א (א) - בגדר מלאכת הוצאה, ובהא דבעינן תרי קראי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' ד' אייר תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ב., יציאות השבת ב' שהן ד' בפנים וב' שהן ד' בחוץ כיצד וכו' פשט העני את ידו וכו' פשט בעה"ב את ידו וכו', והתוס' שם כתבו, ז"ל, תימה לר"י אמאי צריך למתני תרתי דעני ודבעה"ב, וכן בריש שבועות דמפרש בגמ' ב' דעני ודבעה"ב, מה שייך לקרותו שתים, מה לי עני מה לי עשיר, ונראה לר"י דאיצטריך לאשמעי' משום דהוצאה מלאכה גרועה היא, דמה לי מוציא מרה"י לרה"ר מה לי מוציא מרה"י לרה"י, ול"ה גמרינן הוצאה דעני מבעה"ב ולא בעה"ב מעני, ותדע מדאיצטריך תרי קראי בהוצאה כדנפקא לן בריש הזורק מויכלא העם מהביא, ובספ"ק דעירובין נפקא לן מקרא אחרינא דדרשינן אל יצא איש ממקומו אל יוציא וכו', והיינו משום דמלאכה גרועה היא איצטריך תרווייהו חד לעני וחד לעשיר, עכ"ל.

והנה התוס' שם כתבו עוד, ז"ל, וא"ת כיון דהכנסה היתה במשכן מה צריך תו לקמן בהזורק לפרושי דסברא הוא מה לי אפוקי מה לי עיולי וכו', וי"ל דאיצטריך סברא להכנסה דבעה"ב דלא הוה במשכן וכו', עכ"ל, ומבו' לפ"ז, דאף דאין חייבין על הוצאה אלא בהגוונא שהי' במשכן, מ"מ בהכנסה דסברא הוא דמה לי אפוקי מה לי עיולי, ה"ה חייב עלי' אף דלא היתה במשכן, והתוס' לקמן דצ"ו: פליגי ע"ז, ואכמ"ל.

וצ"ע לפ"ז, ועמד בכעי"ז בכ' הגר"ר שליט"א, דא"כ מ"ט בעינן תרי קראי להוצאה דבעה"ב ודעני, הרי גם בזה סברא היא ד"מה לי עני ומה לי עשיר", וכמש"כ התוס' בתחילת דבריהם, וכל דסברא היא יש לחייב אף אם ל"ה במשכן, ומ"ש הא דמה לי אפוקי מה לי עיולי, דמהני לחייב אף בדל"ה במשכן, מהא דמה לי עני ומה לי עשיר דל"מ לחייב אם ל"ה במשכן.[[1]](#footnote-2)

ב] עוד צ"ע בזה, דהנה התוס' כתבו דתולדות דהוצאה חייב עליהן כל שהיו במשכן, ולפ"ז תיקשי דמ"ט בעינן לתרי קראי לעני ולבעה"ב, הרי לכאו' סגי בקרא לחד מינייהו, ותו יתחייב גם באידך גוונא משום תולדה, - והאמנם דהשתא דכתיבי תרוייהו ה"ה חייב בתרוייהו משום אב, אך הרי למש"כ התוס' לקמן דע"ג: ליכא נפ"מ אם החיוב הוא משום אב או משום תולדה, וא"כ לא איצטריך קרא להכי.

והנה אמנם יש מקום לדון בזה, דהגם דהוצאה דבעה"ב היתה במשכן, כמבו' להדיא לקמן דמ"ט:, מ"מ שמא הוצאה דעני לא היתה במשכן, ולפ"ז י"ל, דאם ל"ה כתיב אלא חד קרא הוה מוקמינן לה בהוצאה דבעה"ב, וכמש"כ כן בחי' הריטב"א בריש שבועות, דאם לא כתיב אלא חד קרא הוה מוקמינן לה בהוצאה דבעה"ב שכן דרך רוב המוציאים להוציא מרשות שעומדים בו לרשות שאין עומדים בו, ול"ה מחייבינן בהוצאה דעני משום תולדה, כיון שלא היתה במשכן.

אך הנה בתוס' הרא"ש ריש שבועות כתב כתב דקרא דויכלא העם מהביא הוא הוצאה דעני, דמשה הי' עומד במחנה לוי' דהוא רה"ר ומנע את העם העומדים אצלו ברה"ר מהביא את החפץ מרה"י לרשות שהם עומדין, עכ"ד, ולפ"ז תיקשי דמ"ט לא סגי בקרא דויכלא העם, דמינה נילף להוצאה דעני, ותו יתחייב גם על הוצאה דבעה"ב משום תולדה, דהוצאה דבעה"ב הרי היתה במשכן, וכנ"ל, - ועוד, דלמש"כ הרא"ש הרי מבו' דהוצאה דעני היתה במשכן, דקודם שמנע אותם היו מביאין חפצים מרה"י למקום שהם עומדין, ונמצא דהי' הוצאה דעני במשכן, וכיון דבין הוצאה דבעה"ב ובין הוצאה דעני היו במשכן, א"כ מ"ט לא סגי בחד קרא למילף לחד מינייהו, ותו יתחייב גם באידך גוונא משום תולדה, ולפלא שלא עמדו בזה.

ויש להעיר עוד, דגם אי נימא דהוצאה דעני ל"ה במשכן, ודאם ל"ה אלא חד קרא הוה מוקמינן לי' בהוצאה דבעה"ב, וע"כ ל"ה לנו לחייב בהוצאה דעני משום תולדה, כיון שלא היתה במשכן, הרי מ"מ יש ללמוד מזה דאין חייבין על תולדות הוצאה שלא היו במשכן, ומ"ט הוצרכו התוס' לראיות אחרות לזה.

ג] ובעיקר מש"כ התוס' דאף דאינו חייב על תולדות דהוצאה אא"כ היו במשכן, מ"מ בהכנסה מחייבינן אף שלא היתה במשכן, משום דסברא הוא וכו', צ"ע קצת, דהרי חזינן דהכנסה ל"ה אלא תולדה, והרי דאף דסברא היא דמה לי עיולי ומה לי אפוקי, לא סגי לחשבן להוצאה והכנסה כחד מילתא, וע"כ אין הכנסה אלא תולדה, וא"כ מ"ט מהני סברא זו לחייב על הכנסה אף דל"ה במשכן, ול"ד לשאר תולדות דאינו חייב עליהן אא"כ היו במשכן.

**ב**

ד] והנה בעיקר הא דהוצאה מלאכה גרועה היא, כתב הבעה"מ לקמן דמ"ט: דהוא משום דלא עביד ולא מידי, והיינו דבהוצאה לא שינה דבר בגוף החפץ, ול"ד לשאר מלאכות, וכ"ה באו"ז סימן פ"ב דגריעותא דהוצאה הוא דמעיקרא חפץ והשתא חפץ, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין.

אמנם הנה התוס' בסוגיין כתבו דגריעותא דהוצאה הוא משום דמה לי מוציא מרה"י לרה"ר מה לי מוציא מרה"י לרה"י, ולפו"ר הוא טעם אחר מד' הבעה"מ והאו"ז, והיינו דכיון דלא חייבה תורה במוציא מרה"י לרה"י, הרי דהא דהמוציא מרה"י לרה"ר חייב, אף דמן הדין הי' לנו לדמותו למוציא מרה"י לרה"י דפטור, הו"ל מלאכה גרועה.

ה] אך באמת נראה דאין לפרש כן לד' התוס', דהנה התוס' לקמן דצ"ו: כתבו, דהא דבעי דהוצאה גופה היכא כתיבא, אע"ג שהיתה במשכן, הוא משום דאי לאו דכתיב ל"ה מחייבי עלה לפי שמלאכה גרועה היא, עכ"ד, והנה אי נימא דהא דהוצאה מלאכה גרועה היא נלמד מהא דפטרה תורה במוציא מרה"י לרה"י וחייבה במוציא מרה"י לרה"ר, א"כ הרי בלא קרא אדרבה הי' לנו לחייב אף במוציא מרה"י לרה"י, דהרי פשוט דהוצאה זו היתה במשכן, דטלטלו דברים ממקום למקום ברה"י, ומהו שכתבו התוס' דבלא קרא ל"ה מחייבינן כלל בהוצאה משום דמלאכה גרועה היא, ושמא י"ל, דהא דלא מחייבינן בהוצאה מרה"י לרה"י, ילפינן לה מקרא דירמיהו (י"ז כ"ב) דכתיב ולא תוציאו משא מבתיכם ביום השבת, והרי דלא נאסר אלא להוציא מן הבית לחוץ, אך זה סתום בד' התוס'.

ו] ואשר ע"כ נראה בביאור ד' התוס', דהנה בטעם הא דלא מחייבינן בהוצאה מרה"י לרה"י, אף דהוצאה זו היתה במשכן, נראה דהוא משום דלא מחייבינן בדבר דהוי במשכן, אלא בדבר דמסברא יש לנו לחשבו כמלאכה, וע"ז מהני הא דהי' ד"ז במשכן לחייב עליו ולחשבו כאב, אך דבר דמסברא אינו חשוב כמלאכה, אינו חייב עליו אף אם הי' במשכן, והרי היו בעשיית המשכן פעולות רבות שאינם מלאכות כלל ואין חייבין עליהן, וע"כ הוא דלא מחייבינן בהוצאה מרה"י לרה"י אף שהיתה במשכן, משום דמסברא אין הוצאה זו בכלל מלאכה, כיון דמעיקרא חפץ והשתא חפץ ולא נשתנה הדבר ע"י המלאכה.

ולפ"ז נראה דזהו מש"כ התוס' דהא דהוצאה מלאכה גרועה היא הוא משום דמה לי מוציא מרה"י לרה"ר מה לי מוציא מרה"י לרה"י, והיינו דכ"ה דלא מחייבינן בהוצאה מרה"י לרה"י משום דמסברא אי"ז בכלל מלאכה, כיון דמעיקרא חפץ והשתא חפץ, ה"נ מסברא ל"ה לנו לחייב בהוצאה מרה"י לרה"ר, דאף דנשתנה רשות החפץ, מ"מ לא סגי בהכי לחשבה כמלאכה, וע"כ אף אחר דגלי קרא דהוצאה מלאכה היא, מ"מ חשבינן לה כמלאכה גרועה.

ועכ"פ נמצא לפ"ז, דגם לדעת התוס' עיקר הא דהוצאה מלאכה גרועה היא, הוא משום דלא עביד ולא מידי דמעיקרא חפץ והשתא חפץ, וכמש"כ הבעה"מ והאו"ז.

ז] ועד"ז נראה בביאור מש"כ הרמב"ן בסוגיין בטעם הא דבעינן תרי קראי בהוצאה, ז"ל, סד"א הוצאה חידוש הוא שברה"י מותר לישא משא גדול ואם הוציא לרה"ר כגרוגרת חייב, משא"כ בשאר אבות מלאכות שאינן חלוקות ברשויות אלא איסורן מחמת עצמן, הואיל וחידוש הוא אין לך בה אלא חדושה בלבד והלכות עקורות הן ואין למדות זו מזו וכו', והביאו ראי' לדבר מדלא גמרינן לה ממשכן, דהא ודאי הוצאה היתה במשכן ולא למדוה משם וכו', אלמא ליכא למיגמרה ממשכן אלא צריכה היתה תורה לפורטה לעצמה, עכ"ל, ועד"ז כתבו ש"ר בסוגיין ובריש שבועות.

ונראה דג"ז מתפרש ע"ד הנ"ל, דהא דברה"י מותר לישא משא גדול, ולא ילפינן ממשכן לחייב בזה, הוא משום דמסברא אי"ז בכלל מלאכה כיון דלא עביד ולא מידי דמעיקרא חפץ והשתא חפץ, וע"כ כ"ש דלא הי' לנו לחייב בהוצאת כגרוגרת לרה"ר, וע"כ בעינן קרא לחייב בהוצאה, ואף אחר דגלי קרא דחייב עלי', מ"מ חידוש הוא ואין לך בו אלא חידושו.[[2]](#footnote-3)

והנה יש שפירשו בד' הרמב"ן ודעימי' דעיקר מלאכת הוצאה אינה כלל משום שינוי מקום החפץ והוצאתו למקום אחר, אלא הוא משום "נשיאת משא", שאסרה תורה מעשה טלטול חפצים וחשבתו למלאכה, וכן משמע מהמבו' בד' הרמב"ן דיש לחייב טפי בנשיאת משא גדול, (ועי' רמב"ן ריש שבועות דאף אחר דילפינן מקרא דחייבין על הוצאה, הוה ס"ד דאינו חייב אלא על נשיאת משא), אך זה רחוק, דמעיקר הא דאין חייבין על הוצאה אלא כשהוציא כשיעור, מבו' בפשוטו דעיקר מלאכת הוצאה הוא משום התוצאה שהגיע החפץ לרשות אחרת, ואמנם העירוני די"ל דפחות מכשיעור ה"ה כנטפל לגופו, ולא חשבינן לי' כעושה מעשה הוצאה ע"ז, אך לכאו' בזורק פחות מכשיעור ליכא לה"ט, וכ"נ גם מהא דבעינן בהוצאה שתהא המלאכה צריכה לגופה.

**ג**

ח] ולפ"ז נראה בביאור מש"כ התוס' דכיון דהוצאה מלאכה גרועה היא בעינן תרי קראי לעני ולבעה"ב, אשר צ"ע דהרי הוצאה דעני ודבעה"ב הוי חד מילתא וכמש"כ התוס' בתחילת דבריהם דמה לי עני מה לי בעה"ב, ולמדנו לזה ממש"כ בצפנת פענח פי"ז מאיסו"ב, ז"ל, דגבי הוצאה וכו', והטעם משום דשם בלא המוציא אין שם מלאכה עלי' כלל ואימתי יש עליה שם מלאכה בזמן שעושין אותה וכו', משא"כ שאר מלאכות, ולכך כתבו התוס' בכ"מ דהוצאה הוה מלאכה גרועה, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דעיקר מש"כ התוס' דהוצאה מלאכה גרועה היא, היינו דכל תורת מלאכה שעלי' הוא רק בזמן שעושה האדם מעשה הוצאה, אך בלא מעשה הוצאה דהאדם, אין עלי' תורת מלאכה כלל, ועי' גם בהערות הגר"נ זצ"ל לתוצאות חיים סימן י"ח שכתב כן, דבהוצאה אף דהוי הוצאה מרשות לרשות ל"ה מלאכת אלא ע"י "מעשה מוציא", וכ"ה בס' שלום יהודה סימן כ"ו, עיי"ש, - והיינו דעיקר הא דהוצאה מלאכה גרועה היא הוא כמש"נ דלא עביד מידי דמעיקרא חפץ והשתא חפץ, וע"כ כל הא דנתחדש בקרא דחשבינן לה כמלאכה, הוא רק כשעושה האדם מעשה הוצאה, דזהו דמחשיב לה כמלאכה, אך אם נעשתה ההוצאה מאלי', לא חשיב כלל שנעשית מלאכה, ול"ד לשאר מלאכות דאף אם נעשו מאליהן, חשיב דנעשית מלאכה.[[3]](#footnote-4)

ט] ובאמת מצינו כמה גווני דמלאכת הוצאה תליא בצורת המעשה, אשר לא מצינו כן בשאר מלאכות, חדא הוא מש"א לקמן דצ"ו: דזריקה ל"ה אלא תולדה, ורק העברה הויא אב, ודעת הרמב"ם דאף מושיט הוי תולדה, ובשאר מלאכות לכאו' אף אם עשה המלאכה ע"י זריקה, הו"ל אב מלאכה, - והיינו משום דבמלאכת הוצאה דכל תורת המלאכה שעלי' היא משום מעשה הוצאה דהאדם, תליא בצורת המעשה, והעברה וזריקה ב' מיני מעשי הוצאה הם, ומשא"כ בשאר מלאכות דתורת המלאכה שעליהן היא רק מכח תוצאת המלאכה, ליכא נפ"מ היאך עשה האדם את המלאכה.

ועד"ז מתפרש המבו' בגמ' לקמן דצ"ו:, דהי' מקום לחייב על זורק ד' אמות ברה"ר ולא לחייב על מעביר ד' אמות, עיי"ש, אף דמעביר הוי מעשה דילי' טפי מזורק, וא"כ מה מקום יש לחייב בזורק ולפטור במעביר, והיינו משום דמעביר הוי מין מעשה אחר, וי"ל דזורק חשיב טפי כמעשה הוצאה ממעביר, וע"כ אף דגם במעביר עבר החפץ ד' אמות ברה"ר, מ"מ כיון דליכא בזה מעשה הוצאה מעליא, אין ע"ז תורת מלאכה, ועי' בס' שלום יהודה שם שעמד בזה.

ועד"ז מתפרש הא דמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב כשהן בדיוטא אחת, והזורק פטור, ובפשוטו גם המעביר פטור, וגם עיקר החיוב הוא רק כשאחר מקבלו, אף דאין בכ"ז נפ"מ בתוצאת המלאכה, וכל החילוק שביניהם הוא בצורת המעשה.

**ד**

י] ובזה נראה לפרש כמה דינים שמצינו במלאכת הוצאה, דלא מצינו בשאר מלאכות דכוותה, חדא, הוא בהא דתנן לקמן דצ"ג: דהמוציא אוכלין פחות מכשיעור בכלי פטור אף על הכלי שהכלי טפלה לו, ומצאנו לדין זה בעירובין דצ"ז: גם לגבי תחומין, ובשאר מלאכות לא מצינו לדין זה, והראוני בס' הר צבי קונט' ט"ל הרים מבשל סימן א' שדן בדין זה, עיי"ש.

וכמדומה דזה מתפרש היטב ע"פ הנ"ל, דעיקר פטורא דטפל הוא דעיקר מעשה ההוצאה הוא על העיקר, ולא חשבינן לה כמעשה הוצאה על הטפל, וע"כ אין ע"ז תורת מלאכה, וה"נ בתחומין דעיקר האיסור הוא במעשה היציאה מחוץ לתחום, דכל דהוי טפל לא חשיב כמוציאו מחוץ לתחום, וכ"ז הוא בהוצאה דאין עלי' תורת מלאכה אלא בדאיכא מעשה הוצאה דהאדם, אך בשאר מלאכות, דיש עליהן תורת מלאכה אף בלא מעשה המלאכה דהאדם, ל"ש פטורא דטפל.

יא] עוד מצינו כן, בהא דתנן לקמן דצ"א: דהמוציא אוכלין ונתנן על האסקופה וחזר והוציאן פטור מפני שלא עשה מלאכתו בב"א, והרי דאף דע"י ב' המעשים יצא החפץ מרה"י לרה"ר, מ"מ כיון שלא עשה לזה בב"א ה"ה פטור, ובשאר מלאכות לא מצינו דכוותה.

ונראה דהוא משום דדוקא בהוצאה דכל תורת מלאכה שעלי' הוא מכח מעשה ההוצאה דהאדם, הרי דכיון דלא עשה את המעשה בב"א, ואין מצטרפין ב' המעשים זל"ז, לא חשיב כל א' מן המעשים כמעשה הוצאה, וע"כ אין על ההוצאה תורת מלאכה, ומשא"כ בשאר מלאכות, כיון שנעשית המלאכה על ידו, אף דלא נעשית בב"א, ה"ה חייב.

ועד"ז הוא גם במש"כ רש"י לקמן ד"ה. דהצד דזרק חפץ ונעקר הוא ממקומו וחזר וקיבלו פטור, הוא משום דהו"ל כב' שעשאוה, דכיון שלא הניח החפץ לילך עד מקום הלוכו ולנוח, אלא רץ אחריו ועיכבו, הו"ל עקירה קמייתא בלא הנחה, עכ"ל, והיינו דבכה"ג אין מצטרפין העקירה וההנחה זל"ז וע"כ הוא פטור, ולפי הנ"ל נראה דכ"ז הוא בהוצאה, אך אם משכח"ל בשאר מלאכות דכוותה ודאי דהוא חייב.

יב] עוד יש לדון בזה, במש"א לקמן ד"ה: דהמפנה חפצים מזוית לזוית ונמלך עליהן והוציאן פטור שלא היתה עקירה משעה ראשונה לכך.

ומצאנו שנחלקו האחרונים אם הך דינא הוא גם בשאר מלאכות, דהנה בתוצאות חיים סימן ט' סקי"א הביא מס' מגן אבות דגבי כותב אות א' א"צ שיהא בדעתו לגמור השני', וכל מקום הנידון בזה, הוא למש"כ במגן אבות דכותב אות א' ל"ה מלאכה כלל ואי"ז חצי שיעור, דאם הוי ח"ש ודאי א"צ שיהא דעתו לגמור האות השני', דלכאו' אף בהוצאה גופה אם הוציא חצי גרוגרת וחזר והוציא חצי גרוגרת חייב אף אם בשעת הוצאת החצי הראשון ל"ה דעתו להוציא את השני, - אך באבנ"ז או"ח סימן קפ"ז כתב דאי נימא דכתיבת אות א' ל"ה מלאכה כלל ול"ה כחצי שיעור, אין חייב אא"כ כשכתב האות הראשונה הי' בדעתו לכתוב את האות השני', דומיא דהוצאה, עיי"ש, וכ"כ גם באג"ט מלאכת לש סק"ב, דלהסוברים דאינו חייב משום לש אלא בשנתן מים וגיבל, הרי דאם כשנתן המים ל"ה דעתו לגבל ואח"כ נמלך וגיבל, פטור.

ולפמש"נ נראה לדון בזה, דהנה ביסוד הך דינא דמפנה חפצים דפטור, כמדומה שנחלקו הראשונים, דהנה בפירש"י שם כתב, ז"ל, אבל בלא עמידה ליכא עקירה אלא עקירה ראשונה, והיא לא היתה על מנת לצאת, והתורה לא חייבה אלא מלאכת מחשבת, וגמרינן ממשכן שיתכוין לעשות המלאכה, עכ"ל, - אך הנה הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ה כתב, ז"ל, הי' מפנה חפצים מזוית לזוית ונמלך והוציאן אע"פ שלא היתה עקירה מתחילה לכך פטור אבל אסור, וכן אם היה הולך והטעינו חברו אסור, כלל גדול בדבר כל שהכניס או הוציא מרה"ר לרה"י או מרה"י לרה"ר אפי' אין שם עקירה והנחה אסור, עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א דהא דהמפנה חפצים אסור מדרבנן, הוא משום דהוצאה אסורה אף בלא עקירה והנחה, והנה אם הא דהמפנה חפצים פטור הוא משום דינא דמלאכת מחשבת, הרי דאף אם ל"ה אסרינן אלא בדאיכא עקירה, הי' לנו לאסור, שהרי מדרבנן אסרו בכל גווני דל"ה מלאכת מחשבת,[[4]](#footnote-5) ונראה מד' הרשב"א דפטורא דמפנה חפצים, הוא משום דבכה"ג אין מצרפין עקירתו הראשונה לההוצאה, כיון שלא היתה דעתו בשעת העקירה להוציא, וע"כ הוא פטור.

והנה לפמש"נ בדעת הרשב"א דיסוד פטורא דמפנה חפצים הוא משום דאין מצרפין עקירתו הראשונה לההוצאה, הרי נראה דאין דין זה אלא בהוצאה ולא בשאר מלאכות, וזה כמש"נ לעיל סקי"א דבשאר מלאכות ל"ב שתעשה המלאכה ע"י מעשה א', ורק בהוצאה דאין עלי' תורת מלאכה אלא כשעשה האדם מעשה הוצאה, הוא דבעינן שתעשה ההוצאה ע"י מעשה א', - אך לדעת רש"י דפטורא דמפנה חפצים הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, לכאו' יש לפטור זה גם בשאר מלאכות, אך כמדומה דיש מקום קצת לדון עפמש"נ, דלא יהא לפטור זה בשאר מלאכות, ודו"ק, וצ"ע בזה.

יג] עוד שמעתי מהר"א מאירוביץ להוכיח לעיקר הדברים, מהא דתנן לקמן דצ"ב: דהמתכוין להוציא לפניו ובא לו לאחריו פטור, ומפרשינן התם דהוא משום דלא נתקיימה מחשבתו, דנתכוין לשמירה מעולה ועלתה בידו שמירה פחותה, ונתחדש בזה דאף שנתכוין להוציא הדבר לרה"ר ונתקיימה מחשבתו, מ"מ כיון שהוא נתכוין לעשות את מעשה ההוצאה באופן א' ונעשית ההוצאה באופן אחר ולא נתקיימה מחשבתו בצורת המעשה, ה"ה פטור, - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל דכל תורת מלאכה שעל הוצאה הוא רק מכח מעשה ההוצאה דהאדם, וע"כ אף אם נתכוין לההוצאה, מ"מ כל שלא נתכוין למעשה הוצאה זה ל"ה מלאכת מחשבת, ובשאר מלאכות כה"ג ודאי דיהא חייב.

יד] עוד הוסיף בזה, במש"כ רש"י בעירובין דפ"ח דהשופך מים ברה"י והם מתגלגלין ויוצאין לרה"ר, אף שנתכוין לכך, ה"ה פטור,[[5]](#footnote-6) ובאג"ט טוחן סק"ה אות ד' ה' עמד בזה דמ"ט אינו חייב בכה"ג מדינא דזורה ורוח מסייעתו, וכתב דהוא משום דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק בזורה דזהו עיקר צורת המלאכה, עיי"ש, - ובמנחת שלמה ח"ב סימן ל"א כתב ע"ז, ז"ל, רק נלע"ד דיש לחלק, דשאני הוצאה שהיא מלאכה גרועה ולא נעשה כלל שום השתנות בגוף הדבר ולכן דוקא התם בעינן דוקא למלאכת "הוצאה" ולא שיצא הדבר מאליו, עכ"ל, וזה כמש"נ,[[6]](#footnote-7) והיינו דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק בשאר מלאכות דגם כשנעשו מאליהם חשיבי כמלאכה, ומהני דינא דזורה ורוח מסייעתו לחייב את האדם, אך בהוצאה דאין עלי' תורת מלאכה אלא כשעשה מעשה הוצאה, ל"מ הא דזורה ורוח מסייעתו לחשבו כמעשה הוצאה.

אך באמת נראה דא"צ לזה, די"ל דהא דאין חייבין על זורה ורוח מסייעתו בהוצאה, הוא משום דבהוצאה אין חייבין כשנעשית בצורת מעשה אחר אא"כ הי' זה במשכן, ול"ה במשכן הוצאה דזורה ורוח מסייעתו, - ושו"ר בתוצאות חיים בסוף הספר שכתב כן, ואך דנקט דכ"ז הוא אי נימא דזורה ורוח מסייעתו הוא תולדה, אך לכאו' גם אי נימא דהוא אב, מ"מ כיון דהוי אופן מעשה אחר, בעינן שיהא במשכן, דומיא דהוצאה דעני ודבעה"ב, (אך למש"נ להלן סקט"ו י"ל דל"ד להתם), ועי' בהגה' הגר"נ זצ"ל שם, - והרי גדולה מזו מצינו בד' התוס' לקמן ד"ג. דכל הס"ד לחייב בזה עוקר וזה מניח, הוא רק משום דהי' במשכן, ועי' בחי' הגר"מ בנעט שם דהוא משום דבהוצאה בעינן דיהא צורת מעשה זה במשכן, וכ"כ באבנ"ז סימן קצ"ב סק"ב, אך נקט שם דהוא רק משום דזה עוקר וזה מניח הו"ל תולדה, וצ"ע, ומיושב בזה קו' הצל"ח לקמן שם, עיי"ש.[[7]](#footnote-8)

**ה**

טו] ולפ"ז נראה דמה"ט הוא דבעינן תרי קראי להוצאה דעני ודבעה"ב, אף דהתוס' בתחילת דבריהם כתבו דמה לי עני ומה לי בעה"ב, ול"ד להכנסה דכיון דסברא היא דמה לי אפוקי מה לי עיולי, ל"ב לה קרא, - והיינו משום דכל מש"כ התוס' דמה לי עני מה לי בעה"ב, היינו דבתוצאת ההוצאה ליכא נפ"מ בין עני לבעה"ב, אך במעשה ההוצאה ודאי דחלוק הוא צורת המעשה דעני מצורת המעשה דבעה"ב, וע"כ לפ"מ שתירצו התוס' דהוצאה מלאכה גרועה היא, ואין עלי' תורת מלאכה אלא בדאיכא מעשה הוצאה דהאדם, הרי ודאי דחלוק הוא הוצאה דעני מהוצאה דבעה"ב, וע"כ בעינן בהו תרי קראי.

ולפ"ז שמא יש מקום לומר, דבמעשה ההוצאה חלוקין הן הוצאה דעני ודבעה"ב זמ"ז לגמרי, דזה מביא לרשות שהוא שם וזה מוציא מרשות שהוא שם, וע"כ אם ל"ה קרא אלא לחד מינייהו, ל"ה מחייבינן באידך אף משום תולדה, ול"ד לשאר תולדות דהוצאה, אך זה רחוק.

טז] ובזה נראה לפרש גם מש"כ התוס' דהא דבהכנסה חייב אף דל"ה במשכן, הוא משום דסברא הוא וכו', אשר צ"ע דהרי חזינן דהכנסה אינה אלא תולדה, והרי דל"ה ממש חד גוונא, וא"כ מ"ש משאר תולדות הוצאה דאין חייבין עליהן אא"כ היו במשכן.

ולפמש"נ נראה, דהנה בעיקר מש"כ התוס' דבתולדות דהוצאה בעינן שיהיו במשכן, יל"פ בגדר הדברים, דאף דבשאר מלאכות חייבין על תולדות אף שלא היו במשכן, מ"מ בהוצאה דמלאכה גרועה היא ואין עלי' תורת מלאכה אלא בדאיכא מעשה הוצאה דהגברא, הרי דכלפי מעשה ההוצאה, ל"מ הא דהו"ל תולדה, וע"כ אינו חייב אלא כשהי' במשכן.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דהכנסה הויא תולדה, הגם דאמרינן דמה לי אפוקי מה לי עיולי, משום דכל ה"ט דמה לי אפוקי מה לי עיולי, הוא כלפי מעשה ההוצאה דהגברא, דכל דמעביר מרשות אחת לרשות אחרת הוי מעשה א', ומה לי אפוקי מה לי עיולי, אך לגבי תוצאת המלאכה, ודאי דחלוקין הן הוצאה והכנסה זמ"ז, דבהוצאה נשתנה החפץ מרה"י לרה"ר ובהכנסה נשתנה החפץ מרה"ר לרה"י, וע"כ ל"ה הכנסה אלא תולדה, - וכל הא דמהני ה"ט דמה לי עיולי מה לי אפוקי, הוא רק לגבי הא דלא מחייבינן בתולדות דהוצאה אא"כ היו במשכן, אשר היינו משום דלגבי מעשה ההוצאה ל"מ הא דהו"ל תולדה, אך לגבי תוצאת ההוצאה, שפיר מהני הא דהו"ל תולדה, דומיא דשאר מלאכות, וכל הא דל"מ הא דהו"ל תולדה הוא רק כלפי מה שנתחדש בהוצאה דבעינן למעשה ההוצאה דהאדם לחשבה כמלאכה, וע"ז שפיר מהני הא דמה לי וכו', דהוי אותו מעשה ואין לחלק ביניהם, ודו"ק.

ונמצא לפמש"נ, דאם באנו לדון אם הוצאה דעני ודבעה"ב דמו זל"ז, ואם הוצאה והכנסה דמו זל"ז, הרי דכלפי תוצאת ההוצאה, הוצאה דעני ודבעה"ב הוו חד מילתא, והוצאה והכנסה חלוקין זמ"ז, אך כלפי מעשה ההוצאה הוא להיפך, דהוצאה דעני ודבעה"ב חלוקין זמ"ז, והוצאה והכנסה שוין זל"ז.

1. ושמא נימא דהך סברא דמה לי עיולי ומה לי אפוקי אלימא טפי, מסברא דמה לי עני ומה לי עשיר, - ולא תיקשי ע"ז מהא דלא הק' התוס' מתחילה אלא על הא דמני תרתי דעני ודבעה"ב, ולא קשיא להו בהא דמני הוצאה והכנסה, משום דבזה שפיר מני להו בתרתי, אף דסברא היא דאין לחלק ביניהם, משום דהוצאה הוי אב והכנסה הויא תולדה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בהך מילתא פליגי התוס' עם ש"ר, דבד' התוס' נראה דגדר הדין דחייב בהוצאה מרה"י לרה"ר ול"ד להוצאה מרה"י לרה"י דפטור, הוא דגלי קרא דאף דהוצאת החפץ ממקום למקום באותה הרשות לא חשיב כמלאכה, מ"מ שינוי החפץ לרשות אחרת חשיב כמלאכה, - אך בד' הרמב"ן וש"ר נראה דלעולם ליכא נפ"מ בתוצאת ההוצאה בין נושא משא ברה"י למוציא לרה"ר, ואלא דגזה"כ הוא דאינו חייב אלא במוציא לרה"ר, וזהו שכתבו דנתחדש בהוצאה דאינה כשאר מלאכות דאינן חלוקות ברשויות, והרמב"ן בריש שבועות הוסיף לפרש דלא מצינו בשאר מלאכות שיהיו חלוקות בין רה"ר לרה"י, אך למש"נ בד' התוס', ל"ה מקום לחלק בשאר מלאכות בין הרשויות, דרק בהוצאה דהוי המלאכה בשינוי מקום החפץ, הוא דנתחדש דכל דמוציאו מרשות לרשות הו"ל מלאכה, וצ"ב בגדר הדברים, - גם צ"ע בזה ממה שעמדו הראשונים לקמן דע"ג: דמ"ט מעביר ד' אמות הוי תולדה דהוצאה, והוצרכו לפרש דהוא משום דד' אמות הוי רשותו וכו', וזה ניחא אם עיקר החפצא דמלאכת הוצאה היא בהוצאה מרשותו לרשות אחרת, וע"כ אם ל"ה חשבינן להעברת ד' אמות כהוצאה מרשות לרשות, ל"ה לנו לחשבה כתולדה דהוצאה, אך אם עיקר החפצא מלאכת הוצאה היא גם באותה הרשות, ואך דגזה"כ הוא דאינו חייב אלא במוציא לרה"ר, הרי שפיר ניחא דאחר דנאמרה הלכה דחייבין על העברת ד' אמות ברה"ר, הו"ל תולדה דהוצאה, וביותר קשיא על המפרשים בד' הרמב"ן ודעימי' דעיקר מלאכת הוצאה היא ב"נשיאת משא", דלפ"ז ודאי דאף אם העברת ד' אמות ל"ה כהוצאה מרשות לרשות, יש לחשבה כתולדה דהוצאה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להביא דוגמא לדבר, דהנה הנימו"י בב"ק דכ"ב. הק' דכיון דאשו משום חציו היכי שרינן עם חשיכה להדליק את הנרות והדלקתה הולכת ונגמרת בשבת וכו', עיי"ש, וי"ל דבמלאכת הוצאה ל"ה מקום לדון לאסור בכה"ג, דרק בשאר מלאכות דל"ב להמעשה דהאדם לחשבם כמלאכה, הי' מקום לדון דכיון שההדלקה נגמרת בשבת, חשיב דנעשתה מלאכת שבת על ידו, אך בהוצאה דאין עלי' תורת מלאכה אלא כשעשה מעשה הוצאה, הרי דכיון דמעשה דילי' הוי בער"ש, אין מקום לאסור, ואמנם אי"ז מוכרח, די"ל דכיון דאשו משום חציו חשיב דמעשה ההוצאה נעשה בשבת. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם יש מקום לדחות, די"ל דהצד להתיר בהעברה בלא עקירה, הוא דשמא לא אסרו חכמים אלא משום גזירה שמא יניח ויעשה מלאכה גמורה, וע"כ כיון דבמפנה חפצים אינו חייב, ל"ש גזירה זו, ואם אסרינן אף בכה"ג, יש לאסור אף בהעברה בלא עקירה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובס' הר צבי קונט' ט"ל הרים מבעיר סימן א' הביא משו"ת רב פעלים ח"א סימן כ"ה שהביא מד' עוד מקמאי שכתבו כן, - ומש"כ בט"ל הרים שם שבד' רש"י בשבת דק"א. מבו' דבכחו מרה"י לרה"ר חייב, ואפ"ה בכרמלית לא גזרו על כחו, לפו"ר הוא תמוה מאד, דד' רש"י שם לא קיימי כלל על כחו, אלא קיימי על דרך למעלה מי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם הנה בביאוה"ל סימן שי"ט סי"ז נקט דזורה ורוח מסייעתו חייב בהוצאה, וצ"ע מד' רש"י בעירובין ודעימי' דליכא בכחו חיובא דאורייתא, אף דדמי לזורה ורוח מסייעתו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז מצינו בד' התוס' לקמן דצ"ד. דאין חייבין בהוצאת חי נושא את עצמו משום דל"ה במשכן, ולכאו' ג"ז הוא משום דבהוצאה בעינן שיהא צורת מעשה זה במשכן, ועי' תוס' הרא"ש שם שנחלק ע"ד התוס', ואף דאיהו גופי' כתב לקמן ד"ג. דכל הס"ד לחייב זה עוקר וזה מניח הוא משום שהי' במשכן, וכנראה דשאני זה עוקר וזה מניח דכל א' עושה חצי מלאכה, ועי' אבנ"ז שם סק"ג שחילק כן. [↑](#footnote-ref-8)