתה דם באותה לילה וחששה שהראיה מחמת תשמיש, ואז היא צריכה לבדוק פעם אחת שאינה רואה מחמ"ת, אך אם ראתה בזמן שאינה עשוה לראות צריכה לחוש ולבדוק ג' פעמים.

ויוצא למעשה שאם ראתה דם באותה עונה ששימשה אז צריכה לבדוק עוד פעם אחת כדי לעקור שאינה רואה מחמת תשמיש [והוא בזמן שאינה עשויה לראות]. אמנם אם הוא בימים שעשיה לראות צריכה לבדוק ג' פעמים בימים שעושיה לראות [אך בזה בימים שאינה עושיה לראות מותר לבדוק].

פרשת לך לך ] בבדי השולחן הסתפק אם בדקה ב' פעמים אם היא רואה מחמת תשמיש והביא מח' די"א שנעקר קביעותה שאולי באותה פעם היא ראתה, וי"א שסגי בכך שלא ראתה. ואף שלכאורה הוא תלוי במח' אם כשלא בדקה קבעה וסת, ונראה כן הכא מסברא שהרי לא ראו שלא ראתה.

הבהדחקה שלפני תשמיש הוא משום מיגו ולכן לא צריך לבודקה לאור הנר. ובמקור חיים כתב שכל דין זה הוא רק בבודקת לטהרות שאז היה חשש שכל מה שנדעה הכל יטמא, ולכן אמרו שבזה הוא מיגו רק לטהרות ולכן אמרו שתבדוק בשעה שהולך לשמש את ביתה. והיינו שכדי לעשות עוד זמן של בדיקה תיקנו שתבדוק בואתו זמן. אך כאן הוא תקנה כדין כדי לבדוק שלא תשמש עם בלעה בטומאה. ולכן כתב שבזמנינו היא חייבת לבדוק לפני התשמיש דמשום המיגו חייבו אותה בדיקה לבעלה ובשעה זו היא חייבת כדין.

בבדי השולחן דן איך יכולה להבוק את הבדיקה שאחר שתשמש רק בבוקר, וביותר קשה שמבואר שיכולה לחזור ולשמש באותו לילה.

סעיף ג] מבואר שביד יום שודאי אינו רואה דינ כמו וסת ודאי. ועי' בדה"ש שהוא לפי הג' ראיות האחרונות [והוא צ"ע שהרי הוא וסת גמור ולא נעקר???] ואמנם גדר זה צ"ע למעשה דהוא כמו ימי המבוכה שהרבה ימין יש להסתפק שאולי רואה בהם ונפק"מ בזה אם צריכה לבדוק ברמ"ת. אמנם בכל הספיקות יש מקום להקל ולסמוך שהבדיקה אינו נצרכת??

הבאנו מחלוקת דדעת הבית יוסף שבמקור אין כל האצבעות שוות, ולב"ח במקור כל האצבעות שוות ומה שתמיד מקילין משום שיש ספק שבא מן המקור.

וביארו האחרונים דלפי"ז יש לבאר מה העטם שסמכו על בדיקת שפופרת אם לא מצאה שם דם, דלפי הבית יוסף כיון שיש ספק אם בא מהמקור או מהצדדין מקילין משום ס"ס, אך בבדיקת שפופרת אם כל האצבעות שוות בדיקת שפופרת הוכיחה שהיא נתרפאה. ולב"ח הבדיקה מוכיחה שמה שהיא ראתה הוא משום שכל מה שראתה הוא מהצדדים.

ובאמת ברמבם וכ"ה בש"ך ס"ק יד דן שאם פעם אחת לא ראתה יש הבדל שאם לא מצאה יש לחוש שאם רואה שוב מהמקור, אך אם הוא משום שתלינן שהוא מהצדדים הרי אחר בדיקת המקור נאמר שכל ראיותיה מעתה הם רק מהצדדים וא"כ תהיה מותרת לעולם. ובאמת שזה פלא שלעולם תהיה מותרת שהרי לכאורה יש לחוש שלעולם תחזור ותהיה 'רואה מחמת תשמיש'. וכמו אשה שלא ראתה כמה שנים ואחר כך פתאום תראה דודאי יש לחוש שהיא רואה מחמת תשמיש ולא מחמת פצע, וא"כ גם לאחר בדיקה אולי אחר כמה שנים היא נרפאה וכעת היא רואה מחמ"ת. וצ"ע בזה לדינא.

הגרז היקל שגם בז' נקיים יש להקל שאם תראה דם תולים במכה וצריכה ז' נקיים. והחזוא מחמיר שצריכה לספור ז' נקיים כי רק לגבי קביעת וסת של רואה מחמ"ת הקילו, אך צריכה ז"נ וטבילה [ומסתבר דללא ברכה דסב"ל].

לגבי גודל האבר עי' פת"ש והשואל במשאת בנימין סבר שסגי בכל דהוא, אך הוא ענה דבענין אבר בינוני. ועי' פד"ר שתלוי לב"י שצריך לדעת אם יש דם במקור סגי בכל דהוא, אך לב"ח צריך לגלות שלא רואה מחמת התשמשי ובעינן כאצבע עבה.

בנודע ביהודה כתב שאפילו כשראתה ג"פ מחמת תשמיש, אם אחר כך תקבע וסת אינה צריכה לרואה מחמ"ת. וטעמו שוסת זו היא כוסת שאינו קבוע כיון שהוא כמו קפיצות שהוסת הקבוע עוקר את הוסת הראשון. עוד הוסיף לחדש חידוש שאפילו אם היה לה וסת קבוע ואח"כ רתאה בוסת שאינו קבוע אינה צריכה לחוש כיון שראתה ביום הוסת הקבוע וע"ש שמספק בזה וכתבו האחרונים שבזה אין להקל.

בקפט יד מבואר שוסת החודש אינם עוקרים זא"ז ורק בהפלגה אחד עוקר את השני. עי' חוו"ד קפט ביאורים טו. וכגון ראתה א א כה א שצריכה לחוש גם לכה כי אינו סותר, וכך הוכיח מהטור, וכל שאינו סותר קבוע אינו עוקר שאינו קבוע. ולפי"ז הקשה על הנוב"י שכאן מדוע נעקר הרואה מחמת תשמיש הרי הוא אינו סותר את הוסת הקבוע.

עוד הקשו דאי נימא שרמ"ת הוא הוא כמו וסת של שום שהאכילה גורמת [ואף שמועיל לעקור בפעם אחת צ"ל לדעה זו שהוא כהב"ח שזה מוכיח שהיא רואה מהצדדים].

הנה האמונת שמואל הציע שיעשו בדיקה ללא שפופרת ואז לא תיאסר כי

ולכוארה ס"ס הוא דאיכא לברורי ועי' שך בכללי ס"ס שהוכיח שמכך שיכולה להינשא מוח שאם לא מברר את כל הספיקות אין חיוב לברר.

הנה בחוו"ד הקשה שגם אם מצאה דם בבדיקה הרי היא יכולה לבדוק פעם נוספת ואם לא תמצא הרי נתרפאה.

ויש עוד קושי' איך סמכו על האשה שרואה מחמ"ת הרי אולי נתנה עיניה באחר. ואולי יש לומר דאיה"נ שאם אינו מאמין אינה נאסרת.

מוצש תולדות

קפז סעיף ד] מבו' בשו"ע שאם שמשה סמוך לוסתה אין נחשב כרמ"ת. השך הביא פשט אחד שעברה ושימשה בזמן זה. או שיוצא לדרך למ"ד דשרי אפילו ביאה. עוד כתב הש"ך ע"פ רשי שכתב... ובמרדכי הביא עוד היתר שאשה שיש לה וסת קבוע ושימשה בזמנים אחרים וראתה דם כתב המרדכי שמותר דתלינן בפצעים וכדו', וסברתו דלא מסתבר שיש לה וסת אחרת ולכן יש לתלותו. והפוסקים חלקו עליו [אלא הקילו רק בצירוף כמו שיבואר לקמן אי"ה]. ומח' אם צריכה נקיים. והנוב"י סימן סא כתב חידוש בדומה למרדכי, שאם יש לה וסת מחמת תשמיש וקבעה וסת נעקר הרמ"ת. וכן היקל במעוברת ומניקה שאין לחוש לרמ"ת. והחו"ד חלק ...

ולמעשה הפוסקים הביאו את דברי החוו"ד שגם במעוברת חוששין לרמ"ת, אמנם אנחנו הקשינו ע"ז אך עדיין צריך לחוש לזה!.

בפרישה כתב דמיירי בעונה הסמוכה לעונת הוסת, ובש"ך תמה דא"כ מדוע לא חוששת, ואם זה הזמן הרי היא אסורה. ובסד"ט ביאר דאף שהיא עונה הסמוכה מ"מ כשהי רואה בו שייך לומר שהתשמיש הקדים לה את הוסת. חוכן הביא מהאשכול שאפיחלןו עעונה אחר הוסת יש להקל דתלינן שהתמשיש רק הקדים או גרם לוסת שהייתה אמורה לבוא.

עוד תי' הסד"ט ע"פ המבו' שראתה ג"פ בר"ח ועקרה בג"פ ואז ראתה בר"ח [והיינו שלא קבעה בינתיים] דינא חוזרת לוסתה הראשון. אך כאן מיירי שבאותו ר"ח ראתה מחמת תשמיש ואח"כ ראתה בר"ח שאח"כ שמוכח שמה שראתה הוא מחמת תשמיש.

ומזה מוכח שכשאחר כך היא רואה הרי זה מגלה למפרע שהראיה הייתה למפרע משום וסת ומוכח שבוסת קבוע כבר מהראיה הראשונה הו מחמת וסתה והיינו שאינו ענין של 'התרגלות' אלא ענין של מוכיח שכך הוא טבעה [וכן יש להוכיח ממה שאסרו וסת שאינו"ק].

פרשת ויצא

קפז סעיף ה] תליה בדם המכה.

הנה המציאות שיש דם בשעת הוסת הוא קריעת רירית הרחם שיוצא דם השליא, אך כתב החת"ס שדם המכה אפילו אם הוא בתוך הרחם מותר [וכהיום אין אנו יודעים אם בא בפצע שבתוך הרחם או מחוצה לו]. ובחזו"א סימן ס ביאר שמכה טהורה ואפילו אם יוצא דם הנידות דרך מכתה אין לחוש כי הוא ראיה שלא כדרך שאינו מטמא.

ובתורת השלמים הביא מהצ"צ שאם יש דם יש לחוש שאולי הצבע שונה מדם מכתה, וע"ע בפת"ש שהבאי השבות יעקב שתראה ג"פ לרב. והנה במציאות קשה לדעת אם זה ראיית דם ממכה או ממקור ורק אם יש את ב' הדמים אפשר לפעמים להבחין וע"כ מספק יש להחימר שזה דם וסת.

והנה צריך שתהיה המכה מכה שמוציאה דם ובגד הדבר עי' חזוא שאף אם אין המכה מלכלך בנגיעה קלה, אלא אפילו אם צריך לדחוק מעט לא הוי כמכה המוציאה דם, אמנם אם הגלידה המכה ורק בלחץ חזק מוציאה דם לא ח/שיבא כמכה המוציאה דם. וסיים שם שצריך לבדוק לפי דוחק התשמיש. ושם הוא מדבר ברואה מחמת תשמיש. אך נראה דה"ה בענינו שאם ראתה בשעת בדיקה או מעט לאחריה יכולה לבדוק הבודקת גם ע"י לחץ מעט, אכן אם סתם ראתה דם והיא רוצה לתלות במכה צריך שייצא הפצע אפילו במגע קל.

הנובי נוקט שאשה בימי ליבונה היא בחזקת טומאה ואינו סומך על תליה בימים אלו, אך רוב הפוסקים נוקטים שהיא בחזקת טהרה בז' נקיים.

ביאור דברי הרמ"א

בדעת המרדכי שיש להקל לסמוך אפילו במכה שאין ידוע שמוציאה דם. ובשך הבין שהוא היקל שלא בשעת וסתה בכל אשה שכיכולה לתלות המכתה. ובב"ח כתב שצריך שיהיה לה וסת קבוע וגם שידוע שיש פצע אלא שרק א"צ שיהיה ידוע שהיא מוציאה דם. והט"ז ביאר שרק שידוע שמוציאה דם יכול להקל וגם זה הוא רק בשעת וסתה. ויוצא חידוש גדול שאפילו שידוע שיש לה דם אין להקל אם אין לה וסת קבוע.

ועי' נקה"כ שדחה את ראיות הט"ז אך ע"ש שכתב שהרמ"א היקל רק ברמ"ת, וכן החזוא בסימן פא כתב שאין להקל שלא בשעת וסתה אלא רק ברואה מחמת תשמיש. וכן ההלכה שאם יש לה וסת אין לה להקל.

אשה שאין לה וסת אפשר להקל אם אינו יודע אם הדם בא מהמקור או מהצדדים.

והועלה לדינא שאף שדברי המרא דהוי ס"ס תמוהים מ"מ לגבי רמ"ת יש להקל כי יש צד גדול שרואה מהצדדים ולכן הקילו ע"ש בלשון החזוא. אך לגבי ז' נקיים אין להקל.

פרשת וישלח

אשה שוראה כל הזמן מחמת דם מבואר בחזו"א שצירכה לחוש רק ליום השלושים, וסברתו דלא יתכן להתיר אותה בכל הימים הבאים כיון שבע"כ חלק מהדם הוא בא מאורח. וכן מבואר בבית אברהם כאן.

ויל"ע אם ביום השלושים בדיוק היא לא ראתה דלכאו' תצטרך לחוש לל/ יום מהראיה הבאה אך מאידך י"ל שראיית הוסת היית קודם אותה הפסקה.

גם לא נתברר כ"כ מה נעשה עם הפס"ט ויתבאר לקמן.

בכנסת יחזקאל הקשה שיש סתירה בשו"ע דכאן מבואר שיכולה לתלות במכה המוציאה דם, אמנם בסימן קצא מבואר שאשה שיש לה וסת לא יכולה לתלות במכה. ובסדט קצא סק"ה הקשה כן והביא שהכנס"י תירץ שאשה שרואה פעמים קודם ופעמים אח"כ חוששת לעונ"ב, ובקצא מיירי באין לה עונ"ב ולכן א"צ לחוש. והסד"ט שם תמה עליו וכתב דלא חש לקמחיה. ובסד"Y תירץ דהכא מיירי בידוע שמוציאה דם ולכן הקילו לסמוך על זה, אך בקצא לא סומכים על זה כי לא יודעים אם המכה מוציאה דם.

והנה הט"ז כאן כתב דלפי מש"כ הרמ"א כאן שכשלא בשעת וסתה אפשר להקל אפילו במכה שלא ידוע שמוציאה דם א"כ קשה דמי שהיה לה פצע במ"ר מבואר שסומכים רק ע"י שנותנת מוך באו"מ בשעה שמטלת מ"ר, דלכאורה יש להקל אפילו בל"ז. ותי' דכשאיכא לברורי מבררינן ועי' ש"ך שלשיטתו אין להחמיר כלל כי לא הקילו בזה רק ברמ"ת וכמו שנתבאר.

עוד מצינו בקפז ס"ז שהקשה הט"ז וכו'...

והנה יש לדון שהמציאות אצל הרבה נשים שכשיבדקו בעונ"ב יראו דם ותהיה טמאה.

ומתחילה נביא את דברי הנוב"י שאין לסמוך על פצע בשעת וסתה דא"כ לא תטמא לעולם.

והנה לכאורה הדבר תלוי בכמות הדם היוצאת ועי' נובי שהובא בפתש אות ו שכתב שמכה לא יוכלה להיות בשפע והחזוא תמה א"כ מדוע מטמאים הרי א"כ יכולים לסמוך על מכה גם בשעת וסתה ואין לחוש שלא תטמא לעולם שהרי אם יהיה שפע של דם תטמא.

ואולי בזמנם שלא היו אחיות לא ידעו מה כמות הדם ולכן אמרו לחוש דאל"ה לא תטמא לעולם, אך בזמנינו אפשר שיש להקל שאם יודעים שהפצע מוציא רק מעט ומצאה רק מעט יש לסמוך להקל ולתלות במכה אפילו בעונ"ב, ורק אם היא רואה בשפע יש להקל.

ועי' בבדי השולחן שכתב שבעונ"ב לא תולים במכה מטעם אחר הוא משום סיבה אחרת שהבא הטז בקצ סק"ג שיש להקל לתלות במכה שיש בבית הרעי, וכתב שאין לחוש שלא תטמא לעולם משום שאם תראה כשלא תגע שם לא תוכל לתלות. אמנם מדעת האחרונים מבואר שתולים במכה אפילו בשעת וסתה ולכן מקילין אפי' בעונ"ב תהיה מקילה.

נחלקו הפנים מאירות והסד"ט בשמשה ומצאה כתם אם יש לו דין כתם ואפשר לתלות במכה כ"ד הפנים מאירות, אך הסד"ט תמה שזה נחשב כמו בדיקה וא"כ יש לה דין של כתם וחשיב ראיה. ועי' סד"ט ס"ק לו שהביא שאם מצאה כתם על בגדי צבעונים אף שאין לזה דין של כתם ואין להקל. אמנם החזו"א היקל משום החזקת טהרה שנעשה אח"כ.

ואשה שאומרת שיש לה כאב ומחמת כן רוצה לתלות בפצע מבואר בשו"ת בית שלמה כתב שאין להקל בזה אלא בצירוף עוד צדדים [וכמו בסעיף ג שסומכים מכח זה לתלות בכאב כמכה.] בתשובה קנג היקל בזה בצירוף עוד שיטות וצריך ש"ח. ובימינו קצת יותר קשה להקל בזה כיון שיכולה לבדוק תמיד בדרכי הרפואה בימינו כמוט צילומי אולטראסאונד וכדומה.

סעיף ו] אם אומרת ברי לי שיש לי מכה נאמנת. וכ"כ שהיום קשה לסמוך כחי אינה יודעת. ומש"כ רמ"א להקל בברי לי שאינו מן המקור נחלקו עליו.

סעיף ז] נחלקו האחרונים האם מיירי דווקא בשיודעת שיש לה מכה וכמו בסעיפים לעיל וכן נקט הנוב"י, אך החכ"צ והאבנ"מ כתבו דמיירי אפילו כשלא ידוע שיש לה מכה. אמנם כתב האבנ"מ שאין להקל מכח זה להתיר אם חוזרת ורואה רק אם יש כאב ורק אם יש לה וסת קבוע [או אם רואה בקביעות לאחר ל' יום].

ובימינו יש לשאול את האחות כמה זמן יכול פצע כזה לדמם ולפי"ז יש להקל רק לפרק זמן זה.

סעיף ח] מח' אם אפשר לסמוך על רופא שואמר שנתרפאת.

ובעבודת הגרשוני מבואר הטעם דכיון שאפשר לבדוק ע"י שפופרת לא סומכין על הרופא. והנה מבואר שאחר ב' פעמים תלך לרופא ובפשטות כגי שלא תיאסר אך החת"ס חידש שאז מאמינם לרופא ואף אם תראה צריך להחזיקה כתחילה בג' פעמים. וטעמו דאינו נגד חזקה בשעה שמעיד ואף שאח"כ יוחזק הרי בשעה שמעיד שפיר דמי. וזה צ"ע שהרי הרמב"ם פי"ד לא פסק כן.

והוכיח כן מהאומר זה אחי נאמן כי אינו לאיסור ואף שאח"כ הוא פוטר מחליצה כי הוא הוחזק. ועוד הוכיחו כן מהא דע"א יוחזק אפילו להוציא ממון וע"כ שדנים לפי אותה שעה, וממילא גם כאן הרופא נאמן כי הוא נגד חזקה.

אמנם בשמעתתא כתב דבעינן ל' יום. ועוד צ"ע שהרי ידוע שהאחרונים (הגרש"ש וחזו"א ועוד) שביארו שהוא רק במקום יש נאמנות של ע"א דאז הוא התקבל כתרי, אך כאן נראה שאינו דומה כי כאן לא האמינו לרופא אלא שקודם לחזקה יש לחוש שדבריו נכונים.

הישועות יעקב נראה דאם אפשר לברר לא סומכים אפילו על ב' רופאים, אך אם אומר שחושב חיישינן בדדמי. ואמנם ברופא שותומ"צ שאומר שרואה להדיא מכה ודאי סומכין עליו שיש להקל לתלות במכה, אך בעכו"ם חיישינן בדדמי. ואם הוא ב' ואחד גוי ג"כ יש להקל ובגוי לא מקלינן אפילו בב'.

והנה הב"י בסימן קצא מביא מהר"ן שאין לסמוך על רופאים, והקשה מנדה כב,ב שסומכים על רופאים, והדרכי משה תמה שהרי שם מבואר שאין לסמוך על רופאים, ובאמת כוונת הב"י דמשמע שסומכים עליו ורק אם איכא לברורי לא סומכים. ועי' לקמן בעניןם סבון לחציצה שסומכים על המומחים.

והחת"ס בסימן קמה כתב לחלק בין רופא שמקבל שכר דלא מרע אומנותו והיינו רק בהוראה כללית, אך אם מורה על פרט מסויים באשה מסויימת אין לסמוך עליו.

הש"ך כתב שאם ריפא הרופא אשה אםשר לסמוך עליו. והקשו מה הראיה הרי יכול להיות שאין רפואתו שווה אין כל הכוחות שווים ויש שתירצו שלקוטלא לא אמרינן כן.

ויש עוד שאלה שכיון שראתה רק ב' פעמים מחמ"ת א"כ מנ"ל שהיא חולה שהרי מותר לה לשמש כי לא הוחזקה. ובאמת בחת"ס מבואר דכיון שלרבי אחר ב' הוי חזקה ורק שלגבי תשמיש הקילו עד שיהיה חזקה של ג"פ, אך לרפואה הקילו. עוד כתב החת"ס דאף רופא שהתמחה לרפאות נשים נכריות אינו נאמן על ישראלית, וציין לגמרא בע"ז לגבי גיולוי שכיון שגויים אוכלים שרצים ורמשים אז רפואתם שונה. ולכן להש"ך דמהני חזקה בעינן ג' נשים. כ"ז בחת"ס קסה. אולי הוא רק בד"ז שתלוי בהורמונים...]

סעיף י]

סעיף זה מאוד מסובך יש שנקטו שאם היא רואה כל ליל טבילה היא נאסרת לעולם.

והנה אם שימשה ג"פ בר"ח ובשלושתם ראתה נחלקו האחרונים אם היא מותרת או אסורה ואם יש לה וסת תולה בוסתה ועי'.

קפצה וראתה ביום ל' תשרי אם תקפוץ ביום ל' חשון ואם הגיע היום ולא ראתה וקפצה אינה צריכה לחוש עוד...

מחלוקת אם מועיל בדיקת שפופרת למי שראתה דם בג"פ ראשונוץ שיש לה וסת לראות מחמת ביאה. ובפד"ר כתב שלא מהני והסברא דכיון שאין בזה חימוד לא שייך שפופרת. אך העמודי כסף מיקל לסמוך על שפופרת.

והנה יש עוד וסת שרואה ג"פ בתשמיש אחר לידה. ובשו"ע הרב ביאר דדמי לוסת שמחמת ביאה ושם כתבו להדיא בשו"ע שמועיל לעשות בדיקת שפופרת, ומבואר בשועה"ד שהטעם של וסת בביאות ראשונות הוא אינו מחמת חשש חימוד אלא שיש לחוש שיש לה תוספת דמים מחמ"ת, וא"כ שפיר י"ל ששייך בדיקת שפופרת. ולדינא כיון שיש מח' אחרונים (עי' ש"ך וט"ז) אם קובעת וסת בכה"ג ודאי יש לסמוך על דעת האחרונים דמהני בדיקת שפופרת.

ואם יש לה וסת שכל פעם היא רואה יום אחר הוסת עי' אמונת שמואל שכתב שיש להחמיר בזה, אך האחרונים פקפקו שאין לחוש בזה שתראה ב' ימים אחר לידתה.

או שראתה אחר כל לידה ב' פעמים נחלקו הטז והשך איך להבין את דברי הרמ"א דהט"ז נקט דמיירי שלא ברציפות וא"כ קשה איזה עבירה היא עשתה ועל כך שינ הגחרסא דמיירי ששימשה אחר שנטהרה ומכל מקום תולין שנעשה מחמת מכה. ויל"ע מה החידוש שתולין בוסת כזו וביאר שאפילו שאחר לידה הרבה פעמים יש פצעים מכל מקום אחר הלידה אפשר לתלות בפצע.

והש"ךל נקט דמיירי שאחר הלידה הראשונה היא ראתה ג' פעמים,

הנה בכל ראוה מחמת תשמיש הוא דווקא ברואה מיד, ואז גם האשה וגם הבעל צריכים לבדוק את עצמם.

והנה הש"ך כתב שכל הדין שקובעת וסת ברמ"ת היינו דווקא ברואה מחמת שתמיש, אך אם רואה בימי טהרה רגילים אין לחוש לדם וסת של רמ"ת ובנוב"י הסכים עמו והוסיף שאפילו אם ראתה א' בימי טוהר וב' לאחר מכן יש להקל ואפילו כשיש ספק בכך דספק וסת דרבנן ועי' שע"ת שיש חולקים והחזו"א היקל בזה.

הנה בנובי כתב שאשה שראתה ג"פ מחמ"ת ונתעברה מראיה אחרונה כתב הנובי שמותר לשמש בימי עיבורה כי אחר כך היא תהיה מותרת. ובפת"ש הביא מהחוו"ד שיש להחמיר בזה והוסיף דכמו"כ אם רואה מחמת תשמיש בזמן העיבור צריכה לחוש.

ובפלתי דן כעין זה באשה שרואה מחמ"ת והזקינה אם מותרת ודייקו מהרמבם שאסורה לעולם ומשמע אפילו בימי זיקנותה. אמנם דעת הסד"ט שימתין לימי מניקותה ואז ישמש עמה ויהיו מותרים.

קפז סעיף יא] בוסת הקפיצות מבואר בשו"ע שנעקר רק בג' פעמים [ולא סמכו על שפופרת כי אינה נאסר על בעלה].

סעיף יב] אסור להשהות אשה שרמ"ת אלא ע"י שליש. ובמהרם פדאווה כתב שאם לא קיים פו"ר כופין, אמנם ברמ"א בסימן קנד ס"י מבואר שבזמנינו אין כופין להוציא אשה ע"ש לגבי שהה עמה י' שנים. והנה שם מבואר שיכול לשאת עוד אשה נוספת ומשמע שיש דין שיהיה נשוי לאשה בת בנים, והקשה החלקת מחוקק בסימן קיז סק"ז שם שהרי אסור לו להיות בלא אשה. והיינו דאף אם קיים פו"ר הרי אסור לשהות עם אשה שאסורה בתשמיש.

סעיף יג] בא על הבתולה תמיד תולין בדם בתוליפ ופד"ר כתב רק שנה אך האחרונים דחו דבריו. והרמ"א פסק שרק שיש צער יש להקל. ושאלה זו מצויה באם לא הרגישה כאב בפעם אחרת אם יש להקל. אמנם הנוב"י היקל שאם יש לה וסת קבוע יש להקל אפילו בפעם אחרת. וכמו"כ יש להקל בזמן שבטוח שהיא לא תראה. [ועוד היקל לעניין שלא ייקבע בזה ג"פ בראיית זמנים קבועים בלא ראיית דם באמצע].

ויש שאלה אם ראתה בראשונה ולא ראתה בשניה אם יכול להקל כשראתה בשלישית. וכתבו הפוסקים שאם יודע שהכניס רק עטרה יכול להקל בשלישית כיון שאם נכנס רק בהטיה אפשר שנשארו עדיין בתולים. ואם היה לה ביאה גמורה בראשונה ואח"כ בפעם השניה נכנס רק עטרה הביא מהמהר"ם שיק שגם בזה יש להקל שאינו רמ"ת אם ראתה בשלישית. ודווקא כשראתה שלא בשעת וסתה.

אם יש לו דם בפי האמה יש להקל בזה. ובקצ משמע שרק אם רואה תדיר. ותירצו שלגבי רמ"ת יש להקל אפילו בפ"א, ו בתוס' שבת כתב שרגיל הוא בב' פעמים והחזוא צא יא אם הוא א או ג' ע"ש.

סעיף יד] הרואה דם יגרשנה.

בחוו"ד בסקכ"ד תמה למה מחייבים אותו לגרש כשאינו רמ"ת הרי יכול להתירה ע"י רופא. והנה לא מצינו שאם לאשה יש מחלה שמדממת הרבה זמן שיצטרך לגרשה. וגם העיר בבדה"ש שלא מצינו שיהיה חייב לגרש אשה מבוגרת שכבר לא מרפאים לה את הרחם. ולמעשה מסיק החוו"ד שאם יש לה מכות שא"א לרפאותה אין להקל בזה כלל.

סעיף קפח מראות בדמים:

בעניין מראה חום כתב הפת"ש בשם הסד"ט שיש להקל במראה חום, וביאר הסד"ט ע"פ הגמ' בנדה שדיהה מכאן [מהשחור] טהור. והקשה הפד"ר ועוד ראשונים שהרי בזמנינו מקפידים בשחור ודיהה ואפילו בדיהה דדיהה, כמבואר בר"ן ג,ב מדי הרי"ף. וגם הבית מאיר כתב להחמיר בזה ע"פ הש"ך ס"ק ב שהיקל רק בלבן שכהה קצת מהלבנונית ומזה מוכח שבלא"ה יש להחמיר אפילו במראה חום.

ובאמת דין זה הוא מח' גדולה בין המורים ועי' ערוה"ש שח"ו מלהחמיר בזה. אמנם יש לדעת שכל דם בכמות קטנה לאחר כמה ימים נעשה חום, אלא שיש חום שהוא כצבע קאוו"י ורק בזה מקילין, אך בשאר חום שבא מאדום יש להחמיר [ובאמת כל דם הנדה הוא קצת כהה יותר מדם הפצע]. ובחו"ש כתב שמי שבקי במראה של קאוו"י יכול להקל בזה בכתם וזה פלא, אך בבדיקות ודאי אין להקל כלל. ובחום מאוד בהיר יש להקל דדמי למש"כ הש"ך שלבן שהוכהה מראיתו טהור.

במראה ירוק השל"ה היקל. והנה במשנה יט, מח' אם בירוק מקילין משום שהוא אדום שהוכהה או שמותר כי הוא אינו מראה דם. ומזה הוכיח השל"ה שאין להוכיח במראה 'גל' ובריטבא בנדה ג"כ מבואר שבמראה גל אין להקל אלא במראה גרין. אמנם בתשובה מאהבה הביא מרבו הנוב"י שאין להחמיר כנגד מה שכתב בשו"ע. ובחו"ש והרב וואזנר החמירו בזה, אך מנהגינו להקל במראה 'גל' [ומראה זה הוא כעין זהב, ואינו כזהב שלנו אלא היו מצרפין לןו נחושת והוא כהה יותר].

ראה בלילה מראה טמא וביום טהור יכול להקל כ"כ בגב"ש, אך אם אח"כ ביום ראה שהשתנה עוד יש להחמיר. ובסד"ט נקט דכל זה הוא רק אם היה בלילה מראה המסופק, אך אם היה מראה שוודאי אסור אין להקל ולומר שהנר הטעה אותו. ובטהרת בת ישראל דקדק מזה שכל הקולא הוא רק אם ראה בלילה ואח"כ ביום אך אם ראה ביום והיה נראה טמא אין להקל אף אם רואה אחר כך.

וצריך לידע בזה כשמראה לחכם שאם אומר השואל שהיה כהה יותר ניתן לראות מסוג הגוון שהיה פעם אדום יותר, ופעמים שיש מראה שיש לטהרו בכל אופן ואכמ"ל בזה. וכן תלוי אם ראה בביתו באור לבן או באור צהוב שאור צהוב מכהה את הצבע. ועיין.

הנה אם רוצה להחמיר לעצמו שרי וכתב הפת"ש שאם היה תייר ואח"כ נעשה ת"ח ועונתו רק פעם בשבוע והוא רוצה להחמיר בכתם כתב הפת"ש שודאי יכול לעשות כן דאינו משועבד ליותר מפעם בשבוע דודאי אשתו בשעת הנישואין רצתה שיהיה ת"ח. ע"ש.

רחצה היה אדום ואח"כ נעשה בהיר החמיר ב"ח וכולם חלקו עליו.

בט"ז הביא מהב"לח שהחמיר במראה לח להמתין עד שיתייבש וזה הוכיח הטז שלא כדבריו. ואמנם אם נעשה אח"כ אדום משמע באחרונים להחמיר. אמנם הפת"ש בס"ק ג הביא החכם צבי שאם ראה החכם את המראה כשיצא מהגוף והיה לבן ואח"כ נעשה אדום יש להתיר. והנה בחוט שני הביא ראיה מרש"י בנדה על הסגויא של אדום הוא ולקה שיש להחמיר כי יצא מהגוף אדום ע"ש ומוכח שהקובע הוא כשיצא מהגוף. וכתב שם החו"ש שגם מה שהחמירו האחרונים הוא משום שחוששים שכשיצא הוא היה כהה ואחר כך התבהר, ורק כשהתייבש חזר למראהו הראשון.

והנה הלכתי לרופאים ואפילו במראה צהוב מצאו שיש שאריות דם [וכן מסתבר שהרי אין עוד צבעים באשה, אלא הוא עירוב של מעט דם], ועל כרחך שהתירה התורה מראה זה כי מה שאסור הוא רק מה שיוצא מגוף האשה בצבע אדום. ומזה מוכרח דוודאי מה שאוסר הוא כשיצא בצבע אדום וכל החשש בנתכהה אחר כך הוא משום שמוכיח שהיה אדום ביציאתו.

אכן אם נעשה כהה בצדדי המראה צבעים בצבע שפוסל יש להחמיר ואם בצבע המותר שפיר דמי. {וזה קצ"ע שהרי הכהות היא מחמת מציוי החומר מכל גולד המראה וצ"ע??}

ולגבי כתמים מצינו בחו"ש שהחמיר אם המראה האדום היה פחות מגריס, ונראטה שצריך גריס מכל המראה.

בשו"ע מובא שאם הרגישה שנפתח מקורה ובדקה ומצאה מראות טהורים טהורה והרמ"א הביא שיש מחמירים. ולמעשה דין זה לא כ"כ מצוי כי אין הרגשה כזו כל כך וכבר שמענו מרופאים שכהיום אין הרגשה כלל באותו מקום. [ובנזדעזע גופה או בזיבת דבר לח אין להחמיר לכו"ע כיון שיש לתלות בדבר טמא או בסתם זעזוע וכל הצד להחמיר הוא משדום שיודעת שבא מהמקור].

ועיקר דין זה שהשו"ע היקל בנמצא מראה טהור צ"ע שהרי תיפו"ל שכשנפתח מקורה הרי היא טמאה [וכמו כל בדיקה שמכניס מכשיר בצוואר הרחם שאם הוא יותר מ2 מ"מ מקילין כי הוא הפתח שקיים תמי ומשם היא מתעברת וזה לא נחשב פתיחת מקור] ובתפארת למשה תירץ שנפתח רק לדברים קטנים ולכן אינה נטמאת [והיינו שנפתח פחות מ2 מ"מ כנ"ל]. וזה צ"ע שגודל כזה אינו נחשב כלל ש'נפתח מקורה' כי הוא פתוח לעולם.

ובפד"ר תירץ שהוא מח' ראשונים אם פתיחת הקבר מטמאה לעולם, דהבעה"מ סבר שכל פתיחת הקבר מטמאה בוודאות, אך התרומת הדשן ס"ל כראב"ד שאין מוכרח בפתיחת הקבר שתטמא אלא על פי רוב הוא כך, ולכן אם ראתה מראה כשר יש להקל.

סעיף ב] נאמנת לומר כזה ראיתי ואבדתיו, אך אם ראה מראה והסתפק והיא אומרת כזה טיהר לי חכם פלוני אין סומכין עליה.

והדין השני הוא מהרשב"א שכיון שהרב מסופק תלינן בדמיונותיה. והדין הראשון בשו"ע איירי שאבדה את המראה שלה. ומראה על מראה ירוק או לבן ואומרת שהיה לה כזה ואבד. וקצ"ע נוסח השו"ע בהמשך 'אבל', שהרי המקרה אינו אותו דבר כלל. ועי' בנקוה"כ שהרגיש בזה.

בש"ך סק"ז הביא פרש"י בסוגיא דאיירי באופן שהראתה לחברתה את המראה וחבירתה אמרה לה כזה היה לי והתירו לי אינה יכולה לסמוך על חבירתה. והסד"ט הביא מהמהרש"א שה"ה שאינה יכולה לסמוך על עצמה שכזה מראה התירו לה. ובבינת אדם באות ה כתב שכל דין זה הוא רק בזמנם שהיה צריך לדעת את ד' מראות הדמים, אך בזמנינו שמטהרים רק ירוק ולבן וא"צ בקיאות יכולה לסמוך על עצמה. אמנם העיר שם שבש"ך משמע שאף בזמנינו זה שייך. ולפי זה יוצא חידוש שאשה אינה יכולה לסמוך על עצמה כלל וכל מראה עליה להראות לחכם. וקצ"ע.

המהרי ווייל בסימן כה כתב חומרא גדולה שבדאורייתא אשה לא נאמנת ע"פ תוס' פסחים ד,ב ולכן אינה נאמנת על חבירתה אך על עצמה היא נאמנת. ובפד"ר תמה עליו. ועי' רמא קכז סעיף ה שרק בדבר של ספק אין סומכין עליה בבדיקת דגים ובפמג בסוף תלז כתב שנשים נאמנות בדבר שאין בו טירחא. וידוע השך בצה סקיט שנשים נאמנות היכא שלא איתחזיק איסורא, ולכן סמכו עליהם בבדיקת תולעים. אך צ"ע מדוע החמיר הרמא בדגים ואולי כי מצוי מאוד וא"כ בתולעים שמצוי אין לסמוך אנשים. ובפמ"ג כתב שתולעים הוא מדרבנן, שהרי בטל רק הוא בריה, אך תמה שהוא ניכר ואינו בטל, קטן חייב מדרבנן, כדי לחנכו; וההיא דבן מברך לאביו, כשלא אכל האב כדי שביעה, שאינו חייב אלא מדרבנן. ובבית שלמה היקל בשזיף שאינו ניכר, אמנם בחזוא סימן ל שאם כשרואה הוא יבחין בזה אינו בטל. ודבר צ"ע לדינא. ויש בזה גם נפק"מ אם יש רק חלק מהזבוב דמשום בריה אין לאסור אך משום שהוא ניכר אין להתיר.

ולעיקר דינא דהמהרי וויל באמת ברמ"א לא כ"כ משמע כן שכתב שרק בפק חבירתה אינה יכולה לפסוק עבורה. ומכל מקום אם הוא ממש מראה של היתר יש להקל בזה שיכולה לסמוך על עצמה וכדעת הבינת אדם. ואם אשה שמבינה בזה אומרת שאין בזה שאלה יש לסמוך עליה אך במראות גבוליים אין לסמוך על אשה.

על פסק של הבעל יכולה לסמוך עליו, אך לגבי טבילה כתב החכמת אדם שלא לסמוך על בעלה וכתב החוט שני שבדברים של שו"ע ודאי יכולה לסמוך עליו, ורק בדברים המסופקים לא סמוכים על הבעל ומשום שאין לה חזקת כשרות [וצ"ע מ"ש ממראה, ואולי שם אין חזקת טומאה]. ובפד"ר תמה דבקיט מבואר שסומכים על חנות שלא מוכר טריפות ומדוע לא סמוכים על אשה בכה"ג.

בסוגיא דחכם שטימא אין חבירו רשאי להתיר.

הנה יש בזה ב' טעמים עיקרייים לראב"ד הוא משום קם דינא שנאסרה, [ובגמרא שם עם ילתא ע"ש] ולדעת הר"ן הוא משום כבודו של חכם. [אמנם כל זה הוא רק בטעות של שיקול הדעת, אך אם טעה בשו"ע מפורש ודאי שחבירו יכול להורות להיפך. ונראה דה"ה שאם הרב השני ראה שהיה חוט אדם הוי כמו טעה בדבר משנה ויכול חבירו להתיר].

אמנם אם הרב מסופק נראה שיכול לסמוך להקל ולשאול רב אחר. [ואף אם מוסר מודעא שאינו מקבל את הפסק של חבירו יש לחוש לר"ן משום כבודו וגם משום קם דינא יל"ע אם מהני].

ויש כמה נפק"מ דאם חכם התיר יכול חבירו לאסור כי לא שייך 'קם דינא'.

אם שמע מרב לאסור ואח"כ שמע מרב אחר גדול יותר ומוסמך להתיר אין כבודו של חכם ואפילו משום קם דינא אין לאסור באופן שאם היה יודע הרב הראשון מפסקו של הרב השני הוא יחזור בו דהוי כטעה בדבר משנה, אך אם הוא לא יחזור בו אין לשאול רב אחר וכנ"ל.

סעיף קפח סעיף ג] הכניסה שפופרת והוציאה דם. הנה דעת הרבה ראשונים שהטעם שכיון שיש חציצה הרי לא נחשב שיצא הדם דרך מקור. אכן בשו"ע הרב וכן משמע בשו"ע הוא משום שהוא ראייה שלא כדרכה. והגרש"ז רצה להתיר לפי הסברא הא' שיש להקל לקבוע שפופרת ואז לעולם יהיה חציצה. אכן הכרעת האחרונים להחמיר בזה. [וגם חששו שייצא דם מהצד].

עוד דנו על פי זה בחלק מהנשים שהרחם יוצאת החוצה ואז היא מרבה לדמם, ויש שרצו להקל דהוי ראייה שלא כדרכה דטהורה, והצ"צ ועוד אחרנים פירשו שזה כוונת השו"ע שיצא חתיכות [וצע"ג מה שייך המשך דברי השו"ע שיטילו למים], דהתורא"ש פי' שיצא חתיכה דזה הדבר יותר מצוי והיינו הגוונא הנ"ל שהרחם יוצאת לפתח אותו מקום. אכן האחרונים החמירו בזה לחוש שכל ההיתר הוא רק משום חציצה והכא אין חציצה, והוסיף הסד"ט שאולי הוא גם נחשב כראייה כדרך.

ובסד"ט שם כתב שאפשר להקל מטעם אחר משום דהוי כדם המכה וכ"כ החזוא סימן פג, וא"כ יש להקל רק שלא בשעת וסתה כדין פצע. אמנם החכ"מ כתב שאין להחשיבו כמכה משום שרק בפצע ברחם שייך לדון משום מכה אך בסתם חולשה אין לתלות בדין מכה. ובזה ביאר דברי הגמרא באם ראתה כמין שערה ואמרו הרופאים שיש לה מכה ובדקו אם הוא דם ע"ש. ולכאורה למה לא תלו במכה ולהנ"ל מיושב דאינה מכה אלא מצאו שיש שם חולי וכנ"ל. ולמעשה אין להקל בזה כלל וכמש"כ הפת"ש שרק ע"י גדולי הדור יש להקל ובדורינו יש להקל. ולעניין אופן עשיית הבדיקות תעשה בשכיבה שאז הרחם נכנסת לבפנים. וכמש"כ בחוו"ד קפו סק"א שבדיעבד מועילה בדיקה בשכיבה.

אם נימוח כעפר ודאי טוב דמוכח שאינו דם. ואם כדונג נח' אחרונים לחכמ"א טמאה ולבית מאיר יש להקל ואם נעשה ממש נוזלי טמאה בוודאי. והנה בחכמא קיא כתב שבשו"ע סימן לו סעיף יד כתב שם לגבי ריאה שאפשר להשרות בחמים ומסקינן שאין או בקיאים וה"נ אין לסמוך על בדיקה זו. אכן בפרי דיעה מבואר שאפשר לסמוך על בדיקה זו. ויש נפק"מ בזה בחתיכות שרואים על עד כשאין מראה פסול כלל, שאפשר לבדוק ע"י שמניחין אותו על הציפורן ומשפשפים אותו עם רוק ואם נעשה נוזלי היא טמאה כיון שמוכח שהוא דם. [ואם נאבד החתיכה החוט שני מחמיר, אך בנוב"י משמע שיש להקל ורק בהפסק טהרה להחמיר, וכן בג' ימים ראשונים כמבואר בחת"ס קנט, אך לאחר מכן כשר וכמו נאבדה הריאה שמותרת כי יש רוב והוא מיעוט המצוי, וה"נ אם נאבדה החתיכה בג"י אחרונים יש להקל. [וכ"מ ברשב"א שהוא כמו הרוב. אך הרא"ה חלק.] וכעי"ז כתב החיי אדם על קארטין שהוא חתיכה כשמסירים אותה לא נשאר שום רושם בעד, והנה מחמת דקותן א"א למעכן ולכן פסק שבהפס"ט וג"י ראשונים הוא מיקל ובאחרונים הוא מחמיר. [וע"ש שבשחורים הוא מיקל אפי' בג' ראשונים]. ויש שצירפו בזה עוד סברא להקל שאולי דברים קטנים היו על העד מתחילה. וצריך גם לראות היטב שאין זה סתם חוטין אדומים מבחוץ.

קיי"ל שא"א לפתיחת הקבר בלא דם, והיינו בחתיכה גדולה, ומה שדנו בחתיכות קטנות היינו פחות מ2 מ"מ וא"כ בכל שהוא יותר מ2 מ"מ הוי כפתיחת הקבר. ונחלקו האחרונים אם פתיחה מבחוץ חשיב פתיחה. [ופלא על התפארת למשה שהוכיח שאין פתיחה מבחוץ מהא דאשה בודקת שהרי היא כלל אינה נכנסת לפתח הרחם]. והנה בגר"א משמע כנוב""י שגם פתיחה מבחוץ מטמאת. רוב הבדיקות יש לחוש אך בהרבה מכשירים הוא פחות מ2 מ"מ ויש הרבה פעמים שאינו נטמאת וצריך לשאול חכם.

סימן קפח סעיף ה]

אם חלק נימוחו וחלק לא נמוחו טמאה. וצ"ע שהרי כשנימוחו יש ראייה שיש לה מכה וא"כ מדוע לא נימא שהדם בא מהמכה. וכן הקשה בסד"ט. ובאמת קושיא זו קשה גם על השו"ע שאם יש עליהם לחלוח דם שפיר דמי. והחכמת אדם תירץ שאם יצא גוש והא אינו נימוח תלינן במכה אך אם נימוח הינו שהמכה אינה מוציאה דם. ובחכ"צ ביאר שהוא רק חולי ואינו כ'תליה' במכה.??

=====סימן קפט====

יש רמב"ן בתחילת הספר שהוא דבר שקשה לחשבנו ואי"ה נדע הכל.

סעיף א הוא בעניין עונ"ב.

והנה הרי"ף והרמב"ם ס"ל שאין כלל דין עונה בינונית, אך אנן קיי"ל כהרשב"א שהחמיר בזה. ומצינו ג' שיטות י"א שהוא יום שלושים וי"א שלושים ואחד והש"ך ס"ל שהוא ביום החודש. [ויום שלושים הוא כולל היום שראתה שהוא כ"ט ימים אר ראייתה ודוק]. ויש עוד מח' אם צריך לחוש רק לאותה עונה שראתה או ליום ולילה. וכבר נתבאר שהעיקר שצריך לחוש גם ביום וגם בלילה משום שרואה ככל הנשים ואינו משום חשש הראיה שלה ודוק [ובבדיקות יש להקל].

בשו"ע משמע שאם יש לה וסת קבועה אינה צריכה לחוש לעונ"ב, ומשמע שאפילו שיש לה וסת לכ"ט ועבר וסתה ולא ראתה אינה צריכה לחוש. אמנם דעת הרמב"ן שצריכה לחוש דכי לעולם לא תראה, ועל כרחך שתראה באחד הימים. ובט"ז ס"ק ה משמע שחשש לדעת הרמב"ן.

הנה נחלקו ש"ך וט"ז במי שיש לה וסת הפלגה כל כ' יום אם לא ראתה אם צריכה לחוש ליום הלט דהיינו לחוש לעוד כ' יום מזמן הראוי להט"ז חיישי' ולש"ך לא חיישי'. ובאמת לפי הט"ז יש מקום שלא תצטרך לחוש לעונ"ב שהרי תלינן שתראה בל"ט, אך לש"ך שלא חיישי' יש מקום להחמיר בעונ"ב כי יש סברא וכי לעולם לא תראה. ולמעשה לדינא חוששין לעונה בינוית גם כשיש וסת קבוע וכדברי הרמב"ן.

עקירת עונ"ב כתב החכמ"א בשם התורת שלמים שהוא נעקר בפעם אחת. ודבריו צ"ע דמה שייך עקירה ואולי משום שצריכה לחוש לעונה הראויה והחידוש שלא תצטרך לחוש אחר ראיה אחרונה לעוד עונ"ב בזמן הראוי. [ועוי"ל שהוא משום וסת החודש וכדעת הש"ך ויל"ע בזה ואכמ"ל].

[סעיף ב] יסוד הפלגה דבעינן ד' ראיות.

ויש להקדים שהראיה הראשונה אינה צריכה להיות דווקא ביום אלא רק כדי שידע מה התאריך שממנו מתחילים למנות. והיינו כגון שראתה א' בלילה, ואחר כך ג' ראיות ביום הוי שפיר הפלגה לראיות ביום [ולא מחשבים את העונה הראשונה ודוק].

והנה צריך לידע שאם רתאה בהפלגה של כ' יום ואח"כ ראיה של י"ח יום ואח"כ עוד ב' ראיות של עשרים כתב החזו"א שחוששת. והיינו שהקצא אינו עוקר ארוך. [ודין זה הוא גם באינו קבוע. ויוצא שאם

===

קפט סעיף ג] מבואר בשו"G דין וסת לשעות ומקורו מהראב"ד שדקדק בגמרא שאם יש לה וסת שתמיד רואה בשעה מסויימת היא אסורה רק בשעה הזאת והסדט ביאר שהיא בוסת שאינו קבוע דלא חיישא אלא באותה שעהלימי הוסת שאינו"ק. ובחזו"א ביאר דמזה מוכח שחלוקת הימים לי"ב שעות הוא מן התורה, אך בתומים מבואר שהוא הסכם מדיני ואינו מדין תורה [ ע"ש שביאר דחקירת שעות בעדים אינו בשעה אלא המיקום החמה ברקיע ודוק.]ובאמת הוא חידוש גדול גם בלא"ה דיוצא שוסת זו היא רק לקולא.

ובהפלאה ביאר באופ"א שהוא וסת לכל כך וכך שעות [ובאמת פעמים שהיא תצטרך לחוש לעונה לאחר מכן כיון שמשום הפלגת השעות הוא יותר מאותו יום ודוק.] והנה בהפלאה כתב שם דחשיב כוסת הסירוג, וכנראה כוונתו כמש"כ הרז"ה שבעיקרון היא צריכה לחוש כל יום אלא שהיא הוחזקה שאינה רואה בכל יום וא"כ הוי כמו סירוג שפעם השעה גורם לראות ופעם אחרת אינו גורם לראות. אמנם בסו"ד נקט שהוא רק וסת הפלגה. ואמנם אין מי שחש בזה למעשה לאסור את האשה בהפלגה אף עונה לאחר מכן כיון שהוא חושש בעונה הבאה ודוק.

וסת השבוע

הנה יש דין וסת הסירוג שאם ראתה בא' ניסן ובסיון ובאב קבעה וסת לתשרי. והנה יש מי שכתב שוסת השבוע לא מצוי כי איהנ רואה פעם בשבוע אך הוא לא הבין שדין זה הוא בסירוג . והאחרונים הקשו שבוסת השבוע אין כ"כ נפק,מ שהרי צריכה לחוש לאותו יום משום הפלגה ולדגומא אם רואה כל ד' שבועות הוא הפלגה של כט יום. וכתבו האחרונים שהוא נפק"ה שבזה סגי בג' ראיות וא"צ ראיה רביעית כמו בהפלגה. ואמנם אם תחזור ותראה באותה הפלגה זה יהפך לוסת הפלגה כי הוא וסת היותר מסתבר. והפנק"מ בזה שאם אחר ג' ראיות בוסת השבוע של ג' שבועות שהוא כב יום היא תקדים ותראה אחר יד לדוג' אז תצטרך לחוש לג' שבועות ולא להפלגה שהקתצרה ודוק. ובמאת יש לחוש לוסת השבוע אף לזמן ארוך ביותר וא"כ יכולה למצוא וסתות בסירוג של 10 שבועות ויותר וגם ראיה באמצע אינה מפסיקה בזה, וצ"ל דלא חששו למי שאינו יכול לבדוק את זה באופן הסביר וצ"ע.

והנה נתבאר דין סירוג ודילוג ויש שהקשו שאם עושים את שניהם ביחד א"כבכל ב' הפלגות יש סירוג ודילוג. [ועי' הפלאה שלא עושים את שניהם יחד] ונראה לחדש שכיון שיסוד סירוג הוא שהיא אמורה לראות ולא ראתה וא"כ יוצא שהסירוג והדילגו הוא בתוספת יום ודוק.

]]]]

נקוט האי כללא שבות החודש שייך שאשה תקבע ב' וסתות ואינו סותר, אך וסת הפלגה הוא סותר וסת הפלגה אחרת או וסת החודש.

ונחלקו הראשונים אם בוסת הסירוג נעשה בב' ראיות או בג' ראיות.

סעיף יב וכתב ר"ח תמוז שאינ חוששת וצ"ע דהא יש הפלגה ועי' חוו"ד דמיירי בימות החורף או שראתה עוד באמצע.

והנה בשור שור שור גמל חמור יש ספק אם קבעה לכל הבהמות או רק לשור, וא"כ צ"ע על ש"ך שאם יש חודש וסירוג קובעת לחודש. ותי' האחרונים דכיון שחודש מסתבר וסירוג אינו מסתבר לכן חוששים לסירגו ולא לדלוג. ולמעשה כיון שהש"ך מחמיר בג' ראיות תולין במסתבר ותולין בראיית חודש וכ"כ החכמ"א.

ואם לא רואה באלול ואח"כ רואה בתשרי כתב החכמ"א שיש להחמיר דהוי וסת בסירוג. והבדה"ש והחו"ש הקשו דמדוע לא נאמר שיש וסת לחודש ושנעקר בפ"א וחוזר לוסתה הראשון. וביאור שמוכח מכאן שיש מושג שבמהלך הוסת הקבוע משנים את המציאות של אוצה הוסת ואמרינן שהיא סוג וסת של דילוג.

ונפק"מ בזה לימימ המבוכה דאם רואים דהיא מצמצמת את הימים דמצמצימם ימי המבוכה שלה וצ"ע.

קפט סעי' יג] מבואר בשו"ע שאם ראתה פעמים ביום ופעמים בלילה ולא קבעה וסת חוששת לאחרונה בלבד. ובשועה"ר ס"ק לח העיר שהרי אם ראתה בלילה בפשטות ממשיכה הראיה גם ליום שאחריו וא"כ הרי לא נעקרה הוסת הראשונה כיון שהיה לה דם בזמן הוסת. ודחק השועה"ד דמיירי כשלא המשיכה לראות ביום. ויוצא שע"פ רוב צריכה לחוש גם למה שראתה בלילה כיון שממשיך לה הוסת ולא נעקר הוסת של היום והטעם משום שיכול להיות שיהיה לה ב' וסתות חודש שגם הלילה גורם וגם היום גורם.

והנה הנוב"י תשו' פג הביא לדון בהפלגה שראתה בהפלגת כח ביום ואח"כ בהפלגת כח בלילה. והביא ר' דוד טיבלי שדעתו שכל דין הפלגה הוא בעונות והיינו שבכה"ג דלעיל הוא הפלגת 57 עונות וא"כ אם ראתה בראשון ביום ואח"כ בליל יום ראשון א"כ צריכה לחשוש לשבת בצהריים ואח"כ לליל שבת.

אמנם הנוב"י נקט שעיקר ההפלגה הוא לפי הימים וצריך שיהיו כל הראיות באותה עונה חוץ מהראיה הראשונה שהיא יכולה להיות אפילו בלילה כי הוא רק כדי לדעת זמן ההפלגה. אמנם החזו"א נקט שגם את הריאה הראשונה יש לחשב רק אם היית ההראיה היום וטעמו כי יש מנגנון אחר לגמרי של ראיות ביום.

[ןוע"ש חזוא שהתווכח עם הנוב"י ונראה שנחלקו אם וסת החודש הוא תלוי בזמן שעבר מהמולד או בגודל הירח שבאותו הזמן ועי' ודוק].

הרמ"א כאן מביא את תחילת החשבונות והביא שאם ראתה בר"ח ניסן חוששת לר"ח אייר. ובט"ז הקשה שיש לחוש גם לל' ניסן משום עונ"ב. ואמנם כל הפוסקים חלקו שעונ"ב סופרים רק מהראייה האחרונה.

ועונ"ב לט"ז הוא ל וי"א לא ולש"ך חודש. ונפק"מ לדעת הש"ך שכיון שהוא יום החודש יתבאר לקמן. ועי' בהאחרונים שהנפק"מ שבחודש ראייה באמצע לא מפריעה ועונ"ב לא חוששת. ועוד נפק"מ שאם לא בדקה דלעונ"ב חוששת ובוסת החודש יש להקל.

ברואה בל' י"א שתחוש לעוד חודשיים ובפרי דעה משמע שחוששת לכט וא' ויש בזה נפקמ לאופן שהיא תראה באמצע שאינה עוקרת את יום החודש [ובלא שרואה באמצע ממילא יש לחוש מושם עונ"ב]. וגם נפ"מ אם לחוש לל' לאחר ב' חודשים.

הט"ז בס"ק יח מביא ראיה לשיטתו שהפלגה קצרה אינה עוקרת ארוכה והביא ראיה ממש"כ הטור שאם ראתה פעמיים בר"ח ואח"כ ראתה בכה ואז ראתה עוד ר"ח שקבעה וסת לרא"ח אך חוששת שמא גם קבעה לכ"ה ולכן חוששת לשניההם. וכבר נתבאר דיש להבין שאולי הראיה העיקרית הייתה בכה ובר"ח הוא תוספת דמים או שחוששים שקובעת גם לוסת נוסף.

והנה בנקה"כ חלק וס"ל דלא שייך כלל בוסת החודש. דכל הנידון האו רק בהפלגה שיש לדון אם קצר עוקר ארוך, אך

קפט סעיף כ] מבואר שאם פיהקה וראתה שוב אינה חוששת לר"ח. ובבדה"ש טען שעדיין צריכה לחוש לר"ח משום וסת שאינו קבוע ותליא במחלוקת אם וסת קבוע עוקר וסת שאינו קבוע. ויש להעיר דלכאורה יש לומר דאין לחוש כלל לפיהוק כיון שהוכח הדבר שהר"ח גורם ויל"ע.

ועוד יש לדון אם אחר שראתה בר"ח חזרה ופיהקה בלחוד וראתה והביא בשם ספר סוגה בשושנים שחוששת לשניהם, ולכאורה היינו משום שהפיהוק בא מחמת הוסת שלאחריו, והראש חודש הוא גורם הוסת. אך עדיין י"ל דשוב הוא ספק מה גרם לב' הראיות הראשונות החודש או הפיהוק.

ומה שמבואר שאם ראתה בכ"ט דקבעה וסת לקפיצות, עי' בדה"ש שכתב שיש לחוש רק ליום שלפני כן. אכן נראה שיש דברים שבאים כמה ימים קודם הוסת. ושאלה זו נשאלת לפעמים באשה שיש לה כאב בטן שבא תמיד בהופעת הוסת ויל",ע כמה לחוש ועי' חו"ש לחוש רק לב' ימים ונראה דאין לחוש יותר מיומיים. ועדיין לא ברירא כל כך.

אמנם בכדורים וכדומה יש קביעות לפי הרופאים שבא אחר יום או יומיים וצריכה לחוש לפי זמן זה.

סעיף כא] חוששת לאותו פיהוק ואנה מותרת עד שתבדוק.

והנה יש מח' אם סות הגוף נאסרה אף לאחר הוסת עד שתבדוק לט"ז החמירו כמו בוסת קבוע, אך לש"ך לא החמירו אלא כדין וסת שאינ"ק וא"כ קשה דמדוע תבדוק. ואולי בודקת בזמן הפיהוק עצמו, או שיש לה וסת לראות באותה עונה של הפיהוק ואז צריכה לחוש שתראה בכל העונה של הוסת, אך מכל מקום קשה דמדוע שהבדיקה תתיר לשמש כיון שהוא עדיין באותה עונה. ובנקה"כ כתב ביאור חדש דבפיהוק פעמים שרואה גם אחר מעט זמן ועל כן צריכה לחוש גם אחר הוסת ולכן צריכה לבדוק.

סעיף כג] מבואר ברמ"א שאם אכל ג' דברים חריפים נעשה מועד להכל ודמי למועד לג' שוורים שאינו מועד לדברים אחרים, אך המועד ג' בהמות שונות נעשה מועד להכל. והנה הרעק"א הקשה דאינו דומה ועיטוש ופיהוק דהם רק ב' מינים אך אם יאכל ב"פ שום ופעם אחת פלפלין דאינו נעשה מועד כלל. אכן בבדי השולחן הקשה מדברי השטמ"ק דמבואר שאם נגח שור שור וגמל נעשה מועד לשניהם.

מובא ברמ"א מח' אם אכילת שום הוא כוסת הקפיצות או כוסת הגוף. ובתורת השלמים כתב דנפק"מ אם לחוש לעונ"ב. ודבירו תמוהין דודאי צריכה לחוש לעונ"ב דהרי ודאי תראה באיזשהו שלב ולא יתכן שלא תראה כלל לעולם!!

סעיף כד] כתב השך סקס"א שאם יש לה וסת צריכה לחוש אף קודם הוסת. ותמהו האחרונים דמה שייך לחוש קודם הוסת הרי כל עוד לא פיהקה אין יודעים מתי היא העונה הסמוכה לוסת. והחוו"ד תירץ דאיירי בעונ"ב ויוצא מדבריו שאם יש וסת קבוע לפיהוקים צריכה לחוש לעונ"ב דיש לחוש שתפהק ותראה בעונה זו.

סימן קצ כתמים

האשה נטמאת רק בהרגשה. והפוסקים כאן האריכו בעניין ההרגשה של הכתמים וכבר הארכנו בזה לעיל ע"ש דיש הרגשה של פתיחת המקור ויש הרגשת עיקצוץ ויש הרגשת זית דבר לח שנחלקו הפוסקים. ובאמת ההרגשה שיוצא מהמקור היא לא מצויה ולא שמענו על הרגשה זו.

ואם יוצא ליחה עם מעט דם הסד"ט הביא מרבו דאינו הרגשה כיון שאפשר לתלות שההרגשה היא מהרוב שהוא המראה טהור של הלחה. אמנם הסד"ט חלק דכיון שכל הליחה עשתה את ההרגשה גם הדם הוא בכלל ההרגשה.

ובעיקר דבר זה שצריך הרגשה יש לדון האם הוא משום שיש גזיה"כ שצריכה להרגיש או שבלא זה הוא כראיה שלא כדרך ובלא הרגשה אינה נחשבת כראיה.

ומעתה יש לבאר דברי הסד"ט דכיון שהרגישה בראיה אין לומר שהראיה היא שלא כדרך, אך אם הוא גזיה"כ צ"ע מנ"ל שראיה זו הייתה בהרגשה.

וראיה לדבר ממש"כ הרשב"א שאשה שראתה בבדיקה הוי טומאה דאורייתא והרי בפועל היא לא מרגישה, וכןם קשה בקטנה שלאו בת הרגשה היא ובכל אופן היא נטמאת מדאורייתא, ולכאורה מוכח דרק בענין שיהיה ראיה כדרכה וכיון שזה הדרך שלה הרי היא טמאה מדאורייתא. ויש רעק"א בתשובה שחולק על הש"ך וס"ל שקטנה שראתה ודאי מגופה מ"מ היא נטמאת, והיינון שאף שאינה מרגשת כיון שדרכה בכך הרי היא טמאה מדאורייתא.

וכן יש להוכיח מנשים דידן דכולם אינם מרגישות ומכל מקום הכרעת הפוסקים שטמאות מדאורייתא.

אכן לפי"ז כל ההיתר בכתם הוא מחמת שתולין שבא מחמת דבר אחר אך במקום שאין תליה בדבר אחר לא נוכל להקל.

ועי' רמבם שיש ספק אם בא מהחדר והוא הקשה דהוי ס"ס שאולי בא מעלמא וגם אולי בא מהעליה ואולי מהחדר, ותי' דהכא החמירו בס"ס, או דאינו ממש ספק שהוא מעלמא שהרי יודעת שלא עברה בשוק של טבחים ולכן לא וכמים על ס"ס זה כדי להתירו. ובאמת הט"ז כאן הוכיח שודאי אם יש ספק אם בא מהעליה אינו ספק לגמרי דא"כ בכל ראיה מהמקור נימא שאולי בא מהעליה.

והנה בזמנינו שאין מצוי מאכולות בגוף לכאורה אם רואה דם בבגד הצמוד לבשרה הרי אין במה לתלות אכן גם בזמנינו יש סמך להקל משום שיש הרבה פעמים שהדם הגיע מפצע וכדו' ושייך לתלות בדעלמא.

אשה מצאה כתם וזה נאבד לה בחכמ"א כתב דכיון שכתמים זה דרבנן אמרינן דספק דרבנן לקולא. וגם הרעק"א בסעיף...

מוצש כי תבוא] ספק כתמים על חלוקה טהור ועל גופו טמא, ודעת התוס שבחלוקה תולים בטבחים אך בגופה אין לתלות ולכן החמירו בכתם שעל גופה. אמם הרשב"א שם למד שיש דין שבגופה מחמירים טפי. ועל כן פסק הרמב"ם שעל גופה יש דין כתם אפילו בפחות מגירס משום שהחמירו בגופה יותר כי תמיד הוא בבחינת ספק אם לתלות במאכולת. ויש שנקטו שהוא משום שעל גופה לא מצוי מאכולות. ונפק"N במצאה כתם על בנה, דאם אין מאכולות בגופה הרי אין מאכולות בגופה ואם הוא דין להחמיר בגופו הכא הרי הכתם בגוף אחר.

מצאה גם על הגוף וגם על הבגד טהור. כ"כ רוה"פ, והחוו"ד החמיר.

ולדינא נקטינן להקל עד גריס גם בנמצא על גופה.

סעיף ז] מבואר דיש להקל עד תורמוס ולא ברור אם הוא דין תליה רגילה כמו בתולה בדם ציפור או שהוא משום שהוא שיעור כתם לדעה א' בגמרא וכאן הקילו כשיטה זו. ויותר מסתבר שהוא דין רגיל של תליה.

והנה אם הרגה כמה מאכולת לא תולין

**זמן חורף תשפ"ב**

[סימן קצ סעיף י]

# בגד מנומר

ברעק"א דן לגבי בגד מנומר שאם יש על הלבן כשיעור גריס בשני הצדדים מצטרפים לטמא, אך הצבע אינו מצטרף. וכעי"ז דן אם יש מראה לבן בתוך הכתם שהוא אינו מצטרף לשיעור גריס.

והנה לכאורה הסברא צ"ע שהרי כיון שאפיק מכלל מאכולת אז הרי זה דם ןא"כ יטמא גם עם מקום הצבוע, וע"כ דחיישי' שהיו ב' מאכולות וא"כ מדוע מצטרפים מב' צדדי הצבע הרי אין מקום אחד של גריס ונתלה שניהם בגריס.

והחוו"ד בס"ק ט הקשה כן ונקט שבפחות מגריס גם צריך להחמיר.

והנה בביאור דברי המעיל צדקה יש לחקור בעיקר דין כתם האם הוא דין 'תליה' או שנקבע שבכך מטמא. וכבר הבאנו שהחת"ס העיר שבימינו אין כלל מאכולות כ"כ גדולות בשיעור גריס, ובאמתץ כל הגזירה היה בזמנם שהיו טהרות אך היום הוא רק מחמת הדין טומאה שקבעו על כתם וא"כ כל שהוא כגריס מטמא.

והנה אם הוא דין תליה לכאורה מוכרח שלא יצטרפו הצדדים או שיצרף גם המקום הצבעוני, אך אם הוא דין שיעור י"ל שיש דין שהיהי גריס כדי ליטמא ולכן מצרפין אהדדי. [ויש לדחות קצת שהטעם בזה האו משום שנקטינן שבמקום הצבוע בבגד יש מראה טהור]

# דם מרובה על בגדי צבעונים

ויש עוד נפק"מ בחקירה הנ"ל דהנה בגמרא משמע קצת שדין צבעונים הוא דווקא באדום [שהרי מבואר בגמרא שרצו לאסור צבעונין ולא אסרו כדי שתוכל ללבוש בגד זה ומשמע שהוא בבגד אדום]. אכן ברמב"ם מבואר שכל צבעונים מותר. והנה לכאורה כל הדין שהוא רק משום שמראה דם אינו ניכר, וא"כ היה נראה שאם ניכר שזה דם אין להקל. אכן לפי מה שנתבאר שהוא אינו תליה אלא שיעור י"ל דכיון שאין יודעים באמת להבחין בין מראות הדמים ורק מספק דאורייתא החמירו א"כ י"ל דכיון שעל צבעונים לא היה ניתן להבחין אם הוא טהור או טמא לא החמירו בכזה צבעוני לגזור על כתמים, ולכן אף אם הוא מראה דם ממש אין להחמיר דאינו בכלל גזירת כתמים. אכן בשם הגריש"א שמענו שהחמיר בזה שכל שניכר שהוא דם יש להחמיר.

והנה בבדה"ש הביא מתורת הבית הקצר עמוד כג מתיר אפילו כל הבגד מלוכלך בדם בבגד צבעוני טהורה. ויש שהקשו שבזמנינו שאין הרגשה יכולה ללבוש לעולם צבעוני ולא תיטמא כי תמיד הדם הוא על בגד צבעוני, ולא מסתבר כלל דבר זה. וגם בחוט שני כתב שאם יש לה כתם בשעת וסתה יתכן שאין להקל גם בבגדי צבעונים כיון שניכר שזה דם וודאי אורח בא, ודבר זה קשה להגדרה. וכן הוסיף שם שיש להחמיר במעוברת שיודעת שיש לה דימום מהרחם. [אמנם כבר נתבאר שיש להחמיר לבדוק בכל כתם וגם החוט שני כתב שהוא בכלל כל היד המרבה ואם תבדוק ודאי תיטמא]. ועכ"פ שמענו מהגריש"א להחמיר בזה שלא יתכן שהאשה לא תיטמא לעולם וכל שיודעת בוודאי שיצא בכמות גדולה יש להחמיר ולטמאות כנ"ל.

כשיש לדם עובי בפנ"ע

הנה החוט שני כתב שאם יש עובי יש להחמיר גם בצבעוני שהרי יכול לקלף אותו ויעמוד הדם בפני עצמו, והיינו שיש שיעור כגריס על הדם שאינו בלוע. וכן כל שאינו נספג יש להחמיר שמטמא.

סעיף יא] גם בעקבה מטמאין. ובפרי דעה תמה שהרי אין הדרך כיום שיושבות כן, ותירץ דחיישי' שמא היא עשתה דבר שאינו רגילה והוכיח כן מסעיף יג שחיישי' שמא שחתה. אכן יש להקשות דלא חיישי' שנזדקרה, ומשמע שמשום שהוא אינו מצוי לא חישיינן בהכי, וע"כ תלוי כמה הדבר מצוי ובסעיף יג הוא יותר מצוי וא"כ אם אין כלל דרך שיושבת על עקבה יש להקל שאין לחוש לכתם.

סעיף יז] יל"ע בזמנינו שאין כ"כ מצןי מאכולות וא"כ גם אם נמצא פחות מגריס יש להקל יותר ולתלות שגם התחתון בא מעלמא וצ"ע לדינא.

רעק"א דן אם למעלה נמצא אדום ולמטה שחור אם תולין בזה. ובהיא הרעק"א דבסעיף כג מבואר שנתעסקה עם אדום אינה תולה בשחור אך הכא לא ברור שתלין שנעשה הכל בשפיכה אחת. ולמעשה הוא נוטה יותר להקל.

עי' בשמלה שתכב שהראבד לא הביא דין זה של טיפין למטה ולמעלה. אכן בדפוסים החדשים נדפס שהיקל שלמעלה היקל אפילו אם הוא כגריס והיינו כשמטה הוא גריס ולמעלה היה פחות מגריס מקילין מספק שהכל בא מעלמא. וכתב שם שגריס בדיוק הוא ספק אם יש לתלות ומ"מ אפשר להקל ולתלות שגם התחתון בא מעלמא.

ולדבריו מתחדש שאפשר לתלות בספיקות וא"כ כל פעם אם יש ספק לרב אם הכתם העליון הוא דם והכתם התחתון ודאי דם דיש לתלות להקל שהכל בא מעלמא. והוא חדוש גדול.

וביותר יל"ע שהיר לשון השו"ע שיש לתלות אם יודעת שלא נזדקרה ודקדק הש"ך דבדווקא קתני שיודעת בוודאי שלא נזדקרה שהרי יש ריעותא מהכתם שלמטה ורוצה להתיר ב' קולות גם לתלות שלא נזדקרה וגם להקל שהוא הגורם את הכתם שלמטה. ומוכח שהוא קולא גדולה להקל בזה וצ"ע.

הש"ך מציין לתשובות הרמ"א ויש בזה גם ט"ז בסוף הסימן בשאלה מצויה שאשה מצאה מראה דם יחד עם מראה לבן דיש לטמאות וכמו שמצינו לקולא שתולים שאם יש כתם למעלה מטמאין למטה הכא המראה הלבן אוסר את המראה האדום. והט"ז דחה דבריו דכיון שיש מכה אין סיבה שלא לתלות במכה מחמת המראה הלבן. ובנקהכ גם היקל כהט"ז. אכן הט"ז כתב שאם ניכר להדיא שהלבן הוא ממש עם האדום יש להחמיר שהרי ברור שלא בא מהמכה. ובזה נחלקו האחרונים שהגר"ז החמיר כל שלא בטוח שהוא אחד והשמלה החמיר. והסד"ט כתב שכל הנושא כאן הוא בכתם שהוא יותר מגריס שלא תתלה מעלמא, אך בכתם שפחות מגריס יש להקל אף אם ניכר שהוא עם כתם לבן הבא מגופה [והביא דכן נ"ל להלכה ולמעשה]. והינו ע"כ כמשנ"ת שדין כתמים הוא רק בכתמים שהם יותר מגריס ודוק.

סעיף כג] נתעסקה עם דבר אדום תולה בו ע"ש. וברעק"א דן אם אפשר לתלות בצבע ונפק"מ באיפור שיש לה עסק באיפור אי יכולה לתלות בו. וציין למש"כ בסעיף לא שאפשר לבדוק בז' סמנין אם הוא דם או דבר אחר ולכן אין לטהר ולתלות בזה כי הוא ספק בחיסרון ידיעה. ולדבריו כל מראה של צבע יש לאסור משום דהוי חיסרון ידיעה. אך צ"ע מדוע כאן כת השו"ע דתלינן במי תלתן הרי אפשר לבדוק בז' סמנין. ועוד הא מצינו ברשב"א (הובא בבדי השולחן) שאם נעלם הכתם יכול לתלות וע"כ שלא חייבו בדיקת סממנין.

[ונראה שאין זה בכלל עניין כל היכא דאיכא לברורי מבררינן משום דכאן אינו ספק כלל אלא הוא דין לתלות שכך היה המעשה].

וכעי"ז מצינו בסעיף מו שיש ספק אם הכתם שעל הסדין הוא מלפני הכביסה או מלאחריה וכתב הרעק"א דכל היכא שיש ספק ורק אין אנו בקיאין לבדוק אם מקדיר או מגליד [ע"ש בשו"ע] יש להחמיר כי אפשר לבדוק. ודבריו מחודשים. ולמעשה נהגו העולם להקל בתליה משום דאין זה בכלל 'ספק' אלא דין הוא שתולים בוודאי שכך הוא.

סעיף כה] שתי נשים שנתעסקו בציפור אחד וכו'.

הנה ידוע שבב' שבילין מתירין מספק ומחמירים רק בבא לישאל בבת אחת. ודנו הפוסקים מדוע כאן לא אומרים שאם תבוא כל אשה בפנ"ע יש להקל ולתלות בציפור, ובאמת הב"ח כתב דהכא איירי בבאו בב"א אך בבאו בזאח"ז יש להקל. אמנם הט"ז חלק וביאר דלא דמי לב' שבילין משום דהכא איייר בכתמים ומספק יש להחמיר ואינו כמו כל תליה שלא מקילין מספק משום דבתליה הוי כוודאי והכא חשיב ספק. ובחוו"ד ביאר דברי הט"ז שכל הקולא של כתמים הוא משום דמדלא ארגשה תלינן דאתי מעלמא, אך הכא כיון שאחת מהם ודאי ראתה מחמירינן מספק.

באחרונים דנים מה הדין שאחת מעוברת או שאחת ממילא טמאה אם בזה נתלה באחרת.

סימן קצ סעיף כח] בזמנינו ודאי אין דין זה כי אין מאכולת בגודל גריס אלא תולין בשיעור של מאכולת של זמנינו ועוד גריס.

סעיף לא] ספק דם ספק צבע מטמאין עי' תורה"ש דכל היכא דאיכא לברורי מבררינן. ולדבריו יוצא חידוש שבזמנינו כיון שאין יכולת לברר מחמירין, וחשיב דאיכא לברורי אף שכל העולם לא יכולים לברר. אכן דעת הב"ח שאם יש צבע שאולי הוא דם אין להקל דאינו ברור שיש תליה. [ומכל מקום בדם ודאי א"צ לברר כי כשיש תליה לא מתעורר הספק.]

סעיף לג] מבואר שבעד הבדוק מחמירים. יש אומרים משום שאותו מקום בדוק ממאכולת וגם אם נמצא שם מאכולת מעוכה אמרינן שנםל מעלמא ולא פצע אותה, אך י"א שאותו מקום דחוק אצל מאכולת היינו שהמאכולת לא יכולה להיכנס לאו"מ, ולטעם זה אם שימשה יש לתלות שהמאכולת נכנסה בשעת תשמיש ואם מצאו מאכולת מתה מותרת. ולהלכה החמירו שאפילו שמשה אין לתלות. אך עי' תורת השלמם שהוא רק משום חומרא ונפק"מ לב' נשים שתלוים במקולקלת שהיא לא נחשב מקולקלת, ועוד נפק""מ שלא קובעת וסת.

אמנם בזמנינו אין להקל כלל אפילו בסעי' לד ולה ששם שאין מצוי מאלכות כי לא מצוי מאכולת כזו.

ובקינוח יש שהקילו במאכולת מעוכה עי' סד"ט וכן הלכה. ואם קינחה בעוד מקומות או אף בסמוך לאו"מ יש להקל.

איש שמצא על האבר שלו חייב חטאת וצ"ע הרי הוא רק קינוח בשלו ומדוע לא תולים במאכולת, ותירץ הרמב"ן שהמאכולת לא באה לשכבת זרע. ועי' סד"ט שהקשה שלא הביאוהו הפוסקים [וקצ"ע אולי הוא נפצע קודם התשמיש].

בדקה עם העד ואחר כך השאירה אותו במקום מגולה יש להחמיר, דהוי כקופסא. אך כשניכר שאינו חלק מהמראה ודאי מקילים.

סעיף לד] אם עגול מקילים ואם משוך מחמירים ובספק גם מקילין כן מבואר בט"ז, ואף שבבדיקה הוא דאורייתא מכל מקום מקילין. וכל זה בתליה רגילה אך בתליה רחוקה אין להקל.

וכצב הט"ז שבשעת וסתה אין להקל ובחו"ד מביא מהש"ך שכל הסברא שבשעת וסתה מקילים הוא שום שא"כ לא תטמא לעולם.. ואם הוא כתם מאוד קטן יש הנוהגין להקל כי כל הסברא בזה משום שחששו שלא תיטמא לעולם אך בזמו טסתה יש להקל.

אם הוא ממאכולת היה צריך להיות גם על הכר והכסת ולכאורה אם תולים במאכולת צריך לבדוק ואם הכר והכסת לא הוכתמו זה ראיה שבא מהמקור. וצ"ע. ובירכה יש שהקילו כי אולי זה התקנח. ולדינא אין בזה נפק"מ כי בימינו המאכולת אינם מצויות ואין תולים במאכולת אלא במאכולות מצוי בימינו.

[וכשלא עשו בו בדיקה אולי יש נפק"מ בקינוח ויל"ע.]

בסד"ט דן האם אסרו רק בעגול או שהתירו רק במשוך

[סימן קצ סעיף לו] מבואר בשו"ע שאם חזקתו מלוכלך מקיל אף ביותר מגריס ובעד הבדוק מחמירין בכל שהוא, ובעד בינוני כתב השו"ע שעד גריס יש להקל, אך הפת"ש החמיר בזה בזמנינו [אמנם בקינוח יש להקל בפחות מגריס כיון שמטמא רק מדין כתם ולא מדין בדיקה]. ויוצא למעשה שבזמנינו בעד שאינו בדוק דינו כגריס. ובחוט שני כתב להקל ב'עד בינוני' אם הוא פחות מגריס ותמוה שבזמנינו מבואר שאין להקל בזה. וצ"ע.

עוד כתב החו"ש שם שאם התעסקה עם צבעים הוי כעד שאינו בדוק, ונראה דזה דווקא בצבעים שלא ניכר בעד שזה צבע, אך יש הרבה צבעים שניכר שהוא צבע, ואין לתלות בהם.

ולעניין תליה בעד בג' ימים ראשונים, עי' דגמ"ר שהחמיר אך המעיל צדקה סימן לט מקיל והסד"ט מיקל בעגול אך לא במשוך. ולמעשה יש להקל אם ניכר שאינו מגופו כמו עגול או שאר ראיות שמוצא המורה שניכר שבא מעלמא.

סעיף לז] השו"ע היקל בטחתו בירכה, והיינו כשאינו נגד או"מ, והטעם משום ס"ס דאולי היה מוכתם קודם וגם אולי הוא היה מהירך. והש"ך הקשה שהרי הוא שם אחד כי או שבא ממקורה או שהיה קודם הבדחקה ולא שייך ס"ס. אמנם האחרונים דחו דזה דומה לסוגיא בפסחים דספק על וספק אם דרס דבזה אומרים ס"ס כיון שיש צד אחד שאין כלל את הספק ועוד צד שגם אם יש את הספק יש להקל משום דחשב כספק ספיקא.

ואם מצאה רק על העד כתב השועה"ר להחמיר והקילו רק אם נמצא מעט על הירך.

סעיף לח] עד הבדוק אפילו אם בדקו פעם אחת וכדעת הרשב"א.

והנה יש נפק"מ בעד הנמכר בחנות אי חשיב עד הבדוק (ונפק"מ לקינוח, אך בבדי בדיקה ממילא אין להקל כיון שבזה אין תליות אלא נפק"מ רק לכתם שנמצא בלבנים) ובחוו"ד ובסד"ט כתב שנחשב כעד שאינו בדוק.

ובבדי השולחן כתב שבזמנינו לא מצוי כלל שיהיה מלוכלך. והבית מאיר כתב שבגד אחרי כביסה נחשב כבדוק, כי היום כל הכתמים יורדים בכביסה.

ובחוט שני העתיק דברי החוו"ד וע"ש בשעה"צ שהקילו אפילו אם ודאי נחשב נקי כיון שאינו נבדק. אך לדינא נראה לא כן שאם בטוח שהבגד נקי אין להקל ולסמוך על הכתם דודאי חשיב כבדוק כיון שלא מצוי כלל שיהיה שם כתמים.

סעיף לט] וכתב הט"ז שאם לקחה את הבד מחבירתה אפשר להקל אף אם לקחה מחבירתה ויודעת ממי אינה צריכה לברר משום דבכתמים הקילו. [והוא חידוש שאף שאולי חבריתה בדקה מ"מ נחשב כאינו בדוק כלפיה]. והסד"ט הקשה דהא קיי"ל דכל היכא דאפשר לברורי צריך לברר ולכן חלק על הש"ך וס"ל דצריך לברר. [ובאמת הוא ב' גירסאות בתורת הבית.

סעיף מ] הנה בגמרא בנדה מבואר שהמשאלת לחבירתה והחזירה עם כתם דאינה צריכה לכבס את הבגד, שיכולה לטעון שהיה מלוכלך מלפני כן, ואף שהמשאילה טוענת שהיא בדקה את החלוק ונמצא נקי מ"מ אינה צריכה לשלם את דמי השימוש בה..

הנה בשו"ע מבואר שבדקה ואח"כ לבשה ונמצאה טהורה והקשו ל"ל הבדיקה שבתחילה הרי בלא"ה היא טהורה. והפרישה חידש שהכוונה שהיא בדקה את עצמה ונמצאה טהורה. ודבר זה צ"ע דמה ראייה יש מאתה בדיקה שהיא עושה בערב. ועי' סד"ט הביא מהרמב"ם פרק ג ששם מבואר שבדקה את החלוק ואחר כך נמצא טמא הרי היא טמאה משעת בדיקה, וצ"ע דמשמעות הרמב"ם שנמצאת טמאה משעת בדיקה היינו בבדיקת החלוק. [ואף שיש רמב"ם בהלכות איסו"ב עי שתמה עליו]

והנה ממילא אם ימצאו כתם לא יאסור את הראשון, ולכן כתב הט"ז שהבדיקה בתחילה אינה מועילה שהרי ממילא היא תהיה טהורה א"כ אינה בודקת יפה יפה ולכן לא נחשב [והוא חידוש גדול לדינא דמילתא דלאו רמיא עליה יש לחוש שאינה בודקת כמו שצריך!.

סעיף מא] הנה דין זה מבאר בגמרא דתולין הקלקלה במקולקל, ובפשטות הוא משום דספיקא דאורייתא לקולא. וגם כאן תולים הקלקלה במקולקל ואומרים שהדם הוא מהנידה. אכן כאן מבואר שאפילו אם יש אחת בז' נקיים תולין בה, ואף שבזמנינו כשעושים כן מפסידים לה את הז' נקיים מ"מ תלינן בה.

הסד"ט דן מה הדין אחרי ז' נקיים ולא טבלה אם גם בזה נתלה בה, ובמל"מ מחדש שטומאה זו אינה ממש טומאה אלא היא רק במצב של 'מחוייבת טבילה', וא"כ אין לתלות בה ולטמאות אותה בטומאת הנידה ועל כן אין להקל ולתלות בה [והוא חומרא דהלא כשאין במי לתלות שתיהן אסורות] וע"ש שהלבוש כתב שיש להקל ולתלות בה. ובסד"ט משמע להחמיר משום שבידה לטבול.

ויש בזה נפק"מ גדולה בפנויה וכגון בבית שיש בחורות גדולות שאם מוציאים כתם [וכגון שמצוי שמוצאים בשירותים] דהכא יש להקל ולתלות בה, דאינה סופרת ונטהרת דכיון שלה אין נפק"מ יתלו בה משום שאצלה אין טומאה חדשה.

באחת מעוברת והשניה אינה מעוברת תולים באינה מעוברת. והמל"מ דן במעוברת שהיא כבר נידה אם תולים בה, והסד"ט טוען עליו דהיא מבררת עצמה שהיא אינה מסולקת דמים ולכן יש לתלות בה, והרעק"א טען שתולים קלקלה במקולקל היינו כדי שלא לקלקל חאירם, וא"כ אף במעוברת אם היא נידה נתלה בה כי לא תתקלקל בכך. וכך הביא מהבדה"ש בשם החזו"א.

סימן קצ סעיף מג] עי' סד"ט שכיון שלא תולים בבעלת הכתם ה"ה שיש להחמיר גם בבמי שיושבת על דם טהור ובקינוח גם תולים וכדמוכח מהמשנה של ג' נשים שאם קנחה מיד תולין בה ומוכח שתולין בקינוח אם הוא ודאי מהמקור. אך בעד שאינו בדוק החמירו ודק.

סעיף מד] מבואר שאשה נדה שמוצאת כתם על חלוקה יוכלה לתלות שהוא מימי נדה [היינו אחר ג' ימים ראשוינם שבהם לא תולים]. ויש נידון באחרונים באון שלבשה את הבגד רק בימי טהרתה הקודמת אם יכולה לתלות שהכתם היה אז, והנידון האם תלו רק בימי נדה שאז מעיינה פתוח, או שתלו קלקלה במקולקל. והנה בחזוא כתב שמי שהייתה מעוברת ומצאה כתם יכולה לתלות מהזמן שלא הייתה מעוברת, והכא ע"כ מיירי שטבלה בינתיים דאל"כ הרי ממילא היא צריכה טבילה, ומשמע בסד"ט שאין לתלות אלא במעוברת קודם עיבורה, אך בעלמא אינה יכולה לתלות שראתה קודם לטבילתה. והחזו"א תמה מתוספתא.

סעיף מז-נ] מבואר במי תולים כשיש ספיקות ע"ש. ובסעיף נא מבואר שלא בדקו או מצאו כולן טהורות, אך אם מצאה אחת את עצמה טהורה היא טהורה. וצריך לעשות את הבדיקה כשיעור וסת היינו שמחזיקה את העד בידה ומיד מכניסה אותו.

והנה הדין הראשון הוא בנדה ס,ב כשיטת רבי יהודה ושם מיירי בג' שהיו משולבות שאם אחת נמצאה טמאה תולים בה והיא טהורה, והנה דין התליה הוא מהרגע שבו מצאה את הדם, ועי' בדה"ש שאם התייבש אינו מועיל הבדיקה.

והנה כאן אם היא מוצאת מיד אחר כך הרי לא מטמאין אותה אלא מהשעה שמצאו, וא"כ קשה הרי היא בשביל לתלות בזה צריך להגיד שהיא נטמאה דקה קודם לכן. ובאמת ברא"ש כתב מכח זה שמטמא למרע מעל"ע וכ"כ הסד"ט כאן. ומכח הקושיא כתבו האחרונים שהקילו חז"ל בכתמים שאם מצאה מיד אחר כך יש להקל. ובשמלה הקשה דביותר קשה בנמצאת טהורה איך מטהרין אותה הרי יתכן שיצא ממנה ועכשיו כבר לא מצאה. וצ"ל גם בזה שהקילו בכתמים.

והנה בשו"ע משמע שבדיקה מועילה מיד לאחר מציאת הכתם, שהרי מבואר שמועיל בדיקה גם בסעיף מט ושם מדובר שלבשו ג' נשים את החלוק וצ"ע איך יועיל בדיקה הרי כאן הוא אינו אותיום כי הבדיקה נעשית רק לאחר שלבשו כולם ונמצא הכתם [ודוחק לומר שאחר הכל נעשה אתיום].

לרמבם אותיום ממציאת הכתם ולרשב"א במצאה טהורה סגי אפילו אחר זמן, ולרשב"א צריך אותיום ממציאת הכתם וי"א שיש הבדל בין מצאו טומאה או טהרה.

סעיף נב מבואר שתוין תמיד במי שאינה מסולקת. ובשמלה הסתפק אם המעוברת מצאה טמאה או שאינה מעוברת נמצאה טהורה. והיינו מה עדיף לסצמוך על בדיקה של אתיום או שחזקת מסולקת במעוברת הוא יותר חזק. ובלשון השו"ע משמע שכל הכללים שלמעלה לא נוגעים במעוברת. ואי נימא שמעברת שראתה נחשבת כלא מסולקת א"כ אין הלקל, אך אם הוא מסולקת יש להקל.

סימן קצ סעיף נד אין בכתמים משום וסת ושמענו מהגריש דבפשטות משמע בין לקולא בין לחומרא, ואין חילוק בין שבעה נקיים לשאר ענינים. אמנם כיון שהקילו באינו בדוק כמו"כ יש להקל בכל ספק שמתעורר בדבר. וגם אם הרב מחמיר לטמא בז' נקיים מ"מ אינו נחשב ככתם.

ויש עוד דבר שהרבה פעמים נשים מתחילות לראות בכתמים, ויש לדון אם לחשב את הוסת מתחילת ההכתמה או מהוסת עצמה, והנה מעיקר הדין תבדוק ואז ודאי מחשבים מהבדיקה, אכן אם זה יומיים או שלוש אין להקל וצריך לחשב ב' וסתות, אך אם הוא בתוך מעל"ע יש יותר מקום להקל. וצריך לעשות שאלת חכם דפעמים יש רגילות שהיא מתחילה לראות בכתמים, ובזה יש להקל טפי ולסמוך על תחילת הכתמים שזה תחילת הוסת. ויש להוסיף דכיון שכיום נשים אינן מרגישות אז יש לתלות יותר שהכתמים הוא תחילת הוסת ואינו כמו בזמן חז"ל שבכתמים לא תלו בתחילת הוסת כיון שלא היה בהרגשה.

ולעניין קינוח החזוא מסתפק. וצ"ע ולכאורה תלוי במספר הימים שעברו ודבר זה צריך שאלת חכם, ולכאורה צריך להחמיר בב' הימים. ולמעשה הכי טוב שתעשה בדיקה ואז האי ממילא תיאסר ותוכל למנות יום זה לתחילת הוסת.

סימן קצא] דעת רבי יוסי שלא נאסר כלל אם מצאה דם בהשתנה

סימן קצב מבואר שתבעוה לינשא צריכה לישב ז' נקיים. ועי תפ שלא מועיל בדיקה, ובחוו"ד תכב שאם יש לה באותו זמן מוך דחוק מועיל, ובספר שערי טוהר כתב שאין לסמוך על זה. ומו"ד הממלא כל המקום מבחוץ יש לסמוך ודאי.

מבואר בשו"ע שצריך למנות ולבדוק ז' נקיים אך א"צ הפס"ט, כ"ד הראב"ד, והרשב"א תמה דאם א"צ הפס"ט כי רואה רק לרגע אחד, מדוע צריך בדיקה בז' נקיים ונקט שם שא"צ לבדוק בז' נקיים. וברא"ש מקשה דא"כ מדוע בכלל היא צריכה להמתין ז' נקיים, וביאר הבית מאיר שהרי כל הז' ימים הוא משום שחוששים שהדם יבוא, וכעת שא"צ לבדוק מדוע שמתין ז' ימים, ובאמת ברשב"א מבואר שצריך להמתין ז' ימים אף שלא בודקים שמא תראה בהרגשה, אכן הרא"ש תמה דכיון שמיירי בקטנה שלא מרגשת אין ענין שתבדוק כלל. וביאר הרא"ש שע"כ ממשיך החימוד כל הזמן ולכן צריך לבדוק שלא ראתה. ולדבריו יוצא שגם אחר הז' נקיים מועיל בדיקה אחת.

ואם לא בדקו בדיעבד פסק הב"י שאינו מעכב בדיעבד אם בדקה ראשון ושביעי, אך הב"ח פסק שמספיק בדיקה אחת בלבד, וביאר הש"ך שבדם חימוד הקילו ולכן מועיל בדיעבד רק ביום השביעי. וביאר דכיון שהוא דם חימוד מסםקי פעם אחת בשבוע. ובבית יוסף צריך להבין איך מועילח פעם אחת בשבוע. ושמעתי לבאר דכיון שיש לה חיוב לבדוק פעם אחת הרי היא חושבת ומעסקת בזה כל השבוע. והיינו שבשביל שיהיה לו מחשבה אם הוא לא עושה מעשה ישכח ולכן אמרו לבדוק פעם אחת שתחשוב על זה כל השבוע. [וקצ"ב מה יעזור שתשים לב הרי רואים בלי הרגשה, ואולי אין זה הרגשה של דאורייתא]. ועי' בדה"ש שכתב שמשום כך מועיל גם בדיקת לילה כי העיקר שתחשבו על זה.

ויש להדגיש בכלה בימינו שהיא נדה גמורה ודאי לעיכובא צריך בדיקה בראשון ושביעי. אך בזקנה וכדו' נפק"מ דבדיעבד מועיל בדיקה אחת. וכן נפק"מ במחזיר גרושתו או במתחתן עם מיניקת באונפים שהותרו באבן העזר [ובלא"ה הרי תמיד שמתחתנת בשנית הרי כבר היה לה וסת והיא נטמאה מהוסת שלה. וגם בכלה יש חימוד עד החתונה והחוו"ד כתב שגם אחרי החתונה יש להקל, אך הסד"ט החמיר. אמנם אם הוא קשה יש להקל כבכל ספק.

הט"ז הקשה איך היה מותר לבוא על תמר ובועז לבוא ע רות הרי תבעו אותם ומיד בעלו. ותירץ שהיא רק תקנה ולא היה בזמנם. ועוד תירץ דשם התפייסו מיד בשעת בעילה ובזה אין חשש של חימוד. ובסד"ט כתב שדין זה תלוי במח' ראשונים שהרא"ה הקשה איך מקדשים אשה בדם חימוד והרשב"א חלק עליו שאם מתכוננים לכך מועיל, וביאר שנחלקו האם יש חימוד כשבועל מיד דהרא"ה יתרץ והחוו"ד תירץ דבלא נישואין אין דם חימוד. [ק"ק דתמר ידעה שהיא מתקדשת משוםן יבום ומדוע לא היה חימוד מלפני כן].

הרע"א הסתפק אם היתה שוטה בזמן שתבעוה אם צריך לספור ז' נקיים כשנפתתה וכן יש שדנו אם תבעו אותה באבילות.

והחת"ס דן אם לא ראתה את החתן עד החתונה והביא מספר אמרי אש צריך לספור ז"נ ויש שחששו גם משום שאולי לא ירצה אותה לבסוף כשיראה. ויש שסמכו את זה במנהג שלא לראות את הכלה קודם החתונה. ובאמת החת"ס דחאו וגם כאן הרי ראתה אותו מלפני כן.

סימן קצד]

הנה ע"פ הלכה מותר לספור ז' נקיים ולהמתין מלטבול, ויכולה בזמן זה ללבוש בגדי צבעונים וא"צ יותר לבדוק, ובבדי השולחן כתב בשם ספר מי נדה שלני הטבילה צריך עוד פעם לבדוק וזה חידוש גדול שלא מצאנו בפוסקים והמנהג להקל בזה.

והנה בלידה לא מצוי הדבר, אך הדבר מצוי בהפלות ל"ע.

הביא הרמ"א שיש שנהגו מ' יום לזכר ופ' לנקבה, ואין למחות בנוהגים כן. והרמב"ם כתב שמקורו מהמינים שכך פירשו הפסוקים. אך הרמ"א כתב שלנוהגים כן יש להחמיר.

וטעם מנהגם כתב הריב"ש כי היו רגילות לראות דם [ויוצא שיש הבדל בין זכר לנקבה במציאות הדם וצ"ע].

עוד כתבו דהטעם להחמיר משום שמבואר בגמרא שאסור לבעול בליל מ"א לזכר ובליל פ"א לנקבה משום שהוא כעין וסת, והט"ז כתב שהטעם כדי לחלק בין בעילה על דם טוהר לזמן שמטמאת בדם, וכתב דלפי"ז כיום אין להחמיר כי לא בועלים על דם טוהר. והשך כתב שכדאי להחמיר והמחמיר תע"ב. ולטעם המחמירים יש שפירשו שזה הטעם שאסור כל הימים עד פ"א כדי שלא יתבלבל.

ולמעשה יולדת לא תבדוק עד כ-ה' שבועות כדי לא להסתבך בוסתות וכדומה [ויש שהקילו שאין בזה וסת].

הנוב"י רצה להקל שבדם טוהר הוא קל יותר שמותר לפרוש באבר חי. ותמהו עליו כמבואר בפת"ש דאינו דומה לבתולה דשם יש לחוש שליבו נוקפו, וגם דשם אין ברירה, אך כאן יכול לפרוש.

החת"ס דן להקל לספור רק ד' ימים כמו דם בתולים. אך למעשה האחרונים החמירו. [ורק לעניין וסתות כתב החזו"א שיש מקוןם להקל מספק]. ואולי לעניין ספק כגון נאבד הבדיקה יתכן שיש מקום להקל משום ספקיא דרבנן.

ולעניין ברכה על הטבילה, הדגמ"ר הסתפק אם לברך [ואף שמברכים על מנהג כאן זה מנהג הגאונים שהוא בתקופה מאוחרת]. אמנם המנהג כן לברך. [ואף שהקשו שעל 'נטילת ערבה' לא מברכים, שם הוא בקום ועשה, אך כשאסרו חז"ל באיסור של סייג עובר משום לא תסור]. וגם על כתמים מברכים בטבילה. אך במקום שיש ספק אם לטמאות כגון ספק כתם או שהבדיקה הייתה אחר שהיא טבלה לא תברך על הטבילה דספק ברכות להקל.

סעיף ב] מבוא שא"א לפתיחת הקבר בלא דם. והנה פתח של צוואר הרחם תמיד סגור, אמנם אם הוא נכנס לתוך הרחם ופוצע את רירית הרחם אסור דכל דם היוצא מהרחם מטמא. ובצילום רחם וכן בהתקן למניעת הריון שפותח את המקור, כיון שמכניסים לתוך הרחם יש להחמיר ואפילו שלא רואים דם כי הדבר ברור שמדמם אם נוגע בצידי הרחם.