כלים פכ_ז מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ז מ"ג**

א] **העושה ב' מן הבגד וא' מן השק וכו' טהור,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו דהי' בתשבורת טלאי הבגד שבהם ב' על ב' טפחים ובתשבורת השק טע"ט, עכ"ל, וצ"ע דבכה"ג הרי ליכא גע"ג בכולו וא"כ פשיטא דאינו מקב"ט, ובחזו"א סימן ל"ב סק"ו כתב דמכוון מתניתין הוא דב' על ב' מרובעין יש מן הבגד, וא' מן השק ר"ל המספר הנוסף על הב' דהיינו גע"ג מרובעין הוא בעזר השק, עכ"ד, ובמי"ט כתב להגי' כעי"ז בל' הרמב"ם.

ב] **ה' מן המפץ וא' מן העור וכו' טמא,** הר"ש והרא"ש כתבו דדוקא כסדר הזה מצטרפין לקל שבהן, אבל בגד ועור או בגד ומפץ או שק ומפץ אין מצטרפין, וכ"כ התוס' בשבת דע"ו. ובסוכה די"ז:, וכ"נ בד' רש"י בסוכה שם, אך התוס' בסוכה בסוף דבריהם כתבו דמכללא דסיפא דכל שחיבר לו מן החמור ממנו טמא דאתי לרבויי, משמע דל"ד קתני מתניתין דמצטרפין כסדר הזה, וכ"כ בחי' הגר"א, ובמל"מ פכ"ג מכלים ה"ד כתב כן בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש בנגעים רפי"א, ועי' חזו"א סימן ל"ב סוסק"ז שדן בזה.

והנה בטעם דעות אלו דאין מצטרפין אלא כסדר הזה, כתבו הר"ש והרא"ש דהוא משום דכל שמחבר שלא כסדר הזה בטלה דעתו אצל כל אדם, וכ"כ התוס' בשבת שם, וכ"נ מד' רש"י בסוכה שם, אך התוס' בסוכה שם כתבו דדוקא כסדר הזה מצטרפין משום ששיעורן קרובין זל"ז, אבל בגד ועור או שק ומפץ דשיעורן רחוקים זה מזה אין מצטרפין, עכ"ד, ובמל"מ פכ"ג מכלים ה"ד נקט דהוא טעם אחר ממש"כ התוס' בשבת, ואי"ז משום דבטלה דעתו, אלא הוא משום דאין מצטרפין ב' דברים שרחוקים זמ"ז בשיעורן, ועיי"ש מש"כ נפ"מ לדינא בזה, ונת' להלן אות י"ד ט"ו, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א והמהר"ם בסוכה שם שפירשו כן בד' התוס', וע"כ הקשו מהא דסכך פסול ואויר מצטרפין אף שרחוקין בשיעורן, ועי' בערול"נ שם מש"כ בזה.

ובחזו"א סימן ל"ב סק"ז הק' על דרך זו בד' התוס' בסוכה, שהרי מרחק השיעור משק למפץ הוא פחות ממרחק השיעור של צמר ופשתים משק, ובע"כ שאין מרחק השיעור גורם, ומכח זה כתב דמכוון התוס' הוא להא דרחוקין בממשן שזהו הוא הגורם בחילוק שיעורן, ועיקרו משום שאין צירופן רצוי', עכ"ד, וכדרך זו בביאור ד' התוס', נקט במשנ"א במשנתינו, ואמנם לפמש"כ מהרש"א ומהר"ם שם, דלא חשיב כשיעוריהן רחוקין זמ"ז אלא כשיש שיעור אחר ביניהם, ניחא, דע"כ שק ומפץ חשיבי כשיעוריהן רחוקין זמ"ז כיון שיש שיעור דעור ביניהם, ומשא"כ בגד ושק שאין שיעור אחר ביניהם, לא חשיבי כשיעוריהן רחוקין זמ"ז.

ג] במל"מ שם נסתפק לדעות אלו דאין מצטרפין אלא כסדר השנוי, אם היינו דוקא להשלים השיעור, כגון ד' מן העור וא' מן הבגד, דאין הבגד מצטרף עם העור להשלים לשיעור הע"ה, אבל אם הי' בעור הע"ה וחיבר לו הבגד, חשיב הכל כגוף א' ואם נגעה הטומאה בעור נטמא הבגד, או"ד דכ"ה דלא חשיב חיבור להשלים השיעור ה"נ לא חשיב חיבור לשום דבר והו"ל כאילו הם מוחלקים ואם נטמא העור לא נטמא הבגד, ועיי"ש שצידד דלא חשיב חיבור כלל, אך בחזו"א סימן ל"ב סק"ז נקט דבדין המחובר לטמא טמא אין נפקותא, ואפי' בגד המחובר לעור טמא.

ד] בסוכה די"ז: פרכינן דמ"ט הבגד והשק וכו' מצטרפין זע"ז, הרי לא שוו בשיעורייהו, ומשני דהתם כדקתני טעמא במתניתין דמעילה די"ח. אמר ר"ש מ"ט הואיל וראוי לטמא מושב, כדתנן המקצע מכולן טע"ט טמא, טע"ט למאי חזי, ואמר רשב"ל משום ר' ינאי הואיל וראוי לטלאי ע"ג החמור, ופירש"י שם דהיינו דכיון דשוו שיעורייהו בא' מטומאות הזב ליעשות אב הטומאה ע"כ הן מצטרפין אף למילי דלא שוו בשיעוריהו, וכן פירש הר"ש במשנתינו והתוס' בשבת דע"ו..

אך בפירש"י בשבת שם פירש דהא דקאמר ר"ש הואיל וראויין לטמא מושב, היינו דהואיל דאם קיצע מב' מהן ותיקן טע"ט לישב עליו מיטמא לי' אב הטומאה במושב הזב, וכדתניא דהמקצע מכולן טע"ט טמא מושב, ואמרינן טעמא בפ"ק דסוכה הואיל וראוי לטלותו ע"ג החמור שאינו מקפיד אם הוא מב' מינים, עכ"ל, ובחי' הריטב"א פירש לפ"ז, דהא דקאמר ר"ש מה טעם, היינו דמ"ט מצטרפין דברים אלו דהא לא חזו ולא רגילי לצרופינהו ומידי דלא חשיב הוא, וע"ז קאמר מפני שראויים לטמא מושב שאם קיצע מב' מהן ותיקן טע"ט לישב עליו טמא, אלמא חזו לצירוף זה, וכיון דחזו לצירוף זה מצטרפין באידך נמי, ובזה מתישב משה"ק בתוס' תלמיד ר"י הזקן שם ע"ד רש"י, עיי"ש. [[1]](#footnote-2)

והתוס' שם הק' ע"ז דמה צריך להביא ראי' שראויין להצטרף, הרי בלאו ה"ט דמושב נמי שמעינן ממשנתינו שראויין להצטרף יחד באותו סדר ששנויים בגד לשק וכו' לפי שאלו ראויים להצטרף יחד, ואזלי לטעמייהו דאין מצטרפין אלא כסדר הזה, אשר היינו משום דרק כסדר הזה דרך לצרפן יחד, וכ"ה בחי' הרטב"א שם.

ובדעת רש"י שם צ"ל דס"ל כדעת הגר"א דה"ה מצטרפין אף שלא כסדר השנוי, וע"כ שפיר י"ל דאין רגילין לצרפן ואפ"ה הן מצטרפין, וע"ז הוצרך ר"ש לה"ט דהואיל וראויין לטמא מושב, ואמנם בפירש"י בסוכה נקט דאין מצטרפין אלא כסדר השנוי, אך התם פירש לטעמא דר"ש כד' התוס', ואזיל לטעמי'.

ה] והנה בחי' הריטב"א שם הק' עוד ע"ד רש"י, מסוגיית הגמ' בסוכה דמבו' דבעינן לה"ט דראוי לטמא מושב, דמה"ט הן מצטרפין אף דלא שוו בשיעוריהו, אך באמת בפירש"י בסוכה פירש כפי' התוס', וכנ"ל, ושמא דעתו דהוא פלוגתת הסוגיות בפירוש טעמא דר"ש.

ובאמת דקשיא כן גם מלישנא דגמ' בשבת שם דפריך וכל דלא שוו בשיעוריהו מי מצטרפין וכו', והרי דכל הא דאין מצטרפין הוא משום דלא שוו בשיעוריהו, ולא משום דאין רגילין לצרפן יחד, וכאשר כ"ה מוכח מהא דתנן התם דעלים לחים ויבשים אין מצטרפין זע"ז הוא משום שלא שוו בשיעוריהן, והרי דכל דשוו בשיעוריהן מצטרפין, וע"ז לא פריך הגמ' שם מידי.

וקשיא כן גם במה שפירש בשיטה להר"נ בשבת שם בשם הרא"ה, דהא דפריך דעלים לחים ויבשים לא יצטרפו זע"ז, הוא משום דלא חזו תרוייהו לחד מילתא דיבשים לא חזו לאדם ולחים לא קיימי לבהמה אלא לאדם מיוחד לאוכל וכמאן דלא חזו לבהמה הוא, וצ"ע שהרי בגמ' פריך דלא יצטרפו משום דלא שוו בשיעוריהו, ולא משום דלא חזו תרוייהו לחד מילתא.

ו] ונראה בביאור ד' רש"י והרא"ה, דבאמת כאשר באנו לדון בב' מינים שיצטרפו זע"ז, מצינו לדון בזה בתרי גווני, חדא הוא מדין צירוף דב' מינים חלוקין, דחצי שיעור ממין זה וחצי שיעור ממין זה מצטרפין יחד לטומאה או להתחייב עליהן בשבת, וע"ד דיני הצירוף שמצינו במעילה פ"ד, דאף ב' טומאות חלוקות מצטרפין זע"ז אם שוו בשיעורם ובטומאתן, והב' שאנו דנים את ב' המינים יחד כמין חדש ששיעורו הוא בכך וכך, וכאשר עד"ז מצינו בד' הר"ש והתוס' בדין צירוף לטומאת מדרס, וכמש"נ להלן אות י'.

ולפ"ז נראה, דלעולם עיקר מה שדנו בגמ' דלא יצטרפו עלים לחים ויבשים זע"ז הוא משום דלא שוו בשיעוריהו, וע"כ לית בהו לדין צירוף, דבדין צירוף כללא הוא דכל דלא שוו בשיעוריהו אין מצטרפין, ואך דכ"ז הוא רק אם לא חזו לחד מילתא, אך אם חזו לחד מילתא, ל"ב בזה לדין צירוף ב' מינים חלוקין, אלא חשבינן להמצורף מהן כמין חדש ששיעורו הוא כקל שבהן, וע"כ ה"ה מצטרפין זע"ז אף דלא שוו בשיעוריהו.

ולפ"ז נמצא דגם לדעת רש"י עיקר מה שהוצרך ר"ש לטעמא בהא דמצטרפין זע"ז, היינו משום דלא שוו בשיעוריהו, וע"כ לית בהו לדין צירוף ב' מינים חלוקין, וע"ז הוא דמפרש ר"ש דהא דמצטרפין זע"ז הוא משום שראויין לטמא מושב, וכיון דחזו לצירוף יחד ולעשות מהן בגד אחד, ע"כ ל"ב בזה לדין צירוף ב' מינים חלוקין, אלא חשבינן להמצורף מהן כמין חדש ששיעורו הוא כקל שביניהם, וע"כ ה"ה מצטרפין זע"ז.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש בספ"ד דמעילה פירש לדברי ר"ש, ז"ל, וכיון שמצאנו אלו מצטרפין להטמא במדרס הזב ואע"פ שאין שיעורן שוה וכו', ביאר ר"ש וכו' כי הטעם שהם מצטרפין מפני שיש לכולם ענין א' כוללם והוא שכל א' מאלו מטמא במושב הזב, וכיון שכל א' לבדו טמא מושב, מצטרפין לטומאת מושב, ומסקנת ענין זה הוא שאנו חוששין לשויון השעור לטומאה בדברים המטמאין לא בדברים המתטמאין, ולענין זה נתכוון כאן באמרו הבגד והשק וכו' להעיר על דבר זה כדי שלא תטעה אותך הלכה זו וכו', עכ"ל, ומבו' דאין מכוון ר"ש כלל דהואיל ומצטרפין לטמא מושב בטע"ט, ע"כ הן מצטרפין גם לד' טפחים וכו', אלא מכוון ר"ש הוא, דהואיל וכולן מתטמאין בטומאה אחת, ע"כ הן מצטרפין זע"ז, וכל הא דכל שלא שוו בשיעוריהו אין מצטרפין, הוא רק בדברים המטמאין ולא בדברים המתטמאין, ועי' בתוי"ט שם מש"כ ע"ז, ועי' במי"ט חרד"נ א' ב' ובסד"ט שהאריכו בזה.

אך צע"ג בזה מסוגיית הגמ' בשבת דע"ו. דמדייק מינה דרק משום שראויין לטמא מושב ה"ה מצטרפין זע"ז, אך בלא זה אינם מצטרפין, ומייתינן מינה דה"נ לענין חיוב הוצאה בשבת לא יצטרפו בדלא שוו בשיעורייהו, וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' בסוכה די"ז: דכ"ה דלענין פסול סוכה אין מצטרפין בדלא שוו בשיעורייהו, ה"נ לענין לקבל טומאה בדין דלא יצטרפו, וכל הא דהן מצטרפין הוא רק משום שהן ראויין לטמא מושב, ולפ"ד הרמב"ם, הרי מכוון ד' ר"ש הוא דכל הא דבדלא שוו בשיעורייהו אין מצטרפין, הוא רק בדברים המטמאין ולא בדברים המתטמאין, וא"כ מהיכ"ת דמי דין הוצאה בשבת ודין פסול סוכה לדין דברים המתטמאין.

ועד"ז צ"ע עוד, בהא דמשני הגמ' בשבת שם דה"נ חזי לדוגמא, והיינו דע"כ דמי למש"א ר"ש דהואיל וראויין לטמא מושב, אך לפ"מ שפירש הרמב"ם בטעמא דר"ש, לכאו' אי"ז ענין כלל להא דחזו לדוגמא.

ח] ונראה לישב, וזה ע"ד מש"נ לעיל אות ה' בדעת רש"י, דעיקר מה שחילק ר"ש דבדברים המטמאין אין מצטרפין זע"ז אלא בדשוו בשיעוריהו ודברים המתטמאין מצטרפין זע"ז אף דלא שוו בשיעוריהו, הוא משום דרק בדברים המטמאין דיש על כל א' טומאה בפנ"ע, הוא דבעינן לדין צירוף, ובדין צירוף כללא הוא דאין מצטרפין אלא בדשוו בשיעוריהו, ומשא"כ בדברים המתטמאין שבאנו לדון שתחול טומאה על המצורף, מצינו לדון כמין חדש ששיעורו הוא כקל שביניהם, ול"ב בזה לדין צירוף, ובזה מיושב מה שעמדו האחרונים ע"ד הרמב"ם, דהיאך יטמאו הבגד והעור שנצטרפו זע"ז אחרים, הרי דברים המטמאין אין מצטרפין זע"ז אלא בדשוו בשיעורייהו.

ולפ"ז שפיר מייתינן מינה דכללא הוא דכל דלא שוו בשיעוריהו אין מצטרפין, ודוקא ליטמא במדרס ה"ה מצטרפין, משום דחשבינן להו כמין חדש ששיעורו כקל שביניהם, אך בעלים לחים ויבשים דס"ד דאינם משמשין יחד, ואך שבאנו לדון שיצטרפו ב' חצאי שיעור, הרי דכל דלא שוו בשיעוריהו בדין דלא יצטרפו, וע"ז משני דהתם נמי חזו לדוגמא, וה"ה ראויים לשמש יחד, וע"כ שפיר הן מצטרפין זע"ז אף דלא שוו בשיעוריהו, ועי' היטב בפי' הר"ח בשבת שם שנראה מדבריו שפירש כן, - ועד"ז מתפרש הא דמדמינן לה להא דסכך פסול ואויר אין מצטרפין, דהתם הרי באנו לדון שיצטרפו זע"ז מדין צירוף, ובזה כללא הוא דכל דלא שוו בשיעורייהו אין מצטרפין.

ט] הר"ש כתב דהא דקאמר ר"ש מה טעם, לא איצטריך למדרס, דאפי' כופת שאור שיחדו לישיבה טמא, שהמדרס תלוי ביחוד דבר הראוי למדרס, ומה טעמא שייך בו, אע"ג דלא שוו שיעוריהו יש לו ליטמא כיון דחזי, אלא איירי לענין טומאת מת, וכ"כ התוס' בשבת דע"ו..[[2]](#footnote-3)

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש מעילה ספ"ד פירש לדינא דמצטרפין זע"ז, דהוא לענין טומאת מדרס, וע"ז פירש ר"ש דהוא משום דראוין לטמא מושב, ולפ"מ שפירש בביאור טעמא דר"ש, הרי מוכח דקאי על הא דמצטרפין לטומאת מדרס, וכ"ה מבו' בדבריו בפכ"ג מכלים ה"ד, וכ"ה מבו' בפירש"י סוכה די"ז: ד"ה הואיל, עיי"ש, ותיקשי לדידהו קו' התוס' והר"ש, דלענין טומאת מדרס א"צ לטעמים, אלא כיון דחזי יש לו ליטמאות במדרס, אך באמת לדעת הרמב"ם י"ל דזהו גופא טעמא דר"ש דהואיל וראויין לטמא מושב, עמש"נ לעיל אות ח'.

י] ושמעתי לישב בזה בפשיטות, ועיקר הדברים כתב בשיעורי הגרי"מ, דהנה בעיקר מש"כ התוס' והר"ש דלענין טומאת מדרס אע"ג דלא שוו שיעוריהו יש לו ליטמא כיון דחזי, פירש בחזו"א סימן ל"ב סק"ד, ז"ל, ר"ל דבטומאת מגע לא טמאה התורה אלא ז' מינין וכו' ושאר מינין טיהרה תורה, וכשאין שיעור לטמא ממין אחד אלא מב' מינין אין כאן טומאה לא מחמת עור ולא מחמת שק דזיל הכא ליכא שיעורא וזיל הכא ליכא שיעורא, ואע"ג דסו"ס השתא כלי הוא, הו"ל ככלי שנעשה מזכוכית ומאבן שלא טמאתן תורה, ולכך צריך לדין צירוף למחשב את ב' המינין כמין אחד דכשם שטימאה תורה את העור ואת השק ה"נ כשמחצה מזה ומחצה מזה טמא כיון דכלהו ממין הטמא, אבל במדרס שלא יחדה תורה מינין אלא כל המיוחד למדרס טמא, מה לי חד מינא מה לי ב' מינין, נהי דאינו עור ואינו שק אלא כמין חדש אכתי הוא טמא, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

וצריך להוסיף בזה, דהגם בגמ' בשבת שם פרכינן דמ"ט עלי שום ועלי בצלים לחים ויבשים מצטרפין לחיוב הוצאה, אף דלא שוו בשיעוריהו, והרי לגבי הוצאה ג"כ לא ייחדה התורה מינים, אלא כל דבר הראוי חייבין עליו, ואפ"ה אין מצטרפין אלא בדשוו בשיעורייהו, אך נראה דהיינו משום דלגבי הוצאה אף שלא ייחדה התורה מינים, מ"מ יש לנו לדון על כל א' בפנ"ע, כיון דבכל א' יש בו תועלת לעצמו, ובזה הוא דאמרינן דכל דלא שוו בשיעוריהו אין מצטרפין, אך לגבי מדרס כיון שהטלאי העשוי משניהם יחד ראוי למדרס, יש לו ליטמאות מדרס, אף אם לא שוו בשיעוריהו.

יא] והנה כבר נת' לעיל פ"כ מ"ג אות י"ד ואילך ופי"ז מי"ז אות כ', דפליגי הראשונים בדין טומאת מדרס, דדעת התוס' והר"ש ודעימייהו היא דטומאת מדרס הויא אף בדבר שאינו מז' מינים האמורים בתורה, אך דעת הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"כ מ"ג דרק מינים הנטמאין בשאר טומאות נטמאין במדרס, וכ"ה גם דעת רש"י בשבת דס"ו..

ולפ"ז הרי פשוט דכל מה שנקטו התוס' והר"ש דלענין טומאת מדרס יש להן להצטרף אף דלא שוו בשיעוריהו, הוא לטעמייהו דס"ל דלא ייחדה תורה מינים בטומאת מדרס, אלא כל המיוחד למדרס טמא, אך לרש"י והרמב"ם לטעמייהו דס"ל דטומאת מדרס אינה אלא במינים הנטמאין בשאר טומאות, הרי דשפיר בעינן לטעם על הא דמצטרפין בגד ושק וכו' לטומאת מדרס, דבלא דין צירוף זיל הכא ליכא בגד וזיל הכא ליכא שק, וז"פ.

יב] בעיקר מש"כ החזו"א בפי' משה"ק התוס' דלענין טומאת מדרס אע"ג דלא שוו בשיעוריהו יש לו ליטמא כיון דחזי, הנה בד' תוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת שם נראה לפרש בע"א, ז"ל, מאי קבעי מ"ט מצטרפין לטומאת מדרס וכו', הא כל דבר דחזי לשכיבה ולישיבה מטמאין בטומאת מדרסות "אפי' ל"ה כלי כלל", כדאמרינן בפ"ק דסוכה דאפי' נסרים מטמאין בדין מדרס, אפי' לא יהא עליו תורת כלי אלא שיהא ראוי לשכיבה או לישיבה דלגבי טומאת מדרס אין לחוש אלא לזה, עכ"ל, ונ' מדבריו דמהא דנסרים טמאין מדרס שמעינן דבטומאת מדרס ל"ב שיהא עליו תורת כלי כלל, ובדבריו שם דכ"ו: מבו' דהוא משום דנסרים הוו פשוטי כלי עץ, ונ' דהיינו דהא דפשוטי כלי עץ טהורין בשאר טומאות, הוא משום דאין עליהן חשיבות דכלי, ומהא דהן טמאין במדרס, ש"מ דלענין מדרס ל"ב שיהא עליו תורת כלי, וע"כ ודאי דיש לצרף ב' מינים לטומאת מדרס אף דלא שוו בשיעוריהו, דרק בשאר טומאות דבעינן שיהא ע"ז חשיבות דכלי, הרי דבזה אמרינן דכל דלא שוו בשיעוריהו אין מצטרפין ואין ע"ז חשיבות דכלי, אך בטומאת מדרס דכל המיוחד למדרס טמא, הרי דכיון דהטלאי העשוי מב' המינים מיוחד למדרס, יש לו ליטמאות מדרס אף דלא שוו בשיעוריהו.

וי"ל דכן מתפרשים גם ד' התוס' והר"ש שהוכיחו מהא דכופת שאור שייחדה לישיבה טמאה, דאף דבר שאין עליו תורת כלי נטמא במדרס, והיינו או משום דכופת שאור דלא חשיבא ככלי עץ, אין תורת כלי עלי', או משום דכופת שאור תורת אוכל עלי' ולא חשיבא ככלי, ואפ"ה כיון שייחדה לישיבה ה"ה טמאה מדרס, וע"כ ס"ל דבטומאת מדרס בדין דיצטרפו אף ב' מינים דלא שוו בשיעוריהו.

יג] ונראה דגם לדרך זו י"ל דרש"י והרמב"ם דפליגי ע"ז לטעמייהו אזלי, דס"ל דרק מינים הנטמאין בשאר טומאות נטמאין במדרס, וי"ל דהיינו משום דגם לגבי מדרס בעינן שיהא עליו חשיבות כלי, ולא חשיב כלי לקבלת טומאה אלא העשוי מז' מינים, וכדילפינן לה בתו"כ שהביא הרמב"ם לעיל פ"כ מ"ג מדכתיב הכלי כלי המיוחד, ושאני פשוטי כלי עץ דטמאין מדרס, משום דתשמיש מדרס חשיב כתשמיש קבלה החושבו לכלי, וגם בהא דכופת שאור שייחדה לישיבה טמאה מדרס, מ' מד' הרמב"ם פכ"ה מכלים הי"ב דהוא רק משום שבטלה מתורת אוכל, וע"כ הוא דיש עלי' תורת כלי, ולדעתו גם חשיבא ככלי עץ דכל היוצא מן הארץ כעץ, עיי"ש, וכיון דגם בטומאת מדרס בעינן שיהא ע"ז חשיבות כלי, ע"כ אין מצטרפין ב' מינים דלא שוו בשיעוריהו.

יד] במל"מ פכ"ג מכלים ה"ד כתב, דמש"כ התוס' והר"ש דאין מצטרפין אלא כסדר הזה, הוא אף לטומאת מדרס, והיינו דאף דלענין טומאת מדרס ל"ב לצירוף, מ"מ כיון דהא דאין מצטרפין שלא כסדר הזה הוא משום דהמחברן בטלה דעתו אצל כל אדם ול"ה חיבור כלל, אף אינם טמאים מדרס, ועיי"ש שדקדק כן ממש"כ התוס' בשבת שם, ז"ל, דהא כיון דמצטרפין זה עם זה א"כ ראוי לחברן וחזו למדרס, וכיון דחזו למדרס פשיטא דמצטרפי לטומאת מדרס כו', עכ"ל, והרי דדוקא משום דראוי לחברן, הא אם אינו ראוי לחברן כגון הבגד והעור, פשיטא דלא חזו למדרס אף אם יחדם לכך.

אך עיי"ש שכתב דלפמש"כ התוס' בסוכה דהא דאין מצטרפין שלא כסדר הזה, הוא משום דשיעורן רחוקין זמ"ז, ומ' דלאו משום דאין דרך בנ"א לחברן, אלא כיון דרחוקין הן זמ"ז אין מצטרפין, היינו רק לטומאת מת, אבל למדרס אפי' שהן רחוקין זמ"ז בשיעורם מצטרפין כיון שיחדם למדרס, מידי דהוה אכופת שאור שיחדו לישיבה דטמא מדרס, עכ"ד, ועי' במי"ט חרד"נ ג' מש"כ בזה, ובחזו"א סימן ל"ב סק"ז כתב דגם לדעת התוס' בסוכה אינם מצטרפין למדרס, וזה לפי דבריו שהבאנו לעיל סק"ב.

טו] אמנם צע"ג בזה, ממש"כ התוס' בסוכה שם דשק ומפץ דשיעורם רחוקין זמ"ז אין מצטרפין, והנה הרי מפץ אינו טמא אלא טומאת מדרס, וע"ז הוא שכתבו התוס' דאינו מצטרף עם שק, ובע"כ דכל שרחוקין זמ"ז בשיעורן אין מצטרפין אף לטומאת מדרס.

ושמא י"ל, דדעת התוס' בסוכה היא כדעת רש"י והרמב"ם דגם לענין טומאת מדרס בעינן לדיני צירוף, וכמש"נ לעיל אות ט' ואילך, וע"כ שפיר נקטו דכל שהן רחוקין זמ"ז בשיעורן אין מצטרפין אף לטומאת מדרס, וצ"ע בזה.

טז] בפי' ר"ח בסוכה די"ז: כתב, ז"ל, וכל היכא דלא שוו בשיעורייהו לא מצטרפי, והתנן במס' כלים וכו' ותנן במעילה וכו' הבגד והשק וכו' מצטרפין זע"ז, הנה אע"ג דשיעור האי באצבעות ושיעור האי בטפחים דלא שוו בשיעורייהו ומצטרפי וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דמייתי מינה דאף דלא שוו בשיעורייהו מצטרפי, וע"ז מפרש ר"ש לטעמא דהואיל וראויין לטמא מושב, הוא רק מהא דמצטרפין בגד ושק לטומאת מת, אף דשיעור הבגד הוא באצבעות ושיעור השק הוא בטפחים, ואזיל לטעמי' דמפרש התם בדעת רבה, דאם סכך פסול שיעורו בד' אמות אינו מצטרף לאויר, משום דאויר שיעורו בטפחים והסכך באמות, אך אם שיעורו בד' טפחים בדין דיצטרף לאויר, אף דאויר שיעורו בג' טפחים, משום דאידי ואידי טפחים נינהו, ונתחדש בדבריו דדבר ששיעורו בד' אמות, לאו היינו ששיעורו הוא כ"ד טפחים אלא עיקר השיעור הוא באמות, וכן דבר ששיעורו בד' טפחים, לאו היינו ששיעורו הוא ט"ז אצבעות, אלא עיקר השיעור הוא בטפחים, ואכמ"ל.

יז] **שם בר"ש, והא דקתני ב' מן הבגד וא' מן השק טהור, יתכן דאפילו במת טהור אם נגע בשק ולא נגע בבגד וכו',** בחזו"א סימן ל"ב סוסק"ד הק' דמ"ט אינו חיבור כדין המחובר לטמא טמא. - ועי' במל"מ פכ"ג ה"ד מש"כ עפי"ד הר"ש בדין חיבר עור בהמה לבגד הגדל בים, ועמש"כ ע"ז בחזו"א סימן ל"ב סק"ז.

יח] בפירש"י פסחים דק"י: כתב, ז"ל, כל המחובר לו, גבי טומאות קאי דתנן מפץ ה' על ה' מחצלת ו' על ו', וה"ק אם יש מחצלת ה' ואינו מקב"ט וטפח מפץ מחובר לו וכו', וכ"כ רשב"ם שם, וזה דלא כגיר' שלפנינו דמפץ ו' על ו', ושיעור מחצלת לא נתפרש, ועמד ע"ז בגליון שם, ועי' בסד"ט מש"כ בזה באורך.

1. צ"ב, דהיאך שמעינן מהא דהמקצע מכולן טע"ט טמא, דהן ראויין לצירוף זה, הרי שמא כ"ה דהן מצטרפין לד' על ד' ולה' על ה' אף שאינם ראויין לצירוף זה, ה"נ הן מצטרפין לטע"ט אף דאין ראויין לצירוף זה, וביותר, שהרי כל הא דס"ד דלא יצטרפו זע"ז לד' על ד' ולה' על ה', הוא משום דלא שוו בשיעוריהו, וכמש"נ להלן אות ו', וא"כ הרי דלטע"ט דשוו בשיעוריהו, בדין דיצטרפו אף דאין ראויין לצירוף זה. - ונ' דצ"ל בזה, דכל הא דמצטרפין זע"ז אף דאין ראויין לצירוף זה, הוא רק בד' על ד' וה' על ה' דכל עור ושק נטמאין במדרס בשיעור זה, אך במקצע טע"ט, דלי"ב לשיעור בגד ועור ושק לטומאת מדרס, וכל הא דה"ז טמא מדרס הוא משום שקיצען למדרס, הרי דאם לא היו ראויין לצירוף זה, ל"ה מהני הקיצוע לטמאותן בטומאת מדרס. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובתוס' הרא"ש בשבת שם כתב לפ"ז, ז"ל, והיינו דצריך לפרש מ"ט מצטרפים לטומאת מת בשלא יחדה למדרס, ומשני הואיל וראויין לטמא מושב, וכיון דע"י יחוד מצטרפי למדרס, מטמא נמי טומאת מת, דכל המטמא מדרס מטמא במת מק"ו דפכין קטנים, עכ"ל, וצ"ב דהרי הק"ו דפכין קטנים הוא רק בשייחדו למדרס, אך כל שלא ייחדו למדרס, אף שהוא ראוי ליטמא מדרס כשייחדנו לכך, אינו טמא ט"מ, וצ"ל דכונתו, דכיון דע"י יחוד מצטרפי למדרס ומצטרפי אף לט"מ מכח הק"ו, נמצא דמשכח"ל חד גוונא שיצטרפו לטמא מת, וע"כ ה"ה מצטרפין לטמא מת בכל גווני ואף בלא יחוד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחזו"א סימן כ"ח סק"ח עמד בזה, דלגבי טומאת מת נמי מ"ט בעינן לדין צירוף, הרי כיון דבכלי ג"כ אזלינן בתר עושה המלאכה, ואף אם מקצת עושה המלאכה הוא מן המין הטמא טמא, א"כ אפי' כולו של מין הטהור כגון מפץ ומקצתו בגד בדין הוא דטמא, ולא גרע שק ועור ממפץ הטהור, עיי"ש מש"כ לישב בזה, ולמש"נ לעיל פכ"ב מ"י אות י"ד להוכיח דכל הא דסגי במקצת בעושה המלאכה ממין הטמא הוא רק בכלי העשוי ממתכת ומעץ, ולא בכלי שמקצתו הוא ממין שאינו מקב"ט כלל, ניחא. [↑](#footnote-ref-4)