מוקצה א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שח עד שי - מוקצה

##### הלכות

##### **מוקצה**

##### או"ח סימן שח

#####

##### שיעור א

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

הטעם לאיסור מוקצה

כתב הרמב"ם (פכ"ד משבת הי"ב) **'אסרו חכמים לטלטל מקצת דברים בשבת כדרך שהוא עושה בחול, ומפני מה נגעו באיסור זה, אמרו ומה אם הזהירו נביאים וצוו שלא יהיה הילוכך בשבת כהילוכך בחול ולא שיחת השבת כשיחת החול שנאמר ודבר דבר קל וחומר שלא יהיה טלטול בשבת כטלטול בחול כדי שלא יהיה כיום חול בעיניו ויבוא להגביה ולתקן כלים מפינה לפינה או מבית לבית או להצניע אבנים וכיוצא בהן שהרי הוא בטל ויושב בביתו ויבקש דבר שיתעסק בו ונמצא שלא שבת ובטל הטעם שנאמר בתורה למען ינוח'.**

ובדומה לכך מצינו ברמב"ן (פר' אמור פכ"ג) על הפסוק שבתון זכרון תרועה, שכתב שנצטוינו מן התורה להיות מנוחה אפילו בדבר שאינו מלאכה, שאם יעסוק כל היום בלטלטל אבנים, הרי שלא יתקיים הפסוק שציוה על שבתון. ובשו"ת חתם סופר (חו"מ בהשמטות סימן קצה) האריך בדבר, וכתב דגם ברמב"ם משמע שהוא דין דאורייתא וציין לרמב"ם בפרק כא [ואולי הוא ט"ס וכוונתו לדברי הרמב"ם הנ"ל בפרק כד, דיש ציווי מדאורייתא שלא יטלטל מקרא דלמען ינוח, אמנם עיין בפכ"א ה"א שכתב דמהפסוק ד'שבתון' למדו חז"ל לגזור על השבותים].

והוסיף הרמב"ם (הלכה יג) עוד ב' טעמים לאיסור מוקצה **'ועוד כשיבקר ויטלטל כלים שמלאכתן לאיסור אפשר שיתעסק בהן מעט ויבא לידי מלאכה, ועוד מפני שמקצת העם אינם בעלי אומניות אלא בטלין כל ימיהן כגון הטיילין ויושבי קרנות שכל ימיהן הן שובתים ממלאכה ואם יהיה מותר להלך ולדבר ולטלטל כשאר הימים נמצא שלא שבת שביתה הניכרת, לפיכך שביתה מדברים אלו היא שביתה השוה בכל אדם, ומפני דברים אלו נגעו באיסור הטלטול, ואסרו שלא יטלטל אדם בשבת אלא כלים הצריך להם כמו שיתבאר'.**

ובראב"ד שם השיג על דבריו מהמבואר בגמרא בשבת (קכד,ב) דהטעם לאיסור טלטול מוקצה הוא משום הוצאה, ותירץ הפמ"ג (בפתיחה להלכות יום טוב אות ט) דהסוגיא בשבת היא בשיטת בית שמאי דסברו דלא אמרינן מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך (ביצה יב,א), אך לשיטת בית הלל כיון שמדאורייתא הותרה הוצאה אף שלא לצורך, אין טעם לאסור מוקצה ביום טוב מחשש הוצאה, ולכן כתב הרמב"ם דעל כרחך יש טעמים אחרים לאיסור מוקצה. ובקהלות יעקב (ביצה סימן ד) תירץ קושיית הראב"ד דלזה גופא כיון הרמב"ם במש"כ שעל ידי העסק והטלטול אפשר שיבא לידי מלאכה, דהיינו שיבוא לאיסור הוצאה.

## גזירת כלים ואיסור מוקצה

מבואר בגמרא בשבת (קכג,ב) שמקור איסור מוקצה נתקן על ידי נחמיה בן חכליה שגזר שלא יטלטלו את כל הכלים, וכשחזרו העם להיזהר קצת באיסור שבת, חזרו והתירו להם טלטול לצורך גופו ומקומו, ואח"כ שנזהרו יותר, התירו להם כלי שמלאכתו להיתר אף לצורך הכלי עצמו. והקשו האחרונים דמבואר בשבת (ל,ב) דכבר בזמן דוד ושלמה היה איסור מוקצה, דכשדוד המלך מת התירו לטלטלו רק על ידי ככר או תינוק משום איסור מוקצה.

וביאר בשו"ע הגר"ז (שח סעיף יז) דמוקצה בדבר שאינו ראוי בשבת נאסר כבר בימי דוד ושלמה או קודם לכן, ובימי נחמיה גזרו אף על כלים ואפילו שהם ראויים לשימוש בשבת.

## שני סוגי מוקצה

ובקהילות יעקב (ביצה סימן ד) ביאר שיש שני סוגי מוקצה דיש איסור מוקצה שיסודו הוא משום שאינו מוכן ואסח דעתיה מיניה, [ובזה נחלקו ר"י ור"ש בדבר שלא יחדו בפירוש לשימוש אך גם לא דחאו בידים אי חשיב שאין דעתו עליו ואינו מוכן] ואיסור זה אסמכינהו אקרא ד'והכינו את אשר הביאו', דבעינן שיהיה הדבר מוכן לשימוש מערב שבת. אך יש איסור נוסף במוקצה, והיינו מוקצה דעצים ואבנים שמשום שאינו לא אוכל ולא כלי הרי הוא באיסור מוקצה משום דלא חזי למידי, ואף אם תהיה דעתו עליו בהדיא לא יועיל. והוכיח כן מדמצינו שבדבר שמדינא צריך יחוד לעולם, [כגון, אבנים שאין הדרך להשתמש בהם, דלא מהני בהו יחוד, ע"ש] הרי הוא באיסור מוקצה אם לא ייחדו לעולם, ואף שיחדו לשעתו ודעתו על הדבר, לא מועילה דעתו בדבר שאין עליו שם כלי כלל.

ומקור דבריו הם ממש"כ הרשב"א שבת (כט,א) דמותר לבשל באש שהודלקה ע"י עצי מוקצה, והקשה מהמבואר דפתילת בגד שיש בו פחות מג' טפחים על ג' טפחים אסור להבעיר בו דנהנה מדבר המוקצה, וביאר הרשב"א דהטעם שיש לאסור בפתילה הוא משום דכשמדליק את הפתילה הרי הוא נהנה מגוף המוקצה בהשתמשותו וזה נחשב כשימוש בידים, והוסיף שם דאסור לסמוך כרעי המיטה בביצה שנולדה בשבת או ביום טוב משום שנחשב שנהנה מגוף הדבר ואסור להשתמש במוקצה, והקשה הבית הלוי (ח"א סימן יב) דמצינו בכמה מקומות שמותר להשתמש במוקצה אף שנהנה מגוף הדבר, כגון גיזי צמר דאסור לטלטלם אך מותר להטמין בהן. וכעי"ז הקשה הרעק"א (סימן שכה על המג"א ס"ק ט) דהיאך מותר לשבת על גבי אבנים בשבת, הרי הוא נהנה ומשתמש בדבר המוקצה.

והוכיח מכאן דכל מה שאסר הרשב"א להשתמש בדבר המוקצה היינו בדבר שהקצאו בידים שיסוד איסורו הוא משום הכנה, וכדאסמכוה אקרא דבעינן 'והכינו את אשר יביאו', אך בדבר שאסור משום דלא חזי למידי ואינו אוכל ולא כלי, שיסוד איסורו הוא משלושת הטעמים הנ"ל שכתב הרמב"ם, הרי לא שייכים טעמים אלו בהנאה מהמוקצה אלא רק בהשתמשות בפועל בדבר המוקצה.

וכן מדוייק בלשון הרמב"ם (פ"א מיום טוב הי"ז) 'וכל שאסור לטלטלו בשבת אסור לטלטלו ביום טוב אלא לצורך אכילה וכיוצא בה, וכל שמותר בשבת מותר ביום טוב, ויש ביום טוב מה שאין בשבת איסור מוקצה, שהמוקצה אסור ביום טוב ומותר בשבת, מפני שיום טוב קל משבת אסרו בו המוקצה שמא יבואו לזלזל בו'.

ומבואר שחוץ מאיסור טלטול מוקצה ישנו איסור נוסף לטלטל והוא גזירת כלים וגזירה זו נאסרה בשבת כמו ביו"ט, ועל זה כתב הרמב"ם דכל שאסור בשבת אסור ביום טוב וכל שמותר בשבת מותר ביום טוב דהיינו שכלים שנאסרו בגזירת כלים בשבת אסורים אף ביום טוב וכלים שלא נאסרו בשבת הותרו אף ביום טוב, ואף שמוקצה נאסר ביום טוב בלבד.

אמנם הגרנ"ק תירץ את קושיית הבית הלוי באופן אחר, דהטעם שמותר להשתמש בגיזי צמר ולשבת על אבנים, הוא משום דחשיב כהנאה שנהנה ממילא מהדבר המוקצה וזה בודאי שרי, וכל מה שאסר הרשב"א היינו שסומך כרעי המיטה בדבר המוקצה, דבזה הוא עושה את הדבר המוקצה חלק מהמיטה, וזה נחשב להנאה של ממש מהדבר המוקצה, וכמו כן לגבי פתילה כשמדליק בה הרי עושה אותה חלק מהנר, אך שמסיק על גבי אש של עצי מוקצה הוי הנאה דממילא ושרי.

אכן במשנ"ב (בהקדמה לסימן שח) משמע דמוקצה דאבנים הוא כגרוגרות וצימוקים דאיסורו הוא משום דאסח דעתיה מיניה, וזה דלא כדברי הקהילות יעקב אסור משום שאינו אוכל ולא כלי.

## הקדמה להלכות מוקצה

כתב המשנה ברורה (בהקדמה לסימן שח, והוא מהלבושי שרד ס"ק א) דישנם ארבעה חלקים באיסור מוקצה, א. מוקצה מחמת חסרון כיס, דהיינו כלי שאדם מקפיד עליו שלא יפגום ולא יתקלקל. ב. מוקצה מחמת גופו, דהיינו דבר שאינו ראוי לשימוש בשבת, כגון, אבנים ועפר וגרוגרות וצימוקים וכדו'. ג. כלי שמלאכתו לאיסור. ד. בסיס לדבר האסור, דהיינו כלי שמלאכתו להיתר שהונח עליו דבר מוקצה ואסור לטלטלו, ואפילו אם הוסר הדבר האסור בשבת.

## מוקצה מחמת חסרון כיס

כתב השו"ע (סעיף א) **'כל הכלים נטלים בשבת חוץ ממוקצה מחמת חסרון כיס, וכו' כיון שמקפידים שלא לעשות בהם תשמיש אחר, אסור לטלטלו בשבת ואפילו לצורך מקומו או לצורך גופו'**. ובמשנ"ב (ס"ק ב) מבואר שהטעם לאיסור מוקצה מחמת חסרון כיס הוא משום שמקצה אותם מדעתו, והיינו דאין האיסור משום שנשארה הגזירה של נחמיה על כלים שיש בהם משום חסרון כיס, אלא דכיון שמקפיד שלא להשתמש בו שימושים אחרים מסיח דעתיה מיניה.

## טלטול נייר חלק

ובמשנ"ב (ס"ק ג) כתב דה"ה לכל דבר שמקפידים עליו כגון נייר חלק העומד לכתיבה, וכ"כ המשנ"ב לקמן (סימן שיב ס"ק ו) דנייר חלק שמקפיד עליו יש בו משום מוקצה, אמנם בשעה"צ (שם ס"ק ט) הביא בשם הפרי מגדים שם (א"א ס"ק ב) דדווקא היכא שמקפיד על הנייר אסור לטלטלו, אך בסתמא שרי משום דחזי לכסות בו פי הפך.

ובימינו שאין כ"כ חשיבות לנייר יש שנקטו (שו"ת שבט הלוי ח"ט סימן עח) שיש להקל שנייר אינו מוקצה. אמנם החוט שני (ח"ג פרק מב אות א) כתב שהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, כיון שמקפידים לא לעשות בו שימוש אחר מלבד כתיבה דאין הדרך בזמנינו לכסות את פי הפך בנייר.

והנה בשו"ע הרב (סעיף ו) כתב טעם נוסף לאסור לטלטל נייר חלק, משום שאין לו תורת כלי כיון שאין בו שימוש כלל, והוי מוקצה מחמת גופו, וכ"כ האג"מ (ח"ה סימן כב אות כג). ולפי"ז גם בזמנינו יש לאסור לטלטל נייר משום מוקצה מחמת גופו דאינו כלי ואין בו שימוש בשבת.

ונראה לבאר את סברת הגר"ז דאף שמשתמשים בו לכתיבה, מכל מקום מכיון שהשימוש בו הוא חד פעמי אינו נקבע כדבר העומד לשימוש.

וכשיש דף שכתוב עליו דברי תורה והוא מחובר למחברת הביאו בשם החזו"א (דינים והנהגות פרק יד אות כא) שהוא אינו מוקצה כיון שהחלק החשוב הוא החלק הכתוב, אך כשכתוב בזה דברי חול הסתפק בחוט שני (שם) אם נטפל הדפים הרקים לדפים הכתובים.

אמנם הוסיף שם דכשהדפים מאוגדים בקלסר באופן שיוכל להכניס ולהוציא את הדפים הרצויים הרי רוצה שהדפים יהיו בנפרד ויש לאסור משום טלטול מוקצה. אמנם נראה להלכה דכשרצונו שהדפים יהיו מאוגדים בקלסר, נחשב הקלסר כדבר אחד ומותר לטלטלו משום הדברים המותרים.