אורח חיים רה - להדפסה
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסימן ר"ה סעיף א'**

**יסוד הסוגיא**

יסוד הסוגיא הוא, שישנה אבחנה עיקרית מאוד בכל מצב הפירות והירקות באופן אכילתם, האם נאכלים **חיים** או **מבושלים**, באשר לאחר הבישול מוגדר המאכל במצב אחר, וצריך להגדיר באיזה מצב היא האכילה העיקרית של המאכל, ובמצב הזה תהיה ברכתו החשובה.

ומבואר בסוגיא שאבחנה זו בין שני המצבים היא נפ"מ לשני הכיוונים: דבר שעיקר אכילתו בבישול, לא יברך עליו בפה"א כשאוכלו חי. ודבר שעיקר אכילתו חי, לא יברך עליו בפה"א כשאוכלו מבושל. [ועוד מבואר בסוגיא שהיה צד שהבישול מוגדר שינוי גמור בירק, ולעולם גורם הוא לאיבוד ברכת בפה"א, ולא נשאר צד זה למסקנא.]

**האם שני הדינים נובעים מאותו דין**

וצריך לדעת האם שני הדינים: חי שדרכו להתבשל, ומבושל שדרכו להאכל חי – גדרם אחד הוא, או שנובעים משני גדרים שונים. ומתוך דברי הסוגיא נראה שיש לחלק בין שני הדינים לשני הכיוונים, דהרי היה צד שלעולם בישול יפקיע את ברכת בפה"א (אף אם אינו מקלקל כלל), וכנ"ל, וממילא יש לומר שגם למסקנא שדווקא בישול המקלקל מפקיע את הברכה, סגי בקלקול כל שהוא כדי להחשב שינוי המגרע, משא"כ בדברים חיים שדרכם להתבשל. ומאידך, נראה בסוגיא שישנו צד שאף בישול המגרע לא יגרום לשינוי הברכה, אף שהדין השני, של ירקות חיים שדרכם להתבשל נראה שפשוט הוא [וכן היא דעת הרי"ף לפי מה שביארו בו הראשונים], ומבואר שישנו צד שירקות חיים שדרכם להתבשל גריעי טפי מירקות מבושלים שטובים יותר כשנאכלים חיים.

ויש להוסיף בזה את הסברו של האגר"מ (או"ח ח"א סימן נ"ז ענף א') לבאר אמאי ירקות חיים שדרכם להתבשל גרועים יותר מפירות שנקטפו מהעץ קודם שנגמר גידולם (כקושיית הביאוה"ל סימן ר"ב סי"ב ד"ה "מברך שהכל") וביאר בזה שעיקר החסרון בירקות שדרכם להתבשל הוא מה שגם בשעת האכילה עדיין בידו לתקנם ואפ"ה אינו מתקנם. ונקודה זו ודאי אינה שייכת בדין השני, של ירקות שהבישול מקלקלם (שהרי שם אין בידו לתקנם).

ואחת הנפ"מ אם דין אחד הוא או דינים שונים, האם גדרי החילוק בין מצב החי למצב המבושל שייאמרו לגבי הדין של דברים שדרכם להתבשל (וכדלהלן), ייאמרו גם לגבי הדין השני.

**ירקות שדרכם להתבשל – מה הכוונה**

הנקודה הטעונה פירוש היא, כמה משמעותי צריך להיות ההבדל בין שני המצבים כדי שיאבד הירק את ברכתו במצב הפחות טוב. והנה לגבי ירקות הטובים יותר כשנאכלים חיים, לא מצאנו התייחסות מפורשת. אמנם לגבי ירקות הטובים יותר כשהם מבושלים, מצאנו לכאורה ג' לשונות בראשונים בעניין: א, לשון רש"י והרמב"ם ש**הדרך** לאכלם מבושלים (וייתכן להבין שלאו דווקא כאשר טובים יותר מבושלים אלא עצם הדרך היא גורמת את הדין). ב, לשון התוס' והרא"ש, ש**טובים יותר** כשהם מבושלים מאשר חיים (ומשמע שאף אם הדרך לאכלם גם כשהם חיים, עצם מה שבבישול ישתבחו יותר הרי הוא סיבה שכל עוד לא התבשלו, ברכתם שהכל). ג, לשון רבינו יונה, שבעודם חיים **אינם ראויים** לאכילה.

והנה הטור והשו"ע בסימן ר"ה (ס"א) פסקו כלשון התוס', שכל שהירקות טובים יותר בבישול, ברכתם בעודם חיים היא שהנ"ב. אמנם בסימן ר"ב (סי"ג) לשון השו"ע היא כלשון רש"י, שרק פירות **שאין דרך** לאכלם מבושלים, ברכתם בחיותם שהנ"ב.

ובא המ"א (ר"ה סק"ג) והוכיח ממנהג האשכנזים בליל הסדר, שלא סבירא לן כפשטות לשון השו"ע בסימן ר"ה שכל שיותר טוב מבושל, ברכתו בחיותו היא שהנ"ב. וראייתו היא מהא דמברכים אדמה על פטרוזיליה הנאכלת ככרפס, אף שפטרוזיליה טובה יותר בבישול ובהכרח שכיון שראויה להאכל חיה, עדיין ברכתה בורא פרי האדמה, וכדעת הרבינו יונה.

וכתב המ"א שכהגדרה זו משמע בשו"ע בסימן ר"ב, ועולה מזה שלמד המ"א שגם דברי רבינו יונה עולים מכוונים עם הגדרה זו של "אין דרך לאכלם חיים", ואין כאן הגדרה שלישית. (אמנם אין כוונת המ"א לומר שאין כלל מחלוקת בין הראשונים, דבדבריו בהלכות פסח – תע"ג סק"ד – מפורש שס"ל שהגדרתו של רבינו יונה במחלוקת שנויה, ועל כן תמה על המנהג לאכול פטרוזיליה לכרפס, מדוע לא חששו להכנס לספק.) ולמעשה, כן פסק המ"ב (סק"ג), שאף אם טובים יותר מבושלים, אם דרך רוב בני אדם לאכלם גם חיים, ברכתם בפה"א גם ללא בישול. אמנם דוק בלשון המ"ב שנראה שנקט שאין מחלוקת בין לשון השו"ע בסימן ר"ה ללשונו בסימן ר"ב, דעד כמה שאמרינן שרק אם "רוב" בני אדם אוכלים את הירק גם בעודו חי, כבר אין ההגדרה מוחלטת שטוב יותר בעודו מבושל (והוא על דרך הא"ר שנראה שבא לחלוק על העמדת המ"א את לשון השו"ע בסימן ר"ב כחולקת על הלשון בסימן ר"ה, ועל כן סבר שלפי לשון סימן ר"ב סגי בדרך של מקצת בני אדם, ועל זה פליג הא"ר).

**כאשר ישנה אפשרות לאכלו בחיותו, אך רק על ידי טיבול**

המ"א (כאן סק"ה, ובסימן תע"ה סק"י) הקשה כיצד פוטרים את הקרי"ן הנאכל למרור בברכת בפה"א, הרי אין ראוי לאכלו חי אלא מבושל (ומדבריו בהלכות פסח נראה שכאן גם הגדרתו של רבינו יונה לא תיישב את הקושיא, כיון שהקרי"ן אינו ראוי להאכל בעודו חי). והחק יעקב בהלכות פסח יישב שמה שמברכים בפה"א על הקריין החי אף שדרכו בבישול, הוא משום שישנה אפשרות לאכלו בחיותו על ידי טיבול בחומץ, וממילא לא נחשב דבר שדרכו להאכל דווקא מבושל. ובדברי המ"ב (שעה"צ סק"ז) מבואר שלמד שמה שהמ"א מיאן בתירוץ זה הוא משום שסבר שכיון שהדרך לאכלו חי היא רק בטיבולו בחומץ, אם אוכלו לבדו, אינו מברך עליו בפה"א. והוא חידוש גדול, דלכאורה כל מה שמצאנו בסוגיין הוא רק שהחילוק הגדול שיש בין ירק חי למבושל, מוגדר כשתי מציאויות שונות בירק. אבל לא מצאנו שכל שינוי מדרך האכילה יגרום שלא לברך בפה"א.

**השבחה בבישול מחמת דבר אחר**

כתבו הראשונים שהסיבה ששומים מוגדרים שנגרעו על ידי הבישול אף שבפועל חזינן שמושבחים הם בבישול עם בשר, היינו משום שעצם הבישול מגרע אותם, אלא שמושבחים הם מצד טעם הבשר. והט"ז למד מזה שכלל הוא לכל דבר שהבישול עצמו היה מגרע לולי תיקון דבר אחר, שנחשב שהבישול מגרע, ומברך לאחר הבישול שהכל. אבל המ"א ושאר פוסקים ביארו את סברת הראשונים שהיינו דווקא לפי הרגילות בשומים שבישולם עם הבשר הוא רק לצורך הבשר ואין אכילת השומים בפני עצמם חלק ממטרת הבישול. [ונראה שעצם מה שבישול השומים עם הבשר הוא בצורה של טפלות, אינו סיבה שיאבדו את ברכתם (אם יאכלו בפני עצמם), ורק מה שבעצם הבישול מגרעם, הוא הסיבה לאיבוד הברכה.] אבל ירק שהבישול עם דברים אחרים הוא (עכ"פ גם) לצורך אכילתו הוא, אף ששבח הבישול נוצר רק בעזרת הדברים האחרים שהתבשל עמם, הרי זה מוגדר שהבישול השביח את הירק ולא שקלקלו.

**כאשר ההשבחה לא מחמת הבישול עצמו, גם הירק החי ברכתו בפה"א**

כתב המ"א שייתכן שפטרוזיליה וקריין אינם מוגדרים שטובים יותר מבושלים. משום דיש לומר שלעולם הבישול עצמו מגרעם. ואף שעל ידי בישול עם בשר משתבחים הם, היינו רק בזכות הבשר. ומבואר בזה, שכזה ירק שבישולו כשלעצמו אינו משביחו, אף שבישולו יחד עם דברים אחרים (כגון בשר) כן יגרום לו שבח, אין בזה כדי לגרע את חשיבותו בתור חי, מלברך עליו בפה"א. [ואף שבפועל גם כאשר יבשלו עם בשר יברך עליו בפה"א, דאין זה מוגדר שהבישול הפסידו (ולא הוי כתומי וכרתי וכנ"ל). ועדיין כלפי הדין של חוסר החשיבות של מצב החיות לעומת מצב הבישול, רק בישול שישביח מצד עצמו הוא שגורם למצב החיות להחשב המצב הפחות חשוב.] וכן הוציא מהמ"א הביאוה"ל ד"ה "שטובים מבושלים יותר מחיים".

**שומים ובצלים במקומותינו**

כתב השערי תשובה שבמקומותינו אין רגילים לאכול שומים ובצלים לבדם כלל, בין חיים ובין מבושלים, אלא רק בתור ליפות ללחם, ועל כן לעולם ברכתם שהכל.

ומבואר בזה דין חדש שלכאורה אינו שייך לסוגיין. דסוגיין עוסקת בהגדרת המצב העיקרי של הירק, חי או מבושל. ואילו כאן מתחדש שישנם ירקות שחוסר הרגילות לאכלם לעצמם, גורם שלעולם אין ברכתם בפה"א. אמנם עי' שעה"צ ז' ששייך את מחלוקת המ"א והח"י הנ"ל לגבי קריין הנאכל ע"י טיבול בחומץ, לדין זה של השע"ת, **וצע"ג.**

**אופנים שונים של בישול**

באותם ירקות שטובים גם על ידי בישול, מבואר בפוסקים שאם יש אופן של בישול שמשביח ואופן שמגרע, יהיה תלוי כיצד בישלוהו בפועל. כן מבואר במ"ב לגבי בישול בצלים, אשר מחלק בין בישול רגיל לבישול מרובה, וכן מבואר בלבושי שרד בסימן ר"ב (על המ"א סק"ל), אשר אגוז שבשלו במים תהיה ברכתו שהכל, לעומת אגוז שטוגן בדבש אשר ברכתו בפה"ע.

**ספק מהו המצב המושבח**

כתב המ"ב בסימן ר"ו (סק"ג) שגם באותם מצבים שצריך לברך על הירק שהכל, אם בירך בפה"א יצא בדיעבד. אמנם בכל מקרה של ספק יברך שהכל ולא בפה"א וכמבואר בשו"ע סוף סימן ר"ב לגבי ספק מהו עיקר הפרי שמספק יברך בפה"א, אף שגם אם יברך בפה"ע יצא בדיעבד.

**ברכה אחרונה על שבעת המינים**

מבואר בסוגיא שנושא זה של פירות וירקות שהתקלקלו בבישול גורם שגם ברכה אחרונה של שבעת המינים שהתבשלו באופן הנ"ל, תהיה בורא נפשות ולא מעין שלוש. **והוא חידוש רב,** דהא לרוב הראשונים ברכת מעין שלוש היא דאורייתא, ומבואר שדין זה של קלקול בבישול יש לו שורש בדאורייתא (והיינו אף שבדיעבד אם יברך מעין שלוש, יצא).