997 תוס_ דקי_ד
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] אור ליום ה' ד' מרחשון תשס"ג

**בד' התוס' דקי"ד.**

א] זבחים דקי"ד. תוד"ה וקסבר, וא"ת למ"ד בהוייתן נמי נימא מיגו דנחתא להן קדו"ד נחתא להן קדושת הגוף וכו', וגם אין לפרש וכו' דהא אפי' בטריפה אשכחן דאמרי' מיגו בסוף יש בקרבנות, תמורה די"ז..

והנה מבו' מד' התוס', דהא דס"ל לשמואל בתמורה שם, דמקדיש טריפה חייל עלי' קדושת הגוף, היינו רק מכח דינא דמיגו דנחתא, אך בלא דינא דמיגו דנחתא ודאי לא מצי להקדיש קדושת הגוף.

והנה עיי"ש בתמורה די"ז. בשטמ"ק אות כ"ב, שהביא דיס"ג במילתא דשמואל דסבר דמיגו דנחתא עלי' קדו"ד נחתא עלי' קדוה"ג, ולא גרסי' לה, עכ"ד, ולכאו' נ' דהתוס' שהביאו דאמרי' מיגו בס"פ יש בקרבנות, היינו משום דגרסי הכי בגמ' דטעמא דשמואל הוא משום מיגו דנחתא, אך השטמ"ק שכתב דל"ג לה, כנראה שדעתו דדינא דשמואל ל"ה כלל משום מיגו דנחתא, אלא היינו דס"ל דמצי להקדיש מעיקרא קדוה"ג.

והנה בתוס' נזיר דכ"ו: ד"ה אבל כתבו דלא אמרי' מיגו דנחתא רק בגווני דנהי דלא חזי לקרבן זה מ"מ ראוי לקרבן אחר, אך היכא דלא חזי כלל לא אמרי' מיגו דנחתא, עיי"ש בדבריהם, וראיתי שהוכיחו, דלדעתם ודאי הא דס"ל לשמואל דהמקדיש טריפה קדוש קדוה"ג, ל"ה מכח דינא דמיגו דנחתא, דהרי טריפה לא חזיא לשום קרבן, ובדין דלא נימא בה מיגו דנחתא, וע"כ דהא דס"ל לשמואל דקדוש קדוה"ג היינו משום דמעיקרא מצי להקדיש קדוה"ג, ואי"ז כלל מכח דינא דמיגו דנחתא, וכדעת השטמ"ק הנז'.

אך יש לדחות, דמש"כ תוס' דלא אמרי' מיגו דנחתא היכא דלא חזי כלל לקרבן, היינו רק היכא דמין זה לא חזי כלל לקרבן, אך בטריפה דחשיבא שיש במינה קרבן, שפיר שייך מיגו דנחתא, ונ' שכ"ה מוכרח, דנ' פשוט דכללא דהתוס' ל"ה במסוים בדין מיגו דנחתא.

אלא היינו דכה"ג לא מצי חייל עלי' קדוה"ג אפי' ע"י מיגו דנחתא, וכיון שאמר שמואל דטריפה חייל עלי' קדוה"ג, הרי בע"כ דל"ד טריפה למידי דלא חזיא לקרבן כלל, דאי הוי דמי לזה, הרי שכ"ה דל"ה אמרי' בזה מיגו דנחתא, הרי דכ"ש דל"ה מצי חייל ע"ז הקדש דילי' דקדוה"ג, דהרי אף בגווני דל"מ איהו להקדיש קדוה"ג, מצי' דחייל קדוה"ג מכח דין מיגו דנחתא, והרי דדין מיגו דנחתא עדיף, וא"כ ודאי דבגווני דל"מ חייל קדוה"ג מכח דין מיגו דנחתא, כ"ש דל"מ חייל מכח הקדשו, וז"ב.

והנה לכאו' יש להוכיח כד' תוס' בסוגיין דמה דחייל קדוה"ג בטריפה הוי רק מכח דין מיגו דנחתא, ממש"א בתמורה די"ט:, במפריש נקבה לאשם דתנן דתרעה עד שתסתאב, ופריך ולמה לי תסתאב כיון דלא חזי למילתי' היינו מומא, ומשני אמר ר"י אמר רב היינו טעם דאמרי' מיגו דנחתא לה קדו"ד נחתא נמי קדוה"ג, ע"כ, ומבו' דבלא דין מיגו דנחתא, ל"מ חייל קדוה"ג דאשם על נקבה, כיון דלא חזי למילתי', ונ' דהיינו דל"ש לייחד להקרבה מידי דלא חזי ליקרב, וע"כ ל"מ להקדיש רק קדו"ד, ורק מכח מיגו דנחתא הוא דחיילא קדוה"ג, וע"כ ה"נ במקדיש טריפה, כיון דלא חזיא ליקרב ודאי ל"מ להקדישה קדושת הגוף,[[1]](#footnote-2) ובע"כ דמש"א שמואל דקדושה קדוה"ג הוי זה מדין מיגו דנחתא.

ולדעת השטמ"ק צ"ל בהכרח, דשאני נקבה שאין מין זה ראוי לאשם כלל, וע"כ ל"ש שיחול ע"ז קדוה"ג דאשם מכח הקדשו, אך בטריפה דהוי ממין דקרבן זה, שפיר מצי חייל עלי' קדוה"ג מכח הקדשו, וצ"ע בזה.

ב] והנה בתמורה די"ז. שם, מותיב אדשמואל, מהא דתנן כל הקדשים שנעשו טריפה כו' הא הוו מעיקרא פודין אותן, ומשני דילמא האי תנא סבר כל היכא דלא חזי לגופי' לא נחתא לי' קדוה"ג, ולהלן שם ת"ש ר"א אומר וכו' הא היתה טריפה מעיקרא לא נחתא לה קדוה"ג, אמר לך שמואל דילמא הך תנא נמי סבר כל היכא דלא חזיא לגופי' לא נחתא לה קדוה"ג, ופירש"י קסבר ר"א כל היכא דלא חזיא וכו' ואנא דאמרי כרבנן, והק' הגרע"א שם ז"ל, לא זכיתי להבין היכן מצינו תנא דחולק בזה עד שנאמר דשמואל ס"ל כותי' וכו', עכ"ל.

אמנם לפי המבו' בד' התוס', דהא דס"ל לשמואל דחייל על טריפה קדוה"ג, היינו רק מכח דינא דמיגו דנחתא, הרי יל"פ בפשיטות דזמש"א דהנך תנאי סברי כל היכא דלא חזיא לגופיהו לא נחתא להו קדוה"ג, והיינו דס"ל כר"ש דס"ל בתמורה די"ט: דלא אמרי' מיגו נחתא במידי דלא חזי לגופי', ואשר ע"כ אף במקדיש טריפה ל"מ חייל עלי' קדוה"ג מכח דינא דמיגו דנחתא, אך לדעת רבנן דס"ל דאמרי' מיגו דנחתא אף במידי דלא חזי לגופי', שפיר י"ל דאף בטריפה אמרי' מיגו דנחתא, וז"פ, וע' בס' פירושים וחידושים שפירש כן.

ג] אמנם לכאו' צ"ע ע"ד התוס' דס"ל דדינא דשמואל הוי מכח דין מיגו דנחתא, דהרי מבו' בתוס' תמורה דכ"ו: ד"ה ש"מ, ובשטמ"ק כריתות דכ"ח: בהשמטות מתוס' הרא"ש ותוס' כת"י, דבעופות לא אמרי' כלל מיגו דנחתא, כיון דבהקדו"ד היו הדמים עומדין למזבח, ואי נחתא לי' קדוה"ג שוב אין לו תקנה למזבח, דאין לעוף פדיון, ויש שפירשו כן בד' הירושלמי ספ"ד דשקלים, וכ"נ דעת הרמב"ם ספ"ג ממעילה, ואכמ"ל, וא"כ ה"נ ליכא למימר מיגו דנחתא במקדיש טריפה, דהרי ע"י דנחתא בי' קדוה"ג שוב אין לו תקנה, כיון דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, דהכי ס"ל לשמואל בתמורה שם, וכבר הק' כן האחרונים, ע' או"ש ספ"י משגגות, זרע אברהם סי' ס"ה, מקד"ד קונט' א סוף אות ג, וכעי"ז בס' פירושים וחידושים בהקדמתו בחקירה הב'.

ונ' די"ל בזה, דכל מה דל"מ חייל קדוה"ג מדין מיגו דנחתא, היכא דעי"ז אין לו תקנה, היינו רק בכגון הא דעוף, דכלל ליכא בעוף דינא דפדיון, והכי הוא דין קדושתו דעוף דאין לה פדיון, ואשר ע"כ ל"מ חייל עלי' קדוה"ג דדינה דאין לה פדיון, כיון דמיעקרא מיני' הקדושת דמים שהי' עליו, ומשא"כ בכל מיגו דנחתא, הויא אף הקדוה"ג כעין קדו"ד, כיון שעומד שירעה עד שיסתאב וימכר, וכמו שפירש תוס' הרא"ש שם, אך משא"כ במקדיש טריפה, שפיר חייל עלי' קדוה"ג מדינא דמיגו דנחתא, דהרי קדוה"ג זו הוי דינה דיש לה פדיון, ורק דבפועל ל"מ לפדותה כיון דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, אך זה ל"ה טעם כלל דלא נימא בזה מיגו דנחתא, דרק היכא דדין הקדוה"ג גופי' הוי בסתירה לדינא דהקדו"ד, הוא דאמרי' דלא מצי נחתא עלי' קדוה"ג, ומשא"כ היכא דדינא דהקדוה"ג גופי' ל"ה כלל בסתירה להקדו"ד, שהרי דינו הוא שיש לו פדיון ע"י מום, ואך דלא משכחת בי' פדיון, הרי דשפיר אמרי' בי' מיגו דנחתא, וז"פ.

אמנם כ"ז י"ל, רק אי נימא כפשטות ד' הגמ' במנחות דק"א., דהא דאין לעוף פדיון היינו משום שלא נאמר פדיון אלא בבהמה, ובתו"כ בחוקותי פר' ד', ילפי' לה מקרא דוהעמיד את הבהמה לפני ד', בהמה נפדית ואין העופות וכו' נפדין, וע' רמב"ם פ"ו מאיסו"מ ה"ד, דמייתי לה מקרא אחרינא, ולפ"ז הרי היינו דבעוף ליכא כלל לעיקר דינא דפדיון, וע"כ הוא דל"א בי' מיגו דנחתא, וכמש"נ.

אך במעילה די"ב. אמרי' דבעופות כיון שאין מום פוסל בעופות אין לעופות פדיון, ועיי"ש בתוס' שכתבו דל"ד משום דאין מום פוסל, דהא אפי' מחוסר אבר שפוסל בעופות לי"ב פדיון, כדמשמע במס' מנחות שאין פדיון אלא לבהמה, ועיי"ש בשטמ"ק אות מ' מה שביאר מש"א בגמ' טעמא דאין המום פוסל, אך בד' המפרש שם מ' דמפרש הגמ' כפשוטה, והיינו דהא דאין פדיון לעופות, הוא משום שאין בהן מום, דאין תמות וזכרות בעופות, ומשה"ק התוס' שהרי אפי' מחוסר אבר שפוסל בעופות לי"ב פדיון, י"ל בפשיטות אי נימא דדין מחוסר אבר בעוף ל"ה מדין מום ואכמ"ל, ומש"א במנחות שלא נאמר פדיון אלא בבהמה, היינו מה"ט גופא, דבעוף ל"ש מום, וחזי' שהתוס' לא הביאו מעיקר הגמ' במנחות, אלא ממה שמשמע דאף במחוסר אבר אין פדיון, והרי שיל"פ ד' הגמ' במנחות דהא דאין פדיון הוא משום דלית בהו מום, ואי נימא הכי, הרי דלא שייכי כלל דברינו, שהרי אף הא דאין פדיון לעופות, ל"ה דליכא בי' לעיקר דינא דפדיון, אלא היינו רק דלא משכח"ל פדיון, כיון דלי"ב מום, ודמי לטריפה דל"מ לפדותה משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, וז"פ, ולטעמא דהרמב"ם פ"ו מאיסו"מ שאין להם פדיון משום דין העמדה והערכה, יל"ע אי י"ל כדברינו.

ד] ונ' עוד, דאף אי נימא דהא דס"ל לשמואל דחיילא קדוה"ג על טריפה ל"ה מכח דין מיגו דנחתא, אלא היינו דס"ל דמצי חייל קדוה"ג מכח הקדשו, וכדעת השטמ"ק, אכתי יש לישב קו' הגרע"א הנז' לעיל סק"ב.

דהנה בתוס' דילן כתבו במשה"ק דנימא מיגו דנחתא, דדוחק לומר דרשב"ג סבר לה כר"ש דלי"ל מיגו וכו', ועוד אי כר"ש אפי' סבר במעי אמן קדושים לא חיילא עלי' קדוה"ג, כדמפרש התם ר"ש לטעמי' דאמר כל מידי דלא חזי לגופי' לא נחתא לי' קדוה"ג, עכ"ל, ומבו' בד' התוס' דכ"ה דס"ל לר"ש דלא אמרי' מיגו דנחתא, ה"נ מה"ט בדין דלא יחול קדושה על הולדות שאין ראויין ליקרב, אף למ"ד במעי אמן.

והנה בפירש"י תמורה דכ""ה. פירש דהא דלמ"ד דממעי אמן חיילא קדושה על טומטום ואדרוגינוס, הוא משום דמשעת התחלת יצירה כל פורתא ופורתא קדיש, וכ"ה בתוס' שם דכ"ד:, שנחתא קדושת האם עלייהו משעה שנמצאו ועדין לא היו בעלי מומין, והנה לדבריהם נ' דל"ק כלל קו' התוס', דאף אי מידי דלא חזיא לגופי' לא נחתא בי' קדוה"ג, אך הרי כיון דבמעי אמן הן קדושים נחתא בהו קדוה"ג בזמן שעדין הן ראויין.

ונ' מוכרח מד' התוס', דלעולם אף למ"ד במעי אמן הן קדושין לא חיילא קדושה עלייהו קודם דהוו בעלי מומין, וע' מקד"ד קונט' ג', שכתב כן בדעת הרמב"ם, ומה דחיילא עלייהו קדושת ולדות, ול"ה כלמ"ד בהוייתן הן קדושין דל"מ חיילא עלייהו קדושה, נ' דהוא משום דלמ"ד במעי אמן, הוי חלות הקדושה שעל הולדות אגב אמן, ואי"ז קדושה בפנ"ע על הולדות, וע"כ שפיר מצי חיילא הקדושה אף על פסולין, שו"ר כעי"ז בכ' הגרי"ז תמורה די"א, וזש"כ התוס', דלר"ש דמידי דלא חזי לגופי' לא "נחתא" בי' קדוה"ג, ואף ע"י דין מיגו דנחתא ל"מ נחתא ע"ז קדוה"ג, דלדידי' ה"ז מופקע מקדוה"ג, ול"מ חייל עלי' קדוה"ג אף ע"י מיגו דנחתא, ה"נ ל"מ חייל עלי' קדוה"ג אף אגב אמו. [[2]](#footnote-3)

ונ' להוכיח עוד בדעת התוס' דפליגי ע"ד רש"י ותוס' בתמורה, דהנה כתבו התוס' בסוה"ד, דבדמות יונה או קלוט, כיון דלא שריא באכילה, לא מסתבר דתפשינהו קדושת אמן, אע"ג דבמעי אמן הן קדושין, עכ"ל, והנה אי נימא דהא דחיילא קדושה על טו"א למ"ד במעי אמן, הוא משום דחיילא הקדושה קודם דהוו בעלי מומין, הרי דה"נ בדמות יונה או קלוט הי' בדין שיחול עלייהו קדושת אמן, כיון דהקדושה חלה קודם דהו"ל דמות יונה ודהוי קלוט, אא"כ נימא כמו שהביא בס' מנח"א בשם הגר"מ ז"ל דה"ט דאסורין באכילה הוי גם טעם להפקיע קדושה שכבר חלה, ובע"כ שדעת התוס' דלעולם לא חיילא הקדושה קודם שנפסלו, ומה דלמ"ד במעי אמן הן קדושין חיילא עלייהו קדושה, הוא משום דכיון דאי"ז חלות קדושה בפנ"ע על הולדות, אלא ה"ה קדושין אגב אמן, ע"כ חיילא עלייהו קדושה, ואשר זש"כ התוס' דבדמות יונה או קלוט, לא מסתבר דתפשינהו קדושת אמן, דכיון דלא שריין באכילה, ה"ה מופקעין אף מחלות קדושה זו, וז"ב.

והנה מבו' מד' התוס', דהא דס"ל לר"ש דכל מידי דלא חזיא לגופי' לא נחתא עלי' קדושת הגוף, ל"ה זה הלכה מסוימת בדין מיגו דנחתא, אלא הוי זה כללא דכל מידי דלא חזיא לגופי' ל"מ נחתא לי' כלל קדוה"ג, ואף ע"י מיגו דנחתא ל"מ נחתא לי' קדוה"ג, וה"נ אף ע"י דין ולדות ל"מ נחתא לי' קדוה"ג, והיינו, דטעמא דר"ש דלא אך דל"מ לחול עלייהו קדוה"ג כד אתי' עלה מכח הקדישו, אלא כיון שאינן ראויין ליקרב ל"מ "נחתא" עלייהו קדוה"ג, וע"כ לא חייל עלי' קדוה"ג לא ע"י מיגו דנחתא ולא ע"י דין ולדות.

ולפ"ז הרי י"ל, דאף אי נימא דדינא דשמואל דחיילא קדושה על טריפה ל"ה כלל מכח דין מיגו דנחתא, מ"מ י"ל דמודה שמואל דלדעת ר"ש ל"מ חיילא עלי' קדושה, כיון דלר"ש הרי כללא הוא דל"מ חיילא כלל קדושה על מידי דלא חזי לגופי', וע"כ ודאי דלדידי' ל"מ חיילא קדושה על טריפה, ולפ"ז הרי זהו דאמרי' בגמ' דהני תנאי ס"ל דכל היכא דלא חזיא לגופי' לא נחתא עלי' קדוה"ג, והיינו דס"ל כר"ש דכללא הוא דל"מ חייל קדוה"ג על מידי דלא חזי ליקרב, וע"כ לדידהו ל"ח קדוה"ג על טריפה, אך לדעת רבנן דלא ס"ל להך כללא, וס"ל דמצי חייל קדוה"ג אף על מידי דלא חזיא לגופי', שפיר חייל קדוה"ג על טריפה, ומיושב היטב קו' הגרע"א.

ה] אמנם לכאו' אין לומר כן, דהרי מבו' בברייתא בתמורה שם, דלר"א הגם דס"ל דלא חיילא קדוה"ג על טריפה ועל טומוטוס ואדרוגינוס, מ"מ חיילא עלייהו קדושת ולדות, והיינו משום דממעי אמם הן קדושין, ואי נימא דטעמא דר"א דלא חיילא קדוה"ג עלייהו, הוא משום דס"ל כר"ש דכל מידי דלא חזיא לגופי' לא נחתא עלי' קדוה"ג, א"כ הרי הי' בדין דלא תחול עליו אף קדושת ולדות, וכמש"כ התוס' דלר"ש לא חיילא קדושת ולדות על כל הנך, וכמש"נ הטעם בזה, ובע"כ דהא דס"ל לר"א דלא חיילא קדוה"ג על טומטום ואדרוגינוס וטריפה, אי"ז משום כללא דר"ש, וית' להלן בעז"ה הטעם בזה, וע"כ ס"ל דקדושת ולדות שפיר חיילא עלייהו, ולפ"ז הרי הדרא קו' הגרע"א לדוכתא, דהיכן מצי' תנא דחולק בזה על ר"א, דאין לומר כמש"נ דזה תליא בפלוגתת רבנן ור"ש, דהרי בע"כ דר"א לא ס"ל כר"ש, דאל"כ הרי לא הויא חיילא ע"ז קדושת ולדות וכנ"ל, וצ"ע בזה.

ו] ובאמת שעיקר ד' התוס' בסוגיין צ"ע, דמהו שכתבו דלר"ש דלי"ל מיגו דנחתא משום דכל מידי דלא חזי לגופי' לא נחתא לי' קדוה"ג, אף גם ל"מ חיילא ע"ז קדושת ולדות, והרי חזי' דחלוקין הן זמ"ז, דהרי לדעת ר"א לא חיילא קדוה"ג על טומטום ואדרוגינוס ולא מהני בהו דין מיגו דנחתא, ומ"מ קדושת ולדות שפיר מציא חיילא עלייהו, וא"כ ה"נ נימא לדעת ר"ש, דאף דעל מידי דלא חזיא לגופי' ל"מ חיילא קדוה"ג מדין מיגו דנחתא, מ"מ קדושת ולדות שפיר מצי חיילא ע"ז, וע' בס' עולת שלמה שכבר עמד בזה, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע.

1. והנה כתב הגר"ח בפ"ג מהל' איסו"מ בדעת הרמב"ם, דהא דבע"מ לא חיילא עלי' קדוה"ג היינו משום דין הפדיון, והק' הגר"מ להגר"ח, דלפ"ז בעוף מחוסר אבר דלי"ל פדיון, הי' בדין שיחול עליו קדוה"ג, ובחד זימנא אמר הגר"ח דאה"נ י"ל דחייל ע"ז קדוה"ג, אך בתוס' מנחות ד"ק: הביאו מתוספתא, דכה"ג ל"ח עלי' קדוה"ג, ובזימנא אחרינא אמר הגר"ח, דמחוסר אבר הוי פסול בפנ"ע, וה"ה מפקיע שלא יחול קדוה"ג, ול"ד למום שאינו מפקיע שלא יחול קדוה"ג רק מכח דין הפדיון.

   אך לפי המבו' לכאו' ניחא בפשיטות, דהרי מבו' בגמ' דכל מה שיל"ד דיחול קדוה"ג על מידי דלא חזי, הוי רק מכח דין מיגו דנחתא, וממילא דה"נ מה שהי' חל קדוה"ג על בע"מ אלמלי דין הפדיון, הוי רק מכח דין מיגו דנחתא, והרי לדעת התוס', הא דחייל קדוה"ג על טריפה לדעת שמואל, הוא משום משום מיגו דנחתא, הורי שמואל מדמי טריפה לכל הנך שיש במינן קרבן, וע"כ דגם בהנך מה דחייל קדוה"ג הוא משום מיגו דנחתא, וה"נ בבע"מ הוי כן, ושמעתי עוד להוכיח כן, דהרי בגמ' תמורה הנז' פריך כיון דלא חזי למילתי' היינו מומא, ולכאו' מאי מדמי למום, הרי לפ"ד הגר"ח הא דבמום ל"ח קדוה"ג הוי משום דין הפדיון, ובע"כ דבלא דין מיגו דנחתא ודאי ל"מ חייל קדוה"ג על בע"מ אף בלא דין הפדיון, אך צ"ע בזה לפמש"כ הגר"ח דאין לחלק בין מושם עובר למום קבוע בפסולן, דא"כ אטו נימא דאף במום עובר הא דחייל עלי' קדוה"ג הוי רק משום דין מיגו דנחתא, וגם דהרי הרמב"ם מדמה כל הפסולין לבע"מ עובר, ואי בכל הפסולין בעי' לדין מיגו דנחתא, א"כ אף בבע"מ עובר בעי' לזה, וצ"ע בזה, וע"כ בעופות דל"ש דין מיגו דנחתא, כמבו' בתוס' תמורה דכ"ו: וכ"נ דעת הרמב"ם ספ"ג ממעילה, ונת' ענין זה בסק"ג, הרי ודאי דל"מ חייל קדוה"ג על מחוסר אבר, דהרי בלא דין מיגו דנחתא ל"מ חייל קדוה"ג על מידי דלא חזי למילתי', ומיגו דנחתא לא אמרי' בעופות, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע רב בזה לדעת רש"י ותוס' דתמורה, דהרי בתמורה די"ז. מבו' דלמ"ד במעי אמן הן קדושין חיילא קדושה אף על כלאים, והתם הרי ל"ש כלל הך טעמא, ועמד בזה בכ' הגרי"ז תמורה די"א.

   ואולי י"ל, דהנה בפירש"י תמורה די"ז. ד"ה אלא בולדי קדשים, פי' ז"ל, דהשתא ממילא הן קדושין דעובר ירך אמו הוא, עכ"ל, וצ"ב מהו שהביא רש"י להא דעובר ירך אמו, הרי הטעם שהן קדושין הוא משום דולדות במעי אמן הן קדושין, והך דבמעי אמן הוי אף למ"ד דעובר לאו ירך אמו, ע' חזו"א שהוכיח כן, אך אולי יל"פ שכוונת רש"י, דאף בכלאים דל"מ בי' הא דבמעי אמן הן קדושין, כיון שה"ה פסול מתחילתו, מ"מ כיון דעובר ירך אמו הוא, הוי חד גופא עם אמו, ואין לנו לדון עליו בפנ"ע, וע"כ שפיר מצי חיילא עלי' קדושה אף שה"ה כבר פסול, וצ"ע אם י"ל כן. [↑](#footnote-ref-3)