שחיטת חש_ו ורובא וחזקה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כיסוי הדם

חולין פו. שחיטת חש"ו ורובא וחזקה

**א. ביאור הש"ש דא"א לחזקה להכריע בספק רוב-**

מבואר בסוגיין דעת ר"מ דשחיטת חש"ו לוקה עליה משום נבילה ואין בו דין אוא"ב וכיסוי הדם, ולרבנן הוי ספק נבילה ומחייבים כיסוי הדם ודין אוא"ב מספק.

ובתוס' הק' מ"ט דרבנן ממ"נ אם רובן מתוקנין הרי הוי וודאי שחיטה מעליא אף כנגד חזקת איסור דרובא וחזקה רובא עדיף, ואם פלגא ופלגא ניזל בתר חזקת איסור והוי וודאי נבילה ויהא מותר לשחוט אחריהם וגם יתחייבו עליהם משום נבילה?

ותי' בתוס' דלרבנן הוי ספק אם רוב מעשיהן מתוקנין או מקולקלין ובספק כה"ג ל"ש למיזל בתר חזקה.

וביאור סברתם כתב בש"ש ג-טו דכיון דרובא וחזקה רובא עדיף א"א להכריע הספק ע"י חזקה שהרי על צד שרוב מעשיהן מתוקנין ל"מ חזקה כנגדה כלל, ומדמי לה בש"ש לספק דתו"ת דאיכא מ"ד דל"מ חזקה להכריע בין העדים ופי' הטעם בזה כיון דעדים עדיפי מחזקה.

וכעי"ז מצאנו בתוס' יבמות לז. ד"ה וזו, גבי כונס את יבמתו ונמצאת מעוברת וספק בן ט' לראשון או בן ז' לאחרון דמקשינן התם בגמ' לימא הלך אחר רוב לט' ילדן, ומשני דאיכא רובא דרוב היולדות לט' עוברן ניכר לשליש ימיה, ואיתרע ליה רובא.

והק' בתוס' אמאי לא מוקמינן לה בחזקת היתר ליבם ולא יתחייב באשם תלוי, דסמוך מיעוטא דיולדת לשבעה לחזקה ואיתרע ליה רובא, ונסמוך ארובא דעוברה ניכר לשליש ימיה.

וברעק"א תמה דמשמע דלא קשיא להו אלא למ"ד דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה וצ"ע דהכא קשיא לכו"ע דנימא אוקי רוב כנגד רוב והוי ספק וממילא נוקי אחזקה, ולמה הוצרכו לומר סמוך מיעוטא לחזקה, וצ"ב.

וברשש"ק יבמות-לד באר בזה [וכעי"ז בערל"נ שם] דל"מ חזקה להכריע בין תרי רובי, כיון שיש לנו שתי דינים של רוב שסותרים זא"ז וכח הרוב לבדו עדיף על החזקה הרי אין לחזקה להכריע ולשנות הדין מכנגד הרוב, וכעין דמצאנו דל"מ חזקה בתו"ת.

והוסיף רשש"ק דאף למ"ד דמהני חזקה בתו"ת הכא מודי, עיי"ש מש"כ בביאור הדברים בדרכו, וי"ל בנו"א דה"מ בעדים שמכחישים זא"ז ויכולה החזקה להכריע שכת אחת הצודקת והשניה שקרנית ואין עליה תורת עדות כלל, אבל גבי רוב הרי שתי הדינים קיימים וסותרים זל"ז ואין החזקה יכולה להפקיע את עיקר הדין רוב.

וכל קו' התוס' הוא רק למ"ד דסמוך מיעוטא לחזקה מהני כנגד רוב א"כ שפיר תועיל החזקה מצ"ע להכריע את הרוב [ואולי הכא דסמכינן רובא לחזקה לכו"ע אמרינן סמוך וקו' התוס' הוא לכו"ע דלא כש"כ רשש"ק שם].

אבל לפי"ז בגוונא של התוס' דידן הרי הוא ספק אם רוב מעשיהן מתוקנין או מקולקלין ובזה שפיר תהני החזקה להכריע ול"ש טעמו של הש"ש דהכא הוי כמו תו"ת דקי"ל דמהני חזקה להכריע, ועוד דהכא עדיף מיניה דהא ספק אם יש כלל רוב משא"כ בתו"ת הרי יש דין עדות לשמוע לכל כת ומ"מ מהני חזקה כ"ש הכא, וא"כ הדר ד' התוס' צ"ב.

**ב. קו' האחרונים על יסוד הש"ש-**

ועוד הק' האחרונים על הבנת הש"ש, עיין פור"י שהק' מגמ' פסחים ז. דתיבה שמשתמשים לתת בה מעות וספק אם הם חולין או מע"ש אזלינן בתר בתרא ואף כנגד רוב מעשר שרי, ומ"מ אם אינו ידוע באיזה נשתמש באחרון הוי ספק ואזלינן בתר רוב חולין להתיר, וצ"ע היאך מהני רוב להכריע והרי על צד שנשתמש במעשר יש דין לילך בתר בתרא ול"מ רוב כלל, וא"כ להכריע ע"י רוב בכה"ג כש"כ הש"ש לענין חזקה?

ועוד הק' בחש"ל ב"ב כג: ובפור"י שם [וכבר עמד בזה בשו"ת נחל"ד] דמשמע בתוס' שם דאף להצד דקרוב עדיף על רוב מ"מ אם ספק למי הוא קרוב יותר כגון שא"א לצמצם או תרי כיתי עדים וכה"ג, אזלינן בתר רוב, וצ"ע הרי להצד שהוא קרוב לאחד א"א למיזל בתר רוב?

ואי מכח הנך קושיות י"ל בשתי דרכים:

א. י"ל דעיקר טעם הסוגיא ב"ב דרוב מכריע ספק קרוב הוא משום שהרוב מברר לנו שהוא מעיר זו וממילא אמרינן דמסתמא היא הקרובה ואינו סתירה להקרוב, וכה"ג בסוגיא פסחים מברר לנו הרוב שהיה ממעות חולין וממילא תלינן שנשתמש ג"כ אחרון בחולין [וצ"ע].

וי"ל דלענין חזקה אינו כן דחזקה אינו בירור רק דין בעלמא וא"י לברר לנו על שורש הספק, וא"כ כיון דעל חד צד יש רוב א"י לפשוט את הספק, ודו"ק.

ב. ועיין בקו"ש-לד שיש מקום לפרש ד' התוס' בסוגיין באופ"א וכבר עמד בזה בש"ש שם, דלעולם חזקה יכולה לפשוט ספק רוב, אלא דהכא הספק הוא על עיקר שחיטת חש"ו ולא על מאורע מסויים דספק הוא אם רוב מעשיהן מקולקלין או מתוקנין והוי כמו ספיד"ד שאין חזקה יכולה להכריע לכמה פוסקים.

**ב. אם ר"מ סומך על חזקה-**

במהרש"א הק' ע"ד התוס' דמשמע מדבריהם דאם הוי ספק אם מעשיהם מתוקנים או לא שפיר יש להעמיד בחזקת נבילה, וא"כ למה הוצרכה הגמ' להעמיד טעמא דר"מ משום רוב מעשיהם מקולקלים ותיפו"ל דהו"ל פלגא ופלגא והוי וודאי נבילה ע"י חזקה?

[וכנראה עמד בזה בתו"ר, ז"ל:"ועוד כי פריך לר"מ מאי איריא רוב אפי' מיעוט נמי הו"ל למיפרך אפי' מע"מ נמי ולא הו"מ לשנויי מידי, וי"ל דפשיט ליה להגמ' שאין הדבר מצומצם להיות מע"מ אלא או רוב מתוקנין או רוב מקולקלין"].

ותי' מהרש"א דר"מ דפליג וחייש למיעוטא כנגד רוב ה"נ חייש לפלגא כנגד חזקה, דאף אי סמכת פלגא לחזקה והו"ל כמיעוטא מ"מ יש לחוש למיעוטא.

וע"ז הוצרכה הגמ' לומר דאיכא רוב מעשיהם מקולקלים ובצירוף רוב וחזקה יחד תו אין חוששין למיעוטא דמיעוטא.

וכה"ג משמע בגמ' יבמות קיט: דרק ע"י רוב וחזקה הו"ל מיעוטא דמיעוטא ולא חיישינן.

וערש"י פו: ד"ה יאמרו ספק איסור להתיר, "הלכך אי לאו דרוב מעשיהם מקולקלים דאיכא רובא וחזקה לא היה מתיר לשחוט אחריהם דר"מ חייש למיעוטא", ובמהרש"א שם פי' כוונת רש"י דבא לפרש למה ל"מ רוב לחוד משום דחייש ר"מ למיעוטא לכך בעי נמי חזקה.

אבל בלב אריה תמה ע"ז דל"מ כן לשון רש"י ופי' כוונת רש"י ע"ד המהרש"א שהבאנו לעיל ע"ד התוס', דרש"י בא לבאר מ"ט ל"מ חזקה לחוד וע"ז כתב משום דר"מ חייש למיעוטא וה"נ ל"מ חזקה לחוד משום דכי נמי אמרת סמוך חזקה לפלגא הו"ל כמיעוטא ור"מ חייש למיעוטא, והוא כנ"ל.

וע"ע בתוס' פו: ד"ה יאמרו שהביאו קו' הגמ' ע"ז לד: ל"ל לר"מ רוב נשחטין לעכו"ם ואף אי רוב להיתר מ"מ ר"מ חייש למיעוטא, ותמהו בתוס' דהא איכא לגבינות חזקת היתר ואי איכא צירוף של רוב להתיר לא חייש ר"מ למיעוטא דמיעוטא, ותי' דמ"מ יש להקשות ל"ל רוב לאיסור תיפו"ל דאפי' הו"ל פלגא ופלגא מ"מ אסור, ומבואר דאף דאיכא חזקת היתר מ"מ ר"מ חייש ולא סומך על חזקה דאף כי אמרת סמוך חזקה לפלגא הו"ל מיעוט ור"מ חייש למיעוטא.

אבל תמהו האחרונים על עיקר חידוש זה של המהרש"א דהא מבואר עירובין לה: דר"מ מודה לדין חזקה גבי נגע באחד בלילה?

[וע"ע במרדכי-תשלז מש"כ דמשמע בכ"ד דר"מ מודה בחזקה, עיי"ש שתמה ע"ז דהא רובא עדיף מחזקה, עיי"ש].

**ד. ספק שחיטה אם אזלינן בתר חזקת איסור לענין כיסוי ואוא"ב-**

בשו"ע כח-כ ספק טריפה מכסה ואינו מברך וכן בספק נבילה, ובש"ך הביא ד' הב"ח דבספק נבילה פטור מכיסוי לגמרי דקי"ל בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת.

ובש"ך תמה ע"ז היאך נפטור אותו מכיסוי מספק, והוסיף דהכי מוכח בגמ' פו. שאינו נפטר מספק.

והנה ד' הש"ך מוכרחים גם מד' הגמ' לדעת ר"מ דדוקא ע"י רוב נבילה פטור מכיסוי, משמע דבספק לא פטרינן ליה, ועוד מוכרח כן מדעת רבנן דמחייבים כיסוי מספק ולא אזלינן בתר חזקה.

אבל בפמ"ג שם ובש"ש ג-טו תמהו ע"ד הש"ך דאי מדעת רבנן הרי אדרבה בתוס' מבואר דאזלינן בתר חזקה וכל טעמייהו דרבנן משום דהוי ספק אם רוב מעשיהם מתוקנים או מקולקלים.

וגם מדעת ר"מ כתבו דלא קשיא לפמש"כ מהרש"א דלר"מ לשיטתו לא סגי בלא רוב דר"מ אינו סומך על חזקה, אבל לדידן יש לסמוך על חזקה לפטור מכיסוי, וצדקו ד' הב"ח, ודעת הש"ך צ"ב.

[ואף לפי"מ שהבאנו לעיל מהתו"ר מבואר דמהני חזקה].

ועוד יש להקשות ע"ד רעק"א בגליון הר"מ פ"א שחיטה, הנה נחלקו אמוראי לעיל ט. בספק נבילה אם מטמאה טומאת נבילה כיון שהיא בחזקת איסור, או שאינו אלא חזקת איסור אבל לטומאה אין לה חזקה, וכתב רעק"א דה"נ לא יתחייב מלקות שהרי כלפי דין מלקות אין לה חזקה שהרי מחיים לא היה בה דין מלקות רק איסור בעלמא, וחלק בזה על התבו"ש.

וצ"ע דהא מבואר בתוס' פו. להדיא שבספק נבילה מעמידים על חזקת איסור ואף לוקה ע"ז משום נבילה?

[מיהו עתוס' ט. דבלא"ה לא נקטו כדעת הר"מ וכל ד' רעק"א הוא לדעת הר"מ].

וי"ל ביאור אחר בכ"ז, הנה העיר כבר באמ"ב שחיטה-כד על לשון התוס' בקושייתם שכתבו שאם הוא פלגא ופלגא סמוך פלגא דמקולקלים לחזקה, ולא הק' בפשוטו דניזל בתר חזקה כיון שהוא ספק [עיי"ש מש"כ בזה]?

וי"ל בזה דבאמת חזקת איסור אינה יכולה לחייבו בכיסוי הדם, שדין כיסוי הדם אינו תלוי בדין האיסור בפועל רק בעצם השחיטה, וא"כ מה לי דהיא בחזקת איסור מ"מ לענין חיוב כיסוי אין החזקה יכולה להכריע כלל.

וכל קו' התוס' הוא דנימא סמוך חזקה לפלגא, ודין סמוך פלגא לחזקה הוא ענין בפנ"ע מלבד עיקר דין חזקה דע"י סמוך פלגא לחזקה נקטינן כהך צד.

אלא דצ"ב אימת אמרינן הך כללא דסמוך פלגא לחזקה יותר מכל חזקה בעלמא, ושמעתי ביאור הדברים מהגר"א גרבוז דכשם שמצאנו שיש מושג של רובא דליתיה קמן שיש רוב בטבע, ה"נ יש מושג של 'פלגא', והיינו שיש כאן פלגא וצד בטבע, ובזה אמרינן סמוך חזקה לפלגא והו"ל כמיעוטא.

וביאור הדברים שאין לנו לעורר צד כנגד חזקה, ולאו מתורת חזקה דעלמא הוא שפוסקת על ספק במאורע מסויים שבזה וודאי לכו"ע אזלינן בתר חזקה אף לר"מ, אבל הכא הרי אן החזקה יכולה לפסוק ישירות על המאורע רק שמעיקרא צד כזה הוא צד חלש יותר כיון שהוא סותר לחזקה.

וזה שייך אף גבי כיסוי ואף שחזקת איסור אינה יכולה לפסוק על דין הכיסוי מ"מ מהני לעשות את הצד של חיוב כיסוי כמיעוטא שהרי כדי לנקוט שיש כאן חיוב כיסוי צריך לנקוט שהיה כאן שחיטה מעליא וזה סותר להוראת החזקה.

וכעין ביאור זה כתב זכרו"ש-עג, אלא שלא באר שם מתי אמרינן סמוך מיעוטא לפלגא יותר מכל חזקה, ולפי הנ"ל הוא מבואר דדוקא היכא שיש פלגא בטבע אמרינן כן.

[אלא שלאח"ז ראיתי שמבואר בתוס' נדה יח: להדיא דלא כש"כ, עיי"ש שהק' בכל ספק נגע בטומאה ברה"י למה מטמאינן נימא סמוך פלגא דלא נגע לחזקת טהרה והו"ל פלגא דנגע כמיעוטא ואין לטמא כמו דמהני רוב בס"ט ברה"י.

ומבואר מדבריהם שלא הוקשה להם דניזל בתר חזקה וזה פשוט להם שא"א לילך אחר חזקה ברה"י, אלא דמ"מ הוקשה להם נימא סמוך מיעוטא לחזקה.

ומבואר דאף בספק אם נגע שאין כאן פלגא בטבע רק במאורע פרטי מ"מ אמרינן סמוך ודלא כש"כ].

וזה ביאור הגמ' יבמות קיט: דע"י רובא וחזקה הו"ל כמיעוטא דמיעוטא שצד שמוציא מסתמא של רוב וחזקה הוא צד קלוש שא"י לעורר ספק אפי' לר"מ.

ולפי"ז י"ל דכל ד' מהרש"א דלר"מ אין לילך אחר החזקה דסמוך חזקה לפלגא אינו כמו שהבינו הש"ש והפמ"ג בכוונתו דר"מ לית ליה חזקה, אלא דדוקא בכה"ג שיש כאן שתי צדדים בטבע בזה ס"ל לר"מ דסמוך חזקה לפלגא, אבל בספק מיקרי בזה מודה לעיקר הדין דאזלינן בתר חזקה דילפינן ליה מקרא.

וא"ש בזה קו' האחרונים מעירובין לה: דאזלינן בתר חזקה אף לר"מ דהתם איירי בספק מיקרי ובזה מודה ר"מ דאזלינן בתר חזקה.

ולכך הוכיח הש"ך שפיר מן הגמ' דלא אזלינן בתר הוראת החזקה בדין כיסוי הדם, ולכך הוצרכה הגמ' לומר דלר"מ הו"ל רובא.

ועיין בלשון מהרש"א דמשמע כדברינו, שכתב "כיון דר"מ חייש למיעוטא ה"נ אית לן למיחש למיעוטא דסמוך פלגא לחזקה", משמע דכיון דכל ענין החזקה הו"ל כסמוך חזקה לפלגא, לכך מסתבר שר"מ יחלוק בזה.

**ה. בדעת הב"ח-**

והנה דעת הב"ח דלא כהש"ך, ומהני חזקה לפטור מכיסוי, אבל המעיין בלשון הב"ח מבואר דאתא עלה מטעם דכתיב בכיסוי אשר ייאכל וכל שיש לו חזקת איסור לא קרינן ביה אשר ייאכל, וכבר דקדק בזכרו"ש-עג דמשמע דגבי אוא"ב יודה הב"ח דל"מ חזקה לחייבו מלקות.

ובפמ"ג שפ"ד כח-כז כתב טעם הב"ח משום דאשר יאכל בעי היתר אכילה בפועל, וממעטינן ספק אף באופן שאין בו חזקה דקי"ל סד"א לחומרא מדאורייתא, ואפי' אם אינו אלא מדרבנן ג"כ י"ל דאינו בכלל אשר יאכל בפועל, וע"ע בהג' מל"ה כעי"ז.

אבל תמה עליו הגרש"ר מד' הב"ח-כח דבספק טרפות יש חיוב כיסוי שיצאה כבר מחזקת איסור אלא שיש כאן ספק בבדיקה, לכך מכסה בלא ברכה, ואי כד' הפמ"ג א"כ אין חילוק בין ספק שחיטה לטריפה דסו"ס כל שמחמירים ע"י סירכא לא יהיה חיוב כיסוי.

[עיי"ש בב"ח גבי טרפות ציין למש"כ בסי' יח דדייק בלשון הטור שם דספק נבילה אין מכסין דמה והטעם דלמא אתי למיכל מיניה, וצ"ע מ"ט הוצרך לסברת דלמא אתי למיכל מיניה הרי כבר חילק משום דליכא חזקת איסור, וכתב בפמ"ג שם דאתא למימר שאין להחמיר ולכסות מספק דלמא אתי למיכל].

וע"ע בחי' רעק"א משה"ק ע"ד הפמ"ג מגמ' כז: דאי אין שחיטה לעוף מה"ת יתחייב בנחירה בכיסוי הדם, והרי מדרבנן ל"מ נחירה ולא קרינן ביה אשר יאכל, עיי"ש מש"כ בזה דאזלא הסוגיא כמ"ד טריפה חייב בכיסוי ולא דרשינן אשר יאכל, אבל מסוגיא פו. וודאי מוכח כן דאמרינן צא ונחור קא"ל אף למ"ד טריפה פטור מכיסוי, וע"כ שאני איסור דרבנן שאינו בכלל אשר יאכל.

וביאור דעת הב"ח צ"ל עפ"י הנ"ל דאף הב"ח מודה לכל הנ"ל דל"מ חזקת איסור לפטור מדין אוא"ב, אבל לענין כיסוי שאני דדין כיסוי הוא תולדה מהיתר אכילה דתלי באשר ייאכל ולכך מהני חזקת איסור להכריע שהוא פטור מכיסוי, משא"כ בדין אוא"ב, וזהו סברת הב"ח משא"כ בספק טרפות שאין בו חזקת איסור.

וביאור הדברים לפמש"כ במקו"א לבאר דדין כיסוי קי"ל דשחיטה שא"ר שמה שחיטה, אבל מ"מ הכריע רבי לענין כיסוי הדם דאשר יאכל כתיב והביאור שיש דין מיוחד שיהיה ראוי לאכילה בפועל, בזה שפיר מהני חזקת איסור לפטור מכיסוי.

ולפי"ז י"ל משה"ק הש"ך מהסוגיא דלר"מ אינו נפטר אלא משום רוב ולא משום חזקה, ונתבאר לעיל מד' הפמ"ג וש"ש ליישב עפי"ד מהרש"א דר"מ לא סומך על חזקה, אבל להנ"ל י"ל דר"מ לשיטתו דכיסוי הדם לא דריש אשר ייאכל לשחיטה שא"ר ואי"צ שחיטה שתתיר באכילה בפועל א"כ הו"ל כדין אוא"ב ול"מ חזקת איסור לפטור מכיסוי הדם.

אבל עיקר ד' הב"ח צ"ע שאם יש חילוק בין אוא"ב לכיסוי הו"ל להגמ' לומר שהכל ספק אלא שבכיסוי מעמידים על חזקת איסור משא"כ באוא"ב, וכה"ק בזכרו"ש.

וי"ל לפמש"כ התו"ר דפשיטא להגמ' שאינו ספק השקול בדיוק לכך לא תי' הגמ' דהוי פלגא ופלגא.

עוד צ"ע כעי"ז בעיקר ד' הגמ' דמשמע להדיא דכל מה דמחייב ר"מ משום נבילה הוא משום דרוב מעשיהן מקולקלין וצ"ע תיפו"ל משום חזקת איסור, וביותר תיקשי דא"כ מאי ראיה לדין אוא"ב דלר"מ ייפטר והא נתבאר דלענין אוא"ב ל"מ חזקה, וצ"ע, ועיין בזכרו"ש שהביא מד' הר"מ פ"ג שחיטה הי"ח דחזקת איסור לא מהני לשוויי וודאי נבילה, עיי"ש.

אבל הדברים מבוארים בתו"ר הנ"ל להדיא עיי"ש שהק' על קו' הגמ' אח"כ דמקשי מאי איריא רוב אפי' מיעוט נמי ומשני, ולמה לא הק' הגמ' אפי' מע"מ נמי, ותי' דלא רצתה הגמ' להעמיד דהוי מע"מ בדיוק.

**ו. עוד בד' הב"ח-**

ט"ז טז-יג אם נפל ספק בשחיטה אין להקל לשחוט באותו יום אוא"ב, מבואר דעתו דלא מהני חזקת איסור לדין אוא"ב.

וכתב ע"ז בנקוה"כ דאיתשמיטיה להט"ז שכ"כ בסמ"ק דבספיד"ד יש איסור אוא"ב מספק, ועיין בזכרו"ש דשא"ה דל"ש להעמיד על חזקה בספיד"ד, וחידוש הט"ז הוא דאף בגוונא שיש להעמיד על החזקה מ"מ ל"מ לדין אוא"ב, והוא כש"כ בדעת הב"ח דאף הוא מודה דלא מוקמינן אחזקת איסור לדין אוא"ב.

ובב"ח-טז כתב דהיכא שמחמירים בספק דרבוותא אין היתר בדין אוא"ב, ולפי הנ"ל צ"ל דלאו דוקא נקט הב"ח ספק רבוותא שא"א להעמיד בו על החזקה, אלא ה"נ בספק ששייך להעמיד על חזקה מ"מ ל"מ חזקת איסור בזה.

**ז. עוד בד' התוס'-**

ולפי כל משנ"ת י"ל עוד בד' התוס', הנה בתוס' הק' היאך מהני רוב מעשיהם מקולקלים לר"מ והרי חייש למיעוטא א"כ ייאסר לשחוט אחריו, ותי' משום דהכא איכא נמי חזקה שמסייעת לרוב אמרינן סמוך רובא לחזקה והו"ל מיעוטא דמיעוטא.

וצ"ע שהרי דעת ר"מ דשחיטה שא"ר שמה שחיטה גבי אוא"ב וע"כ ביאור הדברים דחשיב שחיטה ע"י שמתירה מידי נבילה, וא"כ איך תהני חזקת איסור להכריע דין השחיטה לענין אוא"ב סו"ס יש כאן שחיטה לענין טומאת נבילה?

ויש ליישב דאזלינן הכא כמ"ד לעיל ט. דקיימא בחזקת טומאת נבילה.

אבל לפמש"כ האחרונים ונתבאר במקו"א דבדין אוא"ב דשחיטה שא"ר שמה שחיטה ואי"צ שתתיר מידי נבילה כלל רק עצם המעשה שחיטה נאסר באוא"ב, אכתי צ"ע איך תהני חזקת איסור נבילה לדין אוא"ב?

[ואולי הביאור דטעמיה דמ"ד שהוא בחזקת טומאת נבילה נמי הוא משום דבחזקת נבילה ממש הוא שהרי בלא מעשה ייהפך להיות נבילה ועפי"ד הרשב"א יבמות ל:, אבל צ"ע לפמש"כ רעק"א טעמו רק משום חומרא דרבנן שלא לעשות תרתי דסתרי].

וי"ל בזה לפמש"כ דלצרף רוב לחזקה לומר סמוך סגי אף בחזקה שאינה על גוף הנידון, וכש"כ להוכיח מדעת הש"ך, ודו"ק.

**ח. קצת בפלוגתא דר"מ ורבנן-**

הנה שתי מחלוקות ר"מ ורבנן, חדא בלא חזקה אי חיישינן למיעוטא מדרבנן, ועוד ע"י חזקה, ודעת התוס' בסוגיין דבזה חיישינן מדאורייתא דסמוך מיעוטא לחזקה.

ובארו אחרונים דהנך תרי פלוגתות ר"מ ורבנן תליין זב"ז, וכמבואר ברש"י קידושין פ. כש"כ בביה"ל, וביאור המחלוקות דלר"מ ס"ל דדין הלך אחר הרוב אינו מבטל צד המיעוט רק הוא דין לילך אחר הרוב, וכיון שהמיעוט הוא צד שפיר אמרו רבנן לחוש לו, וה"נ מהני חזקה להצטרף עמו כנגד הרוב, אבל לרבנן בטל צד המיעוט לגמרי.

והנה בתוס' יבמות קיט: צידדו דאף דינא די"ל דאף סמוך מיעוטא לחזקה הוי רק מדרבנן, והק' רעק"א היאך אפשר לומר כן והרי דין זה נאמר להקל גבי טומאה מכח ספק וע"כ הוא מגרע את הרוב?

ובפשטות נראה דסמוך מיעוטא לחזקה אכתי חייל ביה ספק אלא דדינא הוא דאזלינן בתר רובא אבל לענין ס"ט אכתי בכלל ספק הוא.

[וכעי"ז היה מקום לומר דאף בלא חזקה לר"מ לא אזלינן בתר רוב בס"ט כיון דחיישינן למיעוטא לא נפיק מכלל ספק שהמיעוט הוא צד גם מדאורייתא, אבל בתוס' חולין פו: מבואר לא כן ואם חיישינן למיעוטא רק מדרבנן פשיטא להו דמהני רוב בס"ט גם לר"מ, וכל מה שדנו הוא רק אם חיישינן למיעוטא מדאורייתא דא"כ ס"ט לא יהני ביה רוב, ועי' תוס' נדה יח: כנראה ג"כ כוונתם כן].

אבל י"ל עפ"י הנ"ל דכוונת התוס' דשאני גוונא שהוא צד בטבע שבזה אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה לר"מ ואין המיעוט בטל, אלא דמ"מ אזלינן ביה בתר רובא אבל הוא רק דין דהלך אחר הרוב אבל מ"מ לא נתבטל הצד, וממילא בכה"ג יהיה ס"ט ברה"ר טהור דסו"ס יש כאן שם ספק ולא אכפ"ל מהלכה של רוב במקום ס"ט.

ורק במקום שהוא ספק מיקרי שהרוב מבטל לגמרי את הצד של המיעוט, כהא דקידושין פ. בזה אף בס"ט מהני רוב.