הוצאה ממ עם הערות הרב קאופמן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב מאיר קאופמן

**רוב הדברים שמעתי וראיתי ובפרט בכתבי הגר"מ זילברברג והגר"ר שמולאביץ, הדברים נכתבו בתחילת הלימוד ויש הרבה דברים לא מדויקים**

**ב. במשנה – ג. בעי רב וכו'**

**א. בפנים וכו' - עיין תוס' בשבועות ה. וברמב"ן כאן**

**ב. פשט העני – עיין רע"ב ותיו"ט ורעק"א ורש"ש לענין טעה בדבר מצוה**

**ג. בהא דבעינן שני פסוקים – עיין תוס' לעני ועשיר ועין תוס"ר כאן ושבועות שנחלק אם הרמב"ן מה לומדים מכל פסוק ועיין פנ"י בביאור החילוק בין עשיר לעני ועין שנות אליהו. ועיין רמב"ן עוד שני ישובים ועיין רמב"ם פי"ב ה"ח ופי"ד משגגות ה"א**

**ד. הוצאה מלאכה גרועה, בטעם הדבר – עיין לשון תוס' ועיין ברמב"ן ועיין או"ז סימן פ"ב [ובחידושי מהר"ם קזיס]**

**ד,ב. בהא דמבואר בתוס' שד"א דומה להוצאה – עיין מהרש"א לקמן צ"ו: בתוד"ה הכנסה מה שהביא מהבעל המאור ועיין רמב"ן ור"ן שבת ע"ג. [ועין קה"י כתובות סימן ל"ב ד"ה ואולם ועיין תוצא"ח ס"ז סק"ג ד"ה ויש]**

**ה. תוד"ה שבועות : מעביר וכו' – בביאור האיסור עיין הגהות חת"ס, ובתוס' בעירובין ל"ג. וברעק"א צ"ז. ובתוצ"ח סימן א' סק"א וסק"ג, חזו"א ס"ב י"ט אות ג' [עיקר מקומו בסוגיא דלקמן דמשא בני קהת]**

**ו. הכנסה הוי תולדה – עיין רמב"ן וברשב"א ועיין תוצאות חיים סוף סימן י"ח מה שביאר בדעת הר"מ [ועין היטב בלשון הרמב"ם פי"ב ה"ח]**

**ז. בהא דכתבו תוס' ורא"ש דבלא תרי עברי וכו' שיש כאן איסור דרבנן – עיין מהרי"ץ חיות ובשער הציון שמ"ז סק"ח ועיין ש"ך יור"ד סימן קנ"א סק"ו ובדגול מרבבה שם**

**ח. פטורי דאתי לידי חיוב חטאת וכו' – עיין רש"י תוס' ובבעל המאור ושאר ראשונים בביאור הגמ'**

**ט. זה עוקר וזה מניח את מי היה צד לחייב – עיין תוס' בסוגין ולקמן צ"ג. [ובביאור כונתם עיין מה שביאר בתוצ"ח ס"ז סק"ד ד"ה ונראה] ובראשונים בסוגין [עיין לשון רמב"ן ורשב"א] ועיין אפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף ח' שהאריך בגדר דין הנחה ע"ש ד"ה והנעל"ד וד"ה ויסוד וד"ה ומלבד ועיין תוצ"ח ס"ז סק"א בתחילתו מה דהביא מהמאירי [ועיין עוד אגלי טל סימן פ"ט הובא בקצרה בתוצ"ח ס"ז סק"ג ד"ה וכעת] ועיין לשון הרמב"ם פ"א הט"ו**

**י. חצי שיעור במלאכות שבת ובהוצאה – עיין תוצאות חיים סימן ח' מה שהביא מרש"י ורמב"ם ובעיקר טעם הפטור ע"ש מה שהביא מהרשב"ם בב"ב נ"ה: בסופו ועיין רמב"ם פ"א ממעילה ה"ז ומה שדייק מזה בתוצ"ח ס"ז סק"ז במכתב בד"ה אמנם**

**י"א. תוד"ה שניהם פטורים עיין רעק"א**

**י"ב. תוד"ה בעשותה – עיין תוס"ר מה שהוסיף בביאור הירושלמי**

**ב. במשנה – ג. בעי רב**

א]**תוד"ה יציאות:** מבואר מדבריהם דהוצאת הכלי ללקט המן היה בו איסור ובהערות לגרד"ל הקשה שהרי לא היה מן וא"כ לא היה שום תועלת במלאכתו ועד כמה דנימא דדבר שהוא לא תיקון ולא קלקול אין חייבים עליו א"כ למה כאן חיבים עליו עכ"ד ובפשוטו אינו קשה דכאן וודאי שיש תועלת דמי שירצה הכלי כאן להשתמש יוכל ומה שהוא לא צריך את זה הוא בכלל משאצל"ג וכיון שכאן חשב שיהיה לו תועלת זה מספיק ואולי עדיין יש להוכיח דבמשנה דבר משימוש לשימוש חשיב מלאכה אפילו שלפני זה היה כאן שימוש אחר וכגון במשנה כלי של פרקים ממצב למצב

ב]**שתים וכו' בפנים וכו':** רש"י בסוגין ביאר שהכונה לעומד בפנים ועומד בחוץ, וברש"י בשבועות ביאר שהכונה בפנים זה הכנסה ובחוץ זה הוצאה ובביאור שתים בפשוטו הכוונה שיש חיוב דאוריתא שהן ארבע הכונה שזה רק מדרבנן אמנם עיין תוס' שבועות ה. וברמב"ן בסוגין דהביאו לבאר ששתים הכונה הוצאה אחד של חיוב ואחד של פטור שהן ארבע זה הכנסה שאחד לחיוב ואחד לפטור

ג]**פשט העני וכו':** עיין רע"ב שיש כאן חידוש שאפילו שעשה מצוה ועין תויו"ט שאין כאן דין טעה בדבר מצוה דלא ניתנה שבת לידחות אצלה ועיין רעק"א שהקשה שרק שם שהתינוק זמנו יום א' א"כ כל המצוה טעות אבל כאן יש המצוה והרי בלולב מבואר שאפילו שהמצוה לא צריכה דחיה בכל אופן יש הפטור של טעה בדבר מצוה ועין רש"ש ועוד שישבו דכיון שאין זמנו היום חשיב שאין זמנו בהול ואין כאן פטור טעה בדבר מצוה

ד]**פשט וכו:** עיין תוס' שהקשו מה צריך להאריך לבאר הדין גם בעני וגם בבעל הבית ותירצו שכיון שזה מלאכה גרועה אין לך בה אלא חידושו ואי אפשר ללמוד אחד מהשני אמנם זה מצד שיש סברא לחלק בין הוצאה עני מבעל הבית והנה בתוס"ר כאן ובשבועות ביאר שמהפסוק של המשכן מדובר שעמדו ברה"ר והוציאו תרומה שזה הוצאה דעני משא"כ בלוקטי המן זה הוצאה דבעל הבית ובשבועות ביאר שכונת התורה שישאר בביתו ויוציא הכלי החוצה והנה ביוצא אם החפץ עיין תוס"ר בשבועות שדבר זה הוא עיקר הוצאה ואפשר ללמוד מהם אמנם בסוגין כתב שזה בכלל הפסוק של הוצאת המן והנה הרמב"ן ביאר איפכא דויכלא וגו' זה הוצאה דבעל הבית ואל יצא זה הוצאה דהעני [וכן הוא בפסקי הרי"ד] ולכאורא מצד שסבר שהוצאה אם מה שבידו החוצה זה כמו הוצאה דבעל הבית וצ"ב הסברות בזה והנה בפשוטו עיקר החילוק בין בעל הבית לעני זה אם מוציא למקום שנמצא או למקום אחר [וכן ביאר מפורש בפסקי הרי"ד] אמנם עיין פנ"י שביאר שעיקר החילוק אם מוציא לצורך עצמו או לצורך מישהו אחר ע"ש [ולפ"ז א"ש דברי הרמב"ן] ועיין בשנות אליהו שכתב ליישב קושית התוס' שכוונת המשנה לבאר שאפילו דבעני המוציא למקומו הרי עצם זה שהוציא היד חשיב הנחה בכל אופן במקרה הפוך בבעל הבית שהוציא ידו אינו חייב עד שיניח וחידוש זה הוזכר בהוצאה ובהכנסה ע"ש

ה]בהא דמבואר בגמ' שצריך פסוק לאיסור הוצאה הקשו הראשונים מה זה שונה מכל האבות דכל דבר שהיה במשכן חשיב מלאכה והרי הגמ' מ"ט: אומרת שהם העלו קרשים מקרקע לעגלה דהיינו שהיה שם הוצאה וביארו כל הראשונים דמסברא הוצאה זה לא מלאכה דהוי מלאכה גרועה ולכן אפילו שזה היה במשכן אין סברא שזה יאסר ולכן צריך פסוק שזה נחשב מלאכה והנה בטעם שמסברא זה לא מלאכה מצאנו כמה לשונות בראשונים באו"ז סימן פ"ב וכן הוא בחידושי מהר"ם קזיס בסוגין דכיון דלא נוצר כאן שום שינוי בחפץ דהינו שכל מלאכות שבת יסוד החיוב זה על היצירה וכאן החפץ נשאר אותו דבר והנה בפשוטו מה שהתחדש שדנים שהעברת החפץ ממקום למקום חשיב יצירה ולא שכאן המלאכה זה באמת לא יצירה ובתוס' הלשון שהרי אם מוציא מרה"י לרה"י פטור ולרה"ר חייב דהינו שמסברא אין חשיבות ליצירה מה שזה שינה לרשות אחרת יותר מהשינוי באותו רשות ובתוס"ר בשבועות כתב ששינה מחדר לחדר וברמב"ן ועוד ראשונים כתבו שהרי אם נושא ברה"י דבר כבד הוא פטור ואם הוציא גרוגרת לרה"ר הוא חייב והנה צ"ב כוונתו שכיון שהמחייב זה שינוי הרשות א"כ מה התוספת שהוסיף שמרה"י לרה"י אפילו דבר כבד פטור ובפשוטו צ"ל שכונתו שגם ברה"י יש שינוי ושם גם על שינוי של דבר גדול לא חיבים ובמוציא לרה"ר אפילו דבר קטן חייבים ויש שרצו לחדש שס"ל לרמב"ן שהמלאכה זה הטירחה שבדבר רק שיש בזה תנאים ואין זה כשאר מלאכות שהמלאכה זה היצירה ואינו מסתבר כלל וכן כל דיני הוצאה הכל זה סברות ביצירה הנעשית ועצם זה שצריך שיעור גרוגרת שזה סברא ביצירה ובכל דבר משתנה לפי חשיבותו וכן הרי בגמ' היה צד לחייב על ההנחה חזינן שזה עצם המלאכה [אמנם עדיין יתכן שחלוק מלאכת הוצאה משאר המלאכות דתמיד עיקר המלאכה זה היצירה שיצר לעצמו ויתכן שכאן מה שהחפץ ברשות אחרת לא דנים את זה כיצירה שמצד זה זה אסור אלא עיקר איסור התורה זה **העשיה** של שינוי החפץ ממקום למקום וזה דומה לסחיבת משא כבד ובזה חלוק סברת הרמב"ן מתוס' וצ"ע]

[והנה עיין צ"ו: דגירסת התוס' בגמ' שהגמ' רק מוכיחה שהוצאה נקרא מלאכה אמנם הרמב"ן גרס וכן מבואר ברש"י במשנה דהגמ' מוכיחה שיש איסור דהינו דצריך להעמיד הפסוק על שבת ומבואר שמצד הלשון מלאכה זה לא סיבה לאסור ולכאורא הטעם דהלשון מלאכה יכול להתפרש לא על יצירה אלא על טירחה וזה הרי לא נאסר בשבת וצ"ע]

והנה בפשוטו לאחר שנתחדש שחייבים על הוצאה וחשיבה מלאכה כמבואר בגמ' צ"ו: שעל זה הולך הפסוק על יעשו מלאכה א"כ דינו ככל המלאכות אמנם עיין גמ' ביצה י"ב. שדנו שאין איסור הוצאה ביו"ט וביארו התוס"ר בסוגין וכן הרשב"א שם שזה מצד שזה מלאכה גרועה דהינו שרק לענין שבת נתחדש ולא לשאר דוכתי וכן הגמ' יומא ס"ו שדנה שיוה"כ אין איסור הוצאה ובפנ"י ריש פרק במה בהמה דן שאין שביתת בהמתו על הוצאה אמנם בראשונים שם מבואר לא כך ובפמ"ג בפתיחה להלכות שבת הובא באפיקי ים ח"ב ס"ד ענף ח' בסופו דן שהדין שצריך שבהוציא חצי גרוגרת עדיין החצי השני יהיה קיים זה רק בהוצאה שזה מלאכה גרועה

והנה התוס' ביארו שכיון שזה מלאכה גרועה לכן צריך שכל דבר יהיה במשכן ויהיה מקור והנה לכאורא אחרי שנתחדש שזה כן נחשב יצירה ממילא למה שזה לא יחזור לשאר דיני התורה וצ"ל שכיון שזה חידוש בזה אמרינן אין לך אלא חידושו ולכן דנו לחלק שיתכן שמלאכה זו שהיא חידוש לא נאמר בה שאר חידושי התורה וצריך כל דבר מקור ועיין שלום יהודה שכתב לבאר שכאן נתחדש שחלק מהשם מלאכה הוא היצירה ביחד אם מעשה האדם דהינו שכל השם מלאכה שבזה מצד שזה מעשה אדם ולכן צורת העשיה נחשבת לעצם המלאכה ואין זה דומה לשאר מלאכות שהמלאכה זה היצירה ורק שהאדם מוזהר על זה ע"ש שהאריך בזה ועיין תוצאו"ח סוף סימן י"ח שדן שהדין זורה ורוח מסייעתו אין בהוצאה שזה רק תולדה והרי בהוצאה צריך שיהיה במשכן ועיין מנחת שלמה תנינא סימן כ"ז שגם דן כנ"ל אמנם מצד שזה מלאכה גרועה ולנ"ל שמעתי לדון שיש לזה מקום מסברא שכאן שהעשיה זה מגוף יצירת המלאכה א"כ בזה וודאי שגרמא זה פחות עשיה וזה גם סברא שבהמה זה אחרת וכנ"ל מהפנ"י

ו]**בהא דבעינן תרי פסוקים:** הקשו הראשונים דמצאנו שני מקורות לאיסור הוצאה, דהגמ' לקמן צ"ו: לומדת מהפסוק איש ואשה על יעשו מלאכה שהכונה שלא יוציאו מרשותם והגמ' בעירובין י"ז: אומרת שהמקור מאל יצא שהכונה אל יוציא ונאמרו בזה כמה תירוצים בראשונים א. תוס' תירצו שכיון שזה מלאכה גרועה דהינו שמסברא אין זה יצירה שצריכה להחשב מלאכה וחידוש הוא שחידשה תורה ממילא יש כלל שאין לך בו אלא חידושו וכיון שיש סברא לחלק בין הוצאה דבעל הבית והוצאה דעני לכן צריך פסוק על שניהם ועיין רמב"ן שהקשה א"כ למה זה לא נחשב שני אבות וכתב מצד שמסתבר שזה רק גילוי שגם זה בכלל אותה יצירה ובתוס"ר הביא מרבינו יחיאל שבאמת נקט שבאמת חייב שתים דהינו שזה שני מחיבים נפרדים ורק כיון ששניהם זה הוצאה זה כתוב כשם אחד ב.עיין תוס"ר ורמב"ן בשבועות שכתבו שכיון שמסברא זה לא מלאכה א"כ אם היה רק פסוק שאל יצא היינו מבארים שיש כאן לאו אבל לא שנתחדש שזה מלאכה וממילא לא היה על זה חיוב סקילה אלא רק מלקות לכן צריך פסוק והמלאכה היתה דיים דמבואר שזה מלאכה [בפשוטו הכוונה שזה היה גדר אחר לגמרי כמו שביתת בהמתו ומחמר שזה לא איסור מלאכה ולכן אין זה בכלל לא תעשה מלאכה] אלא שעדיין צ"ב שיהיה כתוב רק המלאכה וגו' והתוס"ר ביאר דהינו אומרים שזה לא פסוק של מלאכה אלא רק שנגמרה המלאכה ורק אחרי שמצאנו שזה אסור ממילא מבארים שכונת התורה לאסור מצד מלאכה וברמב"ן יישב דהיינו אומרים שרק משא גדול חשיב מלאכה ולא כל דבר קטן ג. הרמב"ן נקט שבאמת זה מחלוקת הסוגיות ולסוגיא דהזורק הפסוק אל יוציא הולך על תחומין או שזה איסור מיוחד לענין המן אבל זה לא לענין הוצאה והנה הרמב"ם בהלכות שבת הביא הדרשא של איש ואשה וגו' אמנם בהלכות שגגות כתב שהוצאה זה פסוק מפורש בתורה מצד אל יצא איש ממקומו והנה לא משמע שזה מצד עני ועשיר שהרי לא הביא כלל את זה בתור שני דינים ובהכרח כתירוץ התוס"ר והרמב"ן [אמנם יתכן דס"ל שגדר הילפותא שזה אותו דבר ולא שזה נשאר כתולדה וממילא לא היה צריך לפרט וצ"ע]

והנה למה דמבואר בתוס"ר ורמב"ן דאם היה רק פסוק אל יצא הינו אומרים שזה לא איסור מלאכה בפשוטו למסקנא אין כאן איסור אלא איסור מלאכה אמנם עיין אפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף ח' בסופו דיצא לחדש שנשאר שיש כאן איסור לא מצד מלאכה אלא שנתחדש שזה גם מלאכה וע"ש מה שכתב בזה נפק"מ ובפשוטו וודאי אינו כן ובראשונים מפורש דאזהרת הוצאה מהפסוק אל יצא וכן מבואר בגמ' שזה לאו הניתן למיתת בי"ד אמנם אולי בתירוץ זה השתנה אמנם וודאי כולם נקטו שאין מלקות על הוצאה מצד ניתן להזהרת מיתת בי"ד

ז]עיין גמ' צ"ו: שהמקור של הכנסה מצד שזה סברא מה לי עיולי מה לי אפוקי ובגמ' מ"ט: מבואר שהמקור מצד שבמשכן היה הכנסה ועיין בעל המאור מ"ט: שהגמ' שם זה אסמכתא בעלמא אבל וודאי שבלי פסוק וסברא אי אפשר לחייב דמסברא זה לא מלאכה וברמב"ן בע"ב דן שזה מחלוקת הסוגיות ובתוס' בסוגין ביארו שלאחר שיש פסוק שיש מלאכת הוצאה ממילא כל דבר שהיה במשכן גם אם הוא לא דומה זה סיבה לחייב רק שהכנסה דבעל הבית לא מצאנו במשכן ורק לזה לומדים מסברא [והנה תוס' כתבו שאחרי שזה סברא ממילא לא צריך שיהיה במשכן אמנם היה מקום לדון שרק אחרי שיש מקור שהכנסה זה אב ממילא לענין החילוק בין עני לבעל הבית לא מסתבר לחלק בין הכנסה להוצאה ואולי לשון הגמ' לא משמע להו] ובתוס' לקמן כתבו שכיון שזה מלאכה גרועה צריך גם שזה היה במשכן וגם שמסברא זה דומה דהינו שצריך דומה דאל"כ מהיכי תיתי לחייב וצריך שהיה במשכן דהרי זה מתנאי המלאכות וכאן הרי לא לומדים אחד מהשני

והנה מבואר בתוס' שם שאפשר מסברא ללמוד מהוצאה לארבע אמות ועיין מהרש"א שם שתמה מה עניין זה לזה והביא מהבעל המאור שביאר שגדר דין ארבע אמות מצד שזה מקומו של אדם וחשיב שזה כמו שמוציא מרשות לרשות ובזה ביאר הבעל המאור למה זה תולדה וכן הוא בראשונים ע"ג. ע"ש שהוסיפו דבהכרח דזה תולדה דאל"כ אין עונשין על ההלכה ועיקר הדבר גם מבואר בתוס' בסוגין שדנו שאם היה דין תולדות במשכן כמו שאר אבות היה אפשר ללמוד מעביר ארבע אמות ברה"ר וצ"ע איך אפשר ללמוד מסברא מהוצאה אלא בהכרח שיש לזה דמיון וכנ"ל והנה אין כוונת הבעל המאור מצד האדם המטלטל דהרי גם אם מזיז אם מקל הוי טלטול ארבע אמות אלא הכונה מקום החפץ ורק שהביא דמיון לארבע אמותיו של אדם ועיין קה"י כתובות סימן ל"ב ובתוצאו"ח סימן ז' סק"ג שדנו שא"כ במקום שחלק מהארבע אמות היה רה"י לא צריך ד"א וברמב"ם פי"ג הי"ז מבואר לא כך וע"ש שהביא דהרלב"ג השיג עליו אמנם בפשוטו אינו מוכרח דיתכן דהיום ודאי גדר הדברים שצריך לטלטל דוקא ד"א ברה"ר וצ"ע והנה ידוע יסוד הגר"ח דבד"א הד"א הם חלק המהלאכה וזה לא כמו הוצאה שרק שינוי הרשות הוא המלאכה וכל מה שממשיך ללכת אין זה חלק מהאיסור ועיין קה"י כתובות שדן שזה לא מתאים אם הבעל המאור הנ"ל ויתכן שצורת האיסור כנ"ל אמנם שורש האיסור שזה כשינוי רשות ועיין גמ' ק"ב. דצריך להיות שוגג גם בזמן העברת הד"א

והנה לכאורא כל דברי הבעל המאור שאחרי שזה כתוב זהו הגדר ולכן זה תולדה ולא אב בפני עצמו אמנם מה שדנו התוס' שמסברא ידעינן דבר זה הוא מחודש מאוד והנה בעיקר דברי התוס' בסוגין היה מקום לומר שד"א כבר ידענו והגמ' רק מחפסת על זורק וכן הוא לשון הגמ' בסוף ועוד מעביר ד"א מנ"ל אמנם בתוס"ר לקמן מפורש לא כך וכן פשטות הגמ' שלא מחפסת מקור למוציא מרשות לרשות על ידי זריקה אלא רק לד"א לא משמע כך אלא שעד כמה שיודעים מוציא ממילא זה מקור לזורק וכן מבואר מתוס' בסוגין שכתבו שזורק אין סברא והרי ביחס לדמות מעביר או זורק וודאי שזה דומה וצ"ע

ח]עייין מהרש"א שהקשה למה תוס' לא הוכיחו שזה מלאכה גרועה מהא דצריך פסוק ולא ילפינן כי היה במשכן כמו שאר אבות וכן הוא בתוס' בשבועות ויש מקום לומר מצד שיש מקום לומר שלאחר שנתרבה שזה יצירה ממילא זה כשאר מלאכות ולא צריך פסוק על עני ועשיר ולזה הוכיחו תוס' שגם לאחר שזה נתרבה זה בגדר מלאכת חידוש שאין לך בו אלא חידושו או כשלום יהודה הנ"ל [ולפ"ז יתכן שבעיקר הסברא של מלאכה גרועה יש כאן שני סברות א. שאין כאן יצירה כלל כאו"ז אמנם לאחר שנתחדש שזה נחשב יצירה צריך לאסור תמיד ולזה בעינן את סברת התוס' שהרי המוציא מרשות לרשות פטור ובהכרח שגם לאחר שנתחדש שזה מלאכה זה מלאכה גרועה וכנ"ל סק"ה]

ט]מבואר בתוס' שמעביר ד"א ברה"ר זה תולדה וכן הוא פשטות הגמ' פרק הזורק אמנם ברמב"ם שם משמע שהוי אב ורק זורק ד"א זה תולדה עוד מבואר בתוס' שמושיט מרה"י לרה"י זה תולדה ועיין ר"ן ע"ג. שדן שזה אב והביא דבירושלמי הקשו למה זה לא מוזכר במשנה ותירצו שכיון שאין לו תולדה אמנם כתב הר"ן דמהא דהבבלי לא הזכיר קושיא זו משמע דס"ל שזה בכלל מוציא לרה"ר ומבואר מהר"ן שזה מעיקר המלאכה ולא שעיקר המלאכה זה שינוי מרה"י לרה"י רק שיש תנאי שיהיה רה"ר באמצע דאל"כ זה רשות אחת, ואכמ"ל

י]**תוד"ה שבועות:** הקשו שיהיה כתוב מעביר ותירצו שכיון שזה מרה"י לרה"י זה לא דומה ממש להוצאה לכן זה לא כתוב וצ"ב הרי מעביר זה ד"א ברה"ר ועיין הגהות חת"ס שביאר שזה כשיטתם עירובין ל"ג. ד"ה הא דעוקר ברה"י והעביר ברה"ר והניח ברה"י חייב והנה בביאור שיטתם עיין רעק"א ה. ולקמן צ"ז. דביאר מצד שס"ל שבאיסור ד"א ברה"ר לא צריך שהעקירה וההנחה יהיה ברה"ר וע"ש שנקט מסברא שגם אם העקירה יהיה בכרמלית הוא יתחייב על זה והנה באמת כן משמע בלשון תוס' בעירובין דהוסיפו שהעביר ד"א ברה"ר וכן מפורש במאירי סוכה מ"ג. אמנם עיין רשב"א בעירובין שם וכן משמעות תוס' אצלינו כמבואר בחזו"א ס"ב י"ט אות ג' שתוס' חידשו מכח גמ' לקמן צ"ז. שיש עוד מחייב של מוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר אם זה דרך העברה כמו משא בני קהת ולפ"ז לא צריך ד"א ברה"ר וודאי שמכרמלית יהיה פטור ועיין תוצאות חיים סימן א' שהאריך בזה אמנם עדין צ"ב למה לא הקשו התוס' שיהיה כתוב גם ד"א ברה"ר ובפשוטו מצד שהנמשנה כתבה רק הוצאה מרשות לרשות

**ב:**

י"א]מבואר בגמ' שהכנסה זה תולדה אמנם רב אשי מוכיח מהמשנה באבות מלאכות שהלשון יציאות כולל גם הכנסה והקשו הראשונים הרי המשנה שם לא מונה תולדות ולמה את זה כן מונה והביאו מר"ת שכיון שזה מלאכה גרועה ויש בזה חידוש לכן המשנה רימזה את זה ועיין תוס' בשם ריב"א, אמנם עיין רמב"ן שכתב שבאמת רב אשי חולק וס"ל שזה אב אמנם קשה דהגמ' צ"ו: אומרת שהכנסה זה תולדה וכתב שזה כרבא אמנם הרשב"א כתב לתוס' שיש הבדל בין הכנסה דעני או דבעל הבית א"כ הכנסה דעני שזה היה במשכן כמבואר מ"ט: זה אב אמנם הכנסה דבעל הבית זה תולדה ועיין תוצאות חיים שהאריך בדבר זה ועיין לשון הרמב"ם דמשמע שס"ל שהכנסה זה אב כמו שהאריך בשו"ת ר' בצלאל אשכנזי סימן ל"ח

עיין רמב"ן שהקשה עוד מה הגמ' אומרת שזה תולדה הרי הגמ' אומרת שמה שהיה במשכן זה אב ומבואר בגמ' מ"ט: שהכנסה היה במשכן ותירץ שכונת הגמ' דבר שהוא לא חשוב זה לא אסור אבל יש דברים שהם היו במשכן ודומים לדבר שהוא אב וזה כלול באב כמו שובט ומדקדק וכדו' ע"ש והנה צ"ב עד כמה שגם הכנסה היה במשכן למה בחרו שהוצאה זה אב והכנסה זה תולדה וביארו הראשונים דפשטות הפסוק ויכלא העם מהביא זה על הוצאה

והנה עיין רמב"ם פ"ז דמבואר שכל דבר שדומה בתוכנו לגמרי לאב חשיב אב וצ"ע א"כ למה שהכנסה לא יהיה אב והנה באמת בלשונו משמע שזה אב אמנם וודאי שיש מ"ד בגמ' לא כך ועיין תוצאות חיים סימן י"ח בסופו שכתב שלתוס' שכאן לא ילפינן מסברא אלא מה שהיה במשכן א"כ יתכן שזה עצמו סיבה שזה יהיה תולדה ע"ש שהאריך ועיין שו"ת ר' בצלאל אשכנזי [סימן ל"ח בחלקו השני] שהביא דבלשון הר"מ פ"ח ה"ב מבואר שיש האב עצמו ויש מעין האב ויש תולדה ולפ"ז כתב שהכנסה זה מעין האב ומה שהגמ' קוראת לזה תולדה הכונה שזה מעין האב אבל עדין זה בכלל האב שזה יכול להימנות במשנה של כלל גדול ע"ש שהאריך בזה

**ג.**

י"ב]**פטור ומותר:** הגמ' אומרת שזה פטור ומותר והקשו התוס' הרי יש כאן לפני עור וכתבו שזה לא שני עברי דנהרא [וצ"ב אם זה עני הרי למעשה לא יקח הצדקה ללא רשות בעל הבית ועיין משנ"ל פ"א מכלאים ה"ו שדייק מהרמב"ם שאם יכול למחות שלא יעשה בשלו זה גם לפני עור אמנם עיין בדרך אמונה פ"ט סקט"ז שהביא רדב"ז לא כך ע"ש] וחזרו והקשו שמדרבנן זה אסור ועיין רא"ש שכתב שהמקור לאסור מדרבנן דהרי אפילו קטן אוכל נבילות בי"ד מצוין להפרישו ועיין הגהות מהרי"ץ חיות דהב"י סימן שמ"ג הוכיח מכאן דהרא"ש פסק כשיטה זו ועיין שם ובשער הציון שמ"ז שהקשה שלכאורא הדין לאפרושי מאיסורא הוא דאוריתא מדין הוכח תוכיח כמבואר ברמב"ם ובחינוך ותירץ שמדובר שלא יכול למנוע ממנו והוא בין כה יעשה [ולפ"ז צ"ל שלא מדובר בעני שלוקח צדקה] והנה לפ"ז צ"ע ראיית הרא"ש מהדין קטן וכו' הרי שם מדובר שיכול למנוע אותו אבל כאן הרי לא יכול למנוע אותו וצריך לדחוק שכונתו שאפילו קטן שהוא לא מצווה בכל אופן צריך להפרישו א"כ ודאי מסתבר שלא לסייע במי שאסור לו לעשות מה שרוצה ועין לשון הר"ן ע"ז ו.

ועיין ש"ך יור"ד סימן קנ"א סק"ו שהקשה דבתוס' כאן כתבו דיש איסור מדרבנן ובתוס' בע"ז מבואר שאין איסור וכתב לישב ששם מדובר בעכו"ם ומומר שבהם אין איסור מסיע ועיין דגול מרבבה שהקשה הרי מומר הרי הוא כישראל לכל דבריו וחידש שאין איסור מסייע אלא בשוגג אבל במזיד אין איסור זה וצ"ב הסברא בזה דודאי חיוב אפרושי מאיסורא זה גם במזיד ויש שנקטו שכיון שחיוב אפרושי נלמד מהוכח תוכיח את עמיתך א"כ מומר הוא לא עמיתך ועיין תוס' קידושין נ"ו. דמשמע שחלקו על תוס' דידן

י"ג]**פטורי דאתי לידי חיוב חטאת:** עיין רש"י ור"ח שביארו שהכונה העקירה ובכלל זה אם בעל הבית מניח בידו של העני ובתוס' ביארו שהכונה מי שעושה את השינוי מרשות לרשות שזה עיקר המלאכה [ועיין משנת הגרא"ק שהקשה הרי ידו זה מקום פטור וא"כ אין כאן העברה מרשות לרשות] וברשב"א רמב"ן ור"ן הביאו עוד לבאר שהכונה מי שעושה את ההנחה שזה גמר המלאכה שבזה היה יותר צד לחייב

והנה רש"י ביאר שהכונה שאתו לידי חיוב חטאת שאם עושה עקירה יכול להגיע לידי חטאת וצ"ע במקום שמניח ביד העני איך העשיר יכול להגיע לידי חטאת וכן במקרה שהוציא ידו החוצה ששם לכאורא הכונה כי אם יניח יעשה מלאכה וצ"ע הרי היה כאן עקירה על מנת שההנחה תעשה על ידי מישהו אחר אמנם עיין פמ"ג שמ"ו סק"ב שדן שכה"ג כיון שעקר כדי לשנות מרשות לרשות הוי עקירה המחייבת [וכן הוא בתוצאות חיים ס"ט סקי"א] אמנם במקרה שעשה ההנחה ביד העני והעני הוציא לכאורא כאן שגם הוצאה לרשות השניה לא עשה וודאי קשה שזה לא על מנת להוציא ובפשוטו מבואר שכיון שנעשה כאן מלאכה על ידי שנים זה רק פטור מהלכות שבת אבל חשיב שזה עקירה על דעת מלאכה וצ"ע ועין לקמן סקי"ד

י"ד]**תוד"ה שניהם פטורים:** עיין רעק"א שהקשה אבל למה באמת הגמ' לא העמידה הקושיא על המשנה ותירץ שהיה אפשר לומר שהבעל הבית בהוצאת ידו הניח רגע ידו והוי הנחה במקום פטור וממילא אין כאן צירוף המלאכה ורק כיון שהגמ' אמרה דאתי לידי חיוב חטאת ובהכרח שזה לא הנחה ממילא קשה שאיתעבידא מלאכה מביניהו עכ"ד ומבואר מדבריו שאם יניח יתחייב ולא חשיב עקירה לא על מנת הנחה שלו אלא של חברו שכיון שלמעשה יש כאן מלאכה זה סיבה לחייב וכנ"ל סקי"ג

ט"ו]**והא איתעבידא מלאכה מיניהו וכו:** עיין תוס' וכן הוא בראשונים בסוגין שכל הצד לחייב זה רק את המניח שכיון שהוא השלים את המלאכה ממילא זה סברא לחיבו אבל את העוקר לא מסתבר לחייב ובלשונות הראשונים מוזכר סברא אחרת שאת הראשון אין לחייב כיון שמצד מעשהו לבד אין זה מעשה עבירה מצד עצמו ולא שייך לחיב בן אדם על דבר שכל מה שזה נוצר למעשה עבירה זה על ידי חברו [ועיין אמרי משה סימן ל' בסופו שהביא מנח"ח שבשחוטי חוץ למ"ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף בשחטו שנים שניהם חייבים והאמרי משה טען מסברא הנ"ל שכיון שמצד המעשה של הראשון אין זה מעשה עבירה לא יתכן שעל ידי השני יתחיב הראשון] ועד הוסיפו הראשונים שיש סברא לחייב השני כיון שהוא גמר את המלאכה]

אמנם עיין תוס' צ"ג. שכתבו על המיעוט של זה עוקר וזה מניח שהצד לחייב זה את מי שעשה השינוי רשות [וע"ש שלענין כותב אות אחת לא צריך מיעוט אמנם בפיה"מ הביא המיעוט על כותב אות אחת ובתוס"ר חילק בין חצי שיעור לחצי מלאכה ע"ש] ועיין אגלי טל סימן קל"ח שזה דלא כתוס' בסוגין [וכן הקשה האפיקי ים ס"ד ענף ח'] ובעיקר כונת תוס' שם יש מקום לבאר שהכונה שגם ללא הנחה כלל חיבים [וכן הוא בתוצ"ח ס"ז סק"ד ד"ה ונראה] אמנם בסוגין דהגמ' הרי דנה מצד איתעבידא מלאכה ביניהו משמע שודאי שצריך הנחה רק היה צד שמה שהמלאכה הושלמה על ידי אחר זה גם סיבה לחייב ועיין רש"י פסחים פ"ה דמשמעות דבריו דזה עצמו שצריך הנחה נלמד משם וצ"ע

ועיין אפיקי ים ח"ב ס"ד ענף ח' שדן באיסור הוצאה האם ההנחה זה מעצם המלאכה או שזה רק תנאי בעלמא ועיקר המלאכה זה השינוי מרשות לרשות וכתב להוכיח מהראשונים בסוגין שדנו שכונת הגמ' לחייב את המניח מבואר שזה לא רק תנאי בעלמא אלא זה מעיקר המלאכה [ואפילו שבלשונם מבואר שהמחייב מצד שזה השלמת המלאכה ולא כי זה עיקר המלאכה אמנם מסתבר שכל זה שייך רק אם זה מעיקר המלאכה ולא אם זה תנאי בעלמא] וכן עיין שטמ"ק בכריתות י"ט שלר"א שחייב על גמר המלאכה גם כאן חייב ומבואר כנ"ל וע"ש שהוכיח מהגמ' בפסחים פ"ה שגם לגבי הוצאת הפסח יש דין הנחה כמו שבת ומבואר שזה לא רק תנאי בעלמא ועיין תוצא"ח סימן ז' שהביא המאירי ג: שאם היה ידיעה קודם ההנחה זה לא מחלק המלאכה כי עיקר האיסור זה ההנחה אמנם לענין ד"א ברה"ר זה מחלק ע"ש ועיין אגלי טל סימן פ"ט [הובא בקצרה בתוצא"ח ס"ז סק"ג ד"ה וכעת] שדן האם השינוי מרשות לרשות זה חלק מהמלאכה או שרק העקירה וההנחה ולכאורא נפק"מ בעקר מרה"י ונפלו המחיצות ונהיה רה"ר והניח שם וכן בהעביר כלאחר יד והעקירה והנחה היה כדרך וע"ש שנקט שההוצאה זה לא חלק מהמלאכה והא חידוש ועיין לשון תוס' ד"ה פטורי שכתבו שמי שעשה עיקר המלאכה אלא שחיסר מעט עקירה או הנחה ומשמע שעיקר המלאכה זה השינוי רשות [והנה נחלקו תוס' בסוגין ותוס' לקמן האם אפשר לחייב על התחלה שתלוי בגמר השני ומכח זה נחלקו האם יש צד לחייב את הגומר ובביאור המחלוקת או שנחלקו האם זה תנאי בעלמא או מעיקר המחייב או שודאי שזה מעיקר המחייב אבל זה רק השלמה ונחלקו האם זה סברא לחייב] **הוספה:** וראיתי להוכיח עוד דבמשנה מבואר שנתכוין להוציא לפניו ויצא לאחריו פטור והנה למ"ד עקירת גופו לאו כעקירת חפץ צ"ל שהיה הנחה כדרכו ומבואר שבכל אופן יש פטור באופן ההוצאה ובהכרח שגם זה חלק ממעשה המלאכה ויש בזה פטור כלאחר יד אמנם עדין צ"ע שלכאורא שם החיסרון בתוצאה ואם בהנחה זה כדרכו אין כאן שינוי וצ"ע [ועיין מה שכתבנו בזה בסוגיא דזירזי דקני דבפשוטו מבואר ברמב"ן שהדין עקירה והנחה מצד שזה צורת המלאכה ולא שחסר ביצירה ועיין גמ' צ"ט: שאם בהדי הדדי נהיה הרשות חיב ובפשוטו אם כל המלאכה זה מהמצב המונח הרי זה לא היה מונח ברה"י ודו"ק וצ"ע בזה עוד יש לעיין בדין מפנה חפציו מזוית לזוית ואינו מוכרח] עוד יש להוכיח משיטת הרימ"ג בסוגיא דמפנה חפציו שאם עקר על מנת להוציא וחזר והכניס והוציא פטור כי העקירה לא היתה על מנת ההוצאה שעליה מחיבים ומבואר שההברה זה חלק מהמחייב וצ"ע

והנה לראשונים בסוגין יש לעיין האם הצד לחייב זה גם בתחילת המלאכה היה על יד עכו"ם או ערב שבת או שזה וודאי שהצד לחייב זה הצטרפות שניהם למלאכה רק תוס' נקטו שזה רק סברא לחייב השני והנה גירסתינו והא איתעבידא מלאכה מביניהו וודאי משמע שכל הקושיא שיש מלאכה מצד שניהם אמנם עיין רמב"ן ששינה הגירסא שהקושיא רק שהשני יתחייב ועיין לשון הרמב"ם פ"א הט"ו דהביא את דין זה יכול וזה יכול שפטור יחד אם דין דזה עוקר וזה מניח ומשמע שזה אותו מיעוט דהינו שהצד לחייב הוא מצד שיש כאן שנים שעשו ולא שמועיל לחייב על כל חלק ממלאכה שעושים ולפ"ז אם יהיה זה יכול וזה אינו יכול יהיה חייב וצ"ע

והנה בפשוטו בפטור של זה עוקר וזה מניח מבואר שצריך שהמעשה עבירה יהיה בעשיה של היחיד לבד אמנם עיין רש"י ה. ד"ה כשני שביאר שצד הגמ' שזרק דבר ועקר והא עצמו תפס הדבר שיהיה פטור מצד שזה כמו שנים שעשו ומבואר שיסוד הפטור שהעשיה מתחלקת ולכן פטור וזה חידוש דכמו שבשנים שעשו יחד זה פטור של שנים שעשו בפשוטו ה"ה כאן וצ"ע

ט"ז]מבואר בתוס' דהצד לחייב שנים שעשו בזה עוקר וזה מניח כי כך היה במשכן ולכאורא היה מקום לדון שמהמשכן לומדים רק מה החפצא של היצירה האסור אבל לא על צורת העשיה להתחייב, ועיין צל"ח. עוד כתבו להקשות מהירושלמי דלענין מושיט צריך דרך שנים ותירצו ששם המוציא עשה הכל וצ"ב א"כ מה הירושלמי מקשר לדין שנים שעשו וביותר דעיין תוס"ר שהוסיף שכאן אי אפשר אחרת ורק לכן חייב וצ"ל שהסברא שצריך דוקא להניח בתוך יד אדם לא מצד שזה סתם תנאי בצורת המלאכה אלא שיש ענין שזה יהיה עשיה של שנים ורק שביארו תוס' שזה רק במקום שזה לא צירוף ממש בעצם העשיה וצ"ע [ועיין חידושי מהרי"ט]

י"ז]בעיקר הפטור דשנים שעשו דנו האחרונים האם זה רק פטור מקרבן או מעצם האיסור עיין מקור חיים סימן רס"ו הובא בהגהת חת"ס שם שנקט שזה רק פטור מקרבן והוכיח מהא דבכלאים מבואר ברמב"ם שחייב [וכן בגליון רעק"א פ"א הט"ז] וכן מהא דשחוטי חוץ צריך מיעוט מיוחד והנה היה מקום לומר שזה רק פטור בשבת ולא בשאר דיני התורה אבל בשבת זה פטור גם מהאיסור וכן נקט הפנ"י שבת צ"ג. אמנם המקור חיים נקט לא כך ולפ"ז צ"ע למה לגבי זה עוקר וזה מניח הפטור גם מהאיסור כמבואר ברש"י בכולי סוגין ולגבי שנים שעשו זה רק פטור מקרבן הרי זה אותו פסוק ועיין מקור חיים מה שביאר וצ"ב

י"ח]דנו האחרונים האם יש איסור חצי שיעור במלאכות שבת ועיין רש"י ע"ד. שבבורר יש איסור דאוריתא דחצי שיעור אמנם עיין רמב"ן ור"ן צ"ד: דמבואר בדבריהם שמוציא חצי שיעור אין איסור דאוריתא ועיין תוצאו"ח סימן ח' שדייק כן מהרמב"ם שכתב פי"ב ה"ט דין חצי שיעור אם זה עוקר וזה מניח וכן הוא בספר קובץ על הרמב"ם שם ועיין בית מאיר בהגהותיו כאן שהקשה א"כ למה מבואר ברש"י שהאיסור של עוקר זה מצד שמא יגמור המלאכה ולמה שלא יאסר מדין חצי שיעור וכתב שזה בכלל המיעוט של בעשותה וצ"ע איך אפשר למעט מכאן שאין איסור חצי שיעור הרי פה מדובר על חיוב חטאת אמנם עיין מאירי כאן שביאר שכה"ג זה חצי מלאכה וזה לא דומה לחצי שיעור דהינו שכל המלאכה זה צירוף של שלשת הדברים וזה לא רק שיעור במלאכה דהינו שללא כל הנ"ל אין כאן כלל יצירת האיסור ועיין תוצאות חיים הנ"ל שהביא מלשון הרשב"ם בב"ב נ"ה: בסופו שטעם השיעור כגרוגרת מצד שזה לא מלאכת מחשבת וחזינן שזה חסרון בשם מלאכה ודן שלפ"ז אין לחייב בחצי שיעור שתמיד זה חצי מלאכה וע"ש שהאריך בזה אמנם בפשוטו אין זה מוכרח דיתכן דכאן החיסרון מחשבת מצד השיעור זה סוג חיסרון של שיעור וזה גרע מחצי מלאכה ובעיקר הדבר עיין רמב"ם פ"א ממעילה ה"ז שלמד משיעור שבת לשיעור גוזז בקדשים ועיין תוצ"ח ס"ז סק"א ד"ה אמנם דמוכח מכאן שזה לא חיסרון מצד מלאכת מחשבת ועיין בה"ל סימן ש"מ שנקט שחצי שיעור אסור מדאוריתא [ולענין זה עוקר עיין רש"ש במשנה וכן בספר קובץ הנ"ל שהביא מהרשב"ץ שבאמת בעוקר יש איסור דאוריתא כי זה חזי לאיצטרופי]

י"ט]מבואר בגמ' שבמשנה יש שמונה מקרים של איסור דהינו שכל שנעשה מלאכה על יד שניהם אפילו אם עשה הנחה לבד או עקירה לבד זה אסור אמנם יתכן שזה דוקא כאן כי נעשה מלאכה שלימה אבל בעושה עקירה לבד כגון שעוקר ידו לרה"ר ומחזירה מותר אמנם עיין מ"ב סימן שמ"ו שהביא מהאחרונים לאסור כה"ג והב"ח מתיר וברש"י בע"ב מבואר שבהתחיל המלאכה בערב שבת וגמרה בשבת אסור מדרבנן ואולי זה יותר סיבה לאסור וברש"י במשנה בכמה דוכתי כתב שיש איסור שמא יגמור ומשמע שתחילת מלאכה זה ודאי סיבה לאסור ועיין פסקי הרי"ד שביאר שכוונת הגמ' פטורי דאתי לידי חיוב חטאת שבאמת המקרים האחרים זה פטור ומותר והגמ' חזרה בה

**סוגיא דעקירת גופו**

1. **גמ' ג. בעי מיניה – ג: בעי אביי**

**ב. צ"ב. ורמי דאביי – המשנה [עיין רעק"א שם וחזו"א ס"ב סק"ח וק"ה סקי"ב]**

**ג. עירובין כ. תוד"ה לא ובריטב"א שם [ועיין ריטב"א שבת י"א.] [עיין רעק"א עירובין צ"ט. ובחזו"א ק"ה סק"ד ובביאור דברי תוס' עיין אבן העוזר שמ"ט ס"ה ובבית מאיר ש"נ ס"ב וביד אפרים שם [ועיין גר"ז שמ"ז קו"א וסעיף ז'] ועיין גאון יעקב שם**

**א. בעיקר ספק הגמ' – עיין מהרש"א בד"ה תוס' עקירת גופו [ובביאור דבריו עיין צל"ח בד"ה ולתרץ] ועיין מהר"ם ד"ה מאי טעמא וברעק"א ג: ד"ה דתניא [חזו"א ס"ב סק"ב ועיין עוד מהלך ק"ה ז' בסופו]**

**ב. תוד"ה עקירת – עיין תו"י [ותוס"ר] ועיין רעק"א**

**ג. ידו נייח וכו' – עיין רש"י ובביאור דבריו מצאנו כמה שיטות א. עיין רמב"ן ובחידושי הר"ן וע"ש מה שנחלקו אם הריטב"א למ"ד אגד יד ונפק"מ בהניח בקרקע ממש ב.עיין רשב"א ג.עיין רא"ש סימן ב' ובפשוטו זה שיטת ר"י שהובא ברשב"א בהמשך ועיין בקרבן נתנאל שם [ועיין ראשי יוסף שהאריך בביאור הדברים וע"ש הנפק"מ שכתב בד"ה ויצא ובזכרון שמואל עמוד תצ"ח] ועיין חזו"א ס"ב סק"א**

**ד. ידו בתר גופא גרירא – עיין תוס' בסוגין ועיין לקמן צ"ב. תוד"ה התם דזהו דין אגד יד [ וע"ש בלשון הרשב"א שזה שני סברות ] ועיין רש"י שם ועיין ראשונים בביאור גירסתם ובביאור הדין אגד יד עיין חזו"א ק"ה י"ב וס"ב ח' מה שנחלק אם רעק"א**

**ה. תוד"ה היה – עיין ריטב"א ד"ה הטעינו ועיין רעק"א ובישוב קושיתו עיין זכרון שמואל עמוד תצ"ט סק"ג [ועיין חזו"א ס"ב סק"ג וק"ה סק"ז] ועין חזו"א ס"ב סק"ג מה שביאר למה תוס' לא הקשו על תחילת סוגין**

**ו. אמר אביי פשיטא וכו' – בביאור הגמ' עיין רש"י ובעל המאור ורשב"א ותורי"ד**

**ז. עיין רעק"א ג. בתוד"ה שניהם פטורים**

**עקירת גופו - ב.:**

א]**עקירת גופו וכו':** מבואר שלגמ' היה צד שעקירת גופו לא הוי עקירה להתחייב בזה ועין תוס' שהספק היה גם על הנחה וצ"ב הטעם ובפשוטו היה מקום לבאר שאדם שמטבעו הוא נייד לא חשיב מה שבתוכו למונח וממילא אין כאן עקירה והנחה אמנם זה ודאי אינו דהרי מבואר במשנה דעני המניח ביד בעל הבית או שעוקר מיד בעל הבית חייב חזינן שחשיב שהחפץ מונח וכמו שהוכיחו במהר"ם ורעק"א ובהכרח שיש כאן סברא לגבי המחייב של הוצאה שיהיה פטור ועיין מהרש"א בתוד"ה מאי שנראה שזה חסרון שזה לא חשיב מונח [וכן בהגהה בתו"י] וביאר הצל"ח בד"ה ולתרץ שביחס לאדם אחר הוא כמונח אבל ביחס לעצמו זה לא כמונח וצ"ב הסברא עוד צ"ב מה שיך לחלק בין עקירה להנחה ואולי זה רק חיסרון במעשה הנחה

ועיין רעק"א על התוס' בע"ב שמשמעות לשונו שהספק שכיון שהחפץ נשאר באותו מקום לכן הגמ' דנה שלא חייב דהינו שמקום החפץ הוא נחשב ביד האדם ולכן אפילו שהאדם שינה את מקומו וממילא דינו השתנה אבל החפץ נשאר באותו מקום ובמלאכת הוצאה אין חיוב על שינוי מרה"י לרה"ר אלא דוקא על שינוי מקום החפץ אלא שלפ"ז לכאורא אין סיבה לפטור אלא במקום שהיה עקירת גופו והנחת גופו אבל אם עקר מהקרקע והניח הנחת גופו או הפוך כה"ג החפץ שינה את מקומו ובתוס' מבואר שגם זה בכלל ספק הגמ' ואין לומר שכיון שהעברה של החפץ היתה ללא שינוי מקום לכן לא חייב דא"כ גם בעקר מהקרקע והניח על הקרקע היה צריך להיות פטור והרי זה מפורש במשנה שחייב ובפשוטו צ"ל שודאי שיש כאן מחייב מצד שזה שינה מרשות היחיד לרשות הרבים אלא שזה רק חיסרון במעשה ההנחה והעקירה שאין כאן עקירה גמורה ואין כאן הנחה גמורה כיון שזה נשאר באותו מקום דהינו שכדי שיעשה התנאי של עקירה בזה נתחדש שזה רק אם החפץ נעקר ממקומו ולא אם הוא נשאר במקומו אלא שנעשה לא נח ובזה יש לדון האם זה חסרון רק במעשה העקירה או גם במעשה ההנחה והנה לפ"ז נתחדש כאן שיש הלכה של מעשה עקירה ולא שזה רק צורה בשינוי החפץ שזה ממצב נח למצב נח דהרי כאן מצד המלאכה הוא היה במצב נח ברה"י ועבר למצב נח ברה"ר והנה לפ"ז א"ש שבהעברה אין חיסרון

ובביאור הדין עקירת גופו אפש"ל בכמה אופנים או שאין דין עקירה מהמקום או שמקום החפץ נחשב בקרקע או שדנים האדם והחפץ כדבר אחד ועקירת שניהם מהקרקע חשיבה עקירה מהמקום ויתכן עוד שהעקירה על מקום החפץ נחשב כאילו זה נעקר ממקומו וכן ביאר במשנת הגר"א קוטלר סימן א'

ועיין זכרון שמואל שכתב להוכיח שגדר הדין הוא שעקירת הגוף זה מה שמחשיב לעקירה של החפץ דהגמ' קנ"ג. אומרת שמניח על בהמה הולכת וממשיכה ללכת זה לא נחשב עיקרה של הבהמה וכתב רש"י כדאמר בפ"ק גבי הטעינו חברו וכו' וצ"ע איפה מבואר כך וביאר הנ"ל דרש"י נקט כצד התוס' ה: דדבר על גבי בהמה חשיב מונח וכל טעם הפטור כי אין כאן עקירת הגוף ודבר זה הוכיח מנידון רב שיש דין עקירת גופו וללא זה אין צד לחייב [אמנם בפשוטו מתוס' שהוכיחו מגמ' זו שהחפץ לא חשיב מונח מוכח לא כך וע"ש מה שחילק בזה וצ"ב] ובמשנת הגר"א קוטלר הביא עוד מהרשב"א ה. שכתב לגבי משא למעלה מעשרה דרק בעקירת גופו או הנחת גופו זה לא חסרון אבל אם מניח על אדם אחר צריך דוקא למטה מעשרה ובפשוטו דכאן גדר הדין שהעקירה מתיחס לקרקע וכן ההנחה שזה למטה מעשרה עוד כתב להוכיח משיטת ר"ח ה. שזרק והא עצמו תפס לאחר ד"א הגמ' דנה שלא חייב וצ"ב מה זה שונה אם הלך אם גופו וכבר הקשה כן החת"ס אמנם ביאר הנ"ל וכן באבי עזרי דכיון דצריך עקירת גופו א"כ כאן אין זה עקירת גופו והחפץ הרי נשאר באותו מקום וחסר בהנחה ועיין לקמן ה. מה שביארנו לפ"ז בדין חפץ המונח באדם במקום שאין בו ד' שחייב וכן הוא באבי עזרי [אמנם יתכן שמצד דיני הוצאה מספיק שזה עיקרת חפץ אלא שאפשר גם לדון מצד עקירת גופו וכנ"ל ומחלק מראיות הנ"ל אין להוכיח יותר מזה] והנה הגמ' אומרת ולא דמיא לידו ולתוס' הכוונה ששם גם שיך לדון מצד עקירת גופו רק יש סברא שזה נגרר אחרי הגוף והנה צ"ב עד כמה שנשאר שצריך דוקא עקירת גופו א"כ לכאורא ודאי שדבר שביד מתיחס לגוף ואין כאן עקירת מקומו וצ"ל ששיך לדון שמקום החפץ זה היד ועוקר את היד וצ"ע

עוד יש מקום לדון שזה ודאי שדנים שהוא נחשב מונח ברשות שהאדם נמצא או מצד שדנים את האדם והחפץ כדבר אחד או מצד שאדם הוא בטל לרשות וכל דבר שמונח באדם זה כאילו מונח ברשות או דנימא דאין דין עקירה ממקומו אלא עצם זה שהוא נהיה לא מונח זה עקירה אלא שיש כאן חיסרון שמעשה העקירה מתיחס לבן אדם וממילא החפץ נח ולכן חסר במעשה העקירה וההנחה ודבר זה יותר מובן בעקירת גופו מאשר בעקירת ידו ועיין חזו"א סימן ס"ב סק"ב שביאר על דרך זה אלא שכתב וז"ל דאין זה מלאכה כתכונתה שלא עקר החפץ אלא גרם לו שיצא עכ"ל אלא שלפ"ז צ"ב למה שזה חסרון רק בעקירה והנחה ולא בעצם ההעברה ולפ"ז נתחדש שלא דנים בכזו צורה

והנה שמעתי להעיר דלכוארא כל פרק במה בהמה זה עקירת גופו והרי מבואר קנ"ג שאין איסור דרבנן בשביתת בהמתו ויש לדון לסברות הנ"ל שביחס לבהמה זה לא שייך ודו"ק בזה

ב]והנה מבואר בתוס' בע"ב שלצד הגמ' שעקירת גופו זה לאו כעקירת חפץ א"כ אם עקר ועמד לפוש זה לא מבטל עקירה הראשונה ועיין רעק"א שתמה בזה הרי אם מניח במצב זה חייב וכן אם עוקר ממצב זה חזינן שזה חשיב כמונח א"כ למה שזה לא יבטל את העקירה הראשונה ובאמת בריטב"א בע"א מבואר כדבריו שלצד הגמ' שפטור זה גם בעקר ועמד לפוש ועיין זכרון שמואל מכתב ה' שכתב לחדש שהדין בטלה עקירה הראשונה לא מספיק שהחפץ מונח אלא שרק אם נעשה מעשה הנחה זה מבטל עקירה הראשונה ולפ"ז ביאר שלצד הגמ' שעקירת גופו לא מועיל דלא חשיב שהיה כאן מעשה עקירה והנחה א"כ אפילו בעמד לפוש חשיב שהחפץ מונח אבל אין כאן מעשה הנחה וזה לא מבטל עקירה הראשונה וע"ש דהביא מהחזו"א שדן שעמד לכתף אם אדם יעקור ממצב זה, זה יחשב עקירה ורק שהעמידה לכתף זה לא מעשה הנחה ובחזו"א סימן ס"ב סק"ג כתב שלא חשיב הנחה להחשב הפסק במעשה רק אם המשך המעשה יחשב כמעשה עקירה חדש אבל עד כמה שלא דנים את זה כעקירה חדשה אפשר לראות את המשך ההוצאה כמעשה אחד וצ"ב ועיין סימן ק"ה סק"ז מה שכתב בזה עוד ולדרך המהרש"א לעיל שלגבי האדם עצמו חשיב שזה לא מונח ודאי א"ש שגם אין כאן בטלה עקירה הראשונה

ג]עיין תוס' שנקטו שספק הגמ' לענין הנחה וגם לענין עקירה אמנם התו"י וכן התוס"ר הביא מהרשב"א שאין ספק הגמ' אלא על עקירה אבל לענין הנחה זה ודאי מועיל וכדחזינן לענין הנחה שהגמ' דנה שלא צריך מקום דע"ד ולכאורא הכונה שזה סברא במחייב של הנחה שלא צריך מעשה הנחה גמור או שלא צריך כלל מעשה הנחה ועיין רעק"א שהקשה דהרי מבואר בגמ' שהצד לפטור מצד שזה הביאור במשנה והרי דין זה מובא במשנה גם לענין הנחה בפשט בעל הבית ידו מלאה לחוץ ואם שם בהכרח שזה מצד חיסרון שידו לא ניח מהיכי תיתי שלענין עקירה זה סברא אחרת כי זה עקירת גופו ואולי יש יותר סברא שידו לא נייח לענין הנחה מעקירה וצ"ב ועיין שפת אמת שנראה שדן לגבי הוציא ידו יש כאן אגד יד אבל לענין להכניס זה לא חיסרון [ויתכן שגם באגוד בחבל שלהוציא ולהשאיר החבל זה לא מלאכה אבל להכניס ממצב זה הוי מלאכה] והנה תוס' בע"ב נקטו שבעמד לפוש זה לא מבטל עקירה ראשונה אם עקירת גופו זה לא כעקירת חפץ ועיין מרומי שדה שלתו"י אינו כן דהרי לענין הנחה אין ספק אמנם אין זה מוכרח דהכונה שלא צריך הנחה ולא שבהנחה יש סברא שהנחת גופו זה יותר הנחה וא"כ כיון שאין כאן מעשה הנחה ממילא אין כאן ביטול או כתירוץ החזו"א לעיל וכן הוא בדבריו שם

ד]**הגמ' אומרת דלא דמיא לידו וכו':** והנה עיין תוס' שכתבו כגירסא שידו בתר גופו גרירה וכתבו שגם לגירסת רש"י לא נייח הכוונה כיון שזה בתר גופו גריר ובפשוטו הכונה שכיון שהיד נגררת אחרי הגוף א"כ אינה נחשבת כרשות שהיא נמצאת וממילא העוקר ממנה לא חשיב כעוקר מהרשות שנמצאת וכן המניח בה לא חשיב כמניח ברשות שהיא נמצאת וכן ביאר הרמב"ן ועיין בעל המאור ורשב"א בע"ב שביארו שכונת הגמ' ידו של אדם אינה כרה"י הכונה שזה לא כמו הרשות שנמצאת שם דהינו שיסוד הדין שכיון שזה נגרר אחרי רשות אחרת אין לו דין רה"י ועיין תוס' לקמן צ"ב. שביארו שלמעלה מג' זה נחשב אגד יד [וכן הוא בבעל המאור שם] והכונה כנ"ל שזה נחשב שהחפץ אגוד לרשות השניה והנה בפשוטו ודאי שחשיב מונח ורק שיש כאן סברא שזה לא מונח במקום שזה סיבה לחייב אמנם עיין בלשון רעק"א ג. בתוד"ה שניהם וכן הוא בלשון הריטב"א י"א. ד"ה ומיהו וכן בתוס"ר ד: ד"ה בתר ה. ד"ה אלא, שחשיב שזה לא מונח והנה מבואר בגמ' בע"ב שאי שדי להו חייב חטאת ומבואר שזה לא חשיב מונח אמנם יתכן שזה רק כמו עמד לכתף או שזה סברא מיוחדת שזה לא מבטל העקירה הראשונה עיין חזו"א וד"ז תלוי בביאור כונת תוס' עירובין כ.

ה]והנה רש"י גרס גופו נייח ידו לא נייח ופשטות לשון רש"י שהכונה שדבר שמונח בתוך יד של אדם זה לא חשיב נח והקשו התוס' הרי במניח בידו חייב וכן בעוקר מידו ועיין מהרש"א שהקשה הרי גם בספק הגמ' יש חילוק בין עיקרה של אחר ועקירה שלו ועיין מהר"ם שדחה ששם זה חסרון במעשה עיקרה אבל כאן עד כמה שעקירת גופו עוזר בהכרח שהחיסרון מצד שזה לא מונח אמנם לצל"ח לעיל א"ש ששיך לדון לחלק שלגבי עצמו זה לא מונח אמנם זה רק במונח בידו ולא על גופו וכן משעות הראב"ן סימן של"ח

ועיין רמב"ן ור"ן שכתבו ליישב שרק אם ידו ברשות אחרת זה חשיב שלא נייח אבל אם זה באותו רשות זה חשיב נייח דהינו שעד כמה שדנים שיחשב מונח מצד עצמו ולא אגב הגוף זה חשיב לא מונח ברשות דהינו שהחיסרון שזה אגוד לגוף אמנם כל החיסרון כי אין לו הנחה עצמית ועיין רמב"ן שכתב שזה לא נכון אלא שגם אם זה מונח כיון שזה נגרר אחרי הגוף הוא פטור ועיין חידושי הר"ן שכתב שנפק"מ בין רש"י לגירסת הר"ח אם היד מונחת ממש בקרקע למ"ד אגד יד שמיה אגד דלרש"י יהיה חייב ולר"ח יהיה פטור ולכאורא הכונה שנקטו שכל הדין אגד יד הכונה שזה עושה את אותו חיסרון של למעלה מג' ועד כמה שלמעלה מג' כל החיסרון כי זה לא נח א"כ אם זה יהיה מונח ממש שאין חיסרון זה יהיה חייב אמנם בדעת רש"י היה מקום לומר שהמ"ד אגד יד ס"ל חיסרון חדש ולא שזה רק אותו חיסרון של למעלה מג' ולשיטתו מודה לביאור הרמב"ן ולכן גם אם זה יהיה מונח על קרקע ממש יהיה פטור וכן נקט בריטב"א החדשים ולכאורא גם לפ"ז יש נפק"מ בקנה ברה"י לר"ח [ח:] שלא צריך שיהיה דע"ד והניח היד על הקנה [או שהניח מרפקו על הקרקע וכף ידו למעלה מג'] שאם החיסרון מצד בתר גופו גריר יהיה פטור ולרש"י שזה מצד שלא ניח א"כ כאן שזה מונח לא מצד הגוף יהיה אמנם למ"ד אגד יד שמיה אגד להבנת הרמב"ן ברש"י גם יהיה חייב ולהבנת הריטב"א ברש"י יהיה פטור ודו"ק בזה [וראיתי לבאר עוד דהרמב"ן נקט שסוגין דנה מה דין היד והגמ' לקמן דנה שאפילו שהיד אגודה אחרי הגוף אבל אפשר לדון על החפץ שהוא לא מונח ביד אבל אם היד עצמה נחשבת כמונחת כגון שזה על גבי קרקע אין כאן נידון כלל ולפ"ז בדין תוך' ג' זה על החפץ ולא על היד ועיין בזה]

ו]והנה עיין רא"ש דגרס כרש"י ומשמעות לשונו שבאמת החיסרון שהיד נחשבת לא מונחת אלא שכתב שכל זה לגבי עקירת היד לבד או הגוף לבד אבל לגבי עקירת הגוף גם אם זה מונח ביד חשיב עקירה ובזה א"ש למה שהניח בידו של בעל הבית חייב ועיין קרבן נתנאל שלפ"ז בהניח חברו בידו חפץ ועקר רק את ידו והניח בקרקע רה"ר פטור דכאן זה רק עקירת ידו ולגבי זה חשיב שזה לא נייח וצ"ב הסברא בזה ועיין זכרון שמואל עמוד תצ"ח שביאר שכל הדין עקירת גופו הכוונה שהמעשה עקירה שנעשה בגוף נחשב שנעשה בחפץ וכדביארנו לעיל ולפ"ז אם לא עקר את הגוף אלא רק את היד הרי לגבי היד אין זה מעשה עקירה כיון שהגוף נשאר במקומו א"כ נשאר כמו בספק הגמ' שעקירת גופו לא מועיל וכן ביאר בראשי יוסף וע"ש שכתב שבראובן ושמעון שעומדים ברה"י וראובן הוציא ידו ושמעון עקר חפץ מרה"י והניח בידו יהיה חייב לרא"ש כיון שכל החיסרון שזה לא עקירה כיון שזה רק עקירת ידו אבל כאן זה עקירת חפץ אמנם בפשוטו זה נסתר מהרא"ש בעירובין שהעתיק כרש"י שידו זה מקום פטור ועין ראשי יוסף [ט.] שהקשה שהגמ' ט. אומרת שבעומד במקום פטור ולוקח מרה"י וידו עוברת במקום פטור ומרגיעה ואחרי זה מניח ברה"ר פטור והרי כאן זה רק הנחת ידו וזה קשה רק לתוס' שללא מעשה הנחה זה לא מחלק המעשה ויש שכתבו לישב לפי הגמ' לקמן שבמקום פטור זה סיבה לפטור גם ללא מעשה הנחה ואכמ"ל ועיין חזו"א ס"ב סק"א שכתב להקשות דבהוציא ידו ואחרי זה הוציא גופו יהיה פטור דבהוצאת היד לא היה עקירה ומה שמוציא גופו זה לאחר שזה כבר ברה"ר וצ"ע [ועין עוד ס"ב סק"ח במוסגר] ואולי גם הרא"ש מודה שידו בתר גופו גריר ולא חשיב מונח אלא שהוסיף עוד חיסרון והכל תלוי באותו טעם שכיון שצריך שינוי המקום ורק מצד גופו נייח יש שינוי המקום וממיאל ביד זה לא שיך וכן ודאי שמקום החפץ מתיחס לגוף וצ"ע

והנה רש"י במשנה כתב שהוציא החפץ והניח ברה"י והקשה רע"א הרי קי"ל שעקירת גופו חייב וא"כ לא צריך שיניח אמנם לקרבן נתנאל הנ"ל שלמד הרא"ש כפשוטו א"ש וכן הוא בראש יוסף וע"ש שדייק כן מהרמב"ם אלא שחילק בין עקירה להנחה ע"ש

ז]עיין תוס' צ"ב. דכתבו דמה דבהוציא ידו לא חייב לר"ע מצד קלוטה כמי שהונחה כיון שיש כאן אגד יד והקשה רעק"א א"כ למה במשנה חייב בפשט העני והניח הרי לפני שהניח כבר היה קלוטה ועכשיו עדיין לא חייב כי זה אגד יד ואחרי זה אין סיבה שיתחייב וכתב שלא אומרים קלוטה לקולא ע"ש והנה מבואר בדבריו שנקט שהדין אגד יד לא מבטל הדין קלוטה ועיין חזו"א ס"ב ח' וק"ה י"ב שזה מצד שנקט שדין אגד יד הכונה שזה נחשב שזה מונח ברשות שזה הגיע רק כיון שהחפץ אגוד לרשות אחרת לא חיבים על זה וע"ש שהבין שכונת רעק"א שזה גם לדידן בכל ידו לא ניח וכתב שלפ"ז מי שיעקור מיד זה יתחייב והקשה שזה אינו כן ולכן חלק עליו וכתב שדין אגד יד זה סיבה שהיד לא תחשב כרשות שהיא נמצאת וממילא זה מבטל הדין קלוטה ע"ש והנה הגרעק"א עצמו כתב מפורש בע"א בתוס' שניהם פטורים שהכונה בגמ' שזה חשיב שזה לא מונח דהינו שהדין אגד יד גורם שזה לא יחשב מונח ובהכרח שהגדר כחזו"א הנ"ל אמנם לכאורא כונתו דבמקום שיש קלוטה או תוך ג' שיש סיבה שיחשב מונח מצד עצמו בזה נקט שכל הדין אגד יד רק סיבה לא לחייב אפילו שזה מונח משא"כ לרבנן שאין כאן סיבה לדין מונח אלא מצד היד בזה הדין אגד יד ודאי סיבה להחשב שזה לא רה"י וממילא זה לא נח וצ"ל ששני ההלכות נובעים מהדין אגד יד וצ"ע בכל זה

ובעיקר דברי תוס' שנקטו שאגד יד זה הדין של הגמ' שידו בתר גופו גרירא עיין רשב"א צ"ב. דמבואר דנקט שזה שני טעמים דהינו שידו בתר גופו גריר זה סברא שהיד נחשבת לא כרשות שנמצאת והדין אגד יד כתב אצלינו שזה כמו אגודו בידו שזה רק חיסרון בהנחה של החפץ שזה עדין משתיך לרשות אחרת וצ"ע בזה

ז,ב] והנה בעיקר הדין ידו בתר גופו וכו' יש לדון האם זה רק סברא שזה מחסר בשם מונח ברשות שכיון שצריך הנחה זה לא מוגדר כמונח או שזה סברא שזה גוטרר את זה לרשות האחרת והנה דעת הרשב"א בתוס' שם שזה לא מונע מדין קלוטה דהינו שרק עד כמה שאין סיבה שיחשב מונח זה מעכב ולא אם יש לזה שם הנחה מצד עצמה דהינו שזה רק מחסר בשם מונח ורק למ"ג שאגד יש שמיה אגד הגדר שזה מיחס לרשות אחרת ותוס' בתירוץ השני ס"ל שלמעלה מג' זה מיחס לרשות אחרת ורק למטה מג' היד עצמה לא מתיחסת לרשות השניה אמנם עיין לשון הרשב"א ג. שקצת משמע שגם למ"ד שמיה אגד גדר הדין שזה רק מחסר בשם מונח ברשות ועין תוס' ד. שהקשו שלר"ע שקלוטה יתחיב בהכניס העני את ידו ורעק"א למד שתירצו שאין דין קלוטה ביד ומשמעות דבריהם שהקשו גם למ"ד ששמיה אגד ולנ"ל א"ש ועין מה שכתבנו בסימן ד'

ח]**תוד"ה היה:** הקשו תוס' למה הבריתא לא מדברת מצד עמד לפוש דהרי ודאי מדובר בעמד לפוש דאל"כ לא חייב א"כ גם אם הוא לקח יהיה את דין הברייתא והקשה החזו"א ס"ב סוף סק"ג דלמה תוס' לא הקשו כן על תחילת הסוגיא בהטעינו חברו דבהכרח מדובר דעמד דאל"כ אין כאן עקירה כמבואר בתוס' ה: וא"כ דינו דרב גם בהטעין עצמו וכתב לישב דיתכן שקיבל ומיד הלך וא"כ זה כמו עמד לכתף ולכן אם הוא היה עוקר זה לא היה מבטל עקירה הראשונה ורק כיון שחברו הטעינו אפשר לחיבו על זה עכ"ד ומבואר מדבריו א. שכה"ג שהוא מתחיל חשיב שזה נעקר ואין כאן שום הנחה של עמד לפוש ב. דבעמד לכתף אפילו שחשיב החפץ נח שלכן הוא חייב אבל אם הוא עצמו עשה עקירה כיון שזה לא מבטל העקירה הראשונה אין לחיב על העקירה השניה ושמעתי לדון דלפ"ז יתכן שמיושב קושית רעק"א על התו"י מהא דפשט העני ידו לפנים ונטל בעל הבית מתוכו דפטור דזה מצד שזה רק עמד לכתף אלא שיש לחלק שאם עומד שיקחו ממנו זה כן כמו עמד לפוש ולכאורא כן מוכח מהגמ' שמוכיחה מהמשנה שידו של אדם אינה כרה"י אלא שזה תלוי בביאורי הראשונים

ט]**בא"ד:** כתבו תוס' שאין לחייב על העקירה מצד שלא בטלה עקירה הראשונה צ"ב הרי כיון שלא היה כאן הנחה א"כ החפץ לא מונח וא"כ אין כאן עוד הפעם עקירת גופו ומה צריך ראיה לזה הרי הוא פשוט ומשמעות התוס' דבאמת יש כאן כל הזמן סיבה לחייב רק כיון שיש כאן העקירה הראשונה לכן לעקירה השניה אין שם עקירה וצ"ב ויש שרצו לבאר שכוונתם בעמד לכתף שכה"ג חשיב שהחפץ מונח ואם משהו אחר יעקור יתחייב עיין חזו"א ס"ב ד' אמנם הוא לא חייב כי לא בטלה עקירה הראשונה וזה מה שהוכיחו התוס' מהסוגיא שם אמנם כל זה חסר בתוס' שלא הזכירו כלל מאביי של עמד לכתף וצ"ע ועיין לעיל מה שביארנו בדעת תוס' כאן לישב קושית רעק"א

**עירובין כ.**

י]מבואר במשנה צ"ט. דלא יעמוד אדם ברה"י וישתה ברה"ר ובגמ' מבואר שזה לא נאסר מעיקר הדין אלא רק מצד גזירה דרבנן והקשו התוס' למה שזה לא יאסר מעיקר הדין שהרי הוא עוקר מרה"ר וזה נהיה מונח בגופו שעומד ברה"י והביאו בשם רש"י לתרץ שזה נח בפיו שעומד ברה"ר ודינו כרה"ר וזהו דין סוגין שידו של אדם אינה נגררת לרשות הגוף אמנם עדין צ"ב למה שלא יתחייב על מה שזה נח בתוך גופו שעומד ברה"י והתוס' חידשו שברגע הבליעה זה מתבטל לגוף וכיון שזה נעשה ברה"ר אחרי זה אין עוד מלאכה אמנם רש"י הרי כתב שעצם ההכנסה לפה זה כבר הנחה ועיין ריטב"א בעירובין כ. שדן שמה שזה מתגלגל אחרי זה זה נעשה מאליו וזה לא בגדר מעשהו ואי אפשר לחייב על זה אמנם התוס' כתבו שזה מקום פטור דהינו שפיו שמונח ברשות אחרת מרשות הגוף זה מק"פ וכתבו שלפ"ז אם ראשו בחוץ יכול לרוק לרה"ר כיון שזה נח במקום פטור וע"ש מה שכתבו לבאר למה זה לא אסור מצד הדין החלפה ברשיות דרבנן והקשו מהגמ' בע"ב שהוציא ידו והניחה בכל אופן אם אחרי זה יניח החפץ הוא יתחייב [ועין ריטב"א בשבת י"א. כתב לדון שפה של אדם זה חשיב הנחה אבל ידו לא חשיב הנחה כלל] ולכן כתבו לחלק בין אם הוציא את ידו אם דבר שזה לא נחשב הנחה במקום פטור לבין אם הניח בידו ממקום אחר עכ"ד ולא ביארו הסברא לחלק בזה ועין במחצית השקל ש"נ סק"ג שכתב שכיון שזה היה מונח על היד כשזה לא היה מק"פ אחרי זה לא חל על זה שם מקום פטור וצ"ע הסברא בזה והרי לגבי מישהו אחר זה כן מק"פ ובפשוטו הסברא שדרגא של הנחה זו אם אין כאן צורה של מעשה הנחה זה לא מחלק המעשה לשנית וממילא לא איכפת לן שזה נח במק"פ וכמדומה שכן הוא בחזו"א

והנה עיין בית מאיר סימן ש"נ שהקשה על דין התוס' מה זה שונה מהמשנה דמבואר שאם העני עקר מבעל הבית הוא חייב והרי ברגע הראשון יש כאן הנחה בפקום פטור וא"כ למה שלא יפטר על מה שמכניס אחרי זה וע"ש שהביא מהאבן עוזר סימן שמ"ט ס"ה שכתב שכאן מדובר שהוא לא נח אבל אם הוא באמת נח הוא פטור ועיין בית מאיר שתמה למה שמים זה יותר הנחה מאשר כאן, ולכן ביאר שכאן שהעקירה היתה למקום פטור זה לא נחשב הנחה במקום פטור משא"כ אם עוקר כלי אם מים ואחרי זה מניח באמת אז זה פוטר אותו ויסוד הסברא האם דנים את זה כהמשך אחד אפילו שהיה הנחה או שזה נחשב כשני עשיות ועיין חזו"א ק"ה סק"ב וצ"ב כונתו שם ולכאורא כונתו לחלק דכל התוס' לא רואים את זה כהמשך אחד כי את המים זרק לתוך גופו משא"כ ביד שלא זורק מהיד אלא ממשיך את משיכת היד לבפנים וכה"ג זה לא מחלק את זה ועיין יד אפרים סימן ש"נ ובגר"ז שמ"ז קו"א ובס"ז שם

י"א]והנה עיין חזו"א ק"ה סק"א שהקשה למה תוס' לא הקשו מהמשנה דמבואר שאם העני הניח ביד בעל הבית חייב והרי היה כאן הנחה במקום פטור לפני שהניח ביד בעל הבית וכתב ששם זה לא נחשב הנחה כיון שעומד כדי לתת ביד בעל הבית והקשה א"כ מה הגמ' דנה לחייב על הוצאת העני בידו מלאה הרי אין כאן הנחה וכתב לחלק שאם מניח שמישהו אחר יקח ממנו והא מצידו גמר זה נחשב עמד משא"כ אם הוא עצמו נעמד כדי להמשיך חשיב שיש כאן המשך והחפץ לא נח

י"ב]עיין רעק"א עירובין צ"ט ובגליון המשניות שהקשה איך אפשר לומר שזה מק"פ הרי הגמ' אומרת הטעם מצד שידו לא ניח וכן הקשה הבית מאיר סימן ש"נ וצ"ע קושיתו הרי תוס' כתבו שעל כה"ג שהוציא ידו אם דבר אין לזה שם מקום פטור אמנם כונתו דזה ודאי דגם בכזה מקרה זה נחשב מק"פ ורק שיש כאן סברא שאין כאן הנחה לחלק המעשה אבל בתור לחייב על זה ודאי אפשר לחיב על זה וזה דלא כלשון המחצית השקל לעיל והנה מבואר בלשונם שכוונת הגמ' שבת ג: כפשוטו שזה לא נח וחזר והקשה עוד דאפילו אם נימא שזה בכלל סברת הגמ' שלא נח אבל א"כ הגמ' יכלה להוכיח את דין היד שזה לא נח מהדין של לא ישתה עכ"ד וצ"ע הרי המשנה אולי זה מעיקר הדין אמנם ע"ש שהוסיף שמבואר במשנה שראשו ורובו מותר והרי עדין המעים בחוץ [אמנם בתוס' משמע שמזה לא הוקשה להו ואולי כל ראשו ורובו זה כולל מקום הנחת המים בגוף ועיין חזו"א סימן ק"ה סק"ב ד' שכל סברת התוס' שזה מק"פ זה ביחס להנחה על היד ועקירה מהיד אבל עד כמה שהנידון שהעקירה של היד עצמה נחשבת עקירה מהרשות מצד עקירת גופו בזה ודאי נחשב שזה נעקר מהרשות

י"ג]עיין גאון יעקב שהקשה דבמשנה מבואר שניהם פטורים ובנתן העני בידו של בעל הבית הרי זה ממש מקרה תוס' וכן בנתן בעל הבית בידו של עני והוציא וא"כ זה הנחה במקום פטור ואין לומר שזה אסור מצד החלפה ברשיות דרבנן דא"כ הראשון לא עבר שום איסור והרי במשנה מבואר שניהם פטורים ואסורים ולאבן העוזר דבמשנה לא היה שום הפסקה א"ש

י"ד]בעיקר מה שכתבו תוס' שידו של אדם זה מק"פ עיין בית מאיר שתמה מה טעם וביותר דהגמ' אומרת ידו לא ניח ולא שזה מק"פ וכתב שכל דבריהם בהוציא ידו לרה"ר וזה למעלה מעשרה אבל למטה מעשרה זה לא מק"פ וכן בעומד ברה"ר והוציא לרה"י זה לא שייך וכתב שזה דוחק גדול שכל דבר רש"י רק בעומד ברה"י ובעיקר הדבר עיין ריטב"א שנקט כך שיש הבדל אם ידו למעלה מעשרה או למטה עיין בדבריו בעירובין ובזה חילק בין הגמ' ג: לרש"י בעירובין אמנם בשבת י"א. כתב שידו מדובר למעלה מעשרה ובכל אופן זה לא חשיב נח והנה בעיקר קושית הבית מאיר לכאורא הכונה שמה שהגמ' אומרת שזה לא נח הכונה כיון שזה אגוד אחר גופו א"כ אין לחפץ הגדרת מקום וכה"ג זה לא חשיב שנח אפילו שבמציאות זה נח ולכן אם יש כאן גדר של מק"פ זה חשיב הנחה אמנם בכונת הריטב"א למעלה מעשרה נראה שלא ס"ל כך דא"כ גם לגבי מק"פ זה מחסר בהנחה אלא כונתו דהנחה במק"פ ששמה הנחה אפילו אם אין בכחה לחלק המעשה אבל במק"פ זה שינוי מצורת המעשה וכאן זה נשאר כהו"א דגמ' שזה עובר במקום פטור שזה שינוי בצורת המלאכה

ט"ו]בעיקר דברי תוס' שבמים בפיו זה הנחה צ"ע וכי יש עמד לכתף יותר מזה ועיין חזו"א שכיון שזה מעשה שתיה זה עדיף וצ"ע ויתכן שכיון שזה מק"פ כה"ג גם עמד לכתף זה סיבה לפטור כמבואר בגמ' שדנה מסברא שגם בעבר דרך מקום פטור זה סיבה לפטור ואפילו שהגמ' הסיקה לא כך אבל אם זה עמד אפילו לכתף זה פטור אמנם בתוס' משמע שלא ס"ל סברא זו דהרי כתבו שהוציא ידו שאני

**ג: אמר אביי – ד.**

**א. ידו של אדם אינה וכו – עיין פירוש רש"י ועיין גירסת הרשב"א ופירושו ועין בעל המאור ובתורי"ד שביארו שהראיה מהאיסור דרבנן ועיין אג"ט קי"ט ג' שכתב להוכיח דלא כמ"ב ש"ז סקנ"ו [ועיין שכ"ה מ"ב סק"ג מה שהביא מהאחרונים]**

**ב.האם הספק כרמלית גם ברה"י – עיין רשב"א ד"ה ור"ח ועיין ריטב"א ד"ה בעי**

**ב. למה כרמלית זה סיבה לאסור – ראש יוסף ד"ה עוד רגע [הראשון והשני]**

**ג. אי שדייה חייב חטאת – עיין מאירי שהקשה הרי יש כאן ידיעה וע"ש**

**ד. בדין להוציא למעלה מעשרה – עיין תוס' ושאר ראשונים וברשב"א שהאריך בזה וברש"ש ועיין בה"ל שמ"ח ס"א בבה"ל ד"ה מתוך**

**ה. בדין הוציא למטה מעשרה ומחזיר למעלה מעשרה – תוס' ובביאור כוונתם עיין בית מאיר שנ"ה ד"ה שם הג"ה במוסגר, ובגר"א שנ"ה ס"ג ד"ה וי"א ועיין כאן בלשונות הריטב"א והר"ן**

**ו. בטעם דמבואר בגמ' שזה ודאי פשיטא שאסור להוציא למטה מעשרה – רשב"א ד"ה ולי נראה תוס' עירובין צ"ט. ד"ה לא נח [ועיין אגלי טל קוצר ס"א סק"ב]**

**ז. האם יש איסור עקירה לבד או הנחה לבד – עין מ"ב שמ"ז סק"ד ובשער הציון [ועיין עוד בדבריו שמ"ו סקי"א ושנ"ד סק"ח ושנ"ג סק"ג] ועיין רשב"א בסוגין ד"ה ה"ג ר"ח ובטעם איסור הוצאה בסוגין עיין רשב"א ד"ה ולי נראה [ועין עבודת הקודש ש"ג פ"ה ס"ד וס"ו]**

**ח. בביאור מסקנת הגמ' – עיין כאן שיטות הראשונים הובא בקצרה בר"ן ובטושו"ע סימן שמ"ח וע"ש בבה"ל מה שדן בדעת הרמב"ם לענין מבעו"י**

**גמ' ד.**

**גופא – פשט טושו"ע סימן רנ"ד ס"ו**

**. בביאור בשקו"ט בסוגיא עיין רמב"ן**

**.בדין אין אומרים וכו' – עיין טושו"ע ש"ו סי"ד רמ"א שכ"ח ס"י**

**.בדין רדית הפת - עיין כאן בבעל המאור ורמב"ן ור"ן**

**.בדברי הריב"א – עיין רעק"א**

**ג:**

א]**ידו של אדם וכו':** גירסת רש"י שהגמ' דנה שהיד היא נגררת אחרי הגוף והוכיחה שלא כך מהא דהעוקר ממנה לא חשיב עוקר כרשות שהגוף נמצא שם ועיין רמב"ן ור"ן שהקשו שודאי שאין רה"ר בתוך המחיצות שהרי גם ברה"ר עצמו למעלה מעשרה זה לא רה"ר וכוונתם דצריך דבפועל זה ישמש לרבים וכאן זה לא שייך והנה היה מקום לומר שכונת הגמ' שמה שמונח ביד חשיב כאילו מונח בגופו וכדין קלוטה כמי שהונחה והרי גופו ברה"ר אמנם לשון הגמ' שהנידון על היד ולא על החפץ שביד

והראשונים גרסו איפכא וביארו דידו של אדם אינה כרשות שהיא מונחת בה ועיין רשב"א שביאר שהכונה מהא דהעני שהכניס ידו לרשות היחיד וכן העשיר שהוציא ידו לרה"ר לא חייב ועיין רמב"ן שהקשה אולי מדובר שבעל הבית לקח ממנו לפני שהוא נח וכתב שפשטות המשנה שמדובר גם לאחר שנח עוד כתב שבסיפא או שנתן לתוכה והציא אם זה כרה"י היה חייב ומבואר ברמב"ן שעצם זה שמעמיד עצמו שיקחו ממנו חשיב עמד לחייב

ועיין בעל המאור ותוס' רי"ד שביארו שראית הגמ' מהמקרה של שניהם פטורים ואסורים וזה גם הבעל הבית שהניח בידו של העני או הבעל הבית שעוקר מידו של העני ואם היד כרה"י א"כ אין כאן סיבה לאסור ועיין ראש יוסף ובאגלי טל קי"ט סק"ג שהקשו קושיא עצומה הרי כאן האיסור כמבואר בלשון רש"י שזה שנים שעשו וא"כ אפילו אם זה רה"י גמורה אבל כיון שעל ידי פעולתו נעשה המלאכה א"כ יש לחייבו ועיין אג"ט שכתב שמוכח מדבריהם שאין לאסור אלא אם עשה חלק מהמלאכה דהינו לא רק העקירה וההנחה אלא גם חלק מהעברה מרשות לרשות וכיון שהיד לא נחשבת ממש כרשות שהיא שם לכן העקירה ממנה חשיב כחלק ממלאכה וע"ש שכתב שלפ"ז עכו"ם שמביא מכתב ונכנס לרה"י אפילו שלא נח מותר לקחת ממנו ודלא כמ"א ש"ז הובא במ"ב סקנ"ו ע"ש ועיין מ"ב שכ"ה סק"ג שהבאי מהאחרונים לאסור לתת לעכו"ם שעומד לצאת מצד שמא יעקור מיד וא"כ הישראל עשה את העקירה ומבואר דלא כנ"ל ואולי כוונת הראשונים שהיה מקום לדון שחשיב שזה מונח לגמרי ורק שהמכניס פטור מצד אגד יד כמו אגודו בידו וכה"ג אין בעל הבית שלוקח עושה הנחה ברשות ולא המניח ביד הפשוטה עושה עקירה ורק מצד שזה לא לגמרי כרשות זה מחסר בהנחה וממילא יש שותפות בעבירה וצ"ע

והנה צ"ב לרי"ד שכתב שכל ההוכחה רק מהדרבנן למה באמת אין ראיה מהא דלא חייב מדאוריתא ולנ"ל א"ש דהיה מקום לבאר שיש רק גדר כמו אגודו בידו אבל זה מונח ממש ברשות וזה ודאי סיבה לאסור להוציא משם ויש שביארו שגרס כרש"י שידו לא ניח וא"כ גם אם זה ממש כרשות זה סיבה לפטור אמנם עיין פסקי הרי"ד שגרס בראשונים ובפשוטו כל מה שלא ניח כי היד לא כרה"י לגמרי דאל"כ זה היה נחשב נייח

ב]**הגמ' מסתפקת האם מדרבנן היד כמו כרמלית:** ועיין רש"י שזה גם רק מצד קנס דהינו שגדר הקנס היה שזה כרמלית ובפשוטו הכוונה שגם במקרה שאין סיבה לקנוס כיון שזה הגדר אסור אמנם עיין תוס' ובתוס"ר שמשמע שזה רק כשעשה איסור בשוגג או מבעוד יום שהיה צריך להחזיר ע"ש אמנם הרשב"א גרס מי אסרו דהינו שהגמ' דנה שלרבנן היה סיבה להגדיר שזה כרמלית וממילא אסור להחזיר ועיין רשב"א שכל הספק שייך ברה"ר אבל ברה"י אין מושג של כרמלית אמנם הראש יוסף דייק מרש"י וכן הוא בריטב"א שגם ברה"י הגמ' מסתפקת

והנה מבואר בגמ' שמעיקר הדין מותר להחזיר וצ"ב למה הרי אסור הנחה ללא עקירה והרי כאן מעביר מרשות הרבים לרשות היחיד ועושה הנחה ולכאורא מבואר שאין כזה איסור ועיין ראש יוסף ד"ה עוד רגע [השני] שכיון שידו זה מק"פ כי זה למעלה מעשרה מעיקר הדין אין סיבה לאסור ורק מצד שזה כמו כרמלית אמנם הרי הריטב"א העמיד גם ברה"י וכן הרשב"א כתב שברה"י אין הספק ומבואר שזה ודאי מותר והרי לנ"ל אדרבא זה יותר סיבה לאסור והנה עיין רשב"א ד"ה ור"ח גריס דהקשה מה הגמ' מסתפקת האם זה כרמלית הרי יש להוכיח המשנה מהא דעני שנתן בידו של בעל הבית אסור לו להכניס ותירץ ששם זה בתור חלק ממלאכה שלימה וכתב שזה מוכח דהרי בעני שבעל הבית הניח בידו גם אסור להוציא ושם הרי ודאי שזה לא כרמלית עכ"ד ומבואר בדבריו שכה"ג אם זה לא כרמלית אין בזה שום איסור ובפשוטו מבואר שאין איסור הנחה לבד ועיין עבודת הקודש ש"ג פ"ה ס"ו שהביא שיש מתירים באמת לעמוד ברה"ר ולקלוט גשם מאויר רה"י ולהוציא לרה"ר אמנם הוא חלק עליהם ולכאורא דבריו כאן זה כשיטות שם [ועיין רבינו יונתן על הרי"ף עירובין צ"ט שהביא מחלוקת זו]

והנה עיין רש"י ז. דעד י' דאסור לתפוס דבר מאויר כרמלית ולהכניסו לרה"י ועיין מ"ב סימן שנ"ג סק"ג ובשער הציון דהביא מהרמב"ם שאסור לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למטה מעשרה ושכן הסכמת האחרונים ועין רשב"א עירובין צ"ט וכן בריטב"א ה: [על הגמ' הא לא נח] דמבואר דבדבר שאוגדו בידו אין איסור אבל אם זה באויר רה"ר ותופסו ומכניסו לרה"י יש בזה איסור ולכאורא זה דלא כרשב"א בסוגין אמנם נראה שכה"ג שזה באויר רה"ר ודאי אסור ורק כאן שידו ברה"י ובתר גופו גריר לכן מצד עיקר הדין זה סיבה להיות מותר דזה כמו אגוד לרה"י אמנם בפשוטו זה רק לתוס' צ"ב. שזה גדר של אגד יד אבל לר"א שזה לא מבטל קלוטה כמי שהונחה חזינן שכל הדין לא ניח שזה מחסר בהנחה ברשות ולא שחשיב שזה אגוד לרשות אחרת א"כ לכאורא אין מקום לסברא זו [וצ"ע אם סברא זו זה גם לגבי לתת בחצר אחרת]

והנה מבואר בגמ' שגם אם זה לא כרמלית אבל ודאי שאסור להוציא ושלכן הגמ' דנה שיקנסו וצ"ע עד כמה שלהחזיר אין איסור וכנ"ל למה שלהוציא יהיה אסור ועיין רשב"א ד"ה ולי נראה שביאר מצד שמא יניח עוד שמא יוציא מרה"י לרה"ר עוד ביאר שזה דומה למוציא משאוי למעלה מעשרה וצ"ב למה זה לא סברא על להחזיר

ועיין בגמ' קנ"ג: דמבואר דמניח על הבהמה כשהיא מהלכה דהינו שאין שם עקירה והנחה וזה היתר בשביתת בהמתו ומבואר שם ברמב"ם שבדין מחמר זה אסור ואולי טלטול ד"א זה כמו העברה מרשות לרשות שזה יותר חמור והנה מבואר בגמ' שמבעוד יום יש גם סיבה לקנוס וביאר רש"י דהיה צריך להחזיר מצד שמא יניח ויעבור איסור דרבנן כמו שנים שעשו ובפשוטו מבואר שאסור הנחה ללא עקירה אמנם יתכן שדוקא כאן שזה חלק ממלאכה שלמה אבל לא חצי בלבד

והנה מבואר עירובין צ"ח. דנתגלגל הספר מידו וזה הגיע למטה מעשרה אסור להחזיר והגמ' שואלת שזה לא נח ומבואר ברש"י דממילא אין סיבה לאיסור וכן נקטו הראשונים והקשו תוס' הרי בסוגין מבואר שידו פשוטה אסור להחזיר ותירצו שכאן הרי אם יעמוד כולו ברה"ר זה יחשב הנחה ויעבור איסור דאוריתא ולכן אסרו משא"כ כאן שבאמת החפץ במצב לא מונח עכ"ד [ולכאורא מבואר מקושיתם שהגדר של ידו לא ניח שבאמת חשיב שהחפץ לא מונח וכרעק"א] והנה בפשוטו קושיתם צ"ע דהגמ' רק דנה לאסור מצד כרמלית או מצד קנס אבל מעיקר הדין משמע שמותר ושם הרי לא שיך קנס ותוס' לא הקשו רק לפי הצד שזה כרמלית אלא גם ממסקנת הגמ' שזה לא כרמלית אלא רק קנס והנה עיין אגלי טל קוצר ס"א סק"ב שהקשה על הקנס של הגמ' שלא מצאנו בשום מקום שקנסו שאדם לא יעשה דבר כיון שעבר איסור דתמיד הקנס הוא לאסור את האיסור שעשה וביאר שכאן מצד עיקר הדין אסור להחזיר רק שלפי הכללים של איסור דרבנן זה לא סיבה שלא להחזיר את היד ומצד קנס העמידו כמעיקר הדין ולפ"ז א"ש דברי תוס' שהגמ' דנה לאסור להחזיר מצד קנס ובהכרח שזה דבר שמצד עיקר הדין הוא אסור

ועיין מ"ב שמ"ז סק"ד [ושמ"ו סקי"א ושנ"ד סק"ח] שכתב שאסור עקירה או הנחה לבד ובשער הציון ציין לסוגין וצ"ע דאדרבא בסוגין מבואר שמעיקר הדין אין סיבה לאסור ומה שלהוציא אסור זה כנ"ל שמא יניח וצ"ל שבאמת ודאי שיש איסור דרבנן רק שמצד זה במקרה שהוציא זה לא סיבה להחמיר שלא יחזיר [וכדלקמן מהאג"ט] אמנם זה דלא כרשב"א הנ"ל וצ"ע שהוא עצמו הביא את הרשב"א לענין למעלה מעשרה [והנה היה מקום לומר שזה סברא מיוחדת שלהחזיר למקום שהוציא חסר ביצירה ולכן להוציא ודאי אסור אמנם הגמ' שואלת מה ההבדל להחזיר לאותו חצר או לחצר אחרת ולנ"ל לאותו חצר זה מותר מעיקר הדין ולחצר אחרת אסור ובהכרח דלא כסברא הנ"ל]

ג]והנה עיין ראש יוסף בד"ה עוד רגע אדבר [הראשון והשני] שהקשה מה עוזר שזה כרמלית הרי אין כאן עקירה ובהכרח שאסור להוציא מאויר כרמלית לרה"י וא"כ גם אם זה לא כרמלית הרי מוציא מאויר רה"ר או רה"י ודן שברה"ר זה מק"פ ע"ש וכבר הוכחנו לעיל מהראשונים דלא כדבריו אמנם בפשוטו כל מה שמבואר בגמ' שחשיב שזה לא מונח כיון שהיד נגררת אחרי הגוף ודינה כמק"פ כמבואר בראשונים אבל בתקנה של כרמלית הכונה שרבנן נתנו לזה רשות בעצמה ולא התיחסו למה שזה נגרר אחרי הגוף וממילא חשיב שזה נח בכרמלית ושמעתי לדון שכאן שעוקר אם היד ואין כאן עקירת גופו דהרי המקום הוא לא כרמלית לא שיך לאסור רק מצד הנחה שאין כאן עקירה מכרמלית אמנם לפ"ז מבואר שאסור הנחה גם מכרמלית לבד ועיין שמ"ט שער הציון י"ד שהביא בזה מחלוקת אחרונים אפילו בזה עוקר וזה מניח

ה]שמעתי להקשות דלכאורא לצד הגמ' שידו כרמלית פיו שברשות אחרת מגופו זה גם כרמלית וא"כ איך מותר לשתות וביאר רש"י מצד שזה מק"פ הרי זה כרמלית ושמעתי לישב שלגבי פיו אין הרי דין שזה כדע"ד ורק מצד מחשבתו משוי ליה מקום וזה לא עוזר לגבי הרשות וממילא מקום שאין בו דע"ד לא יכול להיות כרמלית ומה שבידו זה כרמלית דידו של אדם זה כדע"ד זה גם לענין הרשות כמבואר ברשב"א ה. בשם הראב"ד

ו]**הגמ' מתרצת כאן למעלה מעשרה:** עיין תוס' ושאר ראשונים דנקטו כדבר פשוט שלמעלה מעשרה מותר גם להוציא וכן הוא פשטות לשון רש"י ולפ"ז תמהו מה החידוש כאן ותירצו שהוציא למטה מעשרה וכה"ג יכול להכניס למעלה מעשרה ועיין בית מאיר סימן שנ"ה במסוגר ובביאור הגר"א סימן שנ"ה ס"ג ד"ה וי"א שכתבו שזה כשיטה של המרדכי המובאת ברמ"א שם שמותר להעביר מרה"ר לכרמלית דרך מקום פטור אפילו ללא הנחה והגר"א דחה שרק כאן שזה לא כרמלית אמיתי וסברא זו מבוארת ברשב"א אמנם עיין חידושי הר"ן ועוד ראשונים שדימו דבר זה לנידון האם מותר להחליף ברשיות דרבנן ומשמע שנקטו שהכונה שעושה הנחה למעלה מעשרה ובפשוטו זה כדעת הבית מאיר [סימן ש"נ ודלא כאבן העוזר] שבסתמא יש כאן הנחה [אמנם בפשוטו מבואר בתוס' בעירובין שבידו ברשות אחרת גם אם מניח חשיב שאין כאן הנחה ובפשוטו זה גם סברא אם ידו מקום פטור וצ"ע] ועיין רשב"א שהקשה שאם מותר להחזיר למעלה מעשרה א"כ מה החשש שיתחיב חטאת הרי יכול להחזיר דרך למעלה מעשרה

והנה מבואר בראשונים שמותר להוציא למעלה מעשרה אמנם הרשב"א כאן חלק וכתב שלשה טעמים לאסור או שיש כאן חשש שמא יניח וזה שיך גם למעלה מעשרה או שזה גזירה שמא יוציא למטה מעשרה ובשם רבינו יונה הביא שכיון שזה על ידי אדם זה דומה לדין משא בני קהת שאסור גם למעלה מעשרה והנה לכאורא לצד הגמ' שזה מצד קנס עד כמה שאסור גם למעלה מעשרה אין סיבה שאם הוציא למעלה מעשרה לא נקנוס אותו אמנם מבואר בלשון הרשב"א וכן הוא בעבודת הקודש ש"ג פ"ו ס"ו שמותר ובפשוטו דייק דבר זה מהגמ' שאומרת שלאו ככרמלית ואידי ואידי למטה מעשרה ומשמע שלמעלה מעשרה אין הקנס וצ"ב החילוק אמנם מבואר ברשב"א שאפילו שאסור להוציא אבל לא תיקנו על זה כרמלית וצ"ל שזה מצד שאין כרמלית למעלה מעשרה וכמבואר בתוס"ר וכן הוא בהגהות הרמ"ך על הרמב"ם הובא בכס"מ שם [והנה מבואר ברא"ש דמבעוד יום במזיד אסור להחזיר וצ"ע מה זה גרע מלמעלה מעשרה לרשב"א] ועין רש"ש שהקשה על תוס' עד כמה שזה מצד שמא יניח מה ההבדל אם זה למעלה מעשרה או למטה ולריטב"א בעירובין שבידו למעלה מעשרה חשיב הנחה במקום פטור א"ש דתמיד פטור כה"ג

ז]בהא דמבואר בגמ' דלמעלה מעשרה מותר עיין תוס"ר כיון שאין כרמלית למעלה מעשרה ולכן דנו תוס' להתיר לכתחילה ועיין חידושי בית מאיר שכתב שלכאורא זה תלוי במחלוקת הראשונים האם זה רק סברא שבמקום שהוא כרמלית אין הקרקעית תופסת עד עשרה אבל קרקעית הכרמלית יכולה להיות למעלה מעשרה דא"כ לכאורא כאן שהיד למעלה מעשרה אין זה ענין לאין כרמלית למעלה מעשרה [ונידון זה הוא לגבי גגג בתוס' וברא"ש עירובין פ"ט.]

ח]**הגמ' אומרת משחשיכה דאי שדי ליה אתי לידי חיוב חטאת:** עין מאירי שהקשה הרי יש כאן ידיעה באמצע והנה עיין רשב"א שהאריך שכונת הגמ' איסור חטאת אמנם המאירי תירץ שידיעה קודם ההנחה זה לא חיסרון ומשמעות דבריו כיון שללא ההנחה אין כאן בכלל מציאות מלאכה א"כ הידיעה לפני זה לא יכולה לחלק ע"ש עוד קשה הרי יש כאן הנחה לפוש ומבואר שכה"ג שאין זה מקום מוגדר אין זה מחלק ועיין תוס' עירובין כ., עוד הקשו הרי כאן הוא עקר על מנת להחזיר וא"כ זה כמו על מנת לפנות מזוית לזוית דמבואר שזה לא עקירה ובתוצאות חים דן שאם עושה על מנת לשנות רשות אפילו בלי להניח זה לא חיסרון עוד הקשה הק"נ לדעת הרא"ש שעקירת ידו זה לא עקירה א"כ גם אם ינחו על הקרקע פטור ותירץ שמדובר שהיה עקירת חפץ מהקרקע והחזו"א ס"ב א' כתב שלאחר שמניח נשלמת העקירה וזה חידוש ששיך עקירה לאחר שינוי הרשות [ועין סוגיא דזרזי דקני מה שכתבנו להשיג על הקה"י דמובאר בראשונים כחזו"א] וע"ש שחלק על ההבנה ברא"ש

ט]בביאור מסקנת הגמ' עיין ראשונים שהאריכו בזה ועיין ר"ן ורשב"א דהביאו ששיטת רש"י שבמזיד לא שייך לדמות לרב דימי וכונת הגמ' כאן בשוגג ואז אין סיבה כלל לאסור גם במזיד וכאן זה לא דומה לרב דימי ועיין חידושי הר"ן שהאריך בביאור הגמ' אמנם בתוס' פליגי [וכן הוא ברא"ש] וכתבו שאדם לא יכול להחזיק את זה כל היום ולכן ביארו שכונת הגמ' שמדובר מבעוד יום ואז יש החילוק בין שוגג למזיד אבל משחשיכה תמיד מותר להחזיר לאותו חצר ועיין בה"ל שדן דלדעת רש"י יתכן שלמסקנא מבעוד יום אין לנו מקור כלל לאסור

י]לחצר אחרת עיין חזו"א שכתב שמבואר שמעיקר הדין מותר וזה לא נקרא שעוקרים מרה"ר לרה"י דהינו שהיד היא לא רה"ר גם לגבי דבר שהוא עקירת חפץ וזה בפשוטו דלא כקרבן נתנאל בדעת הרא"ש אמנם בפשוטו בחצר אחרת יתכן שזה סמוך ואין רה"ר ביניהם אמנם הפסוקים נקטו בפשוטו לא כך ע"ש

**קלוטה כמי שהונחה ד. – ה. אמר ר' אבין**

**א.בטעם שצריך מקום דע"ד – תוד"ה והא, ועיין פיה"מ, וברשב"א ד"ה הא [ועין מנח"ח מצוה ט"ו סק"ה לענין ק"פ ועין אגלי טל ספ"ג ובראש יוסף ו. לענין מק"פ שאין בו דע"ד]**

**ב. קלוטה כמי שהונחה – בגדר הדין עיין אגלי טל סימן פ"ד סק"א – סק"ה קה"י ס"ו ענף א' תוצאות חיים**

**ג. בהא דלר"ע אין חיסרון של מקום ד' ובטעם רבנן – עין חידושי מהרי"ט ועיין רעק"א במערכה אות ב' ובסקי"א ד"ה ומעתה**

**ד. האם דבר שביד האדם יש בו קלוטה – תוס' ד"ה אבל ובתוס' לקמן צ"ב. ד"ה התם ועיין רעק"א לקמן צ"ב. דנקט שזה מחלוקת ועיין וחזו"א ק"ה סקי"ג [וס"ב סק"ז] ועיין רשב"א עירובין ל"ג: ד"ה והא, וברמב"ן צ"ז. ד"ה ובתוס' מקשו, לענין מעביר [ועיין תוס' ז. ד"ה וטח ובתוס"ר שם] ועין דברים נפלאים בחזו"א סימן ס"ג בשם אביו**

**ה. בהא דחייב ד"א לר"ע ואין קלוטה באמצע – תוס' ה: ד"ה בשלמא ועיין רמב"ן ה: ד"ה הא ועין מהרש"א ק. בד"ה בא"ד ואין נראה**

**ו. תוד"ה אבל - עיין רעק"א**

**ז. תוד"ה דרבי – עיין תוס"ר בע"ב ד"ה ר' עקיבא וברשב"א בע"ב ד"ה הא דאמרינן ועין מהר"ם צ"ז. ד"ה בגמ' ועיין רעק"א**

**ח. תוד"ה דאמרינן ובתו"י – עיין רעק"א לקמן צ"ב.**

**ד:**

**ט. תוד"ה אמר רב יוסף ובדין מחשבתו וכו' – עיין בעל המאור ועין חידושי הרמב"ן בסוף סוגין ועיין רעק"א**

**י. תוד"ה באילן ,בביאור דין שדיה – עיין סוגית הגמ' ז: גופא – ח. אמר וברש"י ומהרש"א שם בראשונים שם וברשב"א בסוגין**

**י"א. האם יש דין דע"ד ברה"י – תוס' בסוגין ועיין חידושי הרשב"א שהאריך ובר"ן [א. מדפי הרי"ף והא] ובקה"י [וע"ש שהאריך בדעת הרמב"ם וכן הוא במאירי ובשו"ת רימ"ג סימן כ"ד] וברמב"ן ז: ועיין ביאור הגר"א סימן שמ"ה**

**.בביאור מחלוקת הרשב"א ור"י לגבי שדיה לעשותו רה"ר – חזו"א ס"ב סק"ט**

**.בדעת הרשב"א המובא בתוס' – עין מהרש"ל מהרש"א ורעק"א במערכה בסופו ד"ה ועתה**

**ה.**

**.תוד"ה לא – עיין רעק"א, ובמערכה ד"ה ומעתה י"ל במוסגר**

**י"ב. תוד"ה כאן ובדין אדם למעלה מעשרה - עיין ברשב"א [ובביאור כונתו עיין גר"ז שמ"ז ס"ב ס"ו ובקו"א שם] ובחזו"א ס"ב סקי"ט אות א'] ועיין תוס' לקמן ק"ב. תוד"ה והוציאו ובתורי"ד שם [עיקר ענין זה ענינו לקמן צ"ז.]**

**י"ג. תוך ג' ובדין אגד יד – עיין רמב"ן ובחידושי רעק"א**

**י"ד. ידו של אדם – עיין רשב"א בשם הראב"ד**

**ט"ו. ידו של אדם – בביאור הטעם ולגבי שאר איברים עיין פיה"מ ובראשי יוסף ד"ה ידו ובד"ה כ' בירושלמי ועיין מ"ב שמ"ז סק"ב [ועיין אבי עזרי פי"ג משבת הט"ו]**

**קלוטה כמי שהונחה**

א]**והא בעינן הנחה ע"ג מקום דע"ד:** צ"ב טעמו של דבר ועיין רש"י שאין עקירה והנחה חשובה אלא באופן זה ועיין רשב"א דאין דרך בני אדם להניח כליהם אלא במקום רחב שיכול להשתמש בו ועל דרך זה הוא בפירוש המשניות שמניחים במקום שזה עומד טוב ובתוס' כתבו או דדרך להניח במקום דע"ד וכך היה במשכן דהינו שהוסיפו שתנאי זה הוא מצד שזה הצורה שהיתה במשכן עוד כתבו תוס' לדון מצד שכתוב אל יצא איש ממקומו והנה הגמ' בע"ב דנה דבהנחה לא צריך ועיין תוס' שכיון שהפסוק מדבר על עקירה ולר"ת כי במשכן ההנחה היתה ביד שזה לא דע"ד וברשב"א ביאר שכיון שזה גמר המעשה זה פחות סיבה להצריך עקירה חשובה ועין תו"י לעיל לגבי עקירת גופו שדן שהנחה זה אחרת ובפשוטו זה על דרך הרשב"א והנה מבואר בגמ' ז: שעוזר חוקקין להשלים לגבי דע"ד ומבואר שהיום זה הלכה, דאם מצד המציאות הרי לכאורא אין דרך להניח בכזה מקום וכן עין תוס' ו. לענין זקף לבינה שכיון שהדבילה רואה את האויר של מקום דע"ד חשיב מונח בדע"ד והרי למעשה מקום ההנחה הוא בלבינה ושם אין בזה דע"ד ומאידך לגבי ידו של אדם מבואר שזה כדע"ד וביאר הר"מ דזה מקום שהדרך להניח חפצים וכן עיין רשב"א ה. שדן שעמוד ברה"ר ורבים מכתפים עליו לא צריך מקום דע"ד דהדרך להניח עליו וצ"ע

ועיין מנח"ח מצוה ט"ו סק"ה שדן לענין קרבן פסח דהגמ' פסחים פ"ה. לומדת שצריך עקירה והנחה האם יש גם דין מקום דע"ד וכתב שאם זה סתם דומיא דמלאכת המשכן יתכן ששם לא צריך אבל אם מצד שיש דין מקומו של חפץ א"כ כיון שהגדרים נלמדים ה"ה לגבי זה ועיין ראש יוסף ו. שדן בהניח על גבי כל שהוא במקום פטור האם זה מחלק וכתב לדון האם זה חסר במעשה ההנחה או בשם מונח ע"ש ועיין אגלי טל סימן פ"ג שהוכיח שזה מבטל עקירה הראשונה וע"ש שדן בהניח ברה"ר על גבי מקום שאין בו דע"ד ואחרי זה חזר והניח במקום שיש בו דע"ד ונקט שפטור ע"ש

ב]**קלוטה כמי שהונחה:** בעיקר דין זה עיין אגלי טל סימן פ"ד שכתב לדון האם זה כאילו מונח בקרקע או שחשיב מונח במקומו והביא דדעת תוס' שלמעלה מעשרה חשיב קלוטה למעלה מעשרה וחזינן מזה דהגדר שזה קלוטה במקומו אמנם הרמב"ן כתב שכיון שזה מופלג מהקרקע כה"ג אין בזה קלוטה ומבואר שגדר קלוטה כאילו זה בקרקע ולכן כאן זה לא שייך וע"ש שהביא מלשון רש"י גיטין ע"ט. ועירובין ל"ג: דהגדר שזה מונח בקרקע וכן הוא לשון הר"ח ועיין קה"י סימן ו' שכתב לדון שגם לתוס' זה כאילו מונח בקרקע אמנם חשיב שזה כמו כוורת שראשה למעלה מעשרה ולכן חשיב שיש כאן הנחה במק"פ ע"ש [אמנם דעת הרשב"א צ"ט: שבמונח באורי אין החיסרון דאגודו במקום פטור והוכיח מהארון ע"ש] ויתכן דגם הראשונים שכתבו שזה כאילו מונח בקרקע כוונתם דאויר הקרקע זה כמו קרקע אלא שכל זה שיך תוך י' שזה אויר הקרקע

והנה יש לעיין במה פליגי רבנן והנה מבואר בגמ' דדעת ר' חלקיה צ"ז. דתוך ג' לכו"ע לא בעי הנחה על גבי קרקע [וכן פסקו הר"ח והרמב"ן] ולפ"ז מבואר שודאי שאין דין שהחפץ יהיה במצב לא נייד וכל טעם רבנן דצריך שזה יהיה מונח על גבי קרקע והנה מבואר בגמ' פ. ק. שרבא חולק וס"ל שצריך שינוח על גבי משהו והנה דעת רש"י ק. כמו שדייק הגרעק"א במערכה סקי"א שגם תוך ג' צריך הנחה דהינו שזה יעצר אבל אם זה מתגלגל על גבי קרקע לכו"ע לא צריך הנחה ולפ"ז בהכרח הנידון לרבנן מצד שצריך שזה יהיה מונח על גבי קרקע אמנם תוס' שם ושאר הראשונים פליגי ונקטו שלרבא גם במתגלגל על גבי קרקע צריך שינוח ולפ"ז מבואר שלדעת רבנן לא החיסרון כי זה באויר אלא שצריך שזה יהיה במצב שאינו נד אלא דמבואר בגמ' ק. שגם אם זה יעמוד רגע לא על גבי קרקע זה גם חיסרון דהינו שצריך הנחה גמורה וזה מתבטא בין שצריך על גבי משהו ובין שזה יעמוד ולא יזוז [בפרט זה נחלקו הראשונים דדעת תוס' שמספיק שזה נעצר באויר תוך ג' ודעת הרשב"א וריטב"א שצריך גם שינוח על גבי משהו] [ובפשוטו מכל הדין שצריך דע"ד מוכח שיש דין הנחה על משהו] ועין אגלי טל שכתב דרש"י שביאר שזה כאילו נח בארץ זה לשיטתו שעד כמה שזה בארץ אין חיסרון אמנם לתוס' הרי זה לא יעזור ובהכרח שיסוד החידוש שגם ללא הנחה חשיב מונח עצם זה שהוא ברשות ע"ש

ג] **הא מני ר"ע דאמר דלא בעינן מקום דע"ד:** ועין אג"ט שלרש"י אפשר לבאר שגם הוא מודה שצריך רק מדין קלוטה שזה כאילו בקרקע חשיב מקום דע"ד [אמנם אין זה מוכרח דיתכן דהדין כאילו זה בקרקע זה רק עוזר לגבי הדין הנחה אבל לא לגבי הדין דע"ד ופשוט] אמנם לתוס' בהכרח שכונת הגמ' שבר"ע אפילו שזה כמי שהונחה אבל עדיין יש כאן חיסרון שזה לא מקום דע"ד ומזה מוכח שאין דין דע"ד ונפק"מ שגם במקום שאין קלוטה כגון במעביר לרמב"ן או על גבי משהו בכל אופן לא צריך דע"ד ולפ"ז לכאורא יש מקום לומר שבחלק זה גם רבנן מודים רק שהגמ' ידעה שיש רבנן שחולקים וכן נקט בחידושי מהרי"ט וע"ש שתמה מהיכי תיתי שיש עוד מחלוקת בין ר"ע לרבנן ובפשוטו יש מקום לומר שזה תליא אחד בשני שאם מספיק הנחה באויר שזה הנחה כל דהוא ממילא ודאי שגם אין דין דע"ד אבל לרבנן שצריך הנחה חשובה ממילא צריך הנחה דודא על דבר שיש בו דע"ד אמנם עין תוס"ר ז. שהקשה על ריב"א שברואה פני הקרקע חשיב דע"ד דא"כ מה הראיה שר"ע ס"ל שלא צריך מקום דע"ד אולי קלוטה חשיב רואה פני הקרקע ומבואר דלא כנ"ל שזה תלוי בהבנה אמנם יתכן שלשון הגמ' שמר"ע רואים מעצם דבריו ולא רק שמסברא זה תלוי אחד בשני אמנם עיין רעק"א במערכה שנקט שאין דין דע"ד תלוי בדין קלוטה רק שלר"ע יש ראיה שלא צריך ולרבנן אין ראיה ע"ש שהאריך

ד]עיין תוס' שהקשו אם המשנה כרבה א"כ למה בידו של עני או בעל הבית לא מתחייב בהוצאתו הרי קכמש"ה ועיין תוס' לקמן צ"ב. שכתבו שכיון שאגד יש שמיה אגד זה מבטל את הקלוטה ולכאורא ביאור הדבר כמו שביאר החזו"א ק"ה י"ב וס"ב ח' שהרי גם ללא קלוטה יש כאן דרגא של הנחה אלא רק שכיון שבתר גופו גריר זה סיבה לא לחייב על הנחה זו א"כ גם קלוטה כמי שהונחה זה לא עושה הנחה יותר מהנחה גמורה וכמו ששם זה לא סיבה לחייב כך כאן זה לא סיבה לחייב אמנם לשון תוס' אצלינו שביד אין קלכש"ה והגרעק"א לקמן צ"ב. למד שחלקו על תוס' לקמן וכונתם שכל שזה מונח על דבר לא שייך לומר קלכמש"ה ולפ"ז גם אם זה באותו רשות אין בזה קלוטה וכו' והנה עיין חזו"א שתמה על זה למה לא ביארו מצד אגד יד אמנם יתכן שס"ל שסוגין גם למ"ד אגד יד לא שמיה אגד וס"ל שאז גם למעלה מג' אין זה החיסרון ודלא כתוס' לקמן אלא כר"א בתוס' שם וא"כ כל החיסרון שחסר במעשה הנחה ולזה צריך להועיל קלוטה אמנם עיין חזו"א שכתב שכונת תוס' בסוגין כתוס' לקמן ועין תוס"ר שכתב כלשון תוס' לקמן ובהמשך הסוגיא כתב כלשון תוס' דבמושיט לא שיך קלוטה וזה כחזו"א

ובעיקר סברת רעק"א שדין קלוטה זה רק אם זה באויר ולא אם מונח על משהו בפשוטו כן הוא שיטת הרמב"ן דהנה הגמ' אומרת עירובין צ"ט. דספר שנפל ולא נח על גבי קרקע לא חשיב מונח לר"י והקשו התוס' הרי הגמ' אומרת שר' יהודה ס"ל קלוטה כמי שהונחה ובדף פ. רצו לומר שהדין כמי שהונחה לר"י זה רק במתגלגל על גבי קרקע אמנם דחו דבר זה ממשמעות הגמ' ק. ולכן ישבו שרק ברוצה שינוח הוי כמי שהונחה משא"כ בספר שלא רוצה שינוח שם אמנם הרמב"ן צ"ז. יישב דשם הרי מדובר שמחזיק החפץ בידו וזה לא עומד לנוח על גבי הקרקע ובזה אין דין קלוטה דהינו שאפילו אם סופו לנוח ברשות אחרת בכל אופן כל שהוא באויר ואין לו אחיזה אחרת יש בזה קלוטה וע"ש דהוסיף דבמעביר ד"א ברה"ר לא שייך קלוטה כיון שהוא מחזיק דבר זה בידו ע"ש והנה לכאורא זה מצד שדין קלוטה זה כאילו מונח בקרקע ולכן ביד אדם זה אחרת דאם הגדר שזה מונח במקומו א"כ למה שיד זה יותר גרוע אמנם הגרעק"א הרי זה בדעת תוס' שהגדר שזה מונח במקומו וצ"ע

ה]**תוד"ה אבל:** דנו דכל דין מושיט זה רק למעלה מעשרה וכתבו להוכיח מסוגין שזה גם למטה מעשרה מהא דהגמ' לא העמידה שלכו"ע ילפינו זורק ממושיט רק מדובר למטה מעשרה ועיין דו"ח לרעק"א שהקשה דיש מקום לומר שזה תלוי הא בהא דאם ילפינן זורק ממושיט חזינן שלא צריך ממש דומיא דמשכן א"כ גם למטה מעשרה אבל אם לא ילפינן א"כ צריך ממש כמו במשכן וא"כ צריך דוקא למעלה מעשרה ע"ש ובפשוטו צ"ל שכל דברי ר"ע רק לגבי צורת העשיה אבל לא לגבי דיני הרשיות ששם ההבדל ביצירה הנעשית והנה עיין מהר"ם צ"ז. שנקט שלר"ע שילפינן זורק ממושיט ה"ה בשני דיוטות אמנם בתוס' כאן מבואר לא כך וכן בראשונים לקמן והסברא כנ"ל שביחס ליצירה העשויה גם ר"ע מודה שצריך דומיא דמלאכת המשכן

והנה עיין רשב"א ותוס"ר כאן שנקטו שמעביר מרה"י לרה"י חייב אפילו בשתי דיוטות והמקור מהגמ' צ"ז. והקשו א"כ שלר"ע ילמדו מזה לזורק ותירצו שכל מה שר"ע מדמה זה זורק למושיט שבשניהם האדם נשאר במקומו אבל ממעביר אי אפשר ללמוד לזורק ועיין רשב"א שכתב דמה דלרבנן בכל מוציא מרשות לרשות חיבים על זורק מצד שבמשכן זרקו גם דברים ורק במושיט שזה קרשים כבדים לא זרקו והנה תוס' כתבו שלר"ע זורק דומה למושיט והקשה רעק"א למה לא כתבו שר"ע ס"ל שאין החיסרון דמלאכה גרועה ולומדים אחד מהשני אמנם בדברי הראשונים מבואר דמה דלא לומדים ממעביר לר"ע זה גם מצד שזה מלאכה גרועה וכן הדין דיוטא אחת ושתי דיוטות אלא דבזה יש לחלק שזה בגדר יצירה אחרת ועיין מהר"ם ומהרש"א בביאור דברי התוס' ריש פ' הזורק לענין הכנסה דכתבו דהמקור של זורק מרשות לרשות זה מצד שאין סברא לחלק בין זריקה להוצאה כדרכו וצ"ב למה לענין מושיט לרבנן יש כן סברא לחלק ויתכן ששם מעשה המלאכה נכנס יותר לצורת המלאכה משא"כ בהוצאה העיקר זה התוצאה ועיין שלום יהודה [ועין סוגיא דמושי שהארכנו בזה]

ו]**תוד"ה דאמרינן:** כתבו שבזורק שיש קלוטה למעלה מעשרה חשיב קלוטה במק"פ לא שייך ללמוד זורק ממושיט והרמב"ן דחה דלמעלה מעשרה לא שייך קלוטה ועיין תו"י שכתבו שלקולא לא אמרינן קלוטה דאל"כ כל ד"א ברה"ר שיהיה פטור כיון שהיה קלוטה כמי שהונחה ובהכרח כנ"ל והנה באמת תוס' ה: הביאו להקשות כן מהירושלמי וכתבו שהילכתא גמרי לה שיש מלאכת ד"א גם בזורק ושהקלוטה לא מבטל אמנם עיין רעק"א בגליון המשניות צ"ב. [פרק המצניע] שכתב שכל זה קלוטה רגיל אבל במק"פ זה גרע וזה מבטל וכמו מהלך לבן עזאי ע"ש אמנם צ"ב שלגבי מלאכת מושיט לכאורא למעלה מעשרה זה לא בגדר מקום פטור דאדרבא שם זה מקומו וכן כתב הרשב"א לקמן ו. ד"ה ואסיקנא וישב בזה קושית תוס' שם ו. ד"ה התם וכן הוא בתוס"ר כאן שבזה ביאר למה לא צדקו דברי התוס' וצ"ב כונת התוס' וצ"ל שס"ל שיסוד המלאכה זה מה שזה עובר ברה"ר וזה נחשב כאילו עובר מתחתיו שזה רה"ר ולכן שייך לדון שיש כאן הנחה במקום פטור ועדיין צ"ב אמנם תוס' דנו שרק למעלה מעשרה חיבים ולכאורא לפ"ז ודאי שזה לא בגדר מקום פטור וצ"ע

ובעיקר הקושיא מד"א עיין רמב"ן שכתב ליישב שדין קלוטה זה רק מרשות לרשות ולא באותה רשות דהינו דהדין קלוטה מתיחס לרשות ולפ"ז לא יתחייב מדין קלוטה בסוף ד"א דהרי זה נשאר באותו רשות [כן ביאר הקה"י אמנם זה נסתר מהגמ' לקמן צ"ז: שבהגיע לרשות חשיב מונח לענין שיחשב עקירה וצ"ל שרק בזה שיש כאן התחדשות של הנחה חשיב כמונח ועין בזה לקמן] ועיין מהרש"א ק. שכתב לחלק שאין דין קלוטה באותו רשות ולכן תוך ד"א לא חל קלוטה אלא לאחר ד"א ולכאורא זה על דרך הבעל המאור שדין ד"א זה כרשות לעצמו ולכן תוך אותם הד"א לא חל קלוטה ועיין קה"י סימן ו' דהביא להקשות מהשפת אמת דהגמ' בכתובות אומרת דלבן עזאי אין קלבדר"מ בהגבהה כיון דרק בעקירה האחרונה מהבית הוי מלאכה הרי אין מהלך באותו רשות וכמו שאין קלוטה וע"ש בקה"י שכיון שזה עדין באותה רשות ומהלך כעומד חשיב שזה עדין לא נעקר מאותו הלכה ע"ש

ז]עיין תוס' לקמן שכתבו להסתפק לענין קלוטה דבזורק ברה"ר לא שייך לחייבו לאחר ד"א ועיין רעק"א שביאר שזה תרתי דסתרי דעד כמה שקלוטה חשיב עקירה והנחה א"כ כל אמה ואמה זה נח והקשה רעק"א א"כ הרי כל חפץ בתחילה עובר חלקו ברשות הראשונה וחלקו בשניה ואם חל כאן הנחה ממילא הוא פטור ויש מקום לומר שכיון שלא נקבע לחפץ מקום ואין כאן הנחה גמורה כה"ג לא חשיב הנחה כלל וכמו במושיט ידו דמבואר ברעק"א שחשיב שלא חל הנחה כלל ובקה"י כתב שכונת תוס' דאולי כל הדין קלוטה חל מתי שאין עכשיו עשיה של איסור וזה רק שייך בהוצאה מרשות לרשות שאחרי שיצא אין ההמשך חלק מהאיסור אבל בד"א שכל אמה ואמה זה חלק מהאיסור ממילא אין דין כמי שהונחה ולפ"ז גם בחפץ שהוא חצי ברשות זו וחצי בשני א"כ הוא עדין בתוך העברה ובזה אין דין קלוטה ע"ש

ח]**תוד"ה אלא:** עיין תוס' שהקשו הרי מחשבתו משויא ליה מקום וא"כ לא קשה המשנה כלל וחידשו בשם ר"ת שכל שאין לו ענין במקום מסוים דוקא אפילו שמתעסק אם מקום מסוים אין כאן את הדין מחשבתו משוי ליה מקום אמנם עין בעל המאור ותוס"ר שכתבו שבעוקר כיון שהוא מצידו עוקר איפה שמוצא רק שבמקרה זה ביד בעל הבית אין כאן שום אחשביה אבל במניח באמת יש אחשביה ועיין רעק"א שדן שבאמת זה גם עיקר קושית התוס' אלא שהוקשה להם שהגמ' דנה לחלק בין עקירה להנחה וביארו התוס' כי במשכן הניחו ביד והרי שם זה אחשביה ע"ש ועיין רמב"ן ה. שכתב שכונת הגמ' אחשביה זה רק אם יש כאן יצירה נוספת חוץ מההוצאה אבל עד כמה שכל מעשהו זה ההוצאה בזה לא שייך אחשביה והוכיח דבר זה שהרי הגמ' ק"ב. אומרת דבר זה לענין שלא כדרך והרי לא נימא שכל שלא כדרך חייב כי הוציא בכזו צורה אמנם עיין ר"ח ק"ב. שביאר הגמ' על הדין מקום ד' וכן מוכח בתוס' י"א: שהקשו על מוציא בפיו שזה שלא כדרך ולא הביאו שזה גמ' מפורשת

ט]**תוד"ה זרק:** כתבו שלגבי כל שהוא לא מסתבר לחלק בין עקירה להנחה עיין תוס"ר שביאר שאם לא צריך הנחה כלל בזה לגבי עקירה לא מסתבר שאין דין עקירה כלל משא"כ עד כמה שצריך הנחה כל שהוא א"כ יש כאן עקירה כל שהוא א"כ אין סיבה לחדש שעקירה זה אחרת ועייין רעק"א במערכה סקי"א ד"ה והנלענ"ד שכתב לבאר שבאמת אם הדין שצריך הנחה שזה לא יהיה נייד בזה ודאי שיתכן שיש דין שיהיה נח ועדין מצד הדין לעקור מהמקום או להניח על מקום בזה חלוק עקירה מהנחה אבל לרבי שביתא כמאן דמליא חיבים חזינן שאין דין שיהיה נח ובהכרח שהדין מקום הוא מצד שיש דין מקום והמקור בהנחה כי לומד מהפסוק של עקירה ואם חשיב מקום כל שהוא לענין הנחה ה"ה לענין עקירה ע"ש שהאריך ואם נימא דלר"ע שקלוטה זה סוג הנחה שלא צריך מקום ד' א,כ יתכן שרק בזה דנה הגמ' לחלק בין עיקרה להנחה אבל לרבי שיש דין הנחה כמו רבנן בזה אין מקום לחלק

י]בהא דהגמ' דנה האם רבי ס"ל קלוטה כמי שהונחה ראיתי להקשות מהגרנ"פ דרבי דן לעיל האם עקירת גופו הוי עקירה והרי אם קלוטה מספיק א"כ מה הנידון והנה אם ננקוט שביד אדם אין דין קלוטה א"ש אמנם אם לא כן קשה אמנם אם נימא כמבואר ברעק"א שנידון הגמ' שזה נשאר באותו מקום א"כ לכאורא דין קלוטה לא יעזור דכיון דזה מונח ביד וזה נשאר באותו מקום ממילא חסר בכל העקירה וההנחה וכן לדרך החזו"א שהחיסרון שהמעשה מתיחס לאדם ולא לחפץ א"כ לא יעזור דין קלוטה

**המשך סוגיא דקלוטה וכו'**

**שדי נופו וכו'**

א]**שדי נופו בתר עיקרו:** שיטת רש"י שהכוונה שבאמת הנוף חשיב רה"ר ורק שיש דין דע"ד ובזה נחלקו האם אמרינן שדי נופו וכו' דהינו שלגבי קביעת הרשות לא שייך שדיה ורק לגבי להחשיב המקום כמקום חשוב עוזר שדיה ומסתבר דס"ל דהגדר בשדייה לא כאילו החפץ מונח בעיקר אלא שהמקום עצמו נחשב כמקום דע"ד וכן הוא בלשון הרשב"א והנה קשה לרש"י למה הגמ' העמידה כה"ג ולא שהכל ברה"ר ועיין תוס"ר לקמן שכתב דאם הכל ברה"ר לכו"ע אמרינן שדיה [ויתכן שלא צריך להגיע לשדיה אלא שדבר שבעיקרו יש ד' חשיב כולו כיש בו ד'] וכן הוא במאירי והנה הקשו הראשונים שכה"ג למה הוי רה"ר הרי ממ"נ אם זה רחב ד' זה כרמלית ואם לא זה מק"פ ועין תוס' שישבו שמדובר שזה נדבק בצידי הנוף והנה עיין תוס' ז. שהביאו מהריב"א דדבילה שדבוקה בפני הלבינה כיון שזה רואה פני הקרקע חשיב דע"ד ועיין רש"י שם דמשמע שכן ס"ל והקשה המהרש"א שם א"כ כאן מה צריך להגיע לשדייה אמנם עיין תוס"ר שם שזה רק סברא כיון שהלבינה מחוברת לקרקע וכן לתוס' מסתבר כי זה מונח על הקרקע א"כ כאן שהאילן עומד ברה"י זה לא שייך ולפ"ז א"ש שהגמ' לא נקטה שהכל ברה"ר דא"כ ודאי שפני האילן חשיב שיש בו דע"ד ועיין שפת אמת שכתב לדון עוד שכל המושג שברה"ר זה לא רה"ר כי הוא מגיע עד הקרקע ותחתיו זה לא מקום הילוך רבים אבל כאן שזה בולט ותחתיו זה מקום הילוך רבים חשיב רה"ר אמנם בפשוטו לקמן צ"ט: לגבי דבילה מבואר לא כך וכן בגמ' עירובין ל"ג

והנה שיטת תוס' וכל הראשונים שכונת הגמ' שמדין שדיה חשיב רה"י ולרבנן חשיב רה"ר וממילא נקטו שוודאי בדע"ד הוי כרמלית ובפחות הוי מקום פטור והנה תוס' נקטו שהגמ' כאן סוברת שגם ברה"י צריך דע"ד ולפ"ז כתבו שמדובר שבנוף אין דע"ד והדין שדיה הוא גם ביחס לשיעור ד"ט והא דהגמ' לא העמידה הכל ברה"י כיון שאביי דיבר על ר"ח והוא ס"ל שברה"י לא צריך ד"ט אמנם עיין ריטב"א לקמן ח. שכתב שלגבי הדין מקום דע"ד לא מועיל שדיה ולפ"ז בהכרח מדובר שיש בנוף דע"ד [אמנם כל הראשונים לא נקטו כן] [והעירוני שאין זה כונת הריטב"א שם אלא שנקט שמדובר שאין בעיקר ד' ע"ש]

ב]והנה הקשו הראשונים למה אביי לא העמיד שמדובר שהאילן כולו עומד ברה"ר ויש בעיקרו ד' ואין בנופו ד' וכה"ג לרבי אמרינן שדיה ולרבנן לא אומרים שדיה ולא חשיב דע"ד ועיין לעיל דהבאינו מהתוס"ר שכה"ג לכו"ע אמרינן שדייה ועיין תוס"ר לקמן שכתב שמדובר שאין בעיקרו ד' ורוצים לחדש שגם שברה"י לא צריך מקום ד' וכר"ח ובתוס' כאן תירצו דברה"ר ממ"נ אם זה למטה מג' לא צריך ד"ט ואם זה למעלה מג' א"כ זה מק"פ או כרמלית אמנם הביאו מהרשב"א שחלק על זה ונקט שאם זה יוצא מפחות מג"ט או מט' טפחים ורבים מכתפים עליו הוי רה"ר וכן פשיטא ליה בתוס"ר ובפשוטו תוס' חולקים שלא שיך שדיה לשויה רה"ר ועיין חזו"א ס"ב סק"ט דביאר דמתנאי רה"ר שבמציאות זה מקום רבים וכל שחלק זה הוא לא מקום רבים לא שיך שזה יחשב רה"ר ועיקר סברתו מבואר בראשונים לעיל ג: שהשיגו על רש"י שלא יתכן שידו ברה"י תחשב רה"ר אמנם אם גדר שדיה שדנים שכאילו החפץ מונח בעיקרו ושם הרי זה רה"ר א"כ אין מקום לטענת הראשונים

והתוס' הביאו מרשב"א דנקט שגם ברה"ר מדין שדיה חשיב רה"ר ולפ"ז קשה למה הגמ' לא העמידה ברה"ר ותירץ שבאמת ר"ח ס"ל שאין דין מקום ד' גם ברה"ר ומה שנקט רה"י כיון שחידש גם שרה"י עולה עד לרקיע והנה עיין תו"י שתמהו על הרשב"א דעדין קשה למה ר"ח לא העמיד שהכל ברה"ר והנידון האם הנוף חשיב רה"ר מדין שדיה או לא ובפשוטו צ"ל שעד כמה ששיך להעמיד שהנידון של שדיה לגבי המקום דע"ד שזה כמו שהגמ' בתחילה הבינה שזה מחלוקת רבי ורבנן א"כ זה עדיף אמנם עד כמה שצריך לדבר על דין שדיה לגבי הרשות כבר אין עדיפות לדבר באופן ששניהם רה"ר אמנם עיין מהרש"ל ומהר"ם שכתבו לחדש דס"ל לרשב"א שלגבי קביעת הרשות לכו"ע אמרינן שדיה ובמהר"ם הוסיף כיון שלא צריך דע"ד [וצ"ע מלשון התוס'] ועיין מהרש"א שזה דבר ללא טעם ובמהרש"א ישב שעיקר כונת הרשב"א לישב כמו שהמשיך שזה אגב דברי ר"ח שדיבר על רה"י ועיין רעק"א במערכה בסופו ד"ה ועתה נבוא שכתב שלא שייך להחשב רה"ר רק מקום ששייך לרה"ר שזה תוך י' אבל למעלה מי' שזה מקום שלא שייך לרה"ר לא שייך על זה שדיה ולפ"ז כתב שהוקשה לרשב"א למה כתוב זיז כל שהוא הרי גם אם זה היה רחב ד"ט הרי יש הנידון כיון שזה למטה מי"ט רק שללא הרשב"א שיש דין ד"ט א"ש שנקט זיז דזהו החידוש שיש שדיה ולרשב"א א"ש עכת"ד ע"ש והנה בעיקר סברתו צ"ל שדין שדיה שזה הופך המקום לרה"ר ולכן מקום למעלה מעשר זה גרע ולפ"ז מסתבר שאת רה"י זה גם לא יכול להפוך לרה"ר אמנם בתו"י ובמרדכי סימן ת"נ מפורש שגם את רה"י זה יכול לעשות רה"ר

ג]בלשון תוס' מבואר שרק מחמת שברה"י צריך ד"ט לכן צריך שבעיקר שברה"י יהיה ד"ט אבל עד כמה שברה"י לא צריך ד"ט לא צריך שבעיקר יהיה ד"ט כיון שלרבי הרי אומרים שדיה וזה רה"י וכן הוא בתוס"ר ח. אמנם עיין בלשון ר"ח לקמן ח. מפורש שרק בעיקר יש דע"ד יש שדיה וצ"ב הסברא ויש מקום לומר שכיון שסברת ר"ח שרה"י עולה עד הרקיע ולכן לא צריך דע"ד א"כ כאן שהנוף בחוץ זה לא שייך א"כ לכן צריך דע"ד טפחים ובאמת בתוס' לקמן ח. מבואר שהטעם כי רה"י כמאן דמליה ולכאורא בנוף שסביבותיו זה לא רה"י זה לא שייך וצ"ע אמנם בלשון הר"ח מבואר שאם אין בעיקרו ד' אין שדיה ולא שחסר בדין ד"ט וביאר בזה הגרנ"פ דרק אם לעיקרו יש שם של רשות היחיד מצד עצמו יש דין שדיה אבל אם לא, לא שיך שדיה

ד]מבואר בגמ' ז: אמר ר"ח נעץ קנה ברה"י אפילו גבוה מאה אמה וזרק על גביו חייב ובפשוטו כונתו לחדש כמבואר ברש"י ז. דברה"י אין דין הנחה על גבי מקום ד"ט והקשו הראשונים דבסוגין מבואר שגם ברה"י צריך ד"ט ועיין תוס' שהוכיחו מהגמ' טרסקל בידו והגמ' שואלת שהניחא ברה"י ועין לקמן עוד ראיות מהרשב"א ומה שדחה אותם ושיטת תוס' שבאמת זה מחלוקת הסוגיות וסוגין דלא כר"ח אמנם עיין בר"ן כאן ולקמן דכתב דרק בדבר שנמצא ברה"י והוא חלק מהרשות חשיב כרה"י אבל יד אדם שזה דבר לעצמו כה"ג גם ברה"י צריך דע"ד ועיין קה"י שכתב שזה מדין שדיה בתר עיקרו וזה רק בדבר מחובר לקרקע ולפ"ז חפץ שמונח על הקרקע אין את סברת הר"ן אמנם פשטות לשונו שחילק בין אדם לקנה וכן הוא מפורש ברמב"ן ומשמע שכל דבר חשיב שהוא מונח ברשות ורק אדם שחולק מקום לעצמו חשיב הנחה באדם וצריך לדון מה האדם והנה בפשוטו סברת הר"ן שיכת גם ברה"ר אמנם ברמב"ן מפורש שכל הסברא זה רק ביחס לרה"י וצ"ב הסברא

והנה הרמב"ם פסק את ר"ח ומאידך כתב מפורש שבזורק חפץ מרה"ר לרה"ר דרך רה"י אין חיוב אלא אם זה נח תוך ג"ט על גבי משהו הרי מפורש שגם ברה"י יש דין מקום דע"ד ועין קה"י סימן ו' שכתב לישב לפי דרכו שיש הבדל אם זה מחובר לקרקע או לא וכן הוא מפורש בשו"ת הר"י מגאש סימן כ"ד ע"ש

והנה מבואר בגמ' לקמן שעמוד ברה"ר גבוה ט' ורבים מכתפים עליו הוי רה"ר ובראב"ד כתב שצריך שזה יהיה רחב ד"ט דאל"כ יש כאן חיסרון שזה לא מונח על גבי ד"ט אמנם ברש"י והרמב"ם מבואר לא כך וביארו הרשב"א והר"ן שכיון שרבים מכתפים עליו זה כמו ידו של אדם שזה כד"ט ועיין קה"י שהקשה שלכאורא כאן שזה מחובר לקרקע א"כ זה כמו נעץ קנה שביאר הר"ן שזה כקרקע וחשיב ד"ט וכן ביאר בגר"א סימן שמ"ה א"כ עד כמה שזה רה"ר לא צריך דע"ד אמנם הר"ן כל כונתו בצירוף לרה"י כמבואר ברמב"ן וא"ש אמנם הסברא צ"ב

ה]והנה הרשב"א בתחילה נקט שסוגין ס"ל דלא כר"ח והביא כמה ראיות וכדלקמן אמנם בסוף דבריו תמה על זה דהגמ' מביאה את אביי שכל דבריו דלא כסוגין ולכן ביאר שגם סוגין ס"ל שברה"י לא צריך דע"ד וכל קושית הגמ' מרה"ר ובסוף דבריו כתב לחלק בין הנחה לעקירה שכל דברי ר"ח רק לגבי הנחה ולא לגבי עקירה וצ"ב מה צירוף הסברא שהנחה ברה"י זה יותר קל [ובפשוטו לפ"ז נתישבו כמעט כל הראיות] ונבאר בס"ד הראיות שהביא ומה שדחה

**א.** שהגמ' אומרת הא רבי דזיז, והרי שם בהכרח שמדובר ברה"י דהרי למעלה מג' זה לא יכול להיות רה"ר והרי כה"ג אין דין ד"ט ודחה הרשב"א שזה כונת הגמ' התם כדאביי דהינו שביאר שברה"י לא צריך ומה שהגמ' לא תירצה סתם התם ברה"י דא"כ יקשה מה הטעם של רבנן **ב.**עוד הוכיח מהא דהגמ' בתחילה רצתה להוכיח מהדין של זרק לרה"ר דרך רה"י שחייב שתים וזה מצד קלוטה כמי שהונחה והרי זה רה"י וכה"ג לא צריך מקום ד"ט [ולכאורא היה מקום לומר שאם מספיק דרגא של קלוטה וזה גם ברה"ר ממילא זה עצמו סיבה שלא צריך ד"ט ואין כונת הגמ' להוכיח ישירות שלא צריך ד"ט וכדביארנו לעיל ומוכח מהרשב"א שאין הכונה שאם מועיל קלוטה ממילא ודאי שזה עצמו סיבה שלא יצטרכו ד' אלא שזה רק ראיה ולכן הוקשה לו כנ"ל] ועיין רשב"א שתירץ שהגמ' הבינה שאפילו שרה"י זה סיבה להקל בדין הנחה אבל ודאי שההנחה על גבי זיז זה עדיף מקלוטה וא"כ לא מסתבר שרה"ר חמיר בתרתי מרה"י א. שצריך הנחה ממש ב. שצריך ד"ט ואם צריך ד"ט ברה"ר א"כ רה"י קל דרגא אחת שלא צריך ד"ט אבל לא שלא צריך הנחה ע"ש [והנה בפשוטו לפ"ז גם בהו"א הגמ' הבינה שדוקא כי עבר ברה"י ומצד שיש קולא לדין קלוטה ברה"י אמנם צ"ע שבהמשך דבריו כתב שלהו"א דין רבי לא דוקא ברה"י וצ"ע ושמעתי לדון דלמסקנתו לחלק בין עקירה להנחה א"כ אין מקור לסברתו הנ"ל] והנה לכאורא למסקנתו שלענין עקירה ר"ח מודה שגם הרה"י צריך ד"ט א"כ א"ש שקושית הגמ' מהדין עקירה **ג.** הגמ' אומרת טרסקל שבידו ושואלת הניחא רה"י ומבואר שנקטה שגם ברה"י צריך ד"ט ודחה שכונת הגמ' שגם אם תאמר כמו המקשן שנקט שגם ברה"י צריך ד"ט כאן זה מיושב **ד.** הגמ' לקמן ה: גבי הכניס ידו לחצר חברו וקלט גשמים הגמ' שואלת הרי אין כאן מקום ד"ט ומבואר שגם ברה"י צריך ד"ט ודחה הרשב"א דשם כונת הגמ' לשאול שאין לזה מקום כלל **ה.** דהגמ' בעירובין צ"ט. ברק מפיו שואלת הרי אין ד"ט ובתחילה תירץ שכונת הגמ' לשאול מהסיפא שזה מרה"ר לרה"י ובסוף דחה שלענין עקירה אביי מודה ו. דהגמ' ז: מביאה מחלוקת לגבי חורי רה"י האם אומרים חוקקין להשלים ובפשוטו הנידון שיהיה ד"ט לדין הנחה ודחה שנידון הגמ' לענין חלות שם רה"י ולא מצד שצריך הנחה על גבי מקום ד"ט ועין תוס' ח. שישבו ששם לא שייך כמאן דמליא

ו]**ביתא כמאן דמליא:** מבואר בגמ' חידוש שזה לא רק סברא שעוזר קלוטה אלא גם לגבי החיסרון של מקום ד' זה מועיל והנה יש להקשות למה בפשט ידו העני בפנים לא חייב על זה וכן בנתן בעל הבית בידו והנה זה קושית הגמ' לקמן צ"ב. וצ"ל שסוגין ס"ל שאגד יד שמיה אגד וצ"ל שזה חיסרון גם ביחס לדין כמאן דמליא אמנם לרעק"א שנקט שעד כמה שיש הנחה זה רק חיסרון מצד אגד יד ותירץ כי לקולא לא אמרינן קלוטה א"כ כאן צ"ע שהרי דין ביתא כמאן דמליא זה סברא לכאורא וכן לתוס' לעיל לביאור רעק"א שכתבו סברא שביד האדם אין דין קלוטה אבל לענין כמאן דמליא זה לא שייך וא"כ קשה כנ"ל אם לא דנימא דתוס' לעיל לשיטות שאגד יש לא שמיה אגד וצ"ע ויתכן עוד שכאן שגדר הדין הנחה כאילו זה בקרקע זה דומה לאגד יד שזה מבטל ההנחה דתוך ג' ולא לדין קלוטה שהדין אגד יד לא מבטלו

ז]**תוד"ה לא מחייב:** עיין תוס' שכתבו שהראיה מזה שנקט מרה"ר דרך רה"י עין רעק"א שהקשה למה לא ביארו דהרי לעיל מבואר שצריך שנח על גבי זיז כל שהוא וזה סתירה לכאן ובהכרח מצד כמאן דמליא ועין במערכה סקי"א ד"ה ומעתה י"ל שכתב ליישב שאויר של הזיז שזה מדין שדיה לא נחשב כמו הזיז בעצמו וממילא אין קושיא שם שאם זה לא נח על הזיז זה גם לא נחשב באויר הזיז ובפשוטו זה תלוי בגדר דין שדיה האם זה הופך הזיז לרה"י או שזה רק ביחס להנחה של החפץ ואינו מוכרח והנה לרע"א מבואר כאן חידוש שיש חיוב אפילו שהחפץ מונח בחלל רה"ר כיון שמקום הנחתו הוא רה"י ועין בזה מה שכתבנו לקמן צ"ט: ובסוגיא דכוורת

ח]**תוד"ה אמאי:** מבואר בתוס' שזה כמו דיוטא אחת ובביאור תירוצם עיין תוס"ר שעד כמה שצריך שדוקא אדם יקבל א"כ גם צריך שהוא יעמוד ברה"י ואדם זה לא עומד ברה"י

ט]**תוד"ה כאן למטה:** הקשו התוס' הרי בהכרח מדובר שהניח ביד העני למטה מעשרה דאל"כ הרי זה מקום פטור דהרי ברה"ר אין חיוב אלא א"כ הניח תוך עשרה וכמבואר בגמ' לגבי דבילה והנה מבואר בגמ' צ"ז. שהעביר משאוי למעלה מעשרה חייב כיון שכך היה משא בני קהת ומצאנו בביאור גמ' זו שלש שיטות שיטת התורי"ד לקמן ק"ב. וכן פשטות הריטב"א עירובין ל"ג. בשם הר"מ בר שניאור דהנחה על בן אדם תמיד זה נחשב כאילו שזה מונח בקרקע ולא חשיב שזה למעלה מעשרה. שיטת תוס' בעירובין ל"ג. דכל החידוש של ר"א שרק ביחס להעברה זה יכול להיות למעלה מעשרה אבל העקירה וההנחה של הבן אדם צריך להיות למטה מעשרה ושיטת הרשב"א בסוגין שרק אם היה עקירת גופו והנחת גופו חייב גם אם החפץ על כתפו אמנם אם מישהו אחר מניח בידו או שהוא מניח ביד אדם אחר צריך שהיה למטה מעשרה ובביאור שיטתו פשטות לשונו שרק ביחס לעקירת גופו והנחת גופו דנים כאילו הכל מונח בקרקע אבל לגבי הנחת חפץ זה לא כך ולפ"ז בעקר החפץ מיד בעל הבית ועושה הנחת ידו שזה הנחת חפץ צריך שידו תהיה למטה מעשרה וכן נראה דנקט החזו"א ס"ב סקי"ט אות א' וג' אמנם הגר"ז שמ"ז ס"ו נראה דנקט שהכונה שלגבי עצמו חשיב שזה למטה מעשרה ולכן כה"ג חייב ע"ש וע"ש בקו"א שגם הוא נקט בשיטת תוס' כביאור החזו"א ולכאורא פשטות לשון הרשב"א כחזו"א [והארכנו בסוגיא דמשא בני קהת] והנה קושית תוס' בסוגין זה רק לתוס בעירובין ולרשב"א אבל לתוס' רי"ד לקמן לא קשה כי ביד אדם תמיד זה נחשב כאילו זה בקרקע והנה צ"ע דפשטות תוס' לקמן ק"ב. ד"ה והוציאו כרי"ד כמבואר בחזו"א ואולי כאן שזה בכלי שבידו גרע וצ"ע

ועיין רשב"א שתירץ על קושית התוס' שכונת הגמ' שכיון שס"ל לריבר"י שלמעלה מעשרה זה חולק רשות וזה נהיה רה"י א"כ למטה מעשרה אפילו שזה לא נהיה רה"י אבל זה צריך ליצור כרמלית והגמ' עונה שכיון שזה תוך י' שזה רה"ר ואין כרמלית בכלים זה נשאר רה"ר ע"ש ועיין עוד באבן העוזר

והנה עיין תוס' ורמב"ן ורשב"א שדנו למה הטרסקל לא יהיה כרמלית והביאו את חידושו של רש"י שאין כרמלית בכלים ובפשוטו הכוונה כמבואר כאן ברשב"א שזה רה"ר ואין זה חולק מקום לעצמו משא"כ לבינה לקמן ז. אין זה כלי והנה שיטת הראב"ד שיש כרמלית בכלים ועיין קה"י שכתב שכאן שזה ביד האדם שהאדם לא חולק מקום לעצמו ממילא גם הכלי שבתוכו הוא לא כרמלית ובאמת צ"ע שאר הראשונים שהקשו כן הרי לכאורא הסברא מוכרחת שאתה סברא שאדם לא חולק מקום כי הוא ניד א"כ גם כלי שבידו זה כך וצ"ב אמנם הראשונים הוכיחו כן מהדין למעלה מעשרה שאדם זה לא רה"י והכלי כן רה"י [והארכנו בסוגיא דכרמלית בכלים ע"ש]

י]**הגמ' אומרת שהניח ידו תוך ג':** עיין תוס דבפשוטו ס"ל אגד יד שמיה אגד ולכן אם זה ברשות אחרת פטור ועיין רעק"א שהקשה א"כ מה הגמ' אומרת איכפל תנא וכו' וביאר רש"י דלמה לא דיבר באופן רגיל והרי יש כאן חידוש שאגד יד שמיה אגד ועין רמב"ן שהקשה כן וביאר באמת שהגמ' ס"ל שאגד יד לא שמיה אגד ע"ש איך שביאר סוגין עוד דן שכונת הגמ' לשאול שכיון שכאן מבואר את עיקר דין הוצאה צריך לכתוב בצורה רגילה ולא בצורה משונה אפילו שיש בזה חידוש ע"ש

והנה לתוס' שכל המשנה זה למטה מג' ומדין אגד יד ועיין רע"א בוזאת ליהודה העותק בהאיר יוסף בדף צ"ב. שהקשה כקושיתו שהרי זה רק כאגודו בידו וא"כ למה בנתן בידו של בעל הבית חייב או בעקר הרי חשיב שזה נח כשזה תוך ג' וכתב שכיון שלא ס"ל קלוטה חשיב שזה לא נח ועיין בהגות הנ"ל שהקשה הרי הגמ' פ. אומרת שבמעביר בידו לכו"ע חשיב מונח וא"כ הדרא קושיא לדוכתא וע"ש שהביא מהחזו"א ס"ב סקכ"ג שכל הגמ' אם הוא באותו רשות ולא אם הוא ברשות אחרת ע"ש הסברא בזה אמנם כל הקושיא רע"א לשיטתו שזה רק חיסרון אגד כלי אבל לחזו"א שזה סברא שזה אגוד לרשות אחרת א"כ גם כאן זה שייך ולא קשה כלל

י"א]**ידו של אדם חשובה כדע"ד:** עיין רמב"ם בפיה"מ שהטעם כיון שרגילים להניח בה חפצים וכן משמע ברשב"א ובר"ן לקמן ח. דעמוד שמכתפים עליו לא צריך דע"ד דזה דומה לידו ולפ"ז הוא רק סברא ביד ולא בשאר חלקי הגוף וכן בפשוטו מבואר בגמ' עירובין צ"ט. שהגמ' שואלת על רק והשתין שחייב חטאת הרי צריך מקום דע"ד והגמ' עונה שמחשבתו משויא ליה מקום ומבואר שבשאר חלקי הגוף אין כלל זה וכן עיין ר"ח ק"ב. שלמד שזה כונת הגמ' לשאול מהוציא אוכלין בפיו שאין בזה מקום ד' דהינו שגם בגוף האדם יש בו דין מקום ד' וכן נקט בראש יוסף כאן. והנה קשה הרי הגמ' י"א. אומרת שאם חייט יוצא במחטו בבגדו וסופר בקולמוס באזנו חייב וצ"ע הרי אין כאן מקום ד' וכן צ"ע בעקירת גופו דרש"י ביאר שהיה טעון על כתפו וכן בתוס' ולמה שלא יהיה כאן חיסרון שזה לא מקום ד' ורגילים לבאר [ועין אבי עזרי פי"ג הט"ו שנקט כעיקר סברא זו ולפי דרכו שם] שכתב לישב שבמקום שיש עקירת גופו והנחת גופו חשיב שעוקר הכל מהקרקע ולא דנים שהחפץ מונח על האדם וכסברת הרשב"א לענין למעלה מעשרה וכנ"ל ולפ"ז א"ש דהגמ' י"א. מדובר בעקירת גופו וכן ג. בעקירת גופו וע"ש דהקשה דהרמב"ם כתב לגבי עוקר בידו והכניס ידו והניחה שחיב מצד שידו כד"ט וצ"ע דתיפו"ל שזה הנחת גופו ולכאורא אינו קשה כלל דשם הרי לא עקר את גופו אלא רק את ידו וכה"ג אין הנחת ידו אלא רק מצד הנחת חפץ ובזה באמת צריכים להגיע לידו ידו של אדם וכו' והנה עיין גמ' לקמן ששואלת מיש אוכל וכו' למה חייב ור"ח ביאר שהחיסרון מצד שאין בזה דע"ד אמנם רש"י ביאר מצד שלא כדרך והנה בפשוטו שם יתכן שזה הנחת גופו ולפ"ז א"ש רש"י שלא ביאר כר"ח ובדעת הר"ח אם נימא שההנחה זה הבליעה א"כ זה הנחת חפץ ולא הנחת גופו וא"ש שיש החיסרון

והנה עיין מ"ב שמ"ז סק"ב שכתב שעוקר מדבר שבבגדו ומניח ברה"ר חייב והוכיח מהגמ' י"א הנ"ל וביאר הטעם שכיון שמונח בבגדו שטפל לגופו ויש כאן הנחת גופו על גבי קרקע דהינו שנקט שכל דבר שמונח על הגוף חשיב מונח על גבי קרקע ומבואר שלא חילק בין לגבי עקירת גופו או עקירה סתם וצ"ע מהגמ' בעירובין ועוד צ"ע דהרי למ"ד שאין הסברא של ידו של אדם חשוב הכדע"ד א"כ לכאורא גופו ודאי לא וא"כ קשה מהגמ' י"א. מקולמוס באזנו ואולי במונח על גופו אין נידון וכל הנידון בידו שזה דבר לעצמו אמנם צ"ע מהגמ' של רק והשתין וצ"ע

י"ב]עיין רשב"א שהביא להקשות בשם הראב"ד ידו שחשיב כדע"ד ה"ד אם זה תוך ג' הרי לא צריך דע"ד ואם זה למעלה מג' א"כ זה כרמלית ותירץ שאדם לא חולק רשות לעצמו כיון שהוא נע ונד ולכן גם למעלה מעשרה זה לא רה"י עכ"ד והנה מבואר מדבריו שדן שידו חשיב כרמלית וזה מצד שזה כדע"ד ושמעתי להעיר דלכאורא כל הדין דע"ד זה ביחס לדין ההנחה אבל מה שיך דין ידו של אדם לגבי הדין שיעור מקום ומבואר בראב"ד שדימה הדברים ונקט שכיון שזה חשוב כדע"ד זה גם חשיב כד"ט לגבי שיחשב כרמלית וצ"ע אם זה שייך לסברת הרמב"ם שדרך להניח שם חפצים

י"ג]עין בר"ן שכתב להקשות דאיך משכח"ל הדין דע"ד ברה"ר הרי זה כרמלית ולמטה מג' הרי לא צריך וכתב רק באדם ובעלי חיים ועיין בגליון רעק"א בדו"ח סוף שבת שהקשה הרי כתבו הראשונים שאין כרמלית בכלים ובפשוטו זה רה"ר כמבואר ברשב"א בסוגין וא"כ נפק"מ תמיד במונח על כלים

י"ד]צ"ע לראשונים שמניח על האדם תמיד חשיב כלמטה מעשרה כיון שזה כאילו מונח בקרקע וכן הוא לשון הרמב"ם שזה כאילו הניחו בארץ א"כ למה זה לא עוזר לדין דע"ד וצ"ל שכאן זה נידון בחשיבות ההנחה ובזה לא עוזר מה שזה כאילו מונח בקרקע ורק לגבי הדין הנחה ברשות דנים כאילו זה בקרקע

**ה.:**

**א. עקר ממקומו – עיין רמב"ם פי"ג הי"ג**

**ב. בעי ר' יוחנן דעת רש"י – עיין רשב"א ותוס"ר ועין רש"ש ועיין רמב"ם פי"ג הט"ו**

**ג. דעת ר"ח – עיין תוס' ועיין שני ביאורים ברמב"ן, ועיין בתוס"ר ועיין חידושי חת"ס מה שתמה על תוס' [ועיין אבי עזרי פי"ג הט"ו ד"ה יעוין]**

**ד. אלא אימא קלט – עין תוס"ר בע"ב ד"ה אלא**

**ה. בכותל משופע – עיין תוס' ורשב"א [ועיין גליון רע"א סימן שנ"ב] ועין ראש יוסף ובחידושי חת"ס מה שהביא מרבו הגר"נ אדלר**

**ו. אגוז על גבי מים – עיין קה"י סימן ח' האם זה גם לגבי הנחה ועיין ר"ח ועין לשון הר"מ שזה חסרון של מקום דע"ד**

**ז. אגוז בכלי – האם מדובר בלוקח האגוז לבד או הכלי עיין שפת אמת מה שהביא מהרמב"ם [ועיין ראב"ן סימן של"ח]**

**ח. אגוז על גבי מים – האם החיסרון כי מקומו לא נח או כי הוא חשיב לא נח ועיין רש"ש ועיין בלשונות הראשונים בישוב מסוגיא דב"מ ועין שטמ"ק ב"מ ט: בשם הראב"ד ועיין שו"ת נפש חיה סימן כ'**

**ט.תוד"ה אגוז – בראיתם מפ"ב – עיין רש"ש ושפת אמת ועיין זכרון שמואל מכתב ה' [וצ"ע למה לא הוכיחו תוס' מכל עקר מזוית לזוית]**

**ה.:**

א]**עקר ממקומו וקיבל פטור:** עיין ריטב"א ושיטה לר"ן שזה כמו נתכוין לזרוק שמונה וזרק ארבע שחייב ובכל אופן כאן פטור והנה שיטת רש"י לקמן צ"ז: שרק באומר כל מקום שתרצה תנוח חייב וצ"ל שגם כאן מדובר שידע שחברו רוצה לתפוס ועיין לשון הרמב"ם פי"ג הי"ג שהחיסרון בקלטה כלב או אחר שפטור כי אין זה הנחה שנתכוין לה ומשמע שאם הוא יתכוין יהיה חייב ובהכרח שמדובר כאן שלא חשב על זה ובאמת לקמן ס"ל דלא כרש"י והנה בעיקר הדבר דמבואר ברמב"ם שכל חיסרון הסוגיא כי לא חשב על זה צ"ב ועין מאירי שהביא שיטה כזו בספק הגמ' לקמן ועיין שפת אמת, והנה בעיקר סוגין יש לדון האם מדובר שהמקבל עשה את המעשה הנחה או שרק הביא את ידו וממילא זה נח שם וכה"ג יתכן שלא חשיב מעשה הנחתו אלא סברת הגמ' שזה כמו נח מאליו כיון שמצד המעשה של הראשון זה לא היה צריך לקרוא ועיין לקמן

ב]**בעי ר' יוחנן וכו':** עיין גירסת רשי שהגמ' דנה האם זה כמו שני בני אדם שפטור והנה פשטות לשון רש"י שהגמ' דנה שיש כאן פטור של שנים שעשו וכן הוא בלשון הרשב"א ולפ"ז מבואר שבדין שנים שעשו נתחדש שהמעשה עבירה צריך להיות אחד וכן כיון שמצד העקירה היה צריך לנוח במקום מסוים ונח במקום אחד זה כמו שני עשיות ועיין רש"ש שהקשה מה זה שונה מכותב אות ועוד אות וצ"ל שכאן שהיה צריך להיות הנחה מכח המעשה הראשון גרע אמנם עיין תוס"ר שספק הגמ' האם הפטור בשני בני אדם רק בגלל שנים שעשו וממילא כאן זה לא שייך או ששם יש חיסרון שההנחה לא מכח העקירה ולא מצד שזה שנים שעשו וממילא גם כאן זה סיבה לפטור ועיין לשון הרמב"ם פי"ג הט"ו שהחיסרון כי זה לא נח מכח העקירה

ג]עיין תוס' שהביאו גירסת ר"ח שהגמ' דנה האם זה כשני בני אדם וחייב או כאדם אחד ופטור ועיין רמב"ן שבתחילה הביא מתוס' שמדובר שלא עקר ממקומו אלא שזה נח במקום שהיה צריך [ובלשון התוס' דאם לא כן פטור כי לא נעשית מחשבתו וצ"ע שגם אם גרסו כרש"י לקמן אבל בהכרח סוגין מדובר שידע שיקפוץ ויתפוס את זה] והצד לפטור כי זה כאדם אחד כי זה נח באותו אדם וזה כמו מימינו לשמאלו והקשה על זה הרמב"ן דהרי לשון הגמ' שני כוחות הרי מפורש שהספק כשזה נח לא במקום שהיה מתחילה צריך לנוח והרשב"א הוסיף להקשות שלשון הגמ' נעקר כמו ברישא שהכונה שזה נח במקום אחר לכן ביאר שמדובר שעקר ממקומו והגמ' דנה האם זה כשני בני אדם במקרה שלא עקר ממקומו וחייב או כאדם אחד שעקר ולא הניח שפטור והכונה שכאן כיון שקדם ותפס חשיב שלא היה הנחה ולכאורא הכונה כמו שדנו לעיל שכה"ג חשיב שההנחה לא מתיחסת למי שהניח את ידו אלא כנעשתה ממילא ועיין רשב"א שכתב לבאר לגירסא זו על דרך תוס' שזה כמו שנח באותו מקום וצ"ב למה זה רק סברא בעקר ממקומו

והנה בעיקר ביאור תוס' לר"ח שזה נשאר באותו מקום עיין חת"ס שהקשה הרי אם יעקור אם החפץ מידו כיון שעבר ד"א יהיה חייב א"כ למה שכאן לא יהיה חייב ועיין אבי עזרי פי"ג הט"ו שביאר שבאמת צריך שהחפץ ישנה את מקומו ותמיד עקירת גופו כעקירת חפץ וכל זה שייך אם הגוף נעקר אם החפץ ולא אם זה עקירה נפרדת על החפץ והנה התוס"ר הקשה שהניחא אם מעביר מימין לשמאל אבל כאן אין סיבה לפטור ולכאורא הכונה שכאן הרי ביחס למצב החפץ קודם ההנחה זה במקום אחר ורק ביחס לעקירה זה אותו מקום משא"כ בימין לשמאל אין כאן הנחה אחרת מהמצב הקודם ובדעת ר"ח צ"ל שצריך הנחה ביחס לעקירה והנה במשל התוס' צ"ע שכה"ג שהעביר מיד ליד יש כאן אגד יד לד"א הקודמים ובפשוטו אין הבדל בין ד"א להוצאה מרשות לרשות ואולי כונתו שעקר מהקרקע והוליך ד"א והעביר מיד ליד שכה"ג ההנחה ביד השניה לא נחשב הנחה ושינוי מהמצב הקודם אמנם עיקר הדבר שהוזזת ידו אם החפץ לא חשיב עקירת גופו לכאורא כל זה שיטת הרא"ש לעיל אבל שיטת התוס'ושאר ראשונים שסיבת הפטור רק מצד שבתר גופו גריר דהינו שיש כאן עקירת גופו ולפ"ז בהזיז ידו והעבירה ממקום למקום יש כאן עקירת גופו וכל החיסרון מצד אגד לגופו ואולי יש לדחוק שהדמיון כמו ששם כיון שזה אגוד לגופו אפילו שזה זז ד"א לא חייב ה"ה כשזה נשאר בגופו ולא היה עקירת גופו וצ"ע

ג]**מה לי הטעינו חברו מה לי הטעינו שמים:** עיין רשב"א בעבודת הקודש ש"ג פ"ה ס"ו שרמז לדייק מלשון הגמ' שכמו בחברו אסור כך בהטעינו משמים והביא שיש חולקים ולכאורא מתבאר כאן מחלוקת האם יש איסור דרבנן הנחה ללא עקירה אמנם יתכן שרק כאן יש צד להתיר כי חסר בשינוי הרשות כיון שיש כאן אגד יד

ד]**אלא אימא קלט והא לא נח:** עיין תוס"ר בע"ב ד"ה אלא שהקשה למה הגמ' לא מעמידה שהוא לקח בידו השניה מהקליטה של ידו וכה"ג הוא מתחייב ותירץ שכייון שידו בתר גופו גריר ממילא זה לא חשיב מונח ולכאורא לביאור הראש יוסף בשיטת הרא"ש דמה שבידו זה ניח רק שיש חיסרון שאין כאן עקירת גופו א"כ כאן לכאורא יש כאן עקירת חפץ אמנם יתכן שלהעביר מיד ליד אין זה עקירת חפץ וכדביארנו לעיל בר"ח ועיין מאירי

ה]**והא בעינן מקום דע"ד:** עיין רשב"א לעיל שנקט דברה"י לא צריך דע"ד והקשה מסוגין וביאר שכונת הגמ' מצד שזה לא נח כלל וצ"ע דהרי אחרי זה הגמ' משנה הלשון ושואלת והא לא נח ומשמע שזה שני קושיות ועין ריטב"א שכתב לדון שכיון שסופו לנוח זה כמונח וכתב שחסר במקום דע"ד ולפ"ז א"ש לשון הגמ' אמנם דברי הרשב"א הנ"ל צ"ע וצ"ל שכונת הגמ' להוכיח שיש דין הנחה מהדין דע"ד

ו]**בכותל משופע:** והגמ' שואלת שכאן זה לא נח וצ"ב מה ההו"א של הגמ' ועיין שו"ת נפש חיה סימן י"א שהקשה לשיטת רש"י שמתגלגל חשיב מונח לכו"ע א"כ כאן זה כמו מתגלגל ויש לדון לרמב"ן שהוי כאויר רה"ר האם זה סברא שלא חשיב מקום וממילא לא קשה הנ"ל או שהגדר שזה מקום רק כיון שזה נגד אויר רה"ר ממילא זה לא חולק מקום ואם נימא שאין זה מקום לא קשה כלל שמתגלגל זה נמצא על מקום וכאן חשיב כמו אויר אמנם אם זה כמקום צ"ע ועיין משנת הגר"א קוטלר ס"ה סק"ג שתירץ שכל הדין במגלגל זה רק במקום שראוי להנחה ולפ"ז לגבי מים משופע חשיב שזה לא ראוי כלל להנחה [ולפ"ז יש לבאר שזה נידון סוגין]

ז]**היה קורא על האסקופה:** משמעות המשנה שזה היתר בגלל כתבי הקודש אמנם עיין תוס' שזה רק לאביי שגוזרים גזירה לגזירה אבל לרבא זה לא שייך ועיין רמ"א סימן שנ"ב שהביא מ"מ שחולק וס"ל שגם בנפל לכרמלית אם זה לא כתבי הקודש אסור והמ"ב הביא אחרונים שכל המ"מ רק בנפל לרה"ר אפילו שהאסקופה כרמלית שמא יטלטל ד"א ברה"ר אבל בנפל לכרמלית ואיגודו בידו זה גזירה לגזירה. ואכמ"ל

ח]**הא לא נח:** עיין ריטב"א וכן משמע ברשב"א בעירובין דאם רק לא נח ללא אגד ודאי אסור רק כאן שזה אגד אם לא נח אין סיבה לאסור ועיין מג"א סימן שנ"ב שזה רק מחמת שזה כתבי הקודש אמנם עיין מ"ב סקט"ו שהביא אחרונים שדייקו מלשון רש"י בעירובין שאין בזה איסור כלל

ט]**בכותל משופע:** עיין תוס' שנקטו שדוקא אם רבים מכתפים עליו ועיין תוס"ר שהקשה למה המשנה לא נקטה שאם זה הגיע לארץ שהרי זה כמו ארץ ותירץ שבהגיע לקרקע שיש בזיון גדול מותר ע"ש אמנם עיין רמב"ן שכתב שכאן חשיב אויר רה"ר ולכן זה כמו דבילה שמינה שדבוקה תוך עשרה זה חייב וכן נקטו הרשב"א והריטב"א בעירובין אמנם עיין רשב"א בסוגין שזה לא דומה דכאן כיון שזה מקום מסוים לנוח בו חפץ חולק מקום לעצמו ואם זה לא רבים מכתפים זה כרמלית או מק"פ ובלשון הרמב"ן מבואר שכיון שזה רואה פני הקרקע לא חשיב לחלוק מקום לעצמו ועיין ראש יוסף שביאר שכיון שזה לא ניחא תשמישתיה לכן זה לא חולק מקום ועיין רע"א בגליון המשנה עירובין אות ס"ד דהביא שיטת רש"י שעמוד רק גבוה ט' ולא יותר ולא פחות ולפ"ז הקשה שלשון המשנה שתוך י"ט תמיד אסור ולא כתוב חילוק באיזה גובה וכתב שבהכרח ס"ל כרמב"ן הנ"ל אמנם עיין חת"ס שהביא מרבו הגרנ"ה שכאן אגב המקום ט' משתמשים בהכל

י]עיין גליון רע"א סימן שנ"ב שהקשה דבהגיע תוך עשרה הרי זה איגודו עדין בלמעלה מעשרה וא"כ זה אגודו במקום פטור והביא שהרשב"א חידש שזה רק באוכל מהקרקע אבל לא אם זה מתחיל מאמצע האויר אמנם כתב שעדין קשה גם בהגיע למטה הרי גם אם זה לא בידו הוי דרבנן מצד אגודו במקום פטור ועכשיו שזה גם איגודו בידו זה סיבה להתיר והנה כל קושיתו מצד שנקט שכונת הגמ' לא נח שבשני דרבנן זה סיבה להתיר כמבואר בריטב"א אמנם אם זה ננקוט שבלא נח באמת אין איסור כלל עיין ג: שהארכנו בזה ממשמעות הגמ' א"כ יתכן שמצד תרי דרבנן זה לא סיבה להתיר

י"א]**אגוז על גבי מים:** עיין רש"י דביאר הספק לגבי לעקור ממצב זה ועין קה"י סימן ח' מה שהביא מהראב"ן דלגבי הנחה חשיב מונח וכן האריך שם בדעת הרמב"ם ע"ש ועין לשון רש"י ק. ד"ה וזרק דמשמע שגם לגבי הנחה יש את דין סוגין

י"ב]**אגוז בכלי וכו':** בפשוטו בעקר הכלי אם האגוז וודאי פטור ורק בעקר האגוז לבד הגמ' מסתפקת ועיין בגמ' לעיל דבטרסקל בידו חשיב מקום דע"ד ובפשוטו במניח טרסקל אם חפץ בפנים לא חשיב הנחה על גבי מקום דע"ד גם לגבי מה שבפנים אמנם עיין ראב"ן סימן של"ח שכתב שספק הגמ' בלקח האגוז אם הכלי ומשמע קצת שבלקח האגוז לבד אין ספק ועיין שפת אמת שדן בזה והביא מלשון הרמב"ם שמדובר בלקח האגוז לבד

י"ג]מבואר בגמ' שמים הינו הנחתן דהינו דאפילו דהמים זזים בכל אופן כיון שהכלי לא זז והם קבועים בתוך הכלי חשיבי כמונחים והנה באגוז על גבי מים בפשוטו מבואר במים שבגומא דומיא דהמים [וכן כתב החת"ס שהוא סתימת הראשונים] וצ"ב החיסרון דלכאורא אין לומר שהחיסרון דהאגוז זז דכמו דביחס למים זה לא חיסרון כך ביחס לאגוז זה לא חיסרון ועוד דבשמן על גבי יין לכאורא המציאות ברורה האם זה זז או לא וכל הנידון האם חשיב כדבר אחד ומקום ההנחה מתיחסת לקרקע או שמקום ההנחה מתיחסת ליין ובפשוטו צ"ל שזה סברא במקום שעל זה מונח האגוז דמים אינו מקום הנחה [וכן הוא לשון הראב"ד בשטמ"ק בב"מ ט: שזה כמונח באויר] אמנם יתכן שדבר שתזוזתו מחמת עצצמו זה לא מחסר בהנחתו משא"כ אם תזוזתו מחמת דבר אחר זה מחסר בשם מונח ולא מצד שהמקום זז וצ"ע ועיין רמב"ם שכתב שהחיסרון שזה לא נחשב כחשיבות מקום דע"ד ועין נפש חיה שדן או שזה מצד שהמים לא חשיבי מחוברים או שכיון שזה סוג דבר שניד מצד עצמו חסר בחשיבות דע"ד אמנם מכל הראשונים שהקשו מספינה חזינן שנקטו שהחיסרון הוא בהנחה ולא בדין מקום דע"ד

י"ד]עיין תוס' שהקשו מה שונה אגוז על גבי מים מספינה דהינו דמבואר בספינה שחשיב שהיא לא מהלכת כיון שמצד עצמה עומדת א"כ גם כאן חשיב שהאגוז מצד עצמו עומד ועין שטמ"ק בב"מ בשם הראב"ד שישב על זה דבאמת הספינה והאגוז לא חשיבי נידי אבל בהנחה יש תנאי שיהיה מונח לא באויר משא"כ לגבי קנין אין כזה חיסרון אמנם הראשונים כולם הקשו מאגוז בכלי שזה כמו דגים בספינה ומשמע שלגבי האגוז עצמו לא הוקשה להם ויתכן שחלק זה היה ברור להם כראב"ד רק הוקשה להם שנדון שהספינה כדבר לא ניד וממילא האגוז מונח על קרקע לא נידת ובזה כתבו לחלק ועיין נפש חיה סימן כ' ולכאורא עיקר חילוק הראשונים דבחצר הנידון האם החפצא חשיב מהלך וכאן אפילו שהחפצא לא חשיב מהלך אבל כיון שהכלי והאגוז מונח בדבר ניד חסר בהנחה ובעיקר נידון הגמ' יתכן שדנים האגוז והכלי כדבר אחד שמונח על דבר שלא דומה לקרקע כי הוא נייד ועיין רש"ש

ט"ו]עיין תוס' שכתבו שזה ודאי דבר שמונח בתוך דבר ניד חשיב שזה לא מונח והראיה ממהלך כעומד ומהדין שמניח על גבי בהמה לא חשיב מעשה עקירה ומהדין של דיו שמה שמעביר לכלי אחר לא חשיב מעשה הנחה והנה מבואר שלא היה להם צד שמה שהולך אם הדיו זה סיבה לחייב ללא שהעביר לכלי אחר ומצד שעד כמה שדנים שזה מונח כי מקומו באדם ביחס למצב זה אין כאן שום הנחה חדשה ורק בהעביר לכלי אחר והנה בעיקר ראית תוס' מהדין שמניח עליה כשהיא מהלכת עיין רש"ש ושפת אמת ובנפש חיה שהקשו דשם הרי גם אם חשיב מונח זה סברא כלפי אדם אחר אבל כלפי עקירת הבהמה כיון שזה נשאר באותו מקום וכל העקירה כאן רק יכולה להיות ביחס לקרקע והרי כיון שהבהמה לא היתה מונחת בקרקע לא היה כאן מעשה עקירה כלל והרי בפשוטו לכן לא הוכיחו מהא דלא חיבת לאחר ד"א וצ"ל שכאן שעכשיו זה קיבל שם מקום ממילא זה סברא שיחשב העקירה של הגוף עקירה של החפץ אפילו שאין כאן ביחס לגוף עקירה חדשה דכיון דהחפץ מונח ממילא מה שהגוף נעקר זה יוצר מעשה עיקרה ביחס לחפץ וצ"ב הסברא ועיין זכרון שמואל

והנה בעיקר דברי התוס' צ"ב למה לא הוכיחו מהא דהגמ' אומרת שהמפנה חפציו מזוית לזוית פטור ואם נימא שחשיב שהחפץ מונח א"כ למה שלא יתחייב ויתכן שכיון שלא היה בטלה עקירה ראשונה זה תמיד נחשב המשך גם לגבי שאי אפשר לחיבו על ההמשך ויתכן עוד שכאן כיון שלא היה הנחה חדשה ביחס לחפץ אין סיבה לדון כעקירה חדשה וכמו דבדיו לא דנו שעצם ההליכה הוי הפסק וצ"ע בכל זה

ט"ז]בעיקר החיסרון דמים עיין נפש חיה שהקשה דאם נימא דהחיסרון מצד שחסר בהנחה על הקרקע הרי לרש"י שבמתגלגל אין חיסרון למה כאן יש חיסרון ובפשוטו צ"ל שכיון שזה סוג דבר שלא שיך להיות מונח עליו גרע ועיין משנת הגר"א קוטלר

עיין נפש חיה סימן ט"ו וכ"א שהקשה דהגמ' פ. אומרת שבמעביר תוך ג' חייב ומה זה שונה מאגוז בכלי דכיון דהכלי לא נח אין כאן הנחה והרי גם כאן היד לא נחה וצ"ל שיד של בן אדם חשיב יותר שזה מונח ועין משנת הגר"א קוטלר סימן ה'

**ה:**

**א. בגדרי עמד לכתף – מג"א רס"ו בשם רבינו ירוחם ועיין שער הציון שמ"ט סקי"ח [ובעיקר ראיתו מהגמ' קנ"ג עיין שפת אמת שם ובבה"ל רס"ו סי"א ד"ה כי היכי]** **ועיין מ"ב סימן שכ"ה סק"ג שהביא מחלוקת א"ר ומג"א לענין שנים ועין מ"ב רס"ו סקי"ח [ועיין חזו"א ק"ה סק"א בסופו]** **ועיין שפת אמת בסוגין**

**ב. עקירה מעמד לכתף – חזו"א ס"ב סק"ה**

**ג. עמד לכתף בקרקע – שיטה לר"ן וחזו"א שם**

**ד.המפנה חפציו מזוית לזוית וכו' – שו"ת ר"י מגאש סימן כ"ד**

**ה.המפנה חפציו טעם הפטור - רש"י ורמב"ם ועיין תוצ"ח ט' י"א**

**ו.עיין נפש חיה סימן ו' לענין עקר בידו על מנת מזוית לזוית ואחרי זה עקר גופו האם חייב**

**עמד לכתף**

א]**שלא היתה עקירה הראשונה לכך:** עיין לשון רש"י שהחיסרון שזה לא מלאכת מחשבת דהינו שכיון שאת העקירה לא עשה בתור מעשה מלאכה ממילא לא שייך לחייב על מלאכה זו ועיין בלשון הרמב"ם פי"ג הי"ב שביאר כיון שזה היה עקירה המותרת ומשמע כנ"ל והיה מקום לבאר שחסר בשם של עקירה כיון שעקירה יסודה תחילת ההוצאה וכל שלא עשה את זה בתור תחילת הוצאה אין זה מעשה עקירה והנה עיין תוצאות חיים סימן י"א שדן בעוקר על מנת להוציא ללא הנחה האם יש לזה שם עקירה ובפמ"ג שמ"ו סק"ב מבואר דהוי עקירה ולכאורא כל זה אם חסר במעשה העקירה אבל אם הסברא שזה לא מלאכת מחשבת א"כ כל שלא היה בדעתו להניח ושזה חלק ממלאכה חסר במלאכת מחשבת. ויל"ע בזה אמנם עיין לשון הרשב"א בעבודת הקודש ש"ג פ"ה ס"ב שכתב שצריך עקירה על מנת להניח ברשות השני עוד יש לעיין בעושה עקירה על מנת לגמור המלאכה כדין שנים שעשו ופשטות הגמ' ג. שאסור עקירה שמא יניח משמע שחשיב עקירה [ובלשון הרמב"ם מבואר שמדובר שרוצה לזרקו לחצר אחרת] ועין שטמ"ק כתובות ל"א. ד"ה וכה"ג בסופו שכתב שבעוקר על מנת שאולי יניח בחוץ ואולי בפנים פטור דצריך דעה גמורה למלאכה ע"ש

והנה בפשוטו כל החיסרון רק כי עשה עקירה לא בתור שזה חלק ממלאכה אמנם עין ר"י מגאש בתשובה סימן כ"ד שכתב שכונת הגמ' שעקר על מנת להוציא ולהניח וחזרה והכניס והוציא כיון שהעקירה היתה בתור עקירה להוצאה מסוימת ובסוף עשה עקירה אחרת ממילא פטור ע"ש דהינו שהעמחיב זה על ההוצאה האחרונה והעקירה לא היה ביחס לזה ולכאורא מבואר מזה שהמלאכה זה לא רק העקירה וההנחה אלא גם העברה מרשות לרשות ולכן צריך עקירה בשביל העברה המחייבת ולכאורא זה דלא כרעק"א תשובה קס"ד

ב]**רש"י ד"ה היה:** כתב וז"ל ומשעקר רגליו ומשמע שאם עדיין לא עקר רגליו ובזמן העקירה דעתו לעקור חשיב עקירה ועיין נפש חיה סימן ו' שכך נקט מסברא שכיון שכאן מתחדש עקירת גופו ממילא כה"ג חייב ולכאורא כל זה רק אם יש מחייב מצד עקירת גופו ולחדש שזה גם במצב שהחפץ לא מונח אמנם ע"ש שהביא מהשטמ"ק בכתובות ל"א שגם קודם שעקר רגליו פטור וע"ש שביאר שכל שלא נתבטלה העקירה הקודמת אפילו שיש כאן עקירה חדשה הוא לא חייב אמנם יתכן לדון מסברא שאדם שעומד ורק ידו זזה אם החפץ אפילו שזה עקירה אבל זה כמו גורר על גבי קרקע דהינו שזה עקירה מצד שינוי מקום החפץ אבל זה גם נחשב מונח לחייב מעקירה זו ורק מצד שלא היה כאן מעשה הנחה לפוש יש כאן הסברא של לא בטלה עקירה הראשונה ואין זה דומה למגרר שכל תזוזה זה בגדר מעשה הנחה שזה מחלק המעשה אבל כאן זה מצב מונח ללא מעשה הנחה שזה לא מבטל עקירה הראשונה כמבואר בתוס' לעיל ג: וממילא גם אין לחייב על עקירה זו והאריך בזה בשיעורי הגרנ"פ ועיין לקמן

ג]בגמ' מבואר שעמד לכתף זה לא פוטר וכן אין לחייב את זה בפשוטו היה אפש"ל שזה לא חשיב מונח כלל ועיין חזו"א ס"ב סק"ד בתחילתו שכתב לדון שזה ודאי אם משהו יעקור ממצב זה של לכתף חייב וכן אם מישהו יניח על אדם במצב של לכתף חייב ורק האדם עצמו שעשה עקירה הראשונה זה לא סיבה לחייבו בהנחה זו וכן אין לחייבו בעקירה זו ולכאורא הביאור שכה"ג חשיב החפץ מונח אבל אין כאן מעשה הנחה וכדי לבטל עקירה ראשונה צריך מעשה הנחה וללא זה המעשה תמיד נחשב המשך ההתחלה הראשונה ואם אז יש סיבה לפטור ממילא הוא פטור והנה תוס' דנו שכל מניח על בהמה חשיב הנחה וצ"ע הרי תמיד שבהמה הולכת או אדם לא אמרינן שלאחר ד"א חייב כי זה מונח אלא בהכרח שגם אם חשיב הנחה כוונת התוס' כדין עמד לכתף שכל שלא בטלה עקירה הראשונה אין לחייב על זה ועיין תוס' ג: ד"ה היה שכתבו בעמד לפוש דאל"כ פטור דלא בטלה עקירה הראשונה ומבואר שאפילו שיש כאן סיבה לחייב אבל כיון שלא בטלה עקירה הראשונה הוא פטור

ועיין חזו"א שם שכתב להסתפק במניח על הקרקע האם יש דין עמד לכתף ועיין שיטה לר"ן שאין בזה דין עמד לכתף אמנם החזו"א דייק מתוס' ח: שיש בזה דין עמד לכתף והנה כה"ג ודאי החפץ במצב מונח רק ביחס למעשה האדם שייך לדון שזה המשך המעשה הקודם ויש מקום לדון שכה"ג אפשר לחייב על זה אבל זה לא מחלק המעשה וכדין מגרר ועיין לקמן

ד]בפשוטו מבואר בסוגין שכל שזה הנחה לחייב ממילא זה מבטל עקירה הראשונה וכל שזה לא מבטל עקירה הראשונה אין זה הנחה לחייב אמנם עיין חזו"א ס"ב סק"ד ד"ה הא דהביא דלמ"ד תוך ג' לא צריך הנחה על גבי משהו ה"ה אם כל הד"א היה תוך ג' ולפ"ז מבואר שאיכא אופנים שיש כאן סיבה לחייב אמנם אין זה מכריח לחלק וכל שבהצטרפות שני הדברים חייבים גם כאן חייבים וכן בקלוטה או במהלך כעומד או במגרר אמנם בפשוטו כל זה בהנחה דינית אבל האדם לא במצב מונח אבל עד כמה שסיבת ההנחה מצד האדם בזה הוא כמו עמד לכתף שכל שזה לא מונח להפסיק זה לא מחייב אמנם ע"ש בחזו"א סק"ז דבמוציא ידו לרשות אחרת גם נקט שיש כאן מציאות הנחה רק שזה הנחה שלא מחלקת ואם לא היה חיסרון של בתר גופו גריר היה אפשר לחייב על זה אמנם יתכן שזה דוקא שם שהוא גמר אם מעשהו [ועיין סימן ג' מה שכתבנו בזה] וצ"ע בכ"ז

ה]בגמ' מבואר שעמד לפוש פטור והנה מבואר בגמ' קנ"ג. שיש אופנים שהתירו לטלטל פחות פחות מד"א ועיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שזה דוקא אם ישב באמצע אבל אם רק נעמד זה לא עוזר שזה כמו עמד לכתף ועיין מג"א שם שהביא מרש"י לא כך ועיין שער הציון סימן שמ"ט שכתב דפשטות הגמ' קנ"ג: שכל שזה לא לכתף חייב דהגמ' אומרת שבהמה שעומדת להטיל מי רגליה חשיב עמד לכתף [אמנם עיין שפת אמת דזה רק ביחס לבהמה ויתכן עוד דבבהמה אין דין מעשה עקירה והנחה דאין חשיבות לעשיתה וכל שהחפץ נעקר והונח חייב וממילא אם לכתף החפץ חשיב מונח זה סיבה לחייב] וכן הגמ' שואלת שכשמגיע אי אפשר שלא ינוח קצת ומבואר שאפילו שזה לא לפוש אלא כדי לפתוח הדלת אבל כיון שזה לא לכתף חשיב הנחה אמנם עיין בה"ל רס"ו שכתב שיתכן שכונת הגמ' שמדרבנן זה הנחה ועיין מג"א סק"ט שביאר כונת רבינו ירוחם שכיון שכל מטרתו להניח רק כדי שיהיה מותר להמשיך לכן זה כמו לכתף משא"כ כל שיש לו סיבה אחרת זה כמו להניח ולפ"ז א"ש [והנה היה מקום לדון שאפילו דמבואר בגמ' שזה עמידה לחייב אבל יתכן שזה לא מחלק המעשה וכדהבאינו לעיל מהחזו"א לענין ידו שברשות אחרת ולפ"ז אין סתירה מהגמ' כלל לדינו דרבינו ירוחם אלא דכבר כתבנו שזה מחודש דדבר שהוא הנחה מציאותית שזה סיבה לחיב וזה לא יחלק ואדרבא אם זה לא מחלק יש כאן לא בטלה עקירה הראשונה וכנ"ל ואין זה דומה לחזו"א ששם זה בשני בני אדם]

והנה יש לדון בשני בני אדם שאחד עקר ומוסר לשני האם כיון שכל עמידתו כדי למסור לשני זה כמו עמד לכתף ואין כאן שום הנחה לחפץ או שכיון שהוא נעמד כדי למסור חשיב כלפיו כמו עמד לפוש וכן יש לדון שמי שמקבל דבר מיד חברו כיון שנעמד כדי לקבל מצב זה חשיב כמו עמד לפוש וממילא אחרי זה שחייב עקירתו עקירה או דנימא שמצב זה הוי כמו עמד לכתף וממילא ההנחה אצלו לא נחשבת שהחפץ מונח וממילא אין כאן מעשה עקירה והנה עיין מ"ב שכ"ה סק"ג דהביא מג"א דאסור לתת לעכו"ם דבר שיוציא החוצה ובפשוטו מצד שחשיב שהישראל עשה עקירה והא"ר חולק ובפשוטו מחלוקתם כנ"ל האם מה שהעכו"ם עומד כדי לקחת חשיב עמד לפוש וממילא יש כאן אחרי זה עקירה או שזה כמו עמד לכתף ועיין מ"ב רס"ו סקי"ט שכתב דבפחות פחות מד"א על ידי שנים לא צריך עמד לפוש דכל אחד זה מעשה חדש ולכאורא הוא תלוי בנ"ל אמנם יתכן דאם אדם נעמד כדי שיקחו ממנו חשיב עמד לפוש אבל עד כמה שנותן לאדם אחר לא חשיב האדם האחר כעמד לפוש אלא לכתף אלא שזה דוחק להעמיד בפחות מד"א דוקא שהשני לוקח מהראשון ועיין סימן ש"ז במ"ב סקנ"ו דגם בעכו"ם שמביא אגרת לא יקח מידו ומבואר שלא דנים את עמידת העכו"ם כהנחה אמנם עיין סימן שכ"ה במחצית השקל דביאר שאפילו שזה הנחה מדרבנן חשיב שנים שעשו

והנה הגמ' אומרת ולא דמי לידו ומבואר שללא אגיד גביה היה חייב דהינו שמצב זה שמישהו מניח בידו חשיב כעמד לפוש וכן הגמ' שידו של אדם אינו כרה"י ומבואר שעשיה על ידי שנים הוי כעמד לפוש ועיין חזו"א ק"ה סק"א שדן שכל שזה עשיה של שנים הוי כעמד לפוש אלא שצ"ע א"כ למה יש כאן איסור שנים שעשו באופן דהמג"א ועיין שפת אמת בסוגין ולכאורא יתכן שבאמת חשיב עמד לכתף אלא שבעשיה על ידי שנים גם כה"ג חייב דחשיב שהחפץ מונח אבל יש כאן שנים שעשו דהרי בתור עשיה אחת זה עדיין יכול להחשב כהמשך אמנם זה דלא כאחרונים לענין פחות פחות מד"א וצ"ע בזה ובפשוטו בכל הדין שהעני עקר מידו של בעל הבית בפשוטו הבעל הבית הביא החפץ ונעמד כדי שיקחו ממנו וחשיב כעמד לפוש

**בסוגיא דמהלך כעומד**

**א. בטעם דמהלך כעומד – רש"י כתובות ל"א: ד"ה מהלך [ועיין אגלי טל סימן פ"ד סקל"א וסימן ק"ב]**

**ב,ב. בהא דבמהלך אין פטור עמד לכתף – ספר חפץ ה' ועין אגלי טל ק"ב סק"ג [ועיין שעורי הגרנ"פ]**

**ב. תוד"ה בשלמא – עיין בראשונים שחילקו בין הקושיא מקלוטה לבן עזאי – ועיין רמב"ן, [ורשב"א בסוגין וד:, ועיין שיטה לר"ן בסוגין] ובריטב"א בשם הרמב"ן ועיין תוס' בכתובות ל"א: ובמהרש"א שם ובביאור כוונתו עיין רעק"א ועין קה"י מה שדן בדבריהם ועין עוד בשטמ"ק כתובות ל"א בשם הראב"ד**

**ג. בא"ד, דהילכתא גמירא – עיין רעק"א ועין תוס"ר ק.**

**ד. בספק ריב"א – עיין רעק"א מה שהקשה מלקמן צ"ז: ומה שישב בזה במוסגר**

**ה. בדין מפנה מזוית לזוית לבן עזאי – עין תוס' מה שהוכיחו מכתובות ועיין בר"ן וברא"ש בסוגין ועיין רעק"א בדו"ח בסוף המסכת בהערותיו על הר"ן ועיין שטמ"ק בכתובות ל"א: ד"ה אלא שביאר דברי תוס' וע"ש שדן לחלק בין עוקר על מנת להוציא לעל מנת להצניע [ועיין חת"ס בסוגין ד"ה מהלך שהביא הדברים]**

**ו. תוד"ה התם - עיין רשב"א לענין מושיט**

**[ז. בגדר דין ד"א – עיין אבן האזל פ"ג מגניבה ה"ב מה שהוכיח מסוגין ועיין רע"א סימן קס"ד ועיין גמ' ק"ב. לענין שתי אמות במזיד ]**

**ח. מודה בן עזאי – דו"ח [ועיין ר"ח וברש"י ורשב"א צ"ח.]**

**ה: ו**.

א]**מהלך כעומד:** עיין רש"י בכתובות ל"א: דביאר שבין פסיעה לפסיעה מונחות שני רגליו בארץ ואז זה נחשב כמונח אמנם בזמן שרגל אחת על הארץ זה נחשב כעקור ועיין אגלי טל סימן פ"ד סקל"א שהביא מהריטב"א בעירובין דנקט דבעומד על האסקופה ומעביר מרה"י לרה"ר חשיב כמונח לבן עזאי והרי כאן ידו זזה כל הזמן ולכן ביאר דס"ל דעמידת רגל אחת על הקרקע חשיב כמונח אפילו שגופו זז והחפץ במצב שזז ולכן גם בכה"ג שידו זזה וגופו עומד חשיב כעומד

והנה עיין נפש חיה ובאג"ט סימן ק"ב שהקשו קושיא עצומה דלכאורא גם אם מהלך כעומד אבל זה לא יותר מעמד לכתף וא"כ כמו שלדידן בעמד לגמרי ולכתף זה לא עמידה ה"ה לבן עזאי שמהלך זה כעומד אבל זה עומד לכתף וצ"ע ולכאורא צ"ל שלרבנן שמצב הליכה זה לא עמידה בזה עמידה לכתף אין לזה חשיבות עמידה כיון שזה כדי להמשיך ללכת משא"כ לבן עזאי שמצב הליכה זה מצב של עומד אין בזה גם חיסרון של לכתף ועיין לשון הרמב"ם שעמד לכתף זה כמהלך וא"כ לבן עזאי שמהלך כמונח אין שום סיבה שעמד לכתף זה יחשב כמונח ועיין ספר חפץ ה' לבעל האוה"ח שכתב שאדרבא יסוד המחלוקת בן עזאי ורבנן האם עומד לכתף חיב או פטור וכן מהלך זה כמו עומד לכתף ולכן לבן עזאי חייב ולרבנן פטור דהרי עומד לכתף לא חשיב הנחה אמנם לכאורא בריטב"א שלמד לעמד והזיז ידו שזה תלוי במחלוקתם חזינן לא כך וכן לחזו"א שעמד לכתף ומישהו עוקר מזה חייב והרי בהולך זה לא כך חזינן שלרבנן הליכה זה גרע מעמד לכתף וצ"ע ועיין אבני נזר שכתב שעמד לכתף זה רק סיבה שדבר עקור לא יחשב כמונח אבל ממצב מונח זה לא עושה עקירה ולכן לבן עזאי שמהלך כעומד המצב של עמד לכתף זה לא סיבה לשנות הדין ולפ"ז בקפץ ואחרי זה מהלך זה לא גרע מעמד לכתף ופטור לבן עזאי וזה דלא כירושלמי דמבואר בקופץ בתחילת ארבע לסוף ארבע ועוד כל רץ יש מצב שהוא עקור לגמרי ולמה הירושלמי לא העמיד ברץ ובהכרח דלא כדבריו

ועיין רשב"א בכתובות שכתב בשם הראב"ד שמהלך לבן עזאי זה כעומד לכתף ולכן בד"א זה לא מפסיק ורק במקום פטור גם זה מפסיק אמנם כל הראשונים שהקשו נקטו לא כך ולשון רש"י בסטיו שכיון שלא עמד לפוש חייב ומשמע שאפילו אם עמד לכתף חייב ובהכרח שלבן עזאי זה כעומד לפוש ועיין לקמן מה שהקשינו על הראב"ד

ב]עיין ראשונים שהביאו מהירושלמי להקשות שלמה חיב כל מעביר ד"א ברה"ר הרי נחשב שעמד בכל אמה ואמה והירושלמי תירץ שמדובר בקופץ ובאמת ללא זה אינו חייב וכן הוא בר"ן אמנם הראשונים כולם נקטו דמהא דהגמ' לא שאלה דבר זה חזינן שאינו כן וכתבו התוס' הרמב"ן והרשב"א דהילכתא גמירי לה דהינו שנמסר שמעביר חייב ובהכרח שאפילו שיש כאן מהלך כעומד זה לא חיסרון ועיין רמב"ן ורשב"א שהוסיפו להקשות שנלמד מכאן לכל מקום שמהלך כעומד וכתבו שאי אפשר ללמוד ממקום חיוב למקום פטור דהינו דבמקום חיוב לא אמרינן מהלך כעומד לפטור אבל במקום פטור אמרינן מהלך כעומד לפטור ועיין תוס' בכתובות ל"א: ובמהרש"א שם ועיין רעק"א שכן ביאר כוונת דבריו והנה צ"ב הסברא שלא אומרים מהלך כעומד לפטורא רק במקום פטור

ובפשוטו רגילים לבאר דיסוד הסברא דלחומרא ולא לקולא הכונה דהנה בעיקר החיסרון של הנחה באמצע מבואר ברא"ש ח: שזה מצד שזה לא עשיה בבת אחת ובזה נתחדש שמהלך כעומד אפילו שזה מעשה הנחה אבל זה לא מפסיק את העשייה ועדיין הכל נחשב מעשה אחד רק שבמקום פטור דהרי מבואר בגמ' שזה סברא גם אליבא דרבנן לפטור במה שזה עבר במקום פטור וכל מה שיש ילפותא שזה לא חיסרון רק עד כמה שאין שום הנחה במקום פטור אבל אם היה הנחה במקום פטור ממילא זה סיבה לפטור ובפשוטו הביאור שזה שינוי בעצם צורת המלאכה דהינו שחשיב שהעברה לא היתה בצורה ישירה מרה"י לרה"ר

ומצאנו עוד דוגמא לזה דעיין רשב"א שהביא מהראב"ד דמהלך לבן עזאי זה כעומד לכתף וצ"ב א"כ למה שזה יפטור במקום פטור אמנם הביאור שעומד לכתף ס"ל שמצד החפצא חשיב שזה עומד ורק שאין כאן מעשה הנחה לחלק המלאכה לשתים אבל כל שזה היה במקום פטור חוזר החיסרון של הגמ' ועיין ריטב"א עירובין כ. ובשבת י"א. שנקט שמוציא ידו למעלה מעשרה ואחרי זה מניח על הקרקע פטור כיון שזה נח במקום פטור דהינו שאם זה למטה מעשרה חייב כי זה הכל עשיה אחת אבל כשזה במקום פטור אפילו אם זה עשיה אחת זה חיסרון ועיין תוס' לעיל שגם לענין קלוטה למעלה מעשרה זה מחלק לענין מוציא כי זה מקום פטור והביאור כנ"ל [ולפ"ז לר"ע אם אדם יוציא מרה"י לרה"ר דרך מקום פטור ויהיה שם קלוטה יהיה פטור מצד שזה היה מונח במקום פטור אמנם אין זה מוכרח ויתכן דהנחה של קלוטה זה דרגא פחות וזה גם לא סיבה לחלק במקום פטור]

והנה הגמ' בכתובות ל"א. מביאה ברייתא שגונב כיס בשבת חייב והגמ' שואלת למה לא נימא דעקירה צורך הנחה וממילא יש קלבדר"מ והגמ' מעמידה שעקר לפנות מזוית זוית ושואלת שר' יוחנן פטר כה"ג ולכן דוחה שעקר על מנת להוציא ועמד לכתף ושואלת שזה לא עמידה ועונה שזה כבן עזאי שמהלך כעומד דהינו שכיון שהוא נהיה גנב בעצם העקירה וכיון שמהלך כעומד א"כ החיוב הוא על היציאה האחרונה אמנם צ"ע כיון שלקולא לא אומרים מהלך כעומד וביארנו שהכונה שהמהלך כעומד לא מפסיק את המלאכה א"כ יוצא שהעקירה הראשונה זה חלק מהאיסור וא"כ למה שלא יהיה כאן קלבדר"מ והנה עיין תוס' בסוגין ובראשונים שנקטו שגם למסקנא שם כונת הגמ' להעמיד בעוקר על מנת לטלטל מזוית לזוית ויתכן שזה מטעם הנ"ל דכה"ג כיון שזה לא עקירה שזה סיבה לחייב חשיב שמעשה האיסור לא התחיל רק מאחרי זה אמנם משמעות רש"י שם שמדובר בעקר על מנת להוציא וא"כ צ"ע כנ"ל והיה מקום לומר שכל שזה מצב שגם ללא ההתחלה היה כאן מלאכה לא חשיב עקירה צורך הנחה שרק מה שמוכרח למלאכה יש בזה קלבדר"מ וצ"ע בזה [וכן הוא בנפש חיה סימן ט'] ויש מקום לדון שמקום פטור הכוונה מה שזה לא חלק ממעשה האיסור ולפ"ז בעקירה מרה"י לרה"ר חלק ההעברה תוך הבית אין זה חלק מהמלאכה משא"כ בד"א ברה"ר שכל העברה זה חלק מהאיסור אמנם אם הביאור במקום פטור כנ"ל אין בזה סברא וצ"ע בכל זה

ועיין חידושי הריטב"א וכן בשיטה לר"ן ובתוס' רי"ד שכתבו לישב שלא אומרים מהלך כעומד רק מרשות לרשות ולכן בד"א ברה"ר זה לא סיבה לפטור דאין זה מרשות לרשות והנה קשה דהגמ' בכתובות אומרת דבעקר ברה"י אין קלבדר"מ דהמחייב זה העקירה האחרונה ועיין קה"י שכתב לישב דהכונה דמהלך כעומד זה מתיחס לרשות ולכן כל שהוא ברשות חשיב שזה עדין לא נעקר ורק כשיוצא מהרשות חשיב שזה נעקר אמנם הדבר צ"ע דהם כתבו את זה גם על קלוטה והרי מפורש בגמ' שאם זרק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר חייב מצד שזה קלוט בתחילת יציאה מרה"י ועד כמה שהדין קלוטה מתיחס לרשות א"כ ביחס לזה אין כאן עקירה והנחה וצ"ע אמנם הרמב"ן שלא תירץ מרשות לענין מהלך נראה מצד שהדין מהלך כעומד זה סברא וממ"נ עד כמה שזה עומד זה בכל מקום וכן הירושלמי רק הקשה לבן עזאי ולא לר"ע ובפשוטו מבואר שכוונת הראשונים שרק בזה שיש התחדשות מצב זה סיבה לראות את זה כמונח וממילא יש כאן מעשה עקירה ממצב זה וכמבואר צ"ז: אלא שצ"ע מהגמ' בכתובות הנ"ל ובפשוטו צ"ל שזה ודאי שזה מצב מונח כל הזמן רק זה סברא שאין כאן מעשה עקירה חדש או מעשה הנחה חדש כל שזה באותו מצב וממילא זה לא מחלק המעשה לשתים וממילא כל שנהיה כאן שינוי רשות כלפי זה יש כאן עקירה דהרי יש כאן התחדשות אמנם בפשוטו זה רק אם נימא דדבר שמונח ללא מעשה הנחה יש ממצב זה עקירה אמנם למה דיסדו האחרונים דבלא בטלה עקירה הראשונה דהינו שכל שלא נעשה מעשה הנחה בהכרח זה המשך של המצב הקודם א"כ עדין צ"ע מהגמ' בכתובות והנה בפשוטו ביאור זה רק שייך אם מהלך כעומד זה אותו מצב ולא אם כרש"י שיש התחדשות של הנחה כל הזמן ודו"ק בזה ולפ"ז יתכן שמטעם זה הרמב"ן לא תירץ על מהלך כעומד שזה מרשות לרשות

ועיין חידושי הרשב"א בכתובות שהביא מהראב"ד לישב שמהלך כעומד זה כעמד לכתף ולכן זה לא מפסיק בד"א ורק במקום פטור ובפשוטו הביאור כנ"ל שאפילו שזה לא הפסק במלאכה אבל אין זה כצורת המלאכה אלא שא"כ לכאורא בעמד לכתף לרבנן במקום פטור זה יפטור אמנם צ"ע מהסוגיא שם שמבואר שלבן עזאי בעקר על מנת להצניע ואחרי זה המשיך חייב ולרבנן אפילו שהיה על מנת לכתף פטור וצ"ע

ג]והנה תוס' הקשו גם שלר"ע שקלוטה כמי שהונחה ד"א ברה"ר יהיה פטור ותירצו גם שהילכתא גמירא להו אמנם עיין ברשב"א וברמב"ן שכתבו לישב עוד שרק לחומרא אמרינן קלוטה כמי שהונחה ולא לקולא או שרק מרשות לרשות אמרינן קלוטה כמי שהונחה והא דמבואר בגמ' צ"ז: דיש קלוטה לענין מעביר ד"א ברה"ר דשם ברגע שזה הגיע לרה"ר חל קלוטה שזה מרשות לרשות והנה תירוצים אלו לא כתבו על מהלך כעומד מצד שהגמ' אומרת שגם במקום פטור פטור לבן עזאי חזינן שזה גם לקולא וכן מבואר בגמ' שזה מפקיע קלבדר"מ

ד]בעיקר קושית התוס' שכל קלוטה או מהלך יפטור עיין חזו"א ס"ב ו' שהקשה שהרי כל מתגלגל לר"ח חשיב מונח ומבואר בתוס' שגם אם כל צורת הטלטול היתה סמוך לג' חייב ובהכרח שיש דבר שאפילו שזה מונח זה לא מחלק המלאכה ובפרט הקושיא לספק ריב"א אם הכונה שאומרים ממ"נ ועין לקמן מה שהבאינו מהתוס"ר

ה]בעיקר תירוץ תוס' שהילכתא גמירא להו בפשוטו הכוונה שיש הלכה שמעביר וזורק חייב וממילא בהכרח שהדין קלוטה או מהלך כעומד זה לא סיבה לפטור ועיין רעק"א שהקשה שתוס' לקמן דנים בדעת ר' יהודה שרק במתגלגל על הקרקע ס"ל קלוטה וכן דנו שרק ברוצה שזה ינוח יש קלוטה א"כ אין מקור מההלכה דאפשר להעמיד ההלכה באינו מתגלגל על הקרקע וכן באינו רוצה שתנוח כאן אמנם עיין תוס"ר ק. שהביא לדמות את ההילכתא גמירה להו של ר"ע למתגלגל לדידן ומשמע שהכונה שבהלכה נתחדש שבכל המקרים חייב ע"ש

ו]התוס' הביאו להסתפק בשם ריב"א בד"א ברה"ר האם חייב בסופם אפילו אם לא הניח מצד מהלך כעומד או מצד קלוטה כמי שהונחה ובביאור הספק מצאנו ג' ביאורים א. עיין רעק"א בדו"ח שביאר שיש כאן סברא של ממ"נ שעד כמה שאני דן ביחס למלאכה זו שמהלך לא כעומד א"כ אין לחייב בסוף ד"א וכן לענין קלוטה שכיון שכל החיוב מחמת שלגבי מלאכה זו אין כאן הנחה א"כ אין לחייב על הקלוטה שבסוף או דלא אמרינן ממ"נ ולגבי לפטור לא אומרים קלוטה או מהלך כעומד ולגבי לחייב אומרים קלוטה או מהלך כעומד ב.עיין בדו"ח שהביא שרעק"א בישיבה אמר לדון שזה ודאי שאין חיסרון של ממ"נ אלא שספק התוס' מה הגדר של ההלכה האם שלא אומרים קלוטה רק במקום שיש בזה חיוב או שלא אומרים קלוטה אלא מרשות לרשות דאם כצד א' א"כ לאחר ד' שזה לחיוב אומרים קלוטה ואם מצד שמרשות לרשות לא אומרים א"כ כאן שזה באותו רשות לא אומרים קלוטה או מהלך לאחר ד' ג.עיין שפת אמת ובקה"י ובמרומי שדה שביארו שספק ריב"א מה הגדר של ההלכה האם שאפילו שיש הפסק במלאכה זה לא איכפת לן או שלגבי מלאכת ד"א אין דין קלוטה כמי שהונחה ומהלך כעומד [וע"ש שביארו לפ"ז שספק הריב"א לענין עומד לפוש תלוי באותו ספק שאם נתחדש שלא איכפת לן הפסק במלאכה א"כ ה"ה עמד לפוש ואם נתחדש שלא חשיב כמונח ממילא אם הניח זה לא שייך]

והנה הקשה רעק"א דהגמ' לקמן צ"ז: אומרת שזרק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר למ"ד קלוטה כמי שהונחה חייב שתים וקשה דכאן יש סברא של ממ"נ דעד כמה שיש כאן קלוטה ביציאתה לרה"ר א"כ אין לחייב על ד"א אמנם כל זה קשה לביאור הראשון אבל לביאור השני שסברת תוס' שמרשות לרשות לא אומרים א"כ כאן החלוק קלוטה הוא ביציאתו מהרשות אמנם לביאור השפ"א והקה"י שלענין ד"א אין דין קלוטה א"כ צ"ע ועין רעק"א שכתב לדון שלענין קלוטה ליצור עקירה כן אומרים קלוטה דהינו שכאן החלות קלוטה לא מעצם החיוב אלא שלב קודם אמנם הסברא לומר לא כך דהגדר דלגבי ד"א צריך קביעות יותר אלימא וממילא זה סברא גם לגבי המצב שממנו עוקרים וצ"ע

עיין רעק"א שהקשה לר"ע שקלוטה א"כ כל מוציא מרשות לרשות א"כ חשיב שזה מונח חלקו ברה"י וחלקו ברה"ר והרי אם עוקר אחרי זה פטור ולמה שלא יפטר וכן קשה בכל מהלך מרה"י לרה"ר [עיין רש"ש צ"א: ובנפש חיה] והנה היה מקום לומר שגם לגבי זה הילכתא גמירה להו אמנם צ"ע למה תוס' לא שאלו את זה אמנם אם נימא דסברת ריב"א דבממ"נ לא אומרים א"כ גם כאן קשה דעד כמה שאומרים קלוטה לאחר שזה יצא א"כ נימא גם באמצע ויהיה פטור וכן לביאור השפת אמת הנ"ל צ"ע ועיין קה"י שכתב לבאר דגם לצד תוס' שלענין ד"א לא אומרים קלוטה הכונה שלגבי עשיה שהיא גוף האיסור לא אומרים קלוטה ולכן בד"א שכל טלטול הוא חלק מהאיסור ממילא אין קלוטה משא"כ בהוצאה שרק העקירה והעברה היא האיסור ולא ההמשך ממילא אומרים קלוטה ע"ש

ועין שפ"א שדן במטלטל שתי אמות ועבר במקום פטור והעביר עוד שתי אמות וכתב שזה תלוי בספק תוס' אמנם לנ"ל כה"ג שזה לא חלק מהאיסור ודאי אומרים קלוטה ועיקר ספיקו שלענין ד"א אין דין קלוטה או מהלך ועיין רעק"א הובא במשנת רעק"א ק"ב. שנקט שתי אמות ברה"ר ושתי אמות ברה"ר ורה"י באמצע חייב [וכן מדויק ברש"י שם שביאר אחרת מהרשב"א הנ"ל[ וברשב"א צ"ז: בשם רב האי גאון מבואר שפטור ולכאורא מסברא זה כמו מקום פטור אם לא דנימא שלענין ד"א לא איכפת לן שזה עובר במקום פטור

ז]כתבו התוס' שבהדין של מפנה חפציו מזוית לזוית זה דלא כבן עזאי והוכיחו כן מהגמ' בכתובות וצ"ב מה הנידון דכיון דכל סיבת הפטור כי אין עקירה א"כ כאן הרי יש עקירה וצ"ל שכיון שהרי לקולא לא אמרינן א"כ אפשר לחייב גם מצד העקירה הראשונה וחשיב שזה חלק מהמלאכה ממילא יש כאן החיסרון של לא בטלה עקירה הראשונה וזה כנ"ל שזה לא מצד שאין כאן עקירה אלא מצד שבהכרח המלאכה התחילה משם [ועיין חת"ס] והנה תוס' הוכיחו מהסוגיא שם דאומרת דהמשנה כבן עזאי והקשה רעק"א שלמסקנא אולי מדובר בעקר על מנת להוציא ולא בעל מנת לפנות ולכאורא היה מקום לומר שכונת תוס' שמהא דאין קלבדר"מ בהכרח דדנים דהמלאכה מתחילה מהיציאה מהרשות וממילא גם בעקר על מנת להצניע חייב אמנם הרי בפשוטו האיסור כן מתחיל מהתחלה [אם לא דנימא שחשיב רשות פטור] ועיין שטמ"ק בכתובות ל"א: בתחילתו שביאר שתוס' לא גרסו אלא והגמ' נשארה כמו שהעמידה בתחילה שמדובר בעל מנת להצניע וע"ש שרק שם אין קלבדר"מ שזה לא חלק מהאיסור אבל כשזה על מנת להוציא יהיה קלבדר"מ וע"ש בדבריו העמוקים וצ"ב

ח]הגמ' שואלת שד"א באמצע זה מקום פטור עיין אבן האזל הלכות גניבה דהקשה מכאן על הגר"ח [הובא במגנזי הגר"ח דנקט שבד"א הטלטול ד"א הוא חלק מהאיסור דא"כ מה שייך לומר שזה מק"פ אם זהו האיסור ועין רע"א תשובה קס"ד שנקט שאין הד"א מכלל האיסור ורק לכן הגמ' דנה שלא יהיה בזה קלבדר"מ אמנם בגמ' ק"ב. מפורש שצריך שגם העברת הד"א יעשה בשוגג ויתכן שאפילו שבשורש הדין זה לא מגוף המלאכה אבל אחרי שתמיד בהכרח זה מכלל צורת המלאכה מכח זה הוא נחשב חלק ממעשה העבירה והלימוד של מקום פטור הוא מצד עיקר שם המלאכה והנה תוס' כתבו שהגמ' יכלה לשאול ממושיט עיין רשב"א שכתב לדחות דשם זהו גוף האיסור ולכאורא כונת תוס' שיסוד הדין שזה עובר ברה"ר רק נתחדש שגם מעל רה"ר זה מועיל אבל מצד המקום בעצמו זה מק"פ

ט]**תוד"ה התם:** מבואר מתוס' שבמעביר ד"א ברה"ר אם יניח למעלה מעשרה יהיה פטור ומשמע גם על האדם ובפשוטו זה כשיטת תוס' בעירובין ל"ג דגם במשא בני קהת ההנחה צריכה להיות למטה מעשרה אמנם צ"ע דתוס' לקמן ק"ב. משמע דס"ל שאדם תמיד נחשב למטה מעשרה [ובהאיר יוסף לקמן הביא כן להקשו מרעק"א] ואולי כונת תוס' אם יניחו לא על האדם וצ"ע

י]צ"ב למה הגמ' לא הוכיחה מכל מוציא מרשות לרשות דהרי גם אם עקר לא ממש סמוך ליציאה מה שמטלטל עד היציאה זה לא נצרך למלאכה וזה לא פוטר ולמה הגמ' רק דנה מתחילת איסור הוצאה של ד"א ושאר דוגמאות ומשמע שעיקר האיסור זה מהעברה והגמ' דנה רק ממקומות שהיה כבר העברה ואחרי זה עבר במקום פטור וצ"ב הסברא לחלק

**ו.**

א]הגמ' אומרת מודה בן עזאי בזורק ומושיט עיין חידושי רעק"א שהקשה הרי אולי בן עזאי ס"ל שקלוטה כמי שהונחה וא"כ בזורק גם פטור כי זה הונח במקום פטור כמו לבן עזאי במהלך והגמ' היתה צריכה לומר מושיט דשם אין דין קלוטה וכתב להוכיח מזה דדבר שמונח ביד של אדם יש בזה גם קלוטה ולכן אין עדיפות לומר מושיט דלר"ע גם כה"ג פטור וכונת ר"י אם בן עזאי לא ס"ל קלוטה וע"ש שהוכיח מזה דלא כתוס' לעיל ד. שאין קלוטה בדבר שמונח ביד האדם והנה בעיקר מה שנקט שלר"ע אם זה עבר דרך מקום פטור פטור כן הוא בלשון ר"ח כאן שכתב על דברי ר"י שקלוטה לאו כמי שהונחה אמנם עיין לקמן צ"ח. שהגמ' אומרת שאם עבר שני אמות ברה"ר ואחרי זה ברה"י ועוד שני אמות ברה"ר חייב וזה דלא כר"ע ורש"י ביאר מצד שלר"ע חיב מצד הכנסה ולא רק מצד ד"א אמנם הרשב"א הביא מרב האי גאון שלר"ע יש כאן הפסקה באמצע ופטור מצד ד"א והנה רה"י בפשוטו לגבי ד"א זה כמו מקום פטור ומבואר דעת רש"י שזה לא סיבה לפטור ולכאורא הטעם דחלוק מהלך כעומד שזה מעשה הנחה ועקירה דבזה מקום פטור זה סיבה לפטור משא"כ קלוטה זה רק סיבה לחייב אבל אין בזה חלוקה כלל וממילא זה גם לא סיבה לפטור במקום פטור וזה כדברי התו"י ד: דר"ע זה רק לחומרא ולא לקולא [ויש לעיין בזה בשיטות הראשונים שחילקו בין לר"ע שאמרו לחומרא ולא לקולא לבן בן עזאי שאמרו לשונות אחרים]

**בדין ד' רשויות**

ב]**תוד"ה ארבע:** לכאורא כונתם דבאמת גם מדרבנן זה רה"י רק שיש לזה חומרות בדיני טלטול אבל זה לא מגדיר את זה כרשות אחרת משא"כ שאר הארבע רשויות זה כל אחד סוג רשות אחרת והנה עיין תוס' עירובין ס"ז: דכתבו בשם ר"ת שמותר לטלטל מקרפף לכרמלית דהינו שמדרבנן זה כרמלית גם לקולא וכן נפסק בשו"ע שמ"ו ס"ג ובבה"ל שם הביא כן מתוס' לקמן ט. שגם לענין שלש מחיצות שמדאורייתא זה רה"י אבל כיון שרבנן אסרו לטלטל שם ועשאו כרמלית ממילא מותר לטלטל ממנו לכרמלית אמנם בסימן שע"ד ס"ב מביא הבה"ל מהרשב"א בעבודת הקודש שאסור לטלטל ולכאורא מתוס' כאן מבואר שאסור דכתבו שזה רה"י ולא שמדרבנן זה כרמלית וצ"ע ועיין רמב"ן שכתב שהתנא רק כתב רשויות שזה מדאוריתא ודיניהם שלשה ומבואר בדבריו שמדאורייתא חלוק כרמלית ממקום פטור וכן מבואר ברשב"ם ב"ב נ"ו. לגבי חילוק בין שני רה"ר לחיוב חטאת שהגמ' אומרת שמק"פ לא מחלק וכרמלית כן וביאר הרשב"ם שזה יותר בטל להכא ולהתם ומבואר מהרשב"ם עוד שלולי שמדאורייתא זה בטל היה איסור שינוי רשויות דאין דין דוקא רה"י אלא יסוד הדין שינוי מרשות לרשות

ג]**והמדבר:** ביארו הראשונים שכשישראל שרוים על אדמתם הוי רה"ר אמנם הרמב"ם כתב שבזמן הזה הוא רה"ר ובהכרח דנקט כמו שביאר בב"י שכונת הגמ' הפוך דבזמן שישראל במדבר ויש שם אוהלים א"כ מקום האוהלים אינו רה"ר אבל בזמן הזה שזה עומד לשימוש הרבים הוי רה"ר

ד]**קרן זוית:** עיין רש"י ביאור ראשון שפנה מקרקעו לרה"ר בפשוטו הכונה שזה כמין כניסה ולכאורא היא מוקפת שלש מחיצות כמין ח' ועיין חזו"א ק"ז ט' שהקשה הרי זה רה"י כי יש בו ג' מחיצות וא"כ מה משנה אם ניחא תשמישתיה או לא וע"ש שביאר או שזה ר' יוחנן לשיטתו דאתו רבים ומבטלי מחיצות או שזה מדין חורי רה"ר וע"ש שכתב שמשמע שרה"ר שמתרחב במקום אחד וחוזר ומתקצר שזה לא קרן זוית הוי רה"ר ע"ש ועיין רמב"ם פי"ד ה"ד שביאר שמקום שמוקף שלש מחיצות אינו רה"י ועיין מ"מ פי"ז ה"ב דדעתו דכל ג' מחיצות זה לא רה"י אמנם זה לא רה"ר אלא הוי כרמלית ובפשוטו למד שזה הכוונה בגמ' ועיין שפת אמת שתמה א"כ מה הגמ' אומרת שלא ניחא תשמישתיה הרי אפילו אם ניחא וכו' הרי זה מוקף ג' מחיצות וצ"ל כנ"ל ברש"י

ה]**תוד"ה אבל:** נקטו דמדובר שיש ט"ז אמה ועיין תוס"ר ורשב"א שכתבו שלא מסתבר שכזה דבר ממעט בשיעור ט"ז אמה אמנם עיין תוס' עירובין ו: שהוכיחו מכאן שרה"ר המתקצר הוי רה"ר דהינו שכיון שיש מקום שיש בו ט"ז אמה גם אם יש מקום שאין בו ט"ז אמה הוא נחשב כרה"ר

ו]**איצטבא שבין העמודים:** עיין רשב"א שהקשה פשיטא שזה כרמלית ותירץ שיש כאן חידוש אפילו שזה לא ג"ט ובשו"ע שמ"ה סי"ד מבואר לא כך ובשער הציון נ"ח הביא את הרשב"א הנ"ל והנה צ"ב בדעת הרשב"א מה זה שונה מצואה שבטל לרה"ר ואם נימא ששם דרסי ופה לא א"ש אמנם יתכן שכאן זה דבר יותר קבוע עוד יתכן שכאן שזה בצד רה"ר זה יותר סיבה שמתבטל מזה שם רה"ר שכל סיבה קטנה זה סיבה שמראש לא ילכו במקום זה

ז]**לבינה וכו':** הקשו הראשונים הרי צריך רחב ד' ונאמרו בזה כמה ביאורים או שמדובר שזה למטה מג' ושיטת ר"ת שכיון שפניה רחבים דע"ד חשיב מקום דע"ד ודעת הריב"א והסכים עמו הרשב"א שכיון שזה רואה פני האויר ואין דבר מספיק בינו לקרקע חשיב מקום דע"ד ודעת הריטב"א וכן ביאר לעיל ה. לגבי כותל שכיון שעל גבי הלבינה יש שיעור דע"ד חשיב גם בפניה דע"ד והנה לשיטות שכיון שרואה פני אויר לכאורא הביאור שמקום ההנחה נחשב בקרקע וכן לשון הרשב"א בעירובין ל"ג: שזה מדין קלוטה בקרקע ולראשונים שצריך דע"ד בלבינה הוא מצד שמקום ההנחה מתיחס ללבינה והנה נחלקו רש"י ותוס' לקמן ק: בזורק ד"א ברה"ר דבילה ונדבק בכותל ומקום הלבינה ממעט מד"א האם חייב או לא ובפשוטו יסוד המחלוקת האם מקום ההנחה זה הכותל או באויר ויתכן שגם אם מקום ההנחה בכותל אבל זה אגוד לתוך ד"א וצ"ע דהראשונים שם שנקטו שדעת רש"י שזה לא מוריד בד"א ודוחק לומר שחלוק הדין מונח מצד המקום דע"ד מהדין הנחה שמחייב ועיין תוס' שהקשו למה הגמ' לעיל לא העמידה שהעני החזיק הדבר בצורה שראה את פני הקרקע ועיין רשב"א שדחה שזה מקרה דחוק ולא משמע כן במשנה והנה אם הנידון כנ"ל איפה החפץ מונח מסתבר שזה רק בדבוק שזה לא חשיב מונח על הלבינה אלא באויר לכן שיך לדון שזה מונח בקרקע אבל כאן ודאי שזה מונח ביד האדם וצ"ע עוד הקשה התוס"ר שכל קלוטה זה רואה פני הקרקע ובדעת שאר ראשונים שלא הקשו כן יש מקום לומר שבסוג הנחה של קלוטה לא שיך לומר דין דע"ד ולא שזה ראיה שלא צריך מצד שאין כאן דע"ד ועין תוס"ר שכתב שכל סברת הריב"א רק בדבר שמונח על הקרקע ורואים את זה כהמשך הקרקע וזה לא שייך בדבר שביד האדם או באויר שזה לא בטל לקרקע ע"ש

ח]**לבינה וכו':** עיין רשב"א בסוגין שהאריך שאין כרמלית בכלים ואין זה חולק מקום אלא זה כרה"ר עצמו ועיין ריטב"א לעיל ה. שהקשה מה זה שונה מלבינה ותירץ שזה לא כלי וזה מתבטל יותר דהינו שיסוד הדין אין כרמלית בכלים זה סברא שכלי לא מתבטל כי לוקחים אותו ממקום למקום אבל לבינה זה לא דבר בר שימוש וכשמונח במקום זה יותר סברא לומר שחולק מקום לעצמו אמנם בהגהות אשר"י מבואר שאין כרמלית בכלים הכוונה שאת התקנה דרבנן אין אבל ודאי שזה לא רה"ר וא"כ הוי מקום פטור וכן הוא דעת הראב"ד אמנם בכלי ביד אדם בפשוטו ודאי שהוא לא כרמלית כמבואר בראשונים לעיל ה.

ט]**אבל צואה לא:** יש לעיין בטעמא דמילתא האם כי לפעמים כן דורכים או דפחות מג' שיש לבוד זה חלק מרה"ר והנה מהא דרש"י כאן לא ביאר כי יש אנשים שדורכים על זה משמע שלא צריך שידרכו על זה וכן הוא ברשב"א בעבודת הקודש שביאר הטעם מצד לבוד וכן הוא בב"י סימן שמ"ה בביאור סוגין ועיין ריטב"א בעירובין צ"ט: לענין בור ברה"ר שסמוך לרה"י ואין בינו לרה"י ד"ט שמותר לטלטל ממנו לרה"י וביאר שהמקום שהזה הוא מק"פ והקשה מה זה שונה מצואה ותירץ ששם לפעמים דורסים ופה לא דורסים והנה עיין קה"י סימן י' שהקשה דבגמ' צ"ז. מבואר שדין תוך ג' זה מדין לבוד ומאידך בגמ' ח. מבואר שעד ג' זה רה"ר כי מדרס דרסי בה וכתב שהילוך על ידי הדחק מועיל תוך ג' מצד לבוד אבל הילוך גמור לא צריך להגיע ללבוד דזה לא גרע מעמוד ט'' ולפ"ז כתב שתוך ג' יש שני טעמים להתיר א' לבוד בצירוף להילוך על ידי הדחק ב' שיש הילוך גמור ע"ש שהאריך ועין מג"א סימן שמ"ה סקי"א שנקט בדעת הרמב"ם שדבר ברה"ר שמדלגים ועוברים מעליו זה גם סיבה להיות רה"ר ובאו"ש ביאר שזה הטעם בצואה וכן הוא במרדכי בהזורק סימן שע"ז

י]**אין כרמלית למעלה מעשרה:** עיין רש"י שלא משכחת ליה אלא בדבר שאינו מסוים כגון פני כותל עיין חידושי אבן העוזר לעיל ה. שהקשה דלמה רש"י לא ביאר בכלי שמונח בכרמלית דברה"ר זה לא חולק מקוטם ובכרמלית זה כרמלית ומכל זה הוכיח ששיטת רש"י שגם כלי ברה"ר זה מקום פטור ולא שזה בטל לרה"ר ע"ש

י"א]בעיקר הדין דאין כרמלית למעלה מעשרה ביאר רש"י דנפק"מ דמותר להוציא לשם מרה"י או מרה"ר מבואר שלרה"ר אסור להוציא כה"ג דהינו שאסור עקירה בלי הנחה ומבואר שגם בכרמלית למטה מעשרה זה אסור ולכאורא אם זה רק מצד שמא יניח א"כ כאן שזה רק איסור דרבנן אין סיבה לאסור וצ"ע

י"ב]**אין כרמלית וכו':** עיין שפת אמת שהקשה למה רש"י לא ביאר שיש זיז שבולט לרה"ר ויש בקיעת גדים והא רחב ד' וכתב לדון האם כה"ג מודדים העשרה מקרקעית רה"ר או מהזיז ועיין חידושי בית מאיר לעיל ג: שהביא בזה מחלוקת ראשונים האם העשרה זה מקרקעית רה"ר או מהמקום שזה סיבה להיות כרמלית ונפק"מ לגג פרוץ למקום האסור האם זה כרמלית או מקום פטור ע"ש

י"ג]מבואר ברש"י שיש מקום פטור בכרמלית אמנם הר"ן הביא שיש מפרשים דאמרינן מצא מין את מינו וניעור כמו בין הלחיים עירובין י"א ועיין חזו"א שביאר ששם זה מצטרף לשיעור ד"ט ביחד אבל כאן הרי זה גובה אחר ובדעת הראשונים שחלקו ביאר שגם כאן כיון שאין מחיצה לפחות מד"ט זה כאילו אין מחיצה ע"ש

י"ד]בעיקר גדר מקום פטור בפשוטו כיון שזה רשות לא חשוב אין על זה דינים אמנם עיין לשון רש"י ו. ועירובין ע"ו: ע"ז. ופ"ז. שזה מצד שזה בטל להכא ולהתם ושלכן מותר לטלטל לרה"י ולרה"ר ועיין חת"ס בסוגין שהקשה שכאן רש"י אומר שגם אם זה בכרמלית אפשר לטלטל ממנו לרה"ר ורה"י והרי כאן לא שיך בטלה להכא ולהתם ויש שכתבו שיש שני דינים במקום פטור וצ"ב מהיכי תיתי לרש"י לומר כך ועיין רש"י עירובין פ"ז. בסוף העמוד שמקום שיש בו ג"ט אפילו שאם הוא בין רה"ר לרה"י זה מק"פ אבל אם זה בין כרמלית לרה"י אין זה מק"פ כי זה לא מתבטל ומבואר שאין עוד היתר סתם שמקום פטור אין איסור הוצאה אלא ס"ל לרש"י שכל רשות זה סיבה לאיסור ורק מצד שזה בטל מותר אמנם באמת לענין לטלטל בו ד"א זה ודאי מצד שאין לזה חשיבות רשות ואין זה דומה לרה"ר

**גמ' ז: גופא אמר רב גידל – ח. אמר אביי**

**א.בתוכו אין מטלטלין וכו' – בטעם הדבר עיין רש"י בע"א ובר"ח ובר"ן [ועיין חידושי הגר"ח פי"ז הי"ב לענין לחי]**

**ב. האם בתוכו מדאוריתא זה לא רה"י – בה"ל שמ"ה סט"ו ובחזו"א ס"ה ס"ק ס"ח**

**ג. בקושית תוס' ובדין צירוף מחיצות – עיין תו"י וברא"ש וברמב"ן ובר"ן ועין שמ"ה מג"א סקי"ג ובמ"ב שם ועיין בית מאיר שם ובחזו"א סימן ס"ה סקס"א – ס"ג, וס"ט ע' [ועיין סימן שס"ב ס"ב ובבה"ל שם]**

**ג.ב. חורי רה"ר – עיין תורי"ד ועיין רשב"א [ועיין פירוש קדמון פי"ד ה"י]**

**ד. בדין חורי רה"י למעלה מעשרה האם צריך גובה עשר – עיין מהרש"א בביאור התוס' וכן הוא בתוס"ר והסכים עמהם בחזו"א ס"ה סקס"ז אמנם הבית מאיר ושפת אמת חלקו בזה וכן הוא בריטב"א עירובין י"א ובסוגין ועיין מ"ב שמ"ה ס"ד מה שהביא מהראשונים [ועין תוס' חולין קכ"ו]**

**ה. האם צריך דע"ד בחורי רה"י מצד דין רה"י – עין חידושי הגר"ח פי"ד משבת ד"ה הכן ובגליונות החזו"א ועין תוס' ביומא י"א לגבי חורי רה"ר וע"ש בהגהות מלוא הרועים**

**ו. בדין חוקקין האם צריך דע"ד לפני החקיקה – עיין תוס' יומא י"א: ועירובין י"א: ועיין בלשונות הריטב"א ובשפת אמת בסוגין**

**ז. בדין חורי רה"י תוך עשרה שמפולשים לרה"ר – עיין תוס', ובמג"א שמ"ה סק"ב ועין ביאור הגר"א שם ס"ד ובשער הציון סק"י [ועין חידושי בית מאיר]**

**ח. בדין חורי רה"ר תוך ג' – מ"ב שמ"ה סקמ"ו ובחזו"א צ"ו סקי"ג**

**ט. בדין חוקקין בחורי רה"י לר"ח – תוס' ח. ד"ה אמר ובתוס"ר ז: ד"ה לפיכך וברשב"א בסוגין**

**ז: - חקק וחרי רה"י ודין חוקקין**

א]**חקק בו דע"ד:** מבואר בסוגין דאם אין חלל עשרה בבית אינו רה"י ובטעם הדבר רש"י בע"א וכן בר"ן בסוכה ביארו מצד שחשיב שאין כאן מחיצה עשרה אמנם הר"ן בסוגין ובר"ח ביארו שכיון שזה מקום שלא ראוי לדירה לכן זה לא רה"י ובפשוטו דס"ל דמצד מחיצה כיון שיש בו עשר מבחוץ חשיב מחיצה ורק מצד שלחלות רה"י צריך מקום הראוי לדירה וזה מקום שאינו ראוי לדירה [וצ"ע וכי מקום דע"ד ראוי לדירה וצ"ל שזה רק לשון מושאל] ועין חידושי הגר"ח לענין לחי אשירה שאין בזה דין כיתותי מיכתת כיון שאין שיעור במחיצה עשרה אלא זה רק הלכה ברשות שצריך רשות עשרה מוקף מחיצה ע"ש [ועיין לקמן דנחלקו ראשונים האם בעמוד צריך גובה עשר מעל העמוד ויתכן שזה תלוי בטעמים]

והנה בעיקר נידון סוגין עיין בה"ל סימן שמ"ה שדן שמדאורייתא זה רה"י והוא רק דין דרבנן והנה אם זה חיסרון במחיצות ודאי מסתבר שזה מדאוריתא אמנם אם מצד הרשות יש לדון ועיין חזו"א ס"ה סקס"ז שנקט שזה מדאוריתא והכיח מהא דחורי רה"ר אינם רה"י לרבא והרי זה מוקף בשלש מחיצות ובהכרח מצד שאין שם חלל עשר וכן נקט בראש יוסף שזה חיסרון מדאוריתא

ב]והנה מבואר בגמ' דבחקק בו והשלימו לעשרה זה מועיל והקשו הראשונים מה זה שונה מלגבי סוכה שרק אם זה תוך ג' זה עוזר ולכאורא מצאנו בזה שלשה תירוצים בראשונים עיין תוס' בסוגין ובסוכה וכן הוא בלשון הר"ן בסוכה שחילקו בין סוכה שיש דין דפנות סמוכות לסכך לבין שבת שאין כזה הלכה ובטעם החילוק דבשבת כל הדין שהמקום יהיה גדור מרה"ר משא"כ בסוכה צורתה אם מחיצות והנה בפשוטו לפ"ז מבואר שמצד דיני מחיצה אפשר לצרף שני חלקי מחיצות ועיין רמב"ן ורשב"א שמשמעות דבריהם שחילקו בין שבת לסוכה לגבי לצרף שני חלקי מחיצות שבשבת שכל הענין לגדור מרה"ר אפשר לצרף שני חלקי מחיצות משא"כ בסוכה שיש דין מחיצה כל שזה לא יחד אין לזה שם מחיצה והנה צ"ב למה לא ביארו מצד החיסרון שצריך מחיצות סמוכות לסכך ויתכן שס"ל שכיון שעד כמה שזה יהיה כשר הכל יהיה בכלל הסוכה א"כ אין כאן חיסרון הנ"ל ובתו"י כתב שכל מה שמועיל כאן כי יש עשר מבחוץ דהינו שנקט שבאמת כמו שלענין סוכה מבואר שלא מצרפים שני חלקי מחיצות ה"ה לענין שבת וכאן מועיל כי יש עשר מבחוץ והנה לא נתבאר בדבריו לענין סוכה האם יועיל עשר מבחוץ ובשפת אמת נקט שמועיל אמנם יתכן שכונתו שכיון שכל ההכשר מצד בחוץ זה ודאי לא שיך שיועיל לענין סוכה ועיין ברא"ש שגם כתב שלא מועיל לצרף שני חלקי מחיצות וכל מה שעוזר כי יש עשר מבחוץ אלא שביאר שזה לא מועיל לענין סוכה כי צריך סמוכות לסכך דהינו שנקט שהדין מחיצות מבחוץ יכול להועיל גם לענין סוכה ודלא כמו שביארנו בתו"י

והנה הגמ' בסוכה דנה כשיש יותר מג' בין החקק למחיצות שיועיל דופן עקומה ועונה שרק אם איתיה לדופן מועיל דו"ע ולא לשויה דופן והנה לשיטות הראשונים שלא מצטרף שני חלקי מחיצות בסוכה א"ש שכאן הדין דופן עקומה ליצור תורת דופן ולדעת תוס' שהחיסרון כי לא סמוך לסכך א"כ צ"ב כונת הגמ' וצ"ל או כיון שהדופן עקומה חל על חלק שאין בו שייעור דופן אין בזה דו"ע אמנם בחזו"א סקס"א ביאר שכיון שבמקומו הרי אין בו שיעור מחיצה לא אומרים בזה דו"ע ובדעת הרא"ש גם צ"ל כנ"ל שכיון שבמקומו אין לו תורת מחיצה כי אין שם עשר ממילא לא מועיל על זה דופן עקומה

והנה בעיקר החיסרון בסוגין שאין בבית עשרה מצאנו שני לשונות בראשונים דברש"י מבואר שהחיסרון מצד שאין כאן מחיצה עשרה ובר"ח מבואר שהחיסרון שיש תנאי ברה"י שיהיה חלל עשרה וכנ"ל ובפשוטו זה תלוי בראשונים הנ"ל דלרא"ש שמועיל מה שיש עשר מבחוץ א"כ לא חסר בתורת מחיצה ורק מצד שיש דין חלל עשר אמנם לראשונים שלא מועיל מצד שיש עשר מבחוץ א"כ אפשר לדון שהחיסרון מצד שאין כאן מחיצה עשר אמנם עיין ר"ן שביאר כי יש דין חלל עשר ויתכן שס"ל שאין דין שיעור מחיצה עשרה רק מצד הרשות וכן משמע קצת בגר"ח הלכות סוכה לגבי לחי ע"ש ויתכן עוד דס"ל שכל מה שלא מועיל עשר מבחוץ כיון שיש דין חלל עשר א"כ הרשות היחיד הוא במקום החלל וממילא צריך שהמחיצה תהיה שם עוד יתכן שלולי דין חלל היה מקום לדון שגם נגד התקרה זה תוך המחיצה וררק מצד הדין חלל זה קובע שהרשות במקום החלל ודו"ק בזה

והנה בפשוטו מתבאר כאן מחלוקת ראשונים האם מצטרף שני חלקי מחיצות דדעת הרא"ש והתו"י שלא מצטרף ולכן צריך להגיע לעשר מבחוץ ודעת הרמב"ן והר"ן ותוס' שמצטרפים וכן מבואר ברמב"ן ור"ן בסוגין ותוס' בסוכה שהקשו מכאן על ר"ח שגידוד חמשה ומחיצה חמשה לא מצטרף דהינו שנקטו שהמחיצה זה מקום החקק אם מה שמעליו והנה עיין חזו"א סימן ס"ה סקס"א שדן שלכאורא אפילו אם שייך לצרף שני חלקי מחיצות אבל כיון שיש שיעור ד' ביניהם א"כ יכול לעבור חמשה טפחים ועוד חמשה וא"כ חסר כאן בכל המציאות של המחיצה וע"ש סקס"ג שכתב לבאר או שעוזר מה שיש תקרה שכיון שהכל נהיה רה"י זה לא חיסרון או [עיין סקס"א] שרק מצד שיש עשר מבחוץ זה עוזר שאי אפשר לדלג המחיצה דהינו שהטפח העליון זה רק מוריד חיסרון צדדי ולא שזה מועיל בתור מחיצה וע"ש סק"ע שדן שיש כאן עוד חיסרון דרה"י זה שהוא גדור מרה"ר וכיון שמהמקום שלידו הוא לא גדור א"כ זה סברא שזה לא רה"י אמנם ע"ש סקע"א שכתב שיתכן שאין כזה חיסרון ומצד שכיון שהמקום שלידו הוא כרמלית ולא רה"ר א"כ לא צריך לגדור ממנו עוד יתכן שמספיק מה שהוא גודר ממקום רחוק ממנו ובפשוטו כן מוח מכל תל המתלקט שמקום התל הוא לא רה"י

והנה עיין לשון הר"ן שמדובר שיש עשר מבחוץ ועיין בית מאיר שמ"ה שאין כונתו כרא"ש אלא שהכונה שהחלק החיצון אם החקק זה עשר אמנם עיין בלשון הרמב"ן דמבואר שאין זה כונתו שאחרי שכתב שיש עשר מבחוץ הוסיף שהחקק מצטרף אם החלק שעליו ועין חזו"א סקס"א שנראה קצת שבאמת צריך מחיצה גם כלפי חוץ וגם כלפי פנים ולגבי פנים זה חקק אם מה שמעליו ולגבי חוץ זה העשר מבחוץ אמנם ע"ש שדן שהעשר מבחוץ זה רק היכי תימצי שלא יהיה חיסרון שכיון שאפשר לעבור חשיב שאין כאן מחיצה כלל [ובפשוטו מוכח מהרמב"ן כביאור זה שדן שיש כאן גידוד ומחיצה ולכאורא כל זה ביחס למחיצה בחוץ דביחס לבפנים שזה רואה פני עשר אין שום חיסרון]

והנה בפשוטו המחלוקת האם שייך לומר שהמחיצה היא מבחוץ או שזה מצד צירוף שני חלקי המחיצות הפנימיים זה תלוי גדר דין מחיצה האם צריך לגדור ביחס לבחוץ או שהגדירה היא ביחס לבפנים ובגמ' עירובין צ"ג: שיש מ"ד שגידוד ומחיצה לא מצטרף ודעת רש"י שהכונה בור חמש אם מחיצה חמש מעליו ותוס' חלקו שזה ודאי טוב אלא הנידון עמוד חמש ועליו מחיצות חמש ובפשוטו רש"י ס"ל שהמחיצות זה כלפי חוץ ולכן גם כה"ג הוי שני סוגי מחיצות משא"כ תוס' ס"ל שמחיצות זה כלפי פנים וכן כה"ג חשיב שניהם במחיצה אמנם יתכן שסברת הרא"ש שדנים שגם ביחס למקום התקרה חשיב שיש מחיצה ורק חסר בחלל אבל ודאי שהמחיצה היא כלפי פנים

ג]והנה בעיקר הנידון האם מצטרף שני חלקי מחיצות עיין שו"ע סימן שנ"ח ס"ב שהובא תרוה"ד דביש חומה ורוצה לפרוץ שיחשב שאין כאן מחיצה ימלא עפר בגובה חמש טפחים ורוחב ארבע משני הצדדים ואז לא יהיה לזה שם מחיצה ועיין ביאור הגר"א שם שחלק שכיון שגידוד ומחיצה מצטרף חשיב שיש כאן מחיצה והנה בפשוטו מדברי שניהם מבואר שמצטרף שני חלקי מחיצות שדנו רק בד"ט שזה חיסרון ולא בג"ט אמנם יתכן שבאמת ודאי ששני חלקי מחיצות לא מצטרפים רק כאן אפשר לדון את זה כמחיצה עבה ולזה חידש התרוה"ד שאם יש רוחב ד' שזה שיעור מקום לא שיך לדון את זה כמחיצה עבה אמנם א"כ מספיק ד"ט מצד אחד אמנם יתכן שהחיסרון שאם יש שיעור ד"ט שזה ניחא תשמישתיה זה מבטל את כל השם מחיצה דהרי יכול לעבור חמש ועוד חמש ולכן צריך ד"ט משני הצדדים והנה פשטות הראשונים שבשבת הכשירו גם יותר מארבע אלא יתכן שרק כאן כי יש תקרה או כי יש עשר מבחוץ ובמאירי מפורש שגם אם אין עשר מבחוץ זה יכול להועיל

והנה ידוע לדון במוזיקה בסוכה באם זה מועיל והנה באין על המוזיקה עשר זהו חיסרון סוגין אמנם ביש בו עשר למעלה עד כמה שמחיצה למעלה לא עוזרת על למטה ורוצים לצרף שני חלקי המחיצה א"כ לרא"ש שלא מצרפים שני חלקי מחיצות זה לא יעזור ובפשוטו לא יעזור דו"ע דביחס למקום הסוכה אין לו שם דופן ולראשונים שמצרפים ורק שיש חיסרון שזה רחוק מהסוכה א"כ כאן שיש לו שיעור מחיצה במקומו יתכן שיועיל דופן עקומה וצ"ע ויש בזה עוד לדון שחלק העליון לבד יגודר הסוכה ואכמ"ל

ד]הגמ' מחלקת בין קרן זוית שלא ניחא תשמישתיה בפשוטו הכונה שחורי רה"ר ניחא תשמישתיה ובפשוטו המחלוקת רבא ואביי האם זה מספיק סיבה שיחשב שיש כאן שימוש שזה רה"ר או לא ועין תורי"ד שביאר הגמ' הפוך דקרן זוית ניחא תשמישתיה ולכן זה חולק מקום לעצמו וזה לא כרה"ר משא"כ חורי רה"ר שלא ניחא תשמישתיה לכן זה בטל לרה"ר

ה]בגמ' מבואר שחורי רה"י זה כרה"י והגמ' דנה שיועיל חוקקין להשלים ועיין תוס' שהקשו שהרי מבואר בגמ' שצריך תחילת פתח וא"כ גם כאן צריך שיצטרכו התחלה של רשות ועיין ריטב"א בסוגין ובעירובין שנקט שמדובר שזה פתוח מצד אחד לרה"י ויש שם רוחב ד' אלא שבאורך יש ד' שלא רחב ד' ומדין חוקקין חשיב שיש שם דע"ד אמנם בלשון תוס' ביומא ובעירובין מבואר שיש שיעור דע"ד בנקב ויש מקום שאין בו דע"ד ואותו צריך לחקוק ומבואר חידוש שגם אם יש דע"ד אבל החלק שמתקצר אין לו דין דע"ד וצריך לדין חוקקין והנה הא דהצריכו דע"ד יתכן שזה כדי שיהיה חוקקין לענין מקום דע"ד אמנם יתכן שזה כגר"ח לקמן שאין דין חורי רה"י אם אין על זה מקום דע"ד ועיין תוס' חולין קכ"ו שכתבו לחלק בין פתח לדין רה"י שפה גם בחור כל שהוא אומרים חוקקים וכן הביא הריטב"א שאם יש אוהל טפח זה מספיק לומר חוקקין

והנה עיין מהרש"א שנקט בדעת תוס' שהעמידו דוקא בפתוח לרה"י כדי שיהיה שם גובה עשרה דאל"כ גם אם יהיה רוחב דע"ד אבל הרי רה"י צריך גובה עשר וכן הוא מפורש בתוס"ר שאם יש עמוד גבוה עשר ורחב ד' ויש עליו תקרה שאין בו חלל עשר אין זה רה"י ובפשוטו זה הטעם שנקטו שזה מפולש לרה"י ולא סתם שיש בו בתחילה ד' כמבואר בריטב"א ועיין מהרש"א שביאר שזה הדיוק מהירושלמי מהא דלא הזכיר עשר כי מדובר שזה פתוח לרה"י אמנם הבית מאיר והשפת אמת נקטו שבעמוד למעלה מעשרה ודאי שלא צריך גובה עשרה וכן משמעות הריטב"א וכן הוא בלשון הרמב"ם והרשב"א שלא הזכירו שצריך גובה עשרה בחור אם מקומו למעלה מעשרה והנה לכאורא אם הדין חלל עשר מצד שיש הלכה בחלל רה"י א"כ גם בחור זה צריך להיות כך אבל אם אין הלכה אלא מצד הדין מחיצה א"כ כאן שהעמוד הוא גובה עשר יתכן שזה לא חיסרון אמנם אם זה מצד גוד אסיק יתכן שאם אין עשר לא שייך לומר גוד אסיק כן ביאר בראש יוסף אמנם עדין יתכן שגם אם זה גוד אסיק אין הכונה שכל הרה"י כי אפשר לדון שיש מחיצת עשר מלמעלה אלא שבאמת הלמטה גודר הלמעלה רק עד כמה שאין שם מחיצות זה מגרע בשם רה"י אבל גם על פחות מעשר שיך לומר גוד אסיק ולחזו"א בגליונות לגר"ח הלכות סוכה שנקט שגדר גוד אסיק שהלמטה גודר את הלמעלה א"כ לא צריך שיהיה שם גובה עשר

והנה אם נימא דלמעלה מעשרה גם צריך חלל עשר עיין מגנזי הגר"ח דהקשה דא"כ למה הגמ' לא מעמידה כרבנן שאין חוקקין ומדובר שיש דע"ד ולמעלה כיון שאין עשרה לכן זה לא רה"י משא"כ למטה שהנידון שזה חורי רה"ר לא צריך עשרה וצ"ל שסתם חורים יש בהם לחוק עשרה אמנם תוס' הרי תירצו שקושית הגמ' מצד ממ"נ וצ"ע

ו]בפשוטו חור שפתוח לרה"י הוא רה"י גם ללא דין דע"ד ורק מצד הדין הנחה של דע"ד הגמ' דנה חוקקין להשלים וכן הוא בלשון התוס' כאן וח. ד"ה אמר ושיטת הרשב"א וכן הוא בלשון הרמב"ם שאם זה פתוח לרה"י לא צריך דע"ד גם מצד הדין מקום אמנם עיין גר"ח בספרו הלכות שבת פי"ד שהביא את תוס' בעירובין שבור וחוליתו מצטרף לארבע זה רק לענין על גביו ולא לענין תוכו והקשה הגר"ח למה שזה לא יהיה חורי רה"י וכתב שס"ל שאין חורי רה"י למקום פחות מדע"ד ועין חזו"א בגליונות שהקשה דאין כזו שיטה ורק מצד דין הנחה על מקום דע"ד יש נידון אבל לא מצד עצם הרשות והנה עין תוס' ביומא י"א: שכתבו שגם למ"ד שחורי רה"ר כרה"ר אם אין בזה דע"ד זה מקום פטור ועין הגהות מלוא הרועים שהקשה שלכאורא זה רה"ר רק אולי לדין הנחה צריך דע"ד ובפשוטו מבואר בתוס' כגר"ח וע"ש שדחק שכונת התוס' מצד דין הנחה ע"ג דע"ד והנה עיין תוס' ביומא ובעירובין הובא לעיל שכתבו שמדובר שיש דע"ד וצריך להגיע לדין חוקקין ויתכן דס"ל לגר"ל שלגבי מקום דע"ד ודאי שלא צריך שבהכל יהיה ורק לגבי חורי רה"י יש לדון שצריך להגיע לחוקקין וצ"ע

ז]עיין תוס' שחור שפתוח לרה"ר ורה"י אינו רה"י כיון שהם לא משתמשים שם ובני רה"ר משתמשים שם והוכרחו לזה דהרי העמידו את הדין של חוקקין שפתוח לשניהם וא"כ למה נקטו למעלה מעשרה אלא בהכרח שלמטה מעשרה זה לא בטל לרה"י ועין מג"א שמ"ה סק"ב שכתב שכל דברי תוס' רק לאביי שחורי רה"ר כרה"ר אבל לרבא שזה לא כרה"ר א"כ זה רה"י וצ"ע דא"כ הדרא קושית התוס' לדוכתא [ועיין שפת אמת שכבר הקשה כן] אמנם עיין ביאור הגר"א שם שחלק על זה וכן הביא בנתיב חיים מתוס' בעירובין ע"ש והנה עיין שער הציון דפשטות לשון הרשב"א בעבודת הקודש שחור שמפולש לשני הצדדים זה רה"י גם תוך עשרה אמנם הגר"א כתב שכל דבריו למעלה מעשרה אבל למטה מעשרה זה לא רה"י והוכיח דבר זה מדין זיז שפתוח לחלון שלמעלה מעשרה זה רה"י ולמטה מעשרה אין זה רה"י עכ"ד ולכאורא היה מקום לחלק דשם שזה באויר רה"ר אין לזה דין חור רה"י משא"כ חורי רה"י שפתוח לרה"י זה בעצם חלק מרה"י וצ"ע

ח]פשטות שיטת רש"י שזה לא פתוח לרה"י ובכל אופן מבואר בגמ' שדנה שזה רה"ר וקשה הרי אין כאן דע"ד וברש"י מבואר שכל הקושיא דסתם משנה כר"מ וא"כ גם למעלה מעשרה חייב אבל הדין למטה מעשרה מובן קושית הגמ' ועיין בית מאיר שכתב לדון דהרי שיטת רש"י שעמוד ברה"ר לא צריך רוחב דע"ד עוד מבואר ברש"י דבפשוטו לא הוזכר גובה עשר וצ"ע הרי שיטת רש"י ו: ד”ה קמ"ל שזה מדין גוד אסיק ויתכן שהגדר כחזו"א בגליונות הגר"ח שהכונה גוד אסיק שהלמטה גודר את הלמעלה ולא שכאילו יש מחיצות למעלה ויתכן עוד שרק צריך שהרשות יהיה תוך החלל המחיצות אבל לא צריך תורת גוד אחית למחיצה עשר וכנ"ל

ט]עיין רשב"א בעבודת הקודש שחור תוך ג' הוי חורי רה"ר כרה"ר והובא ברמ"א סימן שמ"ה והקשו בזה א"כ מה הגמ' שואלת על אביי מה זה שונה מקרן זוית הרי זה גם קשה על רבא בתוך ג' ולכאורא צ"ל ששם זה חולק מקום לעצמו ורק הגמ' שואלת שלמעלה מג' שזה גם חולק מקום לעצמו ובכל אופן זה רה"ר א"כ על זה קשה מה זה שונה מקרן זוית והנה עיין חזו"א צ"ו סקי"ג שהקשה שאם זה חור באמצע הקיר שיש לו שלש מחיצות זה רה"י ולכן ביאר שזה הולך על פני כל הקיר וכתב שזה דוחק וצ"ע

י]בהא דמבואר בגמ' דצריך להגיע לחוקקין להשלים הקשו הראשונים הרי ר"ח ס"ל שברה"י לא צריך מקום דע"ד ועיין תוס"ר שנקט שזה מחלוקת וברשב"א בסוגין ביאר שכל הדין חוקקין לעשותו רה"י אבל לא בשביל הדין דע"ד וזה כשיטתו שלא מדובר שזה פתוח לרה"י אמנם לתוס' קשה ועיין תוס' ח. שכתבו שכל הסיבה שביתא כמאן דמליא וצ"ב הסברא בזה ועין קש"ק שהובא מגליון תוס' לבאר שהגדר ביתא כמאן דמליא דממילא יש מרחב ליד הקנה ויש כאן מקום דע"ד אבל כאן שהמקום צר א"כ לא יעזור להוסיף מרחב לידו שלמעשה המקום הוא פחות מדע"ד עכ"ד ומבואר מכאן בפשוטו כמבואר בתוס' ביומא שמקום דע"ד שמתקצר המקום הקצר לא מתקיים בו הדין דע"ד אמנם לפ"ז אם יהיה רחב ד' ורק לא יהיה עומק ד' כה"ג יהיה חייב אמנם לשון התוס' שצריך דע"ד ושמעתי לבאר דיתכן שכיון שזה גדור במחיצות לעצמו לכן דנים אותו כדבר לעצמו ולא כהמשך המרחב שמבחוץ ודוגמא לדבר בדברי הבה"ל סימן תרל"ד דקרן זוית בסוכה שאין בו זע"ז אפילו שרחבה ז' זה לא טוב ולא דנים את זה כחלק מהסוכה וא"כ יש כאן זע"ז וצ"ל כי זה מקום לעצמו

והנה הגמ' דנה על כותל האם על גביו הוא רה"י ועין תוס' צ"ט: ד"ה ומוקף שהקשו למה שזה לא חורי רה"י ותירצו שזה לא ניחא תשמישתיה לבני רה"י ועין חזו"א ס"ב י"ג שהקשה הרי אפילו אם זה חורי רה"י אבל צריך מקום דע"ד והרי לענין חורי רה"י מבואר שאין את ר"ח ואולי תוס' כאן נקטו שלר"ח גם בחורים לא צריך דע"ד ושמעתי לדון לנ"ל שכאן שזה לא חולק מקום לעצמו א"כ מדין כמאן דמליא חשיב מקום דע"ד

**סוגיא דכורת ילמדו אי"ה בפרק הזורק**

**ח. אמר עולא – ט. אחרים**

**א. עמוד תשעה, האם צריך רוחב ד' – רשב"א תורי"ד ועיין פסקי הרא"ש ובסתירת דברי רש"י עיין משנת הגר"א קוטלר סימן ד' סק"ו [ועיין מאירי ד"ה אע"פ דמבואר שזה מק"פ ומבואר שיש דין מקום ד' ברה"ר ועין שיטה לר"ן ז: ובמהרש"א ק"ב. בתוד"ה והוציאו ובביאור הגר"א דלקמן] ועיין שו"ע שמ"ה ס"י ובביאור הגר"א שם [ועיין בזה בקה"י ס"ז]**

**ב. האם תשע דוקא או עד עשר – רא"ש ותורי"ד ועיין רמב"ם פי"ד ה"ח ובשו"ע סימן שמ"ה ס"י [ועיין רש"ש בתוד"ה וכן בגומא ועיין רשב"א שם ועין בית מאיר סוף סימן שמ"ה]**

**ג. בטעם שיותר מעשר לא – רא"ש ותורי"ד, רש"י עירובין פ"ד: ד"ה בכומתא ועיין קה"י סימן ט'**

**ד. האם מודדים עשר מראש העמוד או רק עוד טפח – קה"י סימן ט'**

**ה. האם צריך רבים מכתפים בפועל – רשב"א ועיין שער הציון סקל"ו**

**ו. בגדר הדין דעמוד ברה"ר אינו רה"ר – תוצאות חיים סימן ט"ז ד"ה עיין, ועיין חזון יחזקאל ז. ועין שפת אמת ד: ד"ה בגמ' באילן, ומדברי תוס' שם חזינן דלא כדבריו**

**ז. כרמלית בכלים – עיין תוס' ה. ובראשונים דמבואר שזה רה"ר ועיין הגהות אשרי ובאבן העוזר ה. שנקטו שזה מק"פ [ועיין תוצאות חיים סימן ט"ז בתחילתו מה שביאר בדעתם] ועיין תוס' י"א: ד"ה אלא ובשיטה לר"ן שם לענין גת, ובטעם שאין כרמלית בכלים עיין רשב"א ה. ד"ה ומסתברא וז. ד"ה אביי, ועיין קה"י סימן ז' בישוב שיטת ההגהות אשר"י, ועיין שער הציון שמ"ה סקט"ו ועין רשב"א ה. ד"ה ומסתברא מה שביאר לגבי כרמלית בכלים ההבדל בין למטה מעשרה ללמעלה מעשרה [השלמת סוגיא זו אי"ה בסוגיא דכורת] ועיין ראב"ד פי"ד הי"ח ובתוס' קנ"ה. ועיין סוגיא דכוורת דנחלקו רש"י ותוס' בטעם הפטור ועין קושית רש"י מכרמלית ובמהרש"א שם ובחידושי רעק"א**

**ח. זירזא דקני – עיין תוס' ובביאור כונתם עיין חזו"א ס"ב ד' [ובשפת אמת ובשו"ת נפש חיה סוף סימן ט"ז] ועיין שיטת הראב"ד שהובא ברמב"ן ועין רמב"ן כתובות ל"א ובביאור כונתו עיין קה"י סימן ה' ועיין תוצאות חיים סימן ט' סק"ו ד"ה ועיין וסק"ח ט' י' עד ד"ה ודע שהאריך בזה [ועיין פסקי הרי"ד]**

**ט. דרך עליו וכו' – בביאור סוגיין עיין רש"י ותוס' ובמהרש"א [וברעק"א] ועיין בית מאיר סימן שמ"ו ס"א ובחידושיו בסוגין, ועיין חזו"א ס"ב י"ג, ועיין תוס' ותוס"ר עירובין ל"ג ובתור"פ צ"ט., ועיין רשב"א עירובין צ"ח, ועיין שער הציון שמ"ו סק"ו, ועיין אבן העוזר וחזו"א ס"ב סק"ה מה שכתבו בישוב קושית התוס' [סוגיא זו תלמד עוד בסוגיא דמוציא משאוי למעלה מעשרה אי"ה]**

ח.

א]**אמר עולא עמוד תשעה ברה"ר ורבים מכתפים עליו וכו'**: דנו הראשונים האם צריך מקום ד"ט ועיין רשב"א שהביא בזה מחלוקת ראשונים דדעת הרמב"ם שלא צריך ודעת הראב"ד שצריך והנה בטעם שיצטרכו ד' יש לדון משני טעמים א. דיש תנאי ברה"ר שיהיה בו ד"ט אמנם עיין ביאור הגר"א סימן שמ"ה שכתב להוכיח מהגמ' לעיל שכרמלית צריך ד"ט שזה מקולי רה"י ומבואר שאם זה היה כמו רה"ר לא היה צריך ד"ט חזינן שאין ברה"ר דין ד"ט אמנם עיין שיטה לר"ן שנקט כדבר פשוטו שגם ברה"ר יש דין מקום ד' וע"ש מה שביאר ובמשנת הגר"א קוטלר סימן ד' סק"ו כתב לבאר שכיון שברה"ר בעיקר דינו צריך ט"ז אמה וכאן מספיק ד' לכן נקטה הגמ' שזה כרה"י [ועיין מהרש"א ק"ב. בתוד"ה הוציא שנקט שיש דין ד' ברה"ר וכן מבואר בתוס' עירובין י"א: שחורי רה"ר צריך ד"ט ע"ש ובהגהות מלא הרועים] והנה אם מטעם זה צריך ד"ט א"כ אם אין ד"ט זה מקום פטור וכן הוא בלשון המאירי ונפק"מ שמותר לכתחילה לעקור משם ולהניח ברה"י וכן שגם אם יהיה אחשביה יהיה פטור ב. עוד יש לדון דגם אם נימא שזה רה"ר ומצד שאין דין דע"ד ברה"ר אבל הרי מבואר בגמ' שיש תנאי שצריך הנחה על גבי מקום דע"ד ולכן כאן צריך ד' ולפ"ז גם באין דע"ד יהיה איסור דרבנן ועיין ברשב"א ה. ובר"ן שם שהביאו מהראב"ד שהדין הנחה דע"ד ברה"ר נפק"מ בעמוד דהינו שנקט שצריך דע"ד אמנם שיטת הרמב"ם פי"ד ה"ח שלא צריך וביאר הרשב"א או מצד שזה כמו ידו של אדם שחשובה כדע"ד [ולפ"ז זה גם סברא ביחס לדין דע"ד לעצם הרשות] או שכיון שדרך אנשים להניח שם זה כמו אחשביה ובביאור הגר"א משמע שכתב עוד טעם שכמו שדבר שמונח ברה"י לא צריך דע"ד כך ברה"ר ורק באדם או כלי צריך דבר זה אבל כאן שזה מונח ברשות ובפרט שזה קבוע אין דין דע"ד ע"ש [והעירו דיתכן דאין כונת הגר"א לדמות הטעם אלא רק להוכיח שהדין של דע"ד הוא מאוד מצומצם ומממילא אפשר לומר שאין אותו בעמוד אמנם טעם הדבר זה מצד סברת הרשב"א] ועיין קה"י סימן ז' שתמה באמת למה הראשונים לא אמרו טעם זה אמנם בדברי הר"ן מפורש שכל סברת ר"ח רק ברה"י ועיין תורי"ד שביאר עוד טעם שצריך ד"ט שזה לא ראוי לכתף אם אין ד"ט

והנה עיין רעק"א שהקשה סתירת דברי רש"י דכאן כתב שלא צריך ד' ולקמן צ"א: ד"ה נימא כתב שצריך ד' ועיין שפת אמת לעיל ד: שכתב לישב דכונת רש"י כאן שמצד הרשות לא צריך ד"ט אבל מצד הדין הנחה במקום ד' צריך ד' וזה כונת רש"י לקמן ובאמת דעיין פסקי הטור דכתב כך שלא צריך ד"ט אבל צריך שיהיה מונח על זה נסר ד"ט אמנם משמעות רש"י לקמן שזה חסר מצד הרשות ולא רק מצד שיש דין הנחה על גבי מקום דע"ד [ומזה משמע שרה"ר צריך דע"ד מצד הרשות] ועיין משנת הגר"א קוטלר סימן ד' סק"ו שכתב לישב דעמוד שהוא מוקף מכל צדדין ברה"ר חשיב רה"ר גם ללא מקום דע"ד אמנם בדבר שבין רה"י לרה"ר שבזה הוא לא בטל לרה"ר דאדרבא אפשר לבטלו לרה"י בזה כל שאין לו שיעור חשוב של ד"ט לא הוי רה"ר אלא מקום פטור ע"ש

ב] **האם תשעה דוקא:** מבואר בגמ' שתשעה זה רה"ר ולשון רש"י לא יותר אמנם עיין רא"ש ותורי"ד שנקטו שעד עשר זה רה"ר ועיין שו"ע שהובא בזה שני הדיעות והנה רש"י בעירובין פ"ד כתב שיותר מעשר לא מכתפים והוכיח מסוגין והנה צ"ע דתיפו"ל שזה רה"י וצ"ל שכונתו בפחות מד' אמנם עדין צ"ע שהרי כאן זה רק בט' מצומצמים ומשמע שם קצת ברש"י שס"ל כרא"ש שזה עד י' ועיין תוס' ד"ה וכן בגומא שכתבו לדייק מהא דכל פחות מי' זה רה"ר ולא רק ט' מדוייק, ועיין רש"ש וכן הוא בביאור הגר"א שכתבו שא"כ מדויק שגם יותר מט' כל שזה לא י' זה רה"ר [וצ"ע שהרשב"א גם הביא את דבר התוס']

והנה תוס' לעיל ה: כתבו שכותל משופע זה מצד עמוד ט' ועין רעק"א עירובין צ"ח שכתב שכל זה ניחא אם נימא שט' לאו דוקא אבל אם ט' דוקא א"כ מה המשנה אומרת פחות מעשר הרי זה דוקא ט' אמנם עין חת"ס ה: שכתב שכאן אגב התשע משתמשים גם עד עשר והנה צ"ע שהמשמעות שגם למטה מתשע עוד צ"ע שאין כאן רוחב ד' אם נימא שלרשות צריך ד' ובהכרח צ"ל שכיון שמשתשים במקום זה ממילא כל הכותל גם מה שמתחתיו שהרי מכתפים דרך שם זה גם רה"ר וצ"ע ויתכן שמה שחלק למטה זה לא משנה כיון שיש חלק במקום שהוא רה"ר ועין ברעק"א בהגהות לשו"ע סימן שנ"ב

ג]**בגדר הדין עמוד ט':** עיין קה"י סימן ט' דהביא לדון האם בעמוד גבוה תשע הדין רה"ר זה עד הטפח העשירי או שמודדים מראשו עשרה טפחים וע"ש שביאר שיסוד הנידון האם הסברא של מכתפים זה רק סברא שלא יתבטל השם רה"ר שזה עד עשרה או שזה סברא שמצד עצמו זה יחשב רה"ר וע"ש שכתב להוכיח מכה משמעויות שודאי שמעליו מודדים עשר וע"ש דהביא דהתוס' רי"ד הוכיח שצריך רוחב ד' דאל"כ למה יותר מעשר זה לא רה"ר הרי זה יותר נוח לכיתוף חזינן מפורש שזה סיבה ליצור רה"ר דאל"כ אין מקום לקושיתו ועיין רש"י עירובין פ"ד שכתב שלמעלה מעשרה זה לא רה"ר כי לא מכתפים אמנם עיין לשון הרא"ש כי זה רשות לעצמו וביאר הקה"י שהכונה שכיון שזה בגובה שלמעלה מרה"ר לא דנים את זה כהמשך רה"ר וממילא זה לא רה"ר כלל אלא מקום פטור ונפק"מ שגם באין רחב ד' זה לא רה"ר ועיין שער הציון שנ"ו ג' שנקט כדבר פשוט שכל עמוק מעשר גם אם זה לא רה"י אבל זה כבר נחלק מרה"ר אמנם לרי"ד שכתב מפורש שכל הסיבה כי זה רה"י א"כ לכאורא בעמוד שלא רחב ד' שיש עליו טרסקל לרבנן זה יהיה רה"ר

והנה הגר"א כתב על עמוד שלא צריך ד"ט מצד דין שיעור ד"ט דברה"ר אין דין שיעור ד"ט וכתבו להוכיח מזה שהדין רה"ר זה סיבה עצמית דאל"כ למה שיצטרכו ד' ולכאורא אין זה מוכרח דגם אם הדין רה"ר כי אין סיבה שיפקע מהשם רה"ר אבל כלפי הדין דע"ד יתכן שודאי שדנים אותו כדבר לעצמו שזה עצמו סיבה שלא יהיה רה"ר וצ"ע

ד] **ורבים מכתפין עליו:** עיין רשב"א שכתב בשם הראב"ד שזה דוקא אם בפועל מכתפים ולא אם זה ראוי לכתף אמנם משמעות לשון הרמב"ם שאם זה ראוי לכתף זה מספיק [אמנם ע"ש שסימם כי רבים מכתפים עליו ושמעתי להעיר דאם ס"ל כטעם השני ברשב"א א"כ מצד הדין שלא צריך דע"ד זה רק אם רבים מכתפים בפועל] ועיין רשב"א בעבודת הקודש שכתב שראוי להחמיר בזה אמנם עיין שער הציון סקל"ו שכתב שרוב הראשונים חולקים על הרמב"ם ואין הלכה כן ובביאור דעת הרמב"ם צ"ל שכיון שזה ראוי לשימוש הרבים זה סברא שזה לא יחלוק מקום לעצמו אלא זה בטל לרה"ר אמנם בפשוטו כה"ג הרה"ר הוא רק עד גובה עשר כי הוא מצד עצמו אין לו סיבה להיות רה"ר וצ"ע

ה]עיין רש"י ז. כתב שלא משכח"ל דין עשרה בכרמלית אלא בפני לבינה והקשה הבית מאיר סוף סימן שמ"ה דמשכח"ל בעמוד בכרמלית שרק עד גובה עשרה זה כרמלית וכתב שרש"י לשיטתו שרק תשע דוקא א"ש, עוד יש לישב דרש"י עירובין פ"ד. מבואר דיותר מעשר אין הדרך לכתף וא"כ זה לא מצד הדין עשרה, ובעיקר קושיתו בפשוטו היה מקום לומר דכל המושג רבים מכתפים זה רק סברא ברה"ר ולא בכרמלית שאין דינן בגלל שיש רבים אלא מצד שזה מקום בלי מחיצות כמבואר ברש"י לעיל ו.

ו] **בגדר הדין מקום גובה ג' ברה"ר:** בהא דמבואר בגמ' דעמוד פחות מט' זה רשות לעצמו עיין תוצאות חיים סימן ט"ז שכתב לחקור בגדר הדין האם מצד שזה חולק מקום לעצמו ודינו שאם הוא פחות מד"ט הוא מקום פטור ואם ד"ט הוא כרמלית או דמקום פטור זה לא רשות לעצמו אלא זה רק עושה שהמקום שזה עומד אינו הילוך רבים וממילא זה לא רה"ר ובזה אם הוא פחות מד"ט זה מקום פטור ואם יותר זה כרמלית ונפק"מ לגבי המקום שתחתיו שאם כצד הראשון אין לנו מקור שהוא מפסיק להיות רה"ר ויתכן שקרקע רה"ר גם אם במקרה לא ילכו עליה חשיבי רה"ר משא"כ לצד השני בהכרח שהקרקע שתחתיה אינה רה"ר ועיין חזון יחזקאל ו. שדן לבאר בדעת הרמב"ם שאין מקום פטור בכרמלית שזה מצד שכאן הרי זה לא מצד הילוך רבים וממילא אין סיבה שזה יבטל מהמקום שם כרמלית אמנם ברש"י שם מבואר לא כך ובפשוטו זה מצד שזה חולק מקום לעצמו ולא מצד שזה מבטל מהמקום את שמו ועיין לשון רש"י ז. שהגדר שכיון שמקום זה חלוק שלא הולכים בו לכן הוא חולק מקום דהינו דמה שלא דרסי רבים זה לא סיבה אלא זה רק היכי תימצי שזה יחשב כמקום לעצמו [ועיין שנ"ה ס"ג דמובא שיטת המרדכי שבית הכסא שנופל על גבי צואה כיון שלא דרסי בה רבים זה מק"פ בכרמלית ומבואר במ"ב שזה רק בג"ט רוחב ולא ד"ט וצ"ב עד כמה שאין תנאי בכרמלית שיהיה הילוך רבים ולכן בד"ט זה אסור א"כ גם ג"ט במה זה חלוק מהרשות כרמלית אלא בהכרח שזה עצמו שזה לא ראוי להילוך זה מחלקו כמקום נפרד]

והנה בפשוטו איכא בזה נפק"מ עוד במקום שהנידון על דבר שעומד באויר דבזה בפשוטו המקום שתחתיו הוא ודאי רה"ר דבכל אופן הדבר שעומד באויר יהיה מקום פטור או כרמלית דאם יסוד סוגין מצד שלא דרסי בה רבים הרי כאן דרסי רבים משא"כ אם יסוד הנידון שהדבר חולק מקום לעצמו א"כ לא איכפת לן שתחתיו רה"ר והנה עיין שפת אמת ד: ד"ה בגמ' באילן דנקט דפשוטו דבכה"ג לא הוי מקום פטור אמנם בתוס' שם מבואר לא כך וכן עיין תוס' צ"ט: לגבי זורק דבילה ונדבק בכותל שזה מק"פ אפילו שמתחתיו הוי רה"ר וכן מוכח מכל הראשונים שדנו ה. בטרסקל שביד האדם שזה יהיה כרמלית או מקום פטור אפילו שודאי שמקום האדם נשאר רה"ר אמנם יתכן שבאמת שייך לומר שמקום זה לא הולכים בו רבים ואפילו שתחתיו יש סיבה להיות רה"ר אבל על גביו לא ולפ"ז בכרמלית כה"ג זה לא יחלוק מקום ובפשוטו כן מבואר ברמב"ן וריטב"א ק: לענין זיז שיוצא לכרמלית ע"ש וצ"ע בכל זה ועיין ראב"ד שהעמיד הקושיא שאדם יהיה מקום פטור וודאי שהמקום שתחתיו אין סיבה שלא יהיה רה"ר

ז]**היתה קופתו וכו':** עיין רש"י שהקשה הרי זה כרמלית ותירץ שאין כרמלית בכלים ועיין תוס' ה. ובשאר הראשונים שם שנקטו שהכונה שזה כרה"ר דהינו שזה לא חולק מקום והנה בעלמא הדין שדבר חולק דין יש בזה שני טעמים או מצד שכיון שזה רשות לעצמו ממילא לא חשיב מונח ברה"ר וטעם שני כיון שלא דרסי בה רבים ועיין רשב"א ה. שביאר שהטעם שחולק מקום לא שיך כיון שזה נד [וכן הוא בשיטה לר"ן בשם הרא"ה בדף ח] ובדף ז. ביאר הטעם שזה לא מונע דריסת רבים כיון שזה דבר ארעי שודאי יוציאו אותו משם [והוצרך לזה מצד פחות מג' שזה כרמלית רק מצד שלא דרסי בה רבים] והנה עיין תוס' י"א: לענין גת שהקשו הרי אין כרמלית בכלים כיון שמחובר לקרקע אין לזה שם כלי וצ"ע מה צריך למה שאין לזה שם כלי הרי עד כמה שזה לא זז לא שייך הטעם וע"ש בשיטה לר"ן, ועיין ריטב"א ה. שהקשה למה לבינה זה כרמלית וכתב שזה יותר קבוע ועיין מג"א סימן רס"ו דנסתפק לגבי עגלה האם זה כרמלית וצ"ע דאין לך דבר נייד יותר מזה ומשמע שדבר חשוב אפילו שהוא נייד יש לו שם כרמלית ועיין רעק"א סימן שמ"ט דהביא מהמג"א דספינה זה כלי ואין כרמלית בכלים אמנם המאירי ק: ד"ה וממה כתב שספינה כקרקע היא חשובה ואין לה דין כלי

והנה עיין רשב"א ה. שביאר שכונת הגמ' לשאול שכמו שלמעלה מעשרה כלי חולק מקום לעצמו ונהיה רה"י ה"ה למטה מעשרה והגמ' מחלקת בן למעלה מעשרה ולמטה מעשרה וביאר הרשב"א שלמעלה שאין זה רשות ממילא כלי גם חולק מקום משא"כ למטה מעשרה שזה רשות זה לא חולק מקום והנה לא כתב שיש חילוק בין שהכלי יהיה רה"י לבין שיהיה כרמלית [ומסברא היה מקום לומר שרה"י זה רשות חיובית משא"כ כרמלית ומק"פ זה רק העדר רה"ר] ומשמע שגם כרמלית זה שם של רשות אלא חילק שלמעלה מעשרה שאני והנה מבואר בגמ' שכוורת שראשה למעלה מעשרה הוי רה"י וצ"ע הרי חלקה למטה מעשרה ושם כלי לא חולק מקום וצ"ל שאם חלק למעלה מעשרה שאני וצ"ע ועין תו"י ה. דטרסקל תוך עשרה שעולה למעלה מעשרה לרבנן יש בזה הכלל אין כרמלית בכלים ולנ"ל שהקובע מה שראשו למעלה מעשרה א"כ כאן לרבנן זה לא יהיה רה"ר וצ"ע בכל זה

והנה כל זה לגבי כלי אבל לגבי אדם אינו חולק רשות גם למעלה מעשרה כמבואר ברשב"א שם מהראב"ד וצ"ל שזה גרע וילפינן ממשא בני קהת והרשב"א רק דימה למטה מעשרה לכלי וצ"ע כיון שלמעלה מעשרה רואים שזה חלוק מהיכי תיתי לומר שלמטה מעשרה זה מאותו טעם וצ"ב ואולי הטעם שהוא לא רה"י זה לא סיבה לכרמלית ומק"פ וזה רק מצד שהוא נייד

אמנם עיין הגהות אשרי שביאר כונת רש"י שזה מקום פטור ויש לזה קצת משמעות ברש"י דאל"כ מה הקשה שיהיה כרמלית ותירץ שרבנן לא גזרו לבטל מזה שם כלי הרי עד כמה שזה רה"ר לא מצאנו שרה"ר נהיה כרמלית ועיין אבן העוזר ה. שגם נקט כך והוכיח דבר זה מהא דרש"י ז. הקשה שלא משכח"ל כרמלית שזה עד עשרה אלא בפני לבינה ולמה לא ביאר בכלים אלא בהכרח שכלים זה תמיד מקום פטור [אמנם קושיא זו גם קשה על כל הראשונים שהביאו הקושיא שלא משכחת ליה הדין מקום ד' ולא העמידו בכלים ועיין שנות אליהו שכתב כן] והנה קשה על שיטה זו מהגמ' ה. דמבואר שלמטה מעשרה ויש טרסקל בידו הוי רה"ר ועיין אבן העוזר וקה"י שכתבו שהרי יד האדם לא נהיה כרמלית או מקום פטור והטעם מבואר ברשב"א ה. ז. שכיון שזה דבר נייד זה לא חולק מקום וא"כ ה"ה כלי שביד זה אותו דבר עוד הקשו האחרונים למה אין פטור של זורק כורת שכיון שזה רשות לא חיבים על זה ועיין תוצאות חיים סימן ט"ז שכתב שגם ההגהות אשרי מודה שזה לא חולק מקום אמנם יש כאן הטעם שזה מבטל דריסת רבים ואם זה באויר זה לא שיך ע"ש מה שדן בזה בסוגיא דכורת אמנם צ"ע עד כמה שכל הנידון מצד המקום של הדבר א"כ למה שלא יהיה תקנה דרבנן של כרמלית הרי זה רשות רגילה אמנם בפשוטו יש מקום לומר איפכא שכיון שזה ניד זה רק סברא שזה לא מבטל שם רה"ר אבל הוא עצמו חולק מקום ולכן הוא מקום פטור

והנה מבואר ברש"י ק: שספינה בכרמלית היא כרמלית ועיין רעק"א שמ"ט שכתב שזה דלא כאבן העוזר ומבואר שם שדן מסברא שאפילו אם נימא שאין כרמלית בכלים וזה מק"פ אבל בכרמלית זה כרמלית ולכאורא הביאור שזה לא חולק מקום לעצמו ורק ששזה מבטל הילוך רבים וזה לא שיך בכרמלית שזה לא קשור להילוך רבים וצ"ע בזה

והנה עיין תוס' קנ"ה. שמשמע שיש להם צד שיש כרמלית בכלים וכן מבואר בהשגות הראב"ד שטרסקל שבראש הקנה הוא כרמלית וכן מבואר בפשוטו בתוס' עירובין ל"ג. וצ"ע מסוגין מהיתה קופתו ועין קה"י מה שדן בזה

**זירזא דקני**

א]**זירזא דקני:** פשטות לשון הגמ' שחסר כאן בעקירה דהינו כיון שזה מונח כל הזמן לא חשיב עקירה כלל ומבואר חידוש שאפילו שהחפץ היה מונח במקום אחד ועכשיו מונח במקום אחר אבל כיון שלא היה מעשה עקירה אין לחייב וכן מוכח מסוגיא דעקירת גופו לביאור רעק"א ובפשוטו אין החיסרון מצד שיש כאן הפסקה באמצע המלאכה אלא שאין כאן סיבה לחייב כלל והקשו הראשונים מהגמ' לקמן צ"א: שהיה מגרר ויוצא חייב משום שבת חזינן שזה נחשב עקירה ועיין רמב"ן בסוגין וכן ברא"ה בכתובות שכתבו לדון ששם מדובר שרה"י גבוה ג' יותר מרה"ר ורק לכן חשיב עקירה דהינו שהעקירה ברגע שזה יוצא מהרשות שאז זה עומד באויר והנה היה מקום לומר שהחיסרון מצד שזה מונח כל הזמן על הקרקע אמנם עיין חידושי הרא"ה בכתובות דביאר שכל שזה תוך ג' זה מוגדר כמונח ואין כאן עקירה והנה לפ"ז כל הדין דמבואר בגמ' צ"ז. שתוך ג' חייב זה רק אם עיקר ההעברה או ההוצאה היה למעלה מג' ורק שעצם זה שהגיע לתוך ג' הוי הנחה והנה לשיטה זו מבואר שמצד שיש כאן הפסקה באמצע המלאכה זה לא סיבה לפטור וצ"ל הטעם שזה כמו עמד לכתף שאין זה הפסקה אפילו שזה מונח על גבי קרקע והנה הפלא על שיטה זו מה שהקשה הרמב"ן דהגמ' בפסחים פ"ה: אומרת שאין חיוב על הוצאה של פסח אלא אם היה עקירה והנחה והגמ' שואלת מהדין שהיו מוציאם החוצה פרים הנשרפים שמי שיצא חייב והגמ' עונה בנגררים הרי מפורש שחשיב מעשה עקירה והנחה ולולי דברי הרא"ה היה מקום לומר שכל הגמ' בנגרר ממש על הקרקע ושם מדובר תוך' ג' כמבואר בתוס' שם אבל לרא"ה צ"ע וצ"ל שהכונה כמו הגמ' בכתובות שהיה הקרקע יותר נמוך בג"ט עוד קשה מר"ע שקלוטה כמי שהונחה וחשיב עקירה מה זה שונה מדבר שעל קרקע לדידן

ועיין ראשונים דהביאו מהראב"ד לישב שיש חילוק בין הוצאה מרשות לרשות להעברת ד"א דבהוצאה מרשות לרשות עקירה הרשות הוי עקירה ובפשוטו כונתו דבאמת יש חיסרון דדבר דמונח כל הזמן על גבי קרקע לא חשיב עקירה אמנם במוציא מרשות לרשות זה עצמו שעבר לרשות אחרת חשיב מעשה עקירה דהינו שנתחדש שדבר שנמצא ברשות אחת ועובר לרשות אחרת מציאות זו יש לה חשיבות של עקירה ועיין רמב"ן שהקשה א"כ למה מפנה חפציו מזוית לזוית ונמלך להוציאם פטור הרי יש כאן עקירת הרשות כיון שעקירת גופו כעקירת חפץ ועיין בכתובות שישב שכיון שזה מונח ביד האדם אין זה חשיב שיש כאן עקירת הרשות דזה לא מונח ברשות

והנה ביאור קושיתו בפשוטו דכיון שעצם זה שעבר לרשות אחרת זה סיבה לעקירה א"כ מה איכפת לן שהוא עקר בצורה שזה לא מחייב אבל יש עוד עקירה בזה שזה עובר מרשות לרשות ובביאור תירוץ הרמב"ן בכתובות מצאנו שלשה אופנים א.הקה"י ביאר בסימן ה' וכן דן בתוצאות חיים סימן ט' סק"ח מסברא שכל המושג עקירה זה ממצב מונח ועד כמה שאדם מהלך וזה לא מונח אפילו שיחשב מעשה עקירה אבל אין לזה חשיבות אם זה לא נעשה ממצב מונח ולפ"ז דעת הרמב"ן מבואר שכל הדין שיהיה מונח שללא זה אין מציאות של עקירה אבל לא שאפילו אם יהיה עקירה אבל כל שיש כאן כבר עיקרה זה לא סיבה לחייב ב. התוצאות חיים סק"ו ביאר שכיון שיש במעשה המלאכה גם עקירת פטור אפילו שיש כאן סיבה לחייב פטור דהינו שחשיבה כל מלאכה אחת שחלק ממנה הוא פטור ועיין ה: בתוס' שדנו שלבן עזאי מפנה חפציו מזוית לזוית פטור ובהכרח הוא מטעם הנ"ל כמו שהארכנו בסוגיא דשם. ג. עוד כתב שם לבאר שכל שזה מונח ביד האדם חסר במצב ההנחה ברשות שיחשב שיש כאן עקירת הרשות וכה"ג אין לחייב אלא מצד העקירת מקום

והנה עיין חזו"א שדן שעמד לכתף העוקר ממנו חייב דהינו שחשיב שהחפץ מונח ובכל אופן לגבי העוקר זה לא נחשב מונח ובפשוטו הביאור שכיון שלא בטלה עקירה הראשונה זה עצמו סיבה שחסר בעקירה ובפשוטו מדברי הרמב"ן חזינן לא כך דהרי הקשה שגם במקום שלא בטלה עקירה הראשונה יהיה חייב על עקירת הרשות והנה יתכן שביחס לעקירת הרשות שזה לא מתיחס למצב המונח אין סברא שיהיה חסר בחשיבות העקירה במה שהדבר עקור אמנם המדקדק בלשון הרמב"ן שלא הקשה דבעוקר דבר לא מונח שיתחייב וכגון בזורק מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע או מקולט גשם באויר ורק בעקירת גופו שיתחייב והוסיף שאדם שמהלך על גבי קרקע זה כמו מפנה חפציו דהינו שהמצב שאדם הולך על הקרקע זה כמו מגרר וא"כ יש כאן ממש עקירת הרשות ממצב מונח אלא שדבר זה צ"ב דהרי הדין שמהלך זה לא כעומד וצ"ב ועיין תוצאות חים שכבר עמד על דקדוק זה ע"ש

והנה הגמ' דנה האם עקירת גופו כעקירת חפץ ובפשוטו הביאור כי אין כאן מעשה עקירה ועיין תוצאות חיים סק"ט שהקשה שאם עקירת הרשות הוי עיקרה א"כ מצד זה שיהיה חייב ואם נימא שמצב שזה ביד האדם חסר בעקירת חפץ ושזה תירוץ הרמב"ן א"ש

ועיין תוס' ושאר הראשונים שחלקו על הראב"ד וס"ל שכה"ג חשיב עקירה וצ"ב למה זה עקירה הרי זה נחשב כל הזמן מונח ויתכן שגם דבר שיש לו שם מונח אבל עצם זה שהוא זז חשיב עקירה ויתכן שמה שזה עובר ממקום למקום חשיב עקירה ונפק"מ במגביהו באותו מקום עד ג' האם חשיב שכבר עקרו שאם כצד הראשון חשיב שעקרו ואם כצד השני חשיב שלא עקרו ועיין נפש חיה סימן ח' שנקט פשוט שלא חשיב שעקרו וזה כצד השני ע"ש והנה תוס' כתובות כתבו שבמגביה מהקרקע אין קלבדר"מ עד ג"ט והאחרונים הבינו כי חשיב שאין כאן עקירה כלל והקשו ממגרר ועין בית יעקב שם ועיין לעיל מהנפש חיה שרק כשמזיז לצידו זה אחרת אמנם בפשוטו היה מקום לומר בכונת תוס' שיש כאן עקירה אלא שכיון שזה כמונח לגבי שאפשר לעשות עוד עקירה ממילא אין על זה קלבדר"מ כמו בבן עזאי וא"ש מה שדימו לבן עזאי ומיושב קושית הפנ"י שם

ובביאור חיסרון סוגין ביארו שכיון שהיה הפסק באמצע המלאכה והנה בפשוטו וודאי שיש כאן עקירה על הכל אמנם היה הנחה כשחלק מהחפץ הוא תוך ד"א וממילא זה מחלק המלאכה וממילא מה שממשיך זה לא סיבה לחייב והנה עיין תוס' ורא"ש שנקטו שזה ודאי שיש כאן עקירה על חלק מהחפץ והנחתו חוץ לד"א ורק החיסרון כי חלק מהחפץ אין עליו מחייב ודימו דבר זה לגמ' לקמן במניח באיסקופה [אלא שצ"ב מה הראיה שיש מושג של הפסק אולי שם גרע כי זה הנחה במקום פטור] והנה עיין פסקי הרי"ד שכתב שודאי שיש כאן עקירה בכל החפץ שכולו שינה את מקומו ורק שזה הונח קודם שזה עבר ד"א אמנם עיין לשון הרמב"ן שאין כאן עקירה בכל החפץ וכן בפסקי הריא"ז חלק עליו לדינא וכתב שכה"ג מרשות לרשות אפילו שזה עבר לרשות השניה חשיב שלא היה עקירה על הכל וצ"ב הטעם וצ"ל שאפילו שגם המקום שבקרקע זז אבל אין זה מטרתו ואין זה דרך עקירה וצ"ע

ב]עיין תוס' בתחילתם שכתבו שזה כמו עמד לכתף ועיין שפת אמת וכן הוא בנפש חיה סימן שבאמת הסיבה שזה לא כך כי מניח על גבי קרקע חשיב תמיד כמו עמד לפוש אמנם החזו"א נקט שכונתם שכאן זה כמו עמד לפוש עוד ביאר שאין זה דרך הוצאה שכל רגע הוא מכתף והכונה שכיון שזה לא אורחיה ממילא זה כמו לפוש ועיין נפש חיה סו"ס ט"ז שכתב לבאר שבאמת זה עמד לכתף אמנם כיון שזה נעשה קודם גמר העקירה כה"ג זה מחלק את העקירה לשנים ויתכן שלכן הרמב"ן לא ביאר כתוס' שנקט שזה עמד לכתף ורק מצד שזה הפסק באמצע העקירה יש כאן חיסרון ודו"ק

ג]והנה פשטות הראשונים דלא כראב"ד ושדבר מונח על הקרקע ומזיזים אותו חשיב עקירה ובפשוטו לפ"ז במגרר דבר על הקרקע לאחר ד"א חייב וכן במוציא מרשות היחיד לרה"ר וממשיך לרה"י חייב שתים וכן הוא בשיטה לר"ן פ. ועיין מג"א רס"ו סק"ז שעגלה שהולכת כל הזמן אין כאן הנחה ועיין ישועות מלכו סימן נ"ב שהקשה הרי זה כמגרר שנקטו הראשונים שיש כאן עקירה והנחה וכתב בדעת המג"א שזה לא הנחה לעשות ממנה עקירה חדשה שכיון שזה באמצע המלאכה ויש כאן המשך כדי לחייב ממילא חסר בחשיבות העקירה לחייב על זה וכל הגמ' של מעביר זה רק לחייב בתור הנחה וצ"ב ובפשוטו זה נסתר מר"ע שקלוטה כמי שהונחה חייב שתים אפילו שזה לא מפסיק תוך ד"א

ד]**ובלבד שלא יחליפו:** יש לעיין האם האיסור להחליף ברשיות דרבנן זה רק על ידי אותו אדם או גם בשני בני אדם עיין חזו"א ק"ד סק"ה שנסתפק בזה אמנם הבית מאיר סימן שמ"ו הביא מפורש מהראשונים לאסור אמנם מסתבר שכל זה אם מראש העביר על דעת שהשני ימשיך ולא אם הניח שם ואחרי זה בא מישהו אחר ורוצה לקחת את זה

**מעביר דרך עליו**

ה]**והאמר רבא וכו':** עיין רש"י שביאר שכונת רבא לחדש שאדם שמעביר ד"א ברה"ר והחזיק החפץ למעלה מעשרה טפחים חשיב העברה ברה"ר אפילו שלמעלה מעשרה זה מקום פטור והגמ' שואלת מהדין של איסקופה דמבואר דמה שזה עובר דרך מק"פ זה סיבה לפטור והגמ' עונה ששם זה נח וברבא מדובר שזה לא נח והנה בעיקר דמיון הגמ' שהבינה שדין הבריתא גם בלא נח ולכן שאלה על רבא, הקשו הראשונים הרי יש ברייתא לעיל מפורש שרבנן חולקים על בן עזאי ומה ס"ד דגמ' ועיין אבי עזרי פט"ו משבת דביאר דבתחילה הבינה הגמ' שרבא דיבר שעומד במקום אחד ומעביר ד"א וא"כ מבואר מרבא שחייב אפילו בהניח או שלכל הפחות חזינן שזה לא חשיב מונח והגמ' דוחה שברבא זה לא חשיב מונח וכאן זה חשיב מונח ומצד מה שזה עבר במקום פטור זה לא חיסרון ע"ש [אמנם עיין רש"י עירובין צ"ח שכתב מפורש בדמיון הגמ' לאיסקופה שהוא הולך על האיסקופה ואולי יש לדחוק שבתחילה הוא עומד ע"ש]

והנה הגמ' אומרת הכא נח הכא לא נח וצ"ב ההבדל ועיין חידושי בית מאיר וכן ביאר בסימן שמ"ו שהכונה שבמעביר דרך עליו מדובר שהוא הולך וממילא אין כאן הנחה במקום פטור משא"כ באיסקופה מדובר שהוא עומד וכה"ג חשיב שהדבר נח ובחזו"א ס"ב סקי"ג ביאר שכאן שהוא עומד ברשות מסוימת ומביא הדבר אליו זה סברא שיחשב הנחה משא"כ אם מעביר ברשות אחרת אין סיבה שיחשב כאן מעשה הנחה ובשער הציון סימן שמ"ו סק"ו הביא מהמעשה רוקח לבאר שכל הדין של רש"י שזה חשיב מונח זה רק במקום פטור וצ"ע א"כ למה זה לא פוטר בדרך עליו הרי רש"י ביאר שזה מק"פ ויתכן שהכונה כבית מאיר ששם מדובר שהולך ויתכן שזה עצמו כוונת הגמ' ששם כיון שהקרקע רה"ר חשיב כאילו זה מונח בקרקע ואין כאן הנחה במקום פטור ועיין תוס"ר עירובין ל"ג. דמשמע שביאר כך הגמ' והנה מבואר בגמ' עירובין צ"ט. דבעומד ברה"י ומטלטל ברה"ר חייב כמו במקרה של רבא ולכאורא לחילוק הגמ' כאן הרי שם זה נח ולדרך הבית מאיר צ"ע ולדרך החזו"א א"ש ששם אין סיבה שיחשב כמונח ולתוס' הרא"ש לכאורא שם כיון שגופו ברשות אחרת לא שייך לומר שזה מונח בקרקע וצ"ע ועיין מרומי שדה בעירובין

והנה עיין תור"פ עירובין צ"ח שהקשה הרי ר"א אומר שהמוציא משא למעלה מעשרה חייב והטעם דחשיב כאילו זה לא מק"פ כי אדם שעל הקרקע חשיב שזה לא מק"פ וא"כ מה הגמ' שואלת על רבא מאיסקופה הרי ברבא זה לא חשיב מקום פטור ושם זה מק"פ ועיין לעיל מהתוס"ר שיתכן שזה ישוב הגמ' אמנם יתכן דס"ל כרשב"א שרק לגבי עקירת גופו חשיב כלמטה אבל לגבי עקירת ידו אין זה כך אלא חשיב מק"פ ואם סוגין מדובר בעקירת ידו א"ש עוד יתכן דעיין ישועות דוד סימן ל"ו שהאריך להוכיח שכל הסברא של משא בני קהת זה רק לגבי העקירה וההנחה אבל לגבי העברה זה לא עוזר [והארכנו בזה לקמן צ"ז. ובסוגיא דמשא בני קהת] דבזמן שהחפץ הוא לא מונח חשיב שהוא במקום פטור וא"ש קושית הגמ'

והנה הגמ' בעירובין מוכיחה כרבא מהמשנה שעומד אדם ברה"י ומטלטל ברה"ר והקשו הראשונים לרש"י מנ"ל לגמ' שמדובר למעלה מעשרה ורש"י ביאר שמדובר שם בגג ועיין אבן העוזר שכתב שאפשר להעמיד שזה למטה מעשרה אמנם הרי תוס' נקטו בדעת רש"י שכיון שידו של אדם ברשות אחרת זה כמו מק"פ א"כ א"ש דמיון הגמ' ועל דרך זה ביאר בחזו"א ס"ב סק"ה אלא שדן מצד דין אגד יד שזה מגדיר שחסר בהעברה ברשות שזה מקום לחייב וצ"ב באמת דעת תוס' ורש"י וצ"ל שכל מה שזה מק"פ ביחס להנחה אבל עד כמה שהיד זזה ואין זה מונח אין זה מתיחס למק"פ וצ"ע

ו]עיין תוס' שביארו בשם ר"ח שכונת הגמ' דרך עליו שזה הגיע נגדו והגמ' דנה מסברא שזה חשיב מונח וזה טעם הבריתא ובזה א"ש דמיון כל הסוגיות אלא שצ"ב מה שהגמ' מחלקת הכא נח והכא לא נח ועיין ראב"ד פי"ב הי"ד ובשלט"ג בשם הריא"ז ובתוס' רי"ד ו. שביאר שכוונת הגמ' שמדובר שהוא נח קצת באיסקופה אבל אם לא הניח ידו לא חשיב נח ועיין חזו"א ס"ב סקי"ג שכתב שזה דוחק דא"כ הגמ' היתה צריכה לומר בכא במאי עסקינן בשנח ועיין מהרש"א שביאר שכונת ר"ח רק במקום פטור ועיין רעק"א שהכונה שזה כמו בן עזאי שזה לקולא ולא לחומרא ובמקום פטור זה פוטר ולכאורא הכונה שאדם שעומד וידו זזה והדבר מגיע נגדו יש כאן הנחה פורתא וזה לא סיבה לחלק המעשה אבל אם זה היה במקום פטור זה סיבה לפטור וכמו מהלך כעומד לבן עזאי שרק פוטר במקום פטור ולפ"ז כונת הגמ' הכא נח במקום פטור וכאן לא ולכאורא עיקר חסר מן הספר

ועיין רעק"א שהקשה דדבר המהרש"א נסתרים מהגמ' בעירובין צ"ט. שאם אדם עומד בכרמלית ומוציא חפץ לשם ומניח אחרי זה ברה"י חייב ומבואר שזה לא חשב הנחה גם לגבי מקום פטור וצ"ל שהגמ' שם כהו"א דסוגין דהגמ' דימתה מקום פטור לאם זה לא מקום פטור ובהכרח שזה לא הנחה כלל והנה עיין רמב"ם דמבואר בדבריו שאם אדם עוקר מרה"י ומניח ברה"ר ומעביר דרכו שהוא בכרמלית הוא פטור ובהכרח הביאור כדביאר בשער הציון מצד שזה הנחה במקום פטור אבל כה"ג בד"א זה לא נחשב הנחה וצ"ע כנ"ל מהגמ' בעירובין וצריך לדחוק דהגמ' כהו"א וכנ"ל

והנה בהא דמבואר כאן ברש"י והרמב"ם והמהרש"א בדעת התוס' דדבר שמגיע נגדו חשיב מונח במקום פטור יש לדון האם זה גם הנחה לחיוב כגון בסוף ד"א ורק לכן זה פוטר במקום פטור או שזה לא הנחה לחיוב כיון שלא בטלה עקירה ראשונה ובכל אופן זה סיבה לפטור במקום פטור והנה לדעת הרא"ש שיטת רש"י שידו לא ניח ובעקירת ידו ללא גופו עקירת גופו לא הוי עקירה ומבואר בתוס' שגם אין כאן ביטול עקירה הראשונה והקשה הראש יוסף א"כ למה כאן במקום פטור זה פוטר ובפשוטו בהכרח כנ"ל שגם הנחה שאין בסיבתה לחיב ואין כאן בטלה עקירה הראשונה בכל אופן במקום פטור זה סיבה לפטור וצ"ע

ז]עיין רמב"ם פט"ו ה"א דהעומד ברה"י ומטלטל ברה"ר ד"א פטור כיון שהוא ברשות אחרת ובפשוטו הביאור כמו שביאר החזו"א ס"ב ה' שכיון שידו זה כמו מקום פטור א"כ חסר כאן במלאכת העברה ד"א ובפשוטו הכונה שחסר בטלטול ד"א אמנם עיין חזו"א שכתב סברא שזה מחסר במעשה עקירה שעוקר ישר למקום פטור ע"ש והנה בפשוטו דברי הרמב"ם נסתרים מהגמ' בעירובין צ"ט. שדימתה את רבא של דרך עליו לאופן הנ"ל וכן הקשה בהשגות הרמ"ך שם וצ"ל שהרמב"ם נקט כלשון שהגמ' מדיקת מהמשנה שפטור ובהכרח לחלק בין זה לרבא וכנ"ל, כן ביאר באבי עזרי. וצ"ע בזה עוד יתכן שהגמ' שם לא סברא מהחילוק של הנחה במקום פטור וסוגין סברא חילוק זה ולסוגין גם כה"ג צריך לפטור ולפ"ז סברת הרמב"ם שחשיב הנחה במקום פטור כיון שגופו עומד ועיין חזו"א סק"ה ובמרומי שדה בעירובין [והנה אם נימא שברבא מדובר שהוא הולך וכמבואר בריטב"א עירובין צ"ח א"כ יתכן שבאמת רק כה"ג חייב אבל אם הוא עומד חשיב נח ולכן פטור וזה כדרך הבית מאיר ולפ"ז א"ש דין הרמב"ם אלא שזה לא כסוגיא דעירובין ויתכן כנ"ל]

ח]הנה באדם שעומד ועוקר חפץ מהקרקע האם חשיב מונח או לא בפשוטו לבית מאיר בדעת רש"י מבואר שזה מונח ולשאר הראשונים יתכן שזה רק סברא במקום פטור והנה דנו במפנה חפציו מזוית לזוית וכשהתחיל ללכת כבר היה על דעת לצאת האם חייב מצד שאז זה מעשה עקירה ועין נפש חיה שהאריך בזה והוכיח שפטור וביאר כי לא בטלה עקירה ראשונה ולכאורא אין בזה מקום לנדון אלא לרש"י הנ"ל שכה"ג חשיב עדין מונח ובזה כה"ג אין לפטור אלא מצד שלא בטלה ועיין רש"י לעיל ה: ד"ה היה שכתב שמשעקר רגליו נמלך ומשמע שאם נמלך קודם חשיב עקירה ויתכן שזה לשיטתו וצ"ע בכל זה

ט]בעיקר שיטת רש"י דמעביר דרך עליו הכונה שזה מק"פ ומבואר שזה לא חיסרון עיין חזו"א ס"ב סק"ה שדן האם גם ביעבור ברה"י נגד מקום הרה"ר יחשב ד"א וכתב שאולי גם לרש"י מה שמתקים הדין ד"א דתחתיו הוא רה"ר ועין תוס' ו. שהוכיחו מהגמ' חילוק זה ועיין אבי עזרי שכתב שאם נימא שהעברת ד"א זה חלק מהאיסור א"כ צ"ע למה באמת מתחייב אם עושה למעלה מעשרה הרי אין כאן העברת ד"א ואולי יש מקום לומר שזה ודאי שכיון שרגליו בקרקע יש כאן העברת ד"א ברה"ר רק שיש כאן גם העברה במקום פטור כי למעשה זה במקום פטור ואם כה"ג זה סיבה לחיסרון דזה שינוי נצורת המלאכה גם כאן זה מהוה חיסרון

**פרק הזורק**

**צ"ו. במשנה – צ"ז. בעי רבה**

**א.שני דיוטות – רש"י ועיין ריטב"א בסוגין וברשב"א צ"ט. ובעירובין ל"ג. ובתוצאות חיים סימן ג' סק"ז**

**ב. האם זה צריך להיות שני רה"י שונים – תוס"ר ד. ובפיה"מ ריש פ' הזורק**

**ג. האם דוקא בשני בני אדם והאם יש איסור דרבנן באחד – תוס' ג. ועין תוס' ד. ד"ה ומ"ש וברש"ש שם ובבה"ל שנ"ד ד"ה אא"כ, ועיין תוס' ה. ד"ה אמרי ובתוס"ר שם, ועיין חזו"א ס"ב י"ט אות ה ד"ה בתוס'**

**ד.האם יש איסור דרבנן בשני דיוטות – רמב"ם פי"ג הי"ט ורשב"א עירובין פ"ה: ד"ה ולענין ובשעה"צ שמ"ח סק"א [ויש לעיין בדברי התוס' ד.]**

**ה. בהא דמושיט לא הוי אב – עיין ר"ן ע"ג. במשנה וברמב"ן שם [ועיין תוס' ב. ד"ה פשט]**

**ו. האם איכא איסור מושיט בכרמלית – עיין רעק"א בגליון סימן שמ"ח**

**ז. בגדר החיוב למעלה מעשרה במושיט – עיין רשב"א. ו. ד"ה ואסיקנא [ובתוס' שם] ובתוס"ר ד: ד"ה מאי בסופו [ובתוס' שם]**

**ח. תוד"ה הכנסה - עיין מהרש"א ומהר"ם [וע"ש במקור זריקה בהוצאה ועיין רשב"א ד: ד"ה הא]**

**ט. בגדר דין שתי אבות ובגדר המחייב לר"א – עיין תוצאות חיים סימן ה' סק"ב – סק"ה ועיין תורי"ד קל"ח.**

**צ"ו. – מלאכת מושיט**

א]מבואר במתניתין דאיכא מחייב של מושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר וזה רק בדיוטא אחת אבל בשתי דיוטות פטור ועיין רמב"ן ע"ג. דהביא מהירושלמי להקשות למה זה לא אב בפני עצמו והירושלמי עונה כיון שאין לו תולדה ומשמע שזה אב ובאמת מי שיעשה דבר זה אם עוד הוצאה יתחייב שתים וצ"ע אמנם בתוס' ב. מבואר שזה תולדה ובר"ן שם תירץ שכיון שאין חיוב אלא אם יש רה"ר באמצע לכן זה כמו מוציא מרשות לרשות והנה בעיקר גדר איסור מושיט כתבו לדון האם זה מצד הוצאה מרה"י לרה"י רק אין כאן חילוק רשויות אלא אם רה"ר באמצע או שזה מעיקר צורת המלאכה ובר"ן משמע קצת שזה מעיקר צורת המלאכה ולכן זה בכלל הוצאה דהינו שיש כאן הוצאה מרשות לרשות רק ההנחה במקום אחר והנה עיין תוס"ר ד. שכתב שרק אם זה שני רה"י נפרדים כמו בעגלות ולא אם יוצא שני גזוזטרות מאותו רה"י אמנם הרמב"ם בפיה"מ בפירקין ביאר שזה היה רה"י אחד ויתכן שזה תלוי בנ"ל דאם החיוב מצד השינוי לרה"ר א"כ מה איכפת לן שזה רה"י אחד אמנם אם זה מצד שהרה"ר עושה לשני רה"י א"כ כאן שזה רה"י אחד זה לא שיך ואינו מוכרח

ב]בעיקר ההבדל בין דיוטא אחת לשתי דיוטות רש"י ביאר שהכונה אם אורך רה"ר ביניהם או רוחב רה"ר ביניהם אמנם עיין ריטב"א וכן ברשב"א צ"ט. וכן בדבריהם עירובין ל"ג. שהביאו מרב האי גאון שהכונה שעיקר המלאכה שהניחו הקרש על שני הרה"י יחד ורה"ר באמצע ורק בכזה אופן חייבים אבל אם אדם מושיט מרה"י אחד לרה"י אחר דרך רה"ר אין זה בכלל מושיט ובביאור ההבדל בין דיוטא אחת לשתי דיוטות הריטב"א ביאר שעיקר החילוק האם הניח על שניהם יחד או שהעביר לרה"י השני אמנם ברשב"א משמע שההבדל שבדיוטא אחת שרגילים לחבר את שני הרה"י יחד רק בכזה סוג שני רה"י חיבים משא"כ בשתי דיוטות שלא רגילים לחברם על ידי נסר ולהפכם לרה"י אחד [ומשמעות דבריו שכה"ג שאין קשר בשני רה"י חסר בשם מושיט וצ"ע] עוד הביאו תוס' לעיל ג. וכן הראשונים בעירובין שאין איסור אלא אם זה אם שני בני אדם דהינו שההושטה ליד השני אבל אם סתם מניח שם אין איסור אמנם מרש"י עירובין ל"ג. מבואר לא כך וכן דייק החזו"א מסתימת לשון הרמב"ם ועיין ריטב"א עירובין שכתב עוד שדוקא אם אדם מושיט מרשותו לרה"י השניה ולא אם לוקח מרה"י השני למקום שהוא נמצא אמנם מרש"י שם מבואר לא כך והנה יש לעיין האם יש איסור דרבנן אם זה לא שני בני אדם ועיין לשון תוס' ד. שאיכא איסור חיוב חטאת ועיין רש"ש שביאר שכאן זה לא שני בני אדם והוי רק איסור דרבנן ע"ש [אמנם יתכן שמה שכתבו התוס' איסור חיוב חטאת מצד שהיה כאן ידיעה בינתים ואין כאן חיוב חטאת וכן משמע יותר מלשונם] ועיין בה"ל שנ"ד ד"ה אא"כ שנסתפק בזה ולכאורא מסברא זה דומה לזורק שאין בזה איסור כי זה לא צרוה של מעשה הושטה, ועיין תוס' ה. לענין מושיט לטרסקל שביד העני שאם צריך דוקא שני בני אדם כה"ג אין חיוב מושיט ועין תוס"ר כיון שהעני הוא לא רה"י דהינו שגם המקבל צריך לעמוד ברה"י

והנה הגמ' דנה האם ר"ע יליף זורק ממושיט ועיין תוצ"ח ס"ג סק"ז שהקשה לדעת הרשב"א שצריך דוקא שיניח באמצע מה זה שייך בזורק וכן עיין חזו"א ס"ב י"ט אות ה' שהקשה על הירושלמי שצריך דוקא שני בני אדם שלענין ילפינן זורק ממושיט לא משמע כך דהגמ' דנה שלמטה מעשרה לכו"ע חייב ושם זה לא ליד בן אדם ולא משמע שמדובר בני מקרים אמנם בפשוטו הסברא שצריך דוקא שני בני אדם או באופן הירושלמי מצד שהחפצא של האיסור הוא מושיט ואם לא זה לא מעשה הושטה וכן הוא בלשונות הראשונים ועד כמה שילפינן זורק ממושיט א"כ אין תנאי דוקא של מושיט וודאי שאין תנאים אלו אמנם כל זה ניחא למהר"ם דלר"ע גם בשני דיוטות חייב אבל לכל הראשונים דמבואר דר"ע מודה ששתי דיוטות פטור צ"ע וצ"ל שזרק וזה נח על שני רה"י אם רה"ר באמצע ועיין ריטב"א ג: דבעמד ידו מעט ברה"ר אין זה צורת מעשה הושטה וזה על דרך הנ"ל

ג]מבואר במשנה שבזורק אין חיוב מושיט ועיין רשב"א בעבודת הקודש ש"ג פ"ה ס"ט שכתב שאין בזה איסור ועיין רעק"א שהקשה שלשון המשנה פטור וכתב שצ"ל שזה מצד עירובי חצירות אם זה בשני בני אדם והנה לענין שני דיוטות מדויק בלשון הרמב"ם שיש איסור וכן הוא ברשב"א בעבודת הקודש שם אמנם בחידושיו עירובין פ"ה: ד"ה ולענין מבואר שאין איסור דרבנן וכתב שלשון המשנה פטור מצד שיש איסור חצירות וכנ"ל [ושמעתי לדון דיתכן שזה תלוי בפירוש דיוטא אחת או שתי דיוטות דלרב האי זה שינוי מעצם המלאכה ולא תנאי צדדי] ועיין שער הציון שמ"ח סק"א שנקט שיש איסור דרבנן [ועיין מ"ב שנ"ה סקי"ט] וצ"ב מה הנידון בזה ועיין רשב"א בעירובין שכתב שכן מבואר בפרק הזורק וצ"ב כוונתו

ד]עיין גמ' ד. שאומרת כאן לאותה חצר וכאן לחצר אחרת ושואלת מ"ש וכתבו התוס' שמדובר בשתי דיוטות א"נ גם בדיוטא אחת ואין רה"ר ביניהם ועיין מג"א שמ"ח וכפי שביארו באבן העוזר שהכונה שיש כרמלית ביניהם ולפ"ז למד מכאן שאין איסור מושיט בכרמלית אמנם עיין אבן העוזר שחלק וביאר שהכוונה שהרה"ר לא ביניהם וכה"ג אין חיוב ועין רשב"א עירובין ל"ג שהקשה את קושית תוס' ומזה למד כביאור רב האי גאון ולכאורא דברי האבן העוזר פשוטים ומה הנידון ומשמע קצת שגם כה"ג יש מקום לחייב דזה עבר דרך רה"ר ועיין תוס"ר שכתב שרק אם זה שני רה"י נפרדים לגמרי חייבים ועיין לעיל והנה תוס' תירצו בתחילה שזה שני דיוטות וצ"ע אבל מדרבנן יש איסור וא"כ אין מקום לקושית הגמ' ואין לומר שלגבי דרבנן הרי גם אם יחזיר לאותו חצר יש איסור דהרי בגמ' מבואר שמעיקר הדין אין סיבה לאסור להחזיר אלא מצד קנס וצ"ע ועיין ריטב"א ג: שתירץ על קושית התוס' שבעיכב ידו אפילו שזה לא הנחה אבל זה מחסר בצורת ההושטה

ה]במלאכת מושיט נתחדש שגם למעלה מעשרה חייב והנה כאן אין עקירה והנחה למטה מעשרה או אדם שעומד למטה מעשרה ולכאורא היה מסתבר שכאן מעצם מקום החיוב אין הלכה ברה"ר אלא שגם הלמעלה מעשרה הוא בכלל צורת המלאכה שכן היה במשכן ועיין תוס' ד. שדנו שאולי זה דוקא למעלה מעשרה אמנם רש"י ד: ד"ה זורק אומר למעלה מעשרה וכ"ש למטה וכן הוא ברמב"ם אמנם עדיין צ"ב כנ"ל ועיין תוס' ד: שכתבו שלמעלה מעשרה זה מקום פטור וכן הקשו ו. למה הגמ' לא הוכיחה מדין מושיט למעלה מעשרה ותירצו שתחתיו זה מקום חיוב ומבואר שביסודו זה מקום פטור אמנם הרשב"א שם וכן התוס"ר ד: כתבו שלגבי מושיט זה לא מקום פטור דזהו מקומו ובדעת תוס' צ"ל שכיון שאם יעבור דרך מקום פטור כגון סטיו ודאי שפטור ובהכרח שגם כאן יסוד הדין זה שזה עובר ברה"ר וזה נחשב שגם כה"ג חשיב כאילו זה למטה מעשרה וממילא שיך לדון שיש כאן מקום פטור וצ"ע [וזה על דרך המבואר בכמה דוכתי שהמקום פטור פוטר גם אם מתקים שם המלאכה כגון למעלה מעשרה לרש"י או בתוס ה: שדנו שלבן עזאי מפנה חפציו פטור]

והנה עיין תוצ"ח ס"ד שהביא מאירי דמה שאין חיוב בזורק מצד שזה למעלה מעשרה ורק במושיט שהאדם הוא למטה מעשרה לכן חייב וכתב שלפ"ז אם האדם יעמוד למעלה מעשרה יהיה פטור והנה בפשוטו דבריו צ"ע דהרי הוא עומד ברה"י ומה זה משנה שם אם הוא למטה מעשרה או למעלה עוד צ"ע שלדבריו למה זורק למטה מעשרה פטור ועיין תוצ"ח מה שביאר דברים מחודשים

ו]עיין תוס' לעיל שדנו שאולי חיוב מושיט זה רק למעלה מעשרה וכתבו להוכיח מהא דהגמ' לא אמרה דנחלקו למטה מעשרה אבל למעלה מעשרה לכו"ע חייב ועין מהרי"ט ורעק"א שהקשו אולי לצד שילפינן זורק ממושיט ודאי שגם למטה מעשרה חיבים משא"כ לצד שלא לומדים ה"ה לא לומדים למטה מעשרה מלמעלה מעשרה ובפשוטו הביאור שכל הנידון של הגמ' האם לומדים בדבר שהוא שינוי בצורת העשיה כגון זורק ומושיט אבל לגבי קביעת הרשויות של המלאכה אין זה ענין לנ"ל וכמו שלגבי הדין של שני דיוטות שר"ע מודה וצ"ע בזה

**בענין אב ותולדה לר"א ולרבנן**

ז]**תוד"ה הכנסה:** נקטו שאפשר ללמוד זריקה מסברא והיה מקום לומר שכוונת הגמ' שמעביר יודעים ורק זורק לא אמנם עיין תוס"ר שביאר שהיה אפשר ללמוד מהוצאה ומבואר שלמדו שכונת הגמ' שגם אין מקור למעביר ובכל אופן דנה מה המקור של זורק ואחרי זה ששואלת מעביר מנ"ל אין הכונה שהנידון קודם היה שכבר יודעים מעביר ומחפסים מקור לזורק אלא שגם מעביר לא יודעים אלא שלא דיברה על זה הגמ' ועיין מהרש"א שהקשה מה ענין ד"א למוציא וביאר על פי הבעל המאור דד"א זה כהוצאה מרשות לרשות והדבר מחודש שלא רק לאחר שזה נאמר כך הוא גדר הדברים אלא שמסברא אפשר לדעת דבר זה

והנה צ"ב למה שכתבו התוס' שכל דבר צריך במשכן א"כ מאיפה יודעים זורק בהוצאה ועיין רשב"א לעיל ד: שכתבו שבמשכן זרקו מרשות לרשות אמנם עיין מהרש"א ומהר"ם שביארו שזה סברא שאין טעם לחלק בין זריקה להוצאה, וצ"ע הרי לענין מושיט מחלקים ולמה כאן זה סברא שלא צריך מקור ובהכרח שבמושיט יש יותר סברא שהצורה שנעשתה המלאכה זה קובע בצורת האיסור מאשר בכל הוצאה ושמעתי לדון שבשאר הוצאה האיסור זה התוצאה אבל כאן עיקר האיסור זה המעשה וצ"ע בזה

ח]**אמאי קרי ליה אב וכו':** עיין רמב"ן שביאר שקושית הגמ' מה נפק"מ במה שיש מושג של אב ותולדה והגמ' אומרת נפק"מ ושואלת שלר"א אין את הנפק"מ ועונה שבאמת רק מצד שמה שהיה במשכן קוראים לזה אב ובריטב"א ביאר שקושית הגמ' גם מה נפק"מ וגם מה הטעם ובתחילה מבארת מה הנפק"מ ואחרי זה אומרת רק מה הטעם ובפשוטו גם לרבנן הטעם שבחרו מה אב ומה תולדה זה מאותו טעם שלמסקנת הגמ' לר"א וכן הוא ברמב"ן שהמקשן ידע כבר שזה הטעם לרבנן

והקשו הראשונים למה הגמ' לא אומרת נפק"מ לענין התראה ועין רמב"ן שלר"א מתרים כל דבר בשמו עצמו ולא באב אמנם עיין תוס' שכתבו ליישב שזה בכלל תירוץ הגמ' ועיין חידושי הגרש"ר ב"ק ס"ב סק"א שהקשה דאם הגמ' כבר ידע דבר זה מתחילה לרבנן א"כ העיקר חסר מהספר ולכן ביאר שהגמ' בתחילה לרבנן באמת הבינה שהעיקר שיש ארבעים סוגי איסור ובאמת אין שום נפק"מ במה שאחד אב ואחד תולדה אבל לר"א הרי אין בזה שום ענין ולכן מחדשת הגמ' שמה שחשוב חשיב אב וממילא זה סיבה גם לענין התראה ע"ש

ט]מבואר בגמ' שלרבנן על אב ותולדה חיבים אחד אבל על שני אבות חייבים שתים ועיין תוצאות חיים סימן ס"ה סק"ב שביאר בשם התורי"ד קל"ח. שכל אב זה כמו שם איסור בפני עצמו ובפשוטו כן הוא מבואר מהגמ' סנהדרין ס"ב דמדמה חלב ודם לזורע וקוצר וכן עיין גמ' הוריות לענין עקירת כל הגוף שאין חיוב פר העלם דבר שאם נעלם אב שלם חשיב עקירת כל הגוף וע"ש בתוצ"ח שהביא מלשון רש"י שזה מצד גופין מחולקין אמנם ע"ש שהביא שגם רש"י דימה לחלב ודם וכן הרי בעושה מלאכה שיש בה שתי אבות חייב שתים ולכאורא אם זה מצד גופים מחולקים הרי כאן זה יצירה אחת וי"ל ועיין כריתות י"ט דמבואר דצריך ידיעה באיזה אב חטא ולא מספיק שיודע שחילל שבת ובהכרח שזה כאיסור נפרד והנה דנו בעושה יצירה אחת שיש בה שני שמות של איסור האם חייב שתים או לא עיין מנחת אריאל קל"ח. שהביא בזה השיטות ולכאורא אם זה שני שמות של איסור למה שלא יתחיב שתים ויתכן כיון שהכל איסור מלאכה בשבת כל שאין כאן רק מלאכה אחת לא שיך לחיב שתים וצ"ב

והנה יש לחקור לר"א שעל אב ותולדה חיבים שתים וכן שני תולדות האם גם הוא מודה שיש ל"ט איסורים וזה רק מצד גופים מחולקים או שס"ל שכל מקרה שונה זה כאיסור נפרד ועין תוצ"ח שכתב נפק"מ האם מצטרף אב ותולדה לר"א והביא מהשטמ"ק בב"ק שחיבים, ובפשוטו זהו הנידון האם צריך להתרות בשם האב לר"א דנחלקו תוס' והרמב"ן ועיין ערול"נ כריתות י"ט דבעשה אב מוסים ולא יודע איזה תולדה עשה זה תלוי בר"א ורבנן האם חשיב ידיעה ולכאורא זה תלוי בנ"ל ועיין תוס' צ"ה. שלר"א אמרינן מתוך מאב לתולדה וזה כשיטתם שזה אותו איסור וכן עין תוס' צ. שדנו שלר"א שחיב על תודה במקום אב גם יתחיבו במוציא כמה מינים שזה כגופין מחולקים וכל הדמיון אם זה מצד גופין ולא אם זה מצד שזה כמו איסור אחר

והנה עיין רמב"ן ורשב"א כאן שהקשו אולי לכן קוראים לזה אב שאם עשה שני אבות גם לר"א חייב אחד וכתבו שזה לא הסבר למה יש אב ותולדה שיקראו לכולם אבות ומבואר מדבריהם חידוש שלר"א אם זה אותו אב אפילו שזה מעשה שונה שכה"ג בשני תולדות חייב שתים באב חייב אחד אמנם עיין רמב"ם פ"ז משגגות ה"ז דהביא המחלוקת בשני מקרים של אותו אב ומבואר שגם בזה נחלקו ר"א ורבנן ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שאם זה גופין מחלקין א"כ כל שזה שני מעשים משא"כ אם זה אב נפרד א"כ מה שזה אותו אב חשיב אותו איסור

והנה עיין רמב"ן שהקשה למה לא מנו כותש שובט ומדקדק וביאר שלרבנן א"ש שכיון שזה דומה לאב של אורג או בורר והרי בעושה אותו אב חייב אחד לכן קראו לזה בשם אותו אב אמנם לר"א קשה למה לא החשיבו דבר זה כשני אבות וכתב שבאמת יתכן שלר"א זה שני אבות עוד כתב שזה ממש אותו דבר ולכן זה סברא שימנה כאב אחד ולא כשתים דהינו שלפ"ז בבורר וכותש לר"א חייב אחד

**צ"ז. בעי רבה – ת"ר מרה"ר**

**בדין מוציא משאוי למעלה מעשרה**

**א.בביאור כונת הגמ' אילימא במעביר – עיין רמב"ן**

**ב.שיטת תוס' עירובין ל"ג. – ע"ש וברעק"א דו"ח ד: ד"ה המוציא ובחידושיו בעירובין ל"ב: ועין מהרש"א בתוס' ל"ג. ועיין חזו"א ס"ב סקי"ט ד"ה רעק"א ובתוצאות חיים סימן א' סק"א ג' [ושיטת תוס' זו הובאה ברשב"א ובריטב"א עירובין שם ובתוס' ב. ד"ה שבועות וכן בתוס"ר ד: ד"ה ר' עקיבא וברשב"א שם]**

**ג.האם בדין למעלה מעשרה שחייב זה רק בהעברה או גם בהנחה על אדם – עיין תוס' בעירובין שם [ועין גר"ז בקו"א סימן שמ"ז ובחזו"א ס"ב סקי"ט אות ג' שהקשו מהרבה גמרות] ובריטב"א בשם הר"מ בן שנאור ועיין תוס"ר עירובין ל"ג מה שדן מסברא ועיין ק"ב. ובתוס' רי"ד שם [ובשיטת תוס' במכילתין עיין תוס' ק"ב. ד"ה והציאו ו. ד"ה התם, ה. ד"ה כאן, צ"ט: ד"ה או ובמרומי שדה שם] ועיין רשב"א ה. שהאריך בזה ובביאור כונתו עיין חזו"א סימן ס"ב סקי"ט אות ג' ד"ה ערובין בסופו [וע"ש בכל דבריו] ובגר"ז סימן שמ"ז ס"ב וס"ו ובקו"א שם [ובעיקר שיטת הרשב"א בפשוטו סותר עצמו ו. וצ"ט: ע"ש] ועיין היטב ברמב"ן צ"ט: ד"ה או דילמא ובמה שהקשה בתוצאות חיים סימןי"ג סק"א ב' ועיין פסקי הריא"ז ח:**

**ד.שיטת רש"י – עיין צ"ב. [ובחזו"א ס"ב סקי"ט אות א' ובמשנת הגר"א קוטלר סימן י"ד סק"ה דה" ולפי"ד] ועין רש"ש ט. שהקשה שסותר משנתו**

**ה. גמ' ח: דרך עליו [עין סוגיא דעירובין צ"ח. וצ"ט. וברשב"א וריטב"א שם] – עיין שיטת רש"י וכן הוא בבעל המאור עירובין ל"ג וברשב"א רומב"ן צ"ט: ועיין בהשגת הראב"ד בכתוב שם בעירובין ובתור"פ עירובין צ"ח שהקשו שזה דינו דר"א ויש לעיין שזה תלוי בביאורי הראשונים הנ"ל**

**ו. בהא דמעביר דרך עליו ד"א ברה"ר חייב – עיין אבי עזרי פי"ג הט"ו ד"ה והנה מה שהקשה על הגר"ח**

א]**והא אמר ר"א וכו':** בביאור מימרא דר"א עיין תוס' בעירובין ל"ג. ד"ה והא שביארו שכונת ר' אלעזר דעוקר מרה"י והניח ברה"י והעביר ברה"ר חייב ונתחדש כאן דגם כה"ג חייבים ובטעם הדבר עיין חידושי רעק"א ד: ובעירובין ל"ב: שזה מצד העברה ד"א ברה"ר ונתחדש כאן שלא צריך דוקא עקירה והנחה ברה"ר וחידוש דר"א שבדין זה גם למעלה מעשרה חייב וע"ש שנקט מסברא שא"כ גם אם יעקור מכרמלית יהיה חייב והקשה דבתוס' ל"ב: מפורש שאם עוקר מכרמלית פטור עוד קשה דהגמ' הרי שואלת אילימא במעביר הרי למעלה מעשרה גם חייב אלא בזורק וצ"ע הרי גם בזורק צריך להתחייב כה"ג מדין ד"א ברה"ר וצריך לדחוק שכונת הגמ' ואין כאן ד"א ברה"ר עוד קשה שתוס' בעירובין שואלים מפורש באילן שעדין יכול לזרוק הרי מפורש שבזורק אין איסור ודוחק לומר לומר שאם עוקר ומניח ברה"ר אפשר שהעברה למעלה מעשרה אבל אם מניח ברה"י צריך שהעברה תהיה ברה"ר דמהיכי תיתי שיש שני דינים ועיין גמ' ז: שבנח בחור למעלה מעשרה פטור ומבואר שלא עוזר הנחה במקום פטור ובעיקר הביאור לפ"ז עיין חזו"א שהבין שבאמת לא צריך עקירה והנחה בדין ד"א ברה"ר והקשה מהגמ' קנ"ג דמבואר שיש דין עקירה והנחה וכן בגמ' לענין עמד לכתף מפורש שזה לא מחיב חזינן שיש דין הנחה ברה"ר אמנם בפשוטו ודאי צריך עקירה והנחה רק שזה לא צריך להיות ברה"ר ולכאורא לבעל המאור שזה מדין מוציא מרשות לרשות בהכרח שגם העקירה צריך להיות שם וצ"ע והנה מצאנו כדבר הזה במאירי סוכה מ"ג כמו שהאריך בתוצאות חיים אלא שכתב שם שזה רק אם עקר ברה"י והניח ברה"י ולא בכרמלית ומקום פטור וצ"ב גדר הדברים

אמנם עיין חזו"א סימן ס"ב סקי"ט ובתוצאות חיים ס"א סק"ג שכתבו שאין כונת תוס' לדין ד"א ברה"ר אלא כונתם שבדין דר"א נתחדש חיוב חדש של מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר ולכן בזורק זה לא שייך ועיין תוס"ר ד: וברשב"א שם שהקשו למה לא נלמד זורק ממעביר וכתבו שזה לא דומה שכאן עובר אם רגליו וכאן הוא זורק ועיין רשב"א עירובין ל"ג שהביא את שיטת התוס' והקשה אליהם ממקרה שהעביר מרה"י לרה"י ואין ד"א ביניהם ובהכרח כנ"ל ועיין תוס' ב. שהקשו למה המשנה לא אומרת מעביר ואין כוונתם לדין ד"א דאין זה נידון המשנה ועיין רשב"א שנתקשה דלא הוזכר במשנה כזה מחייב ולרעק"א לא קשה שזה דין ד"א ברה"ר והנה לשיטת תוס' הנ"ל כל החידוש שלמעלה מעשרה זה רק לענין עצם העברה אבל העקירה וההנחה זה ברה"י ובאמת התוס' בעירובין שם נקטו דרק בהעברה עוזר למעלה מעשרה אבל בעקירה והנחה צריך דוקא למטה מעשרה אמנם עיין תוס"ר בעירובין שם שכתב שאפילו שאין ראיה מהסוגיא שם אבל דן מסברא שכיון שזה כמו שזה מונח במקום רגליו א"כ חשיב שזה למטה מעשרה ועיין בתוס' בעירובין ובתוס"ר שם שכתבו להוכיח מהגמ' ט. התם לא נח דמבואר שאם ההנחה היה במקום פטור פטור ודחה התוס"ר שכונת הגמ' שחשיב שזה נח ברה"ר ע"ש ולדעת ר"ח שם בסוגיא אין שום ראיה מהסוגיא

ב]אמנם הרמב"ן רשב"א וריטב"א למדו בכונת הגמ' אילימא במעביר שהכונה שנימא דר"ע ס"ל שמהלך כעומד ולכן הוא חייב על הוצאה והכנסה ועל זה הגמ' שואלת שא"כ גם למעלה מעשרה דבמוציא מרשות לרשות הרי חייב גם למעלה מעשרה והנה לפירוש זה ודאי מבואר שגם ההנחה למעלה מעשרה דבפשוטו במשא בני קהת לא רק ההוצאה וההכנסה היתה על כתפיהם אלא גם העקירה וההנחה היתה כך ועוד דאם רק העברה במקום פטור את זה אפשר ללמוד מהדין של דרך סטיו [משא"כ לתוס' יש כאן חידוש דבמלאכת מעביר מועיל כה"ג] וכן נקטו כדבר פשוט הריטב"א והרשב"א אלא דפשטות הגמ' שמשא בני קהת זה הוצאה מרשות לרשות והרשב"א והריטב"א ביארו שזה ד"א ברה"ר והגמ' רק לומדת מדין ד"א ברה"ר לדין הוצאה מרשות לרשות אמנם עיין פסקי הריא"ז ח: שכתב שמשא בני קהת זה מוציא מרשות לרשות וכתב שרק שם נתחדש שמועיל מה שהניח גופו למעלה מעשרה אבל בד"א ברה"ר חייב רק אם הניח למטה מעשרה וכן עקר למטה מעשרה

והנה לשיטתם שנתחדש שבאדם למעלה מעשרה גם חייבים מצאנו בזה שני שיטות בראשונים דבתוס' רי"ד ק"ב. וכן פשטות הריטב"א עירובין ל"ג בשם הרמב"ש שגם באדם אחר שמניח עליו למעלה מעשרה חשיב שהוא למטה מעשרה וכן הביא המ"מ לענין ידו של עני שיכולה להיות למעלה מעשרה ובכל אופן בעל הבית חייב וכן הביא הרשב"א ה. כאלו שיטות [אמנם משמעות הרשב"א שנקט שלשיטות אלו במעביר גם אם יניח על כותל למעלה מעשרה טפחים יהיה חייב וכדלקמן ברש"י] אמנם הרשב"א שם כתב שרק בעקירת גופו והנחת גופו חייב גם אם החפץ מונח למעלה מעשרה אבל במניח על אדם אחר אין חיוב אלא אם מניח למטה מעשרה ובביאור החילוק החזו"א [סק"ג ד"ה עירובין לקראת הסוף] נקט שרק אם עשה מעשה עקירת גופו והנחת גופו שזה דומיא דמשא בני קהת בזה למעלה מעשרה כלמטה אבל אם זה היה עקירת חפץ אפילו שעושה הנחת גופו יהיה פטור ובגר"ז סימן שמ"ז ס"ב ביאר שרק כלפי האדם שפועל גופו נחשב כלמטה מעשרה וגם אם יעשה הנחת חפץ על גופו אבל לגבי אדם אחר הוא נחשב כלמעלה מעשרה והיה מקום לבאר על דרכו של החזו"א [וכמדומה שכן הוא במשנת הגרא"ק סימן י"ד] אלא שלא צריך את עקירת גופו בתור מחייב חדש אלא שלגבי עקירת גופו או הנחת גופו דדנים את ההנחה של האדם אם החפץ בזה למעלה מעשרה כלמטה וגם אם היה עקירת חפץ והנחת גופו יהיה חייב והנה הרשב"א הביא את הירושלמי שהעמיד שידו של עני מדובר שזה למטה מעשרה ומשמע בכל המקרים וגם בעקר העני מרה"י ולדעת הגר"ז כה"ג גם אם זה למעלה מעשרה אמנם עיין במ"מ שהביא הירושלמי רק לגבי בעל הבית ולא לגבי העני ומשמע כגר"ז

ג]והנה עיין רשב"א ו. שהקשה על הגמ' שמחפסת מקור לעובר דרך מקום פטור למה הגמ' לא הוכיחה ממעביר ד"א ברה"ר שחייב שכן היה משא בני קהת וכן עיין צ"ט. שהגמ' דנה בעבר דרך מקום פטור האם זה סיבה לחייב והקשה למה הגמ' לא מוכיחה מהדין של מעביר ד"א דרך עליו והדין של ר"א של משא בני קהת והדברים צ"ע הרי הרשב"א ס"ל שלגבי ההנחה חשיב כהנחה במקום חיוב וא"כ אין כאן העברה במקום פטור ועיין ריטב"א צ"ט שתירץ כן וצ"ע דעת הרשב"א ועיין ישועות דוד חלק אורח חיים סימן ל"ו שביאר שרק לגבי ההנחה חשיב כמקום פטור אמנם לגבי העברה ודאי שדנים לפי איפה שזה במציאות

והנה עיין לעיל דהבאינו לתוס"ר שדן מסברא שאדם שעל הקרקע חשיב תוך עשרה וצ"ע א"כ מה הגמ' שואלת על רבא ממקום פטור הרי ברבא חשיב שזה לא מקום פטור וביותר צ"ע דהגמ' בעירובין שואלת על רבא ממעביר דרך סטיו וצ"ע מה הדמיון דברבא חשיב שזה לא מקום פטור ועוד צ"ע דרב אלעזר חידש שמעביר חייב למעלה מעשרה ומה החידוש הרי זה כמו למטה מעשרה והרי התוס"ר דן מסברא ולא מצד שזה דינו דר"א ובפשוטו מוכח כנ"ל שכל סברת התוס"ר זה רק על ההנחה ולא על העברה ולזה צריך להגיע לחידשו של ר"א וא"ש קושית הגמ' על רבא מסטיו וכן תירוץ הגמ' לא נח במקום פטור ורק כתב הרא"ש שאם ינוח כה"ג חשיב שזה לא מקום פטור וצ"ע אמנם עיין תוס' בעירובין דבלשונו משמע שגם לענין עיקר העברה מועיל הסברא שרגליו בארץ ויש לדחוק אמנם מר"פ שהקשה על רש"י ח: מה הגמ' שואלת על רבא ממקום פטור הרי פה רגליו בארץ וזהו דין משא בני קהת חזינן שלא ס"ל כן

ד]עיין רש"י צ"ב. שנקט מפורש שבדין משא בני קהת זה גם לגבי ההנחה וע"ש שהקשה מזורק ד"א בכותל [ומבואר שנקט דלא כריא"ז אלא שדינא דר"א זה גם בד"א] וכתב שחלוק זורק ממעביר והנה אין לומר שכונתו שההבדל אם זה על אדם או בכותל דא"כ אין ההבדל בין זורק למעביר אלא איפה הניח אלא עיין חזו"א [ס"ב י"ט א'] שביאר שס"ל שיש הבדל בין עקירת גופו והנחת גופו לבין הנחת חפץ ולזה א"ש לשונו שזורק גם על אדם פטור אמנם עדין קצת דוחק לשון רש"י שההבדל בין מעביר לזורק דהרי גם מעביר אם יניח על גבי מקום ללעשרה פטור ועיין חזו"א שכתב לדון [וכן הוא במשנת הגרא"ק סי"ד סק"ה] דאולי באמת ס"ל לרש"י דממשא בני קהת ילפינן דבמעביר חיב גם אם הניח למעלה מעשרה וגם אם יניח על כותל ודחה דבר זה מהגמ' ג: שלמעלה מעשרה מותר אמנם יתכן לחלק בין מושיט לבין מעביר ועין חזו"א שהקשה עוד מהגמ' ט. התם לא נח דמבואר דבנח חשיב מקום פטור אמנם יתכן שגם שם זה לא מעביר אלא רק מזיז את ידו והנה ברש"י ט. מבואר שהחיוב רק אם הניח למטה מעשרה והקשה הרש"ש שזה סותר משנתו שהרי לקמן צ"ב נקט שחייב גם על הנחה למעלה מעשר אמנם אם נימא שכל רש"י רק במעביר ולא במושיט ומוציא דרך העברה א"ש וגם לחזו"א שרק בעקירת גופו ס"ל לרש"י שחייבים למעלה מעשרה א"ש אם רש"י כאן זה לא בעקירת גופו [ועין פסקי הרי"ד ח. לגבי זריקת כורת שהקשה ממשא בני קהת וכתב שזורק לא ילפינן ממשא קהת ובפשוטו גם לענין למעלה מעשרה וזה כנ"ל ברש"י]

ה]הגמ' צ"ט. מביאה שר' מרדכי הסתפק בזרק על גבי עמוד האם חייב או שכיון שזה ממקום פטור קאתי פטור והקשה הרמב"ן הרי רבא אמר שדרך עליו חייב אפילו שזה עבר במקום פטור וכן בדרך סטיו רבנן אמרו שחיייב ותירץ הרמב"ן שעמוד אוירו זה לא רה"ר וכתב שזה לא דומה לרבא ששם ממקום חיוב קאתיא ופשטות כונתו שבאמת מדובר שהניח למטה מעשרה ועיין רשב"א שהקשה הרי וודאי שבמעביר ד"א אם עמד לפוש אפילו שזה למעלה מעשרה חייב ובפשוטו ברמב"ן מבואר שפטור וזה כשיטת תוס' בעירובין אמנם עיין תוצאות חיים סימן י"ג סק"ב שהקשה דהרי הרמב"ן ביאר שכונת הגמ' צ"ז מצד מהלך כעומד א"כ מפורש בגמ' שלענין מוציא מרה"ר לרה"י חייב גם אם זה מונח למעלה מעשרה ואולי דעת הרמב"ן כריא"ז שרק לגבי הוצאה התחדש שגם למעלה מעשרה חיבים ובזה א"ש שהרמב"ן לא הקשה ממשא בני קהת ששם הרי גם על ההנחה כה"ג חיבים ואם נימא דס"ל כרש"י לעיל דבמעביר חייבים גם בהניח במקום אחר למעלה מעשרה ודאי א"ש

ו]הנה דעת תוס' ב. דדאיכא איסור דמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר דהינו שלמדו שזה כונת הגמ' של משא בני קהת ובפשוטו לפ"ז ס"ל כתוס' בעירובין שההנחה צריכה להיות למטה מעשרה אמנם עיין תוס' ו. שהקשו למה לא לומדים ממוציא ומושיט ומעביר ד"א ברה"ר וצ"ע איפה כתוב שלמעלה מעשרה חייב עד כמה שזה לא משא בני קהת ואם ילפינן ממעביר א"כ היו צריכים להביא את הדין של מעביר ועוד שלכאורא ממעביר אי אפשר ללמוד כמו דממושיט מרה"י לרה"י הגמ' לא למדה ובהכרח שממעביר ומושיט אין ללמוד דיתכן שזה צורת המלאכה ולא חשיב מקום פטור א"כ צ"ע מנ"ל שמעביר ד"א חייב ובהכרח שזה כמו סטיו וא"כ הגמ' לא יכלה להביא מזה מקור ויתכן דתוס' במכילתין ס"ל שמשא בני קהת היה גם ד"א ברה"ר וגם הוצאה מרשות לרשות וכפשטות הגמ' צ"ב. שלא הוזכר שם מעביר [אמנם יתכן שנקטו של ההנחה לא חייבם וכתוס' בעירובין וכן נקט רעק"א בכונתם שכתבו שאם ינוח פטור אמנם אם נימא כישועות דוד לעיל שלגבי העברה זה כמו למעלה מעשרה א"כ יתכן שזו כונתם כמו שצריך לבאר ברשב"א] והנה תוס' ה. נקטו שבמניח על חברו למעלה מעשרה פטור אמנם יתכן שדעתם כרשב"א ועיין תוס' ק"ב. שהקשו על מוציא בפיו שזה למעלה מעשרה ותירצו או שזה בטל לרה"ר ולכאורא הוא סברא מיוחדת לענין אכילה או דמעביר למעלה כלמטה וחשיב שזה ברה"ר ובפשוטו זה סתירה לתוס' ה. ואין לומר שכל דבריהם שם רק באדם אחר שמניח אבל לא בעקירת הגוף וכהרשב"א דכאן הרי הוא מהלך וזה הנחת חפץ ולגר"ז א"ש דלגבי האדם עצמו חשיב כלמעלה מעשרה

ז]הנה הבאינו לעיל דפשטות תוס' בעירובין דתמיד צריך הנחה תוך עשרה ורק התחדש שהעברה יכולה להיות תוך עשרה ועיין חזו"א וגר"ז שהקשו מהרבה גמרות א.הגמ' י"א. שחייט שיצא במחט שבאזנו חיב חטאת ובפשוטו זה למעלה מעשרה ב.וכן מבואר בגמ' שהיוצא בתפילין יש נידון של חיוב חטאת ג.עין גר"ז שהקשה שלכתף חייב ובפשוטו זה על כתפו ד. קנ"ג: בכיסו על בהמתו שהגמ' אומרת שצריך להיזהר שלא יהיה עקירה והנחה והרי סתם בהמה היא גבוהה מעשרה ולדעת תוס' יתכן להעמיד שיהיה מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר אמנם לראשונים שאין כזה דין קשה מכל הני דוכתי עוד קשה מהגמ' קנ"ג ולרשב"א שבהנחת גופו זה אחרת יתכן שכל גמ' אלו זה בהנחת גופו והנה הגמ' קנ"ג אומרת לענין היתה חבילתו על כתפו שאי אפשר שלא ינוח קימעה וקשה אבל חבילתו למעלה מעשרה וכאן לכאורא לא יעזור התירוץ לרשב"א דהרי יכול לעשות עקירת חפץ שאז יש חיסרון שזה למעלה מעשרה ולגר"ז שלגבי האדם עצמו חשיב תמיד תוך עשרה א"ש ועיין גר"ז בקו"א שכתב שגם כונת תוס' בעירובין רק בעקירת חפץ אבל בעקירת גופו ודאי חייב למעלה מעשרה

ח]עיין גמ' לעיל ח: דרבא חידש דמעביר דרך עליו חייב ורש"י וכן הבעל המאור עירובין ל"ג וכן הרשב"א במכילתין וברמב"ן צ"ט ביארו שהכונה שהעביר את החפץ שזה היה למעלה מעשרה ורבא חידש שגם כה"ג חייב והגמ' שואלת עליו מהא דמבואר שאם זה עבר באיסקופה פטור דחזינן שאם זה עובר במקום פטור פטור ועיין ראב"ד בכתוב שם בעירובין שהקשה שזה הרי המימרא דר"א ובתוס"ר ח: הקשה למה הגמ' לא שואלת על ר"א ובתור"פ בעירובין הקשה דהרי טעמו של ר"א מצד שבבן אדם זה תמיד כמו תוך עשרה א"כ לא קשה על רבא כלל ממקום פטור ולכן ביארו כר"ח והנה לדעת התוס' שדינו של ר"א זה מעביר מרה"י לרה"י א"כ לכאורא אין ללמוד משם לכאן דשם כך היא צורת המלאכה כמבואר ברשב"א ו. ומה שהקשה ר"פ שחשיב תוך עשרה א.כל זה קשה אם גם בהנחה חייבים אבל אם לא כן א"כ זה לא הביאור ב. עוד יתכן כנ"ל שכל הגמ' זה רק לענין ההנחה ולא לענין העברה ג. לדעת הריא"ז דלגבי ד"א אין ההלכה של משא בני קהת ד.אם נימא בדעת רש"י לעיל דרק מעביר חייב אבל לא מושיט א"כ כאן יתכן שרק מוליך ידו וכה"ג לא חייב למעלה מעשרה ובעיקר קושית הראב"ד שרבא זה דינו דר"א לכאורא כאן יש חידוש שגם במעביר ד"א ברה"ר שהעברה זה חלק מהאיסור עוזר למעלה מעשרה ואין זה כמוציא מרה"י לרה"ר

ט]בעיקר דין משא בני קהת הבאינו לעיל שיטת תוס' שזה היה מרה"י לרה"י דרך רה"ר והקשה הרשב"א ששם הרי לא לקחו אלא לאחר שפרקו המשכן וא"כ זה מרה"ר לרה"ר ועיין חזו"א סק"ד מה שתמה על דבריהם וע"ש ובתוצאות חיים סימן י"א סק"ב במוסגר שביארו שהארון והמזבח זה היה עשר טפחים וא"כ זה מוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר והנה בפשוטו זה צ"ע דהרי זה ברגע העקירה כבר לא רה"י וא"כ מבואר באביי שזה לא סיבה לחייב ועיין משנת הגרא"ק שהאריך בזה והנה בפשוטו צ"ע על הרשב"א שזה ד"א ברה"ר למה אין חיסרון זה ואם נימא שהחיוב מצד עקירת גופו והנחת גופו כמבואר ברשב"א א"כ קרקע שתחתיו רה"ר א"ש

**צ"ז. ת"ר - צ"ח. אמר רב**

**א. למימרא דמחיב וכו' – עיין שפת אמת**

**ב. תוד"ה למימרא – עיין רעק"א וחזו"א ק"ה סקי"א**

**ג. בטעם דר"י מחייב שתים – עיין רעק"א לעיל ה: ד"ה המוציא במוסגר ועיין תוצאות חיים ס"ג סק"א - ג' וקה"י סימן ה' סק"ב**

**ד. עד דנפקא ליה וכו' – עיין רמב"ן [ושפ"א והגהות הגראמ"ה]**

**ה. רש"י ד"ה ואיתעבידא – עיין מהרש"א**

**ו. אי להכי וכו' – עיין רש"י מהרש"א והגראמ"ה ועיין שיטה לר"ן ועין רע"א שדיק מתוס' שביארו אחרת מרש"י**

**ז. לאו היינו דאמר ליה וכו' – עיין רעק"א שהקשה שלגבי ד"א זה מתעסק**

**ח. בדיוק הגמ' שנתכוין לח' וזרק ד' פטור – עיין רע"א שהקשה לתוס' שבלא רוצה שינוח אין קלוטה ועיין חזו"א ק"ה סק"י**

**ט. בהא דבעינן בכל מקום שתרצה תנוח והאם זה גם לר"ע – עיין תוס' עירובין צ"ח: ובריטב"א בסוגין ד"ה ר"י ועיין חת"ס דף ד"ה אבל ובאגלי טל סימן פ"ז**

**י. בדין נתכוין לזרוק שמונה וזרק ארבע – עיין רש"י ורשב"א ועיין רעק"א בביאור מחלוקתם**

**י"א. בהא דאין כאן שם משמעון למ"ד קלוטה – עיין ורעק"א ושפת אמת וחזו"א ק"ה סק"י ובקה"י**

**י"ב. האם הרה"י מצטרף לד"א – עיין רש"י ורמב"ם פי"ג הי"ז ועיין תוצאות חיים ס"ז סק"ג ד"ה ויש ובקה"י כתובות סימן ל"ב ד"ה ואולם**

**י"ג. בדיוק הגמ' שהבריתא לא ס"ל קלוטה – עיין רש"י ורשב"א וריטב"א ועיין שפת אמת**

**צ"ז. ת"ר - צ"ח. אמר רב**

א] **למימרא דמחייב רבי וכו':** עיין שפת אמת שהקשה דדברי הגמ' צ"ב דהרי גם למאן דמחייב התולדה במקום אב איכא מושג של ל"ט מלאכות ונפק"מ להתראה או לצירוף אב ותולדה והניחא אם לר"א אין גדר של ל"ט מלאכות אבל לתוס' שגם לר"א יש דין להתרות בשם האב חזינן שגם לר"א איכא דין ל"ט אבות וע"ש שדחק שעיקר קושית הגמ' מהמשך הבריתא שמפורש שיש רק חילוק חטאות זה ע"ש אמנם זה דלא כרש"י

ב] עיין תוס' שהקשו אולי מדובר בנודע וחזר ונודע עיין שפת אמת דאיכא חידוש שכאן אפילו שזה מעשה אחד בכל אופן בנודע וחזר ונודע שייך לחייב שתים והנה תוס' תירצו שאין בזה שום חידוש ולכאורא יש כאן חידוש שהדין כמאן דמליא זה גם לגבי עקירה דהרי הגמ' לעיל דנה בדעת ר"ע שזה רק עוזר להנחה ולא לעקירה וצ"ב ועיין רעק"א שהקשה שא"כ בהמשך כשהגמ' מעמידה כר' יהודה ומוכיחה שחייב התולדה במקום אב למה לא מבארת שמדובר בנודע וחזר ונודע ונקודת המחלוקת האם קלוטה כמי שהונחה וחשיב שיש כאן שתים או שלאו כמי שהונחה ואין כאן שני מלאכות ומנ"ל שכונת שמואל שר"י מחיב התולדה במקום אב ועיין חזו"א ק"ה סקי"א שתירץ שעד כמה שהנידון מצד קלוטה למה לשמואל לבאר שמדובר באומר כל מקום וכו' שיעמיד שאומר שרוצה שינוח אם יציאתה ולר' יהודה כיון שקלוטה אפשר לחייב ולרבנן אין סיבה לחייב אמנם באותיות דרעק"א כתב שאוקימתא זו דנודע וחזר ונודע זה עדיף מאשר באם יציאתה תנוח

ג] הגמ' אומרת שחייב שתים אחד משום העברה ואחד משום הוצאה ועיין רש"י שזה מצד קלוטה כמי שהונחה עיין רעק"א לעיל ה: [ד"ה המוציא במוסגר] שהקשה לשיטת תוס' שחיבים בד"א גם אם העקירה ברה"י א"כ מה צריך לקלוטה הרי יש כאן מלאכת הוצאה ומלאכת ד"א [ובאותיות דרעק"א [הובא בהאיר יוסף] הקשה כן בגמ' לקמן ששואלת שאם לא רוצה בפתח שלא יתחיב דעדין אפשר לחייב שתים על ההנחה בסוף הוצאה ומצד ד"א] ועיין תוצאות חיים סימן ג' סק"ג שהאריך שלר"א שמחיב על תולדה במקום אב זה רק אם זה שני פעולות חלוקות אבל אם זה אותה פעולה אין כאן גופין מחולקין לחייב שתים אמנם אם דינו דר"א זה מצד שזה כאבות נפרדין לא א"ש תירוץ זה ועיין קה"י ס"ה סק"ב שביאר שלא שייך לחייב על אותו הנחה שני מלאכת הוצאה שכל מה שמצאנו שזומר וצריך לעצים חייב שתים כי יש כאן שני יצירות אבל כאן שזה רק יצירה אחת אם שני אבות לא שיך לחייב שתים [ויש לדון עוד שאם ד"א ברה"ר זה מצד הוצאה א"כ יסוד כל המלאכה זה השינוי רשות רק נתחדש כמה אופנים להחשיבו כשני רשויות וא"כ באמת אין כאן שני יצירות] אמנם בעיקר קושיתו הרי היה מקום לבאר שבאמת אין כונת הגמ' מצד קלוטה אלא הכונה כדברי רעק"א וזה רק לר"י שמחייב על תולדה במקום אב ורבנן שחולקים מצד שלא מחיבים התולדה במקום אב אמנם בלשון רש"י מבואר שרבנן גם מודים שחיבים על תולדה במקום אב רק חולקים שלא סוברים קלוטה

ד] **מחייב היה ר"י שתים:** עיין רש"י מצד קלוטה כמי שהונחה ויש כאן עקירה והנחה ברה,ר עיין תוס' לעיל ה: דריב"א נסתפק דבמעביר ד"א ברה"ר אין חיוב על קלוטה ובפשוטו ביאור הספק כמו שביאר רעק"א שיש כאן תרתי דסתרי דאם נוקטים שלגבי המחיב של ד"א יש קלוטה א"כ זה נח בכל אמה ואמה והקשה הגרעק"א שם א"כ למה כאן חייב שתים הרי כל העקירה מצד קלוטה א"כ זה כאילו נח בכל אמה ואמה וע"ש שכתב שאין זה צד ספק תוס' אלא ודאי שאין חיסרון של ממ"נ אלא תוס' נסתפקו אולי גדר החידוש שלא אומרים קלוטה אלא מרשות לרשות וא"כ א"ש שגם לצד זה כאן שזה עבר לרשות אחרת זה סיבה לקלוטה ע"ש

ה] **כגון דאמר עד דנפקא לרה"ר תנוח:** עיין רמב"ן ושאר ראשונים שביארו שאין הכונה שרוצה הנחה גמורה דא"כ לא שיך לחיב מצד קלוטה דהרי לא נעשית מחשבתו אלא הכונה שרוצה הנחה שנחשבת הנחה לגבי שבת וצ"ב הרי מדובר בשוגג וכי רוצה לעשות איסור ואולי מדובר בשגגת כרת או שחשב שזה יום חול ורצה הנחה שביום שבת הוי מלאכה ועיין הגהות הגראמ"ה והנה לכאורא בכל קלוטה כמי שהונחה אם רוצה שינוח בקרקע לא יתחיב עד שינוח בקרקע ולכאורא יש להקשות כדהקשה רעק"א לקמן הרי כשזה מגיע לאויר זה כבר מונח ואז עדין לא מתחיב וכשזה נח בקרקע זה לא הנחה דזה כבר מונח קודם ולראשונים שלקולא ולא לחומרא יתכן גם כאן אבל לרמב"ן שענה שרק מרשות לרשות א"כ צ"ע ולכאורא מוכח שאם החיסרון הוא מצד שלא נעשית מחשבתו כה"ג אין החיסרון שזה נח אלא אדרבא רואים הכל כהנחה אריכתא וצ"ע

ו] **רש"י ד"ה ואיתעביד:** כתב שאין חיוב על ד"א כיון שלא מחיב התולדה במקום אב עיין מהרש"א שתמה על זה מה צריך להגיע לזה הרי כיון שלא רצה שינוח לסוף ד' א"כ זה כמבואר בהמשך הגמ' שזה כמו נתכוין לזרוק ארבע וזרק שמונה פטור ומהיכי תיתי לומר שעכשיו סברא הגמ' שאין הטענה אי להכי וכו'

ז] הגמ' מעמידה שחיב אחד מצד שרצה שינוח ביציאה עיין תורי"ד ורעק"א שהקשו א"כ למה הבריתא נקטה שזה נח לאחר ד' ועיין מרומי שדה שכתב לדון שתוך ד' זה נחשב אותו מקום והנה בדבריו משמע שגם אם יקפיד שינוח ממש ביציאה אבל תוך ד"א זה נתקים מחשבתו אמנם גם אם נימא לא כך אבל הרי אדם יודע שזה לא יפול בדיוק בכניסה וא"כ על פי רוב אין הקפדתו אלא בערך ויתכן שעד ד"א שזה בגדר אותו מקום זה לא חיסרון

ח] **תוד"ה לא ס"ד:** נקטו שנחלקו ר"י ורבנן האם זה דבר נפרד וממילא יש כאן מחייב של תולדה במקום אב או שזה אותו דבר ממש ומבואר שגם לר"א שמחייב התולדה במקום אב אבל שני דברים שהם אותו תוכן ממש אפילו שזה שני סוגי עשיות חייב רק אחד ולכאורא זה כרמב"ן לעיל צ"ו שאב ואב לר"א חייב אחד וצ"ע

ט] **הגמ' אומרת בכל מקום שתרצה תנוח:** עיין בגמ' בב"ק כ"ו ברש"י דמבואר דנתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע פטור ובהכרח מדובר באומר וכו' דאל"כ גם בארבע ושמונה פטור וצ"ל הטעם דאין לו כונה כלל למלאכה וכל סוגין מצד קפידא שלא נעשית מחשבתו בזה עוזר כל מקום שאין קפידא אבל זה לא יוצר כוונה אלא שצ"ע א"כ למה חיב על הד"א הרי לגבי זה זה כמו נתכוין לזרוק שתים וזרק ד' ואפש"ל שכונת הגמ' באומר כל מקום וכו' שבאמת לא ידע איפה זה ינוח ואמר שלא איכפת לו וכה"ג גם בשתים וארבע חיב כיון שידוע שיתכן שיצא מלאכה [ועיין לקמן מהגרעק"א]

י] הגמ' מדייקת שנתכוין לזרוק ד' וזרק שמונה פטור מהא דמבואר ברבינא שאם התכוין שינוח ביציאה ונח אחרי אין סיבה לחיב מצד ד"א הקשה רעק"א דלכאורא כאן לא רצה כלל את מלאכת מעביר ד"א ואין זה דומה לנתכוין לזרוק ד' וזרק שמונה שנתכוין למלאכה ועשה מלאכה והנה רעק"א בלשונו הקשה מצד מתעסק ובזה יש לדון שכיון שידע שזה יכול לקרוא אין זה מתעסק אמנם לכאורא הקושיא שכמו שנתכוין לזרוק שתים וזרק ד' פטור שחשיב שאין כונה למלאכה א"כ גם כאן לא נתכוין למלאכת מעביר ואולי כיון שודאי נתכוין למלאכה חשיב שיש לו כוונה אמנם עיין רשב"א שכתב לדון שמה שחיב שתים כי זה שני אבות ולפ"ז ודאי קשה וצ"ע

י"א] עיין רש"י שביאר שהגמ' מדייקת שנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור מהא דרבינא הקשה שאם רצה שיפול בסוף לא יתחייב על ההתחלה [כן הוא בתוס' רי"ד] והקשה רעק"א לשיטת תוס' שלר"י לא אומרים קלוטה רק אם רוצה שיפול שם א"כ כאן שלא רצה שיפול שם אין כאן קלוטה כלל ועיין לקמן והנה דעת הרמב"ם והרשב"א שבאמת נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב ולא ביארו מה זה שונה מהגמ' ועיין רעק"א שדן שאולי זה מטעם הנ"ל אמנם בדברי הרשב"א צ"ח. מבואר לא כך וצ"ל שכיון שדעתו שיפול ברשות יש כה"ג קלוטה לר"י ובחזו"א ישב דאם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב דחשיב כונה לדבר זה ממילא גם היה נחשב קלוטה וכן הוא בשפת אמת

י"ב] עוד הקשה רעק"א מה הגמ' מחלקת שזה לא דומה לשם משמעון דשם אי אפשר לכתוב שמעון ללא שכותב שם אבל כאן אפשר שמונה ללא הנחת ד' וצ"ע הרי אם קלוטה כמי שהונחה א"כ אי אפשר לעשות הוצאת שמונה ללא הוצאת ד' ועיין שפת אמת וחזו"א ק"ה סק"י שכתבו שכיון שאם זה ינוח יהיה פטור א"כ בדין קלוטה זה לא סיבה לחייב יותר וצ"ב הסברא הרי כיון שמספיק הנחה של קלוטה וכזה סוג הנחה מוכרח לצורך המלאכה שעושה וצ"ע בזה ועיין קה"י שכתב לדון שכאן אין לו ענין במציאות של ההנחה לכן זה לא דומה לשם משמעון אמנם בפשוטו כיון שזה מוכרח שזה יקרה כדי שיעובר שמנה א"כ חשיב שהוא צריך את זה עוד כתב לדון שזה אינו מתכוין כיון שזה יכול לעבור למעלה מעשרה אמנם בגמ' לקמן שזה עובר דרך רה"י לא שיך סברא זו וגם שם מבואר ברשב"א שיש חיסרון זה וצ"ע ואולי כאן הוי ככותב אות ללא תגים שלא חשיב שם משמעון אפילו שכותב אות לבד חייב שכל שרוצה עשיה זו חשיב שלא נשלמה עשיתו

י"ג] **הגמ' שואלת אי להכא וכו':** עיין רעק"א שכתב לבאר וכן דייק מתוס' שאם רצה לאחר ד' אז חייב מצד ד"א שכיון שחל קלוטה בפתח ממילא אחרי זה יש כאן מחייב אבל מצד הוצאה אין לחייב כי למעשה היה קלוטה בפתח אמנם ברש"י מבואר שחייב מצד הוצאה וצ"ע הרי היה קלוטה ובפשוטו הביאור כי לקולא לא אומרים קלוטה כמי שהונחה וכאן אפילו שיש כבר מלאכה מצד ההוצאה וצ"ל שכיון שזה לא נתקיימה מחשבתו זה לא חשיב שיש כאן מעשה מלאכה ויתכן שגם תוס' כונתם לרש"י רק שאם אפשר לחייב על ההוצאה בתחילה אפשר לחייב על ההמשך בתור ד"א ועיין שיטה לר"ן שבאמת ביאר שאם רוצה לסוף ד"א חייב מצד ד"א וזה כסברת רעק"א

י"ד] הקשה רעק"א לתוס' בעירובין צ"ח שנקטו שאין דין קלוטה רק במקום שרוצה שזה ינוח שם א"כ מה הגמ' מדיקת שנתכוין לזרוק שמונה וזרק ד' פטור הרי אולי זה מצד שכה"ג אין דין קלוטה עיין חזו"א ק"ה סק"י שכתב שכאן הרי רצה את ההנחה לאחר ד' וממילא אם נימא שכוונת לאחר שמונה זה סיבה גם לחייב לאחר ד' ממילא זה סיבה גם לומר קלוטה לר"י לאחר ד' דהרי מדובר שרוצה שינוח ברשות ואם דנים את זה כאותה הנחה א"כ אין סיבה שלא יחול קלוטה

ט"ו] צ"ב דעת הרמב"ם דנתכוין לזרוק שמנה וזרק ד' למה חייב הרי צריך הנחה והנחה זה שנעשה כאן אין לו בזה ענין ואם מצד שדעתו להנחה א"כ גם בזרק שמונה שיהיה חייב ועיין אבי עזרי שכתב לדון שעיקר המלאכה זה העברה וההנחה זה רק תנאי ולפ"ז כתב שבמלאכת הוצאה מרשות לרשות לא שייך את דין הרמב"ם אמנם הרשב"א צ"ז. כתב את דין הרמב"ם גם על הוצאה מרשות לרשות דבנתכוין לזרוק ארבע דרך שני רה"ר וזה נפל תוך רה"י הוא חייב וכן דבריו מחודשים מאוד ועיין מרכבת המשנה שביאר סברת הרמב"ם שבנתכוין לזרוק שמנה וזרק ארבע זה הועיל לו שהתקרב קצת אבל בנתכוין לזרוק שמונה וזרק ארבע זה נשאר רחוק אותו דבר ולא הועיל כלום ולפ"ז אם רצה לזרוק י"ב וזרק שמונה יהיה חייב וצ"ע

ט"ו,ב]עיין תוס' שהוכיחו שראית הגמ' זה על שני המקרים מהא דהגמ' מביאה את הקרושיא של רבינא ולא את רב אשי וצ"ב כונתם ועיין מהרש"א שלמה לא פשט לא שזה סברא פשוטה וצ"ב כונתו הרי הגמ' הסתפקה ועיין מהר"ם והגראמ"ה וראיתי לבאר שכונתם למה הגמ' לא הביאה את הביאור למסקנא שאמר שרוצה שינוח בפתח שלרבנן פטור שמזה מוכח שנתכוין לזרוק ד' וזרק שמונה פטור אלא בהכרח שהגמ' רצתה להוכיח את שני הדברים

ט"ז] **פחות מד"א פטור:** מבואר בגמ' שמצטרף שני רה"ר ועיין לשון רש"י וכן הוא ברמב"ם דצריך אבל שיהיה ד"א ברה"ר והרה"י לא מצטרף אמנם עיין תוצאות חיים סימן ז' סק"ג ד"ה ויש שהביא שהרלב"ג חלק על זה וס"ל שחייב והנה עיין קה"י כתובות סימן ל"ב שכתב דאם גדר ד"א מדין הוצאה א"כ גם הרה"י מצטרף אמנם אם יש דין מעשה העברה א"ש דעת הרמב"ם אמנם הראשונים כולם נקטו כדברי הבעל המאור וכן משמעות לשון הרמב"ם ובהכרח צ"ל שאפילו שיסוד המלאכה זה הוצאה ממקום למקום אבל יש תנאים איך זה נעשה אמנם ע"ש בתוצאות חיים שהקשה למאירי שמועיל עקירה והנחה ברה"י א"כ למה שחלק מהעברה לא יועיל שזה ברה"י והנה בפשוטו למאירי שעיקר המלאכה זה העברה לכאורא זה לא מצד מרשות לרשות א"כ וודאי שצריך ד"א ברה"ר אמנם יתכן שגם לדבריו העיקר זה השינוי ממקום למקום והמקום שבאמצע זה רה"ר וע"ש שכתב שהעקירה והנחה זה רק תנאי כמו שביאר רש"י ג. שאם לא זה לא כדרך המלאכה ולכן זה יכול להיות גם ברה"י ע"ש אמנם לכאורא עד כמה שבמקום פטור וכרמלית זה לא עוזר חזינן שזה מעיקר המלאכה וצ"ע

י"ז] **הגמ' מדייקת שלא אומרים קלוטה וכו':** רש"י אומר מהא דגם ללא ד"א אין חיוב מצד הוצאה ותמה על זה הרשב"א הרי אולי מדובר שלא אמר במקום שתרצה תנוח ולכן אין לחייב על זה אמנם כתב שלשיטת הרמב"ם שנתכוין לזרוק שמונה וזרק ארבע חייב גם כאן חייב אמנם בריטב"א חלק שכאן שזה שני מחיבים ד"א והוצאה אין זה דומה לנתכוין לזרוק ארבע וזרק שמונה ועיין רשב"א שביאר שכונת הגמ' דכיון שיש קלוטה ברה"י אין כאן ד"א וצ"ע הרי לא אמרינן לקולא וצ"ל שזה כמו מק"פ ומדברי רש"י מבואר כתו"י לעיל ד: שלא אומרים קלוטה לקולא אפילו במקום פטור [וכן הוא בתו"י כתובות ל"א:] והנה מבואר מדברי הרשב"א שיש קלוטה אפילו שלא מעונין וכן מבואר שאין לחייב על ההוצאה וצ"ב הטעם ויש לדחוק שהגמ' סוברת שר"ע לא דיבר לענין עקירה ויתכן דמה דמבואר שיש כאן קלוטה אפילו שלא רוצה זה באמת רק לאפוקי מר"ע [ועיין חת"ס דף שכתב שלר"ע אין הטענה אי להכי וכו' ע"ש ולפ"ז בהכרח קושית הרשב"א על רש"י רק מר"י] אמנם זה דוחק שכל הגמ' לעיל דיברה לר"י וכאן זה רק לאפוקי מר"ע ואולי יש לומר שגם כשלא רוצה שאין קלוטה אבל זה מספיק כדי להפסיק במקום פטור ולפ"ז א"ש שגם אין לחייב מצד הוצאה והדברים מחודשים

**צ"ט. במשנה – ק. במשנה**

**א. תוד"ה אלא – רעק"א עירובין פ"ב אות י"ד ועיין הגהות הגראמ"ה כאן שחלק עליו**

**ב. בעא מיני רב מרדכי וכו' – עיין רמב"ן ורשב"א וריטב"א ועיין חידושי הגר"ח הלכות סוכה**

**ג. תוד"ה לאחרים – בדין חוליה שאינה גבוהה עשר - עיין רשב"א וריטב"א עירובין ע"ח. דפליגי על תוס' וכן הוא בריטב"א במשנתינו ובשיטה לר"ן ועיין חזו"א ס"ב י"ג ד"ה ומיהו מה דנסתפק בכונתם ועיין שיטה לר"ן וריטב"א במשנתינו ובנפש חיה סימן כ"ו, ובטעם תוס' עיין חזו"א ד"ה שם ובסימן צ"ו סקכ"א [ועיין חידושי הגר"ח פי"ד משבת ד"ה אכן בתו"ד אכן נראה וכו' מה שביאר בגדר הק"ו] ועיין מהר"ם**

**ד. האם תוך החלל הוי רה"י – עיין תוס' עירובין ע"ח דנחלקו אם תוס' גיטין ט"ו: ועין תוס"ר שם ובטעם דלא הוי חורי רה"י עיין חזו"א ס"ב סקי"ב תוד"ה אלא ובחידושי הגר"ח ד"ה אכן עדיין בתחילתו ובמ"ב שמ"ה סק"ג [ובעיקר גדר הדין דאי בעי מנח עיין באריכות בחידושי הגר"ח ועיין רשב"א ק"א. לענין ביצאתא דמישן דהלמטה מצטרף וכיון לזה הקה"י ע"ש]**

**ה.בור תשעה וכו' – עיין שפת אמת וחזו"א ס"ב כ"ג שהקשו שהרי תוך ג' ביד חשיב מונח [ועיין נפש חיה סימן ט"ו שהאריך בזה על דרכו דהחזו"א]**

**ו. בור תשעה ועקר וכו' את"ל – בביאור הספק עיין הגהות הגראמ"ה ובתוס' לעיל ח. ד"ה רחבה ובהגהות מלוא הרועים שם ובחזו"א ס"ב י"א ובמשנת הגר"א קוטלר סימן ו' סק"א [דבר זה אפשר להשאירו לסוגיא דכורת] ועין ריטב"א לגבי זרק דף באיזה ספק זה תלוי ע"ש**

**ז. ואמאי והא קא ממעט מד"א – עיין רש"י ומה שביאר בזה הרמב"ן ועיין תוס' ומה שהקשו הרמב"ן [ועיין ריטב"א שביארו] ועין חזו"א ס"ב י"ג ד"ה בור תשעה [ולמסקנת דבריו מיושב הקושיא]**

**ח. תוד"ה ואמאי – עיין רש"ש לעיל ח: בדין ד"א בחפץ ארוך ועיין כאן היטב בראשונים שהזכירו חפץ שגדלו ד"א ובתוס"ר**

**ט. כיון דלא אפשר דמידליא פורתא – חזו"א סקכ"ד שהקשה שיש כאן לבוד והוי ככורת שפטור**

**י. וזרק מחצלת – עיין רמב"ן ורשב"א בחילוק בין זה לדבילה ועיין רשב"א במשנה מה שהוכיח לגבי אי בעי מנח וכן לעיל ח. ועין חזו"א סקי"ב בתחילתו שהקשה על ראיתו**

**י"א. ר"ש אומר – בביאור ראיית הגמ' עיין בהשגות הראב"ד ובראשונים כאן**

**צ"ט.**

א]**בור וחוליתה מצטרפים לעשרה:** עיין גמ' עירובין ע"ח. דמבואר שזה גם לגבי הרוחב וכגון שאין ברוחב הבור ד"ט שהחוליה שגבוהה עשר מצטרפת ובטעם הדבר מבואר שזה מצד דאי בעי מנח מידי ומשתמש והנה פשטות לשון תוס' בסוגין וכן הוא בתוס' בעירובין שרק על גבי הבור הוי רה"י אבל תוך הבור זה לא רה"י וכן הביא החזו"א ס"ב י"ב מעבודת הקודש וצ"ב למה שזה לא יהיה רה"י מצד דין חורי רה"י ועיין חידושי הגר"ח שביאר דס"ל לתוס' שאין חורין בפחות מד"ט אמנם דעת תוס' לעיל ח. שאין כזה חיסרון ועיין חזו"א סימן ס"ב סקי"ב שביאר או שכיון שכל החשיבות רה"י זה רק מצד שיכול להניח דבר על גביו ואז הרי מסתלק הרה"י והמקום שתוכו לא ראוי לשמש כחור ממילא לא שיך כאן דין חורין דהינו שביחס לסיבה שזה רה"י אינו טפל וצ"ב למה שלא יוכל להניח עליו דבר אם חור עוד כתב לבאר שלא נאמר חורין אלא כשתשמיש הרה"י עיקר והחור טפל אבל כאן אדרבא העיקר זה החלל ותשמיש גביו זה ארעי ע"ש

והנה תוס' בסוכה ד: ובגיטין ט"ו: הקשו מה צריך להגיע לדין גידוד חמשה ומחיצה חמשה תיפו"ל מצד שאי בעי וכו' ותירצו שמדובר שזה גדול שלא יכול להניח דבר על גביו ולהשתמש ובפשוטו מבואר שנקטו שגם תוכו רה"י דאל"כ אין מקום לקושיתם אמנם לגר"ח אינו ראיה שכאן הרי יש בחור ד"ט אמנם עיין תוס"ר שם בגיטין דבאמת ישב שאין תוכו רה"י ודימה דבר זה לדין בית שאין תוכו עשרה שעל גביו רה"י ובתוכו לא וצ"ב כוונתו ובפשוטו שהבין סברת תוס' שכיון שמעליו זה רה"י ממילא זה יורד למטה והקשה מבית שאינו כן אמנם לולי דבריו אפשר לחלק דשם יש תקרה שמפסיק וכאן לא וצ"ע ועיין רשב"א בעבודת הקודש שבור ברה"י שאינו רחב ד"ט הוא רה"י מצד שזה יורד עד התהום וצ"ב א"כ למה שכאן בתוכו זה לא יהיה רה"י וצ"ל שדוקא שם הגדר שהמחיצות שלמעלה שיש להם תורת מחיצות במקומם שהרי יש שם ד' הם גודרים גם עד התהום אבל כאן שזה רק מחיצות גובה אם נדון שיש מחיצות ללמטה זה רק מצד הגידוד וזה הרי למקום פחות מד"ט אמנם בתוס' בגיטין שיש ד"ט צ"ע וצ"ל שכיון שגידוד ומחיצה לא מצטרף א"כ שם ביחס לחלל אין לו מחיצות כלל ולא שיך מצד יורד עד התהום וצ"ע

ב]**תוד"ה אלא:** כתבו בתחילתם דמה שאין כאן היתר פסים כיון שמדובר בבור היחיד עיין רעק"א עירובין במשניות פ"ב מ"ד אות י"ד שתמה למה לא כתבו שזה רק היתר לעולי רגלים ופה מדובר שזה לא עולי רגלים עוד כתבו התוס' שאם הבור היה כרמלית היה מועיל פסין ועיין רעק"א שם שכתב שהכונה שלגבי הוצאה מכרמלית לרה"ר לא ביטלו דין פסים שמועיל מדאוריתא אמנם עיין הגראמ"ה שביאר שכונת תוס' שהגדר של פסין שמדרבנן זה כרמלית ולכן אם הבור כרמלית מותר להוציא ממנו לפסין אבל אם יהיה כרמלית חוצה לו לא יעזור הפסין דמוציא מרה"י לכרמלית ע"ש

ג]**בעי רב מרדכי וכו':** בפשטות ספק הגמ' כיון שזה עבר במקום פטור והקשו הראשונים הרי מהדין של דרך סטיו כבר חזינן שחייב ועיין רמב"ן שהביא מתוס' שכיון שכזה סוג מקום פטור היה במשכן לכן חייבים על זה אבל על מקום פטור של אויר למעלה מעשר אין לנו מקור ודחה הרמב"ן דהרי חזינן לבן עזאי שלא מחייבים על מהלך מצד שכך היה במשכן והנה מבואר מדברי הרמב"ן שכל הקושיא מהבריתא שמודה בן עזאי בזורק וע"ש שדחה שהוא לא ידע מהבריתא וצ"ע למה אין ראיה מרבנן במהלך וצ"ל שבזה אפש"ל כמבואר ברשב"א בסופו בשם התוס' שכיון שכל היה במשכן במוציא מרשות לרשות לכן זה מקור שכה"ג זה לא סיבה לפטור

והקשו התוס' ממשא בני קהת וכן הקשה הרשב"א וצ"ע הקושיא שכיון שדעת הרשב"א שמדין משא בני קהת חייבים גם על הנחה כה"ג א"כ חזינן שזה לא מקום פטור ועיין ישועות דוד סימן ל"ו דביאר שכל הדין משא בני קהת זה רק ביחס לעקירה ולהנחה אבל ביחס להעברה כיון שזה לא מונח נשאר בזה החיסרון שזה למעלה מעשרה

ועיין רמב"ן שישב שבעמוד כיון שאין לו מחיצות אין אוירו רה"י ולכן דנה הגמ' לפטור ולכן אין להביא ראיה מכל הני דוכתי שעובר דרך מקום פטור דשם בהנחה זה במקום חיוב והנה עיין חידושי הר"ן דמשמע שכל החיסרון שבזמן ההנחה אפילו שזה מונח על רה"י אבל החפץ עצמו נמצא במקום פטור אמנם בלשון הרמב"ן קצת משמע שהחיסרון שזה מגיע ממקום פטור ושחיסרון זה נמצא עד רגע ההנחה וצ"ב ועיין רמב"ן שסיים שבמעביר למעלה מעשרה באמת זה נח במקום חיובא ובפשוטו כונתו שבאמת ההנחה למטה מעשרה ועיין רשב,א שהקשה הרי במשא בני קהת ובמעביר עד כמה שיש הנחת גופו ודאי חייב גם אם זה למעלה מעשרה וצ"ב קושיתו הרי הגדר כאילו זה למטה מעשרה אמנם כונתו שזה רק סברא ביחס למקום ההנחה אבל ודאי שמציאות החפץ נמצא במקום פטור אמנם בדעת הרמב"ן משמע דס"ל שעד כמה שיש כאן משא בני קהת כיון שכל היה במשכן זה ודאי לא חיסרון ובאמת לא הקשה כלל ממשא בני קהת ורק במעביר הוקשה לו וצ"ב הטעם ואין לומר דס"ל כתוס' בעירובין שצריך הנחה למטה מעשרה דהרי לביאור בגמ' צ"ז. מוכח שמועיל ההנחה למעלה מעשרה וכבר הקשה כן בתוצאות חיים ובפשוטו צ"ל או דס"ל כריא"ז שאל ד"א ברה"ר אין דין משא בני קהת או שלמד שברבא מדובר שגופו עומד באותו מקום ואין כאן עקירת גופו אלא עקירת חפץ וצריך שיהיה תוך עשרה

ועיין רשב"א דהקשה דאם באמת אויר העמוד אינו רה"י למה אין חיסרון של אגודו במקום פטור כמו בכוורת שיש חיסרון של קרוניות שזה אגודו במקום פטור ברה"ר וע"ש שחידש שרק בדבר שאוכל כל הרשות ומגיע למעלה מעשרה יש חיסרון איגודו במקום פטור ולא דבר שאין בשיעורו להפקיע הרשות ומשמע שם שגם ארון שזה יותר מי' אבל כיון שזה לא עומד על הקרקע אין חיסרון זה ומבואר מדברי הרשב"א שלא נקט שזה עצמו מחלוקת רבא שגם למעלה זה רה"י [ובשערי ציון סימן ה' נקט שזה עצמו המחלוקת] ועין ריטב"א במתניתין שכתב לישב שרה"י כיון שיש לו מציאות שהוא תופס למעלה מעשרה ממילא אין בזה החיסרון של אגוד במקום פטור משא"כ רה"ר שזה אף פעם לא תופס למעלה מעשרה

ועיין ברמב"ן שכתב שאין ראיה מר' יוסי בר חנינא שמדובר שהדרן מחיצות והנה שם אין מחיצות עשר ובפשוטו כונתו שלגבי חלל הכלי הוי רה"י ועין ריטב"א שכה"ג רה"י עולה עד לרקיע ויתכן שזה סברא שאז הרשות עולה עד הרקיע ושתמיד זה כל החיסרון ולא חיסרון מחיצות עיין לקמן

ד]והנה בפשוטו כונת הרמב"ן שכל רה"י יש גו"א וכאן שזה עמוד אין בזה גו"א ולכן רק על גביו זה רה"י וכן ביאר בחידושי הגר"ח הלכות סוכה וע"ש דהקשה דהגמ' סוכה ד: דנה שעמוד בסוכה יעזור והגמ' דוחה כי זה לא מחיצות ניכרות ובפשוטו חזינן שיש דין גו"א בעמוד וע"ש שביאר שזה עצמו הכונה שכיון שזה לא ניכר אין בזה גו"א ובסוכה צריך גו"א וכן ביאר בחידושי ר' אברהם מן ההר על סוכה ובפסקי הרי"ד שם ועיין חידושי הגר"ח שביאר בדעת הרמב"ם שס"ל כרמב"ן שאין בעמוד גו"א ובכל אופן בעלמא חשיב רה"י גם באויר שלענין שבת המחיצות התחתונות גודרות את השטח העליון ודבר זה לא מועיל לסוכה ע"ש שהאריך ובחזו"א ביאר שזה הכונה גו"א אמנם בפשוטו זה נסתר מהגמ' שדנה גו"א במחיצות שאינם ניכרות באמצע הגג והרי שם ביחס לחלק השני של הגג אין כאן שום מחיצה והחזו"א דחק בזה והנה לשון המאירי סוכה ד: שבשבת לא צריך מחיצה אלא העיקר שיהיה גדור מרגל הרבים ובפשוטו מבואר שלא צריך תורת מחיצה כלל אמנם זה לא יתכן א. דמבואר בגמ' שיש מיגו דהוי דופן לענין שבת הוי דופן לענין סוכה ב.מרבנן דריבר"י שבבקיעת גדים לא הוי רה"י והרי זה גדור מרה"ר ג. עיין אבי עזרי פ"ד מסוכה שהוכיח מהגמ' עירובין ט"ו שתל חשיב לענין תחומין כד"א וזה רק מצד דחשיב כמוקף מחיצות ובהכרח שכונת המאירי כגר"ח הנ"ל

ה]והנה בעיקר דברי הרמב"ן שאין גו"א בעמוד בלשון רש"י [ו: ז. עירובין פ"ט.] בכמה דוכתי מבואר שיש בזה גו"א ובפשוטו מבואר שחשיב אויר רה"י ובפשוטו שיטת רש"י שללא גו"א זה לא היה רה"י והנה בפשוטו לרש"י כל הדין רה"י עולה עד לרקיע הוא רק מצד הגו"א אמנם צ"ע בזה א"כ מה שייך לומר בכרמלית מקולי רה"ר שזה לא עולה למעלה מעשרה הרי אין שם מחיצות ואין סיבה שיעלה למעלה עוד צ"ע דעיין ברשב"א בעבודת הקודש ש"ג פ"א שבור ברה"י שאין בו רוחב ד' הוי רה"י מצד שיורד עד התהום והרי שם לא שיך גו"א וע"ש עוד לענין חורי רה"י דעולה עד לרקיע וכן לענין זיז שעולה עד לרקיע ולכן עליון איסור על התחתון ע"ש והנה כאן לא שיך גו"א ועיין שערי ציון שהאריך שיש דין שרה"י עולה עד לרקיע ודלא כרמב"ן אמנם בפשוטו מבואר שיסוד הדין של רה"י עולה עד לרקיע דאויר הקרקע עד הרקיע חשיב כאויר רה"י ובזה הוא חלוק מרה"ר וכרמלית שזה רק עד י' אלא שאפילו שזה אויר רה"י אבל אין לו סיבה להיות רה"י כי הוא לא במחיצות ועל זה עוזר גו"א אמנם כל מה שצריך להגיע לגו"א במקום שסיבת הרה"י זה המחיצות אבל בחור וזיז שהסיבה שזה רה"י לא מצד שזה מקום מחיצות ממילא גם ללא גו"א זה רה"י [ולפ"ז יש מקום לדון דהרמב"ן גם מודה שיש גו"א בעמוד אלא דס"ל ששם יש חיסרון שאין אוירו חשיב אויר הרשות וממילא זה לא רה"י מצד עצמו כי אין באורי מקום תשמיש ד' והדברים מחודשים]

והנה עיין תוס' עירובין פ"ט. שגג שבולט יותר מהמחיצות שמתחת חשיב פרוץ למקום האסור ובפשוטו מבואר שיש סיבה שזה יהיה רה"י רק שזה אסור מצד פרוץ למקום האסור והקשה המהרש"א למה יש סיבה שזה יהיה רה"י וכתבו הגאון יעקב והגר"ז שזה מצד שרה"י עולה עד לרקיע וכיון שמתחתיו זה רה"י ממילא זה עולה מאליו וכן הוא בהגהות מרדכי ועיין שערי ציון סימן ה' שזה סותר לרמב"ן שאין גו"א בעמוד וע"ש שרצה לחדש שהחולקים על רב מרדכי מצד שס"ל שרה"י עולה עד לרקיע אמנם הרשב"א בעבודת הקודש שהביא את הרמב"ן משמע שס"ל שיסוד זה שאין גו"א הוא לכו"ע וכל המחלוקת האם זה סיבה לפטור מה שזה במקום פטור

עוד הקשה השערי ציון סימן ה' מבית שאין בתוכו עשרה וקריו משלימו לעשרה דעל גגו הוי רה"י ובתוכו אינו רה"י חזינן שלא אומרים רה"י עולה עד הרקיע ויורד כשיש תקרה שמפסיקה אמנם אפש"ל ששם יש חיסרון שאין לזה תוך עשר אמנם במקום שיש תוך עשר רק שהחקק רחוק מהמחיצות דנו הראשונים למה זה עוזר ולא כתבו שכאן שיש חלל עשר ממילא רה"י יורד על התהום ומשמע שלא ס"ל מיסוד זה

**בסוגיא דק"ו לעצמו וכו'**

ו]**והקיפו לכרמלית:** עיין תוס' שדיקו שבהוקף לרה"ר זה אחרת ובראשונים כתבו שכל הנידון שהכותל כבר היה סתם אבל אם מראש עשו אותו ליצור רה"י כה"ג ודאי שזה רה"י ועין חידושי הר"ן שדיק מרש"י לא כך

ז]**תוד"ה לאחרים:** מבואר דעת תוס' דבמקום רחב ד"ט וצריך חוליה שיהיה מחיצת עשר שכה"ג על גבי החוליה זה לא רה"י אמנם דעת הרשב"א והריטב"א עירובין ע"ח. שהוי רה"י אלא שנסתפקו האם זה רק בגבוה ג' או גם בפחות והרשב"א צידד שבפחות זה רה"ר וכן הכריע בעבודת הקודש והריטב"א שם נטה שגם בפחות הוי רה"י והנה בטעם הראשונים הנ"ל עיין חזו"א שביאר או שזה מצד חורי רה"י או שזה מצד הק"ו אם לעצמו עושה מחיצה לאחרים כ"ש ועיין נפש חיה סימן כ"ו שהביא מהישועות מלכו שנקט שזה מצד חורי רה"י ולפ"ז נקט שזה תלוי בראשונים בחורים למטה מעשרה שגם משמשים לרה"ר האם הוי רה"י אמנם הנפש חיה נקט שזה מצד הק"ו ובאמת עיין בשיטה לר"ן במשנה שכתב שזה מצד הק"ו ובריטב"א ביאר שזה מצד חורי רה"י והנה צ"ב הנידון האם שיך על זה הק"ו ועין חזו"א ס"ב י"ב ד"ה שם שכתב שלא שיך כאן הק"ו כיון שהחלק החיצוני הרי אין בו גובה עשר והא לא עושה רה"י ובסימן צ"ו סקכ"א כתב שגדר הק"ו רק שזה מחשיבו כרוחב ד"ט אבל כאן שאין לו גובה עשר זה לא יעזור ובנפש חיה סימן כ"ו ד"ה וכשאני כתב שגדר הק"ו שזה כמאן דמליא ולכאורא הכונה שזה לא דבר לעצמו אלא כחלק מהרשות וממילא גם לגבי זה עוזר כמאן דמליא וכן הוא בפסקי הרי"ד בסוגין ובחידושי הגר"ח פי"ד ד"ה אכן בתו"ד כתב שגדר הק"ו שחשיבי מחיצות על עצמן דהינו שמסברא אין המחיצות מכלל הרה"י ומצד הק"ו דנים שגם הם תוך הרה"י אמנם כל זה במקום שיש גובה עשר אבל אם אין גובה עשר א"כ לא יעזור שזה תוך המחיצה שהרי אין כאן מחיצה עשר

ובדעת הראשונים שגם באין בחוליה עשר הוי רה"י בפשוטו דעתם שגדר הק"ו שזה כמו חורי רה"י דהינו שכיון שזה משמש לעשות רה"י זה סברא שזה נעשה רה"י ועיין רשב"א על הק"ו שכתב שבעשה מיוחד למטרה לעשותו רה"י זה ודאי חורי רה"י ומשמע שגם הק"ו זה מצד דין זה וא"ש לשון הריטב"א במשנה שזה מצד חורי רה"י שזהו דין הק"ו והנה עיין מהר"ם על תוס' שמבואר מדבריו שכל נידון תוס' שזה יהיה רה"י במקום שזה משלים לעשר אבל אם יש כבר עשר ועשה חוליה על גבי הבור ודאי שזה לא יהיה רה"י דהרי זה לא עושה המחיצה אמנם עיין נפש חיה שהקשה שמה זה שונה מכותל עשרים וצ"ל שכאן זה כדבר לעצמו אמנם לגר"ח שגדר הק"ו שזה כתוך המחיצות יתכן שגם כאן זה שייך ועיין פמ"ג סימן שמ"ה שדן בעושה כותל רבעי שזה רה"י ללא זה האם יש הק"ו ואם זה מדין חורין א"ש ספיקו אמנם לגר"ח מסתבר שזה יהיה רה"י שהרי יש לו דין מחיצה לגבי הרשות וצ"ע [ראיתי להקשת שכל תל המתלקט מקום התל יהיה רה"י מצד הק"ו לראשונים שגם בחוליה שאינה גבוהה עשר הוי רה"י וצ"ע]

]הגמ' דנה שכותלי הבור יהיו רה"י מצד הק"ו עיין חידושי הגר"ח שהקשה למה זה לא רה"י מצד דאי בעי מנח מידי ומשתמש וע"ש שביאר על פי הירושלמי שצריך עומד מרובה וכאן אין עומד מרובה ולא עוזר הדין דאי בעי וכו' אמנם הרשב"א בעבודת הקודש פסק דלא כירושלמי ועיין תוס' בסוכה ובגיטין שכתבו שבשטח גדול לא שיך אי בעי מנח וכו' ולפ"ז א"ש

ח]עיין תוס' לעיל ז: שביאר הדין חורי רה"ר למעלה מעשרה שזה רה"י כגון שזה פתוח לרה"י וצ"ע א"כ מה צריך להגיע לדין חוקקין ולרבנן אין זה רה"י הרי יש את הק"ו והנה אם נימא שגדר הק"ו שזה כמאן דמליא וא"כ כמו ששם זה לא עוזר מצד הדין רה"י שבו עין בתוס' ה"ה כאן וכן אם נימא שזה מקבל חשיבות ד"ט א"כ שם שיש חיסרון שאין לזה גובה עשר א"ש שצריך להגיע לדין חורין אמנם עדין יש לדון שכיון שלזה עוזר חורים א"כ לדין ד"ט נימא הק"ו ואינו נכון שעד כמה שצריכים להגיע לדין חורים א"כ צריכים ד"ט

ט]עיין תוס' שהקשו על המחיצה תיפו"ל מצד שזה חורי רה"י ותירצו שזה לא ניחא תשמישתיה לרה"י עיין חזו"א שהקשה הרי מצד חורין מבואר בגמ' לעיל שצריך הנחה על גבי מקום ד"ט משא"כ אם זה רה"י גמור א"כ זה כמו כל רה"י שלא צריך מקום ד"ט אמנם אם נימא דסברת תוס' לעיל שחורין צריך ד"ט דלא עוזר כמאן דמליא שזה נשאר מקום לעצמו שאין בו ד"ט א"כ כאן זה לא שייך

י]הגמ' מסתפקת בעקר חוליה והשלימה לעשרה וכן בהניח חוליה ומיעט את העשרה ומבואר בגמ' שהספק השני באת"ל של הראשון והנה בפשוטו היה אפשר לבאר דיסוד הספק האם דנים את העקירה מהמצב שלפני העקירה דהינו שדין העקירה הוא מהמצב של קודם וממילא אין כאן עשר או שדנים את העקירה כמו המצב של שעת העקירה ואותו ספק לגבי הנחה האם דנים את ההנחה כמו המצב שלאחר ההנחה או שדנים כמו שעת ההנחה ויש מקום לחלק שלגבי עקירה דנים כמו קודם אבל לגבי הנחה דנים כמו שעת ההנחה דהנחה צריך פחות הנחה חשובה ולפ"ז כונת הגמ' שאת"ל שבעקירה חייב וודאי שבהנחה חייב ואם בעקירה פטור יש מקום להסתפק שבהנחה יהיה חייב והנה לפ"ז לאביי לקמן שדנים בהנחה לפי אחרי זה כ"ש שבעקירה ידונו כמו קודם והנה הגמ' אחרי זה דנה במניח במצב שלאחר ההנחה זה רה"י ותולה את זה בספק הגמ' לעיל ולנ"ל הכונה שאם בהנחה חייב כי דנים איך שזה לפני ההנחה א"כ כאן פטור ואם פטור דגם בהנחה הנידון כמו שזה לאחר הנחה א"כ כאן חייב ועין רבינו חננאל דמשמע שהספק הראשון נפשט מצד את"ל ובכל אופן פה זה ספק ולנ"ל א"ש שכאן הנידון על ההנחה זה תלוי בספק השני

אמנם עיין ריטב"א שכתב הפוך דאם בעקירה פטור כי הולכים כמו קודם ממילא גם כאן פטור דלפני ההנחה זה לא רה"י ומשמעות הדברים דהגמ' דנה האם דנים שהמעשה נעשה במצב שלפני המעשה וממילא בעקירה זה סיבה לפטור או דנים כמו המצב של המעשה וממילא חיבים ולכן כאן אם דנים כמו המצב שלפני המעשה ממילא פטור אבל אם שם חייב דהמעשה נחשב כמו התוצאה של המעשה ה"ה כאן חייב והנה לפ"ז כונת הגמ' לעיל שאם בעקירה חייבים ודאי שבהנחה פטורים אבל אם בעקירה פטורים בפשוטו צריך להיות דבהנחה חייבים אלא שיש לדון לפטור מצד שצריך את שניהם גם את הרגע לפני וגם את מצב תוצאת המעשה ועיין הגהות הגראמ"ה שכתב לבאר כן וכן בהגהות מלא הרועים לעיל ח. ע"ש

והנה עיין תוס' לעיל שנקטו שאם אביי פוטר במחצלת וודאי פוטר בעקר חוליה ולנ"ל אין לזה מקום דאדרבא בחוליה פוטר כי דנים כמו תוצאת המעשה וזה סיבה לחייב בעקר אמנם למה שביארנו לעיל א"ש אמנם ע"ש בתוס' שהקשו לגבי זרק כורת שכיון שלפני שזה נח זה לא רה"י לאביי זה לא סיבה לפטור וצריך להיות חייב ולנ"ל שהכונה שההנחה תמיד כמו לאחר המעשה א"כ כאן זה רה"י וזה סיבה לפטור וצ"ע ועיין חזו"א ס"ב י"א מה שביאר באריכות ולכאורא תוכן דבריו דבעקר חוליה ובהניח חוליה יש כאן מעשה שחלקו ברה"י וחלקו לא ויש צד שזה מספיק וממילא בשני המקרים חייב אמנם יש צד לפטור בעקירה דשם בשעת המעשה אין כאן רה"י וזה חיסרון יותר גדול מאשר אם אחרי המעשה זה לא רה"י ולכן לאביי שס"ל שמה שלאחר המעשה זה חיסרון כ"ש שמה שלפני המעשה זה חיסרון ועל זה הקשו התוס' דכיון שיסוד החיסרון בשם רה"י א"כ בכורת חסר בשם עשיה ברה"י ולזה תירצו שסברת אביי שהרשות שבה נעשה המלאכה צריך להיות בין לפני בין אחרי וזה לא סברא מיוחדת ביחס ליצירת רה"י והנה בפשוטו לגבי ר"י שדן שעקירה זה אחרת אפשר להישאר כמו בתחילה ששם החיסרון שזה בשעת המעשה משא"כ בהנחה אמנם תוס' שינו וביארו שההבדל בין עקירה להנחה וע"ש שדחק שכונתם שאפשר לבאר הגמ' אחרת ועיין במשנת הגרא"ק ס"ו סק"א ובחידושי מהר"ם בענט מה שביארו בזה והדברים צ"ב

י"א] בעיקר ספק הגמ' בעקר חוליה ובהניח חוליה עיין חזו"א ס"ב כ"ג דלמ"ד דתוך ג' חשיב מונח אין מקום לספק הגמ' שהרי אפשר לדון לאחר העקירה עד שזה יוצא מג' וכן בהנחה חשיב הנחה לפני שזה הגיע לקרקע ורק אם יש כאן אגד יד ושמיה אגד א"כ אין לדון אלא על רגע העקירה אם מדובר שהבן אדם לא עומד בבור אלא כפשטות הדברים שהוא עומד ברה"ר אמנם לרבא שצריך הנחה על גבי משהו א"ש הגמ' דאפשר לומר שידו של אדם שמהלכת אין זה על גבי משהו אלא שהרי בגמ' צ"ב. מבואר שאם ידו של עני תוך ג' חשיב על גבי משהו אמנם דוקא שם שהעמיד ידו שיטלו ממנו או שיניחו בה אבל כאן שידו בפעולה אין זה כן אמנם קשה שהגמ' פ. אומרת שבמעביר חשיב הנחה על גבי משהו אפילו שמזיז ידו וא"כ כאן שזה ביד האדם חשיב הנחה והרי קי"ל דלא שמיה אגד וצ"ב הגמ' וכתב לחדש שכל הגמ' שידו של אדם במעביר זה כמונח רק אם זה באותו רשות של הגוף ולא אם זה ברשות אחרת ע"ש הסברא אמנם עיין ראשונים צ"ב. שכתבו שבידו של אדם תוך ג' חשיב הנחה על גבי משהו כמו מעביר ופה הרי זה ברשות אחרת אלא ששם זה בתור נח אמנם הראשונים דימו הדברים וצ"ע [ועיין נפש חיה סימן ט"ו שכתב כדבר החזו"א ועין שפת אמת בסוגין]

י"ב]**תפשוט ליה מדידיה:** עיין תוס' שביארו שמדובר שהיה ודאי יותר מד"א רק הגמ' שואלת שכיון שהדבילה מתבטלת לדופן ממילא ההנחה היא לא ברה"ר ועיין רמב"ן [וביארו הריטב"א] שהקשה שהרי הגמ' רק הסתפקה בבור י' והניח חוליה ומיעטו אבל בור י"א אפילו שהחוליה אינה רה"י אין בזה חיסרון א"כ למה כאן זה אחרת וצ"ב דעת תוס' והנה באמת צ"ב הגמ' הרי מבואר לעיל שבית שאין חללו עשרה אין זה רה"י א"כ תמיד המקום האטום זה לא רה"י וא"כ למה הגמ' לא הסתפקה גם בזה ועיין חזו"א ס"ב י"ג דבתחילתו ביאר שעד כמה שזה מקום אטום אין את החיסרון של חלל שאין בו י' אלא הוי רה"י וכדין חורי רה"י והנה לכאורא ברה"ר זה לא שייך ולפ"ז א"ש דברי תוס' אמנם ע"ש בהמשך שכתב שמסתבר שאין זה רה"י וע"ש שביאר שבעקר מי' הגמ' לא מסתפקת דבזה ודאי בבת אחת עוזר שכיון שכבר יש כאן רה"י ודאי מועיל בהדי הדדי אמנם כתב שלגבי הניח זה לא שייך ושם כונת הגמ' להסתפק גם בי' אבל באמת הספק גם בכ' ולפ"ז א"ש דברי תוס' אמנם בראשונים חזינן לא כך וצ"ל שכל שכבר יש רשות בזה ודאי דנים בהדי הדדי וצ"ע

ועיין רש"י שביאר שמדובר שהיה ד' מצומצמות וכן ביאר ברבינו חננאל והקשו תוס' הרי א"כ ודאי אין לחיב גם ללא ביטול דלא העביר כל החפץ חוץ לד"א והוי כהוציא חצי חפץ חוץ לד"א ועיין רמב"ן שישב שכאן שההנחה על גבי הכותל חשיב שכולו מקומו בכותל ולכן חייב והנה בפשוטו כל זה ניחא לר"ת לעיל ז. שחשיב מקום ד' אבל לתוס' שהסברא כי זה רואה פני הקרקע ומשמע שההנחה מתיחסת לקרקע וכמבואר ברשב"א עירובין ל"ג: א"כ צ"ע הסברא בזה

י"ג]**תוד"ה אמאי**: הקשו מרומח דאם זה זז משהו ודאי לא חייב עיין רש"ש לעיל ח: שתמה מה ראו ברש"י שאם הזיז רק קצת חוץ לד"א חייב לכן ביאר שס"ל לתוס' שחפץ ארוך צריך להוציאו מסוף החפץ ד"א ולא דנים שכל נקודה זזה ד"א וכה"ג הרי ביצא סוף החפץ חוץ לד"א למה לא חייב כי תחילת החפץ אגוד בד"א הקודמים והנה לפ"ז קושיתם בכל חפץ שתחילתו זז ד"א וסופו עדין תוך הד"א הראשונים אמנם עיין רשב"א ושאר ראשונים שהדגישו שהנידון בחפץ ד"א וצ"ב כונתם וכן עיין תוס"ר שכתב שהוציאו טפח ומשמע שטלטל רק טפח וראיתי לבאר שס"ל שמקום החפץ הוא בכלל הד"א ולכן בחפץ ארוך ד"א והוציאו טפח לגבי טפח זה חשיב שהוציאו מד"א ורק כיון ששאר החפץ אגוד בד"א לכן הוא פטור והדברים מחודשים וצ"ב

י"ד]הגמ' מסתפקת בזרק על גבי יתדות וחפץ על גביו עיין חזו"א סקכ"ד שהקשה שהרי לפני שזה נח כבר יש לבוד והרי מבואר בסוגיא דכוורת שבדבר שעומד לנוח במקומו חשיב הנחה לכו"ע ותירץ שלפני שהדף נח והוי סתם כלי אין לבוד לכלי ורק לאחר שחל הנחה באותו רגע חל הלבוד וכתב שאדרבא זה ספק הגמ' שגם ביחס לחפץ הוי בבת אחת

ט"ו]**וזרק מחצלת פטור:** עיין רשב"א דבפשוטו מדובר שלא מבטל את זה כמבואר בצריכותא של הגמ' וצ"ב א"כ מה זה שונה מזרק מחצלת בפנים וכן מה זה שונה מדבילה לכן ביאר שמדובר שמניח בתור מחיצה ויש פה ביטול מסוים ובזרק מחצלת להניחה שם אפילו הרבה זמן כיון שזה בתור שמירה במקום אין זה מבטל הרשות ולפ"ז הצריכותא של הגמ' מחוליה דשם הדרך לבטלה וכאן אין הדרך לבטלה ע"ש ובריטב"א

ט"ז]**מלאה פירות פטור:** הקשו התוס' מה זה שונה מדבילה ותירצו או שדבילה זה דבר מועט ומלא פירות זה הרבה עוד ישבו שתבואה דרכה לבטל בבור משא"כ דבילה ועיין רמב"ן שהביא לישב עוד שדבילה סופה ליפול משא"כ פירות בבור ועיין רשב"א שכתב שזה רק בפירות טבל כיון שאסור לטלטלם ובתוס' דחו שזה דרבנן וצ"ע אבל אחרי שלמעשה אי אפשר להזיזם אין סיבה שזה לא יבטל עוד הביא מרב האי גאון שמדובר שמבטלם אמנם עיין רמב"ן שכתב שודאי שלא מבטלם ולכן על עצם הזריקה אין סיבה שלא לחייב ורק לאחר שזה נמצא זה סיבה שאין זה רה"י כיון שלא מינכר מחיצות ואינו משתמש לו עכ"ל וע"ש שביאר שלכן לגבי להפסיק בין שני חצרות זה עדין מפסיק והנה צ"ב אבל עד כמה שיש כאן חיסרון בתנאי רה"י א"כ למה חייב על עצם זריקתם ומשמע שלגבי חיסרון זה זה כמו בבור י"א שזרק חוליה אפילו שלאחר זריקתה זה מתמעט מהרשות בכל אופן לגבי זה אין חיסרון וצ"ע ועין אבי עזרי הלכות סוכה

י"ז]עיין רשב"א במשנה ולעיל ח. שהקשה על אביי למה שהמחיצה תמעט הרי אי בעי מנח מידי ומשתמש והוכיח או שבדבר חלש לא אומרים אי בעי מנח וכו' ולכן בכורת אין דין אי בעי מנח וכו' או שצריך עומד מרובה כהירושלמי ועיין חידושי הגר"ח שמוכח מכאן שגם למטה זה רה"י דאם למטה זה לא רה"י א"כ עדין הוא פטור שמקום המחצלת זה לא רה"י ועיין חזו"א ס"ב י"ב בד"ה תוד"ה רחבה ובנפש חיה סימן כ"ז שהקשה מה שיך כאן אי בעי וכו' הרי אם יניח זה בגובה רה"ר ולא הוי רה"י כלל ועיין רשב"א לקמן ק"א. שהגדר של אי בעי וכו' שממילא המקום שמתחת הוא הרה"י ויתכן שגם כאן ס"ל שעל ידי שיכול להניח זה מגדיר שמתחת למחיצה הוי מקום שימוש וצ"ע]

י"ח]**תנאי כותיה וכו':** הקשו הראשונים הרי מרבנן חזינן לא כך והביאו מהראב"ד בהשגות דלרבנן כיון שזה אם מים מלמעלה זה מבטל המציאות של המחיצות אבל משמע שאם יהיה רק בור אם מים ישאר לזה תורת מחיצות ע"ש

**כוורת**

**א. שיטת רש"י – עיין שיטה לר"ן [ועיין תוצאות חיים סימן ט"ו סק"ג ד"ה ונראה ועין רשב"א ד"ה רבא (בהוצאת זכ"י שנת תשס"ג) דמשמע דס"ל כרש"י וכריו"נ] ועיין תו"י ובתירוץ הרש"ש [וכן הוא בפסקי הרי"ד] - בהא דרש"י לא ביאר כתוס' – עיין חזו"א סוף סקי"א**

**ב. שיטת תוס' – עיין מהרש"א בטעם שלא ביארו כרש"י ועיין רעק"א [ועיין קה"י סימן ז' בסופו ולדבריו מיושב קושית רעק"א ודברי המהרש"א]**

**ג. בקושית רש"י מכרמלית – עיין מהרש"א ועיין אבן העוזר ה.[ובאבן האזל פי"ד משבת] ובתוצאות חיים סימן ט"ו סק"ד ועיין קה"י סימן ז' בישוב השיטות שיש כרמלית בכלים ובאבן האזל הנ"ל וכן הוא בתוצ"ח סט"ז סק"ב [ועיין משה"ק הגרא"ק ס"ח בסופו]**

**ד. בשיטת ר"ח שהדפנות לא מצטרפות – עיין תוס' ומה שישבו הרמב"ן והרשב"א ועיין חידושי הגר"ח שהאריך בישוב שיטתם [ובגדר דין אי בעי מנח וכו' עיין עוד ברשב"א ק"א. בישוב שיטת רש"י בביצאתא דמישן ועין קה"י ס"ט]**

**ה. בפטור כורת האם מצד שמקום המחיצות רה"י – חידושי הגר"ח ד"ה אכן הראשון ע"ש היטב ועין חזו"א סקי"ג ד"ה תשעה בתוך הדברים [ויש לעיין מלשון תוס' שלא ילפינן זורק ממושיט] ועיין קה"י סימן מ"ו סק"ב**

**ו. תוד"ה רחבה – בהא דהוי בהעברה רה"ר ולר"ע אינו כן – עיין אבן העוזר ה. בתו"ד, ועיין תוצאות חיים סימן י"א סק"א בתחילתו ובסימן ט"ז סק"א ד"ה ולפ"ז [השני] ועיין הגהות מלא הרועים ועיין קה"י ס"ז בסופו [ובמאירי פליג התוס'] – [בהא דנשיאת הארון לא הוי כוורת – עיין תוצאות חים סימן י"א סק"א ד"ה ונראה מה דהביא מהגאון מקוטנא ועיין מה שהקשה על זה במשנת הגרא"ק סימן י"ד סק"ג ד' ועיין חזו"א ס"ב י"ט אות ד']**

**ז. תוד"ה רחבה – בנידון התוס' בדין באין כאחת – עיין הגהות מלא הרועים בסוגין ובהגהות הגראמ"ה לקמן ובחזו"א ס"ב סקי"א ועיין משנת הגר"א סימן ו' סק"א ובשאר הסימן מה שהאריך בזה [ועיין הגהות מלא הרועים מה שהקשה על תוס' והרא"ש שכתבו לחייב מצד מושיט הרי זה בבת אחת רה"י ועין משנת הגרא"ק סימן י"ד סק"ד]**

**ח. בפטור כוורת – עיין אבן האזל פי"ד מה שהקשה לדעת הרשב"א לעיל ה. וע"ש מה שישב ויש לדון שבאוכל כל הרשות אינו בטל לרה"ר**

**ט. כפאה על פיה – עיין רש"י ותוס' ורמב"ן ורשב"א שהאריכו בביאור סוגין ועיין קה"י סימן ט'**

**י. בדברי הרמב"ן שאין כרמלית בכלים – עיין מג"א סימן תק"ב סק"ט [ועיין בספר קהלת יעקב הלכות יו"ט לבעל הנתה"מ שם] ועין קה"י סימן ט' סק"ב ועיין עמק ברכה הלכות סוכה סימן י"ח ד"ה ולענ"ד [ועיקר דבריו האריך בקה"י סוכה סימן י"ג]**

**י"א. בדין כפאה על פיה בהא דהנחה זו פוטרת אפילו שאחרי זה זה נח על הקרקע – עיין חזו"א סק"ד ד"ה הא ובסקי"א ד"ה ח. ועיין רמב"ן ורשב"א שביארו האם זה תלוי בר' חלקיה ורבא**

**סוגיא דכוורת**

א]**הזורק כוורת:** דעת רש"י שטעם הפטור בגלל שזריקת רשות זה לא דומה למלאכת המשכן ועיין שיטה לר"ן דהביא דרבינו יונתן נקט שזה דוקא אם הכורת עומדת ולא לרחבה והוא חלק עליו ובפשוטו זה רק לשיטת רש"י שזה מצד זריקת רשות א"כ חשיב רשות ולא משנה איך זה עומד [וכן הוא בתוצ"ח סימן ט"ו סק"ג] ובריו"נ מבואר שזה צריך לעמוד בצורה של רשות [ועיין רשב"א שדן שבזורק לרה"י אין דין כורת וזה לכאורא על דרך רש"י שהפטור מצד זריקת הרשות וצריך שבפועל זה יהיה רשות ונקט שברה"י זה כמו כלי שלא חולק מקום וזה כריו"נ] ועיין חת"ס ג: דנקט לרש"י אם זרק כורת שיש בה משהו חייב וכן הוא במחצית השקל סימן רס"ו ע"ש בביאור המג"א של עגלה ועיין תו"י שהקשה הרי במשכן נשאו את הארון והמזבחות שזה כמו כוורת [ויש לעיין שהמזבחות היו פתוחים מלמטה וא"כ זה מחיצה תלויה אמנם זה ראוי להיות רשות ויתכן שתלוי בנ"ל והארון היה עשרה טפחים אם התחתית והכפורת ולגר"ח לא קשה דמה שמעליו רה"י זה לא סיבה לפטור אמנם ברש"י מבואר לא כך] ועיין רש"ש וכן הוא בפסקי הרי"ד ששם זה מוציא אבל כאן זה זורק ולא לומדים ממשא בני קהת לזורק והוכיח מהדין למעלה מעשרה [וזה כחילוק רש"י צ"ב. וכהבנת הגרא"ק דהינו לא מצד שזה כמו בקרקע ודו"ק] והנה בפשוטו דין הגמ' לרש"י בין בדין ד"א ברה"ר ובין בהוצאה מרשות לרשות וכן הוא בשיטה לר"ן ועיין ריטב"א

והקשה רש"י למה כרמלית זה לא סיבה לפטור ותירץ שזה רק רשות מדרבנן ועיין מהרש"א דמבואר בדבריו דממקום פטור לא הוקשה לו כלל ורק מכרמלית שיש איסור הוצאה ולזה כתב רש"י שהוא רק מדרבנן והנה צ"ע קושיתו הרי כתב לקמן שאין כרמלית בכלים ועיין מהרש"א שביאר שזה רק קולא אבל לא לחומרא ועין אבן העוזר שדיק מזה שס"ל כהגהות אשר"י שזה מקום פטור דאם זה רה"ר א"כ מה שיך לומר שלקולא זה כרמלית הרי זה לא חולק מקום לעצמו אלא בהכרח שזה חולק מקום לעצמו ורק שתקנת כרמלית לא החמירו כאן וכן דייק באבן האזל פי"ד משבת, ובתוצאות חיים סימן ט"ו סק"ד כתב שכורת זה דבר גדול וזה לא כלי וכשיטה לר"ן י"א לענין גת ולכן הוקשה לרש"י ועיין מהרש"א שכתב שדעת תוס' לפרש אחרת מרש"י כי ס"ל שגם כרמלית ומקום פטור זה רשות שזה סיבה לפטור ומבואר שנקט שכרמלית זה לא רק ביטול השם רה"ר אלא שזה חולק מקום לעצמו דאל"כ מה שיך לומר שמדאורייתא יש כאן זריקת רשות והקשה רעק"א הרי שיטת תוס' שאין כרמלית בכלים וזה רה"ר גמור וא"כ מה שייך לפטור מצד זריקת רשות ולכאורא יש לבאר לשיטת הרשב"א לעיל ה. שמה שאין כרמלית בכלים רק מצד שאין בכוחו לבטל שם רה"ר אבל אם זה לא ברה"ר אלא במקום פטור זה יכול לקבל שם כרמלית או רה"י ע"ש א"כ הדבר בעצם יש לו שם רשות אמנם זה תלוי בנידון לעיל בכורת מושכבת ודו"ק ועין לקמן בדברי הקה"י בשיטות שיש כרמלית בכלים

והנה צ"ב למה רש"י לא ביאר כתוס' שזה זורק לרה"י ועיין חזו"א ס"ב סקי"א בסופו ותוצאות חיים [סימן ט"ז סק"א ד"ה ולפ"ז השני] מצד שס"ל כקושית תוס' שלאביי לקמן כיון שזה באין כאחת זה לא סיבה לפטור ויש לדון עוד לראשונים שנקטו לקמן שביותר מד"א אין זה קשור לספק שחזינן שכל שעיקר הרשות נשאר זה לא חיסרון ה"ה כאן שעיקר השם רה"ר נשאר [אמנם בפשוטו מרש"י לקמן לענין רחבה ו' חזינן שמודה לתוס' ע"ש ואינו מוכרח דיתכן דכונתו מצד זריקת רשות] ויש שביארו מצד שס"ל שמשמעות הגמ' שגם בכורת מוטה פטור עיין פנ"י עוד יתכן דס"ל דגם אם זה רה"י אבל כיון שזה כלי אויר שתחתיו הוא רה"ר ולא איכפת לן שהוא עצמו רה"י וכדלקמן בתוס' [עיין רעק"א שכתב שלתוס' פטור בזורק אבן ומשמע דלרש"י חייב ומשמע שנקט שחולק על כל הדין של תוס' בסוגין ]

ב] עיין תוס' ושאר הראשונים שביארו שהחיסרון דחשיב שהוא לא זורק לרה"ר ולשון תוס' שהוי מרה"י לרה"י דרך רה"ר ועיין חידושי הגר"ח שהקשה שאפילו שהאויר של הכורת זה רה"י אבל למה שהמחיצות יהיו רה"י דהינו שנקט שכל סיבת הפטור כיון שמקום המחיצות הוא עצמו רה"י ומצאנו בזה כמה ביאורים א.ע"ש שביאר שכיון שיש ק"ו שלעצמו עושה מחיצה לאחרים כ"ש וביאר שכונת הק"ו שהמחיצות נחשב תוך הרשות והוי כרה"י ב. על דרך זה עיין חזו"א ס"ב י"ג ד"ה בור תשעה שכתב לדון שהמקום האטום של המחיצות זה כמו חורי רה"י וחשיב רה"י ואין זה דומה לבית שאין תוכו עשרה כיון שיש שם חלל ע"ש ג. ע"ש בגר"ח עוד ביאר שגם אם נימא שזה לא רה"י כי זה מקום אטום אבל חשיב שזה תוך המחיצות של רה"י וממילא לא חשיב שזרק לרה"ר ד. עוד כתב לדון שכל שיש כאן רה"י קרקע שתחתיו הוא מופקע מלהיות רה"ר ולכן פטור ובקה"י סימן מ"ו סק"ב ביאר שכיון שיש כאן מחיצות א"כ הקרקע היא תוך גדירת המחיצות וזה ודאי לא רה"ר ה.עיין חזו"א בגליונות ובסקי"ג שביאר שבאמת זה לא רה"י רק כל שזה דבר חשוב שעושה רה"י זה מפקיע ממקומו שם רה"ר ופשטות כונתו שכה"ג זה לא בכלל אין כרמלית בכלים. והנה בלשון התוס' מפורש שזה זורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר ולא ילפינן זורק ממושיט ומבואר שכה"ג במושיט חייב דהיינו שחשיב הנחה ברה"י ובהכרח כמהלך הראשון של הגר"ח [אמנם במקום שרק על גביו רה"י יתכן שלא יחיבו תוס' מצד מושיט] וכן בפשוטו מוכח מעיקר קושית התוס' שלאביי לקמן צריך לחייב כי בבת אחת לא חל רה"י חזינן שסיבת הפטור בגלל החלות רה"י שחל כאן ולא מצד שזה דבר חשוב שיכול לעשות רה"י וכן ביאר בחזו"א סקי"א ובמשנת הגרא"ק סימן ח' בסופו ודו"ק

והנה כתבו התוס' שזה מרה"י לרה"י דרך רה"ר וצ"ב למה זה נחשב דרך רה"ר ועיין אבן העוזר לעיל ה. שביאר שבזמן שזה באויר אין לזה שם של רשות וכן הוא בתוצ"ח סי"א סק"א אמנם עיין תוס' שכתבו שלר"ע שקלוטה כמי שהונחה זה כמו מונח ברה"י חזינן שגם כשזה באויר יש לזה שם רה"י ועיין תוצאות חיים שם כי זה כאילו בקרקע שזה הגדר קלוטה וצ"ע אם יש סברא שדבר באויר לא מקבל שם רה"י מה יעזור שמקום ההנחה מתיחס לקרקע [ועיין קה"י סוף סימן ז'] ולכאורא הביאור שלר"ע מקום ההנחה מתיחס לא לקרקע שתחתיו אלא לחללו וזה רה"י משא"כ לרבנן שאין זה מונח חשיב שזה באויר רה"ר דהרי זה לא ביטל מהמקום שם רה"ר ורק במונח על הקרקע זה מבטל מהמקום שם רה"ר ורק לכן זה סיבה לפטור [ועיין הגהות מלא הרועים וכמדומה שזה כונתו] ובזה א"ש קושית התו"י דמשא בני קהת למה אין חיסרון של כוורת דשם כיון שזה עומד על הלוים אויר שתחתיו רה"ר ולא שייך לפטור מצד דין כוורת דההנחה מתיחס למקום שמתחת ולדעת תוס' שדנו שצריך הנחה על גבי קרקע לא קשה דהרי משא בני קהת זה מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר [ובזה א"ש המג"א רס"ו שכתב שגרירת עגלה ברה"ר זה כורת והקשה המקו"ח שזה משא בני קהת אמנם לנ"ל שדוקא שם שזה באויר אבל כאן זה על הקרקע אמנם יש לדון על מקום הגלגלים שנשאר רה"ר עוד יש לדון שם מצד רה"ר מקורה]

ג]והנה הגמ' צ"ט: אומרת זרק דף על גבי יתידות שבבת אחת זה נהיה רה"י האם חייב ורש"י העמיד שהיה חסר רוחב ד"ט והקשו תוס' הרי אפילו לריבר"י מתחתיו זה לא רה"י וא"כ אין לחייב על הדף גם אם בבת אחת חשיב שמעליו רה"י ולכן ביארו הסוגיא שגם מתחתיו נהיה רה"י ע"ש והקשה הקה"י סימן מ"ו מה זה שונה מכורת דמבואר בסוגין דחשיב שזה מונח ברה"י ומבואר בתוס' שאם על גביו זה רה"י זה סיבה לפטור וע"ש שכתב לישב שבסוגין זה כאילו חלק מונח ברה"י וזה סיבה לא לחייב מצד הנחה ברה"ר אמנם מאידך אין לחיב מצד הנחה ברה"י עוד תירץ שרק בסוגין שיש מחיצות עשר אפילו שהם אטומות אבל כיון שזה חשיב מחיצות ממילא הקרקעית רה"י אמנם שם שזה דף בעלמא שיש בו גו"א זה לא שיך והנה אם נימא דהק"ו עוזר גם על הקרקע א"כ מיושב קושית תוס' שם על רש"י אמנם לכל שאר הביאורים לעיל דברה"י על גביו אין הרה"י שמתחתיו ממש רה"י א"ש קושית תוס'

ד]והנה דעת תוס' שמשא בני קהת זה מרה"י לרה"י דרך רה"ר והקשה הרשב"א והריטב"א בעירובין ל"ג. דהרי הם לקחו לאחר שפירקו החצר וא"כ זה מרה"ר ועיין תוצ"ח בשם הישועות מלכו [סי"א סק"א במוסגר] שכתב שזה כמו כורת וממילא בהנחתו על הקרקע הוי רה"י והגבהתו הוי רה"ר וא"ש שזה מרה"י לרה"ר והאריך בזה במשנת הגרא"ק סימן י"ד סק"ג ד' אמנם ע"ש שהקשה על זה הרי בבת אחת בעקירה זה מפסיק להיות רה"י והרי תוס' נקטו שלאביי כה"ג פטור אמנם עיין תוס' וכן ברא"ש שלא ילפינן זורק ממושיט ומבואר שלר"ע שילפינן חייב והקשה בהגהות מלא הרועים **על הרא"ש** הרי בבת אחת מבואר בתוס' שזה לא סיבה לחייב ועיין בגרא"ק סק"ד שכתב שחזינן שבדין מושיט זה לא חיסרון וא"כ ה"ה בדין מעביר ע"ש

והנה צ"ב למה בפחות מעשרה אין חיסרון שזה כרמלית ונח בכרמלית ועיין רעק"א שזה מצד שאין כרמלית בכלים וכן הוכיח בשו"ת הרימ"ג סימן כ"ד ועיין רעק"א שכתב שלפ"ז זורק אבן שהוי כרמלית הוא פטור וצ"ע לשיטות הראשונים שכלי הוא מקום פטור או כרמלית דהינו שחולק מקום ברה"ר א"כ למה חייב ועיין קה"י סימן ז' שביאר שגם אם יש כרמלית בכלים וודאי שזה לא מבטל מהמקום שם רה"ר ורק שהמניח על גבי הכלי פטור שחשיב שלא הניח ברה"ר וזה לא סיבה לפטור בכורת ורק אם זה רה"י כה"ג זה סיבה לפטור או שזה סברא שההנחה מתיחסת לחפץ ולא למקום ברה"ר [וכן נראה בגר"ח] או שכה"ג הקרקע שמתחתיו גם נהיית רה"י או שזה עצמו מפקיע שם רה"ר וכן ישב באבן האזל ובתוצאות חיים סט"ז סק"ב והנה המהרש"א ביאר שתוס' לא ביארו כרש"י דס"ל שזה סברא גם בכרמלית לפטור והקשה רעק"א הרי גם לתוס' בהכרח שאין כרמלית בכלים דאל"כ גם מצד כרמלית חשיב שזה לא נח ברה"ר ועיין לעיל ולנ"ל א"ש שס"ל שזה מקום פטור אבל לא מבטל הקרקע ולכן מצד כרמלית זה לא סיבה לפטור אמנם דעת תוס' לעיל ה. שכלי ברה"ר הוי רה"ר

והנה קשה למה משא בני קהת אין בזה חיסרון דכוורת ולנ"ל א"ש כיון שזה הנחת גופו ולא על הקרקע אמנם אם נימא שדבר שזה רה"י חשיב הנחה במקומו א"כ עדין קשה שאפילו שקרקע שתחתיו זה רה"ר אבל הכורת חשיבה מונחה בעצמו ועיין מג"א סימן רס"ו לפי איך שביאר התו"ש דנקט שעגלה שהוי י"ט אין חיוב על טלטולה מצד שזה כמו כורת ועין מקו"ח שהקשה שזה ממש משא בני קהת וצ"ע

ה]עיין רשב"א ד"ה רבא [הנוסח משובש ותוקן במהדורת זכרון החדשה] שדן מסברא שזורק מרה"ר לרה"י חייב מצד ששם זה לא חשיב רשות וכתב לדחות שכל שזה שיעור רה"י זה יוצא מתורת כלי ולכאורא דבריו כשיטת רש"י שהפטור מצד זריקת רשות ונקט שלא דנים על החפצא אלא שבמקום זה יש לו שם רשות ולכן נקט שברה"י כל דבר בטל למקום ולא חשיב רשות ותירץ שדבר שהוא לא כלי תמיד חשיב דבר לעצמו והנה צ"ע למה אין חיסרון מצד שבזמן העקירה זה היה רשות ואולי מדובר שעקר כשזה היה לרוחבה עוד יתכן שס"ל שבעקירה אין חיסרון זה וצ"ע

ו]עיין רשב"א לעיל ה. שביאר ההבדל בין טרסקל למעלה מעשרה שזה רה"י ללמטה שזה לא נהיה כרמלית שכאן זה ברה"ר זה בטל לרשות משא"כ למעלה מעשרה והקשה האבן האזל פי"ד דבגובה עשרה ורחב ד' שכולו ברה"ר למה הוי רה"י הרי זה בטל לרה"ר וע"ש שכתב לחדש שאם יש לו שם רה"י אין לו שם כלי וכה"ג הוא לא בטל לרה"ר והביא כן מהרשב"א לגבי זורק לרה"י שיש פטור כורת אפילו שברה"י כל כלי לא חולק מקום אבל כאן זה לא כלי וכל מה שחילק הרשב"א בין למעלה מעשרה ללמטה זה בטרסקל שזה ודאי כלי אמנם ברשב"א משמע שלא פסיקה ליה סברא זו וכנ"ל אות ג' ויש מקום לומר שדבר שעולה עד סוף רה"ר כה"ג הוא לא בטל לרה"ר אלא שלפ"ז בגבוה עשר ולא רחב ד' אין בזה הדין אין כרמלית בכלים וצ"ע א"כ למה אין בזה פטור כורת ולרש"י שהנידון אם יש לזה תורת רשות א"ש אמנם עיין משנת הגרא"ק סוף סימן ח' שכתב שעדין קשה למה אין את פטור התוס' ובפשוטו סברת רש"י מצד קושיתם מאביי ועד כמה שזה כרמלית בעצם א"כ אין את סברת התוס' ובהכרח צ"ל שתחתיו רה"ר וכקה"י אמנם אם נימא שכאן זה כמו הראשונים צ"ט: דבדבילה ביש יותר מד"א אין חיסרון כיון שעיקר הרשות נשאר א"כ ה"ה כאן

ז]עיין תוס' שהביאו בשם ר"ח שעובי הדפנות לא מצטרף והקשו שהרי מבואר בגמ' שאי בעי מנח מידי ומשתמש זה סיבה לרה"י וא"כ מצד זה הוי רה"י והנה עיין רבינו חננאל עירובין ע"ח. שביאר הגמ' שם באופן אחר ולפ"ז אין מקור כלל לדין זה ועיין רמב"ן ורשב"א בסוגין שתירצו שדופני הכורת חלשים ואי אפשר להניח על זה כלום ובזה לא עוזר אי בעי מנח וכו' ובחידושי הגר"ח הביא מתוס' בעירובין ע"ח. שבתוכו זה לא רה"י וביאר שזה לא חורי רה"י מצד שאין בזה רוחב ד' וכתב שלפ"ז א"ש סוגין שכה"ג רק על גבי הכורת הוי רה"י אבל הכורת עצמה היא לא רה"י ואפשר לחייב עליה אמנם לראשונים שחורי רה"י לא צריך רוחב ד' א"כ הוי רה"י וכתב לדון דתמיד המחיצות הוי רה"י מצד הק"ו וכאן זה לא שייך ע"ש שהאריך ובדעת התוס' כתב לבאר או שס"ל שהק"ו שייך גם בעמוד או שכיון שזה רה"י הקרקע שלו מופקע מלהיות רה"ר אמנם עיין חזו"א בגליונות דהביא דבתוס' ד"ה כפאה מפורש שכל שעל גביו הוי רה"י יש כאן פטורא דכורת ושם חללו לא הוי רה"י דזה כמו בית שאין בו עשרה וכו' ומסתבר שגם הוא עצמו ובהכרח כמו שביאר החזו"א שם שכיון שזה חשוב ליצור רה"י אין בזה הדין דאין כרמלית בכלים וממילא זה מבטל תורת רה"ר וכן ביאר סימן ס"ב סקי"ג ד"ה תשעה אמנם יתכן כביאור השני דהגר"ח ולכאורא במקום שזה רה,י רק מצד לבוד לא שיך את סברת החזו"א שהכלי הוא רה"י ואין כאן אין כרמלית בכלים

וברשב"א הביא מהירושלמי שצריך שיהיה עומד מרובה על הפרוץ ולפ"ז א"ש שכאן לא שיך אי בעי מנח וכו' אלא שקשה דבגמ' מבואר שזה מצד אי בעי מנח וכו' ועיין חידושי הגר"ח שהאריך דיש דין קרקע ולזה לא עוזר אי בעי מנח מידי וצריך לעומד מרובה ויש דין שיוכלו להשתמש ולזה עוזר אי בעי מנח וכו' ולפ"ז אין סתירה מהירושלמי לבבלי אלא שצ"ע ביתד מה שייך עומד מרובה וביאר ששם מצטרף שני המקומות כיון ששניהם רה"י שמחיצות העמוד מתיחס לשניהם משא"כ בבור וחוליתו שבבור זה לא רה"י אין זה מצטרף לד"ט והנה עיין תוס' בסוגיא דביצתא דמישן שהקשו על ביאור רש"י שהחיסרון שלמטה זה משתפע ואין קרקע ד' הרי יש אי בעי מנח מידי וכו' ועיין רשב"א וריטב"א שתירצו שאי בעי מועיל רק אם יש ד"ט כגון בעמוד רק יש חיסרון שימוש וכן בור וחוליתו דתוך הבור והחוליא ביחד יש קרקעית ד' רק יש חיסרון שימוש כה"ג מועיל אי בעי וכו' משא"כ שם [ועיין קה"י שביאר למה בביצאתא דמישן לא שיך לדון שיש שם צירוף של תוך הספינה] ומבואר מדברי הרשב"א כיסוד הגר"ח שודאי יש דין קרקע ד' ומה שיכול להניח למעלה זה מגדיר שהשטח למטה הוא מקום תשמיש ולפ"ז ודאי שגם תוך הבור זה רה"י דאל"כ ודאי מסתבר שזה לא יצטרף [וכן מהרשב"א של חלקו במחצלת ודאי חזינן שהשטח למטה הוא מצטרף וכמו שהוכיח הגר"ח אמנם יתכן שדוקא שם שזה לא ביטול גמור א"כ דנים שהמקום שמתחת למחצלת הוא המקום שימוש] והנה הרשב"א בעבודת הקודש נקט שהבבלי חולק על הירושלמי ועין חזו"א שכתב שאם יהיה עומד מרובה יעזור גם אם לא יהיה אי בעי מנח וכו' וצ"ע הרי ביתד פחות מג' מבואר שיש חיסרון ורק מצד אי בעי מנח זה עוזר א"כ גם כאן אם לא יהיה אי בעי מנח וכו' יהיה חיסרון שזה לא בר שימוש

ח]**תוד"ה רחבה:** הקשו תוס' שכאן לאביי צריך להיות חייב דלא חשיב רה"י ועיין הגהות מלא הרועים דבפשוטו אדרבא כמו ששם בספק האחרון אין זה הנחה ברה"י כיון שלאחר ההנחה זה לא רה"י ה"ה כאן זה לא הנחה ברה"ר ועיין חזו"א ס"ב סקי"א שביאר שחזינן מתוס' שהמצב של בהדי הדדי קאתו יש בו צד רה"י וזה הצד לחייב וזה סברא לחיב בשני המקרים שבכל אחד יש כאן צד עשיה ברה"י והגמ' דנה שאפילו אם בעקירה פטור בהנחה חייב והסברא דבעקירה הנידון על יד הבהדי הדדי ליצור רשות וזה יותר סברא שחסר בעשיה ברה"י משא"כ בסיפא שהחיסרון שמתבטל רשות בזה חשיב יותר שהעשיה היא ברה"י ונקטו התוס' שעיקר הסברא לחלק בין שחסר ביצירה של הרשות מצד שרה"י זה חידוש רשות ולפ"ז נקטו שלענין סוגין דנים שלא נתחדש רה"י וממילא יש כאן סיבה לחייב ועיין חזו"א שכל זה אם אין כרמלית בכלים ורק מצד שחל דין רה"י זה מה שמפקיע הרה"ר א"כ כאן חשיב שלא חל הרה"י ואם נימא שזה הנחה בעצמו ודאי א"ש אבל אם נימא שהפטור כי זה לא רה"ר לא מצד השם רה"י א"כ לכאורא אין סיבה שיהיה חייב ותירצו תוס' שעיקר סברת אביי שצריך שיהיה רשות חיוב בכל העשיה והנה כתבו תוס' שר"י שחילק בין עקירה להנחה זה מצד שעיקרה צריך יותר חשוב ועיין חזו"א שתמה למה שינו מהביאור שביארו בתחילה ורק אביי ס"ל שצריך שיהיה חיוב כל הזמן ועיין משנת הגרא"ק סימן ו' סק"א וצ"ב

והנה מסקנת תוס' שכל בהדי הדדי פטור ועיין בהגהות מלא הרועים על הרא"ש שהקשה שלמה אם ילפינן זורק ממושיט מבואר בתוס' שחייבים הרי ההנחה ברה"י זה רק מצד בהדי הדדי ועין משנת הגרא"ק סימן י"ד סק"ד מה שישב בזה וצ"ע

ט]**אי אפשר לקומיות של קנה וכו:** נתחדש כאן בסוגין דיש חיסרון של אגודו במקום פטור ועיין רשב"א ד"ה רבא שנקט שזה רק חיסרון בעקירה ולא בהנחה וצ"ב הסברא לחלק ועיין רשב"א צ"ט: דבפשוטו משמע שנקט שמשא בני קהת זה פוטר חיסרון זה דהינו שכיון שזה כמונח בקרקע אין החיסרון שזה אגודו במקום פטור וצ"ב הרי למעשה מציאות החפץ למעלה מעשרה ויתכן שכונתו שכיון שלמעשה כך היה שם ממילא אין חיסרון של אגודו אמנם א"כ אין זה עניין לנידון שכל מעשה המלאכה למעלה מעשרה ולא קשה מה שהקשה למה הגמ' חיפסה לבאר שהכל למעלה מעשרה וע"ש שנקט דמהא דהגמ' לא הוכיחה את יסוד משא בני קהת מצד שאין חיסרון איגודו במקום פטור חזינן שכה"ג אין חיסרון ורק במונח על הקרקע ואוכל כל הרשות ועולה למעלה מעשרה יש חיסרון וצ"ל שזה סברא שרק אז רואים כאן אגוד במקום פטור וצ"ע [אמנם בריטב"א במשנה משמע שחלק על יסוד זה]

ט]**כפאה על פיה:** עיין רש"י שביאר שמדובר דוקא באין בה רוחב ד' דאז גם בג' ומשהו פטור מצד שיש כאן פטור כורת והנה לכאורא אם נבוא לדון מצד פטור זריקת רשות הרי כאן הכורת מצד עצמה היא לא רשות ומשמע שרש"י מודה לסברת התוס' אמנם מאידך משמעות הדברים שזה אותו חיסרון של תחילת הסוגיא ולא שיש כאן חיסרון אחר ואם נימא שצריך רשות בפועל יתכן גם לאידך גיסא דכל דבפועל זה משמש רשות הוא בכלל הפטור וצ"ע והנה מבואר ברש"י שאפילו שזה רק רה"י על גביו בכל אופן יש פה הפטור של זריקת רשות או שזה מונח ברה"י

והנה מבואר ברש"י שהחיסרון שזה איגודו במקום פטור והקשו התוס' שכיון שבלא כפאה על פיה לא אומרים לבוד לפטור א"כ גם כאן שאין מחיצה לפחות מד"ט לא יועיל כאן לבוד ועיין קה"י שס"ל לרש"י שכיון שזה מחיצה לכלי זה מספיק לומר לבוד והנה עיין פסקי הרי"ד שהקשה על רש"י עד כמה שהנידון כאן בדין לבוד א"כ ודאי שאמרינן לבוד בעלמא בכל דבר וכן לענין הנחה בכל חפץ תוך ג' מבואר בגמ' לקמן ששיך לבוד ובפשוטו הביאור כמו שביאר הקה"י סוכה סימן י"ג [עיקר היסוד מבואר גם במחציתת השקל סימן תק"ב סק"ט שחילק בזה לגבי לבוד להחמיר] דאיכא שני דיני לבוד יש לבוד שזה רק מחבר שני דברים שלא יחשב שיש הפסק ביניהם ויש לבוד שזה מחשיב שיש כאן מלא ביניהם וכאן עד כמה שנבוא לדון מצד הדין לבוד הרגיל אין זה חיסרון כמבואר ברשב"א עיין לקמן ורק אם יש כאן דין לבוד דמחיצות זה סיבה שיחשב איגוד במקום פטור

י]והנה מבואר שמדין לבוד רגיל אין סיבה לפטור וצ"ע דהניחא לרבא שתוך ג' לא חשיב מונח א"כ אין כאן הנחה לפטור אמנם לר' חלקיה שתוך ג' חשיב מונח א"כ למה שכאן זה לא יחשב מונח וממילא יש כאן הנחה באיגודו במקום פטור ועיין רשב"א שתירץ שכה"ג או הגדר שהקרקע עולה או שהחפץ יורד וא"כ אין כאן אגודו במקום פטור והנה לכאורא היה אפשר לישב שלא אומרים שזה מונח לקולא כמו כל תוך ג' שזה ממשיך ורק בלבוד של מחיצות זה גם הנחה לקולא [ועיין נפש חיה סימן ט"ז שביאר כן] אמנם בפשוטו נקט הרשב"א שכמו בדין לבוד דמחיצות חזינן שאומרים גם לקולא ה"ה בדין לבוד רגיל והטעם כדלקמן מהחזו"א

והנה באמת צ"ע מה הגמ' דנה דנימא לבוד הרי רבא ס"ל שתוך ג' לא חשיב מונח ועוד שלא אמרינן מונח לקולא ועיין חזו"א ס"ב ד' בסופו שביאר שכאן שבסוף זה נח באותו מקום זה מחסר בהנחה של אחרי זה ורק אם ההנחה הראשונה היא גם במקום חיוב רואים את זה כהנחה ארוכה

ועיין תוס' שביארו שמצד דין לבוד רגיל זה לא חיסרון כלל ולכאורא הביאור כסברת הרשב"א וכל נידון הגמ' מצד דין לבוד של מחיצות שחל כאן דין רה"י והוסיפו שכאן אפילו שאם היה כורת עשרה וכפאה על פיה על גביה רה"י וממילא פטור הזורק הגידוד הוא לא סיבה ללבוד שרק עד כמה שיהיה לבוד יהיה כאן מחיצה ממש על חלל עשרה זה סיבה ללבוד ועיין שפת אמת שהקשה שעד כמה שיש כאן לבוד של מחיצות למה ביארו התוס' מצד שזה חסר בהנחה ברה"ר ולא מצד שזה אגודו במקום פטור ויתכן שזה אינו נכון שהרי זה רה"י ויתכן שס"ל שלגבי אגוד במקום פטור כיון שזה עומד ליפול אין זה חיסרון משא"כ לגבי רשות לא איכפת לן שזה עומד להתבטל

ועיין חזו"א ס"ב י"א שהקשה הרי בכל נעץ קנה וטרסקל על גביו רבנן חולקים מצד גדיים בוקעים וא"כ כאן שאין גדיים בוקעים למה שעל גביו לא יהיה רה"י וע"ש שכתב שזה הרי מדין גוד אחית ובדבר שיורד ועוד רגע לא יהיה לא שיך גוד אסיק רק לבוד דמחיצות ע"ש [אמנם ברי"ד ובריטב"א כתבו דאדרבא סוגין מצד גו"א]

ועיין דברי יחזקאל סימן ד' בהגהה שהביא להקשות דלכאורא מה שיך לדון שיש כאן רשות היחיד הרי זה מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה שעוד רגע זה הרי יפול ולא יהיה כאן רה"י וע"ש מה שישב וצ"ע

ועיין רמב"ן שכתב שאין כאן בסוגיא נידון שיהיה כאן רשות דאין לבוד בכלים וכל הנידון מצד שזה אגודו במקום פטור ומדובר בין אם זה רחב ד' ובין אם זה פחות מד' והנה הרשב"א הבין שכונת הרמב"ן שזה דין לבוד רגיל והקשה א"כ למה דוקא בכפאה על פיה וכן מה רב אשי טוען שלתוכה עשויה וכי לא אומרים לבוד בכה"ג אמנם עיין רמב"ן במלחמות דכתב שטעם רב אשי שזה כמו בלא כפאה ומבואר שבלא כפאה ודאי שאין כאן נידון של לבוד ובהכרח מבואר שגם כונתו מדין לבוד של מחיצות דהינו שזה ממלא האויר וזה רק כשיש תחילת מחיצה אלא שכתב שזה לא יכול ליצור רשות אלא רק מצד אגודו במקום פטור וע"ש שהקשה הרי לרבא תוך ג' זה לא הנחה ותירץ שכאן שזה עומד ליפול באותו מקום הוי כמונח ועין רעק"א שהקשה על זה מגמ' בעירובין ועין חזו"א ק"ה ט' שתירץ שכל דברי הרמב"ן כשזה נח בסוף באותו מקום

והנה בעיקר הא דמבואר ברמב"ן שלא אומרים לבוד בכלים כונתו ללבוד של רשויות דהינו שמכח לבוד יוצר רשות אבל לבוד למקום שאין נידון ליצור רשות ודאי אומרים בכלים וכמו שביאר כאן בקה"י אמנם עיין מג"א סימן תק"ב סק"ט שהקשה מהגמ' של נעץ קנה וטרסקל על גביו שלריבר"י זה נהיה רה"י והרי זה גוד אסיק בכלים ועיין קה"י שכתב שצריך לדחוק שזה מחובר דהינו שחיבר הטרסקל לקנה אמנם הפנ"י הקשה מהגמ' ה. דמפורש שגם בטרסקל ביד האדם לריבר"י הוי רה"י עוד הקשה המג"א מדין מטה על צואה אמנם המחצית השקל דחה שכאן לא צריך רשות אלא שיהיה מכוסה ועיין קה"י סימן ט' שהקשה עוד מהגמ' של ביצאתא דמישן שהגמ' דנה שנימא גוד אחית ועיין ספר קהלת יעקב לבעל הנתה"מ מה שכתב לבאר בדברי הרמב"ן

**לשון הרשב"א ד"ה רבא שנשמט מהדפוסים ונד' במהד' ז"י החדש שנת ס"ג**

**ז"ל הרשב"א ולי נראה דזורק מרה"ר לרה"י אפילו גבוהה עשרה ורחבה ארבעה חייב, דכיון דרה"י עולה עד לרקיע אין כלי חולק בו רשות לעצמו, ולא חשיבא רשות לעצמה אלא ברה"ר שאין תופסת אלא עד עשרה, ואיפשר דאפילו ברה"י פטור דכל שגבוהה עשרה ורחבה ארבעה יצאה מתורת כלי והויא לה רשות לעצמה וכזורק מרה"י נדצ"ל רה"י וכ"ה בשאר דפוסים לרה"י הוא דכל מקום שהיא רה"י היא, עכ"ל.**

**בדין הנחה תוך ג' – גמ' ק. פ. עירובין צ"ח:**

**א. ק. משנה זרק וכו' - ק: משנה הזורק בים ועיין רשב"א וריטב"א בביאור סוגין ובמערכה דרעק"א סקי"א בתחילתו**

**ב. גמ' פ. ואמר רבא – ת"ר הוציא, בביאור הסוגיא עיין רש"י ועיין תוס' פסחים פ"ה: ד"ה בנגררין, [ועיין שם בשיטה לר"ן] [ועיין משנת הגרא"ק שהאריך בביאור סוגין]**

**ג. ועיין תוס' בסוגין מה שהקשו בסתירת דברי ר"י ועיין רמב"ן צ"ז מה שישב עוד בדעת ר' יהודה ועיין תוס' בעירובין ע"ח: בתוס' ד"ה נימא וד"ה ניחא ועיין אג"ט ספ"ד סקכ"ג שביאר דבריהם, ועיין מאירי צ"ז. ד"ה כבר ביארנו**

**ד. עיין רמב"ן במלחמות בסוגיא דכורת שדימה למעביר וצ"ב כונתו וכן עיין תוס' עירובין צ"ח: מה שדימו למעביר**

**ה. עיין רעק"א בדו"ח מה שהקשה על הרמב"ן ח. ועיין חזו"א ק"ה סק"ט ועיין ר"ח ורשב"א בסוגין ביאור אחר בתירוץ הגמ' בע"ב**

**ו. בדין נתגלגל חוץ לד"א עין ר"מ בפיה"מ וברש"ש ועיין רשב"א**

**ז. עיין מהרש"א בתוד"ה והא לא נח ובתוס"ר ועיין רש"ש צ"ז: ועיין רע"א לעיל ה. [ועיין רשב"א וריטב"א שדימו לדין קלוטה ועין משנת הגרא"ק סימן ה' ד"ה ועיין]**

**ח. בדין סיוע האויר למלאכתו – עיין חזו"א ק"ה סק"ח ועיין בתוצאות חיים בסופו ובחזון יחזקאל על מכילתין**

**בדין הנחה תוך ג' – גמ' ק. פ. עירובין צ"ח:**

א]**זרק תוך ד"א ונתגלגל חוץ לד"א:** עיין בפיה"מ שביאר כי הוא לא נתכוין לאיסור ועיין רש"ש שהקשה שזה לא דומיא דסיפא דנח על גבי משהו והראשונים הקשו עוד דמשמעות המשנה שרק כי היה כאן זריקת בפועל תוך ד"א ולא מצד רצונו ובאמת עיין רשב"א שכתב שמדובר שאמר בכל מקום שתרצה תנוח שמצד זה אין חיסרון ובכל אופן כיון שנח על גבי משהו הוא פטור

ב]והנה עיין תוס' ד"ה אחזתו דלר"ח שמדובר במשנה שזה לא נח צ"ל שפסק כוחו מחמת הרוח וזה נתגלגל לא מכוחו ולכן הוא פטור ומשמע דלרבא שמדובר שזה נח כה"ג אפילו שזה ממשיך מכוחו אין כאן מלאכה וצ"ב הטעם ואולי מדובר שממקום ההנחה תוך ד"א עד ההנחה האמיתית אין ד"א ודוחק אמנם עיין חזו"א ק"ה סק"ח שביאר דודאי הכונה שאם זה נח ממילא זה לא ממשיך ללכת מכוחו ורק לכן פטור רק לרבא שזה נח בסיפא ה"ה ברישא א"כ בפשוטו זה לא ממשיך מכוחו רק שלרחב"ט הוקשה להם שבאויר אין סיבה לומר שכוחו הפסיק וכתבו שצריך לדחוק שמדובר שכוחו הפסיק ע"ש ועיין בבה"ל סוף סימן שי"ט דהביא מהאלפי מנשה בביאור הירושלמי שהזורק רוק באויר והרוח מעבירתו ד"א חייב כמו זורה דהינו אפילו שכאן זה לא דרך המלאכה ועיין תוצ"ח בסופו שהקשה בסוגין שבעצרתו הרוח והכניסתו וחזר והוציאו פטור אמנם יש לדחות ששם זה דבר יותר מדאי רחוק ממעשהו ועיין חזון יחזקאל דהקשה בהניחתו הרוח למה חיב הרי זה מכח הרוח וצ"ע בזה

ג]**והא לא נח:** עיין תוס' דדנו דהקושיא על הרישא דהינו שכל שזה לא נח תוך ד"א אפילו שזה מתגלגל על הקרקע הוא מתחיב חוץ לד"א וכן מפורש בתוס' ד"ה אחזתו וצ"ע כיון שר"ח ס"ל שזה כמונח א"כ למה שיתחייב לאחר ד"א הרי זה היה חשיב מונח תוך ד"א ועיין מהרש"א שביאר שלא שייך לומר שזה קלוטה אלא ברשות אחר דאיסורא וכמו שכל קלוטה זה לא סיבה לפטור וביאר רעק"א שכונתו לראשונים שלא אומרים קלוטה אלא ברשות אחרת וכל חוץ לד"א זה רשות אחרת וכן הוא בלשון הרשב"א והריטב"א שבאותו רשות ודאי לא אמרינן שזה מונח לפטורא וצ"ב דהרי כאן זה הנחה מצד עצם המציאות שזה בקרקע ומבואר בלשונם שהגדר לרחב"ט כמו לר"ע בכל קלוטה והאריך בזה במשנת הגרא"ק סימן ה' סק"ב ד"ה ועיין, אמנם עיין תוס"ר שכתב שכמו שלר"ע חייב תוך ד"א ה"ה כאן וצ"ע ששם ביאר שזה הילכתא גמירא עיין ה: ולכאורא כאן זה לא שייך דהרי הדין ד"א מדובר שלא זרק למטה מג' וכמו שהקשה רעק"א שם ויתכן כונתו כרש"ש צ"ז: שההלכה שבכל המקרים חייבים ויתכן כונתו דכמו דלר"ע חזינן שזה לא חיסרון ובהכרח מצד שהנחה זו היא סיבה לחייב אבל זה לא מפסיק ה"ה בהנחה תוך ג' [וכן משמעות שאר הראשונים דמשמע שלכל התירוצים בר"ע של קלוטה שיייך פה] וצ"ע והנה באמת לריב"א לעיל ה: דנקט דיש בזה טענה של ממ"נ לכאורא ה"ה כאן אם זה מתגלגל על הקרקע שזה כמונח לר"ח לא יתחייב לאחר ד' אלא אם יהיה הנחה גמורה

ד]מבואר בגמ' דרבא ס"ל שצריך הנחה על גבי משהו עיין תוס' שנקטו שגם אם זה נעצר באויר הוא חייב אמנם אם זה לא נעצר גם אם זה על גבי קרקע פטור ועיין רעק"א במערכה סקי"א שדייק מרש"י דאם זה מתגלגל על גבי קרקע תמיד חייב ורק אם זה באויר בזה צריך שזה יעצר משהו אמנם מבואר ברש"י שגם על גבי משהו אין זה ממש בקרקע אלא צריך שינוח [ולכאורא דבר זה מדויק מהא דרש"י העמיד מתגלגל שזה באויר וכן בהעמידתו הרוח כתב באויר ובמאירי הביא כזו שיטה] ורק לכן חשיב הנחה ועיין רשב"א וריטב"א דנקטו שכונת רבא על גבי משהו שצריך גם שזה יעצר וגם שזה יונח על הקרקע אבל הנחה באויר זה שום דבר ועיין גמ' לעיל צ"ב. דבנתן ידו תוך ג' לקרקע הוי הנחה והקשו הראשונים הרי לרבא צריך הנחה על גבי משהו והביאו את הגמ' פ. שבמעביר בידו זה חשיב מונח ולכאורא אם כל הדין שזה יעצר הרי כאן זה נעצר בידו ולכאורא מבואר דעתם כנ"ל שצריך דוקא שינוח על גבי משהו והנה מבואר בגמ' לעיל ה. דרבי ס"ל שמרה"ר לרה"ר דרך רה"י חייב שתים והגמ' אומרת שזה מצד שביתא כמאן דמליא דמי והקשה רעק"א במערכה שזה סברא שזה כאילו על גבי קרקע אבל אם יש דין שזה יפסיק לנוע א"כ עדין זה כמו מתגלגל על גבי קרקע ובהכרח דרבי ס"ל דבעל גבי קרקע קלוטה כמי שהונחה ולכאורא תוך ג' ברה"ר לרבי יחשב כמונח וצ"ע והנה לדעת הראשונים יוצא שרבא ורב"ח נחלקו בשני דברים א. האם צריך שזה לא ינוע ב. האם הנחה תוך ג' חשיב הנחה או שזה צריך להיות ממש על הקרקע

ה]עיין גמ' לעיל דדעת ר"ח דגם רבנן מודים דתוך ג' חשיב כמונח והקשו הראשונים דר"י ורבא בסוגין אומרים דתוך ג' צריך הנחה על גבי משהו ובפשוטו נקטו הראשונים שר"ח חולק על רבא אמנם עיין תוס' עירובין צ"ח: שכתבו שכל דברי ר"ח שמתחילה זה לא יצא מתוך ג' אבל אם זה הגיע מלמעלה מג' כה"ג הוא מודה לרבא שצריך הנחה על גבי משהו וצ"ב הסברא ועיין חזו"א שכתב שזה מחייב חדש של מעביר ובאג"ט פ"ד כ"ג ביאר שכל שזה היה מנותק לגמרי מהקרקע אין זה נחשב בהנחה אמנם אם זה עדין לא נעקר מהקרקע חשיב שזה מונח [והנה תוס' בעירובין הוסיפו שהרי רבא מודה במעביר ולכאורא כונתם להוכיח שמצב זה ביד האדם אין זה ניתוק גמור מהקרקע] ועיין נפש חיה סימן י' שהקשה א"כ מה הגמ' שואלת והא לא נח שהגמ' תעמיד שזרק תוך ג' לקרקע אמנם בפשוטו אינו קשה דזה לא סיבה לפטור ברישא [ועיין חזו"א ס"ב ה' שהוכיח מתוס' הנ"ל שיש מצב שזה לא מחלק המלאכה וחייבים על ההנחה]

והנה בפשוטו נקטו הראשונים שזה מחלוקת וצ"ע דהתניא כותיה בסוגין משמע שצריך הנחה ועיין ריטב"א שכתב שגם לר"ח צריך שזה ינוח רגע באויר ורק לא צריך שזה יהיה בקרקע [ומבואר בדבריו עוד שהנחה כזו לא תפטור תוך ד' כמו קלוטה לר"ע] ולכאורא אין זה במשמעות דבריו שדיבר דומיא דקלוטה דר"ע עוד כתבו הרשב"א והריטב"א לדון שהוא ס"ל כחילוק הגמ' בע"ב בין סופו לנוח ללא סופו לנוח דהינו שהבריתא מדברת במקום מדרון שגם על הקרקע זה לא היה נח ודלא כביאור רש"י בסוגין

ו]עיין גמ' בעירובין דמבואר דרבא נקט בדעת ר' יהודה בספר שנפל מידו שכל שזה לא בקרקע זה לא חשיב מונח והקשו הראשונים הרי הגמ' לעיל צ"ז: אומרת שר"י ס"ל קלוטה כמי שהונחה ועיין תוס' פ. שבתחילה כתבו לדון שרק במתגלגל על גבי קרקע ס"ל לר"י שכמי שהונחה אמנם בסוגין הקשו על זה דהגמ' בע"ב אומרת שבדבר שמתגלגל למקום אחר זה יותר סיבה לומר שזה לא כמונח מדבר שבאויר ועומד ליפול באותו מקום ולכן כתבו בסוגין לישב וכן בתוס' בעירובין שרק ברוצה שתנוח במקום זה חשיב כמונח משא"כ בגמ' בעירובין לא רצה כלל שזה יפול וברמב"ן צ"ז. יישב דכל הדין קלוטה אם זה עומד ליפול בקרקע ולא אם מחזיק את זה בידו בצורה שזה לא עומד ליפול בקרקע ונקט שגדר הגזירה בגמ' בעירובין שאין אגד יד אבל זה מצב שלא עומד ליפול בקרקע

ז] עיין סוגיא דכוורת דמבואר בגמ' שדנה שאם הכורת הגיע לתוך ג' הוי הנחה וזה סיבה לפטור ודעת הרמב"ן שזה מצד אגודו במקום פטור והקשה הרי רבא ס"ל שצריך הנחה על גבי משהו ותירץ שכאן שזה עומד ליפול באותו מקום גם לרבא חשיב כמונח והקשה רעק"א מסוגין דהגמ' אומרת שרבא מחדש שגם במקום שסופו לנוח במקום זה לא חשיב כמונח אמנם עיין ר"ח וכן ברשב"א בסוגין שכתבו לבאר כונת הגמ' בע"ב שלא ההבדל אם זה עומד ליפול באותו מקום או לא אלא ההבדל אם זה קרקע שהיא בר הנחה או לא בר הנחה דהינו מקום מדרון ולפ"ז אין מקור שעומד ליפול באותו מקום לא הוי כמונח עוד הקשה רעק"א מהגמ' עירובין צ"ח: שהרי מדובר שם בספר שנפל מהגג ועומד ליפול ומבואר בגמ' שלא חשיב כמונח אמנם הרי ברמב"ן מבואר שדנים עד כמה שזה לא יעמוד ליפול באותו מקום שלכן אין כאן קלוטה לר"י ולפ"ז לא קשה כלל ועין חזו"א סימן ק"ה סק"ט שכתב לדון שאין כונת הרמב"ן שזה ממש מונח אלא שזה חלק ממעשה ההנחה שיעשה עד כמה שזה יגיע לקרקע אבל באמת אם אדם יעקור ממצב זה לא חשיב מונח שיחשב עקירה ע"ש [ועיין ברמב"ן שיש משמעות שזה כונתו] ועיין חזו"א ס"ב ד' שבאמת ביאר הסוגיא בכורת כנ"ל שכיון שזה יפול במקום זה חשיב תחילת הנחה שאם זה היה במקום פטור אי אפשר לחייב אחרי זה ועיין רשב"א בסוגיא שם שהקשה לרחב"ט למה תמיד בכורת אין כאן לבוד כשזה הגיע לתוך ג' וזה אגודו במקום פטור ותירץ שגדר הלבוד כאילו זה עלה למעלה מג' וא"כ זה תוך עשרה וצ"ע קושיתו הרי לא אומרים שזה כמונח לקולא ואולי זה כתירוץ שההבדל בר"ע בין אותו רשות או רשות אחרת אמנם יתכן עוד שכאן שזה ינוח באותו מקום שהיה הלבוד אין כאן תוספת הנחה כלל ובזה לא שייך לחייב על ההנחה של אחרי זה ועיין תוס' כתובות ל"א. דבפשוטו מבואר שכל שמגביה עד שמגיע למעלה לג' חשיב שאין כאן עקירה כלל והוא מטעם הנ"ל ועין תוס' צ"א. ד"ה כגון דמפורש דבהניח בידו תוך ג' ואחרי זה הגיע לקרקע של אותו מקום אין לחייב אלא על ההתחלה, וצ"ב כונת הרשב"א בתירוצו ולכאורא לדבריו באמת מתחייב בזמן של הלבוד אפילו שזה אגודו במקום פטור דהרי אחרי זה אין כאן תוספת הנחה

ח]עיין גמ' לעיל פ. דבמעביר בידו תוך ג' זה חשיב כמונח וביאר רש"י שם דזה מונח בידו וידו סמוכה לקרקע וצ"ב הרי הוא ממשיך ללכת והרי מתגלגל על הקרקע לתוס' אין זה כמונח אמנם הנה הרי מבואר בגמ' צ"א: שמגורר על הקרקע חשיב מונח דהינו כיון שזה פעולה נוספת של האדם זה לא מחסר בהנחה וזה גם הביאור בסוגין דכיון שזה פעולה נוספת של האדם אין זה חיסרון ועיין חזו"א סקכ"ג שכתב שכל הדין של מעביר זה רק כשהאדם באותו רשות אבל אם הוא ברשות אחרת בזה גם למ"ד אגד יש לא שמיה אגד אם הוא מזיז ידו אין זה כמונח וצ"ב הסברא ועיין ראשונים צ"ב. שכתבו בדין אגד יד לא שמיה אגד שזה כמונח על גבי משהו מצד הגמ' של מעביר ומשמע שלא ס"ל כחזו"א והנה לתוס' שאין דין שיהיה מונח על גבי קרקע אלא רק שלא יזוז א"כ מעביר זה סברא שזה נחשב שזה לא זז אמנם לרש"י בהכרח שאין זה נידון סוגין דא"כ לא היה צריך להגיע שידו כקרקע [ואולי כונתו שהחפץ למעלה מג' ורק ידו תוך ג'] ועיין תוס' פסחים שכתבו שגורר חפץ על מוטות תוך ג' חשיב מונח שזה כמעביר וזה כשיטתם שכל הנידון האם זה נחשב שהפסיק או לא אמנם לרש"י שהסברא שידו כקרקע א"כ כאן שזה לא על ידו זה לא שייך ועיין ברמב"ן בסוגיא דכורת שדימה דבריו למעביר דרבא וצ"ב כונתו

ט]הגמ' צ"ט: דנה בעקר חוליא שבבת אחת נעשה הרשות וקשה שהרי כאן זה ביד האדם תוך ג' וא"כ זה חשיב כמונח וא"כ ודאי צריך לחייב על זה וכמבואר בתוס' בכתובות ל"א שכל העקירה מתחילה לאחר שזה יצא מג' מהקרקע ויתכן שעקר אם כלי חפירה ולא אם ידו אבל לתוס' בפסחים גם כה"ג חשיב מעביר והחזו"א סקכ"ג חידש מכח קושיא זו דכל הדין דבידו זה כמונח זה רק אם הוא באותו רשות ולא אם הוא ברשות אחרת ואולי סוגין כמ"ד אגד יש שמיה אגד ומדובר שעומד על שפת הבור שזה רה"ר

והנה הגמ' מסתפקת גם בזרק חוליא בבור עשר מדויק וצ"ע לרמב"ן שאם ינוח באותו מקום חשיב כמונח א"כ תמיד תוך ג' זה מונח ועדין יש כאן רה"י ולחזו"א שכונת הרמב"ן רק שזה התחלת הנחה אבל לא שזה כל ההנחה א"ש אבל לפשטות הרמב"ן צ"ע וכן צ"ע כנ"ל בגמ' של זרק מחצלת ועיין עוד חזו"א ס"ב כ"ד

י]עיין שיטה לר"ן פ. דבמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב שתים ועיין מג"א רס"ו דנקט דבגורר עגלה מערב שבת אם לא היה הנחה אין בזה איסור ועיין ישועות מלכו סימן נ"ב שתמה הרי נגררים זה נחשב הנחה וה"ה עקירה ועיין שם שדן שזה לא הנחה שיחשב שממצב זה יש עקירה ובפשוטו זה דלא כשיטה לר"ן הנ"ל וכן מסברא הדבר קשה ועיין משנת הגר"א קוטלר סימן ה' שדן דבהנחה דרחב"ט זה לא הנחה לענין עקירה וכאותו חילוק שהגמ' אומרת בדעת ר"ע שקלוטה כמי שהונחה והרי הראשונים ק. דימו את רחב"ט לקלוטה דר"ע וכדלעיל אמנם מדברי הראשונים שהקשו מסוגיא דעירובין צ"ח: דמבואר שזה לא מונח לענין עקירה שלא ס"ל כרחב"ט מבואר לא כך דשם הנידון לענין עקירה אחרי זה וכבר עמד על זה בנפש חיה וכן הביא מפורש מר"ח

י"א]עיין חזו"א סק"ח שדן האם רחב"ט במקום פטור זה סיבה לפטור וכן יש לדון בנגררים ובפשוטו זה כמו מהלך כעומד לבן עזאי שזה פוטר וכן נקט בישעות מלכו אמנם בתו"י כתובות ל"א מבואר שזה לא פוטר וצ"ל שישב את בן עזאי בצורה אחרת וצ"ע

י"ב] הגמ' ה.: אומרת שאגוז על גבי מים זה לא הנחה והקשה במשנת הגרא"ק סימן ה' סק"ב לרחב"ט הרי הגמ' אומרת שמשפת מיא משחינן וא"כ זה כמו קרקע ומה איכפת לן שזה לא נח הרי זה תוך ג' ולרש"י קשה הרי זה כמו מתגלגל על הקרקע וע"ש סק"ג שהוסיף דבר"ח מבואר שהספק גם במעביר והרי שם גם רבא מודה ובפשוטו צ"ל שמקום כזה שהוא נד אין זה מקום הנחה ולא שהחיסרון שהחפץ לא נח וכן הוא בראשונים בב"מ ט:

עוד הקשה בנפש חיה סימן י"א בכותל משופע הרי זה תוך ג' ולרש"י הוי מתגלגל והנה לרמב"ן שזה כמו אויר רה"ר ואין זה בגדר מקום א"ש שכל הסברא ברש"י שזה נח על הרה"ר וכאן זה לא שיך עד כמה שזה לא עומד אמנם לשון הרשב"א שזה נחשב מקום וא"כ מה איכפת לי שהמים לא יכולים לנוח שם וע"ש שדן לחדש כנ"ל שזה לא מונח לענין עקירה אמנם זה דלא כתוס' פ. והראשונים וכדהוכחנו לעיל ובמשנת הגרא"ק חידש שכל דברי רש"י רק אם זה מתגלגל על מקום הנחה אבל כאן שזה לא מקום הנחה לגבי מים אין הדין של מתגלגל והנה הרשב"א ביאר שזה הכוונה בגמ' מתגלגל שאין סופו לנוח וע"ש שדנו שאולי רחב"ט ס"ל כסברא זו אמנם לרש"י אין מקור לדבר זה אמנם יתכן שרש"י למד שכל הסוגיא זה באופן הרגיל שהדבר מצד עצמו יכול לנוח אבל אם זה קרקע שלא שיך הנחה בזה ודאי אין הסברא של מתגלגל וצ"ע בזה

**ק: במשנה הזורק - ק"א. אמר רב הונא**

**א. רקק עמוק עשרה – עיין שמ"ה סי"ד ובשער הציון ועין ריטב"א בסוגין**

**ב. רקק פחות מרוחב ד"ט – בטעם הדבר עיין רש"י ורמב"ם**

**ג. בדעת הרמב"ם והטור – עיין רעק"א בגליון השו"ע סימן שנ"ה ס"א ובבית מאיר שם**

**ד.בטעם דצריך היכר זיז לרב הונא – שיטה לר"ן וריטב"א ועיין רעק"א**

**ה. בדין מחליפין ברשויות דרבנן – עיין תוד"ה רבי יהודה ובראשונים ועיין היטב בריטב"א בסוגין ובמ"ב שנ"ה סק"ל מה שהביא מהגר"א וכן הוא בבית מאיר**

א]מבואר בגמ' דרקק מים ורה"ר מהלכת בו הוי רה"ר ואפילו אם אין בזה ד"ט וברש"י מבואר כי עוברים שם ומשמע שאם לא עוברים זה לא רה"י וכן ביאר בגודא דנהרא אמנם בלשון הרמב"ם משמע שכיון שמדלגים עליו זה עצמו סיבה שיהיה רה"ר וכן מבואר במרדכי לגבי צואה לעיל ז. שהטעם דחשיב רה"ר כי מדלגים מעל זה

ב]עוד מבואר בסוגין שאם זה גבוה עשרה טפחים זה אין זה רה"ר ובלשון רש"י והרמב"ם מבואר שזה כרמלית ועיין שער הציון שמ"ה סי"ד שהביא מהפמ"ג שמדאורייתא זה רה"י ורק מדרבנן יש לזה חומר כרמלית אמנם במאירי ביאר שכיון שכאן זה מים טבעיים זה מבטל המחיצות אמנם הראשונים לקמן לגבי משפת מיא משחינן דימו מפורש לגמ' לעיל דמבטלי מחיצתא ולא כתבו לחלק בזה ובפשוטו היה מקום לומר דסוגין מדובר שאין לזה סיבה להיות רה"י כגון שזה מתלקט עשר מתוך חמש אמות וכן משמעות הריטב"א ובכל אופן נתחדש כאן שיותר מי"ט זה חולק מקום לעצמו וזה מבטל שם רה"ר ועיין שער הציון שנ"ו סק"ג שכתב שגם בעמוק עשרה ואינו רחב ד' שזה לא נהיה רה"י בכל אופן כה"ג זה לא בטל לרה"ר ודלא כבאר היטב שם

ג]**מוציא ממנה זיז כל שהוא וממלא:** עיין ראשונים שדנו שכה"ג בפשוטו זה מקום פטור וא"כ יש כאן מחליפים ברשויות דרבנן וזה צריך להיות מותר מעיקר הדין וכתבו שזה כמ"ד שאין מחליפין וצ"ב הרי לא היה כאן הנחה והראשונים לקמן ק. כתבו מפורש שכל המחלוקת רק בהנחה במקום פטור וצ"ל כוונתם שיעשה הנחה במקום פטור וכן הוא מפורש בריטב"א בהמשך הסוגיא והנה הרשב"א הקשה שתמיד זה מקום פטור כדין דבר שאין בו רוחב ד"ט אמנם ברמב"ן ובריטב"א מבואר שכל קושיתם כי זה למעלה מעשרה אבל אם זה למטה מעשרה לא הוי מקום פטור ובפשוטו הביאור שכיון שמתחתם זה כרמלית כה"ג זה בטל לרשות דהינו שתמיד מקום פטור ברה"ר זה עומד על הקרקע וממילא בטל שם מרה"ר אבל כאן שזה באויר שלא בטל מהקרקע שם רה"ר ממילא גם במקומו זה נשאר רה"ר [והארכנו בזה לעיל ד: ובסוגיא דכרמלית בכלים] אמנם מבואר בדבריהם שכל זה במקום פטור אבל אם זה רחב ד' אינו כן

ד]**עושה מקום ד' וממלא:** ברש"י מבואר שהכונה מחיצות קטנות וכן הוא שיטת הרמב"ם ועוד ראשונים וזה קולא מיוחדת בספינה אמנם בראשונים הביאו בשם ר"ת שמדובר בנסר ד' אמות ואמרינן כוף וגוד וזה קולא מיוחדת בספינה עיין עירובין פ"ז., אמנם ברא"ש מבואר שזה מקום ד' שיש לו מחיצות עשר וזהו כדין שקל הוא שהקילו רבנן במים לענין גזוזטרא שהיא למעלה מן המים והשו"ע פסק כרמב"ם והבה"ל הביא מהא"ר להחמיר בזה

ה]בהא דמבואר בגמ' שמוציא זיז כל שהוא וממלא עיין רעק"א בגליון השו"ע סימן שנ"ה דהביא מהפנ"י שזה מצד שאנשים לא יודעים את עומק המים ויחשבו שאין שם י"ט וכן הוא בשיטה לר"ן. ורעק"א עצמו ביאר שהכוונה שזה מצד שיש שחושבים שמשפת מיא משחינן והוכיח כן מתוס' ק. ד"ה עמוקה שכתבו שגם לר"י שאין איסור להכניס דרך מקום פטור אבל צריך זיז ואם נימא דכל החשש מצד שאין עומק המים עשרה אבל הרי כאן הספינה היא עשר וא"כ זה ודאי עובר דרך מקום פטור אמנם ע"ש בריטב"א שבאמת כתב שלמ"ד משפת מיא משחינן לר"י לא צריך זיז והנה הריטב"א כתב בתחילת סוגין שהזיז הוא למעלה מעשרה וזה עוזר מצד שמעביר דרך מקום פטור דהיינו שזה גדר ההיכר ואלי באמת מניח שם וצ"ע הרי ודאי שאת הזיז לא צריך לעשות למעלה מעשרה משפת המים כמבואר בדבריו בסוף הסוגיא ועד כמה שהטעם שצריך זיז כי אולי גובה המים נמוך או שמודדים משפת מיא א"כ זה לא מקום פטור וראיתי לבאר דס"ל לריטב"א דמדרבנן דנו שכל המים זה עדיין כרמלית אבל מיד למעלה מהמים זה מקום פטור דהינו שכאן הכרמלית תופסת עד סוף המים וממילא תמיד העקירה היא מכרמלית אבל תמיד חשיב שמעביר דרך מקום פטור אמנם מדברי תוס' הנ"ל מבואר דלא כדבריו וכן ברמב"ן דן מפורש האם הזיז למעלה מעשרה או למטה מעשרה ומבואר שהגדר מדרבנן שזה במקום שהוא לא מקום פטור ובהכרח או כרעק"א או כפנ"י

ו]עיין רמב"ם שפסק שמשפת מיא משחינן אמנם כתב שאם הספינה גבוהה עשר מהמים מספיק להוציא זיז כל שהוא ועיין מ"מ שזה לשיטתו שמותר להעביר דרך מקום פטור אפילו ברשויות דרבנן אמנם הטור הרי פסק שאסור ובכל אופן כאן פסק שמותר ועיין ב"י שצ"ל שכאן שיש היכר זיז זה יותר טוב אמנם המ"ב הביא מהגר"א והבית מאיר שהביאו מהראשונים שבמקום שאין הנחה במקום פטור רק ר' יהודה ס"ל שזה עוזר אבל לרבנן זה ודאי אסור לכו"ע והנה צ"ע מה מקור הרמב"ם שכה"ג צריך זיז אולי לא צריך כלום דמה דרב הונא הצריך זיז דאין עשרה מספינה מעל המים וכה"ג מדרבנן הרי חוששים שמשפת מיא משחינן כן הקשה רעק"א ותירץ שהמקור מרבנן שגם ביש בספינה עשר מעל המים אסרו ובהכרח כתוס' שאין זיז אמנם אם נימא כפנ"י לעיל או כמו שביארנו דתמיד נשאר שדנים מהמים א"כ בספינה גבוהה עשר ומבואר שצריך זיז זהו מקור הרמב"ם והנה צ"ב למה צריך זיז ועין בית מאיר דבעלמא ודאי ללא הנחה במקום פטור אסור להחליף רשויות דרבנן כמבואר בדברין לענין שני ספינות ורק כאן התירו מחמת שיש צורך גדול לצורך מים ובזה הצריכו זיז ע"ש ולכאורא לפ"ז אין מקור מזה שהרמב"ם פסק שמחליפין ברשויות דרבנן

והנה צ"ב מקור הרמב"ם להתיר דרך מקום פטור אולי הטעם של רב הונא דתמיד זה עקירה ממקום פטור ובמ"מ כתב שהמקור מרב הונא ועיין בית מאיר שביאר דהגמ' עונה גמרי דאין ספינה הולכת פחות מעשרה ולמד הרמב"ם שאין הכוונה שקרקעית הספינה גבוהה עשרה מהמים אלא שגובה המים הוא עשרה ולפ"ז קשה כמו שהקשו הראשונים דאולי הוא יוריד הדלי למטה מעשרה ובהכרח דכיון שמוציא המים למעלה דרך פטור לכן מותר

והנה הקשה רעק"א מה הגמ' שואלת דזימנין דליכא עשרה הרי תמיד זה עובר דרך מקום פטור דהרי הספינה גבוהה עשר ועיין בית מאיר, וראיתי מביאים מהבית יצחק שצ"ל שיש חלון למטה מעשרה ומשם ממלא וכה"ג זה לא עובר דרך מקום פטור

**מחיצה תלויה**

**גמ' ק"א. אמר רב הונא – ק"א: ספינות וכו' ,עירובין ל"ג: הדרא מחיצות ע"ש**

**א. ביצאתא דמישן – עיין תוס' ובריטב"א ושיטה לר"ן ועיין חידושי הגר"ח פי"ד משבת ה"א ד"ה והנה ובחזו"א ס"ח סקי"ג כ' כ"א והאם לתוס' בגונא דרש"י הוי רה"י עיין בה"ל שס"ו ס"ב ד"ה ואין ובגר"ז סימן שנ"ה**

**ב. ביאור שיטת ר"ח – חזו"א ס"ח סקי"ד ועיין ריטב"א בצורת הגו"א ועיין תוס"ר**

**ג. תוד"ה וזרק [בדין מחיצה תלויה לגבי מתחתיו] – עיין מהרש"א ובגר"ז שנ"ה ס"ז ס"י ובקו"א שם ועיין תוס' צ"ט: ד"ה זרק ובחזו"א ס"ח סק"י - י"ב [ועין תוס"ר] ועיין מג"א ריש סימן שמ"ה ובביאור הגר"א ובגר"ז שם**

**ד. תוס' עירובין פ"ו: ד"ה גזוזטרא – בביאור דבריהם עיין גר"ז בקו"א שם ובבה"ל שנ"ה ס"ה ד"ה חלון ועיין תו"ש שם ובזו"א סוף סימן ק"ג וסימן ק"ח סק"ח**

**ה. ואין בקצר שלו וכו' – עיין בה"ל שמ"ה סט"ז ד"ה גג ובחזו"א ק"ד סק"ו**

**ו. קל הוא שהקילו – עיין ריטב"א ובגר"ז בקו"א שם ובחזו"א ק"ח סק"ח ס"ח סק"י ע"ט סקי"א**

**ז.בדין עמוד גבוה עשר על גבי קנה ברה"ר – תוס' צ"ט. ד"ה שתי ובתוס"ר מ"ט: ועין חזו"א ס"ח סק"י**

**ח. עיין מנחת שלמה תנינא סימן נ"ו מה שדן לענין מחיצות שעל גבי גדר [ועיין שלום יהודה באריכות בענינים אלו] וכדאי ללמוד עירובין ט"ז: וברש"י שם בביאור הספק דרב אשי וע"ש בתוס"ר ופסקי הרי"ד**

**מחיצה תלויה**

א]**אמר רב הונא וכו':** רש"י מבאר שזה ספינות שאין בקרקעיתן ד' מחמת שהם כלין כמחט ועין תוס' שהקשו שא"כ למה אסור לטלטל בהם בד' הרי זה מקום פטור ועיין בשיטה לר"ן שכתב שמקום פטור אין איסור לטלטל ממנו לרה"י או רה"ר אבל איסור טלטול ד"א יש בו דהינו שזה רק מקום שבטל להכא ולהכא וזה רק לענין הוצאה מרשות לרשות [וברמב"ם מפורש לא כך] ובריטב"א כתב לישב עוד דכיון דיש למעלה ד' כה"ג לא הקילו שאין לזה שם כרמלית עוד הקשו התוס' למה צריך מלאנו קני וכו' הרי אי בעי מנח וכו' גם מועיל ועיין רשב"א וריטב"א שרק במקום שיש קרקע ד' מועיל מה שיכול למלאות ולא כאן שאין קרקע כלל וצ"ב כונתם למה בור וחוליתו חשיב שיש קרקע וכאן לא ופשטות לשונם ששם המקום שתחת הכתלים הוא מצטרף למקום החלל וכלשונו צ"ט. משא"כ כאן שזה אלכסון אמנם מסברא זה תמוה לדון שכאילו המקום הוא מתחת לכתלים ואולי כביאור הקה"י שכיון שזה מחיצה אין לזה שם קרקע כלל [ויתכן עוד ששם יש גו"א וממילא זה מחיצה גם על תוך הבור ונימא דס"ל לרשב"א דלמעלה גודר למטה משא"כ כאן שזה אלכסון לא שיך גו"א וצ"ע בזה] עוד הקשו התוס' מה יעזור גוד אסיק הרי יש כאן סילוק מחיצה על ידי קרקעית הספינה שזה עושה שלא נח תשמישיה דהינו שלא יעזור שיש רה"י מתחת

והנה מבואר בפשוטו בראשונים שהבינו כונת רש"י שהחיסרון כי אין קרקע ד' והגמ' רק דנה שנימא גוד אחית וממילא יש כאן רה"י למטה ועל ידי זה יש קרקע ד' ולכן הקשו שכיון שאפשר למלאות הוי רה"י כמו אי בעי מנח ולפ"ז מבואר מדבריהם דס"ל דעד כמה שהיה כאן גוד אחית זה היה רה"י למטה ודלא כחזו"א אמנם עיין חידושי הגר"ח שכתב לבאר שבאמת החיסרון שזה מחיצה תלויה שכיון שלפחות מד' אין שם מחיצה לכן הוי תלויה והגמ' דנה דנימא גוד אחית ללמטה וממילא זה לא תלויה ועד כמה שיש תורת מחיצה מצד הקרקע ד' מועיל אי בעי וכו' עכ"ד והנה לפ"ז א"ש למה זה כרמלית כיון שיש כאן אי בעי מנח וכו' חשיב שזה מקום ד' ומה שהקשו שיש כאן סילוק על ידי קרקעית הספינה בזה עוזר אי בעי מנח וכו' דהעיקר דהמחיצה לא תהיה תלויה ועיין חזו"א שגם ביאר על דרך זה והנה לכאורא אם כל החיסרון במחיצה תלויה שגדיים בוקעים הרי כאן אין גדיים בוקעים ומבואר שזה חיסרון בעצם שאין הוא יכול לגדור אם הוא לא מונח על הקרקע והנה עיין חזו"א סק"כ שכתב שמחיצה כשירה על גבי מחיצה פסולה שעומדת על הקרקע אין זה מחיצה תלויה דדנים המחיצה שתחתיו כקרקע [ויש מקום לומר שלגבי שלא יהיה תלויה מצרפים גם המחיצה הפסולה] ובדעת רש"י ביאר שכיון שאין ד' דנים שהמשך המחיצה זה ביושר ורק לכן הוי מחיצה תלויה ואם נימא גוד אסיק אין הכוונה שממילא על הקרקע זה רה"י אלא שזה כאילו מלא וממילא המשך המחיצה הוא באלכסון ואינה תלויה אמנם הגר"ח ביאר שכיון שאין שם מחיצה לד' הוי תלויה ומשמע שנקט שגם על גבי מחיצה פסולה הוי תלויה וכן הוא במנחת שלמה ונפק"מ למחיצה שעל גבי הגדר בסוכה ע"ש דהוי תלויה אם המחיצה שלמטה לא טובה ולא מצטרפת אם המחיצה שעל אבן אמנם בפשוטו כל שיש ד' על הגדר ממילא אין המחיצה נחשבת תלויה [והנה מדברי הראשונים כולם שהקשו דנימא אי בעי וכו' מבואר שנקטו שכה"ג זה לא תלויה וכחזו"א]

ב] והנה תוס' ביארו סוגין בדרך אחרת ויש לעיין מה יסברו בגונא דרש"י ועיין מג"א שס"ו ס"ב שהביא ראשונים שזה כרמלית ועיין בה"ל שם שהביא מהמג"א והמחצית השקל שכתבו שלתוס' כה"ג הוי כרמלית דהינו שכאן לא שיך גוד אחית דיש כאן סילוק מחיצות והקשה עליהם דהרי כתבו שכיון דאי בעי וכו' הוי רה"י אמנם בזה יתכן שהאגודה לא ס"ל לדין דאי בעי מנח וכן הוא הכרעת המ"ב ועוד יתכן שס"ל כרשב"א, והגר"ז נקט שלמסקנת הגמ' שזה קולא במים א"כ כאן זה לא שייך ולכן הלכה כרב הונא ע"ש וכן הוא באור זרוע [וזה אם ננקוט דצריך הקולא גם לגבי למעלה] ועיין חזו"א סקכ"א שביאר שס"ל שכאן לא יעזור גוד אחית כיון שזה ישאר תלויה וזה כשיטתו ע"ש ועיין ריטב"א בסוגין שנקט כרש"י וכן הרשב"א בעבודת הקודש

ג] ועיין תוס' שהביא מרבינו חננאל שמדובר שבקרקעית הספינה זה פרוץ ותוס' נקטו שאם יש לבוד אין חיסרון אמנם עיין ריטב"א שביאר עוד דאם יש פס ד' סמוך למחיצה פחות מג' ממילא אגבו הכל נהיה רה"י וצ"ב הטעם והגמ' שואלת דנימא גוד אסיק ותוס' ביארו וכן הוא בלשון ר"ח שזה סוגר הקרקעית ולא דנימא גוד אסיק לקרקע אמנם הריטב"א ביאר דנימא גוד אסיק לקרקע ומבואר בדבריו שזה עושה רה"י עד למטה מדרבנן דאל"כ מה זה יעזור הרי כאן אין החיסרון של תלויה אלא שזה פרוץ לכרמלית ע"ש אלא שזה פלא הרי לגבי למטה ודאי צריך מחיצות שנעשו לשם מים ואולי כיון שכאן הנידון לגבי תוך הספינה יש תמיד הקולא והנה עיין חזו"א סקי"ד שהקשה ממ"נ אם יש כאן גדירה של עומד מרובה א"כ למה שזה לא יהיה רה"י דהרי אין כאן בקיעה ואם זה פרוץ מרובה א"כ הרי זה כמחיצה תלויה גמורה והרי בזה לא אמרינן גוד אחית וע,ש ולכאורא כונתו שכאן שזה דבר שעשוי לשימוש בתוכו חשיב שיש כאן תחילת מחיצה וכה,ג זה דומה לטרסקל שמועיל גוד אסיק לעשותו רה"י ע"ש

ד] מבואר בגמ' שלריבר"י על גביו רה"י ומבואר בגמ' שזה מצד גוד אחית ובפשוטו לפ"ז גם מתחתיו רה"י ועין חזו"א סק"י שהקשה א"כ שמועיל גם במחיצת טפח למה ר' יוסי בסוכה הצריך מחיצת עשר לומר גוד אחית עוד קשה שא"כ לריבר"י לא צריך לדין פי תקרה עוד קשה למה הגמ' סוכה לא אמרה שריבר"י ס"ל שמחיצה תלויה מתרת עוד קשה שהגמ' פה מצאה בריתא שרבנן חולקים על ריבר"י למה הגמ' לא מביאה את רבנן שלא מועיל מחיצה תלויה בסוכה וכן במים רק בנעשה לשם מים וביאר החזו"א שאיכא שני חסרונות נפרדים א. מחיצה תלויה וזה שמחיצה שלא עומדת על הקרקע אינה מחיצה ובזה נחלקו ר"י ורבנן ומצאנו עוד חיסרון של גדיים בוקעים ונפק"מ שגם בעומד מרובה בערב שכאילו יש כאן שיעור מחיצה על הקרקע אבל זה מבטל השם מחיצה בגלל גדים בוקעים וכן לרשב"ג שבעלמא לבוד זה בד' כאן זה בג' כמבואר בעירובין י"ד: והנה לפ"ז שמחיצה תלויה זה לא חיסרון מצד גדיים בוקעים יש בזה שני אופנים אחד כגון האופן דסוכה ט"ז. ששם הנידון שמחיצה שעומדת באויר תגדור ויש נידון כגון טרסקל דסיבת המחיצה זה קרקעית הטרסקל שהוא חלוק מרה"ר אלא שזה תלוי מצד שזה עומד באויר ולזה עוזר גוד אסיק שיהיה לטרסקל תורת מחיצה ולא יחשב תלויה ולפ"ז כתב שכל נידון הגמ' רק לגבי הנידון השני אבל לגבי הנידון הראשון ודאי שגם ללא בקיעה זה לא עוזר ולפ"ז בטרסקל ודאי שגם תחתיו זה לא רה"י ובזה א"ש הכל ודו"ק ובזה ביאר הגמ' שקל הוא שהקילו במים וצ"ע מה צריך להגיע לקולא הרי בקיעת דגים לא שמה בקיעה וביאר הנ"ל שלגבי למטה עדיין צריך להגיע לקולא וגדר הקולא שאין חיסרון של תלויה אבל כל זה עד כמה שאין בקיעת גדיים והנה גם לדבריו שיש חיסרון של תלויה אבל יתכן שנומר גו"א וממילא זה לא תלויה ואיפה שאין בקיעה ממילא מתחתיו זה רה"י אמנם החזו"א נקט לא כך

והנה תוס' בתירוצם השני נקטו שמדאורייתא גם מתחתיו זה רה"י ובפשוטו זה דלא כדבריו אמנם ע"ש שביאר שזה רק להו"א שגוד אסיק עוזר גם בבקיעת גדיים אבל לדידן שלא עוזר רק כשאין בקיעה בזה ודאי שלא עוזר לגבי למטה ובזה א"ש שלא סתרו דבריהם ללעיל צ"ט אמנם עיין ביאור הגר"א סימן שמ"ה שנקט שמתחתיו הוא רה"י גם לדידן כשאין בקיעה אמנם יתכן שרק כאן כיון שעל גביו הוי רה"י א"כ יש כאן תחילת מחיצה בזה שיך לומר גוד אחית ושמתחתיו יהיה רה"י אבל בתלויה גמורה בזה לא מתחיל להיות מחיצה דהרי זה לא על קרקע הרשות וזה מחלוקת ר"י ורבנן ולכן הגמ' לא הביאה את שיטתם [והנה קשה על זה מה שהקשה החזו"א למה צריך פי תקרה וכן לפ"ז העגלות מתחתים רה"ר ויש שדנו שכונת תוס' שיש גו"א ללמטה אמנם הגדים בוקעים ולגבי מקום זה וודאי מבטל המחיצה גם להו"א ובדעת הגר"א ודאי יתכן כך ודו"ק]

והנה בפשוטו כדבריו מבואר בתוס' עירובין פ"ו: בתירוצם הראשון שכתבו גזוזטרא שמעל המים גם ללא מחיצות הוא רה"י ובפשוטו הוא מטעם הנ"ל ששם אין בקיעת גדיים וממילא על גביו הוי רה"י [ובעיקר הדבר כן הוא ברשב"א דביצאתא דמישן מדאוריתא זה רה"י] אמנם בתירוצם השני כתבו שמדובר דוקא אם זה פתוח לרה"י ומצד חורי רה"י ועין חזו"א ק"ג בסופו שביאר כוונתם לרב הונא דגם בקיעת דגים הוי בקיעה אמנם הרי דברי תוס' הובאו ברא"ש [פ"ט.] וטור ושו"ע ובמג"א להלכה בסימן שנ"ה ומבואר בתוס' צד שגם כשאין בקיעה זה לא רה"י על גביו ובהכרח דס"ל דאין סברא לחלק בין למעלה ללמטה ואו שס"ל כמו שביאר בתו"ש סימן שנ"ה שמדאורייתא זה רה"י גמור רק מדרבנן חששו כיון שזה דומה לבקיעה ולכן אסרו וממילא זה סברא גם לגבי למעלה [ויתכן דכן ס"ל תוס' בתירוץ הראשון רק לגבי למעלה רבנן לא ביטלו הגזירה] או שאמרו תמיד לא לסמוך על תלויה ונפק"מ שגם ביש בקצר ג' מדרבנן אינו רה"י וכן הוא בבה"ל סימן שמ"ה סט"ז ד"ה גג ומיושב השגת החזו"א שם ובגר"ז ביאר שמדאורייתא בקיעת דגים הוי בקיעה ורק מדרבנן הקלו לענין מים וכל שלא נעשה מחיצה לשם מים אין זה מועיל וזה סברא גם לגבי למעלה

ה] והנה תוס' אצלינו הקשו דלס"ד דרבנן מודים לריבר"י ואין הבדל בין גדים לדגים א"כ למה במים צריך עוד מחיצה עשרה שנעשתה מיוחד לצורך מים ותירצו שכל ריבר"י רק לגבי למעלה אבל לא לגבי למטה ועין חזו"א שביאר שזה כשיטתו אמנם בתוס"ר הוסיף כשאין עשר ומשמע שאם יש עשר זה מועיל [דהינו שביסוד הדין אם אומרים גוד אחית זה גם גודר למטה ורק בטרסקל שזה לא מחיצה ממש זה לא גודר] אמנם כמדומה שכונתו דהרי מבואר במשנה לענין מים שזה מועיל ושם זה קולא מיוחדת לענין מים וחלק זה מוכרח גם בהו"א שדוקא שנעשה לשם מים עוד תירצו התוס' שבאמת גם למטה זה רה"י אבל זה רק לענין זורק ולא להיתר והנה צ"ב מה שכתבו התוס' לס"ד הרי קושיא זו קשה גם למסקנא ועיין חזו"א שלמסקנא ודאי יש הבדל בין לענין תחתיו ללמעלה כיון שיש חיסרון של בקיעה חזינן שזה לא מחיצה אלימה ורק להו"א שאין כזה חיסרון דנו התוס' ובזה חידשו או שיש הבדל גם לצד זה בין למעלה ללמטה או שבאמת לצד זה גם למטה זה רה"י אבל למסקנא ודאי שרק למעלה זה רה"י וא"ש לשון התוס' למאי דקס"ד ובזה א"ש דתוס' לעיל צ"ט פשיטא להו שמתחתיו זה לא רה"י ואין זה סותר לדבריהם בסוגין [אמנם העירוני דיתכן שאין זה מצד יסוד החזו"א אלא שכל שאין גדירה זה ודאי לא עוזר לגבי למטה] אמנם עיין ביאור הגר"א סימן שמ"ה בתחילתו שנקט שמתחתיו זה רה"י אלא שצ"ע שאין שם רוחב ד' ואולי זה מצטרף אם הרה"ר

והגר"ז ביאר שהכונה שלמסקנא שקל הוא שהקילו אבל מעיקר הדין זה לא רה"י א"כ א"ש שצריך מחיצה שנעשתה לצורך זה ורק להו"א קשה ויתכן שרק היה אפשר לבאר כך אבל לאחר תירוצי תוס' אפשר לומר שסברתם גם למסקנא וכדלקמן מהתו"ש וכן נקט הגר"ז שתירוץ ראשון דתוס' הוא גם למסקנא

והנה עיין בה"ל סימן שס"ו ס"ב שהביא מהתו"ש שלמה תוס' בעירובין בחד תירוצה ביארו שלמעלה זה לא רה"י מצד שס"ל כתירוץ השני של תוס' דהינו שבאמת כיון שבקיעת דגים זה לא בקיעה זה רק לענין דאוריתא אבל מדרבנן זה בקיעה ורק בנעשה לשם מים זה מתיר והגר"ז ביאר שמדאורייתא בקיעת דגים זה גם בקיעה ולכן רק בנעשה לשם מים זה מותר וא"ש הלשון דקס"ד אמנם בפשוטו לתירוץ הראשון אין סיבה לא לומר כחזו"א דכמו דבריבר"י חזינן הבדל בין למעלה ללמטה ה"ה לרבנן אם לא דנימא דכשאין בקיעה אמרינן גוד אסיק וממילא אין חיסרון אמנם יתכן לדון מסברא שכיון שאין לזה שם מחיצה לפני הגוד אסיק לא שיך לומר גוד אסיק ור' יוסי שמכשיר תלויה באמת ס"ל שלא בעינן לגוד אסיק

ו]והנה בעיקר יסוד החזו"א שיש דין מחיצה תלויה גם ללא חיסרון של גדים בוקעים צ"ע א"כ למה הגמ' צ"ז: אומרת שמחיצה תלויה לא עוזר כי גדיים בוקעים ועין שלום יהודה שהאריך שנפק"מ ביש עומד מרובה בערב ששם חשיב שהמחיצה עד הקרקע ורק מצד שגדים בוקעים זה לא טוב עוד צ"ע דהגמ' בסוכה אומרת שר' יוסי שמכשיר בסוכה ור' יהודה שמכשיר במים מחיצה תלויה גם בלא נעשה לשם מים אמרו דבר אחד והרי בר' יהודה לא מצאנו אלא שאין חיסרון של תלויה אבל במקום שיש בקיעת גדים לא מצאנו שס"ל שמועיל והניחא אם בדגים מעיקר הדין זה בקיעה או שלכל הפחות צריך לדון שזה כמו גדים א"כ מהא שלא חושש חזינן שס"ל שאין כזה חיסרון אמנם לחזו"א קשה וצ"ל שעד כמה שעוזר מחיצה תלויה אפילו שאין כאן תחילת מחיצה א"כ הגדר שזה מחיצה במקומו א"כ הרי אין בזה בקיעת גדיים כלל במקומו ודו"ק עוד יתכן שעד כמה שיש גוד אסיק גמור שלכן אין חיסרון שלתלויה בזה אין חיסרון של בקיעת גדים וצ"ע והנה הנפק"מ בכל זה ביש ג"ט בקרקע ומחיצה למעלה דאין כאן בקיעת גדיים דהערוך לנר סוכה ט"ז נקט דאמרינן גוד אחית ולחזו"א זה לא יועיל וכן נפק"מ בעומד מרובה בערב במים ויש ג"ט פתוח למטה שלכאורא לחזו"א יועיל דאין כאן בקיעת גדים ולשאר הביאורים צריך כאן לקל שהקילו במים ודו"ק

ז] יש לדון בעמוד גבוה עשר על גבי קנה לרבנן והנה בפשוטו תמיד החיסרון שצריך לומר גוד אחית כדי לומר גוד אסיק ואי אפשר כי יש בקיעת גדים אבל כאן זה לא שייך דהרי יש כאן מחיצת עשר וביחס למקום מעל העמוד יש כאן מחיצה אמנם לחזו"א שהגוד אסיק לא מחמת הגוד אחית אלא יש כאן חיסרון של תלויה א"כ לכאורא גם בעמוד זה כך אמנם עין תוס' צ"ט. ד"ה שתי וכן מפורש בתוס"ר מ"ט: שזה רה"י וצ"ב הטעם ועיין חזו"א סק"י ובמכתבים החדשים בשלום יהודה ומשמעות דבריו דשם גם רבנן מודים שאומרים גו"א אפילו שגדיים בוקעים וזה צ"ע

ח] **ואין בקצר שלו וכו':** עיין תוס' שכה"ג שאין שם שיעור שימוש גם לרבנן לא חשיב בקיעת גדיים וממילא על גביו רה"י והנה עיין בה"ל שמ"ה סט"ז ד"ה גג שנקט שבבולט טפח הוי כרמלית והחזו"א השיג שכה"ג גם לרבנן אין בקיעה גדיים וע"ש דנסתפק מאיזה שיעור ועיין ריטב"א בסוגין אמנם דעת הבה"ל לכאורא שכיון שקל הוא שהקילו דהינו שמדרבנן גם כשאין בקיעה אין גוד אסיק וכתו"ש לעיל ואין זה דומה לביצאת דמישן דשם יש עשר למעלה וכמו שכתבו התוס'

ט]עיין גמ' עירובין ל"ג: שכל דברי ריבר"י רק בהדרן מחיצות ועיין רש"י שהכונה שיש בטרסקל רוחב ד' ע"ש אמנם עיין תוס' שם ובדף פ"ו: דלא ס"ל כן ובביאור הדרן מחיצות עיין ריטב"א שם דמעל הטרסקל יש מחיצות וכן משמעות המהרש"א ותור"פ שם אמנם המאירי בסוגין ביאר מתחת לשולי הטרסקל ע"ש והנה יש לדון האם במקום שאין בקיעת גדים גם צריך הדרן וכו' ועיין תוס' פ"ו: דמבואר שכה"ג לא צריך הדרן מחיצות

י]ידוע הנידון במחיצה שעל גבי גדר בסוכה ונבאר הצדדים הנוגעים לסוגין: הנה בסוכה שיש בה מחיצה ג"ט ובולט החוצה מושב של רוחב ג"ט ועליה יש מחיצת חמש טפחים בזה ודאי לא מועיל כמבואר בראשונים [ובפרט ברא"ש] בחקק שכל שיש ג"ט ביניהם אין זה מצטרף ויש לדון בכה"ג ביש עשר על גבי המושב שכה"ג לא צריך להגיע לצירוף המחיצה האם יש כאן מחיצה כשירה ודן הגרשז"א לפסול מצד שדבר זה הוא מחיצה תלויה ואפילו שאין כאן גדים בוקעים ברשות אבל הרי חיסרון דתלויה זה גם ללא בוקעים וכחזו"א הנ"ל ובאמת שגם אם נימא שבלי גדים בוקעים זה טוב אבל זה מצד גוד אחית וכאן לא שייך לומר גוד אחית דהרי יש בקיעה מתחתיו אמנם במקום שהמקום מתחת מלא כה"ג אין כאן חיסרון של גדים בוקעים אמנם יש לדון האם יש דין גו"א אם יש שם כבר מחיצה והנה לחזו,א שזה חיסרון גם ללא גדים בוקעים עדין מבואר בסק"כ דעל גבי מחיצה פסולה לא הוי תלויה אמנם בגר"ח מבואר דהוי תלויה והארכנו בזה לעיל אמנם גם לחזו"א יתכן שזה רק מצד שזה מצטרף כמחיצה אחת אבל כאן שיש חיסרון צירוף הוי תלויה והנה בפשוטו ביש ד"ט על המושב לא הוי תלויה וממילא זה מועיל לסוכה

עוד יש לדון דהרי מבואר בחזו"א ובגר"ח שגם אם אין חיסרון של תלויה אבל זה לא גודר רק כנגדו וכל מה שביצאתא דמישן עוזר מצד אי בעי מנח וא"כ כאן שמקום הסוכה זה למטה דהרי סוכה צריכה קרקע והרי אין שם מחיצות וא"כ הוי סוכה פסולה ואכמ"ל

**ק"ב.**

א]מבואר במשנה שצריך גם סופן שגגה והנה הגמ' בתחילה דנה שזה רק במקום שיכול להחזיר והסברא דאל"כ נשלם כבר העשיה מצידו ובאמת גם ביכול להחזיר הרי עד כמה שלא החזיר א"כ זה נעשה מכח הזריקה הראשונה שזה היה בשוגג ובכל אופן מבואר בגמ' שזה סברא לפטור אמנם במסקנת הגמ' מבואר שגם בזורק כל שזה נודע לו קודם גמר העבירה הוא פטור וצ"ב הסברא ובפשוטו היה מסתבר שזה סברא בחיוב חטאת שכיון שיש דין ידיעה כה"ג שנודע לו קודם גמר העבירה זה לא מחייב אמנם המשנה כללה בלשון זה גם מעביר וגם זורק וכן הוא בלשון הרמב"ם ומשמע שגדר הדבר שזה מחסר בשם שוגג שאין לזה שם שוגג אלא א"כ בשעת מעשה העבירה הוא שוגג אמנם ודאי שכל זה מצד שמתיחס אליו המעשה ורק אז חשיב שעושה האיסור וצריך שדבר זה יעשה בשבת אבל אם כרש"ש ד. שגם אם זה יעשה במצואי שבת חייב וודאי לא שייך דין זה

ב]עיין ק"ש ח"ב ס"י ובקה"י שבת ס"ה שיצאו לחדש שכל שעושה את סוף האיסור בשוגג חייב דזה הרי נותן לזה שם מלאכה והחזו"א השיג על זה מסוגין דמבואר שאם נודע קודם ההנחה אפילו שחזר ושכח פטור הרי בהכרח שזה חלק מהמחייב ורק אם עושה הכל הוא חייב

ג]בגמ' מבואר שלגבי שתי אמות שוגג ושתי אמות מזיד ושתי אמות שוגג במעביר פטור ובזורק חייב ועיין רמב"ם דמה דמעביר פטור מצד ידיעה לחצי שיעור ולכאורא למד בכונת הגמ' שכאן שזה לאחר שיעור שלם גם ר"ג מודה שפטור מצד שידיעה מחלקת ובשוגג אין כאן ידיעה לחלק ועיין משנת הגר"א קוטלר שהאריך בזה, והנה מבואר בלשון הגמ' וכן הוא מפורש בר"ח שגם בשוגג שחיב זה רק אם גמר אחרי זה שתי אמות בשוגג ומבואר שלא מספיק ההנחה ולכאורא מוכרח מכאן שהעברה זה חלק מהמחייב ודלא כרעק"א שכתב בתשובה קס"ד שהעיקר זה העקירה וההנחה ולכן רק בזה יש קלבדר"מ אבל בהעברה זה רק מצד הדין עיקרה צורך הנחה וצ"ע והנה בפשוטו השינוי החפץ הוא ממקומו הראשון שהיה מונח שם ולכאורא לאחר שיצא מד"א המשך הרחקתו אין בזה סרך מלאכה וא"כ אין לחייב על זה אמנם בסוגין מבואר לא כך וצ"ל או שכמה שמתרחק יותר זה יותר שינוי או ששינוי מקום גם ממצב לא מונח זה בכלל המלאכה וכל הדין עקירה והנחה זה מצורת המלאכה אמנם בגמ' ו. משמע שמה שמוליך חוץ לד"א אין זה מכלל המלאכה אלא הגמ' דנה שזה נחשב שזה עובר במקום פטור ועיין מה שכתבנו בסוגיא דמשא בני קהת וצ"ע בזה [ואולי יש לומר לפי שנתבאר בריש מכילתין דבהוצאה אין לזה שם יצירה אלא אם נעשה תנאי המלאכה וא"כ יתכן שבאמת עיקר המלאכה זה היציאה חוץ לד"א שזה כמקום אחר אלא שאין לזה שם מלאכה אלא אם האדם עשה גם את הד"א אם כל תנאי החיוב ויש לעיין אם זה סיבה שיהיה שוגג וצ"ע בזה]

ד]עיין מאירי לעיל ג: שכתב דמה דמבואר בגמ' דידיעה לפני ההנחה זה פוטר זה רק בהעברת ד"א אבל בהוצאה מרשות לרשות אפילו אם נזכר קודם ההנחה ושכח בזמן ההנחה חייב ובפשוטו מבואר שבד"א עיקר המלאכה זה העברה ממקום למקום ובהוצאה עיקר המלאכה זה הקביעות של מקום אחר וצ"ע ועיין תוצאות חיים שהאריך בזה

א]בפשוטו הסברא בדין אגד כלי שדנים את זה כחפץ אחד שכל שלא יצא כולו אין חייבים עליו ולפ"ז גם אם יעקור ממצב של אגד כלי ויניח ברשות השניה יהיה פטור וכן הוא לשון הרמב"ם שזה כמו חפץ אחד אמנם החזו"א ס"ב א' וק"ה ח' כתב דבעקר מצד אחד שברשות היחיד והניח בצד שני שהוא ברה"ר חייב דהינו שכל החיסרון הוא ביחס למעשה עקירה אם הכלי או הנחה שזה כדבר אחד אבל ביחס למעה בחפץ לבד חשיב עקירה והנחה ופשטות הירושלמי מבואר לא כך והנה עיין תו"י ה. דבכלי שחלקו העליון למעלה מעשרה ומניח בפנים חייב לרבנן ולכאורא צ"ע למה אין כאן דין אגד כלי והרי מבואר בראשונים עירובין ל"ג שגם באגוד הכלי במקום פטור זה סיבה לפטור ולנ"ל א"ש דכאן שמניח בכלי אין בזה פטור אגד כלי [אמנם לפ"ז צ"ע בעירובין שם למה שלא יעשה כך] אמנם יתכן לדחוק שכאן כיון שזה לא אוכל כל הרשות וחידש הרשב"א שאין בזה פטור אגודו במקום פטור אלא שזה נגד הראשונים בעירובין אם לא שנחדש ששם שזה תלוי בלמעלה זה יותר גרוע מאגודו במקום פטור [אמנם זה נסתר מהרשב"א צ"ט: שהוכיח ממשא בני קהת ליסודו ואכמ"ל וצ"ע]

ב]עיין רמב"ם שחידש שבחפץ שקשור לחבל ואגודו בידו אם יכול למשוך על ידו את שאר החפץ חסר בהנחה ברשות השני והוא פטור ומבואר שמצד שהחוט נשארה ברשות וזה לא בידו אין בזה חיסרון דהינו שכה"ג לא דנים את זה כחלק מהחפץ שחסר בכל המלאכה אלא זה רק פטור חדש של אגודו בידו דהרי בחפץ אחד שהוציא חלקו ולא יכול למשוך חלקו על ידי החלק השני ודאי פטור כן ביאר רעק"א סימן שנ"ב וצ"ב מקור דברי הרמב"ם ועיין רעק"א שדייק את לשון הגמ' ק"ב. בלכתא ומיתנא איגודו בידו שהגמ' אומרת שהחיסרון מצד בידו ואם זה לא יהיה בידו זה לא סיבה לפטור ובהכרח שזה לא חלק מהחפץ ובזה נקט הרמב"ם מסברא שזה לא חיסרון אלא א"כ יכול למשוך דרך זה ועיין שם שהקשה שאולי כה"ג זה כאגד כלי וגם אם לא יכול למשוך זה נחשב אגד ומה שהגמ' אמרה אגדו בידו דרצתה לשאול גם למ"ד שאגד כלי זה לא אגד ובפשוטו יש מקום לומר דעד כמה שרואים שהחבל זה לא חלק מהכל לא שייך לדון מצד אגד כלי ורק מצד שיכול להביא הדבר אצלו והנה בעיקר הדבר ראיתי להעיר דהגמ' עירובין ק"ג. אומרת בספר שחלקו נתגלגל מידו שזה אגדו בידו והרי שם זה אגד חפץ גמור ועין לשון רש"י צ"א: שקרא לאגדו בידו על אגד חפץ ולפ"ז אין מקור לחידושו של הרמב"ם אלא שכל אגד של חבל זה כדין אגד חפץ וגם אם זה בקרקע חשיב אגד ובאמת אם יהיה קשור בצורה שזה לא חלק ממנו כגון קשר שאינו של קימא באמת יתכן שגם אם יחזיק בידו אין זה חיסרון כלל

ג]עיין תוס' פסחים פ"ה: שכתבו שכלי ללא תוך אין בזה דין אגד כלי ובפשוטו כונתם שכלי שהוא רק צורה שבהגבהתו אפשר לסחוב הדבר אבל אם ימשוך אותו מתחת לא ימשך עמו החפץ אין לזה שם אגד כלי ולכן בשפוד שתוך הפסח שאם ימשוך השפוד לא ימשך עמו הפסח אין זה אגד כלי

ד]בגמ' מבואר מחלוקת לגבי אגד יד האם הוי אגד או לא והרמב"ם פסק שלא שמיה אגד ועיין כס"מ שהביא מהרמ"ך שהקשה הרי יכול למשוך אם היד וא"כ זה לא גרע מאיגודו בידו דמבואר ברמב"ם שזה סיבה לפטור דהינו דאם שם זה מצד שזה חלק מהחפץ א"כ כאן זה לא שיך אמנם ברמב"ם דמבואר שזה לא מצד אגד חפץ אלא שיש כאן פטור חדש א"כ כאן זה גם שייך וצ"ע

ה]עיין חזו"א שכתב שדין אגד יד אינו כדין אגד כלי דהינו שאם אדם יצא אם רוב גופו וחפץ בידו אפילו שיד אחת תשאר ברשות זה לא יחשב אגד דכל הדין אגד יד דהיד נגררת לרשות הקודמת וממילא חסר כאן בכל עשית המלאכה אבל עד כמה שעיקר גופו ברשות זו א"כ גם היד ברשות זו א"כ אין כאן חיסרון מצד אגד כלי דבן אדם זה לא אחד אם החפץ שיחשב שחסר כאן במלאכה ועיין בחזו"א על הדף שבזה ביאר למה בדין אגד כלי זה גם תוך ג' ובאגד יד זה לא חיסרון לחד מ"ד דכאן אין בכלל נידון מצד הדין אגד כלי אמנם עיין רשב"א ג. שדימה אגד חפץ לאגד יד וצ"ע

ו] הגמ' שואלת שהגניבה לפני שבת עיין רש"ש שהקשה שזה יהיה עקירה צורך הנחה וכתב שסוגין כמ"ד שחייב והנה הגרעק"א תשובה קס"ד כתב שבדבר שהוא מעיקר המלאכה אין דין עקירה צורך הנחה ובפשוטו העברה מרשות לרשות זה מעיקר המלאכה ובהכרח מסוגין שגם העברה אין זה מעיקר המלאכה אלא רק העקירה וההנחה [מנחת אריאל בשם הגר"נ נבנצאל]

ז]בהא דמבואר בגמ' דרבא ס"ל דאגד יד לא שמיה אגד הקשו הראשונים הרי רבא ס"ל דצריך הנחה על גבי משהו ועין רמב"ן רשב"א ור"ן שכתבו שהרי מודה רבא במעביר וצ"ב הדמיון דשם מדובר שזה באותו רשות אבל כאן שהיד אגודה לרשות אחרת אפילו אם זה לא מבטל ההנחה שמתיחסת לקרקע אבל אין כאן הנחה על גבי משהו וצ"ל שנקטו שהגדר במעביר שלא צריך הנחה על גבי משהו ולא שמתקים בזה דין הנחה על גבי משהו דגם שם כיון שגופו למעלה מעשרה אין ההנחה בזה מדין על גבי משהו וצ"ע ועיין פ' קדמון פי"ג משבת שכתב שידו שאל אדם כדע"ד ממילא זה מועיל ומשמע שנקט שתמיד צריך על גבי משהו שזה לבוד לקרקע ויש כאן דע,ד ובידו זה לא נצרך וצ"ע והנה הבעל המאור כתב שרבא שמודה במעביר זה לשיטתו שאגד יד לא שמיה אגד ומשמע שאם שמיה אגד מאותו טעם גם במעביר לא היה חייב אמנם יש ראשונים שגרסו ששיטת רבא ששמיה אגד ובכל אופן מודה רבא במעביר וצ"ב החילוק שלגבי הרשות זה חיסרון ולגבי הדין תוך ג' זה לא חיסרון ועיין. ובעיקר הדין על גבי משהו יתכן שזה לחשיבות ההנחה ולא ביחס לקביעות ברשות ולזה עוזר גם יש שנחשבת רשות אחרת וכמו בכותל דמבואר בריטב"א שחיב מקום ד' מצד ראש הכותל אפילו ששם זה רה"י ולפ"ז א"ד מיון הראשונים

והנה יש לדון בדין תוך ג' אם לא שמיה אגד האם זה תלוי במקום היד או החפץ ולכאורא תלוי בגדר הדבר שאם סיבת ההנחה כי זה מתיחס לקרקע ולכן אין היד מפריעה א"כ לכאורא צריך שהחפץ יהיה תוך ג' לקרקע אבל אם הסברא שהיד כיון שהיא תוך ג' לקרקע נחשבת כקרקע ולא נגררת אחרי הרשות של הגוף א"כ כל שהיד תוך ג' חשיב הנחה והנה דעת רשב"א בתוס' שאם קלוטה כמי שהונחה אין חיסרון למ"ד לאו שמיה אגד דהינו שנקט שאין היד מבטלת סיבת הנחה שקימת ללא זה א"כ משמע שאין הגדר שיש כאן הנחה מצד היד שבטלה לקרקע משא"כ לר"י שכתב שלמעלה מג' לכו"ע שמיה אגד חזינן שהגדר של לא שמיה אגד שהיד בטלה לקרקע וא"כ מסתבר שהולכים לפי היד ועיין בלשון הבעל המאור שכיון שהיד תוך ג' וכן הוא בלשון הרשב"א לעיל ג. ומשמע שזה סברא שכה"ג היד בטלה לקרקע וחשיב הנחה ביד ולפ"ז צ"ע דמיון הראשונים למעביר וכמו שהקשינו לעיל