במה מדליקין - הרב יצחק כהן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין

פרק במה מדליקין במה מדליקין [א]

מתני' במה מדליקין וכו'. עי' **ריטב"א** שכתב דלא מקשי' תנא היכא קאי דקתני במה מדליקין, משום שאין איסור ההדלקה שייך לחובת נר שבת אלא משום שמא יטה ואף בנרות הרשות, וע"ע לקמיה. וכן הוא **בטור**. ודלא **כהתו"י** לקמיה כא. ואי"ה יבואר לקמיה.

ברד"ה כיתנא דדייק ולא נפיץ. דכיון דלא נפיץ אין שמן נמשך אחריו, וכן בתוד"ה [ותנא דידן] ותמהו **האחרונים** דהא בגמ' לקמיה כא. מבואר טעמא דפסול פתילות משום שהאור מסכסכת בהם, ועי' **מהרש"א** [בתוס'] שכתב דמשום שמסכסכת אין השמן נמשך יפה, **ובשפ"א** כתב בהיפוך דמשום שאין נמשך ע"כ מסכסכת. ומשמע בדבריו דלתוס' כך הוא בכל הפתילות ורש"י לא מפרש לה אלא בכיתנא עי"ש הטעם. וצ"ב מ"ט איצטריך ב' הטעמים, ולמהרש"א י"ל דעיקר הטעם משום שאין נמשך יפה וע"כ חישי' שמא יטה, אבל לסכסוך לחוד לא מהני הטייה, ולשפ"א צ"ב.

בתוד"ה ותנא דידן צמר מכווץ כווץ וכו' עי' **מהרש"א** שתמה אכתי מאי נפק"מ, ועי' **בתורא"ש** מה שיישב. ונראה כוונתו דלטעמא דכוויץ בכרך פסול מדינא שאין הכריכה מתקנת את הצמר והשיער אבל לטעמא דאינו נמשך אינו אלא משום גזרה.[[1]](#footnote-1) **ובנימוקי הגרי"ב ושפ"א** תירצו באופ"א דלתנא דמתני' הוא כשר כיון דליכא למיחש שידליק בו בפנ"ע ולתנא דברייתא הוא פסול כיון דאית ביה טעמי דשאר פתילות אף הוא בכלל פסול פתילות אפי' בכרך עי"ש. ותנא דמתני' דהתירו כ' **השפ"א** דסבר שהוא נמשך יפה, עוי"ל דאף שאין נמשך מ"מ כיון דכויץ וליכא נפק"מ אינו בכלל שאר פסול פתילות. **ובבית הלוי** [עה"ת על חנוכה] כתב דנפק"מ לכרך השמן ע"ג השיער דאם הטעם משום כוויץ לא מהני ואם משום אין נמשך מהני.[[2]](#footnote-2)

תנא עד כאן פסול פתילות וכו' עי' **ברא"ש** [ס"א] מחלוקת הי"מ והר"ת בדין כרך שמן ע"ג פתילה פסולה, ועי' קרב"נ דנחלקו אם פסול פתילות משום אין נמשך או משום מסככת עי"ש. ועי' **דרישה** [אות ה'] שכתב דלדעת ר"ת אף כרך שמן כשר ע"ג פתילה פסולה נמי פסול, ולא נקט הטור שניהם פסולים אלא לרבותא דהי"מ. ועי"ש עוד שהקשה לדעת הי"מ מאי מקשי' פשיטא ומהני שעווה איצטריך ליה, הו"ל למימר כרך איצטריך ליה. ואולי אינהו סברי דאורחא דמילתא נקט, וכל כרך בכלל.

בתוד"ה וסברת התוס' מבואר בראשונים משום דבכה"ג הוא דולק יפה. ובסברת חכמי נרבונא, א] **במלחמות ובריטב"א** אי' דאכתי אין דולק יפה. ב] **וברשב"א** כתב דיש מקום לומר משום שגזרו אטו לא כרך. ג] עוד היה מקום לפרש דבכה"ג שם שמן עליה ולא פלוג, אבל בנותנו לתוך שמן אחר שם פתילה עליה ול"ה בכלל הגזרה.

ובישוב דעתם מקושיית התוס' א] עי' **רשב"א** דיש מקום לומר דנר שעווה נמשך יפה אלא שגזרו בו אטו בלא פתילה, ובעירב בו שמן שוב הוי גזרה לגזרה, וכדלקמיה בדרב ברונא. והרשב"א גופיה לא ניח"ל בהכי דהו"ל לרב ברונא לכוללו בדבריו שם. ועי' קה"י סט"ז שכתב כן מדנפשיה. ב] וע"ע **ברא"ש** שהעלה לחלק דהכא איכא ב' מינים והפסול באמצע. ג] עוד היה מקום לפרש דכיון דהשתא פתילה הוא לא גזרו שמא יבא לעשותו שמן.

**דף כא.**

פתילות שאמרו חכמים וכו' ובעיקר טעם איסור הדלקה. א] **פירש"י** דאתי להטות, וכן דעת רוב הראשונים עי' **בתוס'** לקמיה [דף כד. ד"ה גזרה יו"ט וכו' המתחיל בדף כג:], וכ"ה **בתו"י** עה"ג כאן, וברא"ש [ס"ב]. וכ"ה **בריטב"א** בראש הפרק, **וברשב"א בתשו'** [סי' קע"א] הו"ד לקמיה. וכ"כ **הרמב"ם** [פ"ה ה"ח]. ב] אמנם **הרמב"ם** בפיה"מ כתב ש"יהיה אור הנר חלוש וחשוך ויניחנו ויצא".[[3]](#footnote-3) והרע"ב הביא ב' הפירושים. ג] **ובתו"י** כתב עוד דחישי' שמא יכבה וליכא שלום בית. וכ"ה **בטור** סי' תרע"ג. וע"ע **בריטב"א ובר"ן** לקמיה [ד"ה אמר ר"ה וכו'] דבפתילות חישי' שמא יכבה, ובשמנים ליכא האי חששא ואינו אלא משום שמא יטה, ויש שרצו לפרש כן ברש"י שלא הוצרך להאי חששא דשמא יטה אלא בשמנים ולא בפתילות.

ועי' **ברעק"א** [על המשניות] שהקשה דבגמ' מלקמיה מוכח טעמא דמשא יטה מהא דאסרי' הדלקת נר חנוכה בשבת משום שמותר להשתמש לאורה. ועי"ש [במהדורת זכר חנוך על הדף] **בהגה' רא"ש טרויץ ובחי ר"א מגרידי"ץ** דיש מקום לומר דאי מותר להשתמש לאורה יבא לעשותו לנר שבת ושוב חישי' שמא יניחנו ויצא.

ועי' **פמ"ג** [משב"ז סק"א] שהוכיח מהא דאין מדליקים בהם בחול למ"ד כבתה זקוק לה דחישי' לשמא יכבה וא"כ למה לא פירשו כן. ועי' **בית הלוי** שם שתירץ כיון שהדרך להדליק כמה נרות לא חישי' שיכבו כולם. עי"ש. וע"ע **פנ"י** בסוגיא דלקמיה [אמר ר"ה וכו'] דמסתמא לא יכבה, אבל בחנוכה חישי' שיכבה ואז יהיה מוטל עליו להדליק ויפשע כפירש"י שם, אבל בשבת הרי אז יהיה אונס ולא יפשע.

**והביה"ל** הקשה עוד למ"ד מדליקים בהם בחול ולא בשבת דכבתה אין זקוק לה ומותר להשתמש לאורה, דע"כ משום שמא יטה ולא משום חשש כיבוי, וכתב להוכיח מינה דוודאי מודו לטעמא דשמא יטה אלא הוסיפו נמי טעמא דשמא יכבה.[[4]](#footnote-4) ולפי"ז בחנוכה מותר להדליק בחלב מהותך או בעירב בו שמן אחר, עי"ש. **ובקה"י** תירץ דלא פלוג רבנן ואסרו בכל נרות שמדליק בשבת אף שלא לקיום מצוות הדלקת הנר.

ועי' **פמ"ג** שכתב כמה נפק"מ בטעמים אלו.

ובגמ' מבואר דיש איסור בהדלקה, וכתב **הרשב"א** דכ"ש שאסור נמי להשתמש לאורו. הו"ד **ברמ"א** ס"א. ועי' **ביאור הלכה** שם שנסתפק בחלב מהותך שנמשך יפה, ואין אסור אלא משום גזרה. ולכאורה ה"ה בכרך ובעירב שמן נמי יש להסתפק כיו"ב.

ועי' **מג"א** [סק"ד] דהיכא שעומד הכשר אצל הפסול לכו"ע מותר להשתמש, שהרי סגי ליה בכשר ולא יבא להטות את הפסול, וכמבואר בדיני חנוכה במניח שמש להשתמש לאורו, אמנם כתב **הפמ"ג** דמ"מ לכתחילה אסור להדליקו שמא יבא להדליקו בפנ"ע. וכההיא דאמרי' בעירב דגזרי' שמא יבא להדליקו בפנ"ע, **ובלבושי שרד** כתב דאסור לכתחילה משום חומרא דשמא יטה. וע"ע **ביה"ל** [ד"ה יש להקל בדיעבד].

ונתן לתוכן שמן כל שהוא. עי' **ריטב"א** דכ"ש לאו דווקא ולא אתי אלא לאפוקי רוב. וכ"ה **במשנ"ב**.

א"ל אין מדליקין לפי שאין מדליקין, ו**פירש"י** דהוא גזרה שמא יבא להדליק בו בפנ"ע, וכ"ה בש"ר. והא דלא הוי גזרה לגזרה. א] עי' **תוס'** לקמיה כד. [המתחיל בע"ב] שהקשה כן לגבי חלב מהותך[[5]](#footnote-5) ותירץ דלאו גזרה היא שוודאי יבא להטות, וכ"כ **התו"י** כאן. ועי' **ברא"ש** שביאר בזה לשון הגמ' מ"ט וכו' דהוקשה לו לאביי מ"ט הא הוי גזרה לגזרה ומשני ליה דחדא גזרה היא. ב] **ובריטב"א** כתב דכולה חדא גזירה. ג] **ובתו"י** תירץ עוד דלאו משום שמא יטה הוא אלא שמא יכבה וליכא שלום בית.

**והרמב"ם** [פ"ה ה"ט] כתב "מפני שאינן נמשכין", **ובר"ן על הרי"ף** הביא ב' הפירושים. ועי' **מ"מ** דהרמב"ם גרס "לפי שאינם נדלקים" ואף לגי' דאין מדליקין הביא **פיר"ח** שכתב "לפי שאין מדליקין בהם בפנ"ע וכשישלם השמן שבתוכן שוב אין מדליקין לפי שאינם נמשכים אחר הפתילה".

ועי' **ברשב"א** דבכרך ע"ג דבר שאין ראוי להדליק בו בפנ"ע מותר דלא חישי' שיבא להדליק בו בפנ"ע, ועי' **ביאור הלכה** [ד"ה ע"ג גמי] בשם התו"ש שלדעת הרמב"ם אף בכה"ג פסול.

ולגבי כרך פתילה עי' **לח"מ** [שם ה"ו] דהיינו נמי טעמא משום שאין דולק יפה, והוקשה לו לפי"ז ביאור החילוק בין להדליק ללהקפות עי' לקמיה.

בד"א להדליק אבל להקפות מותר, עי' רש"י, ועי' ב**רי"ף** לפנינו, ועי' **רא"ש טור וב"י. ומ"מ ולח"מ.**

ולדעת הב"י דהרמב"ם מפרש כהרי"ף צ"ע טובא, דמאחר שהרמב"ם מפרש הטעם שאין מדליקים משום שאין דולק יפה, א"כ מאי איכפ"ל בכוונתו ומאי מהני שדעתו להקפות והלא סו"ס אין דולק יפה, ותמה בזה הלח"מ שם וכתב דמ"מ כיון שאין כוונתו להדליק הקילו. וצ"ב. ונראה לפרש בדבריו דמש"כ הרמב"ם שאין דולק יפה, אין כוונתו אלא על הפתילה הפסולה עצמה וסגי בהכי לפסול דעד כאן לא מביעי"ל לאביי אלא משום שהפתילה עצמה דולקת יפה, אבל אם היא אין דולקת יפה אף שהאור דולקת יפה מ"מ אסור דלא פלוג רבנן ואסרו להדליק פתילה שאינה דלוקת כראוי ועי'.

**ובתוספת שבת** [סק"ח] פירש בדעת הרמב"ם דלהדליק היינו שנצרכת הפסולה לגוף ההדלקה והכשרה מחמ"ע אינה ראויה להדלקה, ובכה"ג אכתי האור מסכסכת בו, אבל בלהקפות אין נצרכת לגוף ההדלקה והכשרה בפנ"ע ראויה להדלקה וע"כ אין האור מסכסכת.

ו**הברכ"י** [סק"ב וסק"ה] בדעת הרמב"ם כתב דגבי פתילות מודה שדולק כראוי ואינו אלא מחמת גזרה, ופירש שם כל הסוגיא דמדמי פתילה לשמן.

היא גופא גזרה וכו' ולדעת רש"י וש"ר א"ש ולדעת הרמב"ם צ"ע.

תני רמב"ח פתילות ושמנים וכו' עי' **רעק"א** שתמה מאי נפק"מ בשמנים הלא אין מדליקים במקדש אלא בשמן זית, ועי' **פנ"י** **ושפ"א** מה שישבו בזה.

בס"ד במה מדליקין [ג] **נרות חנוכה**

אמר רבא מ"ט דר"ה קסבר כבתה זקוק לה, ובביאור המחלוקת אי זקוק או אין זקוק, עי' **בחת"ס** שנחלקו בגדר המצווה אי הוי מעשה הדלקה לחוד או שיהיה הנר דולק, וכ"מ בל' **הלבוש**. [סי' תרע"ג ס"א]. אמנם י"ל עוד דלכו"ע גוף המצוה שיהיה הנר דולק אלא לא אטרחוהו להדליק יותר, וכ"מ **בבית הלוי**. ויש לתלותו בתירוצי הגמ' בע"ב אם למ"ד אין זקוק יש שיעור בשמן ועי'. עויל"ע למ"ד זקוק לה בעבר ולא הדליקה אם אין לו קיום כלל דחדא מצווה היא או שיש לו קיום עכ"פ לאותו הזמן. ויל"ב בזה כמה נפק"מ בהמשך הסוגיא.

ברד"ה זקוק לה. דילמא פשע, והא דלא פירש שמא ישכח עי' **פנ"י** הו"ד לקמיה ע"ד התוס', ועי' **רש"ש**. **ובטור** [סי' תרע"ג] כתב דלמ"ד זקוק לה, בשבת יש לחוש שיחזור וידליק.

בתוד"ה ומותר להשתמש לאורה. בישוב קושיית התוס', א] עי' **רמב"ן** דבשבת מודו כו"ע דאין זקוק לה. ועי"ש **שברי"ף** מבואר לא כן. ב] ולפי דעתו תירץ דבאמת לא מוכח הכי בדעת ר"ה ולא אמר לה אלא בכדי שלא יחלוק אדר"ח. וכ"כ **הרשב"א.** ג] **ובריטב"א ושיטה לר"ן** תירצו דבשמנים ל"ש טעמא דזקוק לה דאין בהם חשש כיבוי אלא חשש הטייה עי"ש. ד] ועי' **פנ"י** שכתב דרש"י שכתב דילמא פשע בא ליישב קושיית התוס' דבשבת דליכא פשיעה לא חישי' להכי עי"ש מה שביאר בזה.

ובביאור מחלוקת תוס' והרמב"ן בדין כתבה בשבת עי' **שפ"א** שנחלקו אי הוי מצווה אחת שידלק כל השיעור או דהוי מצווה בפנ"ע לחזור ולהדליק. ויל"ב עוד להצדדים הנ"ל.

ובעיקר תליית הגמ' ילה"ק להך שינויא דלקמיה דלכו"ע בעי' שיעור אלמא דצריך לעשות הדלקה הראויה לדלוק משך השיעור, מ"ט מותר להדליק באותם שמנים. **ובמאירי** תירץ דלא שכיח כ"כ שיכבה, ועי' **בט"ז** סו"ס תרע"ג, וע"ע **ברש"ש** דאין דין להדליקו לכל הזמן אלא הוא מדין הדלקה בעין יפה עי"ש. ועי' **פנ"י** הנ"ל ברש"י. ובשפ"א רצה לומר דלא הוי כהך שינויא עי"ש.

והיכא שאין לו שמן אחר, **בבית הלוי** כתב דבחול ידליק ובשבת לא, ועי' שפ"א, עוד כתב הביה"ל לדון בנרות ההידור דלכאו' ל"ש בהו טעמא דזקוק לה.

ועי' **בר"ן** [על הרי"ף] שהביא **מתשו' הרשב"א** דלמ"ד אין זקוק ה"ה נמי אם כיבה הוא עצמו בשוגג דהוי כמו כיבתה הרוח, ואם רוצה לחזור ולהדליק לא יברך, אמנם בתשו' **מהרש"ל** [סי' פ"ה] כתב דחייב לחזור ולהדליק.

ומשמע מדברי הרשב"א דבמזיד יש חיוב, וכ"ה **בפמ"ג הו"ד בשעה"צ סקל"ג**, וכתב דמ"מ לא יברך.

ועי' עוד **בט"ז [סק"י] בשם מהרש"ל** דלעולם מצווה מן המובחר לחזור ולהדליק דלא גרע ממהדרין. וצ"ב. עוצ"ע לענין ברכה. ויש לתלות כל זה בצדדים דלעיל ועי'.

עי' **תרוה"ד** סי' ק"ב הו"ד בב"י דאף כבתה בער"ש קודם הלילה אין זקוק לה, **ובמהרש"ל** [שם] חולק ע"ז.

עי' שו"ת **בית אפרים** [או"ח סי' ס"ג] דאף למ"ד זקוק לה אם לא הדליק לא הויא ברכתו לבטלה דעכ"פ קיים המצוה באותו הזמן, ולכאורה תליא במחלוקת תוס' והרמב"ן הנ"ל.

וע"ע **בבית הלוי** דבנשפך או נאבד הנר מודו כו"ע דאין זקוק להדליק נר אחר.

בס"ד במה מדליקין [ד]

ת"ר מצות חנוכה נר איש וביתו. עי' **פנ"י** שביאר שעשוהו כחובת הבית, וכ"מ ל' **הרמב"ם** [פ"ד ה"א] ועי' **שפ"א** שהאריך לדון אם הוי חובת הבית או דחיוב גברא הוא אלא שבעה"ב מוציא את שאר בני הבית. וכ' שם דנפק"מ לענין אם שייך לכוון שלא לצאת בהדלקת בעה"ב, וע"ע לקמיה.

וע"ע תוס' סוכה מו. דמבואר דמי שאין לו בית אין בידו לקיים המצווה. אמנם ברמב"ם הל' ברכות פי"א ה"ב וה"ג משמע דאף מי שאין לו בית חייב.

והמהדרין נר לכל אחד ואחד. ועי' **ברמב"ם** [שם] דמשמע שבעה"ב הוא שמדליק כמנין בני הבית, אמנם **ברמ"א** [סי' תרע"א ס"ב] דכל אחד מבני הבית מדליק, ותמהו עליו **הבית הלוי** דל' הרמב"ם אינו כן, עי"ש מה שתירץ, ועי' **חי' מרן רי"ז הלוי** שביאר יסוד מחלוקתם אם שייך הידור בפנ"ע בלא גוף המצוה, עי"ש. וע"ע **באבי עזרי** שכ' לחלק בין הידור דעלמא שהוא לנוי בגוף המצוה להידור דהכא שהוא מצוה בפנ"ע.

ובגדר ההידור, עי' **רעק"א** [תנינא י"ג] דבני הבית מכוונים שלא לצאת בנרו של בעה"ב, והקשה ע"ז מד' המג"א עי"ש, וכן הוא **בפמ"ג** [א"א סי' תרע"ד סק"א]. וע"ע לקמיה בדברי הר"ן והריטב"א בגדר ההידור.

[ובעיקר הדין אם יכול לכוון שלא לצאת בהדלקת בעה"ב עי' **תרוה"ד** [סי' ק"א] דאף מי שמדליקים עליו בביתו יכול להדליק ולברך בפנ"ע דלא גרע מהמהדרין, **ובמג"א** [ססי' תרע"ז סק"ט] בשם **המהרי"ל** כתב שיכול לברך כיון שמכוון שלא לצאת בהדלקה שמדליקין עליו בביתו. ועי' **שפ"א** שכ' דבתרוה"ד משמע דאף אם יצא יש הידור להדליק ויכול לברך על זה, וגדר ההידור הוא להדליק בפנ"ע אף שיצא כבר. ויל"פ דעיקר הדין הוא חובת הבית ויש הידור לקיים חובת הגוף.

אמנם **בב"י** שם חלק ע"ד התרוה"ד. ויל"ע אם חולק משום דס"ל דל"ש לכוון שלא לצאת, או רק דאין הידור בזה לכוון שלא לצאת כיון דמה שאשתו מדלקת עליו בתוך ביתו הוי כמדליק הוא בעצמו, והכי משמע מלשונו דאינו ברכה לבטלה אלא ברכה שאינה צריכה. וצ"ת במקומו. וע"ע בפמ"ג שם.]

אם מברכים על ההידור עי' **רעק"א** שם **ואבי עזרי** שם.

והמהדרין מן המהדרין וכו' דעת התוס' דקאי אנר איש וביתו דאם מדליק כל אחד בפנ"ע אינו ניכר שמוסיף כנגד הימים, אמנם דעת **הרמב"ם** דקאי אמהדרין ועי' **ביאור הגר"א** [ס"ב] דהר"מ נקט לעיקר כטעמא דמלעין בקודש ולפי"ז לא איפכ"ל בהיכר הימים.

ועי' **דרכ"מ** [סי' תרע"א אות א'] בשם מהר"א מפראג דלדידן שמדליקים בפנים התוס' מודו לדעת הרמב"ם כיון שבני הבית יודעים כמה בני בית יש ועוד שכל אחד מדליק במקום מיוחד.

כנגד פרי החג וכו' עי' **מהרש"א בח"א ופנ"י** דאינו טעם בפנ"ע אלא רק טעם למה קבעו כימים הנכנסים. עי"ש מה שביארו עוד. אמנם מדברי הגר"א הנ"ל משמע דהוי טעם בפנ"ע וצ"ע.

ועי' **שפ"א** שכתב נפק"מ בין הטעמים במי שאין לו נרות להדר כל הימים אם יעשה ההידור בתחילה או בסוף עי"ש. ועי' משנ"ב סק"ה בשם החיי"א במי שאין לו אלא ט' נרות שידליק ביום ב' ב' נרות ואח"כ אחד וצ"ע אם חולק ע"ד השפ"א. **ובבית הלוי** כ' נפק"מ במי שאין לו בליל ה' אלא ד' נרות דלטעמא דמלעלין בקודש מודו ב"ה דיש מקום לעשות כנגד ימים הנכנסים וידליק ד' כמנין הימים הנכנסים.

עי' **ריטב"א ושיטה להר"ן** שהקשו ע"ד התוס' מ"ט מהדרין מן המהדרין חשיב הידור יותר והלא מדליק פחות נרות ותי' הר"ן דעפ"י הרוב בני הבית מועטים. והריטב"א כתב בשם ר"י דמ"מ הוי הידור יותר שעי"ז ניכר מספר הימים וכמ"ש התוס', ובדברי הר"ן משמע דעיקר ההידור הוא להרבות בנרות. וא"ש יותר לדעת הרמב"ם דבעה"ב מדליק כמנין בני הבית.

ועי' **ברמב"ם** דמנהג בני ספרד דבעה"ב לחודיה מדליק ומוסיף והולך, ועי' **לח"מ** שתמה דלדעת הרמב"ם הוא מנהג בטעות עי"ש מה שיישב וע"ע **בריטב"א** שכתב דעבדי' הכי כדי שלא יחשדוהו בכשפים.

והנה לדעת התוס' מוכח דמהדרין מן המהדרין עדיף ממהדרין, אבל לדעת הרמב"ם דמהדרין מן המהדרין הוי תוספת על המהדרין אין לנו הכרח לזה וצ"ע מה עדיף.

מי שיש לו ב' נרות ביום הג' עי' **משנ"ב** [סק"ו] דלא ידליק שנים אלא אחד, וכן נקטו כמה אחרונים, אמנם **באבי עזרי** נקט בפשיטות דידליק עכ"פ שנים.

עי' טוש"ע שכתבו את סדר ההדלקה כמהדרין מן המהדרין ולא הזכירו דהידור הוא ואינו מעיקר הדין, וצ"ע, ועי' **אבי עזרי** מש"כ לבאר בזה.

בס"ד במה מדליקין [ה]

נר חנוכה מצוה להניחה על פתח ביתו מבחוץ וכו' **עי' רש"י ותוס'**, ועי' רש"י שם בב' המקומות שיישב קו' התוס', **ועי' מהרש"א והגה' ראמ"ה** מ"ט לא ניח"ל לתוס' לפרש דעולה לב' בנ"א מהדרין כפירש"י. **וע"ע מ"מ** [פ"ד ה"ד] שכתב דנפק"מ נמי כשפתחיהם סמוכים זל"ז ועי' לח"מ שם, א"נ בב' בעה"ב הדרים בבית אחד וחלוקים בעיסתם שמדליק כל אחד בפנ"ע. ועי' לקמיה בשם הריטב"א והטור דכה"ג אין מקום להדלקת כל אחד בפנ"ע אלא בשיתוף.

וע"ע בראשונים שהקשו מהא דהניח חנוני נרו מבחוץ חייב ור"י אומר בנר חנוכה פטור, הרי שמקום הדלקתו בחוץ, ועי' **רשב"א. ובריטב"א** הוכיח מינה דרש"י לא פסל הדלקה בחוץ אלא שאינו חייב בכך, וכ"כ **הפר"ח** בשם הרא"מ. ועי' פר"ח משה"ק ע"ז דאכתי הו"ל למימר ליה היה לך להניחו בפנים, ובאמת דלשון הרשב"א והר"ן משמע דלא הוקשה להם אלא משום הכי, ועי' ריטב"א בגמ' שם שכתב דמוכח מינה דכל שיכול להניחו ברה"ר מצוה היא. ולפי"ז א"ש.

ועי' **תורא"ש ושיטה להר"ן** דאיירי בחנות הפתוחה לרה"ר, וכ"כ עוד הרא"מ שם, ועי' **פר"ח** משה"ק עליה, ומבואר בקושייתו דאף כשהבית פתוח לרה"ר לא יניחנו ברה"ר. וכן דקדק **הראש יוסף** לקמן דף כב. מלשון רש"י "ולא ברה"ר", דרה"ר מפקיע היחס לבית, אמנם ל' רש"י לקמיה כב. [ד"ה מצוה להניחה] "בחצר או ברה"ר" מבואר דהדלקה ברה"ר כשרה היא ועכ"פ באין לו חצר, ולא הצריך רש"י אלא פתח הבית. ועי' **שפ"א** דבית שיש לו ב' פתחים אחד פתוח לרה"ר ואחד פתוח לחצר וודאי מודה רש"י שידליק בפתח הפתוח לרה"ר, ודלא כהנ"ל.

והטעם דבעי' פתח הבית דווקא עי' **חפץ ה'** להאוה"ח דאם מדליקו שלא על פתח הבית ליכא היכרא לבני הבית. עוד היה מקום לדון דחצר אינה מתייחסת אליו כמו הבית, ונפק"מ בחצר שאינה משותפת דאולי מודה רש"י דיכול להדליק על פתח החצר.

**ורבינו ירוחם הובא בפר"ח** הנ"ל מפרש בדעת רש"י דמדליק על פתח החצר הסמוך לרה"ר מבפנים, **וכ"מ בריטב"א**, ועי' פר"ח שהקשה ע"ז מדברי רש"י לקמן גבי חצר שיש לה ב' פתחים ונר שיש לו ב' פיות. וסייע לזה מל' רש"י לקמן מה. ד"ה מקמי חברי, עי"ש.

ולשיטת רש"י יל"ע אם ההיכר לבני החצר או לבני הבית, **ובחכמת מנוח** כתב דההיכר לבני החצר, אמנם **בריטב"א** מבואר דההיכר לבני רה"ר, וכן נראה להדיא לקמן כג. גבי חצר שיש לה ב' פתחים דהחשד הוא לבני מתא בשוק עי"ש, וצ"ע. ונפק"מ בחצר שאין בה בני חצר ובפתח הבית שאינו ניכר לבני רה"ר.

ואם היה דר בעליה מניחה בחלון הסמוך לרה"ר, עי' **ב"י** שכתב דלדעת התוס' צ"ל דהעליה פתוחה לבית, ומשמע דלרש"י אפי' שפתתוחה לחצר או לרה"ר כיון שאין הפתח ברה"ר או בחצר שהרי יש מדרגות או סולם כבר אינו מקום הדלקה, אבל לתוס' תחת המדרגות לא גרע מחצר. והעירו מזה ע"ד החזו"א דחצר הוי רק ברוב תשמישם שהרי מדרגות וסולם אין רוב תשמישם בו.

ועי' **ריטב"א** לקמיה בחצר שדרים בה כמה בעלי בתים די"א דמשתתפים בנר אחד על פתח החצר וי"א דמדליקים בתוך הבית כמו עליה, ועי' **בטור** סי' תרע"ז בשם רב שר שלום דמעיקר הדין משתתפים על פתח החצר ולהידור מדליק כל אחד על פתח ביתו. ועי' בזה. ועכ"פ מבואר דאף הטור דס"ל כדעת התוס' דמדליק על פתח החצר מודה דפתח הבית נמי כשר להדלקה. אמנם בביאור **הגר"א** ריש סי' תרע"ה מבואר דאם הדליקה בפנים ממש בזמן הגמ' לא יצא.

ובשעת הסכנה מניחו על שולחנו ודיו. ורש"י פירש דביום אידם קאי, ועי' **רש"י ותוס' לקמן מה.** [ד"ה מקמי חברי] שפירשו עוד בשעה שגזרו על המצוות, וכ"ה בטוש"ע, ועי' **ב"ח** שכתב דלפי"ז ביום אידם אין חייב להדליק כלל עי"ש הטעם, ועי' **בט"ז** [סק"ג] שפירש באופ"א.

בשעת הסכנה, כתב **הריטב"א** דסכנה לאו דווקא אלא אפי' צער בעלמא נמי. ולכאורה הוי ב' תירוצים בתוס' לקמן מה.

וע"ע **בריטב"א** שכתב דכל שיש חשש כיבוי בחו יניחנו על שולחנו וכיו"ב כתב לעיל במדליק אחר שכלתה רגל מן השוק דיניחנו על שולחנו, ודלא כתוס' שם, ומבואר דשעת הסכנה לאו דווקא אלא כל שאין יכול לקיים הדלקה מבחוץ כראוי, וכ"ה **ברשב"א** לעיל [כא: ד"ה והלכתא] במי שאין לו נר שבת ונר חנוכה שאם היה מותר להשתמש לאורה היה מדליקו על שולנו ויוצא ידי שניהם וכ"כ **הגר"א** [סי' תרע"ג סק"ה]. והתוס' הנ"ל לכאו' סברי דשעת הסכנה דווקא.

מניחה על שולחנו, עי' **ר"ן** על הרי"ף דאפי' שיסברו דלצרכו הדליקה. וכן משמע ל' **הרמב"ם** [שם ה"ח]. ויל"ע לפי"ז אם יהיו בו כל הדינים שנאסרו שלא יאמרו לצרכו הדליקה.

ובזה"ז שמדליקים בתוך הבית עי' **דרכ"מ** [אות ד' ואות ט'] אם צריך להדליק על פתח הבית, ועי' **משנ"ב** [סקל"ז] שאינו אלא משום מסובב במצוות. וצ"ע מל' התרוה"ד המובא בדרכ"מ דמשמע דאפי' פתח שאין בו מזוזה מניחו בפתח, וכנראה משום דלא פלוג וכבר קבעו חכמים שזהו מקום ההדלקה, וצ"ע. וע"ע משנ"ב סשם סקל"ח דאם יש לו חלון ראוי להניחו בחלון אם לא הוי סכנה ומשמע דלא הוי דין גמור וצ"ע.

בס"ד במה מדליקין [ו]

אמר רבא וצריך נר אחרת להשתמש לאורה, וטעם הדין א] **פירש"י** "לעשות היכר לדבר", וכ"כ **הבעל המאור** דהוא להיכרא שלא יאמרו לצרכו הדליקה. ב] **והריטב"א** כתב דהוא כדי שלא ישתמש לאורה. ועי' הגה' הגר"א ותלוי בזה. ולדעת הריטב"א הוי כמ"ד אסור להשתמש לאורה, ולדעת רש"י אף למ"ד מותר וכ"כ הבעה"מ להדיא, ועי' רשב"א משה"ק ע"ד בעה"מ דמ"ד מותר וודאי לא חייש להיכרא וע"כ דרבא כמ"ד אסור ס"ל. וצ"ע אם כוונתו לומר דמ"ד אסור חייש להכי, אבל צ"ע מהי"ת שיחלקו בזה, ובשלמא לשי' רש"י טעמא דאסור להשתמש לאורה, י"ל דבהא גופא פליגי אי חישי' לטעם דהיכר או לא, אבל הרשב"א שם בתחיל"ד כ' טעמים אחרים, וא"כ מהי"ת לומר שנח' בזה, ולכאו' כוונתו לדחות טעמא דהיכר לגמרי.

והטעם דלא פירש"י כהריטב"א עי' **ביאור הגר"א** [ריש סי' רס"ד] דרש"י סבר דרבא ס"ל מותר להשתמש לאורה. וכ"כ **הפר"ח** [סי' תרע"ג] ובאופ"א כתב דרצה רש"י לפרשו אף אליבא דמ"ד מותר. ועי' עוד **בר"ן על הרי"ף** דרבא סבר אסור להשתמש לאורה ומיהו במניחו על שולחנו בע"כ משתמש לאורה וס"ד דלא ניבעי נר אחר קמ"ל דבעי מיהת להיכרא. וביאו"ד עי' בגר"א והפר"ח שם שלמדו מדבריו דהשמש אין מתיר השימוש לאורה כיון שבע"כ נהנה נמי מהנ"ח, ולא מהני אלא להיכר, וכ"ד הב"ח סי' תרע"ג. [ולכאו' במדליקו שלא על שולחנו כן מהני להתיר כדמשמע בתחיל"ד הר"ן.] אמנם דעת הרמ"א [סי' תרע"ג ס"ה] דהשמש מתיר השימוש, וכן הסכימו המג"א והט"ז שם, ובסי' תרע"א העתיקו דברי הר"ן, ונראה שהם מפרשים דכיון שבע"כ משתמש מותר. ובט"ז סי' תרע"א משמע דהדין היכר הוי הגבלה בהיתר.

והיכא שאין דעתו להשתמש עי' **ביאור הלכה** [סי' תרע"א ד"ה וצריך וכו'] דמ"מ בעי היכר. עוד כ' שם דה"מ מניחו על שולחנו אבל בפתח שאינו מקום שימוש לא בעי' היכר מדינא, אלא שנהגו להחמיר. ולדעת הריטב"א נמי י"ל דמודה בכ"ז דאף כשאין דעתו להשתמש חישי' שיבא להשתמש ודווקא על השולחן שהוא מקום הרגיל בשימוש.

ובעיקר דין שמש ואם מתיר השימוש לאור שאר הנרות הסמוכים לו עי' לקמיה סי' תרע"ג ס"ה, ובב"ח ושאר פוסקים שם.

ולדעת רש"י אי הוי לעיכובא עי' **ביאור הלכה שם שהביא בשם המג"א** [סי' תרע"ח סק"ב] דלאו לעיכובא הוא. ועי' **פר"ח** ריש סי' תרע"ג דנראה דהוי לעיכובא.

בקו' הב"י מ"ט קבעו ח' ימים והא לא היה הנס אלא ז' ימים, עי' **תורא"ש** שתירץ כעין דברי הב"י, ועי' **ר"י מלוניל**, וע"ע **במאירי**, ו**בשלטי גבורים** [על המרדכי אות תנ"ו].

קבעום ועשאום יו"ט בהלל והודאה. ופירש"י דלא קבעום כיו"ט לביטול מלאכה, **ובטור** [סי' תר"ע] כ' דאותם שנהגו שלא לעשות מלאכה כל היום אין להתיר להם כדין דברים המותרים שנהגו בהם איסור ו**הב"י** כ' דכה"ג שאין בו סרך איסור מותר להם, ו**הב"ח** כ' דהוי צד איסור משום דקבלוהו עליהם כיו"ט לענין מלאכה. עי"ש עוד.

ובדין שמחה בחנוכה, **ברמב"ם** [פ"ג ה"ג] כ' דימי שמחה והלל הם, וכן נקט המהרש"ל [שו"ת סי' פ"ה] הו"ד בפוסקים דמה"ט יש טעם להרבות בסעודה. ועי' **דרכ"מ** בשם מהר"א מפראג.

והנה בברייתא לא הוזכר להדיא דין הדלקת הנרות, ועי' **ב"ח** בשם הרא"מ ד"קבעום" היינו להדלקת נרות ועשאום להלל. ועי' גמ' ר"ה יח: גבי בטלה מגילת תענית דמשמע דהדין הדלקת נרות מדין היו"ט הוא.

זאת אומרת מצוה להניחה למטה מעשרה. עי' בראשו' מנ"ל הא דילמא מצוה להניחו למטה מגמל ורוכבו. ובעיקר הדין דלמטה מי"ט עי' **רשב"א** דאחר שנפיק משיעור כ' אמה נתנו לו שיעור אחד הידוע משאר שיעורים שהוא י"ט. ו**הריטב"א** כתב די"ט הוא ממש בתוך רשותו כדאשכחן בכ"ד די"ט הויא רשות. ו**הרא"ש** כתב דבהכי איכא פירסומי ניסא יותר דהרוצה להשתמש אין דרכו להניחו למטה כ"כ, וכ"כ הפוסקים, עי' **משנ"ב** [סי' תרע"א סקכ"ז]. ובגמ' דחי הזאת אומרת ומ"מ דעת רוב הראשונים דנקטי' הכי להלכה, אמנם **הרי"ף והרמב"ם** [פ"ד ה"ז] השמיטו דין זה וכ' **המ"מ והגה' מימי'** דסברי שנדחה.

ובזה"ז שמדליקים בפנים עי' **ב"י** [סי' תרע"א] בשם המרדכי דכיון שההיכר הוא לבני הבית אינהו בלא"ה ידעי שהדליקו לשם נ"ח וא"צ ליתנו למטה מי"ט דבלא"ה איכא היכר, והוא לטעם הרא"ש. והריטב"א לשיטתו בלא"ה כ' דבתוך הבית דהוא בתוך רשותו ממש א"צ להניחו למטה מי'.

למעלה מכ' פסולה וכו' עי' **בטור** בשם ראבי"ה כשמלדיק בתוך הבית אם פסול. וע"ע בטור בשם מהר"ם דמצוה להניחה למטה מג"ט, ועי' הטעם במשנ"ב.

בס"ד במה מדליקין [ז]

אמר ר"י אמר רב אסי אסור להרצות מעות וכו' ולעיל כא: נחלקו אי מותר להשתמש לאורה או אסור ויל"ב מאי קמ"ל רב אסי, ועי' **בעל המאור** שכ' דמ"ד אסור להשתמש לאורה כל שימוש במשמע אפי' שימוש דמצוה, ומשום שעשאוה כמנורה, ורב אסי לא אסר אלא בדבר הרשות משום ביזוי מצוה אבל שימוש של מצוה אין בו ביזוי ומותר, ומקורו מדברי הגמ' לקמיה דמשרא לשרגא אין בו ביזוי מצוה, ושמואל פליג דשימוש שאינו בגופו של מצוה ל"ח ביזוי ול"ד לכיסוי הדם שהוא בגופו, אבל שימוש בגופו מודה דאסור כדמוכח גבי מדליקים מנר לנר עי"ש. ועי' **ברשב"א** שכתב כן ליישב סברת מ"ד מותר להשתמש לאורה דלא תיקשי עליה ממתני' דמעשר שני דלקמיה.

אמנם דעת **הרמב"ן** דרב אסי לא בא להתיר שימוש של מצוה אלא רבותא קמ"ל דאף ריצוי מעות דל"ה אלא עיון קל ואינו שימוש ממש אלא הנאה בעלמא נמי אסור, ובשימוש גמור מודה שמואל דאסור בכדי שלא יאמרו לצרכו הדליקה ולא פליג אלא בריצוי מעות שהוא עיון קל ומרחוק ואין ניכר שמשתמש ולא יאמרו לצרכו הדליקה, וכיו"ב מבואר **ברשב"א ובר"ן על הרי"ף**.

ומבואר עוד ברמב"ן דשמואל ל"ל ביזוי מצוה כלל רק בתשמישי קדושה, והיינו דאייתי ליה רב יוסף מדם דבשעת מצותן חישי' לביזוי, וצ"ע טובא מהא דמדליקים מנר לנר ומעשר שני דאסרו עכ"פ לצורך חולין.

והטעם דאסור שימוש של מצוה אף דמבוא' בגמ' לקמיה דמשרגא לשרגא ל"ה ביזוי א] **הרמב"ן** בחי' תירץ דמשתמש ממצוה אחת למצוה אחרת הוי ביזוי שמראה שאין חשובה עליו מצוה זו, ושאני מדליקים מנר לנר מצוה אחת היא, וכ"כ **הרשב"א והר"ן** שם. ב] עוד תי' **הרשב"א** דשימוש גמור איכא ביה נמי טעמא דיאמרו לצרכו הדליקה. [ובריצוי ל"ש האי טעמא וכנ"ל וע"כ הוצרכנו לטעם דביזוי] והרמב"ן שלא תי' כן צ"ע שהרי משמע בדבריו במלחמות דהיינו טעמא דמ"ד אסור להשתמש לאורה ומשו"ה הוצרך רב אסי לחדש דאף ריצוי אסור. ונפק"מ בין התירוצים בשימוש עראי של מצוה, דאם איכא ביזוי הא נמי אסור, אבל אם כל האיסור הוא בכדי שלא יאמרו לצרכו הדליקה בשימוש עראי ליכא האי טעמא ויהיה מותר, ועי' **ביאור הלכה** [סי' תרע"ג ס"א] דנקט להקל בהכי. ג] **ובר"ן על הרי"ף** מבואר דמשום דומיא דמנורה אסור שימוש מצוה, וכ"מ **בבעה"מ**. ולפי"ז אין האיסור אלא בנר חנוכה דווקא אבל בשאר נרות של מצוה כגון נר שבת ושל ביהכ"נ יהיה מותר שימוש של מצוה ובמשנ"ב [שם סקי"ג] כתב לאסור.

ובר"ן על הרי"ף בתחיל"ד כ' טעמא דעשאוה כמנורה ושוב הק' מאחר דאבוהון דכולהו דם ואין אסור אלא משום ביזוי מ"ט אסור שימוש של מצוה ותי' דמצוה אחת לחברתה נמי חשיב ביזוי וכנ"ל בשם הרמב"ן, וצ"ע דפתח בטעם א' וסיים בטעם אחר, ועוצ"ע למה פירש טעם מדנפשיה ולא סגי ליה בטעם המבואר בגמ', וכיו"ב צ"ע בד' הרשב"א.

עי' **ברא"ש** שכ' כד' הרמב"ן הנ"ל אבל כתב שלא אסר רב אסי אלא ריצוי מעות דהוי שימוש של גנאי כיון שידיו סמוכות לנר, ודקדק **הב"י** דשימוש עראי מרחוק מותר, ועי' ט"ז שם סק"ג, ועי' **קרב"נ** שהק' לפי"ז איך התירו להדליק באותם פתילות ושמנים בשבת והרי יכול להשתמש שימוש עראי מרחוק, והוכיח מזה דבשימוש עראי לי' חשש הטייה ודלא כמג"א בסי' רס"ד.

ו**בטוש"ע** הביאו דעת בעל העיטור דשימוש של מצוה מותר, והק' **הב"ח** א"כ לפי"ז איך מותר באותם פתילות ושמנים והרי יבא להשתמש שימוש של מצוה ולהטות, ותי' דל"ש שימוש דמצוה אלא לימוד והא בלא"ה אסור אא"כ יש אחר עמו וא"כ תו לי' למיחש להטייה, **והט"ז** [שם סק"ד] חלק עליו, והקשה עוד מ"ט התירו בשימוש של מצוה והא יאמרו דלצרכו הדליקה, ותי' דלא התיר העיטור אלא בשימוש עראי ובכה"ג אין חשש הטייה. עי"ש. ומדברי שניהם מבואר דעיקר שימוש מצוה הוא לימוד וצ"ע טובא מדברי הראשונים דסעודת שבת נמי הוי שימוש של מצוה וע"ז לא תי' הב"ח והט"ז מידי שהרי סעודת שבת וודאי איכא למיחש בה להטייה שהרי עיקר דינא דאין מדליקין בפתילות ושמנים לנר שבת דסעודת שבת נאמר, וצ"ע. ועי' **ביאור הלכה** שם.

מאי הוי עלה עי' תוס' והראשונים, ונח' הראשונים להלכה אם מותר להדליק רק מנר לנר או אף ע"י קינסא, ולכאו' תליא בתירוצי התוס', ובתירוצי הרא"ש.

ובתוס' כג. ד"ה ש"מ כתבו דאף דמדינא מותר נהגו להחמיר, והטעם עי' **בדרכ"מ** בשם המרדכי כיון שהשאר הוי נרות של הידור, ועי' מג"א דה"ה נמי לענין מהדרין מן המהדרין. וכ"מ בל' רבינו שמחה שהובא בדרכ"מ ובב"ח שם בשם הגה' מרדכי, והגרעק"א הק' ע"ז שהרי אין דעתם לצאת ושוב הם חייבים מדינא.

עי' **בטור** [סי' תרע"ד] בשם התרומה ובב"י דנר שבת ושל ביהכ"נ ונר חנוכה מותרים להדליק זה מזה דכולהו נר מצוה נינהו, והובא בשו"ע [שם ס"ב] ותמה **הגר"א** דלמאן דאסר שימוש של מצוה ע"כ דמצוה למצוה חשיב ביזוי וא"כ איך התירו בזה, וכ' דבעל התרומות לשיטתו שמתיר בקינסא הוא דמתיר ממצוה למצוה. ומבואר בדבריו דאף מאן דמתיר בקינסא משום דצורך מצוה הוא לא הוי אלא כמו מצוה אחרת. ובעיקר קושייתו, דפשיט"ל דמאן דאסר תשמיש קדושה משום ביזוי הוא ברשב"א הנ"ל נתבאר דאפשר דמשום שלא יאמרו לצרכו הדליקה הוא, ולפי"ז יש מקום לומר דבהדלקה מנר לנר ליכא האי חששא שלא יאמרו שהדליק נר בשביל להדליק ממנו נר אחר. ועוד טעם כתבו הראשונים לאסור שימוש ממצוה למצוה משום דעשאוה כמנורה ולהאי טעמא יהיה חילוק בין נ"ח שיהיה אסור ממצוה למצוה דדומיא דמנורה אין האיסור אלא מנר חנוכה למצוה אחרת אבל נר שבת ונר של ביהכ"נ שאין בהם האי טעמא יהיה מותר בהם שימוש של מצוה.

וע"ע **ביאור הלכה** סי' רס"ג ס"א בדין הדלקה מנר לנר בנר שבת.

בס"ד במה מדליקין [ח]

**הדלקה עושה מצוה או הנחה עושה מצוה**

היה תפוש נר חנוכה וכו' הרואה אומר לצרכו הוא דנקיט לה. ובפשוטו צריך לכבותה ולחזור ולהדליקה אמנם עי' **בריטב"א** די"א דסגי במניחה לחוד. ועי' **בט"ז** [סי' תרע"ה סק"ג] שדקדק ל' רש"י "משהדליקה עד שכתבה" דבמניחה לאחר זמן יוצא יד"ח, והוא כהי"א הנ"ל. ועי' **משנ"ב** [סי' תרע"ד סק"א] דמשמע רק בזמן מועט, אמנם מדקדוק ל' רש"י משמע אפי' זמן מרובה וכן סתימת המשנ"ב בסי' תרע"ה סק"ז וצ"ע.[[6]](#footnote-6) ו**בא"ר ומאמר מרדכי** תמהו ע"ד שהרי הדלקה עושה מצוה ובעי' היכר בשעת הדלקה.

הדלקה במקומו בעי' וכו' וב**טוש"ע** [סי' תרע"ה] נקטו טעמא דהרואה אומר אף דקי"ף הדלקה עושה מצוה, ועי' **ב"ח וט"ז** שפירשו דלמסקנא לא בעי' הדלקה במקומו אפי' למ"ד הדלקה עושה מצוה, וע"ע בב"ח שכתב דנפק"מ לנר שבת דל"ש ביה טעמא דהרואה אומר כיון שאינו לפרסומי ניסא. וע"ע **בב"ח ומג"א** דמה שלא כתבו טעמא דהדלקה במקומה הוא לזמן הזה שמדליקים בפנים והדלקה במקומה הואי. וכעי"ז **בביאור הגר"א**.

ובדין נר שבת עי' סי' רס"ג ס"י ובמג"א שם סקכ"ג.

ובדברי הב"ח והמג"א הנ"ל מבואר דאף במדליק במקום כשר איכא טעמא דהרואה אמנם **בט"ז** הנ"ל משמע דרק בהדליקה בפנים שאינו מקום הדלקה, וכן הוא **במג"א סי' רס"ג בשם היש"ש**. ועי' רעק"א תנינא קכ"ה שהק' סתיר"ד המג"א, וכיו"ב צ"ע במשנ"ב דבסי' תרע"א סק"ל נקט בפשיטות דבתוך כ' אמה אף אם מזיזה ממקום למקום כשר, ובסי' תרע"ה סק"ו כתב דבהדליקה במקומה נח' האחרונים אם אסור להזיזה כשיעור חצי שעה ולכתחילה יש ליזהר בזה, ועכ"פ אינו פוסל, ולעיל מינה סק"ה נקט כתי' הב"ח והמג"א הנ"ל.

[הדליקה בפנים והוציאה לחוץ וכו' הדלקה במקומו בעי' וכו' ומבואר דשלא בזמן הסכנה אין יוצא יד"ח בהדלקה בפנים ועי' שפ"א מה שדחה בזה.]

מכבה ומגביהה ומניחה ומדליקה, ודעת **התוס'** דמניחה ואח"כ מדליקה, אמנם דעת **הרמב"ן והרשב"א** דמדליקה ואח"כ מניחה דהנחת נר דלוק בעי' "ומדליקה ומניחה" גרסי', ועי' **בריטב"א** דלדעת התוס' מניחה ואח"כ מדליקה דווקא כדי שלא יאמרו לצרכו הדליקה, ובדעת הרמב"ן והרשב"א צ"ל דבזמן מועט ליכא קפידא וכ"כ **הפמ"ג** [סי' תרע"ה משב"ז סק"ג].

מכבה ומגביה, עי' תוס' מ"ט לא סגי בהגבה והנחה לחוד, וע"ע **ברמב"ן** שתירץ דכל הדלקה מאתמול אינה ניכרת לשם נ"ח ויאמרו לצרכו הדליקה, ויל"פ דהדלקה שסמוכה להנחה ההנחה מוכיחה עליה דלשם נ"ח היא אבל הדלקה שאינה סמוכה להנחה יאמרו לצרכו הדליקה. עוד תי' דכל היכא שכבר הניח בפסול נפסלה הדלקתו. ויל"פ דל"ח הנחה אלא כשמעמיד את ההדלקה אבל אם כבר עומדת מכבר חסר בהנחה, ועי' בשיטה לר"ן דמשמע שלמדו מדינא דהרואה אומר לצרכו הדליקה.

ובהא דהדלקה עצמה ל"ח הנחה של האור עי' **שפ"א**.

מדקא מברכי' אקב"ו להדליק. עי' **ברמב"ן** דלמ"ד הנחה מברך להניח, **ובשיטה לר"ן** כתב דאפשר דמברך להדליק ולהניח, ומבואר דאף למ"ד הנחה ההדלקה היא חלק מהמצוה, ועי' לשון **רש"י** כב: ד"ה אין מדליקין מנר לנר דלמ"ד הנחה אין ההדלקה מצוה כולי האי, ועי' **בריטב"א** שם.

עי' **ברא"ש** [ס"ז] שכ' דכיון דקי"ל הדלקה עושה מצוה ע"כ צריך שיתן שמן כשיעור בשעת הדלקה, ועי' **בהגה' ראמ"ה** שם שתמה מ"ט הוספת השמן עצמה ל"ח הדלקה.

אשה וודאי וכו' עי' **משנ"ב** [שם סק"ט] דמוציאה אנשים ועי' **מאירי** די"א דאינה מדלקת אלא לעצמה, ועי' **פר"ח בשם שה"ג** דקולא הוא גבי נ"ח שיוצא בהדלקת אשה דסגי במה שמדליקים בביתו.

ומה שאין מהדרות להדליק בפנ"ע **במשנ"ב שם בשם עולת שמואל** כ' כיון שטפלות לאנשים, ולעיל סי' תרע"א סק"ט כתב משום דאשתו כגופו משמע דווקא באשתו וצ"ע. ורצו לחלק דאשתו כגופו ושאר נשים טפלות, ומש"כ המשנ"ב דאם רוצות להדליק יכולות לברך כדין מ"ע שהזמ"ג אינו אלא בשאר נשים אבל אשתו ל"ש בה הידור כלל.

בס"ד במה מדליקין [ט]

**אכסנאי וברכת הרואה**

אמר רב ששת אכסנאי חייב בנר חנוכה. ו**בר"ן [על הרי"ף]** כתב דקמ"ל דאף שאין לו בית חייב בנ"ח ולא דמי למזוזה דחובת הבית היא, ויל"ע אי קמ"ל דחיוב גברא הוא או דקמ"ל דאף בית דאכסנאי חשיב בית לענין זה,[[7]](#footnote-7) **והרא"ש** [ס"ח] כתב דקמ"ל דאינו יוצא בנרו של בעה"ב דאינו בכלל נר איש וביתו.

ועי' **מג"א** [ריש הסימן] דבחורים הסמוכים על שולחן בעה"ב הרי הם בכלל נר איש וביתו, ועי' **משנ"ב** [סק"א וסק"ד] דדדוקא בסמוכים על שולחנו בקביעות, ועי' **ביאור הלכה** [ד"ה לתת פרוטה] שדעת **הפר"ח** דאף בחור הסמוך בקביעות אינו בכלל נר איש וביתו, והטעם משום שאינו מכלל בני הבית, ובן גדול נשוי הסמוך על שולחן אביו הביא הביה"ל שדעת **הב"י** בשם או"ח דהוי בכלל איש וביתו, **ובמאירי** הביא דעת התוס' דאינו בכלל איש וביתו,[[8]](#footnote-8) והמאירי גופיה פליג דהוי בכלל איש וביתו, אבל ב' בעה"ב הסמוכים על שולחן אחד אינם בכלל איש וביתו כיון שהם זרים ואינם בכלל בני הבית, עי"ש.

משתתפנא בפריטי בהדי אושפיזא. עי' **בראשונים** פסחים דף ז' שהוכיחו מהכא דאין יוצא יד"ח נ"ח אלא בשמן שלו. ויל"ע אם גם כשהוא עושה מעשה ההדלקה או רק כשמדליק השליח כמו התם.

ועי' **משנ"ב** [סק"ג ובשעה"צ שם] דסגי במה שיש לו חלק כ"ש בשמן, ולא בעי' שיהא לו חלק כשיעור חצי שעה, וסגי במה שנר של שניהם דולק וא"ש טפי לדעת האחרונים דדין שיתוף הוי קולא באכנסאי וע"ע לקמיה בעזהית"ב, ודעת **הפר"ח** שאין הבעה"ב צריך להוסיף בשמן עבורו כלל, ודעת **הב"ח** שצריך להוסיף מעט ומפני החשד דאם לא יוסיף יסברו שלא נשתתף עמו כלל. אמנם דעת **הא"ר** שצריך להוסיף כשיעור חצי שעה. ואף דלא ידלק השמן של שניהם שהרי אחר חצי שעה כלתה רגל מן השוק מ"מ מחוייב כל אחד להעמיד שיעור חצי שעה וצ"ת.

ועי' **פמ"ג** סי' תרע"ח א"א סק"ג מתשו' הרשב"א דצריך לקנות נמי חלק בפתילות.

עי' **ביאור הלכה** [ד"ה עמו] שדן אם אף בשני בעה"ב בעלמא מהני שיתוף או קולא הוא באכסנאי, ועי' **בטור** בשם השר שלום דמבואר דמהני, וצ"ע שלא הזכירו הביה"ל [ובעיקר הספק י"ל כיון שאין לו הדלקה בפנ"ע אלא בשיתוף ובפרט אם אין לו אלא חלק כ"ש בשמן, ולפי מש"כ הר"ן יל"ב דכיון שאין לו בית בפנ"ע אלא דר בשיתוף אינו חייב אלא בהדלקה בשיתוף שהחיוב בא מחמת הבית, ולדעת הרא"ש י"ל דאינו בכלל נר איש וביתו להפטר לגמרי אבל מ"מ יש לו שייכות לבעה"ב להדליק עמו בשיתוף].

ועי' **משנ"ב** [סק"ד] דצריך האכסנאי לשמוע הברכה, ומבואר דהוי כמו הדלקה שלו ממש וחייב בברכה ולא הוי כנר איש וביתו שאין בני הבית מוזהרים לשמוע הברכה, ולכאורה כיון דהוי כהדלקה שלו ממש אין הידור שידליק בפנ"ע וכן מבואר עוד במשנ"ב [סק"ג] **ובשעה"צ** [סק"י] דרק משום חשד נכון יותר שידליק בפנ"ע, ועי' **בטור** בשם הרב שר שלום דמשמע שאינו בכלל מהדרין. וכן הוכיחו עוד מדעת התוס' דל"ש לקיים מהדרין יחד עם מוסיף והולך כיון שאין ניכר ואמאי לא ישתתפו כולם. ועי' לשון השעה"צ סקי"ט דקצת משמע דמקיים בזה הידור ויל"ד.

קא מדליקי עלי בגו ביתאי. ומבואר דאף ביתו הוי מקום הדלקה, ועי' **ביאור הלכה** [ד"ה במקום שאוכל] דאם הלך עם כל בני ביתו לכל ימי החנוכה לבית חמיו אין יכול להדליק בביתו כיון שאין שם שום אדם למי ידליק.

ועי' **ב"י בשם תרוה"ד** [סי' ק"א] דמ"מ אם רוצה יכול להדליק בפנ"ע ולא הוי ברכה לבטלה דהוי כמו מהדרין, ועי' **מהרי"ל** [שו"ת סי' קמ"ה הו"ד **בדרכ"מ**] דהוא דווקא כשמכוון שלא לצאת אבל בלא"ה הוי ברכה לבטלה, ומבואר דאין לו הידור להדליק בפנ"ע, ומש"כ שיכוון שלא לצאת הוא משום שצריך להדליק מפני החשד עי"ש, והב"י כתב שלא לסמוך ע"ד תרוה"ד משום ברכה שאינה צריכה, ומשמע שדעתו כדעת **מהרש"ל** [שו"ת סי' פ"ה הובא **בט"ז** סק"א] דאם מכוון שלא לצאת ידליק בפנ"ע אלא שאין לו לעשות כן משום ברכה שא"צ, כן ביארו בפמ"ג ולבושי שרד שם דעת המהרש"ל עי"ש, ולפי"ז אם יעבור על הדין ויכוון שלא לצאת חייב מדינא אמנם רהיטת ל' המשנ"ב [סקט"ז] לא משמע הכי וצ"ע.

ועי"ש עוד **במשנ"ב** דלצאת ידי כו"ע יכול להדליק לפני שאשתו מדלקת, ומבואר דבכה"ג ל"ח ברכה שא"צ. ומבואר עוד דאין אשתו יוצאת בהדלקה זו כשאין מדליק בביתו ול"מ אשתו כגופו אלא לפטור מההידור ולא לקיים עיקר הדין, שאם יוצאת בזה מכשילה בברכה לבטלה.

וטעם החולקים על התרוה"ד וסוברים שאין בזה הידור, עי' **משב"ז** [סק"א] או דהב"י לשיטתו כדעת התוס' דאחר שמוסיף והולך אין הידור, והמשנ"ב שחשש לדעת הב"י אף דאנן קי"ל כהרמב"ם מבואר שלא פירש הכי, או משום דאשתו כגופו, ונפק"מ היכא שבניו מדליקים עליו ולא אשתו, או כיון שאינו בביתו ואין ידוע שדר שם אין בו הידור. ולכאו' נפק"מ היכא שהוא וכל בני ביתו אכסנאים דסגי שישתתף הוא וא"צ שאר בני ביתו להשתתף או להדליק אף מדין מהדרין וצ"ע. עוי"ל לדעת הרמב"ם דההידור הוא שיהיה מדליק כמנין בני הבית, ולפי"ז ל"ש הידור אלא בהדלקה אחת ובהוספה על הדלקת העיקר אבל כשמדליק בפנ"ע במקו"א ל"ש בזה הידור.

עי' **ברי"ף** דאם יש לו פתח בפנ"ע ידליק שם מפני החשד, ועי' **בטור בשם תשו' הרא"ש** דאף שאוכל אצל בעה"ב אם ישן במקום אחר ידליק שם מפני החשד, **ובב"י בשם הרשב"א** דא"צ להלדיק בפנ"ע מיהו צריך להשתתף, ומשמע דמה שיושן לחוד מפקיעו מנר איש וביתו, ועי' **בדרכ"מ** דהוא בזה"ז כשאין חשד, ומקום אכילה הוא עיקר מקום ההדלקה ועי' **ט"ז** סק"ב דמהרש"ל חולק.

ועי' **מג"א** סק"ד לענין ברכה היכא שמדליק בפנ"ע מפני החשד.

עי' **ב"י בשם המרדכי** דאף מי שמדליקים עליו בביתו צריך לראות ולברך וזהו דין רואה האמור בגמ', ומי שנמצא בין עכו"מ ואין רואה ידליק ויברך, ועי' **ב"ח** [סי' תרע"ו] שביאר טעם הדבר דאין אשתו פוטרת אלא חיוב ביתו וממונו לפרסם הנס ואכתי איכא על גופו חיוב הודאה, אמנם עי' בל' **הרמ"א** [סי' תרע"ז ס"ג] דמשמע דהוא משום שיש חיוב ראייה וכ"מ ל' המרדכי.[[9]](#footnote-9) ועי' שער הציון סי' תרע"ו סק"י בשם הב"ח דאם נשתתף ושמע הברכות מבעה"ב אין מברך על הראייה. ולכאורה הב"ח לשיטתו אבל אם יש חיוב ראייה אכתי לא נפטר בזה. ונפק"מ עוד בחרש או באלם.

והשו"ע סתר משנתו בזה שבסי' תרע"ו ס"ג כ' דמי שמדליקים עליו בביתו לא יברך על הראייה, ובסי' תרע"ז ס"ג כ' דאף מי שמדליקים עליו חייב לראות, ועי' **משנ"ב** [סקי"ד] וע"ע **בשער הציון** [סקכ"א] בשם המאמר מרדכי לחלק דהיכא דרואה אין מברך על ראייתו אבל היכא שאין רואה נתחייב להדליק בשביל הראיה ומשו"ה חייב לברך, ובדבריו מבואר נמי דיש חיוב ראיה, וכ"ה בפמ"ג א"א סק"ט.

וע"ע **בב"ח** [סי' תרע"ו] דמי שאשתו מדלקת עליו ביום א' למחר כשבא לביתו ומדליק מברך שהחיינו, ועי' **מג"א** [סק"ב] שכ' דהב"ח לשיטתו שאין אשתו פוטרתו מחיוב גופו, אבל לדעת הפוסקים שאין מברך על הראיה אלמא נפטר מחיוב גופו אין מברך שהחיינו, וצ"ע דל' הב"ח משמע דחיוב גופו היינו חיוב הודאה בפנ"ע וא"כ איך ס"ד שנפטר ע"י אשתו בזה.

עי' **תוס' סוכה דף מו.** [ד"ה הרואה] שהקשו מ"ש נר חנוכה שתקנו ברכה על הראייה יותר משאר מצוות כגון סוכה ולולב, ותירצו או משום חביבות המצווה או משום דיש אנשים שאין להם בית ולא יוכלו לקיים המצוה, או דלא תקנו אלא ברכה שישנה אצל המברך, עי"ש. וכתב **המג"א** הנ"ל דמוכח מדברי התוס' שלא כדברי הב"ח הנ"ל, וביאור ראייתו עי' **מחצה"ש ופמ"ג** דלדעת הב"ח וודאי חלוק נר חנוכה משאר מצוות כיון שיש חיוב על גופו לבד החיוב הדלקה משא"כ שאר מצוות שאין בהם אלא את חיוב גוף המצוה. ועי' לבושי שרד שפירש באופ"א. ועכ"פ דעת התוס' דברכת הראייה נתקנה במקום קיום המצוה.

ועי' **רעק"א** [שו"ת תנינא י"ג] דמי ששכח ולא בירך בשעת הדלקה יכול לברך עה"נ ושהחיינו מדין רואה, ואף החולקים על הב"ח אינו אלא משום שאשתו הדליקה ובירכה עליו אבל הכא שלא בירך יכול לברך על ראייתו, אמנם **הפמ"ג** [משב"ז סי' תרע"ו סק"ד] נסתפק בזה. ונח' בסברת החולקים על הב"ח אם הטעם משום שלא נתקנה ברכה זו אלא במקום המצוה וכתוס' סוכה מו. והיכא שמקיים המצוה לא נתקנה לו ברכה זו, או דסברתם משום שיוצא בברכת אשתו.

עי' **שעה"צ** [סי' תרע"ו סק"ג] שדן במי ששכח ולא בירך שהחיינו בכל הימים ונזכר ביום השמיני אחר שסיים הדלקתו אי מברך דהוי ברכה על עצם הזמן כמו ביו"ט, עי"ש, ולפי הצד שחייב צ"ע איך נפטר בברכת אשתו.

בס"ד במה מדליקים [י]

בדברי התוס' סוכה מו. בתי' הג' דלא תקנו ברכה אלא על מה ששייך אצל העושה עי' **מהרש"ל ומהרש"א** שהקשו על ברכת שהחיינו.

ברד"ה הרואה וכו' למי שלא הדליק בביתו עדיין, עי' **ב"ח** [סי' תרע"ו] דמשמע הכי דאף אם עתיד להדליק מברך ולא יחמיץ המצוה, ו**הריטב"א** הביא ב' דיעות בזה.

ומדליק מברך ג' וכו' עי' **ריטב"א** דברכת להדליק מברך קודם הדלקה כדי שיהיה עובר לעשייתן אבל שאר הברכות י"א שמברך אחר שהדליק ורואה הנרות. וכ"ה **במאירי**.

מי ששכח ולא בירך שהחיינו כ' **המשנ"ב** סק"ב דימתין עד הדלקה של מחר, וצ"ע מ"ש מדברי הגרעק"א שהביא המשנ"ב סק"ד במי ששכח לברך שמברך על הראיה. ועמד בזה ב**שונה הלכות**.

חצר שיש לה ב' פתחים וכו' עי' **ר"ן** שאין מברכים על הדלקה זו כיון שאינו אלא מפני החשד, ועי' **פר"ח** [סי' תרע"ה ס"א] שפקפק בזה דסו"ס חייבוהו חכמים להדליק. ובפשוטו נחלקו אם גדר החיוב הוא רק להסיר החשד או דהוי רק טעם החיוב אבל גדר החיוב הוא חיוב הדלקה גמור.[[10]](#footnote-10) ועי' פר"ח יור"ד סי"ג בענין שחיטת בן פקועה שהוא משום הרואים אם מברך על שחיטתה שרצה לתלותו במחלוקת הראשונים אם מעכבים בו כל דיני שחיטה או דיש דינים שאינם מעכבים בה כיון שאינם ניכרים, ובסוף הביא מתשו' הרשב"א דלכו"ע מברכים. [ועי' הליכות שלמה פי"ג הערה 50 בשם הגרשז"א לחלק בין בן פקועה להכא.]

ויש לדון כמה נפק"מ בזה א] אם הדלקה משום חשד מעכבים בו כל דיני ההדלקה או רק בדבר שיהיה ניכר שאינו מדליק לנ"ח. וכגון לשלוח שליח שידליק בשמן שאינו שלו, או הדלקה שלא במקומה אי לאו טעמא דהרואה אומר לצרכו הדליקה. ב] אי איכא ברכת הרואה על נר של חשד. ג] עוד יש לדון באיסור להשתמש לאורו משום ביזוי מצוה. ד] אי הוקצה השמן למצוותו, ואם מותר להשתמש בשמן שהוקצה למצוותו להלדיק נר זה. ד] עוד יש לדון בדאיכא כמה אנשים בחצר וכל אחד מדליק בפתח אחר אי סגי בהכי או שיש על כל אחד חיוב בפנ"ע להדליק בב' הפתחים. ה] עוד יש לדון ביוצא מביתו ומדליק במקומו אם חייב להדליק בביתו מפני החשד, ואם גדר חיובו הוא בגדרי הדלקה דעלמא י"ל דכשאינו דר שם ל"ש הדלקה אף מפני החשד[[11]](#footnote-11). אמנם פוסק"ז דנו לחייבו אא"כ ניכר שאינו בביתו או שדרכו בכך. [עי' אגרו"מ יור"ד ח"ג סי"ד אות ה' והליכות שלמה פי"ג ועוד].

ולענין כבתב דאין זקוק לה תמהו האחרונים מ"ט לא יחזור להדליק מפני החשד, עי' **קרב"נ** [ס"י אות י'], **ובשע"ת** [סי' תרע"ג סקי"ב] כתב דצריך להשאיר הנר הכבוי שם שיראו שדלק כבר. ו**בבית הלוי** כ' דאין ה"נ חייב מפני החשד אלא שנחלקו אם חייב מעיקר דין ההדלקה או רק משום חשד ונפק"מ כשניכר שדלק עי"ש. **והגרשז"א** שם רצה לומר דלא חייבוהו אלא כמו עיקר החיוב.

ועי' לקמיה סי' תרע"ז **במג"א סק"ד ובפמ"ג** שם דמבואר דכל הטעם שאין מברך בב' פתחים משום שיוצא בברכתו שבירך על פתח הא', אבל אם לא בירך כלל מברך אף על הדלקה מפני החשד, וכ"ה להדיא **בשע"ת** סקי"ד. ובלשון **הארחות חיים** [חנוכה י"ג] **והכל בו** [סי' מ"ד] מבואר דכיון שאין החיוב אלא מפני החשד חשיב חדא מצוה עי"ש.

ומי שיש לו חלון מכמה רוחות עי' בהגה' **ברוך טעם** דמשמע דפשיט"ל דאף בזה יש חשד, אמנם פוסק"ז כתבו דכיון שידוע שיש לכל בית כמה חלונות ליכא חשד. עי' משנ"ב דרשו מה שציינו בזה.

עי' **טור בשם סה"ת** דכשמדליקים בפנים ליכא חשד, וכתב הטעם משום "שיודעים שהם של איש אחד" ועי' **ב"ח ומהרל"ח** שעמדו בזה, והטור פליג עליה כיון שמדליקים על פתח הבית ויש היכר לעוברים ושבים ועי' **דרכ"מ** מש"כ לחלק בזה בין זמן הטור שהיו מדליקים על פתח הבית שהיה פתוח לפעמים לבין זה"ז שמדליקים בפנים ממש. ועי' לשון **הט"ז סוסק"י ומשנ"ב סקנ"ד** שכתבו כיון שלא איכפ"ל לעשות היכר לעוברים ושבים לא חישי' לחשדא דידהו וצ"ב שהרי לכאורה הטעם הוא משום שאין חשד.

אבל רוח אחד לא. עי' **דרכ"מ** שאם יש ב' בתים אף ברוח אחד צריך **והמג"א** סקי"ג חולק בזה.

ובזמנינו שאין כולם מדליקים במקום אחד כ' מכמה פוסקי זמנינו, עי' משנ"ב מהדו' דרשו מה שציינו בזה, דל"ש חשד כיון שיודעים שאין כולם מדליקים באותו מקום, אמנם בארחות רבינו וכן כ' בשם הגריש"א דאף בזה"ז איכא חשדא.

ובעיקר החשד עי' **ב"י** שהקשה מ"ש מברכות דף ח: דאסור לעבור על פתח ביהכ"נ אבל אם איכא פתחא אחריני שרי דיאמרו בפתחא אחריני עייל, ועי' שאר פוסקים מה שתירצו.

נר שיש לו ב' פיות עולה לב' בנ"א, ופירש"י למהדרין, ועי' תוס' לעיל כא: שהקשו מהכא על שיטת רש"י דהתם דמניחים על פתח הבית. והא דלא ניח"ל בפירש"י דהכא עי' מהרש"א ובהגה' ראמ"ה. וע"ע במ"מ [פ"ד ה"ד].

עשאה כמין מדורה ואפי' לאחד נמי אינה עולה, עי' הגה' **ראמ"ה** דאיירי בהדליקו בב"א דאל"כ הראשון כבר יצא וכבתה אין זקוק לה, אמנם עי' **בטעמא דקרא** להגרח"ק שליט"א שכתב דכיון שדעתו של אדם לכבותו הוי כמו שיש רוח מצויה שיכבה.

בס"ד

**נרות שבת [א]**

**גמ' כה: ר' ישמעאל אומר – ת"ר איזהו וכו' ובטוש"ע סי' רס"ג [וסי' רע"ג ס"ז, וסי' תר"י]**

שאני אומר הלדקת נר בשבת חובה, עי' **תוס'** שלא נחלקו בעיקר חיוב הדלקה אלא על הדלקה במקום אכילה וכ"מ **ברש"י**, אמנם עי' **בתורא"ש** שהק' דלישנא לא משמע הכי עי"ש, ומפרש דנחלקו בעיקר חיוב ההדלקה ולאביי הלדקת נרות רשות היא והא דנשים מתות על שאינם זהירות בהדלקת הנר היינו שאינם זהירות להדליקו בזמנן ובאות לידי חילול שבת עי"ש וכ"כ **הפנ"י**. [ובקה"י ס"כ] כתב דוודאי יש בזה קיום מצוה כמו שאר צרכי השבת אלא שאינה מצוה מיוחדת, ועי' **מהר"ם** שביאר דלפי"ז יניחנו ויצא היינו שיניח הנר ולא ידליקנו.

ועי' **בית הלוי** [ח"א סי"א] דלדעת אביי צריך להדליק מפני כבוד השבת, דעצם ההדלקה יש בה משום כבוד שבת, ורבא הוסיף דצריך שיהיה הנר במקום אכילה משום עונג שבת.

ונתבאר כאן דין נר במקום אכילה וע"ע לקמיה בהמשך העמוד ותזנח משלום נפשי זו הדלקת הנר בשבת וברש"י שם ד"במקום שאין נר אין שלום שהולך ונכשל" ולעיל כג: ד"ה שלום ביתו "שבני ביתו מצטערים לישב בחושך" משמע אף בלא אכילה. וע"ע לקמיה לד. "וידעת כי שלום אהלך" וברא"ש שם וע"ע לקמיה בדין אכסנאי דמבואר דאיכא נמי חיוב גברא.

**טעם ההדלקה משום כבוד או משום עונג**

ובעיקר חיוב הדלקת הנר עי' ל' **רש"י** [ד"ה חובה] "כבוד שבת הוא שאין סעודה חשובה אלא במקום הנר" ולשון **התוס'** "חובה שיסעוד במקום הנר משום עונג" **וברמב"ם** פ"ה ה"א כתב "ומדליק את הנר שזהו בכלל עונג שבת" ובפ"ל ה"ה מבואר דמכלל כבוד הוא, ומשמע עוד דאינו בכלל עונג שכתב שם איזהו כבוד ואיזהו עונג ולא כללו אלא בהדי כבוד עי"ש, **ובתוספת שבת** [ריש סי' רס"ג] כתב ליישב דבמקום אכילה הוא בכלל עונג ובשאר מקומות הוא בכלל כבוד, **ובערוך השולחן** [שם] כתב בהיפוך.

וע"ע **בחי' הגר"ח** [סטנסיל] בשם הגרי"ז שמדקדק עוד בדברי הרמב"ם דדין עונג הוא שידלק בשבת ומדין כבוד שידליקו מער"ש, ועיקר הדבר כבר אי' בגר"א סי' תקכ"ט "עונג הוא בשבת עצמו וכבוד הוא בער"ש" ולדבריו י"ל דאין כאן ב' הדלקות אלא אותה הדלקה שמחוייב מקום עונג צריך לתקנה בער"ש משום כבוד.

וע"ע לקמיה בדין הדלקה ביוה"כ, וביוה"כ הרי ליכא דין עונג אלא דין כבוד.

[ועכ"פ אף דשורש החיוב מדין כבוד או עונג מ"מ קבעוהו כמצוה בפנ"ע ומברכים עליה.]

[ועי' **בזכרון שמואל** [סל"ב] שהקשה לפי מש"כ הגרעק"א [שו"ת ס"א] דנשים אינם מחויבות בעונג יו"ט דמ"ע שהזמ"ג הוא, א"כ נראה דאף בכבוד אין חייבתו וא"כ אמאי חייבות בהדלקת נרות ביו"ט, ודן לחלק לפי"ד הגרי"ז הנ"ל דמצוות כבוד לאו זמ"ג הוא דשייכא אף קודם יו"ט.]

בתוד"ה חובה. מבואר בתוס' די"א שאין מברכים וכתבו בזה כמה טעמים א] דאינו מצוה בחיוב אלא לסלק היזק כמו מים אחרונים. ב] כיון שאם מצאה דלוק אינו מדליק. ועי' **במרדכי** [אות רצ"ד] בשם רבינו משולם דאין מברך דהוי מצוה שאין עשייתה גמר מלאכתה שאין הקיום אלא בשעת אכילה, ור"י אמר שמברך כיון שמיד משתמש לאורו. ועי' **קה"י** [סי"ט וכ'] שסברת הי"מ ורבינו משולם דההדלקה לא הוי אלא הכשר מצוה, וע"כ אם מצא דלוק א"צ לחזור ולהדליק, ועיקר המצוה היא האכילה לאורו, ודעת התוס' דההדלקה עצמה מצוה.

ומה שהביאו התוס' ראיה מכיסוי הדם ומילה, עי"ש **בקה"י** שכ' ליישב דעת הי"מ דהתם ל"ש לומר דהוא הכשר מצוה כיון שאין אחריו עוד מעשה. עוד כ' לדון דמה שפטור מלכסות ולמול משום שאין לו מה לכסות ולמול וע"כ אינו ראיה דאין העשיה עצמה מצוה, רק בנר שבת שיכול לכבות או להדליק נר אחר ואינו חייב בזה מוכח שאינו מצוה.

ומשה"ק מדין לא יקדים עי"ש שיישב דהוא דין לכתחילה. וי"ל עוד דקאי אנר חנוכה כמו שהביא שם בס"כ בשם המאירי.

וע"ע **בית הלוי** [ח"א סי"א] שהקשה דהרי בפשוטו רבא לא פליג עליה דאביי, דאיכא מצוה בעצם ההדלקה אף בלא אכילה, אלא שהוסיף עליו וא"כ אמאי לא יברך על עיקר ההדלקה. ועי"ש מש"כ.

**בדין אכילה לאור הנר**

ובדין אכילה לאור הנר יל"ע אי דין הוא בהדלקת הנר שידליקנו למקום אכילה ואם לא אכל ביטל חיוב הדלקה, או שדין הוא בסעודה שיאכלנה לאור הנר, ועי' **ב"ח** סו"ס רע"ג שכתב דברש"י ותוס' מבואר שאם אין אוכל לאור הנר נמצאת ברכתו לבטלה, ומבואר דדין הוא בהדלקת הנר. ומבואר עוד דרבא פליג עליה דאביי וס"ל שאין מברכים אלא על מקום אכילה.

ועי"ש **בטור וב"י** והעולה דאי' כמה דיעות בזה. א] דעת **המרדכי** פסחים קא. דהקידוש צריך להיות לאור הנר ולא הסעודה, וצ"ע דבסוגיין כתב שצריך לאכול לאורו. ב] דעת **הרא"ש** שם דלא הקידוש ולא הסעודה צריכים להיות לאור הנר. וצ"ע מסוגיין, וי"ל דמפרש כהתורא"ש הנ"ל דרבא על עיקר ההדלקה קאי. או יש לחלק דהוי דין בהדלקה שיהיה ראוי לאכול לאורו אבל בפועל אין חייב לאכול לאורו, ובפרט שם שכבר כבה. ג] **במרדכי** הביא בשם מהר"ם שמותר לאכול במקום אחר שיש בו אור שלא אמרו הדלקת נר בשבת חובה אלא שלא יכשל והרי יש לו אורה. ולפי"ז מבואר דלא הוי דין בנר אלא בסעודה. ד] **ובהגה' מימי'** [פ"ה אות כ'] בשם מהר"ם כתב דיכול לאכול במקום אחר היכא שיש לו צער ואף שאמרו הדלקת נר חובה וחייב לאכול לאורו, הנרות לעונג ניתנו ולא לצער.

ועי' **דרכי משה** בשם האגודה הובא בשו"ע סי' רס"ג ס"ט דמ"מ צריך שיהיו הנרות ארוכים שידלקו עד הלילה שיהנה מהם דאי לא"ה הוי ברכה לבטלה, ועי' **מג"א** דמ"מ אם הדליקם במקום שהיה חושך קצת ונהנה מהם בתחילה כבר ל"ה ברכה לבטלה.

וע"ע **במג"א** סקט"ז שאם אוכלים לאורם אף מבעו"י חשיב הנאה לאורם, ומ"מ לכתחילה יעשם ארוכים שידלקו על הלילה, והטעם משמע בפמ"ג שיהיה שם נר שבת עלייהו.

ועי' **שו"ע שם ובביאור הלכה** דהשו"ע נקט דרק במקום צער יכול לצאת, וכן הוא בסי' רס"ג ס"ט **במשנ"ב** סקל"ט, ומשמע דאף שיוצא למקום אורה, שהרי איירי באינו דולק עד הלילה, וכ"ה להדיא **בגר"ז** [סי' רע"ג סי"ב] דאף מבעו"י לכתחילה לא יצא, וצ"ע למעשה שנוהגים להדליק בבית ולאכול בבית אחר.

**בדין הדלקה שלא יכשל [שלא במקום אכילה]**

עי' **מג"א** סק"א דחייב להדליק בכל החדרים שמשתמש בהם, **ולענין ברכה על הדלקה זו** עי' בסקי"ג שכתב לתלותו במחלוקת הראשונים **בסי' תר"י** אם מברכים על הדלקהת הנר ביוה"כ, והובאו שם ג' דיעות בזה, דעת **הרא"ש** [יומא סכ"ז] דמברכים משום שלום בית. ומבואר דלאו מדין עונג הוא שאין עונג ביוה"כ אלא משום כבוד. ודעת **המרדכי** [בפירקין סי' רע"ג וביומא סי' תשכ"ח ובפסחים סי' תר"ט] דביוה"כ אין מברך וביוה"כ שחל בשבת מברך. [והטעם עי' במרדכי ובביאור הלכה סי' רס"ג ס"ה בשם הגר"א ואכמ"ל] ודעת הסמ"ג דאף ביוה"כ שחל בשבת אין מברך כיון שאין הנר בא לצורך אכילה. וכ' המג"א דלדידן שאנו מברכים על נר יוה"כ הרי דאיכא שלום בית בלא אכילה ומברך עליה, ואף להחולקים היכא שמשתמש לצורך אכילה מודו דמברך.

וע"ע **במג"א** סקט"ו לענין נשים המדליקות בביהכ"נ, וצ"ע שסתם שם להשתמש בצרכי אכילה והרי אנו מברכים על נר יוה"כ, ובסקי"ז לענין האוכלים בחצר, ובסקכ"א. ועי' **משנ"ב** סקמ"ו שהצריך שימוש לצורך סעודה, וצ"ע שם בס"ו סקכ"ט וסק"ל שסתם בזה.

[ועי' בסי' תר"י דביוה"כ מדליקים בכל המקומות אף בביהכ"נ ובמשנ"ב שם סק"ח שאין מברך ע"ז דאין בזה משום שלום בית, ובשעה"צ שם סק"ו תמה בנרות שע"ג החולים שמשמשיו רואים מה להביא לפניו.]

ומיהו **עי' רמ"א ס"י** דעיקר ההדלקה היא במקום אכילה. וע"ע **בגר"ז קונט"א** סק"א דדין הידור בנר שיעשה נר יפה אינו אלא בנר של מקום האכילה. ועי' **מג"א** סקכ"א לפירוש המחצה"ש שם דבמקום אכילה יכול להדליק אף אדם אחר שאינו אוכל שם ושמא יכשל אינו אלא לבעה"ב.

בס"ד נר שבת [ב]

**אם גדר המצוה הוא מעשה ההדלקה או שיהנה מאורו**

ב**קה"י** כתב שנחלקו בזה הי"א ור"ת בתוס' בדין מצא דלוק אם חייב לכבותו ולחזור ולהדליקו, לדעת הי"א אין חיוב במעשה ההדלקה ולדעת ר"ת יש חיוב במעשה ההדלקה, ו**במרדכי** [אות רצ"ד] בשם רבינו משולם כתב דהוי מצוה שאין עשייתה גמר מצותה שגמר מצותה באכילה, מבואר דסבר שאין המצוה במעשה ההדלקה, ואף ר"י שם לא פליג אלא משום שמיד הוא נהנה לאורו.

ו**המרדכי** [אות רע"ג] כתב דאף בנר שבת בעי' הדלקה במקומה, הובא **ברמ"א** סי' רס"ג ס"י, ועי' **מג"א** שם דהוא משום דהדלקה עושה מצוה, ומבואר דהמצוה במעשה ההדלקה, ו**הלבוש** כתב הטעם משום שאין ניכר שהוא לכבוד שבת, ואף מדבריו מבואר דאיכא מצוה במעשה ההדלקה, ועי"ש במג"א דנפק"מ בהדליק במקום חיוב אם יכול לטלטלו למקו"א. וע"ע לקמיה בדין לא יקדים.

מבואר בתוס' דמברכים על ההדלקה אף אי נימא דמצא דלוק אינו חייב להדליק, ועוד שחייב להדליק, ולטעם הב' מבואר דהברכה על מעשה ההדלקה, אמנם עי' **רמ"א** ס"ה די"א שמברך אחר ההדלקה ובכדי שיהיה עובר לעשייתן לא יהנה עד אחר הברכה, ומבואר שעיקר המצוה בהנאה לאורו.

וע"ע **מג"א** סקי"א בשם מהר"ש באשה שאין רוצה לקבל שבת וע"כ אין רוצה לברך בשעת הדלקה שתדליק בלא ברכה ואח"כ לערב תפרוס ידיה על הנרות ותברך, או שתאמר לגוי להדליק ותברך, והמג"א תמה דאיך שייך לברך בדלוק ועומד, ועי' **מחצה"ש** שפירש דבדלוק ועומד לאו נר שבת הוא כמבואר ברמ"א שם ס"ד, והוא כדעת הדה"ח שם עי' לקמיה, אמנם **בגר"ז** מבואר דהוא משום דלא שייך לברך "להדליק" אחר שדלוק כבר, וע"ע **בפמ"ג** דבשעת איסור הדלקה ל"ש שיאמר "וצוונו להדליק" ומ"מ בדיעבד היכא ששכחה לברך סמך המג"א ע"ד מהר"ש, ועי' פמ"ג [א"א שם] דהוא משום דהוי מצוה שיש לה שיהוי, ולהגר"ז המובא לקמיה הוא משום דעיקר המצוה היא ההנאה, ועי' **ביאור הלכה** [ס"ה ד"ה כשידליק] שפסק כא"ר שאין לסמוך ע"ז אלא בשעת היתר להדליק.

ועל מש"ה מהר"ש דיכול לומר לנכרי תמה המג"א דאסור משום אמירה לעכו"מ, ועי' **ברעק"א** שתמה כיון דאין שליחות לעכו"מ איך תברך להדליק והרי לא הדליקה, ועי' **בגר"ז** [שם סי"א ובונקט"א שם אות ג'] שהאריך לבאר דעיקר המצוה אינה מעשה ההדלקה אלא ההנאה לאורו ועי"ש שביאר מ"ט מברכים בלשון "להדליק" וע"כ יכולה לברך אף על הדלקת נכרי.[[12]](#footnote-12) וצ"ע מ"ש מהדלקה שלא במקומה או שלא לצורך שבת שחייב לכבות ולחזור ולהדליק אלמא ההדלקה מעכבת אף בעונג ואינו יכול לברך על הנאתו גרידא.

**לא יקדים**

עי' לשון **רש"י** לעיל כג: "דלא מינכרא שהוא של שבת" ול' **השו"ע** ס"ד "אינו ניכר שמדליקו לכבוד שבת", ובדיעבד עי' **רמ"א** ס"ד שצריך לחזור ולהדליק, והוא מדברי התוס', אמנם עי' **רעק"א** דמפרש דברי הרמ"א בהדליקו שלא לשם שבת אבל אם הדליקו לשם שבת אינו חייב לחזור ולהדליק אף שהדליקו מוקדם ודין לא יקדים אינו אלא לכתחילה, ועי' ביה"ל שכתב דהוא דומיא דלא יאחר, ועי"ש איך שמפרש הוכחת התוס'. ומ"מ קודם פלג המנחה כ' ה**משנ"ב** דאף להגרעק"א הוא לעיכובא ויל"פ מנ"ל.

ובזמן ההקדמה עי' משנ"ב שם. ועי' בשו"ע בשם התוס' ברכות כו. וש"ר דאם מקבל שבת יכול להקדים מפלג המנחה.

בס"ד נר שבת [ג]

יל"ע בכל הדינים שנאמרו בהדלקה שתהא ניכרת שלכוד שבת הוא מדליק, כגון לא יקדים, או מצאו דלוק חוזר ומדליק, ודין הדלקה במקומה לדעת הלבוש שפירש הטעם בכדי שיהיה ניכר שלכבוד שבת הוא ואף אי נימא הטעם משום הדלקה עושה מצוה יש לדון בזה, אם נאמר רק בהדלקה שבמקום אכילה או בכל החדרים שמדליק בשביל שלא יכשל, ומנהג העולם שאין מדקדקים לחזור ולהדליק בכל חדרי הבית וצ"ע. וצ"ל לפי"ז דמה שמברכים על הדלקה זו הוא משום דסגי לן בסברא הראשונה שכתבו התוס' דאף אם מצאו דלוק אין חוזר ומדליק יכול לברך.

**אכסנאי**

עי' **שו"ע** ס"ו וס"ז והוא מהמרדכי בשם מהר"ם וראבי"ה [אות רצ"ד ואות תנ"ו], והעולה בזה דאכסנאי שמדליקים עליו בביתו א"צ להשתתף ואם אין מדליקים עליו צריך להשתתף, וה"מ כשאין לו חדר מיוחד לעצמו אבל אם יש לו חדר מיוחד מדליק בכדי שלא יכשל, והיכא שאין לו חדר מיוחד אינו מדליק שאין החיוב מוטל עליו אלא על בעה"ב, ומ"מ באין מדליקים עליו חייב להשתתף ועי' **ביאור הלכה** [ד"ה בחורים] שכתב שנתחדש בזה דיש חיוב על כל איש ישראל להדליק נר לכבוד שבת.

ומבואר שיוצא יד"ח הגוף במה שמדליקים עליו בביתו אף שאין לו שום שייכות והנאה מהנרות, ועי' **בגר"ז** שצידד דה"מ כשמדליקים בנר שלו אבל בלא"ה אין יוצא בהדלקה שבביתו אא"כ הוא נמצא בבית שבכלל בני הבית הוא. ועי' **שבות יצחק** [פי"ג אות ג'] בשם הגריש"א דה"מ כשמדלקת בביתו אבל אם נמצאים כל אחד במקום אחר, ומצוי ביולדת שמדליקה בביה"ח, אין יוצא בהדלקתה. ומבואר דתרתי בעי' שיהיה לו שייכות למקום ההדלקה שהוא מבני הבית וגם שיהיה הנר שלו וצ"ב הצירוף בזה.

[עויל"ע אם יוצא בהדלקתה היכא שאינה מדלקת במקום אכילה אלא במקום שמא יכשל דשמא לגבי זה אינו נכלל בחיוב בני הבית כשאינו שם.]

והיכא שיש לו חדר מיוחד עי' **א"ר** בשם הכל בו והתשב"ץ דהיכא שהוא אצל אשתו נפטר לגמרי בהדלקתה וא"צ להדליק אפי' בחדר המיוחד. והיינו דסברי דשמא יכשל אינו מחייב בהדלקה רק במקום שעדיין לא קיים חובת הגוף. אמנם עי' **מג"א** סקי"ד וכ"ד שאר פוסקים דמ"מ חייב להדליק שלא יכשל.

ולענין ברכה על הדלקה זו אם אין מדליקים עליו בביתו וודאי מברך, כמ"ש המג"א סקי"ג וסקכ"א, והיכא שמדליקים עליו בביתו עי' **ביאור הלכה** שדעת **הדרך החיים** דכל שמדליקים עליו בביתו אינו מברך עוד על הדלקתו, וס"ל דכל היכא שנפטר בהדלקתה ומקיים בזה חיוב הגוף שלו הרי הוי מצוה שלו ויש לו ברכה על מצוה זו, ולגבי דידיה מצוה אחת היא להדליק בביתו ובחדר המיוחד לו, ואחר שיש לו ברכה על מצוה זו אין מברך עוד, אמנם דעת **רוב האחרונים** דהיכא שהוא אצל אשתו הוא נפטר בברכתה, והיכא שאינו אצל אשתו אף שנפטר בהדלקתה אינו נפטר בברכתה, ועי"ש הטעם בביאור הלכה.

ויל"ע אם הטעם משום שמצוה אחת היא בכל הבית וע"כ חלה ברכתה על כל חדרי הבית וכמו שהביא הביה"ל מבדיקת חמץ, ואף שיש חדר שמיוחד רק לו, אבל אם ידליק במקום אחר אף שהוא אוכל אצל אשתו חייב לברך, או עיקר הטעם כיון שהוא אצל אשתו חשיב הדלקה שלו ממש, וכן יש לדון היכא שאשתו מדליקה במקום אחר והוא מדליק בבית ואח"כ באה אשתו לבית, אי נימא כיון שמחוייבת אף בבית חלה הדלקתה אף על הבית, או לא כיון שאי"ז בית אחד. וצ"ע, ועי' **מג"א** סקט"ו דנהגו הנשים ההולכות למקוה להדליק בביהכ"נ, ולא הוזכר שם שיברך הבעל בבית וצ"ע. וביותר צ"ע דמבואר שם במחצה"ש דבמרתף של השמש יכולות להדליק אף בנרות המיוחדים לביהכ"נ ובכה"ג הרי אין הנר שלו.

והיכא שאין מדליקים עליו בביתו חייב להשתתף, ויל"ע אם רשאי להדליק ולברך בפנ"ע, ועי' **מחצה"ש** במג"א סקכ"א דמשמע מדבריו דהיכא שאין לו חדר מיוחד הוי ברכתו לבטלה, ומשמע אף שעדיין לא הדליק בעה"ב שם, ומיהו דווקא היכא שאינו מקום אכילה אבל במקום אכילה יכול להדליק ולברך אף לצורך אחרים והוא אין משתמש שם כלל. וכיו"ב מבואר **בגר"ז** ס"י.

עי' **משנ"ב** סק"ל דכמה בעה"ב הנמצאים במקום אחד ואין בעה"ב עמהם אף שמדליקים עליהם בביתם ישתתפו כולם וידליק אחד וישמעו הברכה ויכוונו לצאת, ועי' **א"ר** הטעם כיון שאין בעה"ב עמהם חל עליהם חיוב להדליק שלא יכשל ונתחייבו כולם בזה דהי מיניהו מפקת. ומשמע עוד דאף הדלקה דשמא יכשל חיוב גמור הוא ומצאו דלוק חוזר ומדליק שאל"כ ידליק אחד מהם ולמה צריכים כולם לצאת בברכתו.

היכא שמדליק בכמה מקומות עי' **ברכ"י** בשם ספר הפרדס שאין לו להשיח עד שיגמור ואם שח חוזר ומברך אף על הדלקת שאר חדרים, והברכ"י פליג עליה לפי המבואר בשו"ע סי' תל"ב בבודק כמה בתים שאם שח אחר התחלת הבידקה אין חוזר ומברך דהכל מצוה אחת היא וכבר חלה הברכה על מצוה זו.

**תוספת אורה**

עי' **שו"ע** ס"ח דכמה בעה"ב שאוכלים במקום אחד י"א שבמרך על תוספת אורה וי"א שאין לברך ומספק לא יברך, והרמ"א כ' שנהגו לברך. ומה שלא כ' השו"ע שישתתפו כתב בשבו"י [פי"ד אות ב'] משום שחלוקים בעיסתם ובכה"ג אין יכולים להשתתף. ותלה לה בהמבואר גבי נ"ח שנסתפק הפמ"ג בזה עי"ש סי' תרע"ז, וצ"ע דהפוסקים שם לא הביאו ראיה מדברי השו"ע הכא.

ועי' **ס"ט במשנ"ב סק"מ** שדקדק בשו"ע דאם אוכלים בבית מבעו"י ל"ה ברכה לבטלה שיש להם הנאה ושמחה בשעת אכילה מאור הנר, וצ"ע שהרי לא הוי אלא תוספת אורה ולדעת השו"ע אין לברך על זה, ועי' **שבו"י** [פ"ד] בשם הגריש"א דהיכא שלא הודלק שם נר לכבוד שבת יש חיוב להדליק שם לכבוד שבת אף שאינו אלא תוספת אורה.

עי' **פמ"ג** א"א סקכ"א דאין לברך על תוספת אורה אלא במקום אכילה ולא בשאר חדרים שמדליק בשביל שלא יכשל, וכ"ה **בשע"ת** סק"ג, וכיו"ב **במג"א סק"ט** דסומא יכולה לברך שיש לה הנאה מהנרות שעי"ז אחרים רואים ומצילים אותה, מחצה"ש. ומיהו היכא שאוכלת אצל אחרים והם הדליקו כבר אין לה לברך שכל הברכה מחמת השמחה שיש בריבוי האורה ול"ש בסומא. והיינו כיון שאין הנאתה אלא שלא תכשל ע"י עזרת אחרים. אבל צ"ע שהרי בסקט"ו כתב המג"א שיכולות להדליק לצורך השמש כשהוא מקום אכילה ועי"ש במחצה"ש דאינו אלא תוספת אורה וא"כ ה"נ איכא תוספת אורה לאחרים האוכלים עמה. אמנם בתשו' מהרי"ל סנ"ג שממנו מקור הדין תוספת אורה משמע דאף בכדי שלא יכשל שייך ריבוי אורה.

ובעיקר הדין ברכה על תוספת אורה, ל' **השלטי גיבורים** [על המרדכי אות ג'] והגר"א שכל אחד מצווה על שלום בית, ומשמע דרק היכא שעדיין לא קיים חובת הגוף יכול לברך.

ועי' **משנ"ב** [סקל"ז] שנחלקו האחרונים אם מברכים על תוספת אורה כשמדליקים במנורה אחת ממש, ועי' א"ר שהנידון הוא כיון שאין נוסף אורה בכל זויות הבית אלא במקום אחד ואין בזה כ"כ משמעות.

ועי' ס"י דלכתחילה יברך על מקום אכילה, ועי' משנ"ב סקמ"ה דאם יש כמה נשים יכולות לברך שאר הנשים בשאר חדרים, ולא כ' דעדיף אלא שיכולות, אמנם בזמנינו שדולק החשמל ואין התוספת אורה ניכרת כ"כ עי' שבו"י [פ"ה אות ג'] כתב דעדיף מקום שינה ממקום אכילה בתוספת אורה, אמנם עי"ש לקמיה דאינו לעיכובא ואם אי אפשר להדליק במקום אחר אפשר לברך אף על תוספות אורה במקום אכילה.

**קבלת שבת בהדלקת הנר נר שבת [ד]**

עי' **רמב"ן** וש"ר דף כג: שהביאו דעת **בה"ג** דיקדים נ"ח לנר שבת שאם ידליק נר שבת תחילה שוב לא יוכל להדליק נ"ח שמקבל שבת בהדלקה, אמנם דעת הרמב"ן ורוב הראשונים דאין קבלת שבת בהדלקה וידליק של חנוכה תחילה דתדיר ומשובח הוא.

ועי' **בראשונים** משה"ק ע"ז מדברי הגמ' לקמן לה: דשוהה כדי לצלות דג קטן, ועי' **בר"ן על הרי"ף** מה שתירץ בזה.

עוד הקשו אחר שהדליקו נר אחד איך יכולים להלדיק עוד נרות, ועי' **ב"י** שתירץ דכל הנרות כחד נינהו, ועי' **שיטה לר"ן** שהקשה ע"ז דקיום מצות נר שבת בהדלקה שבמקום סעודה היא ואחר הדלקה זו תו ל"מ להלדיק בשאר מקומות, ובאמת **בדרכ"מ** [אות ד'] הביא בשם או"ז דמה"ט יש להדליק הנרות שעל השולחן באחרונה, עוד יש לדון דילמא לדידן דקי"ל שמברכים אף על הדלקת שאר חדרים הם נמי בכלל המצוה וכחדא דמיין.

עוד תמהו מסברא דלא מפני שהוא שבת הוא מדליק אלא מפני שאינו שבת הוא מדליק וא"כ מהי"ת שמקבל שבת בהדלקה,[[13]](#footnote-13) ועי' **בר"ן על הרי"ף** שהאריך לבאר דתקנ"ח שתהא הדלקה מלאכה אחרונה בער"ש "והיינו טעמא לפי שהדלקה מלאכת מצוה היא לצורך שבת וכדאמרי' הדלקת נר בשבת חובה ונמצא שהיא כתחילת שביתה וכקבלתה" וע"כ מסתמא דעתו שלא לעשות מלאכה אחריה ואין לך קבלה גדולה מזו. וצ"ב בלשונו שם דמאחר שתקנ"ח שתהא מלאכה אחרונה ולא יעשה מלאכה אחריה למ"ל לקבלה דידיה תיפו"ל משום תקנ"ח, ומשמע דלא הוי תקנה גמורה אלא לכתחילה.

ולפי"ז הקבלה תלויה בדעתו ונראה דמהני תנאי, ועי' **בב"י** שדעת **המרדכי** דאף לבה"ג מהני תנאי ואפי' למדליק עצמו, ו**בכל בו** כ' דלא מהני אלא לשאר בני הבית אבל המדליק "כיון שמברך אין לך קבלה גדולה מזו" ומשמעות דבריו דהוא מחמת הברכה, ונימא דהברכה הוי קבלה בעצם כמו תפלה דל"מ תנאי כמ"ש הב"י בסוף הסימן, משא"כ ההדלקה לא הויא אלא מחמת דעתו כלשון הר"ן, אמנם בלשון **השו"ע** [ס"י] נראה דאף בהדלקה י"א דל"מ תנאי, וצ"ל דאף ההדלקה הויא קבלה בעצם ולא משום דעתו, ועי' **שבלי הלקט** [סי' נ"ט] דמשמע דתקנ"ח הוא שתחול קבלת שבת בהדלקה. הובא לשונו בהערה.[[14]](#footnote-14) וי"ל עוד אי נימא דהדין לא יקדים לעיכובא הוא א"כ כשמדליק לשם שבת ע"כ מקבל שבת עליה, ונראה שנחלקו ב' הדיעות אי הקבלה הויא מחמת שדעתו לקבל כלשון הר"ן או דהוי קבלה בעצם, אמנם עי' **בגר"א** שביאר המחלוקת בענין אחר וצ"ת.

ובר"ן הנ"ל מבוא' שהקבלה בגמר הדלקה, ועי' **במדרכי** [אות רצ"ג] דמשמע שהקבלה היא בברכה, ואפשר דהוא בין בהדלקה ובין בברכה, אמנם **באו"ז** [המצויין בדרכ"מ] ו**בספר הישר לר"ת** [תשו' מ"ח] הביאו ראיה שמברכים על נר שבת מדברי בה"ג ואם אין מברכת במאי קבלה שבת עליה, ומבואר בדבריהם דאין הקבלה אלא בברכה. וע"ע **בב"י**.

ועי' **ב"י** דמבואר בדבריו שלדעת בה"ג חלה הקבלה על כל בני הבית, ולסברת הר"ן שהקבלה בדעת המדליק היא צ"ע בזה, ובפרט היכא שאינם יודעים בהדלקה, ודעת **הסמ"ג** שרק למדליק הויא קבלה.

ועי' **ברמ"א** ס"י שנוהגים שהאשה מקבלת שבת בהדלקה אא"כ מתנה, ועי' **מג"א** [סקי"ח] דלגבי האיש ליכא מנהגא ומ"מ טוב שיתנה, **ובט"ז** סי' תרע"ט סק"א מבואר שאף האיש בכלל המנהג, ועי"ש **בשעה"צ** [סק"ב] דשמא אינו אלא כשרגיל להדליק. וע"ע **מג"א** [סק"כ] דלכתחילה לא תתנה עי"ש ראייתו, ומבואר שגדר המנהג הוא לחשוש לבה"ג ולא רק שנהגו לקבל בפועל, ומ"מ לא נהגו כן אלא באשה ולא באיש.

ולענין הברכה עי' **רמ"א** ס"ה די"א שמברך עובר לעשייתן וי"א לברך אחר הדלקה וכן נוהגים דחישי' לקבלה בברכה, ועי' **רעק"א** שתמה דהלא אין הקבלה אלא בגמר הדלקה כדחזי' מהא שמדליקה כמה נרות ואמאי אלימא ברכה מתחילת הדלקה, ולענין יו"ט עי' **מג"א** סקי"ב בשם אמו של הדרישה, דביו"ט שמותר להדליק בו תברך קודם הדלקה, אמנם המג"א כ' דלא פלוג ולעולם תברך אחר הדלקה, וכנט"י שבכל נטילות תקנו שיברך אחר הנטילה משום דיש נטילות שאין ראוי לברך קודם, וכיו"ב גבי ברכת הטיבלה משום טבילת גר, וע"ע **ברעק"א ודגול מרבבה**, ולענין הדלקת איש או אשה שעושה תנאי עי' **ביה"ל** שתלוי במחלוקת האחרו' הנ"ל.

ולענין כיבוי הפתילה שמדליקים בה, **בשו"ע** כ' שנהגו שלא לכבות מחמת הבה"ג, ועי' **בערוך השולחן** שכ' דלדעת הרמ"א שמברכים אחר ההדלקה יכולה לכבות קודם הברכה שאין הקבלה אלא בברכה ולא בהדלקה, ויש לסייע לדבריו מדברי האו"ז הנ"ל.

**לענין ברכה על אור החשמל.** עי' שש"כ פרק מ"ג הערה כ"ב ועי' שבו"י פרק ג' בשם הגריש"א דה"ה על פלורסנט. והגרשז"א בשש"כ שם פקפק בהדלקת חשמל שתלויה ביצורו כל שעה שלא נחשב כמדליק לאחר זמן.

**ובענין הדלקת נרות בזה"ז שיש אור החשמל.** עי' אגרו"מ ח"ה ס"כ אות ל', ובשש"כ פרק מ"ג הערה קע"א, ושבו"י פ"ד.

בס"ד

**תוספת שבת**

**בעיקר חיוב תוספת**, דעת רוב הראשונים שהוא מן התורה, ובדעת **הרמב"ם עי' מ"מ** [שביתת עשור פ"א ה"ו] ובכס"מ [פ"ה ה"ג משבת] דמשמע דס"ל שאין דין תוספת לאיסור מלאכה כלל. שלא הזכיר הרמב"ם בהלכות שבת ויו"ט כלל ובהל' יוהכ"פ לא הזכיר אלא תוספת עינוי. ו**בכס"מ ובב"י** סי' רס"א כתב דמשמע נמי דאף מדרבנן ליכא תוספת, שאם כן היה לו לרמב"ם להזכירו, ו**בכנה"ג** בשם הראנ"ח הו"ד **בביאור הלכה** שם ד"ה י"א כתב דמדרבנן איכא, וכ"ה דעת ה**מרדכי** [מגילה תשצ"ח][[15]](#footnote-15) ויל"ע אם הוא חיוב או מצוה ובביאור הלכה נראה שהוא מצוה בעלמא כדעת הגר"א. והוא נכלל בדין תקיעות שזכר הרמב"ם [שם הי"ח וי"ט]. ו**הגר"א** נקט כהרמב"ם וכתב דאף דחיוב ליכא עכ"פ מצוה איכא. ובביאור הלכה הנ"ל משמע דהמצוה היא מדרבנן.

ועי' **פמ"ג** [א"א סק"א] שרצה לדחות דלעולם דעת הרמב"ם כדעת ש"ר ולא הזכירו כיון דהוא לשיטתו דספיקא דאורייתא לקולא מה"ת וממילא יכול לקיים התוספת בבין השמשות, ועי' בזה עוד לקמיה אי"ה.

[ובשו"ע [סי' רס"א] כתבו בשם י"א, ובסי' רצ"ג סתם לחיוב, והטור בסי' רס"א לא הזכירו ובסי' תר"ח הזכירו, ועמד בזה הב"י סי' רס"א ועי' **בט"ז** סי' תר"ח שרצה לומר בדעת הטור שאין חיוב אלא ביוהכ"פ, ולא כהרמב"ם שהחיוב הוא רק לענין עינוי אלא אף לענין איסור מלאכה.]

ועי' **מג"א** סי' רס"א סק"ח דהוא מדאורייתא, ובסי' רנ"ג סקכ"ו מבואר בדבריו שאינו אלא מדרבנן, ועי"ש **במחצה"ש ורעק"א** לחלק בין עיקר החיוב שהוא דאורייתא למוסיף עליו שאינו אלא מדרבנן. וכבר נסתפק בזה **הריו"נ** ברכות כז: עי"ש. ועי"ש עוד במחצה"ש בשם העו"ש וכ"ה בפמ"ג שרצו לדחוק כוונת המג"א שהקל בו מחמת שאין בו אלא עשה ולא משום שהוא מדרבנן.

**בשיעור התוספת.** עי' **תוס' ר"ה** שם [ד"ה ור"ע] דסגי בכל שהוא, וכ"ה במו"ק ד. [ד"ה מה להלן], אמנם **הרא"ש** יומא [ס"ח] הוכיח דלא סגי בכל שהוא ומיהו לא נתברר השיעור, ו**ברמב"ן בתוה"א** "ולא נתנו חכמים שיעור לתוספת זו למטה אלא שיוסיף שיעור הנראה לעינים שהוא תוספת" ועי' **משנ"ב** [סי' רס"א סקכ"ב] וביה"ל [שם ד"ה איזה] שנראה דהוא כי"ב דקות, ועי' משנ"ב סי' רצ"ג [סק"ה] דסגי בזמן מועט.

**מאימתי יכול להוסיף**. **ברמב"ן בתוה"א** כ' משקיעה ראשונה, מיהו בריו"נ שם כ' דמפלג המנחה, ועי' **דרכ"מ** סי' רס"א בשם או"ז דאפשר להוסיף ב' שעות שהוא אחד מי"ב בשבת דומיא דשביעית ל' יום. ו**בשו"ע** סי' רס"א כ' כהרמב"ן ו**הרמ"א** שם הוסיף מפלג המנחה, וכ"ה בשו"ע גופיה סי' רס"ג ס"ד וע"ע סי' רס"ז, ועי' **ביאור הלכה** [סי' רס"א שם] בשם הפמ"ג דמשקיעת החמה הוא דאורייתא וקודם לכן מדרבנן, וע"ע **תהל"ד** בסתיר"ד השו"ע.

ושיעור ההוספה במוצ"ש. עי' **רמב"ן תוה"א** שם דהוא עד שיצאו ג' כוכבים קטנים או עד שיהיו סמוכים זל"ז, וכ"ה **בשו"ע** סי' רצ"ג.

ובעיקר מה שמוסיף על עיקר החיוב עי' **ריו"נ** שם שהוא כמו בתרומה שחטה אחת פוטרת כל הכרי ויכול להוסיף, ו**בלבוש** סי' רס"ג סי"ז מבואר דהוא מדין נדר ומהני התרה. ומחלק בין תוספת בער"ש למוצ"ש עי"ש, וב**אליה רבה** שם [סקל"ח] מפקפק דל"מ התרה.

ויש לחקור בגדר הדין תוספת אם הוא דין איסור עשה שלא יעשה מלאכה קצת קודם השבת או שהוא מצוה שיקבל עליו קדושת שבת, והאריך בזה **בצפנת פענח** שביתת עשור שם. ונפק"מ אי בעי קבלה או שנאסר מאליו. ול' **הרא"ה** ברכות שם משמע דרק מה שמוסיף על עיקר החיוב בעי קבלה, וכן נקט **החיי אדם** [כלל ה' ס"ב], אמנם לשון **הריטב"א** שבת דף לה. משמע דלעולם צריך קבלה וגדר החיוב הוא שיקבל עליו קדושת שבת. וכן נקטו **התוספת שבת** [שם סקי"ג] **ובפרי יצחק** [ח"א ס"ח].[[16]](#footnote-16)

מה שצריך לקבל קודם ביה"ש, **ברמב"ן** בתוה"א משמע דוודאי כוונת הכתוב שיוסיף קודם לכן שהרי בזמן זה הוא כבר ספק כרת ולא רק עשה, **וברא"ש** [יומא ס"ח] מבואר הטעם שצריך לפרוש לשם תוספת ובביה"ש בלא"ה הוא פורש מספק, ומשמע מדבריהם דוודאי אין כאן קיום תוספת, אמנם ב**רא"ה** ברכות שם משמע דאינו אלא משום ספק לילה. ובפמ"ג הנ"ל בדעת הרמב"ם מבואר כהרא"ה.

ובכל שהוא שהוא פורש מחמת שא"א לצמצם מבואר ברמב"ן שם דאינו מקיים כיון שאינו בתורת תוספת, ו**בר"ן** ביצה טז. מדפה"ר כתב שאינו אלא למ"ד ספיקא דאורייתא לחומרא מה"ת.

אופן הקבלה, עי' **רא"ה ובריטב"א** ברכות שם שאינו אלא ע"י תפלה וקידוש אבל בדברים בעלמא לא, וכ"ה בריטב"א שבת לה. אמנם עי' **משנ"ב** סי' רס"א סקכ"א דסגי בדיבור בעלמא. וקבלה בלב עי' סי' תקנ"ג.

בדין קידוש בתוספת, עי' גמ' ברכות כז: דרב צלי של שבת בער"ש ומקדש על הכוס וכן לענין הבדלה ר"י צלי של מוצ"ש בשבת ומבדיל, ועי"ש **ברשב"א** דהיינו מפלג המנחה, ודלא כהגאונים שכתבו שאין יכול לקדש קודם הלילה, וכ"ה **ברמב"ם** [פכ"ט הי"א משבת] ועי"ש **במ"מ** שיכול לאכול ולעשות מלאכה עי"ז אף בלילה, ועי' **ב"י** סו"ס רס"ז ורצ"ג.

ועי' **מרדכי** [מגילה סי' תשצ"ח] דמבואר בדבריו דכל מה שמועיל הקידוש הוא רק מדין תוספת שבת, וכן מבואר **ברא"ה** ברכות שם, ועי' **בטור** סי' רצ"ג בשם הרי"ץ גיאות שמבואר שרק אליבא דר' יהודה יכול לקדש ולהבדיל מפלג המנחה, ומבואר דלא סגי בתוספת לחוד. ועי' **פרי יצחק** ח"ב ס"ט שהוכיח שאינו תלוי כלל בתוספת אלא בדר' יהודה שהרי גבי הבדלה ל"ש תוספת. וצ"ע ברמב"ם שם דמשמע שאין קידוש והבדלה תלויים בשבת דווקא.

**בדין שבות אחר קבלת התוספת.** עי' **מרדכי** [אות ר"צ] שהביא ב' דעות, ו**בשו"ע** סי' רס"א ס"ד סתם לאסור, ובסי' שצ"ג ס"ב הביא ב' שיטות, ועי' **דגול מרבבה** [סי' רס"א] דשני מיני קבלת שבת איכא קבלת קדושת שבת ונאסר אף בשבות, וקבלת דין תוספת לאיסור מלאכה שבזה מותר בשבות, וע"ע **שו"ע הרב שם** [קונט"א ס"ג]. ועי' תוס' במו"ק ג: [ד"ה יכול ילקה] דס"ד שיש מלקות בתוספת משום דס"ד שהוא כמו שביעית עצמה, ואולי הא גופא יליף דלא לקי שאינו אלא עשה. ועי' רעק"א גליון הש"ס ר"ה ט. ושפ"א שם ובתורת זרעים שביעית פ"א מ"א.

ולענין סעודת שבת ויו"ט עי' תוס' פסחים צט: וב"י סי' רס"ז ומג"א שם סק"א ובמשנ"ב סק"ה.

ולענין הפסק טהרה עי' רמ"א יור"ד [סי' קצ"ו ס"א] ובנו"כ שם.

ולענין סוכה בתוספת שמיני עצרת, עי' ט"ז סו"ס תרס"ח, ובט"ז סי' ת"ר סק"ב לענין שופר בר"ה שחל ביום ו' וקיבלו כבר שבת, ולענין מילה ביום ו' והמוהל קיבל שבת.

ולענין אכילת מצה עי' תוס' פסחים צט: שאין יכול לקיים בתוספת, ועי' שו"ע סי' תרל"ט וביאור הגר"א שם דה"ה לענין סוכה.

ולענין שמחה בתוספת יו"ט עי' תוס' כתובות מז.

ולגבי חיוב נשים, לענין יוהכ"פ מרבי' להו להדיא בסוכה דף כז: ולגבי שבת ויו"ט עי' מנח"ח מצוה שי"ג ודברי יחזקאל סי' מ"ה.

**בין השמשות**

**[לד. מתני', ובגמ' לענין עירוב בביה"ש] גמ' דף לד: ת"ר – לה: ת"ר, פסחים דף צג: אמר עולא – צד. ת"ש**

ר' יוסי אומר ביה"ש כהרף עין זה נכנס וזה יוצא, עי' **תוס'** דאף אליביה בכהרף עין מיהת איכא ספק. ועי' תוס' לקמיה לה: ד"ה אלא שההרף העין הוא שיעור מועט ממש, **ובר"ש** סופ"ק דזבים הוכיח דיש בו משך זמן, ועי"ש עוד בתוס' דמשמע דר' יוסי גופיה לא מספק"ל אימת הוא אותו הרף עין אמנם בר"ש שם מבואר דר"י מספק"ל אימת הוא.

ועי' **תורא"ש** דכו"ע מודו דביה"ש כהרף עין אלא דמספק"ל אימת הוא אותו הרף עין, ור' יוסי בקי אימת הוא ורק באותו הרף עין הוא דמספק"ל, וצ"ב, ומבואר דהכהרף עין הוא ספק בעצם ושאר הזמן דביה"ש הוי ספק אם אתי כבר אותו כהרף עין, ועי' **חי' הגר"ח** [הל' עירובין פ"ו] שנתבאר בדבריו כן.

וע"ע **ירושלמי** פ"ק דברכות ה"א דף ג: ובפירוש החרדים שם, שנח' אמוראי אם אליהו יכול לברר את הספק שבכהרף עין, ועי' **חי' מהר"ל** דף לד. דספק גמור הוא אף למשה רבינו. ועי' **משנת ר"א** [שו"ת או"ח ס"ב סק"ד] שכתב דכך ניתן דינו של בין השמשות שהוא ספק כולו מן היום כולו מן הלילה או מקצתו מן היום ומקצתו מן הלילה.

ועי' **ר"ש** סופ"ק דזבים דלר' יהודה ור' נחמיה אין הפסק אלא על כל הזמן כולו ולר' יוסי על כל כהרף עין בפנ"ע יש ספק, ובפשוטו נראה דלר' יהודה ור"נ אין צד שמקצתו מן היום ומקצתו מן הלילה אלא בכל הזמן כולו וצ"ב מדבריו שם לעיל מינה בביאור דין רואה ב' ביה"ש שהוא ספק לטומאה ולקרבן דמבואר דאף על תחילת או סוף ביה"ש לחוד מספק"ל אי מקצתו מן היום ומן הלילה וצ"ב.

[עי' **ביאור הלכה** ריש סי' רס"א דספק אם הגיע זמן ביה"ש ל"ח ספ"ס דשם אחד הוא אם הוי יום או לילה, ויל"ע להנ"ל.]

מטילין אותו לחומר ב' ימים עי' **ברא"ש** [סי' כ"ב] בשם רבינו יונה שאינו אלא לחומרא אבל לקולא לא.

למאי הלכתא, עי' **רעק"א** בגליון שו"ע יור"ד סט"ז שכתב נפק"מ לאותו ואת בנו בשחט בביה"ש עי"ש, ולענין נדר והפרה שנדרה בביה"ש שאין יכול להפר לו שמא נדרה ביום ומפר בלילה, ודן שם להתיר משום ספ"ס שמא נדרה בלילה ואף אם נדרה ביום שמא הפר ביום.

יום א' ביה"ש ספק לטומאה, עי' **ראש יוסף** שהקשה דרוב צדדים איכא שאינו ב' ימים ואמאי טמא.

בתוד"ה ספק לטומאה, עי' **רש"ש** שפירש שיטת רש"י באופ"א.

אשם תלוי ל' רשי ראש יוסף רשי לקמיה לא כן.

במחלוקת ר' יהודה ור' יוסי בגמ' לה. מבואר דנקטי' לחומרא כתרוויהו, ועי' בתוס' שם ע"ב דאף במילי דרבנן חישי' לדר' יוסי, ועי' **ביאור הלכה** [סי' רס"א ס"ב ד"ה שיעור] דה"ה לענין שבותים דרבנן יש להחמיר בביה"ש דר' יהודה.

ובמחלוקת רבה ורב יוסף אליבא דר' יהודה עי' **ברי"ף** דנקטי' כרבה הן משום דספיקא לחומרא והן משום דקי"ל כרבה בכל מקום בר משדה ענין ומחצה, ועי' **רשב"א** בשם רבינו יונה דסוגיין מוכחא כרב יוסף ועד כאן לא אמרו הלכה כרבה אלא היכא שנחלקו בסברא, דרבה עוקר הרים הוא, אבל הכא שאמרו משמיה דרב יהודה ל"ש האי כללא ומ"מ לקולא לא נקטי' כוותיה, ועי' **ברא"ש** [סכ"ג] דנפק"מ לחומרא בתענית יחיד דביה"ש שלו מותר שאינו אלא מביה"ש דרב יוסף. ועי' **שו"ע** יור"ד סי' רס"ו ס"ט.

ועי' **קרב"נ וביאור הגר"א** יור"ד סי' רס"ו שהקשו ע"ד הרא"ש הנ"ל דבלא"ה לא הוי נפק"מ שהרי קי"ל כר' יוסי לחומרא, **ובתפארת למשה** מובא על הדף ברא"ש תירץ שדעת הרא"ש דרק בדאורייתא חישי' להחמיר כר' יוסי אבל בדרבנן לא מחמרי' והוא שלא כדעת התוס' הנ"ל, ובלשון הגר"א הנ"ל משמע דהרא"ש מחלק דדבר שאנו מקילים בו בביה"ש הרי דספיקו להקל יש להקל נמי כר' יהודה לגבי ר' יוסי, והגר"א גופיה כ' דתרי קולי להקל בביה"ש וכר' יהודה לא מקלינן, ועי' **ביאור הלכה** הנ"ל שדן לענין כמה דברים שאנו מקילים בביה"ש כשבות במוצ"ש וכספירת העומר אם יש להקל אף בביה"ש דר' יהודה, וכיו"ב בביה"ל ריש סי' שמ"ב וע"ע **ביאור הלכה** סי' תט"ו [ס"ג ד"ה נאכל עירובו] שנוטה להחמיר בנאכל עירובו בביה"ש דר' יהודה, כיון דלעיקר קי"ל כר' יוסי עי"ש. ועי' שעה"צ סי' רל"ג סקכ"א שכתב דיש מקומות דנקטי' להקל כר' יוסי מה"ט.

עי' **רשב"א ור"ן** לעיל כא: שדעת בה"ג להקל כרב יוסף ומותר להדליק נרות אחר שקיעה"ח.

ובעיקר מחלוקת התנאים עי' תוס' ד"ה תרי תילתי שהקשו דהא בצאה"כ הוי לילה ובמאי פליגי, ועי' **מהרש"א** דיל"פ קושייתם על עיקר ספיקא דביה"ש דהא עד צאה"כ יממא, וכ"ה להדיא בתוס' פסחים ב. ד"ה והא קיי"ל דעד צאה"כ וכו' וכן פשיט"ל למהרש"א לפרש קו' התוס' מגילה כ: **וברשב"א** בריש הסוגיא עי"ש. וע"ע רמב"ן תורת האדם ענין אבילות ישנה.

וצ"ע מדברי הגמ' לקמיה ע"ב דשנים ביה"ש, ועי' **רמב"ן תורת האדם הנ"ל ובשיטה לר"ן** דלא אזלא האי ברייתא אלא אליבא דר' יוסי וכ"כ **המאירי** לד: אמנם חלוקים בטעמם דהרמב"ן כתב משום דהכסים העליון אכתי אינו צאה"כ והר"ן כתב דאליבא דר' יהודה כוכב אחד יום וודאי קודם שקיעה הוא וא"כ פשיטא דיום הוא שהרי לא שקעה חמה [ואגב למדנו מדבריו דקודם שקיעה וודאי יום הוא] ובמאירי כתב הטעם משום דמיד אחר שקיעה אכתי ליכא אפי' כוכב אחד. וע"ע **ברשב"א** לעיל כא: הנ"ל דמשמע עכ"פ דלא אזלא אלא אליבא דרב יוסף. וצ"ע ברשב"א בריש הסוגיא שהביא האי ברייתא להקשות על עיקר פלוגתת התנאים בדין ביה"ש ומשמע דאליבא דכו"ע הוא ועי' במאירי דהאי דינא דג' לילה הוי לכו"ע וצ"ע ברשב"א.

עיקרי הדברים בשיטת ר"ת והגאונים, יעוי' תוס' כאן ותוס' מנחות כ: [זבחים נו.] רמב"ן בתורת האדם ענין אבילות ישנה, רשב"א בסוגיין, שו"ת מהר"ם אלשקר סי' צ"ו ציינו הביאור הלכה סי' רס"א וביאור הגר"א סי' רס"א ויור"ד סי' רס"ב וסי' רס"ו, ובהגה' מרדכי בשם היראים, ובשו"ע סי' רס"א וביאור הלכה שם.

עי' הגה' **מרדכי** [אות תנ"ו, סו"פ ב"מ] שהביא דעת **היראים** דביה"ש מתחיל קודם השקיעה לכל חד כדאית ליה [ולר"נ יל"ע אם כוונתו למשתשקע דר' יהודה וא"כ מקדים הלילה או כוונתו קודם השקיעה מהלך חצי מיל **ובמנח"כ** [מאמר א' פ"ה] מבואר כאופן זה] ומהשקיעה לילה גמור הוא שאז מתחילים הכוכבים לרדת בעובי הרקיע, ואין גמורים ירידתם עד סוף ד' מילין וזהו דאמרי' בפסחים. ועי"ש עוד דמפרש פירוש חדש במימרא דכוכב אחד יום וכו'[[17]](#footnote-17) ו**במנח"כ** [שם פ"ו] מבואר שהוצרך לזה לשיטתו דהוקשה לו שהרי אין נראין ב' כוכבים קודם שקיעה ולא ג' בשקיעה. ועי' **משנ"ב** [סי' רס"א סקכ"ג ובשעה"צ כ"א וביה"ל סוד"ה משתשקע] דיש לחוש לשיטתו לכתחילה.

וע"ע הגה' **מרדכי** [שם ר"פ כירה] ובמרדכי [אות רצ"ג] שהביא שי' **הראב"ן** [שו"ת ס"ב] שיישב קו' הר"ת דהא דאמרי' בפסחים דהלילה הוא מהלך ד' מילים אחר השקיעה היינו אליבא דר' יוסי שהלילה תלוי בצאה"כ אבל לר' יהודה אין הלילה תלוי אלא בהכסיף והוא מהלך ג' רבעי מיל אחר שקיעה"ח. ולפי"ז מופלג שיעורא דר' יוסי מהלך ג' רבעי מיל מדר' יהודה.

**בישוב קושיית ר"ת לדעת הגאונים** עי' בשו"ת **מהר"ם אלשקר** [סצ"ו] שכתב שכל דברי ר"ת אינם אלא כדעת חכמי ישראל פסחים צד: שגלגל קבוע ומזלת חוזרים והחמה היא שנכנסת בעובי של רקיע אבל לדעת חכמי אוה"ע שגלגל חוזר ומזלות קבועים ל"ש הנך שיעורים, וכיון דאמרי' התם שהודו להם חכמי ישראל לחכמי אוה"ע כל דברי הגמ' שם דלא כהלכתא והשיעור הנכון הוא כדאי' בסוגיין.

**והגר"א** [סי' רס"א ויור"ד סי' רס"ב] יישב דצאה"כ דהכא היינו ג' כוכבים בינונים והוא לילה, והאי דפסחים היינו צאת כל הכוכבים ואף הקטנים ואינו נפק"מ לזמן הלילה כלל.

ולהלכה, בדעת הטור נקט **הב"י** [סי' רס"א] דלא כר"ת שלא הזכיר דבריו וכתב משתשקע בסתמא, אמנם **מהר"י אבוהב** כתב דס"ל כר"ת ודקדק לשון הטור בסי' תר"ח שכתב דזמן תוספת יוה"כ הוא קודם לביה"ש שהוא מהלך ג' רבעי מיל קודם הלילה, ומדלא כתב משתשקע בסתם משמע כר"ת. ו**בשו"ע** סי' רס"א ס"ב פסק כר"ת,[[18]](#footnote-18) [[19]](#footnote-19) ועי' משנ"ב וביה"ל שם שיש להחמיר כשי' הגאונים ודעמייהו שלא לעשות מלאכה מתחילת שקיעה ראשונה, ו**הגר"א** [שם] תמה על דעת ר"ת[[20]](#footnote-20) וע"ד היראים[[21]](#footnote-21) והראב"ן ונקט כדעת הגאונים.

[**וברמב"ם** [פ"ה ה"ד משבת] כתב בשיעור ביה"ש משתשקע החמה עד שיראו ג' כוכבים, ובהל' קידוה"ח [פ"ב ה"ט] תלה לה בשני כוכבים, ו**בכס"מ** [בהל' שבת שם] נקט בשם הרמ"כ דהשיעורים שווים, אמנם עי' **מהר"ל בן חביב** [הל' קידוה"ח על הדף שם] דנקט שאין השיעורים שווים ומסיק שם דלעולם עיקר ביה"ש תלוי בב' כוכבים וכיון שכל העולם אין בקיאים בכך החמירו משקיעה"ח לדונו כביה"ש שהוא הזמן המוקדם ביותר להראות ב' כוכבים, אבל לענין קידוה"ח שתלוי בבי"ד והם בקיאים בזה יכולים לסמוך על הכוכבים, וכן נקט שם בשקל הקודש לרבינו הגרח"ק שליט"א. ו**בסדר זמנים** [פתיחה אות י"ב] חידש דמשתשקע החמה אכתי וודאי יום הוא לענין כל הדינים התלויים ביום אבל הוי בין השמשות לענין דינים התלויים בהתחלפות הימים כגון שבתות ויו"ט דכתיב בהו לשון "ערב" ואינו תלוי בשם לילה.[[22]](#footnote-22)]

והנה בגמ' מצינו כמה סימנים לזמן הלילה א] הכסיף. ב] צאה"כ. ג] ולדעת ר"ת אף מהלך ד' מילים אחר שקיעה. ובתוס' מבואר דכל השיעורים שווים, והרמב"ן והראב"ן הנ"ל כתבו דהכסיף הוא קודם לצאה"כ. ועי' בגר"א [שם] דכוכב אחד יום וכו' אינו אלא אליבא דר' יוסי שאין בין ב' לג' כוכבים אלא כהרף עין בלבד.

והכסיף פירש"י השחיר, ועי' **ביה"ל** סי' רצ"ג [ד"ה שיראו] שהביא מכמה ראשונים דלאו היינו השחיר ממש שהוא אחר זמן מרובה אלא שנסתלק האדמומית ודומה ללבן.

וצאה"כ מבואר בגמ' דהיינו בינונים, ועי' **ב"י** ריש סי' רצ"ג בשם תר"י דכיון שאין אנו בקיאים בגדלם יש להמתין לכוכבים קטנים, ועי"ש **במשנ"ב בשם התפארת ישראל** שצריך להמתין שיהיו ג' בינונים וג' קטנים, ומפרש דבריו או כיון שאין אנו בקיאים בגדלם לא נדע שהם בינונים עד שיהיו גדולים מהם, או עפי"ד השע"ת סי' רל"ה בשם הברכ"י דמיד בהראות הכוכבים הבינונים נראים עוד ג' קטנים[[23]](#footnote-23), עי"ש.

ושיעור הד' מילים עי' **ביה"ל** [סי' רס"א ד"ה שהוא] שדעת **הפמ"ג** דלעולם השיעור שווה, ודעת **הגר"א והמנחת כהן** שכל השיעורים אינן אלא באופק בבל ואר"י ובימים השווים, ומשתנה כפי המקום והזמן, וע"כ כתב לדעת הגאונים והגר"א שאין לסמוך על שיעור הזמן לחוד עד שיראו ג' כוכבים.

**אם יש סתירה בין הסימנים**, עי' **ביאור הלכה** שם שאם נראים ג' כוכבים והכסיף העליון אלא שעדיין לא עברו ד' מילין לפי שיעור שעות זמניות הוי לילה כיון שיש לנו ב' סימנים יש לנו לתלות שאנו טועים בחישוב הזמן, ואם הוא וודאי תוך שיעור ד' מילים עי' **ביה"ל** ריש סי' רצ"ג [ד"ה עד] דיש לנו לתלות שהכוכבים גדולים, ובשם ה**מנחת כהן** כתב דכל שנראים כוכבים מודה ר"ת דסגי בהכי ואין לנו לחוש לשיעור ד' מילים, ומיהו הכסיף מיהת בעי' עי"ש.

ואם נראים הכוכבים קודם שהכסיף עי' **ביה"ל** סי' רצ"ג [ד"ה שיראו] דכשהם בינונים לא מהני ונתלה שהם גדולים, והיכא שהם קטנים כתב דנראה דמהני אף שלא הכסיף אמנם בד' הגר"א ביור"ד שם משמע דלא מהני ובתחיל"ד שם משמע דמהני וצ"ע, **ובמשנ"ב** סק"ד בשם הפר"ח ביור"ד שם דלא מהני.[[24]](#footnote-24)

**[לענין תפלת מנחה,** עי' **תר"י** ר"פ תפלת השחר שכיון שדם נפסל בשקיעה"ח אין להתפלל מנחה אחר שקיעה"ח שכנגד תמידים תקנום, ועי' **משנ"ב** סי' רל"ג סק"ד ובשעה"צ סק"י דמשמע דאף לשיטת ר"ת הוא כן, ועי"ש עוד משנ"ב סקי"ד ושעה"צ שם, דבדיעבד יכול להתפלל מנחה אחר השקיעה עד סוף השקיעה וכדעת ר"ת, ובדיעבד יכול נמי לסמוך על ר' יוסי ולהתפלל מנחה עד ביה"ש דידיה. **ולענין הערב שמש,** עי' **תוס' ורשב"א** ברכות דף ב: והעולה שאין לאכול עד צאה"כ ועי' ראש יוסף שם אם הוא דין וודאי או ספק, **והגר"א** סי' רס"א כתב דבביה"ש כבר חשיב הערב שמש, עי"ש איך שביאר סוגיית הגמ' ברכות הנ"ל ואיך שביאר סוגיית הגמ' דידן דלענין תרומה מחמרי' כר' יוסי.**]**

**שיעור הילוך מיל, וחישוב שעות היום**

**עי' פסחים צג: מתני' – צד. ת"ש מצרים**

ובשיעור הילוך מיל מצינו ג' דעות, א] ח"י דקות. והוא **בשו"ע או"ח סי' תנ"ט וכ"ה ביור"ד סי' ס"ט**, בשם התרוה"ד. ב] כד' דקות. והוא **ברמב"ם בפיה"מ פסחים פ"ג מ"ב, וכ"מ בדבריו פ"ב ה"ז מתרומות, וכ"ה ברע"ב שם**. ג] כב' וחצי דקות. והוא דעת הגר"א. ועי' **שו"ע סי' תנ"ט ס"ב ובמג"א סק"ג שם והגר"ז ס"י. ועי' במעדני יו"ט על הרא"ש פ"ק דברכות ס"י אות ט'. וביאור הגר"א סי' תנ"ט** בארוכה.

ושורש הנידון בסוגיא הנ"ל, ומבואר בדברי הפוסקים דזה ברור דהגמ' איירי בימים השוים שהם י"ב שעות, ודעת התרוה"ד דהיינו י"ב שעות מעלות עד צאה"כ, ודעת הרמב"ם דהוא מהנה"ח עד השקיעה, וכפי חישוב ל' שעות למשך זמן זה דפסק כעולא דמשקיעה"ח לצאה"כ מהלך ה' מילין [וכ"ה לשון התוס' פסחים יא:] ועי' **מעדני יו"ט** הנ"ל שביאר איך פסק כן אף דאיתותב עולא. ודעת הגר"א לחשב מהנה"ח עד השקיעה מהלך ל"ב מיל כר"י דמעלות עד הנץ ומשקיעה עד צאה"כ ד' מילין.

ועי' **מג"א** סי' פ"ט סק"ד שהקשה סתיר"ד הרמב"ם בפיה"מ ריש ברכות שכתב דמעלוה"ש עד הנה"ח הוא שעה וחומש, שהוא כשיעור ד' מילין ולפי שיעור דמעלות עד השקיעה.

[ובעיקר המחלוקת ר' יהודה ועולא בשיעור ההפרש מעלות עד הנץ ומהשקיעה עד צאה"כ אם הוא מהלך ד' או ה' מילין מאן דאית ליה ה' מיל נראה בגמ' פסחים שם דהוא משום דמקדמי עלוה"ש ומאחרי צאה"כ, וא"כ מאן דאית ליה כמ"ד ה' מיל פליג בשיעור עלוה"ש וצאה"כ נמי. וכ"מ **במחצה"ש סי' תמ"ג** שם. אמנם לענין שיעור צאה"כ מבואר בפוסקים דהוא מהלך ד' מיל אחר השקיעה ולא חשו לדעת הרמב"ם דהוא ה' מיל.]

והנה בכל הדינים שנתלו בשעות, כגון קר"ש עד ג' שעות ותפלה עד ד' שעות ופלג המנחה, עי' **בפיה"מ ריש ברכות** דוודאי הוא שעות זמניות, וכן נקטו הפוסקים **עי' רמ"א סי רל"ג ס"א ובמג"א סק"ד** שם שהביא דעת החולקים, והקשה עלייהו דבגמ' איתא דבחצות השמש באמצע הרקיע ולדבריהם אינו כן.

אלא שדנו הפוסקים מאימת מונים אותם. ודנו הפוסקים אם מונים אותם השעות מעלוה"ש או מהנה"ח, **עי' ברמ"א סי' תמ"ג ס"א ובמג"א שם סק"ג, ובסי' רל"ג במג"א סק"ג, ובלבוש סי' רל"ג וסי' רס"ז**. ובפוסקים מבואר שהוא תלוי בפלוג' הנ"ל בחישוב י"ב שעות היום, ותמה **המעדני יו"ט** שם על הלבוש דמחשב י"ב שעות מהנה"ח ועד השקיעה ובשיעור מיל כתב כדברי התרוה"ד דהוא ח"י דקות, ועי' **פמ"ג** סי' תנ"ט שהקשה דאינו מוכרח לתלותו זה בזה כלל.

ועי' **ברמב"ן בתוה"א** הובא בסוגיא דלעיל שמבואר להדיא בדבריו דפלג הוא שעה ורביע קודם צאה"כ ואין בינו לבין השקיעה אלא ג' דקות, וכ"ה **ברשב"א** ברכות ב.

והנה בגמ' ברכות ר"פ תפלת השחר מבואר דזמן תפלת המנחה לרבנן עד הערב ולר"י עד פלג המנחה, ומבואר בגמ' דזמנם של חכמים הוא בסוף השעה ורביע דפלג המנחה, ולדעת ר"ת שהלילה הוא בצאה"כ לכאו' מוכרחים אנו לחשב פלג המנחה מצאה"כ, ו**בלבוש** מבואר להדיא שנקט כר"ת ומ"מ מחשב מהנה"ח עד השקיעה. וצ"ל דאף לר"ת זמן תפלת המנחה עד השקיעה שנפסל הדם כמבואר **בתור"י** ריש תפלת השחר שם, וכ"מ בלבוש דזמן מנחה אינו אלא עד השקיעה. וע"ע **במג"א סי' רל"ג סק"ג** שעמד בזה. [ו**במנחת כהן** מאמר ב' פ"י] וע"ע **בשעה"צ** שם סק"י.

ולדעת הגאונים עי' **משנת ר' אהרן** [שו"ת או"ח ס"ב] שהעיר דוודאי ל"ש למנות מעלות עד צאה"כ שא"כ בחצות אין החמה באמצע הרקיע. וע"ע **באשר לשלמה** מועד.

ולענין קר"ש עי' **מג"א ריש סי' נ"ח** דמודו כו"ע שמונים השעות מעלות, ועי"ש **במחצה"ש ופמ"ג**, ועי' **חזו"א** סי' י"ג ובמכתב שם. והוא תשו' להגר"א פלצ'ינסקי, עי' בספרו שלום יהודה.

1. ואכתי צ"ב מאי נפק"מ ואולי איכא נפק"מ לענין להשתמש בהם בדיעבד, עי' ביאור הלכה. [סי' רס"ד ס"א ד"ה אסור להשתמש] [↑](#footnote-ref-1)
2. ובשו"ע כלל צמר ושיער בהדי שאר פתילות אף לענין הגזרה וא"כ הוא כתנא דברייתא וצ"ע. וכיו"ב צ"ע במג"א סק"ו שכתב דדבר שאין ראוי להדליק בו בפנ"ע אינו בכלל הגזרה, וא"כ משמע דשיער וצמר ראויים בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועי' קה"י [סי"ט] שהקשה דהתינח לקמיה גבי עטרן יניחנו ויצא למקום אחר שאין בו ריח רע וישב בלא אור, אבל הכא שאורו חשוך מה יועיל לו שיצא למקום שאין בו אור כלל, והוכיח מזה דאף אם יצא למקום אחר שיש בו אור לא קיים חיוב הדלקת הנר שלא נשתמש בנר שהדליק. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולכאורה בזה יש ליישב נמי קו' הגרעק"א על הרמב"ם בפיה"מ, דמודה נמי לטעמא דשמא יטה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ומה שלא הקשה לה הכא על תחילת הסוגיא י"ל או דסבר כהרמב"ם דהכא אינו משום גזרה וכדלקמיה, או כהריטב"א דלקמיה דחדרא גזרה היא. [↑](#footnote-ref-5)
6. וע"ע **בא"ר** סי' תרע"ד סק"א דאף הזמן שבידו מצטרף לשיעור חצי שעה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועי' ב"י סי' תרע"א ס"ז בשם הכל בו דהדלקת ביהכ"נ באה לפטור מי שאין לו בית. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובארחות חיים [חנוכה אות י"ד] הביא די"א כיון שאין ידו כיד אביו אינו בכלל נר איש וביתו. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכן ל' השה"ג [י. מדפה"ר] "שהרי אין הנס מפורסם אצלו" ועי' לשון הרמב"ן פסחים ז. "ומצוה לראות משום פריסומי ניסא" [↑](#footnote-ref-9)
10. וי"ל דהוי הוספה על חיוב הדלקה שחייבוהו להדליק בב' המקומות. ועי' הליכות שלמה פי"ג הערה 49 בשם הגרשז"א דהחשד ממגרע בפירסום הנס כיון שיסברו שלא הדליק וההדלקה היא להעמיד פירסום הנס. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועי' ביאור הלכה סי' תרע"ז באכסנאי שיש לו פתח לעצמו שחייב להדליק בו מפני החשד שנסתפק אם הוא דווקא ביש לו חדר מיוחד או אף כשאין לו אלא זווית מיוחדת בתוך החדר ופתח סמוך לה, ויל"פ כנ"ל דמפני החשד הגדירו האכסנאי כאילו יש לו בית לעצמו אבל אם אין לו חדר מיוחד אינו שייך. [↑](#footnote-ref-11)
12. וז"ל בפנים "דכיון שעיקר מצות הדלקת נר שבת אינה ההדלקה בלבד אלא ההנאה והתשמיש לאורה היא עיקר המצוה אלא שההדלקה היא התחלה והכנה למצוה זו ולכן מברכים עליה וזו ששכחה ולא בירכה בתחלת המצוה יכולה לברך קודם עיקר המצוה דהיינו קודם שתהנה לאורן" ועי' בקונט"א שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-12)
13. וע"ע מה שכתב הרמב"ן דלא דמי לזמן דאי' בעירובין מ: דברכת זמן הויא קבלת יוה"כ, דשאני התם שמוסיפים מחול על הקודש ומפסיקים מאכילה מבעו"י משא"כ הכא בכדי שלא תהא טרודה בערב היא מדליקה עכשיו, וצ"ב כוונתו וכמו שתמה הר"ן על הרי"ף שהרי אף בשבת איכא דין תוספת, ועי' ל' המאירי. [↑](#footnote-ref-13)
14. וחבר אחד התריס דוקא כשהיו תקיעות נוהגות לא היתה קבלת שבת בהדלקת הנר אבל השתא שאין תוקעין הויא קבלת שבת בהדלקה, ולא נזהר שתשובתו בצדו כיון דמקיש הדלקת הנר לתקיעת שופר הלא **נתנו חכמים** שיעור לחזן הכנסת להוליך שופרו בראש גגו הכא נמי **נתנו לו** שיעור להניח את נרו עכ"ל, ומשמע להדיא דתקנ"ח היא. [↑](#footnote-ref-14)
15. והוא בשם ר"ת עי' תוס' ר"ה ט. ובספר הישר סי' תל"א בהרחבה שאין חיוב מדאורייתא אלא לאחריהם ולא לפניהם. [↑](#footnote-ref-15)
16. ויש להוכיח עוד מדברי הריו"נ שמדמה מוסיף על החיוב כמו תרומה שחיטה אחת פוטרת ויכול להוסיף עוד, ומשמע דאף עיקר החיוב תלוי בהחלתו. ומדברי הראשונים [עי' ל' הרמב"ן בתוה"א ול' הרא"ש יומא ס"ח ול' הר"ן ביצה טז. מדפה"ר] שכתבו דבביה"ש אין יכול לקיים תוספת שבת כיון דבלא"ה הוא פורש ממלאכה וכן בכל שהוא שפורש משום שא"א לצמצם, נראה שהוא דין לפרוש לשם תוספת, שאם היה דין לקבל עליו קדושת שבת אמאי פשיט"ל שאין מקיים בזה עכ"פ מספק. וע"ע לקמיה אי"ה. [↑](#footnote-ref-16)
17. והעולה מדבריו דעיקר הספק דביה"ש אינו תלוי ביציאת הכוכבים, כמו שפירשו התוס', שהרי אין הכוכבים מתחילים לצאת אלא בשקיעה"ח ולא קודם לכן, והא דשנים ביה"ש אינו עיקר ביה"ש אלא שאם ראית שנים יש לך לחוש שנכנסו הכוכבים בעובי הרקיע, נמצא שעיקר ביה"ש הוא ספק בעצם כיון שמתחלת החמה לנטות יש כאן סיבה לדונו קצת כלילה, ולילה גמור הוא בזמן יציאה"כ, ובשני כוכבים יש ספק שמא כבר הגיע זמן יציאה"כ. [↑](#footnote-ref-17)
18. וכתב דל"ש תוספת אלא מתחילת השקיעה כדברי הרמב"ן בתוה"א, והרמ"א הוסיף מפלג וכ"ה בשו"ע להדיא לקמיה סי' רס"ג ס"ד, וברמב"ן משמע דא"א מפלג ורב דצלי ובדיל היינו משום דאחר שגמר תפלתו כבר שקעה חמה, ועי' ביה"ל סי' רס"א שם בשם הפמ"ג דמשקיעה הוא תוספת דאו' ומפלג הוא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-18)
19. ובדעת השו"ע גופיה עי' בשו"ע הרב בפסקי הסידור שכתב דהשו"ע בהלכות מילה חזר בו וחשש לדעת הגאונים, וכנראה כוונתו להא דאי' שם סי' רס"ו ס"ט דמשתשקע החמה ספק הוא, וסתם שקיעה משמע תחילת שקיעה ראשונה. [↑](#footnote-ref-19)
20. ועיקר תמיהתו שלפי"ד שווה הפרש הזמן בין עלוה"ש להנה"ח להפרש הזמן דמהשקיעה עד צאה"כ והרי החוש מוכיח שהוא זמן מועט יותר, ועוד שלפי"ז במקומות הנוטים לצפון שעלוה"ש מתחיל בחצות לא יהיה לילה כלל, ועוד הוכיח שם שראיית הכוכבים תלויה באור השמש, שהרי במקומות שאין שמש נראים הכוכבים, והרי בעלות השחר עדיין נראים הכוכבים ולשי' ר"ת אין נראים הכוכבים אלא כשיש חושך גמור דהוא מהלך ה' מילים אחר השקיעה וא"כ מיד בתחילת עלוה"ש לא היו צריכים הכוכבים להראות. [↑](#footnote-ref-20)
21. ותמה דלפי"ז האי שיעורא דהכסיף היינו קודם שקיעה ולא נהירא, ועוד הק' ממתני' דב"ה מתירין עם השמש. והביא שם דברי הראב"ן בשם היראים ותמה ע"ז דלפי"ז מופלג שיעורא דר' יהודה משיעורא דר' יוסי ג' רבעי מיל. [↑](#footnote-ref-21)
22. וז"ל "שבאמת מה שתלתה התורה המצוה בחילוק יום מיום האחר כגון שבת שתלוי בביאת יום השביעי שמתחדש יום אחר וכו' ודאי דמתחילת השקיעה הוא נכנס בספק יום אחר כיון שהכתוב הזכירו בלשון ערב כמ"ש בשבת ויוה"כ מערב עד ערב תשבתו שבתכם, והספק הוא אם ערב פירושו שגוף השמש שקעה במערב או שכל זמן שנצוצי החמה מאדימין פני המזרח ואורה ניכרת כאילו לא שקעה החמה הוא כל זמן שאורה קיים, אבל בכל המצות שאין ההקפד דווקא בחילוק יום מיום שלפניו ושלאחריו רק שהוא תלוי בזמן שנקרא יום י"ל שכיונה התורה למה שנקרא בלשון בני אדם בשם יום שהוא עד צאת הכוכבים, ונלמד מקרא דנחמיה דכתיב עד צאת הכוכבים וקראו יום, רק דיש ספק אם כוונתו ב' כוכבים שמיעוט כוכבים שנים או כוונתו שיתחזק הרקיע בכוכבים הרבה דהיינו ג' כוכבים דמיעוט רבים שלשה וזה נקרא ג"כ בין השמשות, ונמצא שיש ב' מיני בין השמשות שר"ל ספק יום ספק לילה הא' לענין מה שתלוי במה שיהיה נקרא יום בלשון העולם שזה ודאי עד שיראו ב' כוכבים נקרא יום רק מב' עד ג' זה נקרא בין השמשות" [↑](#footnote-ref-22)
23. ובא ליישב בזה ד' המג"א סי' תקס"ב והש"ך יור"ד סי' רס"ב סק"ט דלא מהני כוכבים קטנים אלא בינונים, ותמהו האחרו' שהרי קטנים עדיפי מבינונים, וביאר הברכ"י דבינונים מעיקרא הם נראים כשהם קטנים ורק אח"כ הם נראים כבינונים, וע"ז כ' הש"ך והמג"א דבעודם קטנים אינם מועילים. וע"ז כ' דמיד אחר שנראים הבינונים כבינונים באים אחריהם קטנים. [↑](#footnote-ref-23)
24. ודברי הפר"ח ליישב סתירת השו"ע שם דכוכבים קטנים לא הוי אלא ספק ובינונים הוי וודאי, והש"ך יישבו כנ"ל בהערה, והפר"ח יישבו דאיירי בזוהר הרקיע כדאי' בשו"ע שם. [↑](#footnote-ref-24)