ידים פרק שלישי
קטגוריות: ש_ס / ס ידיים / ידיים - הרב אי_ש סטפנסקי

סדר דרגות הטומאה הם:

א. הטומאה החמורה ביותר היא אב הטומאה, כלומר, השרץ, וכן מי שהטומאה יוצאת מגופו, דהיינו, זב, זבה, נדה, יולדת ומצורע, וכן טמא מת. והוא מטמא את כל הנוגע בו, ואפילו אדם וכלים.

ב. ראשון לטומאה - הנוגע באב הטומאה. והוא מטמא אוכלים ומשקין בלבד!

ג. שני לטומאה - אוכלים ומשקין שנטמאו מראשון לטומאה, וכן טבול יום. והוא מטמא תרומה או קודש בלבד!

ד. שלישי לטומאה - תרומה או קודש שנטמאו משני לטומאה. והוא מטמא קודש בלבד!

ה. רביעי לטומאה - קודש שנטמא משלישי לטומאה. ואינו מטמא אחרים, אלא הקודש עצמו פסול!

אף שהאדם אינו מקבל טומאה אלא מאב הטומאה בלבד, מכל מקום תקנו חכמים שהידים נחשבות כנידון בפני עצמו, והרי הם מקבלות טומאה אף מראשון לטומאה, ונטמאות הידים בדרגת שני לטומאה! ולפיכך, ידים שנטמאו מראשון לטומאה, הרי הם מטמאות תרומה וקדש, כדין שני לטומאה.

וכן תקנו חכמים, שסתם ידים - כלומר, ידים שהסיח דעתו משמירתם בטהרה - לעולם הם בדרגת שני לטומאה, ואף שאינו יודע שידיו נגעו בטומאה.

וכפי המבואר במסכת שבת [יד ב] סדר התקנות היה כך:

מתחילה תיקן שלמה המלך על סתם ידים שיהיו בדרגת שני לטומאה לגבי קודש, שהם מטמאים קודש בלבד, אך אינם מטמאים תרומה. [טעם התקנה, משום שהידים עסקניות הן, ואין זה ראוי שיגע בקודש עם ידים מטונפות, ולפיכך גזר טומאה על הידים בכדי שיצטרך לטבול את ידיו].

ולאחר מכן ביום שגזרו שמונה עשר גזירות בעליית בית חנניא, הוסיפו לגזור שלשה תקנות:

האחד, שכתבי הקודש, דהיינו, ספר תורה, נביאים, כתובים, ותפילין, נחשבים תמיד כשני לטומאה, ופוסלים את התרומה. [טעם התקנה, משום שהיו רגילים להצניע את התרומה עם ספרי התורה, לפי ששניהם קודש, והיו מופיעים שם עכברים ומקלקלים את ספרי התורה].

התקנה השניה, שידים שנגעו בספר הרי הם טמאים בדרגת שני לטומאה, ופוסלות את התרומה. [טעם התקנה, משום רבי פרנך האוסר ליגוע בספר תורה בידיו בלא מטפחת, ולפיכך גזרו שהנוגע בהם יטמאו ידיו].

התקנה השלישית, שסתם ידים יהיו תמיד בדרגת שני לטומאה גם לגבי תרומה, ולא רק לגבי קודש[[1]](#footnote-2).

**משנה א:**

טומאת הידים תתכן רק באופן שנגע האדם בידיו בראשון לטומאה, שבאופן זה כל גופו טהור, לפי שאדם אינו מקבל טומאה מראשון לטומאה, ומכל מקום ידיו טמאות, והרי הידים בדרגת שני לטומאה, אך אם נגע האדם באב הטומאה, הרי כל גופו טמא, ואין זה טומאת ידים!

אך מצינו שני אופנים שיגע האדם בידיו באב הטומאה, ומכל מקום רק הידים טמאות, וכל גופו טהור, ומעתה יש לדון, האם באופן זה היד תטמא בדרגת ראשון לטומאה, ככל דבר שנטמא מאב הטומאה, או שמא, רק בדרגת שני לטומאה ככל טומאת ידים[[2]](#footnote-3).

האופן האחד - **המכניס** את **ידיו** בלבד **לבית המנוגע[[3]](#footnote-4),** שהבית המנוגע מטמא בדרגת ראשון לטומאה את כל הנכנס לבית, ובלבד שיכנס ברוב גופו, ואם הכניס את ידיו בלבד, אין גופו טמא, ומכל מקום הידים טמאות מדין טומאת ידים,

הרי **ידיו תחלות** כראשון לטומאה, **דברי רבי עקיבא,**

לפי שדנים את הידים כנידון בפני עצמו, ומאחר והכניס את ידיו לבית המנוגע, אף שלא הכניס את רוב גופו, הרי ידיו טמאות בדרגת ראשון לטומאה[[4]](#footnote-5)!

**וחכמים אומרים, ידיו שניות,** - טומאת הידים היא רק בדרגת שני לטומאה,

לפי שכאשר תקנו חכמים טומאת ידים, הרי הם אמרו שהידים יהיו בדרגת שני לטומאה, ואף כאשר הידים נטמאו מאב הטומאה, לא שינו את הדין, ולא תקנו חכמים טומאת ידים שיהיו בדרגת ראשון לטומאה[[5]](#footnote-6).

האופן השני - **כל המטמא בגדים בשעת מגעו,** כגון אדם שנגע בזב, שכל דבר שנגע באדם בשעת חיבורו לזב, הרי הוא נטמא כאילו נגע בזב עצמו,מלבד אדם וכלי חרס, שאינם נטמאים בנגיעתם לחיבורי הזב,

**מטמא את הידים להיות תחלות,** שאם נגע בידיו בחיבורי הזב, הרי הידים נטמאות בדרגת ראשון לטומאה כאילו נגעו בזב עצמו, לפי שהידים נחשבות כנידון בפני עצמו, והם נטמאות בחיבורי הזב[[6]](#footnote-7), **דברי רבי עקיבא,**

**וחכמים אומרים, להיות שניות,** שאמנם הידים נחשבות כנידון בפני עצמו ונטמאות בחיבורי הזב, מכל מקום לא תקנו חכמים טומאת ידים אלא שיהיו ראשון לטומאה.

**אמרו לו** חכמים **לרבי עקיבא: היכן מצאנו שהידים תחלה בכל מקום,** הרי בכל מקום הידים מטמאות כשני לטומאה, ואם כן מסתבר לומר, שגם באופנים הללו לא יטמאו אלא כשני לטומאה.

**אמר להם** השיב רבי עקיבא לחכמים: **וכי היאך אפשר להן להיות תחלה אלא אם כן נטמא גופו, חוץ מזה,** הרי בכל מקום שהידים נגעו באב הטומאה כל גופו נטמא, ולא תתכן טומאת ידים בלבד אלא כאשר נגעו הידים בראשון לטומאה, ולפיכך דינם כשני לטומאה, אך בשני האופנים הללו יתכן שיטמאו מאב הטומאה ואין כל גופו טמא[[7]](#footnote-8).

המשנה ממשיכה בנידון נוסף:

מדין תורה, משקה [אפילו חולין] הנטמא מראשון לטומאה נעשה שני לטומאה, ומשקה חולין הנוגע בשני לטומאה טהור, שהרי שני לטומאה אינו מטמא חולין, אך חכמים גזרו שמשקה הנוגע בראשון לטומאה או בשני לטומאה, ואפילו משקה הנוגע בסתם ידים [שהם טמאים מדרבנן כשני לטומאה], נעשה המשקה ראשון לטומאה, ומטמא אוכל חולין להיות שני לטומאה. [טעם התקנה, שמא יטעו ויטהרו גם משקה הנטמא משרץ, שהוא כראשון לטומאה מהתורה].

ועוד גזרו, שהמשקה, שהוא לעולם ראשון לטומאה, כמו שביארנו, יטמא כלי, להיות הכלי שני לטומאה, אף שמדין תורה אין הכלי נטמא מראשון לטומאה. [טעם התקנה, שמא יטעו, ויטהרו אף כלי הנטמא ממשקה זב וזבה, שדינו כאב הטומאה, והוא מטמא כלי מהתורה].

**ואוכלין[[8]](#footnote-9) והכלים שנטמאו במשקין,** שמדין דרבנן הם כשני לטומאה, כמו שביארנו, **מטמאין את הידים להיות שניות, דברי רבי יהושע,**

לפי שחכמים גזרו על הידים שיהיו שני לטומאה, בין כאשר נטמאו מראשון לטומאה, ובין כאשר נטמאו משני לטומאה.

**וחכמים אומרים, את שנטמא באב הטומאה,** שדינו כראשון לטומאה, **מטמא את הידים,** והרי הידים יהיו שני לטומאה, אך את שנטמא **בולד הטומאה,** שדינו כשני לטומאה, **אינו מטמא את הידים,**

לפי שחכמים גזרו על הידים שיהיו שני לטומאה רק כאשר נטמאו מראשון לטומאה, ולא כאשר נטמאו משני לטומאה, לפי שאין שני לטומאה מטמא אחרים להיות שני לטומאה.

**אמר רבי שמעון בן גמליאל: מעשה באשה אחת שבאת לפני אבא, אמרה לו - נכנסו ידי לאויר כלי חרש** טמא, [וכלי חרס מטמא את האוכלים והמשקים והידים שנכנסו לאוירו, אף שלא נגעו בכלי עצמו],האם הידים טמאות או לא?

**אמר לה** רבן גמליאל: **ובמה היתה טומאתה** של הכלי?

**ולא שמעתי מה אמרה לו!**

ושאל רבי שמעון לחכמים, למה התכוין אביו שיש חילוק בדבר, יש פעמים שהכלי מטמא את הידים, ויש פעמים שאינו מטמא?

**אמרו חכמים** לרבי שמעון בן גמליאל: **מבואר את הדבר!** ואינך צריך להסתפק, **את שנטמא** הכלי חרס **באב הטומאה,** שדין הכלי כראשון לטומאה, **מטמא את הידים** להיות הידים כשני לטומאה, ואילו אם נטמא הכלי חרס **בולד הטומאה** [במשקין], שדינו כשני לטומאה, **אינו מטמא את הידים.**

ומתשובת רבן גמליאל הוכיחו חכמים כשיטתם, ששני לטומאה אינו מטמא את הידים, שהרי לפי רבי יהושע כל כלי חרס שהוא טמא מטמא את הידים, ומדוע שאל אותה במה היתה טומאת הכלי חרס!? אלא מוכח שיש אופן שהכלי טמא ואינו מטמא את הידים, כגון שהכלי נטמא ממשקין, שהוא שני לטומאה, ואין שני לטומאה מטמא את הידים.

**משנה ב:**

**כל הפוסל את התרומה,** כלומר, שני לטומאה, **מטמא את הידים להיות שניות,** וכן **היד** הטמאה שהיא שני לטומאה, **מטמא את חברתה** הטהורה, **דברי רבי יהושע,** וכשיטתו במשנה הקודמת, ששני לטומאה מטמא את הידים להיות שניות[[9]](#footnote-10).

**וחכמים אומרים, אין שני עושה שני,** וכשיטתם במשנה הקודמת, שהידים נטמאות מראשון לטומאה בלבד[[10]](#footnote-11).

**אמר להם** רבי יהושע, ראיה לשיטתו, שאף שני לטומאה מטמא את הידים, **והלא כתבי קדש** שהם **שניים** לטומאה, שחכמים גזרו שכל כתבי הקודש יפסלו תרומה כשני לטומאה, ומכל מקום **מטמאין את הידים[[11]](#footnote-12)!**

**אמרו לו** חכמים, **אין דנין דברי תורה מדברי סופרים! ולא דברי סופרים מדברי תורה! ולא דברי סופרים מדברי סופרים!** לפי שבכל מקום גזרו כפי הצורך באותו הזמן,

וטומאת ידים היא תקנה מדברי סופרים, וחכמים ראו לגזור בכתבי הקודש, שהם יטמאו את הידים אף שהם רק בדרגת שני לטומאה, אך לא גזרו כן בכל שני לטומאה.

**משנה ג:**

שנינו לעיל, שחכמים גזרו על כתבי הקודש, שיטמאו את הידים להיות שני לטומאה, וכן פרשיות התפילין ובתי התפילין דינם ככתבי הקודש, והרי הם מטמאים את הידים**[[12]](#footnote-13),**

**רצועות תפילין** כאשר הם מחוברות **עם התפילין,** הרי אף הם **מטמאין את הידים,** והנוגע ברצועות ידיו טמאות כנוגע בכתבי הקודש[[13]](#footnote-14).

**רבי שמעון אומר, רצועות תפילין אינן מטמאות את הידים,** אלא רק פרשיות התפילין ובתי התפילין בלבד[[14]](#footnote-15).

**משנה ד:**

ספר תורה מטמא את הידים בין אם נגע במקום הכתב, בין אם נגע בקלף החלק שבין השורות, או שבין העמודים, או שבראש העמוד ושבתחתיתו, בכל אופן ידיו טמאות כנוגע בכתבי הקודש,

**גליון שבספר,** הקלף החלק שבספר תורה, שאין בו כתב, בעוד שהוא מחובר לספר[[15]](#footnote-16),

**שמלמעלן-** בראש העמוד [בשיעור שלשה אצבעות[[16]](#footnote-17)],

**ושמלמטן-** בתחתית העמוד [בשיעור טפח],

**שבתחלה-** בתחילת הספר, [בשיעור שיוכל להקיף בו את הספר. לפי שבגמר הקריאה הספר נגלל לתחילתו, ומשיירים קלף חלק בתחילתו בכדי להקיף את הספר בקלף חלק],

**ושבסוף-** בסוף הספר, [בשיעור שיוכל להקיף בו את העמוד של הספר. לפי שבסוף הספר מחברים לקלף עמוד בכדי לגלול עליו את הספר],

הרי זה **מטמא את הידים,** לפי שגם אותו הקלף נצרך לספר, והוא קדוש בקדושת הספר, [אך מה שיותר מאותו השיעור אינו נצרך לספר, והנוגע בו אין ידיו טמאות].

**רבי יהודה אומר,** הגליון החלק **שבסוף** הספר **אינו מטמא, עד שיעשה לו עמוד,** ויגלול את הגליון על העמוד[[17]](#footnote-18),

אך כל זמן שלא התקין לספר עמוד, אין הגליון מטמא אף שהוא עומד לכך, לפי שאינו נחשב כחלק מהספר, ותנא קמא סובר, שהקלף שבסופו מטמא מיד, ואף קודם שהתקין לו עמוד, כיון שהוא עומד לכך[[18]](#footnote-19).

**משנה ה:**

**ספר** תורה **שנמחק** הכתב שבו, **ונשתייר בו שמונים וחמש אותיות** בלבד, **כ**מנין האותיות שב**פרשת "ויהי בנסוע הארון",** הרי הוא **מטמא את הידים,**

לפי שפרשת "ויהי בנסוע הארון" נחשבת כחומש בפני עצמו, ולפיכך הטילה התורה אות "נון" בתחילתה ובסופה, [ולפי זה, חומש "במדבר" נחלק לשלשה חומשים, חומש אחד עד פרשת ויהי בנסוע, חומש שני פרשת ויהי בנסוע עצמה, חומש שלישי משם עד סוף החומש, ואם כן ישנם שבעה חומשי תורה, ועל זה נאמר "חצבה עמודיה שבעה"[[19]](#footnote-20)],

ומאחר ויש באותה פרשה שמונים וחמש אותיות, הרי מצינו שסכום אותיות זה יכול להחשב כספר בפני עצמו, ולפיכך אם נמחקו האותיות ונשארו מנין אותיות בסכום זה, הרי זה עדיין נחשב לספר, ומטמא את הידים, אך בפחות מזה אינו נחשב לספר ואינו מטמא[[20]](#footnote-21).

וכן **מגילה** [יריעה של ספר תורה][[21]](#footnote-22) **ש**התחיל ל**כתוב בה שמונים וחמש אותיות כפרשת "ויהי בנסוע הארון",** ודעתו לסיים את המגילה, הרי זה **מטמא את הידים,** אך קודם שהספיק לכתוב אותיות בסכום זה, אין זה נחשב לספר ואינו מטמא את הידים[[22]](#footnote-23).

מעתה דנה המשנה איזה ספרים נכללים בכתבי הקודש לטמאות את הידים:

**כל כתבי הקדש מטמאים את הידים,** בין ספר תורה, בין נביאים וכתובים, ואפילו מגילת רות ומגילת אסתר[[23]](#footnote-24). ובלבד שהם כתובים כדינם, כלומר, בלשון הקודש, בכתב אשורית, על קלף ובדיו.

**שיר השירים וקהלת מטמאין את הידים,** לפי שהם נאמרו ברוח הקודש, ויש להם דין כתבי הקודש.

**רבי יהודה אומר: שיר השירים מטמא את הידים** לכולי עלמא, **וקהלת מחלוקת** בית שמאי ובית הלל, שלפי בית שמאי קהלת מטמא את הידים, ולפי בית הלל אינו מטמא,

שדעת בית הלל היא, שקהלת לא נאמרה ברוח הקודש, אלא היא מחכמת התורה של שלמה, אך שיר השירים נאמר ברוח הקודש[[24]](#footnote-25).

**רבי יוסי אומר: קהלת אינה מטמא את הידים** לכולי עלמא, **ושיר השירים מחלוקת** בית שמאי ובית הלל, שלפי בית שמאי שיר השירים מטמא, ולפי בית הלל אינו מטמא, מפני שגם שיר השירים לא נאמר ברוח הקודש, אך קהלת לכולי עלמא לא נאמר ברוח הקודש[[25]](#footnote-26).

**רבי שמעון אומר: קהלת מקולי בית שמאי ומחומרי בית הלל,** כלומר, שיר השירים לכולי עלמא מטמא, וקהלת מחלוקת, כדעת רבי יהודה, אלא שבית שמאי סוברים שאינו מטמא ובית הלל סוברים שמטמא.

**אמר רבי שמעון בן עזאי: מקובל אני מפי שבעים ושנים זקנים** שאמרו **ביום שהושיבו את רבי אלעזר בן עזריה בישיבה[[26]](#footnote-27),**

[כמובא במסכת ברכות (כח א), שהורידו את רבן גמליאל מנשיאותו מחמת מעשה שהיה שם, והושיבו במקומו את רבי אלעזר בן עזריה, ובאותו היום סלקו את שומר הפתח, ונתנה רשות לכל התלמידים ליכנס, [שהיה רבן גמליאל אומר, כל תלמיד שאין תוכו כברו לא יכנס לבית המדרש], ובאותו היום נשנתה כל מסכת עדויות מחמת ריבוי הלומדים, ולא היתה הלכה מסופקת בבית המדרש שלא נפשטה], ובאותו היום פסקו כל הסנהדרין פה אחד,

**ששיר השירים וקהלת מטמאות את הידים,** כלומר, בית שמאי ובית הלל נחלקו בין בשיר השירים ובין בקהלת, אלא שקבעו הלכה ששניהם מטמאים את הידים.

**אמר רבי עקיבא: חס ושלום!!!**

**לא נחלק אדם מישראל על שיר השירים שלא תטמא את הידים!**

**ש**הרי **אין כל העולם כולו כדאי כיום שניתן בו שיר השירים לישראל,** שלא היתה בעולם קדושה מושלמת כאותו יום שניתן בו שיר השירים, שנעשו ראויים בו לקבל את שיר השירים[[27]](#footnote-28)!

**שכל הכתובים קדש, ושיר השירים קדש קדשים,** לפי שכולו יראת שמים וקיבול עול מלכותו יתברך[[28]](#footnote-29), ואם כן פשיטא ששיר השירים נאמר ברוח הקודש, ומטמא את הידים.

**ואם נחלקו** בית שמאי ובית הלל, **לא נחלקו אלא על קהלת,** וכשיטת רבי יהודה ורבי שמעון, שהמחלוקת היתה רק בקהלת ולא בשיר השירים, [ושלא כשיטת רבי יוסי שהמחלוקת היתה בשיר השירים, ושלא כשיטת בן עזאי שהמחלוקת היתה בשניהם].

**אמר רבי יוחנן בן ישוע, בן חמיו** [גיסו] **של רבי עקיבא, כדברי בן עזאי כך נחלקו,** [כלומר, שהם נחלקו בשניהם], **וכן גמרו,** ששיר השירים וקהלת מטמאים את הידים.

1. בגמרא מבואר מקור התקנה של "סתם ידים", שמתחילה תיקן שלמה לגבי קודש ואחר כך הוסיפו לטמאות אף לגבי תרומה, אך עיקר הדין שידים מקבלות טומאה מראשון לטומאה, [ונפקא מינה באופן שנטל את ידיו ולא הסיח דעתו, ונגע בראשון לטומאה, שהוא נטמא], לא נתבאר בגמרא מתי גזרו על דין זה. **ובמשנה אחרונה** כתב, שדין זה גזרו חכמים קודם תקנת שלמה, אך לא משמע כן, שהרי גזירה קדומה זו לא נתבארה בשום מקום?

   **ובחידושי ר' אריה ליב מאלין** [ח"ב סימן סה] כתב, שגזירה זו כלולה בגזירת שלמה, מפני שלא יתכן לגזור טומאה על סתם ידים בעוד שהידים אינם מקבלות טומאה כלל, ולכן הוצרך שלמה לגזור מתחילה שהידים יקבלו טומאה, ולאחר מכן הוסיף לגזור שגם סתם ידים טמאות.

   אך יש להסתפק, האם הגזירה שהידים מקבלות טומאה גם היתה בשני שלבים, שמתחילה גזר שלמה לגבי קודש, ואחר כך בגזירת יח' דבר הוסיפו לגזור שהידים מקבלות טומאה גם לגבי תרומה, וכן גזרו על סתם ידים לתרומה, או שמא, שלמה גזר שהידים מקבלות טומאה אף לתרומה, ורק את טומאת סתם ידים גזר שלמה לקודש בלבד. ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, שהתוספות במסכת שבת שם הקשו, לדעת רבי יהושע שכל הפוסל את התרומה מטמא את הידים להיות שניות, מדוע בעינן להתקנה שכתבי הקודש מטמאים ידים, תיפוק ליה שכתבי הקודש פוסלים תרומה, וכל הפוסל את התרומה מטמא את הידים? ואם נאמר שהתקנה שהידים מקבלות טומאה לגבי תרומה היתה בגזירת יח' דבר, לא קשה מידי, שהרי התקנה שהספר מטמא את הידים היתה קודם, כמבואר בגמרא שם!? ובאמת התוספות במסכת חגיגה [כד ב] תירצו כן, ומבואר שבעלי התוספות נחלקו האם הידים מקבלות טומאה לגבי תרומה כבר בגזירת שלמה, או שמא, רק בגזירת יח' דבר. ובתוספות במסכת פסחים [יט א] כתבו להדיא, שכאשר גזרו על סתם ידים לתרומה גזרו גם על ידים שנגעו בראשון, או בשני לדעת רבי יהושע, שיטמאו לגבי תרומה, וכהתוספות במסכת חגיגה.

   ובחידושי ר' אריה ליב שם חקר, האם התקנה שהידים מקבלות טומאה והתקנה שסתם ידים טמאות, שני תקנות הם, שאם נגע בטומאה הרי ידיו טמאות ככל דבר המקבל טומאה, או שמא, הכל תקנה אחת היא, שכאשר נטל ידיו ונגע בראשון לטומאה, חוזרים הידים להחשב סתם ידים, ושוב הוא טמא מחמת סתם ידים, וראה שם שכתב שישנם את שני הדינים. [חקירה זו שייכת רק אם נאמר ששלמה גזר שהידים יקבלו טומאה רק לגבי קודש, אך אם נאמר כהתוספות במסכת שבת, שהיה מצב שהידים קיבלו טומאה גם לגבי תרומה, ומכל מקום סתם ידים טמאות רק לגבי קודש, הרי על כרחיך שאין זה טומאת סתם ידים]. [↑](#footnote-ref-2)
2. **המקדש דוד** [מה ה] הקשה, שלכאורה מצינו אופן שלישי שיטמא מאב הטומאה, ורק ידיו יהיו טמאות, והוא באופן שנגע אדם באב הטומאה, ונטמא כל גופו, ועתה יש עליו שני טומאות, טומאת הגוף וטומאת ידים, שהרי בכל טומאת הגוף יש גם טומאת ידים, וטבל במקוה כאשר היתה חציצה על רוב ידו, שזהו מיעוט גופו, ומעתה, כל גופו טהור, שהרי החציצה היא במיעוט גופו, אך ידיו טמאות, לפי שהחציצה היא ברוב ידיו, ודין טומאת הידים שבו תשאר?

   ותירץ, שחכמים תקנו טומאת ידים רק באדם שכל גופו טהור, אך אדם הטמא בכל גופו אין עליו טומאת ידים כלל, ולפיכך הועילה טבילתו להיטהר לגמרי.

   ועוד תירץ, שלגבי חציצה, כיון שטבל את כל גופו, הרי אנו דנים את החציצה לפי רוב גופו, ואפילו אדם שרק ידיו טמאות, וטבל את כל גופו, והיתה חציצה על רוב ידיו שהוא מיעוט גופו, הרי ידיו טהורות, ראה שם הטעם. [↑](#footnote-ref-3)
3. **המקדש דוד** שם חקר, האם הוא טמא דוקא כאשר מכניס את כל ידיו לבית, או שמא, סגי במה שמכניס את רוב ידיו, כמו דסגי ברוב גופו. וביאר את ספיקו, שבכל מקום המיעוט נגרר אחר הרוב, ומעתה יש מקום להסתפק, האם מיעוט היד שלא הכניס לבית נגרר אחר רוב היד שבפנים, או אחר כל גופו שמבחוץ. [↑](#footnote-ref-4)
4. במסכת חולין [לג ב] נחלקו רבי ורבי שמעון בן אלעזר, האם רבי עקיבא טימא בדרגת ראשון לטומאה רק לגבי תרומה, או שמא אף לגבי חולין, שהרי ראשון לטומאה בכל מקום מטמא אף חולין.

   ולמ"ד שרבי עקיבא טימא כראשון לטומאה רק לענין תרומה, יתכן לבאר, שלגבי זה מודה רבי עקיבא לחכמים, שכיון שבכל מקום הידים בדרגת שני לטומאה ואינם מטמאות חולין, שוב לא מצינו שתיקנו חכמים טומאת ידים גם לגבי חולין. [↑](#footnote-ref-5)
5. במסכת חולין [לג ב] אמרינן, שהטעם שהידים טמאות אף שלא הכניס את רוב גופו, הוא משום שגזרינן ידו אטו גופו, אלא שהם נחלקו האם גזרו שיהיה טמא בדרגת ראשון לטומאה כגופו, או שמא גזרו שיהיה טמא בדרגת שני לטומאה ככל טומאת ידים, אך לכולי עלמא בלא גזירה לא היו ידיו טמאות כלל. [וראה ברש"י שם שכתב, שמשנתינו איירי באופן שנטל ידיו, ולאחר מכן הכניסם לבית המנוגע, שאם לא כן, תיפוק ליה שידיו טמאות משום סתם ידים, ואף שלפי רבי עקיבא יש נפקא מינה שמעתה ידיו תחילות, מכל מקום כתב רש"י כן משום חכמים, שהיה משמע לרש"י שגם לפי חכמים בעינן לגזירה של ידיו אטו גופו, ובזה הוקשה לו תיפוק ליה משום סתם ידים].

   ויש לעיין, מדוע הוצרכה הגמרא לטעם זה, הרי באופן השני שהם נחלקו, דהיינו בנגע בחיבורי הזב, לא יתכן לפרש שהם נחלקו בגזירה ידו אטו גופו, שהרי גופו לא מטמא בחיבורים כלל, ועל כרחיך שהטעם שהידים טמאות בחיבורי הזב הוא משום שדנים את הידים כדבר אחר, ואין זה טומאת אדם, וממילא מקבלים טומאה בחיבורי הזב, ואם כן מאותו הטעם צריך לטמאות את הידים שנכנסו לבית המנוגע, שהרי הידים נחשבות כדבר נפרד? וראה **תפארת ישראל ומשנה אחרונה** מה שתירצו בזה.

   ותירץ **החזון איש** [ז א], שלגבי בית המנוגע לא סגי בזה שהידים נחשבות כדבר נפרד לגבי טומאה, שהרי לגבי כניסה לבית הם חלק מגופו, וכל זמן שלא נכנס רוב גופו אין כאן כניסה לבית גם לגבי הידים, ולכן בלא גזירה מיוחדת לא היו ידיו טמאות כלל. והוסיף החזון איש, שבשני האופנים נחלקו רבי עקיבא וחכמים במחלוקת אחת, האם תמיד גזרו חכמים דין שני לטומאה על הידים, או שמא זה תלוי לפי דרגת הטומאה שנטמא ממנה, ואין זה מחלוקת רק בגדר הגזירה של ידיו אטו גופו, [ומה שהגמרא שם נקטה שלפי רבי עקיבא ידיו כגופו שוויוה חכמים, אין זה דוקא "כגופו", שהרי בסיפא גופו לא יטמא כלל בחיבורים, אלא הכוונה כדרגת הטומאה שבכל התורה].

   וקצת יש לעיין לפירוש זה, דטומאת הידים בבית המנוגע אין זה מדין "טומאת ידים" שבכל דוכתא, אלא דין חדש של גזירה אטו גופו, ומדוע לחכמים כידים דעלמא שוויוה רבנן?

   **בתוספות הרא"ש** שם תירץ, שהוקשה לגמרא לפי מאן דאמר שרבי עקיבא מטמא בדרגת ראשון לטומאה גם לגבי חולין, הרי כל הטעם של טומאת ידים זה משום שידים עסקניות הם, ומשום לכלוך הצריכו נטילה, ואין זה משום חשש טומאה, וכמו שפירש רש"י במסכת שבת [יד א], ואם כן לגבי חולין לא שייך לגזור טומאת ידים כלל? ומשני, דבאופן שהכניס ידיו לבית המנוגע יש מקום לגזור אף לגבי חולין אטו גופו, ואף שבאמת לגבי תרומה אסור מצד דין טומאת ידים הרגיל, וכדמוכח בסיפא, מכל מקום לגבי חולין הוצרכה הגמרא לטעם של גזירה אטו גופו. ולפי זה כתב הרא"ש, שבסיפא, לכולי עלמא רבי עקיבא מטמא תחילה רק לגבי תרומה ולא לגבי חולין, שהרי שם אין מקום לגזור אטו גופו. אך כתב, שיתכן לדחות, שגזרו כבר בכל מקום שיהיה תחילה אף לחולין, משום דלא פלוג.

   ולדבריו, חכמים מטמאים כשני לטומאה אף בלא גזירת ידיו אטו גופו, ושלא כפירוש רש"י שם, וכן לרבי עקיבא אי איירי רק לתרומה, ורק למאן דאמר אף לחולין צריך לגזירה זו.

   אך דבריו צריכים עיון גדול, שהרי כל מה שכתב רש"י בשבת שגזירת ידים היתה משום לכלוך ולא משום טומאה, זה רק בסתם ידים, אך בידים שנגעו באב או בראשון, הרי הם טמאים משום שנגעו בטומאה, ולא משום לכלוך, ואם כן גם לגבי חולין צריך לטמאות אף בלא הגזירה? ואולי יש לומר דאף בידים שנגעו בטומאה שורש התקנה התחילה משום לכלוך, אלא דלא יכלו לתקן טומאה על הידים בלא לומר שהם מקבלים טומאה, ועיקר הטעם שתקנו שהידים יקבלו טומאה היתה בכדי שיוכלו להצריך נטילה משום לכלוך, ולכן לא שייך קבלת טומאה לגבי חולין, וצריך עיון. [↑](#footnote-ref-6)
6. יש לעיין, מדוע ידיו טמאות, הרי אדם אינו נטמא בחיבורי הזב, וטומאת ידים היא טומאה של אדם? וצריך לומר, שגדר טומאת ידים היא טומאה חדשה, ואין זה טומאת אדם כלל, וטומאת ידים לא התמעטה מחיבורי הזב. וראה **בחידושי ר' אריה ליב** שם שחקר בזה, האם טומאת ידים היא טומאת אדם שמתבטאת רק בידים, או שמא אין לזה שייכות לטומאת אדם כלל, וראה שם שישנם את שני הדינים, והטומאה בבית המנוגע ובחיבורי הזב היא רק משום הדין של טומאה בפני עצמה, ולא משום טומאת אדם. [↑](#footnote-ref-7)
7. **בחידושי ר' אריה ליב** שם פירש את המחלוקת על פי החקירה שכתבנו לעיל הערה 1, שחכמים סוברים שכאשר נגע בראשון לטומאה, חוזרים הידים להחשב סתם ידים, והרי סתם ידים טומאתם לעולם רק בדרגת שני לטומאה, אך רבי עקיבא סובר שהידים מקבלות טומאה בפני עצמם, ולא בתורת סתם ידים, ולפיכך צריכים לטמאות כפי דרגת הטומאה שבכל מקום. [↑](#footnote-ref-8)
8. כתב **התוספות יום טוב,** שלגבי "אוכלים" אין צריך לומר שנטמאו ממשקין, שהרי אוכל נעשה שני מהתורה כאשר נגע בראשון לטומאה, אלא נקטה המשנה שנטמאו ממשקין אגב כלים, שאין נעשים שני לטומאה אלא כאשר נגעו במשקין, ויתכן שנקטה כן המשנה לרבותא דרבי יהושע, שאף שני דרבנן מטמא ידים. [↑](#footnote-ref-9)
9. הראשונים נחלקו האם לפי רבי יהושע שני לטומאה מטמא את הידים רק לגבי קודש או שמא אף לגבי תרומה, ומצינו בזה שלשה שיטות בראשונים: דהנה במסכת חגיגה [כ ב] שנינו, "חומר בקודש מבתרומה, שבתרומה אם נטמאת אחת מידיו חברתה טהורה, ובקודש מטביל את שניהם, שהיד מטמא חברתה לקודש אבל לא לתרומה", ובגמרא שם [כד ב] אמרו רבי יוחנן וריש לקיש, שאף לקודש היד מטמא חברתה רק לפסול קודש ולא לטמא, כלומר, שהיד השניה דינה כשלישי לטומאה ולא כשני לטומאה, ומייתי עלה בגמרא שנחלקו בזה רבי יהושע וחכמים שבמשנתינו, שלפי רבי יהושע היד השניה נעשית שני לקודש, ולפי חכמים שאין שני עושה שני דינה רק כשלישי, ודחינן, דלמא לפי חכמים אף שלישי לא הוי, ולפיכך מייתי עלה תנאי אחריני, והוכיח **הר"ש** מהא דמייתי דינא דרבי יהושע על המשנה שם, דרבי יהושע מטמא את הידים כשני לטומאה רק לקודש ולא לתרומה, ועוד יש להוכיח כן, שהרי לפי דחיית הגמרא שלחכמים אף שלישי לא הוי, על כרחיך המשנה שם כרבי יהושע, ומבואר שרבי יהושע טימא רק לקודש, וכן כתבו **התוספות** בחגיגה שם **והתוספות ישנים** במסכת שבת.

   ואף שבסוגיא שם איירי רק לגבי יד מטמא חברתה, סוברים הראשונים הללו, שכל הפוסל את התרומה מטמא את הידים רק לענין קודש, ואין לחלק בין יד לשאר פוסלי תרומה.

   אך **הרא"ש** הקשה על זה, שאם לא נחלק בין יד לשאר פוסלי תרומה, מדוע חילקה אותם המשנה לתרתי, כל הפוסל את התרומה מטמא את הידים להיות שניות, והיד מטמא את חברתה, הרי יד פוסלת תרומה, והיא בכלל הרישא?

   ועוד הקשה **החזון איש** [ז ב], דחכמים במשנה לעיל הוכיחו מהמעשה של רבן גמליאל כשיטתם, שאין שני עושה שני, ואם נאמר שרבי יהושע טימא רק לגבי קודש, אולי אותה האשה שאלה לגבי תרומה, ובזה גם לרבי יהושע יש חילוק בין ראשון לטומאה לשני לטומאה? וראה שם עוד קושיות על שיטת הר"ש וסייעתו.

   ולפיכך כתב הרא"ש, שברישא לגבי כל פוסלי תרומה הם נחלקו אף לגבי תרומה, ורק בסיפא לגבי יד מטמא חברתה נחלקו לגבי קודש כמבואר במשנה בחגיגה שם, והיינו משום שטומאת יד קילא משאר פוסלי תרומה, ולכן גם לרבי יהושע היא מטמאת את חברתה רק לגבי קודש. ולפיכך פלגינהו תנא לתרי בבי, שהרי יש חילוק ביניהם. וכן מיושב מדוע הוכיחו חכמים מהמעשה של רבן גמליאל, שהרי שם נטמאו הידים מכלי, ובזה לרבי יהושע שני עושה שני אף לגבי תרומה.

   הקשו הר"ש והרא"ש, אם נאמר שרבי יהושע איירי רק לקודש, איך הוכיח מכתבי הקודש כשיטתו, הרי כתבי הקודש מטמאים את הידים גם לגבי תרומה, ועל כרחיך יש חילוק ביניהם? ותמה הרש"ש מדוע גם הרא"ש הקשה כן, הרי לדעת הרא"ש יתכן שרבי יהושע הוכיח כשיטתו בשאר פוסלי תרומה, שהם מטמאים את הידים אף לגבי תרומה? וצריך לומר, שהרא"ש סבר שרבי יהושע בא להוכיח מכתבי הקודש לדין של יד מטמא חברתה ולא לדין של הרישא, וצריך עיון.

   אמנם **התוספות יום טוב** הוכיח מסתימת **הרמב"ם והרע"ב,** שגם הסיפא שהיד מטמא חברתה איירי גם לתרומה ולא רק לקודש, וכן כתב להדיא **הגר"א** באליהו רבה. וכן הוא מפורש **בירושלמי** במסכת חגיגה שם, שרבי יהושע מוסיף על המשנה, ולדידיה היד מטמא חברתה אף לתרומה.

   ומה שהוכיח הר"ש כדבריו מהסוגיא בחגיגה, דחה התוספות יום טוב, שבאמת הגמרא יכלה לדחות שרבי יהושע איירי גם לתרומה, ואין זה ענין למשנה שם כלל. ולפי זה המשנה שם סוברת כחכמים ולא כרבי יהושע.

   [התוספות יום טוב הוכיח כן מהרמב"ם, משום שהרמב"ם פסק כחכמים שאין שני עושה שני, ומכל מקום פסק את המשנה בחגיגה שהיד מטמא את חברתה לקדש, ואם כן מוכח שרבי יהושע וחכמים נחלקו רק לגבי תרומה, אך לגבי קודש מודים חכמים, וכבר דחה **הרש"ש** שאין מזה ראיה, שהרי הרמב"ם פסק על פי דברי רבי יוחנן וריש לקיש שם שהיד עושה את חברתה רק שלישי לטומאה, ואם כן יתכן שהם נחלקו רק לגבי קודש, שלפי רבי יהושע הוי שני לקודש ולפי חכמים הוי שלישי לקודש, ופסק הרמב"ם כחכמים, אך מכל מקום מסתימת הרמב"ם משמע שהם נחלקו לגבי תרומה]. [↑](#footnote-ref-10)
10. מסקנת הגמרא במסכת חגיגה שם, שגם לשיטת חכמים היד מטמאת את חברתה, ונעשית שלישי לטומאה, ופוסלת קודש, וחכמים חלקו רק שאין שני עושה שני, אך שני עושה שלישי, וכן פסק הרמב"ם. ונסתפק **החזון איש** שם, האם חכמים סוברים כן רק לגבי יד, שהיא מטמאת את חברתה לעשותה שלישי, או שמא, כל דבר הפוסל את התרומה מטמא את היד להיות שלישי לטומאה. [↑](#footnote-ref-11)
11. הטעם שכתבי הקודש מטמאים את הידים, מבואר במסכת שבת [יד א] שזה משום רבי פרנך האוסר ליגוע בספר בידים בלא מטפחת, ולכן גזרו שנגיעה בספר מטמאת. ויש לעיין, שאם כן איך מביא מכאן רבי יהושע ראיה לשיטתו ששני לטומאה מטמא ידים, הרי בכתבי הקודש יש טעם מיוחד לטמאות את הידים, ואין זה מחמת שהם שני לטומאה, ואפילו אם כתבי הקודש היו טהורים לגמרי היו חכמים גוזרים שיטמאו את הידים בכדי שלא יגעו בהם?

    ותירץ **הר"ש,** שהטעם של רבי פרנך אינו מועיל לטמאות בכל כתבי הקודש, שהרי בתפילין מותר ליגוע בידים בלא הפסק מטפחת, ומכל מקום הם מטמאות, כמבואר במשנה הבאה, אלא היתה גזירה נוספת לטמאות כל כתבי הקודש מחמת שהם פוסלים את התרומה, ומגזירה זו הוכיח רבי יהושע את דינו, שכל הפוסל את התרומה מטמא את הידים. אך דחה הר"ש פירוש זה, שאם כן מדוע חכמים מודים לגזירה זו, הרי לשיטת חכמים אין שני עושה שני, ומדוע תפילין מטמאות ידים?

    **הרמב"ם בפירוש המשנה** [מ"ג] כתב, שכתבי הקודש מטמאים את הידים, משום שכאשר גזרו טומאה על כתבי הקודש לגבי שהם יפסלו את התרומה, [משום גזירת ר' משרשיא, כמבואר שם], חיזקו את התקנה, והוסיפו לגזור שהם יטמאו גם את הידים, ואין זה משום ר' פרנך, ומגזירה זו הוכיח רבי יהושע ששני לטומאה עושה שני, וחכמים נחלקו, משום שדוקא בכתבי הקודש ראו חכמים לגזור ששני יטמא שני משום חיזוק לתקנה שיפסול את התרומה, ולא בכל מקום.

    **ובשו"ת רבינו עקיבא איגר** [ח"א סימן נח] העיר, מדוע לא הביא הרמב"ם לא בפירושו ולא בהלכותיו את הטעם של הגמרא, שתקנו שכתבי הקודש יטמאו ידים משום רבי פרנך? ותירץ **החזון איש** [ז ט], שהרמב"ם סובר שהגזירה משום רבי פרנך היתה גזירה קדומה, וגזרו דוקא על ספר תורה שאסור ליגוע בו, אך בתפילין לא גזרו, שהרי מותר ליגוע בהם, וכאשר גזרו שכתבי הקודש יטמאו תרומה, הוסיפו לגזור שכל כתבי הקודש, ואף אותם שמותר ליגוע בהם, יטמאו את הידים, ואם כן מעתה אין נפקא מינה בגזירה הראשונה, שהרי הגזירה השניה כוללת אף את כתבי הקודש שאין איסור ליגוע בהם. וראה עוד בהערה הבאה מה שכתבנו בענין זה.

    עוד הקשו **הראשונים,** לדעת רבי יהושע שכל הפוסל את התרומה מטמא את הידים, מדוע הוצרכו לגזור שכתבי הקודש יטמאו ידים משום דרבי פרנך, תיפוק ליה שכתבי הקודש פוסלים את התרומה משום דרבי משרשיא, וממילא הם מטמטאים את הידים? ובשלמא לפי השיטות שרבי יהושע טימא רק לגבי קודש, שפיר בעינן לתקנה בכדי לטמאות גם לגבי תרומה, אך לפי השיטות שרבי יהושע טימא גם לגבי תרומה קשה?

    ותירצו התוספות במסכת חגיגה שם, שהתנא שסובר שגזרו שכתבי הקודש יטמא ידים משום רבי פרנך סובר כשיטת חכמים שאין שני עושה שני, ובאמת לפי רבי יהושע אין צריך לתקנה הזאת. ועוד תירצו, שהתקנה שכתבי הקודש יטמאו ידים היתה לפני התקנה שכל הפוסל את התרומה מטמא את הידים, וראה לעיל הערה 1 שביארנו את הנידון בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. הקשו הראשונים, הרי במסכת שבת מבואר, דהטעם שכתבי הקודש מטמאין את הידים הוא משום דרבי פרנך, האוסר ליגוע בספר ערום, ודין זה לא שייך בתפילין, שהרי פשוט שמותר ליגוע בתפילין בידיו, [הטעם באמת שמותר, כתב בשו"ת רבינו עקיבא איגר סימן נח, לפי שאי אפשר בענין אחר, ומצוותו בכך], ואם כן מדוע התפילין מטמאין את הידים, הרי סיבת התקנה לא שייכת בתפילין?

    ומצינו בזה כמה תירוצים בראשונים:

    א. **הרמב"ם בפירוש המשנה** תירץ, שהיה גזירה נוספת לכל כתבי הקודש אף בלא הדין של רבי פרנך, שכאשר גזרו שכתבי הקודש יפסלו תרומה, חיזקו את הגזירה, ותקנו שכל כתבי הקודש גם יטמאו את הידים, וכמו שכתבנו בהערה הקודמת.

    ב. **הר"ש** בתחילה תירץ כעין זה, שהיה גזירה נוספת בכל כתבי הקודש אף במקום שלא שייך את האיסור של רבי פרנך, ואותה הגזירה היתה דוקא לקודש, ולפי זה התפילין מטמאין את הידים לקודש דוקא. וכן כתבו התוספות במסכת חגיגה [כד ב], והתוספות ישנים במסכת שבת [יד א].

    ג. למסקנת הר"ש משמע שלא היתה גזירה נוספת, ולפי זה כתב **החזון איש** [ז י], שלא פלוג חכמים בתקנתם, וגזרו בכל כתבי הקודש. וכן יש לבאר **בתוספות במסכת שבת** שם, שהוכיחו שאסור ליגוע גם בנביאים וכתובים, ולא רק בספר תורה, מהא דכל כתבי הקודש מטמאין את הידים, והקשה **החזון איש** [ז ט], הרי בתפילין מותר ליגוע בידים ערומות, ומכל מקום הם מטמאין את הידים, ועל כרחיך שהיתה גזירה נוספת, ואם כן שאר כתבי הקודש נמי? אכן לדברינו יתכן שהתוספות שם סוברים שהתפילין מטמאין את הידים משום לא פלוג, וזה יתכן רק אם רוב כתבי הקודש אסורים בנגיעה, דאם האיסור הוא רק בספר תורה, לא מסתבר שגזרו בכל כתבי הקודש משום לא פלוג, כיון שברוב הדברים מותר ליגוע.

    ד. דעת **הרמב"ן** במסכת שבת שם ועוד ראשונים, שכל האיסור ליגוע בספר ערום הוא רק בסתם ידים, אך אם נטל ידיו, מותר ליגוע בספר תורה, ואף שכתבי הקודש מטמאים ידים גם כאשר נטל ידיו, לא פלוג חכמים בתקנתם, וגזרו שכל כתבי הקודש יטמאו ידים אף באופן שאין איסור בנגיעה. ולפי זה כתב החזון איש [ז י], שיתכן לומר שבאמת אסור ליגוע בתפילין בלא נטילת ידים, שהרי לא שייך לומר כרבינו עקיבא איגר שאי אפשר בענין אחר ומצוותם בכך, שהרי יכול ליטול ידיו, ואם כן לא קשה מידי, דבכל כתבי הקודש יש איסור ליגוע בידים ערומות, ולכן גזרו שיטמאו את הידים.

    המבואר מכל זה לגבי איסור נגיעה: לדעת הרמב"ם והר"ש בתירוצו הראשון שהיתה גזירה נוספת, אם כן אין מקור לאסור בנגיעה אלא על ספר תורה, ולא בשאר כתבי הקודש. לדעת הר"ש במסקנתו דלא פלוג בגזירתם, וכל כתבי הקודש מטמאים, מוכח דאיסור נגיעה הוא בכל כתבי הקודש מלבד מתפילין, דאם רק בספר תורה אסור, לא שייך בזה לא פלוג לאסור את כל כתבי הקודש. לדעת הרמב"ן כתב החזון איש לאסור בנגיעה אף בתפילין, כיון שיכול ליטול ידיו. [↑](#footnote-ref-13)
13. לדעת הרמב"ם [בהערה הקודמת], שכתבי הקודש מטמאים את הידים משום שהרחיבו את התקנה שהספר פוסל תרומה, כתב **החזון איש** [ח א], דעיקר המחלוקת של רבי שמעון וחכמים היא האם הרצועות פוסלות תרומה, דטעם התקנה של ספר מבואר במסכת שבת, שגזרו בכדי שלא יניחו אוכלין תרומה אצל ספר תורה, ונחלקו האם גזרו אף ברצועות, כדי שלא יניחו אוכל אצל הרצועות, או שמא, די בגזירה על התפילין עצמם כדי שיזכרו ולא יניחו אצלם אוכלין, וכתוצאה ממחלוקת זו נחלקו גם האם רצועות מטמאות את הידים, כיון שדין אחד הוא.

    לדעת הרמב"ן שהטומאה היא משום איסור הנגיעה, וכתבנו לעיל בשם החזון איש שאף בתפילין אסור ליגוע בלא רחיצה, ובכל מקום שיש איסור נגיעה גזרו שיטמא, יתכן לומר שהם נחלקו האם יש איסור ליגוע ברצועות בלא נטילת ידים, אך החזון איש שם נקט שלכולי עלמא יש איסור ליגוע אף ברצועות, אלא הם נחלקו האם גזרו טומאה רק על עיקר התפילין, או שמא גזרו על כל דבר שאסור ליגוע.

    ולדעת הר"ש במסקנתו שאף שאין איסור ליגוע בתפילין מכל מקום לא פלוג, וגזרו טומאה בכל כתבי הקודש, נחלקו תנא קמא ורבי שמעון האם גזרו בכל דבר קדוש ככתבי הקודש, ולפיכך אף ברצועות גזרו, או שמא גזרו רק בדבר שהוא עיקר הקדושה.

    ומכל מקום כתב החזון איש, שלפי כל השיטות נחלקו רבי שמעון ותנא קמא גם לגבי גזירת ספר, האם גם הרצועות פוסלות תרומה או לא, דמסתמא דינם שוה. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנוגע ברצועות אין ידיו טמאות, ויש לעיין, מדוע לא יטמאו הרצועות מדין "יד" לתפילין, הרי הרצועות משמשות בית אחיזה לתפילין, ואף שאין לרצועות עצמם דין כתבי הקודש מכל מקום יטמאו מדין יד? ותירץ המשנה אחרונה, שלרצועות יש חשיבות בפני עצמם, ואף שלדעת רבי שמעון אין זה מספיק לגזור טומאה משום כתבי הקודש, מכל מקום זה מספיק שלא לייחס אותם לתפילין.

    **ובחזון איש** שם תירץ, שכתבי הקודש אין בהם טומאה בעצמם, שהרי הם לא נטמאו מדבר טמא, אלא שחכמים גזרו טומאה על הידים הנוגעות בהם, או על התרומה שתפסל מהם, והנגיעה היא המטמאת ולא הספר עצמו, ובזה לא אמרינן דין יד, כיון שאין עיקר הדבר טמא. ולכאורה תירוצו תלוי בחקירה מהו דין יד, [ראה בספר "חברותא" למסכת עוקצין סימן א'], שאם נאמר שדין יד פירושו, שהיד עצמה טמאה, הרי יתכן שחכמים לא גזרו טומאת כתבי הקודש על היד, אך אם פירושו שהנגיעה ביד נחשבת כנגיעה בגוף הדבר, הרי גם כאן נחשב הדבר שהנגיעה היתה בתפילין עצמם, ומדוע אינו מטמא? ויתכן שחכמים גזרו שדוקא נגיעה בגוף הדבר ממש מטמאת, ולא נגיעה על ידי יד, וצריך עיון.

    אכן החזון איש [ח ג] הקשה, שבתוספתא מבואר לגבי משיחות ורצועות שתפרן לספר, שהם מטמאים מדין יד, ומאי שנא מרצועות של תפילין!? אלא כרחיך צריך לומר, שאין לרצועות דין יד כלל, וכמו שכתבנו בשם המשנה אחרונה. ובאמת גם יד של כתבי הקודש מטמא, אלא שהמשנה שיירה דין יד, והתוספתא ביארה שגם יד ספר מטמא כיד הכלים.

    אך עדיין הקשה החזון איש, מדוע לא יטמאו הרצועות של התפילין מדין חיבור, וכמו ששנינו לגבי שלל הכובסים, שהם נחשבים מחוברים לבגד, ומקבלים טומאה עם הבגד? [↑](#footnote-ref-15)
15. לכאורה אם הגליון מחובר לספר, הרי פשוט שהכל טמא, שהרי לא יתכן שרק מקום הכתב שבו יטמא מאחר והכל חתיכה אחת, ואם כן אף יותר משיעור גליון יטמא? ותירץ **המשנה אחרונה,** דמשנתינו איירי באופן שנמחק הכתב, ונשאר רק הגליון, ובמסכת שבת [קטז א] מבואר, שהקלף של מקום הכתב קדוש אגב הכתב, ואם נמחק הכתב בטל קדושתו, אך הקלף של הגליון אינו תלוי ועומד בקדושת הכתב, ולפיכך הגליון לבדו מטמא, ועל זה אמרינן ששיעור הגליון הנצרך לספר מטמא.

    אך תירוץ זה שנוי במחלוקת רש"י ותוספות, דהגמרא שם מסתפקת האם הגליונות של הספר יש בהם קדושה ומצילין אותם בשבת מפני הדליקה או לא, ומקשינן ממשנתינו, שהגליונים קדושים בקדושת ספר תורה, ומתרצינן, דלמא אגב ספר תורה שאני, ופירש **רש"י,** שבמשנתינו איירי שלא נמחק הכתב, ולכן הגליונים קדושים, והספק בגמרא שם הוא באופן שנמחק הכתב, האם יש קדושה לגליון בפני עצמו. ומבואר בדברי רש"י להדיא שלא כהמשנה אחרונה. ולשיטתו צריך ליישב, שאם לא היתה קדושה מיוחדת לגליון, היא לא היתה מטמאת מחמת הספר אף בעוד שהם מחוברים, כיון שהגליון לא משמש את הכתב, [ואין זה דומה לתפירות של הספר, שמטמאות את הידים, כמבואר בתוספתא, כיון שהם משמשות את הספר עצמו, מה שאין כן בגליון].

    אכן **התוספות במסכת מגילה** [לב א] כתבו בשם הערוך, שאין קדושה לגליון של הספר, והקשו ממשנתינו שיש להם קדושה, ותירצו, שכאן מדובר באופן שהם מחוברים לספר, ושוב הקשו מהספק של הגמרא בשבת, שהרי שם מדובר שאינם מחוברים לספר, ומדוע הגמרא לא פושטת את הספק מההיא דמגילה? ומבואר מדברי התוספות, שהחילוק בין משנתינו לספק של הגמרא במסכת שבת אינו כפירוש רש"י האם נמחק הכתב, אלא האם הם מחוברים לספר או לא, ולפי זה יתכן שבמשנתינו מדובר שנמחק הכתב, ומכל מקום הגליונים קדושים לפי שהם מחוברים לספר, וכדברי המשנה אחרונה.

    **ובמגן אברהם** [שלד ס"ק כד] כתב, שהספק האם מצילין את הגליונים יתכן או בנמחק הכתב או בנחתכו מהספר, וזהו כדברי רש"י, שהרי לפי התוספות, באופן שהם מחוברים, נשאר בהם הקדושה אף שנמחק הכתב. [↑](#footnote-ref-16)
16. שזהו שיעור הגליון שצריך להשאיר בספר, והיותר משיעור זה אינו קדוש בקדושת הספר, כן כתב הר"ש.

    אך **הרמב"ם** סתם את דבריו, שהגליון שלמעלה ולמטה שבתחילה ושבסוף מטמא את הידים, ודייק **המשנה אחרונה** בדעת הרמב"ם, שהשיעור נאמר רק לגבי כמה קלף להשאיר חלק, אך אם ישאיר יותר הרי הכל קדוש בקדושת הספר, וכולו מטמא את הידים.

    אך הקשה המשנה אחרונה, שבתוספתא מבואר שרק כשיעור היקף כולו בתחילתו ולגול עמוד בסופו מטמא, ולא יותר? ותירץ, שבתוספתא רבי יהודה אמר כן, ורבי יהודה לשיטתו במשנה שאין הקלף מטמא עד שיחבר לו עמוד, לפי שכל שאין לספר צורך בו אינו מטמא, אך תנא קמא שחולק סובר, שכל גליון שמחובר לספר מטמא אף שאין לספר צורך בו, ואם כן גם יותר משיעור גליון מטמא.

    אך אם כן יש לעיין, מדוע כאשר חיבר יריעות לספר אינם מטמאים, כמבואר בתוספתא, מאי שנא מגליון שאין לספר צורך בו שהוא מטמא לדעת הרמב"ם, שהרי הם מחוברים? וצריך לחלק, שליריעות יש מטרה בפני עצמה, שהרי כוונתו לכתוב עליהם, ואינם טפלים ליריעה הכתובה, מה שאין כן לגבי גליון שכולו נטפל לספר. [↑](#footnote-ref-17)
17. בסוף הספר היו עושים עמוד כדי לגלול את הספר בגמר הלימוד, אכן בתחילת הספר לא היו עושים עמוד, אלא גוללים אותו לתחילתו ומשאירים בתחילתו כדי היקף כולו, ולפיכך לא תני שבתחילה אינו מטמא עד שיעשה עמוד, דהא בתחילה אין עמוד.

    וכתב **הרע"ב,** שכל זה בספר תורה לבד, שגוללים אותו לתחילתו, אך כאשר יש בכרך אחד ספר תורה נביאים וכתובים, הרי גוללים אותו לסופו, לפי שגנאי הוא לספר תורה להיות שומר לנביאים וכתובים. וכן הוא לתירוץ השני בר"ש, ובאופן זה העמוד מחובר לתחילת הספר ולא לסופו.

    והקשה **הרש"ש,** דבמסכת בבא בתרא מבואר, שספר תורה נגלל לאמצעיתו, לפי שלא מטריחים את הצבור לגלול כל פעם את הספר, ולכן משאירים אותו במקום שאוחזים שם, ואם כן משנתינו איירי רק בנביאים וכתובים, ומדוע כתב הרע"ב דאיירי בספר תורה?

    ותירץ **התפארת ישראל,** דלכאורה יש להקשות, איך יתכן שלא עושים עמוד בתחילתו, הרי אסור ליגוע בספר תורה ערום, ואיך יגללו אותו עם עמוד אחד בלא ליגוע בו? אלא צריך לומר, שמשנתינו איירי בספר תורה שאינו כשר לקריאה בציבור, שלא נכתב בקדושה עם כל דקדוקי דיני ספר תורה, [צריך עיון, אם כן, מדוע מטמא את הידים, הרי לקמן פ"ד מ"ד שנינו שאינו מטמא עד שיכתוב אשורית על העור ובדיו?], ולכן אין איסור ליגוע בו ערום, ולפיכך לא עושים בו עמוד בתחילתו, וספר תורה שאינו כשר אין צריך להניח אותו בתוך מעיל אלא מניחים אותו מגולה כמו שהוא, ולפיכך גנאי הוא לגלול אותו לאמצעיתו, שהרי הכתב יהא מגולה, ולפיכך גוללים אותו לתחילתו ומשאירים קלף חלק כדי לגול היקף. אך ספר תורה הכשר לקריאה בצבור, שאסור ליגוע בו ערום, עושים לו עמוד אף בתחילתו, וכיון שמניחים אותו בתוך מעיל אין גנאי לגלול אותו לאמצעיתו, שהרי הכתב לא יראה, ובאופן זה איירי במסכת בבא בתרא.

    **והחזון איש** [ח ב] כתב כעין זה, אך בביאור אחר, דכבוד הספר הוא לגלול אותו לתחילתו, אלא דכאשר קוראים בו בצבור מקילים להשאיר אותו באמצעיתו משום כבוד צבור, ולפיכך עושים לו שני עמודים ונגלל לאמצעיתו, ובזה איירי במסכת בבא בתרא, אך ספר שאינו עומד לקריאה בצבור, הרי משום כבודו גוללים אותו לתחילתו, ולפיכך עושים לו בתחילתו כדי לגול היקף, ובזה איירי במשנתינו. [↑](#footnote-ref-18)
18. **התפארת ישראל** ביאר שהם נחלקו האם הזמנה מילתא, וכאשר הזמין את הקלף לצורך העמוד מיד חלה עליו קדושה, או שהזמנה לאו מילתא, וכל עוד שלא יחבר את העמוד לא תחול הקדושה. ואין זה תלוי במחלוקת שבכל התורה האם הזמנה מילתא, משום שלפי תנא קמא הזמנה דהכא עדיפא, לפי שהיא מחוברת מיד לדבר שכבר חלה עליו קדושה, ולפי רבי יהודה הזמנה דהכא גריעה, לפי שייחד את הקלף לדבר שאינו מגוף הספר, אלא לצורך עמוד.

    אך צריך עיון, איך יתכן לומר דמהני הזמנה לטומאת ידים, הרי קלף שהזמין אותו לכתיבה ועדיין לא כתב בו שמונים וחמש אותיות אינו מטמא, ולא מועלת בו ההזמנה!? ומוכח שחכמים לא גזרו טומאת ידים על הזמנה, כפי שנבאר להלן הערה 22, ואם כן צריך ביאור מה הטעם של תנא קמא?

    ולפי מה שכתבנו לעיל בשם המשנה אחרונה בדעת הרמב"ם, סברת תנא קמא היא, שכל גליון המחובר לספר, אף שאין לספר צורך בו, מטמא את הידים, ואף בלא הזמנה לעמוד כלל. ולדעת הר"ש שדוקא דבר שיש לספר צורך בו מטמא, צריך לומר, שכיון שהוא צורך הספר הרי הוא מטמא ככל גליון, ולא מחמת ההזמנה, אלא מחמת שיש לספר צורך בו.

    וראה **בחזון איש** [ח ג] שכתב, שתנא קמא ורבי יהודה נחלקו גם האם הגליון פוסל תרומה, וכן האם מותר ליגוע בגליון בידים בלא מטפחת. [↑](#footnote-ref-19)
19. על פי דברי רבי במסכת שבת [קטז א], אך רבי שמעון בן גמליאל שם חולק, ודורש את ה"נון" באופן אחר, ולשיטתו לא התפרש מהו השיעור של ספר תורה שנמחק.

    וראה **במשנה אחרונה** שנסתפק, האם בכל כתבי הקודש זהו השיעור של ספר שנמחק, או שמא רק בספר תורה בלבד, שבזה מצינו שסכום אותיות זה נחשב לחומש בפני עצמו, וכתב, שמסברא אין מקום לחלק בזה, אך הרמב"ם הדגיש "מגילה שכתוב בה מן התורה שמונים וחמש אותיות", משמע שבשאר כתבי הקודש אין זה השיעור, [הרמב"ם הדגיש כן רק במגילה שכתוב בה, ולא בספר שנמחק, וצריך עיון מדוע?], וצריך ביאור מה יהיה השיעור בשאר כתבי הקודש.

    עוד יש לדון, האם קדושת הגליון של הספר חלה רק כאשר כותב שמונים וחמש אותיות, לפי שלא יתכן שקדושת הגליון תחול לפני קדושת הספר, או שמא קדושת הגליון חלה מיד, שהרי אינה תלויה ועומדת בקדושת הספר, כמבואר במסכת שבת, שאפילו אם נמחק הכתב נשארת קדושת הגליון. [↑](#footnote-ref-20)
20. במסכת שבת אמרינן לגבי הצלת כתבי הקודש, שאם יש בספר שנמחק הזכרה אחת, מצילים את הספר אף בלא שמונים וחמש אותיות, ונסתפק **החזון איש** [ט ב], האם מצילים את הספר מחמת שמצילים הזכרות, אך אין לזה שם כתבי הקודש מחמת ההזכרה, ולפי זה לגבי טומאת ידים לא יועיל שנשאר הזכרה, אלא צריך שמונים וחמש אותיות דוקא, או שמא, מחמת ההזכרה יש לזה שם כתבי הקודש, ואם כן גם לגבי טומאת ידים מהני.

    ולכאורה יש לדייק מהא דהרמב"ם לא הזכיר דין זה לגבי טומאת ידים אלא לגבי הצלה בשבת, שזה דין רק בהצלה מהדליקה, ולא בטומאת ידים. [↑](#footnote-ref-21)
21. לעיל נקטה המשנה "ספר שנמחק", וכאן נקטה המשנה "מגילה שכתוב בה", וביארו **המשנה אחרונה והחזון איש** את שינוי הלשון, דבתוספתא מבואר שאם חיבר יריעה של קלף לספר על דעת להמשיך לכתוב בה את הספר, אינו מטמא עד שיכתוב בה, ולכן כאשר מתחיל לכתוב את הספר, וכתב בו שמונים וחמש אותיות, הרי רק אותה היריעה מטמאת, ולפיכך נקטה המשנה "מגילה", אך כאשר כבר כתב את הספר ונמחקו האותיות, בזה מועיל שבאחד מהיריעות נשארו שמונים וחמש אותיות, ומעתה כל היריעות מטמאות, כיון שכבר חל שם ספר על כולם, ולפיכך נקטה המשנה "ספר שנמחק". [↑](#footnote-ref-22)
22. הקשה **המשנה אחרונה**, מדוע לא יטמא הקלף מצד הזמנה מילתא, הרי הוא הזמין את הקלף לכתיבת ספר תורה? וכן הקשה על דברי התוספתא, שאם חיבר לספר יריעות עד דעת לכתוב בהם אינם מטמאים, והא קיי"ל הזמנה מילתא? ותירץ, שלא גזרו על כתבי הקודש אלא כאשר חלה בהם כבר הקדושה, ולא על ידי הזמנה, אף שבכל התורה הזמנה מילתא, דטומאת ידים דרבנן. וראה מה שכתבנו בזה לעיל הערה 18. [↑](#footnote-ref-23)
23. לגבי מגילת אסתר נחלקו תנאים במסכת מגילה [ז א], האם היא ניתנה ליכתב מהתורה ומטמאת את הידים, או לא. וראה חזון איש [ח ח] דקיי"ל שמטמאת את הידים.

    במסכת כלים סוף פרק טו שנינו, כל הספרים מטמאין את הידים חוץ מספר העזרה, כלומר, ספר תורה המונח בארון הקודש שבקודש הקדשים, שקוראים בו בעזרה ביום כפור. והקשה **המשנה למלך** [אבות הטומאה פ"ט ה"ה], מדוע השמיט הרמב"ם דין זה? ותירץ, שהרמב"ם גרס "חוץ מספר עזרא", כלומר, ספר שכתבו עזרא הסופר, וכיון שדין זה אינו שכיח האידנא לא כתבו הרמב"ם. אך הקשה, שהרמב"ם בפירוש המשנה פירש חוץ מספר שקוראים בו בעזרה, ואם כן שוב קשה מדוע השמיטו הרמב"ם? ועוד הקשה **החזון איש** [ח ב], דאין חילוק כלל בין הגירסאות, וגם לפי הגירסא "ספר עזרא" היינו שהספר מונח בארון בקודש הקדשים, אלא שבבית שני לא היה את הספר הראשון שכתבו משה, וכתב עזרא ספר אחר, אך הוא הדין כל ספר שמונח בארון שאינו מטמא את הידים מאותו הטעם, דכיון שלא משתמשים בו בקביעות, לא גזרו עליו טומאה? וראה עוד בחזון איש סוף סימן ז. [↑](#footnote-ref-24)
24. בפשטות המחלוקת היא האם הם נאמרו ברוח הקודש או לא, אך העיר **בחזון נחום**, שהרמב"ם [אבות הטומאה פ"ט ה"ו] כתב, אפילו שיר השירים וקהלת שהם דברי חכמה מטמאים את הידים, משמע שלכולי עלמא לא נאמרו ברוח הקודש, ומכל מקום נחלקו האם הם מטמאים את הידים. [↑](#footnote-ref-25)
25. במשנתינו מבואר, שלפי רבי יהודה המחלוקת רק בקהלת, ולפי רבי יוסי המחלוקת רק בשיר השירים, אך במסכת מגילה [ז א] מייתינן ברייתא, שלפי רבי מאיר המחלוקת רק בשיר השירים, ולפי רבי יוסי המחלוקת בקהלת, ובפשטות צריך לומר שזה טעות סופר, וצריך לשנות את הגירסא שם, אך **המהר"ם** תירץ, שמשנתינו איירי לענין תרומה, ולכן לפי רבי יוסי שיר השירים מחלוקת וקהלת אינו מטמא, אך הברייתא שם איירי לקודש, ובזה מודה רבי יוסי ששיר השירים מטמא וקהלת מחלוקת.

    ובתחילה תמה **החזון איש** [ט ד] מהכי תיתי לחלק ביניהם, הרי אם הם נאמרו ברוח הקודש למה לא יגזרו עליהם אף לענין תרומה, ואם לאו למה יגזרו עליהם לענין קודש?

    אך שוב ביאר החזון איש, דהנה אף לרבי יוסי דקהלת אינה מטמאת מפני שחכמתו של שלמה היא, אין הביאור שזה לא נחשב "תורה" כלל, שהרי בכמה דוכתי ילפינן מיניה כמה דברים, אלא ודאי ששניהם נאמרו ברוח הקודש, ורק לא נתנו ליכתב אלא ללומדה על פה.

    אך אם כן קשה היאך מותר לכתוב זאת בכתב, הא כל תורה שבעל פה יש איסור בכתיבתו? אלא צריך לומר, שרבנן תקנו משום עת לעשות לד' שיהיה מותר לכתוב, ונתנו לזה דין כתבי הקודש, שמצילים אותם מפני הדליקה, כיון שגם זה "תורה", וטעונים קלף ודיו ככל כתבי הקודש.

    ולפי זה יתכן, שהגזירה שספר פוסל תרומה לכולי עלמא היתה גם בקהלת ושיר השירים, שהרי עתה יש לזה חשיבות של כתבי הקודש, אלא הם נחלקו רק לגבי הגזירה שכתבי הקודש יטמאו את הידים, ואם כן לגבי קודש יש לטמאות לכולי עלמא, שהרי דבר הפוסל את התרומה מטמא את היד שלישי לפסול קודש, כמבואר במסכת חגיגה [כד א] שהיד מטמא את חברתה לפסול קודש, ולכן לגבי קודש חמיר טפי מלגבי תרומה.

    ולפי זה, לדעת רבי יוסי נחלקו בית שמאי ובית הלל האם גזרו שספר יפסול תרומה בקהלת, אך בשיר השירים ודאי גזרו, וכן נחלקו האם גזרו שכתבי הקודש יטמאו את הידים בשיר השירים, אך בקהלת ודאי לא גזרו. ולדעת רבי מאיר נחלקו אף לגבי הגזירה שספר יפסול תרומה בשיר השירים, אך בקהלת לא גזרו כלל.

    [↑](#footnote-ref-26)
26. ראה להלן פ"ד הערה 2 והערה 4. [↑](#footnote-ref-27)
27. על פי תפארת ישראל. [↑](#footnote-ref-28)
28. על פי רש"י בפירושו בתחילת שיר השירים, ראה שם, ובמהרש"א בחידושי אגדות. [↑](#footnote-ref-29)