שיעורי שבת ט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור ט

**חולה שאי"ב סכנה**

א] [סעיף י"ז] **חולה שנפל מחמת חליו למשכב ואין בו סכנה. הגה: או שיש לו מיחוש שמצטער וחלה ממנו כל גופו שאז אע"פ שהולך כנפל למשכב דמי. אומרים לעכו"ם לעשות לו רפואה. אבל אין מחללין עליו את השבת באיסור דאורייתא אפילו יש בו סכנת אבר.** ובביאור הגר"א כתב דמקור הדין של הרמ"א שאף כשלא נפל למשכב כל שחלה כל גופו הוי כחולה שאי"ב סכנה, הוא מהגמרא בע"ז (כח:) דאמרינן שם דהחושש בשיניו לא יגמע בהן את החומץ הא כייב ליה טובא שפ"ד, וא"כ כייב ליה טובא לאו בכלל חושש הוא אלא בגדר חולה [ואע"פ שהגמ' דוחה זאת, הוא בדרך דחייה והעיקר כדס"ד שם].

ומה דמותר בחולה אמירה לעכו"ם הוא מגמ' בשבת (קכט.) "כל צרכי חולה נעשין ע"י ארמאי בשבת".

**לעבור איסור דרבנן לצורך חולה שאב"ס**

ב] **ולחלל עליו ישראל באיסור דרבנן בידים, יש מתירים אפילו אין בו סכנת אבר, ויש אומרים שאם יש בו סכנת אבר עושין ואם אין בו סכנת אבר אין עושין, ויש אומרים שאם אין בו סכנת אבר עושין בשינוי, ואם יש בו סכנת אבר עושין בלא שינוי, ויש אומרים אפי' יש בו סכנת אבר אין עושין לו דבר שהוא נסמך למלאכה דאורייתא ודברים שאין בהם סמך מלאכה עושין אפילו אין בו סכנת אבר, ודברי הסברא השלישית נראין.** ומבואר ד' דעות אם יכול לעבור איסור דרבנן לחולה שאי"ב סכנה.

**דעת הרמב"ם להמ"מ והטור דכל השבותים הותרו**

**א.** דעת הרמב"ם לפי' המ"מ והטור דכל השבותים הותרו לצורך החולה. והנה הרמ"א לקמן (סל"ז) התיר לחולה שנפל למשכב לקחת תרופות בשבת, ומדברי המג"א שם מתבאר דפי' דהוא כדעה זו, אמנם המשנ"ב כאן לא פסק כן אלא כדעה ג' כדלהלן, ומ"מ לקמן (ס"ק קב) הביא מהחיי אדם דבדיעבד כשא"א בשינוי מותר בלא שינוי, והוא לכאו' כדעה זו. אמנם שם איירי לעניין רפואה בשבת, ויתכן שרק לענין זה שיש מקילים לגמרי (כדלהלן), סמך המשנ"ב להקל.

**באיסור אכילה דרבנן אם שרי**

ג] ובשו"ת רעק"א (סי' ה) הסתפק אם גם אכילת איסור דרבנן הותרה, והנה מבואר ברמ"א ביו"ד (סי' קנה ס"ג) דאסור לחולה לשתות סתם יינן לרפואה, ומבואר דאיסורי אכילה חמורים יותר ולא התירו לחולה, וא"כ ה"ה לשאר איסורים כגון טבל דרבנן וכדו' [ומה שהביא במג"א (סק"ט) בשם תשו' הרמ"א להתיר לחולה סתם יינם, כבר הקשה בזה הנשמ"א (סי' סט) וכתב דלאו הרמ"א חתום עליה ובוודאי מזוייף הוא, ובפרט שהרמ"א ביו"ד שם כתב לא כן, ובנתיב חיים כתב דלפניו אין כזה תשו' ברמ"א], וכן כתב הר"ן (ע"ז ט בדפי הרי"ף) לאסור בסתם יינם אע"פ דהוא איסור דרבנן.

**איסורי אכילה דרבנן מחמת שבת**

ד] ומ"מ הסתפק רעק"א באיסורי אכילה שאסורים מחמת שבת, כגון מוקצה או איסור משקין שזבו, אם מותר כה"ג או לא. ובכתובות (ס.) אמר רב מרינוס גונח בלבו יונק מבהמה בשבת דהוא מפרק כלאחר יד, ולכאו' אסור משום מוקצה ומשום משקין שזבו, ומוכח דהתירו גם זה לצורך חולה. אמנם הגרעק"א שם דן דאינו בכלל משקין שזבו, וגם משום מוקצה אינו אסור דאתי כר"ש שאין בזה מוקצה. אמנם החזו"א (סי' מד סק"ה) כתב דשם הוא אף לרב יוסף דס"ל דאית ביה מוקצה ואע"פ כן שרי. וכן במשנ"ב (סי' שה ס"ק עב) מבואר שיש בחלב איסור משקין שזבו, וא"כ מוכח דהתירו גם איסורי אכילה דרבנן מחמת שבת, וכן הוכיח התהילה לדוד (ס"ק כה) ממ"ש האיסור והיתר הובא כאן במג"א (ס"ק טו) דמותר להאכיל מוקצה לקטן בידים, ומוכח דאף איסור אכילה כזה הותר.

**דעת הר"ן דלא הותר אלא בסכנת אבר**

ה] **ב**. דעת הר"ן (כמ"ש בבאר הגולה) דבסכנת אבר הותרו שבותין דרבנן, אבל בחולה שאב"ס לא הותר אלא אמירה לעכו"ם. וכדמוכח בגמ' בע"ז (כח.) דלס"ד שם עין אינו סכנת נפש, ומ"מ מותר לכחול העין כששחקו מבעוד יום, כיון שיש בו סכנת אבר, משא"כ כשאין בו סכנת אבר. ומה דמצאנו היתר גבי גונח אפי' שאין בו סכנת אבר, כתב הר"ן דכיון דא"א ע"י עכו"ם הותר בשינוי, וכן הביא כאן המשנ"ב [ס"ק נג, וע"ע לקמן ס"ק קז].

**דעת הרמב"ן דבלא סכנת אבר הותר לעשות ע"י שינוי**

ו] **ג.** דעת הרמב"ן דבסכנת אבר הותרו שבותים אף בלא שינוי וכשאין סכנת אבר הותר ע"י ישראל בשינוי. וכדעה זו פסק המשנ"ב והיא דעת רוב הפוסקים.

**אם מותר איסורים דאו' בשינוי**

ומשמעות דברי המשנ"ב דלא הותר אלא שבות דרבנן בשינוי דהוי שבות דשבות, אבל דאורייתא בשינוי לא הותר, וכן כתב בשעה"צ לקמן (סי' תצו סק"ט) להדיא. ומה דהתירו גונח כלאחר יד אף דהוא דאורייתא, כתב (בשעה"צ שם) דכיון דאין דרכו של מפרק בכך לא חשיבא מלאכה כלל, וגרע הדבר מסתם שינוי בעלמא. אמנם הגר"ז (ס"ט) וכן התהילה לדוד (ס"ק כב) פי' פשטות דברי הרמב"ן דאף דאורייתא בשינוי הותר. ובמקום צורך גדול אפשר לפעמים להקל כדעתם להתיר אף בדאורייתא, וכגון שהוצרכו להפעיל מכשיר אינהלציה לצורך קטן, דאפשר להפעילו בשינוי, ויש לשאול לחכם.

**באיסור מוקצה אם בעי שינוי**

ז] והנה איסור מוקצה כתב המג"א (סקט"ו) בשם האו"ה דמותר להאכילו לקטן בידים כשא"א בענין אחר, ומשמע דהוא קיל טפי ולא בעי שינוי [ומכאן ראיה למשנ"ת לעיל שיעור ח', דאיסור מוקצה הקל אם יכול לעשותו כדי להצילו מאיסור דאורייתא אף שכרגע אינו מעשה הצלה יעשה זאת, עיי"ש]. ובפמ"ג כתב דאפשר דבעי שינוי קצת. אמנם במשנ"ב העתיק דבריו בשינוי לשון וז"ל 'ועיין בפמ"ג דמצדד קצת דבעי שינוי', והוא משמעות שונה, דמצדד דבעי שינוי ושיהיה שינוי גמור, אמנם לפנינו אינו כן אלא דהפמ"ג הצריך שינוי כל דהו. ונפק"מ כשנצרך להביא לחולה תרופה [כשלא היה חולה קודם שבת וא"כ התרופה מוקצה] אם צריך להביאו בשינוי או שיכול להביאה כדרכו.

**אם בדרבנן יש דין הקל הקל תחילה**

ח] ובמ"ב (ס"ק נא) כתב בשם החיי אדם דבדרבנן אין דין הקל הקל אלא במאכלות אסורות [כמו שהאריך הנשמת אדם בזה], אבל כשהתירו בשבותין, אף אם יכול לעשותו ע"י גוי, אינו מחוייב ויכול לכתחילה לעשותו בשינוי, ובפמ"ג כאן (א"א סקי"א) כתב דאף בדרבנן יש דין לעשות הקל הקל תחילה, אמנם גם הפמ"ג כתב כן על איסורי אכילה.

**רפואה בשבת לחולה שאין בו סכנת אבר**

ט] הרמ"א לקמן (סל"ז) התיר לקיחת רפואות בשבת לחולה אפי' בלא סכנת אבר [ולעיל ביארנו בשם המג"א דס"ל לעיקר כדעה א'], ופי' האחרונים [עיי"ש במ"ב ס"ק קכא] דאיסור שחיקת סממנים קיל טפי משאר שבותין, ולא גזרו בו אלא במיחוש, אבל במקום חולי לא גזרו. וכן דייק בתהל"ד (ס"ק כא) מהר"ן (שבת לט: בדפי הרי"ף) דכתב "ומסתברא דכי שרינן להו לומר על ידי נכרי, ה"מ בחולה שהוא נופל מחמת חליו למשכב, אבל במיחוש שאדם מתחזק בו והולך כבריא לא, ולא עוד אלא אפילו דברים שהם מותרין לבריאים, אסורין לו כל היכא שמעשיו מוכיחין שלרפואה הוא מתכוין" וכו' עכ"ל. ומבואר דדוקא במיחוש אסור, אבל חולה מותר בלקיחת רפואה בשבת. וכן דייק הבית מאיר (בסוף הסימן) מהרמב"ם (פכ"א ה"כ) שכתב וז"ל "לפיכך אסור לבריא להתרפאות בשבת גזרה שמא ישחוק סממנים וכו', וכתב המ"מ שם "ופי' כל הדברים האלו בבריא שאינו נופל למשכב ולא חולה עכ"ל. הרי להדיא דלחולה מותר להתרפאות בשבת.

**חילוק בין רפואה ששייך בה גזירת סממנים לשאר רפואות**

אלא דהקשו (הב"מ והתהל"ד הנ"ל) דהראשונים הוכיחו מגמ' בע"ז (כח.) דבסכנת אבר הותר שבות ע"י ישראל מהא דכששחיקי סממנים מאתמול שרי לכחול העין בשבת [כדלעיל], ומה הראיה לשאר שבותין משבות דגזירת שחיקת סמנים דקיל טפי. וביותר הקשה הב"מ על הר"ן גופיה דהביא שם ראיה זו [ופי' שם הסוגיא מצד שחיקת סממנים], ובהמשך דבריו כתב דדוקא לחושש אסרו רפואה בשבת משא"כ לחולה.

ותי' הב"מ דבאופן ששחקו בע"ש לצורך החולה סממנים, הוא שבות חמור כשאר שבותים ואסור לחולה, משא"כ כשנשחק ע"י גוי, או במשקין שאינם צריכים שחיקה, אז הוא גזירה רחוקה יותר ולא גזרו כה"ג בחולה.

ולפ"ז אע"פ שהמ"ב שם העתיק דברי הב"מ בסתמא להקל בכל גווני, נראה לחוש לדבריו מחמת הקו' בדברי הראשונים, ולאסור לקיחת תרופה שנשחקה מבעוד יום לצורך החולה ע"י ישראל. אבל בדברים שאינם צריכים שחיקה, או אפי' תרופות שלנו ששחקו בסתמא לצורך מכירתם ולא להדיא לצורך החולה, בכה"ג קיל יותר כמו שביאר הבית מאיר וכמ"ש הרמ"א.

**דעת הרמב"ם לפי' הב"י**

י] **ד.** דעת הרמב"ם לפי' הב"י דכל מלאכה שיש בו סרך דאורייתא, כגון לכחול העין אסור אפי' בסכנת אבר, וכשאין סרך דאורייתא הותר אפי' בלא סכנת אבר ואפי' כדרכו. אמנם כבר נתבאר שקיי"ל כדעה ג' וכמ"ש.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**