27. סוגיא דקושר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' בשלח ט' שבט ע"ג

**מלאכת קושר**

**ביאור שיטת הרי"ף והרמב"ם**

א]מבואר בגמ' קי"ב. דאיכא שלש סוגי קשרים אחד אסור מדאוריתא ואחד אסור מדרבנן ואחד מותר ושיטת הרי"ף והרמב"ם דאיסור דאוריתא זה רק אם זה קשר של קימא וגם מעשה אומן וקשר שאסור זה או אם זה קימא אפילו אם זה לא מעשה אומן ודבר זה נלמד ממנעל דרבנן או אם זה מעשה אומן אפילו אם זה לא של קיימא ובפשוטו זה אופן של קשר של החוט שנקשר בזממא ובאיסטרידא ואם זה לא מעשה אומן וזה לא קשר של קימא מותר לכתחילה והנה לא נתפרש ברמב"ם מהו שיעור קשר של קימא ומשמעות הט"ז שזה יותר מיום אחד אמנם כל האחרונים נקטו שזה כשיטת שאר הראשונים וכדלקמן והנה בפשוטו לדעת הרמב"ם אין לנו מקור לאיסור מדרבנן באינו של קימא לעולם אלא זה לשבוע ואינו מעשה אומן וכן נקט בבית מאיר וכן בשער הציון סק"ו ובמ"ב שם וכן בפשוטו מוכח במגן אברהם סקי"ז שכתב שההיתר לדבר מצוה לרמב"ם זה במקום שחייב מעשה אומן ועיין אג"ט כ"ב ג' שהקשה שכמו שלטור הכוונה שזה היה קימא לזמן ה"ה לרמב"ם אלא בהכרח שנקט דלרמב"ם אין איסור כלל אמנם עיין שלטי גבורים וכן בגר"ז ס"ב שנקטו שגם לרמב"ם יש איסור דרבנן בקימא לזמן וכן הוא במאירי ובפשוטו שורש הנידון בקשר של רסן הבהמה האם זה מעשה אומן ולא של קימא או שזה מעשה הדיוט דלשון הגמ' שזה לא של קימא ולשון הר"מ שזה לא מעשה אומן ועיין לח"מ שהפטור של אינו מעשה אומן שזה לא של קיימא

והנה הרמב"ם בה"ג כתב שאסור לקשור דלי בחבל דגרדי ומותר לקשור חבל גרדי בפרה ובאבוס וביאר הטעם כי זה מעשה הדיוט וזה לא של קימא ועיין ראב"ד שהשיג שהרי גם קשירת דלי בגמי זה לא של קימא ולא מעשה הדיוט ובכל אופן אסור ולכן ביאר שכאן הסברא דוודאי לא ישאיר יותר מיום אחד דהפרה תנתק את זה אבל בדלי ישאיר את זה שני ימים עכ"ד ועיין אג"ט סק"ח שביאר שכונת הראב"ד להשיג שכל שזה נשאר שני ימים אסור מדרבנן וצ"ע דהרי בגמ' מפורש שזה גזירה אטו חבל דעלמא אמנם לכאורא כוונת הראב"ד כמו שביאר בקרית מלך רב דגזרו אטו חבל רק בדבר שנשאר יומים אבל דבר שכל אחד מבין שמיד יורידו זה לא דומה לחבל אבל במקום שאין הדרך לעשות בחבל שאין הגזירה אטו חבל מותר אפילו לכמה ימים

והנה צ"ב מהו נחשב מעשה אומן האם סוג קשר שיש בו צורה מיוחדת שרק אומן יודע לעשותו או שהכוונה שזה קשר חזק שאומנים משתמשים אם כאלו קשרים ועיין שלט"ג שכתב שזה קשר שקושרים אותו הדק היטב ולכן דן שאם קושר קשר על גבי קשר בחוזק הוי מעשה אומן וכן הוא לשון הט"ז שזה חזק מאוד וכן הוא לשון הגר"ז שזה קשר חזק ואמיץ כמו קשר שהאומנים עושים בשעת מלאכתן ועיין בה"ל שהקשה הרי הרמב"ם כתב שלא קי"ל כר"מ וא"כ גם קשר שיכול להתירו באחת מידיו חשיב של קימא ולכאורא זה לא קשר חזק וכתב לבאר שחזק פירושו שזה קשר שוודאי לא יפתח מעצמו אלא על ידי מעשה אדם וזה יכול להיות גם בקשר שיכול להתירו באחת מידיו ולפ"ז כתב שהרא"ש שחולק ס"ל שגם קשר שיכול להיות שיפתח לבד אבל כיון שהדרך שזה לא נפתח לבד חשיב קשר של קימא אמנם באמת הרבה ראשונים פסקי כר"מ ולפ"ז יתכן שאדרבא דינו של ר"מ מצד הדין קשר אומן

והנה מבואר בגמ' לקמן שר"י ס"ל שקשר עניבה זה קשר ועיין אגלי טל סכ"ג שכתב שלכאורא צ"ל שעניבה זה מעשה אומן ולפ"ז תמה על הפוסקים שקשר ועניבה על גביו לדידן זה קשר שאינו מעשה אומן הרי מר' יהודה רואים שעניבה זה מעשה אומן ע"ש מה שחידש אמנם הרמב"ן במלחמות בעירובין נקט שר' יהודה וודאי ס"ל שלא צריך מעשה אומן וע"ש שגם קשר רפוי חייב לר"י וא"ש שהכל זה אותו נידון בחוזק הקשר

והנה יש לעיין האם בכלאים גם צריך מעשה אומן ועיין גליון מהרש"א סימן ש' שהביא מתשובת באר עשק שצריך מעשה אומן אמנם וודאי סתימת הפוסקים לא כך והנה אם החיסרון בקשר של קימא שזה חסר בחיבור של הדברים א"כ לכאורא זה שייך גם בכלאים אמנם אם זה רק כדי שיהיה כאן חשיבות לעשיה אבל מצד החיבור לא חסר א"כ וודאי שזה רק סברא מיוחדת לענין שבת והנה בקשר שבזממא מבואר בגמ' שטעם ההיתר כי זה לא של קימא והרמב"ם ביאר שזה לא מעשה אומן וביאר הלח"מ שהדין מעשה אומן שיחשב של קימא ומבואר שזה רק שיחשב יותר חיבור אמנם יתכן שזה רק תנאי ביצירה של שבת ולא בעצם החיבור ועיין שו"ת גינת ודים סימן י"ח שפשיטא ליה שלענין כלאים לא צריך מעשה אומן ועיין לקמן

והנה בגמ' מבואר שרב יהודה שאל את אביי על קשר הסנדל האם מותר בשבת ואביי ענה לו שחייב חטאת ושאל אותו הרי בנו הולך אם זה ומחליף כל יום וענה לו דא"כ מותר וצ"ע אם חיב חטאת א"כ בהכרח שזה קשר של מעשה אומן וא"כ גם אם פותח כל יום זה צריך להיות אסור ובהכרח צ"ל שזה עצמו משתנה שאם לא פותח כל יום א"כ מסתמא עשה קשר מעשה אומן משא"כ אם פותח כל יום מסתמא עושה דבר שזה לא מעשה אומן ואם ההבדל לא בסוג הקשר אלא בחוזק הקשר א"ש יותר וצ"ע

**ביאור שיטת רש"י והרא"ש**

ב]אמנם שיטת רש"י והרא"ש ועוד הרבה ראשונים שאין תנאי של מעשה אומן וכן מדרבנן לא נתחדש איסור של מעשה אומן אלא שהקובע הזמן של הקשר שקשר שעשוי לזמן רב חשיב של קימא ואסור מדאוריתא וקשר שעשוי לזמן בינוי אסור מדרבנן וקשר שעשוי לזמן קצר מותר לכתחילה והנה עיין ב"י שהאריך לדון מהו השיעור דאוריתא, והנה פשטות לשון רש"י וכן הריטב"א שצריך קשר לעולם וכן הכריע הט"ז דאל"כ נתת דבריך לשיעורים וכן נקט במ"ב בהקדמה לסימן שי"ז אמנם הב"י הביא מרבינו ירוחם שהשיעור הוא חצי שנה עוד הביא שיש שדנו שהשיעור הוא שלושים יום וכן משמע קצת בשיטה לר"ן עוד הביא שמהר"י אבוהב הביא מרבינו פרץ ששמונה ימים זה כבר דאוריתא

ובשיעור שאסור מדרבנן עיין ב"י שהאריך וכן הסתפק בזה בשו"ת מהר"ח או"ז סימן רט"ו דמצד אחד במקום שאסור ביאר שזה לשבוע אמנם במקום שמותר ביאר שמתירים כל יום ועיין ב"י שהכריע שכל שזה פחות משבוע מותר ועיין לשון הכלבו שכל שזה יותר מיומו אסור ועיין רבינו ירוחם שכתב שעד שלשה ימים מותר והנה בגמ' לקמן מבואר שאסור לקשור דלי דהדרך לעשות של קימא וכתבו הראשונים שדליים שלנו מותר כי הדרך לפרקם כל פעם ובלשונות הראשונים מבואר שהאיסור דבר שמשאירים לזמן מרובה ועיין בה"ל ס"ד שכתב שמזה משמע שגם יותר מיום אחד מותר ולכן כתב שבשעת הצורך יש להקל אמנם עיין רבינו ירוחם שגם כתב לשון זה אפילו שס"ל שהשיעור שלשה ימים אמנם יתכן שהראשונים המציאות נקטו דממ"נ או שצורת השימוש שמשאירים קבוע או שכל פעם מחברים ומפרקים וצ"ע והנה מבואר ברש"י לקמן קנ"ז: שקשר בגמי זה אינו של קימא כיון שלכשיתיבש זה יתנתק ועיין בית מאיר שהקשה דבפשוטו זה לא ניתק מיד אלא לאחר כמה ימים ועיין מה שכתבנו בזה לקמן דיתכן דקשר שאין לו ענין אלא לזמן מועט ורק שבפועל לא פתחו מיד במקום שזה קשר לא לעולם הוא מותר ועיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן רט"ו שהביא את הגמ' שבתפילין אסור לקשור ור"ת הקשה מזה על רבינו אליהו שאם פותחים כל יום זה אינו של קימא למה שזה יאסר וכתב המהר"ח שהרי לא יפתחו את זה אלא למחרת אלא בהכרח שיום אחד מותר אמנם עיין פמ"ג שגם אם פותח למחרת כל שזה פחות מכ"ד שעות חשיב אותו יום ולפ"ז לכאורא אין להוכיח כלום [ובעיקר מה שנקט שלא התירו שם איסור דרבנן עיין רמב"ן שנקט שהתירו האיסור קושר דרבנן וכן הוכיח האגלי טל לשיטת הרי"ף שיש כאן איסור עשית חפצא של מצוה וכמו אגד של ארבעת המינים דאסור לר"י ועיין ר"ן פ' כל כתבי שהביא הלשון מהירושלמי אין לך שבות שעומד בפני כתבי הקודש]

**בדין קשר שלא ברור הזמן שיעמוד**

ג]והנה יש להסתפק בעושה קשר שיתכן שזה לעולם ויתכן שזה לא לעולם האם כה"ג חשיב קשר של קימא או שלא וכן בדין קשר דרבנן לזמן מה הדין בספק לכמה זמן זה יהיה האם חשיב קשר לזמן בינוני או לא ושורש הספק האם קשר זה סיבה לאיסור רק הכוונה להתיר זה מפקיע את החיבור שבזה או שקשר מצד עצמו אין בו חיבור רק מצד הכוונה להשאירו לעולם ורק כוונה ברורה להשאירו לעולם זה סיבה לאסור והנה ברבינו ירוחם מבואר לענין קשר לעולם שכתב שלפעמים מתירים לאחר חצי שנה ומשמע שאם היו מתירים לפעמים תוך חצי שנה שזה לא היה של קיימא והנה הגמ' ע"ד: בתחילה אומרת שהמקור של קושר מהקלעים והגמ' שואלת שזה אינו של קימא כיון שזה עומד לפירוק ולכאורא לדעת רבינו ירוחם הרי יתכן שיחנו יותר מחצי שנה והוי של קימא ובהכרח שכיון שיש צד שיתירו את זה לא הוי של קימא אמנם עיין אג"ט סימן כ"ב סק"ה שכתב לדחות שבתחילת בנית המשכן עמדו להיכנס בארץ ויתכן שזה וודאי שלא יעמוד חצי שנה [ועיין ריטב"א קי"ב: שביאר בקדירה של בשר שכיון שלא ידוע מה ישאיר לכן זה מותר אלא שהוסיף ועוד שלבסוף יתיר את שניהם ועיין שיטה לר"ן] ועיין גר"ז ס"א שנקט שכל שזה לא וודאי שיפתחו את זה חשיב של קימא וכן משמעות לשון הט"ז סק"א [והעירוני דהגמ' ע"ד: אומרת שצידי חלזון זה קשר של קימא אפילו שהיו מתירים לשנות חוטים ממקום למקום ומשמע שזה היה דבר מצוי אמנם יתכן שזה לא מגדיר דהדבר מצד עצמו עומד לפתיחה וכבה"ל שחולק על הט"ז]

והנה לענין קשר דרבנן עיין רבינו ירוחם הובא בב"י שביאר לענין קדירה של בשר שאפילו שלפעמים לא פותחים הפתח הגדול אבל כיון שוודאי יפתחו אותו זה מותר ומבואר בדבריו א. שאם היה צד שלא יפתחו לעולם זה וודאי אסור מדרבנן [וכדלקמן מהיראים] ב. שכיון שזה וודאי לא יהיה לעולם אפילו שיתכן שזה יהיה לשבוע בכל אופן אין בזה איסור דרבנן אמנם משמעות לשונו שהדרך שפותחים בכל יום ומצד שיש צד שזה יהיה לשבוע זה לא סיבה לאסור ורק ביש צד שזה יהיה לעולם זה סיבה לאסור והנה בספר התרומה ביאר שמנעל דרבנן שאסור שלא היו מורידים מנעליהם אלא משבת לשבת והקשה הט"ז א"כ איך הורידו אותם בשבת דהרי יש כאן קשר לשבוע ותירץ הט"ז שכיון שלפעמים הורידו את זה משך השבוע ולא הוי וודאי לשבוע אלא יתכן שיורידו באותו יום לכן אין בזה איסור וכן פסק הט"ז ומבואר מדבריהם שאפילו שלענין קשר דאוריתא נקטו שאסור אפילו שיש צד שזה לעולם אבל לענין דרבנן אינו כן ועיין רש"י לענין קיטרא דקטרא בזממא שכתב שלפעמים משאירים את זה שבוע ומשמע שלפעמים זה גם פחות משבוע ובכל אופן זה אסור וכן בד"ה בדרבנן כתב שלפעמים משאירים הקשר ומשמע שלפעמים פותחים ובכל אופן זה אסור [**ניסן ע"ד:** אמנם צ"ע דהט"ז והגר"ז סתרו משנתם דלגבי בגד שמגיע מהכובס לא כתבו להתיר מצד שיש צד שזה יפתח באותו יום ושמעתי לדון וכן מדויק בלשון הגר"ז שרק בדבר שדרך בני אדם לעשותו ליום ואצלו זה ספק מותר ולפ"ז אין קושיא גם מרש"י ועיין בזה והסברא מאוד מסתברת]

והנה עיין יראים שביאר הדין של קשר שאסור דרבנן שזה דבר שאינו לעולם אבל לפעמים משאירים אותו ומשמע שאין בזה איסור דאוריתא ורק שמדרבנן אסור ויתכן שטעם האיסור שמא מראש יעשה את זה לעולם עוד יתכן שמדרבנן זה נראה כמו שזה של קיימא והנה לדידן אין מקור לאיסור זה אמנם הפוסקים כולם הביאו את זה ועיין גר"ז ס"י שהביא לזה מקור מהגמ' שדנה שמדרבנן אסור לקשור חבל בפרה ובאבוס והרי מפורש בתוס' שזה מדרבנן מצד שהדרך לא להשאירו לעולם ורק שיש כאן חשש שלפעמים משאירו וכה"ג זה אסור מדרבנן וכן בפשוטו כל הס"ד בגמ' שישאיר הרי וודאי שדרך שימושו זה לא כך ורק כיון שיש כזה אפשרות לכן מדרבנן זה צריך להאסר אמנם יתכן שרק כאן זה לא איסור דאוריתא דבפשוטו זה עומד להיפתח ולא להיות לעולם אבל במקום שהדבר שקול כה"ג יתכן שהוי איסור דאוריתא

והנה צ"ב טעמו של הגר"ז שלענין דאוריתא נקט שכל שבפשוטו זה לא יפתח חשיב של קימא ולענין הדין קשר דרבנן נקט שכל שיש צד שזה יפתח אין בזה איסור וכן משמעות הט"ז ועיין אגלי טל סימן כ"ב סק"י שכבר תמה בזה

**בביאור הדין דצריך קשר של קימא וביסוד מלאכת קושר**

ד]והנה בעיקר הא דמבואר כאן במלאכת קושר שכל שזה לזמן אין בזה איסור צ"ב טעמא דמילתא הרי נעשה כאן קשר ומה איכפת לן שעומד להתרה ומה זה שונה מכל המלאכות שלא מצאנו כזה הגבלה שאם עומד לפרק מה שעשה שזה לא מלאכה ועיין נשמת אדם כלל כ"ד במלאכת צובע שכתב שיסוד החיסרון שזה אין מלאכתו מתקימת דהינו שכאן התוכנית שזה יפתח נכנס לעצם הפעולה וחשיב שזה כאילו דבר שעומד להתפרק מעצמו ולפ"ז הוי חיסרון מיוחד מצד הדין מלאכתו מתקיימת של שבת אמנם הדבר מחודש א. שלמה כאן המחשבה לפרק נכנס בעצם היצירה [וצ"ל שכיון שקשר זה סוג חיבור ששוברו בצידו ובזה הוא חלוק מתופר ממילא התכנית איך להשתמש בו נכנס לעצם היצירה ועדין צ"ב] ב.עיין אג"ט כ"ז ג' שהוכיח מהא דלא מצאנו איסור דרבנן והרי בכל אינו מתקיים אסור מדרבנן אפילו אם זה ליומו ג. ע"ש שהקשה עוד דהמ"מ פ"י ה"ד כתב שגמי שעומד להתייבש ולהתנתק לא חסר בדין קשר של קימא ואם כל החיסרון מצד שזה אינו של קימא א"כ מתי שמצד עצמו זה עומד להתנתק אין לך לאו בר קימא יותר מזה ואדרבא התחדש שמחשבת האדם זה כמו שהדבר מצד עצמו ד.עוד קשה דהרי כתב הרשב"א קט"ו. לענין כותב שדבר שדרך עשיתו לקצת זמן זה מספיק וכן משמע מדין מפיס מורסא ובישול בלח שכל דבר נקבע לפי ענינו וא"כ הרי וודאי שיש שימוש בקשר לזמן ואדרבא כך דרכו ומצד גדרי אינו מתקיים לכאורא זה לא סיבה שלא יחשב מלאכה ה. שיטת הראבי"ה סימן ר"ו שגם לענין כלאים אין איסור אלא בקשר של קימא כמו בשבת ואם זה סברא מיוחדת מצד הדין מלאכת מחשבת שצריך דבר המתקיים א"כ מה זה קשור לכלאים ומבואר מכל זה שיש כאן סברא מיוחדת במלאכת קושר שצריך שיהיה לקימא

והנה בפשוטו יסוד מלאכת קושר זה חיבור של שני דברים שנעשה דרך מעשה קשירה ולפ"ז יתכן שהיצירה כאן זה לא סתם שיש שני דברים שהיו שנים ועכשיו יש בהם מעשה חיבור אלא שזה נהפך לדבר אחד על ידי הקשר ובזה נתחדש שהחיבור של קשר אין בכוחו להפוך דבר שיחשב חפצא אחד אלא עד כמה שזה נעשה לעולם אבל אם זה רק לזמן דנים שזה נשאר שני דברים שנמצאים ביחד ועיין נגעים פ"י דחיבור חוטים דרך קשר זה סיבה שאם יש נגע באחד חשיב שיש נגע בהכל וזה וודאי רק בקשר של קימא דהינו שקשר זה עושה לחפצא אחד וכן עיין מ"ב סי"ב סקי"ז לענין חיבור חוטים לציצית שעל ידי קשר נחשב שזה חוט אחד ומאידך מבואר סימן כ"ג סק"ד שקשירה של החוטים אחד לשני לזמן זה נשאר חוטים נפרדים ומקיים מצות ציצית ומבואר כנ"ל שכל שזה לא של קיימא זה לא נהפך לחפצא אחד ובזה א"ש הדמיון לכלאים ששם גם כל האיסור מה שזה נהיה בגד אחד שהוא מכלאים וזה רק בקשר של קימא

אמנם היה מקום לומר שיסוד המלאכה לא מה שזה נהפך לדבר אחד אלא מה שלוקח שני דברים ועושה שהם יהיו יחד אפילו שזה לא דבר אחד ודבר זה נעשה גם באינו של קימא אלא שכיון שאין כאן שינוי בעצם החפצא אין לזה חשיבות של יצירה רק עד כמה שזה דבר שנעשה לקביעות ולא אם זה נעשה לזמן דהינו שהיצירה של קושר אין לה חשיבות מלאכה אלא מצד דעת האדם ולכן כל שבדעתו לא עשה את זה להרבה זמן אין לזה חשיבות מלאכה ויתכן שזה לא דוקא תלוי בדעתו אלא מצד עצם החפצא וכמו שהאריך הבה"ל אלא שלפ"ז בכלאים וודאי שאין דין של קיימא דשם לא צריך שיהיה לזה חשיבות והנה גם במתיר כל האיסור זה מקשר של קימא ולדרך הראשונה א"ש דרק מחיבור אסור להתיר אמנם לנ"ל צ"ל שאין חשיבות של התרה רק מדבר שהיה לו חשיבות של קשירה וצ"ב

והנה עיין שו"ע ס"ג שקשר שקשר הכובס מותר לפותחו ובגר"ז וחיי אדם נקטו שזה רק בעשוי לפתוח ליומו אמנם המ"ב הביא מהלבוש שזה גם בעשוי לעמוד עד שיגיע לבית בעל הבית ואז לא יהיה ענין שזה ישאר עוד קשור ועיין קו"א למהריל"ד סימן ה' סקל"ה שכתב לחדש שאם אדם עושה קשר שצריך אותו רק לזמן קצר רק שאחרי זה אין לו ענין לפותחו לא חשיב קשר של קימא וביאר שהכובס אין לו ענין לקשור אלא לזמן הכביסה ואחרי זה הוא משאיר סגור ואין לו בזה ענין וכה"ג לא חשיב קשר של קימא והנה לכאורא כל זה שייך אם הדין קימא הוא מצד החשיבות של היצירה א"כ כאן שאין לו ענין אלא לזמן קצר אין לזה חשיבות של קשירה אמנם אם נימא שזה רק סברא לענין האם זה נחשב חיבור א"כ לכאורא וודאי דמה שדעתו לשימוש זמני אבל כיון שלמעשה לא יפתח את זה אין סיבה שזה לא יחשב חיבור והנה בפשוטו יש כמה ראיות שלא כדבריו א. הגרשז"א הוכיח מהדין קשר של לולב שהרי לא צריך את זה אלא לסוכות ובכל אופן מבואר שזה איסור דאוריתא ב. הארחות שבת הוכיח מהגמ' של קשירת נימא שזה מלאכה והרי לאחר שבת וודאי יזרוק החוט הקרוע שקשר באמצע ויחליפו באחר וא"כ אין לו ענין בקשר אלא לשבת [אמנם הרמב"ם העתיק המשנה מצד שזה קשר שאינושל קימא ועיין או"ש וצ"ע ועיין שם בפירוש רבינו יונתן] ג.עיין מהר"ח או"ז סימן רט"ו דבעושה קשר של תפילין להכניסם לרבינו אליהו שכל יום צריך להתיר בכל אופן יש כאן צד דאוריתא כיון שאולי הבעלים לא יבאו והרי אין לו ענין אלא לקשר להכניסם ואחרי זה לא ישתמש בזה כלל ובכל אופן נקט שחשיב קשר של קימא

והנה אם נימא כצד הראשון דיסוד החיסרון כיון שהמלאכה זה מה שזה נהפך לדבר אחד וכל שזה לא של קימא זה נשאר שני דברים יש לחקור בדין דרבנן שאסור אפילו לקצת זמן האם שם זה אותו גדר דמדרבנן לשבוע או ליותר מיום חשיב כמו חיבור או דמדרבנן וודאי לא חשיב חיבור שכיון שדעתו לפתוח ממילא קשר זה לא חיבור רק אסרו את עצם מציאות איגוד הדברים רק שאין לזה חשיבות של איגוד אלא אם זה לזמן חשוב ולא אם זה לפחות מיום אחד והנה אם נימא כנ"ל יש לבאר החילוק של הגר"ז בין דין קשר של קימא דמה שיש צד שיפתח זה לא מחסר לבין קשר שאינו של קימא דבמקום שהנידון שחסר בחיבור בזה רק מה שוודאי לא יפתח זה מחסר בחיבור ואם בסתמא לא יפתח זה לא מחסר אלא דנים שזה אחד ואולי יקרה שינוי משא"כ כשהנידון שצריך שזה יהיה פעולה חשובה בזה רק בוודאי נעשה לזמן יש לזה חשיבות של יצירה

ולפ"ז לענין נידון המהריל"ד יתכן שאפילו שלענין הדאוריתא חזינן שלא משנה לכמה זמן מתכונן להשתמש דכל דלמעשה לא מתכונן לפתוח יש כאן חיבור אבל במקום שזה וודאי עומד להיפתח כה"ג וודאי אין כאן חיבור ורק השיעור זמן שיחשב יצירה חשובה וכה"ג כל שאין לו ענין אלא לרגע או פחות מיום אין לזה חשיבות של יצירה ולפ"ז יתכן שזה באמת הנידון בלבוש ששם הרי זה ודאי עומד להיפתח רק שזה לאחר הזמן שמדרבנן זה סיבה לאסור ובזה צדקו דברי המהריל"ד

והנה לענין קשרו המקידה בגמי ביאר רש"י שזה מאכל בהמה ועומד להתנתק כשיתיבש והקשה הבית מאיר שמסתמא זה לא יתנתק באותו יום ורצה להוכיח ששיטת רש"י שזה תלוי בשבוע אמנם לנ"ל א"ש דשם הרי לא היה לו ענין שזה יהיה קשור רק לרגע למדוד האם יש טפח רק שלמעשה לא עמד לפותחו ובזה עד כמה שזה היה לקימא זה סיבה לאסור אבל עד כמה שזה רק לזמן בינוני בזה אין סיבה לאסור וכנ"ל

[עיין במ"ב שהביא מהכלבו שאבנט שמתירים כשהמכנסים בלים חשיב קשר של קימא ולכאורא הביאור כנ"ל שכיון שיסוד מלאכת קושר זה החיבור שבדבר א"כ דבר שרק לכשיתבלה ויחשב לא קיים יתירו אותו זה לא סברא שזה יחסר בחיבור אמנם גם אם זה סברא בחשיבות של הדבר יש לקים דין הנ"ל]

**בהיתר כיסוי הכלים בקושר**

ה]והנה בספר התרומה ביאר מנעל דרבנן שהם מורידים את זה מערב שבת לשבת ועיין ט"ז שהקשה למה שלא יאסר מדרבנן ולכאורא היה מקום לדון שכאן יש ההיתר של כיסוי הכלים שכיון שהשימוש של הדבר מחייב לפותחו כשהולך לישון א"כ אין כאן חיבור ומבואר בדברי הט"ז דאין כאן היתר זה ועיין רש"י ביצה ל"א: לענין חותמות שבקרקע שכתב שמותר להתיר כי זה אינו של קימא דכל יום מתירים ומבואר שמצד שזה כיסוי הכלים זה לא סיבה להתיר וכן מוכח מהמהר"ח או"ז ששאל על ר"ת שאולי הבעלים לא יבאו אלא לאחר זמן והרי לרבינו אליהו שהשימוש של התפילין מחייב את פתיחתו הוי ככיסוי הכלים וכן מוכח מהאחרונים שדנו שבקשר של כובס יש האיסור של שבוע והרי שם הבגד מחיב את פתיחתו לצורך השימוש וצ"ב טעמא דמילתא

ויתכן שחלוק בונה שיסודו שזה יהפך לכלי אחד ולא סתם חיבור וכאן הנידון שזה יהפך לחפצא אחד אמנם אם נימא שכאן המלאכה זה לא מה שזה נהפך לאחד אלא עצם החיבור שבינהם א"כ ודאי שיש כאן חיבור ובזה לא יעזור הסברא של כיסוי הכלים שזה חיסרון שזה לא נהפך לאחד אמנם לנ"ל שגדר קושר שזה נהפך לדבר אחד וכל זה בדאוריתא א"כ יתכן שלגבי האיסור דרבנן הרי אין האיסור מצד החיבור אלא עצם זה שהם מאוגדים ובזה לא שייך ההיתר של כיסוי הכלים ונפק"מ דלענין יותר מחצי שנה גם לרבינו ירוחם יתכן שזה לא יחשב קשר דאוריתא [אמנם מהמהר"ח או"ז לא משמע כן]

**האם בכלאים צריך קשר של קימא**

ו]והנה לענין כלאים קשר זה גם חשיב יחדיו ויש לדון האם צריך של קימא ומצאנו דנחלקו בזה הראשונים דבשיבולי הלקט ח"ב הלכות כלאים הובא תשובה מר"ת שוודאי שגם בדעתו לפתוח הוי חיבור וכן משמע בריטב"א בשטמ"ק ביצה ט"ו. וכן הובא ברבי"ה סימן קצ"ג תשובה מר"ת אמנם הראבי"ה סימן ר"ו וכן הביא בגליון מהרש"א סימן ש' מתשובות באר עשק וכן נקט בב"ח סימן ש' ס"ד שצריך קשר של קימא מצד הזמן ולא רק מצד צורת הקשר כמו בשבת והנה לכאורא אם כל הדין של קיימא זה מצד חשיבות היצירה א"כ בכלאים זה לא שייך אמנם אם נימא שזה סברא שלא חשיב חיבור ללא זה א"כ לכאורא גם בכלאים שיסודו חיבור צריך שיהיה דוקא קשר של קימא אמנם יתכן שגם לא של קימא זה קצת חיבור רק זה לא חיבור גמור ולענין כלאים זה מספיק ויתכן עוד שלענין כלאים אין דין שזה יהפך לדבר אחד כמו בטומאת כלים ובנגעים אלא שכל שזה מחובר יחד יש בזה איסור ולמעשה זה מחובר יחד וצ"ע בזה

והנה בעיקר מלאכת קושר יש לעיין האם המלאכה זה יצירת הקשר או חיבור שני דברים והנה לנ"ל שכל החיסרון בקשר שאינו של קימא שחסר בחיבור של הדברים א"כ כל זה שייך כי המלאכה זה החיבור ולא אם זה סתם עשית קשר וכן מוכח מהרמב"ם פ"י ה"ח שכתב שהפותל פתילים חייב משום קושר והרי כאן לכאורא זה תולדה מצד החיבור שבדבר אבל אין כאן מעשה קשר וכן יש להוכיח מהמג"א שכתב שבנתקשרו המשיחות אם זה היה קשר שאינו של קימא מותר לנתק ואם זה היה לשבוע אסור לנתק ועיין חזו"א שתמה למה שיאסר לנתק כל שזה דרך קלקול ובפשוטו משמע שיש בזה איסור מתיר כיון שמבטל את חיבור הקשר שנעשה כאן ויתכן שזה רק בקורע סמוך לקשר שאז זה מתיחס למקום הקשר וצ"ע בזה והנה מבואר ביראים שאסור קשר בסוף החוט ועיין מרכבת המשנה שהעיר שאין כאן חיבור כי זה כבר מחובר ויש שרצו לומר שזה דוקא בחוט שעשוי מהרבה נימין שיש כאן חיבור לנימין אמנם לכאורא זה כבר מחובר ועיין אג"ט כ"ד סק"ב בסופו שהעמיד דוקא שעל ידי הקשר זה גורם ששני דברים יתפסו ע"ש וכל זה דוחק ובפשוטו צ"ל שיש כאן חיבור של שני חלקי החוט כמו במחבר חוט משני הצדדים אמנם בהגהות מרדכי כתב שכיון שרחמנא אחשביה לקשר לגבי תפילין ממילא גם לגבי שבת חייב ובפשוטו בתפילין אין דין חיבור אלא רק מעשה קשר ובזה אין חיסרון של אינו של קימא וא"כ לא שיך לומר דרחמנא אחשביה וצ"ע ויתכן לדחוק דקשר שאין בכוחו כרגע לחבר חסר גם בחשיבות הקשר