האומר גיטין - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין

**בסיעתא דשמיא**

**פרק האומר**

**האומר התקבל גט זה לאשתי אם רצה לחזור יחזור:** עי' ברש"י שפי' שאין ביד הבעל למנות שליח כיון דהוה לחובתה. ויל"ע ק' דמ"מ אינו מינוי הבעל ואם הוא זכות הוה מדין זכין [וכדכ' רש"י גופיה לעיל י"א: דאין השליח יכול לזכות בשטר לחובה] ולמה תלה במינוי הבעל וצ"ע.

**אם רצה לחזור יחזור:** עי' לעיל י"א. כיון דחוב הוא לאשה. **קבלת הגט היכא שיתכן שהוא זכות:** ועי' בגמ' יבמות קי"ח: [הובא בריטב"א ובר"ן] שנסתפקה הגמ' במקום יבם וקטטה אם מועיל כיון דהוא זכות או ועיי"ש דהצד דאינו זכות כיון דטב למיתב [ויל"ע בגוף הספק אם הוא ספק בדעת או דכיון דאינו זכות גמור לא אמרינן זכין וכעי"ז יל"ע בסברא דבעבד אינו זכות כיון מפסיד בתרומה]. ועי' בריטב"א שם שהק' ד"נשאל את פיה אם היא רוצה לזכות הוא לה" עיי"ש שיישב "דמילתא דהוה חוב אע"ג דלכי ידעה אמרה ניחא לי אין זכין למפרע" ויל"ע בהבנת היסוד [דלא משמע דלא מאמינים לה שהיתה מרוצה קודם אלא עצם הדבר שהוא חוב מפקיע דאין זכין למפרע ויל"ע.] ובעיקר הנידון דאע"ג דלכאו' רוצה להתגרש לא אמרי' זכין עי' ברשב"א לעיל ל"ב: שהביא ד' הירושלמי שהק', הגע עצמך כשהיתה אשתו של מוכה שחין, הרי זכות הוא לאשה" עיי"ש התירוץ וכ' הרשב"א "וטעמא דמילתא, משום דכל שעומדת תחת בעלה איזה שיהיה זכות הוא לה". ועי' בברכת שמואל קידושין סי' י"ג מש"כ בביאור ד' [עיי"ש שביאר דלקבלת הגט הא בעינן "יד" האשה[[1]](#footnote-1) ושליחות קבלה הוא חידוש ד"ידו כידה" וזה נעשה רק ע"י מינוי מצד האשה. וזכין באינו זכות גמור הוה רק עשיה בשביל האשה ולא כמינוי מצידה עיי"ש[[2]](#footnote-2)].

**בגילתה דעתה שרוצה להתגרש אם מועיל זכין:** עי' בראשונים [ר"ן, ריטב"א] שהביאו ד' הירושלמי "הגע עצמך שהייתה צווחת להתגרש אמרי' שמא חזרה בה" והיינו דאפי' אם גילתה דעתה קודם שרוצה להתגרש לא הוה זכות ד"שמא חזרה בה". [ויל"ע דנימא דהיכא דידעי' שלא חזרה בה מועיל ולכאו' מבו' דהסברא דמא חזרה בה היינו דלא הוה גלוי דעת גמור שהוא זכות וחוזר הדין ככל גט] אכן, עי' בטור סי' ק"מ שהביא ד' בעל העיטור שפי' ד' הגאונים [והובא בשלטי הגיבורים כאן] שאם ידעינן שרצתה בשעת קבלת הגט מהני. [ומשמע יותר דאף אם בשעת הגירושין לא ידעינן ורק אח"כ הוברר שרצתה מגורשת]. עיי"ש בטור דפליג בזה.[[3]](#footnote-3)

**לפיכך, אם אמר אי אפשי:** עי' בריטב"א שהקשה [בשם רבינו] מה החידוש בזה. עיי"ש שפי' בד' רש"י דבלא אמירת אי אפשי אע"ג דאמר הולך מגורשת. עיי"ש דפליג[[4]](#footnote-4). ופי' דהחידוש באמר אי אפשי ואח"כ אמר הולך דלא מהני, ["דביטל השליח קבלה"] ובאמר התקבל מועיל. ועי' בר"ן שפי' החידוש דבאמר הבעל דאי אפשי שתהיה "שליח קבלה" אלא תתגרש עכשיו אבל מכח "זכיה" לא מהני דשמא חזרה בה ככל מגלה דעתה שרוצה להתגרש כלדעיל. ומחודש, דאע"ג שמצד שליח, אם יקבל, יחול אבל מכח זכין אמרי' שמא חזרה בה ועי' בגרע"א שהתקשה בזה[[5]](#footnote-5). [עיי"ש שרצה ליישב דאולי כוונתה דרק בתורת שליחות רצה להתגרש ולא באופן אחר]. עיי"ש שהקשה עוד, לראשונים דזכיה מטעם שליחות א"כ גם לד' הבעל שיקבל מתורת זכיה הוה שליחות. עיי"ש. [עיי"ש מה שדן דלד' הרי"ף דאף בזכי הוא רק לענין שאינו יכול לחזור בו ניחא] דהא הוא גדר אחר].

**תוס' ד"ה הא שויתיה שליח:** עי' מהרש"א. [עיי"ש שכ' דלרש"י קו' הגמ' מכח שדמי התקבל להולך ולתוס' מכח יתור וצ"ע א"כ לרש"י ד' הגמ' והתקבל גט לאשתי "איצטריכא ליה" הרי הקו' לא מכח ייתור וע"ע במהר"ם שיף מש"כ].

**איש לקבלה ואשה להולכה:**

**פשיטא איש וכו' שכן בעל וכו':** ברש"י כ' ד"כיון דעליו להוליך גט לאשתו מידי דאיהו כשר שלוחו נמי כשר" ויל"ע הכוונה, מה בכך שבעל דינו ליתן לכך שרק זכר יהיה שליח ועי' מהרש"א שהק' כן. וצ"ע. ועי' בתוס' שכ' דהספק "משום דבגט, אשה להולכה לא שייכא ואיש בקבלה" ועי' מהרש"ל שפי' כיון "דלא שייכא במשלח" ונ' דהוא מעין סברא דאינו בתורת גו"ק ועי' בגרע"א שפי' דספק הגמ' הוא מכח הדין כל שאינו בתורת לא יכול להיות שליח [וע"כ עבד לא יכול להיות שליח לגירושין דאינו בתורת גו"ק, כדאמרינן בקידושין מ"א:]. ולכאו' זה כוונת המהרש"ל והתוס'. אלא דהדבר עדיין צ"ב דמ"מ ישנם בתורת גו"ק, ועוד הק' הגרע"א הא ד' הר"י מיגאש [הובא בראשונים לעיל כ"ג.] דעבד יכול להיות שליח להולכה כיון דשליחות הולכה ל"ח גירושין וצ"ע לפי"ז מה הגמ' הסתפקה באשה, הא ודאי לא גרעא מעבד. יכולה להיות שליח הולכה. ועיין בחידושי הגרא"ל מאלין [סימן מ"ה] שחידש דבאינו בתורת יש את הדין הפשוט דלענין שליחות צריך להיות בתורת, אכן יש עוד דין כלפי עשית המעשה דמי שאינו בתורת עשית המעשה לעצמו גם כשליח לא יכול לעשות. והוכיח כן מד' התוס' לעיל כ"ב: דגוי ועבד פסולים ל"כתיבת" הגט כיון שאינם בתורת גו"ק אף אם כתיבה לא בעי שליחות ומוכח דחסר להם בכח עשית המעשה. ועפי"ז מבואר, דספק הגמ' הוא בדין זה, שאשה תיפסל להולכה מחמת האינו ה"מעשה" [ופסול זה לא שייך בעבד עיי"ש מה שביאר הטעם].

**ת"ש אף הנשים שאינן נאמנות וכו':** לכאו' הפשיטות הגמ' דלא בעינן שישנו בתורת גמור, אכן, עי' ברי"ף שכ' שאיש יכול להיות שליח קבלה שכן אב מקבל וכו' ואשה יכולה להיות הולכה שכן מביאה גיטה ודייק הגרע"א דמשמע שזה הטעם שחשיב ישנו בתורת. וצ"ע, א' הא דמאשה נילף דלא בעינן אינו בתורת גמור, ועוד דמשמע דמה שמביאה גיטב חשיב ישנו בתורת ולא דלא בעינן בתורת גמור. עי' בגרע"א שהק' כן. וע"ע בגרא"ל מאלין הנ"ל.

ויש לעיין בקידושין, אם היה את ספק הגמ' אם איש יכול להיות לקבלה, ועי' מהרש"א שכ' דישנו בתורת קבלה באדם חשוב וצ"ע הא התם הוה נתינה. [ולכאורה גם בקידושין שייך הסברא שכן אב מקבל לבתו קטנה וצ"ע]. וע"ע בתורת גיטין שכ' דכשם שטלי קידושייך מועיל גם שליחות הולכה באשה תועיל [ונוגע לעיקר הטעם דבעינן שליחות בקידושין ולא מהני מה שטלי קידושייך מועיל עיק' אבני מילואים ל' סק"א] וע"ע בגרא"ל מאלין הנ"ל מש"כ בזה.

**הבא לי גיטי ואשתך אמרה התקבל לי גיטי:** יש לעיין לאיזה שליחות האשה מינתה את השליח [ולקמן אמרינן דעקר משליחות דידה] ולכאורה נחלקו בזה רש"י והרמב"ם: דדעת רש"י בב"מ ע"ו. וכן נראה דעתו בסוגיין שנתמנה לשליחות הלוכה [עי' לק' ס"ה. ששייך מינוי שליחות הולכה מצד האשה ויתבאר לקמן בעז"ה]. אכן הרמב"ם כתב בפ"ו מגירושין הלכה ד' כ' שמינתה אותו לשליח הבאה [והיינו שאשה יכולה למנות שליח שיביא לה גיטה והיינו שלא תתגרש עד שיבא לידה.] וכ"כ המגיד משנה שם עיי"ש.

**שמע מינה אדיבורה דידה קא סמיך**: צ"ע, לד' הרמב"ם [דהוה שליח הבאה], א"כ תתגרש כשיגיע הגט לידה [כשליח הבאה] ועי' בתורת גיטין ק"מ סעיף ח' שיישב דכשאמר הבעל התקבל הוה קפידא דדוקא תתגרש עכשיו

דף ס"ג.

**התקבל לי גיטי ואשתך אמרה הבא לי גיטי וכו'** לד' רש"י הספק הוא הוה הולכה או קבלה. ועי' בגרע"א שהק' לד' הרמב"ם צ"ע הא אמר שהוא הבאה ואי נימא דאדיבורא דידיה סמיך לא התמנה להבאה. ועיין בגרע"א שכ' שבזה שעשאתו שליח לקבלה נכלל בזה גם שיכול להיות הבאה עיי"ש [ועיי"ש בלשונו מה שנראה ממנו בגדר שליח הבאה.]

דף ס"ג:

**חייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר:** יל"ע מהו הגדר, דלכאו' ממה שאינו חוזר מוכח דהפירעון התקיים, ויל"ע א"כ בגדר החיוב באחריות. ואולי הוא מחיוב הפירעון שאחריות הלוה היא שהמעות יגיעו ליד מלוה ויל"ע. ועי' בש"ך קכ"ה סק"ח שכ' דפטור מאונסין וחייב רק בגניבה ואבידה ומוכח דהוא גדר דשומר ויל"ע. וע"ע ברא"ש בפ"ק סי' י"ג שביאר "זכה המלוה בגוף המנה כאילו בא לידו, דזכיה מטעם שליחות ולדבר שהוא זכותו נעשה שלוחו אבל להתחייב באחרית שהוא חובת המלוה לא נעשה שלוחו" וצ"ב הגדר, [דלכאו' צריך לדון אם דבר זה שיש פירעון והאחריות על המלוה הוה זכות ויל"ד.]. ועי' בגרנ"ט שם שביאר שמצד הלוה כבר נגמר ההקנאה וע"כ לא יכול לחזור ומ"מ חייב באחריות כיון שהחלות מעוכבת עיי"ש וצ"ע.

**התם ספק ממונא לקולא:** הנה, כאן הלקולא הוא שהפירעון קיים, ויש לעיין, הא יש כאן ספק פירעון והו"ל לאוקמי בחזקת מר"ק שלא הוה פירעון, ואולי השליח חשיב כמחזיק למלוה והוה המלוה מוחזק ויל"ע. ועי' ברשב"א כאן דבחוב "כיון דמה שיש בידו משל אחרים הוא דמשדר להו ספיקא לקולא דבעלים הוא" וצ"ב ההבנה. וע"ע ברשב"א לקמן ע"ח: שהק' דבספק דתו"ת בחוב הו"ל לאוקמי בחזקת מריה וצ"ע סתירת ד' הרשב"א עי' תורת גיטין שם שהקשה כן וצ"ע.

**משום בזיון דבעל:** לכאו' הוא אומדנא דמוכח דכך כוונת הבעל בשליחות. ועי' ברמב"ן [ד"ה הוה עובדא] שהסתפק אם הוא מדאורייתא וצ"ע א"כ שלא אמרו זה כנפק"מ בגמ' וע"ע ברשב"א ובריטב"א דס"ל שפסול מדאורייתא וצ"ע. ועיין בתוס' שכ' דנפק"מ היכא דלא קפיד בעל ועי' ברשב"א שדן דאולי אנ"ס שמקפיד עיי"ש.

**איכא ביינייהו דקדמה איהי:** בראשו' פי' דבכה"ג אין חסרון דחצירה הבאה לאחר מכאן. ועי' באבני מילואים קמ"א ס"ק ב' שכ' מספר התרומה הסמ"ג והגה"מ שפי' הנפק"מ בהיפוך ולפי"ז לא יועיל בכה"ג עיי"ש.

**הא לא חזרה שליחות אצל הבעל:** בגוף החיסרון של לא חזרה שליחות, יל"ע גדרו, והאם הוא בכל שליחות או דווקא בגט. ולכאו' נחלקו בזה הראשו', דעי' ברש"י כאן "ששליחות שאינה ראויה לחזור ולהגיד אינה שליחות" [והיינו שמפסיק להיות שליח לפני קיום השליחות] אכן ברש"י כאן ולעיל כ"ד. וכ"נ מתוס' שם נראה שהוא חיסרון בכל שליחות ועיין ברש"י מה שכ' לבאר החיסרון ועדיין צ"ב ועיין בשערי יושר שער ז' סוף פרק ז' מש"כ דבעינן שיהיה שליח גם על תוצאת המעשה ולא רק על המעשה ועל כן בעינן שעדיין יעמוד מצד הבעל גם אחר הנתינה ועדיין צ"ב למה לא יכול לשמש גם כבא מכח הנותן וגם כבא מכח המקבל וצ"ע.

ומ"מ עדיין צ"ב בדעת רש"י למה אין את החיסרון של טלי גיטך וכמוש"כ הריטב"א ועיין בתורת גיטין מש"כ בזה [דדמי להקנה לה החצר שבגט בתוכה שחשיב נתינה ע"י נתינת הרשות עיי"ש].

ועיין עוד באבני מילואים שם מה שדן בגוף החיסרון של לא חזרה שליחות אם הוא חסרון בשליחות הולכה שכיון שלא נגמרה אינה שליחות או חסרון בשליחות קבלה עיי"ש מש"כ בזה דברש"י ותוס' נראה שהחסרון הוא בשליחות הולכה ומהמגיד משנה מוכח שהוא חסרון בשליחות קבלה עיי"ש.

עי' בריטב"א בסוגיין [סוף ד"ה ולענין] וטעמא לעיל כ"ד. שכ' שהחסרון הוא כיון דהוה כטלי גיטך מע"ג קרקע [ובביאור דבריו אפשר לומר בב' אופנים א. דבעינן מעשה נתינה והכא אין פה מעשה. [וכעין זה בחזו"א] ב. שבשביל להיות שליח קבלה צריך להפסיק להיות הולכה וא"כ אין פה נתינה מהשליח הולכה ויש בזה אריכות גדולה באחרונים לעיל י: עיין בגרש"ש סימן ד' בזה ובקו' השליחות ג"כ האריך בזה ואין כאן המקום]. וכן נקטו הרבה אחרונים עיין אבני מילואים ריש סימן ק"ג סוף סק"ח והנתיבות סימן קפ"ה וע"ע במחנה אפרים שלוחין סימן ד'.

ומ"מ צ"ע דהכא הוה ספק אם יש חסרון זה ולעיל כ"ד. נקטה הגמ' בודאי שיש חסרון של לא חזרה שליחות אצל הבעל. ועיין ברשב"א כאן שהקשה כן ויישב שיש חילוק בין אם התמנה כשליח קבלה אחר המינוי של השליח הולכה [דבכהאי גוונא איירי בסוגיין] לבין אם המינוי כהולכה היה אחר המינוי של הקבלה [שאז הוא חסרון בעצם המינוי ולא רק במעשה בפועל ויל"ע בדעת הרשב"א בגוף החיסרון של טלי גיטך אם הוא כריטב"א [וצ"ב החילוק בזמן המינוי] או כרש"י וצ"ע.] [ועיין עוד בריטב"א מה שחילק דהכא לא כלתה שליחות ההולכה עד שיבא ליד האשה וצ"ע הטעם הרי מינתה אותו לשליח קבלה וצ"ע.]

וברש"י ותוס' שם [ד"ה והא לא חזרה] נחלקו מתי אמרינן חסרון של לא חזרה שליחות עיי"ש וע"ע באבני מילואים ריש סימן קמ"א מש"כ שנחלקו אם חסרון של לחשא"ה הוא רק כשהקבלה היא ע"י בעל המעשה [וזה שיטת רש"י] או לאו עיי"ש [והיינו שלשיטת רש"י זה יישוב הסתירה בין הסוגיות דבמקום שהיא בעל המעשה הוה פסול ודאי אבל במקום של שליח בזה הספק].

א. בגדר שליח הבאה: הרמב"ם בפ"ו מגירושין הלכה ד' חידש שאשה יכולה למנות שליח להביא גיטה, והיינו שהשליח הוא שליח האשה ואינה מתגרשת עד שיגיע הגט לידה. [וביאר כן בסוגיית הגמ' ס"ב: ס"ג. שהבא לי גיטי הכוונה היא שליח הבאה]. ובראשונים בדף ס"ג. הביאו שנחלקו בזה הראשונים, ועיין בריטב"א ס"ג. שהביא בשם רבינו פנחס הלוי שהקשה כיצד האשה יכולה ללמנוע את חלות הגירושין עד שיבא לידה וממ"נ אם חשיב כידה א"כ תתגרש מיד ואם לא הוה כידה יהיה חסרון של טלי גיטך עיי"ש. ומצינו בזה ב' ביאורים יסודיים: א. כתנאי ב. שהוא שליחות מחודשת לענין שלא יהיה טלי גיטך וכדנבאר:

א. הר"ן בריש פירקין כתב שהוה כתנאי שממנה שליח ובתנאי שלא תתגרש עד שיבא לידה. והקשו האחרונים כיצד היא יכולה לעשות תנאי שלא יהיה גרושין עד שיבא לידה, הרי הבעל הוא בעל המעשה והאשה אינה יכולה כלל להתנות. ויישבו בזה בכמה דרכים: א. שבאמת הוא תנאי של הבעל אלא שהשליח אומר לבעל להתנות, ולא נראה כן בלשון הר"ן. ב. שהאשה מתנה את השליחות שרק באופן זה דעתה שיהיה שליח [ובמינוי שליחות לא בעינן למשפטי התנאים וכדכ' הרמב"ן והרשב"א בדף ע"ו.] ומה שמועיל הוא שכל זמן שהגט ביד השליח הוא שיש סיבה לגירושין [והיינו המשך הנתינה ומ"מ כיון שאם יחולו גירושין יפקעו כיון שלא הוה שליח ע"כ חשיב המשך הנתינה] עיין ביאורים אלו בשיעורי הגרש"ר לעיל ט.]

אכן, הגר"ח הקשה על ביאור זה דא"כ השליח הוא שליח קבלה גמור, וא"כ צ"ע הא דעת הרמב"ם ששליח קבלה בעי עדים ושליח הבאה לא [וכדכ' להדיא בפ"ו שם]. ולדעת הר"ן שהוה שליח קבלה עם תנאי א"כ ליבעי עדים [והובא באמרי משה ריש סימן כ'] וצ"ע.

וע"כ כתבו האחרונים שגדר השליחות הוא לא לגירושין אלא רק לקבלה והיינו שקבלת השליח יהיה לה דין של קבלת הגט שכשיבא ליד האשה לא יהיה בזה חיסרון של טלי גיטך. אכן דבר זה מחודש כיצד שייך לחלק את הקבלה מהגירושין ומ"מ הביאו ראיות לזה א. מתני' לקמן ע"ח. שנתן גט ליד אשה ישינה הוה גט כשקוראת אותו ואין חסרון של טלי גיטך ומוכח ששייך לחלק [אכן הגרש"ר העיר בזה דהצם חשיב כל הזמן המשך הנתינה וכמוש"כ הרמ"ה שם שאם יפול מידה קום שתקרא אותו יש חיסרון של טלי גיטך]. ב. דעות הראשונים שאם נתן לה הגט לפיקדון ואח"כ אמר שיהיה לגירושין מועיל ומוכח ששייך לתת גט לפיקדון וחשיב נתינה וה"ה הכא הוה כנתינה לפיקדון וכ"כ הרבה אחרונים עיין באמרי משה סימן כ' הגרש"ר לעיל ט. הגרא"ל מאלין סימן מ"ו ובאבן האזל בפ"ו מעבדים ובחידושי רבי שלמה סימן ט'.

ומה שצ"ב בזה מתי הוא המעשה גירושין ומתי היא דעת הגירושין דלכאורה כיון שעוד לא היה גירושין א"כ צריך שהבעל ידע בשעת קבלתה וזה לא מצינו וכן יל"ע הדין בנשטתה ועיין באמרי משה בהשמטה לסימן כ"א מה שהעיר בזה ובגרא"ז הנ"ל מש"כ לבאר שדעת הגירושין היא בקבלתה.

ודעת הפני יהושע לעיל ט. שבשליחות הבאה אין הבעל יכול לחזור בו [כיון שמצידו המעשה נגמר] אכן האחרונים פליגי וכן הוא ברייתא מפורשת בדף ס"ג. שיכול לחזור בו ומוכח שעדיין לא חשיב גמר המעשה מצד הבעל ויכול לבטלו וצ"ע.

ודעת רש"י לכאורה שאין כזה שליחות דביאר כל סוגיין מדין שליח הולכה וכן בבבא מציעא כ' כן להדיא שהשליחות הכא היא שליחות הולכה ולדבריו הוא בקשה מהאשה שיסכים להיות שליח הולכה.

ואם בכל מינוי של קבלה כלול גם הבאה עיין בגרע"א בדף ס"ג. שהוכיח שכן ממה שיכול לשנות שליחותו שלא מדעת האשה [ויש לעיין הא מכל מקום כיצד משנה שליחותו וצ"ע].

[ובשיעורי הגרב"ב בבבא מציעא סימן ל"ה הביא בשם הגר"ח שביאר הגדר שהוא "כממונדיגער שליח" שהוא כשליח על הממון ואולי כוונתו שהשליחות הוא שזכית הגט לא יהיה כדין נתינה אלא כזכיה [וכרש"י שמועיל קנינים בגט ובזה יכולה לחלק את הזכיה מהגירושין וככל זכית ממון וצ"ע].

**שניים שאומרים בפנינו אמרה:** הכא איירי בשליח קבלה ובעי עדים במינוי השליח וכדכ' הרמב"ם בפ"ו מגירושין בתחילתו. ולכאורה איכא ראיה ממתני' כן שזהו דין המשנה ששניים שיאמרו בפנינו אמרה. [ושליחות הולכה כ' הרמב"ם בפרק ו' מגירושין שלא בעי עדים ולא הוה דבר שבערוה. וסברת הרמב"ם עיין בהגר"ח שם [דעל הלברורי איכא גיטו מוכיח ועל הלקיומי לא חשיב דבר שבערוה וע"ע ברמב"ם פ"ג מאישות הלכה ט"ו].

**תוס' ד"ה אפילו הן הראשונים:** דלמ"ד בגמ' שליש נאמן לא צריכי עדי אמירה לעדי קבלה: יש לעיין, הא מ"מ בעינן לנאמנותו של השליש וא"כ יהיו עדי אמירה חצי דבר. ובתוס' ב"ק ע: [ד"ה כאומר לו] כ' "אע"ג דלמ"ד שליש נאמן כשגט בידו ולא צריכי עדי אמירה לעדי קבלה, מ"מ כיון שצריכים שנראה הגט בידו חצי דבר הוא" ויש לעיין ביסוד מחלוקתם. ולכאורה נראה שנחלקו אם מה שחסר בעדים אבל אינו חסרון של עדות אם הוה חצי דבר [והכא הא השליש אינו נאמן מכח עדות וכן מה שאנו רואים הגט הוה כאנן סהדי ועל כן עדותם חשיב דבר גמור[[6]](#footnote-6)] ועיין בתורת גיטין מש"כ לבאר דברי התוס'. וע"ע בתו"ג [בסוף סוגיא דשליש] שכ' דס"ל לתוס' שחסרון חצי דבר הוא בשעת ראיה וכיון שבשעת ראיה ליכא חצ"ד כשרים אבל תוס' בב"ק ס"ל שחצי דבר הוא בשעת הגדה [וצ"ע הא סברת התוס' בב"ק הוא שבעינן שנראה ביד שליש והוא חסרון גם על הראיה וצ"ע] [וכן כתב בנתיבות מ"ו ס"ק י' בסופו שהקשה דהא בגט קרוע ליכא נאמנות דשליש ויהיה חסרון דחצי דבר ופי' דס"ל דכיון דבשעת ראיתם ליכא חצי דבר שוב אין בעדותם ח"ד עיי"ש ובסוס"ק כ"א].

ועיין במהרש"א שהקשה דהא במתני' לא איירי דשליש נאמן דהא בעינן לעדי קבלה והוא כיון דס"ל כר"א דע"מ כרתי וכדאמרי' בגמ' וא"כ הוה חצי דבר ועיי"ש שכ' דכיון דבאיכא ע"ח לא בעינן לעדי קבלה ע"כ העדי אמירה הם כוליה דבר וצ"ע הביאור דהא עתה בעינן לעדות כדי להתירה והוה חצי דבר וצ"ע וע"ע בפני יהושע מש"כ בדברי המהרש"א.

ובתוס' ב"ק ע: [ד"ה למיעוטי] כתבו שליכא הכא את החסרון של חצי דבר כיון שראו כל מה שהיו יכולים לראות וליכא בכה"ג חסרון דחצי דבר. [והרי"ף פליג על סברת התוס', ונחלקו אם החסרון של חצי דבר הוא דין בעדות שמביאים לב"ד ומה שמביאים חצי דבר זה החסרון או שהוא חסרון בראיה שלא ראו את כל המעשה].

ועיין עוד בראשונים [רמב"ן בבבא בתרא נ"ו: רשב"א וריטב"א כאן בשמו] שביארו דהכא לא הוה חצי דבר כיון שהם מעידים על ידו כידה [ולכאורה הביאור שיש משמעות למה שהשליח הוא יד שלה לקבלת גט שיכול לקבל לה גט והעדות אינה רק על הגירושין ואז הוה חצי דבר. ולא שכיון שיש פה חלות של ידו כידה וע"ע בלשון הריב"ש בתשובה שי"ח].

**דעת הרמ"ה בשליחות הולכה:** ודעת הרמ"ה שהובא בטור ושו"ע קמ"ב י"ב שבשליח שבעי לומר בפ"נ ובפ"נ והביא בעדים על שליחותו [דהוה כאתיוה בי תרי] בינן שעדי השליחות יהיו גם עדי המסירה והיינו דס"ל שעדי שליחות הולכה הוה חצי דבר וצ"ע מסוגיין דעדי אמירה לא הוה חצי דבר וצריך לחלק בין עדי שליחות הולכה לעדי קבלה עיין בשערי יושר ז' פי"ג מש"כ ובגרש"ר סוף סימן א' דאתיוה בי תרי הוא עדות על הגירושין וע"כ יש בהם חסרון של חצי דבר. [וע"ע בהגהות הגר"א קמ"ב ס"ק מ"ב שנראה שביאר שי' הרמ"ה כשי' הרי"ף שהוא חסרון בהגדה אבל לתוס' שבראו הכל ליכא חסרון ל"ש למימר הכי עיי"ש ובב"ש ס"ק כ"א.]

ובעיקר קושית הדבר התוס' דאיכא הכא חסרון דחצי דבר לכאורה הקשו רק בעדי אמירה דעדיין בעינן לקבלה אבל בעדי קבלה לא שייך להקשות דהוה חצי דבר דהא רואים גירושין לפניהם ומה שלא יודעים אם הוא שליח עיין בגרע"א בב"ק ע. שחסרון חצ"ד הוא רק בחסרון עדות אבל בחסרון בירור לא הוה חצי דבר.

ויש לעיין בשליחות הולכה וקבלה בקידושין אם יש את החסרון של חצי דבר דעדי השליחות לא ראו דבר שלם וצ"ע.

דף ס"ד.

**רב הונא אמר בעל נאמן: - ביסוד סברת רב הונא:** בגמ' אמרינן דסברת רב הונא היא דאם איתא דלגירושין לדידה הוה יהיב לה. ויש לעיין בסברת רב הונא אם פליג על יסוד דברי רב חסדא ולא ס"ל כלל נאמנות שליש או שרק היכא שיש את הסברא של אם איתא אינו נאמן. ואיכא לזה כמה ראיות: א. אי נימא דלא ס"ל כלל שליש א"כ למה בעי לסברא דאם איתא נימא דלא ס"ל שליש. ב. בגמ' אמרינן "שאני ממון דאיתיהיב למחילה" וברש"י פי' שבמילתא דאיסורא אין בידו להאמין ומשמע דלרב הונא ליכא כלל הימניה במילתא דאיסורא. ג. בתוס' פי' דרב הונא פליג רק בעיר אחת ובלא אותה העיר מודה [וכן ס"ל שאר ראשונים ועיין בריטב"א דפליג] ויש לעיין אם אמאי בעיר אחרת מודה ולכאורה מוכח דס"ל נאמנות שליש ורק באותה העיר הסברא דאם איתא מגרעת. ד. לדעת רש"י שנאמנות שליש מטעם מיגו הא לקמן אמרינן דמודה רב הונא היכא דאית לה מיגו דנאמן וע"כ דמודה לעיקר היסוד אלא דס"ל שהסברא דאם איתא מגרעת. וכן נראה ברא"ש מה שביאר הסברא דאם איתא דהוה מיגו במקום עדים וע"כ דבעיקר היסוד מודה.

אכן, דעת הגר"ח בפ"ו מגירושין דלרב הונא פליג על יסוד דין שליש ומה שמועיל באינם בעיר אחת הוא משום שגיטו מוכיח עליו עיי"ש וכן ס"ל לתומים בסימן נ"ו ס"ק ג' עיי"ש.

וביסוד הסברא של אם איתא לדעת רש"י עיין ברא"ש שפירש דהוה כמיגו במקום עדים אכן זה מהני רק אם הסברא של שליש היא מיגו אבל אם הסברא היא הימניה יש לעיין מה מועיל זה הסברא [דהא ודאי מסר לו] ועיין בפני יהושע שביאר שהוא ראיה נגד הסברא של גיטו מוכיח עליו שזה לא שייך בכהאי גוונא [וכן הוא להגר"ח] אכן עיין בתורת גיטין דס"ל שהוא ראיה דמשקר ובכהאי גוונא לא מהני ההמניה [עיי"ש שהכריח כן בדעת הרשב"א דבשליח ליכא תפיסתו מוכחת]. ועיין בחזון איש שביאר שכיון שלא נראה אמת לעולם [ואע"ג שיכול למסור מ"מ כ"ז שלא מסר ליכא הימניה] וצ"ע.

ועיין עוד בריטב"א דפליג וס"ל שרב הונא כלל לא ס"ל נאמנות שליש [ואין חילוק בין אותה העיר ללא] ולדבריו צ"ע אמאי בעינן לטעם של אם איתא ועיין בחזון איש מש"כ בזה [שהוא סברא דלא חשיב תחת יד האשה]. ולדעתו מה דאמרינן דרב הונא אית ליה מיגו אינו נאמנות שליש אלא דין אחר שבמיגו נאמן.

**ורב חסדא אמר שליש נאמן: - ביסוד נאמנות שליש:** ביסוד נאמנות שליש לכאורה מצינו ב' שיטות עיקריות בראשונים: א. דעת רש"י [בד"ה מי קא נפיק] שנאמן מטעם מיגו ב. דעת תוס' שהימניה והיינו שכשמסר לו לפיקדון נתן לו גם כח לתת לגירושין.

**ובדעת רש"י:** ויש לעיין אם הכוונה היא מיגו של נאמנות וכמיגו דממון או מיגו דבידו וכדאמרינן בבבא בתרא קל"ד: דבידו לגרשה וכ"כ התורת גיטין ולא שהוא בידו של בעלים אלא כשאומר דין ובידו לעשות את הדין הוה נאמנות.[[7]](#footnote-7)

עוד יש לעיין הא אמרינן לקמן בגמ' תינח אמרה קיבל למה לי הא התם ליכא מיגו [דהרי הגט קרוע ולא שייך ליתן] וכן צ"ע למה לא פירש כן רש"י בתחילת הסוגיא ופי' כן רק בתי' הגמ' על הקושיא ממתני'. ויש שכ' דס"ל לרש"י באמת שיש שני דינים בשליש א. הימניה ב. מיגו וכ"כ האמרי בינה באהע"ז סימן מ"ח והגר"מ שולמן בספר אהל יצחק. וצ"ע ביאור הדין למה בעינן לשניהם וצ"ע. [ויש שכ' שס"ל לרש"י שבלא הימניה לא היה מהני מיגו שמיגו מועיל רק לבעל דבר וע"כ על ידי המיגו הוה בעל דבר כמוש"כ הנתיבות בסימן נ"ו ס"ק י"ח ועיין בשערי חיים סימן נ"ה.]

**ובדעת תוס':** דס"ל שהימניה הביאור הוא שבמסירת הבעל לפיקדון נותן לו גם כח לגירושין שאם יגרש יועיל ועיין ברשב"א שהקשה דהא ליכא עדי מסירה עיי"ש שביאר שכן הוא כוונת הבעל [וחשיב שרואים גם מסירה לגירושין והיינו שהבעל מוסר לו כקבלה] אכן צ"ע המשך דברי הרשב"א שהקשה שנשאל לעדים מאי קאמרי ויישב שכאילו אמר שנאמן עלי באומר לגירושין מסרתיו יותר ממאה עדים ופסל כל העדים לגביו. והא לפי תוס' מסירת הפיקדון היא גם מסירה לגירושין וצ"ע. ועיי"ש בהגהות מה שביאר בדעת הרשב"א ומ"מ בתוס' לא נראה הכי.

אכן גם תוס' מודו לרש"י דמיגו מהני וכאיתא לקמן להדיא דמודה רב הונא היכא דאיכא מיגו וזה מהני גם בדבר שבערוה וכדכ' הרשב"א דמיגו דאורייתא ומועיל אף באיסורים [ומשמע שהוא מיגו ככל התורה ולא מדין בידו וצ"ע]

**עוד בגדר נאמנות שליש:**

א. ועיין ברמב"ן שביאר דין נאמנות כאומר נאמנת עלי שלא באתי וכן הוא בר"ן ששייך נאמנות גם בדבר שבערוה וצ"ע הביאור מה הגדר של נאמנות בדבר שבערוה. ועוד צ"ע שהרמב"ן בסוף דבריו הוסיף גם את הסברא של בידו [וכב"ב קל"ד:] וצ"ע למה הוסיף זה ומה זה ענין למש"כ שהוא מדין הימניה וצ"ע [ויש שביארו ברמב"ן דס"ל כתוס' ולא נראה כן בלשונו וצ"ע]. [עוד צ"ע מה ס"ל לרב הונא דהא מודה לנאמנת שלא באתי וכנראה דס"ל שאם איתא מגרע וכד' תוס']. ועיין מש"נ באות ד' מהנתיבות ולכאורה זה גם ביאור ד' הרמב"ן.

ב. ועיין עוד בנתיבות נ"ו ס"ק ה' שהאריך לבאר גדר שליש שהוא כמקנה לו השטר שיעשה עמו מה שירצה [ושייך על זה טענת לקוח עיי"ש] ועל כן נאמן עיי"ש. [אכן הוא נצרך לסברת התוס' שמסר לו גם לגירושין דבלא"ה לא חשיב שנתן לו].

ג. ובתשו' הרשב"א בכמה מקומות נתן לשליש גדר דבעל דין עיין בח"ב סימן שמ"ט שכ' שיכול להוסיף תנאי בשטר "דשליש כיד הבעלים כל שהשלישות יוצא מתחת ידו" [והובא בש"ך נ"ו סק"ג] וכן הוא בח"ב סימן מ' ובח"ד סימן ס' שכ' "שכל משליש מאמין בשליש בכל שמוסר בידו ועושה אותו **כבעל דבר** לעשות בו כל חפצו" [וכן בחלק א' סימן אלף ל"ה] ובנתיבות ס"ק ט' הוציא מה דהוה כבעל דין שאין בו חוזר ומגיד. וכן כ' הבית יוסף מהרשב"א שמהני **[בממון]** אף במקום הכחשת עדים וק' משמע כהנתיבות שהקנה לו [שמא שייך לבאר כאן גדר דנאמנות שהשליש הוה כבעל דין על המעשה לענין הנאמנות ומחייב גם את הבעלים וכעין זה מצינו לענין שליח שיש ספק על הקידושין שהמשלח יכול לומר שס"ל כהשליח לענין היתר בקרובות עיין ברא"ש ומרדכי בריש פרק האומר בקידושין].

ד. אכן בנתיבות נ"ו ס"ק י"ד שהביא מהבעל התרומות שביאר גדר שליש דהוה כאומר נאמן עלי אבא ומידק דייק וכנאמנות דיין [ודוגמא זו כ' גם הרשב"א כאן] וכן הביא מהמרדכי בסוגיין ומהתשו' מיימוני והביא שכ' הפוסקים סברא דאין אדם חוטא ולא לו [וכנראה כוונתו לנדון דשליח שקידש בריש האומר] וביאר שכיון שמידק דייק יש לו נאמנות כשני עדים ואפילו נגד מיגו של הבעל דין עיי"ש [ודימה זה לנאמנות עד אחד [ועיי"ש שכ' זה שייך רק במקום שמסר לו בכעלים דאז מידק דייק או בשליח הולכה] ולכאורה זה גם הביאור בד' הרמב"ן.

**שאני ממון דאיתיהיב למחילה:**

והיינו דבממון לכו"ע איכא דין שליש ובביאור הסברא בגמ' אמרינן דאיתיהיב למחילה וביאור דבר זה לכאורה שמחייב עצמו שכל מה שיאמר השליש יקבע לו וזה כהודאת בעל דין עיין בחידושי הרי"ם מה שביאר [ועדיין צ"ע הלשון דאיתיהיב למחילה דמה הענין למחילה וצ"ע].

וביסוד דין שליש בממון כ' הש"ך בריש סימן נ"ו [ס"ק א'] שהוא שמה שהיה בידו לעשות זה נותן לו כח הנאמנות בממון והסכימו עמו הקצות והנתיבות שם [ואינו מטעם מיגו ולא שייך בזה מיגו למפרע דאינו כלל מדין מיגו] ומ"מ כתבו הטעם דהימניה כנאמן עלי אבא וצ"ל הביאור דהמיניה הוא במה שע"י הנתינה שלו היה בידו לעשות.[[8]](#footnote-8)

והש"ך הביא שם דעת המהרש"א דס"ל שהוא מטעם מיגו וצ"ע דהא בברייתא כאן מדמינן ליה להודאת בעל דין ומשמע שהוא אף יותר מהודאת בעל דין ולא מטעם מיגו [והנתיבות כ' שאף כוונת המהרש"א כהש"ך].

והנתיבות בס"ק ה' ס"ל שמקנה לו הממון לעשות עמו כחפצו ונקנה לשליש ושייך בזה מוחזקות [וצ"ע דבפשיטות לא הוה קנין ממון שהוא שלו אלא קנין שיכול לעשות כחפצו וצ"ע הגדר] ועיי"ש שהאריך לחלק בין סוגיא דידן דשליש בדבשב"ע לסוגיא דסנהדרין ל"א. לענין שליש דממון.

ובס"ק י"ד כתב שלשליש יש יותר נאמנות כיון דמידק דייק [וזה נעשה ע"י ההימניה] עיי"ש. והביא לזה הדוגמא של דיין ובעל המקח בקידושין ע"ג: ע"ד. וביאר שהוא סברא של מידק דייק.

**אם איתא דלגירושין יהביה ניהליה לדידה הוה יהיב לה:** בביאור האי סברא: דעת רש"י ותוס' שהבעל היה נותן לה ומוכח דלא נתן ע"ד גירושין ועיין בראשונים שהקשו דהא לעיל נ"ה. אמרינן שעושה שליח משום כיסופא [וברשב"א יישב דכיון שעשתה שליח קבלה ליכא כיסופא עיי"ש דכ' דמ"מ הא אדם נותן לשליח קבלה]. ועיין ברשב"א שכ' ביאור אחר שהכוונה היא שאם היה שליח קבלה היה נותן לה ומה שהוא תחת ידו זה ראיה דלא הוה קבלה. [ועיין בריטב"א כיצד הביא פירוש זה ומה שהקשה עליו] ועיין עוד בריטב"א דס"ל שרב הונא לא ס"ל הימניה וביאר הגמ' דהא אם הגט ביד האשה מגורשת [אף באומרת שקיבלה משליח עיי"ש מה שביאר הטעם ויתבאר אי"ה לקמן] וכוונת הגמ' דכיון שאין הגט ביד האשה ע"כ לא אמרינן שמגורשת.

**תוס' ד"ה בעל אומר לפיקדון הא דלא נקט בעל אומר להולכה:** דעת תוס' שבשליח הולכה לכו"ע נאמן כיון שלא שייך הכא הסברא של אם איתא. [ומהשו"ע בסימן קמ"א סעיף נ"ה נראה דלא חשיב בכהאי גוונא ביטול הגט]. ועיין במהרש"א בתוס' ד"ה שליש שכ' דתוס' ס"ל דלא איירי בשליח הולכה וכשהגט תחת יד האשה דכל נאמנות שליש הוא כשהשלישות בידו והכא הא אין השלישות בידו.

והנה יש לעיין לדעת תוס' דנאמן הבעל כשאומר להולכה א"כ בטוען לפיקדון יהא נאמן במיגו שהיה אומר להולכה ומבואר דעת תוס' דאין הבעל נאמן אף דאית ליה מיגו ולשיטתם שנאמנות שליש היא מדין הימניה וכן מבואר בתוס' ד"ה שליש.

ומשמע דדעת תוס' דבאין השלישות יוצא מתחת ידו אף לרב חסדא אינו נאמן אף במיגו ועיין ברשב"א [דף ס"ד. ד"ה וק"ל] שהביא דעת הראב"ד דס"ל שבאין השלישות יוצא תחת ידו ונמצא תחת יד זה שמעיד עליו נאמן כיון שיש להם מיגו שיכל להחזיר לו החפץ. והרשב"א ס"ל דאף בלא מיגו נאמן כיון שבשעת מסירה היה נאמן גם עתה נאמן.

אכן דעת הרי"ף [בתשו' סימן ל"ד] והובא בכל הראשונים דאיירי הכא בשליח הולכה והגט תחת יד האשה ואע"ג שאין הגט תחת ידו מ"מ יש לשליש נאמנות. ועיין ברשב"א שביאר הסברא כמו שכ' לעיל דכיון שבשעת מסירה היה נאמן גם עתה חשיב כרואים את המסירה עיי"ש.

**תוס' ד"ה בעל נאמן:** עיין ברמב"ן שיישב שכיון שהגט יוצא מתחת ידה אע"ג שאין האשה טוענת ברי לא מהני טענת הבעל ואפילו לרב הונא וכ"כ הר"ן בתירוץ השלישי. והסברא בזה לכאורה צ"ע דהא אינה טעונת ברי ומה מהני תפיסתה וצ"ע. [וצ"ע למימר שכן הוא הדין בשטר שתחת יד זוכה שמעיד על מה שנכתב בו דהא היא גופא אינה יודעת האמת מחזיק שטר] ועיין ברשב"א שנחלק וס"ל דלא נאמנת וכן מבואר בדעת תוס'.

ועיין עוד בראשונים לעיל ב: שדנו בכל שליח הולכה מחו"ל לא"י שצריך לומר בפ"נ הא כל נאמותו הוא כשליח ומנלן שהוא שליח עיי"ש ברא"ש שכ' דכי היכי דהימנווה לומר בפני נכתב ובפני נחתם הימנוהו לומר שליח אני ומשמע דלא שייך ע"ז ערעור הבעל אף לרב הונא. אכן עיין ברמב"ן שם שכ' שתקנת בפ"נ ובפ"נ היא למקום שלא נאמן לומר שליח אני ומשמע שלא נאמן.

**תוס' ד"ה שליש אומר לגירושין: ומיירי כשיש שניים שמעידים בפנינו אמרה:** דעת תוס' וכן דעת הראשונים בסוגיין דמ"מ בעינן לעדים שהיה שליח קבלה. אכן עיין ברש"י בד"ה ואמאי שכ' שאמאי בעי עדים לא באמירה ולא בקבלה ומשמע דאף על השליחות קבלה לא בעי עדים וכ"כ הר"ן בדעתו [וע"ע ברשב"א שכ' שלא זה כוונת רש"י]. ולכאורה הוא צ"ע דהא על זה לא היה הימניה וע"ע בר"ן שכ' שהוא דווקא אחר שיכל למסור לה דאיכא לו מיגו שיכל למסור.

**תוס' ד"ה שליש נאמן:** דעת תוס' שנאמנות שליש הוא מטעם הימניה. ויש לעיין לדעת תוס' אם בעינן שיהיה בידו כדי שהיה הימניה או מה שזה גופא שמסרו לו זה ההימניה. ובראשונים נראה דבעינן שיהיה בידו, וכן הוא בר"ן "מתוך שהיה בידו למסרו לה מתחילה והיא הולכת ונישאת בו" [וע"ע לשון הרשב"א "דכיון שהאמינו ומסרו בידו ויודע שיש ביד השליש למסרו לאשה"]. ולעיל כ' בשם הש"ך שפירש נאמנות השליש דכיון שהיה בידו נאמן [שזה סיבת הנאמנות][[9]](#footnote-9).

**אפילו אומר הבעל שנתנו לה בפני עדים מ"מ סמך עליו וכו':** יש לעיין בכוונת תוס' אי ס"ל דכיון שיכול להיות שלא יהיו העדים שוב נאמן גם יותר מהעדים או שביארו דמ"מ לא נאמן אף בטוען שלא הימניה דהא מסרו בםני עדים. ודעת הרשב"א בסוגיין נראה דאף במקום עדים נאמן השליש וכן ס"ל בנאמנות בעל המקח שנאמן יותר מעדים. [והסברא בזה עיין בנתיבות נ"ו ס"ק י"ד שסברות הנאמנות של שליש נותנים לו נאמנות כעדים עיי"ש.].

**ולפי זה אפילו דבדברים העשויים להשאיל ולהשכיר:** כוונת תוס' לבאר דכיון שהטעם הוא הימניה לא יהני אף באית ליה מיגו וכדברים העשויים דאם היה טוען שאלה היה נאמן מ"מ כשטוען פיקדון לא נאמן אע"ג דאית ליה מיגו. וכ"נ במהרש"א בכוונת תוס'.

**רב חסדא אמר שליש נאמן:** עיין ברשב"א שהקשה דכיון שהוא שליח קבלה והגט יוצא מתח"י יהיה נאמן ככל אשה שנאמנת לומר התגרשתי בגט יוצא תח"י. ועיי"ש שכ' שכיון שהגט אינו לראיה אם לפיקדון או לגירושין אינו נאמן [ומבואר דליכא נאמנות של מחזיק השטר כשהשטר יוצא תח"י שנמסר לו כדין וצ"ע בסוגיא דעדי חתימה דמהני למסירה כיון דאנן סהדי שנמסר כדין וצ"ע.] ועיין מה שיתבאר בזה לקמן בדברי הגמ'.

**אסור בכל הנשים שבעולם חזקה שליח עושה שליחותו:** עיין בט"ז סימן ל"ה שהקשה דנימא דהוה ספק ספיקא [שמא קידש ושמא לא את קרובותיה]. ועיי"ש שכ' דהוה חזקה ולא שייך ספק ספיקא. וע"ע בב"ש שנחלק וס"ל דהוה ספק, ומה שאינו ס"ס הוא משום דהוה ספק א' בגוף ס' אחד בתערובת [וצ"ע לדעת הרשב"א דגם בספק א' בגוף וא' בתערובת אמרינן ס"ס].

**רש"י ד"ה אסור: אלא א"כ חזר שלוחו לומר פלונית קדשתי:** יש לעיין מהי נאמנותו של שליח לומר מי קידש. וצ"ל דאיכא לו נאמנות של בעל המעשה. [ושמא יש סברא של אין אדם חוטא ולא לו]. ועיין בתשו' מרדכי בריש האומר לגבי ספק באמר לי שכ' שהמשלח יכול לסמוך על השליח אף לענין איסור קרובות].

**תוס' ד"ה אסור בכל הנשים שבעולם: ואפילו באות כל הקרובות ואומרות לא סמכינן אדיבורא בעלמא:** לכאורה הכוונה כיון דהוה דבר שבערוה ואין להם נאמנות, וכן הוא בר"ן אכן צ"ע ק' לשון תוס' אדיבורא בעלמא. [ושמא חשוב עדות על עצמו שלא התקדשו]. ועיין מש"נ להלן במחלוקת עם הרמב"ן.

**וא"ת יתומה קטנה תיאסר לכל העולם:** עיין בתוס' קידושין מ"ה: שדנו מצד חזקת פנויה [ויש לדון מצד חזקת היתר לשוק].

**ונראה דקנסא בעלמא הוא: - דעת הרמב"ן:** עיין ברמב"ן [והובא בר"ן] דפליג, וס"ל דאסירא מדאורייתא מחמת ספק אכן אם יבואו הקרובות ויגידו שלא התקדשו נאמנות ועיי"ש מה שתמה על תוס' אמאי קנסו וכי עלה על דעתו שימות השליח.

ולדעתו צריך לתרץ קושיות התוס': א. מה שלא חשיב רוב צ"ל דס"ל דהוה קבוע. אכן צ"ע מה שכ' התוס' דהא הוה קבוע שאינו ניכר, ושמא פליג על זה. ועיין בשושנת העמקים להפמ"ג כלל כ"ב שכ' דכיון שהאשה שהתקדשה יודעת שהתקדשה ע"כ ליכא הכרעה של רוב. [דספק הוא רק באינו ידוע אבל בידוע אלא שאני לא יודע לא שייך למימר הכרעה של רוב ועל כן ליכא רוב] וצ"ע אמאי תוס' לא ס"ל הכי.

ומה שדנו תוס' דלא נסמוך אדיבורא בעלמא וכ' שכוונתם מדין דבר שבערוה, ועיין בר"ן מש"כ דהוה דבר שבערוה אע"ג דליכא איתחזק. ונראה פלוגתתם אם בדבר שבערוה בלא איתחזק איכא דין אין דבר שבערוה פחות משנים [וכמו שדן המהרי"ק בשורש ע"ב]. אכן צ"ע דהא בקידושין ס"ד. כ' הר"ן דאב יכול לומר למי קידש את בנו כיון דליכא איתחזק והכא הא ס"ל שאע"ג דלא איתחזק הוה דבר שבערוה [וכן הקשה הגרע"א בתשובה ק"ז]. ועיין בבית הלוי בח"ב סימן ל"ז שכ' שבאמת ס"ל לר"ן כמוש"כ כאן דהוה דבר שבערוה אף בלא איתחזק אלא דהתם הא אינו מתירה אלא מברר למי איתקדשה וזה יכול כיון דליכא איתחזק עיי"ש. והגרש"ר לעיל בב: כ' דס"ל לר"ן דדבר שבערוה הוא רק באיסור אשת איש ולא באיסור קרובות וכמו שלמד שם בדעת המהרש"א. [אכן צ"ע דנימא דהכא כן הוה נידון של אשת איש כיון שהיא מעידה שהיא לא התקדשה וצ"ע.]

ועיי"ש בבית הלוי שהקשה בסתירת דברי הרמב"ן נמי דלעיל ב: דעתו דבדבר שבערוה אף בלא איתחזק אינו נאמן עד אחד. ועיי"ש מה שכ' ליישב דהכא אינו איתחזק גמור עיי"ש.

**ויש לדון לדעת הרמב"ן אמאי לא נימא שיש לה חזקת פנויה** ועיין בקובץ הערות סימן כ"ז שכ' שס"ל לרמב"ן כדעת רש"י באמו של ינאי דלא מעמידים את ינאי על חזקת כשרות של אמו כיון שהיא אינה לפנינו ועל כן ה"ה הכא כיון שהקרובות אינם לפנינו לא שייך למימר בהם חזקה [והסברא בזה היא כיון שחזקה אינה הכרעה אלא הנהגה היא צריכה להיות הנהגה בספק ולא בתוצאות הספק עיין בשערי יושר שער ב' פרק ב'].

**ומה שלא שייך הכא חזקת היתר** איכא למימר דכיון שאם תכריע כן זה יהיה לכל הנשים שבעולם א"כ זה נגד החזקה של שליח עושה שליחותו [כ"כ בשושנת העמקים כלל כ"ב] ועיין בחתם סופר שכ' כעין זה.

ומה שדנו תוס' מצד קבוע יש לעיין מי הוא הקבוע אם המתקדשת או האשה עיין ברא"ש נזיר י"ב. אין כאן המקום להאריך בזה.

ועיין עוד ברמ"א סימן ל"ה שכ' נפק"מ בין תוס' לרמב"ן בשלח לקדש לו אשה מסוימת שבזה אין סברא לקנוס אבל חזקה שעשה שליחתו איכא עיי"ש.

דף ס"ד:

**הני מילי לחומרא אבל לקולא לא.** עיין ברמב"ם פ"ד מהלכות תרומות הלכה ו' שכ' לענין השולח לתרום תרומה ומצא כרי תרום ואינו יודע אם זה מהשליח דאין חזקתו תרום דלא אמרינן חזקה שליח עושה שליחותו באיסורים ועיין במגיד משנה שכ' המקור מסוגיין וקצ"ע לשון הרמב"ם "באיסורים" ועיי"ש בנו"כ [ובקרית ספר נקט כיון דהוה דאורייתא עיין בסוגיא דעירובין ל"ב. מחלוקת רב נחמן ורב ששת אם בשל תורה [להקל] אמרינן חזקה שליח עושה שליחותו].

**נערה המאורסה היא ואביה מקבלין את גיטה:** דעת רש"י ורב האי גאון [שהובא במלחמות] והרי"ף בסוגיין דבקטנה לכו"ע אביה ולא היא מקבלין קידושיה ותוס' [בסוגיין ובקידושין מ"ג:] פליגי וס"ל דה"ה קטנה וכן הוא דעת רש"י בקידושין שם. ויסוד מחלוקתם נראה שהוא בביאור דברי הגמ' דרבנן סברי דיד יתירתא זכי לה רחמנא דלדעת הרי"ף ורש"י בסוגיין הכוונה היא על היד שלה וא"כ זה רק כשהיא גדולה ותוס' ס"ל שהכוונה היא יד אביה וא"כ יש לה יד גם כשהיא קטנה. [ויש לעיין בדברי תוס' דהא כשהיא קטנה אינה יכולה לקדש את עצמה דהא אין לה דעת וא"כ מה שחשיב שיש לה יד להתקדש הכוונה היא יד רק לענין זכית הממון ולא לענין קבלת קידושין וצ"ל דמ"מ חשיב שיש לה יד ויד אביה היא יד יתירא. [[10]](#footnote-10)].

ולעיל דף כ"א. אמרינן ששייך שליחות לקבלה בעל כרחה באב המקבל גט לבתו קטנה וכן לעיל ס"ב: בסוגיא דשליח לקבלה שאיש הוה תורת קבלה שכן אב מקבל גט לבתו קטנה. ומשמע שקבלת האב היא מדין שליחות ולא שהיא עיקר הזכיה. אכן בגמ' קידושין מ"ד: הסתפקה הגמ' אם נערה יכולה לשלוח שליח לקבל גיטה מיד בעלה וצדד הספק הם אם כיד אביה או כחצר אביה ומשמע שעיקר הזכיה היא של האב והיא כחצר או יד והקשו כן האחרונים [וכבר העיר בסתירת הסוגיות התרומת הדשן ח"ב סימן מ"ו וכ' נפק"מ בגט נערה אם כותבין אותו לאב [בתך מגורשת] או לאשה עיי"ש]. ובאבי עזרי [פ"ג מגירושין הלכה י"ד] כתב ליישב שבודאי הבת היא המתגרשת ולענין זה חשיב אביה כשליח אבל לענין היד לקבלת הגט בזה אמרינן בקידושין ובסוגיין לדעת תוס' שיד אביה היא העיקר ועיין עוד באור שמח [שם הלכה י"ב] מש"כ.

ועיין עוד ברמב"ן במלחמות בסוגיין שהאריך בזה ועיי"ש שכ' שגדר הזכיה של בת היא שירדה תורה לסוף דעתו של אב שניחא לו שבתו תקבל בשבילו וא"כ שליחות שייך רק בנערה ולא בקטנה [אכן דעת הרמב"ן בקידושין י"ט. בסוגיא דצאי וקבלי שהוא מדין שליחות וכיון שהוא לטובתו שייך שליחות בקטן וצ"ע.] ועיין בר"ן מה שתמה עליו בזה.

ובתוס' [ד"ה נערה המאורסה] הקשו מקידושין מ"ד: דמוכח שבקטנה משהגיע גט לידה מגורשת ומשמע שיש לה יד ועיין ברמב"ן שכ' שד"ז אם היא עיקר או לאו תלוי בהו"א ומסקנא דגמ' שם וע"כ התם ס"ל כהו"א שיש לה יד לעצמה עיי"ש.[[11]](#footnote-11)

**תוס' ד"ה וכל שאינה יודעת:** דעת רש"י ששוטה אינה מתגרשת אף בקבלת אביה [דאין לה יד ומשלחה וחוזרת] ור"ת פליג וס"ל שכיון שהאב הוא מקבל הוה יד והוא משמרה וע"כ ל"ח חוזרת ויש לעיין מה מהני מה שהאב משמרה הא בעל שישכור מי שישמור על אשתו שוטה לא מהני וא"כ מה מהני כאן וצ"ע.

ובתוס' הקשו על רש"י דלא מצינו שזה הנפק"מ אם טעם שוטה הוא דאין לה יד או שמשלחה וחוזרת ואולי י"ל בדעת רש"י באמת דס"ל שאף לטעם של חסרון יד אינה מתגרשת וצ"ע. [והבאור בזה הוא דהנה יש לעיין מה החסרון שאין לה יד הא מתגרשת בע"כ ולדעת הקצות לא זוכה בגט בכה"ג ומשמע דלא בעינן יד וכנ' הביאור דמ"מ לא שייך לפעול גירושין במי שאין לה יד וא"כ ה"ה בקטנה שהיא המתגרשת וצ"ע [אכן לדעת הגר"ח שגם בבע"כ חשיב נתינה אף לענין הזכיה אפשר דניחא וצ"ע]. עוד יש לעיין לדעת תוס' לעיל שידה היא העיקר א"כ שוטה לאו בת גירושין וכיצד אביה יכול להיות יד שלה ועיין בפני יהושע שהעיר זה וצ"ע. [וצ"ל שמה שאינה בת גירושין היינו שאין לה יד לגירושין וצ"ע].

**קטנה היודעת לשמור את גיטה: - הערה בענין דין יד דקטנה לגירושין.**

יש לעיין בגדר זה דבעינן יודעת לשמור את גיטה וביבמות קי"ג אמרינן דדבר תורה שוטה מתגרשת דהא גם פקחת מתגרשת בעל כרחה ומה שאינה מתגרשת הוא או דמשלחה וחוזרת או דין יד. ולכאורה הדין של יודעת לשמור את גיטה הוא דין ביד. ויש לעיין מהו הגדר שחידשה תורה דבעינן יד אם הוא חידוש שצריכה לזכות הגט או שהלא שייך לפעול גירושין במי שאין לה יד וצ"ע.

וצדדי הספק הם דהא לענין זכית הגט דעת הקצות בסימן ר' סק"ה שלא בעינן שתזכה בו וע"כ מהני באיסורי הנאה ועיין מש"כ הרשב"א [ע"ה.] לענין גירושין בע"כ. והנה ממה שמדמינן בע"כ לשוטה מוכח דאף בשוטה אף בלא יד חשיב נתינה וא"כ לא התחדש דבעינן זכיה.

אכן בברכת שמואל סוף סימן מ"ה הביא בשם הגר"ח [וכן הוא באמרי משה סימן כ"א סק"ו] שבגט זכית הגט היא זכיה חדשה מדין ונתן וגם בבעל כרחה ובקטנה זוכה את הגט וא"כ להו"א דגמ' הוא הדין בשוטה וא"כ מה הגדר במה שצריך יד.

והנה בדף ע: בסוגיא דנשתטה המשלח כ' ביאור האחרונים [קובץ הערות סימן כ"ט והגרש"ר בסימן י"ב] שהפסול בנשתטה הוא ששוטה אינו יכול לפעול מעשים ואינו רק חסרון דעת וא"כ איכא למימר שזה גדר הדין דבעינן יד שלא יהיה שוטה שאינו בר פעולה וא"כ גדר הדין דבעינן יד הוא שבשוטה אי אפשר לפעול גירושין. [ומכל מקום מההו"א דגמ' לדמות שוטה לבע"כ מוכח שהגדר הוא שהאשה אינה פועלת בגירושין כלום ועל כן מהני אף בשוטה].

ויש לדון בקטנה כיצד זוכה הגט לשיטות בסוגיין שקטן אינו זוכה אף בדעת אחרת מקנה ולדעת הקצות ניחא דהא לא בעינן לזכות הגט אכן עיין בגרש"ש סימן ה' שהקשה שיהיה בזה חסרון של הרי זה גיטך והניר שלי ועיי"ש מש"כ שגדר זכית שטר הוא ההחזקה אצל הזוכה וע"כ מהני ובברכת שמואל בסוף סימן מ"ה כ' שזכית הגט היא מדין ונתן ומהני אף בקטנה עיי"ש.

**צרור וזורקו אגוז ונוטלו - סוגיא דזכית קטן: זוכה לעצמו: בדין זכית קטן:** בראשונים בסוגיין חילקו בין זכית קטן בהגבהת מציאה שבזה הוא דרבנן מפני דרכי שלום [וכדלעיל נ"ט:] לבין זכיה בדעת אחרת מקנה שמועיל מדאורייתא [עיין בתוס' ד"ה שאני לענין זכיה לאחרים וברשב"א ובר"ן שחילקו בין הסוגיא דהניזקין לכאן]. וכן הוא דעת תוס' בריש פרק בן סורר [סנהדרין ס"ח:] שיש לקטן זכיה בדעת אחרת מקנה עיי"ש. וע"ע בשו"ע רמ"ג סעיף ט"ו שחילק כן ובש"ך שם פליג שאין סברא לחלק כן.

וביסוד הסברא שמועיל בדעת אחרת מקנה מצינו ג' ביאורים **א.** עיי"ש בקצוה"ח סק"ה שביאר שמה שחסר בקטן הוא שאין לו כוונת קנין ובדעת אחרת מקנה לא בעינן כוונת קנין ועל כן מהני [והביא כן מהעודר בנכסי הגר וכסבור שלו שמועיל בדעת אחרת מקנה]. ומה שלא מועיל בפחות מצרור וזורקו היינו שאין לו יד כלל.

**ב.** ועיין בגרש"ש בבבא מציעא סימן כ"ג ובקהילות יעקב יבמות סימן ל' שביארו שמה שמועיל דעת אחרת מקנה הוא שהוה קנין מצד המקנה [שבעל הממון יש לו כח לקבוע מי יהיה בעלים על הממון] ובעינן לזה מעשה קנין ואת המעשה קטן יכול לעשות דהא קטן הוה בר מעשים וכשחיטה.

**ג.** עיין ברמב"ם פכ"ט ממכירה הלכה י"א שכ' שקטן שקנה קרקע ונתן דמים והחזיק תעמוד בידו אע"פ שאין ממכרו בקרקע כלום שהקטן כמי שאינו בפנינו הוא וזכין לאדם שלא בפניו ובקצות סימן רל"ה סק"ד למד בדעת הרמב"ם שכוונתו לדעת אחרת מקנה וס"ל שמה שמועיל דעת אחרת מקנה הוא דין זכין וצ"ע מה שייך דין זכין לכאן הרי זכין הוא ששליח יכול לעשות עבור המשלח ואם הוא זכות בשבילו לא צריך מינוי אבל בקטן הוא חסרון דעת שאינו יכול לקנות ומה מועיל בזה זכין וצ"ע. ועיי"ש בהערות מה שהביא מהרמ"ה בבבא בתרא שפירש כן שהזכין הוא על הדעת.[[12]](#footnote-12)

והנה תוס' כ' הסברא דדעת אחרת מקנה לענין זכין שקטן יכול לזכות לאחרים כיון דדעת אחרת מקנה ויש לעיין לפי הביאורים הנ"ל אם הוא סברא גם לענין זכין.ודעת רש"י סוכה מ"ו: ס"ל שמה שמועיל דעת אחרת מקנה הוא מדרבנן. וצ"ע דבסוגין פירש דרבנן רק על זכית אחרים ומשמע שבזכית עצמו הוא מדאורייתא וצ"ע.

**זוכה בין לעצמו בין לאחרים: - בדין זכין בקטן:** וברש"י כתב דהיינו מדרבנן והיינו שאף לרב חסדא מה שמועיל זכין לאחרים הוא רק מדרבנן ושמואל פליג דאף מדרבנן לא מהני. אכן דעת תוס' ד"ה שאני שמה שמועיל לרב חסדא זכין הוא מדאורייתא [וע"ז פליג שמואל שהוא רק מדרבנן].

ומה שאינו מועיל לכו"ע לדעת רש"י עיין בר"ן [סוף ד"ה ולמכור] שביאר דכיון שזכיה מתורת שליחות וקטן ליכא בשליחות ולתוס' התמעט רק ממה שאינו יכול לפעול לבד [וצ"ע א"כ לתוס' אמאי בעינן מיעוט תיפוק ליה שכל מילתא דלא מתי עביד לא מצי משוי שליח עליה וצ"ע]. ויש לעיין לדעת תוס' אם במקום דאיתיה בנפשיה יכול גם לעשות שליח או שמה שיכול הוא רק להיעשות שליח אבל לעשות שליח אינו יכול כיון שאין בו דעת[[13]](#footnote-13) ועיין בפני יהושע שכ' שיכול לעשות שליח עיי"ש.

והנה בגמ' אמרינן דשאני שיתופי מבואות דרבנן ולכאורה צ"ע לרש"י דהא לשמואל לא מהני אף מדרבנן וצ"ל שיש מקומות שבהם תיקנו שיועיל וכן ביאר הר"ן [וע"ע בפני יהושע ובגר"ח בהל' זכיה ומתנה] ולתוס' ניחא שבמקום דרבנן מועיל זכיה דרבנן.

דף ס"ה.

**קטנה שאמרה התקבל לי גיטי אינו גט עד שיגיע גט לידה: -בדין קטנה בשליחות הגט:**

מבואר שקטנה אינה יכולה לעשות שליח לקבלה. ובטעם הדין עיין ברש"י בבא מציעא ע"א: שכתב דקטן לית ליה שליחות דכי כתיב שליחות בגדול כתיב שהוא ראוי לתרום ובקידושין מ"ב. כתב דאין הקטן עושה שליח משום דעיקר שליחות גבי גט כתיב ושלח ושלחה היינו בגדול עיי"ש ועיין בקצות סימן קפ"ח סק"ג שהעיר אמאי כתב רש"י ב' טעמים עיי"ש. ועיי"ש עוד שהקשה על רש"י בבבא מציעא דהא קטן יכול לתרום ועל רש"י בקידושין הקשה דהא ושלחה הוא גם בקטנה וא"כ הקרא איירי גם בה ולמה לא תעשה שליח. וכעין זה דעת הראב"ד בהשגות בפ"ו מגירושין הלכה ט' שכ' שקטנה התמעטה משליחות הגט שאתם גם אתם והיינו מנ אתם בני דעת אף שלוחכם בני דעת [ועיי"ש בנו"כ שכ' דהרמב"ם לא ס"ל הך דרשה].

אכן הרמב"ם בפ"ו מגירושין הלכה ט' כתב "וקטנה אינה עושה שליח לקבלה אע"פ שחצירה קונה לה גיטה כגדולה מפני ששליח קבלה צריך עדים ואין מעידין על הקטן" והיינו שנתן טעם אחר למה שאינה יכולה לעשות שליח והוא כיון דאין מעידין על הקטן ועיי"ש בהשגות שהישיג דאמאי לא כתב הטעם דאתם גם אתם [וע"ע ברמב"ם בפ"ב משלוחין מש"כ הטעם].

והגר"ח בספרו ביאר לדברי הרמב"ם דאה"נ ס"ל לרמב"ם שקטנה אינה יכולה לשלוח שליח כמו בכל התורה שאינה יכולה לשלוח [והיינו או מאתם גם אתם או שאינה בר דעת של מינוי] אבל כאן הרמב"ם איירי בציור של גירושין מדין זכין ובזה קי"ל שזכין לקטן [כיון דאתיא לכלל שליחות כמבואר בסוגיא דאיזהו נשך ע"א:] ועל זה כתב הרמב"ם הטעם דאין מעידין על הקטן דמה שמקבלים העדים לקטנה הוה כעדות על הקטנה וע"כ אף בגוונא דזכין לא מועיל.[[14]](#footnote-14)

והנה גדר אין מעידין על הקטן היינו שאין מעידין על עשיה שלו אבל להעיד על דיניו כגון שהתקדשה והיום היא אשת איש זה לא חשיב עדות על הקטן ועל כן בכל גירושין לקטנה לא שייך להקשות שלא יועיל כיון שאין מעידין על הקטן כיון שאין כאן עשיה שלה דהא גירושין בעל כרחה מועיל וכ"כ הגר"ח שם וכן הוא באו"ש פ"א מיבום הלכה י"ז עיי"ש. [ועיין בהגר"ח בהלכות חליצה ויבום מש"כ לענין חליצה דמועיל בקטן כיון שחליצה אין זה נחשב שהוא המתיר] וע"ע בפני יהושע בסוגיין.

וא"כ יש לדון בדברי הגר"ח במה החסרון דאין מעידין על הקטן דהא הכא ליכא מינוי שליחות וכל מה שצריכים העדים לראות הוא את קבלת העדים ואין זה נחשב עשיה שלה וא"כ צ"ע אמאי ס"ל להגר"ח דחשיב כעדות על הקטן וכן הקשה האבי עזרי בפ"ב משלוחין עיי"ש.

ועיין עוד בקצוה"ח הנ"ל מה שכתב דהרמב"ם לא כ' הטעם דאתם גם אתם מחמת מה שהקשה דהא אי ילפינן מושלח הא גם קטנה בכלל ואם מתרומה הא גם קטנה איתא בגירושין עיי"ש. וע"ע בפני יהושע שכ' כעין זה דהרמב"ם ס"ל כתוס' שבמקום דאיתא בנפשיה לא התמעט קטן ועל כן בעינן לטעם דאין מעידין על הקטן.

**שני הערות בשליחות קטנה:**

א. והנה יש לדון בשליחות הבאה אם קטנה יכולה לעשות שליח להבאה וצדדי הספק דהא דעת הרמב"ם שלא בעינן עדים למינוי שליחות קבלה וא"כ לא הוה כמעידין על הקטן. והנה עיין במגיד משנה בהל' גירושין שם שכ' דליכא נפק"מ לדינא בין הרמב"ם לראב"ד ובספר הקובץ שם [המובא בספר הליקוטים] העיר דהא איכא נפק"מ בשליחות הבאה [דלראב"ד לא יועיל מאתם גם אתם] וכן נקט הפני יהושע בסוגיין דלהרמב"ם יועיל בקטנה שליחות הבאה וצ"ע.

ב. דעת תוס' לעיל [ס"ד: ד"ה שאני] שקטן בכל מה דאיתא בנפשיה גם שייך בתורת שליחות וא"כ יש לדון שקטנה תוכל להיעשות שליח לקבלה דהא שייכא בקבלה וליכא לחסרון דמעידין על הקטן בכהאי גוונא וצ"ע. וכן כתב הפני יהושע לעיל ס"ד: [עיי"ש שהעיר דהרמב"ן הא כ' דקטנה אינה מקבלת גיטה דליכא בשליחות ומוכח דפליג על תוס']. [ולעיל כ"ג. תנן דקטן אינה יכול להיעשות שליח להולכה וא"כ משמע דלא מהני סברת התוס' אכן יש לחלק בין הולכה לקבלה דמה דאיתא היא בתורת יד לקבלה ורק בזה יחכלה להיעשות שליח וצ"ע].

ויש להעיר עוד במה שהביא הראב"ד הך דינא דאתם גם אתם לענין עשית שליח דהא המיעוט הזה הוא לענין **להיעשות** שליח ומה זה ענין לעשית שליח דאיירי בה הרמב"ם וצ"ע.

**הבא לי גיטי ממקום פלוני והביאו לה ממקום אחר כשר:** הנה הכא לשון המשנה הוא בשליחות הבאה וא"כ יש לדון אמאי מהני תנאי שלה היה שקבלתו יהיה רק במקום פלוני ןכשליח קבלה ועיין ברמב"ם ששינה לשון המשנה וכ' הבא לי גיטי **למקום** פלוני והיינו ששם תקבל ועיין עוד בתוס' הרי"ד שביאר דהא דלא הוה קפידא כיון שהוא הוה שליח להולכה. [והיינו דלא ס"ל שליחות קבלה].

**התקבל לי גיטי אסורה לאכול בתרומה מיד:** הוא מטעם דחזקב דשליח עושה שליחות ועיין לעיל ס"ה. מחלוקת התוס' והרמב"ן אם הוא מטעם קנס או מדינא אכן כאן לא שייך לקנוס וצ"ל דכאן לכו"ע הוא מדינא כיון דגם רוב לא שייך.

**והכי קאמרה ליה משקל כל היכא דשקליה גיטא לא הוה וכו':**עיין בתוס' מה שהקשו דהא יהיה בזה חיסרון דטלי גיטך מעל גבי קרקע[[15]](#footnote-15). ועיין במה שתירצו. ובתי' הב' יש לעיין בכוונתם ולכאורה כוונתם דהוא תנאי דהבעל שתתגרש רק כשיגיע לשםוא"כ לב' התירוצים היינו תנאי דהבעל. וכן נראה בתורא"ש שכ' "דהכא קבלה אריכתא היא שהתחילה הקבלה בבל ולא נגמרה עד שיגיע למתא מחסיא כי השליח אמר כן לבעל שכן עשאתו האשה שליח ואדעתא דהכי נותנו לה הוא". ויש לעיין במה שכ' דהכא קבלה אריכתא היא ואולי כוונתו רק לבאר אמאי התנה כן הבעל כיון דבלא זה לא עשאתו שליח וכן נראה בלשון הרשב"א עיי"ש.].

והרשב"א כאן כתב דהשליח הוה שליח הבאה עד מתא מחסיא והתם הוה שליח קבלה וליכא בזה חסרון דטלי גיטך [וכן פירשו בכוונת התוס' האמרי משה סימן כ' סק"ו והאור שמח בפ"ו מגירושין הלכה ח' וכ"כ הר"ן ליישב]. ויש לעיין אמאי ליכא הכא חסרון דלא חזרה שליחות. והנה אי נימא דשליח הבאה גדרו כתנאי שיגיע לידה י"ל דהכא כיון שעשאתו שליח קבלה הוה כידה אכן לדעת רש"י ותוס' שאיכא בכל שליחות את חסרון דחזרה שליחות לכאורה גם כאן יהיה וצ"ע. ואם נימא כביאור הגר"ח בגדר שליחות הבאה שהוא שליחות לקבלה לענין שכשיבא ליד האשה לא יהיה טלי גיטך [עיין לעיל ס"ג. מש"כ בזה] לכאורה ודאי איכא הכא החסרון דטלי גיטך וצ"ע.

**הערות בסוגיא דלעיל דזכית קטן:**

1. דעת תוס' שבמקום דאיתא בנפשיה לא התמעט משליחות ויש לעיין אם רש"י שס"ל שהתמעט קטן מכל זכין פליג בזה [ונפק"מ לשליחות תרומה במופלא [עיין בקצות קפ"ח ג'] ושליחות למעשר שני ועיין בהגר"ח בהלכות זכיה ומתנה שכ' דיתכן דרש"י מודה בזה אלא ס"ל דהא לזכות במציאה אין לו יד ומה שמועיל על ידי דעת אחרת לא חשיב איתא בנפשיה כיון שהזכיה היא על ידי דעת אחרת מקנה וחזינן הכא יסוד בדין דעת אחרת מקנה שהיא פועלת בעצם ההקנאה וע"כ לא חשיב איתא בנפשיה.
2. ועיין עוד בתורת גיטין שהעיר דהא תוס' הביאו בקושיתם את הפסוק דאתם גם אתם והיינו דס"ל כראב"ד שאיכא בזה מיעוט דמה אתם בני דעת וא"כ בזה הא ליכא דין דאיתא בנפשיה דהא עכו"ם אע"ג דאיתא בתרומה לא מהני לשליחות ועיי"ש שכ' בכוונת תוס' למיעוט מסברא דלא הוה בני דעת.
3. ב. בגמ' בדף ס"ה. בעינן להוכיח שקטן איתיה בזכין ממה שיכול לפדות מעשר שני של אחרים. וצ"ע אמאי חשיב זכין בזה, הא הכסף שלו ופודה ממון דאחרים ולמה הוה זכין. ועיין בראשונים שהקשו כן ועיין ברמב"ן שכ' בב' אופנים ואופן אחד שהא את הכסף זוכה מאחרים וס"ל לגמ' שאם זוכה מאחרים בדעת אחרת מקנה יועיל לדין זכין דגם הזכין הוא על ידי דעת אחרת [וצ"ע הא מ"מ בעינן לשליחות של ההקנאה וצ"ל דבדעת אחרת מקנה שאני וצ"ע.] וע"ע ברשב"א שכ' דאי ליכא בזכין הוה גזרינן מדרבנן שנראה הערמה.
4. ועיין עוד בהגר"ח בהלכות זכיה ומתנה שהקשה כן וכ' להוכיח שפדיון מעשר שני של אחרים אע"ג דלא בעינן לשליחו לפדותו מ"מ בעינן שיעשה מדעת הבעלים ועל כן אם קטן לא הוה בכלל זכין לא היה יכול לעשות כזו זכיה לאחרים [וס"ל שאינו חסרון במסויים של זכין אלא בעשיות שבעינן להם כח בעלים] עיי"ש ואולי זה כוונת הרמב"ן בתירוצו השני עיי"ש
5. בתוס' ד"ה צרור וזורקו כתבו לחלק בזכית קטן בין חלפין לשאר קנינים והביאור הידע בזה הוא על פי מה שביאר בגר"ח דיסוד קנין חליפין הוא גמירות דעת והמעשה הוא לגמור הדעת וע"כ בקטן שאינו בר דעת גמור לא מהני ועיין עוד בר"ן מה שכ' לענין קנין שטר בקטן.
6. **וכנגדן בקטנה מתקדשת למיאון:** עיין בהגות הראב"ד על הרי"ף מש"כ דאיכא ב' דיני מיאון א. בקדשה אחיה ואמה דבזה סגי בשיעור יודעת לשמור קידושיה ואם מתקדשת על ידי עצמה בינן שיעור פעוטות.
7. ה. עיין ברשב"א מה שהוכיח דלא שייך אמה העבריה בגדולה אלא בקטנה וצ"ע לשיטת הרמב"ן בפרשת משפטים שגדולה נמכרת לאמה העבריה וצ"ע.

דף ס"ו.

**דאמר רב הונא גיטו כמתנתו וכו'מה גיטו אע"ג דלא אמר תנו וכו':** עיין בר"ן שהביא מחלוקת הראשונים אם בכל הד' דמתניתין שבגט בלא אמר תנו נותנים אם ה"ה לענין מתנה דכמסורין דמו ועיי"ש שדעת הרי"ף והרמב"ם שהוא דין בכל הד' [וזה היה חידוש רב הונא] ודעת רבינו יונה שהוא דווקא ביוצא בקולר ומסוכן [שלא יוצאים מדעת עצמן עיי"ש] עיי"ש שהאריך בזה.

**אי מה מתנה ישנה לאחר מיתה וכו':** בביאור השו"ט בגמ' עיין במהרש"ל ובמהרש"א [על רש"י ד"ה לאחר מיתה] מש"כ לבאר זה.

וע"ע בגרע"א שהקשה דהא מתנה נמי ליכא לאחר מיתה אלא שהוא תקנת חכמים שאיכא וזה הרי שיך גם בגט וא"כ מה החילוק בין מתנה לגט וע"ע במהרש"א מש"כ ליישב קושיא זו עיי"ש.

**כדי ליפות את כוחו:** עיין ברש"י ותוס' מש"כ אם יהיה לפי חשבון או לאו וע"ע ברמב"ן שהאריך בזה [ועיי"ש שכ' שכאן לא לא יהיה לפי חשבון אע"ג שהממון משותף לתרוויהו כיון שלא עשו קנין שותפות] וע"ע בשאר ראשונים מש"כ בזה.

**תוס' ד"ה דמי חמרא:**בביאור ב' תירוצי התוס' עיין בגרע"א שכ' שנחלקו אם הקנאת חפץ לדמיו הוה הקנאת דבר שלא בא לעולם [ויש לעיין בסברא אמאי הקנאת השוויות של החפץ הויא דבשלב"ע ולכאורה הסברא דלא שייך להקנות השוויות בלא החפץ וע"כ שמקנה לו הדמים וע"כ הוה דבשלבל"ע] עיי"ש מה שהאריך בזה אם הוה כדקל לפירותיו או דלא דמי כיון דהתם יוצאים הפירות מהדקל והוה הקנאה בגוף היום] וע"ע בקצות החושן סימן ר"ט ס"ק ד' שהביא דעת מהר"ם אלשיך שהנותן מעות שיהיה הרוח למקבל הוה דבשלבל"ע והישיג עליו מד' התוס' כאן שחפץ לדמיו לא הוה דבשלבל"ע עיי"ש. וע"ע במש"כ הגר"א וסרמן באהל יצחק בזה דזב גדר קנין משכון ובקוב"ש פסחים ס"ק י"ז.

**תוס' ד"ה כל השומע קולו: - בדין שליחות בתרומה: או שמא יש לחלק דהכא לא קאמר וכו':** יש לעיין בביאור תירוץ זה. והנה עיין ברמב"ן שכ' ליישב קושית תוס' דגבי הפרשת תרומה לא בעינן שליחות אלא מהני הפרשה מדעת הבעלים ועל כן לא חשיב הנאה לגבי מודר הנאה ועיין בר"ן דפליג עליה וס"ל דבעינן שליחות להפרשת תרומה ועיי"ש שהוכיח כן מהילפותא דאתם גם אתם דאמרינן מה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם ומסוגיא דאלו מציאות כ"ב: דלרבא דיאוש שלא מדעת הוה יאוש מ"מ בתרומה עביד שליח. וא"כ יתכן דכוונת תי' התוס' היא כסברת הרמב"ן וכ"כ היש"ש כאן אכן לפי"ז יצא דנחלקו ב' תי' התוס' אם בעינן שליחות בהפרשת תרומה ולא נזכר כן בלשון התוס' וע"ע בתורא"ש שכ' כתי' התוס' ועיי"ש שהקשה עוד מילפותא דאתם גם אתם [ועיין בתורא"ש שכ' תי' זה כתירוץ א' ולא נראה שחזר בו עיי"ש]

ובגוף הענין אם בעינן שליחות בהפרשת תרומה לכאורה הוא מוכח דהא כל עיקר דין שליחות ילפינן בריש האיש מקדש [קידושין מ"ב:] מתרומה וא"כ ודאי בעינן שליחות. ובירושלמי הסתפק אם מועיל הפרשת תרומה בפירות הפקר ומשמע דלא בעינן כח בעלים כדי להפריש. וע"ע ברשב"א נדרים ל"ו. מש"כ לחלק דבמפריש משל חבירו על של חבירו בעינן כח בעלים ובקצות [רמ"ג ח'] ר"ל בזה דלא מהני זכין בהפרשת תרומה דזכין מאדם לא אמרינן. אכן דעת העונג יו"ט סימן ק"ז והגרב"ב בקידושין סימן י"ט לבאר בד' הרשב"א דבתרומה איכא דין דלדעתכם דבעינן שליחות בפועל. וכן נראה לשון הריטב"א בקידושין מ"ב. דבעינן שליחות פרטית וכן נראה דעתו בקידושין נ"ב. דלא מהני גילוי דעת אלא שליחות וע"ע לעיל בסוגיא דאפוטרופין [נ"ב.] דנחלקו הראשונים אם מועיל מדין זכין ודעת הרמב"ן דמהני אכן הרשב"א שם לא ס"ל הכי וכ"נ דעת התוס' לעיל מ: שכ' שמועיל מדין הפקר בי"ד הפקר.

וע"ע בגרע"א בב"מ כ"ב. דס"ל דאף הרמב"ן מודה דבעינן שליחות אלא דס"ל דהכא מועיל מדין זכין [ולא חשיב הנאה למודר הנאה] וע"ע בגרש"ר כאן מש"כ בביאור ד' הרמב"ן בב' אופנים. [ולכאורה הגדר הוא דבעינן מדעת הבעלים וכעין ד' הגר"ח בחילול מעשר שני אכן צ"ע מהפקר וצ"ע].

ועוד יש לעיין אם ניחא ליה שיעשה בשבילו הוה כשליחות או לאו ולכאורה תלוי בכל נדון זה דהכא הא הוה ניחא ליה ובתוס' נראה דלא הוה שליחות אכן מהרשב"א בנדרים נראה דהוה שליחות ועוד יש לעיין בזה וע"ע בעונג יו"ט סוף סימן ק"ח בזה [ונוגע לביאור ד' התוס' לקמן ע"ב. ד"ה קולו] ובחלקת יואב אהע"ז סימן י"א מש"כ בזה].

**הבריא שאמר וכו':**

עיין באחיעזר ח"א סימן כ"ח מש"כ אם לא הוה שליחות על הכתיבה כלל או שרק על הנתינה שיחק עיי"ש.

**ואמר כתבו גט לאשתי הרי אלו יכתבו ויתנו:** יש לעיין בסברת הדין אם הוא משום אומדנא שניחא לו בהכי [ודומה לזכין ויהיה חידוש שמועיל זכין לנתינת גט] או שבדיבור הכתבו מונח גם תנו עיין באחיעזר ח"א סימן כ"ח ס"ק ג' ד' שהאריך בזה עיי"ש שתלה זה בסוגיית הגמ' בב"ב קמ"ו. עיי"ש שהאריך בזה. [ובעיקר השליחות דכתבו ותנו עיין בנתיבות רמ"ד סק"ג שהוא כשליחות על עצם הגירושין שעתה הוא כמגרש [ודלא כהגרע"א בתשו' קמ"א שהקשה דהא הנתינה הוה דבר שלא בא לעולם וע"ע באבי עזרי בפ"ב מגירושין ובגרא"ו באהל יצחק כאן מש"כ].

**בסוגית אומר אמרו ומילי [ס"ו:]**

**נקודות בסוגית אומר אמרו ומילי לא ממיסרן לשליח:**

במתני' איכא כמה ציורים של שליחות לכתיבה ונתינה ויש בכל אחד חסרון אחר ונבאר בעז"ה:

**א.** אמר לשניים תנו גט לאשתי או לשלשה כתבו ותנו: בזה לכו"ע [דהיינו בין לר"מ בין לר"י שנחלקו באומר לשלשה תנו] הם צריכים **לחתום** ולא יכולים לעשות על זה שליח. והטעם בזה נחלקו אביי ורבא לעיל כ"ט. דדעת אביי שזה קפידא דבעל שרק הם יחתמו שחושש לביזיון . [ומהו הביזיון דעת רש"י לקמן ע"ב ותוס' בסוגיין שהביזיון היא שאינו יודע לכתוב ודעת הריטב"א [לעיל כ"ט.] בשם רבינו חננאל שהבזיון הוא מה שמגרש את אשתו. [ולדעת רש"י ותוס' צ"ע דמבואר בסוגיין דקפיד יותר בחתימה מאשר בכתיבה ולכאורה היה צריך להיות להיפוך ועיין תוס' בסוגיין ד"ה והאמר שמואל מש"כ בזה.]. ולדעת רבא הוא משום חסרון דמילי לא מימסרן לשליח [ושליחות על חתימה הוה מילי]. ואם יכולים לשלוח שליח לכתוב תלוי בטעמים הנ"ל דלאביי ליכא בזיון וכשר ולרבא מ"מ הוה מילי ופסול.

**ב.** אמר לשלשה תנו גט לאשתי: מחלוקת רבי מאיר ורבי יוסי דלר"מ כשר מפני שעשאן בית דין ולרבי יוסי פסול משום דהוה מילי. ובדעת רבי מאיר שכשר לשון המשנה הוא מפני שעשאן בית דין ולאביי הביאור דכיון שאמר לשלשה יש כבר פירסום ומוכח שלא חשש לבזיון ולרבא צ"ע הא מ"מ הוה מילי וצ"ל דבית דין שאני והביאור בזה עיין בריטב"א שכ' דבית דין אלימי וצ"ע הביאור ועיין בחזו"א שביאר דהוה כאומר אמרו וע"ע במחנה אפרים שלוחין סימן ז' מה שביאר בגדר האמירה לג' וע"ע בחידושי הר"ן מש"כ בביאור המחלוקת לדעת רבא

**ג.** אמר לשנים אמרו לסופר ויכתוב או לשניים ויחתמו: זה הציור של אומר אמרו ובזה לר"מ ודאי כשר ולרבי יוסי מחלוקת אם ס"ל שאומר אמרו כשר או פסול.

והנה מבואר שיש שני נידונים: א. מילי לא מימסרן לשליח [והוא באמר לסופר לכתוב והוא שולח אחר לכתוב]. ב. אומר אמרו [והוא שאומר לשליח שיגיד לסופר לכתוב]. והם שני ענינים ולכאורה החילוק ביניהם הוא שהציור של מילי הוא שהשליח הראשון הוא ודאי שליח לכתיבה אלא שאינו יכול למסור כוחו לשליח שני כיון שהוא מילי והציור של אומר אמרו הוא שהשליח ראשון כלל אינו שליח לכתיבה אלא כל שליחותו הוא לומר לסופר כתוב ולעדים חתומו ועל זה הנדון אם יכול.וכן ביאר הגרע"א לעיל ל"ב:. אכן עיין ברשב"א קידושין מ"ב. שכ' שמה שאמרינן בגמ' שם ששליח דאשה עושה שליח הוא בגוונא דאומר אמרו ומוכח דס"ל דאומר אמרו הוא שליח עושה שליח וע"ע בגרנ"ט סימן פ"ז מש"כ בביאור דבריו.

ובגוף החסרון של אומר אמרו עיין בגרע"א לעיל ל"ב: שכ' שהמחלוקת היא אם יש חסרון של מילי בשליח ראשון וכ"כ החשק שלמה כאן עיי"ש.

אכן ברמב"ן כאן ולעיל כ"ט. כתב כתב ד"שאני גט דכיון דבעינן לשמה ובעינן נמי וכתב הבעל אין הסופר והעדים עומדים במקום הבעל אלא כששמעו הם מפיו אבל בשאר הדברים אדם עושה שליח שלא בפניו". ומבואר בדבריו שדין אומר אמרו גדרו הוא שמכח דין לשמה בעינן שישמעו מפיו ועיין בחידושי הגרש"ר סימן י"ב אות י"א משד"כ בביאור דבריו ובחזו"א כאן ובברכת שמואל כאן מש"כ בביאור דבריו עיי"ש שהאריך בגדר הלשמה [סימן ל"ז].

ועיין בר"ן שהביא דברי הרמב"ן ונחלק עליו וכן הביא מהרא"ה דפליג וס"ל ששייך שליחות שלא בפניו בכתיבת הגט וחסרון אומר אמרו הוא מדין מילי עיי"ש [ועיין בר"ן מה שהביא קושית הרא"ה דמנלן דפליג רבי יוסי מילי תיפו"ל מצד אומר אמרו עיי"ש מש"כ.

ומ"מ מבואר מד' הראשונים שיש ב' אופנים באומר אמרו א' באומר לשליח למנות פלוני וזה חשיב מינוי שליחות שלא בפניו [וכשר לכו"ע לדעת הר"ן ולדעת הרמב"ן הוה מינוי שליחות שלא בפניו ] ואיכא באומר לשליח למנות מדעתו [וזה ציור אומר אמרו להר"ן] .

ובגדר דין מילי עיין בקצוה"ח רמ"ד ג' שסידר בזה ג' שיטות אם הגדר הוא שבעינן שימסור דבר ליד השליח [וכן נ' דעת רש"י ועוד ראשונים] או שבעינן מעשה גמור [וכן דעת המרדכי בסוגיין] או גדר אחר עיי"ש מה שהביא מהתורי"ד בקידושין גדר שלישי בזה דבעינן שישלח אותו לעשית מעשה עיי"ש. ומה שהאריך בגדר מילי שם

**מילי לא מימסרן לשליח:** בגוף החסרון במילי: הנה, בסוגיין אמרינן דהיכא דשלח הבעל שליח לכתוב גט אין השליח יכול לשלוח אחר לכתוב [ואפי' בשלשה] משום חסרון דמילי לא מימסרן לשליח. והיינו, דאע"ג דאמרי' בקידושין מ"א. דשליח עושה שליח, זה דווקא היכא שיש בידו מעשה אבל היכן שאין בידו מעשה אלא מילי, לא יכול לעשות שליח שני. וצריך לברר בכל היכן שמצינו שליח שעושה שליח מה גדר הדבר שבידו. [עי' בקצות רמ"ד סק"ג ג' שיטות בראשונים מה צריך שיהיה לשליח הראשון אם שיהיה בידו דבר כטבעת בשליחות לקדש או מעשה גמור עיי"ש.] ובסוגיין, כתיבת הגט הוה מילי [או כיון שהוא רק מעשה לכתוב, או כיון שכתיבת גט אינו דבר גמור דלא פועל גירושין עיי"ש בקצות] וע"כ לא מימסרן לשליח.

וגוף החילוק דאמרי' שהיכא שאינו דבר גמור לא יכול השליח למסור כוחו לשליח שני, עי' בקהילות יעקב סי' כ"ד סק"ג, ובאמרי משה סי' י"ח שביארו דבכל שליחות, משעת מינוי השליחות לשליח יש כח גמור ויכול למסור כוחו לאחר אבל היכא שנשלח על מילי, [לכתוב גט] אין בידו כח גמור [שיש בידו כח לכתוב] אלא כשמקיים השליחות [כותב הגט] אז מתקיים השליחות. ועל כן, לא יכול לשלוח שליח שגם הוא לא בעלים על הדבר למנות עליו שליח. וע"ע בגרש"ר בס' הזכרון אהל יצחק לעיל כ"ט. [וכן הביאו בשם הזכר יצחק] שביארו שחסרון מילי הוא ב"שליחות מעשה" דמה שמועיל שליחות מעשה הוא כיון שהשליח עושה הדבר מכח ציווי המשלח ועל כן לא יועיל מה שהשליח השני יעשה דאינו עושה זה מחמת ציווי המשלח אבל בשליחות כח שגדרה הוא שמסר לשליח כח לפעול שייך גם שישלח שליח וימסור לו את כח הבעלים לפעול.

**אומר אמרו:** גדרו הוא גדר אחר ממילי, דבמילי שלח הבעל שליח לכתוב והשליח שולח שליח במקומו, אבל באומר אמרו שולח הבעל שליח להגיד לסופר לכתוב. [והשליח הראשון אינו שליח על הכתיבה והסופר הוא שליח הבעל]. ובחסרון אומר אמרו נחלקו לעיל ס"ו: אם יש חסרון בזה. ובגדר חסרון אומר אמרו מצינו כמה דרכים: א. עי' ברמב"ן לעיל ס"ו: שהק' מה החסרון באומר אמרו [שאומר לשליח אמרו לסופר] נימא שהבעל הוא הממנה הסופר שלא בפניו. [והיינו שהשליח באמת אין בו כח אלא מודיע לסופר שהבעל ממנהו שליח] ועיי"ש שכ' "שאני גט דכיון דבעינן לשמה ובעינן נמי וכתב הבעל, אין הסופר והעדים עומדים במקום הבעל אלא כששמעו הם מפיו" והיינו שהחסרון מצד לשמה דאם לא שמע מפי הבעל ל"ח לשמה. ויש לדון בהבנת הדברים ודנו בזה האחרו'. ועי' בחי' הגרש"ר סי' י"ב שכ' דלענין לשמה בעינן שיעשה מכח "ציווי" הבעל וציווי הבעל הוא רק בשמע מפיו ועדיין יל"ע. כעי"ז כ' הר"ן שם. ויש לדון בהבנת הדבר וע"ע באבי עזרי פ"ג מאישות הל' י"ח [ד"ה אמנם] בביאור זה [עיי"ש שביאר דהבעל הוא הפועל חלות הלשמה בגט וכיון דל"ש שליחות על לשמה נפעל רק ע"י ציווי בפניו עיי"ש]. אכן עי' בר"ן לעיל ס"ו. [ל"ג מדפי הרי"ף] דפליג על הרמב"ן וס"ל דליכא דין בכתיבת הגט שישמע מפי הבעל והביא שכ"ד הרא"ה [ומועיל שליחות שלא בפניו]. ב. ועיי"ש בר"ן שכ' "ע"כ מאי דפסיל רבי יוסי בין במברר בין מדעתכם משום דמילי לא מימסרן לשליח" ונ' דס"ל דהחסרון הוא מה שמוסר השליח לסופר דהוה מילי. ג. וע"ע בגרע"א לעיל ל"ב. [ד"ה ולכאורה] שפי' דלמ"ד אומר אמרו פסול ס"ל דשליחות למנות שליח יש בה חסרון דמילי כיון דשליחות זו אין בה כח [והיינו דהחסרון בשליח ראשון דהבעל לא מסר לו כח, ויל"ד כיצד מועיל שליחות לכתיבת הגט לפי"ז דהא הוה מילי]. אבל למ"ד כשר, כל החסרון דמילי הוא דווקא בשליח שני ששליח שלא נמסר לו כח גמור לא יכול למנות שליח, אבל הבעל יכול לעשות שליח אע"פ שלא מוסר לו כח גמור עושה שליח עיקר אם אפשר למנות שליח ראשון כשכל השליחות היא רק מילי עיי"ש.

והנה שליחות הולכה בודאי לא הוה מילי וכדאמרינן בריש האיש מקדש ששייך בזה שליח עושה שליח והוא במוסר לו גט שיתן לאשה אכן הגרע"א דייק מרש"י לעיל ס"ג: דס"ל שבאמר לשליח כתבו ותנו איכא חסרון מילי כשימסור את הגט לשליח אחר דס"ל שבמסר לו ברש"י לעיל ס"ג: דייק הגרע"א דס"ל שאינו יכול למסור והגדר כיון שמתי שקיבל השליחות הוה מילי [וחסרון מילי הוא במסירה לשליח ראשון ולא בנתינה שליח השני]. וכ"ה בחתם סופר פה.

ושליח קבלה אם הוא מילי עיין ברשב"א קידושין מ"ב. דס"ל דהוה מילי וכן הוא דעת הראשונים בסוגיין ובמרדכי בסוגיין פליג ונחלקו בגדר מילי וכנ"ל וע"ע בקצוה"ח הנ"ל מש"כ בזה.

ודעת המהרי"ט שאינו יכול לשלוח להקדיש כיון שהוא מילי וס"ל שחסרון מילי הוא בשליח ראשון ועיין בגרע"א הנ"ל שפליג וכן הוא במחנה אפרים שלוחין ז'.ובבית מאיר ק"כ סק"ד

והנה דעת התוס' לעיל כ"ב: דלא בעי שליחות בכתיבת הגט ויש לעיין למה הכא איכא חסרון של מילי וביארו האחרונים שאף אם לא בעינן שליחות מכל מקום ציווי הבעל בעינן כדי שיהיה לשמה ועל זה יש את החסרון של מילי וצ"ע בתוס' לעיל כ. דמשמע דמהני בניחא ליה

**מהדו"ב:** הנה יש לבאר יותר בחסרון אומר אמרו ומילי: דהנה לעיל כ"ט. נחלקו אביי ורבא באומר לשנים כתבו שאין יכולים לומר לאחר לכתוב מהו החסרון אם משום בזיון דבעל או משום מילי ואמרה הגמ' דנפק"מ לענין מתנה שאם החסרון הוא מילי זה שייך גם במתנה ואם החסרון הוא בזיון דבעל זה לא שייך במתנה. [ולענין מתנה אם יש שליחות על הכתיבה בפשיטות לא וא"כ כל סוגית הגמ' שם היא לענין חתימה אכן דעת התורת גיטין שיש דין וכתב גם על כתיבת שטרות ומחודש]. ולענין חתימת הגט היה מקום לדון ג"כ דלא בעינן פרשה של שליחות אלא חתימה מדעת המתחייב אכן עיין בתוס' לעיל י: שכ' שמי שלאו בר שליחות לא יכול לחתום גט ומשמע שהוא מדין שליחות [והביאור דהשליחות הוא על האשוויי שטרא]. וצ"ע. והנה דעת תוס' לעיל כ"ב: דלא בעינן שליחות לכתיבת הגט וא"כ צריך לבאר מהו חסרון מילי בסוגיין וביארו האחרונים שאף אם לא בעינן שליחות מ"מ ציווי הבעל בעינן וחסרון המילי הוא שאם מילי לא מימסרן לא חשיב ככתיבה בציווי הבעל [והיינו שגדר ציווי הבעל הוא פועל את הלשמה בגט לא רק מוריד את החסרון של אשה לאו לגרושין קיימא וצ"ע בתוס' לעיל כ. לענין סוטה].

והנה בסוגיין יש עוד דין של אומר אמרו והוא באומר לשליח שימנה לו שליח לכתיבה או לחתימה ובזה לרבי מאיר מועיל [והיינו או דלא ס"ל דאיכא בזה בזיון או דליכא בזה חסרון מילי]. ולרבי יוסי לא מועיל ובפשיטות מה שלא מועיל הוא מדין מילי והיינו שלשלוח שליח למנות הוא מילי [שלא מוסר לו כלום או שלא חשב מעשה גמור.] ועל כן פסיל רבי יוסי.

ומה שצ"ע הוא דהא איכא מ"ד בסוגיין דמודה רבי יוסי באומר אמרו ודבר זה צ"ע דהא רבי יוסי פסיל במילי. ועוד צ"ע דהא ייסדו האחרונים [בית מאיר ק"כ ד' נוב"י תנינא רמ"ז מחנה אפרים שלוחין ז' ודלא כמהרי"ט שהביאו שם] שחסרון מילי הוא רק בשליח ראשון והכא הא השליח הוא שליח ראשון ולמה יש בזה חסרון מילי.

ועל כן ייסד הגרע"א לעיל ל"ב: שמ"ד שפוסל באומר אמרו ס"ל שפסול מילי איכא גם בשליח ראשון ועל כן פסיל. ומ"ד דמכשיר ס"ל שפסול מילי הוא רק בשליח שני ועל כן מכשיר.

והנה ביאור זה בודאי מחודש דלא נזכר בגמ' זה הנדון ועוד דברשב"א קידושין נראה לאו הכי דהנה בגמ' קידושין מ"ב: אמרינן דמושלחה ילפינן דשליח דאשה עושה שליח והקשה הרשב"א דהא שליח קבלה הוה מילי וכיצד יכול לעשות שליח וכ' דהגמ' איירי באומר אמרו [למ"ד דמהני] והנה ס"ל דאומר אמרו הוה שליח עושה שליח ולדברי הגרע"א הא הוה ליה שליח ראשון.

ועל כן נראה לומר באופן אחר דבאומר אמרו יש חסרון אחר והוא דכיון דלא מחזיק בידיו את כח הגירושין גם לא יכול למנות שליח על זה והביאור דהנה כששולח שליח יש לזה גדר של חלות שממנה אותו ולשלוח שליח על חלות זו זה אינו יכול דהוא דבר הנעשה בכח הבעלים ועל כן לא מהני אומר אמרו ולמ"ד דמהני הביאור שנותן לו כח למנות שליח והמינוי אמנם מתייחס לבעלים אבל נפעל באופן של שליחות ועל כן חשיב שליח עושה שליח וכעין זה כ' הגרנ"ט בסימן פ"ז עיי"ש.

ויש להוסיף מה שחילקו הראשונים דאיכא שני סוגים באומר אמרו: א. באומר אמרו לסופר פלוני ויחתום דבכהאי גוונא הגדר הוא מינוי שליחות שלא בפניו [וכלל לא חשיב גדר דשליחות למנות אלא להודיע לסופר שמינה אותו] ב. באומר מדעתכם והיינו שאומר לשליח שיכול מדעתו למנות סופר ועדים ובכהאי גוונא יש חסרון דאומר אמרו עיין כאן בר"ן שחילק כן.

ועיין בקצוה"ח סימן רמ"ד סק"א שהביא דברי הטור שהכשיר במתנה אומר אמרו והקשה דהא איכא בזה חסרון דמילי [והאחרונים כתבו דבמתנה בכל גוונא חשיב מינוי שלא בפניו] וע"ע בתשו' הגרע"א תנינא סימן פ"ח באמצעו מה שדן שבכל אומר אמרו איכא ב' המינויים גם את השלא בפניו וגם את הכח למנות עיי"ש.

ומכל מה שכ' עד עתה נראה דבגוונא דמינוי שלא בפניו מועיל וחסרון אומר אמרו הוא חסרון מילי. אכן דעת הרמב"ן והרשב"א בסוגיין לא כן וס"ל שבמילי דגט איכא חסרון נוסף והוא שיש דין שישמעו העדים והסופר הציווי מפי הבעל והוא מכח הדין לשמה [ועל כן כ' הרא"ש שלא מועיל מינוי מפי הכתב דאיכא דין שישמעו] ועל כן גם בגוונא דמינוי שלא בפניו לא מועיל בגט כיון שלא שמעו הציווי מפי הבעל.

והנה דברים אלו בוודאי צריכים ביאור מהו גדר הדין שישמעו מפי הבעל ועיין בחידושי הגרש"ר סימן י"ב אות י"א מש"כ בזה והגרב"ב כאן האריך בזה עיי"ש מה שהאריך דגדר לשמה הוא חלות שהבעל פועל בגוף הגט [ולא רק כדעת המתחייב בשאר שטרות] ועל כן לא מהני בשלא בפניו עיי"ש דברים עמוקים.

ועיין בר"ן ובריטב"א דפליגי על דין זה וכנ"ל שס"ל שחסרון אומר אמרו הוא חסרון מילי וכן הביאו שדעת הרא"ה ועיין בר"ן שהביא קושית הרא"ה על הרמב"ן דאי ס"ל שהחסרון הוא מדין מינוי שלא בפניו א"כ מנא לן דרבי יוסי ס"ל חסרון מילי נימא שכל החסרון הוא אומר אמרו ומדין שליחות שלא בפניו. וע"ע בר"ן שיישב שאם מילי היה מועיל א"כ לשליח היה כח מינוי בעצם ולא היה בזה החסרון של מינוי שלא בפניו. וצריך ביאור בזה דמה הענין אם מילי מהני לכך שיחשב שיש לו כח בעלים לענין זה שיהיה המינוי כשומע מפי הבעל. וצ"ל שעתה שמילי לא מועיל וא"כ לא יכול למסור לו כוחו וצריך למסור לו את ציווי הבעל הוה מינוי שלא בפניו אבל אם מילי כן היה מועיל והיה גדר המינוי של השליח ככל שליח שמוסר את הכח שיש לו והוה כשליח שני ולא כמינוי שלא בפניו].

ונפק"מ בכל זה לכאורה לענין שליחות האשה לקבלה אם יכול השליח לעשות שליח דדדעת חלק מהראשונים דחשיב מילי ואינו יכול אבל מה הדין באומר אמרו דלכאורה יועיל ובזה אין דין מינוי בפניו עיין ברא"ש כאן [סימן כ'] מש"כ בזה ובגרע"א תנינא סימן פ"ח עיי"ש מש"כ בסתירת דברי הטור לענין אומר אמרו בגט

ומהו מילי כ' כ' ב' הביאורים בזה אם הוא שימסור דבר ליד השליח או שיהיה חשיב מעשה גמור ונפק"מ לענין קבלה וידועים דברי הקדוש מרדוש שהובא במרדכי בהאיש מקדש שדן בכל שליח הבעל לקידושין שיהיה בזה חסרון מילי כיון שתלוי בדעת האשה א"כ לא חשיב מעשה גמור וע"ע בקצוה"ח רמ"ד ג' מש"כ בדבריו.

ויש לעיין למרדכי דס"ל ששליח לקבלה אינו מילי מה הדין בשליח הבאה וצ"ע.

ובגוף החסרון של אומר אמרו נחלקו הראשונים ונראה מדבריהם שאומר אמרו יכול להועיל משני צדדים א. מצד מה שמינה שליח למנות שליח והיינו ששנתן כח לשליח למנות את הסופר וככל שליחות שנותן כוחו לשליח וה"ה הכא. ב. שכלל לא יחשב שליחות לשליח אלא הסופר הוא שליח הבעלים לכתיבה והשליח רק מודיעו שהבעלים מינה אותו והוה כמינוי שליחות שלא בפניו.

ועיין ברמב"ן בסוגיין ולעיל כ"ט. ובביאור דבריו האריכו האחרונים עיין בהערה ועיין בברכת שמואל סימן ? שכ' ? ועיין בריטב"א ובר"ן שהביאו דעת הרא"ה דפליג וס"ל דליכא חסרון דשליח שלא בפניו במינוי לכתיבת הגט [וע"כ חילק בין אומר לשליח למנות פלוני דחשיב מינוי שלא בפניו לבין אומר לדעתכם דבכהאי גוונא לא הוה כמינוי שלא בפניו אלא שליחות למנות] ליכא חסרון דשליח שלא בפניו כיון שהשליח הוא ממנה את הסופר והוה כשומע מפי הבעלים וצ"ע יסוד מחלוקתם [דלכאורה נחלקו אם השליח יש לו כח מינוי כבעלים וכן נראה מלשון הר"ן בהמשך] ועיין בר"ן שכ' דחסרון של אומר אמרו הוא נמי חסרון של מילי אכן צ"ע דהא איכא מ"ד שמודה רבי יוסי באומר אמרו אעפ"י שפסיל בשלשה משום מילי ועיין בגרע"א לעיל ל"ב: שכ' שהמחלוקת היא אם בשליח ראשון יש חסרון של מילי ומחודש וע"ע ב?. ומ"מ חזינן הכא מחלוקת הרמב"ן והר"ן אם החסרון של מילי הוא חסרון חדש מדין לשמה או שהוא חסרון של מילי.

ועיין עוד בנתיבות סימן ? שכ' שחסרון

ברכת שמואל

גרנ"ט שחילק בין שליחות כח לשליחות מעשה וכ' דכל החסרון של מילי לא שייך אלא בשליחות מעשה ובואמר אמרו הוה מינוי של השליח עיי"ש.

חזו"א

בית שמואל סימן ק"כ.

ע"ע בטור שכ'

והרמב"ן כ' שבשליח מתנה ודאי מועיל

ושליח קבלה לדעת הרמב"ן ? וע"ע ברשב"א קידושין מ"ב. שכ' דהוה מילי עיי"ש שכ' שחידוש שליח עושה שליח הוא באופן של אומר אמרו ועיין בגרנ"ט שהקשה דהא אינו שליח עושה שליח עיי"ש המש"כ עפ"י דרכו שבאומר אמרו הוא שליחות רק על המינוי וע"כ הוה שליח עושה שליח.

הוה כמינוי מינה את הסופר יכול צ"ע אמאי לא יהני מה שאומר לשליח שיאמר לפלוני הרי את השליח לא שלח לכתיבה [ולכאורה אין בזה חסרון דמילי] ולמה לא יועיל. ונראה מדברי הראשונים שאפשר להקשות הקושיא בב' אופנים א. למה א"א לשלוח למנות וכדכ' ב. למה לא יועיל כמינוי שליחות שלא בפניו דהא השליח רק מודיע לסופר שהבעל שולחו ולא פועל חלות וצ"ע בלשונות הראשונים מצד איזה קושיא באו לבאר החסרון דאומר אמרו].

חמדת שלמה אהע"ז ס"ח ו' אמרי בינה באהע"ז על הגרע"א בתחילת הפרק.

עיין בר"ן שביאר

כל שמבחנת בתוס' נראה שזה שיעור דפועוטות וזה שיעור אחר מצרור וזורקו ממה שכ' לדון בגדר חפץ ומחזירו לאחר שעה אם הוא קודם לפועוטות.

בתוס' מבואר שהסברא של דעת אחרת מקנה מועילה גם על זכין

תוס' ס"ל שדעת אחרת מקנה אותם שאני

מה הסברא של איתא בנפשיה

יש לדון בביאור דברי התוס' כעין דאורייתא בהגבהה.

צרור וזורקו הוא גדרים ביד.

אמר רב חסדא אחד זה והיינו שהוא לא סובר כלל זכיה לאחרים בקטן.

חילוק הר"ן בין זכיה שתחת ידו לבין זכיה מאחרים בסוג קנין שאינו תחת ידו. והוא תוס' ד"ה צרור

ויש לעיין לצד דאדיבורא דידיה סמיך האם אחרי שקיבל מהבעל יכול השליח לקבל לאשה. והנה לדעת רש"י יש לעיין משני צדדים א. אם שליח של בעל יכול ליתן לשליח האשה וגם אם יכול אם הוא שליח האשה אולי אינו יכול וזה הסוגיא בע"ב ב. שמא כשאמר לבעל הבא עקר את שליחות הקבלה שלו שיכול השליח להיות שליח. ומ"מ לדעת הרמב"ם בודאי לא היה כלל עקירת השליחות אלא שקיבל כהבאה [וכל מה שיכול לקבל כהבאה היה מכח זה שהוא שליח קבלה ויש לעיין אם יכול עכשיו לשנות וצ"ע].

1. יש מינוי של בעל הממון והוא הדין מינוי הבעל במקום שזה לא חוב לאשה.
2. שליח הבאה: א. אם זה תנאי האם זה תנאי של הבעל או של האשה [וצ"ע כיצד עושה תנאי וצ"ל שזה גדר השליחות ועיין הרמב"ן בסוף מי שאחזו בזה] ב. אם זה שליחות לענין טלי גיטך מה הגדר כיצד היא יכולה לעכב [צ"ל שכן גדר הנתינה של הבעל כיון שהוא יודע] מתי זה זמן הגירושין האם יש נפק"מ לקטנה. ג. הפשט שלי שהוא שליחות לענין זכית ממון וצריך יותר להגדירו שהרי עדיין יש בעיה של שלוחו של בעל הממון וגם במה קנתה וכו'. ד. בשליח שמשנה האם זה תנאי שלו או שכן גדר הנתינה של הבעל ולדעת הרמב"ם האם הוא יכול לעכב את הגירושין.
3. אם בכל שליח קבלה כלול הבאה הגרע"א שכן והראיה מהתורת גיטין שמ"מ בהתקבל דעת הבעל שיתן מיד.
4. כל היכא דמיתגרשה: האם יש מינוי לשון רש"י ניחא ליה ויש לעיין האם זה זכין [המראי מקומות בזה תוס' לקמן ע"ב. קולו כל השומע קולי יכתוב גט] ולשון הריטב"א.
5. רש"י שהקושיא לא לפי רב אשי רמב"ן מביא דעת אחרת
6. מל"מ גירושין פ"ו הלכה י"א.
7. הראיה שיכול לחזור בו.
8. הירושלמי שיש חילוק בין הולך לזכי
9. קמ"א סק"ד שאינו יכול להטיל בו תנאי.
10. הרש"ש שלמה קיבל כיון שטעי

איתמר הבא לי גיטי – לרש"י שליח הולכה לרמב"ם שליח הבאה

א. לרמב"ם צ"ע למה בכל קבלה אין גם הבאה

התקבל לי גיטי ואשתך אמרה הבא לי גיטי.

ב.מוכח שבכל קבלה יש גם הבאה.

כיון שנתן עיניו לגרשה מה הגדר בזה האם גילוי דעת או מינוי וצ"ע ברש"י ניחא ליה והרי לא היה מינוי ועיין בריטב"א מש"כ ובאחיעזר.

ג. ה שאמרה התקבל לי גיטי למה לא יכולה למנות שליח הולכה.

הבא לי גיטי מוכח שיכול לחזור בו ודלא כהפנ"י.

התו רא"ש ביישוב התוס' ב' יישובים\

מהרש"א

**בגדר שליח הבאה:**

עיין בר"ן כאן שהביא י"א שהאשה יכולה לעשות שליח להולכה [והיינו שליחות הבאה] וכ' הגדר זה שהוה שליח קבלה אלא שמתנה שאינה רוצה להתגרש עד שיבא לידה והאחרונים תמהו דהרי אשה מתגרשת בע"כ וכיצד היא עושה תנאי שלא תתגרש עד שיבא לידה. ועיין בגרש"ר לעיל ט. שכ' עפ"י ד' הגרש"ש שכל חלות שאם תחול תפקע ממילא לא חלה וא"כ כאן כיון שאם יהיה גירושין תפקע השליחות [כיון שהוא תנאי בשליחות שלא תתגרש מיד] ע"כ הקבלה חלה רק כשמגיע לידה עיי"ש אכן הגר"ח הוכיח [הובא באמרי משה תחילת סימן כ'] דלא הוה שליח קבלה מד' הרמב"ם שכ' [פ"ו הלכה ו'] ששליח הבאה לא בעי עדים ושליח קבלה בעי עדים [לדעת הרמב"ם בריש פרק ו'] ומוכח שאינו שליח קבלה רגיל.

והאמרי משה שם כ' לבאר בגדר שליח הבאה עפ"י הדין שנתן גט לאשה ישינה הגירושין לא חלים רק כשהתעוררה ולא הוה טלי גיטך ומוכח שאפשר לעשות נתינה אע"ג שעכשיו לא נפעלים גירושין וא"כ ה"ה הכא קבלת השליח יש לזה שם קבלת גט אבל לא מתקיימים הגירושין עד שיגיע לידה [אכן צ"ע למה שלא יפעלו מיד ומה הכח של האשה לעכב את זה וצ"ל שעל לפעול עם הקבלה גירושין על זה לא שלחה אותו] עיי"ש שהאריך ביוד זה מכמה דוכתי בגיטין וכן הביא ד' הרשב"א לקמן ע"ח. שכ' כן בגדר שליח הבאה. ועיין עוד בהשמטות לסימן כ"א מה שהעיר בזה. [דכן שייך בזה חסרון של טלי גיטך עיי"ש]. ועיין עוד בגרש"ר לעיל ט. שהאריך בזה.

ועיין עוד בגרש"ר לעיל ט. שהביא הדין שאם נתן הגט לפיקדון ואח"כ אמר לה שיהיה לגט יש דעות שמועיל ולא הוה טלי גיטך ועיי"ש שביאר שה"ה בשליח הבאה ונראה הביאור וכעין זה בשיעורי הגרב"ב ב"מ סימן ל"א מהגר"ח שכ' שהשליח הוא יד לזכית ממון והביאור דהא אפשר להתגרש ע"י זכית גט [שהתחדש בונתן וזה עצמו סיבה לזכיה בגט זה שיש פה נתינת גט] ואפשר ע"י קנין הגט [כקנינים בגט שמועילים לדעת רש"י] וא"כ הכא היא נותנת לשליח רק את היינו שזוכה זכית ממון כ' שהשליחות היא לענין זה שמתי שיבא לאשה לא יהיה טלי גיטך וצ"ע גדר זה וע"כ שעתה נחשב שיש קבלה של האשה ולכאורה הוא כהאמרי משה.

וגדר ג [והוא כ' הגדר שהוא שליח רק לענין שמתי שיבא לאשה לא הוה טלי גיטך ולכאורה זה אוטלי

חוב לאשה להתגרש: ירושלמי והגרע"א וכן הביאו הראשונים רמב"ן רשב"א ריטב"א

שמא חזרה בה למה לא חיישינן כן בכל שליח: פני יהושע עשתה מעשה חתם סופר אהע"ז ח"ב מ"ג מוקמינן שליח אחזקתו וגרש"ש שלא מועיל גילוי דעת שלא רוצה אלא בעינן ביטול השליחות בפועל. מערכת הקנינים ד'

תוס' לעיל י"א: על זכות מה שהביאו מהירושלמי מהרש"א שאין כזה דבר לזכות לאשה ותורא"ש שם שטב למיתב טן דו ויש על זה גרע"א פה

למה צריכים שני פסוקים בקידושין תורא"ש שבע"כ גרב"ב קידושין י"ט וקובץ הערות ע"ו שליחות כח ושליחות מעשה ופנ"י על ידו כידה

הר"ן למד ברש"י שלא יועיל זכיה והגרע"א הרי יכול לזכות לה כקבלה ותלוי במש"נ לעיל

באר יצחק יו"ד כ"ח על מילי ויד אביה

1. ולא רק הקנאה וזכיה לאשה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועיי"ש דמבואר בדבריו שמה שהיה מועיל זכין ביד הוא רק לענין שלא יוכל לחזור בו ולא לענין הגירושין וע"כ אין זכין כיון שאין לחלק ביניהם וע"ע בגרב"ב הנ"ל מש"כ בזה ויל"ע גדר הדבר חלות רק לענין שאין יכול לחזור וכ"כ הרי"ף לעיל י"א: ומצינו כעין זה בשליחות הבאה לד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-2)
3. וע"ע במחלוקת הראשונים לק' ריש הזורק לענין חצר כהאי גוונא אם מועיל בגילתה דעתה עיי"ש ברשב"א, ר"ן, ואבני מילואים קל"ה סק"ב ויל"ע אם הנידון בחצר הוא אותו נידון כאן ולכאו' יש לחלק בין הנידונים. [↑](#footnote-ref-3)
4. וע"ע בר"ן שהביא ד' רש"י וכ' ע"ז ואין הלשון נח בכך ויל"ע מה הבין בכוונתו. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולכאו' י"ל דאם מינתה שליח, אע"ג שלא רוצה לא מועיל חזרה, כ"ז שלא ביטלה השליחות עי' ריש השולח, אבל כלפי זכין מה שלא רוצה מספיק ובזה אמרי' שמא חזרה בה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויש לדייק בחילוקי לשונות התוס' דהכא כתבו דשליש נאמן ובב"ק דנו מצד מה שאנו רואים הגט תחת ידי שליש [ולא דנו מצד נאמנות השליש ויל"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. עיי"ש דכ' דלא שייך נאמנות מיגו בדבשב"ע ובחידושי רבי שלמה ח"א בתשו סימן ח"א נחלק בזה עם המקדש דוד. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולפי זה מבוארים היטב דברי הרמב"ן שכ' גם נאמן עלי אבא וגם בידו והיינו שזה אופן ההמניה [לא שאומר לו שנאמן עליו אלא שנותן לו את הגט ובידו לפעול עמו גירושין.] [↑](#footnote-ref-8)
9. וע"ע בסמ"ע נ"ו ס"ק י"א שמשמע ממנו דלא בעינן שיהיה בידו לעשות החלות כדין אלא אף אם החלות היא שלא כדין ומ"מ אנו נראה שחל ג"כ יש הימניה וכן נראה מלשון הרשב"א. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובדעת רש"י איכא למימר בב' אופנים: א. דס"ל שמה שלקטן יש יד לזכית ממון לא חשיבא יד לקבלת קידושין [דיד לקידושין הוא יד נפרדת] ב. עיין ברש"י כתובות ע"ב: דס"ל שקטן אינו יכול לקדש ממיעוט איש וא"כ לא שייך למימר שקטנה יש לה יד לקידושין שהרי התמעט קטן. [↑](#footnote-ref-10)
11. והנה לענין יד לקידושין כתבו האחרונים בקידושין ג: שגדר היד לקידושין היא שיש לו בעלות על היד [ומה שתובע ממון בשביל קידושי ביאה הוא מדין בעלים ולא כתנאי שבאם לא תתן לא תקדש] ויש לדון מה גדר הזכית בקבלת גט ואפשר שבאמת שאני ובגט הוא רק קבלה ואולי הזכיה היא שיכול להחזיר הבת לרשותו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובסוגיא דגר קטן בכתובות י"א. לא ניח"ל לאחרונים לומר שהזכין הוא על הדעת ופירשו שם שהבי"ד הם עושים הגירות וצ"ע.

    [והנה יש להוסיף לענין גע"ג מצינו ברשב"א בחולין י"ב. שהוא צירוף בין המעשה לגדול החושב ומדין שליחות וחזינן ששייך לחלק בין הדעת למעשה ושייך לפעול הדעת כשליחות ואפשר שכוונת הרמב"ם שהדעת מקנה היא פועל הקנין וזה מה שעושה את המעשה למעשה קנין וצ"ע.]. [↑](#footnote-ref-12)
13. ותלוי אם הדעת למינוי השליחות הוא כדעת המעשה או שהוא דעת נפרדת [↑](#footnote-ref-13)
14. ועיי"ש מה שביאר בדעת הראב"ד דגם הוא לא פליג על הרמב"ם בזה אלא נחלקו אם העדות על השליחות היא חלק מהעדות לקיומי של מעשה הגירושין וע"כ לראב"ד שאין זה אלא לברורי על כן לא שייך בזה אין מעידין על הקטן עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועיין בתורא"ש ובריטב"א שהקשו מצד לא חזרה שליחות ולכאורה הוא אותו שאלה. [↑](#footnote-ref-15)