ב (ג) - בפלוגתת קמאי אם לדעת רבי בעינן ג_פ להעדאה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ב' י"ז מרחשון תשע"ה

**א**

א] ב"ק דכ"ג:, איזהו תם ואיזהו מועד, מועד כל שהעידו בו ג' ימים וכו', וכתבו התוס', ז"ל, אומר ר"י דהא דאמרינן בהבא על יבמתו דסתם לן תנא דשור המועד כרשב"ג דאמר בג' זימנין הוי חזקה, לא משום דתיהוי פלוגתייהו בשור המועד, דמקראי דרשינן, עכ"ל, וכ"כ התוס' ביבמות דס"ה., ז"ל, רבי לא פליג אקרא, אלא כלומר התם מתקיימין דברי רשב"ג דלא מיתחזיק אלא בתלת זימני, עכ"ל.

ובשטמ"ק כתב בשם תוס' שאנץ שכתבו ע"ז, ז"ל, אבל שמא י"ל דלענין חזרה קאמר, דודאי לענין חזרה לא דיבר כלום הפסוק, עכ"ל, והיינו דאף דמודה רבי דאין השור נעשה מועד אלא בג' נגיחות, כדילפינן לה מקרא, מ"מ לענין חזרה דליכא קרא, סגי בשחזר בו ב' ימים, והא דתנן הכא דתם משיחזור בו ג' ימים, הוא דלא כרבי, וזהו מש"א ביבמות דסתם לן תנא דשור המועד כרשב"ג.

ובדעת התוס' שלא פירשו כן, נראה בפשוטו לפמש"כ התוס' ביבמות שם ד"ה נשאת, ז"ל, ואור"י דלענין ממון מודה רבי דלא הוי חזקה עד דאיתחזיק בג' זימני, כדאשכחן בשור המועד דבשור המועד לא פליג, עכ"ל, ומבו' בדבריהם, דהא דמודה רבי בשור המועד דבעינן ג' פעמים כדילפינן לה מקרא, אי"ז דין מסוים בשור המועד, אלא היינו דלענין ממון לא מחזקינן אלא בג' פעמים,[[1]](#footnote-2) וע"כ אף לענין חזרה מודה רבי דאינו נעשה תם אלא בשחזר בו ג' ימים, וזה לפי המבו' בד' התוס' שם דהא דלענין ממון בעינן ג"פ, הוא אף להחזיק, עיי"ש, וע"כ הוצרכו לפרש דמש"א דסתם לן תנא כרשב"ג, היינו דהכא מתקיימים ד' רשב"ג.

ב] והנה הרמב"ן ביבמות דס"ד: כתב, ז"ל, הא דאמרינן סתמי נינהו ופשט לך נשואין ומלקיות כרבי וסתות ושור המועד כרשב"ג, תימה הוא וכו', ושמא י"ל וכו', אבל וסתות דרבנן נינהו ולקולא,[[2]](#footnote-3) וכן שור המועד המע"ה ועד ג' זימני לא מייעד,[[3]](#footnote-4) וספיקי סתים לן רבי בהא, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי שם.

וקשיא טובא, דאם הא דסתם לן תנא הכא כרשב"ג הוא מספיקא ומשום דהמע"ה, א"כ מ"ט לענין חזרה תני דתם משיחזור בו ג' ימים, הרי בזה אדרבה יש לנו לומר מספק דסגי בחזרה ב' פעמים דהמע"ה, וכבר עמד ע"ז הקר"א ביבמות שם.

ועד"ז קשיא גם במש"כ הראשונים דבוסתות סתם לן תנא כרשב"ג, משום דדרבנן נינהו ולקולא, שהרי במתניתין בנדה דס"ג: תנן דגם אינה מטהרת מן הוסת עד שתעקר ממנה ג"פ, ובזה הרי אדרבה הי' לנו לומר מספיקא דסגי בב"פ לעקור הוסת.

**ב**

ג] ונראה לדון בזה, ובהקדם, דהנה במש"כ התוס' דמודה רבי בשור המועד דבעינן ג' פעמים דמקראי דרשינן, למש"כ התוס' שאנץ דהוא דין מסוים בהעדאה, ובשאר דיני ממון סגי בב' פעמים, יש שפירשו דהיינו, דמלבד הא דבעינן בהעדאה להחזיקו לנגחן, בעינן נמי מעשה העדאה, וע"כ הגם דלענין להחזיקו למועד סגי בב' פעמים, מ"מ למעשה ההעדאה בעינן ג' נגיחות.

ואמנם יש להעיר ע"ז ממש"א דבשור המועד סתם תנא כרשב"ג, וכתבו התוס' דהכא מתקיימים ד' רשב"ג דלא מתחזק אלא בתלת זימני, ואי נימא דהא דמודה רבי בשור המועד הוא משום דאיכא דין העדאה ולזה בעינן ג"פ, הרי דלא סתם לן כלל תנא כרשב"ג דבעינן ג"פ להחזיקו כנגחן, אלא דין בפנ"ע הוא דבעינן ג"פ להעדאה, ומהו שאמרו דבשור המועד סתם לן תנא כרשב"ג.

ד] עוד צ"ע בעיקר הך מילתא דמלבד הא דבעינן בהעדאה להחזיקו כנגחן, בעינן נמי מעשה העדאה, והוא דין בפנ"ע, ואינו כלל להחזיקו בנגחן, וצ"ע דמהיכא ילפינן דבדין העדאה נכלל תרי מילי, ושמא עיקר דין העדאה הוא להחזיקו בנגחן.

והנה אמנם כתבו התוס' לקמן דכ"ד: דשמא אין העדאה מועלת אלא בבני חיוב, ולכאו' למדנו מזה דאיכא דין בפנ"ע דהעדאה, ולזה בעינן בני חיוב, - אך נראה דלעולם עיקר דינא דהעדאה הוא להחזיקו בנגחן, ואך דודאי דאם יוחזק לנו בנגחן שלא ע"י נגיחות, אלא ע"י שנכיר בו שזהו טבעו, ל"מ מידי, דגזה"כ הוא דאינו נעשה מועד אא"כ הוחזק לנגחן ע"י נגיחות, ובזה הוא שכתבו התוס' דבעינן לזה דוקא נגיחות דחיוב, ונגיחות דהפקר אינם מועילות להחזיקו לנגחן לאשוויי לי' מועד.

ולפ"ז צ"ע בגדר הא דמודה רבי דאינו נעשה מועד אלא בג"פ, דכיון דלהחזיקו לנגחן סגי בב"פ, מ"ט ניבעי ג"פ להעדאה, הרי ל"ב בהעדאה אלא להחזיקו לנגחן, וכנראה דמזה הוא שלמדו התוס' ביבמות דבכל דיני ממון מודה רבי דבעינן ג"פ, דאם ל"ה בעינן ג"פ בכל דיני ממון, ל"ה בעינן ג"פ אף בשור המועד, וליכא למימר דהוא דין מסוים בהעדאה, כיון דכל עיקר דינא דהעדאה הוא להחזיקו בנגחן.

**ג**

ה] ונראה די"ל בזה, דהנה בנדה דס"ג: אמר שמואל הרי אמרו לימים שנים לוסתות אחת למה שלא מנו חכמים שלשה, וכתבו התוס' שם, ז"ל, לימים שנים, היינו כרבי דאמר בתרי זימני הויא חזקה, ושלא מנו חכמים ג' הואיל ואינו וסת גמור מודה רבי דבעי ג' זימני והכי קים לי', עכ"ל.

ולמדנו מזה, דאף לדעת רבי דבתרי זימני הוי חזקה, מודה דבתלת זימני הוי חזקה מעליא טפי, וע"כ בוסת שאינו גמור לא מחזקינן לה אלא בתלת זימני.

ומצינו עד"ז בד' הרמב"ן וש"ר ביבמות דס"ה: די"ל דמודה רבי דלהחזיקה בנפלים בעינן תלת זימני, עיי"ש בדבריהם כמה טעמים בזה, - עוד מצינו עד"ז בד' הריטב"א בשבת דס"א: בדין חזקת הרופא שהוא מומחה וחזקת הקמיע שהוא מומחה, ז"ל, ומפני שאי"ז חזקה אלימתא בעינן בהו תלתא זימני, ואפי' למ"ד בעלמא דבתרי זימני הויא חזקה וכו', עכ"ל, ועי' מלבושי יו"ט ח"ב יו"ד סימן כ"ד שהאריך בהך מילתא דבחזקה גרועה מודה רבי דבעינן ג"פ.

ושוב מצאתי גדולה מזו בזה בחי' הריטב"א יבמות דס"ה., בהא דבעי התם בנשאת לשלישי ולא היו לה בנים מהו דליתבעוה הני קמאי וכו', ז"ל, וא"ת לפי פירושנו גבי שני הא איגלאי לה ומאי שנא השתא מאותה שעה, י"ל דאפ"ה ס"ד דאפי' לרבי אלימא לי' ריעותא דידה בשלישית וכאילו הוא ודאי גמור ודין הוא שתחזיר כתובה אפי' לאותן שנשאת להם בהיתר, עכ"ל, ומבו' בד' הריטב"א דאף בדברים דסגי בתרי זימני להחזיקן, מ"מ ל"ה זה כודאי גמור, ואם הוחזקו בתלת זימני הו"ל כודאי גמור.

ובזה מתפרש מש"כ התוס' ביבמות דלענין ממון מודה רבי דבעינן תלת זימני, והיינו משום דמודה רבי דחזקה דג"פ הויא חזקה מעליא טפי, ולענין ממון לא מחזקינן אלא בחזקה גמורה דג"פ.

ו] ולפ"ז נראה, דזהו גדר הא דמודה רבי בשור המועד דבעינן ג' פעמים, דאף דבעלמא סגי בב' פעמים להחזיק, מ"מ בשור המועד גזה"כ הוא דבעינן חזקה מעלייתא דג"פ, וכל שלא הוחזק ג"פ לא מחזקינן לי' בנגחן, - וזהו מש"א דבשור המועד סתם לן תנא כרשב"ג, דבשור המועד מתקיימים דברי רשב"ג דלא מחזקינן אלא בג"פ.

ז] והנה בטו"א חגיגה ד"ד. כתב דאי נימא דהא דבשור המועד מודה רבי דבעינן ג"פ, הוא דין מסוים בשור המועד, הרי דכ"ז הוא לענין תשלומי נ"ש, אבל לענין נעשה מועד לכל סגי בב' מינים, ואם נגח ב' שוורים וגמל א' נעשה מועד לכל לשלם נ"ש, דהא איכא ג' נגיחות כדין מועד דקרא, וגם איתחזק בב' מינים, עיי"ש.

ונראה דהדברים מתישבים אף למש"נ דהא דמודה רבי בשור מועד דבעינן ג"פ, הוא דלא מחזקינן לי' בנגחן אלא בג"פ, ואי"ז גזה"כ בעלמא מדיני העדאה, והיינו משום דל"ב ג"פ, אלא להחזיקו בנגחן, אך כל שנגח ג' נגיחות והוא מוחזק לנו בנגחן, ואך שבאנו לדון אם הוא מקפיד על המינים, הרי דלענין זה סגי בב"פ.

**ד**

ז] ולפמש"נ דאף לדעת רבי דבתרי זימני הוי חזקה, מודה דבתלת זימני הויא חזקה מעליא טפי, וע"כ איכא גווני דמודה דבעינן ג"פ, נראה די"ל דבר חידוש, דאף דלרבי הויא גם עקירת החזקה בב"פ, כ"ז הוא כשהוחזק בתרי זימני, אך כל שהוחזק בתלת זימני, אי"ז נעקר אלא בג"פ, - והיינו דהגם דודאי דגם אם הוחזק מאה פעמים ה"ז נעקר בג"פ, ול"ב בעקירה למנין הפעמים שהוחזק בהן, כ"ז הוא משום דבהל' חזקה, ל"ה חזקה דמאה פעמים חזקה מעלייתא טפי מחזקה דג"פ, וע"כ ה"ה נעקרת בג' פעמים, אך בחזקה דג"פ דהויא חזקה מעלייתא טפי מחזקה דב' פעמים, מודה רבי דאינה נעקרת אלא בג"פ.

וביותר נראה כן למש"כ הריטב"א ביבמות דמודה רבי דרק חזקה דתלת זימני הוי ודאי גמור אך חזקה דתרי זימני ל"ה ודאי גמור, ולפ"ז מסתברא מילתא, דחזקה דג"פ אינה נעקרת אלא בג"פ.

ח] וסמך ליסוד הדברים נראה, ממש"א בנדה דס"ד., א"ר פפא לא אמרן אלא דקבעתי' תלתא זימני דצריכי תלתא זימני למעקרי' אבל תרי זימני בחדא זימנא מיעקר, מאי קמ"ל תנינא וכו', מהו דתימא חדא לחד תרי לתרתי ותלתא לתלתא קמ"ל, ומבו' דהו"מ למימר דוסתם שנקבע ג"פ נעקר בג"פ, ווסת שנקבע בב"פ נעקר בב"פ, והיינו משום דגם קביעות דב"פ הויא קביעות קלישתא, וע"כ אינה נעקרת אלא בב' פעמים, - ומבו' מזה, דמצינו לחלק בדיני העקירה בין היכא שנקבע קביעות מעלייתא להיכא שנקבע קביעות קלישתא, ולפ"ז שפיר י"ל כן גם לדעת רבי, דאף דאם נקבע הוסת בב"פ, ה"ה נעקר בב"פ, מ"מ אם נקבע בג"פ, אינו נעקר אלא בג"פ.

ט] ולפ"ז מתישב היטב מש"כ הראשונים דהא דבוסתות ושור המועד סתם לן תנא כרשב"ג, הוא משום דוסתות דרבנן ולקולא ובשור המועד המע"ה, ולא תיקשי מהא דתנן דאינה מטהרת מן הוסת עד שתעקרנו ג"פ, ומהא דתנן דתם משיחזור בו ג' ימים, דכיון דאיירי מתניתין בשנקבע הוסת ג"פ ובשנעשה מועד בג' ימים, דבב"פ אינה קובעת וסת מספק ואינו נעשה מועד מספק, אי"ז נעקר אלא בג"פ.

י] ובזה מבו' גם מש"כ התוס' דמש"א דסתם לן תנא כרשב"ג, לא משום דתיהוי פלוגתייהו בשור המועד, דמקראי דרשינן, ולא פירשו כמש"כ התוס' שאנץ דמייתי מהא דלענין חזרה בעינן שיחזור בו ג' ימים, ולפמש"נ ניחא, דאף אי נימא דהגזה"כ דבעינן ג"פ הוא רק בהעדאה, ובחזרה סגי ביסוד הדין בב' פעמים, מ"מ כיון שהוחזק נגחן בג"פ, ל"מ החזרה אלא בשחזר בו ג"פ, אך בד' תוס' שאנץ שפירשו כן, מבו' דפליגי על עיקר הדברים, וס"ל דאף כשהוחזק בג"פ, סגי שיחזור בו ב"פ.

1. וכבר עמד בזה הטו"א בחגיגה ד"ד., ונד' גם בשאג"א הוספות סימן ב', עיי"ש דבתחילת דבריו כתב, ז"ל, ואע"ג וכו' מודה דבעינן העדאה ג"פ להיות מועד דהא קרא בהדיא כתיב וכו', ה"מ לענין תשלומין נזק שלם בעי ג' פעמים כדכתיב, אבל לענין נעשה מועד לכל בתרי מיני בג' נגיחות סגי, והיכי דמי דנגח מין א' תרי זימני ועוד מין אחר חד זימנא כגון דנגח שני שוורים וגמל א' א"נ איפכא דנעשה מועד לכל לשלם נזק שלם דהא איכא ג' נגיחות כדין מועד דקרא, וגם איתחזק בתרי מינים לרבי אמרי' אי"ז מקפיד על מין אחר וכו', עכ"ל, ובהמש"ד כתב, ז"ל, דהא לענין ממון אפי' רבי מודה דל"ה חזקה בכל דיני ממונות עד ג' זימני וכו' דהכי וכו' וכתבו התוס' וכו' ואור"י דלענין ממון מודה רבי דל"ה חזקה עד דאיתחזק בג' זימני כדאשכחן בשור המועד דבשור המועד לא פליג וכו', דהא למאי דפירשו תוס' אפילו לרבי אינו נעשה מועד לכל אלא בנגח ג' מינים חלוקים ולא בב' מינים וג' נגיחות, עכ"ל, - והרי דבתחילת דבריו נקט דהא דלרבי בעינן ג' נגיחות להעדאה הוא דין מסוים בהעדאה, אך לענין נעשה מועד לכל סגי בב' פעמים, וע"ז הוא שהביא מד' התוס' דבכל דיני ממון בעינן ג"פ, ולדעתם ודאי דגם לענין נעשה מועד לכל לא סגי בב' פעמים. [↑](#footnote-ref-2)
2. מבו' בדבריהם דבספק וסת אזלינן לקולא, ולא אמרינן דכיון דבהצד דקבעה וסת איכא קולא דא"צ לחוש לעונה בינונית ולוסת שאינו קבוע, הו"ל כתרתי דסתרי דלא אמרינן בזה ספד"ר לקולא, וי"ל דהטעם בזה הוא, משום דשורש הדין היא שקבעה וסת, ובתולדה מזה הוא דאינה חוששת לחששות אחרים, וזה דלא כמש"כ בפרדס רמונים סימן קפ"ט דטעם הא דמחמרינן בפלוגתת רב ושמואל בוסת הדילוג, אף דוסתות דרבנן, הוא משום דבהצד דקבעה וסת איכא גם קולא דא"צ לחוש לשאר חששות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. מבו' בזה דבספק אם הוי מועד אזלינן לקולא, וילה"ע דמ"ש ממש"כ הרשב"א לעיל ד"ב: בקרן מחוברת דהו"ל ספק איסורא ולחומרא, ופירש הגרב"ד דהוא משום דעיקר הספק הוא בפירוש קרא, ואף הכא הרי הוי הספק בפירוש קרא דתמול שלשום, - וצ"ל דשאני הכא דשאני הכא דהספק הוא גם בשאר דיני התורה, ואינו ספק במסוים בדין שור המועד, וי"ל עוד, דשאני הכא הוי הספק מכח פלוגתת תנאי ומספק"ל בהכרעת ההלכה. [↑](#footnote-ref-4)