מראי_מקומות_שח_יד-טו-טז
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**שח יד-טו-טז**

להבנת סעיף טו נצרך ללמוד את הסוגיא בשבת קיב בעיון, דעת רש"י ודעת הראב"ד הובא ברשב"א ובריטב"א, ודעת הרמב"ם [מובא בב"י].

**סי"ד**

★לדעת ר"א [שבת קמא:] "דמנעל ע"ג האימום טהור" דלא חשיב שהכלי נגמר, כ"ז שלא הוסר מע"ג האימום, והא דרפוי מותר [גם לר"א אליבא דרבא].

צ"ל דחשיב כבר גמר מלאכה, דאם מחוסר נטילה מע"ג האימום עדיין חסר בכלי, משא"כ רפוי הוא חשיב כאילו ניטל **והתחיל** להנטל [חסר בשם נטילה דלא צריך נטילה חשובה].

★עיין ט"ז [הובא במ"ב ס"ק נז] דגם ברפוי שיכול ליטול המנעל [מעל האימום] בכ"ז שרי **ליטול את הדפוס** [שהוא כשמל"א].

ועיין א"ר דחילק בין זה לקנה לקמן סט"ז, דהתם **שרי ליטול הקנה**.

וצ"ל או דבקנה א"א בענין אחר, או דאפי' אם יטול הבגד יצטרך [בכל מקרה] **לטלטל הקנה**, משא"כ הכא דיכול **לנער** את הדפוס [ע"י נטילת המנעל], לא היתרו לטלטל את הדפוס שהוא כשמל"א.

ועיין בחזו"א [מט-ח] "ואף שאפשר בניעור, לא מצינו בכלי שמלאכתו לאיסור שיהא אסור לטלטל לצו"מ היכי דאפשר בניעור וכו'".

ולדבריו, הא דאסר הא"ר צ"ל משום דאפשר ליטול הנעל בלי ניעור ובלי טלטול של הדפוס [ולכן אסר נטילת הדפוס].

★בדעת המ"ב, לעיל דאם אפשר ע"י כלי אחר לא הותר כשמל"א לצו"ג. והכא הביא את דעת הט"ז דמתיר גם באפשר בניעור.

צ"ל דניעור חשיב כטלטול וא"כ בין כך הרי יצטרך לטלטל [דהיינו גם אם יעשה כא"ר שיטול המנעל בכ"ז ינער, דהיינו יטלטל הדפוס], וא"כ מאי אכפ"ל שיטול להדיא את הדפוס.

או דצורך מקומו שאני ומתיר בכל מקרה, משא"כ צו"ג דיש אפשרות אחרת לא חשיב צורך כ"כ, וצע"ג.

★כשיש כביסה שאינה מוקצה [כגון דהיתה יבשה בכניסת השבת], המקל כביסה למרות שהוא כשמל"א מפני דתלית כביסה נאסרה בשבת, בכ"ז אם צרך אם הבגד הוה צו"מ ושרי כמו במנעל שהותר טלטול הדפוס בשביל מקומו, דהיינו המנעל.

ואם יכול למשוך הבגד ועי"ז יפול המקל כביסה תלוי בט"ז וא"ר הנ"ל, והמ"ב מסיים "ובמקום שקשה להשמיט המנעל בודאי אין להחמיר".

**בכביסה רטובה שדינה כמוקצה**, המקל כביסה י"ל דהוה **בסיס** וא"כ הוה מוקצה מחמת גופו, ואסור לטלטל אפילו לצורך גו"מ.

דלכאורה בסיס אינו רק שמונח מתחת למוקצה אלא כל דבר **שמשמש את המוקצה** הוה בסיס והכא המקלות משמשות את הכביסה המוקצה [למרות שהם מעל המוקצה].

וע"ע בב"ח [סק"י] גבי קנה בבגד דהקשה למה לא הוה הבגד בסיס לקנה, ותירץ וז"ל "וי"ל דלא מיקרי בסיס **אלא היכא שמונח האיסור על ההיתר**, אבל בכיתונתא **ההיתר מונח על האיסור** וכו'.

ובפמ"ג [משב"ז יד] נטה דבסיס הוא גם אם האיסור מלמטה כ"ז שההיתר משמש לאיסור.

[ויש לעיין במקלות כביסה לא ישרות ויש בהם כמין גומא והבגד נכנס בתוכם וא"כ חלק מהמקל הוא מתחת לבגד, וא"כ אולי גם לב"ח יהיה בסיס].

**סט"ו**

★**דעת רש"י**

בנפסק החיצון הסנדל לא ראוי לשימוש ולא מתקנים אותו, אלא זורק אותו.

גם לא משתמשים בו בתור שברי כלים [דאחרת לא הוי מוקצה דהרי ראוי לסמוך בו המיטה וכדו', וע"כ היות ואין דרך להשתמש בו הוי מוקצה]. [כ"ז לפירוש א' דרש"י].

בנפסק הפנימי ראוי לתיקון ולכן לא בטל ממנו שם כלי, והטעם, דהוי כדלתות הכלים שנתבאר שאפי' הדלת לא ראויה לכלום, ובכ"ז לא הוי מוקצה מפני שעומד לחזור ולהתחבר לכלי ה"נ ראוי ועומד לתיקון.

והנידון בגמ' מצד הפיכה, דהיינו שיהפוך את הסנדל והחיצוני יהפך לפנימי [ואז יוכל להשתמש בו ע"י תיקון] ומסקנת הגמ' דס"ל כר"י שלא מתחשבים באפשרות הפיכה.

ולדברי רש"י דנפסק החיצון הנעל עומדת לזריקה, והוי מוקצה, צ"ב היכי שרי בכרמלית דלא מינטר, **וכי התירו מוקצה במקום הפסד** [קושית הראשונים].

ובמאירי פירש היות וחוששים שמא יטלטלו [בגלל ההפסד] **התירו פחות פחות מד"א** והאי דלא הוי מוקצה **משום דהגמי הוי ככיכר או תינוק** [וכן הוא בר"ח] ולדבריו מטלטלו ביד לא ע"י לבישה.

אמנם ברש"י מבואר דנועלו ברגלו ע"י הגמי.

וע"ע בפרישה [יג] מה שתירץ.

ומה שביארו דהגמי הוה כיכר או תינוק צע"ג, דהרי "לא אמרו כא"ת אלא למת בלבד", והרא"ש חידש דגם בכלי מהני כא"ת, אבל במוקצה מחמת גופו לא מהני, וא"כ הכא ה"ז מוקצה מחמת גופו, וצע"ג.

ובמאירי מבאר דנפסק הפנימי ראוי ללובשו כך בלי תיקון.

ולכאורה כדבריו בדלתות הכלים דפליג על הנ"ל ומוקי ליה דראויים לשימוש [מעין מלאכה] ולכן כאן אין מעלה דעומד לחזור אלא **מפני דראוי ללבושו כך.**

★**דעת הראב"ד**

**בנפסק הפנימי** לא בטל שם כלי, לכאו' כוונתו דראוי לתיקון קל וזה לא סיבה להתבטל ממנו שם כלי.

**בנפסק החיצון** צריך תיקון גדול וכעת לא ראוי לשימוש, ועומד לתיקון, ולכן לא הוי מוקצה, דבתור מנעל לא ראוי ולכלל שבר לא בא, דמפני דרוצה לתקנו לא מיחדו לסמוך המיטה וכדו'.

ולכאו' קשה הרי בדלתות הכלים למדנו שדבר שעומד לתיקון כלל לא הוי מוקצה, וצ"ל דס"ל דכל זה רק כשהכלי קיים שייך להטפיל את כל מה שעומד לחזור, דהיינו הדלת טפלה לעיקר הכלי ומקבלת את שם הכלי, משא"כ **כשכל הכלי נשבר ועומד לתיקון** לא מהני.

ולפ"ז שעון שנתקלקל ועומד לתיקון וכעת אינו ראוי, יהיה מוקצה, ולא הוה כדלתות הכלים הנ"ל.

ויש דחילקו דדלתות הכלים לא נתבטל שם כלי שלהם היות ויכול להחזירם בקל, משא"כ סנדל וכדו' דבעי תיקון גדול לא משתייכין לכלי והוי מוקצה, ובכל דבר נצטרך לדון האם מחוסר מעשה גדול או לא.

והא דמותר בכרמלית ביאר הרשב"א דעדיין לא נעשה מוקצה היות ולא משתמר דעתו להשתמש בכה"ג עי"ש.

★**דעת הרמב"ם**

ז"ל הרמב"ם [פ"י ה"ד] "כל שראוי למאכל בהמה מותר לקשור אותו בשבת, לפיכך אם נפסקה רצועת סנדלו בכרמלית נוטל גמי לח הראוי למאכל בהמה וכורך עליו וכו'".

ולא הזכיר כלל מאיסור מוקצה בחצר.

**א.** דעת הרב המגיד דס"ל דכל הסוגיא דלא כהלכתא, דהסוגיא ס"ל דבעי מעין מלאכתן הראשונה, ולדידן דסגי במעין מלאכה כלל לא הוי מוקצה, ולכך שרי [וכעין זה צידדו ברשב"א ובריטב"א] והא דנקט הרמב"ם כרמלית לאו דוקא.

וכל דברי הרמב"ם רק ביחס לאיסור קושר, ורב יוסף שאסר בחצר המשתמרת משום דחשש לקשר של קיימא.

**ב.** בכס"מ כעין זה רק דמיירי **בחצר שאינה מעורבת** וברב יוסף דאסר כנ"ל.

**ג.** בב"י דס"ל דסנדל הוי מוקצה דלא חזי לכיסוי כלים משום דמאיס.

והסוגיא דמחלקת בין חצר לכרמלית זה בדיני קושר וכנ"ל, [רק הא דהוה מוקצה לא כהנ"ל אלא דגרע משברי כלים].

וע"ע במג"א [כח] ובמחצית השקל שם.

**סט"ז**

★ספסל שנשמט א' מרגליה מקור האי דינא מהגמ' שבת קלח: והובא בשו"ע [שיג-ח] ובדכ"מ הכא.

ובגמ' נחלקו גבי כירה שנשמטו רגליה דיש דס"ל "דנשמט רגל אחד שרי ורק נשמטו שתים, רב אמר אפי' חד".

1. **לרש"י** נחלקו דתרויהו ס"ל את הגזירה שמא יתקע, דס"ל דכל החשש רק בנשברו שתים ובאחד לא חששו [שבאחד אפשר עוד להשתמש בלי תקיעה] ולרב גם בחד חששו.
2. **לר"ח** רק רב חידש את הגזירה ולכן אסר בחד, ודעה קמיתא לא ס"ל כלל את הגזירה, ובנשברו שתים אסר מצד **שבטל שם כלי** [והובא בשעה"צ ס"ח בשם המאירי], ולכאורה צ"ל דלא חזי למלאכה דאי חזי א"כ הוה בשברי כלים דלא הוה מוקצה כנ"ל.
3. **חידושי הר"ן** "אבל נשמטו שתי ירכותיה אסור דלאו כלי הוא ולאו כשברי כלי לפי שאדם מייחד לה מקום לפי שעשוי לתקן" [כראב"ד לעיל].

★בגמ' מיירי על כירה שנשמטו ירכותיה, ובספסל שנשמט רגלו התה"ד דן וצידד להקל דהכא שאני דיכול להשתמש בלי תקיעה ע"י סמיכה על דבר אחר, ומסיק **המחמיר תבוא עליו ברכה, וראוי להחמיר.**

והמ"ב מביא א"ר דמיקל בישיבה לחוד, ובא"ר נראה כי זה רק חומרא [כנ"ל] לכן היקל בישיבה.

ועוי"ל דמותר כמו כל מוקצה דמותר בהנאה ונאסר בטלטול ושימוש בלי להזיז מותר [לא מחמת ספק כא"ר].

★דברי הרמ"א "דישב על הספסל מבעו"י שרי".

עיין בדכ"מ דיליף "מחריות של דקל" ובמג"א מקשה דמ"ש דהכא הוא מטעם גזירה, ומתרץ המג"א דס"ל היות וישב כך מבעו"י לא גזרו [וצע"ג מה יליף מהתם].

ויל"ע בחפץ ששייך לכמה בנ"א ואחד השתמש בו מבעו"י דכלפיו לא גזרו, מה דין האחרים.

וכן יל"ע **בישב כך בשבת** האם גם הכא לא גזרו מהאי טעמא, ובדברי הרמ"א ישב כך **מבעו"י** משמע דלא מהני ישיבה בשבת.

★בסברא פשוטה דהטעם משום גזירה א"כ גם דבר שלא מוגדר טלטול בהלכות טלטול י"ל דגזרו, כגון לסוברים דמוקצה כ"ז שבידו מותר להמשיך, הכא גם אם נטלו יאסר להמשיך, דשפיר שייך לגזור שמא יתקע.

**ובביאה"ל** בד"ה "דאסור לטלטלה" **מתיר**, וע"ע לעיל ס"ק יג.

★יל"ע על מה גזרו חז"ל, האם על הספסל או גם על הרגל.

ובפמ"ג [משב"ז יד] משמע דיש גזירה גם על הרגל [עי"ש דמוכיח דלולי הגזירה היה מותר לטלטל את הרגל, מבואר דהגזירה היא גם על הרגל].

★אם התיקון יהיה אסור רק מדרבנן לא מצינו את הגזירה.

ויל"ע אם המלאכה היא דרבנן אבל נצרך לזה איסור דאוריתא כגון לחתוך דבק דמחתך הוא איסור דאוריתא, האם כה"ג גזרו, היות וזה לא בגוף הדבר אולי לא גזרו.

★יל"ע שימוש שהשתמש מבעו"י לא בגלל שגילה דעתו שאין ברצונו לתקנו [ושפיר שייך לומר דלא גזרו כי לא כ"כ מפריע לו] אלא ברצונו לתקן רק בכ"ז יושב כך, האם גם כה"ג לא גזרו.