ואלו קשרים1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 15 ואלו קשרים

ואילו קשרים1 – יצחק טחן

**פרק ואלו קשרים המתוקן קייץ תשעט**

**דף קיא עמוד ב**

**בחלוקה בין סוגי הקשרים בדאוריתא ובדרבנן**

1. **מתניתין ואלו קשרים שחייבין עליהן קשר הגמלין וקשר הספנין וכשם שהוא חייב על קישורן כך הוא חייב על היתרן רבי מאיר אומר כל קשר שהוא יכול להתירו באחת מידיו אין חייבין עליו.** יעוין בגמ' לקמן קי''ב ע''א דמעמידה דאיכא ג' דרגות באיסור קשר דאיכא גוונא דחייב חטאת ויש פטור אבל אסור ויש דפטור ומותר. ובגדר הקשר דחייב מה''ת איכא פלוגתא יסודית ברבותינו הראשונים אי בעינן שתי תנאים גם מעשה אומן וגם קשר של קיימא או דהעיקר תליא בהא דהוי קשר של קיימא. רק יעוין במג''א שי''ז סק''ה בסוף דבריו דמביא מהעולת שבת דנקט דלדעת רש''י והרא''ש חייב או על קשר אומן או על קשר של קיימא וראייתו מדמשני הש"ס על הני תרי ברייתות דקתני חייב ותניא אידך פטור אבל אסור, דהא דקתני חייב מיירי במעשה אומן והא דקתני פטור מיירי במעשה הדיוט, ומוכח דגם הרא"ש סבירא ליה דבמעשה אומן גרידא חייב אפילו אינו של קיימא, אולם יעוין במג''א דדחה ראיתו דהא דמשני הש"ס הא דתני חייב במעשה אומן הכונה שהוא של קיימא דהיינו לעולם או לזמן ארוך, ונקט מעשה אומן דאורחא דמילתא דאומן קושר של קיימא.

**ואי תליא רק בהא דהוי קיימא,** א''כ באופן דהוי לקיום מועט הוי דרבנן, והיכא דעומד להתיר באותו יום לא הוי בר קיימא כלל ומותר מדרבנן, ואי בעינן לתרוייהו יעוין באבנ''ז או''ח קע''ח דמוכיח דהאופן שבו איכא איסור דרבנן הוי רק היכא דאיכא לחד מהתנאים או מעשה אומן או קשר של קיימא אולם בקשר של קיימא קצת במעשה הדיוט לא גזרינן אטו קיימא לגמרי במעשה אומן, אולם יעוין בשו''ע הרב סעיף ב' דנקט דגם לרמב''ם בקשר של קיימא קצת אסור וכן נראה בכלבו סימן לא וז''ל, וכתב הר"ם, חלוק ומכנסים שנקשרו יחד אין להתירן בשבת, לפי שכל קשר שאין מתירין ביומיה פטור אבל אסור, וזה רגיל אדם להניח אפילו שבוע קשורין אולם בפמ''ג במ''ז סק''א וכן במ''ב סק''ה נקטו דלרמב''ם רק בקיימא גמור במעשה הדיוט אסור מדרבנן.

**בבאור הגזירה דרבנן בקשר של קיימא במקצת**

1. **ובעיקר גדר הקשר האסור מדרבנן בפשטות נראה דכיון דלפעמים משאיר את הקשר לזמן מועט איכא למיחש שמא יעשה גם קשר גמור, אולם יעוין ביראים** סימן רע''ד דנקט דסיבת הגזירה מחמת דבהנהו דמנתה הגמ' איכא חשש שימלך וישאירנו לעולם וז'ל, כל קשר שפעמים נמלך ומבטלו לעולם אף על פי שתחלת עשייתו לא היתה על מנת להניח לעולם שם כדתנן יש לך קשרים שאין חייבים עליהם כקשר הגמלים והספנין, ולפי''ז יצא חומרא דגם בקשר העשוי ליומוהיכא דאיכא חשש שישאירנו אסור מדרבנן וכן הביאו להלכה המג''א ס''ק כ' ובמ''ב ס''ק ל''ד. ויש לעיין בעיקר דבריו דהחשש שמא ישאירנו לעולם דלכאורה ליכא בזה איסור דאוריתא וא''כ אמאי איכא בזה גזירה ובאמת יעוין בפמ''ג בא''א שי''ז ס''ק כ' דדן בזה וז''ל, ומיהו יש לומר אסור אבל אין חייב חטאת כשדעתו שלא יניח שם לעולם. אלא דצ''ב בבאור הצד דאסור מדאוריתא דכיון דבשעת הקשר לא הוי קשר של קיימא מה שייך לתובעו למפרע על מה שכעת מעמיד את הקשר כקשר של קיימא. והג''ר רפאל איזנברג הביא מרבינו יהונתן בעירובין [דף לה ע''א ברי''ף] דכתב וז''ל, אבל קשירה ''דאפשר שיבא בה לידי חיוב חטאת'' אפילו באמצע הכינור ''דזימנין דשביק ליה התם זמן ארוך והוי קשר של קיימא'' לא התירו לך אפילו במקדש דגזרו רבנן על כל קשירה אע''ג דלא שביק לה אטו היכא דשביק לה עכ''ל. ומבואר דמחויב מדאוריתא. וכן מבואר במהר''ח אור זרוע סימן רטו וז''ל, אכן סבורני שפי' רש"י שאינו קרוי קשר של קיימא אלא שאינו חושש להתירו עולמית, אבל אם צריך להתירו אפילו לזמן מרובה לא הוי קשר של קיימא. ''ומ"מ שמא יכול כאן לבא לידי איסורא דאורייתא שלא ימצאו בעליהן לעולם ולא יחוש להתיר קשרם לעולם''. ומבואר ג''כ דשייך שיחול חיוב מדאוריתא ע''י התחדשות מצב שלא מוצא את הבעלים של התפילין וממילא הקשר נשאר לעולם. ובבאור הדבר נראה דכיון דהקשר מצד עצמו עומד להתקיים לעולם בלי שיתירו אותו נמצא א''כ דכבר בשעת עשיתו כל מה דהותר לו הך עשיה הוי מחמת מה שעומד להתיר את הקשר וא''כ כל כמה דלא התיר את הקשר ליכא לו מעיקרא היתר על הך מעשה ונתבע עליו קרבן.

**בגדר האיסור דרבנן בקשר שאינו של קיימא אי הוי מלאכת קושר מדרבנן**

1. **ובעיקר גדר איסורא דקשר דרבנן באינו של קיימא לפי מה שנתבאר נראה דהוי מחמת גזירה אטו קשר דאוריתא או בהאי קשר גופיה או שמא יבא לעשות בעלמא קשר גמור**. **אלא דיעוין בדרכי משה** ריש סימן שי''ז דנראה דבריו דהוקשה לו גדר האיסור דרבנן לדעת הרמב''ם בקשר דאומן דלא הוי קיימא כלל ודעתו להתירו בו ביום וז''ל, ובגמרא מוכח פרק כלל גדול (עד ב) דאפילו בקשר אמיץ וחזק כל שקשרו על מנת להתירו אין חייבין עליו דפריך התם והא על מנת להתיר הוא וכו' ומכל מקום נראה דזהירין ביה משום דאף על גב דאין חייבין עליו מכל מקום אסור מדרבנן מידי דהוי כעקירה בלא הנחה דאיתא בריש פרק קמא דשבת (ג א) דאסור מדרבנן וכן במוחק שלא על מנת לכתוב כמו שכתב המרדכי סוף פרק כלל גדול (סי' שסט) והוא הדין בכל שאר מלאכות. ויש לעיין מה הוקשה לו בהאי איסורא דרבנן דקושר דמ''ש משאר איסורי דרבנן דאיכא בהו איסורים שנובעים מגזירות. ונראה דאיכא תרי דיני באיסורי דרבנן דאיכא שבות דרבנן דנובע מגזירות, אולם בהנהו מלאכות דאסרי מדרבנן הוי ''איסור מלאכה מדרבנן'' ולכן נקטה המשנה פטור אבל אסור דכלפי דרבנן הוי רק פטור מחיובים. ולהכי הוקשה לדרכי משה דהיכא דהוי קשר שאינו של קיימא מה שייך לאוסרו בתורת מלאכת קושר מדרבנן [ונראה דבקיימא קצת כמו שנקט רש''י לא הוקשה לו כיון דאיכא בה גזירה שמא יעשה אותו קש''ק א''כ אפשר שרבנן ראו בזה כבר התחלת קשר ואסרוהו בתורת קשר משא''כ היכא דלא הוי קיימא כלל]. ומיישב דמצינו כעי''ז בעקירה בלי הנחה דחסר בזה את גוף המלאכה דהוי רק העברה בלי הנחה ברשות השניה וס''ל דההנחה והעקירה הוי מגוף המלאכה וכן הע''מ לכתוב במוחק הוי גרעון בגוף המלאכה [לא מבעיא אי מהות המלאכה היא התעסקות בהכשר הכתיבה אלא גם אי נימא דהמלאכה היא ההתעסקות במחיקה אולם הא מיהא דהמשמעות של המלאכה היא רק מכח הכשר הכתיבה שנעשה מזה, ולא הוי חסרון ''מקלקל'' אלא דהוי בעצם היחס של הפעולה כפעולה שיש בה קידום, דבכל מקלקל עצם המלאכה יש בה קידום ותיקון רק עשאה באופן של קלקול, משא''כ במוחק דלולי הכשר הכתיבה הוי מעשה בלי שום תוכן חיובי]. ומכח זה הוכיח דשייך איסור מלאכה גם אי מדאוריתא הוי גרעון בגוף המלאכה כיון דסכ''ס עושה פעולה שיש בה את מציאות המלאכה אפילו שליכא בה את תוכן המלאכה.

**ויעוין ברמב''ם** פ''י משבת ה''א ב' 'חילק בלשונו בין איסורא דרבנן דקשר של קיימא ולא הוי מעשה אומן דנקט לישנא דפטור לקשר שאינו של קיימא והוי מעשה אומן דנקט לישנא דאסור ובמהר''י קורקוס בפירושו על הרמב''ם שם מבאר דבקשר של קיימא החידוש הוא הפטור משא''כ בקשר שאינו של קיימא החידוש הוא האיסור. והגר''ר איזנברג דן לחלק בין הנך תרי איסורי דבקשר שאינו של קיימא הוי רק גזירה ובקשר של קיימא הוי מלאכה מדרבנן.

**ובעיקר גדר קשר דאוריתא יש לעיין** ראשית כל. המציאות שמוגדרת ''קשר'', שנית. גדר ''קשר בר קיימא'', שלישית. גדר ''מעשה אומן'', רביעית. הא דנקט ר''מ דקשר שיכול להתירו לא הוי קשר אי הוי חסרון בפני עצמו או דשייך להא דבעי קשר בר קיימא, חמישית. בבאור הא דבעינן להנך תנאים במלאכת קושר.

**בגדר המציאות ד''קשר'' ובאור החילוק בין קשר לעניבה**

1. **בדין קושר מלבד התנאי של בר קיימא ומעשה אומן איכא נידון מוקדם בעיקר מציאות הקשר.** ומצינו בזה כמה נדונים האחד פלוגתת ר''י ורבנן אי עניבה הוי כקשר, ויעוין בגמ' בעירובין צ''ז דדנה אי לקשר תפילין מהני עניבה ומבואר שם דהנידון הוא גם אליבא דרבנן, רק דלרבנן קשיא דאי עניבה לא הוי כקשירה בשבת א''כ אמאי המוצא תפילין לא קשורות לא יענבם ברצועות ויטלטלם [דלטלטל בעינן שיהו קשורות דרק בזה הוי דרך מלבוש], אולם ביסוד הדבר מבואר בגמ' דגם לרבנן שייך למימר דיהני עניבה לקשר דתפילין [יעוי''ש בתוס' ד''ה אמר ר''ח] **ומבואר דהנידון אי עניבה כקשר הוי נידון בחיובא דקושר דשבת ולא במושג קשר בעלמא**.

**אולם יעוין ביש''ש ביבמות פי''ב סימן ו' בבאור הפלוגתא אי מהני עניבה בנעילת סנדל לחליצה**. וז''ל, אבל לעולם אם עונבו ב' עניבות נמי מהני, דהא מהודק כמו קשירה, כדאיתא בריש אלו קשרים (שם) ולענין שבת הוא דלא הוי קשירה, דבעינן דומיא דמשכן, אבל הכא, דמשום להדק המנעל ברגלו הוא דבעינן קשירה, ובהכי שפיר מהדקי, ובבאור השיטות דבעינן קשר בדווקא יעוי''ש וז''ל, אותן שסוברים דלא עבדינן עניבה, דדומיא דשבת בעינן, מאי טעמא, בשלמא גבי שבת ילפינן ממשכן, אבל הכא גבי חליצה, משום הידוק הוא א"כ מ"ט דלא מהני, ואפשר שסובר מ"מ שם קשר בעינן, כדי דלהוי חליצה מעליותא עכ''ל. ויעוי''ש דדן לפי''ז דבחליצה יהני קשר ע''ג עניבה גם אי נימא דבשבת בעי דוקא שתי קשרים, רק דמביא שם את שיטת הסמ''ק דגם בחילצה בעי שני קשרים דומיא דשבת. ויעוי''ש עוד דנקט דמבחינת ההידוק קשר ע''ג עניבה יותר חזק מקשר ע''ג קשר, ואפ''ה איכא שיטות דבשבת מחייב רק בקשר ע''ג קשר.

**ומבואר בדבריו דמבחינת ההידוק והחיבור שנעשה ע''י הקשר ליכא מעליותא לקשר יותר מעניבה ע''ג עניבה אלא רק דלשבת בעי ''קשר''**, רק דדנו אי בחליצה גם בעי שם ''קשר'', ויש לעיין בכונתו דאי נימא דהא דבעי קשר בשבת הוי מחמת צורת המלאכה באופן דנימא דהמלאכה היא בעצם ההתעסקות בעשית הקשר עצמו ולא מחמת התוצאה של החיבור שנעשה ע''י הקשר א''כ מה שייך למימר דנילף משבת לחליצה את המושג ''קשר''. ומוכרח דבקשר איכא משמעות בעצם אופן החיבור. ואולי אפשר לומר דבקשר היחס של החיבור הוא לא כחיבור חיצוני בין שתי הדברים ע''י הידוק אלא כדבר אחד.

**רק דיש לעיין מהא דחזינן בגמ' בעירובין דגם בשם קשר ליכא ראיה משבת**, וגם לרבנן דבעו קשר אפשר דבתפילין סגי בעניבה, ויעוין בפוסקים דפליגי להלכה אי מהני עניבה [יעוין בשער הציון ש'א ס''ק קצו], ומבואר דגם היכא דבעי קשר לא ילפינן משבת. **ובאמת יעוין בשו''ת אבנ''ז קפ''ה דמבאר דהא דבעו רבנן קשר בשבת הוי מחמת דבמשכן כתיב ''מלאכת** **מחשבת''** ופרש"י פרק קמא דביצה [יג ע"ב] מלאכת אומנות ואם כן מוכרח דהיו קושרין דוקא. ועל כן סבירא להו לחכמים להתיר עניבה. הגם דבתולדות שאר מלאכות לא בעינן שיהי' במשכן. מכל מקום אין זה כלל גמור. וסבירא להו לחכמים עניבה רחוק מאוד מקשירה ואפילו תולדה לא הוי, אבל בתפילין שאין ענין למשכן עניבה כשרה עכ''ל. ומבואר בדבריו דהא דבעי קשירה הוי מכח מלאכת מחשבת. וצ''ל דגם לשיטות דלא בעי קשר אומן לעיקר מלאכת קושר אולם הא מיהא את צורת הקשר ודאי בעינן דבזה ודאי בעינן ליחס של מלאכת אומנות.

**ובעיקר הבאור בגמרא בעירובין נראה דאפשר לבאר על פי יסוד הגרי''ז [יעוין חידושי הגרי''ז פ''ג הט''ו מהלכות תפילין] דעיקר ההלכה דקשר של תפילין היתה על עצם הצורה של הקשר שיהיה הקשר עשוי בצורה זו דווקא,** ועיקר קושית הגמ' בעירובין מההלכתא דקשר להא דעניבה לא מהני, הוי כמו שמבואר שם בגמ' דהביאה להא דר''נ דבעינן דנויהן לבר [היינו השין או לרש''י גם הדלת והיוד] ויעוי''ש ברש''י דמבאר דכיון דאיכא הלכתא בצורת הקשר איך יהיה עשוי ממילא דא''א זאת בעניבה. ולפי''ז נראה דלגוף החיבור סגי בעניבה ובזה ליכא להלכתא דקשר, וכל הנידון הוא על צורת הקשר אי מהני בזה עניבה.

**בדברי המיוחס לר''ן בבאור שיטת רבנן דפטרי בעניבה**

1. **בעיקר שיטת רבנן דלא מחייבי בעניבה** **יעוין במיוחס לר''ן** דף קי''א ע''ב בהא דדנה הגמ' דר''מ מחייב בעניבה והקשה תוס' מהא דמבואר דרבנן דפליגי אר''י וס''ל דעניבה לאו קשר היינו ר''מ, ויעוי''ש בר''ן דמביא מרבינו יהונתן דמיישב וז"ל, **דההיא שרי משום דאינה עניבה, שרוצה שתתקים שנה או שנתים.** ומבואר דהא דס''ל לרבנן דעניבה לא הוי קשר הוי מחמת דלא הוי לעולם ממש. ובפשטות נראה דבקשר גמור חשיב בשיעור זמן זה ''בר קיימא'' דאי גם בקשר גמור לא חשיב בר קיימא אמאי פליג ר''י הרי ר''י מודה דליכא חיוב בלאו בר קיימא [וכן נקט במיוחס לר''ן להדיא בדף קי''ג], וא''כ מוכח דחשיב בהכי ''בר קיימא'' ורק בעניבה מאחר דלא הוי קשר גמור, בשביל לאשוויי בר קימא בעינן דיעמוד לעולם. ולכאורה מוכח מזה דהא דבעי ''בר קיימא'' הוי מהלכות הקשר, ולא הוי דין בפני עצמו דיהא מלאכה המתקימת, דאל''כ מה שייך שיהא בזה חילוקים בין סוגי הקשרים. ויעוין לקמן מה שנתבאר בגדר דינא דבר קיימא.

אולם בפשטות נראה דפלוגתת רבנן ור''י הוי בהך גוונא דמהדק טפי ודעתו שיתקיים לעולם, וכן מבואר בבאור הלכה סימן שיז סעיף ה בד''ה עניבה מותר וז''ל, ר"ל אפילו מהדקו יפה ודעתו שיתקיים כן תמיד עיין בריש פרק ואלו קשרים בגמרא עכ''ל. ומבואר דפלוגתת ר''י ורבנן הוי בהך גוונא דמהדק טפי ודעתו שיתקיים לעולם ורק דרבנן ס''ל דלחפצא דחיבור דקשר בעינן דוקא קשר.

**בבאור הר''ן דנקט דאיכא נפק''מ בין ר''י לרבנן לענין שזירה אי הוי כקשירה**

1. **יעוין בר''ן ע''ד ע''ב דנקט דאיכא נפק''מ בין ר' יהודה ורבנן לגבי שזירה אי חשיב קשירה** יעוי''ש דמישב בהא דמבואר בגמ' דתופר שתי תפירות חייב רק היכא דקשרן דלאל''כ הוי תפירה לא של קיימא, ובראשונים תמהו דא''כ יתחייב גם משום קושר. ובר''ן מיישב דקשרן הכונה שזירה, ולרבנן לא מחייב בזה משום קושר. ונראה דגם בשזירה החסרון מחמת דליכא בזה חיבור מוחלט בין שתי הקצוות אלא הידוק. ובעיקר דברי הר''ן דשזירה תליא בפלוגתת ר''י ורבנן יעוין ברמב''ן ובריטב''א בחד תירוצא דמישבים דאיירי בשזירה ולכן לא הוי קשר ומדבריהם נראה דהוי לכו''ע.

**בעיקר הנידון אי שזירה כקשירה אי הוי כפותל חבלים**

1. **בעיקר מה דנקטו הראשונים דשזירה לא הוי קשר יש לעיין מהרמב''ם פ''י ה''ח דנקט דפותל חבלים** ה''ז תולדת קושר ושזירה הוי כפתילה, ומבואר ברמב''ם דגם לרבנן שזירה הוי קשירה, ויש שרצו לומר דגם לרמב''ם הא הוי רק תולדה ואפשר דמאחר דליכא בזה קשירה אלא רק הידוק, א''כ מצד עצמו לא הוי קושר ורק היכא דאיכא תוצאה של עשית חבל עי''ז בזה איכא משמעות להידוקו כעשית קשר ע''י דאיכא משמעות בחיבור שנעשה בזה ויש לעיין.

ובעיקר דברי הרמב''ם יעוין באו''ש פ''י ה''ח וכן באבנ''ז קפ''ב דמוכיחים מהירושלמי דס''ל דהוי טווה וליכא בזה מלאכת קשירה. אולם מהא דמבואר בבבלי דף צה דגודלת לא מחייבת משום טווה מוכיח האו''ש דס''ל לבבלי דליכא בזה חיובא דטווה.

**בבאור שיטת ר' יהודה דמחייב בעניבה אי איכא בזה שייכות לקשר שאינו בר קיימא**

1. **בפשטות בגמ' בדף קי''ג נראה דהוי שתי דינים נפרדים**. ובקשר שאינו של קיימא מודה ר' יהודה דלא אסור מדאוריתא כמבואר בראשונים דמבארים הא דנקט ר''י במשנה שם דכל קשר שאינו של קימא אין חייבין עליו דכונתו לאיסורא דקשר שאינו של קיימא. ולפי מה שנתבאר דחסרון דעניבה נובע מחמת צורת הקשר ואדרבה מהדק טפי א''כ ודאי לא שייכא לקשר שאינו של קיימא.

**אולם יעוין ברמב''ן ברשב''א ובריטב''א עירובין צ''ז ע''א דבארו דהא דמתיר ר''מ לקשור את התפילין איירי בקשר רפוי דאינו של קיימא.** [והריטב''א ותוס' מוסיפים דעומד להתירו ולהחליף לקשר], ואפ''ה לר' יהודה מבואר בגמ' דאסור, ומבארים הראשונים דר' יהודה ס''ל דכל קשר גמור דהוי קיימא קצת מחייב ר''י וה''ה בעניבה דחשיבא כקשר גמור מחייב ר' יהודה גם בגוונא דהוי רפוי ועתיד להתירו. ויעוי''ש במלחמות וז''ל, ור' יהודה לטעמיה דמחמיר בקשירה דאפילו בעניבה מחייבו כ"ש בקשירה דכל שהוא קשר של קיימא קצת היה מחייב בו והכי מוכח בפרק אלו קשרין דכל קשר שהוא של קיימא כלל מחייב ר' יהודה ואפילו עניבה. ונראה מדבריהם דהאי כללא דר''י דכל קשר שאינו של קיימא חייב עליו [יעוין קי''ג ע''א במשנה] כונתו דכל דהוי קיימא אפילו קצת מחייב, וזהו יסוד דברי ר''י דמחייב בעניבה וצ''ב.

**ויעוין בגאון יעקב עירובין** צ''ז ע''א ד''ה הא, דהעיר בזה וז''ל, ור''י נמי לא פליג אהא דקשר שאינו של קיימא פטור ועניבה דמחייב ר''י בעניבה דמהדק כדאמרינן בריש ואלו קשרים והא מיהדק ובעניבה של קיימא עכ''ל. וכבר הערנו דברשב''א וברמב''ן ובריטב''א בדף קי''ג ע''א מבואר להדיא דר''י פטר בקשר שאינו של קיימא וצ''ב.

**בבאור הנידון אי בקשר אחד איכא בזה תורת קשר**

1. **נידון נוסף מצינו אי בקשר אחר איכא חיוב מדאוריתא**, יעוין בחידושי הר''ן דף ע''ד דהביא מהיראים דמוכיח מהא דלא מחייב בקשר את שתי התפירות משום קושר דקשר אחד לא הוי קשר. ויעוין במרדכי [מנחות פ''ד ס''ק תתקמ] דמביא בזה נידון בין רבותינו הראשונים אי קשר אחד הוי קשר, והנפק''מ בבאור הא דאיתא בגמ' בדף קי''ג דבחבל דלי עונבו לדעת רבנן, אי הכונה בעניבה אחת, או בעניבה ע''ג קשר, דאי קשר אחד לא הוי קשר הא דמבואר דלא יהא קושרו הכונה בקשר ע''ג קשר, וא''כ הא דמהני עונבו הוי ע''ג קשר, ונפק''מ לעניבה ע''ג קשר אי חשיב קשר.

**ויעוין במרדכי בסוגין שפו דפסק שעניבה מותרת רק ע''ג עניבה** אולם ע''ג קשר אוסר למרות דמסיק במנחות לענין קשירת ציצית דבעינן קשר ע''ג קשר, ומבאר האנשי שם סק''ג דהמרדכי נסתפק בדין קשר שע''ג עניבה ופסק לחומרא בתרויהו. ולהלכה יעוין ברמ''א שי''ז ה' מביא מהאגור דקשר שע''ג עניבה מותר.

**ויש לעיין בבאור הפלוגתא אי קשר אחד הוי קשר אי הוי נידון בגדר בר קיימא,** אי חשיב בהכי קשר בר קיימא, או דבקשר אחד ליכא כלל יחס של קשר, וכמובן דהמצב שיוצר את החסרון בקשר אחד הוא חוסר הידוקו, אולם החפצא הוא לא מחמת מה דעומד ליסתר אלא דמצב זה מגרע בעיקר מציאות הקשר והוי כהידוק בעלמא.

ולהנך שיטות דבקשר שע''ג עניבה הוי קשר מוכרח דהוי חסרון מחמת דלא הוי בר קיימא ובזה מהני העניבה לקיים את הקשר, ולהך צד דלא מהני יש לעיין אי הוי פלוגתא בשיעורא דבר קיימא, או דס''ל דקשר אחד לא הוי קשר כלל אלא כהידוק ובזה לא יהני העניבה דסכ''ס ליכא בהך חיבור צורת חיבור דקשר. ויעוין בבהגר''א סעיף ה' מה דמבאר הא דליכא חיובא בעניבה ע''ג קשר וז''ל, דקשר אחד לאו כלום הוא. ומבואר דלא הוי כלל קשר. ויעוין בשו''ע הרב סעיף ג' וז''ל, ואם אינו אלא קשר אחד בלבד בלא עניבה על גביו ''אינו נקרא קשר כלל'' ומותר לקשרו ולהתירו אפילו אם עומד להתקיים לעולם.

ויעוין עוד באבנ''ז סימן קע''ט סק''ד דמבאר ג''כ דלהנך שיטות דמהני עניבה ע''ג קשר הוי מחמת דהחסרון בקשר הוי מחמת שאינו מתקיים ולהצד דלא מהני יעוי''ש דמבאר על פי שיטת הרמב''ם דבעי מעשה אומן, ובזה הוי הלכה בצורת הקשר ומכיון דבכל חד לחודיה ליכא לצורת קשר לא מחייב.

**היכא דהיה קשר אחד מע''ש וקשר את הקשר השני בשבת אי מחייב וכן היכא דהוסיף קשר שלישי בשבת אי מחייב**

1. **יש שרצו לתלות בזה את נידון האחרונים בקשר בשבת רק את הקשר השני אי מחייב מכח הקשר השני**, דאי נימא דכבר בקשר הראשון איכא לחפצא דקשר ורק הוי חסרון במתקיים א''כ כשעשה את הקשר השני לא שייך לחייבו מצד הקשר השני כיון דכבר איכא לחיבור מכח הקשר הראשון ורק הוי חסרון במתקיים, אולם אי נימא דלא הוי כלל קשר נמצא דבקשר השני הוא העמיד את מציאות הקשר.

**ויעוין בשבט הלוי** ח''ח קע''ג דמביא מהמהרש''ם דאסר מכח דינא דלהשלים דאיתא בס''פ הבונה לגבי ארג חוט והשלימו לבגד. ויעוין בארצות החיים [למלבים סימן י''ג א' בארץ יהודה עמוד סה טור ג' ד''ה ולפי''ז סק''א] דמביא מהלבוש דכתב שתי טעמים באיסור קשירת ציצית בשבת, או מחמת דהוי קשר של קיימא או מחמת דהוי מתקן מנא. וכתב בארצוה''ח וז''ל, ונ''מ בין שתי הטעמים אם קשר אחד עשוי מכבר הוא עושה הקשר השני דאי משום קשר של קיימא הא בכאן אינו עושה רק קשר אחד ופטור ממילא משום קושר ליכא אבל לטעם של מתקן מנא חייב עכ''ל.

**אולם יעוי''ש בשבט הלוי דנקט דחיובו מכח הקשר השני לבדו**, דמאי איכפת לן שעשה כבר קשר סכ''ס כעת עושה קשר המתקיים דהרי ליכא שיעורא דב' קשרים אלא הוי מצב בקשר. ויש לעיין בדבריו דאי נימא דחשיב כבר קשר א''כ לא הוסיף ביחס של החיבור בקשר השני אלא רק נתן קיום לחיבור הקיים, ורק אי נימא דמלאכת קושר הוי בגוף עשית הקשר, והחיבור הוי הכי תימצי לשוויי קשר, א''כ בהא שייך למימר דניתן לחייבו על הקשר שני מצד עצמו, .

**ויעוין בשש''כ סימן טו הערה קעב דמביא מהגרש''ז דהיכא שהיה קשור כבר בשני קשרים והוסיף קשר שלישי דמחייב על הקשר השלישי מצד עצמו**, כיון דסכ''ס איכא הידוק מכח הקשר השלישי. ונראה דרק אי מטרת החיבור הוי רק לאשוויי כעשית קשר בהא שייך לומר דסגי בהאי חיבור לאשוויי כעשית קשר.

**שתי הצדדים בהא דרבנן מצריכים דוקא קשירה והמסתעף לגדר מלאכת קושר והנפק''מ לקושר ראש החוט**

1. **היוצא מהדברים דאיכא נידון יסודי בהא דבעי קשר ולא עניבה במלאכת שבת אי הוי מצב באופן החיבור כמו שמבואר ביש''ש, ולכן למדו מזה לקשר דחליצה או דהוי מצורת המלאכה דקושר.** ויש שדנו להוכיח דמלאכת קושר ענינה בגוף עשית הקשר משיטת היראים מובא ברמ''א שי''ז א' דהעושה קשר בראש חוט הוי קשר גמור ואי נימא דכל החפצא דמלאכת קושר מחמת החיבור, עשית קשר בראש החוט לא מחברת שום דבר, וע''כ דהחיוב הוא בעשית הקשר עצמו, אולם כבר העירו דהא פשיטא דגם אי נימא דהמלאכה היא בעשית הקשר הא ודאי דבעינן חיבור בהאי קשר, דאל''כ לא חשיב ''קשר'', דקשר לא הוי רק הפיתול של החוטים זה בזה אלא המשמעות של קשר במה דיש דבר שנקשר על ידו, ולכן הא פשיטא דבעי חיבור, ובאמת גם בחוט אחד יש חיבור בעצמו בין קצה החוט לשאר החוט, רק מה דיש לדון אי הא דמהני האי חיבור הוי רק לאשוויי כעשית ''קשר', אולם אי בעינן את החיבור בגוף המלאכה באופן דנימא דמלאכת קושר היא ביצירה של החיבור בין החוטים, והקשירה היא היכי תמצי לאשוויי להך תוצאה, ומכח זה איכא בקשירה חפצא דמלאכה, א''כ בהא אפשר דבעינן שיהא משמעות של יצירת חיבור בין שתי חלקים ובראש החוט ליכא משמעות בהאי חיבור.

**ובאמת יעוין במרכבת המשנה** פ''י ה''ט דנקט בדעת הרמב''ם דהיכא שקושר ראש החוט לעצמו ליכא בזה מלאכת קושר וז''ל, ועיין בירושלמי פ' כלל גדול נראה משם דלא שייך קשירה בתפירה אלא א"כ קשר שני צדדי החוטין להדדי אבל הקושר צד אחד מכאן וצד אחד מכאן אין זה מלאכת קשירה. ולפי זה הא דאמרן פ' כלל גדול האי מאן דעביד חלתא וחייטיה לפומיה וכו' היינו נמי דוקא בקושר שני צדדי חוט להדדי. ומבואר בדבריו דאיכא חילוק בין שני צדדי החוט או ראש החוט, ונראה דשתי צדדי החוט למרות דהוי חוט אחד מ''מ כיון דאיכא בזה חיבור בגוף שתי חלקי החוט א''כ איכא בזה תורת חיבור, משא''כ בראש החוט דהוי עשיה בקצה החוט דחיברו בראש החוט ליכא משמעות להאי חיבור.

**ויעוין באו''ש פרק י הלכה ח דהוכיח מהא דלא אמרו בגודלת משום קושר דבדבר אחד ליכא קשירה.** וז''ל, דזה לא שייך בהא דכולהו ינקי מהראש ומחוברין יחד, ודוגמתו בסוכה י"ג ע"א, ואף על גב דהדר ואגדינהו לא שמיה אגד, דאגד בחד לא שמיה אגד. **ולפי''ז גם בקושר את שתי צדדי החוט לא הוי קושר.**

**ויעוין באבנ''ז** אורח חיים סימן קפ דבתחילה דן להוכיח מהא דסוכה דליכא קושר בשתי קצוות חוט, רק דמוכיח דאיכא בזה לחיובא דקושר, ויעוי''ש דמחלק בין אגד לקשירה דאגד לאו חיבור גמור ובזה איכא להאי חסרון דאגד דחד. ורק בקושר חוט אחד בראשו פשיטא ליה דלא חשיב חיבור. והא דמבואר בשלחן ערוך דהוי קשר ועוד חמיר יותר דאפי' בקשר אחד סגי. יעוי''ש דמוקים ליה בנתחבר על ידי זה הקשר לדבר אחר ע''י דלא מצי להשמט ממנו מכח הקשר.

**עוד מצינו בגליון מהרש''א יו''ד סימן ש' סק''ג בט''ז, דמביא מהבאר עשק שאופן הקשר דבו איכא חיוב בכלאי בגדים הוי כמו קשר דשבת**. ומבואר דקשר דשבת מעמיד יחס בחיבור עצמו, דהרי דין כלאים תליא בחיבור, אלא דבעיקר דין כלאים יעוין בדרך אמונה פ''י מכלאים בציון ההלכה אות ר''ד דמביא שמצא בתשובת הראב''ד דבכלאים אפילו קשר שאינו של קיימא חייב. ומבואר דבכלאים שעיקר הענין הוא חיבור למשווי כחיבור סגי בעצם הקשר אפילו היכא דלא הוי בר קיימא דכל זמן דאיכא לקשר הוי מחובר דלא בעינן למשווי יחס לחיבור כדבר אחד. רק יעוי''ש דמביא מהפתחי תשובה דהצריך קשר של קיימא בכלאים. **ועיקר היסוד דחיבור דכלאים שאני יעוין היטב ברמב''ם** פ''י מהלכות כלאים הלכה כ''ד דנקט דבתכיפה אחת עם קשר הוי חיבור וכן בשתי תכיפות בלי קשירה ויעוי''ש ברדב''ז ובמהרי''י קורקוס שם וכן בט''ז יו''ד ש' סק''ג.

**בדין ניתוק החוטים שלא במקום הקשר אי חשיב מתיר והנפק''מ לגדר מלאכת קושר**

1. **יעוין במג''א שי''ז ס''ק י''א [יעוין במ''ב ס''ק כ''ג] דהיכא דאיכא קשר שלא יכול להתירו בידיו דאסור לנתקו היכא דאינו רגיל להתיר הקשר אלא משבת לשבת.** ובפשטות לא מצינו חילוקים במקום הניתוקוגם אי לא מפקיע בזה את גוף הקשר אלא רק את חיבור חוטי חבלי הקשירה [יעוין בארחות שבת ספ''י] איכא בזה איסור מתיר, ואי נימא דבמלאכת קושר ליכא יחס לחיבור שנעשה בין החוטים אלא רק לענין לאשווי ל''קשר'' א''כ איסור מתיר הוי בהפקעת גוף הקשר ואמאי חשיב מתיר בניתוק החוטים.

**וכן מבואר בתהלה לדוד** שיז ס''ק י''ג דנקט דלדעת המג''א יצא דבציצית רק למטה מהקשר מצי לנתק ובחוטין שלמעלה מהקשר העליון אסור לנתקם. ומבואר להדיא דגם אי לא מפקיע את גוף הקשר איכא איסורא. רק דבעיקר הך דינא יעוין בסק''ז דדן דכל האי דינא דאיסור ניתוק הוי רק מחמת מתקן מנא היכא דהוי קשר שהאומן עושה דחשיב שלא נגמרה מלאכתו, וליכא בזה דין מתיר דלא כהמג''א.

**ויעוין גם בחזו''א** נ''ב סקי''ז דפליג על המג''א, אולם בדבריו נראה שסיבת ההיתר הוי מחמת דעומדין להתירן ולא לנתקן ע''י אומן ונמצא דאופן תשמישם הוא לא בניתוק וא''כ כל כמה דקשה לו להתירם ומנתק הוי כשובר את החבית להגיע לאוכל שבתוכה כמו שמבואר בחזו''א נא סקי''ג וז''ל, גם שם מתיר לא חייל עליה כיון דלא עסוק בהתרת קשר אלא עושה דרך כליון ומפקיע כדי לכלות את החבל המעכבו מליטול את התמרים עכ''ל. ורק היכא דלא מצי להתירו רק ע''י ניתוק בהא חשיב כלא נגמרה מלאכתו וניתוקו הוי מכה בפטיש.

**בבאור החילוק בין קושר לתופר אי המלאכה הוי בגוף החיבור**

1. **בבאור החילוק בין קושר לתופר להך צד דהמלאכה היא בגוף החיבור מצינו בזה שתי חילוקים.**

**האחד.** יעוין במרכבת המשנה פ''י הי''א בהא דכתב הרמב''ם דדיבוק ניירות בקולן של סופרים הוי תולדת תופר. וז''ל, ומדמה לה רבנו לתופר שהוא מחבר דברים נפרדים ע"י השלישי שהוא החוט וכה"ג בנדון דידן ע"י קולן של סופרים ''משא"כ בקושר''. ומבואר דהחפצא בחיבור דקשירה הוא במה דהוי חיבור שלא ע''י דבר אחר אלא בו עצמו.

**שנית**. יעוין בערוך השולחן סימן שי''ז סעיף י''ח וז''ל, ואם תשאל דא"כ קושר ותופר אחת הם דהא גם קושר מחבר הדברים זה לזה דאינו כן דחיבור דקשר ראוי להתירו ולהשיבו לקדמותו משא"כ בתופר ומדבק שכשירצה להשיבם לקדמותם בהכרח לקלקלם ולקרוע זה מזה מה שאינו כן בקושר. **ויעוין באגרות משה** או''ח חלק ב סימן פד דגם הולך בדרך זו רק דמוסיף וז''ל, דמלאכת תופר הוא רק מה שעשה דבר אחד כ"כ דכשהוא רוצה לחלקם הוא צריך למלאכת קריעה ואף שאפשר לפעמים לחלקם בהוצאת החוט אבל גם זה נחשב ונקרא בפי כל קורע את הבגד כמו בקריעה ממש, וכן הוא במדבק ניירות ועורות שהפרדתן הוא קורע, ואולי הוא משום שברור פעמים א"א בלא קריעה וגם שהדרך לעשות ע"י קריעה משום שע"י הוצאת החוטים והפרדת הדבק הוא מלאכה הקשה מקריעה כידוע, אבל כשרוצה להפריד החבל והפתיל שיהיו חוטין כמתחלה עושין זה דוקא בהפרדה אף שהוא מלאכה קשה משום שבקריעה א"א לעשותן לחוטין, נמצא שלא נעשו אחד ממש שהרי כשרוצין מפרידין אותן לכן אין שייך זה לתופר.

**ומבואר דהוי שתי צורות חיבור,** דבתפירה בא להעמיד חפצא אחת מכח התפירה משא''כ בקשר דמחבר בין שתי דברים להעמיד בהם שימוש מסוים ולמרות דבא לעשותם כאחד לענין השימוש אולם לא בא להופכם למציאות אחת אלא רק מאחד אותם בשביל השימוש שבא לעשות בהם, והסימן לזה הוא היכא דבא לקורעם, דאי הוי תפירה בעי לקורעם משא''כ בקשר דמפריד בחזרה את החוטים שקשרם, וגם אי עשה קשר בחוטים דקים שקשה להפרידם וקורע את החוטים לא הוי סיבה להגדיר את העשיה שלו כתפירה, דכמו דבחוטים עבים חשיב קשירה ה''ה בחוטים דקים דעשיה בחוטים לא הוי סוג חיבור של תפירה ורק היכא דהוי חוטים דקים קשה להפרידם ולכן קורעם.

**בשיעור הזמן לקשר בר קיימא**

1. **יעוין רש''י ד''ה בדאשופכי, דאיירי בקשר שקיים לעולם**, אולם בבית יוסף ר''ס שי''ז מדייק מרש''י ד''ה בקיטרא, שמחודש ואילך הוי בר קיימא, ומביא מרבינו ירוחם שמחצי שנה הוי בר קיימא, ויעוי''ש עוד דמביא מהמהר''י אבוהב בשם רבינו פרץ [וכן מביא הכלבו סימן ל''א] דמז' ימים חשיב קיימא. אולם יעוין בט''ז דנקט דתליא בלעולם כמו שנקט רש''י בתחילה וכן לשון הטור בתחילת דבריו.

**ובשיטת הרמב''ם והטור דבעי גם מעשה אומן, ותנאי דבר קיימא הוי בצירוף המעשה אומן יעוין בט''ז דנקט דבזה סגי במה דלא עומד להתירו באותו יום**, ויעוין בבית מאיר ס''ס שי''ז דמוכיח כן מהא דפירש הרי''ף דמנעל דרבנן הוא קשר של קיימא רק דהוי מעשה הדיוט, ודבני מחוזא מבאר הר''ן שעשוין להתירן בערבית. ומבואר דהחילוק בין קשר בר קיימא דאוריתא לאינו בר קיימא הוי אי עשוי להתירן באותו יום. אולם יעוי''ש בבית מאיר שכתב דאולי עיקר הסיבה מחמת שעומד להתירו ורק דהתם הרגילות להתיר בערב.

**וברע''ב פט''ו משנה א' כתב דליכא חילוק בין הרמב''ם ורש''י בגדר בר קיימא,** וכן מבואר בכל בו סימן ל''א וז''ל, וכתב הר"ם, חלוק ומכנסים שנקשרו יחד אין להתירן בשבת, ''לפי שכל קשר שאין מתירין ביומיה'' פטור אבל אסור.

**ובגדר קשר לא בר קיימא דמותר גם מדרבנן** מדייק הב''י מהטור דנקט ז' ימים דכונתו דעד ז' ימים הוי כמו ניתר ביומו ולא הוי כלל קשר, ורק דמביא מרבינו ירוחם דנקט שיעורא דג' ימים.

**ויעוין בט''ז סק''א דפליג בתרתי**. האחד ביחס לאיסור דרבנן דמה שייך שיהא בזה חילוקים בזמן דהעיקר תליא אי עומד להתיר ביומו דבזה מקרי דליכא עמידת זמן לקשר. שנית. בשיעור הזמן לחיוב דיעוי''ש דתמה דמה שייך בזה שיעור זמן דהעיקר תליא במה דהוי בלי הגבלת זמן.

**בגדר ''לעולם'' דקשר בר קיימא אי תליא בדעתו או ברגילות האנשים בעשית האי קשר**

1. **בגדר קשר בר קיימא אי בעינן שיהא לעולם יעוין בט''ז דתליא בדעתו**. וז''ל, אלא הכל תלוי בדעת האדם הקושר לחוד דאם דעתו שישאר כן לעולם דהיינו כל זמן שאפשרי לו להיות קיים ולא יצטרך להתירו ואינו קצב זמן בדעתו מתי יתירו זהו חייב, ואם קוצב בדעתו איזו זמן שבודאי יתירו אז פטור יהיה הזמן מה שיהיה דחיוב אין כאן כיון שיש לו עכ"פ זמן.

**ויעוין בבאור הלכה** ריש סימן שי''ז דתמה עליו דלפ"ז אפילו בקשר הגמלין והספנין גופא או בקטרי דאושכפי אם דעתו בעת הקשר להתירו ביומו אין עליו שם קשר כלל אפילו עשהו אושכפי בעצמו, ומכח זה מכריח דבקשר שדרכו של העולם לעשותו בקביעות לא אזלינן בתר מחשבת הקושר לבטל שם קשר ממנו, ובקשר דרבנן או בסנדל דבי תרוייהו הוי מחמת דלאנשים כאלו אין דרך של הקשר הזה להתקיים וחשיב מצב בקשר עצמו. משא"כ לענין אושכפי שדרך כל העולם שעושין קשר זה בקביעות והוא ג"כ עשהו חזק כראוי לא אזלינן בתר דעתו שהוא חושב להתירו ביומו ויתבטל ע"ז שם קשר ממנו.

**ויש לעיין לפי''ז בקשר דמצד עצמו לא עושים אותו לעולם רק בדעתו לעשותו לעולם אי בזה יהני דעתו,** והביאו מהריטב''א דף קי''ג ע''א בד''ה קושרים דלי בפסיקיא. וז''ל, פי' חגורה, דלא מבטל לה כלל, והמבטלה בטלה דעתו אצל כל אדם. ומבואר דכל היכא דהקשר מצד עצמו לא עומד להתבטל לא יהני דעתו.

**ביסוד החיי אדם כלל כ''ו ב' דהיכא דנקשר שלא בכוונה הוי כקשר העשוי להתיר ביומו**

1. **לכאורה נראה דהוי** מצב בקשר עצמו דכיון דנקשר מאליו לא חשיב קשר העשוי לעמוד לעולם. ויש לעיין אי נימא דתליא בדעתו אי בעינן את דעתו באופן חיובי או דכל היכא דהקשר מצד עצמו עומד לעולם ורק דלא היה דעת שיעמוד לעולם אי גם בזה אמרינן דלא הוי קשר וכיול להתירו ויעוין ברעק''א סימן י''א סעיף ט' בד''ה במג''א ס''ק י''ג, דנקט דציצית שנקשרה מאליה אסור להתירה בשבת ומבואר דגם בטעות הוי קשר. ויעוין באוצר עיונים סימן נח הערה קנח דהעיר דאין לומר דקשר דציצית הוי קשר העשוי לעולם כיון דברעק''א שי''ז סעיף א' [הוצאת פרידמן] מבואר דס''ל כדעת הט''ז דתליא בדעת הקושר וא''כ יהא מוכח מהרעק''א דבעינן את דעתו באופן חיובי.

**בגדר עשוי להשאר לעולם אי בעינן שיהא דעת חיובית להשאירו לעולם**

1. **יש לעיין באיזה אופן מקרי קשר העשוי לישאר לעולם אי רק היכא דאיכא דעת חיובית להשאירו לעולם,** או גם היכא דמה שמשאירו הוי מעצלות ולא מחמת דאיכא סיבה חיובית להשאירו שם. ויעוין בשו''ת מהרי''ל דיסקין בקונטרס אחרון אות ל"ה, דהוכיח מקשירת לשון של זהורית דאיך תיקנו חז"ל שיקשור גם בין קרניו והלא קשר זה אינו עשוי להתירו לעולם. וא"כ להרמב"ם [דקשירה של קיימא לא הותרה לדבר מצוה] איך הותר הקשירה. וכתב להוכיח מזה דכל שמניחו קשור מפני שמתעצל להתיר אבל אינו רוצה בקשירתו לא חשיב קשר של קיימא [רק דמצדד דאולי ע''י הדחיפה ראוי שינתק]. ונראה מלשונו דלא חשיב קשר של קיימא דהוי גרעון בעיקר הקשר אלא דיש לעיין בתחילת דבריו שם דדן ביסוד הכלבו [מובא במג''א שי''ז ס''ק כ'] דכל קשר שפעמי' נמלך ומבטלו לעולם אף על פי שתחלת עשייתו לא היתה ע"מ להניח שם אסור דהוי רק בגוונא דאיכא לו סיבה להשאירו שם ומבאר דדהוי מחמת דחשיב אצל''ג כיון דאין לו ענין בגוף החיבור של הקשר, וצ''ב דהרי הרמב''ם ס''ל דאצל''ג חייב וקושיתו מההיא דיומא הוי לשיטת הרמב''ם. **ויעוין עוד בשו''ת הריב''ש** דנקט דחייב בהכי ונראה מלשונו דזה מה דבא לחדש דחשיב קשר של קיימא וז''ל, אבל בקשירה גמורה, קשר של קיימא היא, ואף על פי שאין צריך לו אלא לימי החג, מ"מ, כיון שאינו צריך לאחר החג להתיר הקשר, מבטל ליה התם. ואפי' אם היה צריך הלולב וההדס, מסלק אותו מבלי שיתיר הקשר, וכי האי גונא חשיב קשר של קיימא.

**ויעוין עוד בשו"ת ציץ אליעזר** חלק טז סימן טו דמביא מרש''י בסוכה ל''ג בקשר דלולב דחשיב קשר של קיימא וכתב שם רש''י וז''ל, דקשר של קיימא מאבות מלאכות הוא וזה של קיימא הוא שאינו חושש להתירו עולמית עכ"ל. ולכאורה אינו חושש הכונה שאין לו דסיבה חיובית בקשר רק דמתעצל להתיר. ויעוי''ש מה דדן בהוכחה זו.

**ויעוין עוד בשש''כ** [בהוצאה החדשה] פרק לה הערה ס''ג מה דדן הגרש''ז דאיכא מקום לומר דבגוונא דעיקר מטרת הקשר להחזיקו עד הפתיחה ואין לא ענין בקיומו של הקשר לעולם דהרי עתיד לזורקו לאשפה הלכך גם בגוונא שמשאיר את הקשר ומוציאו עם הקשר לא חשיב בר קיימא ורק בלולב דיש לו מטרה בגוף הקשר בהא חשיב קשר למרות דנשאר לעולם מחמת עצלותו.

**היכא דהקשר מצד עצמו עשוי להתנתק רק בדעתו להשאירו לעולם כל זמן שהוא קיים**

1. **יעוין במ''מ פ''י ה''ג דנקט דגם באופן שקשר בחבל דק שעתיד להתנתק מעצמו אי בדעתו להשאירו לעולם הוי קשר של קיימא**. ויעוין בבית מאיר שי''ז בד''ה סעיף הנ''ל, [בסוגרים] דמוכיח מרש''י בדף קנז ע''ב דנקט שקושר בגמי כיון שעשוי להתיבש ולהתנתק חשיב קשר לא בר קיימא, למרות דמצד הקושר כונתו להשאירו בלי הגבלת זמן. ולכאורה מבואר במ''מ דהצורך בחיבור הוא רק למשווי כמתעסק ב''עשית קשר'', דאי בעינן את תוצאת החיבור א''כ לכאורה צריך לדון את גוף הקשר, דאי מצד עצמו לא עומד לעולם הוי חסרון ביצירה שעשה, אולם אי הוי רק למשוי את עשיתו כ''עשית קשר'' אפשר דבהא סגי במה דבמבחינתו מעמיד חיבור לעולם, אא''כ נימא דכיון דמבחינתו מעמיד את הקשר לעולם נמצא דכל זמן שהקשר קיים החיבור בינייהו הוי ''חיבור דקשר'' ולא חיבור סתם.

**אלא דבעיקר דבריו יש לעיין בהא דמצינו ביראים** [מובא בראשונים בדף ע''ד ע''ב וכן בדף ק''ה ע''א] בהא דבעי בתופר שיקשור את התפירות ובראשונים תמהו דאמאי לא מחייב משום קושר ומביאים מהיראים דהוכיח מזה דבעינן שתי קשרים. ויעוין במהר''ח או''ז רטו דתמה דאמאי לא העמיד היראים באופן שדעתו להתיר את הקשר. ומוכיח מזה דבכה''ג גם בתפירה לא יתחייב [ותליא בפלוגתת הראשונים אי בתפירה בעינן תפירה של קיימא יעוין בשו''ע שי''ז סעיף ג' ברמ''א] ולכאורה יש לעיין דמה מהני דעתו להשאיר לעולם כל כמה דהקשר מצד עצמו לא הוי קשר חזק ועתיד להתנתק דהרי החסרון בקשר אחד הוא בחוזקו. ומוכח מצד אחד כיסוד המ''מ דכל כמה דבדעתו להשאירו לעולם חשוב קשר של קיימא, ולכן לגבי תפירה חשיב בר קיימא, אולם מאידך גיסא מהא דקשר אחר לא מהני חזינן דקשר העשוי להתפרד הוי חסרון בגוף הקשר ולא מהני מה דחשיב בר קיימא. ויעוין בריטב''א קה ע''א דמביא את היראים בזה''ל, ותירץ הוא ז"ל דמהכא שמעינן שאפילו עושה קשר של קיימא אינו חייב עד שיעשה קשר על קשר.ואולי ס''ל דהחסרון בקשר ע''ג קשר הוי בצורת הקשר דכל כמה דהוי קשר אחד לא חשיב כלל ''קשר'' אלא רק חיבור בעלמא ולא מהני להעמיד יחס בין הדברים הנקשרים דהוו כחדא, וא''כ גם בחוט דק כל כמה דהוי שתי קשרים הוי צורה של קשר רק דעתיד להתפרק ובזה ליכא חסרון כיון דמצד האדם דעתו להשאירו לעולם.

**ביסוד הט''ז דהיכא דאיכא אפשרות שיתירנו לאחר זמן בעי דעת חיובית שלא יתירנו ולא סגי בדעתו להעמיד את הקשר באופן דבלי התחדשות ישאר לעולם**

1. **יעוין בט''ז סק''ב דהוכיח מהא דליכא איסורא דרבנן על קשירת מנעל דרבנן למרות שמשאירים את הקשר משבת לשבת**. ומחדש הט''ז דכל היכא דאיכא אפשרות שיתירנו קודם הזמן שבו איכא לאיסור דרבנן בהא בעינן שיקבע בדעתו שישאירנו לזמן שבו איכא איסור דרבנן. ויעוין בריטב''א דף קי''ב ע''ב בד''ה דאית ליה תרי אוני, בבאור חידוש הגמ' דס''ד דישאיר קשר אחד לעולם. וז''ל, וכיון דלא ידעינן הי מינייהו שניהם אסורים, קמ"ל, דכיון דלא ידעינן הי מינייהו, כל אחד חשוב שהוא עומד להתיר, ועוד כי לפעמים מתירם שניהם עכ''ל. ונראה מדבריו דסגי בעצם הדבר דאיכא ספק למשווי לתרוייהו כלא בר קיימא אא''כ נימא דהוי רק בצירוף הא דלפעמים מתיר את שתיהם. עוד יש לדון דהתם כיון עומד מעצם מציאותו להתירו רק דלא ידעינן את מה יתיר הוי יותר סיבה לגרע ביחס של הקשר כקיימא מהיכא דכל האפשרות של התרת הקשר הוי אפשרות מחודשת.

ויעוין עוד בשיטה לר''ן דף קי''ב ע''א בד''ה מהו דתימא חדא מינייהו בטולי מבטל לה וז''ל, כלומר לא יתיר כי אם אחת מן הלשונות והשנית תשאר חדש סגורה ותהוי קשר של קיימא וליתסר מדרבנן וכטעמא דאמרינן בקיטרא דקטרי בזממא לפי שמניחה שם שבוע או שבועות, קמ"ל דלא אלא אמרי' פעמים מתיר זו ופעמים זו ואין באחד מהם קשר של קיימא כלל. ונראה מדבריו דאי הוי רק אפשרות לא הוי סיבה להיתר.

**ביסוד הט''ז אי הוי גם לענין למשווי קשר דאוריתא**

1. **יש לעיין אי הוי גם ביחס לאיסור קשר דאוריתא,** בגוונא דאיכא אפשרות שיתירנו קודם הזמן אי לאשווי קשר של קיימא בעינן דוקא שדעתו יהא לעולם או סגי בהא דלא קצב זמן להתרתו. ויעוין בשו''ע הרב סעיף א' דבקשר דאוריתא כתב דאף על פי שאפשר שיצטרך לו להתירו בזמן קרוב ויתירנו אעפ"כ הואיל וכשקושרו אינו קוצב זמן בדעתו מתי יתירנו ואפשר שישאר כן לעולם הרי זה נקרא קשר של קיימא. ובסוף דבריו מביא את הט''ז דבת''ח ליכא איסור קשירה מדרבנן הואיל ובשעת הקשירה לא היה הדבר ודאי שלא יתירו אותן בליל מוצאי שבת שהרי לפעמים גם התלמידי חכמים חולצים מנעליהם בלילה טרם ישכבו. ויש לעיין אי הוי חילוק בין קשר דאוריתא לדרבנן, או דבת''ח לא הוי אפשרות מחודשת דמצוי שיחלצו מנעליהם אותו יום לכן בעינן שיהא בדעתם לעולם.

**ויעוין בשו"ת חכם צבי (תוספות חדשים) סימן לב דמבואר בדבריו את סברת הט''ז גם בדאוריתא וז''ל,** אין להקשות למ"ד קשר של קיימא מיקרי כל שאינו מתירו בו ביום מה פריך בגמ' איתדות של אהלים והא לאו של קיימא כיון שפעמים רבים הי' שוהים חודש או ימים וא"כ הול"ל דמקרי קשר של קיימא, דאפשר לומר דאף דלזימנין אינו עתיד להתירו בו ביום פריך שפיר אי מהתם ילפת לה יליף כולו מהתם דאפי' עתיד להתירו בו ביום נמי ליחייב, **''ועוד שבשעה שקושרים היתדות אינם יודעים מתי יתירם שהרי ע"פ ד' יסעו ואפשר שיצוה ליסע בו ביום ויתירו הקשרים בו ביום''** אף דשהו כמה ''לא מיקרא של קיימא'' כיון שאין הדבר תלוי בדעתם ואין אתם יודע עד מה יהא הקשר קיים ואפשר שתיכף יצטרכו להתירו לא מיקרי של קיימא אף דאישתהי. ויש לעיין דאפשר דהתם דכך היה צורת מסעם אפשרות התרת הקשר עומדת פחות כהתחדשות.

**ויעוין עוד באבנ''ז אורח חיים סימן קפא** דמביא מהשלטי הגבורים שכתב בשם הרא"ם דכל קשר שהוא ספק אם יניחנו שם לעולם או יתירנו פטור אבל אסור. ומבואר דגם כלפי קשר דאוריתא איכא בזה גרעון. רק דיעוי''ש באבנ''ז דהוכיח מהירושלמי פט''ו ה''א דחשיב גם בספק קשר של קיימא להתחייב. מהא דמבואר שם פלוגתא אי קשירת הקלעים חשיב קשר של קיימא למרות שבזמן שנסעו התירו את הקשר קשירה דר' יסה ס''ל דחשיב בר קיימא דכיון שהי' על פי הדיבור כמו שהוא לעולם [כיון שלא ידעו אימתי יסעו] . ור' יוסה ס''ל דכיון שהבטיחן הקדוש ברוך הוא שמכניסן לארץ כמי שהוא לשעה. ומבואר מדברי ר' יסה דכיון שהיה ספק אצלם אם יסעו מכאן חשיב קשר של קיימא ואפילו ר' יוסה לא פליג אלא דכיון שהבטיחן להכניסן לארץ הרי ברור שיסעו מכאן. ויעוי'ש עוד דמוכיח מרש"י [קיב ע"א] שכתב בקשר בינוני שפטור אבל אסור שפעמים שמניח שבת או חודש. דמשמע משום ספק אסור. והוא הדין דמשום ספק לעולם חייב.

**ויש לדון דבמשכן כיון דנסיעתם על פי הדיבור נמצא דהוי התחדשות גמורה דלא מונחת כלל בעשיתם [והוי להיפך ממה שבארנו בחכם צבי] ,** ולכן בהא האפשרות התרה לא מגרעת ביחס של הקשר כקשר בר קיימא. ויעו''ש באבנ''ז דגם נקט לסברא זו דהתם לא תלוי כלל בדעתם רק דהלך שם בדרך מחודשת בהלכות מחשבה מוציאה מידי מעשה דבזה חשוב קביעתם הראשונה כמעשה יעוי''ש.

**ביסוד הא דבעינן קשר בר קיימא**

1. **יש לעיין אי הוי מדינא דמלאכה שאינה מתקיימת או בעיקר היחס של החיבור כ''קשר'',** ויעוין בנשמת אדם כלל כ''ד סק''א דמדמי ליה להא דבעינן בכותב דבר המתקיים, וכן הביא באבנ''ז קפ''ג סק''א מספר לשון הזהב. ויש לעיין ראשית כל דהרי המקור להא דהך דינא דמתניתין דף ק''ב ע''ב דזה הכלל כל שעושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת דהוי דין כללי דבעינן מלאכה המתקיימת [ולא כרש''י ושא''ר דהוי שעור במלאכת בונה דבעינן שיש מתקיימת כיוצא בזה בלי להוסיף] הוי מהמ''מ פי''ט הי''ג דמבאר הא דחדית הרמב''ם דגם בצובע איכא דין מתקיים דמקורו מהך מתניתין, והתם במשנה כל מה דחזינן היכא דהדבר מצד עצמו לא ראוי להתקיים ועדיין לא חזינן היכא דאינו מתקיים מחמת האדם, אולם יעוין בשביתת השבת בדיני מלאכה שא''צ לקיום מה דמביא את נידון הירושלמי בבנין לשעה אי הוי בנין. ויעוין עוד בריטב''א חדשים ק''ב ע''ב דמדמה את הירושלמי דדינא דאינו מתקיים של המשנה בדף ק''ב אולם גם בזה מבואר בשער הציון ש''ג ס''ק ס''ח דשיעור הקיימא הוא שיעמוד לאותה שבת ובקושר מצינו שיעורים אחרים כמו שהובא לעיל. וצ''ב.

ובפשטות היה נראה מכל הנך נדונים שהבאנו לעיל אי איכא בזה בטלה דעתו, וכן אי בספק איכא גרעון במתקיים למרות שבפועל נשאר קיים, וכן אי בעינן שיהא לו סיבה חיובית בהאי קשר ולא מחמת עצלות כמו שנקט במהרי''ל דסקין אי נימא דהוי בגוף היחס של קשר כקשר בר קיימא, ונראה מזה דשרש הענין הוא בהא דבעינן להעמיד בהך חיבור יחס של קשר שענינו לא הידוק בעלמא אלא יחס של דבר אחד. ונראה דגם אי נימא דהמלאכה היא בעשית הקשר אולם כבר נתבאר דמ''מ בעינן את החיבור לאשוויי לעשיתו התעסקות ב''קשר''. ובזה אפשר ג''כ דבעינן יחס לחיבור שלא יהא כהידוק בעלמא.

**ולפי''ז יבואר היטב הא דשייך בזה בטלה דעתו מאחר דאיכא בזה נושא של קביעה ויחס לחיבור**, וכן הא דנקט המהרי''ל דסקין דבעינן שיהא לו סיבה חיובית להשאירו לעולם, דרק בזה איכא יחס לחיבור כ''קשר'', וכן הא דספק מגרע דבזה איכא גרעון בהעמדתו כקשר ודיינינן ליה כהידוק בעלמא**.**

**ונראה עוד דלפי''ז יתבאר הא דמחדש החיי אדם כו סעיף ד' דאיכא בזה לדינא דאין אדם אוסר דשא''ש ולכן ליכא איסור להתיר את קשר הכובס גם אי דעתו להשאירו ימים רבים,** ונראה דמאחר דבעינן להעמיד בקשר יחס בגוף הבגד דהוי דבר אחד ע''י הקשר א''כ תליא בדין אדם אוסר דבר שאינו שלו.

**ובזה יתבאר יסוד הלבוש דבקשר של כובס אפילו אם לא עושהו ע''מ להתירו ביומו לא חשיב קשר של קיימא** כיון שכל מטרת הקשר הוא כדי שיעמוד בשלימותו לשימוש הבעלים כשיקחנו הבע''ה לביתו. ולכאורה קשה מאי איכפת לן כונתו סכ''ס בפועל ישאר מחובר זמן ארוך ולפי''ז ניחא היטב דמ''מ לא שייך לדון להאי חיבור יחס בגוף הבגד כיון דמטרת הקשר הוא לצורך השימוש של הבעלים בהתרת הקשר. ויעוין במ''ב שיז ס''ק כ''א דמביא מהט''ז דפליג בזה ומצריך שיהא עשוי להתירו ביומו.

**בבאור דברי המרדכי דדן דמכח הא דחשיב קשר לתפילין יהני גם לחייבו בשבת ומה דמתבאר בדבריו בגדר הא דבעינן קש''ק**

1. **יעוין באבנ''ז דמוכיח מהגהות מרדכי פרק קמא דחולין בהא דסבירא ליה לר' אליהו דצריך לקשור בכל יום**, ורבינו תם חולק מדאסר לקשור בשבת ואי צריך לקשור בכל יום הא לא הוי של קיימא. וכתב במרדכי וז"ל ומיהו נראה לי דראית ר"ת אינה ראיה, דאע"ג דלאו קשר הוא אסור לקושרו בשבת דרחמנא קרייה קשר, וכן מצינו פ"ב דסוכה בדף כ' ע"ב אמר ר' יהודא כל אהל שאינו עשוי ביד אדם אינו אהל, ופריך מהא דאמר גבי תינוקות העוסקים בפרה מביאין שוורים שכריסן רחבה שחוצצים מפני קבר התהום אלמא אהל הוא, ומשני אף על גב דלאו אהל הוא רחמנא קרייה אהל דכתיב עור ובשר תלבישני עכ"ל. ומוכיח האבנ''ז דטעם ההיתר בשבת משום דלא חשיב ''קשר'' כשאינו של קיימא ובתפילין גלי קרא דחשיב קשר. דאי הטעם משום שאינו מתקיים מה בכך דבתפילין הוי קשר. מכל מקום מותר בשבת משום שאינו מתקיים. ומכח זה מחדש לדינא דלדידן דס''ל כר''ת דאין צריך לקשור בכל יום ליכא גילוי מקרא דחשיב קשר ולפי''ז הני דנסבי תפילין של אחרים ומשוין הקשר לפי מדת ראשם לאו שפיר עבדי, דהבעלים ישנו אח"כ את הקשר לפי מדת ראשם, נמצא ראשון לא הוי של קיימא ולא יצא ידי חובתו, ומצוה לפרסם הדבר, עכ"ל.

**ומבואר בדבריו שהבין בכונת המרדכי דהוי כעין סברת הגמ' בסוכה דמיגו דהוי דופן לענין סוכה הוי דופן לענין שבת** וכן מביא המנ''ח במוסך השבת מלאכת קושר בשם ס' טעם המלך פ"ד מהל' תפילין ה"י, דכמו שאמרו בסוכה מגו דהוי דופן לענין סוכה הוי דופן לענין שבת, ה"נ מגו דהוי קשר לתפילין הוי נמי קשר לשבת.

**אולם יעוין במנחת שלמה ח''ב סימן א' אות ג' דמקשה דא''כ אמאי לא הביא המרדכי להאי דינא דמיגו דדופן, וכן מה הביא מהא דעור ובשר תלבישני**. ומבאר הגרש''ז וז''ל, דבאמת לכל דיני התורה, גם לקשר שאינו של קיימא, יש שם קשר, ולכן גם לענין תפילין מיושב מנהג העולם שאין חוששין לדברי האבנ"ז הנ"ל, ומש"כ המרדכי דאם נחשב קשר לענין תפילין נקרא גם קשר לענין שבת שצריך קשר של קיימא, אין כונתו כהאבנ"ז והמנ"ח, אלא סברת המרדכי דמדלא מצינו תנאי של קיימא אלא בקושר, ולכמה פוסקים אף בתופר, ולא מצינו כן בשאר מלאכות כגון בכותב, דאפי' אם יחשוב ע"מ למחוק מיד הרי הוא חייב כל שהכתב מצד עצמו הוא מתקיים, מוכח דבכל מלאכה שעושה דבר חדש אשר לא היה מקודם לא איכפת לן במה שחושב לסותרו או למחקו אח"כ, ושאני קושר שאינו עושה דבר חדש אלא מחבר בין שני דברים הקיימים כבר, ובזה אנו אומרים שאם בדעתו לעשותו לעולם הרי זה נחשב כמלאכה שעושה דבר חדש, מכיון שע"י הקשר יעשה לגוף אחד, משא"כ אם בדעתו להתירו אח"כ הרי זה כשני דברים נפרדים, ולפיכך גם מותר להתיר קשר שאינו של קיימא, דמפני שעומד להתירו לא נחשב גוף אחד ואין לו עכשיו שם מתיר. ובזה העלה המרדכי דאם משום הקשר נוצר דבר חדש וכגון בתפילין שנגמרה צורת הקשר והתפילין נעשין כשרים להנחה, לפיכך אף שהקשר מצד עצמו אינו של קיימא, מ"מ הרי נתחדש כאן ע"י הקשר שעשה בהכשר התפילין, ולפיכך נחשב גם קשר לענין שבת וחייב.

**וזהו שהביא המרדכי ראיה מהכתוב "עור וגידים תסוככני", היינו מצד החשיבות שהם מסוככים או שהתורה החשיבה פעולתם,** וכ"ש אם חשוב מצד הדין אבל לא מצד "מגו". ולפ"ז עולה דקשר של תפילין עצמו נקרא קשר גם באינו של קיימא, ומקיים בזה מצות וקשרתם, ואף על פי כן חייב בעשיתו בשבת, דבשבת חייב בקשר של קיימא או בקשר שנתחדש על ידו שינוי בדין. ולפ"ז מיושבת קושית האחרונים [יעוין בבאור הלכה ריש סימן שי''ז] מ"ט לא יקשרו ציצית בשבת ע"מ להתירו במו"ש, דאע"פ שלא כתוב בתורה מפורש קשירה בציצית, מ"מ כיון שבלי הקשר אינו מקיים מצות ציצית, הרי בקשירתו נעשית הציצית כשרה, לכן גם לענין שבת נחשב קשר גם אם חושב בשעת הקשירה ע"מ להתירו למחר, ודינו כקשר של קיימא עכ''ל.

**ובעיקר באור החילוק בין שאר המלאכות לקושר נראה דיש להוסיף דבשאר מלאכות דאיכא מציאות מחודשת א''כ בהא גופא איכא בזה יחס של ''מלאכה''** משא''כ בקושר דמתעסק בדברים קיימים ניתן לראות את פעולתו כ''השתמשות'' ולא כ''מלאכה'' ובזה בעינן להעמיד יחס לחיבור שנעשה כמציאות מחודשת של ''קשר'' ולא הידוק בעלמא ובזה איכא למעשהו יחס של ''מלאכה''. ולפי''ז הנידון אי בעינן גם מעשה אומן או סגי בבר קיימא הוי ביחס למצב שבו נראה את מעשהו כ''מלאכה''.

**בדין קשר שאינו של קיימא בתפילין ציצית וכלאים**

1. **בעיקר הנידון בקשר שאינו של קיימא בעלמא** כבר הבאנו לעיל את יסוד הגרי''ז בהלכתא דקשר של תפילין דלא הוי ביחס לגוף בקשר ולפי''ז בתפילין ודאי דיני קשר שאינו של קיימא, ומה שיש לדון בציצית או בחיבור דכלאי בגדים. ובציצית חזינן בפמ''ג בא''א שי''ז סק''ו דהקשה דאמאי אין עושין ציצית בשבת הא יכול לעשות ובדעתו והתירו למוצ''ש ומבואר דלציצית ליכא חסרון במה דהוי לא בר קיימא. ובדין כלאים הבאנו לעיל מהגליון מהרש''א יו''ד סימן ש' סק''ג בט''ז, דמביא מהבאר עשק שאופן הקשר דבו איכא חיוב בכלאי בגדים הוי כמו קשר דשבת. ואפשר לחלק בין ציצית דלא בעי לאשוויי כחדא אלא רק לחבר בין הציצית לבגד ובזה אפשר דלא בעינן להאי יחס ד''קשר'' אולם בכלאים בעינן לאשוויי כבגד אחד. אלא דבעיקר דין כלאים יעוין בדרך אמונה פ''י מכלאים בציון ההלכה אות ר''ד דמביא שמצא בתשובת הראב''ד דבכלאים אפילו קשר שאינו של קיימא חייב.

**בגדר מעשה אומן**

1. **ראשית כל יש להקדים דמעשה אומן אין ענינו כלל בדעת האדם אלא מצב בגוף הקשר** ויעוין בחזו''א נ''ב ס'ק י''ז דמבואר מדבריו דהיתרא דהחיי אדם בקשר שנקשר מאליו [מובא במ''ב ס''ק כ''ג] הוי רק ביחס לאשוויי כקשר שאינו בר קיימא אולם כל היכא דהוי מעשה אומן לא איכפת לן במה דנקשר מאליו. ולכן נקט דאיסורא דשני קשרים זה ע''ג זה [דבחיי אדם הרי איירי דנקשר לו קשר ע''ג קשר] הוי ממנהגא ולא מחמת דחשיב מעשה אומן כמו שנראה בשלטי גבורים.

**ובגדר המציאות דמעשה אומן יעוין בשלטי גבורים** ריש פרקין שמדייק מלשון הרי''ף שקשר אומן הוא שקושרים אותו הדק היטב ולפי''ז נקט דכל שני קשרים זה ע''ג זה כיון דהוי קשר אמיץ יש לחשוש שמא הוי מעשה אומן. וברמ''א סעיף א' הביאו להלכה. ובחזו''א נ''ב י''ז נקט דלא הוי איסור מדינא ומוכיח כן מהא דתנן קושרת אשה מפתח חלוקה וע''כ בב' קשרים איירי דבלא''ה לאו קשר הוא ובגמ' פריך פשיטא ומבואר דליכא גוונא דיהא בזה מעשה אומן. ויש לדון בגוונא דהוי חוט דק דבזה לכאורה הוי קשר אמיץ.

**ויעוין בט''ז** סק''א וז''ל, החילוק הוא בעצם הקישור היאך הוא דאם הוא מעשה אומן ממילא הוה חזק מאד אז חייב. ומבואר דתלוי בחוזק הקשר.

**אולם יעוין בבאור הלכה** סעיף א' דמוכיח דרבנן פליגי אר''מ וס''ל דגם היכא שיכול להתירו באחד מידיו מחיב עליו וא''כ מוכח דשייך מעשה אומן גם בכה''ג דיכול להתירו ובגמ' מבואר דקשר זה לא מהדק. ומוכח דמעשה אומן נקרא אפילו לא מיהדק שפיר ולפ"ז לכאורה צ"ע על הט"ז שכתב דמעשה אומן נקרא כשהקשר חזק מאד. וז''ל הבאור הלכה, ואפשר דכונתו שהוא חזק מאד היינו שלא יהיה ניתר בשום אופן מעצמו כדרך האומן היודע אופן תיקון עשייתו ומעשה הדיוט הוא כשהקשר אינו עשוי בטוב שיוכל לפעמים במשך הזמן להיות ניתר מעצמו. ומבואר לפי זה עיקר הענין בקשר אומן דהוי קשר שמצד עצמו בלי התחדשות נשאר לעולם. ולפי''ז הוי מצבים ברמת החיבור.

**אולם יעוין בערוך השולחן סימן שיז סעיף י וז''ל, אמנם עיקרי הדברים תמוהים דאם רק בחוזק תלוי מה זה שאמרו מעשה אומן והרי לא באומנות תליא אלא בחיזוק ורפיון** ועוד כיון שאמרו קשר של קיימא ומעשה אומן וכל קשר של קיימא מסתמא הוא בחוזק דאיך יעשו קשר של קיימא ברפיון ומעשה אומן נוסף לזה ופשיטא שמעשה אומן הוא שבעצם עשיית הקשר יש איזה אומנות שאין ההדיוט יכול לעשותו. **ויעוין עוד בבהגר''א** שי''ז א' ד''ה כגון, וז''ל, מתני' וכמ"ש בגמ' אלא קיטרא כו' ומדאמר ''הספנין'' ולא קאמר ''הספינות'' ש"מ של אומן קאמר, וכן הגמלין הוא גַמָלין. ומבואר דהרמב''ם דייק דאיכא יחס לעושה הקשר ולכאורה נראה כדברי ערוך השולחן דאיכא בזה מעשה אומנות.

**ולפי''ז יתבאר דמלאכת קושר היא בעצם עשית ה''קשר''** ולא בחיבור שנוצר ע''י הקשר, והמעשה אומן הוא בגוף מבנה וצורת הקשר דהוי יצירה אומנותית. וא''כ יהא מוכח דאיסור מתיר הוא לא הפסקת גוף החיבור אלא הפקעת מציאות הקשר [דהרי איסור מתיר תלוי במה דבעינן לחיובא משום קושר ולפי מה שנתבאר התנאי דמעשה אומן הלא הוי מצב בחיבור] וצ''ל דכל כמה דאיכא אומנות בקשר איכא יותר משמעות בהפקעתו. ויש לעיין לפי''ז בהא דהבאנו לעיל מהיש''ש דגם בניתוק החוטין איכא איסור מתיר דלפי''ז לא שייך למימר כן רק דיש לדון אי יחתוך את גוף הקשר וע''י כך יבטל את מציאות הקשר אי חשיב ''מתיר'' או דבעינן בדוקא שיתעסק בהתרת הקשר.

**אולם נראה דדבר זה צ''ב לומר דהמלאכה לא מתיחסת לחיבור אלא לגוף הקשר,** דנראה דגם אי נימא דאיכא אומנות בקשר ודאי דהוי ביחס לחיבור דהוי אופן של חיבור דצריך מחשבה להתירו דהוי קשר סבוך ומורכב וכדומה, אלא דנראה דהא דאיכא יחס לצורת הקשר לא הוי מחמת רמת החיבור דאיכא בזה אלא בשביל לאשווי לחיבור כמלאכה בעינן דאופן החיבור יעשה בצורה של קשר דבזה איכא יחס למעשה החיבור כהתעסקות בהעמדת הדבר ותיקונו ולא רק כאופן השתמשות בשתי החלקים. ולפי''ז מטרת הקשר היא לא כמו שנתבאר לעיל דהוי בשביל להעמיד לחיבור יחס בגוף הדבר הנקשר דהוו כחד לענין השימוש שבא לעשות בהם ולא רק כחיבור בין שתי חלקים נפרדים. אלא דהענין בצורת הקשר בשביל להפקיע מההתעסקות בחיבור יחס של השתמשות גרידא בשתי החלקים.

**ונראה דאפשר דזהו הבאור בחילוק של מרכבת המשנה בין ''תופר'' ל''קושר**'' דבתופר שמחבר ע''י דבר אחר א''כ מצב זה גופא מגדיר את החיבור למלאכה כיון דלא מתעסק בדבר בעצמו אלא ע''י גורם חיצוני, א''כ הוא מתעסק ביצירה, ומצב זה גופא מפקיע יחס של השתמשות, משא''כ בקושר דמתעסק בחוטים עצמם א''כ הוי כהשתמשות כיון דמתעסק בדבר קיים ולא הוי כמעשה יצירה אלא רק מכח צורת הקשר.

**בדין מלאכת מתיר אי בעינן ע''מ לקשור והנפק''מ לגדר מלאכת קושר**

1. **יעוין בתוס' דף ע''ג ע''א דדן אי בעינן מתיר ע''מ לקשור**, ותלה את זה בבאור הגמ' בדף ע''ד ע''ב בשרי חד וקטיר חד. ויעוין ברא''ש סימן ו' דנקט דלאחר דיליף הגמ' מציידי חלזון דהתירו ע''מ לקשור א''כ בעינן ע''מ לקשור דומיא דמשכן [וכן יעוין ברעק''א ותוי''ט במשנה דנקטו כן] ובתפארת שמואל סק''ז תמה דלא כל דבר ילפינן ממשכן, ובשלמא סותר קורע ומוחק כולם מקלקלין הן ובזה אמרינן מכח סברא דלא מחייב אלא דומיא דמשכן דהוי ע''מ לתקן, אבל ''מתיר'' מלאכה בפני עצמה ותיקון היא כמו שארי מלאכות א''כ מאיזה טעם נצריך להיותה דוקא ע''מ לקשור.

**ובעיקר הא דנקט הרא''ש דציידי חלזון חשיב ע''מ לקשור** יעוין בריטב''א דף ע''ד ע''ב דמוכיח מרש''י בקטיר חד ושרי חד דלא בעי ע''מ לקשור וכתב שם וז''ל, והשתא אתי שפיר מאי דפירש רש"י ז"ל בסמוך בהא דאמרינן שכן צדי חלזון קושרים ומתירים שפעמים שמתירים מזו ונותנים על זו, ואיכא דמקשו עליה ז"ל דא"כ מתיר שלא על מנת לקשור הוא והיאך יתחייב, ופירשו שפעמים שצריכים לקשור בה קשר יפה ופעמים מתירים אותו על מנת לחזור ולקשרו פעם אחרת. וברא''ש לא מוזכר דפליג על רשיי בפירושו בציידי חלזון ומבואר דקרי ליה ע''מ לקשור, וכן מבואר להדיא בתוי''ט וברעק''א דאזלו על פרוש רש''י וכתבו דבעי ע''מ לקשור. ומבואר בזה פלוגתא אי חשיב ע''מ לקשור.

**ויעוין במשנת השבת בדף ע''ד ע''ב דמביאים מהטל אורות דפירש דס''ל לריטב''א דהוי כסותר ע''מ לבנות דבעינן דיבנה במקומו**, ומאחר דבציידי חלזון לא קשרו באותם חוטין שהתירו קשר אחר אלא השתמשו בחוטין לחברם בחוטים אחרים א''כ הוי כסותר ע''מ לבנות שלא במקומו ומבואר בזה פלוגתא אי חשיב ע''מ לקשור. ונראה דתליא בגדר מלאכת מתיר דאי הוי הפקעת החיבור שנוצר מכח הקשר א''כ הוי כסותר ומקלקל ולהכי אי בעי ע''מ לקשור בעינן דיהא דמקומו ולהכי קרי ליה הריטב''א מתיר שלא ע''מ לקשור. אולם ברא''ש ס''ל דהמלאכה נמצאת בגוף ההתרה של הקשר ורק מאחר דליכא בזה עשיה חיובית א''כ לאשוויי כמלאכה בעינן שיהא משמעות חיובית להתעסקותו בהתרה אולם גוף המלאכה היא ההתעסקות בהתרת הקשר. ונידון זה תלוי בגדר מלאכת קושר דאי עיקר המלאכה היא בחיבור שנוצר ע''י הקשירה א''כ המלאכה היא בהפקעת החיבור והוי כסותר, אולם אי כל היחס של המלאכה נובע מכח עשית הקשר כמו שנתבאר לעיל בבאור הך צד דאיכא יחס לגוף הקשר, א''כ גם במלאכת מתיר כל היחס למעשהו כמלאכה הוא מכח ההתעסקות בהתרת הקשר דגוף ההפקעה של החיבור בין החוטים הוי כהתעסקות בדבר קיים והוי כשימוש ולא כיצירה ועשיה, והלכך רק בסותר דהמלאכה קיימת בגוף הבנין א''כ ממילא הסתירה היא בבנין שנבנה ולכן בעי שיבנה במקומו, משא''כ הכא כיון דהיחס של מעשהו כמלאכה מכח התרת הקשר א''כ הצורך בע''מ לקשור הוא רק בתור משמעות במלאכה.

**ונראה עוד ראיה דשיטת הריטב''א דמלאכת קושר הוא בחיבור שנוצר ע''י הקשירה דיעוין בריטב''א דף ע''ד ע''ב דמיישב את הקושיא מהא דהקשירה שעושים בתופר לחזק את התפירה לא מחייב על זה משום קושר** ומביא ליישב בזה''ל, דכיון שאין הקשירה רק להעמיד התפירה לא חשבינן ליה אלא משום תופר בלחוד. ומבואר דכל כמה דכל מטרת הקשירה היא להעמיד את החיבור של התפירה ליכא בזה מלאכת קושר, ובשלמא אי נימא דמלאכת קושר הוא בחיבור, והחילוק בין קושר לתופר דבתפירה בא להעמיד חפצא אחת מכח התפירה משא''כ בקשר דמחבר בין שתי דברים להעמיד בהם שימוש מסוים, א''כ כל כמה דהך קשירה באה לחזק את התפירה נמצא דגם החיבור דקשירה הוי כחלק מחיבור התפירה ולכן לא מחייב בזה משום קושר, אולם אי נימא דהחפצא דמלאכה היא מכח עצם ההתעסקות של הקשירה א''כ הוי שתי סוגי התעסקויות. ומאי שיאטיה להדדי.

**בבאור שיטת ר''מ שקשר שיכול להתירו באחת מידיו אין חייבין עליו**

1. **יש לעיין אי הוי הלכתא בגוף המציאות הקשר דכל כמה דיכול להתירו לא חשיב כגוף אחד,** ולפי''ז אי נימא דהוי פלוגתא בין רבנן לר''מ כמו שמוכיח בבאור הלכה יצא דהוי פלוגתא בצורת הקשר אי צורה כזאת מגרעת בחפצא ד''קשר''. אולם יעוין במיוחס לר''ן דדינא דר''מ נובע מהא דבעינן קשר בר קיימא וז''ל, דכיון דיכול להתירה בידו אחת גלי אדעתי' שאינו רוצה שיהא של קיימא.

**ויש לעיין בדעת ר''מ שמתיר להאי קשר אי מותר גם מדרבנן**, ואי הוי מחמת דחשיב לא בר קיימא קשה לומר דהוי כקשר העשוי להתירו ביומו וא''כ לכה''פ מדרבנן אסור, אולם אי הוי גרעון בגוף הקשר יש לדון אי מותר מדרבנן. ויעוין ברש''ש בתוד''ה עניבה דמדייק מלשון המשנה דאין חייבין עליו דאיסורא מיהא איכא, אולם יעוי''ש דמוכיח מתוס' דמותר לכתחילה. ויעוין בעירובין צ''ז ע''א דמבואר דלר''מ מותר לקשור את התפילין בקשר מרופה והתיר בכך את טלטולו ויש לעיין אי הוי מחמת דליכא כלל איסורא או דאיסור דרבנן הותר במקום מצוה ויעוין היטב בריטב''א וברשב''א שם דנראה מלשונם ובפרט בריטב''א דכתב דר''מ שרי קשר שאינו מרופה ומשמע דמותר גם מדרבנן.

**בדעת ר' יהודה דאוסר עניבה אי פליג על מעשה אומן**

1. **יעוין בשו''ת מהר''י קורקוס סימן ז' מובא ברמב''ם פ''י משבת ה''א דנקט דר''י פליג על מעשה אומן וס''ל דסגי בקשר של קיימא,** אולם יעוין באבנ''ז סימן קע''ט ס''ק א' ב' דמאריך להוכיח דר' יהודה מודה לרבנן דבעי מעשה אומן ויעוי''ש מה דמחדש מכח זה.