מרבה בחבילה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / אש

בס''ד

**מרבה בחבילה**

א. דף י' מרבה בחבילה היכי דמי אי דבלאו איהו לא אזלא פשיטא אלא דבלאו איהו אזלא מאי קא עביד, וכתבו התוס' שם בכולה שמעתין צ"ל מאי קעביד טפי מאחריני וישלם כל אחד חלקו ואין לומר דליפטר דתניא פרק הפרה אחד החוקק בור לי' ובא אחר והשלימו לעשרים ובא אחר והשלימו לשלשים כולם חייבין אף על גב דבלאו איהו הוה מתה מיהו בזה צריך לדקדק וכי בשביל שהשליך איש עץ בתוך אש גדולה יתחייב הא לא דמי אלא לאחד שחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי"א, והרשב''א תי' וז''ל י"ל דלא אמרו אלא במרבה חבילות שיש בהם כדי לילך ולהזיק דומיא דההיא דהשלימו לעשרים אבל אם אין בו כח כדי לילך ולהזיק פטור עכ''ל, וכ''כ רבינו פרץ, והנה רש''י פירש לגבי מסר שורו מאי קעביד ואינו חייב כלום, ולכא' זהו הפירוש לש מאי קעביד גם במרבה בחבילה, וכן פסק השו''ע בסי' תי''ח סעי' י' עשה אחד האש, ובא אחר והוסיף, אם יש במה שעשה הראשון כדי שתגיע למקום שהלכה, הראשון חייב ואם לאו, הראשון פטור והאחרון חייב, עכ''ל, ומשמע דאף כשהוסיף השני הרבה אש, אפי' כשיש באשו לחוד בכדי להזיק, ואפי' כשיש באש שלו יותר מאש של חבירו, ועי' בביאור הגר''א סי' שפ''א סק''ה דנראה שנקט דמסקנת התוס' הוא כרש''י דפטור השני אף כשהוסיף אש שיכולה להזיק, וזה כוונת התוס' שכתבו מיהו בזה צריך וכו' דחזרו בהם והודו לרש''י מכח קושיה זו - דהיינו דנקטו התוס' דמרבה בחבילה משמע בכל אופן, ובהוסיף קצת אין סברא לחייב את השני, וא''כ בע''כ כוונת הגמ' כרש''י, וכיון דאיירי אף בהוסיף אש שיכולה להזיק א''כ כתוב בגמ' דהשני בכ''ג פטור -.

ב. וצ''ב הן לדברי רש''י והן לדברי התוס', דאפי' בהוסיף מעט אש, הרי למעשה האש שלו גם הזיקה, והאש של הראשון לא הזיקה לבדו, וא''כ מדוע הראשון חייב על הכל, הא אשו לא הזיקה לבדו, ומדוע השני פטור, ואע''פ שבלא הראשון לא היה יכול אשו להזיק, אפילו הכי דמי לדין המבואר במתני' דף נ''ט ב' דאזלינן בתר האחרון, וכ''ש שקשה לשיטת רש''י והשו''ע שאפילו כשהוסיף הרבה אש פטור, מדוע השני פטור, ומדוע הראשון חייב, ועי' בקצוה''ח שכתב שהוא מדין בתר מעיקרא, ואכתי יקשה לדעת התוס' דכשהוסיף השני אש שיכולה להזיק תרוייהו חייבים, ומבואר דלא אזלינן בתר מעיקרא, וא''כ מדוע כשהוסיף מעט אש פטור, הא למעשה אשו הזיק, וכן היאך הראשון מתחייב בהכל הא אשו לא הזיקה לבדו.

ג. ולכא' מוכח מדברי הראשונים, דלא די במה שאשו הזיק בכדי לחייבו, אלא חייב רק כשיצר מזיק, וכיון שבלא אשו היה נעשה הנזק, לא יצר מזיק, וכל כה''ג אינו חייב, ואכתי בדברי התוס' צ''ב, מה ההבדל בין אם באשו לחוד היה יכול להזיק או שלא היה באשו לחוד בכדי להזיק, וצ''ל דכשאין באשו לחוד בכדי להזיק, שם המזיק נוצר על כל האש יחד, וכיון שעל כל האש כבר היה שם מזיק אינו חייב, משא''כ כשיש באשו לחוד בכדי להזיק, חל שם מזיק על האש שלו לחוד, ודנים כל אש בפני עצמו -שו''ר שכ''כ החזו''א בסי' ה' סק''ה דס''ל לתוס' דיש כאן ב' מזיקים ועי''ש - וכן י''ל גם בבור י' וכ' דכל בור בפנ''ע יש לו שם מזיק למיתה, משא''כ בי' וי''א אין שם מזיק לטפח הי''א בפנ''ע, אלא רק בצירוף שאר הבור, וכיון שהיה שם מזיק לשאר הבור, אין נחשב שיצר מזיק, אלא אמרינן דהטפח הנוסף נטפל למזיק הקיים.

ד. לכא' פשוט שאם הדליק אש מכיוון אחר, וכל אש באה מכיוון אחר, פשוט שכל אחד חייב כשיעור מה שאש דידיה שרף, ולא נח' אלא כשהוא אש אחד, דלדעת התוס' נידון כב' אישים, ולדעת רש''י והשו''ע נידון כאש אחד, וכיון שכן לא נחשב שיצר מזיק, ולפי''ז יש ליישב את קושיית התוס' על רש''י, דאש אחד נידון כמזיק אחד, משא''כ בור עמוק כ' נידון כב' בורות, ולפי הנ''ל יש לדון כשהדליק אש במקום אחר, ובדרך הילוך האש ב' האישים נפגשו, האם בזה אמרינן דלכו''ע חייב, משום שבשעת הדלקת האש האש של השני היה מזיק בפני עצמו, או''ד דכשנפגשו האישים ונעשו מזיק אחד, אלזינן בתר הראשון, וצ''ע.

ה. ואכתי צ''ב מדוע הראשון חייב על מה שאש של אחר הזיקה, וצ''ל דכיון דאש נחשב מזיק אחד, וכשנוסף עוד אש נחשב אותו המזיק, הוי כדיקלא ואלים, וכיון שהראשון נחשב בעל המזיק, חייב אף על אש שלא הדליק, מכיון שהוא נחשב בעל המזיק, ולכא' לדברי רש''י דצריך אש דממונו א''א לומר כן, וא''כ ברש''י ע''כ צ''ל כדברי הקצוה''ח דס''ל דאזלינן בתר מעיקרא גם בחץ - ועי' באמרי משה בסי' ל''א סק''ה בהגה''ה דכתב דשאני הכא דאש הראשון לבסוף הזיקה, וצ''ע הרי לא הזיקה האש שלו לבד את כל הגדיש, אלא גם האש של השני הזיקה, ואולי י''ל דכיון שיש כאן היום אש אחת, והאש שמזיקה אינה יכולה להזיק אילו לא היה כאן את כל האש, א''כ כל חלק באש הוא בגדר זה אינו יכול וזה אינו יכול וצ''ע -.

ו. ולכא' מוכח מדברי התוס' דאין החיוב באשו משום ממונו על הדלקת האש, וחייב על מה שבגרמתו נשרף הגדיש - כמו שיש שרצו לומר בדברי הברכ''ש, וביאור בזה את דברי התוס' שיש קלב''מ בהדלקת האש - דהרי במרבה בחבילה לא נשרף כל הגדיש בגרמת הראשון, אלא נשרף גם בגרמת השני.

ז. עי' ביאור הגר''א סי' שפ''ח סקמ''ד דדימה את סוגיא דידן דהשני פטור אף כשיש במעשה השני בכדי להזיק בפני עצמו לאדם המזיק, כשאחד מסר את ממון חבירו, ואח''כ מסר השני, דהשני פטור מדין מאי קעביד, וכאן אין שייכת הסברא הנ''ל דלא יצר מזיק, אלא מבואר דהוא דין כללי, ועי' בח''ח כלל ד' סק''ג שדימהו לאיסור לשה''ר עי''ש, וצ''ע.

ח. עי''ל בביאור מח' רש''י ותוס', דרש''י ס''ל דהאש הוא מזיק אחד, ואע''פ שהמזיק מורכב גם מהעצים שלו, אפילו הכי אין מוגדר ליותר מזא''י וזא''י, או לז''י וז''י, ומבואר בדף ס' דביצירת אש אין חיוב כה''ג, וחייב רק כשיצר את האש לבדו, ולכן א''א לחייב את השני, אך הראשון יצר מזיק לבדו, וא''א אח''כ לפטרו מכח מה שנוסף אש, ולפי''ז ניחא מאד החילוק בין אש לבור, דבאש ב' שעשו פטורים, משא''כ בבור, כמבואר בגמ' בדף נ''א א' דב' שעקרו חלויא בבת אחת שניהם חייבים, ובדעת התוס' דלא חילקו צ''ל דס''ל דכל אש יש לו שם מזיק בפני עצמו, ולכן דמי לבור י' לבא אחר והשלימו לכ'.

ט. ועי' במה שהתבאר בסוגיית כי ליכא וכו' דבנזקין ז''י וז''י יש סיבה לחייב כל אחד על כל הנזק, אלא שהשותפות פוטרת, ועל פי זה ניחא היטב דברי רש''י, דכאן שאין סיבת חיוב על השני משום שלא יצר מזיק אין שותפות הפוטרת, ולכן הראשון חייב את כל הנזק.

י. בעצם סברת רש''י דהשני פטור דמאי קעביד, יש לפרש דטעם הפטור אינו משום שלא עשה מזיק, דהרי טעם זה לא שייך למד''א אשו משום חציו, אלא הפטור משום שאין זכות לניזק לתבוע את המזיק שלא יעשה אש באופן כזה שבלאו הכי יש אש שכבר מזקת, וכל שאין לניזק זכות אין חיוב תשלומין, אלא דצ''ל דרק כשמוסיף על אש שייך סברא זו, ולא כשעושה אש במקום אחר, דאין זה אלא סברא במי שמוסיף על אש קיימת.

יא. ואולי י''ל דבאופנים מסויימים אף תוס' מודים לזה, כדתבו התוס' דבליבה וליבתה הרוח וז''י וז''י פטור, וז''ל התוס' למה יתחייב דבלאו איהו נמי היה הולך ומזיק עכ''ל, וצ''ע מאי שנא מכל ב' שהזיקו וז''י וז''י דחייב כל אחד לכל הפחות חצי נזק, וכ''כ הרשב''א בסוגיין על פי הסוגיא בדף י' ב' דמאי קעביד אינו פוטור לגמרי אלא פוטרו רק מכל הנזק, וכ''כ התוס' שם, וא''כ מדוע כאן פשיטא להו לתוס' דפטור - ולדברי הגר''א ניחא היטב, אך יקשה מדוע לא הביא הגר''א את דברי התוס' כאן - ועל פי הנ''ל י''ל דשאני ב' בני אדם, מאדם ורוח, משום שאם ע''י הרוח לחוד היה נעשה ההזק, אין זכות לניזק לתבועו שלא יזיקנו, משא''כ בב' בנ''א ודאי יש לו זכות על כל אחד שלא יזיקנו.

יב. יש לעיין היאך הדין במרבה בחבילה, באופן שבלאו איהו היה נשרף, אך השני קירב את זמן הנזק - עי' חזו''א סי' ה' סק''ה שדן בזה - אי נימא דפטור משום דלא יצר מזיק, יש מקום לומר דאף בכה''ג לא יצר מזיק, אך אי נימא דפטור מום שאין זכות לניזק בכה''ג, לכא' ודאי יש לו זכות שלא יקרב את הנזק, וצ''ע אם שייך לומר שזה רק סיבה לשלם את הזמן ולא את כל הנזק.