חבורה עה 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק כלל גדול

חבורה עה.

התוס' למדו דכשהגמ' הקשתה ולחייב משום נטילת נשמה לא איירי דווקא בהורג את החילזון אלא במוציא דמו ממנו וכל הוצאת דם נחשבת נטילת נשמה והיא תולדה דמלאכת שוחט. ומקור לדין זה למדו התוס' כן מהמשנה בתחילת שמונה שרצים שמחלקת בין שמונה שרצים שיש להם עור שחייב ע החבלה בהם לבין שאר שרצים ורמשים שאין להם עור שהוא פטור על החבלה בהם. ולמדנו שם שני פירושים ברש"י דבפירוש ראשון רש"י למד דחייב בהם משום נטילת נשמה. [ושם כתב רש"י בחיוב של שרצים שיש להם עור שזהו חבורה שאינה חוזרת. ויל"ע לשיטתו האם כוונתו דזהו החילוק בין שרצים שיש בהם עור לשרצים שאין בהם עור הוא האם החבורה היא חבורה חוזרת או לא דאם אין להם עור החבורה היא חוזרת ואם יש להם עור החבורה היא חבורה שאינה חוזרת. וצ"ב אם יסוד המחייב הוא משום נטילת נשמה מה אכפת לן אם החבורה חוזרת או לא. או דכוונתו דבשרצים שיש להם עור אינו מחייב רק על חבורה שאינה חוזרת ולא על חבורה החוזרת וצ"ע.] עוד כתב רש"י שחיובו הוא משום צובע. [ובאמת כן מבואר בירושלמי פ"ז ה"ב. דבעורות אילים מאודמים עשו בהם שרבוט.] וחובל חייב משום צובע.

והתוס' בסוגייתנו הכריעו כהפי' הראשון של רש"י שם דהחובל חייב משום נטינ"ש. וביארו התוס' דההבדל בין רמשים שיש להם עור לרמשים שאין להם עור. הוא רק בדמים שחוזרים ונבלעים. ולא בדם שיצא. דבדם שיצא אין הבדל ביניהם. וכל ההבדל בדם שנצרר דאם אין להם עור אז אם חוזר ונבלע אז סופו לחזור ולא חשיב נוטל. משא"כ ביש להם עור אז העור מעכבו מלצאת אבל סופו לצאת וחשיב נטילת נשמה. ולגבי חלזון דהרע"ב תחילת שמונה שרצים לומד דאין לו עור. מכל מקום אין נפק"מ דכאן הדם יוצא. והתוס' ביארו דהדם של התכלת הוא מפקד פקיד ואין בו נשינ"ש ורק שיוצא עמו דם מעצם הגוף ודם זה הוא מלכלך באמת את דם התכלת. וממילא הוי לא צריכה לגופא בזה שיוצא דם זה והוא פטור עליו. או דלר"י יציאת דם זה הוי מקלקל.

והנה לפי' האחר שפי' רש"י דחובל חייב משום צובע כאן זה לא קשה דהרי כאן אין לו שום ענין בצביעה. והנה אפילו להשיטות דחייב על מלאכה שאינה צריכה לגופא בחבורה והרי כאן הוי חבורה. ומדוע לא נחייב משום צובע לר"י אפילו דאינו מתכוון ור"י באמת סובר דאין מחייב של חבורה ולפי"ז מובן אמנם לר"ש נקשה מדוע לא נחייב משום צובע אמנם לר"ש מסתמא הוי אין מתכוון. שהוא פטור של כל התורה. ובאמת לפי המבואר להלן בשחיטה יתכן דכשאין לו צורך בצביעה ליתא לזה כלל שם של צביעה כדרכה. והנה מצינו בתוס' בכתובות שהקשה על דרך זו ברש"י מדוע באישה ובמילה יתחייבו משום צובע דאין לו צורך בזה והוי ליה דבר שאין מתכוון ועכ"פ יהא פטור. ובדעת רש"י יש שתי' דרש"י מודה ביצא הדם שחייב משום נטילת נשמה וכל מאי דפליג הוא רק בנצרר דבזה חייב משום צובע. אבל ביצא הדם ליכא נידון מהו המחייב. אמנם מדברי התוס' כאן לא משמע שהבינו כן בדברי רש"י דאם כן בחילזון שיצא הדם ליכא נפק"מ בין ב' הפירושים ברש"י. ובאמת כן מבואר בחולין מו: דבשאר שרצים ורמשים ביצא מהם הדם חייב. ומבואר דכל החילוק הוא רק כלפי נצרר.

והנה בדעת הרמב"ם מצינו דחייב חובל לא משום צובע ולא משום נטינ"ש אלא משום מפרק ומבואר ברמב"ם פ"ח ה"ז דאפילו ביצא הדם לא מחייב משום נטינ"ש. והרמב"ם פליג וסובר דנטינ"ש היא דווקא באופן שנוטל את כל הנשמה. ואפשר אולי לדון דמקור דברי הרמב"ם הם מסוגייתנו דלא ניח"ל תי' של ר"ת ומבואר דאינו חייב בנטילת הדם רק בנוטל את כל נשמתו ולא במוציא מקצת דמו. ויל"ע על הרמב"ם מהסוגיא חולין מו:. רק אפשר דהרמב"ם סובר דסתם משנה בתחילת שמונה שרצים שלא מחלקת בין יצא הדם ללא יצא הדם סותרת את הברייתא והלכה כהמשנה. ואפשר שסוגייתנו דמבואר דאין חיוב נטינ"ש גם ביצא הדם גם מכריעה כדברי המשנה ולא כדברי הברייתא וכמדובר. והנה לפי דעת הרמב"ם צ"ע מאי שנא שאר שרצים שאין להם עור משרצים שיש להם עור לגבי ההלכה של מפרק. והרמב"ם בפיה"מ ריש שמונה שרצים מחלק בין אין להם עור שזה חוזר לקדמותו לבין יש להם עור שע"י החבלה אינו חוזר למה שהיה. והנה סברא זו לכאורה היא מובנת בנטינ"ש אמנם אם המחייב הוא מפרק מאי שנא. ואפשר דהוי סימן דהנה ביארנו דגם במפרק דחייבים גם על דברים שאינם גידו"ק אבל זה רק בדבר שהוא חשוב ולא דבר שהוא כמאן דמונח בקופסא דמי. ולכן בדם של אישה דאם הוא מפקד פקיד אינו חייב על הוצאת הדם משום שהוא כמאן דמונח בקופסא דמי וכן שייך לדון בחילזון. דאם נאמר דאין חייבים רק על דישה בגידו"ק וממילא בפירוק לא חייבים רק על פירוק חשוב אם כן לא יהיו חייבים על פירוק שהוא כמאן דמנח בקופסא ורק על פירוק חשוב יהא חייבים שמביא דבר חדש. [ אמנם אם חייבים גם על פירוק שאינו גידו"ק אז אפשר שיהיו חייבם גם על פירוק שהוא כמאן דמונח בקופסא דמיא. ולפי"ז ייצא חידוש שהחילוק בין שמונה שרצים שיש להם עור לשמונה שרצים שאין להם עור הוא רק לשיטת חכמים אבל לשיטת רבי יהודה דמחייב גם בדש בדברים שאינם גידו"ק אפשר שיהא חייב גם בשרצים שאין להם עור. ואפשר שזהו הביאור בברייתא בחולין מו: אמנם אנחנו פוסקים להלכה כרבנן וממילא אינו חייב על שרצים כאילו והרי חלזון הוא שרץ שאין לו עור. אמנם בכל חובל נחשב שהוא מביא את הדבר לעולם וממילא יש בו חיוב של מפרק ולכן כל חבלה באדם או בכל דבר שיש לו עור נאסר משום מפרד ואם אין לדבר עור אז זה נחשב שהדבר כבר נמצא בעולם ואין כאן פירוק חשוב ואינו חייב משום מפרק אמנם לר"י יהא חייב כל פירוק של דבר אפילו שאין לו עור. וכמו דחייב בחלזון. והנה לגבי חיוב מפרק במת מהסוגיא יוצא דיש חיוב גם במת. דהרי רבי יוחנן העמיד בפצעו מת וכן הביא הביאוה"ל סי' שט"ז ס"ח בשם הפמ"ג. אמנם הקהילות יעקב הוכיח מהסוגיא להלן קלו. וכבר הקשה משם המנח"ח מלאכת דש. מבן ח' חדשים דהותר למול אותו ואין בו משום חבלה. הרי דהותרה החבלה במת וכן כתב הרמב"ן החובל בחי שיש לו עור ומשמע דהוא דווקא בחי ולא במת. ואולי באמת זה הסברא דכשהדבר מת אז הפירוק אינו פירוק חשוב ובאמת רק לר"י מחייבים בפירוק בדבר מת דהפירוק אינו חשוב שמא הכל דבר אחד ומה שכתב דאיירי בפצעו מת זהו ר"י לשיטתו אמנם לדידן אינם חייבים רק בפירקו חי דאז הוא פירוק חשוב שמוציא דם מבעל חי ונחשב שיוצר כאן דבר חדש. וזהו צ"ע ויל"ע בכל זה. ובאמת הפמ"ג סי' שט"ז סק"טו. הסתפק בפירות שיצא מהם הקליפה אם יש בהם משום מפרק.

. **והשוחטו.** עיין תוס' ותורא"ש וריטב"א דביארו דהקושיא היתה על שחיטה דעלמא. ורש"י פי' שהשאלה היתה על השחיטה של מלאכת המשכן משום מאי מחייב. ויש לעיין, אם כן מה תי' הגמ' ומה שייך במלאכת המשכן משום צובע אטו מכרו את האיליים מאודמים בשוק.. ונראה מדברי החת"ס דביאור דברי הגמ' באופן זה דבתחילה סברא הגמ' דמלאכת שוחט המלאכה הוא ההתר שחיטה. וזה שאלה הגמ' מנלן והגמ' הביאה מחלוקת רב ושמואל על מילתא דעלמא דמהו המחייב בשוחט ומתוך הדברים עולה דהמחייב בשוחט אינו משום מלאכת שחיטה אלא משום מלאכת נטילת נשמה ולפי"ז מיושב דתני שוחט דזהו סדר בהמה אמנם כל המתה היא אב. ועיין אבני נזר סי' קצ"ז דמבואר מדבריו דהבין דהנושא היה על עשיית בהמה לטריפה ואינה מתה עדיין אם חייב או דאינו חייב רק כשהיא מתה ונפק"מ דהיא עדיין מפרכסת האם מתחייב ונפק"מ באופן שעכשיו היא מפרכסת והמיתה תהא במוצאי שבת האם יהיה חייב דומיא דבישול דאינו חייב רק עם הבישול נגמר בשבת. ויל"ע בדבריו..והנה רש"י הקשה דמשום עורות אילים מאודמים אפשר בחניקה. ויל"ע דהרי הוי בל תשחית. והפנים מאירות שו"ת סי' ע"ה הוכיח מכאן כשיטת הט"ז יו"ד סי' קי"ז שמותר לנחור עגלים כדי להשתמש בעורתיהם. אמנם עיין רש"ש שדחה ראייתו דאם כן השחיטה היא לא משום צורך המשכן. ולא ילפינן אלא מדברים שהם צורך המשכן.. עיין אבני נזר או"ח סי' ט"ו שלמד מכאן דהגם שלגבי תפילין יש דין שיהא מן המין המותר בפיך לגבי שאר דברים של קדושה אפילו לכתחילה אין דין שיהא למעשה מן המותר בפיך. **רב אמר משום צובע וכו'.** ועיין בריטב"א סוד"ה והא אביי שהקשה דהרי במשכן הוצרכו לשחוט רק לצורך עורן עיי"ש מה שתירץ. **שם.** עיין רמב"ם פי"א ה"א. ויל"ע מאי שנא דשחיטה הכאה או נחירה הוי אב וחניקה הוי תולדה. עיין במרכבת המשנה שם מה שביאר בזה. וביאר דיש ב' מיני נטילת נשמה יש נטילת נשמה על ידי שיוצא דם ויש נטילת נשמה רוחנית על ידי חניקה. והאב הוא נטינ"ש גשמית. עוד ביאר שם וכן חשבתי מסברא דהאב הוא היכן שהוא עצמו עושה את נטילת הנשמה והתולדה הוא ניתוק הדבר ממקום חיותו וממילא הוא מת. ועיין בירושלמי פרק במה מדליקין יח: שדן האם חבורה היא אב ושחיטה או תולדה או להפך ועיין באבני נזר סי' קצז מש"כ לבאר בדברי הירושלמי האלו. והנה יש לדון בכל נטילת נשמה של שוחט מדוע לא יחשב מלאכה שאצל"ג דהרי אינו צריך את הנשמה. אלא כך הצורך הוא בבשר שיהא נטול את הנשמה אבל אין לו צורך בנשמה עצמה. ומדוע לא יחשב מלאכה שאצל"ג. ויל"ע בזה. והנה להלן מבואר דבחובל וצריך הדם לכלבו נחשב נטינ"ש וכנראה היסוד דהמלאכה היא הפרדת הנשמה מהבשר וכל שיש לו צורך בהפרדה או שיש לו צורך בדם או שיש לו צורך שהבשר יהא בלי דם חשיב נטינ"ש וכמו שראינו שכתב הרמב"ן לגבי מלאכת גוזז. וכבר כתב כן בקה"י כתובות סי' ג'. **שם.** הרמב"ם פסק ששוחט חייב משום נטילת נשמה ועיין שם במ"מ שכתב דהרמב"ם פסק כשמואל דאינו חייב משום צובע ועיין במנח"ח מלאכת צובע שכתב דאינו מוכרח ועיי"ש עוד בלח"מ שתמה מדוע לא פסק הרמב"ם כרב באיסורי**. והסמ"ג והיראים** באמת פסקו כרב. ובאמת יש לעיין מה שורש מחלוקתם של רב ושמואל האם חייב משום צובע או לא.. ועיין בנשמ"א כלל כ"ד סק"א. מה שכתב לבאר מחלוקת זו והוא ביאר דמחלוקת רב ושמואל היא האם אפשר לחייב בצבע שאינו מתקיים כשרצונו הוא רק לצבוע לפי שעה. ונחלקו בזה להלן צה. ר"א ורבנן היא כוחלת חייב. ולפי"ז רב שפסק כאן שחייב משום צובע חייב גם באופן שרצונו הוא לצבוע רק לפי שעה. והוא אזיל בשיטת ר"א וכרשב"א התם דמעברת סרק על פניה חייב אמנם הרמב"ם פסק כרבנן וממילא לא פסק כרב דהרמב"ם פסק דכוחלת אין בה משום צובע אמנם הסמ"ג והיראים פסקו כר"א וממילא פסקו כרב. [ ונ"ל דצ"ל באופן אחר דמשום שהם פסקו כרב ממילא הם פסקו כר"א.

בשו"ת חכ"צ. סי' צ"ב ובהגהות ראמ"ה בסוגיין. דנחלקו האם יש צביעה באוכלין וזהו משום שהרמב"ם פסק כסתם משנה להלן דאין צביעה באוכלין. כמבואר להלן קלט: דמותר ליתן ביצה לתוך מסננת של חרדל וביאר רש"י שם דהוי רק למראה ומבואר דאע"ג דנותן צבע הותר וכנ"ל כתב התורי"ד בסוגיין דרב סובר דיש צביעה באוכלי.. והבית הלוי סו"ס ש"כ דחה עפ"י האו"ז שביאר שבית השחיטה אין המכוון לבשר בית השחיטה אלא המכוון לעור של בית השחיטה. והחכ"צ עצמו טען דיש לדחות דהרי לא ניתן לאכול עכשיו את הדבר. ורק דבר שעומד לאכילה במצבו אז לא שייך בזה צביעה והטעם משום שאין זה דבר חשוב שזה עומד להתכלות אמנם כאן שהרי זה נאסר למאכל עד הבישול וניקוי הדם אם כן במצבו עכשיו אין זה אוכל. והקה"י טוען יותר ע"ד זה דגם באוכל מה שאין בו צביעיה היא לצורך תיקון המאכל והשבחתו שלצורך אוכל אין זה צביעה אמנם אם הוא צובע מכושם שהוא רוצה לעשות אומנות על אוכלין או שרוצה לראות את הצבע בזה יש כן צביעה באוכלין.

הקה"י בסימן ש"מ רצה לחדש במלאכת צובע דהטעם שבכוחלת אין בו משום צובע הוא משום שצובע הוא רק כשרוצה שהדבר בעצמותו יהא בו צבע אבל היכן שרוצה שהצבע יהיה סביבות הדבר כדי שישתנה מראה הדבר אין לזה שם של מלאכת צובע וכן כאן אינו רוצה שהדם יהיה על הבשר שאינו רוצה שהבשר יהיה בו מראית דם אלא שסביבות הבשר יהא דם שיראה טרי וזהו דומה לכוחלת.

אמר רב מילתא דאמרי