11 אי בלע שמן יוצא מחתיכה לחתיכה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תליתאי

#11

אי בלע שמן יוצא מחתיכה לחתיכה

(ק"ה ס"ז) המחבר מביא את שיטת הרשב"א שאין איסור בלוע יוצא מחתיכה לחתיכה בלא רוטב - כדמוכח בסוגיא דטיפת חלב, וסגי בקליפה, כמו שהאריך בתורת הבית ב"ד ש"א (ח-ט). מחדש הרשב"א שכל דין זה הוא רק בדבר כחוש, אולם באיסור שמן שנבלע בחתיכה - מפעפע מחתיכה לחתיכה אף בלא רוטב [הובא במחבר שם]. ואף שבסוגיא דטיפת חלב מוכח שחלב אינו מפעפע מחתיכה לחתיכה בלא רוטב - וכדנפסק בסימן צ"ב ס"ב, מבאר הט"ז - שלשיטת הרשב"א ע"כ חלב אינו נחשב כדבר שמן. אמנם המרדכי [הובא בגר"א כאן] ס"ל שחלב הוי דבר שמן - דאל"כ היאך מתפשט בכל החתיכה, ואעפ"כ מפורש בסוגיא שאינו מפעפע מחתיכה לחתיכה - ומוכח דאף דבר שמן אינו מפעפע מחתיכה לחתיכה, ודלא כשיטת הרשב"א.

את שיטת הרשב"א צריך ליישב כביאור היד יהודה (צ"ב, ו') דחלב הוא דבר אמצעי - שמן קצת, וסגי בהכי לפעפע בחתיכה עצמה, אולם אינו שמן גמור כדי לפעפע מחתיכה לחתיכה. וכן נראה כוונת הגר"א כאן - "אלא שדעת הרשב"א לחלק דוקא חָלב אינו מפעפע רק באותה חתיכה אבל חֵלב או שומן מפעפע אפילו מחתיכה לחתיכה". בזה מבאר היד יהודה את ספיקם של התוס' (דף ק'. ד"ה "בשקדם") אי חֵלב מפעפע מחתיכה לחתיכה אף דפשיטא להו שמתפשט בכל החתיכה, ולהנ"ל - כוונתם שמצינו חילוק זה בחָלב, והסתפקו אם חֵלב הוא יותר שמן ומתפשט אף לחתיכות אחרות, או דהוי כחָלב שרק מתפשט באותה חתיכה ולא מחתיכה לחתיכה.

גם הרש"ל התקשה - היאך החָלב מתפשט בכל החתיכה, וביאר שחלב הוא דבר צלול וממילא מתפשט בכל החתיכה [בצירוף הבל הקדירה - עיין ש"ך צ"ב סק"ג] , הביאו הט"ז בסימן צ"ב סק"ג. וגם בדעת הרש"ל ע"כ מתפשט הדבר צלול - רק באותה חתיכה גופא ולא מחתיכה לחתיכה - כמפורש בשו"ע שם. והוא מעין חילוקינו לעיל בדעת הרשב"א, אלא שבדעת הרש"ל הוא חילוק באיכות הבישול - דמצינו דרגת ביניים בין צלי לבישול - והוא דבר צלול בהבל קדירה, ואילו לרשב"א הוא חילוק באיכות השומן - דהוא דבר ממוצע בין כחוש לשמן.

פיטום

הב"י שואל סתירה בדברי הטור בנידון של פיטום - מדינא דס"ה לדינא דס"ז. בס"ה נוקט הטור דאף שאיסור כחוש אינו מפעפע בצלי אולם אם חתיכת ההיתר שמינה - נאסרת, משום שחתיכת ההיתר מפטמת את חתיכת האיסור. אולם בס"ז כותב הטור שאיסור כחוש בלוע אינו מפעפע מחתיכה לחתיכה "אפילו החתיכה של היתר שמינה ושומן שבה מפעפע לפי שאין השומן שבה מוליך עמו האיסור אלא למקום שהאיסור יכול לילך בטבעו". ומבאר הש"ך (סקי"ט) - דמשום קושיא זו השמיט המחבר פרט זה בס"ז, והיינו שספוקי מספקא ליה "ולא אמר בה לא איסור ולא היתר" [ועיין גר"א אות נ"ה שבאמת נקט - שהוא סתירה בטור].

הש"ך שם מיישב את קושית הב"י על הטור, דבס"ה איירי באיסור בעין - ולכן שייך לומר שההיתר מפטם את האיסור, משא"כ בס"ז שהאיסור בלוע - אין כח בהיתר שמן לפטם איסור בלוע ( כן ביאר הפמ"ג בכונת הש"ך).

הפמ"ג (סקי"ח בשפ"ד) חוקר - באופן של איסור כחוש ממש והיתר ספק כחוש [אין אנו בקיאין] - אי אמרינן ביה מפטם, ומסיים - שהצד להקל הוא "הואיל ומפטם גופא דבר השנוי במחלוקת". ופשטות כונתו - שהוא ספק ספיקא, דפיטום הוא פלוגתא, ואף אי אמרינן פיטום - שמא היתר זה אינו שמן [הפמ"ג לא ביאר מיהם החולקים על פיטום, אמנם גם הגר"א באות נ"ה נקט שדעה זו "אינה עיקר וכל הפוסקים חלוקים", וכן הט"ז בסק"י והדרכי משה (אות י"ט) לא קבלו חידוש זה של פיטום, ובמנחת כהן ח"ב פ"ה אף ציין לרשב"א בדף ק' דמפורש שם שלא ס"ל סברת פיטום, ועיין פמ"ג סקי"ד בשפ"ד במה שדן בדברי הרשב"א].

להנ"ל נוכל לבאר באופן חדש אמאי לא אמרינן פיטום באיסור בלוע - והיינו משום שהוא ספק ספיקא, שהרי הא דאיסור שמן מפעפע מחתיכה לחתיכה הוא פלוגתת הרשב"א והמרדכי, ופיטום גופא הוא פלוגתת הראשונים וכנ"ל [ובאמת שהוא מדויק בחשבון השיטות, שהרי האי דינא דבלוע שמן מפעפע - הוא חידוש של הרשב"א , והרשב"א לא ס"ל פיטום]. ומובן אמאי הטור רק חשש לשיטות הסוברות פיטום - באיסור בעין ולא באיסור בלוע, וכתירוץ הש"ך.

ביאור נוסף בדברי הטור

עוד תירוץ על דברי הטור איתא ביד יהודה (סקכ"ד) דכדי לפעפע מחתיכה לחתיכה בעינן שמן טובא, ואילו ע"י פיטום נהיה רק שמן קצת - שמהני רק לפעפע באותה חתיכה וכגונא דס"ה (מעין דברי היד יהודה הנ"ל).

גם הש"ך (להבנת הפמ"ג באות י"ד וי"ט) חילק בין פיטום באותה חתיכה לבין פיטום מחתיכה לחתיכה, אולם נראה ביאורו באופן שונה מהבנת היד יהודה. דהיד יהודה חילק באיכות הפיטום - שאינו עושהו שמן גמור ממש, ואילו לדעת הש"ך נראה שאין פיטום משפיע כלל על האיסור גופא [דזה פשיטא שאין האיסור נחשב כשמן גמור - אף לאסור חתיכה אחרת כחושה, ואף היד יהודה הנ"ל מודה בזה עיי"ש]. אלא דהאיסור הכחוש שנבלע כדי קליפה, כשנבלע בחתיכה שמינה - מתפשט בחתיכה ע"י השומן שבחתיכה, אולם אין האיסור נהיה שמן כלל. ממילא פשיטא שאין האיסור הבלוע בחתיכה מתפשט לחתיכות אחרות, שהרי נשאר כחוש כשהיה. אולם אם באמת פיטום היה הופך את האיסור גופא לשמן, ס"ל לש"ך שגם בבלוע כן היה - ודלא כהבנת היד יהודה [אמנם ביד יהודה נראה שרוצה לפרש בדברי הש"ך כביאורו עיי"ש]. וכן נראה לפרש גם בדברי הב"ח שציין הש"ך בדבריו.

לביאור זה אין דין פיטום המוזכר כאן שייך כלל לדין פיטום של ריחא, ודלא כהבנת הב"י והגר"א שציינו מקור לדברי הטור מדין פיטום של ריחא, וא"כ לביאור הזה בש"ך - חידש הטור דין זה בלא מקור.

גדר איסור בשר בחלב

בשו"ע ס"ז נפסק שבשר בחלב נחשב איסור מחמת עצמו - לענין לאסור חתיכות אחרות בנגיעה, ולא כדין איסור בלוע שאינו מתפשט מחתיכה לחתיכה. וביארו האחרונים (רש"ל, גר"א, ט"ז) שכונת השו"ע לבשר הנוגע בגבינה - שנאסר בכולו, אולם בשר שכבר בלוע בו חלב נחשב רק כאיסור בלוע ואינו אוסר חתיכות אחרות [כמו שהוכיחו מסוגיא דטיפת חלב]. אולם הש"ך (סקי"ז) לומד את דברי השו"ע כפשוטם וסובר שבב"ח נחשב כאיסור עצמו (מטעם חנ"נ), ומסיים הש"ך - "ומ"מ נראה דאין לאסור יותר מכדי נטילה כיון דבלא"ה קיי"ל דאין איסור חם אוסר היתר חם בלא רוטב יותר מכדי נטילה אלא דאנן מחמרינן מטעם דאין אנו בקיאין בין כחוש לשמן ובכה"ג אין להחמיר...".

ונראה ביאור דברי הש"ך ע"פ דברי הפמ"ג שהוזכרו לעיל, דכל דבר שיש בו פלוגתא, אף דאנן קיי"ל כדעת המחמירים - אולם לענין זה שפיר אפשר לומר שאנו בקיאין בין כחוש לשמן. א"כ הוא הדין בנידון זה של בשר בחלב דיש בו פלוגתא אי נחשב כאיסור עצמי [דלרשב"א אינו אוסר אלא כאיסור בלוע כמפורש בדברי הגר"א כאן]. ואף שאנן קיי"ל שבב"ח נחשב איסור עצמי, אולם לענין זה בקיאין אנו בין כחוש לשמן - ואין הבב"ח אוסר אלא כדי נטילה. [ועיין בית מאיר שלענין לאסור אחרים אינו נחשב כגוף האיסור, והן הן הדברים].

ביאור דין ה"נטילה" בדברי הש"ך הנ"ל

על דברי הש"ך הנ"ל שחתיכת בב"ח נחשבת כגוף האיסור ואוסרת חתיכות אחרות בנגיעה - כדי נטילה, שואלים האחרונים (בית מאיר) דבסימן צ"ב ס"ב מפורש שחתיכת בשר שבלעה טיפת חלב אינה אוסרת חתיכות אחרות כלל [בלא ניער וכיסה]. ומבאר הש"ך שם בסק"ו, דאף שאיירי במקצתה בתוך הרוטב - אין שאר החתיכות נאסרות, שהרי יש ששים כנגד הטיפת חלב - כמפורש ברמ"א שם. ולכאורה לדברי הש"ך - שבב"ח נחשב כאיסור עצמו, אמאי אין הבשר שנמצא ברוטב אוסר בטעמו את שאר החתיכות, ומה מהני שיש ששים כנגד הטיפת חלב (ועיין חוו"ד שם סק"ה).

לפי יסודו של הפמ"ג הנ"ל אתו שפיר דברי הש"ך - דגם כאן יש מעין ספק ספיקא. שהרי לשיטת ר"י (הובא במחבר סימן ק"ה ס"ד ובש"ך סימן צ"ב סק"ד) כשמקצתה בתוך הרוטב - מצטרפים כל החתיכות לבטל את החלב, ואף אותה החתיכה מותרת. ואף לרש"י שאין מצטרפים - ואותה חתיכה נאסרת, נחלקו הראשונים אי אמרינן חנ"נ בבב"ח וכנ"ל. וא"כ אף שקיי"ל חנ"נ בבב"ח אפשר לצרף את השיטות המקילות בחנ"נ לשיטת הר"י - ולהתיר את שאר החתיכות [ועיין יד יהודה שהעיקר להלכה כשיטת הר"י, וא"כ הדברים יותר פשוטים].

להנ"ל מיושבת גם קושית רעק"א בסימן צ"ב, שתמה על הש"ך שם - המיקל אף בפחות מששים כשאין החתיכה ברוטב כלל. ותמה רעק"א - שאנן קיי"ל להחמיר אף בצלי לאסור את כל החתיכות כיון שאין אנו בקיאין בין כחוש לשמן. להנ"ל אתי שפיר, שהרי הוא פלוגתא אי בב"ח הוי איסור עצמי או לא, ולגבי דבר השנוי במחלוקת - בקיאין אנו בין כחוש לשמן וכנ"ל.

דם - האם מפעפע מחתיכה לחתיכה

הש"ך בסימן ק"ה סקי"ח פוסק שדם הנבלע בחתיכה ממקום אחר - אינו מפעפע לחתיכה אחרת. וסתר הש"ך משנתו לסימן ע' סק"ד דביאר שם שאם מלח עופות ודגים יחד אין העופות נאסרים ע"י הדגים - משום שדם הנבלע בדגים (מהעופות) אינו נבלע חזרה בעופות - מטעם "איירי דטרידי", ומשמע שאילולי טעם זה היה הדם הבלוע חוזר ואוסר [והוא נ"מ אם נמלחו יותר מכ"ד שעות שכבר לא שייך טעמא ד"איידי דטרידי"]. ותמה הבית מאיר בסימן ק"ה על הש"ך שם - מדברי הראשונים בדף קי"ב הסוברים להדיא שדם בלוע יוצא מהדגים [אלא שאינו נבלע בעופות מטעם "מישרק שריק"], וכן הוא בדברי הרשב"א בדף ק"ח: המובאים בדברי החת"ס בסימן ק"ה. - דמוכיח הרשב"א שדבר הנבלע חוזר ונפלט אף בלא רוטב מהא דקיי"ל כרבה בפסחים ע"ד. "האי מולייתא שריא... כבולעה כך פולטה" - ושם בדם איירינן.

אמנם כדברי הש"ך בסק"ה נמצא להדיא בדברי הרשב"א בדף קי"ב: המתיר את העופות שנמלחו עם הדגים - משום ש"דם הנבלע בחתיכה לאחר שגמרה פליטתה לגמרי או בדגים לאחר שגמרו פליטתן לגמרי אינו נפלט לעולם ע"י מלח". ולכאורה סתר הרשב"א משנתו לדבריו בדף ק"ח שהובאו לעיל [והוא מעין הסתירה בדברי הש"ך], ויישבו האחרונים את דברי הרשב"א שכל עוד פולטת החתיכה טעם עצמי - נפלט גם הדם שנבלע בה מבחוץ - כההיא דמולייתא. משא"כ אחר שסיימה לפלוט טעם עצמה, אינה פולטת דם שנבלע בה מבחוץ, וכמפורש בלשון הרשב"א בדף קי"ב: "אחר שגמרו פליטתן לגמרי".

לפ"ז אולי נוכל ליישב באופן דומה גם את הסתירה בדברי הש"ך, שהוצרך הש"ך לטעם של "איידי דטרידי" - באופן שהדגים עדיין לא גמרו לפלוט את צירם, וא"כ עדיין בכחם להבליע בעופות אילולי הטעם של איידי דטרידי.