14. בדינא דעשית נקב ופתיחת גוף אטום
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' תולדות

**בדינא דעשיית נקב**

**בדין נקב שאינו מלאכה אלא מצד כוונתו והדומה לזה**

א]הגמ' מסתפקת מהו למיברז חביתא בבורטיא בשבת לעין יפה קאמכוין או לפיתחא קאמכוין והגמ' מסיקה שלפיתחא קאמכוין דאם לעין יפה שיפתח למעלה עכת"ד הגמ' הנה מבואר מסוגין שמדובר על מציאות מסוימת ואותה מציאות אם מכוין לעיין יפה אין כאן מלאכה ואם מכוין לעשית פתח הוי מלאכה ולכאורא מכוון הגמ' שאם עושה את זה בתור שהחבית תהיה אם פתח יותר גדול ויש כאן יחס לתיקון בחבית א"כ יש כאן מלאכה ואם עושה את זה בתור מעשה שבירה ואדרבא אין לו מכוון ביחס לחבית אלא רק בתור היכי תימצי להוציא האוכל עכשיו בצורה יותר קלה מסתכלים על משהו כמעשה קלקול ובביאור עין יפה עיין גר"ז להראות נדיבות לבו לפני האורחים ומקורו ברמב"ם פכ"ג ה"ב ועיין חזו"א סק"ב ד"ה שם וסק"י דנראה דכל שעושה את זה בשביל שמשך הזמן יהיה לו יותר קל להוציא זה חשיב עשית פתח ורק כשעושה רק בתור תועלת עכשוית דנים את זה כעין יפה דביחס לחבית גם לאדם זה הוא קלקול ודו"ק בזה

והנה יש לעיין גם במקרה שמתכוין לעין יפה אבל כיון שנעשה כאן נקב בחבית יותר גדול וזה דבר שיכול לשמש כפתח ואם רצונו לפתח הוי מלאכה א"כ גם אם לא מכוין לזה אבל שיהיה מלאכה וכדין פסיק רישיה בדבר שאינו מכוין וכדין מלאכה שאינה צריכה לגופה וכן יש להקשות בהא דמבואר במשנה ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי וביאר בחזו"א דהכונה שאת אותו פתח עושה בתור כונת פתח וכמבואר בגמ' בביצה ששואלת שנגזור שמא יכוין לעשית נקב וצ"ב כנ"ל עד כמה שאם כונתו לדבר זה חשיב תיקון ועשית כלי א"כ גם כשאין זה כונתו אבל למעשה יש כאן מציאות של מלאכה

והנה כתב הרמב"ם פי"ב משבת ה"ב דמצרף זה רק אם מכוין לצרף והקשה המ"מ שהרי דבר שאין מתכוין בפס"ר אסור וע"ש שכתב שיש דברים שרק אם כוונתו למלאכה חשיב מלאכה אבל אם אין כוונתו למלאכה לא חשיב מלאכה והביא דוגמא מדין קטימת קיסם שאם כוונתו להריח מותר ואם כוונתו לעשות קיסם אסור דהינו שמצד עצם המציאות שנעשתה כאן לא דנים שנעשה כאן יצירה ורק עד כמה שכוונתו למה שנוצר כגון מצרף או עשית קיסם ומקור דברי המ"מ ברמב"ן בשבת מ"ב. וכן עיין רמב"ן שבת קי"א לענין ממעט ענבי הדס שאם כונתו להכשיר ההדס זה איסור דאוריתא אמנם אם אין זה כונתו אין בזה איסור כלל דללא כונה הדבר מצד עצמו אינו יצירת הדס דסתם הדס אינו עומד למצוה ועיין ביאור הגר"א שי"ד ס"א שביאר ההיתר דהוצאת עמודים או לפת מהאדמה אפילו שיוצר הרחבת גומא שכיון שאין לו כאן התעסקות בעשית הגומא אין לזה שם מלאכה כלל ודימה למ"מ הנ"ל ובפשוטו צ"ל שזה גם הביאור בסוגין דיצירת פתח במקום שיש פתח אין זה בכלל מלאכה ורק אם זה נעשה בתור עשיית פתח יש לזה שם מלאכה

**בגדר הדין להכניס ולהוציא**

ב]והנה מבואר בסוגין שכל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא אין חייבים עליו וצ"ב הסברא וכתב החזו"א סק"י דכיון דכל כלי צריך פתח שהוא גם להכניס ובין כה יעשו לזה פתח אחר לכן אין לפתח הזה חשיבות מלאכה אמנם לפ"ז אם זה ראוי להכניס רק הוא עשה להוציא לבד זה יהיה ולא משמע כן וכן עיין רש"י במפיס מורסא שכתב שאם עשה פתח להוציא הליחה בצורה קבועה חייב והקשו התוס' הרי זה לא עשוי להכניס ומבואר שגם במקום שאין צורך להכניס אין לזה שם מלאכה ללא שזה לשניהם ובהכרח שזה סברא שאין חשיבות ליצירת פתח רק כה"ג

והנה מבואר בסוגין שצריך פתח להכניס ולהוציא ובפשוטו צריך שהוא יעשה להכניס ולהוציא ולא שזה ראוי להכניס ולהוציא דהרי בפתח במגופה אסרו להכניס ולהוציא וודאי דלא משמע שיש הגבלה בגודל הפתח וכן נקט באבני נזר סימן קט"ז הובא בליקוטים סימן ולכאורא הוא מטעם הנ"ל דכל השם מלאכה פה זה מצד כונתו ולכן יותר מכוונתו אין כאן חשיבות של יצירה והנה יש לעיין בפתח שמשמש גם להכניס אבל הוא אין כוונתו לזה האם יש כאן שם פתח רק שיהיה כאן פטור משאצל"ג או שאין כאן מלאכה כלל והנה מבואר ברמב"ם שבלול אם עושה נקב רק להכניס בכלים פטור ועיין פירוש קדמון שאפילו אם זה מכניס אויר אבל אם אין זה כונתו אין כאן מלאכה כלל וכן עיין רמב"ם שמפיס מורסא להוציא ליחה מותר אפילו שס"ל שמשאצל"ג חייב וביאר הגר"ז שכ"ח שבדין פתח כל שאין לו כונה להכניס אויר אפילו שזה נעשה אין לזה שם מלאכה כלל אמנם עיין תוס' כתובות ו. שכתבו שבדין מפיס מורסא בהכרח מדובר שזה לא ניחא ליה בכניסת אויר דאם ניחא ליה וודאי הוי מלאכה ובכל אופן מבואר בגמ' שזה תלוי בדין משאצל"ג ותמהו בזה על הערוך ומבואר שנקטו שיש כאן מלאכה וכן הוא בדבריהם צ"ד. ובדעת הערוך יתכן שבאמת זה ניחא ליה ובכל אופן כיון שזה לא מטרתו אין כאן מלאכה ולכן זה רק אסור מדרבנן וכן משמע בגר"ז

**בביאור קושת הגמ' מ"ח. ממגופת חבית**

ג]הגמ' שבת מ"ח. אומרת אמר רב יהודה אמר רב הפותח בית הצואר בשבת חייב חטאת מתקיף לה רב כהנא מה בין זה למגופת חבית אמר ליה זה חיבור וזה אינו חיבור ע"כ ובביאור הגמ' נחלקו הראשונים דעת רש"י שמדובר בבד שמעולם לא פתחו בו פתח ודעת שאר הראשונים שמדובר שכבר היה פתח אלא שסתמו אם חתיכת בד לאיזה מטרה ובכל אופן מבואר בגמ' לאיסור ונחלקו הראשונים האם זה מטעם קורע או מכה בפטיש ואכמ"ל והנה הגמ' שואלת מה זה שונה ממגופת חבית וביאר רש"י שהכוונה שמבואר לקמן שרשב"ג אומר שמביא אדם חבית ומתיז את ראשה בסיף הרי מבואר שמותר לעשות פתח והגמ' עונה זה חיבור וזה אינו חיבור ועיין תוס' ושאר ראשונים דהקשו שני קושיות א. הרי הגמ' לקמן דנה האם מותר לעשות נקב אם רומח וצדדי הספק האם לעין יפה קאמכוין או לפיתחא קא מכוין והגמ' מסיקה לאיסור ומבארת שזה לא דומה לדינא דרשב"ג כיון ששם לעין יפה קאמכוין משא"כ כאן לפיתחא קאמכוין הרי מבואר שטעם ההיתר כי לעין יפה קאמכוין וא"כ הגמ' כאן היתה צריכה לחלק דבבית הצואר לפיתחא קאמכוין משא"כ כאן שלעין יפה קאמכוין ב. עוד הקשו התוס' דמה הגמ' עונה שטעם ההיתר כי אינו חיבור הרי מוכרח בגמ' לקמן שגם אם שובר בגוף החבית מותר [דספיקו דרב ששת בגוף החבית ולא במגופה ובהכרח שהראיה מרשב"ג שזה בגוף החבית ועיין ב"י דבפשוטו זה כר"ח שבמגופה מותר אפילו מצידו] ובהכרח שגם אם פותח במקום שזה חיבור מותר והחילוק כנ"ל מצד שלעין יפה קאמכוין

לכן ביארו תוס' ועוד ראשונים בשם ר"ת שקושית הגמ' ממקום שעושה נקב בחבית מלמעלה דמבואר בגמ' לקמן שרבנן מתירים דהינו שהרי עושה פתח למטרה של הוצאת היין והגמ' עונה ששם כיון שהמגופה אינו חיבור ממילא לא חשיב שעושה כלל פתח נוסף אלא חשיב שמשתמש אם אותו פתח שהיה וגם אם יעשה פתח להוציא ולהכניס יהיה מותר מטעם הנ"ל [כן ביאר בגר"ז] משא"כ בבית הצואר שחשיב חיבור א"כ אסור כיון שהוא עושה פתח והנה מבואר בגמ' לקמן דרב הונא ס"ל שאסור לנקוב מגופה מהצד ולנ"ל צ"ב הטעם הרי זה אינו חיבור וא"כ אין כאן מציאות של עשית נקב ועיין חזו"א סק"י שביאר שבאמת זה רק גזירה מחמת שזה נראה שעושה בגוף החבית אמנם עיין רש"י לקמן שביאר שסיבת האיסור כי שם הדרך לעשות פתח ועיין שו"ע ומקורו ברש"י דמה שמותר לעשות פתח במגופה למעלה כי זה לאו לפיתחא קאמכוין ועיין חזו"א דלתוס' דמבואר בגמ' דסיבת ההיתר כי אינו חיבור ולכן גם אם לפיתחא קאמכוין מותר דהרי ביארו שזה קושית הגמ' ובפשוטו לפ"ז מותר אפילו פתח שנעשה להכניס ולהוציא אמנם כל הפוסקים העתיקו כרש"י שם ועיין בגר"ז דביאר דמדרבנן אם מכוין לפתח אסור מצד שזה נראה כעשית פתח ולכן אם עשוי להכניס ולהוציא באמת יהיה אסור [וכן מדויק מלשון תוס' והרשב"א] ובעשוי להוציא לבד וזה מקום שאין הדרך לעשות פתח כאן רבנן לא גזרו כיון שמעיקר הדין אינו חיבור ולא שייך כאן עשית פתח משא"כ במן הצד שזה דרך לעשות בתור פתח כאן גזרו אפילו בלהוציא לבד [והנה נפק"מ במקום שהדרך לנקוב במגופה דלחזו"א מותר אמנם למבואר בשו"ע זה אסור אם לא דנימא דחז"ל כבר קבעו דבמגופה למעלה מותר ולא מסתברא]

**ביאור דברי החזו"א בפתיחת גוף אטום ובישוב שיטת רש"י לפ"ז**

ד]והנה לכאורא יש לישב שיטת רש"י וכדלקמן דהנה עיין חזו"א סימן נ"א סקי"א שכתב לענין פתיחת קופסת שימורים סגורה כמה חידושים א. דכאן לא שייך להתיר כמו פתיחת המגופה דהטעם דמותר כי זה אינו חיבור אבל כאן זה חיבור גמור והוסיף לחדש שגם לא שייך לדון להתיר מצד שזה לעין יפה קאמכוין במקום שזה כונתו דכיון שזה כלי אטום שאין לו פתח כלל א"כ וודאי שפתיחתו זה עשית כלי גמור ב. שאין לדון כאן מצד סותר דהינו דעד עכשיו היה כאן כלי אטום ששמר על תכולתו ועכשיו זה לא שומר **"כיון שהפתיחה תיקון וסתום מכל צד לאו כלי הוא"** דהינו שכיון דעד עכשיו זה לא היה כלי ועכשיו זה נעשה כלי וודאי שזה פעולת תיקון ולא פעולת קלקול ג.ע"ש שכתב שאם פותח ומוציא מיד התכולה אין כאן יצירת כלי דמציאות של כלי זה דבר שעומד לשימוש אבל כאן שזה לא עומד לשימוש כלל אין כאן יצירת כלי אמנם כתב להסתפק שכיון שיש כאן מציאות שכלי אטום נהפך לכלי יש כאן מלאכה ולכאורא פשוט שכה"ג זה משאצל"ג ומסתברא שכל ספיקו בדבר שיש בני אדם שמשתמשים אם זה ככלי אבל דבר שאף אחד לא משתמש עמו מסתבר שוודאי שלא דנים שיש כאן יצירת כלי ד.ע"ש שנקט כדבר פשוט שאם משתמשים אם זה עד גמר התכולה וודאי חשיב עשית כלי דהינו שכמו שעושה קיסם חשיב כלי אפילו שזה שימוש חד פעמי כך אם יצר כלי להשתמש בו עד גמר תכולתו וודאי חשיב יצירת כלי ה.דגם אם נימא דבדעתו לזרוק מיד לא חשיב עשית כלי אבל כל שדרך בני אדם כן להשאיר בזה התכולה או להשתמש בהם לדבר אחר יש כאן הגזירה דרבנן של שבירת חבית שמא יעשה נקב יפה שאם נתיר לו פתיחה שהיא לא מלאכה יעשה את אותו דבר בתור מלאכה [אמנם דבר זה שנוי במחלוקת ראשונים]

והנה במה שכתב שאין בזה סותר פשטות לשונו שכיון שזה לא כלי עדיין לכן לא שייך בזה סותר אמנם הדבר תמוה מסברא לומר שכלי אטום שמשמש לשמור על תכולתו אין לו תורת כלי והגרשז"א תמה מתפילין שחשיב כלי קיבול אפילו שזה מקבל התכולה לעולם כיון שאדרבא כל כענינו שזה יחזיק תכולתו ויש כאן שימוש גמור [ויש שהקשו מאלפסין חרניות [ביצה ל"ב.] דמבואר ברמב"ם שזה מקבל טומאה אמנם שם בפשוטו כי זה כבר כאילו פתוח] ובפשוטו מקובל ללמוד שאין כוונת החזו"א שזה לא כלי כלל אלא שחסר בשלמות הכלי ולכן כל מציאות של עשית פתח שיעשה בזה יחשב כתיקון ולא כקלקול ומקובל בשמו שהורה שבקופסת שימורים שנקנית מהעכו"ם צריכה טבילה ואם אין לזה עדיין שם כלי א"כ זה גמר מלאכה ביד ישראל והדבר מפורש בלשונו של החזו"א שכתב שהפתיחה תיקון ואם עיקר סברתו שאין כאן כלי א"כ מה זה שמנה שהפתיחה תיקון ועיין סימן ס"א לענין פתיחת אגרת שכתב שאין בזה סותר כיון שהפתיחה תיקון וכמו שביאר בסימן נ"א ולא הזכיר כלל שגוף אטום זה לא כלי

אלא שא"כ צ"ב למה בפותח על מנת לא להשתמש כלל שדן שזה לא בונה למה שזה לא יהיה סותר אמנם משמע שביחס לחפצא זה וודאי תיקון ורק שבתור עשית מלאכה בשבת כיון שאין לו בזה שום ענין אין לזה שם עשית כלי אמנם לפ"ז אם יקלקל את הכלי לגמרי שלא יהיה כאן מציאות של תיקון כלל זה יהיה אסור לשיטות שיש סתירה בכלים כשזה לא מוסתקי אמנם עיין חזו"א סימן ס"א לענין קריעת איגרת שכתב מפורש שגם אם קורע בצורה של קלקול גמור זה מותר ולא משמע שדבריו לשיטות שמותר סתירה בכלים אמנם לכאורא יש מקום לדון שכיון שכל מטרת הכלי בשביל שיפתחו וישתמשו בו א"כ כל שצורת פתיחתו דרך קלקול גמור זה גם נחשב כמעשה תיקון ולא כמעשה קלקול כיון שלזה נוצר כל הדבר וכל זה בכלל הגדרת החזו"א שהפתיחה תיקון [ואולי זה הסברא בחותלות שזה לא סותר כיון שמראש זה נוצר שלאחר זמן יפתחו הדבר דרך קלקול וישתמשו בו] ולפ"ז בדבר שדרך השתמשות בפתיחה ללא קלקול כגון פתיחת קופסא שמשתמשים עד גמר התכולה שס"ל לחזו"א שזה שימוש כלי יאסר לפתוח הקופסא בצורה של קלקול גמור ולפ"ז כל מה שהקל במעטפה כמו שכתב שהדרך לפעמים להשחיתה לגמרי [אמנם עיין חזו"א שדן על פתיחת טס ברזל שעל הבקבוק שזה יהיה סותר ולכאורא גם כאן יש סברא הנ"ל אמנם בדבריו שם משמע שפתיחה כדרכה אין בזה איסור ולמה שלא יהיה בונה ובהכרח שחשיב שיש בזה כבר את המצב של השימוש אחרי וא"כ כה"ג חשיב סתירה וצ"ע בזה]

והנה מבואר מדברי החזו"א דכל הנידון של לעיין יפה קאמכוין או לפתחא קאמכוין רק שיך בכלי שיש לו כבר פתח ועושה לו עוד פתח או מגדיל את פתחו דבזה שיך לדון דאין הפתיחה בכלל עשית פתח אבל במקום שזה כלי אטום וודאי חשיב עשית כלי ולכאורא הביאור שאז אין המלאכה מצד יצירת הפתח שבזה אלא מצד עשית הכלי ולכן גם לא צריך כאן להכניס ולהוציא דאין כאן המלאכה מצד עשית הפתח שבזה ותמיד בעשית פתח הרי חזינן שלא דנים בתור גמר הכלי אלא בתור יצירת דבר לעצמו דלכן צריך להכניס ולהוציא אבל כאן שהחיוב מצד גמר הכלי לכן תמיד זה אסור ולכאורא לפ"ז דברי רש"י מיושבים שפיר שכונת הגמ' לשאול שכמו שבבית הצואר החיוב מצד עשית כלי שבזה ה"ה בחבית נדון שזה כלי אטום ויש כאן עשית כלי ובזה לא יעזור הסברא של לעין יפה קאמכוין דזה רק סברא כשהנידון על יצירת פתח ולא כשהכלי אטום והא יוצר אותו לכלי על ידי פתיחתו והגמ' עונה שאינו חיבור וא"כ יש כאן כלי וכל הנידון שיאסר מצד עשית פתח ובזה וודאי שהסברא שאין כאן איסור מצד הגדלת הפתח בחבית כי לעין יפה קאמכוין וכמו שביארו התוס' וכמבואר בגמ' לקמן וכמדומה שזה כוונת הריטב"א במכות ג: לישב ע"ש

והנה בפשוטו מדברי תוס' שהקשו על רש"י שהגמ' תישב דלעין יפה קאמכוין משמע שזה סברא אפילו ללא תירוץ הגמ' שזה אינו חיבור ולכאורא מבואר שגם בגוף אטום שיך לדון שלעין יפה קאמכוין ואין כאן עשית פתח דהינו שהנידון בסוגין הוא על עשית פתח ולא על גמר הכלי אמנם אין זה מוכרח א. דאפשר לדחוק דנקטו שכיון שברשב"ג מדובר הרי שעושה בגוף החבית א"כ וודאי שזה גם בכלל קושית הגמ' ועל זה הגמ' לא ענתה אמנם זה דוחק דמשמעות דבריהם שגם אם רשב"ג זה לא בגוף החבית הוקשה להם כך וכן הוא מפורש בתוס"ר ב.אמנם מה שיותר מסתבר שס"ל לתוס' שכאן שזה חיבור שעומד להיפתח זה וודאי שגם בקושית הגמ' ידעה שלא שיך לדון שאין כאן כלי ועושה כלי דאינו חיבור וכל קושית הגמ' בתור שיש כאן עשית פתח ועל זה הוקשה להם שכל שעושה בתור לעין יפה קאמכוין לא דנים את זה כעשיית פתח וביותר דס"ל דגם בבית הצואר אין חיוב אלא בתור עשית פתח ולא בתור גמר הבגד ולכן הוצרכו שיהיה להכניס ולהוציא וצ"ע בזה אמנם גם אם נימא שחולקים כל זה בפתיחה של קלקול דהינו שאפשר לפתוח בצורה יפה ופותח בצורה מקולקלת ששיך לדון שזה מעשה קלקול אבל אם פותח כדרך פתיחת קופסת שימורים וודאי שזה אסור

והנה ידוע לדון לענין פתיחת פחית שתיה האם יש בזה איסור והגרשז"א נקט להתיר שכיון שזורק אין כאן עשית כלי אמנם כבר הבאינו דהחזו"א נקט שמה שמשתמשים עד גמר השימוש הוי כלי וכאן לא שיך הסברא של לעין יפה כיון שפותח בצורה מושלמת וביותר דלכאורא כיון ששותה מזה יש כאן יצירת כוס לשתיה וזה לא גרע מעשית קיסם שזה אסור

**בדין פתיחת נקב ישן וסתימתו**

]מבואר בגמ' לענין נקב ישן שיש הבדל במקום שזה נעשה ועיין רש"י שביאר שההבדל אם זה סתימה חזקה או לא ועיין ר"ן שגם ביאר כך אלא שהוסיף שאם אין עומד לפתיחה עושים סתימה חזקה ואם עומד לפתיחה לא עושים סתימה חזקה ולכאורא צ"ע עד כמה שזה לא עומד לפתיחה למה צריך סתימה חזקה הרי לכאורא סתימה בטיט זה וודאי כמו תקיעה ואם זה עומד לפתיחה א"כ מה עוזר שזה חזק הרי זה ממש כיסוי הכלים שהרי זה מקום שעומד לפתיחה וזה מעצם שימוש הכלי אמנם יתכן שכל שזה סתימה חזקה בטל כל הפתח שהיה וזה חיבור גמור וגם אם יפתח באותו מקום זה יחשב כפתיחה חדשה וכמו הלחמה בברזל אמנם הקושיא הראשונה עדין קשה אמנם מבואר בגמ' שיסוד הנידון האם בטל שם פתח ולפ"ז א"ש שכאן הרי החיוב על עשית פתח ולכן כל שזה סוג סתימה שלא בטל שם פתח אפילו שזה תקיעה אין כאן שום יצירה חדשה לכלי ובאמת מדובר שלפעמים פותחים ולפעמים לא ולען מצד הדין כיסוי הכלים זה לא שיך ורק הנידון האם בטל השם פתח וא"ש שהגמ' מדמה לפרץ את פצימיו

והנה לפ"ז היה מקום לדון שלסתום וודאי אסור דשם לא צריך את הביטול שם פתח שהרי גם אם מוסיף דלת זה בונה א"כ כאן הוסיף על הכלי סתימה בפתח ומה איכפת לן שנשאר לזה שם פתח ובזה א"ש שהגמ' קל"ט: אומרת שאסור לסגור חור בחבית אם שום מדרבנן ולא הוזכר חילוק באיזה מקום זה ולנ"ל א"ש שלסתום החור זה וודאי אסור וכנ"ל אמנם עיין תוס' בכתובות ו. לענין מסוכריתא דנזיתא דהערוך ביאר שהכונה לסתום הנקב בחבית והקשו התוס' שאם זה לעולם זה אסור ואם לא זה מותר הרי מבואר שכל שזה לא לעולם אין כאן איסור ובהכרח שכל שיש לזה עדין שם פתח זה עצמו סיבה שהסתימה שמניח לא מתאחדת אלא זה סתם כדבר שמונח שם

אלא שצ"ע מה שונה תוס' מהגמ' הנ"ל ועיין רמב"ן שכתב שנידון הערוך במקום שסתם בצורה מהודקת שזה צורה לימים רבים וכיון שזה מהודק זה נהיה דופן ולכאורא הכוונה שאז מתבטל השם פתח וחזר והקשה מה זה שונה משום ותירץ ששם אין זה דרכו ויש לבאר או שאם סותם בדבר שלא רגילים לסגור זה כן מבטל שם פתח ויתכן שכונתו שסתם קרה חור וסתמו שאין לזה שם פתח כלל וצ"ע והנה צ"ב בלשון הרמב"ן האם כונתו שבהידוק חזק רק אם עושה לימים רבים זה בונה או שכיון שזה סוג סגירה שעשויה לימים רבים גם אם יעשה ליום אחד זה בונה

והנה השו"ע הביא שיטה שסתימה בעץ אסור לפתוח ולשון השו"ע כי זה לא עומד להיפתח וכתב הגר"א שהרי ההיתר מבואר ברש"י שאינו חיבור כי להיפתח עומד ופה זה לא שייך ומשמע בדבריו שהחילוקים שבגמ' זה בעומד להיפתח ושם תלוי בגודל הסתימה משא"כ אם זה לא עומד להיפתח כלל וזה כנ"ל דבסותם לעולם וודאי התבטל השם פתח וכמבואר בתוס' בכתובות וסוגין שיש לו צד לפתוח וזה מספיק שהשם פתח ישאר וצ"ע ולפ"ז מבואר שיסוד הסברא של הגמ' שאינו חיבור וממילא נשאר השם פתח ויתכן שלכן זה לא מתאחד ולפ"ז יתכן שאין זה ההיתר דכיסוי הכלים דכאן יתכן שהשימוש לא מחיב לפתוח דוקא כאן דלפעמים פותחים בצורה אחרת ורק השם פתח מפקיע את האיחוד אלא שא"כ בכל כיסויי הכלים אפשר לדון מצד השם פתח של הכלי שזה מפקיע את האיחוד וצ"ע בזה

והנה מבואר בתרוה"ד דבסגירה של דף התנור מותר רק אם זה עשוי לפתוח ביומו וצ"ע שכאן לא הוזכר שמותר לפתוח רק אם זה ליומו ועיין תהלה לדוד שכתב שכאן שזה רק להוציא ולא להכניס זה קיל יותר ודייק כן מהמרדכי אמנם החזו"א נקט שכיון שנשאר שם פתח מותר גם להכניס ולהוציא אמנם עיין ביארו הגר"א סימן רנ"ט דמשמע שכל שאינו חיבור מותר אפילו אם זה להרבה זמן ורק בקרקעות יש מחזי כסותר או כבונה דהינו ששם מה שבכלים מותר לא כי החיבור הוא לא חזק ואין בנין בכלים אלא כי בכלים כל שזה אינו חיבור מותר אמנם מה שכתב החזו"א שגם בקרקע מותר זה צ"ע כנ"ל