פלוגתת ר_ש ורבנן
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / חזקות וספק טומאה

מוצאי ר"ה תשס"ו

א] נדה ד"ב: דתנן מקוה שנמדד ונמצא חסר כל הטהרות שנעשו על גביו למפרע בין ברה"ר בין ברה"י טמאות ר"ש אומר ברה"ר טהורות ברה"י תולין, ושניהם לא למדוה אלא מסוטה וכו', ואבע"א היינו טעמא דר"ש גמר סוף טומאה מתחלת טומאה מה תחלת טומאה ספק נגע ספק לא נגע ברה"ר טהור אף סוף טומאה ספק טבל ספק לא טבל ברה"ר טהור ורבנן הכי השתא התם גברא בחזקת טהרה קאי מספקא לא מחתינן לי' לטומאה הכא גברא בחזקת טומאה קאי מספקא לא מפקינן לי' מטומאתו.

והנה בחי' הרשב"א כתב לפרש, ז"ל, ומתוך הדוחק יש לי לומר, דעיקר האי טעמא אינו משום דר"ש אלא אדרבה משום דרבנן, דלל"ק הוה אמרינן דכולהו גמרי סוף טומאה מתחלת טומאה, והילכך קשיא להו לרבנן אי מה סוטה ברה"ר טהור וכו' והשתא קא נסיב לי' טעמא אחרינא ולומר דאפי' בריעותא חדא נמי בסוף טומאה טמא טומאה ודאית, משום דלא גמרי' סוף טומאה מתחלת טומאה, אלא העמד גברא אחזקתי' דמספיקא לא מפקינן לי' מטומאתי', ור"ש סבר דכולהו טומאות מסוטה גמרינן להו בין בתחלתן בין בסופן וכו', וה"ק איבעית אימא ר"ש אטעמי' קמא קא סמיך דגמר סוף טומאה מתחלת טומאה אבל רבנן לא גמרי משום דלא אפשר דהתם מספיקא לא מחתינן לי' לטומאה אבל הכא דכבר טמא הי' מספיקא לא מסקינן לי' כנ"ל, עכ"ל.

ובחי' הריטב"א כתב כעי"ז, ז"ל, ורבינו נר"ו תירץ דהכא בהאי איבעית אימא לא אתי לתרוצי כלום בדר"ש אלא בדרבנן, ומשום דמעיקרא אתינן לומר דשניהם למדוה מסוטה וכו', אתינן השתא לומר שלא למדה מסוטה אלא ר"ש בלחוד דגמר סוף טומאה מתחלת טומאה, אבל רבנן לא למדו מסוטה כלל, דאינהו סברי דהתם תחלת טומאה והכא סוף טומאה, וכל חד מנייהו אחזקתי' מוקמינן לי', עכ"ל.

וצ"ב דלפ"ז העיקר חסר מן הספר, דלא אמרו בגמ' אלא דר"ש טעמי' משום דגמר סוף טומאה מתחילת טומאה, וזה הרי ידעי' כבר מעיקרא, ולא נתחדש בל"ב אלא דרבנן לא גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה, ולזה לא פירשו כלל בגמ', וכנראה מה"ט הוא שכתב הרשב"א ע"ז דמתוך הדוחק יל"פ כן.

ב] אמנם בד' הריטב"א נ' לפרש בזה בע"א, וע"כ לא כתב ע"ז הריטב"א שהוא דוחק, דהנה בחי' הריטב"א לעיל ד"ב:, ז"ל, מקוה שנמדד, פירש"י ז"ל שהמקוה ברה"ר וכו', וקשיא דהא ספיקא דגמרינן מסוטה ספק טומאה הוא, וי"ל דרבינו ז"ל פירש כמ"ד לקמן דגמרינן סוף טומאה מתחלת טומאה, והנכון דהכי פירושא בין שנעשו הטהרות ברה"ר בין שנעשו ברה"י, עכ"ל.

ומפורש בד' הריטב"א דלל"ק דגמ' לא גמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה, וזה דלא כמש"כ הרשב"א דלל"ק כו"ע גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה, (וכן נ' גם בד' הריטב"א בתחילת דבריו, וצ"ע), וצ"ב דא"כ מ"ט דר"ש דמטהר ברה"ר, הרי בל"ב דגמ' אמרי' דכל הא דמטהר ר"ש הוא משום דגמר סוף טומאה מתחילת טומאה, ורבנן דפליגי הוא משום דס"ל דלא גמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה, והרי דאין לטהר ברה"ר אא"כ גמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה, וא"כ לל"ק דגמ' דכו"ע לא גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה, מ"ט דר"ש דמטהר ברה"ר.

ונ' בדעת הריטב"א דמפרש דפליגי תרי לישני, בההלכתא דספק טומאה, אם יש לנו לדון על הספק שלפנינו או על שורש הספק, דלישנא קמא ס"ל דיש לנו לדון על הספק שלפנינו, שהוא אם נטמאו הטהרות, וע"כ הגם דלא גמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה, מ"מ שפיר מטהר ר"ש הטהרות שנגע בהם ברה"ר, דהספק על הטהרות הוי תחילת טומאה, ואף רבנן דפליגי הוא רק משום דתרתי לריעותא הוי כודאי טומאה, אך לישנא בתרא ס"ל דיש לנו על שורש הספק, דהוא אם נטהר האדם הטובל, וע"כ לרבנן דלא גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה, ולא מטהרינן להטובל, תו ממילא אף אין לטהר להטהרות, ואף שנגע בהן ברה"ר, משום דחילוק רשויות נאמר רק על הספק הראשון, ולר"ש דיליף סוף טומאה מתחילת טומאה, מטהרי' להאדם שטבל ברה"ר, ותו ממילא אף הטהרות טהורות.

ויל"פ עוד, דלכו"ע הנידון הוא על הספק שלפנינו, ואך שנחלקו בהא דבעי' שיהא הספק דומיא דסוטה, אם היינו על הספק שלפנינו דבעי' שיהא דומיא דסוטה, או היינו דהמספק יהא דומיא דסוטה, דל"ק ס"ל דבעי' שיהא הספק שלפנינו דומיא דסוטה, וע"כ הגם דספיקא דסוף טומאה ל"ד לסוטה, מ"מ הספק שלפנינו שהוא על הטהרות אם נטמאו הוי שפיר דומיא דסוטה, אך ל"ב ס"ל דבעי' שהמספק יהא דומיא דסוטה, וע"כ לרבנן דלא גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה, ע"כ היכא שהמספק הוא סוף טומאה, לא גמרי' לה מסוטה, ור"ש דפליג ס"ל דגמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה, וע"כ אף שהמספק הוא על הטבילה, שפיר גמרי' לה מסוטה לטהר ברה"ר.

ואשר זמש"כ הריטב"א, דד' רש"י דדייני' על מקום המקוה אתיין כלישנא בתרא דגמ', דלל"ק דגמ' דהנידון הוא על הספק שלפנינו, הרי ודאי דלא תליא כלל במקום המקוה, ורק לל"ב דדייני' על שורש הספק שפיר י"ל דתלי במקום המקוה.

והנה אמנם בד' הריטב"א נ', דהגם דלל"ב יש לקיים ד' רש"י, מ"מ אי"ז מוכרע, ושפיר י"ל דאף לל"ב תלי במקום הטהרות, וזה אינו מתישב להדרך הראשונה שנת' בביאור דבריו, דלדרך זו ודאי דלל"ב תלי במקום המקוה, אך להדרך השני' שפיר ניחא, דגם לל"ב דבעי' שיהא המספק דומיא דסוטה, מ"מ שפיר י"ל דחילוק רשויות תליא במקום הספק שלפנינו, וז"פ.

אך בד' הרשב"א מפורש דלל"ק כו"ע ס"ל דגמרינן סוף טומאה מתחילת טומאה, וזה שלא כד' הריטב"א.

ג] ולפ"ז מתבאר היטב לישנא דגמ', דהאמנם לא אתינן לתרוצי מידי בדעת ר"ש, מ"מ נתחדש בל"ב דגמ' דכל הא דמטהר ר"ש הוא רק משום דגמר סוף טומאה מתחילת טומאה, וממילא פשיטא דטעמא דרבנן הוא משום דלא גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה.

והיינו משום דכל הא דבל"ק הוה קשיא לן בטעמא דרבנן, הוא משום דס"ל דלטהר הטהרות ברה"ר ל"ב למיגמר סוף טומאה מתחילת טומאה, כיון דנידון הטהרות הוי תחילת טומאה, וע"כ קשיא לן מ"ט דרבנן, אך בל"ב נתחדש דאין לטהר רק אי גמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה, וע"כ ממילא מתבאר טעמא דרבנן דס"ל דאין ללמוד סוף טומאה מתחילת טומאה.

והרשב"א שכתב על פירושו שהוא דוחק, הוא משום דמפרש דלל"ק כו"ע גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה, וכמפורש כן בדבריו, וע"כ לפ"ז נמצא דהעיקר חסר מן הספר וכנ"ל.

ד] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה הרי לפ"ד הרשב"א והריטב"א פליגי לישני דגמ', דלל"ק הא דמטמאין רבנן אף ברה"ר הוא משום דהוי תרתי לריעותא, ולל"ב כל הא דמטמאין הוא רק משום דלא גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה, אך אלמלי ה"ט לא היו מטמאין הגם דהוי תרתי לריעותא, דאין לפרש דאף משום הא דהוי תרת"ל היו רבנן מטמאין, ואך דבל"ב נתחדש טעם נוסף לטמאות משום דלא גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה, דזה אינו מתישב כלל, דאם משום תרת"ל יש לטמאות ברה"ר, א"כ מנלן למשוי פלוגתא נוספת בין ר"ש לרבנן אם ילפי' סוף טומאה מתחילת טומאה.

ובטעם פלוגתת לישני בזה, יל"פ בתרי גווני, דיל"פ דטעמייהו משום דס"ל דאף לרבנן תרתי לריעותא הוי ספק, וע"כ אילו הוי דומיא דסוטה שפיר הי' לטהר בזה ברה"ר, וזה כמש"כ המל"מ ועוד בדעת הרמב"ם דפסק דתרת"ל הוי ספק, ופירשו דפסק כל"ב דגמ' דלדידה אף לרבנן תרת"ל הוי ספק, וע"כ ס"ל לל"ב דהא דמטמאין רבנן הוא רק משום דלא גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה.

והא דטמא בודאי הוא כמש"כ הרשב"א דכל היכא דלא גמרי' מסוטה לטהר, מטמאי' לי' בודאי, וע' מל"מ כן בדעת הרמב"ם, ובאמת י"ל עוד, דלעולם לא מטמאי רבנן אלא מספק, שהרי כל מקור הגמ' בריש הסוגיא דמטמאי רבנן בודאי פירש"י דהוא מהא דמטמאי אף ברה"ר, וכ"ה בחי' הרשב"א והריטב"א, ולפ"ז הרי דלל"ב דגמ' דהא דמטמאי רבנן אף ברה"ר הוא משום דלא גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה, שפיר י"ל דאין מטמאין אלא מספק.

ויל"פ עוד, דס"ל לל"ב דההלכתא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא אף היכא דאיכא חזקה לטמאות, ואשר ע"כ אילו הוה גמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה הי' לנו לטהר ואף דאיכא תרת"ל לטמאות, וע"כ ס"ל דהא דמטמאי רבנן הוא רק משום דלא גמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה.

ויתכן עוד, דאף אי היכא דאיכא חזקה לטמאות מטמאי' אף בספק טומאה ברה"ר, מ"מ י"ל דתרתי לריעותא גרע, וע"פ המבו' בתוס' הרא"ש ובחי' הר"ן בסוגיין דתרתי לריעותא אינו ודאי גמור, וי"ל דע"כ ס"ל לל"ב דמטהרי' ברה"ר אף היכא דאיכא תרת"ל לטמאות.

ד] אך למש"נ בדעת הריטב"א נ' דיל"פ בזה בע"א, דב' הפלוגתות שבין ב' הלשונות תליין הא בהא.

וזה לפמש"נ במק"א דכל שהוכרע על שורש הספק שהוא אינו ספק טומאה, תו ממילא ליכא לההלכתא דספק טומאה גם לגבי הנוגע, כיון שכבר הוכרע על שורש הספק ותו אין לנו ספק טומאה כלל.

ולפ"ז נ' דבזה הוא דפליגי הני תרי לישני, דבזה מודו כו"ע דהא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא אף היכא דאיכא חזקת טומאה, וכמו שנקטו כן המקו"ח והחמד"ש ועוד מן האחרונים, וגם אי נימא דהיכא דאיכא חזקת טומאה לא מטהרינן, מ"מ י"ל דתרתי לריעותא גרע, וכנ"ל סק"ג.

והא דס"ל לל"ק דהא דמטמאי רבנן אף ברה"ר הוא משום דהוי תרתי לריעותא, נ' דאזלי לטעמייהו, דס"ל דלא גמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה, ולדידהו ספיקא דהטובל אינו ספק טומאה, וע"כ ממילא על ספיקא דהטובל מהני שפיר הכרעת תרתי לריעותא, וע"כ מטמאינן אף לטהרות, דכיון שהוכרע הספק על הטובל, ממילא ליכא כלל ספק על הטהרות, ור"ש דפליג הוא משום דס"ל דתרתי לריעותא הוי ספק, ולא הוכרע הספק על הטובל, וע"כ שפיר איכא ספק על הטהרות, ואית בי' לדינא דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור.

אך ל"ב דפליג ע"ז, הוא משום דלדידהו דטעמא דר"ש הוא משום דיליף סוף טומאה מתחילת טומאה, ועל ספיקא דהטובל איכא נמי לההלכתא, הרי ממילא דאי הוו מודו רבנן לזה, תו הי' לנו לטהר אף דאיכא תרתי לריעותא לטמאות, משום דספק טומאה ברה"ר טהור אף היכא דאיכא תרתי לריעותא לטמאות, וע"כ הוצרכו לפרש דרבנן לא גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה.

ושו"ר עד"ז בשערי ישר ריש ש"ב, עיי"ש.

ה] אמנם יש להעיר על עיקר הדברים, דהנה יסוד הדברים הוא דהיכא שהוכרע על שורש הספק, תו ממילא לית לן כלל ספק על תוצאות הדין.

והנה אמנם ד"ז הוא מילתא דפשיטא, דהיכא שכבר הוכרע לנו הדין ע"פ חזקה, תו מכאן ולהבא אנו דנים כן על תוצאותיו.

אך במש"נ נתחדש, דאף היכא שאנו דנים על למפרע אמרי' כן, דכל שהוכרע לנו על שורש הדין, תו ממילא לית לן ספק כלל על תוצאות הדין.

אך אי"ז נ' בד' הראשונים שהוצרכו לחדש דבודאי נגע לא אזלי' בתר חזקה, ובכ"ד נ' מד' הראשונים דהוא מדין ריעותא ואכמ"ל, והרי דבלא זה הי' הדין דמהני חזקת הטהרות, ולא אמרי' דכל שהוכרע הדין כלפי שורש הספק ממילא ליכא כלל ספק על הטהרות.

וכן נ' מד' התוס' שהקשו בבית המנוגע שנמצא חסר בסוף שבוע, מ"ט אין מטהרין את הנכנס משום תרתי לריעותא, והרי דאף שהוכרע על הבית שטמא הוא, ואיכא נפ"מ גם על הבית, מ"מ כלפי הנכנס אל הבית מהני שפיר חזקתו, אך י"ל דתרתי לריעותא עדיף, ואכמ"ל.

וכן מוכח מד' הריטב"א גופי', דפירש דהחילוק רשויות במקוה שנמדד קאי על מקום הטהרות, ונת' לעיל סק"ב דמ' מדבריו דזהו אף לל"ב דגמ', עיי"ש.

ויש להעיר בזה, דבגונא דהמקוה ברה"ר, הרי כיון דגמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה, א"כ נמצא דעל הטובל הוכרע שטהור הוא, וא"כ מ"ט מטמאינן להטהרות שנגע בהם ברה"י, הרי לית לן כלל ספק על הטהרות.

ויש להוסיף, דהנה הרי פשוט דמי שנגע בספק טומאה ברה"ר דספיקו טהור, ושוב נגע בטהרות ברה"י, דהטהרות טהורות, ולא אמרי' דהוי זה ספק טומאה ברה"י, והיינו משום דכל שהוכרע על האדם שטהור הוא, תו ליכא כלל ספק על הטהרות, ומ"ש הכא דמטמאינן להטהרות.

ובע"כ מוכח מזה, דכל היכא שנולד לנו עתה ספק על למפרע, ל"מ הכרעה על שורש הספק לסלק הספק מתוצאות הדין, אלא מעיקרא אנו דנים על כל תוצאות הדין, וע"כ הגם דספיקא דהטובל הוי ספק טומאה ברה"ר וספיקו טהור, מ"מ אכתי איכא ספק על הטהרות, וספק זה הוי ספק טומאה ברה"י וספיקו טמא.

ולפ"ז לא א"ש מש"נ עפי"ד הריטב"א, דלל"ב דגמ' הא דמטמאי רבנן אף ברה"ר, הוא משום דעל ספיקא דטובל ליכא לההלכתא דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, וע"כ מכח תרתי לריעותא הוכרע עליו שטמא הוא, ותו ממילא ליכא ספק על הטהרות, אך למש"נ הרי אי"ז כן, אלא אף היכא שהוכרע על הטובל, מ"מ כלפי למפרע אכתי קיים הספק על הטהרות.

אך יל"פ בזה בע"א, והוא לפמש"נ במק"א דאף דל"מ חזקה בספק טומאה ברה"י, מ"מ כ"ז הוא היכא שהחזקה היא על הספק טומאה גופי', אף היכא שהחזקה היא על ספק מוקדם אשר לי"ב לההלכתא דספק טומאה ברה"י, מועלת חזקה זו לטהר אף בספק טומאה ברה"י, ומשום דאין ההלכה דל"מ חזקה לטהר ברה"י, אלא ההלכה היא דלא חזינן לי' בחזקתי', וע"כ היכא שהחזקה אינה בהספק טומאה גופי', שפיר היא מועלת לטהר.

ולפ"ז הרי ה"נ אף דל"מ חזקה בספק טומאה ברה"ר, מ"מ היכא שהחזקה היא על ספק מוקדם שפיר מהניא, וע"כ לל"ק דעל ספיקא דהטובל לא נאמרה ההלכתא, שפיר מהניא החזקה שעל הטובל לטמאות להטהרות שנגעו בו ברה"ר, וא"ש היטב.

ז"ל הנובי"ק יו"ד סי' ס"ה בתו"ד, וראי' לדבר דהרי ר"ש בריש נדה דף ב' ע"א לענין טהרות מיירי ואעפ"כ אמר דיליף סוף טומאה מתחלת טומאה וקשה והרי לענין טהרות הוי תחלת טומאה וא"כ מי דחקו לומר דיליף סוף טומאה מתחלת טומאה א"ו שאי אפשר לטמא האדם ולטהר הטהרות.