כלים פי_א מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"א מ"ג**

א] **העושה כלים מן העשת וכו' טהורין וכו' משברי כלים וכו' טמאין,** הר"ש והרא"ש פירשו וכן פירש הראב"ד פ"ח מכלים ה"ב, דהא דהעושה כלים משברי כלים טמאין, הוא משום גזירת טומאה ישנה, דשמא מכלים טמאים באו, והא דחיישי' שהיו הכלים טמאין, כתב בחס"ד דהוא משום גזירת כלים הנמצאין, ויל"ד דזה תליא בגדר גזירת טומאה ישנה, דאם היינו דל"מ טהרת השבירה, שפיר שייכא בזה גזירת כלים הנמצאין, אך אם הוי זה טומאה חדשה, מסתבר דל"ש בזה גזירת כלים הנמצאין, ובחזו"א סימן י"ד סק"ג כתב דאפשר דאינו מן הדין לחוש לכך, אלא שאם לא יחושו חכמים לזה, יבואו אותן שיעלה בלבם להסתפק בכלים טמאים, להקל בעיקר דין טומאה ישנה, ולכן החמירו בזה, עכ"ד, ובמשנ"א כתב די"ל, דחיישי' שהי' מתחילה אב הטומאה וחוזר עתה לטומאתו והוי אב, וע"כ הוי כאב הטומאה מד"ס דקי"ל בטהרות פ"ד מי"א דספיקו טמא, עכ"ד, אך צ"ע, שהרי הא דבאב הטומאה מד"ס ספיקו טמא, הוא רק ברה"י ומדינא דספק טומאה ברה"י טמא, והכא מטמאינן אף ברה"ר, וגם יל"ע אם שייך חילוק רשויות לגבי ספק זה.

ב] והא דהעושה כלים מן העשת וכו' טהורין, פירשו הר"ש והרא"ש דהוא משום דלא חיישי' שבאו מכלי טמא, כיון שלא נראו לקבל טומאה מעולם, והיינו דכיון דעשת וחררה וכו' עצמן אין מקבלין טומאה, לא חיישי' שמא נעשו העשת והחררה עצמן משברי כלי טמא.

אמנם היכא שידוע שנעשו העשת וכו' משברי כלים, בפשוטו דמי לדין מסמרות שידוע שנעשו מכלים דטמאין, וה"נ הכא דכוותה, וכ"כ בחזו"א סימן י"ד סק"א, וכתב דהא דתני לי' במסמרים, משום דבעי למיתני דב"ש מטמאין בכל מסמרים, והא דמטמאי ב"ש בכל מסמרים טפי מכל הני דרישא, צ"ל דמסמרים אורחן לעשותן משברי כלים טפי מכל הני, עכ"ד.

ונ' לדון לפ"ז, דאף היכא שידוע שבאו העשת וכו' משברי כלים ה"ה טהורין, והטעם בזה, דכיון דמן הדין אין לחוש בכלי הנעשה משברי כלים שהיו הכלים טמאין, אלא שהחמירו חכמים בכך וכמש"נ לעיל אות א', ע"כ י"ל דלא החמירו אלא בשעשה הכלי משברי כלים או שעשאו ממסמרים שדרכן לבא משברי כלים, אך בשעשה מעשת וכו' שאין דרכן לבא משברי כלים, לא החמירו לחוש שהיו הכלים טמאין, ויתכן דהוא משום דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן.

ג] ובהא דאיכא לגזירת טומאה ישנה בעושה כלים מן הגרוטות ומן המסמרים, וגם בעושה מן העשת וכו', אם הי' ידוע שבאו מכלים טמאין, קשיא למ"ד בשבת דט"ז: דהיכא דרצפינהו מירצף ליכא לגזירת טומאה ישנה, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות ז'.

ד] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דכל הני כלים דטהורין, הוא משום דהוי כגולמי כלי מתכות, בהיותם מבלי מלאכת מחשבת וחסרי הדר ובלתי מתוקנים, ופירש עוד, דהעושה כלים מן העשת אינו מתטמא, משום שהוא מחוסר מה גרידה שיפה וליטוש, שא"א לעשותו בו בגלל החמרים הזרים והעפר המעורבבים בו, ובפשוטו לדעתו לא איירי מתניתין כלל בדין טומאה ישנה, אך בכס"מ פ"ח מכלים ה"ב פירש דגם לדעת הרמב"ם איירי מתני' בדין טומאה ישנה, וה"ק כל כה"ג אפילו מכני כלים וכו' לא אמרינן בהו שחזרו לטומאה ישנה, כיון שהם גולמים לא קרינן בהו חזר ועשה מהם כלים, עכ"ד, ובחזו"נ וחס"ד תמהו ע"ז.

ומחודש בד' הרמב"ם, דהא דגולמי כלי מתכות שהוא עתיד לשוף ולשבץ וכו' טהורין, אי"ז רק בשדעתו לשוף ולשבץ, וכמש"כ רש"י קידושין דנ"ט., אלא כל שהכלי טעון שיפה ושיבוץ, אינו מקב"ט בלא זה, וע"כ העושה כלים מן העשת וכו', אף שאינם ראויין לשוף וכו' ואין דעתו לכך, אינם מקבלין טומאה.

ה] ובטעמא שלא פירש הרמב"ם למתני' כפי' הר"ש ודעימי', כתב במשנת חכמים, דאזיל לטעמי' בטהרות פ"ג מ"ה שפירש להא דתנן התם דמחט שנמצא מלאה חלודה או שבורה טהורה שכל הטומאות כשעת מציאתן, דהיינו שאין אומרים שמא היתה טמאה בעודה שלימה ולאחר התטמאה נשברה או התעקמה שהטומאה נשארת בה ע"פ היסוד שקדם בכלי מתכות שהן חוזרין לטומאתן הישנה, אלא נותנים עלי' חזקת טהרה הואיל ומצאנו אותה בענין של טהרה, עכ"ל, והרי דכלי הנעשה משברי כלים טהור, ולא חיישי' שהיו הכלים טמאין, ועי' מי"ט שפקפק בזה, ומה שתמה, דאם ס"ל להרמב"ם דכלי הנעשה משברי כלים טהור, מאי שיאטי' לדינא דכשעת מציאתן, צ"ב, שהרי ודאי דכלי הנעשה משברי כלים טמאין טמא, וכל הא דמטהרינן, הוא רק משום שאין ידוע שהי' טמא, ומדינא דכשעת מציאתן אמרינן שלא הי' טמא, אך בלא זה ודאי הי' לנו לחוש שהי' טמא, וי"ל דהוא מגזירת כלים הנמצאין, וזה ניחא טפי למש"כ הרמב"ם שם דדין טומאה ישנה הוא "שהטומאה נשארת בה", וכמש"נ לעיל אות א', ועי' עוד בחס"ד ?ורש"ש טהרות שם וחזו"א סימן י"א סוסק"ה.

ו] **ומן הסובב של עגלה וכו' ומן הצפויין,** לדעת הר"ש ודעימי' דכל הני דתנן הכא דטהורין הוא משום שלא נראו לקבל טומאה מעולם, צ"ע דמ"ט העושה כלי מן הצפויין טהור, הרי דעת הר"ש והרא"ש לקמן מ"ד ומ"ז דכלי עץ המצופה במתכת מקב"ט, ואין לומר דלא גזרו טומאה ישנה בכלי העשוי מצפוי כלי טמא, שהרי להדיא תניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ד, דהעושה כלים מן האנך הטמא טמאין, (אך גיר' הרמב"ם פי"ב מכלים דטהורין, ונת' בזה להלן מ"ד אות ל'), ?שו"ר בחס"ד שם, ודבריו צ"ב?, ועד"ז תיקשי גם בהא דהעושה כלי מן הסובב של עגלה טהור, ופי' הר"ש והרא"ש שהוא אופן של עגלה שמסבבין אותו בטסי ברזל, וקשיא דמ"ט לא נראה לקב"ט ומ"ש מכל כלי עץ המצופה במתכת דמקב"ט, ?אך לא ברירא לי המציאות אם הסובב הוי כעין צפוי ממש, וצריך בדיקה בזה?.

אך באמת לק"מ, שהרי להדיא תנן לקמן פי"ד מ"ה דהטהורין שבעגלה הסובב של גלגל והטסים והצפויים, וזהו דתנן הכא דהעושה כלים מן הסובב של גלגל ומן הטסין ומן הצפויין טהור, משום דסובב של גלגל וצפויים לא נראו מעולם לקב"ט, ואיירי מתניתין בציפויים דכלי העגלה שאינם מקבלין טומאה, ויש ללמוד כן מדתני להו יחד עם סובב וטסין, דומיא דהא דתנן בפי"ד.

ובטעמא דמילתא דצפויים אלו אינם מקבלין טומאה, כתב בחזו"א סימן י"ד סק"ח, דהוא משום דהן עשויין לנוי, וכל הא דכלי עץ המצופה מתכת מקב"ט, הוא רק בשהציפוי עשוי לתשמיש, אך כל שהוא עשוי לנוי ה"ה בטל לעיקר הכלי, עכ"ד, אך הנה בד' הר"ש בכת"י לקמן מ"ד מבו' להדיא, דגם כלי עץ המצופה מתכת לנוי מקב"ט, וכמש"נ שם אות י', והדק"ל, גם אכתי תיקשי מ"ט סובב של עגלה אינו מקב"ט, הרי ציפויו אינו לנוי, אלא כדי שלא ישבר.

ולמדנו הישוב לזה, מד' הר"ש מכת"י להלן פי"ד מ"ה, שכתב דהא דהעול המצופה טהור, הוא משום דהוי ברזל המשמש את העץ, וצ"ע דמ"ש מכל כלי עץ המצופה מתכת דלא חשיב כמתכת המשמש את העץ, ובפי' הר"ש מכת"י לקמן מ"ד עמד ע"ז דמ"ש כל כלי המצופה ממתכת המשמש את העץ, עיי"ש, אך כיון דחזינן דלא חשיב כמתכת המשמש את העץ, א"כ מ"ש עוף המצופה, ונ' בביאור דבריו, דכל הא דפשוטי כלי עץ המצופה מתכת טמא, ולא חשיב כמתכת המשמש את העץ, הוא רק בשציפוי המתכת הוא לצורך השימוש או לנוי, וע"כ הוי מכלל עיקר הכלי, ולא חשיב כמשמש את העץ, אך בעול העגלה שאין הציפוי לצורך השימוש, אלא בא להגן על העול שלא ישבר, ל"מ הציפוי לחשוב הכלי ככלי מתכת, דאדרבה הציפוי גופי' הוי כמתכת המשמש את העץ דטהור, ולפ"ז הרי דה"נ סובב של עגלה והצפויין, שהן באין לשמש את העץ, וכפי הנראה צפויים אלו אינם לנוי, אלא להגן על כלי העגלה, אינם מקבלין טומאה, והא דתנן לקמן פי"ד מ"ב דמקל שסימרו טמא, ופירש הר"ש שם דקבע בראשו מסמר שלא תהא הארץ אוכלתו, ולא חשבינן לי' כמתכת המשמש את העץ, עיי"ש בפי' הר"ש מכת"י שמבו' דהוא משום דמועיל למתכת שלא יחליק, וז"פ. ?ועמש"נ להלן מ"ד לדון דהרא"ש חולק ע"ז, ועמש"נ בזה לקמן פי"ד מ"ה, ושם נת' בטעם הא דהסובב טהור והא דהצפויין טהורין בטעמים אחרים, ובאמת רחוק לומר דאיירי בצפויים כדי שלא תשבר העגלה, ואי"ז במשמע כלל?.

ז] **ומאזני כלים,** הר"ש פירש בשם הערוך דהוא יוצא מגוף הכלי, והק' ע"ז בכת"י דאם הוא מחובר לכלי, מקב"ט ככלי עצמו, עכ"ל, והיינו דא"כ מ"ט מטהרינן להכלי הנעשה ממנו, הרי יש לחוש שנטמא בעודו מחובר לכלי, ובפי' הרא"ש ג"כ הק' עד"ז, דכיון דאזני כלים הן מגוף הכלי והם ידות הכלים ויד מכניס ומוציא טומאה, א"כ למה לא נחוש להם לטומאה ישנה, ותירץ דאפשר דכיון דטומאה ישנה דרבנן לא גזרו אלא על כלי הנעשה מגופו של כלי הטמא, ולא מידות הכלי, וצ"ע בד' הר"ש והרא"ש, מ"ט לא קשיא להו אלא מאזני כלים שהן מחוברין לכלי, הרי גם כני כלים ואוגני כלים מקבלין טומאה עם הכלי, וכדתנן לקמן פכ"ה מ"ו.

והנה בל' הר"ש מבו' להדיא דאזני הכלי מקב"ט ככלי עצמו, אך בל' הרא"ש מ' קצת, דיד הכלי ליכא עלי' גופי' טומאה, אלא הוא מכניס ומוציא טומאה, והא דקשיא לי' דניחוש בהו לטומאה ישנה, י"ל דהוא משום דס"ל דגזירת טומאה ישנה אינה שביטלו טהרת השבירה והדרא לטומאה קמייתא, אלא הוא טומאה מחודשת שגזרו על הכלי החדש, עמש"נ בזה לעיל מ"א אות ט', וע"כ כיון שבעוד הכלי שלם הי' היד מכניס ומוציא טומאה, הי' בדין שיהא על הכלי הנעשה מן היד גזירת טומאה ישנה, וע"ז תירץ הרא"ש דלא גזרו טומאה ישנה על כלי הנעשה מידות הכלי, ואפשר דהוא מה"ט גופא דגם מעיקרא ל"ה על היד עצמו טומאה, ולפ"ז להר"ש לטעמי' דה"ז מקב"ט ככלי עצמו, אין לישב כן, אך באמת משמעות ל' הרא"ש, דאם הי' דין טומאה ישנה דאורייתא, הי' הכלי הנעשה מן הידות חוזר לטומאה ישנה, והרי אם הי' זה דין דאורייתא, ודאי הי' זה משום דאין השבירה מטהרת אלא בעוד הכלי שבור, ואפ"ה הי' שייך דין חזרה לטומאה ישנה בכלי הנעשה מידות הכלי הטמא, ונ' מזה דגם הרא"ש ס"ל דידות הכלי יש עליהן עצמן טומאה, וכן נקט בדעתו בקה"י סימן ע'.

ויש מקום לדון עוד בזה, דאם גדר דינא דטומאה ישנה הוא שביטלו חכמים לטהרת השבירה, הרי י"ל דאף אם יד הכלי איכא עלי' גופי' טומאה, מ"מ הא דיד הכלי הטמא שנשבר טהור, ל"ב בזה לטהרת שבירה, אלא כיון שאינו מעיקר הכלי וכל טומאתו הוא משום שהוא טפל לכלי, הרי דכשנשבר הכלי וכבר אינו טפל לכלי, פרחה טומאתו ממנו, ונפ"מ בזה, לדעת רבינו משולם בשו"ת ספה"י לר"ת סימן מ"ט, דכלי שנשבר ונטהר צריך הערב שמש, וי"ל דכ"ז הוא בהכלי עצמו, אך יד הכלי י"ל דא"צ הערב שמש, וי"ל דע"כ ל"ש בו גזירת טומאה ישנה.

ועי' עוד במשנ"א שדן לפרש למתניתין בשעשאן לשם אוגן ואוזן לכלי ונמלך ולא חיברן לכלי, או דאיירי בשחיברן לכלי הבא במידה, דאינם מקבלין טומאה, ובחזו"א סימן י"ד סק"ב דן לפרש דאיירי בכלים של שאר מינים אלא שכניהן ואוגניהן ואזניהן של מתכת, והיינו דכה"ג כיון שעיקר הכלי אינו כלי מתכת, לא גזרו טומאה ישנה.

ח] **ריב"נ אומר אף מן הקצוצות,** הרא"ש פירש דהוא מה שקוצצין מעשת המתכת שייחדו לעשות ממנה כלי והי' בו מותר וקצצו, ובחס"ד תמה דמ"ט דת"ק דמטמא, ובמי"ט כתב דאפשר דטעמו, משום דלפעמים יקצצו כלי שלם לעשות ממנו כלי אחר ע"כ לא פלוג רבנן, ובזה ניחא גם משה"ק החס"ד והחזו"א סימן י"ד סק"א דהיינו מן העשת דרישא.

והרע"ב פירש, דאם קצץ כלים לחתיכות, כלים הנעשים מאותן חתיכות לא חזרו לטומאתן ישנה, ובתוי"ט דטעמי' דס"ל כאביי דאמר בפ"ק דשבת דטעמא דגזרו שיחזרו לטומאתן הישנה דחשו שמא לא יקבנו בכדי טהרתו והשתא שקצץ הכלי לחתיכות ליכא למיחש להכי, עכ"ד, ובמי"ט הק' דא"כ לא אתיא מילתא דאביי כת"ק דהכא, ועיי"ש משה"ק עוד, גם צ"ע, דמ"ש מהעושה כלים מן המסמרות שידוע שנעשה מכלי דטמאין, וגם בעושה כלי מן העשת, מ' דאם הי' ידוע שנעשה העשת מכלים טמאין, הי' בזה גזירת טומאה ישנה, ונת' בזה באות ג', ועי' בחס"ד שדן לפרש, דכל הא דס"ל לריב"נ דלא גזרינן, הוא רק בעושה מן הקצוצות שקיצצן בידים, אך בשנשתברו מאליהם גזרינן, עיי"ש.

והגר"א באלי' רבה פירש שעשאו כלי גדול וקצץ שפתיו סביביו להקטינו, ובחזו"א סימן י"ד סק"א פירש, דטעמא דרבנן דמטמאי, הוא משום דכבר נגמר הכלי אלא שנמלך להקטינו, וע"כ חשיב כשברי כלים דאפשר שנטמא הכלי קודם שקצצו, וריב"נ סבר דסתמא דמלתא קצצו בשעת גמרו וראה שהוא גדול מהצורך ולא חיישינן שנטמא קדם קציצה, א"נ טעמא דריב"נ כיון דבהאי קציצה אין הכלי נטהר לא גזרו טומאה ישנה על מה שנקצץ, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ לפרש עוד בביאור פלוגתא דרבנן וריב"נ.

ט] והרמב"ם פירש לדינא דריב"נ, דאם קיצץ כלי ועשה כלי אחר מכל אותן החתיכות אינו מקב"ט, ולדעתו טעמא דריב"נ משום דכה"ג שחיבר כל החתיכות יחד, הוי כגולמי כלים, ובדעת רבנן צ"ל דס"ל, דל"ד לעושה מן השחולות ומן הגרודות, שאם מיסמרן וחיברן כעין כלי הוי כגולמי כלים, אך בקצוצות דהוו חתיכות שוות, ליכא חיסרון כ"כ בכלי הנעשה מהן ולא חשיב כגולמי כלים, ועמש"נ עוד בזה להלן אות י"א.

י] **משברי כלים,** לדעת הרמב"ם צ"ב, דמ"ט כלי הנעשה משברי כלים לא חשיב כגולמי כלים, ובכס"מ פ"ח מכלים ה"ב כתב, דהוא משום דהעושה כלי משברי כלי מתכות וכו' ע"כ אינם נעשים כלים אלא ע"י התכה, ואז עושים מהם כלים גמורים ולא גולמים, עכ"ד, ובחזו"א סימן י"ד סק"ה עמד ע"ז, דבכה"ג שהתיכן הרי גם אם עשה משחולות וגרודות ל"ה כגולמים, ועמש"נ בזה להלן אות י"א.

יא] **ומן המסמרות שידוע שנעשו מכלים טמאין, מן המסמרות ב"ש מטמאין וב"ה מטהרין,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, אבל מי שעה כלי ממסמר שאין ידוע בבירור אם אותו המסמר נעשה מן הכלים ויהי' דינו דין עושה משברי כלים ויקב"ט, או שאותו המסמר נעשה מן החררה או מן העשת ויהי' אותו הכלי כמו גולמי כלי מתכות, הנה בזה נחלקו ב"ש וב"ה, עכ"ל, וקשיא טובא, דמה נפ"מ אם בא המסמר מן הכלי, הרי ממ"נ אם הוא מתוקן היטב, ה"ה מקב"ט אף כשלא בא מכלי, ואם אינו מתוקן היטב, וכמש"כ הרמב"ם דיתכן שנעשה מחרר או מעשת, א"כ אף אם בא מכלי ה"ה טהור, ובפשוטו נ' מד' הרמב"ם דאין ניכר אם המסמר עשוי מברזל מזוקק, וע"כ אם הוא בא מכלי ידעינן שבא מברזל מזוקק, ואם לא בא מכלי מסתברא שלא בא מברזל מזוקק, וכנראה הוא משום שאין דרך לזקק הברזל כדי לעשות מסמרים, וכ"כ בחזו"א סימן י"א סק"ה דמשמע דאין הדבר ניכר אם הברזל מזוקק, ותמה ע"ז דלפי ל' הרמב"ם בביאור ענינו משמע שאין ראוי להסתפק בזה כלל שבלתי מזוקק ניכר היטב, וצע"ג.

אמנם מל' הרמב"ם שכתב דאם המסמר נעשה מן הכלים יהי' דינו כמו העושה משברי כלים ויקב"ט, מ' דהא דהעושה משברי כלים מקב"ט ולא חשיב כגולמי כלים, אי"ז משום דהוא מתוקן למלאכתו, דזה צ"ב, וכמש"נ לעיל אות י', אלא הוא משום דכל הא דגולמי כלים אין מקב"ט, הוא רק בכלי הנעשה מתחילה, אך בכלי הנעשה משברי כלים שכבר הי' עליהם תורת כלי, לא חשיב כגולמי כלים, ויל"פ עפי"ז פלוגתא דחכמים וריב"נ בעושה כלים מן הקצוצות, וע"כ העושה כלי ממסמרות שבאו מכלים, טמא, אף שאין הכלי מתוקן למלאכתו, וכן פירש בחס"ד, עיי"ש, ונקט לפ"ז, דריב"נ דמטהר בעושה כלים מן הקצוצות, הגם שה"ז בא מן הכלי, מטהר גם בעושה כלים משברי כלים ומגרוטות, עיי"ש בדבריו.

אך מלבד דעיקר הדברים צ"ב רב, גם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי כיון דאיירי במסמר העשוי מברזל שאינו מזוקק, הרי דגם אם בא מכלים, הרי בע"כ דהי' זה כלי העשוי מברזל שאינו מזוקק דחשיב כגולמי כלים ואינו מקב"ט, וא"כ מ"ט יהא הכלי העשוי מן המסמר מקב"ט, שוב העירוני די"ל דלעולם הוי מסמר זה מברזל שאינו מזוקק, ואך דלא איירי שבא מכלי העשוי מברזל שאינו מזוקק, אלא הי' הכלי מברזל מזוקק וחיבר חלקיו במסמר העשוי מברזל שאינו מזוקק, ובכה"ג הוי זה כלי מעליא, וע"כ י"ל דכל שנתפרק המסמר מן הכלי, ועשה ממנו מחט, לא חשיב כגולמי כלים, גם ילה"ע ע"ז ממה שפירש הרמב"ם דעשיית כלי מן המסמרים ברור הוא כגון שעשהו מחט קטנה וכו', והנה מה שהוצרך לפרשה בשעשה המסמר עצמו לכלי, ולא פירשה בשעשה כלי מכמה מסמרות, נ' דהוא משום דאם חיבר מסמרות ועשה מהן כלי, ודאי דהוי כגלמי כלים, והרי דאף שהן באין מכלים, מ"מ כל שאינם מתוקנים, הוו כגולמי כלים שאין מקבלין טומאה, וצ"ע בזה.

יב] **שם בר"ש, תניא בתוספתא, העושה כלים מן העקל שהוא עשוי להכביד בו את הספינה וכו' ר"מ מטמא וחכמים מטהרין,** בפשוטו נ' דעקל זה אינו כלי כלל, ולפ"ז בע"כ דהא דמטמא ר"מ הוא כמש"כ בחזו"א סימן י"ד סק"ב דחייש דילמא משברי כלים נעשה העקל, דדרכו לעשותו מברזל פחות כיון שאינו לתשמיש אלא להכביד, וחכמים לא חיישי להכי, ועיי"ש סק"ה מש"כ לדעת הרמב"ם, אך במי"ט הגי' בד' התוספתא דפליגי בעקל עצמו אם מקב"ט, וזה צ"ע.

יג] **שם בר"ש, ומכלי גדול שעשאו לגנוב בו את המכס ר"מ מטמא וחכמים מטהרין,** הר"ש פירש דהוא כלי שא"צ להשתמש בו אלא להפטר בו מן המכס וסופו לשוברו, וע"כ מטהרי רבנן משום שאינו רוצה בקיומו, עכ"ד, והנה לישנא דהתוספתא הוא דאיירי בכלי העשוי מכלי זה, ולפ"ז הא דמטהרי רבנן הוא משום שאין לחוש בו לטומאה ישנה, כיון שלא נראה לקב"ט מעולם, ומשה"ק במי"ט דמאן יימר שהכלים העושים מכלי שגונבים בו וכו' אינו רוצה בקיומם, צ"ב, ובמי"ט הק' דא"כ מ"ט לא פליגי בדין כלי זה עצמו, אלא פליגי בכלי העשוי ממנו, ועיי"ש שהגי' בד' התוספתא דפליגי על כלי זה עצמו, ויתכן דקמ"ל ר"מ דלא חיישי' שעשה כלי זה משברי כלים, דומיא דהא דקמ"ל מתניתין בעושה כלים מן העשת וכו', דלא חיישי' שהעשת עצמה באה משברי כלים, וע' עוד בחזו"א סימן י"ד סק"ב.

?עי' עוד בביאור הגר"א לתוספתא שפירשה בע"א, ולדבריו יל"ע אם פליגי בכל צפוי, ואזיל לטעמי' דקי"ל דכלי טהור המצופה מתכת אינו מקב"ט, וצ"ע.?

יד] לדעת הרמב"ם דלא איירי הכא בטומאה ישנה, כתב בחס"ד דטעמא דרבנן הוא משום דעקל וכלי שעשאו לגנוב בו את המכס נעשה מן העשת, וע"כ הכלי הנעשה ממנו הוי כגולמי כלים, ואינו מקב"ט, ור"מ דפליג הוא משום דס"ל דאף כלי הנעשה מן העשת מקב"ט, ולא חשיב כגולמי כלים, וכנראה היינו משום שאין ראוי לשוף וכו' ואין דעתו לכך, ופליג גם אמתניתין דהעושה כלים מן העשת, וע"כ השמיט הרמב"ם לדין זה, דהוא בכלל דינא דמתניתין דהעושה כלים מן העשת, עכ"ד, ובחזו"א סימן י"ד סק"ה כתב, דלדעת הרמב"ם צ"ל דנחלקו אי חיישינן שבא מברזל מזוקק.

יד] **ריב"נ אומר העושה כלים מן הגרודות טמאין,** בפי' הר"ש מכת"י כתב, דלמעוטי קצוצות קאתי, דהא במתניתין קאמר ריב"נ אף מן הקצוצות טהורין, ואע"ג דבמתניתין קא חשיב ת"ק גרודות, ע"כ אף דקאמר ריב"נ במתני' לאו אגרודות קאי אלא אאחריני, עכ"ד, ולפ"ז נ' דת"ק דמתניתין דמטהר בעושה כלים מן הגרודות, כ"ש דמטהר בעושה כלים מן הקצוצות, שהרי מד' ריב"נ למדנו דיותר יש לטמאות בעושה מן הגרודות מבעושה מן הקצוצות, ותני העושה מן הגרודות, וכ"ש מן הקצוצות, וריב"נ פליג דהעושה מן הגרודות טמא, ורק בעושה מן הקצוצות טהור, ור' יוסי דתוספתא ס"ל דאף העושה מן הקצוצות טמא, ולא נתפרש לן טעם פלוגתייהו בזה.

ובפי' הר"ש הנד' כתב, דלאו למעוטי קצוצות קאתי, דהא במתניתין קאמר ריב"נ אף מן הקצוצות, אלא אף מן הגרודות קאמר, עכ"ד, וצ"ב שהרי אדרבה במתני' קאמר ריב"נ דהעושה מן הקצוצות טהור, ואם הכא אף מן הגרודות קאמר, הרי היינו דאף בעושה מן הקצוצות טמא, וא"כ הרי אדרבה לפ"ז סתרי ד' ריב"נ לדבריו במתניתין, ובחס"ד ומי"ט הגיהו בד' הר"ש, דריב"נ אומר דהעושה כלים מן הגרודות טהורין, וכן גיר' הגר"א, ועפי"ד הר"ש בכת"י נראה, דמעיקרא דקדק הר"ש דמדתנן במתני' "אף" מן הקצוצות, בע"כ דבעושה מן הגרודות יש לטהר טפי מבעושה מן הקצוצות, וא"כ ריב"נ דברייתא דמטמא בעושה מן הגרודות כ"ש דמטמא בעושה מן הקצוצות, ותרי תנאי ואליבא דריב"נ, ושוב חזר בו הר"ש ופירש דלעולם מטהר ריב"נ דברייתא בעושה מן הקצוצות, והא דתנן במתני' "אף" מן הקצוצות, לא קאי אגרודות.