גידין ועצמות-איסור אכילה ודין טומאה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב

חולין קיז: בדין טומאת נבילות בגידין

**א. דין טומאת אוכלין למ"ד אין בגידין בנו"ט-**

מבואר במתני' שאין הגידין בכלל טומאת נבילות, ורק מצטרפין לטמא טו"א משום שנאכלים יחד עם הבשר חשיבי אוכל, וילפינן לה עז: מבנבלתה ולא בגידין ועצמות.

וביאור החילוק בין טומאת נבילה לטו"א כתב רש"י דאף שהגידין נאכלין מ"מ לא חשיבי בשר רק אוכלא בעלמא.

והביאור בזה דלענין טומאת נבילה לא נתנה תורה דין טומאה אלא לעיקר הבהמה ואין הגידין עיקר הבהמה שהרי א"ר לאכילה, ולא מהני לזה מה שהוא מצורף להבשר דמ"מ בפנ"ע לאו עיקר הבהמה הוא ומה יהני לזה צירוף, אבל לענין טו"א הכל תלוי בשם אוכל שלו ואף גידין ע"י שהוא מצורף להבשר הוי אוכל.

והנה יל"ע בדינא דמתני' דמצטרף לטמא טו"א מ"ש מהא דקי"ל לענין מאכ"א דאין בגידין בנו"ט ואף אם אוכל הגידין יחד עם הבשר אין מצטרפים להשלים לכזית כמבואר קב:, והכא מצטרפין לטמא טומאת אוכלין.
והנה באמת יש לחקור בטעם שאין בגידין ועצמות איסור אכילה, והנה ילפינן מקרא בתו"כ שמיני ב-ד:"מבשרם לא תאכלו-ולא מן העצמות ולא מהגידין ולא מהטלפים" [ופטור זה הוא בין בעצמות הקשות ובין בעצמות הרכות כמבואר יו"ד פז-ז].

ויש לחקור [עיין משנת ר"א-יז באורך] אם טעם פטורם הוא משום שאינו בכלל עיקר הנבילה כיון שא"ר לאכילה וממילא לא נתנה בו תורה האיסור כלל, וכצד זה מבואר בלשון הר"מ פ"ח ה"ה שאין הגידין בכלל בשר.

[והנה אף לענין גיד הנשה עצמו מבואר דחידוש הוא דעץ הוא והתורה אסרתו, ולכאו' התם אי"צ שם בשר רק גיד, ולמה הוי חידוש, וצ"ל דכל שאינו מצורף לדבר אחר והוא עומד בפנ"ע הרי יש בו גם החסרון שא"ר לאכילה וחידוש לאוסרו].

ולפי"ז ה"נ אם יתקנו את העצמות אח"כ שיהיה ראוי לאכילה [וכגון ז'עלאטין] לא יהיה בו איסור שלא זהו חלק הבהמה שאסרה תורה.

ולפי דרך זו הרי י"ל דדין מאכ"א דמי לטומאת נבילה שלא נתנה תורה דין מאכ"א של נבילה וטמאה אלא על עיקר הבהמה, וא"כ מה יועיל מה שהוא מצורף להבשר.

אבל י"ל צד אחר בדין עצמות, דלעולם גם הם חלק מן הבהמה אלא שבפועל לא נאסרו משום שא"ר לאכילה, ולפי"ז יל"ד שאם תקן את העצמות והשתא הם ראויים לאכילה שפיר יחזרו לאיסור.

אלא שלפי"ז נתקשה ל"ל קרא להתיר ותיפו"ל משום שלא כדר"א, ובאר דס"ד שכל הבהמה בכלל גזיה"כ לאסור וכמו גיה"נ דגזיה"כ הוא.

[ומ"מ גם לפי צד זה יש לדון לפמש"כ בחוו"ד קג-א דנבילה שא"ר לגר כיון שהותרה בחפצא ע"י שא"ר לאכילה תו אינה חוזרת לאיסורה אף אם נעשית ראויה, ה"נ הכא שרי.

אבל בחת"ס יו"ד-פא ובפמ"ג נראה שחלקו עליו, ואסרו עור הקיבה שנתייבש לגמרי אם אח"כ חזר להיות לח, ולפי"ד יש מקום לאסור.

וע"ע בשו"ת משנת ר"א-יז דאף שהיה מקום לומר שכל דבריהם הוא רק היכא דמעיקרא היתה ראויה ונפסלה, אבל הכא דמתחילתם א"ר לאכילה פקע איסורם לגמרי אין נראה לחלק בזה, עיי"ש טעמו].

ולפי צד זה תיקשי טובא דכיון שראויים לאכילה בהדי בשר למה לא יחול בהם איסור, ומ"ש מהא דמקבלין טו"א.

ולדרך זו צריך לבאר באופ"א, דחלוק דין טומאת אוכלין שעיקר דינו הוא בחפצא של כביצה ועיקר הדין הוא שיהיה הכביצה ראוי לאכילה, וכיון שהגידין בצירוף עם בשר ראויין לאכילה שפיר חשיב כביצה הראוי לאכילה.

אבל לענין מאכ"א דין כזית אינו דין צירוף בחפצא של הדבר אלא שהוא דין באכילת האדם, וצריך שכל חלק וחלק מן הכזית יהיה ראוי לאכילה.

[ומה שאינו מצטרף לענין טומאת נבילות אינו מאותו ענין של מאכ"א, רק הוא ענין אחר כש"כ לעיל דהתם בשר בעי וכש"כ רש"י והנך לאו בכלל הבשר ומה יהני צירוף].

ובמשנת ר"א מסיק שעיקר פטור עצמות הוא משום דלאו בכלל בשר הן ומלבד שכ"מ לשון הר"מ שהבאנו לעיל הוכיח כן מפלוגתא דר"י ור"ל חולין עו: פסחים פד. בגידין הרכים שסופן להקשות, שבשעה שהם רכים הם ראויים לאכילה [עיי"ש ראיותיו לזה] ומ"מ פטר בהו ר"ל משום דבתר בסוף אזלינן, ומסקינן להלכה דאף ר"י חזר בו ופוטר, וע"כ יסוד הדברים משום שאינם בכלל בשר וזהו הפלוגתא אם עי"ז דסופו להקשות לא חשיב בשר מהשתא.

**ב. מ"ט בעי קרא לפטור עצמות-**

והנה מבואר בתו"כ דלא ילפינן פטור עצמות משום נבילה שא"ר לגר רק מקרא מיוחד, וכן פשוט דאף לר"מ דפליג גבי נבילה שא"ר לגר מודה בעצמות, וכמבואר בנוב"י יו"ד-כו דדעת הר"מ דקי"ל כר"מ דנבילה שא"ר לגר הויא נבילה ומ"מ עצמות אין בהם איסור.

ואם נימא שיש כאן פטור מיוחד שאינו בכלל הבשר ואף אם תקנם פטור הרי י"ל דלכך בעי קרא לומר שאינו בכלל האיסור כלל, אבל אם כל הפטור הוא משום שא"ר לאכילה ואם תקנם חייב צ"ב ל"ל קרא.

ואולי י"ל שלא שייך בזה היתר נבילה שא"ר לגר שעיקר ההיתר הוא משום שנפגם האוכל מצורתו המקורית, אבל היכא שכך היא צורתו המקורית ל"ש היתר דנבילה שא"ר לגר, ורק הוא היתר אחר דמעיקרא לא חייל ביה איסור.

אבל צ"ע דאמרינן ע"ז סח: דשרצים המאוסים חידוש הוא לאוסרם ואף שמעיקרם הם פגומים מ"מ חידוש הוא, וכן גבי גיד הנשה אמרינן חידוש הוא כיון שא"ר לאכילה, וצ"ע.

אבל באמת כל חקירתו לא הבנתי ולכאו' הוא מבואר להדיא בגמ' עז: בנבלתה ולא בגידין ועצמות, ואמרינן לא נצרכא אלא שעשאן ציקי קדירה.

הרי מבואר דבאמת אי"צ קרא לזה אלא באופן שתקנו לאכילה.

ובאמת כבר עמד שם בתפא"י היאך ס"ד שאם בשעת מיתה לא נעשה נבילה יחזור אח"כ לקבל טומאה?

ובאר דס"ד דכל פטורו הוא משום שא"ר לאכילה בפועל וא"כ אח"כ כשחוזר לתיקונו שפיר חוזר לאיסור וטומאה, וכש"כ משנת ר"א, וע"ז מסקינן שאינו כן אלא דחדית לן קרא דאינו בכלל בשר כלל ולכך אף אם תקנו אח"כ הותר.

ונמצינו למידים מגמ' זו דיסוד ההיתר הוא משום דלאו בשר הוא כלל.

**ג. אם יש בעצמות איסור תורה-**

והנה מבואר בר"מ ד-יח דכל הפטור דעצמות הוא ממלקות אבל איסורא מיהא אית בהו.

[ודעת האחיעזר ח"ג לג-ה וחזו"י סוף זבחים בשו"ת-ה נקטו שאין בעצמות הקשות איסור אכילה כלל וכל ד' הר"מ אינו אלא בעצמות הרכות או שיש בהם מוח, וכ"נ דעת החוו"ד סי' צט כש"כ במקומו.

ובאחיעזר הוכיח זה ממה דחזינן שעצמות האיסור מצטרפות להיתר, ונתבאר במקו"א בדין עצמות לדחות ראיה זו.

[עוד הוכיח כן מד' התוס' ע"ז סט. שהתירו לאכול רגלי הדבורים בדבש שאינן אלא עצמות לחוד.

אבל ברמ"א קג-ב כתב שאין רגלי הדבורים אוסרות את קדירה משום נטל"פ משמע דמצ"ע יש בו איסור, דלא כהתוס' ע"ז הנ"ל.

אמנם ביד יהודה קג-כא כתב כוונת הרמ"א לגוף הדבורים ולא לרגלים שאין בהם איסור כלל, וכ"כ בהג' צבי לצדיק קג-ב, ועי' בבאר הגולה פא-ח ופר"ח פא-כז הסכימו לד' התוס' ע"ז הנ"ל להלכה ומשמע מכ"ז שאין איסור באכילת עצמות, ועי' לקמן בד' רא"ק].

אבל דעת המנח"י ה-ה ואגרו"מ יו"ד ב-כז דוודאי יש איסור אף בעצמות הקשות, וכדבריו נראה בש"ך פז-כב דמבשל עצמות בחלב אסור דרבנן, וכתב בפמ"ג שם דאף בעצמות קשות איכא איסור דרבנן שכ"ה פשטות לשון השו"ע.

ומכח זה תמה בפמ"ג על המנ"י שם ואולי דעת המנ"י שאין איסור בעצמות הקשות, אבל במקו"א נתבאר מד' היד יהודה לבאר דעתו באופ"א ולפי"ז אין לנו ראיה שחולק ע"ז, וע"ע מהר"ם שי"ק יו"ד-קח בענין זה].

ובגדר האיסור, עיין במשנת ר"א הביא דעת הגר"א סילבר שכל המיעוט של עצמות וגידין הוא דוקא ממלקות אבל איסורא אית בהו, וכעי"ז בגינ"ו או"ח כלל ב' טו-טז וכתב שהוא כעין חצי שיעור, וכ"כ בחזו"א בכורות טז-טז.

וטעם הדבר נראה בגינ"ו וחזו"א שהוא אסור משום חצי שיעור דאינו בו אכילה גמורה רק מקצת אכילה, וחידוש הוא [וכנראה אזלי להצד דהם בכלל בשר ורק פטורם משום שא"ר לאכילה ובזה י"ל דהוי כעין ח"ש].

ומה שאינו מטמא טומאת נבילות כתב בחזו"א דלענין טומאת נבילות בעי כזית וחצי שיעור אינו מטמא.

ועיי"ש דה"נ לענין בב"ח אין בו שיעור כזית ולא חל בו בב"ח, ועיי"ש מש"כ לדעת לוי קח:, ונתבאר עוד במקו"א.

[מיהו בחזו"י בסוף זבחים תשובה ה' כתב דמסתבר כיון דילפינן ליה מקרא הוי היתר גמור ולא רק פטור ממלקות, ומש"כ הר"מ דמ"מ אסור הוא מדרבנן, וכ"נ בצל"ח פט:].

ובמשנת ר"א כתב שיש לדון לאוסרו מדאורייתא מטעם אחר והוא מדין איסור יוצא, דאף דלא יחשיב בשר ואין חל בו איסור נבילה וטריפה מ"מ יש לאוסרו מתורת יוצא ובזה אי"צ שם בשם דוקא, וכזה הביא מד' הכו"פ סי' פא [יו"ד לקמן] שיש לדון דאף אם אין בשליא איסור נבילה וטמאה מ"מ יש לאוסרה מתורת יוצא מן החי.

[והנה שיטת התוס' דיוצא מן האיסור לוקין עליו ולפי דעתם מתבאר בע"כ שאין איסור בעצמות מתורת יוצא שא"כ היה לוקה עליו].

ובמשנת ר"א מסיק דנראה שאין בו איסור תורה כלל רק דרבנן כיון שא"ר לאכילה ומטעם אחשביה.

ועפי"ז יישב [יז-יז] ראיית האחיעזר מאכילת רגלי הדבורים המעורבים בדבש דהתם ל"ש אחשביה שאינו אוכלן בפנ"ע ואין כאן פלוגתא בין התוס' להר"מ.

אבל מסיק דמ"מ יש נפק"מ גדולה מאיסור יוצא, דלענין עיקר שם נבילה הפטור הוא משום דלא חשיב בשר כלל וכמבואר בלשון הר"מ וממילא אף אם תקנן לא חזרו לאיסורא, אבל מ"מ יש לאוסרם מתורת יוצא ובזה אי"צ שם בשר דוקא, ובזה כל הפטור יהיה משום שבפועל א"ר לאכילה, ואם תקנן שפיר נאסר [אלא שלא יהיה בו מלקות אבל מ"מ יהיה בו איסור תורה], ומזה מסיק לאסור את הז'עלאטין באיסור תורה.

[ומיהו עיקר הנחה זו שיש לאוסרו מתורת יוצא הבאנו במקו"א ד' הקה"י פסחים לענין משקין היוצאין דלא חשיב בכלל יוצא שאינו נוצר מעצם האיסור רק שיחד עם האיסור נוצרו גם עצמות ומשקין, ולפי"ז א"א לאסור משום יוצא, ואכ"מ].

ועיי"ש הביא ג"כ ד' החוו"ד צט-ב דמוח שבעצמות אסורין משום יוצא עיי"ש באר בזה שיטת הרמ"א גבי עצמות, ונתבאר במקו"א.

וע"ע שם מה שהביא מהאו"ש פ"ד מאכ"א דאמרינן לקמן קכב. אלו שעורותיהן כבשרן, ובתוס' לעיל עז. הביאו דעת ר"י בירושלמי דה"מ לאיסור וטומאת נבילה אבל לא למלקות, ור"ל פליג דאף למלקות, וכתב באו"ש טעמיה דר"י שאינו בכלל נבילה אבל אית ביה תורת יוצא ואין בו מלקות [וצ"ע לשיטת התוס' סד. שאין מלקות באיסור יוצא], מיהו עיין במשנת ר"א שכתב דעור הבהמה רחוק להחשיבו כיוצא מן החי, עיי"ש[[1]](#footnote-2).

**ד. דין טומאת נבילות למ"ד יש בגידין בנו"ט-**

ועיקר מה דקתני במתני' דאין הגידין מצטרפים לענין טו"א יל"ע בכמה פנים:

א. ברש"ש העיר דלכאו' תליא בפלוגתא דיש בגידין בנו"ט, והרי מתני' צו: ס"ל יש בגידין בנו"ט, א"כ כשם שנחשב חלק מן הנבילה לענין איסור נבילה למה לא יהיה בו גם טומאת נבילה?

ובשעה"מ פ"ח מאכ"א הוסיף דהא ר"י אית ביה יש בגידין בנו"ט ומ"מ לא פליג אלא בסיפא דמתני' משמע דברישא מודה.

ונדחק ברש"ש דילפותא דבנבלתה הוא ייתור מיוחד ואף למ"ד יש בגידין בנו"ט [ועיין לקמן מד' המ"מ בזה].

ב. הק' באבי"ע פ"ו אבה"ט וש"א לשיטת הר"מ דגיד הנשה של נבילה חייב עליו משום נבילה כיון דאחשביה רחמנא לאכילתו חשיב נמי לענין איסור נבילה, וא"כ הדין נותן דגיד הנשה יטמא טומאת נבילות ובר"מ סתם שאין טומאת נבילות בגיד כלל.

ובפשוטו היה מקום ליישב עפ"י מה שחקרנו לעיל בפטור עצמות וגידין לענין מאכ"א, ואי נימא שעיקר הפטור בעצמות וגידין הוא משום שא"ר לאכילה, י"ל דכל סברת אחשביה הוא משום דעי"ז חשיב כראוי לאכילה, אבל דין טומאת נבילות יסוד הפטור דילפינן מבנבלתה הוא דלא חייל טומאת נבילות אלא על הבשר שהוא עיקר הבהמה וכאידך צד של המשנת ר"א, ובזה לא תהני סברת אחשביה.

ולפי"ז י"ל דאף למ"ד יש בגידין בנו"ט מ"מ לא חשיב עיקר כ"כ כמו הבשר ואין בו דין טומאת נבילות, ורק לענין מאכ"א שיסוד הפטור הוא משום שא"ר לאכילה ס"ל דאף הגידין חשיבי ראויין לאכילה.

וסברא זו מבוארת בחי' הגר"ח עהש"ס פסחים עג: בענין גידין הרכין, עיי"ש דלענין טומאת נבילות בעי דוקא בשר ולא דמי לכל מאכ"א דאי"צ אלא שיהיה ראוי לאכילה.

**ד. ביאור אחר לחלק בין טומאה למאכ"א-**

אבל עיין בלשון הר"מ בפ"ח ה"ה כתב דאין איסור טמאה בגיד לפי אינו מכלל הבשר, משמע דאף לענין מאכ"א הטעם משום דלא חשיב מכלל הבשר [ובלשון הר"מ פ"ד הי"ח כתב הטעם משום שא"ר לאכילה, וכתב במשנת ר"א שצריך לבאר דיסוד הטעם דלא חשיבי מכלל הבשר הוא משום שא"ר לאכילה, ופשוט].

וע"כ צ"ל לפי"ז דסברת אחשביה מועלת להחשיבו גם מכלל הבשר, וכבר נתקשה בזה בקה"י פסחים-יד עמד בזה.

וכנראה יש שתי אופנים בזה:

א. באבי"ע פ"א אבה"ט כתב דצ"ל שאינו תלוי בסברת אחשביה, אלא דיסוד הדין דגיד אינו חשוב חלק מן הבהמה כיון שאין בו בנו"ט, אבל בנבילה ועולה כיון שיש דין איסור אכילה על הגיד הרי בזה גופא הוא חשיב חלק מן הבהמה ושפיר נאסר גם מתורת נבילה, משא"כ בטמאה דלא נאסר גיד ה"נ אין בו ג"כ איסור טמאה, עיי"ש [ומיהו מסתבר דאיסור גיד אינו תלוי במה שהוא מבהמה וסגי במין גיד שהגיע מבהמה, אבל לא ייחשב בזה חלק מהבהמה, ודו"ק].

ב. בשו"ת משנת ר"א כתב דכיון דתחילת הדין דלא חשיב חלק מן הבשר הוא מכח שא"ר לקיים בו אכילה, הרי שפיר י"ל דע"י דאחשביה רחמנא לאכילת גיד כאכילה חשיב ראוי לאכילה ושפיר הוי בכלל הבשר [ומ"מ פשוט דלא דמי לתיקן את העצמות דבזה אינם חוזרים להיות חלק מן הבשר].

ולפי כ"ז הדרו שתי הקושיות לדוכתא, חדא למה לא יהני סברת אחשביה להחשיבו כבשר גם לענין טומאת נבילות, ועוד דלפי"ז ע"כ למ"ד יש בגידין בנו"ט למה לא יהיה בו טומאת נבילות והרי הוא בכלל הבשר?

וצריך לחלק בזה באופ"א דלעולם בין לענין מאכ"א ובין לענין טומאת נבילות יסוד הפטור הוא משום שאינו בכלל הבשר, אלא דחלוק שם בשר לענין מאכ"א משם בשר לענין טומאת נבילות.

וביאור הדברים דשם בשר נקבע לפי כל חד כדיניה, דלענין מאכ"א יסוד דינו הוא דבעי שיהיה ראוי לאכילה וכל שמתחילתו א"ר לאכילה אינו בכלל הבשר של הבהמה ולא חייל ביה איסורא, אבל לענין טומאה לא סגי במה שהוא ראוי לאכילה ובעי שיהיה דוקא **עומד** לאכילה, וכל שאינו עומד לאכילה הרי אינו חלק מן הבשר לענין זה.

ולפי"ז י"ל דאף למ"ד יש בגידין בנו"ט היינו שהוא ראוי לאכילה ולענין מאכ"א חייל ביה שם בשר, אבל לא חשיב עומד לאכילה ולא חשיב בשר לענין טומאת נבילות, וכן לא מהני סברת אחשביה אלא להחשיבו ראוי לאכילה אבל מ"מ אינו עומד לאכילה, ודו"ק.

[והא דלענין טו"א מצטרף ולא אמרינן דסו"ס אינו עומד לאכילה הוא משום דע"י הבשר הוא עומד לאכילה ואית ביה שם אוכל, אבל לענין טומאת נבילה הרי הוא תלוי בשם בשר ולא מהני צירוף של דבר אחר להחשב בשר שהרי מצ"ע לא חשיב חלק מן הנבילה].

ויסוד חילוק זה דלענין טומאה בעינן דוקא שיהיה עומד לאכילה מבואר כן בכ"ד:

א. עיין קכא. בשר שפלטתו סכין אינו מטמא טו"א ואף שהוא ראוי לאכילה.

וכן מבואר עוקצין רפ"ג דנבלת טמאה צריכה מחשבה, ואף שהיא ראויה לאכילה מ"מ אינו עומד לאכילה כמבואר במפרשים שם.

וע"ע במתני' עז. השליא יש בה איסור נבילה שלא הותרה בשחיטה, אבל אינה מטמאת טו"א אלא ע"י מחשבה, ובאר בחזו"א ע"ד זו ועיי"ש דימה זה לד'' התוס' קכא. שנביא באות ב'.

ב. עוד יש להביא ענין זה מד' התוס' קכא. דלענין טו"א מבואר שם בגמ' גבי אלל שאם בטלו במחשבתו מלהיות אוכל אינו מטמא, ובתוס' שם הביאו דעת רש"י דלענין מאכ"א איירי שאין בו איסור נבילה, ודחו זה דלענין מאכ"א לא מצאנו מושג של ביטול.

וביאור החילוק בזה בפשוטו מבואר כנ"ל דלענין טומאה בעינן שיהיה עומד לאכילה והרי אינו עומד לאכילה, אבל לענין מאכ"א סגי במה שהוא ראוי לאכילה והרי הוא ראוי ומה שייך כאן ביטול.

[ועיי"ש ברש"ש שכתב דגם לענין מאכ"א שייך ביטול, וצ"ע, וע"ע בתו"ר ביישוב שיטת רש"י ז"ל:"כיון דמחובר לעור ולא חש לכונסו כי היכי דביטוליה משוי ליה כעור ולא מטמא ה"נ לענין איסור נבילות הו"ל כעור מן התורה מידי דהוה אנבילה שא"ר לגר שאין חייבין עליה", ודבריו משמע קצת ע"ד הרש"ש אבל משמע שם שהוא ענין מיוחד דוקא במה שמחובר בעור].

אבל בחזו"א-ריד (קכא.) כתב לבאר החילוק באופן מחודש עיי"ש דעיקר דין מאכ"א הוא כדי שלא יחשיב האדם את הדבר וא"כ אף שאינו חשוב מ"מ אינו סתירה לדין מאכ"א שזהו גופא ענין מאכ"א, משא"כ בטומאה, ודבריו חידוש.

ג. בתוס' מנחות סט. הק' למה פיל שבלע הוצין ועבדינהו כפיפה אינו מטמא, ואילו לענין מאכ"א לא חשיב עיכול בכה"ג, ותי' דשאני טו"א מדין מאכ"א, והוכיחו כן מנבילה דבעי מחשבה אבל לענין מאכ"א אי"צ מחשבה, וכעי"ז כתבו בתוס' בכורות ז: גבי דג שבלע דג לחלק בין איסור לטומאה לענין עיכול, וביאור דבריהם י"ל כנ"ל דלענין טומאה בעי עומד לאכילה וע"י מקצת עיכול אינו עומד תו לאכילה, וע"ע באחיעזר ח"ב-יא בהגה"ה מש"כ לבאר באופ"א.

ודע עוד דמה שמצאנו דטומאה תלוי בדין עומד לאכילה אינו רק לקולא אלא אף לחומרא, ואם הוא עומד לאכילה הרי גם אם א"ר לאכילה מ"מ חייב עליו, והוא מבואר בר"מ פ"ג טו"א ה"ג דאף בגידין אם חישב עליהן מקבלים טו"א.

ומקורו בסוגיא קכא. דאף מידי שאינו ראוי לאכילה מ"מ אם חישב עליו מקבל טו"א, ומבואר דעומד לאכילה סגי אף בלא ראוי לאכילה, ודין עומד לאכילה גבי טומאה הוא בין לקולא ובין לחומרא.

**ה. בדעת המ"מ-**

אבל באמת במ"מ פ"ד הי"ח נראה וודאי דאוקי למתני' כמ"ד אין בגידין בנו"ט, עיי"ש באר הילפותא מבנבלתה למעט גידין ועצמות, משום דליכא טומאת נבילה אלא במה שיש בו איסור נבילה, ולמ"ד אין בגידין בנו"ט לא חשיב חלק מן הנבילה לענין איסור ה"נ לית ביה טומאה.

ולפי"ז נראה להדיא דלמ"ד יש בגידין בנו"ט שפיר יטמא ותיקשי עליו קו' שעה"מ ורש"ש.

וגם לדבריו הרי למ"ד אין בגידין בנו"ט מ"מ בגיד הנשה דאית ביה סברת אחשביה שפיר יטמא, וכבר תמה עליו באבי"ע דהר"מ סתם דבכל הגידין אינו מטמא.כתב הטעם שאין בו טומאת נבילות משום דכיון שאינו חלק מן הנבילה לענין איסור נבילה ה"נ אין בו טומאה, ודלא כרש"ש, ולפי"ד המ"מ כנראה מתבאר דמתני' כמ"ד אין בגידין בנו"ט אזלא, וצ"ע.

**ו. פלוגתת רש"י ומאירי ביצה-**

ביצה ז. אמרינן גבי נבלת עוף טהור דגיד שלו אינו מטמא בבית הבליעה, ופירש"י דאזיל כמ"ד אין בגידין בנו"ט, והמאירי חלק ע"ז דאף למ"ד יש בגידין בנו"ט מ"מ אינו כעיקר בשר ואינו מטמא.

והנה ד' המאירי הוא ככל משנ"ת לעיל דמתני' דהכא אף למ"ד יש בגידין בנו"ט אזלא, אבל לשיטת רש"י הרי מבואר לכאו' דמתני' לא אזלא אלא למ"ד אין בגידין בנו"ט, ועמד ע"ז בשעה"מ פ"ח מאכ"א.

אבל הק' בשעה"מ כמו שהבאנו לעיל דבריו דהא ר"י נמי מודה בדינא מתני'.

וראיתי מבארים בזה עפי"ד הגר"ח שהובאו בחי' הגרי"ז נזיר נ., דדין טומאת נבלת עוף טהור תלי באיסור אכילה דנבילה, אבל טומאת נבלת בהמה תלי דוקא בשם בשר, וא"כ כל ד' רש"י אינו אלא לענין נבלת עוף טהור דבזה למ"ד יש בגידין בנו"ט יטמא כמו שהוא אסורה באכילה, משא"כ לענין טומאת נבלת בהמה תלי בשם בשר ואף למ"ד יש בגידין בנו"ט לא חשיב עיקר בשר.

ועיקר ד' הגר"ח מבוארים כבר ביראים-סג [רמט] עיי"ש הביא הגמ' ביצה ז. השוחט את התרנגולת ומצא בה ביצים גמורות מותר לאוכלם בחלב, וכתב בשם ר"י גאון [וכ"כ התוס' בכ"ד בשמו] דדוקא לענין בב"ח דרבנן כגון התם דהוי בשר שחוטה שרי, אבל באיסור דאורייתא כגון שנתנבלה הבהמה אסור לאכול את הביצה, שהרי קי"ל עדויות פ"ה דביצת נבילה אסורה באיסור נבילה חזינן דלענין איסור תורה לא חשיב פירשא.

וכתב היראים שלמדנו מדבריו דה"נ לענין בב"ח דאורייתא יהיה אסור לאכול את הביצה בחלב.

אבל דחה די"ל דשאני איסור נבילה מאיסור בב"ח דבאמת ביצה לא חשיבא בשר כלל, ורק לענין איסור נבילה אסור דאי"צ לזה תורת בשר וסגי מה שהוא בכלל הבהמה שנתנבלה, אבל איסור בב"ח תלי בשם בשר וביצה ליה בה שם בשר.

והק' ע"ע דהא בגמ' ביצה מדמי דין שוחט את הבהמה ומצא בה ביצה שמותר בחלב לדין טומאת נע"ט ולא מחלקינן בזה חזינן דדין נבילה שוה לדין בב"ח?

ועיי"ש ביראים דנו"נ בזה מטעם אחד, ולבסוף דחה מטעם אחר דשאני טומאת נבילה דבעינן בשר דוקא משא"כ איסור אכילה של נבילה סגי במה שהוא ראוי לאכילה, והוא ממש כד' הגר"ח.

**ז. דין גידין לענין בב"ח-**

והנה ע"ע מכות כא: המבשל גיד בחלב חייב, ופירש"י דאזיל כמ"ד יש בגידין בנו"ט וכ"כ המאירי שם שהרי למ"ד אין בגידין בנו"ט מבואר חולין קיג: שאין בו משום בב"ח.

וצ"ע למה יתחייב למ"ד יש בגידין בנו"ט, והרי מבואר במתני' דטומאת נבילות לית ביה ולא חשיב בשר אף למ"ד יש בגידין בנו"ט?

ולפמש"כ לעיל בשיטת הר"מ יתיישב היטיב דבאמת למ"ד יש בגידין בנו"ט עדיף כ"כ דאף חל בו שם בשר, ורק לענין טומאה לא חשיב בשר שאינו עומד לאכילה.

[ע"ע בענין זה בצל"ח פסחים כב. גבי טריפה דכיון דכתיב להדיא בקרא 'בשר' בשדה טריפה וודאי אין הגידין בכלל דלאו בשר אינון, וכדבריו מבואר במה שצידדו הראשונים קג. דחלב ג"כ לא ייחשב בשר לענין בשר מן החי אי לאו דהוי מין במינו].

**ח. שליא-**

בש"ך פא-יא התיר שליא של בהמה טמאה.

אבל בפר"ח חלק ע"ז דמבואר להדיא בסוגיא עז. שיש בה איסור נבילה.

ובכו"פ יישב דהתם אסור לא משום עיקר דין נבילה רק משום יוצא מן החי ובזה אף בשליא נאסר.

אבל תמהו עליו חוו"ד ופמ"ג שם דהא אף בטמא נאסר יוצא, ומה לי יוצא מן החי או יוצא מן הטמא.

והנה דעת הפר"ח צ"ע מגמ' קיג: דמבשל שליא בחלב אין בו משום בב"ח והרי לדעתו הוא בכלל בשר לענין מאכ"א וה"נ לענין בב"ח?

ובחזו"א יו"ד יב-ג תמה על הפר"ח מידי בשר כתיב באורייתא וכל דבר שהוא ראוי לאכילה חייל בו דין בב"ח, עיי"ש, אבל למה שהבאנו לעיל מהיראים חזינן דבב"ח בעי שם בשר טפי מאיסור נבילה.

ואולי י"ל דלאו שם גדי עליו שאינו עיקר הגדי, אבל מ"מ ראוי הוא לאכילה ועדיף מגידין דלמ"ד אין בגידין בנו"ט אין בו דין מאכ"א כלל, אבל שליא חשיבא בכלל מאכ"א ורק שם גדי אין עליה, וצ"ע.

**ט. עוד בד' הגר"ח-**

הגר"ח שם ייסד דלענין מצות אכילת קדשים שיטת הר"מ שאי"צ שם בשר וסגי בכל חלק מהזבח שראוי לאכילה.

וכל פלוגתא דר"י ור"ל לענין גידין שסופן להקשות אם חל בהם שם בשר שייך רק לענין פסח דכתיב ואכלו את הבשר וכו' אבל בשאר קדשים וודאי הוא חלק ממצות אכילתן [אלא שאין נמנים עליהם בפסח משום שאינו חלק מהקר"פ אבל כו"ע מודו שמצוה לאוכלם ואפי' בקר"פ מתורת אכילת קדשים דעלמא].

והוכיח כן מד' הר"מ פסוה"מ יח-כג דשליא יש בה משום פיגול נותר וטמא ואף שאין לה שם בשר [לפי דעת הפר"ח דלעיל דלא כהחזו"א] מ"מ היא בכלל אכילת בשר קדשים.

ועיי"ש מש"כ דרש"י והראב"ד פליגי וס"ל דאף בכל אכילת קדשים בעינן בשר דוקא.

וע"ע בתוס' חולין עז. מה שהביאו מהירושלמי ובמהרש"א לב אריה שם ולא עיינתי.

1. ובעיקר ענין הז'עלטין נתבאר במקו"א בענין נבילה שא"ר לגר סיכום הענין. [↑](#footnote-ref-2)