81 ערב
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] ב"מ דע"א: בסוגיא דערב, הנה בהא דחייב הלוה לשלם לערב שפרע את החוב, מצינו בשו"ת הרא"ש כלל ע"ג סימן ט', ז"ל, וששאלתם ב' שלוו ונעשו אחראין וערבאין זה לזה והא' מהם פרע כל החוב ונתן המלוה שטר החוב ביד הפורע, אם יוכל לגבות חצי החוב מחברו, או נאמר שהפסיד מעותיו כדין פורע שט"ח של חברו, תשובה, הא מילתא דפשיטא היא, כיון שמן הדין יכול להוציא המלוה ולגבות ממנו כל חובו, שחברו חייב לפרוע לו חלקו, דהא דאמרינן הפורע חובו של חברו הפסיד מעותיו היינו היכא דמדעתו קם ופרע ול"ה מוכרח לכך דהוי כמו מבריח ארי מנכסי חברו, אבל היכא דמתחלה נעשו אחראין וערבאין זה לזה אין בכאן מבריח ארי וצריך חברו לפרוע חלקו, עכ"ל.

וכ"ה בביאור הגר"א חו"מ סימן ק"ל סק"ה, ז"ל, ואם כו' אבל כו', כיון דע"כ צריך לשלם כמ"ש בב"ק נ"ח א' ואימא ה"נ מבריח כו' וע' תוס' שם ד"ה א"נ וי"ל דה"פ כו' א"נ מבריח כו' וכאן מכריחו ע"כ ואית ליה פסידא וכו', עכ"ל, ועיי"ש סק"ו.

והנה אמנם משמעות ד' הרא"ש, דלא הוצרך לה"ט אלא בשנים שלוו ונעשו ערבים זל"ז, ולא בכל ערב הפורע את החוב, דאטו נסתפק השואל בכל ערב שפרע החוב שאין הלוה חייב לפרוע לו, וצ"ב.

ונ' דיל"פ בזה, דהוא משום דבכל ערב הפורע חוב הלוה, מצינו לחייב את הלוה משום דהוציא הערב את המעות על פיו, או משום שנתחייב לו לשלם כל הפסד דאתי לי' מחמתי'.

ומקור לזה נ', ממש"כ בעה"ת שער ? והטור חו"מ סימן ק"ל, דערב או קבלן שפרעו למלוה בפני עדים או פרעו קודם שנודע אם פרעו הלוה, וטוען הלוה שכבר פרעו אינו חייב לערב כלום, "שלא הרשהו לפרוע אלא כשאינו פרוע עדיין אבל לא כשהוא פרוע", עכ"ל, ואם כל הא דחייב הלוה לשלם לערב הוא משום שפרע חובו, הרי פשוט דאם טוען הלוה שכבר פרעו אינו חייב לערב כלום, ול"ה בעינן לה"ט שלא הרשהו לפרוע כשהוא פרוע, ובע"כ מזה דיש לחייב את הלוה לשלם לערב משום שהוציא המעות על פיו, או משום שנתחייב לו לשלם כל הפסד דאתי לי' מחמתי', וע"כ אם הי' מרשהו לפרוע אף כשהחוב פרוע, הי' לו לשלם לו.

ב] וזה נ' גם בדעת הר"ן בסוגיין?

ג] אמנם הנה מד' הרשב"א נ' ללמוד טעם אחר בחיוב הלוה, דהנה כתב הרשב"א במיוחסות סימן רכ"ג, ז"ל, ומעתה אין כאן חשש איסור, משום דכיון שהלוה מתחייב ברבית ועליו הוא עיקר סמיכתו דהוא ניהו יזיף שקיל זוזי, אף כשילך אצל הערב או הקבלן וגובה מהם, אינו גובה מהם אלא מה שכבר נתחייב לו הלוה, וכשחזר הקבלן וגובה מן הלוה כל מה שפרע עליו, אינו כגובה ממנו רבית, והיאך יקרא זה מלוה ברבית והוא פרע עליו כל ממון זה אחר שנתחייב בכל לכותי "ולא אסרה תורה אלא רבית הבאה ממלוה ללוה", עכ"ל.

וצ"ע דמה הוצרך הרשב"א לה"ט דלא אסרה תורה אלא רבי הבאה ממלוה ללוה, הרי מה שגובה הערב מן הלוה את הרבית ששילם בעבורו, אי"ז כלל גביית רבית, אלא ה"ה גובה ממנו משום שפרע חובו או שהוציא הוצאות על פיו, ומה מקום יש לאסור בזה.

ויותר יש לתמוה במש"כ הרשב"א שם בסוף התשובה בביאור הסוגיא דלעיל דס"ב, ז"ל, אלא נ"ל דערב דהכא ככל ערב הוא וכולהו ליכא אלא משום לא תשימון וכפירושא דאביי, אלא דהכא מאן דמפרק מאי קום עשה דאמרינן להו קומו אהדורו קס"ד דלכ"ע לא תשימון לא קאי אשימה גרידא דכל דלא סלקא דעתי' עביד איהו מעשה לאו כלום הוא וכו' דאשימה הבאה לידי גוביינא קאי וכו', וכשהוא גובה מן הערב והערב חוזר וגובה מן הלוה ההיא שעתא קעבר איהו משום לא תשימון, וכשהוא מחוייב לו שיעור הרבית אינתיק ליה לאו דשימה דידי', ודחינן ליה מאי קום עשה קרועי שטרא וכו', הערב נמי כל שפרע למלוה ולא הספיק לגבות מן הלוה יכול לתקן ליהוי כקרועי שטרא כלומר כפוטרו הלוה משיעור הרבית וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דשימה הבאה לידי גוביינא דערב, היינו בגבייתו מן הלוה, וכל שלא גבה מן הלוה, אכתי לא באה שימה דידי' לידי גוביינא, ומבו' עוד בד' הרשב"א, דלמ"ד דרבית קצוצה יוצאת בדיינים, מחויב הערב להשיב ללוה את הרבית שגבה ממנו.

והדברים צ"ע, דהרי בגביית הערב מן הלוה ליכא איסורא כלל, וכמש"כ הרשב"א, וא"כ הרי אי"ז כלל גוביינא דשימת הרבית, ומ"ט חשיבא שימת הערב שימה הבאה לידי גוביינא מכח גביית הרבית שגובה מן הערב, וביותר צ"ע, דמ"ש בזה מצות השבת רבית, הרי אין גביית הערב מן הלוה גביית רבית כלל.

ד] ונ' ללמוד מד' הרשב"א, דהא דמחויב הלוה לשלם לערב, אי"ז מדין פורע חובו או משום דהוציא על פיו, אלא היינו דע"י שמשלם הערב למלוה, זוכה הוא בחוב דהלוה, וע"כ הוא דחייב הלוה לשלם לו.

ונמצא לפ"ז, דחוב הלוה לערב, אי"ז חוב מחודש החל מכח מה ששילם הערב למלוה, אלא הוי זה אותו החוב שהי' עליו מעיקרא למלוה, דזכה הערב בחוב זה.

ולפ"ז נ' בדעת הרשב"א, ?

שו"ת הרשב"א ח"ג סימן נ"ט, עוד שאלת: שמעון לוה מעות העכו"ם, וראובן נעשה לו קבלן, ועשה לו שמעון שטר בגופן של עכו"ם שישמרנו מנזק, והוצרך ראובן לפרוע לעכו"ם בכח החצר, ואחר כך נכנסה השמטה. מי נימא שתשמיטנו שביעית, דכל קבלן נכנס על דעת שיפרע הוא, אם לא יפרע הלוה, ויתבענו הוא בתורת חוב; או: אינו משמט, דהוה ליה כמזיק.

תשובה: מסתברא, שאם נתן לו העכו"ם רשותו בשטר, בדרך שעושין העכו"ם לכל ערב הפורע, ומוסרין לו שטר החוב, אינו משמט, שזה אינו בא מכח שטרו של עכו"ם שמכרו לו, וכאחר דעלמא, ואין העכו"ם בתורת שביעית, והבא מחמת עכו"ם, דינו כעכו"ם, אבל אם פרע קבלן זה לעכו"ם, ובא מכח שטר חיוב שעשה לו שמעון הלוה, הרי זה משמט, דתכף שפרע זה קבלנותו, נתחייב לו שמעון, מחמת מה שנתחייב לו בשטר החיוב שחייב עצמו לו, ולא עוד, אלא אפילו לא כתב לו שטר חיוב, אפילו הכי, כל שפרע מחמתו נתחייב לו, מחמת שפרע ממון מלוה עליו, וחזר עליו כמלוה, אינו גובה מן הדין מן העידית כמזיק, אלא מבינונית כמלוה, ולאו דוקא קבלן דנעשה כלוה מן המלוה, ומלוה ללוה, כיון דמלוה דבתר קבלן אזיל. ולדעת הרבה מן הראשונים, קבלן שפרע קרן ורבית, אינו גובה אלא קרן, ולא רבית, אעפ"י שאיני מסכים לכך אא"כ הוא ערב שלוף דוץ, מכל מקום הם ז"ל מסכימין לכך, וחושבין אותו כמלוה ללוה משעה ראשונה, ואם כן משמט הוא החוב בידו; אלא אפילו בערב עכו"ם, כן נראה לי, שהוא משמט, לפי שמשעה שפרע, חוזר על הלוה כמלוה, וחייב לערב, ונעשה לו כמלוה על פה, ומשמט.

ומבו' בד' הרשב"א, דחוב הלוה לערב, אינו שזוכה בחובו למלוה, דא"כ הרי הוי זה כלוקח השטר מן הגוי, שכתב הרשב"א דאין שביעית משמטתו, שהבא מחמת הגוי דינו כגוי, ובע"כ דהוי זה חוב מחודש דהלוה לערב, וע"כ שביעית משמטתו.

עוד מבו' בד' הרשב"א, דהא דפליג עם ש"ר בדין ערב קבלן לענין רבית, אי"ז פלוגתא מסוימת בדין רבית, אלא הוא פלוגתא בגדר החיוב דערב קבלן, דלדעת ש"ר היינו שהוא לוה מן המלוה ומלוה ללוה, ולדידי' לא חשיב כלוה מעיקרא, עד שפורע את החוב.

א] שו"ת הרשב"א ב' קי"ח מבו' דאפוטרופוס שקנה לצורך יתומים או אשה, ליכא מצוה השבת רבית, וכ"כ גם בח"ד קמ"ז.

וכתב הרשב"א דהוא א"צ להחזיר משום שלא גבה לעצמו, וצ"ע דתיפו"ל שלא עבר על אל תקח מאתו וכו', ועי' קרית מלך רב פ"ד ממלו"ל הי"ד שפירש דזהו גופא מכוון הרשב"א, דכיון שלא גבה לעצמו לא עבר על איסור אל תקח, וע"כ א"צ להחזיר, אך צ"ע, דלכאו' גם אם הי' גובה לעצמו ל"ה עבר על איסור אל תקח, שלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה.

והי' מקום לומר דהשבת רבית הויא כעין השבת גזילה, כמבו' כן ברמב"ן במלחמות בדס"ה. ובסהמ"צ בעשין שהשמיט הרמב"ם מ' י"ז, וע"כ אם הי' גובה לעצמו הי' חשוב הוא הגזלן, והי' עליו חובת השבת רבית.

ויש להוסיף, דמש"כ הרמב"ן דהוי כהשבת גזילה, הגם דדעת הרמב"ן היא דהמלוה זוכה ברבית, אך היינו דאף שהוא זוכה ברבית, מ"מ הרי אמרו בגמ' דס"א. דאיסור רבית הוי מענינא דאיסור גזל, וילפי' איסור גזל בהצד השוה מרבית ואונאה, והיינו דכיון שהלוה נותן הרבית מהכרח ההלואה, יש בזה סרך גזל, וע"כ דהמלוה זוכה בזה, אכתי חשיב כגזל בידו, ואית בי' דין השבת גזילה.

אך צ"ע, דא"כ מה טעם יש לפטור את היתומים, הרי הוי זה גזילה דילהו, ועי' בחי' הרשב"א בדף ע. דמבו' דבאפוטרופוס דיתומים גדולים שגובה הרבית, יש בזה איסור דאורייתא.

ונ' ללמוד מד' הרשב"א, דדין השבת רבית לא תלי במה שעבר על איסור אל תקח מאתו, אלא הוי זה דין בפנ"ע דהגובה רבית צריך להשיבו.

ומקור נאמן לזה, ממש"כ הרשב"א במיוחסות סימן רכ"ג בתו"ד, ז"ל, וכשהוא גובה מן הערב והערב חוזר וגובה מן הלוה, ההיא שעתא קעבר איהו משום לא תשימון, וכשהוא מחזיר לו שיעור הרבית אינתיק לי' לאו דשימה דידי', עכ"ל, וצ"ע שהרי פירש הרשב"א שם שאין הערב עובר על לאו דאל תקח, וגם הרבית שלוקח ל"ה גזילה כלל בידו, שהלוה מחויב לו על שפרע חובו, וא"כ לכאו' ל"ש מצות השבת רבית כלל בערב, וא"כ מה יועיל מה שמחזיר הרבית לתקן הלאו דלא תשימון, וכ"ה דלמ"ד דרבית קצוצה אין יוצאת בדיינים, ל"מ החזרת הרבית לתקן הלאו, ה"ה למ"ד דרבית קצוצה יוצאת בדיינים, בדין דלא יהני מה שמחזיר הערב, שאינו מחויב כלל בהשבת הרבית, (ולכאו' גם כשמחזיר הוי זה מתנה בעלמא).

ונ' ללמוד מד' הרשב"א, דכיון שע"י גביית הערב מן הלוה נשלם איסורו של הלוה, דעי"ז הוא דחשבינן דיהיב רבית להמלוה, ע"כ אי"ב דין השבת רבית, דכל שגבה את הרבית מחויב הוא להשיבו, דזהו דילפי' מקרא דוחי אחיך עמך, דכל שנטל וגבה את הרבית חייב להשיב, אף אם לא עבר כלל על איסור אל תקח.

וצ"ע לפ"ז בהא דלאו דרבית חשיב לאו הניתק לעשה, ואם מצות השבת הרבית היא אף למי שלא עבר על הלאו דלקיחת רבית, צ"ע אם דמי ללאו שקדמו עשה, וצריך בדיקה בזה.

ואשר זהו מה שהוצרך הרשב"א לפרש דהא דליכא דין השבת רבית על האפטרופוס הוא משום שלא גבה לעצמו, שאם הי' גובה לעצמו, הי' עליו להשיבו, אף שלא עבר על איסור אל תקח, דחיוב השבת רבית לא תלי במי שעבר על האיסור, אלא במי שגבה את הרבית.

ומה"ט הוא דאין היתומים והאשה חייבין להשיב את הרבית, דהגם דכשגבה האפוטרופוס את הרבית בעד היתומים והאשה עברו עי"ז על איסורא דאל תקח וכו', מ"מ דין השבת הרבית הוא רק למי שעשה את מעשה הגבי', וכמש"נ.

וזה מתישב עם המבו' בד' הרשב"א ב"ק דקי"ב., דאם גבו היתומים את הרבית חייבין הן להחזיר, ושלא כד' הרמ"ה שם, דלדעת הרשב"א כל מיעוטא דלברי' לא אזהר, אי"ז מיעוט דליכא דין רבית על הבנים, אלא דליכא דין השבת רבית על מי שלא לקח, אך כל שלוקחין הבנים הוי זה רבית גמורה.

שו"ת הרא"ש כלל ק"ח סימן י"ג, ועוד, כמו שפר"י, כיון שנתנו הישראל לכותי בצווי הראשון, הוי כאלו נותנן ליד ישראל; כיון דחזינן דאשה מקודשת בכי האי גונא. הילכך, בנדון זה, אם היה שמעון חייב אותן אלף זהובים לכותי ברבית, ונתנם לראובן כדי שיפרע הוא הרבית לכותי, רבית קצוצה הוי, וחייב להחזיר, ואפילו נתן ראובן הרבית לכותי, ואף על פי שכתב שטר בשמו לכותי, ונתן משכונין, דלא משכח גמרא התירא אלא בנשא ונתן הכותי ביד. וה"ה אם היה שמעון חייב המעות לכותי בלא רבית, יש לו בו דין זה; כיון דבשעה שנתן המעות לראובן היה אחריות המעות עליו, הוי לגמרי כאלו הלוה לו מעותיו, עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש, דכל שאמר המלוה ללוה שיתן הרבית לאחר, דחשיב כרבית מדין ערב, ונתן לו הרבית, חייב המלוה להשיב רבית זו, מדינא דרבית קצוצה יוצאת בדיינים, וכ"ה מפורש גם בד' המרדכי דהמלוה חייב להשיב כל הרבית שנתן הלוה לאחר, והגרע"א נסתפק בדין זה, והובא בשו"ת תפארת צבי, ובשו"ת הגרע"א סימן פ' נקט דחייב המלוה להשיב, וד' הרא"ש והמרדכי הם גם דלא כמו שנטה ביד אפרים שאינו חייב להשיב אלא כשיעור הנאתו, ועי' גם במחנ"א שדן בדין זה.

ועי' שו"ת הר"ן סימן כ"ט, ובשערי ישר ש"ה פ"ד שהוכיח מדבריו דהערב חייב להשיב הרבית.