מ_מ עירובין מ_ח א_ - מ_ט ב_
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

כ"ח אייר ע"ח

דף מס' 13

**מ"ח א' -** **למה הדבר דומה לג' חצירות הפתוחות זל"ז ופתוחות לרה"ר,** התוס' כתבו דאם לא היו פתוחות לרה"ר, אותם שיש לה דריסת הרגל על חברתה אוסרת עלי', וכ"כ בפירש"י לעיל מ"ה ב', - והדרישה בסימן שע"ח הק', דכיון דעירבה כל חצר לעצמה, מ"ט הן אוסרות זע"ז בדריסת הרגל, הרי קי"ל דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, והבית מאיר שם כתב, דבד' רש"י י"ל, דמהא דקאמר ר"ש דפתוחות לרה"ר, בע"כ דס"ל דאף רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, אך קשיא בד' הטוש"ע דהעמידו ג"כ להך דינא בפתוחות לרה"ר, ועיי"ש מש"כ בזה, ובחי' הגרע"א לעיל מ"ה ב' הביא לדבריו, ועי' בבית מאיר שם מש"כ בזה.

**התם אוושי דיורין הכא לא אוושי דיורין,** בפירש"י כתב דהיינו דבג' חצירות דיוריהן רבים ולא ידעו כולן ליזהר, ויבואו לטלטל כלים ששבתו בחיצונה לתוך חיצונה אחרת, ומשא"כ בג' בנ"א דמועטין נינהו ויכולין ליזהר, והרשב"א הק' ע"ז דלפ"ז בג' חצירות של יחידים מודו רבנן דהן מותרין, ומ"ט לא חילקו בזה, והריטב"א כתב לישב, דגזרו בחצירות אף כשהן של יחידים, כיון דרוב פעמים שכיח בהו דיורין הרבה, ועמש"כ ע"ז הגאו"י, - ועי' בדבריהם במש"כ לפרש בשם הראב"ד, - וכתבו עוד דגירסת ר"ח התם לא אוושי דיורין הכא אוושי דיורין, ופירש דהיינו דהכא ג' האנשים יושבים יחד ואם יבואו החיצונים לטלטל מזל"ז האמצעי מזכירן, ומשא"כ בחצירות דחיישינן שמא יטלטלו ולאו אדעתייהו.

**ואמאי כיון דערבי חיצונות בהדי אמצעית הו"ל חדא,** בפירש"י כתב בגירסת הדפוסים שמחק המהרש"ל דפריך דכ"ה דבני חצר שעירבו ונתנו עירובם בבית אחד הוי כמו שדרים כולם בבית זה ואף החצר הויא של בית זה והן מותרין בה, ה"נ הכא הו"ל כמו שדרים כולם בחצר אמצעית, ויש להסתפק אם המכוון הוא דהו"ל כמו שעירבו ג' החצירות עירוב אחד, או דאף דלא עירבו עירוב אחד, משום דכל אחת מן החיצונות לא הי' דעתה להתערב אלא עם האמצעית, וע"כ אי"ז כעירוב אחד של ג' החצירות, מ"מ דכיון דזו נתערבה עם האמצעית וחשיב כדרה עמה, וזו נתערבה עם האמצעית וחשיב כדרה עמה, תו מכח זה הוו ג' החצירות מעורבות, דכולם דרים יחד בחצר האמצעית,[[1]](#footnote-2) ועמש"נ להלן בשנויא דגמ' בנתנוהו בב' בתים.[[2]](#footnote-3)

**כגון שנתנה אמצעית עירובה בזו ועירובה בזו,** החזו"א בסימן פ"ה סוסק"ח הק', דכיון דעירוב משום דירה הוא, הרי דכל שנתנה עירובה בחיצונה האחרת עקרה לה דירתה מקמייתא, וכתב דצ"ל דאע"ג דעירוב מהני למחשב דירה, מ"מ ל"מ למעקר דירה, ואף דירה שקנה ע"י עירוב לא מתעקרא, וע"כ חשיב כאילו דר בחיצונה והשתתף עמהם בכל בתיהם וחצרותיהם, ואח"כ שיתף חלקו את החיצונה האחרת ודר גם עמהם בשיתוף, ובשיתוף דירה כל דהו משתרו לטלטל מזל"ז.[[3]](#footnote-4)

**כגון שנתנוהו בב' בתים,** הריטב"א לקמן ס"ו ב' ד"ה אמר אביי כתב דחצר אחת שמוליכה עירובה ונותנת אותו בחצר אחרת ל"מ אלא אם מניחין שתיהן עירובן בבית אחד או אפי' בכלי אחד, וכ"כ הפרישה בסימן שע"ב סק"ז, והביאו המ"ב שם סקכ"ו.[[4]](#footnote-5)

והחזו"א בסימן פ"ג סק"ח הביא מד' רש"י לקמן ע"ב ב' ד"ה אבל אם דכל שעירבה חצר אחת, ואח"כ הביאה חצר אחרת את עירובה לבית א' מבני חצר זו מהני, ול"ב שיהיו ב' העירובין בבית א', והוא מכח דינא דה' שגבו את עירובם דכשמוליכין עירובן למקום אחר עירוב אחד לכולם, וה"נ מהני כשהעירוב בא לבית אחד מהן, (ואף למ"ד דכשמוליכין עירובן דמיבדר איבדורי עירוב לכל א', מ"מ כשעירוב בא לבית א' מהן מהני), ועיי"ש ובסימן פ"ה סק"ט שהוכיח דמהני בכה"ג, דאל"כ מ"ט הכא האמצעית מותרת עם שניהם, הרי עירובן של אחת מן החיצונות אינו באותו בית שהניחה בו אמצעית עירוב שלהן, דכיון שהניחו החיצונות עירובן בב' בתים, בע"כ דעירוב של אחת מהן הוא בבית אחר מן הבית שהניחה בו האמצעית את עירובה.

ובדעת הריטב"א והפרישה צ"ל, דהכא איירי דמלבד מה שנתנה האמצעית עירובה בא' מן הבתים עם אחת מן החיצונות, נתנה פת גם בבית השני שעירבה בו החיצונה השני', ובכה"ג שפיר מהני,[[5]](#footnote-6) ול"ב שיתנו כל בתי האמצעית פת בבית השני, אלא סגי שיתנו פת אחת, דלא גרע מהיכא דמוליכין עירובן לחצר אחרת דעירוב א' לכולן, (ול"ב שעירוב החצר הראשונה בפנ"ע, ועירוב ב' החצירות יחד, יהא במקום אחד), ורק כשלא נתנו פת כלל בעירוב השני, ואתינן עלה מכח דינא דבית שמניחין בו את העירוב, הוא דל"מ.[[6]](#footnote-7)

החזו"א בסימן פ"ה סק"ט הק' למש"כ שם דחצר המוליכה עירובה לחצר אחרת, א"צ שתניח עירובה באותו בית שהניחה החצר האחרת את עירובה, דא"כ מ"ט הכא ל"מ העירוב לערב את ג' החצירות כשהניחוהו בב' בתים, וצ"ב, דלכאו' זה בכלל קו' התוד"ה לרב יהודה, ונת' להלן, ושם סק"י כתב דהוא משום דהכא לא נתנו חיצונות עירובן באמצעית למיהוי שלשתן כאחת, אלא כל אחת באה להתערב עם האמצעית.

**כמאן כב"ש וכו',** החזו"א בסימן פ"ה סק"ט הק' דכל פלוגתת ב"ש וב"ה הוא במעשה העירוב אם מיקרי עירוב בב' כלים, אך כל שנתנו עירובם בב' בתים הרי ליכא לעיקר העירוב, דעיקר העירוב הוא משום דירה שידורו כולם בבית אחד, וכל שנתנו עירובם בב' בתים הרי הן דיורין חלוקין ואוסרין זע"ז, ואם לעולם מהני עירוב בב' בתים, יועיל עירוב אף בג' וד' בתים, וא"כ מ"ט בעינן כלל לעירוב, ועיי"ש שהוסיף, דגם לשנויא דגמ' משמע דהוא גריעותא במעשה העירוב דומיא דב' כלים, (וכ"נ גם בד' התוס' וש"ר דמדמו לה לב' כלים בדפלגי' מיפלג, וכ"ש ב' בתים), ולא אמרינן דליכא כלל לעיקר העירוב, ועיי"ש בסק"י במש"כ בזה, ולמש"נ לעיל די"ל דלא פרכינן הכא דיהא זה כעירוב א' של ג' החצירות, אלא דמכח שנתערבה כל אחת מהחיצונות עם האמצעית וחשיב דכולן דרין באמצעית הוו כולהו כחדא, הי' מקום לומר דמה"ט שפיר מצי מהני אף בב' בתים, וכל הא דל"מ הוא משום גריעותא בעירובם, (וכמש"כ התוד"ה לרב יהודה בתי' קמא דגלי אדעתייהו דלא ניח"ל להשתתף יחד).[[7]](#footnote-8)

התוס' כתבו דהא דלא מוקי לה רב יהודה בב' בתים כרב ששת, לא משום דס"ל דאף בכה"ג הוי עירוב, דהרי אף בב' כלים ס"ל דל"ה עירוב היכא דפלגי' מיפלג וכ"ש בב' בתים,ט[[8]](#footnote-9) אלא משום דס"ל דבכה"ג אסורין כולן באמצעית משום דאמרינן דיורין להחמיר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א ובתוס' הרא"ש.

אמנם הנה הבעה"מ כתב דקי"ל כרב יהודה להקל, והרשב"א והריטב"א פירשו בדבריו דרב ששת לית לי' דרב יהודה, ותמהו ע"ז, עיי"ש, אך בחי' תלמיד הרשב"א פירש בד' הבעה"מ, דרב יהודה פליג על רב ששת, וס"ל דאף אם הניחוהו בב' בתים מהני,[[9]](#footnote-10) ועיי"ש שכתב דהבין כן מדברי רש"י, וכ"כ בתוס' הרא"ש לקמן ע"א א' ד"ה ור"ש לטעמי', וצ"ל לדעתם, דאף דלר' יהודה אף בב' כלים ל"ה עירוב וכ"ש בב' בתים, היינו רק בעירוב של חצר אחת, אך הכא שפיר מהני אף בב' בתים, ועמש"כ במרומי שדה ובחזו"א סימן פ"ה סקי"ד לפרש הטעם בזה, וי"ל עוד למש"נ לעיל דהכא אי"ז עירוב אחד של ג' החצירות, אלא דמכח שנתערבה כל אחת מהחיצונות עם האמצעית חשיב דדרים כולם יחד באמצעית והו"ל כחדא, וזה שפיר מהני אף בב' בתים.[[10]](#footnote-11)

**לרב יהודה קשיא וכו' וכי הדרה ועירבה בהדי אידך שליחותה עבדה,** התוס' עמדו דמ"ט לא פריך הכי לדעת רב ששת, וכתבו דלדידי' כיון שנתנו עירובן באמצעית ולא נתנוהו יחד אלא בב' בתים, גלי אדעתייהו דלא ניח"ל להשתתף יחד, - והחזו"א בסימן פ"ה סוסק"ט עמד בזה דבגמ' אמרינן דהא דל"מ הוא משום דבב' בתים אינו עירוב, ולא משום דגלו אדעתייהו, ועיי"ש בסק"י במש"כ בזה, ולכאו' י"ל, דאם בב' בתים הוי עירוב, ליכא גילוי דעת כלל דלא ניח"ל להשתתף יחד, דשפיר הן משתתפין יחד ע"י שמניחין עירובן בב' בתים, ורק משום דבב' בתים ל"ה עירוב, ואך שבאנו לדון דיועיל מדין שליחותא, הרי דע"ז אמרינן דכיון שלא עירבו יחד גלו אדעתייהו וכו'.

והתוס' כתבו לישב עוד, דדוקא לרב יהודה דנתנה עירובה בזו ובזו נעשה כאילו דרה בחיצונות בבתיהם, ונעשית שלוחה של כל אחת, ומשא"כ כשנתנו עירובן באמצעית, אין האמצעית נעשית שליח, דאדרבה כולן דיירי בי', והריטב"א הוסיף לפרש דדוקא כשנתנה עירובה בזו ובזו דהיא טפילה לחיצונה וכמו שדרה בה, אמרינן דכשחזרה ועירבה הוי כמו שבני החיצונה עירבו, ומשא"כ כשנתנו עירובן באמצעית,[[11]](#footnote-12) ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן פ"ה סוסקי"א, ועיי"ש עוד בסקי"ג במה שנסתפק לפ"ד התוס'.[[12]](#footnote-13)

כ"ט אייר ע"ח

דף מס' 14

**מ"ח ב' -** **ולרב ששת קשיא תיהוי כה' השרויים בחצר אחת ושכח אחד מהן ולא עירב דאסרי אהדדי,** בפירש"י כתב דכיון דנתנו עירובם באמצעית העירוב מביא דיוריהן לתוכה והו"ל כאילו דרים כולם בתוכה, וכיון דעירובם נתון בב' בתים, נמצא שלא עירבו ב' החיצונות זע"ז, והוי כה' הדרים בחצר אחת ושכח א' מהן ולא עירב, ומבו' דדוקא לרב ששת שנתנו עירובם באמצעית, הוא דהו"ל כה' הדרים בחצר אחת, אך לרב יהודה דנתנה אמצעית עירובה בזו ועירובה בזו, ל"ה כה' הדרים בחצר אחת, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר לעיל בסוגיין, דפירשו דמה"ט לא מוקי רב יהודה כרב ששת, וכ"כ הריטב"א, - ובפשוטו הטעם בזה הוא דעיקר דיורי העירוב הוא בבית שהניחו בו עירובם,[[13]](#footnote-14) וע"כ כל שהניחו עירובם באמצעית, חשיב דהם דרים בבית שהניחו בו עירובם, וכל שהניחוהו בב' בתים הן אוסרין זע"ז, אך כל שהניחה אמצעית עירובה בזו ועירובה בזו, אין החיצונות דרות כלל בבתים שבאמצעית, וע"כ אין אוסרין זע"ז את האמצעית, - אך ממש"כ התוס' וש"ר בסוגיין ולקמן ס"ז א' לדמות דינא דהכא לדינא דהתם דאוסרת החיצונה על הפנימית משום דעירוב מרגילה, ודלא כמש"כ בתור"פ לקמן ס"ו ב' לחלק ביניהם, ונת' להלן, משמע דהא דחשבינן להו כה' הדרים בחצר אחת, אי"ז מכח הא דהם דרים בבית שהניחו בו את העירוב, אלא הוא משום דע"י העירוב חשיב דהחצר האמצעית היא חצרם גם של בני החיצונות, וע"כ הן אוסרין זע"ז את החצר.[[14]](#footnote-15)

\*בד' הריטב"א לקמן ס"ו ב' ד"ה איכא חיצונה מבו' בדין חצר פנימית וחיצונה, דאף כשנתנו עירובם בחיצונה, אוסרת החיצונה על הפנימית משום דע"י העירוב נעשו כולם חצר אחת, ומבו' דדיורי העירוב הם בב' החצירות, ואף בהחצר שלא נתנו בה את עירובם, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד שם, והגאו"י שם כתב דלפ"ז הא דפריך הכא דהוי כה' השרויים בחצר אחת וכו' הוא אף לדעת רב יהודה, אך אי"ז מתישב עם ד' הריטב"א הכא שכתב דלרב יהודה ליכא למיפרך, (וכתב עוד דמה"ט הוא דלא מוקי לה רב יהודה כרב ששת, משום דס"ל דאמרינן דיורין להחמיר).[[15]](#footnote-16)

**יאמרו דיורין להחמיר,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דאמרו דיורין של זו בזו ע"י העירוב להקל להתירן יחד, לא אמרו דהעירוב מביא הדיורין לתוכה כדי לאסור עלי', כיון דלא דיירי ממש בגוה, ועד"ז כתב הריטב"א, ומשמע דלאו היינו דלגבי להחמיר אין דנים כלל את דיורי העירוב, ומשום דבכל בעירובין להקל, אלא היינו דאף דדנים את דיורי העירוב, מ"מ לא סגי בהו לאסור, דאינם דיורים גמורים.[[16]](#footnote-17)

התוס' כתבו דל"ד למה שאמרו לקמן ס"ו ב' דנתנו עירובן בפנימית ושכח אחד מבני פנימית ולא עירב דשתיהן אסורות ולא מצי לבטל לבני פנימית דאיכא חיצונה דאסרי עליהו, דשאני התם דפשעה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן שם, וצ"ע אם זה מתישב עם מש"כ רש"י והריטב"א הכא דהא דלא אמרו דיורים להחמיר הוא משום דאי"ז דיורים ממש,  - אך בתור"פ לקמן שם כתב דכל מה שאמרו הכא דלא אמרו דיורין להחמיר, היינו דלא חשיבי כאילו הם דרים שם ממש, אך מ"מ אית להו דריסת הרגל ע"י הרגל עירוב, וע"כ התם דהחיצונה אסורה במקומה, ה"ה אוסרת על הפנימית בדריסת רגלה, ומשא"כ בההיא דהכא דהחיצונות מותרות במקומם, אינם אוסרות על האמצעית משום הרגל עירוב, דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה,[[17]](#footnote-18) וכ"כ המרדכי בסימן תקי"ח, דאף דלא אמרו דיורין להחמיר, מ"מ כל דהוי רגל האסורה היא אוסרת משום הרגל עירוב, ונת' עוד בזה לקמן שם.

**אבל חכמים אומרים רשות אחת משתמשת לב' רשויות ואין ב' רשויות משתמשות לרשות אחת,** בפירש"י כתב דהיינו דהחיצונות משתמשות באמצעית בכלים ששבתו בתוכם, אך האמצעית אינה משתמשת בחיצונות בכלים ששבתו בתוכה, - ומבו' בדבריו דהוא מדינא, דהחיצונות משתמשות באמצעית, משום שלא עירבו זע"ז ואין רשות אחרת מושכתן לצד אחר, אך האמצעית אינה משתמשת עם החיצונות, דכיון דב' החיצונות לא עירבו יחד אלא רשויות חלוקות הן, אין כח באמצעית להשתמש לא בזו ולא בזו, דזו מושכתה לכאן וזו מושכתה לכאן וב' דיורין לא יהבינן לה, וכ"ה מבו' גם בסו"ד התוס', שכתבו דהא דהאמצעית אסורה בחיצונות אי"ז משום גזירה, אלא משום דזו מושכתה לכאן וזו לכאן,[[18]](#footnote-19) - אך הריטב"א כתב ע"ז דאין טעם זה נכון, ופירש דהוא משום גזירה דאם נתיר לאמצעית להשתמש בכליהם בחיצונות, יבואו להשתמש בהן בכלים ששבתו בחיצונה השני', דיאמרו בני האמצעית ב' כלים בחצר זה אסור וזה מותר, ומשא"כ כשמשתמשות החיצונות באמצעית, כיון דהן אסורות זו בזו, לא חיישינן שיבואו להשתמש בכליהם זע"ז, וכ"כ הרשב"א והר"ן.

התוס' כתבו בשם ר"ת דהיינו דהאמצעית משתמשת בב' החיצונות, והחיצונות אינם משתמשות באמצעית, וכן פירשו ש"ר, ובטעם החילוק בזה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהאמצעית משתמשת בחיצונות משום דליכא למיגזר כולי האי שתוציא כלי החיצונה מזל"ז, אבל החיצונות אסורות עם האמצעית שמא יבואו להחליף כלים ששבתו בחיצונה זו לחיצונה זו, והרשב"א וש"ר הוסיפו לפרש, דאף דהאמצעית משתמשת בחיצונות בכלים ששבתו בחצרה, אין לחוש שתבא להוציא כלים ששבתו בחיצונה מזל"ז, דכלים דחיצונות בכלים דידה לא מיחלפי לה, ומשא"כ אם יהיו ב' החיצונות משתמשין באמצעית בכליהן, כיון דהן משתמשין שם בכליהן וגם האמצעית מוציאה ומכניסה כלים מזל"ז, חיישינן שמא ישתמשו בכלי חיצונה זו בזו, אך בסו"ד התוס' מבו' לפרש בזה קצת בע"א.

**ב** התוס' הרא"ש כתב די"ל דהאמצעית משתמשת בב' החיצונות משום דעירובה מרגיל דיורי' בשתיהן, לרב יהודה לטעמי' דאיירי כשנתנה האמצעית עירובה בשתיהן, והחיצונות אסורות באמצעית דאין דיורי החיצונה באמצעית, וכ"כ הריטב"א בתחילת דבריו, אך התוס' כתבו דאין לפרש כן, דא"כ מאי קאמר ר"ש מ"ש התם דפלגיתו, וצ"ב דמ"ש מכל עירוב שבין ב' חצירות דמהני להתיר לטלטל אף לחצר השני' שאין העירוב מונח בתוכה.[[19]](#footnote-20)

**ג** התוס' הרא"ש כתב לפרש עוד דהא דחיצונות אסורות באמצעית הוא משום דאם היו משתמשות באמצעית היו אוסרות זע"ז כיון שלא עירבו החיצונות יחד, וכ"כ הריטב"א בשם ר"י, וכ"כ בפי' ר"ח בן שמואל, ובפי' ר"י בן חכמון, אך התוס' כתבו דאין לפרש כן, דא"כ מאי קאמר ר"ש מ"ש התם דפלגיתו, - ומבו' בד' הריטב"א דהיינו, דכיון דאם ישתמשו החיצונות באמצעית יאסרו זע"ז, ותהא אף האמצעית עצמה אסורה, ע"כ אמרינן דאין החיצונות משתמשות באמצעית, ומכח זה אינם אוסרין את האמצעית.[[20]](#footnote-21)

התורי"ד לקמן צ"א א' כתב, דכלי ששבת בביתו של ראובן והגיע לחצר אחרת, מותר להוציאו לחצר אחרת המעורבת עמה, דכיון דעירבו החצירות יחד, חשבינן להו כחצר אחת, - ויש שהקשו בזה ממש"כ התוס' וש"ר הכא דאף דעירבה כל אחת מן החיצונות עם האמצעית, אסור להוציא כלי בית החיצונה מן האמצעית לחיצונה חברתה, ולא אמרינן דהוו כחצר אחת ומותר להוציא מזל"ז, - אך כבר עמדו דל"ד כלל, דהכא שעירבה האמצעית עם כל אחת מן החיצונות, נמצא דכשהכלי הוא בחצר האמצעית ומוציאו לחיצונה חברתה, ה"ה מוציאו בכך ממקום שביתתו, כיון דהחצר האמצעית הוי רשות אחת עם מקום שביתתו והחצר החיצונה הויא רשות חלוקה, אך כל שהגיע הכלי לחצר שאינה מעורבת עם הבית ששבת בו, מותר להוציאו לחצר אחרת שעירבה עם חצר זו, דכיון דב' החצירות הוו כרשות אחת, אין מקום לאסור להוציא מזל"ז, וכ"ה דמותר לטלטלו בחצר זו, מותר אף להוציאו לחצר אחרת המעורבת עמה דהיא כחצר אחת.

**אבל חכמים אומרים שלשתן אסורות,** התוס' בתחילת דבריהם פירשו דהוא משום גזירה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, וכ"כ התוס' לקמן צ"א א' ד"ה אמר רב, - אך התוס' כתבו בסו"ד, דרק הא דהחיצונות אסורות באמצעית הוא משום גזירה, אך הא דהאמצעית אסורה בחיצונות, הוא משום דזו מושכה לכאן וזו לכאן, - ובפי' ריו"נ פירש דהוא משום דכל שנתנו שלשתן עירובן במקום אחד, נמצא שיש להם חלק בבית האמצעי, וכיון דהחיצונות לא עירבו, הוו כה' השרויים בחצר אחת ושכח א' מהן ולא עירב דאסרי אהדדי,[[21]](#footnote-22) וצ"ע דהרי מהא דפריך ר"ש לרבנן דמ"ש התם דפלגיתו, מבו' דטעמייהו דרבנן הוא משום גזירה, אך בד' ריו"נ במתניתין נראה דבאמת ב' הטעמים אמת, דיש לאסור משום גזירה, ויש לאסור משום דהוי כה' השרויים בחצר אחת ושכח א' מהן ולא עירב, וצ"ע.

**חצר שבין ב' מבואות עירבה עם שניהם אסורה עם שניהם,**[[22]](#footnote-23)הבעה"מ כתב דבכה"ג שלשתן אסורין, והיינו דבני כל מבוי אסורין באותו מבוי, ולכאו' הוא משום דאחר דאין העירוב מועיל להתיר את החצר בכל א' מן המבואות, הו"ל כמו שלא עירבה עמהן שהיא אוסרת עליהן,[[23]](#footnote-24) - אך התור"פ כתב דאינה אוסרת עליהן, אף דל"מ העירוב שעירבה להתירה עמהן, ועיי"ש שתמהו דמ"ט באמת אינה אוסרת עליהן, ועיי"ש במש"כ בשם השר מקוצי, והריטב"א תמה ע"ז, וכתבו דהוא משום דמדינא מהני העירוב להתירה, וכל הא דהן אסורות יחד הוא משום גזירה, ל"מ זה לאסור על המבואות שיהיו אסורין לעצמן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א.

**לא עירבה עם שניהם אוסרת על שניהן,** הרשב"א כתב דהיינו דוקא כשלא עירבה היא לעצמה, דאם עירבה לעצמה אינה אוסרת על אחת מהן, דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם, - אך בד' רש"י בסוד"ה אוסרת ותור"פ מבו' דאף בגונא שהחצר מותרת לעצמה, מ"מ היא אוסרת על המבואות, וע"כ אף כשעירבה עם א' מן המבואות עירוב מעליא, והיא מותרת בו, כל הא דאינה אוסרת על המבוי השני, הוא משום דגילתה דעתה שנסתלקה ממנו, וכ"נ מד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הפ"ז.

וטעמא דרש"י ודעימי', פשוט דהוא משום דהוי ככל חצר שבמבוי שאוסרת עליו אף אם עירבה לעצמה, ולא אמרינן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, וכ"ה מבו' בל' רש"י (בד"ה היתה בא' רגילה) שהחצר היא הימנו של המבוי, וע"כ היא אוסרת עליו, וכ"נ בד' המאירי, עיי"ש, וזה מתפרש כמש"כ התוס' לקמן נ"ט ב' ד"ה אבל דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא "שלא במקומה", אך כל דהוי להני כמו להני, ה"ה אוסרת, וכ"כ האהעו"ז בסימן שס"ו סל"א דמה"ט הוא דאוסרין בני חצר מבוי אף דהוי רגל המותרת, וכ"כ הגר"ז בסו"ס שפ"ו, וי"ל עוד, למש"כ הרשב"א בעבוה"ק שם הצ"ג דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת, הוא רק בחצר חיצונה שאין לה שיתוף בגוף החצר אלא שעבוד דרך, וע"כ שפיר אוסרת החצר על המבוי שיש לה שיתוף בגופו, אף דהוי רגל המותרת.

ובדעת הרשב"א בסוגיין ודעימי', צ"ל כמש"כ העצי אלמוגים בסימן שפ"ו סקכ"ו דהכא איירי שאין החצר שייכת למבואות, אלא היא נתונה בין ב' המבואות בסוף כל מבוי ומבוי, ואין לה שייכות עם המבואות רק ע"י הפתחים שפתוחה להן, וע"כ יש בזה לדינא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה.[[24]](#footnote-25)

**עירבה עם שאינה רגילה הותר רגילה לעצמו,** הרשב"א הק' דמה הוצרכנו להא דעירבה עם שאינה רגילה, ומשום דעי"ז חשבינן להרגילה כשאינה רגילה, הרי אף אם עירבה החצר לעצמה אינה אוסרת על הרגילה, משום דהו"ל רגל המותרת במקומה שאינה אוסרת שלא במקומה, וזה לטעמי' דאין החצר אוסרת על המבואות בדהויא רגל המותרת במקומה, וכתב בשם הראב"ד דאיירי כשנשתתפה עם שאינה רגילה שיתופי מבואות והניחתו בחצר ולא עירבה עמה וגם לא עירבה בעצמה, וס"ל כר"מ דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, ונמצא דלא הועיל השיתוף כלל להתירה, ומ"מ כיון דגילתה דעתה דבהאי ניח"ל ובהאי לא ניח"ל, נאסרה החצר שאינה רגילה דחשבינן לה כרגילה, והותרה החצר הרגילה דחשבינן לה כשאינה רגילה, וכ"כ הריטב"א והר"ן.[[25]](#footnote-26)

אך בד' רש"י מבו' כמש"כ הריטב"א דמהני עירובה שעירבה עם שאינה רגילה להתירה שם, וזהו שכתב דתקנתה הוא לערב עם האחד, ועי"ז ניתר השני, ואפ"ה כל הא דהותר רגילה לעצמו הוא משום דסילקה עצמה ממנו, והיינו משום דחצר אוסרת את המבוי אף כשהיא רגל המותרת במקומה, ונת' לעיל.

**אם עירבה רגילה לעצמו וזה שאינה רגילה בו לא עירב והיא עצמה לא עירבה וכו',** בפירש"י כתב דמה שאמרו דהיא עצמה לא עירבה, היינו דלא עירבה לא עם זה ולא עם זה, וכ"כ הטוש"ע בסימן שפ"ו ס"ט, - והיינו דאין לפרש דהיא לא עירבה לעצמה, דבזה ליכא נפ"מ, דאף אם עירבה לעצמה, מ"מ כיון שלא עירבה עם אחת מהן ובלא"ה היא אסורה בהן, מצינו לדחותה אצל שאינה רגילה, דכופין על מידת סדום.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הפ"ז כתב, דאם עירב רגיל לעצמו וכו' וכן החצר לא עירבה "לעצמה" כגון זה כופין על מידת סדום שאלו נהנין והיא לא חסירה "שהרי אף לעצמה לא ערבה", ומבו' דכל שעירבה החצר לעצמה, ה"ה אוסרת על הרגילה, ולא אמרינן דכופין על מידת סדום, - ובעצי אלמוגים סימן שפ"ו סקכ"ז תמה ע"ז, דמה טעם יש דמשום דעירבה לעצמה אין כופין אותה, ואדרבה בפירש"י לקמן נ"ט ב' (ד"ה דפנימית אחדא) מבו' דכל דעירבה לעצמה ויש לה היתר בחצרה שייך טפי לכפותה, וצ"ע.

ב' סיון ע"ח

דף מס' 15

**מ"ט א' -** **היתה באחד רגילה ובאחד אינה רגילה זה שרגילה בו אסור וזה שאין רגילה בו מותר,** בד' הריטב"א לקמן פ' א' מבו' דהך דינא הוא אף בבית שבין ב' חצירות, דאם רגילה בחצר אחת ואינה רגילה בחצר השני' אינה אוסרת על החצר שאינה רגילה בו, וכ"ה בטוש"ע בסימן שס"ז, וצ"ע במש"כ החזו"א בסימן פ"ו סקי"ט דבית שבין ב' חצירות אוסר אף את החצר שאינה רגילה בו, (משום דעיקר תשמיש הבית בחצר).[[26]](#footnote-27)

**דוחין אותה אצל שאינה רגילה בו וכגון זה כופין על מידת סדום,** הריטב"א כתב דלאו היינו דשייכא כפי' הכא, אלא לומר דכל כה"ג שזה נהנה וזה אינו חסר כופין בעלמא על מדת סדום, וע"כ דין הוא שנדון בזו כאילו נסתלקה מן הרגילה כדי שלא תאסור עלי', והוסיף דרגל"ד שהרי עירב הרגיל ולא עירב עמו.

אך הנה בפי' ריו"נ לעיל ו' א' מבו' דגם הא דכשעירבה עם שאינה רגילה אינה אוסרת על הרגילה, הוא משום דבכה"ג כופין על מידת סדום, כיון דגליא אדעתה שסילקה דריסתה משם, ומבו' בדבריו שם דהיינו דאינה רשאית לעבור במבוי זה בשבת, וע"כ הוא דאינה אוסרת עלי', וכ"ה מבו' להדיא בדבריו לקמן פ' ב' ופ"א ב', ובס' המאורות שם,[[27]](#footnote-28) וכ"נ בד' הב"י בסימן שס"ד ובד' המג"א שם סק"ג, דהא דכופין על מידת סדום, היינו דכופין אותה שלא תעבור ברגילה, וכ"כ האהעו"ז שם, והנובי"ת או"ח סימן ל"ט, וכ"נ בד' הגר"ז והמ"ב בסו"ס שפ"ו.

והחזו"א בסימן צ"ה סקי"ז עמד ע"ז מסתימת ד' הרי"ף והרמב"ם והרא"ש דלא הזכירו שהן אסורין במבוי,[[28]](#footnote-29) וכתב דמה שאמרו הכא דכופין על מידת סדום, היינו דמכח זה איבדה חלקה ונעשית אורח, וכ"כ שם סק"כ.[[29]](#footnote-30)

\*לקמן ס"ז א' אמרינן דישראל שיש לו פתח לקרפף ופתח למבוי, אם הקרפף יותר מבית סאתים, ה"ה אוסר על בני מבוי, והפרישה בסימן שפ"ט סק"ה הק' דמ"ט לא אמרינן דדוחין אותו לקרפף כדי שלא יאסור על בני מבוי, דומיא דהא דהכא אם עירבה רגילה לעצמה דוחין אותו אצל שאינה רגילה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ג, והעצי אלמוגים בסימן שפ"ט סק"ה, והחזו"א בסימן פ"ו סקי"ט, ונת' בזה לקמן שם.

ומתו"ד הרשב"א בתשו' ח"א סו"ס תרס"א מבו', דהתם דאין לו פתח גמור לקרפף, אלא פתח דע"ד, ל"ש כלל דינא דסוגיין דדוחין אותו אצל שאינה רגילה, עיי"ש, וכ"נ מד' הראב"ד שהביא הרשב"א לקמן שם.[[30]](#footnote-31)

\*התוס' לעיל ז' ב' סוד"ה דאי למדו מדינא דהכא, דחצר שיש לה פתח למבוי ופתח לרה"ר, אינה אוסרת במבוי, דדוחין אותה לרה"ר, והמג"א בסימן שס"ה סק"ז הביא לדבריהם, והובא בביאוה"ל שם ס"ג, ועמש"כ בזה האהעו"ז שם והעצי אלמוגים בסימן שפ"ט סק"ה, ונת' לקמן ס"ז ב'.

**המקפיד על עירובו וכו',** הרא"ש בסימן י"ב כתב דקי"ל כמ"ד דאין עירובו עירוב, וכ"כ האו"ז בסימן קס"ח,וכ"כ בטוש"ע סימן שס"ו ס"ה, - אך הבעה"מ כתב דקי"ל דעירובו עירוב, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן בסוגיין בשם הראב"ד, וכתבו כן גם בדעת הרי"ף, ובהעמק שאלה סימן מ"ט סק"ה כתב להוכיח כן גם מד' השאילתות והבה"ג, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' ספ"ה,

האו"ז והרא"ש שם הוכיחו דקי"ל כמ"ד דאין עירובו עירוב, ממה שאמרו לקמן ס"ח א' דכיון דאי בעו לה מינאי ולא יהיבנא בטל שיתוף,[[31]](#footnote-32) - אך הרשב"א והריטב"א לקמן שם כתבו דדינא דהתם אינו מדינא דמקפיד על עירובו, אלא משום דהתם שזיכה משלו לכל המבוי, כל דקפיד עלי' אי"ז זיכוי גמור, וע"כ בטל השיתוף, וכ"ה בד' הרשב"א בעבוה"ק שם, ועי' בגאו"י לקמן שם במש"כ בביאור הוכחת הרא"ש, - והתור"פ בסוגיין כתב דהפלוגתא דהכא היא כשאינו מקפיד גמור שלא יתן לחבירו, אלא שהוא מקפיד בעלמא אם יקחנו חבירו, ורק בכה"ג הוא דס"ל לר' חנינא דעירובו עירוב.[[32]](#footnote-33)

\*הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"ב כתב דאחד מבני המבוי שביקש מחבירו יין או שמן קודם השבת ולא נתן לו בטל השיתוף, שהרי גילה דעתו שאינן כולן כשותפין שאין מקפידין זע"ז, - והגאו"י לקמן ס"ח א' כתב בדעתו דקי"ל כמ"ד דהמקפיד על עירובו אין עירובו עירוב,[[33]](#footnote-34) - אך המגד"ע שם פירש בדעתו דקי"ל כמ"ד דעירובו עירוב, ושאני התם דאיירי כשלא עירבו להדיא, אלא שהי' שיתוף ביניהם, ובכה"ג הוא דאמרינן דכל שביקש וכו' ולא נתן לו בטל השיתוף, כיון דגילה בדעתו שאינן כולן כשותפין שאין מקפידין זע"ז, וכ"כ המרכה"מ שם.

הב"י בסימן שס"ו כתב, דמש"כ הרמב"ם שביקש מחבירו וכו' קודם השבת, היינו לומר דאם קודם השבת הוה אפשר למיתבה ניהלי', אע"פ שאחר שנכנס השבת א"א למיתב ניהלי', הוי עירוב, מאחר שבשעת קניית העירוב הוי אפשר למיתבה ניהלי', - והביאוה"ל שם ס"ה כתב עפי"ז, דכל הך דינא דאם בא אחר לאכול את העירוב ואינו מניחו בטל העירוב, הוא רק כשבא בער"ש, אבל אם בא בשבת ולא רצה ליתן לו, אינו בטל העירוב בשביל זה, כיון שכבר חייל העירוב, ונתחדש בדבריו, דאף בגונא דלא ידעינן שבער"ש לא הקפיד ע"ז ועכשיו בשבת אינו רוצה ליתן, אין העירוב בטל, וצ"ע.

\*החזו"א בסימן צ' סק"ט הק', דלמ"ד דהמקפיד על עירובו אין עירובו עירוב, תיקשי בדינא דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו, דהרי סתם שותפין לעולם מקפידין, וכתב דאף דאפשר דברביעית אינם מקפידין, אך מתניתין סתמא קתני, וכתב ללמוד מזה דדינא דבעה"ב שהי' שותף ליכא לדינא דמקפיד על עירובו, וזה מתישב לפי דרכו בכ"ד, דדינא דבעה"ב שהי' שותף הוא דין עירוב מחודש, ונת' לקמן ע"א א', ועיי"ש שהוכיח לפ"ז מד' הרא"ש דבמזכה עירוב לכל בני החצר, ליכא לדין שותפין, ואכמ"ל.

**החולק את עירובו אינו עירוב,** הרשב"א והריטב"א לקמן בסוגיין כתבו דליכא מאן דפליג על הך דינא דהחולק את עירובו אינו עירוב, וכתבו דהכי קי"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מעירובין הי"ח, וש"ר,[[34]](#footnote-35) - אך לקמן ע"א א' כתבו דדעת רב ששת דכל שנתנו עירובם בבית אחד בב' כלים הוי עירוב, אף אם פלגי' מיפלג, ולכאו' למדו לזה ממה שהוצרך רב ששת לעיל להעמיד למשנתינו כשנתנוהו בב' בתים, ולא העמידה כשנתנוהו בב' כלים, וצ"ע.

**אלא דמליין למנא ואייתר,** בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ה הלכה קס"ז מבו', דאף דבגונא דמליין למנא ואייתר דמהני העירוב בב' כלים, מ"מ בב' בתים ל"מ,[[35]](#footnote-36) וכ"ה מבו' בפי' ריו"נ לקמן ע"ט א', וכ"כ המ"מ בפ"א מעירובין הי"ח, וכ"כ השו"ע בסימן שס"ו ס"ד, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל מ"ח ב', ורמז לזה הגר"א שם,[[36]](#footnote-37) ועמש"כ בזה הגאו"י, ומה שהביא מד' הירושלמי, עי' בביאוה"ל בסימן שס"ו ס"ד די"ל דד' הירושלמי הם בבית אחד.[[37]](#footnote-38)

התורת חיים דקדק מל' הרמב"ם בפ"א מעירובין הי"ח, דהא דשרי במליין למנא ואייתר, הוא רק כשמילאו את הכלי ונשאר ממנו מעט והניחוהו בכלי אחר, אבל אם נשאר הרבה לא, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דכשלא נשאר רק מעט י"ל דהי' סבור שהכלי יכיל את הכל, ונמצא שנחלק העירוב שלא מרצונו ואכתי עירוב מיקרי, אבל כשנשאר ממנו הרבה, בע"כ דידע שהכלי לא יכיל את הכל, והו"ל חולק עירובו מדעתו ורצונו ואינו עירוב, - והתו"ש בסימן שס"ו סקט"ו כתב די"ל דאם אין לו כלי שיחזיק את הכל שרי אף בכה"ג שנשאר ממנו הרבה, שהרי בע"כ הוא מחלק שלא ברצונו, והביאו המ"ב שם סקל"ב, ובשעה"צ שם סק"ל כתב דכן מוכח מד' ריו"נ לקמן ע"ט א'.

**אבל היכא דפלגי' מיפלג לא,** בפי' ריו"נ לקמן ע"ט א' פירש דהוא משום דדוקא היכא שהי' הכלי קטן וצר מלהחזיק כל ככרות בע"ב ולפיכך שמו בב' כלים ולא משום קפידא, הוי עירוב, ומשא"כ כשהי' הכלי יכול להחזיק כולם ולא רצה לערבם כדי שלא יתחלף ככרו עם ככר חבירו ובשעת החלוקה יקח כל א' את ככרו, כיון שהם מקפידים בזה, אינו עירוב, והב"י בסימן שס"ו כתב דל"ד מטעם זה, אלא כל שכלי אחד מכיל אותו וחילקוהו לב' כלים מאיזה טעם שיהי', אינו עירוב דלא פלוג רבנן במילתייהו.[[38]](#footnote-39)

והבית מאיר שם ס"ד כתב, דאף בגונא לכל בני החצר חלק בכל אחד מן הכלים, מ"מ אם אין שיעור עירוב אלא ע"י צירוף ב' הכלים יחד, הוי בכלל חולק את עירובו דאינו עירוב, דלא פלוג רבנן,[[39]](#footnote-40) - והמ"ב בסימן שס"ו סקל"א כתב דנראה לכאו' דכל הא דל"מ עירוב בב' כלים, היינו דוקא אם כל אחד נותן חלק בעירוב, אבל אם אחד מזכה בעד כולם יכול ליתנו בב' כלים,[[40]](#footnote-41) אך ממה שלא הזכירו הפוסקים ד"ז משמע דס"ל דלא פלוג רבנן במילתייהו, והניח בצ"ע.[[41]](#footnote-42)

\*הפמ"ג במש"ז סימן שס"ו סק"ד כתב במש"כ השו"ע שם דצריך ליתן כל העירוב בכלי א', דיראה דכלי ל"ד, אלא ה"ה במונח במקום א' או בבית א' שפיר דמי, והניח בצ"ע, והביאוה"ל שם ס"ד הוכיח מד' הירושלמי דכל שהוא במקום א' אף בלא כלי שפיר דמי, ומאידך כל שהוא בב' מקומות אף שהוא בבית א' ל"מ, ואף שאינו בכלי.[[42]](#footnote-43)

והתו"ש שם סקט"ו כתב דכל שהעירוב מונח בכלי אחד, אף אם אינו נוגע זב"ז, שפיר דמי, ול"ד להא דמיבע"ל במנחות כ"ד א' בכה"ג לענין עשרון, ועיי"ש שצידד עוד דכלי אחד שיש מחיצה באמצעיתו אם אינה מגעת עד למעלה, חשיב ככלי אחד, ונסתפק בגונא דהמחיצה מגעת עד למעלה, אלא שהגודשים נוגעין זב"ז, ועוד צידד שם דאם הניח בב' כלים והניח ב' הכלים בתוך כלי א' גדול הוי עירוב, ובהערות שם העיר ע"ז דלפ"ז משכח"ל עירוב דיין ושמן בכלי אחד.

בתשו' חכם צבי סימן קי"ב כתב במה שנהגו להניח עירוב ושיתוף בכל ביהכנ"ס, דהו"ל כחולק את עירובו בב' כלים דאינו עירוב, וכ"ש בב' בתים, וכתב עוד, דכל שהעירוב בב' בתים, אין עליו שם עירוב כלל, דעיקר ענין העירוב הוא שלא תהא רשות החצר או המבוי חלוקה לב' בתים או לב' חצרות, ואם מניח עירובו בב' בתים ה"ה חלוקה לכל בית ובית שהעירוב מונח בו או לכל חצר וחצר שהשיתוף מונח בה, והרי הם לאחר העירוב כמו קודם שהיו אסורים לטלטל, עכ"ד, וזה כמש"כ החזו"א בסימן פ"ה סק"ט דכשנתנו עירובם בב' בתים ל"ב לדינא דחולק את עירובו, אלא ליכא לעיקר העירוב, ונת' לעיל מ"ח ב', והביאו המ"ב בסימן שס"ו סקל"ג, - אך הבית מאיר שם ס"ד תמה ע"ז, דבכה"ג דיש לכל בני החצר חלק בב' העירובים, ויש בכל עירוב כשיעור, ודאי מהני, דאי"ז חולק את עירובו, אלא הוי כמערב וחוזר ומערב, שהרי בעירוב אחד המונח בבית א' כבר הותרו כולם, וכ"כ בתשו' דברי מלכיאל ח"ג סימן ט', וכ"כ החזו"א בסימן צ' סקכ"ח,[[43]](#footnote-44) ועי' גם בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קע"ו - ק"פ שכתב לדינא דמהני.

ובתשו' בית שלמה יו"ד סימן קמ"א תמה ע"ד החכם צבי, ממש"כ הט"ז בסימן שס"ח סק"ד לערב משלו בכל ער"ש, ובכה"ג אין לו לחוש לקלקול העירוב של ביהכנ"ס, והרי דבכה"ג ל"ה כחולק את עירובו, וקשיא כן גם בד' המ"ב שהביא לד' החכם צבי, ובסימן שס"ח סקכ"א הביא לד' הט"ז, וגם בדבריו בביאוה"ל סימן שס"ו סי"ד מבו' דמהני בכה"ג, וכתב דד' החכם צבי קיימי בגונא שחילקו את העירוב כשגבאוהו מתחילה לכמה בתים, ובזה הוא דס"ל דהוי כחולק את עירובו, אף דיש בכל אחד מהבתים כשיעור, אך כל שעירבו בבית א' וחזרו ועירבו בבית אחר, שפיר דמי, וצ"ע.

**בית שמניחין בו את העירוב א"צ ליתן פת וכו' מ"ט דכולהו הכא דיירי,** בפירש"י כתב דהיינו דכולן דרים בבית זה דמשום פיתן הו"ל דירתם, וכ"ש בעה"ב שהוא דר ממש בתוכו, ואפי' אין לו פת בכל הבית שפיר דמי, ובפי' ר"ח כתב דהוא משום דכל העירובין קיבצם אצלו בזה הבית, לפיכך הוא א"צ כלום, - ועי' בקונט' לב יצחק שהאריך דפליגי ביסוד הך דינא דא"צ ליתן פת, דלדעת רש"י הוא משום דאף הוא דר בבית זה, והוי אף הוא מכלל העירוב, דהם מערבין ע"י שמניחין שם פת, והוא מערב ע"י שדירתו שם, ולדעת ר"ח הוא משום דאף דאינו בכלל העירוב, מ"מ אינו צריך עירוב, לפי שכולם דרים אצלו, דעי"ז חשיב דיורי הבעה"ב כדיור שותפות של כולם, ועיי"ש שכתב כמה נפ"מ בזה,[[44]](#footnote-45) וצ"ע, ובד' האהעו"ז בסימן שס"ו מבו' בפשוטו, (וכן פירש בדבריו בתשו' מהר"ם שי"ק או"ח סימן קע"ח), דאף דדירה בלא בעלים ל"מ לה עירוב, (ולדעת רש"י אסור להכניס ולהוציא מתוכה), מ"מ כל שהניחו בה את העירוב ה"ז מועיל להתירה, - ועי' עי' בחזו"א סימן ק"א סק"ג שכתב בדין מקפיד על עירובו, דצריך שלא יקפיד גם על בעה"ב שמניחין העירוב בביתו, ואע"ג דא"צ ליתן פת, מ"מ הוא בעירוב, ואם מקפיד לגבי' על עירובן, אינו עירוב.

ז' סיון ע"ח

דף מס' 16

**מ"ט א' -** **עירוב משום קנין וכו' עירוב משום דירה,** בפירש"י כתב דעירוב משום קנין היינו דמקנה להן בעה"ב רשותו ונמצאו כולם בעלים בבית זה שהעירוב מונח בתוכו, וכל החצר משועבדת לרשותם זו ואחת היא, ועירוב משום דירה היינו דהו"ל כאילו דיירי כולהו בההוא ביתא, ואין בחצר זו אלא דירה אחת, והרי כל רשות החצר מיוחדת לבית זה, ועד"ז פירש"י לעיל כ"ו ב' ד"ה חוץ, ובסוכה ג' ב' ד"ה ה"ג, ועד"ז כתב הריטב"א.

וצ"ע דאף דכולם בעלים בבית זה שהעירוב מונח בו או כולם דרים בבית זה, מ"מ מ"ט אינם אוסרים מכח דירתם בבתיהן, ואף אי נימא דעיקר החצר מיוחדת לבית זה, מ"מ היאך מותר להוציא מבתיהם לחצר, הרי הבית הוי רשות של אותו שדר בו לבדו, והחצר רשות שותפות,[[45]](#footnote-46) - וצ"ל דע"י דעיקר דירתם היא בבית שמניחין בו את העירוב, וכל החצר והבתים שבתוכו מיוחדים לבית זה, ע"כ אין דירתם בבתיהן חלוקה מדירתם המשותפת, וע"כ אין אוסרין זע"ז,[[46]](#footnote-47) ודמי לדינא דאחים המקבלין פרס דאין אוסרין זע"ז, אף דלכאו' אין לנו לחשוב דכל אחד מן האחים דר בבית אחיו, אלא כיון דדירתם נטפלת לדיורי אביהם, אין דירתם חולקת רשות לעצמה, וע"כ אין אוסרין זע"ז, וכ"נ בד' הגאו"י.[[47]](#footnote-48)

אך הרמב"ם בפ"א מעירובין ה"ו כתב דמה הוא העירוב הזה וכו', כלומר שכולנו מעורבין ואוכל אחד לכולנו ואין כל אחד ממנו חולק רשות מחבירו, אלא כשם שיד כולנו שוה במקום זה שנשאר לכולנו "כך יד כולנו שוה בכ.ל מקום שאחז כל א' לעצמו", והרי אנו כולנו רשות אחת, ומשמעות דבריו דהא דמהני העירוב, הוא משום דעי"ז חשבינן דגם דירת כל אחד בביתו הויא דיורין של כל בני החצר, ועי' בגאו"י שעמד בפלוגתת רש"י והרמב"ם בזה, אך באבהא"ז בפ"ג מעירובין דחק בד' הרמב"ם, עיי"ש, וכ"ה בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הע"ד דהא דמהני עירוב, הוא משום דהעירוב עושה כל בתי החצר כמיוחדין לכולם יחד.[[48]](#footnote-49)

ביסוד הא דעירוב משום קנין, נחלקו הראשונים, דהנה הרשב"א בשלהי סוגיין כתב בשם הראב"ד שהוכיח דקי"ל דעירוב משום דירה, מהא דבית שמניחין בו עירוב אין צריך ליתן פת דדמי כמאן דכולהו הכא דיירי, - והרשב"א הק' ע"ז דא"כ מ"ט לא פרכינן דשמואל אדשמואל, וכתב דבע"כ דהא דעירוב משום קנין, היינו קנין לדירה, וע"כ הוא דבית שמניחין בו עירוב א"צ ליתן פת, משום דהוי כמו שקנו כולם כאן בית דירה וכולם דרים כאן, - והתוס' בסוכה ג' א' ד"ה ואין כתבו דהא דבית שמניחין בו עירוב א"צ ליתן פת אף דעירוב משום קנין, הוא משום דמקנו אהדדי משום דמנחי עירובן בביתו, ועמש"כ בזה הב"ח בסימן שס"ו אות ג' והט"ז שם סק"ב.[[49]](#footnote-50)

ומבו' מזה ג' דעות בהא דעירוב משום קנין, דלדעת הראב"ד היינו דכולם מקנים רשותם זל"ז בעד הפת, וע"כ צריך בעה"ב ליתן חלק בעירוב, כדי לקנות חלק בשאר בתי החצר, ולדעת הרשב"א היינו דומיא דעירוב משום דירה, דחשבינן דכולם דרים בבית זה, ואך דהוי זה ע"י קנין שהקנה להם בעה"ב רשותו, ובזה הוא שנחלקו אם עירוב משום דירה או משום קנין, והיינו אם הא דחשבינן דכולם דרים בבית זה ע"י העירוב הוא משום דירה, שדעתו של אדם במקום פיתו, או הוא משום קנין שהקנה להם בעה"ב רשותו, ולדעת התוס' בסוכה היינו דכולם מקנין רשותם זל"ז בעד מה שקיבלו מקום דירה בבית הבעה"ב.[[50]](#footnote-51)

ובד' רש"י בסוגיין משמע כד' הרשב"א דהא דעירוב משום קנין היינו דעי"ז הוי הבית שהניחו בו את העירוב רשות דכולהו, אך בד' התוס' בסוגיין בד"ה עירוב משמע דהא דעירוב משום קנין הוא דכל בני החצר מקנים רשותם זל"ז, וזה מתפרש כד' התוס' בסוכה, וכ"נ בד' המאירי, - ועי' בגאו"י שעמד בפלוגתת רש"י ותוס' בזה.

התוס' בסוכה שם הק' דלמ"ד דעירוב משום קנין, מ"ט אין מניחין עירוב בבית שאין בו דע"ד, וכתבו דהוא משום דלא מקנו רשותייהו בשביל בית דלא חזי לדירה, וזה לטעמייהו דמקנים רשותם בעד מה שקיבלו מקום דירה בבית בעה"ב, - ולמש"כ רש"י והרשב"א א"צ לזה, דאף עירוב משום קנין הוא ע"י דכולם בעלים בבית זה שהעירוב מונח בתוכו וכל החצר משועבדת לרשותם זו, וע"כ בעינן שיהא בית זה ראוי לדירה, דע"י דחשיב דדירה זו היא של כל בני החצר, נטפלת כל החצר והבתים שבתוכה לדיורים אלו, דאם אין בית זה ראוי לדירה ואינו מקום דיורים, ל"ש להתיר את כל החצר ע"י שכולם בעלים בבית זה, - ועמש"כ בזה הט"ז בסימן שס"ו סק"ב, והפמ"ג שם, והעצי אלמוגים שם סק"ה.

החזו"א בסימן ק"א סק"ג כתב דאף למ"ד דעירוב משום קנין אינו קנין ממש, שהרי אין כל בני החצר מקנים לבעה"ב את העירוב, ואף שאין מקפידין עליו, מ"מ לא מיקרי הקנאה לקנות בו, והא דעירוב משום קנין היינו דהתקנ"ח דעירוב הוא שיהא כעין קנין, וע"כ הצריכו שיהא בו שו"פ וכו', ועיי"ש במש"כ לפ"ז במש"כ התוס' דאף דפירי לא עבדי חליפין מ"מ קנו בתורת דמים.

א**יכא ביניהו כלי,** המאירי כתב דהיינו שנתנו כליהם במקום א', ומבו' דאף למ"ד דעירוב משום קנין, ל"מ קנין סודר בעלמא, ול"מ אלא אם הניחו את הכלי בבית שמערבין בו, וכ"נ בד' התור"פ והרשב"א והריטב"א, וזהו שהוצרכו לפרש דהא דלמ"ד דמשום דירה ל"מ הוא משום דאין דירה אלא במקום שפתו מצוי' שם, וזהו שכתב הריטב"א ד"נתן שם" כלי, ועי' בעצי אלמוגים סימן שס"ו סק"ה, - אך הפמ"ג במש"ז שם סק"ב כתב, דכל דמפרש דרך קנין דל"ב מזון ב' סעודות, אף ל"ב להניחו במקום הראוי לדירה, דדמי להיכא דמערבין ע"י קנין סודר, דפשיטא לי' דל"ב להניח כלום בבית, ועיי"ש באלי' רבה סק"ד,[[51]](#footnote-52) וצ"ע.

\*החזו"א בסימן ק"א סק"ג הק', דלמש"כ התוס' בב"מ י"א ב' ד"ה מקומו דשאלה ושכירות אין נקנין בחליפין, היאך מהני הכא כלי.

התוס' הק' דכיון דאף בכלי הוי עירוב, א"כ מ"ט במערב בפת בעינן מזון ב' סעודות, הרי אף בדליכא מזון ב' סעודות, מ"מ כל דהוא שו"פ מהני לקנין, וכתבו דדוקא כשמפרש ועושה דרך קנין הוא דמהני בכלי, אך בסתמא ל"מ אלא כשיש בו חשיבות אוכל, וע"כ בעינן מזון ב' סעודות, - והשפ"א כתב דלפ"ז י"ל, דהא דאין מערבין אלא בפת ולא בשאר אוכלין, הוא רק כשלא פירש שעושה דרך קנין, אך כל שפירש שעושה דרך קנין מהני אף בשאר אוכלין, כ"ה דבכה"ג ל"ב מזון ב' סעודות.[[52]](#footnote-53)

\***ופחות משו"פ,** בפירש"י כתב דהיינו אם יכולין לערב בפת פמשו"פ, דלמ"ד דעירוב משום קנין ל"מ, ולמ"ד דעירוב משום דירה מהני, - אך גירסת הר"ח איכא ביניהו כלי פמשו"פ, וחדא מילתא הוא, ועמש"כ ע"ז המאירי.[[53]](#footnote-54)

**וקטן,** בפירש"י כתב דהיינו לעשות קטן שליח לערב עליו, דלמ"ד דעירוב משום קנין ל"מ, דקטן לאו בר מקנה ואקנויי הוא, ולמ"ד דמשום דירה, מהני, דהפת משויא להו חדא דירה וקטן לאו מידי עביד, - והתוס' הק' ע"ז דאף דקטן לאו בר מקנה ואקנויי הוא, מ"מ לא גרע מבעה"ב שהי' שותף עם שכניו דא"צ לערב, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן ק"א סק"ג, - והתוס' הק' עוד מהא דקאמר שמואל בגיטין ס"ה א' דקטן זוכה לאחרים בשיתוף דרבנן, ועמש"כ בזה הקצוה"ח בסימן רמ"ג סק"ג, והנתיה"מ שם סק"ז, ואכמ"ל.

\*התוס' כתבו בשם ר"ח ור"ת שפירשו דאיירי בבית של קטן, דלמ"ד דעירוב משום קנין ל"מ,[[54]](#footnote-55) והתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דאינו "יודע" להקנות להם ביתו, וצ"ב, - והרשב"א והריטב"א פירשו דהיינו בגונא שהניחו את העירוב בבית הקטן, אך בד' הר"ן משמע דכל שיש לקטן בית בחצר ל"מ העירוב אף אם הניחוהו בבית של אחר, ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים אם בעינן שיקנו כולם את רשותם זל"ז, ונת' לעיל.

**לדידך קשיא ולשמואל קשיא,** התו"ח כתב דהא דמהני עירוב לדעת אביי דלא ניח"ל לא בהא דעירוב משום דירה ולא בהא דעירוב משום קנין, היינו דהעירוב גופא מצרפן להדדי כיון שיש לכולם חלק בו, והקר"א כתב דלדעה זו אין העירוב אלא להיכר בעלמא.

**ה' שגבו את עירובן, כשהם מוליכין את עירובן למקום אחר אחד מוליך לכולן,** בפירש"י מבו' דיש בזה תרי גווני, חדא, שהם מוליכין לחצר השני' את העירוב שגבו להתיר את חצרם, והב', הוא כשנתן א' מבני החצר פת בשביל כל בני החצר, וכ"כ הר"ן לקמן ע"א ב', וכ"ה בפירש"י לקמן ס"ו א' דגם כשמוליך את העירוב הראשון לחצר השני', בעינן לדינא דאחר מוליך לכולם, - וצ"ב דבגונא דמוליכין לחצר השני' את העירוב שגבו להתיר את חצרם, מ"ט בעינן לדינא דאחד מוליך לכולם, ותיפו"ל דיש לכולם חלק בעירוב, והוי כמו שנתערבו יחד,[[55]](#footnote-56) ובד' הר"ן לקמן שם מבו' דבסתמא אין נעשין ב' העירובין עירוב א', (ורק כשרוצה לעשות מאלו ב' העירובין עירוב אחד עושין), ועוד, דכיון דמוליכין את העירוב עצמו לחצר אחרת, בטל עירובן בחצר זו, ומ"ט יש בזה לדינא דה' שגבו את עירובן.[[56]](#footnote-57)

1. וי"ל דכ"ז הוא בג' חצירות, דמצי חייל עירובה של זו עם האמצעית ועירובה של זו עם האמצעית בפנ"ע, אך בחצר אחת דל"מ העירוב אלא כשעירבו כל בני החצר, ל"מ אלא אם הוי עירוב אחד של כולם, וע"כ בזה פשיטא דל"מ כשנתנו עירובם בב' בתים, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' ממה שדימהו רש"י לבני חצר שנתנו עירובם בבית אחד, משמע דה"נ פריך דהכא הו"ל כמו שעירבו כולם עירוב אחד, ועי' בחזו"א סימן צ' סוסק"ד דהיינו דכיון דעשו לשם עירוב, אמרינן דרצונם לערב שלשתן יחד, - אך מאידך ממש"כ רש"י דהכא נמי דמו כמאן דדיירי כולהו "בחצר אמצעית", ולא כתב דהוי כמו שדרים כולם באותו בית, משמע דלא פריך דהוי כעירוב אחד ממש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע למש"כ בתשו' חכם צבי סימן קי"ב דכל שהניחו עירוב בב' בתים ל"מ, אף אם זיכו כל אחד מהן לכל בני העיר, והביאו המ"ב בסימן שס"ו סקל"ג, דא"כ היאך מהני הכא מהני כשנתנה האמצעית עירובה בזו ועירובה בזו, - ועי' בבית מאיר בסימן שס"ו שכבר רמז להוכיח כן, ונחלק שם ע"ד החכם צבי, והביא גם מס' אמתחת בנימין בפירקין שהשיג ע"ד החכם צבי, ועי' גם בחזו"א בסימן צ' סקכ"ח שכתב דאם כל הדיורין יש להן חלק בב' העירובין שפיר מהני. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובד' הפרישה מבו' דהוא בכל גוונא, אך בד' הריטב"א לא נתפרש דצריך שיניחוהו בבית א', אלא כשהוליכה החצר את עירובה לחצר אחרת, ויש מקום לומר דבגונא דעירבה כל חצר לעצמה, והוליכה חצר אחת פת לחצר השני' כדי לערב עמה, שפיר מהני אף אם הניחתו בבית אחר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בד' הגאו"י לקמן ע"ג א' נראה דגם בכה"ג ל"מ, ומשום דכל שנותנים ב' העירובין בחצר אחת, בעינן שיהא העירוב יחד, ורק כשנותנים אותם בב' חצירות, הוא דמהני מדינא דה' שגבו את עירובם וכו' עירוב אחד לכולם, ואכמ"ל, - ולפי דבריו צ"ל דהכא איירי כשנתנה אמצעית עירוב גמור בב' הבתים, ואי"ז דוחק, דהרי עשו בני האמצעית ב' עירובין, עם חיצונה זו ועם חיצונה זו, וע"כ שפיר י"ל דנתנו חלק בכל א' מן העירובין, (ודמי להיכא דנתנה אמצעית עירובה בזו ועירובה בזו, שנתנה חלק בכל א' מן העירובין). [↑](#footnote-ref-6)
6. ובטעם הא דל"מ בכה"ג מכח דינא דה' שגבו את עירובם, י"ל דהוא משום דאף אחר העירוב לא חשיב שדרים כולם בכל הבתים, אלא דרים כולם בבית שהניחו בו את העירוב, ושאר הבתים אינם חולקים רשות מבית זה, וע"כ אף דבית שנותנים בו את העירוב א"צ ליתן חלק בעירוב, ל"מ זה לערב עם שאר בני החצר שאינם דרים בבית זה, אך טעם זה אינו מתישב בד' הריטב"א, שהצריך שיתנו את עירובם בכלי א', ולא סגי במה שנתנוהו בבית א', - וי"ל עוד, דאף אם אחר העירוב חשיב דדרים כולם בכל הבתים, ויש בזה לדינא דבית שנותנין בו את העירוב א"צ ליתן חלק בעירוב, מ"מ כיון דנמצא דהא דבני החצירות דרים יחד בבית זה הוא מכח ב' עירובין, דבני חצר זו דרין בה מכח העירוב הראשון, ובני החצר השני' דרין בה מכח העירוב השני, הו"ל כחולק את עירובו דל"מ. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך בד' הריטב"א מבו' דלס"ד ס"ל דלב"ה מהני כל עירוב אף בב' בתים, וכ"נ גם בד' רש"י בד"ה לרב ששת קשיא דכל הא דל"מ עירוב דחצר אחת בב' בתים הוא מדינא דחולק את עירובו, וכ"ה מבו' בד' הבה"ג בהל' עירובין, עיי"ש, - ובד' רש"י שם נראה דאלמלי דינא דחולק את עירובו, הרי דאף דכשאחד מבני החצר לא נתן חלק בעירוב ל"מ, מ"מ כל שעירבו ב' מבני החצר לעצמן וג' מבני החצר לעצמן, שפיר מהני, ואף דאם מעיקרא דרים ב' בבית אחד וג' בבית שני אוסרין זע"ז, מ"מ כל שנתנו עירוב, אף שנתנו ב' בבית אחד וג' בבית א' ה"ז מועיל להתירן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-8)
8. והיינו דאף דהא דל"מ בב' כלים הוא רק בדמליין למנא ואייתר, מ"מ פשיטא דבב' בתים ל"מ אף בכה"ג, וי"ל דהוא משום דכיון דב' בתים הוי תוספת חילוק, הרי דאף אם מליין למנא ואייתר, הי' להם ליתן את שאר העירוב באותו בית, ולא ליתנו בבית אחר. [↑](#footnote-ref-9)
9. והרשב"א והריטב"א הוכיחו דרב ששת לקולא פליג, מלישנא דרב ששת אפי' תימא שנתנו עירובם באמצעית, - אך למש"כ תלמיד הרשב"א בדעת הבעה"מ ניחא, דאף דרב ששת לחומרא פליג, מ"מ לאו היינו דלדידי' ל"מ כשנתנה אמצעית עירובה בזו ועירובה בזו, אלא היינו דלרב יהודה אף כשנתנו עירובם בב' כלים הו"ל חדא, ושפיר קאמר רב ששת אפי' תימא וכו'. [↑](#footnote-ref-10)
10. והיינו דדוקא בעירוב של חצר אחת, דל"מ העירוב כלל אלא כשעירבו כולם, הוא דבעינן שיהא כל העירוב יחד, דאל"כ לא חייל העירוב כלל, ומשא"כ הכא דחייל עירוב האמצעית עם כל אחת מן החיצונות, תו מכח זה נתערבו החיצונות יחד. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולכאו' מבו' בדבריהם, דבכה"ג שנתנו עירובן באמצעית, ואח"כ חזרו ועירבו בני החיצונה האחרת עם האמצעית ונתנו עירובם בבית אחר שבאמצעית, בעינן לדינא דשליחות, ובזה הוא שכתבו דבכה"ג לא הו"ל האמצעית כשליח, - אך החזו"א בסימן פ"ה ריש סקי"א נקט דבכה"ג ל"ב לדינא דשליחות, כיון דהוי עירוב בא אצלן, וזה לפ"מ שנקט שם סק"ט דמכח העירוב הראשון חשבינן שבני ב' החצירות דרים יחד בכל הבתים, וע"כ חשיב דעירוב החיצונה האחרת בא לבית של כולם, ושמא זהו משה"ק שם בסו"ד על תי' התוס'. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה לכאו' לפ"ד התוס' נמצא, דה' שגבו עירובם דסגי דמוליך אחד מהן פת לחצר אחרת, היינו רק כשמוליכים שאר בני החצר, אך אותו הבית שהניחו בו את העירוב הראשון, ל"מ להוליך פת לחצר אחרת, דהוא ל"ה טפל לשאר בני החצר, וזה לא שמענו, וגם בד' החזו"א בסקי"ג מבו' דבכה"ג לא נסתפק לפ"ד התוס' דלא יועיל, - וצ"ל דהכא גרע טפי, דכיון שהניחו עירובם באמצעית, אין בני האמצעית דרים כלל בחצר החיצונה, כמבו' לקמן בסוגיין דאף אם אמרינן דיורין להחמיר, היינו רק באותה החצר שנתנו שם עירובם, וע"כ לא עבדא שליחותה דחיצונה, ומשא"כ בכל ה' שגבו עירובם והניחוהו בבית א' מהן, כיון דכולם דרים בחצר זו, ע"כ כל שמוליך אחד מהם עירוב לחצר אחרת, אף אם מוליך אותו הבית שהניחו בו את העירוב הראשון, עביד שליחותא דכולהו, - וכ"ה מוכרח, דהרי מש"כ התוס' הכא דכשנתנו עירובן באמצעית לא אמרינן דשליחותא, אי"ז רק אותו בית שהניחו בו את העירוב הראשון, שהרי איירי כשהניחו את העירוב השני בבית אחר, ואפ"ה לא אמרינן דבית זה עביד שליחותא דהחיצונה, (אף דבית זה נתן חלק בעירוב הראשון), ובע"כ דהטעם הכא הוא דלא אמרינן שליחותא אלא כשהם דרים בחצר זו, וכל שנתנו עירובם באמצעית ואין בני האמצעית דרים בחצר החיצונה לא אמרינן שליחותא. [↑](#footnote-ref-13)
13. והיתר שאר הבתים, הוא משום דאינם דיורים חלוקים מדיורי בית זה שכולם דרים בו, אך לעולם לא חשיב שכולם דרים בכל הבתים, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן מ"ט א'. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובזה מתפרש מש"כ התוס' וש"ר דרב יהודה לא מוקי לה כרב ששת דנתנו עירובם בב' בתים משום דס"ל דאמרינן דיורין להחמיר, והחזו"א בסימן פ"ה סקי"ד בתו"ד הק' דאכתי מ"ט לא מוקי לה בנתנו בב' כלים בבית אחד דאינו עירוב, ובכה"ג לא אסרי אהדדי דהוו כב' השרויים בבית א', וכן נקט החזו"א בסימן צ' סק"ד דבגונא דהניחו ב' החיצונות שיתוף באמצעית, אין לאסור משום דיורין להחמיר, כיון שאינם בב' בתים, עיי"ש, וכ"ז קשיא אם הא דהן אוסרין זע"ז הוא משום דירתם בבית שהניחו בו את העירוב, אך אם הא דהן אוסרין זע"ז הוא משום דהחצר האמצעית היא חצרם גם של בני החיצונות, והם אוסרין בה מכח דירתם בבתיהם, ניחא, וכ"ה מבו' ממש"כ הריטב"א דכיון שנתנו כולם עירובן באמצעית "אע"פ שבב' בתים הם" מ"מ הרי קבעו להם דיור אחד באמצעית, ואם הא דהן אוסרין זע"ז הוא משום דירתם בבית שהניחו בו את העירוב, הרי אדרבה כל שהניחוהו בב' בתים יש לאסור טפי, ובע"כ דהא דהן אוסרין זע"ז הוא מכח דירתם בבתיהם, ובזה הי' מקום לחלק דרק ע"י שהניחו העירוב בבית אחד, חשבינן להו כדרים יחד באמצעית, וצ"ב.

    ובעיקר קו' החזו"א העירו, דאף דנימא דאם הניחו בב' כלים בבית א' אין אוסרין את האמצעית עצמה על בני האמצעית, אכתי כיון שלא עירבו החיצונות זע"ז, בדין שיהיו אוסרין לטלטל מן החיצונות לאמצעית, דהאמצעית היא רשות של בני כל ג' החצירות, והחיצונה אינה רשות של בני החיצונה השני', ויש להעיר כן גם בד' החזו"א בסימן צ' סק"ד שהבאנו לעיל. [↑](#footnote-ref-15)
15. ולכאו' צריך לחלק בזה, דאף דדיורי העירוב קיימים גם בחצר השני' שלא הניחו בה את עירובם, וע"כ אוסרין בני החיצונה על הפנימית אף כשנתנו עירובם בחיצונה, מ"מ הכא דעירבה האמצעית עם כל אחת מן החיצונות, ובאנו לדון דחשיבי ב' החיצונות כדרים יחד באמצעית והן אוסרין את האמצעית, היינו רק כשהניחו עירובם באמצעית, וכ"נ ממש"כ הריטב"א דכיון שנתנו כולם עירובן באמצעית "אע"פ שבב' בתים הם" מ"מ הרי קבעו להם דיור אחד באמצעית, ומבו' דהי' מקום לומר דכיון שהניחו עירובם באמצעית בב' בתים, לא יאסרו זע"ז את האמצעית, והרי דחשבינן דב' החיצונות דרים יחד באמצעית, הוא רק משום ששניהם הניחו עירובם באמצעית, וה"ז מצרפן לחשבם כדרים יחד באמצעית, (ובזה נתחדש דאף שהניחו עירובם בב' בתים ה"ז מצרפן לכך), וצ"ב. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך לכאו' ממש"כ התוס' דהיכא דפשעה אמרינן דיורין להחמיר, משמע דהא דאין דיורין להחמיר היינו דלא מחמרינן מכח העירוב, ומצינו שלא לדון את העירוב לענין זה, ובזה הוא דאמרינן דכל דפשעה לא מקילינן שלא לדון את העירוב, ואמנם תיקשי לפ"ז בד' הריטב"א, דהכא כתב כד' רש"י, ולקמן ס"ו ב' כתב כד' התוס' דהיכא דפשעה אמרינן דיורין להחמיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. והעירו דהרי הא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה אמרו לקמן נ"ט ב' דהוא משום דאחדא דשא, והכא שהניחו עירובן באמצעית היאך נימא דאחדא דשא ונסתלקו מן האמצעית. [↑](#footnote-ref-18)
18. ולכאו' המכוון בזה הוא, דכשבאנו להתיר לטלטל מן החיצונה לאמצעית, שפיר מהני העירוב להתיר, דכלפי חיצונה זו דנים את האמצעית דהיא רשות אחת עמה, דאף דעירבה האמצעית גם עם החיצונה השני', מ"מ כלפי חיצונה זו א"צ לדון את העירוב השני, ושפיר אמרינן דכיון דהיא עירבה עם האמצעית, הויא האמצעית רשות אחת עמה, אך כשבאנו להתיר לטלטל מן האמצעית לחיצונה, אמרינן דכיון דהיא עירבה עם ב' החיצונות, והחיצונות עצמם אינם מעורבות יחד, א"א לראותה כרשות אחת עם חיצונה זו, שהרי היא עצמה עירבה גם עם החיצונה השני', דאינה רשות אחת עם חיצונה זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. ולכאו' המכוון בזה דלעולם עיקר העירוב חל להתיר באותה חצר שהעירוב מונח בתוכה שהעירוב מרגיל דיוריהן לשם, והוי כחצר דידהו, והא דמהני העירוב להתיר לטלטל גם לחצר השני', אף דבחצר השני' ליכא לדיורי בני חצר זו, והי' לנו לדונה כרשות חלוקה, הוא משום דהחצר השני' נטפלת לחצר זו ואינה חולקת רשות, וע"כ הכא דעירבו ב' החיצונות עם האמצעית, אין רואין את החצר האמצעית כטפילה לחיצונה זו, שהרי היא מעורבת גם עם החיצונה השני' שהיא רשות חלוקה, שהרי לא עירבו החיצונות יחד, וע"כ אסור לטלטל מן החיצונות לאמצעית. [↑](#footnote-ref-20)
20. והחזו"א בסימן פ"ה סק"כ נסתפק דשמא טעם זה שכתבו התוס', הוא רק לדעת רב ששת דנתנו עירובן באמצעית, אך לדעת רב יהודה דנתנה אמצעית עירובה בזו ועירובה בזו ליכא לה"ט, שהרי אף אם אמרינן דיורין להחמיר אין אוסרין אלא במקום שנתנו שם את עירובן, וכמבו' לעיל, - אך בד' התוס' הרא"ש והריטב"א נראה להדיא דגם דרך זו מתישבת לרב יהודה לטעמי' דאיירי כשנתנה אמצעית עירובה בזו ועירובה בזו, והיינו משום דבאמת לא באנו לאסור בזה מכח דיורין להחמיר, אלא משום דבפועל יש לחיצונות דיורין מכח העירוב אף באמצעית, וע"כ מהני הא דאסרינן להחיצונות להשתמש באמצעית, דתו אינם אוסרין את האמצעית. [↑](#footnote-ref-21)
21. ולכאו' מש"כ דהוא משום דנתנו שלשתן עירובן "במקום אחד", ל"ד הוא, דהרי הכא איירי גם כשנתנה אמצעית עירובה בזו ועירובה בזו, וכמש"כ ריו"נ לעיל מינה, ואף בכה"ג ס"ל לרבנן דאמרינן דיורין להחמיר, והן אוסרין זע"ז את האמצעית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. החזו"א בסימן פ"ה סק"כ כתב דלכאו' דין זה לא יתכן אלא בנתנה עירובה בזה ובזה, דאם נתנו בני מבוי עירובן בחצר זו, הו"ל כולהו חדא, דהכא לא שייך ב' בתים, דשיתופי מבואות בחצר ולא בבית, - אך לכאו' שפיר משכח"ל בנתנו בני מבוי עירובן בחצר זה, וכגון שנתנוהו בב' כלים, דבכה"ג ל"מ השיתוף לשתף את ב' בני המבואות, דכל הא דהחולק את עירובו בב' כלים עירובו עירוב, הוא רק בדמליין למנא ואייתר. [↑](#footnote-ref-23)
23. והראב"ד בכתוב שם פירש בד' הבעה"מ דאף אוסרין ב' המבואות על החצר עצמה, ותמה ע"ז דודאי דהיא מותרת בעצמה, אלא שהן אסורין עמה. [↑](#footnote-ref-24)
24. וי"ל עוד, דאם הא דרגל בני החצר אוסרת במבוי הוא משום דהוי המבוי מקומם להני כמו להני, י"ל דהכא שהיא בין ב' מבואות ובידה לילך גם דרך המבוי השני, לא חשבינן לכל אחד מן המבואות כמקומה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. ומבו' דלמ"ד דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, ל"מ השיתוף כלל, וזה דלא כמש"כ הריטב"א לקמן ע"א ב' דכל הא דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב הוא דל"מ השיתוף להתיר לטלטל מחצר זו לזו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. וי"ל בזה, דהנה החזו"א שם כתב דמה שאמרו בזו אינה רגילה, היינו אינה רגילה לגבי רגילה, דאם אינו נכנס במבוי כלל פשיטא, ולפ"ז שמא י"ל דמש"כ הטוש"ע דבית שבין ב' חצירות אינו אוסר בחצר שאינו רגיל בו, היינו דאינו נכנס בו ומשתמש בו כלל, אך לכאו' אכתי לא נתישב, דמשמעות הדברים דדינא דהתם הוא חד דינא עם דינא דהכא דאינה אוסרת בשאינה רגילה, ואם התם המכוון הוא דאינו נכנס ומשתמש בו כלל, הרי דה"נ מה שאמרו הכא דאינה רגילה, היינו דאינה נכנסת במבוי כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. שפירשו מה שאמרו שם דבחצר שבין ב' מבואות אין מערבין אלא מדעתו דאי"ז זכות, דאיירי כשהיא רגילה בזה ולא עם זה דדינא הוא דהיא מותרת ברגילה ואסורה בשאינה רגילה, ואם עירבו עלי' שלא מדעתה באותה שאינה רגילה, נמצא שחייבו לה, שיותר היתה רוצה ברגילה, ועכשיו כיון שעירבו עלי' בשאינה רגילה נאסרת באותה שרגילה, עכ"ד, והרי דאף דלא עירבה עם הרגילה, דרק בכה"ג הוא דאמרינן דדוחין אותה אצל שאינה רגילה, הוי זה חוב לדידה במה שעירבו עלי' בשאינה רגילה, משום דעי"ז דוחין אותה אצל שאינה רגילה, והרי דהא דכשעירבה עם שאינה רגילה הותר רגילה לעצמו, היינו דהיא אסורה לעבור ברגילה, או עכ"פ אסורה להשתמש שם, וע"כ הו"ל חוב. [↑](#footnote-ref-28)
28. ויש מקום לפרש, דאף דדינא הוא דכופין על מידת סדום, ואינה רשאית לעבור במבוי, היינו דאיבדה את זכותה לעבור במבוי, דאם נשתייר לה הזכות לעבור במבוי, א"א לראותה כאורח, אך מ"מ ביד בני המבוי ליתן לה רשות לעבור במבוי בתורת אורח, וע"כ סתמו הראשונים ולא פירשו דהיא אסורה לעבור במבוי, - אך בד' ריו"נ ודעימי' מבו' דבאמת היא אסורה לעבור במבוי, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-29)
29. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרס"א להתיר מכח דינא דחצר שבין ב' מבואות במומר, אף דלא ישמע לנו, והובא בשו"ע סימן שפ"ה ס"ד, - אך לכאו' יש מקום לישב, דכיון דמדינא הוא אסור להשתמש שם, דכופין על מידת סדום, הרי דאף דבפועל ישתמש שם שלא כדין, אינו אוסר. [↑](#footnote-ref-30)
30. וזהו שכתב שם דכל הא דגוי אוסר כשאינו יותר על בית סאתים וישראל אוסר כשהוא יותר על בית סאתים, היינו רק כשפתוח ע"י חלון דע"ד, דאינו ראוי ליכנס ולצאת בו אלא ע"י הדחק, אך כל שיש לו פתח גדול, אינו אוסר בכל גווני, דהו"ל כב' חצירות פתוחות זל"ז ופתוחות לרה"ר דאין אוסרות זע"ז, ולכאו' הוא משום דינא דהכא דדוחין אותו למקום שאינו אוסר בו, - אך הרשב"א שם נחלק ע"ד הראב"ד, ולדעתו צ"ל דאף כשיש לו פתח גמור לרה"ר ל"ש בזה דינא דהכא, וזה מתפרש למש"כ האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ג, או למש"כ החזו"א בסימן פ"ו סקי"ט, ואכמ"ל.

    ויש להוסיף, דאי נימא דטעמא דהראב"ד הוא משום דינא דסוגיין, מבו' מזה דדינא דסוגיין דדוחין אותה הוא אף בגוי, והחזו"א בסימן פ"ו סקי"ט נסתפק בזה דבגוי לא שייך כופין על מידת סדום, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-31)
31. והאו"ז בסימן קפ"ב כתב להוכיח דקי"ל דאין עירובו עירוב, מהא דתניא לקמן פ' א' ואם משלהן צריך להודיע, ופירש"י שם דהוא משום דשמא מקפיד בעירובן והמקפיד על עירובו אין עירובו עירוב, - אך לדעת הרשב"א ודעימי' דקי"ל דעירובו עירובו, צ"ל כמש"כ הגאו"י לקמן שם דאף למ"ד דהוי עירוב, ה"מ כשנותן פת ומקפיד, אבל התם אימא עינו צרה ולא בעי למיהב כלל, ועי' בשפ"א שם במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-32)
32. וזה דבר חדש דדינא דמקפיד על עירובו דהכא, הוא כשיש לו קפידא בעלמא אם יקחנו חבירו, אף שאם יבא ליקח יתננו לו, - ויש להסתפק בדעת ש"ר אם מודו להך מילתא דמקפיד על עירובו הוא גם כשיש לו קפידא בעלמא, או דס"ל דהיינו רק היכא שאינו מתרצה ליתן את העירוב כלל, ואי נימא דאף כשיש לו קפידא בעלמא הו"ל בכלל מקפיד על עירובו, י"ל דרק בכה"ג הוא דפליגי, אך כל שאינו מתרצה ליתן את העירוב כלל, ליכא לעיקר החפצא דעירוב, (ומה שעמדו הראשונים בההיא דלקמן ס"ח א', י"ל דהוא משום דס"ל דגם התם אין המכוון שלא הי' מניח להם ליקח, שהרי הקנה להם ואינו רשאי לעכבם, אלא היינו דלא הי' מתרצה ליתן להם, וזהו שדנו הראשונים דתליא בדין מקפיד על עירובו), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. ונתחדש עוד בד' הרמב"ם, דאף בכה"ג שהוא מקפיד על יין ושמן שאינו מן השיתוף בטל השיתוף, והרשב"א לקמן ס"ח א' תמה ע"ז, עיי"ש, והב"י בסימן שס"ו כתב די"ל דמכוון הרמב"ם הוא כשביקשו ממנו יין ושמן של שיתוף. [↑](#footnote-ref-34)
34. אך בד' הבה"ג בהל' עירובין מבו' דס"ל דקי"ל דהחולק את עירובו הוי עירוב, ורק אם חלקו בב' בתים ל"ה עירוב, וההגמי"י בפ"א מעירובין אות ז' תמה ע"ז, ועמש"כ בזה בהעמק שאלה סימן מ"ט סק"ה. [↑](#footnote-ref-35)
35. ויש להסתפק אם הוא משום דב' בתים הוי חילוק טפי, ובזה ל"מ אף בדמליין למנא ואייתר, או דהוא משום דבב' בתים לא משכח"ל להא דמליין למנא ואייתר, דאף דלא הי' בידם ליתן את כל העירוב באותו הכלי, אכתי יש בידם ליתן את כל העירוב באותו הבית, דכיון דב' בתים הוי חילוק טפי, הרי דגם בגונא דא"א ליתן את כל העירוב יחד בכלי א', אכתי יש ליתנו בבית א'. [↑](#footnote-ref-36)
36. ואמנם זה תליא בפלוגתת רבוותא אם לדעת רב ששת מהני עירוב בב' כלים אף בפלגי' מיפלג, ונת' להלן, דאי נימא דמהני, י"ל דמה שאמרו התם דבב' בתים ל"מ אף לב"ה, הוא רק בכה"ג דפלגי' מיפלג, אך באמת אם לרב ששת מהני עירוב בב' כלים אף בפלגי' מיפלג, לא מצינו כלל דחלוק היכא דפלגי' מיפלג מהיכא דמליין למנא ואייתר, וממילא דהא דבב' בתים ל"מ, הוא אף בדמליין למנא ואייתר. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכל מקום הנידון בזה הוא אי נימא כמשמעות הסוגיא לעיל דהא דל"מ בב' בתים, הוא מכח דינא דחולק את עירובו, אך אי נימא דכשנותנים את העירוב בב' בתים ליכא לעיקר העירוב, וכמו שדן החזו"א בסימן פ"ה סק"ט, ונת' לעיל שם, ודאי דל"מ אף בדמליין למנא ואייתר. [↑](#footnote-ref-38)
38. ותמוה מש"כ הערוה"ש שם סי"א דכל הא דחולק את עירובו אינו עירוב הוא רק כשחילקו מחמת קפידא, עיי"ש, והובא בס' חכמת הלב פ"ג סקנ"ב, ולא הביא ד' הב"י המפורשים דבכל ענין ל"מ משום דלא פלוג רבנן במילתייהו.

    ואמנם בעיקר הדברים יש להעיר ממש"כ הרשב"א וש"ר לקמן ע"א לקמן ע"א א' דלדעת אביי כל הא דל"מ עירוב בב' כלים, הוא רק כשחילקוהו מדעת, דנראין כמקפידין על עירובן שלא יתערבו, ובכה"ג ל"מ משום דמה שמו עירוב שמו ואי"ז מעורב, ומשא"כ התם שלא חילקוהו מדעת, שהרי לא נשתתפו מתחילה ע"ד עירוב, אע"פ שהוא בב' כלים אין כאן הקפדה, וע"כ מהני אף בכה"ג, עיי"ש, ואף דלא קי"ל התם כאביי, הרי י"ל דהוא משום דהתם ל"מ אף במליא למנא, משום דלא גבאוהו לשם עירוב, וכמש"כ רש"י וש"ר שם, אך לא מצינו דלא קי"ל כאביי גם בהא דהיכא דליכא הקפדה מהני אף בב' כלים, - וצ"ל דשאני התם שלא נשתתפו לשם עירוב, דאין החלוקה מורה כלל על הקפדה, אך כשנשתתפו לשם עירוב, אף אם בפועל חילקוהו מטעם אחר, לא פלוג רבנן. [↑](#footnote-ref-39)
39. וצ"ע דמ"ט אמרינן בזה דלא פלוג רבנן, הרי דלכאו' עיקר דינא דחולק את עירובו, הוא דחלוקין הם המערבין זמ"ז, ובזה אמרינן דאף אם חלוקין הן שלא מחמת קפידא לא פלוג רבנן, וכל דיש לכולם חלק בכל כלי, אי"ז בכלל חולק את עירובו, - ושמא הוא משום דאף בכה"ג דיש לכולם חלק בכל כלי, כיון דלדיורי העירוב בעינן להאוכלין שבב' כלים, נמצא דאין דיורי זה מעורבין עם כל דיורי חבירו, אלא מקצתם מעורבין עם מקצתם, ומקצתם מעורבין עם מקצתם, וע"כ ל"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-40)
40. ולכאו' מכוון דבריו הוא משום דבכה"ג דהוא מזכה לכולם, יש לכל בני החצר חלק בב' הכלים, - אך למש"כ הבית מאיר דגם כשיש לכל בני החצר חלק בב' הכלים ל"מ, לכאו' ה"נ כשזיכה אחד בעד כולם ל"מ כשנתנו בב' כלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
41. ושם סקל"ג כתב דהא דל"מ עירוב בב' בתים הוא אף כשמזכה משלו לכולם, ושמא הוא משום דס"ל דהא דל"מ בב' בתים אי"ז מדינא דחולק את עירובו, אלא הוא משום דבטל עיקר העירוב, וכמו שדן החזו"א בסימן פ"ה סק"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. וצ"ע דאם בב' מקומות בבית א' ל"מ, מ"ט אמרו דהחולק את עירובו בב' בתים ל"מ, הרי אף בב' מקומות בבית א' ל"מ, - ואמנם י"ל דהיינו משום דבב' בתים ל"מ אף בדמליין למנא ואייתר, אך לכאו' אם בב' מקומות ל"מ אף בלא כלי, הדין נותן דאף בדמליין למנא ואייתר לא יועיל ליתנו בב' מקומות חלוקים, ושמא י"ל, דבמליין למנא ואייתר, כיון דבלא"ה הוי בב' כלים, שפיר מצי ליתנו בב' מקומות חלוקים, (שהרי אף אם יתננו במקום א', אכתי ה"ז חלוק מכח חילוק הכלים), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
43. וביותר צ"ע במש"כ החכם צבי דבכה"ג בטל עיקר ענין העירוב, דעדיין רשות החצר ורשות המבוי חלוקין לב' בתים או לב' חצירות, וזה צ"ב, דמה לי דהן חלוקין לב' בתים או לב' חצירות, הרי הוו ב' הבתים וב' החצירות של אותם דיורים, - ויש להוסיף, דאין לומר דדברי החכם צבי קיימי בגונא שחילקו את העירוב עצמו ולא הי' בכל ביהכנ"ס פת של כולם, דלהדיא מבו' בדבריו שם דלא כן, וכמו שהוכיח בתשו' דברי מלכיאל ח"ה סימן רל"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-44)
44. ומש"כ שם לדעת הר"ח ודעימי', דאם יש לבעה"ב ב' בתים בחצר, והניחו עירוב בבית א', צריך ליתן חלק בעירוב משום ביתו השני, לכאו' הוא נסתר מדינא דאחין מקבלי פרס, דכשעירוב בא אצלם עירוב א' לכולם, ובד' כמה מקמאי מבו' דהוא אף כשהעירוב בא לבית א' מן האחים, משום דבית שמניחין בו את העירוב א"צ ליתן פת, והרי דאף דיש להם כמה בתים והעירוב בא לבית א' מהן, א"צ ליתן פת בשביל שאר הבתים, ושמא התם עדיף, דכיון דהן מקבלין פרס מבית אביהם, חשיבי כל הבתים כבית א', ומשא"כ במי שיש לו ב' בתים, דאף דב' הבתים הם של אדם א' ואין בהן דיורים חלוקין, מ"מ לא חשיבי כבית א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
45. ואין לומר דע"י שקבעו דירתם בבית זה, הו"ל כמו שעקרו דירתם מבתיהם, דאכתי תיקשי לרש"י לטעמי' דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, דהיאך מותר להוציא מבתי כולם לחצר, וגם תיקשי לדעת ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, לדעת הריטב"א ודעימי' דמדינא שמה דירה, וגם דא"כ הי' בדין דיהא מותר להוציא מבתיהם לחצר אחרת, כיון דהו"ל כדירה בלא בעלים, וזה ודאי אינו. [↑](#footnote-ref-46)
46. ויש לפרש עוד בזה, דע"י דעיקר דירתם משותפת היא וכל החצר והבתים שבתוכו מיוחדים לבית זה, חזינן לכולהו כרשות דיורים אחת, ודירת כל א' בביתו הוא בתורת רשות דיורים זו, וע"כ חשיב דירת כל א' בביתו כדירה של כולם, ועד"ז יש לפרש גם בדינא דמקבלי פרס, ואכמ"ל, ולפ"ז י"ל דלא פליגי רש"י והרמב"ם. [↑](#footnote-ref-47)
47. ויסוד הדברים הוא, דעיקר דין עירובי חצירות אינו שלא לטלטל מרשות "ראובן" לרשות "שמעון", אלא הוא שלא לטלטל מרשות לרשות החלוקה ממנה, והאופן לחלק ב' הרשויות זמ"ז הוי ע"י חילוק בעלים, וכמש"כ רש"י לקמן צ"א א' ד"ה וקרפיפות דרשות מתחלקת מחמת שינוי בעלים, וחזינן דאיכא גווני דחילוק רשויות אף כשהם של אדם א', כחצר וקרפף, ואכמ"ל, וע"כ אף דכל אחד דר לבדו בביתו, מ"מ כיון שדירתו נטפלת לדיורים בבית שהניחו בו העירוב, או לדיורי האב, אי"ז רשות חלוקה. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובפירש"י לקמן ע"ב ב' ד"ה אבל כתב, דה' שעירבו את חצירם, ובאין לערב עם חצר אחרת, אם העירוב בא לבית א' מהן כולן שוין שם וא"צ ליתן פת, ולכאו' מבו' מזה דחשבינן דכל הבתים הם של כל בני החצר והם דרים בכולם, וע"כ א"צ כולם ליתן פת, דהו"ל כבית שמניחין בו את העירוב דא"צ ליתן חלק בעירוב משום שהוא דר שם, - אך י"ל דהא דא"צ כולם ליתן פת, הוא משום דאותו הבית עביד שליחותא דכולהו, דכ"ה דאם אחד מהם מוליך פת לחצר אחרת, ה"ז מועיל לכולם, משום דשליחותא דכולהו עביד, ה"נ אם העירוב בא לבית א' מהן, דהוא דר במקום העירוב, ה"ז מועיל לכולם, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל מ"ח ב' (ד"ה לרב יהודה) דהא דמהני כשבא העירוב לבית א' מהן, הוא משום דשליחותא דכולהו עביד, (ואך דבדבריהם יש לפרש דאיירי כשנתנה החצר האמצעית פת גם בעירוב השני, וכאשר כ"ה לדעת הפרישה, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-49)
49. והקרבן נתנאל בסימן י"ג סק"כ פירש בד' הב"ח והט"ז דאף למ"ד דעירוב משום קנין מהני גם עירוב משום דירה, וע"כ הוא דבית שמניחין בו את העירוב א"צ ליתן חלק בעירוב, ועיי"ש שהק' ע"ז ממשה"ק התוס' אהא דמהני בבעה"ב שהי' שותף עם שכניו אף שלא הקנו זל"ז, ואם לכו"ע מהני גם עירוב משום דירה, הרי לק"מ, - ולכאו' מוכח כן עוד ממה שאמרו דלמ"ד דעירוב משום קנין ל"מ עירוב בפמשו"פ, ולא אמרינן דיועיל עירוב בפמשו"פ משום דירה, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש דאף במערב סתמא דבעינן שיהא בו חשיבות אוכל, מ"מ בעינן שיהא גם ראוי לקנין, והיינו משום דל"מ העירוב אלא משום קנין, - ועי' בעצי אלמוגים סימן שס"ו סק"ה שכתב לפרש לד' הט"ז בע"א. [↑](#footnote-ref-50)
50. ואף דבסוגיין מבו' דההקנאה היא בעד הפת, צ"ל כמבו' בד' המהר"ם בסוכה שם דהיינו דבעד הפת מקנה להן בעה"ב את דירתו, ומכח דמקנה להם את דירתו, הם מקנים את רשותם, ועי' בקונט' לב יצחק שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-51)
51. ומשה"ק הא"ר שם דמ"ט לא אמרינן דנפ"מ כשפירש לשם קנין אם מהני להניחו בבית שאין ראוי לדירה, י"ל דזה בכלל מה שאמרו דאיכא בינייהו כלי, דה"ז מועיל בתורת הקנאה אף כשאין לו פת שם, וממילא פשיטא דבכה"ג אין מקום להצריך להניח מידי בבית הראוי לדירה, דכלל א"צ להניח את הכלי, ויש להוסיף עוד עד"ז, דבכה"ג שפירש לשם קנין ל"ב כלל שיהא הכלי קיים בשעת קניית העירוב, ואף אם נאבד קודם ביה"ש שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-52)
52. ועיי"ש שעמד ע"ד התוס' בד"ה מפני דפשיטא להו דאף בגונא דמהני עירוב בכלי, מ"מ ל"מ עירוב בשאר אוכלין, וצ"ע, - ומשה"ק עוד דמ"ט דמ"ד דעירוב משום דירה ולא משום קנין, אף שהקנה לו הדירה בפירוש, ומ"ט לי"ב לדינא דבית שמניחין בו את העירוב דא"צ ליתן פת, ומה לי כל הבית או שיש לו חלק בבית, לכאו' בפשיטות י"ל דאף שהקנה לו הדירה בפירוש, מ"מ כיון שבפועל אינו דר שם ל"מ מידי, וע"ד שהוכיח החזו"א מכ"ד דרשות האוסרת לא תליא בקנין ממון אלא בדיורים. [↑](#footnote-ref-53)
53. ומש"כ בשם הראב"ד דהא דמהני קנין בפמשו"פ הוא רק בכלים ולא בבגדים, לכאו' היינו דהא דבחליפין ל"ב שו"פ, הוא משום דכלי חשוב למלאכתו, וכמש"כ הר"ן בקידושין ג' א', וזהו דתניא דקונין "בכלי" אע"פ שאין בו שו"פ, אך בדבר שאינו כלי גמור, אף אם ה"ז מועיל לחליפין, מ"מ בעינן שיהא בו שו"פ, ונפ"מ בזה למ"ד דפירי עבדי חליפין, אם מהני אף שאין בהן שו"פ, עי' בתשו' נובי"ת יו"ד סימן ר"א, ועי' עוד בקונט' הראיות להריא"ז בב"מ מ"ז א' שנראה שנסתפק בזה אם בעצים ואבנים (להצד דהן עושין חליפין), בעינן שיהא בהן שו"פ, ובשם הרי"ד כתב דל"ב שיהא בהן שו"פ. [↑](#footnote-ref-54)
54. והחזו"א בסימן ק"א סוסק"ג כתב דהיינו רק בבית של קטן, אך בית הפקר מניחין כולן עירובן וקונין בו דירה, - וצ"ע דמ"ש לקנות דירה ברשות הפקר, ע"י נתינת סודר או מעות לחבירו. [↑](#footnote-ref-55)
55. וי"ל דהא דבעינן לדינא דאחד מוליך לכולם, הוא משום הדעת דבעינן לעשיית העירוב, דמהני דעת אחד מהן לערב לכולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
56. וצ"ע בה' שעירבו תחילה בחצרם ובעה"ב שהעירוב בתוכו לא נתן חלק בעירוב, ואח"כ מוליכין את העירוב עצמו לחצר אחרת, אם ה"ז מועיל אף דאחד מהם אין לו חלק בעירוב. [↑](#footnote-ref-57)