פירש מקצת בהמה-מעשה דקראקא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / רוב וקבוע

סי' קי מחצה רוב ומחצה קבוע

**א. מעשה דקראקא-**

בפר"ח בקו"א לסי' קי הביא מעשה שאירע בקראקא בז' בהמות שנשחטו והוציאו שתי בהמות ועוד חצי בהמה ואח"כ נמצא טרפות בבני מעיים ואין ידו באיזו בהמה.

וכתב דשתיים שכבר יצאו וודאי מותרות משום כל דפריש מרובא פריש ואלו שנשארו אסורות משום כל קבוע וכו', ויש לדון בבהמה החצויה אם נדון אותה כפי החצי שיצא וניזל בתר רוב או כפי החצי הנשאר וכל קבוע כמע"מ דמי.

ודעת בעל חלקת מחוקק והר' העשיל היתה להתיר הכל שכיון שמתירים את החלק הנפרש ה"נ מותר החלק שנשאר.

ודעת בעל ברכת הזבח לאסור הכל שנגרר אחר הקבוע שא"א להתיר בתרתי דסתרי כלל.

ובפר"ח מסיק דעיקר ההנחה שכתבו דא"א לעשות תרתי דסתרי נמשכו אחר הט"ז קי-ה שנקט כן, אבל באמת לאו מידי הוא ואפשר לעשות תרתי דסתרי והחלק שיצא מותר מטעם רוב ומה שנשאר הו"ל בדין קבוע, ומי שאינו מורה כן לא ידע בין ימינו לשמאלו.

וכן הכריע בכו"פ עפי"ד התו"ר ב"מ ו: דרוב לאו וודאי הוא רק דין התורה, א"כ מה לי בתרתי דסתרי כלל, ועי' בשער"י ד-ב מה שהוכיח כד' הפר"ח.

[אמנם ד' הט"ז הוא לענין ביטול ברוב ובזה באמת מסתבר טפי להתיר גם בתרתי דסתרי, אבל לענין הלך אחה"ר הוא חידוש טפי, ואין הכרח דכל הנך רבוותא נקטו כהט"ז דוקא].

בש"ש ד-ד הצדיק דעת המתירים משום דקבוע אינו אלא ספיקא וע"י רוב מתברר הספק אמרינן הכריע קצתו את קצתו והכל מותר ודימה זה לחזקת האם דמהני לבת, וכן למתני' טהרות גבי מסוכן, ואכ"מ.

וביבין דעת יו"ד קי-ז וקו"ש כתובות-מא דנו ע"ז די"ל דגזיה"כ הוא דבקבוע ל"מ רוב וממילא א"א להכריע ע"י רוב, וכנראה הש"ש פשיטא ליה כדעת רשש"ק דבקבוע אין מציאות של רוב והוי כמע"מ אבל להכריע קצתו ע"י קצתו שפיר יהני, וכן הסכים בשער"י ורשש"ק.

[ובאמת גם לד' הקו"ש שבקבוע ל"מ רוב מ"מ י"ל דה"מ כלפי הרוב בעצמו אבל כלפי פסק של הכריע קצתו את קצתו שפיר מהני שהוא תלוי בפסק ולא בעצם הרוב].

אמנם מ"מ כתב בשער"י דאינו מסכים לעיקר הכלל של הש"ש שמכריע קצתו את קצתו, עיי"ש ולכך מסתבר כהפר"ח דאף שהחצי שפירש מותר מ"מ החצי הקבוע אסור.

ובשער"י בסוף הפרק הק' ע"ד הש"ש דלפי"ד היה נראה בדינו של הרמ"א קי-ו שתרנגולת הטילה ביצה אמרינן כל דפריש על הביצה, דלפי"ז אם יהיה ידוע איזו תרנגולת הטילה נוכל להתיר את התרנגולת מכוחה, וכתב שזה דבר מתמיה, אמנם ראיתי בחזו"א לז-יח שנקט כן לדינא לדעת הש"ש וסייעתו [ואולי כללא הוא דא"א להתיר מכח התולדה את הסיבה ורק בשני תולדות מסיבה אחת מהני להכריע קצתו את קצתו].

**ב. דעת השער"י שיש לאסור גם החלק שפרש-**

ובעיקר הנידון מבואר דפשיטא לכל הנך פוסקים שיש נידון נפרד על כל מקצת מהבהמה אלא שדנו מטעם תרתי דסתרי, אבל בשער"י ד-ב צידד שאין נידון נפרד על כל חלק מהבהמה אם הוא הטריפה שהרי מעיקרא נתערבו לנו בהמות שלימות ולא חלקי בהמה, וכל הנידון על חלקי הבהמה הוא מכח שדנים על כלל הבהמה בעודו יחד אם הוא הטריפה או לא, ובזה שוב יש לנו סתירה שחלק מן הבהמה היא מהרוב וחלק קבוע והיכי לידיינו להאי דינא.

ומסיק באופן מחודש שיש לדון זה ככל דין רובו ככולו שאם רוב הבהמה פרש הרי יש לדון בכלל הבהמה כל דפריש משא"כ אם רובו נשאר בחנות אדרבה ניתן לכל הבהמה דין קבוע [ובמע"מ כיון דא"א לצמצם דמי למש"כ הראשונים קידושין עג. דספק רוב ספק קבוע שרי, ובאמת יל"ע אי דמי דהכא לאו ספיקא במציאות הוא רק נידון לענין דינא היאך לדון אותו].

**ג. ד' השער"י דל"ש כלל הלך אחה"ר בכה"ג-**

ובעיקר הענין דן בשער"י שם שיש מקום לאסור כל הבהמה מטעם אחר, די"ל דמעיקר הדין ל"ש כאן הלך אחה"ר כלל.

ותו"ד עפ"י שיטתו בדין קבוע ופריש, דבכל ט' חנויות הרי החנות של האיסור קבועה והטעם שמתירים את החתיכה שפירשה משום שהנידון על מעשה הפרישה וע"ז ל"ש קבוע, והבאנו ענין זה במקו"א באורך.

והנה דין פריש זה היה נראה שאינו אלא בחנויות שהדין של הבשר תלי מאיזה חנות יצא, אבל בסתם תערובת ופירש אחד מהם היה נראה דלא שייך מושג של פריש.

אבל באמת זה אינו ומבואר בסי' קי דדברים החשובים שפירש אחד מהם הותר, וגם בזה תיקשי היאך נתיר והרי התערובת עצמה קבועה והו"ל כמע"מ ואין כאן רוב, וע"כ גם בזה צ"ל שהוא מטעם כל דפריש.

[ובשער"י ג"כ מסיק כן אבל לא מראיה זו אלא מסוגיא זבחים עג: ניכבשינהו וניניידי ונימא כל דפריש, ומשמע בגמ' שהתירה מטעם כל דפריש.

ובאמת צ"ב ל"ל כל דפריש תיפו"ל דכל אחד דנייד כבר אינו קבוע ויש לילך בו אחה"ר?

ובאר דאם רק מקצת מהם נדו הרי מ"מ שאר הבהמות קבועות הן, וא"א להתיר את החתיכה מטעם רוב לומר שהיא ההיתר שהרי על צד זה שהיא ההיתר נשאר האיסור קבוע ואין כאן רוב כלל.

ולהכי הוצרכה הגמ' לדין כל דפריש מרובא פריש דבזה לא אכפ"ל שהאיסור קבוע שהנידון על מעשה הפרישה].

ועכ"פ נתבאר שגם בפירש מתערובת יש דין פריש, וביאור הדבר כתב בשער"י דאחר שאין ידוע לנו מי האיסור ומי ההיתר נמצא שהפרישה מספקת אותנו אם הגיעה החתיכה מקבוצת האיסור או מקבוצת ההיתר.

אבל כתב בשער"י דכ"ז דוקא במקום שנתערבו הבע"ח ואין אנו מזהים אותם, ובזה י"ל שהנידון הוא מאיזה קבוצת בהמות היא זו אם מסוג הכשרות או הטריפות, אבל כשמזהים את הבהמות אלא שאחת מהן נאסרה וא"י איזו, נמצא שאין כאן תערובת רק יש נידון על כ"א מצ"ע אם הוא כשר או טרף [והבאנו במקו"א שיטת השער"י שגם ביטול ברוב לא אמרינן בכה"ג] וכל כה"ג הפרישה אינה גורם הדין וא"א לדון משום כל דפריש, וכל הנידון הוא רק באיזה מהם נפל הטריפות.

[ורק שיש לדון כאן משום רוב מיקרים על הבהמה לדון שמסתמא נפל הטריפה ברוב הבהמות ולא בה, אבל מאי חזית להתיר אותה טפי מהאחרות הרי הרוב הוא בשוה על כל בהמה והוי תרתי דסתרי ול"ש בו ענין רוב].

ועיי"ש שתמה טובא על דעת שאר הגאונים דפשיטא להו דשייך בכה"ג ענין רוב, וכתב דדעתם דשפיר יש בכה"ג רוב מיקרים ואף דהוי תרתי דסתרי מ"מ כל שאחד מהם פרש אפשר לדון עליו לחוד בלא להתייחס להאחרות וניתרת מטעם רוב [והוא דין פריש אחר מדין כל דפריש דעלמא].

**ד. ביצה-**

עפ"י דבריו??? כתב בשער"י דגם מש"כ הרמ"א קי-ו להתיר הביצה שנמצאה בין התרנגולות שנתערבה בהם טריפה ה"מ באופן שאינו ידוע מאיזו תרנגולת נולדה הביצה דחשיב כפריש, אבל אם ידוע ממי נולדה אלא שיש ספק על התרנגולות ל"ש לילך בתר רוב שהרי אין כאן תערובת כלל רק ספק טרפות לחוד על כל תרנגולת בפנ"ע ול"ש לילך בזה אחה"ר שאין הנידון מאיזה תרנגולת נולדה הביצה אלא מהי התרנגולת אם טריפה אם לאו וע"ז ל"ש רוב וממילא הביצה אסורה.

ובזה דקדק לשון הרמ"א-"ונמצא ביצה ביניהם" דוקא[[1]](#footnote-2).

אמנם לדעת ש"א שדנו במעשה דקראקא מבואר דפשיטא להו דלא כסברת השער"י לכאו' היה נראה דאף בכה"ג שידוע ממי נולדה נתיר את הביצה [וכתב בשער"י דלדעת הש"ש הרי אחר שנתיר אותה ממילא אפשר להתיר גם את התרנגולת משום הכריע קצתו את קצתו והוא דבר זר].

אמנם נראה דבכה"ג יודו האחרונים לד' השער"י דשא"ה שדין הביצה נולד מדין התרנגולת, ואחר שהתרנגולת אסורה וא"א לילך בה אחה"ר א"א להתיר את הביצה, ואף שהתרנגולת אינה אסורה בוודאי רק מספק מ"מ א"א לדון רוב על הביצה שהרי אין נידון מהיכן הביצה שידוע שהיא מתרנגולת פלונית וכל הספק הוא מהי התרנגולת וא"א לפשוט על הביצה כלום, ולא התירו האחרונים אלא בנידון של חצי בהמה שכל חצי הוא נידון לעצמו ויש לילך בו אחה"ר.

ולכך לא התיר הרמ"א אלא כשאינו ידוע ממי ילדה כל הנידון הוא ממי נולדה הביצה ובזה יש רוב על הפרישה.

1. ובבדה"ש בביאורים פי' לשון הרמ"א ע"ד הפשט דאתא לאפוקי אם ראינו את הלידה דהוי פירש בפנינו ואסורה. [↑](#footnote-ref-2)