פרק ח
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד י"ז תמוז ס"ח

**פרק ח**

**משנה א**

**בטעם ר' יהושע ובדין תשלום קרן**

א]בפשוטו טעם הפטור בכל אופני המשנה כמבואר בגמ' מצד טעה בדבר מצוה ומבואר שבתשלומי תרומה איכא פטור של אונס אמנם בירושלמי מבואר כפי שביארו הגר"א שזה פטור של עשה ברשות שכיון שאם היה שואל בבי"ד היו אומרים לו שהוא יכול לאכול לכן אכילה זו לא מחיבת והשנות אליהו דימה זה ליחיד שעשה בהוראת בי"ד הגדול אמנם להלכה קי"ל שחייב חזינן שזה לא אונס וצ"ע א"כ למה כאן פטור

והנה הרמב"ם כתב שבמשנה פטור חומש וחייב קרן ובער"פ שהוא בהול פטור גם מקרן ובפשוטו פסק כירושלמי שזה מצד שהוא עשה ברשות אלא דבירושלמי מבואר שזה לא פוטר מקרן ובפשוטו זה מדין גזל אבל לכאורא א"כ גם בתרומה בער"פ זה לא פוטר מגזל ועיין יד הלוי שהאריך שזה מדין תשלומי תרומה דהינו שאיכא דין תשלומי תרומה שמשלמים חומש והתשלומים נעשים תרומה ואיכא תשלומי תרומה שאין התשלומין תרומה ואין חיוב חומש אבל יש חיוב של קרן וע"ש שביאר שהמקור לזה הוא מדין תשלומין במזיד שס"ל לר"מ שחיבים דוקא בדבר הראוי להיות קודש דהינו שהוא מדין תשלומי תרומה אמנם עדין צ"ב מהיכי תיתי לומר שכאן הוא חייב בדין קרן ועל זה לא עוזר ברשות ופטור מקרן וצ"ע

והנה פשטות המשנה שאכל תרומה שלו כי חשב שהוא כהן וא"כ הרי מדין גזל רגיל וודאי פטור דהרי מזיק מתנות כהונה או שאכלם פטור ובהכרח שכונת הר"מ כנ"ל שזה מדין תשלומי תרומה אלא שצ"ע שא"כ למה הגמ' אומרת שמזיק מתנות כהונה או שאכלן פטור הרי הוא חייב מדין תשלומי תרומה וצ"ע וגם מסברא זה פלא שהרי מועיל מחילה חזינן שאין כאן אלא חיוב ממון רגיל וצ"ל שכאן הגדר שחל חיוב לרשות ממון שממנו אכלו ואם זה אדם פרטי א"כ חל לאדם פרטי ואם זה שבט הכהונה א"כ חל לשבט הכהונה וכל זה חידוש שיש כאן גדרים אחרים מכל תשלומי תרומה וצ"ע

ב]בגמ' מבואר עוד טעם לפטור בנודע שהוא חלל דהתורה הכשירה ולפ"ז וודאי יפטר מקרן והר"מ פסק שזה כשאר דיני המשנה ועיין דרך אמונה שהאריך שהרמב"ם לא פסק הטעם של חלל עבודתו כשרה שס"ל שזה לא נאמר לגבי תרומה

**משנה ב**

**בביאור הדין וכולם שהיה בתוף פיהם יגמרו**

א]מבואר במשנה שכולם שהיה בתוך פיהם ר' אליעזר אומר יבלעו ועיין ר"ש שדעת המשנה שזה רק בהתחיל בהיתר והביא מהירושלמי שזה גם בשאר איסורים וביאר שלפ"ז הוא גם בהתחיל באיסור ועיין חידושי הגרי"ז עמ"ס יומא שהקשה הרי זה ודאי אם ילעס ללא בליעה אין איסור דהרי אין כאן מעשה אכילה וא"כ איך יתכן שיהיה מותר לבלוע וכתב להעמיד הירושלמי באופן שהתחיל בהיתר ושכל המחלוקת האם זה רק בתרומה או גם בשאר איסורים אמנם זהו דוחק גדול דבשרצים ונבילות יש אופן שהתחיל בהיתר

והנה לכאורא זה ודאי צדקו דברי הגרי"ז שאם לא יהיה אכילה בסוף הוא לא יעבור איסור אלא צ"ל שעד כמה שגומר האכילה בלעיסה כבר נשלם האיסור ולכאורא מבואר מזה שאדם שעשה מעשה שעד כמה שלא יתקן נשלם העבירה אלא שיכול לעשות למפרע שזה לא יהיה עבירה אין לו כזה חיוב וצ"ע

ובעיקר כוונת המשנה עיין בפיה"מ שכתב שיגמור אכילתו וזה יצטרף למה שאכל קודם ומבואר לכאורא שלא מדובר דוקא בהתחיל בהיתר וזה דלא כר"ש

**משנה ו**

**הערה בדברי הירושלמי**

א]מבואר במשנה שניקורי תאנים אסור אפילו שזה יתכן שזה ממשהו אחר ועיין בירושלמי שאשתו של ר' חייא היתה מנקרת מיוחד כדי שאנשים לא יקחו והירושלמי שואל הרי ניקור אסור אפילו אם רואים סיבה לניקור וצ"ב הדמיון דשם יש חשש אולי הניקור היה קודם אבל כאן שיודעת שלא היה ניקור אלא שנחשוש אולי בא נחש ושתה הרי כמו שבלילה מותר חזינן שכל שאין ריעותא לפנינו אין דין לבדוק דהינו שלא צריך ראיה ממה שזה לא מנוקר א"כ ה"ה כאן וצ"ע

**משנה ח-י"א**

**בביאור מחלוקת ר"א ור"י בגדר דין משמרת**

א]מבואר במשנתינו דנחלקו ר"א ור"י בתרומה תלויה האם איכא דין לשמור שלא תיפסד וכן נחלקו בחבית שנשברה דהיא הולכת לאיבוד האם יש איסור לטמאותה ועיין לקמן משנה י"א על זו ועל זו אמר ר' יהושע לא זו היא תרומה שאני מוזהר עליה ועיין ר"ש ורא"ש שביארו ששני המשניות ר"י מתיר מאותו טעם דר"א ס"ל שמשמרת תרומותי נאמר גם על תלויה ור"י ס"ל שזה נאמר רק על וודאי וכן משמעות הגמ' פסחים ט"ו. שאומרת שמר' יהושע שאומר שאין משמרת בתלויה אפשר ללמוד לחמץ בער"פ שזה הולך לאיבוד וצ"ע מה זה קשור להולך לאיבוד ובפשוטו הביאור שר"א ס"ל שרק אם מצד עצם החפצא זה לא ראוי לשימוש אין על זה משמרת ולכן בתלויה אע"ג שזה הולך לאיבוד ס"ל לר"א שיש חובת שמירה דהרי עד כמה שזה טהור מצד עצמו הוא ראוי ורק שמחמת ספק אי אפשר להשתמש עמו וכן בהולך לאיבוד בחבית שנשברה הרי מצד עצמו הוא ראוי אלא שבפועל הוא יפסד וס"ל שכה"ג יש דין משמרת משא"כ ר"י ס"ל שכל שהוא הולך לאיבוד אין דין משמרת ולכן בתלויה ובחבית שנשברה אין דין לשמור אלא שמדרבנן ס"ל לר"י שאסור לטמאות בידים משא"כ בחבית שיש הפסד חולין מותר לטמאותה בידים וכמבואר בגמ' פסחים כ: ובירושלמי בסוגין

**בביאור הסברא שמא יבוא אליהו ויטהרנה**

ב]והנה הגמ' בבכורות ל"ד. מבארת ביאור אחד במחלוקת ר"א ור"י כנ"ל האם הלשון תרומתי זה שני תרומות אחד תלויה ואחד טהורה או שזה רק על טהורה אמנם הגמ' שם אומרת עוד ביאור דר' יהושע ס"ל הראויה לך שמור ושאינה ראויה לך לא תשמור ור"א ס"ל דהא נמי ראויה היא שמא יבוא אליהו ויטהרנה והנה לפ"ז לכאורא מבואר שטעמו של ר"א כיון שיש צד אפשרות שימוש וצ"ע א"כ בחבית שנשברה דשם אין אפשרות הצלה היה צריך להיות שגם הוא מודה שמותר להציל

ולכאורא מוכרח מזה שבאמת גם ללשון זה שהגמ' אומרת שמא יבוא אליהו ויטהרנה אין הביאור כי יש בפועל אפשרות שימוש אלא כונת הגמ' שזה סימן שהדבר מצד עצמו ראוי דהרי אם אליהו יטהר יהיה אפשר להשתמש וה"ה בהולך לאיבוד הדבר מצד עצמו ראוי אפילו ששם אין הטעם של שמא יבוא אליהו ויטהרנה [ואולי הביאור שבשני המקרים יש צד אפשרות הצלה רחוק]

**בהא שאין הסברא של אליהו הנ"ל בס"ט ברה"י ובחבית שנתגלתה**

ג]והנה עיין ר"ש שהביא שרש"י ביאר שחבית שנולד לה ספק טומאה הכוונה כגון שנכנס אדם טמא ספק נגע והקשה על זה הרי ספק טומאה ברה"י טמא וכונתו שא"כ מה הטעם של ר' אליעזר שיש על זה דין משמרת והקשה הפנ"י בפסחים הרי הטעם של ר"א מצד שמא יבוא אליהו ויטהרנה וא"כ גם כאן זה שייך ובפשוטו צ"ל שכל הסברא של שמא יבוא וכו' זה ביחס לסברא להתיר כי זה הולך לאיבוד אבל אם זה טמא ודינו לאיבוד על זה לא עוזר הסברא של שמא יבוא וכו' אמנם לנ"ל אינו קשה כלל שכל הסברא של שמא יבוא הכונה שבחפצא זה ראוי משא"כ כאן שספק טומאה טמא בחפצא זה אינו ראוי ובדעת רש"י יתכן לומר שס"ל שהדין ספק טומאה ברה"י זה רק הנהגה ביחס לגברא והדבר מצד עצמו נחשב ראוי ולכן יש כאן דין משמרת וצ"ע

ועיין לעיל משנה ד שחבית של תרומה שנתגלתה תשפך מצד איסור גילוי ועיין דרך אמונה שביאר כי איסור גילוי זה איסור וודאי ולא רק לחשוש אולי יש כאן נחש וצ"ע הרי אם יבוא אליהו ויאמר שאין בזה ארס יהיה מותר וכמבואר בגמ' דאיכא מאן דאמר שמועיל מסננת וכן מסתברא שכל האיסור במצב שאנו לא יודעים אמנם לנ"ל א"ש שכל הסברא שיבוא אליהו הכוונה שזה ראיה שבחפצא זה מותר ורק אריה דרביע עליה מצד הספק משא"כ כאן עד כמה שננקוט שזה איסור וודאי לא שייך סברא זו [ראיה זו ראיתי ביד הלוי]

**ישוב שיטת רבינו אפרים שאין משמרת בהפסד תרומה וביאור ראיתו מר"א**

ד]והנה עיין תוס' פסחים י"ג. דדנו האם מצד דין משמרת יש איסור רק לטמאות או שיש איסור גם לאבד וכתבו להוכיח מהא דשורפים תרומה טהורה בער"פ והרי אפשר בביטול מדאוריתא ודחו התוס' דכאן שזה בין כה הולך לאיבוד אין איסור להפסיד והוכיחו דבר זה דהרי לטמאות לכו"ע אסור ור"מ הרי ס"ל שבער"פ מותר לשרוף טהורה אם הטמא ובהכרח כיון שזה הולך לאיבוד אין איסור וא"כ ה"ה לענין הפסד יתכן שבעלמא יש איסור מדאוריתא להפסיד ורק כאן כיון שזה הולך לאיבוד מותר ועיין תוס' שאנץ וחידושי הר"ן שדעת רבינו אפרים להוכיח מסוגין שאין איסור דאוריתא להפסיד וצ"ע מה יענה לטענת התוס'

ולכאורא לנ"ל היה מקום לומר שראיית התוס' מר"א שס"ל שכל שבחפצא זה לא מופסד אסור להפסידו ובאמת לדבריו מפורש בראשונים פסחים ט"ו. שאסור לשרוף תרומה טמאה וטהורה ושר"מ למד את דבריו רק מר' יהושע דרק לדבריו יש היתר של הולך לאיבוד ובכל אופן ס"ל שמותר לשרוף תרומה טהורה בער"פ ובהכרח כי אין כזה איסור אלא שלפ"ז צ"ע מה כתבו תוס' שמדאורייתא מועיל ביטול הרי גם אם לא היה מועיל ביטול אבל לפני פסח בחפצא זה מותר ויתכן שהאיסור חמץ דוחה ולכאורא אדרבא צ"ע דחית דברי תוס' דלר"א אין טעם שיהיה מותר לשרוף תרומה טהורה אם יש איסור להפסיד

**יקשה שגם לר"א מצאנו דבהולך לאיבוד מותר להפסיד**

ה]אמנם עיין גמ' פסחים כ: דר"ש ס"ל שגם ר"א מודה שמותר לשרוף טהורה אם התלויה וביאר רש"י וז"ל דהואיל ולא הוחזק טומאה אין נראה כמטמא בידים עכ"ל ומבואר שגם לר"א מדאוריתא מותר דאל"כ אין כאן שום סברא להתיר וצ"ע הרי בחפצא אין איסור עדיין על התרומה והרי מדובר בער"פ ועיין גמ' בכורות ל"ג: שחכמים ס"ל שבכור שאחזו דם שאם לא יקיזו לו דם הוא ימות ורבנן מתירים להקיז לו דם אפילו שיעשה לו מום ור"מ אוסר והגמ' אומרת שר"מ כר"א שגם בהולך לאיבוד אסור לטמאות והגמ' דוחה שגם לר"א יתכן דין המשנה שכל טעם המשנה שמא יבוא אליהו ויטהרנה וכאן זה לא שייך ולנ"ל צ"ע הרי עיקר סברתו שבחפצא זה ראוי לשימוש וגם כאן בחפצא זה ראוי ועוד הרי ר"א אסר גם בחבית שנשברה ושם לא שייך הסברא שיבוא אליהו ויטהרנה ובכל אופן זה אוסר וכמו שהקשינו לעיל וצ"ע בכ"ז

**בדין תרומה בער"פ**

ו]עיין בגמ' פסחים כ: דנחלקו ר"ש ור' יוסי האם לר' יהושע מותר לשרוף תלויה אם הטמאה בער"פ ומבואר בגמ' שם דלר"ש שמותר חזינן שאין דין משמרת בתלויה ה"ה שבתלויה מותר לטמאותה בידים ומשנתינו כר' יוסי שאוסר לשרוף תלויה אם הטמאה אמנם בירושלמי בסוגין מבואר שיתכן שגם הוא מודה שיש איסור מדרבנן לטמאותה ולהפסידה בידים ורק לענין חמץ שיש לו בזה הפסד קטן של עצים זה גם סיבה להתיר ועיין תוס' שם שהקשו אולי רק בחמץ הוא מודה כי זה בין כה הולך לאיבוד וביארו כיון שחזינן שטהורה אם הטמאה אסור חזינן שמצד הולך לאיבוד זה לא סיבה להתיר ובהכרח מה שתלויה מותר מצד דבתלויה אין חיוב משמרת אמנם באמת צ"ב עד כמה שתלויה מותר כי למעשה אין בזה אפשרות שימוש א"כ גם תרומה בער"פ אין לזה אפשרות שימוש וצ"ב

**בהא דלר"ש בתלויה אין מצוה לשרוף**

ז]עיין תוס' פסחים כ: שהקשו אם תרומה תלויה אין דין משמרת כלל ואפילו מדרבנן מותר לטמאותה א"כ לענין מה שמה חלוק ותירצו שאין חיוב לשרוף וצ"ע הטעם כיון שתרומה טמאה זה חיוב לשרוף כמבואר במשנה סוף תמורה ובתוס' שבת כ"ד. ובתוס' ביצה כ"ט: וברשב"א שם שאסור להאכיל לכלבים מצד ביטול השריפה א"כ עד כמה שאין דין משמרת שיהיה חיוב לשרוף מספק וצ"ע ובירושלמי כאן מבואר שהדין תלויה זה דוקא במקום שזה עומד להישאל האם זה טמא או טהור

**בהא דאין איסור בכל קודש לא תגע בהולך לאיבוד**

ח]עיין מכות י"ד: דנחלקו ר"י ור"ל בלאו של בכל קודש לא תגע שמדבר על תרומה האם זה איסור על האכילה או שזה איסור על הנגיעה והנה לכאורא כל הסברא של הולך לאיבוד שזה סברא להתיר לטמאות זה רק כלפי הדין משמרת אבל כלפי הלאו שזה איסור בנגיעת טמא לכאורא לא מסתבר לומר שכל האיסור מצד ההפסד שבדבר ועיין אחיעזר ח"ב שכתב שכל האיסור בכל קודש וגו' זה רק בנגיעה של אדם טמא אבל לא ע"י כלים טמאים ובאמת כל ההיתר לשרוף תרומה טהורה אם הטמאה זה רק טומאה שלא ע"י נגיעה של טמא וכן במשנתינו מותר להציל בכלים טמאים אבל לא ע"י אדם טמא אמנם ברמב"ם מבואר שמותר על ידי ידים טמאות וצ"ל כיון שזה רק טומאה דרבנן אין זה בכלל הלאו ועוד שזה לא על כל גופו אמנם ע"ש שהביא מהמאירי שגם לטמאות ע"י כלי טמא עוברים על הלאו של בכל קודש לא תגע ולפ"ז צ"ע ובאמת סתימת המשנה שמותר לטמאות אפילו אם הוא גברא טמא ומשמע שגם האיסור של בכל קודש לא תיגע יסודו מצד הפסד התרומה

ועיין במסכת מעשר שני שכרשינים כיון שזה מאכל בהמה כל מעשיהם בטומאה וביאר הראב"ד שכיון שזה לא עומד למאכל אדם אין איסור לטמאות ועיין מעשרות סימן ב סק"ב שהבאינו משמעויות שתרומת כרשינים זה דאוריתא וגם אם זה דרבנן אבל עד כמה שיש איסור בעצם הטומאה לא מצד ההפסד שבדבר א"כ היה לחז"ל לגזור כעין דאוריתא ומשמע כנ"ל שעד כמה שאין בזה שום הפסד אין בזה איסור גם של בכל קודש וגו' וצ"ע בכ"ז

**בהא דיש דין לכסותה האם הוא מדאוריתא**

ט]לשון המשנה אם היתה מגולה יכסנה ומשמע שיש דין לדאוג שתרומה לא תטמא או תפסד וצ"ע אם דין זה הוא דאוריתא או דרבנן ועיין שנו"א שנראה שזה רק כאן סברא שלא יזלזלו בזה לטמאות ועיין פרק י"א מ"ה מה שהבאינו על ענין זה

**בהא דלר' יהושע יש ענין שזה יטמא**

י]ר' יהושע אומר אם היתה מונחת במקום המוצנע יניחנה במקום התורפה: עיין בגמ' פסחים ט"ו. שדנה האם מותר רק גרמא או אפילו טומאה בידים והנה אם רק גרמא מותר ואיכא מדרבנן דין משמרת א"ש הענין שזה יטמא כמו שביאר רש"י בבכורות שרוצה לזלף ועכשיו אסור כי אולי זה טהורה ואסורה בזילוף וכמו שאסור לאבדה אמנם לצד הגמ' שגם בידים מותר א"כ אין כאן דין משמרת ולמה שיהיה אסור לזלף והיה מקום לומר שבאמת מותר וכוונת המשנה שיכול להניחה בכל מקום שרוצה אמנם עיין ר"ח בפסחים שם שביאר שהענין שזה יטמא כדי שיוכל לזלף ומשמע שלולי זה אסור וצ"ע הרי אין כאן הפסד כי בין כה אסור להשתמש בזה ועיין אשר לשלמה מועד שיצא לחדש שתרומה טהורה אין לה היתר הנאה אלא באכילתו או אכילת בהמתו וגם אם אין בזה אפשרות אכילה אסור לזלף וע"ש שהקשה שהגמ' פסחים ל"ב אומרת שתרומה בפסח שאסורה באכילה ומותרת בהנאה לריסה"ג מותר להסיקה תחת תבשילו ותירץ שכיון שיש עליו איסור אכילה זה כמו טומאה וצ"ע בכ"ז

י"א]לשון המשנה אם יכול להציל ממנה רביעית בטהרה יציל ומשמע שאין דין משמרת על פחות מרביעית ועיין פי"א דתרומות מה שכתבנו בזה

**משנה י"ב**

**בדינא דמשנתינו לעניין רציחה**

א]בפשוטו במשנתינו לא מדובר במצב שיהרגו ולא יעברו אלא וודאי יבעלו וכן לא מוזכר שמדובר בביאה שיהרג ועל יעבור אלא גם בביאת עכו"ם שזה רק איסור וצ"ב א"כ מה הענין לא למסור עצמם הרי הם בין כה יעברו ומבואר שיש חיוב גם לא לסיע במעשה העבירה ובדין זה היה מקום לומר שעדיף למסור אחד כדי שלא כולם יעברו ומבואר שגם בזה עדיף שב ואל תעשה ומה שאחרי זה יוכרחו לעבור זה אונס ועיין ר"ש דנחלקו בירושלמי באם יחדו אחד מהם האם מותר למוסרו ובר"ש נראה שפסק כר"י וכן הוא ברש"י שהובא ברא"ש אמנם הרמב"ם פסק כר"ל ורק במחויב מיתה בבי"ד מותר למוסרו והנה באופן דמתניתין יתכן לבאר שזה סברא שעד כמה שיחדו כבר לא רואים במסירה שלו סיוע באיסור אמנם הרי בירושלמי מבואר שמדובר דומיא דשבע בן בכרי ושם הרי הם עצמם הרגו אותו ויתכן לדחוק שזה דרך דמיון וצ"ע

והנה הר"ש כאן הביא גם לענין רציחה שאם אמרו להם או שתמסרו לנו אחד מכם שנהרוג אותו או שנהרוג את כולכם שאסור למסור אף אחד ונחלקו אמוראים האם בייחדו מותר או אסור ועיין כס"מ שהביא שהקשה הרמ"ך הרי כל הטעם שאיסור רציחה לא נדחה מפני פיקו"נ כי מי יימר דדמא דידך סומק טפי אבל כאן שבין כה יהרגו את כולם צריך לחזור הכלל שפיקו"נ דוחה את כל התורה כולה ויהיה מותר למסור את עצמם ותירץ הכס"מ שחזינן שזה לא עיקר הטעם אלא שרציחה זה עבירה חמורה שאין בזה דין וחי בהם ולפ"ז מבואר שגם כאן שזה לא רציחה ממש אלא סיוע ברציחה גם זה מכלל אביזריהו שיהרג ועל יעבור