רמז בשבת ובערב שבת, וביסוד איסורא דאמירה לגוי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק שמיני כ"א אד"ב תשס"ח

**א**

א] כתב הטור בסימן ש"ז, ובספר המצות התיר לומר לו אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעברה ואע"פ שמבין מתוך דבריו שרצונו שיעשנו בשבת הבאה וכ"כ בעל התרומות ומסתברא קצת לאיסור, ובשו"ע שם ס"ב התיר בזה.

ובביאור הגר"א שם, ז"ל, אבל מותר, כמ"ש הנראה בעיניך כו' שמבין מדבריו כמ"ש רש"י שם, ואע"ג שדוקא לערב אבל בשבת עצמו אסור כמ"ש בסכ"ב שאני התם שהאמירה בשבת משא"כ בחול מותר, עכ"ל, וכ"ה במ"ב שם סק"י, ז"ל, ולא דמי למה שכתב הרמ"א בהג"ה בסכ"ב דאפילו דרך רמז לעשות בשבת אסור התם כשמרמז לו בשבת גופא ע"ז חמיר טפי, עכ"ל.

והדברים צ"ב, שהרי הא דמותר לומר הנראה בעיניך וכו', מבו' בסוגיית הגמ' בשבת דק"נ. דהוא משום דכתיב ודבר דבר דיבור אסור אבל הרהור מותר, וכ"ז ל"ש אלא באמירה לגוי בשבת שיעשה אחר השבת, דכיון שאינו עושה מלאכה בשבת אין לאסור בזה אלא משום ודבר דבר, ובזה הוא דאמרי' דדיבור אסור והרהור שרי, אך באמירה לגוי בערב שבת שיעשה בשבת, דאין האיסור בזה משום ודבר דבר, שהרי האמירה בערב שבת היא, אלא משום המלאכה שעושה הגוי בשבת מכח אמירתו, מהיכ"ת להתיר בדהויא האמירה דרך רמז.

ב] ואולי יש לפרש בזה בדעת הגר"א, ולעיקר הדברים נתעוררתי מהרי"ק, דהנה כתב הרמב"ן בשבת דקנ"א., ז"ל, הא דקאמר וכו' דמשמע דמילתא פשיטא היא שרשאי באמירה דעיסקי המת והכלה ואומר לו לך למקום פלוני וכו', דוקא אמירה דישראל וה"ה לגוי כלומר לך למקום פלוני למוצ"ש והבא במנה ובמאתים, הא לומר לגוי לך בשבת והבא ודאי אסור שאפי' הביא לצורך ישראל תני ואזיל במתני' דאסור, ואע"פ שאמירה לגוי שבות בין שיאמר עשה מלאכה היום בשבת בין למחר דהיינו עמוד עמי לערב, התירו שבות דאמירה דלמחר אפי' מישראל לישראל משום צרכי כלה ומת ולא התירו אמירה ולא מעשה בשבילו בדבר הנעשה בשבת, שבזו חלול שבת ובזו אין חלול שבת, וכן אינו רשאי באמירה דערב שבת כדאמרי' בפ"ק גבי שליחות איגרות, ואפי' במת וכלה נמי אסור דהא מתחלל השבת למחר וכל שהשבת מתחלל בשבילו אסור, ובמלאכה הנעשית בשבת לא אמרינן שכן, דא"ה באגרות נמי נימא שאם יש שם מחיצות מביא וכו', עכ"ל.

וד' הרמב"ן צ"ב, דמאי ס"ד כלל לדמות דכ"ה שמותר לומר בשבת לך למוצ"ש, ה"נ יהא מותר לומר בשבת לך בשבת, הרי הא דמותר לומר לך למוצ"ש, הוא משום דכל האיסור לומר לעשות מלאכה במוצ"ש הוא משום ודבר דבר, ודיבור דמצוה לא נאסר כלל, וכדילפי' שם דק"נ. דחפצך אסורין חפצי שמים מותרין, ומהיכ"ת נימא דה"נ מותר לומר בשבת לעשות בשבת שאיסורו הוא משום המלאכה שעושה הגוי בשבת מכח אמירתו, דמה"ט אסור אף בשאומר לגוי מערב שבת לעשות בשבת, ובזה לא מצינו שהותר לצורך מצוה.

ועד"ז קשיא במה שהוכיח הרמב"ן דבמלאכה הנעשית בשבת לא אמרי' שכן, מהא דאסור לשלוח איגרת ביד גוי, הגם שאם הי' שם מחיצות מביא, ומכוון דבריו הוא כמו שפירש הר"ן, דכל מה דשרינן לצורך מת וכלה וכו' שרי בעלמא כל היכא דאיכא תקנתא בבורגנין ומחיצות, וע"כ כ"ה דלא התירו לשלוח איגרת בער"ש הגם שאם הי' שם מחיצות מביא, ה"נ לא התירו לומר לגוי בער"ש לעשות מלאכה בשבת לצורך מת וכלה, וצ"ב מהיכ"ת נימא דשרי לשלוח איגרת ביד גוי בשבת מכח הא דאם הי' שם מחיצות מביא, הרי כל ה"ט דאם הי' שם מחיצות מביא לא מצאנוהו אלא בשאומר לעשות במוצ"ש, דאיסורו משום ודבר דבר, ולא נאסר דיבור אלא בדבר שאין בו צד היתר, וכמו שפירש בחי' הריטב"א שם דק"נ:, ז"ל, וכיון דהי' אפשר בשום צד לעשות אותו דבר בשבת אין בו משום ודבר דבר, שלא אמרו דיבור אסור אלא בדבר שהמעשה אין לו שום היתר בשבת, עכ"ל, אך באמירה לגוי לעשות בשבת מהיכ"ת להתיר מכח הא דאם הי' שם מחיצות מביא.

וביותר צ"ב ל' הרמב"ן בתו"ד דאע"פ שאמירה לגוי שבות בין שיאמר עשה מלאכה היום בשבת בין למחר וכו', התירו שבות דאמירה דלמחר אפי' מישראל לישראל משום צרכי כלה ומת ולא התירו אמירה ולא מעשה בשבילו בדבר הנעשה בשבת, עכ"ל, ול' הר"ן ואע"ג דאמירה לגוי שבות ל"ש אמר לו עשה מלאכה פלונית למחר ל"ש אמר לו עשה אותה מלאכה היום, אפ"ה הקילו במלאכה הנעשית בחול ולא רצו להקל במלאכה הנעשית בשבת, עכ"ל, וצ"ב דלכאו' אמירה לגוי לעשות למחר אי"ז אסור משום שבות, אלא משום ודבר דבר, והראוני כן בשו"ת הרדב"ז סימן תרפ"ד, ז"ל, אבל האומר לעכו"ם לעשות מלאכה למחר אין טעם איסורו משום שבות אלא משום ממצוא חפצך, וביותר ילה"ע בל' הר"ן, דאמירה לגוי שבות "לא שנא אמר לו עשה וכו' למחר ל"ש אמר לו עשה וכו' היום, ומ' דהכל חד דינא הוא, גם צ"ב מש"כ "דהתירו" שבות דאמירה למחר, ול' הר"ן דהקילו במלאכה הנעשית בחול, ולכאו' הרי אי"ז כלל היתר שהתירו שבות דאמירה לגוי לצורך מצוה, אלא מעיקרא לי"ב איסור כלל, כיון שכל האיסור לומר לו שיעשה אחר השבת הוא משום ודבר דבר, ולא נאסר דיבור לצורך מצוה דחפצי שמים מותרין.

ונ' ללמוד מד' הרמב"ן והר"ן דבר החדש, דהא דאסור לומר לגוי שיעשה מלאכה במוצ"ש, אי"ז כלל משום ודבר דבר, אלא הוא משום איסורא דאמירה לגוי שבות, דאיסור זה הוא בין בשאומר לו לעשות בשבת ובין בשאומר לו לעשות במוצ"ש.

והנה אמנם בפשוטו יש לאסור בזה גם משום ודבר דבר, אך באמת נ' דאין הדבר מוכרע, דלא מצינו בגמ' דלא מצינו בגמ' דאסור לדבר בשבת לעשות במוצ"ש דברים האסורים בשבת משום ודבר דבר, דמש"א בשבת דק"נ: דכל הא דשרי לומר לכרך פלוני אני הולך למחר הוא רק משום שאם יש שם בורגנין הולך, פשטות ד' הרמב"ן שם דהיינו לומר לחבירו שיבא עמו, אך לומר שהוא עצמו ילך לי"ב איסורא כלל, עיי"ש, וע"כ י"ל דכל הא דאסור לומר לגוי לעשות מלאכה במוצ"ש הוא רק משום איסורא דאמירה לגוי, ועי' עוד להלן סק"? מש"נ באורך לדעת ש"ר דהא דאסור לומר לגוי לעשות מלאכה במוצ"ש משום ודבר דבר, הוא רק אחר שנאסר לומר לו לעשות מלאכה בשבת משום איסור אמירה לגוי, וע"פ יסוד הדברים שם אולי יש מקום לומר דגם אחר שנאסר לומר לו לעשות מלאכה בשבת, אכתי אין לאסור לומר לו לעשות מלאכה במוצ"ש משום ודבר דבר, בפרט אי נימא דאיסורא דאמירה לגוי אינו בהמלאכה הנעשית ע"י הגוי דחשיבא כמלאכת איסור, אלא כל האיסור הוא באמירה, ודו"ק, ואכתי ילה"ע דמ"ש מהא דאסור להחשיך, וי"ל דלא אסרינן אלא משום שהוא מחשיך לצורך מלאכת עצמו בחול, וזה נאסר משום ממצא חפצך, אך לומר לאחר לעשות מלאכה אחר השבת, י"ל דאין לאסור משום זה.[[1]](#footnote-2)

והטעם בזה הוא משום דעיקר איסורא דאמירה לגוי, הוא כדי שלא יבא הישראל עצמו לעשות מלאכה בשבת, ואשר ע"כ שפיר י"ל דאף בשאומר לו בשבת לעשות מלאכה במוצ"ש יש לחוש שיבא לעשות בעצמו וה"ז בכלל איסורא דאמירה לגוי.[[2]](#footnote-3)

והנה אמנם ל' הרמב"ם רפ"ו משבת, ודבר זה אסור מדברי סופרים "כדי שלא תהי' שבת קלה בעיניהן" ויבואו לעשות בעצמן, עכ"ל, ולפ"ז נ' דכל האיסור הוא בשאומר לו לעשות בשבת, דבכה"ג יש לחוש שתהי' שבת קלה בעיניהן, אך בשאומר לו לעשות במוצ"ש אין אסור אלא משום ודבר דבר, וכ"ה בל' הרמב"ם שם, אסור לומר לגוי לעשות לנו מלאכה "בשבת", והרי דאם אומר לו לעשות מלאכה אחר השבת, אי"ז בכלל איסורא דאמירה לגוי, ובאמת בד' הרמב"ם בכל פ"ו לא נזכר כלל איסורא דאמירה לגוי לעשות במוצ"ש, והיינו משום דלדעתו אי"ז בכלל איסורא דאמירה לגוי, ולא הזכיר הרמב"ם לזה אלא בתו"ד בפכ"ד בדיני ממצוא חפצך ודבר דבר, ושוב הראוני כן בשו"ת הרדב"ז סימן תרפ"ד, ז"ל, ומה שלא כתב הרב ז"ל דין זה בפרק ששי גבי אמירה, לפי שאינו מן השם דהתם מיירי שאומר לעכו"ם לעשות מלאכה בשבת ואמירה לעכו"ם כי האי הוי שבות, אבל האומר לעכו"ם לעשות מלאכה למחר אין טעם איסורו משום שבות אלא משום ממצוא חפצך, הילכך אם הם חפצי שמים מותר בכל גוונא ואם הם חפציך אסורין בכל גוונא, עכ"ל, אך בדעת הרמב"ן והר"ן י"ל דהא דאסרו אמירה לגוי, הוא משום דכל שמצוה לאחר לעשות יש לחוש שיבא בעצמו לעשות, וע"כ שפיר יש מקום לומר דמכח זה יש לאסור אף בשמצוה אותו לעשות אחר השבת.

ועי' עוד באו"ז סימן פ"ד, ז"ל, ואמירה לגוי מע"ש שיעשה הגוי בשבת איני יודע אי אסור אי לאו דמידי הוא טעמא אלא כדי שלא יביא עצמו לידי שיעשה ובע"ש לא שייך למיגזר או דילמא לא שנא, עכ"ל, ומ' דהא דחיישי' שיעשה אי"ז משום שתהי' שבת קלה בעיניהן כמש"כ הרמב"ם, אלא משום דכל שמצוה לאחר יש לחוש שיבא בעצמו לעשות, וע"כ דן לומר דל"ש לגזור אלא בשאומר בשבת לעשות, דרק באותה שעה שמצוה לאחר יש לחוש שיבא בעצמו לעשות, ולפ"ז שפיר י"ל דיש לאסור אמירה לגוי אף בשמצוה אותו לעשות אחר השבת.

ושוב הראוני הדברים מפורשים כן באהל מועד דרך ח' נתיב א', ז"ל, כל מלאכה האסורה לישראל לעשותה וכו' אסור לומר לגוי לעשותה לנו שמא יבא לעשותה בעצמו, ובין אמר לו מער"ש לעשותה בשבת, בין אמר לו בשבת לעשותה למחר הכל אסור, עכ"ל, והרי להדיא דאף בשמצוה אותו לעשות אחר השבת הוי זה בכלל איסורא דאמירה לגוי שבות, דאסירא שמא יבא לעשותה בעצמו, וזה להדיא כמש"נ בדעת הרמב"ן והר"ן.

ולפ"ז מבוארים היטב ד' הרמב"ן והר"ן, דלפ"ז הרי נמצא דהא דשרי לומר לך למקום פלוני וכו' למחר לצורך מת וכלה, הגם דאף אמירה לעשות מלאכה למחר הויא בכלל איסורא דאמירה לגוי, הוא משום שהקילו חכמים והתירו איסור אמירה לגוי לצורך מת וכלה, וע"כ שפיר הי' מקום לומר דה"נ מותר לומר לגוי שיעשה מלאכה בשבת לצורך מת וכלה, והוכיחו הרמב"ן והר"ן שאי"ז כן, אלא לא התירו אמירה לגוי לצורך מת וכלה רק היכא שאין נעשה עי"ז מלאכה בשבת, והיינו משום דהיכא דנעשית עי"ז מלאכה בשבת יש לחוש טפי שיבא לעשות בעצמו, גם יל"פ דהטעם בזה הוא, דמכח ה"ט דשמא יבא לעשות בעצמו, אסרו חכמים שתעשה מלאכת ישראל ע"י גוי בשבת, והויא מלאכת הגוי מלאכה האסורה בשבת, וע"כ הוא דלא התירו כה"ג לצורך מת וכלה, משום דיש בזה חילול שבת, וכן נ' בל' הרמב"ן, ועי' להלן סק"ה מש"נ עוד עפי"ז בד' הר"ן.

ג] ולפ"ז יל"פ היטב ד' הגר"א, די"ל דס"ל כדעת הרמב"ן והר"ן דבכלל עיקר איסורא דאמירה לגוי הוא גם לומר לו שיעשה מלאכה אחר השבת, ולפ"ז שפיר יש ללמוד מהא דשרי לומר הנראה וכו' דלא אסרו אמירה דרך רמז, שהרי הוי זה אמירה לחבירו לעשות מלאכה אחר השבת, ויש לאסור בזה דומיא דהא דאסרינן אמירה לגוי, וה"נ יש להתיר רמז בער"ש לעשות מלאכה בשבת, ול"ד להא דאסור לרמוז בשבת לעשות מלאכה בשבת דכיון דגם האמירה בשבת וגם המלאכה בשבת ה"ז חמור טפי, והרי חזינן שדנו הרמב"ן והר"ן, דאף דלא התירו אמירה בשבת לעשות מלאכה בשבת לצורך מת וכלה, מ"מ שמא אמירה בער"ש מותרת, והוצרכו להוכיח מהא דאסור לשלוח אגרת, והרי דשפיר י"ל דבאמירה בשבת לעשות בשבת החמירו טפי מאמירה בער"ש לעשות בשבת, דדמיא לאמירה בשבת לעשות במוצ"ש.[[3]](#footnote-4)

אמנם אכתי צ"ב בזה, שהרי לגבי אמירה לצורך מת וכלה ולגבי אמירה במקום שיש צד היתר, חזינן דלא התירו אלא אמירה בשבת לעשות במוצ"ש, אך אמירה בער"ש לעשות בשבת לא התירו, וכמו שהוכיחו הרמב"ן והר"ן, וא"כ היאך מצינו ללמוד ממה שהתירו רמיזה בשבת לעשות במוצ"ש, דה"נ שרי רמיזה בער"ש לעשות בשבת, ואולי באמת אין מכוון הגר"א דהוא מוכח כן מהתם, דודאי י"ל דאמירה בער"ש לעשות בשבת חמירא טפי, אלא מכוון הגר"א דהני דס"ל דשרי ס"ל דהיתר זה שנתפרש בגמ' באמירה בשבת לעשות במוצ"ש, הוא אף באמירה בער"ש לעשות בשבת, וצ"ע בזה.

ויש להוסיף שמצינו כן עוד בד' הגר"א, והוא במש"כ הרמ"א בסימן רע"ו ס"ג, דמותר לומר לגוי לילך עמו ליטול נר דלוק כבר, הואיל ואינו עושה רק טלטול הנר בעלמא, וכתב הגר"א, ז"ל, ומותר וכו' וכ' שאפי' לכתחילה מותר והביאו ראי' מדאמרי' ק"נ ב' מותר לומר לכרך פלוני כו' וכמש"ל סי' שכ"ה ס"י ויש מתירין כו', וז"ש רק טלטול כו' ור"ל ויש היתר ע"י טלטול מן הצד עכ"ל, והרי דמדמה הגר"א דכ"ה דמותר לומר לכרך פלוני אני הולך למחר, משום שאם יש שם בורגנין הולך, ה"נ מותר לומר לגוי לטלטל הנר בשבת עצמה, משום דיש היתר ע"י טלטול מן הצד, ואזיל הגר"א לטעמי' דאמירה שיעשה מלאכה למחר הוי בכלל איסורא דאמירה לגוי שבות, ואשר זהו שלמד מהא דשרי לומר לעשות למחר מכח הא דאם יש בורגנין הולך, דה"נ שרי לומר לגוי ליטול נר בשבת עצמה מכח הא דיש היתר ע"י טלטול מן הצד, ועמש"נ עוד בד' הגר"א בסימן רע"ו, להלן סק"ט.

ד] אמנם צ"ע בזה, דהנה כתב מהר"ם מר"ב בתשובה ד"פ סימן ר"ב, ז"ל, וגם בלא שום ראי' לאסור אין לנו לחלק באמירה שבות בין אומר לגוי בשבת למערב שבת, עכ"ל,[[4]](#footnote-5) ושם סימן תקנ"ט כתוב, דמהר"ם ז"ל אמר דיכול לומר לאחר השבת למה לא עשית כך וכך בשבת שעבר, עכ"ל, וצ"ב דכיון שכתב מהר"ם דאין לנו לחלק באמירה שבות בין אומר לגוי בשבת למערב שבת, א"כ מ"ט חילק ביניהם בדין רמיזה, דהגם רמיזה בשבת אסורה, אפ"ה מותר לומר לגוי אחר השבת למה לא עשית כך וכך בשבת שעבר.

אמנם הנה ז"ל סה"ת סימן רנ"ב, אבל לאחר השבת מותר לומר לעבדו ולשפחתו מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה "אע"פ שנראה הערמה כדי לעשות לשבת הבאה", עכ"ל,[[5]](#footnote-6) והנה אם טעם ההיתר לומר לגוי אחר השבת למה לא עשית כן בשבת שעברה הוא משום דקודם השבת מותר לרמוז, א"כ מהו שכתב סה"ת דהא דשרי לומר כן הוא אע"פ שנראה הערמה וכו', הרי ל"ב כלל להערים, אלא אף שרומז להדיא לגוי לעשות מלאכה שרי.

ונ' ללמוד מד' סה"ת , דהא דשרי לומר לגוי אחר השבת מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה, אי"ז משום דקודם השבת שרי לרמוז, אלא היינו משום דאמירה זו אינה מתפרשת כרמז של ציווי לעשות מלאכה בשבת הבאה, אלא היא מתפרשת כגערה על מה שלא עשה בשבת שעברה, וע"כ הגם שהגוי מבין מזה לעשות בשבת הבאה, מ"מ כיון שהישראל לא ציוהו על כך שרי, ואשר זהו מש"כ סה"ת דאע"פ דהוי זה הערמה לעשות בשבת הבאה, מ"מ כיון שאמירתו אינה מתפרשת כרמז של ציווי לי"ב איסורא, וז"ב.

ול' סה"ת בסימנים סימן רכ"ב, אבל מותר לומר לגוי בחול מדוע לא עשית כך בשבת שעברה, אע"ג כי "שמא" ע"י כן עושה הגוי בשבת הבאה, עכ"ל, וכ"ה בסמ"ג ל"ת ס"ה בד"ר, ומ' כנ"ל, שעיקר אמירתו אינה מתפרשת כלל כרמיזה לגוי לעשות בשבת הבאה, ואך דשמא עי"ז יעשה הגוי בשבת הבאה.

ומה שלא התירו לומר כן אלא אחר השבת, אך בשבת עצמה אסור לומר למה לא עשית כן בשבת שעברה, כאשר כן מפורש בל' סה"ת בסימנים, דמותר לומר לגוי "בחול" וכו', נ' דהוא משום דכל שאומר כן בשבת, מתפרשת אמירתו כציווי שיעשה כן בשבת זו, ורק כשאומר כן בחול הוא שמתפרשת אמירתו כגערה על מה שלא עשה כן בשבת.

ובאמת הדברים מבוארים כן בד' הגר"ז שם ס"ח, ז"ל, מותר לומר לנכרי אחר השבת מדוע לא עשית דבר פלוני בשבת שעברה אע"פ שמבין מתוך דבריו שרצונו שיעשנו בשבת הבאה אין בכך כלום כיון שאומר לו כן בחול ואין באמירתו זו שום (רמז) ציווי לעשותה בשבת הבאה אלא שהנכרי מבין כן מעצמו, עכ"ל, והרי דהא דשרי לומר כן, הוא משום דאי"ז כרמז של ציווי לעשות בשבת הבאה.

וכ"נ מד' החיי אדם כלל ס"ב סעיף ב', ז"ל, ואפילו לומר לו קודם שבת לעשות איזה דבר שאסור לישראל לעשות בשבת אסור, ואפילו אם אינו אומר בפיו אלא שמרמז לו בידיו או שאומר לו בלשון שיבין וכו' אסור כיון שאומר לו בלשון צווי. אבל מותר לומר לו שלא בלשון צווי וכו', וכן מותר לומר לו אחר השבת למה לא עשית כך בשבת, כדי שיבין שבשבת הבאה יעשה כך, עכ"ל, וכ"ה בזכרו תורת משה סימן מ"ח, והרי דפשיטא לי' דאסור לרמוז קודם השבת רמז של ציווי, והא דשרי לומר לו למה לא עשית כך בשבת, בע"כ דהיינו משום דלא חזינן לזה כרמז של ציווי, וכמש"נ.

**ב**

ה] בעיקר מש"נ לעיל סק"ב בדעת הרמב"ן והר"ן באיסורא דאמירה לגוי בשבת לעשות מלאכה במוצ"ש דאי"ז משום ודבר דבר, אלא הוא משום איסור אמירה לגוי, והא דשרי לומר לו לילך למוצ"ש לצורך מת וכלה, היינו דהתירו איסור אמירה לגוי לעשות במוצ"ש לצורך מת וכלה, והא דשרי לומר לילך חוץ לתחום משום שאם יש שם בורגנין מביא, היינו דלא נאסר אמירה לגוי לעשות במוצ"ש בדבר שיש לו היתר, יש להוסיף בזה דברים.

דהנה כתב בחי' הרשב"א בשבת דקנ"א., ז"ל, מותר אדם לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך ואני פירות שבתחומי וכו', וכתבו בתוספות דמהא שמעינן דישראל שקיבל עליו שבת קודם שחשיכה מותר לומר לישראל חבירו לעשות לו מלאכה פלונית הואיל והיא נעשית בהיתר לעושה אותה וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, והר"ן שם פליג ע"ז, ז"ל, ול"נ דאין הנידון דומה לראי', דשאני הכא שאם יש שם בורגנין הוא עצמו שומר, עכ"ל, וצ"ב יסוד הפלוגתא בזה.

ולפמש"נ נ' בביאור פלוגתייהו, דהר"ן לטעמי' אזיל, דס"ל דאמירה לגוי לעשות במוצ"ש אסורה משום איסורא דאמירה לגוי, אשר לפ"ז הרי חזינן דמהני ה"ט דאם יש בורגנין מביא להתיר איסור אמירה לגוי, והא דאסור לומר לו שילך בשבת חוץ לתחום, הוא משום שלא התירו בכה"ג היכא שנעשה עי"ז מלאכה בשבת, וכמש"כ הרמב"ן והר"ן, ואשר ע"כ כל שאומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך שלא נעשה מלאכה בשבת, דמי לאמירה שיעשה כן במוצ"ש שמותרת מכח הא דאם יש שם בורגנין הוא עצמו שומר, ואין ללמוד מזה להתיר אמירה לישראל בדבר המותר לעושה אותה, ושפיר י"ל דה"ז אסור שמא יבא לעשות בעצמו, וז"ב.

אך בדעת הרשב"א והריטב"א נראה דס"ל דאמירה לעשות במוצ"ש אינה אסורה כלל משום איסורא דאמירה לגוי, וכל איסורה הוא משום ודבר דבר, ולפ"ז הרי לא מצינו דמהני ה"ט דאם יש בורגנין וכו', אלא לגבי איסורא דודבר דבר, וכאשר כ"ה להדיא בחי' הריטב"א בדק"נ:, ז"ל, וכיון דהי' אפשר בשום צד לעשות אותו דבר בשבת אין בו משום ודבר דבר, שלא אמרו דיבור אסור אלא בדבר שהמעשה אין לו שום היתר בשבת, עכ"ל, אך כד דייני' על איסורא דאמירה לגוי שבות ל"מ מידי הא דאם יש בורגנין,

ומצאנו הדברים מפורשים כן בטעמם בד' ראבי"ה סימן שצ"א, ז"ל, אבל אם אפשר, כגון הבאה ברשות הרבים, דאם יש שם מחיצה מביא, שרי אמירה לגוי, ואפי' אמירה לישראל ואפי' בדבר הרשות, דבאמירה אין בו משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ובלבד שלא יעשה המעשה של הבאה על פיו ובשליחותו היום בשבת אלא למחר, עכ"ל, ומבו' בלשונו שהטעם בזה, דה"ט דאם יש שם מחיצה מביא, ל"מ אלא דמשו"ז ליכא באמירה משום ודבר דבר, אך אכתי יש לאסור משום עשיית המלאכה, וזה אסור משום דהוי כשלוחו, כמבו' כן בל' ראבי"ה, וכ"ה להדיא בתשובת הר"א ממיץ שם, ז"ל, וטעמא שאסור לומר לגוי, שנראה כשלוחו. ואף על גב שאין שליחות לגוי, ואמרינן נמי אין שליח לדבר עבירה, מיהו מדרבנן אסור, עכ"ל, ועי' עוד בד' ראבי"ה סימן תתקמ"ז שכתב דודאי יש לאסור אמירה לגוי בשאר איסורים, משום דהיכא דלאו בר חיובא הוא ישלד"ע, עייש"ה, ואכמ"ל, ולהלן ביאר עוד בזה, ז"ל, ודוקא לדבר מצוה הותר הילוך דגוי בשבת, אבל לא בדבר הרשות, דכד משית נמי איסורא דאמירה לגוי מהכא, מטעם שאם יש שם מחיצה מביא, אכתי נידון כאילו אמר לו מערב שבת לך למחר בשבת דהאמירה בהיתר ואפ"ה אסור, עכ"ל, והיינו שבא להוכיח דאיסור אמירה לגוי הוא אף במקום שאין לאסור מחמת האמירה עצמה משום ודבר דבר, שהרי אף לומר בער"ש שילך בשבת אסור, וע"כ מה יועיל שאם יש שם מחיצה מביא וליכא איסור בהאמירה עצמה, הרי מ"מ יש איסור במה שהולך ע"פ ציוויו, וז"פ.

ואשר ע"כ שפיר יש ללמוד מהא דשרי לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך, שלא נאסר אמירה לחבירו במלאכה הנעשית בהיתר לעושה אותה.[[6]](#footnote-7)

ו] והנה אמנם אכתי צ"ב, דהגם דאין לאסור לומר לחבירו שלא קיבל שבת לעשות מלאכה משום איסור אמירה, מ"מ מ"ט לי"ב משום איסור ודבר דבר, דומיא דהא דאסור לומר לישראל או לגוי לעשות אחר השבת, וע"ז אין להביא מהא דשרי לומר לו שמור לי פירות שבתחומך, דהתם הרי אין לאסור כלל משום ודבר דבר כיון שאם יש שם בורגנין הוא עצמו שומר.

ומצינו הטעם בזה בתו"ד הגר"ז בקו"א סימן רס"ג סק"ח, ז"ל, והשתא לק"מ וכו' וכן לנכרי אפי' אמר לו לעשותו אחר השבת, דכיון דלעשות בשבת אסור א"כ כשאומר לו לעשות למחר הרי מתעסק בדבר האסור לו היום דהיינו עשיית הנכרי בשבילו שהיא עצמה אסורה משום שיש שליחות לחומרא או מאיזה טעם שיהי', ולכן אסור לדבר ממנה אע"פ שהיא למחר, (ומה"ט מותר לומר לגוי עשה מלאכתך), עכ"ל, והיינו דכל הא דאמירה לעשות למחר אסורה משום ודבר דבר, הוא רק משום דאמירה לו לעשות היום אסורה משום איסור אמירה לגוי, וע"כ אסור לדבר ממנה אע"פ שהיא למחר, ומה"ט הוא דמותר לומר לגוי עשה מלאכתך ולי"ב משום ודבר דבר, והיינו משום דכל דלי"ב משום איסור אמירה לי"ב נמי משום ודבר דבר, אך לומר לישראל שלא קיבל שבת לעשות מלאכה עכשיו, כיון דלי"ב משום איסור אמירה, לי"ב נמי משום ודבר דבר, וז"ב.

ובטעם הדברים יל"פ לפמש"כ הגרע"א במהדו"ק סימן י"ז באיסור שכירות פועלים בשבת, ז"ל, אלא ודאי נראה כטעם הב' דרש"י דאסור משום שמא יכתוב, וכ"כ הרמב"ם וכו', והא דבאמת אינו אסור משום ממצוא חפצך, היינו דאם לא הי' האיסור בעצמותו ליקח ולמכור ולשכור פועלים לא הי' שייך בזה משום ממצוא חפצך דהוי כאומר לשמור לו פירותיו למחר או לטלטל ממקום למקום כיון דאין בזה סרך מלאכה והרי מותר אפילו לומר לכרך פלוני אני הולך למחר, כיון דמשכחת היתר היום ע"י בורגנין, א"כ מכ"ש מהראוי דמותר לומר לשכור פועלים למחר, כיון דאין בזה סרך מלאכה, א"כ מדינא הי' מותר לקנות ולמכור ולשכור ביומו ה"נ לומר לו לשכור לו למחר מש"ה צריך לטעמא שמא יכתוב, ואחר שאסרו חז"ל לעשות כן ביומו ממילא אסור לשכור ע"י גוי מדין אמירה לגוי, גם לומר לשכור לו למחר, כיון דא"א ביומו לעשות כן ע"י גוי, עכ"ל, וי"ל לפ"ז דגם לומר לגוי לעשות מלאכה גמורה אין לאסור משום ממצוא חפצך, כיון דמלאכת הגוי אינה מלאכה האסורה כלל בשבת, ורק אחר שנאסר לומר לגוי לעשות מלאכה בשבת מאיסורא דאמירה לגוי, תו אסור לומר לו לעשות אחר השבת משום ודבר דבר, אך בד' הגרע"א בהמש"ד מבו' לא כן, אלא לומר לגוי לעשות מלאכה גמורה בשבת יש לאסור משום ממצוא חפצך (אם אי"ז לצורך השבת), וכדלהלן.[[7]](#footnote-8)

וי"ל עוד בזה, לפמש"כ הגרע"א במהדו"ק סימן י"ז בתו"ד, ז"ל, ולא משכחת לאסור מדאורייתא משום ממצוא חפצך אלא באומר לגוי לעשות לו מלאכה גמורה מה דאסור לעשות ביומו מה"ת, ואפשר גם בזה אינו אסור מדאורייתא כיון דמשכחת ביומו ע"י גוי בצריך לו בו ביום, דכל שצריך לו ביומו לא מתסר משום ממצוא חפצך ומדאורייתא כה"ג אמירה לגוי מותר, וממילא מותר לומר לגוי לעשות כן למחר כיון דמשכחת בי' היתר ליומא, וצ"ע בזה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דלומר לגוי לעשות מלאכה בשבת לצורך שבת, אין לאסור כלל משום ממצוא חפצך, דצרכי שבת ל"ה בכלל חפצך האסורין, ורק אחר שנאסרה אמירה לגוי בשבת, הוא דיש לאסור לומר לגוי לעשות אחר השבת משום ממצוא חפצך ודבר דבר, אשר לפ"ז הרי דמה"ט שרי לומר לישראל שלא קיבל שבת לעשות מלאכה לצורך השבת, ולי"ב משום ממצוא חפצך, ולפ"ז יתכן דלומר לו לעשות מלאכה שלא לצורך השבת יהא אסור משום ממצוא חפצך ודבר דבר.

**ג**

ז] כתב הרמ"א בסימן שכ"ה ס"י, ויש מקילין ואומרים דאף אם הובא דרך רה"ר לצורך ישראל מותר לאדם לשתות מהם הואיל ואפשר לילך שם ולשתות, ויש מתירין אף לכתחילה, וכן נהגו היתר לומר אף לכתחלה לגוי להביא שכר או שאר דברים דרך כרמלית או בלא עירוב, ואע"פ שיש להחמיר בדבר מ"מ אין למחות ביד המקילין לצורך שבת ובשעת הדחק, דהא יש להקל באמירה לגוי לצורך כמו שנתבאר סי' ש"ז וכ"ש בכה"ג.

ובביאור הגר"א שם כתב, ז"ל, ויש מתירין, והוא דעת ראבי"ה והביאו בהגהות אחרונות דמרדכי ס"פ כ"ז ע"ש היטב שכתב ג' חילוקים כה"ג אפי' בדאורייתא, ומ' שם אפי' לדבר הרשות וכו', וע' סי' רע"ו ס"ג בהג"ה ועמ"א שם ס"ק י"א בשם הג"מ וז"ל ר"ת התיר כו' ומ' דאף באיסור דאורייתא דקאמר שם אבל אסור שידליקנה גוי שהרי דבר כו', עכ"ל.

והנה מה שהביא הגר"א מקור לדין זה מד' ראבי"ה, הנה אמנם בד' ראבי"ה שהביא ההגמ"ר הי' מ' כן, אך אחר שזכינו לד' ראבי"ה במקורם מצינו הדברים מפורשים להיפך, דהנה ז"ל ראבי"ה בסימן שצ"א, ובדאורייתא נמי לא אמרינן אסור אלא בדבר שא"א למצוא לו תקנה ע"י ישראל לעשותו וכו', אבל אם אפשר כגון הבאה ברה"ר דאם יש שם מחיצה מביא, שרי אמירה לגוי ואפי' אמירה לישראל ואפילו בדבר הרשות, דבאמירה אין בו משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ובלבד שלא יעשה המעשה של הבאה על פיו ובשליחותו היום בשבת אלא למחר וכו', עכ"ל

והרי להדיא בד' ראבי"ה, שלא הותרה אמירה בדבר שאפשר למצוא לו תקנה, אלא כשאינו עושה על פיו בשבת, דבכה"ג אין לאסור אלא משום ודבר דבר, ולזה מהני הא דאפשר למצוא לו תקנה דלי"ב משום ודבר דבר, אך כל שעושה על פיו בשבת ל"מ מידי הא דאפשר למצוא לו תקנה, דכה"ג שעושה המלאכה על פיו ה"ז אסור משום דהוי כשלוחו, כמבו' כן בל' ראבי"ה, וכ"ה להדיא בתשובת הר"א ממיץ שם, ז"ל, וטעמא שאסור לומר לגוי שנראה כשלוחו, ואף על גב שאין שליחות לגוי ואמרינן נמי אין שליח לדבר עבירה, מיהו מדרבנן אסור, עכ"ל, ולזה ל"מ מידי הא דאפשר למצוא לו תקנה.[[8]](#footnote-9)

ולהלן ביאר עוד בזה, ז"ל, ומיהו משום אמירה גרידא לא הי' אסור אפילו לישראל ואפילו לומר להביא, כדאמרינן לעיל מיני' מותר לאדם לומר לחבירו לכרך פלוני אני הולך למחר שאם יש שם בורגנין הולך וכו' שאם יש שם מחיצה מביא וכו', ודוקא לדבר מצוה הותר הילוך דגוי בשבת אבל לא בדבר הרשות, דכד משית נמי איסורא דאמירה לגוי מהכא מטעם שאם יש שם מחיצה מביא, אכתי נידון כאילו אמר לו מערב שבת לך למחר בשבת, דהאמירה בהיתר ואפ"ה אסור וכו', עכ"ל.

והיינו שבא להוכיח דאיסור אמירה לגוי הוא אף במקום שאין לאסור מחמת האמירה עצמה משום ודבר דבר, שהרי אף לומר בער"ש שילך בשבת אסור, וע"כ מה יועיל שאם יש שם מחיצה מביא וליכא איסור בהאמירה עצמה, הרי מ"מ יש איסור במה שהולך ע"פ ציוויו, וז"פ.

ומצינו דברים מפורשים יותר בזה בד' ראבי"ה סימן תתקמ"ז, ז"ל, ואפי' לומר לגוי להקיף אסור, דבב"מ וכו' איבעיא להו וכו' מי אמרינן כי אמרינן אמירה לגוי שבות הני מילי לעניין שבת דאיסור שבת איסור סקילה אבל חסימה דאיסור לאו לא או דילמא לא שנא, ולא איפשיטא, וכל ספיקא דאורייתא לחומרא, ובפ"ק דב"מ וכו' איכא בינייהו איש דאמר לאשה אקיף לי קטן להך לישנא דאמרת דטעמא דאשלד"ע משום דאי בעי עביד ואי בעי לא עביד לא מיחייב שולחן, להך לישנא דאמרת כל היכא דשליח לאו בר חייובא מיחייב שולחן ה"נ מיחייב שולחן, ש"מ דאם אמר לגוי להקיף מיחייב, דהא לאו בר חיובא הוא, ואי בעי עביד ואי בעי לא עביד לא שייך למימר גבי גוי, דה"מ באשה ישראלית שיודעת שלשליח אסור, דטעמא דאשלד"ע, דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין הוי אומר דברי הרב, אבל גבי גוי מיחייב מדרבנן שולחו לכולי עלמא. והא דתלי טעמא בחצר דבעל כורחי' היינו נמי פירושא משום דלית בי' דעת שנשלח לדבר עבירה, וחצר וגוי טעמא אחד להון, עכ"ל.

ומפורש בד' ראבי"ה, דאיסורא דאמירה לגוי הוא מטעם שליחות, דבשליח גוי ישלד"ע, והנה אמנם כתב בתו"ד דה"ז אסור "מדרבנן", אך נ' דאי"ז משום דינא דאשלד"ע, אלא הוא משום דמה"ת אין שליחות לגוי, ורק מדרבנן הוא דיש שליחות לגוי, ולפ"ז ודאי דאין מקום להתיר אמירה לגוי בדבר שאפשר למצוא לו תקנה, וז"פ.

ח] ומה שהביא הגר"א מדינא דהרמ"א בסימן רע"ו, הנה אמנם בד' הרמ"א שם מפורש כן דשרי לומר לגוי להוליך נר בשבת,[[9]](#footnote-10) אך הדברים צ"ע, דהאמנם פשטות ל' ההגמי"י בפי"ב משבת מ' כן דהתיר ר"ת לומר לשפחה שתיקח נר עמה, אך אי"ז מוכרח בלשונו, והאמנם המג"א בסימן רע"ו סקי"א העתיק ל' ההגמי"י דר"ת התיר לומר לגוי תביא נר הדולק, אך לפנינו בהגמי"י לא נמצא ל' זה, אך הנה מקור דין זה הוא בשו"ת מהר"ם מר"ב ד"פ סימן רכ"ב, ובשו"ת מהר"ם מר"ב עצמו שם סימן תקנ"ח כתב להדיא דלא התיר ר"ת אלא ליהנות מן הנר שטלטלה השפחה לצורך הישראל, ז"ל, כתב הרב בשם ר"ת שהי' מתיר לישראל להנות מן הנר שהשפחה מטלטלת בשבת לצורך ישראל משום דאי בעי ישראל הי' מושך הנר אפי' בשעה שהוא דולק וכו', "אבל אסור לומר לה לטלטל הנר לצורך ישראל", עכ"ל.

ונ' דיש להוכיח כן גם מד' ההגמי"י גופי' שהיא תשובת מהר"ם מר"ב סימן רכ"ב, שהרי ההגמי"י בסוף דבריו כתב, ז"ל, אבל ודאי אסור שידליקנה לצורך ישראל שהרי דבר זה אין ישראל יכול לעשותו בשום ענין וגם בדבר זה יש צד היתר דהא אי בעי ישראל יכול לעשות בלא נר. ומ"מ אין להקל בכך ולהתיר בזה, עכ"ל, והנה אי נימא דנידון ההגמי"י הוא להתיר לומר להדיא לגוי לעשות כן, צ"ע דמה מקום יש לומר דמותר לומר לגוי להדליק נר משום שיכול הישראל לעשות בלא נר, דל"ד לשאר גווני, שיכול הישראל לעשות בהיתר את הדבר שאומר לגוי לעשותו, אך כשאומר לגוי להדליק נר שאין הישראל יכול לעשותו, מה יועיל הא דיכול להביא בלא נר, וגם אי נימא דשרי גם לומר לגוי להביא דרך רה"ר כיון שיכול הוא עצמו לילך לשם, מ"מ הכא יש לאסור, שהרי את הנאת האורה ל"ה בידו לעשות בענין אחר, ובע"כ מזה דנידון ההגמי"י הוא להתיר ליהנות ממעשה הגוי, ובזה הוא שדן דשמא אף אם הדליק הגוי את הנר לצורך ישראל שרי הישראל להביא לאורו, דלא חשיב זה הנאה ממעשה הגוי כיון שהי' יכול להביא בלא נר, וז"ב.

והנה אמנם במרדכי רמז רנ"ב כתב, ז"ל, ועוד כתב דמותר לומר לגוי תביא נר הדולק דל"ה אלא טלטול דאפי' לישראל אין אסור אלא משום בסיס לדבר האסור, עכ"ל, וכ"ה בהגמ"ר פ' כל כתבי פ"ב ד', אך נ' שאין טעמם משום דאפשר לעשותו בהיתר, אלא משום שלא נאסר אמירה לגוי באיסור דרבנן, וכאשר כן מצינו בכל בו סימן ל"א, ז"ל, ועכשיו שנהגו לומר לגוי או לתינוק להביא ולהוליך ברה"ר לפי וכו' ויש להן דין כרמלית, אע"פ שיש אוסרין שבות דשבות אלא אם כן יש שם מקצת חולי או במקום מצוה, מ"מ כיון שאין בזה איסור בתורה הקילו בהן, עכ"ל, והנשמ"א כלל ס"ב ס"ג הביא מזה מקור לדין זה שהביא הרמ"א דיש מתירין אף לכתחילה, וצ"ב דבד' הכל בו מבו' לא אתי עלה משום דאפשר לעשות בהיתר, אלא משום דהוי אמירה באיסור דרבנן.

ט] אמנם מצינו מקור לדין זה הביאו בהערות לראבי"ה בד' הראב"ן במסכת עירובין, ז"ל, ויש מתירין אפילו לומר לגוי מלא לי, מדאמר בפרק שואל אמר ר"י אמר שמואל מותר לאדם לומר למחר אלך למקום פלוני הואיל ואם הי' שם בורגנין הי' הולך, ה"נ הואיל ויכול לטפס ולירד לבור ולשתות יכול לומר לגוי דלה לי, עכ"ל.

והרי להדיא דס"ל דמותר לומר לגוי למלאות בשבת עצמה, מכח הא דיכול לטפס ולירד, ומדמו לה להא דמותר לומר למחר אלך למקום פלוני מכח הא דאם הי' שם בורגנין הי' הולך.

אמנם קשיא טובא ע"ז, דא"כ הרי בדין דה"נ מותר לומר לגוי להביא דבר מחוץ למחיצה בשבת, מכח הא דאם הי' מחיצה הי' מביא, וכן מותר לומר לו להביא דבר מחוץ לתחום מכח הא דאם הי' בורגנין הי' הולך ומביא, וא"כ מ"ט תנן במתני' דקכ"ב. דאם מילא בשביל ישראל אסור, הרי הגם דבממלא בשביל בהמתו ל"ש ה"ט דאי בעי מטפס ויורד, מ"מ יש להתיר אמירה לגוי בזה מכח הא דאם הי' שם מחיצה מביא, גם קשיא מהא דתנן במתני' דקנ"א. דגוי שהביא מחוץ לתחום ה"ז אסור, והרי דאסור לומר לגוי לילך חוץ לתחום ולהביא, הגם דאם הי' שם בורגנין הי' הולך ומביא, והרמב"ן בדקנ"א. הוכיח כן גם מהא דאסור לשלוח איגרת, עיי"ש.

[וצריך להוסיף, דקו' אלו ל"ק ע"ד הרמ"א דיש מתירין אף לכתחילה לומר לגוי להביא דרך רה"ר, דיל"פ שלא התירו אלא דומיא דהתם דאפשר לו לילך לשם ואינו נהנה ממעשה הגוי, ומשא"כ בממלא הגוי לבהמתו או במביא מחוץ לתחום שהוא נהנה ממעשה הגוי, ל"מ הא דאם הי' שם מחיצות או בורגנין הי' מביא, שהרי סו"ס עתה שאין שם מחיצות ובורגנין ואין בידו לעשותן הרי הוא נהנה ממעשה הגוי, ועי' בפמ"ג ש"ז אש"א י"ב שכתב כעין חילוק זה בד' המג"א שם, עייש"ה, שו"ר כעי"ז בנשמ"א כלל ס"ב סק"ג, אך בד' ראב"ן שפירש דההיתר בזה נלמד ממש"א דמותר לומר למחר אלך למקום פלוני הואיל ואם הי' שם בורגנין הי' הולך, וכ"ה בביאור הגר"א סימן רע"ו ס"ג, קשיא דאם אכן דינא דהתם הוא אף בשאומר לו לעשות בשבת, א"כ מ"ט אם מילא גוי לבהמתו או הביא מחוץ לתחום, ה"ז אסור, הרי יש לנו להתיר לכתחילה לומר לו].

ומתוך הדחק צ"ל בזה, דודאי מודה ראב"ן דאסור לומר לגוי להביא בשבת עצמה מרה"ר או מחוץ לתחום, ול"מ הא דאם יש מחיצות או בורגנין מביא, אלא בשאומר לו לעשות אחר השבת, ולא התיר ראב"ן אלא בגוונא שאין נהנה הישראל ממעשה הגוי, שאפשר לו לטפס ולירד, ודין זה קיימוהו מסברא, ומה שהביא ראב"ן מקור לדין זה מהא דשרי לומר למחר אלך למקום פלוני, הוא משום דה"ט דאינו נהנה ממעשה הגוי, ל"מ אלא כלפי איסורא דאמירה לגוי שאסרו חכמים שהוא שמא יבא לעשות בעצמו, דבזה י"ל דכל היכא שאינו נהנה ממעשה הגוי לא אסרו, אך אכתי יש לאסור בזה משום ודבר דבר דע"ז ל"מ מידי הא דאינו נהנה ממעשה הגוי מכח דאפשר לו בלאו הכי, וע"ז הוא שהביא ראבי"ה מהא דשרי לומר למחר אלך למקום פלוני ולי"ב משום ודבר דבר משום דאם הי' שם בורגנין הי' הולך, וה"נ יכול לומר לגוי מלא לי ולי"ב משום ודבר דבר, שו"ר באמרי בינה שבת סימן י"ב שכתב כעי"ז בביאור ד' ראב"ן.

אך הנה מלבד דהדברים באו סתומים בד' ראב"ן, וגם אי"ז כמש"נ לעיל סק"? דבאמירה לגוי בדבר שמותר לומר לו לעשות כן בשבת, אין לאסור כלל משום ודבר דבר, גם ילה"ע ע"ז דאם אכן נידון ראב"ן הי' לאסור בזה משום ודבר דבר, וע"ז הוא שהביא מהא דמותר לומר אלך למקום פלוני למחר משום שאם הי' שם בורגנין הי' הולך, וה"נ מותר לומר לגוי מלא לי מכח הא דיכול לטפס ולירד, לכאו' יש לחלק טובא מהתם, דהא דמותר לומר אלך למקום פלוני למחר, הוא משום דהליכה למקום פלוני אינה איסור מוחלט, וע"כ לי"ב משום ודבר דבר, שאי"ז דיבור בדבר האסור בהחלט, אך משא"כ לומר לגוי למלאות לו דזה הוי איסור מוחלט, מה יועיל הא דיכול לטפס ולירד דמכח זה לא יהא בזה משום ודבר דבר, ואמנם יש לנו להתיר בזה מכח הא דאם הי' שם מחיצות הי' ממלא, אך הראב"ן לא הזכיר לזה, וצ"ע רב בזה.

**ד**

י] בד' ראבי"ה בסימן תתקמ"ז שהבאנו לעיל סק"ח, נ' דכל עיקר איסורא דאמירה לגוי הוא מדין שליחות ומשום דמדרבנן יש שליחות לגוי, ופירש ראבי"ה דהא דלי"ב משום אשלד"ע הוא משום דאין השליח בר חיובא, ומשום דל"ש בזה הא דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין.

והנה לפ"ז הי' בדין, דל"ש כל עיקר איסורא דאמירה, רק באמירה לגוי, אך באמירה לישראל לי"ב איסורא כלל היכא דלי"ב משום לפני עור, דל"ש לאסור בזה משום שליחות, שהרי אין שליח לדבר עבירה.

ובאמת כן נ' מד' הרשב"א והר"ן שנקטו דכל הא דאסור לספות לקטן איסור דרבנן לצרכינו, הוא רק משום דילמא אתי למיסרך, וצ"ב מ"ט לי"ב משום איסור אמירה, וכבר תמה ע"ז בשו"ת שאילת דוד סימן י"ב ד"ה עוד בענין, ז"ל, דגבי שבת היכא שמצוה לו שיעשה בשבילו הא אסור מטעם אמירה אף לגוי שבות וכש"כ הקטן, עכ"ל, וגם במשכנו"י סי' קי"ח בתו"ד כתב דלא עדיף קטן מגוי דאסור אמירה אף באיסור דרבנן, וכ"נ בשעה"צ סימן של"ד סקנ"ד, וע' היטב בתהל"ד סימן שמ"ג סק"ד, ועי' בית אפרים יו"ד סימן ס"ב שהוכיח מד' הרשב"א אלו דלא אסרו אלא באמירה לגוי ולא באמירה לקטן ישראל, עיי"ש מה שפירש הטעם בזה.

אמנם מד' הרשב"א והריטב"א והר"ן בשבת דקנ"א. שדנו אם יש לאסור למי שקיבל שבת לומר למי שלא קיבל שבת לעשות מלאכה, הרי מבו' דאיסור אמירה הוא גם באמירה לישראל, ובאמת נ' כן מסוגיית הגמ' בספ"ק דע"ז דמבו' שם דבהשכרת שדה לכותי שעושה בה מלאכה בחוה"מ, יש לאסור גם בלא איסורא דלפני עור, והיינו משום מראית העין, והרי דאסור לומר לכותי לעשות מלאכה בחוה"מ.

ואמנם לפ"ד ראבי"ה קשיא דמה טעם אסרו אמירה לישראל, הרי אין לאסור בזה משום שליחות שהרי אשלד"ע וכנ"ל, והאמנם יש לאסור בזה משום ודבר דבר, אך ילה"ע אם גם משום איסור זה אסרו להשכיר, ועי'.

והעירוני דשמא י"ל בזה, דאין מכוון ראבי"ה דאיסורא דאמירה לגוי בשבת הוא משום שליחות ומשום דל"ש בזה דינא דאשלד"ע, שהרי י"ל דבאיסור שבת כלל אין לאסור משום שליחות, וכמש"כ הבית מאיר ודעימי', וכל ד' ראבי"ה דיש לאסור משום שליחות הם לגבי שאר איסורים, דאף לפי צד הספק בגמ' ב"מ ד"צ. דאין לאסור בזה משום איסורא דאמירה לגוי, מ"מ יש לאסור בזה משום שליחות, דבשליח גוי ישלד"ע, אך איסורא דאמירה לגוי בשבת אינו מגדרי שליחות, אלא הוי איסור בפנ"ע דאמירה לגוי, וע"כ שפיר י"ל דהך איסורא הוא גם באמירה לישראל, אמנם כ"ז הוא רחוק בכוונת הראבי"ה, וצ"ע בזה.

1. ויש להוסיף עוד בזה, מש"כ בשו"ת חות יאיר סימן ל"ג, ז"ל, וא"ת באמת לענין מה אסרו רז"ל אמירה לגוי לעשות מלאכה אם כבר למדנו דדבור אסור, נ"ל דלא הרי זה כהרי זה דלא אסרה תורה רק מדבר דבר שהוא דרך בני אדם במשא ומתן למצוא חפציהם והוא השכירות וכו', מש"כ אמירה לגוי שבות דבכל מקום אינו ענין לזה דהוי ממש אמירה ותו לא כי אינו רק מדבר לגוי שיעשה דבר מה ואינו מזכיר לו שום תשלומין או שכירות או לשון דמשתמע כך, דאע"פ דקרא סתמא אמר ודבר דבר מ"מ מדהקדים ממצוא חפציך לא נילף מינה רק דיבור שהוא דרך משא ומתן ומגזרת משא ומתן. ומ"מ אסרו חז"ל אמירה לגוי בין לומר לו עשה מלאכה היום או עשה מלאכה מחר כמ"ש הר"ן, עכ"ל, והרי שנקט שאין לאסור כלל באמירה לגוי משום ודבר דבר, דרק דיבור שהוא דרך מו"מ אסור משום ודבר דבר, ואיסורא דאמירה לגוי לעשות מלאכה אחר השבת, הוא מכלל איסור אמירה לגוי ואי"ז משום ודבר דבר, וזה כמש"נ בדעת הרמב"ן והר"ן. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך העירוני בזה, ממש"כ הרמב"ן בפרשת בא י"ב ט"ז דמש"א במכילתא דכל מלאכה לא יעשה בהם, לא יעשה גוי מלאכתך, היא אסמכתא בעלמא שבאו לאסור מדבריהם אמירה במלאכת שלנו, וסמכו אותה למקרא הזה, עכ"ד, והרי דאיסורא דאמירה לגוי, הוא בעשיית המלאכה ע"י הגוי לצורך ישראל, ולפ"ז אין לאסור באמירה לגוי לעשות מלאכה במוצ"ש מכח איסורא דאמירה לגוי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומצינו דכוותה עוד בתשובת הר"א ממיץ בראבי"ה סימן שצ"א, ז"ל, ועל סברא זו יש להשיב, שיש לומר שהחמירו באמירה לגוי בשבת מבאמירה לגוי בחול עשה בשבת, אע"פ ששניהם אסורים הקילו לאמירה בגוי בחול, הילכך יש לומר לא תתיר קצוץ כמו בחול, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. וזה דלא כמש"כ הר"א ממיץ בראבי"ה סימן שצ"א ז"ל, ועל סברא זו יש להשיב, שיש לומר שהחמירו באמירה לגוי בשבת מבאמירה לגוי בחול עשה בשבת, אע"פ ששניהם אסורים הקילו לאמירה בגוי בחול, הילכך יש לומר לא תתיר קצוץ כמו בחול, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויל"ע בד' סה"ת, דהיאך התיר בעבדו ושפחתו, הרי בהן יש לאסור בכל גווני מדאורייתא שנאסר עשייתן במלאכת האדון, וכמש"כ סה"ת לעיל מינה, ולא ס"ל כדעת הסוברים בסימן ד"ש דדין שביתת עבד הוא רק בשקיבל עליו ז' מצוות, ויותר מזה מבו' בל' הרשב"א ביבמות דמ"ח., דבעבד ואמה יש לאסור אף בשעושין מעצמן, משום דלא עבדי אדעתא דנפשייהו אלא על דעת האדון, עיי"ש, וע"כ גם אם נימא דליכא דין שביתה בעבדו ושפחתו שלא קיבלו עליהן ז' מצוות, מ"מ יש לאסור מכח דין אמירה לגוי דעלמא, וכנ"ל, ועי' ביאור הגר"א סימן ש"ה סי"ד לגבי שפחות שעושות הגבינות, שכתב לאסור משום הך דינא, וצ"ע ובדיקה בדין זה.

   ואולי ד' סה"ת שהתיר איירי בעבד ושפחה שאין קנויין לו קנין הגוף, דבזה ליכא איסורא, אך רחוק לפרש כן, ובפרט דלעיל מינה כתב דבעבדו אסור משום למען ינוח, וודאי מ' דעל אותו עבד קאי מה שהתיר בסוף, וגם יל"ע לטעמא דהרשב"א אם יש לחלק בזה, שו"ר מש"כ בזה בתהל"ד סימן ד"ש, וצע"ג בזה, וגם יל"ע בכמה דוכתי שמצינו בשו"ע והפוסקים דהשפחות היו עושין מלאכות, ולהנ"ל גם אם לא אמרו להן לעשות יש לנו לאסור, וצ"ע עוד בכ"ז. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובאמת הרשב"א והריטב"א בשבת דקנ"א. לא דנו כלל לפרש טעם הא דלא התירו לומר לגוי לעשות מלאכה בשבת לצורך מת וכלה ולהוכיח דאף אסור לומר לו בער"ש כמו שהאריכו בזה הרמב"ן והר"ן שהבאנו לעיל סק"ב, דלדעתם הרי הטעם פשוט, דרק לומר לו לילך במוצ""ש מותר משום דהוי זה דיבור לצורך מצוה, אך לומר לו לעשות בשבת דה"ז אסור מאיסורא דאמירה לגוי, ה"ז אסור אף לצורך מצוה, וע"כ ממילא פשוט דה"נ אסור לומר לו מער"ש שיעשה בשבת, ורק הרמב"ן והר"ן דס"ל דאיסורא דאמירה לגוי הוא אף בשאומר לו לעשות במוצ"ש, והא דשרי לומר לו לצורך מת וכלה, הוא משום שהתירו חכמים איסור אמירה לגוי לצורך זה, ע"כ הוצרכו לפרש טעם הא דלא התירו לומר לו לילך בשבת לצורך זה, והוצרכו להוכיח דלא התירו אף לומר לו בער"ש שילך בשבת, וז"ב. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה תנן בשבת דק"נ. לא ישכור אדם פועלים ולא יאמר אדם לחבירו שכור לי פועלים, ובגמ' שם פריך מ"ש הוא ומ"ש חבירו, וכתבו התוס', ז"ל, וא"ת ונימא דחבירו היינו דאמר לי' שכור לי פועלים למחר, וי"ל דא"כ מאי איריא חבירו אפי' הוא עצמו נמי לא מצי למימר אשכור פועלים למחר וכו', עכ"ל, והאחרונים הקשו דא"כ מאי משני ר"פ שם חבר נכרי, הרי אכתי קשיא דמאי איריא חבירו אפי' הוא עצמו נמי.

   וראיתי לישב בזה ע"פ הנ"ל, דאין לאסור לומר לעשות במוצ"ש משום ודבר דבר, אלא אם ה"ז אסור בשבת, וע"כ לומר לחבירו לשכור פועלים למוצ"ש פשיטא דאסור, כיון שאסור לו לשכור פועלים בשבת, וע"ז שפיר פריך דמה לי הוא מה לי חבירו, אך לומר לגוי לשכור פועלים אחר השבת, הרי דאי לאו איסורא דאמירה לגוי, לא הי' לנו לאסור, ואשר זהו דמשני ר"פ חבר גוי, וקמ"ל דאמירה לגוי אסורה, ותו באמת יש לאסור גם לומר לו לשכור במוצ"ש, וע"ז מתקיף רב אשי דאמירה לגוי שבות, ופירש"י דכבר סתמה רבי במתניתין, וכיון שאמירה לגוי לשכור בשבת אסורה, תו גם יש לאסור לומר לו לשכור במוצ"ש, וע"כ ל"מ לשנויי דקמ"ל דאסור לומר לגוי לשכור במוצ"ש, ודו"ק.

   ובזה יש לישב גם משה"ק הגרע"א במהדו"ק סימן י"ז, ז"ל, אולם באמת לא זכיתי להבין דהא מבואר בסוגיא דאמירה לנכרי לשכור פועלים אסור משום אמירה לעכו"ם שבות, ולמ"ל האי טעמא הא בלא"ה אסור משום ממצוא חפציך, וכמו דמה"ט אסור לומר לו לשכור לו פועלים למחר, דלית בי' משום אמירה לעכו"ם שבות רק משום ממצוא חפציך, עכ"ל, אך לפמש"נ אין לאסור לומר לאחר לשכור פועלים משום ממצוא חפצך, ואף אם לשכור בעצמו פועלים אסור משום ממצוא חפצך, אך לומר לאחר לשכור י"ל דאי"ז בכלל ממצוא חפצך, והרי בפירש"י במתניתין דק"נ. פירש דהא דאסור לשכור בעצמו הוא משום ממצוא חפצך, והא דאסור לומר לאחר שישכור הוא משום לפני עור, והרי דלי"ב משום ממצוא חפצך, ורק אחר שבשבת אסור לומר לו לשכור פועלים, באומר לישראל משום דאף הישראל ההוא מוזהר שלא לשכור, ובאומר לגוי משום איסור אמירה לגוי, תו אסור לומר לו לשכור אחר השבת משום ממצוא חפצך ודבר דבר.

   אמנם מד' רש"י ע"ז דט"ו. שפירש טעם עיקר איסור אמירה לגוי משום ממצוא חפצך ודבר דבר, מבו' דלא ס"ל כלל עיקר דברים אלו, דאף שכתבו האחרונים דמודה רש"י דיש איסור נוסף באמירה לגוי, כדמוכח מסוגיית הגמ' בב"מ ד"צ. שדנו על אמירה לגוי בשאר איסורי תורה, ומוכח כן עוד מכ"ד, מ"מ מד' רש"י שם מבו' דמצינו לאסור בזה גם מכח ה"ט דממצוא חפצך ודבר דבר, והרי דאף אם ל"ה איסור מלאכת שבת באמירה לגוי לעשות מלאכה בשבת, נמי הי' בזה משום ממצוא חפצך ודבר דבר. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובב"י סימן ש"ז הביא ד' ההגמ"ר בשם ראבי"ה, והביא מה שסיים ההגמ"ר שם, ז"ל, והיכא דאיכא למימר דילמא אתי לאיחלופי ברה"ר אסור אמירה לגוי אפילו באיסור דרבנן ואפילו לדבר מצוה וכו', וכתב ע"ז הב"י, ז"ל, ומ"מ אין דבריו מובנים לי שכתב והיכא דאיכא למימר דילמא אתי לאיחלופי ברשות הרבים אסור אמירה לגוי וכו', שזה סותר מה שכתב קודם לכן בסמוך שאם אפשר לעשותו כגון ברה"ר דיכול להביא על ידי מחיצות בני אדם שרי, וצ"ע, עכ"ל, אך לפי ד' ראבי"ה שלפנינו ניחא, שהרי כל מה שהתיר אמירה בדבר שאפשר לעשותו בהיתר, הוא רק בשעושה הגוי אחר השבת. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה אמנם יש לחלק טובא בין לומר לגוי להביא נר, שיכול הישראל להביא הנר בהיתר, לבין לומר לגוי להביא מרה"ר שאין יכול הישראל להביא מרה"ר בהיתר, אלא יכול לילך לשם, וכבר עמד בחילוק זה במחה"ש סימן רע"ו למג"א סקי"א, אך ממה שדן מהר"ם לפרש מ"ט לא שרי לומר לו להדליק הנר, מוכח שלא כחילוק זה, אך באמת אכתי צ"ע מה טעם יש להתיר לומר לו להדליק הנר מכח הא שיכול להביא בלא להדליק, וכמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-10)