מכות פ_ק - נכתב ע_פ שיעורי הרב גרשון אידלשטיין
קטגוריות: ש_ס / לה מכות

**מסכת מכות**

**פרק ראשון - כיצד העדים**

**דף ב' ע"א**

**מתני'.** **מעידין אנו באיש פלוני שהוא בן גרושה או בן חלוצה אין אומרים וכו' אלא לוקה ארבעים.** עי' תומים סימן ל"ח ס"ק א' שהקשה דכיון שנגמר הדין הו"ל כאשר עשה ואמאי לוקין (ובמלקות נמי בעינן שיגמר הדין על פיהם כמבואר לקמן ה: "חייבי גליות מנין" וברש"י ובתוס' שם), ותירץ דבמלקות אין מיעוט דכאשר זמם ולא כאשר עשה. וע"ע פני יהושע לקמן ה: ד"ה ועוד נראה, ובשו"ת רעק"א סימן קע"ו ד"ה ובעיקר, ובמנחת חינוך מצוה תקכ"ד [אות ד' במהדו"ח], ובחזו"א ב"ק סימן י"ח אות י"ב ד"ה ויש לעי' בהרגו, שכתבו דבמלקות דלא תענה ליכא מיעוט דכאשר זמם ולא כאשר עשה. ועי' בפירוש ר"ח לקמן ה: "חייבי מלקיות מנין וכו' חייבי גליות מנין" דמבואר דאף במלקות דלא תענה איכא מיעוט דכאשר זמם ולא כאשר עשה. - ועי' תומים שם שכתב דאכתי קשה מהא דמבואר בגמ' דבלא המיעוט דלו ולא לזרעו היו נענשים מדין כאשר זמם והא הו"ל כאשר עשה. ועי' תוס' ב"ק ד: ד"ה ועדים זוממין, שכתבו דלא שייך בממון כאשר זמם ולא כאשר עשה כיון דאפשר בחזרה, ולפי"ז י"ל דהכא נמי חייבין אף בכאשר עשה משום דאפשר בחזרה.

**שם.** עי' חידושי רבינו חיים הלוי פרק כ' מהלכות עדות הלכה ב' ד"ה אלא דלפי"ז, שהקשה דהא אין כאן זמם לעשות דלעולם לא יעשה זה שהעידו עליו בן גרושה, ועיי"ש מה שתירץ.

**שם.** עי' רמב"ן וריטב"א שהקשו דהא מפסידים לו תרומה ושאר מתנות כהונה ואמאי אין משלמין, ותירצו דגרמא בעלמא הוא ורחמנא אמר כאשר זמם לעשות ולא כאשר זמם לגרום. ועיי"ש מה שתירצו עוד ע"ז, ועי' אור שמח פרק י"ג מהלכות סנהדרין הלכה ז' ד"ה איברא, מה שהקשה על דברי הרמב"ן. - ועי' מאירי שתירץ דכיון שלוקין אין משלמין דאין תשלומין במקום מלקות. וקשה דאמרינן בכתובות לב. "בפירוש ריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין", ואפשר דס"ל דהיינו דוקא כשהמלקות והתשלומין באים בשביל דבר אחד משא"כ הכא דהמלקות על שפסלוהו והתשלומין על שהפסידוהו תרומה.

**שם.** עי' רמב"ן וריטב"א שכתבו דבן חלוצה לאו דוקא דפסול דרבנן הוא ומן התורה כשר והיאך לוקין את הארבעים, ועי' בחידושי רעק"א ובערוך לנר שהקשו דהא מ"מ היה מועיל עדותם שיפסלוהו מדרבנן ושייך ביה לא תענה ברעך. ועי' מאירי סנהדרין כז. שכתב "עד שהוזם פסול לעדות וכו' ואפילו העיד על דבר שהוא מדברי סופרים מ"מ הוא עבר בעדותו על דברי תורה". ושמא י"ל דלא חשיב זמם לעשות אלא זמם לגרום (עי' תירוץ הרמב"ן הובא בקטע הקודם) דזממו שיתנהגו אתו כפסול. - ומלשון הרמב"ם פרק כ' מהלכות עדות הלכה ח' משמע דאף בבן חלוצה לוקין את הארבעים, ועי' מקורות וציונים שם (נדפס במהדו' פרנקל), ויש לפרש דלוקין מדרבנן כיון דמדרבנן הוי כבן גרושה.

**עי'** קצוה"ח סימן ל"ח ס"ק ד' שכתב דעדים שהעידו באחד שנתנסך יינו והוזמו חייבין לשלם דמי היין כדין עדים זוממין, ועי' נתיה"מ שם ס"ק ב' שכתב דלא שייך כאשר זמם אלא בדבר שצריך עדות בבית דין, ובאיסורים אפילו במקום שצריך שני עדים אין צריך הגדה בבית דין, ועי' במשובב שם מש"כ בזה, ועיי"ש שהוכיח מהכא דבן גרושה ובן חלוצה איסורא הוא ובעינן הגדה בבית דין, ועיי"ש מש"כ ע"ז. ועי' מנחת חינוך מצוה ל"ז אות ד' [ה' במהדו"ח] שכתב דבאיסור והיתר כיון שאין צריך בית דין לא שייך גמר דין וקיי"ל (לקמן ה:) אין עדים זוממין נהרגין עד שיגמר הדין על פיהם, וקשה דהא בן גרושה ובן חלוצה נמי איסורים נינהו, ועי' ברכת שמואל קידושין סימן כ"א שכתב דלעשות פסול חללות צריך עדות ופסק בי"ד, ולפי"ז ניחא.

**רש"י ד"ה אין אומרים, אם הוזמו והן כהנים וכו'.** עי' ריטב"א שכתב דה"ה בישראל אין אומרים שיפסול אשה בביאתו כחלל, ועי' מאירי שכתב דנפק"מ בישראל לפסול את בתו. ועי' רש"י יבמות מה: ד"ה שבנה פגום, שכתב דבנה לאו דוקא אלא נפק"מ לבתה, ועי' רמב"ן ורשב"א שם, ומשמע דס"ל לרש"י דלא שייך פסול חללות אלא בכהן, ומשו"ה כתב כאן דמיירי בכהנים, והריטב"א ס"ל כשיטת הרמב"ן ביבמות שם.

**תוד"ה מעידין אנו באיש פלוני שהוא בן גרושה וכו' וקשה דא"כ מאי קאמר פרק היו בודקין גבי עדי נערה המאורסה וכו'.** עי' בחידושי הרמב"ן שהקשה מהא דטריפה שהרג אינו נהרג דהו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה (עי' סנהדרין עח.) והא מ"מ לוקין, ותירץ דעידי טריפה אינם לוקין דגברא קטילא בעו למיקטל ולא בעו למיעבד ולא מידי, וכ"כ התוס' כתובות לג. ד"ה אלא אפשר לקיומי, וצ"ב דהא ודאי איכא בזה לאו דלא תענה ברעך דהא רצו לעשות לו רע, וגם שפיר חשיב דהרשיעו צדיק ואמאי אין לוקין, וצ"ע. ועי' ריטב"א ותוס' שאנץ שכתבו דעידי טריפה נמי לוקין, ועל קושית הרמב"ן תירצו כתירוץ התוס'. - והא דלא הקשה הרמב"ן מנערה המאורסה י"ל משום דהתם המלקות הם על מה שבאו לאוסרה ולא על מה שזממו להורגה, והתוס' סברי דמ"מ חשיב שאתה יכול להזימה כיון שעל הגדה זו נענשים, וגדולה מזו כתב המאירי סנהדרין עח. ד"ה הרובע את הטריפה, דהמעיד על הטריפה שרבע אם מעיד גם על הנרבע הוי עדות שאתה יכול להזימה, דאע"פ שאי אפשר להזימה מצד הרובע אפשר להזימה מצד הנרבע, עיי"ש.

**בא"ד.** **וי"ל דהתם כיון שבאים לחייבה מיתה וזממו להרוג את הנפש וכו'.** עי' שו"ת רעק"א סימן קע"ו ד"ה הדברים, שכתב דעדים שאמרו פלוני הרג ובאו שנים ואמרו לא הרג לא שייך יכול להזימה בעדים המכחישים, דכאשר זמם ליכא דלא באו לחייבו, ומלקות נמי ליכא דלא העידו על רעך להפסידו בשום דבר, וכן בעדות החודש. ועיי"ש שביאר אמאי לא בעינן בזה יכול להזימה לפי התירוץ הראשון בתוס'. ועי' צמח דוד שם אות ג'.

**בא"ד.** **ועוי"ל דגבי עדות דבן גרושה וחלוצה לא חיישינן כלל באתה יכול להזימה וכו'.** עי' נודע ביהודה מהדו"ק אבהע"ז סימן נ"ח ד"ה ורציתי, ובסימן ע"ב בסתירת היתר הראשון ד"ה והנה ריש מסכת מכות, שכתב דלפי תירוץ זה בעידי קידושין דליכא כאשר זמם, אם אמרו העדים איני יודע בחקירות לא בטלה העדות כיון דלא בעינן עדות שאתה יכול להזימה. ועי' בית הלוי ח"ג סימן ו' שחולק ע"ז.

**תוד"ה מעידין אנו באיש פלוני שחייב גלות, וא"ת היאך הם יכולים לחייבו גלות בעדותן והא יכול לומר מזיד הייתי.** עי' מהרש"א שהקשה דהא אינו יכול לומר מזיד הייתי דאין אדם משים עצמו רשע.

**שם.** עי' ריטב"א שכתב דליכא למימר דמיירי דמודה לדבריהם דאם כן אין כאן הזמה, וכן מבואר בב"ק עה: דהיכא דהוא מודה לדברי העדים ליכא הזמה. ועי' שטמ"ק שם ד"ה עדות, בשם הרא"ש שדן אי מהני הודאתו גם לפטור את העדים ממלקות דלא תענה, או דמהני רק לפוטרם מממון משום דהודאת בעל דין כמאה עדים דמי אבל מלקות דלא תענה לוקין משום דהעידו שקר.

**תוד"ה כל הזוממין מקדימין לאותה מיתה וכו' ותירץ ה"ר יוסף דרוצח וגואל הדם הוו ב' כתובים וכו'.** עי' גבורת ארי מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'.** **לו ולא לזרעו וליפסלוהו לדידיה ולא ליפסלו לזרעיה בעינן כאשר זמם לעשות וליכא.** עי' מנחת חינוך מצוה תס"ד [אות כ"א במהדו"ח] שהקשה לשיטת הרמב"ם דבעיר הנידחת הורגים את הנשים והטף של העובדים היכי משכחת לה עיר הנידחת הא הויא ליה עדות שאי אתה יכול להזימה, דאת הנשים והטף של העדים לא יהרגו משום לו ולא לזרעו. ועי' קהלות יעקב סימן ב' מה שתירץ על קושיתו.

**תוד"ה בעינן כאשר זמם וליכא, קשיא היכא שמעידין שהוא מצרי שני דאינן באין לפסול זרעו כי אם לפוסלו א"כ נפסול.** עי' מהרש"א שהקשה דדילמא באמת נפסל.

**בא"ד.** **וי"ל דמ"מ אשתו נפסלת דפסלה בביאתו וכתיב ועשיתם לו כאשר זמם לו ולא לאשתו.** עי' ריטב"א שכתב "דלגבי זרעו שהם כרעא שלו שייך לומר דליכא כאשר זמם אבל לגבי אשתו כיון דבדידיה מתקיים שפיר קרינן ביה ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו, אלא שיש לומר שדינם אמת שלא חילקה התורה בפסולי יוחסין", וצ"ע דהא דאם אין זרעו פסול אין זה כאשר זמם הוא משום דהוא זמם לעשותו פסול ופוסל ועבדינן ליה פסול ולא פוסל ואף בדידיה לא מתקיים כאשר זמם, ואם כן מאי שנא אשתו מבנו, ועי' קהלות יעקב סימן ב' מש"כ בזה.

**שם.** עי' מה שהקשה בגליון הש"ס, ועי' מאירי שתירץ דדרשינן נמי לו ולא לאביו, וכיון שבאו לפסול גם את אביו בעדותם אין זה כאשר זמם, וע"ע בחידושים מהר"ר דוד לוריא זצ"ל (נדפס בסוף המסכת). ותמוה דהא דבעינן למיפסל זרעו הוא משום שפוסלים אותו וממילא זרעו פסול דהם פסולים מחמתו, אבל פסול האב אינו מחמת הבן ולא נפסל על ידי שפסלו את הבן, ואע"פ שבעדותם זממו לפסול גם את האב מ"מ הוי כהעידו על שני אנשים שתי עדויות דחשיב שפיר כאשר זמם.

**דף ב' ע"ב**

**בגמ'.** **ואין גולין לערי מקלט.** עי' בחידושי הרמב"ן ד"ה קסבר, שכתב דאם היו גולין היה דינם שאם יצאו חוץ לתחום יהרגו. ועי' בהגהות הגרא"ז שם שהקשה דהא קיי"ל דרק לגואל הדם מותר להורגו והכא ליכא גואל הדם. ועי' בשיעורי הגרש"ר [מהדו"ח] אות ע"ח ע"ט מה שתירץ על קושיתו.

**בגמ'.** **ואין משלמין את הכופר קסבר כופרא כפרה והני לאו בני כפרה נינהו.** עי' ריטב"א שפירש אמאי לאו בני כפרה נינהו.

**שם.** עי' ריטב"א שהקשה דמ"מ יתחייבו לשלם הממון שרצו להפסידו, ותירץ דאיבעי לן בב"ק מ. אי ממשכנין על הכופר וסלקא בתיקו ומספק אין ממשכנין, וכיון שיודע בעצמו שלא הרג שורו לא היה משלם. ועיי"ש מש"כ עוד בשם הרמב"ן. ועי' בחידושי רעק"א שהקשה דא"כ היכא דהעידו שהרג שורו שלא בפניו דלא ידע שמשקרים יהיו העדים חייבים לשלם כופר. - ועי' רשב"א ב"ק מ. ד"ה חייבי כופרים, שכתב דאם לא רצה לשלם כופר בית דין מגבין וממשכנין כשאר ניזקין דעלמא, וכן פסק הרמב"ם בפרק י' מהלכות נזקי ממון הלכה ד'.

**שם.** עי' רמב"ם פרק כ' מהלכות עדות הלכה ח' שפסק דעדים שהעידו על שורו של זה שהרג את הנפש והוזמו לוקין, וכן פסק הטור סימן ל"ח, וכ"כ הריטב"א בשם התוס'. אבל הרמב"ן לעיל עמוד א' ד"ה וקשיא לי, כתב דאינם לוקין, עיי"ש הטעם. - ועי' קצוה"ח סימן ל"ח ס"ק ד' שהקשה על הרמב"ם אמאי לוקין הא צריכין לשלם דמי השור לבעלים שרצו להורגו ולאוסרו בהנאה, ובפירוש ריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין, ותירץ דהרמב"ם איירי בגוונא שאין השור בסקילה, ועי' משובב שם.

**שם.** עי' ריטב"א לקמן ג. ד"ה משלשין, שכתב דהא דלמ"ד כופרא ממונא משלמין כופר היינו משום דמשלשין בממון, דאם לא כן היאך משלמין דאי משלם כל אחד חצי כופר כופר שלם אמר רחמנא ולא חצי כופר, ואי משלם כל אחד כופר שלם כופר אחד אמר רחמנא ולא שני כופרים, אבל כיון דקיי"ל דמשלשין בממון כשמשלם האי חצי כופר והאי חצי כופר מצטרפין והוה ליה כופר אחד שלם. ומבואר מדבריו דחיוב העדים אינו חיוב ממון בעלמא אלא חיוב כופר ומשו"ה יש בזה דיני כופר, ועי' קובץ שיעורים כתובות אות ק"ז ק"ח מה שביאר בזה, וכן מוכח בשטמ"ק ב"ק עג. ד"ה לימא כתנאי.

**רש"י ד"ה אין משלמין על פי עצמן, אם הוזמו בבי"ד ולא הספיק בעל דין להעמידן בדין על הזמתן עד שברחו ובאו בבי"ד אחר והודו.** עי' תוס' רי"ד ב"ק ה. שהקשה דהא כבר באו עדים בבית דין הראשון והו"ל מודה בקנס אחר שבאו עדים דלא מהני, וע"כ פירש באופן אחר עיי"ש. ועי' קצוה"ח סימן ש"נ ס"ק ב' שהוכיח מהכא דבכל קנס אם באו עדים בבי"ד אחד ואח"כ הודה בבי"ד אחר אין הבי"ד השני יכולין לחייבו, כיון שבאותו בי"ד הודה קודם שבאו עדים, וכן אם הודה בבי"ד אחד ואח"כ באו עדים בבי"ד אחר יכולים הבי"ד השני לחייבו, ועי' נתיה"מ שם סוף ס"ק א' שחולק ע"ז. וראית הקצוה"ח צ"ב דהא הכא הוי פוטר עצמו מכלום, וקיי"ל דפוטר עצמו מכלום ואח"כ באו עדים חייב (עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות גניבה הלכה ט'), ובהכרח דכוונת רש"י דפטורים היכא דלא באו עדים כלל בבית דין השני, ואם כן אין ראיה לדברי הקצוה"ח, וע"ע חזו"א ב"ק סימן י"ח אות ז'.

**בגמ'.** **ואין נמכרין בעבד עברי.** עי' ריטב"א שהקשה אמאי לא תנן במתני' דאין נמכרין בעבד עברי, ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ'.** **ואין נמכרין בעבד עברי, סבר רב המנונא למימר ה"מ היכא דאית ליה לדידיה דמיגו דאיהו לא מזדבן אינהו נמי לא מזדבנו, אבל היכא דלית ליה לדידיה וכו'.** עי' מאירי שכתב דאם יש לו ולהם משלמין, ואם יש לו ואין להם לוקין ואין נמכרין, וצ"ב אמאי לוקין מאי שנא מכל עדות ממון דמתחייבים העדים כאשר זמם אע"פ שאין להם וכשיהיה להם ישלמו, וכן הקשה בגבורת ארי, עיי"ש, וע"ע אחיעזר ח"ג סימן פ' מש"כ בזה. - והיכא דאין לו ויש להם כתב הנמוקי יוסף דחייבים לשלם מה שרצו לחייבו, ועי' מאירי שכתב "שהרי הם יכולין לומר וכו' וממון אין אנו נותנים שהרי לא לשם ממון העדנו", וע"כ כתב דלוקין, ועי' טור סימן ל"ח שכתב דאם העידו באחד שגנב ואין לו לשלם והוזמו לוקין, ועי' בגבורת ארי ובאחיעזר הנ"ל מש"כ בזה.

**בגמ'.** **א"ל רבא ונמכר בגניבתו אמר רחמנא בגניבתו ולא בזממו.** עי' רמב"ם פרק כ' מהלכות עדות הלכה ח' שכתב "העידו עליו שנמכר בעבד עברי והוזמו לוקין", וכ"כ הנמוקי יוסף בשם י"מ. ועי' גבורת ארי שהקשה דמדברי רב המנונא ורבא מבואר דמיירי שהעידו עליו שגנב, ולכאו' י"ל דהיינו דוקא בהו"א דלא ידעינן דיש מיעוט "בגניבתו ולא בזממו" וע"כ בהכרח צ"ל דהברייתא מיירי שהעידו עליו שגנב וכסברת רב המנונא, אבל לאחר שדרש רבא "בגניבתו ולא בזממו" אם כן אפילו העידו עליו שנמכר נמי אין נמכרין, וכ"כ במנחת חינוך מצוה מ"ב אות א' [ג' במהדו"ח]. והא דלא כתב הרמב"ם את הדין של העידו עליו שגנב י"ל דס"ל כהנמוקי יוסף (הובא בקטע הקודם) דבכה"ג חייבין לשלם ממון, וא"כ לא משכחת לה מלקות בכה"ג דכיון דמשלמין אינם לוקין, (ועי' בקטע הקודם). - עוד הקשה בגבורת ארי אמאי לוקין הא חייבין לשלם לו דמי מקנתו שרצו להפסידו בעדותן וכיון דמשלמין אין לוקין, ועי' במנחת חינוך הנ"ל מש"כ בזה.

**בגמ'.** **קסבר קנסא הוא וקנס אין משלם ע"פ עצמו אמר רבה תדע שהרי לא עשו מעשה וכו'.** עי' קובץ שיעורים כתובות אות ק"ח שביאר מאי טעמא דמ"ד עדים זוממין ממונא הוא הא כל המשלם יותר על מה שהזיק קנס הוא, ואין לך משלם יותר על מה שהזיק יותר מעדים זוממים שלא הזיקו כלל.

**בגמ'.** **תדע שהרי ממון ביד בעלים ומשלמים.** עי' ריטב"א שכתב דאף בממון דוקא אם עדיין לא שילם חייבין מדין כאשר זמם אבל אם כבר שילם הוה ליה כאשר עשה ופטורים מדין כאשר זמם, וחייבין מדינא דגרמי היכא דאי אפשר להחזיר הממון, וכן מבואר בשטמ"ק ב"ק ד: ד"ה עדים זוממין, וכ"כ הנמוקי יוסף ב"ב דף ל. מדפי הרי"ף, דבממון נמי אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה. ועי' תוס' ב"ק ד: ד"ה ועדים זוממין, שכתבו דבממון לא אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה, עיי"ש הטעם, ועי' ברמב"ן ובריטב"א שכתבו דאין להוכיח מהגמ' כאן דלא כתוס'. - ועי' משנה למלך פרק כ"א מהלכות עדות הלכה ד' שהקשה על הריטב"א מהא דהעידו שהפיל את שן עבדו וסימא את עינו והוזמו דמשלמין דמי עבד לרבו (עי' ב"ק עג:), והא העבד תפוס בעצמו והו"ל כאשר עשה. - וע"ע שו"ת רעק"א ח"א סימן קע"ו ד"ה ומ"ש מעכ"ת להוכיח, מה שהקשה לדעת הריטב"א, ועי' משובב סימן ל"ח ד"ה בקצוה"ח, ובמנחת חינוך מצוה נ"ב אות ב' [י"ב במהדו"ח] מש"כ בזה.

**דף ג' ע"א**

**בגמ'**. **אמר רבא באומר עדות שקר העדתי.** עי' רמב"ם פרק י"ח מהלכות עדות הלכה ח' שכתב דעדים שאמרו עדות שקר העדנו אין משלמין משום דחיוב עדים זוממין קנס הוא. ומשמע דלמ"ד ממונא משלמין. ועי' מאירי שכתב דמיירי שאומרים שאותו היום שהעידו עליו היו במקום אחר, והיינו משום דאם לא כן לא הוי הזמה בגופה של עדות ולא עדיף מבא הרוג ברגליו (עי' ב"ק עד:) דאין משלמין אע"פ שנתברר ששקרו. וע"ע שטמ"ק ב"ק ד: ד"ה עדים זוממין, שכתב נמי דלמ"ד ממונא, משלמין באומרים עדות שקר העדנו. ועי' ריטב"א שכתב דכשאומרים עדות שקר העדנו כיון שאינם יכולים לחזור מעדותן כאשר עשה הוא ואינם חייבים מדין כאשר זמם, (עי' בקטע הקודם), ועוד דליכא הזמה אלא מפי אחרים.

**בגמ'.** **אלא באומר העדנו והוזמנו בבי"ד פלוני וחוייבנו ממון.** עי' ריטב"א שכתב דהיינו דוקא כשאומרים עדות שקר העדנו אבל אם אומרים אמת העדנו והוזמנו על פי עידי שקר ונתחייבנו אין משלמין, שהרי לפי דבריהם שלא כדין נתחייבו והפה שאסר הוא הפה שהתיר.

**תוד"ה באומר עדות שקר העדתי, ושוב הוזם לכאורה משמע וכו'.** עי' מהרש"א מה שביאר בדברי התוס'.

**רש"י ד"ה אמר רב פפא באשה וכו' ואע"פ שאף נכסי מלוג היו מפסידין אותו בעדותן וכו' אין משלמין דיכולין לומר אנו לא העדנו אלא על כתובתה ולא ידענו שהיו לה נכסי מלוג.** עי' בחידושי הרמב"ן ובמלחמות שהקשה דאם כן אף בנכסי צאן ברזל יאמרו כן ולפי הדברים משמע שהם משלמין אותם, ועוד בעיקר כתובה נמי יאמרו סבורין היינו שאלמנה נשאת ואין לה אלא מנה, וע"כ כתב דמשלמין הכל אף נכסי מלוג, עיי"ש הטעם. ועי' רא"ש סימן א' שכתב דלדעת רש"י ה"ה נכסי צאן ברזל ותוספת כתובה אין משלמין לפי שלא ידעו בהם. - ועי' בעל המאור שכתב דנכסי מלוג אינם משלמין "לפי שבחזקת האשה הם עומדין לעולם ואין העדים נחשבין כמוציאין מיד הבעל בעדות זו בנכסים שלה", וצ"ב.

**תוד"ה מעידין אנו באיש פלוני שגירש את אשתו וכו' ועוי"ל שאומרת גירשתני וא"כ מחלה לבעלה אותן דברים.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה אמאי לא תירצו דמיירי שהיא אומרת שהעדות אמת והמזימין משקרין, ונפק"מ דאי מטעם מחילה צ"ל דמחלה קודם שהעידו העדים, והודאה מהני אף אחר שהעידו. ועי' בתפארת ירושלים [על המשניות] מש"כ בזה.

**בא"ד.** **ואע"ג דאמרינן האשה שאמרה לבעלה גירשתני נאמנת ה"מ היכא דליכא עדים אבל היכא דאיכא עדים לא.** עי' מהרש"א שהקשה א"כ אמאי משלמים הא אם לא העידו היתה נאמנת ולא הפסידוהו, ותירץ דבלא עדותם לא היתה מעיזה, ועי' בחידושי רעק"א מש"כ בזה.

**מתני'.** **מעידין אנו באיש פלוני שהוא חייב לחבירו אלף זוז וכו' אומדין כמה אדם רוצה ליתן ויהיו בידו אלף זוז וכו'.** עי' רמב"ן שהקשה אמאי משלמין הא מניעת ריוח הוא דהא לא הפסידוהו גוף הממון אלא רק מה שהיה יכול להרויח במעות אלו מכאן ועד עשר שנים, ומבטל כיסו של חבירו פטור, ותירץ דבתוך הזמן אינו חייב כלום ומפסידין לו אלף זוז אלא דמרויחים לו דנפטר מלפרוע לאחר זמן ומשו"ה שמין, ועי' במהר"י קורקוס פרק ט' מהלכות שמיטה ויובל הלכה ט' (הובא בכסף משנה שם) שכתב דבתוך הזמן אין על הלוה שום חיוב ואם תפס המלוה מוציאין מידו, אבל במאירי גיטין יא: ד"ה זה שביארנו שהתופס, הביא י"א דמהני תפיסה בתוך הזמן, כיון דמשעת הלואה נתחייב לו, ולפי"ז קשה קושית הרמב"ן.

**שם.** עי' ריטב"א שכתב דמכאן דן הרא"ה דהמוכר שטר חוב לחבירו וחזר המוכר והאריך ללוה את הזמן שזה בכלל מה שאמרו אם חזר ומחלו מחול, וכן חייב לשלם ללוקח מה שהפסידו מדינא דגרמי כדרך שחייב אם מחלו לגמרי, וכן אם מחל לו זכות ערבות או שיעבוד שום קרקע שמין כמה יפחתו דמי החוב אם באים למוכרו מפני כן ומשלם לו. ועי' קצוה"ח סימן ס"ו ס"ק ל"ז מש"כ בענין מוחל שיעבוד קרקע אחת.

**שם.** עי' ריטב"א שכתב דשמין מה שהיה נותן הלוה למלוה מחוב זה אם יפרענו עתה ומה היה מניח לו המלוה מזה ומנכין שומא זו והשאר ישלמו לו, דכשיעור האומד שהיה נותן לסלק שיעבוד זה מעליו לא היו מפסידין אותו. ועי' רמב"ם פרק כ"א מהלכות עדות הלכה ב'.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן ע"ג ס"ק ב'.

**דף ג' ע"ב**

**רש"י ד"ה אין משמיטין, דלא קרינן ביה לא יגוש שהרי אינו תובע כלום.** עי' רש"י גיטין לז. ד"ה דתפסי, שהוסיף דהפקר בית דין הפקר, וצ"ב למה צריך את שני הטעמים, ועי' תורת זרעים שביעית פרק י' משנה ג' ד"ה אבל ברש"י, שביאר דהטעם של רש"י כאן לא מהני אלא שלא יעבור המלוה על לא יגוש, ומ"מ אינו יכול לגבות כיון שהשביעית משמטת ומפקעת את החוב, וע"ז כתב רש"י דהפקר בית דין הפקר והם תקנו שלא יפקע.

**בגמ'.** **איכא דאמרי א"ר יהודה אמר שמואל המלוה את חבירו לעשר שנים אין שביעית משמטתו וכו'.** עי' רא"ש סימן ג' שכתב דנראה דהלכה כלישנא בתרא דפשטא דמתניתין מסייע ליה, ועוד דשביעית בזמן הזה דרבנן ואזלינן לקולא. ועי' בפלפולא חריפתא שם אות ס' שהקשה בשם הב"י דהא ספיקא דממונא הוא דהמוציא מחבירו עליו הראיה, ועיי"ש מה שתירץ. ועי' שער המשפט סימן ס"ז ס"ק א' שתירץ ע"פ שיטת היראים דהחוב לא נפקע כל זמן שלא אמר המלוה משמט אני, והכא כיון דספיקא דרבנן לקולא אין המלוה צריך לומר משמט אני ולא נפקע החוב, ועיי"ש שכתב דמדברי כל הפוסקים נראה דלא ס"ל הכי.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ט' מהלכות שמיטה ויובל הלכה ט' שפסק דהמלוה לעשר שנים אין השביעית משמטת כיון דעכשיו אינו יכול לנגוש, ופסק עוד דאם התנה על מנת שלא יתבענו, שביעית משמטת. וקשה דבהא נמי אינו יכול לנגוש עכשיו ואמאי משמטת, ועי' מהר"י קורקוס וכסף משנה שם שביארו דבהתנה שלא יתבענו הוא חייב לפרוע בכל עת לצאת ידי שמים וגם מהני תפיסת המלוה משום הכי קרינן ביה לא יגוש, משא"כ במלוה לעשר שנים דאין עליו שום חיוב בתוך הזמן.

**בגמ'.** **איתמר האומר לחבירו ע"מ שאין לך עלי הונאה.** עי' חידושי רעק"א כתובות נו. ד"ה תד"ה, שכתב דאין לפרש שעשה תנאי שאם יהיה דין הונאה המכר בטל, דאם כן אם יהיה הונאה יאמר הלוקח רוצה אני שיהיה דין הונאה ויתבטל המכר, אלא ודאי אין זה תנאי אלא שמוכר בענין שלא יהא ללוקח עליו דין הונאה, והלוקח שמתרצה הוי כקנה בלי זכות זה דאונאה וסילק זכותו בזה.

**בגמ'.** **על מנת שלא תשמטני בשביעית אין שביעית משמטתו.** עי' קצוה"ח סימן ס"ז ס"ק א' שהקשה לפי מש"כ הרא"ש בגיטין פרק ד' סוף סימן כ' דאע"פ שהשביעית אינה משמטת אלא בסופה מ"מ איסור לא יגוש יש מתחילת השביעית, א"כ אמאי מועיל התנאי על שנת השביעית הא בשנה השביעית אין זה דבר שבממון אלא מילתא דאיסורא.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן ס"ז ס"ק ג' שהקשה דאם כן כל מלוה לעשר שנים לא ישמט שהרי התחייב לפרוע לעשר שנים ולא גרע מתנאי דעל מנת שלא תשמטני בשביעית.

**שם.** עי' בחידושי הרמב"ן שכתב בשם הרמב"ם דה"ה דיכול להתנות על מנת שלא תחזור השדה ביובל, ועיי"ש שחולק ע"ז וס"ל דלא מהני, עיי"ש הטעם, וכ"כ הריטב"א, וע"ע נמוקי יוסף ב"מ דף לא. מדפי הרי"ף מש"כ בזה.

**בגמ'.** **תנא המלוה את חבירו סתם אינו רשאי לתובעו פחות מל' יום.** עי' חידושי מרן רי"ז הלוי פרק כ"ו מהלכות מלוה ולוה הלכה ב' שדייק מהרמב"ם דדין ל' יום אין זה מחמת אומדנא דמסתמא הלוהו לל' יום אלא דין תורה הוא בכל הלואות דעד ל' יום אינו יכול לתובעו. וע"ע דבר אברהם ח"א סימן ל"ב מש"כ בזה.

**שם.** עי' ב"ח סימן ס"ז אות י"ג שכתב דאפילו למ"ד המלוה לעשר שנים אין שביעית משמטת, מ"מ סתם הלואה אע"פ שזמנה ל' יום ושביעית בתוך ל', שביעית משמטת, ועי' דבר אברהם ח"א סימן ל"ב מה שביאר בזה. ועי' תומים שם סוף ס"ק ט"ז שכתב דלפי הב"ח צ"ל דאם תפס המלוה בתוך ל' יום לא מפקינן מיניה. ועי' אור זרוע ע"ז פרק ראשון אות קכ"ג שחולק על הב"ח וכתב דסתם הלואה שזמנה ל' יום אין השביעית משמטת כדין מלוה לעשר שנים. וע"ע תורת זרעים שביעית פרק י' משנה ב' ד"ה עוד משני.

**בגמ'.** **הפותח בית הצואר בשבת חייב.** רש"י פירש משום תיקון כלי. ועי' רמב"ן וריטב"א שביארו דאינו חייב משום קורע כיון דשלא על מנת לתפור הוא. ועי' תוס' שבת עג: ד"ה וצריך לעצים, דמבואר דקורע שלא על מנת לתפור פטור אפילו היכא דאין זה מקלקל, ועי' גליון הש"ס שם. ומהרמב"ם פרק י' מהלכות שבת הלכה י' משמע דפותח בית הצואר חייב משום קורע, ועי' ביאור הלכה סימן ש"מ סעיף י"ד ד"ה ולא נתכוין לקלקל, מש"כ בזה.

**בגמ'.** **מתקיף לה רב כהנא וכי מה בין זה למי צבע דתנן ר' יוסי אומר מי צבע פוסלין את המקוה בשלשת לוגין.** עי' חזו"א מקואות קמא סימן ח' אות ז' שהקשה דבסיפא שם תנן דמי צבע אינם פוסלים בשינוי מראה ויין פוסל בשינוי מראה, ומבואר להדיא דמי צבע יש להם דין מים.

**דף ד' ע"א**

**בגמ'.** **וכן ג' לוגין חסר קורטוב שנפל לתוכן קורטוב חלב ומראיהן כמראה מים ונפלו למקוה לא פסלוהו.** עי' תפארת ישראל מקואות פרק ז' בועז אות ו' שהקשה דתתבטל טיפת החלב ברוב ויהיה כאילו כולו שאובין, ועיי"ש מה שתירץ, ויש לעי' אם שייך ביטול ברוב בכהאי גוונא, דביטול ברוב אשכחן לבטל דינים מהמיעוט אבל להוסיף על המיעוט דינים כגון הכא דבעינן שיהיה לחלב דין מים שאובין לא אשכחן, ועי' שו"ת עונג יו"ט סימן ד' ובמנחת חינוך מצוה י' אות א' [סוף אות ו' במהדו"ח], וע"ע תוס' ב"מ ו: ד"ה קפץ, ותוס' זבחים עח. ד"ה הפיגול וכו' ועו"ק וכו' דהמיעוט הבטל ברוב לא מצטרף עם הרוב וכו'.

**רש"י ד"ה לא עלתה לו טבילה וכו' ושמא בא זה ראשו ורובו במים שאובין וזה אחד מן הפוסלין את התרומה.** עי' ריטב"א שפירש דחיישינן שמא אחר שטבל נכנס ראשו ורובו במים שאובין, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, וע"ע רמב"ן מה שהקשה על פירוש זה.

**בגמ'.** **מהו דתימא התם אוקי גברא אחזקיה.** עי' ריטב"א שהקשה לפירוש רש"י דודאי נטהר מטומאתו והספק שמא נכנס אח"כ ראשו ורובו במים שאובין (עי' בקטע הקודם), א"כ אינו בחזקת טמא, ועי' שו"ת עונג יו"ט סימן ע' ד"ה ועוד נ"ל, שתירץ דרש"י לשיטתו דמחזיקין מאיסור לאיסור.

**תוד"ה לוקין ומשלמין שלא השם המביאן לידי מכות וכו' משמע דאי ליכא אלא חד קרא אינו לוקה ומשלם.** עי' תוס' כתובות לב: ד"ה שלא, שכתבו דהיכא דהממון והמלקות שניהם מכאשר זמם כגון שהעידו על אחד שהוציא שם רע ובאין לחייבו ממון ומלקות, אינן לוקין ומשלמין לדעת רש"י, עיי"ש הטעם, והתוס' שם פליגי ע"ז וכתבו דלא מסתבר שלא יהיו חייבין ממון ומלקות בכה"ג כיון שרצו לחייבו שניהם. ועי' חידושי רעק"א שם שביאר אמאי אינם פטורים מלשלם משום קלב"מ, וע"ע חזו"א חו"מ סימן י"ט אות ז' מש"כ בזה.

**בא"ד.** **וקשה הא אמרינן בהשוכר את הפועלים החוסם פי פרה לדוש בה לוקה ומשלם אע"ג דליכא אלא חד לאו דלא תחסום.** עי' רמב"ן וריטב"א שתירצו דהתם חיוב התשלומין הוא משום והשיב את הגזילה הלכך תרי שמות נינהו.

**בא"ד.** **לכך פירש ה"ר מאיר מבורגוני דהכי קאמר שלא השם המביאן לידי מכות אינו צריך להביאן לידי תשלומין דתשלומין לא בעו אזהרה.** עי' רמב"ן וריטב"א שפירשו דלא תענה אינו מביאן לידי תשלומין, שאין לא תענה אזהרה לעונש כאשר זמם, אלא ולא יוסיפו לעשות הוא אזהרה לכאשר זמם, כדאמרינן לקמן בגמ', וכ"כ בתוס' כתובות לב: ד"ה שלא השם.

**דף ד' ע"ב**

**בגמ'.** **בשלמא לרבנן כדי רשעתו כתיב.** עי' ריטב"א שכתב דטעם זה הוא לרווחא דמילתא דבלא"ה נמי כיון דלרבנן אזהרה דעדים זוממין מלא תענה הוא אינו לוקה ומשלם, שהשם המביאן לידי מלקות מביאן לידי תשלומין, ועי' תוד"ה לאזהרה לעדים זוממין.

**בגמ'.** **גמר ממוציא שם רע מה מוציא שם רע לוקה ומשלם אף כל לוקה ומשלם.** עי' גבורת ארי שהקשה דהא מוציא שם רע חייב ממון לאב ומלקות בשביל הנערה שהוציא עליה שם רע, והויא ליה ממון לזה ומלקות לזה ומשו"ה לוקה ומשלם, משא"כ בעדים זוממין דחייבין ממון ומלקות בשביל אדם אחד.

**רש"י ד"ה גמר מעדים זוממין וכו' עדים זוממין לוקין על דיבורם בעדי בן גרושה ובן חלוצה.** הא דלא פירש כגון שהעידו על אחד שחייב מלקות והוזמו, י"ל משום דמבואר בב"ק ה. דילפינן מ"לעשות" רחמנא קרייה מעשה, משא"כ במלקות דבן גרושה דילפינן מוהצדיקו והתם לא כתיב לעשות.

**תוד"ה סבר לה כר"ע דאמר עדים זוממין קנסא הוא וכו' אבל רבנן וכו' מעתה יאמרו רבנן בכל מקום אף גבי קנס דאינו לוקה ומשלם.** עי' תוס' כתובות לב. ד"ה דאין לוקה ומשלם, שפירשו דכי היכי דעדים זוממין אין לוקין ומשלמין אפילו נתחייבו קנס כגון שטבחו או מכרו שור של גניבה בשעה שהעידו ה"נ בכל קנס. ועי' הפלאה שם שהקשה דאם טבחו בשעה שהעידו נפסלו לעדות ואין בהם דין כאשר זמם, ותירץ דמ"מ לוקין משום לא תענה.

**תוד"ה אלא מה להצד השוה שבהן שיש בהן צד חמור וכו' תימה דהא אין זה פירכא שוה.** עי' ריטב"א שפירש דהפירכא היא משום דעדים זוממין נמי לוקין ומשלמין כשהעידו על אחד שהוציא שם רע, ור' יהודה לא חשיב לה פירכא כיון שרוב עדים זוממין אינו כן, וכ"כ התוס' כתובות לב: ד"ה שכן (מתחיל בעמוד א').

**תוד"ה לאזהרה לעדים זוממין, וא"ת לעיל גבי מעידין שחייב מאתיים זוז לימא האי טעמא לרבנן וכו' וי"ל דהכי קאמר וכו'.** עי' אור שמח פרק י"ח מהלכות עדות הלכה ו' ד"ה ונראה פשוט, שכתב דבהעידו ששור של פלוני נגח עבד וחייבוהו בי"ד לשלם שלושים סלעים ואח"כ בא הרוג ברגליו אינם לוקין, משום דאם יוזמו אח"כ ישלמו ממון והוי לאו שניתן לתשלומין דאין לוקין עליו, והכי אמרינן בב"ק עד: לגבי עדים שהעידו פלוני הרג. ולכאו' בתוס' כאן מבואר דהא דאינם לוקין ומשלמין הוא רק משום כדי רשעתו וא"כ כל זמן שאינם חייבין ממון צריכים ללקות, והגמ' בב"ק איירי רק במיתה דבעי אזהרה, ועי' ריטב"א ד"ה בשלמא לרבנן כדי רשעתו, ולפי"ז ניחא.

**דף ה' ע"א**

**בגמ'.** **אי הכי ממון נמי ממון מצטרף מלקות לא מצטרף.** עי' בית הלוי ח"ג סימן ה' אות ז' שכתב דבהעידו זה שלא בפני זה והוזמו, הראשון פטור דיכול לומר לחייבו שבועה באתי והשני משלם מחצה דע"י שניהם בא החיוב, וקשה דהא מבואר הכא דהא דמשלם מחצה הוא רק משום דממון מצטרף והתם לא מצטרף.

**מתני'.** **אין העדים נעשין זוממין עד שיזימו את עצמן.** עי' טור סימן ל"ח שכתב דהא דהעדים האחרונים נאמנים יותר מהראשונים הוא משום שמעידין על גופן של עדים והוי כאילו העידו עליהם שהרגו את הנפש או שחללו שבת, והן אינם נאמנים על עצמן לומר לא עשינו כך וכך. ועי' לחם משנה פרק י"ח מהלכות עדות הלכה ב' שהקשה דבגמ' אמרינן דעדים זוממין חידוש הוא, ועיי"ש מה שתירץ. ולכאו' י"ל דאף הטור מודה דחידוש הוא אלא דבא לבאר החילוק בין הזמה להכחשה, וע"ז כתב דגדר הגזירת הכתוב הוא דהם כמעידים על גופן של עדים ומשו"ה נאמנים, וע"ע בשיעורי הגרש"ר [מהדו"ח] סימן ג' אות ג'.

**מתני'.** **אמרו להם היאך אתם מעידין שהרי נהרג זה או ההורג זה היה עמנו אותו היום במקום פלוני אין אלו זוממין.** עי' רמב"ם פרק י"ח מהלכות עדות הלכה ב' שפסק דאם אומרים המזימין שהיו עם העדים ועם ההורג והנהרג באותו היום במקום פלוני ולא היו דברים מעולם הרי זו הכחשה, ועי' לחם משנה שם שתמה דכיון דאמר לעדים עמנו הייתם הוי הזמה ומה מגרע מה שאמר שגם המלוה והלוה היו עמהם ולא היו דברים מעולם, ועיי"ש מה שביאר בדברי הרמב"ם. ועי' שו"ת רעק"א סוף סימן רי"ב שהקשה דלפי דברי הרמב"ם פלוני רבעני לאונסי הוי עדות שאי אתה יכול להזימה דאף אם יזימו אותו זה יהיה הכחשה, ועיי"ש מה שביאר בדברי הרמב"ם.

**רש"י ד"ה והזימו אלו השנים שהזימו את הראשונים הזימו גם את האחרונים.** עי' רמב"ן שהביא דהגאונים פירשו באופן אחר.

**בגמ'.** **מהו דתימא ליחוש לנהורא בריא קמשמע לן.** עי' ריטב"א שפירש דאפילו אי הוי חיישינן אין הורגין את הנידון על פי עדותן, אלא כוונת הגמ' מהו דתימא נציל את העדים מהאי טעמא ויהיה הוא והן פטורים, ועי' תוס' שאנץ.

**בגמ'.** **מהו דתימא ליחוש לגמלא פרחא קמ"ל.** עי' תוס' יבמות קטז. ד"ה הכא, שכתבו בתירוץ אחד דבעלמא חיישינן לגמלא פרחא ודוקא הכא לא חיישינן דמדלא טענו כן ש"מ דשקר הם מעידים, ועי' ריטב"א כאן מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'.** **וכן לענין תשלומי קנס באו שנים ואמרו וכו' דבעידנא דקא מסהדי גברא לאו בר תשלומין הוא.** עי' ריטב"א שהקשה דהא בקנס דחצי נזק דשור תם אחר הגמר דין נעשה השור למפרע של הניזק משעת הנזק, וכן בקנס דשן ועין בעבד אחר הגמר דין נעשה משוחרר למפרע, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע תוס' ב"ק לג: ד"ה איכא בינייהו (מתחיל בעמוד א'), מש"כ בזה.

**דף ה' ע"ב**

**בגמ'.** **תניא בריבי אומר לא הרגו נהרגין הרגו אין נהרגין.** עי' רמב"ם פרק כ' מהלכות עדות הלכה ב' שכתב "אבל אם לקה זה שהעידו עליו לוקין", ועי' ראב"ד שם שהשיג עליו, ועי' בכסף משנה שם מה שביאר בדברי הרמב"ם. ועי' פני יהושע ומנחת חינוך מצוה תקכ"ד [אות ד' במהדו"ח] שפירשו דמש"כ הרמב"ם דלוקין אין זה משום כאשר זמם אלא משום לא תענה. ועי' בפירוש ר"ח לקמן "חייבי גליות מנין וכו'" דמבואר דאף במלקות דלא תענה יש דין כאשר זמם ולא כאשר עשה. ועי' אבי עזרי תניינא שם מה שביאר בדברי הרמב"ם בשם המאיר לעולם. וע"ע בחידושי ר"ח הלוי שם מה שביאר בדברי הרמב"ם.

**שם.** עי' תוס' ב"ק ד: ד"ה ועדים זוממין, שכתבו בשם ריב"א דבממון חייבים אפילו שילם על פי העדים זוממין כיון דאפשר בחזרה, ובשם ר"י כתבו דבלאו האי טעמא נמי חייבים כיון דבממון עונשין מן הדין. ועי' ריטב"א לעיל ב: ד"ה תדע, שכתב דאף בממון יש דין כאשר זמם ולא כאשר עשה, ועיי"ש מה שדחה את דברי התוס', וע"ע ריטב"א כאן שכתב דאפילו למ"ד בעלמא עונשין מן הדין בעדים זוממין אין עונשין דחידוש הוא ואין לך בו אלא מקום חידושו בלבד. וע"ע לעיל ב: בגמ' תדע שהרי ממון ביד בעלים, מה שצוין בזה.

**בגמ'.** **עונש שמענו אזהרה מנין וכו' עד שלא יאמר יש לי מן הדין וכו'.** עי' רמב"ם בספר המצוות סוף שורש י"ד שכתב דהיכא דהעונש מפורש בתורה מזהירין מן הדין, ועי' רמב"ן שם שורש ב' (במהדורת פרנקל עמוד ע"ב) שהקשה עליו מהגמ' כאן דאע"ג דהעונש מפורש אמרינן דאין מזהירין מן הדין. וצ"ע קושיתו דהרמב"ם מיירי כגון דמפורש עונש מיתה אלא דקיי"ל לא ענש אלא אם כן הזהיר ולזה סגי באזהרה מן הדין, אבל הכא נהי דעונש כרת מפורש אבל עונש מלקות אינו מפורש, וע"ז אמרינן דאין מזהירין מן הדין.

**רש"י ד"ה חייבי גליות מנלן וכו' דהני הואיל ולאו מדין כאשר זמם מתרבו לא אתי מלקות דידהו מגז"ש דרשע רשע וכו'.** עי' גבורת ארי שהקשה דנילף ממשפט אחד יהיה לכם כי היכי דילפינן מהתם דבמלקות דבן גרושה אין צריך התראה (עי' כתובות לג.).

**שם.** עי' ב"ק עד: דמבואר דעדים שהעידו על אחד שרצח ואח"כ בא הרוג ברגליו לוקין, וקשה דהא ילפינן מגזירה שוה דאין לוקין אלא בתנאי הזמה, ועי' חזו"א ב"ק סימן י"ח אות י"ב ד"ה ויש לעי' כיון, מש"כ בזה, ועיי"ש עוד מש"כ לגבי שאר תנאי הזמה אי בעינן במלקות. ועי' אור שמח פרק י"ג מהלכות עדות הלכה ז' בהגה"ה שכתב בשם הפתח הבית דמדין לא תענה לוקה אף קודם שנגמר הדין על פיהם, וכן אין צריך שאר תנאי הזמה אלא דלזה בעינן התראה כשאר איסורים, והכא מיירי ללקות מתורת הזמה בלא התראה ולזה בעינן שיגמר הדין על פיהם, וע"ע אור שמח במלואים (נדפס אחרי הלכות חנוכה) פרק י"ח מהלכות עדות הלכה ו'.

**מתני'.** **רבי עקיבא אומר לא בא השלישי להקל אלא להחמיר עליו ולעשות דינו כיוצא באלו.** עי' נמוקי יוסף שפירש דאם העיד השלישי בתוך כדי דיבור לעדות הראשונים, אע"פ שאין צורך בעדותו מ"מ דינו להתחייב אם הוזם כיוצא באלו. ועי' ריטב"א שכתב דלר"ע אפילו בא השלישי בפני עצמו אחר שהעידו השנים חייב כיון שנטפל לעוברי עבירה. וע"ע בנמוקי יוסף שכתב בשם הר"י בן גיאות דלר"ע אם הוזמו השנים אע"פ שלא הוזם השלישי נענש עמהם כיון שנטפל לשנים שעברו והעידו שקר, וצ"ב כיון שהשלישי לא הוזם למה יענש.

**דף ו' ע"א**

**תוד"ה אמר ר' יוסי במה דברים אמורים בדיני נפשות וכו' דבשנים נמי כי נמצא אחד מהן קרוב או פסול השני אינו בטל לגמרי דחייב לו שבועה.** עי' ריטב"א שכתב דלרבי ולר"ע דס"ל דבדיני ממונות נמי נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטילה, עדות היחיד בטילה לגמרי ואף שבועה אינו מחייב, וע"ע ברש"ש לעיל ה: ד"ה ומה ב'.

**בגמ'.** **אמר רבא והוא שהעידו כולם בתוך כדי דיבור.** עי' רמב"ם פרק כ' מהלכות עדות הלכה ג' שפסק דאם היה הפסק בין זה לזה יותר מכדי דיבור נחלקה העדות, והשנים שהוזמו נענשין, והשנים האחרים שהיה בין דבריהם ודברי הראשונים הפסק אין נענשין, ומ"מ בטלה עדות כולם מפני שהן כת אחת. ועי' ראב"ד שם שהקשה דאם הם שתי כתות לענין הזמה אמאי בטלה עדות הכת האחרונה, עוד הקשה מאי קאמר דאין האחרונים נענשין מה עונש ראוי להם. ועי' כסף משנה ולחם משנה שם מה שביארו בדעת הרמב"ם. ועי' בפירוש ר"ח ואוקימנא למתני' וכו', דמבואר לכאו' כדברי הלחם משנה.

**בגמ'.** **מכדי תוך כדי דיבור היכי דמי כדי שאילת תלמיד לרב מאה טובא הוו אמר ליה כל חד וחד בתוך כדי דיבור של חבירו.** עי' תוס' כתובות לג. ד"ה ונתרי בהו בתוך כדי דיבור, שהוכיחו מכאן דכל זמן שעסוקים באותו דבר חשיב תוך כדי דיבור, ומשו"ה הכא חשובין כולן בתוך כדי דיבור של ראשון, ועי' קובץ שיעורים שם אות קי"ג מה שהקשה על הראיה מכאן.

**תוד"ה אמר רבא והוא שהעידו כולם וכו' משמע דקאי אף לענין קרוב או פסול וכו' אבל לענין נמצא אחד מהן קרוב או פסול אף אם נמצא מהני שהעידו לאחר כדי דיבור עדותן בטילה.** עי' ריטב"א ד"ה למחזי שהביא דעת רש"י והרשב"ם דראיה בכוונה להעיד פוסלת אפילו לא באו אח"כ הפסולין להעיד, וכן דעת הרמב"ם בפרק ה' מהלכות עדות הלכה ה' (עי' כסף משנה פרק ג' מהלכות סנהדרין הלכה ו'). - ועי' טור סימן ל"ו שכתב בשם הרמ"ה דצירוף בראיה לבד פוסל, ואם לא נצטרפו בראיה ונצטרפו בהגדה נמי פוסל. וכן מבואר לכאו' בתוס' לקמן עמוד ב' ד"ה הרי אלו, ובתוס' סנהדרין לא. ד"ה שבית שמאי, דאפילו היכא דאיכא ראיה ולא נצטרפו בראיה אם נצטרפו בהגדה הוי צירוף ופוסל את כולן. ועי' בטור שם מש"כ בשם הרא"ש.

**בגמ'.** **אמר ליה יקום דבר במקיימי דבר הכתוב מדבר.** עי' רא"ש לקמן סימן יג-יד שכתב בשם הראב"ד דה"ה היכא דמקצת העדות בטילה מפני שמעיד על עצמו לא בטלה כולה, משום שכשמעיד על עצמו אינו עד פסול אלא אין עליו שם עד כלל.

**רש"י ד"ה הרוג יציל וכו' שהרי גם הוא ראה והוא קרוב אצל עצמו.** מבואר דחיוב מיתה של רוצח זה חיוב לנרצח, וכן מבואר בתוס'. ועי' שיעורי הגרש"ר [מהדו"ח] אות כ"א ד"ה והנראה, ואות ער"ה.

**תוד"ה אלא מעתה הרוג יציל, פירוש שהוא בעל דין אי נמי מפני שהוא שונא.** עי' תוס' סנהדרין ט: ד"ה לרצונו, שפירשו דפסול מחמת שהוא טריפה ואינו ראוי להעיד.

**תוד"ה נרבע יציל וכו' דפריך הכי נרבע שהוא קרוב לרובע יציל וכן הרוג שהוא קרוב להורג יציל.** עי' תוס' סנהדרין ט: ד"ה לרצונו, שכתבו דאין לומר דבכה"ג באמת פטור דהא כתיב מכה אביו ואמו אע"פ שהוא קרוב, ונרבע נמי כתיב ערות אביך ואיכא למ"ד ערות אביך ממש. ועי' תוס' יבמות כה: ד"ה הוא ואחר (מתחיל בעמוד א'), מה שהקשו ע"ז.

**תוד"ה שמואל אומר הלכה כרבי יוסי, קשה היאך מצינו ידינו ורגלינו כשנותנין גט שיש במעמד קרובים וכו'.** עי' ריטב"א קידושין מג. ד"ה איתמר, שכתב דאם מייחד עדים אין השאר מצטרפין, ועי' רא"ש כאן סימן י"א דמבואר דאף בדיני ממונות מהני יחוד עדים, דכיון שיחד את עדיו לאו כל כמינייהו להפסיד לזה ממונו, וכן פסק בשו"ע סימן ל"ו סוף סעיף א', ועי' קצוה"ח שם ס"ק ו'.

**בא"ד.** **לכן נראה לר"י דגם לר' יוסי לא אמרו דעדותן בטלה אלא דוקא באותן שמעידים בפני בי"ד אבל בשביל ראייה לחודה לא.** עי' בית שמואל סימן מ"ב ס"ק ח' שכתב דלפי"ז אפילו אם יבואו אח"כ הפסולין ויעידו לא יבטל הגט, כיון דבשעת הגירושין עדיין לא נתבטלה עדותן, ועי' אחיעזר ח"א סימן כ"ה אות י' ד"ה ובעיקר, שהביא דעת החולקים ע"ז.

**בענין נמצא אחד מהן רשע בעדות אשה.** - עי' נודע ביהודה ח"א אבהע"ז סימן מ"ה שכתב דלא בטלה עדות הכשרים, עיי"ש הטעם, ועי' בחידושי רעק"א כאן שנסתפק בזה, ונראה לבאר דהספק הוא האם רק את החשש משקר לא הכשירו בעדות אשה אבל את הפסול הגוף של רשע הכשירו כמו שאר פסולים, ואם כן הכשרים שאינם חשודים לשקר לא בטלה עדותן, או דנימא דלא הכשירו כלל פסול הגוף של רשע, וכיון שהוא פסול פסול הגוף פוסל אף את הכשרים. ולכאו' נראה דתליא במחלוקת הפוסקים בתחילתו בפסול רשע וסופו בכשרות אי כשר בעדות אשה, דהתם נמי ליכא השתא חשש משקר דהא השתא כשר הוא ואיכא פסול הגוף כיון שתחילתו בפסול, ועי' קובץ הערות בהשמטות אות ד' ובט"ז אבהע"ז סימן י"ז ס"ק ד'.

**דף ו' ע"ב**

**מתני'.** **היו שנים רואין אותו מחלון זה ושנים רואין אותו מחלון זה וכו' בזמן שמקצתן רואין אלו את אלו הרי אלו עדות אחת.** עי' ריטב"א שהקשה איך אפשר להזים מקצתן הרי העדים שבחלון האחר יכחישו את המזימין, ועיי"ש מה שתירץ.

**מתני'.** **ואם לאו הרי אלו שתי עדיות.** עי' קצוה"ח סימן ל"ו ס"ק ב' שהקשה מכאן על דעת הרמ"ה המובא בטור שם דהיכא דלא נצטרפו בראיה ונצטרפו בהגדה הרי הן כת אחת, והכא מבואר דאם לא נצטרפו בראיה הוי שתי עדיות אע"פ שנצטרפו בהגדה דהא מיירי שהעידו בתוך כדי דיבור, ועיי"ש מה שתירץ.

**רש"י ד"ה שלא תהא סנהדרין שומעת עדות העדים מפי התורגמן.** עי' ריטב"א שהביא י"א דה"ה לבעלי דינים, וכתב ע"ז דדעת רבותינו דדוקא בעדים הקפיד הכתוב ולא בבעלי דינים, ועי' רמב"ם פרק כ"א מהלכות סנהדרין הלכה ח' שהביא דין זה לגבי בעלי דינים, ועי' כסף משנה שם, וע"ע בהגהות הב"ח אות א'.

**תוד"ה הרי אלו עדות אחת וכו' ובטלין נמי עדות כולם בהזמה אחת מהן דהזמה הוי כנמצא אחד מהן קרוב או פסול.** עי' גבורת ארי ד"ה לפיכך, שהקשה דהא ניחא לאביי דס"ל עד זומם למפרע הוא נפסל, אבל לרבא דאמר מכאן ולהבא הוא נפסל (עי' ב"ק עב:) אם כן בשעת הגדה עדיין לא נפסל.

**בגמ'.** **אמר רבא אם היו רואין את המתרה או המתרה רואה אותן מצטרפין.** עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות עדות הלכה א' שכתב "היה זה המתרה בו רואה את העדים והעדים רואין אותו אע"פ שאין רואין זה את זה המתרה מצרפן", ומשמע דצריך שגם הם יראו אותו וגם הוא יראה אותם, ועי' כסף משנה שם שכתב דכן היתה גירסת הרמב"ם בגמ'.

**בגמ'.** **אמר רב נחמן עדות מיוחדת כשירה בדיני ממונות וכו' מתקיף לה מר זוטרא וכו'.** עי' בחידושי הרמב"ן שהקשה מאי קמ"ל רב נחמן הא קיי"ל דאפילו הלוואה אחר הלוואה מצטרפין בדיני ממונות (עי' סנהדרין ל.), ועיי"ש מה שתירץ. ועי' ריטב"א שתירץ בשם ה"ר אברהם אב בי"ד דקמ"ל דאם נמצא אחד מהן קרוב או פסול בעדות מיוחדת בדיני ממונות פוסל את כולן, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, ועי' קצוה"ח סימן ל"ו ס"ק ב' מה שתירץ על קושיתו.

**רש"י ד"ה בדיני נפשות וכו' תצטרף עדות זו להיות כולם ככת אחת להציל את הזוממין ואת הנדון שתהא עדותן בטלה.** משמע שאם העידו שראו ביחד והוזם אחד מהן בטלה עדות כולם, וכן מבואר בתוד"ה הרי אלו. ועי' רמב"ן שכתב דכיון שהזוממין לא נצטרפו בראיה אינם פוסלים את האחרים. ועי' טור סימן ל"ו שכתב בשם הרמ"ה דהיכא דלא נצטרפו בראיה ונצטרפו בהגדה ונמצא אחד מהן קרוב או פסול עדות כולן בטילה, וכך לכאו' שיטת רש"י ותוס', ועיי"ש מש"כ בשם הרא"ש, ועי' ב"ח שם, וע"ע תוס' סנהדרין לא. ד"ה שבית שמאי.

**בא"ד.** **כיון דבעלמא מצטרפת יש טעם כאן להצילו ורחמנא אמר והצילו העדה.** עי' ריטב"א שכתב דאינו מחוור וע"כ פירש באופן אחר, וכן פירש הרמב"ן.

**דף ז' ע"א**

**רש"י ד"ה אילעא וטוביה, עדי הלוואה היו קרובין אל הערב.** עי' רא"ש סימן יג-יד שכתב בשם הראב"ד דמיירי שטען הלוה פרעתי ובטענה זו נפטר הערב והביא עדים שלא פרעו ונמצא הערב מתחייב, ועי' בעל המאור ומלחמות.

**בגמ'.** **א"ל רב הונא בריה דרב יהושע לרב פפא אי לית ליה ללוה לאו בתר ערבא אזיל מלוה.** עי' רא"ש סימן יג-יד שהקשה אמאי לא אמרינן פלגינן ויהיה נאמן לגבי הלוה ולא לגבי הערב, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע בעל המאור ומלחמות מש"כ בזה. - עוד תירץ הרא"ש שם בשם הראב"ד דפלגינן מהני דוקא כשמעיד על עצמו, דאין זה עדות כלל, אבל כשחלק מהעדות בטל מחמת פסול קורבה אמרינן עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ועי' תוס' סנהדרין ט: ד"ה ואין אדם, שכתבו דבפלוני בא על אחותי נמי פלגינן.

**מתני'.** **כל מקום שיעמדו שנים ויאמרו מעידים אנו באיש פלוני שנגמר דינו בבי"ד של פלוני ופלוני ופלוני עדיו הרי זה יהרג.** עי' רמב"ם פרק י"ג מהלכות סנהדרין הלכה ז' שכתב "והוא שיעידו בבית דין של עשרים ושלשה", ועי' כסף משנה שם שכתב דזה פשוט, דאין הורגין אלא בבית דין של כ"ג, ועי' אור שמח שם שכתב דיש בזה חידוש דבעלמא דעת הרמב"ם כהרס"ג (הובא ברמב"ן עה"ת דברים י"ז ו') דלקבלת עדות בדיני נפשות סגי בבית דין של שלשה, ודוקא הכא בעינן בי"ד של עשרים ושלשה, עיי"ש הטעם.