למעשה
קטגוריות: כללי / חפץ חיים / הרב יהודה הופמן

**הבהרה חשובה:**

**רוב הדברים הם ליקוט מספרים וחוברות של אחרים, ואי אפשר לפורטם כי רבים הם**

בס"ד

**'למעשה'**

**בענין "לא תשנא"**

-הבנין שלהם מהווה דוגמא איך אפשר לעבור את כל ההרחבות עם שמירת השלום בין השכנים. אולם ר' משה שמתגורר בבנין זה, בסתר ליבו פנימה עדיין מרגיש שמנקרות לו בלב המחשבות על ההתנהלות המקוממת של השכן שהרחיב מעליו. הוא פשוט לא מצליח להבין איך אדם שמכבד את עצמו מתנהג בצורה שכזו. אמנם ר' משה הינו אדם ירא שמים ונח לבריות, ולא עורר על כך מדנים והשלום המשיך לשרור כלפי חוץ, אולם מאז קשה לו להמשיך בקשר עם אותו שכן, והוא מעדיף לשוחח רק עם שכנים אחרים. אלא שיום אחד התעורר ר' משה לחשוב אולי הוא עובר בלאו דאורייתא של לא תשנא, שהרי הוא נמנע מלשוחח עם שכנו יותר מג' ימים.

-ידוע לכל שכבוד שמים וכבוד התורה הם הנושאים שהכי בוערים לר' שמעון. רבות עושה ופועל וטורח להרבות כבוד שמים וכבוד התורה. וכאשר שומע ר' שמעון על חילול ה' שנגרם באיזה מקום, הדבר כואב לו עד מאוד ומדיר ממנו מנוחה. ולכן כאשר שמע ר' שמעון על פלוני, שמתפלל עמו בבית הכנסת, שעושה דברים שגורמים [לדעתו] לחילול ה' ופגיעה בכבוד התורה, הוא אינו יודע מה לעשות. פשוט קשה לו לשוחח אם אנשים מסוג כזה. אמנם ר' שמעון חושש שמא אותו פלוני יפגע ממנו ח"ו אם יתעלם ממנו, [וודאי שאותם אנשים לא יצאו מכלל עמיתך שהרי אינם עושים כן במזיד], ולכן הפתרון שמצא ר' שמעון הוא פשוט להשתדל לא לפגוש אותו. אולם לאחר כמה זמן התעורר ר' שמעון לחשוב אולי בכל זאת אין זה מספיק שהרי סוף כל סוף הוא נמנע מלדבר עם חבירו, ואולי עובר בזה בלאו דאורייתא.

-ר' יצחק מתחבט מאוד מה לעשות. ר' יצחק הינו אדם דעתן ומוצק בדעותיו. כל הליכותיו והנהגותיו מיוסדים בכל פרט ופרט על דברי הפוסקים. גם השקפותיו ברורות ומוצקות. ולכן כאשר נתקל ר' יצחק באנשים שאורחות חייהם עקומות [לדעתו], הדבר צורם מאוד בעיניו מכל אדם אחר. וכאשר רואה בשכונתו קבוצות שלמות של יהודים יראי שמים שנוהגים בדרכים שאינם ישרות בעיניו, הדבר צורם לו שבעתיים. והנה, מדי פעם נוצרות נקודות חיכוך בשכונתו בין קבוצות אלו לקבוצה שאליה הוא משתייך, ויום אחד שם לב ר' יצחק שכאשר אנשי הקבוצה השניה נוחלים איזו שהיא מפלה, הרי שמתגנבת שמחה לליבו. ר' יצחק הינו אדם ירא שמים מרבים וחושש שמא עובר על כך בלאו דלא תשנא, שהרי הוא שמח לאידם של יהודים כשרים. אולם ר' יצחק מבטל חששות אלו באומרו לעצמו ששמחה זו הרי אינה מכח שנאה וממידות רעות ח"ו, אלא רק מכח האכפתיות הגדולה שיש בו לאמת ולישרות. אלא שאעפ"כ עדיין מנקרות מדי פעם בליבו מחשבות אולי הוא מרמה את עצמו, ובאמת שמחה זו מקורה בשנאה וממילא עובר בלאו דאורייתא בכל רגע ורגע. ועתה ר' יצחק מתחבט מאוד מה מוטל עליו לעשות.

בס"ד

**'למעשה'**

**[בענין לא תיקום ולא תיטור]**

* ר' משה עדיין מרגיש חזק את הפגיעה שפגעו בו אפילו שכבר חלפו שנים רבות. היתה זו פגיעה משמעותית, בפני כמה אנשים, והתחושות עדיין קשות וצורבות בליבו. אמנם ר' משה הוא אברך ירא שמים ושקוע בלימוד, ואינו מעסיק את עצמו בזה, אולם כך הם הרגשות שלו כל אימת שנזכר בזה. כאשר הגיע ר' משה בלימוד היומי ללאו ד"לא תיטור", התחיל לחשוב שמא הוא עובר איסור, שהרי מבואר בח"ח שהאיסור הוא אפילו על הנטירה בלב גם אם אינו אומר דבר לחבירו. ר' משה נבהל, שכן כל ימיו מתרחק מכל חשש איסור אפילו רחוק ביותר, ואילו כאן מדובר על לאו דאורייתא שיתכן שעובר על כך כבר כמה שנים. ר' משה הוא אדם רציני שבודק כל דבר עד הסוף, והוא ניגש לברר את הענין ביסודיות. מה ר' משה יכריע לבסוף?
* האם מותר להתלונן על נהג בתחבורה הציבורית, כאשר מרגישים בלב פנימה שעושים זאת לא רק ממניעים של תיקון העולם אלא מתערבים בזה גם רגשות נקם?
* ר' יוסף עובד על כך להוציא מליבו את הנטירה לחבירו, אולם מרגיש שיש עוד עבודה רבה לפניו ועדיין מרגיש בליבו כעס ושנאה. האם ר' יוסף עדיין עובר על "לא תיטור", או שכיון שעובד על כך כבר אינו עובר?
* אברך שואל כיצד לחנך את ילדיו לנהוג כאשר ילדים אחרים מכים אותם או מעליבים אותם, האם אסור להם להחזיר משום "לא תיקום", או שישנם אופנים שמותר?
* מוישי רוצה לחלק לילדים מהכיתה מהחטיף שהביא מהבית. אלא שלילד אחד הוא אינו רוצה לחלק משום שאותו ילד מעליב אותו בקביעות. האם יש בזה משום "לא תיקום"?
* ר' לוי מתכנן ללכת לשלום זכר של ר' שמעון, אולם הוא נזכר שר' שמעון עצמו לא הגיע לשלום זכר שלו, ועולה בו מחשבה שכפי שר' שמעון לא הגיע אליו כך הוא לא יגיע אליו. האם יש בזה משום "לא תיקום"? [בספר ארחות חיים עמ' מב הביא שהגר"י זילברשטיין נשאל על כך].

בס"ד

**'למעשה'**

**בענין האיסור להחזיק במחלוקת**

* בבנין של ר' ראובן המעלית היתה זקוקה לתיקון יסודי, וכמה שכנים לקחו על עצמם לטפל בענין. התיקון יצא יקר באופן חריג, וכל שכן היה צריך לשלם סכום נכבד מאוד. לר' ראובן יצא להתקל בכמה התרשלויות של השכנים הנ"ל בתיקון המעלית, ויתכן שהם אלו שגרמו למחיר היקר. ר' ראובן יודע שאם ידבר על כך עם שאר השכנים, תתעורר מחלוקת רצינית בבנין. מה ר' ראובן אמור לעשות?
* מדוע בבחירות כאשר מחליטים "לרוץ בנפרד" אין בזה איסור של יצירת מחלוקת, והרי ידוע מראש שמהלך כזה מוביל לפירוד בין אנשים.
* כאשר מתעורר בשכונה "נושא חם", ויש שטוענים כך ויש שטוענים בתוקף אחרת, [ולעיתים גם בין הרבנים יש חילוקי דעות], מה מוטל על כל אחד ואחד לעשות בכדי שלא להכשל באיסורי מחלוקת? [ולפעמים אין אפשרות להמנע מלנקוט צד בענין אלא כל אחד חייב בסוף להחליט אם לעשות כך או לעשות כך].
* הבניה סוף סוף הסתיימה, אולם הותירה אחריה משקעים... ר' שמעון מרגיש שלם עם עצמו שכן בכל מהלך הבניה שאל מורה הוראה על כל צעד ושעל, והמצב לא נגרם בגללו, אולם למעשה הבנין שלהם במצב שלא כולם מדברים עם כולם. האם עכשיו מוטל על ר' שמעון לעשות דבר מה בכדי שלא לשנות את המצב?
* לר' יוסף נודע שגיסו דיבר עליו בצורה מבזה בבית חמיו בפני שאר המשפחה. ר' יוסף נפגע עד מאוד, ולמרבה הצער הודיע בביתו שעד שגיסו לא מתנצל, הוא לא מוכן שיהיה שום קשר בין המשפחות. אילו ר' יוסף היה שותק ועובר הלאה, מלבד מה שהיה זוכה למעלה הגדולה של "עולבין ואינן נעלבין", הוא היה חוסך מעצמו הרבה כאב ראש בהמשך, אולם ר' יוסף לא עשה כך ויש לדון האם מעיקר הדין אכן היה מותר לו לעשות כך, או שיש בזה איסור מחלוקת.

בנו של ר' יוסף גם הסתפק בשאלה הנ"ל, אולם נוספו לו עוד ספיקות, שהרי מחד גיסא אם באמת יש בזה איסור הרי ודאי שאסור לו לשמוע בקול אביו, אלא שמאידך גיסא אם לא ישמע בקול אביו הרי יסתכסך עם אביו, ומאי אולמיה האי מהאי. עוד חשב לעצמו שמלבד ציווי אביו, הרי גם הוא מצידו אינו רוצה לדבר עם אנשים שמבזים את אביו, ואינו חייב לדבר עמם כל זמן שהם ממשיכים בזה. האם יש ממש בטענות אלו?

בס"ד

**'למעשה'**

**בענין האיסור לצער את חבירו**

* יש להסתפק במי שפגע בחבירו וצריך לבקש מחילה, האם יכול להמתין עם בקשת המחילה או שחייב לעשות זאת מיד בכדי לתקן את חטאו בהקדם האפשרי. וכן יש לדון שיתכן מאוד שחבירו ממשיך עוד ועוד להצטער, וא"כ אולי עובר על לאו נוסף בכל צער וצער שנגרם לחבירו מחמתו, וא"כ חייב לבקש מחילה בכדי שלא יעבור בלאוין נוספים. [עי' משנ"ב סי' תרו סק"א].
* ר' אלימלך רוצה מאוד למחול לר' ראובן, ויודע מה שאמרו הפוסקים שלא יהא אכזרי מלמחול, אולם המציאות היא שכאב הפגיעה עדיין צורב היטב בנפשו, ואינו יודע אם יש משמעות לומר "מחול לך" מן השפה ולחוץ. מה ר' אלימלך אמור לעשות?
* ר' משה מקפיד מאוד על חינוך ילדיו. ובפרט מקפיד להענישם כאשר אינם נוהגים כראוי בכבוד אביהם. אולם ר' משה הינו אדם ירא שמים, ויום אחד הסתפק שמא אינו עושה זאת מתוך מניעים של מצות חינוך אלא משום כבודו האבוד, וממילא עובר ברשימת לאוין: "לא תונו", "לא תשא עליו חטא", "פן יוסיף", ועוד. [עי' חידוש מפליא בשו"ע הגר"ז ח"ו הל' נזקי גוף ונפש סעיף ד'].
* כאשר אחד מילדיו של ר' אביגדור אינו נוהג כשורה בשולחן שבת וכדו', ר' אביגדור אינו מחכה כלל ומיד מקיים בו מצות חינוך בהידור ליד כולם. אולם כאשר ר' אביגדור למד את הלאו של "לא תשא עליו חטא", עלה בליבו חשש שמא גם על קטנים נאמר לאו זה שאסור לביישם, וממילא כאשר הוא מענישם ליד כולם הרבה פעמים הם מתביישים משאר בני המשפחה שמסתכלים עליהם. ואע"פ שיש בזה צורך עבור מצות חינוך, הרי עדיין יכול להענישם בחדר אחר וכדו' ובכך הם לא יתביישו, ואם עושה זאת ליד כולם הרי הוא מביישם ללא צורך.
* משפחת היילבראון רוצים לעשות שיפוץ בביתם, ואף קבעו תאריך. אולם שבוע לפני שהתחילו, התבשרו כי לשכניהם מלמטה נולד בן בשעטו"מ, ויומיים לאחר מכן הגיעה היולדת עם התינוק לביתה. משפחת היילבראון אינם יודעים מה לעשות, וכי מי התיר להם לצער את שניהם משום שהם רוצים לעשות שיפוץ בביתם.
* גם בבנין הסמוך מתחבט ר' זבולון בשאלה דומה. אחותו היחידה מתחתנת, והוא רוצה לעשות לה שבע ברכות בביתו. דא עקא, ששכנו מלמעלה עולה על יצועו בשעה מוקדמת והוא רגיש לרעש. לר' זבולון אין אפשרות לעשות את השבע ברכות באולם אלא רק בביתו. ואם לא יעשה, הרי שאחותו תפגע מאוד. מה הוא אמור לעשות כעת?
* כשהחזן הגיע להחזיר את הס"ת לארון קודש, אף אחד לא הגיע לפתוח את הארון. ר' בנימין התכווץ במקומו וייחל שכולם שכחו שהוא עשה את הפתיחה. אולם פתאום הוא שומע את שכנו לספסל מפטיר לעברו בחביבות: "נו, צדיקים נעשית מלאכתן בידי אחרים...". היו עוד כמה אנשים מודאגים שחיפשו היטב מי הוא זה ואיזה הוא השלומיאל הגדול, ומיד הסתובבו אחורה לראות במי דברים אמורים. ויש לדון מה דינם של כל הצדיקים הנ"ל.
* יש להסתפק האם שייך "לא תונו" בשב ואל תעשה, וכגון שרעייתו הכינה לו אוכל והוא שכח להודות לה ונגרם לה צער מההתעלמות שלו.

בס"ד

**'למעשה'**

**בענין איסור חנופה**

* ר' ראובן מגיע לחתונה, ולידו בשולחן מתיישב בן דודו. אותו בן דוד מוציא מכיסו ... חדש ומראה אותו לר' ראובן. ר' ראובן רוצה לשמור על אוירה טובה ויחסי משפחה תקינים, ומתלבט אם מותר לומר לו "תתחדש". [בשע"ת אות קפז לכאו' מבואר שיש בזה איסור דאו'[[1]](#footnote-1)].
* מה יעשה הרב כאשר במהלך הכנסת ס"ת ניגש אליו הגביר שתרם את הס"ת ורוצה להצטלם עמו במכשירו הטרף? [כנ"ל?]
* מה תעשה ישיבה שהגביר המרכזי שלה ידוע שהוא אינו מהל"ו צדיקים... ועתה כאשר עורכים דינר הוא מצפה לשבת במרכז הבמה ולשמוע היאך מרבים לספר בשבחו, ואם לא כן... [בשע"ת אות קפט לכאו' מבואר שיש איסור גמור[[2]](#footnote-2)].
* ר' שמעון הוא הדוגמא במשפחתו לדקדוק הלכה. ולכן כאשר בשבת הגיבוש, כאשר התחילו כמה גיסים לדבר בענייני השעה הבוערים, כולל גלישה לדיבורים אסורים, הגניבו כמה וכמה מהמשפחה מבטים לעבר ר' שמעון כיצד ינהג. ר' שמעון ודאי יחסום פיו ולא יכשל באיסורים דאו', אולם האם מספיק בזה? [בשע"ת אות קפז מבואר שאם ישתוק ולא ימחה כלל, יעבור על איסור של חנופה].
* משה עובד במפעל גדול זה שנים. יום אחד בעל המפעל ניגש אל אחד העובדים ושפך עליו חמתו בקול גדול לעיני כולם. לאחר מכן פונה למשה ואומר לו: "נכון שככה צריך לעשות למי שמתרשל?". למשה יש ג' אפשרויות: א. לומר שהוא צודק (מפני דרכי שלום וכו'). ב. לומר שאינו יודע. ג.. לומר שאסור לעשות כך. מה יענה משה? [התשובה בשע"ת סי' קפז קפח].

**בענין איסור קללה**

* אבי ידוע כמי שניצב בחוד החנית במלחמה כנגד השתו"מ בשכונתו. הוא מציק ומפריע בכל מה שרק יכול. ולא פלא שבאסיפות של עסקני השכונה הוא אחד הנושאים המרכזיים. באחד מהאסיפות הנ"ל דיבר אודותיו ר' גד, אחד מהעסקנים המרכזיים, ובלהט דבריו אמר "ימח שמו". [אם אבי הוא בגדר תינוק שנשבה, אזי ר' גד עבר על איסור דאוריתא של קללה. אולם אם הוא בגדר 'רשע'- אין איסור לקללו, כמבואר בפוסקים (ובכללם בביה"ל סי' שכט ס"ד ד"ה אלא)].
* אחד מהשכנים של ר' אהרן מתנכל אליו בקביעות. כל פעם הוא מוצא דבר אחר להציק ולמרר את חייו. ר' אהרן משתדל להבליג ולספוג, אולם פעם אחת אמר לעצמו בשקט "שהשם ישלם לו על כל מה שעושה לי". [ר' אהרן עבר על לאו של קללה[[3]](#footnote-3)].

בס"ד

**'למעשה'**

**בענין מצות עשה ד"ואהבת לרעך כמוך"**

"ואהבת לרעך כמוך" היא מצות עשה מדאורייתא כמו שופר ולולב, ובקצת שימת לב רואים שפוגשים מצוה זו פעמים רבות במהלך החיים. נביא על כך כמה דוגמאות.

* בספר מחנה ישראל (ח"ב פ"ב) כתב שאם רואה שחבירו שרוי בצער, מצוה גדולה להפג צערו ולשמחו, וזהו בכלל "ואהבת לרעך כמוך". (עי' תענית כב.).
* בחפץ חיים כלל ב' סע' יב מבואר שבנתינת עיצה טובה מקיימים עשה ד"ואהבת לרעך כמוך".
* בערוך השולחן (סי' רטו ס"א) כתב שמי ששומע "מי שבירך" שעושים לחבירו והוא עונה אמן, הוא מקיים בזה מצות עשה של "ואהבת לרעך כמוך".
* בספר אפיקי ים (פניני ים אות ז) כתב שאם שמע על חולה, יתפלל עליו ויקיים בזה עשה של "ואהבת לרעך כמוך". (עי' ברכות יב:). וא"כ בכל פעם שרואים מודעה להתפלל על חולה, אם מוציא מפיו בקשה שה' ישלח לו רפואה שלימה, מקיים בזה מצוה עשה מדאו'.
* בכל פעם שמפרגנים על מישהו, מקיימים בזה מצות עשה מדאו'. [רמב"ם "לספר בשבחו"].
* כאשר מרגיעים תינוק בוכה, מקיימים בזה מצות עשה מדאו'.
* בעל רכב שרואה אנשים בתחנת אוטובוס ומציע להם טרמפ, מקיים בזה בדר"כ מצות עשה מדאו'.
* מי שרואה מודעה שיש בה השמצה על פלוני וכדו', הורה הגרח"פ שיינברג שמותר לקרוע את המודעה, ואין בכך משום גזל, וצריך לעשות כן משום מצות עשה דואהבת לרעך כמוך. [ע"פ הגמרא ברכות כ: כך הובא בספר לרעך כמוך].
* כאשר שומעים על אנשים שעושים מעשים מקוממים, והדבר גורם לו להרגיש ריחוק מהם, צריך לזכור שיש מצות עשה לאהוב כל אחד מישראל, וצריך לעשות פעולות להכניס אהבה זו בליבו. ורק מי שהוא רשע יש מצוה לשנאותו. [וגדרי רשע לענין איסור שנאה מבוארים בח"ח תחילת כלל ד', ומתבאר שם שלא במהרה יוצאים מכלל עמיתך לענין זה. ומלבד מה שמצוי כיום שיש הרבה שהם בגדר תינוקות שנשבו].

בס"ד

**'למעשה'**

**בענין מצות עשה ד"בצדק תשפוט עמיתך"**

יש רגילים לחשוב שמצוה זו היא רק במקרים חריגים ויוצאי דופן, וכפי שמספרים רבות בעלונים וכדו'. אולם כאשר שמים לב רואים שמצוה זו פוגשת אותנו רבות במהלך החיים. וזאת משום שאנו רגילים לשפוט ולהסיק מסקנות לגבי הסובבים אותנו לפי מעשיהם. החלטות אלו מתבצעות באופן אוטומטי מבלי משים, ובאמת יש מצות עשה גמורה על כל החלטה ושפיטה שכזו לשפוט ולדון את האחרים לפי האמת ולהשקיע מחשבה האם אנו דנים ע"פ האמת והאם חשבנו כל הצדדים שיכולים להיות. ונביא בזה כמה דוגמאות.

* מי שרואים אותו מאחר לתפילה – נשפט כמי שמזלזל בהלכה.
* כנ"ל במי שקם מאוחר בבוקר. [[4]](#footnote-4)
* אחד מבני המשפחה שנעדר הרבה משמחות ואירועים משפחתיים – נשפט כאחד שלא אכפת לו מקשרים עם המשפחה.[[5]](#footnote-5)
* הורים שמאחרים בקביעות לקחת את הילד מהמטפלת – נשפטים ככאלו שלא אכפת להם מאנשים אחרים.
* כנ"ל במי שמאחר לשלם או להחזיר לגמ"ח. [[6]](#footnote-6)
* כאשר שומעים על קהילה מסוימת שאנשיה נוהגים בצורה מקוממת, ולפעמים הם עושים כן ע"פ הוראת מנהיגם, [כגון אם הם דואגים קודם כל לקהילה שלהם ורק לאחר מכן לאחרים] – דנים אותם כאנשים שלא אכפת להם מכבוד שמים וכדו'.[[7]](#footnote-7)
* מי שהתפרסם עליו תיעוד שעשה מעשה שאינו ראוי לאדם אחר. איך צריך לדון אותו?[[8]](#footnote-8)

בס"ד

**'למעשה'**

**בענין מצות עשה דתוכחה**

* לפני שנים רבות ר' אברהם שמע אברך שטען שבזמננו אין מצות תוכחה. אותו אברך אמר שזו גמרא מפורשת בערכין דף טז: "תמה אני אם יש בדור הזה מי שיודע להוכיח", ועוד איתא בסנהדרין דף יח. קשוט עצמך ואח"כ קשוט אחרים. מאז נמנע ר' אברהם מלהוכיח אחרים והיה עסוק בתיקון עצמו בלבד. יום אחד התעורר ר' אברהם לבדוק ברצינות בדברי הפוסקים האם אכן אותו אברך צדק בדבריו. מה גילה ר' אברהם?[[9]](#footnote-9)
* ר' אביגדור מקפיד להתקשר בכל ערב שבת לסבתו המבוגרת. בדרך כלל היא גולשת בתוך סיפוריה גם לדבורי לשה"ר, ולא נעים לו להעיר לה. האם ר' אביגדור צריך להפסיק להתקשר אליה?[[10]](#footnote-10)
* בשולחן שבת של חמיו של ר' משה גולשים קבוע לדיבורי לשה"ר. הם אינם מומרים ח"ו לדבר אחד, אלא נתלים בסברות כלשהן שחלפו במחשבתם רגע קודם לכן שאין בזה איסור. בכל פעם מחדש ר' משה אינו יודע את נפשו מה הוא צריך לעשות, שאם יעיר להם תווצר אי נעימות גדולה.[[11]](#footnote-11)
* כאשר התעורר בשכונה הנושא החם האחרון, התכונן ר' יצחק לברר את הענין מכיון שהדבר נגע לו באופן ישיר. בדיוק כאשר הגיע לבית הכנסת הוא רואה לשמחתו הרבה קבוצה שבדיוק עוסקת בנושא זה. ר' יצחק התרגש מההשגחה הפרטית המופלאה, ובא לעמוד בצידם ולהטות את אוזנו. אולם כאשר התקרב אליהם, התחיל לדרוש אחד מבעלי הלשון הידועים שהיה ניכר עליו שלא היתה לו שום כוונת תועלת בדיבורו. ועתה ר' יצחק מתעורר לחשוב האם מותר לו להקשיב שהרי המדבר מכוין לתועלת ועובר באיסור לשה"ר.[[12]](#footnote-12)

בס"ד

**'למעשה'**

**"ובו תדבק"**

* מי שבהסעה שלו מדברים בקביעות לשה"ר, האם צריך לעזוב את ההסעה? ומה הדין אם אין לו הסעה חלופית וצריך במקום זה להטלטל באוטובוסים זמן רב?[[13]](#footnote-13)
* מי שמגיע לחתונה ויודע שבשולחן של המשפחה שלו ידברו לשה"ר, האם צריך להתיישב בשולחן אחר?
* מי שבעבודה שלה הוזמנה ל"ערב גיבוש", ויש אחת מהעובדות שבאופן קבוע מדברת דיבורי לשה"ר. האם מותר לה לבוא לשם?[[14]](#footnote-14)
* מי שהחברותא שלו גולש בקביעות ללשה"ר, האם צריך להחליף חברותא?[[15]](#footnote-15)
* מי שבהסעה שלו בדר"כ נזהרים מדיבורי לשה"ר, אולם כאשר יש נושאים בוערים בדר"כ גולשים לדבר עליהם כולל דיבורי לשה"ר. האם דינו כמו הנ"ל?[[16]](#footnote-16)
* מי שקיבלה הצעה לעבודה במקום שיש שם חילונים, מלבד מה שיש לבדוק שהמחשבים חסומים ואין חשש של יחוד וכו', האם יש בעיה עם עצם הדבר לעבוד יחד עם חילונים?[[17]](#footnote-17)
* איך בזמננו, שאין כ"כ אפשרות לאכול ולשתות עם ת"ח, צריך לקיים את העשה. האם ישנם אופנים נוספים, כגון ללכת לשיעור שמוסר ת"ח או לדבר עמו בלימוד וכדו', או רק האופנים שנזכרו בפוסקים?

בס"ד

**'למעשה'**

**בענין כיבוד ת"ח, כיבוד או"א, איסור שקר, ותיקון המידות**

* רב פלוני הנהיג בקהילתו דבר שנוגד את רוח שאר החכמים שבדורו, עד כדי שכמה מהם התבטאו כנגדו. האם מותר לאנשים אחרים לחזור על דברי רבותיהם?[[18]](#footnote-18)
* האם מותר לברר על דמות מהעבר מה היתה דעת חכמים לגביו?[[19]](#footnote-19)
* מי שמסתקרן לדעת מה היה במחלוקת שהיתה באירופה בין חסידות פלונית לאחרת, ומה אמרו גדולי התורה בענין זה, האם מותר לברר זאת?
* מי שצריך לעבור טיפול נפשי עקב מאורעות קשים שאירעו לו בילדותו, וכלול בזה לשה"ר על הוריו. האם יש בזה היתר של תועלת?[[20]](#footnote-20)
* מי שרוצה לשנות פרטים בשביל לקבל יותר כסף מביטוח לאומי וכדו', האם יש בזה איסור שקר?[[21]](#footnote-21)
* ר' משה שמע כבר מזמן אודות המעלה של מידות מתוקנות, אולם השאיר זאת לסדר מוסר והעדיף להתעסק קודם בדקדוק במצוות שהם חיוב גמור, כגון לימוד תורה, ד' מינים וכדו'. [ולמעשה סדר מוסר לא היה כלול בסדר יומו]. אלא שכאשר הגיע ר' משה לסוף העשין גילה שיש מצות עשה גמור על תיקון המידות וזו לא רק המלצה בעלמא. וכאשר הגיע לכלל ד' סעיף ט' גילה שהח"ח כבר כתב על כך שיש הרבה שטועים בכך.

בס"ד

**'למעשה'**

**בענין בעלי לשה"ר**

* משפחה שבשולחן שבת שלאחר שאכלו ושבעו וגמרו לדבר דברי תורה עוברים בקביעות לדבר על מאורעות השבוע ועל כל המעורבים בהם, האם הם נכללים בגדר "בעלי לשה"ר" עם כל הכרוך בכך (אין להם חלק לעוה"ב, כרת, וכו')?
* אנשים שהם יראי שמים בדרך כלל, אלא שנכשלים בקביעות בלשה"ר לא במזיד ח"ו, אלא משום כל מיני מחשבות וסברות שחושבים שדיבוריהם מותרים בלי שבאמת בדקו ברצינות אם אכן מותר. האם הם בכלל בעלי לשה"ר?
* רק עתה הוא הגיע לגור בבנין החדש וכבר גילה שהשכן שגר מולו הוא אחד מעמודי התווך של הנייעס באזור זה. האם הוא צריך לעבור דירה משם, שהרי ברמב"ם כתוב שאסור לדוק בשכנות לבעלי לשה"ר?[[22]](#footnote-22)
* החברותא החדש התגלה כמי שבקי בכל הפרטים המעניינים, וכך הם גלשו בקביעות ללשה"ר, עד שר' משה תפס את עצמו ונזהר שלא להגיע כלל לדיבורי לשה"ר ומדברים אך ורק בלימוד. האם זה מועיל שלא יצטרך להחליף חברותא?[[23]](#footnote-23)
* מעשה באחד שהיה נגוע בלשה"ר, ולאחר שראה שבעלי לשה"ר אין להם חלק לעוה"ב הוא נבהל והחליט לתפוס את עצמו בידיים. אלא שלא ידע איך לבקש מחילה מכל מי שדיבר עליו ולא ידע מה מוטל עליו לעשות.[[24]](#footnote-24)
* יש לדון היאך מותר לשוחח עם בעלי לשה"ר, והרי מכשילו בדיבור לשה"ר ולכאו' יש כאן לפנ"ע.[[25]](#footnote-25)

בס"ד

**'למעשה'**

* ילדים שאביהם שואל אותם 'מי שבר את ה...', האם מותר להם לספר? והאם מותר לדרוש מהם לספר?[[26]](#footnote-26)
* מי שבמקום עבודתה מדברים לשה"ר בקביעות, ואמנם היא נזהרת שלא לדבר גם, אולם כבר קרה כמה פעמים שבלי שימת לב נפלטו לה כמה מילים אסורות. וגם להבא אינה יכולה להתחייב במאה אחוז שהדבר לא יקרה עוד פעם. האם היא צריכה לעזוב את מקום עבודתה?[[27]](#footnote-27)
* שאלה דומה נשאלה לגבי מי שיודעת שלא תכשל בדיבור לשה"ר, אולם השאלה היתה משום עצם השמיעה שהיא שומעת בקביעות לשה"ר מסביבתה. האם מחמת כן צריכה לעזוב מקום זה?[[28]](#footnote-28)
* בדומה לזה שאלו לגבי ערב גיבוש, שבמקום זה המנהלים מקפידים מאוד שיבואו כולם, ובפעמים הקודמות היה שם הרבה לשה"ר. ואם לא יגיעו, אין חשש כ"כ שיפטרו מהעבודה, אולם אין זה נעים כלל וכלל וגם יתכן שיגרם הפסד כספי. מה צריך לעשות במקרה זה?
* מי שכתב לשה"ר בעיתון ואח"כ התחרט על כך. האם צריך ללכת מוקדם ולקנות את כל העיתונים בשביל למנוע שלא יעבור איסור?[[29]](#footnote-29)
* שמעתי מהגר"י זילברשטיין שעובדא הוה בארה"ב שהרשויות גילו מעילה גדולה בכספים אבל לא ידעו מי עשה זאת. אח"כ הם גילו שרואה חשבון פלוני קשור לענין ואחד מלקוחותיו הוא זה שעשה זאת, אלא שלא ידעו מי. החוקרים באו אל הרואה חשבון ודרשו ממנו להעביר להם את המידע, והזהירו אותו שאם לו יעביר, האשמה תפול עליו ויכנס לכלא שנים ארוכות מאוד. בדחיפות הוא יצר קשר עם הגר"י זילברשטיין ונפשו בשאלתו מה לעשות. הגר"י לא המתהמה ושם פעמיו לחמיו הגרי"ש אלישיב.[[30]](#footnote-30)

בס"ד

**'למעשה'**

**כלל א' סעיפים ח-ט**

* מי שרואה עלון או ספר שיש בו טעות חמורה, האם מותר להראות זאת לחבירו?[[31]](#footnote-31)
* מי שהולך ברחוב ורואה דף זרוק על הרצפה, הוא מרים אותו ורואה שזה פשקוויל. האם מותר לו להשליך את הדף בחזרה למקומו, או שמא יחשב בזה כמספר לשה"ר שהרי בשעה שהרים את הדף נגמר המעשה של הראשון ועתה הוא עושה מעשה חדש של לשה"ר.
* יש לדון לענין עיתונים מי עובר באיסור לשה"ר. האם הכתב, או העורך [שהוא עורך ומאשר את הכתבה לפרסום], או בעלי הדפוס, או מחלקי העיתונים שהם הגומרים של הדבר. [עי' בספר נתיבות חיים בהרחבה].
* את"ל שבעלי הדפוס עוברים באיסור לשה"ר, האם בעלי דפוס צריכים לעבור ולבדוק כל חומר שמביאים להם אם יש צד שמא יש בזה לשה"ר?
* כמו כן מה יעשו מחלקי עיתונים שאינם יודעים מה החומר שהם מחלקים, האם צריכים לבדוק כל חומר ולהודיע לאחראים עליהם שאינם מוכנים לחלק באופן שימצאו בזה דברי לשה"ר?[[32]](#footnote-32)
* האם מותר להעביר לאחרים קובץ של תמונה או הסרטה שרואים בהם מישהו שעושה מעשה שמתגנה בכך?[[33]](#footnote-33)

כגון צלם שהסריט בחתונה, ובשעת עריכת ההסרטה ראה שהמצלמה קלטה מישהו שעשה מעשה שאסור לעשותו. האם צריך לחתוך קטע זה, או שיכול להביא לבעלי השמחה את ההסרטה כמות שהיא.

* מי ששולח מכתב שיש בו לשה"ר, האם אפשר לומר שאינו עובר באיסור משום שאינו מביא בעצמו אלא רק ע"י שליח ואין שליח לדבר עבירה?

בס"ד

**'למעשה'**

**כלל ב' סעיף ב'**

**סיפור שאפשר להבין בשני פנים**

* האם מותר לומר על אדם פלוני:

- "הוא מקפיד מאוד על זמנים" [אפשר להבין שהוא אדם מרובע, ואפשר להבין שהוא אדם רציני ומסודר]?

- "הוא לא מחובר כ"כ לענייני העוה"ז" [אפשר להבין שהוא אדם נעלה מרומם, ואפשר להבין שהוא רחפן]?

- "הוא לא אחד שעושה מה כולם עושים" [אפשר להבין שהוא עוף מוזר, ואפשר להבין שהוא אדם שחושב על מה שהוא עושה ולא נגר סתם אחרי כולם]?

- "אצלו סדר אינו הצד החזק" [אפשר להבין שהוא אדם מבולגן, ואפשר להבין שהוא רק אינו מאוד מסודר אלא רגיל]?

- "אצלו אין משחקים" [אפשר להבין שהוא אדם קפדן, ואפשר להבין שהוא אדם רציני בחייו]?[[34]](#footnote-34)

* אם שאלו אותו על פלוני מה מצבו, האם מותר לענות "ברוך ה'" בלי לפרט? [לפעמים זה נשמע התחמקות ואפשר להבין שהמצב אינו טוב כ"כ].
* ישנם סוג של אנשים שרגילים לנתח ולפרשן כל דבר באופן שלילי. האם מותר לשוחח עם אנשים כאלו ולספר להם דברים בעלמא אפילו שאין בהם גנאי, שהרי אתה גורם להם לדון ולשפוט לצד חובה?

בס"ד

**'למעשה'**

**בענין לשה"ר מפורסם וידוע לכל**

* האם מותר לקרוא עיתונים שיש בהם לשה"ר?[[35]](#footnote-35)
* מה הדין להאמין?[[36]](#footnote-36)
* מה הדין במי שיודע בעצמו שלמעשה יאמין, האם מותר לו לקרוא?
* איך התירו להדפיס עיתונים שיש בהם לשה"ר כשיודעים שיש אנשים שמאמינים?
* האם אפשר להתיר לקרוא פשקווילים משום שהוא דבר מפורסם?[[37]](#footnote-37)
* האם מותר להאמין?[[38]](#footnote-38)
* יש לעיין מה הדין דבר שהתפרסם רק במקום מסוים אבל לא במקומות אחרים, כגון לענין ישיבה שבישיבה זו התפרסם ענין מסוים, האם לגבי אותו מקום הרי זה נידון כדבר מפורסם ובאותו מקום יהיה מותר לספר אע"פ שבמקומות אחרים אסור?

בס"ד

**'למעשה'**

**כלל ב' סעיפים ה-ו**

* ר' שמעון נקלע לאחרונה לדין תורה סבוך שלבסוף נפסק לחובתו. כמה ימים לאחר מכן הוא פוגש ידיד קרוב שהוא 'מבין' גדול בחושן משפט, והוא עומד ומספר לו את כל הסיפור. אותו ידיד שומע ומיד חורץ שהפסק הוא טעות גמורה וצריך לפסוק בדיוק להיפך. האם היה מותר לאותו ידיד לעשות כן ולומר את דעתו?[[39]](#footnote-39)
* אחד מהנציגים במנהל הקהילתי ידוע בשכונה כמי שנטענו עליו טענות רבות למיניהן. האם מותר לספר דבר זה לאדם משכונה אחרת?[[40]](#footnote-40)

* ישנן קהילות וחסידויות שפזורות בכמה ערים ברחבי הארץ, אולם החדשות הפנימיות עוברות מהר מאוד ללא מגבלת מרחק. כל מי שמשתייך אליהם שומע הכל במוקדם או במאוחר, אולם מי שאינו שייך לקהילות אלו אין זה מעניין אותו כלל מה קורה אצלם פנימה ולא ישמע על כך כלל. האם גם לגבי זה הדבר מתחלק לפי ערים, או שמא לפי חלוקה אחרת?[[41]](#footnote-41)

בס"ד

**'למעשה'**

**כלל ב' סעיפים ז-ח**

* מי ששכנו גילה לו אודות בעיה רפואית גדולה שיש לאחד מילדיו, וביקש ממנו לשמור את הענין בסוד, אולם לאחר זמן מה הענין התפרסם בקהילה. האם מעתה כבר מותר לו לשוחח על כך עם אנשי קהילתו?
* מאיר הזהיר את חביריו לחדר שלא יגלו לאף אחד בשום פנים ואופן שהוא סוגר הערב. חביריו כמובן התחייבו בצורה נחרצת, אלא שכבר בסוף סדר ב' גילו שזהו נושא החם בישיבה. האם מותר להם כבר לדבר על כך או שכיון שהתחייבו שלא לדבר אסור?
* קבוצת בחורים ישבה בנחת ולעסה את כל המי ומי שנקרה לידם. בשלב מסוים הם התחילו לדבר אודות עצמם בגילוי לב. גם מנחם נסחף וגילה להם ענין אישי מאוד. כמה דקות לאחר שסיפר, מנחם תפס את עצמו והזהיר באופן חמור את חבריו שהענין ישאר ביניהם ולא ידלוף לאחרים כלל וכלל. האם אזהרתו עוזרת ואין להם את ההיתר של אפ"ת, או שמא כיון שהם בעלי לשה"ר לא מהני אזהרתו?[[42]](#footnote-42)

בס"ד

**'למעשה'**

**כלל ב' סעיפים ט-י**

* אחד בהסעה הזכיר דרשן ידוע שחזר בתשובה, וסיפר שאותו דרשן מרתק את הקהל ומעורר את הלב באופן נפלא להתעוררות וחיזוק. באמצע דבריו התערב אחר מהנוסעים והפטיר "הוא בסך הכל בעל תשובה, מה אתה מתרגש ממנו". האם יש בזה איסור לשה"ר או שמא כיון שהדבר ידוע לכל שהוא חוזר בתשובה אין כאן איסור?[[43]](#footnote-43)
* יום אחד החליף ר' משה חברותא וראה לדאבונו שבכל פעם שהם גולשים לדבר על דברים מפורסמים [כמובן באופנים שמותר], החברותא מיד מנתח ומפרשן לגנאי כל דבר וענין. הוא מוצא מיד מדוע ההוא עשה כך, ומה ההוא התכוין שעשה זאת.

ר' משה למד לא מכבר את כלל ב' סעיף ט', ועל כן ידע שצריך להפסיק לדבר עם החברותא שלו גם על דברים מפורסמים.

* אמנם לאחר זמן ראה ר' משה שגם כאשר הם מדברים על דברים שאין בהם גנאי כלל החברותא שלו תמיד מפרש את הדברים באופן שלילי. הוא תמיד מוצא מה הם האינטרסים הנסתרים של כל אחד ואחד. ואפילו בדברים שהם של שבח הוא תמיד מוצא מהי הסיבה 'האמיתית' ומהו המניע הנסתר. האם מעתה ר' משה צריך להמנע כליל מלשוחח עם החברותא שלו?

בס"ד

**'למעשה'**

**כלל ב' סעיפים יא - יב**

* מסעיף י"א נלמד לענין ועדות קבלה למיניהם, ישיבות צוות במוסדות לימוד, וכדו', שהכריעו לחובתו של אדם מסוים, שאסור אח"כ לאחד מהם לומר לאותו אדם שהוא היה לטובתו ורק האחרים הם אלו שהחליטו לחובתו.[[44]](#footnote-44)
* האם בהנ"ל מותר לומר שמתחילה באמת היה ויכוח ביניהם והוא היה לטובתו אלא שהרוב צידדו לחובתו ולכן הוסכם ביניהם להחליט כך.[[45]](#footnote-45)
* מעשה שהיה בבחור שהזמין 5 מגשי פיצה לבית של אחד הר"מים בישיבה, ועל כן הוחלט בישיבה לסלק את אותו בחור. למחרת אביו של הבחור פוגש את אחד מהצוות בישיבה ומתרעם איך יתכן שמסלקים בחור רק על דבר שכזה. האם מותר לומר לו רק "זו לא היתה החלטה שלי"?[[46]](#footnote-46)
* ברחבי השכונה נתלו מודעות על דרשה שימסור ת"ח פלוני. אברך אחד מתלבט אם כדאי לו לטרוח ולהגיע לאותה דרשה. האם מותר לו לשאול את חבירו איך הדרשות של אותו ת"ח אם הן מוצלחות?[[47]](#footnote-47)
* אברך שאינו נהנה מהשיעורים של הרב של בית הכנסת, האם מותר לו להעדר בקביעות משיעורים אלו שהרי שמים לב לכך ויכולים לחשוב שהשיעורים של הרב אינם מוצלחים כ"כ.[[48]](#footnote-48)
* שני בחורים בישיבה משוחחים אודות הרמי"ם שלהם. האם מותר לומר: "הוא לא מחדש כלום, הוא רק מביא את הרייד".[[49]](#footnote-49)
* האם מותר לבחור לשאול את אחיו שבישיבה איך הר"מ שלו, אם הוא נהנה מהשיעורים וכדו', בידיעה שיתכן שאחיו אינו מרוצה ויש לו מה לומר.

בס"ד

**'למעשה'**

**כלל ב' סעיף יג**

* האם מותר לספר על השקפותיו של חבירו אם חבירו אינו מסתיר זאת כלל?[[50]](#footnote-50)
* בחור בישיבה שאביו הוא בעל דעות חריגות, ואביו אינו מסתיר זאת אולם בנו אינו רוצה שהדבר יתוודע בישיבה משום שחושש שהדבר יגרום לדחיה חברתית. האם מותר לספר זאת?[[51]](#footnote-51)

**פרטים בענייני גילוי סוד**

* האם מותר להקליט אדם בלי רשותו ולהשמיע לאחרים? [[52]](#footnote-52)ומה הדין של השומעים, האם מותר להם לשמוע הקלטה זו?
* מי שנתגלה לו סוד של חבירו בלי שחבירו סיפר לו על כך, האם יש בזה איסור של גילוי סוד?[[53]](#footnote-53)
* את"ל שמותר, מה הדין באופן שגילו לו סוד ולאחר מכן שמע זאת גם מאחרים, האם עדיין נשאר האיסור לספר?[[54]](#footnote-54)
* מי שסיפרו לו סוד ולאחר מכן זה התפרסם, האם עדיין נשאר האיסור לספר?[[55]](#footnote-55)
* האם איסור גילוי סוד הוא רק במידע שאדם מספר על עצמו או אפילו אם מספר מידע על אחרים?[[56]](#footnote-56)

1. אמנם יש לדון באופן שהבן דוד אינו יודע כלל וכלל שיש בזה בעיה. ואת"ל שאין איסור בכה"ג, מה הדין כשיש לידו אנשים אחרים ומסתכלים איך הוא יגיב. [↑](#footnote-ref-1)
2. יתכן שיש דברים שמותר לומר, עי' אג"מ או"ח ח"ב סי' נא. וכן אם עלולים להנזק, מבואר בשע"ת אות קצט שיש אופנים שמותר. [↑](#footnote-ref-2)
3. עי' אפיקי ים ח"ב סי' ג' שגם "השם" נחשב כינוי, והמקלל חבירו בשם או בכינוי עובר על לאו דאו'. [↑](#footnote-ref-3)
4. אם מדובר על אדם שבשאר דברים מקפיד על קלה כבחמורה- לכאו' צריך לדון שיש לו אונס וכדו', אולם אם גם בשאר דברים הוא אינו מקפיד כ"כ- לכאו' אין חיוב לחשוב שבדיוק עכשיו יש לו אונס. ואדם שאין מכירין אותו- אין חיוב לדונו לכף זכות אלא רק לפנים משורת הדין. [↑](#footnote-ref-4)
5. אחת הטעויות המצויות היא שאנו דנים לפי הכרת המציאות של החיים שלנו, אולם האמתי היא שישנם מצבים בחיים שאנו לא מכירים כלל. כגון כל מיני מצבים רפואיים או מצבים נפשיים וכדו' שאיננו יודעים כלל שהם יכולים להיות. ולדוג' במקרה הנ"ל אנו שופטים שהסיבה שהם עושים כך היא משום שלא כ"כ אכפת להם מהמשפחה, ומסקנה זו מגיעה משום שבין האפשרויות הסבירות שאנו מכירים, זאת היא הסבירה מביניהם, אולם באמת המציאות היא שיש מצבים שאיננו מכירים כלל, וסביר מאוד שזהו המצב כעת אלא שאנו פשוט לא יודעים כלל שיכול להיות כזה מצב. [↑](#footnote-ref-5)
6. גם כאשר אין אפשרות לדון לכף זכות לגמרי, אולם עדיין צריך להקטין את הגנאי. וכגון במקרה הנ"ל גם אם אין חיוב לחשוב שכל יום יש להם פתאום אונס פתאומי, אולם עדיין אסור להחליטם כאנשים שאין להם שום אכפתיות מאחרים, אלא צריך לחשוב שהם אנשים שקשה להם עם זמנים וכדו'. [↑](#footnote-ref-6)
7. אנו רגילים לחשוב ב"שחור-לבן", אולם באמת כמעט בכל דבר וענין יש הרבה צדדים ושיקולים לכאן ולכאן, והדברים אינם פשוטים כלל וכלל. גם בדר"כ אנו לא שומעים על כל הפרטים של הענין אלא שומעים רק פיסות מידע מפה ומשם. ואפילו אם יש להם טעות בשיקול הדעת, אולם הגנאי כבר הרבה יותר קטן כאשר האדם הוא שוגג מאשר מזיד. [↑](#footnote-ref-7)
8. אם הוא אדם מן השורה, כנראה שלא סתם ביום בהיר החליט לעשות זאת, ויותר מסתבר ש"הנרדף" מירר לו את החיים במשך זמן רב, יום אחרי יום, גידף אותו, השמיץ אותו ברבים, וכדו', עד שפקעה סבלנותו לגמרי ואין אדם נתפס בשעת כעסו כמ"ש החפץ חיים כאן. ואע"פ שאין כאן העלמת הגנאי לגמרי, אולם זה ממזער מאוד את הגנאי. וצריך להתרגל שכאשר ישנם אי אלו תיעודים, אין כאן ראיית האמת כלל, משום שלא מראים את כל הסיפור מה היה קודם ומה אחר כך, ומי כאן הרודף ומי כאן הנרדף, וכאשר יודעים את כל המכלול הרי זה נותן פנים חדשות לגמרי. [↑](#footnote-ref-8)
9. כל הפוסקים כתבו את דיני תוכחה, ובכללם הרמ"א בסי' תר"ח, ולא הזכירו כלל שיש פטור בזמננו ממצוה זו. ובשו"ת מנחת יצחק (ח"ד סי' עט) חוט שני (הל' יוהכ"פ פ"ד) ועוד ביארו שאין כוונת הגמרא שבזמננו פטורים מלהוכיח, אלא רק שלפני שמוכיח צריך להתבונן ולהשקיע מחשבה כיצד להוכיח דאל"כ לא יועילו דבריו. [↑](#footnote-ref-9)
10. בחוט שני כתב שלא מצינו בח"ח איסור לדבר עם אחד שחשוד על לשה"ר. אמנם בתוך השיחה, כאשר תתחיל לדבר לשה"ר, חייב ר' אביגדור להסיט את השיחה לנושא אחר, כמבואר בבמ"ח כלל ט' סקי"ב. [↑](#footnote-ref-10)
11. הוא חייב להשקיע מחשבה איך להפסיק את המצב הזה בתחבולה כלשהיא באופן שלא תווצר אי נעימות. אולם אם אינו מוצא כלל, פטור מלהוכיחם כמבואר בבה"ל סי' תרח שבאופן שישנאו וינקמו ממנו אין חיוב להוכיח. ובחוט שני כתב בשם החזון איש שלאו דוקא אם ינקמו אלא אפילו אם ישנאו לבד פטור. אמנם פשוט שלא כל אי נעימות היא בגדר שנאה, ורק אם תגרם שנאה ממש פטור. ובכל אופן צריך להסיט את נושא השיחה לענין אחר, וכדלעיל. [↑](#footnote-ref-11)
12. אופן זה נתבאר בדברי הח"ח כאן בהגהה. אולם עי' בבמ"ח כלל ו' סק"ט שיתכן שבאופן זה יש איסור מצד אחר, משום שנראה כמסכים עמהם ויש בזה איסור חנופה, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. מבואר בכלל ו' שבאופן זה יש איסור משום עשה ד"ובו תדבק" כיון שיושב עם בעלי לשה"ר. ועל קיום עשה צריך להוציא עד חומש נכסיו ולטרוח טרחה רבה בכדי שלא לעבור עליו. אמנם נראה שאם הם אינם בגדר בעלי לשה"ר אלא שוגגים או כעין זה, יתכן שאין איסור. כמו כן יתכן שרק אם מדברים בקביעות לשה"ר אסור, אולם אם אין זה בקביעות, יש להתבונן היטב בלשון הח"ח שם אם יש בזה איסור. וגם אם אין איסור מצד ובו תדבק, עדיין צריך תנאים נוספים בשביל להתיר את האיסור של שמיעת לשה"ר כמבואר בכלל ו' שם [שלא יהיה ניחא ליה, ושלא יאמין, וצריך להוכיחם או לכה"פ להסיט את השיחה לנושא אחר, עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-13)
14. בח"ח משמע שהעשה של ובו תדבק הוא רק באופן שיש חבורה של בעלי לשה"ר ולא רק באחד. [↑](#footnote-ref-14)
15. כנ"ל בהערה הקודמת. אמנם יש להעיר שבח"ח בעשין משמע ש"ובו תדבק" הוא רק במדבק עצמו לחבורה ולא לאדם אחד, אולם יש שכתבו שכל זה רק באופן שאינו מתחבר עמהם ממש אולם אם מתחבר ממש עם רשע יש בזה איסור. [↑](#footnote-ref-15)
16. בח"ח משמע שהאיסור הוא רק ברשעים ובעלי לשה"ר אולם מי שבדר"כ נזהר יתכן שאין איסור. [↑](#footnote-ref-16)
17. עי' אגרות משה או"ח ח"ג סי' לו שיש איסור להתחבר לרשעים גם בשותפות עסקית וכדו', משום ובו תדבק. עיי"ש באופן שזו שעת הדחק. אמנם באופן שיש צוות נפרד לשות"מ ולחילונים, יש לבדוק מה מידת הקשר בין הצוותים אם יש בזה בגדר התחברות האסורה. וכמו כן אם המנהל הוא חילוני, יש לבדוק מה מידת הקשר במקום העבודה אם יש בזה איסור. [↑](#footnote-ref-17)
18. צריך להתבונן אם יש תועלת בדיבורו, דהיינו האם יש חשש שיושפעו מדעותיו והשקפותיו. וגם צריך שיתברר לו שאכן כך גדולי ישראל אמרו [ולא רק "שמע" שכך אמרו]. כמו כן צריך להזהר לומר את הדברים בצורה מכובדת ולא בצורה מבזה. ואם התקיימו כל התנאים, מותר כמ"ש החזו"א. [↑](#footnote-ref-18)
19. צריך להתבונן האם עדיין יש חשש שאנשים יושפעו מדעותיו, ואם כן דינו כנ"ל בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-19)
20. בחוט שני כתב שיש היתר של תועלת גם על אביו ואמו. וכן שמעתי מהגר"צ ובר, והוסיף שלפעמים גם ההורים עצמם מעוניינים בכך שילדיהם לא ישמרו עליהם כעס בליבם אלא יוציאו את הכעס ויטפלו בזה. אמנם לכאו' נראה שלא כל תועלת הותרה לדבר על אביו ואמו אלא רק בתועלת משמעותית, שהרי החיוב של כיבוד הורים הוא גם באופן שנגרם לו צער, וממילא מחוייב לסבול את הצער בשביל למנוע מהם את הגנאי, ולא דמי לאנשים דעלמא שאינו מחוייב לסבול עבורם וזכותו להפג את צערו. ורק באופן שיש לו צער גדול שאינו נכלל בחיוב כיבוד או"א יהיה מותר לספר עליהם. וצ"ע. ועכ"פ גם היכן שמותר מ"מ צריך להזהר לדבר על הוריו אך ורק בלשון מכובדת ולא בצורה של בזיון, שלא יכנס בכלל "ארור מקלה אביו ואמו". [↑](#footnote-ref-20)
21. שמעתי מהגר"צ ובר שבביטוח לאומי אין איסור גזל אבל יש איסור שקר. ונפק"מ בגוונא שמישהו אחר שינה מן האמת עבורו. [↑](#footnote-ref-21)
22. כתוב בח"ח כלל ט' סעיף ד' בשם הרמב"ם שבעלי לשה"ר אסור לדור בשכונתם. ויש לשאול שאלת חכם. ויש לעיין האם יועיל שיקבל על עצמו שלא יהיה לו שום קשר עם שכנו זה. [↑](#footnote-ref-22)
23. ברמב"ם משמע שיש איסור בעצם הקשר אתם שלא יהיה מושפע לרעה, גם אם אינו מדבר עמם דיבורים אסורים. [↑](#footnote-ref-23)
24. שאלה זו נשאל החפץ חיים בעצמו, וכתב בספר כבוד שמים פרק ג' שהשיב על כך שתיקונו שילמד הלכות לשון הרע ברבים ויתחזק לקיים הלכות אלו, עיי"ש. [אמנם צ"ב בכוונתו היאך זה מתקן מה שלא ביקש מחילה]. [↑](#footnote-ref-24)
25. עי' מש"כ בזה בחוט שני עמ' לג לד. [↑](#footnote-ref-25)
26. באגרות משה (יו"ד ח"ב סי' קג) כתב שאין למלמד לבקש מתלמידיו שיגלו לו מי עשה, משום שמכוער הדבר שמרגילם בלשה"ר, ואע"פ שאם מכוין לש"ש מותר שהרי יש בזה תועלת, זהו רק כאשר התלמיד מתעורר מעצמו משא"כ כאשר המלמד מבקש זאת. אולם בשבט הלוי (ח"ט סי' לד) כתב שאין בזה חשש. ובתשובות והנהגות (ח"א סי' תתלט) כתב שהמלמד יקדים ויאריך בגודל חומרת איסור לשה"ר, ולאחר מכן יסביר שכאשר הסיפור לתועלת אין איסור כלל. ובנתיבות חיים כתב שתלוי לפי הענין ולפי גודל התועלת כך יורגש הדבר בלב הילדים ולא יבואו להתרגל בלשה"ר. [↑](#footnote-ref-26)
27. השאלה היא רק באופן שאין מקום עבודה אחר, אולם אם יש מקום אחר שאין שם לשה"ר, ודאי שצריכים לעזוב וכמבואר ברמב"ם שאסור לדור עם בעלי לשה"ר. [↑](#footnote-ref-27)
28. בשו"ת לחפץ בחיים (ח"ג סי' ב') כתב שלענין שמיעת לשה"ר יש עיצה שלא יהיה ניחא ליה ובכך לא עוברים על איסור שמיעת לשה"ר כמבואר בכלל ו'. וכן לענין קבלת לשה"ר צריך לשים לב שלא להאמין. אולם אם אכן יודע בנפשו שיהיה ניחא ליה, או שיאמין, יש בזה איסור, ויש להסתפק אם צריך להוציא את כל ממונו על כך. [↑](#footnote-ref-28)
29. בשאלה זו הסתפק הגר"א גניחובסקי, ויסוד השאלה האם צריך להוציא את כל ממונו על כך בשביל שלא יעבור בלאו, או דלמא דין זה נאמר רק לפני שעושה את המעשה. [↑](#footnote-ref-29)
30. הגריש"א הכריע שאי אפשר להתיר לו לגלות. [↑](#footnote-ref-30)
31. לפי המבואר בבמ"ח כלל א' סקי"ד אסור להראות זאת לחבירו, אא"כ כוונתו היא לתועלת. אמנם יש שדנו להתיר בענייננו משום שהכותב ספר או עלון דעתו שאנשים יקראו את דבריו, ולמטרה זו הרי הדפיס את ספרו. אמנם סברא זו שייכת רק אם מראה לחבירו איפה להסתכל בלי להוסיף דברי גנאי, אולם אם מראה לו את העלון ומוסיף דברי שחוק וכדו', אסור, שהרי לזה הכותב לא התרצה. כמו כן כתב בחוט שני (פ"ד סק"ה) שאם מסביר מדוע יש כאן טעות ומראה שהכותב אינו תלמיד חכם, אסור. [↑](#footnote-ref-31)
32. עי' שו"ת אז נדברו חי"ד סי' סד שדן בזה. [↑](#footnote-ref-32)
33. לפי המבואר בח"ח שם, יש בזה איסור לשה"ר. [↑](#footnote-ref-33)
34. הרבה פעמים תלוי באיזה הקשר אומרים כן, שהרי הדברים מתפרשים לפי הענין שעליו מדברים. וכן הרבה פעמים תלוי מי המדובר, שלפי המדבור כך הדברים מתפרשים אצל השומע מה מתכוונים להגיד. [↑](#footnote-ref-34)
35. לכאו' יש להתיר משום שהדברים כבר מפורסמים. [↑](#footnote-ref-35)
36. דבר מפורסם הוא היתר רק על עצם הקריאה אבל להאמין אין היתר, מלבד מקרים מסוימים. אלא שצריך לשאול את עצמו אם אינו מאמין מדוע הוא קורא? [↑](#footnote-ref-36)
37. לכאו' תלוי אם הם תלויים בהרבה מקומות או רק מעט. וממילא כאשר רואים רק אחד אין היתר לקרוא אותו אלא רק אם בדק שזה התפרסם במקומות רבים. [↑](#footnote-ref-37)
38. כנ"ל הערה 2. [↑](#footnote-ref-38)
39. בבמ"ח כאן סק"ד וכן בח"ב כלל ט' סק"ב בהגהה לכאו' מבואר שיש בזה איסור רכילות משום שמכניס שנאה ומדנים בליבו של חבירו על הדיינים. [↑](#footnote-ref-39)
40. בח"ח מבואר שדבר שהתפרסם בעיר מסוימת אסור לספר לאדם מעיר אחרת, משום ששם הדבר אינו מפורסם. ולכאו' ה"ה בשכונות אם כל שכונה היא נפרדת מאחרת ויש לה עניניים פנימיים. אמנם נראה שהדבר תלוי בסוג הידיעה, שיש סוג ידיעות שנוגע לענייניה הפנימיים של השכונה וידיעות אלו בדר"כ אינם מתפרסמות בשכונות אחרות, אולם ישנם סוג ידיעות שקשורות לכולם והן מתפרסמות גם במקומות אחרים. [↑](#footnote-ref-40)
41. לכאו' אן הדבר אינו מתחלק לפי מרחק מציאותי אלא לפי סוג האנשים והידיעות. שכל קהילה נחשבים כמו עיר אחת לגבי סוג הידיעות שקשורות לקהילה זו, אבל אנשים אחרים נחשבים כעיר אחרת. וכ"כ בחלקת בנימין. [↑](#footnote-ref-41)
42. עוד יש לדון האם מהני אזהרה לאחר שכבר סיפר, או רק אם מזהיר קודם הסיפור, או לכה"פ בסיום הסיפור ממש ולא לאחר מכן. [↑](#footnote-ref-42)
43. עי' ח"ח כלל ב' סעיף ט' וכן בכלל ח' במ"ח סק"א. [↑](#footnote-ref-43)
44. אמנם בח"ח כאן מתבאר שישנם אופנים שמותר לספר, ויש לעיין היטב בסעיף זה. [↑](#footnote-ref-44)
45. בח"ח לכאו' יוצא שבאופן זה אין איסור כיון שלבסוף הוסכם ביניהם לפסוק כך ואיננו עומד עדיין בדעתו לטובתו. [↑](#footnote-ref-45)
46. אם משתמע ממנו שחושב שהחלטה זו אינה נכונה, אסור לומר כן שהרי מגדיל את השנאה על שאר הצוות. [↑](#footnote-ref-46)
47. עי' שו"ת לחפץ בחיים ח"א סי' כו. [↑](#footnote-ref-47)
48. יתכן שאין בכך לשה"ר, שהרי יכול להיות שאינו הולך לשיעורים לא משום שאינם טובים אלא משום שכל אחד אוהב סגנון מסוים והשיעורים של רב זה אינם מהסגנון שהוא אוהב. ויל"ע אם יש לחוש שיהיו שידונו לכף חובה ויחשבו שהשיעורים אינם טובים. [↑](#footnote-ref-48)
49. יש לעיין האם מקרה זה דומה למבואר בסעיף י"ב. [↑](#footnote-ref-49)
50. עי' בבמ"ח סקכ"ח שמי שאינו מסתיר גנאי שיש בו, תלוי מה כוונת המספר; אם כוונתו היא בשביל לגנות- אסור לספר, אולם אם אין כוונתו בשביל לגנות אלא רק לספר דבר מעניין בעלמא- מותר. וכל זה רק אם אותו אחד אינו מסתיר כלל את דעותיו, אולם אם מעדיף שלא יספרו זאת בשביל שלא יתגנה או משום שעלול להנזק- אסור לספר שהרי חבירו מקפיד על כך. ובכל גווני אסור **להוסיף** גנאי, כגון לומר בצורה של גנאי אלא רק לומר בצורה עובדתית בלבד שכך הם דעותיו של השני. [↑](#footnote-ref-50)
51. לכאו' אע"פ שהאב אינו מקפיד אולם הדיבור עלול לגרום לנזק לבן והבן הרי אינו מוחל על כך. [↑](#footnote-ref-51)
52. אם יש צד שאולי אינו מסכים לזה- יש בזה איסור משום 'בל יאמר'. ואם אמר את הדברים בפני רבים- מותר, אא"כ מקפיד על כך. עי' שו"ת משנה הלכות ח"ז סי' רעג וחשוקי חמד סנה' לא: [↑](#footnote-ref-52)
53. בחשוקי חמד יומא דף ד' כתב שיש בזה איסור של גילוי סוד משום שיש בזה נזק לחבירו. וע"ע חוט שני פ"ה סק"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
54. בחוט שני שם כתב שאסור משום שהתחייב לראשון שלא לספר. וצ"ע שהרי לא גרע מאילו היה שומע על כך מאדם אחר ומה בכך ששמע זאת בתחילה מהראשון. אמנם גם אם נימא דמותר אכתי יש להזהר שלא להוסיף פרטים ששמע מהראשון שהשני אינו יודע אותם. וכן מצוי שלפעמים אם יספר ששמע זאת מהבעלים עצמו הרי הוא מחזק ומאשר את הידיעה שהיא אכן נכונה, ולכאו' יש בזה איסור שהרי יש כאן הוספה על מה ששמע מהשני. [↑](#footnote-ref-54)
55. בכלל ב' במ"ח סקט"ז הסתפק באופן שהסוד התגלה בפני ג' האם יש להתיר משום שיתכן שכוונת המצווה היתה לשמור בסוד רק כל זמן שלא התגלה כבר, עיי"ש. ובספר ארחות חיים (עמ' תשכח) הביא בשם הגרח"ק שה"ה היכן הסוד התפרסם לכל. אמנם נראה שישנם אופנים שהבעלים כבר אינו מקפיד כלל על סודו אם הדבר כבר התפרסם, וצריך לבדוק כל מקרה לגופו. וע"ע בהערה הקודמת דשייך גם בענייננו. [↑](#footnote-ref-55)
56. בכלל ב' סעיף ז' מבואר שגם במידע על אחרים יש איסור גילוי סוד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-56)