פרק תשיעי עגלה ערופה
קטגוריות: ש_ס / כח סוטה / סוטה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק תשיעי עגלה ערופה**

**במשנה עגלה ערופה וכו'** הקשה בבאר שבע מדוע התנא לא אמר "פרשת עגלה ערופה" כמו במשנה לעיל בדף ל"ב. ותרץ שהכוונה ב"פרשת" היא רק לפסוקים שאומרים הזקנים. וכאן התנא רצה לדבר על כל דיני עגלה ערופה.

**שם חמישה זקנים** הרמב"ם (סנהדרין ה' א') כתב – שמוציאים למדידת החלל רק ע"פ ב"ד הגדול. אך הלחם משנה ביאר – שכוונתו איננה שכל הסנהדרין יוצאים (והרמב"ם עצמו כתב שם בהלכה ה' שעריפת עגלה בחמישה), אלא שההחלטה לשלוח חמישה למדוד היא ע"פ ב"ד הגדול.

**שם נופל ולא תלוי באילן** הרש"ש כתב שא"א למעט תלוי באילן מ"באדמה" מכיוון שגם האילן נקרא אדמה בלשון המקרא ("הבאתי את ראשית פרי האדמה"). עוד כתב שצריך את "נופל" כדי להשמיע שאם תלוי באילן לא מביא עגלה אפי' באופן שרגליו נוגעות בארץ מכיוון שעומד זקוף[[1]](#footnote-1).

**שם בשדה ולא צף** הרש"ש הקשה מדוע א"א למעט צף מ"באדמה". ובתפארת ישראל (יכין ג') כתב שבאמת היה אפשר למעט צף מ"באדמה", אלא שהיה נח לגמרא להביא פסוק נפרד לכל דבר.

**שם או לעיר שרובה עכו"ם** גרסת המשנה בירושלמי היא "עיר שיש בה עכו"ם". וכך פסק הרמב"ם (רוצח ט' ה'), שאם יש בעיר גוים – הוא בחזקת שהרגו אותו הגויים.

**שם או לעיר שאין בה ב"ד** בבאר שבע ביאר שהכוונה לב"ד של כ"ג כי דין עגלה ערופה הוא כמו דיני נפשות. והוסיף – שאע"פ שיש מצווה למנות סנהדרין קטנה בכל עיר בא"י, מ"מ יש עיירות שאין בהן ק"כ איש, ומבואר בריש סנהדרין שבעיירות כאלה לא צריך להעמיד סנהדרין.

**שם לא היו עורפין** הב"ח הגיה "לא היו מודדים", ובלקוטי הלכות כתב שזו הגרסה העקרית (וזו גם גרסת הירושלמי), כי באופן שאין סנהדרין בעיר הסמוכה העיר שיש בה ב"ד מביאה עגלה ערופה.

**בגמרא וסדר עגלה ערופה כיצד** בפירוש המשנה לרמב"ם ובתוס' הרא"ש מבואר שכוונת הגמרא לומר שהתנא התחיל לדרוש את סדר עשייתה של עגלה ערופה, ו"שנאמר" לא נסוב על הדין של "לשון הקודש", אלא על עצם הדין של עגלה ערופה (וצריך לקרוא במשנה: עגלה ערופה, שהתבאר לעיל שנאמרת בלשון הקודש, שנאמר וכו'), ולכן לא הביא את הפסוק של "וענו ואמרו".

**שם מזקני זקניך** בחידושי הר"ן בסנהדרין (י"ד) כתב – שהאות ך' במילה "זקניך" מיותרת מכיוון שהיה אפשר לומר "זקני שופטיך". (וביאר שמהסיבה הזו ר"ש לא דורש את האות ך' במילה "שופטיך" כי המילה "שופטיך" אינה נסמכת ולא שייך לכתוב "שופטי").

**רד"ה בגל – של אבנים** המאירי כתב – שה"ה אם נמצא טמון בארץ.

**בד"ה זקני – אע"פ שאינן סנהדרין** הבאר שבע ביאר שכוונת רש"י לומר – שצריך פסוק רק כדי להשמיע שלא מספיקים ג' דיינים (וצריך דווקא סנהדרין). אבל לא צריך פסוק כדי למעט הדיוטות, מכיוון שכבר שמענו מ"זקני העיר", שעיר שיש בה רק הדיוטות לא מביאה עגלה.

**דף מ"ה**

**בגמרא וי"ו לא משמע ליה** תוס' בסנהדרין הוכיחו שבמקומות אחרים ר"ש דורש את האות ו', וכאן לא משמע לו לדרוש. והבאר שבע כתב לפי זה – שיותר נוח לגרוס כאן כמו בסנהדרין "ר"ש וי"ו לא דריש"[[2]](#footnote-2).

**שם אלא מעתה וכו'** הערוך לנר (סנהדרין י"ד) הקשה – איך אפשר לרבות עוד דיינים מ"ויצאו" ומ"ומדדו", והרי המילים עצמן נצרכות לגוף הענין, ואת האות ו' החיבור ר"ש לא דורש, וגם אין לפרש שהכוונה שידרוש מהאות ו' שבסוף המילים, מכיוון שאם כן היה לגמרא להקשות גם מהאות ו' במילה "וסמכו".

**שם הן ולא שלוחיהן** המאירי (סוף מ"ד:) כתב שחייבים גם למדוד בעצמם, אולם במנחת חינוך (תק"ל) כתב שמכיוון שרק תיבת "ויצאו" מיותרת להשמיע שצריך שיצאו בעצמם, ומהמילה "ומדדו" דורשים דרשה אחרת, די בכך שיצאו עצמם, ואת המדידה אפשר לעסוק על ידי שליח או ע"י אחד מהם.

**שם שאפילו נמצא בעליל** המשנה למלך (רוצח ט' א') כתב – שכדי לקיים את דין מדידה, אין צורך למדוד מכל הערים, ודי בכך שמודד מהעיר הקרובה, ורק באופן שלא יודעים איזה עיר קרובה צריך למדוד מערים אחרות (ודייק כדבריו מלשון הרמב"ם). ובבאר שבע כתב שצריך למדוד מכל הערים[[3]](#footnote-3), ולשיטתו צ"ל שמהותו של חיוב מדידה הוא לברר איזה עיר קרובה יותר דווקא ע"י מדידה. ובספר "נחל איתן" כתב ששמע מהחזו"א כתב שדי בכך שימדדו מהעיר הקרובה ומעוד עיר אחת.

**שם מתני' דלא כר"א בן יעקב** תוס' הרא"ש ובתוס' בסנהדרין י"ד: הקשו איך אפשר לדייק מכך שהמשנה לא הזכירה מלך וכהן גדול, שבאמת לא צריך אותם. והרי במשנה בסנהדרין – שמבואר בה איך מוסיפים על העיר ועל העזרות, לא מוזכר שצריך מלך וכהן גדול (ועוד דברים) אע"פ שבאמת צריך שם מלך וכהן גדול. ותרצו – שלא שייך לדייק מהמשנה בסנהדרין מכיוון שהנושא שם הוא רק מספר הדיינים שצריך בכל דין. אבל מהמשנה שלנו שמשמיע את דיני עגלה ערופה, כן שייך לדייק שלא צריך מלך וכהן גדול מכך שלא מנו אותם.

**שם שופטיך זה מלך** מהרש"א בסנהדרין (י"ד) ביאר – שאע"פ שהמילה "שופטיך" נצרכת כדי להשמיע את הדרשה של "מיוחדין שבשופטיך" אפשר לדרוש גם מלך מכיוון ש"שקולים הם".

**שם כהן גדול דכתיב ובאת וכו'** תוס' הרא"ש ביאר שמשמעות הפסוק היא ש"השופט" הוא הממונה על הלויים שזה הכהן הגדול, ואם כן – גם הוא כלול ב"שופטיך".

**שם מלמד שהמקום גורם** תוס' הרא"ש[[4]](#footnote-4) הקשה – שגם לגבי מעשר שני נכתב שנאכל ב"מקום" ושם הכוונה לכל ירושלים, ותרץ שבגמרא בזבחים (נ"ד:) דורשים שסנהדרין צריכה להיות דווקא בלשכת הגזית (כתוב שם שסנהדרין בחלקו של יהודה ושכינה בחלקו של בנימין) ומקום אחר איננו מקומם. והבאר שבע חילק שלגבי מעשר שני כתוב "מקום" סתם, ולגבי זקן ממרא כתוב "המקום".

**שם אלא פשיטא דנפיק כולהו** היד רמה בסנהדרין (י"ד:) הקשה – מנין שלא מדובר כשיצאו רובם, ותרץ, שאם יצאו רק רובם - לא חייב בגלל שהוראתם אינה הוראה, מכיוון שיתכן שהמיעוט היה חולק ונותן טעם לדבריו.

**שם לדבר הרשות מי נפקי** תוס' הרא"ש כתב שאע"פ שהיו הולכים לביתם לאחר תמיד של בין הערבים (כמבואר בסנהדרין), לא מצוי שכולם ילכו יחד.

**שם ועל העזרות** בחידושי הר"ן בסנהדרין כתב שכדי להרחיב את העזרות לא היו צריכים להרחיק עד בית פגי[[5]](#footnote-5), ונקט "עזרות" בגלל שיגרא דלישנא.

**שם בשדה בשדך לא משמע ליה** לעיל ר"י כן דרש את האות ך' במילה "זקניך", אולם למסקנת הגמרא שם ר"י דרש מהאות ו' ב"ושופטיך". וגם שם הוא לא דורש מהאות ך'.

**שם אויר שדה כשדה דמי או לאו** תוס' הרא"ש הקשה – שבכל מקום (כמו לגבי קנין חצר) דנים אויר חצר כחצר, ומה הצד שלגבי שכחה לא ידונו את האויר כחצר. ותרץ – שהטעם שהגמרא מסתפקת כאן הוא מפני שכתוב "ושכחת עומר בשדה", ויש צד שצריך שהעומר יהיה מונח בשדה כדרך הקוצרים.

**רד"ה אבי פאגי – כל שהוא בתוך היקף החיצון וכו'** הר"ן בסנהדרין (י"ד) פירש שזה היה מקום שהוסיפו על ירושלים, מכיוון שהייתה נוחה להיכבש ממנו, ולכן המשילו אותו לאפסר של בהמה – שנוח לתפוס דרכו את כל הבהמה.

**בד"ה המזג – כשיעור מזג** תוס' בסנהדרין כתבו ביאור נוסף – שאסור שיחסר מסנהדרין דווקא מניין של "מזג" שהוא בגימטריא חמישים, אבל אם נחסרו מ"ט ב"ד כשר, ומכיוון שאין ב"ד שקול ומוסיפים אחד, נמצא שצריך שישארו כ"ג.

**שם צריך שישתיר שליש** קשה – כי שליש הוא יותר מכ"ג ויותר קרוב לכ"ד, ואם כן היה צריך להצריך כ"ה. ומהרש"א שם כתב שמחשבים שליש מס"ט, שזה המספר הקרוב שיבוא לידי חלוקה.

**בד"ה שצפו – כסבור שאינן שלו** מהמאירי משמע שאפי' באופן שידע שהעומרים שלו – זו לא שכחה[[6]](#footnote-6). ובדרך אמונה (מתנות עניים ה' ציון פ' בציון ההלכה) כתב שגם רש"י מודה שאין שכחה בשדה חברו אפי' אם יודע שהעומרים שלו. ורש"י רק נתן טעם לגזירת הכתוב, אבל ודאי שלא פלוג רחמנא ובכל אופן אין שכחה בשדה חברו.

**דף מ"ה:**

**בגמרא והכא בפלוגתא דר"י ורבנן** הגמרא כאן פשטה רק את הספק לגבי "טמון" ולא לגבי "צף", והירושלמי (ה"ב) פשט שכאשר מת המונח ע"ג חברו לא מביאים כלל עגלה ערופה, מכיוון שהתחתון טמון והעליון נחשב "צף". והרמב"ם פסק שמת ע"ג חברו הוא טמון ולא צף. **וכתב** המנחת חינוך (תק"ל) – שהסיבה שהרמב"ם פסק כמו הצד שמת ע"ג חברו לא נחשב צף, הוא מכיוון שמחמירים בספק כפרה[[7]](#footnote-7). ועיין עוד בכסף משנה.

**שם ולא מפרפר** המאירי כתב – שטעם הפטור הוא רק שמא יקרה נס ויחיה, והביא ראיה מהירושלמי שאם מת בסופו של דבר, מביאים עגלה ערופה. **והמנחת חינוך** (תק"ל) כתב – שאם בשעת המציאה מפרכס, יש גזרת הכתוב שאפי' אם אח"כ מת. לא מביאים עגלה ערופה. וביאר את כוונת הירושלמי באופן אחר מהמאירי[[8]](#footnote-8).

**שם פרט למצוי** הגמרא בסנהדרין פ"ו מוכיחה שא"א למעט "מצוי" (לגבי גונב איש) מכך שכתוב "כי ימצא", מכיוון שאם כן גם שוכב עם אשת איש במקום שמצויים אצלה מנאפים יהיה פטור, כי גם שם כתוב "כי ימצא", ומסיקה שרק מכיוון שיש ייתור לשון ממעטים מצוי. וקשה כי לגבי עגלה ערופה "כי ימצא" לא מיותר, ודורשים ממנו שצריך עדים, ונמין למעט "מצוי". **ובבאר שבע** שינה באמת את גרסת הגמרא מכוח הקושיה הזו וגרס "פרט לממציא עצמו"[[9]](#footnote-9). אולם **תוס' שם** קיימו את הגרסה שלפנינו, וביארו שגם לגבי עגלה ערופה המילה "באדמה" מיותרת כדי למעט "מצוי". **והריטב"א** במכות (ח) כתב – שלגבי עגלה ערופה לא צריך יתור לשון כדי למעט "מצוי", מכיוון שזה מוכח מתוך העניין. שהתורה אמרה שתולים בעיר הקרובה, וכ"ש שצריך לתלות בכותים במקום שהם מצויים. וגם הרמב"ן כתב עד"ז, שמסתבר שהתורה מיעטה "מצוי" מכיוון שחיוב עגלה הוא רק באופן שלא נודע מי היכהו.

**שם ומודדין לעיר שיש בה ב"ד** בגמרא במכות (י:) נחלקו האמוראים בזה – האם רק עיר שיש בה ב"ד מביאה עגלה ערופה, או גם עיר שאין בה ב"ד. ותוס' שם הקשו – איך יש מ"ד שסובר שמביאים מעיר שאין בה ב"ד, והרי במשנה מבואר שמביאים מעיר שיש בה ב"ד, ותרצו - שאותו מ"ד יעמיד את המשנה כשיש כמה ערים קרובות, ובאחת מהן יש ב"ד, והוא עצמו דיבר כשבכל העירות אין ב"ד. ובספר באר שבע תרץ שכל המחלוקת שם היא רק לגבי משל מי העגלה, ולא לגבי העיר שמודדים אליה.

**שם** תוס' בב"ב (כ"ג:) שהקשה – שמהסוגיה שם רואים שמכריעים איזה עיר מביאה עגלה, לפי הקרבה לחלל, ואילו בסוגיה אצלנו רואים שרק עיר שיש בה ב"ד מביאה, אע"פ שהקרבה מוכיחה שבא מעיר אחרת. ובהגהות מיימוניות (רוצח ט' ה') הביא את תירוץ ריצב"א – שבאמת הולכים אחרי עיר שיש בה ב"ד רק באופן שאין עיר קרובה – דהיינו באופן שיש שלוש ערים כחצובה שקרובות במידה שווה אל החלל, ובשתיים מתוכן יש ב"ד, ואז העיר שאין בה ב"ד לא צריכה להשתתף **ובבאר שבע** כתב – שאע"פ שדין קרוב הוא דאורייתא, מ"מ מעדיפים את העיר שיש בה ב"ד (כמו שהגמרא שם אומרת שרובא דאורייתא וקורבה דאורייתא ואע"פ כן רובא עדיף). **והחתם סופר** בב"ב כתב – שהולכים גם אחר מקום הנרצח ולא אחר מקום הרוצח, ולכן מחייבים את העיר שיש בה ב"ד להביא, כי התורה הטילה על ב"ד להשגיח על כל העיירות הסמוכות שיעמידו גבאים שיגמלו חסד עם האורחים.

**שם במשנה נמצא מכוון** הרמב"ם (רוצח ט' ח') כתב שמדובר באופן שיש בשתיהן מספר שווה של אנשים.

**שם אין ירושלים מביאה וכו'** הרמב"ם (סוטה ט' ה') כתב – שאם העיר הסמוכה היא ירושלים (או אם אין בעיר הסמוכה ב"ד), מניחים אותה, ומודדים מהעיר הקרובה שיש בה ב"ד.

**שם** תוס' בב"ב הקשו – מדוע צריך פסוק להשמיע שלא מביאה עגלה ערופה, והרי מסקנת הגמרא שם – שרק עיר היושבת בין ההרים (ולא באים אליה מהעולם) מביאה עגלה ערופה[[10]](#footnote-10), ולירושלים היו מגיעים עולי רגלים. ותרצו שהיו מקומות בירושלים שהיו מצויים בהם רק אנשי ירושלים, והפסוק נצרך כדי להשמיע שגם במקומות כאלה לא מביאים עגלה ערופה. עוד תרצו – שהפסוק נצרך לימי חזקיה, שכל ישראל היו בירושלים ולא היו באים אליה לסחורה. ועיין **בבאר שבע** שכתב שהגמרא פה חולקת על האוקימתא של הגמרא שם "ביושבת בין ההרים" וסוברת שלעולם לא הולכים אחר הקרוב, וגם הרמב"ם לא פסק להלכה את האוקימתא של "יושבת בין ההרים". ולא קשה קושיית התוס'.

**שם מאין היו מודדין** לגבי אופן המדידה – עיין בעירובין (ל"ה:) שהמדידה לגבי עגלה ערופה חלוקה ממדידת תחומין – מפני שהן של תורה. ולכן אין מקדרין בהרין.

**בגמרא אפשר לצמצם וקרובה ואפי' קרובות** בגמרא בבכורות (י"ח) מובאות עוד שתי שיטות – שיטת ת"ק היא שאף אחת מהערים לא מביאה עגלה, מכיוון שנאמר "קרובה" ולא "קרובות". ושיטת חכמים היא שמביאות אחת ומתנים עליה, מכיוון שהם סוברים שא"א לצמצמם. וכך פסק הרמב"ם (רוצח ט' ח').

**שם אמר קרא לרשתה וכו'** הספרי דרש שירושלים אינה מביאה עגלה ערופה מכיוון שכתוב "זקני העיר ההיא ולא זקני ירושלים", וביאר המשך חכמה (דברים כ"א ד') שזקניה הם זקני כל ישראל[[11]](#footnote-11).

**שם במת מצוה קנה מקומו** החזון איש (יו"ד אבלות ר"ט ה') כתב – שמדברי הש"ך והט"ז בסימן שס"ד משמע שהתקנה הייתה שיהיו חייבים לקבור אותו במקומו[[12]](#footnote-12), ומדברי הר"י מקורבל משמע שזו רק רשות לקבור במקומו ואין בעל הקרקע יכול לעכב.

**שם לקוברו וכו'** בתוספתא (ט' א') מבואר – שקוברים את החלל לפני המדידה, ומציינים את מקומו עד שיבואו ב"ד הגדול שבלשכת הגזית. והרמב"ם (רוצח ט' ב') כתב – שהיו קוברים לאחר שמדדו ונודעה העיר הקרובה. ומבארים בשם מהרי"ל דיסקין, שהרמב"ם פסק כך מכיוון ששיטת הבבלי היא שב"ד בעצמם צריכים לצאת. ואם יקברו את החלל קודם שיבואו ויציינו את מקומו, נמצא שלא ב"ד עשו את כל המדידה.

**שם מוליכים הגוף אצל הראש** בירושלמי (ה"ד) מבואר שאם הראש נמצא במקום נמוך מן הגוף – אין לומר שנהרג במקום שנמצא הראש. ועיין בנחל איתן (ב' א') שכתב שלפי הרמב"ם שלא כתב את החילוק הזה משמע שלעולם מוליכים את הגוף אצל הראש. וביאר שם בס"ק ח' שהוא למד שלפי הבבלי אין את החילוקים הללו.

**שם מר סבר גופיה בדוכתיה נפיל** בפשטות יש מחלוקת מציאותית, האם הגוף ממשיך לרוץ לאחר שנערף הראש, או שהגוף נשאר במקומו והראש זז. והתפארת ישראל בביאורו למשנה ביאר שהתנאים לא נחלקו על המציאות[[13]](#footnote-13), אלא נחלקו לשיטתם בסיפא – שלשיטת ר"ע כמו שהראש עיקר לגבי מדידה, הוא גם עיקר ביחס לקבורה, ולשיטת ר"א הטבור הוא עיקר ביחס למדידה, ולכן הוא עיקר ביחס לקבורה. (וצ"ל לשיטתו ש"רישא נאדי" ו"גופא הוא דרהיט" אלו שתי הגדרות מה נחשב מקום המת, האם מקום הגוף, ואז דנים כאילו הראש התרחק מהגוף או הראש, ודנים כאילו הגוף התרחק).

**שם מטיבורו ומשלח שורשו וכו'** מהר"ל ביאר שכוונתו של ר"א להביא ראיה מאילן – שתחילת היצירה היא מהאמצע, כמו אילן שמשלח שורשים, והוסיף שגם לפי ר"ע מדמים אדם לאילן, אלא שאדם דומה לאילן הפוך – ששורשו הוא למעלה בראשו.

**שם על צווארי רשעים** הרע"ב כתב – שלפי ר"א מביאים עגלה ערופה דווקא אם נהרג מצווארו, ובנחל איתן (ג' ב' א') הביא ראיה לדבריו מרש"י בחולין קכ"א ומתוס' שם בדף ל"ה (אלא שלשיטת תוס' מביאים גם אם נהרג מצד הגרון, ולשיטת רש"י דווקא אם נהרג מצד העורף).

**במשנה זקני אותה העיר מביאין עגלת בקר** הרמב"ם (רוצח ט' ב') כתב – שהעגלה באה משל בני העיר.

**שם ואין המום פוסל** בירושלמי (הלכה ה') מבואר – שחסרון אבר או טרפה פוסלים אותה, מכיוון שנאמר בה כפרה כקדשים. ולכן מצריכים לכה"פ דבר שכשר למזבח בבן נח.

**שם ומורידין אותה** בנחל איתן (י' א') דייק מלשון המשנה, שהמצווה היא בהורדתה לנחל, ואם הייתה מקודם בתוך הנחל צריך להוציאה ולהורידה. והביא ראיה מלשון הספרי (פרשת שופטים – "והורידו זקני העיר" מצווה בזקני העיר). ומהגמרא בקדושין (נ"ז – ירידתה לנחל איתן אוסרתה).

**שם לנחל איתן** במנחת חינוך (תקל"א) כתב שנחל איתן לא צריך להיות סמוך לעיר, ואם לא מצאו נחל איתן בכל א"י – יכולים לערוף אפי' בחו"ל.

**שם איתן כמשמעו קשה** שיטת הרמב"ם (פירוש המשנה ובהלכות) ש"איתן" הוא נחל שמימיו רודפים בחזקה[[14]](#footnote-14). ובתרגום אונקלוס ובתרגום יונתן תרגמו "איתן – ביר". וגם רש"י בפסחים כ"ב – ש"נחל" הוא עמק. ובתוס' רע"א הביא ראיה לרמב"ם מהגמרא בפסחים (נ"ג) – "סימן לנחלים קנים", ומשמע מזה שזורמים שם מים ולכן יש שם קנים. אולם רש"י שם כתב – ש"קנים" זה עוד תנאי בנחל איתן - שיצמחו בו קנים.

**שם אע"פ שאינו איתן כשר** בתוס' רע"א הביא מהספרי – שהמקור לכך שכשר אע"פ שאינו איתן הוא ממש"כ בסוף הפסוק "וערפו שם את העגלה בנחל", ושם לא כתוב "איתן". והרמב"ם השמיט את הדין של "אינו איתן כשר", והכסף משנה (רוצח ט' ב') הקשה מדוע הוא השמיט אותו. ועיין במש"כ מהר"ץ חיות ותוס' יו"ט בביאור דבריו.

**שם ומקומה אסור** בתוספתא נחלקו מה שיעור המקום שנאסר – אם ארבעים (וגרסת הירושלמי ארבע) או חמישים אמה, והרמב"ם לא כתב את שיעור המקום שנאסר, ומשמע שלמד שדווקא מקום העריפה אסור.

**שם זקני אותה העיר** הרמב"ם (רוצח ט' ג') פסק ע"פ הספרי[[15]](#footnote-15) שכל זקני העיר צריכים לרחוץ את ידיהם. והעיר עליו הבאר שבע מלשון המשנה – שלא כתוב בה שכל הזקנים רוחצים את ידיהם ומשמע שלא צריך שכל הזקנים ירחצו.

**שם ואומרים ידינו לא שפכה** המנחת חינוך (תק"ל) הסתפק האם הקריאה מעכבת, והאם היא צריכה להיות דווקא ביום (כמו העריפה[[16]](#footnote-16)), והאם היא צריכה להיות דווקא בזמן העריפה ולא לאחריה.

**שם שלא בא על ידינו ופטרנוהו** בנחל איתן (ט"ו) כתב – שאם באמת פטרו אותו בלא מזון, לא יכולים לומר את הנוסח הזה, ומצדד לומר שגם לא עורפים את העגלה.

**שם** ועיין במהרש"א לעיל (ל"ח:) שביאר מה הטעם שצריכים כפרה אם באמת לא פטרו אותו בלא מזון וכו'[[17]](#footnote-17).

**רד"ה סברוה – רבנן דבי מדרשא** מהרש"א הקשה – שאביי הוא זה שפשט את הספק מהברייתא, ומדוע רש"י כתב ש"רבנן" סברו לפשוט ממנה. והרש"ש כתב – שכוונת אביי הייתה לפשוט שלכ"ע מין במינו נחשב טמון, ורבנן דבי מדרשא טעו להבין שהוא התכוון שהדבר תלוי במחלוקת שבברייתא.

**רד"ה חלל - לא מקרי אלא בכלי ברזל** המאירי כתב שהסיבה שממעטים חנוק היא מכיוון שיתכן שנחנק מעצמו.

**בד"ה לא ראינוהו והנחנוהו – יחידי בלא חבורה** משמע שצריך ללוותו כל הדרך, ומהרש"א כתב בשם יפה מראה, שדי אם ילוו אותו ד' אמות בשעת פטירתו מן העיר[[18]](#footnote-18). אבל מהרש"א הוכיח שעניינה של לוויה הוא שלא ילך יחידי כמש"כ רש"י[[19]](#footnote-19). ונראה שגם לשיטת רש"י ומהרש"א – החיוב ללוות כל הדרך הוא חיוב המוטל על ב"ד. אבל יחיד לא חייב ללוות יותר מהשיעורים שמבוארים בגמרא לקמן (מ"ו:- הרב לתלמיד עד עיבורה של עיר חבר לחבר עד תחום שבת וכו'"). ובאהבת חסד (ב' ג' בהערה) כתב בשם "עיון יעקב", שבזמן הזה ב"ד לא נזהרים בזה מכיוון שכל הדרכים מסומנות.

**דף מ"ו**

**במשנה והכהנים[[20]](#footnote-20) אומרים** עיין בנחל איתן (ט"ז ג' ב') שכתב שמצווה על כהנים הנמצאים שם לומר זאת. והביא בשם האלשיך שהכהנים צריכים להיות מאותה העיר, אך חלק עליו. עוד הוכיח (שם ז' א') שאין אמירת הכהני מעכבת.

**שם רוח הקודש מבשרתן וכו'** מהרש"א כתב שהכפרה תהיה ע"י שימצא הרוצח. והביא מתרגום יונתן – שלאחר עריפת העגלה יוצא נחיל של תולעים שמגיע עד הרוצח[[21]](#footnote-21).

**בגמרא פרה שאין השנים פוסלות בה** הרש"ש ביאר – שאע"פ שאינה כשרה קודם שתהיה בת שנתיים או שלש[[22]](#footnote-22), מה שאינה ראויה קודם זמנה לא נחשב "פסול".

**שם עגלה ששנים פוסלות בה אינו דין וכו'** תוס' הרא"ש הקשה שיש פירכא[[23]](#footnote-23) – מה לפרה שכן שערות שחורות פוסלות בה, ותרץ שאפשר לענות על זה שקדשים יוכיחו שמום פוסל בהם אע"פ ששער שחור לא פוסל. ובבאר שבע כתב שאפשר ללמוד ק"ו שמום פוסל מקדשים לחוד (שלא פוסלת בהם עבודה ושנים ומום פוסל), וכך מבואר גם בספרי (חקת קכ"ג). **עוד** הקשה תוס' הרא"ש – שלויים יוכיחו, שנפסלים בשנים ולא במומים, ותרץ מה ללויים שכן אינם נפסלים בעבודה.

**שם אמר רב הניח עליה וכו'** קשה מדוע הגמרא הוצרכה לדברי רב, והרי יש כמה משניות[[24]](#footnote-24) שמפורש בהן ששאר מלאכות פוסלות בפרה. הרש"ש תרץ (ע"פ דברי תוס' בערכין דף ג') – שהגמרא העדיפה להקשות מדברי רב שהיו שגורים יותר בפי הלומדים. **ובמרומי שדה** תרץ שהחידוש בדברי רב הוא שאע"פ שהדרך לשים עליה עודה גם לצרכה (מפני הזבובים). ושייך להקשות רק מדברי רב ולא ממשניות שמוכח מהן שנפסלת גם כשעובד בה לצרכו ולצרכה, מכיוון שלשיטת רב לא לומדים שאר עבודות בג"ש של "עול עול", אלא מרבים שאר עבודות מ"אשר" ולכן הגמרא הבינה שא"א ללמוד מעגלה שנפסלת כשעובד בה לצרכו לצרכה מכיוון שכתוב "בה". ובתרוץ הגמרא ענתה – שאת הפרט הזה רב כן לומד בג"ש מעגלה (שכתוב בה "עבד" וקוראים "עובד").

**שם עודה של שקים** הערוך כתב שזה האגד שאוגדים בו את השקים, וקמ"ל שנפסלת אפי' בכזה משוי קל.

**שם עד שתמשוך[[25]](#footnote-25)** מהרש"א הקשה – שעד כמה שהגמרא ידעה את דברי רב, לא מובן מדוע היא רצתה ללמוד בק"ו שעגלה תפסל במום, והרי איכא למפרך – מה לעגלה שאינה נפסלת עד שתמשוך. ותרץ – שכל זה מונח בקושיה – מנין ששאר מלאכות פוסלות בפרה. (ולעיל הבאנו את תירוץ תוס' הרא"ש על פירכה אחרת – שאפשר לומר קודשים יוכיחו).

**שם ומה עגלה שאין מום פוסל וכו'** במלא הרועים הקשה – לשם מה צריך לכתוב "בה" בפרה, כדי להשמיע שמום לא פוסל בעגלה, והרי אפשר להוכיח שמום אינו פוסל מכך שהתורה הוצרכה לכתוב "בה" בעגלה כדי שלא נלמד קדשים בק"ו מפרה. ותרץ – שאם לא היה כתוב "בה" בפרה, היינו אומרים שמום פוסל בעגלה, ו"בה" שנכתב בעגלה נצרך כדי שלא נלמד בג"ש "עול עול" שעבודה פוסלת בפרה. **שם מה לעגלה שכן שנים וכו'** ישנו פסול של "זקן" בכל הקדשים. אבל הוא לא תלוי בשנים, אלא בזקנה בפועל כמו שמבואר ברמב"ם ביאת מקדש ז' י"ב – "זקן שהגיע להיות רותת ורועד כשהוא עומד.. פסול"[[26]](#footnote-26).

**שם אבל עבודת איסור** במלא הרועים הקשה – איך אפשר ללמוד עבודת איסור בק"ו מעגלה, והרי אפשר לפרוך – שעגלה נאסרת גם בעבודת היתר. ותרץ – שהק"ו באמת אוסר גם עבודת היתר, ולאחריו הפסוק של "עורת" היה מתיר עבודת היתר. והמיעוט של "בה" השמיע שאפי' עבודת איסור אינה אוסרת.

**שם ומה עגלה שאין מום פוסל וכו'** עיין ברש"ש ובבאר שבע שכתבו שהיה אפשר לומר חומרות אחרות בפרה[[27]](#footnote-27).

**שם וכ"ת מה לעגלה שכן שנים וכו'** עיין בתורת הקנאות שהקשה על הפרכה הזו.

**שם וממקום שבאת** הרש"ש הקשה – שקיי"ל להלכה שאומרים "דון מינה ואוקי באתרה", ואם כן – מכיוון שעול פוסל בפרה גם בלי שתמשוך, מדוע משוי לא יפסול בלי שתמשוך. ותרץ במלא הרועים – שמכיוון שהפסול של עבודה לא קיים בפרה (לפני שנלמד מעגלה), לא שייך לומר "אוקי באתרה" מצד זה שמצאנו דין מסוים לגבי עול. אולם **הרמב"ם** (פרה א' ז') פסק מצד אחד כדברי רב – שעגלה נפסלת רק כשמושכת בעול, ומצד שני כתב שהמקור לפסול שאר עבודות בפרה הוא מג"ש של "עול עול". ומשמע מזה שהוא למד שדברי הגמרא כאן הם רק למ"ד דון מינה ומינה, אבל למ"ד "אוקי באתרה", שייך ללמוד שאר מלאכות מעגלה, ולפסול רק כשתמשוך.

**שם בין שלא בשעת עבודה** רש"י כתב – שהכוונה שקשר עליה עול לא כדי למשוך, ובירושלמי גרס – שעול פוסל אפי' שלא לדעת, ובקרבן העדה פירש שהכוונה היא שפרה נפסלת גם כשחרשו בה שלא ברצון הבעלים. אך המאירי ביאר שכוונת "שלא לדעת" בירושלמי היא כמו שכתב רש"י – שקשר באקראי כדי להקל על משאו, ולא על דעת לעבוד בה.

**שם יבא דבר שלא עשה פירות** מהרש"א כתב – שגם הפרטים האלה הם כדי שיתעוררו הלבבות שישימו את לבם לחקור על הרוצח.

**שם אלא מצוות** כשהגמרא הבינה לעיל – שהכוונה ב"פירות" היא למצוות, היא כתב שזקן וסריס לא מביאים עגלה ערופה. ולכאורה באותו אופן לפי המסקנה שהכוונה ב"פירות" היא למצוות, יצא שלא יביאו עגלה על חרש ושוטה. אך בנחל איתן (ג' א' י"ז) חילק – שחרש ושוטה שייכים במצוות ומקבלים עליהן שכר, אלא שאינם מצווים.

**רד"ה עגלה – ואם עברה שנתה פסולה** הבאר שבע והרש"ש העירו שרש"י שנה משנתו כיחידאה, כי רק לשיטת ר"א (פרה א' א') נפסלת כשעברה שנתה, ולפי חכמים נפסלת רק כשנעשית בת שנתיים. אולם במשנה למלך (פרה אדומה א' א') הקשה את קושייתם על רש"י ותרץ שהתנא בפרה סתם את שיטת ר"א בלשון חכמים ומשמע מזה שהלכה כמותו.

**בד"ה פרה – אין שיעור לשנותיה** בריש פרהנחלקו התנאים עד איזה גיל פרה כשרה, לפי ר"א רק בת שנתיים, לפי חכמים גם בת שלוש ובת ארבע ולפי ר"מ אפי' בת חמש כשרה. והר"ש שם הבין שגם חכמים מודים – שכשרה לאחר שלוש וארבע שנים, וגם ר"א פוסל לאחר שנתיים רק מדרבנן. וכתב שהגמרא פה שאמרה ששנים אינן פוסלות היא כשיטת רבנן או כשיטת ר"א ומדרבנן. **ובבאר** **שבע** כתב - שהגמרא כאן היא כשיטת ר"מ שסובר ששנים אינן פוסלות בפרה.

**דף מ"ו:**

**בגמרא איתן מושבך** לשיטת הרמב"ם (שפירש שנחל איתן הוא נחל שזורם בחזקה) צ"ל שכוונת הדרשה היא שזרימתו היא קשה. **ובבאר שבע** (לעיל בדף מ"ה:) כתב שיש ראיה נגד שיטת הרמב"ם מכך שהגמרא לא הביאה ראיה מהפסוק "אתה הובשת נהרות איתן".

**שם גמר עריפה עריפה מחטאת העוף** בירושלמי (ה"ה) מבואר שצריך לחתוך שני סימנים או רוב שנים, אולם הרמב"ם השמיט את הדין הזה, והקרן אורה כתב שהסיבה שהרמב"ם לא הצריך לחתוך שנים או רוב שניים הוא מכיוון שבגמרא בחולין (כ:) מבואר ששיטת הבבלי היא שלאחר שבירת המפרקת עם רוב הבשר, העוף נעשה נבלה ואין טעם לחתוך את הסימנים. ועיין בהערות הרב אלישיב שחילק בין חיתוך המפרקת בעוף לחיתוך המפרקת בבהמה.

**שם דכתיב לא יזרע** התוס' יו"ט כתב שלפי ר' יאשיה "לא יעבד ולא יזרע" מדבר רק לשעבר, וקשה כי דבריו הם נגד הגמרא שמפורש בה שר' יאשיה מודה שדורשים מ"לא יזרע" איסור על להבא. ובשו"ת חכם צבי (ל"ב) כתב – שסתמא דהש"ס חולק על רבא וסובר שר' יאשיה סובר שאיסור "לא יזרע" הוא רק לשעבר.

**שם תלמוד לומר אשר לא יעובד** הגמרא כאן היא כשיטת ר' יונתן שדורש את "אשר" במשמעות של ריבוי. ולפי ר' יאשיה רק זריעה אסורה[[28]](#footnote-28). והרמב"ם לא הזכיר שיש איסור לשעבר אלא רק להבא, ומשמע שפסק כמו ר' יונתן, ויתכן שהטעם הוא מכיוון שהגמרא פה סתמה כמותו.

**שם כופין ללויה** קשה מדוע כופים והרי זו מצווה שמתן שכרה בצדה – ותרץ מהרש"א שלא כופים מכיוון שהשכר מפורש בתורה. והקרן אורה כתב שהרמב"ם יישב את הקושיה הזו במש"כ שכופים על הלויה כמו שכופים על הצדקה. ותוס' בחולין ק"י ביארו שכופים על הצדקה אע"פ שמתן שכרה בצדה[[29]](#footnote-29). עוד יתכן לומר – שכפיה פה איננה מדין "כופין על המצוות", אלא זה חלק מחיובם של בני העיר לדאוג ללוית האורחים, ומכיוון שכן ישנו כוח לב"ד לתבוע מבני העיר שיקיימו את החיוב שלהם (ומהסיבה הזו אפשר לבאר שכופים על הצדקה).

**שם כופין ללויה** הרמב"ם (אבל י"ד) והסמ"ג הביאו את הדין הזה להלכה, אולם הטור ושאר הפוסקים השמיטו אותו. ועיין בבאר שבע שכתב שיתכן שהטעם הוא מכיוון שבזמן הזה אין נוהגים דיני לויה, מכיוון שהדרכים בחזקת סכנה יותר ממה שהיו בזמן הגמרא, ואדם לא מחויב למסור את עצמו לסכנה מכיוון ש"חייך קודמין". **ובעמק ברכה** (גמ"ח שבגופו עמ' קל"ה) כתב שהחזו"א אמר לו – שבזמן הזה לא נהגו לדקדק בלויה, מכיוון שאין הולכים יחידי, וכל אחד נעשה מלווה לחבירו.

**שם ששכר הלויה אין לו שיעור** הרמב"ם (אבל י"ד) מנה את כל מיני גמילות חסד שבגופו – ביקור חולים ניחום אבלים וכו', ולאחר מכן כתב – ששכר הלויה מרובה מן הכל.

**שם מהר"ל** כתב ביאר שעניינה של לויה הוא לעשות כבוד לאדם שנברא בצלם א-להים, וכאשר צלם א-להים שבו נחשב דבר זה שומר עליו, כמו שנאמר "ומוראכם וחתכם יהיה על כל חית הארץ". אבל כשלא מלווים אותו מבזים את צלם א-להים שבו, וכאילו שופכים את דמו.

**שם ומה חסד וכו'** עיין במהרש"א שביאר את קושית הגמרא.

**שם שבא סנחריב ולא בלבלה** עיין בתוס' לעיל בדף ט' שביארו מדוע תלה בלבול בסנחריב וגלות בנבוכדנצר. **ועיין במהרש"א** שכתב שלא הצליחו לכבוש אותה מכיוון שלא ידעו את מבוא העיר, כמו בעיר לוז הראשונה שמבואה לא היה ידוע[[30]](#footnote-30).

**שם מי שעושה לויה ברגליו** מהרש"א דייק שכאן הגמרא לא אמרה "בפיו" כי ללויה ברגליו יש מעלה גדולה יותר.

**שם יעסוק בתורה** מהרש"א ביאר – שההולך בדרך צריך חן ורחמים, כמו שתקנו לומר בתפילת הדרך – ותתננו לחן וכו', ולכן התורה מועילה במקום לויה, להיות לו חן לראשו בעיני כל רואיו. ומהר"ל כתב – שעניינה של לוויה הוא חיבור, כי כאשר האדם יחידי הוא נמצא בסכנה. ואם לא יכול להתחבר לחברו, יעסוק בתורה שהיא אמצעי לחבר בין הקב"ה ובין האדם.

**שם וענקים לגרגרותיך** מהרש"א כתב – שלפי דרשת הגמרא כאן – המילה "ענקים" תתפרש במשמעות של בני ענק וגיבורים שישמרו עליו.

**שם נשתעבד ארבע מאות שנה** היעב"ץ ביאר – שאע"פ שנגזרה גזרה על עם ישראל מסיבות אחרות, מצד הגזרה היו יכולים להשתעבד בארץ אחרת, והשתעבדו במצרים בשכר ד' פסיעות.

**שם הרב לתלמיד וכו'** מדברי הרמב"ם (אבל י"ד) נראה – שישנו חיוב על ב"ד למנות שלוחים ללוות את האדם ממקום למקום, ומלבד זה יש חיוב פרטי על כל המנויים כאן, ללוות בשיעור שקבעה הגמרא.

**שם חבר לחבר עד תחום שבת** קשה – מדוע רבינא ליווה את רבא בר יצחק רק ד"א. ובאהבת חסד (ב' ג' בהערה) כתב – שרבא בר יצחק מחל לו על מצות לויה, וליווה רק את עיקר חיוב הלויה[[31]](#footnote-31).

**שם תלמיד לרבו וכו'** הדרכי משה (חו"מ תכ"ו) כתב בשם ילקוט מהר"ש – "האידנא אין נוהגין ללוות תלמיד לרבו עד פרסה משום דבזמן הזה מוחלין על כבודם ויש לילך עמו או עם חבירו עד לפני שער העיר או לכל הפחות ארבע אמות". **ובאהבת חסד** (ב' ג' בהערה) כתב – שמחילה מועילה רק על השיעורים שנאמרו מפני הכבוד. אבל א"א למחול על עיקר חיוב לויה, שנאמר עליה שמי שלא מלוה ומתלווה נחשב כאילו שופך דמים.

**מאדם הראשון** תוס' הרא"ש בברכות הקשה שבמדרש איכה רבתי מבואר שארבעים שנה קודם שגלו ישראל לבבל נטעו שם דקלים לפי שהמתיקה מרגלת הלשון לתורה, ותרץ שהתמרים באותו מקום שהיו בו – נטעו ע"י אדם הראשון, וארבעים שנה קודם שגלו – התפשטו לשאר מקומות.

**שם ארץ שגזר עליה אדם הראשון וכו'** מהר"ל כתב שהכוונה איננה שגזר בפיו, אלא שבריאתו הייתה

מאדמה שנלקחה מכל העולם, כמו שמצאנו (סנהדרין ל"ח) שראשו מא"י וגופו מבבל, ושאר איבריו משאר ארצות, ולפי התייחסות המקום לגוף האדם – נקבעה חשיבותו. ולמקומות החשובים ראוי הישוב.

**שם שאינו מלווה ומתלוה** מהרש"א הקשה – מדוע המתלווה שופך דמים ומה היה לו לעשות, ופירש – שהכוונה ב"מתלווה" היא – שהמלווה נחשב שופך דמים, אע"פ שהמתלווה התלווה ע"י אחרים ואינו צריך לויה (כמו שאלישע לא נצרך ללויתם של אנשי יריחו).

**שם שנתעברה אמם וכו'** מהר"ל ביאר שהמציאות שלהם היא שקר, ולכן היא אינה ראויה. כי אמם התעברה ביום הכפורים שזה יום שאינו ראוי לתשמיש.

**שם כאמוריים** בבן יהוידע כתב ש "ויראם" מורכב מאותיות "אמורים".

**רד"ה מחטאת העוף – דכתיב בה ממול ערפו** עיין בתוס' בכתובות (ל"ז ב) מבואר שמלשון "ערפו" לחוד משמע שהכוונה לעורף עצמו, והגזרה שווה משמיעה שצריך "מול עורף".

**בד"ה ויקרא – לעולם ולעולמי עולמים** במסורת הש"ס ציין לגמרא ביומא, וסיים וצ"ע. כי מסקנת הגמרא שם היא שלא אומרים שהכוונה ב"עד היום הזה" היא לעולם.

**בד"ה מי כתיב** עיין במהרש"א שכתב שדברי רש"י לא מכוונים עם גרסת הספרים שלנו (שמחלקת את דברי ר' יאשיה לשתיים אלא עם גרסת הילקוט שמביאה שר' יאשיה אמר דבר אחד – שמכיוון שכתוב "אשר לא יעבד" ומשמעות אשר היא לשעבר, מפרשים שהכוונה לאיסור לשעבר). והביא פירוש רש"י ישן שמתאים עם הגרסה.

**בד"ה שהקרחת – היתה פרנסתנו וכו'** מהר"ל פירש באופן אחר – שהכוונה ב"הקרחת עלינו את המקום" היא שסילק מהם את הקב"ה, ע"י זה שהוכיח אותם ולא שמעו לו. "שמנוערים מן המצוות.. קטנים שהיו מקטני אמנה" מהרש"א כתב שאפשר לבאר את דברי הגמרא כאן בשני אופנים – שהכוונה שהיו קטנים ממש[[32]](#footnote-32) ומנוערים מן המצוות, או שהיו נערים ממש וקטני אמנה. ואפשר לפרש שהיו גם מנוערים מן המצוות וגם קטני אמנה.

**דף מ"ז**

**שם דבעיתי** רש"י פירש שהדובים יפחדו להתגרות בהם[[33]](#footnote-33). ומהרש"א כתב שפירושו דחוק, כי מכיוון שבריאתם בנס, וודאי שלא יפחדו להתגרות בקטנים – ופירש שאם לא היה יער, הנערים היו רואים את הדובים מרחוק ובורחים מהפחד.

**שם בשכר מ"ב קרבנות וכו'** מהרש"א בהוריות (י:) הקשה – שבתוס' בנזיר ובעוד מקומות[[34]](#footnote-34) מבואר שכאשר עושה מצווה כדי לקפח אחרים – אין לו שכר ונענש על כך. ותרץ שבלק רצה רק להציל את עצמו, ולכן זה נחשב כמו מי שעושה כדי לקנות שם לעצמו. ועיין עוד בספר שם משמואל פרשת בלק תר"פ[[35]](#footnote-35).

**שם יצאה ממנו רות** מהרש"א כתב – שהמדרש (במדבר רבה כ כ"ד שהביא רש"י במדבר כ"ב ד) - שבלק היה מנסיכי מדין, חולק על הגמרא פה שמבואר בה שיצאה ממנו רות שהייתה מואביה. ובתוס' אוירא כתב שבתו התחתנה עם מואבי. ומהרי"ט (קידושין ס"ז) כתב – שמכיוון שהיה מלך מואב בזמן שלא קדמו בלחם ובמים – נאסר יחד אתם.

**שם שלשה חלאין וכו'** גרסת הירושלמי בסנהדרין (י) היא - שני חלאים חלה אלישע אחד כדרך הארץ ואחד שדחה את גיחזי.

**שם שמאל דוחה** מהרש"א בסנהדרין (ק"ז) כתב שתלו את הדחיה בשמאל ואת הקירוב בימין מכיוון שבכל מקום שמאל רומזת למידת הדין וימין למידת הרחמים. וע"י זה שדוחה בשתי ידיים – הופך את הרחמים לרוגז.

**שם בשמונה שרצים** כלומר – נטל את שכרו על מה שלמד את פרק שמונה שרצים – בכך שקיבל שמונה דברים[[36]](#footnote-36). ומהרש"א בסנהדרין ביאר שלקח כסף שראוי לקנות ולקחת בו את כל הדברים האלה.

**שם ושלושת בניו** הרד"ק (מלכים ב' ה' כ"ז) ביאר – שהסיבה שבניו נענשו היא מכיוון שידעו בדבר.

**שם רבנן דחה מקמיה** היד רמה (סנהדרין ק"ז:) כתב שאלישע לא ידע מזה.

**[ישו הנוצרי] כישף והסית וכו'** תוס' הרא"ש כתב – שאין זה יש"ו הנוצרי שמבואר בסנהדרין (מ"ג) שנתלה בערב פסח, כי הוא היה בימי הילני המלכה סמוך לחורבן הבית, ויהושע בן פרחיה היה מדורות הראשונים קרוב לבנין הבית[[37]](#footnote-37). והרמב"ן במאמר הויכוח כתב שהנוצרים טעו בספירתם ויש"ו היה מאתים שנה קודם חורבן הבית. ומשמע שלמד שזה היה אותו אדם.

**שם אמר לליה כך מקובלני ממך.. כל החוטא ומחטיא וכו'** ק"ק מדוע מעיקרא כן רצה לחזור בו. ואולי החטיא את הרבים בין הזמן שדחה אותו לזמן שאמר לו לחזור בו.

**שם יצר תינוק ואשה** הראב"ד בבעלי הנפש (שער הקדושה) ביאר שהכוונה ב"אשה" הוא לעסקי האישה – אוכל מלבוש ותכשיטים, שלא ירגיל אותה למלא כל רצונה ויגער בה פעם ופעמיים פן תכביד עולה עליו, ופן תמשול בו. והביא עוד פירוש – שהכוונה ב"אשה" היא לתשמיש, וב"יצר" לשאר תאוות העולם. שמצד אחד ידחה אותם בשמאל ולא ימלא את כל תאוותו, ומצד שני יאכל לרעבו וישתה לצמאו ולא יצער את עצמו.

**במשנה עד אומר ראיתי** תוס' הרא"ש כתב – שמדובר דווקא באופן שאומר שראה והכיר אותו. (אך אם סנהדרין ראו, לא מביאים עגלה אפי' אם הכירו אותו, מכיוון שנאמר "ועינינו לא ראו" כמו שמבואר בדברי ר"ע בע"ב).

**שם לא ראית** תוס' רע"א על המשנה – כתב שמדברי הבית יוסף (חו"מ כ"ט) משמע שגרס "לא ראיתי". (כתב שם בשם המרדכי – ש"לא ראיתי" אינו ראיה רק באופן שיתכן שזה ראה וזה לא ראה, אבל אם מכחיש את חברו ואומר "לא ראיתי" מפרשים שכוונתו לומר "לא ראית".

**שם בן אליעזר בן דינאי ותחינה בן פרישה** המאירי כתב ש"תחינה" הוא אדם אחר מ"אליעזר בן דינאי". וצריך לפסק: ותחינה – בן פרישה היה נקרא וכו', אולם מדברי מהרש"א משמע שזה היה אדם אחד, שקרא לעצמו בשם אחר כדי שלא ידעו בו. (וחזרו ופרסמו את שמו ביותר וקראו לו בן הרצחן).

**שם יוחנן כהן גדול** הרמב"ם (מעשר ט' א') ביאר – שזה יוחנן כהן גדול ששימש לאחר שמעון הצדיק. והכסף משנה כתב שכוונתו לומר שזה לא הכהן שנעשה צדוקי.

**רד"ה תצא – והאי תנא לית ליה.. נאסרה מחיים וכו'** הרמב"ם (רוצח י' ו') פסק שירידתה לנחל אוסרתה אע"פ שלא נערפה, ואע"פ כן פסק (שם ח') שאם נמצא הרוצח קודם שנערפה – תצא ותרעה בעדר. ובשו"ת הרשב"א הקשה – שהרמב"ם הוא כמזכה שטרא לבי תרי, שהרי מפורש בגמרא בכריתות שלפי מ"ד שירידתה לנחל אוסרתה, אסורה גם באופן שנמצא הרוצח. וביאר הכסף משנה (רוצח י' ו') – שלא הקדישו את העגלה על דעת שימצא הרוצח, והתגלה שכל ההקדש שלה היה בטעות. (והגמרא בכריתות יכלה לענות כך, אלא שהעדיפה לומר תירוץ לפי הבנת המקשן).

**בד"ה לא – יפרדו.. נואפים כפרדים הללו** מהרש"א כתב שאפשר לפרש "יפרדו" ממשמעות של פירוד, כי הרועה זונות מפריד את הדיבוק שבינו לבין אשתו.

**דף מ"ז:**

**בגמרא ת"ל ולארץ לא יכופר וכו'** רש"י על התורה כתב – שהמקור לכך שאם נמצא הרוצח לאחר שנערפה העגלה נלמד מ"ואתה תבער דם הנקי". ועיין בתוס' בכתובות ל"ז: (ד"ה ואח"כ) שיישב את פירוש רש"י, ותלה את אופן הדרשה במחלוקת התנאים אם סיף חמור או חנק.

**שם מנין לסנהדרין שראו.. ואין מכירין וכו'** הרמב"ם השמיט את הדין הזה והמנחת חינוך תמה מדוע. וביאר ערוך השולחן, שהוא למד שת"ק חולק על ר"ע, וסובר שאפי' אם עד ראה ואינו מכיר את הרוצח – לא היו עורפים. ועיין במנחת קנאות.

**שם בזמן שהאיש מנוקה וכו'** הרמב"ן על התורה ביאר את המשנה באופן אחר שבהיות רובם של ישראל עושים רצונו של מקום, נעשה בהם הנס הזה כדי ליסר את הנשים כדי שלא תעשינה כזימת יתר העמים. ולנקות את ישראל ממזרות. וכשהפסיקו להיות עם קדוש, פסק מהם הנס הזה.

**שם שאינה באה אלא על הספק** הרש"ש הקשה – שגם אם רבו הרוצחים עדיין יש ספק מי רצח. וביאר ע"פ הגמרא בע"ז דף ח' – שמבואר בה שמשרבו הרוצחים גלתה סנהדרין מלשכת הגזית. ועיקר הטעם של עגלה ערופה הוא כדי שיתגלה הרוצח. ומכיוון שבלא"ה לא רצו להעניש אותו בטלו את העגלה. והביא עוד בשם הספרי – שבאופן שיש הרבה רוצחים לא מביאים עגלה ערופה מכיוון שכתוב "כי ימצא ולא בשעה שכבר מצא" (זו דרשה דומה לדרשת הגמרא לעיל "כי ימצא פרט למצוי).

**שם דבני ודבנתיה** תוס' הרא"ש כתב שהמים לא בודקים דווקא באופן שיודע ולא מוחה בהם.

**שם כי עם הזונות וכו'** מהרש"א כתב – שמשמעות המילה "זונות" היא שהכוונה לפנויה – כמו "הכזונה יעשה את אחותינו". והמצפה איתן הקשה – שקיי"ל שפנוי הבא על הפנויה לא עשאה זונה, ואין ראיה מדינה, כי שם נבעלה לגוי. וביאר שהראיה שמדובר גם על פנויות היא מהסיפא "ואם הקדשות יזבחו", כי הרמב"ם כתב שכאשר בא על הפנויה עשה אותה זונה. ועיין ברש"ש.

**שם ועם לא יבין ילבט** בגליון פירש ש"ילבט" היא לשון טורח ולאות. ונראה שהביאור בפסוק לפ"ז הוא – שהעם נלאה להבין שהסיבה שהמים אינם בודקים היא בגלל הסיבות שמנויות ברישא.

**שם לוחשי לחישות בדין** רש"י פירש שהכוונה לעורכי הדיינים. והמאירי לא גרס "בדין" ופירש שמתלחשים כדי להסתיר את המזימות שלהם.

**שם מושכי הרוק** רש"י פירש שמאריכים את הרוק ממידת גאוה. ועיין בהערות הרב אלישיב שפירש באופן אחר.

**שם שאין דורנו רואה אלא לפנים** מהרש"א (ב"ב צ"ח) דייק מהגמרא כאן ש"יהיר" הוא המראה את עצמו כלפי חוץ כחסיד אע"פ שאינו חסיד.

**שם וטורפי טרף** רש"י פירש שהכוונה לגזלנים. ומהרש"א כתב ש"גזלנים" לא שייכים לעניין, אלא הכוונה למקפח פרנסת חברו, ע"י שיורד לאומנותו או מפקיע את השערים. שאלה גם דברים שנובעים מצרות עין, וצרות העין – שמאמצים את לבם ולא רוצים אפי' להלוות (ולא רק לא מסכימים לתת בהלוואה).

**שם זחוחי הלב** רש"י פירש שלא מטים את אזנם לשמוע מפי רבם. ומהרש"א הקשה – שלשיטתו זה דבר קרוב ל"תלמידי שמאי והלל שלא שמשו כל צרכם. ולכן פירש שהכוונה לצדוקים ולבייתוסים שזחו מדברי חכמים ומקבלתם – ונחלקו שלא לשם שמים. ולאחר מכן דבר על שמאי והלל שנחלקו לשם שמים. ובמשיב דבר (א' מ"ו) כתב מעין זה – שזחוחי הלב, שסמכו על בינתם, גרמו למחלוקות בין בעלי הבתים, ותלמידי שמאי והלל גרמו למחלוקת בין החכמים.

**שם משרבו תלמידי שמאי והלל וכו'** כתב הרמב"ם בהקדמתו לפירוש המשנה - "אבל סברת מי שחשב שגם הדינים שיש בהם מחלוקת קבלה ממשה, ונפלה בהם מחלוקת מחמת טעות בקבלה או שכחה, ושהאחד צודק בקבלתו והשני טעה בקבלתו, או ששכח, או שלא שמע מרבו כל מה שצריך לשמוע, ומביא ראיה לכך מה שאמרו משרבו תלמידי שמאי והלל שלא שמשו כל צרכן רבתה מחלוקת בישראל ונעשית תורה כשתי תורות, הנה זה חי ה' דבר מגונה ומוזר מאד, והוא דבר בלתי נכון ולא מתאים לכללים, וחושד באנשים שמהם קבלנו את התורה, וכל זה בטל" וביאר בהמשך דבריו שכוונת הגמרא פה היא שנחלשו אצל התלמידים דרכי הדיון ביחס לרבותיהם, וזה מה שגרם למחלוקת.

**רד"ה מנוקה מעון – ניאוף באישה האסורה** רש"י לעיל (כ"ח) כתב ש"מנוקה מעוון" ממעט אופן שבא עליה בדרך. אולם בסוגיה כאן מוכח שהכוונה שמנוקה בכלל מעוון ניאוף, כי בהמשך מבואר שאפי' אם בניו ובנותיו אינם מנוקים – המים לא בודקים. והקרן אורה (לעיל כ"ח) יישב את הסתירה – וכתב שכאשר בא על אישה בדרך אישות, ממעטים רק אופן של "בא בדרך", אבל אם בא עליה בזנות – בכל אופן המים לא בודקים אותה[[38]](#footnote-38).

**דף מ"ח**

**בגמרא ואנן קא יהבינן לכהנים** שיטת הרמב"ם (מעשר א' ד') היא שעזרא קנס רק את הלויים שבזמנו. **והבית יוסף** (יו"ד של"א) הקשה שיוחנן כהן גדול היה כמה דורות אחרי עזרא ואע"פ כן נתנו בזמנו מעשר ראשון לכהנים. **ותרץ** שבני דורו המשיכו להחזיק במנהג שנהגו בימי עזרא ולא הייתה יכולת בידו לבטלם ממנהגם לפי שהיה נראה בעיניהם כגזל להימנע מלתת למכיריהם. עוד כתב – שבני דורו סברו כמו ראב"ע (בכתובות כ"ו שסבר שמדאורייתא מעשר ראשון ניתן גם לכהנים) והוא סבר כמו ר"ע (שסובר שמדאורייתא ניתן רק ללויים). **והמנחת חינוך** (תר"ז) כתב שקנס היה בבית שני מכיוון שאז תרומות ומעשרות הם מדרבנן, אבל בבית השלישי שתהיה ביאת כולם, וודאי שיתנו ללוויים וא"א לעקור מצווה מן התורה לתת להם. וכעין זה כתבו **העל"נ** (יבמות פ"ו) **ובדרך אמונה** (מעשר א' ד') – שהכוונה ב"זמנו" היא לכל זמן הבית. וכתב שם בביאור ההלכה – שמה שהביא את הרמב"ם לפרש כך זה – שמפורש בכמה סוגיות שנותנים מעשר ראשון ללוי (ולא נח"ל במש"כ שם תוס' שלשיטת ר"ע אפשר לתת ללויים גם לאחר הקנס).

**שם הואיל ופתח בו הכתוב תחילה** למעשה גם אם לא הביא את שאר המעשרות לא יכול לומר "עשיתי ככל אשר צויתני", בחזון יחזקאל ביאר – שהגמרא הוצרכה לומר טעם מיוחד לגבי מעשר ראשון מכיוון שתקנת עזרא מחייבת לא לתת מעשר ראשון ללווים, ולכן גם אם נותן אותו לכהנים שייך לומר "עשיתי ככל אשר צויתני".

**שם** הרמב"ם (מעשר שני י"א י"ד) פסק שמי שאין לו אלא מעשר שני בלבד מתוודה שעיקר הוידוי במעשר שני הוא. ותמה עליו במנחת חינוך (תר"ז) מהגמרא פה שמפורש בה שעיקר הוידוי הוא על מעשר ראשון. והקרן אורה חילק בין אופן שלא היה לו מעשר ראשון, לבין אופן שהיה לו ולא נתן שמכיוון שעשה שלא כדין לא יכול להתוודות. וביאר לפי זה ג"כ מדוע כהנים ולויים מתוודים[[39]](#footnote-39) אע"פ שאינם נותנים מעשר ראשון.

**שם אלא תרומה גדולה בלבד** בגמרא בשבת (י"ג) מבואר – שרוב עמי הארץ מעשרים. ותוס' הרא"ש שם הקשה מהגמרא פה. וביאר – שגם פה הכוונה שכולם נותנים רק תרומה גדולה, ורובם נותנים מעשר. עוד תרץ – שלאחר שהוכיח אותם, כולם חזרו לעשר וקיבלו עליהם חברות (וזו כוונת המשנה "בימיו אין צריך לשאול על הדמאי"). ולאחר שמת התקלקלו מקצתם.

**שם ומעשר ראשון.. מקצתן אין מעשרין** רש"י בבכורות (י"א:) כתב – שסברו שהחיוב להפריש תרומת מעשר מוטל רק על הלוי. ומהר"י קורקוס (מעשר ט' א') הוסיף – שקל להם לתת תרומה גדולה ששיעורה בכל שהוא, אבל תרומת מעשר חייבים לתת אחד ממאה. והר"ש (דמאי ד' א') כתב שהם סברו שחיוב מיתה הוא רק לאחר הפרשה.

**שם כך תרומת מעשר וטבל** תוס' ביבמות (פ"ו) כתבו בדרך אחת שגם באופן שלא הפרישו ומעשר עני יש בה מיתה. ושיטת הרמב"ם (מאכלות אסורות י' כ') שדווקא אם לא הופרשה תרומה גדולה ותרומת מעשר יש בה מיתה אבל בטבול למעשר עני ומעשר שני רק לוקה[[40]](#footnote-40).

**שם אלא בזמן שישראל בצער וכו'** הרמב"ם (מעשר שני ה' ט"ו) ביאר – שהסיבה שביטלו את האמירה הזו היא מכיוון שזה נראה כאילו תובעים מה' וצועקים עליו. ומהרש"א כתב – שא"א לפרש שעצם אמירת הפסוק הזה איננה ראויה, מכיוון שבני קורח אמרו אותו במזמור[[41]](#footnote-41). ופירש שהבעיה היא בכך שהפסוק הזה נאמר על זמן הגלות, ובזמן יוחנן כהן גדול היה בית המקדש קיים ולא היה ראוי לומר את זה. **ובתפארת ישראל** (מעשר שני ה' אות ע"ז) כתב – שהתורה אמרה כך מכיוון ש"דברה תורה בלשון בני אדם", אבל הם היו צועקים כך בשירם, ויש בכך זלזלו בכבוד שמים.

**שם שהיו מסרטין לעגל** היעב"ץ הקשה – מדוע נקטו דווקא דוגמא של עגל – שאין שום קרבן חובה ממנו. (יתכן שהיה יותר צורך לשרוט את העגל, מכיוון שהוא יותר מתמרד ובעל כוח משאר הבהמות[[42]](#footnote-42)).

**במשנה מבתי המשתאות** המאירי פירש שהכוונה לבית חופת חתנים. ותוס' בגיטין (ז) כתבו – ששיר של שמחה כמו בשעת חופה שעושים לשמח חתן וכלה מותר.

**שם משבטלה סנהדרין** בזמן המשנה הייתה עדיין סנהדרין. ואולי כוונת המשנה היא לביטול סנהדרין מלשכת הגזית. **והרמב"ם** כתב שהתקנה שלא לנגן בכלי שיר הייתה מיום שחרב בית המקדש. וקשה איך דבריו מתאימים עם המשנה שאמרה שהשיר בטל משבטלה סנהדרין. ויתכן לבאר ע"פ מש"כ תוס' (בכתובות ל' ובעוד מקומות) שהסנהדרין לא הפסיקה לגמרי לדון דיני נפשות משגלתה מלשכת הגזית ולפעמים היו חוזרים לדון דיני נפשות כשהוצרכו לכך. וא"כ הרמב"ם פירש ש"בטלה סנהדרין" מלשכת הגזית לגמרי.

**שם** תוס' הרא"ש ציטט מחלוקת בירושלמי, האם הטעם הוא מכיוון שבזמן שהייתה סנהדרין הייתה עליהם אימת סנהדרין, אבל כשבטלה אמרו דברי נבלה בשיר, או שכנגד כל צרה שקרתה פסקו שמחה כנגדה.

**שם בטל השיר[[43]](#footnote-43)** בספר שבות יעקב (תק"ס ג') ביאר שגזרו על שיר בבית המשתאות מכיוון שבגמרא בב"ב מבואר – שמיום שחרב בית המקדש היה ראוי לגזור שלא לאכול בשר ולא לשתות יין, אלא שזו גזירה שאין הציבור יכול לעמוד בה ולכן גזרו על שיר עם יין כמו שהיה בבית המקדש שהיו שרים בשעת הנסכים.

**שם בטלו אורים ותומים** שיטת הרמב"ם (בית הבחירה ד' א') היא – שהיו אורים ותומים גם בבית שני, וביטולם זה מה שלא נשתמשו בהם. ושיטת הראב"ד שם היא שבטלו לגמרי. והכסף משנה ביאר שמחלוקתם תלויה בשאלה מה הם "אורים ותומים" – שלשיטת הרמב"ם "אורים ותומים" זה החושן. ולשיטת הראב"ד – אורים ותומים זה שם קודש שניתן בין כפלי החושן.

**שם משחרב בית המקדש בטל השמיר** תוס' הרא"ש (וגם תוס' בסוכה מ"ט ובעוד מקומות) הוכיחו שהכוונה ב"בית המקדש" היא לבית המקדש השני, כי בע"ב כשדברו על בית המקדש הראשון – שכתוב במפורש "בית המקדש הראשון". וגם מכך שהתנא לא עירב את ביטול השמיר עם ביטול האורים ותומים.

**שם בטלו בעלי אמנה** בפסוק כתוב ג"כ "כי גמר חסיד", אולם ממהרש"א בע"ב משמע שזו מידה אחת – וחסיד הוא בעל ביטחון.

**שם כי פסו אמונים** תוס' יו"ט כתב שדוד המלך אמר את הפסוק הזה על העתיד ברוח הקודש. וחכמים ידעו ש"פסו אמונים" התקיים מיום שחרב בית המקדש.

**שם ולא ירד הטל לברכה וניטל טעם הפירות** מהר"ל בחידושי אגדות ביאר – שהטל יורד ביום, וטעם הפירות הוא ע"י השמש שזורחת ביום, כוונת המשנה לומר שלא הייתה ברכה כלל לא ביום ולא בלילה.

**שם את שומן הדגן** בתוס' יו"ט ביאר שהשומן ניטל מכל הפירות, והתנא נקט "דגן" מכיוון שהוא

**בגמרא זקנים משער שבתו וכו'** מהרש"א ביאר שהסיבה שהתנא במשנה אמר את הפסוק "בשיר לא ישתו יין" הוא מכיוון שיש ממנו ראיה לכך ששירה שנאסרה היא על היין.

**שם זמרא בביתא** מהרש"א כתב שדקדק לומר "בביתא" מכיוון שזמר לצורך מלאכה (שנעשית בחוץ) מותר. ודווקא זמרה בבית אסורה.

**שם דגרדאי אסור** בתשובות הגאונים (ס') כתב רב האי גאון – שרב הונא אסר להם[[44]](#footnote-44) לשיר מכיוון שחקר ודרש – שיש בשירים שלהם דברים של שחוק וקלות ראש.

**עוד כתב** שם – "מנהג כל ישראל בבתי משתאות סתם וכל שכן בית חתן וכלה שמשמחין בקולות של שמחה ואומ' דברי שירות ותושבחות לפני הקדוש ברוך הוא.. ואין אדם בעולם מישראל נמנע מכל אלה. אבל זמרא דאסר מר עוקבא דברים שאינן כסדר הזה אלא נגינות שלאהבת אדם לחברו ולשבח יפה ביפיו ולקלס גבור בגבורתו וכיוצא בזאת כגון שלישמעאלים הללו.. לא מיבעיא במנא דאסיר אלא אפילו בפומא בלחוד אסיר. **ובארחות חיים** (תשעה באב י"ד) כתב שאסור לנגן בכלי נגינה גם כששרים שירות ותשבחות. אך במאירי משמע שהקל. והרמ"א הביא יש אומרים[[45]](#footnote-45) שהאיסור לנגן בכלי זמר נאמר דווקא בבתי המשתאות או למי שרגיל בהם כמו מלכים שעומדים ושוכבים בכלי שיר. **והרמב"ם** (תעניות ה' י"ד) חילק בין שירה בפה, שאסורה רק בבתי המשתאות, לבין שירה בכלי שאסורה בכל מקום[[46]](#footnote-46). **ובתשובה** (רכ"ד) החמיר אפילו בשירה בפה (שלא בבתי המשתאות). והב"ח (תק"ס) הביא ראיה לדבריו מזימרא דגרדאי שמותרת. אך באגרות משה (או"ח א' קס"ו) דחה את ראייתו, כי יתכן ששם היו מתענגים ביותר ובכה"ג מבואר בתוס' בגיטין (ז') ששירה אסורה כמו בבתי המשתאות[[47]](#footnote-47).

**שם כי מתחיל.. בסיפא מתחיל** אולי הטעם בזה הוא כדי שהאדם ישוב בתשובה כשיראה שמתחילה פורענות בביתו. (כמו שמצינו במדרש תנחומא שנגעים באים בתחילה על הבתים ואם לא שב באים על בגדיו ועל גופו).

**שם קם מאה אווזי וכו'** המאירי ביאר – שזמירות בבית המשתאות גורמים להפסד והוצאה יתירה. ובמרומי שדה כתב – שכנראה הוא לא גרס בגמרא "ומאה סאה חיטי וכו'". וכתב שמהנוסח שלפנינו נראה שזה דבר שבא בהשגחה – שנתברך השפע.

**שם כאש בנעורת** רש"י פירש שזה חמור יותר בגלל שמטים את אזנם לשמוע את קול הנשים. ורבנו יונה (ברכות כ"א:) כתב – שהחומרא היא מכיוון שמתוך שמאריכות בדיבור מביטים בהם האנשים.

**שם בארבעה מיני זמר** בתשובות הגאונים (החדשות נ"ד) הביא בשם רב האי גאון – שכלי זמר שאין לו קול נעים, או שאין בו השתנות של הקול (א"א לנגן כמה תוים) כמו מקל שמכים בו, איננו בכלל הגזירה, ומשמע ששאר כלי זמן הם בכלל הגזירה (ולאו דווקא ד' מיני זמר).

**שם מביא חמש** יתכן שארבע פורענויות כנגד ארבעה מיני זמר, ועוד פורענות כנגד היין.

**רד"ה ואנן – אין יכולין לומר וגם נתתיו ללוי** בכתובות (כ"ו) מובאת מחלוקת בין ר"ע לראב"ע. לשיטת ר"ע מעשר ראשון ניתן מדאורייתא רק ללוי (ולאחר תקנת עזרא ניתן גם לכהן), ולשיטת ראב"ע – מעשר ראשון ניתן מדאוריתא גם ללוי וגם לכהן, ולאחר תקנת עזרא ניתן רק ללוי. **ותוס' ביבמות** (פ"ו:) כתבו – שגם לשיטת ראב"ע ביטלו את וידוי המעשרות, מכיוון שהפקיעו את הלויים ממעשר ראשון, זה לא נחשב שנותן את המעשר כמצוותו. **והמנחת חינוך**  (תר"ז) כתב על דרך זה, שלפי ר"ע לא מתוודה אפי' אם נתן את המעשר ללוי, מכיוון שיוחנן העביר את הודית המעשר לגמרי, כדי שלא יהיו חלק מתוודים וחלק לא. ולדברי תוס' הנ"ל אפשר לבאר שהסיבה שגם מי שנותן ללוי לא מתוודה היא מכיוון שהנתינה לא מתקיימת כמצוותה, כי היה יכול לתת לכהן אם היה רוצה.

**בד"ה תחילה – בשעריך זה מעשר שני** הרש"ש כתב שלא משמע באף מדרש ש"בשעריך" מדבר על מעשר שני, ואדרבה ביבמות (פ"ו) מבואר שהפסוק מדבר על מעשר עני.

**בד"ה מפריש – דלמא כי משהי ליה גביה אכיל ליה** תוס' ביומא (ט') תרצו – שמכיוון שאין לו הפסד מרובה, מכיוון שתרומת מעשר היא רק אחד ממאה, ודמיה מועטים, תקנו שיתנו לכהנים. **אולם** הטור (יו"ד של"א) כתב – שרשאי למכור לכהן תרומת מעשר של דמאי. ועיין בערוך לנר (סוכה ל"ה:) שהביא כמה ראיות שהביאו האחרונים נגד הטור – שתרומת מעשר של דמאי לא שייכת לו. ועיין במה שיישב.

**בד"ה טבעות – להכניס צוואר הבהמה לתוכו** הרמב"ם בפירוש המשנה כתב שהיו מכניסים את רגלי הקרבן.

**בד"ה שאיה – לשון בית השאה** רש"י בב"ק (כ"א) הביא פירוש נוסף – שהכוונה לשד ששמו שאיה שמכתת שער שאין בני אדם דרים בו.

**בד"ה צחא – צמא מתרגמינן צחותא** במרומי שדה ביאר – שכוונת רש"י לבאר מנין שהפסוק מדבר על שכחת התורה. ולכן פירש ש"צמא" הוא "צחותא" ונמצא שיש כפילות בלשון הכתוב "צחא צמא", והכפילות משמיעה שגורם צמא גם לדורות הבאים – וצמא כזה נגרם משכחת התורה.

**דף מ"ח:**

**בגמרא אביתר ולא עלתה לו** מהרש"א הקשה – שביומא (ע"ג:) מבואר שלא עלתה לו מכיוון שלא דיבר ברוח הקודש. וגם בימי שמואל – לא הייתה עולה תשובה לכהן שאינו מדבר ברוח הקודש.

**שם בקשו לומר הי חסיד הי עניו** מבואר ש"הי חסיד הי עניו" זה הספד שהיו רגילים לומר רק על יחידים. ובאמת זה מובן מכיוון שמשמעות ההספד היא שלא נמצא כעת כמותו בחסידות ובענווה.

**שם דת"ר משמתו חגי וכו'** רש"י פירש שהראיה על כך שחגי זכריה ומלאכי נקראו "נביאים אחרונים". ובבאר שבע ביאר – שהראיה היא על כך שאורים ותומים בטלו כבר קודם זמנם, כי כתוב שאחרי שמתו הסתלקה רק רוח הקודש, ומשמע שגם בחייהם לא היו אורים ותומים.

**שם בבת קול** תוס' בסנהדרין (י"א) כתבו שיש מפרשים ש"בת קול" נקראת כך, מכיוון שלא היו שומעים את הקול שיוצא מן השמיים אלא קול היוצא ממנו[[48]](#footnote-48). ורש"י (לעיל ל"ג) פירש ש"בת קול" היא מידה הממונה על כך ומהר"ץ חיות ביאר בדעתו – שמצאנו בנביא מידה שנקראת בשם "בת"[[49]](#footnote-49). ותוס' יו"ט (יבמות ט"ז) כתב – שנקראת "בת" מכיוון שזה לא "קול מדבר אליו" כמו נבואה, אלא רק מעין זה במדרגה למטה ממנו, ובגלל תשות כוחו נקרא בשם "בת".

**שם שראוי שתשרה עליו רוח הקודש** מהרש"א ביאר ע"פ הגמרא בע"ז (כ) ובשקלים (פ"ג ה"ג) שחסידות או ענווה[[50]](#footnote-50) הן מדות שמביאות לידי רוח הקודש.

**שם תלמידו של עזרא** בשיירי קרבן הבין שזה לא הלל חברו של שמאי אלא הלל אחר, כי הלל שהיה חברו של שמאי לא ראה את עזרא. אולם מהרש"א בסנהדרין ביאר שנקרא "תלמידו של עזרא" מכיוון שהיה דומה לו – בכך שעלה מבבל ותלמודו בידו, ונעשה נשיא כמו עזרא.

**שם בשמואל הקטן** בירושלמי (הי"ג) כתוב שנקרא "קטן" מכיוון שהקטין את עצמו, או בגלל שהיה קטן במעט משמואל הרמתי. והיד רמה (סנהדרין י"א) כתב שהיה "קטן" ביחס לשמואל מכיוון שחסרה ממנו מעלת הנבואה שהייתה לשמואל.

**שם הי עניו הי חסיד** כאן הפך את הסדר מההספד של הלל – "הי חסיד הי עניו"[[51]](#footnote-51) והגרסה בסנהדרין י"א היא "הי חסיד הי עניו" גם לגבי שמואל הקטן.

**שם ואף הוא בשעת מיתתו אמר וכו'** היד רמה (שם) כתב שהגמרא הביאה את זה כדי להוכיח שבת הקול נאמרה עליו. כי אמר דברים שהם מעין נבואה.

**שם שמעון וישמעאל לחרבא** נראה שיש כאן התגברות של הצרות – שלאחר שימיתו את ההנהגה (הנשיא והכהן הגדול) בחרב, שזו המתה ע"י משפט כדרך שהמלכות הורגת, ימיתו את החכמים – ואע"פ שהמלכות תמית אותם, זו תהיה מיתה משונה שלא כדרך שהמלכות הורגת. ולאחר שימותו המנהיגים והחכמים, שאר העם שישאר יופקרו למות ע"י ביזה – שזו המתה שלא במשפט.

**שם שאין מספידין על הרוגי מלכות** היד רמה בסנהדרין כתב שחששו שמא המלך ימלך ויאסור לקבור אותם, או שהמלכות אוסרת להספיד, או שיש חשש שהמספידים יתפסו כי המלך יאמר שהם חברים של הרוגי מלכות.

**שם שמיר שבו בנה שלמה את בהמ"ק** יתכן שביטול השמיר נובע מעומק החורבן – שלא רק שבטל המקדש, אלא בטלה גם האפשרות לחזור ולבנותו. ועיין בקרן אורה שביאר את ביטול השמיר בדרך דרוש – שהכוונה להתגברות כוח היצר – שקשה לפתחו ולשברו. ועיין שם שביאר עד"ז את ביטול שאר הדברים כמו רכב ברזל ונופת צופים וכד'.

**שם אבן שלמה.. דברים ככתבן** בחידושי הגרי"ז (תמיד כ"ו) דייק – שלשיטת ר"י לא תקנו את האבנים בפנים אפי' ע"י שמיר, וביאר ע"פ מש"כ תוס' בגיטין (ס"ח) שאבן שנחתכה ע"י שמיר לא נחשבת "שלמה", אך הקשה שם לשיטת תוס' איך חצבו את האבנים מן ההר. ורש"י במלכים א'(ו' ז') כתב שחצבו אותן ע"י שמיר. והגרי"ז הקשה לשיטתו מדוע לא השתמשו בשמיר גם בפנים.

**שם שהיה מתקין מבחוץ** הרמב"ן (שמות כ' כ"ג) כתב שלשיטתו הכוונה ב"אבן שלמה" היא שהיא חלקה ושווה.

**שם לא נשמע בבית בהבנותו** מהרש"א כתב – שלשיטת ר' יהודה שאוסר להניף ברזל גם על אבני המקדש - הטעם שהתורה אסרה לבנות את המזבח באבני גזית הוא כדי להשמיע רבותא – שאפי' את המזבח אסור לבנות באבני גזית.

**שם ומששת ימי בראשית הוא נברא** הרמב"ם בפירוש המשנה (אבות ה' ה') ביאר – שכל המופתים בעולם, הושמו בטבעי הדברים בששת ימי בראשית. ובשמיר (ושאר הדברים שנבראו בבין השמשות) – המופת לא הושם בזמן בריאתו אלא בערב שבת בין השמשות (כמבואר במשנה שם). ומהרש"א כאן הוסיף, שהגמרא באה לבאר את הפלא שבבריאתו, שלמרות שבריאתו בכשעורה אין דבר קשה שעומד מפניו.

**שם בטלה שירא פרנדא וזכוכית לבנה** תוס' הרא"ש כאן הוכיח מכמה מקומות שהכוונה שאיננה מצויה ולא שבטלה לגמרי. וכ"כ תוס' בב"מ (כ"ט:). ושיטת ר"ת (בתוס' שבת כ:) היא שבטלו לגמרי.

**שם אלו בני אדם שהן מאמינין בקב"ה –** מהרש"א ביאר – שמוכרח שהכוונה איננה לאנשי אמנה במשא ומתן כמו שמסיקה הגמרא בשבת (קי"ט:), כי שם מבואר שאנשי אמנה בטלו קודם שחרבה ירושלים, וכאן מבואר שבטלו לאחר שחרב בית המקדש ונתמעטה הברכה.

**שם מי גרם לשולחנם של צדיקים וכו'** נראה לבאר ע"פ מש"כ רש"י – שאנשי אמנה הם אותם שלא חוששים לוותר מממונם להדור מצווה ולצדקה. ועד כמה שאדם נמנע מקיום מצווה מחמת הפסד ממון, זה מראה שהממון חשוב יותר בעיניו מאשר המצווה, ולכן כך יעריכו את המצוות שלו לעתיד לבא[[52]](#footnote-52).

**שם והצפיחים** תוס' בנזיר (נ) כתבו – שזהו דבש שרודים אותו מן הכוורת מעורב בשעוה. והביא שם בשם הערוך שזו עיסה שמטוגנת בדבש. והרמב"ם (מכשירין ה' ט') פירש שזה דבש עבה מאוד שבא ממקום ששמו "צפיחים"[[53]](#footnote-53), והרע"ב שם כתב שזה מאכל שעשוי מקמח ודבש.

**שם על שם מקומו** בפירוש רב האי גאון (מכשירין ה') כתב ש"זיפים" זה מין שדומה לדבורים. וצ"ע איך דבריו יתיישבו עם הגמרא. אולי הוא למד שהמין הזה מכונה ע"ש מקומו - זיף.

**שם על שם מקומן כדכתיב זיף ותלם וכו'** מהרש"א הקשה – מדוע לא הביא ראיה מאותו עניין – כי כתוב שם "וישב דוד במדבר זיף". ואולי רצה להביא ראיה שזהו מקום ישוב ולא רק שם של מדבר, או שאגב זה שנקט את הפסוק הזה לגבי דבש הזיפים נקט אותו גם כאן.

**שם מי שיש לו פת בסלו וכו'** במרומי שדה כתב – שהדברים אמורים במי שרגיל לעסוק בתורה – כמש"כ "למען אנסנו הילך בתורתי וכו'", ואם הוא אינו בוטח שתזדמן פרנסתו למחר הוא מקטני אמנה. אבל אם אינו עוסק בתורה, הוא לא בכלל זה. והביא ראיה לדבריו מהמאירי.

**רד"ה בימי זכריהו – שהיה בימי יואש** מהרש"א הקשה שהפסוק שהזה נאמר בימי חזקיהו שהיה כמה דורות אחרי יואש. ופירש שהכוונה איננה לזכריה הנביא, אלא לעוזיהו שאחד השמות שלו היה זכריהו (כ"כ רש"י בספר דברי הימים ב' כ"ו ה'). **והרש"ש** העיר שלפי דבריו צריך לומר שהיתה דרישת א-לקים בימי עזיהו וזה דוחק. **ובמשך חכמה** (במדבר כ"ז כ"א) יישב את דברי רש"י וכתב שהוא פירש ש"ויהי לדרוש א-להים" נסוב על הפסוק הקודם – "ככל אשר עשה אמציה אביו", ואמציה היה שר צבא בזמן יואש והוא היה נשאל באורים ותומים לזכריה שהיה הכהן בימיו.

**בד"ה ערי מגרש – ערי הלויים** הרש"ש העיר – שבספר עזרא מבואר שגם הכהנים והלויים שבו איש לעירו. וכתב שצריך לומר שבטלו קצתם. **ובמשך חכמה** (במדבר ל"ה י"ג) כתב שמכיוון שבבית שני לא נחלקה הארץ באורים ותומים כמו בזמן שעלו ממצרים, ערי הלויים בטלו לגמרי.

**בד"ה כל הנצוק – מכלי טהור לכלי טמא** הרמב"ם (טומאת אוכלים ז' א') הוסיף שניצוק טהור אפי' אם יצק ע"ג השרץ. וכתב ג"כ שלא רק מה שבכלי טהור אלא אפי' העמוד הניצוק אם קלט אותו מהאויר.

**בד"ה שמאמינים - לוותר ממונם לנוי הדור מצוה ולצדקה וכו'[[54]](#footnote-54)** בחידושי הגרי"ז דייק מרש"י פה – שמיעוט בצדקה מחשש שמא יחסר לו, הוא חיסרון באמונה ולא רק חסרון במצוות צדקה.

**דף מ"ט**

**בגמרא למה הקהית** מרש"י משמע שזו טענה של הבנים. אך מהרש"א פירש שזו טענה שטוענים האבות – שאם עתיד להיפרע מהם מדוע הקהית את שיניהם בעולם הזה.

**שם מוכרי רבב** רש"י פירש שהכוונה לשומן שנדבק בבגדים. ומהרש"א הקשה לפירושו – מדוע המימרא הזו הובאה כאן[[55]](#footnote-55). וכתב שצריך לפרש כמו הערוך – ש"רבב" הוא פסולת של שעווה, ואגב זה שהזכיר "נופת צופים" הביא גם מימרא שמדברת על שעווה.

**שם אלמלא תפילתו של חבקוק וכו'** מהרש"א ביאר – שתפילתו של דוד הועילה רק למי שעוסקים במשא ומתן – שלא יצטרכו להיות מוכרי רבב, ולא לתלמידי חכמים שתורתם אומנותם, ולכן הוצרכה גם תפילתו של חבקוק. ומדברי מהר"ל כאן משמע – שלחכמים ישנה עוד סיבה שהם נבדלים מעולם הזה הגשמי – בגלל תורתם, ולכן הם הוצרכו לתפילה בפני עצמה.

**שם ראויין להישרף** רש"י כתב שהרכב אש בא לשרוף אותם. ובגבורת ארי (תענית י:) הקשה – שהרכב בא להעלות את אליהו השמימה. וכתב שפירוש רש"י בתענית (שם) נכון יותר. שהדרשה היא מהייתור של "הלוך ודבר", שמשמיע שאלמלא היו מדברים - היו נשרפים ברכב אש.

**שם טעמא דאיכא דיבור וכו'** תוס' בתענית (י:) הביאו מדרש אחר שמבואר בו שהיו עוסקים בדברים בטלים – ולכן היו ראויים להישרף.

**שם ואין נוחין זה לזה בהלכה** נראה שדרשו על כך את הפסוק של "בבלי דעת", מכיוון שע"י זה שאינם נוחים זה לזה, כל אחד עומד על שלו, ולא מתבררת השמועה, ולכן הם נשארים בלי דעת. וכך משמע מלשון המאירי – "ולא יעשו הוראתם דרך קטרוג ונצוח שדברים אלו מעורים את הפקחים ומעלימים את האמת".

**שם כי עם בציון ישב** רש"י פירש – שדורשים שהכוונה לתלמידי חכמים מכיוון שכתוב "ישב" – והכוונה ליושבי ישיבת תורה. ומהרש"א פירש שדורשים מייתור המילה "ציון" שהכוונה לתלמידי חכמים המצוינים בהלכה.

**שם מי יתן בקר, הי בקר** מהרש"א עמד על כך שהגמרא דייקה את הסיפא של הפסוק ולא את הרישא "בבקר תאמר מי יתן ערב". ופירש – שבערב מתחיל יום חדש ויש בו השתנות של המזל, ולכן אפשר לפרש שמתפלל שיגיע הערב וישתנה מזלו. אבל בסיפא א"א לפרש שמתפלל שישתנה מזלו, מכיוון שמזל הערב והבוקר שלאחריו הוא אחד. וביערות דבש (דרוש י"ד) פירש ע"פ המבואר בירושלמי (ר"ה א' ג') שאומות העולם נידונים בלילה ולכן אפשר לפרש שכוונת הפסוק "מי יתן ערב" שידונו בו את האומות. עוד כתב שם – שעיקר הצער בגלות הוא על סילוק השראת השכינה, ומכיוון שבלילה יש קצת השראת השכינה – "בחלום אדבר בו", אפשר לפרש שזו תפילה שיבוא הערב ותשרה עליו השכינה.

**שם אקדושה כסדרה** הבית יוסף (קל"ב) הביא בשם רב עמרם גאון – "אסור לאדם לצאת מבית הכנסת קודם קדושה דסידרא שחייב הוא לומר קדושה דסידרא דדבר שהעולם מתקיים עליו אי אפשר לזלזולי ביה".

**שם ואקדיש דאגדתא** הב"ח (קל"ב) כתב "וקבלתי שלכך תיקנו הקדמונים שיר הכבוד שהוא אנעים זמירות לאומרו בכל יום לאחר שאמרו סדר קדושה לפי שיש בו אגדה קשר תפילין הראה לענו תמונת יי' לנגד עיניו ולומר עליו קדיש כדי שבכל יום ויום יתקיים העולם אקדושה דסידרא ואאמן יהא שמיה רבה דאגדתא דכיון דבכל יום ויום קללתו מרובה מחבירו צריך לתיקון זה בכל יום ויום ולא לסמוך אאמן יהא שמיה רבה דאגדתא שבכל שבת בלחוד כמו שפירש רש"י".

**שם הטהרה בטלה טעם וריח והמעשר וכו'** מהרש"א ביאר – שהטהרה שהיא דבר רוחני בטלה את הריח שהוא דבר רוחני, והמעשר שהוא דבר גופני – בטל את השומן שהוא דבר גופני שיש לו ממשות.

**שם טהרה יש בך** ר' צדוק (במדבר לר"ח סיוון ובעוד מקומות) כתב – שהכוונה איננה לטהרה מטומאה, שלא נהגה בזמנו, כי לא נהגה אז טומאת נגעים, ולא היה להם אפר פרה לטומאת מת. אלא הכוונה לטהרה מחטא ומהרהורי תאוות.

**שם לאו בריך אנא** מהרש"א כתב – שאע"פ שמצאנו (ביבמות ס"ב:) שבני בנים הם כבנים – זה דווקא בנוגע לקיום מצות פרו ורבו. אבל לענין מצות כבוד אב הם אינם כבנים. והרמ"א (יו"ד ר"מ כ"ד) הביא בשם מהרי"ק (שורש מ"ד) שאדם לא חייב בכבוד אבי אביו ונחלק עליו – וכתב שחייב בכבודו, אלא שאינו חייב בכבודו כמו שחייב בכבוד אביו[[56]](#footnote-56). והגר"א שם כתב – שמהגמרא כאן יש לכאורה ראיה לדברי מהרי"ק. אך דחה – שיש לחלק בין אבי אביו לאבי אמו, כמו שמצאנו בבראשית רבה (צ"ד) שדרשו [[57]](#footnote-57)– ש"בנות בנים הרי הן כבנים, ובני בנות אינן כבנים". **ועיין ברש"י** במכות י"ב – שכתב שבן בנו נעשה לו גואל הדם מכיוון שאינו מוזהר על כבודו. ובשבות יעקב (שו"ת ב' צ"ד) דייק מלשון רש"י כאן להפך – כי רש"י כתב שלא חייב לכבד אותו כאביו, ומשמע שכן חייב לכבד אותו.

**במשנה בפולמוס של אספסיינוס** רש"י פירש ש"פולמוס" הוא חיל. והרמב"ם בפירוש המשנה כתב ש"פולמוס" הוא זמן אותו אדם ועת שלטונו.

**שם על עטרות חתנים** תוס' בגיטין (ז') הוכיחו – שהאיסור הוא דווקא על חתנים. כי לגבי עטרות כלות – מבואר בגמרא שזו ירושלים של זהב, ובמשנה בפרק במה אישה (שבת נ"ז) מפורש שרק בשבת אסור לאישה לצאת בעיר של זהב, ומשמע שבחול מותר. ובשיירי קרבן דייק מהירושלמי שאין חילוק בין חתנים לשאר בני אדם[[58]](#footnote-58). ודייק כך גם מלשון הרמב"ם (תעניות ה' ט"ו) "ואח"כ גזרו על עטרות חתנים שלא להניחם כלל ושלא יניח החתן בראשו שום כליל", ומשמע שהאיסור בתחילת דבריו נאמר לכל אדם.

**שם זיו החכמה** רש"י כתב שהוא לא ידע מהו זיו החכמה. ומהרש"א כתב – שהיה בקיא בחכמה דעלמא כמו שמצאנו בגיטין (נ"ו) במעשה עם אספסיינוס.

**שם בטל כבוד התורה –** עיין במה שביאר רש"י בביאור החילוק של "כבוד התורה" שבטל משמת ר"ע לכבוד התורה שבטל כשמת ר"ג הזקן. ויש לתת טעם בדבריו – ש"כבוד" נובע משני דברים, מכך שהדבר נכבד, ומכך שבני אדם מכבדים אותו. וביטול הכבוד היה בשני שלבים[[59]](#footnote-59) – משמת ר"ג הזקן מצד המכבדים, ומשמת ר"ע מצד התורה, שהייתה פחות נכבדת.

**שם ומתה טהרה** מהרש"א הקשה – ששנינו לעיל שמשחרב בית המקדש ניטל טעם הפירות, והגמרא לעיל אמרה שהטהרה ביטלה את טעם הפירות. ורבן גמליאל הזקן קדם הרבה לחורבן בית המקדש. והרש"ש כתב – שהפירוש של "מתה טהרה" איננו שבטלה לגמרי אלא שנתרפה קצת.

**שם שהיה קטנתא של חסידים** רש"י פירש שהיה הקטן שבהם. ותוס' יו"ט תמה על פירושו – שכינו אותו בכינוי שלא לכבודו. והרמב"ם פירש שהיה כללותם ושורשם של חסידים, ונקרא כך מכיוון ששורש כל דבר וראשיתו הוא קטן. וגם בירושלמי כתוב – "שהיה תמציתן של חסידים".

**שם משמת רבי וכו'** לפי סדר התנאים במשנה – היה ראוי לשנות את רבי בהתחלה, כי סדר הדורות שמנויים במשנה הוא מהאחרונים (ר"מ שהיה תלמידו של ר"ע) לראשונים[[60]](#footnote-60) (ר"ג הזקן שהיה נשיא בזמן בית המקדש) והרמב"ם בפירוש המשנה כתב שבאמת הקטע הזה הוא תוספת של אותם שהיו אחרי רבנו הקדוש.

**שם בטלה ענווה[[61]](#footnote-61) ויראת חטא** בכתובות (ק"ג:) כתבו שמשמת רבי בטלה קדושה. ותוס' שם הקשו מדוע המשנה שלנו לא מנתה קדושה, וכתבו בתירוץ אחד – ש"קדושה" היא בכלל יראת חטא. וכתבו עוד בשם ר' חיים כהן, שהכוונה שם איננה שבטלה מעלת הקדושה. אלא שבטלה קדושת כהונה, מכיוון שהותר לכהנים להיטמא לו.

**[בגמרא] ואין דורש ואין מבקש ואין שואל** עיין במהרש"א ובתפארת ישראל שביארו את שלוש הלשונות.

**שם שרו חכימיא** מרש"י משמע שהייתה ירידה בחכמת החכמים. והמאירי פירש – שהתמעט כבוד התורה בעיני העם, והם מכבדים את החכמים הגדולים רק כמו סופרים.

**רד"ה בקרב שנים – אותה פעולה שלך** פירש שעסק התורה נרמז במילה "פעלך". ומהרש"א כתב – שדברי תורה נרמזו במילים "שמעתי שמעך" והכוונה ב"פעלך" היא לעונש של פעולת העונש של עוני שבת"ח.

**בד"ה בפולמוס של טיטוס – שהביא הורקנוס אאריסטובלוס** רש"י הוכרח להידחק ולומר שטיטוס (שהחריב את הבית) היה בזמנם של הורקנוס ואריסטובלוס שקדמו לו (הם היו מבית חשמונאי), בגלל שמבואר בגמרא שגזרו על חכמה יוונית בזמנם של הורקנוס ואריסטובלוס. אולם תוס' הרא"ש כתב שהיו שתי גזרות, בזמן הורקנוס ואריסטובלוס גזרו והגזרה לא התקבלה, ובזמנו של טיטוס גזרו והגזרה התקבלה[[62]](#footnote-62). **ובמרומי שדה** כתב שבימי טיטוס הוצרכו לחדש את הגזירה, מכיוון שהיה צד שהגזירה נאמרה רק בזמן שהיו קרבנות, מכיוון שע"י חכמה יוונית הייתה מפני הקרבן ובזמנו של טיטוס חדשו את הגזירה. ועיין עוד במהרש"א כאן.

**בד"ה בפולמוס האחרון – של חורבן הבית** הרמב"ם כתב שזה פולמוס שהיה בימי רבי. ובתפארת ישראל כתב שהכוונה לחורבן ביתר, שזו המלחמה האחרונה שהייתה לפני רבי.

**דף מ"ט:**

**בגמרא היוקר יאמיר** הגרסה בסנהדרין (צ"ז) היא "היוקר יעוות", ורש"י שם פירש "יוקר" במשמעות של כבוד, וביאר בשני אופנים – שלא יכבדו זה את זה, או שהאדם היקר יהיה עוותן ורמאי[[63]](#footnote-63). ותוס' יו"ט כתב שאפשר לפרש גם לפי הגרסה שלנו "יוקר" במשמעות של כבוד, והכוונה היא שהיוקר יהיה נכבד מאוד לרדוף אחריו. **ומהרש"א**  כתב – שגם לפי הגרסה בסנהדרין אפשר לפרש שהכוונה ב"יוקר" היא לעליה של מחירים. אך העליה תהיה בגלל מפקיעי שערים שמפקיעים את השער[[64]](#footnote-64).

**שם הגפן תתן פריה והיין ביוקר** עיין ברש"י. ורש"י בסנהדרין הוסיף עוד פירוש – שלא תהיה ברכה בפרי. עוד יש לבאר שתתרבה השאיפה לגדלות כהכנה לימות המשיח, אלא שהיא תבוא בתחילה לידי ביטוי בצד השלילי – שירדפו אחרי מותרות (והגדלת הביקוש ליין תגרום לעליית מחירו), ושהחוצפה תגדל.

**שם והגבלן ישום** רש"י כתב שזה שם מקום – והיעב"ץ (סנהדרין צ"ז) כתב שהוא נמצא בגבול הלבנון, כמו שמצאנו במלכים (א' ה') "בוני חירם והגבלים". ובספר יהושע (י"ג ה') משמע ש"ארץ הגבלי" נמצאת בצפון מזרח ארץ ישראל למרגלות החרמון. ובתנא דבי אליהו זוטא (ט"ז) הגרסה היא "והגולן יאשם".

**והיד רמה** בסנהדרין (שם) גרס "והגויל יאשם" ופירש שהכוונה לגויל של ספר תורה שיכלה מחמת שיתמעטו לומדיו. וגרס ג"כ "ואנשי הגויל" שהם כותבי ס"ת – יסובבו מעיר לעיר כדי למצוא כדי פרנסתם ולא יחוננו.

**שם תהיה נעדרת** הגמרא בסנהדרין ביארה שתיעשה עדרים עדרים ותלך לה.

**שם פני הדור כפני הכלב** בקובץ מאמרים הביא בשם הגרי"ס – שכמו שהכלב הולך לפני אדוניו, אך אינו מנהיג אותו אלא האדון מנהיג את הכלב, כך גם בעיקבתא דמשיחא – "פני הדור" שהם המנהיגים, יהיו כמו כלב וילכו אחרי רצון העם. עוד כתב – בשם החפץ חיים שכמו שכאשר מכים כלב הוא נושך את המקל, כך באותו דור יילחמו בנוגשיהם ולא ישימו לב שהם שלוחים מה'.

**שם על אבינו שבשמים** בקובץ מאמרים כתב בשם הגר"ח מוולאוזי'ן שגם זו קללה – שיתייאשו מלהילחם בפושעים ורק ישענו על אביהם שבשמיים.

**שם של מלח** רש"י כאן פירש שהעטרה עצמה עשויה מאבן מלח, וצובעים אותה בגופרית. ובגיטין (ז) כתב שהעטרה הייתה עשויה מזהב, וציירו עליה עם מלח וגופרית. והערוך כתב בשם רבנו גרשום שהייתה עשויה מזהב וניקו אותה במלח וגופרית.

**שם של קנים ושל חילת** שיטת רש"י בגיטין היא שהכוונה ב"עטרות" היא לעטרות ממש, ותוס' שם כתבו ש"עטרה" היא מעין כיפה שזו מעין כיפה ששמים מעל הראש, והביאו ראיה נגד רש"י מהגמרא כאן, שאומרת שיש עטרה שעשויה מקנים, ואין דרך לעשות עטרה משל קנים. ומהר"ל (נצח ישראל כ"ג) קיים את פירוש רש"י וכתב – שאמנם אין דרך לעשות עטרה מקנים לחוד, אבל הדרך לעשות עטרה מקנים ולייפות אותם[[65]](#footnote-65).

**שם טבלא דחד פומא** רש"י כתב שזה היה זוג של ענבל. והרמב"ם בפירוש המשנה כתב שזה היה עור מתוח שמכים עליו. וצריך להבין לשיטתו מה החילוק בין "טבלא דחד פומא" לבין "טינבורא", ואולי על "טבלא דחד פומא" היו מכים עם מקל ועל "טינבורא" עם היד.

**שם עיר של זהב** הרמב"ם בפירוש המשנה (שבת ו' א') כתב שזה כתר בצורת ירושלים. ורש"י בשבת (נ"ז) כתב שזו סיכה עם צורה של ירושלים, אך הרא"ש שם הביא את דברי ר"ת שהקשה עליו מהגמרא כאן שמשמע ממנה שזו עטרה.

**שם לעז להם בחכמת יונית** הרמב"ם בפירוש המשנה כתב שחכמת יונית (שגזרו עליה) היא רמזים שרמזו בדיבורם[[66]](#footnote-66). ואלו היו רמזים מיוחדים לאומה זו. וסיים "ודבר זה אין לי ספק שנשתקע ולא נשאר ממנו בעולם היום לא מעט ולא הרבה".

**שם ת"ק פרסה** היעב"ץ (ב"ק פ"ב) כתב שזו היא מדתה של ארץ ישראל, והכוונה שכל ה"ת"ק פרסה" של ארץ ישראל הזדעזעו.

**שם ארור אדם שיגדל חזירים** עיין בתוס' בפסחים (כ"ג) שהקשו – מדוע הוצרכו לגזור, והרי בלא"ה יש איסור דאורייתא לגדל חיות טמאות (לצורך אכילה). ותרצו – שבגזרה הוסיפו על האיסור, שהמגדל חזירים יעמוד בארור, או שאסרו גם באופן שרוצה להשתמש בשומן (להדלקה ולמשוך עורות) ובעור ולא רק כשמוכר לנכרי לצורך אכילה. עוד כתבו שהגזרה אסרה לגדל אפי' באופן שהזדמנו לו כגון כשנפלו לו בירושה.

**שם שילמד בנו חכמה יונית** לכאורה אסור ללמוד גם בעצמו, וק"ק מדוע נקט "בנו". והשפת אמת (מנחות ס"ד:) חידש – שהאיסור הוא רק ללמד את בנו בילדותו, כדי שלא יהיה אדוק בחכמה הזו.

**שם ועל אותה שנה שנינו מעשה ובא העומר וכו'** בירושלמי (שקלים ה' א') כתוב שבאותה שנה הוצרכו להביא עומר ושתי הלחם משם בגלל שהיה שידפון.

**שם עיני עוללה לנפשי וכו'** נראה שיד המלכות פגעה במשפחתו יותר מאשר בשאר המשפחות, מכיוון שהיו "בי נשיאה", וכך משמע גם בגמרא בגיטין (נ"ו:) שאלמלא בקשתו של ריב"ז, היו משמידים את "שושילתא דרבן גמליאל".

**שם התירו לספר קומי** תוס' בב"ק כתבו שהאיסור לספר קומי הוא מדרבנן ולא גזרו אותו על קרובים למלכות. ושיטת הרמב"ם (עבודת כוכבים י"א א') היא שהמספר קומי עובר על "ובחוקותיהם לא תלכו". והכסף משנה ביאר – שחכמים התירו איסור תורה בקום עשה מפני הצלת ישראל. או שמכיוון שהתורה אסרה באופן כללי את חוקות הגויים, הדבר נמסר לחכמים להכריע היכן יש בזה משום חוקות הגויים.

**שם מפני שקרובין למלכות** המאירי כתב שהתירו ללמוד חכמה יוונית גם לחכמים השלמים שמלאו את כריסם בחכמת התורה כדי שיוכלו להשיב ולחזק את ענייני הדת. ועליהם נאמר "בי מלכים ימלוכו".

**שם משום צניעותא** הרמב"ם בפירוש המשנה כתב – שזו דרך צניעות לצאת באפריון שהוא אוהל שמכסה את הכלה.

**שם בטלו זרועי תורה** מהרמב"ם בפירוש המשנה משמע שהכוונה למה שנאמר במשנה שבטל כבוד התורה – דהיינו רבוי הלימוד.

**שם משמת רבי הוכפלו צרות** ראיתי שאחרי שמת רבי נגמרו אלפים שנות תורה והתחילו אלפים של ימות המשיח, ומכיוון שלא היו ראויים למשיח – הוכפלו הצרות.

**שם לא תתני ענוה** בהעמק דבר (במדבר י"ב ג') כתב – שהכרת מעלתו איננה סתירה לענווה, ועניינה של ענווה היא שאינו חושש לכבודו.וכ"כ באבני נזר (יו"ד תנ"ז י"ב) והביא ראיה ממשה רבינו שהתורה העידה עליו "והאיש משה עניו מאוד", והוא עצמו כתב בתורה "ולא קם נביא עוד בישראל כמשה".

**שם לא תיתני יראת חטא** מהרש"א כתב – שאין דרך חכמים להשתבח בעצמם כמש"כ "יהללך זר ולא פיך", ותקנו את התנא כדי שלא ישנה את הברייתא בטעות. או שלאחר שמת רבי אין שבח ביראת חטא כי "יראי חטא ימאסו".

**רד"ה בעקבות המשיח – בסוף הגלות** בתפארת ישראל פירש שכוונת לשון "עיכבתא דמשיחא" היא שכבר יראו את העקב של המשיח שבא.

**בד"ה לשון סורסי – קרוב הוא ללשון ארמי** תוס' בב"ק (פ"ג) שהלשון נקראת כך ע"ש סוריה, ומכיוון שהיא קרובה לא"י הניב של הארמית שמדברים בה אינו צח כל כך.

**בד"ה מספר קומי – ומניח בלורית מאחוריו** רש"י בב"ק (פ"ג) הביא בשם הגאונים שהכוונה ב"מספר קומי" היא שמגלח את השער שלמעלה מן האוזן.

1. בשו"ת דבר אברהם (א' ו') הוכיח שלא מביאים עגלה על תלוי באילן אפי' אם אין רגליו נוגעות בארץ, כי אם אינן נוגעות, תפ"ל משום "צף", ועיי"ש שדן בזה עוד ובנחל איתן (ג' ד' ב') שדנו האם המיעוט של תלוי באילן הוא מכיוון שאיננו נוגע בארץ או מכיוון שאינו שוכב על הארץ. [↑](#footnote-ref-1)
2. תוס' בקידושין דף ה' חלקו בין הלשון "לא משמע ליה", שמשמע ממנה שבאף מקום הוא לא דורש, לבין לשון "לא דריש", שמשמע ממנה שדווקא כאן הוא לא דורש. [↑](#footnote-ref-2)
3. כתב ראיה לדבריו מטעם המצווה שהתבאר במורה נבוכים ובעוד מפרשים, שע"י שימדדו בעסק גדול, ירבו בני אדם לדבר בו ויגלה הדבר מי הרוצח. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכ"ה בתוס' בסנהדרין י"ד. [↑](#footnote-ref-4)
5. הרמב"ם (בית הבחירה ו' י') כתב שלא רשאים להוסיף על העזרה יותר מבשטח הר הבית. [↑](#footnote-ref-5)
6. כתב שגם באופן שאסף את העומרים שלו ושכח אחד – זו לא שכחה. [↑](#footnote-ref-6)
7. והרש"ש ביאר את דברי הרמב"ם באופן אחר – עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. בירושלמי כתבו – שאם מצאו אותו מת והניחוהו, ולאחר מכן מצאוהו מת במקום אחר, מביאים עגלה ערופה. וביאר המנחת חינוך שהסיבה ששם מביאים עגלה ערופה היא מכיוון שבזמן המציאה (השנייה) היה מת, אע"פ שידוע שמת בגלל המכה שמצאנו אותו מפרכס מחמתה. [↑](#footnote-ref-8)
9. לעיל במשנה הבאנו שלפי הגרסה שלפנינו – ממעטים מ"כי ימצא" עיר שרובה עובדי כוכבים, ולפי גרסת המשנה בירושלמי ממעטים עיר שיש בה עובדי כוכבים. ויתכן ששתי הגרסאות במשנה תלויות בגרסה בגמרא פה: שאם ממעטים רק ממציא עצמו, לא מביאים עגלה רק בעיר שרובה עובדי כוכבים. ואם ממעטים מצוי, צריך למעט רק עיר שיש בה עובדי כוכבים. [↑](#footnote-ref-9)
10. ואם אינה יושבת בין ההרים לא מביאה מכיוון שתולים שהרוצח הגיע מעלמא. [↑](#footnote-ref-10)
11. והוסיף שם שהגמרא אמרה טעם אחר מכיוון שסברה כמו מ"ד במכות – שעיר שאין בה ב"ד מביאה עגלה ערופה. [↑](#footnote-ref-11)
12. כי הם טרחו לבאר מדוע אנחנו לא נוהגים בזה. [↑](#footnote-ref-12)
13. מהירושלמי שהבאנו מקודם – שסובר שאם הראש נמצא במקום נמוך לא גוררים אחריו את גוף, משמע שכן נחלקו בתליה המציאותית. [↑](#footnote-ref-13)
14. וביאר בפירוש המשניות - שכוונת המשנה "כמשמעו – קשה", שאע"פ שיש למילה "איתן" משמעות נוספת – דהיינו גדול, לא צריך דווקא נחל גדול ודי בכך שיהיה קשה. [↑](#footnote-ref-14)
15. וז"ל הספרי "וכל זקני העיר ההיא ואפילו הם מאה". [↑](#footnote-ref-15)
16. עיין במשנה במגילה (כ:) שמבואר בה שעריפת עגלה ביום, ובגמרא מבואר שהטעם הוא מכיוון שכפרה כתיב בה כקדשים. [↑](#footnote-ref-16)
17. כתב שם שהכפרה היא "על עמך ישראל" (כלומר על שאר העם) אם באמת פטרו אותו בלא מזון וכו'. [↑](#footnote-ref-17)
18. כמו שמבואר לקמן בדף מ"ו: - שכל המלווה את חברו ד"א אינו ניזוק. [↑](#footnote-ref-18)
19. אך הסכים שיש עניין סגולי בלווית ד"א – שחברו לא יינזק. [↑](#footnote-ref-19)
20. המנחת חינוך (תק"ל) הביא מהספרי שגם בעלי מומים כשרים. [↑](#footnote-ref-20)
21. במורה נבוכים (ב' מ' הובא בחינוך במצווה תק"ל) משמע שהרוצח מתגלה בדרך טבעית – ע"י זה שמתפרסם דבר הרצח ומרבים לדבר בו, ולא בדרך נס. [↑](#footnote-ref-21)
22. נחלקו חכמים ור"א בריש פרה מאיזה גיל היא כשרה. [↑](#footnote-ref-22)
23. הרש"ש הוסיף עוד פירכא – שעגלה נפסלת רק כשתמשוך כמו שמבואר בהמשך העמוד, ובתירוץ תוס' הרא"ש תתורץ גם קושייתו. [↑](#footnote-ref-23)
24. עיין פ"ב דפרה משניות ג' ד'. [↑](#footnote-ref-24)
25. יש לבאר – שהסיבה שעגלה נפסלת רק כשתמשוך הוא מכיוון שפסול מלאכה בה נובע מכך שצריך "דבר שלא עשה פירות". ולכן רק מלאכה שיש ממנה הנאה אוסרת. משא"כ בפרה – שפסול מלאכה בה נובע מכך שאיננה "תמימה", כי העול משנה אותה מהאופן שנולדה. ולכן נפסלת כבר בנתינת העול. [↑](#footnote-ref-25)
26. בהלכות מעשה הקרבנות (א' י"א) כתב – שאין מקריבים זקן שעברו עליו ג' שנים. אבל המשנה למלך (איסורי מזבח ב' ו') כתב שזה איסור מדרבנן. אולם הקשה שם שבתוס' ביומא ס"ג משמע ש(לשיטת רבנן)זקן בן יותר מג' שנים פסול מן התורה. [↑](#footnote-ref-26)
27. הרש"ש כתב – שהיה אפשר לומר שפרה נפסלת ע"י עול גם בלי שתמשוך, ובבאר שבע כתב – שהיה אפשר לומר שפרה נפסלת ע"י שערות שחורות או לבנות. [↑](#footnote-ref-27)
28. וצריך לפרש לפי זה – שכוונת דברי הגמרא "להבא כ"ע לא פליגי" איננה שאין בכלל מחלוקת על להבא, אלא שכ"ע מודים על עצם האיסור להבא. [↑](#footnote-ref-28)
29. ביארו שם שכופים בדברים, או שכופים מכיוון שיש בה שני לאוין. [↑](#footnote-ref-29)
30. והביא בשם המדרש שנקראה בשם לוז מכיוון שצמח לוז על פתחה. [↑](#footnote-ref-30)
31. ועיין במה שנכתוב בדבור הבא. [↑](#footnote-ref-31)
32. קשה לפי זה איך אלישע ענש אותם, וצ"ל שאפשר להעניש גם קטן בידי שמיים. [↑](#footnote-ref-32)
33. ראיתי בשם הסטייפלער – שהקשה מדוע אי אפשר היה לברוא את הדובים באופן שלא יפחדו בלא יער. ותרץ – שהסיבה שנבראו דובים ולא איזה בריאה חדשה היא – מכיוון שאין לחדש ע"פ הנס מושגים שלא נבראו בששת ימי בראשית. ובריאת דוב שלא מפחד בלא יער – זו בריאה חדשה. והנס שבה גדול יותר מבריאת יער – שהוא דבר שכבר קיים בטבע. [↑](#footnote-ref-33)
34. כמו לעיל בדף כ"ב:. [↑](#footnote-ref-34)
35. כתב שם בשם רש"ב מפשיסחא – שפירוש הפסוק "רבות מחשבות.. ועצת ה' היא תקום" הוא – שמחשבות האיש הן סיבה לקיום דבר ה'. וכ"כ כאן – מחשבתו הייתה לקרב את עצמו בתורת שליח של אומות העולם וע"י זה תתבטל בחירת ישראל ויהיו האומות במקומם. ובאמת הוא השיג את הקירוב בזה שהיה שליח לומר את דבר ה'. ומכיוון שקרבנותיו הפיקו רצון מה' – זכה שתצא ממנו רות שהייתה צפונה אצלו. [↑](#footnote-ref-35)
36. יש לבאר – שנענש במידה כנגד מידה, שהתועלת בנס שקרה לנעמן הייתה צריכה להיות שיתקדש שם שמיים, ולכן אלישע לא רצה לקחת ממנו מאומה. ונמצא שגיחזי החליף את התועלת הגדולה, בשני חריטי כסף ושתי חליפות. ובאותה מידה הוא נענש בכך שגם את שכר תורתו – יקבל כשכר חומרי בעולם הזה. [↑](#footnote-ref-36)
37. הלל היה מאה שנים בפני הבית, ור' יהושע בן פרחיה קדם לו שלושה דורות כמבואר בפרקי אבות, ומבואר שם ג"כ שהיה שלושה דורות לאחר שמעון הצדיק שהיה משיירי כנסת הגדולה. [↑](#footnote-ref-37)
38. עוד כתב שם שהסיבה שרש"י פירש שהעוון הוא מה שבא עליה בדרך, היא מכיוון שהגמרא שם מנסה להסביר איך יתכן שהמים בודקים אותו – ובדיקה שלו תתכן רק מביאת איסור עם אותה אישה ששותה. [↑](#footnote-ref-38)
39. לשיטת ר' יוסי במשנה במסכת מעשר שני (ה' י"ד). [↑](#footnote-ref-39)
40. מחלוקתם תלויה בהבנת הסוגיה ביבמות פ"ו (מבואר שם שמעשר הוקש לתרומה לעניין זה שטובל וחייבים מיתה, ולגבי שאר המעשרות יש ג"ש של "בשעריך" שטובלים אבל אין לימוד שחייבים מיתה על טבל כזה. אלא שיש צד שכמו שהושוו לגבי זה שיוצרים איסור טבל, הושוו גם לענין מיתה). [↑](#footnote-ref-40)
41. יתכן שהרמב"ם למד שהבעיה היא רק באופן שאומרים את הפסוק הזה לעצמו. [↑](#footnote-ref-41)
42. ונקט עגל ולא פר – מכיוון שהדרך לשחוט אותו מיד בעודו עגל ולא להמתין עד שיגדל. [↑](#footnote-ref-42)
43. ביטול השיר לא דומה לשאר הדברים שבטלו – כי ביטול השיר זה איסור לשיר, ואילו שאר הדברים הם דברים טובים שבטלו מחמת קלקול העולם. ואולי גם מניעת השיר מורה קלקול העולם שגרם למציאות כזו שלא ראוי לשיר בה. [↑](#footnote-ref-43)
44. בגרסתו היה כתוב "גלדאי" ולכן הוא פירש שהכוונה לבורסקאים. [↑](#footnote-ref-44)
45. כך הוא הבין בדברי רש"י ותוס' בגיטין בדף ז'. ובתוס' שם מבואר שגם באופן שמתענג ביותר ראוי להחמיר, כמו שמצאנו בירושלמי לגבי ההוא דהוה קאים ודמיך בזמרה. [↑](#footnote-ref-45)
46. בשו"ת אגרות משה (או"ח א' קס"ו) כתב שמקור החילוק הוא בגמרא בגיטין, שמביאה שני פסוקים לאסור שירה – ושם מבואר שדורשים מאחד הפסוקים איסור בפה, ומאחד איסור בכלי. ומכיוון שהפסוק של "בשיר לא ישתו יין" נאמר בבית המשתה, נמצא שיש פסוק מיותר שמשמיע שבבית המשתה אסורה אפי' שירה בפה. [↑](#footnote-ref-46)
47. עוד יש לדחות ע"פ מה שכתבנו למעלה בשם רב האי גאון – שזמרה דגרדאי אסורה בגלל שחוק וקלות ראש. [↑](#footnote-ref-47)
48. כמו אדם שמכה בכוח ושומע קול אחר שיוצא ממנו למרחוק. [↑](#footnote-ref-48)
49. עוד כתב שם בשם הרא"ש – שמכיוון שהקול יוצא במידה, רק הראוי לשמוע אותו שומע. [↑](#footnote-ref-49)
50. הדבר שנוי במחלוקת שם אם חסידות גדולה או ענווה גדולה. [↑](#footnote-ref-50)
51. ראיתי שמבארים שהספדנים נחלקו במחלוקת בע"ז (כ') איזה מעלה גדולה יותר – אם חסידות או ענוה. [↑](#footnote-ref-51)
52. ואפשר לבאר ע"פ זה גם המעלה הגדולה של לימוד תורה מתוך הדחק – שבכך שעוסק בתורה מתוך הדחק מורה בזה שהתורה יקרה בעיניו מכל הון. [↑](#footnote-ref-52)
53. עיין בחזון נחום ובמסכנות נפתלי שהעירו – שמהגמרא כאן משמע לא כמו פירושו, כי רק על "זיפים" היא אמרה שזהו שם של מקום (והביאה ראיה לדבריה מהמקרא), ולא על צפיחית. [↑](#footnote-ref-53)
54. בירושלמי כאן מביא דוגמא ל"אנשי אמנה" – מאחד שלימד את אחיו בצור, וקראו לו לעשות פרקמטיא, ולא רצה להפסיק מלימודו, ואמר שאם הרווח ראוי לבוא אלי – הוא יבוא. [↑](#footnote-ref-54)
55. אולי אפשר לומר בדעת רש"י – שהגזירה של "מוכרי רבב" הייתה אמורה להיות רק בזמן הגלות. ולכן הגמרא הזו הובאה כאן, אגב כך שהוזכרו כל הדברים שבטלו בחורבן הבית. [↑](#footnote-ref-55)
56. והביא ראיה ממדרש שמובא ברש"י בראשית (מ"ו א') [↑](#footnote-ref-56)
57. מהפסוק "בניו ובני בניו אתו בנתיו ובנות בניו.." (בראשית מ"ו ז') [↑](#footnote-ref-57)
58. הירושלמי דייק מכך שר"ע עשה לאשתו עיר של זהב – שכאשר בטלה הגזירה לצאת באפריון, בטלה גם הגזירה של "עטרות כלות" ומשמע שהגזרה מעיקרא הייתה על כל אדם, והגזרה על עטרות חתנים לא הותרה. [↑](#footnote-ref-58)
59. ויש להוסיף – ששייך שיהיה דבר נכבד שלא יכבדו אותו, אבל לא שייך שיכבדו דבר שאינו נכבד ולא מכירים בערכו, ולכן הסדר של ביטול הכבוד היה – שבתחילה בטלו המכבדים, ולבסוף התבטל הכבוד. [↑](#footnote-ref-59)
60. ועיין במהרש"א במרומי שדה ובתפארת ישראל שעמדו על כך שהתנאים במשנה לא נשנו ע"פ הסדר. ונראה שהביאור הוא כמו שכתבנו למעלה. [↑](#footnote-ref-60)
61. מהרש"א בכתובות (ק"ג:) הוציא את המשנה מפשוטה, ופירש – שמכיוון שרבי אמר שלא יספידו אותו בעיירות (קטנות אלא רק בכרכים גדולים) מפני כבודו, הוא הוצרך לבטל את הענווה שלו לכבוד התורה. [↑](#footnote-ref-61)
62. הוא הוסיף עוד תירוץ – שבתחילה רק קללו את הלומד חכמה יוונית, ואם רוצה לקבל לטותא דרבנן יכול, ולבסוף גזרו ואסרו לגמרי. אך הקשה – שב"ארור" כלולות קללה ונידוי. וכ"כ תוס' במנחות (ס"ד:). [↑](#footnote-ref-62)
63. עוד יש לפרש -ש הכיבוד יהיה מעוות, ויכבדו את מי שלא ראוי לכבד. [↑](#footnote-ref-63)
64. וכתב שגם את המילה "יאמיר" אפשר לפרש במשמעות של עיוות כמו "אימרו פועלים" ו"אימר בעל הבית". [↑](#footnote-ref-64)
65. והקשה על תוס' – שמלשון הגמרא "כל זמן שהמצנפת בראש כהן גדול - עטרה בראש כל אדם", משמע שעטרה דומה למצנפת של כהן גדול, ולפי תוס' ש"עטרה" היא דבר שהחתן יושב תחתיו, לא היא לא דומה כלל למצנפת. [↑](#footnote-ref-65)
66. כמו שמצאנו במסכת ע"ז – "לשון חכמה" שהיא לשון של רמזים. [↑](#footnote-ref-66)