שטז ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שטז - צידה

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שטז

##### הלכות צידה

##### שיעור ו

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ט] **פרעוש הנקרא ברגו"ת בלשון ערב, אסור לצודו אא"כ הוא על בשרו ועוקצו, ואסור להרגו. אבל כינה מותר להרגה, והמפלה בגדיו מכנים, לא יהרגם אלא מוללן בידו וזורקן, אבל המפלה ראשו מותר להרגם.**

## הריגת פרעוש וכנה

א] בסעיף זה נתבאר דין הריגת וצידת פרעוש וכנה, ופרעוש אסור להורגו, ואילו כנה מותר להורגה. וטעם החילוק מבואר במ"ב (ס"ק לח) וז"ל "הטעם דמחלקינן בין פרעוש לכנה הוא דכל מלאכות דשבת ממשכן ילפינן להן, וילפינן מיתת כל בע"ח לחיוב משחיטת אילים מאדמים שהיו במשכן בשביל עורותיהן וכו', ואמרינן מה אילים מאדמים שפרים ורבים אף כל שפרים ורבים, לאפוקי כנה דאינה באה מזכר ונקבה אלא באה מן הזיעה לא חשיבא בריה, אבל פרעוש אף על פי שגם היא אינה פרה ורבה מ"מ כיון שהוייתה מן העפר יש בה חיות כאלו נברא מזכר ונקבה, וחייב עליה משום נטילת נשמה" וכו'.

ומקורו בגמ' (שבת קז:) דאינו חייב בנטילת נשמה אלא דומיא דאילים דמשכן דפרים ורבים מזכר ונקיבה. אמנם הקשו הראשונים דפרעוש שלנו [היינו השחורה הקופצת] אינו פרה ורבה מזכר ונקיבה, אלא מתהווה מהעפר, ומדוע חייב על הריגתו, ובאמת דעת הרמב"ן והרשב"א דהפרעוש שלנו מין אחר הוא, דהרי אינו פרה ורבה ומותר להורגם, אמנם אין הלכה כן, אלא כדעת הרמב"ם ורוב הראשונים דההורג פרעוש שלנו חייב משום נטילת נשמה, ועל מה שהקשו דמתהווה מהעפר, תי' הר"ן (ה: בדפי הרי"ף) דכל המתהווה מהעפר יש בו חיות חשובה כאילו פרה מזכר ונקבה [וז"ל "וכ"ת אותה הקופצת למה היא אסורה והרי מן העפר היא נעשית ואינה פרה ורבה, יש לומר דכי בעינן פרה ורבה ה"מ למעוטי רמשים שהוייתן מן העפושים ככנה וכיוצא בה, אבל כל המתהווה מן העפר חיות יש בו כאילו פרה ורבה מזכר ונקבה וההורגו חייב, וכן כתב הר"ם במז"ל בפרק י"א מהלכות שבת, ולפי זה הא דאמרי' בפרק שמונה שרצים והרי פרעוש דפרה ורבה הכי קאמר שדינו כפרה ורבה" וכו']. וכן כתב במ"ב הנ"ל.

ובבה"ל (ד"ה להרגה) כתב ליישב באופן חדש, דפרעוש אע"פ שמתהווה מהעפר, מ"מ הרי הוא מוליד אח"כ כזכר ונקיבה, וחשיב שפיר פרה ורבה, ועיי"ש שדייק כן מספר המצות לרמב"ם.

כתב בשלטי גבורים (ה:) "אמנם הנשים שהורגות אותן סומכות על דברי הרמב"ן והרשב"א, והנח להם מכיון שיש להם על מה שיסמוכו". וכתב ע"ז באליה רבה (ס"ק כו) "ואני אומר חלילה להקל דמכל שאר פוסקים מבואר דחייב חטאת".

## תולעים המתהווים מהעיפוש

ב] כתב הרמב"ם (פי"א הלכה ב, ג) וז"ל "רמשים שהן פרין ורבין מזכר ונקבה או נהוין מן העפר כמו הפרעושין ההורג אותן חייב כהורג בהמה וחיה, אבל רמשים שהויתן מן הגללים ומן הפירות שהבאישו וכיוצא בהן, כגון תולעים של בשר ותולעים שבתוך הקטניות ההורגן פטור וכו'. ומותר להרוג את הכנים בשבת מפני שהן מן הזיעה". הרי דחילק בין תולעים הבאים מעיפוש פירות דפטור אבל אסור, משא"כ בכנים מותר. ובטעם החילוק כתב בבה"ל בתרי אנפי: **א.** דכנים באים מן הזיעה ולכך קיל טפי, וסברתו צ"ב. **ב.** דהקילו בכנים משום צערא ומאיסותא.

## ספק כנה ספק פרעוש

ג] וכתב המ"ב (ס"ק לו) "ואם הוא ספק לו בלילה אם הוא כנה או פרעוש, מותר לצודה ואסור להרגה". וז"ל השעה"צ (ס"ק סא) "דהוא חשש דאורייתא, דההורג פרעוש חייב, ואף דהוא מלאכה שאין צריך לגופה, אפשר משום דעיקרו הוא מדאורייתא" וכו'. ומקורו מהפמ"ג (א"א ס"ק כא) והוסיף שם, דאף במקום שהרוב הן כנים, לא אזלינן בתר רובא באיסור סקילה עכ"פ מדרבנן, וציין שכתב כן גם בהלכות פסח (סי' תלט בא"א ס"ק ב) דלא אזלינן בתר רובא אלא לענין לפטור מבדיקה, אך לא לענין אכילה דהוא איסור כרת, והוכיח כן מאשת איש במים שאין להם סוף, שלא מתירים אותה לשוק, משום דהוא איסור סקילה.

עוד כתב דאף משום ספק ספיקא אין להתיר, דשמא הוא כנה, ואת"ל שהוא פרעוש, שמא הלכה כדעת הראשונים דאין איסור להרוג פרעוש שלנו, כיון שפסק המחבר עיקר, וכדעת הר"ן והרמב"ם דיש חיוב על הריגת פרעוש שלנו, חשיב דאין ספק אחד שקול, ולכך לא חשיב ס"ס.

## צידה בדבר שאינו פרה ורבה

ד] ובמה שכתב המ"ב דמותר לצודה, חזינן דס"ל דאין איסור צידה בכנה שאינו פרה ורבה [דבפרעוש לא התירו אלא במקום צער שעוקצו]. ויש לעיין דלא מצינו בגמ' להתיר אלא גבי חובל ונטילת נשמה, דצריך להיות דומיא דאילים ולא מצינו כן לגבי צידה. וכתב התהל"ד (ס"ק יא) דכנה דומה לחגר וחולה שהולכת לאט, וכיון שאין במינו ניצוד התירו לגמרי, וכ"כ לעיל (ס"ק ג) דמשום כן מותר לסגור תיבה גדולה שיש בה זבובים, כיון דזבובים לאו במינו ניצוד, ולא מטי בחד שיחיה. אמנם לעיל בארנו דדעת המ"ב דההיתר הוא כיון שהוא פ"ר בתרי דרבנן, כמבואר בשעה"צ שם (ס"ק יח) וחזינן דדוקא משום אינו מתכוון התירו, הרי דס"ל דיש בזה איסור דרבנן, וצ"ל דדעת המ"ב דאותם אילים במשכן קדמה להם צידה להריגה, ולכך ילפינן אף בצידה דומיא דאילים דפרים ורבים.

## במקום צער עקיצה

ה] ומבואר בשו"ע דכל שהוא על בשרו ועוקצו מותר לצוד את הפרעוש ולהשליכו, וכמו שביאר במ"ב (ס"ק לז) וז"ל "היינו דמשום צערא דעקיצה לא גזרו רבנן על איסור צידה". ודווקא לצודו אבל להורגו אסור, ואף שהוא ג"כ דרבנן, דהוא מלאכה שאצל"ג, אעפ"כ חמיר טפי ולא התירו, אלא דווקא לצודו [דהוא תרי דרבנן, א. שאין במינו ניצוד. ב. דאצל"ג].

## אם מותר לצודו קודם העקיצה

ו] עוד כתב המ"ב (שם) "וזהו שכתב עוקצו [מג"א (ס"ק יח) וכ"כ הגר"א דהאי עוקצו דוקא הוא] ויש מקילין (ט"ז) גם כשהוא על חלוקו מבפנים לטלו בידו ולהשליכו, פן יבוא לידי עקיצה, ואם אפשר לו להפילו לארץ בלי נטילה ביד, בודאי נכון להחמיר בזה". דנחלקו אם דווקא בשעת הצער ממש, או דהתירו כדי למנוע ממנו צער, וכתב בשעה"צ (ס"ק סג) "והנה באמת יש בזה פלוגתא דרבוותא וכו', על כן מהנכון להחמיר לכתחילה ואין למחות ביד המקילין".

## אם מותר ליקח רפואה כדי שלא יחלה חולי שאב"ס

ז] ולפי"ז עולה חומרא גדולה, דהנה הדין בחולה שאין בו סכנה דמותר לקחת רפואה, והרבה שואלים באופן שעדיין אינו חולה, ורוצה ליקח תרופה כדי לא ליפול למשכב אם שרי, ומסברא נראה להתיר, אמנם לכאו' תליא בפלוג' הנ"ל אם התירו דווקא בשעת הצער, או גם קודם לכן כדי למנוע הצער, ומבואר בשעה"צ דלכתחילה ראוי להחמיר בזה, ואין למחות ביד המקילין, ואפשר שלענין חולה יש להקל טפי.

## ליתן רעל לעכברים

ח] בשו"ת שבות יעקב (ח"ב סי' מה) דן אם מותר להניח רעל להרוג זבובים או עכברים בביתו, וכתב דמשום חובל יש להתיר, כיון דדעת ר"ת דמותר להרוג פרעוש העוקצו דהוא מלאכה שאצל"ג והקילו במקום צער, ואף דלא נקטינן הכי, מ"מ כאן שאינו הורג בידים אלא בגרמא שרי, ומ"מ מסיק שם לאיסור, משום טלטול הרעל שהוא מוקצה [ולכאו' מוכח דס"ל דהתירו אף למנוע צער שלא יבוא עליו, וכדעת הט"ז הנ"ל, דהעכברים עדיין אינם נושכים אותו]. אולם הגרשז"א (שש"כ פכ"ה הערה כח) העיר דכיון דהרעל עומד לכך, ואין איסור בדבר דהוא גרמא וכמ"ש השבות יעקב, אין בו משום מוקצה. ונראה דתלוי במידת השכיחות, דבמקום ששכיח עכברים, עומד לכך ואינו מוקצה, וכמו דמסתבר דתרופות בבית חולים אינם מוקצה דעומדים לשימוש בשבת. אמנם דעת הגר"ש קלוגר (האלף לך שלמה סי' קלה) להחמיר בזה משום חובל.

## ריסוס חומר הקוטל זבובים ויתושים

ט] כתב הגריש"א (קובץ תשובות סי' לו) דלכו"ע אסור לרסס על זבובים ויתושים חומר הקוטל אותם, דחשיב ככוחו ממש ופסיק רישא שימותו. וריסוס חומר שמחלישם ואפשר שיברחו, לכאו' אינו פסיק רישא, ומ"מ דעת החזו"א לאסור, והיקל לצורך חולה שאין בו סכנה כיון דלאו פסיק רישא הוא (מנוחה נכונה). ולרסס חומר לכיוון אחר, ובכך גורם להם לברוח, נראה בוודאי דשרי.

## דין צער הנפש

י] דעת הגרשז"א (שש"כ שם הערה כא) דלא התירו אלא במקום צער הגוף שנושכו וכדו', אבל לא בצער הנפש, ולכך זבוב או יתוש שמסתבובים סביבו וטורדים את מנוחתו, וכגון שמצערים אותו מלישון, אסור לצודם ולהשליכם מעליו, ומוכיח כן דלא התירו כיבוי דהוא מלאכה שאצל"ג אף שיש לו הפסד כספי עצום, והוא צער הנפש גדול. אמנם דעת הגר"נ קרליץ (תורת המלאכות מלאכת צד, קד) דאין חילוק בזה, ואף במקום צער הנפש שטורדים אותו ומפריעים אותו משנתו, שרי.

יא] ונראה לי דכל צער לגופו, במקום צער גדול נראה להתיר, ומעשה ביהודי מבוגר שהגיע לשכונה אצלינו ביום ו' ובלא דעת החשיך עליו השבת, ולא ידעו בביתו היכן הוא, ובאו לשאול שכיון שאשתו אינה יודעת היכן הוא יש לה דאגה גדולה, אם מותר לחזור למקום מגוריו שנמצא בצד השני של ירושלים ע"י נהג גוי, והוריתי להיתר משום דאגת אשתו, דאין לך צער הנפש גדול מזה. ואח"כ בא המעשה לפני מרן הגריש"א זצ"ל והסכים לסברא זו.

## מתעסק בהריגת זבובים

יב] כתב הכף החיים (ס"ק פט) וז"ל "עיין בשו"ת מימר חיים סי' יא, באחד שביום שב"ק בהיותו לומד בספר, ובידו המניפה או המפוח שהוא מנוצות של עוף, ובאו עליו יתושים ולפי תומו הכה עליהם במפוח שבידו גם בלא דעת, וראה בעיניו שנפלו לארץ שנים או שלשה מהם מתים דא"צ כפרה, כי הכל הולך אחר כונת הלב. וכ"כ בספר לב חיים ח"ב סי' ס' [מהר"ח פלאג'י]. ונראה דה"ה מי שישן בליל ש"ק ועקץ אותו פרעוש או מין ראש אדום שעוקץ, והקיץ ועדיין השינה בעיניו והרגו בלא דעת, שלא נזכר שבת וגם לא נתכוין להרוג כ"א להנצל מעקיצה דא"צ כפרה". ויש לדון אם גם במקיץ משנתו ובלא שימת לב מכבה את השעון מעורר, אם דומה לזה, דלדבריו א"צ כפרה.

## דין כנים בזמנינו

יג] הנה כנים מבואר בגמ' ובפוסקים דמותר להורגם כיון שאינם פרים ורבים, ובזמנינו הרי הם מטילים ביצים ונראה דהם פרים ורבים, ודעת הגריש"א (ארחות שבת ח"א פי"ד סעיף ל) דיש לימנע מלהורגם, אלא א"כ התינוקות סובלים מאוד, דאז יש להקל בזה. ונראה דלא מסתבר שהם כנים שונות מהכנים של חז"ל, ואע"פ דחזינן שהם פרים ורבים, מ"מ עיקר העניין הוא שאין חיותן חשובה, ועל דרך מה שביאר הר"ן דפרעוש למרות שמתהווה מהעפר ואינו פרה ורבה, מ"מ חיותו חשובה כאילו הוא פרה ורבה, ואפש"ל דה"ה לאידך גיסא דאין חיות הכנים חשובה. ולכך אע"פ שרואים שהם פרים ורבים אין בו איסור חובל, ומ"מ לכתחילה יש ליזהר בזה.

יד] ולכו"ע מותר להוציאם ולהשליכם, ואין לחוש בו לאיסור צידה, כיון דאין במינם ניצוד ובמקום צער לא גזרו. ומשום מוקצה כתב בפמ"ג דחשיב כגרף של רעי, וכן מבואר בבה"ל דהוא מאוס, ומשום כן אין לאוסרו בטלטול.

## תולעים במעיים

טו] תולעים הנמצאים במעי התינוקות, הרי הם נולדים מהעיפוש, וכתב הרמב"ם דפטור אבל אסור. ובמקום צער יש להקל להורגם, וכ"כ בחוט שני (ח"א פט"ו עמו' קכג). עוד כתב (ח"ב פל"ב) דליתן שום בפי הטבעת בוודאי שרי דאינו אלא גרמא עיי"ש. ולכן עדיף ע"י שום, אבל כשא"א מותר לנוטלם בידיו אע"פ שפס"ר שחלקם ימותו.

**דינים העולים**

1. החובל אינו חייב אלא בדבר הפרה ורבה מזכר ונקיבה דומיא דאילים במשכן, ומשום כן מותר להרוג כינה בשבת, אבל פרעוש אסור להורגו. ואף הפרעוש שלנו שהתהוותו מעפר, חיותו חשובה כאילו הוא פרה מזכר ונקיבה [ר"ן], או משום דאח"כ הוא פרה ורבה מזכר ונקיבה [ביאור הלכה].
2. תולעים המתהווים מעיפוש הפירות וכדו' פטור אבל אסור, ובכינה התירו, א' משום שבא מן הזיעה, ב' משום מאיסותא וצערא.
3. ספק כינה ספק פרעוש לא יהרגנו, אע"פ שהכינים הם הרוב [פמ"ג].
4. צידת כינים מותרת, לדעת המשנ"ב כיון שאינו פרה ורבה ולדעת התהל"ד כיון דאית ביה תרתי שאינו ממין הניצוד והולך לאיטו כחיגר וזקן, לכך לא אסרו בו צידה, ולדעתו ה"ה באין במינו ניצוד ולא מטי בחד שחיא שאין בו משום צידה, ולדעת המשנ"ב אף באופן זה יש בו איסור צידה.
5. פרעוש העוקצו מותר לצודו ולהשליכו מעליו, ואם הוא על חלוקו מבפנים וירא שיעקצו, לדעת המג"א והגר"א אסור ודעת הט"ז להתיר, וכתב המשנ"ב שראוי להחמיר ואין למחות במקילים.
6. חולה שאי"ב סכנה, נראה שמותר ליקח תרופה גם קודם שיחלה כדי למנוע נפילתו למשכב [ואף שלהמג"א והגר"א לכאו' היה לנו להחמיר, אפשר שחולה יש להקל יותר].
7. דעת השוב"י דאין איסור חובל בהריגת עכברים בשבת ע"י גרמא, כגון ע"י שנותן רעל עכברים, ומ"מ אסר ליתן רעל משום מוקצה, ודעת הגרש"ז שאינו מוקצה ונראה שתלוי במידת שכיחות העכברים. ולדעת הגר"ש קלוגר יש בזה משום חובל.
8. ריסוס על חרקים באופן שהוא פס"ר שימותו אסור. ואם אינו פס"ר כגון שאפשר שיברחו, דעת החזו"א להחמיר והיקל לצורך חולה שאי"ב סכנה. ולרסס שלא כנגדן באופן שגורם להם לברוח ודאי שמותר.
9. צער הנפש לדעת הגרש"ז לא התירו אלא במקום צער הגוף אבל לא במקום צער הנפש, ולדעת הגר"נ קרליץ מותר גם בצער הנפש, ונפק"מ בצרצר או יתוש המפריעים לו לישון אם מותר לצודם ולהשליכם ממנו.
10. כינים בזמנינו חזינן שהם פרים ורבים, ודעת הגריש"א שראוי להחמיר ולא להורגן אם לא במקום צער גדול לקטן, ונראה שמעיקר הדין מותר להורגן [דאע"פ שהם פרין ורבין אין חיותם חשובה] ומ"מ לכתחילה ראוי להחמיר בזה.
11. תולעים במעיים: מותר להניח שום בפי הטבעת כדי להרוג אותם כי אינו אלא גרמא, ואם אי אפשר שרי להוציאם, אע"פ שאפשר שימותו [חוט שני].