סנהדרין ג ד - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין

**פרק זה בורר**

**כג' א'**

א) רש"י ד"ה זה – מבואר **ברש"י** דגם בס"ד סבירא לן דזה בורר לו אחד היינו ב"ד אחד, וכן מבואר **בתוד"ה** מאי, רק דכ' דגם בקו' ידעינן דמיירי דכל אחד פוסל מה שבירר חבירו, וכן מבואר **ביד רמה** רק דביאר קו' הגמ' דלא ידעינן ביאור המשנה דזה ודאי דאי"צ ט' דיינים, וזה כעין שי' רש"י, **ובתו"ר** הק' על זה דאמאי היה ס"ד דזה בורר לו אחד היינו ב"ד אחד ולא דיין אחד ממש, ועוה"ק דאמאי בתי' הוצרכה הגמ' להזכיר דמיירי בב"ד, **והרמב"ן** הק' עוד על רש"י דא"כ העיקר חסר מתי' הגמ' דהיה להגמ' לפרש דמיירי דפוסל מה דבירר חבירו, [ואמנם הלשון כשזה בורר משמע דיעבד וממילא י"ל דהיינו משום דכל אחד פוסל של חבירו, מ"מ היה להגמ' לפרש בהדיא דמיירי בפוסל דזה עיקר התי'], ועוה"ק דבגמ' בסמוך אמרינן ואי ס"ד כדקאמרינן ב"ד וכו', ולפ"ד רש"י הרי גם בקו' ס"ל דמיירי בב"ד, [והנה בגמ' לפנינו הגירסא ב"ד ב' פעמים, אמנם ברמב"ן ובר"ן נראה דגרסו מלת ב"ד רק פעם אחת, ולפ"ז י"ל דקאי על ההמשך דבתר דפסלי להו וכמו לפי מה דגרסינן ב' פעמים], ועוה"ק על רש"י דהא אם הכונה באחד דהיינו ב"ד אחד, א"כ על כרחך דמיירי על מנין הראוי לדון דאי לאו הכי אמאי קרוי אחד, וא"כ איך יש ס"ד דבעי ט', הא לפ"ז ממילא יתפרש מה דקתני אחד דהיינו ט' דזהו ב"ד אחד.

ומשו"ה כ' **התו"ר והרמב"ן והר"ן** דבקו' הגמ' ס"ל דאחד היינו דיין אחד ממש, וקו' הגמ' אמאי עבדינן הכי דכל אחד בורר אחד, וברמב"ן מבאר יותר דכיון דעל כרחך דכל אחד בורר על דעת חבירו דהא קתני דזה פוסל דיינו של זה וזה פוסל, א"כ אמאי אומרים לכל אחד שיברור אחד, וצ"ב דהא מבואר בגמ' בסמוך דגם ר"מ מודה דאינו יכול לפסול מומחה וא"כ לזה מהני דין ברירה, ובר"ן מבואר דקו' הגמ' אליבא דר"מ דשני הבע"ד בוררים את השלישי, דכיון דבזה צריכים להשתוות ביניהם, א"כ כמו כן נימא דישתוו ביניהם בכל השלשה, ואמאי תקנו דזה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד.

גמ' הכי קאמר כשזה בורר וכו' – **בתו"ר** בשם **ר"מ והרמב"ן** כ' דהכא מודו רבנן דמצי לפסול ב"ד שבירר חבירו כיון דמיירי בב"ד שלם ויכול לומר שרוצה לדון בב"ד אחר, ורק כשכל אחד בורר דיין אחד בזה פליגי, [ויל"ע בדברי התו"ר במה שהביא ראיה דמודו רבנן מקו' הגמ' בסמוך דב"ד בתר דפסלי להו], **והר"ן** כ' דברישא אינו פוסלו לומר דאינו ראוי לדון, אלא רק אומר שאינו רוצה לדון לפניו, משא"כ בסיפא פוסלו שאינו ראוי לדון וכמו דמוקמינן בגמ' בסמוך דבא הוא ואחר לפוסלו, והיינו דלפי הס"ד השתא, לא מפרשינן דפליגי בסיפא כמו דמפרש רי"ו בסמוך, דפליגי אי מצי לומר שאינו רוצה לדון בערכאות שבסוריא. **והמהרש"א** כ' על תי' הגמ' דמיירי בערכאות שבסוריא, דאין להק' דא"כ פלוגתא דסיפא ל"ל, די"ל דאשמועינן בסיפא לר"מ דגם דיין אחד יכול לפסול, ונראה בדבריו דברישא גם פליגי ר"מ ורבנן אי מצי לפסול וצ"ב דהיכי הוזכר זה ברישא, ואולי ס"ל דמ"מ פליגי רבנן גם ברישא, וקו' דאמאי הביאה המשנה למחלוקת ר"מ ורבנן בסיפא על גונא דזבל"א, ולא סתמה המחלוקת על הרישא וצ"ב.

ב) גמ' והאמר ר"א וכו' – **הרמב"ן** מבאר קו' הגמ' דבסתמא אין בעיר אלא ב"ד אחד, וא"כ על כרחך דאחד אומר לדון בב"ד בעיר אחרת, וכ"כ **הר"ן** בתחילת דבריו, ואח"כ כ' בשם **רבינו דוד** דילה"ק על קו' הגמ', דאמאי לא משני דדוקא לילך לבית הוועד אין בכח הלוה לתבוע משום דאינו בדין שיוציא המלוה מנה על מנה, וכ' לפרש דכיון דאמר ר"א דאין יכול לכוף המלוה לילך לדון במקום אחר הגם דדבר שוה הוא לברור בית הוועד, [ונראה כונתו דהיינו דשוה אם המלוה תובע לילך לבית הוועד, לאם תובע הלוה, ומ"מ למלוה שומעין וללוה לא], א"כ הכא נמי נילך אחר ברירת המלוה דברירה זו שוה היא, ותי' הגמ' דבערכאות שנו היינו דכיון דאינן בקיאין בדין תורה יכול לדחותו אצל ערכי אחר, וכ' דאם בירר הלוה מומחין והמלוה ערכאות שומעין ללוה, ואם חזר המלוה ובירר גם הוא מומחין, בזה הדין כמתני' דשניהם בוררים להם עוד אחד, [ונראה דס"ל דכח המלוה עדיף רק בכהאי גונא דמתחילה בירר מומחין וצ"ב בזה], ור"פ חולק על המקשן וס"ל דרק היכי דאיכא פסידא למלוה אז מייפים כוחו אבל בברירת ב"ד כח שניהם שוה, וע"ע לק' משי"ת בזה בע"ה.

גמ' רב פפא אמר וכו' – שי' **הרמב"ן** דהיכי דב"ד אחד גדול מחבירו בזה הולכין אחר זה שבירר הב"ד הגדול יותר, והר"ן הביא שי' **רבינו דוד** דחולק וס"לדדוקא אם האחד אומר לדון בבית הוועד שהם הסנהדרין הגדול שבישראל, [**ורש"י** לק' ל"א ב' מבאר דהמעליותא בבית הוועד שיש שם הרבה ת"ח ויבוש מהם], אבל בלא זה יכול הבע"ד השני לומר דרוצה לדון בב"ד אחר, והרמב"ן הביא ראיה לדבריו מהא דתניא לק' ל"ב ב' צדק צדק תרדוף הלך אחר ב"ד יפה אחר ר"א ללוד וכו' אחר רבי מתיא בן חרש לרומי, ושם לא היה סנהדרין דהיה בחו"ל, והר"ן כ' דר"דדוחה דשם מיירי בחכמים שהיו גדולים מהסנהדרין ומשו"ה שומעין לדון אצלם, **והר"ן** כ' דיש להביא ראיה לר"ד ממה דמבואר בגמ' דשומעין לשניהם בב"ד של ר"ה ור"ח, והרי ר"ה גדול מר"ח דר"ח היה תלמיד של ר"ה ובכ"ז יכול האחד לומר דרוצה בב"ד של ר"ח, וכ' לדחות דלא מיירי על ר"ה ור"ח עצמם אלא על תלמידיהם והם היו שוים, **ובנ"י** מבואר כשי' הרמב"ן וגם כ' דר"ה היה גדול מר"ח, ובחי' **רבינו העשיל מקראקא** על הטור בסי"ד הק' דא"כ איך יפרש דברי ר"פ דמבואר דהאחד יכול לברר הב"ד של ר"ח וזה קו' הר"ן וכשנ"ת, וכ' דשי' הנ"י דר"פ לא קאי על מתני' ועיין בב"ח על הנ"י באות ל' שגם כ' הכי ונראה דגרס בנ"י דלא כמו שמוגה בדבריו עיי"ש, ולפי דבריהם דברי הנ"י סתומים מאד וחולק על שאר הראשונים בעיקר פי' הגמ', **ובחזו"א** נראה דביאר המשנה לפי הנ"י, דמיירי דהלוה מברר את הב"ד הגדול ואה"נ דאין ברירת המלוה כלום, אלא דזה גופא הדין במתני' דאם המלוה רוצה לירד עמו לדין ואינו רוצה הב"ד שבירר הלוה צריך להסכים עמו על ב"ד אחר, דהעיקר תלוי אם שומעין לדברי הלוה, דהמלוה אין חייב לירד לדין אלא הלוה.

**ובסמ"ג** בעשה צ"ז **ובהג"א** כ' כר"ד והוכיחו זה מהגמ' וכשנ"ת דברי הר"ן, דמבואר דגם יכול לברר הב"ד של ר"ח הגם שהיה ר"ה גדול ממנו, **והטור** בסי"ד הביא דברי הסמ"ג וכ' דלא נהירא, ומבואר בנו"כ דשי' הטור כהנ"י וזה גם שי' הרמב"ן וכשנ"ת, **ובשו"ע** ס"ג כ' בשם י"א כשי' הסמ"ג והג"א, **ובסמ"ע** סקכ"א העיר על הרמ"א שלא השיג דהטור חולק על זה, **והב"ח** כ' להלכה כשי' הסמ"ג **והש"כ** בסק"ט הביא דברי הב"ח, **ובנתה"מ** סק"ג מבואר דהוי סד"ד. והנה **הב"ח** כ' דהיכי דהב"ד הגדול והקטן בעיר אחת יש יותר סיבה דיוכל לברר הב"ד הקטן כיון דהב"ד הקטן יוכל לשאול הב"ד הגדול אם יהיה להם איזה ספק, ולפ"ז באם הם בב' מקומות יוכל המלוה לומר דנילך לב"ד הגדול, **והחזו"א** תמה על הב"ח מנ"ל לחדש דבר זה שלא הוזכר בגמ', והביא **דבתה"ד** בפסקים סס"ה הוכיח מדברי הסמ"ג דכל שכן דלא יוכל לומר לו לילך למקום אחר ודלא כסברת הב"ח, וכן בר"ן שהביא שי' הרמב"ן ור"ד מבואר דאין חילוק בין מקום אחד לב' מקומות.

**בנ"י** מבואר דהיכי דשני הב"ד שוים הדין דשומעין למלוה, וזה יתכן רק לפי שיטתו בדברי ר"פ דדוקא אם הלוה בירר את הב"ד של ר"ה שהוא הגדול אז שומעין לו, אבל לשי' שאר **הראשונים** דהלוה יכול לברר גם הב"ד של ר"ח א"כ על כרחך דאין שומעין למלוה, ולעיל נתבאר דשי' ר"ד דהמקשן ס"ל כהנ"י אבל ר"פ חולק והלכה כר"פ, **והטור** כ' כהנ"י, ולפמש"כ **השו"ע** שי' הי"א דיכול לברר גם ב"ד קטן ממילא מבואר דלא כשי' הנ"י והטור.

**הרמב"ם** בפ"ו מסנהדרין ה"ט כ' דאם יש מקום שיש שם חכמים גדולים ומקומות שיש בהן תלמידים שאינן כמותן שומעין למלוה לילך לב"ד הגדול, **והר"ן** הביא שי' הרמב"ם וכ' דזה כשי' הרמב"ן דשומעין לזה שמברר ב"ד גדול במקום שהשני קטן ממנו, ולפ"ז יל"ע **דבשו"ע** בסי"ד ס"א הביא דברי הרמב"ם, ובס"ג סתם בשם י"א כשי' הסמ"ג, [ולשי' הב"ח דבחד מקום יש סיבה יותר דיוכל לברר גם הב"ד הקטן ניחא, דהרמב"ם הא מיירי בב' מקומות], אמנם הנה בשו"ת **הרדב"ז** תשובה אלף ז' ובשו"ת **הרמ"א** סי"ז כ' דאדרבה מהא דסיים הרמב"ם דבמקום אחר יש תלמידים, נראה דאם יש חכמים רק דאינם חכמים כמותם, דבזה אין יכול לכופו לילך לדון במקום שיש חכמים יותר, וא"כ אין סתירה כלל בדברי השו"ע.

תוד"ה כגון – **הרמב"ן** כ' דתרוייהו היו חוץ למדינה ולא היה טורח לילך לב"ד אחד יותר, **והב"י** בסי"ד מחודש ב' הביא **מתשובת הרשב"א** כשי' התוס', **ובי"ר** מבואר כרש"י, **והר"ן** כ' דלא מיירי על ר"ה ור"ח עצמם אלא על תלמידיהם, וכ' דלפ"ז ממילא ל"ק משה"ק התוס' על רש"י, **ובמהרי"ק** שרש קס"ט **ובתו"ח** כ' לישב קו' התוס' דחלוק איסורים מדיני ממון, ורק איסורים לא היה דן ר"ח בפני ר"ה, וכ' המהרי"ק דדיני ממון קל דשייך בחזרה וגם מהני בזה הפקר ב"ד. ולשי' תוס' יוצא נפ"מ דעד ג' פרסאות חשוב כעיר אחת וכמש"כ **בהג"א** **ובכס"מ** בפ"ז מסנהדרין ה"א, ועיין בתומים סי"ד סק"ב מש"כ לחלק בזה לדינא.

ג) גמ' ועוד מאי זה בורר לו אחד – ברש"י ועוד ראשונים מבארים קו' הגמ' דמשמע דהוי דין לכתחילה, אמנם **המהרש"א** מעיר דלשי' התוס' דקו' הגמ' מעיקרא היא מהא דמשמע דהוי דין לכתחילה, א"כ אי אפשר לומר דעכשיו חוזרת הגמ' שוב על הקו' הראשונה, וכ' דקו' הגמ' דאמאי מיירי ברישא על גונא שכל אחד פוסל ברירת ב"ד של חבירו, ולא על גונא דזבל"א, **ובר"ן** מבואר דקו' הגמ' דזה בורר לו אחד משמע דבורר רק דיין אחד, ולא דבורר ב"ד שלם, [ויל"ע אם י"ל הכי גם לשי' התוס', דס"ל דגם בס"ד מעיקרא, סברה הגמ' דפירוש דמתני' דזה בורר לו אחד היינו ב"ד שלם ולא רק דיין אחד].

גמ' אלא ה"ק כשזה בורר לו דיין אחד – **הכס"מ** בפ"ז מסנהדרין ה"א דייק מלשון זה דבאמת לכתחילה לא אומרים לבע"ד דכל אחד יברור דיין אחד, אלא כשכל אחד בורר דיין אחד אז בוררים להם דיין שלישי ובזה יוצא הדין לאמיתו, **והסמ"ע** הביא דבריו בסי"ג סק"א, אמנם **המהרש"א** כ' דגרסינן זה בורר לו אחד ומשום דזהו דין לכתחילה דהא עיקר קו' הגמ' דמשמע דהכי דינא וכש"כ רש"י, **ובתוי"ט** כ' דגם אם גרסינן כשזה בורר צ"ל דנקט הכי אשיגרת לישנא דנקט לעיל דמוקמינן בברירת ב"ד, וכ' דבאמת אי"צ דגם התובע ירצה באופן דזבל"א וסגי אם הנתבע רוצה בזה, ולכאורה נראה דשפיר י"ל דגם הכס"מ והסמ"ע מודו לזה, ורק דכיון דאם גם הנתבע לא אומר דרוצה באופן זה לא אומרים להם מתחילה דידונו באופן זה, א"כ משו"ה נקט הלשון כשזה בורר דבאמת בתחילת כל דין לא אומרים דידונו באופן זה, ומ"מ ניחא לישנא דמתני' דבאופן דאינם מתרצים על ב"ד אחד ורוצים בזבל"א אז הדין כך לכתחילה דזה בורר לו אחד וזבל"א, [וע"ע בדברי הב"ח בסמוך].

**הרמ"א** בס"ג ס"א כ' דאם יש דיינים קבועים בעיר אינו יכול לומר לא אדון לפניהם אלא בזבל"א, **והחזו"א** כ' שני צדדים בזה האם זה מכח תקנה וכמו דמהני תקנות בני העיר, ועושים זה משום דע"י ברירת זבל"א יש מקום להשתמט מן הדין עיי"ש, או דנימא דזה מעיקר הדין, דאדרבה מעיקר הדין י"ל דכל ב"ד היה יכול לכוף הבע"ד שהרי עושה הב"ד כמשפט התורה, ורק דמצאו חכמים להפיס דעתו שיתן אימון בדין שיוכל לבחור ב"ד, ובמקום שקבעו להם ב"ד, שם עומד על עיקר הדין עיי"ש.

**הרמב"ם** בפ"ז ה"א כ' דאפילו האחד בירר חכם גדול וסמוך, אינו יכול לכוף את בעל דינו שידון אצל זה אלא גם הוא בורר מי שירצה, **והטור** הביאו בסי"ג וכ' על זה דאני כתבתי למעלה שהמומחה דן את האדם בע"כ, וכ' דאפשר לומר דאם האחד כבר בירר את אותו מומחה לעצמו אז אינו יכול אותו מומחה לדון השני בע"כ דא"כ אין הדין שוה דזה בירר לו דיין וזה לא, **והב"ח** תמה על קו' הטור דהא כבר כ' **התוס' והרא"ש** לעיל ה' א' ועוד **ראשונים** דאע"ג דכל ג' יכולים לדון את האדם בע"כ, מ"מ זהו דוקא אם אינו רוצה לדון כלל, אבל אם רוצה לדון ורק דרוצה בפני אחרים בזה שומעין לו ואז הדין כמתני' דזבל"א, וא"כ מהאי טעמא נמי לא יוכל המומחה לדונו בע"כ, וכ' לבאר דכונת הטור דכיון דהרמב"ם כ' דבורר מי שירצה משמע אפילו הדיוטובזה ק"ל דהבע"ד השני יכול לומר דאינו רוצה בהדיוט וממילא יוכל המומחה לדונו בע"כדנמצא דהשני כמו דאינו רוצה לברור, [ועיי"ש שכ' לומר דשי' הרמב"ם דעכשיו לעולם אין ליחיד כח לדון בע"כ אפילו הוא מומחה], **ובפרישה** סק"ו כ' דשי' הטור דיחיד מומחה עדיף מב"ד של ג' וגם אינו יכול לומר דרוצה לדון בזבל"א, וכ"כ **הט"ז** בס"ו וביאר הטעם בזה דאפילו אם יברור השני מומחה, מ"מ בטלה עי"ז מעלת המומחה שכוחו לדון לבדו ומשו"ה אינו יכול לטעון דרוצה בזבל"א, **ובר"ן** כ' בהדיא דגם יחיד מומחה אינו יכול לכוף היכי דהאחד אומר דרוצה בזבל"א, ומיהו כ' אח"כ בשם **ר"ד** דאם האחד בירר מומחה יכול גם האחר לברור לו מומחה, ונראה דהדיוט אינו יכול לברור ומשום דמבואר בגמ' לעיל דאם המלוה אומר דרוצה בערכאות, שומעין ללוה אם אומר לדון אצל מומחין, וזה כש"כ הב"ח בשי' הטור, [אמנם הב"ח שם כ' בשי' השו"ע דגם יכול לברור הדיוט כיון דאינו אומר שידון לבדו, ויל"ע האם כונתו בביאור שי' הטור דדוקא באומר שרוצה רק בהדיוט אז לא שומעין לו, וע"ע בסמוך], וע"ע בחזו"א מש"כ בזה.

**ובשו"ע** ס"א כ' כדברי הרמב"ם, **ובסמ"ע** סק"ה כ' דזה דוקא אם כבר דיבר עם המומחה שביררו, אבל אם רק אמר לבע"ד השני דנדון אצל אותו מומחה, בזה יכול אותו מומחה לדון בע"כ של השני ועל פי סברת הטור וכשנ"ת, **והש"כ** סק"ב כ' דלא נהירין דברי הסמ"ע, **ובאורים** סק"ד הביא דברי הסמ"ע והש"כ, וכ' דהב"ח חילק בין אם אינו רוצה לדון כלל לבין אם אומר דרק רוצה דגם זה שבירר ישב בדין, **ובנתה"מ** בחי' סק"ב כ' להלכה דלא כהסמ"ע, וכ' דהב"ח והש"כ כ' דכיון דרק רוצה דגם מי שבירר הוא ידון שומעין לו, [ולפ"ז לכאורה כונת הש"כ להשיג על הטור ולא רק על דברי הסמ"ע, אמנם עיין משנ"כ לעיל בדברי הב"ח].

ד) רש"י ד"ה יצא – **הרא"ש** מביאדברי רש"י, וכ' דיש טועין בדבריו דיכול לחפות בדברים שלא כדין ומשו"ה נהגו לברור בעל תחבולות, וחלילה וחס לא דקדקו בדבריו שכ' דסברי הרי אני ביררתי, כי הוא סובר כך שיהפך בזכותו יותר מבזכות האחר, אבל הדיין עצמו חלילה לו למצוא סברא לזכותו אם לא שיראה לו דין גמור, אבל להטעות חבירו לקבל סברתו אע"פ שהוא מסופק בה, הרי זה בכלל מטה משפט, אבל מתוך שזה ביררו מבין דבריו לאשורו, ואם יש לו צד זכות נו"נ עם חבירו ולא נשאר זכות נסתר לשניהם, **ובב"ח** סי"ג הק' בדברי הרא"ש, דמנ"ל לפרש דהבע"ד סבורים דהדיין יהפך גם שלא כדין, דלמא גם הם צייתי משום דידעי דאם לו היה צד זכות היה הדיין מבררו, וכ' דממש"כ רש"י והדיינים עצמם נראה דמילתא אחריתי קאמר, והיינו דהבע"ד סבורים דיהפך גם שלא כדין, והדיינים עצמם רק יבררו כל צד זכות, **ובפרישה** סק"ח כ' דהלשון להפך משמע דברים הפוכים מהנראה מהענין ומשו"ה לא ניחא לי' לפרש דרק סבורים דידקדקו אם יש צד זכות, ונראה בדבריו דאע"ג דגם גבי הדיינים כ' רש"י דנוח להם להפך בדברי שניהם, התם כיון דקאי על תרוייהו יחד ממילא דמשמע רק דיבררו היטב הדין ביניהם, **ובדרישה** העיר דעל רש"י גופא ק' דמנ"ל דתרתי קאמר בגמ', **ובט"ז** סק"ו כ' דהלשון יצא הדין נראה דקאי על קיום הדין בפועל והיינו דיקבלו את הפס"ד על עצמם וכש"כ הב"ח שם, והלשון לאמיתו נראה דעצם הפס"ד יצא אמת ומשו"ה ס"ל דאיכא תרתי.

**הדרישה** שם מביא דברי **התה"ד** בסי' שד"מ שהביא דברי הרא"ש, וכ' דדעת רש"י דצייתי הבע"ד משום דסברי אלו היה לי צד זכות לפי האמת והישר לא היה נשאר נעלם כי הדיין שבררתי היה מדקדק, ומבואר דמפרש כונת הרא"ש בביאורו בדעת רש"י דגם הבע"ד עצמם סבורים דידון להם רק כפי הדין, וכ' הדרישה דלפ"ז צ"ל דמש"כ הרא"ש דלא דקדקו בדבריו שכ' דסברי וכו', אין כונתו דרק הבע"ד סבור כך, אלא כונתו לכל דברי רש"י דאין כונתו כלל דיהפך בזכותו שלא כדין עיי"ש במש"כ, ואכתי צ"ב במש"כ הרא"ש אבל הדיין עצמו, דהיה לו לכתוב רק אבל הדיין חלילה לו וכו', **והתה"ד** לפ"ד כ' דאכתי לא נתפרש סוף דברי רש"י מש"כ והדיינים עצמם וכו', וכ' לבאר דהדיין נח לו לברר גם בזכות של זה שלא ביררו, ואינו ירא מהבע"ד השני כיון דהוא ביררו ואינו חושדו שיפסוק הדין לשני שלא כדין.

**היד רמה** כ' דכל דיין מהפך בזכות זה שביררו, **והר"ן** כ' בתחילה דבאמת אסור לדיין להפך בזכות זה שביררו יותר מזכות השני, וכ' דאפשר דהכא שרי דכל דיין יהפך בזכות זה שביררו בכל מה שאפשר וילחמו ביניהם ולבסוף כל אחד יודה לחבירו האמת, **והנ"י** כ' דכשרואה הדיין שזה שביררו עומד לצאת חייב, אינו ממהר לפסוק הדין אלא ממתין שמא יתברר יותר, **והטור** בסי"ג הביא דברי רש"י, וכ' דנראה מדבריו שיש לדיין להפך בזכות זה שביררו והביא שכ"כ הרמ"ה, ואח"כ הביא דברי הרא"ש, **ובב"י ובב"ח ובסמ"ע** סק"דמבואר דדברי הרא"ש בשי' רש"י הם כדברי הרמ"ה, ו**הרמ"א** בס"א כ' כדברי הרמ"ה, **והסמ"ע** שם מביא גם דברי הנ"י.

ה) גמ' אין העדים חותמין על השטר וכו' – **התו"ר** מק' מהא דמבואר בגיטין י' דגט שחתום עליו כותי כשר משום דאין עידי הגט חותמין זה שלא בפני זה אבל בשאר שטרות פסול, וכ' דבשאר שטרות בדיעבד כשר ומשו"ה יש לחוש שם דלמא מקרי וחתים, **והר"ן** כ' דבשאר שטרות סגי שידע מי עומד לחתום עמו ויש לחוש דלבסוף חתם אחר, ובסוף דבריו כ' דאין הכל זוכין לנקיות הדעת, **ובשו"ת הרא"ש** כלל נ"ט אות א' כ' דאי"ז כי אם עצה טובה ונקיי הדעת עושין כן אבל המון העם אין מקפידים, וכן נראה **במהרש"א** בח"א, **ובהג"א** מבואר כהתו"ר דרק בדיעבד כשר.

גמ' ולא היו יושבין בדין וכו' – **הרמב"ם** בפכ"ב ה"י כ' דדיין שיודע בחבירו שהוא גזלן או רשע אסור לישב עמו שנאמר מדבר שקר תרחק, והביא הגמ' הכא על נקיי ירושלים, **והטור** בס"ז הביא דברי הרמב"ם, **והב"ח** שם מבאר דלסתם דיין יש איסור רק אם יודע שחבירו רשע ונקיי ירושלים לא היו יושבין עד שהיו יודעים בודאי שאינו רשע, וכ' דמה דמבואר **ברמב"ם** בפ"ב הי"ד **ובטושו"ע** ס"ג ס"ד דאסור לחכם שישב בדין עד שידע עם מי יושב שמא ישב עם מי שאינו הגון, זהו הדין של נקיי ירושלים דחכם צריך לנהוג כמותם.

רש"י ד"ה ורבנן – **הב"ח והמהרש"ל** הביאו גירסא ברש"י דרק בברירת השלישי יש לחוש ולא בברירת אחד משום דאין בזה כסופא אם יאמר דאינו רוצה לישב עמו דאכתי לא איתקבעו דינא, **והר"ן** כ' דרק אם שנים אינם רוצים איכא כיסופא, ומיהו הר"ן כ' **די"א** דגם בברירת הראשונים צריך להודיע לו קודם מיהו הדיין שהשני בוררו, וכ' דכן עיקר.

ו) גמ' בערכאות שבסוריא שנו אבל מומחין לא – **התוס'** **והרא"ש** לעיל ג' א' כ' דהם פסולים מעיקר הדין ומשו"ה מצי לפוסלם, **ובתוס'** לעיל ה' א' כ' לפ"ז דמה דמבואר בגמ' דבמומחה מודה ר"מ, אין הכונה דוקא גמיר וסביר שדן יחידי אלא כל שגמיר וכשר לב"ד של ג' לא מצי לפוסלו, וכ"כ **הר"ן** בסוגיין, וכ"כ **הנ"י** דערכאות היינו שאינם יודעים דין תורה, אמנם **הרמב"ן** כ' דמיירי הכא בג' הדיוטות שכשרים לדון, וכ' דמה דמודה ר"מ במומחה היינו דגמיר וסביר דכשר לדון יחידי, **ובב"י** סי"ג מחודש ג' הביא דברי **הרי"ו** דאם הוא גמיר לא מצי לפוסלו וכ"כ **הש"כ** בסק"ד, ולכאורה לפ"ד הרמב"ן רק בהמחוהו רבים לא מצי לפסול אבל בגמיר לבד מצי לפסול גם לרבנן וכשי"ת דרבנן פליגי רק בערכאות, [אמנם יל"ע בשי' הרמב"ן מהו גמיר ומהו גמיר וסביר, דמבאר הגמ' לעיל ג' א' דאי אפשר דאין בג' הדיוטות חד דגמיר, דהיינו שהוא שומע וגמיר או שישאל קודם גמ"ד].

**בתוס' וברא"ש** לעיל כ' דמה דרבנן ס"ל דלא מצי לפסול זה דוקא בערכאות שנתמנו להיות דיינים, וכ"כ **בהג"א** בשם **מהרי"ח** ובשם **האו"ז** לא הזכיר דדוקא ערכאות, **ובש"ג** מבואר דהם חולקים בזה האם דוקא בערכאות פליגי, וברמב"ן ובר"ןבשם ר"דמבואר כתוס', וכ' **הרמב"ן** דס"ל לחכמים דכיון דרגיל לישב בדין אי אפשר דאינו בקי, **והר"ן** כ' בשם **ר"ד** דר"מ סבר דמצי למימר לי' דמי שביררת אינו יודע דין תורה ודיין שביררתי יודע הדין, ועוד אני רוצה לברור מומחה ולא יוכל לישא וליתן עם מי שאינו יודע ספר וגם לא ירצה להיות נמנה עמו, ורבנן סברי דכיון שמינוהו העיר עליהם אין בזה חלישות דעת מהמומחה אם יתמנה עמו, ועוד שהוא רגיל קצת בדינים, **ובסמ"ע** סק"ו כ' דבעי שיהיה הגון, **ובב"י** שם בשם **רי"ו ובש"כ** שם כ' דבעי שיהיה גמיר או שהמחוהו רבים עליהם.

**הרמב"ן** הביא די"מ דערכאות גריעי משאר הדיוטות, והק' על זה דא"כ גם הוא עצמו גם יכול לפוסלו עד גמ"ד, ועוד שאין רבים ממחים עליהם דיינים רועי בקר, **והר"ן** כ' לבאר שי' זו דמיירי במקומות שאינן בני תורה, וכל בני העיר קבלו על עצמן שלא יוכלו לפוסלן, וזה טעמייהו דרבנן דאינו יכול לפוסלו, וכ"כ **הב"י** בס"ח מחודש א' בשם **תשו' הרשב"א** וכ' דהיו ממנים אותם כדי שלא ילכו לדון בערכאות של נכרים, ולא ביארו לפ"ז מה טעמי' דר"מ, [והא דמהני קבלת בני העיר מבואר **בשו"ת הרשב"א** ח"א סתשכ"ט דכל ציבור וציבור במקומן כגאונים לכל ישראל, שתקנו כמה תקנות לכל וקיימות לכל ישראל], **והרמ"א** הביא דין זה בס"ח ס"א, **ובחזו"א** מבואר דיש שני אופנים בזה, האחד שדן כפי דין תורה ואף שטעותו מצויה, והב' שדן כפי אומד שכלו, וכ' דהאופן הראשון מבואר בש"כ ס"ג סק"ג והאופן השני מבואר בתשו' הרשב"א שהביא הב"י, ויל"ע דמקור דברי הש"כ הם מתשו' הרשב"א, אמנם עיין בחזו"א שכ' דיסוד דין תרוייהו אחד ובגמ' מיירי באופן הראשון והרשב"א למד מזה לאופן השני.

**בחזו"א** נקט דכו"ע ס"ל דערכאות שבסוריא היינו דבאמת אינם ראויים לדון ורק דבני העיר קבלו עלייהו, ולפ"ז העיר על **הנ"י** דכ' דאם אחד אומר לדון בג' הדיוטות ואחד אומר לדון בערכאות, דמסתבר דשומעין לזה שאמר בערכאות דהם עדיפי מפני שהם רגילים לדון, דכיון דעל כרחך דזה שאומר לדון בג' הדיוטות היינו בג' הדיוטות שראויים לדון דאי לאו הכי הרי הם פסולים מצ"ע, א"כ אמאי ערכאות דאינם ראויים לדון עדיפי מנייהו, אמנם לכאורה נראה דהנ"י מבאר דערכאות גם מיירי בג' שראויים לדון, וכ"כ **הר"ן** בשם **ר"ד** בהדיא דהני ערכאות יושבי קרנות נינהו וכל תלתא מינייהו מן הסתם אי אפשר דלא גמיר חד מינייהו, ומש"כ הנ"י דערכאות הם הדיוטות שאין יודעים דין תורה, י"ל דמ"מ מיירי בהנהו דאמרינן בהו דאי אפשר דלא גמיר חד מנייהו.

גמ' עד שיקבל עליו ב"ד שמומחה לרבים – **ביד רמה** מבואר דכך גרס רש"י, אמנם ברש"י לפנינו הגירסא בפני ב"ד וכך היא גירסת **הר"ח**,וכ' הי"ר דהפי' לפי גירסא זו דעד שיקבל עליו מומחה לרבים בפני ב"ד, וכ' דהא שיקבל בפני ב"ד קאי על זה שבירר לעצמו אותו דיין, ובעי ב"ד דהם יכופו להאי למיצת לההוא דיינא,והביא עוד גירסא עד שיקבלנו עליו בפני ב"ד מומחה, ומבאר דמיירי דהאחד בירר הדיוט, ולזה אמר דאם השני קיבל עליו את אותו הדיוט בפני ב"ד אינו יכול לחזור בו, וכ' דהגמ' מוכיחה דכמו דמהני הקבלה בפני ב"ד מומחה לענין דלא מצי לחזור בו, הכא נמי יהני לענין זה דאם בירר דיין מומחה דלא יוכל השני לפוסלו.

א) גמ' לא צריכא וכו' – **ביד רמה** כ' דלפ"ז טעמייהו דרבנן דאם מביא ראיה דהוא קרוב או פסול דיכול לפוסלו, משום דאז הוי תרתי לרעותא ומודו רבנן לר"מ דבתרתי לרעותא מצי לחזור בו, ולק' כ"ד א' כ' הי"ר דמדברי ר"ל הכא מוכח דמודו רבנן בתרתי לרעותא, וכן **המרדכי** באות תרפ"ובשם **הר"ש משנ"ץ** הביא ראיה מהכא דבתרתי לרעותא מודו רבנן, אמנם **התו"ר** כ' די"ל דטעמייהו דרבנן דמיירי דלא ידע דהוא קרוב או פסול ויכול לומר דלא היה מקבלו, ודייק ממה דקתני במתני' דהוא מביא ראיה, ואי משום דמצי הדר בי' בתרתי לרעותא א"כ מיירי גם בידוע מתחילה ומה צריך להביא ראיה, ועיין בע"ב משי"ת עוד בזה.

בגמ' שם – בקו' **גה"ש**,כבר הק' הכי **בתו"ר**, **ובחמרא וחיי** כ' לישב דאכתי יק' בבא דסיפא למה לי, ונצטרך לומר כדמשני על זה בגמ', ומשו"ה ניחא להגמ' לשנות הכל בענין זה.

**כג' ב'**

תוד"ה ואמר – **בי"ר ובר"ן** מבואר כתוס', **ובתו"ח** הק' דא"כ מה מק' הגמ' מהא דרב דימי הא י"ל דאמר דבריו מכח מתני' דהכא ובלא מתני' דהכא באמת הייתי אומר דרק בתרתי לרעותא פליגי, וכ' דלשי' התוס' לק' דרב דימי קמ"ל דרבנן מודו בתרתי לרעותא ניחא, דזה על כרחך לא אמר מכח מתני', דלזה אין ראיה ממתני' די"ל דשמעינן רק דר"מ חולק גם בחדא לרעותא אבל רבנן פליגי גם בתרתי לרעותא, והיינו דס"ל כהתו"ר די"ל דטעמייהו בקרוב או פסול לא משום תרתי לרעותא וכמשנ"ת, **והגרע"א** מק' לשי' הר"ש משנ"ץ דטעמייהו דרבנן בקרוב או פסול משום דמודו בתרתי לרעותא דא"כ יק' קו' התו"ח, ולשי' רש"י גם אכתי יק' דלמא רב דימי אמר דבריו מכח מתני' וכן הק' **השעמ"ש** בסכ"ב סק"ג, ובשו"ת **חת"ס** חחו"מ סי"ח כ' דממתני' דהכא אין ראיה לדיין, דאפשר דדוקא בע"א דמקבלו כתרי יכול לחזור בו, אבל בדיין דיש שני דיינים חוץ ממנו אפשר דמודי ר"מ דלא מצי לחזור בו.

גמ' דלעלמא לא חזי – **התו"ר** מק' דלק' קתני גם ג' רועי בקר והם גם לא חזו לעלמא, ותי' דכיון דאפשר בהו דשיילי הדין מאחרים לא חשיב דלא חזו, **והר"ן** כ' דכיון דפסולם רק משום דלא גמירי חשוב כפסול דחזי לעלמא, **והחזו"א** כ' דכיון דאינו פסול בגופו לא דמי לחד דמצד עצמו לא חזי וזה נראה כונת הר"ן, **והמהרש"א** כ' דאה"נ דלפי ס"ד זה נימא דרבנן לא פליגי על ר"מ בג' רועי בקר, **ובחמרא וחיי** כ' בשם **הר"ש משנ"ץ** דכיון דפסולים רק מדרבנן משו"ה לא דמי לחד דלא חזי מן התורה, אמנם צ"ב דהאמנם דמצד היותם רועי בקר הם פסולים רק מדרבנן, מ"מ מצד זה שאינם יודעים דיני התורה הוי חסרון מן התורה, **והחזו"א** חילק זה לתרתי, דעל מה דהם רועי בקר כ' דהוי מדרבנן, ועל מה דהם הדיוטות כ' דאינו פסול בגופו וכשנ"ת.

ב) רש"י ד"ה א"ר אלעזר – **ביד רמה ובר"ן** מבואר גם כש"כ רש"י דרישא לגבי דיינים מיירי בערכאות, וכ' הר"ן דהא דלא מוקמינן גם רישא בבא הוא ואחר דא"כ תרתי למה לי, **והתו"ח** מביא דברי **הטושו"ע** סי"ג ס"ד דכ' גם לגבי דיינים דאינו יכול לפוסלם משום דהוא נוגע, וכ' דלפ"ז י"ל דגם רישא גבי דיינים, מיירי בבא הוא ואחר לפוסלם, ואי תקשי תרתי למה לי, על זה כ' די"ל דאצטריך רישא לאשמועינן דגם בדיינים ס"ל לחכמים דחשוב נוגע הגם דאיכא דיינים אחרים, **ובתומים** סי"ג סק"ג כ' דיש מקום לומר דאכתי יק' למה פלגינהו התנא לתרי בבות, אך כ' דזה דוחק, וכ' התומים דנראה מרש"י דס"ל דלפסול דיין באמת נאמן כיון דאכתי אפשר בדיין אחר, וכן נראה בתו"ח דס"ל הכי בדעת רש"י וכ"כ **השעמ"ש** בסק"א שם, והק' על הטושו"ע דבגמ' בסמוך נראה מבואר דכיון דאיכא עדים אחרים אינו נוגע וא"כ הכא נמי נימא גבי פוסל דיין דמשו"ה אינו נוגע, ולכאורה הא מה דחשוב נוגע גבי דיין הוא משום די"ל דרוצה בדיין אחר וכש"כ **החת"ס** בחחו"מ ס"ס ג', ואין לדמות זה לאיכא עוד כת עדים.

רש"י ד"ה שקרא – יל"ע מה מוסיף בזה שאומר על מה פוסלו, **וביד רמה** מבואר דמתחילה ס"ד דהוא פוסלו רק להעיד עליו כגון שאומר שהוא קרוב לו, ועכשיו מוקי דהוא פוסלו לכל העולם, וממילא פסול גם להעיד לו.

גמ' כל כמיני' וכו' – **בהג"א** בשם **האו"ז** מסתפק היכי דהיה רגיל לומר עליו שהוא גזלן קודם שבא הוא להעיד עליו אם גם בכהאי גונא פסול, ובאו"ז אות ט' ביאר ספיקו דמצינו גבי ת"ח שאמר דבר הלכה בשעת מעשה במה שנוגע לו דאינו נאמן ואם היה מורה קודם נאמן, **ובקה"י** סט"ו כ' לבאר דמספ"ל האם נוגע פסול משום חשש משקר או משום בעל דבר, ועיי"ש שהביא בזה מחלוקת הפוסקים בריש סל"ז מטעם מה הוא פסול. ועוד כ' **בהג"א** דכיון דאינו נאמן לפוסלו לגבי עדות זו גם אינו נאמן לפוסלו לשאר עדויות, ובאו"ז כ' דהכי משמע בגמ' בסמוך, וזה מבואר ברש"י ד"ה מחלוקת ובד"ה ורבנן, **והב"ח** הביא דבריו בסי"ג, **ובקר"א** דן בפוסל משום פגם משפחה האם אמרינן פלגינן עדותו ונאמן לגבי שאר בני המשפחה לפוסלם.

ג) גמ' צריך לברר – ברש"י מבואר דלמ"ד דצריך לברר, הדין דאם לא בירר הפסיד, וכ"כ **הרשב"ם** בב"ב ק"ע ב', והתוס' כ' בשם ר"ת דמהסוגיה בב"ב מוכח דגם למ"ד דצריך לברר זהו רק דלכתחילה אומרים לו ב"ד לברר, אבל אינו מפסיד אם אינו מברר, ועיין ברשב"ם שם שביאר הסוגיה שם לפי שי' רש"י דאם לא בירר הפסיד, **וברי"ף** בב"ב כ' בשי' רבי דצריך לברר בשטר דהיינו שכשמביא שטרו אומרים לו ברר את שטרך, אבל אם אי אפשר לו לברר כגון שמתו עדיו או שהלכו למדה"י לא הפסיד ונדון בחזקה לבד, ולא מבואר בדבריו האיך הדין באומר שאבד לו השטר, **וברמב"ן וברא"ש** שם כ' בשם **הר"ח ורה"ג** בספר המקח דאם אומר שאבד הפסיד, והביאו גם שי' רש"י כאן דאם נמצאו פסולים הפסיד, ומבואר דאם נמצאו פסולים גרע מאם הביא השטר ולא קיימו וכ"כ **הר"ן** הכא, וכ' דהכא נמי אם יביא עדים ויאמרו דאינם זוכרים דחשוב בהכי שבירר דבריו כיון דהביא עדים, **וברמב"ן** בשבועות מ"א ב' כ' דאם חוזר בו אינו מפסיד, והנפ"מ במה שצריך לברר דבריו הוא רק באופן שיביא העדים כיון שאומרים לו להביא, ויאמרו שלא כדבריו והוא ישאר בדבריו הראשונים עיי"ש, **וברמב"ם** בפ"ו מטו"נ ה"ה כ' דאם אמר דפלוני ופלוני עדיו אומרים לו שיביאם ואם לא באו לא הפסיד, עיי"ש שכ' שאומרים לו להביא העדים כדי ליפטר משבועה, וכן מבואר **בשו"ע** ס"ע ס"ב **וברמ"א** שם, **ובקצוה"ח** שם סק"א כ' דדעת כל הפוסקים דאם אי אפשר לברר הדין דלא הפסיד וזה דלא כשי' רש"י בסוגיה, **ובבי' הגר"א** סק"ט מבואר דדעת הר"ח ורה"ג שהביא הרא"ש הם גם דלא כשי' הפוסקים, דלפ"ד הפוסקים צריך להיות דאם אבד השטר דלא יפסיד, ובסק"י הק' על השו"ע דסותר עצמו, ונראה כונתו דבסק"מ ס"ה כ' דאם אומר דאבד השטר הפסיד, אמנם **בנתה"מ** שם סק"ג כ' דהא דהפסיד הוא משום דאם אומר דקודם אבד לו ובשקר טען דיש לו שטר א"כ הרי הוא כמשנה מפטור לחיוב, ואם אומר דאח"כ אבד שטרו א"כ אינו נאמן דהיה לו ליזהר בשטרו כיון שמיחה בו, **ובש"כ** בס"ע סק"ו נראה די"ל דהא דבשטר הפסיד ולא בעדים, זהו משום דקיי"ל כרבי רק בשטר וחזקה וכשי' הרשב"א שיבואר בסמוך, אמנם יל"ע דא"כ מנ"ל כלל דבעדים צריך לברר דבריו ואפילו לכתחילה.

**התוס'** בב"ב ק"ע ב' הק' על שי' רש"י והרשב"ם דאם אינו מברר מפסיד, דמה דין הוא זה שיפסיד בחנם אם לא יוכל לאמת דבריו באותם דברים שלא היה צריך לטעון, ועיין **ביד רמה** כאן שכ' דהבע"ד השני יכול לטעון דכי היכי דאמרת דהוו לך שתי כתות ולא אשכחת אלא חדא, הך כת נמי דאייתית שקרנית היא, אמנם לכאורה מהא דלא ניחא לי' לרש"י לומר דגם אם נפסלו העדים שהביא דמ"מ חשוב בזה דבירר דבריו, נראה דס"ל דכל זכותו הוא רק ע"י שיברר דבריו, **ובתומים** ס"ע סק"ב כ' דכל ענין שצריך לברר, היינו דקיבל על עצמו לבירור הזה.

תוד"ה ורבנן – בשי' ר"ת, **בתו"ר** כאן כ' דלמ"ד צריך לברר, ב"ד לא יפסקו לו הדין עד שיטרח בכל כוחו להביא השטר או העדים, **ובשטמ"ק** בב"ב בשם **תוס' הרא"ש** כ' דצריך לברר דבריו לצאת ידי שמים.

בא"ד – מש"כ דמסתמא יעשה מה שב"ד יצוה עליו, הק' **הגרע"א** דגם אם אין צריך לברר אמאי הוי נוגע בעדות, הא באם נקבל עדותו דהעדים דכבר הביא הם פסולים, הרי בודאי דהבע"ד השני יטרח להביא העדים האחרים, וא"כ אמאי הוא חשוב נוגע יותר מלמ"ד דצריך לברר, [ולפ"ד התו"ר שנתבאר נראה די"ל דהוא נוגע משום דבלא עדותו יפסקו ב"ד מיד עכשיו שהוא חייב].

גמ' דר"מ סבר צריך לברר וכו' – רש"י מבאר דפליגי בבא הוא ואחר לפוסלו אם הוי נוגע, אמנם **היד רמה** כ' דפליגי בהא גופא כשאמר יש לי עוד כת עדים האם צריך לברר עדותו או לא, דר"מ סבר דצריך לברר ומשו"ה אמר במתני' דפוסל עדיו של זה ואף בלא אחר עמו, דכיון דאמר השני דיש לו עוד עדים, ממילא כל זמן שאינו מביאם יכול לומר לו דעדים אלו שהביא פסולים הם, ורבנן סברי דאין צריך לברר ומשו"ה אינו יכול לפסול העדים שכבר הביא.

בפי' **הר"ח** מבאר דמיירי דהביא בתחילה כת אחת ונמצאו פסולים ובא להביא כת אחרת, דר"מ ס"ל דיכול לומר לו דבזה שהגיש מתחילה הכת האחרת ביטל לכת זו השניה וזהו יכול לפוסלם דמתני', ורבנן ס"ל דאינו יכול, **והרמב"ם בפה"מ** כ' דמיירי במביא כת עדים מתחילה ואח"כ הביא עוד כת, דר"מ סבר דיכול לומר לו דאם היה יודע דהם כשרים לא היה טורח להביא עוד כת, ועל כרחך שיש בהם מי שאינו כשר, א"כ עליו לברר הכשרות באחת מהם, **והקר"א** כ' דלפ"ז צ"ל דזהו רק דין לכתחילה אבל אם לא יוכל לברר לא נפסול עדותם, דהא חוששין רק דאחת מהכתות אינה כשרה, [וכ' דגם גבי שטר וחזקה שי' הרמב"ם דהוי רק לכתחילה וכשנ"ת לעיל].

ד) רש"י ד"ה נמצאת – **המהרש"ל** מעיר דאמאי לפי מש"כ רש"י בפי' השני לא יקשה דאמאי אינו נוגע משום שמא תמצא השניה פסולה, וכ' דכיון דהכא מיירי למ"ד דאין צריך לברר א"כ כל כת כשרה בפנ"ע, ומשו"ה אינו חשוב נוגע בכת ראשונה שפוסלה עיי"ש בדבריו, **והמהרש"א** כ' דלפי הפי' השני ברש"י מיירי דהכת השניה כבר העידה לפנינו וכיון דעכשיו לא פוסלים אותה אין לחוש דאח"כ תפסל ומשו"ה לא הוי נוגע. והנה **הר"ן** כ' דצ"ל דכשהם פסלו הכת הראשונה אכתי לא ידעו מי הם הכת השניה, דאם ידעו א"כ יש לחוש דידע דהם פסולים ומשו"ה העיד הבע"ד על הכת הראשונה לפוסלה, וזה דלא **כהמהרש"א** דכ' דמיירי דכבר העידו שתי הכתות.

בא"ד – **בקה"י** סט"ו כ' דשני הפי' תלויים האם פסול נוגע הוי משום חשש משקר, דלפ"ז כיון דבשעת העדות לא חיישינן דיפסלו דהא קבלו עדותו א"כ כשר גם אחר שנמצאת כת שניה פסולה, או אם הוי משום פסול בעל דבר דלפ"ז כיון דעכשיו נמצא דהוא נוגע ממילא דעדותו מתבטלת.

**היד רמה** כ' בביאור הגמ' לשיטתו, דהספק היה האם כשנמצאת כת שניה פסולה חשוב שבירר דבריו או לא, [והספק במה שנחלק רש"י על הפי' הראשון שהביא בביאור מחלוקת ר"מ ורבנן], ומסקנא דכבר העידו ראשונים ונתקיים העדות על פיהם ולא אכפת לן במה שנפסלו השניים, וזה כמו שיוצא לפי הפי' הראשון שכ' רש"י בביאור הסוגיה, ולפי פי' **הר"ח** נראה דהספק האם כשמביא עדים שניים גם בזה אמרינן לר"מ דביטל כת הראשונה ואם תפסל כת שניה מפסיד, ומסקנא דלא ביטל.

**הד"מ** בסל"ז סק"א בשם **הרי"ו** כ' דאין בע"ד יכול לפסול עם אחר, את העדים שהעידו עליו אפילו אם יש עליו עוד כת אחרת, וכ' דכך מבואר בסוגיין, **והסמ"ע** הביא דבריו בסקט"ו, **והש"כ** שם בסק"ו השיג על זה דכל זה הוא רק אם אין הכת האחרת לפנינו ומשום דאין צריך לברר, אבל אם הכת השניה לפנינו א"כ אינו חשוב נוגע לכו"ע ויכול לפסול הכת הראשונה, והביא דכך מבואר בדברי **הרי"ו** ודלא כמש"כ הד"מ משמו, ובהגהות על הד"מ הביאו דיש כת"י בד"מ דמבואר כהש"כ, ועיין **בשעמ"ש** דכ' די"ל דנימא להלכה כרבין בגמ' בסמוך דרק במקום מיגו נאמן לפסול, **ובהג"א** כ' דבשתי כיתי עדים יכול לפסול כת אחת, **ובגדו"ת** שער מ"א חלק א' דין א' הק' עליו דהא קיי"ל כרבנן דלא מצי לפסול, ובהג' **ארץ צבי** ביאר דברי ההג"א דמיירי דכבר באו שתי הכתות לפנינו ובמתני' מיירי שלא באו וזה כדברי הש"כ.

גמ' נמצאת כת שניה קרובין וכו' – **באורים** סל"ז סקי"ב כ' דצ"ל דמיירי דלא ראו שתי הכתות זה את זה, דאל"כ יפסלו כולן מדין נמצא אחד קרוב או פסול, אמנם **בקצוה"ח** סל"ו סק"ב כ' לומר דגבי ממון גם אם לא ראו כאחד וגם לא העידו כאחד מ"מ נמצא אחד קרוב או פסול עדות כולם בטלה עיי"ש, ולפ"ז הק' אמאי הכא לא אמרינן דעדות כלם בטלה, **ובקר"א** כ' דהכא מיירי דכת אחת מעידה על הלואה וכת אחת על הודאה.

ה) גמ' בחזקה דמכח שטרא קאתי – **ביד רמה** כ' פי' אחד כמש"כ רש"י, ועוד פי' כ' דצריך לברר משום דאם ימצא השטר פסול הדין דגם החזקה בטלה ומשו"ה אומרים לו דיברר שטרו, והק' היד רמה מהא דמבואר בגמ' בב"ב דאם אומר פרעתי ופלוני ופלוני עדי דלרבי צריך להביא העדים והרי שם אין טענתו במקום עדות עומדת, וכ' דשם ג"כ אומרים דכיון דנפטר מחמת הפירעון ועדים אפירעון מסהדי, א"כ העדים הם עיקר ומשו"ה צריך לברר דבריו, ואפשר דכונתו דגם גבי פירעון הרי אם יכחישו העדים דלא פרע תתבטל גם כח טענתו, וא"כ דמי לחזקה ושטר, אמנם **הרשב"א והריטב"א והר"ן** בב"ב ובשבועות מ"א ב' כ' דבאמת הגמ' בב"ב היא דלא כחילוק הגמ' הכא ומהאי טעמא לא קיי"ל כהגמ' בב"ב, [ובדבריהם מבואר דכיון דאי"צ לברר, משו"ה גם אם יבואו העדים ויאמרו להד"מ אכתי הוא נאמן, וא"כ נראה דלפ"ז לא שייך לומר כהיד רמה וכשנ"ת, ואכמ"ל].

רש"י ד"ה אף – **המהרש"ל** כ' דמה דרש"י הוצרך לפרש דלל"ב ה"ק וכו', הוא משום דלל"ק ניחא מה דאמר כי פליגי אליבא דרבי כדי לאוקמא לרבי כרבנן דהלכתא כותייהו, אבל לל"ב ק"ל למה הוצרך לומר דפליגי אליבא דרבי, ועל זה כ' משום דהלכה כרבי מחבירו, ולפ"ז נמצא דכל מה דהוצרך רש"י לזה דהלכה כרבי זה דוקא לל"ב, אמנם **בנ"י** כ' כל"ק שהביא רש"י ובכל זאת כ' לדברי רש"י דמשום דהלכה כרבי מהדרינן לאוקמא לפלוגתא אליבי', ועיין בסמוך.

בא"ד – **האו"ז** מעיר על דברי רש"י, דבשלמא אם היה אפשר לאוקמי גם דכו"ע כרשב"ג, א"כ צריך ביאור אמאי מהדר לאוקמי לכולהו כרבי, אבל כיון דכולהו כרשב"ג אי אפשר לאוקמי, א"כ משו"ה מוקמינן לכולהו כרבי דכך הוא הדרך בכולי' תלמודא, ובחי' **אנשי שם** על הרי"ף אות ב' כ' דרק באמוראי טורחת הגמ' לומר דלא פליגי בפלוגתא דתנאי, **ובכוס הישועות** כ' דהיה ק' לרש"י דהיה צ"ל דאליבא דר"מ כו"ע לא פליגי כיון דרבנן ור"מ היו לפני רבי ורשב"ג, ולזה ביאר דיש ענין לאוקמא לכולהו כרבי.

לפ"ד רש"י מבואר דהלכה כרבי, ובגמ' בב"ב גירסת **הרשב"ם** דהלכה כרשב"ג וכ"כ **האו"ז** כאן, וכן מבואר בדברי **הרי"ו** שהובא לעיל באות ג', אמנם גירסת **הרי"ף** שם [כפי המבואר שם ברא"ש], **והרא"ש** ועוד הרבה **ראשונים** דהלכה כרבי, אלא דרבי גם לא אמר אלא אם אפשר לו לברר וכמשנ"ת לעיל באות ב' וכן מבואר **בשו"ע** ס"ע ס"ב, ויל"ע דברשב"ם בב"ב הביא שי' רש"י בסוגיין ונראה דהכי ס"ל, והרי לפי גירסת רש"י רבנן ס"ל דצריך לברר ואפילו בשתי כתי עדים וכ"ש בשטר וחזקה כרבי, וא"כ איך כ' שם דהלכה כרשב"ג, ובאו"ז באמת הוכיח מזה דמבואר שם דהלכה כרשב"ג דלא כשי' רש"י בסוגין אלא כשי' ר"ת, **ובטור** בס"ע הביא דשי' רש"י דלהלכה אי"צ לברר ויל"ע בזה, [וביותר דרש"י כ' דבעי לאוקמי לכולהו כרבי משום דהלכה כותי', וזה קו' רק על הרשב"ם, דבשי' רש"י שהביא הטור י"ל דגבי שטר וחזקה באמת ס"ל דצריך לברר להלכה וכמש"כ הב"י שם], ולעיל נתבאר דברי **הרשב"א** ודעימי' דהגם דהלכה כרבי מ"מ אמרינן דרבי לא אמר אלא בשטר וחזקה, ובשו"ע שם מבואר דצריך לברר לכתחילה גם באומר שיש לו עדים, [ולפ"ד הי"ר אכתי י"ל דבשתי כתי עדים אי"צ לברר וכשנ"ת], ועיי"ש בש"כ ואכמ"ל.

**כד' א'**

ו) גמ' מיגו דפסלי וכו' – **ביד רמה** כ' דמיירי דבא לפסול לבדו ולא עם אחר עמו,וכ"כ **בתורת חיים**, אמנם שי' הי"ר דגם רב דימי לא מיירי בבא הוא ואחר לפוסלו וכמשנ"ת, אבל התו"ח כ' לדבריו גם אליבא דשי' רש"י דלרב דימי מיירי בבא הוא ואחר לפוסלו, **והי"ר** כ' דיש מי שמעמיד הגמ' הכא בבא הוא ואחר לפוסלו, וכ"כ **המהרש"א.**

**הי"ר** ביאר דברי הגמ' לשיטתו, דמשום מיגו יכול לפסול הדיינים ולומר דלא ניחא לי בגווייהו, והא דאמרינן מיגו גבי לפסול העדים נראה בדבריו דכיון דאיכא עוד כת, יכול מכח מיגו להצריכו לברר דבריו, [ולכאורה זה ניחא אי הוי רק דין לכתחילה, אבל אם הוי גם בדיעבד א"כ כיון דמעיקר הדין אינו צריך לברר דבריו אמאי משום מיגו יצטרך לברר, ובי"ר לעיל נראה דאם לא יביא העדים יפסיד ומשום דאמרינן לי' דכי היכי דלא מצאת אלא חדא הך כת נמי דאייתית שקרנית היא ועיין בקר"א, ואפשר דהיכי דחזינן דהדיינים שבירר פסולים יש רעותא טפי ומשו"ה הגם דבעלמא אי"צ לברר הכא צריך], ולפ"ד המהרש"א נראה דבמקום מיגו יכול לומר דרוצה דיינים אחרים וממילא אינו נוגע ומשו"ה יכול לפסול הדיינים עם אחר, ולפ"ז עיקר המחלוקת כמו לשי' הי"ר, אמנם יל"ע גבי עדים דבשלמא לפי הפי' הראשון ברש"י דלר"מ צריך לברר, י"ל דרבין מוקי דלכו"ע אי"צ לברר ורק משום מיגו אמרינן לר"מ דצריך לברר ומשו"ה אינו נוגע בעדותו, אבל לפי הלשון השני [דס"ל לרש"י עיקר כלשון זה] דאם צריך לברר א"כ בודאי הוא נוגע בעדות, א"כ במה פליגי, דאי נימא דלכו"ע אי"צ לברר ומיירי שהביא עוד כת, א"כ אמאי לרבנן לא מצי לפסול הא אין לו נגיעה ומה צריך למיגו, **ובמהרש"א** בתוך דבריו מבואר באמת כהלשון הראשון ברש"י דר"מ הוא דס"ל דצריך לברר, ואכתי צ"ב ללשון השני וכשנ"ת.

**ובחת"ס** חחו"מ ס"ס ג' נראה דמבאר דמיירי דהב"ד קבלו כבר כת עדים, וכיון דפסלו העדים א"כ אין לו נפ"מ עכשיו בפסילת הדיינים דהא בלאו הכי בטל העדות שקבלו, ולקבל עכשיו כת אחרת הא אפשר גם בב"ד אחר ומשו"ה אינו נוגע, וזה הכונה במיגו דפסלי עדים פסלי נמי דייני, ורבנן ס"ל דמ"מ הוא נוגע די"ל דהוא רוצה שידונו אותו ב"ד אחר, וכן מיגו דפסלי דייני פסלי עדים, כיון דנפסלו הדיינים ממילא בטל הקבלת עדות של הכת הראשונה, ומשו"ה יכול לפוסלם לר"מ דאינו נוגע בעדותו, ורבנן ס"ל דהוא נוגע בעדות דאע"ג דיש לפנינו עוד כת דמוכנה להעיד מ"מ שמא לא יכוונו עדותם וכיו"ב, [ויל"ע אמאי לא מוקמינן גם בלא פסלו הדיינים כלל ומיירי קודם שנתקבלה עדות כלל, ופליגי אי הוי נוגע משום שרוצה בב"ד אחר].

בפי' **הר"ח** מבאר הגמ' דהבע"ד קיבל עליו לדון בפני הדיינים, ועתה בא לחזור בו ואומר דכיון דנפסלו העדים א"כ כבר נגמר זה הדין שקבלתי על עצמי, ואם יש לשני ראיה אחרת הרי זה כתחילת דין חדש וצריך לברר דיינים מחדש, **והי"ר** הק' על פי' זה דאיך נפרש המשך הגמ' דמיגו דפסלי דייני פסלי עדים, [דאין לומר דקיבל עליו העדים ונימא דכיון דנפסלו הדיינים הוי כקודם גמ"ד ומשו"ה י"ל דיכול לחזור בו, דא"כ גם בליכא כת אחרת אמאי אינו יכול לחזור בו].

בגמ' שם – **השעמ"ש** בסי"ג סק"א מעיר דלפי אוקימתא זו, האיך יתפרש הברייתא דמייתי לעיל, דאחר שקיבל עליו ב"ד שמומחה לרבים גם לר"מ אינו יכול לפסול.

גמ' היינו דרב דימי – **המהרש"א** מק' דאמאי לא אמר דאיכא בינייהו האם יכול לפסול גם בלא מיגו, **ובתורת חיים** כ' לפי שי' דהכא מיירי דהוא פוסלם בלא אחר עמו וכשנ"ת, א"כ זה גופא מה דמשני דאיכא בינייהו מיגו, דלרב דימי גם היכי דאיכא מיגו לא מצי לפוסלם, וכך מבואר **בי"ר** בביאור הגמ' דאיכא בינייהו מיגו, אך כ' רק דאיכא בינייהו האם אמרינן מיגו לפסול הדיינים, דלרב דימי גם ע"י מיגו לא מצי לפסול ורישא מיירי בערכאות, ולדידי' אי אפשר לומר דאיכא בינייהו האם אמרינן מיגו לפסול העדים, דהא הי"ר מבאר דלרב דימי מצי לפסול העדים לר"מ גם בלא מיגו ומשום דצריך לברר וכשנ"ת, ולפ"ד גם יק' כקו' המהרש"א דאמאי לא אמר דאיכא בינייהו אי בעי למיגו כדי לפסול העדים.

רש"י ד"ה רבין – **הי"ר** מעיר בדברי רש"י, דמיגו דעלמא לא שייך להכא ואינו תלוי במחלוקת רב דימי ורבין, **ובחת"ס** בתשובה שם כ' בשם **הבנין שלמה** דמש"כ רש"י בעלמא אין כונתו במקום אחר, אלא כונתו למיגו דהכא וקרי לי' מיגו בעלמא דלא הוי מיגו אלים אלא מיגו בעלמא דהיינו מיגו קלוש, ומשו"ה לרב דימי לא אמרינן האי מיגו.

גמ' זו חנופה וגסות הרוח – **הריטב"א** בקידושין מבאר דאיפה הוי י"ח קבין, והיינו ט' קבין של חנופה וט' של גסות הרוח.

רש"י ד"ה לבנות – **רש"י** בקידושין מבאר יותר דגבי הולכה כתיב להן שתי נשים, **והתוס'** שם **והתו"ר** כאן הק' דשפיר כתיב לה לשון יחיד דהא קרי להו איפה לשון יחיד ומשו"ה גם כאן כתיב לה לשון יחיד, ורש"י בקידושין כ' עוד פי' דכתיב לבנות ולא בנו, והתוס' שם והתו"ר כ' עוד פי' דכתיב לה בלא מפיק ה"א וכמש"כ בגליון כאן בשם הרמב"ן.

גמ' אמר רבי יוחנן בלולה במקרא וכו' – **ביד רמה** כ' דמייתי הא דרי"ו על הא דאמרינן דאין בבבל עניות, ולפ"ז לא גרסינן מאי בבל אלא כגירסת **הר"ח** אמר רי"ו בבל וכו', וכן מבואר בי"ר דגרס הכי, **והמהרש"א** בח"א כ' לפי גירסא דידן דמייתי זה לגרעותא שלומדין בלול ומעורב, וקו' הגמ' מאי בבל דאע"ג דמבואר בקרא משום דבלל הקב"ה שפתם, מ"מ היה לה ליקרות בלל, עיי"ש.

א) מתני' אמר לו נאמן עלי אבא – בהא דמתחייב ע"י אמירתו, מבואר **ברשב"ם** בב"ב קכ"ח א' על הגמ' שם דא"ל השבע וטול דהימני' בשבועה וכמאן דאודי לי' דמי, וכ"כ **היד רמה** בב"ב י"ג ב' [אות קע"ג ד"ה וממאי], דכיון דאמר נאמן עלי אבא הימני' עלוי' כחד כשר וכמאן דאודי לי' לנתבע בההיא סהדותא דמי, [ועיין בר"ן בנדרים כ"ז ב' מש"כ בעניין הודאה על תנאי], **והחזו"א** כ' דכונתם דמהני מדין קנין אודיתא המבואר בב"ב קמ"ט א', **והתוס'** בב"מ ע"ד א' כ' דיש מקומות דקנו בדברים בעלמא כגון הא דנאמן עלי אבא דבאתן לך מחלוקת ומשום דיש להם תביעה זה על זה והם קבלו עליהם כך את הדין, וכ"כ **התו"ר** שם וכאן בסוף ע"ב , וכ' דכיון דיש להם תביעות זה על זה אפילו ליתן חייב, כיון שהכשירום להיות דיינים הוי כאלו היו כשרים ופסקו הדין, **ובשו"ת הרשב"א** ח"א סתשכ"טכ' דכל מה שמקבלים הקהל בדבר שבממון מהני כמו שמצינו דמהני נאמן עלי אבא וכן יחיד שקיבל בע"ד כתרי לא מצי לחזור בו, וכ' דאפילו לר"מ דמתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל הכא חלוק ולא ביאר שם הטעם, **ובגליוני הש"ס** מביא **משו"ת ראבי"ה** ס"כ דגם כ' דיש לחלק בכמה גוני, [וכ' גם דלא מצינו בקרא דקרוב פסול היכי דקבלי' עלי' בדיני ממונות, ונראה דמבואר בזה דבאמת מהני קבלתו דנחשוב זה כמו דהיה כאן דין כשר ולא הוי רק התחייבות בעלמא על מה שיפסק הדין], **ובתוס'** בנדה מ"ט ב' **וברא"ש** ביבמות ק"ב א' כ' בתי' אחד דאיצטריך למעט גר מב"ד של חליצה להיכי דקבילי עלייהו דכהאי גונא בדיני ממונות כשר, ועיין **בפ"ת** באה"ע סקס"ט סק"ד דכ' בשם **הישוע"י** דבשאר פסולים דליכא קרא למעט באמת מהני בחליצה אם קבלו עלייהו, **ובקוה"ע** סע"ב אות ז' כ' דמבואר בזה דהקבלה מהני להכשיר הפסול, אמנם **בדברי משפט** ס"ז סק"א כ' דאין כונת התוס' והרא"ש דמהני קבלה גבי גר מהדין דמתני', אלא דבזה לא חשיב מינוי שררה של גר ומשום הכי היה צד להכשיר גם בחליצה, **ובשו"ת מהר"י מינץ** ס"ו כ' דבמה דנהגו לקבל לעדות גם פסול יהיה בזה גם דין של שבועת העדות, ודימה שם מה דנהגו לקבל לדין דמתני' דנאמן עלי אבא, וע"ע בשו"ת הגרע"א קמא סקע"ט במה שדן אם יש דין כאשר זמם בעד שקיבל עליו, ולשון **הר"ן** שכ' דגם בתרתי לרעותא ס"ל לרבנן דלא מצי לחזור, דאטו אי בעי למיתן לי' במתנה מי לא מצי יהיב לי', נראה דמהני מדין התחייבות.

**בהג"א** כ' דכל הדין במתני' הוא רק אם קיבל עליו בפני ב"ד אבל חוץ לב"ד אפילו אחר גמ"ד חוזר בו, **והריטב"א והנ"י** בב"ב קכ"ח א' כ' דאי גרסינן שם דאם נשבע אינו חוזר בו אבל קודם חוזר, צ"ל דמיירי דאמר לו השבע וטול חוץ לב"ד, ומבואר דאם נשבע כבר לא מצי לחזור אף שקיבל עליו חוץ לב"ד, **והב"י** כ' דזה דלא כהג"א וכ' להלכה כהנ"י, **והש"כ** בסק"א כ' לומר דבנשבע גם להג"א מהני כיון דעשה מעשה ורק גמ"ד לבד לא מהני, אמנם **באו"ז** סט"ו מבואר דס"ל דגמ"ד בהשבע הוי רק אחר שנשבע, וא"כ בהכרח דגם לאחר שנשבע ס"ל דלא מהני אם אמר לו חוץ לב"ד, **ובנ"י** שם נראה פשטות דבריו דבב"ד גם קודם גמ"ד לא מצי לחזור בו וכ"כ **הש"כ** דזה שי' הנ"י, אמנם **הנתה"מ** בסק"א **והחזו"א** כ' לבאר כונת הנ"י באופ"א עיי"ש, **והש"כ** כ' להלכה כהג"א דגם אחר גמ"ד מצי לחזור בו, **והאו"ת והנתה"מ** בסק"א כ' דלא מצי לחזור, דסתימת הראשונים והפוסקים דאין חילוק.

**בנ"י** שם כ' דאם אמר לו בב"ד שישבע, א"כ גם קודם שנשבע אינו חוזר בו דהוי כמו שצוו לו ב"ד שישבע דאינו חוזר, ואם הוי חוץ לב"ד רק אם נשבע אינו חוזר דהימני' בשבועה, **והחזו"א** כ' לבאר דבריו דבב"ד מהני אמירתו כמשנ"ת דברי הרשב"א דהוי כמו קהל שקבלו עלייהו ויש לזה כח כמו ב"ד גמור, וחוץ לב"ד מהני רק מדין אודיתא וכמשנ"ת ובעי שישבע ורק אז הוא דהימני'.

**הנ"י** מעיר אמאי גבי פשרה הדין דבעי קנין והכא מהני גם בלא קנין, וכ' דהכא לדין הם מאמינים אותם ומשו"ה גמרי ומקני אבל בפשרה אינו לדבר מסוים ותלוי בדעתו של בוצע, **ובמרדכי** סתרפ"ו כ' בשם **הר"מ** דאם זה שקיבל עליו יברר שבאמת הגמ"ד אינו כפי דין התורה דבאמת יוכל לחזור בו, [ועיי"ש מש"כ דלפ"ז למאי נפ"מ אם יכול לחזור בו, ובפוסקים מבואר עוד נפ"מ], וכ"כ **בשו"ע** ס"א, **והט"ז** שם כ' דאם הוא מוחזק לע"ה שאינו יודע דין תורה כלל לא יוכל לחזור בו דודאי לא קבלו לדון דוקא דין אמת, אמנם צ"ב דא"כ הרי בכהאי גונא דמי לפשרה ויוכל לעולם לחזור בו, ועיין **בנתה"מ** סכ"ה סקי"א שעמד בזה.

ב) גמ' דקבלי' עלי' בחד – שי' **רש"י** **והרמב"ן והר"ן**,דגם בתרתי לרעותא פליגי רבנן, וכך שי' **הרמב"ם** בפ"ז ה"ב, **והריב"ש** בסשי"א כ' דכך הוא דעת האחרונים, ושי' **התוס'** **והרי"ף והיד רמה והרא"ש והנ"י** דבתרתי לרעותא מודו רבנן, **והטור** כ' כשי' התוס' דמודו רבנן, **והשו"ע** בס"א כ' כרש"י והרמב"ם, **והרמ"א** כ' דשי' רוב הפוסקים כתוס', **והש"כ** בסק"ג כ' דצ"ע לדינא.

**הרמב"ן** בב"ב מק' על שי' התוס' דמאי נפ"מ בין חדא לתרתי, והביא **דרבינו אפרים** כ' דבתרתי אמרינן דגוזמא בעלמא הוא, וכ' על זה דלא דאיק, [ והביא מתוספתא דאפילו אמר לי' דור בחיי הקרן מהני ואין לך גוזמא יותר מזה], וכן הביא הר"ן כאן, **ובקר"א** כ' דבחדא לרעותא דמי במקצת לב"ד ומשו"ה מהני, **והרמב"ן** הק' עוד מהא דמהני היכי דאומר לו השבע וטול כמבואר בגמ' בב"ב שם והרי הוי תרתי לרעותא דהוא בע"ד וגם הוא רק חד, וכ' דאין סברא לומר דשאני התם דמצריכו לישבע דמ"מ הרי לא היה נאמן גם עם שבועה, **והנ"י** כאן כ' דלשי' החולקים צ"ל דכיון דמצריכו שבועה לא חשיב תרתי לרעותא, **ובר"ן** כ' בשם **רבינו אפרים** לפי ביאורו, דכיון דמצריכו שבועה תו לא הוי גוזמא, **ובאורים** סקכ"ב **ובנתה"מ** בחי' סקי"ז כ' דלפ"ד נמצא, דה"ה באם יאמין לקרוב כתרי ע"י שבועה לא יחשב תרתי לרעותא.

**היד רמה** כ' דקיבל עליו ג' רועי בקר חשוב רק חדא לרעותא, וזה מוכרח להשי' דבתרתי לרעותא מודו רבנן לר"מ, [והמהרש"א לעיל כ"ג ב' כ' די"ל דרבנן לא פליגי אלא על אבא ואביך, אמנם לפי האמת לא מצינו דאמרינן הכי], **והר"ן** לעיל כ"ג ב' הק' על מש"כ שם דבלא דברי רב דימי הייתי אומר דמחלוקת ר"מ ורבנן הוי רק בתרתי לרעותא, דהא פליגי בג' רועי בקר וזה הוי חדא לרעותא, וכ' דאיכא למימר כיון שהוא מקבל ג' פסולין בזה אחר זה כג' מעלות דמי, ומשו"ה איצטריך הא דרב דימי דאפילו בחדא יכול לחזור, ויל"ע האם כונתו דלפי האמת הוי תרתי לרעותא, או דרק היה אפשר לומר הכי, **והחת"ס** בחחו"מ סי"ח נקט דס"ל הכי גם לפי האמת, וכ' דדוקא אם קיבל בזה אחר זה וכלשון הר"ן אבל בבת אחת חשוב חדא לרעותא, ויל"ע מאי נפ"מ בזה, **ובתומים** סק"ב כ' דכיון דהוי משם אחד משו"ה הוי רק חדא לרעותא, אמנם בחי' **הגרע"א** על השו"ע בס"א כ' דמשמע **בפרישה** דאם יקבל פסול כחד ועוד כשר כתרי דחשוב חדא לרעותא כיון דבכל אחד בפנ"ע איכא רק חדא לרעותא, ולפ"ד התומים בכהאי גונא הוי תרתי לרעותא, **ובקצוה"ח** סק"אכ' דכיון דסגי בחד מומחה לדון משו"ה הוי רק חדא לרעותא, דאם היה מקבל עליו חד רועה בקר כיחיד מומחה היה חדא לרעותא וא"כ אין חסרון בג' רועי בקר דיחשב תרתי לרעותא, **ובנתה"מ** סק"ג כ' דמצינו נפ"מ בין יחיד מומחה לג' הדיוטות, דבג' הדיוטות מהני הודאה בפניהם וכן לקבל עדות ולענין שלא להחליף הטענות, וא"כ כשמקבל ג' רועי בקר דעתו לקבלם כב"ד של ג' ובכל זאת מבואר דלא חשיב תרתי לרעותא, **ובמשובב** כ' דאיכא מחלוקת האם יחיד מומחה הוי כב"ד של ג' לכל דבר או לא, וכ' דלהשי' דלא מהני לכל דבר א"כ גם קבלה של ג' הדיוטות לא מהני לכל דבר, וא"כ בלאו הכי לא מהני קבלתו לענין זה.

**היד רמה** מעיר דאמאי לא אמרינן דרועה בקר הוי תרתי לרעותא משום דיש בו חסרון שלא גמיר דינא וגם דהוא פסול לדון, וכ' דאפשר לומר דמתני' ברועה דעלמא דאינו פסול, ומיהו כ' דלפי האמת גם בפסול אין חסרון של תרתי לרעותא, כיון דמ"מ הוא אינו מעלהו אלא חד דרגא, וזה דיש בו שתי סיבות דאינו ראוי לדון אי"ז סיבה דיחשב משו"ה תרתי לרעותא, וכ' דמהאי טעמא קרוב שהוא פסול גם הוי רק חדא לרעותא, **ובקצוה"ח** כ' לפ"ד שנתבאר לעיל דג' רועי בקר הוי רק חדא לרעותא משום דאפשר לקבל אחד כיחיד מומחה, דלפ"ז באם יקבל ג' פסולים זה הוי תרתי לרעותא, דשם יש חסרון גם דאינו ראוי לדון כלל וגם דאינו ראוי לדון יחידי, ויל"ע האם זה דלא כדברי הי"ר דאפשר דלגבי לקבלו כיחיד מומחה גם לפ"ד הי"ר הוי תרתי לרעותא דחשוב כמו דמעלהו ב' דרגות, **ובנתה"מ** שם הק' על הקצוה"ח דברועה יש גם פסול של רועה ולא רק חסרון של הדיוט, **ובמשובב** כ' **דברע"ב** במתני' כ' דפסולם רק לדון ולא להעיד וא"כ מבואר דאין בו פסול, ועיין בנתה"מ דהוסיף להוכיח מהס"ד בגמ' לק' דמתני' פוסל גם לעדות, אמנם בי"ר מבואר די"ל כהקצוה"ח דברועה החסרון רק משום דלא גמיר, **ובאורים** סק"ו כ' דאם קיבל עליו אשה קרובה הוי תרתי לרעותא, ובנתה"מ שם כ' דלפ"ז ה"ה קרוב שהוא פסול הוי תרתי לרעותא וכ' דאין לזוז מדבריו בלא ראיה, אמנם נתבאר דבי"ר מבואר בהדיא דהוי חדא לרעותא.

**הסמ"ע** בסק"ו כ' דאם מקבל עליו דיין אחד כשר במקום ג' לא חשיב אלא חדא לרעותא כיון דהוי שם אחד והביא ראיות לזה, **והש"כ** בסק"ב חולק ודחה הראיות עיי"ש, והביא דכ"כ גם **הלבוש** דהוי תרתי לרעותא, **והתומים** בסק"ב הסכים עם הסמ"ע והוכיח דבשם אחד לא הוי תרתי לרעותא מהא דג' רועי בקר וכשנ"ת, **והקצוה"ח** כ' דכיון דמהני חד מומחה א"כ לא הוי תרתי לרעותא וכשנ"ת לגבי ג' רועי בקר, ולעיל נתבאר דברי הנתה"מ והמשובב בזה, **והשעמ"ש** סק"ג כ' דכיון דמה דבעי ג' הוא משום דאין ב"ד שקול, א"כ היכי דמקבל אחד כשנים אין חסרון זה דהא ליכא ב' דעות, וא"כ אין כאן תרתי לרעותא דבזה סגי בשנים, **ובתומים** הביא ראיה לסמ"ע מדברי התוס' והרא"ש לעיל ה' א', דהוכיחו דיחיד מומחה דן יחידי גם בלא קבלו עלייהו דאי בעי שיקבלו הבע"ד על עצמם א"כ גם אינו מומחה דן בכהאי גונא ביחיד, ואי נימא דהוי תרתי לרעותא א"כ באינו מומחה יכול לחזור בו משא"כ ביחיד מומחה, ובחת"ס חו"מ סי"ח דחה ראיה זו עיי"ש, ובפ"ת שם סק"ה הביא כל השי' בזה עיי"ש.

**הרשב"ם** בב"ב קכ"ח א' כ' דנקט רועי בקר שאינן בקיאין בדין, ורועי צאן לא נקט משום דרשעים נינהו ופסולין לכל דין שבעולם, אבל אבא ואביך כשרין מיהא לדינין של אחרים, ומבואר בדבריו דפסול דרשע גם לרבנן מצי לחזור בו, אמנם **הרי"ף והרא"ש** כ' דגם פסול לא מצי לחזור בו והביאו הגמ' בע"ב דאמר רבא דקיבל עליו קרוב או פסול אחר גמ"ד לא מצי לחזור בו, ומבואר דגם פסול וכן מבואר **בטושו"ע** ס"א, **ובריב"ש** סת"צ כ' דאפילו קיבל נכרי מהני, וכ"כ **בשו"ע** ס"ב, **ובחת"ס** בחו"מ סי"ח כ' דכל דברי הרשב"ם הם רק בתרתי לרעותא, דס"ל דג' רועי בקר הוי תרתי לרעותא, [ויל"ע לפ"ז דאמאי הוצרך הרשב"ם לומר דאבא ואביך חזו לעלמא, ולא אמר דהוי חדא לרעותא דהא רב דימי מוקי לה דקבלי' עלי' בחד, ואפשר דהאמת נקט].

ג) **הרי"ף** כ' בשם **גאון** דהיכי דקיבל עליו קרוב או פסול שיהיה נאמן כתרי אפילו קנו מידו מצי הדר בי' דקנין בטעות הוא דרחמנא אמר על פי שנים עדים, **והרא"ש** הק' עליו דא"כ גם אם קבלי' עלי' כחד לא יהני דרחמנא אמר דקרוב או רשע פסול, ובהג' **הב"ח** כ' דכונת הגאון דכיון דהוי גוזמא גדולה משו"ה אמרינן דאפילו קנו מידו לא מהני, **והרי"ף** ושאר **ראשונים** ס"ל דמהני קנין וכ"כ **בטושו"ע** ס"א.

**הרי"ף** מביא ראיה דלא כשי' הגאון, מהא דמבואר בשבועות מ"ב א' דמהני אם אמר לחבירו מהימנת לי כבי תרי כל אימת דאמרת לא פרעינא,והתם הרי הוא בע"ד ואינו נאמן אפילו כחד ובכל זאת מהני מה דאמר לו, **והרא"ש** דחה דההיא דשבועות אפילו קנין לא בעי, אלא כיון שקיבל עליו הלוה שיהא המלוה נאמן לומר שלא נפרע סגי, ואפילו עדים מעידים שפרעו הרי האמינו עליו ופסל כל העדים המכחישין אותו וכל תנאי שבממון קיים כאדם האומר אל תפרעני אלא בפני פלוני ופלוני שאין צריך קנין אלא קבלה, **והנ"י** כ' דנראה דהרי"ף מפרש להגמ' שם בקנו מיני', מדהביא משם ראיה דלא כשי' הגאון דקנין גם לא מהני, אמנם **הר"ן והמרדכי** סתרפ"ו כ' דכונת הרי"ף דכיון דמהני בשעת הלואה אף בלא קנין, הכא נמי צריך להועיל אף לאחר הלואה בקנין, וכ"כ **היד רמה** דהא דמהני שם הוא אפילו בלא קנין היכי דאמר לו הכי בשעת הלואה, ושלא בשעת הלואה מהני רק בקנין.

**הטור** הביא לדברי הי"ר דחלוק אם אמר לו בשעת הלואה או אח"כ, ומשום דבשעת הלואה אדעתא דהכי חייל עלי' שיעבודא, וכ' דהרא"ש כ' דלא בעי קנין כיון שקיבל עליו וכו', **והב"ח** שם כ' דגם להרא"ש הא דלא בעי קנין הוא דוקא בשעת הלואה, דבסע"א כ' הטור רק לדברי הי"ר ומה דנראה בטור דהרא"ש חולק על הי"ר, היינו רק דלשי' הרא"ש לא מהני בשעת הלואה אלא אם הימני' לבע"ד ולא לאחר שהוא קרוב או פסול, ולשי' הי"ר גם בזה מהני בשעת הלואה אף בלא קנין, דמ"מ אדעתא דהכי חייל עלי' שעבודא, וכיון דבסע"א לא מיירי לענין קיבל עליו קרוב או פסול משום הכי לא הביא שם דברי הרא"ש, **ובדרישה** סק"ד כ' דדברי הרא"ש הם טעם לחילוק הי"ר בין בשעת הלואה לאח"כ ואין כאן מחלוקת כלל, **והש"כ** בסע"א סק"ז כ' דלשי' הרא"ש אפילו לאחר הלואה לא בעי קנין.

במה שכ' הרא"ש דלא בעי קנין כיון שקיבל עליו שיהא המלוה נאמן, כבר עמד **התומים** בסע"א סק"ד דהא גופא צ"ב דאמאי אינו יכול לחזור בו ממה שקיבל עליו שיהא המלוה נאמן, וכ' דהא דכ' דפסל לעדים זה ניחא, אבל מ"מ צ"ב דגם אם ליכא עדים דפרע מ"מ הרי הוא נאמן לומר דפרע, ובזה שהאמין לשני אמאי לא בעי קנין כמו בכל תרתי לרעותא, ועיי"ש שכ' לומר דמיירי דיש שטר למלוה ומשו"ה מעיקר הדין אינו נאמן, **ובנתה"מ** בסכ"ב בחי' סקי"ז מבואר דכונת הרא"ש דהוי כאומר לו אל תפרעני אלא בעדים [ונראה כונתו דאף דמביא עדים מ"מ לזה מהני מה שפסל לכל העדים וכשנ"ת], **והחזו"א** כ' לומר דהתם כיון דהוי קודם שיש סכסוך ודין ודברים ביניהם אמרינן דגמר בדעתו ומשו"ה מהני עיי"ש, ועוד כ' לומר דבנאמן עלי אבא וכדומה יש לו צד דהוא יזכה, אבל כשמאמין לבעל דינו בזה משתעבד בלב שלם, **ובנ"י** מבואר דהא דלא בעי קנין בשעת הלואה הוא משום דכיון דהוי בשעת משיכת המעות גמר ומשעבד נפשי' ודמי לקנין, **ובבעה"ת** שער כ"ו ח"ג דין ב' כ' דבההוא הנאה דקא מהימן לי' גמר ומשעבד נפשי', ועיין בפ"ת סע"א סק"ג מש"כ נפ"מ בין הנ"י לבעה"ת, **והנתה"מ** שם הביא לדברי הנ"י והרא"ש.

**בי"ר** כ' דהא דבעי קנין בההוא דאמר לי' לחברי' שהביא הרי"ף היכי דלא הוי בשעת הלואה, הוא משום דאיכא תרתי לרעותא, **ובש"כ** בסע"א סק"ז כ' דהיכי דהימני' סתם ולא דיהיה נאמן גם נגד עדים, בזה חשוב רק כחדא לרעותא ואי"צ קנין אפילו שלא בשעת הלואה, והביא שכ"כ **הב"ח**, **ובקצוה"ח** סק"ב כ' דבראשונים מוכח דגם בכהאי גונא חשוב תרתי לרעותא, דכתבו להוכיח דגם בתרתי לרעותא אינויכול לחזור בו מהא דמבואר בגמ' בב"ב דאם אומר לו רצונך השבע וטול דאינו חוזר בו, והנ"י דחה רק דהתם בעי לישבע וכמשנ"ת לעיל, ושם אינו מאמינו כנגד עדים ואעפ"כ מבואר דחשוב תרתי לרעותא, **ובט"ז** שם כ' דבעי קנין גם בנאמנות סתם, וכן נראה סתימת השו"ע שם וכש"כ הש"כ, **ובתומים** סק"ד **ובבי' הגר"א** סק"ו **ובקצוה"ח** שם העירו עוד דהכא יש עוד חסרון דהוי קודם גמ"ד, ועיי"ש בתומים שכ' לבאר אמאי הי"ר לא כ' גם חסרון זה, וכ' בבי' הגר"א שם דהיכי דכבר יאמר המלוה דלא פרע אז כבר לא יוכל לחזור בו דהוי כמו אחר גמ"ד, ובקצוה"ח כ' דיש עוד חסרון דהוי חוץ לב"ד, וגם בחי' **הפלאה** סכ"ב סק"א העיר בזה, ועיין לעיל באות א' משנ"ת הדין בקיבל חוץ לב"ד.

**ובקצוה"ח** שם **ובנתה"מ** סק"ו כ' עוד, דלפי מש"כ התוס' בב"מ דלא בעי הכא קנין משום דיש להם תביעות זה על זה, א"כ הכא דמאמינו קודם שיש ביניהם דין ודברים בעי קנין, וכ' בנתה"מ שם דמ"מ י"ל דלא בעי קנין משום דהוי כאומר לו דאל תפרעני אלא בעדים דאז אם אינו מביא עדים איכא רעותא בזה שפרע בלא עדים וכמבואר בר"ן, אמנם עכ"פ הש"כ לא כ' מהאי טעמא.

בפי' **הר"ח** כ' דקיי"ל כי המקבל עליו בקנין עד אחד כשנים מהני ואין יכול לחזור בו, ואח"כ כ' דאפילו בע"ד עצמו אם קבלו בקנין אין יכול לחזור בו וכמשנ"ת דברי הרי"ף, וצ"ב במה שכ' דעד אחד כתרי בקנין מהני הא בעד אחד סתם שאינו פסול גם בלא קנין לא מצי לחזור בו וכמבואר בגמ' לעיל כ"ג א' באוקימתא דר"ל, וכן מבואר **בטושו"ע** בס"א, אמנם **בתשו' הגאונים** [ח"ב ס"ל]מבואר די"ל דכיון דנדחית אוקימתא דר"ל ממילא די"ל דלהלכה באמת גם לרבנן בעי קנין בזה, ונראה דכך היא שי' הר"ח.

ד) גמ' במחול לך מחלוקת – ברש"י מבואר דזכה זה במה שבידו מכיון שיצא זכאי, ונראה מזה דמיירי גם לאחר גמ"ד, וכך הוא לשון **היד רמה** שכ' דכיון דממונא ברשותא דנתבע קאי מכי גמר דינא קניא, והי"ר כ' עוד ביאור דדוקא במחול לך גמר ומקני ולא באתן לך, **ובחזו"א** כ' דלפי הביאור דהכא מהני משום דין אודיתא וכמשנ"ת באות א', א"כ אי"צ כלל לזכיה ואין לחלק בין מחול לאתן משום זה דגבי אתן בעי מעשה קנין לזכות בממון, וצ"ל דהחילוק דרק במחול גמר ומקני, ולפי המבואר בי"ר שי' רש"י הוא משום דגבי אתן בעי מעשה קנין, וגמר ומקני הוא ביאור נוסף, ולשון **הרשב"ם** בב"ב גבי השבע וטול דהוי כאתן לך דמהני משום דהימני' וכמאן דאודי לי' וכמשנ"ת, וגבי מחול לך כ' דאפילו ר"מ מודה משום דמוחזק ועומד ומחילה דאידך כקנין דמי.

**הנ"י** בסוף הסוגיה כ' בשם **הרא"ה** דהא דאמרינן דבמחול לך מחלוקת לא מיירי דאמר לי' בהדיא דמחול לו דא"כ מאי טעמא דר"מ, אלא מיירי דדאמר לי' דהרי עלי לעשות בתביעה זו כל מה שיאמרו אבא ואביך הן לפטור הן לחיוב, **ובשעמ"ש** סק"ה כ' דבהא דאומר לו דור בחיי ראשך לא שייך דברי הנ"י, דשם כיון דאומר לו דבמקום שישבע שבועה גמורה שידור בחיי ראשו, הוי כמו דמוחל לו בהדיא על חיוב שבועה דידי', והק' דמאי טעמא דר"מ דפטר שם, וכ' לומר דלשמואל דפליגי במחול לך, צ"ל דפליגי דוקא קודם גמ"ד, וס"ל דכל זמן שלא נגמר הדין אכתי יכול לחזור בו ממה שמחל לו.

**כד' ב'**

גמ' והא תנא לי' רישא – **התו"ח** מעיר דזה ק' גם לשמואל דאמר דרק במחול לך מחלוקת דתרתי למה לי, וכ' לומר דלדידי' י"ל דתנא סיפא לגלויי ארישא דמיירי במחול לך, דסתם שבועה הוי שבועת הנפטרים, **והחזו"א** כ' לומר דבאמת זה קו' גם לשמואל.

ה) גמ' לאחר גמ"ד – ברש"י ובראשונים נראה מבואר דגמ"ד היינו שב"ד פסקו הדין, [ועיין ברמ"א בס"א ובנו"כ שם מאיזה זמן חשוב דב"ד גמרו הדין ואכמ"ל], אמנם לשון **הרמב"ם** בפ"ז ה"ב **והסמ"ג** בעשין צ"ז נגמר הדין והוציא הממון בדין זה, **ובנ"י** בב"ק ס"ח ב' כ' דנראה דלאו דוקא נקטו לשון זה דהוציא הממון דגם קודם לכן הוי גמ"ד ולא מצי לחזור בו, וכ"כ **בכס"מ ובב"י** **והב"ח** **והט"ז** [ועיי"ש מש"כ לפרש לשונם], אמנם **המאירי** **והטור** כ' דנראה ברמב"ם דדוקא אם כבר הוציא הממון, וכך נקטו **הלח"מ והש"כ** סק"ו, וכ' הלח"מ דמקורו מירושלמי עיי"ש וכ"כ המאירי, והכס"מ כ' להוכיח דמש"כ והוציא ממון הוא לאו דוקא, דגבי שבועה כ' הרמב"ם דאם נשבע הוי גמ"ד, ואי הכא דוקא אמאי בשבועה לא בעי גם שהוציא הממון, והלח"מ כ' לדחות דכיון דנשבע על פי דברי הנתבע משו"ה עדיף וגם דשם עשה השני מעשה על פיו, ובש"כ שם כ' דמ"מ לדינא לא אמרינן כהרמב"ם.

**ביד רמה** מבואר דהיכי דקיבל עליו קרוב או פסול לעדות הוי גמ"ד אחר שהעיד וחייבוהו ב"ד אפומייהו, אמנם **המרדכי** סתרפ"ח כ' בשם **הר"מ**, דמאחר שהעיד הוי גמ"ד, וכ"כ **הריב"ש** סת"צ, [וי"ל דהי"ר דמצריך שיחייבוהו ב"ד זה לשי' דגבי השבע וטול גם כ' דבעי שאחר שישבע יאמרו לו ב"ד דהוא חייב וכמשי"ת בסמוך באות ז', אבל לשי' שאר הראשונים דס"ל דמיד שנשבע הוי גמ"ד א"כ הכא נמי מיד שהעיד הוי גמ"ד, ומ"מ י"ל דהכא גרע דלא ידוע עדיין הכרעת הדין], **והב"ח** כ' דלשי' הנ"י דלא הוי גמ"ד אלא כשאומרים צא תן לו ולא סגי באתה חייב א"כ הוא הדין דלא סגי בקבלת העדות עיי"ש, וכ' לומר דהוי סד"ד להלכה, ובאמר אתן לא נוציא הממון מספק, **והרמ"א** בס"א כ' כהמרדכי והריב"ש.

**בשו"ת הרא"ש** כלל נ"ו אות ח' כ' דמי שקיבל עליו דיין אחד ונגמר הדין אין יכולין לחזור בהם אע"פ ששניהם מתרצים בכך, **והב"י** הביא דבריו בסכ"ב וכ' לבאר הטעם משום כבוד הדיין, וכ"כ **הב"ח** שם, **והד"מ** סק"ג כ' לבאר דכיון דנגמר הדין תו לא שייך חזרה, ואמנם דשייך דימחלו זה לזה מעכשיו מ"מ זה כמו דמוחל אחר שהיה פס"ד של ב"ד גמור דמהני, אבל לבטל הפסק שנעשה ע"י הקבלה זה לא שייך אפילו שניהם מתרצים, והביא **הסמ"ע** דבריו בסק"ט, **והש"כ** בסק"ח כ' לבאר דמיירי באופן שהוא חב לאחרים, **ובתומים** סק"ה כ' לומר דנפ"מ לענין הודאה בפני ב"ד וקבלת עדות דזה לא בטל עיי"ש.

ו) תוד"ה שלח – כשי' התוס' דדוקא אחר שנשבע, כך מבואר גם בדברי **הרשב"ם** בב"ב וכ"כ **האו"ז** כאן, **והר"י מיגש והיד רמה** בב"ב גם כ' דבעי שישבע וכ' דבעי עוד שאחר שישבע יאמרו לו הב"ד שהוא חייב לשלם לו, [והי"ר כאן כ' דצ"ע אם בעי שישבע או דסגי במה שיאמרו לו ב"ד השבע כמו שאמר וטול], **והרמב"ן** שם הק' דבגמ' קתני דנשבע אינו חוזר בו ולא הצריך עוד דיאמרו לו דחייב, [והק' יותר דהר"י מיגש גורס שם נשבע ואינו יכול לחזור בו וא"כ מבואר דמיד אינו יכול לחזור בו וכמש"כ התוס'], וכ' דכן בדין דסגי שנשבע כיון דעשה מעשה על פיו, **והתוס'** בב"מ ל"ד ב' כ' דשי' **רש"י** דגם קודם שבועה לא מצי לחזור בו, וכ' דגם **ר"ת** חזר בו וכ' דאינו יכול לחזור, דמאמתי שאמר השבע וטול הוי כגמ"ד, **והרא"ש** כאן ובב"ב כ' דרק אם נשבע, ובב"מ ובשבועות ל"ט א' כ' דגם קודם שנשבע לא מצי לחזור בו וע"ע בסמוך בביאור שיטתו, ושי' **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן והנ"י** כאן ובב"ב ובב"מ, דגם קודם שבועה לא מצי לחזור בו, וכ' דכך היא גם שי' **הרי"ף**, [והריטב"א והנ"י כ' דזה דוקא אם אמר הכי בב"ד, אבל אם אמר הכי חוץ לב"ד, בזה דוקא אם נשבע אינו יכול לחזור בו, ועיין לעיל באות א' שנתבאר השיטות בזה], **וברמב"ם** בפ"ז ה"ג כ' דדוקא אחר שנשבע לא מצי לחזור בו.

**הר"ן והנ"י** כאן כ' דגם אי נימא דלא בעי שישבע, מ"מ בעי שהשני יקבל עליו לישבע, דאי לא נימא הכי יק' לר"ל דאמר מחלוקת קודם גמ"ד אבל אחר גמ"ד גם לר"מ לא מצי לחזור בו, דבאיזה גונא חולק ר"מ בדור לי בחיי ראשך, הא מיד שאמר לו הכי הוי גמ"ד, ועל כרחך דכל זמן דכל זמן דלא קיבל השני הוי קודם גמ"ד ובכהאי גונא מיירי מתני' דפליגי ר"מ ורבנן, **ובריב"ש** סת"צ מבואר דגם הרמב"ן והרשב"א מודים בזה, ועיין בסמוך די"ל עוד דבעי שלא יהיו עסוקין באותו ענין או דבעי שיצא מב"ד.

**הר"י מיגש והי"ר** כ' דכמו דבאמר נאמן עלי אבא כל זמן דלא נגמר הדין מצי לחזור בו, הכא נמי גבי השבע וטול כל זמן שלא נשבע יכול לחזור בו, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' דאדרבא כמו דבנאמן עלי אבא הדין דאחר שנגמר הדין לא מצי לחזור בו, ואף אם נגמר הדין דישבע ויטול מיד שנגמר הדין לא מצי לחזור בו גם קודם שישבע השני, הכא נמי בהשבע וטול הוי גמ"ד גם קודם שנשבע, **והרא"ש** כאן כ' דבעי שישבע דמידי דלא שייך בי' פס"ד בעוד שלא נעשה המעשה הוי כלפני גמ"ד.

**בתוס'** בב"ב ובב"מ ובשבועות מבואר דהיכי דיכל ליפטר בשבועה ואמר דאינו רוצה לישבע אלא לשלם, דזה דומה לאומר השבע וטול, ואם בהשבע וטול לא מצי לחזור בו גם קודם שנשבע השני הכא נמי בזה מיד לא מצי לחזור בו, ואם בהשבע וטול בעי שישבע השני הכא נמי בזה אכתי יכול לחזור בו כל זמן דאינו משלם, וכן מבואר בשאר **הראשונים**, אמנם **הרמב"ן** בב"ב כ' דגם אי נימא דבהשבע וטול יכול לחזור בו כל זמן שלא נשבע השני י"ל דזה דוקא התם דמחוסר שבועה עדיין, אבל בהריני משלם כיון דמיד נגמר חיובו מיד אינו יכול לחזור בו, ועיין בסמוך בשי' הרא"ש והטור והרמ"א.

בגמ' בשבועות ל"ט א' מבואר דאם אחד אמר דאיני נשבע פוטרין אותו מיד, וכ' רש"י שם דאין משהין אותו כאן שלא יחזור בו, ועל כרחו ישלם מה שקיבל עליו בב"ד, [ולשי' ר"ת דמצי לחזור בו גם אחר שיצא, כ' התוס' דכונת הגמ' שם דפוטרין אותו כדי שיהא בוש לחזור בו ולא ישבע], וכ' **התוס' והרא"ש** שם דשי' רש"י דכל זמן דהוא בפני ב"ד יכול לחזור בו, ומיד שיצא לא מצי לחזור בו, **והרא"ש** כאן כ' דמסתבר כשי' רש"י, **ובתוס'** בב"מ לא הזכירו דבעי דיצא מב"ד וכן הרא"ש שם לא הזכיר, **ובב"י** בסכ"ב כ' דצ"ל בדברי הרא"ש דהיינו אחר שנפטר מב"ד כש"כ כאן, **והט"ז** שם חולק וכ' דנראה מדבריו דמיד לאחר כדי דיבור לא מצי לחזור בו, **וברשב"א** בב"מ כ' דמיד לא מצי לחזור בו, ובשבועות הביא שי' רש"י וכ' דשי' **הרי"ף** דמיד לא מצי לחזור בו, [וכן **הב"י** כ' בשם **רי"ו** דנחלקו בזה רש"י והרי"ף], וביאור הגמ' דפוטרין אותו מיד היינו הא גופא דמיד אינו יכול לחזור בו, **והרמב"ן** בב"ב הביא דברי רש"י והק' דמה נפ"מ אם יצא מב"ד או לא, וכ' די"ל דכל זמן דעסוקין באותו ענין מצי לחזור בו, וכ"כ **הר"ן** בשבועות דזה כונת רש"י ולאו דוקא אם יצא מב"ד או לא, ובב"מ כ' הר"ן ב' צדדים אם מיד אינו יכול לחזור בו או רק אם כבר אינם עסוקין באותו ענין, **והריטב"א** בשבועות הביא דברי רש"י, וכ' דלשי' הרמב"ן י"ל דוקא אם עסוקין באותו ענין או דוקא תוכ"ד, **ובנ"י** בב"מ כ' דכל זמן דעסוקין באותו ענין מצי לחזור בו.

**הרמב"ם** בפי"א משבועות הי"ז כ' דפוטרין אותו ונותן מה שטענו חבירו, **והב"י** בספ"ז כ' דשי' הרמב"ם דיכול לחזור בו כל זמן שלא שילם, אמנם **הב"ח** בסכ"ב **והסמ"ע** שם בסקכ"א כ' דשי' הרמב"ם דמיד לא מצי לחזור בו, ולפ"ז צ"ל בשי' הרמב"ם כמשנ"ת דברי הרמב"ן דאיני נשבע עדיף מהשבע וטול, דהא שי' הרמב"ם גבי השבע וטול דכל זמן שלא נשבע יכול לחזור בו.

**הטור** בסכ"ב כ' דאם אמר לשני השבע בחיי ראשך ותפטר או ותטול, דכל זמן שלא נשבע יכול לחזור בו ואם נשבע אינו יכול לחזור בו, וכן מי שנתחייב שבועה ואמר איני רוצה לישבע אלא לשלם יכול לחזור בו כל זמן שלא שילם, ורש"י פירש שאם יצא חוץ לב"ד אינו יכול לחזור בו וכן מסתבר לא"א הרא"ש**,** ואח"כ הביא עוד דינים בקיבל עליו לענין שבועה, וכ' דרק אחר השבועה לא מצי לחזור בו, **ובב"י** שם מבואר דשי' הרא"ש דגבי שבועה דוקא אם נשבע לא מצי לחזור בו, ונראה דס"ל דגם הטור שהביא שי' רש"י והרא"ש דאם יצא מב"ד לא מצי לחזור בו זהו רק לגבי איני נשבע דאינו מחוסר מעשה, אמנם **הב"ח והפרישה** סק"ו כ' דמה דהביא הטור דברי רש"י והרא"ש דאם יצא מב"ד לא מצי לחזור בו קאי גם על השבע בחיי ראשך, וכ' הב"ח דכן מבואר בדברי הרא"ש בב"מ דאין חילוק בין השבע וטול לאיני נשבע, אמנם כבר כ' **התומים** בסק"ח **דבקיצור פסקי הרא"ש** להטור כאן, מבואר בהדיא דבהשבע וטול או דור בחיי ראשך הדין דרק אם נשבע לא מצי לחזור בו, ובאיני נשבע והריני משלם הדין דמיד שיצא מב"ד לא מצי לחזור בו, וצ"ל דכאן כ' הרא"ש עיקר שיטתו, **ובשו"ע** ס"ג כ' כדברי הרמב"ם דבהשבע וטול רק אחר שנשבע לא מצי לחזור בו, [ולענין איני נשבע עיין בשו"ע ספ"ז ס"כ דכ' כדברי הרמב"ם בשבועות שהובא לעיל], **והרמ"א** שם כ' דבאומר איני נשבע יש ב' שיטות האם מיד שיצא מב"ד אינו יכול לחזור בו, או רק אחר ששילם, **והסמ"ע** בסקכ"א הק' על הרמ"א דלא הביא השי' דמיד שיצא מב"ד גם על דברי השו"ע באומר השבע וטול, **והש"כ** בסקי"ח **והתומים** כ' דשי' הרמ"א לחלק בין השבע וטול לאיני נשבע וכשנ"ת, **והב"ח** כ' דנראה להלכה לחלק בין השבע וטול לאיני נשבע, **והש"כ** בסקט"ז כ' דנראה להלכה דגם בהשבע וטול אינו יכול לחזור בו גם קודם שנשבע,וכ"כ **התומים** שם, וכ' דגם הרמב"ם דכ' דדוקא אם נשבע זהו משום דס"ל דגם בגמ"ד לא סגי עד שיוציא הממון וכמשנ"ת באות ו', ולדידן דלא קיי"ל שם כהרמב"ם ה"ה הכא דלא בעי שישבע.

**ברמ"א** שם מבואר דגם אי לא בעי שישבע וישלם, מ"מ כל זמן שלא יצא מב"ד יכול לחזור בו וכשי' רש"י והרא"ש וכמש"כ הטור, **והסמ"ע** בסק"כ הביא דברי הר"ן והנ"י דגם לרש"י אי"צ דוקא שיצא מב"ד, אלא אם אינם עסוקין באותו ענין כבר לא מצי לחזור בו, וכ"כ **הש"כ** להלכה בסקט"ז, [וכ' דברי הר"ן ונ"י דגבי השבע וטול בעי שיקבל השני עליו], וכ"כ **הנתה"מ** בחי' סקט"ז.

ז) גמ' קודם גמ"ד יכול לחזור בו – **בראשונים ובטושו"ע** מבואר דלהלכה גם במחול לך יכול לחזור בו קודם גמ"ד אם לא קנו מידו, **והאו"ז** אות י"ד כ' דלא ידענא מה אידון בה, **והר"ן** הוכיח דיכול לחזור בו, דאי נימא דאינו יכול לחזור בו א"כ מה מספקינן בגמ' אם קודם גמ"ד מהני קנין דלא יוכל לחזור בו, הא מה דמהני במחול בלא קנין ראוי שיועיל באתן עם קנין.

גמ' אין לאחר קנין כלום – **הנ"י** כ' דאע"ג דמחזי כקנין דברים, אפ"ה אשכחן בקנין שמחזק הדברים, והוי קנין לחיזוק דבריו, **ובשו"ת הרשב"א** ח"א סי' אלף קמ"ב כ' דע"י הקנין הוא מחזק הענין וכאילו מחייב עצמו ליתן, **ובפרישה** סק"א כ' דלא שייך לומר כאן דאתן לך הוי קנין דברים דלא מהני, דשאני התם דבא ליתן מתנה, משא"כ הכא דיש לו דין עמו וקנו מידו דמה שיפסקו יקבל עליו לשלם לו, **והש"כ** בסק"ד כ' דברש"י צ"ל כהנ"י דכ' דקנו מידו שלא יחזור בו, אך הביא **דהראב"ן** כ' דאם קנו מידו שלא לחזור לא מהני דהוי קנין דברים, ורק אם קנו מידו לעשות כאשר ידין או יעיד מהני.

א) מתני' אלו הם הפסולים – **ביד רמה** מבואר דמלוה בריבית וכן סוחרי שביעית פסולין מן התורה, אמנם התוס' כ' דבמתני' מיירי רק בפסולים דרבנן, **והר"ן** הוכיח זה מהא דמבואר בר"ה כ"ב א' על השנויים במשנתינו דהם כשרים לעדות אשה, ואמר שם דזאת אומרת דגזלן דדבריהם כשר לעדות אשה, וכ"כ התוס' שם, **והאו"ז** סט"ו כ' בשם **ריב"ן** דהגמ' שם לא קאי על מלוה בריבית, ועוד הוכיח הר"ן מהא דמבואר בגמ' דבעו הכרזה וזה דין בפסולי דרבנן ולא בפסולי דאורייתא, ועוד הביא דבגמ' בשבועות אמרינן על אלו השנויים הכא דתני פסולי דרבנן, והנה התוס' הוכיחו עוד מדלא קתני גזלנים, **והי"ר** דחה זה דלא מנה אלא אלו שלוקחים לדעת.

מתני' המשחק בקוביה – בגמ' בשבועות ל"א א' מבואר דהוא פסול רק מדרבנן, וכ' **רש"י** שם דמדאורייתא כשר שלא פסלה תורה אלא עד חמס שנוטל בחזקה, ורבנן גזרו בי' ועשוהו גזלן מדבריהם, ומבואר דגם אם יש בזה משום אסמכתא מ"מ אינו גזלן מן התורה, וכ"כ **היד רמה והר"ן** כאן **והרשב"א** בר"ה כ"ב א' דכל דאינו חוטף מחבירו אלא חבירו יהיב לי' מדעתי' אינו גזלן מן התורה, אמנם **התוס'** כאן כ' דהוי גזלן מן התורה, והא דאינו פסול אלא מדרבנן הוא משום דאינו סבור לעשות איסור, **[והר"ן** הק' על זה דא"כ גם מדרבנן לא יפסל, כמו דמצינו לגבי לא תחמוד דכיון דמשמע לאנשי דהוי רק אם אינו נותן דמים, דאינו נפסל אפילו מדרבנן ועיין לק' כ"ה ב' משי"ת בזה בע"ה], והר"ן כ' בשם **רבינו דוד** דלמ"ד דיש בזה משום אסמכתא הוא פסול מה"ת ורק שאר המנויים במתני' הוו מדרבנן, ולפ"ד צ"ל דהגמ' בשבועות אתיא כמ"ד דאין בזה משום אסמכתא, והנה יל"ע דהגם דמעיקר הדין אינו חייב לו, מ"מ אמאי הוי גזל כלל הא כיון דמדעת נתן לו א"כ הרי הוא מקנה לו המעות, **ובמחנ"א** דיני זכו"מ סל"ה כ' דגם כי פרע לי' השתא היינו משום דטעה בדין שהיה סבור שהוא חייב לתת לו, ומחילה בטעות כהאי גונא לא הוי מחילה וגזל הוא בידו, אמנם כ' שם ובדיני גזילה סכ"ה דלשי' רש"י והרי"ף והרמב"ם בב"מ ס"ו ב' מבואר בסוגיה שם דבאסמכתא הייכי דליכא איסור של ריבית, אמרינן דמחילה בטעות הוי מחילה וא"כ נמצא דאינו גזלן כלל, וע"ע בקה"י סט"ז מש"כ בזה.

ב) מתני' והמלוה בריבית – מבואר בתוס' דהא דאינו פסול מן התורה משום דמיירי בריבית דרבנן, ואפילו בריבית דאורייתא אינו פסול מן התורה כיון דלא משמע לי' איסור כיון דמדעתי' יהיב, אמנם שי' **היד רמה והרשב"א** בר"ה **והר"ן** דבריבית קצוצה הוא פסול מן התורה, וכ' הרשב"א שם דודאי ידעי דאסור גם מדעת חבירו, וכ' הי"ר דבאמת מיירי מתני' גם בפסולי דאורייתא, והרשב"א והר"ן כ' דמתני' מיירי בריבית דרבנן, **ובנ"י** מבואר כתוס', **ורש"י** בר"ה כ' דאינו גזלן מן התורה דהא מנפשי' יהיב לי', **והרשב"א** שם מעיר דזה ניחא לרבא דבעי רשע דחמס, אבל למאי דקיי"ל כאביי דלא בעי רשע דחמס א"כ צריך להיות פסול מן התורה משום דעבר על לאו דריבית, **ובבי' הגר"א** סל"ד סק"ב כ' על מש"כ השו"ע דרק על עבירה דחייבין עליה מלקות הוי רשע, דמקור דין זה הוא ממתני' דמלוה בריבית הוא פסול רק מדרבנן, והטעם משום דליכא מלקות דהוי לאו הניתק לעשה, ולפ"ד אתי שפיר דברי רש"י, [אמנם מש"כ שם דזה מקור דברי הרמב"ם דבעי בני מלקות צ"ב, דברמב"ם מבואר דבריבית קצוצה נפסל מן התורה], ודבריו צ"ב דהא מלוה בריבית הוי כרשע דחמס, דהא מבואר לק' כ"ז א' דאפילו מומר אוכל נבילות לתאבון הוי כרשע דחמס, וברשע דחמס לא בעי דיהיה חייב מלקות דכל גזלן אינו לוקה, אמנם **במהרי"ק** שרש קכ"ו כ' דהיכי דאינו נוטל ממון בעי שיהיה חייב מלקות ודוקא אוכל נבילות דחייב מלקות הוי רשע דחמס, וא"כ כמו כן י"ל בדברי הגר"א דאף דמלוה בריבית נוטל ממון מ"מ בעי שיקח הממון בע"כ של הבעלים, **ובי"ר וברא"ש** מבואר דחשוב גם רשע דחמס, ולפ"ז גם לרבא הוא פסול מן התורה וגם אי נימא דבעי בני מלקות, דברשע דחמס גם אם אינו לוקה נפסל דהא כל גזלן אינו לוקה, [ובי"ר כ' גבי מלוה בריבית דהוי חייבי לאוין עיי"ש, ויל"ע למאי הוצרך לזה כיון דהוי רשע דחמס לא בעי חיי"ל, וכמש"כ על סוחרי שביעית דהוא רשע דחמס אף דלא הוי חיי"ל אלא איסור עשה], **והרמב"ם** בפ"י ה"ד **ובטושו"ע** סל"ד ס"י מבואר, דבריבית דאורייתא הוא פסול מן התורה, ובריבית דרבנן הוא פסול מדרבנן, וע"ע בסמוך.

**הנ"י** כ' דבריבית דרבנן הלוה לא נפסל כלל, דהאיסור באבק ריבית הוא רק על המלוה, **וברמב"ם וטושו"ע** שם מבואר דגם הלוה נפסל, **והרמ"א** כ' די"א דאינו נפסל, **והט"ז** שם מק' דא"כ מה מק' הגמ' על רבא דאמר דגם הלוה נפסל ממתני' דקתני מלוה והוצרך לשנות מלוה הבאה בריבית, הא יכל לשנויי דמיירי בריבית דרבנן ובזה הוי מלוה דוקא, וכ' דניחא להגמ' לאוקמי גם בריבית דאורייתא, **והתומים** בסקי"א כ' דאכתי יק' אמאי לא קתני גם דהלוה פסול ובריבית דאורייתא, וכ' התומים דצ"ל דהנ"י לשיטתו דגם בריבית קצוצה אינו נפסל אלא מדרבנן, דאי נפסל מן התורה א"כ בהכרח מתני' מיירי דוקא בריבית דרבנן וכשנ"ת דמתני' מיירי דוקא בפסולי דרבנן, וא"כ בכהאי גונא באמת הלוה לא נפסל ובגמ' אמרינן דפי' המשנה מלוה הבאה בריבית וקאי גם על הלוה, ולפ"ז נמצא דהי"א ברמ"א חולקים גם על מה דמבואר בשו"ע דבריבית קצוצה נפסלים המלוה והלוה מן התורה, וכ"כ **הגרע"א** שם **והקר"א**, ויל"ע דהם כ' רק דלפ"ז מוכח דהלוה נפסל בריבית קצוצה רק מדרבנן, ולכאורה מוכח גם על המלוה דאינו נפסל אלא מדרבנן, [ואולי י"ל דבזה נימא דהגם דמלוה פסול מן התורה נקט לה אגב לוה].

ג) מתני' וסוחרי שביעית – בתוס' מבואר דגם בזמן ששביעית נהגה מן התורה אינו פסול אלא מדרבנן דלא חשיב להו איסור הא דממציאין מעות לעניים, **והתוס'** בר"ה כ' דמיירי באיסור דרבנן כמו הא דממציאי מעות, **והנ"י** כ' דכיון דאכלי למעות בקדושת שביעית לא משמע להו איסור, **והרשב"א** בר"ה **והר"ן** כ' דמיירי בשביעית בזמן הזה, **וביד רמה** נראה מבואר דבאמת הוא פסול מן התורה, **ובמאירי** כ' ב' צדדים בזה האם פסול מן התורה או כיון דאינו מפורש אינו פסול מן התורה.

**הרמב"ם** בפ"י ה"ד כ' דמיירי באנשים דיושבין בטלין וכיון שבא שביעית מתחילין לישא בפירות, שחזקת אלו שהן אוספין פירות שביעית ועושין בהן סחורה, ומבואר **בכס"מ** שם דאין ידוע דהפירות הם פירות שביעית, אלא כיון דעד עתה היו בטלים אמרינן דפירות של עכשיו הם פירות שביעית, והביא שם דברי ר"י במתני' דבעי שלא יהיה להם אומנות אחרת וכ' דאמרינן בגמ' דהלכה כר"י, ונראה מדבריו דמה דכ' הרמב"ם דמיירי באנשים בטלים זהו כדברי ר"י, אמנם **בב"י** סל"דכ' דהרמב"ם מבאר דר"י קאי רק על משחק בקוביה, **ובבי' הגר"א** גם כ' דהרמב"ם דמצריך שיהיה איש בטל אי"ז דברי ר"י, דלהרמב"ם גם אם יש לו מלאכה אחרת אלא דהיה בטל עד עתה מלישא בפירות גם הוא נפסל ולר"י בעי שיהיה בטל לגמרי, ועל כרחך צ"ל דר"י לא פליג אלא על משחק בקוביה, והביא דבירושלמי מבואר דר"י חולק גם בפירות שביעית, וכ' דצ"ל דס"ל דהבבלי חולק על הירושלמי בזה עיי"ש, וכן מבואר **במאירי** דדברי הרמב"ם אי"ז דברי ר"י, **ובשו"ע** סט"ז מבואר כהרמב"ם.

רש"י ד"ה שאין – **ביד רמה** כ' דכיון דאין לו אומנות אינו חס על ממונם של הבריות, וכעי"ז כ' **הטור**, דכיון דאינו יודע כמה טורח האדם אחר הממון נקל בעיניו להעיד שקר, **ובתומים** סקט"ו כ' דיש נפ"מ דלשי' רש"י גם לשאר עדיות יש לפסול כיון דאינם יראי חטא, אבל טעם הטור הוי רק על עדות ממון.

ד) תוד"ה כל – במשה"ק על שי' ר"ת מהגמ' בב"מ גבי נותן ערבון לחבירו, מבואר בר"ת **בספר הישר** בחי' סר"כ דרק היכא דמתנים על דעת שיזכה אחד מהם בזה אמרינן דכיון דבעי למקני גם גמר ומקני, אבל היכי דאין דעתם כלל להקנות אחד לשני כמו הא דנותן ערבון דעכשיו דעת שניהם לקיים המקח ושלא יזכה אף אחד מהם, בזה לא אמרינן דגמר ומקני, וכ"כ **הרמב"ן** בב"ב קס"ח לישב שי' ר"ת, ולפ"ז גם בשידוכין לא יהני דברי ר"ת, ודלא כפי מש"כ התוס' הכא דלר"ת ניחא אמאי בשידוכין ליכא לחיסרון דאסמכתא, ובספר הישר שם באמת מבואר דגבי שידוכין יש חיסרון דאסמכתא, **ובתוס'** בב"מ ע"ד א' כ' לבאר עוד בשם ר"ת, דאין חיסרון דאסמכתא אלא אם הוא אומר רק כדי להסמיך חבירו על דבריו, אבל משחק בקוביה אדעתא דהכי קא עבדי שירויחו זה או זה, ולפ"ז ל"ק מהא דנותן ערבון דשם גם הוא עושה זה כדי להסמיך חבירו על דבריו ולא בשביל להרויח, ולכאורה זהו כעין מש"כ בספר הישר והרמב"ן בביאור שי' ר"ת שכ' התוס' כאן, אלא דלפי מש"כ התוס' בב"מ לא הוי כלל משום דאגב דקני גמר ומקני, אלא אם כשמתנה הוא עושה על דעת שיבוא לידי חיוב.

בא"ד – **התו"ר והר"ן**, **והתוס'** בב"מ הק' עוד על שי' ר"ת דמאי מייתי בגמ' ההיא דר"י משום רבי טרפון, הא שם לא שייך סברת ר"ת דהואיל ומקני גמר ומקני, וא"כ י"ל דהכא יסבור דלא הוי אסמכתא, ולשי' רש"י ניחא דבהא דנזיר גם לא הוי בידו, **ובנתה"מ** סר"ז סקט"ו כ' לישב על פי מה דמביא שם דבמרדכי ובב"ח מבואר דהא דאסמכתא לא קניא זהו רק מדרבנן, ולפ"ז כ' די"ל דכל סברת ר"ת דהואיל וקני גמר ומקני זה רק אם דין אסמכתא הוי מדרבנן, אבל אם הוי מן התורה בזה לא מהני סברת גמר ומקני, דעיקר הדין הוא דקנין ספק לא הוי קנין, ואין נפ"מ אם יש סיבה דגמר ומקני, ולפ"ז אתי שפיר מה דמייתי מהא דר"י משום ר"ט, דמבואר דס"ל דהוי חיסרון מן התורה דהא יליף מקרא וכש"כ התוס' בד"ה ההיא, וא"כ אין מקום לחילוק ר"ת.

בא"ד – מש"כ לחלק בין אם הוי בידו לגמרי או לא, מבואר בלשון התוס' דאם לא הוי לגמרי בידו בזה לא גמר ומקני ואע"ג דחשוב דלא גזים, אמנם בלשון **הר"ן** מבואר דכיון דלא הוי לגמרי בידו משום הכי חשיב דגזים דלא הפסידו ודאי.

**ובנ"י** הביא גם שי' ר"י, אמנם בדבריו מבואר רק דחלוק אם הוי בידו לגמרי או לא, ולא הזכיר משום דלא גזים, ואדרבא כ' גבי משליש שטרו שהביאו תוס' בתחילת הדיבור דהוי אסמכתא משום דלא הוי לגמרי בידו, ולפ"ד התוס' שם אינו מפסידו וגם אם הוי לגמרי בידו מ"מ הוי אסמכתא, וכ' הנ"י דהא דאשלם אלפא זוזי הוי אסמכתא משום דהוי מילתא יתירא.

**הר"ן** כ' דלשי' רש"י דטעמי' דרב ששת משום דלא הוי בידו, גם רמי בר חמא מודה לרב ששת בעיקר הדין, אלא דס"ל דהכא הוי כמו בידו כמו דמבואר בגמ' לק' די"ל דסבור דהוא יודע לשחק טפי מחבירו.

**הרמב"ן** בב"מ כ' בשם **רה"ג**,דמה דמבואר בגמ' שם דליכא אסמכתא באם לא אוביר, זהו משום תקנ"ח ולא מעיקר הדין, **וברשב"א** שם מבואר דהוי מכח מנהג והוכיח מזה דמנהג מבטל הדין עיי"ש, **והר"ן** שם כ' כדברי הרמב"ן וכאן כ' כתוס', **והנ"י** שם כ' כהרמב"ן וכאן הביא ב' השי', **והריטב"א והרא"ש** שם כ' כתוס' דבידו ולא גזים.

**הרמ"א** בסר"ז סי"ג כ' כשי' הר"י שכ' התוס', וכ' בשם י"א כר"ת, ומיהו כ' דגם לפי שי' זו לא מהני הואיל וקני אלא היכי דלא הוי בידו, והיינו דמשום הכי ל"ק מהא דנותן ערבון דשם הוי בידו, ועיין בהג"מ פי"א ממכירה אות ח'.

ה) בא"ד – מש"כ בסוה"ד דמשחקים באמנה אפילו הקנו לא מהני אם לא בב"ד חשוב כדאיתא בנדרים, הנה עיקר הדבר דבעי קנין מבואר בתוס' בב"מ ע"ד א' דזהו דלא כר"ת, דלשי' ר"ת דאגב דקני גמר ומקני א"כ מהאי טעמא הוא מתחייב גם בלא קנין, אמנם מש"כ דבעי דוקא קנין בב"ד חשוב כבר תמה על זה **בתו"ר**,דאדרבא שם מבואר דהיכי דאיכא חסרון דאסמכתא מ"מ אם הקנה בב"ד חשוב מהני, וא"כ הכא דלא הוי אסמכתא צריך להועיל כל קנין, **והרא"ש** בב"מ כ' כדברי התוס' הכא דאין חייב לשלם במשחק באמנה, דאסמכתא אפילו בקנין לא קניא אלא בב"ד חשוב, **ובב"י** סר"ז מחודש ל"ז כ' לבאר דאע"ג דלא הוי אסמכתא מ"מ אין מוציאין ממון זה בב"ד, ומשום הכי בעי שיבוא לרשות הזוכה כבר, וזה דוקא אם המעות מונחים על הדף וזוכה בהם דאז כבר נהיה ממון גמור שלו, [**ובסמ"ע** סקל"ג כ' דאין כאן חוב גמור שיוכלו להוציאו בב"ד, וצ"ב הגדר בזה], **ובדרישה** סק"ז כ' לבאר בדברי הרא"ש בב"מ דכיון דאסמכתא בעלמא לא מהני קנין, א"כ שפיר י"ל דהיכי דלא הוי אסמכתא דבעי עכ"פ קנין, דאי בעלמא סגי בקנין באסמכתא א"כ מוכח מזה דהיכי דלא הוי אסמכתא גם קנין לא בעי, אמנם בלשון התוס' כאן אי אפשר לבאר הכי דכ' דאפילו הקנו לא מהני, **ובבי' הגר"א** סקל"ד כ' לומר דיש ט"ס בתוס' וברא"ש, וצ"ל כש"כ התוס' בעירובין דבאמנה לבד לא מהני ובקנין מהני למ"ד דלא הוי אסמכתא ולמ"ד דהוי אסמכתא מהני רק בב"ד חשוב, אמנם בתו"ר מבואר דבתוס' מבואר דבעי ב"ד חשוב ורק דהק' על זה וכשנ"ת, וכן **בתוס'** לק' כ"ו ב' כ' רק דאפילו הקנו זה לזה לא קנה דאסמכתא גמורה היא ואין קנין מועיל בה, ולא הזכירו כלל דבב"ד חשוב מהני, ושם גם נראה דלא קני כלל, ולא רק כמש"כ הב"י דרק אין ב"ד מוציאין מידו דאי"ז חוב גמור, וצ"ב בזה.

**הרמ"א** בסר"ז סי"ג כ' די"א דלא שרי לשחק בקוביה אלא אם הדף שהמעות מונחים עליו קנוי לשניהם, **ובסמ"ע** סקל"ג כ' הטעם או דבלאו הכי לא הוי חוב גמור, או דבלא זה ליכא קנין ולא חל חיוב, וזה תלוי האם כדברי הב"י או כדברי הדרישה וכמשנ"ת, **ובנתה"מ** סקי"ב כ' דלכו"ע בעי קנין, ורק דלהי"א ברמ"א לא סגי בקנין סודר ובזה שהמעות לפניהם, דמ"מ לא באו המעות ליד הזוכה, ואי לא נימא כהי"א סגי בקנין סודר ושיהיו המעות לפניהם אף דאין המעות באים לרשותו עדיין.

ו) **הרמב"ם** בפ"ו מגו"א ה"י כ' דמשחק בקוביה הוי גזל מדבריהם, ובפ"י מעדות ה"ד כ' דהמשחק בקוביה פסול והוא שלא תהיה לו אומנות אלא היא הואיל ואינו עוסק בישוב העולם הרי זה בחזקת שאוכל מן הקוביה שהוא אבק גזל, **והה"מ** בהל' גו"א הק' על הרמב"ם דכ' דיש בזה גזל מדבריהם, דכיון דרב ששת ס"ל דאין בזה משום גזל א"כ להלכה אין בזה משום גזל אלא הטעם שהם פסולים משום שאין עוסקין בישובו של עולם, **ובכס"מ** בהל' עדות מק' עוד דכיון דס"ל להרמב"ם דיש בזה משום גזל א"כ אמאי כ' דפסול רק היכי דאין לו אומנות אחרת [ובהה"מ גם מוזכר קו' זו], וכ' לבאר שי' הרמב"ם דס"ל להלכה כרמי בר חמא, ומשום דבגמ' בשבת קמ"ט ב' מבואר דיש איסור במשחק בקוביה [ובתוס' שם כ' דלא קיי"ל הכי], והביא עוד ראיות לומר דהלכה כרמי בר חמא עיי"ש, אלא דגם לרמי בר חמא אמרינן לפי האמת דר"י בא לפרש דברי ת"ק כריב"ל ורי"ו, ומשום דבאמת מיירי שמשחק עם הנכרי או דמיירי שמשחק בחינם דבזה אין איסור משום גזל, ורק דבאין לו אומנות אחרת אמרינן דהוא בחזקת דמשחק גם עם ישראל בשכר וא"כ הוא אוכל מן הגזל ומשום הכי פסול, והא דלא משני הכא בגמ' דרמי בר חמא ס"ל שפיר כריב"ל ורי"ו הוא משום דמשיב לפי דעתו של מק', דרמי בר חמא מבאר טעמי' דת"ק דמיירי במשחק עם ישראל בשכר עיי"ש.

**ובר"ן** לק' כ"ו ב' מבואר שי' הרמב"ם, דלרמי בר חמא הוי אסמכתא מדאורייתא ומשום הכי נפסל בזה לבד, משא"כ לרב ששת הוי גזל רק מדרבנן ומעיקר הדין אין בזה משום אסמכתא, ומשום הכי בעי גם שלא יהיה לו אומנות אחרת, ועד"ז כ' **הב"ח** בסל"ד דהרמב"ם ס"ל דהלכה כרב ששת, אלא דס"ל דגם לרב ששת דאין בזה משום אסמכתא מ"מ יש בזה אבק גזל מדרבנן וכמבואר בגמ' בשבת קמ"ט, וזה לבד אינו סיבה לפוסלו באבק גזל כזה , אלא היכי דכונתו בשחוק זה להריוח וליהנות ממנו, בזה חשוד ג"כ לשקול שכר להעיד שקר, אבל היכי שיש לו אומנות אחרת ואינו משחק אלא להנאת המשחק בזה אינו נפסל, וכ"ש אם משחק עם נכרי דאינו נפסל כיון דאינו עובר על איסור גזל כלל, **ובסמ"ע** סק"מ **ובט"ז** גם מבואר על דרך זה, **ובתומים** סקט"ו מבאר דברי הסמ"ע דמשו"ה נפסל רק אם אין לו אומנות אחרת, דס"ל להרמב"ם דבעבירה דרבנן אינו נפסל אלא ברשע שיש בו חמס וכמבואר ברמ"א בס"ג, ומשום הכי דוקא אם אין לו אומנות אחרת הרי הוא רשע דחמס דעושה כן לריוח ממון, אבל אם יש לו אומנות אחרת א"כ אינו עושה זה לריוח ממון אלא להנאה בעלמא ואי"ז רשע דחמס, **ובבי' הגר"א** סר"ג סקמ"ד כ' דהרמב"ם ס"ל דהלכה כרמי בר חמא וכש"כ הכס"מ, אלא דכ' דס"ל דהלכה כר"י דמתני' וכמבואר בגמ' לק' כ"ו ב', דאינו פסול אלא א"כ גם אינו עוסק בישובו של עולם דאז נמצא דגם מתפרנס מאבק גזל, והיינו דר"י דמצריך דגם לא יהיה לו אומנות אחרת אי"ז משום דס"ל דלא הוי אסמכתא, אלא משום דס"ל דאע"פ דהוי אסמכתא מ"מ אינו נפסל אלא א"כ אין לו אומנות אחרת, **ובתו"ר** מבואר ב' צדדים בזה האם לרמי בר חמא מודה ר"י דיש בזה משום אסמכתא או דבזה גופא חולק עיי"ש, **ובהג' הגר"א** בגמ' מבואר דשי' הרמב"ם דגם לרב ששת יש בזה משום אסמכתא ולא בזה נחלק על רמי בר חמא, ולא גרסינן דכל כהאי גונא לאו אסמכתא היא.

**הטור** בסל"ד כ' דלשי' הרמב"ם באם יש לו ממון אחר אינו פסול אף אם אין לו אומנות אחרת, דמ"מ אינו אוכל מן הקוביה, אבל לפי שיטתו כרש"י א"כ בכהאי גונא פסול, וכ"כ **הסמ"ע** בסק"מ.

**הטור** בסש"ע כ' דיראה מדברי הרמב"ם בהל' גו"א דכ' דיש במשחק בקוביה משום גזל, שפוסל משום משחק בקוביה אפילו שיש לו אומנות אחרת, וכן מבואר **בשו"ע** שם, **ובבי' הגר"א** סר"ג סקמ"ד הק' בזה, דהא הרמב"ם עצמו כ' בהל' עדות דאינו פסול אלא אם אין לו אומנות אחרת, אמנם לפי ביאור הכס"מ ברמב"ם אתי שפיר, דהרמב"ם שם מיירי בחנם, **ובר"ן** במתני' מבואר כדברי האחרונים לעיל, דשי' הרמב"ם דאע"פ דיש איסור גזל במשחק בקוביה, מ"מ אינו נפסל אלא א"כ גם אין לו אומנות אחרת.

**הרמב"ם** בפ"ו מגו"א הי"א כ' דבמשחק עם נכרי אין איסור משום גזל, אבל יש איסור משום דעוסק בדברים בטלים, **והראב"ד** שם השיג דאם אין לו אומנות אחרת אלא היא, אפילו משחק עם נכרי פסול לעדות וכ"ש הוא שלמד ממעשיו, **ובטור** סש"ע כ' דשי' הרמב"ם לחלק בין משחק עם נכרי למשחק עם ישראל, ושי' הרא"ש לחלק בין אם יש לו אומנות אחרת או לא, ונראה דס"ל דלשי' הרמב"ם לעולם משחק עם נכרי אינו נפסל, וזה כהשגת הראב"ד דגם משחק עם נכרי יש דרך לפוסלו, ולפמש"כ הכס"מ בצד אחד דהרמב"ם בהל' עדות מיירי שהוא משחק עם נכרי וכשנ"ת, מבואר דגם בנכרי פוסל אם אין לו אומנות אחרת.

**ברמב"ם** מבואר להלכה דיש איסור לשחק בקוביה משום גזל, וגם עם נכרי דליכא משום גזל עכ"פ אסור משום דהוי דברים בטלים וכמשנ"ת, **והר"ן** במתני' גם כ' דאסור לשחק בקוביה וכמבואר בגמ' בשבת וכמשנ"ת, וכ' דרק אינו נפסל אלא א"כ גם אין לו אומנות אחרת, וכמשנ"ת בשי' הרמב"ם, אמנם בגמ' אחר שכ' כדברי רש"י דמה דלא הוי אסמכתא הוא משום דלא הוי כלל בידו, כ' דלפ"ז נמצא דאין בזה איסור כלל והגמ' בשבת דלא כהלכתא, ולק' כ"ו ב' הביא שני הצדדים ונראה דעיקר דעתו דאסור לשחוק, **ובתוס'** בשבת קמ"ט ב' **ובמרדכי** אות תר"צ כ' דשרי לשחוק, **ובשו"ע** סש"ע ס"ב כ' דברי הרמב"ם על משחק עם ישראל ובס"ג כ' בשם יש מי שאומר, דברי הרמב"ם על משחק עם נכרי וכ' דחלקו עליו לומר שאינו פסול אלא א"כ אין לו אומנות אחרת, **ובסמ"ע** סק"ג מבאר דמש"כ השו"ע דחלקו עליו קאי על מש"כ בס"ב גבי משחק עם ישראל, **והרמ"א** שם כ' דפשט המנהג להיתר גם עם ישראל וכ"כ בסר"ז, **ובשו"ע** סל"ד סט"ז כ' דברי הרמב"ם על פסול משחק בקוביה לעדות, **ובסמ"ע** סק"מ העיר, דלשי' הרמ"א יש נפ"מ בדין של משחק בקוביה לענין פסולו ממש"כ השו"ע כשי' הרמב"ם וכמשנ"ת.

ז)הב"יבסר"ז הביא דברי **החינוך** במצוה שמ"ג, שכ' דדין אסמכתא הוא רק באופן שמתנה בדרך קנס שאם לא יהיה כך יענש בממון, דאם לא כן האיך מהני כל תנאים שאדם מתנה, והק' עליו **הב"י** דהכא לא הוי בדרך קנס ואעפ"כ ס"ל לרמי בר חמא דהוי אסמכתא, וכ' לומר דכל דברי החינוך הם רק לרב ששת ובזה גופא פליגי, ויל"ע דיק' לרמי בר חמא האיך מהני כל תנאים.

**כה' א'**

רש"י ד"ה ההיא – **העל"נ** כ' דמדברי רש"י נראה דר"י עצמו ס"ל כר"ט, וכן מבואר בפירוש בפי' **הר"ח**, אמנם **ביד רמה** מבואר דר"י ס"ל להלכה כרבנן.

גמ' אין אחד מהם נזיר – **הר"ן** כ' דכל חסרון דאסמכתא הוא רק בדיני ממון ולא באיסורים כגון גיטין וקידושין, והק' על זה דהא ר"ט אמר דיש חסרון גם בנזירות, וכ' דרק ר"ט ס"ל הכי דלדידי' איכא קרא דגם בנזירות יש חסרון.

א) גמ' לוה בריבית פסול לעדות – **הרא"ש** מביא דר"ינסתפק האם הערב והעדים גם נפסלים כיון דעוברים בלא תשימון, וכ' דמצא כתוב בשם הגאונים לכל פסולי עדות, ומנו שם רק מלוה ולוה ולא ערב ועדים, **ובתוס'** בב"מ ע"ב א' ובב"ק ל' ב' מבואר בתי' אחד דלא נפסלים ולפי תי' אחר מבואר דנפסלים, ושי' **הרמב"ן והנ"י** בב"מ דנפסלים, **והרשב"א** ועוד ראשונים הביאו גם התי' דלא נפסלים, וכ' די"ל גם דנפסלים רק מדרבנן ובעי הכרזה, והנה בטעם דלא יפסלו מבואר ברא"ש ובתוס' ובראשונים דלא משמע לאינשי דגם המלוה והערב עוברים, **ובכס"מ** בפ"י מעדות ה"ד כ' עוד טעם דאין בהם מלקות, [והביא שכ"כ גם **החינוך** מצוה ס"ח דאינם לוקין, ומשום דלא יהיו חמורים מהמלוה דאינו לוקה דניתן להשבון], וכיון דאינם לוקים לא מפסלי דבהם יש לפסול רק משום רשע לבד וכאביי דלא בעי רשע דחמס, ולרשע לבד בעי לאו שיש בו מלקות, **ובמל"מ** בפ"ד ממו"ל ה"ו כ' דמדברי **הרמב"ן והנ"י** בב"מ נראה דלוקין, ושכ"כ **הגדו"ת** בשער מ"ו ח"ב סי"א, וכך הוא הלשון **במאירי** כאן, וכ' דגם אי נימא דאינם לוקין י"ל דיפסלו מדרבנן, דכל מי שעובר עבירה מן התורה נפסל עכ"פ מדרבנן, ואפילו דפסול מדרבנן בעי הכרזה מ"מ כ' **מהרימ"ט** דבעובר עבירה מן התורה אף דפסולו רק מדרבנן כיון דאין בזה מלקות, בזה נפסל גם בלא הכרזה.

**והטור** בסל"ד הביא דברי הרא"ש, **ובסמ"ע** סנ"ב סק"א מבואר דעדים כשרים אבל ערב פסול, **והש"כ** שם בסק"א השיג על הסמ"ע דגם בערב מבואר ברא"ש להכשיר, ומ"מ כ' לומר דהוי ספיקא דדינא להלכה בערב ועדים, כיון דיש ראשונים דס"ל דפסולים וכשנ"ת, **ובאורים** סל"ד סקכ"א כ' דבין ערב ובין העדים כשרים, **ובנתה"מ** סנ"ב בחי' סק"א כ' דעדים כשרים.

ב) גמ' לדידי אוזפי בריביתא – **המרדכי** סתרצ"ג כ' דמיירי שמעיד דלא שילם הריבית עדיין, דאי לאו הכי הוא נוגע שרוצה שיחזיר לו הריבית, וכן מבואר **ברא"ש** בשם רבינו יקר דכ' דנגזל יכול לפסול הגזלן רק אחר שנפטר הגזלן בדין וכשי"ת לק' בע"ה, **והריב"ש** בסשל"ט כ' לחלוק על המרדכי, ומשום דכיון דפלגינן דיבורא ממילא לפ"ז גם הוא אינו נוגע, **והרמ"א** בסל"ד סכ"ו כ' דיכול להעיד דגזל ממנו רק אם אין לו הנאה מזה וזה כשי' המרדכי, **והש"כ** שם בסקכ"ח כ' דכן עיקר דכיון דהוא נוגע ממילא אי אפשר להתחיל לומר פלגינן, כיון דעדותו פסולה דאמרינן דמעיד משום נגיעה, ובחי' **ר' ראובן** בב"ק סי"ט כ' דמוכח בריב"ש דפסול נוגע לא הוי משום חשש משקר אלא משום בעל דבר ומשום הכי אפשר לומר פלגינן.

**המל"מ** בפ"ד ממו"ל ה"ב הק' מדברי המרדכי על **המהרלנ"ח** שכ' דלוה אינו עובר בלא תשימון, דא"כ הכא דמיירי דלא שילם הריבית אמאי נפסל הלוה, וכ' לומר דנפסל משום דעובר על לפני עור, וכ' דהא דלא אמרינן גבי עדים דיפסלו מטעם זה, הוא משום דמיירי דהיה מלוה לו גם בלא זה ולא הוי תרי עברא דנהרא וכש"כ התוס' בב"מ ע"ה ב', **והגרע"א** כ' לומר דכיון דבלפנ"ע אין מלקות, א"כ היכי דאינו רשע דחמס אין לפוסלו וכמש"כ הט"ז בסל"ד, ומשום הכי רק הלוה דהוי רשע דחמס נפסל אף דליכא מלקות, וכ' דהמל"מ לשי' דנתבאר באות א', דבעבירה דאורייתא אף דלא הוי רשע דחמס מ"מ נפסל מדרבנן ואף הכרזה לא בעי.

גמ' שם – **בשו"ת הרשב"א** ח"א תשובה אלף רל"ז כ' דהא דאמרינן פלגינן הוא רק באומר באופן שאפשר למיגז חלק מדיבורו ואכתי יהיה בדבריו עדות, כגון שאומר פלוני זינה עם אשתי דאפשר למיגז מה דאומר עם אשתי, אבל אם אומר אשתי זינתה עם פלוני, דאם לא נקבל מה דאומר אשתי זינתה א"כ אין כאן עדות כלל דפלוני זינה בזה לא שייך לומר פלגינן, וכ' דבסוגיין גם אמרינן פלגינן משום דמקבלים מה דאומר אוזיף בריביתא ולא מקבלים מה דאומר לדידי, **ובנו"ב** חאה"ע מהדו"ק סע"ב בסתירת ההיתר השני כ' דלפי הגי' דידן דאמר אוזפן והיינו דאוזיף לי' א"כ מוכח דלא כהרשב"א, ועוה"ק על הרשב"א דאם לא נקבל כלל מה דאמר לדידי א"כ אמאי נפסל הא אפשר דהלוה לנכרי, ועיין בהערות על הנו"ב מה שהביאו על זה, ואכמ"ל.

ג) גמ' והא רבא הוא דאמר וכו' – **היד רמה** לק' כ"ו ב' **והר"ן** כ' להוכיח מהגמ' הכא דבריבית דאורייתא נפסל הלוה מה"ת, דאי נימא דאינו נפסל אלא מדרבנן א"כ מה מק' הגמ' על רבא דהלוה פסול, הא פסול מדרבנן בעי הכרזה והכא דאכתי לא הכריזו עליו אינו פסול, **והנ"י** כ' לישב דמה דבעי הכרזה זהו משום תקנת לקוחות, וא"כ בעדות הכא דלא שייך האי טעמא נפסל גם בלא האי טעמא, ועוד כ' בשם **הרא"ה** דלגבי אותו דבר דנפסל בו גם בלא הכרזה הוא פסול, **וברשב"א** בב"מ ע"ב א' כ' לגבי עדים שחתמו על שטר שי שבו ריבית דאי נימא דנפסלים רק מדרבנן א"כ עדותם על השטר כשרה כיון דבעי הכרזה וכ"כ **הריב"ש** בסשל"ט, וכ' **המל"מ** בפ"ד ממו"ל ה"ו דזה דלא כהנ"י, **והב"י** בסל"ד מחודש כ"ה הביא דברי הנ"י דלאותו עדות פסול גם בלא הכרזה, וכן **הסמ"ע** בסקנ"ו, **והש"כ** בסקכ"ג כ' הק' דכיון דלהלכה אמרינן דפלגינן דיבורא, א"כ מאי נפ"מ בהא דנימא דנפסל לאותו עדות, הא בלאו הכי נקבל דבריו משום פלגינן, וכבר עמד בזה **התומים** בסקכ"ב דהא איכא נפ"מ לעדים בשטר בכה"ג דנפסלים מדרבנן על אותה עדות וכהא דכ' הרשב"א וכשנ"ת דשם לא שייך פלגינן, **והנתה"מ** בסקי"ד כ' דבחותמים על השטר כיון דיש בזה אכתי פסידא דלקוחות דהם יסמכו על השטר, א"כ גם לאותה עדות יש להכשיר, ולפ"ז נמצא דאין סתירה מדברי הרשב"א והריב"ש לנ"י, אמנם יל"ע דבנ"י כ' טעם אחד דאין הכא פסידא דלקוחות ועוד טעם כ' דהוי לאותה עדות, ונראה דהוי טעם בפנ"ע ואין נפ"מ אם יש בזה פסידא דלקוחות, ואפשר דלפ"ז כונתו דבעי תרוייהו, ועיי"ש בתומים ובנתה"מ מש"כ עוד נפ"מ, והתומים כ' לומר דהוי סד"ד להלכה.

**הרא"ש** כ' בשם **רבינו יקר** דאם אחד תבע ממון מחבירו והביא ע"א ונשבע הנתבע, דיכול התובע והע"א להעיד לפוסלו לעדות כיון דעכשיו כבר אין התובע נוגע מאחר שנפטר הנתבע, אמנם **הריב"ש** בסשל"ט הביא תשובת **הרשב"א** דאינם יכולים לפוסלו דכיון דהאמינתו התורה בשבועה כנגד הע"א א"כ בטל העדות, ואפילו אם יהיה עוד ע"א אחר על חיוב אחר לא יוכלו להצטרף דכיון דנשבע ונתקבלה שבועתו בטל כח העדות, **ובטור** סל"ד כ' דברי הרא"ש, **ובשו"ע** סכ"ז כ' דין זה בשם י"א **והרמ"א** כ' דיש חולקים.

א) גמ' דלמא אערומי קא מערים – **הר"ן** מק' דבבכורות ל"א א' מבואר דאם בא לחזור ועושה תשובה מקבלין אותו ולא חיישינן דמערים, וכ' בשם **הראב"ד**, דהכא הוא מזיד ושם מיירי בעם הארץ שאינם מדקדקים ואינם מזידים אלא פושעים בזה דאינם מדקדקים, והק' על זה הר"ן דשם קתני גם מי שחשוד למכור תרומה בתורת חולין ובזה הרי הוא מזיד, וכ' בשם **הרמב"ן** דהכא כיון דהיה ממונה לרבים והיו סומכים עליו החמירו יותר, ועוד כ' בשם **רבינו דוד** דהכא העבירו אותו וענשו אותו על מה דעבר, אבל התם באים מעצמם לשוב ולא ענשו אותם, והב"יהביא דכ"כ גם **הרי"ו** בשם **התוס'**, דהכא חיישינן דעושה תשובה כדי שיחזירוהו לאומנותו, **והב"י** הק' על זה דבירושלמי מבואר דגם בחשוד על השבועה בעי שילך למקום שאין מכירין אותו ושם לא שייך האי טעמא, ועוד הביא דברי **הרמב"ם** שכ' בפי"ב ה"ט שכ' דברי הירושלמי ובה"י כ' גם על עד זומם דבעי שילך למקום שאין מכירין אותו, והק' דאמאי דוקא בג' דברים אלו חיישינן, וכ' דבשאר דברים שייך ליכנס בהם לפנים משורת הדין כמבואר בגמ' בע"ב וכיון שמקבל עליו דברים אלו סגי, אבל הכא אי אפשר למונעו אלא שינהג כדין ומשו"ה יש לחוש להערמה, [עיי"ש בדבריו דאינם ברורים כ"כ ובלח"מ על הרמב"ם שם כ' דיש חסרון בדבריו], **ובד"מ** סקי"ז כ' לומר דחשוד על השבועה ועד זומם טעמם משום דהם חשודים באותו דבר שאנו רוצים להכשירו, דהא נפסל לעדות ולשבועה ע"י שנעשה חשוד ומשום הכי חמור יותר, ולפ"ז לא קשיא מהירושלמי על הר"ן והתוס', **והב"ח** כ' לבאר דבשאר עבירות אפשר לראות שפורש מהעבירה כגון מלוה בריבית שמפסיק להלוות, אבל גבי שבועה ועד זומם לא שייך זה, וכ' דגבי טבח גם היה שייך אם היה מפסיק להיות טבח אלא דהכא מיירי דאי אפשר לו להשתכר בדבר אחר ומשום הכי יש לנו לחוש להערמה באלו, **ובסמ"ע** סק"פ כ' דהצד השוה בטבח וחשוד על השבועה ועד זומם, דבכולהו מיירי דרוצה לחזור לאותו דבר שהוא חשוד עליו, ומשום הכי החמירו בזה, **ובטושו"ע** בסל"ד סל"ג וסל"ה כ' הדין דבעי שאין מכירין גם בשבועה ועד זומם, **והרמ"א** בסל"ג כ' דדוקא בשבועה, והיינו כמש"כ בד"מ דבשבועה יש טעם בפנ"ע, וכ' גם דברי התוס' דהיכי שהעבירוהו מאומנותו, בזה בעי בכל עבירות שילך למקום שאין מכירין אותו.

גמ' עד שילך וכו' – **הרי"ף והרא"ש והרמב"ם** בפי"ב ה"ט גורסים בגמ' דילבש שחורים ויכסה שחורים, וכ"כ **בטושו"ע** סל"ד, ובשאר עבירות לא הצריכו זה, **ובסמ"ע** סקפ"ד כ' דכיון דהכשיל רבים החמירו בזה.

רש"י ד"ה שאין – כדברי רש"י מבואר גם בעוד ראשונים ובפוסקים, אמנם **היד רמה** כ' דאם יחזיר אבידה במקום שמכירין אותו יש לחוש שעושה הכי מחמת כיסופא.

גמ' ההוא טבחא וכו' – **הרמב"ם** בפי"ב ה"ט כ' דטבח שהיה בודק לעצמו ומוכר ויצאת טריפה מתחת ידו, הרי הוא בכלל אוכלי טריפה שהן פסולין לעדות, ופסול עד שיעשה כמבואר בגמ', **והטור** בסל"ד בתחילתו כ' על דברי הרמב"ם, דנראה דאם בודק לאחר אינו נפסל, **והב"י** כ' לבאר דרק היכי דבודק לעצמו ומוכר בזה בעי שילך למקום שאין מכירין אותו, משא"כ אם רק חשוד להאכיל אחרים ואין חשד חימוד ממון, בזה סגי שיעשה תשובה לפנינו, **ובכס"מ** מבואר דבלא תשובה הוא פסול משום דחשוד דגם הוא עצמו אוכל, וכש"כ הרמב"ם דהוא בכלל אוכלי טריפה, אבל משום זה שמאכיל לבד אינו נפסל, דמי שעובר על לפני עור לא נפסל כיון דאין בזה מלקות, וכ' דמ"מ י"ל דגם בלא תשובה כשר משום דיכול לומר דטעה, ורק כשיש חשד חימוד אינו נאמן, **ובשו"ע** ס"ו כ' בסתם דאם יצא טריפה מתחת ידו פסול, **ובסמ"ע** סקט"ז כ' כשי' הטור ברמב"ם דדוקא אם יש לו ריוח מזה, ובלא זה יכול לומר דטעה, וגם דאינו נפסל משום לפנ"ע, וכ"כ **הב"ח** באות י"ז דאינו נפסל בזה דעובר על לפנ"ע, וכ"כ בחי' הט"ז בשם **מהר"י**, וכ"כ **הפנ"י** בשי' **התוס'** בב"מ ע"ב א', אמנם כ' דמדברי **הרי"ו** שהביא הב"י במחודש א' מבואר דנפסל מדרבנן כיון דעובר על איסור דאורייתא, וכ"כ **הרמ"א** בס"ב דבכל עבירה דאורייתא נפסל מדרבנן, **והנתה"מ** בסק"ד הק' על הסמ"ע מדברי הרמ"א, וכן **הגרע"א** כ' דמשמעות כל הפוסקים דנפסל מדרבנן עכ"פ, [וע"ע לעיל אות ב' בד"ה המל"מ].

ב) גמ' ומפריחי יונים – **הרמב"ם** בפ"י ה"ד כ' דמפריחי יונים בישוב פסולין שחזקתן שגוזלין יונים של אחרים בחנם, וכ' **הכס"מ** דהיינו כמ"ד ארא, ובהמשך דבריו אחר שכ' הדין של משחק בקוביה, כ' דלא בקוביה בלבד אמרו אלא אפילו בקליפי אגוזים, וכן לא יונים בלבד אמרו אלא אפילו הממרין בבהמה ואמרו כל הקודם את חבירו יטול את שניהן, והיינו כמ"ד אי תקדמי' יונך ליון, וכ' **הכס"מ** דהרמב"ם פסק כמ"ד ארא, אלא דכל שכן דבאי תקדמי' יונך ליון פסול דהיינו משחק בקוביה כמבואר בגמ', ומש"כ הלשון וכן לא יונים דמשמע דקאי על מה שכבר הזכיר קודם, צ"ל דנקט לשון הברייתא, **ובשו"ע** סט"ז כ' כלשון הרמב"ם, **והטור** כ' רק כלישנא דאי תקדמי' יונך ליון, וכ' **הב"י** דס"ל דהלכה כותי' וכל שכן דארא נמי פסול, וכבר עמד **הלח"מ** שם דאדרבה מבואר בגמ' דלמ"ד אי תקדמי' יונך ליון בכהאי גונא דארא הוא כשר, וכ' דיש ט"ס בב"י, **והשעה"מ** בפ"ו מגזילה ה"ז כ' דכונת הכס"מ דכל שכן דבארא אם אין לו אומנות אחרת דפסול, ובגמ' דמכשיר היינו ביש לו אומנות אחרת.

ובגמ' לק' אמרינן דהוסיפו עליהם גזלנין, ומבואר בגמ' דהיינו מציאת חשו"ק דאסור רק מפני דרכי שלום, **ובתו"ר** שם מבואר שני צדדים, האם לפ"ז גם בארא יהיה פסול אפילו למאן דמוקי למתני' בתקדמי' יונך ליון וס"ל דבארא כשר, דזהו רק במתני' אבל אחר דהוסיפו גזל של מציאת חשו"ק הוא הדין דבכל גזל של דרכי שלום נפסל לעדות, או די"ל דדוקא בגזל של מציאת חשו"ק פסלו דחמור יותר דהא רבי יוסי ס"ל דהוי גזל גמור מדבריהם.

**כה' ב'**

ב) גמ' דאפילו בחנם – **הר"ן** כ' דאתיא גם לר"ש דפסול משום דאין לו אומנות אחרת, דהיכי דעביד בחנם אמרינן דבודאי יש לו אומנות אחרת דאי לאו הכי ממה מתפרנס, [ועיין לעיל דברי הטור ביש לו ממון אחר ואין לו אומנות אחרת], **ובאורים** סקע"ג כ' דגם למ"ד דמשום דאין לו אומנות אחרת, אסור רק בשכר דיש בו משום גירוי יצה"ר משא"כ בחנם.

גמ' אפילו לנכרי – **בתו"ר** כ' דהיינו דלא ילוה לנכרי אפילו בכדי חייו, דאילו יותר בלאו הכי הדין דלא ילוה כמבואר בב"מ ע' ב', וכ' דשמא אפילו הכי חשיב תשובה כיון דמזדהר באיסורא, **ובסמ"ע** סקע"ד הביא דין זה, ושם כ' הלשון דשמא אפילו בקבלו עליו ביותר מכדי חייו הוה חזרה כיון שהוא מודה באיסורו.

גמ' ואמר ר"נ וכו' – **ברא"ש ובר"ן** מבואר דרבי נחמיה בא לחלוק על ת"ק, דכיון דלקח מהפקר אי"צ להוציא הממון, אמנם **באו"ז** כ' דבא לפרש דברי ת"ק ולא פליגי, וכ"כ **הכס"מ** בפ"י ה"ד בשי' הרמב"ם דפסק כרבי נחמיה.

רש"י ד"ה לא – דבריו צ"ב דהא בברייתא מבואר דברי ר"נ דכונתו דיוציא הממון שכנס בשביעית, **ובבנין שלמה** כ' לבאר דכונת רש"י היכי דאכתי נשאר בידיו הפירות דיוציאם, ובברייתא מיירי דכבר מכרם ויש לו רק מעות, ועיין בר"ח דגם אין הלשון ברור.

גמ' נתונים במתנה לעניים – **ביד רמה** כ' שני צדדים האם מיירי דוקא אחר הביעור, או דגם קודם הביעור צריך להוציא המעות, דאע"ג דיכול לאוכלם עדיין הוא עצמו בקדושת שביעית מ"מ לא הוי בזה חזרה גמורה, והא דקתני לעניים כ' הי"ר משום דעיקר הפקר שביעית הוי לעניים, [ועיין במק"ד סנ"ט בעניני שביעית אות א'], וכן אי לאחר ביעור עיקר הביעור לעניים, ועיין בשביעית פ"ט משנה ח' דיש מחלוקת תנאים אם אחר הביעור שרי רק לעניים או גם לעשירים.

ג) **הרא"ש** כ' דמשחק בקוביה גם צריך להוציא הממון מתחת ידו למ"ד אסמכתא הוי, וכ"כ **הר"ן** דרק למ"ד דהוי אסמכתא צריך להחזיר הממון, ולשון **הי"ר** דכל מידי דאית בי' ריח גזל וכיוצא בו בעי חזרת ממון, והב"יבמחודש ל"ג הביא דברי **הרי"ו** דהביא שתי שי' האם צריך להחזיר הממון במשחק בקוביה, וכ' הרי"ו דעיקר דלא בעי, וכ' **הב"י** דהרא"ש כ' דבעי, וכבר כ' שם **הב"ח** דאדרבה מבואר ברא"ש דרק למ"ד אסמכתא קניא בעי, **והרמ"א** בסל"א כ' בשם י"א דבעי, **והסמ"ע** בסקע"ח הק' דברא"ש מבואר דלא בעי ואמאי כ' הרמ"א להלכה די"א דבעי.

**הרמב"ם** בפ"י ה"ד כ' דגנב וגזלן אע"פ שהחזיר הרי הוא פסול לעדות מעת שגנב או גזל וכן בעד זומם אע"פ ששילם הרי זה פסול מן התורה, **והטור** בסל"ד בתחילתו הק' עליו דאמאי לא יוכשרו בחזרת הממון, וכ' דאפשר דכונתו דהחזירו בכפיית ב"ד דבעי שישובו מעצמם, **והב"י** כ' דלשון הרמב"ם נראה דאפילו מדעת לא מהני, וכ' דטעמו משום דיליף מסוגיין דלא סגי בחזרת הממון לבד, **וברמב"ם** בפי"ב ה"ד כ' דמי שנתחייב מלקות בין שעשה תשובה בין שלקה חזר לכשרותו [ועיי"ש בכס"מ מש"כ בביאור דבריו אלו], אבל מי שפסול מחמת ממון אע"פ ששילם צריכין תשובה, ופסולין עד שיודע שחזרו בהן מדרכן הרעה, ואח"כ הביא לכל הדינים השנויים בגמ' הכא, וכ' הב"י דזהו גם דבריו שהובאו לעיל, **והטור** בס"ס ל"ד הביא לדברי הרמב"ם שבפי"ב ולא השיג עליו, **ובט"ז** בס"ז הביא דמק' על הטור דמה הק' על הרמב"ם הא בסוף הסימן כ' דלא סגי בחזרת הממון וזה מבואר בסוגיין, [ועיי"ש שכ' דכונת הטור להק' רק על מה דמבואר ברמב"ם דאף מן התורה אכתי עומדים בפסולם, ויל"ע דהטור לא הביא כלל לדברי הרמב"ם אלו שכתב דפסולים מן התורה], **והד"מ** בסק"ו כ' דבגמ' מיירי דהיו רגילים בכך ומשום הכי לא סגי בחזרת הממון לבד, והטור הק' על הרמב"ם דכ' זה בכל גזלן וכן בעד זומם, **והב"ח** כ' די"ל דרק השנויים בגמ' יש לחוש בהם יותר דיחזרו לקלקולם, [ואי"ז ישוב למה שהביא הטור דברי הרמב"ם בפי"ב, דמבואר דבכל פסול מחמת ממון לא סגי בחזרה], **ובשו"ע** סכ"ט כ' כלשון הרמב"ם, **והרמ"א** שם כ' כדבריו בד"מ דדוקא אם רגיל בכך.

**הב"ח** כ' לומר דאם גזל רק פעם אחת, גם אם ב"ד כופין אותו להחזיר סגי, **וברמ"א** שם מבואר דגם על פעם אחת בעי שיחזיר מעצמו, **ובקצוה"ח** סק"ב הביא דכך מבואר בתוס' בב"מ ה' א'.

ד) גמ' החמסנים – רש"י מבאר דהיינו דאין רצון הבעלים למכור, וכן מבואר בתוס' לפי תי' הראשון, וכ"כ **התוס' והרא"ש** בב"ק ס"ב א' וכ"כ **הר"ן והנ"י** כאן ועוד **ראשונים**, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"י ה"ד **ובטושו"ע** סל"ד סי"ג, אמנם לפי התי' השני בתוס' מיירי שנתרצה הבעלים לבסוף, וכ"כ **היד רמה** וכ' לפ"ז דבאם לא נתרצה הוא פסול מן התורה, והב"י הביא **דהרי"ו** כ' די"א דהוא פסול מן התורה, **והב"י** הק' על זה מסוגיין דמבואר דרק מדרבנן פסול, אמנם כבר נתבאר דזה שי' הי"ר ומוקי הכא שנתרצה לבסוף, וכן הביא **התו"ר** בב"מ ה' ב' שי' זו, והנה אכתי יק' דבגמ' בב"מ ה' ב' מבואר דהוא כשר לשבועה כיון דמשמע לאינשי דלא תחמוד היינו בלא יהיב דמי, וא"כ מבואר דאינו פסול מן התורה, אמנם בתו"ר שם כ' די"ל דכל זה הוא לפי מה דבעי לדחות שם דחשוד אממונא חשוד אשבועתא, אבל למסקנא דאינו חשוד י"ל דבאמת חמסן שלא נתרצו הבעלים פסול מן התורה.

בתוס' מבואר בתי' הראשון דלאו דלא תחמוד הוי גם לפי האמת דוקא בלא נתינת דמים, **ובתוס'** בב"ק ס"ב א' מבואר דהוי גם בנתינת דמים ורק לאינשי משמע דרק בלא נתינת דמים, **והמהרש"א** הביא דכך מבואר גם בתוס' בב"ק ל' ב' ובב"מ ע"ב א', דכ' דעדים לא נפסלים כשחותמים על שטר שיש בו ריבית משום דלא משמע להו דיש איסור בזה, והביאו על זה הגמ' גבי לא תחמוד, ומבואר דגם בלא תחמוד איכא איסור ורק דלא משמע להו איסור, **וברמב"ם** בפ"א מגזילה ה"ט מבואר יותר דאפילו אם נתרצה הבעלים מ"מ עובר בלא תחמוד, **והראב"ד** שם השיג דרק אם אינם רוצים, **ובטושו"ע** סשנ"ט מבואר כהרמב"ם, והרמב"ם בפ"י מעדות ה"ד כ' דחמסן פסול מדבריהם וכ' דהוא גזלן מדרבנן, וכ"כ **הטושו"ע** סל"ד סי"ג, **והכס"מ** כ' דאע"פ דאמרינן בגמ' דלא תחמוד משמע לאינשי בלא דמי, ונראה דלפי האמת הוי גם בנותן דמים, מ"מ כבר כ' התוס' דגם לפי האמת הוי הכי, וכ"כ **הסמ"ע** סקל"ב, וכבר הק' על דבריהם **הבית שמואל** סכ"ח סק"ב **והתומים** סל"ד סקי"ג דהא שי' הרמב"ם דגם בנותן דמים עובר בלא תחמוד וכמשנ"ת, והסמ"ע סותר משנתו דכ' בסשנ"ט סקי"ד דעובר מן התורה, ומה דאינו פסול מן התורה הוא משום דעכ"פ משמע לאינשי בלא דמי, וכ' התומים דמה דקרי להו הרמב"ם גזלן דדבריהם, הוא משום דדין גזלן עכ"פ אין להם אלא מדרבנן.

**ביד רמה** מבואר דהא דמבואר בגמ' דחמסן פסול מדרבנן היינו דאפילו באופן שנתרצו הבעלים, דאי לא נתרצו הוא פסול מן התורה, וכן צ"ל לפי התי' השני בתוס', ולשון **הרמב"ם** פ"י ה"ד **והטושו"ע** סל"ד סי"ג, דגזלן מדבריהם כגון החמסנים הלוקחים קרקע או מטלטלין שלא ברצון הבעלים ונותן לו דמים פסולים מדבריהם, ולכאורה מיירי שלא אמר הבעלים רוצה אני, ויל"ע בדברי **השו"ע** בסשנ"ט ס"ט דכ' דהכופה את חבירו למכור ונותן לו דמיו אסור, אבל אין לו דין גזלן ליפסל מדאורייתא אלא מדרבנן, וכיון דאסור אפילו אם יאמר רוצה אני א"כ לכאורה גם זה כלול בכלל דברי השו"ע, ואפשר דכהאי גונא לא קרי לי' כופה חבירו סתם, **ובמשכנות יעקב** חחו"מ סט"ז כ' לומר דמש"כ הרמב"ם דפסול מדבריהם מיירי שאמר רוצה אני עיי"ש.

תוד"ה מעיקרא – במשה"ק מהא דב"מ, כ' **המהרש"א** דאין קו' דאמאי לא נפסל מן התורה, דהא כיון דמשמע בלא דמי א"כ מהאי טעמא לא יפסלו מן התורה, אלא דקו' דאמאי מתחילה לא פסלום, הא במתני' מנה לכמה פסולים אף דמשמע להו דלא עברי איסור וכש"כ התוס' במתני', ולזה תי' דהכא גם לפי האמת לא עוברים, והנה **הכס"מ** בפ"י ה"ד הק' על מש"כ הרמב"ם שם דחמסן הוי גזלן דדבריהם ופסול מדרבנן, דהא בגמ' מבואר דרק לאינשי משמע בלא דמי, והביא דברי התוס' דגם לפי האמת הוי הכי, ונראה לכאורה דקשיא לי' דאמאי פסול רק מדרבנן וזה צ"ב וכמש"כ המהרש"א, **ובבית שמואל** סכ"ח סק"ב מבואר דיל"פ קו' הב"י דאמאי כ' הרמב"ם דהוא גזלן דדבריהם דנראה דאינו עובר איסור מן התורה, **ובתומים** סקי"ב כ' לבאר קו' התוס' דכיון דהוי ספק בכל אדם האם באמת משמע להו בלא דמי, על כרחך דמה דמכשירים אותו הוא משום חזקת כשרות, וא"כ היכי דעכ"פ פסול מדרבנן כבר יוצא מחזקת כשרותו וא"כ גם מדאורייתא יש לנו לפוסלו מספק שמא יודע דגם בדמי אסור מן התורה.

לפי ביאור המהרש"א בקו' התוס', מבואר דכל היכי דמשמע לאינשי דאין איסור הוא נפסל עכ"פ מדרבנן, **והמהרש"א** מביא דברי התוס' בב"ק ל' ב' ובב"מ ע"ב דכ' דעדים החותמים על שטר שיש בו ריבית דאינם נפסלים דלא משמע להו איסור, והביאו הגמ' גבי לא תחמוד, וכ' המהרש"א דלפ"ד מבואר דלא כתי' הראשון של תוס' דגם לפי האמת הוי הכי, וכ' דצ"ל כתי' השני בתוס', אמנם **הגרע"א** הק' דבתוס' בב"ק ס"ב א' גם מבואר דלפי האמת איכא לא תחמוד וגם כ' דלא כתי' השני בתוס' הכא, וכ' דבאמת קו' התוס' אינה מוכרחת, די"ל דבמקום אחד ראו לפסול אע"פ דמשמע להו בלא דמי ובמקום אחד לא, וגבי לא תחמוד לא ראו בתחילה לפסול, וכן **התומים** בסק"י כ' דבודאי אין להשוות כל המקומות, וגם קו' התוס' ביאר באופן אחר וכשנ"ת, **והב"ח** באות י"ז הק' על מה דמבואר בתוס' בב"מ להכשיר העדים בריבית משום דלא משמע להו איסור, דמ"מ יש לפוסלם מדרבנן וכמבואר הכא, וכ' דיש לומר דס"ל שם דגבי לא תחמוד מן התורה יש איסור ודלא כתי' הראשון בתוס' הכא, ואעפ"כ לא פסלו חמסנים במתני' אלא אח"כ הוסיפו, ועוד כ' לומר דרק ברשע דחמס פסלו אע"פ דלא משמע להו איסור, אבל בעדים דלא הוי רשע דחמס בזה לא פסלו, **ובר"ן** במתני' כ' דהיכי דלא משמע להו איסור גם מדרבנן אין ראוי לפסולו, ומכח זה דחה מש"כ התוס' במתני' גבי מלוי בריבית, וכן מבואר **בריב"ש** סשי"א שהביא הגמ' דלא תחמוד לא משמע לאינשי להכשיר לעדות אפילו מדרבנן, וע"ע לק' כ"ו ב' אות ג' מה שהובא דברי הרמב"ם שם.

גמ' כיון דחזו דקא חטפי – לתי' השני בתוס' היינו דהיו חוטפים ונותנים מעות רק דלא היה אומר רוצה אני, וכ"כ הי"ר, ולתי' ראשון בתוס' מבואר **ברא"ש** דכונת הגמ' דהיו חוטפים ולא נותנים דמים כלל, ומשום הכי פסלו כולם, וכ' דלא הוי דומיא דלעיל גבי גזל של מציאת חשו"ק דראו לפסול אותו דבר שבתחילה הכשירו, דשם אמרינן כיון דחזו סוף סוף, והיינו דראו דיש לפסול גם בזה, אבל הכא לא נקט לשון זה ומשמע דפסלו בגלל דבר אחר, **והר"ן** כ' פי' אחד כהרא"ש, [וכ' דכיון דגם אלו שהיו נותנים דמים היו נוטלים בעל כרחם של הבעלים, משום הכי ראו לפוסלם אטו אלו שלא נתנו דמים], ועוד כ' דכונת הגמ' דהיו מתחילה נוטלים בעל כרחם של הבעלים בלא ליתן דמים ורק אח"כ היו נותנים ופסלו אותם על כונתם הראשונה, וכ' עוד דעיקר הפי' כמו בגמ' לעיל דעל מה דבתחילה הכשירו ראו אח"כ דראוי לפסול, דכיון דהיו עושים כך תדיר אע"פ שנתנו דמים ראוי לפוסלם.

**התוס'** בב"ק ס"ב א' הק' דכיון דמבואר דחמסן פסול מדרבנן אע"פ דמשמע להו דלא תחמוד הוי בלא נתינת דמים, א"כ אמאי מבואר בב"מ ה' ב' דגם אי חשיד אשבועתא חשיד אממונא מ"מ יכול לישבע משום דמשמע בלא דמים, הא מ"מ מדרבנן פסול, וכ' תי' א' דיל"פ הגמ' דאמנם דבפסול דרבנן לא אמרינן דחשוד אשבועתא, מ"מ בפסול דאורייתא י"ל דחשוד אממונא חשוד אשבועתא, וכ"כ **הנ"י** כאן דמדרבנן לדאורייתא לא אמרינן מיגו, ועוד תי' דבפסול דרבנן בעי הכרזה וכ"כ **הרשב"א** שם, [**והר"ן** כאן כ' בתי' אחד דלפסול לשבועה לא בעי הכרזה], וכתבו עוד דכל מה דפסלו מדרבנן הוא רק בחוטף מיד הבעלים, אבל שם דמיירי דאומר דאבד הפקדון ורוצה לשלם בזה גם מדרבנן כשר, וכ"כ **הרמ"א** בסצ"ב ס"ד, ועיי"ש בשעמ"ש סק"ו שהאריך בזה אמאי פסק כתי' זה בתוס'.

ה) גמ' דקא מכוני ושדו – רש"י מבאר דמתכוין דהבהמה תכנס לשדות אחרים, וכ"כ עוד ראשונים, אמנם בפי' **הר"ח** כ' דהיו לוקחים זרעים משדות אחרים ומשליכין לפני בהמתן, **והי"ר** הביא שני הפי' וכ' על פי' הר"ח דגזרו בי' רבנן בכולהו אפילו מסתמא, ונראה דקשיא לי' דא"כ פשיטא דהם פסולים ומה היו צריכים להוסיפם, ומשום הכי פי' דאפילו בסתמא פסולים, ונראה דלפי' רש"י ניחא לי' דהוי דרבנן אפילו בידוע, ולק' כ"ו ב' כ' הי"ר רועה בהדי אלו דבעי הכרזה, וכ' דכולהו קאתו על ידי עלילה ולא שקלי בתורת גזל ממש, ונראה דגם בידוע לא הוי פסול מן התורה, **ובאו"ז** אות ל' כ', דסתם רועה שלא באו עדים שהכניס עדרו לשדה אחר פסול דרבנן הוא ובעי הכרזה, ונראה דבידוע הוי פסול מן התורה.

גמ' הגבאין והמוכסין וכו' – בתוס' מבואר דמה דאמרינן בגמ' דקא שקלי יתירתא קאי על תרוייהו, אמנם בפי' **הר"ח** כ' דמוכסין היו מקילין על מקצתם ומכבידין על מקצתן, וכ"כ **הנ"י**, וכ' עוד על מוכסין דחטפי ושקלי וזה הגירסא **ברי"ף**, **והי"ר** כ' איפכא מפי' הר"ח, **וברמב"ם** פ"י ה"ד **ובטושו"ע** סל"ד סי"ד כ' דהיו נוטלים יותר, **והרמ"א** שם כ' כר"ח בשם י"א.

בתוד"ה סתם מבואר דהא דהיה צריך תקנה לפסול גבאין ומוכסין, משום דאע"פ דרוצים להחזיר מ"מ אינם יודעים למי להחזיר, **ובאו"ז** כ' דלא נראה פי' זה דמ"מ בעל תשובה הוא ויעשה בזה צרכי רבים, **והרא"ש** כ' על גזלן דאינו יודע ממי גזל, דיעשה בזה צרכי רבים וכן מבואר **בטושו"ע** סכ"ט, ועוד כ' התוס' והאו"ז דגם אם החזירו מ"מ כל זמן שעדיין עוסקים הם בגבאות ובמכס חשודים לחזור לקלקולם, **והנ"י** כ' על גבאין דמיירי דנוטלים יותר כדי שיהיה לו שמא יצטרך הממון לפעם אחרת ולא מיירי שלקחו לעצמו דא"כ הוא פסול מן התורה, **והכס"מ** בפ"י ה"ד כ' דצ"ע אם הוא פסול מן התורה כשנודע שלקח יותר, די"ל דהוא מורי היתר דיש לו ליטול שכר מהאנשים דהם עבדיו של המלך, וכ' דמסתבר דמן התורה פסולים, **והסמ"ע** סקל"ו כ' שני תי' התוס', אמנם כ' התי' הראשון של תוס' דאינם יודעים מה לקחו שיחזירו ולא כ' שאינם יודעים ממי לקחו.

רש"י ד"ה מגדלין – במש"כ דבהמה גסה אפשר לנוטרה, יל"ע דבגמ' בב"ק ע"ט ב' מבואר טעם החילוק, דבהמה גסה אי אפשר להביא מחו"ל ומשום הכי לא גזרו בה, **והי"ר** כ' שני הטעמים.

גמ' סתם רועה פסול – **ביד רמה** כ' דטעם החילוק בין רועה לגבאי, דרועה אי"צ לכוין שתהא הבהמה הולכת בשדה של אחר דמעצמה הולכת, וזה לא שייך לשי' הר"ח דמבאר דהרועה משליך זרעים לפני הבהמות, ועוד כ' דרועה דהוי חוץ לישוב חיישינן דלא חזו לי' משא"כ גבאי ידעי בזה אינשי, ועיין בסמוך.

גמ' סתם גבאי כשר – בתוס' **וביד רמה**  מבואר דגם סתם מוכס כשר, אמנם **הרמב"ם** בפ"י ה"ד **והטושו"ע** בסל"ד סי"ד כ' דסתם מוכס פסול, **ובכס"מ** מבואר החילוק, דגבאי הוא שכיר של המלך ליקח לצורך המלך ומשום הכי בסתם לא חיישינן שיקח יותר מהצורך, אבל מוכס קונה המס מהמלך ונוטל זה לעצמו ומשום הכי חיישינן שיקח יותר, **והסמ"ע** סקל"ד כ' דגבאי נוטל מס שעל האדם או על השדה והוי דבר קצוב ולא חיישינן בסתמא שיקח יותר, אבל מוכס נוטל מס לפי כמות הסחורה או לפי עושרו של האדם דזה לא הוידבר קצוב, ומשום הכי יש לחוש שלקח יותר.

**כו' א'**

א) גמ' אוספי שביעית וכו' – שי' **רש"י** כאן ובסוכה ל"ט א', דאיסור סחורה היינו דהוא מוכר פירות שביעית כדי להשהות הדמים שמקבל אחר הביעור, אבל אם דעתו להשתמש במעות קודם הביעור אין איסור, ושי' **התוס'** דאין חילוק בזה אלא כל דרך סחורה אסור, אלא דכתבו דבעי שיהיה דרך סחורה, **ובתו"ר** כאן מבואר דאסור רק אם כשקונה על מנת למכור, אבל אם לוקט ומוכר אין איסור, אלא דכ' דאם מוכר בשוק כעין חנות גם אסור משום דדמי לסחורה, ויל"ע דלפ"ז העניים עצמם שלקטו אמאי מבואר בגמ' דנפסלים, הא הם מלקטים למכור ולא קונים למכור וגם לא מכרו בשוק אלא מכרו למי שהמציא להם המעות, **ובתוס'** בע"ז ס"ב א' כ' דאיסור סחורה היינו לקנות הרבה ביחד להוליך ממקום הזול למקום היוקר וכמו שהיו עושים אוספי שביעית בסוגיין, **והחזו"א** הביא שי' הגר"א דהאיסור רק לקנות ולמכור, וכ' דלפ"ז ביאור הגמ' דמתחילה הכשירו האוספים כיון דהם עצמם לקטו ומכרו ובזה אין איסור, אבל אחר שאספו עניים והם מכרו א"כ נמצא דהיו לוקחים ומוכרים וזה אסור, ונראה מדבריו דפסלו אלו שלקחו מהעניים, ולכאורה בגמ' מבואר דפסלו העניים עצמם דהם אלו האוספים.

גמ' משרבו האנסים – **בי"ר** מבואר דבלא ההיתר שרבו האנסים היה אסור ללקוט ליתן למלך, דלא הוי לצורך אכילה.

גמ' ארנונא – ברש"י ותוס' מבואר דהיו צריכים ליתן מס למלך, **וברמב"ם** פ"א משמיטה הי"א כ' דהמלך הטיל עליהם לעשות מזונות לחייליו, והתירו להם לעשות דברים שצריכים להם עבדי המלך, **והראב"ד** שם השיג דמיירי דהמלך היה לוקח מס חלק מפירות הארץ, ואם לא היו עושים פירות הי' המלך לוקח מהם השדה.

ורש"י כ' דהתירו להם, דשביעית בזמן הזה מדרבנן וכ"כ תוס' בתי' אחד, ועוד כ' דהיה בזה משום פקו"נ, **והרמב"ם** שם כ' בסתם דהתירו להם, **והמהריק"ו** שם כ' די"ל דמיירי בזמן הזה דשביעית הוי רק מדרבנן, [עיין במהריק"ו בפ"ט ה"ב ובכס"מ שם בשי' הרמב"ם גבי שמיטת קרקע בזמן הזה ואכמ"ל], ועוד כ' די"ל דגם בזמן דהוי מן התורה יש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת כיון שהיא מלאכה לאחרים וגם אפשר לבוא לידי צער קרוב לידי סכנה, **והראב"ד** שם השיג דלא התירו אלא באותם מקומות שלא החזיקו בהם עולי בבל שלא נהג בהם שביעית אלא מדרבנן, **והמהריק"ו** העיר דכיון דשי' הראב"ד דשביעית בזמן הזה רק מדרבנן וכמו דהביאו הראשונים בשמו, א"כ אמאי לא ניחא לי' דהתירו בכל מקום, וכ' דאין נראה לומר משום דשם עכ"פ עיקרו מן התורה, דמ"מ מנ"ל הא דלא התירו גם בזה, וגם לשונו לא נראה הכי, **והביה"ל** בח"ג ס"א סק"ג הוכיח מזה דשי' הראב"ד דגבי שמיטת קרקע הוי גם בזמן הזה מדאורייתא, ורק שמיטת כספים הוי מדרבנן.

ב) תוד"ה לעבר – במש"כ דאין מעברין בחו"ל, **במאירי** כ' צד אחד דמיירי דלא הניחו כמותם בא"י ומשום הכי שרי כמבואר בברכות ס"ג א', **והתוס'** בב"ב נ"ו א' דחו זה דהא ר"ל קרי להו רועי בקר וחשודים על השביעית, **ובאו"ש** בפ"ד מקיה"ח הט"ז כ' לומר דזה תלוי אם הניח כמותו לענין חכמת העיבור ולא לגבי כל התורה ובזה י"ל דלא הניחו. ועל מש"כ דהיה שנת שביעית כ' **הי"ר** דאיכא תנא לעיל י"ב א' דסבר דגם שביעית מעברין, ויל"ע דשם קתני דמעברין מוצאי שביעית ולא שביעית עיי"ש, **והקר"א והאו"ש** שם כ' דלפי מש"כ הרמב"ם דמפני התקופה או האביב מעברין גם השנה השביעית לק"מ, וגם לפמש"כ הרמב"ם הטעם משום העומר י"ל דאחר החורבן כבר ליכא להאי טעמא ומעברין.

בא"ד – **המנ"ח** מצוה ד' אות א' כ' דשי' **הרמב"ם** דגם החישוב צריך להיות בא"י, ודלא כמבואר בתוס' הכא דאי"צ עיי"ש.

ג) רש"י ד"ה אגיסטון – לפי הפי' השני כ' **המהרש"א** דאפשר להעמיד בבעל השדה עצמו, ורש"י כ' דשכרו אגב לשון הראשון, אמנם לכאורה אגיסטון פי' דהוא שכיר, וא"כ יק' בגמ' אמאי אמר אגיסטון, ועיין בהג' מהרי"פ על הרס"ג עשה ס"א מש"כ בזה.

תוד"ה אגיסטון – **בתו"ר** כ' די"ל דשם אתיא כמ"ד דיש קנין ומשום הכי אסור, **והמאירי** כ' עוד די"ל דרק בא"י עצמה אסור אבל בעבר הירדן ובסוריא שרי, ועוד כ' לומר דבזה"ז דנוהג רק מדרבנן שרי, ועוד כ' די"א דרק אם יש לישראל שותפות בשדה אסור.

תוד"ה לעקל – **המהרש"ל** כ' לבאר דבריהם מש"כ לחלק בין שבת לשביעית דבאמת גם היכי שעושה באופן דקשה לי' מ"מ מעט מועיל שיצמח ורק הקלקול הוא יותר, וא"כ גבי שבת מ"מ אסור כיון דגם יש בזה תועלת, ולזה כ' דגבי שביעית שרי דשם בעי דיחשב תיקון בקרקע, וכיון דהקלקול הוא יותר לא חשוב תיקון, **והמהרש"א** הק' דאמאי הוצרכו התוס' להוסיף זה, כיון דאין להם ראיה דבשבת יש לאסור היכי דיש מעט תיקון והקלקול הוא יותר, וכ' לבאר דגרסינן בפעם השניה קוצר במקום נוטע, וקשה להו דאמאי אין איסור בשביעית משום קוצר על העצים וכמו דבשבת יש איסור קוצר על עצים, והאיסור לקצור בשביעית יהיה משום שמור דיש איסור לקצור דבר שמור, וכיון דאין העצים הפקר בשביעית ממילא שיהיה בזה איסור קצירה משום שמור, ולזה כ' דרק בשבת חשיבא קצירת עצים כמלאכת קצירה כיון דתלוי במלאכת מחשבת, **והרש"ש** הק' על המהרש"א דכיון דאין קדושת שביעית על עצים אמאי יהיה בהם איסור קצירה, וכן הק' החזו"א ועיי"ש משה"ק עוד.

בא"ד – במש"כ דשרי רק בענין דקשי לי',הק' **החזו"א** דמכמה מקומות מוכח דגם היכי דיש שבח במעשיו, מ"מ אם הוא אינו מתכוין לזה אין איסור, וכ' דעל כרחך דמה דמבואר במשנה המובאת בב"ב פ' ב' דיש איסור לקצוץ באופן דמעלי לה, הוא משום דשם מצד קצירה לצורך העצים היה עושה באופן דקשי לה, וא"כ באם יעשה באופן דמעלי לה יהיה מוכח דעושה הכי כדי שגם יועיל לה וזה אסור, אבל הכי שעושה באופן שאינו מוכח אמאי יהיה אסור, וכ' לבאר דברי התוס' דבאמת כל זמירה צריך דקדוק וחכמה דבלא שיעשה באופן זה יהיה גרעון בפירות, וזה כונת תוס' דלא היה עושה באופן זה, דא"כ הרי מוכח ממעשיו דגם דעתו על שבח האילן וזה אסור וכמו שנתבאר בגמ' בב"ב, אלא דגם באופן שאינו עושה בדקדוק כ"כ מ"מ יש שבח של זמירה ומשום הכי בשבת אסור גם באם אינו עושה באופן זה, אבל בשביעית אין איסור כל שאין הוכחה ממעשיו דדעתו גם על שבח האילן.

ד) רש"י ד"ה דא – **הי"ר** כ' דזו צרה שחכמים כאלו באים לידי חשד והשנה מתעברת על ידן.

גמ' ואי קרי לכו רועי צאן וכו' – **המהרש"א** כ' לבאר דכונת דבריו דדרך ת"ח לקרוא כך וכדמצינו הכי ביבמות ט"ז א', **ובעל"נ** מבואר דאמר להם דבאמת לא ידע מה לענות לו על מה שאמר לו.

**כו' ב'**

רש"י ד"ה בעל – **הי"ר** מבאר דרבים היו נהנים ממנו ולפ"ז הוי לשבח ולא לגנאי, ועיין במהרש"א מש"כ לפי פי' רש"י.

גמ' מפני שהיא מתשת כוחו של אדם – **התורת חיים** כ' דאי"ז משום דיש בה טורח הרבה, דחוטבי עצים יש בהם יותר טורח, אלא דכך היא דרכה של תורה שמתשת כוחו כדי שיוכל להתגבר בו כח נשמתו ודעתו וחכמתו עיי"ש עוד בדבריו.

בגמ' שם – **הקר"א** כ' לבאר דבתורה יש ג' חלקים, הא' האזהרות, והב' המצות, והג' כל סיפורי התורה, וכ' דכנגד החלק הראשון אמר שמתשת כוחו, דע"י השמירה מהעבירות תש כח התאוה והיצה"ר, וכנגד החלק השני אמר שנתנה בחשאי, דיש קפידא למלאכים דילודי אשה יהיו משרתי עליון בקיום מצותו, וכנגד החלק השלישי אמר דברים של תהו שעליהם העולם מושתת, דזה נראה כדברים של תוהו ובאמת עליהם העולם מושתת.

א) גמ' צריכין הכרזה – **הנ"י** כ' דאיכא דאמרי דבעי הכרזה משום תקנת לקוחות, וכ"כ **הרמב"ם** בפי"א ה"ו דבעי הכרזה שלא לאבד זכות העם, **והמהרשד"ם** חיו"ד סנ"ג כ' דשאר הפוסקים לא כ' טעם זה, דבאמת אינו נפסל לשום עדות גם למה דלא שייך בו פסידא לאחרים, וכ' דגם אי נימא דמשום זה תקנו, י"ל דמ"מ משום זה כבר תקנו דלא יפסל לכלום, **ובמל"מ** בפ"ד ממו"ל ה"ו הביא דמקצת אחרונים כ' דלאיסורא לא בעי הכרזה, וע"ע בשו"ת רע"א קמא סק"א.

**הר"ן** כ' ב' צדדים אי בעי הכרזה לפוסלו לשבועה, **ובתוס' וברשב"א** בב"ק ס"ב א' מבואר דבעי, ובהג' **אמרי ברוך** סל"ד סכ"ג כ' דמדברי התוס' בב"מ ה' ב' נראה דלא בעי מדלא תי' שם הכי כמו דתי' בב"ק, **והגרע"א** בסצ"ב אות ג' כ' לחלק דאם בלא השבועה יהיה הדין דיצטרך לשלם, בזה נפסל גם בלא הכרזה, אבל אם בלא השבועה לא יפסיד כגון היכי דאין חיוב לשלם באם אינו נשבע, א"כ בזה אדרבה נימא דישבע כל זמן שלא נפסל לעדות.

רש"י ד"ה אוכלי דבר אחר – **היד רמה** כ' עוד טעם דהא דנפסל משום פריצותא הוא, דכיון דמפקר נפשי' כולי האי משום ממון לא מיכסיף נמי להעיד בשקר, דכיון דאית בי' חוצפה כולי האי מסתמא רשע הוא ודומה לאוכל בשוק, וכ' דכן משמע הלשון בגמ' דקא מבזי נפשי', **והתו"ח** באמת הק' על רש"י מלשון זה בגמ', **וברמב"ם** פי"א ה"ה **ובטושו"ע** סל"ד סי"ח כ' גם טעם זה.

ב) גמ' החשוד על העריות – בתוס' ובראשונים מבואר ב' צדדים אי מיירי בודאי בא על הערוה או רק בחשוד לבד, **ובתוס'** לעיל ט' ב' כ' דשי' רש"י דמיירי דגס לבו ומתייחד עם הערוה אבל לא מיירי בבא, ולכאורה היינו ממה דכ' דהמלקות משום דלא טובה השמועה, וכן נראה **בי"ר** שכך היא שי' רש"י, אמנם **הרא"ש** כ' דשי' רש"י דמיירי בבא עליה, וי"ל דהיינו ממה דהוצרך לומר דטעמי' דר"נ משום דלא הוי רשע דחמס, ואפשר גם דהיינו ממש"כ אע"פ שאין שם התראה ונראה דרק התראה ליכא, וכ' דכן היא שי' **ר"ת**, וכן שי' **הרי"ף** דמיירי בבא עליה, **והבעה"מ והרא"ש** הק' דא"כ אמאי אמר בגמ' החשוד על העריות ולא הבא על הערוה, והרמב"ן **במלחמות והר"ן** כ' דמצינו לשון זה גם גבי נשבע לשקר דקרינן לו חשוד על השבועה, והיינו דכיון דעבר נעשה חשוד על זה להבא, והכא נקט לשון זה לומר דאע"פ דנעשה חשוד לעריות מ"מ אינו חשוד לעדות, והרמב"ן והר"ן ס"ל דמיירי בבא עליה, והבעה"מ והרא"ש כ' דמיירי בחשוד, וכ"כ **הראב"ד** על הבעה"מ, ומיהו כ' דדוקא אם נתייחד עם העריות, וכ' עוד דנראה דדוקא אם רגיל בכך ולא בפעם אחת או שתים, וכ"כ **הגרע"א** מדנפשי' בשו"ת קמא סצ"ט.

גמ' כשר לעדות – **רש"י** כ' משום דלא הוי רשע דחמס וזה טעם דאפילו בא עליה לא יפסל, ולפ"ז ר"נ ס"ל כרבא דבעי רשע דחמס, **והתוס'** לעיל ט' ב' כ' דגם לרבא דבעי רשע דחמס מ"מ יש לפסול, דכמו דאוכל נבילות לתאבון פסול דמשום הנאתו עובר על דעת קונו וחיישינן דמהאי טעמא גם יעיד שקר בשביל הנאת ממון, הכא נמי בבא על הערוה יש לחוש, [והר"ן כ' דיש לחוש דיעיד שקר אם תאמר לו ערוה דתבעל לו אם יעיד שקר], ורש"י לשי' דביאר גבי אוכל נבילות דהוי רשע דחמס משום דנבילות מוצא ביותר זול ויש לו ריוח ממון ממש בזה, וא"כ גבי עריות דאין לו ריוח ממון באמת אינו חשוד, וכ"כ **הקר"א**, **והי"ר** גם כ' דלא הוי רשע דחמס, אע"ג דגבי אוכל נבילות לתאבון כ' הטעם כש"כ הרי"ף דהוי רשע דחמס, משום דכמו דמחמת שהוא רעב עובר על לאו דנבילה, הכא נמי יש לחוש דמחמת שיהיה רעב יקח ממון להעיד שקר, וכ' הקר"א דכך נראה גם **בנ"י** דביאר הכא בשי' הרי"ף הטעם דלא הוי רשע דחמס, וכ' **הקר"א** דצ"ל דגבי בא על הערוה אין לחשוד מזה ללקיחת ממון, ורק גבי נבילות אמרינן דמחמת רעבון גם יקח ממון, **והר"ן** כ' די"ל דבזה פליגי ר"נ ור"ש אי יש בזה משום רשע דחמס, ועוד כ' דנראה לו דטעמי' דרבא דבעי רשע דחמס, הוא משום דחשוד לדבר קל לא הוי חשוד לדבר חמור, וא"כ גבי עריות דהוי דבר חמור הגם דלא הוי רשע דחמס מ"מ הוא חשוד גם לממון ופסול, והא דר"נ מכשיר כ' הטעם כש"כ התוס' דיצרו תוקפו, וכ"כ **הרי"ף** וכן **הנ"י** בשם **העיטור.**

ולהשי' דמיירי בחשוד ולא בבא על הערוה ממש, ניחא טעמי' דר"נ גם בלא טעמים אלו, וכ' **הר"ן** דאע"ג דעבר על איסור תורה במה דנתייחד עם הערוה, מ"מ מורי היתרא בזה ומשום הכי לא נפסל.

התוס' מק' לפי השי' דמיירי בבא על הערוה דמאי שנא מהא דמבואר לעיל ט' ב' דפלוני רבעני לרצוני דפסול לעדות, וכ' לפי הטעם דכשר משום דיצרו תוקפו, דגבי רביעה אין יצרו תוקפו, **והרא"ש** כ' דדוחק לחלק בהכי, וכבר העירו **היעב"ץ והרש"ש** דלכאורה אינו דוחק דמבואר בגמ' דלא נחשדו ישראל על זה, **והתוס'** לעיל ט' ב' כ' די"ל דשם הוא פסול רק להעיד על פלוני שרבע דהחשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו, וזה ניחא גם לפ"ד רש"י דהטעם משום דלא הוי רשע דחמס, **והגליון מהרש"א** הק' דכיון דהוא בא להחמיר א"כ אמאי אינו מעיד הא לזה אינו חשוד, ועוד העיר דכיון דעדותו הוא על פלוני שחייב מיתה, א"כ מה בכך דהוא מעיד על זה שרבע, הא אין שום נפ"מ בעדותו לענין רביעה אלא על חבירו אם חייב מיתה ומה בכך דהוא חשוד על רביעה, **והמלחמות והר"ן** כ' לומר דבאמת רבא דפסל נרבע הוי דלא כר"נ וכמשי"ת לק'.

גמ' אמר רב ששת וכו' – לשי' רש"י דטעמי' דר"נ משום דבעי רשע דחמס י"ל דר"ש סבר כאביי, **והר"ן** כ' די"ל דר"ש גם ס"ל כרבא ורק דס"ל דהכא דומה לאוכל נבילות לתאבון וכמשנ"ת, ולשי' תוס' והרי"ף דמשום דיצרו תוקפו בזה חולק ר"ש, ולהשי' דמיירי בחשוד כ' **הבעה"מ** דטעמי' דר"ש דכיון דלוקה יאמרו דבא על הערוה כשר, **והראב"ד** כ' דכיון דנתייחד עבר על גזירת חכמים ודבר שהוא נסמך לדברי תורה, [דס"ל דאי"ז דרשה גמורה לאיסור יחוד], **והר"ן** כ' דכיון דעבר על איסור תורה משום הכי נפסל, והבעה"מ שכ' דרק משום שיאמרו הוא משום דלא פירש בנתייחד אלא שיש קול שבא על הערוה.

בפי' **הר"ח** כ' דהלכה כר"ש דהלכה כר"ש באיסורי, והביאו **הרי"ף** וכ"כ **הראב"ד**, **והבעה"מ** כ' דהוי דינא ולא איסורי, ועוד כ' דכיון דשקלו וטרו רבא ורבינא או ר"פ אליבי' דר"נ נראה דהלכה כותי', וכ"כ **הי"ר והרא"ש**, וכ' עוד דר"ש לא נחלק על ר"נ אלא הק' על דינו, **והמלחמות והר"ן** כ' כהר"ח דהלכה כר"ש, וכ' דרבא דאמר לעיל דנרבע פסול לעדות ס"ל כר"ש ומשום הכי יש לפסוק כותי', והנה **הטור** כ' להלכה דבא על הערוה פסול וחשוד כשר, וכ' **הב"י** דאלו שפסקו כר"ש ס"ל דמיירי בבא על הערוה, ואלו שפסקו כר"נ ס"ל דמיירי בחשוד, וא"כ לענין הלכה אין מחלוקת ביניהם, וכ"כ **המאירי**, אמנם הב"ח הביא **דבמרדכי** סתרצ"ה כ' דפליגי בחשוד וגם כ' דהלכה כר"ש, וגם דעת **הראב"ד** הכי ולפי דבריו הוי דוקא אם רגיל ביחוד וכשנ"ת, וכ' **הב"ח** דלהלכה יש להחמיר שלא להוציא ממון על ידי חשוד, אמנם **הרמ"א** בסכ"ה כ' דחשוד כשר והנו"כ לא חלקו על זה.

גמ' אבל לעיולה וכו' – גירסת **הרי"ף והרא"ש** דגם לעיולה פסול וכ"כ **הטור**, וכ"כ **הרמ"א** באה"ע סמ"ב ס"ה, **והב"ש** בסקכ"א הק' דבסוף נדרים מבואר דלא חיישינן להא דמים גנובים ימתקו וכ' די"ל בדוחק, **ובח"מ** סקט"ו כ' דמלשון הרמ"א נראה דלהעיד שמת בעלה נאמן, אך הביא **דברש"י** מבואר דגם בזה אינו נאמן, ועיי"ש עוד בסקי"ד ובב"ש סק"כ אי הוי מן התורה או מדרבנן.

ג) רש"י ד"ה באריסא – **הי"ר** כ' עוד טעם דקים לן דהבעלים לא קפיד על זה, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"י ה"ה, **והטור** כ' כרש"י, **והשו"ע**  סט"ו כ' כהרמב"ם.

גמ' ובדבר שנגמרה מלאכתו – גירסת **רש"י והר"ח והי"ר והרא"ש** כהגירסא לפנינו, וגירסת **הרי"ף** בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכן שי' **הרמב"ם** בפ"י ה"ה, **והכס"מ** כ' בטעם ההיתר דכיון דעוסק אז במלאכה אומר דמותר לו אבל אחר שסיים המלאכה ליכא היתר בזה, **ובטור** כ' שנגמרה מלאכתו, **והשו"ע** סט"ו כ' שלא נגמרה מלאכתו, **ובר"ח** מבואר דנגמרה מלאכתו היינו מלילות וענבים העומדים ליבצר, **והב"ח** כ' לומר דלא פליגי, דמש"כ הראשונים דמיירי בנגמרה מלאכתו היינו במחובר שכבר עומד ליבצר, ומה שכ' הראשונים דשרי בלא נגמרה מלאכתו מיירי אחר שבצר ונתלש דכל זמן דלא גמר המלאכה אומר דמותר, **ובתו"ח** הק' על הרא"ש דכ' בהא דר"ז דפסלי' משום דלא היה אריס, דהא שם מיירי בעומר שעורים וא"כ גם באריס פסול כיון דלא נגמרה מלאכתו, ולפ"ד הב"ח ניחא דלא פליגי ודוקא במחובר הצריך שיגמר המלאכה.

רש"י ד"ה והא – כדבריו מבואר בעוד **ראשונים ובפוסקים**, אמנם **הנ"י** כ' דרב פפא דרצה לפוסלם משום דשמתינהו, הוא משום דלא באו לפני חכמים להתנצל ולומר דלשם מצוה נתכוונו, ונראה דרצה לפוסלם גם אחר הפעם הראשונה, דמה דלא באו מוכיח דידעו דאסור ואעפ"כ עברו, ולכאורה כן נראה **ברי"ף** דכ' ולא בעו שמתייהו, והיינו דלא היה אכפת להם במה ששמתם.

**הרמב"ם** בפי"ב ה"א כ' דכל דבר דלא פשט בישראל דהם עבירה, כגון שקשר בשבת וכדומה שרוב העם אינם יודעים שזה אסור, צריך להודיעו שזה אסור ורק אז אם יעבור יפסל, **והריב"ש** בסשי"א **והכס"מ** שם כ' דהרמב"ם למד דינו מהגמ' הכא דכיון די"ל דלא ידעו לא פסלום, והריב"ש הביא עוד הגמ' דלא תחמוד משמע לאינשי בלא דמי עיי"ש מש"כ, ועיין לעיל כ"ה ב' אות ד' דמבואר שם לפ"ד המהרש"א דאדרבא בכל מקום דאמרינן דלא משמע לאינשי איסור, אמרינן דעכ"פ פסול מדרבנן, **והב"ח** באות י"ז כ' על שי' התוס' דפסלו מלוה בריבית רק מדרבנן משום דלא משמע לאינשי איסור, דלא דמי למש"כ הרמב"ם, דגבי ריבית רוב העולם יודעים דאסור אבל הרמב"ם כ' דרוב העולם אינם יודעים האיסור.

**כז' א'**

א) גמ' משום פסידא דלקוחות – **התוס'** בב"ק ע"ג א' כ' דהוא הדין דיש לחוש לפסידא דמקבל מתנה, ואח"כ כ' דאין נפ"מ לענין ממון בין שני הלשונות וכ"כ **התו"ר** כאן, ונראה דבכל ענין ממון הדין דאינם פסולים אלא מכאן ולהבא, ומבואר בתוס' שם ובתו"ר כאן דלענין איסור אשה לבעלה ודיני נפשות וגיטין וקידושין וקידוש החדש נפסל גם למפרע ללשון זה, **והר"ן** בתחילה כ' דגם לענין קידוש החדש אינו נפסל מדלא אמרינן דהא איכא בינייהו, ולכאורה לפ"ז צ"ל דלכל עדות אינו נפסל למפרע, דא"כ הא איכא בינייהו, [והתוס' והתו"ר כ' דבעי לאשכוחי נפ"מ לענין ממון], אמנם אח"כ כ' הר"ן דאפילו לענין מתנה וכן לענין עדות על נגיחה נפסל למפרע, **ובש"מ** בב"ק בשם **הראב"ד** מבואר דאפילו לענין קידושי אשה אינו נפסל למפרע.

בגמ' שם – **הר"ן** מק' דאמאי חיישינן לפסידא דלקוחות ולא לפסידא דמוכרין דהא יש לחוש דבאמת חתם בשקר על שטר זה ומעולם לא מכר המוכר, ותי' דכיון דהלוקח יושב בקרקע וגם יש לו שטר זה יש כאן ידים מוכיחות דמכר לו, ויל"ע לפ"ז אמאי בשטר הלואה גם אינו נפסל ומוציא המלוה ממון מיד המלוה, **והתוס'** בב"ק כ' בשם י"מ דכל מה דלא פוסלים העדים למפרע הוא רק בגונא דאיכא עדי מסירה על השטר דחתומים בו, ודחו דבריהם דא"כ איכא בינייהו טובא ואמאי לא אמרינן זה בגמ'.

ב) תוד"ה רבא – **התוס'** בב"ב ל"א גם תי' כש"כ התוס' הכא, וכ"כ עוד **ראשונים**, והתוס' בב"ב העירו דזה ניחא למסקנא שם דמחלקינן בהכי דכיון דהוי עדות בקרקע אחת, אבל לס"ד שם אכתי יק', **והחת"ס** כ' לומר דגם לס"ד ידענו דלענין תקנת לקוחות יש לחלק בזה, דכל דהוי עדות על אותה קרקע בזה ליכא תקנת לקוחות, ורק בעדות על דבר אחר בזה י"ל דמשום תקנת לקוחות נכשיר גם אם הוי תוכ"ד עיי"ש.

תוד"ה אין – **התוס'** בב"ק **והתו"ר** כאן תי' עוד, דאה"נ אי רבא ס"ל כר"ח א"כ מה דאמר הכא דהוי חידוש הוא דוקא לענין זה דנפסל בתורת ודאי, אבל מספק גם עד זומם נפסל למפרע, והא דלא אמר דהא איכא בינייהו דהא ללישנא דלקוחות מכשירים למפרע בודאי, הוא משום דבעי לומר נפ"מ דהיא בין לר"ח ובין לר"ה.

בא"ד – בקו' **הגה"ש**, כ' בחי' **הגרש"ש** בכתובות סכ"ו די"ל דמה דאמר ר"ח דבהדי סהדי שקרי למה לי, זהו דוקא בשני כיתי עדים המכחישים, דכיון דיש לנו נדון איזה כת אומרת אמת ואיזה שקרנית, אמרינן דזה אי אפשר להכשיר תרוייהו דאחת ממנ"פ פסולה, ומשו"ה בהכרח צ"ל דכל כת היא בספק פסול, אבל בעדים זוממים כיון דהתורה הכשירה לאחרונים המזימים, א"כ נמצא דאין לנו נדון על כת זו המזמת דאותם הכשירה התורה, וכל הנדון הוא רק אם המוזמים כשרים, ובזה י"ל שפיר דנוקי אחזקתם כיון דאין לנו סתירה בפסק זה, דעל המזימים אין לנו נדון לפנינו אחר שהכשירתם התורה, [ויל"ע דמ"מ אכתי לא היו צריכים התוס' לומר דמה דאמרינן דעד זומם חידוש הוא היינו מה דהאחרונים כשרים, די"ל גם דהחידוש מה דפוסלים הראשונים בתורת ודאי, ומ"מ הכא יש להכשיר לגמרי משום דאין לנו נדון על האחרונים וכשנ"ת].

תוד"ה דאסהידו – **בתוס'** בב"ק **ובתו"ר** כאן מבואר דמשום הכי גם במעידים תרי בחד מ"מ הוי תרי בתרי, כיון דכל עד מעיד שראה עם חבירו, וא"כ יש תרי על כל אחד שראה והיה שם באותו זמן, וכ' לישב קו' ר"ת דמה דאמרינן דהעידו תרי בחד, היינו דהראשונים העידו דכל אחד ראה מחלון אחר ואין על כל עד אלא עדות של עצמו והוי עד אחד, ואה"נ גם אם אותם שנים הזימו לתרוייהו מ"מ לא הוי חידוש כיון דעל כל עד יש רק עד אחד, וכונת הגמ' במה דאמר תרי בחד ותרי בחד לומר דמיירי בכהאי גונא דכל אחד מעיד רק על עצמו ולא על השני, ובחי' **הגרע"א** כ' דמדברי **הרא"ה** בכתובות י"ט ב' נראה דגם בכהאי גונא דכל עד העיד רק על עצמו, מ"מ הוי תרי בתרי אם באים לפסול את שניהם עיי"ש, **והקר"א** כ' דמדברי הראב"ד בש"מ בב"ק נראה דגם אם ראו מחלון אחד וכל אחד מעיד על השני שראה עמו, מ"מ אם יזימו תרי לחד ותרי לחד לא הוי תרי בתרי עיי"ש.

בא"ד – במש"כ התוס' בשם ר"ת, צ"ב דמה בכך דמעידים רק תרי בחד הא מ"מ הוי תרי בתרי וכשנ"ת, **והמהרש"ל** כ' דלשי' ר"ת לא גרסינן בגמ' אי נמי, והכל גונא אחד דהאחד נפסל בגזלנותא ואחד הוזם, **והמהרש"א** כ' דצ"ל לפי ר"ת דלא ראו ביחד ומשום הכי אין שני עדים על כל עד, ובאמת גם הוי מצי לומר לפ"ז דפסלו לתרוייהו, אלא דאכתי קשיא לי' דאמאי אמר עד זומם לשון יחיד, ומשום הכי פירש דבכל הסוגיה מיירי דרק אחד הוזם, אלא דהחילוק אם ראה השני עמו א"כ הוי תרי בתרי, או דלא ראה והוי תרי בחד, [ואפשר עוד דקשיא לי' אמאי אמר תרי בחד ותרי בחד ולא דאותם תרי הזימו לתרוייהו], וע"עבקצוה"חסל"ד סק"ו מש"כ לבאר, **ובר"ן** מבואר דכונת ר"ת דבאמת מיירי דהיה רק עד אחד שהעיד והוזם, ומתחילה לא היה כי אם עד אחד, אמנם לשון התוס' נראה דבעיקר העדות איכא תרי, ורק בהזמה לא הוזם אלא האחד.

בא"ד – מבואר בסוף דבריהם דהיכי דאחד נמצא גזלן, אכתי יש בשני תורת הזמה לפוסלו לעדות, **וברמב"ם** בפ"כ מעדות ה"א מבואר גם הכי דהיכי שנמצא אחד קרוב או פסול אין בשאר העדים דין כאשר זמם אע"פ שנפסלו לכל עדות שבתורה, **ובדברי משפט** בחידושים סל"ו סק"ו כ' דמיירי דלא ידעו שאר העדים שיש ביניהם קרוב, דא"כ יודעים דעדותם בטלה ואינם נפסלים, אבל היכי שאינם יודעים עברו על לא תענה ומשום הכי נפסלים, **ובנחל יצחק** סל"א ענף ד' כ' מתחילה דכיון דאין בהם פסול הגוף שפיר חשיב תורת עדות ושי בזה משום לא תענה, ועוד כ' לומר דכיון דנתכוין לאכול בשר חזיר דהיה סבור דתתקבל עדותו, א"כ נפסלים עכ"פ מדרבנן, דכ' שם לומר דלוקין מכת מרדות היכי דנתכוין לאכול בשר חזיר עיי"ש, ובסוף דבריו כ' דכיון דהיה ראוי להעיד לבד בלא להצטרף לקרוב, א"כ יש לו תורת עד ומשום הכי שפיר עובר על לא תענה, ויל"ע בזה דכיון דמ"מ העיד בהדי העד זומם, א"כ נמצא דהעיד עדות שאינה ראויה להתקבל, ומה בכך שיש לו אפשרות להעיד בלא הקרוב, [ובתוס' במכות ו' א' נראה בפשטות דגם היכי דנמצא אחד קרוב, אכתי מחייב השני שבועה, ולפ"ז לק"מ על התוס' כאן דאכתי יש לו תורת עד].

גמ' דפסלינהו בגזלנותא – **התו"ר** מק' לפי גירסא דידן, דא"כ איך מבואר לעיל כ"ו ב' דרבא פסל לההיא שטר מתנה דהוו חתימי עלה תרי גזלנים אף דאכתי לא הכריזו עליהם, הא יש להכשירם משום דרק מכאן ולהבא הוא נפסל ללישנא דמשום פסידא דלקוחות, וכ' די"ל דמיירי דכבר העידו עליהם בב"ד, ורק דלא הספיקו להכריז עליהם, וכ' די"ל עוד דאף דהזמן שכתוב בשטר הוא קודם לזמן דהעידו עליהם בב"ד, מ"מ כל שלא בא לפנינו עד אחר שהעידו עליהם אי אפשר להכשיר השטר, דיש לחוש שמא הם כתבו השטר עכשיו אחר שנפסלו והקדימו הזמן, ולשי' ר"ת לק"מ דלא גרס הכי וכ"כ **הר"ן** כר"ת, וביאר דבזה לא אמרו דלא יפסלו משום תקנת לקוחות עד שיעידו עליהם, כיון שיש קול לגזלנותא וידעי אינשי גם קודם שיעידו עליהם בב"ד.

א) גמ' מומר אוכל נבילות לתאבון – **רש"י** מבאר דהוי כרשע דחמס דאוכל נבילות משום ריוח ממון, דשכיחא לי' יותר בזול, **והרי"ף והי"ר והרא"ש** כ' דאמרינן דכפין ואכיל נבלה, כפין ושקיל ד' זוזי ומסהיד שקר, ונראה דכך היה גירסתם בגמ', **ותוס'** לעיל ט' ב' כ' דכמו דעובר על דברי תורה להנאתו, הכא נמי יעיד שקר בשביל הנאת ממון, ועיין לעיל כ"ו ב' אות ב' משנ"ת.

גמ' שם – **המהרי"ק** בשרש קכ"ו כ' לדייק מדברי **הרמב"ם** דרשע דחמס הוי דוקא אם לוקח ממון, דכ' בפ"י ה"ד דהם פסולים הואיל ולוקחין ממון שאינו שלהם וכו', והא דמבואר הכא דהוי כרשע דחמס אף דאינו נוטל ממון הוא משום דעכ"פ עבר על לאו שיש בו מלקות, ובהאי גונא סגי בזה דיש לו הנאת ממון, אבל אם לא הוי עבירה שיש בה מלקות, בזה לא סגי דיש לו הנאת ממון, וכ' דהא דמבואר ברמב"ם ובראשונים דלוה גם פסול לעדות מן התורה אף דהוא אינו נוטל ממון אלא אדרבא הוא נותן ממון, כ' לבאר דכיון דאי אפשר למלוה לעבור וליטול הריבית אלא ע"י נתינת הלוה, זה סיבה לפסול גם הלוה, ועד זומם דפסול אף דאינו נוטל ממון לעצמו הוא משום דעיקר עדותו בחמס ונפקא לן מכי יקום עד חמס באיש, והנה בראשונים מבואר דסוחרי שביעית י"ל דפסולים מן התורה, אמנם ברמב"ם **בפה"מ** מבואר דגם סוחרי שביעית חשיב דלוקחים ממון שאינו שלהם.

רבא אמר כשר – **ביד רמה** כ' בשי' רבא שני אופנים, האחד דס"ל דרק אם עביד איסורא משום ממון, בזה חש לי' קרא דלא להוי עד חמס דכתיב להיות עד חמס, ונראה דהיינו דבאמת אין ילפותא דבעי רשע דחמס, אלא כיון דפסולו דלא להוי עד חמס א"כ אמרינן מסברא דרק אם עבר על איסור משום ממון בזה יש לחוש דיהיה עד חמס, ועוד כ' דס"ל דקרא מיירי על רשע דחמס גופי' כגון גזלן, ואנן מרבינן כל היכי דעביד משום חימוד ממון דדמי לגזלן, **ובר"ן** לעיל כ"ו ב' כ' דטעמי' דרבא דחשוד לדבר קל לא הוי חשוד לדבר חמור, ומשום הכי מכשיר אוכל נבילות להכעיס דאינו חשוד להיות גם רע לשמים וגם רע לבריות, וכ' לפ"ז דחשוד לעריות כיון דהוי עבירה חמורה בזה מודה רבא דנעשה חשוד גם לממון, וזה נראה כהצד הראשון בי"ר, דרבא אמר דבריו מסברא ולא מכח קרא, **ובתורת חיים** מבואר בפשיטות דמחלוקת אביי ורבא היא האם קרא מיירי על רשע דחמס דוקא או על כל רשע.

בגמ' בסמוך מבואר דהא דאינו נפסל לרבא להעיד, הוא משום דאע"פ דהוא רע לשמים, מ"מ לא חיישינן דגם יהיה רע לבריות ויעיד שקר, **והיד רמה** מק' דא"כ אמאי באוכל נבילות לתאבון פסל רבא הא בזה אינו נעשה רע לבריות, וכ' דהתם על כרחך הרי הוא חשוד להרע לבריות כדאמרינן טעמא בהדיא כפין ואכיל כפין ושקיל ד' זוזי ומסהיד שקר, ונראה כונת דבריו כש"כ **הרש"ש** דהיכי דאינו עושה משום חימוד ממון, אמרינן דאינו חשוד בזה דגם לא אכפת לי' לעבור ולהרע לבריות, אבל אם עובר מחמת חימוד ממון, אמרינן דכמו דחימוד ממון גורם לו לעבור על לאו דנבלה, הכא נמי יעבור על לאו דלא תענה אף דגם הוי רע לבריות בזה, ועוד כ' הי"ר דשאני התם שהתורה פסלה כל רשע דחמס ומשמע כל המשים עצמו רשע משום חימוד ממון ועל כרחך דלממון פסלי', וכ"כ **התו"ח** דלרבא ילפינן מקרא דהיכי דהוי מחמת חימוד ממון הוא נפסל אפילו מקל לחמור, [ויש חילוק ביניהם דהתו"ח כ' דלכל עדות פסלי' קרא, והי"ר כ' רק דעכ"פ לממון פסלי'], ויל"ע בכונת דבריהם האם ילפינן דפסלי' רחמנא אף דבאמת אינו חשוד והיינו דהוי גזה"כ, או דגלי קרא דנעשה חשוד בזה גם להעיד ולהרע לבריות, ועוד יתבאר בזה בסמוך.

ב) גמ' אביי אמר פסול – **התוס' והרא"ש** בבכורות ל"ו א' כ' דאביי דפסל היינו דוקא לענין עדות דרחמנא אמר אל תשת רשע עד, אבל בשאר מילי לא חשיד, וכן **הנ"י** כאן כ' דלאביי לא הוי טעמא משום דעבירה קא עביד, אלא טעמא דאביי משום דרשע הוא ורחמנא פסלי' לעדות דכתיב אל תשת רשע עד, אבל בעלמא בשאר איסורים דאין תורת עדות, דאפילו ע"א כשר בהם ואפילו אשה ליכא למפסלי', **ובקצוה"ח** סמ"ו סקי"ז כ' דמבואר בנ"י דהא דפוסל אביי הוא משום גזה"כ ולא משום חשש משקר, וכ"כ **המנ"ח** במצוה ל"ז אות ו' ואות ט"ז והביא דברי התוס' והרא"ש בבכורות, והקצוה"ח שם כ' לדינא על פי דברי הנ"י, דהיכי דכתוב בשטר זמן שקודם לפסולו, דהשטר כשר כיון דליכא חשש משקר אלא רק הוי גזה"כ, וכמבואר בב"ב קנ"ט א' לענין קרוב דכיון דהוא פסול מגזה"כ ולא משום חשש משקר דשטר כזה הוא כשר, **והנתה"מ** שם בסקי"ז חולק דלא קיי"ל כהנ"י, **ובמשובב** שם כ' דאע"פ דלא קיי"ל כהנ"י זהו רק משום דהחמירו לענין עדות אשה אבל מ"מ לא הוי חשש משקר עיי"ש, **וביד רמה** מבואר צד אחד, דביאור הקרא דאל תשת, גם לפי דברי אביי הוא דלא יעיד משום דחוששין שמא יהיה עד חמס, ומבואר דהוי חשש משקר, וכבר הביא דבריו **האמרי בינה** בדיני עדות סל"א, וכ' דכן נראה ברמב"ם פי"ד ה"ה דכל רשע הוי חשש משקר, וכ' על דברי התוס' בבכורות דהגזה"כ הוא דלענין דבר הצריך עדות בב"ד חיישינן דמשקרי, וכ"כ בחי' **ר' ראובן** בב"מ ס"ד דגבי עדות בעי נאמנות גמורה ומשום הכי פסול דיש בו חשש קצת דישקר, ורק לאיסורים דסגי בנאמנות זוטא כשר גם רשע, והוכיח זה מדברי **התוס'** בכתובות י"ח ב' דהביאו י"מ דגזלן כשר מן התורה לשבועה, והק' דמאי שנא דפסול לעדות כדכתיב אל תשת רשע ידך עם רשע וגו' ולשבועה כשר, ותי' דגבי שבועה יש בה עונש גדול, ואי נימא דבכל רשע איכא גזה"כ לפסול גם בלא חשש משקר, א"כ לק"מ ממה דמבואר בקרא דגזלן פסול לעדות, דהא י"ל דזהו רק משום גזה"כ וכמו דאמרינן לפי האמת דיש רשע דפסול רק משום גזה"כ, ועל כרחך דס"ל בפשיטות דכל פסולו משום חשש משקר, ומשום הכי הק' דגבי שבועה גם בעי שיהיה בירור ע"י שבועתו דאומר אמת, ואם גבי עדות יש בו חשש דישקר גם לענין שבועה צריך להיות דיפסל.

**המנ"ח** שם כ' דבהכרח צ"ל דאיכא גזה"כ דרשע פסול ולא הוי רק חשש משקר, דאי הוי רק חשש משקר אמאי הוא פסול בודאי הא שמא אומר אמת, ועיי"ש שנשאר בקו' דלר"י דמבואר בגמ' דהוזם בדיני ממון כשר להעיד בדיני נפשות, ועל כרחך דהוי רק חשש משקר, א"כ גם בהוזם בדיני נפשות יהיה כשר מספק גם לדיני נפשות ולהציל הנדון נקבלו גם לדיני נפשות, אמנם **בשו"ת הרד"ך** בית כ' חדר ד' כ' דפשיטא דהטעם שפסלה תורה גזלן הוא משום דרשע הוא ודילמא משקר, ומשום דלפעמים משקר גזה"כ שלא יהא נאמן כלל ועדותו לא תחשב עדות.

בדברי **הנ"י** דרשע פסול רק לעדות אבל לשאר איסורים כשר כמו אשה, הק' **במשובב** שם דסותר דברי עצמו דכ' ביבמות כ"ה ב' דרוצח פסול להעיד דמת בעלה כמו גזלן ורבא מודה לאביי דרוצח פסול, [עיי"ש בנ"י שכ' דכיון דנקרא רשע דכתיב בקרא אשר הוא רשע, משום הכי גם לרבא הוא פסול לעדות, ובמשובב תמה על זה דהא חייבי מלקות גם קרואים רשעים דכתיב והיה אם בן הכות הרשע, ומהאי טעמא לאביי הוא בכלל הקרא דאל תשת רשע עד, וכיון דרבא ס"ל דאע"פ כן בעי רשע דחמס א"כ הוא הדין ברוצח צריך להיות הכי], והרי שם הוי עדות שאשה כשרה לה, והק' עוד דבגמ' שם מבואר דהוא פסול כמו דגזלן פסול, ולפ"ד הנ"י לא דמי, דגזלן פסול משום דיש בו חשש משקר משא"כ רוצח דאין בזה חימוד ממון, והוא פסול רק משום גזה"כ, **ובקהלת יעקב** באה"ע סי"ז ס"ג **והגרע"א** כ' דכיון דרוצח הוא גם רע לבריות משום הכי הוא חשוד לשקר, **ובנתה"מ** שם במהדו"ב **ובמנ"ח** שם באות ט"ו כ' דלעדות אשה לענין מת בעלה דמן התורה בעי עדות גמורה מודה הנ"י דכל רשע פסול, [ועיי"ש בקהלת יעקב דנקט דהנ"י מיירי גם על עדות אשה דמת בעלה, וזה דלא כמש"כ בנתה"מ וחזר בו במהדו"ב].

ג) גמ' שם – **הר"ן** כ' דגם באיסורים דרבנן לא בעי רשע דחמס לאביי, והביא דכך כ' **הרמב"ם** בפ"י ה"ג דאם עבר עבירה דחייב עליה מלקות מן התורה נפסל מן התורה, ואם החיוב מדבריהם נפסל מדבריהם, כגון אכל בשר עוף בחלב או שחלל יו"ט שני של גליות וכיוצא בו, **והטור** הביא דברי הרמב"ם, **והב"י** הביא **דבתוס'** בב"מ ע"ב א' כ' דבדרבנן נפסל דוקא אם יש חימוד ממון, ושכ"כ **העיטור**, **והשו"ע** בס"ג כ' כדברי הרמב"ם, **והרמ"א** כ' בשם י"א דבעי חימוד ממון.

**בשלטי גבורים** כ' בשם **ריא"ז** דאם קידש אשה בפני גזלנים חוששין לקידושין דאינו פסול מן התורה אלא למה דחשוד בו, **והב"ש** בסמ"ב סקי"ט כ' דלא משמע כן מכל הפוסקים, ועיין בפ"ת סקי"ט שהביא דברי הנו"ב בזה, ובמקנה בקו"א שם ואכמ"ל.

גמ' מיתיבי וכו' – **היד רמה** כ' לשי' אביי, אופן אחד דאיכא בקרא שני חלקים, אחד דרשע דחייבי מלקות פסול לעדות והשני דרשע דחמס פסול לעדות, ואופן שני דסיפא דקרא הוי פי' לרישא דאל תשת רשע עד מפני שיש לחוש שיהיה עד חמס.

רש"י ד"ה שבועת – **הרש"ש** מק' דבמתני' בשבועות כ"ט מבואר דנשבע לשנות את הידוע גם הוי שבועת שוא, **ובעל"נ** כ' דצ"ל דרש"י מיירי באופן דאינו ידוע לשלשה בני אדם.

תוד"ה מאי – **הר"ן** כ' כעין תי' התוס', רק דלא כ' דשם הוא כבר חשוד על ממון אלא דגבי הממון י"ל דהוא משתמט, וא"כ לא יהיה בירור ע"י השבועה דהא מצד חומר השבועה לא אכפת לי', ועיין בשעמ"ש סצ"ב סק"ג.

ד) גמ' רבי יוסי אומר וכו' – **התורת חיים והמנ"ח** שם אות ו' כ' דר"י דמכשיר לעדות נפשות זה דוקא בעד זומם דאינו רשע דחמס, אבל רשע דחמס בודאי פסול לכל התורה, דהתורה פסלתו לכל עדויות, אלא דהקשו על זה דבגמ' בע"ב מבואר דלר"י גם רשע דחמס כשר לדיני נפשות ונשארו בקו', ולכאורה לפ"ד **הר"ן** שכ' דרבא ואביי נחלקו האם חשוד לדבר קל חשוד לדבר חמור, א"כ גם רבא מודה דקרא קאי גם על רשע דלאו דחמס, וכש"כ הר"ן דמודה רבא דבעבירה חמורה כעריות הוא פסול גם לממון, ורק דאמרינן מסברא דברע לשמים אינו רע לבריות ואין לפוסלו לזה, ועיין לעיל באות א' משנ"ת דברי הי"ר, ועיין **במהרי"ק** שרש קכ"ו שכ' דעד זומם פסול שעיקר עדותו בחמס ונפקא לן מכי יקום עד חמס, ונראה מדבריו דהוא ודאי בכלל קרא דפסול לעדות ואע"פ כן לר"י כשר לדיני נפשות, וכן כ' **הנו"ב** באה"ע מהדו"ק סנ"ז דעד זומם ודאי הוי רשע דחמס ומשום דהוא מוציא ממון מחבירו על ידי עדות זו, ובכל זאת ס"ל לר"י דלמה דאינו חשוד אינו פסול, אלא דכ' לומר דר"מ חולק וס"ל דבכל דבר פסול וכן ס"ל לאביי ורבא ומשום דהוי גזה"כ, [והא דמבואר בגמ' דבמומר אוכל נבילות לתאבון לכו"ע פסול, כ' לומר דזהו דוקא לפי מה דמסקינן דגם רבא ס"ל כר"מ], והא דהוצרך בגמ' לומר דעד כאן לא אמר ר"מ אלא בעד זומם דהוא רע לשמים ורע לבריות, ולא אמר משום דהוי רשע דחמס ובזה הוי גזה"כ דפסול לכל עדות, הוא משום דר"מ מיירי על כל עד זומם וגם בהעיד על אחד שהוא בן גרושה דבזה אינו רשע דחמס, ויל"ע דא"כ אמאי אמרינן דבגמ' דעד כאן לא אמר ר"מ אלא בעד זומם דממון, והרי עיקרו נצרך לכהאי גונא דלא הוי עדות על ממון.

גמ' ורבא עד כאן לא אמר ר"מ וכו' – **המנ"ח** שם כ' דלרבא אליבא דר"מ אמרינן דקרא דדרשע קאי על רשע דחמס, וגם על רשע דלאו דחמס אלא דהוא רע לשמים ורע לבריות, ולשיטתו דאם ליכא גזה"כ הוא פסול רק מספק וכשנ"ת באות ב' בהכרח צ"ל הכי, דאי לאו הכי יהיה כשר להעיד להציל הנדון, **ובקר"א** מבואר דהטעם ברע לשמים ולבריות משום דאז הוא חשוד לכל דבר.

ה) רש"י ד"ה לכהיוהו לעיני' – **היד רמה** כ' כרש"י, **והר"ן** כ' על מש"כ דב"ד עונשין שלא מן התורה, דכיון דלדין תורה בעי מומחין ולא דנים בבבל, בודאי דלדון שלא כדין תורה בעי מומחין יותר, ומשום הכי כ' דלא היה מכח ב"ד אלא מכח המלכות, שדין המלכות לבער אנשי הרעות והיה נותן לריש גלותא לעשות בזה כפי דעתו, **ובנ"י** לק' נ"ד ב' כ' בשם המפרשים, דלהרוג שלא כפי דין תורה בעי דוקא סנהדרין גדולה, אבל הכא ענש בקצת מה שחייבה תורה וזה אפשר גם בבבל, **והריב"ש** סרנ"א כ' דמה דהכא אמר רק דלכהיוהו לעיני' הוא משום דראה שדי ביסור זה לפי צורך השעה, וכ' דגם בזה יש סכנת נפשות ומ"מ לא נמנע מלעשות זה, **ובשו"ע** ס"ב ס"א כ' דכל ב"ד אפילו אינם סמוכים בא"י יש להם רשות לדון גם מיתה אם רואים שהעם פרצים בעבירות, [ועיין בסמ"ע שם דהוא הדין אם יחיד פרוץ בעבירה וע"ע בפ"ת שם], **והאורים** בסק"ב הביא **דהבני שמואל** כ' דיש להתיישב בדין זה הרבה לדון דיני נפשות, והביא דברי הנ"י דלהמית אי אפשר, וכ' דגם בריב"ש לא נראה אלא ברוצח עיי"ש.

גמ' חד אמר וכו' – **המאירי** כ' דמבואר הכא דעדות על שני מעשים כשר גם לפסול אדם לעדות, ומיהו כ' דבעי שיעידו על אותה עבירה, אמנם **הרמ"א** בסל"ד סכ"ח כ' מביא תשו' **מהר"ם פדואה** דגם אם כל אחד מעיד על עבירה אחרת, כגון אחד על גזל ואחד על ריבית מצטרפים לפסול, **ובבי' הגר"א** סקס"ב כ' משום דקיי"ל כריב"ק לק' ל' ב'.

**כ"ז ב'**

גמ' ור"י האמר וכו' – **האו"ז** מק' לפי הפי' ברש"י דהכא אמר דלקונסו בממון, דא"כ אמאי חשיב לה הכא דיני נפשות.

גמ' וקבלי' לכרגי' וכו' – **היד רמה** כ' דליכא חשד בזה שמקבל ממנו טובת ממון, דר"פ לא היה דיין בדבר, **והרא"ש** כ' דכיון דבלאו הכי פטירי רבנן מכרגא הלכך לא הוי כשוחד מאוחר.

א) מתני' ואלו הן הקרובין וכו' – **התו"ר** מק' אמאי לא תני במתני' אב ובנו, וכ' משום דהם כתובים בקרא בהדיא, ועוד כ' דהם אין להם הפסק, ולכאורה זהו כשי' **הרשב"ם** בב"ב קכ"ח א' דבני בנים פסולים לעולם, ושי' שאר **הראשונים** דיש הפסק וכן מבואר **בטושו"ע**, **ובב"ח** מבואר דיל"פ הלשון דאין להם הפסק דהיינו דגם בן בן בנו פסול אבל אחר זה כשרים, ובזה יש מחלוקת להלכה אם בן בן בנו כשר או פסול וכשי"ת לק' כ"ח א' בע"ה.

ברש"י ותוס' מבואר דבן אחי אשתו אתי רק מכללא, אמנם **היד רמה** כ' לומר דיש ללומדו מבן גיסו, דאין לחלק בין בן אחות אשתו לבן אחי אשתו, וכ"כ **הר"ן** על חתן אחי אשתו דהיינו חתן אחות אשתו, **והבעה"מ** כ' דבכלל בן גיסו הוי גם בן אחי אשתו דאחי אשתו גם קרוי גיסו, אמנם **בחי' רי"ו** כ' דאין למדים קורבא דע"י אחי אשתו מקורבא דע"י אחות אשתו ויתבאר בגמ' לק' כ"ח ב' בע"ה. ורש"י כ' דגם חתנו לא שמעינן אלא מכללא, ותוס' כ' די"ל דכיון דקתני חתניהם ממילא דהוא פסול לחמיו דאם פסול לקרובי חמיו ממילא כלול בזה דלחמיו עצמו פסול וכ"כ הי"ר. והנה רש"י ותוס' לא הזכירו אלא בן אחי אשתו וחתנו, **והעל"נ** מעיר דהא איכא עוד למה דמבואר בגמ' לק' כ"ח א' אחי חמותי ובן אחי חמותי ובן אחות חמותי, וכן אחי חמיו ובן אחי חמיו ובן אחות חמיו, דכל אינהו שמעינן מכללא דחתניהם ולא קתני בהדיא, וכ' די"ל, [ואפשר דלא נקטו רש"י ותוס' אלא האבות], אמנם **היד רמה** כ' דגם זה ידעינן בלא כללא, דכיון דכל אלו ידעינן דלאשתו לא יעידו וכגון אחי חמותו דלאשתו הוי אחי אמה וכן כולם, א"כ ממילא דגם לבעל לא יעידו, דשמעינן לה מדקתני וחתניהם דדין החתן כדין הבן, וכיון דגבי הבן הוזכרו כולהו במתני', ממילא הוי כמו דהזכיר גם דהם קרובים לחתן, וכ' די"א דבאמת המשנה הזכירה לכל אלו דנפקי מכללא, ועיי"ש שהק' על זה מבן חורגו.

**היד רמה** כ' דאם בעל אחות אמו פסול להעיד לו כל שכן דהוא פסול להעיד לבעל אחות אמו, דהוא ראוי לירש בעל אחות אמו, ובעל אחות אמו אינו ראוי ליורשו, וצ"ב אמאי הוא ראוי לירש בעל אחות אמו, ואח"כ כ' הי"ר בהדיא דבעל אחות אמו חשוב דגם הוא אינו ראוי ליורשו, ומשום הכי למשנה ראשונה הדין דכשר להעיד לבעל אחות אמו.

מתני' וכל הראוי ליורשו – ברש"י ובעוד **ראשונים** מבואר דזהו סיומא דמשנה ראשונה, אמנם הרמב"ם **בפה"מ והרע"ב** כ' דחוזר לדברי ר"ע, וצ"ב דהא ר"ע מונה כאלו שאינו ראוי ליורשם, **ובתיו"ט** כ' דכיון דראוי לירש אשתו הרי פסול לאשתו, וכיון דאשתו כגופו הוא פסול גם לבעלה וכן בעלה פסול לה, וברע"ב מבואר דלפ"ז דבעי ראוי ליורשו אחי אמו דאינו ראוי ליורשו כשר להעיד לו, וצ"ב דא"כ איך הוי תשלום דברי ר"ע הא ברישא מבואר דאחי אמו פסול, וכבר עמד בזה **הרש"ש**, **והתומים** בסל"ג סק"ה הק' לשי' הרמב"ם דמה בא להוסיף בזה, וכ' דאולי בא לומר דכל הראוי ליורשו ואפילו ממזר וכמבואר ביבמות כ"ב ב'.

רש"י ד"ה וכל – **ביד רמה** מבואר כשי' רש"י דאחי אמו כשר להעיד לו והוא פסול להעיד לאחי אמו כיון דהוא ראוי לירש את אחי אמו, אמנם **בבעה"מ ובחי' רי"ו והר"ן והנ"י** כ' דכל שאחד ראוי לירש תרוייהו פסולים להדדי, וכ' דכיון דאין פסולו משום דיש לו ריוח שיורשו אלא הוי גזה"כ, א"כ אין לחלק בין זה היורש לזה שאינו יורש, **ובי"ר** כ' דהא דבעי למשנה ראשונה דיהיה ראוי ליורשו הוא או משום דדוקא אם יורשו אמרינן דניחא לי' להעיד דליקום ממונא בידי' כי היכא דלירתי', וצ"ב בזה דהא גם לחובה פסול וגם לא בדיני ממונות, וזה מש"כ הראשונים דאין לחלק ביניהם כיון דהוי גזה"כ, ועוד כ' הי"ר דס"ל דמשפחת אם אינה משפחה, או דס"ל דבעי קרא כדכתיב וקרא מיירי בקרובים מן האב דראויים לירש, **והר"ן** אחר שהביא דברי הרמב"ן בסמוך דמה דראוי לירש ע"י אשתו לא חשוב ראוי וכשי"ת, כ' דהטעם דבעי ראוי לירש הוא דכיון דלענין יבום ונחלה אין קורבא אלא מן האב משום הכי ס"ל דגם לענין עדות הוי דוקא קורבא שע"י האב, וזה כהטעם השני שכ' הי"ר, אלא דבי"ר מבואר דגם לפ"ז י"ל דמה דראוי לירש ע"י אשתו מהני לחושבו קרוב הראוי לירש.

רש"י ד"ה היה – מבואר ברש"י דגם אם ראוי לירש ע"י אשתו חשוב דהוא ראוי לירש, וכ"כ **היד רמה והבעה"מ ובחי' רי"ו**, אמנם הרמב"ן **במלחמות והנ"י** כ' דזה אינו חשוב ראוי ליורשו כיון דהוא עצמו אינו יורש אלא אשתו, **והר"ן** הביא שתי השי', וכ' דגם לשי' הפוסלים אי"ז משום דאפשר שאשתו תירש ואח"כ הוא ירשנה דזה ודאי לא חשוב ראוי ליורשו, אלא דכיון דמה שקנתה אשה קנה בעלה א"כ נמצא דבירושת אשתו גם הוא זוכה בירושה ומשום הכי חשוב ראוי ליורשו, [ועיין ברש"י לק' כ"ח ב' ד"ה באשת דכ' דיש לפסול אשת שאר קרובים משום דגם הבנים פסולים והבנים ראויים לירש אמם, אך שם מיירי גם על קרובים דהוא אינו ראוי ליורשם דגם הם פסולים וכמשנת ר"ע, וגם הראשונים חלקו שם על רש"י וית' לק' בע"ה].

**בחי' רי"ו** כ' בשם **הרי"ף** דמשנה ראשונה לא ממעטת אלא גיסו, וכ' לבאר דס"ל דכיון דבעל כאשתו א"כ אמרינן דכל היכי דראוי לירש אשתו הוי כראוי לירש את בעלה, והא דאחים מן האם פסולים אף דאינם ראויים לירש זה את זה הוא משום דלא פלוג רבנן ומדרבנן הם פסולים, ובגיסו כיון דאינו ראוי לירש אשתו ג"כ ורק כל אשה ראויה לירש אשת השני בזה לא מהני הא דבעל כאשתו דיחשב גם כראוי ליורשו.

**היד רמה** הוכיח דגם אם רק אחד ראוי לירש השני והשני אינו ראוי ליורשו דגם בזה נפסל זה שראוי לירש, מהא דמבואר במתני' דאם הי' קרוב ונתרחק הרי זה כשר וזה משכחת לה רק בקורבא שע"י אישות, והרי בזה רק בעל האשה ראוי לירש הקרוב ע"י אשתו ואין הקרוב ראוי לירש אותו, ובכל זאת מבואר דכל זמן שלא נתרחק דהוא פסול, [ונראה דזה מש"כ רש"י בד"ה היה כגון חתנו שראוי ליורשו], ושי' **המלחמות** נתבאר דס"ל דמה דראוי לירש ע"י אשתו לא חשיב ראוי ליורשו וא"כ ק' היכי משכחת דהיה קרוב ונתרחק, וכ' הרמב"ן דהכונה רק לגבי אשתו עצמה דאם גירשה כשר להעיד לה, **והחזו"א** העיר דבמתני' לא הוזכר כלל אשתו ודוחק לומר דבזה מיירי הא דהיה קרוב ונתרחק, ולכאורה לשי' הרמב"ם בפה"מ דכל הראוי ליורשו חוזר למשנת ר"ע, ודאי י"ל דמש"כ אח"כ וכל הקרוב באותה שעה דהוי רק למשנת ר"ע ולק"מ, ועיין **בחי' רי"ו** בגמ' לק' שכ' לומר דר"ע חולק על הדין דאם היה קרוב ונתרחק דכשר ומתני' הויא תשלום דברי רבי יוסי, ולפ"ז איכא לראית הי"ר דבודאי קאי גם למשנה ראשונה.

ב) גמ' הרי כבר נאמר וכו' – **הר"ן** מק' דקרא במלכים גבי אמציה כתיב דלא הכה בני המכים, כדכתיב בתורת משה לא יומתו אבות על בנים ומבואר דקרא כפשוטו, וכ' דהגם דבא לדרשה לפסול לעדות מדמייתר, מ"מ גם אין יוצא מידי פשוטו, ועוד כ' דבמלכים סמך אסיפא דקרא דאיש בחטאו יומת. ועוה"ק דמאי בעי קרא כלל דלא יומת אב בעון בנו, וכ' לומר דאה"נ דזה פשיטא דאין לנו להענישו, אלא דקרא אזהרה למושל שלא ישפוך חמתו להעניש האב בעון הבן, וכהקרא במלכים.

גמ' כשאוחזין מעשה אבותיהם בידיהם – **הר"ן** כ' דזהו דוקא בדיני שמים דיודעין אם אוחזין מעשה אבותיהם או לא, אבל בדיני אדם אינם בקיאים לידע אם אוחזים או לא.

**כח' א'**

גמ' אמר רמי בר חמא סברא הוא כדתניא אין העדים נעשין זוממין וכו' – **התו"ר** כ' דלאלומי פירכא הביא זה, דגם אם נימא דסגי שיוזם אחד כדי ליענש מ"מ נמצא דנהרג בעדות אחיו, דאם לא היה מעיד עמו לא היה כאן גמ"ד למיתה ולא היה נענש, **והאו"ש** בפי"ג מעדות ה"ז כ' לבאר דאי לאו דהיה בעי דיוזמו תרוייהו, באמת היה אפשר לומר דלא חשיב דנהרג בעדות אחיו, כיון דעדות אחיו רק גורמת דהוא חוטא ע"י עדות עצמו ואין חיובו מחמת עדות אחיו, אבל מאחר דבעי גם דיוזם גם אחיו ולא סגי במה שחוטא הוא, א"כ בזה שפיר חשוב דנהרג בעדות אחיו, דבלא זה שגם אחיו שיקר לא היה חייב וא"כ עדות אחיו מחייבתו, וע"ע בספר ברית אברהם חחו"מ ס"ד מש"כ לישב עוד [והובא בחי הגרע"א החדש].

גמ' והן עדות אחת להזמה – **הר" מיגש** בב"ב נ"ו ב' מפרש, דכיון דהם עדות אחת משום הכי אין משלמים כשהוזמו, דא"כ נמצא דמשלם ע"י עדות אחיו, וכבר הק' **הי"ר** ועוד **ראשונים** שם דבגמ' הכא מבואר לאו הכי, דלפ"ז אדרבה הוי סייעתא לרב"ח.

**הרי"ף** לק' בסימן תתר"י **והרא"ש** בסל"ב הביאו **ירושלמי** דאמר שם דמנין שלא יהיו העדים קרובים זה לזה, הגע עצמך שהוזם אחד כלום נהרג עד שיוזם חבירו, אם אתה אומר כן לא נמצא נהרג מפיו, ומנין שלא יהיו העדים קרובים לדיינים, הגע עצמך שהוזמו לא מפיהם הם נהרגים, ומנין שלא יהיו הדיינים קרובים זה לזה, אמרה תורה הרוג על פי עדים הרוג על פי דיינים, מה העדים אינם קרובים זה לזה אף דיינים לא יהיו קרובים זה לזה, **ובשו"ת** **הרשב"א** במיוחסות סקי"ב כ' דתחילת דברי הירושלמי הם כדברי רב"ח, אמנם מש"כ גבי עדים דלא יהיו קרובים לדיינים, זה אתיא גם לרבא דדחה דברי רב"ח, דהכונה דכיון דקרובים אינם יכולים לקבל הזמה על קרוביהם נמצא דאינו ראוי להזמה, אמנם **התוס'** בב"ק צ' ב' כ' דעדים הקרובים לדיינים כשרים כיון דאפשר להזימם בב"ד אחר, **והר"ן** בכתובות סוף פ"ב כ' דבאמת נראה דהירושלמי לשיטתו דגם בשני עדים כ' דנמצא דנהרג בעדות אחיו, [ועיי"ש שכ' דאפשר דכיון דלעולם בעי שיעידו דהקרוב קיבל עדות קרובו, בזה הוי טפי נהרג ע"י אחיו וגם רבא מודה דיש חסרון בזה], וכ' הר"ן שם דאע"ג דאנן קיי"ל כרבא ולא חשיב דנהרג ע"י קרובו, מ"מ יש לפסול עדים הקרובים לדיינים משום דכמו דפסלינן עדים הקרובים זה לזה מקרא דובנים אפילו לעלמא, מטעם זה נפסול גם אם העד קרוב לדיין, דקרא לא מיירי דוקא ע"י עדות דלא יוציאו ממון ע"י קרובים אלא גם ע"י הדיינים לא יוציאו, ולפ"ז גם דיינים הקרובים זה לזה יש לפסול, וכ"כ **הנ"י** כאן בשם אחרונים, **ובשו"ע** סי"ז כ' דין זה דאם קרובים לדיינים פסולים, **ובסמ"ע** סקי"ז כ' הטעם משום דהקרובים לא יקבלו הזמה על קרוביהם, **והב"ח** כ' דצ"ע למעשה אם יש לפסול בדיעבד, והביאו **הש"כ** בסקי"ז, **ובאורים** סקכ"ה **ובנתה"מ** בחי' סקט"ז כ' דהיכי דאמרו דאינם יודעים בחקירות דאז בלאו הכי אינם ראויים להזמה, א"כ יש להכשיר גם אם קרובים לדיינים, אמנם לפ"ד הר"ן והנ"י דהם פסולים משום דעכ"פ יוצא ממון ע"י קרובים א"כ גם בזה יש לפסול.

ג) גמ' לזכות מנא לן – **הי"ר** כ' דאין לומר דיהיו פסולים משום חשדא דא"כ לחובה יהיו כשרים, [ויל"ע דאמאי לא נימא דלחובה הוי גזה"כ ולזכות הוי משום חשדא], ועוד כ' דהא קתני סיפא דלא נחשדו ישראל על כך. **והר"ן** מק' דאמאי לא נילף מק"ו מהא דאפילו לחובה פסול, וכ' דמילתא דאתיא בק"ו טרח וכתב לה קרא, ועוד כ' די"ל דהיינו מנין דלעלמא גם לזכות פסולים.

**הרמב"ם** בפי"ג מעדות ה"א כ' דקרובים מצד האב פסולים מן התורה, וקרובים מצד האם או ע"י אישות הם פסולים מדרבנן, **ובשו"ת הרשב"א** ח"ב סר"ל כ' די"ל דהרמב"ם הולך בזה לשי' במש"כ בסה"מ בעיקר השני, דמה דנדרש בי"ג מדות הוי דרבנן זולתי מקצת מקומות שאמרו בהדיא שהם דאורייתא, וכ"כ **הה"מ** בפ"ד מאישות ה"ו, והרשב"א שם הק' דא"כ גם בקרובי האב נימא דהוי דרבנן דפשטי' דקרא קאי כפשוטו דלא יומתו אבות בעון בנים, **והכס"מ** כ' לומר דרק מה דדרשינן באם אינו ענין זה הוי דרבנן, והק' אמאי לזכות הוי מן התורה, וכ' משום דבאמת לא בעי קרא לזה דלא גרע מחובה, ונראה בדבריו דגבי ממון הוי דאורייתא משום דאתיא ק"ו מנפשות דלא יהיה נאמן לזכות, וכיון שכן גם לחובה הוי מן התורה וכמו דגבי נפשות הוי דאורייתא בכל ענין, **והלח"מ** כ' די"ל דגבי ממון כיון דאתיא מהיקש זה עדיף ממה דדרשינן מדרשה, **ובתומים** סק"ד כ' דכיון דלמשנה ראשונה הדין דקרובי האם כשרים, א"כ אמאי לא הק' הגמ' דמשנה ראשונה מאי דריש מהאי קרא דפוסל, ומזה למד הרמב"ם דגם למשנת ר"ע הוי דרבנן, וזה מה שבא להוסיף ר"ע דעכ"פ מדרבנן פסול.

**והרמ"א** בס"ב כ' די"א דקרובים מצד האם הוי רק מדרבנן, **והגרע"א** העיר אמאי לא כ' גם קרובים דרך אישות, **ובאורים** כ' לומר דאה"נ גם קרובים דרך אישות, והרמ"א לא חש להוסיף זה דאתיא מכל שכן מקרובים מצד האם, **והסמ"ע** בסק"ז כ' דמשום הכי הוי מדרבנן כיון דהוי אסמכתא בעלמא, **והש"כ** שם בסק"א השיג על דברי הרמ"א דגם להרמב"ם הוי דין תורה, ורק קרי לי' דברי סופרים כיון דלא נכתב בהדיא, והביא דכמו כן גבי קידושי כסף כ' הרמב"ם דהוי מדברי סופרים ומשום דילפינן לה רק מג"ש, ואע"פ כן כתבו דודאי מודה דחייבת מיתה אם זינתה, וא"כ כמו כן נימא הכא הכי דאע"ג דכ' הרמב"ם דהוי מדבריהם מ"מ דינם כמו פסולים מן התורה, **והלח"מ** בהל' אישות כ' לומר דרק בקידושי כסף דילפינן מג"ש בזה אמרינן דהוי מן התורה דאין אדם דן ג"ש מעצמו, אבל הכא דילפינן מדרשה דזה אדם דן מעצמו בזה אמרינן דהוי כדרבנן לגמרי, **ובנו"ב** חאה"ע מהדו"ת סע"ו ובעוד אחרונים כ' דלשון הרמב"ם מורה הכא דהוי מדרבנן גמור, דכ' דאין פסול בדין תורה אלא קרובים ממשפחת אב בלבד והשאר כולם פסולים מדבריהם, וגם כ' דמהא דגבי קידושי כסף השיג הראב"ד על הרמב"ם והכא לא השיג מבואר דס"ל דאין כונת הרמב"ם הכא דהוי כמש"כ גבי קידושי כסף, דא"כ היה לו להשיג גם הכא, **ובתומים** סק"ד **ובבאה"ט** סק"א גם כ' דיש להחמיר דהם פסולים רק מדרבנן, **ובנתה"מ** בחי' סק"ד **ובחזו"א** מבואר כהש"כ, **והגרע"א** כ' לומר דגם הרמ"א לא כ' להחמיר אלא לכתחילה, אבל במקום דחק יש להקל דהם פסולים מן התורה.

ד) רש"י ד"ה אי הכי – **בבעה"מ ובחי' רי"ו** כ' דקו' הגמ' מכח עובדא דהכשיר רב בשני בשלישי, **והראב"ד** כ' כרש"י.

בגמ' בב"ב קכ"ח א' מבואר דמר בר ר"א אכשר באבא דאבא ואין הלכה כותי', ומבואר **ברי"ף וברא"ש** ובעוד **ראשונים ובפוסקים** דמשום הכי פסול, דאב ובנו חשיב ראשון בראשון ובן הבן הוי שני בראשון, וכ' דמר בר ר"א דמכשר ס"ל דאב ובנו הוי שני בראשון ומשום הכי מכשר, והנה **היד רמה** כ' בתוך דבריו דבני האחין זה לזה שני בשני, זה שני לאביו ואחי אביו וזה שני לאביו ואחי אביו, ונראה דגם בן לאביו הוי שני בראשון, אמנם הי"ר בב"ב כ' דאב ובן הוי ראשון בראשון להלכה דבן הבן פסול.

רש"י ד"ה אלא – במה שמגיה בצד שלישי בשני, לפ"ז מה דאמר רש"י דאין הלכה כותי' היינו כר"א, אמנם **הרש"ש והעל"נ** כ' לגרוס שלישי בראשון כמו דלפנינו, וכ' לגרוס רבא במקום רב דרבא מכשר בשלישי בראשון בגמ' בב"ב, וכן מבואר **בהג"מ** בפי"ג מעדות אות ג' דשי' רש"י דשלישי בראשון כשר.

שי' תוס' בשם **ר"ת** דשלישי בראשון פסול, ושי' **הרשב"ם** בב"ב **והרי"ף והיד רמה והרמב"ם** בפי"ג ה"ט דכשר, **והרא"ש** הביא שתי השי', וכ' בשם **בה"ג** דפסול רק מדרבנן, וכ"כ התוס' בב"ב קכ"ט א', **והמרדכי** סתרח"צ הביא גם שי' דהוי מדרבנן, **והנ"י** הביא דברי **הסמ"ג** שכ' דיש ט"ס בבה"ג וצ"ל מדרב, דהלכה כרב דפסול והוי מן התורה כמו דיליף בגמ', ולשון התוס' בב"ב דבה"ג פוסל מדרבנן והוא פוסל מן התורה כדפסיל רב בזה בורר, ונראה דס"ל דאה"נ דלרב הוי מן התורה כמבואר בגמ' אלא די"ל דלהלכה הוי רק מדרבנן, **ובבי' הגר"א** סקי"א כ' דהוי מדרבנן דלא ילפינן הכא אלא שני בשני, ומשום הכי לא מני להו במתני' כיון דהוי רק מדרבנן, וצ"ב דהא רב יליף מקרא ובגמ' אמרינן דמתני' דלא כרב, ואפשר דרב ס"ל דהוי מן התורה [דהשוה זה לשני בשני] וכש"כ התוס' בב"ב, ורק ר' אבא בב"ב דפסל ס"ל דרק מדרבנן פסול ומשום הכי לדידי' לא קשיא מה דלא מני להו במתני', ועיין בחזו"אמש"כ, **והטור** הביא שתי השי' וכן **השו"ע** בס"ב כ' שתי שי', **והרמ"א** כ' דראוי להורות דפסול, וכ' די"א דהוי רק מדרבנן ונפ"מ בקידש אשה בעדים אלו.

**בטושו"ע** סל"ג ס"ב מבואר דבן בן בנו אי כשר להעיד תלוי במחלוקת הרי"ף ור"ת אי שלישי בראשון כשר, דהוא חשוב שלישי בראשון, [ושי' **הרשב"ם** בב"ב דבבנו אין הפסק ואפילו דור עשירי פסול להעיד ונתבאר במתני'], **והב"ח** הביא **דהסמ"ג** כ' דבבן בן בנו כשר כיון דאיתפלג דרא, ואח"כ הביא שי' ר"ת וכ' דאין להקל בדבר, וא"כ מבואר דגם לשי' ר"ת י"ל דבזה כשר כיון דאיתפלג דרא, וכ' דהטור נמשך אחר דברי **הרא"ש** דמבואר בדבריו דזה תלוי במחלוקת הרי"ף ור"ת, וצ"ב היכי מבואר זה בדברי הרא"ש, **ובט"ז** כ' דכיון דהרי"ף והרא"ש כ' דמר בר ר"א ס"ל דאב ובנו הוי שני בראשון, ולא ניחא להו לומר דבאמת הוי ראשון בראשון ורק דמכשיר בבן בנו משום דאיתפלג דרא, על כרחך דס"ל דאין בזה טעם להכשיר ליוצאי חלציו, וא"כ מהאי טעמא גם אין להכשיר בבן בן בנו לשי' ר"ת, ואפשר דזה כונת הב"ח.

**כח' ב'**

ה) רש"י ד"ה באשת – **התו"ר** מק' על דברי רש"י דא"כ גם לא יעיד לאבי בעל אחותו משום דפסול לבניו של בעל אחותו והם ראויים לירש את סבם, **ובחי רי"ו** הק' עוד דלמשנת ר"ע אי"ז תלוי בירושה כלל, ועוה"ק דא"כ אמאי קיי"ל דאם נתגרשה האשה כשר להעיד לה אפילו יש לה בנים ממנו, הא אכתי יש לפסול משום דראוי לירש בניה.

**והיד רמה** ושאר **ראשונים** כ' דדוקא באשת חורגו מספקא להו משום דבמתני' אמר דחורגו לבדו וי"ל דאף לאשתו כשר, **והתו"ר ובחי' רי"ו** הוסיפו עוד דהוי ע"י תרי קידושין, ומבואר **בראשונים** דכל אלו דאמרינן בהו דבעל כאשתו הכא נמי אמרינן בהו אשה כבעלה ומשום הכי לא מספקא להו בכל השנויים במתני' דאמרינן בהו דבעל כאשתו, וכ' **הר"ן** דספק הגמ' גם על אשת חמיו דאינה חמותו דזה דומה לאשת חורגו, דלא מצינו בזה דבעל כאשתו, ולפי מה דפשט דאשה כבעלה הכא נמי באשת חמיו, **והנ"י** כ' דבכלל ספק הגמ' גם כל אלו דבניהם כשרים, וזה כשי' רש"י רק דלא כ' מש"כ רש"י דכיון דהבן קרוב חשיב ראוי ליורשו, אלא דכמו דבנו פסול הכא נמי יש לפסול אשתו.

ומבואר **בנ"י** דמ"מ למסקנא דפסול לאשת חורגו הכא נמי פסול לכל אשת הקרובים השנויים במתני', אמנם **בחי' רי"ו** כ' דנראה מדברי רש"י דגם למסקנא לא פוסלים לכל אלו דכשר להעיד לבניהם ורק לאשת חורגו פסול, והביא דכך מבואר בתשובה להרי"ף וחולק על זה, וכן **ברמב"ם וטושו"ע** ס"גמבואר דבכל הקרובים הוא פסול גם לאשתו חוץ משלישי בראשון דגם לשי' ר"ת דפוסל מ"מ לאשתו כשר כמבואר בירושלמי שהביאו התוס' לעיל, וע"ע לק' לענין אי אמרינן תרי אשה כבעלה בראשון בשני.

בא"ד – **התו"ר** כ' דצ"ל דכתב לאשתו דין ודברים אין לי על נכסייך, דאי לאו הכי הרי הוא פסול להעיד משום דיש לבעל ריוח בעדותו, והרי הוא קרוב לבעלה, והתו"ר כ' דמיירי לענין מיתה ומלקות, וכן מבואר **ברמ"א** ס"ג דכל היכי דכשר להעיד לאשת קרובו, מ"מ בעי שלא יהיה לבעל הנאה מאותו ממון, ומבואר בד"מ דמקור דבר זה הוא **מהמרדכי** סתרצ"ז, **ובמחנ"א** דיני עדות ס"א הבין דרש"י מיירי גם באופן דלא כתב לה דו"ד אין לי בנכסייך, וכ' דמבואר בזה דקרוב לנוגע כשר לעדות ומשום הכי לא אכפת לן שיש לבעל ריוח בעדות זו, וכ' דגם לשי' המרדכי דפסול י"ל דמודה דקרוב לנוגע כשר, ורק דס"ל דהכא חשוב הבעל כבע"ד ממש כיון דיש לו קנין פירות באותו הממון שבא להעיד עליו.

רש"י ד"ה בעל – מבואר בדבריו דקאי על הבעל אמו דהוי כמו אשתו והוי כחמיה, אמנם **ביד רמה** ובעוד **ראשונים** מבואר דקאי על כהאי גונא דחורגתו נישאה אי כשר לבעל חורגתו והוי כאשת חורגו.

גמ' בעל כאשתו – **בשו"ת הרשב"א** ח"ה סקע"ד כ' לומר דהא דבעל כאשתו הוי רק מדרבנן, דבקרא מבואר רק גבי אשה דהיא כבעלה וי"ל דדוקא אשה דהיא קנינו של בעל אבל אין הבעל קנינו של אשתו, **ובמרדכי** סתרצ"ז גם כ' הכי בשם **ריב"ן**, [ועיין בב"י שכ' דס"ל דאיכא מחלוקת בגמ' אי אמרינן דבעל כאשתו, אמנם כבר חלק עליו בהג' דו"פ סק"ה עיי"ש], **ובנו"ב** חאה"ע מהדו"ת סע"ו גם כ' לומר הכי, והנה לפ"ז נמצא דאיכא במתני' פסולים דהם רק מדרבנן דכל הקרובים ע"י אישות במתני' הוי ע"י דאמרינן דבעל כאשתו, ויל"ע **דהרשב"א** עצמו בשו"ת ח"ב סר"ל כ' דהקרובים ע"י אישות הם פסולים מן התורה, וכן מבואר **בחינוך** מצוה תקפ"ט דגיסו פסול מן התורה, וכ"כ **הריב"ש** בסי"ד וכן **בבי' הגר"א** סקי"א כ' דכל השנויים במתני' הם פסולים מן התורה, ועיין **באחיעזר** ח"ג סי"ט דכ' גם דבפוסקים מבואר דאלו דמתני' הוו מן התורה, והנה מצינו **במלחמות ובחי' הר"ן** שכ' דגיסו פסול רק מדרבנן כיון דהוי קורבא ע"י תרי קידושין, וא"כ לא כל השנויים במתני' הוו קורבי דאורייתא, ומ"מ גם בדבריהם מבואר דוקא משום דהוי ע"י תרי אישות, אבל בלא זה הוי דאורייתא אף דהוי משום דבעל כאשתו.

**הנו"ב** שם כ' לומר עוד דבכל קרובים דרך האם הא דאמרינן בהו דאשה כבעלה זהו רק מדרבנן, כיון דילפינן לה מדודתך היא ושם הרי דוקא אשת אחי אביו מן האב אסורה, א"כ אדרבה אמרינן דדוקא בקרובים מן האב הויא אשה כבעלה, ובהג' **ר"ד טעביל ובאו"ש** בפי"ג מעדות ה"א דחו דודאי אין דין קורבא לגבי עדות שוה לדין עריות, דבת אחיו שריא והיא קרובה לגבי עדות, ורק דגלי קרא דאשה כבעלה ומעתה בכל מקום דהבעל קרוב אמרינן דגם האשה חשיבא קרובה, ומה דאשת אחי אביו מן האם שריא זהו דין בעריות ואינו שייך לפסולי עדות, **ובאחיעזר** שם כ' דמדברי הראשונים והפוסקים שהובא לעיל מבואר דלא כהנו"ב.

ו) **במלחמות ובר"ן** מבואר דכמו דבן חורגו כשר הכא נמי אבי חמיו כשר, ומבואר בדבריהם דכיון דאתפלג דרא משום הכי מכשירים בזה ולא אמרינן דבעל כאשתו, והר"ן כ' דמהאי טעמא לא קתני במתני' בנו דחתנו כשר, [**והתו"ר והרי"ו** הק' אמאי לא קתני בנו ולא כ' משום דחתנו כשר, ואפשר דמ"מ ק' דלתני בנו לבדו ומ"מ לא פירשו זה], **ובתוס' וברא"ש** לא כ' האי טעמא דאיתפלג דרא אלא לענין להכשיר להעיד לאחי אבי אביו, **והב"ח** הביא להוכיח ממה דר"ת הוכיח מירושלמי דבעי באשת פנחס אי כשר משה להעיד לה, דמשמע דלפנחס הוא פסול, דכמו כן נוכיח דאהרן פסול לאשת פנחס, ועיי"ש מש"כ לדחות ובתומים סק"ה.

**ובשו"ת הרשב"א** ח"ה סקע"ד כ' דהוא פסול לאבי חמיו ק"ו מאחי חמיו דפסול, והק' שם דמאי שנא מבן חורגו דכשר, [וכ' בשם **הראב"ד** דמסנא סני לי' ומשו"ה כשר דליכא אקרובי דעתא, והק' על זה ויתבאר עוד לק' בזה בע"ה], וכ' לומר דבעל כאשתו הוי רק מדרבנן ולא אמרו הכי אלא היכי דהקרוב לאשתו הוו כגוף אחד כגון ב' אחיות, ודבריו צ"ב דהא בחד בעל כאשתו גם בלא גוף אחד אמרינן דבעל כאשתו כגון בעל אחות אביו וא"כ אמאי בן חורגו כשר, **ובב"ח** כ' דיש לחלק דלאבי חמיו יהיה פסול משום דבני בנים כבנים, והרי אשתו כמו בתו של סבה ופסול לבעלה, משא"כ בבן חורגו דאינו בנו שלו אמרינן דלבן בנו כשר, וצ"ל דמה דהוא כבן אשתו משום זה דבני בנים כבנים לא מהני לענין בעלה, **ובט"ז** כ' דבאבי חמיו כיון דאשתו נולדה ממשפחה זו איכא אקרובי' דעתא גם אצל אבי אביה, משא"כ בבן חורגו דבן זה אינו ממשפחתו, משום הכי אינו פסול אלא לבן עצמו ולא לבן בנו.

**והטור** כ' דאבי חמיו כשר, **והב"י** הק' דהא הוי שני בראשון ואמאי כשר, וכ' לומר דיש ט"ס בטור, וכ"כ **הד"מ** סק"ז **והט"ז**, **והב"ח** כ' לבאר ע"פ מש"כ הרמב"ם דבעל ואשתו הוי כראשון בראשון, וא"כ נמצא דבן בנה ואבי חמיו הוי שלישי בראשון, ובזה אפילו לשי' ר"ת דשלישי בראשון פסול מ"מ היכי דבעי לדין דבעל כאשתו מודה ר"ת דכשר, **והסמ"ע** בסקט"ו כ' גם בדרך זה דהוי כשלישי בראשון, אלא דכ' דזה תלוי במחלוקת ר"ת והרי"ף האם שלישי בראשון כשר, **והט"ז** הק' דאם הוי בעל באשתו כראשון בראשון, א"כ אמאי בעל של אשה שהיא שני בראשון לא יעיד הא הוי שלישי בראשון, ובאמת דבגמ' בע"א היה ס"ד דחתן חשיב כדור אחר והגמ' דחתה זה וא"כ מבואר דבעל ואשתו הוו כאחד לגמרי, **ובשו"ת מהרש"ל** ס"פ **ובבי' הגר"א** סקכ"ג כ' דהגירסא בטור נכונה, ומשום דאיתפלג דרא וכמו דבן חורגו כשר וכשנ"ת, **ובאורים** סקי"ג **ובנתה"מ** בחי' סק"ח כ' דעיקר דהוא פסול לכו"ע כהב"י והט"ז, וכן מבואר בהג' **הגרע"א**, ויל"ע בדבריו דכ' דהוא פסול להעיד לבן בנה, וזה צ"ב דהא זהו בן חורגו והוא ודאי כשר כמבואר במתני', **והחזו"א** הביא דכבר מבואר בראשונים דאבי חמיו כשר כהגירסא בטור.

ז) גמ' בנו היינו אחיו – **היד רמה** כ' דמשום הכי מק' דוקא בזה, דהכא הוא מיותר לגמרי, דבעל אמו כבר ידעינן דאשתו כגופו מבעל אחות אמו וכל שכן בעל אמו, ובנו היינו אחיו וחתנו היינו בעל אחותו, **והבעה"מ** כ' דמבעל אחות אמו אין להק', דהתנא שנה גם דבר דידעינן מק"ו, וביאר דבעל אמו ידעינן מכללא דחורגו, ומשו"ה מק' הגמ' דמייתר לגמרי, **ובחי' רי"ו** כ' בשי' רש"י דמה דידעינן מכללא לא קשיא דלא לתני כמש"כ במתני', והכא מק' משום דבנו זהו אחיו ממש ואמאי קתני אותו אדם ב' פעמים, ומבואר דאע"ג דאיצטריך לבעל עצמו מ"מ מק' הגמ' דבנו לא איצטריך, וכ' דהכא נמי הוה מצי להק' אמאי קתני גיסו דזהו חתן חמיו, וגם שם י"ל כתי' הגמ' דבא לומר דאפילו אחיות מן האם, וכ' עוד די"ל דשם איצטריך משום בנו וחתנו.

גמ' אחי האח – **היד רמה והרא"ש** כ', דר"י דפוסל באחי האח זהו דוקא כשיש לו אח מאמו שנולד מבעל זה, וכ' הרא"ש דהוא מאחה האחים יחד, **והנ"י** כ' דר"ח דמכשיר, הוא אפילו דיש אח אמצעי דעל ידו נראים כולם כאחים, ועוד שרגילים אלו עם אלו, וכ"כ **בחי' רי"ו** דר"י דפוסל הוא משום דכולם נראים כאחין זה עם זה, ויל"ע האם ס"ל דדוקא אם יש אח אמצעי, **ובתשו' הראב"ד** סל"ג כ' דבעי גם דיהיה אח אמצעי וגם דאמו תהיה קיימת, דע"י דיש לה בנים גם מבעל זה נהיה קירוב גם בין הבנים שיש לה מקודם לבני הבעל שהיה לו קודם, **והחזו"א** כ' בשי' הרא"ש דגם אם תמות האם, מ"מ יהיה פסול משום האח האמצעי.

ח) גמ' הכא משום איקרובי דעתא הוא – **ביד רמה** מבואר הגירסא משום איקרובי, ויל"פ דהיינו דקורבא לבד הוי כבר באירוסין, אמנם בשאר הראשונים מבואר הגירסא כמו לפנינו, **והראב"ד** כ' דיש לומר דבן בעל אמו יהיה כשר יותר מבן בעל אחות אמו משום דבבן בעל אמו ליכא איקרובי דעתא דאדרבא מסנא סני לי', ומבואר דזה סיבה דמהאי טעמא נימא דאע"ג דהוא קרוב יותר, מ"מ יש להכשירו כיון דליכא איקרובי דעתא, **ובשו"ת הרשב"א** ח"ה סקע"ד הק' על דברי הראב"ד, דכיון דקרוב פסול מגזה"כ אין לנו לומר דתלוי באיקורבי דעתא, **ובמנ"ח** מצוה תקפ"ט אות א' הק' הכי בעיקר דברי הגמ' דאמאי תלי לה באיקרובי דעתא, והרשב"א בסוף התשובה שם כ' דהא דארוסה פסולה לא מן הדין הוא אלא משום איקרובי דעתא, **ובחי' רי"ו** כ' דטעמא דאיקרובי דעתא הוי דוקא בארוסה דמשום נוגע נגעו בה, ואע"ג דגם לחובה פסול לא חילקו חכמים בדבר, ומבואר דבאמת אי"ז גדר בכל פסולי קורבא, אמנם בראב"ד מבואר דהוי גדר בכל פסול קרוב וכשנ"ת, **ובקוה"ע** סכ"ב סק"ו כ' דאע"ג דהוי גזה"כ מ"מ הגזה"כ הוא דכל היכי דאיכא איקרובי דעתא הוא פסול לעדות, והעיר בזה דא"כ אמאי אחים גרים כשרים זה לזה, הא מ"מ איכא איקרובי דעתא, וכן באם אינם יודעים דהם קרובים דליכא איקרובי דעתא ביניהם יהיו כשרים.

בגמ' שם – **הרא"ש** כ' דהא דפסול באשתו ארוסה, זה דוקא לה עצמה אבל לקרוביה כשר להעיד, וכ"כ **הר"ן והנ"י**, וכ' משום דטעמא דאיקרובי דעתא הוי רק לארוסה עצמה ולא לקרוביה, והר"ן בסו"ד כ' עוד דאשתו הויא שארו דוקא בנשואין ואז אשתו כגופו, אבל בארוסה די שנפסול לאשה עצמה, **ובק"ש** בכתובות אות כ"ט הק' דהא אשתו כגופו ילפינן מקרא דדודתך היא והרי שם מיירי גם בארוסה, וכבר הק' **בזכר יצחק** סט"ו בעיקר הסוגיה דמה מבעי לי' באשתו ארוסה כלל, הא קרא דדודתך היא מיירי גם בארוסה עיי"ש, והר"ן כ' בשם **ר"ד** לפסול גם לקרוביה, וכן **המרדכי** כ' דיש פוסלים גם לקרוביה, **והעיטור** במאמר קבלת עדות כ' בשם **תשו' הרי"ף** דלכתחילה פסול גם לשאר קרובים ובדיעבד כשר, **והרמב"ם** בפי"ג הי"ד כ' דאם העיד לקרובי ארוסתו אין פוסלין אותן עד שישאנה, **ובר"ן ובנ"י** נראה דגם לכתחילה מכשיר הרמב"ם, אמנם **הב"י והב"ח** כ' דשי' הרמב"ם דרק בדיעבד כשר, **והטור** כ' כהרא"ש דכשר, **והשו"ע** ס"ט כ' כהרמב"ם, **והסמ"ע** סקי"ז הביא גם שי' הרא"ש דכשר לכתחילה.

ט) גמ' ואתא ר"י למימר גיסו לבדו והוא הדין לחורגו – לפ"ז צ"ל דת"ק ור"י לא פליגי, וכ"כ רש"י דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, אמנם **הי"ר** גורס אבל חורגו הוא ובנו וחתנו, ולפ"ז פליגי בחורגו.

גמ' גיסו לבדו – שי' **רש"י ותוס'** ורוב **הראשונים**, דכיון דמבואר דר"י מודה בבעל אחות אמו דרבי חייא תני שמונה אבות, א"כ יש ללמוד מכללא דגם הוא פסול לבעל אחות אמו דהיינו בן גיסו, וא"כ צ"ל דכל מה דממעט מגיסו הוא רק חתן גיסו ולא בן גיסו, אמנם שי' **הרי"ף והרמב"ם והנ"י** דמה דממעט ר"י דגיסו לבדו אינו בא למעט בנו וחתנו מאחות אשתו של זה, אלא ממעט בנו וחתנו מאשה אחרת, וא"כ אי"ז סתירה כלל לדין דבעל אחות אמו דשם מיירי על בן מאחות אשתו, **ובשו"ת מהר"ם אלאשקר** סס"ח מבואר דיש שיטות, דר"י ס"ל דאף דבעל אחות אמו פסול להעיד לו, מ"מ הוא כשר להעיד לבעל אחות אמו וממעט גם בנו, ולפ"ז לכאורה מבואר דלא ילפינן מכללא לפסול להעיד לכל מי שההוא פסול להעיד לו, ובגמ' בע"א מבואר דילפינן גבי אחי חמותי ושאר השנויים שם, ועיין משנ"ת באות א' מש"כ היד רמה.

רש"י בד"ה ברייתא מביא שי' הרי"ף, והק' על זה דהא מסקינן לעיל כר"ח דאחי האח כשר להעיד, וכיון דבן בעל אמו כשר כל שכן דבן בעל אחות אשתו דכשר להעיד, ואיך אפשר לומר דמתני' דפוסל בבן גיסו מיירי בבן גיסו מאשה אחרת, **והרא"ש** מוסיף דגם לרבי ירמיה דפוסל זהו דוקא באיכא גם אח גם מאשה זו דמאחה ביניהם, **והחזו"א** העיר דגם הכא י"ל דמה דפסול בנו מאשה אחרת, הוא באיכא אח דהוא בנו של אחות אשתו ומאחה ביניהם, **והראב"ד** בהשגות על הבעה"מ כ' לומר, דבן בעל אמו גרע משום דמסנא סני לי' וליכא קרוב דעת ביניהם, ועיין באות ח' משנ"ת בזה.

**הרי"ף** מביא ירושלמי, דמחלק בין אם הבן הוא מאשה זו דהיא אחות אשתו דפסול, לבין אם הוא מאשה אחרת דכשר, והוכיח מזה כשיטתו, **והיד רמה** ועוד ראשונים כ' די"ל דהירושלמי קאי לשי' התנא דמתני' דפוסל בבן גיסו, **והבעה"מ והרא"ש** ועוד ראשונים כ' דמ"מ הבבלי חולק על הירושלמי וכמו דהוכיח רש"י מהא דמכשרינן בבן בעל אמו.

**היד רמה** הביא הקו' דכיון דמודה ר"י בבעל אחות אמו, כל כרחך דפוסל בבן גיסו וכשנ"ת, וכ' כתי' התוס' דאינו ממעט אלא חתנו וסיים דעדיין הדבר צריך הכרע, ואח"כ כ' דקיי"ל כר"י דפוסל בגיסו ומכשיר בבנו וחתנו, וזה דלא כתי' התוס', דלפי תי' התוס' רק בחתנו מכשיר, ובמתני' נשאר הי"ר בקו' דאיך אפשר לומר דבן גיסו היינו מאחות אשתו, דא"כ אמאי מכשיר ר"י בבנו עיי"ש, ובע"א בסוף העמוד כ' דמסתבר דחתן אחי חמיו פסול לו דבעל כאשתו, וזה לכאורה יתכן רק לשי' הרי"ף, דלשי' תוס' הרי אפילו חמיו עצמו יכול להעיד לחתן אחות אשתו וכמש"כ התוס' הכא וכשי"ת בסמוך.

**הבעה"מ** כ' לבאר לפי שיטתו כשי' רש"י דבן גיסו מאחות אשתו כשר להלכה, דהא דלא אמרינן בזה דבעל כאשתו הוא משום דבתרי קידושין לא אמרינן בעל כאשתו, והא דגיסו עצמו פסול אף דהוי תרי קידושין, כ' משום דהיא ערוה עליו ובמקום ערוה אמרינן בעל כאשתו גם בתרי קידושין, וכ"כ **החינוך** מצוה תקפ"ט, **והראב"ד** בהשגות על הבעה"מ כ' דכיון דהוי שני דורות וגם תרי קידושין משום הכי כשר, וכ"כ **במלחמות והר"ן** דבשני בראשון לא אמרינן תרי בעל כאשתו, והק' על הבעה"מ דפסול קרוב אינו תלוי כלל בערוה, דהא בת בת אשתו היא ערוה עליו ובכל זאת כשר להעיד לה דהיינו בת חורגתו, וכ' הרמב"ן והר"ן דהא דבראשון בראשון אמרינן גם תרי בעל כאשתו זהו רק מדרבנן, ולפ"ז גיסו פסול רק מדרבנן ועיין בזה באות ה'.

**הבעה"מ** מביא **תשו' הרי"ף** דכ' דכל בעלי קרובות דלא שנינו דהם פסולים הדין דהם כשרים להעיד, והק' עליו דלשיטתו דחתן גיסו פסול א"כ גם חתן אחי אשתו דהיינו בעל אחות חמיו, צריך להיות דפסול דמאי שנא, וזה לא הוזכר במתני', ובסוף דבריו כ' לישב זה דאחי אשתו גם קרוי גיסו וא"כ הרי זה גם חתן גיסו, אמנם **בחי' רי"ו** כ' לומר באמת דחתן אחי אשתו כשר ואפילו בן אחי אשתו כשר כיון דלא תנן במתני', אלא דכ' דאינו יודע טעם בזה, ולא מצינו עוד מי שמחלק ומכשיר בזה, ועיין לעיל אות א'.

**הטור** כ' דבן גיסו כשר, אבל שי' הרי"ף והרמב"ם דפסול, והרא"ש כ' דכשר, **והריב"ש** סתכ"ו כ' דמוסכם מכל האחרונים דכשר, **והשו"ע** בס"ד כ' שתי השי', **והרמ"א** כ' דראוי להורות דכשר.

תוד"ה גיסו – הרמב"ן **במלחמות והר"ן** כ' דגם לתנא דמתני' דפוסל בבן גיסו, מ"מ בחתן אחי חמיו מכשיר, דרק בראשון בשני ס"ל דאמרינן דבעל כאשתו ולא בשני בשני, וכ' הר"ן דכך מבואר גם **בתשו' הרי"ף**, ונראה דזה תשו' הרי"ף שהביא הבעה"מ וכמשנ"ת לעיל בסמוך, דכל מה דלא נשנה במתני' לא אמרינן בעל כאשתו, וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"ג ה"ט, אמנם **היד רמה** בע"א בסוף העמוד כ' דנראה דגם בזה פסול, **והטור** כ' דהרמב"ם מכשיר והרי"ף פוסל, ולשי' הרא"ש דבן גיסו כשר כל שכן דבזה כשר, **והב"י** הק' על הטור דמנ"ל דהרי"ף פוסל בזה, מאחר דמצינו דהרמב"ם ס"ל כהרי"ף בבן גיסו ובכל זאת בזה מכשיר, ועיין בב"ח מש"כ בזה, **ובשו"ע** ס"ד כ' דכשר, **ובד"מ** סק"ד כ' בשם **התה"ד** סרכ"ו שכ' בשם **המרדכי** דמ"מ לכתחילה אין להחתימם על שטר אחד, דיש לחוש לב"ד טועין דיבואו לפסול השטר משום זה, וכ"כ **ברמ"א** בס"ד, ועיין **בבי' הגר"א** סקט"ו דהק' דבכל מקום מבואר דלא חיישינן לב"ד טועין.

י) גמ' סבר רב יוסף לאכשורה – **ברמב"ם וטושו"ע** מבואר דקרובים מן האם פסולים, אמנם **הבעה"מ** כ' דהוי ספק להלכה דשמא הלכה כר"י דמתני', ולפ"ז בכל קרובים דרך האם הוי ספק להלכה, וכ' דלכתחילה לחומרא לפסול, ובדיעבד בעדות אשה ובכל מקום שראוי להחמיר חוששין להכשיר, וכ"כ **הראב"ד** דהוי ספק, אבל כ' דמשום הכי יש להחמיר בכל מקום ואינו תלוי בלכתחילה ודיעבד, ובממון יש לנו לעשות לקולא לנתבע, אמנם **בתשו' הראב"ד** סל"ג חזר בו וכ' דפסול בודאי, **והמלחמות** הק' על הבעה"מ מכל המימרות בגמ' דמבואר דקרובי האם פסולים, **והתומים** בסק"ד כ' די"ל דהתם מספקא לן ג"כ ומשום הכי אמרו דאינו כשר להעיד, **והחזו"א** כ' עוד די"ל דמ"מ למסקנא הכא מבואר דהוי ספק ומשום הכי הוי ספק להלכה, ועיין בתומים שם דצירף דעת הבעה"מ, להחמיר דכל קרובים מן האם הם פסולים רק מדרבנן.

רש"י ד"ה במזויף – **החת"ס** הק' על מש"כ דהוי חספא בעלמא, דלשי' תוס' דפסול משום דשמא יבואו לסמוך על העידי חתימה א"כ אי"ז חספא בעלמא, וכ' דנראה דס"ל כשי' הרשב"א דמאחר דהחתים עדים הרי הם מכלל השטר ופסול מעיקר הדין, ומ"מ כ' דגם לפ"ז לא אתי שפיר כ"כ הלשון חספא בעלמא, **וברש"י** בגיטין ט' ב' וי' ב' מבואר דהוי רק מדרבנן עיי"ש, ואכמ"ל.

**כט' א'**

יא) גמ' וכמה – רש"י מבאר כמה ימים הוא פסול, **והיד רמה** כ' לבאר דהיינו דמאמתי נפסל להעיד לו, והביא פי' רש"י, וכ' דלפ"ז הגמ' קאי לרבנן דגם הם מודו דעכ"פ בזמן זה הם פסולים, והק' דרבנן מכשירים לעולם, אמנם ברש"י במתני' מבואר דקאי לר"י, דגם הוא אינו פוסל לעולם וכן מבואר **בנ"י**, **ובסמ"ע** ס"ז סקי"ח כ' גבי דיין כמבואר ברש"י דעד ז' ימים פסול ואח"כ כשר, [**ובתומים** סקי"ז הביא **דרי"ו** כ' דהלכה דרק יום אחד פסול, וכ' לומר דבזמן הזה לכו"ע כשר אחר יום ראשון דליכא שמחה כל ז' עיי"ש, אמנם **הנתה"מ** בחי' סק"י כ' דברי הסמ"ע דז' ימים פסול], **והטור** בס"ז כ' דעל אוהבו דהיינו אוהב חבירו ורעהו, וכ' **הב"ח** דס"ל דאע"ג דבמ' מבואר גבי שושבינו דלא הוי לעולם, מ"מ משמע לטור דאוהבו ורעהו פסול לעולם.

גמ' חד לדיין – **הרא"ש** כ' דהא דפסול לדון, היינו כשלא דיבר עמו ג' ימים, וכן אוהב שושבינו, ומיהו לכתחילה אפילו אין שונאו או אינו אוהבו כ"כ לא ידונו, כמבואר בכתובות ק"ה ב' לא לידון איניש למאן דרחים לי' ולא למאן דסני לי', **והרמב"ם** בפכ"ג מסנהדרין ה"ו כ' בסתם דאסור לדון למי שאוהבו או שונאו, **והטור** כ' כדברי הרא"ש ואח"כ הביא דברי הרמב"ם, והעיר **הב"י** דשי' הרמב"ם דלא כהרא"ש דהרמב"ם אינו מחלק בין שונא גמור ללא גמור, **ובד"מ** בסק"ג הביא דבתוס' לעיל ח' א' ובמרדכי מבואר, דבשונא שאינו גמור הוי רק מדת חסידות ואפילו לא הוי דין לכתחילה, **ובדרישה** סק"ט כ' דזה גם שי' הרא"ש והטור דכ' **בשו"ת הרא"ש** כלל נ"ו אות ט' דאינו יכול לפסול אדם לדונו משום שונא, כל שאינו מביא ראיה שלא דיבר עמו ג' ימים משום איבה, ומבואר דאם יביא ראיה רק על ב' ימים יוכל לדונו בעל כרחו, ואם הוי דין גמור דלכתחילה לא ידונו א"כ גם בב' ימים יוכל לפוסלו, **והשו"ע** ס"ז כ' כדברי הרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א דהוי רק מדת חסידות.

**הר"ן** כ' די"מ דשונא פסול רק לכתחילה, וכ"כ **בהג"א** בפ"א אות ו' בשם **האו"ז**, **וברא"ש ובטור** מבואר דבשונא ואוהב גמור הוא פסול גם בדיעבד, **והב"י והב"ח** כ' בשי' הרמב"ם דהוא פסול רק לכתחילה כיון דאינו מחלק בין שונא גמור לאינו גמור, והלשון אסור משמע דרק לכתחילה, וכ"כ **הרדב"ז** על הרמב"ם, אמנם **הלח"מ** בפט"ז מעדות ה"ו כ' דמלשון הרמב"ם שם בפי"ג הט"ו דכ' על אוהב ושונא דהוא פסול לעדות משמע דגם דיעבד, **ובתומים** סק"ט **ובשעמ"ש** סק"ב כ' דמדברי הרמב"ם **בפה"מ** בנדה **ותוס'** שם נ' א' דהק' אמאי לא אמרינן שם דכשר להעיד ולא לדון היינו אוהב ושונא, נראה מוכח דגם בדיעבד פסול, ובאמת הר"ן כאן כ' תי' על קו' זו דכיון דבדיעבד כשר משו"ה אין לומר דקאי על אוהב ושונא, **והשו"ע** בס"ז כ' הלשון דאסור לדון, וכ' **הרמ"א** דבדיעבד כשר וי"א דבשונא גמור בדיעבד פסול, **ובשעמ"ש** שם כ' דעיקר דפסול גם בדיעבד.

**היד רמה** כ' דאוהב פסול גם להעיד לחובה, דלא סגיא דלא משקר במילתא פורתא משום אהבה הילכך דחינן לי' לגמרי, **והשעמ"ש** בס"ז סק"ב נסתפק בזה לענין דיין להלכה דאוהב ושונא פסול, האם זה גם היכי דשונא פסק לזכותו ואוהב לחובתו, וכ' להוכיח מתוס' בנדה נ' א' והרמב"ם בפה"מ שם, דהק' אמאי לא מוקמי' בגמ' שם למתני' דיש כשר להעיד ולא לדון באוהב ושונא, ואי נימא דאוהב כשר לחוב ושונא לזכות, א"כ י"ל דאינו פסול לגמרי לדין ומשו"ה אין לומר דעל זה קאי מתני', אמנם מסיק שם דדינם דין בכהאי גונא, ומשום דבעדות ודאי דגם לר"י כשר אוהב לחוב ושונא לזכות עיי"ש, ובי"ר מבואר דאוהב פסול גם להעיד לחובה, ולכאורה מהאי טעמא שכ' גם שונא יהיה פסול להעיד לזכות.

גמ' מכאן לשני ת"ח וכו' – **בר"ן ובנ"י** מבואר דבדיעבד כשרים, [והר"ן כ' זה בי"מ דגם דיין שונא או אוהב כשר בדיעבד, אמנם נראה מדבריו דזה הוא דבר ברור, גם אי נימא דבדיין שונא פסול גם בדיעבד], אמנם **בחי' רי"ו** לק' ל"ד ב' מבואר דגם בדיעבד יש לפסול, וכ"כ **הב"ח** דאי בדיין שונא הדין דפסול גם בדיעבד א"כ גם בזה בדיעבד פסול כיון דילפינן מחד קרא, והביאו **הבאה"ג** אות א', **והש"כ** בסקי"ד ציין על הלכה זו דשני ת"ח ששונאים זה לזה לא ידונו יחד לעיין בב"ח, ומבואר **בהג' הגרע"א** שם דכונתו למש"כ הב"ח דפסול, וציין **לתשו' ראנ"ח** ח"ב סנ"ג, ושם מבואר דכשר בדיעבד וכ' דהוי דין רק מדרבנן ומשו"ה כשר, אמנם **התומים** בסקי"ב העיר דבגמ' נראה דהוי דרשה גמורה, וכ' לומר דמה דמכשיר הנ"י בדיעבד, הוא משום דבדיעבד דיין אחד גם כשר וזה לא גרע מדיין אחד, וקרא מיירי לענין גלות ובזה בעי ג' לעיכובא ובזה יהיה פסול גם בדיעבד, אמנם בר"ן נראה מבואר דמה דהוא כשר זהו משום דעיקר פסלותו אינה אלא לכתחילה דמדמה דיין שונא לזה.

א) מתני' ומאיימין עליהן – **היד רמה** כ' לומר דכל מה דמאיימין הוא רק בכהאי גונא דאומרים דהוא חייב אבל אם אומרים דהוא לוה בפנינו בזה אין מאיימין, וכ"כ **הר"ן** דמתני' דוקא באומר דהוא חייב סתם, דכיון דאפשר דהוא טועה משום הכי בעי דרישה וחקירה אבל בעדות ברורה דפלוני לוה מפלוני בזה אי"צ לשאול להם כלום, והזכיר בתוך דבריו גם האיום דהוי משום דאפשר דטועה, אמנם **הרמב"ם** בפי"ז מעדות ה"ב **ובטושו"ע** סכ"ח ס"ז כ' בסתם דמיימים על העדים.

גמ' במתת שקר – **בי"ר** מבואר שני פי' אי קאי על הממון ששקלי העדים להעיד שקר, או דקאי על הממון שמוציאים מיד זה שמעידים כנגדו ונותנים לשני.

רש"י ד"ה מפץ – **במהרש"א** מבאר דרש"י ס"ל דמש"כ בקרא חרב קאי על כלי מלאך המות ולא על חרב של אדם, וביאר הכי משום דמוכח הכי בגמ' דאמר שב שני הוה מותנא דהיינו מיתת דבר.

גמ' סהדי שקרי וכו' – **הרמב"ם** בפ"ז מעדות ה"ב כ' דמודיעים להם בושת העדים בעוה"ז ובעוה"ב, **והטור** סכ"ח כ' דמודיעים להם דהוא בזוי בעיני שוכרו, **ובשו"ע** ס"ז כ' לתרוייהו, **ובסמ"ע** סקל"ו העיר בזה דמש"כ הרמב"ם דמודיעים בושת העדים בעוה"ז בודאי כונתו לגמ' הכא, דהוא בזוי בעיני שוכרו, וא"כ השו"ע שכ' דברי הגמ' כהטור לא היה לו להזכיר דברי הרמב"ם, **וברמב"ם ובטושו"ע** כ' גם דמודיעים אותם כח עדות שקר, והיינו כמו דאמר רב יהודה ורבא, וכ' **הכס"מ** דס"ל דלא נדחו דבריהם אלא דלא סגי בזה לבד, ועיין **בנ"י** שהביא במתני' רק לדברי ר"א.

ב) גמ' מסייע לי' לרב וכו' – בהג' **הב"ח** על רש"י כ' דהראיה היא מדקתני בפנינו ולא קתני שמענו, וכ"כ **התו"ר** **והרא"ש ובחי' הרי"ו והנ"י**, **והיד רמה** כ' דהיינו ממה דקתני הודה ולא אמר, ובחי' רי"ו כ' עוד פי' בשם הר"א ואין דבריו ברורים עיי"ש.

גמ' צריך שיאמר אתם עדי – **היד רמה** כ' לומר דאתם עדי לאו דוקא, אלא כל לשון דמוכח דנתכוין להודות הוי הודאה, דהא לא קתני במתני' העידנו אלא הודה, וזה לשיטתו דהסייעתא לרב הוי מדקתני הודה ולא אמר, אמנם **התו"ר** כ' דדוקא אמר אתם עדי, דבפנינו הודה היינו דכיון הודאתו בפנינו דאמר אתם עדי וזה כשיטתו דהסייעתא הוי מדקתני בפנינו, וכן מבואר ברא"ש דכ' על הגמ' דבענין אחר לא מהני, והנה הי"ר בב"ב קע"ה א' כ' דשכ"מ דאמר בתורת הודאה ולא כעין שיחה בעלמא, הוי הודאה דאין אדם משטה בשעת מיתה, ומבואר דאם היה משטה בשעת מיתה לא היה בזה הודאה, וזה לכאורה סותר למש"כ הכא דכל דרך הודאה לא מצי לומר משטה הייתי, ועיין **במהר"י בן לב** ח"ג סל"ח דכ' דלשי' הי"ר בעי שיאמר הריני מודה בפניכם ולא סגי בכל שהוא דרך הודאה, ולפ"ז י"ל דבדבריו בב"ב לא מיירי באותו אופן דמיירי הכא, **ובר"ן** מבואר דכל דמוסר דבריו בפני עדים לא מצי לומר משטה אני, וכ"כ **הנ"י** [אלא דבלשונו מחלק אם מוסר דבריו לעדים או לבע"ד, ולא האם הוי בפני עדים או לא], ובי"ר מבואר דגם אם מודה לבע"ד לבד, אינו יכול לומר משטה אני וכשי"ת בסמוך בע"ה, **והרמב"ם** בפ"ז מטו"נ ה"א-ב כ' דכל שמודה דרך הודאה ולא דרך שיחה בפני עדים, אע"פ שלא אמר אתם עדי הרי זה עדות ואין יכול לומר משטה אני, **ובטור** סל"ב וספ"א הביא דברי הרמב"ם והיד רמה והרא"ש, **והד"מ** באות ב' הביא דברי הנ"י, **ובשו"ע** ס"ח כ' כדברי הרמב"ם, וכ' דכל דהוי דרך הודאה גמורה הרי זה עדות, ועיין **בש"כ** סקל"ד שהאריך להוכיח כדעת הרמב"ם.

גמ' ולא עוד וכו' – **היד רמה** כ' דמהא דנקט כהאי גונא ולא נקט דאם אמר לו הן דלא הוי הודאה, נראה דאם יאמר הן הוי הודאה, והוכיח מזה כשי' דכל דרך הודאה אינו יכול לומר משטה, **והתו"ר** דחה די"ל דלרבותא נקטי', דאע"ג דנראה דבאמת הוא חייב ורק אינו רוצה שיוכל לתובעו בב"ד, מ"מ לא הוי הודאה, וכן מבואר **בר"ן ובנ"י** דנקט לרבותא דאף דבזה הוא כמוסר דבריו לזה שתובעו מ"מ לא מהני, ולשיטתם אע"ג דלא בעי דוקא אתם עדי מ"מ בעי דימסור דבריו בפני עדים, וא"כ הכא לא הוי הודאה כיון דאינו מוסר בפני עדים, **והטור** סל"ב כ' דאם אמר הן נחלקו הי"ר והרא"ש [ובב"ח העיר מנ"ל דהרא"ש חולק, אמנם מבואר הכי בתו"ר], **ובש"כ** ספ"א סקכ"ד כ' דאע"ג דבדרך הודאה קיי"ל כהרמב"ם, מ"מ בזה נראה כהרא"ש כיון דהוי שלא בפני עדים.

ג) **ברא"ש וביד רמה ובראב"ד** בהשגות על בעה"מ, **ובחי' רי"ו ובר"ן** בשם **רבינו דוד ובנ"י**,מבואר דלא שייך טענת משטה אלא אם תבעו הבע"ד, דאז יכול לומר דכיון דשיטה בו בתביעתו, גם הוא שיטה בו בהודאתו וכש"כ רש"י ד"ה משטה, אבל במודה מעצמו לא שייך טענת משטה, [ויל"ע בדברי הי"ר בב"ב קע"ה א' דלא הזכיר שם כלל דמיירי בתובעו, וגם הזכיר על הגמ' שם דטענינן שלא להשביע גם טענת משטה וכמו שהובא לעיל, וכמו כן יל"ע **דבמלחמות** בב"ב שם כ' דאם טען משטה אני בך כשם שאתה משטה בי טענתו טענה, ונראה דרק בתבעו יכול לומר משטה אני עיי"ש, **ובחי' הרמב"ן** בקידושין ס"ה ב' הזכיר טענת משטה על גונא דאין הלה תבעו], **וברמב"ם** בפ"ו מטו"נ ה"ח כ' טענת משטה וטענת שלא להשביע ביחד, ולא חילק דזה בתבעו וזה בלא תבעו, ומדברי **הכס"מ** שם מבואר דאין הכרח מזה דס"ל דגם בלא תבעו יכול לטעון משטה, אמנם **הש"כ** בסקי"ב ועוד אחרונים כ' דודאי שי' הרמב"ם דלעולם יכול לטעון משטה, והוכיח עוד מדבריו בריש פ"ז דגם בלא תבעו מצי לטעון משטה, וכן מבואר **בבעה"ת** שער מ"ב ח"א דין ג' וכש"כ **בגידולי תרומה** שם, [והק' מתשובה שהביא בח"ה דמבואר דרק אם טענו, והש"כ סקס"ג כ' דלא ס"ל כהאי תשובה שהביא, **ובשעמ"ש** סקי"ח הק' עוד דבשער נ"א חלק ח' דין א' כ', דאם הודה בפני עדים ולא היה השני תובעו כלום דהודאתו הודאה, וליכא למימר משטה אני ולא שלא להשביע כיון שהודה בפניו, ומבואר דבמודה מעצמו לא שייך לטעון משטה אני, ולכאורה הא שם כ' דגם לא מצי לטעון שלא להשביע כיון דהודה בפניו, וזהו כשי' הרמב"ם שיתבאר לק' באות י', וא"כ י"ל דמשום הכי לא מצי לטעון משטה אני, אבל בכל אופן שיכול לטעון שלא להשביע, גם יכול לטעון משטה אני], **ובמאירי** כאן הביא שתי שי' בזה, **ובטושו"ע** ספ"א ס"ה כ' דדוקא אם תבעו, **והש"כ** בסקי"ב כ' לדינא דגם אם לא תבעו מצי לטעון משטה, והביא דכך מבואר בעוד ראשונים עיי"ש, וכ"כ **התומים** סקי"ב **והנתה"מ** סקט"ז דמצי לומר קים לי כהני שי' דגם בלא תבעו מצי לטעון משטה אני, **ובקצוה"ח** סק"ח כ' דנראה עיקר כהשו"ע.

**הקצוה"ח** הק' דבכל מקום בעי אמתלא לבטל דבריו הראשונים, וכגון אשה שאמרה טמאה אני בעיא אמתלא אם חוזרת בה, וא"כ בשלמא אם תבעו יש לו אמתלא דשיטה בו משום דהוא שיטה בו וכשנ"ת, אבל בלא תבעו איך יכול לומר משטה אני בלא אמתלא, **ובנתה"מ** סק"ח כ' גבי טענת שלא להשביע, די"ל דגבי איסור כיון דהב"ד אינם יודעים דמותר א"כ לא יאמר סתם דהדבר אסור, משא"כ גבי ממון י"ל דאינו חושש דהאחר יתבע ממנו הממון, דיודע דאינו חייב לו, ועל דרך זה תי' **בהג' אמרי ברוך**.

**בתוספתא** בפ"ק בב"מ קתני דהודאת בע"ד כמאה עדים דמי, אימתי בזמן שטענו והודה לו, אבל אם הודה מפי עצמו יכול לחזור בו שהפה שאסר הוא הפה שהתיר, **והרי"ף** הביא זה שם בדף רל"ז, **ובמרדכי** שם סרי"ז כ' בשם **רה"ג** דהיינו דאם הודה מעצמו יכול לומר משטה אני, **ובש"ג** שם על הרי"ף הביא להק' דכיון דטענת משטה לא הוי אלא באם הוא תבעו א"כ איך יכול כלל לטעון משטה אני בהודה מעצמו, וכ' דאפשר דס"ל דגם אם אינו תבעו יכול לטעון משטה, ועיי"ש מש"כ עוד לבאר דהודה היינו דאמר אתם עדי, והנה מעיקר דברי התוספתא כ' **הש"כ** בסקנ"ודאין ראיה דמצי לטעון משטה אני גם באין תבעו, די"ל דיכול לחזור היינו דיאמר טעיתי ונזכרתי דאיני חייב.

והנה **הרא"ש** בב"ק ל"ה ב' כ' בשם **הרמ"ה** דמצי לטעון משטה בטענו חיטים והודה לו בשעורים, וכ' דבהודה מעצמו יכול לחזור בו והביא האי תוספתא עיי"ש, והנה מש"כ דאיכא טענת משטה בטענו חיטים והודה בשעורים אין ראיה דגם בלא תבעו מצי לטעון משטה אני, דכבר כ' **הש"כ** בסקנ"ו **והפ"ח** שם, דכיון דהוא תבעו עכ"פ, א"כ כבר איכא למש"כ רש"י דכיון דהוא שיטה בו משו"ה גם הוא משטה בו, אמנם ממה שהביא התוספתא נראה דגם בהודה מעצמו שייך לומר משטה אני, דכבר כ' הש"כ שם דודאי אין נראה לומר דהתוספתא מיירי דוקא בגונא דטענו חיטים והודה בשעורים, ובאמת הש"כ הוכיח דדעת הרמ"ה דמצי לטעון משטה אני גם בלא תבעו, ולפ"ז נמצא דהי"ר סותר עצמו, [ויל"ע דנימא דהאמנם דבתוספתא מיירי דטוען דאמר שלא להשביע עצמו, מ"מ מוכיח הרמ"ה מזה דכל היכי דהודה מעצמו יכול לחזור בו, ואין נפ"מ איזה טענה הוא טוען].

ד) במתני' בחילוק בין הרישא דלא אמר כלום לסיפא דעד שיאמר וכו' דאז מהני עדותו, עמד בזה **הש"כ** בסקל"ד דאין לומר דעיקר החילוק דבסיפא אמר אתם עדי וברישא לא, דא"כ מה קאמר בגמ' מסייע לי' לר"י דבעי שיאמר אתם עדי, הא זהו עיקר החילוק בין הרישא לסיפא ולא הוי סיוע אלא מבואר הוא במתני' ומה חידש ר"י, וכ' דעיקר החילוק הוא דברישא מיירי שהודה שלא בפני הבע"ד, משא"כ בסיפא הודה בפניו, ומזה הוכיח כשי' הרמב"ם דבפני התובע לא מצי לטעון שלא להשביע עצמי, וכן מבואר **ברש"י** ד"ה הודה ולק' ל"ז ב' ד"ה הוא דזה עיקר החילוק, וכ' הש"כ דמ"מ קתני בסיפא גם בפנינו הודה, משום דאי לאו הכי האמנם דאינו יכול לטעון שלא להשביע מ"מ היה יכול לטעון משטה אני, וזה מה דמייתי סייעתא לר"י דאי לא אמר אתם עדי מצי לטעון משטה אני מהלשון דבפנינו הודה, אבל עיקר החילוק אינו בזה דאמר אתם עדי, והנה יש שתי שי' האם במודה מעצמו ואומר אתם עדי האם יכול עדיין לומר שלא להשביע עצמי אמרתי, **ובחי' רי"ו** כ' די"א דמדקתני בסיפא בפנינו הודה לו נראה דלא סגי באומר אתם עדי, אלא גם בעי דיהיה הודאה לבע"ד, וכ' די"א דקתני הודה לו להורות דרישא מיירי אפילו במודה בפני הבע"ד, ולא אמר כלום כיון דהודה מעצמו, אבל כל שאומר אתם עדי חייב גם שלא בפני בע"ד, והנה לי"א הראשון ניחא די"ל דעיקר החילוק הוא האם הודה מעצמו או דהודה ע"י תביעת הבע"ד, אמנם לפי הי"א השני לכאורה עיקר החילוק בין הרישא לסיפא הוא האם אמר אתם עדי או לא, אמנם באמת מבואר ברי"ו דרישא קתני דלא אמר כלום, ומשום דמיירי במודה מעצמו ובזה טענינן דשלא להשביע עצמו אמר ואי"צ שיטען המודה כלום ומשום הכי אין בעדותו של העד כלום וכש"כ הבעה"מ, וא"כ באמת עיקר החילוק הוא האם מודה ע"י תביעה או לא, דסיפא מודה ע"י תביעה ומשום הכי כבר אין לומר דלא אמר כלום, ורק דאי לאו דאמר בפנינו הודה אכתי יכול לטעון משטה אני, ועיין **בש"כ** סק"כ שהק' על הרא"ש שכ' דרישא מיירי דהודה שלא בפני התובע, דאי נימא דבכהאי גונא דהוי שלא בפני התובע גם באומר אתם עדי יכול לחזור בו, א"כ אמאי לא קתני ברישא רבותא דגם באומר אתם עדי לא אמר כלום, וכ' להוכיח מזה דשי' הרא"ש דבאומר אתם עדי לא יכול לחזור בו, ודלא כשי' הטור דכ' דיכול לחזור בו, **ובתומים** סקט"ו כ' די"ל דכיון דבסיפא קתני תרתי דגם הודה לבע"ד וגם אמר אתם עדי, ממילא שמעינן דברישא גם אם אמר אתם עדי לא אמר כלום, דאי לאו הכי אמאי הוצרך לשנות הסיפא במודה לבע"ד, [ובאמת דהכי נראה מבואר בחי' רי"ו, דגם הוא מוקי רישא במודה מעצמו ומשום הכי לא אמר כלום וכשנ"ת, ואע"פ כן הביא י"א דדוקא בגונא דסיפא דהודה לבע"ד אינו יכול לחזור בו באמר אתם עדי], ולכאורה אדרבה מוכח כדברי התומים וכשי' הטור, דלפ"ד הש"כ יק' דא"כ עיקר החילוק בין הרישא לסיפא הוא האם אמר אתם עדי או לא, ובאמת דהש"כ הק' הכי על שי' הרא"ש בסקל"ד, אמנם לפ"ד התומים ניחא די"ל דעיקר החילוק הוא האם הוא מודה לבע"ד או לא, ורק דמ"מ מצריך בסיפא גם שיאמר אתם עדי.

**רש"י** במתני' כ' על הרישא דלא אמר כלום דהיינו משום דאומר הכי שלא להשביע עצמו, **ובחי' רי"ו** כ' דכיון דמיירי דאמר מעצמו א"כ אינו יכול לטעון משטה הייתי וכשנ"ת, ומשום הכי הוצרך לומר דשלא להשביע עצמו אמר, וכן מבואר **בנ"י**, **והש"כ** בסקל"ד כ' לבאר לפמשנ"ת דעיקר החילוק בין הרישא לסיפא, הוא האם אמר בפני הבע"ד או לא, ולענין אי מצי לומר שלא להשביע עצמי אמרתי, אבל אה"נ גם יכול לומר משטה אני, אלא דזה יכול לטעון גם אם אומר הכי בפני הבע"ד.

ה) **הבעה"מ** כ' לדייק מהא דברישא נקט במתני' לשון יחיד אמר לי, ובסיפא לשון רבים בפנינו הודה, דאם אומר לעד אחד אתה עד לא מהני כיון דאחד אינו מחייבו ממון יכול אכתי לומר משטה אני, **והמלחמות והר"ן** הק' עליו דא"כ אמאי קתני ברישא לשון יחיד כיון דיש רבותא דאפילו אם אומר לשנים לא מהני, וא"כ מהרישא משמע דאם יאמר בפני אחד הודאה גמורה יהני, ועל כרחך דלאו דוקא נקט, **והש"כ** בסקכ"ב כ' דרישא נקט לשון יחיד משום דקתני דכל אחד אומר עדותו בפנ"ע, וכל אחד אומר על עצמו, אבל מ"מ מדנקט סיפא לשון רבים מדויק כהבעה"מ, והרמב"ן הביא ירושלמי דמבואר על הרישא דאם היה מתכוין למסור לו עדות עדותו קיימת, וא"כ מבואר דגם באחד הוי הודאה, והר"ן כ' בשם **רבינו דוד** דהירושלמי מיירי במודה מעצמו ובזה ליכא טענת משטה אלא שלא להשביע, ובזה אמרינן דגם בע"א נתכוין להודאה, אבל הבעה"מ מיירי בתבעו ומשום טענת משטה ובזה כל זמן דאינו מודה בפני שנים יכול לומר משטה אני, **והש"כ** שם כ' דיש לפרש הירושלמי דבאמת מסר לשנים, אלא דכמו דבמתני' קתני לשון יחיד משום דכך הוא דרך עדותו, אע"ג דהיה עוד אחד עמו וכמשנ"ת, הכא נמי בההיא דירושלמי דקאי על מתני'.

**הבעה"מ** מביא הגמ' לק' ל' ב' דמבואר דהודאה אחר הודאה מצטרפין, וא"כ מבואר דסגי בהודאה בפני ע"א דהתם כל הודאה היתה בפני ע"א, וכ' כיון דלבסוף הודה בפני עוד עד, נמצא דעכשיו יש שני עדים דהוא מודה ואינו יכול לומר משטה, **ובמלחמות** הק' דהא למסקנא שם מבואר דגם הלואה אחר הודאה מצטרפין, וא"כ מוכח דגם בפני ע"א לבד הוי הודאה, **והש"כ** שם כ' לומר דגם בהלואה אחר הודאה, כיון דעתה יש שני עדים דיכולים לחייבו ממון א"כ נפקא הודאתו דמעיקרא מכלל השטאה, וכבר תמה בזה **בקצוה"ח** סקי"א, דאיך מהני ההלואה אח"כ דע"י זה נמצא דאינו משטה בהודאה דמעיקרא, והמלחמות הביא תי' **הראב"ד** דשם מיירי דכל עד אומר דהודה בפני ובפני עוד עד רק דהשני לא בא לפנינו, **והש"כ** שם כ' דהבעה"מ לא ניחא לי' בתי' זה, משום דלשון הגמ' במנה דאודיי לי' קמך אודיי לי' נמי קמי' פלוני, נראה דאינו מודה אלא בפני אחד בכל פעם ומשום הכי הביא הבעה"מ דוקא לגמ' זו, וכבר כ' **התומים** סקי"ז **ובהג' אמרי ברוך** על הקצוה"ח, דלפ"ז לא ק' מה שהק' המלחמות דבמסקנא נדחה האי אוקימתא, דבמסקנא י"ל כתי' הראב"ד דהוא אומר דהודה בפניו ובפני עוד אחד.

**הקצוה"ח** שם מק' על הבעה"מ דאיך מהני מה דע"י דמודה בפני שנים, יש לנו עדות דהודה ועי"ז נפיק מכלל השטאה, הא מ"מ יק' דיוכל לטעון דבאמת בפני אחד מהם הודה ורק השני משקר, וא"כ ישבע להכחיש האחד וממילא השני אינו כלום דיכול לומר משטה אני, **ובנתה"מ** בסק"ו כ' דכל דאיכא שני עדים דאפשר לצרפם, הדין דלא חיישינן אפילו לאחד דמשקר ואינו יכול לישבע ולהכחיש האחד, ועיי"ש מש"כ ראיה לזה ומש"כ במשובב שם.

**הרמב"ם** פ"ז מטו"נ ה"א כ' דגם הודאה בפני אחד הוי הודאה, וכן דעת הרבה **ראשונים** דלא כהבעה"מ, ושי' **הראב"ד ורבינו אפרים** כהבעה"מ, **ובטור** ספ"א הביא שי' הבעה"מ וכ' דהרמב"ם והרי"ף והרא"ש חולקים, [ובסל"ב כ' רק שי' הבעה"מ, וכ' **הב"ח** דכיון דמיירי שם לענין עדות, ס"ל דאין בזה נשיאת עון אם לא יעיד, כיון דשי' הבעה"מ דלא הוי הודאה], **ובשו"ע** ס"י כ' דהוי הודאה, **ובש"כ** סקכ"ב כ' דיכול לומר דקים לי כהבעה"מ, **והתומים** סקי"ז **והנתה"מ** סק"י כ' דהלכה רווחת בישראל כהשו"ע.

ו) גמ' משטה אני פטור – **הש"כ** בסק"א כ' דכל שכן דמצי לטעון טעיתי דעדיף מטענת משטה, והעיר דא"כ מנ"ל להגמ' דיכול לטעון משטה אני, דלמא מתני' משום דיכול לטעון טעיתי ועיי"ש מש"כ לתרץ, אמנם **התומים** בסק"א כ' דכל מה דנאמן לטעון טעיתי הוא רק משום מיגו דיכול לטעון משטה אני, **ובנתה"מ** סק"א גם כ' הכי, ובדבריו נראה דכל דמצי לומר משטה אני כבר אי"ז הודאה גמורה מצ"ע, ומשום הכי יכול לטעון טעיתי דאינו מדקדק כ"כ בהודאה זו ואפשר דטועה.

גמ' אי לא טען אין טוענים – **הש"כ** בסע"ה סק"ס כ' לומר דאם אין התובע ברי, בזה טוענים לנתבע דמשטה היה, ועפ"ז ישב דברי השו"ע שם, אמנם **הנתה"מ** בסקי"ב כ' לישב באופן אחר עיי"ש ועיי"ש בתומים סקט"ז.

תוד"ה דברי – כתי' התוס' כ"כ עוד ראשונים, **והיד רמה** כ' דמסית לע"ז חמור ומשום הכי אפילו טען לא מהני, אבל בשאר מסית יכול לטעון, ויל"ע דלא מצינו עוד חיוב על מסית חוץ מע"ז, וכ' הי"ר דהכא נמי גבי הדין דאין שליח לדבר עבירה, דפטור משום דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין כמבואר בקידושין מ"ב ב', זה דוקא אם טוען הכי, אלא דהק' דא"כ בכמה מקומות דמק' דאין שליח לדבר עבירה, אמאי לא משני דמיירי דאינו טוען ונשאר בקו'.

**ובחי' רי"ו** מק' דכיון דמבואר בגמ' דיכל לטעון דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, א"כ גם בלא טענה אמאי לא נפטר הנחש משום זה, כיון דזה טענה מצ"ע, ועיי"ש מש"כ וסיים דצ"ע.

**כט' ב'**

גמ' כל מילי דכדי וכו' – **היד רמה** כ' דזה רק סיבה דלא הוחזק כפרן ואם יאמר אח"כ משטה אני יהיה נאמן, אבל אם נשאר בטענתו דלהד"ם בזה אינו נאמן, **והרי"ף והרא"ש** כ' דלא מיבעיא אם טוען משטה אני דפטור אלא אפילו טוען להד"ם פטור, ומבואר **בנ"י** דשי' הרי"ף דלא בעי שיטען משטה אני, והיינו דלשונו מבואר דאף להד"ם הוי טענה שנפטר בה, **ובחי' רי"ו** הביא שי' הי"ר וכ' דאין נראה הכי, ומבואר בנ"י דשי' **הרמב"ם** כהרי"ף, **ובש"כ** סק"ג מבואר דכן מבואר ברמב"ם פ"ו מטו"נ ה"ח דכ' דאם טוען משטה או להד"ם פטור, והיינו דסגי גם בטענת להד"ם, **ובבעה"ת** שער מ"ב ח"א דין ד' כ' דאם טוען להד"ם נאמן בטענתו שהשטאה היתה, ולפיכך טען כך שלא נזכר בעדים, וכ' **הגדו"ת** דמבואר מלשון זה דבעי שיטען לבסוף דהיה משטה כהי"ר, ויל"ע דבדין ה' כ' כלשון הרמב"ם דאם טען משטה או להד"ם נאמן ופטור, והש"כ שם כ' דאי"ז מוכח דשי' הבעה"ת כהי"ר, **ובטושו"ע** ספ"א ס"א כ' דאפילו לא טען משטה אלא להד"ם פטור, ומבואר דלא בעי שיטען אח"כ משטה אני, וכ"כ הש"כ שם.

**הנ"י** כ' דרש"י כ' דאם טוען משטה אני פטור, אבל אם לא טען משטה אני, אלא אמר לו לא אתן לך הבא עדים שהלויתני אין טוענים לו, אלא אומרים לו אחר שיש עדים שהודית לו שלם, ועל זה כ' דאבל הרי"ף כ' דאם אומר להד"ם גם פטור, והא דאין טוענים היינו אם מודה שהודה אלא שכופר בעיקר החוב, ומבואר מדבריו דרש"י ס"ל דבעי שיטען משטה לבסוף כהי"ר, ויל"ע מנ"ל הא, **ובב"י** סל"ב באמת כ' דנראה דגם רש"י מודה לרי"ף ואין מחלוקת ביניהם, **והמהרי"ט** בח"א סקט"ו כ' דכיון דרש"י לא הזכיר אלא אם טוען משטה אני נראה דלהד"ם לא מהני, וצ"ב דודאי בתחילת הסוגיה לא היה לרש"י לומר דגם להד"ם מהני כיון דאח"כ נחלקו בזה אביי ורבא, [ולכאורה מבואר בנ"י דלשי' הרי"ף גם אם יאמר לא אתן לך יהיה פטור, דהא כ' דלשי' הרי"ף צ"ל דמודה דהודה לו, ולא כ' דמיירי שאומר לא אתן לך וכמו שהביא קודם לזה דברי רש"י, וכן **בחי' רי"ו** כ' דלשי' הרי"ף מיירי הא דאין טוענים לו בעמד ושילם], **והר"ן** הביא דברי רש"י בע"ב שכ' דהואיל ואותה הודאה דברי רוח היתה שהשטה בו, לא דכיר ושכח אותה הודאה, וכ' דמשום הכי לא הוחזק כפרן ויכול לחזור ולומר משטה הייתי בך, ומבואר גם דבעי לחזור ולומר משטה הייתי, וכ' בשם רבינו דוד דגם אם יאמר פרעתי אח"כ יהיה נאמן עיי"ש, וכ' דלפ"ז מה דאמרינן לעיל דאי לא טעין אין טוענים לאו דאמר להד"ם בלחוד דודאי מהני כמשטה, אלא כגון דאמר להד"ם וזה אומר והלא אמש הודית לי בפני פלוני ופלוני ושתק ולא טעין משטה אני בך, ויל"ע במש"כ דלא מיירי דאמר להד"ם בלחוד דנראה דגם יאמר רק להד"ם יהיה פטור, ומתחילה כ' דבעי לחזור ולטעון משטה אני, ועיין **במהרי"ט** שם מש"כ על דברי הר"ן, ועכ"פ מבואר בדבריו דשי' הר"ן דבעי שיאמר משטה אני לבסוף, וכן מבואר **בקצוה"ח** סק"ב.

**הר"ן** כ' בשם **רבינו דוד** דגם אם אומר פרעתי נאמן, ואע"פ דנמצא לפ"ז דהודאתו היתה אמת, וא"כ יהיה נעשה מוחזק כפרן במה שאמר קודם להד"ם, מ"מ כיון דאפשר לומר על הודאה זו דמשטה היה כבר י"ל דאינו זוכר הודאה זו אף אם היא אמת, ועיין **במהרי"ט** שם שכ' לומר דרש"י חולק על זה, **והקצוה"ח** סק"א הביא לדברי הר"ן.

**הרא"ש** כ' בשם **רס"ג** דבטוען משטה הייתי בעי לישבע דהיה משטה בו, וכ"כ **הבעה"ת** שער מ"ב ח"א דין א', וכ"כ **הטושו"ע** ספ"א ס"א, **ובסמ"ע** סק"ב כ' דכולל זה עם השבועה דלא חייב לו כלום, [ובב"י סל"ב ובסמ"ע שם הביאו לדברי **הרמב"ם** בפ"ו מטו"נ ה"ו דלא הזכיר אלא דנשבע דאין לו בידו כלום, אך לא כ' דחולק על דין זה, ואדרבה הביאו גם לדברי הבעה"ת בדין ד' דכ' גם כהרמב"ם, הגם דבדין א' כ' דבעי לישבע ששיטה בו], ועיין בסמ"ע מש"כ אמאי בעי לישבע גם ששיטה בו, **ובתומים** סק"ב כ' דאם הודה א"כ גם אם אין בידו כלום מ"מ נתחייב בהודאתו ומשום הכי בעי לישבע על זה. **ובסמ"ע** סכ"ח סק"ד כ' דאם טען להד"ם בזה אי"צ לישבע דאינו זוכר, וכ"כ **הב"ח** כאן דנשבע רק דאינו חייב, דהא אינו יכול לישבע דלהד"ם דאמרינן דאינו זוכר, אמנם **הט"ז** כ' דבעי לישבע שאינו יודע דהודה לו.

ז) גמ' עירי ושכבי ליהוו עלך סהדי – **הב"י** ססל"ב כ' דמיירי דאמר לי' בניחותא, אבל אם אמר לו בלשון תמיה לא הוי הודאה בשותק, **והגדו"ת** שער מ"ב ח"א דין ז' **והש"כ** סקכ"ח השיגו עליו, דברש"י ונ"י מבואר דאמר זה בלשון שאלה.

גמ' הא אמר לי' לא – **המהרש"ל** מעיר דזה פשיטא, דהא לעיל מבואר דאפילו אמר לו מתיירא אני שמא תכפיני לדין דלא הוי הודאה כל שכן אם אומר לא, וכ' לומר דקמ"ל דלא נימא דהיה לו לומר להד"ם כיון דהרגיש דיש שם עדים, **והש"כ** בסקכ"ט כ' דכיון דאומר לא, אי"צ עוד שיטען משטה אני, משא"כ היכי דאמר מתיירא אני בעי שיטען אח"כ משטה אני כמבואר בגמ', **ובתומים** סקי"ז העיר לפ"ז דמה מדייק רבינא מזה דדוקא אי אמר לא אבל אם שתק הוי הודאה, הא י"ל דאם היה שותק היה צריך לומר משטה אני משא"כ עכשיו שאמר לא, וכ' די"ל.

**הטור** בסל"ב ובספ"א כ' דהא דבעי שיאמר לא, זהו דוקא כהאי גונא דהכא דהוה לי' לאסוקי אדעתא דיש שם עדים, אבל אם לא הוה לי' לאסוקי אדעתא דיש שם עדים בזה גם אם מודה לו לא הוי הודאה, ומשום הכי בההיא דלעיל דהכמין עדים אחורי הגדר גם אם היה אומר לו הן לא היה בזה הודאה לשי' הרא"ש שם וכשנ"ת לעיל אות ב', **ובסמ"ע** סקכ"ג **ובש"כ** סקכ"ו כ' דגם אם אומר לו מתיירא אני שלא תכפיני לדין הוי הודאה היכי דהוה לי' לאסוקי אדעתא דיש שם עדים, [והש"כ כ' דכן מבואר בטור, ולכאורה אינו מוכח דאפשר דקאי רק על מה דכ' בשם הרא"ש דאם אמר הן גם לא הוי הודאה], והנה **בגדולי תרומה** שער מ"ב ח"א דין א' הביא **דברי"ף וברמב"ם** פ"ו מטו"נ ה"ז הביאו הגמ' דלעיל, באופן דאמר לי' רצונך שיעידו לי פלוני ופלוני, וכ' דלפ"ז גם שם הוה לי' לאסוקי אדעתא דיש עדים, ולפ"ז נמצא דברי"ף וברמב"ם מבואר דלא כהסמ"ע והש"כ.

גמ' אבל אי שתיק הכי נמי – **בחי' רי"ו ובר"ן ובנ"י** מבואר דהא דאם שתק הוי הודאה זהו רק אם מתחילה אמר לו הן, אבל אם שתק מתחילה ועד סוף בזה לא הוי הודאה דאינו חושש לענות לו, וכ"כ **בטושו"ע** ספ"א ס"ז, והנה **הרמב"ם** בפי"ז מעדות ה"ד כ' דאם אמר המלוה ושתק הלוה דרך מאמין לדבריו הוי הודאה, וכ' **הכס"מ** דאם יאמר דמשטה הייתי בך שראיתיך אומר דברים שאינם ואמרתי הלא משחק הוא נאמן, **והלח"מ** כ' דלא מצי לטעון משטה הייתי אלא בעי שתהיה השתיקה דרך שחוק, **ובגדו"ת** שער מ"ב ח"א דין ז' תמה על הכס"מ דלא מצינו דאחר אתם עדי יוכל לומר משטה אני, ולפי המבואר בראשונים, הרי בזה שלא פירש הרמב"ם דמתחילה אמר לו הן יכול לומר משטה אני כהכס"מ.

ח) גמ' אמר ר"נ אדם עשוי וכו' – שי' **התוס' והרא"ש והיד רמה והבעה"מ והרי"ו והר"ן** דטוענים לו דהודה שלא להשביע עצמו, ושי' **הראב"ד** בהשגות על בעה"מ **והרמב"ם** בפ"ו מטו"נ ה"ח **והנ"י** בשם המפרשים דאין טוענים לו הכי, אמנם הנה בבעה"מ וברי"ו נראה מבואר דגם אם לא יטען כלום מ"מ נטען לו, אך הרא"ש כ' רק בכהאי גונא דאומר דאיני חייב לך כלום אז טוענים לו, ובכהאי גונא גם הראב"ד כ' דטוענים לו, [וכ' **הב"ח** דרק הכא ס"ל להראב"ד דטוענים באומר איני חייב לך, אבל טענת משטה בעי שיטען ולא סגי שיאמר איני חייב], וא"כ נמצא דאין מחלוקת בין הרא"ש לראב"ד, וכ"כ **הטור** דיש שלש שי', שי' אחת דאפילו שתק טוענים לו, ושי' אחת דלעולם אין טוענים, ושי' הרא"ש והראב"ד דרק אם אמר איני חייב לך כלום אז טוענים לו, **ובשו"ע** סכ"א כ' שתי שי' באמר איני חייב לך כלום, **והב"ח** כ' להלכה דטוענים לו בכהאי גונא, **והש"כ** בסקנ"א כ' דעיקר דאין טוענים לו, אמנם כ' לומר דזהו רק היכי דהבע"ד תבעו על מה שהודה, אבל אם רק תבעו על עיקר החיוב ולא על מה שהודה, אע"פ שיש עדים שהודה מ"מ טוענים לו.

**הרמב"ם** בפ"ו מטו"נ ה"ז הביא הגמ' דהיו קורין אותו קב רשו וכו', וכ' דתבעו ואמר הוא איני חייב לו כלום ואמרו חכמים ישבע היסת ויפטר, **והגדו"ת** שער מ"ב ח"א דין ג' הק' דהא שי' הרמב"ם דאין טוענים לו שלא להשביע, וא"כ אמאי סגי במה שאמר איני חייב, **והש"כ** בסקנ"א כ' לפמשנ"ת, דאם אין הבע"ד תובעו על ההודאה בזה טוענים לו שלא להשביע, **והתומים** בסקי"ט כ' לומר דכל מש"כ הרמב"ם דאין טוענים לו שלא להשביע, זהו רק אם אמר בדרך הודאה, והכא לא אמר בדרך הודאה.

**הראב"ד** שם השיג על הרמב"ם וכ' דאין זה דרך הגמ', וביאר **הלח"מ** דהשגתו על מש"כ הרמב"ם דאין טוענים לו שלא להשביע, **ובש"כ** שם בהג"ה העיר דא"כ היה להראב"ד להשיג על המשך דברי הרמב"ם, וגם הק' דהא גם שי' הראב"ד דאין טוענים וכשנ"ת, וכ' לבאר דהשגתו על מה דמבואר ברמב"ם דסגי שיאמר דאיני חייב ולא הצריך כאן שיטען שלא להשביע, אמנם בראב"ד מבואר גם דאם אומר איני חייב דטוענים לו, וא"כ י"ל דהשגתו על המשך דברי הרמב"ם דבעי שיטען שלא להשביע ולא סגי דיאמר איני חייב וכמו שביאר הלח"מ.

בהא דחלוק טענת משטה אני דאין טוענים לו, מטענת שלא להשביע דטוענים לו להרבה ראשונים וכשנ"ת, כ' **היד רמה** דטענת משטה אני דהוי כשהבע"ד תבעו, א"כ הרי יודע דיתבענו אח"כ, ומשום הכי כל זמן שאינו טוען לא אמרינן דנתכוין לשטות בו, משא"כ טענת שלא להשביע דהוי כשאינו תבעו, יש לנו לומר דאינו סבור דיתבענו משום הודאתו, דהוא יודע דבאמת אינו חייב לו, **ובחי' רי"ו** כ' דאין דרך אדם לשטות ומשום הכי בעי שיטען, אבל אדם עשוי שלא להשביע עצמו, **ובבעה"ת** שער מ"ב ח"א דין ג' הביא שתי שי' היכי דאמר מעצמו, אי טענינן לי' משטה או רק שלא להשביע, ולכאורה זה תלוי אם החילוק כהי"ר או כהרי"ו.

**הבעה"מ והרי"ו** כ' דמלישנא דמתני' דקתני ברישא לא אמר כלום נראה דטוענים שלא להשביע ומשום הכי קתני דלא אמר כלום, דאי בעי טענה אי"ז דלא אמר כלום, וכן ממה דקתני יחד עם עדות של עד מפי עד נראה דהוי כמו זה ואי"ז מחייבו כלל, **והש"כ** בסקנ"א כ' לפמשנ"ת דאם אין הבע"ד תבעו על ההודאה, בזה אי"צ שיטען, דמתני' מיירי באופן זה ומשום הכי לא בעי שיטען.

ט) גמ' שם – שי' **תוס' ורא"ש והרי"ו והר"ן והנ"י** דלא שייך טענת שלא להשביע אלא אם מודה מעצמו ולא ע"י תביעת הבע"ד, וכ"כ **המלחמות** בב"ב קע"ה א', וכ"כ **הטור**, **ובשו"ע** סט"ז כ' דין זה בשם יש מי שאומר, וכ' **הסמ"ע** בסקמ"א דכיון דשי' הרמב"ם דכל שמודה בפני הבע"ד אפילו אין תבעו אינו יכול לטעון שלא להשביע וכשי"ת בע"ה, משום הכי כ' זה בשם יש מי שאומר, דהא יש שי' דגם אם אינו תבעו אינו יכול לטעון, **והש"כ** בסקמ"ב כ' דמשום דדעת **בעה"ת** בשער מ"ב ח"א דין ה' דגם אם תבעו יכול לטעון שלא להשביע משום הכי כ' זה בשם יש מי שאומר, וכ' שם עוד דגם **בבעה"מ** מוכח הכי, ולכאורה האמנם דלא מפורש בדבריו דלא שייך שלא להשביע בתבעו, מ"מ אין שום ראיה דס"ל דגם בתבעו שייך טענת שלא להשביע, **ובמלחמות** בב"ב אחר שכ' דבתבעו לא שייך טענת שלא להשביע, כ' דכך פירש גם הבעה"מ כאן.

תוד"ה כך – כתי' התוס' כן מבואר בעוד ראשונים, **ובבעה"מ** בב"ב קע"ה א' כ' דלא אמרינן שלא להשביע היכי דהוא אומר דבריו בדרך דמצוה לבניו, והביא הגמ' שהק' ממנה התוס', **והקצוה"ח** בסקכ"ד כ' על תי' התוס' דאכתי יק' על שי' הבעה"ת דס"ל דגם אם תבעו אמרינן שלא להשביע, וכ' לומר ע"פ מש"כ שם לבאר בשי' הראבי"ה דהודאת שכ"מ מהני כאילו אמר אתם עדי, וא"כ משום הכי אינו יכול לומר משטה אני, והא דהכא מבואר דטוענים דאמר שלא להשביע הגם דמיירי בשכ"מ, זהו משום דהיה שלא בפני הבע"ד, וכשי' הטור דאם מודה שלא בפני הבע"ד אפילו אמר אתם עדי יכול לומר משטה אני וכשי"ת בע"ה, ולשי' הרמב"ם דכל שמודה בפני הבע"ד תו לא מצי לומר שלא להשביע, סגי שנימא דהתם הודה בפני הבע"ד וכמו שמבואר **בש"כ** סקל"ד.

בא"ד – **הש"כ** בסק"ז העיר במה שכ' תוס' דטענינן משטה היה ליתמי, והיינו ממה דמבעי בגמ' שם בשכ"מ שהודה אם חיישינן למשטה, ומבואר דטוענים ליתמי דמשטה היה, די"ל דספק הגמ' היינו בכהאי גונא דאח"כ עמד והוא בעצמו טוען דהיה משטה, וכ' להוכיח מזה דכל מה דאמרינן דאין אדם משטה בשעת מיתה זהו רק דלא טוענים ליתמי, אבל אם עמד וטען הוא גם בשכ"מ שהודה אמרינן דמשטה היה, והביא דברי **הב"י** שכ' לאו הכי, **והתומים** בסק"ז הביא דבבעה"ת ובעוד ראשונים מבואר כהב"י, וכ' על קו' הש"כ די"ל דאי נימא דאין טוענים ליורשים, א"כ בודאי דאין לומר בשכ"מ דהוא משטה ואפילו אם שכ"מ עשוי לשטות, דמ"מ כיון דאין טוענים לבניו הרי יפסיד לבניו ע"י הודאתו, וכ' **באורים** סק"י וכן **בנתה"מ** בחי' סק"ט דלא כהש"כ.

י) **הרא"ש והנ"י** כ' דגם אם הודה בפני הבע"ד יכול לטעון שלא להשביע, וכ' דכך משמע במתני' דקתני ברישא דהוא אמר דאני חייב לו לא אמר כלום ומשמע דמיירי דלא תבעו, ועל זה קתני בסיפא דבעי שיאמר בפנינו הודה לו, והיינו דדוקא אם אומר אתם עדי חייב אבל בלא זה לא הוי הודאה ואע"ג דמודה בפניו, והרי באינו תבעו אי אפשר לפטור משום משטה וכשנ"ת, וא"כ מבואר דמצי לטעון משטה גם במודה בפני הבע"ד, **ובתו"ר** הק' דא"כ מנ"ל להגמ' דגם שלא יוכל לטעון משטה אני בעי שיאמר אתם עדי, הא י"ל דדוקא במתני' דאינו תבעו בעי אתם עדי כדי דלא יוכל לטעון שלא להשביע, וכ' דמשמע לגמ' דמתני' מיירי בכל ענין וגם בתבעו דאז מצי רק לטעון משטה אני, **והרמב"ם** בפ"ז מטו"נ ה"א כ' דבפניו אינו יכול לטעון שלא להשביע, וכ' **הש"כ** בסקל"ד דהרמב"ם מבאר מתני' דרישא מיירי דהודה שלא בפניו ומשום הכי לא אמר כלום, ובסיפא אמר דאם הודה בפניו חייב דכבר אינו יכול לטעון שלא להשביע, ומ"מ בעי גם שיאמר אתם עדי כדי שלא יוכל לטעון משטה אני, ויש שני חילוקים בין הרישא לסיפא וכל חילוק בא משום טענה אחרת, [ובאמת באתם עדי גם סגי דלא יוכל לטעון שלא להשביע, אלא דעיקר החילוק דבסיפא הוי בפניו], **ובטושו"ע** ספ"א סי"ד כ' שתי השי' בזה, **והש"כ** בסקל"ד כ' דעיקר דאינו יכול לטעון עוד שלא להשביע.

**הבעה"ת** בשער מ"ב ח"א דין י' מביא דברי הרמב"ם דבהודה בפניו אינו יכול לטעון שלא להשביע, והש"כבסקל"ד הביא דברי **המהר"י בן לב** דכ' דכיון דהבעה"ת הביא דברי הרמב"ם על כהאי גונא דאמר דרך הודאה, נראה דס"ל דכל דברי הרמב"ם הם רק בהודה דרך הודאה, אבל באמר סתם גם בפניו יכול לומר שלא להשביע, וכ' הש"כ דאי"ז מוכח, אמנם יל"ע עוד דבדין ג' כ' הבעה"ת דגם אם אמר בפני הבע"ד יכול לומר שלא להשביע, ואי נימא דדברי הרמב"ם הם רק בדרך הודאה ניחא דבדין ג' לא מיירי דאמר דרך הודאה, **והש"כ** שם כ' דמדברי הטור ועוד פוסקים מבואר דדברי הרמב"ם הם גם שלא בדרך הודאה וכן עיקר.

**הראב"ד** בהשגות על בעה"מ כ' דמדברי התוספתא שמחלק בין אם תבעו והודה דלא מצי לחזור בו, לאם הודה מעצמו דמצי לחזור בו, מבואר דבמודה מעצמו גם אם אמר להם אתם עדי ושתק יכול לחזור בו ולומר שלא להשביע, **ובחי' רי"ו** כ' דיש לדייק הכי מסיפא דמתני' דקתני דיאמרו בפנינו הודה לו, ומבואר דבעי דיודה לתובע ולא יאמר מעצמו, והביא די"א דגם במודה מעצמו אינו יכול לחזור בו, וכ' דכן נראה מבואר **בבעה"מ** דכ' דאם אמר מעצמו ולא אמר אתם עדי וכו', ומבואר דאם יאמר אתם עדי גם באמר מעצמו לא יוכל לחזור בו, **והר"ן והנ"י** כ' דאפילו בדרך הודאה אינו יכול לטעון שלא להשביע, ומבואר בדבריהם דגרע מטענת משטה דשם בעי דיודה לפני עדים, אבל הכא אפילו יודה לבע"ד וישמעו עדים לא יוכל לטעון שלא להשביע, וכ' הנ"י דכן מבואר בירושלמי דאם היה מתכוין למסור לו עדות עדותו קיימת, ולא גרע אתם עדי ממוסר לו עדות, וכן מבואר **במלחמות** בב"ב קע"ה א' **ובריב"ש** סשצ"ב דאם אמר בדרך הודאה אינו יכול לומר שלא להשביע.

**והרמב"ם** בפ"ז מטו"נ ה"א כ' דבדרך הודאה יכול לטעון שלא להשביע, **ובלח"מ** שם כ' **דבהה"מ** מבואר דאם אומר אתם עדי גם להרמב"ם אינו יכול לחזור בו, והביא **דהמהר"י בן לב** כ' דשי' הרמב"ם דגם באתם עדי יכול לומר שלא להשביע, **והש"כ** בסק"כ כ' דהעיקר דבאתם עדי מודה הרמב"ם, והביא דברי **הבעה"ת** שער מ"ב ח"א דין י' דכ' כדברי הרמב"ם ומוסיף בדבריו דאמר בדרך הודאה שלא באתם עדי, **והטור** בסל"ב ובספ"א כ' דגם באתם עדי יכול לחזור בו אם הודה שלא בפני הבע"ד, **והד"מ** בספ"א סק"ב הביא דברי הנ"י דכל דרך הודאה אפילו לבע"ד ולא לעדים לא מצי לחזור בו, **ובשו"ע** סי"ד כ' דברי הרמב"ם, ובסט"ו כ' דלדעת האומר דבפני הבע"ד גם יכול לומר שלא להשביע, הוא הדין אם אמר אתם עדי דיכול, וזה שי' הראב"ד וכשנ"ת, והרמ"א שם כ' דיש חולקים, [ולכאורה נראה דבאתם עדי שלא בפני הבע"ד לכו"ע יכול לומר שלא להשביע], **והש"כ** בסק"כ כ' דהעיקר דאינו יכול לומר באתם עדי אבל בדרך הודאה יכול, **ובאורים** סקכ"ז כ' דיש בזה מחלוקת רבוותא.

**הרי"ף** בב"ב קע"ה א' הק' על מה דאמר רבה שם, דשכ"מ שאמר מנה לפלוני בידי ואמרו יתומים חזר ואמר לנו אבא פרעתיו נאמנים, דאמאי אם לא אמרו דאמר דפרעתיו חייבים הא אדם עשוי שלא להשביע עצמו, וכ' דמיירי דאמר בתורת הודאה וכמו דמצינו בגמ' לק' ל' א' גבי הטמין מעות ואמר של פלוני הם אם כמוסר דבריו קיימין, **והרא"ש** שם כ' דמיירי דתבעו השני דאז לא אמרינן שלא להשביע עצמו וכשנ"ת, **והרשב"א** כ' דהכי תי' הרי"ף, **ובבעה"ת** שער מ"ב ח"ב דין ב' כ' הכי בשם **הראב"ד**, **וברמב"ם** בפ"י מזכו"מ ה"ד כ' דאם אמר דרך הודאה ולא היה חשש הערמה מקבלין דברי השכ"מ, **ובבעה"ת** שם כ' דהרמב"ם כ' על דרך הרי"ף, אמנם הנו"כ מק' דהרמב"ם סותר עצמו דבפ"ז מטו"נ ה"א כ' דגם בדרך הודאה יכול לטעון שלא להשביע וכשנ"ת, **והכס"מ** בהל' זכו"מ כ' דכונת הרמב"ם דהודה בפני הבע"ד דבזה כ' הרמב"ם דאינו יכול לטעון שלא להשביע וכמשנ"ת, **והלח"מ** הק' על זה דא"כ גם שלא בדרך הודאה הוי הודאה גמורה, [ועיין לעיל משנ"ת האם גם שלא בדרך הודאה ס"ל להרמב"ם דאינו יכול לומר שלא להשביע כל דהיה בפני הבע"ד], ועוד כ' הכס"מ דמיירי כהאי דאיסור גיורא בב"ב קמ"ט א' דבזה הוי הודאה גמורה, **ובסמ"ע** סק"ל מבאר דכיון דלא היה לו בנים א"כ לא שייך לומר דאמר שלא להשביע בניו, **והש"כ** בסק"ל הק' דמבואר בב"ב דגם היכי דליכא להטעם שלא להשביע בניו י"ל דאמר שלא להשביע, וכ' דכונת הכס"מ רק דשם היה באופן המוכיח דודאי נתכוין להודאה גמורה, **והב"ח והסמ"ע** כ' כהכס"מ, **ובהה"מ** בפ"ז מטו"נ ה"א כ' דהרמב"ם למד דבברי בדרך הודאה לא מצי לטעון משטה אני, ממה דמצינו בשכ"מ דבדרך הודאה לא מצי לטעון דשלא להשביע, ואע"ג דלענין טענת שלא להשביע חלוק ברי דמצי לטעון הכי אף במודה דרך הודאה, **והלח"מ** שם כ' לבאר דשלא להשביע בניו אינה טענה טובה כמו שלא להשביע עצמו, ודמי לטענת משטה אני ומשום הכי בדרך הודאה לא טוענים הכי, ועיי"ש מש"כ עוד, **והש"כ** בסקל"ד כ' דכיון דגבי השטאה אמרינן דאין שכ"מ משטה, א"כ גם גבי שלא להשביע יותר יש לנו לומר בשכ"מ דלא יאמר רק שלא להשביע, ומשום הכי עכ"פ בדרך הודאה כבר לא אמרינן דאמר שלא להשביע, **ובתומים** סקי"ט כ', דהיכי דאמר דרך הודאה הוי טענת שלא להשביע כטענה דלא שכיחא ולא טוענים זה ליורשים, ולפ"ז באם השכ"מ עצמו יאמר אח"כ דאמר שלא להשביע יהיה נאמן.

**הראב"ד** בהשגות על הבעה"מ כ' דאם הודה מעצמו אפילו אמר אתם עדי ושתק יכול לחזור בו, **והטור** הביא דבריו בספ"א וכ' דלא נהירא, דבגמ' בב"ב מבואר דשכ"מ שהודה אי"צ שיאמר אתם עדי, ומשמע דבבריא צריך שיאמר אתם עדי ומכי אמר מיהא אין יכול לחזור בו, והנה שי' הטור גם דבאמר מעצמו אתם עדי יכול לחזור בו וכשנ"ת, אלא דשם לא מיירי דהודה בפני הבע"ד, **ובב"י ובב"ח** ביארו דברי הראב"ד דהודה שחייב, ואמר השני אתם עדי ושתק המודה, אמנם **הדרישה** בסקכ"א כ' דהמודה אמר אתם עדי והשני שתק וכ"כ **בסמ"ע** סק"מ, **והש"כ** בסקמ"א כ' כהב"י עיי"ש, **והב"י** מק' על קו' הטור דהא מבואר בתוס' דהגמ' בב"ב מיירי דתבעו והודה לו, וא"כ אי"ז שייך לדברי הראב"ד, ועוד הק' דבגמ' שם המודה יאמר אתם עדי ולא התובע, והיינו לפי מה דביאר דהראב"ד מיירי דהתובע אמר אתם עדי, [ועיי"ש בב"ח ובש"כ דהטור ס"ל דאין לחלק בכל זה, וצ"ב דא"כ יק' על הראב"ד מסברא ומה מצא בגמ' בב"ב דדוקא משם הק' על הראב"ד], **והשו"ע** בסט"ו כ' כהראב"ד, לפי השי' דגם במודה בפני הבע"ד יכול לטעון שלא להשביע, **והרמ"א** כ' דיש חולקין וכשי' הטור.

במה דמבואר די"ל דגם בדרך הודאה הוי כאומר אתם עדי, הביא **הש"כ** בסקי"ט, **דבסמ"ג** מבואר דהיינו דנקבצו העדים שם לשם עדות, והביא דברי **הבעה"ת** בשער מ"ב ח"א דין ח' דכ' שהודה כאדם המזמינם להעיד עליו ואמר דבריו כאדם האומרם בכל לבבו בדרך הודאה שלימה, ואח"כ הביא **דבמהר"ם אלשיך ובנ"י** בב"ב מבואר דאם אומר לשון מודה אני הוי דרך הודאה, **ובר"ן** בסמוך כ' בשם **רבינו דוד** דאם קיבץ העדים לשם עדות הוי כאומר אתם עדי.

יא) גמ' שלא להשביע – **הסמ"ע** בסקל"ו כ' דכיון דטוענים לו הכי וכמשנ"ת, א"כ אי"צ לישבע היסת על זה דאמר שלא להשביע, **והש"כ** בסקל"ו הביא דהרי"ו כ' דצריך לישבע, וכ' דאחר דנשבע דאינו חייב מגלגלין עליו לישבע דאמר שלא להשביע.

גמ' שם – **הש"כ** בסקי"ג כ' דאם אומר להד"ם הוחזק כפרן, ולא אמרינן בזה כמו דאמרינן היכי דיכול לטעון משטה אני, דגם אם טוען להד"ם לא הוחזק כפרן דלא דכירי אנשי, והוכיח זה מדברי הרמב"ם בפ"ז מטו"נ ה"א דכ' דאם אמר בדרך הודאה אינו יכול לטעון משטה אני או להד"ם ורק שלא להשביע יכול לטעון, **והקצוה"ח** בסק"ט כ' דדוקא בהא דהרמב"ם דהיה בדרך הודאה אמרינן דאע"ג דיכול לומר שלא להשביע מ"מ אין לנו לומר בזה דאינו זוכר, אבל היכי דאמר סתם שלא בדרך הודאה בזה כל שיכול לומר דאמר שלא להשביע, גם אמרינן דלא דכירי אנשי, **ובמאירי** מבואר כמו דמחלק הקצוה"ח.

גמ' כבר הורה זקן – **ביד רמה** מבואר דחשיב דטעה בשיקול הדעת ומשום הכי מה שעשה עשוי, אבל מה דעדיין לא הוציא לא ישלמו, ורבי ישמעאל לא היה צריך לשלם משום דהיה מומחה וגם קיבל רשות, אמנם **הרי"ף** לק'בפ"ד בדף רס"ח ע"א כ' דהכא לא חשיב טעה בשיקול הדעת דהא ליכא בזה מחלוקת תנאים והוי מילתא דתליא בסברא, וכ"כ **הרא"ש** כאן, **והטור** בססכ"ה הביא דברי הרא"ש, וכ' דכונתו דאם היה טעות בשיקול הדעת, היה הדין דגם מה דלא הוציא דישלמו כיון דמיד שפסק נגמר הדין, ורק משום דהכא חלקו רק בסברא אמרינן דמה שעשה עשוי ואין להוציא, אבל מה דלא הוציא לא אמרינן דכבר נפסק הדין, **ובב"י** ביאר דברי הטור דכיון דשי' הרא"ש להלכה דטעה בשיקול הדעת אינו חוזר, א"כ אמאי הוצרך לומר דהכא לא חשוב דהוי טעות בשיקול הדעת, ומשום הכי ביאר דס"ל להרא"ש דאם היה טעות בשיקול הדעת היה הדין דמיד נגמר הדין, **והש"כ** בסקכ"ט אות ב'-ו' תמה על דברי הטור, דאיך יתכן לומר דבטעה בשיקול הדעת הדין דמיד שנגמר הדין כבר אינו חוזר, ואפילו דמעיקר הדין הדין טעות, ואילו נחלק רק בסברא על אמורא אחר, בזה כל זמן דלא הוציא הממון חוזר, וחולק על הטור, וכ' דהרא"ש כ' כאן דברי הרי"ף, ועיין בתומים סקט"ו מש"כ, **ובאו"ז** לעיל ג' א' אות א' מבואר דהכא אם היה יודע רבי ישמעאל מה דבי חייא חלק עליו היה חוזר בו עיי"ש, וי"ל דדוקא משום הכי יכל להחזיר הדין במה דאכתי לא עשה, **ובמאירי** כ' דהכא הוי כמו ב"ד שהורה ואח"כ נתמנה ב"ד אחר וראו שנתחייב שלא כדין, דאי אפשר להחזיר מה שכבר נתן אע"פ ששיטת הענין מתפשטת כדברי השני, וכ' דאם לא נתפשט כדברי השני י"א דאין השני רשאי לסתור דינו של הראשון מדין חכם שאסר, וכ' דנראה לו דאחר מיתת חבירו אין בו דין חכם שהורה.

א) גמ' ואם לאו אין כותבין – רש"י כ' משום דניחא לי' שיהיה רק מלוה ע"פ ממה שיהיה מלוה בשטר, ובד"ה כותבין כ' דמלוה ע"פ ריעא ממלוה בשטר ולא ניחא לי' לאלומה, **ובי"ר** כ' דע"י דיכתבו שטר לא יהיה נאמן לטעון פרעתי וכמה מילי יש בין מלוה ע"פ למלוה בשטר, **והרשב"ם** בב"ב מ' א' כ' משום טענת פרעתי, **והתו"ר** כאן **והנ"י** שם כ' גם משום פרעתי וגם משום גביה ממשועבדים, **והרי"ו** שם כ' משום משועבדים, ועיין **באו"ז** אות נ"חדכ' צד, דכנגד שטר הודאה יהיה נאמן לטעון פרעתי כיון דלא נכתב מתחילה, ולפ"ז אם אין אחריות ושעבוד בשטר א"כ אין מניעה לכתוב השטר דהא אינו מפסיד כלום, **ובשו"ת הרא"ש** כלל ס"ה אות ג' כ' דעדים יכולים לכתוב זכרון דברים גם בלא דעת המחייב, **והב"ח** בסל"ט כ' דלפ"ד גם מהני דלא יוכל לטעון פרעתי, ויל"ע דא"כ מה דע"י השטר לא יוכל לטעון פרעתי אי"ז סיבה דלא נכתוב השטר, כיון דבלאו הכי אפשר לכתוב זכרון דברים דאינו יכול לטעון פרעתי, **והרמ"א** בס"ג כ' די"א דאם כתבו מעצמם דנים על פיו להוכיח דהודה, **והש"כ** שם סק"ט האריך לחלוק דודאי לא מהני כלום דהוי מפי כתבם, ובסקי"ב כ' הש"כ מהאי טעמא ביאור אחר בדברי הרא"ש עיי"ש ואכמ"ל, **וברמב"ם וטושו"ע** ובנו"כ מבואר דגם משום דלא יוכל לטעון פרעתי אין כותבין, ובתוס' מבואר עוד סיבה דאין כותבין ויתבאר לק' בע"ה.

גמ' וקנו מידו – **באו"ז** אות נ"ג [הובא **בהג"א**] הק' דהקנין אינו מועיל לכלום דגם קודם היה חייב לו, וא"כ הוי קנין דברים ואמאי כותבין שטר משום הקנין, [וכ' דאין נפ"מ לענין דלא מצי לטעון פרעתיך דגם לאחר קנין יכול לטעון פרעתיך, אמנם עיין בסמוך די"ל דבאמת אינו נאמן לטעון פרעתיך], וכ' בשם **ריב"ן** דמיירי דקנו מידו שיפרע עד זמן פלוני, וכ' דאין נראה לומר דקנו מידו דלא יהיה נאמן לטעון פרעתיך, דגם בלא קנין אינו נאמן אם יאמר לו דלא יפרע אלא בעדים, וכ' דמ"מ י"ל דע"י הקנין אינו נאמן לומר אפילו דפרע בפני פלוני ופלוני והלכו למדה"י, **ובב"ח** סל"ט כ' דהאו"ז ס"ל דבכל קנין אינו נאמן לומר פרעתיך בפני פלוני ופלוני והלכו למדה"י, אמנם באו"ז מיירי באופן דמפרש דלא יהיה נאמן לטעון פרעתיך, **ובב"י** מחודש ז' בבדה"ב העיר דלעולם יש נפ"מ לענין גביה ממשועבדים, והב"ח כ' דהאו"ז ס"ל דשעבודא דאורייתא, וצ"ב דמ"מ מדרבנן אינו גובה ממשועבדים.

גמ' שם – **הרי"ף** בכתובות כ' א' כ' לבאר הגמ' שם בשם **רה"ג**, דהיכי דקנו מידו יכול לומר לעדים לכתוב לו שטר גם אחר כמה שנים ואע"פ דאינם יודעים דאכתי לא פרעו, והרי"ף דחה פירושו בגמ' שם אך לא נחלק בעיקר הדין, **והרמב"ן** שם חולק גם בעיקר הדין וכ' דכיון דאפשר דכבר פרע אין כותבין, [וכ' דמ"מ כל ל' יום כותבין משום דאינו פורע תוך ל' יום, וכ"כ בשו"ע ס"ג והש"כ הק' דהא קיי"ל דנאמן לומר פרעתי גם תוך ל' יום, ועיין בתומים סק"ז ובבאה"ט סק"ט ובשעמ"ש סק"ג מש"כ לישב ואכמ"ל], **והרשב"א והרא"ש** הסכימו לשי' רה"ג בעיקר הדין וכ"כ **הטור**, **ובשו"ע** ס"ג כ' דכותבין ויש חולקין דאין כותבין, **והש"כ** סק"ו כ' לומר דגם להיש חולקין זהו רק משום דחיישינן דהיה מברר בעדים דפרע אבל אינו נאמן לומר פרעתי, וכבר הק' עליו **בהג' אמרי ברוך** דהיש חולקין זה שי' הרמב"ן ובדבריו מבואר דנאמן לומר פרעתי, והנה **בש"כ** מבואר דהא דכותבין הוא משום דקנין דינו כשטר, וכשם שאינו נאמן לומר פרעתי נגד שטר הכא נמי אינו נאמן נגד קנין, אמנם **ברשב"א וברא"ש** מבואר רק דכיון דהדין דהעדים כותבין בלא דעת הלוה יש לו לחוש שיכתבו שטר, ומשום הכי לא היה לו לפרוע בלא שובר או שיודיע קודם לעדים שהוא פורע ושלא יכתבו לו עוד שטר, וברשב"א מבואר דהוא הדין אם יאמר לעדים כתובו יכולים לכתוב גם אחר כמה שנים, ולפ"ד הש"כ זהו דין רק בקנו מידו דקנין כוחו כמו שטר, אמנם **בבעה"ת** שהביא הב"י שם מבואר כהש"כ.

**ברמב"ן** בכתובות שם כ' דהיכי דמת הלוה סמוך לקנין דאין לחוש דכבר פרע החוב בזה כותבין השטר למלוה, וכ"כ **בטושו"ע** סל"ט ס"ג, **ובאורים** סקי"ט הק' דכיון דהעדים הם שלוחים של הבעל דבר, א"כ כיון שמת איך יכולים לכתוב עליו שטר הא בטל שליחותייהו מיד שמת, וכ' לומר דזהו תקנ"ח, **והגרע"א** על השו"ע הק' עליו דמנ"ל דהיה תקנ"ח בזה לכתוב שטר עיי"ש.

ב) תוד"ה הודה – בתוס' מבואר דרק משום שטרי חוב זיילי נכסי', **ובתוס'** בב"ב ע"ז א' כ' דכיון דיצא קול שנותן קרקעותיו לא ירצו להלוות לו דאין לו קרקעות לגבות מהם, **והרא"ש** כאן כ' בשם **ר"ת** שני טעמים אלו, וכ' עוד דבכל שטר זיילי נכסי' וכן מבואר **ברמב"ן וברשב"א ובנ"י** בב"ב, [והיינו משום דיחושו דיש לו בע"ח ויגבה הקרקע שקנו, כיון דאין לו עוד קרקעות שיגבה מהם], ובתוס' בב"ב כ' בשם ר"ת דדוקא בשטר מכר דיש בזה שעבוד קרקעות זיילי נכסי', דלא ירצו לקנות ממנו קרקע כיון דיודעים דהיא משועבדת, אלא דכ' דגם בשטר מתנה יסברו דהוי שטר מכר, [**ובנ"י** שם מבואר עוד טעם דיוכל לומר דעיין בחשבונו ולא פש לך גבך מידי, וברי"ו כ' זה לענין שטר הודאה ולא שטר מכר], **ורש"י** בקידושין כ"ז א' כ' דחוזר בשטר אם אומר דאין רצוני דיהיה לו שטר ראיה בידו, וכ' **הרמב"ן** שם דס"ל דגם בלא שום טענה יכול לומר דלא יכתבו, דכל שטר מהני רק אם נעשה מדעת המתחייב, וכל דאינו רוצה דיכתבו שטר, ממילא אם יכתבו לא נעשה מדעת המתחייב ולא הוי שטר, וכ"כ גם הרמב"ן בב"ב בסוף דבריו, וכ"כ **הריטב"א והר"ן** בב"ב בשם הרמב"ן, **והרשב"א והנ"י** שם הביאו שתי השי', **ובמל"מ** פ"ו ממכירה הט"ו כ' לומר בשי' התוס' דס"ל דלעולם יכולים העדים לכתוב מכח שליחות קמא, ומשום הכי אין חסרון של דעת המתחייב אי נימא דאין בזה פסידא למוכר, **ובברכ"ש** בב"ב סנ"ח כ' דפליגי האם דין דעת המתחייב, הוי דוקא בשטר דע"י חל איזה דבר כמו בשטר מקנה, או דזה דין בכל שטר, דכל דאינו דומיא דשטר מקנה דנעשה מדעת המתחייב אין לו תורת שטר.

**ובתוס'** בכתובות נ"ה א' כ' בשם ריב"ם בשם ריב"א, דדוקא שטר מכר אין כותבין דאינו רוצה דיהיה עליו שטר שעבוד דשטר מכר טורף ממשועבדים, אבל שטר מתנה כותבין, וכ"כ **הרמב"ן** בב"ב בשם י"א, וביאר דאינו רוצה דיהיה עליו שטר, כיון דאם אח"כ יתחייב באחריות ויהיה עליו שטר לא יוכל לטעון פרעתי, משא"כ אם לא יהיה עליו שטר, ועיין **ברא"ש** בב"ב דכ' דאין לשמוע לו דאינו רוצה שיהיה לו שטר ראיה עליו לגבות ממשועבדים, דאדרבה יש לנו לכתוב כדי שלא יוכל לעוות הדין, ולא התייחס לזה דמפסיד דלא יוכל לפרוע שלא בעדים, **וברי"ו** בב"ב גם כ' הכי, דרק שטר מכר אין כותבין, וביאר דטעמא דזיילי נכסי' שייך רק במכר, דכיון דמשעבד נכסיו זיילי נכסי' וכשנ"ת, וכ' עוד דגם הטעם דבעי דעת המתחייב זה שייך רק בשטר מכר, דכיון דהוי עדות דהוא חייב באחריות, א"כ הרי יש בזה עדות לחובתו, אבל בשטר מתנה כיון דכבר נתן הקרקע, הרי אין זה שלו ואינו חשוב מתחייב, **ובתוס'** בב"ב כ' בשם **ר"ת** דדוקא שטר מתנה יכול למחות כיון דמרצונו נותן, אבל שטר מכר כיון דמסתמא קנה הקרקע אדעתא דיכתוב לו שטר אינו יכול לחזור בו, וכ"כ **האו"ז** כאן באות נ"ב, וכ' דאינו יכול לטעון דזילי נכסי', דאדעתא דהכי קיבל דמים מהלוקח, ועיין **ברא"ש** שם שהק' על ר"ת דמה בכך דאדעתא דהכי מכר לו, הא אפילו בתנאי גמור יכול לחזור בו, **ובשו"ע** סרמ"ג ס"ו וס"ח מבואר דמעכב בין במתנה ובין במכר.

**בברכ"ש** שם כ' לומר, דלשי' תוס' זהו רק דין דלכתחילה אסור לכתוב שטר בלא דעתו, אבל בדיעבד הוי שטר כיון דאי"צ דעת המתחייב, וכ' לדייק הכי מלשון התוס' שם בדף ק"ע ב', אך כ' דזה טעות ובודאי דהשטר פסול, ונראה דיש שם חסרון בדבריו, ועיין **בב"י** מחודש ט"ז דכ' בשם **רי"ו** דאם מיחה בעדים דלא יכתבו וכתבו, דנחלקו בזה האם כשר בדיעבד, וכ' הב"י דדעת הרא"ש בתשובה כלל ל"ד אות ג' דפסול, **ובהג' תפארת שמואל** על הב"י דחה דאין ראיה מדברי הרא"ש.

בא"ד – כשי' התוס' דמצי לחזור בו כך היא גם שי' **הרא"ש**, **והרשב"ם והנ"י** בב"ב ע"ז א', **והריטב"א** בקידושין כ"ז א', אמנם **הרמב"ן** בקידושין כ' דדעת רבים והגאונים דאינו יכול לחזור בו, וכך היא דעת **הרשב"א** בשו"ת וכשי"ת, **והטור** בסל"ט כ' דיכול לחזור בו, **ובשו"ע** בס"ד כ' שתי שי' בזה, ובסרמ"ג ס"י סתם דיכול לחזור בו, ובס"ט שם כ' די"א דאם אמר לו זכה בשדה וזכה, תו אינו יכול לחזור בו מכתיבת השטר, **והגרע"א** שם העיר דהדין בס"ט הוא סתירה לדין בס"י, **ובחכמת שלמה** שם כ' דאע"ג דבסל"ט כ' השו"ע שתי שי' מ"מ עיקר דעתו דיכול לחזור כמו שסתם שם, והביא הכא השי' השניה רק לחלוק כבוד.

להשי' דיכול לחזור אע"פ דקנו מידו, מבואר **בראשונים** דזהו משום דהוי קנין דברים, **ובנ"י** בב"ב גם כ' הכי, והביא דברי הרי"ו שם דמ"מ חיוב אחריות אינו כן, אלא מיד שהחזיק בקרקע חל חיוב האחריות, וכ' דהא דחלוק אחריות משטר, הוא משום דבשטר הוא מחוסר מעשה, והוי כאילו אמר כתבו לו את השטר כל שלא אחזור בי קודם כתיבתו, ויל"ע דזה דלא כמש"כ בתחילה דהוי קנין דברים, וגם הרי"ו כ' הטעם דהוי קנין דברים, וזה לכאורה החילוק בין אחריות לשטר דאחריות לא חשיב קנין דברים, **ובחי' הגרע"א** בסל"ט העיר דכיון דהחסרון הוא משום דהוי קנין דברים, א"כ בכהאי גונא דכל השעבוד יחול רק ע"י כתיבת השטר, באופן זה לא הוי רק קנין דברים וצריך להועיל, וכ' דמ"מ הוי קנין אתן וגם זה לא מהני עיי"ש, **ובשו"ת הרשב"א** ח"א סי' אלף ל"ד כ' בתחילה, דבמכר והלואה כיון דקנו מידו אינו יכול לחזור בו, ומשום דמאחר דקנו מידו העדים הם שלוחי המלוה והקונה, אבל במתנה הנותן הוא דעביד להו שלוחין, ובסוף דבריו כ' דגם במתנה נראה דכל דקנו מידו אמרינן דנתחייב לכתוב, ובח"ב ס"ת כ' גם דאינו יכול לחזור בו, דכל דקנו מידו משעת קנין יש להם לכתוב ושטר מקנה הוא זה, **ובאורים** סקי"ט הק' דאף אי נימא דאינו יכול לחזור בו, מ"מ האיך כותבין בעל כרחו הא ליכא דעת המתחייב, וכ' לומר דהוי תקנ"ח, אמנם כבר הק' על זה **באמרי בינה** דיני הלואה ס"ו דברשב"א ח"ב ס"ת מבואר דחשוב שטר מקנה ולא דהוי תקנ"ח, ועיי"ש מש"כ לבאר, ולעיל הובא דברי המל"מ די"ל דכותבין מכח שליחות קמא.

ג) רש"י ד"ה שלשה – **הנ"י** גם כ' תחילת דברי רש"י, ופשטות דבריהם נראה דבאמת הם כותבים מכח דין ב"ד, ולשון **הרי"ו** בב"ב ע"ז א' דאמרינן דמעשה ב"ד לכתיבה עומד, ולשון זה אמרינן על קנו מידו דמהאי טעמא כותבין.

גמ' אפילו כנפינהו – **ביד רמה** מבואר הטעם דאמרינן לאפושי עדים הוא דעבד הכי.

תוד"ה מר – מה דכ' בשם רש"י, כבר הביא בגליון דברש"י בחולין מבואר איפכא, **ובט"ז** כ' לומר דט"ס הוא בתוס', ולפ"ז צ"ל במקום וכן רב האי ורב האי, אמנם בתוס' בשבועות גם כ' כמו הכא, ושם יותר קשה להגיה עיי"ש, ומ"מ מבואר בכמה **ראשונים** **וברמב"ם וטושו"ע** דהלכה כמר בר רב אשי.

ד) גמ' עד דקביעי דוכתא וכו' – **היד רמה** מק' דהכא מבואר דכותבין שטר על מעשה ב"ד, ובגמ' בב"מ י"ז א' מבואר דאם ב"ד פסקו דחייב לשלם ואמר לוה פרעתי נאמן, ואם בא מלוה לכתוב שטר אין כותבין ונותנין לו, ועיי"ש שהוכיח דגם שם חייבוהו מכח דבריו, ולא מכח עדים או שטר, ובכל זאת מבואר דאין כותבין לו שטר, וכ' תי' אחד דהכא הודה בדרך הודאה, ואמרינן דכל כהאי גונא דעתו שיכתבו גם שטר למלוה, אבל בב"מ מיירי דלא בא להודות אלא דמתוך טענותיו נתחייב ובזה אין כותבין, ועוד תי' דהתם דאמרו לו צא תן לו או חייב אתה ליתן אמרינן דיוצא על דעת לשלם עכשיו ומשום הכי אין כותבין, משא"כ הכא, ועוד כ' דהכא מיירי דמודיעים לו דכותבין ויודע דיש למלוה שטר כנגדו, ובזה כותבין גם בעל כרחו של לוה, אבל שם בא לכתוב בלא ידיעת הלוה ובזה אמרינן דאין כותבין, **ובחי' רי"ו** כ' דשם לא ידע קודם דחייב, וא"כ יש לנו לומר דעכשיו דיודע דהוא חייב ישלם מיד, משא"כ הכא דידע דהוא חייב ובכל זאת לא שילם עד עתה, אמרינן דגם עכשיו לא ילך מיד לשלם ומשום הכי כתבינן, וזהו על דרך תי' השני של הי"ר, **והנ"י** תי' דהכא מירי קודם שיצא מב"ד דודאי לא פרע עדיין, משא"כ שם מיירי אחר שיצא מב"ד.

**והרמב"ם** בפ"ז מטו"נ ה"ה כ' דכבר ביארנו דהודאה או עדות בב"ד היא כמלוה בשטר, ולפיכך כותבין ונותנין לבעל דינו, במה דברים אמורים בשלא קיבל עליו הדין עד ששלחו והביאוהו, אבל שנים שבאו לדין ותבע אחד את חבירו ואמר לו הנתבע הן, נאמן לומר פרעתי, ולפיכך אם חזר ואמר התובע כתבו לי הודייתי אין כותבין לו שמא פרעו, **ובלח"מ** שם מבואר דהרמב"ם בא לת' קו' הי"ר דחלוק הכא מהגמ' בב"מ, דהכא מיירי דהיה צריך לשלוח אחריו ומשום הכי אמרינן דכותבין לו, אבל אם לא הוצרכו לשלוח אחריו בזה אין כותבין דאמרינן דפרעו, **ובש"כ** סע"ט סקכ"ט כ' דדעת הרמב"ם דבפס"ד של ב"ד היכי דאינו יכול לטעון פרעתי, הדין דגם אם לא יכתבו לו שטר לא יוכל לטעון פרעתי, דהפס"ד מצ"ע הוא סיבה דאינו יכול לטעון פרעתי, ולפ"ז לא יכל הרמב"ם לת' כמו שתי' הראשונים, דלפ"ד הרמב"ם השטר הוא רק לראיה בעלמא דהיה פס"ד, ואינו גורם דמשום זה לא יהיה נאמן לטעון פרעתי, [אלא די"ל דאדרבה, משום דס"ל להרמב"ם דבגמ' הכא מיירי דכותבין גם אם יצא מב"ד ואין ידוע דפרעו, מזה הכריח דהטעם הוא דהפס"ד עצמו מהני דלא יוכל לטעון פרעתי], **והטור** כ'בשם התוס' דיש חילוק בין אם ידוע דלא פרע או לא, וזה על דרך שכ' הנ"י דכל זמן שלא יצא מב"ד דידוע דלא פרע אז הדין דכותבין שטר, **ובשו"ע** ס"ז וס"ט כ' כהרמב"ם דחלוק אם שלחו אחריו לדין או בא מעצמו, **והש"כ** נקט בשי' הרמב"ם והשו"ע, דכל דלא מיירי דשלחו ומזמני לי', אין לזה דין מעשה ב"ד כלל ולעולם אין כותבין שטר לתובע, ולפ"ז הק' בסקכ"ח על מש"כ השו"ע בס"י, דאם יש ביד התובע פס"ד אין הנתבע נאמן לומר פרעתי, דממנ"פ במה מיירי, אם בשלחו ומזמני לי' הרי אי"צ כלל שיהיה שטר בידו, ואי בלא שלחו הרי אין כותבין לו שטר, **ובתומים** סקי"ט הק' כמו כן על מש"כ הרמ"א שם דבעי שיאמרו ללוה דכותבין שטר לתובע דממנ"פ במה מיירי, אמנם **בבי' הגר"א** סקמ"ד כ' דגם להרמב"ם ושו"ע, דמבארים דסוגיה דהכא מיירי דשלחו דוקא, ורק בזה יש דין דאינו נאמן לומר פרעתי, מ"מ זהו רק לענין הדין דס"ל דאי"צ כלל שטר כדי שלא יהיה נאמן וכש"כ הש"כ, אבל אם באים הב"ד לכתוב שטר לתובע בפני הלוה באופן שאין לנו לחוש שכבר פרע, בזה שפיר כותבים, וכש"כ הרמב"ם דמה שלא כותבים זהו רק משום שמא פרעו, אבל אם ידוע שלא פרעו בזה כותבין בכל ענין גם בלא ששלחו ומזמני לי', **ובסמ"ע** סקי"ט מבואר כהגר"א, **והש"כ** בסע"ט סקכ"ט כ' דמ"מ הרבה ראשונים ופוסקים ס"ל דבלא שטר לעולם יכול לטעון פרעתי, ולדינא אין הלכה כהרמב"ם ושו"ע בזה, **ובבי' הגר"א** סל"ט סקמ"ד נראה דחולק על הש"כ וס"ל דהדין כהשו"ע עיי"ש.

גמ' שם – **באו"ז** אות נ"ח **ובהג"מ** לספר משפטים סס"ו כ' דכשכותבין שטר פס"ד לתובע בעי שיודיעו זה ללוה, ואם לא אמרו לו נאמן הלוה לומר שפרע, וכ"כ **הרמ"א** בס"י, וזה כמשנ"ת תי' הי"ר השלישי דהכא דכותבין מיירי דמודיעים ללוה.

**האו"ז** באות נ"ח-נ"ט הביא שי' דאינו נאמן לטעון פרעתי אם יש לתובע שטר על פס"ד, והביא שי' **הראבי"ה ורבינו שמחה** דנאמן לטעון פרעתי כיון דלא הלוהו על שטר זה, וכ' דיש להסתפק לפ"ז האיך הדין בשטר הודאה האם גם נימא דיכול לטעון פרעתי, והביא דברי הרי"ף בב"מ דכ' דהא דאמרינן דבפס"ד גובה ממשועבדים זה דוקא אם ידוע דלא פרע, אבל אם אפשר דפרע אין כותבין לו פס"ד דחיישינן שמא פרע, וכ' דנראה מדבריו דאינו יכול לטעון פרעתי דאם יכול אמאי אין כותבין, וצ"ב דדין הרי"ף מבואר בגמ' בב"מ וא"כ יק' על השי' דיכול לטעון פרעתי מהגמ' בב"מ, **והטור** כ' הדין דאין כותבין לו שטר אלא א"כ ידוע שלא פרע, וכ' דגם אם כתבו לו פס"ד שי' הראבי"ה דיכול לטעון פרעתי, וכ"כ הרמב"ם דאם יצא מב"ד ואמר פרעתי נאמן ואם חזר התובע ואמר כתבו לי הודאתו אין כותבין שמא פרע, **והב"י** הק' דאדרבה מבואר ברמב"ם דלא כהראבי"ה דכ' דאין כותבין לו משום שמא פרע, [**והב"ח** כ' דמש"כ הטור דכ"כ הרמב"ם, קאי על תחילת דבריו ולא על מש"כ בשם ראבי"ה], **והד"מ** בסק"ז כ' דמשום הכי אין כותבין אפילו אם נאמן לומר פרעתי, דכיון דאפשר דפרע א"כ למה נכתוב שטר, **והב"ח** כ' דלא כותבים משום דמחזי כשיקרא, **ובלבוש** ס"ט **ובש"כ** סקכ"ו כ' דאין כותבין משום זילותא דבי דינא, **ובדרישה** סקי"ג וכן **בסמ"ע** סקכ"ז כ' דיש לחוש שמא יתישן הדבר ויבוא לתבוע ממנו ואז יטען להד"ם ולא פרעתי עיי"ש, [**והב"י** הביא דברי **רש"י** בב"מ דכ' דאין כותבין לו היינו אדרכתא, וכ' דנראה דס"ל דיכול לטעון פרעתי, ומשום הכי דוקא שטר אדרכתא אין כותבין אבל שטר פס"ד לבד כותבין, וכן מבואר **במאירי** כאן, וכ"כ **בבי' הגר"א** סקכ"ד, אמנם **הש"כ** בסקכ"ט כ' דכונת רש"י על כל שטר פס"ד, וכן מבואר **באו"ז** אות נ"ח], **ובשו"ע** ס"י כ' דאינו נאמן לטעון פרעתי, **והרמ"א** כ' דיש חולקין, **והש"כ** בסקכ"ט כ' דעיקר דאינו נאמן.

**וברמ"א** בס"ט מבואר דלהשי' דנאמן לטעון פרעתי הוא הדין דכנגד שטר שכתבו ב"ד שהודה בפניהם דנאמן לטעון פרעתי, **והסמ"ע** בסקכ"ו כ' לומר דבזה לכו"ע אינו נאמן לטעון פרעתי, ויל"ע בדברי האו"ז דנסתפק בשטר הודאה האם כונתו לשטר זה, או דזה ודאי דדמי לפס"ד וכמש"כ הרמ"א, ומספקא לי' בשטר שכותבין עדים ומרצונו של לוה.

גמ' מר בר"א אמר וכו' – **הנ"י** כ' בשם המפרשים, דכל מה דאמרינן בגמ' דבעי דקבעי דוכתא ושלחו ומזמני לי', זהו רק אם הודה מעצמו, אבל אם הודה לתביעת התובע בזה בכל גונא כותבין לו שטר, **והב"י** הביא דברי הנ"י, **ובד"מ** סק"ז הק' דהא מבואר בגמ' דבעי שיזמינוהו הב"ד, והרי בודאי דאין הב"ד מזמינים לדין בלא שיתבע המלוה, וא"כ מבואר דלא סגי בתביעת בע"ד, אלא בעי יחד עם זה דקבע דוכתא ושלחו ומזמני לי', **והב"ח** כ' דשי' המפרשים שהביא הנ"י דמה דאמרינן בגמ' דבעי דשלחי ומזמני לי', אין הביאור דעכשיו הם מזמנים אותו לדין, אלא הכונה דהם נוהגים עכשיו מנהג ב"ד דקובעים מקום לדון שם, ושולחים שלוחם לתבוע לדין כל מי שתובע חבירו, אבל מ"מ הודאה זו היתה בלא תביעה, ובאמת **דבר"ן** מבואר כעין מש"כ הב"ח, דכ' גם דהכא מיירי דוקא אם הודה מעצמו, אבל אם הודה מכח תביעת המלוה בזה לא בעי לכל מה דמבואר בגמ', וכ' דהא דאמר דבעי ב"ד דקביעי ושלחי ומזמני לי', היינו רק דבעי להודות בפני ב"ד דדרכם בהכי, ולא דכך הי' המעשה הכא, וכ' הב"ח לפ"ז דכיון דבראשונים לא ביארו הגמ' דשלחו ומזמני לי' הכי, אלא דהכא מיירי בכהאי גונא, א"כ אין הדין להלכה כהנ"י, **והש"כ** בסקי"ח כ' לבאר דברי הנ"י, דכונתו דהיכי דנתחייב מתוך דבריו ולא הודה בהדיא, דבזה גם אם לא הוי ע"י דשלחו ומזמנו לי' מ"מ יש לזה תורת ב"ד, והכא דבעי דשלחו ומזמני לי' הוא משום דהודה בהדיא, ובזה לא חשיב ב"ד אלא אם שלחו ומזמני לי', ובאמת הנ"י קודם כ' על הא דקביעי ושלחו ומזמני לי' כמו דמבואר בראשונים, ולא כמשנ"ת בשם הר"ן, וכ' הש"כ דלפ"ז שפיר י"ל דהדין להלכה כהנ"י ולא מצינו חולק בזה, אמנם **התומים** בסקי"א **והגר"א** בסקמ"ד כ' דהרמב"ם והשו"ע חולקים בזה, דהם לא חילקו בין הגמ' הכא לגמ' בב"מ דהכא מיירי בהודאה ושם שלא בדרך הודאה, אלא דהכא שלחו ומזמני לי' ושם לא, ומבואר דאי לא שלחו ומזמני לי', גם שלא בדרך הודאה אין לזה דין של מעשה ב"ד דכותבין לתובע שטר, **ובבי' הגר"א** סקמ"ד נראה דמבאר, דכונת הנ"י דמר בר"א אמר דאם לא הוי ע"י שלחו ומזמני' לי' אין לזה דין ב"ד כלל, ואפילו אם ידוע שלא פרע אין כותבין, ועל זה כ' הנ"י דזהו רק אם הודה מעצמו, אבל אם הודה ע"י תביעה בזה שפיר יש בזה דין מעשה ב"ד ואפשר לכתוב באם ידוע שלא פרע, ומ"מ היכי דמזמני לי' לדינא, בזה יש עדיפות יותר מסתם תביעה בב"ד, דהיכי דמזמני לי' בזה אפילו אם לא כתבו לו שטר אין הנתבע נאמן לומר פרעתי וכמשנ"ת בשי' הרמב"ם.

גמ' אפילו אמר הוו עלי דייני וכו' – רש"י כ' בדברי מר בר"א, דכותבין משום דהואיל ועומד בדין נעשית כמלוה בשטר שגלויה לכל, ונראה דאי לא קבעי דוכתא אין לזה דין פס"ד כלל וגם ממשועבדים לא יגבו, וכן מבואר **בר"ן** דהק' על הגמ', דאיך מבואר דרק אם קבעי דוכתא ושלחי ומזמני, הא מבואר בגמ' בב"מ ט"ו א' דכל פס"ד יש לו דין כמו דעמד בדין וגובה ממשועבדים, ועל זה כ' דהכא מיירי דהודה מעצמו ולא ע"י תביעת הבע"ד וכמשנ"ת, ומבואר עכ"פ דס"ל דהחילוק בגמ' הוי גם לענין גביה ממשועבדים, אמנם **הסמ"ע** בסקכ"ד כ' דגם אם לא שלחו ומזמני לי' דאין כותבין לו שטר, מ"מ הוי מעשה ב"ד לענין זה דגבי ממשעבדי, **והש"כ** בסקכ"ד חולק עליו וכ' דבלא שלחו ומזמני לי' אין לזה דין מעשה ב"ד כלל, אלא דלפי מה דנתבאר לעיל בסמוך, דכל היכי דב"ד חייבוהו שלא ע"י הודאה גמורה שלו בדרך הודאה, דבזה אי"צ דשלחו ומזמני לי' וכמש"כ בביאור דברי הנ"י, א"כ גם הכא כ' דבאופן זה יגבו ממשועבדים גם אי לא שלחו ומזמני לי', **ובבי' הגר"א** סקמ"ה כ' דשי' הש"כ כהסמ"ע, וכ' מעצמו לחלק בין אם הוי דרך הודאה, דבזה כל דלא שלחו ומזמני אין בזה דין ב"ד כלל, לבין אם הוי בדרך תביעה ופס"ד דבזה הדין כהסמ"ע, אלא דכ' דמ"מ שי' הרמב"ם ושו"ע דאין לחלק בזה וכמשנ"ת דחולק על דברי הש"כ, ולכאורה בש"כ לפנינו מבואר גם דמחלק בהכי, אלא דהוא מחלק הכי לכו"ע, וכמשנ"ת דאינו סבור דהרמב"ם ושו"ע חולקים על זה.

ה) גמ' אמימר אמר אין כותבין – **היד רמה ובחי' רי"ו** כ' הטעם בזה דזמנין דזבין ממנו אח"כ בלא עדים, ואם לא יהיה לשני שטר שהודה לו יהיה נאמן לומר דזבנה במיגו דיאמר דלא הודה לו, **והרי"ו** בב"ב ע"ז **והר"ן** כאן כ' משום דבעי דעת המתחייב ואי אפשר לכתוב שלא מדעתו ועיין בסמוך.

והלכתא כותבין – **בחי' רי"ו** כ' לפי מה דביאר בשי' אמימר, דהא דהלכתא דכותבין הוא משום דלא חיישינן להכי דיחזור ויקנה ממנו ויהיה לו נפ"מ בזה, **והרי"ו** בב"ב כ' לפי מה שביאר דטעמא דאמימר משום דבעי דעת המתחייב, דאנן ס"ל דלא בעי דעת המתחייב אלא היכי דעכשיו יש עדות בשטר דיש בזה חובה לו כגון שטר הלואה, אבל שטר הודאה או מתנה דהוי עדות על מה שכבר יצא ממנו בזה אינו חשוב מתחייב, **והרשב"א והר"ן** שם כ' דכיון דמודה דאי"ז שלו, הרי מודה דאינו חשוב מתחייב בזה וא"כ לא בעי דעתו, ומ"מ בשטר מתנה ס"ל דחשוב מתחייב כיון דהוי עדות על זה דיוצאת הקרקע ממנו, **והר"ן** כאן כ' דאה"נ גם להלכה בעי דעת המתחייב, אלא דאמרינן דמסתמא ניחא לי' כיון דאין לו שום חובה בזה, **והקצוה"ח** הביא דבריו בסק"ד וכ' דלפ"ז באם ימחה לא יכתבו שטר, **ובהג' הגרע"א** בס"ח הבין דאין חסרון דדעת המתחייב כמשנ"ת דברי הרשב"א והר"ן בב"ב, וכ' דלפ"ז דוקא אם הודה דמעולם לא הוי שלו, אבל אם מודה דמכר לו בזה חשוב מתחייב, כמו דחשוב מתחייב בכל שטר מכר ומתנה, וכ' עוד דהכא נמי צ"ל לפמש"כ התוס' דמה דאין כותבין שטר מכר ומתנה, הוא משום דלא ניחא לי' דליפשו שטרות עלי', וא"כ לכאורה גם הכא שייך טעם זה ואמאי כותבין שטר שלא מדעתו, ועל כרחך דבהודאה כיון דמודה דאין השדה שלו א"כ לא יוצא כלל קול עליו דכתב שטר, דהרי אומר דאדרבה אינו בעלים של השדה, וא"כ כל זה שייך רק אם אומר דלא היתה שלו מעולם, אבל אם מודה דהיתה שלו ורק דמכרה או נתנה, א"כ גם בזה איכא להטעם דלא ניחא לי' משום דלא ליפוש שטרי עלי', אמנם **בתומים** סקי"ד **ובנתה"מ** בחי' סקי"ז כ' דגם אם הודה דמכר בלא אחריות כותבין, והגרע"א ציין דדבריו הם דלא כהתומים.

**ברי"ו** בב"ב מבואר, דאם הודה שמכר שדהו לאחר בעדים דאין כותבין, כיון דבזה הוי עדות לגבות ממנו ממשועבדים באם יוציאו את השדה מיד זה שהודה לו, ובזה איכא חסרון כמו בכל שטר מכר, וכ"כ **התומים** סקי"ד **והנתה"מ** בחי' סקי"ז.

ו) רש"י ד"ה מאי – **בחי' רי"ו** כ' דכל ספק הגמ' הוא דוקא בפקדון וכשי"ת, אבל במלוה בודאי דאין כותבין מהאי טעמא דיכול להוציאם, ומה בכך דאיתנייהו בעינייהו.

גמ' רב אשי אמר וכו' – ברש"י מבואר דמה דאין כותבין, הוא משום דמלוה להוצאה ניתנה ושמא יוציאם, ונמצא דהוי שטר חוב עלי' דאמרינן דאין כותבין, **ובאו"ז** אות נ"ו כ' דשמא הספק בכהאי גונא דלוה ממנו מעות וקנה בהם אלו המטלטלין, ועכשיו מודה לו ורוצה ליתן לו המטלטלין בעבור המעות, דר"א סבר דכל זמן דלא גבה ויכול לחזור בו הוי כמו הודאת מלוה, ולפ"ז כ' דבהודאת פקדון גם לר"א כותבין, [ועיי"ש שכ' דנראה בשי' רש"י דאין כותבין משום דלא הוי הודאה כלל ויכול לומר משטה אני, וצ"ב דברש"י מבואר לאו הכי], **ובדרישה** סק"ח כ' דמש"כ רש"י דמיירי בהלואה הוא לאו דוקא דמטלטלין משאילין אותם ולא מלוים, והספק בשאלה דכיון דאפשר דיאנסו כשישתמש בהם ויצטרך להחזיר דמיהם, א"כ נמצא דהוי כמו שטר על מלוה, **וביד רמה** כ' דגם על פקדון אין כותבין משום דאפשר שיפשע בו ויתחייב לשלם ונמצא דהוי כמו שטר על חוב, **ובחי' רי"ו ובר"ן ןבנ"י** כ' דגם פקדון, משום דאם יחזיר לו לא יהיה נאמן לומר דהחזרתי כיון דיש עליו שטר, ועיין לעיל באות א' משנ"ת לדון דמשום טענת החזרתי אי"ז סיבה דלא יכתבו, **וברי"ו ובנ"י** בב"ב ע"ז כ' דאין כותבין משום דבעי דעת המתחייב, ודוקא קרקע דלפי הודאתו אין זה שלו הרי אין כאן עדות עליו כלל ואינו חשוב מתחייב וכמשנ"ת, אבל מטלטלין דאכתי מחוסר גביה שפיר חשוב דהוא מתחייב, ועוד כ' דשמא אח"כ יתברר לו דטעה בחשבונו ובאמת יש לו זכות עליו, ויוכל להשאיר המטלטלין אצלו ויהיה נאמן במיגו דיאמר דלא הודיתי, אבל עכשיו דכתבו שטר לא יהיה נאמן ומשום הכי אין כותבין, **וברמב"ם** בפ"ז ה"ג **ובשו"ע** ס"ח כ' הטעם משום שמא יתבע פעם שניה וזה כמשנ"ת דברי הר"ן ונ"י דלא יוכל לומר החזרתי, **והט"ז** כ' לומר דלפ"ד הרמב"ם בפקדון כותבין כיון דגם עכשיו נאמן לומר דהחזרתי במיגו דנאנסו, אמנם בשאר הנו"כ מבואר דגם בפקדון אין כותבין לשי' הרמב"ם, **ובתומים** סקי"ג **ובנתה"מ** בחי' סקט"ז כ' דאע"פ דיהיה לו מיגו דנאנסו, מ"מ יצטרך אז לישבע שבועה דאורייתא כמו באם היה טוען נאנסו ומשום הכי אין כותבין, אבל בכהאי גונא דיהיה פקדון דאין לו חיוב אחריות עליו דאז אי"צ לישבע מן התורה בזה שפיר כותבין.

**הטור** כ' דבהודה במטלטלין, אם המודה חייב באחריות כותבין עליו שטר, **והב"ח** שם כ' לבאר דהטור ס"ל דהא דאין כותבין שטר הוא משום דקודם לא היה לו חיוב אחריות וע"י השטר מתחייב באחריות, ומשום הכי אם כבר היה עליו חיוב אחריות כותבין, והביא דבראשונים מבואר הטעם משום דע"י השטר לא יוכל לטעון פרעתי, וכ' להלכה דלא כהטור, וכ"כ **הש"כ** סקכ"ב, **ובתומים** סקי"ג כ' לומר דיש ט"ס בטור וצ"ל דאם אין המודה חייב באחריות, ומשום דאז יהיה נאמן לומר דהחזיר במיגו דאבד, דלא יהיה חייב בשבועה דאורייתא כיון דאין לו חיוב אחריות כלל וכשנ"ת.

ז) גמ' היינו דר"ל – **היד רמה** כ' דהאידנא דלא ידעי איכא למיחש, אמנם **הנ"י** כ' דקיי"ל כאביי ורבא, ונראה דגם בזמן הזה לא חיישינן וכן נראה **ברא"ש** דהביא הגמ', וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ז ה"ד **ובטור** דהביאו זה להלכה, **ובהג"א** כ' בשם האו"ז כהי"ר וכ"כ הב"י בשם **רי"ו**, **ובשו"ע** סי"א כ' דכשר וי"א דבזמן הזה חוששין שמא לא אמרו להם לחתום, [וכ' בהג"א דרק לענין טירפא מלקוחות לא הוי שטר וכ"כ השו"ע, והש"כ בסקל"ד תמה בזה דהוי מפי כתבם ולא צריך להועיל כלל ואכמ"ל], **ובב"י** הביא **דברי"ו** מבואר, דמ"מ אם ג' חתומים דהוו ב"ד לא חישינן דטעו, אך הביא דבשו"ת **הרשב"א** ח"א אלף קמ"ט כ' דגם בג' חיישינן, וכ"כ **בהג"א** וכ"כ **בד"מ** סק"ט, ובשו"ע לא הוזכר דחיישינן גם בג'.

**ל' א'**

גמ' חיישינן לב"ד טועין – רש"י מבאר דיטעו דשנים כשרים לדון, **והר"ן** מק' דזה מבואר רק אח"כ בגמ' דדילמא ב"ד חצוף הוי, וא"כ השתא לא הוי משום חשש זה, וכ' דכונת הגמ' דיש לחוש דילמא הם רק תרי ומה דקורין לעצמם ב"ד הוא משום דאמר להם הוו עלי ב"ד, וסבורים דעי"ז יש להם כח לכתוב עליו שטר ובאמת אינו כן, ועל זה אמר רנב"י דאי כ' בי דינא אין לחוש דלשון זה משמע דהם מצ"ע ב"ד, ועל זה מק' הגמ' דילמא קרו לעצמן ב"ד משום דגם תרי הם ב"ד חצוף עכ"פ, ולפ"ז כ' דאין ראיה כלל לומר דגם בהודאה מהני ב"ד של שנים לשמואל, דהכא אמר להם דיהיו ב"ד ורק דהם כותבים בי דינא משום דבעלמא חשיבי ב"ד, ובתוס' גם כ' דאין ראיה דהלכה דלא כשמואל, אך הם כ' זה גם לפי פי' רש"י, די"ל דשמואל עצמו לא סבר דמהני ב"ד של שנים גם בהודאה, הגם דבסוגיה בעי לומר דשמא הם טועים בזה, והנה לפי המבואר לעיל באות ד' שי' הר"ן דבאמת גם למסקנא הא דכותבין הוא משום דהודה בפני ב"ד ואמרינן דדעתו דיכתבו שטר, אמנם שי' רש"י וכך מבואר בפוסקים, דלמר בר"א הא דכותבין הוא משום דהוי מעשה ב"ד, ויש לב"ד כח לכתוב שטר וכמשנ"ת, וא"כ לכאורה שפיר מוכח מהכא דאין הלכה כשמואל, דלשמואל כיון דיש להם כח ב"ד א"כ ממילא יוכלו לכתוב שטר, ואי נימא דבשנים מודה שמואל דאין להם דין של מעשה ב"ד, א"כ אי"ז נדון לענין הודאה דוקא אלא נדון כללי, ולפ"ז יל"ע במש"כ התוס' דמודה שמואל דלענין הודאה לא חשיבי ב"ד, דלכאורה לשי' רש"י והפוסקים דכ' כרש"י אין כאן נדון מסוים לגבי הודאה.

גמ' בי דינא דרבנא אשי – **בחי' רי"ו** מק' דהם היו מומחין וא"כ סגי באחד לדון ואמאי בעי ג', וכל שכן דק' להשי' דאמר לנא רבנא אשי היינו דהיה עמהם דהוא בודאי היה מומחה, וכ' דכיון דאין כאן טענה וכפירה ואין הדבר נראה כדין משום הכי לא אמרו דיהני בזה פחות מג' ואפילו מומחין, משום דיבואו לומר דלעולם אי"צ ג' לכתוב שטר על הודאה, ומ"מ כ' דלשמואל דשנים שדנו דיניהם דין, כיון דלעולם מהני שנים ליחשב ב"ד, משום הכי אין לגזור דיבואו לכתוב גם במקום דלא עשאם ב"ד, **והר"ן** לשי' כ' דכמו דבאמת לא מהני הא דשמואל לגבי הודאה וכמשנ"ת, הכא נמי לא מהני יחיד מומחה, ולכאורה מ"מ לפ"ד יכלה הגמ' גם להק' דלמא קרו לעצמם ב"ד משום דיחיד מומחה דן לבדו, אלא דלכאורה אם הם היו מומחין, אין לחוש דהם טועים ועל כרחך דלא היו מומחין, **ובטור** בס"ג הביא דברי **הרמב"ם** דכ' דיחיד מומחה לא מהני הודאה בפניו, וכ' **דהרא"ש** חולק, **ובשו"ע** שם ס"ב כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** שם כ' כהטור לפי מה דביאר דבריו **הש"כ** שם בסק"ח, וחולק על הסמ"ע דביאר דברי הרמ"א באופן אחר, אך כ' הש"כ דנראה להלכה כהרמב"ם, והביא ראיה מהגמ' הכא וכמו דהביא בחי' הרי"ו, **והתומים** בסק"ד כ' דכיון דמצינו דעות בראשונים דס"ל דאין הלכה כשמואל, משום דהכא מבואר דלא כותי' וכמש"כ הרי"ף והי"ר בסוגיין, א"כ כמו דמהני שנים לשמואל הכא נמי צריך להועיל לדידן יחיד מומחה, וכ' דמה דלא מהני הוא רק משום דיכול להכחיש לאותו יחיד מומחה, ומשום הכי אינו חשוב הודאה, וכ' דמשום הכי בסוגין לא היה סגי ברב אשי לחודי', ואה"נ דבשנים מומחין סגי, אמנם כבר נתבאר דבחי' רי"ו מחלק בין יחיד מומחה להא דשמואל, וכן הראיה שהביא מרבנן דבי ר"א מוכח דגם תרי לא מהני, דאע"פ דהם מומחים הצריכו דוקא ג', ועיין בגדו"ת שער מ"ה דין י"ד מש"כ על רבנן דבי ר"א.

רש"י ד"ה ואמר – **רש"י** בכתובות כ"א הביא י"מ, דכיון דכתוב דאמר לנא רבנא אשי, מוכח דהיה עמהם והם שלשה, והק' דא"כ מהו הלשון ואמר לנא, **ובב"י** כ' לבאר דלא יכל להתפנות מעסקיו לחתום בו ומשום הכי אמר להם דיחתמו הם לבד, **ובי"ר** כ' כהי"מ ברש"י, **ובהג' הב"ח** על הנ"י **ובבי' הגר"א** סקנ"ז כ' דכך היא גם שי' הרי"ף, **והנ"י** ביאר דברי הרי"ף כרש"י, **ובטושו"ע** סל"ט סי"ב ובנו"כ מבואר כשני הביאורים, **ובאו"ז** אות נ"ו כ' דלשי' רש"י דהיה ר"א שם, נראה דדוקא אדם גדול ומופלג שבדורו סמכינן עליו, אבל לפי הפי' השני אין נפ"מ מיהו דמ"מ היה שם שלש, **והש"כ** בסקל"ה כ' דנראה דגם האידנא יש מומחה לענין זה, **ובסמ"ע** סקל"ג כ' דאם כ' דנעשה בפני מומחה כשר, ונראה לכאורה דלא מצריכים דיהיה גדול ומופלג שבדורו.

ח) גמ' של מעשר שני הם – **הראשונים** בקידושין ס"ה ב' הק' דכיון דע"א נאמן באיסורין ולפי מה דכ' שם היינו גם באיתחזק היתירא, א"כ אמאי אינו נאמן לומר דהוי של מע"ש היכי דאינו בידו, ותי' דאפשר דאמר דבריו שלא להשביע בניו ומשום הכי אין דבריו קיימין ולא משום דאינו נאמן, וכ"כ **הר"ן** כאן בתי' אחד, **והרמב"ן והריטב"א** שם **והר"ן** כ' עוד, דגם לומר דהוי מעשר שני חשיב כמו עדות על ממון ואינו יכול לומר דהממון בחזקת מע"ש, [והר"ן כ' דהוי ממון גבוה, ונראה דלמ"ד דהוי ממון הדיוט יהיה נאמן], וכן מבואר **בחי' רי"ו ובנ"י** דע"א אינו נאמן, וכ"כ **הסמ"ע** בסרנ"ה סקכ"ז **ובנתה"מ** בחי' סק"י.

**ובש"ש** שמעתא ו' פ"ד העיר, דבגמ' ביבמות פ"ח א' מבואר דלהעיד על דבר של הקדש דהוא של חולין הוי מילתא דאיסורא ולא כדבר של ממון, וכ' לומר דאע"ג דלהוציא מרשות הדיוט לומר דהוי של הקדש או של מע"ש הוי דין ממון, מ"מ להוציא מרשות הקדש ומע"ש הוי כדין איסור, דיש לנו לדון קודם אם יש בו איסור וכל דמצד דין האיסור יש להתירו, ממילא גם ליכא לדין ממון עיי"ש שהביא ראיה מהא דמצינו דיש בזה ביטול ברוב, **ובשע"י** שער ו' פט"ו כ' לישב לפי שי' הר"ן דע"א נאמן באבידה, וביאר בזה משום דאין לפנינו טוען ונטען, א"כ הכא נמי להוציא מרשות הקדש ומע"ש אין כאן טוען ונטען, וכ' עוד דגם לשי' הריטב"א דע"א לא נאמן באבידה, מ"מ י"ל דהתם מיירי דאומר דההקדש שלו, ולגבי עצמו הוא בע"ד ונאמן לטעון דזה שלו, ורק דלגבי להתיר החפץ לאחרים בזה הוא רק כע"א, ובזה הנידון בגמ' ביבמות אם הוא נאמן או לא, וכ' עוד דמה דבעי שני עדים לממון אינו משום דבאחד יש חשש משקר, דהא באיסורין סגי בע"א, אלא דלהוציא ממון הצריכה תורה עדות של שנים, ובאומר נאמן עלי ע"א הרי סגי בע"א, וא"כ הכא נמי לגבי הקדש ומע"ש סגי בע"א, דהרי רצון גבוה דיהיה אצל הבעלים באמת, וכ' דבהכרח דאין דין עדים גבי הקדש, דא"כ גם עדים לא יהני, דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה כיון דלא קרינן בזה כאשר זמם לעשות לאחיו וכן לא תענה ברעך, ועוד כ' דבקרא כתיב לא יקום ע"א באיש והקדש ומע"ש אינו איש, **ובקה"י** סי"ח כ' דהא דלא אמרינן דנאמין לו לענין האיסור עכ"פ, הוא משום דהאיסור הוי מכח היותו מע"ש, וכיון דעצם היותו מע"ש היינו דהוא ברשות מע"שוזהו דין ממון, ממילא גם אי אפשר לקבל עדותו לגבי איסורים עיי"ש.

**הרמב"ן והרשב"א והריטב"א** בקידושין כ' דלפי מה דכ' לומר דאינו נאמן לומר דהוי מע"ש משום די"ל דאמר שלא להשביע, א"כ הא דבשדה דבריו קיימין, הוא משום דכיון דבידו ליטלם ואמר לו הכי, הרי הוא כמו דהימני' על ממון זה והוי כמו דהפקיד אצלו מעות ואמר דהם של מע"ש דהימני' על ממון זה, **והר"ן** כאן ובקידושין כ' דכיון דבידו ליטלם, א"כ אמרינן דאינו אומר רק שלא להשביע, **ובחי' רי"ו** כ' דהכא מיירי דהיו המעות טמונים וגילה אותם ואמר לו דהם של פלוני או של מע"ש, ועוד כ' דאמר לו דיאמר לבניו דהם של פלוני או של מע"ש דזה דרך הודאה גמורה, ולפ"ד גם במעות בבית אין לומר דהטעם משום שלא להשביע, וצ"ל כתי' הראשונים דגם לומר דהוי של מע"ש הוי עדות ממון ובעי שני עדים, **והנ"י** כ' דכיון שהראה אותם לו והניחן במקום שיכול ליטלן, הראה ודאי שזה נאמן בעיניו ודברי אמת מסר לו, **ובפרישה** סרנ"ה סקי"ג כ' בשי' הטור דבעי דיהיה דרך הודאה וכמוסר גם בזה, והביא דהנ"י חולק, וכן **בסמ"ע** סקכ"ז כ' דזה מחלוקת הטור והנ"י, **ובנתה"מ** סק"י כ' דבעי שיהיה כמוסר.

גמ' כל שבידו וכו' – ברש"י מבואר דנאמן משום מיגו דמה לי לשקר, וכ"כ **האו"ז** אות ס"ב דמכאן יש ללמוד דע"א נאמן היכי דיש לו טענת מיגו, וכ"כ **בטור** סרנ"ה **ובסמ"ע** סקכ"ו **ובנתה"מ** בחי' סק"י דנאמן משום מיגו, וכן מבואר **בתו"ר** דהק' דאמאי יש לו מיגו באומר דהוי מע"ש, הרי אם יטלם לעצמו נמצא דהוא גוזלם וזה אינו רוצה אלא רק אומר דיש להם דין מע"ש, ואי דנימא דיש לו מיגו דיטלם ויאמר דאביהם הפקיד ממון זה אצלו ואמר לו דהם מעות מע"ש, מ"מ גם שם אמאי יהיה נאמן לומר הכי, וכבר עמדו בזה דלפמש"כ הגרש"ש בכתובות סכ"ז ובק"ש ח"ב ס"ג דמיגו הוא כח טענה, לא שייך כאן נאמנות של מיגו.

**והיד רמה** בב"ב קכ"ז ב' כ' על הגמ' שם, דנאמן לומר על בנו שהוא בכור משום דבידו ליתן לו במתנה, דכל היכי דהוי בידו נאמן בין בממון ובין באיסורים, דגבי איסורים אמרינן ביבמות פ"ח דהיכי דבידו נאמן כגון בידו לפדות מיד ההקדש, ובגמ' הכא מבואר דמשום בידו נאמן גבי ממון, [וזהו דלא כמש"כ הרא"ש בגיטין נ"ד ב' דהגמ' ביבמות זהו דין מיוחד באיסורים, ועיין בש"כ ביו"ד סקכ"ז סק"א ואכמ"ל], ויל"ע האם לפ"ד יש נאמנות של בידו ואינו מדין כל מיגו, או דבאמת זהו נאמנות של מיגו, **ובנתה"מ** סל"ו סק"י גם כ' דהנאמנות בסוגיין הוא מדין בידו, וכ' דמהאי טעמא נאמן הגם דהוא מוציא מיד היורשים, והיינו דאע"ג דבעלמא לא אמרינן מיגו להוציא, ובלשון **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א** בקידושין מבואר דהבעלים הימני' לעד, **ובקה"י** בגיטין ס"א אות ב' הביא דבריהם דלפי דבריהם אי"ז מדין מיגו, [ועיי"ש שדימו זה למפקיד אצל השני מעות, אמנם בתו"ר שהובא לעיל מבואר דגם באופן שמפקיד אין לו נאמנות משום הימני'], **ובנתה"מ** סנ"ו סקי"ח כ' דע"א אינו נאמן במיגו דחיישינן דאמר בדדמי, והק' מהא דהכא, וכ' כמו דכ' הראשונים בקידושין דנאמנותו משום דין שליש כיון דבידו ליטול ולעשות עם המעות כמו דאמר לו.

גמ' אם כמוסר דבריו קיימין – **ברש"י ובי"ר ובנ"י** מבואר דהיינו דאמר דרך צואה, וכן מבואר **בטושו"ע** סרנ"ה ס"ז, **ובנ"י** בב"ב בדף ר"מ ב' כ' דכמוסר היינו שירא מן המיתה וירא שלא יבוא הפסד לאחרים, והנה **הרי"ף** שם כ' דכל דרך הודאה לא חיישינן דאמר שלא להשביע, וכ' דדמיא לגמ' הכא דכמוסר דבריו קיימין, ולעיל כ"ט ב' באות י' נתבאר דשי' **הרמב"ם** דגם בדרך הודאה יכול לומר שלא להשביע, ולשי' התומים שם דמ"מ מודה הרמב"ם דלא טענינן זה ליתמי, ניחא הכא דלא חישינן לשלא להשביע, אבל לפי שאר הפוסקים דמבואר דגם טענינן ליתמי, א"כ לכאורה צ"ל דכמוסר דהכא עדיף מסתם דרך הודאה, ועיין **בקצוה"ח** ספ"א סק"כ דכ' לומר דהכא לא מיירי כלל על טענת שלא להשביע, אלא כמש"כ רש"י דאמר הכי כדי שלא יוסיפו על הוצאותיו, והביא שם דברי הרדב"ז דבהקדש לא שייך טענת שלא להשביע עיי"ש.

רש"י ד"ה בעל – **בפרישה** סרנ"ה סקי"ד **ובסמ"ע** סקכ"ח כ', דבטור נראה דמבאר דבעל החלום היינו אביו שהטמין המעות.

גמ' דברי חלומות וכו' – **הר"ן** כ' דאע"פ דמבואר בנדרים ח' ב' דאם נידוהו בחלום צריך התרה, זהו משום דאמרינן דמן שמיא נידוהו אבל לנדר דהוי איסורא לא מהני, ובגה"ש ציין לדברי **התשב"ץ**, ושם כ' דיש חלומות שע"י מלאך ויש חלומות שע"י שד, ומה דע"י מלאך הוי אמת וא"כ יש לנו להסתפק ע"י מי הוי החלום, ומה דהכא אין חוששין משום דהוי מילי דממון ויש להעמיד ממון על חזקתו, אבל לגבי איסורים יש לחוש ומשום הכי נדוי בחלום דהוי מילי דאיסורא יש לחוש, והנה לפי הצד בראשונים דשל מע"ש הם הוי מילי דאיסורא, על כרחך צ"ל דגם לגבי איסור לא חיישינן וכמש"כ הר"ן.

א) גמ' אי לאו את בהדן וכו' – **בשע"י** שער ג' פט"ו כ' דמוכח מהכא, דהא דבאחד מחייב פוסקין הדין לחיוב, אין הביאור דנפסק על פי השנים ומה דבעי שלשה הוא רק לענין המשא ומתן, אלא הפס"ד עצמו חשוב דנפסק גם על פי המחייב, ועיי"ש דכ' דא"כ מוכח דדין ביטול ברוב מהני גם לחדש דין על המיעוט, ולא רק לבטל ממנו דינים שהיו בו ואכמ"ל.

גמ' ולימרו לי' אי לאו את בהדן וכו' – **בי"ר וברא"ש** לק' ל"ג א' כ' דהיכי דהיו חמישה וחייבו על פי ג' מהם, בזה יצטרכו הג' לשלם הכל כיון דגם בלא השנים האחרים היה הדין נגמר.

גמ' ר"ל אמר פלוני ופלוני מזכין – **היד רמה** כ' דר"ל ס"ל דהכא דמיחזי כשיקרא, לא חיישינן ללא תלך רכיל משא"כ במתני', ועוד כ' דס"ל דדוקא במתני' דאזיל דיין גופי' ואמר לי' לבע"ד שאני מזכה וחבירי מחייבים דרך לשון הרע, יש בזה משום לא תלך רכיל, ועד"ז מבואר **בחי' רי"ו ובר"ן** בשם **הירושלמי**, והר"ן הוסיף בזה גם מש"כ הי"ר בתחילה, דהכא יש משום מיחזי כשיקרא, ויל"ע דלפ"ז מה מייתי במתני' קרא דהולך רכיל מגלה סוד כיון דאי"ז האיסור, **ובהג' הגר"א** מחק זה במתני', אמנם עכ"פ כן מבואר גם בברייתא לק' ל"א א' [ואפשר דמהאי טעמא הגר"א מחק זה במתני' דאי לאו הכי מה מוסיפה הגמ' לק' ל"א בברייתא וכמש"כ בתו"ח שם], **ובחי' רי"ו** הק' עוד דכיון דכותבים פלוני ופלוני מזכין מה שייך תו לא תלך רכיל במתני', וכ' דיש דוחקים לומר דנותנים השטר רק למי שזיכו אותו, וא"כ המתחייב אינו יודע, ועוד כ' דיש לפרש דקאי על כהאי גונא דלבסוף גם הוא הסכים לחייב, ורק דאומר לו דהוא רצה כל הזמן לזכותו ורק חבירי רבו עלי ומשום הכי חזר בו, ואח"כ הביא דברי הירושלמי, ויל"ע אם כונתו דהירושלמי הוי תי' גם על קו' זו, דאע"פ דיודע מ"מ לא יאמר לו בדרך רכילות, ועיין בסמוך.

תוד"ה משום – **המהרש"א** כ' לומר דהתוס' קאי על דברי ר"א, דבאופן שאומר נזדכה פלוני אין משום לא תלך רכיל, **ובעל"נ** ובעוד אחרונים כ' לומר דכונת התוס' לדברי הירושלמי.

גמ' מדבריהם נזדכה – בפוסקים מבואר דהכי הלכתא, **ובפרישה** סק"ג **ובסמ"ע** סק"ג כ' דאם כולם הושוו בדעה אחת, א"כ בזה אדרבה אין לכתוב הלשון דנזדכה, דזה נראה דהיה מחלוקת ביניהם ולשון זה הוא דמיחזי כשיקרא.

**בח"ח** דיני רכילות כלל א' ס"ח כ' להלכה לפי המבואר בסוגיין, דכל היכי דיכול לומר באופן שלא יהיה שקר בדבריו יאמר בלשון זה, ואם אי אפשר לו בהכי כגון שמבין דחבירו לא יקבל זה לתשובה, מותר לו לומר שקר גמור מפני השלום, **ובבאר מים חיים** שם כ' דזהו משום דהלכה כר"א והיכי דאי אפשר בודאי הלכה כרי"ו לגבי ר"ל, וגם די"ל דר"ל מודה לרי"ו היכי דיש בזה משום רכילות, ורק דס"ל דהכא ליכא משום רכילות וכמשנ"ת בשם הירושלמי.

וע"ע **בח"ח** דיני לה"ר כלל ב' סקי"ב דכ' דבסוגיין אסור גם לספר לאחר דאני זכיתי ופלוני חייב, ועיי"ש עוד דהוכיח מסוגיין דההיתר דבאפי תלתא לא הוי היכי דהג' הם יראי שמים וזהירים בלה"ר.

גמ' אילימא לבע"ד – **היד רמה והתו"ר** העירו, דלכאורה במתני' מבואר דהם לא היו שם בשעת משא ומתן, דא"כ יודעים מי זיכה ומי חייב, וכ' לומר די"ל דמ"מ יש איסור לדיין לומר לו דהוא זיכה דרך לה"ר למצוא חן לפניו ויהא אויב לחביריו, **ובחי' רי"ו** נשאר בזה בקו', ואפשר דס"ל דכל שיודע גם דרך לה"ר לא שייך בזה, **והר"ן** כ' די"ל דאע"פ דהם שם, מ"מ אינם יודעים מי זיכה ומי חייב, כגון שהיו בקרן זוית בענין שלא שמעו מי מזכה ומי מחייב.

גמ' כך היה מנהגן וכו' – הרמב"ם **בפה"מ** כ' דמוציאין הבע"ד כדי שלא ישאו פנים לאחד מהבע"ד, ועוד שלא ידע מי חייב אותו, והטעם השני מבואר גם בדבריו בפכ"ב מסנהדרין ה"ט, וכ"כ **הב"י** בסי"ט בשי' הטור שם, **והב"ח** כ' דכונת הטור לדבר אחר, **ובנ"י** מבואר כדי שלא ישמעו הטענות שמא ילמדו מתוכן לשקר, **ובסמ"ע** סי"ח סק"א כ' דברי הרמב"ם ודברי הנ"י.

ב) גמ' ריב"ק אומר וכו' – **בנתה"מ** סקמ"ה סק"ב כ' דהא דמאמינים לשנים בעדות מיוחדת, אע"ג דאין לנו שני עדים על אחד מהמעשים, הוא משום דכדי לומר דהוא פטור נצטרך לומר דשני עדים משקרים וזה לא אמרינן, ועיין לעיל כ"ט א' אות ה' דהנתה"מ בספ"א סק"ו כ' דכל היכי דאיכא שני עדים תו לא חישינן גם על אחד מהם שמא הוא משקר, **ובשע"י** שער ז' פ"א כ' לבאר, דכל שני עדים מלבד הבירור הם נותנים הכח לב"ד לפסוק על ממון זה שהעידו עליו, וכל עד הוא חשוב דנותן חצי מהכח, ובעדות מיוחדת אף דאין כאן בירור על אחד מהמעשים, מ"מ ע"י יש כח לב"ד לדון החיוב דיוצא ממנ"פ ע"י שניהם.

**הב"י** בס"ל הביא ראיה דהיכי דבעי עדות לענין איסורים גם מהני עדות מיוחדת לאסור, מהגמ' בב"ב ל"ב א' דמייתי דין זה לענין אכילת תרומה, **ובשע"י** שער ו' פ"ז כ' דאין ראיה משם כלל לדין דריב"ק, דשם מיירי על מחלוקת ת"ק ור"נ לענין הגדת העדות ולא לענין ראית העדות, וכ' לומר בשי' הרמב"ם דבאמת גבי איסורים לא מהני הא דריב"ק, וע"פ משנ"ת דבכהאי גונא דריב"ק באמת אין בירור על עצם הדבר אלא דמ"מ יש כח לב"ד לדון ולחייב ע"י שני העדים, וי"ל דגבי איסורים בעי בירור ולא יהני הא דריב"ק, ומ"מ כ' דלהלכה מהני גם לענין איסור כמבואר **ברמ"א** ס"ל ס"ו.

**התומים** בס"ל סקי"א כ' להסתפק האם עדות מיוחדת דכשרה בדיני ממונות הוי מן התורה או מדרבנן, וכ' די"ל דהוי מן התורה כיון דאי"צ אלא לברר הדבר עיי"ש, וזה לכאורה טעם רק גבי עדות דכל אחד מחלון אחר, אבל בהא דריב"ק הרי אין כאן עדות שע"י יש לנו בירור דהיה הדבר דנתחייב ע"י וכמשנ"ת, וכבר עמד על דבריו **בביה"ל** בח"ב סל"ט סק"ח דבודאי נראה דהוי מן התורה דאמרינן בסוגיין דאי בעית אימא קרא ואי בעית אימא סברא, ומהיכי תיתי לומר דהוי רק מדרבנן, **ובנחל יצחק** סמ"ו אות י"ג כ' דודאי דלריב"ק הוי מן התורה ורק דמספקא לי' להתומים דלמא להלכה הוי רק מדרבנן, ובביה"ל שם מבואר דגם על זה כ' דמנ"ל לומר הכי, ובסק"ג הוכיח דהוי מן התורה מהא דמהני גם לכנוס לכיפה, אמנם שם אין ראיה אלא לכהאי גונא דכל אחד ראה מחלון אחר די"ל דבהכי מיירי שם, **ובנתה"מ** סק"ד כ' דעד כאן לא מספקא לי' להתומים אלא כהא דריב"ק, אבל בכל אחד מחלון אחר הא ילפינן לה מקרא במכות ו' ב' אמנם לשון התומים דמספקא לי' גם על כהאי גונא דכל אחד מחלון אחר, ועיין לעיל כ"ז א' אות ה' דמהני הא דריב"ק גם לפסול אדם לעדות.

**במאירי** מבואר דהא דמצטרפים לריב"ק, זהו דוקא אם עדיין לא נשבע כנגד אחד העדים, אבל אם מתחילה בא עד אחד וחייבו שבועה, ונשבע כנגדו, ואח"כ בא עד אחר על מעשה אחר, בזה אינו מתחייב ממון דכח הראשון כבר נתבטל כיון דהעיד כנגדו, [ורק היכי דהשני מעיד כמו הראשון בזה מצטרפים ומחייבים ממון ונפסל הנתבע שנשבע לשקר],

**ובש"ג** כ' בשם **מז"ה** דכל היכי שיש שני עדים על שני מעשים, יד התובע על העליונה, ואם רוצה יחייבו מנה, ואם רוצה יחייבו שבועה על שני המעשים, ואם ישבע כנגד שניהם יפסל לעדות כיון דיש כאן שני עדים שנשבע לשקר, [ומהני צירוף דריב"ק גם לענין לפסול לעדות], **והריא"ז** כ' דאין נראה שב"ד ישביעוהו שבועת שקר, ואין משביעין אותו אלא מוציאין מנה.

גמ' ר"נ אומר שומעין דבריו של זה וכו' – **הנו"ב** במהדו"ק חאה"ע סע"ב בסתירת ההיתר השני הק', דאיך מקבלין עדות הראשון, הא הוי עדות שאי אתה יכול להזימה, דיכול לומר דלחייבו שבועה בא ולא ממון, וכ' דאין לומר דכל מה דמקבלים דבריו זהו רק אחר תקנ"ח דלא בעי דו"ח בדיני ממון ואי"צ דיהיה יכול להזימה, דהא מבואר בגמ' דפליגי בקראי ומבואר דלר"נ גם מן התורה כשר, וכ' להוכיח מזה דבדיני ממון אין דין דיהיה יכול להזימה עיי"ש, אמנם **הביה"ל** ח"ג ס"ה כ' דבכמה ראשונים ופוסקים מבואר דגם בדיני ממון איכא לדין דאתה יכול להזימה, וכ' על קו' הנו"ב דהא מבואר בגמ' דר"נ ס"ל דלא מקישים ראיה להגדה, וא"כ י"ל דאה"נ דמן התורה אינו מתקבל משום דאאיל"ה, מ"מ מצד זה דלא הגידו כאחת אין לפסול כיון דאין היקש לראיה, ויש נפ"מ במחלוקת זו גם בדאורייתא היכי דמעיד על קרקע, דאינו יכול לומר דבא לחייבו שבועה דאין שבועה על קרקעות, ועוד כ' דנראה דאינו יכול ליפטר ע"י שיאמר שבא לחייבו שבועה, דכיון דכל זמן דאינו נשבע הדין דחייב ממון, א"כ נמצא דהוא מחייבו ממון, ומה דאין מחייבים כל ע"א כשהוזם, הוא רק משום דאכתי לא נגמר הדין לשלם דהרי יכול הוא לישבע וליפטר, אבל כל דבא עוד עד ואינו יכול עוד לישבע, בזה שפיר מתחייב לשלם ואינו יכול לומר דבא רק לחייבו שבועה.

ג) גמ' עד אחד כי אתי לשבועה אתי וכו' – **בטורי אבן** שציין בגה"ש כ', דאין כונת הגמ' דכיון דנתקבל לשבועה, תו לא מתקבל לממון, אלא דלרבותא נקט דאע"ג דמהני גם בתורת עד אחד לשבועה, מ"מ לממון לא התקבל, ועיי"ש מה שהוכיח לבאר הכי, ולכאורה הוא מבואר גם במה דאמרינן בגמ' ואידך אטו כי אתו בהדדי וכו', ואי החסרון משום דמתחילה בא לשבועה, א"כ בכהאי גונא דמעידים יחד לא שייך זה, ועיין בהג' פורת יוסף דלא כ' הכי.

גמ' במאי קא מפלגי – **הרמב"ם** בפ"ד מעדות ה"א כ' דגבי נפשות בעי דיעידו כאחד, וכ' **הכס"מ** דמקורו מסוגיין דר"נ חולק בדיני ממונות ולא בדיני נפשות, **ובביה"ל** ח"ב סל"ט סקי"ב העיר דבגירסא לפנינו לא מבואר דר"נ חולק דוקא בדיני ממונות, וכ' לומר דבאמת לפי מה דאמרינן דפליגי בסברא א"כ גם בנפשות פליגי, דהא טענת הגמ' דאטו כי אתו בהדדי בחד פומא קא מסהדי הוי גם בדיני נפשות, וא"כ מהאי טעמא יחלוק גם בדיני נפשות, אלא דהרמב"ם פוסק כלישנא דפליגי אי מקשינן הגדה לראיה, וס"ל דאע"ג דר"נ ס"ל דלא מקישינן, מ"מ בזה אין הלכה כותי', ורק דס"ל דהלכה כריב"ק ומשום הכי לא בעי שיעידו כאחת בדיני ממון, אבל בדיני נפשות מקישים הגדה לראיה, וכיון דבראיה בעי דיראו כאחת הוא הדין בהגדה.

**ל' ב'**

ד) גמ' בין בקרקעות – רש"י מבאר דהיינו דהודה ב' פעמים על קרקע שהיא של פלוני, וכ"כ **היד רמה** בפי' אחד, ועוד פי' כ' דהיינו דכל אחד מעיד דבפניו מכרה לפלוני, ובב"י מחודש ח' הביא דברי **הרי"ו** במישרים, דאם ע"א אומר דבפני נתן בניסן וע"א אומר דבפני נתן בתשרי דאין מצטרפין דביטל שני את הראשון, כמבואר בכתובות מ"ד א' דאם מוציא ב' שטרות ביטל זה שזמנו מאוחר את הראשון, משום דהוי כהודאה דהשטר הראשון שקר, וכ' על זה **הב"י** דדברים תמוהים הם, **והד"מ** בסק"ג כ' דאינו יודע אמאי כ' הב"י דזה תמוה, הא כיון דאי אפשר דשניהם אמת, א"כ אין במתנה אחרונה רק ע"א וגם הוא מוכחש מהעד הראשון, **והב"ח** כ' דהד"מ הבין דמיירי דשני השטרות הם לשני בנ"א, ומשום הכי הק' דשטר אחד סותר לשני, אבל הב"י הבין דמיירי דשני השטרות על אדם אחד ומשום הכי הק', וכבר עמד על דבריו **בקצוה"ח** סק"ה דודאי גם הד"מ הבין דמיירי דשני השטרות על אדם אחד, אלא דגם בזה כ' דכל שטר סותר לשני וכמבואר בגמ' בכתובות, ובי"ר מבואר כהב"י, וכ' הקצוה"ח לבאר דס"ל דרק אם יוצא ב' שטרות אמרינן דביטל שני את הראשון, דאמרינן דהשטר הראשון מזויף, אבל בשני עדויות לא אמרינן דביטל שני את הראשון ונימא דפוסל העד הראשון עיי"ש שהביא דזה תלוי בשני תי' התוס' בכתובות שם, **ובנתה"מ** סק"ו השיג עליו, ובמהדו"ב מבואר דבריו דהתוס' בשני התי' מודו דהיכי דליכא למיתלי בזיוף אמרינן דהוי הודאה דהעדים הראשונים פסולים, וכ' הנתה"מ לבאר דברי הב"י דבאמת מזה שכ' עוד שטר אין ראיה דהשטר הראשון שקר, דאפשר שאבד לו ומשום הכי הוצרך לחזור וליקח שטר אחר, אלא היכי דמוציא שני השטרות בב"ד, בזה יש ראיה דהראשון פסול דאי לאו הכי אמאי הוציא השני, וא"כ הכא דהיה צריך להביא שני העדים כדי להוציא הקרקע, אין שום ראיה דאחד מהם משקר.

גמ' אחד אומר שנים בגבה – **הכס"מ** בפ"ד מעדות ה"ז הק' אמאי מהני צירוף בסימנים, הא זה נפ"מ לעינן עונשים וגיטין וקידושין, וכ' לומר דאה"נ לא מהני אלא לענין מקח או אם עדותו עדות, אבל לענין דיני נפשות בעי שיראו שני העדים יחד וכ"כ בב"י ס"ל, [**ובבדה"ב** שם הוסיף דלפי מה דכ' שם באותו סימן דבגיטין וקידושין מהני גם עדות מיוחדת וכמבואר בגיטין ל"ג ב', ודלא כהר"ן בגיטין ע"ג ב' דכ' דלא מהני עדות מיוחדת בגירושין וקידושין, א"כ גם בסימנים יהני לגיטין וקידושין ורק לנפשות לא יהני], **והקר"א והאו"ש** כ' לומר דמעיקרא הם מעידים על עיקר הגדלות, ואח"כ ממילא מהני לכל דבר אף לנפשות.

בגמ' שם – **המחנ"א** על הרמב"ם בהל' עדות הק', דקיי"ל דגם אשה נאמנת על שערות כמבואר ברמב"ם בפ"ב מאישות ה"כ ובאה"ע סקנ"ה סט"ו, **והשעמ"ש** בסק"י כ' לת' דהכא מיירי דמעידים דהיה לה שערות ועכשיו כבר נשרו, דהא דאשה נאמנת הוא משום דעבידא לגלויי וזה לא שייך בכהאי גונא, **ובק"ש** בב"ב אות רנ"ג מעיר, דאכתי יק' לפמש"כ הריב"ש דהטעם הוא משום דאיכא חזקה דרבא, וכ' דצ"ל דמיירי באופן דליכא לחזקה דרבא.

גמ' לאו היינו הודאה אחר הלואה – **המהרש"ל והמהרש"א** מק' דאמאי קשיא לי' רק לפי מה דאמר דמיירי דאמר לכל אחד דהודה בפני השני, ועיי"ש מש"כ לבאר, **ובתו"ח** כ' דאי לא מיירי בכהאי גונא, י"ל דנקט לרבותא דלא מבעי הודאה אחר הודאה די"ל דמסתמא הלך להודות בשני הפעמים על אותו מנה דמהני, אלא אף הודאה אחר הלואה דלא מצינו דהודה על ממון זה, מ"מ גם בזה מהני לצרף, אבל לפי מה דמוקמי דמיירי דאמר בהדיא דמודה על אותו מנה, א"כ היינו הודאה אחר הלואה.

ה) גמ' הלואה אחר הלואה – **ביד רמה** ובעוד **ראשונים** מבואר דהא דמצטרפים, הוא דוקא בכהאי גונא דהבע"ד אומר דהיה שני הלואות, דאי לאו הכי הרי הוא מודה דע"א משקר, אמנם שי' **הראב"ד** בתשובה סל"ז **והראב"ן** סמ"ג דגם אם תובע רק מנה אחד אין בזה הכחשה, דאמרינן דמ"מ בעיקר העדות דאיכא חיוב מנה הם שוים, ולא אכפת לן דאינם שוים בזמן ההלואה, וע"ע לק' מה שיתבאר בשיטתם בע"ה, **ובטושו"ע** ס"ל ס"ז מבואר כהי"ר, וכ' הי"ר דמ"מ שבועה יוכל לחייבו, דהא אומר דרק אחד משקר, **ובתו"ר** כ' דנראה לי דגם שבועה לא בעי, דכיון דלדברי הבע"ד אחד משקר ולא ידעינן מיהו, תרוייהו פסולין לאותה עדות, ובפסקים כ' **הרא"ש** לקיים דברי הי"ר, דהא דפוסלים תרוייהו בעדות מוכחשת, זה דוקא כששניהן מעידין על דבר אחד ומכחישין זה את זה, כגון זה אומר הרג וזה אומר לא הרג, אבל כששניהם מעידין על שני דברים, ולדברי המלוה אחד מהן שקרן, מ"מ האחד אומר אמת ומחייב שבועה, ולכאורה יש כאן שני חילוקים האחד דשם לפ"ד אחד העדים הוא פטור אבל הכא ממנ"פ חייב, ועוד דהכא אין ההכחשה ע"י העד השני אלא ע"י הבע"ד, ונראה עיקר דמחלק דהכא אין הכחשה בין העדים עצמם, ועיין בתו"ר בקידושין ס"ה ב' דמבואר דבתו"ת גם אם לפי דברי שניהם יוצא דבר אחד, מ"מ אין נאמנין גם על דבר זה כיון דיש כאן כת אחת שקרנית, ולקמן יתבאר עוד בענין זה אימתי אמרינן בהכחשת עדים דהעדות בטלה לגמרי, ואימתי נקבל עכ"פ לחייב שבועה.

**בב"י** כ' דמדברי **הטור** נראה דגם בהודאה אחר הודאה בעי שיתבע שני מנים ולא רק בהלואה אחר הלואה, וכך נקט **בתומים** סקי"ב **ובבי' הגר"א** סקכ"ד, אמנם הב"י כ' דיש מקום לדחות דגם הטור ס"ל דרק בהלואה אחר הלואה בעי שיתבע שני מנים, וכלשון הרא"ש שכ' זה רק על הלואה אחר הלואה, וכ"כ **הב"ח ובהג' דו"פ** דרק בהלואה אחר הלואה כ' הטור דבעי שיתבע שני מנים, וכ"כ **בסמ"ע** סקכ"א, ובתומים שם מבואר דהא דהטור מצריך בכולהו דיתבע שני מנים, הוא משום דהא מבואר בגמ' דיש לחוש דלכל אחד הודה על מנה אחר וא"כ צריך לתבוע שני מנים, [ובכהאי גונא דאמר בגמ' דפירש דמודה לו על אותו מנה דהודה בפני פלוני, בזה ודאי דלא מיירי דתובע שני מנים], ובסמ"ע מבואר דגם בהלואה אחר הודאה לא בעי דיתבע שני מנים די"ל דהודה לו משום ההלואה של מחר וא"כ הוי על חד מנה, אמנם התומים שם כ' לחלוק בזה, דזה הוי חשש רחוק ואין לנו לחייב מנה על סמך זה, וכן בבי' הגר"א שם מבואר דחולק על זה, **ובנתה"מ** בחי' סקי"ב הביא דעת הסמ"ע, ויל"ע דא"כ אמאי אמר רב דהלואה אחר הודאה אינם מצטרפים, הא משכחת לה דיצטרפו בכהאי גונא דיאמר לו דמודה בפניו על ההלואה של מחר, **ובשעמ"ש** סק"ו כ' דאף אי נימא כהסמ"ע מ"מ לא יוכלו להצטרף, דנמצא דההודאה בפני הראשון היתה על אמנה דהא אכתי לא הלוהו, וא"כ באמת לא מתחייב ממון משום הודאה זו ואין כאן ב' עדים על חיוב, ולפ"ד ניחא דלא משכחת לרב דיצטרפו בכהאי גונא.

ו) גמ' עדות המכחשת בבדיקות – בהא דחלוק בזה דיני ממון מדיני נפשות, נראה **בר"ן** דבדיני ממון אומרים דטועה משא"כ בדיני נפשות דמדקדק יותר ויש לנו לומר דהוא משקר, אמנם **בנו"ב** מהדו"ק חאה"ע סע"ב בסתירת ההיתר הראשון כ', דזהו משום דלא ילפינן לענין זה ממשפט אחד להשוות דיני ממון לדיני נפשות, וכ' דאפשר דכיון דגם אם אמר איני יודע בדיני נפשות פסול, אמרינן דמה דפסול בדיני נפשות זהו רק משום והצילו העדה, **והקר"א** כ' לומר, דכיון דמצינו דכשר אפילו כשכל אחד מעיד על מעשה אחר וכריב"ק וחלוק מדיני נפשות, אמרינן דהכא נמי במכחישים בבדיקות, כיון דאינם צריכים להצטרף להעיד על דבר אחד, כשרים גם במכחישים ואין לנו למילף מדיני נפשות, וכ' לפ"ז דלרבנן דס"ל דבעי דיעידו על דבר אחד, אה"נ דגם הכחשה בבדיקות יהיה פסול, כיון דיש לנו להקיש לדיני נפשות ממשפט אחד, ועוד כ' כמשנ"ת מדברי הר"ן.

גמ' שם – ברש"י מבואר דאם יכחישו בחקירות אינם מצטרפים, וכ"כ **בחי' רי"ו והר"ן והנ"י**, **והיד רמה** לק' ל"ב ב', **והבעה"מ** בב"ב נ"ו ב', וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ג מעדות ה"ג, **ובטושו"ע** ס"ל ס"ב, אמנם שי' **הראב"ד** בתשובה ל"ז, **והראב"ן** בסמ"ג, דגם אם מכחישים בחקירות מצטרפים, **ובבעה"ת** שער כ"ט חלק ד' הביא שתי השי', ובר"ן כאן נראה דשי' **הרמב"ן** דפסול דבסו"ד כ' דזה שי' הרמב"ן, אמנם **בר"ן** לעיל ח' ב' נראה מבואר בשם **הרמב"ן** דאם הכחישו בחקירות גם אינם נפסלים, וכבר עמדו בזה, [ובש"כ סק"ז כ' דשי' הרמב"ן דמצטרפים וזה ט"ס וכמש"כ כבר הנתה"מ בססק"א וצ"ל ראב"ן, ובחי' רח"ה הל' עדות פ"ג ה"ד כ' דשי' הרמב"ן דכשר על סמך דברי הש"כ].

בהא דאם הוכחשו בחקירות אין מצטרפין מבואר **בבעה"מ** בב"ב **ובר"ן** כאן,דמה דמצטרפים בהכחשה בבדיקות הוא משום דאמרינן דלא מדקדקים בזה, אבל בחקירות כיון דבזה תלוי הזמתן אין לומר דלא ידקדקו בזה, ועד"ז מבואר **ברי"ו** בב"ב, וכ"כ **בבית אפרים** חאה"ע סנ"ה לבאר דברי רש"י כאן, **וביד רמה** לק' ל"ב ב' נראה דכיון דמן התורה בעי דרישה וחקירה גם בדיני ממונות, א"כ הגם דמדרבנן אמרו דאי"צ, מ"מ זהו רק אם לא שאלו אותם אבל אם הכחישו זה את זה בזה מעמידים על דין תורה דבעי דו"ח, וכן נראה מבואר **בחי' רח"ה** בהל' עדות שם, וכן נראה פשטות לשון הרמב"ם וכמש"כ **בחזו"א**, **ובש"כ** סל"ג סקט"ז כ' דגם אחר תקנ"ח בעי דיהיה ראוי להזמה, והיינו ע"י שאפשר לשאול אותם המקום והזמן, ובזה אע"פ שלא שאלו העדות כשרה מתקנ"ח, אבל אם אין ראוי להזמה בזה הדין דפסול, ומשום הכי היכי דהכחישו דאינו ראוי להזמה הדין דפסול, ולפ"ז כ' דגם אם אומר דאינו יודע פסול, והביא **דבריב"ש** מבואר לאו הכי וכן **במאירי** כאן מבואר לאו הכי, **והפוסקים** חולקים שם על הש"כ.

בשי' הראב"ד והראב"ן, הנה **בראב"ד** בתשובה כ' דכיון דבעיקר הדבר הם שוים א"כ אינה הכחשה לבטל עיקר העדות, ודמיא להא דאמרינן בב"ב ל"ב ב' נהי דאתכחוש באכילה באבהתא מי אתכחוש, ונראה דס"ל דאה"נ דאמרינן דיש כאן הכחשה, מ"מ אי"ז סיבה דלא נקבל עיקר העדות דבה אין הכחשה, [ולפ"ז צ"ב אמאי לא נימא דכיון דחד משקר, א"כ איך מצטרפים לעדות אחת, ולק' גבי מנה ומאתים יתבאר בזה דברי התורי"ד מש"כ לישב], ויל"ע **דבהשגות הראב"ד** על הבעה"מ בב"ב נראה דכל דהוי דבר דאין לתלות בו טעות הוי סיבה דנימא דלא יצטרפו עיי"ש, ובגמ' בב"ב נ"ו ב' אמר רב יהודה דאם ע"א אומר דאכל חיטים וע"א אומר דאכל שעורים מצטרפים, דבין חיטי לשערי לאו אדעתייהו, ואי נימא דכל היכי דאין נפ"מ לעיקר העדות, גם בהכחשה גמורה אין זה גורם דלא יצטרפו, א"כ למאי הוצרך להאי טעמא, אמנם הראב"ד שם עמד על זה, וכ' דכונת הגמ' דאין צריך לדקדק הואיל ואינם מעיקר קיום החזקה, [ולכאורה נראה דכיון דהתם רב יהודה קאמר לה, ומבואר בגמ' דרב יהודה ס"ל דבמנה לבן ומנה שחור אין מצטרפין, א"כ אי אמרינן דדייקי בזה אינשי, באמת לרב יהודה לא היו מצטרפין, אמנם שי' הרמב"ן והריטב"א דר"י עצמו ס"ל דגם במנה לבן ומנה שחור מצטרפין וכמשי"ת באות ז'], **ובבית אפרים** חאה"ע סנ"ד כ' בשי' הראב"ן דאם מכחשי להדיא מודה דאין מצטרפין והביא דכן מבואר בדבריו עיי"ש, אך כ' דבבעה"ת מבואר דשי' הי"א דמצטרפין היינו גם בהכחשה גמורה, ובסנ"ו כ' שם דרק מה שצריך לעיקר העדות תפסינן מדבריהם, וגבי מה דאי"צ אמרינן דכל היתר כנטול דמי וכאלו לא אמרו ולא מידי, ומיהו כ' דזה שייך רק במה דאין הכחשה גמורה ביניהם, ובתשובה לבעל **הנתה"מ** שם כ' דודאי שי' הראב"ן דגם בהכחשה גמורה מצטרפים, דהא ס"ל דחייב מנה גם אם התובע תובע רק מנה אחד, ובכהאי גונא הרי ממילא נמצא דהם מכחישים זה לזה, דאי נימא דכל אחד מעיד על דבר אחר, א"כ הרי יש הודאת בע"ד דאחד משקר, **והבית אפרים** השיב לו די"ל דס"ל דבמה דאינו תובע ב' מנים אין בזה הודאת בע"ד דהאחד משקר עיי"ש.

**הנתה"מ** בסק"ב כ' לומר, דכל דברי הראב"ד והראב"ן זה רק בכהאי גונא דבאים להעיד יחד, ואומרים דמעידים על דבר אחד ורק דיש ביניהם הכחשה על הזמן, אבל אם אומרים דכל אחד מעיד לעצמו ואינו שייך לעדות חבירו כגון שאומר שראה לבדו, בזה לא נימא דיצטרפו, כיון דאינם באים על דבר אחד, ואדרבה אמרינן דהיכי דיש הכחשה ביניהם דיתבטל עדותם, ולפ"ז ישב הגמ' בב"ב נ"ו ב' דמבואר דאם אחד אומר דאכל אג"ה ואחד אומר דאכל בד"ו דאין מצטרפין, ולכאורה ק' לשיטתם אמאי לא יצטרפו, וכ' דשם מעידים דכל אחד ראה לעצמו, אמנם **בתשובת הראב"ד** שם כ', דכיון דאין כל השנים מצטרפות וריחוק גדול יש בין שני זמני העדות, משום הכי אינם מצטרפים, וכבר עמד על דבריו **הרז"ה** שם בתשובה מ"ב דצ"ב בכונת דבריו, **ובבית אפרים** שם סנ"ד כ' לישב לפי מה שכ' הראב"ן, דבאמת רב יהודה ס"ל דבהכחשה בחקירות אינן מצטרפין, אלא דאנן קיי"ל כר"ח לק' ל"ב א' דאי"צ דו"ח בדיני ממון ומשו"ה מצטרפין, [**ובבעה"ת** כ' דכיון דתקנו דלא בעי דו"ח בדיני ממון, משום הכי לא אמר רב יהודה דהכחישו בחקירות], וא"כ בגמ' בב"ב רב יהודה אמר לה ומשום הכי אין מצטרפין.

**הבעה"ת** שם כ' הביא דעת **הרמב"ם** דכ' דאע"פ דאי"צ דו"ח, מ"מ אם הכחישו העדים זה לזה בחקירות או דרישות עדותן בטלה, כיצד אחד אומר בניסן ואחד אומר לא כי אלא באייר עדותן בטלה, וכ' **דחכמי לוני"ל** הכריעו דלא מצטרפי ולא מטעמי', דודאי אפילו בחקירות אם אין מכחישין זה לזה, כגון דאחד אומר דשנינו ראינו בב' בחדש ואחד אומר שנינו ראינו בה' בחדש מצטרפי בדיני ממון, אבל אם מכחישו דאומר דלא הלוה בב' בחדש, הרי אם לא היה אומר דבה' בחדש הלוה היה בזה הכחשה, וא"כ גם עתה דאומר דהלוה בה' בחדש אכתי הוי הכחשה, ורק דמ"מ מחוייב שבועה כמו בכל ע"א, **ובתומים** סק"ג ביאר דברי הבעה"ת דנחלקו אמאי אינם מצטרפים, דשי' הרמב"ם דכיון דיש ביניהם הכחשה בחקירות בטלה עדותם לגמרי, וכש"כ הרמב"ם בפ"ב ה"ג גבי דיני נפשות, דאם היו ג' עדים ואחד הכחיש את השנים אפילו בבדיקות עדותם בטלה, וא"כ הכא נמי בדיני ממון שניהם בטלים לגמרי וגם שבועה לא יחייבו, ובטעם דין זה מבואר **בנתה"מ** סק"ב דזהו גזה"כ דכל דהכחישו זה לזה בטלה העדות כולה, **ובנו"ב וברע"א** מבואר דזהו משום הדין דנמצא אחד קאו"פ וכמשי"ת, ועיין **בחי' הגר"ח** סטנסל ס"ש שכ' דיש לפרש או משום הדין דנמצא אחד קאו"פ, ויש לפרש דהוי חסרון דנמצא דהעדות כולה ביחד אינה מתאמת וחסר בזה דינא דנכון, [ולפ"ז אי"ז חסרון אלא בדיני נפשות וכן מבואר שם באות רצ"ז, ועיין לק'], ושי' חכמי לוני"ל דהא דבהוכחשו בחקירות אין מצטרפין, הוא משום דאחד משקר, וא"כ אי"ז סיבה אלא שלא לחייבו ממון, אבל אי"ז סיבה דגם שבועה לא יתחייב.

**בשו"ת ב"י** ס"י כ' לומר דכל דברי הרמב"ם דכל העדות בטלה זהו רק בדיני נפשות, אבל בדיני ממון לא אמרינן הכי, אלא אמרינן דאין אחד במקום שנים, אמנם בס"ט שם מובא תשובה לח"א דסתימת הרמב"ם נראה דהוי גם בדיני ממון, **ובב"י** ס"ל נקט בשי' הרמב"ם דבטל לגמרי וגם שבועה ליכא, ולפמשנ"ת לעיל כך נקט בשי' הרמב"ם גם **הבעה"ת**, [ואולי כל דברי הב"י בתשובה הם רק בג' עדים ואחד מכחיש להשנים ולא בב' עדים המכחישים], וכ"כ **הב"ח** שם דגם אינו מחייב שבועה, וכ"כ **הסמ"ע** בסק"ט, ובשו"ע אה"ע סי"ז ס"ט כ', דאם ע"א אומר דמת בעלה וע"א אומר דנהרג הרי זה תנשא, וכ' **הב"ש** סקכ"ה דאע"פ דאמרינן גבי ממון דאם הכחישו בחבית יין ושמן העדות בטלה, מ"מ הכא חשוב כהוכחשו במנה לבן ושחור עיי"ש, וכ' עוד די"ל דכיון דגבי מת בעלה סגי בע"א, א"כ אמרינן דמ"מ אחד מהם אומר אמת ויש כאן ע"א, ועיי"ש דבש"ג מבואר דבאמת לא תנשא בכהאי גונא, **ובנו"ב** חאה"ע מהדו"ק סמ"א העיר דזה סותר למש"כ הסמ"ע דגם שבועה אינו מחייב, וכ' לחלק דמה דהכא בטל לגמרי זהו משום הדין דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ובעדות אשה ליכא דין זה ומשום הכי אמרינן דממנ"פ יש כאן ע"א כשר, וכ"כ **הגרע"א** בשו"ת מהדו"ק ספ"ז, **ובנתה"מ** בחי' סק"ה כ' כהסמ"ע, וכן נראה לפי שי' הפוסקים באה"ע שם לומר דלא תנשא, **ובב"י** ס"ל נראה דס"ל עיקר דלהלכה יש לחייב שבועה, וכ' דכן היא שי' רש"י, וכן **בתומים** סק"ג וסק"ד כ' לומר הכי להלכה.

**הנתה"מ** בסק"ב כ' לומר דכל דברי הרמב"ם דגם אינו חייב שבועה, זה רק בכהאי גונא דהעידו בבת אחת, אבל בזה אחר זה כיון דאינם כת אחת, א"כ בזה דאחד מהם מוכחש לא הוי סיבה דגם עדות השני תתבטל, וכבר מבואר צד זה **בתומים** סק"ג עיי"ש, **ובדברי משפט** סק"א כ' לומר דכל דברי הרמב"ם הם רק אם באים להעיד יחד, אבל אם כל אחד בא להיות עד לעצמו ולא להצטרף עם השני, בזה לא בטל העדות של זה שאומר אמת, וע"ע לק' באות ז' משי"ת על דברי ב"ש דבתו"ת מקבלים עדותם.

**לא' א'**

ז) תוד"ה הוא – **הרמב"ן והריטב"א** בב"ב כ' דלא כהתוס', אלא דרבא אמר דמסתבר לו דהדין כר"י רק בארנקי, אבל ר"י עצמו ס"ל דגם במנה לבן ומנה שחור עדותם קיימת.

גמ' שבית שמאי אומרים נחלקה עדותם – **התורי"ד** בב"ב מ"א ב' כ', דכל מה דנחלקו ב"ש זהו דוקא במנה ומאתים דהוי חלק מגוף העדות, אבל במנה שחור ומנה לבן מודו דמצטרפים כיון דאי"ז מגוף העדות, ונראה דלפמש"כ התוס' דמנה שחור ומנה לבן גרע ממנה ומאתים א"כ כל שכן דפליגי ב"ש במנה שחור ומנה לבן.

גמ' שם – **הנתה"מ** בסק"ב כ' להוכיח מהכא, דכל מש"כ הרמב"ם דאם הכחיש אחד בדו"ח עדות כולם בטלה, זהו רק אם העידו בבת אחת וכמשנ"ת באות ו', דאי לאו הכי יק' אמאי מודו ב"ש בב' כתי עדים, וכ"כ **הגרע"א** בתשובה שנדפסה בחמד"ש, אלא דכ' דאכתי י"ל דבגונא דאכתי לא נתקבל עדות של שנים, בזה גם אם לא העידו בבת אחת תתבטל כל העדות, כיון דאכתי לא נגמר העדות של זה שהעיד, וכל דמצטרף לעדות זו אחד המוכחש בדו"ח, מבטל כל העדות כמו בהעידו בבת אחת.

תוד"ה שבית שמאי – בתי' הראשון דאין הפסול ידוע הק' **הטו"א** בר"ה כ"ד א', דכיון דמה דאמרינן דנמצא אחד קרוב או פסול עדותם בטלה, הוא משום דמקישים שלשה לשנים, א"כ גם באין הפסול ידוע יש לנו לבטל העדות וכמו דבשנים העדות בטלה בכהאי גונא. **ובאמרי בינה** דיני עדות ס"כ בסוגר כ' לבאר דברי התוס', דכיון דקיי"ל כר"ה דכל כת באה בפני עצמה ומעידה, א"כ נמצא דמחזיקים כולם ככשרים, ומשום הכי לא אמרינן בזה הדין דנמצא אחד קרוב או פסול.

ובעיקר תי' התוס' עיין **בבית אפרים** חאה"ע סנ"ד דכ' דהפוסקים דלא הזכירו דין זה נראה דלא ס"ל דין זה להלכה, וכ' דכן מוכח מדברי הסמ"ע בסל"א סק"ב עיי"ש, אך הביא דבאגודה ובפסקי תוס' הביאו תי' זה, וכ' לומר דכל דברי התוס' הם רק בכהאי גונא דאמרינן דכת אחת לא היתה שם דחזינן דהם משקרים בעדות זו, אבל בעדות אחרת יפסלו באם יצטרפו עיי"ש.

בא"ד – **הקצוה"ח** סל"ו סק"ד כ' להוכיח מדברי התוס', דגם היכי דאחד נפסל אחר ראית העדות, אמרינן להדין דנמצא אחד קאו"פ, דהא הכא לא נפסל אלא כשמעיד שקר, וכ' דמ"מ בעי שיעידו בבת אחת דאי לאו הכי אין צירוף ביניהם בזמן הפסול, **ובנתה"מ** סק"א חולק, וכ' דהא בתוס' כ' רק בתי' אחד דכיון דלא העידו בבת אחת אינם מצטרפים, וגם לתי' זה הוא משום דס"ל דלעולם בעינן דיעידו בבת אחת, **ובמשובב** שם כ' דבתי' זה רק כ' לת', דהכא לא מיירי דהעידו בבת אחת, אבל אה"נ דגם לפי קו' צ"ל דקשיא להו דהכא מיירי גם בבת אחת, אמנם **בתו"ר** מבואר בהדיא כהנתה"מ, דמש"כ דהכא בעי בבת אחת הוא משום דגם בעלמא בעי שיעידו בבת אחת.

ח) גמ' ובית הלל אומרים וכו' – **בתוס'** בב"ב מבואר דהא דמצטרפים לעדות הוא משום דאמרינן דהאחד טועה, וכ"כ **הריטב"א והנ"י** שם, וכן מבואר **בר"ן** כאן, **והיד רמה** כאן כ' דאיכא למימר דטעו וכ' דצ"ע, אמנם **בתורי"ד** בב"ב **ובחי' רי"ו** כאן מבואר דאע"פ דיש הכחשה ביניהם מ"מ מצטרפים, [ומיהו במנה שחור ומנה לבן מודו דטעי], והתורי"ד הק' דא"כ אמאי מצטרפין וכ' בשם **רבינו יצחק** דכיון דאיכא רק עד אחד שמכחיש לעד השני, א"כ לא נפסל בזה ומשום הכי עדותו כשרה ואפשר לחייב מנה ע"י שני העדים, **והתורי"ד** הק' על זה דמ"מ בין תרוייהו חד ודאי פסול, ובין לר"ה ובין לר"ח דפליגי בב' כתי עדים אם זו באה בפני עצמה ומעידה או לא, מ"מ אחד מכת זו ואחד מכת זו ודאי אינם מצטרפים, וכ' דהכא נמי לכו"ע אי אפשר לצרף את שניהם יחד, וכ' דיש חילוק בין מכאן ולהבא ללשעבר דעל מה שכבר העיד אינו נפסל, ובחי' רי"ו הק' דמ"מ לפ"ז צ"ב מה דמייתי מזה למנה לבן ומנה שחור דשם אמרינן דטועים, והכא מכחישים ביניהם, ומה דמקבלים עדותם הוא משום דהמנה השני חשוב כעדות על דבר אחר, ובחד מנה תרוייהו מודו, וכ' דמ"מ מייתי ראיה דגם היכי דיש הכחשה ביניהם הם יכולים להצטרף.

**בר"ן ובנ"י** מבואר דבמנה שחור ומנה לבן אי"צ שיתבע ממנו ב' מנים כיון דאמרינן דאחד מהם טועה, אמנם **הטור** כ' דגם בזה בעי שיתבע ב' מנים, **והב"י** שם הביא **דברי"ו** מבואר דאי"צ, [ובב"י נראה דמעמיד דברי הטור באופן דמעידים על ב' הלואות, וכבר עמדו על דבריו הב"ח והתפא"ש שם], **והרמ"א** בס"ב כ' לדברי הטור, **והלבוש** בס"ב כ' דאי"צ, **והסמ"ע** בסקי"א הביא שי' הנ"י דאי"צ, **ובבי' הגר"א** סקי"ב נראה דס"ל עיקר דאי"צ שיתבע ב' המנים, והנה כבר הק' **הט"ז** דכיון דבהכחישו זה לזה בבדיקות מצטרפים, א"כ מאי גרע אם התובע אומר כאחד מהם, וכ' לומר דבאמת אם נדע בבירור על עד שטעה בזה לא יצטרף עם השני דאין שם עד עליו, ורק משום דכל אחד עומד על חזקתו ואמרינן דאינו טועה משום הכי מצטרפים, וא"כ כשאומר התובע כאחד מהם, הרי הוא אומר דהשני טועה ואין עליו שם עד, וכ' לפ"ז דבאמת אם יאמר התובע דהלוה לו מנה ואינו זוכר איזה מנה היה, בזה גם הטור מודה דמצטרפין, וע"ע בתומים סק"ה מש"כ לבאר ומש"כ הנתה"מ על דבריו דאכתי אינו מספיק, **ובנתה"מ** סק"ג כ' לבאר, דבאמת היכי דהאחד טועה הרי אין ידוע לנו כמה הוא טועה, וא"כ כמו דטועה דהיה לבן ולא שחור כמו"כ י"ל דטעה ולא היה אפילו מנה שחור, אלא דבמנה ומאתים אמרינן דכיון דגם זה שאומר מאתים מודה דהיה מנה, אין לנו לתלות הטעות אלא בזה דאומר מנה דלא היה יותר, דזה איננו רואים דיש טעות על פחות ממנה, ורק היכי דהוי ב' דברים כמו לבן ושחור בזה אמרינן דכיון דטועה בזה י"ל דטועה יותר, ולפ"ז כ' דהיכי דהנדון על הודאה כמה הודה, בזה יצטרך התובע לומר דהודה לו גם על מנה וגם על מאתים דבזה הוי מנה ומאתים ב' דברים, **ובבי' הגר"א** סקי"ב כ' דשי' הטור באמת, דמה דמצטרפין אי"ז משום דתולים דאחד טועה, אלא משום דהדין כריב"ק דאי"צ להעיד על דבר אחד, [ולכאורה כך הוא לפי כל השי' בביאור הטור, דכיון דעכ"פ מבואר בטור דהוא תובע ב' מנים, נמצא דכל אחד מעיד על מנה אחר לפ"ד ובכל זאת מצטרפין], וע"ע בשע"י שער ז' פכ"ד.

**הר"ן** כ' דבמנה ומאתים בעי שיתבע ב' מנים, אבל אם תובע רק מנה הרי הוא מודה דזה שאמר ב' מנים משקר, וא"כ יש כאן רק ע"א, [ונראה דאף דאמרינן דאחד טועה, היינו רק דטועה דיאמר פחות אבל לא יותר], וכ"כ **הלבוש** בס"ב, **והסמ"ע** סקי"א כ' דאין לחלק בזה, וכמו דבמנה לבן ומנה שחור סגי שיתבע מנה הכא נמי במנה ומאתים, וכבר הביאו **הקצוה"ח** סק"ג **והגרע"א** דבר"ן מבואר כהלבוש, ויל"ע לשי' התורי"ד וחי' רי"ו דבמנה ומאתים איכא הכחשה ואעפ"כ מצרפים, דא"כ הוא הדין אם תובע מנה.

**הט"ז** מק' על שי' הטור דבעי דיתבע תרוייהו, מהא דגבי חזקה מבואר דאם אחד אומר דאכל חיטים ואחד אומר דאכל שעורים דמצטרפין, דאינם מדקדקים בזה, והתם אינו אומר דאכל תרוייהו דזה אי אפשר, וכ' לת' לפ"ד לעיל דהתם אין המחזיק אומר מה אכל, **והנתה"מ** כ' לפ"ד דשם אין לומר דטעה דלא אכל כלל, דלא חזינן אלא דטועה במה דאכל ולא בעיקר האכילה, וכיון דבכל מה דיאכל איכא חזקה משום הכי שפיר מצטרפין, ולפ"ד הגר"א החילוק דשם טועים העדים והכא לא.

ט) גמ' אימר דאמר רשב"א וכו' – **הרמב"ם** בפ"ג ה"ג כ' דביין ושמן הוי הכחשה בדרישות ומשום הכי עדותם בטלה, וכ"כ **בטושו"ע** ס"ל ס"ב, **וברמב"ם** בפ"ב ה"א כ' דאם אמר איני יודע בדבר שהוא מעיקר העדות עדותן בטלה כמו בחקירות, **והכס"מ**  הק' דמנ"ל הא, דהא מבואר בגמ' דבחקירות עדותן בטלה משום דאי אפשר להזים וזה לא שייך בזה, **והלח"מ** בפ"א ה"ד כ' דמקור דברי הרמב"ם הם מהגמ' הכא דמבואר דביין ושמן אינם מצטרפים, והיינו על כרחך משום דבדיקות אלו הוי כמו חקירות, ומשום הכי גם בדיני ממון אם הוכחשו בזה אין מצטרפין, ומה דבגמ' אמרינן משום דבעי דיהיה אפשר להזים, זה נצרך רק למקום וזמן דאי"ז מעיקר העדות, אבל בדבר שהוא מעיקר העדות בזה הטעם ברור, משום דיש כאן הכחשה בעיקר העדות.

**בר"ן** מבואר דמה דאינם מצטרפין, הוא משום דבזה אמרינן דאיכא הכחשה ולא נימא דאינם מדקדקים, וזה כשי' הרמב"ם, אמנם **בחי' רי"ו** כ' דעיקר דגם אם מעידים על שני זמנים מ"מ אינם מצטרפין אף לריב"ק כיון דהוי ב' חיובים, **ורש"י** כ' משום דמכחשי, וכ' **הב"י** בס"ל דנראה דלאו דוקא נקט דמכחשי, אלא גם בלא מכחשי מ"מ אינם מצטרפין, וזה כמבואר בחי' רי"ו, והביא הב"י דברי הרמב"ם דכ' דוקא משום דמכחשי, אך כ' דדבריו צ"ע וכמשנ"ת לעיל דהק' על דברי הרמב"ם בכס"מ, **והב"ח** כ' דשי' רש"י כהרמב"ם ובדוקא כ' משום דמכחשי, **ובסמ"ע** סק"ח כ' דדוקא במכחשי וכן מבואר בשאר הנו"כ, ועיי"ש בסמ"ע ובנתה"מ סק"ה האם היכי דלא אמרו בהדיא דמכחישים אחד לשני, אם י"ל דמעידים על שני זמנים ואכמ"ל.

גמ' לא צריכא לדמי – רש"י מבאר דמיירי על הודאה והנדון במה הודה לו, **ובתשובת הראב"ד** סל"ז כ' דהיכי דאחד אומר דמכר לו יין ונתחייב דמי יין ואחד אומר דמכר לו שמן ונתחייב דמי שמן דאינם מצטרפין, כיון דבעיקר החיוב יש הכחשה ביניהם, **והרז"ה** שם בתשובה מ"ב חולק, וכ' דכהאי גונא הוי כדמי יין ושמן דמצטרפין דלא אכפת לן מה הביאו לידי חיוב אלא מהו חיובו, וכ"כ **הר"ן** דדברי הראב"ד אינם מחוורים, **ובבעה"ת** שער ס"ו חלק ב' דין ה' הביא שי' **רבינו אפרים**,דמיירי אף בחבית יין וחבית שמן ממש, והס"ד דחייבו יין ממש ועל זה אמר דחייבו רק דמי יין, דהא לפי הצד דהיה שמן אין לחייבו ביין.

גמ' אחד אומר בדיוטא העליונה – **בר"ן** מבואר דאע"פ דאמרינן דבהוכחשו במקום המלוה אין מצטרפין, דהוי הכחשה בחקירות, מ"מ הכא מיירי דממקום אחד אפשר לראות את שני המקומות וא"כ לא דייקי בזה, והיינו דלפי שיטתו דבחקירות אין מצטרפין משום דאמרינן דחד משקר כיון דיש להם לדקדק בזה, לזה כ' דהכא כיון דאין תלוי בזה הזמתם ממילא אינם מדקדקים, והנה **הריב"ש** בסרס"ו כ' דכיון דתרוייהו אמרי בדיוטא, א"כ באיזה דיוטא לא זוכרים, **ובתומים** סק"ו **ובבי' הגר"א** סקי"ב כ' דלפ"ד הריב"ש, הוא הדין אם אי אפשר לראות את שני המקומות ממקום אחד, וכ' דכך הוא הדין לפי שי' הראשונים דמה דמכשירים הוא משום דאמרינן דאחד טועה, ומה דהצריך הטור דיהיה אפשר לראות תרוייהו ממקום אחד הוא לפי שיטתו דבעי דיתבע תרוייהו, אמנם לפי המבואר בר"ן, גם אם אמרינן דטועה מ"מ אם לא רואים ממקום אחד זה סיבה דלא טועים בזה.

רש"י ד"ה וצירף – **הרש"ש והעל"נ** הק' דאמאי כ' רש"י דאתיא כריב"ק, הא הכא מעידים על דבר אחד, ורק דאמרינן דלא דייקי בין דיוטא עליונה לתחתונה, ומשום הכי מצטרפין וכמבואר בראשונים, **ובבי' הגר"א** סקי"ב כ' דשי' רש"י כהטור גבי מנה שחור ומנה לבן דבעי דיתבע את שניהם, ומשום דבאמת לא ס"ל דיצטרפו משום דאמרינן דלא דייקי, אלא משום דכל אחד מעיד על דבר אחר, והכא נמי ס"ל לרש"י דבעי דיתבע תרוייהו, ומשום הכי אתיא דוקא כריב"ק, **והקר"א** כ' לבאר לפמשנ"ת לעיל באות ו' דהא דחלוק דיני ממון מדיני נפשות לגבי הכחשה בבדיקות, הוא רק משום דמצינו דיש חילוק דאי"צ בדיני ממון להעיד על דבר אחד, וא"כ משום הכי צ"ל דס"ל כריב"ק, דאי לאו הכי יש לפסול בכל הכחשה בבדיקות, וע"ע בשע"י שער ז' פ"א.

א) מתני' הבא עד ל' יום – **בתפא"י** כ' דמיירי דהיה איזה צורך לומר לו הכי, דבסתם אין אומרים לו דיביא עד ל' יום, ועיין בתוס' בב"ק מ"ו ב' דאם אומר דיביא ראיה דהוא פטור ממתינים לו עד ל' יום.

מתני' הרי זה אינו כלום – רש"י כ' משום דאמרינן דשכר עדי שקר, **ובאורים** בסק"ב כ' דלפ"ז נראה דהם יהיו פסולים להעיד לו גם בשאר עדויות, כיון דאמרינן דמה דלא הביאם עד עכשיו הרי הוא מודה דהם עדי שקר, אך כ' דנראה דזה לאו דוקא דהם עדי שקר אלא די"ל דהם טועים והם כשרים לו לעדויות אחרות, אמנם **הנתה"מ** בסק"א כ' לחלוק דבאמת הם פסולים לכל עדויות, וכמבואר בכתובות מ"ד א' דהיכי דאמר על שטר דהוא פסול הרי העדים נפסלים להעיד לו גם בשאר עדויות, ולא אמרינן דמה דהודה זה רק דהם טועים וא"כ יהיו כשרים לשאר עדויות, וכ' דמ"מ היכי דהעדים מעידים לחובתו, בזה בודאי לא אמרינן דבמה דאמר דהוא פטור יש כאן הודאה דהעדים שהעידו כנגדו פסולים וא"כ יפסלו גם להעיד לטובתו.

מתני' ואמר קרבו פלוני ופלוני וכו' – **הב"ח** כ' לומר דבזה גם אמתלא לא יהני, משא"כ בגונא דרישא יהני אמתלא, **ובאורים** סק"ג הביא דבמקום אחר מבואר דיש בזה מחלוקת ראשונים, וכ' להלכה דנראה דגם בזה מהני אמתלא.

גמ' מהו דתימא הני מילי לכתחילה – ברש"י מבואר דהיינו דלכתחילה עבדינן כרשב"ג, אבל אם בדיעבד כבר פסק הדיין כרבנן ס"ד דלא נחזיר הדין, וכ"כ **היד רמה**, והביא עוד ביאור דמה דאמר רשב"ג דשומעין לו זהו רק לכתחילה, דהיינו קודם שגבו הממון, אבל אם הביא ראיה אחר שגבו אימא דאין מחזירין לו הממון, וביאור זה מבואר **בבעה"מ ובר"ן**, והי"ר העיר דלפ"ז לא היה להגמ' לומר קמ"ל דאי עבד מהדרינן דמשמע דמה דעבדינן מעיקרא היה שלא כדין, אלא לומר דאי עביד הדר דינא.

רש"י ד"ה ממילא – דברי רש"י הם לשיטתו דלכתחילה ודיעבד לא קאי על דברי רבנן ורשב"ג, אלא על פסק ההלכה, אמנם **הבעה"מ** ס"ל דקאי על רבנן ורשב"ג וכמשנ"ת, ולפ"ז כ' דהכא אין לומר דהוי לכתחילה, דאדרבה בדברי רבנן י"ל יותר דדוקא בדיעבד אמרו דלא מחזירים הממון, ומ"מ אכתי הוה מצי לומר דהני מילי בדיעבד, ועל זה כ' הבעה"מ דמתני' סתמא קתני ובודאי אין לומר דרבנן אמרו רק היכי דכבר הוציאו הממון דבזה לא יחזיר, ובהשגות **הראב"ד והר"ן** כ' דברישא דקתני הלשון דסותר ואינו סותר יש לפרש דקאי על לכתחילה או דיעבד, אבל בסיפא דאמר הרי זה אינו כלום בודאי היינו בין לכתחילה ובין דיעבד.

גמ' כל מקום ששנה רשב"ג וכו' – **הר"ן** מביא דדעת בעלי **התוס'** דכן הלכה בכל מקום, אבל דעת רוב **הגאונים** דאין הלכה כרשב"ג בכל מקום, וכ"כ **האו"ז** באות ס"ח ואכמ"ל.

תוד"ה חייבי' – **הר"ן** כ' לת' עוד לפי השי' דלאו דוקא קטן במילי דאבוה אלא הוא הדין גדול במילי דאבוה הוי קטן, די"ל דהכא היה גדול כבר ומשום הכי נזקקין, ועוד כ' דהכא מיירי בדבר דנזקקין לנכסי יתמי כגון כתובה, **ובאו"ז** אות ס"ח כ' בשם **ריב"ן** דהכא מיירי בקטן דיודע בטיב משא ומתן, ובאות ס"ט כ' עוד דהכא מיירי דכבר דן עם אביו והביא עדים, וכ' דמ"מ העושה כדברי ריב"ן לא הפסיד [ובהג"א נראה דיש ט"ס בדבריו], ולפמש"כ האו"ז מיושב גם משה"ק תוס' דאין מקבלין עדות בפני קטן.

גמ' דינוקא במילי דאבוה וכו' – **ברי"ף** מבואר דאם היה גדול אין לומר דלא ידע במילי דאבוה, **והמרדכי** סתש"ו הביא דברי **רה"ג** דכ' דגם בגדול במילי דאבוה הוי כקטן, וכ"כ **הר"ן** וכמשנ"ת, **ובחי' רי"ו** כ' גם דהוא הדין בגדול ומיהו כ' שתי שי' האם זה דוקא כשהיה קטן בזמן שמת אביו או אפילו אם היה גדול אז, **והרא"ש** כ' בשם **הר"מ** כשי' זו דאם היה קטן בזמן שמת אביו אפילו דגדל אח"כ יש לו דין כקטן, ומצינו דכך מבואר **בהג"מ** לספר משפטים ס"נ בשם הר"מ, [ובטור מבואר דכונת הרא"ש לרמ"ה וביד רמה לא הוזכר כלום בזה], **והרא"ש** כ' לחלוק על זה דלא מצינו אלא קטן ממש, **וברמב"ם** בפ"ז ה"ט מבואר כהר"מ, **והטור** הביא ב' השי', **ובשו"ע** סתם כשי' הרמב"ם דאם היה קטן בזמן שמת אביו אפילו הגדיל דינו כקטן.

ב) גמ' כמאן כרבי – **ביד רמה ובחי' רי"ו** מבואר דלרבי נאמנת במיגו דאי בעי אמרה לקוח הוא בידי כיון דאותיות נקנות במסירה, וכן מבואר **בר"ן** בכתובות פ"ה א', **ובמלחמות** כ' דמתוך שיכולה לומר לקוח הוא בידי יכולה לומר דהוא פרוע, **ורש"י** כ' דקנאתו והוי כדידה, **ובנתה"מ** סנ"ו סק"ה כ' דכונתו דבאמת לא הוי מטעם מיגו, אלא כיון דאותיות נקנות במסירה א"כ גם הכא כשמוסר השטר לשליש אמרינן דהוא זוכה בשטר שיהיה באמת כמו שאומר, וכשנותן לו השטר יש בכלל הנתינה הקנאה של השטר לענין שזוכה בו למה שיאמר עליו, דמאי נפ"מ אם לזכות בו לגמרי או לזכות בו למה שיאמר, ויל"ע **בנ"י** דכ' כרש"י והוסיף עוד דנאמנת לומר פרוע דתפיסתו ראיה על המסירה, ואי בעיא אמרה לקוח הוא בידי לרבי, ונראה דהוי מטעם מיגו, ואפשר דמש"כ דאי בעיא אמרה לקוח אין כונתו למיגו, אלא דכמו דנאמנת לומר לקוח הכא נמי נאמנת לומר פרוע.

בגמ' שם – **בחי' רי"ו ובנ"י** מוכיחים מהכא דלא כשי' הרי"מ והרמב"ם בפ"ו ממכירה הי"א, דגם אי בעי כתיבה ומסירה, מ"מ נאמן לומר לקוח הוא בידי גם אם אין לו שטר מכירה ורק יש לו השטר בידו, דאי נימא דהוא נאמן גם בלא שטר, א"כ גם לרבנן מ"מ יש לה מיגו דאי בעי אמרה לקוח הוא בידי, וראיה זו מבוארת בעוד הרבה **ראשונים** בב"ב קע"ג א' ובמקו"א, **והנתה"מ** כ' לישב שי' הרי"מ והרמב"ם לפמשנ"ת דבגמ' הכא לא הוי משום מיגו, אלא משום דהוא זוכה בשטר למה שיאמר עליו, וא"כ זה דוקא לרבי דס"ל דאפשר לזכות בשטר במסירה לבד.

גמ' אי בעיא קלתי' – **בר"ן ובנ"י** בב"מ כ"א א' כ' דבמיגו דאי בעי קלייה נאמן גם מי שאינו שליש, אמנם **הטור** בסק"ח כ' בשם **הרא"ש** דלא מהני מיגו אלא לשליש ולא לכל אדם, והשיטה הראשונה שהביא שם לכאורה חולקת, וס"ל כהר"ן ונ"י דגם אחר נאמן במיגו זה, **ובשו"ע** שם ס"ח הביא שתי השי', **ובנתה"מ** סנ"ו סקי"ח כ' בביאור שי' הרא"ש, דס"ל דכיון דאחר הוא נפקד של המלוה, א"כ הוי כמו דהוא ביד המלוה המפקיד, וא"כ הוי מיגו להוציא, **ובהג' אמרי ברוך** שם העיר דאם באמת הוא פרוע, אמאי יחשב המלוה כמוחזק, הא אסור לו להחזיר השטר למלוה כיון דהלוה פרע ויגבה ממנו שלא כדין, ועוד כ' הנתה"מ דאחר הרי הוא כע"א ואינו נאמן במיגו, דבכל ע"א חיישינן דאמר בדדמי וא"כ מה יהני מיגו, ורק שליש אמרינן דדייק.

**לא' ב'**

גמ' כיון דאיתחזק וכו' – רש"י מבאר דהיינו דהשטר מקויים, ותוס' ועוד **ראשונים** מבארים דהיינו דכבר הוציאה השטר בב"ד, וא"כ אין לה מיגו דאי בעי קלתי', ולשון **הרמב"ם** בפט"ז ממו"ל ה"ח **והשו"ע** סנ"ו ס"א דאע"פ שהוא מקויים נאמן כמסקנת הגמ', **ובבי' הגר"א** סקי"א כ' דזהו כשי' רש"י, דכיון דהוי מקויים אין לו להיות נאמן מטעם מיגו אלא משום נאמנותו של שליש, **ובבעה"ת** שער נ"ב ח"ג דין ב' כ' דהכונה דהיא הוציאה השטר בב"ד ושתקה עד אחר שנתקיים, דכיון דלא אמרה דפרוע עד שנתקיים הוי הוכחה דמתחילה הוציאה את זה לטובת המלוה, ומשום הכי אינה יכולה לומר עוד דהוא פרוע, **ובתומים** סנ"ו סק"ח כ' דכמו כן י"ל בשי' רש"י ובזה מיושב קו' התוס', ויל"ע דהא רש"י כ' דלא אלימא איהי לאפקועי מעשה ב"ד, וא"כ מבואר דאין הטעם כמש"כ הבעה"ת דיש ראיה דהוציאה זה לטובת המלוה, וגם ממש"כ שכתוב בו הנפק נראה דלא כבעה"ת, דלפ"ד היה לו לומר דעשו לו הנפק.

**הטור** בסנ"ה הביא דברי הבעה"ת דגם אם שתק עד שנתקיים בב"ד נאמן לומר פרוע, וכן הביא **הסמ"ע** בסנ"ו סק"י, **והש"כ** בסק"י כ' דהבעה"ת לא כ' פי' זה בגמ' אלא לפי מה שהביא שם דיש שפסקו הלכה כל"ב, ואמרינן דמה דאינו נאמן הוא משום דמיירי בכהאי גונא, אבל לפי מה דס"ל דל"ב איתותב, א"כ לא מוקמינן כלל בכהאי גונא, וא"כ אין לנו שום מקור לומר דנאמן גם בכהאי גונא, **ובתומים** סק"ח הק' דאין לומר דל"ק ול"ב לא פליגי לדינא, ורק פליגי במה מיירי הא דר"נ עיי"ש, ולאורה נראה דדברי הש"כ הם דלפי מה דקיי"ל דל"ב איתותב, א"כ גם לא מוקמינן לל"ב דמיירי בכהאי גונא, ואמנם דצ"ב דמאי נפ"מ אי הלכה כל"ב או לא, דמ"מ יק' מהי הסברא לל"ב גם אם אין הלכה כל"ב, מ"מ כן הוא מבואר בלשון הבעה"ת דהוצרך לבאר דמיירי בכהאי גונא משום האי שי' דהלכה כל"ב, וזה מה שהביא הש"כ שם, וכ' התומים דמ"מ מהא דלא ישבו התוס' שי' רש"י כפי דברי הבעה"ת, נראה דס"ל דאין לפרש בכהאי גונא וא"כ הוי ספיקא דדינא, **ובנתה"מ** בחי' סק"י הביא שתי השי', ועיי"ש בבי' סק"ט מש"כ לבאר בגמ' לפ"ד הבעה"ת.

גמ' שם – **ברשב"א** בב"ב מ"ו א' מבואר, דהיינו דכיון דאיחזק קודם שאמרה פרוע משום הכי אין לה מיגו, וכ"כ **הרא"ש והנ"י** בב"מ כ"א א', אמנם **התו"ח** כאן כ' דבשעה שאמרה פרוע הוציאה השטר בב"ד, **והש"כ** בסמ"ז סק"ה הביא דכ"כ גם **הראב"ן**, אבל חולק על זה וכמו דנתבאר דבראשונים מבואר דרק אם הוציאה קודם שאמרה הוי מיגו למפרע, אבל אם בשעה שאמרה הוציאה אי"ז מיגו למפרע, וכל מיגו בזמן שאומר טענה אחת כבר מודה דהטענה השניה אינה אמת ובכל זאת יש לו מיגו, והנה גם לפ"ד התו"ח מ"מ מסקנת הגמ' דאמרינן מיגו גם בכהאי גונא וכמשי"ת, דס"ל דגם למסקנא נאמן רק משום מיגו.

ג) רש"י ד"ה סימפון – בגמ' בב"מ מבואר דיוצא מתחת ידי המלוה וכמש"כ בתוס' הכא וכ"כ **הי"ר** כאן, וכבר עמד בזה **המהרש"א** דאמאי לא פירש רש"י כמבואר בגמ' בב"מ, **ובנ"י** כ' כרש"י והביא י"מ דהיינו מתחת ידי המלוה, ובמה דס"ל להגמ' בב"מ לאוקמי דיוצא מתחת ידי המלוה, מבואר בתוס' כאן דמתחת ידי הלוה קרוי שובר ולא סימפון, **והתוס'** בב"מ כ' עוד דאי לאו הכי זה פשיטא דיתקיים בחותמיו.

רש"י ד"ה אין – **התו"ר** מק' דאם אין עדים, א"כ במה האמינו הא מסר לו חספא בעלמא, **וברש"י** בב"מ כ' דלא דאין עדים כלל אלא דליכא קיום, **והנ"י** כ' דברי רש"י כאן, וכ' די"מ דלאו דאין עדים כלל אלא דרק אין קיום, וכיון דאפשר לקיים אי"ז חספא בעלמא ומשום הכי נאמן, ומבואר דלפ"ד רש"י כאן מיירי דליכא עדים כלל, ועיין בלח"מ פט"ז ממו"ל ה"ח מש"כ בדברי רש"י, אמאי כ' הכא באופן אחר ממש"כ בב"מ, **ובחי' רי"ו** כ' דמיירי דמודה דנתן לו בפני עדי מסירה, או דאיכא עדים חתומים וליכא קיום, ולפ"ד י"ל גם בדברי רש"י הכא דמיירי דאיכא עכ"פ עדי מסירה, **ובפ"ח** על הרא"ש בב"מ אות ת' כ' לומר, דמשום הכי אפילו בלא קיום השטר כשר, דכיון דקיום שטרות רק מדרבנן בכהאי גונא לא הצריכו קיום, **והש"כ** בסס"ה סקס"ז השיג על דבריו, וכ' דגם בנ"י דלא מצריך קיום הוא מטעם דהימני', כיון דאפשר לקיים דהא מודה המלוה דאינו מזויף, אבל אי"ז משום דהכא לא הצריכו קיום ובאם מעולם לא היה אפשר לקיים לא יהיה נאמן.

**ובתו"ר** בב"מ כ' פי' אחד, דלעיל מינה מבואר בגמ' דיש עליו עדים היינו עדי קיום, והיינו דגם ביוצא מתחת ידי מלוה אם יש עליו הנפק אמרינן בודאי דהשטר פרוע, דאי לאו הכי לא היה המלוה הולך לקיים השטר, ולפ"ז י"ל דלעולם בעי דיקיימו השטר רק דאם היה יוצא מתחת ידי מלוה לא היה מהני קיום וביד השליש מהני אם יקיימו השטר, **והרשב"א** שם כ' בתחילה דהיינו דאין עליו עדי קיום אבל עדים יש בו, והביא פי' התוס' דגם השטר יוצא והק' על זה, וכ' די"מ דאפילו אין שטר חוב יוצא מתחת ידי שליש, אלא שובר בלבד ועדים חתומים בו ויכול להתקיים, אלא שאין עדי קיום חתומים בו והוא הנכון, ולכאורה הי"מ בסו"ד היינו הפי' שכ' מתחילה ולא נראה כן בדבריו, ואפשר דהחילוק בין מש"כ מתחילה לי"מ הוא האם בעי קיום לשטר זה וכמשנ"ת.

והתוס' כ' שני ביאורים או דמיירי דגם השטר יוצא מתח"י, או דאין עליו עדים היינו דלא ידעי אי פריע או לא, ומבואר **במהרש"א** דזה תלוי בשני הביאורים בתוס' לעיל ד"ה סימפון מהו הביאור שיש עליו עדים, **והרשב"א** בב"מ הק' על מש"כ דגם השטר יוצא מתח"י דא"כ סימפון למה לי, **והיד רמה** כ' או משום דאורחי' בהכי דהיכי דמוסר השטר לפרעון גם נותן סימפון לזכרון דברים, או דאגב הרישא נקט גם בסייפא דמיירי דיוצא סימפון, וכ"כ **הריטב"א** בב"מ, ועוד כ' הי"ר דבדוקא מיירי דיוצא סימפון, ומיירי דאינו יודע האם השטר פרוע, אלא דהמלוה נתן לו השובר ואמר דהוא שובר כדין, ויל"ע דמ"מ אמאי בעי דיוציא הסימפון, הא סגי בזה דיאמר דהמלוה אמר לו דהשטר פרוע, דהא בזה שאומר לו דהשובר הוי כדין הרי הוא אומר דנפרע החוב.

**ובהג' מרדכי** בב"מ סתס"ג מבאר דכיון דמוציא גם השטר וגם הסימפון, אמרינן דאפילו אם השליש אינו זוכר דאמר לו דזה פרוע, מ"מ נחזיק דהשטר הוא פרוע כיון דמסר לו השטר ושובר עמו, **והד"מ** בסס"ה אות ז' הביא דבריו, **והרמב"ם** בפט"ז ממו"ל ה"ח כ', דאם מת השליש ונמצא כתב יוצא מתחת ידי השליש, ששטר זה המונח אצלו פרוע הוא, הרי זה פרוע אע"פ שאין עדים על הכתב, וכ' **הב"י** בסס"ה מחודש ב' **והש"כ** בסנ"ו סקי"ב, דביאר הכי הא דמבואר בברייתא דבעי דגם סימפון יצא מתח"י ולא סגי שהשטר יוצא וכקו' הרשב"א, ומשום הכי ביאר דהיינו דיוצא סימפון שכתב השליש, ומיירי דמת ואינו אומר דפרוע.

**הטור** בסס"ה כ' דאם אין השובר מקוים, יתקיים השובר ואז נאמן השליש לומר דהוא פרוע, **והב"י** הק' דאם נתקיים השובר, א"כ אי"צ לנאמנותו של השליש, וכ' דאפשר דהכי קאמר, דאז כשאינו מקוים שייך נאמנות השליש אם לא נתקיים, ועוד כ' די"ל דמה דאמר דיתקיים לאו היינו הנפק, אלא דנשאל לעדים אם נפרע השטר וכפי' שני בתוס', ומבואר לפ"ד דהשליש נאמן גם כשאין קיום לשטר, וזה כשי' רש"י בב"מ והנ"י וכמשנ"ת, אמנם כבר תמהו על דבריו **הד"מ והב"ח והדרישה** דמה קשיא לי' שאם נתקיים אי"צ לנאמנותו של שליש, הא דין זה דשובר מקוים אפילו יוצא מתחת ידי מלוה אמרינן דהוא פרוע, זה דוקא אם יוצא כשהוא מקוים, דאמרינן דלא היה המלוה מקיים השטר, אבל הכא דבאים עכשיו לקיים השטר, בודאי בלא נאמנות השליש לא נימא דהשטר פרוע, וא"כ אדרבה מבואר בטור דדוקא אם קיימו השטר נאמן השליש, **ובשו"ע** שם סי"ט גם מבואר רק דיתקיים השטר ולא כ' דהשליש נאמן בלא קיום, אמנם **הש"כ** בסקס"ז כ' דצ"ע לדינא דכל שהיה בידו לקיים סגי, וכמש"כ הנ"י וכמשנ"ת, וכן בסנ"ו סק"א כ' הש"כ כהנ"י, ובשו"ע שם ס"ד כ' דאם יוצא שטר מתחת יד שליש והלוה אומר דהוא מזויף או פרוע, דאם אין יכולים לקיים השטר נאמן הלוה, והש"כ בסקכ"ג כ' דלפ"ד הנ"י באם אומר פרוע אינו נאמן, כיון דהיה אפשר פעם לקיימו, **ובקצוה"ח** בסנ"ו סק"ג ובסס"ה סקי"ג כ', דנדון זה תלוי במחלוקת שהביא השו"ע בסמ"ו ס"ב, האם כשנתן הלוה נאמנות למלוה ויש לו מיגו דמזויף, דהוי מיגו בעיקר הנאמנות האם נאמן הלוה, וכיון דקיי"ל שם דנאמן הלוה, א"כ גם הכא צריך להיות דהדין כמבואר בשו"ע דאין לשליש נאמנות כל דיכול לטעון מזויף, ועיי"ש מש"כ לומר דהנ"י דס"ל דלא מהני מיגו, הוא משום דס"ל דהוי מיגו להוציא, ומיירי על כהאי גונא דהוי להוציא, **ובנתה"מ** סנ"ו סקי"ד כ' לומר דנאמנות השליש הוא משום חזקה דדייק ואינו חוטא ולא לו, ומשום הכי הוי רק בשליש ולא בנאמנות דשם מיירי בבע"ד דלא שייך לומר דאינו חוטא ולא לו, ועיי"ש מש"כ עוד, ובסנ"ו בחי' בסק"כ כ' דהעיקר כהש"כ דגם אם היה בידו פעם לקיימו סגי, ובסס"ה בחי' בסקנ"ה כ' דעיין בסנ"ו דהעיקר כדעת המחבר ודלא כהש"כ, וצ"ב שסותר דבריו.

תוד"ה אין – בא"נ לא ביארו מכח מה מותיב רבא, **ובתו"ר** מבואר דגם לפ"ז צ"ל כמש"כ התוס' לפי הפי' הראשון דמשמע לי' אפילו איתחזק, אמנם התוס' לא כ' זה אלא בביאור הראשון, **והש"כ** בסנ"ו סק"א כ' לומר דשי' התוס' כהנ"י, דסגי במה דהיה יכול לקיימו פעם אחת, ומשום הכי לפי ביאור השני י"ל, דמותיב משום דמיירי גם דאינו מקיים עכשיו השובר, וא"כ אין לו מיגו עכשיו, **והנתה"מ** בסק"א כ' דזה דחוק מאד בדברי התוס', וכ' לבאר דמשמע דמיירי גם אם מת הלוה ובא לגבות מהיורשים, וא"כ בזה אין לו מיגו דהיה נותן השובר ליורשים, דהא היורשים אינם יודעים אם פרע אביהם או לא, וא"כ לא היו מקבלין השובר ואין לו מיגו, ורק לפי ביאור הראשון דגם השטר בידו בזה היה ק' להתוס' דיש לו מיגו דאי בעי קלייה.

ד) גמ' תיובתא דר"נ וכו' – **בתוס'** בגיטין ס"ד א' מבואר דמסקנת הגמ' דשליש נאמן גם בלא מיגו, ומשום הכי אפילו באתחזק שטרא בב"ד נאמן השליש, וכן מבואר כאן **בחי' רי"ו ובנ"י** וכן **ברא"ש** בב"מ דשליש נאמן גם בלא מיגו, **והר"ן** כאן כ' דכיון שהיה שליט לשרפו רואין כאילו האמינוהו עליהם ונאמן לעולם, ומבואר גם דנאמנותו אי"ז משום מיגו, אלא דכח נאמנותו הוא משום זה דבשעה שנמסר לו השטר היה בידו לשרפו ואמרינן דהימנוהו עליהם, **והרמב"ם** בפט"ז ממו"ל ה"ח כ' דנאמן דאילו רצה זה היה שורפו או קורעו וזה נראה כהר"ן, אמנם **ביד רמה** מבואר דגם למסקנא נאמנותו הוא משום מיגו וכ"כ **התו"ח**, וצ"ל דהמסקנא, דגם היכי דעכשיו אי"ז בידו מ"מ כיון דהיה בידו גם זה נותן לו נאמנות של מיגו, וכ"כ **המהרש"א** בשי' התוס' דגם למסקנא נאמנותו משום מיגו, [וכ' דמשום הכי לא היה ניחא להתוס' לבאר כרש"י דסימפון שאין עליו עדים היינו דאין עליו עדים כלל, דא"כ אין לו מיגו באמת ואמאי נאמן, אמנם כבר נתבאר דבתו"ר מבואר דלא ניחא לי' בשי' רש"י, דא"כ היינו חספא בעלמא וגם הימני' ליכא], **והש"כ** בסנ"ו סק"א הביא דברי המהרש"א והתו"ח דהוי משום מיגו, והאריך להוכיח דלא הוי משום מיגו, והביא דברי התוס' בכמה מקומות דכ' דלא אמרינן מיגו למפרע, והביאו הגמ' הכא דמבואר דלא אמרינן מיגו למפרע, דמשום הכי היכי דאתחזק ליכא מיגו, ומבואר דגם למסקנא באמת אי"ז מיגו ונאמנותו משום הימני', וכ' כהר"ן דעכ"פ מה דאמרינן דהימני' הוא משום זה דמתחילה היה בידו, וכ' דאפשר דגם כונת המהרש"א להכי דבאמת אי"ז משום מיגו, אלא דעכ"פ בעי דהיה לו מיגו בתחילה דאי לאו הכי אין כאן הימני', אך כ' דלשונו לא נראה הכי, **והקצוה"ח** סק"ב **והנתה"מ** בחי' סק"א כ' כהש"כ.

**היד רמה** כ' די"א דהאי יוצא מתחת ידי שליש מיירי דהפקידו אצלו בעדים והאמינוהו על השטר, וכ' דאינו מסתבר דאפילו האמינוהו בפירוש אכתי יכול לחזור בו קודם גמ"ד, כמבואר לעיל כ"ד ב' דבנאמן עלי אבא יכול לחזור בו קודם גמ"ד, **והקצוה"ח** בסק"א כ' דבהג' מרדכי בב"מ נראה דדוקא אחר דנעשה מעשה נאמן, דאי לאו הכי יכול לחזור בו דהוי כקודם גמ"ד, וכ' דהוא הדין אם כבר אמר דבריו בב"ד הוי כמו דקיבל עליו עד, דהדין דמשעה שהעיד הוי כמו אחר גמ"ד ואינו יכול עוד לחזור בו, והביא גם דברי **הרשב"א** בשו"ת ח"ב סצ"ט שהובא בב"י סנ"ה מחודש י"ד, דכיון דאמרו לשליש שיזכה בשביל שניהם לא מצי לחזור בהו, ומבואר דבלא זה יכולים לחזור בהם כיון דהוי כקודם גמ"ד, **ובנתה"מ** ססק"ה חולק על הקצוה"ח, וכ' דודאי בכל ענין נאמן השליש, וביאר משום דמשעה דנתן לשליש השטר הרי זכה בזה השליש להיות נאמן בכל מה שיאמר, וכמשנ"ת לעיל דברי הנתה"מ על דברי רש"י, וכ' דרבא ס"ל דאפילו לרבנן דאין אותיות נקנות במסירה, מ"מ לענין קנין של שליש סגי במסירה לבד, ועיי"ש שדחה הראיה שהביא הקצוה"ח מההג' מרדכי ומשו"ת הרשב"א, ובמשובב שם כ' לקיים ראיתו עיי"ש.

**פרק אחד דיני ממונות**

**לב' א'**

א) רש"י ד"ה ודיני – **היד רמה** כ' דבדיני ממון בלאו הכי לא שייך לומר דיהיה בעי הטיה ע"פ שנים, דכיון דסגי בג' א"כ לא משכחת לה דיהיה הטיה ע"פ שנים, **והר"ן** כ' דמ"מ איצטריך להיכי דדנים בממון על פי כ"ג כמבואר לעיל ח' ב' גבי מוציא ש"ר, **והעל"נ** הק' על קו' הי"ר דהא בדיני נפשות ג"כ לא משכחת לה הטיה ע"פ שנים כיון דהם כ"ג, ואיכא הטיה או ע"פ אחד או ע"פ שלשה, ועל כרחך כמו דמשני לעיל י"ז א' דמשכחת לה במוסיפין, וא"כ הכא נמי בממון משכחת לה במוסיפין, [ומיהו אי נימא דבממון גם בעי הטיה ע"פ ב', א"כ לא משכחת לה כלל דיחייבו ע"פ רוב בלא הוספה], ועוד כ' הי"ר דליכא זכות וחובה בדיני ממון, דלאחד הוא חובה ולאחד הוא זכות וכמש"כ התוס', **והמהרש"א** הק' משום זה על רש"י דאמאי הוצרך להביא קרא, **ובעל"נ** כ' לישב ע"פ מש"כ הר"ן, דבאמת י"ל דנימא דהזכות וחובה יקבע לפי הנתבע כיון דהוא המוחזק ובאים להוציא ממנו, וכיון דבאמת צריך להקרא שהביא רש"י לענין דין דשור הנסקל, משום הכי ניחא לי' לרש"י להביא האי קרא לגבי כל דיני ממון.

תוד"ה אחד – לפי תי' לא משכחת לה כלל דבדיני ממון יפתחו לחובה או לזכות, **ובר"ן** מבואר דהיה מקום לומר דזכות הנתבע חשוב יותר כיון דהוא המוחזק, ולפ"ד ניחא מה דיש חידוש במתני' דלא אמרינן הכי, והר"ן הק' על טעם התוס', דאכתי יק' אמאי לא ילפינן מהיקש זה, לענין הדין דאין מתחילין מן הגדול, דזה אינו שייך לזכות וחובה, [**ובתוס'** לעיל ב' ב' נשארו בקו' אמאי במתני' יש דברים דחלוק דיני ממון מדיני נפשות, ויל"ב קו' על הדין דאין פותחין מן הגדול וכקו' הר"ן], **ובעל"נ** כ' לישב דשי' התוס' דגם דין זה שייך משום זכות וחובה וכמש"כ רש"י לק' ל"ו א' עיי"ש, **והר"ן** כ' לבאר, דמה דילפינן ממשפט אחד הוא רק לענין דיני קבלת העדות שזה עיקר הדין, ולא בהנהגת הדיינים דבזה ראוי שנחמיר יותר בדיני נפשות.

רש"י ד"ה אינו – **היד רמה** כ' על מש"כ רש"י דמשום והצילו דלא מסתבר, דהא גם בעינן ושפטו העדה, וכ' דמסתבר דילפינן זה מהא דגבי מסית אמרה התורה דלא תחמול ולא תכסה עליו, הא באינך חמול וכסה, ומיהו מ"מ זהו רק לענין למהדר אחר זכות עד גמ"ד וכמו דהביא רש"י דברי הגמ' לק', **וברמב"ם** בפ"י מסנהדרין ה"ב כ' דזהו בכלל הלאו דלא תענה על ריב לנטות, וכ"כ **בסה"מ** מצוה רפ"ג, ובסה"מ הקצר השיג **הראב"ד** על הרמב"ם דאי"ז כלום כיון דחוזר בגמר דין, **והכס"מ** שם כ' דמה בכך דחוזר בגמ"ד, הא מ"מ מצינו דחלוק בזה דיני ממון מדיני נפשות וי"ל דהוי מצוה, **וברדב"ז** הביא דבמכילתא מבואר כדברי הרמב"ם, **ובסה"מ** שם מבואר עוד דגם הדין דפותחין בזכות הוי מהאי קרא דלא תענה על ריב לנטות.

ב) רש"י ד"ה חיישינן – **הר"ן** הק' דהא מבואר בגמ' בגיטין שם דהגט פסול, וכ' די"ל דחלוק שטר ממון מגט, והיינו דמה דאמר שם דיכתבו המקום שעומדים שם מיירי בשאר שטרות, ומשום הכי כ' רש"י דהוי רק דין לכתחילה, וכ"כ **התוס'** שם בשם ר"ת וכ' דהכי מוכח מסוגיין, ומבואר **בר"ן** שם דהיינו אפילו לשי' התוס' בביאור הגמ' הכא, דמ"מ כיון דמאחרים הזמן שבשטר נמצא דמחזי כשיקרא דבזמן הכתוב בשטר לא יהיו שם, ומיהו הר"ן שם כ' דיש לדחות דאי"ז ודאי דלא יהיו שם, וי"ל דדוקא משום הכי לא חיישינן, ומשום הכי גם הכא לא הק' אלא לפי פי' רש"י בגמ', ועיין לק' אות ג' בדברי הקצוה"ח, דלפ"ד מבואר אמאי הוצרך רש"י לבאר קו' הגמ' דוקא על כהאי גונא.

רש"י ד"ה היכי – **התו"ח** העיר דמשכחת לה דניחוש, כגון שיבואו עדים ויאמרו דידענו דהעדים ראו המלוה הזאת אלא שקדמה לזמן הכתוב כאן, וכ' דנראה לבאר קו' הגמ' דאי בעי דו"ח א"כ אמאי השטר כשר, הא כיון דאחרוהו א"כ אין כאן דו"ח והוי עדות שאי אתה יכול להזימה, וכ' דהכא נמי פריך דכיון דבעי דו"ח, א"כ אין לנו לומר דאחרוהו דא"כ הוי עדות שאי אתה יכול להזימה, **ובתומים** ס"ל סק"ב כ' דכונת רש"י, דאי בעי דו"ח חזינן דחששה התורה שמא הם משקרים והצריכה בירור של דו"ח, וא"כ אמאי תולים דאחרו הזמן הא יש לנו לחוש דהם משקרים, אבל אי לא בעי דו"ח בדיני ממון היינו משום דלא חיישינן דהם משקרים, וא"כ מהאי טעמא ניחא דאמרינן דהם אחרו הזמן דלא חיישינן דהם משקרים, וע"ע לק' בדברי הבעה"מ.

רש"י ד"ה והמאוחרין – **הר"ן** מעיר דאמאי לא פי' רש"י דהם עצמם באו ואמרו, וכ' דא"כ בודאי עדיף להק' מברייתא, דאע"פ דבאו אחרים חיישינן דאחרוהו, ולכאורה הרישא דשטרי חוב המוקדמין בודאי מיירי דאחרים באו דהם לא יהיו נאמנים, דכיון דהוי שטר פסול בכהאי גונא כמבואר במשנה, א"כ הוי כחוזר ומגיד.

גמ' כיון דשביעית סופה משמטת – **המהרש"א** כ' דלפ"ז צ"ל דמש"כ רש"י בד"ה שזמנו דהיה משכון, היינו דאח"כ לקח המשכון דאי לאו הכי איזה רעותא יש בזה דהוי בשביעית. ועיין **בהג' מהרש"ם** שכ' בשם **הגר"א** להעיר מהכא על שי' הרא"ש בגיטין ל"ז ב' דאע"פ דשביעית משמטת בסופה מ"מ אסור לו לתבוע כבר מתחילת שביעית, דלפ"ד אכתי יש רעותא הכא, אמנם **הב"ח** בסס"ז כ' לומר דכל דברי הרא"ש הם רק על הלואה דקודם שביעית, וא"כ ל"ק הכא מידי.

ג) גמ' דבר תורה וכו' – **הנ"י** כ' דהא דמכשירים גט שאין בו זמן, הוא ג"כ מהאי תקנתא דלא בעינן דו"ח, כיון דשכיחי טובא כהודאות והלואות, ויש כח ביד חכמים לעשות הכי משום דכל המקדש על דעת רבנן מקדש, ובהאי גט אפקעינהו רבנן לקידושי מיני', וכן במקדש בשטר לא בעינן זמן מהאי טעמא וכדאיתא ביבמות דגם אם אין בו זמן כשר, **ובקצוה"ח** ס"ל סק"ב כ' דאכתי יק' להשי' דבעי דו"ח בעדות גיטין וקידושין דאמאי כשר בלא זמן, והביא דכבר הק' כן **הפנ"י** בגמ' בגיטין י"ז א' דמק' הגמ' מפני מה תקנו זמן בגיטין, דאמאי לא אמר משום דבעי דו"ח, [ועיי"ש בפנ"י שכ' דלר"א דעידי מסירה כרתי, ניחא קו' הגמ' דאמאי פסול גט שאין בו זמן], **ובבית מאיר** סקכ"ז העיר דגם אחר שכותבין זמן כיון דאין כותבין שעות א"כ לא מהני זה לדו"ח, וא"כ בהכרח דאין לומר דמשום הכי בעי לכתוב זמן בגט, אלא דהק' דלפ"ד הנ"י נמצא דהוי משום תקנ"ח, וא"כ כל הגיטין מהנו משום אפקעינהו וזה ודאי לא יתכן, **ובחי' רח"ה** בפ"ג מעדות ה"ד הק' עוד, דמבואר בגמ' ביבמות דגם שטר שחרור כשר בלא זמן, ושם לא שייך אפקעינהו דיחזור להיות נכרי, **והקצוה"ח** שם כ' לישב ע"פ דברי הר"ן לק' מ', דהיכי דהעדים אומרים דהיום ראינו אי"צ עוד דו"ח, דהרי אומרים בעדותם הזמן דראו, ולפ"ז כ' דהכא נמי כל שטר הרי הם כאומרים היום, דבזמן החתימה הוי עדותם חקורה, והם אומרים דעכשיו הם ראו עדותם, והא דמקשה הגמ' משטרי חוב המאוחרים, כ' לפי פי' רש"י דכותבים אח"כ שטר על הלואה דהיתה קודם, דא"כ נמצא דהם מעידים עכשיו על הלואה שהיתה קודם, וא"כ אי"ז עדות על היום, **ובנתה"מ** בסק"א הק' עליו, דהא בכל עדות שיבואו לב"ד ויאמרו דפלוני לוה, לא יהני אף דהיה היום וא"כ אמאי הכא מהני, **ובמשובב** כ' דהכא הרי ידוע דהוי ההלואה היום, דעל זה הם מעידים ומחלק שם בין שטר קנין לשטר ראיה, דשטר קנין הוי עדות על מה דיחול ע"י השטר וזה הוי היום, אבל שטר ראיה הוי עדות על מה דכבר היה דבזה מעידים על מה דכבר היה, וא"כ בעי דו"ח אימתי היה, וזהו קו' הגמ' הכא על שטר דמעידים על מה דכבר היה וכמשנ"ת, ובנתה"מ **במהדו"ב** מבאר קו', דלעולם העדים שבשטר מעידים על צווי הבעלים לכתוב השטר, וזה הרי אפשר דהיה כמה ימים קודם ואין כאן דו"ח, ובסכ"ח סק"ז כ' **הנתה"מ** לת' דכל עדות בשטר לא הוי עדות על גמר הדבר, כיון דאכתי לא חל מש"כ בשטר ומשום הכי אין צריך בזה דיני עדות עיי"ש שהאריך בזה, **ובחי' רח"ה** שם כ' ע"פ מה שביאר שם בשי' הרמב"ם דחלוק שטר קנין משטר ראיה, דשטר קנין מהני מן התורה משא"כ שטר ראיה הוי מתקנ"ח וכמבואר ברמב"ם, ולפ"ז כ' דבאמת בשטרי קנין אי"צ דו"ח, דכמו דמהני דיחשב עדותם כמו דנחקרה בב"ד, הכא נמי מהני דאף בלא דו"ח הוי כמו דנחקרה עדותם בב"ד, ומשום הכי בגט ושטר קידושין לא בעי שיהיה כתוב זמן דלא בעי דו"ח, וקו' הגמ' רק על שטרי ראיה דאף דמתקנ"ח יש בהם דין שטר, מ"מ בעיקר דינו הוי מכח עדות והכשירו עדות בכתב, ומשום הכי בעי בזה דו"ח כמו כל עדות, ועיי"ש שהביא דברי הרמב"ם דבעי דיהיו העדים קיימים בזמן שיוצא השטר בב"ד, ומוכח דהכשירו זה בתורת עדות, ולא דאחר תקנ"ח הוי כמו שטר קנין דמן התורה מהני אף בלא דיני עדות שבב"ד כלל דיהני אף בלא דו"ח.

**הריטב"א** ביבמות קכ"ב ב' כ' בשם **הרא"ה** שאמר בשם אחיו **הרב פנחס** דבגיטין וקידושין לא בעי מן התורה דו"ח, דלא ילפינן דבר דבר מממון אלא להצריך שני עדים, אבל לענין דו"ח לא ילפינן, ולפ"ז לא קשיא הכא כלל אמאי גט ושטר קידושין שאין בהם זמן כשרים מן התורה, אמנם **בשו"ת רב"א** ס"ד כ' דשאר הראשונים חולקים על הריטב"א, וס"ל דגם אי לא בעי דו"ח בגיטין וקידושין זהו רק מדרבנן, **ובנו"ב** חאה"ע קמא סע"ב בסתירת ההיתר השני, כ' לומר כהריטב"א, וכ' מטעם אחר דכיון דאי אפשר לקיים בהם כאשר זמם דהא אי אפשר לומר דבמעידין על אחד שגירש אשתו דנימא לו דיגרש אשתו, וא"כ לפמש"כ התוס' במכות ב' א' היכי דאי אפשר לקיים כאשר זמם, אמרינן דלא בעי בהו דיהיה ראוי לדין כאשר זמם, א"כ מהאי טעמא גם לא נבעי דו"ח דלא אכפת לן מה דאי אפשר להזימם, אמנם **הבה"ל** בח"ג ס"ו כ' דהא מבואר בראשונים דלא כהנו"ב, וכ' באות ג' לומר דגם היכי דאי אפשר לקיים בהו עונש כאשר זמם, מ"מ בעי דיהיו ראויים להזמה דיוכלו לפוסלם לעדות, וכמשי"ת בסמוך דברי הש"כ בשי' הבעה"מ, ועוד כ' באות ב' דהגם דמה דאמרינן דקרא מצריך חקירות של הזמן והמקום, הוא משום דע"י זה יהיה אפשר להזימם, מ"מ אחר דמפרשים קראי דמצריך ז' חקירות, א"כ זה כבר דין בכל עדות דעליו קאי הקרא, ואי ילפינן דבר דבר מממון גם לענין זה, ממילא דגם בעדות על דבר שבערוה דאי אפשר לקיים בהו כאשר זמם מ"מ בעי דו"ח.

**בחי' רח"ה** שם כ' לבאר הגמ', דגם אי נימא דבכל שטר אי"צ דו"ח, מ"מ היכי דיהיה דו"ח בשטר בזה נעשה הדו"ח חלק מעדותם, וזה קו' הגמ' דאף דלא בעי זמן בשטר וכמשנ"ת, דחלוק עדות שבשטר מעדות בב"ד, מ"מ בשטר מאוחר אמאי כשר הרי בזה דאיכא עדות על הזמן כיון דאינו אמת גרע, ותי' הגמ' לפי שי' הראב"ד והראב"ן שהובא לעיל ל' ב' באות ו', דכל היכי דאי"צ דו"ח בזה גם אי מכחשי בחקירות מ"מ לא נפסל העדות, ומשום הכי לא אכפת לן דהזמן מאוחר, משא"כ אם היה צריך גם בממון ורק בשטר אי"צ, בזה לא היה מהני מה דלא צריך, שמ"מ היכי דאיכא דו"ח הרי נעשה חלק מהעדות, ולשיטות דגם בממון בעי עכ"פ דלא יהיה הכחשה בחקירות, מבואר בדברי רח"ה שם דאע"פ דכתבו זמן מאוחר כשר, משום דאין הכונה בזה כלל להעיד על זמן כתיבת השטר, אלא רק להעיד ממתי אפשר לגבות ע"י השטר, וכן מבואר בדברי **הי"ר** בסוגיין, ובהג' הגרש"ר שנדפסו בסוף חי' הגר"ח [סטנסל], הק' על דברי הגר"ח, דגט מאוחר או מוקדם יהיה פסול מן התורה כיון דמן התורה איכא תורת דו"ח בעדות זו.

**הבעה"מ** בכתובות כ"א ב' כ' דאין הזמה בעדי שטר, דאין הזמה לשלם ממון אלא בעדות על פה, **והר"ן** הביא דבריו שם בדף כ"ח א', וכ' דטעמו דהזמה חידוש הוא ואין לך בו אלא חידושו בעדות על פה, וכ' דזה דלא כשי' הרי"ף דכ' דיש הזמה גם בעדי השטר, **והש"כ** בסל"ח סק"ב הביא דברי **הב"ח** דכ' דמודה הבעה"מ דגם בשטר נפסל לעדות ע"י הזמה, ורק ס"ל דאין בו דין תשלומין שיש בעדים זוממין, וזהו דלא כהר"ן דלפ"ז אין ראיה דהרי"ף חולק על הבעה"מ, דהרי"ף מיירי לענין לפסול העדים, וכ' הש"כ דכן מוכח בסוגיין דמק' דלבעי דו"ח בשטר, ואי נימא דאין דין הזמה בעדות בשטר כלל, א"כ אמאי בעי דו"ח בשטר, הא בלאו הכי אי אפשר להזימם, ומה דבעי דו"ח הוא כדי דיהיה אפשר להזים העדים, אמנם לפ"ד הביה"ל שנתבאר לעיל, דאחר דכתיב בקרא דבעי חקירות, א"כ כבר הוי דין בפנ"ע ליכא ראיה מסוגיין, **ובתומים** סל"ד סק"ט כ' דהבעה"מ מבאר קו' הגמ' כמשנ"ת לעיל שי' רש"י, ואין ראיה כלל דיש בעדות שבשטר דין הזמה ואפילו לענין פסול, וע"ע בחי' הגר"ח [סטנסל] אות רח"צ.

**בחי' רח"ה** בפ"ה מעדות ה"ו כ' להוכיח מסוגיין, דמבואר דשטר דנכתב בו הזמן של יום כתיבתו יכול להתקיים בזה דין דו"ח, דעיקר העדות בשטר הוא על זה גופא דיש כאן עשיית שטר כדינו, ומשום הכי הדו"ח הוי על זמן כתיבת השטר, ולעיל נתבאר דכ"כ **הקצוה"ח** בס"ל סק"ב ובמשובב שם, אמנם נתבאר דבשטר ראיה ס"ל דשם העדות על עיקר המעשה, ומשום הכי בשטר ראיה בעי באמת לכתוב זמן המעשה ולא זמן הכתיבה, וגם נתבאר דברי **הנתה"מ** דס"ל דהעדות היא על צווי המתחייב על עשיית השטר, ובאמת בכל גונא דיכתבו זמן אחר מהזמן שציוום לכתוב שטר, לא יהיה בשטר זה דו"ח.

בשו"ת חמדת שלמה חה"ע סנ"ב בתשובה סק"ב הביא **דהנתה"מ** כ' לו דכיון דמן התורה בעי דו"ח, א"כ כל עדויות בזמן הזה דהם בלא דו"ח, לא הוו אלא עדות מדרבנן, **והחמדת שלמה** כ' לחלוק על זה דעכשיו דתקנו חכמים לקבל העדות בלא דו"ח, נראה פשוט דאם העידו בלא דו"ח עוברים על לא תענה ונפסלו לעדות, וא"כ י"ל דעכשיו הוי עדות אפילו מן התורה, ובסק"ד כ' דגבי הדין דבעי עדות שאתה יכול להזימה, לכאורה אין לומר דיהני מה דמדרבנן לא בעי דו"ח, אמנם לגבי הדין דו"ח מצד עצמותו, י"ל דהוא רק על צד היותר נכון לעמוד על עיקר הדבר, ומשום הכי ממילא לא נגמר העדות בלא דו"ח ויכולים לחזור ולהגיד, ומשום הכי אחר שתקנו חכמים שלא למעבד דו"ח, ממילא נגמר העדות גם בלא דו"ח, ומיד אינם יכולים לחזור ולהגיד מן התורה, ועיי"ש.

**לב' ב'**

ד) רש"י ד"ה טעו – **הר"ן** מק' על רש"י, דמה דטעו ישלמו הוא בטעו בפס"ד, ובזה אין חילוק אם היו עושים דו"ח או לא, **והעל"נ** כ' לישב דגם איכא טעות שמחמת חסרון דו"ח, ועל כהאי גונא מק' הגמ' דטעו לא ישלמו, ועוד הק' הר"ן דלפ"ד רש"י הקו' על עיקר הדין דאי"צ דו"ח, ואי"ז שייך למה דאמר ר"ח הטעם משום דלא תנעול דלת, והעל"נ כ' לישב דאי הטעם משום דלא בעי דו"ח מעיקר הדין, א"כ י"ל דמ"מ הא יכלו לעשות דו"ח, וא"כ אם היה להם ספק בדבר היה להם לבדוק בדו"ח, אבל מאחר דאמרינן דהטעם משום דלא תנעול דלת, א"כ לפ"ז ראוי שלא לחקור ומשום הכי מק' דטעו לא ישלמו, **והר"ן** כ' לבאר קו' הגמ' דהכא נמי נתקן דטעו לא ישלמו, דאי לאו הכי לא יהיה מצוי דיינים לדון, כיון דיודעים דאפשר דיבואו לידי הפסד.

גמ' ואידך בהודאות והלואות – **בתוס'** לעיל ג' א' כ' דהוא הדין בכל דבר דאי"צ מומחין, גם לא בעי דו"ח, וכן מבואר בשאר ראשונים ובפוסקים, ובתוס' שם מבואר ב' תי' לענין גזילות וחבלות האם בעי דו"ח, והיינו לפי שי' שם דבזה בודאי בעי מומחין, ומ"מ י"ל דדו"ח לא בעי, דגבי מומחין סגי בזה דיכול לדון במומחין דיטרח למצוא מומחין, משא"כ לגבי דו"ח אי נבעי דו"ח איכא נעילת דלת בפני גזלנים, ולהלכה הדין דגזילות גם לא בעי מומחין ומשום הכי גם לא בעי דו"ח, ותלוי במה דבעי מומחין.

גמ' רב פפא אמר וכו' – **היד רמה** כ' דר"פ חולק על ר"ח, וס"ל דמן התורה בעי דו"ח רק בדין מרומה כדיליף מקרא, ומבואר בדבריו דמ"מ בדיני קנסות מודה דמן התורה בעי דו"ח בכל ענין, וצ"ל דקרא דבצדק תשפוט דילפינן משם דבדין דלא מרומה לא בעי דו"ח, מיירי דוקא על הודאות והלואות, ומבואר בי"ר דכל זה הוא לר"פ, אבל לר"א דמודה לדברי ר"פ כיון דמוקי קראי לענין פשרה, א"כ הוא ס"ל כר"ח ומן התורה בעי דו"ח בכל דיני ממון, ורק מדרבנן יש חילוק בין דין מרומה ללא, אמנם **בר"ן** נראה מבואר דגם ר"פ מודה לדברי ר"ח דמן התורה בעי בכולהו דו"ח, וכן מבואר **בריב"ש** במיוחסות סי"ב וע"ע בסמוך.

גמ' שם – **הר"ן** כ' בשם **רבינו דוד** דאף דבעי בדין מרומה דו"ח, מ"מ אי"צ דו"ח כמו בדיני נפשות, אלא רק בעי שיחקור אותו צד רמאות ויברר דאין כאן רמאות, וכ"כ **הריב"ש** בסרס"ו ובמיוחסות סי"ב, וכ' דכן נראה לשון **הסמ"ג** בעשה ק"ט שכ' דצריך דו"ח ומצוה לדרוש ולחקור כפי היכולת, והיינו דאין כאן דין דו"ח כמו בדיני נפשות אלא הוי רק דין לברר דאין כאן רמאות, וכ' הר"ן דאע"פ דר"פ קאי על מתני', והרי במתני' משוה דיני נפשות לדיני ממון, היינו משום דמתני' מיירי באופן דיש חשש רמאות בכל צד, ומשום הכי בעי דו"ח כמו בדיני נפשות, ובריב"ש סרס"ו כ' דר"פ רק מוסיף על דברי רבא דאמר דאיכא גם בדיני ממון אופן דבעי דו"ח והיינו בדיני קנסות, ועל זה מוסיף ר"פ דהכא נמי איכא גם בהודאות והלואות דין דו"ח קצת והיינו בדין מרומה, ומשום הכי גם קתני בסתמא דיני ממונות בעי דו"ח, משום דמשכחת לה גם בהודאות והלואות גונא דבעי עכ"פ קצת דו"ח, **ובשו"ת רב"א** ס"ד הביא דברי הר"ן לק' מ' א' דכ' על המחלוקת שהביא שם האם כשאומרים אמש אכתי בעי לחקור באיזה שבוע ושאר חקירות, דיש מזה גם נפ"מ לדינא בעדות מרומה, ומבואר דבעי דו"ח כמו בדיני נפשות.

**והרמב"ם** בפ"ג ה"ב כ' דבעי דו"ח כדיני נפשות, ומבואר בריב"ש במיוחסות י"ב דמלשונו נראה דבעי דו"ח גמור כמו בדיני נפשות, וכ"כ **בשו"ת רב"א** שם, וכ' דכן נראה גם מדברי **הי"ר** בסוגיין שהובא לעיל, וכ' דכן נראה לדינא, וכ' דיש חילוק בין שי' הר"ן לריב"ש בכהאי גונא דהוי חשש רמאות בכל צד, האם אז בעי דו"ח כמו בדיני נפשות, **והטור** בסט"ו לא הזכיר דבעי דו"ח כמו דיני נפשות אלא כ' סתם דבעי דו"ח, **והשו"ע** בס"ג כ' כדיני נפשות, **והרמ"א** כ' דיחקור בכל מה דאפשר וזה כדברי הריב"ש, **ובתומים** בס"ל סק"א כ' דצ"ע בזה.

**בריב"ש** שם מבואר דבדין מרומה אין הדו"ח לעיכובא, ואם אומרים דאינם יודעים לא בטל העדות, ומבואר דזהו לפי שיטתו דאין בזה הדין של דיני נפשות והוי רק דין לחקור בכל מה שאפשר שלא יהיה הדין ברמאות, **ובשו"ת רב"א** כ' דנראה דהדין בטל וכשיטתו דבעי דו"ח כדיני נפשות, וכ' דלשון **הטור** בס"ל שכ' דאם נראה לדיין שהדין מרומה צריך דו"ח להוציא הדין לאמיתו, נראה דס"ל דאי"ז מעכב וכשי' הריב"ש, **והרמ"א** בסט"ו ס"ג כ' כהריב"ש דאם אמר דאינו יודע לא בטל העדות, וכמשנ"ת דס"ל דרק בעי לחקור כל מה שאפשר, **ובפ"ת** ס"ל סק"א הביא דיש בזה פלוגתא דרבוותא האם העדות בטלה.

תוד"ה כאן – **הר"ן** כ' כדברי התוס' דהתם מיירי דיודע דהעדים משקרים כגון דהיה שם, והביא **דרש"י** שם כ' דלמד מתוך דברי העדים שאין עדותם אמת וכ' כן נכון, ויל"ע לפ"ד האם החילוק דהתם מתברר לו יותר ממה דמתברר לו כאן, או דהכא מכיר בתובע שהוא רמאי והתם מכיר בעדים, **והנ"י והג"א** כ' כתוס' דהתם ידוע לו והכא רק נראה לו הכי, **והרא"ש** כ' בשם **הר"מ** דהכא מיירי דהנתבע ניכר בו רמאות, וא"כ באם יסתלק מהדין הרי בזה אדרבה ירויח הנתבע ברמאותו ומשום הכי אין לו להסתלק מהדין אלא אדרבה יחקור העדים לברר רמאותו דלא יפטר שלא כדין, **והרמב"ם** בפכ"ד מסנהדרין ה"ג כ' דדיין שיודע בדין שהוא מרומה ידרוש ויחקור הרבה בדו"ח של דיני נפשות, אם נראה לו לפי דעתו שאין בו רמיות חותך הדין על פי העדות, אבל אם היה לבו נוקפו שיש בדין רמיות או שנראה לו דאין העדות נכונה או שיש שם דברים אחרים מוסתרין ואינן רוצים לגלותם, בכל זה יסלק עצמו מן הדין, וכ' **הב"ח** בסט"ו דכונת הרמב"ם לישב בזה קו' התוס' דמתחילה הוא עושה דו"ח, ואח"כ אם אכתי נראה לו דהדין מרומה לא ידון אותו וכהגמ' בשבועות, וכ"כ **בבי' הגר"א** בסק"ז, ובסק"ח כ' דזה כתי' התוס' ונראה דהיינו לאפוקי מתי' הר"מ שכ' הרא"ש, דלפי הרמב"ם ותוס' יסוד התי' שוה דחלוק אם גם אחר דו"ח הדין אצלו מרומה, **והטושו"ע** בסט"ו ס"ג כ' דברי הרמב"ם ודברי הרא"ש בשם הר"מ, ועיין בדרישה סק"ג דכ' דיש חילוק בין לשונות הרמב"ם לטור, ומשום הכי יכל הטור להביא גם דברי הרמב"ם וגם דברי הרא"ש עיי"ש.

ה) רש"י ד"ה אבל – **הי"ר** כ' עוד פי' דקרא דצדק צדק קאי כולו על פשרה, דבעי עיון טפי לפי שקול הדעת ומי אומר אמת.

גמ' כיצד – **התו"ח** כ' לבאר דקו' הגמ' כיצד, היא משום דדין תלוי בדיין דיש לו לדון דין תורה, אמנם פשרה הרי זה תלוי בדעת הבע"ד אם ירצו בפשרה, ואין בכח הדיין לכופם לפשרה, ומשום הכי קאמר בגמ' דקאי על כהאי גונא דמייתי דשם אי אפשר אלא בדרך פשרה ומזהר קרא דיעשה הדיין פשרה ביניהם, וביאר דהטל פשרה היינו דיראה כמה שכר ראוי להעלות, ובאם לא יהיה אחד שיתרצה ליתן שכר יטיל גורל ביניהם, ועיין **בי"ר** שכ' דהטל פשרה היינו דמי שירצה ליתן שכר יותר הוא יעבור קודם.

גמ' קרובה ושאינה קרובה – **רש"י והנ"י** מבארים דקרובה היינו קרובה לעיר, ומבואר בגמ' דקרובה תידחה, וכן מבואר **ברי"ף וברמב"ם וברא"ש**, אמנם **בטור** סער"בכ' דתידחה השאינה קרובה, וכ' **הב"י** בבדה"ב **והב"ח** דהטור מבאר דקרובה היינו למקום שהולכת לשם ומשום הכי תדחה השאינה קרובה, **ובפרישה** סקי"ח כ' די"מ דלפי הטור קרובה היינו למקום המעבר ומשום הכי תידחה השאינה קרובה, **ובשו"ע** סי"ד כ' דתידחה הקרובה וכמו הגירסא בגמ' לפנינו, **ובסמ"ע** סקכ"ד כ' דיש לפרש קרובה היינו למקום שיש לה לנטות לשם ומשום הכי תידחה היא, ועיי"ש דכ' דלפי' רש"י והנ"י לכאורה אין סיבה דתידחה הקרובה.

תוד"ה קול – מש"כ בסו"ד שגם בראשונה היו עושים הכי, מבאר **המהר"ם** דבתחילה היו עושים הכי ובטל בזמן החורבן, וכשגזרו עליהם שוב החזירו את זה.

תוד"ה אור – מש"כ דמכאן נהגו להדליק נר במילה כ' **המהר"ם** דזהו ע"פ הירושלמי, דבגמ' דידן מבואר זה על משתה ולא על מילה.

**לג' ב'**

א) גמ' ת"ל נקי אל תהרוג – **העל"נ** מעיר דכיון דמסברא מחזירין הדין וכמו דחזינן דבדיני ממון מחזירין בין לזכות ובין לחובה, א"כ אמאי בעי קרא דמחזירין לזכות, וכ' לומר דאם היה כתוב רק צדיק אל תהרוג הייתי מעמיד קרא זה דמחזירין לזכות, והייתי לומד מזה דבעלמא אין מחזירין כלל, ומשום הכי איצטריך קרא דנקי לומר דקרא דצדיק אתא למילף דאין מחזירין לחובה, והשתא אמרינן דבעלמא הוי כמו הסברא דלעולם מחזירין.

גמ' וחילופא למסית – **בחי' רי"ו** כ' די"מ דרק מחזירין אותו לחובה, אבל מ"מ גם מחזירין אותו לזכות דכיון דאפשר דהוא זכאי למה נהרגנו, אמנם כ' דבתוספתא מבואר דגם אין מחזירין לזכות, והק' אמאי רק בדין דמחזירין חלוק מסית משאר דיני נפשות, ולא גם בשאר דינים, וכ' דגבי הדין דאין מטין על פי אחד י"ל דקרא דכתיב לרעות משמע בכל רעה גם דמסית, אבל בשאר הדינים כ' דצ"ע, **וברמב"ם** בפי"א ה"ה גם כ' רק גבי מחזירין לחובה, אמנם כבר הק' על דבריהם **דבתוספתא** בפ"י מ"ה מבואר דגם בדינים אחרים חלוק מסית מדיני נפשות, והוזכר שם דמטין על פי אחד וגומרין באותו יום ובלילה.

חייבי גלויות וכו' חייבי מלקיות וכו' – **ברמב"ם** בפי"א ה"ד מבואר דבכל הדינים שוה חייבי מלקות וגלות לדיני נפשות, חוץ מהא דדיני מלקות בשלשה, [**ובעל"נ** כ' דרק גבי מחזירין הוי כדיני נפשות והאריך לבאר אמאי הוי רק בזה עיי"ש, ונראה דגרס ברמב"ם דדיני מלקות שוה לדיני ממון וכגירסת הלח"מ שם, אך לפי הגירסא ברמב"ם דשוה לדיני נפשות הרי מבואר דשוה לכל דבר וכמש"כ האו"ש שם, ולפי גירסת הלח"מ לא כ' הרמב"ם הדין דשוה לנפשות להא דאין מחזירין, **ובקר"א** העיר דבתוספתא מבואר רק דשוה לענין הדין דמחזירין לזכות ולא לחובה], וכ' **הקר"א** דכיון דגבי שלשה הוי כדיני ממון א"כ ממילא גם לענין הטיה על פי אחד הוי כדיני ממון דאי לאו הכי לא משכחת לה הטיה לחובה, אמנם **בבנין שלמה** כ' דבעי הטיה על פי שנים, ואה"נ דבעי דכולם יחייבו או דבאם יוסיפו משכחת לה על פי שנים, ועיין לעיל ל"ב א' באות א' דביד רמה ובר"ן מבואר כהקר"א דאי סגי בג', על כרחך דמטין לחובה גם על פי אחד.

תוד"ה אתיא – במה שתי' דרבא רק אמר דאי"צ לג"ש דרשע רשע, העירו **התוס'** בב"ק פ"ו ב' דאמאי הכא לא אמרינן גם כן דאי"צ להג"ש דרשע רשע, וכ' דלענין הא דמחזירין אין להשוות משום זה מלקות למיתה דרק במיתה אין מחזירין משום והצילו העדה, [עיין בפי' רש"י לעיל י' א' בהא דמלקות במקום מיתה עומדת], **והמהר"ם** כאן כ' דרבא אמר דבריו רק אליבא דרבי ישמעאל דאמר דמלקות בכ"ג, והנה כן מבואר גם **בר"ן ובחי' רי"ו** לעיל י' א' בתי' אחד דרבא אמר דבריו רק אליבא דרבי ישמעאל, אמנם בדברי התוס' הכא לכאורה לא שייך לומר כן, דכיון דכ' דגם רבא מודה די"ל דהטעם הוא משום הג"ש דרשע רשע ורק אמר דאי"צ לזה, א"כ מנ"ל לרבא דרבי ישמעאל ס"ל טעם זה כיון דרבנן פליגי עלי', וכן כיון דכ' המהר"ם דהא דרבנן פליגי על רבי ישמעאל, הוא משום דס"ל דקרא דושפטום משמע דאי"צ כ"ג, א"כ מנ"ל דחולקים על רבי ישמעאל בסברא זו, והר"ן שם כ' באופן אחר אמאי פליגי, ולפ"ד ניחא לומר דרבנן פליגי בזה על רבי ישמעאל עיי"ש, וכבר עמד **בבנין שלמה** על דברי המהר"ם.

**והכס"מ** בפי"א ה"ד כ' על דברי הרמב"ם דדיני מלקות כדיני נפשות דהיינו משום דמלקות במקום מיתה עומדת, וכן מצינו **ברמב"ם** בפט"ז דכ' דאע"פ דהמלקות בשלשה במקום מיתה היא עומדת, וכ' **הכס"מ** שם דכונת הרמב"ם, דאע"פ דלענין שלשה לא הוי כדיני נפשות, מ"מ לענין מומחין והתראה הוי כדיני נפשות דבמקום מיתה היא עומדת, **והבנין שלמה** כ' לומר דהרמב"ם כ' לה משום הדינים השנויים בפי"א וכמשנ"ת דברי הכס"מ, [ואפשר דהכס"מ לא ניחא לי' בזה, דדין זה כבר כ' לעיל ולאיזה צורך כתב הכא דמלקות במקום מיתה], והק' דהא בגמ' מבואר דיליף ג"ש דרשע רשע, ולא אמרינן משום דמלקות במקום מיתה וכמו שהק' התוס', וכ' לומר דג"ש דרשע רשע מופנה רק מצד אחד ויש בזה מחלוקת בגמ' בנדה כ"ב ב' אי למדין ומשיבין או אין משיבין, וא"כ י"ל דהברייתא הכא כרי"ש דס"ל דאין משיבין, ורבא אמר דבמקום מיתה להלכה כרבנן דמשיבין ואיכא למיפרך, והרמב"ם פסק כרבא ומשום הכי גם על הכא כ' משום דבמקום מיתה עומדת, ועיי"ש מש"כ על הגמ' במכות.

ב) רש"י ד"ה טעה – מש"כ אבן שהרגו בה, כ' **התו"ר** דהכא אי אפשר לומר דמיירי בכהאי גונא דהרי בזה הטעות הוי דחייבו אותו שלא כדין, והכא בעי לאשכוחי גונא דזיכו אותו שלא כדין, וכ' דרש"י רק הביא זה כדבר שאין הצדוקין מודים בו, ועיין בי"ר דהביאדברי רש"י דאומר דהאבן הרגה מעצמה, ועיין בתוס' חכמי אנגליה מש"כ לבאר דברי רש"י דהיה טעות במה דזיכו אותו.

תוד"ה טעה – **התו"ר** מק' בשם הר"מ על ביאור התוס' דאכתי יק' דמאי מבעי לי' הא משכחת טובא דאין הצדוקין מודין, ועוד הק' דמה השיב לו רי"ו, הא לא אמר לו מהו הדבר דאין הצדוקין מודין בו, ועוד הק' אמאי לא אמר בגמ' לאחד מכל אלו שהזכירו התוס', ועוד הק' דמה אמר איתמר נמי הא אדרבה שם אמר דהוא דבר דהצדוקין מודין בו, **והמהרש"א** כ' דהאיתמר נמי קאי על עיקר דברי רי"ו דחוזר בדבר דהצדוקין מודין בו, והתו"ר כ' בשם **הר"מ** לבאר דשאל אותו היכי דגבי הנואף היה דבר דהצדוקין מודין בו, וגבי הנואפת טעו בדבר דאין הצדוקין מודין בו, האם נימא דכיון דחוזר גבי הנואף, הוא הדין דחוזר כבר גבי הנואפת, ואמר לו דחוזר כל זמן דעסוק באותו ענין להחזיר דין הנואף, ומבעי בגמ' האם משכחת אופן דלא יחזרו על הנואפת, ואמר דמשכחת לה בשלא כדרכה דאז אין האיש שוה לאשה, דלאיש איכא הנאה ולאשה אין, וע"ע בסמוך משי"ת בשם חי' רמ"ש.

**היד רמה** כ' לבאר דשאל אותו האם בביאה שלא כדרכה מודים הצדוקין, ואמר לו דמודין וכמבואר בסוגי' בהוריות, ובסוף דברי הגמ' מבאר כתוס' דאינם מודים בהעראה בביאה שלא כדרכה, **ובחי' רי"ו** כ' דשאל אותו על העראה האם הצדוקין מודין, ואמר לו דמודין, ובסוף דברי הגמ' ביאר כתוס' דקאי על העראה בביאה שלא כדרכה, ולפ"ד ניחא טפי מה דלא נתפרש זה בגמ' כיון דעלה קאי קודם על העראה, ועכשיו רק מוסיף על זה דגם היה שלא כדרכה.

תוד"ה שטעה – כדברי התוס' גם מבואר בעוד ראשונים וכמשנ"ת, וכ"כ **הר"ח והרמב"ם** בפ"י ה"ט, [ויל"ע בר"ח האם גרס הכי בגמ'], אמנם **הר"ן** כ' בתי' אחד דהכא דקאי על אשת איש כיון דכתיב בה לזרע ומשמע דוקא כדרכה דראויה להזריע ובזה אין הצדוקין מודין ובגמ' בהוריות מיירי על נדה, **ובחי' רמ"ש** כ' לומר דס"ל דקרא מרבה רק לחייב את הנואף ולא את הנואפת כיון דלה אין הנאה בכהאי גונא, והכא מיירי על הנואפת וזה מה דאמר רי"ו דטעה בנואף חוזר, דרק בנואפת אינו חוזר.

א) גמ' באחד מן התלמידים – **ברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר דגם מצטרף למנין לפסוק על פי הרוב, וכ' דכן מבואר **ברש"י** בסמוך ל"ד א' ד"ה רואין דמצטרף למנין, והוכיחו מהגמ' שם דאמר דרואין אותו כאילו הוא חי דהיינו דמצטרף למנין, ואי אינו מצטרף למאי רואין אותו כאילו הוא חי, והר"ן הביא די"מ דאין מצטרף למנין, והגמ' דרואין אותו כאילו הוא חי, היינו לענין דחיישינן דהיה מחזיר הדיינים האחרים מדעתם לחייב וכמש"כ רש"י לק' מ"ג א' על היכי דנשתתק עיי"ש, ודחה ביאור זה דאין לומר דמחיים גם למנין לא יצטרף ויועיל לבטל הדין היכי דמת עיי"ש, ומבואר **ברמב"ן ובחי' רי"ו** דהוא הדין היכי דמתחילה היה רוב לחייב והשתא ע"י תלמידים נהיה רוב לפטור דהולכים אחר הרוב שעכשיו, וכן בדיני ממון דאף לחובה מלמדין מהני לחייב ע"י הרוב שעכשיו, **והר"ן** כ' דכל מה דמלמדין חובה או זכות, זהו רק היכי דהב"ד חלוקים בדעתן, אבל אם כלם שוים בדעה לצד אחד אין מצרפין התלמידים בכהאי גונא, ועוד כ' דהיכי דקבלו עלייהו הבע"ד להאי ב"ד, אין מצרפין תלמיד או דיין אחר לדין, דאותם האחרים לא קבלו על עצמם.

תוד"ה אחד – **הרמב"ם** בפ"ט מסנהדרין ה"ב כ' דאינו חוזר ומלמד חובה, וכ' **הרדב"ז והכס"מ** **והלח"מ**  דס"ל כשי' התוס', ויל"ע בשי' הראב"ד שהשיג שם, **ובאהא"ז** בהשמטות שם כ' בשם חתנו דשי' הרמב"ם דיכול לחזור ולהצטרף בין לזכות ובין לחייב, ורק דאינו מצטרף למשא ומתן אלא לגמ"ד עיי"ש, [ועיין ברש"י לעיל מש"כ, ובמהרש"א ובתו"ח וברש"ש שם], **והיד רמה** לעיל כ' דלא כהתוס' אלא דגם לחובה מקבלין דבריו, וכ' דגם תלמיד היכי דכבר אמר אז שומעין גם לחובה ורק לכתחילה לא נותנים לו לומר, וכ' דמה דאמרינן דאין שומעין לו היינו, דהא דשומעין לתלמיד זהו רק אם נראה לב"ד או רובם דיש ממש בדבריו כמבואר במתני' לק' מ' א', וא"כ בכהאי גונא דאין נראה לב"ד דיש ממש בדבריו בזה הוא דאין שומעין לדיין שאמר בתחילה דאיני יודע.

**לד' א'**

ב) גמ' אבל לזכות עונה – **הרמב"ן** כ' בתחילת דבריו דגם להצטרף למנין עולה, ואע"ג דאין עד נעשה דיין הכא כיון דיש ב"ד שלם חוץ ממנו יכול להצטרף, אמנם הביא **דבירושלמי** מבואר דאין מצטרף למנין, **והר"ן** כ' שני צדדים בזה וכ' דעיקר דאינו עולה, **ובחי' רי"ו** כ' דמצטרף למנין, דאילו לומר צד זכות לבד גם לרבנן עולה וכמשי"ת בסמוך בע"ה, **והרמב"ם** בפ"ה ה"ח כ' דאינו עולה למנין הדיינים דאין עד נעשה דיין.

גמ' אחד מן העדים מנין שאין שומעין לו – **ברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר דאין שומעין לו כלל, אמנם **בחי' רי"ו** כ' דרק אין שומעין לו לצרפו למנין אבל מ"מ יכול לומר צד זכות בפני הב"ד, והוכיח זה דהא אפילו הבע"ד עצמו מבואר במתני' לק' מ' א' דשומעין דבריו לזכותו, **ובר"ן** מבואר בתוך דבריו דמה דשומעין דבריו של הבע"ד הוא כדי להפיס דעתו, **והיד רמה** לק' מ"ב א' כ' דמה דשומעין דברי הבע"ד הוא משום דכיון דהוא בע"ד בזה, יש לו זכות לטעון טענת פטור, משא"כ בעדים דאינם יכולים לבא מצד זכות לטעון, ועוד הביא שם דגבי עדים סבורין הדיינים שבכל לבו אומר דהרי העיד מתחילה לחייבו, ויש לחוש דיהיו נמשכין אחריו וסומכין על דבריו, ובחי' רי"ו העיר עוד דאמאי לא יוכלו לומר צד זכות לפני ב"ד, כיון דזה תלוי ביד ב"ד אם לקבל סברתם או לא, ולפ"ד הי"ר בחילוק השני ניחא גם זה.

גמ' שם – **הרמב"ם** בפ"ה מעדות ה"ח כ' דמה דאין שומעין לעדים, זהו רק בדיני נפשות אבל בדיני ממון שומעין וכ"כ **הר"ן**, אמנם הביא שי' **הרמב"ן** דס"ל דגם בדיני ממון אינם מלמדין זכות, וזה מבואר בדברי הרמב"ן בב"ב קי"ד א', **ובחי' רי"ו** כ' דצ"ע בזה, והביא **דהרי"ף** הביא דין זה להלכה, ונראה מזה דס"ל דהוי גם בדיני ממון דאי לאו הכי אי"ז נוגע בזמן הזה, [ומיהו עיי"ש דיש חסרון בדבריו], וכ"כ **המאירי**, **ובריא"ז** כ' דללמד זכות אינו יכול וללמד חובה יכול, והיינו דללמד על מה דבא להעיד ולא ההיפך יכול דאין חשש נגיעה בזה.

בהא דיש לחלק דיני ממון מדיני נפשות כ' **הר"ן** הטעם, משום דכיון דרבנן אמרו דאין שומעין מסברא ומחשש בעלמא שמא אומרים הכי משום דרוצים לחזור מדבריהם ואי"ז נגיעה כ"כ, א"כ גבי ממון לא חיישינן להכי, **וברמב"ם** נראה דכיון דכ' בקרא דלא יענה למות אמרינן דדוקא בעדות על מיתה אינו מלמד אבל בעדות על ממון מלמד, אמנם צ"ב דבגמ' מבואר דאיצטיך למות לומר על אחד מהתלמידין דאינו מלמד חובה, **והמאירי** כ' דהמב"ם ס"ל דחיישינן דרוצה לחזור בו משום דירא מקרוביו של זה שמעיד כנגדו, וזה לא שייך בדיני ממון.

גמ' מנין לאחד מן התלמידין וכו' – **בי"ר** לעיל י"ז א' כ' דזהו רק לכתחילה, אבל אם כבר אמר שומעין לו.

ג) גמ' אלא בשעת משא ומתן – רש"י כ' הטעם שמא ימצא חיזוק לזכות וכ"כ **הי"ר** כאן, אמנם לק' מ"ב א' כ' הי"ר דהיינו טעמא, שלא ישמעו שאר המזכין טעמו ויחזרו בהן ויגמר הדין לחובה, ובשעת גמ"ד אין לחוש אלא לו עצמו, דכיון דאחרים כבר הכריעו דעתם א"כ גם אם חוזר בו, אם אין רוב לחובה ע"י נשאר הגמ"ד לזכות.

רש"י ד"ה תנא – **הר"ן** לק' מ"ב א' כתב לבאר, דמה דממשיכים לדון הוא כדי לזכותו בבירור ומשו"ה נקט לשון זה.

גמ' אחד מן התלמידין שזיכה ומת – לעיל באות א' נתבאר דברי הראשונים דמהני להצטרף למנין, **והר"ן** העיר דבמה מיירי, דאי איכא י"ב מזכין א"כ אי"צ כלל לתלמיד זה, ואי איכא י"ב מחייבין מ"מ כיון דאין מטין לרעה על פי אחד, א"כ אכתי גם בלא התלמיד לא יחייבו אותו, וכ' לומר דמיירי דאמר אחד איני יודע ומשום הכי הוסיפו שנים אחרים, ומיירי דעכשיו יש י"ג מחייבין וי"א מזכין, ועוד כ' דמיירי דאכתי לא הוסיפו, אלא כיון דעל ידו איכא כ"ג א"כ אין צריך להוסיף, ועוד כ' דמיירי דאמר דעתו קודם שאמר אחד דאיני יודע ואח"כ אמר אחד איני יודע דאיכא כ"ג יחד עמו, ובספר זכרון **אש תמיד** מובא דברי **הגרי"ז** דהעיר בסוגיין האיך מצטרף התלמיד שמת, הא כיון דמת א"כ אין כאן ב"ד של כ"ג, וכ' לומר לפי מה דכ' דמבואר ברמב"ם דאיכא שני מנינים, ואחד הוא לדעת כמה מזכין וכמה מחייבין, וזה הוי קודם גמ"ד שנפסק לחייבו או לפוטרו עיי"ש, וכ' לומר דתלמיד שמת מצטרף רק למנין זה שקודם הפסק דין, אמנם בר"ן מבואר לכאורה לאו הכי אלא דמצטרף גם למנין כ"ג.

גמ' ואמאי נימא אילו הוי קיים וכו' – **העל"נ** מעיר דכיון דאינו יכול ללמד חובה, א"כ גם אם יחזור בו לכאורה לא יהני, וכ' לומר דאה"נ דלא ילמד חובה ומ"מ מה דלימד זכות יתבטל כיון דחוזר בו, ויל"ע לפ"ד הי"ר שנתבאר בסוף אות ב' דאם כבר אמר גם מהני אם מלמד חובה, דא"כ הכא כשחוזר בו הוי כמו דכבר אמר כיון דצריך הוא עכ"פ ללמד חובה כדי לבטל דבריו הראשונים.

ד) תוד"ה אלא – **בתו"ר** מבואר יותר דכיון דיכול לחזור בו בגמ"ד, א"כ אין לנו לחוש שישקר דהוי דבר שאין הצדוקין מודין בו, כיון דבלאו הכי יכול לחזור בו בשעת גמ"ד.

גמ' טעם אחד משני מקראות – **הרמב"ם** בפ"י ה"ה כ' דאם אמרו טעם אחד אפילו משני מקראות אינם נמנים אלא באחד, וכבר הק' עליו **הרמ"ך** דאדרבה דוקא אם הוי משני מקראות אינם נמנים אלא כאחד וכמו שביאר רש"י, אבל אם אומרים מאותו טעם א"כ בודאי יש למנותם כשנים, **והש"כ** בסכ"ה סקי"ט אות ב' כ' לומר דיש ט"ס ברמב"ם וצריך למחוק מילת אפילו, אמנם **הקר"א** הביא דברי הרמב"ם בפי"ב ה"ג, דכ' דאם זיכו או חייבו מטעם אחד אינם נחשבין אלא באחד, ושם לא הזכיר כלל דהוי משני מקראות, וכ' דלשי' הרמב"ם זהו דין רק בדיני נפשות, דבעי דכל אחד יאמר טעם אחר, ומ"מ כ' דדוקא בדבר התלוי בסברא הדין הכי דבעי דכל אחד יאמר טעם מעצמו אבל בדבר דכתיב בקרא, בזה לא בעי שכל אחד יאמר קרא מעצמו, ויל"ע דברמב"ם קאי על דבר הנלמד מקרא, ולא על דבר שאומר מסברא.

תוד"ה מה – **רש"י** בשבת כ' דמתחלק היינו דהסלע מתחלק על ידו, **ובגה"ש** שם ציין לדברי **הרא"ם** דכ' בשי' רש"י, דכיון דהסלע מתחלק ע"י הפטיש, משום הכי נמשל לפטיש דהפטיש הוא זה דמחלק, ומשום הכי גם נקט הלשון דהפטיש מתחלק.

רש"י ד"ה ותרוייהו – **התו"ח** כ' לומר דגם רב זביד ס"ל דפליגי, אלא דס"ל דאכתי חשיב טעם אחד כיון דמודו בעיקר הדין. ובעיקר קו' הגמ' כ' **בעל"נ** דהקו' רק על הלשון דאמר טעם אחד, אבל בודאי דגם בכהאי גונא אינם נמנים אלא אחד.

**לד' ב'**

א) תוד"ה יום – **הי"ר** כ' עוד דלשון ושפטו משמע גמ"ד, כמו דכתיב ושפטו העדה והצילו העדה דקאי על הגמ"ד.

גמ' דאמר קרא וכו' – **הרמב"ם** בפ"ג ה"ג כ' דאין דנים אלא ביום דהוקש ריבים לנגעים, והק' **הרמ"ך** דבגמ' מבואר דר"מ הוא דדריש הכי אבל לרבנן ילפינן מביום הנחילו, **והכס"מ** כ' לבאר דלמסקנא דאמרינן דלר"מ מבעי לקרא דביום הנחילו להא דרבה בר רב הונא וכו', א"כ כיון דס"ל להלכה כרבה בר רב הונא אמרינן דגם רבנן מודו דילפינן מהיקש דריבים לנגעים, [ועיין בזה לק' בדברי הרמב"ן והר"ן על הדין דאין עד נעשה דיין מנין ילפינן לה], וס"ל לרבנן דלא ניתן ההיקש אלא לענין הדין דבעי ביום ולא לענין דין סומא, ומשום הכי לגבי דין יום כ' הרמב"ם היקש זה, **והלח"מ** שם כ' דבלא קרא דביום הנחילו באמת לא הייתי דורש ההיקש כלל לענין יום, דקרא דושפטו את העם בכל עת מוציא מידי ההיקש, ומשום הכי בעי קרא דביום הנחילו דמשום האי קרא אמרינן דקרא דבכל עת קאי רק על גמ"ד, וממילא דעכשיו גם ההיקש קיים לענין תחילת דין, **והנתה"מ** בס"ה סק"ב כ' לישב לפי מה דהביא שם דשי' הרמב"ם דדיין אחד כשר לדון דיני ממון ומיהו אין לו דין ב"ד, ולפ"ז כ' דבאמת מביום הנחילו אין לנו למעט אלא דב"ד אינם יכולים לדון אלא ביום, אבל בתורת דיין אחד דדמיא לאיסור והיתר, בזה אכתי י"ל דגם בלילה כשר, ולזה בעי להיקש דריבים לנגעים דכמו דנגעים דכשר בכהן אחד ובכל זאת פסול בלילה, הכא נמי בדיני ממון אפילו יחיד אינו יכול לדון בלילה, אמנם בשי' ר"מ אי אפשר לומר הכי, דהא אמר אי מה ריבים בשלשה וכו', ואי נימא דגם אחד יכול לדון א"כ אין להק' כלל אי מה ריבים בשלשה, ומשום הכי אמרינן בגמ' דבהכרח דס"ל דאיצטריך להקיש לנגעים דאף לגמ"ד פסול בלילה, דלתחילת דין תיפוק לן מביום הנחילו, ולפ"ז ניחא דרבא רמי מקרא דביום הנחילו ולא מהיקש דריבים לנגעים, דרבא ס"ל לעיל ג' א' דאחד פסול לדון מה"ת, ולדידי' בהכרח צ"ל דלא דרשינן ההיקש דריבים לנגעים כלל לגבי דין ביום, דא"כ הרי הוא מייתר.

גמ' מתני' דלא כר"מ וכו' – **התוס'** במוע"ק ח' א' הק' לרבא דיליף דמראות נגעים בלילה מקרא דכנגע נראה לי, א"כ אפשר דרק ראית נגעים בתחילה בעי ביום, וכמו כן בדינים תחילת דין הוי דוקא ביום, וא"כ אין סתירה בין נגעים לריבים, ולאביי דיליף מקרא דוביום הראות בו ניחא, דזה מיירי אחר שכבר נזקק והוי כגמר דין, **והר"ן** כאן כ' דמכנגע נראה לי באמת לא ילפינן אלא על ראית נגעים דהוי כתחילת דין, אבל מה דגם כשמסגיר ומטמא בעי שיהיה ביום ילפינן לה מקרא דכתיב גבי נגעים להורות ביום, ומשום הכי מק' הגמ' דבנגעים גם סוף דין בעי דוקא ביום.

ב) גמ' ההוא סמיא וכו' – **ברי"ף** מבואר דהיה סומא בעין אחת, אבל סומא בב' עיניו גם לרבנן פסול, וכ"כ לדינא **הבעה"מ והמלחמות** [והביא ספרים דגרסו בגמ' דהיה סומא בעין אחת], וכ"כ **הרא"ש והרמב"ם** בפ"ב ה"ט **ובטושו"ע** ס"ז ס"ב, אמנם **התוס'** בנדה נ' א' **והתו"ר** שם כ' דגם סומא בב' עינים כשר כיון דאין לנו מקור לפוסלו, ובתו"ר שם כ' דהכא מיירי בסומא בב' עינים ובכל זאת מכשר רי"ו, **ובהג"מ** באות ב' הביא **דבסמ"ג** כ' דכשר גם סומא בב' עינים, **והב"ח** כ' דבדיעבד כשר, והביאו **הש"כ** בסק"ב, **ובנתה"מ** בחי' סק"ג כ' דגם בדיעבד פסול.

ובטעם הפסול בסומא בב' עינים, כ' **בהג"מ** שם דהוי כר"מ דמקיש ריבים לנגעים, **והכס"מ** שם כ' דהרמב"ם ס"ל דכו"ע מודו דבסומא בב' עינים פסול, **ובתומים** ס"ז סק"ב כ' דכונת ההג"מ דזהו כמו דדרש ר"מ דמקישים ריבים לנגעים, אבל אה"נ בודאי דשי' הרמב"ם ודעימי' דגם רבנן מודו בזה, וכ"כ **הלח"מ** בפ"ג ה"ג דס"ל דגם רבנן מודו, והא דסומא בחד עינא כשר הוא משום דכיון דס"ל דלילה כשר, הוא הדין דסומא באחד מעיניו וכמשי"ת בע"ה, וכ"כ **הלבוש** בס"ג דהטעם משום דמקישים ריבים לנגעים, **והסמ"ע** בסק"ז הק' דרק ר"מ דרש הכי ולדידי' גם בעין אחת פסול, וכבר עמד על זה **בתומים** שם, דבראשונים מבואר דדוקא סומא בעין אחת מכשירים וכמשנ"ת דברי הלח"מ, והסמ"עכ' לומר דפוסלים משום דאצלו יום הוי כמו לילה ודינו כמו דאין דנים בלילה, **ובתומים** בחי' סק"ו **ובנתה"מ** בחי' סק"ג כ' דלפ"ד הסמ"ע באם יסתמא אחר תחילת הדין יהיה כשר לגמור הדין כמו דכשר לדון בלילה בגמ"ד, והנתה"מ בסק"ב הוכיח מהנ"י כאן דלא כהסמ"ע, דהוכיח דסומא בב' עינים פסול מהא דמבואר ביבמות ק"א, דאי בעי מומחין בחליצה לא צריך קרא לפסול סומא, וכ' דאי נימא דכשר בדיני ממון, א"כ צריך קרא דלא נימא דכשר כמו בדיני ממון, וכ' הנתה"מ דאי נימא דפסול משום לילה, א"כ איצטריך קרא לפסול בדיעבד כיון דחליצת לילה כשרה בדיעבד, וכ' התומים והנתה"מ שם דנראה דלא כהסמ"ע, וכן **בבי' הגר"א** בסק"י כ' דלא כהסמ"ע, ובדבריו נראה דיש טעם אחר לפוסלו, והוא משום דאינו כשר לעדות וזה עצמו סיבה דיפסל גם לדון, עיי"ש שהביא דפסול משום דינא דמתני' דכל הכשר להעיד כשר לדון הא אינו כשר להעיד פסול לדון.

ג) גמ' סתמא אחרינא אשכח – **רש"י והרי"ף** כ' דהוכחת הגמ' דאי לילה כשר א"כ גם יש להכשיר סומא באחד מעיניו, דסומא באחד מעיניו רואה יותר מכל אדם בלילה, וכבר מבואר **במלחמות** דהא דלא פירשו כפשוטו, דכיון דכשר גמ"ד בלילה חזינן דלא מקישים ריבים לנגעים, הוא משום קו' התוס' דדלמא מקישים, ורק דקרא דבכל עת מפיק דגמ"ד כשר בלילה וכמו דמפיק מקרא דביום הנחילו, **והתו"ר** ועוד ראשונים הק' דא"כ יהיה סומא באחת מעיניו כשר רק לגמר דין, כמו לילה דכשר רק לגמ"ד ומהיכי תיתי דכשר גם לתחילת דין, **והר"ן** כ' לישב דכיון דאמרינן דההיקש לא קאי לענין לילה, משום דאיכא קרא דגם בלילה אפשר לדון, מעתה יש לנו לומר דאף תחילת דין כשר בלילה כיון דחזינן שאינו שוה לנגעים לענין זה, ומשום הכי יש לנו לומר דאף סומא באחד מעיניו יהיה כשר אף לתחילת דין וכמבואר ברי"ף דהוא רואה יותר מכל אדם בלילה, אלא דלענין תחילת דין יש לנו קרא לפסול מביום הנחילו את בניו, וא"כ משם לא ילפינן אלא לענין פסול לילה לתחילת דין, אבל סומא באחד מעיניו הרי אין לפוסלו כלל מהאי קרא, וא"כ הרי הוא עומד בהכשירו אף לתחילת דין.

ובתוס' מבואר דהוכחת הגמ' דכיון דגמ"ד כשר בלילה א"כ מוכח דלא ס"ל ההיקש, וכ"כ **הבעה"מ**, ומשום הכי מק' התוס' דלמא ס"ל ההיקש ומ"מ כשר גמ"ד משום קרא דושפטו בכל עת, [ומבואר **במלחמות** דהא דס"ל לרבות אפילו לילה, הוא משום דמשמע להו בכל עת ממש ולא רק יום המעונן], **והתו"ר** כ' לת' דאי ס"ל ההיקש, א"כ יותר מסתבר לומר כר"מ דקרא דבכל עת מרבה רק יום המעונן, **ובקצוה"ח** ס"ז סק"ב כ' לישב, דלענין לילה אי אפשר לומר דהוקש, דכיון דכשר בגמ"ד א"כ כבר לא קאי ההיקש כלל לענין לילה וכמשנ"ת דברי הר"ן, אלא דילה"ק דלמא ההיקש הוי רק על סומא בעין אחת, ועל זה כ' דכיון דר' יוחנן ס"ל דמן התורה בעי מומחין בדיני ממון, א"כ באמת מן התורה יש לפסול סומא בעין אחת משום זה דאי אפשר לסומכו כיון דאינו ראוי לדון דיני נפשות וכמשי"ת בע"ה, וכל מה דמכשיר ר' יוחנן בגמ' הוא רק אחר תקנ"ח דגם הדיוטות כשרים, וא"כ צריך למצוא עכ"פ דין אחד שהוקש לגביו בדאורייתא, דאי לאו הכי נמצא דאין לנו לדרוש ההיקש כלל כיון דאין נפ"מ בזה.

**בחי' רי"ו והתו"ח** מק' על שי' רש"י והרי"ף, דאמאי בעי קרא גבי נגעים דאין רואין נגעים בלילה, נילף לה מהא דסומא באחת מעיניו פסול, **ובעל"נ** כ' דאי לילה פסול משום הדין דסומא פסול, א"כ בכהאי גונא דיהיה לאור נרות יהיה כשר, [ועיין בדברי הסמ"ע בסמוך], וא"כ איצטריך קרא דגם לאור נרות אינו רואה נגעים בלילה, וקו' הגמ' ממתני' הוא משום דמכשר בלילה בכל ענין, ולא אמר דדוקא לאור נרות גומרין הדין בלילה.

**הסמ"ע** בס"ה סק"ז כ' לומר לפ"ד הרי"ף דמשוה סומא ללילה, דפסול דלילה הוא משום דאין רואים בלילה, וכ' לפ"ז להלכה ולא למעשה דהיכי דידון לאור הנרות יהיה כשר, **והש"כ** בסק"ד ושאר פוסקים חולקים על זה.

**הנ"י** מביא ראיה דסומא בב' עיניו פסול, דמבואר ביבמות ק"א, דמהא דאיצטריך לפסול סומא בחליצה מוכח דהדיוטות כשרים לחליצה, דאי בעי סנהדרין דוקא תיפוק לן דפסול משום דהוא בע"מ, ואי נימא דבדיני ממון כשר סומא, א"כ אכתי מנ"ל דלא בעי מומחין כמו דבעי בדיני ממון ואעפ"כ סומא כשר, **ובקצוה"ח** ס"ז סק"ב הק', דגם לפ"ד הנ"י אכתי יק' דנימא דאיצטריך קרא לפסול סומא בעין אחת, ועוה"ק דאמאי אמרה הגמ' שם הטעם דסנהדרין בעי דלא יהיו בע"מ, ולא אמרה דסומא פסול אפילו בדיני ממון כיון דזה עיקר הקו', ומשום הכי כ' דאי בעי ממוחין בדיני ממון, באמת גם סומא בעין אחת יהיה פסול כיון דאינו ראוי לדון דיני נפשות ואין סמיכה למי דאינו ראוי לדון דיני נפשות, וכל מה דמכשירים סומא הוא רק לפי מה דלא בעי מומחין בדיני ממון, **ובנתה"מ** סק"ב כ' לישב דברי הנ"י, דס"ל דאין לומר דקרא אתא לפסול סומא בעין אחת, דכיון דלילה כשר הוא הדין סומא בעין אחת וכמש"כ הרי"ף, ורק דאי נימא דבעי סנהדרין א"כ י"ל דסומא בעין אחת פסול ואע"ג דלילה כשר, דמה דהוא פסול אי"ז אלא משום דבעי מי שכשר לסנהדרין, ומשום הכי שפיר מוכח דסומא בב' עיניו פסול לדיני ממון, דאי לאו הכי י"ל דאיצטריך קרא לפסול סומא בב' עיניו, אבל לומר דאיצטריך לפסול סומא באחת מעיניו, זה אין לומר וכמשנ"ת.

ד) גמ' אי אתה מפיל נחלות בלילה – **הרמב"ם** בפ"ג מסנהדרין ה"ה כ' דלפיכך אין מפילין נחלות בלילה, **והרמ"ך** שם הק' דלא הוי לי' לנקוט לשון הברייתא כיון דהגמ' מק' על זה, **והתו"ח** בב"ב כ' דהרמב"ם קאי בדין ב"ד ועל זה אומר דאין מפילין, ולא דמי לברייתא דקאי על דין נחלה, ומשום הכי הק' לו דמשמע דאין דין ירושה בלילה.

גמ' אורעה כל הפרשה להיות דין – **הרשב"ם** בב"ב כ' דהיינו דחלוקת נחלה בעי ב"ד, וכ"כ **הרמב"ן והרשב"א** שם, **והתוס'** שם הק' דא"כ מה מייתי הא דר"י אמר רב, הא הוא מיירי בדבר דשייך בו דין גמור, אמנם **בתו"ח** שם מבואר דגם בהא דר"י אמר רב לא מיירי בדין גמור, אלא דלחלוקת הנכסים בעי שלשה כמו בדין גמור, ועוד הק' דהוה להגמ' לומר דילמא חלוקת נחלות, **והתוס'** **והרי"ו והרא"ש והריטב"א** שם כ', דהיינו דאין היורשים יכולים לומר דרוצים לדון בב"ד אחר היכי דיש איזה דבר להסתפק בו, אלא הם דנים אותם בעל כרחם, וברי"ו וברא"ש מבואר דכיון דאמר בפניהם דעתו דהם יהיו הדיינים בדבר, ומשום הכי אין בכחם לומר דהם רוצים לדון בב"ד אחר, **ובנ"י** מבואר דאינם יכולים לדון בב"ד אחר כיון דכבר נפסק הדין בפני השלשה האלו, **ורש"י** כאן כ' דדין קצוב הוא משעת מיתה כמו שאמר ואין צריך עוד לדיינים, **ובחי' רי"ו** כ' דנראה דבריו דאי"צ דיינים כלל, והק' דהא מבואר דהוי דין וכן רש"י עצמו כ' דבעי דיינים, **ובנ"י** כ' דכונתו דאי"צ דיינים אחרים אלא דנים בפניהם וכמש"כ התוס' בב"ב, ועיין **בתו"ח** שם שהביא דברי רש"י וביאר דעתו כהרשב"ם, דבאמת מעיקר הדין אי"צ כאן ב"ד כיון דהוי רק חלוקה, אלא דהוי גזה"כ דיעשה בפני שלשה כמו דין, **ובטור** סרנ"ג **וברמ"א** שם ס"א כ' כדברי התוס'.

בגמ' שם – **התוס'** בב"ב מק' דאמאי בעי לר"מ קרא דביום הנחילו, הא מקרא דחוקת משפט ידעינן דיש לו דין משפט וממילא בעי ביום, וכ' דלשי' רשב"ם ניחא דכיון דאי"ז דין גמור ס"ד דלענין לילה לא הוי כדין, וכ' דגם לשי' י"ל דכיון דדין זה משונה דאין היורשים יכולים לומר דרוצים לדון בב"ד אחר, ס"ד דגם אי"צ לדון דוקא ביום, **ובחי' רי"ו** כ' דבאמת חלוקת נחלות הוי כגמ"ד, והא דאין מפילין בלילה הוא משום גזה"כ הכא, ומ"מ בעלמא אמרינן דרק תחילת דין בעי ביום, משום דודאי יש לנו לומר דגמ"ד קיל והוא כשר אף בלילה ולא איפכא, אמנם **ברמב"ן** בב"ב מבואר דחלוקת נחלות חשיב תחילת דין, **והתוס'** בב"ק צ' ב' כ' דמהכא ילפינן דאין עד נעשה דיין, דדוקא אם נכנסו ביום יכולים לדון אח"כ, וכ"כ **הרמב"ן** בב"ב והביאו הר"ן כאן, ועיין עוד לק'.

תוד"ה דלמא – **התו"ר** כ' עוד, די"ל דמיירי בהנחלה דריב"ב, דס"ל דאם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין מדין תורה, **ובתוס'** בב"ב כ' דמתנת שכ"מ חשיבא כנחלות אע"ג דבעי קנין, דכיון דאינו נותן אלא אם ימות לבסוף ותלויה המתנה במיתה, משום הכי הוי כנחלה, אמנם **הרי"ו** שם כ' דדוקא בכהאי גונא דהנחלה דריב"ב בזה הוא דהוי כנחלה, אבל במתנת שכ"מ עם קנין אפילו אם יתלה המתנה במיתה לא יהיו הם דיינים, דלא אמרינן דדעתו לעשותם דיינים אלא במתנה שחלה אחר מיתה, אבל אם חל מחיים אע"ג דתלה במיתה, בזה הוי כמתנת ברי ואינם נעשים דיינים על כרחם של היורשים, ומ"מ כ' דאחר תקנ"ח דמתנת שכ"מ לא בעי קנין ועשאוהו כירושה, גם למתנת שכ"מ באופן זה יש דין נחלות, **והרא"ש** שם כ' כדברי הרי"ו, **ובטור** סרנ"ג הביא דברי הרשב"ם דמיירי במתנת שכ"מ במקצת עם קנין, והק' על זה דא"כ הרי זה כמתנת בריא ואין לזה דין נחלות, **והב"ח**  **והדרישה** סק"א כ' דאע"ג דכ' התוס' דמתנת שכ"מ גם בקנין הוי כנחלות כיון דתלוי במיתה, מ"מ הק' על הרשב"ם דלא הזכיר דתלה המתנה במיתה, ובכהאי גונא הדין דאפילו אם עמד קנה, אמנם **הקצוה"ח** כ' דכונת הטור דבכל ענין דיהיה נעשה עם קנין אין לזה דין נחלות, וכבר נתבאר דכך מבואר ברי"ו, וכיון דהרא"ש כ' כדברי הרי"ו נראה דגם הטור כיון לזה, **ובסמ"ע** בסק"א כ' רק כהאי גונא דנותן במתנת שכ"מ דמהני אף בלא קנין, **והנתה"מ** בסק"א כ' כהב"ח והדרישה דכ' כהתוס', [ועיי"ש שכ' דגם הרא"ש כ' כהתוס' דמהני בקנין אם תלאו במיתתו, וצ"ב דלא נזכר זה ברא"ש, ואדרבה ברא"ש נראה דלא מהני].

ה) גמ' שנכנסו לבקר – **הרשב"ם** בב"ב כ' דדוקא נכנסו לבקר דלא נתכונו להיות עדים, אבל אם נכנסו על דעת להיות עדים תו לא מצו להיות דיינים, דהוו להו עדים ואין עד נעשה דיין, **והרי"ו והרא"ש** שם כ' דנקט לבקר לרבותא דגם בכהאי גונא אמרינן דדעתו לעשותם דיינים, ולכאורה זה כשי' דמה דעושים דין היינו בעל כרחם של היורשים ומשום דכך הוא דעת הנותן דהם ידונו, **והיד רמה** כאן כ' כדברי הרי"ו והרא"ש, ובב"ב כ' כדברי הרשב"ם שם.

גמ' שם – שי' **הרשב"ם** בב"ב דאם נכנסו על דעת להיות עדים תו לא מצו להיות דיינים ואפילו ע"י עדות אחרים, דמשעה דנתכונו להיות עדים שם עדים עליהם ואין עד נעשה דיין, [והביא ראיה דהוי עד משעה דנתכוין להעיד ואפילו לא העיד עדיין מסוגיה דמכות, ותוס' והראשונים שם כ' לדחות ראיתו, ועיין בתוס' לעיל ט' א' ואכמ"ל], והנה הרשב"ם שם כ' בהמשך דבריו דהיכי דראו בלילה דמבואר דאינם יכולים להיות דיינים, דזהו דוקא על פי עצמם אבל אם היו שם עדים אחרים יכולים לדון על פי עדות האחרים, **והרשב"א** שם עמד על דבריו, וכ' דכונת הרשב"ם בכהאי גונא דלא נתכונו להיות עדים, ומה דאמר בפניהם בלילה לא נעשו עדים עי"ז כל זמן דלא אומר בהדיא דמייחדם לעדים, ויל"ע בדברי **הטור** סרנ"ג דכ' דשי' הרשב"ם דהיכי דנכנסו להעיד או שאמר להם אתם עדי, שוב אין יכולים לדון אלא א"כ יעידו אחרים בפניהם, ולכאורה שי' הרשב"ם דגם אם יעידו אחרים בפניהם לא יוכלו להעיד, **ותוס' והרא"ש** שם חולקים דדוקא עד המעיד אינו נעשה דיין, ושי' **הי"ר** בב"ב כהרשב"ם, **והרמב"ן והריטב"א** שם כ' דאם זימנום להיות עדים נפסלו גם בלא שמעידים, אבל בכונה להעיד לבד אינו נפסל, **והר"ן** שם הביא דברי הרמב"ן, וכ' **דהרשב"א** ס"ל דגם בזימנום יכול להעיד, **ובטושו"ע** בסרנ"ג ובס"ז ס"ה כ' דגם אם נתכוין להעיד יכול לדון, ובטור מבואר דגם אם זימנום יכולים להיות דיינים ובשו"ע כ' שתי שי' בזה, **והב"ח** כ' להחמיר בזימנום והביאו **הש"כ** בסק"ו.

**וברמב"ן** בשם רבינו נראה, דגם אי נימא דיכול לדון מ"מ היכי דבא על דעת להיות עד, בזה כבר אינו יכול להיות דיין על פי ראיתו, ורק על פי אחרים יוכל לדון, וכן מבואר **בתורי"ד** שם, והביא שי' **רבינו יצחק** דגם אם נתכוין להיות עד, מ"מ יוכל אח"כ לדון על פי ראיתו, וכך מבואר **בטושו"ע** שם.

**התוס'** בב"ב הק' על הרשב"ם דס"ל דמשום כונה להעיד כבר אינו נעשה דיין, דהא הרשב"ם כ' דאין עד נעשה דיין ילפינן מדכתיב ועמדו שני האנשים לפני ה' ובעי ב' עומדים וג' יושבים, ומדרשה זו אין לפסול אלא עד המעיד, **ובחי' ראמ"ה** שם כ' דאחר דדרשינן דבעי עדים ודיינים, אמרינן דזהו דין בפני עצמו דיש חסרון דאינו נעשה דיין, ומעתה כל דיש עליו שם עד אינו נעשה דיין.

ו) גמ' רצו כותבין – נראה בגמ' דיוכלו לדון על פי מה שיכתבו וכן נראה ברש"י, וצ"ל דיש לזה תורת שטר, ויל"ע **בר"י מיגש** בב"ב דבתחילת דבריו כ' דכותבין וחותמין עליה וכשתבוא הצואה לפני ב"ד לדון עליה צריכים שנים משלשה אלו להעיד עליה, ובסוף דבריו כ' דצריכין לכתוב אותה צואה ולחתום עליה בתורת עדים, או להעיד בה בפני ב"ד.

גמ' רצו עושין דין – **ברשב"ם** בב"ב כ' דהא דיכולים לדון בלא עדות הוא משום דלא תהא שמיעה גדולה מראיה, כמו דאמרינן הכי בר"ה גבי קידוש החדש דסגי בראו ב"ד אם הוי ביום, וכיון דהם רואים אותו מחלק נכסיו הודאת בע"ד כמאה עדים, ויל"ע אמאי הוצרך להוסיף דהודאת בע"ד כמאה עדים, **והרמב"ן והריטב"א** שם כ' דהא דלא תהיה שמיעה גדולה מראיה מהני רק בקיה"ח, ומשום דלא כתיב בי' הגדה אלא כזה ראה וקדש, אבל בשאר דינים בעי דוקא עדות, וכ' דהא דמהני הוא משום דכיון דאומר בפניהם הרי יש לפניהם הודאת בע"ד, והודאת בע"ד כמאה עדים וכמו דהועד בפניהם, **והרשב"א והר"ן** כ' כהרשב"ם וכ' דכן נראה בסוגיה בב"ק צ' ב', וכ"כ **הנ"י** כאן, **ובכס"מ** בפ"ג ה"ו כ' דבנ"י מבואר דכך הוא גם שי' רש"י בסוגיין [ועיין בבני שמואל חו"מ ס"ז], והעיר דאין ראיה כלל מדברי רש"י, **וברמב"ן** בב"ב כ' דאדרבה מדברי רש"י בר"ה מבואר דהוי דין רק בקיה"ח.

ז) גמ' אבל בלילה – **הרשב"ם** בב"ב כ' דמיהו ב"ד שהעידו לפניהם עדות בלילה, עדות גמורה היא ויכולין לדון למחר ביום, **והרמב"ן** ועוד ראשונים שם הק' עליו דבגמ' בר"ה מבואר דקבלת עדות גם הוי תחילת דין, ונראה מדבריהם דשי' הרשב"ם דקבלת עדות לא חשיבא תחילת דין, ומשום הכי מהני אם העידו בפניהם בלילה, **ובמאירי** שם כ' דלשי' הרשב"ם צ"ל דדוקא בקיה"ח הוי קבלת העדות תחילת דין משום דאין שם טענות ודין ודברים, אמנם **הרא"ש** שם כ' דהרשב"ם כ' דאם קבלו עדות בלילה יש להם לדון על פי אותה קבלה, והכא נמי איתא בירושלמי אם טעו ודנו בלילה דיניהם דין, ומבואר דמשום דבדיעבד מהני דין בלילה הוא דמהני קבלת עדות בלילה, ולפי שאר הראשונים י"ל דלשי' הרשב"ם אפשר לקבל עדות בלילה לכתחילה, אמנם **בנ"י** כאן נראה דס"ל בשי' הרשב"ם כהרמב"ן ובכל זאת כ' דרק בדיעבד מקבלין עדות בלילה, **והרמב"ם** בפ"ג ה"ד כ' דגם קבלת עדות הוי רק ביום, וכ"כ **בשו"ע** סכ"ח סכ"ד, ולענין דיעבד אם קבלו יתבאר בסמוך בע"ה גבי אם מהני דין בלילה בדיעבד.

**הרשב"ם** שם כ' דאע"ג דקבלת עדות מהני בלילה, מ"מ הכא לא מהני מה דשמעו הצואה בלילה, דכיון דלא חזו בההיא שעתא לדון ראיה דידהו אינה כשמיעה ממש ששמעו מפי עדים בלילה, אלא הם נעשו עדים ושוב לא יהיו דיינים, **ובנ"י** כאן כ' דכיון דאינם ראויים להיות דיינים אבל ראויים להיות עדים, הלכך שם דיינים עליהם יותר משם דיינים, **ובקצוה"ח** סרנ"ג סק"ג ובס"ה סק"ו מבואר דכיון דרק בדיעבד מהני קבלת עדות בלילה, משום הכי אמרינן דנעשו עדים ולא דיינים, ובחי' **הגרנ"ט** סקפ"ח כ' לבאר דבכל קבלת עדות יש לעצם שמיעת העדות ויש גם לחלק קבלת העדות, והא דכ' הרשב"ם דמהני קבלת עדות בלילה זהו רק על שמיעת העדות, [וכשי' הרמב"ן דמהני משום דלא חשיב תחילת דין], אבל קבלת העדות דיתקבל אצל הב"ד דעדותם אמת זה אפשר רק ביום, ומשום הכי בעד הרואה דלא שייך אצלו לחלק הראיה והקבלה, דהא כיון דרואה מיד מתקבל אצלו הדבר, לא שייך דיהיה נעשה דבר זה בלילה.

**התוס' והרא"ש** ביבמות ק"ד א' כ' להוכיח שם דדין בלילה גם בדיעבד פסול, והביאו **דבירושלמי** מבואר דכשר וכ' לומר דיש ט"ס בירושלמי עיי"ש, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** בב"ב הביאו הירושלמי וכ' דמיהו בבבלי מוכח דגם בדיעבד פסול, והביא הרמב"ן דמקצת מחברים כ' דכשר בדיעבד, ולעיל נתבאר דכ"כ הרא"ש בשי' הרשב"ם, **והב"ח**  בס"ה הביא דשי' **הסמ"ג** דכשר בדיעבד, וכ' דלהלכה בדיעבד כשר, וכ"כ **הרמ"א** שם בס"ב די"א דבדיעבד דינם דין, **והש"כ** בסק"ה כ' דנראה עיקר דלא הוי דין, **והסמ"ע** בסק"ח העיר דבסכ"ח סכ"ד כ' השו"ע דאם קבלו עדות בלילה אין דנים על פי זה ולא השיג הרמ"א כלום, וכ' דשם כיון דאכתי צריך לדון משום הכי אמרינן דלא ידונו, וכ' **האורים** בסק"ח דלפ"ז נמצא דאם ידונו כבר על פי קבלת העדות שקבלו בלילה יהני בדיעבד, **והקצוה"ח** בסק"ב כ' לומר דמה דמהני דין בלילה בדיעבד, הוא משום דדל המשא ומתן מהכא איכא עכ"פ גמ"ד, וגמ"ד כשר בלילה, ומשום הכי בקבלת עדות גם בדיעבד פסול, והנתה"מבסק"ב העיר דהא גם איכא טענות הבע"ד, דאם אינם בפני ב"ד יכולים לחזור בהם ולא מהני מתורת גמ"ד לבד, **ובמשובב** כ' דאה"נ דבכהאי גונא דאיכא צורך בב"ד גם לענין טענות הבע"ד וכדומה, גם בדיעבד לא מהני בלילה, ובחי' **הגרנ"ט** שם העיר דכל מה דמהני גמ"ד בלילה הוא רק משום דהיה תחילת דין ביום, אבל בכהאי גונא דכ' הקצוה"ח הרי לא היה תחילת דין ביום, **ובנתה"מ** שם כ' לומר דכל דבר דמהני גם בפני דיין אחד בזה מהני בדיעבד, אבל מה דבעי בפני ב"ד דוקא כמו קבלת עדות, בזה גם בדיעבד לא מהני דילפינן לה מקרא אחרינא עיי"ש, **ובב"ח** סכ"ח כ' דגם קבלת עדות מהני בדיעבד, **והש"כ** בסקל"א כ' דלא כהב"ח, וכ' דגם יכולים העדים לחזור בהם.

גמ' ואין עד נעשה דיין – **ברשב"ם** בב"ב מבואר הטעם דכתיב ועמדו שני האנשים לפני ה', ובעי ב' עדים וג' דיינים, וכ"כ **התורי"ד** שם, **והתוס'** שם כ' עוד טעם דבעינן עדות שאתה יכול להזימה, והם לא יקבלו הזמה על עצמם, **והתוס'** בב"ק צ' ב' הק' על טעם זה דא"כ גם עדים הקרובים לדיינים יהיו פסולים, ועל כרחך דכיון דאפשר להזימם בב"ד אחר סגי, ועיין לעיל כ"ח א' אות ב' דבאמת שי' הרבה ראשונים דגם עדים הקרובים לדיינים אי אפשר להעיד בפניהם וכן מבואר בירושלמי, והתוס' בב"ק כ' דמקרא דהכא דאי אתה מפיל נחלות בלילה ילפינן דאין עד נעשה דיין, וכ"כ **הרמב"ן** ועוד ראשונים בב"ב, וכ' הרמב"ן דזהו רק לר"מ דהקרא מיותר אבל לרבנן בעי זה לעיקר הדין דאין דנים בלילה, וכ' לרבנן ילפינן לה ממה דילפינן בע"א דעד אינו יכול לענות בין לחובה ובין לזכות והכא נמי אינו נעשה דיין, **והר"ן** כאן כ' דלשיטתו לעיל, דבדיני ממון ליכא לדין זה דעד אינו עונה וכמשנ"ת לעיל באות ב', אי אפשר לומר דמשם ילפינן לרבנן, וכ' דשפיר י"ל דגם לרבנן ילפינן מקרא דהכא, דמ"מ כתיב בקרא דביום אתה מפיל ולא בלילה, והיינו דאם ראו בלילה אינם יכולים להפיל כלל וגם לא למחר, **והנ"י** כ' דאין עד נעשה דיין משום דהוי כנוגע בעדותו, וזה כמש"כ הרמב"ן דלרבנן ידעינן זה מהדין דעד אינו עונה לא לחובה ולא לזכות, ומבואר בגמ' הטעם משום דמחזי כנוגע בעדותו.

**והסמ"ע** בס"ז סקי"ב כ' הטעם דא"כ אי אתה יכול להזימה, **ובקצוה"ח** שם בסק"ד העיר דלפי טעם זה או הטעם דבעי ועמדו שני האנשים, אמאי אם כבר העידו בפני ב"ד לא יוכלו עכשיו להיות דיינים, כיון דראויים להזמה בפני הב"ד שקבלם, וכ' לומר דכיון דעד זומם למפרע הוא נפסל א"כ נמצא דבאם יזימו אותם הרי היה פסול בשעה שהיה דיין, וא"כ הגמ"ד לא הוי גמ"ד ונמצא דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה דהא אין דין כאשר זמם אלא אם נגמר הדין, וכ' דכ"כ **המרדכי**, **ובקה"י** בכתובות סכ"ד העיר בזה דכיון דבשעת העדות היה ראוי להזמה באם ידונו אחרים על פי עדותו, א"כ מה בכך דאח"כ נגמר הדין באופן דאי אפשר להזים, ומה דהביא דכ"כ המרדכי, הנה במרדכי לא כ' אלא דאם יוזם נמצא דלא נתקבלה העדות בב"ד, והיינו דמיירי דבא להיות דיין על הקבלה עצמה ולא רק על הגמ"ד.

גמ' שם – **הב"ח** בס"ז כ' לדייק מלשון הטור, דגם אם ראו בשבת ויו"ט דרק מדרבנן אינם ראויים לדון, מ"מ הדין דאין עד נעשה דיין ולא יוכלו לדון על פי ראייתם, והביא דבריו **הש"כ** בסק"ה, **והט"ז** שם כ' להכשיר, וכמו דמצינו דבעדות דרבנן כמו קיום שטרות דעד נעשה דיין, **ובנתה"מ** בחי' סק"ח כ' דיש בזה מחלוקת וכמשנ"ת, **והקצוה"ח** בסק"ו כ' דהנה שי' הרשב"ם דברואים בלילה אע"פ דבדיעבד כשר, מ"מ כיון דלכתחילה הדין דלא דנים בלילה משום הכי הוי עד ולא דיין וכמשנ"ת, וא"כ הוא הדין ברואה בשבת ויו"ט דהדין דמדרבנן אין דנים י"ל דאינו נעשה דיין, אמנם הרא"ש ביבמות ק"ד א' כ' דמהא דבראו בלילה אינם יכולים לדון על פי זה למחר מוכח דגם בדיעבד אי אפשר לדון בלילה ודלא כהרשב"ם, וא"כ כל שכן דבראו בשבת ויו"ט דרק מדרבנן אין דנים ובדיעבד מהני, דיהיה הדין דיוכל לדון למחר על פי ראייתו, וכ' דקיי"ל כהרא"ש שם וא"כ הדין כהט"ז.

א) גמ' נגד השמש – **התו"ח** כ' דהא דילפינן מהכא גם דהדין עצמו הוי רק ביום, הוא משום דאמרינן דמה דכתיב נגד השמש קאי גם על רישא דקרא דכתיב קח את כל ראשי העם דהיינו דידונו החייבים מיתה וכמבואר בגמ' בסמוך, **ובדבר אברהם** ח"ב סל"ד סק"ג העיר דא"כ אמאי לא מיתי בגמ' גם הרישא דקרא, ועוד כ' **דבר"ח ובי"ר** מבואר לאו הכי דכ' דמניין דגומרין ביום שנאמר והוקע נגד השמש ומניין להוקעה שהיא תלייה וכו', ומבואר דכיון דהוקעה היא תלייה משום הכי אמרינן דגם גומרין ביום, **ובעל"נ** כ' לומר דכיון דאסור לענות הדין, א"כ אי אפשר לגמור הדין בלילה דאז יצטרכו לענות הדין עד למחר, אלא דהעיר דענוי הדין נראה דהוי רק מדרבנן, אמנם הדבר אברהםשם הביא דענוי הדין הוי דין דאורייתא וכמשי"ת לק' בע"ה, ובתו"ח הביא ראיה לדבריו, מהא דלא אמר דרק לחובה אין גומרין בדיני נפשות בלילה, על כרחך דהוי דין בעיקר דיני נפשות, ובדבר אברהם שם כ' דלפי הטעם דכ' דמשום עינוי הדין יק' אמאי לזכות אין גומרין בלילה, וכ' דאפשר דכל היכי דאי אפשר לדון לחובה גם לזכות אי אפשר לדון אך כ' דזה דוחק ועיי"ש, וכ' לומר דאחר דאמרינן דאין דנים בלילה משום עינוי הדין, שוב אמרינן דזה דין בפנ"ע דאין דנים דיני נפשות כלל בלילה, וכ' לומר עוד דכבר אינו בכל הקרא דושפטו בכל עת, כיון דלחובה אמרינן עכ"פ דאין גומרין בלילה, ועוד כ' לומר דילפינן הדין עצמו מקיום המיתה, דכמו דאין ממיתין בלילה הכא נמי אין דנים דיני נפשות כלל בלילה.

**לה' א'**

רש"י ד"ה חלק – נראה לכאורה דקודם סקלו אותם ורק אח"כ תלו אותם, וכן נראה מבואר במלבי"ם עה"ת, ועיין במהר"ץ חיות.

ב) גמ' אשרו חמוץ – רש"י כ' דהיינו להא דדרשינן בב"ק דנזקקין לתובע תחילה, **ובחי' רי"ו** מעיר דזה נפקא לן מקרא דמייתי התם דמי בעל דברים יגש אליהם, וכ' לומר דר' חנינא ס"ל דמהאי קרא ילפינן דהממע"ה, ואע"ג דר"א שם הק' דלא בעי קרא לזה דסברא היא מ"מ ר"ח סבר דבעי קרא לזה, אלא דהעיר אמאי לא מייתי לה בגמ', וכ' לומר דודאי ילפינן לה מהתם והכא רק מזהיר נביא לישראל על הדין הזה.

תוד"ה אשרו – בשי' ריב"א, **ביש"ש** בב"ק הביא דברי **המרדכי** שם באות נ"ג דמביא דברי הריב"א באופן אחר, דכ' דיש לו ענין לומר דבריו ראשון משום דאז יכול למתק דבריו, ומה דאמרינן שם דאי זיילי נכסי' נזקקין לנתבע, היינו דאם ע"י שתובעו זיילי נכסי', ואומר דרוצה לומר דבריו ראשון כדי דיסברו דהוא התובע אז שומעין לנתבע, ועיי"ש שהאריך עוד בעיקר הדין ואכמ"ל.

רש"י ד"ה וה"מ – **ברמב"ם וטושו"ע** כ' דמה דמחלקים פירות דהוא דבר מוכן בזה יש קפידא, **ובבאה"ג** באות ג' הביא דברי רש"י דאם אין רגילין לחלק אין קפידא.

ג) תוד"ה ליגמרי' – בגמ' שם מק' דהא מצוה קעביד, ומשני דלא צריכא דאיכא דעדיף מיני', ושי' רש"י שם דקו' הגמ' רק על מה דמבואר במתני' שם דהם משום שבות, דאי"ז שבות אלא מצוה, אבל עיקר הדין ניחא גם אי הוי מצוה, אמנם שי' **ר"ת** שם בתוס' דקו' הגמ' גם על עיקר הדין דאם הוי מצוה אין לאסור, ולפ"ד כ' **התוס'** שם דניחא הכא דלא אמר מטעם דהתם, דכיון דמיירי הכא בסנהדרין, א"כ ליכא דעדיף מיני' ומשום הכי היה ראוי להתיר אי לאו הטעם דמבואר בגמ', ושם כ' לישב עוד דניחא להגמ' לומר טעם דמן התורה אסור וכ"כ **הנ"י** כאן, [ועיין לק' בדברי הירושלמי דמתני' קתני דוקא דבר דאסור מן התורה].

בא"ד - מש"כ התוס' דהתם מיירי בדיני ממונות, מעיר **המהרש"א** די"ל שפיר דמיירי גם בדיני נפשות וביום הראשון דשייך הטעם דכתיבה, וכ' דבזה האיסור לא משום שמא יכתוב, אלא משום דבעי לכתוב ואי אפשר לכתוב, **ובעל"נ** מוסיף דאע"ג דגם בדיני ממון כותבין הפס"ד, מ"מ זה אפשר גם למחר משא"כ בדיני נפשות דבעי שנדע טעם המזכין והמחייבין.

בא"ד – **בחי' רי"ו** מעיר אמאי לא חיישינן שמא יחייב היום אחד מן המזכין, וא"כ יצטרך לכתוב טעמו כיון דבעי שוב הלנת דין, וכ' דצריך לומר דזה לא שכיח ולא חיישינן להכי, וע"ע בעל"נ.

גמ' נמצא אתה מענה את דינו – **היד רמה** כ' דאסור לענות דינו משום דכתיב ואהבת לרעך כמוך, וכמו דלפינן מזה לק' נ"ב ב' דברור לו מיתה יפה, **ובפי' רגמ"ה** בערכין ו' ב' כ' משום דין צער בע"ח, **ובדבר אברהם** ח"ב סל"ד אות ב' העיר דבגמ' בב"ק צ"א א' מבואר דגם בשור הנסקל שייך הדין דלא לענות הדין ושם לא שייך מש"כ הי"ר, וכ' לומר דבאמת איכא טעם שלא לענות הדין משום דאיכא מצוה דובערת הרע מקרבך, וזה הטעם דגם בשור איכא דין זה, אלא דהכא דהרי לא ימיתו אותו קודם, דרק ישהו דינו עד יום ראשון, א"כ אין לומר משום האי טעמא, ומשום הכי הוצרך הי"ר לומר טעם אחר, אלא דהביא דבש"מ בב"ק כ' בשם **הראב"ד** דהא דבשור גם אמרינן דאין משהין הדין, הוא משום דכמיתת בעלים כך מיתת השור, [ולכאורה ממה דמבואר בגמ' בסמוך דרציחה דוחה עבודה, מוכח דאיכא דין דלא לענות הדין].

גמ' ליבא דאינשי אינשי – ברש"י נראה דאינשי הוא לשון שכחה, וכן מבואר בפי' **הר"ח ובי"ר**, אמנם אפשר דגירסתם בגמ' ליבא דאינשי לא כתבי ואינשי, **ובמהרש"ל ובתו"ח** כ' דאינשי מלשון אדם והכונה דליבא דאדם הוא אדם ויש בו שכחה.

במתני' מבואר דדיני ממון דנים בערב שבת, אמנם **הרי"ף** מביא **ירושלמי** דמבואר דאין דנים דיני ממון בע"ש והא דבמתני' מבואר דדנים היינו מן התורה אבל מדרבנן אין דנים, וכן הביא **הרא"ש**, וכ"כ **הרמב"ם** בפי"א ה"ג, **ובטושו"ע** ס"ה ס"ב, **ובתה"ד** סרכ"ז **והרמ"א** שם כ' דעכשיו נהגו לדון מפני ביטול המלמדים, ודוקא לענין ממון יש להקל דהפקר ב"ד הפקר, אבל לענין איסור אין להקל, ובטעם האיסור מבואר **בר"ן** בריש כתובות משום דהדין צריך מתון ועיון ואתי לאימנועי מצרכי שבת, וכ"כ הטור מפני שטרודין להכין לצורכי שבת, **ובלבוש** ס"ב כ' מפני שהעם טרודין ומשום הכי אין להזמינם, **והסמ"ע** בסק"ג כ' מפני הדיינים וכמש"כ הר"ן דהדין צריך מתון, וכ' דמהאי טעמא אפילו אם נתרצו הבע"ד אין לדון, ומהאי טעמא כ' הרמ"א דאין להקל בדין איסור, דיש לחוש דיהיה טרוד ולא ידקדק בדין, וכ' דמיהו לקבל טענות הבע"ד כשבאו מעצמם יכולים לקבל כמבואר בר"ן שם, אבל לפסוק הדין אסור אפילו באו מעצמם, אלא לפי מה שכ' הרמ"א דעכשיו נהגו לדון, וכ"כ **הש"כ** בסק"א.

ד) גמ' קבורת מת מצוה וכו' – **התו"ח** כ' דלפי צד זה כל קבורת מת תדחה שבת, דהא מת מצוה היינו שבינתיים הוא מוטל בבזיון, וא"כ זה שייך בכל מת שמתעכב קבורתו משום השבת.

גמ' ומה עבודה שדוחה שבת – **הביה"ל** בח"א סל"ח אות ח' הק' דכיון דאמרינן ביומא ו' דעבודה הותרה בשבת ולא דחויה, א"כ איך אפשר למילף מזה למקום אחר, הא בזה הגדר דלא אסרה התורה, ואיך נילף מזה להתיר לקבור מת בשבת ולדחות איסור שבת, וכ' שם דההיתר להקטיר הוא רק מדין דחיה עיי"ש.

רש"י ד"ה ולאחותו – **התו"ר** בברכות י"ט א' כ' צד אחד, דמה דדרשינן לאמו לנזיר כהן הוא אסמכתא בעלמא, דכיון דכהן שרי ליטמא לקרובים אין לנו צד דנזיר כהן לא ידחה במת מצוה, וקרא אתא לדרשה אחרינא כמבואר בנזיר מ"ח ב', וכ"כ **הר"ן** כאן.

תוד"ה לאביו – **הגרע"א** מק' על מש"כ דיש חומר בכהן, דמ"מ נילף בק"ו דאם במקום דאינו מטמא לקרובים מטמא למת מצוה, ק"ו דבמקום דמטמא לקרובים דיטמא למת מצוה. ומלשונו נראה דמש"כ התוס' בועוד היינו דבעי קרא גם לכהן לבד בלא שהוא נזיר, וכפשטות לשון התוס', אמנם **במהר"ם** בסמוך נראה דמפרש גם בועוד דס"ד דלא ידחה משום דאיכא תרתי עיי"ש.

תוד"ה הרי – **התוס'** בזבחים תי' עוד דכיון דקתני אמרת לא יטמא, אתא לומר דגם אם הולך לשחוט פסחו לבד לא יטמא, ועוד כ' [כפי ביאור המלוא הרועים שם], דאם לזה לבד מטמא היה לתנא לנקוט זה קודם כהן גדול, כיון דכהן גדול אינו מטמא גם כשהוא בפנ"ע, וכ"כ **בחי' רי"ו** בתי' אחד, **ובתו"ר** בברכות **ובר"ן** כאן כ' דאם כשהוא לבד מטמא, א"כ אי"ז סיבה דאם הוי בהדי נזיר דלא יטמא למת מצוה, והא דגבי כהן נזיר איצטריך קרא לומר דמטמא, הוא אסמכתא בעלמא וכמשנ"ת.

בא"ד – מש"כ דיש במילה כרת, עיין **ברש"י** בברכות דכ' שני צדדים או דמילה כיון דיש על עשה זה כרת משום הכי אמרינן דדוחה, או דמיירי דהולך למול בנו בערב פסח דמילת בנו מעכבתו מלאכול פסח, ומשום הכי חשיב עשה דיש בו כרת, ושני צדדים אלו מבוארים ברש"י בפסחים, דבדף ס"ט ב' מבואר בגמ' שם דאי אפשר למילף מילה מפסח, משום דפסח יש בו כרת משא"כ מילה, וכ' רש"י דהיינו דמה דימול למחר אחר יום השמיני אין על זה כרת, ובדף צ"ב א' כ' דמילת בנו לא חשוב כלל יש בו כרת, כיון דהאב אינו מוזהר בכרת על מילת בנו, אלא מיירי במעוכב לשחוט פסחו משום זה, ולפמש"כ רש"י בברכות דכל מילה חשוב דיש בו כרת, צ"ל דהא דמבואר בגמ' בפסחים דאין בו כרת, היינו דאין בו כרת על מה דמתעכב, אבל מ"מ יש בו צד כרת וכמש"כ התו"ר שם דהיינו דיש בזה צד כרת.

**המהרש"ל** בתשובה ס"ע כ' דאונן שיש לו ברית ימול בנו ואח"כ יקבור מתו, והוכיח הכי מהברייתא הכא, **והט"ז** ביו"ד סשמ"א סק"ו הביא תשובה **להרמ"א** דכ' דקודם יקבור מתו, דבלא זה לא יוכל לברך להכניסו בברית כיון דהוא אונן ופטור מכל המצוות, וכ' דיש לחוש לזה רק אם אפשר לקוברו קודם שיוצאין מביה"כ עיי"ש, ולשי' הרמ"א יק' מהגמ' הכא, **ובחת"ס** כ' דלפי השי' דמיירי הכא דהוא גם נזיר וכה"ג לק"מ, דמשום דהוא נזיר וכה"ג אינו נעשה אונן כיון דאסור לו ליטמא לו, משא"כ הרמ"א מיירי דנעשה אונן, וכמו"כ נראה דלשי' רש"י בפי' אחד דמיירי דמעכבו מלאכול בפסח גם לק"מ, דמשום הפסח הוא דאומרים לו לקבור.

**לה' ב'**

תוד"ה שבת – **בתו"ר** כ' דלא מיפריך ק"ו, דיש לנו למילף מהאי ק"ו להיכי דמבטל בשב ואל תעשה, אם יצטרך לשמור על המת ועי"ז ידחה מקידוש היום ועונג שבת, דזה גם הוי בשב ואל תעשה, ולכאורה לפי המסקנא דלא דרשינן ק"ו, א"כ מבואר דגם בזה אינו דוחה ויהיה הדין דיניח המת וילך לקדש ולעונג שבת, אמנם על שב ואל תעשה אין לומר דרציחה תוכיח דשם הוי קום ועשה, ויל"ע בזה דאמאי בלא ק"ו צריך להיות דיעזוב המת, משום מצות עשה של קידוש ועונג שבת.

גמ' אמר לי' רציחה תוכיח – **בשאילתות** בפרשת ויחי שאילתא ל"ד כ' דאין קבורת מת דוחה שבת דכתיב כי קבור תקברנו ביום ההוא, ביום שאתה רוצחו אתה קוברו וביום שאי אתה רוצחו אי אתה קוברו, **ובהעמק שאלה** עמד בזה דזה דלא כמבואר בסוגיין, דרק אמר לו דרציחה תוכיח ולא דאיכא קרא דדינו כרציחה, והביא שם דבמכילתא מבואר כהשאילתות, וכ' דזה תלוי האם כיון דמצינו דקבורת מת מצוה דוחה טומאת נזיר וכה"ג דהוי עשה ול"ת, א"כ חזינן דעדיף משאר עשה וא"כ אין לנו לומר דרציחה תוכיח עיי"ש, ועיי"ש דרי"ו דאמר קבורת מת מצוה תוכיח ולא דריש מקרא יליף מהאי קרא דין אחר.

גמ' לפי שנאמר כי יהיה באיש וכו' – **הנו"ב** בחאו"ח מהדו"ת סל"ה הק' השואל, אמאי הביא האי קרא דהוא בפרשת כי תצא ולא הביא כמה מקראות דכתובים קודם, והשיב דכיון דאח"כ גם בעי לאתויי דקבורת מת מצוה ידחה שבת, ולא מצינו מצות קבורת המת אלא בהאי קרא דכי יהיה באיש, משום הכי מייתי האי קרא, דמהאי קרא גם הי' בעי לומר דקבורת מת מצוה תדחה.

תוד"ה אמר – **התו"ר** כ' דלאביי י"ל דס"ל, דאמרינן דמילה שלא בזמנה שדוחה צרעת ואין דוחה שבת אע"פ שצרעת דוחה עבודה תוכיח, וכ' דלפ"ז צ"ל דאביי לא סבר כלל האי ק"ו ואמר לדברי רבא, דאי לאו הכי איך יפרש הברייתא דמבעי למילף בק"ו עיי"ש.

**לו' א'**

רש"י ד"ה אין – **העל"נ** מבאר דברי רש"י דכיון דכתיב בקרא, דכל מלאכה לא יעשה בהם אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם, א"כ אמרינן דלא מפיק קרא אלא אוכל נפש אבל בשאר דברים שוה לשבת, ולפ"ז ל"ק משה"ק תוס'.

תוד"ה ומה – **הגרע"א** הק' על סו"ד דכיון דבקרא מבואר דרציחה דוחה עבודה, אי אפשר למילף לחומרא, וע"כ נילף לקולא.

גמ' שנדחה מפני קרבן יחיד – **בחי' רמ"ש** מק' דכיון דמ"ד דדחי הוא משום דגם בזה יש לההיתר דאוכל נפש, א"כ איך אפשר כלל למילף מהכי להתיר קבורת מת מצוה, הא אוכל נפש לא נאסר כלל ביו"ט ואין זה חשוב דדוחה יו"ט, וכ' דגם לאבא שאול דס"ל דגם עולה קריבה, הא זהו משום דלא יהיה שלחנך מלא ושלחן רבך ריקן, וא"כ איך אפשר למילף מזה, **והחזו"א** כ' דלאבא שאול דס"ל דעולה גם קריבה אתי שפיר הק"ו בגמ'.

א) רש"י ד"ה מן – ובגיטין כ' **רש"י** דרבי ס"ל דהקרא דלא תענה על רב קאי גם על דיני ממון ורק הסיפא דקרא קאי רק על דיני נפשות, **והתוס'** שם כ' כמש"כ רש"י כאן, **והנ"י** כאן כ' בשם הרא"ש דרבי עשה כן משום ענוה, והיה מוחל על כבודו משום דהיה חושש גם על דיני ממון שמא יהיה נמנע אחד מן הדיינים לומר את דעתו כנגדו, והיינו כשי' דבדיני נפשות מתחילין מן הצד דחיישינן שמא יהיה אחד נמנע מלומר דעתו כנגד הגדול שבב"ד וכשי"ת, **והרמ"א** בסי"ח ס"א כ' בשם י"א דלעולם יתחיל מן הצד, וזהו כשי' הנ"י דראוי לחוש גם בדיני ממון וכמו דנהג רבי, **ובתומים** סק"א כ' דזה דוקא אם נוהגים הכי לעולם, אבל אם רק לפעמים א"כ יש לחוש לזילותא של הגדול עיי"ש.

תוד"ה והא – מש"כ דגלו עשרת השבטים כ' **המרהרש"א** דהא דחשיב רבי ור"א הגם דלא משלו על עשרת השבטים, זהו משום דמ"מ היו מושלים על כל הגולה משא"כ חזקיה לא משל על הגולה דהיינו עשרת השבטים, **והמהר"ם** כ' דבזמן רבי ור"א כבר לא היה ידוע כלל על עשרת השבטים ומשום הכי לא חשיבי, **והעל"נ** כ' דס"ל דירמיה החזירם ואף דלא חזרו כלם מ"מ היו כל השבטים, **והרש"ש** כ' לגרוס שבימיו גלו, והיינו דבזמן שהיו עשרת השבטים מלך עליהם הושע, ולא הוא מלך על כולם.

בא"ד - במש"כ התוס' בסוה"ד דאמאי לא חשיב מפיבושת, העיר **המהרש"א** דמה עדיפות יש לחושבו, ועיין בחמרא וחיי מש"כ.

ב) רש"י ד"ה לא – מש"כ רש"י ומתחילין מן הצד וכו' צ"ב כונתו, **ובחי' רי"ו** מבואר דגרס שישמע דברי אחד מן המזכין, [והיינו דמחק גם מש"כ ברש"י שישמע אחד וגרס רק שישמע דברי], ולפ"ז נקט דס"ל לרש"י דגם אחר דאמר אחד זכות, מ"מ כשאומר אח"כ הגדול חובה, אסור למי שאמר זכות להחזיק בדעתו כנגד הגדול, ומשום הכי הוצרך רש"י לומר דמ"מ אמרינן דישמע הגדול דבריו ויזכה גם הוא, וע"ע לק' בדבריו משה"ק על רש"י, **והמהרש"ל** כ' כפי הגירסא לפנינו, וכ' דכונת רש"י דהיה ק' לו דאמאי לא מתחילין מן השני אלא מן הקטן, ולזה כ' דחיישינן דאם ישמע הקטן דהשני מזכה יסכים עמו לזכות אף דבאמת דעתו לחייבו, דאף דאין לחוש דיסכימו עמו לחייב שלא כפי דעתם מ"מ יש לחוש דיזכו, [ונראה דיש ט"ס בדבריו ובמקום ביום צ"ל בידם], **והמהר"ם**  גם כ' עד"ז, אלא דכ' דגרסינן שישמע, וביאר דחיישינן אם יתחילו מהשני, דג"כ יתבייש הקטן ממנו לחלוק עליו, ומשום הכי אמרו דיתחילו מהקטן, וגם אם הוא יחייב מ"מ אם אחד אחריו יזכה, ישמעו האחרים דבריו ויזכו גם הם, ויל"ע דאמאי הוצרך רש"י לומר דישמע האחר דבריו ויזכה, ולא אמר סתם דלא ימנע כל אחד מלזכות, **והמהרש"א** הק' על דבריהם דא"כ לא בעי לקרא דלא תענה, ולכאורה י"ל דמ"מ בעי ללאו, ועוד הק' דלא הוזכר כל זה בגמ', וכ' גם דגרסינן שישמע, וס"ל לרש"י דאין איסור לחלוק על דברי הגדול וכמשי"ת שי' הראשונים בזה בסמוך, ורק דחיישינן דהדיינים לא ירצו לחלוק על הגדול וימנעו מלומר דעתם לזכות, ומשום הכי מתחילין מאחד אחר, דאחר שישמיע אחד זכות שוב לא יתביישו אחרים לחלוק על הגדול שבב"ד, ולפ"ד נמצא דאין איסור לחלוק על הגדול שבב"ד, וכ"כ **הסמ"ע** בסי"ח סק"ב בשי' רש"י דכ' במתני' דלא ירצו לחלוק על הגדול ומבואר דאין איסור, אמנם הק' בזה דרש"י לעיל י"ח ב' כ' בהדיא דאיכא איסור לחלוק על הגדול שבב"ד וכ"כ בפי' עה"ת, **והחזו"א** כ' לבאר דברי רש"י, דבאמת הגם דאסור לו לחלוק על דברי הגדול, מ"מ אם הוא סבור דלא כהגדול בודאי אסור לו לומר כדעת הגדול, והאיסור רק דלא יחלוק בהדיא ובעי שיהיה דרך כבוד, וכמש"כ תוס' דבדרך שאלה שרי, ומשום הכי באמת לא חיישינן דזה שסבור שהוא זכאי יחייב שלא כפי דעתו, אלא רק חיישינן דלא יפרש דעתו כראוי, ולא יוכל לגרום דאחר המחייב יקבל גם הוא דעתו לחייב וישנה דעתו מחיוב לזכות, וזה מש"כ רש"י שישמע אחד דברי אחד מן המזכין, ולפ"ד צ"ל דמש"כ רש"י במתני' שלא ירצו לחלוק על דבריו, היינו דרק משום הכי לא יפרשו דבריהם היטב ולא דלא יחלקו כלל.

**היד רמה** כ' פי' אחד דלא תענה היינו דאסור דלחלוק על הגדול שבב"ד, והא דמתחילין מן הצד הוא משום דאז ישמע דברי הקטן, וזה כמשנ"ת דברי הרי"ו בשי' רש"י, וכ' עוד דגם אם לא ישמע מ"מ הם כבר אמרו לזכות, וגם לא תענה כבר ליכא כיון דכבר אמרו דבריהם, ועוד כ' דאין איסור לחלוק, אלא דהזהירה התורה דלא יתחילו מהגדול כדי דלא יצטרכו הקטנים לחלוק על דברי הגדול, **והר"ן** גם כ' הכי, וביאר דהזהירה תורה על הגדול שלא יתחילו ממנו, משום דאז לא יוכלו האחרים לומר דעתם כרצונם דיחושו לכבוד הגדול, וכ"כ **בחי' רי"ו והנ"י**, וכן מבואר מדברי **הרמב"ם** בפ"י ה"ו **ובחינוך** מצוה ע"ז, **ובפי' הר"ח וברמב"ם בפה"מ** מבואר דיש איסור לחלוק על דבריו של גדול, וכ"כ **הסמ"ג** במצות ל"ת קצ"ה.

תוד"ה דיני – **בתו"ר** מבואר דמש"כ דדרך שאלה יכולים לענות יש בזה סיבה לחלק בין דיני ממון לדיני נפשות, דבדיני ממון סגי מה דאפשר לענות דרך שאלה, אבל בדיני נפשות בעי שיאמרו חייב או זכאי בהדיא וזה אינם יכולים משום לא תענה על רב, [וזה דלא כמש"כ החזו"א דגם בדיני נפשות יכול לחלוק בדרך כבוד, ומהני גם לפסוק הדין על פי מה דאמר דעתו עיי"ש], ועד"ז מבואר  **בסמ"ע** בסי"ח סק"ב דכיון דאפשר לענות דרך שאלה זה סיבה להתיר להתחיל בגדול, אלא דכתב דהא דבדיני נפשות לא סגי בזה משום דיש לחוש דלא יאמרו דעתם גם באופן זה, **והמהרש"א** כ' דהוצרכו לומר דדרך שאלה יכולים לענות משום דהוקשה להם הא דאמרינן לעיל ו' ב' דתלמיד שרואה שרבו זכות לאחד מהבע"ד שלא ישתוק, ולזה כ' דדרך שאלה יכולים לענות, **והמהר"ם** כ' דהיה ק' להו דמה תועלת בדיני ממון בב"ד, כיון דאחר שאמר הגדול דבריו אסור לחלוק עליו, ולזה כ' דדרך שאלה יכולים לענות.

בא"ד – **בי"ר** כ' כמש"כ בצד השני דלא תענה לא קאי על דיני ממון, **ורש"י** בגיטין נ"ט א' כ' דרבי ס"ל דלא תענה קאי גם על דיני ממון ומשום הכי התחיל מן הקטן ומבואר כהצד השני בתוס', **ובחי' רי"ו** הק' דכל שכן הוא, דאם בדיני נפשות אסור לענות כל שכן בדיני ממון, **ובתו"ח** כ' האיסור שלא לענות הוא כדי דלא יבוא הגדול לפתוח הדין, ואח"כ יש לחוש דשאר דיינים ימנעו מלומר דעתם, ומשום הכי בדיני ממון דאין לחוש לזה כ"כ לא אסרה תורה לענות על דברי הגדול, **ובסמ"ע** שם הביא ב' צדדי התוס'.

**ובחי' רי"ו** הק' דאי נימא דהאיסור הוי גם בדיני ממון א"כ נמצא דהדין נגמר על פי יחיד, ויל"ע לפמש"כ התוס' דדרך שאלה יכולים לענות, דגם נימא דנגמר על פי יחיד משום דאם לא יחזור בו הדין נגמר על ידו, **ובתו"ר** נראה דכיון דיאמר דרך שאלה גם כבר לא יוכלו לפסוק הדין כדעת הגדול לבדו, **ובחזו"א** כ' דמותר לומר דעתו דחולק על הגדול, ורק דבעי לחלוק בדרך כבוד עיי"ש.

ג) תוד"ה רבה – במש"כ התוס' דנגד השמש בעינן מבואר דגם היה הדין בלילה ומשום הכי שאלה אותו על הלילה, אמנם מהמשך דבריהם נראה דרק השיב לה דשרי לגמור הדין באותו יום שדנו אבל הדין לא היה בלילה, **ומהר"ם** כ' להגיה בדברי התוס' עיי"ש, **ובחי' רי"ו** גם כ' צד אחד דמה דאמרה לו בלילה הוא לאו דוקא, ועיקר השאלה משום דהוי באותו יום, **ובתו"ר** מבואר דגם היה השאלה על מה דאין דנים בלילה ולא רק על מה דהיה באותו יום עיי"ש.

בא"ד – **הר"ן** כ' לומר דאי"צ דין כלל, ורק דהכא היה צריך לדון האם יש לו דין מורד במלכות כיון דשאול היה קיים.

**התוס'** לעיל י"ט א' הק' איך דן דוד הא מלך אינו יושב בסנהדרין, וכ' דכיון דהיה הדין לכבודו של דוד, א"כ לא היה בזה בושת אם ידברו אחרים לפניו, **והתו"ר** כאן כ' דאין לו גנאי דידברו בפניו כיון דנושאים ונותנים בכבודו.

ד) גמ' דיני ממונות וכו' – גירסת רש"י ושאר **ראשונים** דדיני ממונות הוו כדיני נפשות, ורק בטומאות וטהרות נמנים כשנים כיון דשם גם בחד סגי דהוי הוראה ולא דין, וכ"כ **בשו"ע** סי"ח ס"ה, אמנם שי' **הרמב"ם** בפי"א ה"ז דדיני ממון הוו כטומאות וטהרות ונמנים כשנים, **והראב"ד** השיג על דבריו, ובביאור שי' הרמב"ם כ' **הכס"מ** דכיון דיחיד מומחה דן אותם משום הכי הוו כטהרות **והלח"מ** הוסיףכיון דהקילו דאי"צ מומחין, וע"ע בסמוך משי"ת דברי האהא"ז.

גמ' האב ובנו – **הרמב"ם** שם בה"ח כ' דמה דמונים האב ובנו כשנים בדיני ממון או כאחד בדיני נפשות, זהו כשהיה האחד בסנהדרין והשני מן התלמידין, דשומעין דבריו ונושאין ונותנים עמו ונמנים עמו, אבל בשעת גמ"ד אין גומרין דינו בקרובים דדיינים קרובים פסולים לדין, **והראב"ד** השיג דאיזה מנין איכא בשעת משא ומתן, **והכס"מ** כ' דנמנים לראות אם רבו המזכין או המחייבין, ואכתי צ"ב מהו מנין זה, ובספר זכרון **אש תמיד** כ' בשם **הגרי"ז** דבכל דין הרי יש נדון גם על עיקר ההלכה האיך הדין באותו נדון, ולענין זה כ' הרמב"ם דהם מצטרפים בדיני ממון וכן בנפשות נמנים כאחד, דבזה אין חסרון של קרובים דהוי כמו הוראה, וכ"כ **בקה"י** ס"ג וכ' דמיירי על דבר שיש בו נדון על ההלכה איך הדין בדבר זה, ואה"נ דבמה דשייך רק על עצם המעשה דדנים עליו, בזה אין לנו להחשיבו כלל כיון דשם כל הנפ"מ הוא רק בגמ"ד דאז אינם יכולים לישב יחד.

והא דבדיני נפשות אינו מצטרף להיות שנים כ' **באהא"ז** בהשמטות בשם חתנו, לבאר על פי מש"כ הרמב"ם בפ"י ה"א דאחד מן הדיינים בדיני נפשות שהיה מן המזכין או מן המחייבין, לא מפני שאמר דבר הנראה לו בדעתו, אלא נטה אחר דברי חבירו, הרי זה עובר בל"ת, ועל זה נאמר לא תענה על ריב לנטות, ומבואר דבדיני נפשות בעי דכל אחד יפסוק מכח סברת עצמו, ומשום הכי רב ותלמידו נמנים אחד משא"כ בדיני ממון, וכ' דזהו גם החילוק לגבי אב ובנו, דגם בזה אמרינן דהבן סומך על דעתו של אביו, ועיין **במנחת ביכורים** על התוספתא פ"ב מתניתא א' דכ' גבי קיה"ח די"ל דמשום כבוד אביו אומר הכי ומשום הכי אינו מצטרף.

**הראב"ד** שם כ' דמשום הכי אין חסרון במה דאיכא אב ובנו, דכיון דאין עולים תרוייהו לחשבון, א"כ הרי זה כמו דאתי למיחזי דאין הכת כולה נפסלת, ומבואר בדבריו דבעיקר הדין גם גבי דיינים אמרינן דנמצא אחד קאו"פ דכולם בטלים, רק דהכא לא נתכונו דשניהם יחד יהיו דיינים בדין זה ומשום הכי לא נפסלו כולם, **והריב"ש** ס"ס תי"ג הביא דברי הראב"ד, וכ' דלפ"ז בכל מקום דאיכא ד' דיינים, הדין כשר בג' הדיינים דהפסול אינו מצטרף עמהם, **ובשו"ת הרשב"א** ח"ו ס"ו כ' דאם ישבו ג' בדין ושנים קרובים זה לזה הב"ד פסול, ואפילו לשמואל דשנים שדנו דיניהם דין מ"מ הכא כיון דמקצתו פסול בטל הכל, ומבואר דגם בדיינים אמרינן דכיון דבטלה מקצתה בטלה כולה, אמנם אפשר דאי"ז סתירה לדברי הראב"ד, דהיכי דהם רק ג' גם הראב"ד מודה דמתכונים כולם להיות דיינים, והמל"מפט"ז מעדות ה"ה הביא דברי **המוהרש"ך** דכ' דיש דין נמצא אחד קאו"פ גם בדיינים, **והמל"מ** דייק דברי רש"י ביבמות ק"ד ב' דכ' גבי חליצה, דהיכי דאחד פסול החסרון משום דאין כאן אלא ב' דיינים, ולא כ' דיהיה פסול משום נמצא אחד קאו"פ, **ובתומים** סמ"ו סקכ"ח כ' לדחות, דרש"י ניחא לי' לומר דליכא ג' דמהאע טעמא אתיא אפילו למ"ד דבדיני ממון הדין דנמצא אחד קאו"פ העדות כשרה, והוא הדין גבי דיינים, ומיהו כ' דמדברי **הרי"ף** שכ' גבי קיום דאם נמצא דהאחד היה פסול בזמן שישבו לקיים, דהקיום לא מהני משום דנמצא דהיה רק ב' בקיום השטר, מבואר דאין לפסול משום נמצא אחד קאו"פ לכל הדיינים, וכ' דזה דלא כהראב"ד, [ויל"ע האם שם גם י"ל דבא רק למחזי ולא להיות דיין ממש], **ובקצוה"ח** סל"ו סק"ז הק' מהגמ' לעיל ג' א', דמהני ג' משום דאי אפשר דאין בהו חד דגמיר, דאמאי לא נפסל הגמיר משום זה שאינו גמיר דהוי כמו אחד קאו"פ, **ובחי' רמ"ש** לעיל כ' דאי אמרינן דחד כשר, א"כ ליכא כלל דין צירוף, וא"כ משום הכי גם ליכא דין נמצא אחד קאו"פ, אמנם מדברי הרשב"א נראה לאו הכי, דכ' דגם לשמואל יש לפסול בג' משום נמצא אחד קאו"פ וכמשנ"ת, **ובקה"י** בס"ב ובעוד אחרונים כ', דזה שלא גמיר אין לו תורת דיין כלל, ומשום הכי אינו גורם שיהיה כאן הדין דנמצא אחד קאו"פ.

ד) גמ' הרב ותלמידו וכו' – **הר"ן** כ' דלפ"ז צ"ל, דהא דאמרינן לעיל דתלמיד מלמד זכות ונתבאר דעולה למנין, היינו תלמיד כרב כהנא דמבואר בגמ' הכא דנמנה בשנים, **ובחי' רי"ו** כ' דכל מה דמבואר דאינם מצטרפים, זהו רק לעיקר מנין הב"ד אבל אם יש שיעור ב"ד הרי הוא מצטרף להיות עוד דיין בדבר, אך כ' דברש"י נראה דכל הנדון הוא לענין להצטרף אח"כ, ולא על עיקר המנין של עיקר הדין, והק' לפ"ז על מש"כ רש"י דנמנה עמו לזכות או לחובה, דהא מבואר לעיל דתלמיד אינו עונה לחובה, וכ' דאין לומר דס"ל לרש"י דמיירי לענין עיקר המנין דא"כ פשיטא, ועוד דא"כ אמאי לא פירש הכי בברייתא, שכ' דדיני ממון מנין שלהם אף בתחילת הדין, וצ"ב היכי מוכח מזה דלא מיירי על המנין של עיקר הדין ב"ד, **ובמרדכי** סתשט"ו כ' דהכא מיירי דרבו מלמדו תוך כדי המשא ומתן של הדין וכמש"כ רש"י בד"ה שונה, ומשום הכי אינו מצטרף לשנים אבל אם קודם למדו מצטרף, ומיהו בעי שיהיה לו קצת סברא להבין ולישא וליתן, וכ"כ **השו"ע** בסי"ח ס"ה, **וברמ"א** שם כ' לפ"ז דבאיסור והיתר או טומאה וטהרה אפילו בשעת הדין נמנים כשנים, **ובתומים** שם כ' לומר דדעת הרמב"ם לאו הכי וכ' דיש להחמיר כהרמב"ם עיי"ש.

גמ' ועיבור שנה – **הרמב"ם** בפט"ז ה"ה כ', דיראה לי דקרובים אינם עולים רק למנין ג' אבל למנין ז' עולים, וכ' **הכס"מ** דכיון דבדיעבד סגי בג' משום הכי אין קפידא בזה במנין ז', **והאו"ש** כ' דהרמב"ם לשיטתו דמה דמצטרפין בגמ' הכא היינו רק עד הגמ"ד, יק' דגבי עיבור השנה הדין דאין מעברין אלא עם המזומנים לשם מעיקרא, ואיך משכ"ל דיהיו אב ובנו, ועל כרחך דלמנין ז' גם קרובים כשרים ומשום הכי גם אב ובנו כשרים, וכ' עוד דכן מבואר בתוספתא פ"ב, דבאב ובנו אחד אומר לעבר ואחד אומר שלא לעבר נמנה כל אחד לעצמו, ואם תרוייהו אומרים דבר אחד נמנים אחד, וכ' דאין לומר דהתנא דתוספתא כר"ש דקרובים כשרים בקיה"ח, ומסתמא הוא הדין לעיבור השנה, דשם קתני לה בדרבי יוסי ורבי יוסי ס"ל דקרובים פסולים.

תוד"ה אין – **בתו"ר** כ' דאי"צ דין זה לענין דיני ממון דאין קרובים כשרים לדון, ונראה מלשון זה דבקיה"ח ועיבור השנה הם כשרים ורק דאב ובנו נמנים רק אחד, **והאו"ש** בפט"ז העדות ה"ה כ' דאין דעת התוס' הכא דקרובים כשרים לדון, אך לא ביאר דברי התוס' עיי"ש.

**לו' ב'**

ה) רש"י ד"ה לא – **היד רמה** כ' לבאר עוד דלא תטה היינו דלא תטה לרעה, וזה כולל כל הדינים דחלוק דיני ממון מנפשות משום דמהדרינן בדיני נפשות לזכות, ומשו"ה נתמעט שור הנסקל מכולהו. ועיין **בעל"נ** דהעיר בגמ' דאמאי לא אמרינן דבשור הנסקל יהיה הדין דגומרין דינו דוקא ביום, דזה אינו שייך לענין זכות וחובה, **ובדבר אברהם** ח"ב סל"ד אות ה' נראה דמישב ע"פ דברי רש"י דמאחר דלא אתי ההיקש לכל דבר אמרינן דאתי רק דענין הא דבעי כ"ג שהוא עיקר הדין ותחילתו, ולפי דברי הי"ר אכתי יק', ובאות א' שם כ' לפי המבואר לעיל ל"ד ב' באות א' דמה דאין גומרין הדין ביום הוא משום דנמצא דאתה מענה הדין, דלפי שי' הרמב"ם דאין ענוי בדין בשור הנסקל עיי"ש ממילא ניחא, ועוד כ' שם באות ב' דגם אם איכא משום ענוי הדין זהו רק משום דאיכא מצוה דובערת הרע, וא"כ לענין לילה דאם לא ידונו הרי גם לא נמיתנו מהר יותר אין סיבה דלא נדונו.

גמ' איכא אחריתי – **בחי' רי"ו** מק' דגם זה לא נחשוב דכיון דאינו ראוי לדון א"כ אינו בכלל סנהדרין וכיון דבעי כ"ג א"כ מה"ט יהיו גם אלו פסולים, וכ' דמשכ"ל דהי בסנהדרין ואח"כ נעשה זקן דמסלקין אותו, ומ"מ לדון בשור הנסקל יהיה כשר כיון דכבר נסמך להיות מן הסנהדרין ומה דעכשיו אינו דן דינים אחרים אי"ז חסרון, **ובמנ"ח** מצוה תצ"א אות ח' כ' הכי לענין סריס דמושיבים אותו בדין מסית, דהביא דברי הרמב"ם בפ"ד ה"ח דאין סומכין אא"כ הוא ראוי לדון בכל הדברים, וכ' דמשכ"ל בכה"ג דנסתרס אחר שכבר הי' דיין, ועיין בקצוה"ח ס"ז סק"ב דכ' בשי' הרמב"ם דאם נסמך ואח"כ נעשה בע"מ דנפסל מעכשיו גם לדיני ממון אע"ג דבע"מ כשר לדיני ממון.

גמ' זקן – ברש"י מבואר משום דשכח צער גדול בנים, **והיד רמה** כ' משום דדעתו קצרה, והנה במתני' בהוריות ד' ב' כ' דזקן שלא ראוי לבנים אינו ראוי להוראה בסנהדרין, **ורש"י** שם כ' דאינו יודע אמאי אינו ראוי להוראה, וכ' **הלח"מ** בפי"ג משגגות ה"א דק"ל לרש"י דמשמע במתני' דאם עכשיו כבר אינו ראוי לבנים אפילו דיש לו בנים מקודם מ"מ אינו ראוי להורות ועל זה ק"ל אמאי אינו ראוי להורות, **והרש"ש** כ' שם לבאר דמש"כ במתני' דאינו ראוי לבנים זהו שיעור הזמן דזקן נפסל וזה א"ש לשי' הי"ר דזקן פסול מצ"ע ולא משום בנים, **וברמב"ם** בפ"ב מסנהדרין ה"ג כ' דהיינו מופלג בשנים **והכס"מ** הביא דברי רש"י, **ובמאירי** כ' דהיינו זקן מופלג שכבר שכח צער גידול בנים, ומבואר גם דדברי הרמב"ם הם כשי' רש"י, אמנם **במהריק"ו** בפי"ג משגגות ה"א כ' דנראה ברמב"ם דזקן הוא טעם בפנ"ע וזה ע"ד שכ' הי"ר, והרמב"ם בהל' שגגות כ' זקן שלא ראה בנים, **ובלח"מ** שם מבואר דשי' הרמב"ם דתרתי נקט חד זקן וחד לא ראה בנים, ולפ"ז זקן היינו כמש"כ בהל' סנהדרין דהיינו מופלג בשנים, **והמהריק"ו** שם כ' לומר דזקן הוא לאו דוקא, ולא נקט זקן אלא משום דסתם סנהדרין הם זקנים וקמ"ל דגם אם אינו בחור מ"מ מה דלא ראה בנים פוסלו, ועיי"ש עוד במש"כ.

בדברי רש"י בהוריות דכ' דאינו יודע אמאי פסול, כ' **במרומי שדה** שם לבאר דק"ל דכיון דכשר לדון בשור הנסקל ורק לדיני נפשות פסול משום אכזריות, א"כ אי"ז סיבה דיפסל להוראה, וכ' שם לת' דמשו"ה ילפינן שם מעדה עדה לומר דכל שאינו ראוי לדון דיני נפשות גם אינו דן בהוראה, ועיין במשנ"ת לעיל דברי הרי"ו דאיך משכ"ל דזקן ידון בשור הנסקל.

גמ' שם – **בחי' רי"ו** מבואר דגם אם כבר הי' דיין בסנהדרין ואח"כ נהי' זקן מסלקין אותו, וכ"כ **בשו"ת הרשב"א** ח"ו סקצ"א, אמנם **המאירי** כ' בשם י"מ דכל דכבר דן והורגל בדיני נפשות אע"פ שהזקין דן כדרכו והולך.

גמ' סריס – ברש"י נראה משום דאין לו בנים וכ"כ **הכס"מ** בפט"ז מעדות ה"ו, אמנם **במהריק"ו** בפי"ג משגגות ה"א מבואר די"ל דסריס הוי פסול מצ"ע ואפילו אם יש לו בנים ואח"כ נסתרס.

גמ' זקן וסריס וכו' – **בחי' רי"ו** מבואר דזהו רק מדרבנן, **ובמנ"ח** סתצ"א אות ז' כ' דזהו דין לעיכובא, ולכאורה הכי מבואר במתני' בהוריות ד' ב', דקתני דאם הי' בסנהדרין זקן ליכא להדין דפר העלם דבר.

ו) גמ' לאתויי מאי – **בחי' רי"ו** כ' דה"מ לומר דמרבה חלל אלא דזה פשיטא, **והר"ן** כ' דא"כ לא הי' צריך לכתוב הכל דזה ידעינן מעיקר הדין דיש כשר לדיני ממון ולא לדיני נפשות, ובתוס' נראה דנקט ממזר לרבותא. והא דלא אמר לאתויי זקן כ' **בחי' רי"ו** משום דזהו רק חומרא וכמשנ"ת דס"ל דהוי מדרבנן, **והר"ן** כ' כמש"כ התוס' גבי מום דמיירי על פסול יוחסין.

תוד"ה חדא – שי' רש"י דגר יכול לדון דיני ממון גם לישראל, **והתו"ר** כאן **והתוס'** **והרא"ש** ביבמות ק"א וק"ב כ' דלא הוי מינוי של שררה וכפי' ומשו"ה אפשר למנות גר ועדיף ממה דמבואר בגמ' דאין ממנים גר להיות גבאי, וכן **הרמב"ן** ביבמות מ"ה ב' **והרשב"א** שם בדף ק"ב כ' דשי' רש"י דדיין אינו חשוב מינוי, **והר"ן** הביא שי' **רבינו דוד** דבאקראי ובדיעבד אם דן דינו דין, אמנם שי' **הרי"ף והתוס' והי"ר** ועוד **ראשונים** דרק לדון חבירו גר הוא כשר, **והרא"ש** כאן גם כ' הכי וכבר עמד **בפ"ח** בסתירת דבריו ליבמות ששם כ' דעיקר נראה כמש"כ בשי' רש"י, **וברמב"ם** בפ"ב מסנהדרין ה"ט **ובטושו"ע** ס"ז ס"א כ' דרק לדון גר חבירו כשר.

בא"ד – **הרי"ף והרא"ש** ועוד ראשונים כ' דמיירי הכא דאמו מישראל ומשו"ה דן גם ישראל, והא דהתוס' לא פירשו דמיירי בכה"ג, הביאהעל"נ דברי **התוס'** ביבמות מ"ה דכ' דכיון דאמרינן בגמ' דבא מטיפה פסולה נראה דמיירי דנולד נכרי ואח"כ נתגייר, וכ"כ **הרשב"א** ביבמות ק"ב דמה"ט צ"ל כהתוס', **והמאירי** שם דכיון דאביו נכרי א"כ הגם דהוא ישראל דהולך אחר האם מ"מ בא מטפה פסולה.

בא"ד – בשי' רש"י דכשר לדון גר חבירו גם בדיני נפשות הק' הר"ן בשם ר"ד דכיון דאפילו שור הנסקל אינו יכול לדון א"כ גם גר חבירו לא יוכל לדון, וכ' **הר"ן** די"ל דאפשר שיהיו כל הב"ד של כ"ג גרים והם כשרים לדון גר, וצ"ב דמ"מ כיון דיש דין דיהיו מיוחסים א"כ אמאי כשר לדון גר, הא מ"מ מצ"ע הוא פסול להיות בסנהדרין ומה בכך שבא לדון גר, וכמו דממזר פסול לדון אף ממזר חבירו ה"נ גר יהיה פסול לדון אף גר חבירו, וכך הק' **בתורי"ד** בקידושין ע"ו ב'.

בא"ד – שי' רש"י מבואר דאם אמו מישראל כשר לדון אף דיני נפשות, **והר"ן** ועוד **ראשונים** הק' דא"כ נמצא דלחליצה בעי יותר ממה דבעי לסנהדרין, דגבי חליצה בעי אביו ואמו מישראל, **ובחי' רי"ו** הק' עוד דאמאי כשר הא לא הוי בדומים לך, ובספר **ההשלמה** מבואר דשי' רש"י דגר לא ממעטינן כלל מקרא דונשאו אתך, דאם אין אמו מישראל הוא פסול משום מקרב אחיך ואם אמו מישראל הרי כשר גם לדיני נפשות.

בא"ד – משה"ק מהא דבעי מיעוט לגבי חליצה, **בתו"ר** כ' לת' כמו שדחו התוס' דאצטריך לכה"ג דבני גרים ואע"פ שאביו ואמו מישראל, וכ"כ **התוס' והרא"ש** ביבמות, ועיין בק"נ שם באות ד', ועוד כ' דאצטריך לכה"ג דקבלו עלייהו דבכה"ג בדיני ממון כשר לדון, ודין זה כ' **הנו"כ** בשו"ע ס"ז ס"א והביאו דכ"כ **הטור** ביו"ד ס"ס רס"ט, **ובאורים** שם בסק"א כ' דאע"ג דבכל הפסולים מהני בקבלו עלייהו וכמבואר לעיל כ"ד, מ"מ הכא יש נפ"מ דגם קודם גמ"ד לא מצי לחזור בו, כיון דהכא החסרון רק משום מינוי שררה אבל בעצמותו הוא דיין כשר, **ובתומים** בסק"א כ', דלכאורה אין לומר דיהני קבלה אלא בממון דיכול להפקיר ממונו, אמנם מדברי התו"ר והרא"ש מוכח דהי' מהני גם בחליצה, אי לאו דאיכא גזה"כ דבעי אביו ואמו מישראל דכ' דמשו"ה בעי למעט גר מחליצה, ועיין **בפ"ת** באה"ע סקס"ט סק"ד דכ' גבי חליצה בשם **הישוע"י** דבשאר פסולים דליכא קרא למעט באמת מהני אם קבלו עלייהו, **ובקוה"ע** סע"ב אות ז' כ' דמבואר בזה דהקבלה מהני להכשיר הפסול, אמנם **בדברי משפט** ס"ז סק"א כ' דאין כונת התוס' והרא"ש דמהני קבלה גבי גר מהדין דמבואר לעיל כ"ד א', אלא דכיון דקבלו עלייהו אין בזה משום מינוי של שררה עיי"ש.

ז) גמ' ודילמא התם משום שכינה – בגמ' לעיל י"ז א' איכא מחלוקת רבנן ור"י דלרבנן סנהדרין הוו ע"א ולר"י ע', ובעי לומר דטעמייהו דרבנן דכ' והתיצבו עמך דאת בהדייהו, ור"י ס"ל דעמך משום שכינה, וכ' רש"י דהיינו דכדי דתשרה שכינה עלייהו הוצרך להיות עמם, ועוד כ' דכונת הקרא דלא יכנסו לאהל, והכא לא פירש הכי, וכ' **המהרש"ל והמהרש"א** משום דלשון הגמ' ודלמא התם משום שכינה נראה דמודה בעיקר הדבר דאתא להכי רק דמק' דשאני התם משום שכינה, **וברש"י** בהוריות ד' ב' כ' בפי' אחד כמו שביאר בגמ' לעיל והביאו המהרש"א, אמנם שם מבואר דגרס ואימא עמך משום שכינה והיינו דקאי על עיקר הקרא.

רש"י ד"ה ונשאו – בגמ' לעיל י"ז א' מסיק דרבנן ס"ל דמונשאו אתך במשא העם ילפינן דבעי ע' מלבד משה ובעי ע"א בסנהדרין, ור"י ס"ל דבעי לומר דאתך בדומין לך, ולרבנן ילפינן לה מאתך דכ' בפרשת יתרו וילפינן סנהדרין גדולה מקטנה, ולפ"ז תמה **המהרש"ל** על דברי רש"י הכא דכ' דא"א למילף מאתך דגבי משה דהתם משום שכינה, דממנ"פ ר"י הא יליף משם באמת לעלמא, ולרבנן הרי איצטריך לומר דבעי ע"א, וכ' דכונת רש"י דאילו לא הי' קרא דפרשת יתרו א"כ באמת הייתי אומר גם לרבנן דקרא זה אתי לומר דבעי בדומין לך, ולא הייתי יודע לעלמא דשאני התם דמשום שכינה, **והמהרש"א** כ' דכונת רש"י לדחות דלא נגרוס קרא דאתך במשא העם ונימא דאתיא כר"י, ואכתי צ"ב דהא מ"מ חזינן דר"י כן יליף מהכא לעלמא ואיך כ' רש"י דלא כר"י, אמנם **במהר"ם** מישב זה דמה דר"י יליף מהכא לעלמא הוא אחר דמצינו קרא בפרשת יתרו דבעי במנהדרין קטנה, ואף דס"ל דא"א למילף סנהדרין קטנה מגדולה, מ"מ לענין זה דלא נימא דשאני התם משום שכינה שפיר ילפינן.

בא"ד – **היד רמה** כ' על משה"ק רש"י, די"ל דא"כ תרתי קראי למה לי, ועוד כ' די"ל דקרא דונשאו אתך דקאי לענין דיהיו סיוע למשה רבינו בזה י"ל דלא אמרינן דשכינה שאני.

א) מתני' וכותבין וכו' – **ברש"י ובי"ר** מבואר דכל אחד מהם כותב גם דברי המחייבין וגם דברי המזכין, וברש"י מבואר שמא יטעה האחד, וביד רמה כ' עוד טעם כדי דיהיה שני עדים על דברי המחייבין והמזכין, אמנם **הרמב"ם** בפ"א ה"ט כ' דאחד כותב דברי המזכין ואחד כותב דברי המזכין, **ובפה"מ** כ' דר"י דאמר דאיכא ג' הוא משום דס"ל דבעי דיהיה שני עדים, וע' באו"ש.

רש"י ד"ה יושבין – **הי"ר חולק** דלשון שורה הוא ישר בשוה ולא בעיגול, ועוד דגם בעיגול מ"מ שורה ראשונה אינה רואה השני', וכ' דהעיקר הוא דהסנהדרין יראו היושבים בשורות והיושבים בשורות יראו הסנהדרין.

**לז' א'**

גמ' אל יחסר המזג וכו' – בגמ' בשבת ע"ז א' אמר רבא דמזיגה הוי ג' חלקים מים ואחד יין ומשו"ה השיעור הוצאה של יין הוא רובע רביעית, והק' לו אביי דגבי מראה דם קתני דזהו כמו מזוג שני חלקים מים ואחד יין מיין השרוני, ומשני רבא דהתם דוקא ביין השרוני משום דרפי, ועוד משני דשם משום חזותא מוזג רק בב' חלקים, והק' **התוס'** שם מהכא דמבואר דמזיגה הוי בב' חלקים מים, ותי' בשם **ריב"א** דרבא דוקא הי' מוזג חד על תלת אבל סתם בנ"א היו מוזגים חד על תרי, והק' התוס' דא"כ מה מק' אביי נימא דשם מיירי בסתם בנ"א, ותי' בשם **ר"י** דהכא מיירי ביין השרוני ומשום דאין סברא אלא דלא יחסר כ"ג דזהו שיעור של סנהדרין קטנה משו"ה מבארים דקאי על מזיגת יין השרוני, ולפי התי' דמשום חזותא גם כ' דזה הי' סיבה דלא מזגו יותר מחד על תרי, **והיד רמה** כ' כדברי ריב"א והביא הגמ' בשבת וכ' דע"כ מדמי הכא לענין מזיגה של חזותא, וכ' עוד דגם לרבא איכא מזיגה של חד על תרי אלא דעד חד על תלת גם הוי מזיגה ומשו"ה חייב ברובע רביעית, **ובתוס'** בב"ב צ"ו ב' כ' דהכונה הכא דאל יחסר ממה דראוי למזוג לשיעור של שבעים דעל שבעים המזיגה היא כ"ג דזהו חד על תלת.

ב) תוד"ה התורה – **ברמב"ם** בפכ"ב מאסו"ב ה"ב כ' דאיסור יחוד עם ערוה הוא מפי הקבלה, וכ' **הב"י** באה"ע סכ"ב דאע"ג דאמרינן בגמ' דהוי מה"ת היינו רק דיש לזה רמז מה"ת אבל לא הוי ממש איסור דאורייתא, **והטור** שם כ' דהוי מה"ת, **ובב"ש** שם סק"א הביא שי' התוס' ושי' הרמב"ם.

בא"ד – מש"כ ומיהו וכו', כ' **המהר"ם** דיש בזה תי' נוסף על קו', דבאשתו נדה כיון דכבר בא עליה לא הוי דומיא דאשת איש ומשו"ה אין איסור מה"ת, **והרש"ש** העיר דלפ"ז אם היתה נשואה לו קודם לא יהיה איסור יחוד גם בא"א, ועיין **בשו"ת הגרע"א** ח"א סקמ"ה בסופו דהבין דקו' התוס' על נדה הוא משום דבא"א אסורה גם אם בא עליה כבר וכמש"כ הרש"ש, והק' דמנ"ל דבאמת גם בכה"ג אסור מה"ת, **ובחי' רי"ו** כ' תרוייהו גם דכבר בא עליה וגם דאח"כ תהיה מותרת לו, **ובריב"ש** סתכ"ה מבואר דנדה פנויה אסורה ביחוד מה"ת, **ובר"ן** בשבת י"ג א' גם נראה דכל זמן שלא בעל באשתו נדה איכא איסור מה"ת, **ובתוס'** בסוטה ז' א' כ' רק דנדה יש היתר לאיסורה, **ובדברי יחזקאל** סט"ז אות ג' כ' דנראה מדבריהם דגם קודם שבעל ליכא איסור מה"ת.

בא"ד – בשי' רש"י בשבת, **בתו"ר** שם כ' דאין כונתו דהאיסור דהוא בבגדו הוי דוקא בדרך של יחוד דא"כ גם בלא הוא בבגדו אסור כל שהם בבית אחד, אלא דה"ק דכיון דמה"ת אסור יחוד א"כ ה"נ ראוי לאסור מדרבנן הוא בבגדו, ולפ"ז לכאורה אין הכרח דרש"י לא יסבור כתוס', **ובקרבן נתנאל** שם באות מ' כ' לומר דרש"י ס"ל דדוקא ביחוד אסור וילפינן נדה מא"א לאסור בכה"ג דאיכא גם יחוד וגם הוא בבגדו, ומשום דאהני קרא דסוגה בשושנים להתיר יחוד לבד אבל בהוא בבגדו ילפינן לאסור.

בא"ד – **בתו"ר** בשבת כ' דהא דאסרו הוא בבגדו ולא יחוד, הוא משום דהוי גזירה דא"א לעמוד בה, להעמיד שומר באיש ואשתו.

מתני' לפיכך כל אחד וכו' – ברש"י מבואר דאי"ז שייך למה דאומרים הדיינים לעדים, אלא זהו דבר לעצמו דהאדם צריך לומר הכי לעצמו, ולפ"ז י"ל דקאי על תחילת מתני' דלפיכך נברא יחידי, אמנם **ברמב"ם** בפי"ב מסנהדרין ה"ג מבואר דהדיינים אומרים הכי לעדים, וקאי על מש"כ במתני' דאין כל אחד דומה לחבירו דמשו"ה יכול לומר דכל אדם בשבילו נברא העולם, וע"ע בפה"מ.

**לז' ב'**

מתני' והלא כבר נאמר וכו' – **התוס'** בב"ק נ"ו א' כ' דמהכא מוכח דאיכא לאיסור דאם לא יגיד גם אם אינו נשבע עיי"ש, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"א מעדות ה"א דמחוייב להעיד, והרמב"ם שם כ' דאינו חייב אלא אם תובעו הבע"ד, **ובכס"מ** שם כ' דנראה דדוקא בדיני ממון בעי תביעה אבל בדיני נפשות גם בלא תביעה מחוייב להעיד, והביא דברי הרא"ש במכות ו' א' דכ' הכי דיש חיוב להעיד בב"ד משום ובערת הרע מקרבך, והנה הכא מבואר דצריך להעיד משום הקרא דוהוא עד, ובתוס' בב"ק כ' דחיוב זה הוא דוקא בב"ד אבל חוץ לב"ד כיון דיכול אח"כ לחזור בו בב"ד ולהעיד אין בו איסור לומר איני יודע, וא"כ אי"ז שייך לדברי הרא"ש דלפ"ד חיובו הוא גם קודם שבא לב"ד, **ובחינוך** מצוה קכ"ב כ' דאיכא חיוב בדיני נפשות גם אם אין מי שתובעו, וזה כמבואר במתני', אמנם כ' שם דהיכי דב"ד תובעים אותו דיעיד מחוייב גם בדיני נפשות, וא"כ אין ראיה דבדיני נפשות חייב גם בלא תביעה דהכא ב"ד אומרים לו דיעיד, ועיי"ש **במנ"ח** אות ה' דהק', דאמאי כ' החינוך דתביעת ב"ד חשיב כתביעת הבע"ד.

רש"י ד"ה ושמא – **הי"ר** כ' כרש"י, **והמהרש"א** בח"א כ' דלפ"מ דהם סבורים דמה לנו לחוב א"כ אין על זה האיסור דאם לא יגיד, ועיין **בעל"נ** שהביא על דברי רש"י הגמ' בגיטין נ"ו א' גבי נירון קיסר דאמר דהקב"ה בעי להחריב ביתו ואח"כ יעניש לזה דהחריב הבית, והכא נמי יאמרו דאע"פ דנגרם דהם יצטרכו לחייבו מ"מ יענשו על זה.

ב) גמ' אראה בנחמה – **רש"י** במכות ה' ב' כ' פי' אחד דהיינו דנשבע דימותו בניו ואראה בנחמתן אם לא ראיתי, וכ' עוד פי' דהיינו אראה בנחמת ציון, ואמר לא אראה בנחמה והגמ' הפכו לברכה, וכ"כ **הי"ר**, ובחמרא וחיי בסופו כ' בשם **תר"פ** דזהו לשון שבועה והכונה דאראה בנחמה אם אומר לכם אמת אם לא ראיתיו ואם ראיתיו, ולפ"ז אמר אראה בנחמת ציון.

תוד"ה שאין – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** בשבועות כ' דבאמת מה דאמר ר"ש בן שטח דאין דמו מסור בידו הוא משום דלא הי' ב' עדים וזה אפילו אי אזלינן בתר אומדנא בדיני נפשות, וכ' דאי ס"ל כרבנן דלא אזלינן בתר אומדנא בדיני נפשות צ"ל דחדא ועוד קאמר, ולפ"ז נמצא דמה דמייתי בגמ' תניא אינו ראיה למה דאמר קודם דהוי מאומד כה"ג ולא מהני, דאדרבה ר"ש בן שטח אמר מטעם אחר דלא מהני, והתוס' הוכיחו מזה דלא כהראשונים וכמש"כ המהרש"א.

תוד"ה מיום – מש"כ בסוה"ד וי"מ וכו', הביא **העל"נ** דברי רש"י בערכין דכ' דמכפרים על הציבור ולא על ההורג עצמו וא"כ לא שייך לומר כהי"מ, אמנם התוס' שם חולקים עליו ולפ"ד אתיא דברי הי"מ, **ובתוס'** בזבחים פ"ח ב' כ' די"ל דדוקא גבי הריגה מכפר רק על הציבור אבל בג"ע ובע"ז מכפר גם על העובר, וכ' דמשו"ה לא נקט בזמן הבית דאז הי' עבירות דבגדי כהונה מכפרים.

בא"ד – מש"כ מיהו ה"מ כשעשו תשובה כ' **בעל"נ**, דבאים לישב משה"ק בזבחים על תי' זה דהא מעשה דשמעון ב"ש הי' בזמן הבית, אמנם בחמרא וחיי בסופו מבואר **מנכד הר"ש** דהכונה דדוחים י"מ אלו כיון דבעי תשובה.

ג) תוד"ה כמאן – כדברי התוס' כ"כ גם **הר"ן** כאן **והראשונים** בשבועות, **והרמב"ן** שם כ' עוד די"ל דבאמת ר"א ס"ל דמהני אומד רק בדיני ממון, אלא דהתם מק' על ריה"ג דנוקי קרא דאו ראה גם בדיני נפשות ומנ"ל דקאי רק על דיני ממון, ולבתר דמשני דמ"מ לא משכחת בעדות נפשות ראיה בלא ידיעה ולא קאי קרא על דיני נפשות, שוב אמרינן דבאמת לא מהני עדות ידיעה בלא ראיה, **ובעל"נ** כאן גם כ' לומר הכי, והרמב"ן שם לא הסכים לפי' זה, **ובזכר יצחק** סי"ח אות ב' כ' לומר, דבגמ' שם מיירי רק לענין לכנוס לכיפה, אבל לדון דיני נפשות ממש להרוג בב"ד, בזה ודאי בעי ראית המעשה ממש ולא מהני אומדנא.

**התו"ר** מק' דגם לרבנן משכחת עדות בלא ראיה, כגון דעלתה לו נשיכה בגבו דאי אפשר דלא נעשה על ידו, ולכאורה קו' על הגמ' הכא, דאמאי אמר דאתיא כרב אחא, **ובחי' רי"ו** תי', דכיון דאמר לעיל בברייתא כיצד מאומד כגון שרץ אחריו ומפרש למתני', והתם לא הוי כמו הא דעלתה נשיכה, משום הכי אמר דאתיא כר"א, **והתוס'** בשבועות הק' הכי על הגמ' שם, דאמאי לא אמר דגם לרבנן יק' דמשכחת ידיעה בלא ראיה, וכ' דהוה מצי לומר ולטעמיך, והכא נראה דאי אפשר לת' הכי, דאמאי אמר דאתיא כר"א.

**היד רמה** כ' דהא דמהני ידיעה בלא ראיה כמבואר בגמ' בשבועות, זה דוקא לרב אחא וכמבואר בגמ' שם, אבל לרבנן בעי ראית המעשה ממש, ואפילו דגבי ממון משכחת גם בלא ראיה כגון הא דעלתה נשיכה בגבו, וכבר עמד בזה **בק"ש** בח"ב סל"ח, דא"כ נמצא דר"א ורבנן פליגי בתרתי, חדא אי מהני אומדנא בדיני ממון, והשני האם מהני דבר ברור בלא ראית המעשה בדיני נפשות, ועיין **באב"נ** חאה"ע ס"ל דכ' לומר דדיני נפשות מסקינן חד דרגא, ולרבנן דבממון בעי בירור גמור, בדיני נפשות גם זה לא מהני וע"ע לק', ובק"ש כ' **דבתוס'** בשבועות מבואר דלא כהי"ר, והיינו ממש"כ דהוה מצי לומר ולטעמיך וכמו דהובא דבריהם לעיל, ומבואר דגם לרבנן יש להק' דיהני גם בדיני נפשות, **והתומים** בס"צ סקי"ד כ' כהי"ר דגבי נפשות בעי ראית המעשה ממש, וכ"כ **הנתה"מ** בספ"א סק"ז וכן מבואר **במשובב** שם, ועיי"ש דנחלקו האם עדות על פי הכרת קולו הוי עדות ראיה או עדות ידיעה, דהנתה"מ כ' דהוי עדות ידיעה והמשובב כ' דהוי עדות ראיה, וע"ע לק'.

**הרמב"ם** בפ"כ מסנהדרין ה"א כ' דאין ב"ד עונשין באומד דעת אלא על פי עדים בראיה ברורה, אפילו ראוהו העדים רודף אחר חבירו להרגו והתרו בו והעלימו עיניהם, או שנכנס אחריו לחורבה ונכנסו אחריו ומצאוהו הרוג והסייף מנטף דם ביד ההורג, הואיל ולא ראוהו בעת שהכהו אין ב"ד הורגין בעדות זו, ועל זה וכיו"ב נאמר ונקי וצדיק אל תהרוג, וכ"כ **בסה"מ** מצות ל"ת ר"צ, **והרמב"ן** שם השיג עליו דכהאי גונא גם בדיני ממון אין מוציאין ממון דקיי"ל כרבנן דפליגי על ר"א, **ובק"ש** ח"ב סל"ח כ' די"ל דאיצטיך ללאו, אלא דכ' דמ"מ מבואר ברמב"ם בפכ"ד מסנהדרין דבדיני ממון הולכים אחר אומדנא, ובביאור שי' הרמב"ם כ' **באב"נ** חאה"ע ס"ל **ובאחיעזר** בח"א סכ"ה אות ד', דהרמב"ם מחלק בין האומדנות, ויש אומדנא דרבנן מודים לר"א דהולכים אחריה, אמנם צ"ב דא"כ אמאי הגמ' הכא אמרה דהא דבדיני ממון הולכים אתיא כר"א, הא גם רבנן מודו דיש אומדנא דהולכים בתרה, אמנם כבר נתבאר דהתו"ר מק' דגם לרבנן משכחת בגונא דאין צד ספק כלל, **והמהרי"ק** בשרש קכ"ט כ' להוכיח מקו' זו דשום אומדנא לא מהני בדיני ממון, וכ' לדחות, דנימא דקו' הגמ' מסתימת המשנה דנראה דכל אומדנא מהני בדיני ממון, אך כ' דאכתי ק', דנימא דבאמת רק אומדנא גמורה מהני, ולא היו צריכים להזהירם אלא על אומד גמור, דלא יטעו דמהני גם בדיני נפשות כמו בדיני ממון עיי"ש, **ובזכר יצחק** סי"ח אות ב' כ' לומר, דהיכי דדנים על פי עדים בזה בעי דיעידו על דבר ברור וכמש"כ הרמב"ם בפכ"ד, דהוצרך לדין עדות היכי דאין לדיין אומדנא, ובכהאי גונא גם בעי שתהיה העדות על דבר ברור, ולפ"ז נראה דלא ק' מהגמ' הכא, דהכא מיירי דאומרים לעדים שמא מאומד ראיתם ובזה לא מהני אומד אלא לר"א, אלא דיל"ע מלשון הרמב"ם בפ"כ דכ' אפילו ראוהו העדים וכו', ובכהאי גונא דהוי על פי עדות הא גם בדיני ממון בעי עדות על דבר ברור.

ואכתי צ"ב בגמ' בשבועות דלא מחלק בין דיני ממון לדיני נפשות, ובזה י"ל דנימא כמו דכ' הרמב"ן שם לבאר, דלמסקנא באמת יש חילוק בין דיני ממון לדיני נפשות וכמשנ"ת, אלא דאכתי יל"ע דכיון דהרמב"ם כ' דילפינן זה מקרא דנקי וצדיק, בזה לכאורה אין לומר דחלוק הס"ד מהמסקנא, וגם צ"ב דבקו' הגמ' שם, אמאי לא מק' הגמ' דגם לרבנן משכחת, [ולעיל נתבאר דהתוס' שם כ' דה"מ לומר ולטעמיך] ולפי דברי הזכר יצחק לכאורה לק"מ, דשם מיירי על עדות ובזה בעי עדות גמורה גם לשי' הרמב"ם, אבל לפ"ד האב"נ והאחיעזר ק', **ובאב"נ** שם כ' לומר דלר"א דמהני כל אומדנא בדיני ממון, י"ל דקרא דנקי וצדיק אל תהרג לא מפיק אלא דבדיני נפשות בעי אומדנא גמורה, ומשום הכי מק' הגמ' דמשכחת לר"א, אבל לרבנן דגם בדיני ממון בעי אומדנא גמורה, על כרחך קרא דנקי וצדיק בא לומר דבדיני נפשות גם אומדנא גמורה לא מהניא, **ובאבי עזרי** בפ"כ כ' לומר, דהחילוק בין דיני ממון לדיני נפשות הוא לענין אומד הדיין, ועל זה קאי קרא דנקי וצדיק דלא יסמוך הדיין על אומדנא של עצמו, משא"כ בדיני ממון יכול לסמוך על האומדנא של עצמו, וכ' דאה"נ דדיין יכול מדין אומד להוציא ממון על פי משה ואהרן, דאמוד לו דהם אומרים אמת, ומחלוקת ר"א ורבנן אי"ז באומד של דיין, אלא האם אומד חשוב בירור מספיק מעיקר הדין או לא, ומשום הכי לר"א דאמרינן דחשוב בירור, אין לחלק בין דיני ממון לדיני נפשות, דקרא דנקי וצדיק קאי רק על הדיין דלא יסמוך על אומדנא של עצמו, אבל היכי דהדין הוא דהאי אומדנא חשיבא בירור מספיק, גם בדיני נפשות צריך להועיל לדון על פי זה, וזהו על דרך שכ' הזכר יצחק לחלק בין אומדנא של הדיין לעדות על אומדנא, וגם לפ"ז יל"ע, דהרמב"ם כ' גונא של אומד על פי עדים, אך י"ל דמיירי בכהאי גונא דהדיין מאמין לעדים וא"כ הוי כאומד של דיין וכאומד להאמין למשה ואהרן.

**בשו"ת הרשב"א** ח"א אלף קצ"ג כ' דגבי עדות על קידושין בעי ידיעה וראיה, והביא דבריו **הרמ"א** בסמ"ב ס"ד, **והב"ש** בסקי"ב הביא **דבמרדכי** מבואר דסגי גם בעידי ידיעה, וכ' דשי' המרדכי דדמי לדיני ממון וכמו דלענין דו"ח הוי כדיני ממון, ומשום הכי סגי בעידי ידיעה, ומבואר דפשוט לו דבדיני נפשות בעי עדי ראיה דוקא, וכבר נתבאר דזה שי' הי"ר, אבל בתוס' בשבועות נראה דאי"צ וכמש"כ הק"ש, **ובפ"ת** שם סקי"ב הביא **דבחו"י** כ', דהרשב"א מיירי בכהאי גונא דאי"ז ברור מכח מה שראו דבאמת היה קידושין ומשום הכי לא מהני, **ובדברי יחזקאל** ס"מ הביא מעוד **אחרונים** שכ' הכי, אך העיר דברשב"א מבואר הטעם משום דלא מהני עידי ידיעה וכמשנ"ת, וכ' דאין לומר דס"ל דהוי כדיני נפשות, דהא גם דיני נפשות מהני מה מהני בדיני ממון וכמשנ"ת, ומשום הכי כ' דכיון דבעי עדים לקיומי, בעי דבשעת המעשה יראו הקידושין, דאי לאו הכי אין שם קיום ולא מהני מה דאח"כ ידעו דהיה מעשה קודם, ולפ"ז כ' דהיכי דיהיה להם ידיעה בשעת מעשה, אף דאינם רואים המעשה עצמו מ"מ יהני עיי"ש.

גמ' כרב אחא – **המהרי"ק** בשרש קכ"ט כ', דאע"ג דמצינו בכמה מקומות דאזלינן בתר אומדנא, זהו דוקא היכי דהמעשה ברור ורק דיש ספק בדעתו של האדם, אבל לא מהני אומדנא שע"י זה יבורר לנו דכך היה המעשה.

א) גמ' מיום שפתחה הארץ וכו' – **המהרש"א** בח"א מביא מדרש דקין והבל חלקו העולם וקין נטל האדמה והבל הצאן, ואמר לו קין דלא ישתמש באדמה, ומשו"ה כשהרגו בלעה האדמה דמו של הבל כיון דהיתה שייכת לקין, ומשו"ה נענש קין בחלקו שלו דיהיה נע ונד בארץ.

גמ' מעיקרא כ' והייתי נע ונד וכו' – **המהרש"א** בח"א מביא דברי התרגום ופי' רש"י עה"ת דהיינו דיהיה בגלות, וכ' דלפ"ז לא שייך דברי הגמ' דמכפר מחצה דהרי עונשו הי' דיהיה בגלות, והביא מדרש דהיינו דהארץ תהי' מזדעזעת תחתיו, ולפ"ז כ' דא"ש דברי הגמ' הכא, וכ' דלפ"ד התרגום ורש"י מה דנתכפר מחצה צ"ל כמו דמבואר במדרש דתשובה מכפרת מחצה, **ובעץ יוסף** בעין יעקב כ' לבאר דנע היינו ממקום למקום ונד היינו באותו מקום דתהי' הארץ מזדעזעת תחתיו, ונתכפר לו דאינו צריך לנוע ממקום למקום, ולא נתכפר מה דארץ היתה מזדעזעת תחתיו, ויל"ע כמו דהעיר המהרש"א דמה שייך כפרה אם זה גופא העונש לגלות.

**לח' א'**

רש"י ד"ה על – **הי"ר** כ' לבאר דלא הי' שבועה כלל אלא כיון דמתחילה נגזר דלא יוליד ונשתנתה הגזירה, הרי זה דומה כמו דנשבע ונשאל, **ובתו"ח** הק' על דברי רש"י דבגמ' בב"ב ע"ד א' מבואר דהקב"ה אינו יכול לישאל על שבועתו, ועיין באהבת איתן בע"י.

גמ' שנזרע בבבל – **הי"ר** כ' דזהו ענין בפנ"ע דדריש גם שם של בנו, **והמהרש"א** בח"א כ' דגם זה שייך ללעיל דכיון דהי' בבבל דגלה לשם משו"ה נולד לו בנו, ומה דאמר ומה שמו מביא דאתיא לדרשה כיון דלא זה הי' שמו.

גמ' נכנס יין יצא סוד – **המהרש"א** בח"א כ' לבאר דהיינו סוד העיבור, ואמר לו דכמו דבעיבור החדש מאמצע החודש נחסרת הלבנה עד שנעלמת לגמרי ואח"כ נראית שוב, ה"נ מלכות בית דוד תפחת אבל אח"כ תצמח שוב וזהו דרך הגאולה עיי"ש.

גמ' כחרשין – **הי"ר** מבאר דהיינו דנדמה דשומעם כמו דלא שמעו תורה מעולם, ועוד כ' דהם שותקים ואינם משיבים כמו חרשים כיון דאין יודעים להשיב או משום דאינם מבינים דבריהם משום עומקם.

ב) רש"י ד"ה תתהפך – **הי"ר והמהרש"א** בח"א כ' לבאר דהוא מהפך החותם כמו חומר דמשנה הצורה של כל אדם ואדם, ולפ"ז כ' דמה דאמר וימנע מרשעים אורם, היינו דכיון דכל אחד בצורה אחרת משו"ה נמנע מהם שמחת לבם ליקח אשה של אחר.

רש"י ד"ה ובדעת – המהרש"א בח"א כ' בשם **היפה מראה** דפי' רש"י דחוק דמה ענין זה דהי' דעתם שוה דידע מה בדעת חבירו וידע היכן ממונו, וכ' לבאר דאם הי' דעתם שוה היו רוצים כולם אותו דבר והיו באים לידי גזל.

גמ' כדי שיכנס למצוה – **הי"ר** כ' דאם לא הי' חוטא הי' מקבל התורה והי' מצווה על השבת, **והמהרש"א** בח"א מביא דבמדרש דרש דאדם הי' מצווה על על השבת מדכ' ויניחהו.

רש"י ד"ה חסר – **המהרש"א** בח"א מעיר דבקרא משמע דהאדם הוא חסר לב, **ובי"ר** כ' לבאר דאמרה לו קאי על החכמה דאומרת לאדם דהוא חסר לב דיבוא אלי' וילמד חכמה, ומייתי קרא דמי שנפתה אחרי אשה חסר לב, וכן מה דאמר מי פתי יסור הנה הפי' הכי דאומרת לאדם דהוא פתי דיבוא אלי' ללמוד חכמה, ונראה דגרס בגמ' מי פתאו לזה אשה חסר לב אמרה לו, ולא כמו שכ' לפנינו רק אשה אמרה לו, והמהרש"א כ' לבאר דהאשה אמרה לו דהוא חסר לב כיון דאינו אוכל מעץ הדעת וכמו דכ' והייתם כאלוקים יודעי טוב ורע, ויל"ע דבקרא נראה דמה דהוא חסר לב הוא משום דנפתה אחר האשה.

**לח' ב'**

גמ' נמשל כבהמות נדמו – **המהרש"א** בח"א מבאר דדריש לה מכפל הלשון דנמשל ונדמו, ומשו"ה דריש דנמשל מלשון ממשלה דהאדם נמשל ונשלט ע"י החי' כאשר נדמה לה כבהמה. **ובתו"ח** כ' דהיכי דהוא מקיים התורה אז יש בו הצלם אלוקים ונדמה כאדם ואז אין חי' שולטת בו אבל כשחוטא הרי מאבד ממנו הצלם אלוקים והרי הוא דומה כבהמה.

גמ' בשעה שביקש הקב"ה לבראות את האדם וכו' – **המהרש"א** בח"א מבאר דהכת הראשונה היתה כת של אמת ואמרה לא לבראות האדם משום דכולו שקר, והכת השני' היתה כת של שלום ואמרה לא לבראות משום דכולו קטטה, והושיט הקב"ה אצבעו היינו מדת חסד דאצבעות היינו מידותיו של הקב"ה, ושרפם משום דרצה לבראות העולם במדת החסד דלפי מידה זו יש קיום לעולם, וזה הכת השלישית דהיתה מדת חסד היא הסכימה לבראות האדם, ואח"כ בדור המבול ודור הפלגה אמרו לו דלא יפה אמרו ראשונים, משום דדור המבול הי' כולו קטטה ודור הפלגה הי' כולו שקר, ואמר להם דאני אסבול דימתינו לדור מתן תורה דאז יראו דהי' צורך לברוא האדם וכמבואר בשבת פ"ח ב' דאמר משה דאין מקום לקיום התורה אלא בארץ.

**ובש"ש** בהקדמה בתחילתה כ' לפי מה דמבואר דכל מה שיש בעולם מושפע מכח מעשה האדם, ואם הוא עושה טוב גם כל העולם מתעלה בזה, ואם ח"ו אינו עושה טוב הרי גם בכל העולם נפחת ההשפעה, וזהו משום דהאדם כלול מכל הכוחות שיש בעולם, ומשו"ה כשאמר הקב"ה למלאכים דרוצה לברוא האדם ואמר להם דע"י מעשיו ישתנה גם ההשפעה עליהם לטוב או למוטב, לא רצו שיברא כיון דיכול לקלקל להם, ועיי"ש מש"כ עוד לבאר תשובת המלאכים דאמרו מה אנוש וכו'.

גמ' אידי ואידי חדא מידה היא – **הי"ר** מק' דהא הארץ עומדת באמצע הכיפה, וא"כ הרי מקצה לקצה הוא כפול מהמידה מהארץ לשמים, וכ' לומר דהעולם הוא ארוך וצר וארכו פי שנים מרחבו, נמצא מאמצע הכיפה בארכה כמו מקצה לקצה ברחבה וסיים דצ"ע, **והתו"ח** כ' לומר דהארץ אינה באמצע הכיפה אלא משוכה למטה ושם גם מתקצר הרוחב ומשו"ה הוי מידה שוה.

גמ' אדם הראשון מין הי' – **בפי' הר"ח** כ' דאלו האמוראים היו אומרים מה היו המינים היו אומרים על אדם הראשון דהי' כמותם, והם היו מביאים ראיה לדבריהם מאלו הפסוקים, ואמרו זה כדי דיהיו זהירים מה להשיב להם, אבל חכמי התלמוד ח"ו שאומרים כך על אדם הראשון וכל כיוצ"ב, והמפרש זולתי זה עתיד ליתן את הדין, אמנם **הי"ר** הק' דאיך המינים היו מביאים ראיה לדבריהם מאדם הראשון הרי בהני קראי דמייתי מבואר דחטא אדם הראשון וא"כ לאו שפיר עבדי, וכ' דכיון דהוה הכי אין תימה דאמרו החכמים דהי' בו פגם זה, ועיין **בתו"ח** דודאי אח"כ שב בתשובה ולא הי' בו פגם זה ורק מבארים במה פגם בשעה שעבר על הצווי ואכל מעץ הדעת ועיי"ש מש"כ.

ג) גמ' עד די כרסוון רמיו וכו' – **הי"ר** מבאר דזהו כנוי לממשלתו ומלכותו של הקב"ה, ומה דאמר חד לכסא וחד לשרפרף היינו דכסא היינו גלוי מלכותו בשמים ושרפרף היינו גילוי מלכותו בארץ.

גמ' א"כ לא ישא לפשעכם – **המהרש"א** בח"א מבאר דאמר לו דבשלמא אי נימא דיש בו כח של עצמו ח"ו, א"כ הפי' דכי לא ישא לפשעכם היינו דיש להם להזהר משום דלא ישא לפשעכם, אבל אם אין בו שום כח של עצמו א"כ הפי' כי לא ישא היינו זה גופא דאין בו כח לישא או לא לישא, וא"כ למה לי גופא ואיזה צורך יש בו, וזה כפי' רש"י, ועיין בי"ר מש"כ ונראה דלא גרס למה לי.

**לט' א'**

גמ' מאזני צדק אבני צדק – **המהרש"א** בח"א העיר דלא נתפרש מהו המשם בהאי קרא, וכ' לבאר דבאמת הי' על השועל לחשוש דהזאב לא ירד לבור וא"כ הוא ישאר שם, וכ' דמשו"ה שם השועל אבן בתוך הדלי השני וגם שם אבן בתוך הדלי שנכנס בו, והאבן ששם בדלי השני היתה כבדה יותר ממנו עצמו ומה שירד למטה הוא רק משום האבן ששם בתוך הדלי שנכנס בו, וא"כ באם לא הי' נכנס הזאב לדלי השני הי' הוא מוציא האבן מהדלי שנמצא בו, ואז הי' מכריע הדלי השני את הדלי שהי' הוא בו מכח האבן שהיתה שם דהיתה כבדה מהשועל לבדו, וזה מאי דמייתי אבני צדק דהיינו במשקולות, ועיי"ש מה דביאר הנמשל בג' המשלים.

גמ' אמר לה הכי קאמינא וכו' – **המהרש"א** בח"א מעיר דנראה דזה ביאור למה דשאל בתחילה, ולכאורה אינו כן דהרי בלסטים גם אם יבואו בלילה הרי לא יאמרו דהם גנבים כיון דהשאירו קיתון של זהב, וא"כ זה שאלה אחרת למה עשה זה כשישן, וכ' לבאר דבאמת יש צד דהאשה אינה לטובת האדם וזה בא להוכיחדלא ניתנה לו לטובה דא"כ אמאי לקח הקב"ה ממנו כשישן ולא בהדיא, ולזה השיבה לו דיש טעם לזה וכמבואר בגמ'.

**לט' ב'**

ד) גמ' לתמם שתי חזיונות – בספר חמרא וחיי בסופו כ' בשם **תר"פ**,דהי' סתירה בין נבואת מיכיהו לנבואת אליהו, דמיכיהו אמר לא דלא ישוב בשלום וא"כ נמצא דיהרג במקום המלחמה דזה הי' ברמות גלעד, ומקום מיתת נבות הי' רחוק משם, ומשו"ה אמר לתמם שתי חזיונות דהיינו דלא יהיה סתירה ביניהם, דהוא הוכה במלחמה ומ"מ לקוחוהו במרכבתו עד מקום שמת נבות ושם לקקו הכלבים דמו של אחאב.

רש"י ד"ה מאי – **המהרש"א** בח"א כ' לומר דבקרא לא מבואר דאמר לו כלום דמש"כ אח"כ ויאמר אחאב זהו אמירה נפרדת, ומשו"ה מק' דמאי קאמר ומבאר דאמר לו שמא אינו ירא אלוקים.

גמ' אבל ביתו של אחאב וכו' – **המהרש"א** בח"א כ' דאע"ג דגם לבן ופוטיפר אינם מזומנים לברכה מ"מ ביתם הי' ראוי לברכה משום בנותיהם, אבל אצל אחאב לא הי' אחד בביתם שהי' ראוי.

גמ' אמר רחב"פ עדיין לא הגיעה וכו' – **התו"ח** כ' לבאר דגם הגמ' דמייתי לעיל מינה דויקח את בנו הבכור הוא משום מה דאמר רחב"פ, ומייתי אגב מימרא זו והי' ראוי להביא מימרא זו קודם, אלא משום לא רצה לסיים בדבר רע כ' מימרא זו לבסוף.

**פרק היו בודקין**

**מ' א'**

א) מתני' באיזה יום – רש"י כ' דאע"ג דכבר אמר בכמה בחדש וא"כ ממילא ידעינן גם באיזה יום, מ"מ צריכים לומר גם באיזה יום, שמא יש עדים דיכולים להזימן ואין מעלים על לבן חשבון של חדש, ומשו"ה אמרינן להו שיאמרו גם היום די"ל דעי"ז יזכרו העדי הזמה להזימם, וכ"כ **הר"ן** בשם **הרז"ה**, וכ' דלפ"ז באם יאמרו דאינם יודעים היום בשבוע מ"מ יהיה כשר כיון דהרי ידוע לנו היום גם בלא שיאמרו באיזה יום זה הי', **ובחי' רי"ו** הק' דהא מבואר במתני' דבחקירות אם אמר אחד איני יודע עדותם בטלה ועל כל הז' חקירות אמר הכי, ועיין **בחזו"א** שכ' דהיכי דידוע לנו מה דבאים לחקור אותם כגון בכמה בחדש אחר שאמרו דהי' אמש להצד דגם בכה"ג שואלים אותם בכמה בחדש, א"כ אין לומר דאם אינם יודעים עדותם בטלה דלעולם יאמרו להם כמה זמן הוא בחדש והם יאמרו לנו, ולא שייך בזה דאינם יודעים וא"כ הכא נמי במש"כ הרז"ה י"ל הכי דהגם דאמרו דאינם יודעים מ"מ לא חשוב כאיני יודע כיון דידוע לנו באיזה יום ולא משכ"ל איני יודע בחקירה דאיזה יום דגם אם אינו ידוע הרי ידוע לנו ע"י שאמר בכמה בחדש, **והתוס'** בפסחים י"ב א' **והתו"ר** כאן כ' בתי' א' דמיירי דאחד אומר בב' בחדש ואחד אומר בג' בחדש וא"כ כל זמן שאינם אומרים באיזה יום הרי יש הכחשה בדבריהם, **והפנ"י** בפסחים העיר על זה דבמתני' נראה דלעולם בעי ז' חקירות ולפ"ד התוס' נמצא דזה רק בגונא דהכחישו בכמה בחדש, **והר"ן** בשם **ר"ד** גם כ' כהתוס' וכ' דכן נכון, אמנם יל"ע בדבריו האם משו"ז כבר אמרינן דלעולם יש דין דיאמרו באיזה יום, [דלשי' התוס' דהוי חוזר ומגיד בהכרח הוי דוקא בכה"ג], **והי"ר** כ' פי' אחד כרש"י, ועוד כ' דבעי לשאול באיזה יום דאם רק יאמרו בכמה בחדש, א"כ באם יזימו אותם יוכלו לומר דטעו בעיבורא דירחא ולא יהיו מוזמים ומשו"ה בעי שיאמרו גם באיזה יום, וכ"כ **בחי' רי"ו**, ועיי"ש דביאר אמאי לא אמרינן דנשאלם באיזה שבוע בחדש ובאיזה יום, ואמאי עדיף לשאול בכמה בחדש ובאיזה יום.

**והמהרש"ל** גם כ' הכי דנפ"מ באם יזימו אותם, **והמהרש"א** הק' על דבריו דא"כ אמאי בכמה בחדש הוי מעיקר החקירות הא עי"ז אינם יכולים לבוא לידי הזמה כיון דיכולים לומר דטעו בעיבורא דירחא, ועכצ"ל דמ"מ אפשר להזימם ע"י שיבואו עדים ויאמרו דהיו עמם בב' ימים דתו אין לתלות בעיבורא דירחא, וכמו דמבואר הכי בפסחים י"ב א' לענין הזמה של שעות דיהבינן להו כולי' טעותייהו, וא"כ שוב ק' אמאי הוי באיזה יום מן החקירות הא גם בל"ז יש בהם הזמה, וכבר העיר **בשעה"מ** בפ"א מעדות ה"ד דהא מ"מ מהני באיזה יום דסגי דיאמרו דבאותו היום היו עמהם ולא בעי דיאמרו דהיו עמהם בב' ימים, **והתומים** בס"ל סקי"ג באות ב' כ' לומר דס"ל למהרש"א דכל דאפשר לבטל עדותם סגי בזה דיחשב חקירה, וס"ל דגם אם יאמרו המזימים דהיו עמהם רק באותו יום בחדש דאמרו דהי' בו המעשה, מ"מ סגי בהכי לבטל עדותם דאף דאפשר דטעו בעיבורא דירחא מ"מ משו"ז לא נקיים עדותם כיון די"ל דלא טעו, ולא דמי לאחד אומר ב' ואחד אומר ג' דעדותם קיימת לגמרי, דשאני התם דכונו היום בחדש וכמש"כ התוס' לק' מ"א ב' דמשו"ה הוא דאמרינן בודאי דטעו בעיבורא דירחא אבל הכא מיירי להצד דלא נשאלם איזה יום, וכיון דעדותם תתבטל גם אי לא נשאל באיזה יום א"כ אין לנו צורך בחקירה של באיזה יום, **והמהרש"א** מעיר עוד דהיכי דמעידים על זמן בחדש אחר חצי החדש, א"כ בזה לא נבעי לשאול באיזה יום כיון דאז כבר לא טעו בעיבורא דירחא כמבואר לק' מ"א ב', **והשעה"מ** שם כ' לומר דהגם דאמרינן דלא טעו זהו דוקא לקיים עדותם, אבל לגבי הזמה בזה לא יהיו מוזמים דאכתי יש לחוש דטעו בעיבורא דירחא הגם דעבר חצי החדש.

**והמהרש"א** כ' עוד לומר, דבכה"ג באמת גם בלא שיאמרו באיזה יום יהיו מוזמים דלא תולים בטעות בעיבורא דירחא אלא בכה"ג דאחד אומר כמו הטעות דבעינן לתלות בה כגון דאחד אומר דהי' בב' ואחד אומר דהי' בג' דבזה אמרינן דהי' כמו אחד מהם והשני טועה בעיבורא דירחא, אבל אם שניהם אומרים דהי' בזמן אחד אין לנו לתלות דהי' בזמן אחר, וגם באם יזימו אותם לא נימא דהי' בזמן אחר, וכ' דכן מוכח בתוס' בפסחים שם דכ' דמדין אין חוזר ומגיד אינם יכולים לומר דהי' ביום אחר ממה דאמרו בתחילה אא"כ אחד אמר בב' ואחד אמר בג', ומשמע דאם תרוייהו אמרו בג' אינם יכולים לומר דטעו בעיבורא דירחא ובאמת הי' יום אחד קודם, **והתומים** שם באות ג' כ' לדחות דודאי לפ"מ דס"ל להתוס' דחשיב חוזר ומגיד א"כ לא יוכלו לומר דהי' יום קודם, דהא באם לא יאמרו יהיה הדין דאם יבואו עדים ויזימום דבאותו זמן בחדש היו עמהם לא תפסל העדות כיון דאפשר דטעו בעיבורא דירחא, וא"כ האיך יוכלו לברר דהי' ביום מסוים דעי"ז יתבטל העדות ע"י הזמה, [ויל"ע דאם אמרינן דאפשר דטעו בעיבורא דירחא גם בתרוייהו אומרים דהי' באותו זמן בחדש, א"כ הא גופא יל"ע אמאי חשוב דנגמר עדותם על הזמן הא אכתי יש לנו ספק שמא טעו בעיבורא דירחא], **והשעה"מ** שם העיר בשי' המהרש"ל דס"ל דגם היכי דלא הכחישו זה את זה אמרינן דטעו בעיבורא דירחא, הא מבואר בתוס' בפסחים י"ב א' דלא תולים הטעות בשנים, ואם המזימין אומרים דהיו עמהם עד סוף שעה ה' לא אמרינן שמא היו רק עד סוף ד' וטועים בשעות, וכ' די"ל דחלוק טעות בשעות לטעות בעיבורא דירחא ובעיבורא דירחא מודו התוס' דגם בשנים תולים הטעות, ועוד כ' די"ל דהיכי דאומרים העדים דטעו בזה גם בשנים אמרינן דטעו והתוס' שם מיירי דאינם אומרים דאדרבה המזימים אומרים דהיו עמהם עד סוף שעה ה', אבל הכא חיישינן דאם יזימו אותם יאמרו על עצמם דהם טעו בעיבורא דירחא, **והתומים** הק' על המהרש"א מהגמ' בע"ב דמבואר דכיון דאדם טועה בשעות אמרינן דא"א להזים אא"כ יש עדים על כל זמן הטעות, והרי שם אינם מכחישים זה את זה ומ"מ תולים בטעות, וכ' דאין נראה לחלק בין טעות בעיבורא דירחא לטעות בשעות, וכ' דהמהרש"א לשי' שם לק"מ דהוא מבאר דהגמ' שם מק' על כה"ג דאיכא הכחשה ביניהם, אלא דהמהרש"א עצמו כ' דפי' דחוק בגמ' עיי"ש, **והשעה"מ והתומים** שם הביאו דברי התוס' בב"מ ע"ב א' גבי עדים החתומים על שטר מוקדם דאומרים דהם טעו בעיבורא דירחא הגם דשם מיירי דכונו לאותו זמן בחדש וזה כהמהרש"ל.

ב) **התוס'** בפסחים **והתו"ר** כאן הק' דמה מהני חקירת איזה יום, הא באם יהיה זה שונה ממה שאמרו בכמה בחדש לא יהיו נאמנים דאין חוזר ומגיד, וא"כ מה תועלת יש בחקירה זו, ותי' דכיון דהנך ז' חקירות הוו מה"ת א"כ צריך שלא יכחישו זה את זה ולא יכחישו עצמן, ולא אמרינן בזה דאין חוזר ומגיד, ועוד תי' דאצטריך להיכי דאחד אמר בב' בחדש ואחד אמר בג' בחדש דכל זמן דאינם מכונים ליום בשבוע, אין כאן עדות, **ובחי' רי"ו** גם הק' הכי על פי' רש"י דהחקירה היא כדי דיזכרו המזימים דהיו עמהם, דכיון דאינם יכולים לחזור בהם א"כ אין לזה תורת חקירה, וכ' כמשנ"ת דנפ"מ לענין הזמה דלא נימא דטעו בעיבורא דירחא, **ובתומים** סכ"ט סק"א הק' בדברי התוס' דהא לעיל ל"ב ב' הביאו **התוס'** דברי **התוספתא** בפ"ו מ"ו דכל זמן דלא נחקרה העדות יכולים לומר מבודים היינו וא"כ אמאי הק' דלא יוכלו לחזור בהם, וכ' דע"כ דהתוס' בפסחים חולקים, **והנתה"מ** שם בסק"א כ' דהא מ"מ בתי' הראשון כ' כהתוספתא וא"כ נמצא דאינם חולקים, דאין לומר דגם לפי תי' הראשון רק בחקירות עצמם יכולים לחזור, דאיך יהיה עדיף לומר דלא היתה ההלואה אלא הי' הלואה ביום אחר, ולומר רק דלא הי' הלואה לא יהיה נאמן, וגם כ' דיש לו להיות נאמן במיגו דיכחיש בחקירות, והנה **בחי' רי"ו** גם מבואר דאינם יכולים לחזור בהם והוא תי' רק דמ"מ יכולים לברר לגבי טעות בעיבורא דירחא אבל לחזור מבואר דאינם יכולים, וק' דאח"כ בהא דרבנן מצריכים ז' חקירות כ' בהדיא דכל זמן החקירות יכול לחזור בו ומשו"ה מצריכים רבנן ז' חקירות דיוכל לחזור בו בינתיים, **ובדברי יחקאל** סכ"ז אות כ"ג כ' לחלק דקודם החקירות כיון דא"א עדיין לקבל העדות דהוי עדות שאאיל"ה, א"כ יכול לחזור בו מעיקר העדות דאכתי לא נתקבל העדות בב"ד, אבל לחזור בו מאחד מן החקירות בזה כיון דאי"צ שיהיה יכול להזימה דזה הרי נצרך רק כדי לקבל עיקר העדות, א"כ אינו יכול לחזור בו מיד שנגמרה חקירה זו הגם דאכתי לא נגמרה כל החקירה בעדות זו.

**התומים** שם הק' עוד מדברי התוס' בפסחים י"א ב' ולק' מ"א ב' דכ' דאם אחד אמר בג' בחדש ואחד אמר בה' בחדש, דאינם יכולים אח"כ לומר דהי' באותו יום בחדש ולקיים עדותם דכיון דהכחישו זה את זה שוב הוי חוזר ומגיד, וגם מזה כ' להוכיח דחולקים על דברי התוס' לעיל ל"ב ב', **ובחי' רי"ו** בסמוך כ' כדברי התוס' לק' מ"א ב' וכ' דאף די"ל דכיון דאכתי לא נגמרה החקירה א"כ יכולים לחזור בהם מ"מ אי"ז נכון ואין דבריו ברורים אמאי כ' דאינו כן, [ואפשר כונת דבריו דהיכי דיש הכחשה ביניהם הרי מיד מתבטלת העדות ואין דין לחקור אותם עוד, וא"כ תו אין לומר דיוכלו לחזור בהם משו"ז דאכתי לא נתקבלה העדות, דדוקא אם יש דין חקירות הדין דאכתי יכולים לחזור בהם], **והנתה"מ** שם כ' לחלק דאף דלבטל עדותו יכול הוא כל זמן דלא נחקרה העדות מ"מ אם הוכחשה העדות אינו יכול לחזור ולקיים העדות, ואפשר דזהו מהטעם שנתבאר, **והדברי משפט** בסק"א כ' לבאר דמה דיכולים לחזור בהם הוא מטעם מיגו דיבטלו עדותם ע"י החקירות, וא"כ היכי דנתבטלה עדותם תו אין להם מיגו לקיים עדותם.

**הרמב"ם** בפ"ג מעדות ה"ה הביא דברי התוספתא דכל זמן דלא נחקרה העדות יכולים לחזור בהם, וכ"כ **הטור** בסכ"ט, **והב"י** מביא דברי **הר"ן** בתשו' ל"ד דאחר דתקנו דדיני ממון לא בעי דו"ח א"כ מיד שנתקבל עדותם אינם יכולים לחזור בהם, **והב"ח** כ' דהטור דכ' דאחר שנחקרה עדותם אינם יכולים לחזור צ"ל דנקט לישנא דתוספתא, **והשו"ע** שם ס"א כ' דאחר שהעיד בב"ד אינו יכול לחזור בו, וכ' **הסמ"ע** דכ' הכי משום דברי הר"ן דכיון דלא בעי דו"ח אחר תקנ"ח משו"ה מיד אינו יכול לחזור בו, **ובדברי יחזקאל** שם אות כ"ה כ' לומר דהטור חולק על זה, וס"ל דאף דתקנו דאי"צ דו"ח מ"מ לא עקרו לגמרי הדין דו"ח וכל זמן דלא נפסק הדין על פי העדים ס"ל דיכול לחזור בו אבל אחר גמ"ד בודאי אינו יכול לחזור בו אף דלא הי' דו"ח.

ג) מתני' מכירין אתם אותו – רש"י מבאר דהיינו ההרוג, וכן מבואר בעוד ראשונים, אמנם **ברמב"ם** בפי"ב מסנהדרין ה"א מבואר דהיינו אם מכירים את ההורג, וכ' **הרש"ש** דכן נראה מדלא הוזכר דמיירי בעדות על רציחה, וכ' דלפ"ז צ"ל דמה דמבואר בע"ב בברייתא, מכירין אתם אותו נכרי הרג ישראל הרג, יש כאן ב' שאלות ונכרי הרג זוהי שאלה בפנ"ע, **ובפי' הר"ח** בע"ב כ' דמכירין אתם ההורג והנהרג את מי הרג נכרי הרג או ישראל הרג, ומבואר כהרמב"ם דקאי על ההורג, אלא דכ' גם דקאי על הנהרג, ואפשר דמלת והנהרג הוא ענין בפנ"ע וקאי על המשך דבריו את מי נהרג נכרי הרג או ישראל.

מתני' בדיקות אחד אומר איני יודע כשר – **בתו"ר** לק' מ"א ב' **ובי"ר** מבואר דזה לא קאי על מש"כ במתני' מכירין אתם אותו או את מי עבד דזה הוי מעיקר העדות וכל דלא נתברר זה לא נודע כלל דהוא חייב מיתה, **והר"ן** בשם **הרז"ה** כ' דבמכירין אתם והתרתם בו לא מהני אם אומר דאינו יודע, אבל את מי עבד או במה עבד בזה סגי שיאמרו דיודעים דעבד באופן דחייב מיתה על זה אף דאינם זוכרים את מי עבד ובמה עבד, ועל זה קאי מה דאמר התנא דאם אמר איני יודע עדותו קיימת, ובשם **רבינו דוד** כ' דמ"מ יש להם דין בדיקות דאם לא שאלו אותם כלל שאלות אלו עדותם קיימת, דכיון דאומרים דחייב מיתה א"כ בסתמא נכלל בעדותם דגם יודעים את מי הרג וגם דהתרו בו וגם דעבד ע"ז באופן דחייב מיתה, ומ"מ מבואר בדבריו דאם ישאלו אותם ויאמרו דאינם יודעים בזה לא תהי' עדותם קיימת, [וצ"ב בלשונו שכ' דא"א להם שיאמרו דאינם יודעים], **והרמב"ם** בפ"א מעדות ה"ד ובפ"ב ה"א כ' דמכלל החקירות יתר על השבע השוות בכל שאם העידו עליו שעבד ע"ז שואלין להן את מה עבד ובאיזו עבודה עבד ואם אכל ביוה"כ מה אכל וכמה אכל ואם הרג במה הרג, והיינו דיש לזה דין חקירות וכמש"כ התו"ר והי"ר, [אלא דשי' הרמב"ם דגם במה הרג אם אמר איני יודע בטלה עדותו ועל זה חולקים שאר הראשונים וית' לק' מ"א א' בע"ה], ומבואר בדברי הרמב"ם דברים אלו נקראים דרישות, ולשון **המאירי** דהם מכלל החקירות והם נקראות דרישות, ועיין בשו"ת רב"א ס"ד מש"כ בזה.

**ורש"י** בד"ה מכירים אתם אותו כ' דזו אינה מן החקירות של הזמה אלא כל שאר בדיקות אינו אלא להכחיש, ונראה דגם במכירין אתם אותו אם יאמרו דאינם יודעים לא תתבטל עדותם, וכן נראה מדבריו בפסחים י"ב א' דכ' שם בד"ה מה בין חקירות לבדיקות, דקתני התם מכירין אתם אותו התריתם בו במה הרגו כליו שחורים או לבנים ומסיים שם דאם אמר איני יודע עדותו קיימת, ונראה דקאי גם על מכירין אתם אותו, אמנם בד"ה בדיקות שם דכ' דאיני יודע כשר לא הביא אלא הא דכליו שחורים או לבנים, **ובשו"ת רב"א** ס"ד עמד על דברי רש"י כאן, וכ' דיל"פ דבריו דק"ל אמאי קתני דאיכא רק ז' חקירות הא טובא הוו, ועל זה אמר דלא חשיב חקירות אלא אלו דמביאים לכלל הזמה, ומכירין אתם אותו וכדומה הגם דהוו כחקירות מ"מ אינם מביאים לידי הזמה, וכ' עוד דיש בדיקות דאינם בכלל חקירה כלל והם באים רק לאם יכחיש האחד לחבירו, אמנם לא ביאר לשון רש"י שכ' אלא, דנראה דקאי גם על מכירין אתם אותו.

הר"ן כ' **דרבינו דוד** מק' אמאי אמרינן דאיכא רק ז' חקירות הא איכא יותר כמו הא דמכירין אתם אותו, ומשו"ה כ' ר"ד דבזה אם לא ישאלו כלום תהי' עדותו קיימת, דבסתם זה בכלל עדותו וכמשנ"ת, אמנם **הר"ן** כ' די"ל דהז' חקירות היינו מלבד אלו דהוו בגופה של עדות דאלו דהוו מגוף העדות פשיטא דאם אינם יודעים דעדותם בטלה, **והכס"מ** בפ"ב ה"א הק' על הרמב"ם כעין קו' הר"ד, דכיון דמבואר בגמ' לק' מ"א ב' דאיני יודע בחקירות עדותם בטלה משום דהוי עדות שאאיל"ה, וזה לא שייך במה שהוי בגוף הדבר, א"כ מנ"ל דגם בזה באיני יודע עדותו בטלה, ועל שי' הרמב"ם ק' יותר דאיהו גם בבמה הרגו בסייף או ארירן ס"ל דעדותו בטלה, הגם דבתרוייהו הוא חייב מיתה, **והלח"מ** כ' כדברי הר"ן דהגמ' הוצרכה לטעמא דאאיל"ה דוקא לחקירות דאינם בגוף העדות אלא רק על זמן ומקום העדות.

ד) מתני' ואפילו הוא אומר וכו' – **הרמב"ם** בפ"י מסנהדרין ה"ח כ' דגם עולה למנין, **והי"ר** לק' מ"ב א' **והרמב"ן והר"ן** לעיל ל"ג ב' הק' על הרמב"ם דאיך עולה למנין הא הוא בע"ד, וכה"ק **הלח"מ**, והסיף דהא אב ובנו גם כ' הרמב"ם דאינם עולים אלא בשעת משא ומתן ולא בשעת גמ"ד, ובספר זכרון **אש תמיד** מובא דברי **הגרי"ז** דכ' לפ"מ דנתבאר לעיל ל"ו א' באות ד' דשי' הרמב"ם דאיכא שני מנינים, האחד לקבוע הדין לא בדוקא לענין דין זה אלא בעיקר הנדון האיך הדין במה שהי' בו מחלוקת בין הדיינים, והשני לפסוק הדין לענין הנדון שלפנינו האם הוא חייב או זכאי, ולפ"ז כ' דמש"כ הרמב"ם דעולה למנין זהו רק לענין המנין הראשון דהיינו האיך הלכה בעלמא, אבל לענין הפסק עליו עצמו בודאי אינו עולה.

רש"י ד"ה כל – **הרמב"ם** בפי"ב ה"ג כ' דנושאין ונותנים עם זוגו או לבדו, **והי"ר** לק' כ' דדוקא עם זוגו דלא כרש"י.

מתני' וכמה מוסיפין שנים שנים – **הר"ן** לק' מ"ב א' כ' להסתפק האם מה דמבואר דמוסיפין שנים הוא דוקא היכי דהי' י"א מחייבין וי"א מזכין או י"ב מחייבין וי"א מזכין, דבכה"ג אם יוסיפו רק אחד לא שייך דיהיה הכרעה גם לטובה וגם לרעה, דאם הם שוים לא יהיה שייך הטי' לרעה כיון דבעי שנים, ואם אחד יותר לרעה לא יהיה שייך הטי' לטובה דהם יהיו שוים, אבל בי"ג מחייבין ואחד אומר איני יודע דמוסיפין כדי דיהיה כ"ג דבזה אפילו אם יוסיפו שנים אכתי יהיו שנים מחייבין, בזה י"ל דמוסיפין רק אחד, וכ' דמהגמ' לעיל י"ז א' מבואר דלעולם מוסיפין שנים דאמרינן שם דבמוסיפין עושים ב"ד שקול לכתחילה, ויל"ע האיך מוכח משם יותר דהוי בכל גונא, ולפ"ז כ' דה"ה בדיני ממון מוסיפין שנים הגם דלעולם סגי באחד, וכ' דכן מבואר בתוספתא דקתני דבדיני ממון מוסיפין והולכין עד שיגמר, ומשמע דהיינו עד שיהיה ע"א ואי מוסיפין רק אחד א"כ לעולם לא יהיו יותר ממה שהיו בתחילה, והביא דכ"ה גם שי' **הרמב"ם** בפ"ח ה"ב [אמנם שי' הרמב"ם דזה שאומר איני יודע גם חשוב מהמנין וא"כ הרי אם יוסיפו רק אחד בזה נמצא דאינו שקול, וכ"כ הלבוש בסי"ח ס"א דמה"ט בעי להוסיף שנים, והראב"ד השיג על הרמב"ם מסוגי' דלעי י"ז א' וכן הר"ן חולק עליו ואכמ"ל], וכ"ה שי' **ר"ד**, וכ"כ **בטושו"ע** סי"ח ס"א.

**הרמב"ם** בפ"ט ה"ב כ' דאם י"א מזכין וי"א מחייבין ואחד אומר איני יודע מוסיפין שנים ואם אח"כ י"ב מזכין וי"ב מחייבין הרי זה זכאי, ואח"כ כ' דאם אמרו י"ב זכאי וי"ב חייב ואחד אומר איני יודע מוסיפין שנים אחרים וכן מוסיפין והולכין עד שירבו המזכין אחד ויהיה זכאי או ירבו המחייבין שנים ויהיה חייב, **והראב"ד** השיג דזה א"א, ומבואר **ברדב"ז ובכס"מ** דכונת השגתו דאיך כ' הרמב"ם דיש היכי תמצא די"ב מזכין וי"ב מחייבין ואחד אומר איני יודע הא כיון דאמר הראשון איני יודע הרי נסתלק מהמנין וא"כ הוי י"ב מזכין וי"ב מחייבין לבד, והרי כבר כ' הרמב"ם דבכה"ג הדין דהוא זכאי, וכ' דהרמב"ם ס"ל דזה שאמר איני יודע אכתי יכול לזכות ורק לחייב אינו יכול וכמש"כ התוס' לעיל ל"ג ב', והכא מיירי דאמר זכות דשומעין לו, ומבואר **ברדב"ז ובלח"מ** דמש"כ הרמב"ם דאם אמר איני יודע מוסיפין עוד אחד זהו דוקא אם זה שהוסיפו אמר איני יודע, דנמצא דהוי כמו דלא הוסיפו אותו, אבל אם אחד מהראשונים יחזור בו ויאמר איני יודע בזה הדין דזכאי כמו באם אומר אחד איני יודע והוסיפו שנים ואח"כ נמצא י"ב מחייבין וי"ב מזכין, **והר"ן** כ' דהיכי דאיכא י"א מחייבין וי"א מזכין ואחד אומר איני יודע, והוסיפו שנים והם גם נחלקו ונמצא י"ב מחייבין וי"ב מזכין דמוסיפין שנים, וזה דלא כהרמב"ם, וכ"נ בפשטות **בי"ר** לק' מ"ב א', **ובשו"ת הרדב"ז** ללשונות הרמב"ם סתקע"ט **והתוי"ט** כ' להגי' ברמב"ם בתחילת דבריו די"ג אומרים זכאי וי"ב אומרים חייב זכאי, ולפ"ז גם הרמב"ם מודה דבי"ב מזכין וי"ב מחייבין מוסיפין.

מתני' עד שבעים ואחד – **הרמב"ם** בפ"ח ה"ב כ' גבי דיני ממון דאם הגיעו לע"א ול"ה מחייבין ול"ה מזכים ואחד אומר איני יודע נושאין ונותנים עד שיחזור האחד לדברי הצד האחד, והנה גבי דיני ממון שי' הרמב"ם דזה שאומר איני יודע לא חשוב כמאן דליתא וא"כ י"ל דמשו"ה א"א להוסיף עוד אחד במקום זה שאומר איני יודע, אמנם בפ"ט ה"ב כ' הכי גם גבי דיני נפשות, וכ"כ **הי"ר** לק' מ"ב א' דאין מוסיפין אחד במקום זה שאומר איני יודע, **והר"ן** לק'חולק דאף דא"א להוסיף שנים מ"מ נוסיף אחד.

**מ' ב'**

א) תוד"ה שכן – **התו"ח** כ' לישב פי' רש"י דאמרינן דנפש בנפש הוי דומיא דעין בעין, דכמו דעין בעין הרי מה דבא לחייב חבירו דישלם דמי עין הוא משום דחבל בחבירו בעינו, הכא נמי נפש בנפש אמרינן דהוא חייב חבירו במיתה משום דהמית חבירו. ולפי פי' התוס' הק' **הר"ן** דמה מק' הגמ' לק' לר"ש מנ"ל דבעי דו"ח בנשרפין, הא בע"ז דבעי התראה היינו בכל אופן דבאו לחייב מיתה דכ' נפש בנפש סתם ומיירי גם בבאים לחייב שריפה, וכ' דא"א למילף מע"ז משום דהם לא עבדו מעשה ומשו"ה י"ל דקילי משאר חיי"מ, **והעל"נ** הק' דאכתי אפשר למילף בהצד השוה מעדים זוממים ועיר הנדחת וע"ז.

תוד"ה מדהוה – **המהרש"ל** מעיר דלמא באמת כונת הגמ' דיהיה כ' רק דרוש תדרוש ומזה נדע ג' דרישות גם בלא שיהיה כ' חקור כלל, וכ' דרק במקום היטב יש לנו לכ' דרוש, אבל במקום חקור אין לומר דראוי לכ' דרוש דשפיר כתבה התורה חקור ולא דרוש, **והמהר"ם** כ' דהגם דהת"ו דתדרוש מיותר מ"מ אין לנו לדרוש מזה עוד דרישה, אלא רק לענין זה דנילף מהדדי.

גמ' אלא לאביי וכו' – **התו"ר** מק' דהא מהני אם נדע אם הי' בתחילת השעה לענין זה דאז זמן הטעות הוא פחות מאם אפשר דגם הי' בסוף השעה דאז צריך לחשב זמן הטעות גם מסוף השעה, ועוה"ק דאיכא נפ"מ באחד אומר בשעה שני' ואחד אומר בשעה שלישית דאז אם נשאל בכמה בשעה אפשר דיתברר דמכחישים זה את זה, וכ' דכיון דכשאומרים אותה שעה אין נפ"מ בכמה בשעה לענין הכחשת זה את זה משו"ה מק', [ויל"ע דבע"א מבואר בתו"ר בתי' אחד דמה דשואלים באיזה יום הוא רק בכה"ג דאחד אמר בב' בחדש ואחד אמר בג' בחדש דאל"כ הוי חוזר ומגיד, וא"כ מבואר דאיכא חקירה לאופן דמכחישים זה את זה וכאן גם נימא הכי, ואפשר דהכא גרע כיון דאם אינם מכחישים גם איכא חקירה של כמה בשעה רק דאי"ז מברר כלום], ולכאורה אי"ז תי' אלא על הקו' השני', ואפשר דכונתו דכל חקירה בעי דיהני גם לברר דאינם מכחישים זה את זה ולא סגי במה דמהני לענין הזמה, **ובחי' רי"ו** נשאר בקו' על הקו' הראשונה, ועיין במהרש"א מש"כ, **ובתומים** ס"ל סקי"ג באות ג' כ' לבאר, ע"פ מה דמק' דאיך שייך כלל לומר דאיכא ב' חקירות האחד באיזה שעה והב' בכמה בשעה, הא מה דמחלקים היום לי"ב חלקים אינו דבר דהוי בטבע הבריאה אלא הוא הסכמת בנ"א, וא"כ איך שייך כלל לומר דהחקירה השביעית היא באיזה שעה הא יש לנו לומר רק דבעי לברר באיזה זמן ביום, וא"כ באם נימא דגם בעי לברר גם בכמה בשעה הרי ממילא דהבירור של איזה זמן ביום הוא מצומצם יותר מזמן של שעה, אבל אמאי נעשה זה חקירה בפנ"ע, וכ' לומר דבאמת מה"ת אין חקירה של איזה שעה אלא רק חקירה של חצי היום דזה דבר דמחולק בטבע הבריאה דבחצי הראשון חמה במזרח ובחצי השני חמה במערב, ולפ"ז החקירה השני' תהי' בכמה בחצי היום, ולפ"ז כ' לומר דכל חקירה דאין אופן דתוכל להתברר לגמרי אין לנו לומר דהתורה אמרה חקירה זו, וזהו דמק' הגמ' דבשלמא אי אמרינן דאין אדם טועה ניחא דיהיה חקירה של כמה בשעה דשייך בירור על דבר זה אבל אי אדם טועה ולא שייך לברר לגמרי בכמה ביום א"כ אין לנו למחשב חקירה כה"ג.

רש"י ד"ה לא – **הי"ר** כ' עוד לבאר דכשאומרים באיזה שבוע דרך הוא דאומרים גם באיזה יובל ומשו"ה לא בעי לשאול בפנ"ע.

**בביה"ל** ח"ג ס"ו העיר אמאי בעי קראי לז' חקירות, הא בעי לזה דאל"כ הוי עדות שאאיל"ה, וכ' דבלא קראי הוה אמינא דסגי בזה דאפשר להזימם ע"י שיאמרו דהיו עמם כל היובל וסגי שיאמרו באיזה יובל, אמנם יל"ע דמבואר בגמ' צד דבעי חד חקירה לאיזה יובל, ולפ"ד הביה"ל הרי זה ידעינן מהדין דבעי עדות שאיל"ה, **ובנו"ב** מהדו"ק חאה"ע סע"ב בסתירת ההיתר הראשון כ' דהא דבעי ז' חקירות הוא דין בפנ"ע ואינו משום הדין דבעי איל"ה, וכ' שם דגם במקום דלא בעי עדות שאיל"ה מ"מ יהיה בעי ז' חקירות, וכן אם אמר אמש מ"מ בעי לשואלו כל הז' חקירות, ויתבאר לק' באות ב' בע"ה, ולפ"ז ניחא.

ב) גמ' רבי יוסי אומר וכו' – **בתו"ר ובי"ר והר"ן** בשם **הרז"ה ובחי' רי"ו** כ' דהא דבעי לרבנן ז' חקירות הוא רק באופן דאכתי לא אמרו העדים כלל אמתי היה המעשה, אבל אם אמרו כבר דהיה אמש א"כ גם הם מודו דאי"צ לשאול באיזה שבוע ועוד חקירות דהא כבר נתברר לנו באיזה שבוע ובאיזה חדש, **והר"ן** כ' דאמנם מסברא נראה הכי אמנם פשטות הגמ' לא נראה הכי, והביא **דרבינו דוד והרמב"ם** בפ"א מעדות ה"ד לא כ' הכי אלא ס"ל דאפילו אמרו היום בעי לשאול אותם ז' חקירות, ומבואר בר"ן דאם יאמרו דאינם יודעים יתבטל העדות, ועיין בסמוך בדברי הביה"ל דלפ"ד מבואר דבר זה דיתבטל העדות באומרים איני יודע, **והחזו"א** כ' לומר דלא שייך בזה כלל דאינם יודעים, דגם אם אינםיודעים הזמן מ"מ נודיעם והם יאמרו, **ובחי' רי"ו** כ' דהיכי דאמרו דהי' היום לא שייך כלל חקירה על שאר הדברים דגם אם יאמרו זמן אחר לא נקבל דבריהם כיון דהוי חוזר ומגיד, ובשי' החולקים י"ל דס"ל דלא הוי חוזר ומגיד וכמשנ"ת בע"א באות ב' דכל זמן דלא נגמר חקירת העדות יכולים לחזור בהם עיי"ש.

**היד רמה** כ' דמלשון הגמ' דאמר ר"י לדבריכם מי שבא ואמר אמש הרגו אומר לו באיזו שבוע באיזו שנה וכו', נראה דבכה"ג מודו רבנן לר"י דליכא ז' חקירות, **והר"ן** כ' דמלשון הגמ' דאמרו לו דאלא אע"ג דלא צריך רמינן עלי' נראה דאדרבה גם אם אמר אמש הרגו מ"מ שאלינן לי' כל הז' חקירות ומשום הא דרשב"א.

**בחי' רי"ו ובתו"ח** כ' דר"י גם מודה דילפי' דבעי ז' חקירות והיינו לכה"ג דמרחיקים עדותם דאם הי' רק דרשה אחת הי' סגי שיאמרו באיזה שבוע, וכן כל הז' חקירות, אמנם **הר"ן** כ' דר"י אית לי' רק ג' חקירות וכ' דלא דריש אמת ונכון, ופש לי' ז' ודריש ג' ללמוד כל אחד מהשני בג"ש ועוד ג' לג' חקירות ועוד אחד לנשרפין.

**בחי' רי"ו** כ' דהא דמצריכים רבנן לחקור אותם ז' חקירות הוא מדרבנן דמה"ת סגי שיאמרו אמש ולא נבעי כל הז' חקירות אלא דמדרבנן אמרו דמיד נשאלם באיזה שבוע וכל הז' חקירות משום דרשב"א, וביאר דכל זמן דלא נגמר החקירות הרי אכתי מצו לחזור בהם או לומר אין אנו יודעים על אחד מהחקירות ועי"ז תתבטל העדות, ומשו"ה שואלים באופן זה דימשך זמן החקירות יותר, אמנם ממש"כ **הר"ן** דלר"י ליכא אלא ג' חקירות ופליגי בדאורייתא אי בעי ז' חקירות או סגי בג' מבואר דלרבנן הוי מה"ת דין זה, ולפמש"כ הר"ן בשם ר"ד והרמב"ם דאם יאמרו אינם יודעים גם תתבטל העדות נראה בודאי דהוי מה"ת.

**הנו"ב** במהדו"ק חאה"ע סע"ב בסתירת ההיתר הראשון כ' לומר דמה דמבואר בגמ' לק' מ"א ב' דאם אמר איני יודע באחד מז' חקירות עדותו בטלה משום דהוי עדות שאאיל"ה, באמת אי"ז עיקר הדין של ז' חקירות דילפינן מקראי דבעי ז' חקירות, דזה ידעינן גם בלא הקראי דבעי עדות שאאיל"ה, ובז' חקירות יש ב' טעמים האחד משום דבעי עדות שאאיל"ה, והב' משום הילפותא מקראי דבעי ז' חקירות, וכ' דמצד הדין דבעי ז' חקירות באמת גם אם יאמר איני יודע עדותו כשרה וכמו בבדיקות, ורק משום דגם נצרך כדי דיהיה אפשר להזימם משו"ה אם אמר איני יודע עדותו פסולה כמבואר בגמ' לק', וכ' לומר לפ"ז דכל מש"כ הרז"ה דאם אמר אמש דאי"צ לכל הז' חקירות זהו דוקא דאם אמר איני יודע עדותו קיימת אבל מ"מ מודה דשואלין אותו כל הז' חקירות, **ובאמרי בינה** דיני עדות ס"א כ' דלשון הרז"ה נראה יותר דאי"צ לומר כלל, וכן מבואר בי"ר ובתו"ר ובחי' רי"ו, אלא דבחי' רי"ו מבואר דאין לשואלו כיון דגם אם יאמר זמן אחר לא יהיה נאמן דהוא חוזר ומגיד, וא"כ אי"ז סתירה לעצם דברי הנו"ב די"ל דכמו דאיני יודע כשר ה"נ אם כבר לא שייך דיהיה הכחשה בחקירות כשר, וכ' הנו"ב לפ"ד דהנה מבואר בתוס' במכות ב' א' בתי' אחד דבעדות דבן גרושה דלא שייך בזה כאשר זמם הדין דאי"צ כלל עדות שאיל"ה, וכ' דא"כ נמצא דאי"צ ז' חקירות מצד הדין דעדות שאאיל"ה אך מ"מ מצד הדין דבעי ז' חקירות דילפינן מקראי זה יהיה גם בעדות דבן גרושה, ונפ"מ אם יאמר איני יודע דבעדות דבן גרושה יהיה כשר, **ובביה"ל** ח"ג ס"ו כ' לומר דגם בעדות דבן גרושה אם יאמר איני יודע יתבטל עדותו, ומשום דכיון דעיקר הא דבעי שיאמר זמן הוא משום הדין דבעי עדות שאיל"ה וכמשנ"ת בסוף אות א' וא"כ נמצא דזמן המעשה הוי מתנאי העדות, משו"ה אמרינן דכל מה דהצריכה התורה בענין הזמן של המעשה הוא לעיכובא ולא רק משום דבעי שאיל"ה, [ולכאורה הוא מוכרח הכי בשי' הר"ן שכ' דגם אם אמרו אמש, מ"מ אם יאמרו על אחד מז' חקירות איני יודע עדותו בטלה, ואף דכבר אין חסרון של עדות שאאיל"ה], ועוד כ' הביה"ל דהגם דאי"צ שיתקיים בהו כאש"ז מ"מ עיקר הדבר דבעי שיוכלו לבטל עדותם ע"י הזמה זה בעי גם בעדות דבן גרושה, ומשו"ה בעי ז' חקירות לעיכובא ואם אמר איני יודע עדותו בטלה, וכ"כ **האמרי בינה** שם ומיהו הוא כ' לומר דזהו מסברא ובביה"ל כ' לומר דבעי שיתקיים עכ"פ קרא דהנה עד שקר.

**וברש"י** בפסחים י"ב א' כ' דאם אומרים דאינם יודעים השעה חשיב עדות שאאיל"ה אע"ג דהרי אפשר להזימם ע"י שיאמרו כל היום עמנו הייתם, מיהו בצרה להו תורת הזמה מן חקירות השעות ורחמנא רבי ז' חקירות, ונראה מזה דהז' חקירות הם משום הדין דעדות שאאיל"ה ודלא כהנו"ב דהוי דין בפנ"ע, ורש"י לק מ"א א' בד"ה לא כ' דהא דבעי דנוכל לקיים בעדים כאשר זמם הוא משום דבעי לקיים בו ודרשת וחקרת, וזהו הקרא דז' חקירות ומבואר דיסוד הדין דז' חקירות דילפינן מקרא הוא דבעי עדות שאיל"ה, ומשום דין ז' חקירות אמרינן דבעי עדות שאיל"ה, **ובתומים** ס"ל סקי"ג גם מבואר דהדין חקירות הוא כדי דיוכלו להזימם ולא דיש כאן דין בפנ"ע, והנה לפ"ד הר"ן שכ' דגם אם אמר אמש אכת יבעי דידע כל הז' חקירות משום דרשב"א לכאורה מבואר דלא הוי רק משום דבעי עדות שאיל"ה דהא לזה סגי דאמר אמש.

גמ' ואמר אמש הרגו – **הי"ר** במתני' כ' דהא דמבואר דלר"י שואלים אותו באיזה יום, לא מיירי דאמר אמש הרגו דא"כ הרי כבר אמר באיזה יום, אלא מיד דגמר עדותו ולא אמר אמתי היו שואלים אותו באיזה יום, דכיון דמסתמא הי' אמש אי"צ לשואלו יותר, וחלוק באיזה יום דאמר ר"י מאיזה יום דאמרי רבנן, אמנם בלשון **התו"ר** מבואר דגם אם אומר אמש שואלים אותו באיזה יום, **והרש"ש** הביא דאמש אינו מחייב דהי' אתמול ואכתי צריך לברר באיזה יום, אלא דבשאלה זו יתברר הזמן וכמש"כ הי"ר.

ג) גמ' המית בתוך כדי דיבור – ברש"י מבואר דבעי תוכ"ד משום דאח"כ י"ל דשכח ההתראה, ומקור דבריו בגמ' בכתובות ל"ג א', **ובקצוה"ח** סכ"ח סק"ח כ' דזה חידוש שחדשה תורה בהתראה להבחין בבירור בין שוגג למזיד, וזה דין רק בהתראה אבל בכל התורה גם אחר כדי דיבור יש לו להועיל דחזקה דלא שכח ברגע כזה עיי"ש.

רש"י ד"ה אלא – בספר חמרא וחיי בסופו כ' בשם **תר"פ** דמק' על רש"י דהא חזינן לרבנן דחבר צריך התראה אע"ג דידעינן שהוא מזיד, וא"כ כמו"כ נימא דבעי התראה לכרת, וכ' לבאר דסברא הוא דאין להזקיקו התראה בעונש בידי שמים, **ובחמרא וחיי** כ' דדברי רש"י אתו שפיר לפי הא"נ בתוס' דבעי קרא דבעי התראה תוכ"ד.

**מא' א'**

תוד"ה תניהו – **בחי' רי"ו** מוסיף דאי נילף בג"ש א"א לת' דמלתא דאתיא בג"ש טרח וכ' לה קרא דבדבר הנלמד מג"ש לא אמרינן הכי, אמנם **בר"ן** בנדרים ג' א' כ' דגם במה דאתי מג"ש טרח וכ' לה קרא.

גמ' עדי נערה המאורסה וכו' – **הק"ש** בח"ב במסכת מכות אות ו' מק' דנראה דאף דאינה נהרגת מ"מ היא נאסרת על בעלה, וכן נראה מבואר בתוס' במכות ב' א', ואמאי לא אמרינן דכיון דלענין להרגה לא מקבלים עדותם משום דאאיל"ה, א"כ גם לאוסרה על בעלה לא נקבל העדות דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה.

גמ' מתוך שיכולין לומר וכו' – **בתוס'** לעיל ט' ב' **ובתו"ר** כאן כ' דיכולים לומר דבאו לדבר מסוים דוקא אם י"ל דלא ידעו דהם מחייבים גם בדבר אחר כגון דיכולים לומר דלא ידעו דהיא חבירה, אבל אם ידעו דהיא חבירה אינם יכולים לומר דלא באו לחייבה מיתה, דהרי ממילא הם יודעים דהיא מתחייבת מיתה.

תוד"ה אי נמי – **הי"ר** כ' דלפי אוקימתא זו דנבעלה לאחד מקרובי' א"כ משכ"ל גם בפנוי', וזה דלא כהתוס' דבזה אינם יכולים לומר דבא על נערה המאורסה דהא חיובו משום קורבא, אמנם אפשר דמ"מ יכולים לומר דבא על קרובתו, **והעל"נ** כ' דהכא נמי י"ל בקו' התוס' דמעיד על אחד שכבר הוא פסול לעדות, ועוד כ' די"ל דאם רק רצו לפסול לעדות לא היו צריכים להעיד דבא על נערה המאורסה, ויכל לומר רק דעבר על דבר דיש עליו לאו, דגם בזה הוא נפסל לעדות.

ד) גמ' אין זה נכון – **היד רמה** כ' דאע"ג דדרשינן האי קרא לעיל לענין חקירות, מ"מ הא מבואר שם דלרבנן באמת מייתר חד קרא, ויל"ע דא"כ אמאי לא אמרינן לעיל דבעי לרבנן לבדיקות, וכן יל"ע דלפ"ז נמצא דלר"ש דבעי לה לנשרפין א"כ אין לנו קרא דאם הכחישו בבדיקות עדותם בטלה, **ובחי' רי"ו** כ' דר"ש ס"ל כריב"ז דגם בכליו שחורים ס"ל דעדותם בטלה דמשוי לי' כחקירות, ולא ביאר דאמאי לריב"ז לא בעי קרא, ועכ"פ לפ"ד ניחא דבאמת רק לר"ח בעי לדרשה דאי"ז נכון, והביא בחי' רי"ו דבספרי מבואר כמו דדרש ר"ח מנכון, ושם מבואר כמו דס"ל בגמ' לעיל בס"ד דדרשינן ז' חקירות מדכ' דרישה וחקירה והיטב ז' פעמים, ובחמרא וחיי בסופו כ' בשם **תר"פ** דדרשינן הכא מדלא כ' בקרא לשון דרישה או חקירה.

גמ' אחד אומר בסייף וכו' – **הרמב"ם** בפ"א מעדות ה"ה ובפ"ב ה"א כ' דבסייף וארירן גם אם אמר דאינו יודע עדותו בטלה, **והראב"ד** שם השיג עליו דבבדיקות הדין דאם אחד אומר דאיני יודע עדותו קיימת, **ובשו"ת רב"א** ס"ד כ' דהראב"ד מודה בשאר דברים שכ' הרמב"ם שם דאם אמר איני יודע דעדותו בטלה כגון דאומר איני יודע מה אכל ביוה"כ, דזה נקרא דרישות ודינו כחקירות כיון דהוי עיקר המחייבו ויש דברים דאוכלם ופטור וכמשנ"ת לעיל מ' א' באות ג', ורק בסייף וארירן בזה השיג כיון דאין נפ"מ במה הרגו לענין עיקר החיוב, א"כ יש להחשיב זה כשאר בדיקות ואם אומר איני יודע עדותו תהי' קיימת, ומשו"ה לא השיג הראב"ד אלא בפ"ב ולא בפ"א דאף דגם בפ"א כ' הרמב"ם דאם אמר דאינו יודע במה הרגו עדותו בטלה, שם י"ל דיש מקום ספק שמא לא הרגו בדבר שיש בו כדי להמית ומשו"ה עדותו בטלה, אבל בפ"ב דכ' הרמב"ם דגם בספק סייף וארירן עדותו בטלה בזה השיג הראב"ד, וכן נראה מבואר **בר"ן** במתני' דהשגת הראב"ד רק על סייף וארירן, וכ' הר"ן דבגמ' לעיל ל' ב' מבואר דהוי בדיקות, ולכאורה שם לא מבואר אלא על כליו שחורים או לבנים דהוי בדיקות, אבל על סייף וארירן לא הוזכר, **ובשו"ת רב"א** שם הק' דנראה לשי' הרמב"ם דהחילוק לר"ח בין סייף וארירן לכליו שחורים או לבנים הוא דסייף וארירן הוי כחקירות משא"כ כליו הוי בדיקות, והק' דהא מבואר במתני' דבבדיקות אם מכחישים עדותם בטלה, ולפ"ז אפשר דכונת הר"ן דכיון דמבואר שם דכליו הוי בדיקות א"כ ע"כ דגם סייף וארירן הוי בדיקות, דאל"כ נמצא דהחילוק בין סייף וארירן לכליו הוא דזה חקירות וזה בדיקות ויק' משה"ק הרב"א, ובשו"ת הרב"א שם הק' עוד, דבגמ' משני לר"ח דמה דבדק בן זכאי היינו בעקץ תאנה בשבת, ולשי' הרמב"ם צריך להיות הדין בזה דגם באיני יודע עדותם בטלה כיון דהוי מגוף הדבר דמתחייב עליו, וק' דהא על זה קתני במתני' דהוי בדיקות ואם אמר איני יודע עדותו קיימת, וכ' שם לבאר לשי' הרמב"ם דסייף וארירן היינו הגרועה שבדרישות ומשום דאין בזה נפ"מ לענין חיובו דבין בסייף ובין בארירן חייב, אלא דמ"מ כיון דיש דברים דאם הורג בהם פטור דאין בהם כדי להמית, משו"ה כל בדיקה בבמה הרג יש לו דין דרישה דאם אמר איני יודע עדותו בטלה, ור"ח נקט סייף וארירן דהוי גרועה שבדרישות, ונקט כליו דזה בדיקה גרועה ובזה אפילו יכחישו זה את זה עדותם קיימת, וכ' דבעקץ תאנה כיון דשם כל מה דיקצוץ יהיה חייב, משו"ה הוי רק בדיקה וגרע מסייף וארירן דשם עכ"פ יש דברים דפטור עליהם וכמשנ"ת, ומשו"ה באמת בעקץ תאנה אם יאמר איני יודע עדותו קיימת, ורק במכחישין עדותם בטלה אפילו לר"ח כיון דמ"מ הוי בגוף הדבר המחייבו והוי בדיקה טובה,

**בחי' רי"ו** כ' דלא כהרמב"ם והוכיח זה מדברי ר"ח, דאי נימא דגם באיני יודע עדותו בטלה א"כ אמאי אמר ר"ח דאם מכחישים אי"ז נכון ה"ל למנקט רבותא דאפילו אם יאמר איני יודע עדותו בטלה, אמנם באמת הרמב"ם כ' בפ"ב ה"א דאם אמר איני יודע אם בסייף או בארירן עדותו בטלה וכמשנ"ת, ובה"ב כ' עוד דאם אחד אמר בסייף ואחד אמר בארירן אין כאן עדות שנאמר נכון הדבר, ונראה דהי' מקום לומר דאמר איני יודע גרע דאל"כ אמאי הוצרך לכ' הרמב"ם דבר זה הא כבר שמעינן לה מהא דאם אמר איני יודע עדותו בטלה, ויל"ע בזה.

גמ' ובדק בעוקצי תאנה – **בשו"ת רב"א** שם כ' דלשי' הרמב"ם צ"ל דלמאי דמוקי לה דבדק בעוקצי תאנה שהרג בו, דלא מיירי דבדק באותו עוקץ שהרג בו דא"כ הרי זה מכלל הדרישות כסייף וארירן ואמאי חשיב לי' בהדי בדיקות דאם יאמר איני יודע עדותו קיימת, אלא צ"ל דהי' שם מקומות דהיו מחוברים שם תאנים דאחר שנתלשו נשאר שם כעין עוקצים ופגימות ובדק בזה.

גמ' שאני בן זכאי וכו' – שי' **הר"ח והי"ר** דהלכה כר"ח, ושי' **הר"ן וחי' רי"ו** דאין הלכה כר"ח, וכן **הרמב"ם** בפ"ב ה"ב כ' דלא כר"ח, ובגמ' לעיל ל' ב' מבואר דרבא חולק על ר"ח.

רש"י ד"ה אלא – **הי"ר** הק' דלא אשכחן דהמקום גורם אלא לגבי זקן ממרא ולשעת המראתו אבל לגבי הא דידונו הסנהדרין לא מצינו דתלוי במקום, וכן הק' **התוס'** בשבת ט"ו א', **והתוס'** בע"ז ח' ב' כ' לומר דדרשינן דרק בזמן שהסנהדרין במקומם אז איכא להדין דשופטים תתן לך בכל שעריך לשפוט דיני נפשות אבל אם נסתלקו בטלו דיני נפשות, והי"ר הביא די"א דב"ד של ע"א בעי להושיב סנהדראות לשבטים, ואם אינם במקומם אין להו תורת סנהדרין גדולה, והק' דגם אי נימא דאין להם תורת סנהדרין גדולה, מ"מ אלו שכבר מינו קודם אמאי לא יוכלו לדון, וכ' הי"ר לומר דבאמת יכלו לדון דיני נפשות אלא דגלו כדי לפרסם הדבר דלא דיינו דיני נפשות, דהרי מנהי מה דגלו דאין חיוב על המראתן, וכ' עוד דכשהם במקום אם אינם דנים עונשם מרובה אבל שגלו קל יותר ולכאורה יש כאן ב' טעמים ולא נראה הכי מדבריו.

**מא' ב'**

א) תוד"ה כמאן – **הגרע"א** בגיטין ג' ב' כ' לומר דאם אחד חתם שלא לשמה בגט לא אמרינן דיפסלו כל העדים מדין נמצא אחד מהם קאו"פ כיון דאין הפסול בגוף העד, אלא דלהכשר הגט בעי שיחתום לשמה, **ובדברי יחזקאל** סל"ג אות א' העיר מדברי התוס' הכא דכ' דאם אומר איני יודע בחקירות איכא לדין דנמצא אחד קאו"פ, ומבואר דגם אם אין הפסול בגופו אמרינן להדין דנמצא אחד קאו"פ, וכ' דצ"ל דהכא גרע דאינו ראוי להעיד כלל, משא"כ בשלא לשמה ראוי הוא להעיד אלא דחתם שלא לשמה, וכ' דיל"ח עוד דגבי לשמה אי"ז חסרון בעדות אלא בדין של הגט עיי"ש.

**הרמב"ם** בפ"ב מעדות ה"ג כ' דאם אמר אחד איני יודע לא נתבטלו כולם, ואם הכחישו זה את זה כולם בטלים ואיפלו היו שלשה ושנים הכחישו את האחד, **והמאירי** גם כ' כהרמב"ם וכ' דאע"פ דאמרינן דזהו דלא כר"ע הא דאין עדות כולם בטלה והלכה כר"ע, מ"מ אין כונת הגמ' דר"ע חולק על דין זה אלא דדין זה אינו הולך על אותה שיטה שאמר ר"ע דעדות כולם בטלה, אבל מ"מ י"ל דר"ע עצמו גם ס"ל הכא דאין עדות כולם בטלה, **והשעמ"ש** בס"ל סק"א כ' גם עד"ז, דרבא דאמר דהוי דלא כר"ע הוא לדברי ר"ש דביאר דבמתני' מבואר דעדות כולם בטלה ואמר כמאן כר"ע, ולזה אמר רבא דלפ"ד הוי השתא דלא כר"ע, אבל לפי האמת ס"ל דאתיא ככו"ע.

**והלח"מ** שם כ' לת' דהרמב"ם ס"ל כרש"י דהא דהכא בעי לבטל עדות כולם הוא משום הדין דבעי דעד שיזומו כולם ודין זה הוי דוקא אם מעידים כולם בתוכ"ד של חבירו והרמב"ם מיירי דהעידו לאחר כדי דיבור, אבל לשי' התוס' דמשום נמצא אחד קאו"פ עדותם בטלה, א"כ בזה הדין דגם לאחר כדי דיבור עדותם בטלה, **ובתומים** ס"ל סק"ג העיר על תי' הלח"מ דלא הי' להרמב"ם לסתום הדין דלא כמבואר בגמ' ולארויי באופן אחר ממה דמיירי בגמ' ואדרבה הי' לו להביא דין הגמ' דבתוכ"ד הדין דגם באיני יודע עדות כולם בטלה, וכ' לבאר דבמתני' במכות מבואר מחלוקת האם כשהעדים לא כונו להעיד האם גם בזה אמרינן דנמצא אחד קאו"פ עדות כולם בטלה, דר"י ס"ל דגם בלמחזי ולא להעיד עדותם בטלה ורבי חולק דרק אם נתכונו להעיד, וכ' דפליגי בזה דר"י ס"ל דלגמרי הוקש שלשה לשנים וכיון דבשנים גם אם לא נתכוין להעיד הרי מ"מ אין כאן שני עדים א"כ הכא נמי בשלשה עדות כולם בטלה, ורבי ס"ל דמשו"ה רק אמרינן דיש צירוף בין כולם ואם אחד פסול בטלה עדות כולם אבל בלא נתכוין להעיד כיון דאין צירוף לא בטלה עדות כולם ואע"פ דבשנים בכה"ג עדותם תתבטל ממילא דאין כאן אלא ע"א, ולפ"ז כ' דמה דאמרינן הכא דלא כר"ע היינו הא דאמר ר"י שם בשי' ר"ע דבכל ענין מקישים שלשה לשנים וא"כ הכא נמי אם אחד אמר איני יודע דהדין בשנים דעדותם בבטלה א"כ ה"ה בשלשה עדות כולם בטלה, אבל לרבי דלא בכל ענין מקישים א"כ י"ל דגם הכא באמר אחד איני יודע כיון דאין כאן פסול בזה דאמר איני יודע אלא רק חסרון עדות לא אמרינן דעדות כולם תתבטל, **ובחי' הגר"ח** [סטנסל] ס"ש כ' לישב דהנה מצינו דצירוף פוסל או ע"י שהי' צירוף בשעת ראיה ולזה בעינן דיתכונו כולם להעיד, והשני דאיכא צירוף בשעת ההגדה, דכיון דמגידים יחד אפילו לא נתכונו להעי דבשעת ראיה מ"מ הרי הם מצטרפים בשעת הגדה, ולפ"ז כ' דבאמת באומר איני יודע לא חשיבא עדותו עדות כלל כיון דהרי לא נתקבלה עדותו דחסר דו"ח, וא"כ לא שייך לפסול כלל משום הגדתו דאין לזה תורת הגדה ולא שייך צירוף של שעת הגדה, ורק דמ"מ כיון דאמר איני יודע א"כ מעכשיו אפילו אם יאמר דהוא יודע לא יהיה נאמן דכיון דהגיד דאינו יודע שוב אינו חוזר ומגיד, וא"כ נמצא דהוא עד דאינו ראוי להגיד עדותו וזה סיבה דמעכשיו יפסול כל מי דנצטרף עמו בשעת ראיה דנמצא דהם מצורפים עם עד דפסול להעיד, [עיין לעיל ל"א א' בסוף אות ז' מחלוקת הקצוה"ח והנתה"מ היכי דנפסל אחר שעת ראיה, האם בעי שיעדו בבת אחת כדי להצטרף או דגם מהני צירופם של שעת ראיה], וא"כ י"ל דהרמב"ם מיירי דלא נצטרפו בשעת ראיה דלא נתכוין להעיד בשעת ראיה, [והא דמבואר בגמ' דאיכא לדין דנמצא אחד קאו"פ י"ל דמיירי דנתכוין להעיד, או דהיינו לר"י דגם בלא נתכוין להעיד הוא פוסל עדות כולם וכמו שבי' התומים].

ב) תוד"ה שזה – **בחי' רי"ו** במתני' הביא שי' דמה דאמרינן דאם אחד אומר בג' ואחד אומר בה' עדותם בטלה, היינו דמבטלים עדותם ולא שואלים אותם עוד באיזה יום כיון דאיכא הכחשה לפנינו אבל אם ישאלו אותם אח"כ באיזה יום והם יכונו עדותם, בזה עדותם תתקיים, ושי' זו הביא גם **הרמ"ך** בפ"ב ה"ה, ובחי' רי"ו חולק על שי' זו וס"ל כהתוס' דכיון דהכחישו שוב אינו חוזר ומגיד ואינו יכול עוד לקיים עדותו. ולעיל מ' ב' כ' **בחי' רי"ו** דהיכי דהוי איפכא דקודם אמרו היום דהי' בו המעשה ואח"כ אמר אחד בג' בחדש ואחד אמר בה' בחדש, דבזה תתקיים עדותם משום דכבר אינו חוזר ומגיד ואינו יכול לשנות ממה דאמר היום שהי' המעשה, ועוד כ' די"ל דאינם יודעים בקביעותא דירחא גם בב' ימים דהא מתחילה אמרו באיזה יום הי', וע"כ דמה דאומרים אח"כ דהי' בה' בחדש דלפי האמת הרי זה יום אחר, צ"ל דאינם יודעים כלל בקביעותא דירחא, ונפ"מ בזה לפ"מ דמבואר לעיל מ' א' באות ב' דיש שי' דאין חסרון דחוזר ומגיד כל זמן דלא נחקרה העדות וגם במה שאמר בחקירות עצמם יכול לחזור בו, דמ"מ לפי הטעם השני שכ' בחי' רי"ו בכה"ג נקבל עדותו.

תוד"ה אחד – **בתומים** ס"ל סקי"ג כ' דשי' הרמב"ם דמנין השעות מתחיל מהנץ החמה ולפ"ז לק"מ. וכ' בשי' התוס' דהיינו דאדם סבור דמעלות השחר עד הנץ החמה יש רק שעה אחת, וכ' דלשי' התוס' נמצא דאם יאמר דהי' בשעה ראשונה לא ניתן לו זמן טעותו אלא עד הנץ החמה דהא אין אדם טועה בין קודם הנץ החמה לאח"כ.

גמ' עד רובו של חדש – **הי"ר** כ' דהא דלא נקט במתני' רבותא דאפילו אם אחד אומר בכ' ואחד אומר בכ"א עדותם בטלה, דאגב דבשעות הטעות בהפרש של ב' שעות נקט גם גבי היום בחדש בטעות של הפרש ב' ימים, **והר"ן** כ' דנקט לרבותא דבתחילת החדש אפילו דביום אחד טועה מ"מ בב' ימים אינו טועה, וצ"ב דכיון דידע בסוף החדש הקודם אם עיברו אותו חדש או לא, א"כ איזה צד יכול להיות דיטעה בחדש אח"כ בב' ימים הא מחמת העיבור אינו יכול להיות חלוק אלא ביום אחד.

רש"י ד"ה עד – **בחי' רי"ו** כ' דאדרבה יותר נראה דאדם שומע בתחילת החדש דאז הוא זמן העיבור, וכ' די"מ דאחר רוב החדש כבר הוא יודע על פי הלבנה.

ג) גמ' עד ששה עשר – **הרמב"ם** בפ"י מברכות הי"ז כ' הכי להלכה דעד ט"ז בחדש מברך עלי', **והכס"מ** כ' בשם **רבינו מנוח** דהיינו עד ולא עד בכלל, וכ"כ **הטור** בסתכ"ו וכ' דמונים ט"ו יום משעת המולד ולא מיום קביעות החדש, **והשו"ע** בס"ג כ' דמונים מיום המולד, וכ' **המג"א** בסקי"ב דנראה דאותו יום המולד חשוב יום אחד גם אי לא הוי מעת לעת וכגון באם יחול המולד ביום א' בשעה כ' בליל ב' כבר לא יוכל לברך, וכ' דלשון הטור נראה דתלוי בזמן המולד ממש ובכה"ג יוכל לברך גם בליל ב' דאכתי לא עברו ט"ו יום מעת לעת, **והמ"ב** בסקי"זכ' על לשון השו"ע דהוא לאו דוקא ומונים ט"ו יום מעת לעת, והב"י הביא תשובת **מהרי"ל** דמברך עד חצי הזמן של בין מולד למולד דהיינו חצי כ"ט יום וי"ח שעות ותשצ"ג חלקים, **ובביה"ל** כ' בדיעבד לסמוך על שי' הטושו"ע דלמנות ט"ו יום משעת המולד מעת לעת, ועוד הביא שם דיש שי' דגם ט"ז בכלל וכ' דכן נראה **בי"ר** בסוגי', [וכ' דהזמן הוא עד שמתחלת ליחסר ולא רק עד שנשלם מילואה], וכ' בשם כמה אחרונים דיברך בלא שם ומלכות.

**ביד רמה וברמב"ם** שם מבואר דאפשר לקדש מיום ראשון, **ובפי' תר"י** על הרי"ף בספ"ד דברכות הביא ממסכת סופרים דמברכים משתתבשם, וכ' די"מ דהיינו ממו"ש דמברכין אז על הבשמים, **ובשו"ע** ס"ב כ' זה להלכה וכ' דאז האדם מבושם ובגדיו נאים, וכ' **המ"ב** סק"ד דהיינו למצוה מן המובחר, ובפי' תר"י כ' דאין זה מתקבל דמה טעם יש בזה, וכ' דמורי הרב פי' דהיינו משעה שמתוק האור שלה ומלשון ביסומי קלא שהיינו שנמתק הקול, וזהו אחר ב' ימים או ג', **והב"י** כ' בשם **הר"י גיקטילי"א** דבעי דיעברו ז' ימים, וכ"כ **בשו"ע** ס"ד, **והב"ח והט"ז ומג"א** כ' דאם עברו ג' ימים כשהגיע מו"ש לא ימתין עוד, והק' מהא דאמר ר"י דמברך עד ז' וא"כ ע"כ דלדידי' מברכין קודם ז' ימים ונהרדעי לא נחלקו עליו בזה, וכ' **הבאה"ט** בסק"י דכך הוא הסכמת האחרונים, **והרמ"א** בס"ב כ' בשם **תה"ד** דאם מו"ש יחול בליל י"א לא ימתין עד מו"ש, [וכ' דילבש אז בגדים נאים, והמ"ב כ' דעכשיו אין נוהגים לדקדק בזה], **והמ"ב** בסק"כהביא דהגר"א וכמה אחרונים מקילין לברך בכל גונא דעברו ג' ימים גם קודם מו"ש.

**מב' א'**

רש"י ד"ה וליברך – **המהרש"ל** כ' לבאר דשאלת ר"א דיברך גם הטוב והמטיב מלבד ברכת החדש, וכ' **המהרש"א** דממה דלא אמר בשאלה דליבריך נמי הטוב והמטיב נראה כפי' רש"י, והמהרש"ל הוכיח זה מהא דעל יין מברכים גם בפה"ג וגם הטוב והמטיב, וכ' המהרש"א דלא דמי דהתם איכא רבוי יינות אבל הכא הוי דבר אחד, ועיי"ש עוד, **ובמאירי** נראה כהמהרש"ל דהביא הגמ' דלא מברכים משום דהיינו אורחי' הגם דס"ל להלכה כנהרדעי.

גמ' כאילו מקבל פני שכינה – **בפי' תר"י** ספ"ד דברכות כ' לבאר דהקב"ה אע"פ שאינו נראה לעין מ"מ נראה הוא ע"י גבורותיו ונפלאותיו, וג"כ בכאן ע"י מה שמחדש החדשים הוא מתגלה לבנ"א והוא כאילו מקבילין פניו, **והמהרש"א** בח"א כ' עוד דלפי שישראל בגלותן אנים זוכים לראות פני שכינה, אבל חידוש הלבנה הוא סימן שהם עתידים להתחדש כמותה ומשו"ה חשוב כאילו מקבילין פני שכינה, ולשון **הרשב"א** בשו"ת ח"ד סמ"ח דאנו כמקבלין פני שכינה בדמיון הלבנה שברא ומחדשה בכל חדש, **ובביה"ל** בס"ב כ' שע"י הלבנה ושאר צבא השמים ששומרים תמיד את תפקידם אנו רואין גדולתו של הקב"ה.

גמ' הלכך נימרינהו מעומד – רש"י מבאר משום כבוד השכינה, **והי"ר** כ' עוד ביאור דכיון דחשובה כולי האי בעי לברך מעומד, **ובפי' רבינו מנוח** על הרמב"ם בפ"י הט"ז כ' דבעי מעומד משום דהוי כעדות עיי"ש, וצ"ב האיך מתפרש זה בדברי אביי, **ובאבודרהם** בסדר שחרית של חול גבי עטיפת ציצית כ' דיש שש מצות דמברך עליהם מעומד ואחד הוא לבנה בחידושה, וכ' משום דבכולהו כ' לכם וילפינן מלכם דכ' גבי עומר דשם כ' מהחל חרמש בקמה וקרינן בקומה, ובהלכות ברכות בשער השמיני הביא הגמ' הכא ומבואר בדבריו שם כרש"י דכיון דהוא כמקבל פני שכינה משו"ה צריך לאומרה מעומד.

גמ' מכתפי אהדדי ומברכי – **בפי' הר"ח** ובעוד ראשונים מבואר דלא גרסו אהדדי, **ובי"ר** מבואר כונת הגמ' דלא היו יכולים לעמוד והיו עבדיהם סומכים אותם על כתפיהם ומברכים מעומד, **ובתו"ח** כ' דלא יכלו לעמוד בלא סמיכה ומשו"ה כל אחד סמך ידו על כתף חבירו וקמ"ל דאע"ג דסמיכה כישיבה דמי מ"מ כה"ג שרי, וכ' דלפ"ז נראה דלכתחילה יש ליזהר שלא יהיה נשען על מקלו דעמידה מעליא בלא סמיכה בעינן, ויל"ע בכונת דבריו האם גבי אמימר ומר זוטרא הי' עמידה בסמיכה או בלא סמיכה, **והגרע"א** הביא דברי התו"ח בגליון שו"ע דלא ישען על מקלו, **ובביה"ל** שם הביא דברי הרע"א וכ' דהיינו בדאפשר לו בלאו הכי דהא מרימר ומר זוטרא אמרו בסמיכה ומשום דלא הי' אפשר להו בלאו הכי.

**ובמאירי** כ' דהזכירו בגמ' על מקצת חכמים שהיו קופצים ומברכין, והיינו דמבאר הכא דברי הגמ' דמכתפי ומברכי, וכן מבאר **הרבינו מנוח** על הרמב"ם שם, **והטור** הביא דברי הגמ' וכ' פירוש דרך חשיבות להקביל פני שכינה דרך כבוד, וכ' **הב"ח** דנראה דמבאר דהיו מתחברים יחד כתפיהן להדדי ומברכין יחד, וכ' דמה"ט כ' דאין מברכין תחת הגג דאי"ז דרך כבוד אלא יוצאין כמו דיוצאין לקבל פני מלך.

גמ' האי נשי דידן וכו' – **המאירי** כ' דנשים ועמי הארץ שאין יודעים לברך מברכין בא"י אמ"ה מחדש חדשים, **ובמג"א** ר"ס תכ"ו כ' בשם **השל"ה** דהוי מ"ע שהז"ג ואין נשים מברכות, ואע"ג דכל שאר מ"ע שהז"ג הכא גרע שהם גרמו הפגם, וכ"כ **במ"ב** סק"א, והמג"א שם העיר דבגמ' הכא נראה דנשים מברכות, וכ' דאפשר דל"ד אמר נשים ונקט לישנא בעלמא, **ובחכמת שלמה** שם העיר דאמאי הוי מ"ע שהז"ג הא אי"ז תלוי בזמן אלא דיש זמן דליכא חידוש הלבנה אבל כל זמן דאיכא חידוש הרי יש חיוב לברך.

ד) תוד"ה העוסקים – **השו"ע** בס"ז ס"ה כ' די"א דשתויי יין כשרים לדון דיני ממון, ובתומיםשם סק"ו הביא **דהכנה"ג** הק' ממ"ר בפרשת נשא דמבואר דגם אינו יכול לדון דיני ממון, וכ' דתוס' ס"ל דהגמ' דידן פליגא, **והתומים** שם העיר דיש לדחות דהכא הרי גומרין הדין רק למחר וא"כ בדיני ממון שפיר יכול לדון בכה"ג כיון דאי"ז זמן הדין, אבל מנין להקל לפסוק בדיני ממון כששתה יין, [ועיין **בתשו' הרשב"א** ח"א סרמ"ז דכ' דהיכי דכבר נתן דעתו על ההלכה שמותר להורות ואפילו מיד אחר ששתה, והכא הרי מיירי כה"ג], וכ' לומר דגם התוס' לא כ' אלא בכה"ג דדן עם עוד שנים ומשו"ה הוא דחלוק מהוראת איסור והיתר, אבל לדון יחידי גם בדיני ממון אסור, וכ"כ **הנתה"מ** בחי' סק"ו, **ובפתחי תשובה** הביא כמה פוסקים להחמיר דלא לדון גם דיני ממון.

גמ' ולפטרי' מעיקרא – **הר"ן** כ' דע"כ מה דממשיכים לדון הוא כדי לזכותו דהא כיון דממשיכים לדון הוי קודם גמ"ד והדין דרק בגמ"ד חוזר ומלמד חובה, ומשו"ה מק' דא"כ ליפטרי' מעיקרא, וכ' דמ"מ אם ראה אחד מהמזכין טעם לחייבו וחוזר בו מהני דבגמ"ד יוכל לחזור בו ובכה"ג נמצא דיתחייב, אלא גלא משו"ה ממשיכים לדון, ויל"ע במש"כ דקודם גמ"ד אין חוזר ומלמד חובה, דלכאורה הכא דכבר עמדו למנין ורק דאין כאן הכרעה ע"י המנין א"כ יחשב כמו שעת גמ"ד, וגם אי נימא דכיון דאכתי דנים ביניהם הוי שעת משא ומתן, מ"מ הא אפשר דדנים כדי דאחד מהמזכין ישנה דעתו ואח"כ יבואו לעשות גמ"ד ואז יאמר דשינה דעתו ואיכא רוב לחייב.

גמ' קש דינא – רש"י מבאר דהיינו דאכתי צריך להמתין בו, ותוס' כ' דאין יכול לעמוד עליו, ומבואר **בעל"נ** דחולקים על רש"י וס"ל דאדרבה אומרים דכבר אין לנו מה לדון עוד, וכן מבואר **בי"ר ובח' רי"ו** דבי' הגמ' דפוטרין אותו דלא ידונו עוד, וקו' הגמ' דאדרבה בדיני נפשות יש לנו יותר לפוטרו ולא לדון יותר, **ובפי' הר"ח** גם מבואר הכי רק דלא הביא אלא תחילת הגמ' ודברי ר"א, **והרמב"ם** בפ"ט ה"ב כ' דאם לא ראה אחד דברי האחרים אומר נזדקן הדין ופוטרין אותו, **והכס"מ** שם הביא דברי רש"י, אמנם **העל"נ** כ' דממש"כ הרמב"ם דפוטרין אותו נראה כשי' הראשונים דפוטרין אותו ולא דנים עוד בדינו, אמנם **במאירי** כ' דקש דינא היינו דלא יצא לנו תעולמתו לאור ופוטרין אותו, ובדיני ממון אין אומרים הכי אלא מעמידין הממון בחזקת בעליו בדין גמור ואין מניחים אותו מחמת עומק הדיןאלא מכריעים דפטור, ומבואר כשי' רש"י וא"כ הכא נמי ברמב"ם י"ל כשי' רש"י, **והר"ן** מבאר על דרך הי"ר דהיינו דפוטרין אותו, רק דביאר לשיטתו שנתבאר לעיל מ' א' בסופו דאם הגיעו למנין ע"א ואמר אחד איני יודע דמוסיפין אחד, דלפ"ז קו' הגמ' דבדיני ממון לא שייך כלל ענין זה דקש דינא כיון דתמיד יוסיפו אחר ויהיה תמיד הטי' על פי אחד, דהא בדיני ממון מכריעין גם לחובה על פי אחד, **ובאו"ש** שם כ' לבאר דקש דינא משמע דהגם דאין הדין כמו דנפסק בזה מ"מ בזה פסק הדין דפטור, וכ' דהיינו דוקא בכה"ג דיש אחד מחייב יותר דעיקר הדין בזה לילך אחר הרוב ולגבי נדון דעלמא הרי באמת יהיה הכרעת ההלכה כהרוב, ומשו"ה מק' הגמ' דבדיני ממון דמשכ"ל רק כשאין כלל רוב לצד אחד א"כ לא הוי לי' לומר קש דינא.

**הרמב"ם** שם הביא דאומר קש דינא, **והכס"מ** העיר דזה דלא כרב אשי דאמר דנזדקן הדין היינו דחכם דינא, וכ' דאולי לשון נזדקן משמע יותר דהיינו קש ומשו"ה כ' הרמב"ם כרב אחא וסיים דצ"ע, ועיין בלח"מ, **ובחמרא וחיי** כ' דגם רב אשי מודה לרב אחא דבדיני נפשות אומר קש דינא, רק דאת הברייתא לא מבאר הכי דאינו רוצה להגי' הברייתא.

**ברדב"ז** בפ"ט ה"ג מבואר דבדיני ממון היכי דאין הכרעה דהדין דמעמידים בחזקת המוחזק, אפילו תפיסה לא מהני.