‏ל             ד
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / ארבעה אחין - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**מת נשוי נכרית וכו' הראשונה .** עי' בקו' מהרש"א. ובחי' הגר"נ אות תצח.

עוד יל"ע בעשה בה מאמר, דאפי' אם אינה עולה ליבום מחמת בעל המאמר משום דהוי צר"ע, מ"מ תתיבם מכח הנפילה הראשונה שאינה ערוה כלל. ועי' בחי' הגרש"ר סי' יג אות ה בב' דרכים.

**תנא הך תנא ברישא.** עי' רש"י שפי' היינו הך וכ"ש הוא. וצ"ב מדוע הוא כ"ש. ומה ס"ד דגמ' להכשיר בכה"ג שהערוה היא הצרה.

**אמר רב נחמן זאת אומרת.** וכעי"ז בגמ' לעיל יח. ועי' ברמב"ם פ"ו מיבו"ח הי"ח שהביא המשנה כצורתה. וצ"ע הא הרמב"ם פסק בפ"א הי"ג דיש זיקה. וביותר שהרמב"ם פסק פ"ו הכ"ה דנכרית שנפלה הרי היא צר"ע בזיקה. ועי' במגיד משנה פ"ו שם ובכס"מ פ"ו ה"י.

**מתני' שלשה אחין וכו',** צ"ב מדוע בעינן לדין נאסרה. תפ"ל שאש"א של נפילה ראשונה לא הותר. ועי' באמר"מ סי' טו.

**הגדר בדין נאסרה**. האם הוא איסור אש"א, או מטעם אחר. ועי' במאירי בסוגין. וע"ע בתוס' בריש מכליתין שמשמע בחד תי' דהוא חסרון דדרכי נועם. ועי' בקובה"ע סי' ו' אות ד-ה.

**בגמ' מבואר** דהו"א דרב אתא לאשמעינן חידוש נאסרה בנפילה ראשונה, הרי דיותר יש לאסור נאסרה בנפילה שניה. וצ"ב הטעם. ועוד אמרינן דרב אתא לאשמעינן בלא יחדאי מההיא ביתא לגמרי. ועי' בתו"י כאן ובתוס' לקמן לב. ד"ה דאידחיא ובחי' הגר"נ אות תקח.

**בדין צרת נאסרה.** עי' תוס' ד"ה ונאסרה ובתורא"ש. ועי' ברש"ש. ובדעת הרמב"ם עי' בפיה"מ שנסתפק בזה. ועי' פ"ז הי"א שפסק שפטורה. ועי' בק"א שתמה על הרמב"ם.

**תוד"ה ונאסרה**. וי"ל. עי' בחי' מרן רי"ז הלוי. ובקובה"ע סי' ו' סק"ד. ובאמר"מ סי' טו. ובברכ"ש וחי' ר"א סי' כו.

**טעמא דגירש ואח"כ מת**. עי' ברש"י ולכאו' דבריו סותרים מש"כ לקמן בע"ב בדעת רבא בד"ה וזו. ועי' ברש"ש ובחי' הגר"נ אות תקיב.

תוד"ה גירש, וי"ל עי' בתורא"ש. ובעיקר דבריהם צ"ע ועי' בחי' הגר"נ אות קיג. ובשיעורי הגרש"ר אות קצג.

תוד"ה זאת אומרת. מדוע לא הק' התוס' אייך מיבמה הרי היא חשובה כאשת אחיו מחמת הזיקה. ועי' בחי' הגר"נ אות תקיד ובשיעורי הגרש"ר.

**לרבא זו היא למעוטי מאי.** עי' פרש"י. ובדברי הרשב"א שהק' עליו ואינו מחווור וכו'. ועוד צ"ב לרש"י מדוע אינה מתייבמת מכח הנפילה הראשונה. ועי' בחי' הגרש"ר סי' יג אות ו'. ועוד צ"ב לרש"י מ"ש כשהוא חי שיכול אחד לייבם ולאחר מיתה לא.

ועי' בגי' הרי"ף דהכא בזיקה מודה רבא, וביאר שם ב' טעמים. ומצינו שנחלקו בדבריו האם מיירי שכשנסה. דעת הרשב"א והמאירי שמיירי בכנסה. אך בחי' אנשי שם כתבו דמיירי בלא כנסה. ועי' ברמב"ם פ"ו מיבו"ח הכ"ה.

**מדוע אינה מתייבמת מכח נפילה ראשונה.**

מתני' מת נשוי נכרית וכנס אחד מבעלי אחיות וכו', הראשונה יוצאת משום אחו"א, ושניה משום צרתה. עשה בה מאמר ומת וכו'. מבואר במתני' דע"י מאמר חשיבי הנכרית אשתו, וממילא יוצאת משום צרת אחו"א.

והק' רבותינו בחי' הגר"נ אות תצח ובחי' הגרש"ר סי' יג אות ה'. דבשלמא מה שאינה מתייבמת מכח השני שעשה מאמר, ניחא מאד דעד כמה שאנו מחשיבים אותה כאשת השני מכח המאמר, היא צר"ע של אחו"א. אולם אכתי מדוע אינה מתייבמת מכח הראשון [בעל הנכרית], דהרי אצלו אינה צר"ע כלל. וביארו זאת בב' אופנים.

א. דכיון שעשה השני מאמר בנכרית חשיבי אשתו, וכיון שאינה נופלת מכוחו לייבום [שהרי היא צר"ע], ממילא נשאר עליה איסור אש"א שאינה נופלת לייבום, ומשום הכי אינה יכולה להתייבם מכח הנפילה הראשונה.

ב. ובאופ"א י"ל דאינה חשובה כאשתו של בעל המאמר לענין שתהיה באיסור אש"א מחמת בעל המאמר, דהנה מבואר בגמ' לקמן לב. דאם עשה מאמר וא"כ נתן גט למאמרו, הותרה אף היא לשלישי, מ"ט מאי דעבד שקליה, ופרש"י דהוי כאילו לא עשה מאמר כלל, ובתו"י הוסיף שם דנעקר המאמר מלמפרע, 'ולא הוי כגרושת אחיו כיון שלא נתן גט אלא להפקיע המאמר, ונמצא כאילו לא היתה אשתו מעולם', וא"כ י"ל דה"ה דאם מת בעל המאמר אינה חשובה כאשתו לענין שהיה בה איסור אש"א מחמת בעל המאמר, כיון שמת שוב אין המאמר אצלו כלום.

אלא שהטעם שאינה מתייבמת מכח הנפילה הראשונה, דכיון שבנפילה שניה היתה חשוב צר"ע, וחל עליה שם פטור של צר"ע, שוב אינה עולה ליבום גם מכח נפילה ראשונה, דצר"ע אינה פטור מחמת שהערוה פוטרת צרה, אלא שחל עליה שם דין של צרה, וצרה אינה מתייבת גם מנפילות אחרות, וכיון שחל עליה שם צרה מחמת נפילה שניה, שפיר פוטר שם צרה גם נפילה ראשונה. [אף שאין צרה לאחר מיתה וא"כ איך תפטר ע"י מה שנעשית צרה במאמר בנפילה שניה, וצ"ל כשי' רע"א דהא דאין צרה לאחר מיתה, אינו משום שפטור צרה נאמר רק בשעת מיתה, אלא שאין שם צרה לאחר מיתה].

[אלא דלפי"ז יל"ע דמבואר במתני' דאם עשה נשוי נכרית מאמר באשת ראובן, דהוי אחו"א דשמעון, בכה"ג מיפטרא הנכרית משום צר"ע. ולכאו' בשלמא אי נימא דע"י מאמר הוי באיסור אש"א, א"כ ניחא דע"י המאמר הוי כאשתו ופוטרת גם את אשתו הנכרית, אבל אי נימא שהמאמר אינו עושה איסור אש"א, דכיון שמת פקעה המאמר, וא"כ אשתו הנכרית לא הוי צר"ע כלל, ואמאי לא תתיבם. ובקו' זו עמד במשנת ר"א. ותי' הגרש"ר זצ"ל באות קסו דאה"נ מעיקר הדין לא הוי צר"ע כלל, אלא דמבואר בגמ' לקמן לא: דאיכא גזירה. דהק' שם בגמ' דאי זיקת ב' יבמין דאוריתא, חליצה נמי לא תבעי, ותי' אלא מדרבנן וגזירה שמא יאמרו ב' יבמות הבאות מבית אחד מתייבמות, וניבם לחדא ונחלוץ לאידך, גזירה שמא יאמרו בית מקצתו וכו', מבואר דגם אחרי שעשה מאמר לא הוי כב' יבמות הבאות מבית אחד, ובית מקצתו בנוי, אלא דרק גזירה דרבנן משום דמחזי כב' יבמות הבאות מבית אחד, ושמא יאמרו בית וכו', וא"כ ה"נ י"ל דאה"נ כשעשה בה מאמר מעיקר הדין לא הוי צר"ע, אלא דרבנן נתנו מחמרינן שאסורה להתייבם משום דמחזי כצר"כ].

ביאור קו' מהרש"א.

והק' מהרש"א הא בלאו איסור צרת אחו"א, נמי אסורה הנכרית להתייבמת, דכיון שעשה מאמר ומת הו"ל אשת ב' מתים, כמבואר לקמן לא: דמדרבנן אינה מתייבמת אלא חולצת.

והק' בחי' הגר"נ אות תצח ובשיעורי הגרש"ר זצ"לאות קסב דהכא לא שייך כלל אשת שני מתים, דכיון שעשה מאמר הרי שהיא חשובה אשתו לענין שהיא צרת ערוה מנפילה שניה, וא"כ אינה נופלת כלל מכח הנפילה השניה, ושוב אינה אשת שני מתים, דאינה נופלת אלא מכח הראשון.

וביארו דכוונת מהרש"א להק' מאי קמ"ל בהא מתני' דע"י מאמר שאינה מתייבמת משום דהוי צר"ע, הרי גם אם לא היתה צר"ע ע"י מאמר היתה מתייבמת שהרי היא אשת ב' מתים.

ותי' רבותינו קו' מהרש"א, דהכא כיון שלא יבם אלא עשה מאמר בנכרית חשובה הנכרית שנופלת גם מכח האח הראשון [בעל הנכרית], וגם מכח האח השני [בעל המאמר], וע"ז קמ"ל מתני' דכיון שעשה מאמר שוב אינה יכולה ליפול מכח בעל המאמר, משום דהוי צר"ע מחמת אשתו, וא"כ הוה אמרינן דאינה נופלת כלל מכח בעל המאמר, אלא מכח הנפילה הראשונה, ובנפילה ראשונה לא הוי צר"ע כלל, וע"ז קמ"ל מתני' דאינה מתייבמת גם מכח הנפילה הראשונה, ומהטעמים המבואים לעיל, או דהוי באיסור אש"א מחמת נפילה שניה, או דאיכא עליה שם צרה מחמת נפילה שניה.

**גמ' תנא הך תנא ברישא,** והך חזיא בדעתיה להתירה ושריא, והדר חזיא לאיסורא. היינו דהיה ס"ד דחלוק היכא שהערוה היא אשתו גמורה, ובכה"ג אוסרת צרתה הנכרית ע"י המאמר. מהיכא שהנכרית היא אשתו גמורה, והערוה לא הוי אשתו אלא ע"י מאמר, ובכה"ג מצינו למימר שאינה אוסרת את צרתה הנכרית, כיון שהנכרית עיקר, ושפיר מותרת להתייבם.

וצ"ב הטעם, סו"ס כיון שקונה מדרבנן ע"י המאמר הו"ל צר"ע מדרבנן, ומה ס"ד שמתייבמת.

[ועוד הק' בק"א, אייך מדיק רב נחמן ממתני' שאין זיקה, הרי חזינן דס"ד דגמ' דאפי' כשעשה מאמר בערוה אינה פוטרת הנכרית, א"כ י"ל דאפי' למסקנא דמסיק שפוטרת היינו דוקא ע"י מאמר, אבל בזיקה גרידתא נשאר כמו בהו"א שאין הזיקה אוסרת הנכרית. ועי' בחי' הגר"נ אות תצט].

והנה נתבאר לעיל די"ל אם מת הוי כנתן גט למאמרו ופקע המאמר לגמרי, וא"כ י"ל דס"ד דגמ', דבשלמא אם עשה מאמר בנכרית ומת, איכא למימר שכיון שיש סיבה לנפילה ליבום מכח השני, ואדרבא ע"י המאמר היא קצת אשתו, א"כ אין סיבה לומר שבגלל שמת המאמר יפקע, אלא דמ"מ כיון שנמצאת שנופלת יחד עם אחו"א שיש עליה איסור אש"א, שפיר פוטרת גם צרתה הנכרית מדרבנן. ולכך הנכרית פטורה מחמת צר"ע. אבל כשעשה מאמר באחו"א ומת, נמצא עכשיו שהיא ערוה, ובערוה אין סיבה לנפילה, ואם אין סיבה לנפילה שפיר י"ל שהמאמר יפקע שהרי אין לו משמעות, וכיון שכן אין איסור אחו"א שיפטור את הצרה מדין צר"ע.

[ובפרט אי נימא דכל מה שערוה פוטרת צרה, אין זה מחמת איסור הערוה, אלא שהערוה עושה שהאש"א בבית זה יהא ערוה וממילא נפטרת הצרה, והאיסור אש"א של ערוה פוטר את כל הבית. וא"כ י"ל שזה תלוי אם הערוה נופלת בבית או לא].

**שי' הרמב"ם.**

מבואר במתני' קמיתא דעשה בעל הנכרית מאמר באחד מהאחיות ומת בעל הנכרית, נכרית חולצת ולא מתיבמת, משום הוי צרת בעלת המאמר שהיא אחו"א. ופריך עלה בגמ' טעמא דעבד מאמר וכו', אמר ר"נ זאת אומרת אין זיקה אפי' בחד אחא, היינו דלמ"ד יש זיקה, מכח זיקה נמי אף בלא מאמר נמי חשובה צרת ערוה בזיקה. אך רב אשי בסוף העמוד נחלק בזה וס"ל אין ה"נ גם בלא מאמר נמי הוי צר"ע מחמת הזיקה, והא דמוקמינן דעבד בה מאמר לאפוקי מב"ש. וכ"ה להדיא בסוגיא דלעיל יח. דאמרינן בדין דאשת אחיו שלה"ב, דעשה השני מאמר באשת הראשון ולו אשה אחרת ומת השני, דבעלת המאמר פטורה מן היבום לאח השלישי משום אש"ח שלה"ב, ואשתו השניה פטורה משום צר"ע דבעלת המאמר. והק' בגמ' טעמא דעבד מאמר, אבל בלא מאמר אינה אוסרת אשת האח השני, ואם יש זיקה הו"ל צר"ע בזיקה, ותי' רבה ה"ה אפי' בלא מאמר וכו', והא דקתני מאמר לאפוקי מב"ש וכו', והיינו כשי' רב אשי בסוגיין, [ובתוס' שם עמדו מדוע בעינן לב' בבות לאפוקי מב"ש]. מ"מ מבואר דע"י זיקה חשיב צר"ע.

והנה ברמב"ם פ"ו הי"ח הביא המשנה דאשת אח שלה"ב כצורתה דעשה מאמר וכו', וצ"ע הרי כיון שפסק בפ"א הי"ג שיש זיקה א"כ צריך להיות שצרת אשת אחיו שלה"ב בזיקה אסורה אף בלא מאמר. וכן הביא בפ"ז ה"ז משנה קמייתא בסוגיין כצורתה, וכתב במגיד משנה 'ויש לדקדק למה לא ביאר רבינו שאפי' בלא מאמר צרתה חולצת, דקי"ל דיש זיקה וכו'. וכן בהג' מיימוניות 'הטור כתב על לשון זה וז"ל, וא"א ז"ל כתב דאפי' מת בלא מאמר חולצת ולא מתייבמת דקיי"ל יש זיקה'. הרי שנקטו שהרמב"ם ס"ל שאינה צר"ע מחמת הזיקה.

אך ברמב"ם בפ"ו הכ"ה כתב ג' אחין שנים נשואין ב' אחיות ואחד נשוי נכרית, ומת נשוי נכרית ואח"כ מת אחד מבעלי אחיות, הרי הנכרית חולצת ולא מתייבמת, מפני שהיא צרת אחו"א בזיקת אחיו שמת האחרון. הרי שביאר שצר"ע בזיקה אסורה. [ובאמת שבכס"מ פ"ו ה"י כתב שהרמב"ם ודאי ס"ל יש זיקה, וממילא יש דין צר"ע בזיקה, אלא שלא חשש לבאר דבריו, וסמך על מש"כ בהל' כ"ה.].

אך לדבריהם עולה דאם הערוה לא הוי אשתו גמורה, אינה פוטרת מחמת הזיקה את אשתו, אלא רק בעשה מאמר, אבל אם הערוה היאאשתו גמורה פוטרת הנכרית בזיקה בעלמא. וצ"ב החילוק בזה. והאריך בזה בחי' הגר"נ אות תצט-תק ובחי' הגרש"ר סי' יג אות א-ג.

**החידוש בדין נאסרה דמתני'.**

מתני' שלשה אחין וכו', הרי זו אסורה עליו עולמית וכו'. ומבואר בגמ' דחידושא דמתני' דהיכא שהיתה אסורה בנפילה ראשונה, שוב אינה מתייבמת גם בנפילה שניה משום הדין דנאסרה. וצ"ב מ"ט בעינן לדין נאסרה, הא בלא"ה מהיכ"ת שתתיבם, דהרי מכח הנפילה הראשונה ליכא סיבת יבום, שהרי כבר ייבם הנשוי נכרית, ונמצא ששוב אין היתר על איסור אש"א של נפילה ראשונה, ובלאו הדין דנאסרה נמי אסורה לו מכח האש"א של נפילה ראשונה. ובאמת קושיא זו היא על כל נפילה שניה, איך מותר לייבם הרי יש אש"א של נפילה קמיתא. [ובשלמא בדינא דרב דאיירי בנפילה ראשונה, שפיר י"ל דבעינן לדין נאסרה, דהו"א דכשיורד איסור אש"א מתחדש הזיקה, וממילא פקע איסור אש"א שלו], וביארו בזה רבותינו בב' דרכים.

**א.** דבכל יבם הגדר הוא שמייבם את אישות המת, וממילא י"ל דכשמת ראובן ויבם שמעון ואח"כ מת שמעון בלא בנים, ואתי לוי לייבמה, נופלת לפניו גם אישות הראשון, ואף שכבר אינה זקוקה כבר מחמת נפילה ראשונה, ובודאי שאינו מיבם את הנפילה הראשונה, מ"מ כיון שהשני ממשיך אישות הראשון ומת, ולכך כשהשלישי מייבם את השני הרי"ז מייבם גם את אישות הראשון, ולהכי מהני בכל נפילה שניה. וא"כ בלא דין נאסרה הוי ס"ד דאה"נ אף שלא הותר האש"א בנפילה ראשונה, מ"מ עכשיו בנפילה שניה שכבר אינה אחו"א ואינה ערוה, שפיר יש היתר עכשיו על האש"א של הראשון בנפילה שניה. וע"ז קמ"ל מתני' דין נאסרה.

[וביותר י"ל שחשוב שנופלת לפניו לייבום גםמחמת הראשון, וכדאיתא בספרי דהוי ס"ד דדבנפילה שניה, הוי אשת ב' מתים, ומייתי עלה קרא דיכול לוי לייבמה, ומשמע דהיבם שמת בלא בנים ובא אחיו השלישי חשוב שמייבם גם נפילה ראשונה, וקמ"ל שנאסרה].

**ב**. הנה בירושלמי פריך לר"ל דס"ל דלאחר חליצה הויא היבמה בכרת על האחין, א"כ איך שרי בנפילה שניה, ותי' שאני הכא דאשתו היא, [והיה מקום לפרש כמוש"כ לעיל דבנפילה שניה יש היתר גם על אש"א של נפילה ראשונה, וכאן לא שייך נאסרה שהרי היו מותרין בה קודם היבום], וכעין סברת הירושלמי מצינו בתוס' לעיל כ. ד"ה האי דטעמא דר"ש דמתיר אפי' בייבם וא"כ נולד, משום דכי היכי דפקע איסור אש"א לגבי המייבם, כמו"כ פקע גם לגבי האח הנולד, וא"כ י"ל שאפי 'שרבנן פליגי על ר"ש לגבי אח הנולד לאחר שאינה זקוקה כבר, מ"מ מודו דלגבי האחין שהיו בעולם והיתה זקוקה להם, ע"י הייבום דאחד מהם פקע איסור אש"א מכולם, ולהכי מהני בכל נפילה שניה. ועי' באמרי"מ סי' טו.

ולפי"ז י"ל דאי לאו דין נאסרה הו"א דאף שבשעה שייבם האח השני עדין היתה אסורה עליו משום אחו"א, וא"כ אינה זקוקה לו כלל, וא"כ היבום לא מפקיע ממנו זיקה, מ"מ לאחר שמתה אשתו של שלישי, נתברר שהיבום של השני הפקיע גם ממנו איסור אש"א, וזה אתא התנא לאשמעינן דין נאסרה, והביאור בזה דאה"נ ע"י היבום הוא מפקיע איסור אש"א מכל האחין, אמנם היבום מתיר רק למי שאסורה מחמת איסור אש"א שאין לו בנים, אבל למי שאסורה באיסור אש"א שיש לו בנים אין היבום יכול להתיר.

**הגדר בנאסרה.**

בדברי דקאמר 'הרי היא כאשת אח שיש לה בנים ואסורה', דנו בזה האם השם שאוסר בנאסרה הוא אש"א שיש לה בנים, דהיינו שאיסור אש"א שהותר נאמר רק כשאין לה בנים, וזו כיון שנאסרה הרי היא אש"א שלא הותר, וכאשה שיש לה בנים היא. ולפי"ז נאסרה הוי בגדר אש"א. וכ"ה לשון רש"י לעיל ב: ד"ה ואשת אחיו וד"ה וכשם, שאשה האסורה ליבום נאסר בשם אש"א שיש לה בנים, דהיינו שלא הותר ערוה דאש"א באשה זו.

אמנם במאירי בסוגין ד"ה אמר כתב 'כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה, הרי היא כאשת אח שיש לה בנים, שהיא אסורה לעולם אף לכשימתו בניה, אף זו אסורה לעולם אף בנפילה אחרת'. היינו שהוא כמשל וכשם שאשה שיש לה בנים אסורה לעולם אף לכשימתו, אף זו אסורה לעולם. ולא נתבאר מדוע אסורה.

ובקובה"ע סי' ו' לדון בדברי התוס' לעיל ב. ד"ה ואחות שנראה מדבריהם שפירשו בחד שנויא דהטעם בנאסרה הוא משום שאינו דרכי נועם, [והא דאמרינן הרי היא כאש"א שיש לה בנים, אין זה גדר האיסור, אלא דקמ"ל דלא אמרינן דילפותא דכל אשר יעשה מכל התועבות המבואר לעיל ג: שיש עונש בערוה ובצרה איירי דוקא אי פטורה משום ערוה, אלא אפי' אם הוי דין צדדי דדרכי נועם, יש בה איסור אש"א.

והוסיף בזה בקובה"ע שם באות ב דא"א לפרש שהגדר הוא שזמן חלות הזיקה הוא בשעת נפילה, וכל שבשעת נפילה שהוא שעת הזיקה אסורה, שוב אין זמן שיחול הזיקה. והביא ראיה מדברי התוס' לעיל ריש כיצד דאיצטריך קרא דאשת אחיו שלה"ב אם היתה מעוברת בשעת מיתה. הרי דאף שאין זיקה לעובר [דאם יש זיקה, מדוע הוא נחשב שלא היה בעולמו], מ"מ הו"א שתמתין וליכא חסרון דדרכי נועם כמבואר בתוס' שם, הרי שזיקה חלה גם לאחר נפילה.

ומ"מ דן שם בסק"ה-ו דלדברי התוס' שהוא חסרון בדרכי נועם, מדוע כל נפילה שניה יש עדין פטור דנאסרה, הרי עכשיו יש סיבה חדשה ליבום, ובפרט אם אמרינן שגם האש"א הראשון הותר בנפילה שניה, וא"כ ליכא חסרון דדרכי נועם.

ולכך פירשו שבדין נאסרה נתחדש דין שכל שבשעת נפילה איכא התר ליבום הרי הוא אש"א שמותרת, וכל שבשעת נפילה ליכא התר ליבום שוב אין חל ההתר והרי היא באיסור אש"א שיש לה בנים. דדיני יבום חלים רק בשעת נפילה. ואפי' אם אח"כ נתחדש סיבה להתיר האש"א, מ"מ אית בה דין נאסרה.

**בביאור דברי הגמ'.**

אמר רב וכו' מאי קמ"ל תניניא הרי"ז אסורה וכו', מהו דתימא ה"מ היכא דלא איחזיא לה בנפילה ראשונה וכו', הא נמי תנינא וכו' מהו דתימא ה"מ היכא דלא אידחי וכו', מבואר בגמ' ב' סברות, חדא דנאסרה בנפילה שניה הוי חידוש יותר מנפילה ראשונה, וב' דבלא אידחי הוי חידוש יותר מאידחי. ורב אתא לאשמעינן דין נאסרה גם בלא אידחיא וכו'. והק' בתו"י הא היכא דלא אדחי מהאי ביתא לגמרי איכא למשמע ממתני' דילן, ותי' דשאני מתני' דנהי דלא אדחי, מ"מ לא איחזיא בנפילה ראשונה, אבל היכא דלא אידחי לה מההיא ביתא וגם איחזיא בנפילה ראשונה אימא לא, וע"ז אתא רב למימר דין נאסרה.

ביאור דבריו דאיכא ב' בבות, בבא דסוגין הוא לחדש דאיכא דין נאסרה גם בנפילה שניה בלא אידחי מההיא ביתא, ובבא דלקמן איירי בנפילה ראשונה באידחי. ורב אתא לאשמעינן דין נאסרה בתרתי למעליותא גם בנפילה ראשונה וגם בלא אידחי אפ"ה איכא דין נאסרה.

והסברא לאסור נאסרה בנפילה שניה יותר מנפילה ראשונה נראה, דדין נאסרה הוא שבמשך הנפילה לא קרינן ביה יבמה יבא עליה, ולכך שוב לא חלים בה דיני היבום בנפילה שניה, אבל בזמן נפילה ראשונה ליכא לדין נאסרה, ואפי' אם היה זמן שהיתה אסורה, מ"מ חשוב שעדין הנפילה לא נגמרת, ואישות המת עדין מהוה סיבה לנפילה, ולכך לא הוי בכלל 'אין אני קורא בה יבמה יבא עליה', ולכך אם הותרה באותה נפילה אינה אסורה.

אלא דבגמ' לקמן לב. הק' על דינא דמתני' שם פשיטא, ומה התם [בסוגין] דלא מידחיא מהאי ביתא לגמרי אמרת לא, הכא דקא מידחיא מהאי ביתא לגמרי לא כ"ש, והק' התוס' דמההאי בבא שמעינן דאסירא אע"ג דלא אידחיא בהך נפילה, דלא שמעינן בבא לעיל, ותי' דכיון דאידחיא מהאי ביתא לגמרי פשיטא דאסירא אע"ג דחזיא בהך נפילה.

הרי מבואר דהא דאיכא ס"ד בסוגין דליכא לדין נאסרה בנפילה ראשונה, הוא רק היכא דלא דאידחי מההיא ביתא, אבל אי אידחי פשיטא שאסורה. ולסברא הנ"ל שבנפילה ראשונה חשוב כל הזמן שעת נפילה, טעם זה שייך בין אדחיא ובן לא אדחיא. ועי' בחי' הגר"נ אות תקח.

ובביאור הסברא להתיר כשלא אדחיא, מבואר בגמ' מיגו דחזיא להאי חזיא להאי, פי' די"ל דאי לא חזיא כלל ונדחית מההוא ביתא חל עליה דין נאסרה, משא"כ במקום שראויה לאחין, הרי חשובה שנופלת לפני כולם ליבום, אלא שבפועל לאחד מהם אסורה משום ערוה, וכשנסתלקה הערוה שרי ליבומי, כיון שמעיקרא חשיב שהיה נפילה לכולם. וסברא זו שייך רק בנפילה ראשונה, אבל אם במשך כל הנפילה הראשונה היתה אסורה עליו, ורק חזרה והותרה בנפילה שניה, בכה"ג פשיטא שלא תהיה מותרת.

**בדברי הר"מ בפה"מ**

תוד"ה ונאסרה, אלא נקט הכי משום דנכרית מתסרא לפי שהיא צרת אחו"א שעה אחת. בפשטות כוונת התוס' דכיון שהנכרית היתה צרה לאשה שהיתה אסורה עליו באיסור נאסרה מחמת נפילה ראשונה, לכך היא אסורה. אך ברש"ש דייק בל' התוס' שכתבו 'שהיא צרת אחו"א שעה אחת', משמע שאין הנכרית אסורה משום שהיא צרת נאסרה, אלא משום שהיא צרת אחו"א שעה אחת, פי' דכיון שהיתה נשואה עם צרה בזמן שהיתה אחו"א לכך היא פטורה, אבל אם נשא הנכרית לאחר שמתה אשתו של שני, שאין הנכרית צרה של אחו"א אלא צרה של אשה האסורה מדין נאסרה, מותרת הנכרית. ועי' בתורא"ש.

והנה הרמב"ם בפיה"מ כתב 'ולא נתפרש במתני דין הנכרית, האם האסורה משום נאסרה הוי ערוה מה"ת, וממילא צרתה פטורה מן היו"ח, ככל צרת ערוה מה"ת, או דהוי רק איסור דרבנן שיאמרו הואיל ונאסרה וכו', והוי כמו שניות, וצרת שניה או חולצת או מתייבמת, ולפיכך תחלוץ להחמיר'.

וביאר בק"א דכל דברי הרמב"ם הוא רק בנפילה שניה, דאז יש צד לומר שמה"ת מותרת, משום דאף שבנפילה ראשונה נאסרה, מ"מ י"ל דבנפילה שניה יש סיבה חדשה ליבום, א"כ יפקע גם האש"א הראשון, ובכה"ג י"ל שהוא רק מדרבנן, אבל בנפילה ראשונה שנאסרה ואח"כ מתה אחותה, בודאי אסור מה"ת דכיון שלא היתה זקוקה בשעת נפילה, שוב לא מתחדש בה נפילה לייבום. ולפיכך הק' מה פריך לרב מאי קמ"ל תנינא, הא רב חידש נאסרה מה"ת. [ובגמ' משמע איפכא, דפריך על רב מאי קמ"ל מתני' הוא, הרי שיותר יש להחמיר בנפילה ראשונה משניה].

ועוד הק' מאשת אחיו שלה"ב בנולד ולבסוף ייבם, דמסקינן לעיל בריש כיצד לכו"ע צרתה אסורה, מטעם שעמדה עליו שעה אחת באיסור, אע"פ שמיירי בנפילה שניה.

וביותר יש להק' דמשמע מהרמב"ם שכל הספק הוא רק על הצרה, אבל היא עצמה פשיטא שפטורה אף מן החליצה, וצ"ע דאם הוי רק איסורא דרבנן כשניות למה תהא פטורה אף מחליצה. ועי' ברש"ש וברע"ב. ועי' בר"מ פ"ז הי"א שהביא דינא דמתני' שלשה אחין שנים מהן נשואין ב' אחיות והשלישי נשוי נכרית, וכו', הרי אלו פטורות מן החליצה ומן היבום, האחת מפני שהיתה אחו"א בשעה שמת אחיו הראשון נאסרה עליו לעולם, והנכרית משום צרתה. הרי שחזר בו, ועי' ברוקח. והאריך בזה בחי' הגר"נ אות תקב-תקה.

**תוד"ה ונאסרה**. וא"ת וכו' בעיקר קו' התוס' שלמ"ד נשואין מפילין תיאסר עולמית, חזינן שדין נאסרה אינו מחמת דרכי נועם, דבשעת נשואין לא שייך שהיה חסרון דדרכי נועם, וע"כ דתוס' קאי הכא דאינו מחמת דרכי נועם אלא דין איסור. וצ"ב לשי' התוס' ריש מכליתין. ועי' חי' הגר"נ.

**וי"ל** דל"מ למימר נשואין מפילין אלא לענין שאם היתה צר"ע וכו'. מבואר בתוס' דאין דין נאסרה מחיים, אלא לענין צרת ערוה, שנעשית מחיים צרת ערוה.

וביאר בזה מרן רי"ז הלוי בהל' יבו"ח, פירש דדין ערוה שפוטרת צרה הוא דין איסור, והביאור בזה דודאי גם למ"ד נשואין מפלין כל פטורי יבום נאמרו בשעת נפילה, אלא דנשואין מפילין היינו שסיבת הנפילה היא מכח הנשואין, ולכך כשדנינן לענין האם יש כאן נאסרה ע"י נשואין מפילין, לא שייך, דכיון דעדין ליכא היתר בפועל בשעת נשואין, אלא בשעת נפילה, ובשעת נפילה היא זקוקה גם מחמת הנשואין, [אף שהיה זמן בשעת הנשואין שהיתה ערוה, מ"מ לאחר שפקעה הערוה שפיר יכול להחול זיקה מחמת נשואין אלו], וכ"ז שייך רק לגבי הערוה עצמה, אבל לגבי הצרה אם היה פטור מחמת הערוה, באמת היה תלוי בשעת מיתה, אבל כיון שאינו פטור אלא הערוה אוסרת הצרה, וכל שחל עליה שם צרה וצרה פטורה מיבום, ובזה שייך לומר דלמ"ד נשואין מפילין מהני שעת הנשואין שיחול על הצרה שם צרה כבר בשעת נשואין, וממילא אסורה עולמית, דלאסור צרה לא בעינן לדין נאסרה.

[עוד כתבו דלמ"ד נשואין מפילין ואין זה דוקא שעת הנשואין, אלא כל זמן הנשואין וגם שעת המיתה, וא"כ שפיר מתייבמת אף שהיתה ערוה , דנהי שאינה יכולה להתיבם מחמת הנפילה של הנשואין, אבל מ"מ היא זקוקה להתייבם מחמת הנפילה של שעת מיתה, אבל לענין צרה כל שחל עליה שם צר"ע אסורה גם בשאר נפילות]

ובקובה"ע סי' ו' סק"ד כתב דהנה יל"ע למ"ד נשואין מפילין, היכא שהיו בנים ומתו נימא דין נאסרה. וע"כ צ"ל דגם אם נשואין מפילין מ"מ הם מפילין לפי שעת מיתה, ואם בשעת מיתה אין לו בנים, שייך גם שהנשואין יפילו על שעת מיתה שאין לו בנים, וא"כ אף שעכשיו שבשעת נשואין היתה ערוה, מ"מ מצינו למימר דכבר בשעת נשואין אמרינן שאם בשעת מיתה לא תהיה ערוה שוב הנשואין מפילין על הזמן שאינה ערוה. ולכך לא שייך לומר דין נאסרה ע"י נשואין מפילין. ובאמת גם בצרה אם תמות הערוה עצמה בודאי שהצרה מותרת כיון שהנשואין מפילין על הזמן שאינה צרת ערוה, אבל אם רק גירש את הערוה, ונשארה ערוה גם לאחר שגירש בזה נפטרה הצרה, ואף שאח"כ אינם צרות עוד, בזה אמרינן שלמ"ד נשואין מפילין סגי שהיו צרות בשעת נשואין.

[וצ"ע דבריו דאם מה שהערוה עצמה נשואה עם הצרה אינה מפריע שיהיה כאן נפילה על הזמן של המיתה, א"כ אינה נחשבת צרת ערוה, דמצד הערוה היתה יכולה להתיבם, וא"כ גם אח"כ אינה צריכה לפטור צרתה, ומה איכפת לן שנשארה ערוה אח"כ].

ובעיקר דברי תוס' יל"ע שהרי מבואר לקמן מא. דע"י נשואין מפילין קאמר ר"א שאיכא דין נאסרה מנפילה ראשונה. ועי' באמרי"מ סי' טו ובחי' הגר"נ אות תקו

נסתפקו רבותינו האחרונים בדברי התוס', מה הדין אם מתה הערוה, האם גם אמרינן שכיון שהצרה קיבלה שם צר"ע פטורה כמו בגירש למ"ד נשואין מפילין, או דאם מתה הערוה עצמה, אמרינן כיון שהותרה הערוה הותרה נמי הצרה. ועי' פ"ז הי"א בבכר"ש סי' יג ובחי' רבי ראובן סי' כו ובקובה"ע המובא לעיל כתב דבכה"ג מותרת הצרה.

**בסתירת דברי רש"י**

טעמא דגירש ואח"כ מת אבל מת ואח"כ גירש אסורה, אמר רב אשי ז"א יש זיקה. פרש"י בשלמא אי לא כנסה הויא מותרת לזה מחמת זיקת אחיו הראשון, אבל משכנסה ועכשיו זקוקה לזה מכח בעל הערוה אסורה. ביאור הדברים דהכא קאי למ"ד נשואין מפילין, ולכך אם לא כנסה אלא היתה זקוקה לשניהם, אין בכח הזיקה לבדה להחיל עליה שם צר"ע בזיקה, ולאסור אותה על אחיו, כאילו היא אשת אחיו, ורק בכנסה אחיו לבסוף, אמרינן דכבר מחיים בזמן הזיקה חל עליה שם צר"ע בזיקה ואסורה.

[והא דאמרינן בריש העמוד דלמ"ד יש זיקה נעשית צר"ע מחמת זיקה לבדה, זה רק בגוונא שאחת אסורה לו, משום אחו"א או באשת אחיו שלה"ב, בזה אמרינן דגם הנכרית אסורה לו כערוה מחמת הזיקה. אבל בגוונא שיכול ליבמה ולהפקיע זיקתו של האח, אינה צר"ע כלל].

ועי' ברש"י בע"ב בד"ה וזו וכו' שכתב בדעת רבא שסובר שמיתה מפלת, ומדייק במתני' 'טעמא דגירש אבל מת שני ולא גירש אסורה', פי' דאם גירש ודאי מותרת דלא גרע מכנס ואח"כ גירש, אבל אם מת נשוי נכרית ונפלה לפני ב' אחין הנשואין ב' אחיות, ואח"כ מת נשוי האחות, אמרינן כיון שמת חשובה הנכרית על האח צר"ע מכח הזיקה של האח שמת, הרי שבכח זיקה לבדה להחשיב כאשתו. ויבואר בסמוך בעזהי"ת ביאור דברי רש"י, אבל מ"מ דבריו סותרים.

ועי' ברש"ש דרש"י סובר מסברא שאין לאסור בלא כנס, ורק לרבא איכא הכרח לומר כן, דמיירי בלא כנס, ואפ"ה אסורה, אבל לרב אשי ליכא הכרח, ולכך בלא כנס מותרת.

ומ"מ שורש פלוגתם דרב אשי ורבא הוא האם כשלא כנס האח, ובא השני ומייבם האם הוא בא רק מכח הראשון, וממילא ליכא לדינא דצר"ע, וזה סברת רב אשי. אבל רבא סבר דכיון שיש זיקה לשני ומת, הרי כשבא השלישי ליבם נחשב שבא מכח שניהם, ולכך היא אסורה. ולפיכך רש"י לקמן בשי' רבא הק' דאם הוא מכח שניהם תיפ"ל שהוא אשת ב' מתים ע"ש. אבל לרב אשי ל"ק כלל דכיון שלא כנס הרי הוא בא רק מכח ראשון, כמש"כ רש"י הכא 'הויא מותרת לזה מחמת זיקת אחיו הראשון'. וע"ע בחי' הגר"נ אות תקיב.

ועוד י"ל בדברי רש"י לחלק בין גירש הערוה ללא גירש הערוה אלא מת, דהכא מיירי שיגרשה ונמצא שבשעת מיתה לא הוי כלל צר"ע, ואינה נראית גם כצר"ע, ורק בכח נשואין מפילין בעינן לאסור, בזה כתב רש"י דרק כשכנסה חשובה כצ"ע מחמת הנשואין, אבל בלא כנסה הוי רק צר"ע בזיקה, א"כ מצינו למימר שכיון שאחיו מייבמה מכח זיקת הראשון, הרי נתברר שלא היתה צרתה בזיקה. אבל לקמן דמיירי בלא גירש הערוה כלל אלא מת, ובשעת מיתה נראית מכח הזיקה כצר"ע, לכך היא אסורה אף בלא כנסה. [ואע"פ שאינה צרה מכח הזיקה, דכיון שמיבם מכח הראשון בלבד, מ"מ נראית כצר"ע כיון שנופלת עמה].

והנה רש"י לקמן הק' מדוע לא הוי אשת ב' מתים, ותי' דלא חשובה אשת ב' מתים מכח זיקה, ודוקא במאמר גזרו רבנן וכו', ולא נתבאר בדבריו החילוק, מדוע לא אמרינן אשת ב' מתים מכח זיקה, ומ"ש מצר"ע דחשובה צר"ע מכח זיקה.

ולהנ"ל ניחא דכל האיסור צר"ע מכח הזיקה, הוא רק כשמת ונראית שנופלת עם הערוה ליבום כיון שלא גירשה, ולכך גזרו בה רבנן, אבל לגבי אשת ב' מתים אינם נראות דהוי מבית אחד מחמת הזיקה, דסו"ס הוא מייבם רק מחמת האח הראשון, ורק ע"י מאמר גזרו רבנן שנראות שנופלות מבית אחד.

**תוד"ה גירש.** וי"ל דלר"נ וכו' ואם יש זיקה תיתסר אע"ג דגירש ואח"כ מת דנשואין מפילין. ורב אשי וכו'. ביאור דברי תוס' דרב נחמן הוכיח ממתני' דאין זיקה, דאי יש זיקה ונשואין מפילין, נמצא דהנכרית חשובה כזקוקה לו בעודה נשואה לאחיו [לוי בעל הנכרית], וממילא אפי' אם יגרש שמעון אשתו, ואח"כ ימות בעל הנכרית, חשובה הנכרית כצר"ע לאחיו ראובן. ובזה חולק רב רשי ולא ס"ל משום יש זיקה כיון שבעינן לזה תרי נשואין נפילין, ועי' בתורא"ש.

מבואר מדברי התוס' חידוש גדול, דעד עכשיו נקטינן שנשואין מפילין פירושו דע"י נשואין יש נפילה, והנפילה היא מכח הנשואין, אבל לחדש דע"י נשואין מפילין נחשב כאליו היא זקוקה לו מחיים, צ"ב, דהרי זיקה היא מכח דין יבום [וכעין אישות מסוימת], ובחיי אחיו לא שייך כלל דין יבום שע"י זה היא זיקה. ועי' בחי' הגר"נ אות תקיג.

ובאמת שהיה מקום לפרש שרב אשי חולק בזה גופא, וסובר דלא אמרינן דע"י נשואין מפילין הויא זקוקה, ואין זיקה מחיים, ולא משום שאינו סובר דתרי נשואין מפילין לא אמרינן. וצ"ע. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות קצג.

**תוד"ה זאת.** וא"ת האיך נסבה המגרש והא הויא צרת אחו"א בזיקה. ביאור קו' איך אמרינן דאם מת ואח"כ גירש אסורה, כיון שהיתה צרת אחו"א בזיקה, א"כ איך כנס המגרש הרי היא צרת אחו"א של האח השני מכח הזיקה. וי"ל דלא חשיבי צרת אחות אשתו בזיקה אלא כשמת אחיו, אבל כשהוא חי לא, פי' דמחיים כיון שהערוה עצמה שלא במקום מצוה היא, ממילא אינה אוסרת צרה. ועי' מהרש"א.

צ"ב קושיתם שהק' שתאסר מחיים משום צר"ע בזיקה, מדוע לא הק' תוס' כפשוטו איך הוא כונסה הרי מכח הזיקה היא הוא נושא אשת אחיו, אלא ע"כ משום דכיון שהוא כונסה חשובה כאליו היא זקוקה ופקעה הזיקה מאחיו, וא"כ גם לגבי הדין דצר"ע נימא דע"י שמיבם שוב אינה צר"ע מכח אחו"א דאחיו. ועי' בחי' הגר"נ אות תקיד.

וגם בתירוצם לא משמע שחזרו בהם מעיקר היסוד שחשובה כזקוקת אחיו לענין איסור עריות, רק תי' דלא הוי צר"ע כיון דליכא נפילה להערוה, וצ"ע.

**ל:**

ולרבא ניחא אי ס"ל כרב אשי, זו היא למעוטי מת בלא גירש וכו'. מצינו שנחלקו בזה הראשנים. רש"י פי' דמת בלא גירש אסורה. והרי"ף פי' מת ואח"כ גירש, וכ"ש במת ולא גירש.

**בביאור שי' רש"י.**

שי' רש"י בשיטת רבא שבא מתני' לאשמעינן שמת ולא גירש אסורה הנכרית להתייבם מחמת שהיא צר"ע בזיקה [לאח שמת]. והא דבעלמא כשנפלה לפני ב' אחים מותר לכל אחד לייבם, ולא אמרינן שהיא אסורה משום זיקת האח השני, היינו משום דכשאחד מייבם מפקיע את זיקת אחיו למפרע, אבל כ"ז הוא אם שניהם בחיים, אבל אם מת אחד מהם, א"א להפקיע את זיקתו למפרע. וכעין מש"כ הרשב"א לעיל יט. לגבי זיקה ככנוסה דמחיים שרי לייבמה משום דע"י זה פוקע הזיקה למפרע, אבל לאחר מיתה כיון דאילו היה חי אולי היה מייבם, לא פקעה הזיקה למפרע.

אלא דעדין קשה דאפי' אי נימא דמחמת הזיקה אינה מתייבמת מכח השני, משום דהוי צר"ע בזיקה, ואינה יכולה להתיבם מכח נפילה זו, אבל מ"מ אמאי אינה מתייבמת מכח הנפילה הראשונה שהרי יש כאן סיבה לנפילה מחמת האח הראשון. וקו' זו' הובא לעיל בריש ע"א על הא דאמרינן דע"י מאמר אסורה הנכרית, דמחמת המאמר היא חשובה צר"ע של אחו"א. וק' דתינח שמחמת הנפילה השניה אינה מתייבמת אבל מ"מ מכח נפילה ראשונה שתתיבם. והובא לעיל ב' דרכים. או דע"י המאמר הרי היא באיסור אש"א מחמת האח השני, וא"כ ה"נ כיון שמת והיתה זקוקתו הרי היא באיסור אש"א מחמת הזיקה. [דלאחר מיתה א"א להפקיע זיקה כנ"ל]. או דבאמת אין איסור אש"א מחמת מאמר או מחמת זיקה, אבל מ"מ שם צרת ערוה יש לה ע"י נפילה השניה, וכל שקיבלה שם צרה נפטרת מכל הנפילות, וה"נ מחמת הזיקה היא מקבלת שם של צר"ע וממילא היא נפטרת מכל הנפילות.

והק' הרשב"א 'ואיכא למידק הא נכרית שנפלה לפני ב' יבמין נשואין ב' אחיות הרי"ז מתייבמת לאחד מהן, וא"כ כשמת אחד מבעלי אחיות ולא כנס למה נאסרה נכרית לאחיו השני, י"ל מחיים כיון שהערוה עומדת עם בעלה הויא לה אידך צר"ע שלא במקום מצוה ושריא, אבל מת אחד מבעלי אחיות, כיון ששתיהן באות להתייבם הויין להו צרות ואסורות, דחשבינן לה לצרה כאילו נתייבמה אצל זה שמת ונפלה היא והערוה עכשיו לפני האח השלישי. ואינו מחוור דא"כ אתה עושה אותן צרות לאחר מיתה, ואין צרה לאחר מיתה וכעין שאמרו בירושלמי וכו'. וממנה אתה למד לנדון שלפנינו, השתא מחיים שהיה ראוי ליבם לא היתה זיקתו מעכבת על אחיו, לפי שראוין את המייבם כאילו מתחילה ועד סוף היתה זקוקתו, ואחיו השני מותר בקורבתיה, עכשיו שמת ואינו ראוי ליבם תעכב עלו זיקתו, יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא'.

הרי שהביא דברי רש"י וביאר מדוע רק במת חשבינן להו כאילו נפלו היא והערוה. וע"ז הק' דהוי צר"ע לאחר מיתה. ואח"כ הוסיף להק' דאיך יתכן שמחיים מותר ולאחר מיתה אסורה.

וביאר בדבריו הגרש"ר בחידושיו סי' יג אות ו' שהרשב"א הק' ב' קושיות לב' הדרכים שכתבנו לעיל, מדוע אינה מתייבמת מכח הנפילה הראשונה. חדא כתב הרשב"א שא"א לומר שע"י הנפילה היא מקבלת שם צרה וזה פוטר אותה, משום דאין צרה לאחר מיתה וכמבואר בירושלמי, דהרשב"א יסבור שאין צרה לאחר מיתה פירושו דפטור צרה נאמר רק בשעת נפילה, אבל לאחר נפילה אין פטור צרה, ואף אם יהיה לה שם צרה ממקום אחר, מ"מ אינה יכולה לפטור מיבום, ואינה כערוה דגם שנעשית ערוה לאחר מיתה יכולה לפטור. ודלא כמו שנקט רע"א שאין צרה לאחר מיתה הוא משום שאין עליה שם צרה כיון שאין קשר ביניהם, משום דהכא יש עליה שם צרה בנפילה שניה.

ולדרך הראשונה שכתבנו דמחמת הזיקה הרי היא כאש"א, משום שחשוב שנופלת מחמתו, ע"ז כתב הרשב"א יציבא בארעא וכו', דלא יתכן דאש"א השני יאסור על השלישי, דכי היכי דמחיים מותר לשלישי ואינה אסורה עליו מחמת שהיא אש"א דהשני בזיקה, ע"כ דע"י היבום של השלישי פקע הזיקה של השני למפרע, והוכיח את זה הרשב"א מהא שהשני מותר בקרובתיה, ע"כ שפקע למפרע, וא"כ כ"ש כשיבם השלישי לאחר מות השני שאינו יכול ליבמה, דפקעה זיקתו למפרע.

ולפי"ז צריך לחלק ולומר דדברי הרשב"א לעיל יט. דזיקה ככנוסה יש חילוק בין שניהם קימין, דאז אמרינן דע"י יבום האחד פוקע זיקת השני למפרע, אבל היכא שאחד מת לא אמרינן שפקעה זיקת השני. כ"ז הוא רק בזיקה דאורייתא. אבל הכא בזיקה דרבנן ס"ל לרשב"א שגם לאחר מיתה כשמיבם השלישי צריך לפקוע זיקת השני.

**גירסת הרי"ף**

ברי"ף טעמא דגירש ואח"כ מת הא מת ואח"כ גירש אסורה, אף שגירש אשתו וקיי"ל מיתה מפלת וכנס ואח"כ גירש צורתה מותרת, הכא גזרינן משום זיקה. וטעמא דמילתא דבצרת ערוה דעלמא מגמר גמרי לה אינשי וקלא אית ליה, ולכך כיון שמיתה מפלת ליכא למיגזר, אבל הכא בזיקה דרבנן גזרו בה טפי. ועוד טעם כתב דגבי ערוה כיון שגירשה מקמי דנפלה לה קמי ליב מהני בה גירושין, דכי נפלה לה צרה גבי יבם בהתירה נפלה. אבל הכא גבי נכרית כיון דבשעת נפילה באיסור זיקה נפלה קמיא, לא מהני בה גירושין ולא מידי. [ובראשנים מוזכר גם טעם השני משום גזירה]. ונראה שהביאור בטעמא בתרא הוא כמוש"כ לעיל דכיון שבנפילה חל עליה שם צר"ע מחמת הזיקה, לכך נאסרה גם על הנפילה השניה. וזה החילוק בין כנס ואח"כ גירש דמותרת, דכיון דמתיתה מפלת ובשעת מיתה נפלה רק המותרת ליבום לכך אינה צר"ע כלל, אבל הכא הרי בצרה איכא נפילה ובזמן שנפלה חייל עליה שם צר"ע מחמת הזיקה לערוה, לכך היא נאסרה.

ולא נתבאר להדיא בדברי הרי"ף האם מיירי בכנס או לא. ברשב"א כתב דהיינו דוקא בכנס לבסוף, ואפי' אם כנסה אחר שגירש, וכ"ש כשכנסה אחר שגירש. אבל אם לא כנסה לבסוף אלא מת, מותרת הנכרית דלא חשבינן ליה צר"ע, ולא יפה כח זיקת השני אחר שמת, מזיקתו בזמן שהיה חי. אלא מיירי שכנס לבסוף ואפ"ה כיון שנראית כצר"ע ע"י הזיקה שקודם שכנס, לכך אפי' גירש הערוה קודם שמת ומיתה מפלת, אפ"ה אסורה.

וכן דעת המאירי. אלא שנחלק על הרשב"א בדבר אחד, וכתב דדברי הרי"ף הם רק בגוונא שכנסה ואח"כ גירש אסורה אף לרבא, דכיון שנתקיימה זיקתו למפרע אסורה, דהוי צר"ע בזיקה ושוב אין לה היתר, אבל גירש קודם שכנס, אע"פ שכבר מת, מ"מ כשגירש לא מיתחזיא כצר"ע, כיון שהיתה ראויה לשלישי, וכיון דפקעה הערוה עד שלא כנסה שני, מותרת לשלישי אע"פ שכנסה אח"כ.

אך בחי' אנשי שם הביא לפרש דברי הרי"ף באופ"א. דדוקא בלא כנס הנכרית כלל, אז אסורה לשלישי אפי' גירש את הערוה, אבל כנסה אח"כ הרי היא מותרת, בין גירש הערוה קודם שכנס, ובין גירשה אח"כ. ודלא כהרשב"א.

ועי' ברמב"ם פ"ו מיבו"ח הכ"ה שלא הזכיר כלל שכנס את הנכרית, אלא כיון שהיתה צרת אחו"א בזיקה שעה אחת הרי"ז אסורה, ואפי' גירש את הערוה קודם שמת, דגזרינן שמא ייבם אף באופן שלא גירש.