24 אין עד נעשה דיין
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ה' כ"א טבת תשע"ג

ונשלם ביום ב' י' שבט

א] סנהדרין ד"ט. תוד"ה בזמן, ולא כפי' רבינו שמואל שפי' בעלמא שנתכוון להעיד אמרינן וכו' וכן לענין שאינו נעשה דיין וכו', ועוד נראה לר"י לדקדק דלא אמרינן אין עד נעשה דיין אלא עד המעיד, דאי לא תימא הכי קשיא דרב יהודה אדרב יהודה דהא בפ"ק דמכות פסיק רב יהודה הלכה כר"י דבראי' בעלמא נעשה עד אע"פ שאינו מכוין להעיד, ורב יהודה קאמר גבי ג' שנכנסו לבקר את החולה וכו' רצו עושין דין ואמאי הא בראי' בעלמא נעשה עד, ועוד להאי פירוש לי"ל לר' יוסי לא תהא שמיעה גדולה מראי' לא בעדות החדש בראוהו ג' והן בי"ד, ולא בסנהדרין באחד שהרג את הנפש שראוהו אע"פ שראוהו ביום, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ונראה לדון בדעת הרשב"ם, דהנה בחי' הריטב"א בר"ה דכ"ה: כתב, ז"ל, למימרא דעד נעשה דיין, פי' עד הרואה נעשה דיין ע"פ אחרים, דהא אוקימנא בשראוהו בלילה דהו"ל עד הרואה, דבשלמא אי הוי מתניתין בשראוהו ביום הו"ל דיין הרואה אבל השתא דראוהו בלילה עד הרואה הוא, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דאף לפ"מ דס"ד דלדעת ר"ע אין עד הרואה נעשה דיין, כ"ז הוא כשראהו בלילה דיש עליו תורת עד על ראי' זו, אך כשראהו ביום דיש עליו תורת דיין, לא חשיב כלל כעד הרואה, אלא חשיב כדיין הרואה, וע"כ ודאי דהוא כשר לדון, וכ"ה מבו' גם בל' הריטב"א כתובות דכ"א:, ז"ל, תלתא גווני איכא, עד שהעיד ועד הרואה ודיין הרואה וכו', ובדיני נפשות אפי' דיין הרואה אינו נעשה דיין וכו', ובדיני ממונות וכו' עד הרואה אינו נעשה דיין ע"פ עצמו וכו' אבל ע"פ אחרים נעשה דיין, עכ"ל.

ומצינו כן גם בד' הרמב"ן בכתובות דכ"א:, ז"ל, דהתם דייקינן עד הרואה כשר דהא קתני ויושיבו מחבריהן אצל היחיד ואע"פ שנעשה עד "שהרי ראה בלילה", כיון שאין אנו צריכין לעדותו כשר, עכ"ל, והרי דכל מה שדנו לפסול עד הרואה, הוא רק בשראה בלילה דיש עליו תורת עד, אך אם ראה ביום דיש עליו דיין פשיטא דהוא כשר לדון, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות שם, ז"ל, מתני' היא ראוהו ב"ד וכל ישראל ותנן נמי ראוהו ב"ד בלבד ותנן נמי ראוהו שלשה והן ב"ד יעמדו שנים וישיבו מחבריהן אצל יחיד, אלמא עד נעשה דיין בהגדת אחרים "ואפי' בשראה בלילה" וכו', עכ"ל.

ב] ומצינו כן גם בד' הרמב"ן במכות די"ב., ז"ל, מנין שאין ממיתין אותו עד שיעמוד בפני ב"ד אחר ת"ל וכו'. ואיכא למידק הא דתניא בפ' החובל סנהדרין שראו בא' שהרג את הנפש מקצתן נעשין עדים ומקצתן נעשין דיינין דברי ר"ט, ר"ע עקיבא אומר כולן נעשין עדים ואין עד נעשה דיין, והכא גמר לה מקרא ולא מההוא טעמא, והתם נמי אוקימנא לההיא כשראוהו בלילה אבל ראוהו ביום דנין ע"פ עצמן, ותו קשיא דבמסכת ר"ה מפרש לה טעמא תליתאה משום דכתיב והצילו העדה וכו', איכא למימר אוקמתי נינהו, דמאן דמוקי לה בשראוהו בלילה ומשום דאין עד נעשה דיין כפשטה, ס"ל דר"ע לדבריו דר' טרפון קאמר דנסיב טעמא משום עדים ואמר מקצתן נעשים דיינים, ואמר לי' איהו דבלילה כולן נעשין עדים והיינו ל"ק דבפרק החובל, ולאידך לישנא דאוקימנא התם אפי' ראוהו ביום אתיא כהלכתין משום דכתיב עד עמדו לפני העדה וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרמב"ן, דאם ר"ע לדבריו דר"ט קאמר והוא משום דאין עד נעשה דיין, היינו רק בשראוהו בלילה, אך אם ראוהו ביום ה"ה דנין ע"פ עצמן, והיינו משום דבכה"ג אינם נעשין עדים כלל, אלא הוו דיינים, ולי"ב משום אין עד נעשה דיין.

וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א שם, ז"ל, ואיכא למידק דהכא קתני טעמא דר"ע מדכתיב עד עמדו, ובפ' החובל במאי דפליג על ר"ט בזו אוקימנא לדר"ע דאמר כולן עדים ואין עד נעשה דיין דדוקא בשראוהו בלילה דהו"ל עדים ומשום דאין עד נעשה דיין, אבל ראוהו ביום הם עצמם דנין אותו, ובמס' ר"ה פרישנא טעמא דר' עקיבא משום דכתיב והצילו העדה וכו', והנכון דהא דהכא עיקר דרשא והנהו דהתם טעמא לקרא נינהו אלא הוו סוגיין דפליגי, דבפרק החובל סברי דטעמא דקרא משום דאין עד נעשה דיין, וסוגיא דר"ה סברי דטעמא דקרא משום והצילו, ואי נפקא לן לפום סוגיא דפרק החובל דכל מאי דאמרינן בכל דוכתין בהדיא דאין עד נעשה דיין מהאי קרא דעד עמדו נפקא לן, עכ"ל, והרי דלסוגיא דב"ק דטעמא דקרא הוא משום דאין עד נעשה דיין, היינו דוקא בשראוהו בלילה, אך אם ראוהו ביום הם עצמם דנים אותו, דאינם נעשים עדים כלל, ורק לסוגיא דר"ה דטעמא דקרא הוא משום והצילו העדה, אף אם ראוהו ביום אינם דנים אותו.

ג] ולפ"ז מיושב היטב ד' רשב"ם, דהגם דס"ל דלדעת ר' יוסי עד הרואה יש עליו תורת עד אף בשלא נתכוין להעיד ואינו נעשה דיין, כ"ז הוא בשראהו בלילה דיש עליו תורת עד, אך כשראהו ביום דיש עליו תורת דיין, ה"ה כשר לדון ע"פ ראייתו, ונמצא דמודה ר' יוסי לדינא דלא תהא שמיעה גדולה מראי', וע"כ נמי אף דס"ל לר' יהודה דהלכה כר' יוסי דנעשה עד בראי' בעלמא, מ"מ שפיר ס"ל דג' שנכנסו לבקר את החולה ביום רצו עושין דין משום דלא תהא שמיעה גדולה מראי'.

ד] ומד' הרשב"א נראה שדעתו כדעת התוס', דאם עד הרואה אינו נעשה דיין, הרי דאף כשראה ביום אינו נעשה דיין, דהנה בחי' הרשב"א ב"ק ד"צ: כתב, ז"ל, למימרא דעד נעשה דיין, כלומר אפי' עד המעיד וכו', והתניא סנהדרין שראו בא' שהרג את הנפש וכו' ומדר' טרפון קא מקשה וכו' קאמר דאין עד נעשה דיין וכו', מ"מ מדר' טרפון שמענו שאין עד נעשה דיין ואפי' עד היודע ורואה אינו דן על ראייתו וכ"ש עד המעיד, עכ"ל.

והנה מבו' בד' הרשב"א, דגם לפום הס"ד ידעינן לדינא דלא תהא שמיעה גדולה מראי', ומן הדין הי' שידון ע"פ ראייתו, ול"ה בעינן שיעיד, והא דל"מ הוא משום דאף עד הרואה אינו נעשה דיין, וזהו שכתב דאם עד הרואה אינו נעשה דיין ע"פ ראייתו, כ"ש עד המעיד.[[2]](#footnote-3)

ומבו' לפ"ז מד' הרשב"א, דאם עד הרואה אינו נעשה דיין, הרי דאף דיין הרואה ביום, ל"מ לדון ע"פ ראייתו, ולא אמרינן דכל שראה ביום לא חשיב כלל כעד הרואה אלא כדיין הרואה, וזה כדעת התוס'.

ה] ובעיקר קו' התוס' ע"ד רשב"ם דלר' יוסי דבראי' בעלמא נעשה עד אע"פ שאינו מכוין להעיד, מ"ט עד הרואה נעשה דיין בשלא נתכוין להעיד, הנה בד' הרמב"ן וש"ר בב"ב דקי"ג: מצינו דרך אחרת בזה.

דהנה ז"ל הרמב"ן שם, וזה שאמר הרב ז"ל דקיימא לן כרבי דאמר אמרינן להו אי למיחזי אתיתון אי לאסהודי, אינו נכון, דהא לרב יהודה קאמרינן, ורב יהודה אמר התם הלכה כר' יוסי דאמר בדיני ממונות מה יעשו ב' אחין שראו בא' שהרג את הנפש,[[3]](#footnote-4) אבל נראה שלא נחלקו ר' יוסי ורבי אלא בנמצא עד א' קאו"פ, דר' יוסי סבר ודאי למיחזי אתא ולא לאסהודי כיון דפסול הוא, ורבי סבר שיילינן להו, אבל בעדים הראויין להעיד [מכיון שבאו להעיד] נעשו עדים, דמדרבי נשמע לדברי הכל, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם.

ומבו' בדבריהם דבר החדש, דטעמא דר' יוסי דבדיני ממונות תתקיים העדות בשאר, אי"ז כמו שפירשו התוס' במכות שם דבדיני ממונות ליכא לעיקר הפסול דנמצא א' קאו"פ, אלא הוא משום דבדיני ממונות אינו נעשה עד בראי' בעלמא,[[4]](#footnote-5) וזהו שהקשו ע"ד רשב"ם להיפך מד' התוס' דלר' יוסי אף אם נתכוין להעיד אין עליו תורת עד, ומ"ט אינו נעשה דיין, וע"ז תירצו דלעולם מודה ר' יוסי דעד הרואה שנתכוין להעיד יש עליו תורת עד, והא דס"ל בעד פסול הרואה דאין עדות כולם בטילה, הוא משום דסתמא דמילתא לא נתכוין להעיד, והא דבדיני נפשות עדות כולם בטילה, הוא משום דבדיני נפשות אף עד הרואה שלא נתכוין להעיד מבטל עדות האחרים, משום והצילו העדה, אך עד כשר שנתכוין להעיד יש עליו תורת עד, ואינו נעשה דיין.[[5]](#footnote-6)

ועכ"פ לפי דבריהם מתישב היטב לד' רשב"ם הא דעד הרואה נעשה דיין אף לדעת ר' יוסי, שהרי מודה ר' יוסי דעד הרואה בדיני ממונות אין עליו תורת עד, ואדרבה דנו הראשונים דלדידי' אף אם נתכוין להעיד אין עליו תורת עד.

ו] ואמנם אכתי תיקשי משה"ק התוס' ממש"א בסנהדרין שראו בא' שהרג את הנפש דלא תהא שמיעה גדולה מראי', ולר' יוסי הרי בדיני נפשות נעשה עד בראי' בעלמא, ומ"ט הוא נעשה דיין, והאמנם י"ל בזה דאה"נ לדעת ר' יוסי אינו נעשה דיין, והרי עיקר קו' התוס' היא מהא דפריך בר"ה בקידוה"ח דלא תהא שמיעה גדולה מראי', אך בדיני נפשות הרי באמת לא פשיטא להגמ' בב"ק דלא תהא שמיעה גדולה מראי'.

אך י"ל בזה בפשיטות, דהא דבדיני ממונות שנמצא א' קאו"פ עדות כולן בטילה, לאו היינו דבדיני נפשות נעשה עד גמור בראי' בעלמא, אלא היינו דבדיני נפשות אף עד הרואה שאינו עד גמור, פוסל את שאר העדים, אך לגבי דינא דאין עד נעשה דיין, י"ל דכל שאינו עד גמור, ה"ה נעשה דיין אף בדיני נפשות, וצ"ע בזה.

?ריטב"א כתובות, ז"ל, והנכון דהכא אפי' בשלישי והוא הדיוט מיירי וכיון שישבו לקיים את השטר הרי הם עדים ודיינים כאחד וכאילו מעידין לעצמן ומעידין לשלישי, ודכותה אשכחן בפ"ק דגיטין גבי שליח האומר בפני נכתב ובפני נחתם למ"ד בפני שנים וכדפרישית התם, עכ"ל, וזה כד' הרשב"א במיוחסות וכד' הר"ן בכתובות, - ובד' הריטב"א שם מבו' עוד, דאם יחיד מומחה כשר לקיום, ה"ה כשר לקבל עדות קיום, ואם אינו כשר לקיום, אף אינו כשר לקבל עדות קיום, - שהרי דעתו שם דיחיד מומחה אינו כשר לקיום, ואפ"ה קשיא לי' על תי' הרמב"ן דמ"ט לא יקיים היחיד מומחה עצמו, ובע"כ כונתו דלהרמב"ן דהוא כשר לקבל עדות קיום, בע"כ דהוא כשר לקיום עצמו. - אך בדעת הרמב"ן נראה, דהגם דיחיד מומחה אינו כשר לקיום, מ"מ ה"ה כשר לקבלת עדות, - ולפ"ז י"ל דגם לדעת התשב"ץ דהרמב"ן נסתפק אם יחיד מומחה כשר לקבל עדות, ודלא כמו די"ל עפי"ד הרשב"א דלא ניח"ל לאוקמה הכי, היינו רק בקיום, דיחיד מומחה אינו כשר לקיום, אך במקום דיחיד מומחה כשר, ודאי דה"ה ראוי לקבל עדות.

יש להאריך בפלוגתת הראשונים בענין זה אם מצי לקבל עדות עצמו. - ועי' בחי' הרמב"ן ב"ב דקי"ד. שכתב לפרש בד' הירושלמי דלקבל עדות עצמו ל"מ משום דדיינים בישיבה ועדים בעמידה, וע"כ אם יעמוד ל"מ ואם ישב ל"מ, ומבו' בדבריו שלא כדעת הסוברים דסמיכה מהני בין לדין עמידה דעדים ובין לדין ישיבה דדיינים, ושמא כל דגם העדים וגם הדיינים הוו בסמיכה, הוי תרתי דסתרי, - אך בד' הראשונים בכתובות לא נזכר לטעם זה.

ריטב"א גיטין ד"ה:, והא דאמרינן דבעד נעשה דיין קמיפלגי. איכא למידק דאפילו למ"ד דעד המעיד נעשה דיין דוקא שלא בשעת עדותו [אבל לא בשעת עדותו] דעד ודיין נעשה כאחד, ותירץ ר"י [ד]אפילו למ"ד בעלמא דעד נעשה דיין [דוקא] לאחר עדותו, (ד)הכא משום עיגונא הקלו להיותו עד ודיין כאחד, עכ"ל.

אך בחי' הריטב"א כתובות כתב, ז"ל, והנכון דהכא אפי' בשלישי והוא הדיוט מיירי וכיון שישבו לקיים את השטר הרי הם עדים ודיינים כאחד וכאילו מעידין לעצמן ומעידין לשלישי, ודכותה אשכחן בפ"ק דגיטין גבי שליח האומר בפני נכתב ובפני נחתם למ"ד בפני שנים וכדפרישית התם, עכ"ל

לכאו' מד' הרשב"א בב"ק מבו' דגם עד המעיד שהוא א"צ לעדותו פסול לדון, דהגם דל"ש שידון ר' יהודה עצמו ע"פ לא תהא שמיעה גדולה מראי', מ"מ הי' בידו לדון עפי"ז, ויעיד הוא עם אחר בפני שאר הבי"ד, - אך י"ל דלא ניח"ל לאוקמה בהכי, דאם בלא"ה הי' עמו עד אחר, שמא היו ב' עדים אחרים.

במה שדנו הראשונים דמ"ט אין עד נעשה דיין, וכתבו כמה דרכים דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה, או משום דלא יקבלו הזמה על עצמן, או משום דכל שיוזמו נמצא דהיו פסולין לדון, או משום דא"א לענשם בהזמה, שנמצאו נענשים ע"פ דין עצמם, ילה"ע דלכאו' הי' מקום לדון בזה טעם אחר, דדיינים היודעים שעדות העדים אינה אמת וגמרו הדין על פי', לכאו' אי"ז גמ"ד כלל, וממילא דאם ידונו ע"פ עדותם, נמצא דלהצד דעדותם שקר, ל"ה בזה גמ"ד כלל, ול"ש בזה דין הזמה. - ומד' הראשונים שלא כתבו כן, נראה דאין הדין כן, אלא אף אם ידעו הדיינים שאין העדות אמת וגמרו את הדין על פי', חשיב כגמ"ד, וצ"ע בזה.

בקונט' הראיות להריא"ז סנהדרין דל"ג: כתב דהא דאין עד נעשה דיין הוא משום דאינו יכול ללמד עליו זכות שהרי נוגע הוא שהוא מתכוין לפטור עצמו מן ההזמה, ודימה לדינא דעד אינו מלמד זכות, ועפי"ז כתב דגם אם יש ב' עדים אחרים מ"מ כיון שגם הוא העיד אינו נעשה דיין, ושלא כדעת הרי"ד, אך מ"מ אם העיד לבדו בבי"ד אחר, דנמצא דאין עליו חיוב הזמה, לכאו' ה"ה כשר.

1. והתוס' בב"ב דקי"ד. הוסיפו להקשות, מהא דבר"ה פריך בפשיטות ולא תהא שמיעה גדולה מראי', ומשמע דליכא מאן דפליג, עכ"ל, וצ"ע, דלכאו' אף אי נימא דלדעת ר' יוסי ל"מ הא דלא תהא שמיעה גדולה מראי', משום דאין עד נעשה דיין, מ"מ שפיר פריך הגמ' בר"ה דלא תהא שמיעה גדולה מראי', שהרי במתניתין שם תנן דיעמדו ב' ויעידו בפניהם, והרי דאף דראוהו כל הבי"ד, מ"מ הן דנים ע"פ עדות אחרים, ובסוגיא בר"ה שם מייתינן מינה דעד הרואה נעשה דיין, עיי"ש, וע"כ שפיר פריך דכיון דעד הרואה נעשה דיין, מ"ט בעינן שיעמדו ב' ויעידו, הרי לא תהא שמיעה גדולה מראי', וצע"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך מד' הרמב"ן בב"ב דקי"ג: שכתב דפליגי לישנא בב"ק שם אם אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי', מבו' דמפרש לפירכת הגמ', דמר' טרפון שמעינן דלא אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי', וצריך להעיד בפני בי"ד, וכיון שצריך להעיד, ע"כ אינו נעשה דיין, וע"ז משני הגמ' דההיא דר"ט היא בשראוהו בלילה, וע"כ לי"ב לדינא דלא תהא שמיעה גדולה מראי', אך בראוהו ביום אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי', וממילא דל"ש בזה כלל הא דאין עד נעשה דיין. [↑](#footnote-ref-3)
3. כ"ה הגיר' גם בחי' הר"ן, ולכאו' ט"ס הוא וצ"ל אבל בדיני ממונות תתקיים העדות בשאר. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויל"פ כן בד' רש"י במכות שם שכתב דטעם החילוק בין דיני נפשות לדיני ממונות, הוא משום דבדיני נפשות כתיב והצילו העדה ומהדרינן אזכותא, וצ"ב דמ"ט יתחדש פסול דנמצא א' קאו"פ משום והצילו העדה, ולפ"ד הרמב"ן ודעימי' ניחא, דלעולם עיקר הפסול דנמצא א' קאו"פ הוא אף בממונות, והא דמפליג ר' יוסי בין דיני נפשות לדיני ממונות הוא בעד הרואה שלא נתכוין להעיד, דמעיקר הדין לא חשבינן לי' כעד, וע"כ אינו פוסל את שאר העדים, אך בדיני נפשות דמהדרינן אזכותא, אמרינן דאף עד הרואה שלא נתכוין להעיד שאינו עד גמור פוסל את שאר העדים, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף בזה, דהנה משמעות לישנא דר' יוסי הוא דבדיני ממונות לעולם אין עדות כולם בטילה, ולכאו' לפ"ד הרמב"ן ודעימי' הרי כל הא דאין עדות כולם בטילה הוא רק בשלא בא הפסול להעיד, דאין עליו תורת עד בראי' בעלמא, אך כל שהעיד ויש עליו תורת עד, עדות כולן בטילה, ואי"ז במשמעות לישנא דמתניתין.

   אך נראה פשוט בזה, דכיון דלר' יוסי אינו נעשה עד בראי' בעלמא, ואינו מצטרף עם שאר העדים בראי', תו ממילא אף אם בא אח"כ והעיד עמם בבי"ד אין עדותם בטילה, ולא מיבעיא לדעת הרמב"ן גופי' במכות ד"ו: דאם הוזם א' מן העדים אין עדות כולם בטילה, משום דלא נצטרפו בראי', ואף שהעידו בתוכ"ד, אלא אף לדעת רש"י ותוס' שם דפליגי, י"ל דמ"מ אם ראו יחד ולא נתכונו להעיד, וכבר נתחלקו זמ"ז, שוב אין מצטרפין בהגדה, וכאשר כ"ה מוכח בד' תוס' הרא"ש בסנהדרין דל"א., דכל שלא נתכונו להעיד אין עדות כולם בטילה אף אם העידו בתוכ"ד, ונת' במק"א. - אך לדעת הרמ"ה דס"ל דכל שהעידו בתוכ"ד עדות כולן בטילה אף שלא נתכונו להעיד בשעת הראי', הרי דמהא דמכשיר ר' יוסי בדיני ממונות שנמצא א' קאו"פ, ומשמע דהוא אף בשהעידו אח"כ בתוכ"ד, בע"כ דס"ל דבדיני ממונות ליכא כלל לפסולא דנמצא א' קאו"פ, וכמש"כ התוס', אך אי"ז מוכרע, שהרי לדעת הרמ"ה הא דתנן במכות שם ואימתי בזמן שהתרו בהן וכו', הוא רק בשלא העידו אח"כ בתוכ"ד, ולפ"ז יש מקום לומר דגם הא דאמר ר' יוסי דבדיני ממונות תתקיים עדות בשאר, איירי בשלא העידו אח"כ בתוכ"ד. [↑](#footnote-ref-6)