26החילוק בין שוגג ואינו מתכוין למתעסק
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / קונטרס דעת המחשבת

**החילוק בין שוגג ואינו מתכוין למתעסק**

עי' ברש"י שבת עב: וכריתות יט: ובתוס' שם, והעולה שהחילוק בין מתעסק לשוגג הוא, דמתעסק הוא באופן שנתכוין לעשות **מעשה אחר**, ולא נתכוין למעשה זה כלל, ואילו שוגג הוא באופן שיודע את פרטי המעשה אלא שיש לו טעות **בדין**, כגון שנתכוין לחתוך את המחובר אלא שלא ידע שהיום שבת או שסבר שמלאכה זו מותרת.

והנה נחלקו אביי ורבא באופן שנתכוין לחתוך את התלוש ולאחר שחתך נמצא שהיה מחובר, דרבא ס"ל דפטור משום שלא נתכוין לחתיכה דאיסורא, ואביי ס"ל דחייב משום שנתכוין לחתוך, ורק היכן שנתכוין **להגביה** את התלוש וחתך את המחובר פטור, דבכה"ג לא נתכוין למעשה של חתיכה כלל. וביאור המח' הוא, דנחלקו האם כשמתכוין לחתוך תלוש יש כאן כוונה לעשות את המעשה **הזה** מכיון שנתכוין **לחתוך** וממילא נחשב כשוגג ולא כמתעסק, או שכיון שנתכוין לחתוך תלוש ולא מחובר הרי שלא נתכוין לעשות את המעשה של **הקצירה**, אלא רק חתיכה בעלמא, וממילא חשיב כמתעסק לגבי מעשה הקצירה.

**שומן ונמצא חלב**

הנה מבואר בתוס' וברמב"ן ובשאר הראשונים בשבת שם שפטור מתעסק שייך גם אם לא הלכה ידו למקום אחר, אלא אפילו אם נתכוין לחתיכה **זו** שהיה סבור שהיא מותרת, ובהאי גוונא פליגי אביי ורבא שנתכוין לחתוך דבר זה אלא שהיה סבור שהוא תלוש, ונמצא מחובר, דלאביי חייב דלא חשיב כמתעסק משום שנתכוין לפעולת החתיכה, ולרבא פטור משום שלא נתכוין לפעולת ה"קצירה". ומבואר בגמ' (שבת עג.) דדומיא דהכי פליגי לענין שומן ונמצא חלב, דלאביי לא חשבינן כמתעסק, משום דנתכוין לפעולת אכילה, ואילו רבא ס"ל דחשיב כמתעסק משום שנתכוין לאכילה של שומן ולא לאכילה של חלב. [אולם לדינא אין נפק"מ לענין שומן ונמצא חלב, דגם אם חשיב כמתעסק מ"מ חייב קרבן משום דנהנה, ונפק"מ רק היכן דלא נהנה].

ולפי רבא, כתבו התוס' בכריתות יט: שהחילוק בין שוגג למתעסק הוא רק בגוונא שטעה **בדין**, שהיה סבור שהדבר מותר, ובכה"ג חשיב שוגג משום שנתכוין למעשה זה כפי שהוא, אלא שהיה סבור שהוא מותר, ומתעסק הוא היכן שנתכוין **למציאות אחרת**, ולכן חשיב כמתעסק כיון שלא נתכוין למעשה זה.

**שיטת רש"י**

אמנם בדברי רש"י בשבועות (יט.) ובכריתות (יט:) ובסנהדרין (סב:) מבואר שכל היכי דנתכוין לחתיכה זו חשיב כשוגג, ואפילו אם היה סבור שהוא שומן ונמצא חלב, ומשמע מרש"י דזהו לכו"ע ולא רק אליבא דאביי[[1]](#footnote-1), ומתעסק הוי רק בגוונא שנתכוין לחתיכה זו והלכה ידו לחתיכה **אחרת** וכן נקטו הראשונים בשבת בדעת רש"י שפלוגתת אביי ורבא היא רק בגוונא שהלכה ידו למקום אחר[[2]](#footnote-2), [[3]](#footnote-3) אבל אם חתך את מה שהיה ברצונו לחתוך, הרי זה שוגג וחייב לכו"ע. וכן נקטו הרבה אחרונים בדעת רש"י [צל"ח בשבת, חת"ס שם, ערול"נ בכריתות יט: ועוד]. ובמגיד משנה (שבת פ"א ה"ח) הביא שיש מי שפירש כן, [אולם לא כתב שכ"ה שיטת רש"י]. ובשיטת הרמב"ם נחלקו האחרונים אם ס"ל כרש"י או כהתוס'.

[אמנם ברש"י בשבת עב: ובפסחים לג. משמע שרק בגוונא שטעה בדין [שהיה סבור שמלאכה זו מותרת וכדו'] חשיב כשוגג, אבל אם טעה במציאות של כחתיכה חשיב כמתעסק, עיי"ש[[4]](#footnote-4) וצ"ע].

וכן ברמב"ן ברשב"א ועוד ראשונים בשבועות יט. לכאו' מבואר שאם נתכוין לאותה חתיכה לכו"ע חייב, ומתעסק אינו אלא בגוונא שהלכה ידו למקום אחר. [וצ"ע דדבריהם לכאו' סותרים למה שכתבו בשבת עב: דפטורא דמתעסק הוא באותה חתיכה].

והביאור בזה נראה דסברי שכל היכי שנתכוין לחתיכה זו אין זה מתעסק משום שנתכוין לעשות את **המעשה הזה**, ורק טעה בפרטי המעשה אם זה שומן או חלב, ורק היכן שנתכוין לחתיכה זו והלכה ידו למקום אחר חשבינן כמתעסק משום שלא נתכוין לעשות את המעשה הזה. וסברת הראשונים דפליגי על רש"י שאפילו באותה חתיכה חשיב כמתעסק היא, דכיון שאם היה יודע את פרטי המציאות כפי שהיא לא היה עושה זאת, ממילא חשבינן כמתעסק משום שלא רצה לעשות את המעשה הזה של אכילת **חלב** אלא היה רצונו באכילת שומן.

**נתחלפו לו ב' חתיכות זו בזו**

עי' בכריתות יט: דמקשינן על שמואל דפטר מתעסק ממשנה דב' תינוקות [היו לפניו ב' תינוקות למול, א' שנולד בשבת וצריך למולו בשבת, והב' נולד אחר השבת וצריך למולו רק אחר השבת, ונתחלפו לו ומל את של אחר השבת, ומבואר במשנה דחייב], וצ"ב לפי רש"י מאי קושיה והרי לא איירינן שהלכה ידו למקום אחר, אלא שטעה בתינוק שהיה לפניו והיה סבור שתינוק זה נולד בשבת וצריך למולו בשבת.

ולכאו' צ"ל שבכה"ג חשיב כשתי חתיכות, משום שהיו לפניו ב' תינוקות והיה ברצונו למול את התינוק ההוא שנולד בשבת, אלא שטעה והחליף ביניהם, ולכן חשיב כמתעסק כיון שלא נתכוין למול את התינוק הזה כלל, ורצה למול את התינוק השני, אלא שהחליף ביניהם, ושוגג הוי בגוונא שידע איזה תינוק הוא מל אלא שטעה משום שהיה סבור שהתינוק הזה נולד בשבת, דבכה"ג נתכוין לתינוק זה אלא שהיה לו טעות בפרטים של התינוק הזה. ועי' שו"ת חמדת שלמה סי' כ'.

**מעשה בלא כוונה כלל**

אמנם מבואר בגמ' בב"ק כו: שהיכן שעשה את המעשה **בלי כוונה כלל** למעשה זו, כגון שהיתה אבן מונחת לו בחיקו ולא הכיר בה ועמד ונפלה, פטור משום דחשיב כמתעסק. וצ"ל שלפי רש"י פטור אע"פ שאין כאן ב' חתיכות, משום דמ"מ אין כאן כוונה כלל למעשה זו, ובכה"ג גרע טפי.

והנה בגמ' שם מבואר דילפי' דין זה מ"מלאכת מחשבת", ויתכן לומר דמתעסק בהאי גוונא לכו"ע איכא למילף מ"מלאכת מחשבת", מכיון שלא נתכוין כלל למלאכה.[[5]](#footnote-5)

ממתעסק, שהרי לפי ר' יהודה אינו מתכוין חייב, [ולדעת כמה ראשונים לפי ר' יהודה אינו מתכוין חייב אף בשבת], ואילו מתעסק פטור.[[6]](#footnote-6)

וכבר ביארו בזה דאינו מתכוין לר"ש דשרי לכתחילה הוא בגוונא שיש משמעות **אחרת** למעשה שלו, וכגון הגורר ספסל כיון שאינו מתכוין לחרישה אלא לגרירה, הרי שמעשהו מוגדר כמעשה של גרירה ולא מעשה של חרישה, אבל במתעסק עושה רק פעולה אחת ואין פעולה **אחרת** דנימא שמעשהו מוגדר כאותה הפעולה. עי' מגיני שלמה שבת עה. ועוד.

וכל זה רק לפי ר' שמעון דס"ל דאינו מתכוין מותר לכתחילה, אולם לר' יהודה דמחייב ס"ל שאי אפשר להגדיר את מעשהו כמעשה של גרירה ולא חרישה, ולכן ס"ל דחייב, ועדיפא ממתעסק שלא היה חפץ **בכל** המעשה כלל, דלא נתכוין חתיכה זו כלל, משא"כ בגרירת ספסל, שרצה לעשות את המעשה של גרירת הספסל ורק לא רצה את **התוצאות** של עשיית החריץ, ומתעסק הוא כשלא רצה לעשות את עצם הפעולה כלל.[[7]](#footnote-7)

1. ולכאו' היה מקום לומר דרש"י שם קאי אליבא דשמואל, ולפי רש"י הרי יש בזה פלוגתא מהיכי ילפי' דין מתעסק, וא"כ יתכן דדוקא לשמואל דס"ל שדין מתעסק ילפי' ממלאכת מחשבת א"כ לדידיה יש לפטור רק בחתיכה אחרת, אבל לאביי ורבא דילפי' מ"בה" יתכן דיש לפטור אפילו באותה חתיכה. אולם מלשון רש"י משמע דנקט כן אליבא דכו"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. והראשונים למדו כן מדפירש"י ש"נתכוין להגביה את התלוש" איירינן שנתכוין להגביה סכין וע"י הגבהת הסכין נחתך המחובר, ורש"י פי' כן בשביל לאפוקי דלא איירינן באותה החתיכה. אלא שלפי דבריהם צ"ב אמאי נדחק רש"י שנתכוין להגביה סכין, ולא פירש כפשוטו שנתכוין להגביה חתיכה תלושה והלכה ידו והגביהה חתיכה מחוברת, דלכאו' כך היא פשטות הגמ' "אתכוין להגביה את התלוש וחתך את המחובר". ולכאו' יתכן לומר דרש"י נתקשה מהו החילוק בין נתכוין "להגביה" לבין נתכוין "לחתוך" והרי כיון שנתכוין לדבר שהוא תלוש מה החילוק אם נתכוין להגביהו או לחותכו, ולכן רש"י פירש דנתכוין להגביה איירינן שנתכוין להגביה סכין דלא נתכוין לעסוק כלל בחתיכת המחובר, אבל אם נתכוין להגביה דבר תלוש, הרי זה כמו "נתכוין לחתוך", ותליא בפלוגתת אביי ורבא. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומה שהקשו הראשונים על רש"י מהא דנתכוין לכבות את זה וכיבה את זה דפטור, יישבו האחרונים לפמש"כ רש"י בכריתות יט. דאיכא פלוגתא מהיכי ילפי' פטור מתעסק אם מ"בה" או מ"מלאכת מחשבת", ולפי"ז איכא למימר דנתכוין לכבות את זה וכיבה את זה פטור אתיא כמ"ד דיליף מ"מלאכת מחשבת" ולכן פטור אפילו שנתכוין לאיסור. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויש ברש"י בפסחים שם סתירה נוספת למש"כ בכריתות, כמשנ"ת לעיל \*. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולפ"יז יתכן ליישב מדוע רש"י בדף עה. הביא שהמקור של מתעסק הוא ממלאכת מחשבת, ואילו בדף עב: הביא שהמקור הוא מ"בה", דיתכן לבאר שמתעסק דדף עה. הוא משום שלא נתכוין לעשות את הריגת החלזון אלא לעשות רק את הפעולות שמוציאות את הדם, ובכה"ג איכא למפטר משום מלאכת מחשבת לכו"ע. אמנם אכתי צ"ב קצת, שהרי בדף עב: פירש"י דאירינן שנתכוין להגביה סכין וחתך ירק בהגבהת הסכין, ויתכן לומר שבכה"ג לא חשיב כמעשה בלי כוונה כלל, משום שנתכוין להגביה את הסכין אלא שלא ידע שע"י הגבהתו הוא חותך את הירק. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויש אחרונים דנקטו שאינו מתכוין חמיר ממתעסק משום שבאינו מתכוין הוא יודע שיתכן שיעשה חרישה, משא"כ מתעסק שלא ידע כלל שיתכן שכך יהיה. אלא שלכאו' יש ראיה לא כך מרש"י ועוד ראשונים בדף עה. שפירשו בגמ' שם דהוא מדין מתעסק כפשוטו, ואע"פ ששם יודע שיתכן שהחלזון ימות. [עי' בסי' \*]. [↑](#footnote-ref-6)
7. אלא דלפי"ז בגוונא שעשה מעשה ולא ידע שמעשהו הוא פסיק רישא, אין לפטור מטעם מתעסק, שהרי נתכוין לפעולה ורק לא ידע שיכולה להיות כאן תוצאה שכזו. [וכ"ש היכן שידע שיתכן שכך יהיה ורק לא ידע שזה מוכרח להיות]. ודנו בזה האחרונים, עי' שביתת השבת (כלל ה ) שהביא מקרית מלך רב, וכן מהגרצ"פ פרנק, וע"ע חוט שני (קו"נ מלאכת מחשבת אות י'). [↑](#footnote-ref-7)