חבורה קורע מקלקל מלאכה שאצל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק האורג

חבורה קורע מקלקל מלאכה שאצל"ג.

הנה הביאור הלכה בסי' ש"מ ביאר בגדר מלאכת קורע דיסוד דין קורע הוא דין הפרדה בין דברים והטעם דבעינן קורע ע"מ לתפור הוא כדי שלא יהא מקלקל ויסוד לזה הביא מהדין שקורע על מתו וקורע בחמתו חייב. וחזינן מזה דיסוד המחייב הוא עצם הקריעה אלא דבעינן דיהא מתקן ולא מקלקל. ועמד על לשון התוס' עג: דשם נראה מהתוס' דקורע ע"מ לתפור הוא שם המלאכה וכמו שהביא בקוצר שצריך להיות צריך לעצים ואינו מספיק שהוא מתקן את העץ דומיא דקורע ע"מ לתפור. ואם כוונת התוס' שצריך שיהיה מתקן לכאורה זהו דין כללי בכל המלאכות ומה הביאו התוס' מקורע וכן ממוחק וכן מכבשים שסחטן לגופן דהוא פטור. והביאור הלכה כתב דזה לאו דווקא והנה יש לעיין אז מה כל יסוד התוס' שם. ואפשר דהביאור בזה בהבנת הביאור הלכה. הוא דהחידוש של תוס' היה דהגם שהוא מתקן אצל העץ מכל מקום בעינן שיהא מתקן במלאכה עצמה ובעינן שהתיקון יהא בקצירה ולא מספיק שיש תיקון בפעולה של הקצירה אלא שהקצירה עצמה תהיה תיקון. וזה מה שהביאו מקורע ע"מ לתפור ששם הקריעה עצמה היא תיקון ואה"נ אולי יכלו להביא מעוד מלאכות וע"ז כתב הביאור הלכה דזה לאו דווקא. אמנם ההוכחה מכבשים שסחטן למימיהן היא דאע"ג דיש תיקון בגוף הכבשים שהם יבשים מכל מקום המלאכה היא הפרדת המים מהכבשים ובעינן שיהא בהם תיקון ולא מועיל שיש תיקון רק בכבשים. ובאמת זה דוחק מה שכתב הביאור הלכה דמה שהביא מקורע ע"מ לתפור הוא לאו דווקא אלא דבא לומר דבעינן שהתיקון יהיה במלאכה ולא בפעולה. וגם שלשון התוס' דחוק דכתב דלא מיקרי קוצר אלא בהכי ומשמע דעצם השם קוצר מחייב שיהיה על מנת לקצור ולא משום שאם לא כן הוא חשיב מקלקל. וצ"ע. ואם כן הדמיון מקורע ע"מ לתפור הוא גם כן דזה שם המלאכה.

והבאנו דכן הבינו בדברי התוס' רע"א שהקשה עליו מקורע על מתו וכן הבין בדבריו הב"י בסי' שי"ז דביאר שזה הטעם שרש"י פטר בקורע בית הצוואר משום קורע וחייב רק משום מכה בפטיש משום שלא הוי קורע ע"מ לתפור וכן הבין הריטב"א דביאר כנ"ל במכות ג: בפטורא דרש"י. והביאור הלכה תמוה דכתב דהב"י חזר בו בסימן ש"מ והריטב"א היא שיטת יחידאה. דעדיין תיקשי מכל מקום איך יתכן שיתעלמו מעיקר הברייתא דקורע על חמתו ועל מתו חייב.

וביארנו ב' דרכים. דהגם דנאמר דהאב הוא קורע ע"מ לתפור מכל מקום אין המחייב משום שהוא מכין את התפירה וכהבנת רע"א . אלא דהמחייב הוא ההפרדה אלא דמהות המלאכה היא שההפרדה עצמה היא תיקון ובאופן שהיא קלקול חסר בצורת המלאכה דאין זה מצד הפטור של כל המקלקלים פטורים אלא דצורת המלאכה עצמה היא הפרדה של תיקון אמנם באופן שעושה הפרדה של השחתה אין לזה כלל שם מלאכה. וביארנו דזה המכוון בתוס' דכתבו דלגבי דישה אין דרך דישה בכך דהפטור הוא משום שאין זה צורת המלאכה. ולא משום מקלקל. אמנם לפי"ז עדיין צ"ע מדוע לא חייב רש"י בקורע בית הצוואר משום קורע. הרי כאן אין זה קריעה של השחתה. אמנם בדעת התוס' שייך לבאר את עצם הביאור.

עוד דרך ביארנו. לבאר את רש"י דיסוד הדין של קורע הוא שהתיקון צריך להיות בעצם הקריעה וזה הגדר שבאמת האב הוא קורע ע"מ לתפור וכלשונו של התוס' אבל לא בתור מכין התפירה אלא בתור שבעינן שהתיקון יהא בעצם הקריעה שבא נעשית המלאכה. [וזהו הגדר בקוצר וצריך לפירות שאין זה מההלכה הכללית של מתקן אלא במלאכות אלו כך הוא שם המלאכה שהתיקון צריך להיות בעצם המלאכה וכן הוא בסחיטה. וזהו דין מיוחד במלאכות אלו דזה שם המלאכה. אמנם אין זה דווקא ע"מ לתפור אלא שם המלאכה הוא שקורע ע"מ שהתיקון יהא במלאכה עצמה שהיא הקריעה. וכנ"ל בקוצר וכנ"ל בסחיטה.] וממילא יתכן דבקורע בית הצוואר זה נחשב קריעה על מנת לעשות תיקון בבגד ואין זה נחשב כתיקון בקרע ולא שייך לחייב על זה משום קורע. והנה בביצה לב: שמבואר לגבי קורע נייר כדי לאפות בו דג דאינו חייב משום קורע רק מדרבנן כעין מכה בפטיש. כנ"ל שייך לדון דאין זה תיקון בקרע אלא דזהו תיקון בדף הנתלש. אבל אין כאן תיקון בעצם הקרע משא"כ בקורע מחמתו ובקורע על מתו ובקורע ע"מ לתפור שיש תיקון בעצם הקרע. והנה הרמב"ם פסק דקורע בית הצוואר הוא קורע אבל בנייר הסכים דלית ביה קורע ויל"ע מאי שנא. ויתכן דסבר דקורע בית הצוואר כן נקרא תיקון בעצם הקרע. משא"כ בנייר הודה ששם התיקון הוא לא בקריעה אלא רק בנייר שהופרד ממנו.

אמנם לשון הרמב"ם משמע דכל קורע חייב אלא אם כן הוא מקלקל דכתב בקורע להפסיד שפטור מפני שהוא מקלקל ולא משמע כלל שנאמר תנאי של תיקון בגוף הקריעה ויל"ע בזה.

והנה הביאו"ל הביא סברא דרק במקום שיש גם השחתה זהו מקלקל אמנם אם הכל תיקון אין כאן מקלקל ויתכן דזה הסברא ברש"י למה לא חייב בקורע בית הצוואר משום קורע משום שהוא כולו תיקון. ויתכן דהרמב"ם סבר דקורע בית הצוואר במהות שלו הוא השחתה אלא דיש בזה תיקון באופן השימוש אמנם בחותך חתיכת נייר קטן מנייר גדול אינו כלל צורת השחתה. וצ"ע בסברא זו.

והנה אפשר שיש לדון סברא אחרת בהאי ענינא על פי הירושלמי. דהנה הירושלמי פרק כלל גדול ה"ב דן מה ההבדל בין מלאכת מחתך לבין מלאכת קורע דהרי בשניהם הוא קורע. והנה מלאכת מחתך הוזכרה בבבלי אמר רב מנשה האי מאן דסלית סילתי חייב משום מחתך והוא דקפיד המשחתא. והיינו שאין לחיייב משום מחתך אלא אם כן מקפיד על המידה שחתך. ולפי"ז פשוט ההבדל בין קורע לבין מחתך דיסוד מלאכת מחתך הוא היכן שהוא קורע וחותך דבר לפי מידה.

אמנם הירושלמי דן מאי שנא. וכתב שני חילוקים. א. קריעה בבגדים וחיתוך בעורות קריעה בבגדים באמצע חיתוך בעורות מן הצד. ב. כתב הירושלמי דקריעה היא בעורות אילין רככין. וחיתוך בבגדים באילין לבידא דהיינו בדברים קשים. והנה בירושלמי משמע שמחתך אין המכוון לקרוע לפי מידה אלא בסברא השנייה ביאר הירושלמי דמחתך זה בדברים קשים וקורע בדברים רכים. אמנם עדיין יל"ע בסברא הראשונה של הירושלמי מה הוא החילוק בין האמצע לבין הצד. ואפשר שהמכוון בירושלמי הוא דקורע יסוד המלאכה שהיא נעשית בשני חלקי הקרע דומיא דקורע ע"מ לתפור דהקריעה נעשית בשני החלקים שמפרידם זו מזו אמנם מחתך עיקר המלאכה נעשית בדבר אחד כגון שחותך בצד הבגד כדי ליישרו שהמלאכה נעשית בבגד. ואם כן אפשר שזהו המגדיר של קורע ע"מ לתפור דהיינו שהמלאכה נעשית בשני החלקים של הקרע. וממילא שייך להבין שבנייר של אפייה שם המלאכה נעשית בנייר שחותכים אותו מהנייר הגדול אבל אין זה קריעה שנעשית בשני הדברים ואין זה דומה למפריד דפים וכדומה שחייבים עליו משום קורע וממילא פטר הרמב"ם ואפשר שזו סברת התוס' שזה המגדיר את המלאכה. אמנם קורע בית הצוואר כשנדון מדוע רש"י פטר נצטרך להגיע לסברת הביאור הלכה דהוי מתקן. [וכבר קדמני בסברא זו הביאוה"ל סי' ש"מ סי"ג ד"ה אין ורק דהביאור הלכה הקשה ממכבה דחייב הגם שהוא לא תיקון בפתילה ולפי דרכינו יש לדון דגדר זה נאמר דווקא במלאכת קורע ולא בשאר מלאכות.] ורק דבאמת משמע בירושלמי דאין דין מחתך לפי מידה אמנם לכאורה בזה ההלכה כהבבלי דאין מחייב של מחתך רק לפי מידה. והנה ברמב"ם מבואר פ"א הי"ז. דאם חתך שלא לפי מידה. פטור ומשמע שאסור והקשו האחרונים דהרי אין כאן כלל מחתך כיון דהוא לא לפי מידה ומדוע זה אסור. ויש שביארו דלמעשה חותך מידה אלא דאין לו צורך בזה ובזה זה אסור מדרבנן. וממילא נחזור ונדון לגבי נייר טואלט. דהנה זה דומה לנייר המוזכר בביצה לב. דהנה הרמב"ם אסר שם מכה בפטיש מדרבנן ולא משום קורע ומשום מחתך וממילא יש לדון דאם קורע לפי הקוקו האם זה נקרא לפי מידה או דרק חותך כי שם נוח ליחתך אבל אין לו כלל ענין לפי מידה [אמנם במקום הקוקו יתכן דנאסר מדרבנן לפי מה שהבאנו לעיל מהרמב"ם דאם נחתך לפי מידה נאסר מדרבנן אפי' שאין לו צורך בזה.]. והנה עדיין יש לדון דיאסר מדרבנן משום מכה בפטיש אלא דיש לדון דזה שייך לדון במקום שעושה ממנו נייר לצלות עליו ויש בו כעין גמר כלי אמנם כאן שכל השימוש בו הוא רק לספוג בו דבר ולא כעין כלי אין עליו כלל שם מכה בפטיש ויהא מותר. ולמעשה האחרונים הקילו לעשות כלאחר יד דאפילו אם יש בזה איסור דאוריתא. באופן זה אין איסור ובגלל כבוד הבריות דמצינו שהקילו באיסורי דרבנן במקום כבוד הבריות. וכאן באמת יש להקל דיתכן דבאופן זה לא יאסר אפילו מדרבנן וכמבואר. בעז"ה לאחר שנראה את השו"ע והמ"ב בענין קורע נדון בענין פתיחת שקיות בשבת. ובדברי הפר"ח.

הביאור הלכה סי' שי"ד ס"ח ד"ה חותלות כתב דבקורע חבל לא שייך קורע כיוון שלא שייך ע"מ לתפור ומבואר דהגם ששי' המ"ב דלא בעינן ע"מ לתפור מכל מקום לא חייבים רק על דבר ששייך בו תפירה ולא על דבר שלא שייך בו תפירה.

מלאכה שאינה צריכא לגופא. הנה החילוק בין אינו מתכוון למלאכה שאינה צריכא לגופא נראה באופן זה דבאינו מתכוון מהות הדבר שאינו מתכוון לעשיית המלאכה שנובעת כתוצאה מפעילותו כגון שבועל ולא מתכוון להוציא דם או שמעביר ספסל ולא מתכוון לעשות חריץ. והנה פטור של אינו מתכוון ביסודו אינו פטור מהלכות שבת. אלא זהו פטור בכל התורה. דלא חייבים רק אם מתכוונים לתוצאה שיוצאת מפעולתו. אמנם מלאכה שאינה צריכה לגופה הרי הוא מתכוון לעשיית המלאכה אלא שאין לו צורך בה. כגון שחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה הרי הוא מתכוון לחפירת הגומא אלא שאין לו צורך רק בעפר. וזה פטור רק מצד מלאכת מחשבת. והנה בגדרי הפטור של מלאכה שאינה צריכה לגופא פשטות לשון הגמ' בחגיגה דף י דטעם הפטור הוא משום דלא הוי מלאכת מחשבת. ובגדר הפטור. נחלקו הראשונים דדעת רש"י לעיל צג: דגדר הפטור הוא דברצונו לא היתה באה לו המלאכה הזאת ונראה דאפילו אם עכשיו יש לו צורך אבל ברצונו לא באה לו לא נחשב מלאכת מחשבת. והנה לפי"ז נראה דגדר הפטור אינו משום שלא נתכוון למלאכה אלא דחסר בחשיבות המלאכה כל שאין לו צורך בה. ונתחדש דצורך אין המכוון רק דלמעשה יש לו צורך אלא כל מלאכה שאינה מלאכת קיום. וברצונו לא היתה באה לו אינה מלאכה חשובה. ונקראת מלאכה שלא לצורך. וזה הגדרה של חשיבות בעצם. המלאכה. והנה בחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה. יש לעיין מדוע זה נחשב מלאכה שאינה צריכא לגופא. ויתכן דגם רש"י מודה דבאופן שאין לו צורך עכשיו כלל בתוצאה בוודאי נקרא שאין לו צורך ורש"י חידש דבהוצאת המת אפילו שעכשיו יש לו צורך מכל מקום כיוון שברצונו לא היתה באה לו אין למלאכה כזו חשיבות של מלאכת צורך אמנם במקום שאין לו צורך בעצם המלאכה והיא נעשית רק מסיבה אחרת בזה פשיטא שזה נחשב מלאכה שאין לה צורך. התוס' הקשו על דעת רש"י ממפיס מורסא לעשות לה פתח דהוא חייבו וקשה מדוע דהרי הוא מעדיף שלא יהא מורסא. ולא יצטרך לעשות לה פתח. וכן בקורע יריעה שנפל בה דרנא. וכן בתפירת בגד קרוע בכולם הוא מעדיף שהם לא היו קורין. וממילא מדוע זה לא נחשב מלאכה שאינה צריכה לגופא וע"כ צריכים לומר דנכון שהוא מעדיף שהם לא יהיו. אבל עכשיו שהם לפנינו הוא כן רוצה במלאכה. ויש לעיין דגם במת הוא רוצה עכשיו להוציא את המת. ויתכן דהביאור הוא דיש דברים שהם חלק מקיום העולם. והנה נאמר שאדם אינו רוצה להיות רעב. ולהצטרך לבשל אמנם זה לא נקרא ברצונו לא באה לו דזה חלק מעצם החיים בעולם וזה נקרא מלאכה הנצרכת וממילא לתפור דבר שנפל בה דרנא זה נקרא מלאכה הנצרכת דזה חלק מהחיים בעולם וכן לעשות פה לפצע. ורק ענין של מיתה דזה לא מעצם צורת החיים זה נקרא שברצונו לא באה לו או חופר גומא שבאמת אינה צריך לבור אלא לעפר זה נקרא מלאכה שאינה צריכה לגופא. אבל שאר הדברים שבחיים גם אם זה מאורעות שנקודתית הוא מעדיף שלא יהיו כיוון שזה מלאכות מעצם צורת החיים ועצם ההויה זה נקרא מלאכה הצריכה לגופא היכן שיש לו צורך במלאכה.

בפי' ר"ח בסוגייתנו כתוב הגדרה אחרת לפטור מוציא מת כיוון דלא מיכליה ולא. מתהני מיניה . ונראה דאולי שייך לפרש כן את רש"י דבדבר שברצונו לא באה לו זה רק סברא בדבר שאין לו בו הנאה אלא הוא רק עושה סילוק אמנם כל דבר שיש לו בו הנאה. והנה בעושה פתח למכה יש לו בזה הנאה עכשיו אחרי שיש לו מכה וכן תופר יריעה עכשיו יש לו בזה הנאה משא"כ סילוק המת אין זה דבר של הנאה והגם שהוא עושה את זה עכשיו אבל ברצונו לא באה לו. ויתכן דסברא דברצונו לא באה לו שייך לומר רק על סילוק וכגון סילוק מזיקים וכדומה ששיך לדון שחשיב מלאכה שאינה צריכה לגופא משום שברצונו לא באה לו. וזה שני מהלכים בביאור דעת רש"י.

אמנם דעת התוס'. להלן צד. דהכלל של מלאכה הצריכה לגופא יסודו תלוי בתכלית המלאכה כמו שהיא נעשתה במשכן ואם המלאכה לא נעשית לאותה תכלית שהיא נעשתה במשכן הוא פטור עליה. והנה בדעת התוס' בחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה כתבו התוס' דטעם הפטור