שכר בהמה למהלך ב_ ימים וגדל הנהר - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות כלים ובתים

אור ליום ג' י"א מרחשון תשע"א

א] נשאל הרא"ש בכלל צ"ב ס"ג, בראובן שהשכיר בהמתו לשמעון לב' ימים לילך ולחזור וביום ב' בחזרתו גדל הנהר ממי הגשמים עד שהוצרך לעכב יום א', אם חייב ליתן שכירות אותו יום, אם נאמר אנוס הי', או נחלק בין אונסא דשכירות דאיבעי לי' לאיתנויי, או יהא דומה למבטל כיסו של חבירו דאין לו עליו אלא תרעומת, ואם הוא פטור אם המשכיר חייב ליתן לה מזונות אותו יום, והשיב הרא"ש, ז"ל, אם שכר הבהמה לימים ל"ש בי' טענת אונס כ"כ, כי הי' התנאי בכל יום שיעכבנה יתן שכרו, ואם שכרה למקום פלוני ולחזור או שכרה לב' ימים והזכיר המקום שרצה ללכת שם וידעו שהוא מהלך ב' ימים ועכבהו גידול הנהר, אי ל"ה רגיל להתגדל פסידא דבעל בהמה הוא, ואי הוה רגיל דגדל והשוכר הכיר ענין הנהר ולא המשכיר פסידא דשוכר, ואם שניהם ידעו פסידא דבעל בהמה. ומזונות הבהמה והשכירות דין אחד להם, עכ"ל, והובאו ד' הרא"ש בטור סימן ש"י ובשו"ע שם ס"ג.

ב] והנה בטעם מה שחילק הרא"ש בין היכא ששכר הבמהה לימים, להיכא דשרה למקום פלוני או ששכרה לב' ימים והזכיר במקום שרצה ללכת לשם, פירש בביאור הגר"א שם סק"י, ז"ל, ראובן כו', כמ"ש ע"ז א' וא"ר האי כו' ושלים עבידתא כו' ונותן להם כו', ושם ע"ו ב' ל"ק הא דסיירה כו' וכאן כלא סיירה שהרי לא שכר לו למקום ידוע, משא"כ בסיפא ואם שכרה כו' דדמי לסיירה, ודמי למש"ש האי מאן כו' ופסק נהרא כו' וע"ל סי' של"ד ס"א השוכר את כו' וכן בכל אונס כו' ובסי' של"ה ס"א השוכר את כו' ודוקא כו', עכ"ל.

ומבו' בד' הגר"א, דהא דבגווני דסיפא פטור השוכר מלשלם על היום שנתעכב, הוא משום פטורא דאונס, דומיא דהא דבשכר פועל ופסק נהרא פטור, והא דבגוונא דרישא חייב השוכר, הוא משום שלא פירש שהוא שוכרה לילך למקום פלוני, וע"כ דמי להיכא דלא סיירה לארעא מאורתא דהוי פסידא דבעה"ב, ופירש"י והרא"ש דהוא משום דאמרי לי' מי יימר דלדעתא דהאי ארעא אוגרתן, תנה לנו שדה אחרת דחזיא לריפקא, וכ"כ הרמ"א בסימן של"ד ס"ב, ז"ל, י"א הא דאמרינן דאם אירע אונס הוי פסידא דפועלים, היינו ששכרן למלאכה ידועה, אבל אם שכרן סתם יכול לומר תן לי מלאכה אחרת כזו, עכ"ל, וה"נ הכא דכוותה.

אמנם צ"ע בזה, שהרי ל' הרא"ש

ש"כ הרא"ש דאם שכרה למקום פלוני או שכרה לב' ימים והזכיר המקום שרצה ללכת שם וכו' הוי פסידא דבעל בהמה,

והנה לכאו' הי' מקום לפרש עוד בזה, דהא דאם שכרה לב' ימים הוי פסידא דבעל בהמה, אי"ז משום פטורא דאונס, אלא הוא משום דלא נתחייב מעיקרא אלא בשכירות דב' ימים, וע"כ א"צ לשלם על היום הג' שנתעכב, דהוי כמבטל כיסו של חבירו דפטור, וכמו שדן השואל לפטור משום מבטל כיסו של חבירו.

אך באמת אי"ז מתישב, דהאמנם אם הי' האונס ביום הג', שפיר י"ל דא"צ לשלם אלא על ב' הימים הראשונים ששכרה בהם, אך כיון שהי' האונס ביום הב', הרי אי נימא דלי"ב לפטורא דאונס, הי' בדין שיהא חייב לשלם על ג' הימים, דעל ב' ימים הראשונים ששכרה בהם הוא חייב, וכמש"כ הנוב"י?

עי' דרישה סימן שי"א שנקט דמה שפטר הרא"ש הוא מדין אונס, ועיי"ש שכתב דאף שהשו"ע פסק בסימן שי"א בספינה סתם ויין זה שצריך ליתן כל השכר ולא מיפטר מדין אונס, אי"ז סותר לזה, דהתם הוא מטעמא דריב"ן שהמשכיר הפסיד ספינתו.

יל"פ בטעם ד' הרא"ש, שהרי הוא הי' נצרך לילך למקום זה, והוא צריך את הבהמה גם ביום הב' שתעמוד לו כדי להלך עמה ביום הג', וע"כ אם שכרה לימים, דהי' התנאי שיתן שכר על כל יום שנתעכב, ודאי הוא צריך ליתן שכר גם על יום זה, ול"ש בזה טענת אונס, דלא מצי למימר דאדעתא דהכי לא אגרית

במש"כ הרא"ש דידעו שהוא מהלך ב' ימים, עי' נובי"ת חו"מ סימן נ"ז, דקאי גם על גונא ששכרה למקום פלוני, ונ' כונתו, דלכאו' הי' מקום לומר דבזה כלל אין לנו לחייבו יותר, שהרי עדין לא השלים שכירותו, וע"ז פירש הרא"ש דידעו שהוא מהלך ב' ימים, וע"כ בסתמא ל"ה שכירותו אלא לב' ימים.

והא דבשכרו לב' ימים בעינן לזה, נ' דהוא משום דאם לא ידע המשכיר שהוא מהלך ב' ימים, ל"ה לי' לאתנויי, שהי' סבור שבכלל הב' ימים נכלל ג"כ עיכובי הנהרות,

נובי"ת חו"מ סימן נ"ו, דע שבילדותי בלמדי עם תלמידים חושן משפט הוקשה לי זה והייתי רגיל לתרץ שבסי' ש"י באמת אינו חייב לשלם רק יום אחד יותר והיינו יום השלישי והרי באותו יום רכב עליה אבל אם עכבו הנהר ימים הרבה כל אותן הימים שעמדה הבהמה בטלה חוץ משני ימים הראשונים באמת אינו חייב לשלם והוא הדרך הראשון שכתב מעלתו, כן הייתי רגיל לפרש בילדותי ואמנם אח"כ חזרתי ותירצתי דשאני היכא שירד מתחלה בתורת שכירות אף ששכרה רק למקום ההוא מ"מ כל זמן שלא החזירה למרא עדיין היא מושכרת בידו וחייב לשלם שכירותה כיון שהוא ידע מרגילות הנהר היה לו להתנות על זה

שם סימן נ"ז, אשר הקשה אהדדי בחושן משפט סוף סימן ש"ז פסק שאין שבת בבהמה ובסוף סימן ש"י פסק בעכבו הנהר שצריך השוכר לשלם ואמאי והלא אפילו פשע ועכב בהמת חבירו במזיד פטור. לכאורה יפה הקשה אבל באמת אין הכוונה בס"ס ש"י שישלם עבור זה שביטלה, אבל כך הכוונה שאם שכרה למקום פלוני ולחזור או ששכרה לשני ימים והזכיר המקום שהוא רוצה לילך לשם וידוע שהוא מהלך שני ימים וכו', והך וידוע שהוא מהלך שני ימים קאי נמי ארישא ששכרו למקום פלוני וא"כ אמרינן דסתמו כפירושו שלא השכירו רק לשני ימים וביום השני גדל הנהר והוצרך לעמוד כל היום ההוא וביום השלישי חזר וכיון שהשוכר היה יודע דרך הנהר והמשכיר לא ידע שדרך הנהר להתגדל על השוכר היה להודיע וכיון שלא התנה פסידא דידיה הוא ובסוף היום השני כלה השכירות וחייב לשלם כפי השכר שקצב לו וביום השלישי שחזר לדרכו א"כ נשתמש בבהמת חבירו וצריך לשלם שכר יום השלישי שזה אינו שבת רק שכירות שנשתמש בה ובאמת אם היה עיכוב הנהר בסוף יום שני קרוב לביתו והיה עומד כמה ימים לא היה צריך לשלם רק בעד שעה אחרונה שנשתמש לבוא לביתו ולכן לא סתרי דברי הש"ע אהדדי, ותו לא מידי כעת רק חיים ושלום