ב
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / הפרה - הרב יחזקאל זילבר

**מתני.** נחלקו רבנן ורבי בגוונא שנתן בעל חצר רשות לחכניס פירות או כלים או שור האם כלול בזה גם שבעל החצר מקבל שמירה, וגוף הפלוגתא תלוי בסוגיא דהאומנין האם נתינת רשות היא עייל ואינטר לך קאמר. וכתב בהגהות אושרי שכל דברי רבי הם רק כשנתן לו להכניס לחצרו, אבל כשנתן לו רשות להכניס לביתו שהוא מקום המשתמר יותר, בזה גם רבי מודה שכלול בזה קבלת שמירה של העל הבית, [משום שהבית הוא מקום המשתמר מכח בעה"ב לחוד]. וכן הביא הש"ך רצא סק"ח וכתב שכך עיקר והביאו הגר"א שם בסקי"א.

והנה היה מקום לפרש דסברת רבנן שבסתמא מקבל עליו נטירותא, הוא דין שמירת גופו, כלומר שמתחייב לשמור על דבר הניזוק, והיינו דבלא קבלת השמירה מצד דין מזיק צריך היה להיות שפטור בעל החצר, מכיון דהוי כחצר השותפין דפטור על שן ורגל, וכל חיובו הוא רק מדין שומר, דקיבל שמירה על הקדרות. וכן לענין קרן אם היה חייב מדין מזיק היה חייב רק ח"נ [בתם] אבל עכשיו שהוא שומר הרי הוא חייב נ"ש. וכן נראה שנקט בפנ"י. ויע' בהפלאה שהק' ע"ז הא בעינן קנין. ובשלמא כלפי בעל החצר י"ל שהקנין הוא בחצרו, וקיבל עליו דיני שמירה. אבל בגמ' בסמוך מבואר גבי ההיא איתתא שהברחא אכלה ומתה מתחייבת האשה על הברחה, והתם מה שייך לדון שהיא מתחייבת מדיני שמירה. איזה קנין יש לה.

[וביותר צ"ב שהרי מבואר בגמ' שנחלקו ר"ז ורבא בדעת רבנן היכא שהכניס ברשות, דלדעת ר"ז סברי רבנן שכשם שבעל החצר מקבל עליו שמירה לענין שלא יזיק את הקדירות או הפירות, כך בעל הקדרות מקבל עליו שמירה לענין שלא יזיק את ממונו של בעל החצר, הרי שכ"א ואחד קיבל ע"ע שמירה כלפי נזקיו בלבד, ולא שהוא מתחייב מדיני שומר]. וע"כ נראה שאין הכוונה שבעל החצר נשתעבד גופו ונעשה שומר, אלא דע"י שנתן לו רשות להכניס חחצר הו"ל חצר השותפין, וקיבל עליו בעל החצר לשמור את המזיק שלו, ושהיה עליו חיוב מזיק כשיזיק את חברו. ודברי המשנה צ"ב רב, למה צריך לקבל ע"ע שלא יזיק, הרי כל הטעם של מזיק ברשות מזיק שפטור הוא מסברא של תורך ברשותי מאי בעי, אבל כאן ברגע שהוא נתן לו רשות להכנס ממילא אין סברא זו, וממילא צריך בעל החצר להתחייב, שהרי אין לו זכות להזיק את השני. וגם לרבי קשה למה פטור בעל החצר הרי ברגע שהוא נתן רשות שוב אין בעל החצר יכול להזיק אותו.

וצ"ל שהסברא של תורך ברשותי אינו סתם סברא שאין לך רשות להכנס, אלא הסברא היא שהזכות תשמישים שיש לבעל החצר הם זכויות ללא הגבלה, וממילא אין הוא חייב לשמור על שורו, וברגע שהוא נתן רשות לבעל השור להכניס שורו, אפי' שהוא הכניס ברשות מ"מ יכול בעל החצר לומר עדין אין לך זכות לעכב ממני את תשמישי החצר, וממילא עדין יש לבעל החצר פטור שלך תורך ברשותי. ולכך צריך דין קבלת שמירה של בעל החצר.

ובדעת רבא דס"ל שלרבנן רק בעל החצר מקבל עליו שמירה ולא בעל הקדרות. נראה שנעשה שומר גמור על הקדרות, ולכך אסור לו להזיקם, וממילא כשם שנעשה עליהם שומר מממונו, כך נעשה עליהם שומר מעלמא. וזה כוונת הגמ' אפי' נשברו ברוח.

וכן נראה בר"פ שהק' אמאי הוצרך רבא לומר שבעל החצר מקבל שמירה על הקדרות אפי' מנזק שלא בא מחמתו אלא שנשברו ברוח. וכתב בר"פ שבזה גופא נחלקו ר"ז ורבא, דר"ז ס"ל שהכוונה של רבנן שבסמתא מקבל עליו שמירה, היינו שמקבל עליו שמירה שממונו לא יזיק, וא"כ כשם שבעל החצר מקבל שמירה על ממונו כך בעל הקדרות מקבל שמירה על קדרותיו. ורבא נחלק בזה וס"ל שהוא נעשה שומר גמור על הקדרות, ולכך אסור לו להזיקם, וממילא כשם שנעשה עליהם שומר מממונו, כך נעשה עליהם שומר מעלמא.

**בדברי רבי**.

א. מבואר בגמ' דלדעת רבי יש הבדל בין הכניס ברשות לשלא ברשות לענין הוזקו, דאם הכניס שלא ברשות והוזקה בהמתו של בעל החצר חייב, ואם הכניס ברשות פטור כיון שאינו מקבל שמירה על הקדרות. [[1]](#footnote-2)

והק' התוס' בד"ה אימא סיפא. למאי דסק"ד דמתני' רבי היא והוזקו פטור [וכן למאי דסבר ר"ז אליבא דאמת] שאם הכניס ברשות והזיקו הקדירות, בעל הקדרות אינו חייב לרבי, דאמנם רבי ס"ל שרשות אינו כולל חיוב שמירה לא של בעל החצר ולא של בעל הקדרות, מ"מ למה לא יתחייב מדין ממונו המזיק, ובשלמא בקדרות ופירות י"ל דכיון שהזיקו בלי מעשה אינם חייבים כשיש להם רשות, אבל בשור שעושה מעשה אמאי לא יתחייב כדין שור המזיק בחצר השותפין. ועי' בר"פ שהוסיף להק' דה"ה דקשה למה אם מכניס ברשות והזיק שור של בעל החצר פטור כיון שאינו מקבל שמירה, מ"מ כיון שנתן לו רשות נעשה חצר השותפין וחייב בקרן. ותי' דלרבי לא רק שאינו מקבל שמירה אלא הוי כפירש שאם יוזק לא יתחייב, אפי' בחיוב שהיה ראוי להתחייב מדין מזק"מ.

ונראה שכוונת דבריהם לחלק בין מזיק עם מעשה למזיק בלא מעשה, הוא עפ"י המבואר לקמן מח: דבשניהם ברשות הזיקו זא"ז חייבים הוזקו פטורים כך ביאר בהפלאה, ולכך כלפי הקדרות ופירות כיון שנתן לו רשות נעשה כחצר השותפין ואם הוזק בעל החצר או בהמתו פטור, אבל כשהזיק הנכנס עם שורו הרי הוא מזיק עם מעשה ואף ששניהם ברשות מ"מ חייב, דהזיקו זא"ז חייב. וכן נקט בחזו"א סי' ד' סק"א. אך יל"ע בזה טובא שהרי המכניס קדרות ופירות והוחלקה בהמתו וכו' הרי חיובו הוא בור, ואפי' שנתן לו רשות להכניס, מ"מ הרי הוא בור ברשות, ולמה אינו מתחייב עליו. ועי' בשטמ"ק בשם הראב"ד, ועי' בסמוך.

ב. ולכך חידשו התוס' דהוי כאילו התנה בפירוש שלא יתחייב. [ועי' בחי' הגרנ"ט דלא הוי מחילה ממש, שהרי לא דמי לקרע כסותי, דהתם נתן לו רשות לקרוע והו"ל מזיק ברשות, אבל הכא לא נתן לו רשות להזיקו ממש, אלא כוונת התוס' דנותן לו רשות לתשמישים בחצר כדי שתהיה החצר כחצר המזיק. וממילא כל אחד פטור על נגיחת שורו. ויש בזה חידוש גדול שהרי הטעם שפטור בחצר המזיק אינו גזה"כ אלא סברא דתורך ברשותי מאי בעי, וא"כ הכא שנתן לו רשות להכנס לא שייך תורך וכו' וצ"ע, ובזה חידשו התוס' שכשהוא נותן לו רשות להכניס נמצא שיש לבעל השור זכויות של תשמישים בחצר, ולכך יש לו פטור על הנזק שהוא עושה. ודו"ק היטב].

ומ"מ כל סברת התוס' בזה הוא לרבי, או לר"ז אליבא דאמת, אבל לרבא דס"ל דמתני' כולה רבנן והפטור של בעל הקדרות הוא משום שבעל החצר קיבל עליו שמירה, שוב אי"צ לחדש שהוי כאילו התנה וכו' ואפשר לומר שאליבא דאמת לרבי אם הכניס שורו ברשות חייב, כמבואר לקמן מח: גבי כנוס שורך ואשמרנו, ולא גרע משור המזיק ברשות שניהם שחייב.

וכן ביאר במהרש"א דזה כוונת התוס' בסוף הדברים 'שלפי האמת אם הכניס וכו' והיינו דלמסקנת הסוגיא לפי רבא שוב אי"צ לחדש שלפי רבי הוי כאילו התנה בפירוש, אלא באמת חייב המכניס. ולפי"ז כתב מהרש"א דגם מה דסברו התוס' בקושיתם שלרבי אם הוזקו בקדרות ובפירות פטור כי הוי מזיק בלא מעשה, כל זה הוא מחמת ההכרח שהרי מתני' קאי גם אליבא דרבי, אבל לפי האמת שרבי ס"ל שמכניס ברשות חייב בנזקי בעל החצר, שוב אין נפק"מ בין שור או קדרות ופירות ובכולן חייב לרבי. אבל רע"א נחלק בזה על דברי מהרש"א, וס"ל שגם אליבא דרבא הדרינן לסברתם הראשונה וכמו שנקטו התוס' בקו' דבשור חייב כיון שמזיק ע"י מעשה, אבל בקדרות ופירות פטור דהוי בלא מעשה. אבל הביא שברא"ש כאן מפורש כדברי מהרש"א שלדברי רבי חייב, משום דעול ונטר קאמר ליה שלא תזיק ושלא תוזק.

ג. פסק הרמב"ם פ"ג מנזק"מ ה"ג כרבי, וכתב שאם הכניס קדרות ברשות והוזק בהם בהמתו של בעל החצר, בעל הקדרות פטור, וכתב הראב"ד שם שהטעם כיון שיש לשניהם רשות והוזקו זב"ז פטור, והיינו דכיון ששור של בעל החצר הוזק בקדרות פטור בעל הקדרות, וכסברת תוס' בקושיתם. וזה כדברי רע"א שגם למסקנא פטור בעל הקדרות במקום שאין הוא מזיק במעשה.

ובפ"ז ה"ה כתב הרמב"ם שאם הכניס שורו ברשות והזיק השור לשורו של בעל החצר המכניס פטור, וכתב ע"ז הראב"ד שבכה"ג חייב כדין חצר השותפין שחייבים בו על קרן, וכתב המ"מ שהרמב"ם ס"ל כסברת התוס' בתי' שגם לרבי פטור דהוי כאילו התנה עמו בפירוש שלא יתחייב, והלח"מ שם תמה ע"ז דכל דברי התוס' הם רק להו"א אבל לפי האמת אינו כן. ועי' בביאור הגר"א שם. הרי לן שהרמב"ם ס"ל שלפי רבא כשמכניס ברשות בין בקדרות בין בשור חייב, וכדברי מהרש"א בדעת התוס'. והראב"ד ס"ל שגם לפי רבא נשאר סברת התוס' שבקדרות ופירות כיון שמזיקים בלא מעשה פטורים, ורק בשור חייב. וזה ממש כדברי רע"א.

ד. מבואר בדעת הרא"ש שר"ז ורבא נחלקו לא רק בדעת רבנן האם בעל החצר מקבל שמירה על הקדרות, אלא נחלקו גם בדעת רבי האם כשנתן לו רשות להכנס והוזקו חייב, דלדעת ר"ז לרבי הוזקו פטור כיון דהוי כחצר השותפין, [ואפי' לענין שור יש סברא לומר דהוי כאילו התנו בפירוש], אבל לדעת רבא לרבי בעל הקדרות חייב בכל גוונא אפי' בהכניס קדרות ופירות. וצריך לבאר טעמו הרי הוי כחצר השותפין ובחצר השותפין ליכא טענה של תורך ברשותי מאי בעית ולמה חייב. ונראה לומר דאף שהוא מכניס ברשות מ"מ אינו נעשה כחצר השותפין, דרשות להכניס לא עושה לו את החצר כרשותו אלא עדין היא חצר המזיק, ולכך חייב אפי' על פירות וקדרות ולא שייך בזה הדין דהוזקו זב"ז פטורין. וצ"ב.

ויש מקום לדון מסברא אחרת דכיון שהפירות והקדרות הם בור כלפי הניזק, שהרי הוזקה והוחלקה בהמתו של בעל החצר, ובור ברשות חייב כמבואר גבי פותקין ביבותיהן דאף שהוא ברשות חייב. ועי' בהפלאה ובאמר"מ סי' כט סקי"ב שעמדו בזה. אך בתוס' מבואר לא כך שהרי כתבו התוס' דכיון שממילא הוזקה דין הוא שיפטר, וכן נראה מדברי הראב"ד פ"ג מנזק"מ ה"ג שהובא לעיל. והדברים מפורשים בדברי הראב"ד כאן שכ' 'ולא דמי להפקיר רשותו ולא בורו, דהתם ברשות עצמו הוא דעבד ליה וכי אפקיר רשותו איבעי ליה לנטורי נפשיה, אבל הכא ברשות חברו הוא דעבד ועליה דידיה רמי לנטורי נפשיה', פירוש הדברים דבהפקיר רשותו ולא בורו אף דהוי בור ברשותו מ"מ הוא נותן תקלה לבני רה"ר, וכלפי בני רה"ר אין לו זכות לעשות התקלה, אבל הכא יש לו רשות לעשות את התקלה עצמה שהרי בעל החצר נתן לו רשות. וצ"ב בזה ועי'.

**אמר רב וכו'** הויא ליה שלא תאכל. וביאר בחזו"א סי' ח' סק"ט מאיזה דין באנו לחייב בעל הפירות בנזק הבהמה לולא הסברא דהו"ל שלא תאכל, דבשלמא אם הוחלקה הבהמה בפירות הרי הוא חייב מדין בור, אבל באכלה אין זה בור שהרי אין הפירות מזקים במקומן אלא ע"י שהבהמה הכניסה אותן למעיה, ובתחילה כתב דהוי בור המתגלגל ברגלי בהמה, ואח"כ דן לחייבו מדין אש שע"י כח אחר של הבהמה הפירות נכנסים למעיה.

כתבו התוס' שאין הפטור משום דלא הוי ליה לאסוקי אדעתיה והוא אנוס, שהרי מבואר בהמשך הגמ' שאם קיבל שמירה על הבהמה ואכלה הבהמה ומתה חייב השומר, ואי הוי פטור אונס גם שומר היה צריך להיות פטור. אלא ע"כ הפטור משום שהבהמה הביאה על עצמה את הנזק, והוי כאילו איהו דאזיק אנפשיה, וטעם זה שייך שבאים לחייבו מדין ממון המזיק, אבל שומר חייב שהרי ע"ז גופא קיבל ע"ע שמירה שהבהמה לא תזיק עצמה.

[ויש כאן קו' מפורסמת דאי טעם הפטור משום אונס, א"כ למה אינו מתחייב מדין תחילתו בפשיעה לענין הוחלקה וסופה באונס באכילה].

ועי' ברא"ש שבתחילת דבריו פתח כדברי התוס' שהבהמה הביאה ע"ע את הנזק, ואח"כ כתב דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה. וכתב הרא"ש דכ"ז הוא רק כלפי המכניס, דאם הכניס פירות ואכלה בהמתו של בעה"ב ומתה הוא פטור משום דכיון שאינו בחצר תמיד לא הו"ל לאסוקי אדעתיה שתאכל, אבל כלפי בעל החצר מכיון שהוא נמצא תמיד בחצר לגביו זה פשיעה שהרי יש לו לשמור את הבהמה מזה, ולכך בהכניס שור ברשות ואכלה פירות של בעל החצר ומתה חייב בעל החצר, וכן במקום שהמכניס קיבל עליו שמירה

וכדברי הרא"ש מפורש נמי ברמב"ם פ"ג מנזק"מ הי"ד שהביא הדין דהו"ל שלא תאכל וכתב שאם בעה"ב הלך והניח את המכניס לשמור על ממונו [כההיא איתתא דעלתא למיפא] ואכל בהמתו של בעה"ב את פירות המכניס ומת בעל הפירות חייב ואין בזה פטור דהו"ל שלא תאכל, והטעם 'כיון שראה הבהמה אוכלת דברים המזקין לה והניחה חייב שהרי אין בעל החצר מצוי שם להעביר הבהמה מהן', הרי שכלפי מי שמקבל עליו שמירה אין פטור דהו"ל שלא תאכל דכלפיו הוי פשיעה כיון שהוא מצוי שם.

**א"ד אפי' נטירותא דעלמא קביל עליה.** עי' רש"י שפי' שהספק הוא בין לרבנן בסתמא ובין לרבי במפרש. וצריך להבין דבשלמא לרבנן שאינו מקבל ע"ע שמירה בפירוש אלא הוא כולל בנתינת הרשות, שפיר יש להסתפק איזה שמירה מקבל ע"ע, אבל לרבי שהוא מקבל ע"ע שמירה בפירוש, הרי הוא ככל שומר דעלמא שודאי מקבל ע"ע נטירותא דעלמא. ועי' ברא"ש שחולק על רש"י וס"ל שהספק הוא אליבא דרבנן, אבל לרבי פשוט שמקבל ע"ע אפי' נטירותא דעלמא. וכ"כ ביש"ש סי' ו' שהרי"ף והרמב"ם השמיט בעיא זו הוא משום שכל הספק הוא לרבנן דוקא, וכיון שפסקו כרבי לא הביאו ספק זה.

ולדעת הג"א שהובא בריש הסוגיא שאם מכניס לביתו גם רבי מודה שיש בזה קבלת שמירה, א"כ יש להסתפק כשנתן רשות להכניס לבית האם קבל ע"ע נטירותא דעלמא.

**תוד"ה מאי.** א"נ זה יתבע בעל החצר וכו'. וראיתי שהעירו מאיזה דין יתחייב בעל השור לשלם לבעל החצר, הרי אין הפירות שלו, ואי משום שהפסיד ממנו שהיה צריך לשלם עבור הפירות, היינו גרמא בעלמא, ואפי' אי הוי גרמי, הוי גרמי דבהמתו, ולכאו' מוכח מכאן דכיון שבעל החצר נעשה שומר נמצא שהוא מתחייב על נזקי השור, חשיב כאילו הממון והפירות שלו, דהוא מתחייב על דמיהן, וכהאי גוונא מצינו דהגונב מן הגנב חייב לשלם קרן לגנב הראשון, כמוש"כ רש"י לקמן סח.

1. ונחלקו ר"ז ורבא בדעת רבנן, דר"ז סבר דכשם שבעל החצר מקבל שמירה שלא יזיק כך גם בעל השור מקבל שמירה, וממילא אם הזיק חייב. ורבא סובר שרק בעל החצר מקבל שמירה, ולא בעל השור. [↑](#footnote-ref-2)