ז - סימן שי_ח ס_א
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

בישול במקשה גוף רך

­א] המ"ב בסימן שי"ח סק"א הביא מש"כ הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ו דבין שריפה גוף קשה באש או שהקשה גוף רך ה"ז חייב משום מבשל, ובשעה"צ סק"ד כתב דהא דחייב כשהקשה גוף רך הוא משום דמסתמא מתרפה תחילה וחייב על הרפוי, והוכיח כן ממה שאמרו בשבת ע"ד ב' דהא דמאן דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל, הוא משום דמירפא רפי והדר קמיט, והרי דאין חיובו אלא משום שהוא מתרפה תחילה וחיובו על הרפוי, - אך הנה בד' הרמב"ן בע"ז ל"ח א' מבו' שפירש בד' הר"ח והרי"ף דחיובו הוא על מה שמקשה את הכלי, ומה שאמרו דמירפא רפי והדר קמיט, היינו דקודם האור מירפא רפו וע"י האור הם מתקשים וע"כ הוא חייב, וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם.

ב] והלח"מ בהל' שבת שם רמז להוכיח דחייבין אף על הקשיית גוף רך מהא דהאופה חייב, ובחי' ר"מ קזיס בשבת שם כתב להוכיח דחייבין על הקשיית גוף רך מהא דחייבין על בישול ביצה, עיי"ש, וצ"ע דאכתי תיקשי מהא דחייבין על בישול משקין אף דאינם מתקשים או מתרככים ע"י הבישול.

ולכאו' הטעם בזה, דעיקר מלאכת בישול היא בהכשרת אוכלין לאכילה ע"י האור, ול"ב דוקא שיתרככו או יתקשו ע"י האור, ורק בשאר דברים שאינם אוכלין ליכא תורת בישול אלא כשהן מתרככין או אף כשהן מתקשין ע"י האור.

## אם חייבין משום בישול בדבר המתכלה ע"י האש

ג] היראים בסימן ער"ד כתב דהא דמאן דשרי סיכתא לאתונא חייב משום מבשל, הוא משום דמי הלחלוחית של העץ מתבשלין, וכ"נ בד' המרדכי בשבת סימן תל"ד, והאמרי בינה בדיני יו"ט סימן א' הוכיח מדבריו דאף בדבר המתכלה ע"י בישולו חייב משום מבשל, (שהרי המים מתכלין ע"י בישולם), וכ"כ התוס' הרא"ש ביבמות ו' ב' בשם מהר"ם דהמטה שמן אחר הפתילה ועי"ז מתבשל השמן בשלהבת הפתילה חייב משום מבשל, וכ"כ בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ג' בתו"ד דהמבעיר עצים באש חייב משום מבשל, ומדמי לה לשדא סיכתא לאתונא דחייב.

אמנם הנה הרשב"א ביבמות ל"ג ב' כתב דהקטרת אימורים הבערה היא ולא בישול, ולכאו' הוא משום דבדבר המתכלה ליכא משום בישול, וכ"כ הנשמת אדם בכלל כ' סק"ב, וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן צ"ב דודאי דהמדליק נר בשבת אין בו משום בישול, דלא איתשמיט מקום דהנותן שמן בנר חייב משום מבשל.

הנאה ממעשה שבת

ד] השו"ע בס"א כתב דהמבשל בשבת במזיד אסור לו לעולם, והמ"ב בסק"ד כתב דמ"מ מותר לו ליהנות מדמיה של המלאכה, ובשעה"צ סק"ז כתב ללמוד כן ממה שאמרו בב"ק ע"א א' דאף לדעת ר' יוחנן הסנדלר דמעשה שבת אסור מדאורייתא, אי"ז אסור אלא באכילה ולא בהנאה, - ומצאנו כן בד' הראבי"ה בסימן אלף פ"ג וז"ל, חד אמר מעשה שבת דאורייתא וחד אמר דרבנן, והלכה כדברי המיקל, וקי"ל דבמזיד אסור באכילה ומותר בהנאה, עכ"ל.

והקה"י בח"ב סו"ס ז' עמד בזה מהא דתנן בתרומות פ"ב מ"ג דהמטביל כלים בשבת במזיד לא ישתמש בהן, והרי דבמעשה שבת נאסרו אף שאר הנאות, ומה שאמרו בב"ק דמעשה שבת מותר בהנאה, הוא לדעת ר"י הסנדלר דמעשה שבת אסור מדאורייתא ואיסור זה אינו אלא באכילה, אך מה שאסרו חכמים מעשה שבת מקנסא הוא אף בהנאה.

ה] והנה היש"ש בפ"ק דחולין סימן ל"א כתב דהמבשל בשבת אסור אף ליתנו לכלבים, דכיון שאסרו משום מעשה שבת לו ולאחרים ביומו דהיינו שלא יהנה ממנו כלל, א"כ אף לכלבו אינו יכול ליתן, ומבו' מדבריו דכל הא דאסור ליתנו לכלבים הוא רק בשבת, דכיון שאסרוהו אף לאחרים כדי שלא יהנה ממנו כלל אסור אף ליתנו לכלבו, אך במוצ"ש דאינו אסור אלא לו והוי האיסור מקנסא בעלמא משום שעבר על איסור שבת, אינו אסור אלא באכילה ולא בהנאה.

ולפ"ז ניחא מש"כ הראבי"ה דמעשה שבת מותר בהנאה ולא תיקשי מהא דהמטביל כלים במזיד לא ישתמש בהן, דהא דלא ישתמש בהן הוא בשבת עצמה דאסרוהו אף לאחרים כדי שלא יהנה ממנו כלל ואיסור זה הוא אף בהנאה, אך דברי הראבי"ה קיימי באיסורא דמעשה שבת במזיד אף במוצ"ש ובזה הוא שכתב דאינו אסור אלא באכילה דדמי לאיסורא דמעשה שבת לר"י הסנדלר שאינו אסור אלא באכילה, וניחא בזה גם מש"כ המ"ב דמותר ליהנות מדמיה של המלאכה, דדבריו קיימי כשבא למכור לאחר השבת, {דכ"ה סתמא דמילתא, וכ"נ בד' המ"ב שם דקאי על הא דאסור לו לעולם,} ואיסור זה הוא רק באכילה.

ו] אמנם הנה הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ח כתב דהמטביל כלים במזיד לא ישתמש בהן עד מוצ"ש, והביאוה"ל הכא (בד"ה המבשל) הק' דלפ"מ שפסק הרמב"ם כר' יהודה דהמבשל במזיד אסור לעולם, מ"ט הכא לא אסר אלא עד מוצ"ש, עיי"ש, ומבו' להדיא בדבריו דגם איסורא דמוצ"ש הוא גם בהנאה וע"כ היה בדין לאסור להשתמש בכלים שהטביל אף במוצ"ש,[[1]](#footnote-2) ולפ"ז הדר צ"ב מש"כ המ"ב דמותר ליהנות מדמיה של המלאכה, משום שלא אסרו מעשה שבת בהנאה.

וגם בעיקר דברי המ"ב דמותר ליהנות ממעשה שבת, צ"ע ממש"כ הרמב"ם בפ"ו משבת הכ"ג, דישראל שעשה מלאכה בשבת אם עבר ועשה בזדון אסור לו "ליהנות" באותה מלאכה לעולם, ולהדיא דאף איסורא דמעשה שבת לעולם הוא גם בהנאה.

ז] אמנם הנה באמת המ"ב גופיה כתב דאסור "ליהנות" מאותה מלאכה דקנסוהו רבנן ומ"מ מותר לו ליהנות מדמיה של המלאכה, ומשמע להדיא דלא התיר ליהנות מגוף הדבר שנעשה בו המלאכה אלא ליהנות ממכירתו, וכנראה ס"ל דגם מה שאמרו בגמ' דלר"י הסנדלר אין מעשה שבת אסור אלא באכילה ולא בהנאה היינו רק בהנאת מכירה, (וכמו שפירש"י בכתובות ל"ד א' דמוכרו ונותנו לנכרים), אך לעולם אסור ליהנות מגופו, (וכן מבו' בד' האג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ו ענף ג' וח"ב סימן ע"א דמעשה שבת לר"י הסנדלר אסור אף בהנאה), וצ"ע.

ח] וי"ל עוד דאיסור הנאה דמעשה שבת הוא רק כשעשה לצורך הנאה זו, וע"כ כשהטביל כלים כדי להשתמש בהן, הוא אסור להשתמש בהן, אך הנאה שלא עשה המלאכה לצרכה מותרת, וע"כ מותר ליהנות מדמיה של המלאכה כשלא עשה המלאכה ע"מ למכור, וכ"כ התהל"ד בסימן שכ"ה סקכ"ט, ועמש"כ המנחת שלמה בח"א סימן ה' בע"א.

ט] אמנם הנה המגיני שלמה והפנ"י והצל"ח בשבת ל"ט ב' נקטו בפשיטות דלר"י הסנדלר מעשה שבת מותר אף בהנאה מגופו ואף כשעשה המלאכה לצורך הנאה זו, והמגיני שלמה והפנ"י שם נקטו כן לדינא דמעשה שבת מותר בהנאה, (ואף אם עשה את המלאכה לצורך הנאה זו), עיי"ש, וכן נסתפק הפמ"ג במש"ז בסימן שכ"א סוסקי"ב דאם גבל קמח לתרנגולים במזיד מותר ליתנו לפניהם, דמעשה שבת במזיד אסור באכילה ולא בהנאה, עיי"ש, וקשיא טובא מהא דהמטביל כלים בשבת במזיד לא ישתמש בהן, (וגם צ"ע ממש"כ הפמ"ג גופיה במש"ז בסימן רע"ו סק"ה דאם הדליק נר בשבת אסור להשתמש בו משום איסורא דמעשה שבת), והתהל"ד בסימן שי"ח סק"ג בהשמטות עמד בזה, וכתב דשמא הא דאסרו במטביל כלים להשתמש בהן הוא משום דצורך אכילה כאכילה דמי, וצ"ע.

## הנאה ממעשה שבת דנכרי

י] בעיקר מש"כ המגיני שלמה ודעימיה דמעשה שבת מותר בהנאה ואף אם נעשית המלאכה לצורך הנאה זו, קשיא טובא מהא דתנן בשבת קכ"ב א' דאם הדליק נר או מילא מים או עשה כבש לצורך ישראל אסור ישראל להשתמש בו, והרי דמעשה שבת אסור אף בכל הנאות, - וצ"ל דאיסורא דמעשה שבת דנכרי שאני, דעיקר האיסור בזה הוא שמא יאמר לו לעשות, וע"כ אסרו אף בכל הנאות.

ובזה מתישב מש"כ המ"ב בסימן שכ"ה סקל"ז בדין נכרי שהביא מחוץ לתחום, דאף דמותר למכור לאחר שלא הובא בשבילו, מ"מ אסור להרויח למכור ביוקר ממה שלקח, ולא תיקשי ממש"כ הכא דמותר ליהנות מדמיה של המלאכה, והיינו משום דמעשה שבת דנכרי אסור, (אך י"ל בע"א למש"נ לעיל סק"ה די"ל דדברי המ"ב הכא קיימי במוצ"ש אך בשבת אסור אף ליהנות מדמיה של המלאכה).

## מעשה שבת בשוגג באיסור דרבנן

יא] הביאוה"ל בס"א הביא מש"כ הגר"א דאף לדעת הרמב"ם דקי"ל כר' יהודה דהמבשל בשבת בשוגג אסור בו ביום, היינו רק במלאכה דאורייתא, אך במלאכה דרבנן אינו אסור כלל, וכמו שאמרו בגיטין נ"ג ב' דבדרבנן לא קניס ר' יהודה שוגג אטו מזיד.

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בשבת ל"ח א' תניא דאם שכח קדירה ע"ג כירה ובישלה בשבת בשוגג תאכל, ואמרו שם דחזרו וקנסו על השוכח משום שרבו משהין במזיד ואומרים שכחים אנו, ובד' הרמב"ן שם מבו' דאף לדעת ר' יהודה לא אסרו בשוכח אלא מכח הקנס, ולכאו' הוא כמש"כ הגר"א דאף דר' יהודה אסר אף בשוגג, היינו רק במלאכות דאורייתא, אך בשהיה דרבנן לא קנס ר' יהודה שוגג אטו מזיד, וכ"כ הפנ"י בשבת שם והחזו"א בסימן ל"ח סקכ"ג.

אמנם הנה בד' הראב"ד בפ"ט משבת ה"ט מבו' דכל הא דבעינן לגזירה בפנ"ע על השוכח הוא רק לדעת ר"מ דהמבשל בשבת בשוגג יאכל, ולא קנס שוגג אטו מזיד, אך לדעת ר' יהודה דהמבשל בשבת בשוגג לא יאכל וקנס שוגג אטו מזיד הרי דה"נ יש לאסור כששכח ושהה, ול"ב לגזירה בפנ"ע על השוכח, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בשבת שם (ד"ה למחר וד"ה והראב"ד), וכ"כ ההגמ"ר בשבת שם, וצ"ע דהרי בדרבנן לא קניס ר' יהודה שוגג אטו מזיד, - וצ"ל כמש"כ החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ד (ד"ה ואמנם) דכיון דאסר ר' יהודה שוגג אטו מזיד במבשל ובנוטע ובשאר מלאכות, ה"נ בשבותין דידהו, והא דמתיר ר' יהודה שוגג בדרבנן אינו אלא בדרבנן דיש לו שֵם בפנ"ע.

יב] ואמנם יש להעיר בזה, דאמנם בבישול דרבנן דרבנן ובלישה דרבנן וכיו"ב י"ל דדין השבותים כדין עיקר המלאכה, אך באיסור שהיה הרי בפשוטו אי"ז שבות דבישול, (שהרי אסרו להשהות אף תבשיל שנתבשל כמאב"ד או אף נתבשל כ"צ דלי"ב כלל משום בישול), אלא הוא שבות בפנ"ע שלא יבא לחתות, ומ"ט נימא דקנסו בזה שוגג אטו מזיד, - אך בד' החזו"א שם מבו' דאיסור שהיה הוא משום לתא דבישול, וכ"ה גם בדבריו שם סקכ"ג (ד"ה ל"ח א') דאיסורא משום מבשל, וצ"ב.

1. ואמנם דגם אי נימא דאיסורא דמוצ"ש אינו רק באכילה, לא נתישבו בזה ד' הרמב"ם שכתב שם הט"ו דהמעשר בשבת במזיד לא יאכל עד מוצ"ש והרי דאף באכילה לא אסרוהו במוצ"ש, ועמד ע"ז השעה"צ בסימן של"ט סקכ"ד. [↑](#footnote-ref-2)