י - שבת ה_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / מראי מקומות

**ה' ב' - הי' טעון אוכלין ומשקין ונכנס ויוצא כל היום אינו חייב עד שיעמוד, - בפירש"י כתב דהוא משום דעקירה הראשונה ל"ה ע"מ לצאת ול"ה מלאכת מחשבת, אך עי' בעבוה"ק ש"ג פ"ה שכתב דאע"פ שלא היתה עקירה ראשונה לכך פטור אבל אסור, משום דכל שהכניס או הוציא וכו' אפי' אין שם עקירה והנחה אסור, ומ' דהא דפטור אי"ז מדינא דמלאכת מחשבת, דא"כ אף אם ל"ה אסורה הכנסה בלא עקירה הי' אסור מדרבנן, ככל פטורי מלאכת מחשבת דאסירי מדרבנן, אלא הוא משום דבכה"ג אין העקירה מצטרפת להוצאה, וחשיב כהוצאה בלא עקירה, וכ"נ בל' הרמב"ם פי"ג משבת הי"ב, והעירו די"ל נפ"מ בזה בהוצאה דקרבן פסח, אם בעינן שיעקור ע"מ להוציא.**

**עי' בפירש"י בסוכה מ"ג א', דמש"א שמא יעבירנו ד"א ברה"ר ולא אמרו שמא יוציאנו מרה"י לרה"ר, הוא משום דאיכא גווני דיש לחוש להעברת ד"א ואין לחוש להוצאה, כגון בהגביהו ע"מ ליטלו ונמלך להוציאו דפטור משום הוצאה אם לא עמד לפוש בינתים, ועי' תוס' שם שתמהו ע"ז, דגם בהעברה אם נטלו מתחילה ע"מ שלא להעבירו ד"א ואח"כ העבירו אינו חייב, ועי' כפו"ת שם וביום תרועה ר"ה כ"ט ב' דדעת רש"י** **דדוקא בהוצאה מרה"י לרה"ר דגמרינן לה ממשכן בעינן דליהוי דומיא דמשכן, אך בהעברת ד"א דגמרא גמירי לה ה"ה חייב אף אם ל"ה העקירה הראשונה לשם כך, ועיי"ש שכתב בשם הרא"מ דמודה רש"י דגם בהעברה ה"ה פטור בכה"ג, ורק דבהעברה שכיח טפי שיעמוד לפוש, ועי' תוצאות חיים סימן ט' סקי"א שפירש לדבריו דהיינו דבהעברת ד"א ל"ב מלאכת מחשבת, ותמה ע"ז, ועיי"ש במש"כ בזה בע"א.**

**עי' תוצאות חיים סימן ט' סקי"א שהביא מס' מגן אבות שכתב דבכותב אות א' ל"ב שיהא בדעתו לגמור השני', והיינו דאף דאינו חייב אלא בב' אותיות, מ"מ ל"ב מחשבה לגמור החיוב, אלא סגי שיעשה במחשבה מה שעושה עכשיו, ועיי"ש שכתב דהא דבהוצאה בעינן שיהא מחשבתו לגמור ההוצאה, הוא משום דהגבהה בלא הוצאה לאו כלום היא, עיי"ש, וי"ל עוד, דהגבהה בלא הוצאה הוי חצי מלאכה, ומשא"כ בכותב אות א' דהוי חצי שיעור, - ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז, דסגי במה שהי' דעתו להוציא, ול"ב שיהא דעתו להניח, והוכיח כן ממש"א לעיל ג' ב' דאי שדי לי' אתי לידי חיוב חטאת, וי"ל דהתם הי' דעתו שיטול חבירו מידו, וסגי בזה לחייב, וכמש"נ להלן, אך עי' בעבוה"ק ש"ג ריש פ"ה דאינו חייב עד שיעקור ע"ד שיניח ברשות השני, ובתוצאות חיים שם דקדק כן מד' הירושלמי, ועי' פמ"ג במש"ז סימן שמ"ו סק"ב שנסתפק בזה.**

**עי' בית מאיר סימן שמ"ז דאם עקר ע"מ שיוציא חבירו, והוציא בעצמו ה"ה פטור, - אך בפירש"י לעיל ג' א' כתב בדינא דמתניתין דבעקירות איכא למגיזר דילמא גמר לה, ומבו' דאם יגמור המלאכה יהא חייב חטאת, אף שעקר ע"ד שיוציא חבירו, ולכאו' היינו דלדינא דמלאכת מחשבת סגי במה שדעתו שתעשה המלאכה, אף שלא יהי' חייב עלי'.**

**עי' שטמ"ק כתובות ל"א א' שכתב דבגונא שעקר ע"מ להצניעו באיזה מקום שיזדמן לו אם בפנים בבית אם בחוץ ברה"ר, י"ל דחייב, כיון דבכלל מחשבתו הוי להוציא אם יצטרך לכך, ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דאף בכה"ג הוא פטור, וכתב דהוא משום דבעינן מלאכת מחשבת שיתכוין לעשות המלאכה, וכל שלא נתכוין להדיא להוציאו, הול כאילו לא נתכוין להוצאה כלל אלא להצניעו.**

**עי' בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד שפירש דאיירי דהי' בדעתו להוציא האוכלין לחוץ ולהניחן לאלתר, ואח"כ נכנס ויצא ונכנס ויצא וחזר והניחם בחוץ, ואינו חייב עד שיעמוד בפנים קודם שיניחם בחוץ, כדי שתהא עמו עקירה אחרת מלבד עקירה ראשונה, לפי שלא עקר משעה ראשונה אלא ע"מ שיניח בחוץ לאלתר, אבל לצאת ולבא ולצאת ולבא ולהניחן בחוץ לא עקר, ועיי"ש שכתב דמה"ט אינו חייב גם אם חזר והניחן בפנים, וצ"ע דלכאו' בכה"ג בלא"ה אינו חייב, משום שלא עקר כלל מרה"ר, ומבו' דאף שעקר ע"ד הוצאה, מ"מ כיון של"ה דעתו לחזור ולהכניס ולהוציא אינו חייב, ולכאו' זה מתישב טפי אם הא דבעינן שיהא דעתו משעה ראשונה לכך, הוא משום דבלא"ה אין מצרפין העקירה להוצאה.**

**עי' בשו"ת משנת ר"א סימן ד' בהג"ה דאם עקר כשהוא לבוש בגד ואח"כ בטל ממנו תורת מלבוש, הוי כמפנה חפצים דפטור, ועיי"ש שהק' לפ"ז במש"א במנחות ל"ז ב' דאם נפסקו חוטי הטלית ברה"ר יש בזה איסור דאורייתא, וכתב דצ"ל דאיירי כשעמד לפוש אחר שנפסקו החוטין.**

**בפירש"י כתב דהא דפטור הוא כשנמלך לאחר שעקר רגליו, ועי' שיעורי הגר"נ סימן א' דכל שנמלך קודם שעקר רגליו, אף דכבר עקר את החפץ בעקירתו ועקירה זו ל"ה ע"מ להוציא, ה"ה חייב, דמצינו לחייבו משום עקירת רגליו, ועיי"ש שכתב בדעת התוס' לעיל ג' ב' דפליגי ע"ז, דאף בכה"ג הוא פטור משום דלא בטלה עקירה ראשונה, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בכתובות ל"א א', ועי' נפש חי' סימן ו' מש"כ בזה, - ועי' תוס' כתובות ל"א א' דהא דס"ד התם לחייב במפנה חפצים, הוא משום דהא דנמלך והוציאו הוי עקירה שני', וצ"ב, ועי' שיעורי הגר"נ שם די"ל דס"ד דכל שנמלך קודם שעקר רגליו ה"ה חייב.**

**והוא שעמד לפוש וכו', - עי' שיטה להר"נ דהא דעמד לכתף פטור, היינו במשאוי על כתיפו, אבל אם הניחו ע"ג קרקע אפי' ע"ד כיתוף פשיטא דחשיבא הנחה, וכשהוא עוקרה מרה"י חשיבא עקירה, ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ד שכתב בדעת התוס' לקמן ח' ב' דפליגי ע"ז, ועמש"נ שם די"מ בד' התוס' שם דהא דקמ"ל דחייב, הוא משום דהנחת חפץ לכתף הויא הנחה, ועיי"ש שכתב דאם הניח החפץ לכתף חוץ לד' אמות ודאי חייב, דכיון דהוריד סמוך לקרקע תוך ג"ט חשיב כמונח אפי' דרך הילוכו, כמש"א לקמן פ' א' דבמעביר א"צ הנחה ע"ג משהו.**

**עי' בחי' הגרע"א לעיל ג' ב' דבעמד לכתף לא חשיב החפץ כלל כמונח, ואם נטלו אחר והוציאו פטור, וכ"ה מוכרח לפ"מ שנקט שם דכל דחשיב החפץ כמונח, אף ה"ז מבטל לעקירה הראשונה, וכ"נ בד' הבית יעקב כתובות ל"א ב', - אך עי' חת"ס לעיל בסוגיא דאגוז ע"ג מים, שכתב דאף דעמד לכתף לא מיקרי הנחת גופו, מ"מ אם הניח הדיו בידו ה"ה חייב, ולכאו' היינו דאף בעמד לכתף הוי החפץ כמונח, ואך דליכא בזה מעשה הנחה דגופו, - ועי' מגנזי הגר"ח סימן ג' וחזו"א סימן ס"ב סק"ד שנסתפקו בזה, ואמנם בהנחת חפץ לכתף, פשוט דהחפץ עצמו חשיב כמונח, והעירו דאם בעמד לכתף לא חשיב החפץ כמונח, מסתברא דבהנחת חפץ לכתף דחשיב החפץ כמונח, אף מהני זה לחייבו, (דלא מצינו כלל דאף אם הוי החפץ כמונח פטרינן לי' מכח הא דהויא הנחתו לכתף).**

**עי' ב"י סימן רס"ו בשם רי"ו, דמי שהחשיך בדרך שהתירו לו להוליך פחות פחות מד' אמות, צריך לישב בכל פחות מד' אמות, דאם לא ישב אע"פ שעמד ולא הלך בכל פחות מד"א חייב, דאע"פ שעומד הליכה אחת היא, והוא מתשו' הגאונים שערי תשובה סימן קמ"ז, ועיי"ש בדרכ"מ שהק' ע"ז, דכל שעומד לפוש** **ה"ז מפסיק ול"ב שישב, ועי' מג"א שם סק"ט דדעת רי"ו, דהכא כיון אינו עומד אלא משום שלא יבא לידי איסור ל"ה כעומד לפוש, וע"כ צריך לישב, ולכאו' היינו דישיבה אף ע"מ לכתף הויא כהנחה, וצ"ע, ועיי"ש דבד' רש"י בע"ז ע' א' מבו' דסגי במה שעמד לפוש להפסיק, ועי' אלי' רבה שם שהביא כן מד' כמה מקמאי, - ועי' שעה"צ סימן שמ"ט סקי"ח דעיקר הנידון בזה הוא אם דוקא עמידה לפוש מפסקת, או דכל שאין העמידה לתקן משאו ה"ה מפסקת, אך לכאו' לפ"ד המג"א הכא גרע כיון דהוי העמידה כדי שיהא מותר לו להמשיך לישא משאו, ועיי"ש שהוכיח מסוגיית הגמ' לקמן קנ"ג ב' דכל שאין העמידה לתקן משאו ה"ה מפסקת, ומה שהביא ממש"א דכי מטי לביתי' א"א דלא קאי פורתא, עי' פמ"ג סימן רס"ו אש"א י"א שכתב דהוי כעמד לכתף, ואי"ז הנחה גמורה לחייב עלי' דין תורה, ועי' ביאוה"ל שם סי"א, וכתב בשם הלבוש דד' רי"ו הם מדרבנן, וצ"ע דבל' רי"ו שם מבו' דכל שלא ישב ה"ה חייב, ועיי"ש שהק' דמנ"ל דאסרו חכמים בזה, - ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ד, דהא דקאמר לפוש רבותא היא, דס"ד דכיון דנופש להחליף כח למשאו כלכתף דמי, וכ"ש עמד לדבר עם חבירו.**

**עי' שפ"א דכל שעמד כדי לקבל מחבירו הו"ל כעמד לכתף, ואינו חייב על הוצאת החפץ, ופירש לפ"ז לסוגיית הגמ' לעיל ג' א', וכעי"ז כתב במגנזי הגר"ח סימן ג', וכתב דלא הודו לו חביריו בזה, - ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ג, דאם עמד כדי להטעין לעצמו והטעין לעצמו והוציא חייב אף אם עקירת גופו לאו כעקירת חפץ דאין עמידתו מפסקת דהו"ל כעמידה לכתף, אך אם הטעינו חבירו והוציא חייב, ולכאו' הוא משום דכל דינא דעמידה לכתף הוא רק באמצע ההילוך.**