10. בסוגיא דאומן קונה שבח כלי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / שכירות פועלים ובתים

ב' כסליו ע"א

**בסוגיא דאומן קונה שבח כלי**

א]יבאר הנפק"מ בדין אומן קונה וכו' והאם זה רק משכון או קנין בגוף הדבר והראיות לזה

ב]בביאור המאן דאמר אין אומן וכו' ובדברי הרשב"א והגר"א לענין מעביר על דעת בעל הבית שיקנה הכלי מדין אומן וכו'

ג]בדין אומן וכו' האם זה קנין על השויות או גוף החפץ ובנידון הראשונים לענין טבילת כלים

ד]בדין אומן קונה וכו' בירד ערך השבח שנעשה בו

ה]בצורת הקנאת השבח לבעל הכלי

ו]בביאור דברי הרמב"ן בגדר אומן וכו'

ז]בדין אומן קונה וכו' לענין צבע וביאור דברי שו"ת הרא"ש

**ח]דיני אומן קונה וכו'**

**יבאר הנפק"מ בדין אומן קונה וכו' והאם זה רק משכון או קנין בגוף הדבר והראיות לזה**

א]עיין ב"ק צ"ט: ובב"מ קי"ג. דהגמ' דנה האם אומן קונה בשבח כלי ומבואר בגמ' דדבר זה נפק"מ לשלשה דברים א. לענין שאם האומן הזיק הוא פטור מלשלם ב.שהבעל הבית לא עובר באיסור בל תלין ג. שהאומן יכול לקדש אשה בזה ואין בזה חיסרון של אומן קונה שבח כלי ומצאנו ברבותינו שדנו בעוד כמה דברים שיתכן שזה תלוי בדין אומן קונה שבח כלי א.עיין ראשונים בע"ז שדנו שעכו"ם שעשה כלי לישראל אם אומן קונה בשבח כלי צריך טבילה ב.עיין מ"מ שהביא את הרמב"ם שקבלן יש בו הונאה והקשה הרי אין אומן וכו' ומבואר שאם אומן וכו' יש פה מכר ושיך בזה הונאה ג.עיין תרוה"ד שנקט שאם האומן הקנה השבח למישהו אחר אין זכות לבעל הבית לקחת את שלו על ידי תשלום השכירות ד.עיין מג"א סימן רכ"ג שישראל שנתן לאומן לעשות לו כלי אם אומן קונה בשבח כלי כשהאומן מחזיר חשיב קונה כלים חדשים ומברך שהחיינו ה.עיין תשובות הרא"ש דבפשוטו מבואר שאם אומן קונה שבח כלי האומן יכול לאוסרו על בעל הבית

והנה בעיקר הדין דאומן קונה בשבח כלי עיין קצוה"ח סימן ש"ו וסימן ע"ב סקכ"ג שכתב שאין זה אלא קנין משכון אלא שתמיד אין הקנין אלא כנגד חובו וכאן הקנין כנגד כל השבח ולכן אם הזיק פטור מלשלם דתמיד מלוה שמזיק המשכון ביחס לשיעור החוב זה לא שיש כאן חיוב מזיק אלא שזה שלו לגבי זה וע"ש שמכח זה כתב שבחינם שלא עושה על דעת לקחת דמים לא שייך אומן קונה בשבח כלי ואם הוא יזיק הוא יהיה חייב דמים וע"ש שהוכיח את דבריו שהרמב"ן והריטב"א והר"ן כתבו שאומן שהחפץ נאנס הוא לא חייב באונסים והוכיחו דבר זה מהמשנה כל האומנים שומרי שכר וביאר הקצוה"ח שהיה משמע להו שמדובר גם על שיעור השבח והנה אם זה היה קנוי להם ממש ורק שכשהם נותנים לבעל הבית הם מוכרים לו את זה א"כ עד כמה שזה נאנס אין להם על מה לשלם אלא בהכרח שזה רק קנין משכון ולכן גם אם זה נאנס עיקר החוב נשאר ועיין ר"ן בפרק כל הנשבעין דהביא את הרמב"ן ששבועת הנוטלים שיש במי שיש בידו משכון ונאמן במיגו אין במקום שזה אומן קונה בשבח כלי ועיין ר"ן שכתב שזה לא יותר ממשכון והוסיף שהרי שיטת רש"י שמשכון הוא חייב באונסים ובאומן הוא פטור דהיינו שזה פחות ממשכון אמנם ברמב"ן מבואר שזה יותר ממשכון וצ"ב מחלוקתם ועיין ריטב"א בע"ז ע"ה: שבאמת כתב שאם אומן קונה בשבח כלי הוא חייב באונסים ובפשוטו מצד שס"ל שפה זה יותר מקנין משכון אלא שזכה כנגד שיעור השבח וממילא עד כמה שזה נאנס אין לו סיבה לקבל ממון ועיין נתה"מ סק"ג שנקט שמעיקר זכותו זה יותר ממשכון אבל למעשה כיון שרוצה דמים אין דעתו לעשות אלא רק בתור קנין משכון ולכן לענין מזיק הוא פטור דעד כמה שהזיק הוא השאיר לעצמו זכות שזה שלו ולא רק משכון ולפ"ז גם בחינם יהיה פטור מצד מזיק [והנה מבואר בגמ' דבאגרא לביטשי אין אומן קונה בשבח כלי וביאור התוס' והרשב"א שבתחילה אין שבח ואז הוא לא קונה והנה לכאורא עד כמה שבעיקרון צריך לזכות כשיעור השבח אלא שמשאיר לעצמו רק זכות משכון וכמו שביאר הנתה"מ וודאי מסתבר שמשאיר לכל החובה של העבודה ולא רק ביחס לחלק זה בשבח וצ"ע

אמנם לכאורא מכמה דוכתי משמע שזה ממש קנוי לו אלא דבפשוטו אין קנוי לו אלא כשיעור השבח ולא יותר מזה ונבאר הדברים א. עיין לשון הגמ' בב"מ שאין בזה בל תלין כיון שזה הלואה וביארו שם הראשונים דעכשיו שהוא מחזיר החפץ הוא כמוכרו והחוב שחל זה הלואה ב. עיין לשון רש"י בקידושין מ"ח. דאם אומן קונה שבח כלי לא שייך הנידון של ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף בקבלן ובפשוטו הטעם דאז אין החיוב על העבודה אלא על המכירה של זכותו אמנם ברשב"א שם קצת משמע לא כך ועיין לשון רש"י וז"ל ואין בזו לומר ישנה לשכירות דכל מה שמשביח אינו אינו מלוה על הבעלים אלא בכלי הוא זוכה ובשעה דמחזירו לבעלים הרי הוא כמוכרו לו עכ"ל ומפורש שיש כאן מכירה ג.עיין לעיל דהבאינו דהמ"מ נקט ששיך הונאה אם אומן קונה וכו' ומבואר שיש כאן מקח גמור ג.הראשונים דהבאינו דדנו שיהיה חיוב טבילה באומן קונה בשבח כלי לכאורא מוכח שיש לו קנין בעצם הכלי דאל"כ אין בזה סיבה לחייב טבילה כמבואר בגמ' לענין משכנתא אמנם יתכן שלגוי אין קנין משכון אמנם מסברא כיון שצריך דומיא דמעשה מדין ושם זה היה בעלות גמורה ולא זכות גביה וודאי שקנין משכון זה לא סיבה לחיוב טבילת כלים ד.עיין לעיל דהבאינו דהמ"מ דן לענין הונאה שמדין אומן קונה שבח כלי יחשב מכר ולכאורא כל זה אם יש כאן קנין ממש ולא רק אם זה משכון ה. התרוה"ד שדן שיכול למכור את זה למישהו אחר כשיעור השבח נגד רצונו של בעל הכלי מוכח שזה ממש שלו ולא רק משכון דא"כ וודאי שיוכל לסלקו בשיעור השכירות [וצ"ל לדעתו שאפילו שמהאומן עצמו יש לו זכות לקנות בשיעור השכירות אבל ממישהו אחר לא וצ"ב החילוק] ו.המ"א דהובא לעיל שדן שזה סברא לחייב בברכת שהחיינו חזינן וודאי שיש כאן קנין בעצם לאומן שהוא חוזר ומקנה לבעלים ז.עיין פתחי תשובה אבן העזר סק"כ סק"ז שהביא בשם הגט פשוט שאם בעל הבית משלם לאומן השכירות ולוקח הכלי בע"כ תלוי בפלוגתא דאומן קונה שבח כלי ח. עיין לקמן דפשטות דברי הרא"ש שאם אומן קונה שבח כלי האומן יכול לאסור בקונם על בעל הבית ואם אין לו אלא רק שיעבוד הוא לא יכול לאסור ט.עיין רעק"א שדן שגם בחינם יש אומן קונה וכו' ויכול להתחרט ולבקש דמים על מה שעשה כל זמן שלא נתן לו החפץ שאז היא נתינת המתנה דהינו שיש קנין בשבח וגם כשזה בחינם דעתו לקנות ואחרי זה לתת [אמנם לכאורא היה מקום לדון דבחינם אז המתנה זה על הפעולה וממילא זה כמו שכיר יום שאין אומן קונה בשבח כלי אמנם אם נימא דשם זה רק מצד שכיון שמשלם הפעולה לכן זה של בעל הבית וכמבואר בגמ' שיד פועל כיד בעל הבית א"כ כאן שאין על זה תשלום ממילא הוא זוכה בזה וצ"ע עוד יש לדון דלמבואר ברשב"א שעד כמה שלא הזיק לא קונה אלא כשיעור שכרו א"כ כאן שזה בחינם וודאי שלא קנה לענין שיוכל לבקש דמים]

והנה עיין קצוה"ח סימן של"ט סק"ג שהביא בשם המהר"א ששון שאם אדם אמר לאומן שיכתוב לו גט והנייר והדיו של האומן הבעל הבית לא עובר בבל תלין דהרי הגמ' אומרת שאם אומן קונה בשבח כלי לא עובר בבל תלין כ"ש כאן שהחומרים שלו והנה לכאורא לקצוה"ח שאומן קונה זה גדר משכון א"כ לכאורא זה לא דומה דשם הסברא שחשיב שהתחיל לשלם בזה שנתן לו קנין משכון וכמבואר בראשנים שאם יש משכון אין בל תלין אבל כאן שעושה בשלו הרי אין כאן שום נתינה מצד בעל הבית ורק שלא היה כאן נתינה גמורה של הפעולה ולכאורא אין כאן סיבה שלא יעבור בבל תלין אמנם אם נימא שבאומן קונה הסיבה שלא עובר כי יש כאן מכר א"כ כ"ש כאן שזה שלו שלכו"ע זה כמו למ"ד אומן קונה שבח כלי וצ"ע בזה

אמנם המהר"א ששון

**בביארו המאן דאמר אין אומן וכו' ובדברי הרשב"א והגר"א לענין מעביר על דעת בעל הבית שיקנה הכלי מדין אומן וכו'**

ב]והנה בעיקר הדין דאומן קונה שבח כלי יש לדון האם הוא קונה אם הכל או רק כשיעור שכרו או כשיעור שבחו והנה בגמ' מבואר שאם הוא מזיק הוא פטור ומשמע שהוא זוכה כשיעור שבחו אמנם עיין רשב"א שכתב שהכוונה שמצד עיקר הדין הוא זוכה כשיעור שבחו אלא שאין דעתו לזכות אלא לענין שאם הוא יזיק אבל עד כמה שהוא לא יזיק אין הוא זוכה אלא כשיעור שכרו והראב"ד נסתפק בזה

והנה הקשה הקצוה"ח דבגמ' מבואר שאשה יכולה לאסור את מעשי ידיה וביאר הריב"ן שהכוונה מה שאופה וקשה הרי מה שאופה זה שלו ולמה שתוכל לאסור את זה [ועיין תורי"ד נדרים י"ג שאדם שאוסר השבח שיעשה בחפציו זה דבר שאין בו ממש ולא יחול על זה קונם] ותירץ כיון שאומן קונה בשבח כלי לכן זה שלה ויכולה לאסור את זה אמנם עדין קשה למ"ד שאין אומן קונה שבח כלי ובאמת שדברי הקצוה"ח צ"ע דהרי הוא ביאר שכל הדין שאומן קונה שבח כלי זה רק קנין משכון וא"כ כאן שעושה בחינם לא קונה בזה כלום ועיין נתה"מ שביאר שבאמת מצד עיקר הדין צריכה לזכות בזה לכו"ע קנין גמור רק כיון שעושה את זה כדי להשביח לחברו א"כ למ"ד אין אומן קונה בשבח כלי לכן עושה על מנת שלא לזכות כלל ולמ"ד שאומן קונה וכו' זה קנין משכון אבל מצד עיקר הדין לכו"ע צריך לזכות בגוף הדבר כשיעור שבח וכיון שמעיקר הדין צריכה לזכות ללא ויתור מצידה לכן זה סיבה שיכולה לאסור עכת"ד ועל דרך זה מבואר בחזו"א

אמנם הנה מבואר במשנה שהנותן צמר לצבע לצבוע לו אדום וצבעו שחור ר"מ אומר שנותן לו דמי צמרו והגמ' אומרת שזה מצד שהוא גנב ושינוי קונה והקשה הרשב"א למה הגמ' לא אומרת שזה מצד שאומן קונה בשבח כלי ואפילו שתמיד זה רק כדמי השכירות אבל כאן שמשנה מדעת בעל הבית ורוצה להשביח לעצמו זוכה כל השבח ותירץ או שהרי הגמ' מסיקה שר"מ סובר שאין אומן קונה שבח כלי או שא"כ הוא לא נוטל כל הצמר אלא או שחולקים בצמר או שבעל הבית לוקח הצמר ומשלם לאומן את שיעור השבח עוד תירץ שכיון שיש משנה שר"מ סובר שהמעביר מדעת בעל הבית נקרא גזלן א"כ בהכרח שזה מדין שינוי עכ"ד ועיין תורי"ד שגם הקשה כנ"ל ותירץ שא"כ הוא נותן לו שיעור שבח והצמר של הבעל הבית ולא של האומן

והנה מבואר מדבריו לכאורא מפורש כנתה"מ שמצד עיקר הדין הוא זוכה בגוף הדבר כשיעור שבח ולא רק כמשכון אמנם מבואר מדבריו שזה רק למ"ד אומן קונה בשבח כלי דהינו שמי שחולק זה לא מצד אומדנא אלא מצד שאין כאן סיבה לקנות ודלא כנתה"מ עוד מבואר לכאורא ברשב"א שהדין שקונה זה לא רק במקום שבעל הבית נתן לו רשות להשביח אלא גם במעביר על דעת הבית שהגמ' דנה שהוא יהיה גנב וקונה בשינוי בכל אופן שייך אומן קונה בשבח כלי ושמעתי שבעין יצחק אבן העזר סימן ע"ו סקי"א דן שכל יורד שלא ברשות יש כאן אומן קונה בשבח כלי ודחה שבאמת במקום שזה שלא ברשות אין בזה אומן וכו' אמנם עיין ברשב"א בתירוץ השלישי שכתב שכיון שר"מ ס"ל שמעביר על דעת בעל הבית נקרא גזלן א"כ בהכרח שלא שייך כאן אומן קונה בשבח כלי ומבואר שבאמת בשלא מדעת לא שייך אומן קונה וכו' ורק אם הוא לא גזלן שחשיב שהירידה היא ברשות לכן הוא זוכה והסברא צ"ע כיון שעושה נגד רצונו של בעל הבית למה שיזכה אם עד כמה שהוא גזלן זה לא סיבה לזכות וצ"ע

ועיין חלקת יואב שהקשה בכל גזלן שהאכיל הבהמה והשביחה ואחר זה טבח ומכר מבואר בגמ' שחייב דו"ה הרי השבח שלו וא"כ זה לא וטבחו כולה באיסורא דהינו שנקט פשוט שגם בגזלן זה כך אמנם לנ"ל ברשב"א זה לא קשה

והנה בביאור הגר"א סימן ש"ו ס"ג הקשה את קושית הרשב"א הנ"ל וכתב שזה מקור שקי"ל שאין אומן קונה בשבח כלי ובפשוטו מבואר שנקט שזה גם בגזלן עוד מבואר בדבריו שכה"ג הוא זוכה בכל הכלי ואפילו אם שינוי לא קונה וצ"ע הטעם הרי לכאורא וודאי צדקו דברי הרשב"א שעיקר החפץ שלו ורק את שיעור הדמים הוא נותן לגזלן וצ"ע

**בדין אומן וכו' האם זה קנין על השויות או גוף החפץ ובנידון הראשונים לענין טבילת כלים**

ג] הנה מבואר בכמה דוכתי ששיך לדון בחפץ שיש בו שני סוגי בעלות אחד על עצם החומר והשני על שויותו ודבר זה מבואר בכמה דוכתי א. עיין קצוה"ח שכתב לגבי יאוש שאפילו שקונה אבל את שויות החפץ הוא לא קונה ונשאר עדין לבעלים בעלות על שויות החפץ וכל זמן שלא יקבל דמים אין זה לגמרי של הגזלן ב.עיין סימן רל"ב ברמ"א שכתב שאם אדם זכה בדבר שחשב שזה בדיל ובסוף התברר שזה זהב ולא ידע מזה ובא מישהו אחר וזכה בזהב חשיב לגבי מה שיותר מהבדיל כזוכה מההפקר וצ"ע כיון שהוא התכוין לזכות בחומר ממילא גם אם זה זהב זה שלו ומוכרח שאפילו שהוא בעלים על החומר אבל כיון שסבור שזה שויות של בדיל הוא לא זכה בכל השויות ומישהוא אחר יכול לזכות ג. עיין גמ' כריתות ששור הנסקל שהוזמו עדיו כל הקודם זוכה בו כי הבעלים התיאשו והקשו התוס' לדעת ר"ת שמחיים הוא מותר בהנאה למה זה הפקר ותירצו שמהשוי של יותר מדמי שור לחרישה הוא מתיאש וצ"ע כיון שהוא עדין מחזיק את זה ברשותו לצורך מסוים ממילא הכל שלו ומרוח מדבריהם שכיון שחושב שאין לו בזה אלא שווי קטן ממילא חשיב שאין לו בעלות על שאר השווי ד. עיין תוס' בב"ק כ: שהגמ' אומרת שסתם פירות בר"ה אפקורי מפקיר להו שהקשו הרי יש לו מזה שיעור נהנה וכתבו שבשיעור זה הוא לא הפקיר וצ"ע כיון שלא הפקיר כי יש לו מזה חיוב של נהנה א"כ זה לגמרי שלו ובהכרח כנ"ל שלענין שוויות החפץ אין כל השויות שלו אפילו שהחומר שלו [והנה בגמ' דנה שזורק כלי מראש הגג ובא אחר ושבו האם השני חייב ודנו האחרונים הרי זה אבודה ממנו ומכל אדם וישב הגריז שכיון שהשברים יהיו שלו א"כ לא פקעה בעלותו ושמעתי שהקשו לו מדברי התוס' הנ"ל ששיך הפקעה משויות החפץ והסכים דבתוס' מבואר דלא כדבריו] אמנם שמעתי שהגרש"ש חלק על הקצוה"ח לענין יאוש וכתב שאין כזה מושג

והנה לאחר כל הנ"ל לכאורא באומן קונה בשבח כלי אין סיבה שיזכה יותר מהשויות של החפץ והניחא אם אין כזה דבר א"כ כיון שצריך לזכות בגוף הדבר ממילא יש לו שותפות בחומר כי לא שייך לחלק הדברים אבל עד כמה שאפשר לחלק הדברים א"כ מצד שהוא השביח הרי לא הוסיף כאן חומר נוסף ואין סיבה שיזכה אלא בשויות הכלי אמנם א"כ בפשוטו זה לא סיבה לדין טבילת כלים והרי הראשונים דנו לחייב טבילה מכח אומן קונה בשבח כלי והנה המהר"ש הלוי דן באומן קונה וכו' האם קונה בגוף הכלי והוכיח מהראשונים שהצריכו טבילה ועיין חזו"א שביאר שספקו האם זכה שבח הפורח באויר או שזכה בגוף הדבר והוכיח מטבילת כלים שזכה בגוף הדבר [אמנם בדבריו מבואר שנידונו האם קונה רק השבח או את כל הכלי] ולכאורא זהו כוונתו שהיה לו צד שרק זכה בשויות שזה לא בעצם החומר וחשיב שבח הפורח באויר והוכיח מטבילת כלים לא כך [אמנם אם שייך בעלות על הצורה ללא החומר יתכן שזה כוונתו אמנם בפשוטו אין כזה מושג] ויתכן שזה כוונת הראשונים שאין שם העכו"ם עליו שצ"ב הרי אם יש לו בעלות גמורה מה סברא שאין שמו עליו אמנם לנ"ל א"ש שזה סוג בעלות שאין שמו עליו וזה לא מחייב בטבילת כלים אמנם יש מקום לדון שאולי גם לענין טבילת כלים כיון שזה תלוי בבעלות הממונית לכן זה מספיק סיבה לטבילת כלים

והנה מבואר באיסור והיתר דעד כמה שאומן קונה בשבח כלי זה סיבה לטבילת כלים א"כ ה"ה הפוך אם ישראל היה אומן בשל גוי זה סיבה לפטור מטבילת כלים ועיין פר"ח וביאור הגר"א שהקשו הרי גם אם אומן קונה בשבח כלי זה רק שותפות ולא שהכל שלו וא"כ מהשיטות המחייבים מוכח ששותפות עכו"ם מספיק לחייב טבילת כלים א"כ גם באומן ישראל שעושה הרי יש לעכו"ם שותפות מצד שהחומר שלו וא"כ למה שלא יצטרכו טבילה ולכאורא לנ"ל היה מקום לומר שכיון שהמחייב בטבילת כלים זה השם כלי א"כ ביחס לשויות חשיב שהשויות של השם כלי זה של האומן וכאילו זה הכל שלו ולכן באומן עכו"ם זה מחייב טבילה ובאומן ישראל זה פטור מטבילה דחשיב שכל שויות הכלי זה של האומן

והנה לפ"ז היה מקום לומר ששותפות עכו"ם באמת לא מחייב טבילת כלים ובזה א"ש שכתב הרמ"א שאם האומן ישראל ונתן גם חלק מהכסף לא צריך לטבול וקשה הרי אם אומן לא קונה שבח כלי א"כ יש כאן שותפות עכו"ם ולמה שלא יהיה חייב ולנ"ל א"ש ששותפות פטור אמנם בהכרח שאין זה כוונת הרמ"א שהרי כתב שבאומן עכו"ם ונתן חלק משלו טובלים בברכה והרי זה רק שותפות עכו"ם ובהכרח שיש כאן ביאור אחר ברמ"א עיין בפרי תואר שם מה שביאר ועיין כלים בענין מעמיד שהוכחנו עוד ששותפות עכו"ם חייב

והנה מבואר במשנה שישראל שעשה עיסה לגוי פטורה מהחלה ושמעתי דבחלקת יואב הקשה לשיטות שאומן קונה שבח כלי אם שיעור השבח הוא כשיעור חלה למה שלא יתחייב חלה מצד אומן קונה בשבח כלי אמנם לנ"ל שאין זה זכיה אלא לשוויות של הדבר ממילא יתכן שלענין חיוב חלה זה וודאי תלוי בבעלות על עצם החומר ולא בבעלות על השויות וצ"ע

עוד הקשה מהגמ' דישראל ששם בהמה לעכו"ם חייבת בבכורה ואן נימא שהעכו"ם קונה בשבח הבהמה א"כ יש כאן שותפות עכו"ם אמנם יתכן לנ"ל שכיון שכל הבעלות מותנית בשבח הקים אין זה שותפות עכו"ם לענין בכור ואינו מסתבר וצ"ע

**בדין אומן קונה וכו' בירד ערך השבח שנעשה בו**

ד] והנה נפק"מ בכל הנ"ל במקרה שערך הכלי ירד והשבח שנעשה בו כבר אין בו תועלת האם עדין יש לו שותפות בכלי דבפשוטו כיון שזכה חלק מהחומר א"כ זה נשאר לו תמיד גם עד כמה שכבר אין מעלה לשבח זה אמנם אם נימא כנ"ל שכל בעלותו זה על השבח א"כ כל שאין כאן כבר השבח ממילא פקע מזה בעלותו אמנם יתכן שגם ללא זה דכיון שכל הסיבה שיש לו חלק בכלי זה מחמת השבח א"כ כל שירד השבח ממילא פוקע בעלותו [ושמעתי דוגמא לדבר בהא דשנים שהטילו לכיס דמבואר ברמ"א סימן רל"ב בשם תרוה"ד שחשיב שניהם שותפין בכל הכסף ואם נאבד חלק נאבד לשניהם והמוחזק לא יכול לומר ששל השני נאבד ויש לדון אם אחרי זה יבררו מה היה של הראשון ומה של השני האם יצטרכו מעשה קנין חדש או לא ויתכן שממילא יפקע הבעלות כיון שכל סיבת השותפות כיון שלא ברור של מי זה ממילא כל שיפקע הסיבה יחזור הבעלות למצב הקודם אמנם אין זה מוכרח שכך הדין שם דיתכן שזה צורה של קנין והיום הם ממש בעלים גמורים וצ"ע]

**בצורת הקנאת השבח לבעל הכלי**

ה] והנה כתב הש"ך בשם השלטי גבורים שאם אומן קונה בשבח כלי אם שילם הדמים לבעל הבית וודאי שזה נהיה שלו ואם הזיק אחרי זה הוא צריך לשלם הכל ועיין נתה"מ שהקשה איך הבעל הבית זוכה וכוונתו אפילו שס"ל שזה רק משכון אבל כל זה אם לא יזיק אבל לגבי אם זה יוזק השאיר את זה כשלו ואיך זכה בזה בעל הבית [אמנם היה מקום לדון שכל דעתו להשאיר לעצמו לגבי אם יזיק זה רק כל זמן שלא קיבל הכסף] וע"ש שכתב שכאן שלא שייך נשרפו חיטיך בעליה ממילא כסף קונה אמנם לפ"ז לשיטת הרשב"א דאמרינן לא פלוג ותמיד גזרו גם בשכירות באמת יהיה דלא כשלט"ג עוד יש לעין שאין דעת בעל הבית לקנות אלא רק לשלם את חיובו והנה אם נימא כדלעיל שרק השויות של החפץ האומן קונה יתכן שדבר זה כדי להקנות לבעל החומר לא צריך מעשה קנין וכן אם נימא שרק הצורה שלו אם שייך לחלק דבר זה מהחפץ א"כ וודאי יתכן שכזה דבר לא צריך מעשה קנין אמנם אם עצם החפץ שלו צ"ע אמנם יתכן דהרי בפשוטו אם השבח יאבד פקע זכותו ועיין לעיל סק"ד דיתכן הטעם שצריך כל הזמן שסיבת הקנין תהיה קיימת וממילא יתכן שכל שבעל הבית שילם על זה חשיב שאין סיבת הקנין קיימת וממילא פוקע זכותו וצ"ע בזה

ועיין קצוה"ח שהביא להקשות מהפני יהושע בקטן שכתב גט איך יקנה הגט לבעל אמנם אם נימא דברגע שמשלמים פוקע סיבת הקנין והבעלים זוכה ממילא וודאי שדבר זה שייך גם בקטן

**בביאור דברי הרמב"ן בגדר אומן וכו'**

ו] עיין רמב"ן בשבועות שכתב דאפילו שהגאונים חידשו שכל הנוטלין נשבעים ואפילו במשכון אבל אם אם הוא אומן זה אחרת והטעם ע"ש שביאר וז"ל ולא מיבעיא למ"ד אומן קונה בשבח כלי אלא דכטוען על גופו של משכון דמי אלא אפילו למ"ד אין אומן קונה בשבח כלי כיון דוודאי אית ליה עליה אגריה ואאגריה תפיס ליה כטוען על גופו של כלי דמי דמקנה קני ליה כלי עד עד דיהיב ליה אגריה ושקיל ליה עכ"ל וצ"ב כוונתו הרי למ"ד אין אומן קונה אלא קנין בגוף הדבר כדחזינן שלא יכול לקדש בזה אשה וכן אם הוא הזיק הוא חייב ושמעתי מהרב שפירא לבאר שכל המ"ד אין אומן קונה בשבח כלי זה מצד שהבעלים לא מעונין לזכות לו את השבח וממילא אין לו זכות לזכות אבל כל זה עד כמה שהוא ישלם לו אבל עד כמה שהוא לא משלם לו כיון שהירידה היתה מדעתו של בעל הכלי ממילא יש לו זכות שעד כמה שהוא לא משלם לו הוא זוכה בעצם הכלי ולכן עד כמה שהנידון כמה צריך לשלם לו דהינו שלא רוצה לשלם לו את מה שסיכמו הוא יזכה בעצם הכלי ולכן זה סברא שלא יהיה שבועת הנוטלים ולפ"ז באומן שהשביח הכלי ומת הבעלים ולא השאיר שיעבוד נכסים הוא יוכל לגבות מהכלי את שכירותו אפילו למ"ד אין אומן קונה בשבח כלי ויסוד לזה דבגמ' ב"ק צ"ו: מבואר שהגוזל שוורים מחברו והשביח בהם את קרקעו בעל השורים זוכה בשבח ורק מצד שכל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה הוא לא זוכה כשיעור השבח וצ"ב אם כן למה כל אומן לא קונה בשבח כלי וצ"ל כיון שמזכות הבעלים לעכב שלא יזכה ולפ"ז יתכן מאוד שבמקום שהטעה אותו לרדת ובסוף לא משלם לו כה"ג אין בזכותו לעכב וכמו בחורש בשורים של חברו שלא יכול לעכב עכ"ד אמנם אין זה כל כך במשמעות דברי הרמב"ן שכתב שהוא קני ליה עד דיהיב ליה אגריה דלפ"ז הכונה שעד כמה שהוא לא משלם הוא קונה וצ"ע

והנה הקשו דברי הרמב"ן דמצד אחד מבואר כאן שהגדר של אומן קונה וכו' זה קנין בגוף הדבר ולא רק זכות גביה כמו משכון ומצד אחד מבואר דעתו שאם זה נאנס הבעלים חייב לשלם לו את שיעור השכירות ועד כמה שהוא קנה א"כ כל שלא נתן לבעל הבית אין סיבה שיקבל שכרו ולכאורא יש לישב בפשיטות דזה וודאי שהוא עובד בתור לקבל שכר ולא רק בתור לזכות בשבחו דהרי אם השבח יוזל הוא גם יקבל כדמי שכיר אלא שחוץ מזה הוא גם זוכה בשבח הכלי אלא דזה וודאי שאין לו זכות גם לקבל השכר וגם לקחת השבח לעצמו אבל אם זה יאבד וודאי יוכל לגבות שבחו וזה עצמו מה שהוכיח הרמב"ן לענין משכון דמה שיש לו מקום מאיפה לגבות זה לא סיבה שלא יהיה מגיע לו את עצם החוב דכ"ש מפה שזכה בעצם הדבר ובכל אופן זה לא סיבה לומר שאין לו את עצם החוב שאם זה יאבד לא יקבל את שכרו ה"ה שם יקבל את הלואתו

ועיין רש"י בקידושין מ"ח שכתב שלמ"ד אומן וו' לא שייך הנידון ישנה לשכירות וכו' ומשמע שס"ל שעד כמה שיש קנין אין כאן מחייב של שכירות [ויתכן שזה לשיטתו במשכון שיש חיוב אונסים ודו"ק] אמנם ברשב"א שם משמע לא כך וזה כמו שביארנו ברמב"ן

**בדין אומן קונה וכו' לענין צבע וביאור דברי שו"ת הרא"ש**

ז] עיין גמ' ב"ק לענין אם האומן צבע הצמר דבעל הבית דאם הצבע של הבעל הבית לא שייך בזה אומן קונה שבח כלי ועיין רשב"א שהקשה מה זה שונה מעצים של בעל הבית שכן קונה בשבח וע"ש דמשמע כוונתו לחלק דכאן השבח זה משהו חיצוני לכלי ולא שהיה שינוי בעצם הכלי

עוד מבואר בגמ' שאם הצבע של האומן שייך בזה הדין אומן קונה שבח כלי שאם הוא יזיק הוא לא יהיה חייב לשלם אלא כשיעור הצמר ומשמעות הגמ' שאם אין אומן וכו' הוא משלם כשיעור כל השבח לבעל הבית וצ"ע הרי השבח וודאי גם קרה בגלל הצבע שלו ועיין מחנ"א שכתב שהגמ' הולכת לצד שחזותא לאו מילתא וחשיב שאין כאן שום שבח שמתיחס לצמר וכמו בצבע קוף שבעל הצמר לא צריך לשלם לו כלום אם חזותא לאו מילתא

והנה הקצוה"ח סימן ש"ו הביא תשובות הרא"ש שדן באומן שצייר על טבלא ואסרה על בעל הבית האם הוא יכול לאסור וכתב שכיון שקי"ל שאין אומן קונה בשבח כלי וודאי הוא לא יכול לאסור ואפילו למ"ד אומן קונה בשבח כלי אבל הגמ' מסתפקת האם חזותא מילתא ומספק לא צריך לשלם א"כ האומן לא קנה כלום ואחרי זה דן הרי הוא יכול לגורדו וכתב שכיון שכיון שאם יגרדו אין בו ממש לכן הוא לא יכול לאוסרו ועוד שלמ"ד אין אומן קונה בשבח כלי אין לו זכות לגרדו [וכוונתו לכאורא שעד כמה שהשבח של בעל הכלי ממילא אין לו זכות לגרדו ולפסיד לו את שבחו אבל אם אומן קונה וכו' כיון שהשבח שלו ובזה שמגרד הוא מפסיד את שבחו יש לו זכות לקחת את שבחו אפילו שתמיד לא יכול לתבוע הכלי כי גוף הכלי לא שלו אבל אם יוכל לתבוע רק השבח באמת יכול לקחתו כי זה שלו] עכת"ד

והנה דבריו צ"ע מה שכתב שבצבע אם חזותא לאו מילתא אין בזה אומן קונה שבח כלי ולכן לא יכול לאסור את גוף הכלי והרי הגמ' מדברת על צמר צבוע ותולה את זה באומן קונה בשבח כלי ועיין קצוה"ח סימן ש"ו שביאר שכאן כיון שלא משנה בעצם הכלי לכן לא זוכה בעצם הכלי [וכמו שהאריך בחידושי הגרש"ש בב"ב] ולכן לענין לאסור לא יכול לאסור דעצם הכלי לא שלו רק אם היה חזותא מילתא הינו דנים שחלק זה של הכלי שהוא הצבע יכול לאוסרו אבל לענין היזק כיון שהשבח של הכלי שאין בו ממש הוא שלו ממילא הוא לא צריך לשלם אם הזיקו [ועיין תורי"ד נדרים סוף פרק ראשון שכתב שבעושה צורה לכלי חשיב דבר שאין בו ממש שאין כאן מה לאסור בקונם אמנם נתחדש בדברי הקצוה"ח שלענין ממון חשיב שיש לו כאן את השבח ואלי הביאור שיש מושג בעלות על צורה של הדבר או כמו שביארנו לעיל שכה"ג יש לו רק את שויות הכלי ולא את גוף הדבר וכלשון החזו"א שבח הפורח באויר] אמנם עדין דן שעצם הצבע שלו ושיוכל לאסור הצבע וכוונתו מצד שיש צד בגמ' שחזותא מילתא ועל זה כתב שזה אין בו ממש כיון שאם יגרדנו אין בזה כלום והוסיף שלמ"ד אין אומן וכו' לא צריך להגיע לזה כיון שאין לו זכות לגרד ואם נדון שיש צד בגמ' שחזותא מילתא בזה הרי מספק הוא מוחזק [וצ"ע למה שהאומן לא יחשב מוחזק] עכת"ד הקצוה"ח

והנה בדברי הרשב"א והתורי"ד שדנו שבאומן ששינה מדעת בעל הבית וצבע בצבע אחר יזכה בשבח מדין אומן קונה שבח כלי ודנו שיש לו בגוף הכלי לכאורא מוכח שס"ל שגם בצבע שיך אומן קונה וכו' לזכות בעצם הכלי ולכן דנו שיקבל חלק מהצמר או אפילו את כולו אמנם יתכן שבתור חלוקת שותפין כיון שהשויות שיכת להם יכולים לגבותו אבל לענין קונם חשיב אין בו ממש שלא יכול לאוסרו וצ"ע

ועיין נתה"מ מה שהגיה בדברי הרא"ש וביאר דבריו והסכים עמו בחזו"א ולפי דבריהם כוונת הרא,ש שלענין קונם לא שייך אומן קונה וכו' כיון שזה רק משכון ומצד עצם הסממנים בזה ביאר הרא"ש כי זה לאו מילתא ע"ש

**דיני אומן קונה וכו'**

א]נחלקו אמוראים האם אומן קונה שבח כלי ורוב הראשונים פסקו שאין אומן קונה שבח כלי אמנם יש שפסקו שקונה וכו' והש"ך נקט שזה ספיקא דדינא

ב]בגדר דין הקנין דעת הר"ן שזה רק קנין משכון וכן נקטו הקצוה"ח והנתה"מ ודעת הרמב"ן שזה קנין בגוף הדבר וכן המשמעות בהרבה מהראשונים וגדולי האחרונים

ג] מבואר בגמ' שאם אומן קונה וכו' הוא פטור על נזק השבח והרשב"א כתב שרק עד כמה שהזיק השאיר לעצמו קנין נגד השבח אבל אם לא אין לו קנין אלא כשיעור שכרו ובראב"ד נסתפק בזה ובתרוה"ד נקט שזכה כשיעור כל השבח

ד]אומן שעושה בחינם הקצוה"ח לשיטתו נקט שאין בזה אומן וכו' והנתה"מ נקט שלענין מזיק הוא פטור והגרעק"א נסתפק שיכול לבקש דמים אם חזר בו לפני נתינת הכלי וצ"ע מדברי הרשב"א לעיל

ה]מבואר בגמ' שבצמר והצבע של בעל הבית לא שייך אומן וכו' אמנם בעצים של בעל הבית והאומן עשה מזה שידה שיך בזה אומן קונה וכו'

ו]הגט פשוט נקט שלמ"ד אומן קונה וכו' הוא לא חייב להקנות את זה לבעל הבית והאחרונים חלקו על זה

ז]ברא"ש מבואר שאם אומן קונה וכו' הוא יכול לאסור בקונם ורק בצבע כיון שחזותא לאו מילתא הוא לא יכול לאסור והנתה"מ הגיה בדבריו שלפ"ז אומן וכו' לא יכול לאסור

ח]יש ראשונים שדנו שמצד אומן וכו' זה מחייב טבילת כלים והרא"ש כתב שכיון שאין שמו עליו זה לא מחייב

ט]דעת הרמב"ן ר"ן שאומן לא חייב באונסים גם ביחס לשבח דהינו שלא מפסיד שכרו ודימו לדין משכון ודעת הר"ן שאפילו אם משכון חייב באונסים כאן פטור ודעת הריטב"א בע"ז שחייב באונסים ובפשוטו יסוד מחלוקתם האם אין כאן שכירות כלל

י]ברש"י משמע שאם אומן קונה לא שיך לדון שישנה לשכירות מתחילה וכו' וברשב"א משמע לא כן וכן מוכרח מהראשונים שהוא פטור מאונסים

י"א]ברשב"א מבואר שבמעביר על דעתו של בעל הבית אם הוא לא גזלן שיך לדון מצד אומן וכו' אבל אם הוא גזלן לא שייך לדון ובגר"א ותורי,ד משמע לא כך

י"ב]במ"א מבואר שאם אומן קונה וכו' זה סיבה שבעל הכלי יברך שהחינו שחשיב שקנה כלים חדשים

י"ג] מבואר בגמ' שאם אומן קונה וכו' אין בזה איסור בל תלין

י"ד]מבואר בגמ' לביאור רש"י ששכיר יום אין בזה אומן קונה וכו' אמנם גם לראשונים שלא ביארו כך לא משמע שחלקו בזה

ט"ו]כתב השלט"ג שאם שילם לאומן פקע קנינו של האומן ואם הזיק חייב וצ"ע אם זה מוסכם

ט"ז]יש לדון בירד ערך השבח האם נשאר לו בכלי והארכנו בזה

י"ז]מבואר בתוס' שבעושה עבודה ובתחילה אין שבח על חלק זה אין אומן קונה בשבח כלי