צונן בצונן והדחה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כל הבשר / בשר בחלב

חולין קז: צונן בצונן והדחה

א. צונן בצונן הדחה בעי, ונפסק בשו"ע רסי' צא, ובש"ך סק"א דה"מ בלח אבל ביבש לא.

ובשו"ע שם סעיף ה' מבואר דאף ביבש בעי הדחה, וכתבו רעק"א ופמ"ג דשא"ה שהוא מלוח, ותמה ע"ז בפמ"ג מה טעם אית ביה והא ע"כ לא הגיע לדרגה שאינו נאכל מחמת מלחו דא"כ תיבעי קליפה וא"כ מ"ט יאסר בצונן?

וכתב בפר"ת ויד יהודה דגרגרי המלח נדבקים על החתיכה השניה ולכך בעי הדחה.

עי' בחוו"ד מש"כ לדון אם דין הדחה הוא חומרא לחוד או דבאמת בולע משהו עיי"ש שתלה בפלוגתת הפוסקים סי' תסז אם יש בליעה בצונן ולא עיינתי.

ודע דמצאנו אופן אחד שיש בליעה בצונן, עי' בט"ז צג-ב דכלי חרס חדש [שלא נשתמשו בו ג"פ] בולע בצונן וכ"כ בפמ"ג קה-א (ד"ה ואם בכלי), ויל"ע לענין כוסות פלסטיק שמחמירים בהם כדין כ"ח לענין הגעלה אם צריך להחמיר גם בזה.

ב. קיב. ההוא בר גוזלא דנפל לכמכא וכו' שרייה, מבואר דהיכא שא"י להדיח את הכמכא הותר כולו, וכן מבואר ברשב"א בתוה"ב בית ד' סוף שער א'.

והנה בט"ז סק"א העיר למה אסרו לצרור בשר וגבינה יחד הרי כל היכא דבדיעבד שרי לא גזרו מלכתחילה, מבואר דעתו דבדיעבד מותר גם בלא הדחה.

ומבואר בדבריו מקורו מהא דקי"ל צא-ד דע"י אדמיקר ליה בלע נאסר כד"ק אבל היכא דא"א בקליפה לא נאסר, והוא דעת ר"ת בתוס' פסחים עו., שהחלב מותר ולא נאסר כד"ק כיון דא"א בקליפה, ולמד מזה הרמ"א שם דאף הבשר שבלע קליפה ונאסר אם נתבשל אח"כ בענין שא"א בקליפה שרי.

אבל כבר כתב ביד אפרים דלא קרב זה אל זה, דהתם דוקא בחלב שנבלל בכולו אמרינן דמסתמא אית ביה שיעור לבטל את הבליעה אבל אינו משום דבדיעבד אין בו איסור כלל, וכן מה שהתיר הרמ"א בבשר כתב שם הש"ך דדוקא בכה"ג שנבלע בכולו, מיהו בט"ז שם כנראה לא ניח"ל בזה, עיי"ש ולשיטתו שפיר הוכיח מד' הרמ"א, ונתבאר במקו"א.

וע"ע בט"ז סק"ב הביא מיש"ש שלא יפה עושין לתת מי מלח בכלי עכו"ם שהרי בעי הדחה, והבינו אחרונים כוונתו דאף בדיעבד נאסרו המי מלח כיון שא"י להדיח [ואינו מוכרח כ"כ בכוונתו].

והוסיף בפמ"ג שם דס"ל להט"ז ויש"ש כדעת הריב"א בתוס' פסחים עו. דכל שנאסר כד"ק הרי החלב אסור ואין להתיר ע"י שנבלל בכולו.

אבל העיר ע"ז בהג' רעק"א דברשב"א בתוה"ב מבואר להדיא דהיכא שא"י להדיח שרי בדיעבד וכהא דבר גוזלא שנפל לכמכא.

ובחוו"ד סק"ג כתב כוונת הט"ז דאיירי במבטל במזיד ומשום אין מבטלין איסור לכתחילה אתא עלה, ועיין בהג' אמ"ב שהעיר ע"ז שהרי אינו מתכוין לבטלו.

ובבדה"ש סק"ו כתב דע"כ אף אם נתערב בחלב אסור והוכיח כן מתוה"ב הקצר להרשב"א שם שאם לא הדיח ואכלו עבר באיסור, מבואר דאף בדיעבד אסור, ולדידי לאו קו' הוא וכש"כ לעיל מד' היד אפרים דוודאי אסור ורק אם נתערב בלח בכולו אי"צ הדחה בכה"ג, וכמבואר ברשב"א עצמו בבר גוזלא דנפל לכמכא, ופשוט.

ג. כתב באו"ה ל-ד דבשר ששרוי בחלב ולא עבר שיעור כבישה צריך שישים בחלב כנגד הבשר שנמצא בחלב [אלא שאי"צ כנגד כל הבשר רק כנגד מה ששרוי בחלב שאינו בולע מכולו].

וכתב במנ"י כב-טו שלמדנו מזה דאף דצונן בצונן סגי בהדחה ואם נתבשל אח"כ וא"א להדיחו שרי, ה"מ בגוש עם גוש, אבל גוש בצלול שפיר בולע, אלא שמהיבש יוצא ע"י הדחה גם בזה אבל הלח אסור אף בדיעבד כיון שלא שייך בו הדחה ואין להתיר אלא ע"י שישים, והו"ד בהג' רעק"א צא-ד [וצ"ע מההוא בר גוזלא שהתירו הכותח אף שהוא צלול].

ובפמ"ג מ"ז קה-ב חלק ע"ז לדינא דוודאי כל שלא נשתהה שיעור כבישה אינו בולע כלל וא"כ בדיעבד אינו נאסר, ועיין יד יהודה עב-יא שכתב לבאר ד' או"ה באופ"א מהבנת המנ"י.

בש"ך צא-י הביא ד' או"ה ל-י שכל הדין דסגי בהדחה הוא דוקא גבי בשר וחלב שנגעו זב"ז אבל באיסור שנגע בהיתר [והאחד מהם לח] הרי וודאי בולע קליפה וצריך לקלוף, ובש"ך הכריע להתיר בהדחה.

[ועיי"ש בהגה"ה שכתב דבסמ"ג משמע דאף בשר וחלב צריך קליפה כיון שהוא לח וודאי בלע קליפה ולא התירו בהדחה אלא בגבינה שאינו צלול].

ביאור ד' האו"ה כתבו הב"ח סי' צא ופמ"ג דשאני בב"ח דדרך בישול אסרה תורה וצונן בצונן אין בו איסור תורה הקילו בהדחה.

ובבדה"ש פז-י בביאורים כתב באופ"א דבאמת מבליע טעם קלוש עד קליפה, אלא דדמי לנ"ט בר נ"ט דטעם קלוש לא חל בו דין בב"ח אבל באיסור ממש לא מהני מה שנקלש הטעם ואוסר.

ובשו"ע קה-א מבואר דכבוש בחומץ וציר אף שלא שהה כדי כבישה מ"מ נאסר לכה"פ כד"ק, ותמה ע"ז בפר"ח מ"ש ממליח דקי"ל צא-ה שאינו אוסר בלא שיעור זמן?

וכתב בפמ"ג שפ"ד קה-ב דבאמת בלא שיעור כבישה לאו כבוש מיקרי אלא דבזה מודינן לדינא לד' האו"ה דע"י שהוא כבוש בחומץ וציר הרי אף בפחות משיעור כבישה נאסר מכח הצלול וקליפה בעי [ולפי"ז היה נראה דגבי בב"ח לא אמרינן כן כמבואר באו"ה, וא"כ בפשיטות א"ש קו' הפר"ח דשאני בסי' צא לענין בב"ח יש להתיר אף בכה"ג בכבוש וציר].

**ד. נגע פת בבשר-**

בדרכ"ת צא-יב הביא מהפמ"ג שפ"ד צא-ד שאם נגע בשר בלחם אין לו תקנה אף לאוכלו בפנ"ע כדין הלש עיסה בחלב, אבל הביא מיד יהודה וערוגות הבושם שאם הוא פת מועטת מותר לייחדו לבשר כדין דבר מועט אבל בפת מרובה יש ליזהר בזה.

ובבדה"ש צא-יז אסר עפי"ז עשיית סימן בלחם וכן מכירה לכמה בע"ב אסורה משום שיש בו התקנה של פת בחלב.

ועי' בד' הפמ"ג שם שיצא להעיר ע"ד הטושו"ע שצריך ליזהר שלא יגע הפת בלחם, והעיר ע"ז מנ"ל דחיישינן לתרי שכחה, חדא שישכח מלהדיחו ועוד שיאכל בחלב, וכתב דאי לא מהני הדחה ללחם הוה א"ש קצת שהמקור לחשש הוא מסי' צז דאסור ללוש את הפת בחלב שמא יאכל עם בשר ה"ה כאן שישכח ויאכל בחלב.

ואינו מפורש בדבריו שנאסרה הפת בדיעבד רק הביא משם מקור לענין זהירות לכתחילה.

וראיתי בס' מעדני אשר שיש מקום לדון שלא נאסרה הפת בדיעבד, הנה קי"ל צז-א שאין ללוש עיסה בחלב וגם תנור שטחו באליה אם אפה בו פת כולה אסורה, והוסיף שם הרמ"א שאין לאפות פת עם פשטידא בתנור שמא יזוב ממנה שומן בשר ואם זב הוי כנילוש עמו.

וכתב בחכמ"א נ-ה דבמקום הפמ"ר באפה בתנור עם פשטידא וזב שומן יש לה תקנה שימכור לבע"ב הרבה, ובאר בבינ"א שם דלא דמי לפת שלש בחלב דקנסוהו חז"ל דלא קנסו על כה"ג ורק יש בו החשש המציאותי שמא ישכח ויאכל עם בשר וכל שמוכר מעט מעט שרי.

וה"נ הכא שהניח הפת עם הבשר לשיטתו אין לאוסרה בדיעבד, ומ"מ צריך שלא יצא חשש מכשול בפועל כגון שימכור לבע"ב או יעשה סימן ואפי' לתת פתק 'בשרי' ג"כ מהני אף דבעלמא ל"מ.

וידועה הוראת זקינו של הכו"פ שכשנשפך חלב על הפת הורה למכור לבע"ב, וביד יהודה צז-ג באר שאין גזירת חכמים אלא כשאפה באיסור ואפי' בשוגג ואונס אבל אם נשפך לו חלב ליכא קנס של חז"ל רק אסור משום חשש תקלה לחוד ומהני עשיית סימן גם אחר האפיה בכה"ג או לחלקו לכמה בע"ב.

א"נ יל"פ דכל שנתערב אחר האפיה אין בו התקנה, והתם איירי בכה"ג אבל נתערב בתוך האפיה יתכן לאסור.