מראה מקומות לח ע א 10
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

**מראה מקומות לח. 10**

**סוגיא זו דנה במעשה שבת במבשל בשהייה**. והנה יש להקדים דמצינו מחלוקת תנאים יסודית בכל מעשה שבת מה דינו האם מותר באכילה וממתי. עיין חולין טו. גיטין נג: בב"ק עא. כתובות לד. ועוד מקומות. **שיטת ר"מ היא** שאם בישל בשוגג מותר התבשיל בשבת עצמה בין לו בין לאחרים. ובמזיד נאסר לו ולאחרים עד מוצאי שבת. והנה משמע בראשונים שטעם האיסור הוא משום קנס שקנסו אותו חכמים שלא יהנה ממעשה שבת ואסרו חכמים גם לאחרים כדי שלא יבוא לו הנאה ממעשה השבת על ידי אכילת האחרים ומשום כן קנסו רק במזיד שעבר איסור ולא בשוגג. עיין שם רש"י חולין ד"ה יאכל. והנה מצינו שם מחלוקת ראשונים האם גם למוצאי שבת נאסר בכדי שיעשו כדי שלא יבוא לו הנאה ממעשה שבת עיי"ש ברש"י ד"ה לא יאכל. אמנם עיין שם ברא"ש חולין סי' יט דלא גזרו בכדי שיעשו והובאו דבריו במ"ב סי' שיח סק"ה. והטעם כנראה דמשום קנס מספיק שיאסר בשבת עצמה והגם שלמעשה במוצאי שבת נהנה מיד מכל מקום משום ההוא פורתא לא חיישינן דליעבד איסורא ולא גזרו. **שיטת רבי יהודה היא** שבשוגג נאסרה אכילת התבשיל בשבת עצמה בין לו בין לאחרים ולמוצאי שבת מותר. ובמזיד נאסרה לו האכילה עולמית ולאחרים הותר במוצאי שבת. וביאר רש"י בטעמו דסבר דשוגג גם נחשב עבירה וממילא אסרו חכמים בשבת בהנאה כדי שלא יהנה ממעשה שבת אמנם קנס זה הוא לא קנס בחפצא להפסיד אלא תקנה כדי שלא יהנה עולמית אמנם לאחרים שלא עברו איסור אז לא קנסו אותם ולדידם מותר למוצאי שבת. [ ועיי"ש שנחלקו המהרש"ל והמהרש"א בשיטת רש"י האם הסוגיא בחולין חולקת על הסוגיא בגיטין ששם הוזכר שלרבי יהודה האיסור בשוגג הוא משום שקונסים שוגג אטו מזיד. ויש לדון דקנסינן שוגג אטו מזיד אין זה חייב להיות בגדרים של מזיד אלא כסיבה לאסור ואולי גדר האיסור הוא איסור הנאה ממעשה שבת. אלא דאם לא היינו קונסים לגמרי במזיד לא היינו קובעים גדר איסור כזה בשוגג.] **שיטת רבי יוחנן הסנדלר היא**, דמזיד נאסר מדאוריתא לו ולאחרים לעולם שדורשים מושמרתם את השבת כי קדש היא מה קדש אסור באכילה. יכול אף בשוגג ת"ל מחלליה מות יומת במזיד אמרתי לך ולא בשוגג. ובשוגג נאסר לו עולמית ולאחרים הותר במוצ"ש משום שקנסינן שוגג אטו מזיד וקונסים רק אותו שהוא עצמו עבר עבירה. **לענין הלכה** נחלקו בזה הראשונים, הרי"ף פ"ג דשבת דף יז מדפי הרי"ף. והרמב"ם פ"ו הכ"ג פסקו כרבי יהודה ובעקבותם פסק כן השו"ע סי' שי"ח ס"א. אמנם התוס' חולין טו. ד"ה מורי פסקו כר"מ. וכן פסק הגר"א ריש סי' שי"ח והמ"ב שם בס"קז הביא את דעתו שניתן להקל בשוגג כרבי יהודה במקום צורך. ועיין בשעה"צ סי' שלט סקכ"ד שצירף את דעתו להקל גם במעשה שבת במזיד במלאכה דרבנן. **והנה מחלוקתם היא במלאכה דאוריתא ויש לדון מה הדין במלאכה דרבנן**. הפמ"ג שי"ח סעיף ב' במשב"ז למד מסוגייתנו דדינם אחד דהרי משמע שלפני התקנה ההכרעה היתה דזה דמשהה הוא כמבשל וכן דייק השפ"א. ועיין בביאור הלכה ריש סי' שי"ח שתמה על ראייתם והביא שהגר"א נקט שגם לדעת השו"ע לא קנסו לדעת רבי יהודה רק בשוגג דאוריתא ולא בשוגג בדרבנן עיי"ש.

עיין בב"ק עא. ומבואר שם שנאסר התבשיל באכילה ולא בהנאה מצד שני מדברי הרמב"ם פ"ו הכ"ג הטור והרמ"א סי' שי"ח מבואר דאיסור מעשה שבת נאמר לא רק במלאכת מבשל אלא גם בשאר מלאכות ויש לעיין דהרי בשאר מלאכות אין זה נושא שלא אכילה אלא של הנאה וכגון נר שנאסר להנות לאורו. ודנו האחרונים דהמכוון הוא דהאיסור הוא תכלית המלאכה. ובמבשל התכלית האכילה ולא נאסרה ההנאה וכעין זה בשאר מלאכות שנאסרה תכלית המלאכה כגון נר שנדלק בשבת שנאסר להנות מאורו. ולא הנאה צדדית ממנה כגון למוכרה ולקבל עבורה דמים וכעי"ז. ועיין במ"ב שי"ח סק"ד ובשהע"צ סק"ז.

מהו הגדרת שוגג, ברמב"ן מלחמות פרק כירה דף יז. מדפי הרי"ף. נקט שגם אומר מותר נקרא שוגג. ועיין מל"מ פט"ו מאכ"א הכ"ה שטען שהרמב"ם פליג עליה. אמנם השעה"צ סי' רנט סקכ"ד. הכריע דנחשב שוגג. ובמתעסק מצינו מחלוקת הפוסקים האם נחשב כשוגג או דלא קנסו כלל. וישנם בזה עוד כמה פרטי דינים ובעז"ה נראה בזה בהמשך.

**שכח קדירה ע"ג כירה ובשלה בשבת מהו.** רש" בד"ה שכח העמיד את השאלה למאן דאסר ולכאורה הכוונה לחכמים. והתוס' כתבו דהספק הוא לחנניה היכן שהוא פחות ממאב"ד או אפי' בקדירא חייתא בכירה דאין שם היתר של קדירא חייתא. ועיין רשב"א ופני יהושע מה שדנו בשיטת רש"י. הנה לא נתבאר בגמ' מה הדין בחזרה ועיין ברמ"א סי' רנג סק"א שכתב שדינו כעבר ושהה. ועיי"ש במ"ב סקל"ה בשם מגן אברהם. שדינו בשוגג הוא כמו במזיד משום שעשה מעשה בידיים. והחזון איש סי' לז אות כו הבין שבחזרה הוא עושה איסור בכל רגע ורגע בזה שאינו מוציאו מהאש וכמדובר . **תוד"ה שכח**. עיין רשב"א. וכדברי התוס' נקטו גם המרדכי סי' רס"א ובהגהות אשר"י סי' ג' אמנם עיין ריטב"א דפליג. והטור ריש סי' רנ"ג הביא היתר זה גם בכירה. והב"י טען שזה תלוי בשני תירוצי התוס' אמנם עיין שם בב"ח שביאר שהטור לא גרס שם בתנורא וכגי' הרי"ף והרא"ש. והט"ז סי' רנ"ג אות ג' דייק כן מתוס' לעיל יח: ד"ה בשיל. וכן נפסק להלכה בשו"ע רנ"ג א' דההתר קיים גם בכירה.

**רבה ורב יוסף דאמרי תרוויהו להתירא וכו'**, אבל האי דלא קעביד מעשה במזיד נמי יאכל. ויש לעיין מה שייך שוגג ומזיד הרי שאלת הגמרא היתה בשכח ולכאורה זה שוגג. ואפשר לדון שאה"נ שאלו אותו על שוגג אבל ר' חייא בר אבא ענה גם על מזיד וגם על שוגג. ועיין מהר"ם בדברי רש"י ד"ה לא שנא. אמנם עיין רש"ש ופנ"י ושפ"א. שדנו שאיירי שהעמיד את הקדירה על מנת ליטלה קודם שבת ואח"כ שכח ונזכר קודם חשיכה ולא נטלה זה נקרא מזיד שלא עביד מעשה. ולפי"ז רצה לומר שאם העמיד במזיד בע"ש על מנת להשהותה בשבת זה נקרא עביד מעשה ולפי"ז רצה ליישב את קושיית התוד"ה אבל. ולפי"ז יהא מבואר מהתוספות והריטב"א שלא תירצו כן שלא כדבריו. ועיין תוד"ה אבל. ועיי"ש בהגהות ראמ"ה ובשו"ת רע"א ח"א סוס"י וח"ב סי' קל"ה.