פרק עשירי תינוקת
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק עשירי תינוקת**

**במשנה עד שתחיה המכה** תוס' הרא"ש בדף י"א: כתב – שכוונת ב"ה רק להקל, שאפילו לאחר ד' ימים תולה בדם בתולים כל זמן שלא חייתה המכה, ולא להחמיר באופן שחייתה קודם ד' ימים[[1]](#footnote-1). והמאירי דייק מלשון הרמב"ם (איסורי ביאה ה' י"ח י"ט) שגם אם חייתה המכה קודם ד' ימים, אינה תולה בדם בתולים.

**שם** המחבר (קפ"ז כ"ט) כתב שכאשר רואה דם מחמת תשמיש, תולים בדם בתולים לעולם, ואינה חוששת שהיא רואה מחמת תשמיש, עד שתשמש פעם אחת בלי לראות. והסדרי טהרה (קפ"ז כ"ט) דייק מלשון הרמב"ם ש(אפילו כשבועל קטנה) לעולם לא תולים במכה יותר משנה. וביאר שטעמו הוא מסברא, מכיוון שלא יתכן שדם בתולים לא יכלה לעולם. ומכיוון שמצאנו בגמרא שרבי נתן י"ב חודש, אין לנו להקל יותר מזה.

**שם הגיע זמנה לראות** רש"י בדף ה' (בד"ה אין) כתב – ש"הגיע זמנה לראות" – משתביא שתי שערות[[2]](#footnote-2), או כשתגיע לגיל י"ב ויום אחד אע"פ שלא הביאה שערות[[3]](#footnote-3). והרשב"א בתורת הבית (בית ז' שער ד') כתב שהגיע זמנה רק אם היא בת י"ב וגם הביאה ב' שערות, אבל אם הביאה ב' שערות קודם י"ב – קיי"ל שהן שומא בעלמא. ועיי"ש בחשק שלמה[[4]](#footnote-4).

**שם עד מוצאי שבת** לכאורה הטעם לחלק בין "הגיע זמנה" לבין "לא הגיע זמנה" הוא מכיוון שכאשר הגיע זמנה, יש חשש קרוב יותר שתתחיל לראות, ולכן חוששים לכך. והר"ן (על הרי"ף שבועות ד') כתב – שבימי הנעורים אין פתחה צר, ודרך המכה להתרפא עד ד' ימים.

**שם נותנין לה בעילת מצוה** הרא"ש כתב בשם הראב"ד שדינו של הבועל כבועל נדה, ואסור אפילו לפרוש באבר חי. והרא"ש הקשה על דבריו מלשון "נותנין לו", שמשמע שהתירו לו משהו, כתב – שיכול לפרוש כדרכו, ואסרת לאחר ביאת מצווה. ושיטת בעל המאור (בהשגות לבעלי הנפש שער הפרישה אות ה\*), שדם שרואה בביאת מצווה לא אוסר, ורק אם תראה דם בביאה שאח"כ תאסר. והביא ראיה לדבריו מדין "נותנין לה ארבעה לילות" שפירושו הוא שרק אם תראה לאחר אותם לילות תאסר[[5]](#footnote-5).

**בגמרא מדקא מפליג בסיפא וכו'** תוס' הרא"ש כתב – שלא משמע לגמרא ש"ראתה" נסוב גם על "לא הגיע זמנה לראות", מכיוון שמסתבר לחלק בין "לא הגיע זמנה" לבין "הגיע זמנה" כמו שמצאנו שמחלקים ביניהן כשלא ראתה. והרד"ל כתב – שהגמרא דייקה מכך שכתוב בלשון יחיד "הגיע זמנה" ולא בלשון רבים – "הגיע זמנן".

**שם כל זמן שנוחרת** הראב"ן (כ"ד) כתב שלשון "נחירה" היא לשון פליטה.

**שם עומדת ורואה וכו'** המאירי ביאר שמוציאה דם כל זמן שכותלי בית הרחם נוגעים זה בזה. ולכן רואה כשעומדת מכיוון שכותלי בית הרחם מתהדקים ונוגעים זה בזה, ורואה כשיושבת על קרקע, מכיוון שישיבת קרקע גורמת ליציאת דם מהמכה.

**שם איתמר שימשה בימים** בחידוד הלכות פה הביא שתי הבנות בביאור הנידון בסוגיה – ביאור אחד כתב בשם מהרש"א (לקמן בדף ס"ה:) שהנידון הוא על אופן ששימשה ארבע פעמים בימים וראתה דם, ולאחר מכן ראתה דם בלילה[[6]](#footnote-6), ונחלקו האם נתנו לה רק את העונה ששימשה בה.

**וכתב** בשם המרדכי בהלכות נדה (רמז תשל"ח) שנחלקו כששימשה ד' עונות רצופות יום ולילה, האם יתנו לה את שאר הזמן שבתוך ד' או לא.

**שם וללוי.. דשרי לבעול לכתחילה בשבת** הרמב"ם בפירוש המשנה הביא גם את דברי רב – שנקט "לילות" כי אסור לשמש את מיטתו ביום, וגם את דברי לוי, שמותר לבעול לכת' בשבת. וכנראה שהוא הבין שגם רב מודה שאפשר לשמוע מהמשנה שאפשר לבעול לכת' בשבת. אבל עיקר הטעם שנקט "עד מוצאי שבת" הוא כדי להשמיע את דינו של לוי.

**שם יכולני לבעול כמה בעילות[[7]](#footnote-7)** הגרסה בכמה ראשונים בכתובות (דף ו:) וברא"ש כאן היא "יכולני לבעול כמה בתולות".

**שם אמר רב בבוגרת וכו'** קשה – עד כמה שדינה של בוגרת חלוק מדינה של נערה שהגיע זמנה לראות – מדוע התנא לא שנה אותו במשנה. הר"ן כתב – שדינה של בוגרת מדויק מלשון המשנה – כי ב"ה נחלקו על בית שמאי רק בנוגע לנערה, אבל לגבי בוגרת הם מודים להם.

**רד"ה וחזר – בתוך ד' לילות** החידוד הלכות הבין מדברי רש"י – שגם אם לא מצא דם בביאות הראשונות, ומצא דם בביאה הרביעית, יכול לתלות בדם בתולים, והקשה – מנין לרש"י לפרש כך, והרי בגמרא נחלקו כשמצא דם בביאה שניה, ומשמע שלא תולים ד"אתרמי כשמואל" בכמה ביאות[[8]](#footnote-8). וחידש מכוח זה שרש"י פירש את הסוגיה באופן אחר מתוס' (בד"ה רבי אסי) – שמדובר כשמצא דם בביאה הראשונה, ולאחר מכן הפסיקה לראות וחזרה שוב לראות תוך ד' ביאות, וביאר שגם לשיטת רש"י רבי אסי לא חולק על רב גידל[[9]](#footnote-9) (שאמר שאם הפסיקה לראות פעם אחת אינה תולה בדם בתולים), אלא שהוא מעמיד את דבריו דווקא בקטנה, שנותנים לה זמן מרובה עד שתחיה המכה, ולא בנערה שנותנים לה ד' לילות.

**אולם** בפתחי נדה כתב שגם לשיטת רש"י מדובר כשלא מצא דם בביאה הראשונה ומצא דם בשניה, וכוונתו רק להעמיד את מחלוקת ר' אסי ורב גידל בנערה ולא בקטנה (שאינה מוחזקת לראות ולכן לכ"ע יתלו בדם בתולים).

**בד"ה מתוך ושהה שלשה חדשים.. וכן פעם שניה וכו'** החידוד הלכות הקשה שלפי רש"י יוצא שלא בעל במשך י"ב חודש, אלא במשך ט' חודשים, והערוך לנר כתב שדברי רש"י אינם בדווקא, ומדובר בין הפעם השלישית לרביעית שהה שישה חודשים. והמילה "וכן" לא נסובה על זמן השהיה אלא על עצם זה ששהה.

**תוד"ה כל – ורב מחמיר וכו'** הב"ח (קפ"ז ט') דייק מדברי הרי"ף שרב מודה לשמואל – שראיה כל זמן שהרוק מצוי תולה בדם בתולים, ושמואל לא מודה לרב.

**שם דדוקא כשנוחרת וכו'** מבואר בדבריהם, שרב מחמיר גם כשרואה דם לאחר תשמיש, שאינה יכולה לתלות אותו בבעילה שקדמה אא"כ נוחרת. ובתוס' הרא"ש כתב, שגם רב מודה שאם ראתה בלא נחירה – טהורה, אלא שאם תראה עוד הפעם תהיה טמאה.

**בד"ה על גבי – וכן צריך לומר לעיל** הרש"ש העיר שאפשר לפרש שם "בידוע" כפשוטו, כי יש ראיה מכך שלא עבר שהכתם מלפני הכיבוס. וכתב שיתכן שכוונת תוס' לומר ששם היינו מטמאים למפרע גם אם היה רק ספק ולא היה ידוע שזה דם.

**בד"ה רב – דפריך למאן דאסר וכו'** ביאור קושייתם הוא - שבגמרא שם מבואר שרב הוא זה שאסר לבעול בשבת, ונמצא שקושית הגמרא היא לשיטתו. ולשיטתו פשוט שהחידוש הוא שהחידוש במשנה הוא שלא הפסידה את הלילות.

**בד"ה דשרי – אע"ג דבפ"ק דכתובות וכו'** רש"י לא גרס בגמרא "דשרי לבעול לכתחילה" אלא "דשרי לבעול", ולשיטתו – גם בגמרא כאן מדובר על ביאה שניה. ובהגהות עוז והדר, הביאו רש"י בכתב יד שדחה הגרסה של "לכתחילה" מכוח הקושיה של תוס'.

**בד"ה שאני – דהטיה דכתובות אינה בעילה גמורה** תוס' הרא"ש הוסיף – שאצלנו בסוגיה כן מדובר כשבא ביאה גמורה. (נראה שהטעם הוא מכיוון שאם לא גמר את ביאתו בביאה הראשונה – לכ"ע היה אפשר לתלות את הדם בביאה השניה בדם בתולים). וגם בחידוד הלכות כתב – שלפי תוס' יצטרכו להעמיד את מחלוקת ר' חנינא ור' אסי כשאמר שבעל בעילה גמורה.

**דף ס"ה**

**בגמרא והא אמר שמואל אין בין נערות לבגרות וכו'** הסדרי טהרה (ק"צ ה') כתב – שבנו הקשה על שיטת רש"י לעיל בדף ה: - שפירש ש"הגיע זמנה" הוא כשתגיע לי"ב שנים ויום אחד גם בלי שערות – שלשיטתו משכ"ל שיעברו יותר משישה חודשים משיגיע זמנה עד שתהיה בוגרת. ותרץ לו – שמכיוון שהגיע זמנה חוששים שהיו לה שערות ונשרו.

**שם אלא בעילת מצוה** הרד"ל העיר – שדברי הגמרא הם לאו בדווקא, כי הבעילה שמדובר עליה כאן, איננה הבעילה הראשונה.

**שם נתמעטו מזונותיו** מהרש"א כתב – שהגמרא באה להורות שישמור לו מעות לעת זקנותו, ולא יתן את ממונו לבניו בחייו. והיעב"ץ כתב שהגמרא באה להשמיע שיתפלל על מזונותיו, והוסיף עוד – שדברי הגמרא אמורים רק בעמי הארץ, אבל לתלמידי חכמים התורה נותנת אחרית ותקווה.

**שם וביקש לעשותן** הרמב"ם (טומאת אוכלין י"א י"ז) כתב שמלבד פליטת היין והשמן, הכלים צריכים טבילה כדי לטהרן. והר"ן פה כתב שהסיבה שהתנא לא כתב "מטבילן" היא מכיוון שאלו כלים שאינם טעונים טבילה, מכיוון שעשויים מעץ או מאבן.

**רד"ה הלולבים – שמנקים בה את הגת** הערוך הביא בשם רבנו גרשום – שלולבים הן קורות שנועלים בהן את הקורה הגדולה.

**תוד"ה אלא – הלכך אי כל חדא תלתא ירחי וכו'** לא כ"כ מובן מאיזה סיבה המקשה הבין שמדובר כשבעל דווקא כל ג' חודשים.

**שם או ראשונה** זו גרסת מהרש"ל – ולפי הגרסה הזו תוס' ציירו כאן ציור חדש – שנישאה בסוף הקטנות, ולפי הגרסה הזו צריך לגרוס "ורביעית ו' חדשים בבגרות" כדי שיהיו י"ב חודש. ומהרש"א גרס "אז" ולפי הגרסה הזו – כוונת תוס' לסכם את תירוצו הקודם.

**בד"ה סבר – שלא אמר רב מעולם** הרשב"א חולק ומבאר שדברי רב "בוגרת נותנין לה לילה הראשון" אמורים גם באופן שראתה. והגמרא היא זו שחילקה בין ראתה ללא ראתה. וכתב שבכל המקומות ששמואל קרא על רב את הפסוק "לא יאונה לצדיק" מדובר במקרים שרב טעה לדעתו ואע"פ כן לא בא לידי מכשול.

**בד"ה הדפין – דהך מתני' בכלי בית הבד** רש"י בע"ז (ע"ה) כתב כזה פירוש בשם רב האי גאון. אך אין הכרח שפירש את הסוגיה כמו ר"ת, וגם לשיטתו יתכן לומר שנקט כלים של בית הבד וה"ה לכלי הגת כמש"כ תוס' בהמשך.

**שם דהתם בשל עובדי כוכבים** החילוק בין של עובדי כוכבים לשל ישראל מבואר יותר בתוס' בע"ז (ע"ד: בד"ה הגת) שגת של עובד כוכבים בליעא טובא מכיוון שהעובד כוכבים דרך בה הרבה פעמים.

**דף ס"ה:**

**בגמרא מנגבן** בגמרא בע"ז (ע"ד: - ע"ה) מבואר שהניגוב הוא במים ובאפר, ועיין בגמרא שם שביארה את סדר נתינת המים והאפר.

**שם או חולטן במי זיתים** תוס' בזבחים (צ"ה:) כתבו שמועילה חליטה גם במי זיתים צוננים מחמת חריפותם. והר"ש (טהרות י' ח') פירש ולפי הגרסה שהביא רש"י בע"ז (ע"ה)- "מולגן" שצריך לחמם אותם קצת כשיעור שמחממים כשמולגים עוף.

**שם הלכה בועל בעילת מצוה ופורש** בביאור הטעם שהחמירו בדם בתולים –

* הרמב"ן (הלכות נדה ג' ט') כתב שלהלכה לעולם לא תולים במכה ומטמאים כל דם מחשש שהוא דם נדה. והרשב"א (תורת הבית ז' ד') כתב שאע"פ שבכל מכה לא החמירו, די לא לדון אותה כרואה מחמת תשמיש ולאסרה לעולם, אבל בדם בתולים אפשר להחמיר עליה.
* בספר האשכול (הלכות ברכת חתנים)כתב שהטעם שהחמירו בדם בתולים הוא מחשש שמא מחמת חימוד תשמיש ראתה דם.
* הרא"ש (כתובות א' ט') כתב שהטעם השהחמירו הוא מכיוון שחוששים שנתערב בו דם נדות. וכן היא לשון רב נטרונאי (שערי תשובה קס"ה) "אי אפשר לבוא דם בתולים בלא ציחצוחי זיבה". ורב האי גאון (קס"ח) הוסיף שמתחלחלת בביאה ראשונה וזה גורם לדם נדה לצאת.

**שם כדמסיק תעלא מבי כרבא** הבית יוסף הביא מתשובת הרשב"א – שמכאן מוכח לא כמו שיטת הרמב"ם, שביאר שהחומרא של רב ושמואל נאמרה רק באופן שראתה. והבית יוסף כתב שהדבר תלוי במנהג המקומות, ובמקומם נהגו להחמיר בזה (כמו שמשמע בירושלמי – שבא"י החמירו בכל דם בתולים).

**שם בועל בעילת מצוה ופורש** שיטת הראב"ד (בעלי הנפש שער הפרישה ג' הובא ברא"ש ובר"ן) היא שאסור לפרוש מיד באבר חי, אלא ממתין עד שימות האבר ויפרוש כמו באופן ששימש עם הטהורה ופרסה נידה, אך לא צריך לנעוץ את צפורניו בקרקע כמו שם, שהרי התירו לו לגמור את ביאתו. והר"ן הקשה עליו – שמאותו טעם שהתירו לגמור את ביאתו, כדי שלא יהיה לבו נוקפו, צריך להתיר לו גם לפרוש באבר חי. ויתכן שהראב"ד חילק בין גמר הביאה, שנחשבת מעשה אחד עם הביאה שהותרה לו, לבין פרישה, שנידונת כמעשה ביאה חדש[[10]](#footnote-10).

**שם אלא מעתה בעל נפש לא יגמור** לכאורה היה מקום להקשות את אותה קושיה על דברי בית שמאי במשנה לגבי "הגיע זמנה לראות וראתה" כי גם שם אמרו שבועל בעילת מצוה ופורש. והרשב"א ביאר – שהטעם שר' אבא הקשה דווקא על רב ושמואל הוא מכיוון שהם שחששו חששא יתירא וטימאו גם כשלא הגיע זמנה, ולכן הוא הבין שלשיטתם ראוי להחמיר ג"כ לאסור לגמור את ביאתו. ולעיל הבאנו את שיטת בעל המאור – שגם לשיטת בית שמאי במשנה דם בתולים (כשהגיע זמנה לראות וראתה) בכלל לא טמא, והאיסור הוא רק כשתראה דם אח"כ. והסדרי טהרה (קצ"ג א) כתב שלשיטתו מיושב מדוע ר' אבא הקשה דווקא על שיטת רב ושמואל.

**שם א"כ לבו נוקפו** הרא"ש כתב בשם רב האי, שהקלו גם לא לטמא משכב שתחתיה[[11]](#footnote-11). ובדבריו מבואר שאין חשש טומאה אמיתי, אלא גזירה משום דם נדה. והראב"ד תמה עליו – שטומאה לא נוהגת בזמן הזה[[12]](#footnote-12). ובתשובת הרי"ף (רצ"ז) כתב שהיו נוהגים להתרחק ממשכבה ומושבה של נדה כדי שלא תשתכח תורת טהרה מישראל (ומ"מ החמירו דווקא כל זמן שלא טבלה).

**שם דם בתולים אינו אדום** המאירי פירש שאינו אדום כל כך כמו דם נדה.

**שם הרואה.. מחמת תשמיש** יש מחלוקת בין האחרונים בטעם שאישה שהוחזקה לראות מחמת תשמיש צריכה לחשוש שתשוב ותראה – שיטת הנוב"י (קמא מ"ו ובעוד מקומות) היא שחוששת מטעם וסת. אך מכיוון שראייה מחמת תשמיש דומה ל"קופצת" שאינה קובעת וסת, צריכה לחשוש לה רק כמו לוסת שאינו קבוע. ושיטת החוות דעת (קפ"ז ג') היא שצריכה לחשוש מכיוון שיש לה חולי ש"ממלאה ונופצת".

וישנן כמה נ"מ בהגדרת טעם האיסור:

* הנוב"י (שם) כתב שאם יש לה וסת קבוע, לא צריכה לחשוש שמא תראה מחמת תשמיש (כי ראייה כזו נחשבת "וסת שאינו קבוע" שאינה צריכה לחשוש לה במקום וסת קבוע), ולשיטת החוות דעת תצטרך לחשוש.
* האם מעוברת וזקנה תצטרך לחשוש שמא תראה מחמת תשמיש, או שאינה צריכה לחשוש, כמו שאינה חוששת לווסתה.
* הראב"ד (בעלי הנפש ג') כתב שרואה מחמת תשמיש נאסרת רק כשבדקה ג"פ לאחר הפעם שנבעלה ומצאה דם. ובבעילה הראשונה אינה צריכה בדיקה שמא תראה מחמת תשמיש כל זמן שלא נולדה בה ריעותא. ולכאורה היה ראוי לחשוש כבר בפעם השנייה שבדקה שמא כבר קבעה ווסת לראות מחמת תשמיש. ומשמע קצת מדבריו שמחשיבים ראיה מחמת תשמיש כחולי. שלא חוששים שנקבע כל זמן שאין ראיה ברורה לכך, מכיוון שחולי הוא דבר היוצא מן הכלל.

**שם משמשת פעם ראשונה וכו'** ישנן שתי אפשרויות בביאור דברי הגמרא פה – שיטת הראב"ד (שער הספירה והבדיקה ג') היא שרואה מחמת תשמיש נאסרת רק בבדיקה שתמצא בה דם, ולא בפעם הראשונה שראתה בה. ולכן הוא פירש שלאחר שראתה פעם אחת מחמת תשמיש, צריכה להיבדק עוד שלוש פעמים ואם תמצא דם תאסר[[13]](#footnote-13). ואילו שיטת הרז"ה[[14]](#footnote-14) (שם השגה ה') היא שרואה מחמת תשמיש נאסרת בראיית הרגשה ולא בראיית בדיקה, ולדבריו נאסרת בפעמים השלישית שתראה.

**רד"ה העקלים – שקושרין.. בעקלים סביב** הערוך כתב שנקראו בשם "עקלים" מכיוון שמעקמים אותם ופירש שהשתמשו בהם כדי לסנן את היין כשיורד מהגת לבור. ופירושו מתאים עם פירוש רש"י בע"ז שהביא פירוש נוסף – שעקלים הם קופה מסורגת כמצודה.

**בד"ה שאני – לדקדק בה ולחותמה** נראה שעניינו של הדקדוק איננו בשם האיש והאישה וכד', כי דינה של כתובה הוא כמו של שטר חוב רגיל, אלא הדקדוק הוא מחמת ההתחייבויות וענייני הממון המרובים שיש בכתובה. (הגרסה בכמה ראשונים היא "דמגבי בה טפי", ולפי ביאורינו עניינן של שתי הגרסאות אחד).

**בד"ה הלכה – בין הגיע זמנה בין לא הגיע** הר"ן (על הרי"ף בשבועות) הביא ראיה לכך שדברי רב ושמואל אמורים גם אם לא הגיע זמנה ולא ראתה - מכך שהגמרא הקשתה על דבריהם מרבי שנתן ד' לילות מתוך י"ב, אע"פ שהגמרא לעיל הסיקה שנתן לה קודם שראתה. עוד הביא ראיה מהירושלמי (הובא ברי"ף), שמפורש בו שמחמירים גם כשלא הגיע זמנה ולא ראתה. והרשב"א (בתשובות החדשות צ"ה, הובאו דבריו בבית יוסף קצ"ג) הביא ראיה מכך שמדברי הגמרא על ר' יוחנן וריש לקיש שהעלו כדמסיק תעלא מבי כרבא.

**אולם** שיטת הרמב"ם (איסורי ביאה ה' י"ט) היא שרב החמיר רק באופן שהגיע זמנה לראות וראתה[[15]](#footnote-15). ומדברי הר"ן משמע שהטעם שפסק כך הוא מכיוון שהגמרא הביאה את דברי רב ושמואל – על הסיפא של המשנה שמדברת על ראתה בבית אביה. ובאור שמח (שם) כתב שההכרח של הרמב"ם לפסוק כך, היא כדי שדברי רב כאן לא יסתרו את דבריו לעיל – שנותנים לבוגרת את כל הלילה הראשון.

**וביישוב** הראיה שהביאו הראשונים ממה שהקשתה הגמרא על רב ושמואל מרבי – כתב הבית יוסף (קצ"ג) שכוונת הגמרא להקשות שאם מחמירים כל כך כשהגיע זמנה וראתה, היה לכה"פ צריך להחמיר כשלא ראתה – שהלילות יהיו רצופים, או שכוונתה שאם כשראתה פוסקים כמו ב"ש, גם כשלא ראתה היה צריך להחמיר כמותם. ואת הראיה מהירושלמי וכך שר' יוחנן וריש לקיש לא העלו דבר מהסוגיה הוא יישב – שהדבר היה תלוי במנהג המקומות, ורק בני מערבא החמירו כשלא הגיע זמנה.

**בד"ה מתוך – ללא ראתה** משמע שהעמיד את "שופעת מתוך ד' לאחר ד'" בתינוקת שהגיע זמנה לראות ולא ראתה. ומהרש"א והחידוד הלכות דייקו מזה, שרש"י פירש (כמו שיטת תוס'[[16]](#footnote-16)) שהרישא היא גם אליבא דרבנן, כי לשיטת ר"מ – שופעת מתוך ד' לאחר ד' צריכה לבדוק גם בתינוקת שבכלל לא הגיע זמנה[[17]](#footnote-17). והחידוד הלכות כתב בדעת רש"י, שהרישא כר"מ (ולשיטת רבנן כל שינוי מראה דם טהור) אלא שברישא הוא דיבר בדעת בית הלל, ובסיפא בדעת עצמו.

**תוד"ה היינו – חרפי ואפלי כלומר אשתקד הוו אפלי וכו'** תוס' שינו מפירוש רש"י שפירש ש"חרפי ואפלי" אלו שתי נ"מ, ופירשו ש"חרפי ואפלי" זו נ"מ אחת (בדרך השנייה הם כן פירשו כמו רש"י). ומהר"ם ביאר – שלפי הדרך הזו פשוט לגמרא, שאין צד להצריך יותר מי"ב חדשי לבנה, ולכן אין צד שרשב"ג יצריך יותר מי"ב חודש, והנ"מ היחידה בינו לבין ת"ק היא כיש פחות מי"ב חודש.

**ומהרש"א** ביאר – שלפי הדרך הראשונה תוס' רצו למצוא נ"מ גדולה בין ת"ק לרשב"ג, ולכן העמידו שגם השנה שעברה הייתה "חרפי" וגם שהשנה שלאחריה הייתה "אפלי", אבל בדרך השניה תוס' כתבו שפשיטא שלא יתכן שלא ישתמשו כל ימי הבציר, ולכן הם פירשו שאין מרחק קטן כ"כ בין בציר שנה שעברה לבציר של השנה, כדי שלא ייצא שבתוך פחות מי"ב חודש יסתיים הבציר של שנה הבאה.

**שם א"נ פשיטא ליה וכו'** תוס' הרא"ש תרץ תירוץ אחר – שבס"ד הגמרא הבינה שמוכרח שגם שיעורו של רשב"ג הוא י"ב חודש, כי לא מסתבר שתלה את הכשר הגת בזמן שאיננו מסוים, ובתירוץ "בחרפי ואפלי" הגמרא חידשה, שגם תליה בגת נחשבת תליה בדבר מסוים מכיוון שברוב השנים הפירות מתבשלים אחר ימות החמה.

**בד"ה וכולן – דהא אם ראתה ביום טמאה ללוי** החידוד הלכות (לעיל בדף כ"ד) כתב בדעת תוס' – שרב ולוי נחלקו באופן ששימשה ביום, וראתה למחרת בלילה בלי לשמש. ולכן פשוט שלפי לוי גם אם תשפע מהלילה ששימשה בו לתוך היום, תצטרך לבדוק שהדם לא השתנה.

**הילכך צריכה לבדוק וכו'** מהרש"א פירש – שתוס' כאן מדברים רק לפי שיטת לוי, אבל לשיטת רב נטמאת רק אם רואה שהשתנה מראה הדם, אבל לא צריכה לבדוק אם הוא השתנה באופן ששופעת מהלילה ליום (אלא רק כששפעה מתוך ד' לאחר ד').

**שם אולי נשתנה** מדברי תוס' הרא"ש משמע – שלא כל שינוי אוסר, ואם בבעילה הראשונה היה מראה אדום ומזוהם, ולאחר מכן ראתה דם שאיננו מזוהם, יכולה לתלות בדם בתולים.

**שם והך הוא בדיקה אפילו לרבנן** הרמב"ן חולק על זה, ומעמיד את כל הברייתא כר"מ. ובחידוד הלכות ביאר, שצריך לומר לשיטתו – שהסיפא היא ביאור של הרישא, והסיבה שצריכה בדיקה כששופעת מתוך ד' לאחר ד' היא מכיוון שר"מ מחמיר להצריך בדיקה כשרואה בזמן שב"ש מטמאים.

**שם מאי קמ"ל בהך בדיקה וכו'** תוס' הרא"ש הוסיף עוד שני תירוצים על תירוצי התוס': או שיש נ"מ בבדיקה של שופעת מתוך ד' לאחר ד' – באופן שהתחילה לשמש בחצי הלילה, וד' עונות שנותנים לה כלות באמצע היום (שאז לא הייתה צריכה לבדוק מדין בדיקה שחרית וערבית). עוד תרץ – שכאשר שופעת מתוך ד' לאחר ד' – טמאה אם מראה הדם שלה עכור, גם באופן שלא השתנה מהמראה שהיה בתחילה.

**שם אדרבא כיוון דאפילו בשאינה מרגשת וכו'** הרמב"ן והרשב"א חילקו בין הגמרא לעיל לגמרא פה באופן שתוס' דחו - שכאן יש צד לפטור אותה מכיוון ששופעת. ובפתחי נדה כתב בדעתם – שמכיוון שדם הבתולים לא מגיע מהמקור אלא ממקום אחר, יש יותר סיבה להקל כששופעת, כי זה מוכיח שהדם מגיע מאותו מקום שהגיעו דם הבתולים (כמו מה שמצאנו לעיל לגבי דם טוהר, שלפי מ"ד "מעין אחד" – מטהרים כששופעת).

**דף ס"ו**

**בגמרא מביאה שפופרת ובראשה מכחול** בבית יוסף (קפ"ז) מבואר – שעד כמה שהיא למודה לראות ע"י אבר תשמיש, תראה ג"כ ע"י המכחול. וצריכה שפופרת כדי לוודא שהדם לא הגיע מהצדדים, ומוך כדי שהדם יהיה ניכר בו, או כדי שהמכחול לא יסרט אותה.

**שם לא נמצא דם.. בידוע שמן הצדדין הוא** באופן שלא נמצא דם בראש המכחול ולא בצדדים – דעת הרבה פוסקים[[18]](#footnote-18) שמותרת. ובנוב"י (קמא מ"ו) הביא בשם הר"ח צאנזר שטעם ההיתר הוא מכיוון שתולים שהסיבה שלא ראו את הדם בצדדים בשעת הבדיקה היא מכיוון שהשפופרת עומדת במקומה, ואינה דומה לשמש שנכנס ויוצא בדוחק[[19]](#footnote-19).

**ושיטת הסדרי טהרה** (קפ"ז ו') היא שטהורה רק אם נמצא דם בצדדים. אבל אם לא נמצא לא בראש הקנה ולא בצדדים, אסורה[[20]](#footnote-20).

**ולכאורה** יש להביא ראיה לשיטתו מכך שהבדיקה מועילה, ולא חוששים לכך שאין כל האצבעות שוות. וזה בהכרח מכיוון שראינו שהדם בא מהצדדים. אך הבית יוסף (קפ"ז) ביאר שחוששים ל"אין כל האצבעות שוות" רק לעניין להקל ולא לעניין להחמיר מכיוון שרוב הנשים אינן רואות מחמת תשמיש. וב בנוב"י (קמא מ"ג) ביאר שהטעם שלא חוששים לכך הוא מכיוון שאיסורה של רואה מחמת תשמיש הוא מדרבנן. (ומדאורייתא דינה כדין רואה מחמת אונס שלא צריכה לחשוש שתראה שוב).

**שם בידוע שמן הצדדים הוא** בתשובות מיימוניות[[21]](#footnote-21) ביאר – שמותרת מכיוון שתולים שנרפאה, וקשה איך דבריו יתיישבו עם לשון הגמרא פה. ובנוב"י (קמא מ"ו) ביאר – שלא שייכת רפואה לאישה שמוציאה דם מהמקור (והביא ראיה לדבריו מדברי שמואל על הממלאת ונופצת שאין לה תקנה, ועיין ברמב"ן), ואם התרפאה זו ראיה שהדם הוא מהצדדים.

**שם ואם יש לה מכה.. תולה במכתה** הרמב"ן (הלכות נדה ג' ט') הוכיח מדברי רב ושמואל שאמרו שבועל בעילת מצווה ופורש – שלהלכה לא תולים במכה, כי אין לך מכה יותר גדולה מן הקטנה שנבעלה ודם שותת ממנה[[22]](#footnote-22). והרשב"א בתורת הבית (ז' ד') כתב שאין ראיה מדם בתולים לדם מכה, כי חכמים החמירו דווקא בבתולה כי יש לה שעת הכושר לאחר שתחיה המכה, אבל ברואה מחמת תשמיש – אם אי אפשר יהיה לתלות במכה, נמצא שאוסרים אותה לעולם[[23]](#footnote-23).

**שם ואם היה דם מכתה משונה** לפי גרסת התוספתא והרי"ף גורסים בברייתא "ואם יש לה מכה" אחרי "ואם יש לה וסת", והרד"ל כתב שזו הגרסה המתוקנת (כי יוצא שהתנא הסמיך את תליה במכה להלכותיה – שצריך שהדם לא יהיה משונה, ושנאמנת לומר שיש לה מכה).

**שם מדם ראייתה** הרמב"ן פירש שדם מכתה שונה מהדם שרגילה לראות בשעת תשמיש, אבל מקיצור פסקי הרא"ש משמע שפירש שכדי לתלות במכה צריך שדם מכתה יהיה שונה מדם נידתה.

**שם מכה יש לי.. שממנה יוצא דם** המרדכי כתב שהמילים "שממנה יוצא דם" הן חלק מעדות האישה – שיודעת שהמכה מוציאה דם, ולא מספיק שתאמר סתם שיש לה מכה. אולם הרשב"א (תורת הבית ז' ד') כתב שתולים במכתה גם אם אומרת רק שיש לה מכה ואנחנו תולים שהדם ממנה.

**ולדברי הרשב"א** הסיפא – נאמנת אישה לומר, הוא ביאור של הרישא של "תולה במכתה". אולם בספר האשכול כתב – שברישא מדובר על סוג מכה אחר, שאינו מוציא דם, ותולים בו רק לענין זה שאינה נאסרת מדין "רואה מחמת תשמיש" אבל טעונה טבילה, ובסיפא מדובר על מכה שמוציאה דם ותולים בה גם לענין להתירה בלא טבילה. ובסדרי טהרה (קפ"ז י"ב) ביאר בשם רבו – שברישא מדובר על מכה בפרוזדור, שלא מוכרחים להגיע בה לנאמנות של האישה, שהרי שאר נשים גם יכולות להבחין שיש שם מכה. ואילו בסיפא מדובר על מכה במקור – אך הקשה על דבריו שעד כמה שמדובר ברישא על דם מכה – לא מובן מדוע צריך שדם מכתה יהיה שונה מדם ראייתה.

**שם מאי בינייהו** הערוך לנר העיר שהלשון קשה, כי מפורש בדבריהם שנחלקו האם מקור מקומו טמא. והציע לפרש שהשאלה לא נסובה על מחלוקת רשב"ג ו"רבותינו", אלא על מחלוקת רבי ורשב"ג[[24]](#footnote-24), ואע"פ שרבי דיבר בכלל על נושא אחר – של נאמנות האישה, מ"מ משמע מלשון הברייתא – "רשב"ג אומר" שרשב"ג חולק על רבי, ולכן היא שאלה "מאי בינייהו".

**שם שפופרת אפגורי מפגר וכו'** לשיטת הסדרי טהרה הנ"ל, שטהורה רק כשמוצאים דם בצדדים, מובנת קושיית הגמרא – שלא שייך שתבדוק את עצמה בשפופרת של עץ, מכיוון שגם אם ימצאו דם בצדדים יתכן שהוא בא מחמת השפופרת.

**ולפי הצד** שמותרת גם אם לא תמצא בצדדים, אפשר לבאר את קושיית הגמרא כמו שביאר המרדכי, שיש חשש תפצע, ויחשבו על דם טהור שהוא טמא. והנוב"י (קמא מ"ו) ביאר שיש נ"מ בין אופן שמצאה לאופן שלא מצאה לאופן שתחזור ותראה, אם יהיה אפשר לתלות שהדם שחזרה וראתה הוא מהצדדים, ולכן לא יתכן שתיבדק בשל עץ.

**שם שאין כל האצבעות שוות** מדברי הסמ"ג (לאוין קי"א) משמע שא"א להתיר בגלל הספק הזה בלבד (בלי ספק נוסף שמא הדם מן הצדדים), שהרי אם בדקה לאחר שנשאת לראשון וראתה שהדם מן המקור, נאסרת, אע"פ שיש ספק שמא אצבעו של השני אינה דומה לשל ראשון ולא לשפופרת.

**שם אין לה תקנה** הרמב"ן פירש שאין לה תקנה אפי' ע"י בדיקת שפופרת[[25]](#footnote-25), והקשה אם כן מתי תועיל בדיקת שפופרת. ותרץ שהבדיקה מועילה באופן שביעתוה וראתה דם לא כחררה, או לאופן שלא ביעתוה. והר"ן פירש שהכוונה ב"ממלאה ונופצת" איננה בהכרח שהיא אסורה, ויתכן שממלאה ונופצת מן הצדדים, והכוונה ב"אין לה תקנה" היא שאין לה תקנה אם לא תבדוק.

שם ההיא דאתאי לקמיה דר' יוחנן **הרמב"ן ביאר – ששאלתה הייתה האם קבעה ווסת לראות כל זמן שנכנסת לעיר אחר הטבילה, ור' יוחנן ענה לה, שלא צריכה לחשוש כל העונה, אלא רק משעה שנכנסת לעיר (שהיא זו שגורמת לה לראות ע"י שמתביישת מבנות עירה ומתחלחלת), ולכן תבעל ע"ג הנהר. וביאר בעוד אופן – שראיה מחמת הדיבור של בנות עירה נחשבת "אקראי בעלמא" ולא קובעת ווסת בכלל. ותשובת ר' יוחנן הייתה שהטבילה עצמה (שהיה מקום לדון אותה כמו "אכלה שום") איננה זו שגורמת לראות אלא הדיבור של בנות עירה.**

**שם דמא דימת עיריך** הרוקח (שי"ז ד"ה קדוש) הוכיח מהגמרא כאן שאחד הטעמים שהולכות לטבול בצנעה הוא פן ירגישו בהן וראייה קשה.

**שם תשב ששה** תוס' הרא"ש כתב שששת הימים צריכים להיות נקיים מדם, כי עד כמה שתראה דם באחד מהם, תצטרך לחשוש שמא הוא תחילת נדה. והטעם שהגמרא לא אמרה "תשב ששה נקיים", הוא מכיוון שלשון "נקיים" נאמרת רק על ימי ספירה של זבה גדולה.

**שנים תשב ששה והן** גרסת הרי"ף היא "שניים תשב ששה והן שלושה תשב שבעה נקיים", והרשב"א ביאר את גרסתו, וכתב שבני הכפרים היו מכירים קצת בין דם טהור לטמא והיו מכירות קצת וסתות, אך לא היו מכירות בימי זיבה, ולכן רבי תקן להן שיצטרכו לעולם ז' נקיים. אולם הרמב"ן כתב שיש טעות סופר בדברי הרי"ף והגרסה שלפנינו נכונה.

**שם בנות ישראל החמירו וכו'** הרמב"ן (הלכות נדה א' י"ט) כתב – שחומרא זו הוכשרה בעיני החכמים ועשו אותה כהלכה פסוקה בכל מקום.

**שם דם כחרדל** במשנה לעיל בדף מ' מבואר שדם מטמא בכל שהוא ואפילו בפחות מחרדל. והר"ן (על הרי"ף) ביאר – שהחידוש בדם כחרדל הוא שצריכה שבעה נקיים,, למרות שאין בו שיעור של ג' ראיות ואין חשש שראתה שלושה ימים וכתלי בית הרחם העמידוהו. ורבנו יונה בברכות הביא, שהו שפירשו שהכוונה איננה לשיעור חרדל, אלא לצבע במראה של חרדל, אך דחה את פירושם, מכיון שמראה של חרדל מטמא מן הדין ולא רק מצד חומרא[[26]](#footnote-26).

**האם החמירו את חומרת ר' זירא לגבי כתם**

שיטת הרמב"ם היא שהרואה כתם (באופן – שלא לבשה אותו בגד ג' ימים ואין חשש של דם זיבה) צריכה ז' נקיים – לפי הרמב"ם ביאר הרב המגיד שחומרת בנות ישראל לא הייתה בכתמים, והחמירו רק החומרא של רבי, לחשוש תמיד שמא ראתה בימי נדות וצריכה ג' מים, מכיוון שבזמנינו מכיוון שהתקלקלו הוסתות. והראב"ד נחלק וכתב שצריכה ז' נקיים גם כשרואה כתם[[27]](#footnote-27).

**שם אדבריה רבא למר שמואל –** עיין ביעב"ץ שכתב שזה איננו מר שמואל שמדובר עליו במקומות אחרים – שהוא האמורא שמואל.

**שם היכא דלא אחמור וכו'** הראבי"ה (א' נדה ק"צ) דייק מכאן שבימי רבא לא פשטה החומרא של ר' זירא, (וכתב שאע"פ שלקמן בדף ס"ז:[[28]](#footnote-28) משמע שהחומרא כן פשטה בימיו, שם מדובר על סוף ימיו).

**אך הראב"ן** (שכ"ג – בגליון הש"ס ציין לדבריו[[29]](#footnote-29)) פירש "היכא דאחמור אחמור" – שהחמירו את חומרת ר' זירא דווקא על רואה דם כדרכה ולא על ראיה מחמת קושי לידה[[30]](#footnote-30).

**שם תבעוה לינשא וכו'** הט"ז (קצ"ב א') הקשה מהגמרא בסוטה (י) שמובא בו שתמר אמרה ליהודה "טהורה אני", ומדוע לא חשש לדם חימוד. וכן מהמעשה של רות שנכנסה למיטתו של בועז. ותרץ ע"פ דברי הרב המגיד, שכתב שדין הגמרא פה הוא חומרא מדרבנן, ומדאורייתא היא טהורה גמורה. ובזמנם לא נהגה החומרא הזו. וחילק עוד – שבאופן שנמצאת עמו במטה, אין חשש לדם חמוד כי היא דומה למי שיש לו פת בסלו.

**והחוות דעת** שם כתב – שהחשש של דם חימוד שייך רק באופן שנישאת, ושם לא היו נישואין אלא סתם ביאה. עוד יש ליישב ע"פ הצד שהעלה ראבי"ה (קפ"ג) שמועילה בדיקה, וסב שם בדקו את עצמן. עוד יש לחלק בין אופן שהאיש תבע את האישה להינשא, לאופן שהאישה יזמה את הנישואין כמו שהיה באותם מעשים.

**שם שבעה נקיים** הרמב"ן (הלכות נדה ג' י"ב) והראב"ד (שער הספירה ג') כתבו שלא צריכה לעשות הפסק טהרה, מכיוון שהחשש לדם חימוד הוא רק לראיה קטנה בשעתה[[31]](#footnote-31). והראב"ד הביא ראיה לכך מהמעשה שהובא בסמוך לגבי רב חנינא[[32]](#footnote-32) שבכלל לא ידע שדין "תבעוה לינשא" שייך גם בקטנה, ואע"פ כן המנין עלה לה לשבעה נקיים[[33]](#footnote-33), אך כתבו שטעונה ספירה. והרשב"א (תורת הבית ז' ב') הקשה – שמהמעשה ברב חנינא מוכח ג"כ שאינה טעונה ספירה, כי הוא לא ידע שצריכה לספור. והרא"ש דחה את הראיה שלא צריכה בדיקה ע"פ גרסת ספרי אשכנז שמשמע ממנה שהצריכה למנות ז' לאחר מכן.

**שם** הרמב"ן (הלכות נדה ג' י"ב) כתב שצריכה שבעה נקיים רק מצד החומרא של ר' זירא, אבל הרא"ש הקשה, שבימי רבא לא פשטה החומרא של ר' זירא, וביאר שחוששים לחימוד במשך כל הימים עד הנישואין מכיוון שככל שהיא קרובה יותר לחופה - ליבה הומה ומשתאה.

**שם לארבעה יום** מהרש"ל גרס "ליום ד'" שזה היום בשבוע שבתולה נשאת בו. אך מהרש"א העיר שמרש"י שפירש ש"ז' יומי" נמנים מהיום שתבע אותה להינשא, משמע שיום ארבעה איננו יום רביעי בשבוע[[34]](#footnote-34). **והסדרי טהרה** (קצ"ב ב')כתב שלפי גרסתנו מהרש"ל היה מוכרח לגרוס "ליום ד'" כי אם לא כן קשה קושיית מהר"ם - מדוע רבינא הסכים מעיקרא לקבוע נישואין לד' ימים. ולגרסת מהרש"ל מובן – שהוא הבין שהכוונה ליום רביעי לאחר יותר משבוע. וכתב שרש"י גרס כמו גרסת הרב המגיד (איסורי ביאה י"א ט') שקבעו לכתוב כתובה "ליום פלן" ורבינא התעכב לאחר אותו "יום פלן" שבעה ימים נוספים מיום כתיבת הכתובה עד הנישואין.

**רד"ה ואם – שאינה רואה כל שעה מחמת תשמיש** הרמב"ם (איסורי ביאה ד' כ') פירש – שהכוונה איננה לווסת לראות מחמת תשמיש, אלא לווסת סתם - שאם יש לה ווסת לראות בזמן סמוך לזמן שראתה מחמת תשמיש, יכולה לתלות שהראיה מחמת הווסת ולא מחמת תשמיש. והמרדכי פרש – שאם יש לה וסת, יכולה לתלות שהדם שראתה איננו מן המקור, וטהור אע"פ שראתה לאחר תשמיש[[35]](#footnote-35).

**והנוב"י** (קמא ס"א) קיים את פירוש המרדכי שלא מטעמו – וכתב שרואה מחמת תשמיש נחשבת כרואה מחמת אונס, ואינה קובעת וסת, אלא רק צריכה לחשוש שמא תראה מחמת תשמיש כמו שחוששת לווסת שאינו קבוע[[36]](#footnote-36). אך כל זה רק בזמן שאין לה ווסת קבוע, ואם יש לה – אינה חוששת, כמו שלא צריכה לחוש לווסת שאינו קבוע כשיש לה ווסת קבוע.

**בד"ה אפגורי – שהעץ אינו חלק** במעדני יו"ט (סימן ג [ת]) ביאר שהכוונה היא שראש השפופרת אינו חלק, מכיוון שאי אפשר לרצוף את ראשו לתוכו, והביא שהלבוש כתב שהעץ עצמו אינו חלק, אך הקשה – שאפשר לשייף אותו עד שיהיה חלק מאוד.

**ד"ה הוה – ובקשו עליה רחמים** החתם סופר פירש שהמעשה מובא כראיה לכך שצריכה להודיע כדי שיחשבו שהיא שנואה ולא כדי שיתפללו (והנ"מ – שצריכה להודיע גם אם יש לבני עירה עין רעה ויודעת שלא יתפללו). ודייק מכך שנאמר שהמעשה היה בפומבדיתא, שמבואר בכמה מקומות שאנשיה היו רעים, ואע"פ כן ההודעה הועילה לה.

**בד"ה בשדות – מקום שאין בני תורה** הרמב"ן בהלכות נדה (א' ט"ז) כתב שתקנתו של רבי הייתה לכל אישה (ולא רק למי שאינם בני תורה).

**בד"ה צריכה – שמא מחמת תאות חימוד ראתה** הראבי"ה (קפ"ג) העלה צד – שאם בדקה את עצמה ואמרה "ברי לי שלא ראיתי" אינה צריכה לישב שבעה נקיים[[37]](#footnote-37). אך הרשב"א (תורת הבית ז' ב') כתב – שצריכה ז' נקיים אפי' אם לא הרגישה, וגם אם בדקה לא מצאה דם – חוששים שראתה טיפת דם ואבדה.

**תוד"ה ונאמנת – פרש"י.. כולה רישא כרשב"ג** לעיל הבאנו את שיטת הראב"ד (שער הספירה והבדיקה ג') שנאסרת רק לאחר שתשמש ג' פעמים חוץ מן הפעם שראתה בה, ובשו"ת חת"ס (יו"ד קנ"ג) כתב שהטעם הוא מכיוון שבפעם הראשונה ששימשה לא בדקה קודם תשמיש.

**וכתב** לפי זה שגם רש"י מודה לתוס' שגם לפי רבי צריכה לראות ג"פ מחמת תשמיש כדי להיאסר, וכל הסיבה שהוא העמיד את הברייתא כרשב"ג היא מכיוון שלשיטת רבי – אע"פ שלא הוחזקה לרואה מחמת תשמיש לאחר שנאסרה על השני, מ"מ צריכה לפחות לחשוש שמא היא רואה מחמת תשמיש ולבדוק את עצמה קודם שתבעל לשלישי, ולכן תאסר כבר בפעם השלישית ששימשה[[38]](#footnote-38).

**שם דאפילו רבי מודה ברואה מחמת תשמיש** תוס' הולך לשיטתו בדף ס"ג: - שאפילו רבי מודה שבדברים שאינם וסת גמור[[39]](#footnote-39) צריך שתראה ג' פעמים. אולם שיטת הרא"ה היא שלפי רבי די בשתי פעמים. ודברי שמואל שם הם בשיטת חכמים (שזו שיטה שלישית במחלוקת רבי ורשב"ג – שמחלקת בין האופנים שקובעת וסת).

**שם דומיא דהך.. כגון אכלה שום או פלפלין** בשו"ת נוב"י (קמא ס"א) השווה את הרואה מחמת תשמיש לרואה מחמת אונס, שלא קובעת וסת. ומכיוון שגם כשרואה מחמת אונס, אם ראתה ג' פעמים צריכה לחוש כמו בווסת שאינו קבוע (כמו שמבואר ברמ"א קפ"ט י"ז), גם רואה מחמת תשמיש צריכה לחוש לאחר ג' פעמים. וביאר לפי זה את דברי הרמ"א (קפ"ז י') שרואה מחמת תשמיש עוקרת את וסתה בפעם אחת.

**בד"ה ותבדוק עצמה בביאה שלישית – משמע דאסורה לראשון אפי' בבדיקה** הרא"ש הקשה – שעד כמה שיש חשש איסור בבדיקה, אין סיבה שיתירו אותו לבעל השלישי. רע"א ביאר בדעת רש"י – שגם אם מצא דם בצדדים, יש חשש שהוא הגיע מהמקור והשתהה שם. ולכן עיקר הראייה בבדיקה היא מצד זה שלא מצא דם בראש השפופרת. ואם כן מובן שהראייה הזו שייכת רק לאחר שנשאת לשלישי[[40]](#footnote-40), כי בבעלים הקודמים יתכן שהסיבה שלא מצא דם היא מכיוון שאין כל האצבעות שוות. ורק כשהוחזקה לראות בכל האצבעות, מועילה בדיקת שפופרת. אבל שיטת שאר הראשונים היא שאם מצאה דם בצדדים לא חוששים שהגיע מהמקור, ולכן בדיקה כזו יכולה להועיל גם בבעלה הראשון[[41]](#footnote-41).

**שם כשאינה רוצה לטרוח בבדיקה** הסמ"ג (לאוין קי"א) ביאר באופן אחר – שהתנא בא להשמיע לה עצה טובה, שתינשא לאחר ולא תיבדק. כי יתכן שהבדיקה תברר שהיא רואה מחמת תשמיש, ותיאסר מחמתה לעולם. אבל אם באמת רוצה להכניס את עצמה בספק זה ולהיבדק, יכולה להיבדק ולהיות מותרת לבעלה.

**בד"ה ותבדוק עצמה בביאה ראשונה****- ליפרוך דתבדוק עצמה בביאה שניה** תוס' הרא"ש תרץ – שהמקשה ידע שאין כל הכוחות שוות, אבל רק באופן שלא הוחזקה בכל האצבעות.

**והש"ך (קפ"ז י"ד)** כתב שקושיית תוס' לא קשה לשיטת רש"י. וביאר הצל"ח שכוונת הש"ך היא שלפי רש"י אפשר לסמוך על הבדיקה רק באופן שאין אפשרות להינשא לאחר, ולכן לא תיבדק לפני שנשאת לשני כי יש חשש שלא תבדוק יפה, ולא תתגרש מהשני גם אם תמשיך לראות. עוד ביאר – שלשיטת רש"י לא מועילה בדיקה כל זמן שלא הוחזקה לראות בכל האצבעות, מכיוון שגם אם לא תמצא דם, יתכן שהסיבה היא מכיוון שהשפופרת לא גורמת לה לראות דם כמו אצבעות אחרות[[42]](#footnote-42).

**בד"ה כי – ובערוך פירש וכו'** גרסת הערוך היא "לא תגלי לחברותיך", ולכן הוא פירש שלא תגלה לחברותיה שמצטערת, כדי שיחשבו ששמחה בריבוי הדמים, ויתנו בה עין הרע לאידך גיסא.

**דף ס"ו:**

**בגמרא בנתר משום דמיסריך** הראב"ד (שער הטבילה ג') ביאר שמכיוון שהשערות שנשרו קטנות – חוששים שהן יסתבכו בשערות הארוכות וייקשרו בהן.

**שם משום דקרירי משרו מזיא** לכאורה הטעם הזה שייך דווקא בחפיפת השיער, אבל חפיפת הגוף יכולה להיות גם בצונן, וכך מפורש בדברי הראב"ד (שער הטבילה ג') שלא צריך חמין לרחיצת הגוף. אך הרמב"ן כאן כתב שמנהג בנות ישראל לחוף גם את הגוף בחמין, מכיוון שחששו למקומות שער שבגוף. והוסיף שם שהעובר על מנהג זה ימתח על העמוד.

**שם ואפילו בחמי חמה** תוס' הרא"ש כתב שגרסת ר"ח היא "לא תחוף בקרירי ואפילו בחמי חמה". והקשה שם – שאסור ללוש מצות בחמי חמה כמו בחמי האור, וחילק שהחמצה של מצה היא בקלות[[43]](#footnote-43).

**שם מיתיבי בית הקמטים** הרש"ש כתב שזו היא משנה במקוואות (ושם הנוסח קצת אחר – והקדים בית הסתרים לבית הקמטים). והעיר על הש"ך שכתב שזו ברייתא.

**שם ילמד אדם בתוך ביתו** הסדרי טהרה (קצ"ט כ"ה) דייק מכך שלא נקט לשון של "צריכה אישה" וכד' – שזו היא רק הנהגה טובה (כדי שלא תצטרך לחזור ולטבול אם תמצא שם חציצה) אבל לא חיוב. אך הוכיח מלשון המחבר (קצ"ט א') שחייבת להדיח. (גם אם רוצה להיכנס לספק – שתחזור ותטבול אם תמצא שם חציצה).

**שם שתהא מדיחה בית קמטיה** הר"ש (מקוואות ח' ה') הביא בשם התוספתא, שחציצה בבית הסתרים פוסלת דווקא בנשואה ולא בפנויה, וביאר שם שנשואה מקפידה שלא יהיה דבר חוצץ במקום תשמיש, או אפילו בשאר מקומות כדי שלא תתגנה[[44]](#footnote-44).

**שם מקום הראוי לביאת מים בעינן** צריך להבין מדוע חציצה פוסלת בבית הסתרים, והרי זה מיעוט שאינו מקפיד עליו, ומצאנו בזה כמה הבנות:

* **הסדרי** **טהרה** (קצ"ח כ"ג) כתב שבאמת מדובר על אופן שבית הסתרים מצטרף לרוב. אך הפנ"י בסוכה (ו) כתב שהתירוץ הזה דחוק, ונשאר בצ"ע.
* **בשו"ת זכרון יוסף**[[45]](#footnote-45) (י') ביאר – שאם עומדת בתנוחה כזו שלא מאפשרת כניסת מים לבית הסתרים, זה נחשב שהמקום שהמים אינם יכולים להיכנס לתוכו לא בא בכלל במים, ולכן זה גרוע יותר מחציצה. (ועיין בחזו"א כאן שהעלה צד כזה, אך הכריע שדנים בית הסתרים שאינו ראוי לביאת מים כחציצה, ולא כאילו איננו במקווה).
* אחרים תרצו – ע"פ שיטת הגאונים, שמכיוון שדין חציצה בשער התרבה מפסוק נפרד, מודדים "רוב ומיעוט" ביחס לשיער, וה"ה לבית הסתרים שהתרבה מדרשה נפרדת, ולכן מודדים בו רוב ומיעוט ביחס לעצמו.

**שם ונמצא לה עצם וכו'** הראב"ד (שער הטבילה ב') דייק מהמעשה הזה – שאם לא הדיחה את בית קמטיה ולא נמצא דבר חוצץ – שכן עלתה לה טבילה.

**שם אם סמוך לחפיפה** הרשב"א (תורת הבית ז' ז') כתב שהשיעור של "סמוך" הוא "בו ביום" והטור (קצ"ט) ביאר שהכוונה היא לאותה עונה. וראבי"ה (כ"ו) כתב ששיעור "סמוך" הוא ב' או ג' שעות.

**שם ואם לאו צריכה לחוף** הטעם שצריכה לחפוף שוב – הפרישה (קצ"ט ט"ו) כתב – שהמים הקרים שטבלה בהם סיבכו את השיער. והסדרי טהרה (שם כ"ח) כתב שמכיוון שנמצא דבר חוצץ התברר שהחפיפה הראשונה לא הייתה טובה. או שכמו שנדבק בה דבר החוצץ ולאו אדעתא נדבקה בה חציצה גם במקום אחר.

**שם למיחף ביממא ולמטבל בלילה** הטור (קצ"ט) פסק כמו הדרך הראשונה – שצריך שתטבול "סמוך" לחפיפה. ומאידך פסק שאם חפפה ביום וטבלה בלילה (ונמצא עליה דבר חוצץ) לא עלתה לה טבילה. והדרכי משה (שם) כתב שיש חולקים וסוברים שאין נ"מ אם טבלה בעונה שחפפה בה או לא, והוסיף שהדבר תלוי בגרסה בגמרא[[46]](#footnote-46), ומשמע מדבריו שהטור לא גרס את הנ"מ של "למיחף ביממא ולמטבל בליליא".

**שם משום דבעיתא** הטור (קצ"ח) כתב שמכיוון שהטעם שאסרו לטבול הוא שמא לא תטבול יפה, אם עברה וטבלה עלתה לה טבילה[[47]](#footnote-47). אך הביא ששיטת הראב"ד (בעלי הנפש שער הטבילה א') – היא שאם עמדה על דבר המקבל טומאה, לא עלתה לה טבילה משום גזירת מרחצאות, וכל הטעם של "בעיתא" נאמר רק בדברים שאינם מקבלים טומאה כמו "סילתא". ומקור דבריו הוא במשנה במקוואות (ה' ב') – שמבואר בה שגזרו שלא להטביל ע"ג ספסל (שמקבל טומאת מדרס) ונמצא בתוך המקווה.

**והבית יוסף (שם)** דייק שהרמב"ם והרא"ש חולקים על הראב"ד, וסוברים שלמסקנה לא גוזרים את "גזירת מרחצאות". והרא"ש (מקוואות ט') ביאר באופן אחר את המשנה במקוואות – ששם מדובר על מעיין שנמשך ע"ג ספסל, ומכיוון שהוא נמשך ע"ג כלי, גזרו שמא יטבילו במעין שנמשך בתוך כלי, ולכן הוא לא מטהר.

**רד"ה דמשרו – מקשין את השערות** היעב"ץ כתב – שרש"י פירש "משרו" מלשון "שריר" – שפירושו חזק.

**שם ואין לכלוכן עובר** גרסת השאילתות (צ"ו) והרי"ף היא "דחמין משרו מזיא". ומלשון הרמב"ם (מקוואות ב' י"ח) נראה שגרס כמו גרסת הרי"ף, וביאר שהחמין גורמים לשער להתפשט. אבל צוננים גורמים לשער להתקבץ וע"י זה הוא עלול להתקשר. וראיתי שמביאים נ"מ בין שני הפירושים – שלשיטת רש"י יהיה מותר לחוף בחמין (שיעבירו את הלכלוך) ולאחר מכן בצונן, ולשיטת הרמב"ם יהיה אסור.

**בד"ה קמטיה – בית השחי ובית הסתרים** הב"ח (קצ"ט) כתב שכוונת רש"י איננה לומר שרק בית הסתרים טעון הדחה, אלא כל הקמטים שבגוף טעונים הדחה. ורש"י כתב "בית סתריה" כדי להשמיע שגם בית הסתרים הוא בכלל "בית קמטיה". (וכתב שם שמדברי הבית יוסף משמע שהבין מדברי רש"י שרק בית הסתרים טעון הדחה.

**בד"ה אינה - דודאי לאחר שטבלה בא עליה** משמע שאינה צריכה לטבול מכיוון שתולים שהחציצה הגיע לאחר הטבילה. אולם שיטת הרמב"ם (מקוואות ב' י"ז) היא שאם טבלה סמוך לחפיפה ונמצא עליה דבר החוצץ, נפטרת רק מלחוף פעם שניה, אבל חייבת לטבול.

**בד"ה סילתא – בקעת עבה** מהרמב"ם (מקוואות א' י"א) נראה שפירש ש"סילתא" היא סל.

**תוד"ה כל – הא בכמה מקומות וכו'** תוס' בחולין (פ"ג:) כתב – שבכל מקום לא כתוב "ובללת", אלא רק "בלולה", ולכן לא שייך ללמוד מזה עיכוב.

**שם מדתנא בהו קרא גבי נשיאים** תוס' הרא"ש כתב שא"א ללמוד מהנשיאים, כי שם התורה רק סיפרה מה עשו, ולא כתבה לבלול בלשון ציווי, ולכן שייך ללמוד משם דווקא שכלי מקדש, ולא שייך ללמוד משם שבילה מעכבת.

**שם דכתיב כל בשרה** הדברים מבוארים יותר בתוס' בקידושין (כ"ה) – שהמקור לכך שצריך להיות "ראוי לביאת מים" הוא כי מצד אחד כתוב "כל בשרו" שמשמע מזה שאפי' בית הסתרים טעון טבילה, ומצד שני כתוב "ידיו" שמזה משמע שרק מקום גלוי טעון טבילה.

**והרמב"ן** שם כתב שיש מפרשים שצריך ראוי לביאת מים רק מדרבנן, ותרץ לפי שיטתם (את קושיית תוס' בהמשך) מדוע לא צריך לכתחילה ביאת מים בבית הסתרים, כמו שצריך לכת' לעשות בילה - וכתב שתקנת חכמים הייתה להצריך רק שיהיה "ראוי", מכיוון שמצינו שהתורה החמירה ב"ראוי לבילה" יותר מהבילה בעצמה.

**שם סברא הוא וכו'** הרשב"ם (ב"ב פ"א:) ביאר – שהמנחות שהקב"ה ציווה להביא הן מנחות שאפשר לבלול, ומנחה שא"א לבלול היא מנחה שלא הצטוו להביא, ודינן כמו מנחה מן הקטניות. ותוס' בקידושין (כ"ה) כתב שהמקור לכך שצריך "ראוי לבילה" היא מכך ששנה הכתוב, אך מכיוון שלא שנה בלשון ציווי, רואים שבא להשמיע שלא חייב לבלול, אלא שצריך להיות רק ראוי לבילה.

**שם אע"פ שאינן ראויין לסמיכה** תוס' בחולין (פ"ג:) כתבו (בתירוץ אחד) שמכיוון שהטמא יכול לסמוך בזמן שהוא טהור, זה לא נחשב שאיננו ראוי לסמיכה.

**בד"ה אם – והא דאמר.. לא עלתה לו טבילה** לעיל הבאנו את שיטת הרמב"ם (מקוואות ב' י"ז) – שבכל אופן שנמצא עליהדבר חוצץ צריכה לחזור ולטבול (והחילוק בין אופן שטבלה בסמוך לחפיפה או שלא בסמוך לה הוא רק לגבי זה שאם הרחיקה את הטבילה מהחפיפה צריכה לחזור ולחפוף), ולשיטתו מיושבת קושיית תוס' מהגמרא בחולין.

**שם אבל במחזור הר"ר שמריה** לפנינו הדברים מובאים במחזור ויטרי. והיו ראשונים שהביאו את הדברים בשם "מחזור רבנו שמחה" (מויטרי תלמידו של רש"י שכתב את מחזור ויטרי).

**שם אלא לעיוני** בשאילתות (צ"ו) כתב שקודם טבילה אישה צריכה "לעיוני נפשה", והראב"ד (שער הטבילה ג') הסתפק האם צריכה לעיין קודם הטבילה או בשעת הטבילה, והסתפק עוד האם הכוונה בעיון היא לעיון בעלמא, או לרחיצה (בצונן), ופשט מדברי רבא לגבי (טבלה ונמצא עליה דבר חוצץ) – שתלה את בדיקת גופה בחפיפה, שהעיון נעשה בשעת חפיפה, ושהעיון הוא ע"י רחיצה, כי עד כמה שהוא בעיון בלבד, אין סיבה שתעיין דווקא בשעה שחופפת.

**והרא"ש** (מקוואות ס"ס ל"ז) דייק מלשון רבא "שתהא אישה מדיחה קמטיה במים" – ששאר הגוף אינו טעון הדחה. ואין לומר שנקט "בית קמטיה" כדי להשמיע שאפי' שאינו טעון ביאת מים טעון הדחה, כי אם כן היה צריך לומר "אפילו בית קמטיה".

**בד"ה איכא – לא מיירי הכא וכו'** מלשון רש"י (בד"ה איכא) משמע שפירש את הגמרא כפשוטה – שנחלקו האם צריך להסמיך חפיפה לטבילה. והרשב"א כתב בפירוש – שלפי לישנא בתרא לא בעינן סמוך לחפיפה טבילה.

**בד"ה על – שרגיל ומצוי להיות שם כלי חרס** בשו"ת הרשב"א (א' תתכ"ח) פירש פירוש אחר (מרש"י ותוס') – שחוששים שאם תטבול על גבי הכלי, תבוא לטבול גם במרחץ שבכלים.

**בד"ה אשה – ופירש מפצי מחצלות.. לצניעות** הרמב"ם פירש במקום אחד (מקוואות א' י"א) ר"ח – שאבוה דשמואל פרס מחצלות לצניעות. ובמקום אחר (שם ט' י"ג) שני פירש ש"מפצי" פותר את הבעיה של "זוחלין". ואולי הוא למד שאבוה דשמואל "מפצי" משני הטעמים.

**דף ס"ז**

**בגמרא ביומי דניסן** שיטת שמואל[[48]](#footnote-48) בבכורות (נ"ה:) היא שמותר לטבול ב(מי נהר)זוחלים רק בנהר פרת בימי תשרי. ורש"י בבכורות (נ"ה:) הביא שני פירושים – שאבוה דשמואל סבר כמו שמואל ונתן להן לטבול בנהר רק בימי תשרי, ובשאר השנה[[49]](#footnote-49) עשה מקוואות. או שחלק על שמואל, ועשה מקוואות רק בימי ניסן, וכל השנה הניחן לטבול בנהר.

**שם נתנה תבשיל לבנה** הרשב"א כתב שהכוונה דווקא לתבשיל הנדבק היטב כמו תבשיל של פול. עוד כתב – שאע"פ שמיעוט שמקפיד עליו חוצץ רק מדרבנן, חששו כאן לספק מיעוט, מכיוון שזהו ספק המצוי הרבה ועשו אותו כוודאי.

**שם ריבדי דכוסילתא** רש"י בבכורות (ל"ט:) ביאר ש"ריבדא דכוסילתא" הוא ניקור (דקירה) של אומן המקיז דם. והבית יוסף (קצ"ח) כתב שמדברי הרמב"ם משמע שהכוונה לשריטות.

**שם כחול שבתוך העין** המאירי ביאר – שדרך כחול להיות בתוך העין ולכן נח לה שיהיה שם, אבל אין דרכו להיות חוץ לעין, ולכן מקפדת עליו אם הוא שם. והלבוש (קצ"ח ח') חילק באופן אחר – שבתוך העין הלחות שבעין גורמת שלא יהיה בו ממש, ולכן אין דרך להקפיד עליו, אבל חוץ לעין הוא עבה ולכן הדרך להקפיד עליו.

**ולגבי צבע שצובעות הנשים על פניהן** הטור (קצ"ח) והשו"ע (שם סעיף י"ז) כתבו שאינו חוצץ, והקשה הפרישה מאי שנא מכחול. ותרץ בשני אופנים – או שבכחול יש ממש, ובצבע אין ממש. או שכחול שמדובר עליו כאן ניתן לרפואה, אבל אם ניתן ליפות את הפנים באמת אינו חוצץ[[50]](#footnote-50).

**ובבינת אדם** (בית הנשים י"ב) דייק מדברי הרשב"א (בשו"ת המיוחסות לרמב"ן קכ"ד), שצבע שאין בו ממש חוצץ גם כשאינו לנוי, ומשמע שאם הוא ניתן לנוי, הוא לא חוצץ גם אם יש בו ממש, שלא כדברי הפרישה.

**שם אלא כדרך גדילתה** החזו"א (יו"ד צ"ה ג) נטה לומר – שכאשר טובלת שלא כדרך גדילתה (או בכל בית הסתרים שאינו ראוי לביאת מים), טבילתה פסולה רק מדרבנן כדין מיעוט שאינו מקפיד עליו, ולא מחשיבים כאילו המקום הזה נמצא מחוץ למים.

**שם אשה נראת כאורגת** הגרסה במשנה בנגעים היא "כאורגת בעומדין" (התוס' יו"ט שם ביאר בשני אופנים – או שהכוונה שאורגת מעומד, או שאורגת בכלי אריגה שעומדים) והבית יוסף (קצ"ח) כתב, שהסיבה שר"ל לא הזכיר "בעומדין" היא מכיוון שסמך על המשנה, או מכיוון שסתם אורגת היא אורגת בעומדין.

**שם נימא אחת קשורה** הבית יוסף (קצ"ח) הביא מחלוקת ראשונים בביאור הסוגיה – שיטת הרמב"ם היא שהכוונה ב"נימא אחת (או שתיים או שלש) קשורה" היא שקשורה לעצמה[[51]](#footnote-51). והרשב"א והר"ן למדו, שהכוונה ב"נימא אחת" היא שנימא קשורה לחברתה, וב"שתי נימין" – ששתיים קשורות לשתיים וכ"כ בשלש.

**שם חוצצת** רש"י בסוכה (ו') כתב שמדובר באופן שמקפידה עליה ולכן היא נחשבת "מיעוטו המקפיד". והר"ן (על הרי"ף) כתב שהכוונה היא שרוב שערו קשור נימא נימא[[52]](#footnote-52), או שנימא אחת משלימה לרוב הגוף. ויתכן שנחלקו האם הקפדה נמדדת ע"פ רוב בני אדם[[53]](#footnote-53), ואם כן לא יתכן שקשר בשערה אחת יחשב "מיעוט המקפיד", או שמודדים לפי רוב בני אדם, ואם כן יתכן שקשר בשערה אחת יהיה מיעוט המקפיד.

**רד"ה בנמל – וטיט חוצץ** הר"ן (שבת כ"ט: בדפי הרי"ף) כתב – שצריך לומר לפירושו שמצוי בנמל טיט עבה, כי מבואר בפ"ט דמקוואות שרק טיט היון חוצץ.

**עוד כתב** שאע"פ ששנינו במקוואות (ז) שאם הטביל את המיטה ורגליה שוקעות בטיט העבה עלתה לה טבילה מכיוון שהמים מקדמים, צריך לחלק לפי רש"י בין אדם למיטה, מכיוון שהטיט נכנס בין האצבעות.

**והבית** **יוסף** (קצ"ח) הקשה על דברי הר"ן – שמהטעם של "המים מקדמים" אין חציצה גם בכה"ג (מחצית השקל שם תרץ – שמכיוון שהמקום בין האצבעות דחוק אין המים מקדמים). וביאר באופן אחר – שבנמל מצוי "טיט היון" שהוא עבה וחוצץ אפי' באופן שהמים מקדמים. והמעדני יום טוב (על הלכות מקוואות ל"ג ס') ביאר שכאשר טובלת בנמל יש חשש שהטיט ידבק קודם שתרד לטבול[[54]](#footnote-54). ובמרומי שדה דייק כך מלשון רש"י בד"ה ומפצי שכתב - שהיה נותן מחצלות שעוברות עליהן. אולם רש"י בבכורות (נ"ה:) כתב שהיה משליך את המחצלאות למים, והיו עומדות עליהן וטובלות.

**בד"ה תלתא – והוי כגוף הבשר וכו'** הרמב"ן ביאר את החילוק בין "תוך תלתא" ל"אחר תלתא" באופנים אחרים – או שתוך ג' מקפידים ולאחר מכן לא, או שתוך ג' הגלד רך ולא חוצץ ולאחר מכן מתקשה וחוצץ.

**בד"ה לפלוף – קציד"א** במחזור ויטרי (תצ"ט) כתב שלפלוף הוא "חולי שבעין שקורין קצידא". וגם בפירוש המשנה לרמב"ם (מקוואות ט' ד') כתב שלפלוף הוא זיהום המתהוה בעין אם חלתה. אולם הערוך כתב שלפלוף הוא צואת העין.

**בד"ה עצמה עיניה – הוי חציצה למטה** המאירי פירש שאם עצמה ביותר, לא נכנסו מים לתוך העין[[55]](#footnote-55).

**בד"ה לא – כלומר לא תדחק זרועותיה וכו'** החזון איש דייק מדברי רש"י הללו, שלא מדמים לגמרי את התנוחה בטבילה לתנוחה כשרואים נגעים, וכדי שיכנסו מים למקום שנטמא בנגעים אפשר להרחיק פחות ממה שצריך בשעת ראית הנגעים, מכיוון שהמים נכנסים לאותם מקומות יותר בקלות מראית עיני הכהן. אולם המחבר (קצ"ח ל"ה[[56]](#footnote-56)) העתיק את לשון המשנה בנגעים, לגבי צורת העמידה בשעת הטבילה.

**תוד"ה נתנה – שמא היה עליה.. טיט או צואה** תוס' הרא"ש חלק על תוס' – וכתב שהחשש לטיט וצואה שנדבקו הוא חומרא יתירא, מכיוון שמבואר במשנה במקוואות שטיט על בשרו אינו חוצץ[[57]](#footnote-57). ופירש שמדובר באופן שבנה היה עליה בשעת הטבילה, והחציצה היא מפני כובדו של בנה. ולדבריו צריך לומר שדברי הגמרא "אימא ברדיוני נפל" נסוב רק על "נתנה תבשיל לבנה", ולא על "מפשלת את בנה".

**בד"ה לפלוף – מפני שהדמעה שבעין מלחלחתו וכו'** החזו"א (יו"ד צ"ד ב) דייק מדברי תוס' שהסיבה שלפלוף לח אינו חוצץ היא מכיוון שמחמת לחותו המים עוברים דרכו. אולם הרמב"ן כתב שהחילוק בין לח ליבש הוא שעל לח אינו מקפיד ועל יבש מקפיד.

**שם קתני לפלוף שבעין ולא מפליג וכו'** הסמ"ג (לאוין קי"א) יישב באופן אחר – שבין בתוך העין ובין חוץ לעין יש חילוק בין לח ליבש, אלא שבעין דרכו להיות לח, וחוץ לעין דרכו להיות יבש. והבית יוסף (קצ"ח) דייק מלשון הרא"ש (בסימן כ"ה) שלפלוף שבעין הוא לעולם לח, והכוונה ב"יבש חוצץ" היא שבאופן שהוא חוץ לעין אם הוא יבש חוצץ.

**בד"ה פתחה – לפתוח פיה וכו'** במשנה במקוואות (ח' ה') מבואר – שאם קרצה שפתותיה – לא עלתה לה טבילה. והר"ש שם הביא שני פירושים למילה "קרצה" – אם הכוונה שהדביקה את השפתיים, או שהכוונה היא שדחקה אותן זו לזו. ומתוס' פה משמע שלמד כמו הצד הראשון – שאם הפה לא פתוח, זה נחשב שאינו ראוי לביאת מים.

**בד"ה פתחה (2) – ועוד דתניא.. כל החוצץ בטבילה וכו'** הרמב"ן יישב את הראיה משם וכתב שכוונת הברייתא איננה להשוות נדה לטהרות, אלא להשוות נדה לחייבי טבילה אחרים, אע"פ שטבילתה אינה מפורשת בתורה אלא נלמדת בבנין אב.

**שם ומחשב בית הסתרים** מהרש"א יישב – שכוונתה המשנה שם היא שחציצה בבית הסתרים חוצצת, ולא שבית הסתרים צריך ביאת מים.

**שם אלא בהך חומרא דר"ל** דבריהם מתאימים עם גרסת הרמב"ן והר"ן (על הרי"ף) שהוסיפו "אלא כי הא דאמר ריש לקיש". אולם הרי"ף לא גרס "אלא" ולגרסתו א"א ליישב את הקושיה כמו תוס'.

**והר"ן** כתב ביישוב גרסת הרי"ף שהגמרא הביאה את דברי ריש לקיש רק כדי להוכיח שאם פתחה את עיניה ביותר או עצמה אותן ביותר עלתה לה טבילה מכיוון שגם כזה אופן נחשב "דרך גדילתה"[[58]](#footnote-58).

**בד"ה וכמניקה – דבת"כ תני לה גבי הדד** מהרש"א העיר שבברייתא בתורת כהנים שהביאו תוס' – מבואר לא כרש"י גם לגבי "עודר" ו"מוסק", כי שם השיעור של עודר נאמר לגבי בית הסתרים ושל מוסק לגבי בית השחי[[59]](#footnote-59), וברש"י מבואר ש"עודר" זה שיעור בבית השחי ו"מוסק" בבית הערווה. וביאר שנוח לתוס' להקשות מדד, מכיוון שזו קושיה חזקה יותר, מכיוון שלשיטת רש"י לא הוזכרה בכלל חציצה לגבי דד. ועיין בערוך לנר שיישב את שתי הקושיות מתו"כ על רש"י (והערוך שגרס כמותו) – שהגמרא כאן לא מביאה את המשנה בנגעים אלא ברייתא אחרת ולכן הוא פירש כמו שפרש, ועיי"ש.

**דף ס"ז:**

**בגמרא אין לנו אלא אחת** הרמב"ם (מקוואות ב' ט"ו) פסק ששתי שערות אינן חוצצות. אך הרשב"א (תורת הבית הקצר ז' ז') ורבנו ירוחם (נתיב כ"ו ח"ה) פסקו ששתי שערות חוצצות. וביאר הבית יוסף (קצ"ח) בדעתם – שר' יוחנן לא בא לחלוק על רבב"ח, אלא רק לומר שלא שמע את דינן של שתי שערות. ודייקו כך ממה שאמר "אין לנו אלא אחת", ומשמע שרק לא קיבל מה דינה של שערה אחת.

**שם רובו המקפיד** הטור (שצ"ח) כתב ש"הקפדה" תלויה בדרך בני אדם, ודבר שבני אדם מקפידים עליו חוצץ אפילו אם אינה מקפדת עליו. וביאר הבית יוסף – שבטלה דעתה אצל כל אדם, והוסיף - שמוכרחים לומר כך, כי אם לא כן נתת דבריך לשיעורים. והסתפק שם האם הרמב"ם חולק על הטור בזה, כי משמע מדבריו שהקפדה תלויה רק בטובל בלא בדרך בני אדם.

**ובאופן** שהיא מקפידה ורוב בני אדם אינם מקפידים – הב"י מלשון הרמב"ם שזו חציצה. ומלשון הרשב"א שזו איננה חציצה.

**שם רובו ואינו מקפיד עליו אינו חוצץ** הגמרא ביבמות (ע"ח:) הביאה את דברי רב כהנא – שדווקא רובו אינו חוצץ, אבל כולו חוצץ מדאורייתא גם אם אינו מקפיד (חוץ מעובר במעי אמו ש"היינו רביתיה").

**ועל רובו שאינו מקפיד** האחרונים דנו – מדוע לא אומרים שאחרי שרבנן גזרו דין חציצה ברובו שאינו מקפיד, החציצה בו תהיה מדאורייתא, מכיוון שמקפידה להוריד את החציצה כדי שלא תפסול את הטבילה מדרבנן. וכתבו שהקפדה נמדדת לפי דרך העולם. או באופן אחר - שהקפדה מחמת גזירת חז"ל אינה נחשבת הקפדה. או שההקפדה איננה על כל הרוב, אלא רק על מיעוט ממנו שצריך להוריד כדי שלא יהיה "רובו שאינו מקפיד עליו".

**שם אתקין רב אידי** הפתחי תשובה (קצ"ז י"א) הביא בשם חמודי דניאל, שאין להתיר לטבול ביום אא"כ יש אונס כללי לכל הנשים שבעיר. אך ראיתי שמעירים שמהרמב"ם (איסורי ביאה ד' ח')משמע לא כך – כי הוא כתב שגם לאישה חולה מותר לטבול ביום.

**שם האידנא כולהו ספק זבות וכו'** הראב"ד (בעלי הנפש שער הטבילה א) ביאר – שגם על הצד שהיא נדה, לא שייך הטעם של "סרך בתה" מכיוון שגם אם בתה תטבול ביום השביעי היא לא תבוא לידי איסור, כי היום אף אישה לא טובלת לאחר שבעה לראיתה, אלא רק לאחר ז' נקיים.

**שם אמר רב הונא אישה חופפת וכו'** הערוך לנר ביאר, שגם רב הונא מודה שאין דנים אפשר מאי אפשר (ביבמות מ"ו נחלקו בזה ר"ע ור"א והלכה כר"ע שלא דן אפשר מאי אפשר) ורק מכיוון שחפיפה היא מדרבנן הקילו בה.

**שם שכן אישה חופפת וכו'** הש"ך (קצ"ט ו') ביאר שרב הונא הביא ראיה ממה שהיו נוהגים בימיו להרחיק את החפיפה מהטבילה באופנים שמנה. והסדרי טהרה הקשה – שאם כן היה לו להביא ראיה משני י"ט של גלויות ולאו דווקא מר"ה (שנוהג גם בא"י), ועוד שע"פ קביעות הלוח ר"ה לא יכול לצאת ביום ראשון. ודייק מזה שרב הונא הביא ראיה ממה שהיה נהוג בימי עזרא. והערוך לנר קיים את דברי הש"ך וכתב שכוונת רב הונא להוכיח שגם במקומות שלא נוהג יו"ט שני של גלויות התירו לדחות את החפיפה מהטבילה, והוכיח מהסוגיה בסוכה (מ"ג:) שבימי האמוראים כן קבעו את ר"ה ביוםא'.

**שם חופפת בערב שבת** השאילתות (צ"ו) כתב שטעם האיסור לחפוף בשבת הוא מכיוון שחוששים שתבוא להשיר את שערה. ועיין בחתם סופר כאן שדן האם עוברת איסור דאורייתא כשחופפת (מכיוון שחפיפה נעשית במסרק ויש פסיק רישא שתשיר שערות) או איסור דרבנן[[60]](#footnote-60). ודייק מדברי השאילתות שחופפת במסרק ועוברת איסור דאורייתא.

**שם כולהו אמרינן** הרשב"א כתב[[61]](#footnote-61) – שאע"פ שהתירו להרחיק את החפיפה מהטבילה, חייבת לעיין בגופה בשעה שטובלת, מכיוון שחובת העיון היא מדאורייתא, והקילו רק לגבי החפיפה שהיא מתקנת עזרא.

**שם אישה מהו שתחוף ביום וכו'** הערוך לנר דייק שהשאלה איננה האם זמן החפיפה לכת' הוא בלילה, כי פשיטא שלא יכולה לחוף לכת' בלילה כמבואר בגמרא מקודם שהתירו להרחיק את החפיפה מהטבילה כדי שלא תחוף בלילה, והשאלה היא רק על זמן החפיפה בדיעבד, כשלא חפפה מבעוד יום, וע"ז הגמרא הביאה ראיה מהעובדא ברנב"י ואשת ריש גלותא – שגם שם התירו רק בדיעבד לחוף בלילה. אולם בתוד"ה כך הביא את שיטת השאילתות, שלכת' חופפת בלילה.

**רד"ה רובו - רוב שערו** תוס' בסוכה (ו:) ותוס' הרא"ש דייקו מלשון רש"י שחציצה היא דווקא ב"רובו" רק בשיער, ובגוף יש חציצה גם במיעוט שאינו מקפיד עליו (בגליון גרס כך בלשון רש"י). אך הביאו ראיה מכמה מקומות שגם בגוף מיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ, ופירשו שהכוונה ב"רובו" היא לרוב גופו. אולם הריטב"א בעירובין כתב שכוונת רש"י איננה שבגופו יש חציצה גם במיעוט שאינו מקפיד, אלא רק לסתום כמו שיטת הגאונים (שהובא ברמב"םמקוואות ב' ט"ו) שיש חציצה גם ברוב השיער כמו שיש חציצה ברוב הגוף. ולכן הורו שאם רוב שערו[[62]](#footnote-62) קשור נימא נימא בפני עצמה – לא עלתה לו טבילה. והרמב"ם שם נחלק עליהם וכתב ששערו של אדם חשוב כגופו וחציצה בשיער פוסלת רק כשהיא מצטרפת לחציצה ברוב הגוף.

**ובהבנת** דברי הגאונים – כתב המאירי (עירובין ד:) שגם בשאר איברי הגוף חציצה ברוב האבר מעכבת. והר"ן כתב – שדבריהם הם רק ביחס לשערו, שדין חציצה בו נלמד (בסוכה דף ו') מפסוק נפרד של "את בשרו", ולכן דנים על רוב מתוך השיער.

**רד"ה אבולאי – שוערי העיר** מדברי הרמב"ם בהלכות איסורי ביאה, נראה שפירש ש"אבולאי" – הם שערי העיר, שהיו רגילים לסגור בלילה.

**שם ואם תפול שם תסתכן** בשו"ת הרמ"א (י"ט) הקשה – מדוע היה צריך להתיר להן לטבול ביום, והרי היו יכולות להשתמש באבוקות, ודייק מכך – שיש לאישה להצניע את טבילתה.

**בד"ה אחר מעשה – שספרה.. תטהר ע"י טבילה** פירש ש"מעשה" הוא הספירה. והראב"ד (שער הטבילה א) ביאר הטבילה מכונה "מעש**ה".**

**בד"ה לבד – ומוטב שתחוף בליל טבילתה** משמע שרב יימר סובר שלא יכולה לחוף לכתחילה בליל טבילתה. והר"ן כתב שלשיטת רב יימר אפשר לחוף לכתחילה בליל טבילה. וביאר שלשיטתו אומרים "הואיל" רק מאופנים שליל טבילה חל ביום טוב עצמו, שאז מוכרחת לחוף מקודם. ולכן ההרחקה הכי גדולה בין החפיפה לטבילה היא של שלושה ימים – כשחל ר"ה אחר השבת, וצריכה לטבול בליל שני של ר"ה.

**בד"ה והלכתא - מרימר חומרי חומרי נקט** הש"ך (קצ"ט ו') ביאר את הגמרא כאן באופן אחר – שכוונתה לחייב לחוף פעמיים כשחל יו"ט במוצאי שבת, גם בע"ש כשיטת רב חסדא, וגם במוצאי יו"ט כשיטת רב יימר, (ועיי"ש שהחמיר אפילו באופן שליל טבילה חל בסתם במוצאי שבת, שתחוף פעמיים, בע"ש ובמוצ"ש).

**תוד"ה משום – רק שתשוב ביתה כשיהיה לילה** – הבית יוסף (קצ"ז) דייק מלשון המרדכי בשבועות שהעיקר לפי ר"ת הוא שתשוב לביתה בלילה. והב"ח כתב – שצריכה לטבול דווקא סמוך לחשכה (בלשון הרא"ש מבואר שצריכה לטבול סמוך לחשיכה, אבל הב"י כתב בדעתו שנקט "סמוך לחשיכה" לאו בדווקא). מכיוון שפעמים שבית הטבילה רחוק מביתה, וגם אם תשוב כשיהיה לילה, בתה תבין שטבלה מבעוד יום.

**ובתוס' הרא"ש** (ובפסקים מקוואות ל"ז) כתב בשם רשב"ם – שצריכה לטבול בלילה. ובבית יוסף דייק מדברי המרדכי והסמ"ג שהעיקר לשיטת רשב"ם הוא שתצא מביתה בלילה, כי אם רק תטבול בלילה, יש חשש שבתה תחשוב שטבלה ביום. אך כתב שמדברי הרא"ש נראה שהעיקר לפי רשב"ם שתטבול בלילה, ואין הקפדה על הזמן שצריכה לצאת מביתה.

**בד"ה אבל - דאי אתשמיש מהו שלא תבוא וכו'** שיטת הרמב"ן היא שר"ש אסר לשמש ולא לטבול שמא תראה, (וכתב שצריך באמת להגיה בגמרא ולגרוס "שלא תבוא לידי ספק"). ואביי ורבא הם אלה שהוסיפו שאסורה לטבול שמא תבוא לשמש[[63]](#footnote-63). ושיטת הרז"ה (על שער הטבילה א' א') היא שמותרת לטבול ביום ז' מכיוון שלא מסתבר שחכמים יאסרו טבילה בזמנה בגלל כ"כ הרבה חששות – שמא היא זבה, ושמא תשמש, ושמא תראה ותסתור. ורב פפא שהקשה "תטבול ביממא דשביעא" הקשה בלשון נקיה, וכוונתו לשאול שתשמש ביום השביעי.

**שם היכי שרו רבנן לשמש** מדבריהם פה משמע שרבנן שחולקים על ר"ש מתירים את מה שר"ש אוסר. ולעיל בדף כ"ט: תוס' כתבו – שרבנן מחמירים יותר מר"ש ואוסרים לשמש מדאורייתא, מכיוון שהם סוברים שטהורה רק בלילה (והם חולקים על הדרשה של ר"ש). והרמב"ן כתב שלפי רבנן התירו לשמש, ודווקא לגבי שומרת יום כנגד יום שמשמשת זו "תרבות רעה", מכיוון שהיא רגילה לבוא לידי זיבה.

**דף ס"ח**

**במשנה ומצאה טמאה** מדויק שאם לא בדקה כלל היא בחזקת טהורה. ויש סתירה לזה מהרישא – שמדויק ממנה שאם לא בדקה כלל היא בחזקת טמאה. ובתוס' הרא"ש מבואר – שהדין של הסיפא נאמר גם באופן שלא בדקה כלל, ונקט "בדקה ומצאה טמאה" מכיוון שרצה לשנות "לא בדקה בין השמשות" (נראה שכוונתו לומר שרצה לשנות את הסיפא בסגנון דומה לרישא, וכך מבואר במשנה אחרונה). ובשו"ת חת"ס (יו"ד קמ"ב) ביאר את המשנה באופן אחר[[64]](#footnote-64).

**שם אפילו בשנים לנידתה** בבית יוסף (קצ"ו) מבואר שגם לבין השמשות לאחר היום הראשון יש דין כמו של היום השני. והסדרי טהרה (שם סק"ט) העיר שמכיוון שדרך הדמים להתמעט – חכמים היו צריכים להשמיע רבותא שמועילה גם בדיקה ביום הראשון בין השמשות. ועיי"ש במה שדן ליישב את דבריהם.

**שם** המחלוקת במשנה היא בנוגע להפסק טהרה לעניין טהרות. וכתב המאירי שאותה מחלוקת תהיה גם לבעלה. והרז"ה (שער הבדיקה אות ג') כתב בשם מקצת החכמים – שלבעלה אינה טעונה בדיקה כלל, ודי בכך שתרגיש בטומאתה ובטהרתה, והסיק שאפשר לסמוך עליהם כשבודקת ביום השביעי בזמן הזה שמונה שבעה נקיים רק מצד החומרא שהחמירו בנות ישראל[[65]](#footnote-65). והנוב"י (קמא מ"ו) דייק מדברי הרי"ף שהשמיט את הבדיקות במשנה – שלבעלה לא צריכה בדיקה כלל.

**בגמרא רב אמר זבה ודאי** תוס' הרא"ש הקשה איך אפשר לדון אותה כזבה וודאי, והרי היא עומדת כל י"א יום בחזקת טהרה. ואולי צ"ל בדעת רב - שמכיוון שמצאה דם בתוך ימי זיבה, ולא ידוע שראייתה מימי נדותה נפסקה, מסתבר יותר לתלות שהדם שמצאה הוא המשך של ראיית ימי נדותה, מאשר לתלות שזו ראייה נפרדת.

**והסדרי טהרה** (ק"צ צ"ג)העיר – שגם אם ראתה דם בימים שבינתיים, הוא יצא בלא הרגשה ומדוע היא זבה וודאי. ותרץ שרב סובר - שבאופן שידוע שהדם יצא מגופה, היא טמאה גם בלי הרגשה[[66]](#footnote-66) (וכ"כ החוות דעת ביאורים ד').

**עוד** יש לבאר ע"פ מש"כ החתם סופר (יו"ד קע"ז) ש"הרגשה", היא הרגשה של פתיחת המקור, אבל לאחר שמקורה כבר נפתח, הדם שיצא ממנו ממשיך לטמא גם ללא הרגשה.

**שם ולוי אמר זבה ספק** האור שמח (איסורי ביאה ו' כ') ביאר את מחלוקת רב ולוי ע"פ הגמרא ביבמות (פ) שמבואר בה – שמחלקים בין חולי בכל הגוף, שאם מצאנו שהיה חולה תחילה וסוף לא חוששים שהבריא בינתיים, ואם מצאנו מום באבר אחד תחילה וסוף, כן חוששים שהבריא[[67]](#footnote-67). וכתב שרב ולוי נחלקו לשיטתם לעיל (ל"ה) – האם יש מקור דם אחד בגוף, או שיש שניים, שלשיטת רב – כל הדם יוצא ממקום אחד, ולכן דנים דם זיבה כחולי של כל הגוף ולא חוששים שהבריא בינתיים, ולפי לוי שיש כמה מקורות לדם, דנים את דם זיבה כחולי של מקום אחד.

**רד"ה הרי זו – לאחר שטבלה בליל שמיני** במגיד משנה (איסורי ביאה ו' כ') מבואר שיש נ"מ בכך שעומדת בחזקת טהרה גם באופן שלא טבלה, לענין זה שאם לא תמצא טהורה - לא תצטרך לחשוש שהיא זבה ולא תצטרך ז' נקיים.

**בד"ה ומטמאה – ארישא קאי** בחידוד הלכות הקשה – שאם דברי המשנה נסובים על הרישא, לא מובן איך יתכן ש"מפקידה לפקידה" ימעט ע"י מעת לעת, שהרי שהפקידה האחרונה שנמצאה בה טהורה הייתה ביום השביעי[[68]](#footnote-68), ואז היא בלא"ה טמאה מכיוון שהייתה בתוך ימי נדותה. וביאר שכוונת רש"י איננה שהסיפא מדברת על אותו מקרה בדיוק כמו הרישא, אלא רק לאפוקי מהסיפא - שלא פסקה בטהרה בתוך ז'.

**בד"ה בחזקת טהורה – שביעי הוא דמטהרתה בדיקת שחרית** הבית יוסף (קצ"ו) כתב בדעת ת"ק – שמועילה בדיקה גם בשאר ימים, אלא שבשאר ימים צריכה לבדוק דווקא בבין השמשות, וביום השביעי יכולה לבדוק אפי' בשחרית[[69]](#footnote-69). אולם במשנה אחרונה כתב – שלדעת ת"ק מועילה בדיקה רק ביום השביעי מכיוון שדמיה של נדה יוצאים מעט מעט כל ימי נדתה, ולא מועיל הפסק טהרה, ורק ביום השביעי מועיל, מכיוון שדמיה הולכים ומתמעטים. ובתוס' הרא"ש דייק מרש"י כמו שיטת המשנה אחרונה, ובעצמו כתב כמו הבית יוסף – שגם לפי ת"ק מועילה בדיקה בשאר ימים.

**שם – עד שתפריש בין השמשות** לשונו של ר' יהודה במשנה היא "מן המנחה ולמעלה", וכתב הבית יוסף (קצ"ו) בדעתו שהכוונה לזמן מנחה קטנה, אולם הסדרי טהרה (קצ"ו ט') הקשה על דבריו מלשון רש"י פה שמבואר בה שצריכה לבדוק בסוף זמן מנחה. (וביאר שהכוונה לפלג המנחה שהיא סוף זמן מנחה לפי ר' יהודה).

**תוד"ה כך – דאיכא לאוקמא פסק דלעיל וכו'** מהרש"א ביאר – שלפי זה יוצא שלעיל הגמרא לא פסקה לגמרי כמו רב חסדא (שהתיר לחפוף שלא בסמוך לטבילה גם בחול), אלא דווקא באופנים שליל טבילה חל ביו"ט או בשבת.

**שם דלא אפשר.. שארעה טבילתה במוצ"ש** הש"ך (קצ"ח ו) כתב בדעת רש"י – שהכוונה ב"אי אפשר" היא רק לשני ימים טובים שאחר השבת, שאז מוכרחת לחוף במוצ"ש כדי שלא להרחיק את טבילתה שלושה ימים מהחפיפה (והביא שם שכך פירש גם היראים). ולפי ביאורו יוצא שאין שום סתירה בין פסק הגמרא כאן לפסק של מרימר מקודם.

**שם ולא תפסיד עונתה** תוס' הרא"ש כתב בדעת רש"י שלעולם א"א להרחיק כ"כ את החפיפה מהטבילה, ואם ליל טבילה חל במוצ"ש שהוא יו"ט – תידחה טבילתה. ולשיטתו כתב הבית יוסף (קצ"ט) שהפסק שפסקה הגמרא לעיל כרב חסדא נדחה כאן אך העיר שזה דחוק, (ומהסיבה הזו הטור לא חילק וכתב שאפי' בשני ימים טובים שאחר השבת וחל ליל טבילתה בליל יו"ט - חופפת בע"ש).

**שם זהו כפל מילה** שיטת ר"ת היא שיטה שלישית (מובאת בדיבורים הבאים) – שהסוגיה מדברת רק על טבילה במוצ"ש. (ולפי כל אחת מהשיטות "תמה על עצמך" יתבאר באופן אחר). ולשיטת ר"ת שכל הנידון של הגמרא הוא במוצ"ש, יוצא שיש כאן כפילות בדברי הגמרא, וביאורם הוא – שאינה חופפת בע"ש וטובלת אחר השבת, ותמה על עצמך איך יתכן שתחפוף בע"ש ותטבול אחר השבת.

**דף ס"ח:**

**בגמרא לימא תיהוי תיובתא דרבא** תוס' הרא"ש ביאר שלא משמע לגמרא שראתה בימי נידותה, מכיוון שלשון "לאחר מכן" מורה שראתה בסמוך. והערוך לנר כתב – שאם ראתה בימי נדותה, אין שום חידוש בכך שמטמאה מעת לעת.

**שם נמי מהא** הערוך לנר ביאר – שזו קושיה חזקה יותר מאשר זו שדחינו מחמתה את דברי רבא, מכיוון שזו קושיה ממשנה ולא מברייתא, והמשנה הייתה בהכרח ידועה לרב.

**שם מפסקי להו ימים טהורים** הערוך לנר ביאר שהכוונה לדם בתולים שטיהרו בלילה הראשון[[70]](#footnote-70), וכתב לפי זה שצריך לגרוס בגמרא "מפסקי להו דמים טהורים".

**שם תטמא מעת לעת קמ"ל** האחרונים העירו על ההבנה הזו – שמיותר לפיה לשנות "אם יש לה וסת דיה שעתה" כי הרי כל אישה שיש לה וסת דיה שעתה.

**שם נימא תהוי תיובתא דרב הונא** בחידושי הר"ן הקשה – מנין לגמרא שקבעה את הוסת בימי נדותה, ואולי מדובר כשקבעה בימי נדותה, ורק הראייה האחרונה הייתה בימי זיבתה (כמו במקרה שהייתה רגילה לראות כל ל', וראתה בפעם האחרונה ביום כ', ולאחר מכן ביום ל'). ותרץ שאם כן דין המשנה הוא דין פשוט ואין בו שום חידוש.

**שם אלמלא ידיה מונחות בין עיניה וכו'** הרמב"ן בהלכות נדה (ב' א') דייק מזה - שבדיקה שמועילה בין השמשות של היום הראשון – היא רק כשידיה בעיניה כל בין השמשות (דהיינו כשבדקה במוך דחוק), ובביאור הגר"א (קצ"ו ח') דייק שתוס' חולקים על זה וסוברים שמועילה בדיקה גם מן המנחה ולמעלה. והמחבר (קצ"ו) הצריך מוך דחוק לעיכובא, כשמפסיקה ביום שהתחילה לראות בו, והרמ"א הקל בדיעבד אם בדקה בין השמשות. ועיין בסדרי טהרה (שם ט') שנחלק על הכרעת הרמ"א, ופסק שאין להקל בלי מוך דחוק.

**שם מה לי הפרישה בטהרה בראשון** שיטת הבית יוסף (קצ"ו) היא שלפי ר' יהודה מועילה בדיקה כל בין השמשות ולאו דווקא ביום השביעי. ולשיטתו צריך להידחק בלשון הברייתא, שכוונת חכמים להקשות לו מדוע צריך שתפריש בראשון בין השמשות, ואין די בראשון שחרית.

**שם לא שאלתי וטעיתי** במשנה רבי שנה בדעת חכמים – שמועילה בדיקה מהיום השני, ולא כתב שמועילה בדיקה מהיום הראשון. ותוס' הרא"ש שם יישב בשני אופנים: או שמכיוון שאין דרכה של אישה להפסיק לראות דם ביום שהתחילה לראות בו, או שרבי שנה את המשנה קודם שחזר בו. ולפי מש"כ תוס' – שבדיקה ביום הראשון מועילה רק בבין השמשות, יתכן שרבי דיבר על היום השני, מכיוון שמועילה בו גם בדיקת שחרית[[71]](#footnote-71).

**שם** שיטת הרשב"א (תורת הבית ז' ה') היא שלהלכה מועילה בדיקה ביום הראשון (וכ"ש שמועילה לפי מה שנהגו במוך דחוק), מכיוון שרבי אמר "טעיתי", ונתן טעם המסתבר לטעותו. והרא"ה בבדק הבית (שם) החמיר בזה, מכיוון שבמשנה מבואר שמועילה בדיקה רק ביום השני, וכל דברי הגמרא באים רק ליישב מדוע זה לא דבר פשוט שלא מועילה בדיקה בראשון, ולכן היה מקום לשאול על זה מר' יוסי ור' שמעון.

**במשנה שבדקו** הראב"ד (בעלי הנפש שער הספירה והבדיקה ב') דייק מלשון "שבדקו" – שבדיקת ראשון ושביעי מועילה רק בדיעבד, ולכתחילה צריכה לבדוק כל ז' (וכ"כ תוס' לעיל בדף ז:). והרז"ה בהשגותיו כתב שיכולה לבדוק לכתחילה ראשון ושביעי, והוכיח שלא יתכן שדברי חכמים במשנה - שדי בבדיקת א' וז' הם רק בדיעבד, שהרי לשיטת רב מועילה בדיעבד אפי' בדיקה אחת תוך ז'. עוד הוכיח שם שלשון "שבדקו", יכולה לשמש במשמעות של לכתחילה[[72]](#footnote-72).

**שם ר' עקיבא אומר אין להם וכו'** החתם סופר ביאר – שכל התנאים במשנה מודים שבפסוק "וספרה לה" התחדש שלא יכולה לסמוך על חזקת הגוף שנוצרה לאחר שהפסיקה בטהרה. [[73]](#footnote-73)אלא שר"ע סובר שלא הולכים כלל אחר חזקה, ולכן צריכה בדיקה בכל יום[[74]](#footnote-74). ור' יהושע סובר שהולכים אחר החזקה, אלא שיש גזה"כ לספור כל ז'. ולפי ר"א, אם בדקה בתוך ז' ונמצאת טהורה, זה יכול לברר שהייתה טהורה כל ז'.

**בגמרא מדאורייתא אוהל מעליא בעינן** רע"א (בגליון הש"ס) ציין לתוס' לעיל (נ"ז) שביארו בדרך אחת, שדברי הגמרא כאן – שסככות ופרעות אינם אוהל מדאורייתא, הם לאו בדווקא[[75]](#footnote-75), ועיקר הטעם שטומאתם רק מדרבנן היא מכיוון שמדאורייתא זה ספק טומאה ברשות הרבים. וצריך לחלק לפי ההבנה הזו בין ספק ראתה, לספק של סככות ופרעות – שהספק של "סככות ופרעות" הוא ספק שברור לכולם שטהור מן התורה ולכן אין חשש שיחליפו בינו לבין וודאי טומאה.

**ובדרך** **השניה** שם ביארו – שהענפים מובדלים זה מזה, ונעשים אוהל רק ע"י זה ש(מדרבנן)רואים את התחתונות כאילו עולות למעלה.

**שם על גבי סככות ופרעות** בהגהות הר"ש מדסוי מחק את המילים "על גבי" מכיוון שהן מיותרות. אולם בחזון יחזקאל (נדה ט' ח') פירש פירוש חדש בדין "סככות ופרעות"[[76]](#footnote-76) ויישב לפיו את הגרסה.

**שם אתי לאחלופי בודאי** מהר"ם הקשה מדוע צריך להגיע לחשש הזה, והרי יש חשש אמתי שמא ראתה. ותרץ (בדוחק) שמעיקר הדין גם ר' יהושע מודה שדי בבדיקת א' וז', ורק בגלל החשש של החלפה הוא סובר שבדיקה כזו לא מועילה.

**שם יום ראשון ויום שמיני** הערוך לנר הקשה – לשם מה הגמרא ציירה ציור שבדקה גם ביום השמיני, והרי יש אותו ספק בדיוק גם אם לא בדקה. ובאמת גם הרמב"ם (איסורי ביאה ו' כ"ב) העתיק להלכה את דינו של רב (שדי בבדיקה ביום הראשון) באופן שבדקה גם ביום השמיני[[77]](#footnote-77). והחזו"א (צ"ב ה') העלה צד – שרב הקל דווקא באופנים שבדקה בתחילת שבעה ובסוף שבעה (אלא שלא צריך שתבדוק בתוך שבעה).

**רד"ה כתחלת – כבתולת דמים** תוס' הרא"ש הקשה – מדוע הייתה כזו ס"ד שתחזור לימי טומאתה בגלל ימים טהורים, וביאר שהיה צד לדון את "ראתה בבית אביה" כרואה אחר דם טוהר שדיה שעתה. וקמ"ל – שדווקא שם מטהרים מעת לעת, מכיוון שגם עד כמה שיצא דם קודם לכן, הוא דם טהור, משא"כ בבתולה שנשאת, שלמרות שנותנים לה את הלילה הראשון, יתכן שראתה דם נדה.

**בד"ה ואם – קס"ד דארישא וכו'** לשון "סלקא דעתך" קשה, כי הגמרא לא חזרה בה מההבנה הזו בדעת שמואל. ומהרש"א כתב שרש"י כינה את ההבנה הזו "סלקא דעתך", מכיוון שלעיל (כשהקשתה הגמרא על רבא) זו הייתה הבנת המקשה. והחת"ס בע"א (בד"ה ומפקידה) יישב שלפי שמואל צריך להעמיד ש"מטמאה מעת לעת" נסוב על הרישא מסיבה אחרת – עיי"ש.

**בד"ה רבי עקיבא – שמא ראו** הנוב"י (תנינא קכ"ז) העיר שבגמרא מבואר שהטעם של ר"ע הוא שצריך "ספורים לפנינו", וגם אם לא ראתה בכלל המניין לא עלה לה. וביאר שכוונת רש"י שמכיוון שאפשר שתראה, זה לא נחשב "ספורים לפנינו" אפילו אם לא ראתה.

**בד"ה ונזיר – אין אותו יום וכו'** הרש"ש הקשה – שבנזיר (נ"ד) מבואר – שכל (שבעת) ימי טומאתו אינם עולים לנזירותו ולא רק אותו היום. וכן הקשה הערוך לנר.

**בד"ה אוהל – במחוורת עליו** דברי רש"י כאן הם חידוש – שנזיר לא סותר באופן שהטומאה אינה ברורה לו, כי הדרשה שרש"י הביא – נאמרה במקור לגבי קבר התהום ולא לגבי סככות ופרעות.

**תוד"ה אמרו – לימא ר' יוסי לנפשיה** הערוך לנר הקשה – מנין שר' יוסי הוא "אמרו לו", והרי משמעות הגמרא היא שזה תנא אחר, כי עד כמה שאלו דברי ר' יוסי ור' שמעון, רבי לא היה צריך להסתפק לגבי היום הראשון, כי מפורש בדברי "אמרו לו", שאין חילוק בין היום הראשון לאחרון.

**דף ס"ט**

**בגמרא ור' חנינא אמר תחילתן וסופן בעינן** תוס' הרא"ש (בד"ה לאו) העלה שני צדדים – האם ר' חנינא מצריך בדיקה תחילה וסוף לעיכובא, או שגם הוא מודה שמעיקר הדין די בבדיקה אחת, והוא מצריך בדיקה תחילה וסוף מצד "חומרא בעלמא"[[78]](#footnote-78). והבית יוסף (קצ"ו) כתב שראוי להחמיר כר' חנינא בחשש איסור כרת, ומשמע שלמד שהבדיקות הללו נצרכות מעיקר הדין.

**שם בר משלישי** ברש"י כת"י מבואר שלפי זה רב לא אמר "סופרתו" (את היום השלישי) אלא "סופרת שבעה".

**שם איני והא כי אתא רבין וכו'** תוס' הרא"ש ביאר – שאע"פ שדברי רב אמורים בדעת ר"א, הגמרא הקשתה על רב מהברייתא, מכיוון שהבינה שעד כמה שלא מצאנו שיש תנא שסובר "סופן אע"פ שאין תחילתן", לא היה לרב לפרש כך בדעת ר"א[[79]](#footnote-79).

**שם מתיב ר' יוסי בר' חנינא טועה וכו'** לכאורה כל ההקדמה הזו מיותרת, והיה לגמרא להביא רק את הברייתא עצמה. והמאירי ביאר – שמכיוון שהברייתא לא הייתה ידועה לפני שר' יוסי בר' חנינא הביא אותה, הגמרא רצתה להביא אותה בשמו. ועיין בערוך לנר שביאר באופן אחר מדוע הגמרא הקדימה, את ההקדמה לברייתא[[80]](#footnote-80).

**שם ביממא נמי נטבלינה** קשה – מדוע הגמרא לא תרצה שלא מטבילים אותה ביום מכיוון שלא הפסיקה בטהרה. ותרץ תוס' הרא"ש שהפסק טהרה הוא חומרא בעלמא מדרבנן, ולא צריכה להימנע מטבילה בזמנה בגלל החומרא הזו. עוד הוסיף – שאפילו אם הפסק טהרה הוא מן התורה, צריכה לטבול שמא הפסיקה ולאו אדעתא[[81]](#footnote-81). והרמב"ן כתב – שמכיוון שילדה – וודאי הפסיקה. ובביאור כוונתו כתב בחכמת בצלאל – שהתורה טיהרה דם קושי, ואפשר להחשיב אותו כהפסק טהרה.

**שם ז' לנדה ותרי לזיבה** הרשב"א הקשה – איך אפשר להטביל אותה בלא הפסק טהרה, ותרץ שמשמעות דבריה "יום אחד טמא ראיתי" – היא שבדקה והפסיקה בטהרה. ובדיבור הקודם הבאנו את תירוצי הרא"ש מדוע צריכה לטבול אע"פ שלא משמע מדבריה שהפסיקה.

**שם דלית ליה תורא לשקול תרי** היעב"ץ הוכיח מכאן שהכוונה ב"תורא" איננה דווקא לשור אחד, אלא אפי' לכמה שוורים (כי אם הכוונה לשור אחד – העורות לא יספיקו לכולם).

**רד"ה תמני' – דלמא בין השמשות דאתמול** מהרש"א כתב – שרש"י לא היה צריך לנקוט דווקא אופן שראתה אתמול בין השמשות. אלא אגב זה שרש"י היה צריך להעמיד שראתה בין השמשות ביום שבאה לפנינו, הוא העמיד שראתה גם אתמול בין השמשות. וכדבריו מבואר גם ברמב"ן כאן – ש"בין השמשות" שהברייתא דברה עליו הוא זמן הביאה לפנינו, ולא זמן הראיה.

**תוד"ה והכא – ואי הוה אומר דלא בעינן וכו'** כוונתם – שהיה מקום לבאר שהפסק טהרה לא צריך להיעשות קודם שמתחילה למנות, ולבאר שר"א הצריך בדיקה ביום הראשון כדי שתחשב הפסק טהרה.

**שם משום פלוגתא דר' יהושע וכו'** אחרונה כתב עוד ביאור – שרב יפרש שהפשט במשנה הוא שבדקה בראשון או בשביעי. ולעיל הבאנו את שיטת הרז"ה – שסובר יכולה לכתחילה לבדוק רק בימים א' וז', ומדבריו משמע שרב יפרש – שהמשנה נקטה את הבדיקה שצריכה להיעשות לכתחילה.

**בד"ה שבעה – אע"פ שלא הפסיקה בטהרה** בתירוצי תוס' – הם לא ביארו מדוע לא צריכה הפסק טהרה. ולכאורה זה עדיין נשאר קשה, כי אפי' רב שהקל בבדיקות של ז' נקיים לא הקל שלא לעשות הפסק טהרה. וצ"ל שמכיוון ששומרת יום כנגד יום אינה עלולה לראות כמו זבה גמורה, היא לא צריכה להפסיק בטהרה.

**דף ס"ט:**

**במשנה – הזב והזבה.. והמצורע** במסכת כריתות יש משנה דומה למשנה שלנו (נמנו שם הטמאים מחוסרי הכפרה), והגמרא שם (ח:) מקשה – מדוע בטומאת זב התנא מנה "זב וזבה", ואילו בטומאת צרעת הוא מנה רק זכר, ותרצה – שדווקא בטומאת זיבה יש טעם לחלק בין זכר לנקבה, מכיוון שהם חלוקים בטומאתם, ולגבי צרעת אין סיבה לחלק ביניהם[[82]](#footnote-82).

**שם מטמאין.. עד שימוק הבשר** בגמרא מבואר שזו טומאה מדרבנן. אבל לא מבואר מנין שמדאורייתא הטומאה פוקעת בשעה שמתו, ומדוע לא אומרים – "טומאה שבהן להיכן הלכה". ובתורת כהנים (זבים פרשה א' פרק ב') איתא "ר' שמעון אומר אשר ישכב עליו ואשר ישב עליו את שיש לו שכיבה ויש לו ישיבה מטמא משכב ומושב ואין זב שמת מטמא משכב ומושב". והחתם סופר כאן ביאר שכמו ששבירה מטהרת בכל הטומאות, כך גם לגבי אדם, דנים את מיתתו (או לשיטת ר"א את בקיעת כרסו) כשבירה, ולכן הוא נטהר[[83]](#footnote-83).

**בגמרא מאי במשא באבן מסמא** תוס' הרא"ש דייק מתירוץ הגמרא שיש טומאת אבן מסמא במצורע, והקשה על זה שטומאת אבן מסמא היא מדין משכב ומושב[[84]](#footnote-84), ואילו במסכת פסחים מצורע התמעט מדין משכב ומושב. ותרץ בשם ר"ת שהוא התמעט רק מטומאת אדם וכלים, אבל הוא מטמא אוכלים ומשקים. (ועיין ברש"י בפסחים ס"ז שגם כתב כך).

**שם משום ר"א אמרו עד שיבקע כריסו** בביאור מחלוקתו עם תנא דמתני' – כתב החתם סופר שנחלקו מה נחשבת "שבירה" שמטהרת אדם מטומאת זיבה[[85]](#footnote-85), האם המיתה, או בקיעת כריסו, ולשיטתו יוצא שר"א מטמא מן התורה כל זמן שלא נבקעה כריסו. והערוך לנר ביאר – שר"א סבר ששייך לגזור "שמא יתעלף" מכיוון שחשש שהעומד מרחוק לא יכיר בו שמת (עד שיבקע כריסו).

**שם י"ב דברים שאלו וכו'** עיין במהרש"א שביאר שארבע סוגי השאלות הם כנגד ד' חלקים מתורתנו הקדושה.

**שם בת משולחת וכו'** לכאורה היה מקום להסתפק את אותו ספק, על בת חייבי לאוין אחרים, שגם את הפסול שלה אפשר ללמוד בק"ו מאלמנה לכהן גדול. ועיין בערוך לנר שביאר מדוע לא שייך להסתפק על בתם של כל אחד מחייבי לאוין אחרים שבתורה.

**שם או דלמא מה לאלמנה וכו'** הערוך לנר (ביבמות ט"ו:) הקשה – עד כמה שאנשי אלכסנדריה ידעו שיש פירכא על הק"ו – מדוע הם הסתפקו אם היא מתחללת[[86]](#footnote-86). וביאר ע"פ דברי הרמב"ן ביבמות (מ:) שלשיטת ר' יוחנן בן נורי גם באיסור מחזיר גרושתו היא עצמה נאסרת. ואם כן יתכן שהסתפקו כמו מי ההלכה.

**רד"ה כדכתיב – היינו אבן כבדה** תוס' לעיל הביאו פירוש אחר בשם רש"י – ש"אבן מסמא" היא אבן המונחת ע"ג יתדות שהזב יושב עליה. ושיטת הר"ש בזבים (ה' ג') שטומאת משא של נבילה ומת היא רק באופן שמנדנד אותה קצת. אבל אם יש אבן ע"ג האדם, וטומאה על האבן (והאבן לא זזה מחמת כובדה) – זו טומאת אבן מסמא.

**בד"ה חכמה – הלכה** הערוך לנר ביאר – שהסיבה שהשאלו הללו נחשבו "דברי חכמה" ולא סתם דברי הלכה, היא מכיוון שיש חכמה מיוחדת מאחורי כל אחת מהשאלות הללו – ועיין בביאורו שם – איזה חכמה מיוחדת יש בכל אחת מהשאלות.

**בד"ה מתחללת – דכתיב.. ועמיו זה אשתו** הגמרא בתמורה (ה:) דרשה שאשתו מתחללת מהפסוק "ולא יחלל זרעו" – שמכך שלא כתוב "לא יחל", דורשים שיש שני חילולים, לזרעו ולאשתו. וכ"כ רש"י ביבמות (מ"ד:). ובשער המלך (איסורי ביאה י"ט א') הקשה – מדוע רש"י הביא דרשה אחרת מדרשת הגמרא. וביאר – שאין די בדרשת "לא יחלל" מכיוון שהיה מקום להבין שמרבים מהפסוק הזה שהכהן עצמו מתחלל. ולכן הפסוק של "בעמיו" (שנדרש ביבמות כ"ב: לגבי אשתו) נצרך כדי לגלות שהאישה מתחללת. וע"ע בחידושי החת"ס.

**תוד"ה מה – כי תהיה לאיש זר.. איירי באלמנה** הרש"ש הקשה שהפסוק "כי תהיה לאיש זר" לא מדבר על איסור אלמנה לכהן גדול, מכיוון שהיא לא "זרה מעיקרא", ופסולה לכהונה נלמד מפסוק אחר.

**שם נילף מאלמנה לכהן גדול ומעכו"ם** מהר"ם ביאר – שכוונת תוס' איננה להקשות שתיפסל בפסול חללות, מכיוון שלגבי פסול חללות יש מיעוט – שאינו אלא מאיסורי כהונה. אלא כוונתם שיהיה איסור שאיננו איסור חללות.

**שם עמוני שנשא בת ישראל** יש כאן טעות בגרסה, כי בהמשך הדברים מבואר שזה נחשב מקרה שאין בו עבירה, ואם נשא בת ישראל עבר עבירה. ומהרש"א גרס – "גר עמוני בתו וכו'".

**שם לא ילפינן מינה פסול ביאה** הנידון שם איננו על פסול ביאה אלא על פסול בתו, ומהרש"א גרס באמת "פסול כהונה" במקום "פסול ביאה".

**שם דלא ילפינן מאיסור כהונה וכו'** אפשר אולי לתת בזה טעם – שפסול בביאה ע"י איסור כהונה – הוא מדין "חללה", שהתחללה בביאת פסול לכהונה, ואילו פסול בביאה באיסורים אחרים – הוא מדין "זונה" – שאלו אופנים שלא שייך בהם תפיסת קידושין, ואם כן לא שייך ללמוד בצד השווה מהם מכיוון שאלו שני שמות פסול.

**דף ע**

**בגמרא כותב נכסיו לאחרים** בקובץ שיעורים (כתובות שכ"ג) כתב שזו רק תקנה כדי להיטהר מטומאתו, אבל אין עליו חיוב לבזבז את כל כספו כדי לקיים את המצווה להביא קרבן.

**שם והאיכא אשם** שיטת הרמב"ם (נזירות י' ח') ותוס' בזבחים ע"ו היא שאשם אינו מעכב את המצורע[[87]](#footnote-87), וכתב הכסף משנה שם – שהרמב"ם יבאר שקושיית הגמרא כאן איננה איך תהיה למצורע תקנה, אלא זו קושיה על בעל הברייתא, מדוע לא הזכיר מה דינו של האשם.

**שם אשם זה יהא שלמי נדבה** תוס' הרא"ש (ותוס' בזבחים ע"ו) הקשו - שדם מצורע מתקבל ע"י שני כוהנים (אחד ביד ואחד בכלי) ואילו דם השלמים צריך להתקבל כולו ע"י כהן אחד, ואיך יקבלו את הדם. ותרצו – שמשום תיקון גברא מתירים לקבל חלק מדם השלמים ביד.

**רד"ה הא – אם קרב את אשמו** ברמב"ם (מחוסרי כפרה ה' ט') מבואר ששחיטת האשם היא זו שקובעת. והרמב"ן (קידושין י"ג:) הביא בשם הראב"ד – שהפרשת האשם קובעת ולא הקרבתו.

**תוד"ה היא – והא פרכינן וכו'** הריטב"א ביבמות (מ"ד:) תרץ – שבאמת א"א ללמוד מק"ו שבניה פסולים, ודרש מהפסוק שאין בניה תועבין לרווחא דמילתא[[88]](#footnote-88). ועיין בחידושי החת"ס שיישב בעוד אופן את קושיית תוס'.

**בד"ה ומביא – והא אמרינן.. דבא על הספק** תוס' בגיטין תרצו – שדווקא האדם עצמו מביא על הספק כדי לפטור את עצמו ולא השליח[[89]](#footnote-89). ומדברי הרמב"ם משמע שדווקא חטאת העוף שבאה על מחוסרי כפרה באה על הספק, כדי להתירם בקדשים, ושחטאת העוף שבאה על חטא אינה באה על הספק. וז"ל הרמב"ם (שגגות י"א ב') – "ואם תאמר והלא חטאת העוף באה על הספק ואינה נאכלת, מפני שהמביא אותה מחוסר כפורים אסור לאכול בקדשים עד שיביא כפרתו, אבל מי שאינו מחוסר כפורים אינו מביא קרבן מספק".

**בד"ה למחרת – ספק מצורע טמא ספק מצורע טהור** הב"ח הבין שכוונתם שהספק הוא האם כבר נטהר (כמש"כ תוס' במנחות ק"ה). ותוס' בנזיר (נ"ה:) כתב שהספק הוא האם הנגע שנראה בו הוא נגע טמא או בוהק.

**דף ע:**

**בגמרא ותנופה וחזה ושוק** תנופת חזה ושוק היא דבר אחד ולא שניים. ובאמת הגרסה בזבחים היא "תנופת חזה ושוק". **ותוס'** במנחות (ק"ו:) הקשו מדוע התנא לא הזכיר שטעון תנופה מחיים כמו אשם. והערוך לנר כאן תרץ – שמכיוון שדין תנופה נאמר רק יחד עם הלוג, התנא לא מנה אותו, מכיוון שמנה רק דברים שטעון מחמת אשם ושלמים (ולא מחמת הלוג), ורמז שיש דין תנופה כשאמר – "מביא אשמו ולוגו עמו". אך לפי הגרסה שלפנינו אפשר ליישב – שהכוונה ב"תנופה" היא לתנופה מחיים, וב"חזה ושוק" – לתנופת חזה ושוק.

**שם ופליג עליה בחדא** המצפה איתן העיר - ששמואל לא סובר כמו ר"ש בעוד דבר – שר"ש סובר שהקפת כל הראש שמה הקפה, ומעמיד את דין המשנה בנשים וקטנים, ואילו שמואל אמר שטעונים סמיכה, ומשמע שהעמיד את המשנה באנשים, והוא סובר שהקפת כל הראש לא שמה הקפה.

**שם מפני שמביא קדשים לבית הפסול** תוס' בפסחים צ"ט הקשו לגבי חמישה שנתערבו עורות פסחיהן ונמצאה יבלת באחת מהם, מדוע יתבטלו מקרבן פסח שיש בו כרת כדי לא להביא קדשים לבית הפסול, ותרצו שמכיוון שרובם עושים שלא כהוגן, מוטב שאחת הכתות תתבטל מקרבן פסח בשב ואל תעשה. ובחידוד הלכות כאן העיר שמהסוגיה כאן משמע לא כמו דבריהם – שגם באופן שאין רוב שעושים שלא כהוגן, מוטב להתבטל בשב ואל תעשה.

**והערוך לנר כתב** שלפי הראשונים[[90]](#footnote-90) שסוברים שאשם אינו מעכב את טהרתו, לא קשה קושייתם. וגם לפי הראשונים שסוברים שאשם מעכב, אפשר להבין שתוס' הוצרכו לתירוצם רק בנוגע לפסח שכבר התחייב בו, ויתחייב כרת אם לא יביא. אבל פשיטא שלא יתירו לו להביא קדשים לבית הפסול כדי שיוכל להביא פסח באופן שיהיה טמא בשעה שיתחייב בו.

**שם אשתו של לוט מהו שתטמא** מהרש"א ביאר שהיה להם צד – שכאשר נהפכה לנציב מלח, לא השתנה החומר שלה, אלא רק הצורה התחלפה לצורת מלח. ור' יהושע ענה להם ששינוי הטבעיים שמשנה הקב"ה הוא שינוי גמור, שנחשב כמו בריה חדשה[[91]](#footnote-91).

**שם כאן לאחר שנשא שלמה וכו'** קשה אם כן מדוע כתוב בפסוק "למן היום אשר בנו אותה". מהרש"א כתב ש"למן היום אשר בנו אותה" – נסוב על רומי[[92]](#footnote-92) ולא על ירושלים. החתם סופר ביאר שכל זמן שעסקו בבניינה נחשב "למן היום אשר בנו אותה". והערוך לנר ביאר ש"בנו אותה" נסוב על הפרצות בחומת ירושלים ששלמה המלך גדר כדי לעשות אנגריה לבת פרעה (כמו שמבואר בסנהדרין (ק"א:).

**שם בן השונמית וכו'** האחרונים העירו – מדוע אנשי אלכסנדריה לא הקשו מבן האישה הצרפתית שהחיה אליהו, שקדם לבן השונמית. ותרץ הצל"ח ע"פ שיטת רבנו חיים כהן שהובא בתוס' בכתובות (ק"ג:) שצדיקים אינם מטמאים במת, ומכך שאליהו נשא את בנה אע"פ שהיה כהן, מוכח שהיה צדיק, ולכן לא טימא. והרש"ש תרץ ע"פ פירוש הרד"ק – שבן הצרפתית לא מת מכל וכל[[93]](#footnote-93).

**שם צריכין הזאה שלישי ושביעי** מהרש"א כתב שהצד שיצטרכו הזאה הוא מצד טומאה שנטמאו בחייהם. והצל"ח ביאר שהצד להצריך אותם הזאה הוא מכיוון שקבלו טומאה מעצמם. ועיין בילקוט שמעוני בפרשת חוקת שדרש מהפסוק "הנוגע במת" – שרק הנוגע במת טמא ולא המת עצמו. נוגע במת טמא ואין בנה של שונמית טמא.

**שם לכשיחיו נחכם** מהרש"א פה כתב שהוא ידע שלא יטמאו מכיוון שיתבטל הגוף, ודחה אותם כי לא רצה לענות להם[[94]](#footnote-94). אולם המצפה איתן ביומא (ה:) כתב – שלא רצה לחשוב על התשובה, מכיוון שכל העניין לדרוש בעניינים שאינם נוהגים בזמן הזה מצד "דרוש וקבל שכר" - הוא דווקא בנוגע לקרבנות – מכיוון שהעוסק בתורת קרבנות נחשב כאילו הקריב, אך אין מצווה לדרוש בדברים אחרים שינהגו לעתיד לבוא.

**שם אשה ההוגנת לו** המאירי פירש ששאלתם הייתה איך יזכה לבנים הגונים (ולא סתם זכרים). והעצה לזה היא שישא "אישה ההוגנת" דהיינו - שתהא יודעת ובקיאה בגדול בנים לתורה ולמדות מעלות וכן בכל הדברים הטובים והנאים.

**רד"ה לבית הפסול – וממעט זמן אכילתן** הערוך לנר העיר שהיה לרש"י לפרש גם שממעט את האוכלים, מכיוון שאשם נאכל רק לכהנים[[95]](#footnote-95), ומצאנו במשנה במע"ש ג' ב' שגם מיעוט אוכלים נחשב שמביא קדשים לבית הפסול.

**תוד"ה וסמיכה – פי' בקונטרס.. ולא עיין בה** רש"י בעצמו כתב בזבחים (ה) כתב שאשם טעון סמיכה.

**שם משום דחלוקה משאר אשמות** תוס' בזבחים ע"ו כתבו – שלפי הצד שאשם מצורע טעון סמיכה מדאורייתא, צריך לומר שהזכיר "סמיכה" בחינם, כמו שהזכיר "נסכים" בחינם (כי גם אשם וגם שלמים טעונים נסכים).

**בד"ה כתוב – ומשמע שיפנה אליך** מהרש"א ביאר – שבאמת פשוטו של מקרא הוא שהקב"ה יפנה אליך, אך אנשי אלכסנדריה פירשו גם את הפסוק "לא ישא פנים" במשמעות של – "לא יפנה אליך"[[96]](#footnote-96) ולכן לפי הבנתם יש סתירה בפסוקים.

**בד"ה כאן קודם – שינויא דהכא עיקר** הרש"ש כתב – ששני התירוצים אמת, ומה שחיסר זה גילה זה, והסיבה שתוס' אמרו שהתירוץ כאן עיקרי – הוא מכיוון שהוא מעמיד את הפסוק של "לא ישא פנים" אפילו בישראל.

**בד"ה כאן בעושה – בספרי מוקי וכו'** נראה שתוס' הקדימו את ההקדמה הזו לפני שהקשו מהגמרא בר"ה, מכיוון שרצו לדחות את התירוץ (המבוסס על הספרי) שהגמרא שם דיברה לאחר גמר דין, וכאן מדובר קודם גמר דין.

**בד"ה מתים – אמאי לא בעי הך בעיא וכו'** מהרש"א ביאר שספק הגמרא הוא על טומאה שנטמאו בעודן חיים, האם היא פקעה לאחר שמתו. וכתב שלא קשה קושיית התוס' – מכיוון שהספק הוא רק בנוגע למתים לעת"ל, האם כיוון שגופם שב לעפר, פקעה טומאתם, אבל לגבי בן השונמית פשיטא שטמא כי טומאה שבו להיכן הלכה[[97]](#footnote-97). והצל"ח כתב – שהצד לטמא אותם היה מכיוון שקבלו טומאה מעצמם, או שמכיוון ששבו לעפרן, הם נחשבים "גוף חדש" ופקעה מהם טומאה. וכתב שגם לשיטתו לא שייך להסתפק על בן השונמית, מכיוון שפשיטא שלא פקעה ממנו טומאתו.

**דף ע"א**

**בגמרא מלמד שפרסה נדה** מהרש"א במגילה (ט"ו) ביאר שהדרשה היא מכך שהתיבה כפולה
(חל – חל), ולכן חוץ מהמשמעות של "פחד" דורשים גם משמעות של "חלולים" – שנמסו חלולים שלה. ואחרים פירשו שהדרשה היא מהמילה "מאוד" בסוף הפסוק.

**שם אגב בעיתותא וכו'** מסקנת הגמרא היא שאפי' ב"ש לא חוששים לכך, ותוס' בסוטה (כ:) פירשו שהטעם בזה הוא מכיוון ש"בעיתותא" ממלאך המוות היא בשעת הוצאת הנפש מהגוף. ובמרומי שדה פה פירש – שבשעת מיתה היא נחשבת כמו חולה שהדם מסולק ממנה. ובשו"ת יהודה יעלה (ח"א יו"ד קצ"ב) כתב – שהפחד ממלאך המוות לא נחשב כמו בעיתותא, מכיוון שמתחילה לפחד כבר בשעה שהיא גוססת.

**במשנה מטמאה משום כתם** במרומי שדה כתב שני ביאורים מדוע האישה איננה נדה ממש: או מכיוון שהדם יצא ממנה בלא הרגשה, או מכיוון שצריך שיצא מדווה דרך ערוותה, ולאחר מיתה אינה ערווה אלא כיוצא דופן.

**בגמרא מקור מקומו טמא** רש"י לעיל בדף כ"ב ביאר – שאע"פ שלגבי טומאת האישה דרשו מהפסוק "מבשרה" – שמטמאת רק עם הרגשה, הדם עצמו לא התמעט מטומאה. וכ"כ תוס' בדף כ"ז שיש הלכה למשה מסיני שהדם טמא. אולם הראבי"ה (נדה קפ"ט) כתב שטומאת הדם היא מדרבנן, מכיוון שמדאורייתא דינה כמגע בית הסתרים. ופשטות לשון הרמב"ם (משכב ומושב ד' ט"ו) מורה שטומאת הדם היא "טומאת כתמים" מדרבנן.

**שם וחכמים אומרים.. ברה"ר ספקו טהור** תוס' לעיל בדף י"ז הביאו ראיה מכאן שהכלל של "ספק טומאה ברה"ר טהור", לא נאמר רק באופן שיש ספק על ראיית גופה. והמקדש דוד (טהרות מ"ו ג') הקשה – שגם פה מוכרח שהפירוש הוא שאם נגע בדם ברה"ר טהור, ואם ברה"י טמא (וכך מפורש גם בדברי הרמב"ם) ואין לפרש שהדין תלוי במקום שבו יצא הדם, מכיוון שהדם הוא דבר שאין בו דעת לישאל, וטהור גם ברה"י. וביאר ששיטת תוס' היא – שבאופן שהספק הוא על יציאת דם מגופה, לא אומרים "ספקו טהור" גם ברשות הרבים[[98]](#footnote-98).

**שם החתם סופר** כתב בביאור טעמו של ר"א בר"י – שהוא סבר שהכלל של "ברה"י ספקו טמא" לא נאמר במקום ספק ספיקא[[99]](#footnote-99). ולכן הטומאה של דם תבוסה היא רק מדרבנן.

**רד"ה בחייו – שהתחילה הרביעית לצאת מחיים** ק"ק כי משמע שפשוט שיצא דם מחיים, ובהמשך מבואר שיש צד שלא יצא בכלל דם מחיים, וכל הדם יצא במותו. ונראה שתוס' באו ליישב את זה בכך שגרסו – "בין בחייו בין במותו" (ולא "בחייו ובמותו כמו רש"י) וביארו שהכוונה שיש ספק אם יצא בחייו או במותו. והחידוד הלכות העיר שלשון רש"י מגומגמת וביאר שכוונתו שיש ספק שמא התחילה הרביעית לצאת מחיים.

**בד"ה דם – כולו נעקר מחיים** ביאר שנחלקו במציאות – האם כשכורעת ללדת כל הדם יוצא מחיים, ולא במחלוקת התנאים בברייתא. ויתכן שביאר כך מכיוון שהגמרא לא השתמשה בלשון "ובפלוגתא דהני תנאי".

**בד"ה וחכ"א – ברה"י ספקו טמא** תוס' הרא"ש הבין מדברי רש"י – שחכמים באים להחמיר, ולטמא מדאורייתא ברה"י, אבל גם הם מודים שגם ברה"ר טמא מדרבנן בגלל הגזרה של דם תבוסה. אבל הרא"ש בעצמו כתב – שחכמים מטהרים לגמרי ברה"ר ולא גזרו משום דם תבוסה.

**בד"ה הרוג – אי הוה פשיטא לן דרובא מחיים וכו'** מהמאירי משמע שלמד שאפי' באופן שברור שיצא רוב מחיים – גזרו את הגזירה של דם תבוסה.

**תוד"ה והאנן – הוה מצי למפרך ארב** הצל"ח תרץ – שרב לא קבע כלל - שפחד גורם לאישה לראות דם נדה, אלא רק אמר שזה מה שקרה לאסתר, ולכן לא קשה על דבריו, כי יתכן שטבעה היה שונה משל שאר הנשים (וכ"כ הערוך לנר). ובשו"ת יהודה יעלה (א' יו"ד קצ"ב) כתב, שהגמרא ידעה כבר בקושיה את החילוק בין "פחד" ל"בעיתותא", אלא שהבינה שגם באישה שמתה יש "פחד", מכיוון שגוססת לפני מיתתה ולא נבהלת פתאום.

**בד"ה אלא – ומודו ב"ה בכלים** ברש"י (כאן ובמשנה) מבואר לא כמו התירוץ הזה של תוס' – שמח' ב"ש וב"ה היא על הכלים שעליה בשעת מיתה.

**בד"ה מקור – ולא לענין שיהא הדם שנוגע בו וכו'** שיטת רש"י לעיל בדף מ"א: היא שהדם נטמא ע"י נגיעתו במקור, והרמב"ן שם הקשה עליו שזה מגע בית הסתרים, עוד הקשה - שדם נדה לא מקבל טומאה. ופירש ע"ד תוס' פה שיש גזירת הכתוב שכל דם שנברא במקור נחשב דם נדה, ומטמא במגע ומשא. והסדרי טהרה (ק"צ צ"ג) כתב שהנ"מ בין ההבנות היא האם הדם יטמא גם במשא או רק במגע. וזו כוונת דברי תוס' פה – "ראיה גמורה קאמר שיטמא הדם במגע ובמשא".

**בד"ה ה"ג ועדיין לא פסק** תוס' הרא"ש הוסיף שיש ספרים שכתוב בהם "ועדיין לח", והכוונה היא – שאם מה שיצא מחיים קרש, הוא לא מצטרץ לרביעית.

**שם והרב ר' יהודה וכו'** הרד"ל העיר – שמרש"י בד"ה שראשון (בריש ע"ב) משמע שפירש כמו הפירוש הזה – שהטעם שנקט אופן שהדם לא פסק, מכיוון שאם הוא פסק – הדם שיצא לאחר מיתה מתבטל ברוב. ויש להוסיף – שרש"י לא יכול ללמוד כמו ר"י – שבמקום שפשוט שלא יצאה רביעית לאחר מיתה אין את הגזירה של דם תבוסה, כי הוא כתב במפורש (בד"ה הרוג) שגזירת דם תבוסה היא באופן שפשיטא שלא יצאה רביעית לאחר מיתה.

**דף ע"א:**

**בגמרא שראשון ראשון נפסק** תוס' בבכורות (כ"ב) הקשו – שבגמרא שם מבואר שכאשר האיסור התרבה על ההיתר, הוא מתעורר ולא מתבטל, וחילקו בשם ר"ת בין אופן שהאיסור מתרבה בבת אחת, לבין אופן שהוא מתרבה טיפין טיפין. עוד כתבו באופן אחר - שבכל מקום שהאיסור מתרבה על ההיתר הוא נאסר, והקילו רק בדינים דרבנן כמו דם תבוסה.

**שם שאני מיטה דמחלחלה** מהמאירי נראה שפירש "מחלחלה" – שמתגלגלת ומתנדנדת כשהמת מפרכס על גבה, ואילו עץ שצולבים עליו איננו מתגלגל לנדנוד הצלוב (והוסיף שם שאם ראינו שהעץ עשוי בצורה שהדם נופל ממנו ומתקבץ – דינו כמיטה).

**ותוס' יו"ט** (אהלות ג' ה') פירש "מחלחלה" - שבסתם מיטה יש חלולים (נקבים), ולכן הדם מנטף ממנה.

**במשנה חזרו לומר.. כמגע טמא מת לקדשים** שיטת תוס' (חולין פ"ז:) היא – שלהלכה כל טבול יום נחשב "ראשון" לקודש. והאחרונים (עיין ערוך לנר פה) הוכיחו מסתירת דברי הרמב"ם, שכתב במקום אחד (שאר אבות הטומאה י' ג') שדינו של טבול יום כשני לגבי הקדש, ובמקום אחר (משכב ומושב ה' ד') שכתב שיולדת טבולת יום היא "ראשון" להקדש - שרק יולדת שהיא טבולת יום ארוך, נחשבת "ראשון" וכל טבול יום נחשב שני.

**שם כמגע טמא מת** תוס' יו"ט הקשה- שיולדת דומה יותר לנדה, ומדוע השוו אותה למגע טמא מת ולא למגע נדה. והערוך לנר ביאר שאם היו נוקטים "כמגע נדה" היה צריך לנקוט בדברי בית שמאי "כנדה", וזה לא נכון, מכיוון שאיננה מטמאה משכב ומושב לגבי קודש.

**שם** עיין בחתם סופר שביאר שהסיבה שהחמירו בדבר אחד – לדון טבול יום כראשון, והקילו לומר ש"לאו כקודש דמו", היא מכיוון שבתחילה ראו לעשות גדר לטהרות ע"י זה שהחשיבו גם חולין כקודש, וחזרו לומר שהגדר לא יהיה בזה, מכיוון שחולין לעולם לא יהיו כקודש, אלא בזה שיטמאו יותר טבול יום.

**בגמרא כקודש דמו** תוס' בחגיגה (כ) הקשו – מנין שדינם כקודש, ואולי דינם כתרומה[[100]](#footnote-100) (עיין חולין ע"ט שיש מ"ד שחולין שנעשו על טהרת הקודש דינם כתרומה) – שטבול יום אסור לגעת גם בה. ותרצו – שגם אם נדון אותם כתרומה, הם רק ייפסלו ע"י מגע טבו"י, ולא יטמאו לאחר מכן את הפסח.

**ובספר** מקדש דוד (טהרות מ' ב') כתב – שכל הטעם לדון דבר שנעשה על טהרת קודש כתרומה, הוא מכיוון שבכלל מאתיים מנה, ונשמר גם לתרומה, אבל בדבר שלא שייך בו תרומה, כמו מים, לא שייך לדון שנעשה על טהרת תרומה.

**שם אימא סיפא וכו'** מהרש"א כתב שדברי הגמרא כאן אינם קושיה ותירוץ, אלא "מילי מילי קתני". ובהגהת מהר"ב רנשבורג ג"כ הבין כך, תיקן את גרסת הגמרא ומחק את המילים "אלמא" ו"אימא סיפא". אולם מהרש"ל פירש את דברי הגמרא כשפשוטם – שכוונתה להקשות סתירה בין הרישא לסיפא ולתרץ – עיי"ש.

**שם אבא שאול היא** לשיטת הרמב"ם שהבאנו קודם – שהמשנה חידשה שרק יולדת טבולת יום היא כמגע טמא מת, היה מקום להעמיד את המשנה גם כחכמים. והקרן אורה (מעילה ח') כתב – שהרמב"ם לא גרס גמרא "מתניתין מני אבא שאול", אלא רק הביאה את הברייתא. (והוכיח שם שגם תוס' בחולין לא גרסו כך בגמרא).

**במשנה – אינה צריכה טבילה באחרונה** הקרן אורה (זבחים צ"ט) הוכיח מכאן שהיסח הדעת מאכילת תרומה איננו מחייב בטבילה לצורך אכילת תרומה, ואע"פ שבמשנה בטהרות (ז' ח') מבואר שטעונה טבילה, שם מדובר באופן שהסיחה דעתה משמירת גופה, וכאן מדובר כשאומרת שנשמרה מטומאת הגוף. והמקדש דוד (טהרות ל"ט ג') כתב – שאם הסיח את דעתו לגמרי מאכילת תרומה, טעון טבילה, וכאן לא חייבת לטבול מכיוון שדעתה לאכול בתרומה לאחר שישלמו ימי הטומאה.

**בגמרא – למנגע בה מאבראי** מהרש"א כתב שצריך לגרוס את תיבת "מאבראי" קודם לכן – "וקורא לה שם מאבראי".

**שם טבול יום ארוך איכא בינייהו** נראה שכוונת הגמרא לומר שגם בית שמאי שהצריכו טבילה – הצריכו אותה דווקא בטבולת יום ארוך ולא בכל טבולת יום.

**במשנה וטבלה לערב** בהגהות הרד"ל דייק – שבאופן שטבלה ביום י"ד – גם ב"ה מודים שטמאה, מכיוון שזה יום טמא ולא שייך לטבול עד שיהיה הערב שמש.

**ומשמשה בית שמאי אומרים וכו'** יתכן לבאר שמחלוקתם תלויה בהבנת הטעם שרואה יום אחד צריכה להיות שומרת יום כנגד יום. שלשיטת ב"ש – זו הלכה במשך הטומאה, שנמשכת כל זמן שלא עבר עליה יום (או מקצת יום) טהור. ולשיטת ב"ה די בכך שבליל י"ב ברור שלמחרת לא תראה דם זיבה, כדי לטהר אותה.

**רד"ה שותת – אבל נוטף ראשון בטל** החילוק שרש"י מחלק – מבואר במשנה באהלות (ג' ה') שחילקה בין מת לצלוב, ותוס' יו"ט שם ביאר, מכיוון שהדרך היא שדמו של צלוב שותת[[101]](#footnote-101), ושל מת דמו מטפטף.

**בד"ה מערה – מכלי אל כלי** מדויק שאסור לה לערות מים על הפסח עצמו, והערוך כתב שיכולה להזות אפי' על הפסח.

**שם את בשר הפסח** בפירוש המשנה לרמב"ם פירש – שמערה מים כדי ללוש בהן (מצה שתאכל עם הפסח שהוא קודש - מאירי).

**בד"ה לקדשים – הלכך אפילו נוגעת במים** לשיטת רש"י – השינוי כש"חזרו לומר" היה – שהתירו לה לגעת במים. אולם פשטות לשון המשנה מורה – שחזרו מההיתר ואסרו עליה לערות. וכך פירש בפירוש אליה רבה על המשניות – וביאר שאע"פ שחזרו לומר ש"חולין על טהרת הקודש לאו כקודש דמו", בשעה שהם משמשים את הקודש דינם כקודש. ולכן חזרו לומר שאסור לה לערות מים לפסח באופן שיש על הכלי משקה טופח, מכיוון שדינה כראשון, ומטמאת את הכלי ע"י משקים טמאים, והמשקים מטמאים את הפסח. וב"ש שנחלקו סוברים שדינה כנוגעת במת - ואסורה לערות אע"פ שאין על הכלי משקים טמאים מכיוון שמטמאת אותו.

**בד"ה ומודים – כדין טבול יום** משמע שפשוט שסתם טבול יום אוכל במעשר, והמשנה באה להשמיע שגם יולדת טבולת יום (ארוך) אוכלת במעשר.

**בד"ה ומקפת – ומקרבת הכלי[[102]](#footnote-102) וכו'** שיטת הרמב"ם (פירוש המשנה תרומות ד' ג') היא שדין "מוקף" מחייב שיהיה בתוך היקף אחד, וגם כאן במשנה פירש – ששמה את החלה באותו כלי עם העיסה.

**והרמב"ן** הוכיח מהמשנה בחלה (ב' ח') שכדי שיהיה אפשר להפריש מעיסה על חברתה – צריך שתיגע בה. והערוך לנר יישב את דברי רש"י וכתב – שהוא יעמיד את המשנה שם באופן שאין בכל עיסה שיעור חלה.

**בד"ה וקוצה – ומנחתה בכלי** כך מבואר במשנה בטבול יום (ד' ב') – שטבולת יום שמפרישה חלה צריכה להניח אותה בתוך כלי שאינו מקבל טומאה. והערוך לנר הוכיח מהגמרא בגיטין ס"ב, שמהטעם הזה לא חוששים שמא תיגע בחלה, מכיוון שהכלי יזכיר לה לא לגעת. והקשה על הרמב"ם (טומאת אוכלין ח' י"ז) שלא הצריך לשים את החלה בכלי שאינו מקבל טומאה. וביאר במרומי שדה (לעיל בדף ז'), שהרמב"ם העמיד למד שדברי הגמרא בגיטין אמורים דווקא בעם הארץ.

**בד"ה צריכה טבילה – ליל שמונים** לעיל בדף כ"ט: רש"י פירש שצריכה טבילה בליל פ"א (שאז מפסיקה להיות טבולת יום ארוך) וצריך לומר שגם כוונתו פה – להצריכה טבילה בלילה שאחר יום שמונים.

**שם ואם ישראלית היא טובלת לביאת מקדש** הרמב"ן והמאירי ביארו – שכוונת רש"י שטובלת כדי שתוכל להיכנס לאחר שתביא את קרבנותיה למחרת.

**ובמקדש דוד** (טהרות ל"ט ג') הקשה – שכל הבא למקדש טעון טבילה, ותרץ שכוונת רש"י להצריך אותה טבילה עם הערב שמש, והבא למקדש טעון טבילה בלא הערב שמש.

**בד"ה אינה צריכה – אבל לקדשים מודו ב"ה** מדברי רש"י בדיבור הקודם משמע – שב"ה סוברים שאינה טעונה לביאת מקדש, והרמב"ן עמד על כך שיוצא מרש"י שהחמירו יותר באכילת קדשים מאשר בביאת מקדש. והרש"ש הקשה – מנין לרש"י לפרש כך, ואולי כמו שהחמירו לגבי אכילת קודש, החמירו ג"כ לגבי ביאת מקדש[[103]](#footnote-103). ובערוך לנר חידש – שכוונת רש"י בדיבור הקודם איננה שטעונה טבילה כשרוצה להיכנס לעזרה, אלא שטעונה טבילה כשרוצה להיכנס לעזרת נשים, שמדאורייתא טבול יום נכנס אליה (ולכן גם טובלת בליל פ' קודם הבאת קרבנותיה).

**בד"ה משכב – אפי' בעלה מטמא.. לטמא אוכלין ומשקין** לעיל בדף ל"ג מבואר שהיא מטמאת משכב לטמא אדם וכלים, והבועל עושה משכב ומושב לטמא אוכלים ומשקים.

**תוד"ה מערה – דפשיטא דמערה וכו'** הגר"א בביאור על המשניות כתב – שקמ"ל שמותרת לערות גם כשהכלי רטוב במשקה טופח, והשמיע בזה שמשקים שנטמאו בטבול יום אינם מטמאים את הכלי.

**בד"ה ואם – מפרש ר"ת במשקה תרומה הנוגע בהם** רש"י פירש[[104]](#footnote-104) "מטמאין" במשמעות של נטמאים (מ' בחיריק), ותוס' פירשו שאינם מטמאים אחרים, ולכן דייקו שדווקא אינם מטמאים, אבל כן פוסלים. והעמידו את דין המשנה שם במשקים של תרומה (שיכולה להיטמא ממגע טבול יום) שנגעה בקודש[[105]](#footnote-105).

**בד"ה הרואה – מכאן קשה לפי' רש"י** בספר מי נדה יישב את שלשיטת רש"י ספירת ערב איננה ספירה דווקא לראיה שראתה ביום, וצריכה לספור כנגדה יום כנגד יום, אבל אם ראתה בערב, יכולה למנות את מקצת הערב.

**שם (בע"ב) והוא סוף חשבונה** צריך להבין אם כן מדוע ביום השביעי של נידה לא אומרים "מקצת היום ככולו". ובתוס' בקידושין (י) מבואר שמכיוון שטומאת שומרת יום כנגד יום התרבתה מ"יהיה", אין דין שיהיה יום שלם נקי כדי לטהר אותה.

**דף ע"ב**

**במשנה – ה"ז תרבות רעה** מבואר שלכ"ע אסורה לשמש ביום ששומרת כנגד יום. ותוס' לעיל (בדף ס"ז:) כתבו שה"ה שזבה גמורה אסורה לשמש ביום השביעי. והרמב"ן שם חילק בין זבה גדולה ביום השביעי שאיננה עלולה לראות (ומותרת לשמש לפי חכמים), לבין שומרת יום כנגד יום שעלולה לראות.

**שם ומגען ובעילתן תלויים** הרש"ש כתב – שהטעם שהתנא לא אמר ג"כ שמשכב ומושב שלו תלויים מכיוון שכוונתו לרמוז לדין שמובא במגילה (ח: וכן פסק הרמב"ם בהלכות מטמאי מו"מ ה' ט') – שזב שטבל בשביעי, ולאחר מכן סתר, לא מטמא למפרע את הסיטו, וה"ה לשומרת יום כנגד יום.

**בגמרא מדבריכם אתם נושכין** היעב"ץ כתב שנראה לו להגיה "נושבין" מלשון תשובה (וגם הר"ן גרס "נושבים"), אך כתב שמרש"י נראה שלא גרס כך.

**רד"ה וב"ה – אבל לענין טומאה מודו מדרבנן להחמיר** האחרונים[[106]](#footnote-106) דייקו מלשון הרמב"ם שטמאה מעיקר הדין – וטבילתה מועילה לה רק לעניין פטור מקרבן[[107]](#footnote-107). ולפי דבריו המשנה מתפרשת כפשוטה – שב"ה נחלקו על ב"ש רק בנוגע לחיוב קרבן ושניהם מודים לגבי טומאה.

**בד"ה גרגרן – ממהר לחטוא** משמע שאסור להיות גרגרן ולשמש ביום י"ב, וכך מפורש בדברי רש"י בע"ב בד"ה לא איהו. ובאמת רב ששת ורב אשי נחלקו לעיל בדף נ"ד האם להוכיח מהברייתא שם ש"גרגרן אסור". גם הרמב"ם (איסורי ביאה ו' י"ז) פסק ש"גרגרן אסור" והרב המגיד (שם י"ח), כתב בדעתו שגם רב אשי מסכים לכך שגרגרן אסור, והוא בא לחלוק רק על הראיה ש"גרגרן אסור" ולא על עצם הדין.

**ושיטת הרז"ה** (על בעלי הנפש שער הספירה א')היא שזו רק מידת חסידות לא לשמש ביום י"ב. (מכיוון שמצאנו שרק רב ששת רצה לדייק מברייתא ש"גרגרן אסור" ורב אשי דחה את ראייתו).

**שם אבל לענין טומאה טהור** הפתחי נדה כתב – שמוכרח שמדובר באופן שבדקה את עצמה לפני ואחרי תשמיש, מכיוון ובלא"ה צריכה לטמא מעת לעת לפי בית הלל מחמת הראיה שתראה ביום י"ב.

**שם כבעל קרי** בתורת כהנים (זבים ה' ט) דרשו שזב שראה ראיה אחת הוא כבעל קרי מהפסוק "זאת תורת הזב ואשר תצא ממנו שכבת זרע**"**. אולם הרמב"ם (מחוסרי כפרה ב' ו') כתב שדין זה נלמד בהלכה למשה מסיני.

**בד"ה ה"ז – ותצטרף לשלפניו** בהגהות הרד"ל הקשה – תפ"ל שסותרת את השימור.

**בד"ה תלויין – וחייבין בקרבן** הרמב"ם בהלכות מטמאי משכב ומושב (ה' ו') פסק שחייבים חטאת. ובפירוש המשנה כתב שחייבים אשם תלוי, ולכאורה – לאחר שסתרה התברר באופן וודאי שעברה איסור, וראוי לחייב אותה חטאת[[108]](#footnote-108). ובמהדורת הרב קאפח לפירוש המשנה תיקן מ"חייבים אשם תלוי" ל"חייבים חטאת". ובמהדורת המאור תיקנו ל"חייבים קרבן"[[109]](#footnote-109).

**בד"ה ושוין ברואה – פירושא דרישא הוא** תוס' הרא"ש כתב בשם הר"מ – שהדין ברישא הוא דין אחר – שאם היא זבה גדולה, שטבלה בליל שביעי שהוא בליל י"ב לימי זיבתה, שלא עלתה לה טבילה.

**בד"ה אמר – הרואה תוך י"א** מהרש"א (בע"ב) דייק מרש"י כאן – שהחומרא של רב הונא לא נאמרה באופן שרואה בסוף י"א. והטעם בזה הוא – שכל הטומאה (למפרע) ביום י"ב היא רק בגלל תקנת חכמים. ולא גזרו גזירה לגזירה לטמא אפי' באופן שלא ראתה. ובתוס' בע"ב מובאת שיטת ר"י שחולק וסובר שרב הונא החמיר גם ביום י"ב.

**בד"ה כבעל קרי – וטהור למעשר** הרש"ש ביאר – שרש"י לא כתב שטהור לתרומה, מכיוון שגם על הצד שדינו כבעל קרי הוא פוסל תרומה, והנ"מ בכך שדינו כבעל קרי היא שאם שנגע במעשר טהור[[110]](#footnote-110).

**תוד"ה אף – לדידהו נמי איכא לאקשויי** הר"ן תרץ – שקשה רק על שיטת בית הלל, מכיוון שהם סוברים שיום י"א אינו צריך שימור, ואין טעם לגזור אטו יום י"א, משא"כ לשיטת ב"ה שי"א בעי שימור, וצריך לגזור אטו תוך י"א.

**שם יום י"א שהוא מדאורייתא** הרש"ש ביאר – שאע"פ שלשיטת ב"ה יום י"א אינו טעון שימור מן התורה, גם הם צריכים להודות שביום י"א "איכא למטעי", מכיוון שיש צד ללמוד כמו ב"ש שטעון שימור, משא"כ ביום י"ב, שאין שיום צד שהוא מן התורה.

**בד"ה אמר – קשיא ליה פי' ארב הונא** פשטות דברי הגמרא אלמלא דבריהם (וכך משמע מרש"י בד"ה הכי) - ש"קשיא ליה" על הקושיה שהקשה רב יוסף "מאי קמ"ל".

**דף ע"ב:**

**בגמרא וקתני רישא וכו'** תוס' הרא"ש הקשה – שגם רב הונא מודה שמדאורייתא אינה טמאה כל זמן שלא ראתה, ואולי השוו זב שראה ראיה אחת לדינה של שומרת יום כנגד יום מדאורייתא. ותרץ שעד כמה שמטמאים אותה (מדרבנן) גם אם לא ראתה, לא היה לתנא לסתום ולומר שדינו של בעל קרי כדינה של שומרת יום כנגד יום. ומתוס' בד"ה מאי – משמע שגם סתירתו של זב היא מדרבנן, ואם כן לא קשה קושיית התוס'.

**שם אמר להם ר' יהודה** הערוך לנר הקשה - שר"י לא ראה את תלמידי שמאי ולא יתכן שדן איתם, ובהגהות הרד"ל הקשה – שר"י היה מתלמידי ר"ע שאינם סוברים כמשנת בית שמאי. ובאמת הגר"א גרס "אמרו להם בית שמאי" במקום "אמר להם ר' יהודה"[[111]](#footnote-111).

**שם וכי לזו אתם קוראים תרבות רעה וכו'** לכאורה יש מהברייתא הזו ראיה נגד אביי ורבא שסוברים שגם לפי בית שמאי אינה טמאה אם לא ראתה. והמאירי כתב – שגם הם יודו שלפי תנא דברייתא ב"ש סוברים שטמאה גם אם לא ראתה, ודבריהם אמורים בדעת תנא דמתני'.

**אף עשירי לא בעי שימור** קשה לשיטתו – מדוע המשנה אמרה רק שיום י"א אינו טעון שימור. ובהגהות הרד"ל ביאר בשני אופנים – או שדיברו על יום י"א כדי להשמיע שלפי ב"ש אפי' עשירי צריך שימור, או כדי להשמיע שאפי' כשראתה רק בי"א - ב"ה מודים שאם שימשה בלילה ונטמאה, מטמאת משכבות ומושבות.

**שם רביעית יין לנזיר** הגרסה במנחות (פ"ט) היא "רביעית שמן" והאחרונים (עיין בילקוט מפרשים) הוכיח שזו הגרסה הנכונה, מכיוון שההלכה של "רביעית יין לנזיר" נאמרה בכלל כל השיעורים שניתנו בסיני, ולא בתור הלכה נפרדת. והרש"ש דייק גם שגם גרסת תוס' הייתה "רביעית שמן" כי תוס' (בד"ה אלא) אמרו שלא מצאנו מחלקות בין ראב"ע לר"ע לגבי נזיר, למרות שלגבי רביעית יין - תוס' עצמם הביאו (בעירובין ובסוכה) מחלוקת בין ר"ע לבין ראב"ע.

**רד"ה יכול – לספירת ז' נקיים ולקרבן** רש"י בשבת (ס"ה:) הביא בשם רבו נ"מ אחרת בין נדה לזבה – שנדה צריכה מים חיים. אך דחה שם את דבריו מכיוון שבתוספתא מבואר שאיננה טעונה מים חיים.

**תוד"ה אלא – ביום י"ב דשכיח בועל וכו'** תירוצם מבוסס על דברי הגמרא – שלא גזרו על בועל מכיוון שזה נחשב "לא שכיחא".

**שם אע"ג דלא ראתה** מהרש"א מדייק מדברי תוס' פה – שהחומרא של רב הונא – שטמאה ביום השני אע"פ שלא ראתה, נאמרה גם ביום י"ב, ולא רק ברואה בתוך י"א (כמו שמשמע מרש"י בע"א).

**בד"ה מאי – דהיינו האי דפריך בתר הכי** מהר"ם כתב שמקושיית תוס' נראה שלא גרסו כגרסתנו בגמרא – שמפורש בה שכוונת המקשה בקושיה השנייה לטמא את הבועל כמו שמטמאים משכבות ומושבות ולא טומאה מחמת עצמו. וגם תוס' הרא"ש כתב שהמדקדק פירוש רש"י לא קשיא מידי.

**אולם** הערוך לנר קיים את קושיית תוס' גם לפי גרסתנו, ופירש – שבהכרח גם כוונת המקשה בקושיה השנייה היא שהבועל יטמא משכב ומושב, (כי עד כמה שהקושיה היא שתטמא אותו – מנא ליה שבאמת לא מטמאת אותו). ואם כן יוצא שזו אותה קושיה כמו הראשונה.

**שם זב אפילו יראה לא יסתור** מדברי מהרש"א משמע שתוס' למדו (לא כמו רש"י) – שהדין של טומאתו תלויה לפי בית שמאי הוא מדרבנן, ומדאורייתא איננו סותר..

**בד"ה ר' יוחנן – הא ראב"ע לא איירי וכו'** תוס' הרא"ש כתב – שמרש"י נראה שגרס בברייתא "יום י"א שבין נדה לנדה". וההלכה לימדה על יום י"א שאינו טעון שימור של יום כנגד יום, וע"ז נסובה מח' ר' יוחנן ור"ל, האם דווקא יום י"א אינו טעון שימור או גם יום עשירי. ולפירושו - קושיית הגמרא "קראי נינהו" קשה, כי הפסוקים דיברו על מניין הימים של ימי זיבה, ולא על יום י"א. וביאר תוס' הרא"ש שקושיית הגמרא מהברייתא היא - שעד כמה שההלכה לימדה שיום י"א אינו טעון שימור, ממילא למדנו ממנה שיש י"א יום בין נדה לנדה, ונמצא שהדרשה מהפסוק מיותרת.

**דף ע"ג**

**בגמרא ת"ל בלא עת נדתה** קשה – כי הגמרא קודם לכן כבר דרשה מהפסוק הזה ראיה סמוך לנדתה. ומצאנו בזה כמה דרכים:

* **מהרש"א** הגיה כאן (ע"פ רש"י בחומש) שהדרשה היא מהפסוק "על נדתה".
* **המעדני יום טוב** (י' ו' [פ]) ביאר ע"פ הגרסה בתורת כהנים וגרסת הרי"ף – שהדרשה הראשונה (לגבי סמוך לנדתה) היא מהפסוק "על נדתה"[[112]](#footnote-112).
* **שיטת הערוך לנר** שבתחילה הגמרא באמת דרשה סמוך לנדתה מהמילים "בלא עת נדתה", אבל לאחר שהביאה את הפסוק "על נדתה" – שיותר מתאים לדרוש אותו על סמוך לנדתה, מכיוון שמשמעות המילה "על" היא בסמוך, המילים "בלא עת נדתה" נדרשות על ראיה רחוקה מימי נדתה.

**שם ומנין שהוא עושה וכו'** מהר"ב רנשבורג הגיה "היא", ולפי זה הנידון הוא על הזבה ולא על בועל, וכדבריו משמע ברש"י בד"ה ואין לי (שכתב – "אין לי עושה משכב.. אלא הרואה שלושה ימים וכו').**שם תלמוד לומר יהיה לה** נראה שדרשו שהמילה "יהיה" (בלשון יחיד) נסובה על היום – שיהיה לה יום אחד שתספור.

**שם לר"ע קראי לראב"ע הלכתא** החוות יאיר בסימן קצ"ב מנה כמה מקומות שר"ע נחלק על חכמים אחרים שהביאו הלכה למשה מסיני, ומצא להם מקור בכתוב. וסיים שם "ולענ"ד זה טעם שדרז"ל אפילו דברים שלא נתגלו למרע"ה נתגלו לר"ע ר"ל שדרש הכל מדקדוקי אותיות וקוצתיהן ברמז". ועיין עוד בהגהות הרד"ל.

**שם כל השונה הלכות** כתב המאירי בביאור דברי הגמרא – "ר"ל שאחר ששנה הסוגייא דרך מחקר ומשא ומתן מעלה בידו הראוי לברור דרך פסק וקובען לעצמו הלכות הלכות מובטח לו שהוא בן העולם הבא שעל ידי כך מתישר בהוראה יפה יפה ונמצא מזכה את הבריות בהוראותיו ואינו מכשילן כשאר התלמידים שאין נוהגין כן".

**תוד"ה אין – אגב ריהטא נקט שנים** תוס' הבינו ששאלת הגמרא "מנין לרבות שנים" היא – מנין שהימים האלה הם מימי זיבה, ולכן היה קשה לו – שכבר ריבו את היום השני (והשלישי) מקודם. ובליקוטי הלכות (עין משפט ג') כתב שרש"י במתק לשונו נזהר מקושיית תוס' במה שכתב ש"כולן יש להן דין אחד" – דהיינו שכוונת הברייתא איננה למצוא מקור ליום שני, אלא לכך שהימים שני עד עשירי שווים. ועיין בהגהות הגר"א לתורת כהנים (מצורע ח' א') שמחק את המילים "עשרה מנין", ובפשטות כוונתו לפרש ש"שני" הוא השני בראיה המופלגת מנדתה (כלומר ביום השלישי), אולם הח"ח ביאר שכוונתו – שצריך לגרוס "עד עשרה", ופירש את דבריו כמו שפירש את רש"י.

**בד"ה תנא – לסיים בדבר טוב** תוס' הרא"ש הרחיב יותר – שהברייתא הזו לא שייכת כאן יותר מאשר במקומות אחרים שהוזכרה בהם הלכה למשה מסיני, והסיבה שהביאו אותה כאן היא כדי לסיים בדבר טוב.

**ומהרש"א** בחידושי אגדות הקשה – שבמסכת מגילה הברייתא הזו מובאת באמצע המסכת, וגם דרך הגמרא לסיים בדברי אגדה שנוגעים להלכות שנשנו קודם לכן. וביאר – שמכיוון ששנינו לעיל את החומרא של ר' זירא – לשבת ז' נקיים על טיפת דם כחרדל, היה מקום להבין שאין עניין לשנות את פתחי נדה, מכיוון שחומרא דר' זירא תקנה את כל הטעויות. וקמ"ל שהעוסק בהלכות אלה יזכה לעוה"ב. ועיין בחידושי הרד"ל שביאר באופן אחר.

1. והביא ראיה לדבריו מכך שלא מנו את המח' כאן יחד עם חומרי ב"ה וקולי ב"ש במסכת עדויות. [↑](#footnote-ref-1)
2. בסדרי טהרה (ק"צ ה') כתב שדברי רש"י הם כמו מ"ד תוך זמן כלאחר זמן. [↑](#footnote-ref-2)
3. הרשב"א (בתורת הבית ז' ד') כתב שרש"י דייק כך מלשון הגמרא שם "משיגיעו ימי הנעורים", ומשמע שהדבר תלוי בימים בלבד. [↑](#footnote-ref-3)
4. כתב שכוונת רש"י שם היא שתולים שהביאה שערות כשהגיע לכלל שנים, וכ"כ תולים שהגיעה לכל שנים כשידוע שהביאה שערות. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובסדרי טהרה (קצ"ג א') כתב ליישב בדוחק את הרא"ש (והפוסקים האחרים שהולכים בשיטתו), שהם למדו ש"נותנים לה" נסוב על הבעילה, שהתירו לגמור אותה כדרכו, ולא נסוב על הדם. [↑](#footnote-ref-5)
6. וה"ה שנחלקו באופן ששימשה בלילות וראתה אח"כ בימים – האם יתנו לה אותם, ונראה שהטעם שנקטו מקרה של "שמשה בימים" הוא מכיוון שהמשנה אמרה שנותנים ד' לילות, והיה נוח לדון האם דין המשנה – שנותנים לה ד' לילות נכון גם כששימשה בימים. [↑](#footnote-ref-6)
7. החתם סופר (אבן העזר א' קמ"ג) כתב שנקט "כמה בעילות" לרבותא – שאע"פ שהפתח כבר פתוח והבעילה ממשיכה מהפתח שנפתח בדרך ישרה, מ"מ יכול להטות. [↑](#footnote-ref-7)
8. עוד הקשה – שעד כמה שתולים שבעל כמה בעילות בהטיה, אין סיבה לחלק בין ביאה רביעית לביאות שלאחריה. [↑](#footnote-ref-8)
9. שיש לדבריו שם סיוע מהברייתא. [↑](#footnote-ref-9)
10. הרשב"א (תורת הבית ז' ב') הקשה על שיטת הראב"ד, שמלשון "נתנו לו" משמע שהתירו משהו, ואם אסור אפילו לפרוש באבר חי – מה "נתנו לו". ותרץ בסדרי טהרה (קצ"ג ב') שלשיטתו נתנו לו לגמור את ביאתו. עוד תרץ – שדברי הראב"ד כתב את דבריו לפי מה שקיי"ל כרבותינו, ולשיטתם לא נתנו לו באמת כלום. [↑](#footnote-ref-10)
11. וראבי"ה (קפ"ג) כתב בשם רבנו שמואל שלא החמירו להתרחק ממנה כמו מנדה, אלא הוא ישן בבגדו והיא בבגדה, ופורש רק מתשמיש, אך עיי"ש שחלק עליו. [↑](#footnote-ref-11)
12. שמעתי פעם שדרכם של הגאונים לדבר בלשון הווה גם על הלכות שאינן נוהגות היום – כמו שמצאנו בתשובות רב נטרונאי (או"ח ד') שביאר איך לקשור תכלת, אע"פ שכנראה התכלת פסקה בבבל קודם זמנו. [↑](#footnote-ref-12)
13. בביאור הטעם שהראיה הראשונה לא אוסרת אותה – בספר האשכול (מ"ח) והחת"ס (שו"ת יו"ד קנ"ג) כתבו שטעונה בדיקה גם קודם תשמיש כדי לוודא שהדם לא היה מקודם, ובתשמיש ראשון לא בדקה קודם תשמיש. ובסדרי טהרה (קפ"ו ד' בהתחלה) הוסיף - שאת הבדיקה לאחר התשמיש הראשון לא עשתה בתוך שיעור וסת. [↑](#footnote-ref-13)
14. וכך גם משמעות לשון הרמב"ם (איסורי ביאה ד' כ') – ובתורת השלמים (קפ"ז ב') תלה את מחלוקתם במחלוקת האם אישה שאין לה וסת צריכה בדיקה, ששיטת הרמב"ם שצריכה ומכיוון שבודקת בתשמיש הראשון, יכולה לברר גם בו שראתה לאחר תשמיש. [↑](#footnote-ref-14)
15. אולם למעשה גם הרמב"ם כתב בפרק י"א – שנהגו להחמיר בכל גוונא. [↑](#footnote-ref-15)
16. ומהרש"א ביאר לפי זה, שדברי תוס' - שפירושם הוא לא כמו פירוש רש"י, אמורים רק ביחס לשינוי מראה הדם בתוך ד', אבל בשינוי מראה הדם של שופעת מתוך ד' לאחר ד' גם רש"י מודה שטמאה. [↑](#footnote-ref-16)
17. שהרי בית שמאי מחמירים לטמא אותה בזמן הזה. [↑](#footnote-ref-17)
18. תשובות מיימוניות (קדושה ג) בשם ריצב"א, מאירי, בית יוסף (קפ"ז) ועוד. [↑](#footnote-ref-18)
19. עוד כתב שם אפילו אם תחזור לראות מחמת תשמיש יהיה אפשר לטהר אותה מכיוון שנתלה שהדם מהצדדים, אך נחלק עליו וכתב שרק אם תמצא דם בצדדים תוכל להקל לתלות גם לאחר מכן בדם הצדדים. [↑](#footnote-ref-19)
20. והוכיח את שיטתו מכך – שלא יתכן שהבדיקה מבררת שהדם בא מהצדדים, כי אם כן ייצא תשמש ולא תראה דם (שהרמ"א כתב שזו בדיקה עדיפה משפופרת), ולאחר מכן תשמש שלוש פעמים ותראה דם, תהיה מותרת, ולא יתכן שדינה יהיה עדיף מאופן שלא ראתה קודם לכן כלל. עוד הביא ראיה משיטת הראב"ד שכתב שאנחנו לא בקיאים בבדיקה, ועד כמה שמהות הבדיקה היא לראות אם יש בכלל דם או לא – זה דבר שבכלל לא מצריך בקיאות. [↑](#footnote-ref-20)
21. (קדושה ג') כתב בשם ריצב"א. [↑](#footnote-ref-21)
22. דהיינו – ששם יש סיבה וודאית לתלות בה את הדם, ואע"פ כן מטמאים אותה. [↑](#footnote-ref-22)
23. והרא"ש הוסיף – שדווקא בדם בתולים יש טעם להחמיר, מהסיבות שמנה לעיל – שביאה מסורה לכל ויבואו להחליף בין הגיע זמנה ללא הגיע זמנה, ועוד, שחוששים שיצרו של חתן תוקפו, ובמכה לא שייכים הטעמים הללו. [↑](#footnote-ref-23)
24. או עכ"פ גם עליה. [↑](#footnote-ref-24)
25. בשו"ת נוב"י (קמא מ"ו) יישב את קושייתו ופירש - שלדם שיוצא מן המקור אין תקנה, ושייכת רפואה דווקא בדם הבא מן הצדדים. ובמקרה של שמואל בדקו אותה מקודם ונמצאה טמאה (ואעפ"כ הקשה הרמב"ן מדוע אין לה לעולם תקנה, והרי אפשר שתתרפא), והתברר עיי"ז ש"ממלאה ונופצת" והדם מן המקור (ולא מחררת דם) – ולכן אין לה תקנה. [↑](#footnote-ref-25)
26. ובדברי חמודות בפ"ב (כ"ד) כתב על דבריו - ואני תמה שהרי אין מראיתו נוטה למראה האדום ואפי' פחות מנטית הזהב למראה אדום וגם לא ראיתי לו ראיה מן הגמרא על זה כלל. אך הסיק שלעניין הלכה חייבים להורות כדבריו. [↑](#footnote-ref-26)
27. וכך היא שיטת רוב הראשונים. [↑](#footnote-ref-27)
28. לשון הגמרא שם – "האידנא כולהו ספק זבות שוינהו רבנן". [↑](#footnote-ref-28)
29. וגרסתו בגמרא הייתה – "אמינא לך אנן איסור זבה גמורה ואת אמרת לי זבה ספק". [↑](#footnote-ref-29)
30. אך סיים שם שבזמננו חוששים שמא ראתה בלא קושי וצריכה לעולם ז' נקיים. [↑](#footnote-ref-30)
31. ובראב"ד מובא טעם נוסף – שמכיוון שצריכה למנות ז' נקיים רק מספק, לא הצריכו אותה להפסיק בטהרה. [↑](#footnote-ref-31)
32. גרסת הראב"ד ועוד ראשונים הייתה "רב חביבא" ובכתובות (ח) מסופר שרבינא שידך את בנו עם בתו של רב חביבא – ומשמע שזה אותו מעשה שמובא כאן. [↑](#footnote-ref-32)
33. הר"ן כתב שאין הכרח מאותו מעשה, מכיוון שיתכן שהצריך אותה למנות עוד ז' נקיים לאחר שנודע לו שלא מנתה. [↑](#footnote-ref-33)
34. כי אם כן צריך למנות ז' יומי מיום ד' ולא מיום התביעה. וראיתי שמבארים שרש"י סבר שדין "בתולה נשאת ליום הרביעי" לא נאמר בקטנה, שפיתויה כאונס, ולא שייך לגביה הטעם שנשאת ברביעי. [↑](#footnote-ref-34)
35. כ"כ הב"י (קפ"ז) בדעתו, אבל הט"ז (שם ח') ביאר שכוונתו לומר שאם יש לה וסת יכולה לתלות במכה שאין דרך לתלות בה כל כך. [↑](#footnote-ref-35)
36. בחוות דעת בסימן קפ"ז (ג) ביאר – שהטעם שרואה מחמת תשמיש צריכה לחשוש שמא תראה איננה מחמת וסת, אלא מחמת חולי שממלאה ונופצת, ולשיטתו אין שום סיבה שאם יש לה וסת קבוע לא תצטרך לחשוש. [↑](#footnote-ref-36)
37. אך כתב שיתכן לפרש שהחשש לדם חימוד הוא שמא ראתה קודם התביעה מחמת חימוד, ולפי זה לא תועיל בדיקה בשעת התביעה. [↑](#footnote-ref-37)
38. אולם בספר האשכול (מ"ח) כתב – שגם הסוברים שצריכה לראות ג' פעמים מלבד התשמיש הראשון, מודים שבבעל השני והשלישי ימנו את הבעילה הראשונה (ודחה את שיטתם מכיוון שהגמרא נקטה אותה לשון – "ראתה ראשונה ושניה ושלישית לגבי כל הבעלים). [↑](#footnote-ref-38)
39. דהיינו דברים שגורמים את ראית הדם כמו אכילת שום, ולא דברים שנגרמים מחמתה כמו פיהוק ודומיו. [↑](#footnote-ref-39)
40. הש"ך כתב – שקושיית תוס' בדיבור הבא (שעד כמה שלא ידע את סברת "אין כל הכוחות שוות" היה צריך לשאול מדוע לא צריכה לבדוק לפני ביאה שניה של השני) לא קשה לשיטת רש"י [↑](#footnote-ref-40)
41. בדברינו לעיל הבאנו מחלוקת האם טהורה רק כשמצא דם בצדדים או גם אם לא נמצא. [↑](#footnote-ref-41)
42. ועיין עוד בחוות דעת (קפ"ז ג') שביאר את דברי הש"ך באופן אחר. [↑](#footnote-ref-42)
43. ומדויק מדבריו שהבין שהסיבה שאסור לחוף בחמי חמה היא מכיוון שאינם חמים כל כך. ולפי זה יש לדון שגם לפירוש ר"ח יהיה מותר לחוף באופן שחמי החמה הגיעו לחום שווה לזה של חמי האור. [↑](#footnote-ref-43)
44. ובמעשה שמובא בסמוך על שפחתו של רבי כתב – שהייתה נשואה, או שגם פנויה מקפידה על חציצה בין שיניה. [↑](#footnote-ref-44)
45. בן דורו של הסדרי טהרה. [↑](#footnote-ref-45)
46. הרי"ף גרס רק את הנ"מ של "למיחף ביום וכו'" והערוך לנר דייק שרש"י ותוס' גרסו רק את הנ"מ של, למסמך לחפיפה טבילה" וגרסתם מתאימה עם דברי הטור, והערוך לנר דייק שאין שתי נ"מ, מכך שלא כתוב בגמרא "אי נמי". [↑](#footnote-ref-46)
47. ראב"ן (שכ"ז) כתב שיכולה לטבול כשעומדת על דבר רחב ולא בעיתא (ולא חילק בין דבר המקבל טומאה לדבר שאינו מקבל טומאה כמו שחילק הראב"ד הנ"ל). [↑](#footnote-ref-47)
48. הגמרא שם מביאה סתירה בדברי שמואל שאמר במקום אחר – ש"נהרא מכיפיה מבריך" ומותר לטבול כל השנה בנהר. ונחלקו הראשונים: שיטת הר"ן בנדרים (מ) ששמואל הורה למעשה לעשות כדעת אביו, והתיר לטבול רק בימי תשרי, ור"ת בשבת, כתב שהלכה כדברי שמואל האחרים – שמותר לעולם לטבול בנהרות. [↑](#footnote-ref-48)
49. הר"ן בנדרים (מ:) ביאר לפי השיטה הזו – שהכוונה ב"ביומי דניסן" היא שעשה כך אפי' בימי ניסן, וכ"ש בימות החורף שבהם יש יותר חשש שירבו מי גשמים. אך פירש בעצמו – שבימות החורף טבלו בלא"ה במקוואות שבבתים מפני הצינה, ורק כשהגיע ניסן – הוא הוצרך לעשות מקוואות ע"י הנהר. [↑](#footnote-ref-49)
50. גם הרא"ש (הלכות מקוואות כ"ז) כתב את שני הטעמים האלה כשביאר מדוע צבע שצובעת לנוי אינו חוצץ. [↑](#footnote-ref-50)
51. אך נטה לומר שגם הוא מודה שאם שערה אחת קשורה לחברתה – זה נחשב כמו "שערה אחת קשורה" דמאי שנא מנימא שקשורה בעצמה. [↑](#footnote-ref-51)
52. קשה כי גם אם יש קשר בכל שערה, אין חציצה ברוב השערות, ובשו"ת אבני נזר (יו"ד רס"ג ד') כתב באמת מדובר באופן שהשערה מלאה קשרים ויש חציצה ברובה. ובשפת אמת בסוכה(ו:) חידש, שקשר אחד בשיער נידון כחציצה בכל השיער, מכיוון שחיוב הטבילה בשער הוא מצד זה שהמים לא יכולים לבוא במקום עיקר השערה שמחובר לגוף, ודנים את טבילת השער כטבילת העיקר. אך אם יש חציצה בשערה דנים כאילו יש חציצה בשורש. [↑](#footnote-ref-52)
53. הבית יוסף בסימן שצ"ח תלה את הנידון הזה במחלוקת בין הרמב"ם לרשב"א. [↑](#footnote-ref-53)
54. המאירי (שבת ס"ה:) הביא שיש שפירשו כעין פירוש זה לגבי אבוה דשמואל – שפרס מחצלאות על שפת הנהר כדי שלא ידבק טיט קודם הטבילה. [↑](#footnote-ref-54)
55. ובביאור גרסת ר"ח (והרי"ף) המובאת בתוס' – שלהלכה אם פתחה או עצמה את עיניה ביותר זו לא חציצה – כתב הרמב"ן שמכיוון שאין עיכוב ממשי של מים, אלא רק קמטים בעלמא במקום שדרכם בכך, ועוד יתכן שאינם מעכבים את המים. [↑](#footnote-ref-55)
56. ז"ל שם "שוחה מעט עד שיהיו סתרי בית הערוה נראים כדרך שנראית בשעה שהיא עורכת, ויהיה תחת דדיה נרא' כדרך שנראה בשעה שמניקה את בנה, ויהיה תחת בית השחי נראה כדרך שנראה כשאורגת בעומדין". [↑](#footnote-ref-56)
57. תוס' הולכים לשיטתם בדיבור הבא – שהמשנה שם מדברת על טיט לח, ולכן הם יכולים לפרש שהחשש בבנה הוא שידבק עליה טיט יבש. [↑](#footnote-ref-57)
58. שיטת הראב"ד (בעלי הנפש שער הטבילה ב') היא ש"לית הלכתא ככל הני שמעתתא" נסוב רק שלוש שמועות שיש משמעות לא כמותן במשנה (ריבדא דכוסילתא, כחול ולפלוף שבעין). ועיין ברמב"ן כאן שדחה את פירושו. [↑](#footnote-ref-58)
59. וגרסה זו מובנת לפי מש"כ הרמב"ם בפירוש המשנה בנגעים שמוסק הוא הנופץ (משליך) את הזיתים לארץ, שזו פעולה שנעשית ע"י הושטת היד (כמו "אורגת") ,ולא כמש"כ רש"י שמסיקה היא לקיטת הזיתים. [↑](#footnote-ref-59)
60. כתב שם שלפי הצד שעוברת רק איסור דרבנן, מוכח מזה שתקנת עזרא לא היתה שתחוף דווקא סמוך ממש לטבילה, כי אם כן חכמים לא היו גוזרים איסור באופן שיעקור את תקנת עזרא. [↑](#footnote-ref-60)
61. והמחבר (קצ"ט ו') הביא את דבריו להלכה. [↑](#footnote-ref-61)
62. הפרישה (קצ"ח כ"ג) הסתפק בדעתם האם דנים על רוב שער שבכל גוף, או על רוב המקום שנקשרו שם השערות. ויתכן לתלות את ספקו במחלוקת שהבאנו למעלה בהבנת דברי הגאונים, האם לשיטתם יש פסול של חציצה כל "רוב אבר", ואם כן שייך לדון על כל מקום שיער בפני עצמו, או שפסול חציצה נאמר דווקא בשער שהתרבה מ"את בשרו", ואם כן צריך לדון על כללות השיער. [↑](#footnote-ref-62)
63. וכ"כ תוס' לעיל בדף כ"ט:. [↑](#footnote-ref-63)
64. כתב שאם לא בדקה כלל דינה תלוי – שאם תמצא טמאה יתברר שעמדה בחזקת טמאה, ואם תמצא טהורה, יתברר שהייתה בחזקת טהרה. אך עיין בתוס' הרא"ש שהביא ראיה נגד ההבנה הזו. [↑](#footnote-ref-64)
65. דהיינו – שביחס לחשש שהיא נדה, מחשיבים את הבדיקה ביום השביעי כ"הפסק", וביחס לחשש שמא היא זבה, אפשר להקל ולדון את מה שהפסיקה להרגיש שרואה כהפסק. [↑](#footnote-ref-65)
66. והוא חולק על דרשת שמואל (לעיל נ"ז) - “בבשרה עד שתרגיש בבשרה". [↑](#footnote-ref-66)
67. ולכן אם מצאנו סימני סריס תחילה וסוף, לא חוששים שהבריא בינתיים, ולגבי מום בבהמה כן חוששים שהבריא. [↑](#footnote-ref-67)
68. והחתם סופר הוסיף – שא"א להעמיד כשבדקה את עצמה בינתיים, כי אם כן בטלה חזקה קמייתא. ותרץ שם שבדיקה של "מפקידה לפקידה" איננה בחורין ובסדקין. ואם כן אפשר להעמיד שבדקה בינתיים, אך זו בדיקה שלא יכולה להעמיד אותה בחזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-68)
69. ומבואר בסדרי טהרה (קצ"ו ט') שנחלקו באותה מחלוקת גם בדעת ר' יהודה – האם יכולה לבדוק רק בין השמשות של שביעי, או בכל בין השמשות. והביא שגם הרמב"ם בפירוש המשנה כתב שמועילה בדיקה לפי ר' יהודה רק בשביעי. [↑](#footnote-ref-69)
70. וכך משמע בתוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-70)
71. כ"כ בפתחי נדה. [↑](#footnote-ref-71)
72. וסיים שם "וכדי שלא ליתן פתחון פה לבעל דבר לחלוק, אמור לו איידי דתנא ומצאו תנא שבדקו". [↑](#footnote-ref-72)
73. קודם לכן ביאר שהגדר של "וספרה לה" איננו שיש מצווה לספור (כמו שהבין השל"ה) אלא רק מצווה להשגיח שלא נטמאה. ועיין בתוס' בכתובות ע"ב שהקשו מדוע לא תברך על ספירת ז' נקיים, כמו שמברכים על ספירת העומר והיובל, וכתבו שאינה מברכת שמא תסתור. והנוב"י (קכ"ג) ביאר – שאין ראיה מדבריהם שצריכה לספור, אלא כוונתם היא שלגבי עומר ויובל, מצוות ספירה שם מיותרת, מכיוון שהזמן של העומר ושל היובל קבוע. ובהכרח הכוונה היא שיש מצווה לספור, משא"כ בזבה, שעלולה לסתור, ומצווה "וספרה" אומרת שצריכה להשגיח שלא תסתור. עוד כתב שם שגם עד כמה שיש מצווה לספור – צריכה לספור סמוך לטבילה, ומכיוון שנשי דידן אינן טובלות ביום השביעי, אין להן מצווה לספור. [↑](#footnote-ref-73)
74. ק"ק – כי גם אם בודקת פעם אחת בכל יום – אין כאן בירור שהימים נקיים, ועד כמה שהוא לא סומך על חזקה - היה לו להצריך מוך דחוק כדי לברר שאותם ימים הם נקיים. [↑](#footnote-ref-74)
75. ורש"י שם פירש כפשוטו, שסככות ופרעות [↑](#footnote-ref-75)
76. ביאר – שמדובר על אופן שישב ע"ג הסכך, והענפים מובדלים זה מזה באופן שיש ספק האם כשנראה את התחתונות כאילו עולות למעלה (עיין תוס' בדף נ"ז ד"ה אילן שהוכיח שרואים כך מהמשנה באהלות), ייצא שיהיה פותח טפח והסכך יבדיל בינו לבין הטומאה. [↑](#footnote-ref-76)
77. אולם הטור לא הזכיר שבדקה גם בשמיני. [↑](#footnote-ref-77)
78. ולכן גם הוא מוכרח להעמיד את הברייתא של "טועה" כר' עקיבא, כי גם לשיטתו ר"א יודה שיטבילו אותה ביום מכיוון שטבילה בזמנה מצווה. [↑](#footnote-ref-78)
79. ק"ק – כי אם הקושיה מבוססת על ההנחה הזו – שרב לא היה מחדש מדעתו ש"סופן אע"פ שאין תחלתן" עד כמה שלא היה מוצא תנא שסובר כך, מדוע בכלל הגמרא הוצרכה להביא את הברייתא כדי להקשות. ואולי כוונתו לומר שראיית הגמרא מכך שהדין בברייתא הובא בלי חולק, ומכיוון שלא מצאנו תנא שחולק על דין הברייתא - רב לא היה צריך לחדש את חידושו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
80. כתב שהגמרא רצתה להראות שלא שייך לתרץ "רב תנא הוא ופליג", מכיוון שהקשו מהברייתא הזו על ריב"ל שהיה מראשוני האמוראים כמו רב, ולא תרצו שתנא הוא וכו'. [↑](#footnote-ref-80)
81. אבל לא צריך לחשוש שמא הפסיקה וספרה ביום הראשון ולאו אדעתא, מכיוון שזה דבר לא שכיח – עיי"ש. [↑](#footnote-ref-81)
82. ועיין בתוס' הרא"ש שביאר מדוע הגמרא הקשתה כך דווקא שם. [↑](#footnote-ref-82)
83. אולי אפשר לבאר שגם דרשת התורת כהנים באה להשמיע – שטומאת זיבה יכולה לחול דווקא על אדם חי שהוא בר ישיבה, ולא על מת. [↑](#footnote-ref-83)
84. הוכיח כך מהתורת כהנים ומהגמרא בעירובין. ועיין ברש"י בדף נ"ה שפירש שטומאת אבן מסמא היא מדין משא. ולדבריו לא קשה קושיית תוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-84)
85. פירש כך לשיטתו הנ"ל במשנה. [↑](#footnote-ref-85)
86. נראה שתירוצי תוס' בד"ה (היא) על הקושיה מדוע צריך את המיעוט של "היא תועבה", יתרץ גם את קושיית הערוך לנר – מה סברו אנשי אלכסנדריה. [↑](#footnote-ref-86)
87. והראב"ד שם חלק על הרמב"ם וכתב שאשם מצורע מעכב. [↑](#footnote-ref-87)
88. הפסוק של "היא" לא מיותר, כי הגמרא ביבמות (י"א:) דורשת ממנו שצרת מחזיר גרושתו לא נאסרת. [↑](#footnote-ref-88)
89. רע"א שם העיר – שעצם זה שלא מביא חטאת שיש עליה ספק אולי מתו בעליה, מובן, מכיוון שיש ספק האם היא כשרה, וקושיית תוס' היא על לשון הגמרא "מספקא לא ליעול חולין וכו'". [↑](#footnote-ref-89)
90. רמב"ם נזירות י' ח' וכך היא שיטת תוס' עצמם בזבחים ע"ו. [↑](#footnote-ref-90)
91. ביאורו הוא לשיטתו – ש"דברי בורות" הן שאלות בחכמת היצירה והטבעים שהשתבשו בהם הפילוסופים: הטעות שבשאלה הראשונה הייתה – שלא יתכן שינוי בחומר ובהכרח אשת לוט רק נראתה כמו נציב מלח והמשיכה לטמא. הטעות שבשאלה השניה הייתה – שסברו שלא שייך שמת יהפוך לחי (ובהכרח בן השונמית המשיך להיות מת ונראה כחי). והטעות בשאלה השלישית שהמושג של "טומאה" הוא רוחני ונדבק רק בנשמה, ולא בגוף, ולכן הבינו שלעתיד לבוא תישאר טומאת מת. [↑](#footnote-ref-91)
92. כוונתו לגמרא בשבת נ"ו: "שעה שנשא שלמה את בת פרעה ירד גבריאל ונעץ קנה בים, ועלה בו שירטון, ועליו נבנה כרך גדול [של רומי]". [↑](#footnote-ref-92)
93. בשו"ת הרדב"ז (ו' ב' אלפים ר"ג) דחה את ההבנה הזו מכיוון שכתוב בפסוק "להמית את בני", ו"חי בנך" (ולא - לא מת בנך). [↑](#footnote-ref-93)
94. אולי הטעם שלא רצה לענות להם – הוא מכיוון שיהיה מוכרח להודות שהפסוק "וזרקתי עליכם מים טהורים" נאמר בתור משל, ומכיוון שנטו לדרך הפילוסופיה (כמש"כ מהרש"א) – הם ימצאו בזה ראיה לשיטתם – שמפרשים את כל התורה בצורה של משלים. [↑](#footnote-ref-94)
95. החתם סופר הקשה מדוע לא מתנה שאם אינו חייב אשם – יהיה קרבן תודה שזמן אכילתו שווה לזה של שלמים (ותרץ שהטעם הוא מכיוון שעד כמה שחייב אשם – הלחם שיביא לשם תודה יהיה חולין בעזרה). ולפי דברי הערוך לנר מיושבת קושייתו, כי אע"פ שזמן אכילתם שווה, מ"מ אשם נאכל רק לכהנים. [↑](#footnote-ref-95)
96. והתועלת ב"נשיאות הפנים" הזו מבוארת בספרי - שאינו דומה שואל מחבירו תוך פניו לשואל מן הצדדים. [↑](#footnote-ref-96)
97. והצל"ח כתב שלשיטת מהרש"א לא קשה בלא"ה, מכיוון שבן השונמית היה בן שנה ולא נטמא ממתים, ולכן לא היה שייך להסתפק עליו. [↑](#footnote-ref-97)
98. ובשערי ישר (א' י"ד בד"ה ועתה) כתב – שמכיוון ששורש הספק הוא בטומאה שבגוף האישה, ולא בטומאה שבאה מבחוץ (כמו טומאת הבועל), דנים גם את הספקות שנולדים ממנו כספקות בגוף האישה. [↑](#footnote-ref-98)
99. ביאר שלא שייך להחשיב את שני צדדי הטהרה כ"שם אונס חד הוא", מכיוון שאם הכל יצא מחיים – הדם טהור לגמרי, ואם רק רוב יצא מחיים, הוא מטמא במגע ובמשא מכיוון שטומאה לא מתבטלת. [↑](#footnote-ref-99)
100. תוס' הרא"ש כאן כתב שהגמרא הייתה יכולה לומר באותה מידה "כתרומה דמו", ומשמע שהבין שעיקר כוונת הגמרא לומר שאין דינם כחולין. [↑](#footnote-ref-100)
101. ועיין בפירוש "הון עשיר" על המשנה, שנחלק על זה וכתב שהמציאות היא שבדר"כ לא יוצא דם מצלוב, והטעם שנקט "צלוב" הוא להשמיע רבותא, שגם אצלו כשיוצא דם – חוששים לטיפה המעורבת. [↑](#footnote-ref-101)
102. רש"י בגיטין (ל:) כתב שצריך לתרום מן המוקף – מכיוון שצריך שידע שהתבואה שמפריש עליה נמצאת בעין, ותוס' שם הקשו עליו, שהחיוב לתרום מן המוקף הוא מן התורה, ואפילו כששניהם לפניו. [↑](#footnote-ref-102)
103. ואדרבה מצאנו שהחמירו יותר בביאת מקדש – שכל הבא למקדש טעון טבילה, ולגבי קודש לא החמירו בזה. [↑](#footnote-ref-103)
104. כתב בד"ה ואם – שמשקין היוצאים ממנה טהורים, וכ"כ בחולין פ"ח – שחכמים לא גזרו (על משקים שיוצאים ממנו ועל משקים שנוגע בהם) טומאה. [↑](#footnote-ref-104)
105. ועיין בפירוש הרא"ש על המשנה במסכת טבול יום (ב' א') שהקשה – שלא מוזכר במשנה שהמשקים שנגעו בהם הם של תרומה, ולא שאינם מטמאים קודש, עוד הקשה – שלטבול יום אין טומאת מעיינות, ואין סיבה שמשקים שיוצאים ממנו תהיה טומאה כמו למשקי תרומה. [↑](#footnote-ref-105)
106. עיין בהגהות הרד"ל, ובליקוטי הלכות בעין משפט אות ק. [↑](#footnote-ref-106)
107. ז"ל הרמב"ם (איסורי ביאה ו' י"ז) "ראתה דם בי"א מימי זיבתה וטבלה לערב שהוא ליל י"ב ושמשה מטתה אף על פי שהיא טמאה ובועלה טמא ועושין משכב ומושב אינם חייבים כרת מפני שאין יום י"ב מצטרף ליום י"א לעשות זבה, הועילה לה טבילת ליל זה להצילה מן הקרבן**".** [↑](#footnote-ref-107)
108. ועיין בערוך לנר שביאר את מה הטעם שהרמב"ם בפירוש המשנה חייב באשם תלוי. [↑](#footnote-ref-108)
109. כתבו שם בהערות שיתכן שהיה בזה שינוי בין המהדורות של הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-109)
110. הוסיף שם שיש נ"מ גם לגבי תרומה אם נדון אותו כבעל קרי טבו"י או כזב - האם מגעו ראשון או שני. כמו כן יש נ"מ לאחר הערב שמש שטהור מטומאת בעל קרי, אבל שייכת אצלו טומאת זיבה, אם יראה בלילה ויתברר אז שהוא זב, כי זב מטמא גם בימים. וגם לגבי טומאת משכב ומושב ששייכת בזב ולא בבעל קרי. [↑](#footnote-ref-110)
111. אולם האור שמח (איסורי ביאה ו' י"ד) כן גרס ר"י, וביאר שר"י נחלק לשיטתו לעיל – שבדיקה צריכה להיות מן המנחה ולמעלה, ואפי' אם בדקה קודם לכן עומדת בחזקת טומאה, ולכן ראוי לדון את הבועל אותה כמזיד. [↑](#footnote-ref-111)
112. הוא גרס את המילים בסוגריים (שמהרש"א מחק) וביאר שהגמרא ציטטה בתחילה את כל הפסוק, כדי להשמיע שזיבה איננה בימי נדה, אע"פ שדרשה רק בהמשך את הרישא של הפסוק "בלא עת נדתה". [↑](#footnote-ref-112)