995 בדיני במה
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק נח ה' מרחשון תשס"ג

**בדיני במה**

א] בתו"כ פ' אחרי פרק ט', וזרק הכהן את הדם על מזבח, זריקת כהן במזבח ואין זריקת כהן בבמה, אלא אף הגרים אף הנשים אף העבדים כשרים בבמה, ע"כ, ומפורש דאשה ועבד כשרין לעבוד בבמה, אך בפירש"י זבחים דקי"ח. ד"ה זר ודקי"ט: ד"ה וזרק גריס בד' התו"כ אף הזרים והעבדים, ול"ג גרים ונשים, והנה פשוט דגרים כשרים אף לגי' רש"י, ואך דלא איצטריך לרבויינהו, אך י"ל דנשים אינן כשרות, והגם דעבד כשר, מ"מ י"ל דנשים גריעי, די"ל דדין בני אהרן ולא בנות אהרן, היינו דבעי' זכרים ולא נקבות, ובזה ל"ד עבד לאשה כיון דהוי זכר.

והמל"מ בפ"א מהל' קר"פ נסתפק בזה אם אשה כשרה בבמה, והביא דבחי' מהרי"ט קידושין דל"ו כתב בדעת תוס' שם דאשה כשרה בבמה כיון דל"ב כיהון, והשעה"מ פ"א מעיוהכ"פ פשיט"ל דאשה כשרה בבמה, וע' מעשה חושב שם ובס' מקור ברוך ח"א סי' א' הביא דבשטמ"ק כריתות ד"ג. אות י"ג נסתפק בזה, והביא שם עוד ד' הירושלמי מגילה פ"א הי"א דדעת ר"י דאשה פסולה בבמה, עיי"ש בדבריו, וע"ש עוד בח"ב סי' ח'.

ובפשוטו שורש הנדון בזה הוא אם פסולא דאשה היינו משום דחשיבא כזרה, דכ"ה להדיא בל' הרמב"ם פ"ט מביאמ"ק ה"א, וע' מנ"ח מ' ש"צ, או דהוי פסול בפנ"ע דנשים, וכבר הביאו שכן נ' דעת התוס' חולין ד"ב. סוד"ה הכל, דפסול נשים הוי פסול בפנ"ע הגם דחשיבי כהנות, וע' בזבחים ד"ד. שכן פסולה בזר ואשה, ובשטמ"ק מחק תיבת ואשה, ותלוי בהנ"ל, [[1]](#footnote-2) ולכאו' אם פסולא דאשה הוא משום דחשיבא כזרה, הרי שבבמה שהוכשרו זרים אף אשה כשרה, אך אם הוי פסולא בפנ"ע דאשה, הרי שכיון שאין לנו קרא להכשירה, קיימא בפסולה, וכמש"כ רש"י בזבחים דק"כ. ד"ה ומומין, דכל דלא אשכחן דשרינהו רחמנא בבמה, אינן כשרין.

ובזבחים דט"ז. מבו' להדיא דטמא ובע"מ אסורין בבמה, - וע' כן בפיהמ"ש להרמב"ם פ' פרת חטאת ובתוס' זבחים דכ"ח: ד"ה מסתברא, שכתבו שטמא אסור בבמה, ובתוס' דס"ח: ד"ה אמר ודס"ט. ד"ה וליטעמיך, כ' דבע"מ אסור בבמה – והיינו משום דהגם דלי"ל קרא לפסלן בבמה, מ"מ כיון דלא אשכחן דשרינהו קרא קיימי בפסולן, וע' בס' חי' הר"א נדה ד"מ. שכתב בתו"ד דטמא וכל הפסולין הוכשרו בבמה, וזה תמוה טובא, וצ"ע.[[2]](#footnote-3)

**[**וצריך להוסיף בזה, דהנה הרי חזי' בזבחים דקי"ט:, דבעי' ילפותא מקרא להכשיר מחוסר בגדים ושלא רחוץ ידים ורגלים בבמה, ולכאו' תיקשי דהרי גדר פסולא דמחוסר בגדים ושלא רחוץ יו"ר, מבו' בזבחים די"ז: ובתוס' שם די"ח. דהוא משום דחשיבי זרים, וא"כ כיון שבבמה הוכשרו זרים א"כ מ"ט בעי' קרא להכשיר מחוסר בגדים ושלא רחוץ יו"ר.[[3]](#footnote-4)

אך נ' פשוט בזה, דהרי הא דבבמה הוכשרו זרים לאו היינו דל"ש פסולא דזר בבמה, אלא היינו דבבמה גדולה נבחרו הכהנים לעבודה, ובבמה קטנה נבחרו כל ישראל וכולן ראויין לעבוד, וממילא דלא הוו זרים כלל, דהרי עיקר שם "זרים" לעבודה, מיתלי תליא במי שזר מעבודה, וכמבו' בפשוטו ביבמות דל"ג: דכה"ד ששחט פרו של כה"ג למ"ד דפסולה בזר, חייב משום זרות, ע' שעה"מ רפ"א מהל' עיוהכ"פ, (אך עי' בחמד"ש יבמות שם ובישועות מלכו בהל' עיוהכ"פ שם,[[4]](#footnote-5) ואכמ"ל בזה), והיינו דהגם דהוי כהן, מ"מ לעבודות שדינם דה"ה פסולין בכה"ד חשיב כזר, דשם זר מיתלי תלי בכל עבודה ועבודה באלו שנבחרו לעבודה זו, ועי' בפירש"י ובתוס' לעיל דט"ז: אי זר חשיב הותר מכללו בבמה, ויש לדון בזה לפמש"נ.

ואשר ע"כ שפיר הי' מקום לומר דאף בבמה ניבעי בגדי כהונה וקיו"ר, ובלא זה חשיבי כזרים אף בבמה, וע"כ בעי' קרא למעט במה מדין בגד"כ ומדין קיו"ר, וז"פ,[[5]](#footnote-6) אך בדין בגד"כ עדין יל"ע, למש"כ תוס' קידושין דל"ו: בחד תי', דנשים כיון שלא נצטוו בבגד"כ לא הוו מחוסרי בגדים, ולכאו' ה"נ הול"ל בזרים בבמה, אך נ"פ דלק"מ דמ"מ ס"ד דבכהנים העובדים בבמה יהא דין לבישת בגד"כ, ובלא"ה ניחא לפמש"כ בחי' מהרי"ט בקידושין שם, שאין כוונת התוס' דמה"ט הי' לנו להכשיר עבודת נשים בלא בגד"כ, אלא היינו רק שלא היו מחללות עבודה, עיי"ש.

ולפ"ז הרי לכאו' הי' מקום לדון דאף אם פסולא דאשה הוא משום דחשיבא כזרה, מ"מ י"ל דפסולה אף בבמה, דשמא אשה חשובה כזרה אף בבמה, וע"ד דחזי' דהי' מקום לומר דמחוסר בגדים ושלא רחוץ יו"ר הוו כזרים אף בבמה, אך נ' דל"ד כלל, דהרי א"נ דפסול אשה הוא משום דחשיבא כזרה, הרי היינו משום דלית לה קדושת כהונה לענין עבודה, וממילא דודאי דבבמה דל"ב קדושת כהונה אף אשה כשרה, ול"ד למחו"ב ושלא רחוץ יו"ר, דודאי ליכא חיסרון בעיקר קדושתן, והוו דינים בפנ"ע דלא נבחרו לעבודה והוו כזרים, וע"כ הי' מקום לומר דיפסלו אף בבמה, וזה נ' פשוט**]**.[[6]](#footnote-7)

והנה בתוספתא זבחים פי"ד ה"ח, איזו היא במה קטנה, בשעת היתר הבמות עושה אדם במה וכו', ומקריב עלי' הוא ובנו ובתו ועבדו ושפחתו, ובפשוטו מפורש בזה דאשה כשרה בבמה, וכ"פ שם בס' חס"ד, אך בס' זכר יצחק סי' מ"ה כ' שכוונת התוספתא היא דבמת יחיד אינה כשרה רק להיחיד שבנה אותה ולא לאחר, ול"מ אלא לסמוכים על שולחנו דכמו שאדם מביא קרבן על בניו ובנותיו ה"נ כשבונה במה הוי כבונה בשבילם, עיי"ש, ובס' חזו"י על התוספתא שם פירש ד' התוספתא עד"ז, והוא דלמ"ד בזבחים דק"ח: דאף בבמה קטנה בעי' מזבח, י"ל דבעי' דוקא שבנה הוא המזבח לשם הקרבה, דלאחר שלא בנאו הוי המזבח כסלע בעלמא, ועד"ז נ' בפירש"י דק"ח. לענין חיוב חוץ, וע"כ אין מקריבין עלי' רק קרבנות דבנו ובתו עבדו ושפחתו, עיי"ש בדבריו, וכ"כ גם בס' יריעות שלמה בהל' ביהב"ח.

ובתוספתא שם ה"ו הכל כשרין ליקרב בבמה אף הכל ועבדים משוחררין, ובחס"ד וחזו"י שם הגיהו אף הנשים ועבדים שאינן משוחררין, והקר"א בזבחים גריס אף הנשים ועבדים משוחררין, ועמד בזה מ"ט יפסל עבד שאינו משוחרר, ומה גרע מאשה, וי"ל דעבד גרע, דעדין לא נכנס לגמרי לכלל יהדות, ולענין זה אין לנו ללמוד לה לה מאשה, דכ"ה דבביהמ"ק רק כהנים כשרים, ה"נ בבמה רק ישראל גמור כשר, וצ"ע בזה, ובזכ"י שם הוכיח מד' התוספתא דאף אשה פסולה וע"כ ה"נ עבד פסול, עיי"ש, אך בפירש"י בזבחים דקי"ח. ודקי"ט: מפורש שעבד כשר בבמה, וכאשר כ"ה להדיא בתו"כ וכנ"ל, ובזכ"י שם כתב דהתוספתא אתיא כשי' המכילתא שמות י"ב כ"ד, דיל"פ דדריש התם דהעבודה בפסח מצרים פסולה בנשים, ומזה ילפי' אף לדורות בבמה.

ויש להוסיף, דאף להסוברים דאשה כשרה בבמה, מ"מ אכתי יש מקום לדון שאינה רשאית לעבוד בבמה, וזה לפמש"כ התוס' בקידושין דל"ו. להקשות מ"ט בעי' קרא למעט דכל העבודות פסולות בנשים תיפו"ל דהוו מ"ע שהזמ"ג, וכתבו דבעי' למעט דבדיעבד העבודה פסולה, ומבו' מד' התוס' תרתי, א', דמכח הא דעבודות אינן כשרות בלילה יש לחשוב להעבודות כמ"ע שהזמ"ג, ב', דכיון דהוי מ"ע שהזמ"ג אסור לנשים לעבוד, אף בלא מה שנתמעטו נשים, ורק בדיעבד היתה עבודתן כשרה, ולפ"ז הרי דלמ"ד לקמן דק"כ. דשחיטת לילה בבמה פסולה, ואף בבמה הוו העבודות ביום, הרי דאף בבמה חשיבי העבודות כמ"ע שהזמ"ג ואין לנשים לעבוד בהן, אך למ"ד שם דשחיטת לילה בבמה כשרה, ממילא דאי"ז מ"ע שהזמ"ג, ורשאין הנשים לעבוד בהן, ועי' כן בס' מעשה חושב שעל השעה"מ פ"א מעיוהכ"פ, אך מש"כ שם דלפו"ר לילה פסול בבמה ודקדק כן מלישנא מתני' בריש פירקין, תמוה דהרי להדיא נחלקו בזה לקמן דק"כ., אך צ"ע דל' התוספתא משמע דעבד ושפחה עובדין בבמה לכתחילה, וצ"ע בזה.

שוב אחז"ר נתבוננתי דל"ק כלל, דודאי אין כונת התוס' בקידושין דמשום דהוי מ"ע שהזמ"ג אסורות הנשים לעבוד לכתחילה, אלא קו' התוס' היתה דגם בלאו קרא היו נשים פטורות ממצות הקרבה, ותירצו דמ"מ היתה עבודתן כשרה, וממילא כיון שעבודתן כשרה ודאי הן רשאות לעבוד לכתחילה, וז"ב.

ונ' להוכיח כן מהמבו' בר"פ כל הפסולין ובתוס' שם דאשה רשאית לשחוט קדשים לכתחילה, הגם דהוי זה מ"ע שהזמ"ג, ובע"כ דכיון דשחיטתן כשרה אף רשאות הן לשחוט לכתחילה, הגם דהוי זה מ"ע שהזמ"ג.

ב] יש להסתפק אם קטן כשר לעבודת במה, והנה לכאו' ד' התוספתא דמקריב עלי' הוא ובנו וכו', מ' דבבנו קטן איירי, דאל"כ מאי רבותא, אך לד' הזכ"י והחזו"י דהתוספתא לא קאי כלל לענין הכשר העבודה, אלא לענין שקרבנותיהן כשרין בבמה זו, אין להביא משם.

והנה עי' בס' מקור ברוך ח"א סי' א' שנסתפק בזה, וכתב דאף אם פסול קטן ליכא, מ"מ יש לפסלו מטעם מתעסק דבפשוטו פסול אף בבמה, אך הביא שם ד' ג"א דר"ל דמתעסק כשר בבמה, עיי"ש בדבריו, וע' בס' זר"א סי' י"ב (ונד' גם בשו"ת שבסו"ס חי' רמ"ש סי' מ"ה), שהובא שם תשו' האו"ש דפשיט"ל דמתעסק פסול בבמה, אך לפ"ד האחיעזר דמתעסק אינו פוסל רק בשחיטה, שפיר יל"ד ולומר שיהא קטן כשר בבמה, והאו"ש שם כ' דודאי פסול בכל ד' עבודות.

והנה אמנם בפשוטו הי' נ', דמהיכ"ת לן להכשיר קטן בבמה, והרי ליכא קרא להכשיר, וממילא בדין דקאי בפסולו, וכמש"נ לעיל דכל דליכא קרא להכשיר אין לנו להכשיר.

אמנם נ' דיל"ד בזה, דהנה פסול קטן לעבודה ילפי' לה בחולין דכ"ד: מדכ' איש מזרעך לדורותם מכאן אמר ר"א קטן פסול לעבודה, ויל"פ דהיינו דקדושת זרעך ליכא רק לאיש, דלי"ל קדושת כהונה לעבודה עד שיגדיל, ומקור לזה נ' מהא דבמתני' רפ"ב דזבחים לא נמנה קטן בין כל הפסולין, ויל"פ דהיינו משום שהוי בכלל זר, וניחא בזה גם מה שלא מנה הרמב"ם קטן בכלל הפסולים בהל' ביאמ"ק, וגם בפ"ה מכלהמ"ק הט"ו לא כתב להדיא דקטן פסול, ועמד בזה השד"ח שהביאו בסהמ"פ שם, ור"ל דאה"נ בדיעבד אינו פסול, ולהנ"ל ניחא שהרי כתב הרמב"ם בהל' כלהמ"ק שם דמשיגדיל הכהן ויעשה איש ה"ה כשר לעבודה, ומכללא נשמע דקודם לכן ל"ה בכלל הכשר דכהן וה"ה פסול, דהרי בכל ד' הרמב"ם בהל' כלהמ"ק שם קאי על דיני הכהנים, וזמש"כ דרק משיגדיל הוי בכלל הכשר הכהונה, וקודם לכן עדין לא נבחר לעבודה, וע"כ ה"ה פסול לעבודה.

ולפ"ז יל"ד ולומד, דקטן כשר לעבודת במה, דא"נ דפסולא דקטן הוא דלי"ל הכשר כהונה לעבודה, הרי דבבמה שהוכשרו אף זרים, שפיר י"ל דאף קטנים כשרין, וצ"ע בזה.

ג] בפירש"י מכת"י לעיל דס"ח: ז"ל, נימא מליקת זר אם עלתה לא תרד, שהרי הזר כשר בבמה דעבודתה בבכורות, עכ"ל, וכ"ה בפירש"י מכת"י דס"ט, הנד' במהד' זכר חנוך, וכבר העיר המגי' שם, דהרי בבמת יחיד בשעת היתר הבמות כשר כל אדם ול"ב בכור, ורק קודם הקמת המשכן הי' עבודה בבכורות.

ולכאו' צ"ל בדעת רש"י, דהנה הרי בגמ' לקמן דקי"ח. אמרי' דלר' יהודה ילפי' מאיש דלא בעי' קידוש בכורות כדמעיקרא, וי"ל לפ"ז דלרבנן דלא מייתר להו קרא דאיש יש לנו לומר דבעי' קידוש בכורות כדמעיקרא.

אמנם בפירש"י בדקי"ח. שם ד"ה זר, ובדקי"ט: ד"ה וזרק, הרי מבו' להדיא דאף לדידן אף עבד כשרה בבמה, וא"כ הרי ודאי דל"ב בכורות, וצ"ע בזה.

ובפירש"י מנחות ד"ו: ד"ה ונילף ז"ל, זר נמי וכו', דהא אית לי' הכשר בבמה קודם שנתקדש אהרן שהעבודה בבכורות, ויעו"ש בתוס' שכתבו ע"ז ז"ל, משמע דר"ל דלאחר אהרן לא הוכשר בבמה, וא"א לומר כן כדמוכח בפ' בתרא דזבחים וכו', ועוד מצי' שמואל ושאול שהקריבו בבמה, עכ"ל, והנה ד' רש"י שם אין ליישב ע"פ דבריו לעיל דס"ח: הנז', דאף בבמה לא הוכשרו רק בכורות, דהרי להדיא בד' רש"י דרק קודם שנבחר אהרן הי' לזר הכשר בבמה דהי' עבודה בבכורות, וזה ק' טובא וכמשה"ק התוס'.

ונ' דצ"ל בדעת רש"י במנחות, דס"ל דהא דיש לנו להכשיר לבן בתירא בזר מכח דאית לי' הכשר בבמה, ל"מ לזה מה דאית לי' הכשר בבמת יחיד, והטעם בזה הוא משום דבבמת יחיד חלוקין כל דיני ההקרבה, ול"ש למילף מינה כלל, ע' בראשונים נדה ד"מ. כעי"ז, (וי"ל עוד עפי"ד רש"י לעיל דט"ז: דזר ל"ח שהותר מכללו בבמה, שכן לא נאסר שם מעולם, ונת' בזה בדברינו במנחות דכ"ה., עיי"ש), ובע"כ אין לנו ללמוד רק מקודם שנתקדש אהרן, דהי' העבודה בבכורות אף בבמת ציבור, ומשום זה הוא דיש לנו להכשיר זר לבן בתירא, וזש"כ רש"י דאית לי' הכשר בבמה קודם שנתקדש אהרן, והיינו בבמת ציבור, דאחר שנתקדש אהרן הרי לא הוכשרו זרים בבמת ציבור, ועיי"ש עוד בפירש"י במש"א דיוצא כשר בבמה, ופירש"י שהרי לא היו "שם" קלעים, ומ' נמי דהמכוון הוא בבמת ציבור דקודם שנתקדש אהרן, דלא הי' שם קלעים.

אך לפ"ז מבו' מד' רש"י דבמת סיני הויא במת ציבור, ולא כן נקטו הטו"א חגיגה ד"ו בא"מ, והחזו"א קמא סי' מ"א ס"ק י"ג י"ד, ובכ' הגרי"ז לעיל די"ג, וע' מצפ"א לעיל דס"ט שר"ל דהוי במת ציבור עיי"ש, וע' מקד"ד סו"ס כ' שהאריך לדון בזה, עיי"ש בכ"ד שיל"ד בהם, וע' גם בס' מדת הקודש סי' ב' ס"ק ז' מה שציין בזה.

ולכאו' הי' אפ"ל כן גם בד' פירש"י מכת"י לעיל הנז', דמש"כ דעבודתה בבכורות היינו בבמת ציבור, וס"ל דל"מ לאתויי רק ממה שהוכשר בבמת ציבור, אך באמת אין לומר כן, דבפירש"י שם פי' במש"א דיוצא כשר בבמה ז"ל, שהרי במת יחיד אף בשדות על הסלעים כדאשכחן במנוח, צ"ע מה הוצרך רש"י לפרש דכשר אף על הסלעים דפליגי בזה תנאי לעיל דק"ח:, ומה נ"מ בזה לענין הא דאין יוצא בבמה, והרי להדיא דמייתי' נמי ממה שהוכשר בבמת יחיד, וא"כ הרי דמש"כ רש"י דהא דזר כשר בבמה היינו דעבודתה בבכורות, קאי אף על במת יחיד, וצ"ע בזה.

וע' עוד בס' חי' הר"א נדה ד"מ, שכתב ג"כ דבבמה הוי העבודה בבכורות, ואולי כונתו בבמת ציבור קודם שנתקדש אהרן, שהרי כתב שם ג"כ דהוכשרו בה טמאים וכל הפסולין, ותמוה טובא דלהדיא לעיל דט"ז. דטמא פסול בבמה, ובע"כ דכונתו בבמת ציבור קודם שהוקם המשכן, אך בכל לשונו אין נ' כן, וצ"ע רב בזה.

ד] תניא בתוספתא תמורה פ"ד ה"ב, איזהו אתנן וכו', וכשם שאסורין באהל מועד שבמדבר כך אסורין באהל מועד שבגלגל וכו', ועיי"ש בחס"ד וחזו"י שדייקו מזה, דרק באהל מועד הוא שנאסר אתנן ומחיר, אך בבמת יחיד לא נאסר כלל אתנן ומחיר, והיינו משום דכ' בקרא לא תביא אתנן זונה ומחיר כלב בית ד' א', ולא נאסר רק בבית ד', אך בבמה לא נאסר ושפיר הוכשרו אתנן ומחיר, וכן נקט גם בס' שפ"א מנחות דכ"ה. דאתנן כשר בבמה, עיי"ש ובד' המגי' שם, ובע"ז דמ"ו: ממעט ר"א מבית ד' א' פרט לפרת חטאת שאינה באה לבית, וי"ל דה"נ ממעט בבמה, אך א"כ הרי בעי' לקרא למעט במה, ולא מ' כן בגמ' שם, עיי"ש.

ובתוספתא פסחים פ"ח ה"ז, פסח מצרים לא נהגו בו דקין ותבלולין אתנן ומחיר, ועיי"ש במנחת ביכורים שהוא משום דאינו קרב מהם למזבח כלום וכתיב באתנן ומחיר לא תביא בית ד', ועיי"ש בחזו"י דגם מזה יש ללמוד דבבמת יחיד הוכשרו אתנן ומחיר,[[7]](#footnote-8) אך יש לדחות ולומר, דהא דהוכשרו בו אתנן ומחיר, הוא כ"ה דהוכשרו בו דקין ותבלולין, עי' במנח"ב שם שהטעם הוא משום שהי' להם דין בני נח, או משום שאין מן הדם למזבח, וע"כ ה"נ הוכשרו בו אתנן ומחיר, אך בבמת יחיד שלא הוכשרו בה בעלי מומין כדאמרי' לקמן דק"כ. אף לא הוכשרו בה אתנן ומחיר, וז"פ.

והנה בספרי פ' כי תצא סי' רס"א, לכל נדר לרבות במה, ובפשוטו מבו' להדיא דה"ז נוהג גם בבמה, אך עיי"ש בספרי דבי רב שדן לומר דלא ילפי' רק לבמת ציבור, וכד' התוספתא שאסור באה"מ שבגלגל, עיי"ש.

אמנם נ' די"ל, דאף אי נימא כן, דכל האיסור הוי רק באהל מועד, אך בבמת יחיד ליכא איסור, משום דבית ד' א' כתיב, מ"מ י"ל דהגם דאיסורא ליכא פסולא מיהא איכא, דלגבי הפסול אין מקום לחלק ולהכשיר בבמה, דכל פסולי הקרבנות לא הוכשרו בבמה, ורק עולת נקבה הוכשרה לר"א בר אהבה, בע"ז דכ"ד:, ויליף לה מקרא, ובתוס' לעיל די"ב. וחולין דפ"א. מבו' דמחוס"ז פסול בבמה, (אך בקה"ע לירושלמי מגילה פ"א הי"ב ר"ל דמחוס"ז כשר בבמה), ורק לגבי האיסור י"ל דלא נאסר כשאינו מביאו לבית ד'.

ועד"ז מצינו לגבי בעלי מומין, דהנה לקמן דק"כ. אמרי' דמומין וזמן בגדולה וקטנה, ופירש"י ומומין דלא אשכחן דשרינהו בקטנה, ויל"ע מ"ט לא ממעטי' מומין בבמה מדכ' תמים יקריבנו לפני ד' ויקרא ג' ב', והק' שם הרש"ש, דאדרבה הרי אשכחן להדיא בקרא שאסורין בבמה, כדילפי' לה בבכורות די"ד:, ועיי"ש שכתב דאולי כוונת רש"י להא דכהן בע"מ פסול, וכן הביא החש"ל שם מאחיו הג' ר"ב זצ"ל, וכן נ' מד' רש"י לעיל דט"ז., דהא דתניא דבמומין שוה במה קטנה לבמה גדולה, היינו במום דכהן, עיי"ש.[[8]](#footnote-9)

אמנם אכתי תיקשי, דכיון שכתב רש"י דכל דלא אשכחן דשרינהו בקטנה יש לנו לאסור, א"כ מ"ט הוצרכנו למילף מקרא דמקריב בע"מ בבמה עובר בל"ת, אך י"ל דס"ד להתיר משום דכתיב תמים יקריבנו לפני ד', וכמו שהקשינו לעיל, ושו"ר בחי' או"ש תמורה ד"ז שכתב, דמש"כ רש"י דיש לאסור משום דלא אשכחן דשרינהו בקטנה, אתי כמ"ד דבעי מזבח בבמה, אך למ"ד דל"ב מזבח בבמה בעי' קרא לאסור, וזהו דילפי' לה מקרא בבכורות ובתמורה, עיי"ש בדבריו, ובע"כ דהגם דכל דלא אשכחן דשרי רחמנא יש לנו לפסול, מ"מ לענין הלאו הרי דכל דלי"ל קרא דאיכא בזה ל"ת, יש לנו לומר דליכא ל"ת רק במקריבו במקדש, אך במקריב בבמה לא אסר רחמנא, וע"כ בעי' למילף מקרא דאיכא ל"ת במקריב בע"מ בבמה, ויל"ד לפ"ז דה"נ להיפך, הגם דילפי' מקרא דאיכא ל"ת בזה, אך אכתי י"ל דליכא בזה פסולא, וע"כ הוצרך רש"י לטעמא דלא אשכחן דשרינהו בקטנה, שו"ר כן במקד"ד סי' כ'.

ונ' לפ"ז דה"נ כל הפסולין לעבודה, הרי שהגם דפסולין אף בבמה כמבו' לעיל דט"ז. בטמא ובע"מ, מ"מ אם עבדו אין עוברין בל"ת, וה"נ ליכא חיוב מיתה בטמא, ולרבי דבע"מ ששימש במיתה, אין חיוב מיתה בבמה, דהרי הא דפסולין אף בבמה, היינו משום דלא אשכחן דשרינהו רחמנא, אך ל"מ ה"ט רק לענין פסולן, אך לענין הל"ת ולענין חיוב מיתה, י"ל דל"ה רק כשעובדין במקדש, וז"פ, וע' בדברינו בסוג' דקדושה ראשונה סי' א' סקי"ג, שנת' לדון לפ"ז בד' הטו"א מגילה ד"י., דפשיט"ל דבקדשי במה איכא להלאו דמטיל מום בקדשים, ולהנ"ל יש לדון בזה.

וראיתי שדנו בשתויי יין ופרועי ראש אם כשרים בבמה, כיון דבקרא כתיב בשתויי יין בבאכם אל אהל מועד, ופרועי ראש איתקוש לשתויי יין, כדאמרי' בסנהדרין דפ"ג, אך להנ"ל נ', דאה"נ איסורא וחיוב מיתה ליכא בהו בבמה, אך מ"מ לענין הפסול י"ל דאף בבמה פסולין, דלענין הפסול אין לחלק, וצ"ע בזה.

והעירוני בזה, דלמ"ד דשמואל נזיר הי' א"כ הי' פרוע ראש, והיאך הותר לו לעבוד בבמה, וכמו שפירש"י לעיל דט"ז. והתוס' במנחות ד"ו:, אך שוב העירוני, שהרי הי' נזיר עולם דהכביד ראשו מיקל בתער, אך יל"ד בזה, למ"ד דשלמי נזיר אין קריבין בבמה, דלדידי' ל"ה מצי להקל בתער, והעירוני בזה לשו"ת בנין שלמה, ואינו תח"י.

שו"ר במשך חכמה פרשת תצוה, שכתב דהגם דנותר נוהג בבמה, מ"מ לי"ב לאזהרת לא תותירו, עיי"ש, וזה מתאים עם מש"נ.

ה] תניא בתוספתא במכילתין פי"ג ה"ז, עור עולה לכהנים בבמה גדולה עור עולה לבעלים בבמה קטנה, ופי' שם במנחת ביכורים, דבבמה קטנה כיון דכשר בזר אין העור לעובד.

וצ"ב דהגם דכיון דכשר בזר, אין העור לכהנים, מ"מ מ"ט הוי העור לבעלים, ומ"ט לא יהא למקריב, ובפרט אי נימא דעיקר זכיית הכהנים בקרבנות, הוי מכח שהם המקריבין, וצ"ל דכיון דבקרא כתיב דעור העולה הוי לכהן המקריב, הרי דנתמעט מזה דבבמה שאין הכהן המקריב, לי"ב זכי' למקריב, והוי דהבעלים, ושו"ר כן בקה"ע לירושלמי פ"א דמגילה הי"ב.

והנה בהא דתניא בדקי"ז: ובדקי"ט:, דחזה ושוק ותרומת לחמי תודה נוהגין בבמה גדולה ואינן נוהגין בבמה קטנה, פירש"י דהטעם דאין נוהגין בקטנה, הוא משום דכתיב בהו להניף תנופה לד', ולא בבמה, ובתוס' דקי"ז: הקשו, דהרי מנחה לת"ק דר"י דמתניתין, דאיתא בבמה קטנה, ואין תנופה והגשה בה, וא"כ הנך נמי ליהוי בבמה ולא ליבעי תנופה, עיי"ש מה שתירצו.

ולכאו' לפי הא דתניא בתוספתא דבבמה קטנה הוי עור העולה לבעלים, והרי דבבמה קטנה ליכא זכי' להמקריב, הרי לכאו' מה"ט נמי אין חזה ושוק ותרומת לחמי תודה בבמה קטנה, דעיקר דינם הוי מכח זכיית הכהנים בהן, וכיון דבבמה קטנה אין זוכין הכהנים בהן, ממילא דליכא כלל דין דתרומת לחמי תודה, ול"ב כלל לה"ט דכ' בהו תנופה לד', ומתישב לפ"ז קו' התוס', וצ"ע בזה.

וסמך לזה יש להביא, מהא דתניא שם עוד בתוספתא, דחזה ושוק לכהנים בבמה גדולה, וחזה ושוק לבעלים בבמה קטנה, ובירושלמי מגילה פ"א הי"ב אמרו עוד, דתרומת לחמי תודה לכהנים בבמה גדולה ולבעלים בבמה קטנה, ומ' מזה, דהא דאין חזה ושוק ותרומת לחמי תודה בבמה, הוי מכח שדינם שהן לבעלים, ולי"ב זכי' להמקריב, וכמש"נ.

והנה לעיל דק"א: תניא דקק"ל הותרו לזר, ומפרש לה רב ששת בבמה, וכדברי האומר יש מנחה בבמה, ופירש"י ז"ל, לא בבמה קאמר, וכדברי האומר בפ' אחרון יש מנחה בבמה קטנה, ומנחה קק"ד היא, ואוכלין שירי' זרים שהיו עובדין בבמה קטנה שהזר עובד שם וכו', עכ"ל, וצ"ב דהגם שהזר עובד שם, ובדין שיזכה בבשר, אך כיון דקדושת קק"ד חמורה שאסור לזרים, א"כ היאך אוכלין קק"ד הקרבין בבמה קטנה, הרי אית בהו קדושת קדשי קדשים.

ואולי י"ל בזה, לפמש"נ לעיל סק"א, דהא דזר כשר בבמה לאו היינו דל"ש פסולא דזר בבמה, אלא היינו דבבמה גדולה נבחרו הכהנים לעבודה, ובבמה קטנה נבחרו כל ישראל וכולן ראויין לעבוד, וממילא דלא הוו זרים כלל, דעיקר שם "זרים" לעבודה, מיתלי תליא במי שזר מעבודה, כדחזי' לענין כה"ד ששחט פר כה"ג, ואכמ"ל, וע"כ אף הן מותרין לאכול, דה"ה ככהנים כלפי קדשי במה קטנה, וצ"ע בזה.

ולכאו' יש ללמוד מד' רש"י, דשורש הדין דקק"ד אסורין לזרים, הוי מכח זכיית הכהנים בקרבן, וע' כן בחי' הרשב"א נדרים די"ב., דאיסור חזה ושוק לזרים, הוי מכח שהם נכסי כהן, אך הרשב"א שם כ' דזהו רק בחזה ושוק ודכותייהו הנאכלין אף לנשיהם ולעבדיהם, אך קק"ד שאין נאכלין רק לזכרי כהונה הוי איסורן מכח קדושתן, אך בדעת רש"י נימא דפליג וס"ל דאף איסור בשר קק"ד לזרים, הוי מכח זכיית הכהנים, וע"כ בקדשים הקריבים בבמה קטנה דזוכין בהן הזרים העובדים שם, אינן אסורין לזרים.

וטפי נ' לבאר בזה, דלעולם איסור זרים בקק"ד הוי מכח קדושתן, ואי"ז שייך לזכיית הכהנים בזה, אך מה שהותרו קק"ד לכהנים, הוי מכח דין זכייתן בזה, דמשלחן גבוה קזכו, ומכח זה שרי להו אכילת בשר קק"ד, וע"כ בקדשים הקריבים בבמה קטנה דזוכין בהן הזרים העובדים שם, הרי שמכח זה אף מותרת אכילתן לזרים.

ועד"ז יל"פ, דהא דבשר קק"ד נאכל רק לזכרי כהונה, ואילו חזה ושוק ודכותייהו נאכלין אף לנשיהם ולעבדיהם, הוי זה מכח דין זכיית הכהנים בהן, דבקק"ד הוי זכיית הכהנים לאכלן הן עצמן, וע"כ לא הותרו רק להן, אך בחזה ושוק ודכותי', הוי זכיית הכהנים לאכלן הם ונשיהם ועבדיהם, וע"כ הותר אף להם, ומ' כן בסוגיא לעיל דק"ב:, יעו"ש שאמרו דיפה כח כהן בחזה ושוק אצל נשיו ועבדיו, עיי"ש, אך בד' הרשב"א בנדרים הנז' לעיל, מבו' דטעם החילוק הוא, משום דחלוק גדר איסורא דבשר קק"ד לזרים, מגדר איסורא דחזה ושוק לזרים, וכנ"ל.

אך למש"נ ע"פ ד' התוספתא, הרי יל"פ דמש"א דבבמה קטנה נאכלת המנחה לזרים, אי"ז מכח שהוי הזכי' למקריבין, וכיון שזרים מקריבין, אף הם זוכין בבשר, אלא היינו משום דבבמה קטנה ליכא כלל לדין זכיית המקריב, וכמו שאמרו בתוספתא דאין זוכין בעור העולה, אלא זוכין הבעלים באכילת המנחה, וע"כ מכח זה אף הותרה אכילתן לזרים, וכמש"נ לעיל לפ"ד רש"י, דהיתר האכילה בקק"ד, הוי למי שזכאי באכילתן, וצ"ע בזה.

אך צ"ע, דא"כ מ"ט לא אמרו בדף קא: דמצינו אכילת קד"ק לזר בבמה, בחזה ושוק, ורש"י שם פירש דהוא משום דאין חזה ושוק בבמה קטנה, אך למש"נ, הרי שוה הוא הדין דחזה ושוק לבעלים בבמה קטנה, להדין דמנחה היא לבעלים בבמה קטנה, ואולי יש לחלק, וצ"ע, ולול"ד רש"י הי' מקום לפרש דחזה ושוק לא קרינן להו קדשי קדשים, דקדשי קדשים אין נאכלין אלא לזכרי כהונה, וחזה ושוק נאכלין גם לנשיהם ולעבדיהם, וצ"ע עוד בזה?

ו] הנה בהרבה דינים מצינו דחלוק דין במת יחיד מדין במת ציבור, ובמתני' תנן י"א דינים דליכא בבמת יחיד והם, סמיכה, שחיטת צפון, וע' מקד"ד שדן מ"ש כלל צפון בבמה, ועיי"ש שהוכיח מזה כשי' הרמב"ם דדין צפון הוי צפון המזבח, אך באמת אכתי צ"ע, דלא מיבעיא למ"ד לעיל דק"ח: דל"ב מזבח כלל בבמה לכאו' ל"ש בזה דין צפון מזבח, אך אף למ"ד דבעי' מזבח, אטו בעי' שיהא המזבח קיים בזמן שחיטה, דדין נפגם המזבח לכאו' לא נאמר כלל בבמה, אך שו"ר בס' משנת חיים סי' פ"ד אות ג' שדן בזה, והביא מס' טה"ק דדין נפגם המזבח הוי אף בבמה, ועיי"ש שדן בזה מקראי דשמואל פי"ח ל"ד ל"ה, ורלב"ג ומלבי"ם שם, עיי"ש, ואף אי נימא דבעי' שיהא מזבח קיים, אטו ל"מ לזרוק ולהקטיר במזבח אחר, וא"כ מ"ש בזה דין צפון, מתן סביב, והיינו דליכא כלל חילוק מתנות בבמה, ויל"ע למה דס"ד בדקי"ז: דלר"מ חטאת נזיר קריבה בבמה, אי נמי לי"ב חילוק מתנות, די"ל דהגם דליכא דין קרנות בבמה, מ"מ הרי דין ד' מתנות ל"ה רק דין ד' קרנות, אלא הוי דין ד' מתנות, ומוכח כן מכ"ד ואכ"מ, אך באמת נ"פ דגם בחטאת ליכא כלל חילוק מתנות בבמה, דהרי בקרא כתיב על קרנות מזבח העולה, ויש למעט מזה במה, תנופה, הגשה, ולמ"ד דאין מנחה בבמה ליכא להנך תרי חילוקי דינים, כיהון, דאף זר כשר, וע' לעיל סק"א אם אשה ועבד כשרין, ובסק"ב נת' אם קטן כשר, ובסק"ג נת' די"א דבעי' דוקא בכורות, וע' לקמן סק"ז דעת מהר"מ מר"ב דלויים פסולין, בגדי שרת, ועמש"נ לעיל סק"א במה שהק' דכיון דזר כשר פשיטא דל"ב בגד"כ, כלי שרת, ונ' דמה"ט ליכא גם להדין שלא יהא דבר חוצץ בין ידו לכלי, דהרי לעיל דכ"ד. נ' דהוי זה הל' בכלי שרת, ריח ניחוח, מחיצה לדמים, וראיתי להקשות, דכיון דליכא יסוד בבמה, מ"ש מחיצה לדמים, לד' מרן הגרי"ז דדין מחיצה לדמים הוא דאיכא מקום קרנות ומקום יסוד, וי"ל בכמה אנפי, ע' בס' משנת חיים, ריחוץ ידים ורגלים.

והנה עוד מצינו דחלוק דין במת יחיד מדין במת ציבור, בהקרבנות הקריבין בהם, דמבו' במתני' דקרבנות ציבור קריבין בבמה גדולה, והיינו לרבנן כל קרבנות ציבור, ולר"ש רק חובות שקבוע להן זמן שיש כיוצ"ב ביחיד,[[9]](#footnote-10) ובירושלמי פ"ק דמגילה הי"א מבו' דבר חידוש, דלדעת ר"ש אין נדבת ציבור קרב בבמה גדולה, ונתחדש בזה, דהגם דליחיד קרב בבמה קרבן הנידר ונידב, הוי זה רק ביחיד, אך לציבור לא קרבו רק חובות הקבוע להן זמן, אך קרבן שאין קבוע לו זמן אינו קרב, הגם דהוי נידר ונידב, וע' קר"א בפירקין שתמה ע"ד הירושלמי, ואין קריבין בבמה קטנה, ולא נתפרש המקור לזה, ובספרי ראה יליף לה ר"י מקרא דאיש, אך לכאו' ר"י אזיל לטעמי' לקמן דקי"ח. דס"ל דקרא קאי רק על במת יחיד, אך לרבנן שם הרי קרא קאי אף בבמת ציבור, וא"כ לדידהו אין לומר דקרא ממעט ציבור מדין הקרבה בבמה, וגם דבגמ' שם מבו' דרבנן ור"י דרשי דרשות אחרות מקרא דאיש, ובתוס' לקמן דקי"ט: מבו' דאיכא בזה לאו הבא מכלל עשה ועיי"ש בח"נ וצ"ע, ולדעת ר"ש לקמן דקי"ד: איכא בזה לאו מקרא דלא חוכל לזבוח וכו', ולדעת רש"י שם הוי הלאו בכל חובות, ואכמ"ל. ולדעת ר' יהודה לקמן דקי"ז. בבמת ציבור קריבין כל קרבנות יחיד, ובבמת יחיד אין קריבין אלא עולה ושלמים, ועמש"נ עוד בדברינו בדין אכילת קק"ל הקריבין בזמן היתר הבמות סק"ז, לדון אי קרבו חובות יחיד הקבוע להן זמן בבמה גדולה, ועמש"נ שם עוד אי קרבו שלמי חגיגה בבמה גדולה, ובדין ביכורים בבמה גדולה.

ודעת רש"י סוטה דט"ו: ותוס' שם דט"ז. נראה, דאף למ"ד אין מנחה בבמה, היינו רק בבמת יחיד, אך בבמת ציבור לכו"ע יש מנחה, וע' בזה במל"מ ריש הל' ק"פ, וזה שלא כדעת התוס' לקמן דקי"ז: דלמ"ד אין מנחה בבמה היינו אף בבמת ציבור, וכ"נ דעת תוס' ותוס' הרא"ש שבועות דט"ו., וכ"ה גם בתוהרא"ש סוטה שם, והאחרונים דנו די"ל דהוא תלוי בפלוגתת רבנן ור"י אי בבמת ציבור קרבו כל הקרבנות, ולא קאי כלל מיעוטא על במת ציבור, ואכ"מ, ופסח שני דמבו' בתוס' לקמן דקי"ח. דקרב בבמה, בפשוטו היינו רק בבמת ציבור, ע' מל"מ ריש הל' קר"פ שדעתו נוטה כן, ובס' מקור ברוך ח"ב סי' י"ח הוכיח שאי"ז קרב בבמת יחיד, דאי נימא ה"ז קרב אף בבמת יחיד, א"כ הרי משכח"ל פסול שלא לשמו בבמת יחיד, וזה דבר פשוט דאף פסח שני פסול שלא לשמו, וכן מבו' בל' רש"י בריש מכילתין, וזה דלא כמו שראיתי לא' שנסתפק בזה, ובגמ' לעיל די"ד. אמרי' דלא משכח"ל פסול של"ש בבמת יחיד, משום דפסח וחטאת לא קרבי בבמה.

ומצינו עוד דינים רבים שחלוק בהם דין במת יחיד מדין במת ציבור והם, **א'**, לעיל דק"ח: מבו' דפליגי תנאי אם בעי' מזבח בבמה, ולמ"ד דבעי מזבח, מבו' בפירש"י בדק"ח., לענין שחו"ח דדמי לה, דהיינו דבעי' שיבנהו לשם כך, וע' חזו"א שדן לענין שחו"ח, מהו מזבח, ומ"ט לא יהא כל אבן חשוב מזבח, עיי"ש מה שחידש בזה, ולא ידעתי מ"ט לא פירש עפ"ד רש"י, דלשם מזבח בעי' שיבנהו לכך, וע"כ אבן בעלמא לא חשיבא מזבח, עוד יש לדון למ"ד דבעי' מזבח ושיבנהו לשם כך, אם כל שבנאו לשם כך, יכולין כל ישראל להקריב עליו, או דל"מ רק לעצמו, או למי שבנאו בעבורו, וע' מה שהבאנו לעיל סק"א מהזכ"י והחזו"י בזה, ואף למ"ד דבעי' מזבח, מ"מ מבו' שם ולקמן דק"כ. דאין קרן וריבוע וכבש ויסוד מעכבין.

**ב'**, לעיל דט"ז. אמרי' דיושב כשר בבמה.

**ג'**, לעיל שם מיבעיא לן שמא אונן כשר בבמה, ומבו' בתוס' שם דהיינו רק בבמה קטנה, אך במה גדולה ודאי דאונן פסול, אך בשטמ"ק לעיל דט"ז: אות ב', כתב דאונן הותר בבמת ציבור וגרע מזר, וכנ' היינו משום דכתיב ומן המקדש, וממעטי' מינה אף במה גדולה, דנמי ל"ח מקדש, וצ"ע בזה.

**ד'**, תניא לקמן דקי"ז: ודקי"ט: דחזה ושוק ותרומת לחמי תודה אין נוהגין בבמה קטנה, ולמ"ד דשלמי נזיר קריבין בבמה, מבו' בדקי"ז: שם דלי"ב לדין זרוע בשלה, ובתוספתא תניא עוד, דעור העולה בבמה קטנה הוי לבעלים, ועמש"נ בזה באורך לעיל סק"ה.

**ה'**, אמרינן לקמן דק"כ. דאין יוצא בבמה, ופירש"י שם דהיינו משום דכשרה בלא מחיצות, וע' בפי' הראב"ד והר"ש לספרא, שמבו' דאיכא ילפותא לזה, וע' מש"כ הגרי"פ ל"ת קע"ד בזה, ויש להוסיף דאף אי נימא דאין במה בחו"ל, - ע' בזה בדברינו בדין מקום אכילת קד"ק הקריבין בבמה גדולה -, מ"מ אין יוצא בבמה, כיון דאי"ז דין מחיצות, אלא דחו"ל אינו מקום הראוי לבמה, ויש לציין לפירש"י מנחות דכ"ה. דבנו"ג לא הי' פסול יוצא, וזה תמוה, עיי"ש בתויו"ט רש"ש ועול"ש, ואכמ"ל בזה, וע' עוד בדב"א ח"ג בדין יוצא בבמה גדולה, והביא שם ד' הקר"א בזה ותמה עליו.

**ו'**, מבו' לעיל די"ד. ודכ"ח: דאין פסול מחשבת חוץ למקומו בבמה,[[10]](#footnote-11) ועמש"נ בזה בדברינו הנז' לעיל להסוברים דאין במה בחו"ל.

**ז'**, לקמן דק"כ. נחלקו רב ושמואל אי שחיטת לילה כשרה בבמה, ובתוס' לעיל די"ב. כתבו, דאף למ"ד דשחיטת לילה אם עלתה תרד, מ"מ שחיטת לילה בבמה אם עלתה לא תרד, ונ' שהוא ע"ד מש"כ תוס' לעיל דכ"ה. ודס"ח. דבעופות מודה ר"י דשחיטת לילה לא תרד, וע' עוד בחי' הרמב"ן והר"ן נדה ד"מ. שכתבו מתחילה דלר"י דשחיטת לילה תרד בע"כ דס"ל כמ"ד שהיא פסולה בבמה, דאל"כ הי' בדין שלא תרד, (אך למסקנת הרמב"ן אי"ז כן), אך בתוס' הנז' מבו' להדיא דאך לר' יהודה י"ל דשחיטת לילה כשרה בבמה, וכ"ה מסקנת הרמב"ן שם.

ובס' מקד"ד סי' כ"ו, נקט דאף למ"ד דשחיטת לילה כשרה בבמה, מ"מ אית בי' לדינא דדם נפסל בשקיעה"ח, וכל ששחט ביום, נפסל הדם בשקיעה"ח, ועמש"נ באורך לדון בזה, דלכאו' יש להוכיח דלהך מ"ד ליכא בבמה לדינא דדם נפסל בשקיעה"ח, דאל"כ אף בששחט בלילה הי' זה נפסל, בדברינו בדין דם נפסל בשקיעה"ח ס"ק ד' ואילך.

והנה לא נתפרש למ"ד דשחיטה לילה כשרה בבמה, מהו זמן האכילה דהקרבן.

ולכאו' נ' שהוא נאכל ב' לילות ויום א', וזה ע"ד מש"א בברכות ד"ט. ופסחים דק"כ: לענין פסח, דס"ד דהוי כקק"ל ואוקים לילות במקום ימים ויהא נאכל לב' לילות ויום א', וה"נ הכא דכוותה, ושמעתי כן בשם הגרד"ל שליט"א.

ואמנם הי' מקום לדון, דהאמנם כן ס"ד לענין פסח, אך אחר דגלי לן קרא בפסח שאינו נאכל לב' לילות ויום א', ילפי' מינה לעלמא דלא אמרי' אוקי לילות במקום ימים, וא"כ לא יהיו קדשי במה שנשחטו בלילה נאכלין אלא עד סוף אותו יום.

אך נ' שאין לומר כן, שהרי באמת הא דאין פסח נאכל לב' לילות ויום א', אין לפרש דהוא משום דלא אמרי' אוקי לילות במקום ימים, ומתרי טעמי, חדא שהרי חזינן דאף מותר הפסח אינו נאכל אלא ליום ולילה, והרי דאין דין הפסח כקק"ל שנאכלין לב' ימים ולילה, והנה הרי בגמ' אמרינן דהס"ד שיאכל לב' לילות ויום א' הוא משום דדמי לשלמים, וא"כ מ"ט מותר הפסח אינו נאכל אלא ליום ולילה, והפשוט בזה דהא גופא קמ"ל קרא דבלילה הזה, דפסח אין דינו כקק"ל, וע"כ אינו נאכל לב' לילות, ועכ"פ שמעינן מינה דאם הי' דין פסח כקק"ל הוה אמרי' אוקי לילות במקום ימים והי' הפסח נאכל לב' לילות, דאי נימא דלפי האמת לא אמרי' אוקי לילות במקום ימים, א"כ מנ"ל דאין דין הפסח כשלמים, ומ"ט אין מותר הפסח נאכל לב' ימים ולילה א'.

ועוד מוכח כן למה שפירש רשב"ם בפסחים דק"כ:, דלהס"ד דהי' פסח נאכל לב' לילות אף הי' נאכל ביום שבינתים, דקרא דבלילה לא מיעט אלא יום שחיטתו, ותיקשי לפ"ז, דהגם דמיעט קרא דבלילה הזה שאין נאכל בליל ט"ז, מ"מ שמא לעולם דין הפסח כדין שלמים שנאכלין לב' ימים ולילה א', והא דגלי קרא דאינו נאכל בליל ט"ז הרי יל"פ דהוא משום שכבר עבר עליו ב' ימים ולא אמרי' אוקי לילות במקום ימים, וא"כ מנ"ל שאינו נאכל ביום ט"ו כדין שלמים.

ונ' מוכח מזה חד מתרתי, או דהא פשיטא לן דאם הי' דין פסח כדין שלמים הי' בדין שיהא נאכל אף בליל ט"ז, דאוקי לילות במקום ימים, וע"כ מהא דילפי' שאינו נאכל בליל ט"ז, בע"כ ש"מ דאין דין פסח כשלמים, אלא דינו כקד"ק שאינו נאכל אלא ליום ולילה, וע"כ אף אינו נאכל ביום ט"ו, וי"ל עוד, דקרא דבלילה הזה מ' דרק בלילה הזה ולא ביומו, וע"כ הך קרא ממעט גם שאינו נאכל ביום ט"ו, ועכ"פ מוכח לפ"ז דגם לפי האמת אמרי' אוקי לילות במקום ימים, דלהדרך הראשונה ודאי מוכח כן, וגם להדרך השני', הרי כיון דגלי קרא שאינו נאכל אף ביום ט"ו, בע"כ דהקמ"ל הוא דפסח אינו כשלמים שנאכלין לב' ימים, וא"כ מהיכ"ת דהדרינן בן מה"ט דאוקי לילות במקום ימים, וגם מוכח כן עוד, דאי נימא דה"ט דאוקי לילות לבהדי ימים אינו טעם מוכרח, א"כ מ"ט הוצרכה הגמ' לחדש כן בהס"ד, הרי בלא"ה נמי הומ"ל דס"ד דיהא הפסח נאכל ביום ט"ו כשלמים שנאכלין לב' ימים, וקמ"ל קרא שאינו נאכל ביום ט"ו, (לדרך זו דקרא מ' למעט אף יום ט"ו), ובע"כ דהך מילתא דאוקי לילות במקום ימים הוא סברא פשוטה, וע"כ קאמר הגמ' האמת, וז"ב.

ואמנם אכתי יש לדון בתודה שנאכלת ליום ולילה, וכן במנחה למ"ד דיש מנחה בבמה, אימתי יהא זמן אכילתה.

ולכאו' הי' מקום לומר, דה"נ נימא דכיון דתודה ומנחה זמן אכילתן הוא ליום ולילה, א"כ היכא שהוקרבו בלילה יהא זמן אכילתה לילה ויום, ומצאתי ברש"ש מעילה ד"ח. שכתב כן לענין חטה"ע דאם היו מונים יום ולילה משעת הזאה, הרי שאם הזה דמה בצמצום עם שקיע"ח ה"ל לתת יום המחרת תחת יום המליקה ותהא נאכלת לילה ויום, עכ"ד.

אמנם באמת נ' לדון בזה, די"ל דעד כאן לא אמרי' בגמ' דנימא אוקי לילות במקום ימים, אלא בשלמים שנאכלין לב' ימים ולילה א', אשר היינו שאין נאכלין רק ביום ההקרבה אלא נאכלין אף למחרת יום ההקרבה, וע"כ שפיר י"ל דכ"ה שהן נאכלין לב' ימים ולילה א', ה"נ הן נאכלין לב' לילות ויום א', אך משא"כ בקד"ק ובתודה שנאכלין ליום ולילה, אשר שורש הדין הוא דנאכלין ביום הקריבו, ואך דבקדשים לילה הולך אחר היום וע"כ נאכלין אף בלילה, א"כ ל"ש לומר בזה כלל דהיכא שהוקרבו בלילה יהיו נאכלין אף ביום המחרת, שהרי דינא דקד"ק ותודה הוא שאין נאכלין אלא ביום ההקרבה ולא למחרתו, וז"ב.

ודוגמא לזה יש להביא מש"כ הצל"ח פסחים דפ"ח: דאף לפ"ד הרמב"ן ויקרא ז' ט"ו דלכתחילה מצוה לאכול שלמים ביום הראשון, מ"מ שרי לכתחילה לאכלן בלילה הראשון, דהוי כיום הראשון, וכ"כ בס' פסקי תשובה סי' שי"א בתשובת הגרא"מ מגור, ופירשו הטעם משום דהוי יום הקריבו, אך בחכ"צ סי' קנ"א נקט לא כן, ומה"ט גם ל"ש ד' הרמב"ן בקד"ק, שבהם היום והלילה שוין, דאף הלילה הוי בכלל יום הקריבו, וע' או"ש פ"י ממעה"ק ובתשובת הגרא"מ מגור שם שפירשו דמה"ט לא גזרו חכמים בנאכלין לב' ימים כ"ה שגזרו בנאכלין ליום ולילה שיאכלו עד חצות, משום דנאכלין לב' ימים לכתחילה מצותן לאכלן ביום הראשון, ומשא"כ קד"ק נאכלין לכתחילה אף בלילה.

ונ' להוכיח כן, דאל"כ תיקשי לדעת רשב"ם דקרא דבלילה אינו ממעט אלא יום שחיטתו, אך שפיר הו"מ לאכלו ביום ט"ו, א"כ אף אחר שמיעט קרא דבלילה הזה שאינו נאכל בליל ט"ז, אכתי נימא שהוא נאכל ביום ט"ו, דהגם שאינו נאכל בליל ט"ז, היינו משום שאין דינו כשלמים, אלא דינו שהוא נאכל ליום ולילה, כדחזי' שאף מותר פסח נאכל ליום ולילה, וכנ"ל, אך אכתי בדין שיהא נאכל ביום ט"ו, דהגם שדינו כקד"ק שנאכלין ליום ולילה, מ"מ נימא אוקי לילה ויום במקום יום ולילה, ויהא נאכל אף ביום ט"ו.

והאמנם למש"כ לעיל לדון דשמא קרא דבלילה הזה ממעט אף יום ט"ו ניחא קו' זו, אך לפ"ז תיקשי בע"א, דא"כ מ"ט הוצרכה הגמ' לחדש דס"ד דפסח דינו כשלמים שנאכל לב' ימים ולילה א', וע"כ בעי' קרא למעוטי שאינו נאכל ב' לילות ויום א', הרי אף לפי האמת שפסח דינו כקד"ק שנאכלין ליום ולילה, נמי בעי' להך קרא למעוטי שאינו נאכל לילה ויום.

ונ' מוכח מזה, דבקד"ק הנאכלין ליום ולילה, ל"ש למימר אוקי לילה ויום במקום יום ולילה, והטעם בזה הוא כמש"נ, דקד"ק דינם שהם נאכלין ביום הקרבתם, ומשו"ז הם נאכלין ליום ולילה, דבלילה אכתי חשיב יום הקרבתם, וע"כ בשהוקרבו בלילה אין נאכלין ביום דחשיב כיום המחרת, ואינהו אין נאכלין אלא ביום הקרבתן, וז"ב.

ויל"ד טעם נוסף בזה, ושוב שמעתי כן מאאמו"ר שליט"א בשם הגרד"ל שליט"א, דיל"פ דהא דקד"ק ותודה אין נאכלין אלא ליום ולילה, דמי לדין לינה בכל הקדשים שהוקדשו בכלי שנפסלין בלינה בעלות השחר, ורק בקק"ל נתחדש דאין נפסלין בלינה בעלות השחר, וא"כ אף בשהוקרבו בלילה יפסלו בעלות השחר, דומיא דכל דבר שנתקדש בכלי שנפסל בעלות השחר, שהוא אף בשנתקדש בלילה, אך יותר נ', דכ"ה דבקק"ל הנאכלין לב' ימים ליכא לדינא דפסול עלות השחר, ה"נ בקד"ק ותודה הא דאין נאכלין אלא ליום ולילה הוי זה דין בפנ"ע שקביעות זמן אכילתן אינו אלא ליום ולילה, אך אי"ז שייך לדינא דכל דבר שנתקדש בכלי נפסל בעלות השחר, וצריך בדיקה בזה.

ונמצא לפ"ז, דתודה הקריבה בבמה, שהקריבוה בלילה, וה"נ מנחה שנקמצה והוקטרה בלילה למ"ד דיש מנחה בבמה, אינה נאכלת אלא בלילה זה.

**ח'**, לקמן דק"כ. פליגי רב ור"י אם איכא הפשט וניתוח בבמה, ומבו' שם דכל פלוגתי' הויא לריה"ג דעולה שהקריבו ישראל במדבר אין טעונה הפשט וניתוח, ולפ"ז הרי דלדעת ר"ע לקמן דקט"ו: דכללות ופרטות נאמרו בסיני, ואמרי' שם דלדעתו עולה שהקריבו במדבר טעונה הפשט וניתוח, ודאי דאף בבמה בעי' הפשט וניתוח, וצ"ע לפ"ז מה דמייתי' התם תניא כוותי' דר' יוחנן, ומה סייעתא מייתי' מזה, הרי י"ל דהך ברייתא ר"ע היא, וצ"ע.

**ט'**, בע"ז דכ"ד: אמר ר"א בר אהבה דעולת נקבה כשרה בבמת יחיד.

**י'**, מבו' לעיל דק"א:, דלמ"ד דיש מנחה בבמה, ה"ה נאכלת לזר, ועיי"ש בפירש"י הטעם בזה, ועמש"נ בזה לעיל סק"ה.

**י"א**, לעיל דקי"א. ולקמן דקי"ח. מבו' פלוגתת תנאי, אם נסכים קריבין בבמה, ולא נתפרש בד' רש"י שם אם למ"ד דאין נסכים בבמה היינו אף בבמת ציבור או דבבמת ציבור לכו"ע יש נסכים ורק בבמת יחיד ס"ל דאין נסכים, וצ"ע בלשונות רש"י בזה שיש להביא לכאן ולכאן, ובפירש"י קידושין דל"ז. ד"ה ללמדך מפורש, דבבמת נוב וגבעון יש נסכים אף למ"ד דאין נסכים בבמה, עיי"ש, וכ"כ התוס' לעיל דקי"א. סוד"ה במה גדולה.

**י"ב**, אמרי' לקמן דק"כ. דכיור וכנו בבמה גדולה ואין כיור וכנו בבמה קטנה, וצ"ע מאי קמ"ל, וראיתי שכתבו לבאר לפי המבו' בירושלמי שקלים פ"ד ה"ב לגי' דילן, דלדעת חכמים הכיור והכן מעכבים את הקרבן, אך עיי"ש במפרשים, וגי' הגר"א שם כרכוב וקרן, ובגהש"ס שם העיר ע"ז מירושלמי יומא פ"ד ה"ה דנמי אמרי דכיור וכן מעכבין, אך עיי"ש במפרשים ביומא שפי' לה באופ"א, וצ"ע בזה, שו"ר במאירי בשקלים שם, דפי' דמש"א דכיור וכנו מעכבין, לא קאי על הכלים, אלא קאי על דין קידוש יו"ר, ולפ"ז נ' דיל"פ גם הכא כן, דזמש"א דאין כיור וכנו בבמה קטנה, דהיינו דאין שם קיו"ר, וז"ב.

ועמש"נ לקמן סק"ז, עוד כמה דינים שדנו בהם בדין במה קטנה.

שמואלביץ יש לציין לכמה דברים שדנו בדיני במה, והרבה מהמ"מ הוא ממה שראיתי בכמה ספרים.

**א'**, ע' תשו' מהר"ם מרוטנבורג, ד' ברלין ח"ד סי' רי"ח, שדעתו דהגם דזר כשר בבמה, מ"מ לויים פסולין, כיון דנאסר על הלויים לעבוד עבודת כהנים, וזה דבר חדש, ולכאו' ד' המהר"ם מר"ב מתישבים טפי, אי נימא דהא דזר כשר בבמה היינו דגם זרים נבחרו לעבודת במה, ולא חשיבי כלל כזרים בבמה, עמש"נ בזה לעיל סק"א, וביותר לפ"ד הכלי חמדה שהבאנו שם דחשיבי אף הזרים לכהנים, וע' בס' כלי חמדה פ' קרח אות ב' מש"כ בזה, ועיי"ש שכתב לבאר בזה מש"א בשוחר טוב, שמואל פי"ג, וכ"ה גם בויק"ר פכ"ב ט', ובמדב"ר פי"ד א', ובירושלמי מגילה פ"א הי"ב, דג' עבירות נעשו בעולתו של שמואל הוא ועורו ומחוסר זמן ולוי הי', והרי שלוי פסול בבמה, עכ"ד, אך ממה שפירש"י לעיל דט"ז. שכתב דזר כשר בבמה כדחזי' בשמואל שהקריב בבמה, וכ"ה בתוס' מנחות ד"ו:, הרי מבו' דס"ל דאף לוי כשר להקריב בבמה, וצ"ב היאך יפרשו להירושלמי והמדרשים הנ"ל, ובהגה' היעב"ץ לתוס' מנחות ד"ו:, כתב דמשמואל אין להוכיח די"ל שלא הקריב הוא עצמו, עיי"ש, אך בשוח"ט ומד"ר וירושלמי הנ"ל מפורש דשמואל עצמו הקריב.

**ב'**, בתוס' ותוהרא"ש שבועות דט"ו. מבו' דאף למ"ד אין מנחה בבמה, מ"מ מנחת העומר קריבה בבמה, וכנ' ס"ל דמנחת ציבור לא נתמעטה שאינה נוהגת בבמה, אך בפי' הר"ש לתו"כ אמור פ"י פי"א מבו' דאף למ"ד יש מנחה בבמה, אין מנחת העומר קריבה בבמה, וכבר הקשו ע"ז מהמבו' להדיא בר"ה די"ג. דבגלגל הי' עומר, ובשלנ"ל קידושין דל"ח. כתב דלמ"ד דאין מנחה בבמה, לא קרבה מנחת העומר בבמה.

וע' בהגה' הרד"ל בדקי"ז שנקט דלדעת תוס' דלמ"ד אין מנחה בבמה היינו אף בבמת ציבור, ה"נ אין מנחת העומר קריבה בבמה, והק' לפ"ז דלר"י לטעמי' דאין מנחה בבמה, וס"ל נמי יום הינף כולו אסור, א"כ היאך אכלו בגלגל ביום הינף, ושו"ר שכבר עמד בזה השלנ"ל בקידושין שם, וכתב דצ"ל דס"ל דהאיר המזרח מתיר, וראיתי עוד בתו"י ר"ה די"ג. שנקט ג"כ דלמ"ד דאין מנחה בבמה לא קרב העומר בביאתן לארץ, וכתב דלדידי' ל"מ למדרש ממחרת הפסח אכול מעיקרא לא אכול, עיי"ש, אך צ"ע שלא הביא לד' תוס' שבועות הנז', דמבו' להדיא דמנחת העומר קריבה בבמת ציבור, הגם דס"ל דמנחת יחיד אין קריבה אף בבמת ציבור, כמבו' להדיא בדבריהם, וע' עוד בענין זה בטו"א ר"ה דף ה'.

?וצ"ע לדעת הסוברים דמנחת העומר לא קרבה בבמה, דס"ל דאף מנחת ציבור אינה קריבה בבמה, דא"כ היאך קרב לחם הפנים בנוב, כמפורש בקרא שמואל א' כ"א ז', וצע"ג – י"ז אדר תשס"ט.

**ג'**, בפי' הר"ש לתו"כ אחרי פ"ז, כ' דקרבנות יוהכ"פ אין קריבין בבמה, וע' גבו"א יומא דס"ז. במילואים, ותוה"ק ח"א סי' ל"ה, וע' מקד"ד סי' כ' סק"א בדין הזאות דבין הבדים וקטורת דלפני ולפנים ובדין שאר קרבנות יוהכ"פ, ועיי"ש שהביא מגמ' יומא דס"ז דמבו' דשעיר המשתלח הי' נוהג בנו"ג, עיי"ש.

**ד'**, ע' או"ש פ"ג מפסוהמ"ק ה"ז וחזו"א סי' י"ט סק"ד וכ' הגרי"ז זבחים די"ג, שנקטו דודאי איכא דין קבלה בבמה, הגם דאין כלי שרת בבמה, אך בס' משכנות יעקב סי' ס"ד בהג"ה, ובס' מקו"ב ח"א סי' ב' דנו דליכא דין קבלה בבמה, וע' מקד"ד סי' ז' סק"ב, והחזו"א שם כתב, דמ"מ קידוש קומץ ליכא בבמה, וכמש"א לעיל דס"ט., וכמדומה שכל דבריו הם לפ"מ שפי' שם בסקי"א ד' הגמ' בדס"ט., ושכן מבו' בד' הרמב"ם שפי' כן, אך למה שפירש"י ותוס' בדס"ט. ליכא כלל מקור לזה, עיי"ש.

**ה'**, בס' זרע אברהם להגרא"ל סי' י"ב, נסתפק אם שמאל פסול בבמה, די"ל דכיון דכל מקום דכתיב כהונה הוי ימין, ל"ש דין ימין בבמה דזר כשר בה, ולכאו' פשוט דבשחיטה כשר אף בשמאל, כיון שלא כתיב בה אצבע וכהונה, וכאשר כן נ' להדיא בברייתא לעיל די"ד: דרק בקבלה הולכה וזריקה פסול בשמאל, ושו"ר בס' מדת הקודש סי' א', שהביא דכ"ה מבו' בתוס' זבחים דכ"ד:, ובשטמ"ק מנחות ד"י:, ובצ"ק מנחות ד"ה., ובמקד"ד סי' ז, אך ע' ערוה"ש העתיד סי' מ"ג אות ו', שדעתו נוטה לא כן, ועיי"ש עוד בזה, וע' גם בס' חמדת דניאל בפירקין שדן בזה.

**ו'**, בס' משך חכמה פ' ויקרא דן אם איכא דין מליחה בבמה, ותלה לה בפלוג' תנאי, אך בכלי חמדה פ' יתרו אות ב', כתב דלכו"ע איכא דין מליחה בבמה, עיי"ש.

**ז'**, בתוס' לעיל די"ב. נ' דאיכא דין קידוש מזבח בבמה, ואית בה לדין עלו לא ירדו, והאו"ש רפ"ג מפסוה"מ כתב, דזה תליא בהפלוגתא אם איכא דין מזבח בבמה, אך הגרי"ז תמה ע"ז, דאף אם איכא דין מזבח בבמה, אך הרי ליכא ע"ז קדושת מזבח, וא"כ היאך יחול קידוש על הפסולין, ורל"פ ד' התוס' שכונתם לדין משלה בהן האור, וצ"ע בזה.

**ח'**, בס' מקור ברוך ח"א סי' ב', דן בדין זר בבמה אם אית בי' משום טומאה, דהגם שכתבו תוס' יבמות דל"ג: דזרים לא נצטוו על טומאה, י"ל דהיינו רק במקדש, אך בבמה דזר כשר, י"ל דה"ה מוזהר על טומאה, וע' בזה גם בס' דעת מרדכי סי' ב'.

**ט'**, בס' זכר יצחק סי' ל"ג חידש דלמ"ד דיש עופות בבמה, אין דינן במליקה אלא בשחיטה, ועיי"ש שנסתייע לזה מד' הרמב"ם פי"ח ממעה"ק הי"ח, והובא תשו' זו בנאו"י סי' י"ב, ועיי"ש בזה, וע' בס' מקו"ב ח"ב סי' ח' מה שהאריך בזה, ובתו"ד הביא פירש"י לעיל דס"ח: דמפורש דאף בבמה הוי הכשרו דעוף במליקה, עיי"ש, אך בפירש"י מכת"י שם ליתא לזה, וראיתי להעיר עוד, מסוגיא בדס"ט. דלכאו' מפורש שם, דאף בבמה הוי דין עוף במליקה, עייש"ה.

**י'**, בס' מקד"ד סי' כ' סק"ג, נסתפק אם איכא דין שפיכת שיריים בבמה, כיון דליכא בה יסוד, עיי"ש, ולדעת הראב"ד בפי' לתמיד, דבניתנים במתנה אחת ליכא דין שפיכת שיריים, וכ"נ גם דעת רש"י והרמב"ם, י"ל דמה"ט ליכא גם בבמה דין שפיכת שיריים כיון דלי"ב חילוק מתנות.

**יא'**, במקד"ד שם נסתפק עוד אם איכא רצוי ציץ בבמה, עיי"ש הצדדים בזה, ועיי"ש שנסתפק עוד אם איכא איסור העלאת שאור ודבש בבמה, עיי"ש מש"כ בזה, ובמשך חכמה פר' בראשית פשיטא לי' דאיסור שאור ודבש נוהג אף בבמת בני נח, עיי"ש.

**יב**, בס' זרע אברהם סי' י"ב ונד' גם בשו"ת שבסו"ס חי' רמ"ש סי' מ"ה, הובאה תשובת האו"ש שכתב דלדעת ר"ש בתמורה די"ג. דיליף תמורה ממעשר, א"כ קדשי במה אף במת ציבור אין בהם דין תמורה, דהא דבר של חובה שאין קבוע להן זמן ולא קרב בבמה, עכ"ד.

1. ובס' אתוו"ד כלל י"ט, הוכיח דפסול אשה הוי פסול בפנ"ע ולא חשיבא זרה, ממה דבזבחים ד"ד. שם אמרי' מה לקבלה שכן פסולה בזר ואשה, ולהל' שם אמרי' מה לזריקה שכן זר חייב עלי' מיתה, ולא נקט אשה, ובע"כ דבאשה ליכא חיוב מיתה כיון שאין פסולה מטעם זרות, עכ"ד, ולמש"נ הרי דלגי' דילן דגר' ברישא זר ואשה, הרי דכבר מזה מוכח דפסול אשה הוי פסול בפנ"ע, וממילא דודאי דאינה חיבת מיתה, וכמו שדייק האתוו"ד, אך לגי' השטמ"ק דלא גרסי' ברישא אשה, הרי די"ל דפסול אשה הוי מטעם זרות, וליתא כלל לדיוקא דהאתוו"ד מדלא נקט לגבי חיוב מיתה ואשה, דהרי אף ברישא לא נקט אשה, ומשום דהויא בכלל זר, וה"נ לענין חיוב מיתה לא נקט אשה דהויא בכלל זר, וז"פ.

   ובתוס' לעיל דס"ה. ד"ה אף, הקשו במש"א בקידושין דל"ו דמליקה אינה כשרה בנשים מדהוקשה להקטרה, דמ"מ מנלן דמליקת חטה"ע אינה כשרה בנשים, דל"מ למילף מעולה דהלמד בהיקש אין חוזר ומלמד בהיקש, וכתבו דגילוי מילתא בעלמא הוא כהן ולא כהנת, עכ"ד, ולכאו' נ' דזה מתישב טפי אם פסולא דנשים הוא משום דהוו כזרים ול"ה בכלל כהן, אך אי נימא דהוי פסול בפנ"ע, לכאו' ל"ה לנו לחשבו גלוי מילתא, אך מאידך יל"ע דאם פסול נשים הוא משום דחשיבי כזרים, א"כ מעיקרא מה הקשו התוס', הרי כיון דילפי' חטה"ע מעולה"ע לדין כהונה, לכאו' ל"ש לחלק בשם כהן דיוכשר בחטה"ע אף נשים דל"ה בכלל כהן בעולה"ע, וצ"ע בזה, ועד"ז יל"ע בד' תוס' לעיל די"א. ד"ה בא, עשפ"א שם, וביחוד הדבר ק' לד' מרן הגרי"ז בספרו הל' פסוהמ"ק דשם עבודת יד הוי רק בימין, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני דיש להסתפק, בהנך מומין שאין מחללין עבודה ופסולן הוא משום דאין שוה בזרעו של אהרן, ע' בכורות דמ"ג ובתוס' שם, ויש להסתפק אם אף הן בכלל בע"מ דפסול בבמה, או דכיון דפסולן הוא משום דאין שוה בזרעו של אהרן, ל"ש פסול זה בבמה דאף זרים הוכשרו לעבוד בה, ומסתברא דאף מומין אלו פוסלין בבמה, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר בס' טה"ק שם שעמד בזה, וכ' דס"ד דלמצוה מיהא בעי' בגד"כ, ובס' בית האוצר מערכת בגד"כ הוכיח מזה, דהא דבעי' בגד"כ ל"ה רק משום העובד, אלא גם העבודה צריכה בגד"כ, וע' אתוו"ד כלל י"ט שג"כ דן אם בעי' בגד"כ גם מצד העבודה, עיי"ש בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והישועות מלכו שם תמה ע"ד השעה"מ דהיאך שייך לפרש דאיכא חיוב חוץ בכה"ד בפרו של כה"ג, והרי חיוב זרות הוי רק בעבודה תמה, ושחיטה לאו עבודה תמה היא, עכ"ד, אך באמת נ' דזה תליא במש"כ בפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ פ' אחרי פ"י ב' טעמים בהא דחייבין על שחיטה בחוץ, ולחיוב חוץ בעי' עבודה תמה, וכתבו בזה דשחיטה נמי עבודה תמה היא שמוציאה מידי אבמה"ח, ועוד כתבו דהחיוב בשחיטה אינו מטעם עבודה אלא הוי חיוב מחודש, עיי"ש, ונ' דבזה תליא פלוגתת השעה"מ והישועו"מ הנז', וז"פ, וע' רש"י יומא דכ"ד. כתב לגבי חיוב זרות, דשחיטה לא הויא עבודה תמה, וזה כהדרך הב' דהראב"ד והר"ש הנז', ולפ"ז לא יתחייב כה"ד בשחיטת פרו של כה"ג משום זרות, וניחא לפ"ז מה שתמהו ע"ד רש"י דמ"ש לדון על חיוב זרות בשחיטה הרי שחיטה בזר כשרה, עי' רש"ש שם, ולהנ"ל ניחא, דמה"ט דשחיטה לאו עבודה תמה פטרי' בכה"ד ששחט פר כה"ג. [↑](#footnote-ref-5)
5. שו"ר בס' כלי חמדה פ' יתרו אות ב', שהביא שהק' כן בס' הר המורי' פ"א מהל' ביהב"ח, וכ' שם בכל"ח לישב, דהא דזרים עובדים בבמה היינו משום דבמ"ת נבחרו כל ישראל להיות כהנים, ובחטא העגל ניטלה מהן הכהונה, אך לענין במה לא ניטלה מהן ויש עליהם קדושת כהונה לענין זה, וע"כ הי' ס"ד דניבעי בגד"כ, עכ"ד, וזה ע"ד מש"נ, אך לפי דבריו ל"ק משה"ק למעלה לד' תוס' קידושין דל"ו: וז"פ, וע"ש בכל"ח שהביא מש"א אביי דמכות די"ב. דטעה יואב שאין קולט אלא כהן ועבודה בידו והוא זר הי', ורב שם לא חשיב טעות זו, וכ' הכל"ח די"ל דרב ס"ל דזר בבמה חשיב ככהן, וע"כ לא טעה בזה, ועיי"ש עוד בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה בס' משך חכמה פ' לך לך, כתב במש"כ רש"י שם אקרא דוהי' תמים, דכ"ז שהערלה בך אתה כבע"מ לפני, וכ' המש"ח דלפ"ז כמו דבע"מ מחלל עבודה אף ערל הוי בע"מ ומחלל עבודה, וגם בבמה פסול בע"מ, אך לד' רב חסדא בזבחים דכ"ב דאמר ד"ז מתורת משה לא למדנו, ומשום דמפרש דקרא קאי שלא יסתכל באיצטגנינות שלו, וכ' הרמב"ם בהל' ביאמ"ק שהוא כזר, ולפ"ז הי' צ"ל כשר בבמה, עכ"ד.

   אך למש"נ נ' לדון, דאף אם פסולא דערל הוא דה"ה כזר וכמש"כ הרמב"ם, מ"מ י"ל דאף בבמה דהוכשרו זרים, משום דנבחרו כל ישראל לעבודה ולא חשיבי לענין עבודת במה, אך ערל י"ל דחשיב כזר אף בבמה, אך י"ל דבקרא דיחזקאל כתיב לא יבא אל מקדשי, וי"ל דלא נפסל בבמה דאל מקדשי כתיב, אך יש לדחות דהאזהרה לא הויא רק בעובד במקדש, אך לענין הפסול אין לחלק ואף בבמה פסול, ונת' עד"ז בדברינו בסק"ד עיי"ש, וע"ע בס' מקור ברוך ח"א סי' ב' בדין ערל בבמה.

   ואחז"ר ראיתי תשובת הר"ש משאנץ שהובאה באו"ז הל' מילה סי' צ"ט, שכתב ז"ל, ומה שמדקדק הרב דאין הלכה כר"ע, מההיא דפ"ב דזבחים דערל וטמא פסולים, ונפ"ל בגמ' מדכתיב ערל לב וערל בשר לא יבא אל מקדשי לשרתני, אין משם ראי' דאפי' לר"ע איצטריך, דלא תימא הואיל וערל מטמא נפק"ל, מה טמא בציבור אף ערל בציבור, קמ"ל דערל כבע"מ דמי ואין בע"מ בציבור כדאמר במנחות בפ"ק, ולהכי אקשי' נמי לערל לב, עכ"ל, ומפורש בדבריו דמכח קרא דערל בשר וכו', הוי ערל כבע"מ, ולפ"ז ודאי יש לפסלו בבמה, ושלא כדברי המשך חכמה הנז'.

   ויש להוסיף, מש"כ התוס' במנחות דק"ט. בשם רש"י, והובא ג"כ בתוס' הרא"ש סוטה דל"ט, דפסולא דכהנים ששימשו לע"ז הוא רק במקדש שבירושלים אך בנוב וגבעון היו מותרין לשמש, עכ"ד, ונת' בזה במקומו דרש"י אזיל לטעמי' דס"ל דפסולא דערל לב הוי בכל מומר, והוי פסול אחר מפסולא דכהנים ששמשו לע"ז, וע"כ הגם דפסולא דערל לב ודאי הוי אף בנו"ג, מ"מ פסולא דכהנים ששמשו לע"ז הוי רק בירושלים, וילפי' לה מקרא דלא יעלו כהני הבמות אל מזבח ד' בירושלים, אך לדעת הרמב"ם והתוס' דפסולא דכהנים ששמשו לע"ז הוא משום פסולא דערל לב, הרי ודאי דמיפסלי אף בנוב וגבעון, דפסולא דערל לב הוי כפסול ערל בשר, ומוכח כן לעיל דכ"ב: עיי"ש, ויש לפסול משו"ז אף בבמת יחיד לפמש"נ דערל בשר פסול אף בבמת יחיד, וע"כ דעת הרמב"ם בהל' נשיאת כפים דעובד ע"ז אין נושא כפיו, ושלא כד' רש"י שכתב שאין לפסלו לנשיאות כפים כיון שאף בנוב וגבעון היו מותרין לשמש וכ"ש בזה"ז, אך להרמב"ם לטעמי' שפסולין אף בנו"ג, שפיר י"ל דמיפסלי אף לנשיאת כפים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שהק', דא"כ נימא בזה אם עלו לא ירדו, כיון דאית לי' הכשר בבמה, וכ' ליישב, דל"מ ה"ט דיש לו הכשר בבמה רק בדהוי פסולו בקודש, וז"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכן נ' שם, דהא דתנן דהטמא שוה בזה ובזה, היינו כהן טמא, עיי"ש, אך צ"ע ע"ז, דהרי רש"י בשלהי מכלתין פי' דהא דטמא לא הותר, ילפי' לה מדכתיב נמי בהך פרשתא, והרי זה אינו טעם כלפי טומאת הכהן, וי"ל דעל טומאת הכהן א"צ ילפותא, דמהיכ"ת שיותר, ורק טומאת בשר ס"ד לדמותה ליוצא שאינו בבמה. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה בגמ' דקי"ח. מבו' בפשוטו דלר"ש לא קרבה מנחת ציבור בבמה, דאין מנחה בבמה, אך זה תמוה טובא, וכמשה"ק המגי' לס' ישועו"מ פ"א מקר"פ, שהרי מקרא מפורש הוא בשמואל א' כ"א ז', דקרב לחה"פ בנוב, ונ' דבע"כ צ"ל דמכוון הגמ' בדקי"ח. הוא רק על מנחת יחיד הקבוע לה זמן, וכמו שפירש"י שם במנחת חביתין, אך מנחת ציבור ודאי קרבה בבמה גדולה, דהא דאין מנחה בבמה היינו רק מנחת יחיד, וכמו שהוא כן לדעת רבנן, דהגם דאין מנחה אף בבמת ציבור לדעת התוס' ודעימייהו, מ"מ מנחת ציבור קריבה בבמה גדולה, ואך דאי"ז מזה ראי' לדעת ר"ש, דאיהו ס"ל דגם לציבור לא קרבו כל הקרבנות בבמה גדולה, וא"כ י"ל דה"נ הא דאין מנחה בבמה היינו אף לציבור, וצ"ע בזה, אך בעיקר הך מילתא דמנחת ציבור קריבה בבמה, עמש"נ להלן סק"ז אות ב'. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולכאו' פשוט דהיינו בבמה קטנה, אך בבמה גדולה ודאי פוסל מחשבת חוץ למקומו, כיון דאית בה מחיצות, וצע"ג ד' הצ"ק פ"מ וח"נ לעיל די"ד., שהקשו במש"א שם דליכא למיפרך דמה לשלא לשמו שכן פוסל בבמה תאמר בחוץ למקומו, משום דשל"ש פוסל פסח וחטאת שאינן נוהגין בבמה, והק' האחרונים הנז', דהרי לר"ש פסח נוהג בבמה גדולה, ודבריהם צ"ע, דהרי בזה כו"ע מודו דפסח קרב בבמה גדולה, ומקרא ערוך הוא, ועמד בזה הקר"א שם, וא"כ אכתי איכא למיפרך מה לשל"ש שכן פוסל בפסח בבמה גדולה, עיי"ש בדבריהם, וצ"ע רב, דהרי בבמה גדולה פוסלת גם מחשבת חוץ למקומו, וכבר תמה כן הקר"א שם, וכעי"ז בשפ"א שם, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-11)