מראי מקומות חזקות ורשויות לא מוגה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - כולל תורת רפאל

**מעל"ע.**

**ביסוד דינא דספק ראיה למפרע.**

עי' **רש"י** [ד"ה מפקידה] שכתב דטעמייהו דהלל משום דחיישינן דראתה דם זה מקמי הכי אלא דכותלי בית הרחם העמידו הדם. וכן הוא להדיא **בגמ' להלן ג ע"א**. ומבו' מזה דאף הלל מודה דאין לנו לחוש שראתה דם אחר ואבד, וכל מאי דאית לן למיחש הוא אך זאת, דהדם גופא שמצאתו השתא כבר נעקר מן המקור מקמי הכי.

ובפשוטו הטעם בזה, דלגבי דם אחר ליכא מספק כלל, דמהכ"ת לן להסתפק מכח ראית דם זה שראתה דם אחר. וכן מבו' לכאו' **בתוס' ג:** **[ד"ה לאביי]**. דעיי"ש שדנו האם לפי לישנא דאילו הוה דם וכו' מודה שמאי בשוטה, [והיינו משום דגבי שוטה אית לן למיחש שיצא הדם מגופה ולאו אדעתא, ומשא"כ בפיקחת], ומסקו התוס' דאינו כן, ומשום דלא חיישינן כי אם לדם הנמצא. וכוונתם לכאו' דלגבי דם אחר ליכא מספק כלל. [וכ"כ הש"ש ש"ג פ"ד בביאור דברי התוס', עיי"ש].

אולם עי' **ברשב"א ג:** [ד"ה מאי איכא] דפליג על תוס', וס"ל דאף להאי לישנא דאם איתא דהוה דם וכו', מודה שמאי בשוטה, ומשום דחיישינן דילמא אתא דם ולאו אדעתא ואבדתו. ומבו' לכאו' בשי' הרשב"א דס"ל דלעולם מכח דם הנמצא יש לנו להסתפק אף על דם אחר. [אלא דבפיקחת לא שייכא הך חששא מאחר ובפיקחת לא חיישינן שראתה דם ולאו אדעתא, ורק בשוטה משכחת לה הך חששא]. והוא חידוש, וצ"ב.

והנה גדולה מזו מצינו בדברי **הרשב"א בתשובות חדשות מכת"י סי' שס"ה**, דעי' דמבו' בתו"ד שם דלפי לישנא קמא דגמ', אזי אף הלל מודה דכותלי ביה"ר לא מוקמי דם, אלא טעמיה דהלל משום דחיישינן שמא נטף מעט מעט ולפיכך לא נודע, עיי"ש היטב.

ועי' בהגהות **ר"מ ברלין** **להלן ג:** שהקשה על הרשב"א בחי' הנ"ל, דלדבריו דגבי שוטה חיישינן שהיה דם אחר ואבד, אזי א"כ האיך אהני פקידה, וצ"ע. [ואין לומר דבאמת גבי שוטה לא אהני פקידה, דהלא ברשב"א ג. ד"ה מאי איכא וכו', מבו' דלל"ק איירי מתני' בכל גווני, ודו"ק[[1]](#footnote-1)]. והנה לפי הרשב"א בתשובה הנ"ל תיקשי טפי, דלפי ל"ק תיקשי בכל אשה מדוע אינה טמאה למפרע אף קודם הפקידה. ועי' **סד"ט סי' ק"צ סקע"ד** ד"ה ולפי"ז נראה**.**

ועי' **רש"ש** [על התוס' להלן ג:] שהקשה על התוס' דס"ל דלא חיישינן כי אם לדם הנמצא, מהא דאמרינן להלן ה. מהו דתימא שמא תראה טיפת דם כחרדל ותחפנה שכבת זרע[[2]](#footnote-2). וכתב דיש ליישב.

**בדין ראתה בהרגשה אם מטמאה למפרע**.

יש לעיין אם גם בראתה דם ע"י הרגשה מטמא הלל מפל"פ וכן חכמים מעל"ע, או דילמא נימא דמאחר וע"כ דראתה השתא, אזי שוב אין מקום להסתפק שראתה גם למפרע. [והנה לשי' הרשב"א ג: הנ"ל אזי ודאי פשוט דאף בכה"ג חיישינן. וכל מקום הספק הוא לשי' התוס' הנ"ל].

והנה עי' היטב בדברי **התוס' ג.** ד"ה מרגשת [וכן הוא בראשונים שם], ומבו' להדיא בדבריהם דאף בראתה בהרגשה מטמא הלל למפרע. [דעי' שם שכתבו דהמכוון בסב' הגמ' "הואיל ואשה מרגשת בעצמה" הוא, דמדלא הרגישה עד עכשו ש"מ דלא ראתה מקמי הכי. ועיי"ש שכתבו דלא אהני אך טעמא אלא היכא דראתה ע"י הרגשה, (ומה דמטהר שמאי בכל גווני זהו אך משום דרוב פעמים מרגשת, ולא פלוג רבנן), הרי להדיא דאף בכה"ג הוצרך שמאי לסב' מדלא הרגישה עד עכשו ודו"ק[[3]](#footnote-3)].

ועי' **חזו"א [יו"ד צ"ז יא']** דכתב דמסב' היה נראה דבאופן דהרגישה מודה הלל דאינה טמאה למפרע דמכיון שידענו ביאת הדם ל"ל להחזיק למפרע[[4]](#footnote-4). אולם עיי"ש דכתב דמדברי התוס' מוכח לא כן[[5]](#footnote-5).

וב**מאירי** בסוגיין ג"כ איתא להדיא דאף בראתה בהרגשה טמאה למפרע, עיי"ש.

[ועי' **רמב"ן להלן נג:** שכתב דהא דאינה מקולקלת למנינה זהו משום שאין זמן ספק מוציא מידי זמן ודאי. וצ"ב. ולכאו' ע"כ דאיירי באופן דהשתא ודאי ראתה וכגון דהרגישה אלא דאנו באין לאיסתפוקי שמא ראתה גם למפרע, ודו"ק. ועוד צ"ע בזה].

ועי' **חוו"ד סי' ק"צ סק"א** דס"ל דתליא באיזה הרגשה ראתה, דאם הרגישה פתיחת פי המקור אזי בכה"ג לא חיישינן למפרע. אמנם בהרגישה זיבת דבר לח שפיר חיישינן דראתה גם למפרע, עיי"ש היטב.

ובהגהות **חשק שלמה** להלן ג: כתב דלפי מש"כ התוס' ג: דלא חיישינן כי אם לדם הנמצא, אזי ברור דבאופן דראתה בהרגשה אזי אין מקום להסתפק שראתה גם מקמי הכי. אמנם עיי"ש שכתב דבמד"ר ויקרא רבה פ' מצורע פ' י"ט מבו' דאף בכה"ג איכא טומאה למפרע. וכתב דע"כ צ"ל דלא פלוג רבנן בזה. ודבריו תמוהין טובא, שהרי בתוס' ג. מבו' להדיא דס"ל דאף באופן דהרגישה איכא חשש למפרע, וכנ"ל. [ואף מש"כ לדון דטמאה למפרע משום לא פלוג נסתר מדברי התוס', שהרי מפורש בתוס' דכל כמה דבמרגשת לא שייך לגזור אזי לא גזרו אף בשאר דוכתי]. וע"כ מבו' דאף לשי' התוס' דלא חיישינן לדם אחר, מ"מ שייכא שפיר חשש למפרע אפי' באופן דראתה בהרגשה, והוא פשוט לכאו'.

והנה בדברי **רש"י** במתני' ד"ה שמאי מבו' דמפרש לדינא דמתני' דאיירי במצאה דם ע"י בדיקה. וצ"ע מדוע לא פירש דאיירי באשה שראתה ראיה גמורה כדרכה. וכבר עמדו ע"ז האח'. ועי' **ברש"ש** שכתב דלישנא דמתני' מפקידה להפקידה הכריחתו. [אלא דעדיין לא נתיישב מדוע התנא איירי באופן זה]. ועי' ב**מהר"ם** שפירש דכתב כן משום דאיכא רבותא דאף בכה"ג ס"ל לשמאי דדיה שעתה עיי"ש מש"כ בזה. אמנם **החידוד הלכות** [בתי' קמא] כתב, דרש"י הוכרח לפרש דאיירי בבדיקה דוקא, דרש"י לשיטתו להלן ג. ד"ה מרגשת. וצ"ב, דהלא אכתי תיקשי מדוע לא פירש רש"י דאיירי בראתה בהרגשה, וע"כ כוונתו דבכה"ג לכו"ע לא חיישינן למפרע. [ולכאו' זהו ג"כ המכוון בדברי **המהרש"ל** במש"כ על דברי רש"י במתני', עיי"ש היטב].

ולא נתברר בדברי המהרש"ל והחידוד הלכות מהו באמת הטעם דבאופן דראתה בהרגשה ליתא לדינא דמתני'. ולכאו' צ"ל דזהו משום הסב' הנ"ל הנזכרת בדברי החזו"א[[6]](#footnote-6).

ועי' **במרומי שדה** להנצי"ב שכתב דבאופן שראתה בהרגשה אזי לכו"ע לא חיישינן למפרע. [אמנם בדבריו נראה דאי"ז משום הסב' הנ"ל אלא זהו מטעמא אחרינא, עיי"ש היטב].

**במתני' וחכ"א וכו', אלא מעת לעת ממעטת ע"י מפל"פ, ומפל"פ ממעטת ע"י מעל"ע.**

עי' היטב רש"י שבת טו. ד"ה מעל"ע. [וגם ברש"י דידן מדוייק כן].

עי' להלן לו. דהיכא דמעל"ע ליכא, מפקידה לפקידה נמי לא גזרו רבנן.

בדין בדיקה שאינה מחוייבת אם אהני לדין פקידה, עי' מהר"ם, ומל"מ פ"ג ממטמאי מו"מ, וסד"ט קצ"ו סקל"ג. ושו"ת חת"ס סי' קפ"ז. ועי' רש"ש.

**במתני' כל אשה שיש לה וסת וכו'.**

עי' **רש"ש** שכתב לדקדק מסדר המשנה דזהו מדברי חכמים ופליגי חכמים על הלל בתרתי, עיי"ש..

עי' **חוו"ד** [קפ"ד י'] שהקשה מדוע אינה טמאה למפרע מתחילת עונת הוסת. עיי"ש מש"כ בזה. [וע"ע בזה כרו"פ קפ"ד י']. ועי' רש"ש סג:.

ועי' היטב **בחזו"א** [יו"ד פ' י"ח] מש"כ בזה. ויש לדון טובא בדבריו.

**בגמ' ד:.**

**ביסוד תקנת בדיקת שחרית וערבית.**

עי' **רש"י** ד"ה שחרית מש"כ. ועי' **בחידוד הלכות** מה שתמה על דברי רש"י, ועיי"ש מש"כ בזה[[7]](#footnote-7).

ועי' היטב **חזו"א יו"ד סי' צ"ז סק"א** בתחילת דבריו מש"כ ליישב. [ולכאו' זהו נמי המכוון בדברי הערול"נ, וצ"ע].

ועי' עוד מש"כ שם בסו"ד דלעולם אין טעם הבדיקה בכדי להכשיר טהרות של לילה, אלא ענין הבדיקה משום דחיישינן שמא תראה דם ולא תראה ולא תרגיש, ועיי"ש מה שדחק לפרש לפי"ז לישנא דגמ'[[8]](#footnote-8).

וע"ע **בחזו"א סי' צ"ג סק"ו** שכתב אופן אחר בביאור דינא דתקנת בדיקת שחרית וערבית.

**ביסוד תקנת מעל"ע.**

הנה מבו' בסוגיא דהטעם דמטמאה מעל"ע לחכמים הוא ניהו משום קנס שלא בדקה כתקנת חכמים. אולם מבו' בסוגיא וב**רש"י** [ד"ה מאי עונה], דדוקא עונה יתירא הוא משום קנס, אבל עונה ראשונה טמאה גם בלאו הקנס.

וצ"ב, מ"ש עונה ראשונה דמטמאה גם בלאו קנס, ומ"ש עונה יתירא דהוצרכנו לקנס.

**ובנוב"י** קמא יו"ד סי' מ"ו [ד"ה ומש"כ עוד מחותני] כתב דלשיטת חכמים כותלי ביה"ר מוקמי דם רק עונה אחת.

אמנם קשה, דוכי ייתכן דשיהוי הדם תלוי בעונה. ועי' **חידוד הלכות** [ד: ד"ה שחרית] שכתב דבאמת עונה היינו י"ב שעות.

אך צע"ג, דמקו' הגמ' "והא זימנין משכחת לה ג' עונות" מבו' להדיא דעונה היינו עונת יום או עונת לילה ולא תליא בי"ב שעות, וא"כ הדרא קושיא לדוכתא. וכבר עמד בזה **הפרדס רימונים** [בפתחי נדה, בענין מהות ההרגשה, אות ו'. עמ' ס"ו בהוצאה החדשה].

עוד יל"ע, דאם ע"כ צריך לומר בשי' רבנן דס"ל די"ב שעות מוקמי דם וטפי לא, אזי א"כ מאי מקשה כלל הש"ס מאי טעמייהו דרבנן [ועיי"ש מש"כ רש"י], והלא י"ל שפיר דסברו רבנן דמעל"ע מוקמי דם וטפי לא, ותו אי"צ לקנסא כלל.

ועי' היטב בדברי **החזו"א** יו"ד [סי' צ"ז א'] הנ"ל במש"כ בביאור תקנת מעל"ע, ולפי"ד נמצא דבאמת תליא בעונה ולא בי"ב שעות, וכמשמעות הסוגיא, ודו"ק[[9]](#footnote-9).

**ובפרד"ר** שם כתב דלעולם לחכמים אין כותלי ביה"ר מוקמי דם כלל [ועיי"ש אות ה' שהביא הוכחה לזה מסוגיית הגמ' להלן ס:, עיי"ש], אלא דבעונה קמייתא חיישינן לדם אחר שאבד, עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא. [ועיי"ש שכתב דלפי"ד צדקו דברי מוהרי"ץ מחותנו של הנוב"י שהובאו דבריו בנוב"י הנ"ל]. ויש לדון הרבה בדבריו.

והנה עי' היטב **ברש"י** במתני' ד"ה לא כדברי זה. ולכאו' מבו' ברש"י דלא כהחזו"א ודלא כהפרדס רימונים. ובאמת דאף לפי שיטת החידוד הלכות קשה, דברש"י נראה דבכל המעל"ע מוקמי דם, ולא רק י"ב שעות. וכבר עמד בזה החידוד הלכות על דברי רש"י במתני' עיי"ש.

והנה בדברי רש"י במתני' מבו' לכאו' דהטעם דחכמים פליגי אהלל הוא ניהו משום דכולי האי ימים רבים לא מוקמי ביה"ר דם. ומבו' דאף לפי ל"ק דטעמייהו דשמאי הוא ניהו מצד חזקה, מ"מ בשי' חכמים ע"כ הטעם דלא חיישו מפקידה לפקידה הוא ניהו משום דכותלי ביה"ר לא מוקמי דם. וצ"ע, דא"כ נמצא דאף לפי ל"ק ע"כ צ"ל דמתני' לא איירי במשמשת במוך, שהרי בכה"ג מודו חכמים להלל, ובסוגיא להלן ג. נראה לא כן, דמבו' דדוקא לפי לישנא דטעמא דשמאי הוא ניהו משום אילו הוה דם וכו' הוא דצריכנן לדחוקי דמתני' לא איירי במשמשת במוך. [וביותר, דעי' בראשונים דכתבו דהטעם דל"ק דגמ' לא בעי למימר כאידך לישני זהו משום דהוה דחיקא ליה למימר דמודה שמאי בשוטה או במוך]. וצ"ע, ויש ליישב.

**מ"מ בסוגיית הגמ' ג. ואב"א היינו טעמא דשמאי הואיל ואשה מרגשת וכו'- ג: איתמר וכו'.**

**נדה ג., תוד"ה ואב"א וכו'.**

עי' בגליון משה"ק. ועי' **פרדס רמונים** [פתחי נדה עמ' מ"ד, אות י"א] מש"כ ליישב דב' עניני סייג לקדשים איכא.

**תוד"ה מרגשת וכו'. וא"ת וכי בדקה עצמה ומצאה וכו'.**

עי' **כו"פ סי' קפ"ג סק"א** [ד"ה וכן מוכח מפ"ק וכו'] שכתב להוכיח מדברי התוס' דבמצאה דם בבדיקה בלא הרגשה היא טמאה מה"ת, דאל"כ הלא לא שייך בכה"ג לטמא למפרע, דהלא זהו ספק דרבנן דאזלינן ביה לקולא[[10]](#footnote-10) [[11]](#footnote-11).

[ועי' **מרומי שדה ב.** (ד"ה שמאי) שכתב דהגם דאנן קיי"ל דבמצאה דם בבדיקה דטמאה מה"ת, דתלינן דהרגישה אלא דסבורה הרגשת עד היא, זהו דוקא לדידן דקיי"ל כהלל דחיישינן דהרגישה וכסבורה הרגשת מ"ר היא, אבל לשמאי דס"ל דל"א כסבורה מ"ר אזי ה"ה דלא אמרינן כסבורה הרגשת עד, (וכמבו' בתוס') וטמאה רק מדרבנן עיי"ש[[12]](#footnote-12).]

**והגרע"א בתשו' קמא ס"ב** דחה ראייתו, דהלא בגמ' מבו' דטעמייהו דשמאי הוא ניהו דמדלא ארגשה ש"מ דלא ראתה, וקשה, דתיפו"ל מצד דהוי ראיה בלא הרגשה דמטמאה אך מדרבנן[[13]](#footnote-13). וע"כ מבו' מזה אחת מב', או דנימא דלעולם חיישינן למפרע אפי' לטומאה מדרבנן, או דאתינן מצד טומאת הדם שמטמא האשה בטומאת משא, ולזה אי"צ הרגשה, עיי"ש מש"כ בזה. ועיי"ש מה שכתב לחדש דלעולם אף לדידן כל דין טומאת למפרע הוא ניהו אך מצד דחיישינן לטומאת הדם, עיי"ש היטב[[14]](#footnote-14).

**שם, וקשה מאתמול נמי נימא הא דלא הרגישה אם שמשה כסבורה הרגשת שמש וכו'.**

עי' **או"ש פ"ט מאיסו"ב הלכ"ט** מש"כ ביישוב שי' רש"י.

**והלל כסבורה הרגשת מ"ר היא.**

עי' **סד"ט סי' ק"צ סקל"ו** שכתב דדוקא לענין קדשים חייש הלל לכסבורה הרגשת מ"ר היא. **ועי' מהרש"א** בתוד"ה ואב"א. [וצ"ע מדברי התוס' ד"ה והאיכא].

עי' **רע"א [קמא סי' ס"ב]** הנ"ל, שכתב לדון דלא חייש הלל לכסבורה מ"ר כי אם בצירוף חששא דראתה בלא הרגשה. [ועיי"ש היטב מש"כ בזה לבאר הטעם דאינה מקולקלת למנינה].

**והאיכא כתמים וכו'.**

עי' היטב **ברש"י**. ולכאו' מבו' דהקושיה רק מהא דמטמא למפרע. [והוא דלא כתוס' ד"ה והא, והתוס' רא"ש]. וכ"כ **המהרש"א.** ועיי"ש מש"כ לבאר בזה.

אמנם **ברשב"א** מבו' דרש"י לא פליג על התוס'. [וע"ע **ערול"נ וחכמת בצלאל].**

וע"ע **במהר"ם. ובחזו"א סי' צ"ט סק"א.**

**והלל כותלי בית הרחם העמידוהו.**

**עי' נוב"י קמא סי' מ"ו** דס"ל דדוקא לקדשים חייש הלל לזה, אבל לגבי חולין ולבעלה, מודה הלל דלא חיישינן לכותלי ביה"ר העמידוהו אף היכא דליכא חזקת טהרה.

ועי' **חוו"ד סי' קפ"ו סק"א** שכתב להוכיח מסוגיית הגמ' ג: דרק לקדשים חייש הלל. אמנם עיי"ש שכתב דזהו דוקא היכא דאיכא חזקת טהרה, אבל היכא דליכא חזקת טהרה אזי אף לגבי חולין ולבעלה חיישינן דכותלי ביה"ר העמידו הדם, עיי"ש. [וע"ע **סד"ט קצ"ו סקכ"ג** (ד"ה מיהו) שגם כתב כיו"ב].

**אמר אביי מודה שמאי במשמשת במוך. רבא אמר מוך נמי אגב זיעה מכויץ כויץ וכו'.**

לכאו' קשה, דלכאו' ע"כ איירי דנמצא דם על המוך דאל"כ לא שייך למימר דמוך עיכב הדם, וא"כ קשה מאי קאמר רבא, דהך דם הנמצא במוך מיהת ודאי דמוך מעכבו. ועי' מש"כ בזה **החוו"ד סי' קצ"א סק"ח [**ד"ה ולפי]. ועי' שם בהגהות **אמרי ברוך** מש"כ בזה. ועי' **לחם ושמלה סי' קצ"א סק"ו** ד"ה אבל. [וע"ע **שו"ת רע"א קמא סו"ס ס'**].

**ג: והלל מפו"ר מי קאמינא וכו'.**

עי' **רשב"א** דמבו' דהטעם דאינה מטמאה בועלה למפרע זהו משום ביטול פו"ר. אמנם **בתוס' רא"ש ו.** כתב בזה טעם אחר, עיי"ש.

**רשויות**

**תוד"ה והלל.**

**בהא דהביאו כאן התוס' דינא דאין יכול להיות.**

עי' **מהר"ם** **וגליון** מש"כ בזה.

**בטעם הדבר דבגוונא דאין יכול להיות לא מוקמינן אחזקה אף ברה"י.**

עי' מש"כ בזה **המהר"ם חולין ט:,** וכן הוא **בתוס' הרא"ש שם**, וכ"כ **החידוד הלכות** בסוגיין. וכ"כ **הש"ש ש"א פי"ז,** עיי"ש.

ועי' מש"כ בזה **באחיעזר ח"א סי' ז' סק"ו.**

[וע"ע **מהרש"א חולין ט:** וצ"ב].

והנה **בתוס' הרא"ש ובמהר"ם** הנ"ל מבו' לכאו' דהא דאמרינן ספק כודאי והא דלא מוקמינן אחזקה ברה"י הן תרי דיני. אמנם עי' **מרדכי פ' החולץ** דכתב דהא דלא מוקמינן אחזקה הוא ניהו משום דהוי כודאי. ועי' **עונג יו"ט סי' קע"א** דכתב ג"כ דהא דלא מוקמינן אחזקה הוא ניהו משום דינא דספק כודאי, עיי"ש מש"כ לבאר בזה.

וצ"ע **דבתוס' רא"ש להלן ג.** ד"ה ה סוטה לכאו' מבו' דס"ל דהא דלא מוקמינן אחזקה ברה"י הוא ניהו אך מכח דינא דספק כודאי, וסותר א"כ למש"כ בחולין ט:, וצ"ע. ויש ליישב.

**[בעיקר קו' התוס' מב' נזירין**- עי' מש"כ **בכתבי הגר"ח על הש"ס [**שבועות סי' שי"ד] ליישב בשי' הרמב"ם. וע"ע מש"כ **בשער"י ש"א פי"ג** ליישב לשי' הרמב"ם**]**.

**אם בב' שבילין טהור משום דין ס"ט ברה"ר, או משום חזקה.**

שי' התוס' בסוגיין דטהור אך משום חזקה. ועי' **רע"א בגליהש"ס** שמציין לדברי התוס' להלן ס. דמבו' שם דזהו משום דינא דס"ט ברה"ר. ועי' **ר"ש ורא"ש טהרות פ"ו מ"ה, ורש"י פסחים י.** ד"ה אם נשאלו.

**בטעם החילוק בין דין ס"ט ברה"ר דליתא היכא דאין יכול להיות, לבין דין חזקה דאיתא אף בכה"ג.**

עי' מש"כ בזה **הש"ש ש"ז פ"ב.**

**בענין אם ספק טומאה ברה"ר טהור היכא דליכא חזקת טהרה.**

שי' התוס' בסוגיין דס"ט ברה"ר טהור אפי' היכא דליכא חזק"ט. והוכיח כן מהא דר"ש מטהר במקוה הגם דכנגד חזקת המקוה איכא חזקת טמא.

אמנם שי' **התוס' בסוטה כח: ונזיר נז.** דל"א בס"ט ברה"ר דספיקו טהור כי אם היכא דאיכא חזקת טהרה. ועי' בתוס' סוטה דהוכיח כן מסוגיית הגמ' להלן ג.. וכן מבו' לכאו' **בחי' הר"ן להלן ג.** ד"ה הכי השתא וכו'. [ועי' היטב **בתוס' רא"ש להלן ג.** ד"ה אי מה, ולכאו' עולה ממסקנת דבריו דליתא לדינא דס"ט ברה"ר טהור היכא דליכא חזקה כלל, וצ"ע בזה].

ועי' **מל"מ פ"י ממקואות הל"ו** בסופו ד"ה [ודע שהתוס' וכו'] מש"כ ליישב הקו' מר"ש דמקוה. [ועי' קה"י טהרות סי' ס"א מש"כ בזה].

**האם בסוטה יש חזקת טהרה.**

שי' **התוס'** בסוגיין דליכא בסוטה חזקת טהרה, דמשום דקינא לה ונסתרה איתרע לה חזקתה. וכתבו התוס' דאפי' ברה"ר דליכא סתירה משכחת לה אופן דאיתרע חזקתה, והיינו בלילה ובאפילה ובמקום דאין בנ"א מצויין דאית בהו מיהת קצת סתירה.

ועי' **מהרש"א סוטה כח.** [בתוס' ד"ה מה ת"ל] שכתב שמדברי **התוס'** שם מוכח דס"ל דליכא בסוטה חזקת טהרה, והקשה ע"ז דמדברי התוס' כח: ד"ה מכאן מבו' דאיכא בסוטה חזקת טהרה. וכתב דיש ליישב בדוחק[[15]](#footnote-15). ועי' **בתוס' סוטה כט.** ד"ה שכן דמבו' לכאו' איכא חזקת טהרה בסוטה.

ועי' היטב בדברי **התוס' רא"ש להלן ג.** [ד"ה אי מה וכו'] בדבריו המחודשים, ועיי"ש שכתב דבסוטה באמת איתרע חזקתה והו"ל כפלגא ופלגא אבל מ"מ איכא חזקת היתר, וצ"ב.

ועי' **חזו"א אבהע"ז סי' ק"ל סק"ג** [במוסגר] שהביא דברי **הרשב"א יבמות כ"ד:** [ד"ה ורבינו אלפסי] שהוכיח דאין סוטה אסורה מן הדין אי לאו גזה"כ מהא דסוטה כה. דאיכא מ"ד דאי מחיל בעל אחר הסתירה דשריא ליה[[16]](#footnote-16). וכתב שם דמהתוס' בחולין ט: [שכתבו כתוס' דידן דבסוטה ע"י הקינוי והסתירה איתרע חזקתה] משמע דסוטה אסורה מן הדין, וצ"ע. [ודברי החזו"א צ"ע, דלכאו' אין שום סתירה מדברי התוס' למש"כ הרשב"א, וצ"ע].

ועי' חידושי **רבינו חיים הלוי הלכות יבום וחליצה פרק ו** שכתב דלולי גזה"כ דקינוי אזי "**הרי היא בחזקתה** ואין כאן שום ספיקא דזנות כלל", דהא קיי"ל דאין אוסרין על הייחוד, ואך משום גזה"כ דקינוי הוא דאיכא בזה תורת ספק, עיי"ש היטב.ודבריו צ"ע טובא, שהרי שפתי התוס' ברור מללו דמשום דקינא לה ונסתרה איתרע חזקתה. [ועי' מש"כ בזה **בחידושי רבי שמואל כתובות סוסי' י'[[17]](#footnote-17)**].

**בקו' התוס' היאך ילפינן מסוטה דברה"י ספיקו טמא אפי' איכא חזקה.**

תי' התוס' צ"ב. ועי' מש"כ בביאור דבריו **בשער"י ש"א סו"פ י"ט**.

ובעיקר קו' התוס' עי' מש"כ **הגרע"א** לתרץ. ובעיקר מש"כ הגרע"א דמדרב גידל שמעינן דביבד"ל טמא אפי' במקום חזקת טהרה, עי' **תוס' בחולין ט:** [בסופו] דכתב להדיא לא כן.

[וע"ע **בש"ש ש"א פ"ז** מש"כ ליישב קו' התוס'].

**ביסוד דינא דס"ט ברה"ר טהור.**

לשי' **תוס'** דידן דס"ט ברה"ר טהור אפי' היכא דליכא חזקת טהרה, אזי נמצא דילפינן מסוטה דין מחודש דס"ט ברה"ר טהור. אכן לשי' **התוס' בסוטה כח: ונזיר נז.** דס"ל דס"ט ברה"ר טהור רק במקום חזקה, אזי א"כ נמצא דאין בזה דין מחודש כלל, אלא מוקמינן ליה אחזקה כבכל התורה כולה. [**ובתוס' בסוטה כח:** כתבו דהא דאיצטריך הלכתא לטהר ברה"ר זהו משום דבלא"ה ס"ד דרה"ר כרה"י דלא מוקמינן אחזקת טהרה. **ובתוס' בנזיר נז.** כתבו דלמסקנא באמת אי"צ כלל לההלכתא, עיי"ש].

ועי' **בתוספתא טהרות פ"ו י"ז** איתא דס"ט ברה"ר טהור אפי' בתו"ת. ולשי' התוס' בסוטה הנ"ל תיקשי, שהרי בתו"ת לא מוקמינן אחזקה. ועי' **ר"ש טהרות פ"ה מ"ט**.

והנה עי' **רמב"ם פט"ז מאבות הטומאה הל"א** שכתב דהטעם דס"ט ברה"ר טהור הוא משום שאיסור כל הספיקות מדבריהם. ועי' **ש"ש ג' ב'** שכתב דלפי שי' הרמב"ם עיקר ההלכה דס"ט אינה אלא ברה"י, אבל הא דברה"ר טהור זהו מצד הדין הכללי דבכל הספיקות מדאורייתא אזלינן לקולא. [ועי' **מהרי"ט ח"ב יו"ד א'** מש"כ ליישב לשי' הרמב"ם הא דאיתא בש"ס דהלכתא גמירי לה מסוטה].

**במש"כ התוס' דהגם דאין סתירה ברה"ר, מ"מ איתרע חזקתה דשייך קצת סתירה באפילה וכו'.**

דברי התוס' צ"ע טובא. דהנה מה שהקשו התוס' מהא דאין סתירה ברה"ר ודאי כוונתם להא דאיתא להלן ג. דאין סתירה ברה"ר, [וכן הוא להדיא **בתוס' רא"ש להלן ג.** ד"ה אי מה], והנה שם בעי הש"ס למימר בזה דמשו"כ א"א למילף מסוטה דס"ט ברה"ר טהור, דשאני התם דאין סתירה ברה"ר, ולדברי התוס' זה תמוה טובא, דמה אהני לן דאין תורת סתירה גמורה, והלא סו"ס איתרע חזקתה ע"י דאיכא עכ"פ "קצת סתירה". [והנה לולי דברי התוס' היה אפשר לפרש דלעולם לפי מאי דבעי הש"ס למימר בתחילה דא"א למילף מסוטה ומשום דאין סתירה ברה"ר, אזי באמת ס"ל להש"ס דליכא כלל תורת סתירה וממילא קיימא אתתא בחזקתה, וכי קאמר הש"ס "וכ"ת הא כל ס"ט ברה"ר טהור וכו'" אזי כוונת הש"ס בזה, דמהא דקיי"ל בכ"ד דס"ט ברה"ר טהור אזי ע"כ מוכח דלעולם איכא תורת סתירה ברה"ר, והדר ביה הש"ס מהא דקאמר בתחילה. אבל בדברי התוס' והתוס' רא"ש הלא מבו' דס"ל דלא הדר הש"ס מהא דקאמר בתחילה דאין סתירה ברה"ר, אלא דס"ל דאף לפי מאי דנקט הש"ס דליכא סתירה ברה"ר מ"מ קצת סתירה איכא, ושוב תיקשי כנ"ל מאי האי דקאמר הש"ס "הכי השתא וכו'"] [[18]](#footnote-18).

והנה עי' היטב **ברשב"א יבמות כד:,** ולפי"ד לכאו' א"ש, דהגם דליכא חזקה מ"מ כל כמה דליכא תורת קו"ס אזי אין האשה נאסרת לבעלה משום דינא דדבר ברור. אולם אכתי דברי התוס' צ"ע, דכד נימא הכי אזי ע"כ צ"ל דהא דאליבא דאמת ילפינן מסוטה אזי אין זה משום דילפינן במה מצינו מסוטה, אלא דאיכא הלכתא דדיני ס"ט שוין לדין סוטה הגם דבסוטה גופא טעם אחר יש בדבר, [וכמש"כ **הגרש"ש בשער"י ש"א פט"ז סק"ד**], ובתוס' שהוצרכו להא דבסוטה ליכא חזקה הלא לכאו' מבו' דנקטו דבסוטה גופא דטהורה ברה"ר זהו אך מצד דינא דס"ט ברה"ר, ודו"ק. ויש ליישב.

**מ"מ בסוגיית הגמ' ב: ורמי חבית וכו'- ג. ומ"ש ממבוי וכו'.**

**מהו המקור דבסוטה ספק כודאי.**

עי' **רש"י** ד"ה ועשאוה[[19]](#footnote-19). ועי' היטב **תוס' הרא"ש** ד"ה מה סוטה. ועי' **בחי' הר"ן** בסוגיין שכתב דילפינן ליה מהא דסוטה אסורה בזמן הזה, וצ"ב. ועי' **תוס' סוטה כח.** ד"ה מה ת"ל, ובמהרש"א שם. [ועי' **באמרי בינה שחיטה י"ט** מש"כ בביאור דברי התוס' שם].

ועי' **עונג יו"ט סי' קע"א** מש"כ בזה. [וע"ע **פליתי בבית הספק סי' ק"י** מש"כ בזה, **והגהות חש"ל** בסוגיין].

**האם הא דלרבנן טמאין ברה"ר ילפינן מסוטה.**

עי' **תוס' ורמב"ן ורשב"א** דכתבו דלא ילפינן ליה מסוטה. [ועי' מה מש"כ ליישב הא דאמרינן ושניהם לא למדוה אלא מסוטה]. אמנם **שי' הר"ן** דילפינן ליה מסוטה, עי' היטב בדבריו המחודשין. ועי' **תוס' רא"ש** ד"ה הכא [הא'] מש"כ בזה.

**"אימא כסוטה מה סוטה ברה"ר טהור ה"נ ברה"ר טהור, הכי השתא התם משום סתירה הוא, וסתירה ברה"ר ליכא, הכא משום חסר הוא, מה לי חסר ברה"ר מה לי חסר ברה"י. וכי תימא הא כל ספק טומאה ברה"ר טהור, כיון דאיכא תרתי לריעותא כודאי טומאה דמי".**

בביאור השקו"ט עי' מש"כ בזה **בחי' הר"ן**. ומפירושו של הר"ן מבו' דס"ל דל"א ס"ט ברה"ר טהור אלא במקום חזקת טהרה. אמנם לשי' הראשונים דס"ל דס"ט ברה"ר טהור אפי' היכא דליכא חזק"ט אזי לא שייך לומר ככל החזיון הזה, והדרא קושיה לדוכתא.

ועי' **באבי עזרי [שחיטה פ"א הי"ג]** מה שכתב לבאר השקו"ט בגמ' עפ"י דברי **רבינו חיים הלוי בפ"ו מייבו"ח הי"ט** הנודעין. אולם דבריו אינן מתיישבין לכאו' עם דברי התוס' לעיל ב. ד"ה והלל, דבתוס' הלא מבו' דבסוטה מדינא ליכא חזקת טהרה[[20]](#footnote-20). [ועי' מש"כ לעיל בתוד"ה והלל מה שיש לבאר לפי שי' התוס' שם].

**"וכי תימא הא כל ספק טומאה ברה"ר טהור, כיון דאיכא תרתי לריעותא כודאי טומאה דמי".**

לשי' התוס' בסוטה כח: ונזיר נז. צ"ע מאי מקשה הש"ס מהא דס"ט ברה"ר טהור, והוצרך הש"ס לזה דתר"ל כודאי טומאה דמי, והלא לשיטתייהו ל"א דס"ט ברה"ר טהור אלא היכא דאיכא חזקת טהרה, ועי'[[21]](#footnote-21).

בס"ד.

**כיון דאיכא תרתי לריעותא כודאי טומאה דמי.**

לשי' האח' דס"ל דל"א ס"ט ברה"ר טהור היכא דאיכא חזקת טמא, [עי' **ש"ש ש"ד פ"ב**] א"ש היטב. אמנם לשי' האח' דס"לדס"ט ברה"ר טהור אפי' היכא דאיכא חזקת טמא, [עי' **מקו"ח סי' תס"ז, וחמד"ש יו"ד סי'**]אזי ע"כ צ"ל דתל"ר אלים טפי מחזקת טמא, ויל"ע בזה. [ועי' **תוס' רא"ש עירובין לו.** שכתב דהגם דמטמא ר"י בטומאה דרבנן בדאיכא חזקת טמא**,** בתר"ל מודה, וחזינן דתל"ר קליש מחזקת טמא, ועי'].

והנה עי' **חזו"א טהרות ג' ג'** שכתב דבאבד"ל מטהרינן אפי' היכא דאיכא חזקת טמא, וכן הוא **בש"ש ש"ג פ"ה**] והוכיח כן ממקוהדלרבנן טמאין אפי' ברה"ר. ומבו' בדבריו דנקט בפשיטות דחזקת טמא לא גרע מתר"ל[[22]](#footnote-22).

**האם לר"ש בכל ס"ט בעלמא ברה"י תולין.**

שי' **רש"י ותוס'** בסוגיין דלר"ש בכל ס"ט ברה"י בעלמא תולין. ועי' **בחי' הר"ן** שתמה ע"ז, דאי לא גמר מסוטה אזי אמאי תולין, והא הו"ל לאוקמי אחזקתיה. ועי' **בחי' רבי שלמה כתובות סי' ד'** מש"כ ליישב[[23]](#footnote-23). [ועי' **בגליון מהר"פ** דמבו' בדבריו דהא דלא מוקמינן ברה"י אחזקה זהו מהלמ"מ ולא ילפינן לה מסוטה, ולפי"ד באמת ל"ק קו' הר"ן. אבל **בתוס' לעיל ב. ד"ה והלל** הלא מבו' דמסוטה ילפינן לה[[24]](#footnote-24)].

אמנם שי' **הרמב"ן והר"ן** דבשאר ס"ט ברה"י מודה ר"ש דאית ביה דין ספק כודאי, ורק לגבי מקוה ס"ל דתולין, עי' מש"כ בזה. [וכן הביא **הרשב"א בשם י"מ**]. ועי' **מל"מ פ"י ממקואות הל"ו** ד"ה כתבו התוס' מש"כ על דבריהם, ועי' מש"כ בזה **החכמת בצלאל**.

ועי' היטב **תוס' סוטה כח.** [ד"ה אינו דין]. ועי' **בש"ש א' י"א** מש"כ בביאור דברי התוס' בסוטה. [וע"ע **במהרש"א** על דברי התוס' שם. **ובדברי חיים יו"ד סי' ל"ט**].

ועי' **תוס' רא"ש** בסוגיין ד"ה הכא [הב'].

**"ורבנן, הכי השתא, התם גברא בחזקת טהרה בחזקת טהרה קאי מספיקא וכו', הכא גברא בחזקת טומאה וכו'".**

בביאור המכוון בהך חילוקא נחלקו הראשונים. עי' **תוס' ד"ה גמר**. ועי' **תוס' סוטה כח:** ד"ה מכאן. ועי' **רשב"א** בסוגיין.

ובשי' **רש"י** בזה, עי' **מהר"ם, ומל"מ פ"י ממקואות, וחכמב"צ.** [ועי' מה שהביא החכמב"צ **מרש"י גיטין לא:**].

**בשי' התוס' דסוגיין**- עי' **ש"ש ש"ג א'** שהקשה דלשי' התוס' תמוה מה זו הוספה שמוסיף ואב"א.

ועי' **רע"א בגליון הש"ס** מה שהקשה. וע"ע **בחי' הגרע"א** שהקשה בנוסח אחר.

**בשי' הרשב"א**- במש"כ **הרשב"א** דלפי האב"א אזי אפי' בריעותא חדא נמי בסוף טומאה טמא טומאה ודאית, עי' **מל"מ** [שם ד"ה ובהא] שכתב דהיינו באופן דאיכא חזקת מקוה נגד חזקת טמא וליכא חסר לפניך. וצ"ב לפי הרשב"א מ"ש הך גוונא מגוונא דתינוק. ועי' **ש"ש ש"ג א' ב'** מש"כ בזה.

עוד יל"ע בשי' הרשב"א מדוע בסוף טומאה איכא טומאה ודאית. ועי' **מל"מ** שם מש"כ בזה. ועי' **בגינת ורדים להפמ"ג** מש"כ לבאר דברי המל"מ. **ועי' ש"ש ג' ב'.** [וע"ע **כתבי קה"י החדשים**].

ובעיקר ביאור דברי הרשב"א עי' **במשנת ר' אהרון כתובות י"א ד'** שדרך בדרך אחרת מהמל"מ.

ועי' **מל"מ** שם שכתב ליישב שי' הרמב"ם שחילק בין מקוה לחבית עפ"י דברי הרשב"א. ועי' מש"כ בזה **הש"ש ש"ג א' ב'**. וע"ע **בחמד"ש יו"ד סי' ח'** [א-ג] מש"כ בזה.

**האם האב"א בא לתרץ גם הקו' על ר"ש.**

עי' **רמב"ן**. [ועי' מש"כ **בחי' הר"א** בביאור דבריו]. ועי' **רשב"א.**

**תוד"ה מעל"ע.**

**מדפריך בגמ' לר"ש וכו'.**

בביאור הוכחת התוס' עי' **מהר"ם ורע"א.**

**בטעם הדבר דלא ילפינן מסוטה לטמאה למפרע.**

עי' **בחי' הגרע"א** [ד"ה וא"ת במעל"ע וכו'] מש"כ בזה. ועי' **ש"ש ש"א פי"א** מש"כ בזה.

ועי' **חזו"א יו"ד צ"ו א', ושם סי' רט"ו לדף ג:.**

[והנה עי' היטב **בתוס' הרא"ש** דמבו' בדבריו דס"ל דמה"ט דבלמפרע ליתא לדינא דרה"י מה"ט גופא גם ליתא לדינא דרה"ר, ומבו' א"כ דלא כמו שנקטו האח' בשי' התוס'].

**ביישוב הקו' מ"ש מקוה דמבו' להלן ג. דמטמאינן למפרע.**

עי' ב**מהר"ם** מש"כ בזה**.** ועי' **מל"מ פ"י ממקואות הל"ו ד"ה וכתבו התוס'** שדחה דבריו. ועי' מש"כ הש"ש ש"א פי"א ביישוב הקו' על **המהר"ם**[[25]](#footnote-25).

ועי' היטב **במהרש"א** מש"כ בזה.

ועי' **חזו"א יו"ד סי' צ"ו סק"א** מש"כ ליישב.

ועי' **שער"י ש"א פי"ד** מש"כ ליישב.

ועי' **תוס' הרא"ש** בסו"ד שהקשה הקו' ממקוה, ועי' מש"כ בזה.

[ועי' עוד **בתוס' רא"ש** שהקשה מנגע באחד בלילה. וכן הקשה הר"ש טהרות פ"ה מ"ז]

**בשי' המהרש"א דבמקום דליכא חזקה ילפינן מסוטה לטמא למפרע.**

בביאור שי' **המהרש"א** עי' מש"כ בזה **בכתבי הקה"י החדשים סי' א'**. ועי' **באבי עזרי פ"ט מאיסו"ב** מש"כ בזה.

ועי' **בחי' הגרע"א** [בד"ה תוס' ד"ה מעל"ע בסופו] שהקשה על המהרש"א דא"כ לקדשים דלא מוקמינן אחזקה אזי אמאי תולין. עי' מש"כ בזה.

ועי' **ש"ש ש"א פי"ב** שהקשה על המהרש"א ממתני' להלן יד., ועיי"ש מש"כ ליישב בב' דרכים[[26]](#footnote-26).

**תירוצים נוספים על קו' התוס' מדוע ליתא לדינא דס"ט ברה"י בנדה.**

עי' **בחי' הר"ן** מש"כ עוד ליישב. וכן כתב **המאירי [בד"ה לענין ביאור][[27]](#footnote-27)**. ועי' **בחי' הגרע"א** מה שתמה ע"ז, ועיי"ש מש"כ בזה.

והנה עי' **ברשב"א ב:** ד"ה ופריק מה שכתב בזה[[28]](#footnote-28).

ועי' **רמב"ן ב.** [ד"ה הלל] דהטעם דאין שורפין הטהרות ברה"י משום דחששא בעלמא הוא ולחומרא[[29]](#footnote-29).

וע"ע **בשו"ת הרשב"א ח"א סי' שנ"ט** מש"כ בזה.

וע"ע **ש"ש ש"ב פט"ו** מה שתי' על קו' התוס'. ועי' **שער"י ש"א פ"א** שתמה עליו.

**בקו' התוס' מדוע החמירו בטומאת מעל"ע ברה"ר.**

לכאו' קשה, שהרי כבר כתבו התוס' דלא ילפינן מסוטה לטומאת למפרע. עי' מש"כ בזה **הש"ש ש"א פ"י-יא'.** ועי' **רע"א** מש"כ בזה.

[והנה יש לדקדק בדברי התוס' מהו שהקדימו לקושייתם דמעל"ע קיל טפי משאר טומאות, והלא לכאו' יש להקשות קושייתם גם בלא"ה, ועי'].

**בתי' התוס' דלא ילפינן מסוטה לטהר ברה"ר היכא דהשתא ודאי טמאה היא.**

עי' **מהר"ם** דנקט בשי' התוס' דליתא לסב' זו אלא היכא דליכא חזקה. [ועי' **חידוד הלכות]**.

עי' בחי' **הגרע"א** שהקשה מהא דמבו' להלן ג. דאף גבי מקוה שייכא דינא דס"ט ברה"ר הגם דהשתא המקוה ודאי חסר. ועי' **במהר"ם** שתי' עפ"י דרכו דבעינן חזקה. ודבריו צ"ב.

ועי' **חזו"א סי' צ"ו סק"א** מה שכתב ליישב.

**תירוצים נוספים על קו' התוס' מדוע איתא לטומאת מעל"ע אף ברה"ר.**

עי' **תוס' הרא"ש** מש"כ בזה. ועי' היטב **בתוס' סוטה כח:** מש"כ בזה. וע"ע **בר"ש טהרות פ"ד מ"ו**.

ועי' **רמב"ן ורשב"א** מה שכתבו ליישב.

והנה **הרמב"ן והרשב"א** פליגי על תוס' וס"ל דליתא לטומאת מעל"ע ברה"ר. ועי' **מהרש"א** להלן ב: דנקט דכן היא שי' **רש"י**.

בס"ד.

**בקו' התוס' דיהא חילוק רשויות גבי טומאת למפרע, האם זהו לגבי האשה או לגבי הטהרות.**

עי' **שער"י ש"א פי"ד [ד"ה והנה] וחזו"א יו"ד סי' רט"ו ב.** שנקטו שכוונת התוס' דנדון דין רשויות לגבי טומאת האשה.

אמנם ה**אחיעזר ח"א סי' א' סק"ג** נקט דכוונת התוס' דנדון דין רשויות לגבי טומאת הטהרות, עיי"ש[[30]](#footnote-30).

והנה **השער"י** שם נקט בפשיטות דמש"כ התוס' לתרץ הן לגבי רה"י והן לגבי רה"ר אהני רק לגבי טומאת האשה, וא"כ מוכרח כדבריו דהמכוון בקו' התוס' הוא דנדון חילוק רשויות לגבי האשה, עיי"ש[[31]](#footnote-31).

והנה **בתוס'** מבו' להדיא דמה שהקשו דנטהר ברה"ר היינו באופן דמגע הטהרות היה ברה"ר, וחזינן לכאו' דהנידון בתוס' הוא לגבי הטהרות, ודלא כהגרש"ש. וצ"ע. ועי' **ברשב"א** בסוגיין ד"ה דאילו דמבו' נמי להדיא בדבריו דתליא במגע הטהרות. [אמנם עי' **בתוס' בסוטה כח:** ד"ה ברה"ר דמבו' לכאו' דפליג וס"ל דבדין דניזיל בתר האשה, עיי"ש היטב].

**בשי' הי"מ שהביא הרמב"ן דבחולין טהור אפי' בלאו חזקה.**

עי' **רמב"ן ב. ד"ה ד"ה והלל** דבחולין טהור אפי' בלאו דחזקה והיינו משום דגמרינן מסוטה דדוקא בטומאה דלהבא מטמאינן, עיי"ש. ומבו' דבטומאה למפרע לא אך דליכא דין רה"י, אלא דאף יש בזה דין טהרה ודאית דומיא דדין רה"ר ואבד"ל[[32]](#footnote-32). ועי' מש"כ בזה **בש"ש ש"ג פ"י.**

**בתירוץ התוס' דבטומאת ראיה לא גמרינן מסוטה.**

עי' **סד"ט סי' קצ"ו סקכ"ג** שהביא מתשובות **זכרון יוסף** דרק לענין דין רה"ר לא ילפינן ספק ראיה מסוטה אבל לענין דין רה"י שפיר ילפינן. ולפי"ז תי' התוס' קאי רק ארה"ר. ועי' שם **בסד"ט** שדחה דבריו, דמדברי **התוס' יז:.** [ד"ה ואין] מוכח לא כן.

ולפי שי' הסד"ט קשה מדוע לא תירצו התוס' כמו"כ אף לענין הקו' מרה"י. ועי' **בשער"י ש"א פי"ד** דמבו' בתו"ד דבאמת כוונת התוס' ליישב בזה אף קו' קמייתא. אמנם עי' **ישועות יעקב** בסוף הל' נדה מש"כ לבאר מדוע לא תירצו התוס' כמו"כ לענין רה"י.

עי' **מהר"ם להלן כא. בתוס' ד"ה ורבנן** שכתב דאמנם בספק ראיה ברה"י ליכא דין ספק כודאי, אבל מ"מ איכא דין תולין. ועי' **חידוד הלכות וערול"נ** שהקשו עליו מדברי **התוס' י"ז: ד"ה ואין.**

**בקו' התוס' מ"ש מנגע באחד בלילה וכו'.**

עי' **מהרש"א** שדקדק מלשון התוס' דרק בקו' השניה שהקשו דנשרוף הוצרכו להא דאשה מקריא מקום מציאתה, ואילו בקו' קמייתא לא הוצרכו לזה. עי' שם היטב מש"כ בזה[[33]](#footnote-33).

ובעיקר קו' התוס'- עי' **רמב"ן ורשב"א ב: [ד"ה ופריק] ור"ן** שתי' באופ"א.

**בתי' התוס' דהא דאין שורפין במעל"ע מצד דינא דכשעת מציאתן זהו מצד לבו נוקפו.**

צ"ע, דא"כ מדוע הוצרך הש"ס למימר דטעמיה דהלל הוא ניהו משום דאיכא ריעותא מגופא[[34]](#footnote-34).

עוד צ"ע, דא"כ היאך קאמר הש"ס להלן ה: דבאבד"ל ליתא לטומאת מעל"ע, ותיפו"ל מצד דינא דכשעת מציאתן דודאי איתא אף באבד"ל[[35]](#footnote-35).

**בקו' התוס' מאי פריך להלל ממקוה.**

עי' **תוס' הרא"ש ג:** מש"כ ליישב[[36]](#footnote-36).

**בשי' ר"מ דמטהר בנגע באחד בלילה.**

בתוס' הקשו אמאי מטהר ר"מ בנגע באחד בלילה ומ"ש מאשה. וקשה, שהרי מבו' בתוספתא דר"מ מטהר אך ברה"ר. ולכאו' צ"ל דהתוס' אזלו לפי תי' קמא דהיכא דהשתא ודאי טמאה ליתא לדינא דרה"ר.

והנה לפי תירוצם דטעמיה דר"מ דאוקמיה אחזקתיה אזי תיקשי דא"כ אף ברה"י נטהר, שהרי טומאה למפרע לא ילפינן מסוטה. ובאמת דזה נכלל בקו' **הר"ש פ"ה מ"ז.**

**חזקות**

בס"ד.

**סוגיא ד"ודאי נגע".**

**בשי' הראשונים דבנדה ובמקוה לא אמרינן העמד טהרות על חזקתן משום דודאי נגע.**

**הרמב"ן בחולין פו. ובקידושין פ. [ובמלחמות פ"ב דקידושין]** הוכיח מהא דגבי נדה [להלל] ומקוה לא אזלינן בתר חזקת הטהרות, דא"א לדון את חזקת הטהרות כל היכא דודאי נגע. וכן **הריטב"א בקידושין עט.** הוכיח כן ממקוה, ומנדה להלל, עיי"ש. ועי' **תורי"ד נדה ב. ובקידושין פ.** שהוכיח ג"כ מסוגיין דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקת הטהרות, עיי"ש[[37]](#footnote-37).

ועי' **בראשונים הנ"ל** [הרמב"ן והרשב"א והריטב"א נדה יח: והרמב"ן חולין פו.] דמשו"כ פליגי על פרש"י בקידושין פ. גבי תינוק שנמצא בצד העיסה, ונקטו כפירוש ר"ת שם בסוגיא, עי' מש"כ בזה.

ועי' **תוס' רא"ש** בסוגיין שהקשה אהלל דמאי איריא דגבי אתתא איכא ריעותא מגופא, והלא נתעסקה בטהרות דלית להו ריעותא. ועיי"ש מה שתי'. [ולכאו' כוונתו כהראשונים הנ"ל, וצ"ע בזה].

אמנם עי' היטב ב**רמב"ן** בסוגיין [ד"ה מ"ט דשמאי]. ועי' בהגהות הגרא"ז מה שתמה על דבריו שסותר למש"כ בחולין פו.

**מקומות נוספים שמצינו בדברי הראשונים דלא אזלינן בתר חזקה משום דינא דודאי נגע.**

א.] עי' **ברמב"ן חולין פו. ובנדה יח: וברשב"א נדה יח: ובריטב"א קידושין עט. ונדה יח:** שהוכיחו דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקת הטהרות מדינא דשליא להלן יח:, עיי"ש היטב.

והנה לפי"ז נמצא דאף גבי מקור וחתיכה זהו ע"כ הטעם, וכ"כ **החזו"א ידים ו' ו'**. ומבו' מזה, דאף בכה"ג דלא הוי ספק מגע טומאה שייכא דינא דודאי נגע, ודו"ק.

[ועי' **תוס' נדה יח:** ד"ה למעוטי, ולפי"ד ליתא להוכחת הראשונים].

ב.] עי' **ברמב"ן קידושין פ. ובמלחמות בפ"ב דקידושין** שכתב דהא דאיתא בקידושין פ. דגבי עיסה בתוך הבית שורפין את התרומה, זהו משום דהתם לא שייך לאוקמה לעיסה אחזקתה מאחר דודאי נגע. [וכן הרשב"א במשמרת הבית בית א' שער א' כתב דהטעם דשורפין שם הוא ניהו משום דדמיא לשליא].

[אמנם **ברש"י קידושין פ**. כתב בזה טעם אחר, וא"ש דאזיל לשיטתו דלי"ל דינא דודאי נגע].

ג.] עי' **רשב"א נדה כא.** שכתב לגבי מפלת חתיכה דלא שייך לאוקמי אשה בחזקת טהרה משום דודאי הפילה, ורוב חתיכות הם מד' מיני דמים, נפקא אתתא מחזקתה וכענין שאמרנו בשליא, עיי"ש. ועי' **חזו"א ידים ו' ז'** מה שכתב להגיה בדברי הרשב"א ומש"כ בביאור דבריו. ועי' רשב"א יח: ד"ה אלא.

ד.] עי' **ריטב"א נדה כא.** שכתב לענין אם אפשר לפתיחת הקבר בלא דם ,דכיון דהפילה, ופעמים איכא דם הורעא חזקתה, וכענין שאמרנו בשליא. ועי' **חזו"א שם** מה שכתב להגיה בדברי הריטב"א.

ה.] עי' **רשב"א במשמרת הבית בית א' ש"א** [ז:] דכתב גבי רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, דא"א לדון בזה את חזקת הבהמה, דדמיא לשליא, עיי"ש היטב.

ו]. עי' ריטב"א עירובין לה: שכתב דלא דיינינן התם לחזקת הגברא דעומד בתחום ביתו ועירו, מאחר וודאי עירב, ולכאו' כוונתו לדין ודאי נגע, וצ"ע.

ז.] עי' **ריטב"א יבמות סט.** שכתב לענין נבעלה לפסול ספק בן ט', דאיכא למימר דהא דלא מוקמינן לה אחזקתה זהו משום דינא דודאי נגע, עיי"ש.

**בקו' האח' על שי' הראשונים דבודאי נגע לא דיינינן לחזקת הטהרות, וביסוד דינא דודאי נגע.**

הנה עי' ב**קוב"ש ח"ב סימן ב'** שהקשה על הרמב"ן והתוס' רי"ד דס"ל גבי תינוק דבודאי נגע לא אמרינן העמד עיסה על חזקתה, מהא **דכתובות יד.** גבי אלמנת עיסה דמוקמינן על אחזקת כשרותה. ותי' דשאני תינוק דהוא ודאי טמא מכח רובא, ומשא"כ באלמנת עיסה דהבועל הוא ניהו ספק, עיי"ש מש"כ בזה[[38]](#footnote-38). וצ"ע, שהרי במעל"ע ליכא הכרעת ודאית גבי האשה. ועי' **בקה"י סי' ס"ב** מש"כ בזה.

והנה עי' **ט"ז יו"ד סי' א' סק"ו,** ועי' היטב במש"כ שם **הגרע"א** **בגליון השו"ע[[39]](#footnote-39)**. ויוצא מתו"ד דבאופן דכל כמה דלא הוכרע הספק בהשורש אזי שפיר אזלינן בתר חזקת הטהרות. ותיקשי גם עליה ממעל"ע, וכנ"ל.

ועי' **חזו"א יו"ד סי' רט"ו** שהקשה על הרמב"ן והריטב"א מהא דאמרינן גבי מקוה העמד טמא על חזקתו, וכן מהא דאמרינן גבי חבית העמד טבל על חזקתו, וכן מאלמנת עיסה, וכן מהא דחולין י. דאמרינן העמד בהמה על חזקתה הגם דהספק הוא בסכין[[40]](#footnote-40). ועיי"ש מה שכתב לדון דלא שייך דינא דודאי נגע כי אם במגע טומאה דייקא, עיי"ש מה שכתב הטעם בזה. אך צ"ע טובא בזה, דחזינן בדברי הראשונים בכמה דוכתי דשייכא סב' ודאי נגע אף גבי שאר מילי וכנ"ל.

והנה **החזו"א ידים ו' ו'** הלך בדרך אחרת, דכתב שם ליישב כל הקו' דדוקא היכא דאיכא רובא איתא לדינא דודאי נגע, עיי"ש היטב מש"כ בטעמא דמילתא[[41]](#footnote-41). וגם זה תמוה, שהרי במעל"ע ליכא רובא, ומ"מ מבו' ברמב"ן דמשום דינא דודאי נגע לא מוקמינן טהרות בחזקתן.

והנה בעיקר יסוד הדין דודאי נגע עי' מש"כ בזה **הנודע ביהודה יו"ד תנינא קכ"א**. וע"ע בתשובת **הקונטרס הספיקות** לבית אפרים מש"כ בזה. [מודפס בסוף ספר קונטרס הספיקות]. וע"ע מש"כ בזה **הבית הלוי ח"ב סי' ז'.**

**בדברי הראשונים בעירובין [לה: לו.] שכתבו לבאר מדוע לא אזלינן התם בתר חזקת הגברא דקאי בתחום ביתו.**

עי' **ריטב"א עירובין לה: ד"ה דתנן** שהביא בשם התוס' שהקשו אקו' הגמ' שם, דמאי מקשה, והלא גבי עירוב איכא חזקה דגברא דקאי בתחום ביתו. וכתב וז"ל, "ותרצו, דקס"ד דכיון דודאי עירב, ואין הספק אלא אם נטמא העירוב, הא נפק גברא מחזקת בית זה וכו'". [וכ"כ שם הרשב"א והר"ן]. ועי' **בריטב"א שם להלן לו. ד"ה רבא** שכתב בשי' רש"י דאף למסקנא נקטינן דלית לן לאשגוחי בתר חזקת גברא ומשום סב' הנ"ל. וכתב שם הריטב"א **דהר"מ בר שניאור** נתן טעם לדבר למה אלימא חזקת העירוב, שבכל מקום אין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בו ממנו, וכן גבי מקוה אמרינן העמד אדם על חזקתו ולא אמרינן העמד טהרות על חזקתן. וכתב ע"ז הריטב"א דאיהו פירש בפ"ק דנדה דהא דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות הוא ניהו משום דכיון דודאי נגע, פקעה חזקה מינייהו וכדאמרינן גבי שליא בבית[[42]](#footnote-42), עיי"ש[[43]](#footnote-43).

**בשי' הרשב"א במשה"ב גבי שחיטה דבספק מומחה ליכא חזקת אינו זבוח משום דדמיא לשליא.**

עי' **ביה"ל ח"ב סי' ז'** שהקשה מחולין פו.. ועיי"ש מה שתי'. ועי' **חזו"א ידים ו' ו'** שתי' ע"פ דרכו שם באופן אחר.

**שי' רש"י ותוס' בודאי נגע.**

הנה **ברש"י בקידושין פ.** מבו' לכאו' דס"ל דאף בודאי נגע דיינינן לחזקת העיסה. אולם עי' **ברמב"ן נדה יח:** שכתב דאפשר שאף רש"י מודה לדינא דודאי נגע, עיי"ש בדבריו המחודשין, וצ"ב. אמנם עי' **ברש"י חולין פו.** [ד"ה שדרכו] דכתב להדיא דאיירי שאנו רואין שנגע בה, עיי"ש.

והנה **בתוס' קידושין פ. ונדה יח: ד"ה רוב** מבו' לכאו' דלי"ל דינא דודאי נגע, שהרי פליג על רש"י מטעם אחר, [וכבר עמד ע"ז הנוב"י יו"ד תנינא קכ"א]. ועי' **תוס' נדה יח: ד"ה למעוטי**, ומבו' מקושיתו דפליג אדינא דודאי נגע, ועי'

ובאמת **דבתוס' נדה ד. ד"ה שכל וכו'** חזינן להדיא דפליג על הראשונים הנ"ל, עיי"ש. ולכאו' מבו' כן ג"כ בדברי **התוס' ב: [ד"ה התם]** במשה"ק דמדוע גבי נגע לא מטהרינן ע"י דאיכא תרתי לטיבותא, חסר לפניך, וחזקת טהרה דהגברא, עיי"ש[[44]](#footnote-44).

ועי' **תוס' עירובין לו. [ד"ה במקוה**] דמבו' שיטתו שם דלי"ל דינא דודאי נגע. ועי' **בשעה"מ פ"ה מתרומה הלכ"ד** מש"כ ליישב לשי' התוס' שם מ"ש מקוה שנמצא חסר דלא מוקמינן להטהרות בחזקתן, עיי"ש היטב. אמנם עי' **חזו"א אבהע"ז סי' פ' סקכ"ט** שכתב לבאר שי' התוס' שם באופ"א, עיי"ש.

[ועי' **ר"ש ורא"ש טהרות פ"ה מ"ז** דמבו' לכאו' דפליגי נמי אדינא דודאי נגע. ועי' נוב"י יו"ד תנינא קכ"א מש"כ בזה].

**ביישוב שי' הראשונים דלי"ל דינא דודאי נגע, מדוע דנדה ובמקוה לא מוקמינן טהרות אחזקתן.**

עי' **גינת ורדים להפמ"ג סי' ס"ב** דהעלה לומר דהא דקתני גבי מקוה דכל הטהרות שנעשו ע"ג היינו הכלים עצמן שהוטבלו בו. אולם עיי"ש שכתב **דברש"י גיטין לא:** מבו' להדיא לא כן. [אולם גם לפי דבריו עדיין תיקשי מנדה].

ועי' **מהר"ם** בסוגיין מש"כ ליישב מדוע לא מוקמינן טהרות על חזקתן. ודבריו צ"ב. ועי' **חכמת בצלאל** מש"כ בזה.

והנה במה שקשה לשי' רש"י ותוס' מדוע במעל"ע לא מוקמינן טהרות אחזקתן, עי' היטב תוס' **נדה יח: ד"ה למעוטי** [ובמהרש"א שם] דמבו' לכאו' בדבריו דסב' ריעותא מגופא הוא ניהו סב' אף לגבי חזקת הבית, וצ"ב. ועכ"פ לפי"ז י"ל אף בנידו"ד דהוי סב' לגבי חזקת הטהרות, וצ"ע. [ועי' **חזו"א אבהע"ז סי' פ' סק"ל** מש"כ ע"ד התוס' שם].

**במש"כ הרמב"ן דגבי חולין מודה הלל משום דמוקמינן טהרות אחזקתייהו.**

בפשוטו כוונת הרמב"ן דאמנם א"א לדון את חזקת האשה, אבל מ"מ מטהרין הטהרות מכח חזקת הטהרות. וכן נקט **הגרא"ז** בהגהותיו. ועיי"ש שהקשה דסותר למש"כ בחולין פו. אולם יש מפקפקין בזה, דכד דייקת בלשון הרמב"ן אזי נראה דאין כוונתו לזה. [ועי' היטב בחי' **הר"א**]. גם עי' **ברמב"ן ג. ד"ה והאיכא שוטה** דכתב להדיא דבחולין טהור משום חזקת האשה. וצ"ע בכ"ז.

בס"ד.

**בגמ' מ"ט דשמאי.**

קשה, שהרי אף הלל מודה לגבי חולין- עי' מש"כ בזה **הרשב"א והריטב"א.** ועי' **בתוס' רא"ש.**

**בגמ', העמד אשה על חזקתה.**

עי' היטב בדברי **רש"י ד"ה העמד**. ועי' **רש"ש** משה"ק. ועי' בזה **בתורת יקותיאל סי' י"ח א'**. **ובאבנ"ז חו"מ סי' קע"א**.

**בגמ', "והלל כי אמר העמד דבר על חזקתו היכא דלית ליה ריעותא מגופא, אבל איתתא כיון דמגופא קא חזיא לא אמרינן אוקמוה אחזקתה".**  [עי' **תוס' ד"ה דאיכא** דגרסי "דאיכא ריעותא מגופא"].

**בביאור הסב' דמגופא חזיא-**

עי' **רש"י** מש"כ בזה. ועי' **בית הלוי עה"ת** [פרשת בראשית, עה"פ הן האדם וגו', ד"ה ויש להסביר עוד] מש"כ בזה. ועי' היטב **בתוס' רא"ש** בסוגיין. ועי' **מאירי** בסוגיין [ד"ה לענין] מש"כ לחלק בין טרפה הבאה מגופה לטרפה שבאה ע"י מחט, ודו"ק. וע"ע **תוס' יח: ד"ה למיעוטי** שכתב לענין מקור שליא וחתיכה דאיכא ריעותא מגופא, ודו"ק בזה.

[וע"ע **תוס' רא"ש יט.** שכתב לענין ספק קדמה בהרת ספק קדם שער לבן, דליכא למימר דלא מוקמינן ליה אחזקה משום דאיכא ריעותא דהרי בהרת לפניך, דלא מחמירנן בכה"ג אלא מדרבנן ולקדשים וכבמעל"ע, וצ"ב].

ועי' **ט"ז יו"ד שצ"ז סק"ב**. ועי' **מהר"ץ חיות** בסוגיין שכתב לבאר הא דאיתא בסוגיין דמכיון דמגופא קא חזיא לא מוקמינן אחזקתה עפ"י דברי הט"ז, עיי"ש. ועי' **רש"ש** בסוגיין שתמה על הט"ז מסוגיין.

**האם ריעותא מגופא אהני לחוד, או דבעינן נמי להא ד"הרי דם לפניך"-**

עי' **נוב"י יו"ד קמא סי' נ"ה ד"ה ואמנם** שכתב ליישב קו' **התוס' יז: ד"ה ואין** דמשום דאיכא ריעותא מגופא הלכך לא מוקמינן לה אחזקתה. ומבו' בדבריו דסגי בריעותא מגופא לחוד לענין דלא נוקמי אחזקה, ואי"צ להא ד"הרי דם לפניך"[[45]](#footnote-45). אמנם ב**חוו"ד סי' ק"צ סק"א** נקט בפשיטות דהא דחיישינן למפרע ולא מוקמינן אחזקה דמעיקרא אזי זהו אך משום ד"הרי דם לפניך" ולא סגי בהא דאיכא ריעותא מגופא לחוד[[46]](#footnote-46). ועי' **בחכמת בצלאל יז:**  שנקט ג"כ כהחוו"ד, ועיי"ש שכתב דמשו"כ מיאנו התוס' בתי' הנוב"י, עיי"ש.

והנה בעיקר מה דנקטו החוו"ד והחכמב"צ דטומאת מעל"ע להלל ולחכמים זהו אך מכח ד"הרי דם לפניך", מפורש כן בדברי **הרמב"ן להלן ג. ד"ה והאיכא.** [וכן מבו' לכאו' בדברי **הרמב"ן חולין פו.[[47]](#footnote-47)**]. אולם בדברי **החוו"ד והחכמב"צ** הנ"ל מבו' טפי מזה, דמדבריהם מבו' דלא סגי בהא דהשתא איכא ודאי ראיה, אלא בעינן להא דאיכא השתא טומאת ודאי, עיי"ש היטב[[48]](#footnote-48), וצ"ב[[49]](#footnote-49).

**האם משום דאיכא ריעותא מגופא ליכא חזקה מעיקר הדין או דהוי אך חומרא לקדשים ותרומה-**

עי' **תוס' ב. ד"ה מעל"ע** שכתב דהא דלגבי חולין לכו"ע דיה שעתה זהו משום דאוקמה לה בחזקת טהרה. ומבו' דאף הלל מודה דמעיקר הדין אמרינן העמד אשה על חזקתה.

אמנם עי' **ברמב"ן** בסוגיין דהביא שי' י"מ דס"ל דלעולם להלל ליכא חזקה מעיקר הדין, והא דלגבי חולין מטהרינן זהו משום דילפינן מסוטה דספק טומאה למפרע טהור, עיי"ש[[50]](#footnote-50) [[51]](#footnote-51).

ועי' **ש"ש ש"ג פ"י** שהביא שי' הי"מ, ועיי"ש שכתב שבדרך זו אזיל **המהרי"ט.** ועיי"ש שכתב שבתוס' בסוגיין מוכח דלא כהי"מ.

וע"ע **בש"ש** שם שכתב דיש ראיה ברורה ממתני' להלן יד. דמדינא איכא חזקה, שהרי בתוס' ב"ק יא. כתבו דלגבי איסור נדה לבעלה אין אנו דנין דין ס"ט, עיי"ש[[52]](#footnote-52).

וע"ע מה שהקשה **הש"ש שם סו"פ י"ב** על שי' המהרי"ט[[53]](#footnote-53).

והנה ב**נוב"י קמא יו"ד סי' נ"ה [ד"ה אמנם]** הנ"ל מבו' לכאו' דאזיל נמי בשי' הי"מ דס"ל אף לגבי חולין לא מוקמינן לה אחזקה. אמנם לשי' הנוב"י גופיה אי"צ למש"כ הי"מ בטעמא דמילתא דלחולין טהור, דהלא שי' **הנוב"י יו"ד קמא סי' מ"ו** דהא דלענין חולין ד"ש זהו משום דלגבי חולין נקטינן דאילו הוה דם מעיקרא הוה אתי.

בס"ד.

**בגמ', ומ"ש ממקוה וכו', לשמאי קשיא למפרע וכו'.**

**אם לשי' המקשן בכל גווני אזלינן בתר השתא או דוקא היכא דאיכא ריעותא מגופא.**

עי' **בריטב"א ב. ד"ה מ"ט דשמאי** דמבו' בדבריו דכוונת המקשן להוכיח ממקוה ומחבית וממבוי, דכל היכא דריעותא דידהו מגופייהו אתי, הורעה חזקתן. ועיי"ש שכתב דסבר המקשן דזהו או מדאורייתא או מדרבנן. ומבו' מזה דאף לפי סב' המקשן אזלינן בתר מעיקרא נגד השתא כל היכא דליכא ריעותא מגופא. אמנם **בתוס' ג: [ד"ה איכא,** **בסופו**] מבו' דס"ל דלפי סב' המקשן אזי אף היכא דליכא ריעותא מגופא לא מוקמינן אחזקה קמיייתא. [דעי' **בתוס' ב. ד"ה מעל"ע** דמבו' דגבי נגע באחד בלילה ליכא ריעותא מגופא].

והנה מבו' **בריטב"א הנ"ל** דאף גבי מקוה איכא ריעותא מגופא. ועי' **במהר"ם בתוד"ה מעל"ע** [ד"ה וי"ל דאף ברה"ר וכו']דמבו' דנקט בשי' התוס' דבמקוה ליכא ריעותא מגופא. אמנם עי' היטב **ברמב"ן קידושין סו:** דמבו' דס"ל דאף במקוה איכא ריעותא מגופא.

**אם כוונת הש"ס להקשות דנטמא בנדה אף ברה"ר או דטמא מיהת ברה"י.**

עי' **בתוס' להלן ג: ד"ה איכא** שכתבו דלא קשה ליה להמקשן אלא במאי דמטהר שמאי אף ברה"י[[54]](#footnote-54). ועי' **בחי' הגרע"א** שם מש"כ בביאור דברי התוס'[[55]](#footnote-55).

אמנם בדברי **הרמב"ן ב. [ד"ה הלל] והרשב"א ב: [ד"ה דאילו] והריטב"א ב: [ד"ה אילו]** מבו' דפליגי על התוס' וס"ל דקו' הגמ' אף אמאי דמטהר שמאי ברה"ר[[56]](#footnote-56). [ויל"ע מה יתרצו הראשונים על קו' התוס' מנגע באחד. ויש ליישב].

**בהא דפריך הש"ס דגבי נדה ליכא לאוקמי אתתא אחזקתה, האם זהו מדינא או דהוי אך מתורת סייג לתרו"ק.**

עי' **ברשב"א ב.** [ד"ה מ"ט] **ובריטב"א ב.** [ד"ה גמ' מ"ט] דמבו' בדבריהם דכוונת הש"ס לאוכוחי ממקוה דמדינא ליכא לאוקמי אתתא אחזקתה. ועי' **תוס' רא"ש ג: ד"ה אמר הלל** דמבו' בדבריו לכאו' דלפי סב' המקשן אזי אף גבי חולין בדין שיהו שורפין.[[57]](#footnote-57) אמנם עי' **בחי' בר"ן** בסוגיין במש"כ בביאור השקו"ט, ומבו' לכאו' בדבריו דכוונת המקשן לאוכוחי מדינא דמקוה דאף בחדא לריעותא לא מוקמינן אחזקה אזי זהו דוקא לגבי תרו"ק משום סייג, עיי"ש היטב. [ולכאו' מבו' כן ג"כ בשי' **התוס' להלן ג. ד"ה ואב"א**[[58]](#footnote-58)].

ועי' **בתוס' קידושין עט. ד"ה ושמואל** דס"ל דלפי שי' המקשן שם דהקשה ממקוה אשמואל אזי בכל ספיקי דעלמא לא מוקמינן אחזקה קמייתא היכא דאיכא חזקה דהשתא, עיי"ש.

**בגמ', להלל קשיא ודאי וכו'.**

עי' **בחי' הר"ן** שכתב דעיקר פירכין לשמאי, אלא דאגב גררא דפירכא דשמאי פרכינן נמי להלל. וכ"כ **התוס' להלן ג: ד"ה איכא** בתירוצא בתרא. וכן מבו' **ברמב"ן ג. ד"ה והאיכא וכו'.** אמנם **התוס' הנ"ל** בתירוצא קמא ס"ל דאיכא קו' גמורה אהלל, וטעמי דלישני בתראי איצטריך אף להלל לענין דלא נשרוף, עיי"ש. וכן שי' **התוס' רא"ש** שם. וכן מבו' להלן **ברשב"א** [ד"ה והא דאקשינן וכו'] **ובריטב"א** [ד"ה דילמא הגס וכו'][[59]](#footnote-59).

**מדוע לא הקשה הש"ס להלל אהא דס"ל דלגבי חולין דיה שעתה.**

עי' **ברשב"א ב.** [ד"ה מ"ט] **ובריטב"א ב.** [ד"ה גמ', מ"ט] שעמדו בזה, עיי"ש מש"כ בזה[[60]](#footnote-60).

והנה **הערול"נ להלן ג:** [בתוס' ד"ה א"ב] כתב דאיכא למימר דאף דינא דמקוה איירי דוקא גבי קדשים ותרומה דייקא. אולם **בתוס' רא"ש להלן ג:** [ד"ה אמר הלל] מבו' דדינא דמקוה איירי ע"כ אף גבי חולין, עיי"ש.

והנה אפי' אי נימא כשי' הערול"נ הנ"ל אזי עדיין תיקשי אהא דהקשה הש"ס מחבית דוקא אשמאי. ועי' **חידוד הלכות** מש"כ בזה.

בס"ד.

**בגמ', "אדרבה העמד מקוה על חזקתו".**

**האם כוונת המקשן דמכח חזקת המקוה נטהר הטהרות, או דלהוי ספק.**

עי' **תוס' הרא"ש**[[61]](#footnote-61). ועי' היטב **בחי' הר"ן** [ד"ה מ"ש]**.** ועי' **מהרש"א ומהר"ם**. ועי' **תו"י קידושין עט.,** ועי' מש"כ על דבריו **הרש"ש** שם.

והנה לפי שי' המהרש"א והמהר"ם נמצא דהשתא הדר הש"ס ממאי דקאמר בתחילה "לשמאי קשיא למפרע", ודוחק. ועי' **רמב"ן להלן ג.** ד"ה והאיכא שוטה שכתב גבי הא דקאמר הש"ס דלהך לישנא ליכא למירמי חבית ומקוה וכו', דהיינו, דלהך לישנא ליכא לאקשויי לשמאי למפרע. ומבו' דלא הדר ביה הש"ס ממאי דקאמר בתחילה דלשמאי קשיא למפרע, ודלא כמהרש"א, ודו"ק.

והנה לשי' התוס' רא"ש דלולי דין תר"ל אזלינן בתר חזקת המקוה, אזי צ"ע משי' ר"ש דס"ל תולין הגם דפליג אתר"ל. ויש ליישב.

ועי' **קידושין סו:** דשי' ר"ט דהטהרות טהורות בין ברה"י ובין ברה"ר, והיינו משום דפליג אתר"ל. ולשי' המהרש"א צ"ע, דאמנם לי"ל תר"ל, אבל מדוע לא הוי מיהת ספק משום חזקת הטמא. וכיו"ב תיקשי משי' ר"א **גיטין לא:,** וצ"ע[[62]](#footnote-62).

**ביאור קו' הגמ' אדרבה העמד יין על חזקתו לפי הנ"ל.**

לשי' התוס' רא"ש והר"ן ודעימייהו א"ש היטב. אבל לשי' המהרש"א והמהר"ם הנ"ל קשה. ועי' מה שנדחקו בזה[[63]](#footnote-63). [ועי' היטב במש"כ **המהרש"א** דסוגיית הגמ' **בקידושין עט.** מוכחת כדבריו].

**הטעם דעדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא. [לשי' הנ"ל].**

עי' **סד"ט סי' ק"צ סק"מ** [ד"ה וסברא וד"ה ועם] מש"כ בזה עפ"י דברי **הר"מ ב"ר שניאור** שהובא **בריטב"א עירובין לו.,** ועי' **ברש"ש קידושין עט.** שגם כתב עד"ז[[64]](#footnote-64).

[עי' **מהרי"ט ח"ב חו"מ סי' כ'** שכתב דחזקת המקוה עדיפא משום דהוי חזקת הגוף, ומשא"כ חזקת טמא דהוי אך חזקה דדינא, עיי"ש. וכן משמעות הדברים **בתשו' רע"א קמא סי' קצ"ח** (ד"ה אולם), וצ"ע].

אולם עי' היטב בלשונו של התוס' רא"ש, ומבו' בדבריו דע"י חזקת המקוה **נסתלקה חזקת הטמא**, וצ"ב.

**האיך אהני דין תר"ל אם נקטינן דלא אהני חזקת הטמא לחוד נגד חזקת המקוה לאשווי ספק.**

הנה אי נימא דהוי עדיפות בעלמא אזי א"ש. אולם אי נימא דבאופן דאיכא חזקת מקוה אזי לא שייך כלל לדון את חזקת הטמא אזי א"כ צ"ע האיך שייך לדון דאיכא תרתי לריעותא. ועי' **באבי עזרי פי"ח מאיסו"ב** [ד"ה אולם] מש"כ בזה[[65]](#footnote-65).

ועי' **חכמת בצלאל** מה שכתב בשם **שו"ת מים עמוקים**. וצ"ב.

[וע"ע **בשער"י ש"ב פ"ב**].

**בעיקר הנידון אם אהני חזקה כשיש חזקה אחריתי בשורש הספק.**

עי' **ריטב"א עירובין לו. בשם הר"מ ב"ר שניאור**. אולם **בתוס' עירובין לה:** [ד"ה אמר] מבו' לכאו' דפליג ע"ז.

הנה בחולין י. איתא דר"ח מכשיר שוחט בסכין ונמצאת פגומה, [ובראשונים מבו' דזהו אפי' היכא דלא שיבר בה עצמות], ובגמ' שם איתא דהטעם דלא אזלינן בתר חזקת איסור דהבהמה הוא משום דהרי שחוטה לפניך, והגם דאתיליד ריעותא בסכין, בהמה לא איתרעי. ועי' ב**ר"ן** שם שכתב דטעמיה דר"ח דמכשיר הוא מיהו משום דמאחר וסכין היה בחזקת בדוק, ממשיכים חזקתו. ומבו' מזה, דאהני חזקת הסכין הגם דבהמה בחזקת איסור עומדת. ועי' ב**רשב"א חולין י.** [ד"ה השוחט] בשם רבינו יונה מבו', דבנאבד הסכין דאי"צ בדיקה אפי' לשי' ר"ה, דזהו משום דנוקי סכין אחזקתיה. ומבו' נמי דאהני חזקת הסכין הגם דבהמה בחזקת איסור עומדת.

עי' **תוס' חולין יא.** [ד"ה אתיא]. **ובחי' בית מאיר** שם.

עי' **ש"ש ש"ג פי"א** שכתב בביאור שי' הר"ן דס"ל דמקוה שהוחזק שמימיו מתמעטים דלא מוקמינן ליה אחזקתיה דזהו משום דאמרינן העמד טמא על חזקתו. [וכן מבו' **בביאור הגר"א סי' ח' סעי' ט'**. והוא דלא **כמג"א שם סקי"א**]. ומבו' דכד איכא חזקה גמורה אזלינן בתר חזקת המקוה, אמנם בעשויה להשתנות הגם דמצ"ע חזקה היא, מ"מ בזה אהני חזקת הטמא, עיי"ש.

וע"ע בזה **בשו"ת הגרע"א קמא קצ"ח.**

בס"ד.

**ביסוד פלוגתייהו דרב ושמואל קדושין עט.**

עי' **שו"ת רע"א סי' ז'** [וחזר ונשנה **בשו"ת קמא ק"ל, ובתנינא קכ"ח, ובדו"ח בתשובה עמ' פ"ט**] שכתב דיסוד פלוגתייהו דרו"ש הוא, דרב ס"ל דחזקה דהשתא מקרי חזקה, ועל כן ביומא דמשלם שית דליכא חזקה דמעיקרא אזלינן בתר חזד"ה, ואילו שמואל ס"ל דחזקה דהשתא לא מיקרי חזקה כלל, ועל כן אף היכא דליכא חזקה דמעיקרא לא דיינינן ליה, עיי"ש.

ומבו' בדברי הגרע"א דס"ל דביומא דמשלם שית ליכא כלל חזקה דמעיקרא. אמנם עי' **בחזו"א אבהע"ז פ' כ"ו** שכתב דלעולם איכא חזקה דמעיקרא אף ביומא דמשלם שית, רק דחזקה דהשתא עדיפא מהך חזקה. [ועי' שהוכיח כן מדברי **התוס' עט. ד"ה קידשה[[66]](#footnote-66)**]. ועיי"ש שכתב דלפי"ז ע"כ דשמואל נמי ס"ל דחזקה דהשתא מילתא היא, ודלא כהגרע"א. ועי' **בשער"י ש"ב פ"ד** [ד"ה מכ"ז] שנקט גם כן בזה כהחזו"א.

ועי' **ש"ש ש"ג פט"ז** שכתב דבשיטת רב נחלקו רש"י ותוס', דלשי' **רש"י בקידושין** אזי טעמיה דרב משום דאזלינן בתר השתא הכא דליכא חזקה דמעיקרא. אמנם בשי' **התוס' נדה ב:** **ד"ה השתא** [וכן **בתוס' קידושין עט:** ד"ה אלא[[67]](#footnote-67)] מבו' דלעולם אף לרב חזקה דהשתא לאו חזקה היא כלל, אלא טעמיה דרב משום דרגילות לבא מצפרא, עיי"ש. ועי' **בחזו"א אבהע"ז סי' פ' סקי"ח** שתמה על דבריו מסוגיית הגמ' **ב"ב קנג:.** ועי' בחזו"א שביאר דברי התוס' שם באופ"א[[68]](#footnote-68). ועי' **בשער"י ש"ב פ"ד** [ד"ה מכ"ז] דנקט נמי כהחזו"א בשי' התוס' דלעולם חזד"ה מילתא היא[[69]](#footnote-69).

**בביאור קו' הגמ' בקידושין עט. "ושמואל מ"ש ממקוה וכו'".**

עי' **תוס' קידושין עט.** [ד"ה ושמואל] דכתב דהו"ל לאקושיי נמי אדרב, ונקט שמואל משום דפריך ליה בהדיא טפי. [ועי' **במהרש"א** שם בתוס'][[70]](#footnote-70).

והנה עי' היטב **ברש"י שם ד"ה טמאות** דנר' דפליג על תוס'. [ולפי **המהרש"א** הנ"ל אזי ע"כ נמצא דפליג על התוס', ודו"ק].

ועי' היטב **בריטב"א קידושין עט. [ד"ה ואקשינן].**

ועי' **בשו"ת רע"א קמא סי' ז'** [ונשנה **בקמא ק"ל ובתנינא קכ"ח, ודרו"ח עמ' פ"ט**] מש"כ ליישב קו' התוס'[[71]](#footnote-71).

**ביסוד הדין דתר"ל אליבא דרב ואליבא דשמואל.**

עי' **בש"ש ש"ג פט"ז** שכתב דלשי' רש"י דאליבא דרב אזלינן בתר חזד"ה היכא דליכא חזקה דמעיקרא המנגדתו, אזי יסוד הדין דתר"ל הוא דחזקת הטמא עומדת נגד חזקת המקוה, ושוב אהני חזד"ה להכריע הספק. אולם אי נימא דחזקד"ה לאו מילתא היא אזי ע"כ צריך לפרש ענין תר"ל באופ"א, עיי"ש מש"כ בזה[[72]](#footnote-72).

ועי' **ברע"א הנ"ל** שכתב ג"כ עד"ז, דלרב דינא דמקוה מתפרש כפשוטו. ואך לשמואל אצרכנן לדינא דתר"ל. ועי' **ברע"א קמא סי ז'** דכתב דענינו של תר"ל הוא דבסיועת חזקת טומאה אזלינן בתר השתא. [וע"ע מש"כ הגרע"א עד"ז בנוסח אחר קצת בדו"ח עמ' פ"ט, ובקמא ק"ל,] [[73]](#footnote-73).

ועי' היטב מש"כ **הגרע"א בכתובות ט.** ובמש"כ **בדרו"ח עמ' פ"ט** בד"ה ???. בגדר דין תר"ל. ולכאו' סותר משנתו, דלפי"ד לרב דקיי"ל כוותיה הלא דינא דמקוה מתפרש כפשוטו. וכבר עמד בזה **באבי עזרי פי"ח מאיסו"ב.**

ועי' **חזו"א אבהע"ז סי' פ' סקכ"ו** שכתב דאף לרב א"א לפרש דאהני משום דאיכא חזקת טמא נגד חזקת המקוה, ושוב מכרעת החזד"ה, עיי"ש מש"כ בזה.

**האם סימני בגרות הן "חסר ואתאי".**

עי' **מהרי"ט קידושין סו. ותורת יקותיאל סי' י"ח** דס"ל דלא הוי חסר ואתאי. אולם שי' **הבית מאיר בחי' לקידושין עט. והמלבושי יו"ט** [חזקות י"ב] דהוי כחסר ואתאי.

ולשי' המהרי"ט ודעמיה יל"ע מדוע לא משני הש"ס אשמואל דשאני מקוה דהוא חסר ואתאי. ויש ליישב.

בס"ד.

**תוד"ה השתא וכו'.**

**בקו' התוס'.**

עי' **תוס' נדה ב:** [ד"ה השתא], שהקשה דלרב דס"ל הרי היא בוגרת לפנינו תיקשי משמעתין. וכן הקשו ה**תוס' רא"ש קידושין עט.,** **והריטב"א קידושין עט ע"א.** וצ"ב, דהלא דוקא ביומא דמישלם שית דליכא חזקה דמעיקרא הוא דקאמר רב דאזלינן בתר השתא[[74]](#footnote-74).[[75]](#footnote-75).[[76]](#footnote-76). [וגם **להחזו"א** **אבהע"ז פ' כ"ו** הנ"ל דס"ל דלעולם אף ביומא דמישלם שית איכא חזקה דמעיקרא, מיהו אך מחמת דהוי חזקה רעועה הוא דס"ל לרב דאזלינן בתר השתא].

ועי' **בשער"י ש"ב פ"ד** שעמד בזה, ועי' מש"כ בזה[[77]](#footnote-77).

**בביאור תי' התוס'.**

עי' **ש"ש ש"ג פט"ז**. ועי' **חזו"א אבהע"ז סי' פ' סקי"ח** שתמה על הש"ש, ועי' מש"כ בביאור תי' התוס'. ועי' **שער"י ש"ב פ"ד** מש"כ בביאור דברי התוס'.

ועי' **בשו"ת הגרע"א קמא סי' ז'** [ד"ה אלא אף] דמבו' בתו"ד דנקט בשי' התוס' כהש"ש.

**"והא דקאמר התם לימא רב דאמר כר"נ וכו'".**

עי' **בחזו"א הנ"ל** האיך שמפרש קו' התוס' עפ"י דרכו[[78]](#footnote-78).

**"התם נמי רוב העולם בריאים וכו'"**

לכאו' קשה מהא דאיתא **ב"ב קנג:** דרבה כר"נ, וצ"ע.

**תירוצים נוספים בראשונים על קו' התוס'.**

עי' היטב **בתוס' הרא"ש קידושין עט.** מש"כ בתירוצו השני. ודבריו צ"ב.

ועי' ב**ריטב"א קידושין עט.** מש"כ ליישב[[79]](#footnote-79).

[ועי' **תורי"ד קידושין עט.** מש"כ בזה].

בס"ד.

**בגמ', התם איכא למימר חסר ואתאי וכו'.**

**בביאור סב' "חסר ואתאי"**-

**עי' ריטב"א** מש"כ בזה. [ועי' **תוס' ד"ה התם** דמבו' כהריטב"א].

ועי' **פמ"ג יו"ד מ"ז ק"ה ג', ומ"ז פ"א ג'.** ועי' **בינת אדם שער רוב וחזקה סי' ל"ג**. ועי' **מחנ"א אישות ג' בהג"ה.**

ועי' **ברשב"א** בסוגיין מש"כ בזה.

**האם איתא לדינא דתר"ל היכא דלא הוי חסר ואתאי.**

עי' **תוס' בסוגיין ד"ה התם** דס"ל דלא אמרינן תר"ל היכא דלא הוי חסר ואתאי. וכ"ה **בתוס' הרא"ש כתובות ט.,** וכן שי' **הריטב"א עירובין לו ע"א**. וכ"כ **המהר"ם** **בעירובין לו.** בשי' **התוס' שם ד"ה אדרבה**[[80]](#footnote-80).

ועי' בחי' **הגרע"א כתובות ט.** דנקט דנחלקו בזה תירוצי **התוס' חולין י. ד"ה סכין**. דלפי תי' קמא בעינן חסר ואתאי, ואילו לפי ב' התירוצים האחרים אזי אי"צ חסר ואתאי לדין תר"ל. אולם עי' **בבכור שור חולין י: [בתוד"ה ודילמא]** שכתב דאף לתי' קמא זהו דוקא בשי' ר"ח אבל לדידן דקיי"ל כר"ה אזי אינו כן.

עי' **חזו"א פ' כ'** שתמה על התוס' בנדה שתי' הקו' מנגע משום דבעינן חסר ואתאי, דבשי' ר"ה בחולין י. ע"כ חזינן לא כן, עיי"ש. ועי' **פנ"י חולין י** שכתב דאינו מוכח, עיי"ש. ועי' **פמ"ג יו"ד מ"ז ק"ה ג'** שכתב דאף בשי' ר"ה י"ל דבעינן חסר ואתאי, עיי"ש מש"כ בזה.

עי' **חזו"א פ' כ'** שהקשה על שי' התוס' דבעינן חסר ואתאי, **מגיטין לא:,** עיי"ש מש"כ בזה.

**תוד"ה התם.**

**תוד"ה התם, תימה דבפ"ק דחולין וכו', וי"ל דהתם וכו'.**

עי' היטב בסוגיית הגמ' **בחולין י**., **ובתוס' שם ד"ה סכין**. ועי' **בר"ן** [על הרי"ף] שם בסוגיא.

ועי' **חזו"א אבהע"ז סי' פ' סקכ"ג** מש"כ על דברי התוס' שם.

**ביסוד הסב' דסכין איתרעי בהמה לא איתרעי.**

עי' **בחי' הגרע"א חולין י.** שכתב בתו"ד וז"ל "דשינויא דסכין אתרע אינו מטעם וכו', אלא דמחלק בין הריעותא **במקום החזקה** או לא" ומבו' דמשום דהוצרכנו לחזקת איסור דבהמה, הלכך בעינן דתהא הריעותא במקום החזקה. [וכן נקט **בשו"ת מהרי"ל דיסקין תק"ע סי' מ"ב**]. וכן מבו' **בשיטמ"ק חולין י. ד"ה סכין**. וצ"ב. אמנם עי' **בחוו"ד סי' ק"ד סק"ג** דמבו' דנקט דהסב' בזה הוא, דריעותא דאיכא בגוף הדבר שעליו אנו דנין אלים כוחה טפי. וכן מבו' דנקט **המחנ"א פ"ג מאישות[[81]](#footnote-81),** וצ"ב**.**

**בא"ד א"נ אין סברא לחלק וכו', ואיכא ספיקי טובא.**

צ"ע לשי' הפוסקים דס"ל דלא מהני ס"ס נגד חזקה. ועי' **חזו"א אבהע"ז פ' כ"ג** מש"כ בזה בד"ה חולין. וע"ע מש"כ שם בד"ה ובתירוץ הג' מש"כ לדון דאי"ז מדין ס"ס.

עי' **רשב"א חולין י.** [ד"ה ה"נ] מש"כ בתי' האחרון. [ודו"ק היטב בדבריו דאי"ז כלל מדין ס"ס]. ועי' **אבי עזרי פי"ח מאיסו"ב** מש"כ על דברי הרשב"א.

[**עי' ט"ז יו"ד סי' א' סק"ו** שהביא שי' האגודה גבי שוחט, ובמה שדן בדבריו עפ"י תירוצי התוס'. ועי' **בפמ"ג** שם].

**וי"ל דגבי מקוה וכו'.**

עי' **חכ"צ סי' ג'.**

**בא"ד, וכשטימא הכהן את הבית וכו'.**

עי' **מהר"ם** מה שכתב בביאור דברי התוס'[[82]](#footnote-82). וצ"ב. ועי' **בשער"י ש"ב פי"ח** [ד"ה ודבר זה] מה שכתב בזה. ולפי"ד נמצא דמש"כ התוס' "וכשטימא וכו'" זהו תי' בפ"ע. ועי' היטב **בתוס' רא"ש חולין י:,** ולכאו' מבו' כהגרש"ש. ועי' היטב ב**שיטמ"ק חולין י:** מה שכתב בשם **הר"ש משאנץ**.

בס"ד.

**ציונים והערות בסוגיית הגמ' קידושין עט.**

**איתמר, קדשה אביה בדרך וקידשה היא עצמה בעיר והרי היא בוגרת וכו'.**

עי' **רע"א תנינא סי' נ"ו** שדן האם איירי באופן דבשעת קידושי דידה ודאי הוי בוגרת, או דאף שעת קידושי עצמה איכא ספק. ועיי"ש שהוכיח מדברי **התוס' ד"ה קידשה** דע"כ איירי באופן שנודע שבגרה רק אחר קידושי עצמה, עיי"ש מש"כ בזה.

והנה **מרש"י ד"ה והרי היא בוגרת** מבו' דליכא ספיקא אשעת קידושי עצמה. וכן מבו' לכאו' בדברי **רש"י ד"ה חיישינן** שכתב "וקדמו קידושיו", אשר נראה מזה דאך מצד שקדמו קידושי האב יש לדון דלא חלו קידושי עצמה. אמנם עי' **בתור"י הזקן** שם שכתב ע"ד רש"י דמיירי דבדקוה **מיד**, ומבו' דהבדיקה היתה אחר הקידושין מיד. וא"כ אין זה סותר לדברי הגרע"א.

איברא, דגוף דברי **רש"י** **הנ"ל** תמוהין טובא, דבאמת מה הכריחו לרש"י להעמיד הסוגיא דוקא באופן דליכא ספיקא בשעת קידושי עצמה[[83]](#footnote-83). וגם קשה מה הכריחו לפרש דהא דמצאנוה בוגרת היינו ע"י דבדקוה לדעת אם קידושי עצמה קידושין. וצ"ע.

**רב אמר הרי היא בוגרת לפנינו, מדהשתא בוגרת מצפרא נמי בוגרת.**

עי' היטב בדבריו המחודשים של **הגרע"א בשו"ת קמא סי' ז'** [ד"ה אלא אף], וצ"ב.

**תוד"ה קידשה. "אבל עתה שקידשה אף היא עצמה ליכא חזקה דפנויה דממנ"פ אש"א היא".**

דברי התו' צ"ב, שהרי ברור דבכל קידושי ספק דמוקמינן לה בחזקת פנויה אזי לא מהני מה שאח"כ נתקדשה לבטל החזקת פנויה, ולעולם אין חוזר וניעור הספק הראשון[[84]](#footnote-84). עי' בזה **בשו"ת הגרע"א תנינא סי' נ"ו** [ד"ה ולדעתי], ובחי' **בית מאיר,** **ובחזו"א אבהע"ז סי' פ' סקכ"ו[[85]](#footnote-85).**

והובא בשם **שו"ת מהרי"ל דיסקין סי' מ"ב** שכתב דזהו חסרון רק לענין תר"ל, עיי"ש.

**בשי' הטור והשו"ע סי' ל"ז דאף בתוך ששה חיישינן לקידושי שניהם.**

עי' **בבית מאיר** שכתב דכן מבו' **ברש"י ד"ה בהא.** ועיי"ש שכתב דכן מבו' בלשון הגמ' דמקשינן רק ארב ולא אשמואל. ועי' שם מש"כ לבאר בזה.

ועי' בזה **בשעה"מ פ"ג מאישות הי"ד ומחנ"א אישות ג'** מש"כ בביאור שי' הטור.

אמנם עי' ב**חזו"א אבהע"ז סי' פ' סקי"ח** שכתב דהטעם דחיישינן לקידושי עצמה זהו מדרבנן וכמו דמחמירין בכל ספק קידושין ולא מוקמינן בחזקת פנויה וכדאמר יבמות לא. ודוקא באיתרע חזקה, עיי"ש.

**בגמ' נימא רב דאמר כר"נ ושמואל דאמר כר"י וכו'.**

לשי' **החזו"א** [אבהע"ז פ' כ"ו] **והגרש"ש** [שער"י ש"ב פ"ד] דאף שמואל מודה דחזד"ה הוי חזקה, אלא דלא אהני נגד חזקת נערות אזי יל"ע מדברי הגמ' כאן[[86]](#footnote-86).

**בשי' ר"נ דאהני חזד"ה להוציא ממון.**

לכאו' קשה, שהרי אפי' חזקה דמעיקרא לא אהני להוציא ממון.

עי' מש"כ בזה **הפנ"י** **קידושין עט:**. ועי' **בחזו"א אבהע"ז סי' פ' סק"א-ב.**

אמנם עי' **בעליות דר"י ב"ב קנ"ג**: דמבו' דנקט דאליבא דר"נ שפיר אהני חזד"ה לחוד להוציא ממון, וצ"ב.

[והנה עי' **בשו"ת הר"ן סי' ס"ו**, והנה אי נימא כפי הבנת **המהרי"ט** דמשום דעשוית להשתנות ליכא חזקה כלל אזי א"כ ע"כ מבו' דחזד"ה לחוד אהני להוציא ממון. אמנם אי נימא כפי **הבנת הש"ש ש"ג י"א**, **והגר"א**, אזי עדיין י"ל כהפנ"י דאהני בצירוף החזקה דמעיקרא].

**בגמ', ע"כ לא קאמר ר"י התם דאיכא למימר העמד ממון על חזקתו וכו'.**

עי' היטב **בשו"ת הר"ן סי' ס"ו.** ועי' **מג"א או"ח סי' ח' סקי"א**. **וביאור הגר"א** שם. **וש"ש ש"ג פי"א**.

והנה כד נימא **כהגר"א והש"ש** דהא דלא אהני החזקה דמעיקרא זהו אך משום דאיכא כנגדה חזקת ממון אזי א"כ צ"ע למאי הוצרך הר"ן לזה דהוי חזקה העשויה להשתנות[[87]](#footnote-87).

**בגמ', דאיכא למימר העמד ממון על חזקתו וכו', אבל הכא מי נימא העמד גוף על חזקתו.**

עי' היטב **בשו"ת הר"ן הנ"ל** דהוכיח דאין כוונת הש"ס לחלק בין ממונא לאיסורא, אלא מאי דלא אהני להוציא ממון זהו אך מצד דהוי חזקה נגד חזקה, עיי"ש היטב.

בס"ד.

**מ"מ בסוגיית הגמ' ב"ב קנג:**

**בגמ', א"ל אביי השתא ומה ספינה וכו'.**

בביאור קו' אביי עי' **תוד"ה השתא.** ועי' היטב **בעליות דר"י**. ועי' **קוב"ש תקנ"ז**.

[והנה הטעם דבספינה לא אזלינן בתר רוב, עי' בזה ב**ריב"ש סי' שע"ט**. ועי' **חוט המשולש ו' י"א.**]

**בשי' ר' נתן ורבה דאזלינן בתר השתא להוציא ממון.**

עי' **חזו"א אבהע"ז סי' פ' סק"א** מש"כ דהא דאהני לר"נ חזד"ה להוציא ממון הוא משום דמסייע ליה רוב בריאין, ועי' שם מה שהוסיף בזה. ובשי' רבה דס"ל נמי דאהני חזד"ה להוציא ממון כתב שם דזהו משום דמסייע ליה נמי חזקה דמעיקרא עיי"ש[[88]](#footnote-88). [והוא ע"ד מש"כ **הפנ"י קידושין עט:** בשי' ר"נ]. ועי' **קוב"ש תקנ"ח.**

אמנם עי' **בעליות דר"י** שכתב דר"נ ורבה ס"ל דחזד"ה לחוד אהני להוציא ממון, עיי"ש. [וכן מבו' לכאו' בשי' **המרדכי ב"ב תרכ"א**, עיי"ש].

ועי' שם ברבינו יונה שבשי' ר"נ כתב דלא קשיא מההיא דנדה משום דגבי נדה איכא חזקת טהרה, ואילו בנידון דר"נ אזי אין חזקה אחרת סותרת חזקה זו. [וצ"ב, שהרי חזקת ממון סותרת חזקה זו וכמו שנקט בשי' אביי, ויש ליישב]. ואילו בשי' רבה כתב דע"כ צ"ל דס"ל כהאב"א בנדה ג. דטעמיה דשמאי משום דאשה מרגשת. וצ"ע.

**בגמ', ולטומאה כמחלוקת.**

עי' **רשב"ם** דכתב דהמכוון בזה דכשם שנחלקו לענין מתנה כן נחלקו נמי לענין טומאה. ועי' **ריטב"א** שכתב בשם התוס' דהמכוון בזה דלגבי טומאה אף ר"י מודה לר"נ, עיי"ש[[89]](#footnote-89). [ועי' פירושים נוספים **בר"י מיגש ויד רמ"ה,** וצ"ב].

והנה עי' היטב **ברשב"ם** דמבו' בדבריו דמח' ר"נ ור"י הוא האם אזלינן בתר השתא או בתר חזקת נכסים, וכמו"כ נחלקו לענין טומאה אם אזלינן בתר השתא או בתר חזקת טהרה דהגברא. ומבו' דס"ל רשב"ם דסוגיא דהכא אזלא כפי דחיית הגמ' בקידושין עט: דכו"ע אית להו דרב דאזלינן בתר השתא, אלא דנחלקו אם אהני חזד"ה נגד חזקת ממון, ולא כפי מה דנקט שם הש"ס בתחילה דנח' בפלוגתא דרב ושמואל. [ובאמת דלפי מאי דקיי"ל כרב א"ש היטב, דמסתבר דאליבא דרב יש לפרש דכו"ע אית להו חזד"ה].

והנה לפי המבו' ברשב"ם שהשוה חזק"ט דהנכנס לחזק"מ, אזי א"כ כמו דגבי מתנת שכ"מ סובר ר"נ דאזלינן בתר השתא נגד חזק"מ בתורת ודאי, שהרי אהני להוציא ממון, א"כ ה"ה דבנכנס לבקעה אזלינן בתר השתא בתורת ודאי נגד החזקת טהרה. אמנם עי' **בחזו"א פ' סק"ג** שנקט דלר"נ הוי ספק, דחזקה דהשתא שקולה לחזקת טהרה, עיי"ש וצ"ע בזה.

**אם אזלינן בספק רשויות בתר חזקת טהרה.**

הנה מבו' ברשב"ם דלגבי הספק אם נכנס בימוה"ח או בימוה"ג מצינן למידן תורת חזקת טהרה. וצ"ע, דהלא ברה"י לא אהני חזק"ט, וזהו גופא ספיקן אם הוי רה"ר או רה"י.

ובעיקר נידון זה אם בספק רשויות אזלינן בתר חזק"ט עי' בזה **ש"ש ש"א פט"ו,** **ומהרי"ט אלגאזי בכורות פ"ה אות מ"ב, וקרבן העדה פסחים פ"ח הל"ח.** ועי' **שער"י ש"א פי"ח.** ועי' **קוב"ש תקס"א.**

**בהא דמבו' ברשב"ם דלר"נ אהני חזד"ה נגד חזקת טהרה.**

הנה בעיקר דברי רשב"ם שכתב דלר"נ אזלינן בתר השתא אף נגד חזק"ט, יל"ע והלא ודאי מודה ר"נ דכשיש חזקה דמעיקרא לא אזלינן בתר השתא. ויש ליישב. [ועי' **חזו"א סק"ג**].

**בדין חזקה דהשתא דנכנס לבקעה.**

עי' **בחזו"א אבעה"ז פ' סק"ג** שכתב דהא דליכא בכה"ג חזד"מ זהו משום דאיירי שאין ספק מתי התחילו ימה"ג, אלא דהספק הוא מתי נכנס, ועל כן לא שייך בזה תורת חזקה דמעיקרא. ועיי"ש שכתב דא"כ קשה להבין היאך שייך לדון באופן זה תורת חזד"ה, שהרי לא דמי כלל לשאר דוכתי, עיי"ש. ועי' עוד מש"כ בזה **החזו"א בסק"א**.

ועי' עוד מש"כ החזו"א בריש **סקי"ג.**

עי' **חזו"א סקי"ג** לגבי ספק אם נשבר מחיים או לאחר שחיטה, שהקשה דהיה לנו לדון מדין חזד"ה דסוגיין, דנימא דכי היכי דהיא השתא שחוטה ה"נ בשעת שבירה היתה שחוטה.

עי' **חזו"א סקי"ד** לגבי נידון הפוסקים בנמצא איסור בקדרה צוננת ומספק"ל אם נפל מקודם כשהיתה רותחת, שהקשה דיש לדון בזה מצד חזקה דהשתא דסוגיין, דנימא דכי היכי דעכשו הוא צונן כמו כן היה צונן כשנפל בו האיסור, עיי"ש.

עי' **חזו"א סקי"ז** לגבי הא דמבו' דנאמן ע"א להעיד שהתבואה ישנה ואין בה איסור חדש, והקשה דהלא יש לנו לדון דנשרשה אחר העומר כדין בא לישאל בימה"ג, וע"א הלא אינו נאמן נגד חזקה. עיי"ש מש"כ בזה.

**לשי' התוס' נדה ב: ד"ה השתא, צע"ג מסוגיין.**

הנה **בתוס' נדה ב:** מבו' בפשוטו דאף רב לא אזיל בתר השתא אלא בשערות דוקא ומשום דרגילות לבא בצפרא, וכן נקטו בשי' התוס' **הש"ש ש"ג פט"ז והגרע"א קמא סי' ז'.** ותמוה טובא מסוגיין דמבו' להדיא דאזלינן בתר השתא גם בלא"ה. וכבר עמד ע"ז **החזו"א אבהע"ז פ' י"ח.** ועיי"ש שנדחק לפרש דברי התוס' באופ"א.[ועי' **שער"י ש"ב ריש פ"ד**]

**בגמ' אמר רבא לא שנו ואלא שלא עברו עליה ימות הגשמים וכו'.**

עי' בתוס' בשם ר"י מ ה שפירש בזה עפ"י הירושלמי. ועי' בזה **בחזו"א סק"ד** [ד"ה שם ושמא].

בס"ד

**בגמ', כי פליגי שמאי והלל בקופה שאינה בדוקה וכו'.**

**בעיקר דין קופה שאינה בדוקה.** הנה בפשוטו נראה דהא דמטמאינן בקופה שאינה בדוקה הוא ניהו מצד דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן האמור לגבי נגע באחד בלילה ולא ראוהו חי מבערב. וכן מבו' **בתוס' ד.** ד"ה כי דקופה שאינה בדוקה דמיא ללא ראוהו חי מבערב, וקופה בדוקה דמיא לראהו חי מבערב.

והנה שי' **התוס' לעיל ב. ד"ה מעל"ע** דדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן הוא ניהו דוקא בקדשים. ועיי"ש שכתב להדיא דבין דינא דנגע באחד ובין דינא דקופה זהו דוקא בקדשים. אמנם **ברמב"ן וברשב"א ובר"ן** לעיל ב: מבו' דאף לגבי חולין איתא לדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן. [וכ"כ **המל"מ פ"י ממקואות** בשי' הרשב"א]. וכן מבו' בשי' **התורי"ד קידושין ע"ט.**

ולשי' הראשונים דדין דנגע באחד בלילה הוא ניהו מדינא ואף גבי חולין, אזי לכאו' ה"ה דדינא דקופה שאינה בדוקה הוא ניהו אף לחולין. וכן מבו' **ברמב"ן** בסוגיין.

אמנם עי' **ברשב"א ג:** דכתב דבקופה שאינה בדוקה לא שייכא דינא דנגע באחד, ועיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא. ולפי"ז כתב דבקופה שאינה בדוקה אין שורפים אלא תולין. ולכאו' מבו' בתו"ד דלגבי קופה שאינה בדוקה מודה הוא להתוס' דזהו דוקא לענין קדשים. [דעיי"ש שבא ליישב קו' הרמב"ן מדוע לא תיקשי הלל לנפשיה. וגם לשונו מורה כן שכתב, "דקופה דשמאי והלל נמי בתולין היא דומיא דמעת לעת שבנדה" עיי"ש היטב]. אולם עי' **בחזו"א יו"ד צ"ו י'** שדן לומר בשי' הרשב"א דתולין אף לענין חולין, וצ"ע.

ועי' **בש"ש ש"ג פ"ו** דהוכיח מקו' הגמ' להלן "ומי מחזקינן, והתנן נגע באחד וכו'" דדינא דקופה שאינה בדוקה זהו מדין כל הטומאות כשעת מציאתן. ועי' **בחזו"א אבהע"ז סי' פ' סקי"ב** שתמה על ראייתו. והנה עוד יל"ע בדברי הש"ש, שהרי ברשב"א הנ"ל הלא ע"כ חזינן דדין קופה שאינה בדוקה אינו מצד דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן[[90]](#footnote-90).

ובעיקר פלוג' הרמב"ן והרשב"א אם בקופה שאינה בדוקה שורפין או תולין, עי' מש"כ **החכמת בצלאל** ליישב כל קושיות הרשב"א על הרמב"ן.

**בגמ', והא דומיא דאשה קתני וכו' ואשה בדוקה היא וכו'.**

**מדוע פריך דוקא להך לישנא.**

הנה מדהא דלא מקשה הך קו' כי אם אהך לישנא, אזי מבו' מזה לכאו' דלאינך לישני אזי בין לחזקיה ובין לר"י מטמאינן אף בקופה בדוקה, וממילא שפיר איכא למימר דשמאי והלל בקופה בדוקה איירו, ודוקא לפי הך לישנא סבר חזקיה דבבדוקה טהורות, וממילא ע"כ צ"ל דאיירו שמאי והלל בקופה שאינה בדוקה, הוא דקשיא לגמ' דאשה בדוקה היא.

אכן יעוי' **ברמב"ן ד.** [ד"ה והא] דנקט דלאינך לישני אזי לכו"ע בקופה בדוקה מטהרינן לגמרי. וא"כ לדידיה תיקשי מהו שהקשה דוקא אהך לישנא, והלא אדרבה לאינך לישני קשה לכו"ע[[91]](#footnote-91) [[92]](#footnote-92).

**בביאור קו' הגמ'.**

קו' הגמ' צ"ב, שהרי מבו' לעיל ג: דהלל קסבר דטעמייהו דשמאי הוא ניהו מצד דאילו הוה דם כו', וא"כ מה לי אם אשה בדוקה או לאו. וכבר עמד בקו' זהו **החידוד הלכות לעיל ג:.** ועי' **בחכמת בצלאל** מש"כ ליישב בזה[[93]](#footnote-93).

והנה לפי שי' **הרמב"ן ג:** דאשה מדינא חשובה בדוקה, ואך מתורת חומר לתרו"ק יש לה דין אינה בדוקה, אזי יש לדון אם אפשר לומר כתי' החכמב"צ, שהרי עדיין יש לחלק דכאן יש דין שע"מ מדינא ושורפין, וגבי אשה הלא זהו רק מתורת חומרא ותולין ולא שורפין[[94]](#footnote-94).

אולם באמת דעי' היטב **ברמב"ן ג:** דמבו' בדבריו דלפי אב"א דידן אזי המכוון בקו' הלל דנטמא מצד דין אינה בדוקה. [ולא בא להוכיח נגד סב' אילו הוה דם, עיי"ש היטב]. וא"כ לדידיה אין מקום כלל לקו' החידוד הלכות. אולם גוף דברי הרמב"ן שם צ"ב, שהרי מתשובת שמאי ע"כ חזינן דהלל אתי לאקשויי הסב' אילו הו הדם וכמבו' לעיל ג:[[95]](#footnote-95).

**בהא דסבר הש"ס בס"ד דאשה בדוקה היא.**

הנה בהא דמבו' דסבר הש"ס בס"ד דאשה בדוקה היא, יל"ע בזה, דהלא ודאי ידע הש"ס דטעמיה דהלל דמטמא אשה למפרע ולא מוקמינן לה אחזקת טהרה זהו מצד דאיכא ריעותא מגופא וכדאיתא לעיל ב:, וא"כ האיך ס"ד דמקשה דאשה חשיבא "בדוקה". ואשר לכאו' מבו' מזה דהגם דידע הש"ס דלא מצינן לאוקמי אתתא אחזקתה משום דאיכא ריעותא מגופא, מ"מ סבר הש"ס דאכתי יש לה דין "בדוקה" לענין דלא נימא גבה דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, וצ"ב.

עוד יש להעיר, דהנה בשי' שמאי חזינן ד"אינה בדוקה" גריעא מ"ריעותא מגופא", [שהרי מודה שמאי לדין אינה בדוקה וכדאיתא בתוס' לעיל ב. ולי"ל סב' ריעותא מגופא], ואילו בשי' ר"מ חזינן איפכא, דעי' בתוס' ב. [ד"ה מעל"ע בסופו] דכתב דהגם דר"מ מטהר בלא ראוהו חי מבערב וה"ה באינה בדוקה, ומ"מ מודה הוא באשה משום דאיכא ריעותא מגופא, הרי מבו' דלר"מ ריעותא מגופא גריעא מאינה בדוקה, ויש כאן סב' הפוכות, וצ"ע[[96]](#footnote-96).

**"כיון דשכיחי בה דמים כאינה בדוקה דמיא".**

לכאו' היה מקום לדון דכוונת הש"ס לסב' ריעותא מגופא הנ"ל ב:. דמשו"כ דמיא לקופה שאינה בדוקה. אולם עי' היטב בתוס' לעיל ב. ד"ה מעל"ע שהקשה דלשמאי מ"ש אשה מנגע באחד בלילה, ותי' דשמאי ס"ל שאשה חשיבא בדוקה. והנה מבו' דתוס' בקו' סבר דאף לשמאי חשיבא אשה לאינה בדוקה, והנה שמאי הלא ע"כ פליג אסב' דריעותא מגופא, [שהרי לא הוקשה להתוס' האיך מוקמינן אחזקה לשמאי], ומ"מ סברו התוס' דעדיין י"ל דאית ליה הסב' דאשה כיון דשכיחי בה דמים כאינה בדוקה דמיא, אלמא דתרי מילי נינהו, וייתכן דאיתא להא וליתא להא, וצ"ב.

בס"ד.

**אם דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן הוא מדינא או דהוי אך חומרא לתרו"ק.**

עי' **תוס' ב. [ד"ה מעל"ע]. ותוס' בסוגיין [ד"ה שכל],** דהוי רק חומרא לתרו"ק. וכן כתבו **תוס' כתובות עו.** [ד"ה על].

ויל"ע אם מה דמדינא ליתא להך דינא הוא ניהו אך משום דאיכא חזד"מ, או דמצ"ע ליתא להך דינא מעיקר הדין. ועי' מש"כ בזה **הנוב"י קמא אבהע"ז סי' ל"א** [מד"ה אלא עד ד"ה והנה ראיתי]. ועיי"ש מה שביאר עפי"ד דברי **התוס' בפסחים צא.** ועי' **רמ"א או"ח סי' תס"ז סעי' י"ב ובט"ז שם סקי"ד.** **ובש"ש ש"ג פ""ז** [ד"ה ולפי"ז] מש"כ בזה.

אך עי' **בחידוד הלכות** **ד.** על תוד"ה שכל [ד"ה בא"ד אלא], [וכ"כ **בשער"י ש"ב פי"ב** ד"ה ובעיקר] ולכאו' מבו' מדבריהם דס"ל דאף בדליכא חזד"מ ליתא לדינא דשע"מ מעיקר הדין. ועי' היטב **בתוס' כתובות עו.** הנ"לבמשה"ק משמואל דקידושין עט.

עי' **רמב"ן ורשב"א וריטב"א ור"ן** ב: דמבו' דס"ל דדינא דשע"מ הוא ניהו מדינא ואף לחולין. וכן מפורש **בתורי"ד קידושין עט.** ושם מבו' להדיא דאהני אף להקל. [ובאמת דמסתימת הראשונים גבי דינא דמחט מבו' נמי דס"ל דאהני דינא דשע"מ אף לקולא].

והנה יל"ע בשי' הראשונים דס"ל דדינא דשע"מ הוא ניהו מדינא, האם זהו משום דס"ל דאהני דינא דשע"מ אף נגד חזד"מ, או דס"ל דבלא ראוהו חי מבערב ליכא חזד"מ. ועי' **ברמב"ן ב:** שכתב דהטעם בבנגע באחד מטמאינן זהו משום ד"אדם זה אינו עומד בחזקת חי", ולכאו' נראה דס"ל דבלא ראוהו חי מבערב ליכא חזקת חי. וכן נקט **הגרש"ש בשער"י** [ש"ב פי"ב ד"ה ובחי'] בשי' הרמב"ן. ועיי"ש מה שכתב לבאר מדוע באמת ליכא חזקת חי. אכן בשי' **הי"מ שהביא הרשב"א** [וכן נקט הרשב"א בדף ג:], ע"כ מבו' דבלא ראוהו חי מבערב איכא חזקת טהרה, שהרי לשיטתם החילוק בין אשה למת הוא אך מצד דגבי אשה הוי ספק ביאה, ומבו' א"כ דאף גבי נגע באחד איכא חזקת טהרה דומיא דאשה, אלא דמ"מ אזלינן בתר שע"מ נגד החזד"מ, ודו"ק[[97]](#footnote-97). וכן מבו' בשי' **התורי"ד בקידושין עט ע"א**.

ועי' **חכ"צ סי' ג'** מש"כ בשי' **הרמב"ם** ועי' **נוב"י אבהע"ז סי' ל"א** מש"כ בזה.

**בביאור החילוק בין לא ראוהו חי מבערב לראוהו חי מבערב, ומהי קופה שאינה בדוקה.**

עי' **חכ"צ סי' ג'**. ועי' **נוב"י אבהע"ז קמא סי' ל"א**. שכתב בזה כמה דרכים. עי' מש"כ בד"ה ועד שאם. ובמש"כ בד"ה אלא שאפי'. ומש"כ בד"ה ועוד נלענ"ד. ועי' מש"כ **המקו"ח סי תס"ז סקי"א.** ועי' מש"כ **הרש"ש טהרות פ"ה מ"ז.** ועי' **בחי' הגרע"א** בסוגיין מש"כ בזה. ועי' **בשער"י ש"ב פי"ב** [ד"ה וע"כ נלענ"ד]. ועי' **חזו"א יו"ד סי' רט"ו** אסוגיין [ד"ה והנה הר"מ, במוסגר] שכתב שם ד"נראה דבעינן ראוהו חי במקום זה, וצ"ע".

ועי' **ריטב"א** בסוגיין שכתב להדיא דבעינן ראוהו חי בבית זה. ועי' **ריטב"א עירובין לה:** שלא הזכיר זה כלל.

ובגדר קופה שאינה בדוקה- עי' **בחי' הגרע"א** ד. תוד"ה כי. וכ"כ **המקו"ח סי' תס"ז סקי"א**. ועי' **רש"י** ג: ד"ה בקופה.

ועי' היטב ב**חזו"א יו"ד סי' רט"ו** אסוגיין ד"ה קופה, מש"כ בזה, ובתוספא שהביא.

[והנה אי נימא כמש"כ השער"י בשי' הרמב"ן דבלא ראוהו חי ליכא חזקת חי כלל, א"כ ע"כ צ"ל דבקופה שאינה בדוקה ליכא חזקה כלל, ודו"ק].

עי' במה שנסתפק **הגרע"א** בסוגיין גבי קופה שהיתה בדוקה בזוית אחת והיו בה טהרות בזוית אחרת, ונמצא בה שרץ בזוית שלישית. ועי' היטב מה שהוכיח מסוגיין. אמנם טעמא דמילתא לא נתבאר בדבריו, דמדוע באמת לא הוי כראוהו חי מבערב. וצ"ע.

ועי' **שער"י ש"ב פי"ב** [ד"ה ואף] שכתב דבאמת בשלא במקום מציאתן הוי כראוהו חי מבערב. והוכחת הגרע"א תיקשי טובא לשיטתו, וצ"ע[[98]](#footnote-98).

**בתירוצי הראשונים מדוע גבי אשה ליתא לדינא דשע"מ.**

עי' מש"כ בזה **התוס' ב. ד"ה מעל"ע[[99]](#footnote-99). ועי' בגליון התוס'** משה"ק מדין ראוהו חי. ועי' מש"כ תי' אחר על קו' התוס', וכן הוא **בתוס' עירובין לה:.**

ועי' מש"כ בזה **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן ב:**

ועי' מש"כ בזה **התורי"ד קידושין עט. [**ובביאור דבריו יורחב להלן בעז"ה]

ועל שי' הי"מ שהביא הרשב"א ונקט כותייהו, עי' מה שהקשה ע"ז **בשו"ת כת"ס יו"ד סי' פ"ו** **מתוספתא טהרות פ"ו.** וצ"ע.

בס"ד.

**בדינא דמחט.**

בשי' הראשונים.

לשי' הראשונים דדין שע"מ הוא ניהו מדינא, ואהני אף להקל אזי א"ש היטב דין זה. **ובתורי"ד בקידושין עט**. מבו' להדיא דאהני אף לקולא. וכן מבו' לכאו' בדברי **הריטב"א** בסוגיין, וכן נראה **ברש"י** בסוגיין. [וכן נראה מסתימת כל הראשונים בסוגיין שלא נתקשו בדין מחט דס"ל דאהני דינא דשע"מ אף להקל].

ועי' **חזו"א יו"ד סי' רט"ו** בסוגיין [ד"ה דעת הרמב"ן] דכתב דלפי שיטת הראשונים דס"ל דלא אהני חזקת הטהרות משום דינא דודאי נגע אזי ע"כ דס"ל דאהני שע"מ אף לקולא.

והנה ככל מה שביארו האח' בדין לא ראוהו חי מבערב מדוע לא אהני בזה חזקת חי וכדאהני בראוהו חי מבערב, צ"ל נמי לגבי דינא דמחט. ומעתה יל"ע היטב אם הטעמים שכתבו האח' לגבי "לא ראוהו חי מבערב" שייכא נמי גבי מחט.

ועי' היטב **ברש"י ד"ה טהורה** דמבו' דהטעם דלא חיישינן להא דהיתה מעיקרא טמאה הוא ניהו משום ד"לא מחזיקינן טומאה משעה לשעה", וצ"ב.

עי' **ש"ש ש"ג פ"ו** שתמה על התורי"ד שהוכיח מדינא דמחט דאהני דינא דשע"מ אף לקולא, שהרי ע"כ צ"ל דאיירי דאבד"ל דאל"ה לא אהני שע"מ. ועי' **בחזו"א** הנ"ל [ד"ה עוד הקשה איך] מה שכתב ליישב בב' דרכים. וע"ע מש"כ בזה להלן שם [בד"ה דעת הרמב"ן][[100]](#footnote-100).

בשי' התוס'.

לשי' התוס' דס"ל דדין שע"מ הוא ניהו אך משום חומרא לתרו"ק אזי קשה האיך אהני דין זה להקל. ועי' מש"כ בזה התוס' בסוגיין [ד"ה שכל]. ובביאור דבריהם, עי' **ש"ש ש"ג פ"ה**. **וחזו"א** הנ"ל ד"ה ודין המחט. וע"ע בחזו"א שם ד"ה שם תוד"ה שכל. [וע"ע בחזו"א שם ב: ד"ה תוד"ה התם בסופו במוסגר].

ועי' **מקור חיים סי' תס"ז סקי"א** [ד"ה וראיה ברורה], ועי' משה"ק שם דלא הוי חסר ואתאי. ועי' **חידוד הלכות,** **שער"י ש"ב פי"ב** [ד"ה ובספר מקו"ח] [ועי' עוד **בנוב"י אבעה"ז קמא סי' לא** ד"ה והנה במחט עד ד"ה והנה ראיתי][[101]](#footnote-101).

עי' **חזו"א** שם [ד"ה ונראה, וסוף ד"ה דעת הרמב"ן] דכתב דנפ"מ בין התוס' והראשונים אם בעינן בדינא דמחט שיהא במקום מציאתן. [ויש לדון טובא בדבריו, ועי']. ועי' **בחזו"א טהרות ג' ז'** שהביא **דבר"ש** מבו' דאף גבי מחט בעינן מקום מציאתן.

עי' **חזו"א** בסוגיין מה שהקשה על שי' התוס' ממתני' דטהרות פ"ג. [וע"ע מש"כ בזה בטהרות ג' ה'] והחזו"א בזה לשיטתו להלן שם ד"ה והנה דליתא לדינא דשע"מ באבד"ל. והוא חידוש גדול. [וראיתו מדברי התוס' ב. תמוהה טובא, ועי' בזה].

מהו האופן דאיירינן במחט.

עי' **רש"י** מש"כ בזה. ועי' **רע"ב טהרות פ"ג מ"ה**, ועי' **בגליון הגרע"א שם**.

**בשי' ר"מ דמטהר בנגע באחד.**

אם מטהר אף ברה"י-. עי' **תוס' ד.** [ד"ה כי]. ועי' **תורי"ד.**

לשי' התוס' אם מהני מדין חזקה או מדין ס"ט ברה"ר- עי' **תוס' ב.** ד"ה מעל"ע בסופו. ועי' **תוס' ב:** [ד"ה דאיכא] **ובמהר"ם** שם. [ועי' **ש"ש ש"א פ"ח, וקה"י טהרות סי' ס"א**]. ועי' **בביאור הגר"א** על התוספתא [טהרות פ"ו הל"ח].

עי' **ריטב"א** בסוגיין ד"ה מש"כ בביאור פלוגתייהו דחכמים ור"מ.

עי' **תוס' ב.** ד"ה מעל"ע שהקשה מ"ש אשה מנגע באחד לר"מ. ועי' מש"כ בזה. והנה התוס' בזה לשיטתו דס"ל דטומאת מעל"ע היא אף ברה"ר, אבל לשי' הראשונים דאף דין מעל"ע ליתא ברה"ר אזי לק"מ. [אא"כ נימא כשי' התורי"ד דבגנע באחד בלילה מטהר ר"מ אף ברה"י].

**בביאור הטעם דבראוהו חי מבערב טמא ברה"י וטהור ברה"ר.**

עי' **ביאור הגר"א** על התוספתא פ"ו ה"ח[[102]](#footnote-102).

**בשי' התורי"ד בקידושין עט.**

עי' **בש"ש ש"ג פ"ו** מש"כ בזה. ועי' היטב **בחזו"א** בסוגיין מש"כ בזה. [מד"ה ובש"ש עד ד"ה טהרות]. וע"ע **באבן האזל פ"ב מאישות.**

בס"ד.

**בדין כל הטומאות כשע"מ, אם ענינו חזד"ה, או דזהו דין בפ"ע.**

עי' **ש"ש ש"ג פט"ז** [ד"ה ראוי לספק, וכן מבו' בכמה דוכתי בש"ג] דמבו' דנקט דשע"מ וחזד"ה חדא מילתא היא. וכן מבו' במקו"ח **סי' תמ"ז סקי"א.** וכן מבו' **ברש"ש טהרות פ"ה מ"ז.** אולם **בשער"י ש"ב פי"ב** נראה דנקט דזהו דין בפ"ע.

והנה לשי' הראשונים דס"ל דשע"מ אהני מדאורייתא אזי לכאו' מוכח דאי"ז מדין חזד"ה. שהרי בדין חזד"ה נחלקו רב ושמואל בקידושין ע"ט[[103]](#footnote-103). [אא"כ נימא כהחזו"א והשער"י, דשמואל נמי מודה דחזד"ה מילתא היא, ודלא כהגרע"א].

ועי' היטב **בתורי"ד קידושין עט**., [ובחזו"א אבהע"ז סי' פ' סקי"א- י"ב שביאר דבריו] ולכאו' לשיטתו ע"כ צ"ל דחזד"ה ושע"מ תרי מילי נינהו, וצ"ת מהו החילוק בינייהו.

**בפלוגתא דחזקיה ור"י אם מחזקינן טומאה ממקום למקום.**

ביסוד הדין דלא מחזקינן טומאה ממקום למקום.

בשי' חזקיה דלא מחזקינן טומאה ממקום למקום יש לדון האם יסוד הדין בזה דא"א לדון דין שע"מ ממקום למקום, ושוב אהני החזד"מ, או דיסוד הדין בזה דלא מחזקינן ריעותא ממקום למקום, וממילא אף באופן דליכא חזד"מ נמי לא מטמאינן בכה"ג.

עי' היטב **רש"י ד: ד"ה מכדי**, ודו"ק. ועי' **תוס' ב. ד"ה מעל"ע** מש"כ להוכיח מחזקיה דאשה מקריא מקום מציאתה מדחזקיה. ועי' **חידוד הלכות** שם, ודו"ק היטב.

מ"ש נידון דידן דלא מחזקינן ממקום למקום, משאר דוכתי דלא אשכחנא חילוק בזה.

עי' בזה **במקו"ח סי' תס"ז סקי"א**. ועי' מש"כ בזה **השער"י ש"ב פי"ב.**

ועי' מש"כ המקו"ח והשער"י כ"א עפ"י דרכו לבאר מש"כ **התוס' ב. ד"ה מעל"ע** "דאשה נמי מקריא במקום מציאתה דכל מקום שהיא טומאתה עמה".

לר"י דס"ל דמחזקינן ממקום למקום לתלות, האם זהו אף ברה"ר ובאבד"ל.

עי' **תוס' רא"ש ד"ה והתנן** שהוכיח מקו' הגמ' מנגע באחד דאפי' ברה"ר תולין. וכתב דלפי"ז ה"ה דתולין באבד"ל. אמנם עי' **תוס' ד"ה ככר** דס"ל דבאבד"ל טהור. **ובשער"י** **ש"ב פי"ב** כתב דמוכח מדברי התוס' דה"ה דברה"ר טהור[[104]](#footnote-104).

ועי' בשער"י שם מש"כ לדחות הוכחת התוס' הרא"ש מקו' הגמ'[[105]](#footnote-105).

ועי' **שער"י שם** שהוכיח כשיטתו מדינא דמסוכן. אמנם עי' **חזו"א יו"ד סי' רט"ו** [בסוגיין, ד"ה עי' בספר מ"א, בסופו] שכתב יישוב אחר על הקו' ממסוכן.

אם הא דלא מחזקינן ממקום למקום [לחזקיה, ולר"י לענין שלא לשרוף], אם זהו אפי' באופן דליכא חזד"מ.

עי' **בחזו"א אבעה"ז סי' פ' סקי"ד** [ד"ה ובפ"ז] מש"כ בזה. אולם בדברי **הש"ש** מבו' לכאו' לא כן, ועי' בזה.

בביאור קו' הגמ' אדר"י ממחט.

עי' **תוס' ד"ה ומי.** ועי' היטב **ברש"י** ד"ה טהורה וד"ה טהורה [הב'] דמבו' דפירש בדרך אחרת. ועי' היטב **בריטב"א.**

ועי' **במקו"ח סי' תס"ז סקי"א, וברש"ש** בסוגיין, מש"כ בזה.

וע"ע ב**חזו"א** בסוגיין בד"ה ומי תלינן.

אם מחזקינן איסור ממקום למקום.

עי' **מג"א או"ח סי' תס"ז סקכ"ה** דכתב לגבי איסור חמץ דלא מחזקינן איסור ממקום למקום, והוכיח כן מסוגיין. [וכן איתא **באו"ה הארוך ל"ד כ"ה**]. ועי' **ש"ש ש"ג פ"ה** שתמה עליו שהרי אדרבה מסוגיין מוכח להיפך, דהא שי' ר"י דמחזקינן טומאה ממקום למקום, **והרמב"ם בפי"ז מהל שאר אבות הטומאה** פסק כר"י. ועי' מש"כ **החזו"א אבעה"ז סי' פ' סקי"ד** לדון בדברי הש"ש.

וע"ע ב**שער"י ש"ב פי"ב** מש"כ ליישב שי' המג"א. ועי' בזה **בבית מאיר באו"ח שם**.

אם מחזקינן טומאה מכלי לכלי.

עי' **ראב"ד בהשגות פי"ז מהל' שאר אבות הטומאה הל"א**. ועי' מש"כ **הש"ש ש"ג פ"ה** לבאר עפי"ז דברי **המהר"ם לובלין סי' ע"ח.**

ועי' **חזו"א אבעה"ז פ' סק"ח וסקי"ד** מש"כ בביאור שי' הראב"ד.

לר"י דמחזקינן טומאה ממקום למקום לתלות, האם זהו אפי' בבדוקה.

הנה לא נתברר להדיא בסוגיין אם גם בבדוקה ס"ל לר"י דמחזקינן טומאה ממקום למקום לתלות. דלכאו' יש לדון דבכה"ג אלימא החזד"מ דהיא במקום הספק משע"מ דהיא ממקום למקום.

והנה **החזו"א** יו"ד רט"ו [בסוגיין ד"ה והנה הר"מ] נקט בפשיטות דאף בכה"ג תולין. ובאמת דכן הוא לכאו' משמעות דברי הרמב"ם **בפי"ז משאר אבות הטומאה הל"ב,** עיי"ש ודו"ק. וצ"ע בזה.

**עניני רשויות בסוגיין.**

**בדין ראוהו חי מבערב דמבו' בתוספתא דאיכא חילוק רשויות.**

לשי' **התוס'** בריש מכילתין [ד"ה מעל"ע] דבספק למפרע ליכא חילוק רשויות, צ"ע מדין ראוהו חי דמבו' דאיכא גביה חילוק רשויות.

עי' **ר"ש טהרות פ"ה מ"ז** שעמד בזה. ועי' **תוס' הרא"ש ב.** שגם הקשה כן, ועי' שם היטב מש"כ בזה.

**לשי' חזקיה דבקופה בדוקה מטהרינן לגמרי אפי' ברה"י, מדוע ליתא לדינא דס"ט ברה"י.**

הנה הטעם דמטהרינן בקופה בדוקה לחזקיה אף ברה"י, זהו לכאו' משום דהוי ספק למפרע, וכמש"כ **התוס' ב. [ד"ה מעל"ע]** לגבי מעל"ע. ולשי' הראשונים דבאשה הטעם משום דהוי ספק במטמא אזי ה"ה דבזה זהו הטעם. ועי' **שו"ת הרשב"א ח"א סי' שנ"ט.**

**בקופה בדוקה ברה"י [וכן בראוהו חי ברה"י] האם שורפין או תולין.**

**ברשב"א ג:** נראה דס"ל דתולין אפי' ברה"י. ועי' היטב **ברמב"ן שם** וצ"ע.

והנה למסקנת **התוס' רא"ש לעיל ב.** דס"ל דגבי נגע אחד בלילה יש חילוק רשויות אזי לכאו' בדין דשורפין.

ועי' **בינת אדם שער רוב וחזקה ל"א** שדייק מלשון **הרמב"ם** דבכה"ג תולין. אמנם **החזו"א יו"ד סי' רט"ו** [בסוגיין, ד"ה טהרות וד"ה קופה]. נקט בפשיטות דבכה"ג שורפין.

**לר"י דס"ל דמחזקינן ממקום למקום לתלות, האם זהו אף ברה"ר ובאבד"ל.**

עי' **תוס' רא"ש ד"ה והתנן** שהוכיח מקו' הגמ' מנגע באחד דאפי' ברה"ר תולין. וכתב דלפי"ז ה"ה דתולין באבד"ל. אמנם עי' **תוס' ד"ה ככר** דס"ל דבאבד"ל טהור. **ובשער"י** **ש"ב פי"ב** כתב דמוכח מדברי התוס' דה"ה דברה"ר טהור[[106]](#footnote-106). ועי' **חזו"א יו"ד סי' רט"ו** [בסוגיין ד"ה טהרות וד"ה קופה] שנקט בפשיטות דתולין אפי' ברה"ר.

ועי' בשער"י שם מש"כ לדחות הוכחת התוס' הרא"ש מקו' הגמ'[[107]](#footnote-107).

והנה לשי' **התוס' רא"ש** דתולין אפי' ברה"ר אזי יל"ע מדוע באמת לא מטהרינן בכה"ג מדין ס"ט ברה"ר. ובשלמא לשי' התוס' לעיל ב. דס"ל דבספק למפרע ליתא לדין דס"ט ברה"ר מאחר והשתא ודאי טמא אזי ניחא. אך קשה דהתוס' רא"ש עצמו פליג שם על התוס', וצ"ע. ויש ליישב.

**לר"י דמחזקינן ממקום למקום לתלות ולא לשרוף האם זהו גם ברה"י.**

הנה מרהיטת הסוגיא נראה דזהו אפי' ברה"י. [וכן מבו' לכאו' בדברי הרשב"א]. ולכאו' קשה דמדוע ליתא לדינא דס"ט ברה"י דעשה הכתוב ספק כודאי. ולשי' התו' ב. דבספק למפרע ליתא לדינא דס"ט ברה"י ניחא. וכן לשי' הראשונים דהיכא דאיכא ספק במטמא ליתא לדינא דס"ט ברה"י אזי ג"כ ניחא. אמנם **לשי' התוס' הרא"ש לעיל ב.** דהטעם באשה הוא משום דאין יכול להתברר, אזי א"כ בדין דבכה"ג יהא דין ס"ט ברה"י. וצ"ע.

1. והנה הר"מ ברלין שם כתב באופ"א להוכיח דאף גבי שוטה אהני פקידה דאל"כ עדיין יש נפ"מ בין לישנא דהרגשה ללישנא דאילו הוה דם כו'. ודבריו תמוהין, דכל כמה דנימא דבשוטה לא אהני פקידה ומשום דחיישינן אף לדם אחר אזי הדין כן אף ללישנא דהרגשה. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה באמת דסוגיא דהתם לכאו' קשה ממנ"פ, דהלא מבו' שם בגמ' דמשום הך חששא היה ס"ד דלא מהני בדיקה דאחר תשמיש, מיהו לא הוה ס"ד דבאופן ששמשה לא תהני גם פקידה אחריתא. ומעתה קשה ממנ"פ, דאי נימא כהתוס' אזי בדין דאף בדיקה דאחר תשמיש גופא תהני, ואם כהרשב"א הלא בדין דאף פקידה אחריתא לא תהני. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה יש שרצו לדחות הראיה מדברי התוס' עפ"י שי' הפוסקים דס"ל דהרגשה בשעת בדיקה הוא ניהו רק ספק הרגשה, ומשום דמצינן למיתלי דהרגשת העד גרמה לה לטעות דהרגישה הרגשת ראיה. דלפי"ד י"ל דמש"כ התוס' דאיירי במרגשת היינו בהרגישה בשעת בדיקה. [אמנם לשי' הפוסקים דפליגי ע"ז, אזי עדיין ההוכחה במקומה עומדת].

   אמנם נראה דזה אינו, דא"כ למאי הוצרך הש"ס להא דאף בהך אופן אין לחוש מחמת דאיכא הוכחה מדלא הרגישה עד עכשו, והלא בל"ז נמי ניחא, שהרי ודאי דהאופן הרגיל של ראיית אשה הוא דמרגשת שלא בשעת בדיקה, [דזהו ודאי מילתא דלא שכיחא דנזדמן דבר זה, דנפתח מעיינה בדיוק בשעת הבדיקה], ובכה"ג הלא אי"צ להך סב', ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויל"ע מלהלן נג: דאיכא מ"ד יש בכתמים משום זוב, וחזינן דהגם דמצינן למיתלי דראתה הכל בב"א, מ"מ חיישינן שראתה בג' ימים. ויש לחלק. [↑](#footnote-ref-4)
5. הנה בחזו"א שם מבו' דיש מקום לומר לפי התוס', דלעולם זהו גופא המכוון בדברי הגמ' "הואיל ואשה מרגשת בעצמה", והיינו, דמאחר ורוב פעמים אשה מרגשת ובכה"ג אין מקום לחוש משום דמהכ"ת שראתה גם אתמול, ממילא כבר לא פלוג רבנן ובכל גווני לא גזרו. אלא דלא ניח"ל למימר הכי משום דא"כ תיקשי הא דקאמר הש"ס "והלל כסבורה הרגשת מי רגלים היא", [ועיי"ש מה שכתב דאפשר לדחוק בזה]. ודברי החזו"א צ"ע, שהרי שפתי התוס' ברור מללו בפשט הגמ' דלא כדבריו, וז"ל, "ומדלא הרגישה עד עכשו השתא הוא דחזאי". [↑](#footnote-ref-5)
6. ולפי החוו"ד הנ"ל יש לומר דשי' רש"י דהרגשת זיבת דבר לח לא חשיבא הרגשה. [↑](#footnote-ref-6)
7. והנה מש"כ שיש לפרש לולי פרש"י א"ש רק לפי שיטתו דעונה היינו י"ב שעות. ועי' מש"כ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-7)
8. והנה במה דהוכיח כדבריו מהא דאפי' נשים דדין שעתן צריכות בדיקה, לכאו' יש ליישב עפ"י מש"כ התוס' להלן לט. דאפי' במסולקות צריך בדיקה משום שלא תשתכח תורת בדיקה. וכנראה דסבר החזו"א דהיכא דאין תועלת בבדיקה אזי לא שייך לומר הך סב', ודו"ק.

   ומש"כ להוכיח כדבריו דאל"כ לא שייך למקריה חוטא, צ"ע, דלכאו' הענין להכשיר טהרות של לילה אינו בכדי להציל את הבעלים מהפסד, אלא דחששו חז"ל להפסד קדשים. [↑](#footnote-ref-8)
9. והנה עי' להלן לו. דמבו' גבי רואה אחר ימי טוהר דכל היכא דא"א לטמאותה למפרע כל המעל"ע אזי ליכא כלל טומאת למפרע. וצ"ע לפי המבו' בסוגיין דדין עונה קמייתא ודין עונה יתירא הן ב' דינין. ויש ליישב. אמנם לפי החזו"א א"ש היטב, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-9)
10. דבריו צ"ב, דמאי אהני לן דבדיקה מטמאה מה"ת, והלא התוס' הקשו דניחוש דראתה למפרע בלא הרגשה, שלא בעת בדיקה, ובכה"ג הלא ודאי דטומאתה רק מדרבנן. אולם בתו"ד שם מבו' דכוונת התוס' להקשות משמשה דוקא, וממילא א"ש, דכל כמה דראתה בשעת בדיקה טמאה מה"ת ה"ה דראתה בשעת תשמיש היא טמאה מה"ת. [והוא דוחק גדול, דבתוס' נראה דרק קושייתו על רש"י בסוה"ד הוא משמשה, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-10)
11. הנה לשון הפליתי הוא דאם לא תלינן בהרגשה אזי הו"ל כתם וכתם אינו מטמא למפרע. והגרע"א הוציא מזה דשי' הפליתי דלשמאי אין כתמים מטמאין למפרע, ועיי"ש מה שתמה עליו בזה. ולכאו' היה נראה לפרש בכוונת הפליתי, דודאי מודה שמאי לדינא דטומאת כתמים למפרע, מיהו בכתם ליכא לטומאת מעל"ע דהוא ניהו משום חשש כותלי ביה"ר. וכמו שכתב האו"ש פ"ט מאיסו"ב בשם הירושלמי. [אלא דהאו"ש מבאר דזהו משום דכתם הוי טומאת ספק, ואילו לפי הפליתי זהו משום דהוי ספק דרבנן, ועי']. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובשי' הפליתי צ"ל, דאמנם לשמאי לא שכיחא הך מילתא דכסבורה הרגשת מ"ר, [וממילא ה"ה דל"ש כסבורה הרגשת עד וכמבו' בתוס'], ועל כן ס"ל דמדלא הרגישה ש"מ דלא ראתה, מיהו גם שמאי מודה דכל כמה דמצאה דם בבדיקה תלינן דהרגישה אלא דכסבורה הרגשת עד היא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
13. ולשי' הפליתי לכאו' צ"ל דבאמת הוצרכנו לזה לאופן דשמשה דאיכא למיתלי בהרגשת שמש. [והיינו כמשנ"ת בהערה הקודמת, דשמאי מודה דכל כמה דראתה אזי מצינן למיתלי בהרגשת שמש, אלא דמאחר ולא שכיחא הך מילתא ממילא תלינן דלא ראתה למפרע, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-13)
14. והנה בלשון רש"י ב. ד"ה שמאי, וביותר ברש"י שם ד"ה העמד, מדוייק קצת כדברי הגרע"א דענין הספק דלמפרע הוא ניהו מצד טומאת הדם, וצ"ע.

    אמנם קשה על עיקר דברי הגרע"א מהא דמבו' להלן ו. דמטמאה משכב ומושב, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-14)
15. ולכאו' יש ליישב בקל קו' המהרש"א, דס"ל להתוס' בסוטה דברה"י ליכא חזקת טהרה, וברה"ר דליכא תורת סתירה אזי איכא חזקת טהרה. [ולכאו' מסוגיית הגמ' להלן ג. מוכרח דמה דס"ל להתוס' בסוטה כח: דבסוטה איכא חזקת טהרה דזהו דוקא ברה"ר, ועי']. [↑](#footnote-ref-15)
16. ועי' רע"א תנינא סי' ק' ב' שהקשה מדנפשיה קו' הרשב"א ונשאר בצ"ע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
17. אך מש"כ שם צ"ע, שהרי לפי דבריו צ"ל דאף ברה"ר איכא תורת סתירה, והא דשריא ברה"ר זהו אך מחמת דין ס"ט ברה"ר. וצ"ע, שהרי מפורש להלן ג. דאין תורת סתירה ברה"ר. [ומש"כ התוס' דאיכא קצת סתירה היינו ע"כ רק לענין דאיתרע חזקתה, ודו"ק, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-17)
18. ודנימא דבתחילה סבר הש"ס דליכא סתירה כלל ולא איתרע חזקתה, ורק במסקנא חדית לן הך מילתא דאיכא מיהת קצת סתירה, זה אינו, דאם ע"כ צ"ל דאיכא חזרה, אזי א"כ למאי הוצרכו לחדש דאמנם ליכא סתירה גמורה אבל קצת סתירה מיהא איכא, והא י"ל בפשיטות דבמסקנא הדר ביה הש"ס לגמרי מה דנקט דליכא סתירה ברה"ר, ודו"ק. ומלבד זאת אין נראה כלל בדברי התוס' והתוס' רא"ש דהשקו"ט להלן ג. הוא בהך מילתא גופא שחידשו התוס' דאיכא מיהת "קצת סתירה", ודו"ק. [↑](#footnote-ref-18)
19. הנה מבו' ברש"י דמעצם איסורא דסוטה מוכח דינא דספק כודאי. וצ"ע, דדילמא אסורה משום דספק דאורייתא לחומרא. ולכאו' צ"ל דכוונתו כמבו' בתוס' הרא"ש, דאילולי דינא דספק כודאי הוה מוקמינן לה אחזקתה. וא"כ מבו' מזה דהא דלא מוקמינן אחזקה הוא ניהו אך מכח דינא דספק כודאי. וצ"ע, שהרי רש"י להלן [ד"ה מאי] ס"ל דלר"ש בכל ספק טומאה ברה"י תולין, וחזינן מזה דהא לא מוקמינן אחזקה ברה"י הוא ניהו לאו מכח דינא דספק כודאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. והנה עי' **בחידושי ר' שמואל כתובות סוף סי' י'** מש"כ דדברי הגר"ח א"ש עם דברי התוס'. אולם עדיין צ"ע, דאפשר לומר כדבריו רק אי נימא דלעולם אף ברה"ר איכא תורת קו"ס, ואילו בתוס' הנ"ל מבו' דלא הדרא ביה הש"ס מהא דנקט דאין סתירה ברה"ר, וא"כ נמצא דברה"ר מיהת דליתא לדינא דקו"ס אזי הדרינן לזה דליכא תורת ספק כלל, ושוב תיקשי היאך מצינן למילף דס"ט ברה"ר טהור אפי' היכא דאיכא תורת ספק, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-20)
21. ולכאו' צ"ל דהמכוון בקו' הש"ס "וכ"ת וכו'" הוא, דמאחר ובמקום חזק"ט טהור אזי חזינן מזה דברה"ר ליתא לדינא דספק כודאי דאיכא ברה"י, וא"כ תיקשי אמאי שורפין. ואהא משנינן דהא דשורפין זהו משום תר"ל, וצ"ע. [וא"ש רק כד נימא כפי' התוס' ב: ד"ה להלל, וכלא כרש"י שם], ולכאו' כמו"כ צ"ל בשי' הר"ן. [אלא דחלוקין התוס' בסוטה והר"ן בביאור תי' הגמ', דלהתוס' מצד תר"ל לחוד שורפין, ואילו להר"ן אהני התר"ל אך לענין דליכא חזק"ט, ושוב יש לנו לטמאות בתורת ודאי מצד דין ס"ט, עיי"ש היטב]. [↑](#footnote-ref-21)
22. איברא, דמה שהוכיח החזו"א מדינא דרה"ר לדין אבד"ל הוא תמוה לכאו', שהרי להאב"א ודאי מבו' דזהו דוקא ברה"ר ולא באבד"ל, שהרי לפי האב"א הטעם משום דסוף טומאה מתחילת טומאה לא ילפינן, וא"כ נמצא דלגבי דין אבד"ל דילפינן מדרב גידל לא שייך הך טעמא. [ואף לפי הל"ק יש לדון דאולי זהו דוקא לגבי דין רה"ר דילפינן מהלכתא מסוטה, וצ"ע בזה].

    ועי היטב ברמב"ן בסוגיין דמדוייק בדבריו דדוקא ברה"ר מטמאין רבנן ולא באבד"ל, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-22)
23. אלא דעדיין צ"ע, דמדוע לגבי הדין דלא מוקמינן אחזקה ליתא להפירכא דשאני סוטה דאית בה רגלים לדבר. [↑](#footnote-ref-23)
24. והנה לפי מש"כ הגרע"א בתוס' ב. ד"ה והלל בסופו, אזי באמת דלק"מ קו' הר"ן, דהא דלא מוקמינן אחזקה מדרב גידל ילפינן. אולם גם זה אינו מתיישב בשי' התוס', דבתוס' הלא מבו' דאך מסוטה ילפינן לה. [↑](#footnote-ref-24)
25. ותי' הש"ש תמוה, שהרי שי' התוס' בנדה ג. דלר"ש בכל ס"ט תולין, וע"כ דפליג על התוס' בסוטה בביאור סב' רגלים לדבר, וצ"ע. והנה המהר"ם עצמו עמד על הקו' מדוע הוצרכנו בגמ' אליבא דר"ש לטעמא דרגל"ד, ותירוצו שם צ"ב. [↑](#footnote-ref-25)
26. ומש"כ בדרך השניה צ"ע, דהלא להדיא איתא להלן ס: דטהרותיה תלויות. [↑](#footnote-ref-26)
27. ותמוה, דהמאירי עצמו מקמי הכי [בד"ה טהרות וכו'] כתב דהטעם דאין שורפין הטהרות ברה"י הוא ניהו משום דבטומאת למפרע לא חילקו בין רה"ר לרה"י. [וכיו"ב יש להקשות בדברי הרשב"א דבד"ה ופריק כתב ב' תירוצים מדוע ל"א דברה"י ספיקו טמא. ואילו לעיל מינה (בד"ה דאילו) נראה מדבריו דהטעם דאין שורפין ברה"י הוא משום דמאחר והוי למפרע הו"ל כחוכא, ועי']. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-27)
28. ומש"כ בתירוצו השני הוא תמוה טובא, דהלא רבנן פליגי בזה אר"ש. [↑](#footnote-ref-28)
29. ותמוה, שהרי הרמב"ן כתב להלן בחד פירושא דהטעם דמעיקר הדין טהורה למפרע הוא ניהו משום חזקה, וא"כ הא גופא טעמא בעי, מדוע מעיקר הדין אינה טמאה מאחר וברה"י ספיקו טמא אפי' במקום חזקה. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-29)
30. עיי"ש שהוכיח מדברי התוס' להלן ג. ד"ה מודה דלגבי האשה עצמה לא שייך כלל חילוק רשויות. אמנם יל"ע בזה מדברי התוס' יז: ד"ה ואין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
31. והנה בעיקר דברי הגרש"ש דמש"כ התוס' גבי רה"י דלא ילפינן מסוטה לטמאה למפרע, וכן מש"כ התוס' דהיכא דהיא השתא ודאי טמאה ליתא לדינא דרה"ר, דלא שייכא הנך טעמי גבי טומאת הטהרות, לכאו' יש לדון טובא בדבריו, ועי' בזה.

    אמנם עדיין תיקשי ממש"כ התוס' בתי' הב' דליתא לדינא דרה"ר בספק ראיה, ולכאו' לא שייך זאת גבי טומאת הטהרות, ויש ליישב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
32. והנה לפי שיטה זו תיקשי מהא דמקוה דמבו' דלר"ש ברה"י תולין הגם דהוי טומאה למפרע. ובזה כבר לא אהני מה שתי' המהרש"א על התוס', שהרי לפי הי"מ אי"צ כלל חזקה. וצ"ע. [ולכאו' ע"כ צריך לחלק דמקוה לא חשיב למפרע, דלא ככו שנקטו המהרש"א והמהר"ם בשי' התוס', וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-32)
33. והנה לפי"ד יש ליישב הא דמבו' בלשון התוס' דהקשו רק אמאי דמטהרינן אף ברה"י, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-33)
34. ולכאו' צ"ל דהוצרך הש"ס לזה משום ר"מ דפליג אדינא דכשעת מציאתן. [ור"מ גופיה הלא אית ליה טומאת מעל"ע וכדתנן להדיא ז:]. [↑](#footnote-ref-34)
35. אמנם עי' בחזו"א טהרות ג' ב' שכתב דלשי' התוס' אזי אף דינא דנגע באחד בלילה ליתא באבד"ל, והוא חידוש גדול, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-35)
36. אמנם התוס' לשיטתו להלן ג. ד"ה ואב"א דס"ל דקו' הגמ' ממקוה היא אך דנעביד סייג לקדשים, אזי באמת לא שייך תירוצו של התוס' רא"ש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-36)
37. אמנם בתורי"ד הוכיח כן מהא דאמרינן גבי שמאי העמד אשה על חזקתה ולא אמר העמד טהרות על חזקתן. וצ"ב, דטפי הו"ל לאוכוחי כן מהא דאליבא דהלל מטמאינן למפרע. [↑](#footnote-ref-37)
38. הנה עיי"ש דמבו' בתו"ד שם דאף גבי אלמנת עיסה דמצינן למידן תורת חזקה גבה ומשום דלא הוכרע ספיקא דהבועל, מ"מ לא אהני בכה"ג הך חזקה בתורת חזקה המכרעת את הספק, אלא זהו אך מתורת ספק דלא פסלינן לא מספק. ומבו' א"כ דאיכא תרי דיני בודאי נגע, א. דהיכא דאיכא הכרעה בהשורש אזי א"א כלל לדון חזקה על הטהרות ב. דגם היכא דהשורש נשאר בספק אכתי א"א לדון לגבי הטהרות תורת חזקה דאהני בתורת ודאי. אמנם ודאי דיסוד הדין בזה חד, ועי'. [↑](#footnote-ref-38)
39. והנה עי' מש"כ שם ליישב הקו' משי' ר"ש. וצ"ע, שהרי בטומאה למפרע ליתא לדינא דס"ט ברה"י, [ועכ"פ היכא דאיכא חזקה]. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-39)
40. והנה מש"כ הקוב"ש הנ"ל לא אהני למה שהקשה החזו"א ממקוה וחבית שהרי בזה לגבי המקוה והחבית הלא איכא חזקת שלם וחזקת יין. ועי' מש"כ בזה הקה"י סי' ס"ב. [והנה עצם דבריו שכתב דכל היכא דאיכא חסר לפניך אזי לא אהני הך חזקה מתורת חזקה המבררת ומכרעת את הספק, אלא דאהני אך מתורת חזקה דמוקמינן ליה אדינא דמעיקרא, אזי מלבד מה דדברים מחודשין הם, גם צ"ע טובא בזה, דהלא בכה"ג הלא אין כלל נידון על דין המקוה, וכל הנידון הוא על דינו של הטובל, וא"כ ע"כ דהא דאהני חזקת המקוה לגבי הטובל הוא ניהו אך מצד תורת חזקה המבררת, ודו"ק, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-40)
41. והנה אמנם דהרשב"א במשמרת לגבי שחיטה כתב להדיא דזהו אך משום דאיכא רובא, וכן הוא ברשב"א שם לענין עיסה בתוך הבית, אבל הרמב"ן לא הזכיר מזה מאומה. [↑](#footnote-ref-41)
42. הנה לכאו' נראה דכוונתו לומר דהך טעמא דודאי נגע לא שייך בנידון של עירוב. אולם ממש"כ בדף לה: לכאו' חזינן לא כן, שהרי כתב דמשום דודאי עירב נפיק מחזקת ביתו, ולכאו' כוונתו לדין ודאי נגע. [דודאי אין כוונתו לסב' הר"מ בר שניאור, שהרי כתב להדיא דנפיק מחזקת ביתו. וגם שבדף לו. הלא הכיר סב' זו מקמי שהביא דברי הר"מ בר שניאור]. אולם ק"ק, דאם כוונתו לדין ודאי נגע אזי מדוע לא הזכיר בריש דבריו דמוכח כן מדינא דשליא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
43. ולכאו' מבו' בדברי הריטב"א שם דהסב' בודאי נגע אינה מצד דהספק בתינוק ולא בשליא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-43)
44. והנה בדברי התוס' שם יש לעיין מדוע הקשו אך מצד חזקת הגברא ולא מצד חזקת הבית. ואולי יש ליישב. [↑](#footnote-ref-44)
45. והנה עי' בש"ש ש"ג פי"ב שהקשה על שי' המהרי"ט דס"ל דהטעם דחיישינן למפרע זהו משום דמאחר ועלולה לראות הו"ל חזקה העשויה להשתנות ולא הוי חזקה, דא"כ אפי' גם בלאו דמצאה דם יש לנו להסתפק שמא ראתה, אלא ע"כ דלעולם אית לה לאיתתא חזקה גמורה הגם דעשוי להשתנות, ואך מכח ראיה דעכשו יש לנו להסתפק שמא הך ראיה גופא היה למפרע, עיי"ש.

    ולכאו' כיו"ב תיקשי לשי' הנוב"י. אולם לכאו' צ"ל דאמנם אי"צ למציאת הדם בתורת "חזקה דהשתא", אבל מ"מ בעינן לזה בתורת "מספק", דבלאו דאיכא ריעותא אין כאן תורת ספק כלל. [וגבי דם הנמצא בפרוזדור אזי הגם דליכא חזקה דהשתא אבל ודאי דיש תורת ספק גמור]. והגם שברש"י הלא מבו' דמועדת ועלולה לראות, מ"מ שפיר י"ל דלא סגי בזה לענין ליצור ספק, ואהני אך לענין לאורעי לחזקת טהרה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-45)
46. ועיי"ש בחוו"ד שכתב דמבו' בנדה ב: דזהו משום דהרי דם לפניך. וצ"ע, שהרי בגמ' איתא כן לענין הא דבעי הש"ס לשינויי הקו' ממקוה דשאני מקוה דהרי חסר לפניך, ואהא פריך הש"ס דה"נ הרי דם לפניך. אולם אין שום מקור בסוגיא דאליבא דאמת טעמיה דהלל זהו מכח הא ד"הרי דם לפניך", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
47. אלא דבדברי הרמב"ן בחולין היה מקום לדון דאיירי שם אקו' הגמ', ולא איירי בדינא דנדה אליבא דאמת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-47)
48. כן מבו' נמי בדברי החכמב"צ, דעיי"ש שכתב על דברי הירושלמי נדה פ"ט הל"א דבספק טמאה ליתא לדינא דמעל"ע, דזהו משום דבעינן דהשתא מיהת איכא טומאת ודאי, והנה הירושלמי שם איירי בטומטום ואנדרוגינוס דאיכא ודאי דם רק שהטומאה בספק, ודו"ק. והנה עי' באשכול שכתב בביאור הירושלמי דזהו משום דהוי ס"ס, וא"כ נמצא דמדבריו מוכח דאי"צ להא דאיכא השתא טומאת ודאי. [↑](#footnote-ref-48)
49. דאף אי נימא דהוצרכנו לחזקה דהשתא, מ"מ מדוע לא סגי בזה דאיכא השתא ודאי דם, ונימא דמדהשא איכא דם מעיקרא נמי הוה דם. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-49)
50. ולפי שיטתם צ"ע, מ"ש ספק טומאה למפרע דעבוד בה רבנן מעלה בקדשים מדין רה"ר ואבד"ל דלא עבוד רבנן גבייהו מעלה בקדשים. ויש אולי לחלק בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
51. הנה לשי' הי"מ תיקשי מדוע לר"ש תולין ברה"י והלא הוי ספק למפרע. ולשי' האח' דס"ל דספק דמקוה אינו נחשב ספק למפרע, א"ש. [אמנם מש"כ המהרש"א ליישב שי' התוס' (ד"ה מעל"ע), לא אהני בשי' הי"מ, שהרי לדידהו אף בדליכא חזקה מטהרינן]. [↑](#footnote-ref-51)
52. והנה קו' זו תיקשי על שי' הי"מ שהביא הרמב"ן. ולכאו' צ"ל דאינהו ע"כ ס"ל דאף איסור נדה לבעלה נידון בתורת טומאה [וכשי' הזכרון יוסף יו"ד סי' ט', וכמו שנקט הרש"ש בתוס' סוטה כח: ד"ה ברה"ר, עי"ש], ודלא כהתוס' בב"ק. אולם א"כ תיקשי לאידך גיסא, דא"כ מדוע באחר זמן חייבין אשם תלוי, והלא הוי ספק טומאה למפרע דטהור. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-52)
53. והנה עי' ט"ז יו"ד שצ"ז ב' דבדבר שעשוי להשתנות אזלינן בתר השתא, אבל בלאו דמת לפניך שפיר מוקמינן ליה אחזקתיה, עיי"ש. ומבו' דהא דעשוי להשתנות לא אהני לחוד. אולם בשי' המהרי"ט מבו' דסגי בזה לחוד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-53)
54. ולכאו' לפי שי' התוס' יוצא דהא דאמרינן דמודה שמאי בשוטה ובמוך היינו דוקא ברה"י, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-54)
55. ודברי התוס' שם קשין להולמן, דאם אהא דמטהר ברה"ר לא קשה ליה משום דהוי ספק, א"כ מהו שהקשו התוס' בתחילת הדיבור דלהלל [ובשוטה לכו"ע] מדוע תולין ואין שורפין, וצ"ע. [ולולי דברי הגרע"א היה מקום לבאר עפ"י שי' האח' דאף במקום חזקה איכא דין ס"ט ברה"ר, ועי'].

    עוד תמיהה גדולה יש בדברי התוס' שם, שהרי התוס' ב. ד"ה מעל"ע כתבו דלגבי נדה ליתא לדינא דס"ט ברה"ר, [אי משום דהשתא ודאי טמאה ואי משום דהוי ספק ראיה], וא"כ מהו שכתבו התוס' דאהא דמטהר שמאי ברה"ר לא קשה ליה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-55)
56. והנה התוס' ב. [ד"ה מעל"ע] כשבא להוכיח דטומאת מעל"ע איתא אף ברה"ר לא הביא הראיה שהביאו הראשונים, וא"ש היטב לשיטתו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-56)
57. והנה לפי שי' הראשונים דהש"ס בעי לאוכוחי ממקוה דאף בחדא לריעותא לא מוקמינן אחזקה קמייתא מדינא, אזי א"כ נמצא דלפי לישני בתראי דס"ל כסב' המקשן אזי אליבא דאמת כן הוא דבחדא לריעותא לא מוקמינן אחזקה קמייתא. וצ"ע, שהרי בכ"מ נקטינן דמוקמינן אחזקה קמייתא גם היכא דאיכא חדא לריעותא. ולשי' הריטב"א גופיה דס"ל דדוקא גבי מקוה וכיו"ב דאיכא ריעותא מגופייהו לא מוקמינן אחזקה א"ש. אבל לפי המבו' **בתוס' רא"ש ג: [ד"ה להני]** דלית ליה הך מילתא, [דעיי"ש שהקשה מנגע באחד בלילה], אזי תיקשי כנ"ל. וצ"ע. [ואולי אף להתוס' רא"ש דאף לגבי חולין לא מוקמינן אחזקה מ"מ ייתכן דזהו רק לגבי ספק טומאה דהחמירו גביה, ומשא"כ גבי שאר ספיקי, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-57)
58. דעיי"ש שכתבו דאף לישני בתראי מודו דלגבי חולין אהני טעמא דחזקה, ולא איצטריך לאינך טעמי אלא כי היכי דלא נעביד סייג לקדשים, והנה בגמ' ג: איתא דלהני לישני ליכא למרמי ממקוה, ומבו' א"כ בשי' התוס' דאהא דגבי חולין מוקמינן אחזקה לא קשיא מידי מההיא דמקוה, וכל קושיית הש"ס זהו אך אהא דגבי תרו"ק מוקמינן אחזקה.

    אך צ"ע בזה, דלפי דרך זו אזי לכאו' נמצא דאין מקום להקשות אהלל מידי. ובאמת בחי' הר"ן הנ"ל כתב דבאמת אהלל לק"מ, אלא דאגב גררא דפירכא דשמאי פרכינן נמי להלל. אמנם עי' **בתוס' ג: ד"ה איכא** בתירוצא קמא דס"ל דקשה אף אהלל דאמר תולין, ואם כל הקו' ממקוה דנעביד סייג לקדשים אזי האיך שייך להקשות אהלל, דלהוי ודאי. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
59. והנה שי' הראשונים דס"ל דהא דאמרינן בגמ' דלהלל קשיא ודאי הוא ניהו בדוקא, צ"ע, דהאיך אפשר להוכיח ממקוה ד"הרי דם לפניך" לחוד משוי ודאי, והלא שפיר איכא למימר דהרי חסר לפניך משוי ספק גרידא, והא דבמקוה טמאין ודאי הוא ניהו אך מכח חזקת הטמא. [דאף לפי התוס' רא"ש והר"ן ודעימייהו דס"ל דלא דיינינן לחזקת הטמא היכא דאיכא חזקת המקוה, זהו הלא דוקא היכא דלגבי המקוה איכא חזקה, (וכמבו' להדיא בתו"ד, ודו"ק), אבל כל כמה דנימא דלגבי המקוה ליכא חזקה, ומשום דהחסר לפניך מרע לחזקת המקוה, אזי ודאי בדין דנידון לחזקת הטמא להכריע הספק]. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
60. אמנם עי' **תוס' רא"ש ב**. [ד"ה קסבר] דנקט דודאי ידע הש"ס דהלל אך לתרו"ק קאמר. וא"כ לדידיה מיהת א"א לומר כהרשב"א והריטב"א. ובאמת דאף בשי' הרשב"א והריטב"א תיקשי לפי אינך תירוצא שכתבו שם. [↑](#footnote-ref-60)
61. הנה בתוס' הרא"ש כתב "משמע דפריך אפי' **לב"ש** דהוה לן לטהר לגמרי משום חזקה דמקוה וכו'". ובהגהות חש"ל הגיה דצ"ל "אפי' **לב"ה** וכו'". ולכאו' נראה שהוקשה לו דאי גרסינן לב"ש אזי מהו שכתב **"אפילו** לב"ש" והלא טפי יש לטהר אליבא דשמאי מאשר אליבא דהלל. אולם גי' זו תמוהה מאוד, שהרי האיך ייתכן לומר דפריך להלל דנטהר ודאי, והלא להדיא איתא בגמ' דלהלל קשיא ודאי**,** ומבו' דלהלל לא קשיא דנטהר לגמרי. [והגם דהלל אך לתרו"ק קאמר, כבר עמדו ע"ז המפרשים, ויישבו בכמה אופנים]. אמנם נראה דיש ליישב הגי' שלפנינו באופן פשוט. דנראה לומר דההכרח של התוס' רא"ש לפירושו בקו' אדרבה, אי"ז מצד דקדוק הלשון "אדרבה", אלא זהו משום דמשמעות הסוגיא היא דלא הדר הש"ס ממה שהקשה בריש הסוגיא, וממילא משמע דאכתי קאי הש"ס במאי דקפריך בתחילה "לשמאי קשיא למפרע". וזהו דקאמר "אפי לב"ש" דמשמע דהמקשן דהכא לא רק דקאי בהקו' דמקשינן אהלל דלא להוי ודאי, אלא דקאי אף במאי דהקשה הש"ס בתחילה אליבא דשמאי דנטהר בודאי, ודו"ק היטב בזה.  [↑](#footnote-ref-61)
62. ולכאו' צ"ל בשי' המהרש"א דס"ל דלעולם לא פליגי ר"ט ור"א בעצם הדין דתר"ל, אלא דס"ל דאזלינן בתר שורש הספק, וממילא אין מקום לדון תר"ל. [מיהו בשי' חכמים דאמרינן תר"ל אזי סובר המהרש"א דע"כ מוכח דס"ל דלא אזלינן בתר שורש הספק]. ובאמת עי' **בחזו"א אבהע"ז פ' כ'** שכתב בשי' ר"א דטעמיה משום דמאחר והספק הוא בפירות, חזקת הפירות מכרעת את הספק. וכתב שם דזהו נמי טעמיה דר"ט. [ועיי"ש שכתב דכן מבו' בתוס' בקידושין שם] אולם העירו בזה **דברש"י קידושין סו:** [ד"ה היה] מבו' דטעמיה דר"ט משום דאמרינן השתא הוא דחסר, עיי"ש ודו"ק. [↑](#footnote-ref-62)
63. דברי המהרש"א תמוהין טובא, דמלבד עצם הדוחק לומר דסמיך המקשן אדר"ח מסורא [שהביא הש"ס רק להלן], גם קשה מהא דמבו' בגמ' וברש"י דקו' הגמ' מחבית קאי אך אשמאי ולא אהלל, ואם כדבריו, אזי מדוע לא מקשינן מחבית נמי אהלל דלהוי ודאי, וכדפריך הש"ס ממקוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
64. והנה לשי' רש"י בקידושין פ. דס"ל דאף ב"ודאי נגע" איכא חזקה הגם דאיכא רוב לגבי התינוק, אזי לכאו' מבו' דלי"ל סב' הר"מ בר שניאור. אא"כ נחלק בזה בין רוב לחזקה, ויל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-64)
65. ונמצא לפי"ד, דתרתי נתחדש בתי' הגמ', ודוחק. [↑](#footnote-ref-65)
66. והנה עי' **בחי' הגרע"א קידושין עט.** שכתב כהחזו"א לדייק מלשון התוס' דלא אהני חזקת פנויה כי אם בצירוף דהרי היא בוגרת לפנינו. ובזה ביאר את עצם דברי התוס' שם, עיי"ש היטב. ולכאו' ע"כ מבו' מזה כהחזו"א דבלאו דבוגרת לפנינו שפיר איכא חזקה דמעיקרא, ונמצא דסותר רע"א משנתו. ולכאו' צ"ל בשי' רע"א, דהא דאהני הא דבוגרת לפנינו אזי אי"ז מתורת חזד"ה, אלא דכל כמה דבוגרת לפנינו אזי שוב בטלה עצם החזקה דמעיקרא. וצ"ע בזה.

    אמנם עי' **בתוס' רא"ש** שם שכתב דאהני חזקת פנויה ובוגרת לפנינו מתורת תר"ל. ומבו' א"כ כשי' החזו"א דאף אחר שמצאנוה בוגרת איכא חזקה דמעיקרא.

    והנה בעיקר מש"כ החזו"א לבאר הא דמבו' בתוס' שם דחזקת פנויה לחוד לא אהני בלאו הא דבוגרת לפנינו, דהוא משום דלעולם איכא חזקת נערות, אכתי יל"ע בזה, דאמנם איכא חזקת נערות, מיהו הלא מבו' דלרב חזד"ה עדיפא מהך חזקה, וא"כ לכאו' כ"ש דחזקת פנויה דהיא חזקה דמעיקרא עדיפא מחזקת נערות. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-66)
67. לכאו' מש"כ כן הש"ש בשי' התוס' בקידושין עט:, הוא תימה, שהרי שם נראה ברור דכוונת התוס' לפרש דמה"ט ליכא חזקה דמעיקרא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
68. ובעיקר מש"כ החזו"א בביאור דברי התוס', הנה, מלבד דהוא דוחק לומר דהנידון בתוס' הוא האם אתרע חזקה דמעיקרא או לאו, גם יל"ע בזה מדברי **התוס' רא"ש קידושין עט.**, דעיי"ש שהקשה כתוס' ותי' כתוס', ועיי"ש שכתב עוד תירוץ. והנה לפי דברי החזו"א נמצא דלפי התירוץ השני אזי דינא הוא דאזלינן בתר השתא אף היכא דאיכא חזקה דמעיקרא גמורה, והוא דבר תימה. וצ"ע. [וביותר, דבתי' השני הלא מבו' דבמקוה לא שייך לדון מצד דינא דרב, וע"כ זהו משום דכנגד חזקה דמעיקרא גמורה לא אהני חזד"ה, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-68)
69. אולם בביאור דברי התוס' הלך בדרך אחרת, דהחזו"א פירש דהמכוון בדברי התוס' הוא, דהא דאתרע חזקת נערות ביומא דמשלם שית הוא ניהו אך משום דרגילות לבא בצפרא. אמנם **בשער"י** [שם, ד"ה והנה] ביאר, דהמכוון בדברי התוס' הוא דמצטרף הך רוב שאינו גמור עם חזד"ה נגד חזקה דמעיקרא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-69)
70. והנה **בתוס' נדה ב:** [ד"ה השתא] לכאו' מבו' דפליג על התוס' בקידושין, דלא הקשה דנפרוך לרב אלא משום דס"ל דבעינן רגילות לבא בצפרא, ודו"ק. [אא"כ נימא בביאור דברי התוס' שם כהחזו"א פ' י"ח הנ"ל]. [↑](#footnote-ref-70)
71. ודברי הגרע"א לכאו' צ"ע, שהרי מפשטות הסוגיא דנדה ב. מוכח דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא, וכאשר מפורש בדברי התו' רא"ש. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-71)
72. ועי' **רש"י נדה ב: ד"ה תרתי** דנראה כדבריו. [↑](#footnote-ref-72)
73. והנה בדברי הגרע"א נראה דלעולם הפירוש בתר"ל הוא דמצרפינן ההשתא עם חזקת הטמא, וכדאסבר לה אליבא דשמואל, אלא דלרב אי"צ לזה. ודלא כהש"ש שכתב דזהו גופא הפירוש בתר"ל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-73)
74. והנה לפי מה שפירש **החזו"א אבהע"ז פ' י"ח** דברי התוס' נדה ב: אזי לק"מ, דלדבריו זהו גופא תי' התוס', דמשום דרגילות לבא מצפרא ע"כ ליכא חזקה דמעיקרא. אמנם כבר נתבאר דמלבד דעצם פירושו דחוק טובא, גם בשי' התוס' רא"ש ע"כ א"א לומר כן וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-74)
75. והנה בשי' הריטב"א לכאו' יש מקום ליישב. דהנה בריטב"א שם בסוגיא מבו' דלא כתוס' שם דהו"מ לאקשויי נמי ארב, אלא דקושיין אליבא דשמואל דוקא. ועי' היטב בדבריו דמבו' דהטעם דל"ק אליבא דרב הוא ניהו משום דאליבא דרב י"ל דאף מקוה הוי כיומא דמישלם שית ומשום דהוא עשוי להתחסר. ומעתה יש לפרש דמה שהקשה הריטב"א אמאי לא אקשינן אדרב מנדה, היינו דלפי המקשן דס"ל דלרב לא קשיא ממקוה משום דדמיא ליומא דמישלם שית מחמת דעשוי להתחסר, א"כ תיקשי עליה מנדה, שהרי אף בנדה איכא ריעותא מגופא דעלולה לראות. [ולפי"ז י"ל דלעולם אליבא דאמת לק"מ, דלכאו' למסקנת הסוגיא אזי לא דמיא מקוה ונדה ליומא דמישלם שית, וטעמיה דמקוה הוא ניהו משום תר"ל אף אליבא דרב. ובאמת דלשון הריטב"א הוא "והא דלא אקשינן לרב מההיא דנדה", והיינו כמשנ"ת, דלפי סב' המקשן אזי יש להקשות אף ארב מההיא דנדה, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-75)
76. והנה לכאו' היה מקום לדון דכוונת התוס' להקשות אהלל, והיינו, דלפי הלל דליתא לחזקה דמעיקרא משום דאיכא ריעותא מגופא, אזי שוב בדין דניזיל בתר השתא. [ויל"ד בזה טובא]. אולם בשי' התוס' רא"ש בקידושין ע"כ דא"א לומר כן, דעי' בתירוצו השני דמבו' להדיא דקשיא ליה נמי אשמאי. [↑](#footnote-ref-76)
77. והנה לפי"ד יל"ע מדוע לא הקשו התוס' גם משמואל. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-77)
78. וצ"ע, דהלא ע"כ צ"ל דחזקת ממון שקולה כחזקה דאיתרע, שהרי ע"כ דאף התוס' בקו' ס"ל דלא אזלינן בתר השתא כל כמה דאיכא חזקה דמעיקרא גמורה, וכמו דנקטו התו' בפשיטות לעיל בד"ה דאיכא, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
79. לכאו' אין כוונתו למש"כ התוס' רא"ש בתירוצו השני, אלא כווונתו דרב מצי למיסבר כהאב"א להלן ג. דטעמיה דשמאי משום דאילו הוה דם וכו', ודו"ק. [↑](#footnote-ref-79)
80. אמנם חלוקין הן התוס' והריטב"א שם בסוגיא. דהריטב"א שם ס"ל דמאחר וליתא שם תר"ל מחמת דליכא שם חסר ואתאי, אזי שוב ממילא אזלינן בתר חזקת התרומה, דאזלינן בתר חזקת הדבר שהספק בא ממנו. ואילו **בתוס' שם לה:** מבו' דכל כמה דאיכא חזקת תחום ביתו אזי דיינינן ליה כחזקה נגד חזקה. ולכאו' היה נראה מזה דהתוס' ס"ל כהמהרש"א בסוגיין דס"ל דלא עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא. אמנם יש לדון דלענין דלא נימא אדרבה אהני מיהת הא דאיכא תר"ל הגם דליכא חסר ואתאי, ועי'. [↑](#footnote-ref-80)
81. והנה לפימש"כ הש"ש ש"ג פט"ז דיסוד הדין דתר"ל הוא מצד דחזקת המקוה היא חזקה קטיעא וחזקת הטמא הוא חזקה שלימה, אזי צ"ע מה אהני הא דבהמה לא אתרעי, והלא סו"ס חזקת הסכין היא הלא חזקה רעועה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-81)
82. והמהר"ם לשיטתו דהמכוון בקו' הגמ' "אדרבה העמד וכו'", היינו דלהוי מיהת ספק. [↑](#footnote-ref-82)
83. ואולי זהו משום דבלא"ה אין לחוש לקידושי עצמה מצד ס"ס, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-83)
84. והנה היה מקום אולי לדון, דאיירי באופן שלא נודע לן מקידושי האב רק אחר שקידשה עצמה, ובכה"ג יש לדון דמאחר ונולד הספק רק אחר שקידשה עצמה תו א"א לדון את החזקת פנויה. וכד נימא הכי, אזי היה מתיישב בזה היטב הא דאוקי הש"ס באופן דקידשה אביה **בדרך** וקידשה עצמה **בעיר** אשר לא ברירא למאי הוצרך הש"ס לזה. ולפי"ז א"ש היטב, דביקש הש"ס להעמיד באופן דנודע ספק קידושי האב רק אחר שקידשה עצמה, ודו"ק. אבל מה נעשה דהגרע"א והחזו"א נקטו בפשיטות דאין לחלק בזה. וצ"ע.  [↑](#footnote-ref-84)
85. אולם אכתי צ"ב, שהרי מדוע לא נדון עכשו למפרע את החזקת פנויה לגבי הזמן המסופק, וכבכל דוכתי דאהני החזקה דמעיקרא לאחר את השינוי. וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-85)
86. ולכאו' ע"כ צ"ל דאף בס"ד נחית הש"ס לזה דאיכא התם חזקת ממון, וסבר הש"ס שחזקת ממון שקולה לחזקת נערות ביומא דמישלם שית, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-86)
87. עוד יל"ע לשיטתם, דאם הא דלא אזלינן בתר החזקה דמעיקרא זהו אך משום דאיכא כנגדה חזק"מ, אזי תיקשי, דא"כ שוב בדין דתהני החזד"ה, דאי משום דהויא נגד חזק"מ וכמבו' בגמ', [ומבו' בר"ן שם דאי"ז מצד אין לחזד"ה כח להוציא ממון אלא זהו מדין דהוי חזקה נגד חזקה עיי"ש היטב ודו"ק], הלא כבר יש כנגד החזק"מ חזקה דמעיקרא, ומ"ש מהא שנקט הגרע"א דכשיש חזקת טמא נגד חזקת מקוה אהני חזד"ה להכריע, ואולי יש לחלק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-87)
88. לא ברירא מדוע לא ניח"ל להחזו"א לפרש בשי' ר"נ כמו שפירש בדעת רבה דזהו משום דחזקה דמעיקרא מסייעת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-88)
89. וצ"ב. ואולי ס"ל דבספק רשויות א"א לדון תורת חזקת טהרה דהגברא [ודלא כרשב"ם], ועל כן מודה ר"י, שהרי בגמ' בקידושין עט: איתא דאליבא דרב אזי כו"ע מודו דאזלינן בתר חזד"ה ואך משום דאיכא כנגד חזק"מ לא אזיל בתרא ר"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
90. אמנם יש אולי לומר דלעולם אף לשי' הרשב"א אזי זהו מצד דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, אלא דמעיקר הדין ליתא להך דינא בספק ביאה, ולקדשים מחמרינן דאף גבי ספק ביאה איתא לדינא דשעת מציאתן. [ומשה"ק הש"ש על התורי"ד בקידושין זהו משום דנקט בשי' התורי"ד דכל ענין שעת מציאתן לא שייכא באופן דהוי ספק מגע, וא"כ ע"כ דזהו דין בפ"ע, ועוד צ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-90)
91. ובאמת דאפי' אי תולין בקופה בדוקה נמי תיקשי. דמבו' שם ברמב"ן דאפי' אי נימא דבקופה בדוקה תולין מ"מ שמאי והלל ע"כ איירי באינה בדוקה, דטמאות משמע ליה להרמב"ן דשורפין, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-91)
92. והנה עי' בחידוד הלכות ג: דהעלה לדון דאולי קו' הגמ' אחזקיה דאם מטמאינן באשה הגם דהיא בדוקה אזי בדין דאף גבי קופה בדוקה נטמא כיו"ב. ועיי"ש שהקשה א. דמלישנא דגמ' לא משמע כן. ב. דשאני אשה דאית לה ריעותא מגופא. והנה משה"ק בקו' הב' לכאו' יש ליישב בקל, דהלא חזינן דהלל אתי לטמאות אשה מצד דינא דקופה. דעי' ברמב"ן ג: דמבו' דלפי אב"א דידן אזי קו' הלל היתה דאם באינה בדוקה טמאות ודאי אזי באשה יש עכ"פ לענין תרו"ק להחמיר דתולין עיי"ש. [אמנם קשה, האיך י"ל כן והלא מתשובת שמאי חזינן דהקשה מצד אילו הוה דם, וצ"ע]. וא"כ י"ל דלפי הרמב"ן זהו המכוון בקו' הגמ'. אלא דאכתי קשה לישנא דגמ' דאמרינן "והא דומיא דאשה קתני", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-92)
93. ויש להטעים דבריו, דכל כמה דאיתא לדינא דשע"מ דמחזקינן ליה בטומאה ודאית אזי יש סב' לומר דלא נסמוך בכה"ג אסב' אילו הוה דם, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-93)
94. והנה אי נימא כמבו' לעיל דלהרמב"ן המכוון בקו' הגמ' הוא כפי הצד שדחה החידוד הלכות, וכנ"ל, אזי קו' מעיקרא ליתא. [↑](#footnote-ref-94)
95. ואולי י"ל דהלל עצמו נתכוין להקשות מצד דין אינה בדוקה, אלא דשמאי דסבר דאשה בדוקה הבין דהלל הקשה מצד אילו הוה דם, ומאי דקאמרינן דהלל קא טעי היינו לפי סב' שמאי כן הוא, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-95)
96. ולא משמע בתוס' דהא דמטמא דר"מ זהו אך משום צירוף דאינה בדוקה וריעותא מגופא, ועי. [↑](#footnote-ref-96)
97. אך קשה, דא"כ נמצא דלפי פי' קמא ברשב"א אזי בלא ראוהו חי ליכא חזקת חי. ואילו לפי הי"מ איכא חזקת חי, והנה, מלבד דאין נראה כלל בדברי הרשב"א דתליא נידון זה בב' הפירושים, גם קשה טפי מזה, שהרי בתי' קמא כתב הרשב"א דמוכח בתוספתא דדינא דנגע באחד זהו אך משום דליכא חזקת חי, [דזהו הטעם דבראוהו חי טהור], ולא תי' הרשב"א היאך א"ש קו' זו לפי הי"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
98. והנה לשי' התוס' רא"ש בסוגיין דס"ל דבשלא במקום מציאתן תולין אף ברה"ר אזי ודאי מוכח כהגרע"א דלא הוי כראוהו חי, שהרי בראוהו חי ברה"ר טהור וכדאיתא בתוספתא. אמנם עיי"ש בשער"י שכתב להוכיח דשלא במקום מציאתן תולין רק ברה"י [ודלא כהתוס' רא"ש]. ועיי"ש מש"כ [בד"ה וכן] לדחות הוכחת התוס' רא"ש מסוגיין. אמנם גם אם צדקו דבריו בפירוש הוכחת הש"ס [ואשר לפי"ז יש מקום לדבריו דתולין רק ברה"י], מיהו הוכחת הגרע"א דאף שלא במקום מציאתן לא הוי כראוהו חי עדיין במקומה עומדת, דאילו נימא הכי, אזי א"כ דא"א לאוכוחי מידי מהא דבעינן מקום מציאתן דאין מחזיקין ממקום למקום, דדילמא לעולם מחזיקין ממקום למקום, אלא שטהור ברה"ר מחמת דלעולם הו"ל כראוהו חי, והיינו דאמנם מצד השע"מ מצינן לאחזוקי בתורת ודאי, אבל כנגד זה יש החזקה הפוכה מכח הראוהו חי, מיהו ברה"י דמטמאינן אפי' בראוהו חי לעולם י"ל דמחזקינן שפיר ממקום למקום, ודו"ק היטב בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-98)
99. והנה לשי' התוס' נמצא דמצינן לטמא למפרע באשה מצד דינא דשע"מ. [דאמנם אין שורפין משום ליבו נוקפו, אבל לענין דתולין שפיר יש לדון מצד שע"מ]. וקשה, דא"כ למאי הוצרך הש"ס לסב' ריעותא מגופא. [ואין לומר דכוונת הש"ס בזה דמשום דאיכא ריעותא מגופא הוי כאינה בדוקה, שהרי מוכח דתרי מילי נינהו וכמשנ"ת לעיל]. ולכאו' צ"ל דזה נצרך אליבא ר"מ דפליג אדינא דשע"מ ברה"ר מיהת. [ור"מ הלא אית ליה דינא דמעל"ע וכמבו' במתני' ז:]. וצ"ע.

    אלא דעדיין צ"ע טובא מהא דאיתא ה: דלא מטמאינן למפרע באבד"ל, ומדוע לא נטמא מצד דינא דשע"מ, דדינא דשע"מ אהני אף באבד"ל וכדאהני ברה"ר. [אמנם החזו"א בכ"ד נקט דליכא דין שע"מ באבד"ל, והוכיח כן מהתוס' ב., ודבריו צ"ע]. [↑](#footnote-ref-99)
100. והנה מש"כ החזו"א טהרות ג' ג' להוכיח מהגמ' ג. דלא אמרינן ס"ט ברה"ר במקום חזקה, זהו ע"כ לשיטתו דס"ל באבהע"ז סי' פ' סקכ"ו דתר"ל לא אהני מצד חזד"ה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-100)
101. ויל"ע לשי' התוס' מהא דמפורש במתני' דטעמא דהך דינא הוא ניהו משום דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן. [↑](#footnote-ref-101)
102. בריש דבריו שם מבו' דקאי הן אר"מ והן אראוהו חי מבערב, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-102)
103. עי' **נוב"י** [אבעה"ז קמא ל"א] דכתב עפ"י **התוס' בפסחים צא.,** דאף לשי' התוס' דינא דשע"מ הוא ניהו מדינא היכא דליכא חזד"מ. [וכן כתב **הש"ש ש"ג פ"ה**]. ולפי"ד אף בשי' התוס' מוכח דלא הוי מדין חזד"ה, דאל"כ תיקשי היאך יפרנס שמואל מתני' דפסחים הנ"ל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-103)
104. ודברי השער"י תמוהין, שהרי לפי מש"כ התוס' לעיל ב. ד"ה מעל"ע יש לחלק טובא, די"ל דדוקא באבד"ל טהור אבל ברה"ר תולין ומשום דהשתא ודאי טמא.

     אמנם מקו' **התוס' ב. ד"ה מעל"ע** שהקשו "וא"ת מ"ש דבנגע וכו, ואמאי מטהרינן לחולין אף **ברה"י'**", [ועי' במהרש"א שם] יש לדקדק דס"ל דתולין רק ברה"י, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-104)
105. ובתוס' הרא"ש ע"כ מבו' דס"ל דאף בס"ד ידע הש"ס דלר"י תולין ולא שורפין, אלא דהיה משמע להמקשן מהברייתא דשלא במקום מציאתן טהור לגמרי. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-105)
106. ודברי השער"י תמוהין, שהרי לפי מש"כ התוס' לעיל ב. ד"ה מעל"ע יש לחלק טובא, די"ל דדוקא באבד"ל טהור אבל ברה"ר תולין ומשום דהשתא ודאי טמא.

     אמנם מקו' **התוס' ב. ד"ה מעל"ע** שהקשו "וא"ת מ"ש דבנגע וכו, ואמאי מטהרינן לחולין אף **ברה"י'**", [ועי' במהרש"א שם] יש לדקדק דס"ל דתולין רק ברה"י, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-106)
107. ובתוס' הרא"ש ע"כ מבו' דס"ל דאף בס"ד ידע הש"ס דלר"י תולין ולא שורפין, אלא דהיה משמע להמקשן מהברייתא דשלא במקום מציאתן טהור לגמרי. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-107)