משיכה ו - בדין רכוב ברה_ר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ג' י"ד טבת תשע"א

**א**

א] ב"מ ד"ט, ואי רה"ר הוא קני, ומבו' דרכיבה קונה ברה"ר, וקשיא דהרי רכוב דקונה מדין משיכה הוא, ומשיכה אינה קונה ברה"ר,[[1]](#footnote-2) ובסוגיא דכתובות דל"א: מבו' דאף משיכת בהמה אינה קונה ברה"ר, ורק לרבינא מהני משיכה ברה"ר, וגם לדעתו דעת רוב הראשונים דהיינו רק להתחייב באונסין, וכ"כ הרמב"ם פ"ב ממכירה ה"ה, וכ"ה מבו' גם בד' הראשונים שפירשו דטעם הא דמהני מסירה ברה"ר ולא בסימטא, הוא משום דברה"ר א"א במשיכה, והרי דאין בהמה נקנית במשיכה ברה"ר.

ב] ומצינו בזה כמה דרכים בד' רבותינו הראשונים ז"ל, דהנה בתורי"ד כתב, ז"ל, ואי קשיא והא במנהיג ברגליו מוקמינן ליה דה"ל מנהיג והיינו משיכה, והא קי"ל דמשיכה ברה"ר אינה קונה כ"א בסימטא וכו', תשובה נ"ל דיש חילוק בין משיכת מטלטלין לבין משיכת בע"ח, דמשיכת מטלטלין אינה קונה ברה"ר ומשיכת בע"ח קונה ברה"ר, דמשיכת מטלטלין בעינן שימשוך המטלטל ויביאנו אליו אבל אם גלגלו הלאה ברחוק ממנו אע"פ שהסיעו הרבה ממקומו לא קנה, דלא חשיבא משיכה דידי' אלא כשהוא מביאו אצלו, והלכך בסימטא שיש לו בה רשות מהני' משיכה והוי כאלו הביאו ברשותו, אבל ברה"ר שאין לו בה רשות לא קניא משיכה דלא הביאו לרשותו, אבל משיכת בע"ח אינה כן דעיקר משיכתן היא להנהיגה לפניו ולא שיביאם אצלו וכו', ובכל טצדקי דאיכא עקירה בין לפניו כגון שהנהיגה לפניו בין שהביאה אצלו הויא משיכה וכו', וכיון דעיקר הקנין תלוי בעקירת יד ורגל ולא שיביאנה אצלו, אפי' ברה"ר קונה, עכ"ל, ועיי"ש במה שיישב לסוגית הגמ' בכתובות.

וביאור דבריו, דחלוק הוא קנין משיכה דבע"ח מקנין משיכה דמטלטלין, דבמטלטלין הוי קנין משיכה במה שמביא החפץ אליו, וע"כ אינו קונה אלא בשהביאה אצלו, וע"כ נמי אינו קונה אלא בשמביאה לסימטא דחשיבא כרשותו, אך בבע"ח איכא גוונא אחרינא דמשיכה, שהוא מנהיג את הבהמה, וע"כ ה"ה קונה אף בשהוא מוליכה לפניו, וה"ה קונה אף ברה"ר, כיון דל"ב כלל שיביא הבהמה אליו, ואמנם גם בבהמה איכא גם לקנין משיכה מכח מה שמביאה אצלו, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הרי"ד שם בההיא דהי' מושכו ויוצא, עיי"ש.

ג] והנה התורי"ד להלן ביאר האיבעיא דמשוך בהמה וקני כלים שעלי', ז"ל ומשום דהיא אזלה מאלי' ומושכת כלים שע"ג ולאו בכחו של זה נמשכו, התם מיבע"ל אם מהני משיכה דעבד לבהמה לקנות כלים שעלי' אי לא, עכ"ל.

ולכאו' הי' נ' לפרש, דלפמש"כ הרי"ד דמשיכה דבהמה דין אחר הוא, שהוא מנהיגה לפניו, הרי די"ל דהא דבבהמה מהני משיכה דקורא לה והיא באה, אף שהיא הולכת מאלי', הוא רק בדין משיכה זו דהנהגה, דאף שהיא הולכת מאלי' חשיב זה כהנהגה, אך בדין משיכה דמטלטלין שהוא מביאו אצלו, ל"מ אלא כשהוא מביאו מכחו, ומה"ט הוא דמיבע"ל לר"א דילמא ל"מ משיכה דבהמה לאקנויי כלים, והצד דמהני משיכה דבהמה לאקנויי כלים, מ' מל' הרי"ד דהוא משום דעל הבהמה הוי זה משיכה מעליא, ובזה הוא דמיבע"ל לר"א אם מהניא משיכת הבהמה לקנות את הכלים, וכלישנא דר"א מי מהניא משיכה דבהמה לאקנויי כלים, והיינו משום שהכלים הם כטפלים לבהמה, וע"כ ה"ה נקנים במשיכת הבהמה.

ולפ"ז הי' נמצא, דלהצד דמשוך בהמה וקני כלים שעלי' קנה, ה"ה קונה את הכלים אף בשמשך ברה"ר, שהרי הנהגה דבהמה מהניא אף ברה"ר, וגם תועיל המשיכה לקנות את הכלים אף בשאינו מושך הבהמה אליו אלא מוליכה לפניו, הגם דמשיכת כלים עצמן ל"מ לדעת הרי"ד, אלא בשהוא מביאן אליו במשיכתו.

אך העירוני די"ל דאי"ז כן, אלא הא דקורא לה והיא באה הויא משיכה, הוא אף בדין משיכה דבהמה להביאה אצלו, ולפ"ז הרי אדרבה י"ל, דכל הצד דמשוך בהמה וקני כלים שעלי' קנה, הוא רק במשוך בהמה, אך בהנהג בהמה וקני כלים שעלי' ודאי אינו קונה, דכיון דבכלים ל"ה משיכה אלא כשמושך אליו, הרי דה"נ כשהן על הבהמה לא קני אלא כשמושך הבהמה אליו, ומשא"כ במנהיג הבהמה ועלי' כלים, ודאי ל"מ לקנות את הכלים, דהנהגה אי"ז קנין כלל לגבי כלים, ולפ"ז הרי דה"נ לא יהני משיכת בהמה ברה"ר לקנות את הכלים, דכל הא דמהניא משיכת בהמה ברה"ר, הוא רק משום דבבהמה ל"ב משיכה אליו, אלא ה"ה נקנית בהנהגה, וכמש"כ הרי"ד, אך כלים שאינם נקנין אלא במשיכה אליו, ול"מ למשכן ברה"ר, ה"נ היכא שמשך את הבהמה לקנות כלים שעלי' לא יקנה, וצ"ע בזה.

**ב**

ד] והמאירי כתב, ז"ל, וה"ה במו"מ ברכיבה בהנהגה, ואע"פ שמשיכה אינה קונה ברה"ר, רכיבה בהנהגה יותר היא על משיכה וקונה אף ברה"ר, עכ"ל, והיינו דכיון דאיירי במנהיג ברגליו, והויא משיכה גמורה, ומלבד זה גם תפיס בה, ה"ז עדיף משאר משיכה וקונה אף ברה"ר.

והנה אמנם צ"ב, שהרי דעת המאירי דקי"ל דרכוב קונה אף בשאינו מנהיג ברגליו, וא"כ הרי ה"נ מש"א בגמ' דרכוב ברה"ר קונה, מתפרש אף בשאינו מנהיג ברגליו, והיאך ניקום ונימא דכל הא דקונה הוא רק ברכיבה בהנהגה.

אך ד' המאירי מתפרשים למש"כ לעיל בריש הסוגיא, ז"ל, ואע"פ שלענין קני' מחבירו אין הבהמה נקנית ברכיבה בלא הנהגה, מ"מ לענין מציאה קנה, עכ"ל, והרי דכל הא דרכוב לחודי' קני, הוא רק במציאה, אך בקני' מחבירו לא קני אלא בשהנהיגה, וזהו גם מש"כ המאירי הכא, דה"ה במו"מ ברכיבה בהנהגה, והיינו משום דבמו"מ לא קני ברכיבה לחודה אלא ברכיבה בהנהגה, וע"ז שפיר כתב דה"ז קונה אף ברה"ג, משום דרכיבה בהנהגה יתירה על משיכה.

ואמנם לא נתפרש לן טעמא דמילתא, דל"מ רכוב לחודי' לקנות אלא במציאה, והרי בד' המאירי מבו' דהא דקי"ל דרכוב קני, הוא משום דקי"ל נמי דהיושב בקרון סופג את הארבעים, דחשיב דאזלא מחמתי', וכיון שכן הרי הוי זה משיכה מעליא, ומ"ט אי"ז קונה במו"מ, וביותר קשיא, שהרי בגמ' אמרינן דאם יושב סופג את הארבעים, לא איצטריך תנא דמתניתין להשמיענו דרכוב קני, ואם אין רכוב קונה אלא במציאה ולא בנכסי חבירו, והרי דאף דיושב סופג את הארבעים, מ"מ אי"ז משיכה מעליא המועלת לקנות במו"מ, א"כ מנלן דבמציאה ה"ז קונה, וצ"ע בזה.

**ג**

ה] ובחי' תלמיד הרשב"א כתב, ז"ל, אע"פ שאין משיכה קונה ברה"ר וכו', משיכת בהמה קונה ברה"ר, מאחר שיש לה רשות להתהלך שם, משא"כ בשאר מטלטלין, עכ"ל.

וביאור דבריו, הוא למש"נ במק"א מד' הראשונים בב"ב דע"ו:, דהא דמשיכה ברה"ר לא חשיבא כהכנסה לרשותו, הוא משום שאין לו רשות למשוך שם, דז"ל הרמ"ה שם, אבל אינה קונה לא ברה"ר ולא ברשות שאינה של שניהם, דלית לי' לחד מינייהו רשות לאנוחי בה מידי, מ"ט, דמשיכה כי קניא וכו' משום דעקרה מדוכתה ואוקמא בדוכתא דאית לי' רשותא ללוקח לאוקמי' בגוי', דהו"ל כמאן דעיילה לרשותי', והכא ברה"ר וברשות שאינה של שניהם כיון דלית לי' רשותא ללוקח לאנוחי בה מידי, לאו כמאן דעיילה לרשותי' דמי, עכ"ל, וז"ל פסקי רי"ד שם, ברה"ר שאין לו בה רשות, וגם חצר שאינה לא של מוכר ולא של לוקח שאין לו בה רשות, אין המשיכה קונה שם, עכ"ל, וכ"ה בל' פסקי ריא"ז שם, עיי"ש, וז"ל רבינו יונה שם, דכיון שאין רשות לאדם למשוך כלים ברה"ר אין משיכה קונה שם, עכ"ל, ואך שבדבריו לא נתפרש דמה"ט הוא דלא חשיב כמשיכה לרשותו, ויש מקום לפרש דהוא מטעם אחר, דכל שאין לו רשות למשוך, אין המשיכה קונה לו, וז"ל הריטב"א שם, והטעם דרה"ר לא קני בי' משיכה דכיון דאין לו רשות להניח בו כליו מאי משיכה שייכא בי' הא לא אייתי לה לרשותו, וז"ל הר"ן שם, דמאי משיכה שימשוך הדבר לרשותו, ורה"ר לאו רשותו היא וכו', דבסימטא כיון שיש להם רשות להניח שם כליהם כשמושך הרי מוציא הדבר מרשות המוכר ומכניס ברשותו, וז"ל הר"ן בקדושין דכ"ה:, דמשיכה היינו שמושך הדבר לרשותו, ואילו רה"ר לאו רשותו היא, שהרי אין לו רשות להניח שם כליו, עכ"ל.

ולפ"ז ניחא, הא דמשיכת בהמה שיש לו רשות למשכה קונה אף ברה"ר, שהרי כל הא דמשיכה ברה"ר לא מהניא, הוא משום שאין לו רשות למשוך שם, וע"כ לא חשיב זה כמשיכה לרשותו, אך במשיכת בהמה שיש לו רשות למשכה ברה"ר, שפיר חשיב זה כמשיכה לרשותו.[[2]](#footnote-3)

ואמנם כ"ז הוא במשיכה שע"י רכיבה, שיש לאדם רשות לרכוב ע"ג בהמה ברה"ר, אך במשיכה שע"י גרירת הבהמה, דמיא משיכת בהמה לשאר דברים, שאין לו רשות למשכן ברה"ר, וניחא סוגיית הגמ' בכתובות דל"א: דמשיכת בהמה ברה"ר אינה קונה, וז"פ.[[3]](#footnote-4)

ו] ובשו"ת בית מאיר סימן כ"ד כתב לישב בזה, ז"ל, הפשוט אף שרכיבה נכללת במשיכה, היינו שהיא מתורת משיכה ועדיפא מיני', דאילו משיכה עיקרה אורחה ברשות שיש לו חלק בה וכו', ואילו קנין משיכה שע"י רכיבה כיון דאורחה ברה"ר קני נמי, עכ"ל.

ודבריו מבוארים לפמש"כ הרמב"ן בב"ב דע"ו:, ז"ל, וטעמא דהא מילתא דסימטא כיון שהוא מקום פנוי הראוי לשתיהן ואפשר למעבד בה משיכה דעדיפא לא קניא בה מסירה, עכ"ל, וכבר נת' במק"א ללמוד מדבריו, דהא דברה"ר ל"מ משיכה, הוא משום שא"א לו למשוך מפני הרבים המעכבין, והיינו דמה"ט לאו אורחא דמשיכה ברה"ר, וע"כ אינה קונה, ואשר ע"כ קנין משיכה שע"י רכיבה דאורחה ברה"ר, ה"ה קונה.

ז] אך הנה כבר דקדק הגרע"א ז"ל בגליון שו"ע סימן קצ"ז מד' הרמב"ם פ"ב ממכירה ה"ב וה"ג דאף רכיבה ל"מ ברה"ר, וזה ממש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, הבהמה וכו' נקנית במשיכה וכו', אבל המשיכהו וכו' ואין קונין בה ברה"ר וכו', כיצד קונין את הבהמה במשיכה, אין צריך לומר אם משכה והלכה או שרכב עליה והלכה בו שקנה וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דאף רכיבה ל"מ ברה"ר.

וקשיא טובא בזה ממש"כ הרמב"ם שם ה"י, ז"ל, לפיכך וכו' או שהי' ברה"ר שהרבים דורסין שם ה"ז קונה ברכיבה, עכ"ל, והרי להדיא דרכיבה קונה ברה"ר, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם לעיל מינה.

**ד**

ח] ובנתיה"מ סימן קצ"ז סק"ב כתב לישב בזה, ז"ל, ואפשר דס"ל כדעת התוס' ב"מ ד"ט וכו' דמשמע מדבריהם דאי אמרינן רכוב קנה קנה מטעם מוסירה ע"ש, ואף שכתבו לעיל בד"ה רכוב עדיף דבעינן ג"כ אזלא מעט מחמתיה ע"ש, וע"כ צ"ל דס"ל להתוספות דמצרפין קנין מוסירה לקנין דאזלא מחמתיה ובצירוף שניהם קונה וכו', וכיון דע"י צירוף של משיכה דאזלא מחמתיה וע"י מסירה נגמר הקנין, ומוסירה אינו קונה רק ברה"ר ומשיכה אינו קונה רק בסימטא, א"כ אין לחלק ברכיבה בין סימטא לרה"ר, כיון דע"י צירוף שניהם באה הקנין, לכך אין לחלק בין סימטא לרה"ר, עכ"ל.

וצ"ע בזה מד' הרמב"ם, שמבו' להדיא דרכיבה אינה קונה ברה"ר, וכמו שדקדק הגרע"א ז"ל.

עוד צ"ע בדבריו, דהנה בד' התוס' דאי אמרינן רכוב קני קנה מטעם מוסירה, נ' לכאו' דהוא משום דמפרשי דהמו"מ בסוגיין להוכיח דרכוב קונה, אי"ז להוכיח דלא כשמואל דס"ל דיושב אינו סופג את הארבעים, אלא להוכיח דלא כרב יהודה דמדמי רוכב ליושב, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ התוס' שם דרכוב קני הבהמה משום דתפיס בה, ופירש בשטמ"ק דתפיס בשערה או בשליף שעלי', אשר צ"ע, שהרי לעיל בסוגיין מבו' דלא שאני רוכב מיושב, ואם רכוב קני אף יושב קני, אף דלא תפיס בה, ובע"כ מד' התוס', דהא דמייתינן מינה דרכוב קני, היינו דאף דיושב אינו סופג את הארבעים ולא אזלא מחמתי', מ"מ ברכוב דתפיס בה קני, ובזה הוא שפירשו התוס' דהוא משום הצירוף דקנין מסירה.

ולפ"ז נמצא, דלפ"מ שפסק הרמב"ם דהיושב סופג את הארבעים, והרי דחשיב דאזלא מחמתי', הרי הוא קונה משום קנין משיכה בפנ"ע, שהרי בגמ' מבו' דאם יושב סופג את הארבעים, לא איצטריך תנא לאשמועינן דרכוב קני, ואם אין קנינו של הרכוב אלא בצירוף קנין מסירה, ודאי איצטריך תנא לאשמועינן לזה, וכאשר כ"ה מבו' בל' הרמב"ם שם ה"ו דרכיבה היא משיכה מעליא, וכיון שאין קנינו בצירוף המסירה, אי"ז טעם דתועיל הרכיבה לקנות ברה"ר.

ט] עוד כתב הנתיה"מ שם, ז"ל, ועוד נראה דמיירי הכא ברכב עליה מרה"ר לסימטא, דאז א"צ להוליכה לסימטא רק כ"ש כמבואר בסימן קצ"ח סעיף י"ד, מטעם כיון דעכ"פ משכה כולו משו"ה קנה, משא"כ ברה"ר שאין רבים דוחקים שם לא קנה, והטעם דכיון שמצרפין להקנין שעשה בסימטא מה שרכב עליה ברה"ר שהוא שלא כדרך בני אדם מש"ה לא קנה, אבל אם רכב עליה מרה"ר לסימטא ועשה שם משיכה גמורה דהיינו שבא עם כל הבהמה לתוך הסימטא, נראה דקנה אפילו ברה"ר שאין רבים דוחקים, כיון שעכ"פ עשה קנין גמור כדרך בנ"א מה שרכב עלי' בסימטא, מה בכך שעשה מתחילה שלא כדרך בנ"א, עכ"ל.

והנה מה שהוצרך הנתיה"מ להעמידה בשלא הוליכה כולה לסימטא, הוא למש"כ הסמ"ע שם בדעת הרמ"א דבסימטא מהניא הרכיבה לקנות, ורק ברה"ר דלא דחקי בה רבים ל"מ, אך לפשטות ד' הרמב"ם דל"מ הרכיבה לקנות בסימטא, הרי לכאו' גם אי נימא דל"מ משיכת מקצת לסימטא, נמי ניחא, דאיירי בשהוליכה כולה מרה"ר לסימטא, וכיון דברה"ר אורחה ברכיבה, ה"ז קונה.

אך יל"ד בזה, דכל הא דמהניא הרכיבה מרה"ר לסימטא משום דברה"ר אורחה ברכיבה, הוא רק לדעת הרמב"ם דמשיכה קונה ברה"ר אם הכניסה במקצת לסימטא, ומעשה הרכיבה ברה"ר קונה, אך לדעת ש"ר דמשיכה אינה קונה ברה"ר כלל, וכל מעשה המשיכה הוא רק בהכנסתה לסימטא, י"ל דכיון דבסימטא לאו אורחה ברכיבה, הרי דהגם דכשמכניסה מרה"ר לסימטא י"ל דעד שנכנסה כולה לסימטא הוי אורחה ברכיבה, מ"מ י"ל דל"מ לקנות, כיון דבמקום זה לאו אורחה ברכיבה, וצ"ע בזה.

י] והנה לכאו' ד' הנתיה"מ מתישבים לדעת הרמב"ם, דכשאמר לו קני כדרך שבנ"א קונים, ה"ה קונה ברה"ר ואינו קונה בסימטא, ובזה י"ל דהא דרכוב קונה ברה"ר איירי בשהוליכו מרה"ר לסימטא, דבכה"ג ה"ה קונה, אך לדעת הרא"ש דבכה"ג ה"ה קונה בסימטא ואינו קונה ברה"ר, לכאו' אי"ז מתישב, שהרי אם לא הוליכה לסימטא בלא"ה אינו קונה, דאין משיכה קונה ברה"ר, ואם הוליכה לסימטא ה"ה קונה משום דבסימטא אורחה ברכיבה, ורחוק הדבר לומר דכל הדין השנוי בברייתא דאינו קונה, הוא רק בשהוליכה מקצתה לסימטא, וגם דיל"ע אם הרא"ש מודה לדינא דהרמב"ם דאם הכניס מקצת לסימטא קונה.

ונ' דלדעת הרא"ש י"ל בזה בפשיטות, שהרי לדעתו קי"ל דרכוב אינו קונה אלא במנהיג ברגליו, ולפ"ז הרי דאם הנהיגה ברגליו ברה"ר ומכח הנהגה זו נכנסה לסימטא, ולא המשיך להנהיגה בסימטא, הרי דאם לא אמר קני כדרך שבנ"א קונים, ה"ה קונה ברכיבה זו, כיון שהלכה מחמתו בסימטא, אך כל שאמר קני כדרך שבנ"א קונין, הרי דכיון דהנהגתו הויא ברה"ר ואינה כדרך שבנ"א קונין, הרי דאף שהלכה מכח הנהגתו בסימטא, אינו קונה, ול"מ מידי מה דסימטא אורחה ברכיבה, דמ"מ כיון שהליכתה היא מכח הנהגתו ברה"ר דלאו אורחה בהכי, אינו קונה, ודו"ק.

1. ושמעתי לפרש, דרה"ר היינו צידי רה"ר, וכמו שדנו הראשונים בגיטין דע"ח. לפרש להא דתנן התם רה"ר, דהוא צידי רה"ר, עיי"ש, אך לכאו' אי"ז מתישב, דהתם המכוון הוא לסימטא או לצידי רה"ר, והא דקרינן לה רה"ר, הוא משום שאינה רה"י, וכמש"א בב"ב דפ"ה., אך הכא דמפלגינן בין סימטא לרה"ר, ודאי דרה"ר היא רה"ר גמורה, וילה"ע עוד, דלגיר' רש"י והרמב"ם דברה"ר קונה ברכיבה, ופירש"י דהוא משום דדרך לרכוב שם פן יפסיקו עוברי דרכים בינו לבין בהמתו, לכאו' דין צידי רה"ר הוא כדין סימטא ולא כדין רה"ר, אך לגיר' הרא"ש דברה"ר לא קנה דאין דרך לרכוב שם משום צניעותא, י"ל דצידי רה"ר דינם כרה"ר, כיון שבני רה"ר רואין אותו רוכב, אך יל"ד דגם לדעתו דין צידי רה"ר כסימטא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונ' נפ"מ בין טעמא דהרי"ד וטעמא דהמאירי לטעמא דתלמיד הרשב"א, בדין בדין רכיבה על בהמה בחצר שאינה של שניהם, דלטעמא דהרי"ד ולטעמא דהמאירי לכאו' היא קונה, ולטעמא דתלמיד הרשב"א ודאי דל"מ.

   והנה אמנם יש מקום לדון, דגם לטעמא דהרי"ד וטעמא דהמאירי לא תועיל המשיכה, דחצר שאינה של שניהם גריעא מרה"ר, דרה"ר הויא רשות של כל הרבים, אך המאירי בגיטין דע"ח. כתב דלכל דין שוה דין חצר שאינה של שניהם לרה"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בדעת ש"ר דפליגי ע"ז וס"ל דאין רכיבה קונה ברה"ר, אף שיש לו רשות לרכוב ע"ג בהמה ברה"ר, י"ל דהוא משום דמש"כ הראשונים דאין לו רשות, יל"פ דלאו היינו דאין לו רשות למשוך, אלא היינו דאין לו רשות להניח הכלים שם, אך ודאי יש לאדם רשות למשוך ברה"ר דרך הילוכו, וע"כ אף משיכת בהמה לא מהניא, דהגם דיש לו רשות להוליכה ברה"ר, מ"מ אין לו רשות להניחה שם, וע"כ לא חשיב זה כהכנסה לרשותו. [↑](#footnote-ref-4)