מ_מ יומא פ_ג
קטגוריות: ש_ס / יז יומא / יומא - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ט' שבט פ"ג

דף מס' 1

**כ"ח א'** **- אמר להם הממונה,** בפירש"י כתב דממונה הוא הסגן, וכ"כ הר"י מלוניל ורבינו אליקים והר"א מן ההר והריטב"א, וכ"כ הראב"ד והשיטה לרשב"י בתמיד ל' א', - אך התו"י כתבו דאינו הסגן אלא אדם אחר שהי' ממונה על כך, וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"כ התוס' במנחות ק' א' ד"ה אמר להם הממונה, - ועמש"כ בזה הבאר שבע בתמיד שם.

## זמן שחיטת התמיד

**צאו וראו אם הגיע זמן השחיטה,** בפירש"י כתב דהוא משום דשחיטה פסולה בלילה דכתיב ביום זבחכם, וכ"ה במגילה כ' ב' דהא דשחיטה פסולה בלילה הוא מקרא דביום זבחכם, והר"י מלוניל והריטב"א הכא כתבו דהא דבעינן לקרא דביום זבחכם ולא פסלינן בזה משום ביום צוותו הוא משום דשחיטה כשרה בזר, וע"כ אי"ז בכלל ביום צוותו, וכ"כ התוס' במגילה שם (ד"ה לקמיצה) והרשב"א שם, והתוס' במנחות ב' א' (סוד"ה כל).

ובקונט' הגרי"ז כתב דהא דהוצרך רש"י הכא לה"ט, ולא פירש דהוא משום דזמן התמיד הוא ביום כדכתיב את הכבש אחד תעשה בבקר, הוא משום דאף דזמן התמיד הוא ביום, מ"מ הי' לנו להכשירו בתורת נדבה, כדתנן בזבחים קי"ב ב' בדין מחוסר זמן בבעלים דעולותיהן ושלמיהן בחוץ חייבין משום דראויין ליקרב בפנים בתורת נדבה, והא דפסול אף בתורת נדבה, כדתנן בסיפא דהוציאוהו לבית השריפה, הוא משום דשחיטה פסולה בלילה, - ועיי"ש שעמד בזה על מש"כ בפי' ר"ח לקמן כ"ט א' דהא דבסיפא הוציאוהו לבית השריפה הוא משום דכתיב את הכבש אחד תעשה בבקר, דמ"ט ה"ז מועיל לפסול לעצם הקרבן שלא יהא כשר בתורת נדבה, וכן הק' המקד"ד בסימן ל"ב סוסק"ה, ועיי"ש במש"כ בזה, ומש"כ בס' יונת אלם סימן ל"ד סקי"א.

במגילה כ' א' תנן דאין קורין את המגילה ולא מלין וכו' עד שתנץ החמה וכולן שעשו משעלה עלות השחר כשר, ובפירש"י שם כתב דהיינו דמשום דמעלות השחר יממא הוא והא דלכתחילה צריך להמתין עד הנה"ח הוא משום דאין הכל בקיאין בעלות השחר, וצ"ע דא"כ מ"ט היו מקריבין את התמיד כשהאיר המזרח ולא הצריכו להמתין עד הנה"ח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן במלחמות בברכות ח' ב' כתב דהוא משום דלא הצריכו להמתין עד הנה"ח אלא בשאר מצוות דאם הקדים פסל והמאחר אינו מפסיד כלום שאין הקדמתן מצוה וזמנן כל היום, אך בהקרבת התמיד דכתיב בי' בקר והקדמתו מצוה קבעו האיר המזרח. - **ב** המנחת כהן בשער מבא השמש מאמר א' פ"ב כתב דהוא משום דהכהנים בקיאין וזריזין הן ולא יטעו בזמן עלות השחר, וכ"כ המנ"ח במצוה ת"א.[[1]](#footnote-2) - **ג** המנחת כהן שם כתב לפרש עוד דהיו עושין כן מפני הצורך כדי שיהא להם פנאי להקריב שאר קרבנות היום שאסור להקדימן לתמיד של שחר, וכ"כ הפר"ח בסימן פ"ט ס"א בתו"ד.

**מתיא בן שמואל אומר וכו',** בפירש"י במנחות ק' א' ד"ה מתיא בן שמואל כתב דהיינו דמתיא בן שמואל שהי' ממונה על הפייסות כשהי' שואל אם הגיע זמן שחיטה אומר לאותו שעל הגג אמור אם האיר פני כל המזרח וכו', וכ"כ התוס' שם, ועד"ז כתב הראב"ד בתמיד ל' א' דמתיא בן שמואל שהי' ממונה על הפייסות הי' שואל את הרואה שאמר ברקאי אם האיר פני כל המזרח עד שבחברון, וכ"כ השיטה לרשב"י ורבינו שמעי' שם,[[2]](#footnote-3) - אך התור"פ תמה ע"ז דבגמ' בע"ב מפרש לחד לישנא דמאן דקאי אאיגרא אומר האיר המזרח, והממונה מסתמא ל"ה סליק לאיגרא מדקאמר אמר להם הממונה צאו וראו, משמע שהי' מצוה לאחרים צאו וראו והאחרים עולים לאיגרא ואומרים האיר המזרח,[[3]](#footnote-4) ועד"ז הק' התו"י והתוס' הרא"ש,[[4]](#footnote-5) ועד"ז הק' המפרש בתמיד שם,[[5]](#footnote-6) וכתבו לפרש דמתיא בן שמואל אומר דהיו אומרים במקדש האיר פני כל המזרח עד שבחברון.

**האיר פני כל המזרח,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהזמן שהזכיר מתיא בן שמואל האיר פני כל המזרח הוא אחר הזמן שאמר ת"ק, וכ"כ המאירי והרע"ב, וכ"כ המפרש בתמיד ל' א', והרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד שם הוסיף לפרש דלת"ק סגי במה שהתחיל האור בפאת מזרח, ולמתיא בן שמואל הוי הזמן משיאיר כל אופק המזרח ולא סגי במה שהתחיל האור בנקודה ממנו, ועד"ז כתב המאירי שם.

אך בפירש"י כתב דהא דצאו וראו אם הגיע זמן השחיטה היינו אם האיר המזרח, וכ"כ הר"י מלוניל ורבינו אליקים ותלמיד הרשב"א, ומבו' דגם לת"ק הוי זמן השחיטה כשהאיר פני המזרח ולא פליגי מתיא בן שמואל ות"ק, וכ"כ רבינו אליקים לקמן בע"ב דכולהו תנאי לא פליגי אלא בשינוי לשון גרידא, וכ"כ הבאר שבע בתמיד שם בדעת רש"י, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד.

בעיקר הא דתנן הכא דזמן התמיד הוא משהאיר פני המזרח, ולדעת הרמב"ם ודעימי' הוא תלוי בפלוגתא, ולדעת רש"י ודעימי' הוא לכו"ע, נחלקו רבוותא, דהנה הרא"ש בברכות פ"ד סימן א' כתב דתחילת זמן תפילת השחר הוא משעלה ברק השחר והאיר פני המזרח דומיא דתמיד של שחר, וכתב דאע"ג דעיקר מצותה עם הנה"ח, מ"מ אם התפלל בזו השעה יצא, ומשמע דקודם לשעה זו לא יצא, ועמד ע"ז הפמ"ג באש"א בסימן פ"ט סק"ג, ורי"ו בנתיב ג' ח"ג כתב דאם התפלל משעלה ברק השחר והאיר פני המזרח יצא, וכ"כ השו"ע בסימן פ"ט ס"א, ומבו' דאם התפלל קודם שהאיר פני המזרח לא יצא, והא"ר שם סק"א כתב דהיינו משום דזמן עלות השחר הוא כשהאיר פני המזרח, וקודם שהאיר פני המזרח עדיין אי"ז עלות השחר, וכ"כ המטה יהודה שם סק"א והמגן גבורים שם סק"א, וכ"כ הגר"א בשנו"א בריש ברכות, וכן הוכיח הביאוה"ל בסימן נ"ח ס"ג ד"ה משעלה עה"ש מד' הרשב"א, וכ"כ בפי' ר"א מן ההר במגילה כ' א' דהוא עלות השחר הוא האיר המזרח, וכן משמע בד' השבה"ל בהל' תפילה סימן ה'.[[6]](#footnote-7)

אך המנחת כהן בס' מבא השמש מאמר פ"ב נקט בפשיטות דהאיר פני המזרח הוא אחר עלות השחר, ומה שהצריכו בתמיד שיאיר פני המזרח הוא משום חשש טעות, ועמש"נ בזה להלן, וכ"כ המג"א בסימן פ"ט סק"ג,[[7]](#footnote-8) ועיי"ש שכתב לפ"ז דבדיעבד אם התפלל אחר עלות השחר קודם שהאיר פני המזרח יצא,[[8]](#footnote-9) וכ"כ הפר"ח שם, ונקט דהאיר המזרח הוא זמן מועט קודם הנה"ח, והמנ"ח במצוה ת"א, וכן נקט בקונט' הגרי"ז בסוגיין,[[9]](#footnote-10) - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן פ"ט שם.[[10]](#footnote-11)

הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ כתב דלא היו שוחטין עד שמכירין שעלה עמוד השחר בודאי שמא ישחטו בלילה, והשיח יצחק לקמן בע"ב הק' דהוא דלא כמש"כ בפ"א מתמידין ה"ב דשוחטין אותו משיאיר פני כל המזרח דהוא אחר עלות השחר, וכן הק' בקונט' הגרי"ז בסוגיין, וכתב דדוקא בכל השנה הצריכו להמתין עד שיאיר המזרח, אך ביוהכ"פ דעבודת היום מרובה ואינה אלא בכה"ג היו שוחטין מעלות השחר, ודלא כמש"כ המאירי במשנתינו דגם ביוהכ"פ ל"ה שוחטין אלא כשהאיר המזרח, וכ"כ המרומי שדה לקמן כ"ט א' והאבהא"ז בהל' עיוהכ"פ שם, - אך בד' המהר"י קורקוס בהל' עיוהכ"פ שם מבו' דגם ביוהכ"פ ל"ה שוחטין עד שהאיר המזרח, ולכאו' הוא כמש"כ הא"ר ודעימי' דאנן קי"ל דזמן עלות השחר הוא משהאיר פני המזרח, ולפ"ז מש"כ הרמב"ם שם שעלה עמוד השחר היינו האיר המזרח.

**עד שבחברון,**[[11]](#footnote-12)הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין ובתמיד ל' א' כתב דהיינו שהגיע האור לפי ראות עיניו עד חברון, וכ"כ רבינו אליקים והר"א מן ההר, וכ"נ בפירש"י והר"י מלוניל, - אך הפסקי רי"ד כתב דהיינו שהאיר כ"כ שיכול לראות את חברון, וכ"כ המאירי, וכ"כ הרגמ"ה והראב"ד והמפרש והשיטה לרשב"י ורבינו שמעי' בתמיד שם, ושמא גם מכוון הרמב"ם ודעימי' לכך.

**ולמה הוצרכו לכך וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דהא דהוצרכו לעלות לגג ולראות הוא משום חשש טעות, וכ"כ הר"י מלוניל ורבינו אליקים ותלמיד הרשב"א, - אך המאירי כתב דהיינו דהא דהוצרכו לכך שיאיר כ"כ עד שיהא הצופה יכול לראות עד חברון הוא משום חשש טעות, - והמנחת כהן בס' מבא השמש מאמר א' פ"ב כתב בתו"ד דעיקר הא דהצריכו שיאיר פני המזרח ולא סגי בעלות השחר הוא משום חשש טעות,[[12]](#footnote-13) וכ"כ המג"א בסימן פ"ט סק"ג והפר"ח שם ס"א.[[13]](#footnote-14)

המג"א והפר"ח שם נקטו לפי דבריהם, דכיון דמדינא הוי זמן השחיטה בעלות השחר, והא דצריך להמתין עד שיאיר פני המזרח הוא משום חשש טעות, ע"כ בדיעבד אם שחט קודם שהאיר פני המזרח שחיטתו כשרה, וה"נ הוא בתפילת השחר דאם התפלל קודם שהאיר פני המזרח יצא, - אך הא"ר שם סק"א כתב די"ל דמשום הא דדילמא אתי למיטעי אף בדיעבד לא יצא.[[14]](#footnote-15)

**שפעם אחת עלה מאור הלבנה וכו',** בגמ' לקמן כ"ט א' אמרו דטעות זו לא היתה ביוהכ"פ דאין מאור הלבנה עולה ביוהכ"פ סמוך לשחר, אלא הי' זה בסוף אחד החדשים, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דב' טעויות היו, דפעם אחת בסוף אחד החדשים עלה מאור הלבנה וכו', וגם בליל יוהכ"פ דימו שהאיר המזרח ושחטו את התמיד,[[15]](#footnote-16) וזה דלא כמשמעות הגמ' לקמן שם דל"ה טעות כלל ביוהכ"פ, והא דתני והורידו כה"ג לבית הטבילה הוא מילתא באפי נפשה, ועמד ע"ז הא"ר בסימן פ"ט סוסק"א.

**והורידו כה"ג לבית הטבילה,** לקמן כ"ט א' מפרשינן דהוא מילתא באפי נפשה דכשהרואה אומר ברקאי היו מורידין כה"ג לבית הטבילה שחרית, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקאי על המעשה שדימו שהאיר המזרח ודימו ששחטו את התמיד, וכיון שנפסל התמיד שהרי נשחט בלילה הוצרך טבילה ואח"כ ישחט את התמיד, והך מילתא דבכה"ג צריך לחזור ולטבול שנית, הוא מבו' גם בפירש"י לקמן כ"ט א' (ד"ה אימת אילימא) דכן ס"ד דהגמ' מעיקרא לפרש למשנתינו, וכ"כ המאירי.

ובטעם הא דבכה"ג צריך לחזור ולטבול שנית, כתב בפי' רגמ"ה במנחות ק' א' דהוא משום דטבילה שטבל קודם עמוד השחר לאו טבילה היא, וכ"כ השיח יצחק לקמן כ"ט א', וכתב דאף דאין לינה פוסלת אלא בקידוש ידים ורגלים, מ"מ כיון דצריך לחזור ולקדש צריך גם לחזור ולטבול, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, והשפ"א כתב דהוא משום דבעינן שיהיו ה' טבילות ביום ולא קודם עלות השחר,[[16]](#footnote-17) ובד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב' מבו' שנסתפק בזה אם בעינן שיהיו הטבילות ביום.

אך הנה בל' הרמב"ם משמע להדיא דהא דצריך לחזור ולטבול, אי"ז משום שהיתה הטבילה בלילה, אלא משום שנפסל התמיד, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ בפי' רגמ"ה שם במוסגר דהא דצריך לחזור ולטבול הוא משום דעשה עבודה פסולה ונראה כאילו עשאה לשם עבודה פסולה, וצ"ע.

**זה הכלל הי' במקדש כל המיסך את רגליו טעון טבילה,** הר"י מלוניל כתב דהוא משום דצריך להטביל עגבותיו ואי אפשר ומחייבינן להטביל כל גופו, וכ"נ בד' המאירי שכתב דהא דצריך טבילה הוא משום דשמא נשארה צואה על בשרו.

ובד' התו"י לקמן כ"ט ב' מבו' דמיסך רגליו טעון אף קידוש ידים ורגלים,[[17]](#footnote-18) ועיי"ש שכתבו דאף דבמטיל מים אמרו לקמן שם דכל הא דבעי קידוש ידים ורגלים הוא משום ניצוצות ומשום דמצוה לשפשף, היינו משום דמטיל מים דאי"ז דבר מיאוס כ"כ, כמו שאמרו בברכות כ"ג ב' דאף בשעה שמטיל מים יכול לאחוז ס"ת בידו, וע"כ א"צ קידוש ידים ורגלים אלא משום ניצוצות ומשום דמשפשף בידיו, אך במיסך רגליו דדבר מיאוס הוא מאד, צריך לקדש ידיו ורגליו,

**צלותי' דאברהם מכי משחרי כותלי,** התו"י הק' דהרי יצחק תיקן תפילת מנחה,[[18]](#footnote-19) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח כתב דהי' יצחק מתפלל תפילת מנחה כדת המסורה לו מאביו, ועד"ז כתבו התו"י בשם רבו דהי' אומרה אברהם מתחילה אלא שלא עשאה כלל לכל בני ביתו עד שתיקנה יצחק שהרי אפי' עירובי תבשילין קיים, וכ"כ התוס' הרא"ש בשם ר"ת, ועד"ז כתב הריטב"א, וכ"כ האשכול בהל' תפילה. - **ב** בספה"י לר"ת סימן ש"ח כתב דאחר שתיקנה יצחק הי' אברהם מתפלל אותה, וכ"כ התו"י בשמו, וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"כ התוס' בברכות כ"ו ב' ד"ה יצחק. - **ג** התורי"ד כתב דאתיא כמ"ד דתפילות תיקנום חכמים כנגד תמידין, ואברהם קיים דברי סופרים והי' מתפלל ג' תפילות.[[19]](#footnote-20)

בפי' ר"ח משמע דהא דצלותי' דאברהם מכי משחרי כותלי ילפינן לה מדכתיב ויצא יצחק לשוח בשדה לפנות ערב, ולפנות ערב היינו משעה שיכנס השמש במערב, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והתור"פ והריטב"א.

**אנן מאברהם ניקו ונגמור,** בפירש"י כתב דהיינו דבאת ללמדינו להיות זריז כאברהם, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דמי יוכל להיות זריז כמותו, וע"ז משני עולא דחזינן דתנא יליף זריזות מאברהם, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דאברהם קיים המצות קודם שניתנה תורה ואין לנו ללמוד אלא ממנהג הנביאים מפני שנהגו כהלמ"מ אחרי שנתנה התורה,[[20]](#footnote-21) וכ"כ הערוך בע' שחר, וע"ז משני עולא דחזינן דהתנא יליף מאברהם והיינו משום דאברהם הי' מקיים המצוות כהלכתן, ועד"ז כתב בספה"י לר"ת סימן ש"ח דאין ללמוד מאברהם שהרי חצי שש וחצי שבע חמה עומדת בראש כל אדם ושלא כדין הי' מקדים אברהם אבינו חצי שעה, והביאו התו"י ותוס' הרא"ש.

**אמר רבא תנא מאברהם גמר ואנן לא גמרינן מיני',** התו"י והתוס' הרא"ש הק' לפי' ר"ת דהא דפריך אנן מאברהם ניקו ונגמור היינו משום דחצי שש וחצי שבע חמה עומדת בראש כל אדם ואין ללמוד זמן התפילה מאברהם, א"כ מה משני דתנא מאברהם גמר, הרי אף דילפינן מיני' דזריזין מקדימין למצוות מ"מ אין לנו ללמוד ממנו למהר זמן התפילה שלא כדין, ועמש"כ בזה הריטב"א.

**זמן תמיד של בין הערבים**

**ודילמא כותלי ביהמ"ק בו' ומחצה משחרי משום דלא מכווני,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דל"ה זקופים בצמצום, ולפי שהחומה היתה רחבה מלמטה והולכת ומתקצרת ועולה ולפיכך אין חודו של שפת עוביו למעלה מיצל על זקיפתו להשחירו עד שתימשך חמה למערב, וכ"כ בפי' רבינו אליקים והר"א מן ההר והתור"פ, ועמש"כ בזה הריטב"א. - **ב** בספה"י לר"ת סימן ש"ח כתב דהיינו דלא רצו לכוונם שרוב שוחטי פסחיהן יראו חמה עומדת בראשם ויאמרו משום פסחינו מיהרו התמיד קודם בין הערבים, א"נ דאי מוקמינן מוקמינן שחיטת התמיד אדיני' איכא למיחש שמא יקדימו מעט ויביאוהו לידי פסול, אבל אנן יחידים איש איש לעצמו ילמדו מאברהם ויתפללו מתחלת ז'. - **ג** התורי"ד כתב דגירסת הספרים משום דמיכווני, וכתב בשם רבינו ברוך דהיינו משום דמיכווני טובא כנגד השמש ולא הי' (כהן) [בהן] נמוך וגבוה, ועד"ז כתבו התו"י והתוס' הרא"ש בשם רשב"ם ופירש רשב"ם דבשביל שהיו חלקים ביותר ולא הי' לשמש מקום להתעכב לא היו ממהרין להשחיר, ומשא"כ בשאר כותלים דיש בליטות ואבנים יוצאות וממהרין להשחיר, ועיי"ש שתמהו ע"ז. - **ד** בפי' ר"ח משמע דמפרש דמה שאמרו מכי משחרי כותלי היינו מתחילת שעה שמינית, וע"ז פרכינן מהא דהיו שוחטין את התמיד מו' ומחצה, ומשני דשאני כותלי ביהמ"ק דהוו משחרי מו' ומחצה משום דהוו מכווני טובא, וכ"כ הפי' קדמון, וצ"ע היאך מתפרש לפ"ז הא דמשני אידך שינויי דגמ'.

**א"נ משום דזקן ויושב בישיבה הוה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפי' ר"ח כתב דהיינו דהיו זקנים ויושבין בישיבה ושכינה עמהם, וכ"כ הערוך בע' אסטגנין. - **ב** בספה"י לר"ת סימן ש"ח כתב דהיינו דכיון דאברהם הי' יושב בישיבה כמו בדורות אחרונים הי' יודע לכוין ואנן נמי ניגמר מיני', אבל שוחטי פסחים רובן אינן יושבין בישיבה ואתו למיטעי משום שחמה עומדת בראשם א"נ שמא יקדימוהו ויביאוהו לידי פסול. - **ג** התורי"ד כתב דהיינו דהי' חכם גדול בכל דבר ויודע לכוין השעות ברוב חכמתו ואין אדם יכול לכוין כמותו שאין בני העולם חכמים כמותו. - **ד** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דאדם היושב בישיבה במקום אחד יכול לכוין את השעות שיש לו יישוב הדעת יותר, אבל כהנים שבעזרה היו עוסקין כל היום בעבודה והולכין אנה ואנה ול"ה יודעין כ"כ, וע"כ היו מאחרין עד ו' ומחצה.

לפי' ר"ח והפי' קדמון משמע דעיקר זמן התמיד הוא מו' שעות ומחצה, אך לפי' ש"ר מבו' דעיקר זמן התמיד הוא מתחילת ז' וכל הא דממתינין עד ז' ומחצה הוא משום חשש טעות, - וכ"ה מבו' מהא דתנן בפסחים ס"א א' דשחטו קודם חצות פסול, והרי דאחר חצות הוי זמן שחיטת הפסח אף דכתיב בי' בין הערבים,[[21]](#footnote-22) - וכ"ה מבו' ממה שאמרו שם ה' א' דהא דחמץ אסור משעה שביעית הוא מדכתיב לא תשחט על חמץ דם זבחי, והרי דמתחילת ז' הוי זמן הקרבת הפסח, וכ"כ בפירש"י שם ד"ה לא תשחט, - וכ"ה מבו' ממה שאמרו שם צ"ג ב' דדרך רחוקה היא ט"ו מילין, דזהו מהלך אדם בזמן השחיטה, דהיינו מתחילת ז' עד שקיעת החמה, והרי דמתחילת ז' הוי זמן ההקרבה, וכ"כ בפירש"י שם ד"ה ט"ו מילין,[[22]](#footnote-23) - וכ"ה מבו' בפירש"י בנדה ס"ג ב' ד"ה מן המנחה, וכ"כ התוס' שם ד"ה מן המנחה בשם רשב"ם, וכ"כ התוס' הרא"ש שם בפי' קמא.

אך בפירש"י בברכות כו ב' ד"ה מנחה גדולה כתב דזמן תמיד של בין הערבים הוא מו' שעות ומחצה, דבין הערבים כתיב בי' מכי ינטו צללי ערב משהחמה נוטה למערב דהיינו מו' שעות ומחצה ולמעלה דחצי שש וחצי שבע חמה עומדת בראש כל אדם, וכ"כ בפירש"י בשבת ט' ב' ד"ה מנחה גדולה ובפסחים נ"ח א' ד"ה אלא אמר רבא, וכ"כ המאירי בפסחים שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מתמידין ה"ג וכמש"כ האבהא"ז שם, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש בנדה שם בפי' בתרא, - והגרע"א בגהש"ס בפסחים שם תמה ע"ד רש"י דהוא דלא כמו שאמרו בסוגיין דמדינא הוי זמן התמיד מתחילת ז', וכל הא דממתינין עד ז' ומחצה הוא משום חשש טעות, וכמש"כ בפירש"י גופי' שם צ"ג ב'.

והמשנת ר"א בקדשים סוגיות סימן א' כתב בדעת רש"י דפליגי בזה אמוראי, דאמנם דעת רב ספרא בסוגיין דזמן שחיטת התמיד הוא מתחילת ז', אך רבא בסוגיין דפריך עלה ממתניתין דפסחים ס"ל דזמן שחיטת התמיד הוא מו' ומחצה, וכ"ה משמעות ד' רבא בפסחים נ"ח א' דמדינא הוי זמן התמיד מו' ומחצה, וכ"כ הצל"ח בפסחים שם, - ועיי"ש שכתב עוד דגם לדעת רבא דזמן שחיטת התמיד הוא מו' ומחצה, היינו למצוה, אך כל ששחטו מתחילת ז' כשר, וכדתנן בפסחים ס"א א', וזהו דילפינן מקרא דלא תשחט על חמץ דם זבחי דחמץ אסור מו' שעות ולמעלה, ומה"ט הוי שיעור דרך רחוקה ט"ו מילין.[[23]](#footnote-24)

**זמן תפילת מנחה**

בספה"י לר"ת סימן ש"ח פירש דלכל שנויי דגמ' רק בתמיד הצריכו להמתין עד ו' ומחצה, אך אנן ניגמר מאברהם ונתפלל מתחילת ז', עיי"ש,[[24]](#footnote-25) - אך הרמב"ם בפ"ג מתפילה ה"ב כתב דזמן תפילת מנחה גדולה הוא מו' ומחצה, וכ"כ הראשונים בכ"ד, וכ"כ הטוש"ע בסימן רל"ג ס"א.

השו"ע בסימן רל"ג ס"א כתב דמי שהתפלל תפילת מנחה לאחר ו' שעות ומחצה ולמעלה יצא, והמג"א שם סק"א כתב דמשמע דקודם לכן לא יצא, ועיי"ש שכתב דאע"ג דבאמת זמנה אחר ו' שעות כמו שאמרו בסוגיין, מ"מ כיון דאין אנו בקיאין לא יצא, וכ"כ הברכ"י שם אות ג' והדה"ח בסימן מ"ד ס"א, - אך הפר"ח שם צידד דכיון דעיקר זמן התמיד הוא מתחילת ז', אף דלכתחילה הוי זמנה לאחר ו' שעות ומחצה משום חשש טעות, מ"מ אם התפלל מתחילת ז' יצא, וכ"כ בתשו' בית יעקב סימן צ"א,[[25]](#footnote-26) וכן האריך המגן גבורים שם סק"א, - ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ו.

והמשנת ר"א בקדשים שם כתב דלמש"כ בדעת רש"י דמדאורייתא הוי זמן התמיד מו' שעות ומחצה, ואך דאי"ז לעיכובא, הרי דבתפילת המנחה שתיקנוה כנגד התמיד, הוא כפי זמן התמיד למצוה, וזהו דפליג רבא בסוגיין על רב ספרא דזמן תפילת המנחה אינו מכי משחרי כתלי, וע"כ אף בדיעבד לא יצא יד"ח אם התפלל קודם ו' ומחצה.

השעה"צ בסימן רל"ג סק"ח כתב דכ"ה דכל שעות היום משערין בשעות זמניות ה"נ החצי שעה שאחר חצות למנחה גדולה הוא ג"כ שעות זמניות, ועיי"ש שכתב לדון בזה דכיון דהא דהוסיפו חצי שעה הוא כדי שלא יטעו דאין אנו בקיאין, צריך להיות תמיד חצי שעה, וצ"ב, דלכאו' חשש הטעות תלי במקום החמה, וע"כ יש להוסיף חצי שעה זמנית.

\*הטור בסימן פ"ט כתב דאם עבר והתפלל תפילת שחרית אחר ד' שעות עד חצות שכר תפילה מיהא איכא, ומשמע דאחר חצות א"א להתפלל תפילת שחרית, והמג"א שם סק"ה כתב דאף דזמן תפילת מנחה הוא מו' שעות ומחצה, מ"מ כיון דעיקר זמנה הוא מחצות, אלא דמשום חשש טעות ממתינין עד ו' ומחצה, ע"כ כבר אי"ז זמן תפילת שחרית, וכ"כ הפר"ח בסימן רל"ג ס"א, - אך הב"ח בסימן פ"ט כתב דכיון דזמן תפילת מנחה הוא מו' שעות ומחצה, ע"כ עד ו' שעות ומחצה הוי זמן תפילת שחרית, וכ"כ הפרישה שם סק"ב והט"ז שם סק"א, והא"ר שם סק"א כתב כן בדעת כמה מקמאי, וכתב דהיינו דכיון דאסור להתפלל מנחה עד ו' ומחצה הוי כאילו אינו זמן מנחה ומתפלל שחרית, וזה ניחא טפי לדעת הסוברים דאם התפלל קודם ו' ומחצה לא יצא.[[26]](#footnote-27)

\*הצל"ח בברכות כ"ו א' כתב דאם לא התפלל שחרית עד חצות יכול להתפלל באותו חצי שעה שאחר חצות ולהתנות שאם עדיין אינו חצות תעלה לו לשל שחרית ואם הגיע כבר חצות תעלה לו לתפילת מנחה, ואחר חצי שעה יתפלל שנית ויכוין אם הראשונה היתה של שחרית תעלה זו לחובת המנחה ואם הראשונה היתה של מנחה תעלה זו לתשלומין של שחרית ויצא ממ"נ, והביאו בגל' הגרע"א בסימן פ"ט ס"א.[[27]](#footnote-28)

\*הטור בסימן רנ"א כתב דהעושה מלאכה בערב שבת מן המנחה ולמעלה דהיינו מו' שעות ומחצה ולמעלה אינו רואה סימן ברכה, והפר"ח בסימן רל"ג ס"א תמה ע"ז, דכיון דעיקר זמן תפילת המנחה הוא מתחילת ז', הרי דמשעה זו אסור לעשות מלאכה, - וצע"ג דלהדיא מבו' בפסחים נ' ב' דלא נאסר לעשות מלאכה מחצות אלא בערבי פסחים, ובע"כ דאף אם בדיעבד הוי זמן תפילת מנחה מחצות, מ"מ כיון דלכתחילה הוי זמן תפילת מנחה מו' שעות ומחצה, אין בכלל מן המנחה ולמעלה אלא מו' שעות ומחצה.

**בהא דקיימו האבות כל התורה כולה**

**קיים אברהם אבינו כל התורה כולה,** הרמב"ן בפר' תולדות כ"ו ה' הק' דא"כ היאך נשא יעקב ב' אחיות ועמרם נשא דודתו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן שם כתב דלא קיים אברהם אבינו כל התורה אלא בא"י, וכ"כ הרמב"ן בפר' אחרי י"ח כ"ה, ומבו' בדבריו שם דהוא משום דעיקר המצוות הם בארץ, עיי"ש. - **ב** החזקוני בפר' ויצא כ"ט כ"ט כתב דהא דנשא יעקב ב' אחיות הוא משום דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי, וכ"כ הפרד"ר בדרוש א' בשם המהר"ש יפה, וכ"כ המהרש"א בח"א בסוגיין. - **ג** המהרש"א כתב די"ל עוד דכיון שנשא רחל בהיתר דרחל נתקדשה לו בעבודת ז' שנים ולאה נשאה בערמת לבן, לא הוציא שוב אחת מהן משום שהוא דבר שעתידה תורה ליאסר כיון דלא הי' מצווה, והא דעמרם נשא דודתו הוא ע"פ רוה"ק. - **ד** המהר"ל בגו"א בפר' ויגש מ"ו י' ובס' תפארת ישראל פ"כ כתב דאף דאברהם קיים כל התורה, מ"מ שאר האבות לא קיימו אלא מצוות עשה ולא מצוות ל"ת, עיי"ש. - **ה** הנפה"ח בשער א' פכ"א כתב דכיון דלא היו מצווין בכך מצד הדין, אלא עשו כן מצד השגתם בטהר שכלם התיקונים הנוראים הנעשים בכל מצוה וכו', ע"כ כשהשיג יעקב אבינו ע"ה שלפי שורש נשמתו יגרום תקונים גדולים בכחות ועולמות העליונים אם ישא את רחל ולאה נשא אותם, ומה"ט נשא עמרם דודתו, ועד"ז כתב האוה"ח בפר' ויחי מ"ט ג'. - **ו** בכ' הגרי"ז בפר' לך לך כתב דלאיסור ב' אחיות בעינן אישות של ישראל, ואישות של ב"נ חלוקה בעצם החפצא של האישות ישראל, וע"כ ל"ש איסור ב' אחיות אצל יעקב, כיון דהאישות לא הויא רק אישות של ב"נ ובאישות ב"נ אין איסור ב' אחיות,[[28]](#footnote-29) וכ"כ האג"מ באהע"ז ח"ד סימן ט', עיי"ש.

הפרד"ר בדרוש א' הק' דהיאך קיימו האבות כל התורה כולה ואף מצות שבת, הרי נכרי ששבת חייב מיתה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפרד"ר שם הוכיח מזה דיצאו האבות מכלל ב"נ אף להקל, ול"ה בהן לאיסורא דנכרי ששבת. - **ב** הפנים יפות בפר' נח ח' כ"ב כתב דהוא משום דקודם מ"ת הי' הלילה הולך אחר היום, ואיסורא דנכרי ששבת הוא כששבת ביום ובלילה שאחריו, ושמירת שבת של אברהם אבינו הי' כמו שיהי' אחר מתן תורה דהיינו שהיום הולך אחר הלילה, וע"כ שפיר קיימו האבות את השבת, וכיון שעשו מלאכה במוצ"ש ל"ה בזה לאיסורא דנכרי ששבת. - **ג** בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קמ"ה כתב בשם החת"ס בשם ג"א שיצאו בטלית עם ציצית כישראל, ולגבי ישראל כיון שהציצית צריכין לבגד אינם משא, אך לגבי ב"נ כיון דאינם צריכין לבגד הוו משא.[[29]](#footnote-30) - **ג** המהר"ם שיק שם כתב דלמש"כ הרמב"ם בפ"י ממלכים ה"ט דהא דנכרי ששבת חייב מיתה הוא כשמחדש לו דת, הרי דאאע"ה שלא בא לחדש דת חדשה אלא שבא להתחבר לכלל ישראל שיבואו שתנתן להם התורה מסיני והקדים זמנו קודם קבלת התורה, לי"ב לאיסורא דנכרי ששבת, וכתב דמה"ט הוא דתינוק הנמצא מושלך במקום שמחצה ישראל מצי לשמור שבת ולי"ב משום איסורא דנכרי ששבת, עיי"ש. - **ד** בכ' הגרי"ז בסוגיין ובפר' לך לך כתב דכיון דהי' על האבות שם ישראל אף קודם מ"ת, וכאשר כ"ה מבו' מכ"ד, ע"כ אף שעדיין לא נצטוו על השבת לי"ב לאיסורא דנכרי ששבת, דאי"ז חידוש דת, אלא קיום עד שלא נצטוו.[[30]](#footnote-31)

**קיים אברהם אבינו אפי' עירובי תבשילין,**[[31]](#footnote-32)התו"י הק' בשם רבו דמ"ט נקט הך מצוה ומ"ט קיילא לי' טפי מכולהו, והריטב"א כתב דעירוב תבשילין קיילא שאינה אלא לזכר בעלמא שיברור מנה יפה לשבת, והקילו בה דסגי בכזית לכל העומדים בתוך התחום, ועמש"כ בזה המהרש"א בח"א והגבו"א ובכ' הגרי"ז בסוגיין.

**הרהורי עבירה קשו מעבירה,** בביאור הא דהרהורי עבירה קשו מעבירה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דתאות נשים קשה להכחיש את בשרו יותר מגופו של מעשה. - **ב** התורי"ד כתב דהיינו יותר מתאוה אדם על העבירה כשמהרהר עלי' מעבירה עצמה כשהעבירה לפניו ועוסק בה. - **ג** הארחות חיים בהל' תשובה סכ"ה כתב בשם ר"ש דהיינו דבהרהורי עבירה משום קלות הענין אינו מתעורר לתשובה אבל העבירה עצמה כשעשאה יבוש עלי' ויתעורר לשוב ויתחרט, והא דאמרו דקשו מעבירה היינו דקשה לפרוש ממנו. - **ד** האבודרהם בהל' ברהמ"ז כתב דהוא משום דהעובר עבירה חוטא בגופו והמהרהר בה חוטא בשכלו שממנו יבא ההרהור והשכל חשוב מן הגוף, ועד"ז כתב הרמב"ם במו"נ ח"ג פ"ח, ועד"ז כתב רבינו בחיי בכד הקמח בע' טהרת הלב ובפירושו בפר' נצבים (כ"ט י"ח) דהוא משום דהרהור תלוי בלב והנפש משכנה בלב, וע"כ כשהוא מטמא אותה במחשבה רעה קשה יותר מן העבירה עצמה, דהעושה העבירה עצמה אין המחשבה טרודה כ"כ, ועד"ז כתב בפי' ר"ח בן שמואל בקידושין כ"ט ב', ועד"ז ובע"א כתב הרמב"ן באגרת הקדש פ"ה והנפה"ח בש"א פי"ד. - **ה** הכד הקמח שם כתב די"מ דהינו דהרהורי עבירה קשין לפרוש כי רגילות המחשבה בהן מביאה את האדם לידי עבירה. - **ו** הכד הקמח שם כתב די"מ דהוא משום דהמחשב לעשות עבירה אחת לגנוב או לגזול או לבא על אשת איש יחשוב בלבו אם יבא אדם שם כנגדו לבטל מה שאני רוצה לעשות אחבול בו או אהרגנו כדי שאשלים חפצי, ונמצא כי כשגנב או גזל או בא על הערוה שעשה גמר העבירה, אבל ההרהור היא קשה מגוף העבירה לפי שהרהר וגמר בלבו להכות ולהרוג ולעשות העבירה בסוף. - **ז** הכד הקמח שם כתב בשם הרמב"ן דהא דהרהורי עבירה קשין מעבירה הוא אחר מעשה העבירה, שכיון שעשה העבירה כבר ועוד הוא מהרהר בה בזה קשה לענין עונש הנפש מעבירה עצמה, אבל קודם מעשה העבירה אין ענשו קשה ואינו נענש כלל כמו שאמרו בקידושין מ' ב' דמחשבה רעה אין הקב"ה מצרפה למעשה, ועיי"ש במש"כ ע"ז.

י' שבט פ"ג

דף מס' 2

**טעם פסולא דמליקה וקמיצה בלילה**

**כ"ט א' - אף מליקת העוף וקמיצת מנחה בלילה תשרף,** במגילה כ' ב' אמרו דהא דמליקה וקמיצה אינם אלא ביום ילפינן לה מקרא דביום צוותו, ופירש"י דהוא משום דהמליקה והקמיצה הוו צרכי ההקרבה וא"א בלא הן, וע"כ הוו בכלל ביום צוותו, והתוס' שם פירשו דאף דבשחיטה בעינן לקרא דביום זבחכם, היינו משום דשחיטה לאו עבודה היא וקרא דביום צוותו משתעי בעבודה, והתוס' במנחות ק' א' ד"ה אלא אפילו כתבו עוד דמליקה וקמיצה אינם בכלל ביום זבחכם, והא דפסילי בלילה הוא משום ביום צוותו, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשם י"מ, - אך בפירש"י בסוגיין כתב דהא דמליקה וקמיצה פסולין בלילה גמרינן להו משחיטה שפסולה בלילה, וכן צידד הריטב"א, דכיון דעל שחיטה מייתינן לה מסתמא משחיטה גמרינן לה דכתיב ביום זבחכם.

במש"כ רש"י והריטב"א דהא דמליקה וקמיצה פסולין בלילה גמרינן להו משחיטה, צ"ב דמ"ט הוצרכו לזה, הרי להדיא אמרו במגילה כ' ב' דגמרינן להו מקרא דביום צוותו,[[32]](#footnote-33) והריטב"א גופי' לעיל כ"ח א' כתב דהא דבשחיטה בעינן לקרא דביום זבחכם הוא משום דכשרה בזר ולא קאי ע"ז קרא דביום צוותו, אך במליקה וקמיצה יש לפסול מקרא דביום צוותו, ועד"ז הק' בקונט' הגרי"ז, והק' עוד דמאי קמ"ל אבוה דרב אבין במתניתי' דמליקה פסולה בלילה הרי משנה ערוכה היא במגילה כ' ב' ובזבחים ס"ח א', - וכתב לפרש דהיינו משום דמליקה היא בראשו של מזבח וס"ד דיהא בזה לדינא דאם עלו לא ירדו, וזהו דקמ"ל דילפינן למליקה משחיטה בלילה דאם עלתה תרד לדעת ר' יהודה בזבחים פ"ד א',[[33]](#footnote-34) וכתב לישב בזה למשה"ק הגבו"א דמ"ט נקט לה בעולת העוף ולא נקט לה בחטאת העוף,[[34]](#footnote-35) ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז גם להא דקמ"ל בקמיצת מנחה בלילה דתשרף.[[35]](#footnote-36)

**טעם הא דלא פסלו במליקה וקמיצה בלילה משום קודם תמיד של שחר**

התוס' הק' דמ"ט לא פסלינן להו אלא משום שנעשו בלילה, תיפו"ל משום שקרבו קודם תמיד של שחר ומקרא דהעולה עולה ראשונה ילפינן שלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר היינו בהקטרה דכולי' קרא דוערך עלי' העולה איירי בהקטרה, אך בשחיטה לא פסלינן אלא משום לילה, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש, וכ"כ הראב"ד בתמיד כ"ח ב'.[[36]](#footnote-37) - **ב** התוס' כתבו עוד דהא דשלא יהא דבר קודם לתמיד אינו אלא למצוה, וכ"כ התו"י ותוס' הרא"ש בסוגיין והתוס' במנחות מ"ט ב' וק' א', ועמש"נ בזה להלן. - **ג** הריטב"א כתב דלא פסלינן משום קודם התמיד אלא כשהגיע זמן התמיד, אבל זו שנמלקה מבעוד לילה לא שייך בה ה"ט ואין לפסלה אלא מטעם פסול מליקת לילה,[[37]](#footnote-38) וכ"כ התוס' במנחות שם דשמא כיון דאכתי לא מטא זמן תמיד קרא לא איירי בהכי, וכ"כ הגבו"א, וכ"כ הגר"א בתמיד פ"ב מ"א דלא נאסר להקריב בלילה דעדיין אינו זמן התמיד, והמשנת ר"א בקדשים סוגיות סו"ס ב' כתב עוד, דכיון דבקדשים הלילה הולך אחר היום, ע"כ בלילה לא חשיב כקודם תמיד של שחר, דהלילה הולך אחר היום שלפניו ואי"ז כלל קודם התמיד.[[38]](#footnote-39) - **ד** הראב"ד בתמיד שם כתב דהא דשלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר היינו בזמן שהי' תמיד של שחר קרב, אך בזמן שלא הי' יכול להיות קרב כגון בימי אריסטובלוס לא היו מניחין מלהקריב שאר הקרבנות,[[39]](#footnote-40) ולפ"ז איצטריך לפסול מליקה וקמיצה בלילה אף כשלא הי' התמיד קרב. - **ה** הגבו"א כתב דמשום קודם תמיד של שחר הו"ל פסולו מחמת דבר אחר ובעי עיבור צורה, ומשום מליקה וקמיצה בלילה הו"ל פסולו בגופו וישרף מיד, כמש"כ התוס' בסוד"ה ונקמצי'.[[40]](#footnote-41) - **ו** השפ"א כתב די"ל דהא דהעולה עולה ראשונה הוא בדברים שהקרבתן ביום ובזה הוא שנאמר דהעולה עולה ראשונה, אך מה שקרב גם בלילה לא נתמעט כלל דכיון דאין זמנו ביום אינו בכלל המיעוט דעולה ראשונה. - **ז** בהגה' מהרש"ם כתב דמשום פסול לילה אם עלתה תרד, לדעת ר' יהודה בזבחים פ"ד א' דשחיטת לילה אם עלתה תרד, ומשום פסולא דקודם התמיד הוי כשאר פסולין דאם עלו לא ירדו.[[41]](#footnote-42)

## אם יש לפסול בעבודה בלילה משום קודם התמיד

הגבו"א כתב להוכיח דבלילה ליכא משום קודם התמיד, מהא דרמי בפסחים נ"ט ב' בהא דכתיב לא ילין חלב חגי עד בקר הא כל הלילה ילין, וכתיב והקטיר עלי' חלבי השלמים עלי' השלם כל הקרבנות כולם, והרי דלא קשיא לי' אהא דכל הלילה ילין אלא מעלי' השלם דתמיד של בין הערבים, אבל משום קודם לתמיד של שחר לית לן בה.

ובדעת התוס' ודעימייהו י"ל כמש"כ התו"י לקמן ל"ד א' דהא דאין בהקטרת אברים ופדרים משום קודם התמיד הוא משום דהוי סוף עבודה דיממא, וגדולה מזו כתב בפי' הרא"ש בתמיד כ"ט א' דהא דמחזירין בבקר למערכה אברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב, ואין בזה משום שלא יהי' דבר קודם לתמיד של שחר, הוא משום דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד הוא רק בקרבן הקרב היום,[[42]](#footnote-43) וכ"ז הוא בהקטרת אימורים של קרבנות של אתמול דהו"ל בכלל הקרבנות דאתמול ואין בזה משום קודם לתמיד, אך במליקה וקמיצה בלילה דאי"ז קרבנות של אתמול, הו"ל קודם לתמיד של היום.

**בטעם הא דלא פסלינן בעולת העוף שנמלקה בלילה משום אחר תמיד של בין הערבים**

התוס' הרא"ש הק' דמ"ט לא פסלינן בעולת העוף שנמלקה בלילה משום אחר תמיד של בין הערבים, וכתב דהוא משום דאי"ז אלא למצוה בעלמא, ועמש"נ בזה להלן, - והגבו"א עמד בזה בד' התוס' שלא הק' אלא משום הא דלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר, ולא הק' מכח הא דלא יהא דבר אחר תמיד של בין הערבים, וגם ש"ר לא הק' מזה.

ולכאו' י"ל דבהא דלא יהא דבר קרב אחר תמיד של בין הערבים פשיטא להו להתוס' דהוא רק בהקטרה, וכאשר כ"ה להדיא בסוגיית הגמ' בפסחים נ"ט א', שהביאו התוס' בתירוצם, ורק בהא דלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר הוא דס"ד דהתוס' דהוא אף בשאר עבודות, - וי"ל עוד דכיון שנקטו התוס' דיש בזה משום שלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר, והרי דחשבינן לה כקרבנות של היום, ממילא דאין בזה משום דבר הקרב אחר תמיד של בין הערבים, וכמש"כ כן המשנת ר"א דאם חשבינן להקרבנות כקרבנות של היום אין בזה משום אחר תמיד של בין הערבים, ונתבאר לעיל בהערה, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א דבמליקה בלילה ליכא משום אחר התמיד, ומה שאמרו בפסחים נ"ט ב' דאסור להקטיר בלילה משום אחר תמיד של בין הערבים, היינו בהקטרת אימורים דקרבנות של אתמול, דגם ההקטרה הו"ל בכלל הקרבנות דאתמול, וכמש"נ לעיל מד' הרא"ש, וכ"כ המקד"ד בסימן ט' סק"א.

**אם קדשים שהקריבן קודם תמיד של שחר או אחר תמיד של בין הערבים פסולין**

התוס' הביאו מסוגיית הגמ' במנחות מ"ט ב' דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר הוא למצוה בעלמא, והתוס' במנחות שם הוכיחו דהא דלא יהא דבר קרב אחר תמיד של בין הערבים אינו לעיכובא,[[43]](#footnote-44) וכ"כ התוס' בסוגיין, וכ"כ הריטב"א בתי' קמא, - אך התוס' בהוריות ד' א' ד"ה שהביא כפרתו כתבו דקדשים שהקריבן אחר תמיד של בין הערבים פסולין מדאורייתא, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בתי' בתרא, וכתב דגם קרבן הקרב קודם תמיד של שחר פסול מדאורייתא, ואך דהיינו רק כשהקריבו אך משום שחיטה לא מיפסיל, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בתמיד כ"ט א'.[[44]](#footnote-45)

הגרע"א במערכה ח' בסופו הק' במש"כ התוס' בהוריות דקרבן הקרב אחר תמיד של בין הערבים פסול מדאורייתא, שהרי הא דלא יהא דבר הקרב אחר תמיד של בין הערבים הוא רק בהקטרה, וכמו שאמרו בפסחים נ"ט א', וא"כ מה מקום יש לפסול את הקרבן עצמו שהקריבו אחר התמיד, הרי אף כשלא הקטיר כלל הקרבן כשר ואיך שייך ענין פסול מחמת ההקרבה, - והמל"מ בפ"א מתמידין ה"ג כתב בתו"ד די"ל דאף דהקרבה לא מעכבא מ"מ הקרבה באיסור מעכב ונפסל הזבח,[[45]](#footnote-46) וצ"ע דמ"ש ממה שאמרו בזבחים כ"ט א' דא"א דאחר שהוכשר יחזור ויפסל, - והמשנת ר"א בקדשים סוגיות סימן ב' סק"י כתב די"ל דאף דהקטרה לא מעכבא מ"מ בעינן שיהא ראוי בשעת הזריקה להקטרה, וע"כ הוא דמיפסל כשהקריבו אחר התמיד דאינו ראוי להקטרה, למ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח.

בתוספתא פסחים פ"ד ה"ב תניא דקדשים שהקריבן קודם תמיד של שחר או אחר תמיד של בין הערבים פסולין, והתוס' במנחות שם בסוף דבריהם ובעירובין ב' א' ד"ה שלמים ובפסחים נ"ח ב' ד"ה העולה כתבו דאף דמדאורייתא לא מיפסל בהכי, מ"מ הן פסולין מדרבנן, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בתי' קמא, - אך התוס' בסוגיין כתבו דהיינו דפסול הבשר מלאכול אבל בעלים נתכפרו, והמל"מ בפ"א מתמידין ה"ג צידד דגם מש"כ התוס' במנחות דפסול מדרבנן היינו רק מלאכול בשר אך בעלים נתכפרו.

ובביאור מש"כ התוס' דפסול בשר אבל בעלים נתכפרו, נקט המהרש"א דהיינו מדרבנן, ועמד בזה דמ"ט פסלוהו, - אך המל"מ בפ"א מתמידין ה"ג נסתפק בזה אם היינו מדאורייתא, ומה שאמרו במנחות דהוא למצוה ולא לעיכובא, היינו לצאת יד"ח, או דאי"ז אלא מדרבנן, - ועיי"ש שכתב דאי נימא דאי"ז פסול אלא מדרבנן, הרי דמה שהוצרכו התוס' לפרש דבעלים נתכפרו, אף דבלא"ה ניחא הא דחייב ע"ז משום לא תשחט על חמץ כיון דאי"ז פסול אלא מדרבנן, הוא משום דלא מסתבר להו דמשום פסולא דרבנן יביא קרבן אחר לחובתו דמיחזי כמביא חולין בעזרה כיון דמה"ת כשר, או דהוא מכח מה שאמרו במנחות מ"ט ב' דהא דהתמידין אינם מעכבין את המוספין היינו לקדם, ומשום דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר הוא למצוה בעלמא, והרי דאף מדרבנן לא מיפסל.[[46]](#footnote-47)

## ביאור הא דשחטו ונודע שמשכו הבעלים וכו' פסול משום אחר תמיד של בין הערבים

בפסחים ע"ג ב' אמרו בדין שחטו ונודע שמשכו הבעלים את ידיהם או שמתו דאם לא בעי עקירה והוי שלמים הרי דהא דפסול הוא משום דנשחט אחר תמיד של בין הערבים, ומבו' דקרבן שהקריבו אחר התמיד פסול, ומצינו בזה כמה דרכים בטעם הפסול בזה, **א** התוס' בסוגיין כתבו בפי' קמא דאה"נ דאם הקריבו כשר, אך אסור להקריב האימורים אחר התמיד וע"כ יצא הבשר לבית השריפה, משום דא"א להקריב את האימורים, וס"ל דלינה מועלת בראשו של מזבח, וע"כ ל"מ להעלות ולהלין את האימורים בראשו של מזבח,[[47]](#footnote-48) ואף דכל שנטמאו האימורים או שאבדו אינם מעכבין, מ"מ כל שלא נראו האימורים מעיקרא להקרבה אין הבשר ניתר בזריקת דם לחודי',[[48]](#footnote-49) וכ"כ התוס' במנחות מ"ט ב'. - **ב** התוס' כתבו לפרש עוד דמדרבנן אסרו בכה"ג לזרוק את הדם גזירה שמא יבא להקטיר לאחר התמיד,[[49]](#footnote-50) וע"כ ה"ז פסול,[[50]](#footnote-51) וכ"כ התוס' במנחות שם. - **ג** התוס' כתבו בסו"ד דהא דפסול הוא משום דקדשים שנשחטו אחר התמיד פסול הבשר מלאכול אבל בעלים נתכפרו, ועמש"נ בזה לעיל אם הוא מדאורייתא או מדרבנן. - **ד** הריטב"א בסוגיין כתב בפי' קמא דאף דמדאורייתא לא מיפסל משום אחר התמיד, מ"מ ה"ז פסול מדרבנן, וכמש"כ כן התוס' בעירובין ובפסחים ובמנחות, ונתבאר לעיל. - **ה** הריטב"א כתב בפי' בתרא דה"ז פסול משום דהוא מחוס"ז כיון דאסור להקריבו מה"ת.

התוס' הוכיחו דלא מיפסל משום אחר התמיד, מהא דתנן בפסחים צ"ח א' דפסח שנתערב בבכור אם חבורת כהנים יאכלו, ולא מיפסל משום אחר התמיד, וכתבו דיש לדחות דפסח דהתם היינו מותר פסח דהוי שלמים ושוחט קודם תמיד של בין הערבים,[[51]](#footnote-52) - וצ"ע דלכאו' בע"כ דאיירי במותר פסח, דאם איירי בפסח, הרי דאף דנימא דקדשים שהקריבן לאחר התמיד כשרים, מ"מ היאך הותר לכתחילה להקריב לאחר התמיד, וכמו שעמדו בזה התוס' בהמש"ד בההיא דה' שנתערבו עורות פסחיהן.

## הא דאסור להקטיר אחר תמיד של בין הערבים אם הוא רק אחר הקטרת התמיד

התוס' במנחות מ"ט ב' כתבו דכיון דדינא דעלי' השלם כל הקרבנות כולם הוא רק בהקטרה, ע"כ כל הא דאסור להקטיר אחר התמיד, היינו אחר הקטרת התמיד, אך כ"ז שלא הקטיר את התמיד מותר להקטיר שאר קרבנות, וכתבו לישב בזה לההיא דבכור שנתערב בפסח ולההיא דה' שנתערבו עורות פסחיהן דלי"ב להאיסור להקריב לאחר התמיד דאיירי כשלא הקטירו את התמיד.

והמל"מ בפ"א מתמידין ה"ג כתב בדעת התוס' בסוגיין דפליגי ע"ז וס"ל דאסור להקטיר שאר קרבנות אחר זריקת התמיד, וע"כ לא כתבו לישב כן לההיא דבכור שנתערב בפסח ולההיא דה' שנתערבו עורות פסחיהן,[[52]](#footnote-53) וכ"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ר"כ דעלי' השלם משמע דקודם שיתחיל בתמיד של בין הערבים צריך להשלים ואפי' קודם שחיטתו.[[53]](#footnote-54)

התוס' במנחות שם הק' דלמש"כ דקודם הקטרת התמיד מותר להקטיר שאר קרבנות, דא"כ מ"ט הוצרכו בפסחים נ"ט א' לפרש לההיא דר"י בנו של ריב"ב דאף מחוסר כיפורים בשאר ימות השנה וכו' דהוא בחטאת העוף שאין למזבח אלא דמה, הרי הו"מ לאוקמה קודם הקטרת התמיד,[[54]](#footnote-55) וכתבו לישב דלא בעי לאוקמה בכה"ג משום דא"כ מאי דחי' איכא, ובע"כ דאיירי אחר הקטרת התמיד, ואף בחטה"ע דאין למזבח אלא דמה איכא דחי' דגזירה משום הקטרה,[[55]](#footnote-56) - והמל"מ בפ"א מתמידין ה"ג עמד בזה דכ"ה דאסרו חכמים לזרוק הדם גזירה אטו הקטרה, ה"נ נגזור שלא להקטיר אחר זריקת התמיד גזירה אטו אחר הקטרה, וכתב דצ"ל דדוקא אחר הקטרת התמיד שהוקבע איסור השלמה גזרו זריקה אטו הקטרה, אבל קודם הקטרה דאכתי לא הוקבע איסור דהשלמה לא גזרו אטו אחר הקטרה.

## פסח שני אם קרב לאחר התמיד

התוס' הק' בההיא דה' שנתערבו עורות פסחיהן דפריך דליתי פסח וליתני בשלמים, דהיאך מצי להתנות כן הרי זמן הפסח הוא לאחר תמיד של בין הערבים, ואף אם קדשים שהקריבן לאחר תמיד של בין הערבים כשרים מ"מ אסור להקריבן מדאורייתא,[[56]](#footnote-57) והתוס' במנחות מ"ט ב' כתבו לישב דאיירי קודם הקטרת התמיד ובכה"ג ליכא איסורא, ונתבאר לעיל, וכתבו לישב דפסח שני יכול להקדימו לתמיד כיון דלא כתיב בי' בערב אלא בין הערבים, וע"כ הי מינייהו דבעי מצי עביד ברישא, - ובחי' הגר"ש בפסחים נ"ח ב' הק' דהיאך נימא דהי מינייהו דבעי מצי עביד ברישא, הרי כיון דלי"ב לדין אוחר דבר ויכול להקריב הפסח תחילה, הדין נותן דיהא אסור להקריבו לאחר התמיד משום עשה דהשלמה, ועוד, דאם אכן מותר להקריבו לאחר התמיד, הדין נותן שיהא התמיד קודם משום דהוי תדיר, ומ"ט רשאי להקריב התמיד באחרונה, וכן עמד בזה בכת"י הגר"נ זצ"ל, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בס' שמועת חיים סימן ט'.

**בטעם הא דלא פסלו במליקה וקמיצה בלילה משום קודם פתיחת דלתות היכל**

התוס' הק' דמ"ט לא פסלו במליקה וקמיצה בלילה משום קודם פתיחת דלתות היכל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דלא מיפסל אלא בשחיטה כדכתיב ושחטו אבל במליקה וקמיצה לא.[[57]](#footnote-58) - **ב** בפירש"י בזבחים ס"א א' ד"ה ושני מקומות כתב דפסולא דקודם פתיחת ההיכל הוא רק בשלמים ולא ילפינן שאר קדשים מינייהו,[[58]](#footnote-59) וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א בסוגיין. - **ג** התו"י כתבו לישב עוד דאיירי בגונא שנפתחו כבר דלתות ההיכל, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, ועד"ז כתב הרש"ש דאיירי כשעדיין לא נסגרו דלתות ההיכל בלילה. - **ד** למש"כ הגבו"א י"ל דפסולא דקודם פתיחת דלתות היכל לא חשיב כפסולו בגופו וטעון עיבור צורה.[[59]](#footnote-60)

## טעם הא דבעינן לפסולא דקודם פתיחת דלתות היכל ותיפו"ל משום קודם התמיד

התוס' הק' דמ"ט איצטריך קרא לפסול בשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל, תיפו"ל דנשחטו קודם התמיד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דהא דשלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר אינו אלא למצוה ולא לעכב, וכמו שאמרו במנחות מ"ט ב', וכ"כ התוס' בעירובין ב' א' ד"ה שלמים ובפסחים נ"ט ב' ד"ה העולה. - **ב** התוס' כתבו לישב עוד דאיצטריך קרא היכא שפתחו הדלתות וחזרו וסגרו, וכ"כ התוס' בעירובין שם. - **ג** התוס' כתבו לישב עוד דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד היינו בהקטרה, ובעינן קרא לפסול בשחיטה משום קודם פתיחת דלתות היכל, וכ"כ התוס' בעירובין שם והראב"ד בתמיד כ"ט א', ועד"ז כתבו התוס' במנחות מ"ט ב' ד"ה ת"ל.[[60]](#footnote-61) - **ד** הראב"ד שם כתב לישב עוד דהא דאין דבר קודם לתמיד של שחר היינו בזמן שהי' תמיד של שחר קרב, אבל בזמן שלא הי' יכול להיות קרב, כגון בימי אריסטובלוס, לא היו מניחין שאר הקרבנות מליקרב, ובכה"ג הוא דקמ"ל דמ"מ אם הקריבן קודם פתיחת דלתות היכל פסולין. - **ה** התוס' הרא"ש בעירובין שם כתב דמעיקרא לק"מ דשמואל דרשא דפתח אהל מועד אתא לאשמועינן דהא דתמיד גופי' אינו נשחט אלא לאחר פתיחת דלתות ההיכל לא ידעינן אלא מהך קרא,[[61]](#footnote-62) וכ"כ הר"ן שם.[[62]](#footnote-63)

י"א שבט פ"ג

דף מס' 3

## מנחה שנקמצה בלילה

**כ"ט א'** **- וקמיצת מנחה בלילה תשרף,** התוס' לקמן בסוגיין הק' דמאי איריא משום דנקמצה בלילה, הרי אף בלא"ה תשרף משום דנתקדשה בכלי ונפסלת בלינה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' במנחות ק' א' ד"ה אלא אפילו כתבו דאה"נ דנקמצה ל"ד ואפי' לא נקמצה תישרף ביום.[[63]](#footnote-64) - **ב** התוס' בסוגיין כתבו דהא דתני דכשנקמצה בלילה תשרף קמ"ל דהיא נפסלת ע"י הקמיצה בלילה ול"ב עיבור צורה, ובפשוטו מכוון דבריהם הוא משום דקמיצת לילה פוסלת את המנחה, והו"ל פסולו בגופו ותישרף מיד,[[64]](#footnote-65) וכ"כ החזו"א במנחות סימן כ"ד סק"ב והקה"י בסימן ט'. - **ג** התו"י כתבו דכשנקמצה בלילה תישרף מיד משום דקומץ נפסל בשקיעת החמה,[[65]](#footnote-66) וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א,[[66]](#footnote-67) ועמש"נ בזה להלן, ולכאו' לפי דבריהם רק הקומץ נשרף מיד, אך המנחה עצמה אינה נשרפת אלא ביום, וצ"ע. - **ד** המהרש"א כתב בדעת רש"י דאיירי כשלא נתקדשה המנחה בכלי, וע"כ אינה נפסלת אלא משום דנקמצה בלילה, ועמש"נ בזה להלן. - **ה** הגבו"א כתב דפסול לינה בקדשים מדאורייתא, הוא רק כשלן כל הלילה, ורק מדרבנן לינה פוסלת אף בדבר שנתקדש בלילה, כמו שמצינו בכ"ד, וזהו דתני דכשנקמצה בלילה תשרף, דאם לא נקמצה בלילה אינה נשרפת ביום, כיון דמדאורייתא היא כשרה. - **ו** הגבו"א כתב עוד דהא דתני דכשנקמצה בלילה תשרף אף דבלא"ה היא פסולה משום לינה היינו דמשום פסול לינה אם עלתה לא תרד ומשום פסול קמיצת לילה אם עלתה תרד. - **ז** הקר"א במנחות שם כתב דנפ"מ למ"ד דאין לינה מועלת בראשו של מזבח, דאף דלי"ב משום פסול לינה, מ"מ תשרף משום שנקמצה בלילה, והיינו דאף דהמנחה עצמה נפסלת בלינה אף כשהיא בראשו של מזבח, מ"מ אם היתה קמיצה כשרה בלילה ל"ה הקומץ נפסל בלינה כשהוא בראשו של מזבח, וכיון דקמיצה פסולה בלילה ע"כ אף הקומץ נשרף. וכ"כ השפ"א.

במש"כ התוס' דכיון דהיא נפסלת ע"י הקמיצה תשרף מיד ול"ב עיבור צורה, הק' הגבו"א שהרי אין קדשים נשרפין אלא ביום, וכיון דקי"ל דהא דנותר אינו נשרף אלא ביום הוא אף שלא בזמנו, ה"נ שאר פסוהמ"ק אין נשרפין אלא ביום, וכן הק' הקר"א במנחות שם, - והשפ"א כתב להוכיח מד' התוס' כמש"כ השעה"מ בפי"ט מפסוה"מ ה"ה דרק נותר ופיגול אין נשרפין אלא ביום אך שאר פסוה"מ נשרפין אף בלילה, וכ"נ בד' הכס"מ שם, וכ"כ החזו"א בזבחים סימן י"ט סקל"ה, ואכמ"ל.

במש"כ התו"י ודעימי' דהא דתשרף מיד הוא משום דקומץ נפסל בשקיעת החמה, הק' החזו"א במנחות סימן כ"ד סק"ב דמ"ט הוצרכו לזה, ותיפו"ל דקמיצת לילה פוסלת את כל המנחה, ואם נקטו דקמיצת לילה אינה פוסלת את המנחה, א"כ מ"ט נפסל הקומץ עצמו, הרי חזינן דלדעת בן בתירא במנחות ו' ב' כל שקמץ בפסול מצי להחזיר את הקומץ ולחזור ולקמוץ, ולא חייל על קומץ זה שם קומץ כלל ליפסל בשקיעת החמה, עיי"ש.[[67]](#footnote-68)

**נהדרה ונהדר ונקמצי' ביממא,** במנחות ו' א' תנן דכל המנחות שקמצן זר וכו' פסול, ובגמ' שם ב' אמרו דלת"ק אין לו תקנה, ופליג על בן בתירא דס"ל דיחזיר את הקומץ ויחזור הכהן ויקמוץ, והתורי"ד בסוגיין הק' דא"כ מאי פריך הכא דנהדר ונקמצי' ביממא, הרי לרבנן דקמץ זר פסול ולא אמרינן דיחזור ויקמוץ, ה"נ כשקמץ בלילה פסול ול"מ לחזור ולקמוץ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו דפירכת הגמ' היא כשלא נתקדשה המנחה בכלי שרת מבעו"י, וזהו דפריך דבכה"ג הוי כאילו קמצה בעודה חולין, דקמיצה קודם קידוש כלי לאו מידי היא, ומ"ט היא פסולה, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א. - **ב** התו"י כתבו עוד, דאף דנתקדשה המנחה מבעו"י חשובה בלילה כמנחה בכלי חול הואיל ואינה ראוי' להתקדש בלילה, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דשאני בקמיצת זר דבשעת קמיצה היתה המנחה ראוי' ליקמץ, ומשא"כ בלילה דאין המנחה ראוי' ליקמץ לא קבעה קמיצה לפסול דהוי כמונחת בכלי חול,[[68]](#footnote-69) וכ"כ הריטב"א. - **ג** השפ"א כתב בדעת רש"י דאף דעבודת פסול פוסלת, מ"מ עבודת לילה עדיפא וכמו שאמרו בכ"ד דלילה לאו מחוסר זמן ואינה פוסלת את המנחה. - **ד** הקה"י בסימן ט' כתב בדעת רש"י דפסולא דלילה גרע משאר פסולין, דכיון דאי"ז זמן העבודה, לא מיקרי עבודה כלל, וע"כ אינה פוסלת את המנחה, דרק כשנעשית במנחה עבודה בפסול ה"ה נפסלת ומשא"כ בקמיצת לילה דלאו עבודה היא, וכ"נ בד' החזו"א במנחות סימן כ"ד סוסק"ב.

בעיקר הא דפריך דנהדר ונקמצי' ביממא, צ"ע, דהיאך מצי לחזור ולקמוץ ביום הרי נפסלת המנחה בלינה, - ולמש"כ התוס' בסוגיין ודעימייהו דמהא דתני הכא דנקמצה בלילה תשרף מבו' דהפסול הוא משום הקמיצה, ונתבאר לעיל כמה דרכים בביאור הנפ"מ בזה, ניחא, דזהו דפריך דהקמיצה בלילה אין לה לפסול, שהרי יש בידו לחזור ולקמוץ ביום, ואף דביום כבר נפסלה המנחה בלינה, מ"מ הקמיצה בלילה אינה פוסלת,[[69]](#footnote-70) - ולמש"כ התוס' במנחות דהפסול הכא הוא משום לינה, לכאו' מתפרש הא דפריך דנהדר וניקמצי' ביממא כמש"כ התו"י ודעימי' דאיירי כשלא נתקדשה המנחה בכלי שרת מבעו"י, וס"ד דאין כלי שרת מקדשין שלא בזמנן, וזהו דפריך דא"כ נהדר וניקמצי' ביממא דלא נפסלה המנחה בלינה כיון דלא נתקדשה בכלי.

התוס' הק' דמ"ט לא משני דאיירי כשהקטיר הקומץ בלילה, ולהכי תצא לבית השריפה,[[70]](#footnote-71) ועמש"כ בזה החזו"א במנחות סימן כ"ד סוסק"ג, - ובקונט' הגרי"ז תמה ע"ז, דמה מוסיף הא דהקטיר את הקומץ בלילה דבשביל כן תצא לבית השריפה, והרי אם כלי שרת אינם מקדשין שלא בזמנן כלל, נמצא דאי"ז הקטרה כלל, דהוי בכלל קמצים שלא קדשו בכלי דאין ראויין למזבח ואם עלו ירדו, וא"כ אין ההקטרה מוסיפה פסול כלל, אלא דהו"ל כמנחה שחסרה, ולמ"ד דיביא מתוך ביתו וימלאנו הדרא הקו' דנהדר ונקמצי' ביממא, וכן הק' האו"ש בפ"ג מפסוהמ"ק הכ"א, וצ"ע.

**הוא תני לה והוא אמר לה כלי שרת מקדשין שלא בזמנן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דנתן את הקומץ בכלי לשם קומץ אינו חוזר להיות טבל כמנחה ומאחר שזה קרוי קומץ זה קרוי שירים, וע"כ א"א לחזור ולקמוץ, ולכאו' המכוון בזה דכיון דכבר חייל על שאר המנחה שם שירים, תו לא שייך בזה קמיצה, דעבודת קמיצה היא רק כשעדיין לא נתבררו הקומץ והשירים, (ועמש"כ בזה הקה"י בסימן ט'), וכ"כ רבינו אליקים והתורי"ד והמאירי, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן תתקכ"ב,[[71]](#footnote-72) וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק הכ"א דאיירי כשנתן הקומץ בכלי שרת וע"כ היא נשרפת. - **ב** התוס' כתבו בתחילת דבריהם דהיינו דכיון דנתקדשה המנחה בכלי נפסלת בעלות השחר כדין כל קידוש כלי, והיינו דעיקר הא דפריך דנהדר ונקמצי' ביממא הוא כשלא נתקדשה המנחה בכלי מבעו"י וס"ד דאין כלי שרת מקדשין שלא בזמנן, וזהו דפריך דא"כ מ"ט היא נפסלת בלינה, הרי לא נתקדשה בכלי, וע"ז הוא דמשני דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן וכיון דנתקדשה בכלי בלילה היא נפסלת בלינה, וכ"כ התוס' במנחות ק' א' ד"ה אלא אפילו. - **ג** התוס' כתבו בסו"ד דכיון שנקמצה בלילה תצא לאלתר לבית השריפה ול"ב עיבור צורה, והקה"י בסימן ט' כתב דלפ"ז מתפרש הא דתליא בהא דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן כמש"כ התו"י ודעימי', דהיינו דאלמלי הא דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן לי"ב לפסולא דקמיצת לילה דהו"ל כאילו קמצה בעודה חולין או דהו"ל כמונחת בכלי חול, אך כיון דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן והויא כמונחת בכלי שרת, תו יש בזה לפסולא דקמיצת לילה דפוסלת את המנחה וא"א לחזור ולקמוץ, וכ"כ העולת שלמה במנחות ק' א'.

התוס' עמדו על מש"כ בפירש"י דאיירי הכא כשנתקדש הקומץ בכלי, שהרי אף אם לא נתקדש הקומץ אלא המנחה נתקדשה בכלי, ה"ה נפסלת בעמוד השחר כדין כל קידוש כלי.

והמהרש"א כתב בדעת רש"י דהוצרך לפרש כן דאיירי בקידוש הקומץ ולא בנתקדשה כל המנחה בכלי, משום דאל"כ תיקשי דגם אם לא נקמצה תצא לבית השריפה משום פסול לינה,[[72]](#footnote-73) - ונתחדש בדבריו דאף אם לא נתקדשה המנחה בכלי יש על הקמיצה תורת קמיצה, וע"כ כל שנתקדש הקומץ בכלי א"א לחזור ולקמוץ,[[73]](#footnote-74) - והרש"ש תמה ע"ז דאם לא נתקדשה מקודם בכלי הוי הקמיצה כמאן דליתא,[[74]](#footnote-75) וכמש"כ כן התו"י ודעימי' דאם קמץ קודם קידוש כלי שרת, הוי כמו שקמץ בעודה חולין ולאו מידי היא, וצ"ע.

התוס' במנחות שם הוכיחו דקמיצה בלילה אינה פוסלת, ואין הפסול אלא משום לינה, מהא דפריך הכא דנהדר ונקמצי' ביממא ומשני כלי שרת מקדשין שלא בזמנן, והרי דאין הפסול בזה אלא משום לינה, וע"כ תליא בהא דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן, - וצע"ג דאף אי נימא דקמיצה בלילה פוסלת, הרי מ"מ לפ"מ דס"ד דכלי שרת אין מקדשין שלא בזמנן ולא חייל קידוש כלי על המנחה, אין מקום לפסול משום הקמיצה בלילה, דהוי כמו שקמצה בעודה חולין ולאו מידי היא, וכמש"כ כן התו"י ודעימי', ומשא"כ לפ"מ דמשני דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן ונתקדשה המנחה בכלי ויש ע"ז תורת קמיצה, שפיר י"ל דהקמיצה בלילה פוסלת, ועמד בזה החזו"א בזבחים סימן י"ט סקל"ה,[[75]](#footnote-76) ולמשמעות ד' המהרש"א דאף דלא נתקדשה המנחה בכלי יש על הקמיצה תורת קמיצה לפסול, ניחא.[[76]](#footnote-77)

י"ד שבט פ"ג

דף מס' 4

## קידוש כ"ש שלא בזמנו ליפסל

**כ"ט ב'** **- אינו קדוש ליקרב אבל קדוש ליפסל,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דאינו קדוש להיות כשר ליקרב מ"מ הוא קדוש להיות מוכשר באותה קדושה ליפסל בטבו"י ובמחו"כ וביוצא ובלינה, וע"כ אף הכא ה"ז נפסל בלינה, - אך בד' הרמב"ם בפ"ג מפסוה"מ ה"כ והכ"א משמע כמש"כ החזו"א במנחות סימן ל"א סק"א דהיינו דהוא נפסל בקידוש זה שנתקדש שלא בזמנו.

למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לפרש דהא דתצא לבית השריפה הוא בלילה ומשום דקומץ נפסל בשקיעת החמה, יש ללמוד מהכא דאף דהמנחה שנתקדשה בכלי שרת בלילה לא נתקדשה אלא ליפסל, מ"מ סגי בזה דמכח זה יש על הקמיצה תורת קמיצה ונפסל הקומץ בשקיעת החמה.

בקונט' הגרי"ז בסוגיין מבו' דאף דכ"ש אין מקדשין שלא בזמנן ליקרב, מ"מ אין דינם כקמצים שלא קדשו בכלי דאף אם עלו ירדו, והיינו משום דלענין זה סגי בקידוש ליפסל, וזהו שכתב דכל הא דמנחה שקמצה בלילה לי"ב לדינא דאם עלו לא ירדו הוא משום דהו"ל כשחיטת לילה דאם עלתה תרד,[[77]](#footnote-78) ­- אך החזו"א במנחות סימן כ"ד סק"ג כתב דכיון דכ"ש אין מקדשין שלא בזמנן ליקרב ה"ה נפסלין בלינה אף כשהן בראש המזבח וירדו, דמזבח אינו מקדש אלא את הראוי לו, ומבו' דכיון דאין מקדשין ליקרב הו"ל כקמצים שלא קדשו בכלי דאף אם עלו ירדו.[[78]](#footnote-79)

## סידר את הלחם ואת הבזיכין אחר השבת

**סידר את הלחם ואת הבזיכין אחר השבת והקטיר את הבזיכין בשבת פסולה,** בפירש"י כתב דל"ג פסולה, שהרי לא חשיב אלא כסידרו הקוף וכמונח בקופסא דמי ומ"ט יפסל הלחם בהקטרת הבזיכין, - ולגירסא דילן כתבו התו"י דהא דתני פסולה היינו דהקטרת הבזיכין פסולה ולא הותר הלחם כלל ע"י הקטרת הבזיכין, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א.

אך הרמב"ם בפ"ה מתמידין הי"ב כתב לנוסחת הכת"י דאם סידר את הלחם ואת הבזיכין אחר השבת והקטיר את הבזיכין בשבת נפסל הלחם, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפיהמ"ש במנחות ק' א', ועמש"כ בזה הקר"א במנחות שם, והחזו"א במנחות סימן כ"ד סק"ה.[[79]](#footnote-80)

**כיצד יעשה יניחנו לשבת הבאה,** בפירש"י בד"ה פסולה ובד"ה נעשה כתב דצריך לסלק את הלחם מן השלחן ולחזור ולסדרו, ובלא"ה אין השלחן מקדש את הלחם, כיון דהוי כמו שסידרו הקוף, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א דאף כשהגיע שבת לא נתקדש הלחם, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקכ"ב בתו"ד דצריך שיחזור ויסדרנו.

אמנם הנה בפי' ר"ח כתב דמניחו בשלחן וכשיגיע שבת נמצא כאילו עכשיו ערכו ובשבת אחרת מפרקו, ומבו' דא"צ לסלקו ולחזור ולסדרו ואף בלא"ה ה"ז מתקדש, וכ"כ בס' שאילת הכהנים תורה במנחות ק' א' לדקדק ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מתמידין הי"ג כתב דכיצד יעשה בלחם ובזיכין שסדרן לאחר השבת יניחם שם על השולחן עד שיעבור עליהן יום השבת "והן מסודרין" ואח"כ יקטיר הבזיכין לשבת הבאה אחר השבת שעברה עליהן "והן מסודרין", ועיי"ש שתמה בזה דכיון דהוי כמו שסידרו הקוף היאך הוא מתקדש, וכתב לישב דדעת הרמב"ם דלא קי"ל להא דהוי כמו שסידרו הקוף, עיי"ש, והליקוטי הלכות במנחות שם כתב בדעת הרמב"ם דכל הא דנעשה כמו שסידרו הקוף הוא לענין דלא יתקדש מעצמו קודם שמגיע זמן העריכה בשבת, אך כשמגיע זמן העריכה בשבת מהני מעשיו למפרע, ועמש"כ בזה החזו"א במנחות סימן כד סוסק"ה.

**תקדוש ותיפסל,** בפירש"י כתב דהיינו דנפסל הלחם בסידור שלא בזמנו, ובד"ה כי מטי כתב דהיינו דבכה"ג הוא נפסל בלינה בשחרית, והיינו דכל הא דלחם הפנים שעל השלחן אינו נפסל בלינה, הוא רק כשהוא מסודר כמצותו, אך בכה"ג דהוי הסידור שלא בזמנו ואינו מסודר כמצותו, ה"ה נפסל בלינה,[[80]](#footnote-81) וכ"כ התוס' בזבחים פ"ז א' ד"ה לשלחן, - אך בפירש"י במנחות ק' א' ד"ה ליקדוש כתב דהיינו דהוא נפסל בלינה במוצאי אחד בשבת בשבוע שאחריו, משום דשהה יותר מח' ימים.[[81]](#footnote-82)

**וקסבר לילה אין מחוסר זמן יום מחוסר זמן,** הרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק הכ"א כתב דכ"ש מקדשין שלא בזמנן להפסל אבל לא להקרב כיצד דבר שמצותו ביום שנתקדש בכ"ש בלילה נפסל וישרף, והשפ"א עמד בזה במש"כ דכ"ש מקדשין שלא בזמנן להפסל, שהרי מסקינן דאינם מקדשין שלא בזמנן, ומה"ט הוא דכשסידר את הלחם שלא בזמנו אינו מתקדש, אלא דלילה אינו מחוס"ז והוי כקידוש בזמנו, וכן הק' הקר"א במנחות ק' א', ועיי"ש במש"כ בזה.[[82]](#footnote-83)

**כיון שסידרו שלא כמצותו נעשה כמי שסדרו הקוף,** בטעם הא דהו"ל כמו שסדרו הקוף ול"ד למנחה שנקמצה בלילה דמקדש כ"ש שלא בזמנו, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו משום דנסדר קודם ליל שבת בשעה שהוא מחוס"ז, וע"כ אף כשהגיע ליל שבת אינו מתקדש, ול"ד לקומץ שנקמץ בלילה ולחם שסדרו בליל שבת דכיון דלילה אינו מחוס"ז ה"ה קדוש ליפסל, והקר"א במנחות ק' א' הוסיף לפרש דהיינו דבלחם שסדרו באחד בשבת, כיון דבשעה שסדרו הוי שלא בזמנו ואינו מקדש, ע"כ אינו מתקדש אף כי מטי בי שמשי, כיון דבשעה זו לא סדרו כהן אלא מאליו הוא מונח והוי כמו שסדרו הקוף, ומשא"כ במנחה שנקמצה בלילה דכיון דלילה אינו מחוס"ז והוא מתקדש כשמניחו בכלי, הרי דהנחה זו הויא ע"י כהן ואי"ז כמו שהניחו קוף. - **ב** בפירש"י במנחות ק' ב' כתב דהוא משום דכשסידר את הלחם באחד בשבת דהוא מחוס"ז חשיב כסדרו שלא כמצותו והוי כמו שסידרו הקוף, ומשא"כ בקומץ שנקמץ בלילה דכמצותו חשיב לי' דלילה אינו מחוס"ז וע"כ ל"ה כמי שסידרו הקוף, ומשמע דהיינו דנתינה לתוך כ"ש שלא כמצותו חשיבא כמו שנתנו הקוף ואינו מתקדש בכך,[[83]](#footnote-84) ואך דבקומץ שנקמץ בלילה כיון דלילה אינו מחוס"ז חשיב דהוא כמצותו, וע"כ ל"ה כמו שנתנו הקוף. - **ג** התוס' כתבו דכשסידר את הלחם באחד בשבת כיון דבכונה עשה וידע שלא סדרו כמצותו נעשה כמו שסדרו הקוף, ומשא"כ במנחה שנקמצה בלילה דנתכוין לקדש דכסבור הי' שהוא יום.[[84]](#footnote-85) - **ד** התו"י כתבו בדרך בתרא דבלחם הפנים שצריך כהן ובגד"כ לסדרו, הרי דכל שנעשה שלא כדין הוי כמו שסדרו הקוף,[[85]](#footnote-86) ומשא"כ במנחה דיכול זר לקדשה בכ"ש, דרק מקמיצה ואילך מצות כהונה, ע"כ ל"ה כמו שסדרו הקוף.

ט"ו שבט פ"ג

דף מס' 5

## קידוש ידים ורגלים במטיל מים ובמיסך רגליו

**כ"ט ב'** **- בשלמא רגלים משום ניצוצות אלא ידים מאי טעמא,** המנ"ח במצוה ק"ו כתב ללמוד מהכא דשפיר שייך קידוש רגלים בלא ידים, וכתב לפ"ז דאם הסיח דעתו מידיו ולא מרגליו או מרגליו ולא מידיו א"צ לקדש רק מה שהסיח דעתו ומה שלא הסיח א"צ לקדש, - אך האוה"ח בפר' כי תשא ל' י"ט כתב דמהא דכתיב את ידיהם ואת רגליהם, ולא כתיב ידיהם ורגליהם, הוא ללמד דאין רחיצה לידים בלא רגלים ולרגלים בלא ידים, וזהו דכתיב את דהיינו דעם ידיהם ועם רגליהם ועם רגליהם ידיהם, וזהו שאמרו בזבחים י"ט ב' דצריך לקדש ידים ורגלים כאחד,[[86]](#footnote-87) וכן נקט בכ' הגרי"ז בזבחים כ' ב', ועיי"ש שכתב דשמא הא דהכא סגי בקידוש רגלים לחודייהו, הוא משום דכל הא דהמטיל מים בעי קידוש הוא מדרבנן,[[87]](#footnote-88) ובזה י"ל דלא הצריכו רבנן רק על הרגלים לחוד, אך עמד בזה דמ"מ כיון דהצריכו קידוש הדין נותן דצריך קידוש כבשאר דוכתי.

התו"י כתבו דמיסך רגליו טעון קידוש ידים ורגלים, אף דלי"ב לה"ט דניצוצות, והיינו משום דדבר מיאוס הוא מאד, ונתבאר בדף מס' 1.

**זאת אומרת מצוה לשפשף,** נחלקו הראשונים בזה, **א** התו"י כתבו דכיון דצריך לשפשף מה"ט הוא צריך קידוש ידים ורגלים אף אם לא שפשף, דלא פלוג רבנן.[[88]](#footnote-89) - **ב** המנהיג בהל' תפילה כתב דאפי' לעבודה כשר היכא דלא שפשף, והביאו הב"י באו"ח סימן ז', ומבו' דא"צ לקדש ידיו אלא כששפשף, ועמדו ע"ז בגל' הגרע"א בפ"ה מביאת מקדש ה"ה ובתשו' ושב הכהן סין א' והמנ"ח במצוה ק"ו. - **ג** הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ה כתב דכל המטיל מים טעון קידוש ידים ורגלים ומבו' בסו"ד שם דאם לא קידש ידיו ורגליו עבודתו פסולה, והמנ"ח במצוה ק"ו כתב דמסתימת דבריו מבו' דאף אם לא שפשף טעון קידוש ידים מדאורייתא ועבודתו מחוללת, והביה"ל בח"א סימן ה' סקי"ד כתב דהיינו דכיון דמצוה לשפשף, ע"כ מיד כשיוצא להטיל מים מסיח דעתו משמירת ידיו והוי היסה"ד דהי' סבור שיצטרך לשפשף, וע"כ גם אם נזדמן שלא נצרך לשפשך מ"מ צריך לקדש ידיו מה"ת דהוי היסה"ד, וע"כ מחלל עבודה.

המנ"ח במצוה ק"ו כתב דכ"ה דשייך קידוש רגלים בלא ידים וידים בלא רגלים, ונתבאר לעיל, ה"נ שייך קידוש דידו אחת או דרגלו אחת, ואם הסיח דעתו מידו אחת או מרגלו אחת או שנתלכלך ידו אחת או רגלו אחת א"צ לקדש רק ידו אחת או רגל אחת, - וצע"ג דא"כ מ"ט המטיל מים צריך קידוש ידים משום דמצוה לשפשף, הרי אינו משפשף אלא בידו אחת, כדתניא לקמן בסוגיין דיוצא להשתין מים נוטל ידו אחת ופירש"י דהיינו היד ששפשף בה, ובע"כ דליכא קידוש על יד אחת בפנ"ע,[[89]](#footnote-90) וכן נקט הביה"ל בח"א סימן ה' סוסקי"ד, עיי"ש.

## ברכת אשר יצר

התו"י כתבו בשם רבינו מאיר דאין מברכין אשר יצר על הקטנים, וכ"כ הריטב"א בשם ר"ת וכתב דנראים דבריו דלא תיקנוה אלא לנקבים גדולים,[[90]](#footnote-91) - אך התו"י כתבו בשם ר"י שהי' רגיל לברך אשר יצר, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ז וההגמי"י בפ"ז מתפילה ה"ה בשמו, וכ"כ השבה"ל בהל' תפילה סימן ג' בשם ר"י ב"ר יהודה וה"ר אלחנן, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן שפ"ו, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שצ"ה, והתוס' הרא"ש בסוגיין ובתשו' כלל ד' סימן א', והטוש"ע בסימן ז' ס"א.

## ברכת על נט"י

נחלקו הראשונים בסוגיין בגווני דצריך נט"י אם מברך על נט"י, **א** התו"י כתבו דאף אם שפשף א"צ לברך על נט"י, מידי דהוי אנוגע בידיו במקום הטינופת או היו רגליו מלוכלכות בטיט ובצואה, ובסו"ד משמע דהיינו אף לתפילה, וכ"כ הריטב"א בשם ר"ת, ובשם רבינו מאיר האשכנזי כתב דכשיצא מנקבים גדולים מברך על נט"י לתורה ולתפילה. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דאם עשה צרכיו או הטיל מים ושפשף ונטל ידיו להתפלל צריך לברך על נט"י, כמו שמצינו בבוקר שתקנו לברך ענט"י בשביל שהידים עסקניות הן וממשמש בלילה במקום מטונף ונלמד ממנו לשאר התפלות, אבל לד"ת א"צ לברך. - **ג** הריטב"א צידד דכל ששפשף שהוא צריך נט"י לתפילה וד"ת צריך לברך ברכת על נט"י, דכל שהנטילה חובה חייב לברך עלי', וכתב בשם רבותיו דשלא לתפילה וד"ת אינו מברך על נט"י. - **ד** הרטב"א מסיק דאף שלא לתפילה ולד"ת מברך על נט"י, דכיון שחייב לברך אשר יצר ואסור לברך כן בלא נטילה הרי הנטילה חובה עליו ומברך עלי', - והראשונים בכ"ד נחלקו בזה, ועמש"כ בזה הטור והב"י בסימן ז', ואכמ"ל.

## צואה במקומה

**צואה במקומה אסור לקרוא קר"ש,** בפירש"י כתב דאסור זה לקרות קר"ש, ומבו' דרק הוא אסור לקרוא קר"ש אך אחרים מותרין לקרוא קר"ש, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, וכ"כ המאירי בסוגיין ובברכות כ"ה א' והרא"ה בברכות שם, וכ"כ החמד משה בסימן פ"א סק"ב והפמ"ג באש"א סימן פ"א סק"ב והגר"ז בסימן ע"ו ס"ז, - אך גירסת הבה"ג בהל' ברכות פ"ג דאסור לקרוא קר"ש כנגדה, וכ"כ בפי' ר"ח בסוגיין והאגודה בפירקין, ומשמע דאף לאחרים אסור,[[91]](#footnote-92) וכן נקט המג"א בסימן פ"א סוסק"א דאף אחרים אסורין לקרוא כנגדה אף שהיא מכוסה, - ועמש"כ בזה הבה"ט שם סק"ב והפמ"ג והמחה"ש שם.

**אי דנראית פשיטא,** התר"י בברכות כ"ה ב' והרא"ש שם סימן מ"ה עמדו בזה דמאי פשיטותא, הרי אף דהיא במקום הנראה, מ"מ כיון דהיא מכוסה בבגד שפיר הי' מקום לומר דמותר לקרוא קר"ש, וכדס"ל לרב הונא דצואה על בשרו מותר לקרוא קר"ש, ועיי"ש שהוכיח בזה כדעת הסוברים דכל שהצואה עומדת בבשרו במקום שאינו מתכסה מאליו אין כיסוי המלבוש מועיל ולכו"ע אסור לקרוא קר"ש, ונתבאר להלן, וזהו דפריך דכל שהיא במקום הנראה פשיטא דאסור לקרוא קר"ש, - ועמש"כ הלח"מ בפ"ג מקר"ש הי"א לישב בע"א, וצ"ב.

**או שהיו ידיו בבית הכסא,** בפירש"י כתב דהיינו כשמחיצה מפסקת וביהכ"ס לפנים מהמחיצה וזה הכניס ידיו דרך חור שבמחיצה, וכ"כ בפירש"י בברכות כ"ה א', וכ"כ הבעה"מ שם דמחיצה חוצצת בינו לביהכ"ס, דאל"כ הא קי"ל דאסור לקרוא קר"ש ולהתפלל כנגד ביהכ"ס ישן אע"פ שאין בו צואה, ועמש"כ בזה המג"א בסימן פ"ג סק"א, ואכמ"ל.

גירסת הרי"ף בברכות שם שהיו ידיו מטונפות מבית הכסא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מקר"ש הי"א, ופירש דהיינו כשלא הי' להן ריח רע כלל מפני קוטנן או יבשותן, ועמש"כ בזה הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות ותר"י והרשב"א והרא"ה בברכות שם ורבינו מנוח בהל' קר"ש שם, ואכמ"ל.

**ורב חסדא אמר אסור לקרוא קר"ש,** בברכות כ"ה א' מפרשינן דהוא משום דכתיב כל עצמותי תאמרנה ד' מי כמוך, והתר"י שם כתבו לפרש דהיינו דמה"ט הוא אסור לקרוא קר"ש כשעומדת צואה בבשרו אע"פ שהיא מכוסה וכן כשידיו בביהכ"ס שעומדות במקום שאינו ראוי לתפילה, דבעינן שיהא הגוף כולו נקי ושיעמוד כולו במקום נקי.

הבעה"מ בברכות שם כתב דהא דצואה על בשרו היינו במקום קינוח ובכל מקום כיו"ב שהוא בסתרים וליכא ריחא ולא עביד לאיגלויי, דאי בדוכתא דעבידא לאיגלויי אסור, וכתב דהוא משום דלא גרע מצואה דבוקה בסנדלו הוא דאיבעיא ולא אפשיטה ולחומרא עבדינן, ועד"ז כתבו התר"י שם והרא"ש שם סימן מ"ה בשם י"מ דאיירי בצואה שעומדת בבשרו במקום שמתכסה מאליו בלא המלבושים כגון בין אצילי ידיו וכיו"ב, אבל במקום אחר שנראה מיד אין כיסוי המלבוש מועיל ודברי הכל אסור,[[92]](#footnote-93) ועיי"ש שכתבו להוכיח כן מסוגיין, - אך בד' התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין מבו' דמיירי אף במקום שאינו מתכסה מאליו אלא מכוסה בבגדיו וכ"ה מבו' מסתימת ד' ש"ר, - והטוש"ע בסימן ע"ו ס"ה הביאו לב' הדעות בזה.

הרי"ף בברכות כ"ה א' פירש דהגמ' הכא פריך מרב הונא, והוכיח מזה דקי"ל כוותי', וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, - אך בפירש"י כתב דפריך אף מרב חסדא דלא אסר אלא משום כל עצמותי אבל משום זוהמת הריח לא, והתוס' הרא"ש תמה ע"ז דהרי אף בצואה במקומה יש לאסור משום כל עצמותי כיון דכשיושב נראית, והריטב"א כתב בדעת רש"י דכיון שעומד ואינה נראית לא חשיב מקום גלוי לדון בו משום כל עצמותי, וכתב ע"ז דלא נהירא, והנחל"ד בברכות שם כתב לפרש דבצואה במקומה אין לאסור משום כל עצמותי כיון שהוא מקום המיוחד לצואה, ואיסורא דכל עצמותי הוא רק באברים שאינם מיוחדים לצואה, ועד"ז כתבו המרומי שדה והשפ"א בסוגיין, ועמש"כ הפנ"י בברכות שם קצת בע"א.

## טבילה בנכנס לעזרה ולעבודה

**אין אדם נכנס לעזרה לעבודה אפי' טהור עד שיטבול,** בביאור הא דתני לעבודה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהא דתני לעבודה ל"ד, וכ"כ התוס' דאף בלא עבודה כל שנכנס לעזרה טעון טבילה, וכ"כ הר"ש והרא"ש בכלים פ"א מ"ח. - **ב** התו"י כתבו דרק הנכנס לעבודה טעון טבילה, או אף בנכנס למתן בהונות וסמיכה וכיו"ב דהוא צורך 'עבודה, וכ"כ התוס' הרא"ש,[[93]](#footnote-94) וכ"כ הריטב"א בשם ר"י וצידד כדבריו, וכ"כ הראב"ד בתמיד כ"ח א', וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ד, וכמש"כ הלח"מ בפ"ד ממחו"כ ה"א בדעתו.[[94]](#footnote-95) - **ג** התורי"ד כתב דתרתי קתני דאין אדם נכנס לעזרה מחול לקדש בלא טבילה, וגם אין אדם נכנס לעבודה אע"פ שהוא בתוך העזרה כגון שהי' עסוק כל הלילה להקטיר חלבים ואיברים ורוצה עכשיו להתחיל בעבודה של מחר אינו יכול להתחיל לעשות עבודה עד שיטבול.[[95]](#footnote-96) - **ד** הגבו"א כתב דאף דכל הנכנס לעזרה טעון טבילה, מ"מ נקט לעבודה דמה"ט אף הנכנס לעבודה בבמה ואף בפרה אדומה הנעשית בחוץ צריך טבילה, עיי"ש. - **ה** הזכר יצחק בח"א סימן י' כתב דהא דנקט לעבודה הוא משום דאף טמא העובד בקרבן ציבור המותר בטומאה, מ"מ בעי טבילה,[[96]](#footnote-97) ועיי"ש שכתב דזהו דתנן אפי' טהור, דבתחילה נקט אין אדם נכנס לעבודה היינו בטמא דלא משכח"ל כניסה אלא לעבודה, ואח"כ נקט אפי' טהור ובזה גם בלא עבודה אסור.

לדעת רש"י ודעימי' דהנכנס לעזרה אף בלא עבודה טעון טבילה, כתבו התוס' בד"ה ומה המשנה ולקמן ל"א א' ד"ה חוצץ דאף לבן זומא דחיוב הטבילה הוא מדאורייתא, מ"מ הא דצריך לטבול כשאינו בא לעבוד אי"ז אלא מדרבנן שמא יעבוד,[[97]](#footnote-98) - אך בד' הריטב"א מבו' שנקט לדעת רש"י ודעימי' דלדעת בן זומא הוי חיוב הטבילה מדאורייתא אף כשנכנס שלא לעבודה,[[98]](#footnote-99) וכ"נ בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה נימא.

בד' התו"י והתוס' הרא"ש מבו' דאף דלדעתם הא דאינו נכנס לעזרה עד שיטבול הוא רק כשנכנס לעבודה, מ"מ אי"ז מדיני העבודה, אלא הוא מדיני הכניסה, אלא דהיינו רק כשנכנס לצורך, ומה"ט הוא דגם אם נכנס לשחיטה והנחת ביכורים וכיו"ב צריך טבילה אף דאי"ז עבודה, - אך בכ' הגרי"ז כתב דממש"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ד לדין זה בכלל דין קידוש ידים ורגלים משמע דאי"ז מאיסור כניסה למקדש אלא מדין העבודה, וכ"ה מבו' למש"כ הגבו"א דגם בבמה ובשריפת הפרה בעי טבילה.

## טעם הא דהוצרכו לחיוב טבילה בפנ"ע במיסך רגליו מלבד חיוב הטבילה בנכנס לעזרה

הריטב"א בריש פירקין עמד בהא דתנן התם דכל המיסך רגליו טעון טבילה, דתיפו"ל דאין אדם נכנס לעזרה עד שיטבול, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א שם כתב לדעת ר"י ודעימי' דחיוב הטבילה בנכנס לעזרה הוא רק כשנכנס לעבודה, והא דהמיסך רגליו טעון טבילה הוא אף כשנכנס שלא לעבודה.[[99]](#footnote-100) - **ב** הריטב"א שם כתב דלדעת רש"י דאף הנכנס שלא לעבוד טעון טבילה, צ"ל דאיירי כשהסיך רגליו לפנים מן העזרה באותן לשכות כגון לשכת פרהדרין וכיו"ב.[[100]](#footnote-101) - **ג** התו"י לעיל כ"ט ב' כתבו דאיירי בכהן המשמש בביהמ"ק והוצרך להסך רגליו באמצע היום, ולכאו' מכוון דבריהם דאף אם יצא לחוץ והסיך רגליו, מ"מ משום דין הטבילה בנכנס לעזרה סגי לי' במה שטבל בתחילת היום.??

## בטעם הא דטבילה הראשונה אינה במקום קדוש

**וכולן בקדש על בית הפרוה חוץ מזו בלבד,** בפירש"י כתב דהיינו משום דכל טבילות הבאות חובה ליוהכ"פ כתיב בהו במקום קדוש, ומשא"כ טבילה הראשונה שאינה באה חובה ליוהכ"פ דבכל יומא נמי איתא הויא בחול, וכ"כ בפירש"י לקמן ל"ב ב' ד"ה מה קידוש, ועיי"ש שכתב דטבילה ראשונה לאו דאורייתא היא, וזה לדעת ר' יהודה דדין הטבילה בנכנס לעזרה הוא כדי שיזכור טומאה שבידו ויפרוש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג דטבילה ראשונה אינה אלא כדי להוסיף כונתו שאם יזכור טומאה ישנה שבידו יפרוש וע"כ אינה ככל הטבילות שהם במקום קדוש.

אך התוס' הרא"ש צידד דמודה ר' יהודה דטבילה ראשונה ביוהכ"פ היא מדאורייתא מק"ו, ולא פליג על הק"ו דבן זומא אלא בשאר ימות השנה, והא דא"צ לעשותה בקדש, הוא משום דמסתבר שיעשנה קודם שנכנס למקום שענוש כרת, וכ"כ התו"י לקמן ל"א א'.[[101]](#footnote-102)

התוס' בד"ה ומה המשנה כתבו בתחילת דבריהם דלדעת בן זומא דילפינן לטבילה הראשונה מק"ו הויא הטבילה במקום קדוש,[[102]](#footnote-103) דומיא דטבילות יוהכ"פ, וכ"כ בתוס' הגרע"א בדעת רש"י, - אך התוס' בסו"ד מסקי דאף דילפינן לה בק"ו מ"מ אין טבילה זו במקום קדוש משום דסברא הוא כיון דעדיין לא נתקדש בבגדי קדש שיטבול בחול.

לקמן ל"ב א' אמרו דגמירי ה' טבילות וי' קידושין טובל כה"ג ומקדש בו ביום, ופירש"י שם דהוא מהלמ"מ, והגבו"א הכא תמה מזה על מש"כ רש"י דהטבילה הראשונה אינה באה חובה ליוהכ"פ, ובדבריו לקמן ל"ב ב' ובד' הרמב"ם מבו' דלר' יהודה אינה אלא מדרבנן, שהרי מהלמ"מ גמרינן לה,[[103]](#footnote-104) ועיי"ש שכתב לפרש דלעולם אף טבילה זו היא מהלמ"מ, ומ"מ א"צ מקום קדוש, דא"צ מקום קדוש אלא בטבילה של חליפת בגדים של קדש, דילפינן לה מורחץ במקום קדוש דאיירי במחליף בגדי קדש, ומשא"כ בטבילה זו דפושט בגדי חול, - ובתוס' הגרע"א כתב לישב למש"כ התו"י לקמן שם דלא גמירי מהלמ"מ לה' טבילות, אלא גמירי לשינוי בגדים וממילא איכא ה' טבילות, וכיון דליכא למילף מקרא לטבילה ראשונה, ע"כ אי"ז אלא מדרבנן, - אך בד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב' מבו' דגמירי מהלכתא דבעינן ה' טבילות ביוהכ"פ, ונסתפק לפ"ז דבעינן שתהא הטבילה הראשונה ביום ולא בלילה, עיי"ש, וכ"כ השיח יצחק לקמן ל"ב ב' גם בדעת רש"י, ומש"כ לאו דאורייתא הוא היינו דאי"ז מקרא אלא מהלמ"מ.

## אם היו כל הקידושין במקום קדוש

בסדר העבודה להרי"צ גאות כתב דאחת מהן מן הטבילות ושני קידושים נתונים בחול, והמפרש שם כתב בדעתו דהקידוש הראשון שהי' עושה על הלבישה בחול הי' סמוך לטבילה בשער המים, וכן הקידוש האחרון שהי' עושה על הפשיטה הי' בחול כדי להפריש בין הקידושין שהיתה אחריהן עבודה ובין זה שלא היתה עבודה אחריו, - ובס' מלאכת עבודת הקודש להר"מ ניגרין עמ' מ"ו תמה ע"ז דרק הטבילה הראשונה היתה בחול אך הקידושין היו כולן בקודש וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דמתניתין, וכ"כ התו"י והריטב"א לקמן ל"א ב' דקידוש ראשון הי' בעזרה, ועמש"כ בזה העבודת ישראל עמ' ר"ס, - והשיח יצחק לקמן ל"ב ב' הוסיף לתמוה, שהרי אף קידוש ידים ורגלים דכל השנה אינו אלא בקודש כדתניא בזבחים כ' ב', וצ"ע.

## טעם חיוב טבילה הראשונה ביוהכ"פ

בטעם חיוב טבילה הראשונה ביוהכ"פ נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י הכא משמע דהוא משום הא דכל הנכנס לעזרה טעון טבילה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין והתו"י לקמן ל"א א', ולדעתם מודה בזה ר' יהודה דהוא מדאורייתא. - **ב** התורי"ד כתב דאינו חייב טבילה משום נכנס לעזרה, שהרי הי' עומד בעזרה כל ז' הימים,[[104]](#footnote-105) אלא משום שהי' רוצה להתחיל עבודה הי' צריך לטבול, וזה לדעתו דמלבד הא דאין אדם נכנס לעזרה בלא טבילה, גם אין אדם נכנס לעבודה אע"פ שהוא בתוך העזרה עד שיטבול. - **ג** בפי' רגמ"ה במנחות ק' א' כתב דדין הטבילה הראשונה ביוהכ"פ הוא משום דא"א שלא היסך רגליו בלילה וכל המיסך רגליו טעון טבילה, וכ"נ בסוגיית הגמ' לעיל י"ט א' דהא דהי' טובל כה"ג בשחרית בימי הפרישה הוא משום דהי' מיסך את רגליו, וכ"נ בפירש"י שם ד"ה ומיסך רגליו, והשיח יצחק והרש"ש שם עמדו בזה דבלא"ה הוא טעון טבילה משום דכל הנכנס לעזרה טעון טבילה, ועיי"ש במש"כ לדחוק בזה.[[105]](#footnote-106)

## טעם חיוב הטבילה בנכנס לעזרה לעבודה

**טבילה זו למה,** בפירש"י כתב דהיינו דטבילה זו של כל שחרית למה לטהור, והקה"י בסימן י' כתב דמה שלא פירש דקאי על טבילה ראשונה דכה"ג ביוהכ"פ, הוא משום דטבילה זו היא מהלמ"מ דגמירי ה' טבילות, וזה כמש"כ השיח יצחק לקמן ל"ב ב' בדעת רש"י, - אך הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג כתב דטבילה ראשונה דכה"ג ביוהכ"פ הוא משום סרך טומאה ישנה, ובתוס' הגרע"א כתב כן גם בדעת רש"י.

**ומה המשנה מקדש לקדש וממקום שענוש כרת למקום שענוש כרת,** בפירש"י כתב דמשנה מקדש לקדש היינו דמשנה מחוץ לפנים ומפנים לחוץ דב' המקומות קדש,[[106]](#footnote-107) - אך התו"י כתב דהיינו דמשנה מבגדי קדש לבגדי קדש, וכ"כ התורי"ד והתוס' הרא"ש, והתורי"ד כתב דנלמד מזה תרתי, ונתבאר לעיל בהערה.

התו"י הק' דכיון דילפינן לה בק"ו מיוהכ"פ ניבעי אף ב' קידושין דומיא דיוהכ"פ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתב דלפירש"י דמשנה מקדש לקדש הינו ממקום קדוש למקום קדוש, ניחא, דאין ללמוד מזה להצריך קידוש ידים ורגלים, דהקידוש ל"ה אלא לצורך פשיטה ולבישה. - **ב** התו"י כתב דשמא הא דילפינן מינה לדין טבילה אי"ז אלא גילוי מילתא בעלמא, והיינו דאי"ז ק"ו גמור ללמוד מזה להצריך ב' קידושין. - **ג** התו"י כתב עוד דכל הא דילפינן מק"ו להצריך טבילה מדאורייתא הוא בכה"ג הלובש בגדי קדש אך כל אדם א"צ אלא מדרבנן, וע"כ אף א"צ ב' קידושין, והא דלא מצינו דכה"ג הלובש בגדי קדש יהא צריך ב' קידושין, שמא הוא משום דילפינן לה מהקישא דשאר אדם, וצ"ב. - **ד** התוס' הרא"ש כתב דלדעת הסוברים דלא ילפינן מק"ו אלא כשנכנס לעבודה, ניחא, דכה"ג כשנכנס לעבודה אינו מקדש אלא קידוש אחד ללבישה, וה"נ כה"ג הנכנס לצורך עבודה מקדש לעבודה,[[107]](#footnote-108) וכ"כ הגבו"א דאתיא דלא כר"מ דס"ל לקמן ל"א ב' דבלבישה ראשונה בעי ב' קידושין. - **ה** הריטב"א כתב דגזה"כ הוא שאין קידוש אלא בכהנים שנכנסין לשרת כדכתיב ורחצו אהרן ובניו וגו' וכתיב או בגשתם אל המזבח לשרת.

**סרך טבילה היא זו כדי שיזכור טומאה ישנה שבידו ויפרוש,** בפירש"י כתב דהיינו כדי שיתן לבו אם יש טומאה עליו ויזכור טומאה ישנה שיש עליו ושכחה ויפרוש מלבא לעזרה היום עד שיעריב שמשו אחר הטבילה ולא יעבוד היום,[[108]](#footnote-109) וכ"נ בפי' ר"ח, - אך הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג כתב דהיינו שאם יזכור טומאה ישנה שבידו יפרוש ממנה בטבילה זו לשמה, והמהר"י קורקוס שם כתב דהיינו דהוי כדי שתהא טבילה זו לשם אותה טומאה, וצ"ב דמ"ט בעינן לטבול לשם אותה טומאה, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן י' באורך, אך האו"ש שם כתב דהיינו דיטבול ע"ד ביאת מקדש, אע"ג דאפשר שכבר טבל לתרומה או לקדש.

י"ז שבט פ"ג

דף מס' 6

## חיוב הטבילה בנכנס לעזרה לעבודה

**ל' ב'** **- באחולי עבודה קא מיפלגי לבן זומא מחיל עבודה,** מהא דס"ד דלבן זומא מחיל עבודה משמע דחיוב הטבילה הוא משום לתא דהעבודה, ואף אם צריך טבילה גם כשנכנס שלא לעבודה הוא מגזירה שמא יעבוד, וע"כ י"ל דכל שעבד בלא טבילה עבודתו פסולה, דאי נימא דחיוב הטבילה הוא משום הכניסה למקדש, אף דנימא דא"צ טבילה אלא כשנכנס לעבודה, מ"ט תהא עבודתו פסולה, ועמד ע"ז בכ' הגרי"ז לעיל בע"א, וצ"ע.

**ולבן זומא מי מחיל והתניא כה"ג שלא טבל וכו' עבודתו כשרה,** התו"י הק' דמנ"ל דבן זומא היא דילמא ר' יהודה היא, וכתב דהוה פשיט"ל דמיתוקמא ככו"ע, והשפ"א הק' דמהיכ"ת נימא דפליגי בה בן זומא ור' יהודה אם כה"ג שלא טבל בין עבודה לעבודה עבודתו פסולה, וצ"ע.

**ר' יהודה אומר א"צ טבילה שכבר טבל מבערב,** התו"י לקמן בסוגיין כתב דלדעת בן זומא דהנכנס לעזרה לעבודה טעון טבילה מק"ו, אף אם טבל מבערב טעון טבילה, דומיא דכה"ג דטעון טבילה כשמשנה מקדש לקדש, אף שכבר טבל, וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"נ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה נימא רבנן.

התוס' הרא"ש לקמן ל"א א' כתבו בתו"ד דהא דלר' יהודה מצורע א"צ טבילה, היינו משום דס"ל דטבילה זו אינה אלא מדרבנן ולכך מיקל במצורע כיון שטבל מבערב "וגם אינו מכניס עכשיו כל גופו", וכ"כ התו"י שם, ונתחדש בדבריהם דכל הא דלר' יהודה א"צ טבילה כשטבל מבערב, הוא רק כשאינו מכניס כל גופו, אך כל שמכניס כל גופו טעון טבילה אף אם כבר טבל מבערב, וצ"ע.

**אי דלא טביל הערב שמש בעי,** התוס' הק' שהרי בימי ספורו אינו אסור ליכנס אלא במחנה שכינה,[[109]](#footnote-110) והמקד"ד בטהרות סימן נ' סק"ב עמד בזה דלמש"כ התוס' ביבמות ז' ב' ובזבחים ל"ב ב' דכל שהוא טבו"י ומחו"כ יחד אסור במחנה לוי', א"כ כ"ש דבימי ספורו קודם טבילה אסור ליכנס למחנה לוי', - וכתב לישב דחיוב הכפרה דמצורע הוא על ימי חלוטו, ועל טומאה זו דימי חלוטו אינו אלא מחו"כ, שהרי כבר טבל מטומאה זו בתגלחת הראשונה, והטבילה שצריך הוא על טומאת ימי ספורו, ובכה"ג דאין שניהם על דבר אחד אינו אסור במחנה לוי', וכמש"כ התוס' שם.

בחי' הגרע"א תמה על מה שפירשו התוס' בקושייתם ובתי' בתרא דקו' הגמ' היא דהיאך הוא נכנס ללשכת מצורעין, דא"כ מ"ט לא פריך אלא דהערב שמש בעי, הרי עדיפא מינה הו"ל למיפרך דהיאך יכול להיכנס ללשכה לטבול הרי הוא טמא ואסור ליכנס ללשכה, והרש"ש כתב דצ"ל דפריך דאפי' הערב שמש בעי קודם שיכנס וכ"ש דאסור ליכנס קודם טבילה.

**אי אסח דעתי' הזאה שלישי ושביעי בעי,** החזו"א בנגעים סימן י"ב סק"ב עמד בזה דמ"ט לא משני דאיירי באומר נשמרתי מטומאת מת ולא נשמרתי מטומאת שרץ דבכה"ג ל"ב הזאה שלישי ושביעי, וכתב דהוא משום דאף בכה"ג בעי הערב שמש, ואף כל הטעון ביאת מים מדברי סופרים א"צ הערב שמש, מ"מ בהיסח הדעת החמירו כאילו נטמא, וכ"כ השפ"א, - ועיי"ש שהק' דאף אם בעי הערב שמש מאי הוה, כיון שכבר העריב שמשו מטומאת צרעת יכול ליכנס לעזרת נשים, ועיי"ש במש"כ בזה בתרי אנפי, ובמש"כ להעיר עוד בזה.

**משום דקא בעי למירמי אחריתי עלי' וכו' ר' יהודה אומר לא מצורעין בלבד אמרו וכו',** הגבו"א הק' דמאי פריך, הרי כל הא דלר' יהודה מצורע א"צ טבילה הוא משום שכבר טבל מבערב ומשום זמן מועט דמן הלילה עד למחר שהוא מביא קרבנותיו לא חיישינן שמא נטמא בינתים, אך כל שמאחר קרבנותיו יותר מודה ר' יהודה דצריך טבילה, דאל"כ אין לדבר סוף אטו נימא דאף מאחר קרבנותיו ימים רבים אחר הטבילה א"צ טבילה, וי"ל דהא דא"ר יהודה דמצורע צריך טבילה הוא כשלא הביא קרבנותיו ביום השמיני, ועיי"ש במש"כ בזה באורך.[[110]](#footnote-111)

**ורבנן מצורע דייש בטומאה כל אדם לא דיישי בטומאה,** הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דהני רבנן לית להו טבילה באדם טהור כלל, ומשמע דהא דס"ל רבנן דכל אדם א"צ טבילה, היינו אף כשלא טבל מבערב, וכ"כ התור"פ בדעת רש"י, - אך הרמב"ם בפ"ד ממחו"כ ה"א כתב דהא דמצורע טובל בשמיני "אחר שטובל מאמש" הוא מפני שהי' רגיל בטומאה בימי חלוטו ואינו נזהר משום טומאה ושמא נטמא אחר שטבל, וע"כ הוא טובל בשמיני אע"פ שלא הסיח דעתו, ומשמעות דבריו דכל הא דבעינן לה"ט דדייש בטומאה הוא משום דטבל מבערב, אך כל שלא טבל מבערב טעון טבילה אף אם לא דייש בטומאה, והשפ"א כתב בדעתו דמפרש כן בדעת רבנן, דכל הא דס"ל דא"צ טבילה אלא במצורע דדייש בטומאה הוא רק כשטבל מבערב, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וכ"כ התור"פ דהא דאמרי רבנן דמצורע דדייש בטומאה צריך טבילה וכל אדם לא אינו ר"ל כל אדם ממש אלא כל אדם היינו שאר טמאים שטבלו מבערב,[[111]](#footnote-112) וכ"כ הליקוטי הלכות והחזו"א בנגעים סימן י"ב סק"ג.

הלח"מ בהל' מחו"כ שם הק' במש"כ הרמב"ם דהא דמצורע טובל בשמיני הוא משום דדייש בטומאה, דזה דלא כמש"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ד דכל אדם אינו נכנס לעזרה לעבודה אע"פ שהוא טהור עד שיטבול, וכתב לישב דכל הא דכל אדם טעון טבילה, הוא רק כשנכנס לעבודה, אך מצורע שאינו נכנס לעבודה אינו טעון טבילה אלא משום דדייש בטומאה,[[112]](#footnote-113) - ובס' ידיו של משה בהל' מחו"כ שם כתב לישב למשמעות ד' הרמב"ם דמה שהוצרך במצורע להא דדייש בטומאה הוא משום דטבל מבערב, ובכה"ג א"צ טבילה אלא במצורע, ומש"כ בהל' ביאת מקדש דכל אדם טעון טבילה הוא כשלא טבל מבערב, וכ"כ השפ"א והליקוטי הלכות.

**נימא רבנן דפליגי עלי' דר' יהודה כבן זומא ס"ל,** בפירש"י כתב דהיינו דס"ל כבן זומא דכל אדם הנכנס לעזרה טעון טבילה מדאוריייתא, וע"כ ס"ל אף אם טבל מבערב טעון טבילה, ומשמעות דבריו דאף היכא דאינו נכנס לעבודה גמורה הוא טעון טבילה מדאורייתא, וכמו שנקט הריטב"א לעיל במתניתין בדעתו, - אך התוס' כתבו דה"נ י"ל דכר' יהודה ס"ל, דלא פליגי בן זומא ור' יהודה אלא אם הטבילה היא מדאורייתא או מדרבנן, אך תרוייהו מודו דטהור הנכנס לעזרה טעון טבילה, וכ"כ התו"י, ומבו' מדבריהם דאף לר' יהודה דחיוב הטבילה הוא משום סרך טומאה ישנה יש מקום להצריך טבילה אף כשטבל מבערב, אלא דר' יהודה גופי' ס"ל דבכה"ג א"צ טבילה, - ועמש"כ החזו"א בנגעים סימן י"ב סק"ג בטעם הא די"ל דל"מ הטבילה שטבל מבערב.

## חציצה בטבילה דנכנס לעזרה

**טבילה זו חוצץ או אינו חוצץ,**[[113]](#footnote-114)בפירש"י כתב דמיבע"ל לר' יהודה דאמר מפני סרך טבילה בעלמא היא, דשמא כיון דאינה באה אלא להזכירו על הטומאה ישנה ולא לטהר בה לא פסלה בה חציצה, וכ"כ הריטב"א, - אך התוס' כתבו דמיבע"ל גם לבן זומא בטבילה שטובל כשאינו בא לעבוד אלא ליכנס ביאה ריקנית, דטבילה זו אינה אלא מדרבנן שמא יעבוד, ובזה מיבע"ל אם פסלה בה חציצה,[[114]](#footnote-115) והשפ"א הק' דכיון דהא דהצריכו חכמים טבילה הוא שמא יעבוד, א"כ הדין נותן דחציצה פוסלת בזה, דאל"כ יש לחוש טפי שיעבוד בלא לחזור ולטבול וטבילתו הראשונה פסולה, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע.

## חיוב טבילה בביאה במקצת

**ביאה במקצת שמה ביאה או לא שמה ביאה,** בד' התוס' בד"ה ותניא מבו' דלדעת רש"י גם איבעיא זו אינה אלא לר' יהודה, והיינו דלבן זומא דטבילה זו היא מדאורייתא ודאי דצריך לטבול אף לביאה במקצת, ולא מיבע"ל אלא לר' יהודה דטבילה זו אינה אלא מדרבנן כדי להזכירו טומאה ישנה.

הגבו"א הק' דמאי מיבע"ל בביאה במקצת, דממ"נ אי נימא בעלמא דביאה במקצת שמה ביאה וטמא שהכניס ידו לעזרה חייב כרת, ודאי יש להצריך הכא טבילה אף בביאה במקצת, דלא מיבעיא לר' יהודה דחיוב הטבילה הוא משום סרך טומאה ישנה, דכיון דחייב כרת גם על ביאה במקצת, ליכא נפ"מ בין ביאה בכולו לביאה במקצת, אלא אף לדעת בן זומא דחיוב הטבילה הוא מק"ו, הרי בביאה במקצת ג"כ איכא להק"ו, דהו"ל כמשנה ממקום שאינו חייב כרת למקום שחייב כרת, שהרי אף במקצת חייב כרת, ואי נימא בעלמא דביאה במקצת לא שמה ביאה, הרי דאף אי נימא כמ"ד דמ"מ איכא מלקות, מ"מ הדין נותן דא"צ טבילה, דלבן זומא דחיוב הטבילה הוא במשנה למקום שחייב כרת, הרי דכיון דבביאה במקצת אינו חייב כרת ל"ה כמשנה למקום שחייב כרת, ולר' יהודה דחיוב הטבילה הוא משום סרך טומאה ישנה, הרי היינו רק היכא דאיכא כרת, וכדחזינן דלא הצריכו טבילה בנכנס למחנה לוי', אף דאיכא לאו לזב ובע"ק.[[115]](#footnote-116)

**א"ל בהונות יוכיחו,**[[116]](#footnote-117)הראב"ד בפ"ג מביאת מקדש הי"ח הוכיח מהכא דקי"ל דביאה במקצת שמה ביאה, ודלא כמש"כ הרמב"ם שם, שהרי אף בטבילת מעלות אמרו הכא דביאה במקצת שמה ביאה, ועד"ז הק' הגבו"א דלמ"ד דס"ל דביאה במקצת לא שמה ביאה ואפי' מלקות ליכא, מ"ט המכניס ידיו לבהונות צריך טבילה, ולא פליג ר' יהודה אלא משום דכבר טבל מבערב, הרי לר' יהודה טבילה זו היא משום סרך טומאה, וכיון דביאה במקצת לא שמה ביאה הרי אף אם טמא הוא לי"ב איסורא.

והמהר"י קורקוס שם כתב בדעת הרמב"ם דאף דביאה במקצת לא שמה ביאה, מ"מ מעלה עשו חכמים בטבילה זו להצריך טבילה אף בביאה במקצת, וכ"כ הכס"מ שם ע"ד הראב"ד דאין טענה זו מוכרחת, - וי"ל עוד, דאף דמדאורייתא ביאה במקצת לא שמה ביאה, מ"מ כיון דאסרו חכמים אף בביאה במקצת, וכמש"כ הרמב"ם שם דטמא שהכניס ידו למקדש מכין אותו מכת מרדות,[[117]](#footnote-118) לא חילקו חכמים בדבר והצריכו טבילה גם בביאה במקצת, - ועמש"כ בזה המרכה"מ שם.

הריטב"א בשבועות י"ז א' פירש דעיקר האיבעיא בסוגיין אינה במסוים בדין טבילה בנכנס למקדש, אלא הוא בעיקר דין ביאה במקדש לטומאה אם שמה ביאה, והוכיח רב יוסף מהא דמצורע מכניס ידו לבהונות להזאה אף דהוא מחו"כ, והרי דביאה במקצת לא שמה ביאה, ולא ס"ל דהוא היתר בפנ"ע שהתירה תורה במצורע להכניס ידו לבהונות, כמו שאמרו ביבמות ז' ב' ובזבחים ל"ב ב', וצ"ע.

**ותניא מצורע טובל ועומד בשער ניקנור,** התוס' הק' דלפירש"י דמיבע"ל לר' יהודה היכי פשיט לה מרבנן, ובד' הריטב"א לעיל בסוגיין מבו' דשפיר פשיט לה גם מר' יהודה, דמהא דנקט טעמא שכבר טבל מבערב, יש ללמוד דכל שלא טבל מבערב צריך טבילה אף לביאה במקצת,[[118]](#footnote-119) ועמש"כ השיח יצחק בטעמא דהתוס' דלא ניח"ל בזה.

## חיוב טבילה כשעומד בחוץ ושוחט

**מהו שיעשה סכין ארוכה וישחוט תיבעי לבן זומא עד כאן לא מחייב בן זומא אלא לגואי אבל לבראי לא,** למה שאמרו דהכא קא עביד עבודה, דאף שחיטה חשיבא כעבודה לחיוב טבילה, מבו' דכל חיוב הטבילה בעבודה הוא רק כשנכנס לעזרה לעבודה, אך בעבודה בחוץ ליכא חיוב טבילה, ולא מיבע"ל דטעון טבילה אלא מגזירה דילמא אתי לאימשוכי, וצ"ע מזה על מש"כ הגבו"א לעיל ל' א' דאף בעבודה בבמה ואף בפרה אדומה הנעשית בחוץ צריך טבילה, וכנראה זהו קו' הגבו"א הכא, (ודלא כמו שהוסיפו בדבריו תיבת אין).

**תיבעי לרבנן דפליגי עלי' דר' יהודה וכו',**[[119]](#footnote-120)בפירש"י כתב דהיינו לרבנן דפליגי על ר' יהודה וס"ל דכל אדם א"צ טבילה, ומיבע"ל דשמא היינו רק היכא דלא קעביד עבודה אך היכא דקעביד עבודה מודו דטעון טבילה,[[120]](#footnote-121) והתו"י כתבו דלפ"ז מוכח דלר' יהודה כל אדם צריך טבילה אף כשנכנס שלא לעבודה, וזה דלא כדבריהם לעיל ל' א' דחיוב הטבילה הוא רק בנכנס לעבודה, ולעיל שם כתבו לישב, דפלוגתא דר' יהודה ורבנן הוא כשנכנס לעזרה לצורך מתן בהונות או לצורך סמיכה ותנופה וקריאה והנחה דביכורים, דהוא צורך עבודה, ובזה פליגי רבנן וס"ל דא"צ טבילה, ומיבע"ל דשמא מודו רבנן כשנכנס לעזרה לצורך עבודה גמורה דטעון טבילה, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ,[[121]](#footnote-122) ועמש"כ הריטב"א.

גירסת התורי"ד תיבעי לר' יהודה, עד כאן לא קאמר ר' יהודה אלא דלא קעביד עבודה אבל הכא דקעביד עבודה לא, ופירש דהיינו די"ל דכל הא דלא בעי ר' יהודה טבילה אלא משום סרך טומאה ישנה, היינו היכא דנכנס לעזרה ולא קעביד עבודה, אך כל דקעביד עבודה מודה לק"ו דבן זומא דחייב טבילה מדאורייתא, וע"כ יש להצריך טבילה אף כשעומד בחוץ ושוחט, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, - אך התוס' הרא"ש פירש לגירסא זו דתיבעי לר' יהודה דלא מצריך טבילה למצורע להכניס ידיו לבהונות, די"ל דהיינו רק משום דלא עביד עבודה, וע"כ אין לחוש לאימשוכי משום דא"צ כלל לימשך בפנים,[[122]](#footnote-123) אבל הכא דקא עביד עבודה שעסוק בשחיטת הזבח העומד בפנים חיישינן דילמא אתי לאימשוכי, וכ"כ התו"י.[[123]](#footnote-124)

**וכולן בקדש בגג בית הפרוה,** התוס' הק' דהרי גגין ועליות לא נתקדשו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דגג בית הפרוה הי' שוה לקרקע עזרה.[[124]](#footnote-125) - **ב** בפי' הראב"ד בתמיד כ"ז א' נראה דהיינו משום דכל הא דגגין לא נתקדשו היינו גגין שהיו בשעת הקידוש דהאויר שעל גביהן לא נתקדש בשביל שהפסיקה התקרה בין האויר של מעלה לאויר של מטה, אך כל שלא הי' הגג בנוי בשעת הקידוש נתקדש האויר עד רום רקיעא ולאו כל כמיני' ע"י בנינו להפקיע קדושת העזרה שנתקדשה, ולפ"ז צ"ל דלשכת הפרוה נבנתה אחר שנתקדשה העזרה. - **ג** הראב"ד שם כתב לישב עוד דיש מן הגגין שנתקדשו והכל לפי הצורך. - **ד** השפ"א כתב דכ"ה דלשכות הפתוחות לקדש קדש ה"נ גגין הפתוחין לקדש קדש, וכ"נ בד' הצל"ח בפסחים פ"ו א', וכ"כ המנ"ח במצוה שס"ב, וכיון דמסיבה הולכת מלשכת המדיחין לגג בית הפרוה ולשכת המדיחין קדדש ממילא גם גג בית הפרוה הפתוח ללשכה זו קדש.[[125]](#footnote-126)

**ש"מ עין עיטם גבוה מקרקע עזרה כ"ג אמות וכו',** התו"י כתבו דאף דעין עיטם הי' מעיין מ"מ בעי מ' סאה לטבילת אדם, והריטב"א כתב דהוא משום דהוי באשבורן, וכל שהוא באשבורן צריך מ' סאה, - ולדעת הסוברים דמעין ל"ב מ"ס לטבילת אדם ואף כשהוא באשבורן, צ"ל דמה שהצריכו הכא שיהא גבהו ג' אמות, הוא כדי שיתכסה בהן כל גופו.

התוס' בסו"ד הק' דהי' עין עיטם גבוה יותר מכ"ג דאם לא הי' אלא כ"ג היו המים יוצאין לחוץ, וכתבו לישב בתרי אנפי, ועמש"כ בתשו' מעיל צדקה סימן ל"ט באורך בביאור דבריהם, ומש"כ בזה בס' שמועת חיים סימן י"ז.

י"ח שבט פ"ג

דף מס' 7

## טעם הא דהי' הכה"ג מסתפג אחר הטבילה

**ל"א ב'** **- עלה ונסתפג,** המל"מ בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ב נסתפק אם ספוג זה הוא חיוב, או דאורחא דמילתא נקט דמסתמא כל הטובל מסתפג לאחר טבילה, וכתב דממש"כ הרמב"ם שם וטובל ועולה ומסתפג משמע דחיוב הוא, ועיי"ש שכתב דהוא משום דקי"ל דאפי' נימא אחת או עפר בין בשרו לבגד חוצצת ועבודתו פסולה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"י מכלהמ"ק ה"ו, ויש לחוש שמא נדבק בבשרו מעפרורית המים נימא או עפר, וע"כ חייב להסתפג, וכתב די"ל עוד, דאף אם אין לחוש לנימא ועפר, מ"מ הרי אף אסור שתכנס הרוח בשעת העבודה בין בשרו למים, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ז, ולא גרעי מים מרוח, וע"כ צריך לספג משום דשמא המים יהיו מבדילין בין הבגד לבשר,[[126]](#footnote-127) - וההר המורי' שם כתב דהא דצריך להסתפג משום דכתיב בבגד"כ לכבוד ולתפארת וע"כ צריך להסתפג כדי שלא יתלחלחו הבגדים מן המים ויתנוולו, ועד"ז כתב התפא"י במשנתינו, ועד"ז כתב המשך חכמה בפר' אחרי ט"ז ד' דהוא משום דמצות בגד"כ מדו בד שיהיו חדשים, וכשיתלחלחו במים יושחק חידושן, ובגדי לבן מצותם במובחר שבבד וכי לא יסתפג יוסר לבנינותם - ועמש"כ עוד בזה הטל תורה בסוגיין והקה"י בטהרות סימן נ"ח.

**וקידש ידיו ורגליו,** בפירש"י כתב קידש ידיו ורגליו מן הכיור, והתוי"ט הק' דלקמן מ"ג ב' תנן דביוהכ"פ הי' הכה"ג מקדש ידיו ורגליו מקיתון של זהב, והרש"ש הביא מירושלמי לקמן פ"ד ה"ה דפליגי אמוראי בהא דתנן דהי' מקדש מקיתון של זהב אם הוא חוץ מקידוש ראשון, או דהוא אף בקידוש הראשון,[[127]](#footnote-128) וכ"כ רבים מן האחרונים בישוב ד' רש"י, ועמש"כ בחי' הגרי"ז בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג לפרש בטעם הא דשאני קידוש ראשון משאר קידושין, ונתבאר במ"מ לפ"ד דף מס' 8.

אמנם הנה בפירש"י לעיל י"ט א' ד"ה ועשרה קידושין מבו' דכל הי' קידושין דיוהכ"פ היו מן הכיור, וכ"כ בפירש"י בפר' אחרי ט"ז ד' דבכל חליפה טעון טבילה ושני קדושי ידים ורגלים מן הכיור, וזה צע"ג דהרי להדיא תנן דהי' הכה"ג מקדש מקיתון של זהב, והחזקוני שם כתב לישב דמכוון ד' רש"י הוא דהי' מקדש רגליו מן המים שבכיור, וזה כמש"כ הפסקי רי"ד לקמן מ"ה א' דקיתון של זהב היו ממלאין מן הכיור והי' מקדש ממנו, ולפ"ז מתפרשים כן גם ד' רש"י הכא.[[128]](#footnote-129)

## עבודות הנעשות בכה"ג

**הביאו לו את התמיד וכו',** הרמב"ם בפ"ד מעיוהכ"פ ה"א כתב דסדר המעשים ביוהכ"פ הוא דבחצות הלילה מפיסין לתרוה"ד וכו', ומבו' דתרוה"ד לא היתה נעשית בכה"ג, והראשונים נחלקו בזה, ונתבאר באורך במ"מ לפ"ק דף מס' 34.

הרמב"ם שם כתב דהיו מסדרין את המערכה ומדשנין את המזבח כדרך שעושין בכל יום וכו' עד שיגיעו לשחיטת התמיד, כשיגיעו לשחוט את התמיד פורסין סדין של בוץ בין כה"ג ובין העם וכו' ושוחט בתמיד וכו', ומבו' דסידור המערכה ודישון מזבח הפנימי ל"ה נעשין בכה"ג, ובסדר עיוהכ"פ לתלמיד הרשב"א אות ט' כתב דהרמב"ם למד כן ממשנתינו דמשמע דמיד שפרסו הסדין וטבל שוחט התמיד וקודם לכן לא עבד כה"ג עבודה כלל, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב' דמהא דתנן הכא דטובל קודם שחיטת התמיד, ש"מ דתרוה"ד וסידור המערכה ודישון מזבח הפנימי הוא בכה"ד, ועיי"ש שכתב דהוא משום דעבודת לילה הן,[[129]](#footnote-130) וכ"כ הראב"ד בתמיד ל' ב'.

אך לדעת בעה"מ שם ורבים מקמאי דל"ה פייסות ביוהכ"פ, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 34, מבו' דגם סידור המערכה ודישון מזבח הפנימי היו נעשין בכה"ג,[[130]](#footnote-131) וכ"כ תלמיד הרשב"א דכיון דעבודות גמורות הן היאך יהיו כשרות באחר, ואף לדעת הסוברים דתרוה"ד כשרה בכה"ד, היינו רק בתרוה"ד דעבודת לילה היא,[[131]](#footnote-132) ועיי"ש שכתב הא דתנן הכא דטובל קודם שחיטת התמיד, הוא משום דהמשנה מקוצרת ולא שנו בה המערכות ודישון המזבח והטבת הנרות, משום דבמה שהי' עושה בשאר הימים כן לא הוצרך לשנות, וגם שחיטת התמיד ל"ה שונה אלא מפני שיש בה חידוש שלא הי' שוחטו לגמרי אלא ברוב שנים ושהי' אחר ממרק כדי שיהא לו שהות לקבל הדם משא"כ בשאר ימות השנה.[[132]](#footnote-133)

בד' הרמב"ן שם מבו' דאף סידור ב' גזירי עצים דשחרית הי' נעשה בכה"ד,[[133]](#footnote-134) - וצ"ע דלמש"כ הרמב"ן שם דהא דסידור המערכה הי' נעשה בכה"ד הוא משום דעבודת לילה הוא, הי' בדין דסידור ב' גזירי עצים דלל"ק דר' יוחנן לעיל כ"ז ב' הוא עבודת יום לא יהא נעשה אלא בכה"ג.[[134]](#footnote-135)

בד' התו"י והתוס' הרא"ש לעיל י"ב ב' מבו' דאף אם תרוה"ד וסידור המערכה היו נעשין בכה"ג, מ"מ סידור ב' גזירי עצים הי' נעשה בכה"ד, ולכאו' דבריהם קיימי בב' גזירי עצים דבין הערבים, דכיון דדינם הוא בב' כהנים, בע"כ הי' נעשה אף בכה"ד,[[135]](#footnote-136) וכ"כ המים חיים בפ"ד מעיוהכ"פ ה"א,[[136]](#footnote-137) וכ"כ בסדר העבודה להרמ"ע מפאנו פי"ח דהכה"ג והסגן עורכין אותם ע"ג האש, - אך בד' הריטב"א לעיל שם מבו' דלדעת הסוברים דתרוה"ד היתה נעשית בכה"ג, ליכא עבודה כלל הנעשית בכה"ד, אלא היפוך בצינורא, ובע"כ דאף סידור ב' גזירין דבין הערבים הי' נעשה בכה"ג, וכ"כ בסדר העבודה להר"א בן אסמעאל שהביא רי"ו בנתיב ז' ח"ג דבכל יום היו מביאין ב' כהנים ב' גזירין עצים והיום מביאן כה"ג, - ובסדר עיוהכ"פ לתלמיד הרשב"א נסתפק בזה אם אף דבכל השנה הי' סידור ב' גזירי עצים בב' כהנים, מ"מ כיון שגילתה תורה ביוהכ"פ דכה"ג בעינן ממילא למדנו שלא הי' צריך ב' כהנים, או דלא אמרו דכל עבודות יוהכ"פ אינם כשרות אלא בו אלא בעבודות שאפשר להן בכהן אחד, אבל מה שהצריכה בו תורה שנים הרי אנו למדין ממילא שכשרה לעולם בכל כהן ואפילו ביוהכ"פ.

בסדר העבודה להר"א בן אסמעאל כתב דאם הוא שבת מקטיר בזיכי לבונה של לחם הפנים ועורך הלחם על השלחן, ומבו' דאף הקטרת הבזיכין וסידור הלחם הי' בכה"ג, וכ"כ בס' עבודת ישראל עמ' רצ"א, וכ"כ בהגה' מנ"ח בפ"א מעיוהכ"פ ה"א דהקטרת הבזיכין אינה כשרה אלא בכה"ג, ועיי"ש שכתב דלד' הכס"מ אפשר דאף סידור לחם הפנים סידורו ולקיחתו אינו אלא בכה"ג, וכ"ה מבו' בדבריו במצוה קפ"ה, - אך האו"ש בפ"ד מעיוהכ"פ ה"א כתב בדעת הרמב"ם דאף סילוק והקטרת הבזיכין הי' אף בכה"ד, דכיון דהוא מונח משבת שעברה אי"ז מיוחד לאותו היום דיהא בכה"ג, וכתב דכ"ה משמעות מתניתין במנחות צ"ט ב', - ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן כ"ב סק"ב.

**ומירק אחר שחיטה על ידו,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין קבלת הדם כשירה אלא בכה"ג וצריך למהר ולקבל, והיינו דבכל שחיטה ממרק השוחט עצמו את השחיטה ומקבל כהן אחר את הדם, אך הכא דהכה"ג מקבל את הדם, בע"כ שימרק אחר את השחיטה, - והתו"י לעיל כ"ה ב' הק' דמ"ט לא פשיט התם מינה דזורק מקבל, דאם שוחט מקבל הרי אף בשאר ימות השנה הי' צריך למרק אחר שחיטה על ידו,[[137]](#footnote-138) ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר לעיל שם.

בפירש"י ביבמות ל"ג ב' ד"ה שחיטה בזר כתב בדין זר ששחט בשבת דכיון דשחיטה כשרה בזר אין כאן זרות, והשעה"מ בפ"ו מביאת מקדש ה"י כתב לדקדק מדבריו דמשום שבת מיחייב אע"ג דשחיטה בזר כשרה, וכ"כ הרש"ש שם, והביה"ל בח"ב סו"ס ט' הוסיף לפרש דהיינו משום דזר אינו מצווה על העבודה, וע"כ לא ניתנה שבת לידחות אצלו אף בשחיטה, והחזו"א באהע"ז סימן קל"ד לדף ל"ג ב' הק' ע"ז מהא דתנן הכא ומירק אחר שחיטה על ידו, ואי נימא דלא הותרו שבת ויוהכ"פ אלא במי שמחויב בעבודת הקרבן, הדין נותן דגם כה"ד אסור לשחוט, וע"ד שמצינו למ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה דגם בכה"ד יש בו משום זרות ואם שחט חייב חטאת, וא"כ היאך הותר המירוק באחר.

ובדעת השעה"מ ודעימי' צ"ל דכיון דמירוק השחיטה אין דינו ליעשות בכה"ג, ה"ז נמסר לכל הכהנים, וע"כ הותר לכהן אחר למרק ביוהכ"פ,[[138]](#footnote-139) ואה"נ דלזר אסור למרק, וכ"נ ממש"כ בפירש"י דגומר כהן אחר את השחיטה, וכ"כ הפי' קדמון והר"י מלוניל והר"א מן ההר ותלמיד הרשב"א,[[139]](#footnote-140) ומשמע דבעינן למרק את השחיטה ע"י כהן, וכבר כתב כן הגרי"פ בס' יש סדר למשנה במשנתינו.

**ולהיטיב את הנרות,** הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב' כתב דלדעת רש"י לעיל י"ד א' דהטבת הנרות היינו דישון הנרות מאפר הפתילות שכבו, נמצא דדישון המנורה הי' נעשה בכה"ג, וכ"ה מבו' בפירש"י לעיל שם, - ועיי"ש שנחלק ע"ז דהטבת הנרות היינו נתינת השמן והפתילות והדלקת הנרות, אך דישון המנורה כשר אף בכה"ד משום דהוא מכשירי עבודה ולא הצריכו הכתוב לכה"ג.[[140]](#footnote-141)

בפי' הראב"ד בתמיד ל' ב' כתב בסו"ד דאף דלא תני הכא אלא הטבת ב' נרות, שהיתה אחר הקטורת, אי"ז משום דלא הי' הכה"ג עושה את הטבת ה' נרות, דמה מקום יש לחלק בין הטבת ב' נרות להטבת ה' נרות הרי גם הטבת ה' נרות היתה ביום, אלא לישנא קלילא נקט וכו', וכ"נ בפירש"י לעיל ט"ו א' ד"ה להיטיב וד"ה ואביי אמר לך דהי' כה"ג עושה ביוהכ"פ את הטבת ה' נרות, וע"כ גם בימי הפרישה הי' עושה גם הטבת ה' נרות, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב', - אך בד' התוס' לעיל י"ד ב' סוד"ה אמר אביי וט"ו א' סוד"ה אורויי בעלמא מבו' דרק הטבת ב' נרות היתה בכה"ג, וע"כ הוא דבימי הפרישה ל"ה עושה הכה"ג הטבת ה' נרות, - ועמש"כ בזה הרש"ש לעיל י"ב א'.

**ולהקריב את הראש ואת האברים,** בד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו א' מבו' דגם הולכת האברים ל"ה ביוהכ"פ אלא בכה"ג, ול"ה מפייסין את הפייס השני ביוהכ"פ אלא לדישון מזבח הפנימי והמנורה, וכ"ה מבו' גם מד' הבעה"מ שם ורבים מקמאי שכתבו דל"ה פייסות כלל ביוהכ"פ, ובד' התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א לעיל י"ב ב' שכתבו דליכא עבודה ביוהכ"פ הנעשית בכה"ג (מלבד היפוך בצינורא), והרי דאף הולכת האברים היתה בכה"ג,[[141]](#footnote-142) - אך המים חיים בפ"ד מעיוהכ"פ ה"א כתב דכיון דאית בה טירחא ותנן הרגל של ימין בשמאל ובית עורו לחוץ משום דלא מעכבא כפרה, מסתברא דלא היתה בכה"ג, והביאו השעה"מ שם פ"א ה"ב, וכ"כ הערוה"ש בסימן קנ"ז ס"ט לדקדק מד' הרמב"ם בהל' עיוהכ"פ שם דהיתה אף בכה"ד.

**ואת החביתין ואת היין,** התו"י לקמן ל"ב ב' כתבו דמנחה וסולת בכלל חביתין, וכ"כ התוס' הרא"ש, - אך הרש"ש כתב דכיון דקי"ל דמנחתם ונסכיהם אפי' בלילה ואפי' למחר ואפי' לכתחילה, ע"כ אינה נקראת עבודת היום שתהא דוקא בכה"ג, ומשא"כ בניסוך היין דמפני השיר שאומרים עליו מצותו לכתחילה עם הקרבן, וע"כ הוי בכה"ג.

**מחמין לו חמין ומטילין לתוך הצונן כדי שתפוג צינתן,** הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ד כתב דהיו עושין כן ע"י הטלת עששיות של ברזל משום דאין שבות במקדש, והוא מסוגיית הגמ' לקמן ל"ד ב' לפי' התוס' שם, אך לפירש"י שם לי"ב איסורא כלל, - והפר"ח בס' מים חיים בהל' עיוהכ"פ שם כתב דמשמע דלא הותר לעשות כן אלא בד' טבילות שהיו במקום קדוש דאין שבות במקדש, אך טבילה ראשונה כיון שהיתה בחול לא הותר להטיל בה עששיות של ברזל, וכתב דכ"ה מדוקדק במשנתינו דלא תני להא דהיו מחמין לו חמין מקמי טבילה ראשונה,[[142]](#footnote-143) והביאו בתוס' הגרע"א במשנתינו.

אך בד' הרא"ש בסדר העבודה מפורש דגם בטבילה הראשונה היו מטילין עששיות של ברזל משום דאין שבות במקדש, עיי"ש, והרש"ש כתב דכ"נ מד' התוס' בסנהדרין י"ח ב' ד"ה משום צינה, עיי"ש.

## דין ב' קידושין בפשיטה ולבישה

**דאי כר"מ כיון דאמר תרי קידושין אלבישה עביד להו הכא נמי לעביד תרי קידושי אלבישה,** הגבו"א הק' דהרי טבילה ראשונה לכו"ע לשאר טבילות שהיתה בחול, והיינו משום דאינה חובה ליוהכ"פ כל יומא נמי איתא, וא"כ ה"נ לבישה ראשונה לאו משום יוהכ"פ היא והדין נותן דסגי לה בחד קידוש כמו בכל השנה, דהרי קרא דופשט ורחץ ולבש דמינה ילפינן להני קידושין לא איירי מהלבישה הראשונה, ועיי"ש במש"כ בזה.[[143]](#footnote-144)

**ר"מ סבר מקיש פשיטה ללבישה וכו',** הריטב"א הק' דכיון דקראי כר"מ וכרבנן דייקי, א"כ במאי פליגי, וכתב דרבנן ס"ל לא מסתבר דליעבד קידוש בעזרה בעודו ערום, ור"מ סבר דכיון דקידוש משום פשיטה בתחילה יש לו לעשות דבר שהוא גורם הקידוש שלא יהא הטפל קודם לעיקר, ואי משום ערום יכסה עצמו בשום דבר בשעת קידוש, וכ"כ התו"י, - ובקונט' הגרי"ז עמד במש"כ דיכסה עצמו בשום דבר בשעת קידוש, דהרי יכול ללבוש גם בגדי חול, ובלבד שיהא אחר פשיטת בגדי קדש שעלי' הוא הקידוש, וכתב דשמא גם מכוון התו"י לכך, אלא דפשטא דלישנא לא משמע כן, ועיי"ש שכתב לדון עוד דיכול לקדש אחר שפשט בגד אחד, דכבר מיקרי זה לאחר פשיטה, דהשאר אין תורת לבישת בגד"כ עליהן כיון דהוי מחוסר בגדים והוי כבגדי חול.[[144]](#footnote-145)

התו"י כתב דאף לר"מ דמקדש אחר הפשיטה מקדש בעזרה ומכסה עצמו בשום דבר, משום דאין קידוש אלא בפנים כדאמר קידש בכ"ש בחוץ ועבד עבודתו פסולה, - ובקונט' הגרי"ז עמד בזה דהתם איירי בקידוש של כל השנה, אך בקידוש של יוהכ"פ ילפינן לה לקמן ל"ב ב' מקרא דבמקום קדוש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג, והיינו משום דקידושין אלו של יוהכ"פ דין אחר להם בעיקר דינם, וכן עמד בזה בחי' הגרי"ז בפ"ב מעיוהכ"פ בסו"ד, ונתבאר בדף מס' 8,[[145]](#footnote-146) - ועמש"נ בזה בדף מס' 5 בד' הרי"צ גאות.

**ר"מ אומר פשט וקידש ידיו ורגליו,** בקונט' הגרי"ז כתב דלכאו' הי' נראה דגם לר"מ יכול לעשות קידוש זה גם קודם הפשיטה, דכיון דבבגדי חול קיימינן ליכא קיום דין בהפשיטה, וליכא נפ"מ בין קודם פשיטה לאחר פשיטה, אך כתב דמל' הברייתא פשט וקידש ידיו ורגליו משמע דאינו מקדש ידיו ורגליו אלא לאחר הפשיטה.

**וקידש ידיו ורגליו וירד וטבל,** בכ' הגרי"ז הק' דלפ"מ דמיבע"ל בזבחים כ' ב' דיציאה פוסלת בקידוש ידים ורגלים, א"כ נפסל הקידוש כשירד וטבל, דהרי הטבילה היתה בחול,[[146]](#footnote-147) - ולכאו' יש לדון למש"כ בחי' הגרי"ז בפ"ב מעיוהכ"פ דשאני דין הקידושין דיוהכ"פ מדין הקידוש דכל השנה, ובקידוש דיוהכ"פ כל הא דבעינן שיהא בעזרה הוא מקרא דבמקום קדוש, ול"ד לקידוש של כל השנה, ולפ"ז י"ל דהא דיציאה פוסלת בקידוש ידים ורגלים הוא רק בדין הקידוש דכל השנה, אך בדין הקידוש דיוהכ"פ אין היציאה פוסלת, וע"כ שפיר הי' מקדש ידיו ורגליו ויוצא לחוץ, ודין הקידוש דכל השנה מתקיים בקידוש השני דמקדש אחר הלבישה, וכ"כ בכ' הגרי"ז בזבחים י"ט ב' בשם הגרי"ד.[[147]](#footnote-148)

כ"א שבט פ"ג

דף מס' 8

## זמן הוצאת כף ומחתה

**ל"ב א'** **- ובא אהרן וכו' אלא להוציא את הכף ואת המחתה וכל הפרשה כולה נאמרה על הסדר חוץ מפסוק זה וכו',** בקונט' הגרי"ז כתב דכיון דעבודה זו דהוצאת כף ומחתה נאמרה שלא על הסדר, אף דסדרה נלמד מההלכה דה' טבילות וי' קידושין, מ"מ כיון דעכ"פ לא נאמר סדרה בפרשה, אי"ז בכלל מעשה יוהכ"פ האמור על הסדר דהסדר מעכב מקרא דקה, דחקה לא נאמר אלא על הסדר הכתוב בפרשה, וכתב לפרש בזה להא דתניא בתוספתא פ"ג ה"ד דכל מעשה יוהכ"פ האמורין על הסדר הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום, חוץ מן הוצאת כף ומחתה שאם הקדים מעשה לחבירו מה שעשה עשוי,[[148]](#footnote-149) - ועיי"ש שכתב דמפירש"י הכא ומד' הרמב"ן בפר' אחרי ט"ז כ"ג ולקמן ע' א' משמע, דליכא כלל סדר בהעבודה שתהא הוצאת כף ומחתה אחר עשיית אילו ואיל העם, ויכול להקדימה או לאחרה, וכל דין סדר שלה הוא כדי לקיים דין ה' טבילות וי' קידושין, ועיי"ש שהביא לפירש"י לקמן ס' א' דמבו' דלא כן, ויתבאר בעזה"י במקומו.

הגר"א באדרת אליהו בפר' אחרי בליקוט כתב דהא דלא נאמרה פרשה זו על הסדר, הוא משום דהותר אהרן לבא בכל ימות השנה את הקדש ולעשות כסדר הקרבנות דיוהכ"פ, ובזה ליכא לדין ה' טבילות וי' קידושין, והי' עושה את העבודות כסדר האמור בפרשה, ורק ביוהכ"פ ל"ה עושה כסדר האמור בפרשה משום דבעינן ה' טבילות וי' קידושין, והביאו החכמ"א בסוף הל' אבילות, - ומבו' מדבריו כמשמעות ד' רש"י והרמב"ן דהא דהוצאת כף ומחתה היא אחר עשיית אילו ואיל העם אי"ז כלל סדר בהעבודה, וכל הא דעושה כן הוא כדי לקיים דין ה' טבילות וי' קידושין, וע"כ בשאר ימות השנה דליכא לדין ה' טבילות וי' קידושין הי' עושה כסדר האמור בפרשה.

## ה' טבילות וי' קידושין

**גמירי ה' טבילות,** התוס' הק' דכיון דגמירי הלכתא מ"ט בעינן קרא להכי, וכתבו דבההלכתא נלמד דבעינן ה' טבילות, ומקרא דנלמד דכשמשנה מעבודה לעבודה בעי טבילה, ואי לאו קרא הו"ל דיטבול ה' טבילות אפי' בזאח"ז כולם ביחד, ואי לאו הלכתא הו"א דאינו משנה מעבודה לעבודה אלא ג"פ, ואין טובל אלא ג' טבילות, ומבו' בדבריהם דההלכתא היא שיהיו ה' טבילות, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב', ונסתפק לפ"ז דבעינן שתהא הטבילה הראשונה ביום ולא בלילה, - אך התו"י כתבו דההלכתא הוא דמשנה מעבודה לעבודה ה' פעמים, וממילא יש בכל אחד טבילה כדילפינן מקרא, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א.

הגבו"א לעיל ל"א א' הוכיח מהכא דאף הטבילה הראשונה הויא מחובת יוהכ"פ, שהרי מהלמ"מ גמרינן לה, ודלא כמש"כ רש"י לעיל שם ולקמן בע"ב והרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג דאינה באה חובה ליוכ"פ, - ובתוס' הגרע"א כתב לישב לד' רש"י למש"כ התו"י ודעימי' דלא גמירי מהלמ"מ לה' טבילות, אלא גמירי לשינוי בגדים וממילא איכא ה' טבילות, וכיון דליכא למילף מקרא לטבילה ראשונה, אי"ז אלא מדרבנן, ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 5.

החזו"א בסימן קכ"ו סקכ"ב כתב דגם לדעת התוס' אין מצוה מיוחדת בי' קידושין וה' טבילות, אלא כל המשנה מעבודה לעבודה טעון טבילה וב' קידושין וממילא יצא ה' טבילות וי' קידושין, והא דהוצרכה ההלכתא הוא דמיני' ידעינן דקראי לא על הסדר נאמר, וההלכתא סימנא בעלמא היא ללמדנו דה' פעמים משנה מעבודה לעבודה,[[149]](#footnote-150) ועיי"ש שכתב לפ"ז דבגונא דאירע פסול בכה"ג אחר התמיד שאמרו לעיל י"ב ב' דעבודתו מחנכתו הרי דלרבנן דחד קידוש הוא אפשיטה חסר לי' חד קידוש, אם נפסל הראשון קודם שפשט, ואפ"ה שפיר דמי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - וכתב להוכיח עוד מד' התוס' בזבחים י"ט ב' ד"ה וחקה דכל קידוש וטבילה הוא מצוה בפנ"ע, ואף אם לא קידש וטבל לבגדי זהב ולא קידש לפשיטת בגדי זהב, מ"מ אם טבל וקידש לבגדי לבן כשר, אף לפ"מ דבעי למימר התם דהקידוש והטבילה דבגדי לבן מעכב.

החזו"א שם כתב לדון בגונא דנקרע בגדו והחליפו באמצע עבודת פנים אם צריך טבילה וקידוש, וכתב דמסתבר דא"צ טבילה וקידוש שלא נאמרה אלא במשנה מעבודה לעבודה, וכיון דטבל וקידש כבר נתקיימה מצוה זו, - ובס' חוקת היום הביא דכ"ה להדיא בתו"כ אחרי פ"א הי"ג דהמשנה מבגדי זהב לבגדי זהב ומבגדי לבן לבגדי לבן אינו טעון טבילה.[[150]](#footnote-151)

הפי' קדמון בסוגיין כתב דהא דבעינן קידוש לפשיטה הוא משום דצריך בעת שיפשוט לנגוע בבגדים וידיו מטונפות מן העבודה וע"כ לא יגע בהן כשיפשוט עד שירחץ ידיו, וה"נ הוא בהא דבעינן קידוש ללבישה, דהוא משום דכשיטבול הוא מעביר את המים על גופו בידו ובשעה שילבש ישארו ידיו מטונפין מגופו וע"כ צריך לרחצם.[[151]](#footnote-152)

החזו"א בסימן קכ"ו סקי"ב הק' במש"כ הריטב"א לעיל י"ב ב' בשם הרמב"ן דמה"ת תמידין וכל עבודות שבכל יום כשרים בכהן הדיוט, אלא דרבנן הצריכו כה"ג, והיכא דכה"ג חלוש עושין עבודת תמידין אף בכה"ד, ובכה"ג הוא דאיכא פייסות ביוהכ"פ, שהרי גמירי ה' טבילות וי' קידושין, ואי תמיד כשר בכה"ד, א"כ בצרי להו ב' קידושין וטבילה, ואף אי נחשוב טבילה ראשונה וקידוש ראשון דאיתא גם בכה"ד, מ"מ קידוש של פשיטה שהוא חידוש דין ביוהכ"פ לא מסתברא דנאמר בכה"ד, - וכתב דמודה הרמב"ן דבשביל מצות י' קידושין וחליפת הבגדים שהוא מצות היום צריך כה"ג, אלא דלענין זה לא שייך פסול עבודה בכה"ד, אלא שחיסר מצוה, וע"כ הוא דתמידי קרבין בכה"ג היכא דליכא כה"ג ותתקיים מצות תמידין כמו בכל יום, אלא שחסר עוד מצות יוהכ"פ שיסדר כה"ג ה' חליפות עבודות, ומשא"כ בשאר עבודות שאין מצותן אלא בכה"ג ואם יעשה בכה"ג לא חשיבא עבודה כלל, ומש"כ הרמב"ן דכל הא דעבודת התמיד היא בכה"ג הוא מדרבנן, היינו דמשום מצות ה' עבודות דבעינן שיהיו בכה"ג סגי במה שיזרוק כה"ג דם התמיד ולא איכפת לן אם ישתתפו כהנים אחרים בעבודת התמיד,[[152]](#footnote-153) וחכמים תיקנו דכל עבודת התמיד תהא צריכה כה"ג, ובמקום אונס לא העמידו דבריהם ומקריבין תמיד בכה"ד.

החזו"א שם סקכ"ב כתב לדון במה שאמרו לעיל י"ב א' דאירע בו פסול קודם תמיד של שחר מחנכין אותו בתמיד של שחר, אם יש כאן מצות טבילה וב' קידושין לר"מ דבטבילה ראשונה מקדש ג"כ ב' קידושין, די"ל דבעינן טבילה וקידוש בכה"ג ובכה"ג דמחנכין אותו בתמיד של שחר הרי בשעת טבילה וקידוש עדיין אינו כה"ג וא"כ א"א לקיימו, ועיי"ש שכתב דאין לחייבו לפשוט ולחזור וללבשן שאין החיוב אלא קדם לבישה, אך י"ל דטובל ומקדש אע"ג שהוא עדיין כה"ד, שאין הטבילה והקידוש אלא טהרה והכשר יתירא שהחמירה תורה שלא תועיל טבילת צפרא וקידוש צפרא ולחשבו כלא רחוץ ידים ורגלים, וע"כ כ"ה דבשאר ימות השנה אם קידש ידיו ונתמנה להיות כה"ג א"צ קידוש חדש, ה"נ ביוהכ"פ כשמקדש ע"מ ליכנס לעבודת היום אף שבשעת קידוש עדיין הוא כה"ד שפיר חשיב קידוש, שאין מעשה הקידוש עיקר המצוה אלא להיות מקודש והקידוש צריך להיות לשם עבודת היום, ושפיר מקיים מצות טבילה ומצות ב' קידושין לר"מ אף שהוא עדיין כה"ד.[[153]](#footnote-154)

**כף ומחתה בבגדי לבן תמיד של בין הערבים בבגדי זהב,** בפירש"י כתב דהיינו דהוצאת כף ומחתה מפסקת בין אילו ואילו העם לתמיד של בין הערבים, ומבו' דהקרבת תמיד של בין הערבים היתה אחר הוצאת כף ומחתה, וכ"כ המאירי, וכ"כ התוס' לקמן ע"א א' ד"ה נכנס, והרמב"ן בפר' אחרי ט"ז כ"ג כתב דכן דעת כל הגאונים, - אך הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ב כתב דהי' מקריב שעיר המוסף ואילו ואיל העם וכו' ומקריב תמיד של בין הערבים, ואח"כ וכו' ומוציא משם את הכף ואת המחתה, ואח"כ וכו' ומקטיר קטורת של בין הערבים של כל יום ומטיב את הנרות, ומבו' דהקרבת תמיד של בין הערבים היתה קודם הוצאת הכף והמחתה, ואחר הוצאת הכף והמחתה הי' מקטיר קטורת ומטיב את הנרות, וכ"כ הרמב"ן שם ללמוד מלישנא דמתניתין לקמן ע' א', ודכ"ה בירושלמי לקמן פ"ז ה"ב,[[154]](#footnote-155) - ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ומה במקום שאין טעון טבילה טעון קידוש,** בפירש"י כתב דהיינו בכל ימות השנה דהבא לעבוד אין טעון טבילה אלא מדברי סופרים לזכור טומאה ישנה וטעון קידוש,[[155]](#footnote-156) וכ"כ רבינו אליקים והפי' קדמון והריטב"א,[[156]](#footnote-157) - אך הר"ח כתב דהיינו בשעת העלאת אברין לכבש וכן מן הכבש למזבח וכיו"ב מן העבודות דאין טעון טבילה וטעון קידוש, וצ"ב.

**להקיש פשיטה ללבישה מה לבישה טעון קידוש,** בפירש"י כתב דהיינו דלבישה נפקא לן מק"ו מטבילה דטעונה קידוש, וכ"ה מבו' בד' התוס', - אך התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בשם רשב"ם שפירש דהיינו דמה לבישה של שחרית שטעונה קידוש כדכתיב בבואם אל אהל מועד ובקרבתם אל המזבח ירחצו.[[157]](#footnote-158)

**אשכחן מבגדי לבן לבגדי זהב מבגדי זהב לבגדי לבן מנלן,** הגרע"א לעיל בסוגיין הק' למש"כ התוס' דגמירי ה' טבילות וי' קידושין, והא דבעינן לקרא הוא ללמד דהטבילה היא כשהוא משנה מעבודה לעבודה, א"כ מאי פריך דמבגדי זהב לבגדי לבן מנלן, הרי בע"כ דאף לבגדי לבן בעי טבילה, דאם ל"ב טבילה אלא לבגדי זהב הוו רק ג' טבילות, והניח בצע"ג.

## דין קידוש ידים ורגלים ביוהכ"פ ובכל השנה

**מה קידוש במקום קדוש אף טבילה במקום קדוש,**[[158]](#footnote-159)בפירש"י כתב דהא דקידוש הוא במקום קדוש, הוא כדכתיב בקרא ורחץ את בשרו במים במקום קדוש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג, - אך הפסקי רי"ד כתב דהא דקידוש במקום קדוש הוא משום דהי' הקידוש מן הכיור כדכתיב בקרא, והכיור הי' עומד בעזרה בין ההיכל למזבח, וכ"כ בפי' רבינו אליקים,[[159]](#footnote-160) והיינו דל"ב קרא להא דקידוש דיוהכ"פ אינו אלא במקום קדוש, אלא כ"ה דקידוש דכל השנה אינו אלא במקום קדוש, כדתניא בזבחים כ' ב', פירש"י שם דהוא משום דהוקבע לו מקום בעזרה דכתיב ונתת את הכיור וגו' והתם כתיב ורחצו ממנו, ה"נ הוא בקידוש דיוהכ"פ.

ובדעת רש"י והרמב"ם דבעינן קרא לקידוש דיוהכ"פ דאינו אלא במקום קדוש, אף דגם קידוש דכל השנה אינו אלא בפנים, כדתניא בזבחים שם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"י, כתב בחי' הגרי"ז בפ"ב מעיוהכ"פ דהוא משום דהקידושין של יוהכ"פ חלוקין בעיקר דינם מדין קידוש של כל השנה, וכאשר כ"ה מבו' ממה שאמרו בירושלמי דדעת ר' יונה דהא דהי' מקדש כה"ג ביוהכ"פ בקיתון של זהב הוא בשאר הקידושין, אך קידוש ראשון הי' מן הכיור, והיינו משום דהנך קידושין של יוהכ"פ לא כתיבי כלל בפרשת כיור האמורה בפר' כי תשא, אלא נלמדין מדכתב ורחץ את בשרו במים דכתיב בפר' אחרי, ולא נאמר בהן דין כיור כלל, וע"כ ה"נ י"ל דגם בהא דהקידוש צריך להיות בפנים בעזרה דוקא, אין ללמוד דין קידוש של כה"ג ביוהכ"פ מדין קידוש של כל השנה, והא דקידוש דיוהכ"פ אינו אלא בפנים הוא מקרא דבמקום קדוש, ועיי"ש שתמה עמש"כ התו"י לעיל ל"א ב' דהא דל"מ קידוש דיוהכ"פ בחוץ נלמד ממה שמצינו בקידוש של כל השנה דל"מ בחוץ, וזה דלא כמו שאמרו הכא דילפינן לה מקרא דבמקום קדוש, - ובכ' הגרי"ז בזבחים י"ט ב' הוסיף לפרש בזה דדין הקידוש דכל השנה עושה חלות דהידים מקודשות ועי"ז ראוי הכהן לעבודה, משא"כ בקידושין דיוהכ"פ דהוא דין בסדר עבודות יוהכ"פ דבעי' י' קידושין ואי"ז חלות על הכה"ג המכשירו לעבוד, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דבפשיטה אחרונה מקדש ידיו ורגליו אף שאינו עובד אח"כ כלל, (וכ"ה מבו' גם מהא דעושה ב' קידושין בין עבודה לעבודה, אף דכבר נתקדש לעבודה בקידוש הראשון ולא נתוסף בקידוש השני עוד בזה).

**הא דרבי מפקא מדר"מ ומפקא מדרבנן וכו',** בפירש"י לעיל בסוגיין ת"ל ופשט ורחץ מבו' דלדעת רבי הוי חד קידוש לפשיטה וחד קידוש ללבישה, אך הריטב"א נסתפק בזה אם לרבי הוו ב' הקידושין משום הלבישה, או דחד משום פשיטה וחד משום לבישה, וכתב דנפ"מ בזה אם לדידי' הי' מקדש ב' קידושין קודם לבישה ראשונה, או דהי' מקדש קידוש אחד קודם לבישה ראשונה וקידוש אחד אחר פשיטה אחרונה.

**הכל מודים בקידוש שני שלובש ואח"כ מקדש מ"ט דאמר קרא או בגשתם וכו',** למש"כ הגרי"ז דהקידושין של יוהכ"פ חלוקין בעיקר דינם מקידוש דכל השנה, וע"כ הוא דבעינן קרא בפנ"ע דקידוש דיוהכ"פ אינו אלא בפנים, צ"ב דהיאך ילפינן מקידוש דכל השנה לקידושין דיוהכ"פ דלובש ואח"כ מקדש, - וצ"ל דאף דחלוקין הן זמ"ז, מ"מ כיון דמתנאי מעשה הקידוש הוא דכשהוא לבוש מקדש, שפיר יש ללמוד מזה לקידוש דיוהכ"פ, דלא נתחלקו קידוש דיוהכ"פ מקידוש דכל השנה בתנאי מעשה הקידוש, וכל הא דבעינן קרא בקידוש דיוהכ"פ שיהא במקום קדוש, הוא משום דס"ד דכל הא דבעי פנים הוא רק בקידוש דכל השנה דהוא צורך עבודה.[[160]](#footnote-161)

הביה"ל בח"א סימן ה' כתב דכל שקידש ידיו ורגליו ופשט בגדיו וחזר ולבשם צריך לחזור ולקדש, דכיון דדינא הוא דכשהוא לבוש מקדש, ע"כ כל שפשטא בגדיו וחזר ולבשן אידחי לי' קידוש ראשון שהי' מקודם, כיון דלגבי העבודה שיעבוד עכשיו הוי הקידוש הראשון שעשה מקודשם מחוסר לבישה כיון דאח"כ הי' בלא הבגדים, ועיי"ש שכתב לדון דלא איכפת לן בהא דהוי מחוסר לבישה אלא בתחילת הקידוש, אך כל שקידש כשהי' לבוש הבגדים ואח"כ חזר ופשטן ל"ה בכלל מחוסר לבישה, וכתב להוכיח דלא כן, עיי"ש באורך.

והביה"ל שם כתב לפ"ז דכל ה' הקידושין שהיו ביוהכ"פ אחר הלבישה, הי' חיובן גם מדין קידוש דכל השנה, כיון דבטלו הקידושין הקודמין כשפשט את בגדיו, ועיי"ש בסק"ז במש"כ בטעם הא דבעינן קרא לקידושין אלו, - ובשיעורי הגרי"ד בזבחים י"ט ב' הק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי דקידוש ראשון הי' מן הכיור ושאר הקידושין היו מקיתון של זהב, ואם גם שאר הקידושין שאחר הלבישה הוו גם מדין קידוש דכל השנה, מ"ט לא היו קידושין אלו מן הכיור אלא מקיתון של זהב.

**לא רב חסדא אית לי' דרב אחא,** השפ"א כתב דמודה רב חסדא דקידוש דכל השנה הוי כשהוא לבוש, דכיון דאיתקש קידוש לשירות, ומה"ט בעינן שיהא הקידוש מעומד, ה"נ צריך שיהא כשהוא לבוש, כיון דעבודה פסולה במחוסר בגדים, ורק בקידוש דיוהכ"פ הוא דס"ל דל"ב שיהא לבוש, דהקידושין דיוהכ"פ גזה"כ נינהו ואינם בכלל לשרת דכתיב לגבי קידוש ידים ורגלים דכל השנה,[[161]](#footnote-162) וזה כמש"כ הגרי"ז דחלוקין הן קידושין דיוהכ"פ מקידוש דכל השנה.

**דא"כ לרבי הו"ל חמיסר קידושין,** בשיעורי הגרי"מ עמד במשמעות ל' הגמ' דמן הדין הי' אפשר להצריכו ט"ו קידושין אלא דלא מצינו כן, שהרי הני קידושין דיוהכ"פ ילפינן להו מקראי או מהלמ"מ, וא"כ ליכא אלא י' קידושין, ועיי"ש במש"כ בזה.

כ"ב שבט פ"ג

דף מס' 9

## מירוק שחיטת התמיד באחר

**ל"ב ב'** **- קרצו ומירק אחר שחיטה על ידו,** הב"י בסימן תרכ"א כתב בשם האבודרהם שכתב בסדר העבודה דמיד יקבל את כבש התמיד ועשהו כהלכתו ככל השנה כולה, והב"י כתב ע"ז דהוא טעות שהרי אמרו הכא דביוהכ"פ מירק אחר שחיטה על ידו, ונמצא דלא היתה עשיית התמיד ביוהכ"פ כהלכתו ככל השנה כולה,[[162]](#footnote-163) וכתב להגי' בסדר העבודה דמיד יקבל את כבש התמיד ושוחט בו רוב שנים ומניח כהן אחר לגמור השחיטה ומקבל את הדם וזרקו על המזבח כמצותו.

המג"א בסימן תרע"א סקי"א כתב בשם המהרש"ל דהמדליק נ"ח בביתו רשאי שלא להדליק בעצמו נר אחד וידליק אחר בשבילו את שאר הנרות, ודלא כמש"כ הלבוש שם ס"ח דצריך הוא להדליק כולם לבדו, וכתב ללמוד לזה ממה שאמרו הכא דקרצו ומירק אחר שחיטה על ידו, והא"ר שם סקי"ז כתב לדחות דשאני הכא דא"א שיגמור כה"ג את השחיטה שצריך לקבל את הדם, ועמש"כ הגר"א שם.[[163]](#footnote-164)

**בכמה אמר עולא ברוב שנים,** הגבו"א הק' דמאי מיבע"ל הרי ודאי דהיינו ברוב ב', דאם בפחות מרוב ב', הרי כיון דאם לא שחט רוב ב' בבהמה פסול הו"ל עבודה באחר, ואם מיבע"ל דדילמא האי קרצו היינו כל הב' סימנים א"כ מה נשאר עוד למרק, ואין לומר דמיבע"ל דילמא קרצו היינו יותר מרוב ב' ולא גמר כל הב' סימנים, דא"כ אין לדבר קצבה ולא הו"ל לתנא לסתום אלא לפרש קרצו בכמה, וכתב דס"ד דקרצו היינו בכל ב' הסימנים ומירק אחר על ידו היינו שחיטת הורידין דצריך לשחטן בקדשים, כמו שאמרו בחולין כ"ט א', וכ"כ השפ"א, - ועמש"כ בזה המרומי שדה.

הפמ"ג באש"א סימן תרכ"א סק"ד כתב לדון בקרבן ציבור הדוחה שבת אם שוחט כל הב' סימנים או אינו שוחט אלא רוב סימנין, ועיי"ש שכתב דאי נימא דהא דבעינן לכתחילה לשחוט כל הסימנים ה"ז דוחה שבת, אך אם אי"ז אלא מדרבנן, י"ל דאי"ז דוחה שבת, ועיי"ש שכתב דאין לומר דבשחיטת רוב סימנים הויא כמתה ואין כאן נטילת נשמה, שהרי שחטה בה רוב שנים הויא כחי' לכל דברי', (ועמש"כ בזה החזו"א באו"ח סימן ס"ב סקכ"ה וביו"ד סימן רי"ד לדף קכ"א ב'), ועיי"ש שכתב דלפ"ז אף ביוהכ"פ אינו שוחט אלא רוב שנים, ולא נתפרש בדבריו היאך מתפרש הא דתנן הכא דמירק אחר שחיטה על ידו, והרי דהותר לשחוט ביוהכ"פ אלא כל הסימנין, - והמקד"ד בסימן כ"ה סק"א כתב לישב דכיון דדחתה עיקר שחיטה את השבת דוחה אף המירוק אף שאינו אלא למצוה, עיי"ש.

\*האבנ"ז ביו"ד סימן י' סק"ה עמד בזה, דלדעת הסוברים דשהי' במיעוט בתרא פוסל, ובע"כ דאף גמר השחיטה חשיב כשחיטה, א"כ היאך ממרק אחר שחיטה על ידו, הרי הו"ל עבודה באחר, ואף דמיעוט בתרא אינו מעכב, מ"מ כל שנעשה ע"י כה"ד דחשיב כזר לעבודת יוהכ"פ, כמו שאמרו ביבמות ל"ג ב', גרע מאילו לא נעשה כלל, - וכתב לישב דהינו משום דכל דשחט רוב ב' בהכשר הויא כמתה, ואין שם שחיטה על השאר, ול"ד להא דשהי' פוסל במיעוט בתרא, דהתם היינו משום דע"י דה"ז פוסל את השחיטה למפרע, נמצא דאי"ז שחיטה כשרה ואיגלאי מילתא דל"ה כמתה, והיינו משום דרק בשחיטה כשרה חשבינן לה כמתה, כמש"כ התוס' בחולין פ"ד א' (ד"ה בעינן העמדה והערכה), ומשא"כ הכא דהשחיטה עצמה כשרה, דאף אם הוה פסלינן משום עבודה באחר, אי"ז פסול אלא בדיני הקרבן, אך יש ע"ז הכשר שחיטה, הו"ל כמתה.[[164]](#footnote-165)

**א"כ הו"ל עבודה באחר ותניא כל עבודות יוהכ"פ אינן כשרות אלא בו,** התוס' הק' דהרי אף שחיטת פרו איכא מ"ד דכשר בזר, ואף למ"ד דשחיטת פרו פסולה בזר היינו דוקא פרו דאתי לחובת היום דקאי עלי' אהרן וחוקה, אבל תמיד דלא שייך לחובת היום לא קאי עלי' אהרן וחוקה בשחיטה כיון דלאו עבודה הוא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמ"מ ה"ז פסול מדרבנן,[[165]](#footnote-166) וכ"כ התוס' בחולין כ"ט ב' ד"ה א"כ. - **ב** התוס' כתבו די"מ דהוא משום דמריקה צורך קבלה, וע"כ הויא כקבלה דאינה כשרה באחר, ותמהו ע"ז דמי עדיף מיעוט סימן בתרא מרוב סימן קמא.[[166]](#footnote-167) - **ג** התוס' כתבו עוד בשם י"מ דכל הא דשחיטה לאו עבודה היא הוא משום דישנה אף בחולין, אך מירוק דאינו בחולין הוי עבודה ואינו כשר אלא בכה"ג.[[167]](#footnote-168) - **ד** הרמב"ן בחולין שם כתב דאף דגם שחיטת פרו כשרה בזר, מ"מ לכתחילה אין מוסרין עבודה ביוהכ"פ אלא לכה"ג, וכ"כ הר"ן והמאירי שם, ועד"ז כתב הגבו"א בסוגיין. - **ה** הרשב"א בחולין שם כתב דאתיא כמ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה וקמ"ל מתניתין דהתם דאין לך קרבן כשר ברוב שנים ואפי' פרו.[[168]](#footnote-169) - **ו** הרשב"א שם כתב לפרש עוד דלמ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה ל"ד פרו אלא כל הקרבנות דגמרינן מיני', ולא נקט פרו אלא משום דקרא כתיב בי', וכתב דכן דעת התוס'.

התוס' כתבו דהו"מ למיפרך דא"כ הו"ל שחיטה בשנים,[[169]](#footnote-170) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש בחולין כ"ט ב' כתב דהא דאין ב' שוחטין זבח אחד ה"מ כגון שהאחד שוחט סימן אחד והשני סימן אחר, אבל הכא שהראשון שוחט רוב השנים השני מחתך בבשר בעלמא הוא. - **ב** התוס' הרא"ש שם כתב לישב עוד, דכיון דבחולין ל"ב מירוק, בע"כ דבקדשים הוא משום דם וצורך קבלה הוא, וע"כ לא חשיב כב' שוחטין זבח אחד. - **ג** בחולין ל' א' תניא דחכמים אומרים ב' שוחטין זבח אחד, וכן פסק הרמב"ם בפ"א מפסוה"מ ה"ה, והשפ"א בסוגיין כתב דמה"ט הוא דלא פריך דהו"ל שחיטה בשנים, שהרי לרבנן שחיטה בשנים כשרה.

**יכול יהא פסול מדרבנן,** מבו' דאם אי"ז פסול אלא מדרבנן, שפיר ניחא הא דממרק אחר שחיטה על ידו אף דכל עבודות יוהכ"פ אינן כשרות אלא בו, - אך המאירי לעיל ל"א ב' כתב דהא דמירק אחר שחיטה על ידו, אף דכל עבודות היום אינם אלא בכה"ג, הוא משום דמאחר שנשחטו רוב סימנין אין גמר השחיטה נקרא עבודה, ואע"פ שמצוה היא לגומרה כדי שיצא כל הדם יפה וכדכתיב ואת כל הדם, מ"מ אינה אלא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא הוא, ואף מדרבנן אי"ז אלא לכתחילה אבל בדיעבד לא פסל, ומשמע דאם הוה פסלינן מדרבנן ל"ה מכשרינן אלא בכה"ג,[[170]](#footnote-171) וצ"ע.

**וכי מאחר דאפי' פסולא מדרבנן ליכא למה לי למרק,** התוס' הק' דמאי פריך דלמה לי למרק הרי אף בחולין מצוה לשחוט כל הסימנים ולא סגי ברובא דילמא לא אתי למיעבד רובא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דמצוה לשחוט כל הסימנים היינו בחד גברא, אך הכא דעושה כן בתרי גברי, ה"ז נראה כשהיי' ונראה כאילו נשחט הזבח בשנים, ול"ה לנו לעשות כן.[[171]](#footnote-172) - **ב** התור"פ כתב לפרש עוד דהיינו דכיון דבדיעבד כשר טוב לנו לסמוך על היתר דדיעבד כדי שיעשה כה"ג הכל, וכ"כ הריטב"א דהכא מוטב שלא ימרק כלל כדי שלא יהא אחר עושה בו שום מעשה, דכל מאי דאפשר למעבד הכל בכה"ג טפי עדיף, וכ"נ בד' התוס' והר"ן בחולין כ"ט ב'. - **ג** הפמ"ג באש"א סימן תרכ"א סק"ד כתב בדעת הרמב"ם דאף דבחולין צריך לשחוט לכתחילה כל הסימנים, מ"מ בקדשים סגי ברוב ב' סימנים, ונתבאר להלן בהערה, ולפ"ז זהו דפריך דלמה לי למרק, וכ"כ הרש"ש בחולין שם, עיי"ש. - **ד** התורת חיים בחולין שם כתב דכיון דהא דבחולין צריך למרק הוא מגזירה שמא לא ישחוט רוב, הרי דלזה ל"מ מידי מה שממרק אחר על ידו, שהרי אם לא שחט הכה"ג רוב ל"מ מה שהשלים אחר, דכל עבודות יוהכ"פ אינם כשרות אלא בו.[[172]](#footnote-173) - **ה** המקד"ד בסימן כ"ה סק"א כתב דכיון דיש במירוק משום מלאכת נטילת נשמה, לא הותר למרק ביוהכ"פ משום החשש שלא יבא לעשות רוב, ולא הותר אלא משום המצוה למרק כדי לקבל כל דם הנפש דהוי מצוה דאורייתא.

**מצוה למרק,** בפירש"י כתב דהיינו כדי להוצא את הדם יפה, וכ"כ התוס' דהוא כדי לקבל כל הדם, וכ"כ בפירש"י בחולין כ"ט ב' ד"ה מצוה למרק, - ועיי"ש שכתב די"מ דהא דמצוה למרק הוא משום ברוב עם הדרת מלך, ותמה ע"ז דא"כ כל עבודות נמי, והרי הכתוב הקפיד בכה"ג וגירש את רוב עם, וכן הק' התור"פ בסוגיין.

הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק ה"ח כתב דצריך להתכוין לקבל כל הדם כיצד הוא עושה אוחז הסימנים בידו ומוציאן עם הורידין לתוך המזרק ושוחט שנים או רוב שנים כדי שיתקבל הדם כולו בכלי, והפמ"ג באש"א סימן תרכ"א סק"ד כתב דמשמעות דבריו דלכתחילה סגי בשחיטת רוב שנים,[[173]](#footnote-174) וכ"כ המקד"ד בסימן כ"ח סוסק"ג, ועיי"ש שכתב בדעתו דמה שאמרו הכא דצריך למרק הוא משום ברוב עם, והיינו דוקא ביוהכ"פ במידת מלך, - אך השיח יצחק בסוגיין פירש בד' הרמב"ם שם דלכתחילה צריך לשחוט כל הסימנים, עיי"ש.

**אביי מסדר מערכה משמי' דגמרא ואליבא דאבא שאול וכו',** הליקוטי הלכות כתב דכ"ז לענין לכתחילה אבל בדיעבד יוצא לכו"ע בכל גווני, דאף דבמעשה יוהכ"פ תנן לקמן ס' א' דאם הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום, היינו משום דכתיב בה חוקה, אך בעלמא אי"ז מעכב, שהרי בקדשים בעינן שנה עליו הכתוב לעכב.

**מערכה גדולה וכו',** התוס' הק' דמ"ט לא חשיב תרוה"ד דהיא תחילת עבודת היום, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דפעמים שהיו מקדימין אותה מאשמורה הראשונה ומחצות, כדתנן לעיל כ' א', וע"כ לא חשיב לה שהי' הפסק גדול בינה ובין הני דקא חשיב, והני דקא חשיב היו רגילין לעשותן בזאח"ז. - **ב** התוס' כתבו לישב עוד דהוא משום דתרוה"ד עיקר מצותה רק בלילה,[[174]](#footnote-175) אבל הני אי בעי למעבדינהו ביממא הרשות בידם,[[175]](#footnote-176) ועד"ז כתב הריטב"א בפי' קמא דלא מיירי אלא בעבודת היום. - **ג** התוס' הרא"ש כתב דהתחיל לסדר מסידור מערכה שהוא לצורך עבודת התמיד, וע"כ לא נקט תרוה"ד, ועד"ז כתב הריטב"א.

**מערכה גדולה קודמת למערכה שני' של קטורת,** הלח"מ בפ"ב מתמידין ה"ד עמד בזה דמ"ט לא הזכיר אביי גם למערכה שלישית של קיום האש, וכתב די"ל דס"ל כר' יהודה לקמן מ"ה א' דבכל יום לא היו אלא ב' מערכות, ובסו"ד כתב דאותה של קיום האש אין לה שעה קבועה ואין לה סדר שבכל שעה מהיום יכול לעשותה, וע"כ לא הזכירה אביי, וההר המורי' שם כתב דהך מילתא דמערכה שלישית אין לה שעה קבועה, משמע כן בד' התוס' לקמן מ"ה א' (ד"ה ר' יוסי), - ועמש"כ בזה בתשו' בנין שלמה סימן א'.

**והטבת חמש נרות קודמת לדם התמיד,** בפירש"י כתב היינו לשחיטה ולזריקה, ומבו' דדישון המזבח והטבת ה' נרות היו קודמין אף לשחיטת התמיד, וכ"כ בפירש"י לעיל י"ד ב' ד"ה כאן בהטבת ב' נרות, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב', ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, וכן נקטו התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א לעיל כ"ה א', והתור"פ והריטב"א לעיל י"ד ב', והמפרש בתמיד ל' א'.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ו מ"ג כתב דאחר שחיטת התמיד מדשנין מזבח הפנימי,[[176]](#footnote-177) וכן צידד הראב"ד שם ל' ב' דשחיטת התמיד הי' מיד כשהיו שומעין את קול שער הגדול, אף אם עדיין לא דישנו את המזבח והטיבו את הנרות, דכיון דשחיטה כשרה בזר אינה בכלל הפסקת הנרות ואינה בכלל סדר העבודות דמסדר אביי, ועיי"ש שהוסיף דכיון דלאו עבודה היא ע"כ כל כמה שהי' יכול למהר בה הי' עושה כדי שיוכל אח"כ להקריב קרבנות הרבה אם יבואו לידו מנדרים ונדבות וחטאות והאשמות, ועוד דזריזין מקדימין למצוות ואין מעבירין על המצוות וכו', וכ"כ בחי' הגר"א שם רפ"ג דשחיטת התמיד וקבלתו היו קודם דישון מזבח הפנימי.

התוס' לעיל ט"ו א' ד"ה אימא סיפא כתבו דתנא דמתניתין דלעיל כ"ה א' פליג על אבא שאול וס"ל דשחיטת וזריקת התמיד קודמין לדישון מזבח הפנימי ודישון המנורה, - אך התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א לעיל כ"ה א' נקטו דלא פליג הך תנא על אבא שאול, וכן נקטו התור"פ והריטב"א לעיל י"ד ב' והראב"ד בתמיד ל' ב' והמפרש שם ל' א'.

**עלי' השלם כל הקרבנות כולן,** בפירש"י כתב דהיינו דעל תמיד של שחר השלם כל הקרבנות ולא על תמיד של בין הערבים, וכ"כ התור"פ, - וכתב די"מ דקאי על המערכה, דעל המערכה של שחרית השלם נדרים ונדבות וכל הקרבנות ולא על מערכה של בין הערבים, והק' ע"ז דלא מצינו שצריך לסדר מערכה בין הערבים.[[177]](#footnote-178)

כ"ג שבט פ"ג

דף מס' 10

**ל"ג א'** **- ואש המזבח תוקד בו זו מערכה שני' של קטורת,** התור"פ כתב בשם מורו דילפינן לה מדכתיב ואש המזבח, משמע אש של מזבח אחר דהיינו מזבח הפנימי שעליו מקטירין הקטורת.

**ואיפוך אנא,** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דלאו אקרא פריך, דודאי דקרא דהיא העולה על מוקדה איירי במערכה גדולה, והתור"פ הוסיף לפרש שהרי בהך קרא כתיב כל הלילה, וקטורת ל"ה כל הלילה, וכ"ה מבו' גם בפירש"י להגהת הב"ח, אלא קאי אסידור מערכות דנימא דסידור מערכת הקטורת קודם לסידור מערכה גדולה, ועיי"ש שכתבו דאף דבקרא כתיבא מערכה גדולה קודם אין מוקדם ומאוחר בתורה, והתור"פ הוסיף דכיון דאין מוקדם ומאוחר בתורה, ע"כ י"ל דמקדים מערכה שני' של קטורת דעדיפא משום דמכניסין ממנה לפנים, וכ"כ הריטב"א, א"נ דתוקד בו משמע לי' דמעיקרא קאמר.

**מסתברא מערכה גדולה עדיפא שכן כפרתה מרובה,** בפירש"י כתב דהיינו שעלי' מקטירין כל הקטרות חוץ מן הקטורת, וכ"כ בפי' ר"ח ובפי' רבינו אליקים, - אך הריטב"א כתב בשם תוס' דהיינו דכפרת התמיד הקרב על מערכה זו מרובה שמכפרת כל על כעשה ול"ת שניתק לעשה, ומשא"כ בקטורת שאינו מכפר אלא על לה"ר.

**אי לא משכח עצים למערכה שני' מי לא מעייל ממערכה גדולה,** הריטב"א כתב דהיינו דאי לא משכח עצים הראויין לה מי לא מעייל להיכל גחלים ממערכה גדולה להקטיר קטורת, ולכאו' מכוון דבריו הוא לפ"מ דתנן בתמיד כ"ט א' דביררו משם עצי תאנה יפים סידר את המערכה שני' לקטורת, והרי דדינא הוא דתהא המערכה שני' של קטורת מעצי תאנה יפין, וזהו שכתב הריטב"א דכל דלא מצא עצים הראויין לה דהם עצי תאנה יפין, ל"ה עושה מערכה שני', אלא הי' מכניס גחלים לקטורת ממערכה גדולה.[[178]](#footnote-179)

**מערכה שני' של קטורת קודמת לסידור שני גזירי עצים מנלן,** התו"י כתבו דהיינו דאע"ג דסידור ב' גזירין הם ביום, מ"מ כיון שכשרים גם בלילה הוה ס"ד לאקדומינהו, ומבו' מדבריהם דקי"ל כלישנא בתרא דלעיל ספ"ב דסידור ב' גזירין כשר בלילה, (ועמש"נ בזה במ"מ שם דף מס' 10), וצ"ע, - אך הריטב"א כתב דהא דס"ד לאקדומינהו הוא משום דב' גזירי עצים הוו מהכשר מערכה גדולה, וע"כ ס"ד דכיון דהתחיל במערכה גדולה גומרה.

התוס' הרא"ש הק' דמ"ט לא פשיטא לי' דמערכה שני' של קטורת קודמת לסידור ב' גזירי עצים, משום דבסידור ב' גזירין כתיב בבקר ובמערכה שני' של קטורת כתיב כל הלילה ואש המזבח תוקד בו והרי שהיא בלילה, - וכתב דהוא משום דכל הלילה לא קאי אלא על מערכה גדולה שיקטירו עלי' איברי המערכה כל הלילה ולא אסידור מערכות שיהא דוקא בלילה.

השפ"א הק' דמ"ט לא משני דהא דמערכה שני' קודמת לסידור ב' גזירין הוא משום דמכניסין ממנה לפנים, כמו שאמרו לעיל דמה"ט הוי ס"ד להקדימה למערכה ראשונה, והכא ליכא לטעמא דכפרתן מרובה דעל ב' הגזירין אין מקטירין רק העולה ראשונה, - ולמש"כ הריטב"א דב' גזירי עצים הוו מהכשר מערכה גדולה, כאשר כ"נ ממה שאמרו לקמן דכיון שהתחיל במערכה גומר, י"ל דחשבינן להו ככפרתן מרובה, אף דעליהן עצמן אין מקטירין כל הקרבנות.

**סידור שני גזרי עצים קודם לדישון מזבח הפנימי אע"ג וכו',** התוס' הק' דמ"ט לא קאמר דהוא משום דסידור ב' גזירין תדיר טפי שהוא פעמים בכל יום, ודישון מזבח הפנימי אינו אלא פעם אחת, - ונתחדש בדבריהם תרתי, חדא דסידור ב' גזירין של שחרית ושל בין הערבים הוא ענין אחד, ודלא כמש"כ המקד"ד בסימן ל"ב סק"ד דב' גזירין דשחרית הוא מדין סידור המערכה וב' גזירין של בין הערבים קרבן הם, ועוד, דל"ה דישון מזבח הפנימי בין הערבים, וכ"כ התוס' לעיל כ"ו א' (ד"ה אלא כהן), וכ"נ בפירש"י לעיל כ"א א' (ד"ה ודישון).[[179]](#footnote-180)

והתוס' כתבו לישב דכל הא דתדיר קודם הוא היכא דתרוייהו שוו דזו וזו מתנה, אך הכא דחד הוי עבודת מתנה וחד הוי עבודת סילוק לא, והשפ"א תמה ע"ז שהרי אדרבה עבודת סילוק לאו עבודה חשובה היא ומהיכ"ת להקדימה, ובתשו' מהרש"ם ח"ב סימן ע"ו כתב לפרש לד' התוס' דהיינו משום מקודם צריכין לעשות עבודת הסילוק לסלק העבודה הקודמת ואח"כ לעשות עבודת המתנה, ועיי"ש במש"כ לפ"ז בישוב מש"כ הט"ז דהבדלה קודמת לנר חנוכה משום דתדיר קודם.

התו"י הק' דמ"ט לא קאמר דהא דסידור ב' גזירין קודם לדישון מזבח הפנימי הוא משום דאין מעבירין על המצוות, וע"כ סידור ב' גזירין קודם דפגע בי' ברישא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו די"ל דלאביי קיימינן הכא דלא ידע בסמוך לה"ט דאין מעבירין על המצוות, וכ"כ הריטב"א. - **ב** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו די"ל עוד דכיון דהי' צריך להביא את ב' הגזירין מלשכת העצים ואינם שם על המזבח לא מיקרי מעבירין, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דאע"ג דפגע במערכה מ"מ אין מצות גזירי עצים עד שיטול העצים וע"כ לא מיקרי מעבירין, ועיי"ש שהסכים לפי' זה, אך התו"י כתבו ע"ז דאין נראה לומר כן.[[180]](#footnote-181) - **ג** התו"י כתבו בשם רבו דהואיל ודישון מזבח הפנימי מצות פנים היא עדיפא טפי,[[181]](#footnote-182) וכ"כ התוס' הרא"ש.

**אמר אביי גמרא גמירנא סברא לא ידענא ורבא אמר וכו' אין מעבירין על המצוות,** התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א לעיל בסוגיין כתבו דאביי דאמר דסברא לא ידענא הוא משום דלא ידע לה"ט דאין מעבירין על המצוות, והגבו"א הק' דבפסחים ס"ד ב' מדייקינן ממתניתין להא דאין מעבירין על המצוות, וכתב דשמא לא ידע אביי להא דבדישון מזבח הפנימי והטבת נרות איכא משום אין מעבירין, דלא שמיע לי' הא דתניא דמזבח משוך כלפי חוץ קימעא, ועמש"כ בזה השפ"א.

בפירש"י כתב דהא דאין מעבירין על המצוות נפקא לן במכילתא מדכתיב ושמרתם את המצות קרי בי' את המצות לא תמתין לה עד שתחמיץ ותיישן, וכ"כ בפירש"י במגילה ו' ב', ובד' התוס' מבו' דדרשא גמורה היא ומדאורייתא הוא דאין מעבירין על המצוות, וזהו דקשיא להו דמ"ט בעינן קרא להא דשיירי הדם הי' שופך על יסוד מערבי ותיפו"ל דאין מעבירין על המצוות, וכן האריך להוכיח בתשו' דברי מלכיאל ח"א סימן ט"ז, - אך המאירי כתב דרמז לדבר הוא מדכתיב ושמרתם את המצות ומשמע דאי"ז אלא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא הוא, וכ"כ בתשו' הרדב"ז ח"א סימן תקכ"ט, ועמש"כ הדברי מלכיאל שם לדחוק דאין כונתו לכך.

הריטב"א כתב דהא דאין מעבירין על המצוות ויש לו להקדים מצוה שבאה לידו תחילה, הוא כדי שלא יתעכב ויתאחר מעשות המצוה, וכ"נ ממש"כ בפירש"י דילפינן לה מקרא דושמרתם את המצות דלא תמתין לה עד שתחמיץ ותיישן, וזה דלא כמש"כ בתשו' דברי מלכיאל ח"א סימן ח' וט' וט"ז כתב דהוא משום דהוי זה בזיון למצוה הראשונה להעבירה ולעסוק באחרת, ועמש"כ בזה החזון יחזקאל בזבחים פ"ו ה"ג, וצ"ע.

כ"ה שבט פ"ג

דף מס' 11

## אין מעבירין על המצוות

**ל"ג א'** **- אין מעבירין על המצוות,** הדברי מלכיאל בח"א סימן ט' הק' דמה שייך בזה אין מעבירין על המצוות, הרי דישון מזבח הפנימי והטבת המנורה היו נעשין בב' כהנים, כדתנן לעיל כ"ה א', - וכתב דצ"ל דכיון דסדר העבודה ניתן סתם אף אם יזדמן שלא יהי' רק כהן אחד, ע"כ קביעות סדר העבודה היא באופן הראוי להתקיים אף בכהן אחד, וכתב די"ל עוד דאף בב' בנ"א כיון דהעבודות יש להם שייכות זל"ז וכולם במקדש יש בזה לדינא דאין מעבירין, ועי' עוד בדבריו בסימן י"ב סקי"ד, וצ"ע.

## אין מעבירין על המצוות במצוה אחת

התוס' הק' דמ"ט בעינן קרא דשיירי דם הפנימיים שופך על יסוד מערבי, תיפו"ל דאין מעבירין על המצוות, וכתבו דהא דאין מעבירין על המצוות הוא רק היכא דבעינן למעבד תרוייהו שיש להקדים ההוא דפגע בי' ברישא, ומשא"כ היכא דלא עבדינן אלא חד לא גמרינן מיני' ונעביד לתדיר לחודי' ולא נעביד לשאינו תדיר,[[182]](#footnote-183) והמג"א בסימן קמ"ז סקי"א פירש לדבריהם דהיינו דכל דאין עושה אלא מצוה אחת אין בו משום אין מעבירין על המצוות ואינו מחויב לעשות מה שבא לידו ראשונה, ועיי"ש שכתב דאינו מוכרח.

והמחה"ש שם פירש לדבריו דהיינו דמעיקרא פירש לד' התוס' דבמצוה אחת ליכא כלל משום אין מעבירין על המצוות, וכמש"כ התוס' במגילה ו' ב' בשם י"מ, ומש"כ התוס' דנעביד לתדיר לחודי', לאו היינו דדין הקדימה דתדיר ידחה להא דאין מעבירין על המצוות, דא"כ מ"ט הוצרכו התוס' לחלק בין ב' מצוות למצוה אחת, אלא נקטו כן לסימנא בעלמא, אך כתב דאי"ז מוכרח ויש לפרש דמש"כ התוס' דנעביד לתדיר היינו דכיון דליכא אלא חד מצוה וגם הוא תדיר ע"כ לי"ב משום אין מעבירין על המצוות, אך כל דאין זה תדיר מזה, הרי דאף במצוה אחת אמרינן דאין מעבירין על המצוות.

והדברי מלכיאל בח"א סימן י"ב סקי"ד כתב לפרש הטעם בזה, דהיינו משום דעיקר הא דאין מעבירין על המצוות הוא משום כבוד מצוה זו, וע"כ כל שע"י שיעביר עלי' יהא בידו לעשותה במקום תדיר יותר, עדיף טפי לאחרה לעשותה במקום תדיר כיון שמאחרה לכבוד המצוה לעשותה באופן היותר נאות,[[183]](#footnote-184) וע"כ כ"ז הוא במצוה אחת, דע"י שיעביר עלי' יעשנה אח"כ באופן היותר נאות, אך בב' מצוות ליכא לה"ט, וע"כ אף אם המצוה השני' תדירה אין מעבירין על המצוה הראשונה, - ועמש"כ החזו"א בזבחים סימן ט"ו סק"ג והאבי עזרי בפי"ג מתפילה לפרש לד' התוס' בע"א.

התוס' במגילה ו' ב' ד"ה מסתבר טעמי' כתבו בשם י"מ דהא דבעינן קרא דשיירי הדם שופך על יסוד מערבי הוא משום דבמצוה אחת ליכא כלל משום אין מעבירין על המצוות, והוכיחו דלא כן ממה שאמרו התם דהא דכל מצוות הנוהגות בשני נוהגות בראשון הוא משום דאין מעבירין על המצוות, והרי אף דבמצוה אחת אמרינן דאין מעבירין על המצוות, וכן הוכיח המג"א בסימן קמ"ז סקי"א ממה שאמרו במנחות ס"ד ב' דהא דמצות העומר להביא מן הקרוב הוא משום דאין מעבירין על המצוות, והרי דאף במצוה אחת אמרינן דאין מעבירין על המצוות.[[184]](#footnote-185)

## העביר על המצוה ופגע באחרת אם צריך לחזור לראשונה

התוס' במגילה שם כתבו בשם רבינו יהודה דהא דבעינן קרא דשיירי הדם שופך על יסוד מערבי היינו משום דאי משום דאין מעבירין על המצוות לכתחילה הוא הא דיעבד שרי, וע"כ איצטריך קרא דאסור בדיעבד, והטו"א שם תמה דמה ענין לכתחילה ובדיעבד למ"ד דאף שיריים הפנימים אין מעכבין ואף אם לא נתן כלל השירים אינו מעכב, וכ"ש דאם נתן שלא כנגד הפתח אינו מעכב.

ועיי"ש שכתב לדון לפרש לד' התוס' דבדיעבד היינו בגונא שעבר עם השירים מרוח מערבית ובא לו לאחת משאר הרוחות, דאם משום דאין מעבירין על המצוות הרי בכה"ג אדרבה יש לנו לומר שיתן ליסוד של אותו הרוח שהוא עומד אצלו ולא יעביר ממנו, ולזה בעינן קרא דמקום נתינת השיריים הוא על יסוד דרומי, - ודחה לזה דאף אלמלי קרא הדין נותן דגם אם עבר מרוח מערבי ובא לו לאחד משאר הרוחות חוזר לרוח מערבי שנתחייב ליתן שם תחילה משום אין מעבירין ואין חוששין למעבירין דהשתא שחל אח"כ ע"י מעשיו מחמת שעבר בתחילה על אין מעבירין דרוח מערבי, אלא בתר חלות דאין מעבירין קמא אזלינן ועדיין הוא כדקאי קאי, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן נ"ח ב', וכ"כ החזו"א בזבחים סימן ט"ו סק"א וסק"ב.

אך הדברי מלכיאל בח"א סימן ח' סק"ג כתב לדחות להראי' מסוגיית הגמ' לקמן, ולעולם כל שהעביר על המצוה ופגע במצוה אחרת אין לו לחזור למצוה הראשונה,[[185]](#footnote-186) ולזה הוא דאיצטריך קרא דשיריים ניתנין על יסוד מערבי, עיי"ש, וכ"כ המ"ב בסימן כ"ה סק"ה דאף דאם פגע בתפילין תחילה מניחם קודם הטלית כדי שלא יעביר על המצוה, מ"מ אם עבר והניחם מידו ונטל הטלית שוב אסור לעזבו וליטול התפילין, ובשעה"צ שם כתב דהוא פשוט.

**ונוקמי' להדייהו,** התו"י כתבו דמשמע דיש לו למזבח להיות עומד ביניהם, מדפריך ונוקמי' בהדייהו ולא פריך ולא נוקמי' התם כלל, והקשו דמנ"ל דאית לי' לאוקמי' בהדייהו, - והריטב"א כתב דמהא דתני ומשוך קימעא כלפי חוץ, מכלל דקים לן דצריך להיות קרוב להם כל מה שאפשר, וזהו דפריך דכיון דעדיף טפי לקרבם, מ"ט אינו מעמידו ביניהם דמקרבו להם יותר.

## עבורי דרעא אטוטפתא

**עבורי דרעא אטוטפתא אסור,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דאסור לאחר תפילין שבזרוע בשביל תפילין של ראש אסור, כיון דבזרוע פגע תחילה, וכ"כ בפי' ר"ח ורבינו אליקים והתורי"ד והר"א מן ההר והמאירי והפי' קדמון. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ה גאון דהיינו דבשעה שחולץ תפילין ומניחן בתיק לא יתן תחילה של יד ואח"כ של ראש למעלה, דא"כ כשיבא להניח יפגע בשל יד תחילה ויצטרך להעביר על המצוות משום דיש להניח תחילה של יד, וע"כ צריך להניח בתיק של ראש תחילה ואח"כ של יד למעלה, וכ"כ בפי' ר"ח בשם גאון, וכ"כ הערוך בע' עבר והר"י מלוניל בהל' תפילין והבעה"ע בהל' תפילין והיראים בסימן שצ"ט והרא"ש בהל' תפילין סימן ט"ו והמרדכי בסימן תתקס"ט, והנימו"י בהל' תפילין כתב בע"א דלא יתן בתיק של יד ואח"כ של ראש, משום דכשירצה להניחם יזדמנו לו של ראש תחלה ויהי' צריך להניחם תיכף קודם אותם של יד אע"פ שאינו הגון לעשות כן.[[186]](#footnote-187)

**ג** התוס' כתבו בשם רבינו אליהו איירי לענין משמוש בתפילין, דממשמש בשל יד תחילה משום דפגע בהן ברישא ואח"כ ממשמש בשל ראש.

בפי' רבינו אליקים כתב בהא דאמר רבא דיש להקדים להניח תפילין של יד משום דאין מעבירין על המצוות, דבמנחות ל"ו א' ילפינן לה מקרא מדכתיב וקשרתם לאות על ידך והדר והיו לטוטפות בין עינך, והתוס' הק' כן על פירש"י דמ"ט איצטריך רבא להא דאין מעבירין על המצוות, הרי ילפינן לה מקרא, וכן הק' היראים בסימן שצ"ט והרא"ש והמרדכי שם,[[187]](#footnote-188) - והתורי"ד כתב לישב דניח"ל לרבא טעמא דאין מעבירין על המצוות מסדרא דקרא, די"ל דקרא לאו אסידרא קפיד.

## מ"ט בעינן קרא דמניח של יד תחילה תיפו"ל דאין מעבירין על המצוות

הטו"א במגילה ו' ב' הק' ע"ד התוס' דמ"ט בעינן לקרא דמניח תחילה של יד ואח"כ של ראש, ותפו"ל משום דאין מעבירין על המצוות, וזה לפי המבו' בד' התוס' לעיל בסוגיין ובמגילה שם דהא דאין מעבירין על המצוות הוא מדאורייתא, (ונתבאר בדף מס' 10), ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הטו"א שם כתב דאי נימא דכל שהעביר על המצוה ופגע במצוה אחרת אינו חוזר למצוה הראשונה, עמש"נ בזה להלן, הרי דלזה בעינן קרא דאף אם אם פגע בתפילין של ראש מניח של יד תחילה.[[188]](#footnote-189) - **ב** הטו"א שם מסיק דהוא משום דכל הא דאין מעבירין על המצוות הוא כשב' המצוות שוות אך כל שהמצוה השני' מקודשת טפי ה"ז דוחה להא דאין מעבירין על המצוות, וע"כ הוא בעינן קא דמניח תחילה של יד אף דתפילין של ראש מקודש טפי וליכא למיתי עלה משום הא דאין מעבירין על המצוות. - **ג** בתשו' דברי מלכיאל ח"א סימן ח' כתב די"ל דכיון דשניהם בגוף האדם לא מיקרי פגיעה כלל בתפילין של יד תחילה וחשבינן לה כמו שבאו שניהם כאחד, וכתב דאי"ז מתישב לדעת רבינו אליהו דיש למשמש תחילה בשל יד מכח הא דאין מעבירין על המצוות. - **ד** הדברי מלכיאל שם כתב די"ל עוד דנפ"מ כשאחר מניח לו תפילין ופוגע בשל ראש קודם, וכתב דיש לדחות לזה. - **ה** הדברי מלכיאל שם כתב די"ל עוד דבאברי האדם לא שייך כלל פגיעה תחילה ורק במצוה המזומנת לפניו מיקרי פגע תחילה, אך כל שאין גוף המצוה מזומנת לפניו לא מיקרי העברה כלל.[[189]](#footnote-190)

## אם מעבירין על המצוות כשהמצוה השני' מקודש או תדיר

בעיקר מש"כ הטו"א בדעת התוס' דכל דהמצוה השני' מקודשת לי"ב לדינא דאין מעבירין על המצוות, מצינו עד"ז בד' המג"א בסימן תרפ"ד סק"ה דמבו' בדבריו דכל דהמצוה השני' תדירה מעבירין על הראשונה ומקדימין את השני', עיי"ש.

אך הנה לפירש"י ודעימי' דהא דתפילין של יד קודמות לתפילין של ראש הוא משום דאין מעבירין על המצוות, מבו' דפליגי ע"ז דהא דאין מעבירין על המצוות הוא אף כשהמצוה השני' הויא מקודש, שהרי תפילין של ראש מקודשין מתפילין של יד, וכ"נ גם למש"כ רבינו אליהו דמשמוש תפילין של יד קודם לשל ראש, ועמד ע"ז הטו"א שם,[[190]](#footnote-191) וגם בד' התוס' גופייהו בסוד"ה אין מעבירין משמע דהא דאין מעבירין בב' מצוות ויש להקדים המצוה דפגע בה ברישא הוא אף כשהמצוה השני' תדירה, והוכיח כן הנתיב חיים בסימן תרפ"ד ס"ג,[[191]](#footnote-192) וכ"ה מבו' ממש"כ הנימו"י בהל' תפילין דראוי להקדים ציצית לתפילין ששקולה כנגד כל המצוות ועוד דהיא תדירה יותר ותדיר ושאינו תדיר תדיר קודם, וכתב דכל שבאה מצות תפילין לפניו תחילה אין מעבירין על המצוות, והביאו הב"י בסימן כ"ה, ומבו' דאין מעבירין עדיף מתדיר, ועמד ע"ז השאג"א בסו"ס כ"ח, וכתב דהוכיח כן במק"א בראיות ברורות, ולכאו' ה"נ הוא כשהמצוה השני' היא מקודש, וכ"כ בתשו' רדב"ז סימן קפ"ז וסימן אלף פ"ז, וכן מסיק בתשו' חכם צבי סימן ק"ו, וכן האריך בתשו' דברי מלכיאל ח"א סימן ח', עיי"ש.[[192]](#footnote-193)

## אם אמרינן אין מעבירין על המצוות כשאין המצוה מזומנת לפניו ממש

השו"ע בסימן כ"ה ס"א כתב דצריך ליזהר שלא יניחו כיס התפילין למעלה, כדי שלא יפגע בהם תחלה ויצטרך להניחם קודם הטלית כדי שלא יעבור על המצוה, והמג"א שם סק"א נחלק ע"ז דאין קפידא בזה כיון דהתפילין עדיין הן בתוך כיסן, - והנשמ"א בכלל י"ג סק"ב תמה ע"ד המג"א ממש"כ רבינו אליהו דכשממשמש בתפילין ימשמש תחלה בשל יד, והרי דאף דתפילין של יד מכוסין מ"מ שייך בו דין אין מעבירין, - והביאוה"ל שם כתב דהיא ראי' חלושה מאד דמש"כ המג"א דאין בזה משום אין מעבירין הוא משום דכשהתפילין מונחין בתוך כיסן אין המצוה של הקשירה מזומנת לפניו שהרי צריך מתחילה ליטלן מן הכיס, ומשא"כ לענין המשמוש דהמצוה היא במשמוש עצמו, הרי דאף דהתפילין מכוסין ע"י הבית יד של הכתונת שייך ג"כ מצוה זו דמשמוש, וכיון דהמצוה מזומנת לפניו שייך בזה הא דאין מעבירין.[[193]](#footnote-194)

**ההוא בבקר דשני גזרי עצים דלא צריכי וכו',** התו"י הק' דמ"ט לא צריך, הרי בעינן קרא לומר דסידור ב' גזירי עצים הוא ביום ולא בלילה, וכתב דהו"מ למיכתב ביום, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, ומבו' בדבריהם דסידור ב' גזירי עצים אינו אלא ביום, וכלישנא קמא דלעיל כ"ז ב', וצ"ע דהוא דלא כמבו' בדבריהם לעיל בע"א דסידור ב' גזירין כשר בלילה, ונתבאר בדף מס' 10, - והשיח יצחק כתב לישב דל"ב קרא לומר דסידור ב' גזירין הוא ביום, דכיון דסידור ב' גזירין הוי כקרבן, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש, ע"כ אינו אלא ביום כדנפקא לן מביום צוותו.[[194]](#footnote-195)

בפירש"י כתב דהא דלא צריך למכתב בבקר בב' גזירי עצים, הוא משום דבלא"ה מכשיר עדיף, והתוס' הרא"ש הק' דכל מה שאמרו דסידור ב' גזירין קודם לדישון מזבח הפנימי משום דמכשיר עדיף הוא רק משום דכתיב בתרוייהו בבקר בבקר, ועיי"ש במש"כ בזה.

כ"ח שבט פ"ג

דף מס' 12

## העולה עולה ראשונה

**ל"ג ב'** **- מנין שלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר,** בפירש"י כתב דהיינו שלא יהא דבר ניתן על מערכה גדולה קודם לאברי התמיד, ומבו' דעיקר דינא דלא יהא דבר קודם לתמיד, היינו במערכה גדולה, וזה מתפרש לפ"מ שאמרו לעיל כ"ז א' דאיזהו דבר שנאמר בו עצים אש ומזבח הוי אומר זה טלה, ופירש"י דתמיד של שחר הזקיקך הכתוב בו למערכת עצים חדשה בכל בקר, ובזה הוא שנאמר דבעינן דהתמיד יהא הקרבן הראשון הקרב על מערכה זו,[[195]](#footnote-196) וכ"נ בדבריו בפסחים נ"ח ב' ד"ה מנין שלא יהא דבר, וכ"נ בד' המפרש בתמיד כ"ט א' ד"ה האברים והפדרים.

התו"י כתבו דאע"ג דהקטר איברים ופדרים כל הלילה קודם לתמיד, סוף עבודה דיממא דאתמול היא, והרא"ש בתמיד כ"ט א' כתב דאף בבקר היו מחזירין למערכה אברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב קודם התמיד, דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד הוא רק בקרבן הקרב היום,[[196]](#footnote-197) - אך המפרש שם כתב דהא דמחזירן למערכה הוא לאחר שהקטירו אברי התמיד,[[197]](#footnote-198) דאין שם דבר יכולין להקטיר במערכה זו קודם אברי התמיד, וזה מתפרש למשמעות דבריו דהא דקודם התמיד הוא דינא במערכה שלא יהא דבר מוקטר במערכה קודם התמיד, וע"כ אין להקטיר במערכה זו אף אברים ופדרים של קרבן הקרב אתמול.[[198]](#footnote-199)

התו"י כתבו דאף דדישון מזבח הפנימי ותרוה"ד וסידור המערכה היו קודם תמיד של שחר, אין אלו עבודות בגוף הקרבן,[[199]](#footnote-200) - ולדעת רש"י דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד היינו שלא יהא נקטר במערכה קודם התמיד אין מקום לדון כלל בעבודות אלו שלא יהיו קודם התמיד.[[200]](#footnote-201)

בד' התו"י מבו' דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד הוא אף בלילה, וזהו שדנו בהא דתרוה"ד וסידור המערכה היו קודם תמיד של שחר אף דהיו בלילה,[[201]](#footnote-202) וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל כ"ט א' שהק' דמ"ט לא פסלו במליקה וקמיצה בלילה משום קודם התמיד, וכ"ה מבו' בד' המפרש בתמיד כ"ט א', - אך הריטב"א לעיל שם כתב דלא פסלינן משום קודם התמיד אלא כשהגיע זמן התמיד, אבל בלילה לא שייך בה ה"ט, וכ"כ התוס' במנחות מ"ט ב' דשמא כיון דאכתי לא מטא זמן תמיד קרא לא איירי בהכי, וכ"כ הגר"א בתמיד פ"ב מ"א והגבו"א לעיל כ"ט א', ועמש"כ עוד בזה במשנת ר"א קדשים סוגיות סו"ס ב', - ועמש"נ בזה בדף מס' 2.

**ת"ל וערך עלי' העולה ואמר רבא העולה עולה ראשונה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דמהא דכתיב העולה משמע דהיא תהא ראשונה, דאם לאורויי בעלמא אתא שיקטירו עלי' עולות ושלמים נכתוב וערך עלי' עולה, והתו"י הק' דמ"מ מנ"ל דאיירי קרא בתמיד, והריטב"א כתב דהעולה היינו העולה הידועה שהיא עולת התמיד. - **ב** התוס' כתבו די"מ דהיינו דהעולה היא עולת התמיד שכתובה ראשונה לכל הקרבנות, וכ"כ בפירש"י בפסחים נ"ח ב' ד"ה העולה עולה ראשונה. - **ג** התוס' כתבו לפרש עוד דהיינו דהיא עולת התמיד שהיתה ראשונה לכל הקרבנות ציבור, ואתיא כמ"ד דעולה שהקריבו אבותינו לפני הר סיני עולת תמיד הואי. - **ד** התוס' הרא"ש כתב בשם י"מ דהיינו דהיא עולת התמיד שהיא ראשונה על המזבח דאין מחנכין את המזבח אלא בתמיד של שחר.

**וחביתין לנסכים שום מנחה,** בפירש"י כתב דהיינו דהואיל וחביתין אף הן מנחה והזקיקן הכתוב עם התמיד דכתיב בה עשירית האיפה סלת מנחה תמיד, אף היא תהא סמוכה לתמיד אחר מנחת נסכים, ונתחדש בדבריו דהקרבת החביתין מפישך שייכא לתמיד, וכ"נ קצת בדבריו לעיל כ"ה א' (ד"ה והחביתין), וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ג מתמידין הי"ח דמצות חביתין היא להקריבן עם תמיד של שחר ועם תמיד של בין הערבים, ועמד ע"ז בכ' הגרי"ז במנחות ע"ח א'.[[202]](#footnote-203)

**ושל בין הערבים היתה קריבה בין אברים לנסכים,** התוס' הרא"ש הק' דהיאך מצינו למימר דאברים קודמין לקטורת, הרי אמרו לעיל דאיברים ופדרים כשרים כל הלילה ולעיל בעינן למימר דעבודת לילה היא, וקטורת קודמת לנרות כמו שאמרו בפסחים נ"ט א' ונרות הוו מבעו"י כדכתיב מערב עד בקר, וכתב דודאי אם מקטיר האיברים ביום יש להקדימם קודם לקטורת, אבל אם השהו האיברים עד הלילה יקדים הקטורת קודם הנרות וקודם הלילה, ועד"ז כתבו התו"י, ועמש"כ בזה החזו"א במנחות סימן ל"ו סוסק"ה.

**ילמד של שחרית משל ערבית רבי אומר ערבית משל שחרית,** בפי' ר"ח כתב דמשמעות דורשין איכא בינייהו, אך בד' ש"ר מצינו כמה נפ"מ בפלוגתייהו, **א** התוס' כתבו דנפ"מ כשאין להם נסכים אלא לאחד מהן, דלמ"ד דגמר של ערבית משל שחרית שחרית עיקר ויקריבום שחרית, ולמ"ד דגמר שחרית מערבית יקריבום ערבית.[[203]](#footnote-204) - **ב** התוס' הרא"ש כתב דנפ"מ אם מצינו ללמוד בקדשים מהם באחד מן המידות, ובזה נפ"מ מי מהם למד בהיקש מחבירו, דאין למדין בקדשים למד מן הלמד. - **ג** התוס' הרא"ש כתב די"מ דנפ"מ בפלוגתייהו הוא בזמן ניסוך המים דאיכא תנא דיליף לה מדכתיב בסיפי' דקרא בקדש הסך נסך שכר לד' בב' ניסוכין הכתוב מדבר, ולרבי דמוקי לי' בתמיד של שחר הוי ניסוך המים בהדי תמיד של שחר, ולרבנן הוי עם תמיד של בין הערבים. - **ד** הריטב"א כתב לדון דנפ"מ אם לא הקריבו נסכי ביין באחד מהם, דכל שלא הקריבו באותו שהוא עיקר אין מקריבין בשני שלמד ממנו.

**והלא מצרף,** בפירש"י כתב דהיינו דהנותן ברזל מן האש מצרפו מחזקו ומקשהו, ובפירש"י בשבת מ"א ב' כתב דאיסורו הוא משום גמר מלאכה, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, - אך בפי' ר"ח כתב דחיובו הוא משום מכבה, והביא מירושלמי שפירשו בדעת ר' יהודה דס"ל דלי"ב איסורא משום דס"ל דאין תולדות אש כאש, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ב, ואכמ"ל.

התו"י כתבו בשם ריב"א שהק', דמ"ט אי"ז אסור מדרבנן משום כיבוי, דאף גחלת של מתכת אסור לכבות מדרבנן, וכתב דהוא משום דאין שבות במקדש, - והתו"י נחלקו ע"ז, דליכא משום כיבוי אלא בגחלת היוצא מתחת יד הנפח, אבל הכא אינו חם כ"כ, והוי כמיחם שפינהו דלא אסרינן לי' משום כיבוי, והחזו"א בסימן נ' סק"ח כתב דאין בכיבוי גחלת משום מכבה, אלא כשנוצץ אש, עיי"ש, ואכמ"ל.

**כשלא הגיע לצירוף,** לדעת רש"י ודעימי' דחיובא דמצרף הוא משום גמר מלאכה, הרי דזהו דמשני דאיירי כשלא הגיע לצירוף ולא נתקן הכלי עי"ז, - אך הר"ח כתב לפרש לפי דרכו דהא דלא הגיע לצירוף היינו שלא היו מרתיחין אותו ריתוח הרבה, והיינו דכיון דל"ה מרתיחין אותו ריתוח הרבה, ליכא בהטלתו במים משום כיבוי.

**אפי' תימא שהגיע לצירוף דשא"מ מותר,** הרמב"ן וש"ר בשבת קי"א א' כתבו בשם הערוך דהא דשרי אף דהוי פס"ר הוא משום דאינו נהנה בכך, והוכיח מהכא דפס"ר דלא ניח"ל שרי,[[204]](#footnote-205) והראשונים כתבו לדחות בכמה אנפי, ונתבאר במ"מ לעניני דבר שאינו מתכוין דף מס' 3, - והתוס' בסוגיין האריכו הרבה להוכיח מכ"ד כד' הערוך ולדחות לזה, ונתבאר בזה באורך במ"מ שם, ואכמ"ל.

**ומי אמר אביי הכי והתניא וכו' ואמר אביי לר' יהודה דאמר דשא"מ אסור,** בפירש"י כתב דפריך דמהתם שמעינן דאית לי' לאביי כר' יהודה משום דקרא מסייע לי', והיאך משני הכא דדשא"מ מותר, וכ"כ בפי' רבינו אליקים ובפי' ראמ"ה,[[205]](#footnote-206) - אך בד' התוס' מבו' דמפרשי דפריך משום דהך ברייתא ר' יהודה היא, ובע"כ דהא דמשני אביי דדשא"מ מותר, היינו דהוא מותר מדאורייתא, ואף דמדרבנן אסור אין שבות במקדש, וע"ז פרכינן מהא דאמר אביי התם דאתיא כר' יהודה דדשא"מ אסור, ומדאיצטריך קרא ש"מ דהא דדשא"מ אסור לר' יהודה הוא מדאוריתא, וכ"כ בפי' ר"ח דהא דפרכינן לאביי הוא משום דמפרש הכי בדעת ר' יהודה, וכ"כ התו"י והריטב"א.

**ה"מ בכל התורה כולה, אבל הכא צירוף דרבנן הוא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דצירוף דרבנן,[[206]](#footnote-207) ע"כ שרי בדשא"מ אף לר' יהודה,[[207]](#footnote-208) ואי"ז מכח הא דאין שבות במקדש.[[208]](#footnote-209) - **ב** התוס' פירשו דהיינו דלא מחייב ר' יהודה בדשא"מ אלא בכל התורה, אך במלאכת שבת לא אסר ר' יהודה בדשא"מ אלא מדרבנן,[[209]](#footnote-210) משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וע"כ שרינן הכא משום דאין שבות במקדש, וכ"כ התוס' בשבת מ"א ב' ובסנהדרין פ"ה א', וכ"נ בד' הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ז שפירש כן. - **ג** התורי"ד כתב דהיינו דכיון דצירוף דרבנן ע"כ שרי משום דאין שבות במקדש, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ובשבת מ"א ב', וכ"ה מוכח בד' הרמב"ן והרשב"א שם מ"ב א' שפירשו כן,[[210]](#footnote-211) - והריטב"א בסוגיין כתב דלא התירו בזה אלא משום דאיכא תרתי למעליותא דצירוף דרבנן וגם הוא דשא"מ, דלא התירו במקדש אלא שבות קל, אך בשבת שם כתב דשרי אף במתכוין משום דאין שבות במקדש.[[211]](#footnote-212)

הרמב"ם בפ"ב מעבודת יוהכ"פ ה"ד כתב דהא דמטילין את העששיות במים כדי להפיג צינתן הוא משום דאין שבות במקדש, והמהר"י קורקוס שם הק' דמה שאמרו לה"ט אין שבות במקדש, הוא לר' יהודה דדשא"מ אסור, אך לפ"מ דקי"ל כר"ש דדשא"מ מותר לי"ב שבות כלל, - ועיי"ש שכתב לישב, דאף דאין לאסור בזה משום צירוף, דהוי דשא"מ, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום מכבה, ולא הותר אלא משום דאין שבות במקדש, וכ"כ השעה"מ בפי"ב משבת ה"א, וזה כמש"כ התו"י בסוגיין בשם הריב"א.

והלח"מ שם כתב לישב דהא דה"ז אסור מדרבנן, הוא משום דהו"ל פס"ר שיצטרפו, וע"כ ה"ז אסור אף לר"ש,[[212]](#footnote-213) והא דאי"ז אסור אלא מדרבנן הוא משום דמדאורייתא אי"ז בכלל מצרף כשאינו מתכוין לצירוף, וכמש"כ המ"מ בפי"ב משבת ה"ב,[[213]](#footnote-214) וכ"כ הקרית מלך רב בפ"א משבת ה"ה.[[214]](#footnote-215)

בחי' הר"א מן ההר בסוגיין כתב די"א דהא דמפרש הכא לשנויא דאביי דהוא משום דצירוף דרבנן, הוא לפ"מ דס"ד דאביי דשרי ר"ש אף בפס"ר, דלפ"ז מסייע קרא לר' יהודה, אך בתר דשמעי' לרבא דמודה ר"ש בפס"ר, ואיצטריך קרא לר"ש, י"ל דצירוף אסור מה"ת, והא דשרי הכא להטיל עששיות במים הוא כר"ש, וכתב דכ"ה דעת הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ב שכתב דצירוף דאורייתא.[[215]](#footnote-216)

המ"מ בפי"ב משבת ה"א כתב במש"כ הרמב"ם בפ"ב מעבודת יוהכ"פ דאין בהטלת העששיות במים אלא משום שבות, אף שכתב בהל' שבת שם ה"ב דהמצרף חייב, הוא כמש"כ הרמב"ן בשבת מ"ב א' לדון דאף דצירוף כלי וגחלת הוי מלאכה דאורייתא, מ"מ בעששיות לי"ב צירוף אלא מדרבנן, - והמהר"י קורקוס בהל' עבודת יוהכ"פ שם תמה ע"ז, דלמש"כ המ"מ גופי' שם ה"ב לדקדק מד' הרמב"ם דכל שאינו מתכוין לי"ב משום מצרף, אף אם הוא פס"ר, משום דכשאינו מתכוין אין בו מלאכה כלל שהרי אינו רוצה לעשות ממנו כלי,[[216]](#footnote-217) הרי דמה"ט הוא דאין בהטלת העששיות במים אלא משום שבות, ושפיר י"ל דאם נתכוין לצרפן הוי מלאכה דאורייתא, ועמש"כ בזה האבהא"ז שם.

ל' שבט פ"ג

דף מס' 13

**ל"ד ב'** **- בשחר הי' לובש של י"ח מנה ובין הערבים של י"ב מנה הכל ל' מנה,** המל"מ בפ"ח מכלהמ"ק ה"ג כתב דבפירש"י בד"ה בשחר משמע דקאי על כל ד' בגדי לבן שהיו מפשתן חשוב ומעולה, ועיי"ש שכתב דכ"נ ממה שאמרו בגמ' דילפינן לה מדכתב בד בד בד בד, והרי בקרא על כל ד' בגדי לבן כתיב בד, וכ"כ המאירי, וכ"נ בד' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד ותלמיד הרשב"א, - אך הרמב"ם שם כתב דב' כתנות אחרות היו לו לכה"ג ביוהכ"פ אחת לובשה בשחר ואחת בין הערבים, ושתיהם בל' מנה משל הקדש, ומבו' דלא קאי אלא על הכתנות ולא על כל הבגדים, וכ"כ המאירי בדעתו, והמל"מ שם תמה ע"ז דמנ"ל לחלק בין כתונת לשאר הבגדים, ועמש"כ בזה הגבו"א במילואים.

**אי בציר מהני וטפי מהני לית לן בה וכו' דשחר עדיפי,** הגבו"א במתניתין כתב דלדעת רש"י ודעימי' דהא דשל שחר עדיפי משל הערבים קאי על כל הבגדים, לא קפדינן דשל שחר יהיו עדיפי משל בין הערבים, אלא שיהיו כל הבגדים של שחר יחד שוין יותר משל בין הערבים, אך אם פחת אף ג' בגדים משל בין הערבים אלא שהבגד הרביעי משלים לשויין על של בין הערבים ועודף עליהן שפיר דמי, כיון דמ"מ כל הבגדים של שחר יחד עדיפי משל בין הערבים אע"ג דמקצת הבגדם גריעי מהן לית לן בה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מההיא דר"א בן חרסום.

**כהן שעשתה לו אמו כתונת לובשה ועובד בה עבודת יחיד,** נחלקו הראשונים מהו דחשיב כעבודת יחיד, **א** בפירש"י כתב דהיינו הוצאת כף ומחתה שאינה צריכה לציבור אלא לפי שמוטל עליו לפנות את המקום, וע"כ קרי לה עבודת יחיד, וכ"כ הר"י מלוניל והתו"י ותוס' הרא"ש. - **ב** בפירש"י כתב בשם רבותיו דהיינו מקרא פרשה, דתנן לקמן ס"ח דקורא באיצטלית לבן משלו, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, וכתב דהא דקרי לה עבודת יחיד הוא משום דהיא עצמה ל"ה עבודה אלא לצורך עבודה היא, או משום דהיא מעכבת אילו של כה"ג דהוי עבודת יחיד. - **ג** המאירי כתב דהיינו נדרים ונדבות, וכתב דלפ"ז לא קאי כלל על עבודת יוהכ"פ, דביוהכ"פ ליכא קרבן יחיד.

## מסירה לציבור

**ובלבד שימסרנה לציבור,** החזו"א בסימן קכ"ו סק"ח כתב דהיינו דאף דגם בלא מסירה לציבור הרי אחר שהקדיש הוא קדוש ואין לבעלים הראשונים זכות בו כלל, מ"מ בעינן שיכנס מרשות ציבור להקדש, והיינו משום דבמקדיש קרבן שיתכפר בו חבירו נשאר לבעלים המקדיש זכות מצוה לעולם, ובשל ציבור בעינן שיהא זכות זו לציבור ולא ליחיד, וע"כ ל"מ כשמקדיש לשל ציבור אלא כשמקדיש בשביל הציבור והיינו שלא ישאיר לעצמו גם זכות מקדיש, וזהו שאמרו דבלבד שימסרם לציבור, ועי' עוד בדבריו בסוקל"ג ובסקל"ד, ועד"ז כתב החזו"א במנחות סימן מ"ב סקכ"ד דבקרבן ציבור צריך שיהיו הציבור המקדיש, אלא דאפשר ליחיד לנדב ולהקדיש בשבילם, ועד"ז כתב בכ' הגרי"ז במנחות נ"ב א' ובתמורה י' א' דבקרבן ציבור דינא הוא דבעינן דגם המעות יהיו משל ציבור ולא משל יחיד, וע"כ לא סגי במה שמקדיש עבור הציבור, אלא בעינן מסירה לציבור.[[217]](#footnote-218)

התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דדוקא עבודת יחיד יכול לעבוד בה, אך עבודת ציבור אינו עובד בה אע"פ שמסרה לציבור, כדתניא דאחר שכלתה עבודת ציבור וכו' לובשה ועובד בה עבודת יחיד, והקשו דמ"ש מקטורת דיכולין להקטיר אם התנדב יחיד ומסר לציבור, - והיחוסי תנו"א בע' ישמעאל בן פאבי כתב דאין סומכין על מסירת יחיד לעבודת הציבור אלא בקטורת ושמן המשחה בלבד משום דגלי בהו קרא לכם.

והמאירי בסוגיין כתב דכל שמסרה קודם שיבא לעבוד עובד בה אפי' עבודת ציבור, ורק כשלא מסרה בשעת הקדשו אלא שמעכבה לעצמו ועכשיו כשבא לעבוד בה הוא מוסרה, אינו מוסרה בלב שלם ובעין יפה, כיון דאינו מוסרה אלא מתוך שהוא נכסף לעבוד בה, וע"כ אין מניחין אותו לעבוד בה עבודת ציבור, ולפ"ז ניחא הא דבקטורת מהני מסירה לציבור.

בטעם הא דאינו יכול לעבוד בה עבודת ציבור אע"פ שמסרה לציבור, מצינו כמה דרכים, **א** המאירי כתב דהוא משום דחוששין שאינו מוסרה בלב שלם וע"כ אין מניחין אותה לעבוד בה אלא עבודת יחיד, וכ"כ המל"מ בפ"ד משקלים ה"ו דהוא משום דחיישינן שמא לא ימסרם יפה,[[218]](#footnote-219) ועיי"ש שהק' דכיון דגם בעבודת יחיד בעינן בגד"כ ושיהיו משל ציבור, (דאל"כ ל"ה צריך למסרם לציבור), מ"ש דבעבודת יחיד לא חיישינן שלא ימסרם יפה ובעבודת ציבור חיישינן. - **ב** השעה"מ שם כתב דבעבודת יחיד לא חיישינן שלא ימסרם יפה משום דלא חביבא עלי' כ"כ, אך בעבודת ציבור חביבא טפי וחיישינן. - **ג** המל"מ שם כתב דשמע לפרש בע"א, דלעולם מהני מסירה לציבור אף לעבודת ציבור, אלא דציבור אינם רוצים שיהיו בגד"כ משל יחיד אף שמסרם לציבור, דרוצים שיהיו הבגדים משקליהם כדי שיכפרו עליהן ולא שיבואו משל יחיד אף שמסרם לציבור,[[219]](#footnote-220) ורק בעבודת יחיד שאינה צריכה ציבור ליכא קפידא. - **ד** החזו"א בסימן קכ"ו סקכ"ד כתב די"ל דהוא דשל ציבור מצותו מתרומת הלשכה, וע"כ אינו מביא משל יחיד אף שמסרו לציבור,[[220]](#footnote-221) וכ"נ בד' היחוסי תנו"א (בע' ישמעאל בן פאבי) דהוא משום דדינא הוא דקרבנות ציבור יהיו מתרומת הלשכה, עיי"ש.

הרמב"ם בפ"ח מכלי המקדש ה"ז כתב דיחיד שהתנדב בגד מבגדי כהונה מוסרו לציבור ומותר, והמל"מ שם תמה עמד במה שלא חילק בין עבודת יחיד לעבודת ציבור, וכתב דהרמב"ם סמך על מה שמצינו בכ"ד דמהני מסירה לציבור אף בעבודת ציבור, וע"ד הירושלמי בפ"ד משקלים ה"א דמבו' דמהני מסירה לציבור בבגד"כ אף לעבודת ציבור, - והשיח יצחק בסוגיין כתב לישב, דכיון דלא חיישינן שלא ימסרנה יפה יפה עובד בה אפי' עבודת ציבור, והא דנקט עבודת יחיד הוא לרבותא דאף להוצאת כף ומחתה דלאו עבודת גמורה היא בעי מסירה לציבור.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב בהא דתנן דאם להוסיף מוסיף משלו דהיינו בתנאי שימסור אותה התוספת להקדש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מכלי המקדש ה"ג דמקדיש התוספת ואח"כ עושה בה הכתונת, וכ"כ הרע"ב דבלבד שימסור אותה התוספת מתנה להקדש, והשעה"מ בפ"ד משקלים ה"ו פירש לדבריהם דהיינו דבעינן שימסור את התוספת לציבור,[[221]](#footnote-222) וכתב דלפ"ז מוכח דמהני מסירה לציבור אף לעבודת ציבור ולא חיישינן שמא לא ימסור יפה יפה, ועיי"ש במש"כ בזה, ועיי"ש שכתב ללמוד מד' רש"י דפליג ע"ז, והוא ממש"כ בד"ה ובלבד שימסרנה לציבור דבמקרא פרשה ל"ב מסירה לציבור מדלא תנן התם ובלבד שימסרם לציבור, וא"כ ה"נ בהתוספת שמוסיף משלו ל"ב מסירה לציבור, מדלא תנן הכי, ועיי"ש שכתב דהיינו דכיון דבהשיעור שהוא צורך לעבודת ציבור הוא משל ציבור, מה שהוא מוסיף הו"ל כמאן דליתי', ומשל ציבור קרינן בי', ומש"כ החזו"א בסימן קכ"ו סקכ"ד.

**ניחוש שמא לא ימסרנה יפה יפה,** בפירש"י בר"ה ז' א' וב"מ קי"ח א' כתב דהא דחיישינן שלא ימסרנה יפה יפה היינו שלא ימסרנה בלב שלם, ובב"מ שם הוסיף דהוא משום דנוח לו שיקרבו משלו, והמל"מ בפ"ד משקלים ה"י הק' דמה מקום יש לחוש לכך, הרי דברים שבלב אינם דברים, - והחזו"א במנחות סימן מ"ב סקכ"ד כתב לישב דחיישינן שיהא סבור שהוא המקדיש כמו במביא קרבן על חבירו, ובזה ליכא למימר דדברים שבלב אינם דברים, וכ"כ החזו"א בסימן קכ"ו סקל"ד דחיישינן שיבא לידי מכשול שימסור רק להקרבת הציבור כמו שהוא מביא בעד חבירו, ועד"ז כתב השערי חיים בקידושין סימן נ"א סק"ה, עיי"ש.

התוס' הק' בהא דלא חיישינן הכא שמא לא ימסרנה יפה יפה, דמ"ש מהא דס"ל לרבנן בב"מ קי"ח א' בשומרי ספיחין דאף אם רוצה להתנדב בחינם אינו עושה, אלא נוטל שכרו מתרומת הלשכה, משום דחיישינן שמא לא ימסור לציבור יפה,[[222]](#footnote-223) וכבר עמדו בזה בירושלמי בשקלים פ"ד ה"א דדעת רב אחא דהא דמהני מסירה לציבור באשה שעשתה כתונת לבנה הוא כדעת ר' יוסי בב"מ שם, ודעת ר' אילא דהוא אף לרבנן, דלא נחלקו אלא בגופו של קרבן אבל במכשירי קרבן כו"ע מודו שהוא משתנה קרבן יחיד לקרבן ציבור.

אך הראשונים כתבו לישב בזה באנפי אחריני, **א** התוס' כתבו דשאני הכא דאנן סהדי דכה"ג מסר לי' יפה שהוא גדול בחכמה ויודע שיש למסור יפה,[[223]](#footnote-224) והמל"מ בפ"ד משקלים ה"ו עמד בזה דהרי בבית שני ל"ה הכהנים גדולים חכמים ודינא דהכא הוא בכל הדורות ולא חילקו בין זמן לזמן. - **ב** התוס' כתבו לישב עוד דהכא כיון דכל כבוד כהונה הוא שלו מסר לי' יפה אגב חביבות שעובד בה, והמל"מ שם עמד בזה דמ"ט הוא משום דכל כבוד כהונה שלו מסר להו יפה. - **ג** התוס' הרא"ש בר"ה ז' א' כתב דהתם כיון דאינו נותן מכיסו כלום אלא שמוותר על שכרו אינו סבור שצריך למוסרו לציבור, ועד"ז כתב הריטב"א שם. - **ד** הריטב"א בסוגיין כתב דהתם בדבר שאין הכל יודעין שצריך לבא משל צבור חיישינן שמא לא ימסרם יפה יפה. - **ה** היחוסי תנו"א בע' ישמעאל בן פאבי כתב די"ל דהתם כיון שטרח בשמירה חיישינן שלא ימסרם יפה, ומשא"כ בדבר שאדם מוסר מדעתו וחפצו ברור שהתנדב ומסר בעין יפה.

התוס' עמדו בהא דלבן בוכרי אף דכהן אינו חייב במחצית השקל מ"מ בידו לשקול ולמסור לציבור,[[224]](#footnote-225) אם אתיא אף כרבנן דס"ל בשומרי ספיחין דחיישינן שמא לא ימסור יפה יפה, וכתבו לישב בתרי אנפי, והמל"מ בפ"ד משקלים ה"ו תמה על דבריהם (וכתב לישב בע"א), ועמש"כ בזה השעה"מ שם, והתור"פ כתב לישב בע"א, - ולמש"כ התוס' הרא"ש והריטב"א והיחוסי תנו"א בטעם הא דחיישינן בשומרי ספיחין שלא ימסור יפה יפה, ניחא.

ב' אדר פ"ג

דף מס' 14

**ל"ה ב'** **- חציו הי' נותן לשומר ביהמ"ד וכו' נמצא הלל מחייב את העניים,** הגר"ז בהל' ת"ת פ"ג ה"ג כתב דמי שנשאו לבו לקיים מצות ת"ת כראוי יעשה מלאכה בכל יום מעט כדי חייו בלבד וכו' וזהו שאמרו דהלל מחייב את העניים בדין שמים על שמבטלין מצות ת"ת מחמת טרדתם במזונותיהן כל היום או רובו ואין עושין כהלל שהי' חוטב עצים בכל יום ומשתכר חצי דינר והי' נותן חציו וכו' ומחציו היתה פרנסתו ופרנסת אנשי ביתו דהיינו ג' פונדיונות ובכל פונדיון הי' ניקח בימיהם לחם כשש בצים ומזה הי' מוציא גם שאר הוצאות ביתו וגם לשבתות וימים טובים, ואף שאין כל אדם יכול לעשות כן ממש כהלל מ"מ דנין על שלא רצה לעשות כעין מעשה הלל לחיות חיי צער, ובקו"א שם סוסק"א כתב דהא דחיי צער תחי' אי"ז חיוב דאורייתא אלא שזו דרכה של תורה ומי שרוצה להיות מוכתר בכתרה א"א בע"א, אבל מי שאינו רוצה להיות מוכתר רק לקיים מצות עשה דאורייתא ודרבנן שהן חובה דלא אשכחן שחייבה תורה לסבול חיי צער וכו', אבל ראוי ונכון לכל אדם לקבל עליו אפילו חיי צער גם אם לא יזכה להיות מלאכתו מתברכת כדי לזכות בכתרה של תורה שא"א כלל במלאכתו קבע, וזהו שאמרו דהלל מחייב את העניים על שלא נהגו במדת חסידות כמותו לסבול חיי צער כדי לזכות בכתר תורה, וכתב דהוא כמו שמצינו עונש על ביטול מצות ציצית אף שפטור מדינא, ועיי"ש שכתב דהיינו דוקא במי שראוי לכך שדעתו יפה להצליח בלימודו ולהיות ת"ח דומיא דהלל, אך בעה"ב דלאו בר הכי הוא לזכות בכתר תורה לעולם אין עליו שום עונש אם לא ינהוג במדת חסידות זו, ואדרבה מוטב שירבה בסחורה להחזיק ת"ח.

הליקוטי הלכות כתב דמוכח מהכא דאף מי שהוא עני ביותר ואינו יכול ללמוד בעצמו ומוכרח לשכור איזה מלמד צריך לצמצם משכירותו ולחיות בצמצום רב ולשכור אחר שילמדהו תורת ד', ולא אמרינן בזה דהמבזבז אל יבזבז יותר מחומש, דהיינו רק לענין צדקה ולא לענין תורה שהוא מחויב לידע אותה והיא חייו לנצח, ובאהבת חסד פ"כ ס"ד כתב דאף להחזקת תורה יכול להוציא יותר מחומש, ועמש"כ בזה בהערות להגרי"ש.

**אמרו ראוי זה לחלל עליו את השבת,** בס' עיון יעקב לבעל השבות יעקב עמד בזה דמהו שאמרו ראוי זה לחלל עליו את השבת הרי אף על תינוק בן יומו מחללין את השבת, וכתב דהוא משום באחר הוי כמאבד עצמו לדעת שלא הי' לו להביא עצמו לידי סכנה כזו שיצטרך לחלל עליו את השבת, ורק בזה שעשה הכל לכבוד התורה ראוי לחלל עליו את השבת אף בכה"ג, וכ"כ האור גדול בסימן א', והך מילתא דמאבד עצמו לדעת אין מחללין עליו את השבת, כ"ה מבו' גם בד' השבו"י בח"א סימן ט"ז, והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל.

**וסומך ב' ידיו עליו ומתודה,** בזבחים מ' א' ילפינן מקרא דפר יוהכ"פ טעון סמיכה, והמקד"ד בסימן כ"ד סק"ב כתב דלכאו' מוכח מזה דאפשר לוידוי בלא סמיכה, דאל"כ ל"ה בעינן למילף מקרא דהוא טעון סמיכה, שהרי להדיא כתיב בי' וידוי, ועיי"ש שהק' דא"כ יהא טעון סמיכה אחת כשאר קרבנות ומ"ט הוא טעון ב' סמיכות בוידוי ראשון ובוידוי שני, ועוד דבהסמיכה שסומך בוידוי ראשון אין מתקיים כלל דין סמיכה דהקרבן, דבעינן תיכף לסמיכה שחיטה, וכתב לישב דלעולם מדיני הוידוי טעון סמיכה, והא דאיצטריך לרבות פר יוהכ"פ לסמיכה הוא דיש בו גם דין סמיכה כשאר הקרבנות, ונפ"מ בזה דאי משום הוידוי הי' יכול להתודות ב' הוידויים ולשחוט אח"כ, וכיון דהוא טעון סמיכה מדיני הקרבן, צריך לשחוט מיד אחר הוידוי השני דבעינן תיכף לסמיכה שחיטה, וכ"כ בכ' הגרי"ז בזבחים שם.

והגרי"ז שם כתב דנפ"מ עוד בזה בנשפך הדם לאחר שנתן את הדם בין הבדים דמביא פר אחר ומתחיל בהיכל, דאף דנראה דא"צ וידוי חדש, משום דהוידוי הוא חובת היום ולא חובת הקרבן וכיון שכבר התודה פעם אחת על פר הראשון כבר יצא יד"ח וידוי שהוא מחובת היום, מ"מ טעון סמיכה משום חובת הקרבן, - ונפ"מ עוד בגונא שמת כה"ג לאחר שהתודה דמקריב אחר תחתיו, דכבר נתקיים דין הוידוי מחמת חובת היום ע"י הכהן המת וא"צ להתודות מחדש, אך מ"מ טעון סמיכה משום חובת הקרבן, דכיון דעכשיו הוא בעליו בעינן סמיכה בבעלים, עיי"ש.

**אנא השם וכו',** הריטב"א כתב דהא דחוזר אנא השם ב' פעמים, הוא משום די' פעמים יש לו לכה"ג להזכיר את השם ביוהכ"פ, אחד כשעולה הגורל לד' בידו שאומר לד' חטאת, ובג' וידויין שמתודה מזכירו ג"פ בכל אחד ואחד, שאומר ב' פעמים אנא השם ואומר לפני ד' תטהרו, - והתו"י ותוס' הרא"ש לקמן ל"ז א' כתבו דאנא השם הראשון הוא לשון וידוי, ואנא השם השני הוא לשון תפילה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

בירושלמי א"ר חגי דבראשונה הוא אומר אנא השם ובשני' הוא אומר אנא בשם, ובפי' ר"ח לקמן ל"ו ב' כתב דכיון דבמשנתינו תני אף בשני' אנא השם, לא משגחינן בר' חגי דאומר בשני' אנא בשם, וכמו שאמרו וכי רבי לא שנאה ר' חייא מנא לי', וכתב עוד די"ל דט"ס נפלה בד' הירושלמי, עיי"ש,[[225]](#footnote-226) - אך התוס' הביאו לד' הירושלמי, וכ"כ הראבי"ה בסימן תק"ל דכיון שפירש ר' חגי בירושלמי בראשונה אנא השם ובשני' אנא בשם דהכי עבדינן, דאמוראי בקיאין בגירסת המשנה טפי מינן, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, והביאו הרא"ש לקמן פ"ח סימן י"ט.

בטעם הא דבראשונה הי' אומר אנא השם ובשני' אומר אנא בשם, כתב התוי"ט בפ"ו מ"ב דהיינו משום דבראשונה כשמתחיל צריך שיאמר בה"א הקריאה שקורא להש"י בשמו כדי שיתודה לפניו, ובשני' שמבקש הכפרה אומר בשם ר"ל שבשם הזה יכפר כי הוא המקור לכל השמות,[[226]](#footnote-227) ועמש"כ בתשו' אבקת רוכל סימן כ"ח, והט"ז בסימן תרכ"א סק"ב.

הרא"ש שם כתב בשם ר"ה גאון שהי' הכה"ג מזכיר שם בן מ"ב אותיות, ונחלק ע"ז, דכיון דילפינן לה לקמן ל"ז א' בגז"ש מעגלה ערופה הוי בשם של ד' אותיות, אלא שמזכירו ככתבו והוא נקרא שם המפורש, והוא מקור לכל השמות כי כולן נאצלין ממנו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בר"פ טרף בקלפי ובפ"ב מעיוהכ"פ ה"ו.

**כיצד סומך הזבח עומד בצפון ופניו למערב,** בפירש"י כתב דהיינו דהזבח עומד בצפון ופניו למערב ואחוריו למזרח, וכ"כ המאירי, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דהזבח עומד לצפון ופניו למערב בעוקם, ודמי למה שאמרו ביוהכ"פ דראשו לדרום ופניו למערב בעוקם, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, - ועמש"כ בזה השפ"א.

**ועל עוון לקט ושכחה ופאה ומעשר עני,** בפירש"י כתב דל"ג מעשה עני שהרי יש לו וידוי, דהא דכתיב וגם נתתיו ללוי ליתום ולאלמנה הוא מעשר ראשון ומעשר עני, - והתוס' וש"ר תמהו ע"ז, דוידוי מעשרות הוא כשעשה כדין, ווידוי זה שמתודה על הקרן הוא על עוון מע"ש כשלא עשה כדין, - ועמש"כ החס"ד במנחות פ"י ה"ג בדעת רש"י.

התו"י והתוס' הרא"ש הק' ע"ד רש"י, דהרי גם לקט שכחה ופאה יש להן וידוי, כדתנן במע"ש פ"ה מ"י, וכן הק' התורי"ד, ועיי"ש שכתבו דהא דתניא בתוספתא שאין להן וידוי, היינו שאין מעכבין את הוידוי, וכדתנן במע"ש פ"ה מ"י,[[227]](#footnote-228) - וי"ל בדעת רש"י לפי המבו' בד' הרמב"ם בפי"א ממע"ש הי"ב דרק לקט שכחה ופאה אין מעכבין את הוידוי, ומעשר עני מעכב את הוידוי, וזה דלא כמש"כ התו"י והתוס' הרא"ש שם דאף מעשר עני אין מעכב את הוידוי, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דל"ה מתודה אלא על לקט שכחה ופאה שאין להן וידוי דאין מעכבין את הוידוי, אך על מעשר עני דמעכב את הוידוי ל"ה מתודה.

ו' אדר פ"ג

דף מס' 15

**ל"ז א'** **- לצפון המזבח,** בפירש"י כתב דהא דהיו מעמידין את השעירים בצפון, אף דלא שחיט לי' התם, הוא משום דכל מעשיו טעון צפון, והתו"י כתב בתחילת דבריו דמדאורייתא א"צ צפון, אלא הוא מדרבנן כדי להזכיר ששחיטתו של שעיר בצפון, - אך בהמש"ד כתב לפרש דל"ב כלל צפון, אלא הא דהי' מעמידן לצפון המזבח, הוא כדי שיהיו לפני ד' דהיינו כנגד הפתח.

**וראש בית אב,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו ראש בית אב שהי' ראוי לעבוד באותו יום עצמו אם לא הי' יוהכ"פ, וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי, וכ"כ בפי' סדר העבודה להרי"צ גאות.

**עשה י"ב דד לכיור שלא הי' לו אלא ב',** בפרש"י בפר' תרומה כ"ה ט' כתב דהא דכתיב ואת תבנית כל כליו וכן תעשו היינו דכשתעשו כלי בבית עולמים כגון שולחנות ומנורות וכיורות ומכונות כתבנית זו תעשו, והרמב"ן שם נחלק ע"ז שלא נתחייבו לעשות הכלים כתבנית אלו, והמקד"ד בסימן ב' סק"א כתב להוכיח דא"צ לעשות הכלים כתבנית אלו, מהא דעשה בן קטין י"ב דד לכיור שלא הי' לו אלא ב', והרי דהותר לשנות תבנית הכיור, - ובדעת רש"י צ"ל, דלא נאסר אלא לשנות מתבנית הכלים שנמסרה למשה, כדכתיב בקרא ככל אשר אני מראה אותך את תבנית המשכן ואת תבנית כל כליו, ולא נמסר בתבנית הכיור שיהא לו ב' דדים, וע"כ הי' רשאין לעשות י"ב דדין.

בברייתא בגמ' תניא דהא דעשה י"ב דד לכיור הוא כדי שיהיו י"ב הכהנים העוסקין בתמיד מקדשין ידיהן ורגליהן בב"א, ובגמ' לעיל כ"ה ב' מייתינן מינה דזורק מקבל, דאי נימא דשוחט מקבל הרי אף השוחט הי' צריך לקדש ידיו ורגליו בשביל הקבלה והיו י"ג כהנים מקדשין ידיהן ורגליהן ומ"ט לא עשה אלא י"ב דד, - אך בפי' ר"ח בסוגיין כתב דהא דעשה י"ב דד הוא משום דזכו בתמיד י"ג כהנים הוא וי"ב מקדש הוא ואחריו מקדשין הי"ב כל אחד מדד אחד נמצאו י"ב מקדשין בב"א, וצ"ע.

**אף הוא עשה מוכני לכיור שלא יהיו מימיו נפסלין בלינה,** בגמ' אמרו דהיינו גילגלא דהוה משקעא לי', ובפירש"י כתב דהיינו דעשה לו גלגל לשקעו בבור שיהיו מימיו מחוברין למימי הכיור כדי שלא יפסלו בלינה,[[228]](#footnote-229) ובפירש"י בזבחים כ' א' ד"ה מוכני הוסיף לפרש דהא דמהני לי' שיקוע, הוא דעי"ז מימיו מחוברין למי המעין ובטלה לינתן, ועמש"כ התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין בזה.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דעשה מוכני לכיור, היינו דעשה כלי חול שיהי' בו המים תמיד ויורד מאותו הכלי לכיור כדי הצורך ראשון ראשון, ומה שעדיין לא ירד לכיור לא נתקדש בכלי שרת ולא נפסל בלינה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בספ"ק דתמיד ובפ"ג מביהב"ח הי"ח, ובפיהמ"ש בתמיד פ"ג מ"ח כתב דמה שאמרו דהוא גלגלא היינו דהמוכני הי' כלי העולה ויורד ע"י גלגל, והכס"מ שם עמד בזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"ד דמי כיור נפסלין בלינה וכיצד היו עושין משקעין אותו במי מקוה או במעין ולמחר מעלין אותו וכו', וזה כפירש"י, ועמש"כ בזה המער"ק והמרכה"מ והאבהא"ז שם.

**מדקאמר לצפון המזבח מכלל דמזבח לאו בצפון קאי,** בפירש"י כתב דהיינו דאם הי' מן המזבח בצפון ל"ה צריך למושכו מכנגד המזבח ולצפון, דאף כנגד מזרחו של מזבח הוא צפון, והתו"י הוסיף דהיינו משום דהא דכתיב על ירך המזבח צפונה לאו היינו צפון המזבח אלא היינו צפון העזרה, וע"כ אם הי' מן המזבח בצפון ל"ה בעינן להעמידו בצפון המזבח, אלא אף כנגד מזרחו של המזבח בצפון העזרה,[[229]](#footnote-230) וזהו גם מה שאמרו דאם מזבח בצפון קאי הי' פרו עומד בין האולם ולמזבח, ול"ה צריך למושכו לצד צפון, והיינו משום דכל צפון העזרה כשר לשחיטתו.

אמנם הנה הרמב"ם בפ"ה מביהב"ח הט"ו כתב דאף דהי' מן המזבח ז' אמות בצפון העזרה, מ"מ לא חשיב כצפון לשחוט בו אלא רוחב ס' ומחצה שהם צפון המזבח, והליקוטי הלכות בזבחים מ"ט ב' תמה ע"ז מסוגיין דלהדיא דלמ"ד דמזבח בצפון קאי אף כנגד מזרחו וכנגד מערבו של מזבח הוי צפון,[[230]](#footnote-231) - וכבר עמד בזה המאירי בסוגיין וכתב דאף דהכא אמרו דאם הי' מן המזבח בצפון הי' המקום שכנגד מזרחו וכנגד מערבו חשוב צפון, לא קי"ל הכי, אלא אף דמקצת מן המזבח הי' בצפון אין מקום שחיטה אלא מכותל צפוני של מזבח, ובדבריו לעיל ל"ו א' מבו' דהוא משום דכתיב על ירך המזבח, וע"כ הוא דאין כל צפון העזרה כשר לשחיטה אלא מכותל צפוני של מזבח דחשיב כירך המזבח.[[231]](#footnote-232)

**מני ראב"י היא דתניא צפנה לפני ד' שיהא צפון כולו פנוי דברי ראב"י,** בפירש"י מבו' דלראב"י ל"ה כלל מן המזבח בצפון העזרה, ומה"ט הוא דלדידי' הי' מעמיד את השעירים לצפון המזבח, ול"ה מצי להעמידם כנגד המזבח, וכ"כ בפירש"י לעיל י"ז א' ד"ה אלא ובזבחים נ"ט א' ד"ה מאן תנא, וכ"כ התוס' וש"ר בכ"ד, - אך בפי' ר"ח בסוגיין ולעיל ט"ז ב' כתב דלראב"י הי' רוב המזבח בדרום,[[232]](#footnote-233) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מביהב"ח הט"ו, דמבו' בדבריו שם דהי' רוב המזבח בדרום ולכאו' הוא כדעת ראב"י, וצ"ע דא"כ מ"ט לדידי' הי' מעמיד את השעירים בצפון המזבח ול"ה מצי להעמידם כנגד המזבח בצפון העזרה,[[233]](#footnote-234) ואמנם למש"כ התו"י לפרש דהא דמייתינן מינה דמזבח לאו בצפון קאי הוא משום דאם מזבח לצפון קאי אין צפונו של מזבח לפני ד' כנגד הפתח, ניחא, ושמא י"ל עוד לפי המבו' בד' הריטב"א דיש מקום לפרש דמה שאמרו דמכלל דמזבח לאו בצפון קאי, אי"ז ממה שלא הי' מעמיד את השעירים כנגד המזבח, אלא מלישנא דמתניתין, עיי"ש.[[234]](#footnote-235)

בעיקר מש"כ הר"ח דלראב"י הי' רוב המזבח בדרום ומיעוטו בצפון, צ"ע, דהרי יליף מקרא דצפונה שהוא פנוי מכלים ואפי' מן המזבח, ואם הי' מיעוט מן המזבח בצפון נמצא דאין הצפון פנוי מכלים, ומאי נ"מ אם הוי כלי קטן בצפון או הוי מיעוט כלי גדול בצפון, - וצ"ל דהא דילפינן שיהא צפון פנוי מכלים אי"ז מדיני הצפון דבעינן שיהא פנוי, אלא הוי זה קביעות מקום בכלי המקדש שאין מקומם בצפון אלא בדרום, וע"כ סגי לזה במה דהוי רוב המזבח בדרום דמתקיים בזה דינו שיהא בדרום, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד בזבחים נ"ט א' בשם הגרי"ז.[[235]](#footnote-236)

**שחרית במלואו מקדש ידיו ורגליו מן העליון ערבית בירידתו מקדש ידיו ורגליו מן התחתון,** הפסקי רי"ד כתב דהיינו כשהיו לו ב' דדין, דבשחרית שהי' הכיור במלואו היו מקדש ידיו ורגליו מן הדד העליון בזאח"ז, ובערבית כשנחסרו המים היו מקדשין מן הדד שהוא סמוך לשוליו, ובן קטין עשה י"ב דדין זה בצד זה בצד דד העליון,[[236]](#footnote-237) ועד"ז כתב בפי' ר"ח, - וההר המורי' בפ"ג מביהב"ח הי"ח הוסיף דבא לפרש מ"ט היו לו ב' דדין, דהוא משום דבשחרית שהי' במלואו הי' מקדש מן העליון ובערבית שנחסרו המים הי' מקדש מן התחתון,[[237]](#footnote-238) ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא היו מקדשין אף בשחרית מן התחתון, ובמש"כ בזה השיח יצחק בסוגיין.

## קר"ש דאנשי משמר ואנשי מעמד

**שאנשי משמר מקדימין,** בפירש"י כתב דהיינו שהיו מקדימין לקרותה קודם היום, והראב"ד בכתוב שם בריש ברכות כתב דהיינו דהיו מקדימין שעה קודם הנה"ח, אך הי' זה לאחר עלות השחר, ומפני אונס העבודה לא היו ממתינין לא להנה"ח ולא למכיר בין תכלת ללבן, ויוצאין יד"ח, ומה שאמרו דהקורא עמהם לא יצא יד"ח, הינו שחיסר מצוה הואיל ושלא מאונס עשה, ועד"ז כתב הריטב"א בסוגיין דמה שאמרו דלא יצא היינו דלא קיים מצותו כראוי, - אך הבעה"מ שם ח' ב' כתב דהקורא עמהן לא יצא יד"ח כלל, משום דזמן קר"ש הוא מהנה"ח, והקורא קודם הנה"ח לא יצא, - והרשב"א שם נסתפק בזה אם מה שאמרו דלא יצא היינו משום דס"ל דאם קרא אחר עלות השחר קודם משיכיר לא יצא יד"ח,[[238]](#footnote-239) או היינו משום דלא יצא יד"ח אלא בשעת הדחק אך כל שקרא שלא בשעת הדחק אלא מדעת לא יצא כלל וצריך לחזור ולקרותה בעונתה, או דהא דלא יצא יד"ח היינו דלא קיים מצוה מן המובחר, - ועמש"כ בזה הגבו"א.

**ואנשי מעמד מאחרין,** בפירש"י כתב דהיינו דמאחרין לקרותה עד כלות זמן התמיד, והראב"ד בכתוב שם בריש ברכות כתב דלאו היינו שהיו מאחרים זמן קר"ש לגמרי, כי זו מצוה הבאה בעבירה היא ואין דבר הרשות דוחה לדבר מצוה, אלא היו קוראין בתוך ג' שעות, ומה שאמרו דהקורא עמהן לא יצא, היינו דלא יצא יד"ח מן המובחר, כי המצוה המובחרת שבה הרי היא כותיקין או סמוך לזה והמאחר מזה כעין נוגי ממועד הוא, וכ"כ הרמב"ן במלחמות שם ח' ב' דלא היו אנשי מעמד מאחרים עד לאחר ג' שעות, שלא היו צריכין לאחר כ"כ מפני סדר התמיד, ואם היו קוראין אחר ג' שעות לא היו יוצאין כלל, והיאך אפשר שהיו מבטלין מצות קר"ש ואמת ויציב דאורייתא, הרי אפשר לאחר ולהקדים כדי לצאת ידי הכל, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בסוגיין,[[239]](#footnote-240) - ועמש"כ בזה הגבו"א.

**בשעה שהחמה זורחת וכו' והכל יודעין שהגיע זמן קר"ש וכו' אמר אביי לשאר עמא דבירושלים,** התוס' הק' דאביי גופי' קאמר בברכות ט' ב' דלקר"ש כותיקין דהיו גומרין אותה עם הנה"ח והיינו קודם הנה"ח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"י דעיקר זמן קר"ש הוא משיראה את חבירו בריחוק ד' אמות ויכירנו עד ג' שעות, אלא שהותיקין מקדימן למצוות ומשכימן לקרותה קודם הנץ כדי שתהא תפילה ביום אחר הנץ, ואין מקדימין מתחילת זמנה, אלא מאחרין עד סמוך להנץ כדי לסמוך גאולה לתפילה ונמצא מתפלל ביום, ומה שאמרו הכא דזמנה הוא בשעה שהחמה זורחת הוא לפי שאין הכל בקיאין לעשות כותיקין, וע"כ נקבע אותו זמן מיד אחר זריחה לשאר עמא דבירושלים שאין יודעין לכוין כותיקין, וכ"כ התוס' בברכות ט' ב' ד"ה לקר"ש כותיקין, ועד"ז כתבו התר"י שם והרמב"ן במלחמות והרשב"א שם ח' ב' והרא"ש שם סימן י' והריטב"א בסוגיין. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ת והוא בתשו' ספה"י סימן ח' דזמן קר"ש הוי אחר הנה"ח כמו שאמרו הכא, והותיקין היו ממהרין שלא כדין קודם הנה"ח בשביל חובת התפילה כדי לסמוך גאולה לתפילה שתהא עם שמש. - **ג** התוס' והריטב"א כתבו בשם ר"ח והוא בפי' ר"ח בברכות שם דמה שאמרו דותיקין היו גומרין אותה עם הנה"ח היינו דהיו קוראין אותה מיד אחר הנה"ח, והא דילפינן לה בברכות שם מדכתיב ייראוך עם שמש, היינו קבלת מלכות שמים דהיינו קר"ש. - **ד** הבעה"מ בברכות ח' ב' כתב דקודם הנה"ח אינו זמן קר"ש, והותיקין היו קוראין אותה בתוך הנה"ח, וזהו שאמרו הכא דבשעה שהחמה זורחת וכו' הגיע זמן קר"ש. - **ה** המאירי כתב דמה שאמרו הכא דהכל יודעים שהגיע זמן קר"ש הוא כותיקין, ובברכות ט' ב' כתב דהיינו דזהרורי חמה היו מגיעים שם קודם הנצתה מכח זהרורי האדמימות שהיו ניכרין בה, וזהו זמן קר"ש לותיקין.

**כשהלך ניקנור להביא דלתות מאלכסנדריא של מצרים,** התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דלא עשה איסור במה שהלך לשם דאמר בספרי לגור שם אי אתה חוזר אבל אתה חוזר לסחורה ולכבוש את הארץ, והריטב"א עמד במה שסמכו העולם לגור בזה"ז במצרים כגון הרמב"ם ז"ל וכמה גדולים אחרים, ועיי"ש במש"כ לישב בכמה אנפי, ואכמ"ל.

**הללו פיתן מתעפשת,** התו"י הק' שהרי הי' לחם הפנים חם כיום הלקחו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דמה שאפשר לעשות בידי אדם לא רצה הקב"ה לעשות בזה נס. - **ב** הריטב"א כתב די"מ דהיינו בזמן שלא היו עושין רצונו של מקום ולא הי' נס בלחם הפנים להיותו חם כיום הלקחו, ועד"ז כתב המאירי דלא הי' הנס אלא בבית ראשון וכן בבית שני בעוד שהיו שם כה"ג צדיקים וחשובים, אבל משהיו ממנים כה"ג ע"י ממון נתקלקל הכל, וכ"כ הר"י מלוניל. - **ג** המהרש"א בח"א כתב דהוא משום דאין סומכין על הנס.[[240]](#footnote-241)

**שלחו חכמים וכו' ולא היו יודעין להעלות עשן כמותן,** בפירש"י כתב דהיינו שלא היו מכירין בעשב שהוא מעלה את העשן זוקף ומתמר כמקל, והב"י בסימן קל"ג עמד בזה דהיאך היו מקטירין בלא מעלה עשן, הרי אם חיסר אחד מכל סממני' חייב מיתה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין כתבו דהא דלא היו יודעין להעלות עשן כמותן, היינו דלא הכירו עשב שמעלה עשן כנגדו ואינו מפצע לכאן ולכאן אלא מתמר ועולה כמקל, אך ודאי דהיו מכירין עשב אחר ששמו מעלה עשן, שהרי אם חיסר אחת מכל סממני' חייב מיתה. - **ב** הב"י שם הוכיח מזה דמה שאמרו בסממני הקטורת דאם חיסר אחת מהן חייב מיתה, היינו רק בי"א הסממנין שנאמרו למשה מסיני, אך בשאר דברים הבאים לתקן מעשה הקטורת, אם חיסר אינו חייב כלום, וכתב דאפשר דאפי' איסורא ליכא בחיסור דברים הללו, שהרי אומנים אלו ל"ה מכירין בעשב שהוא מעלה עשן, ומשמע שניסו כן בהקטרת פנים וראו שלא הי' העשן מתמר ועולה, (שהרי בחוץ אסור להקטיר), והרי דאע"פ שחיסר מעלה עשן הקטירו אותו.[[241]](#footnote-242) - **ג** המל"מ בפ"ב מכלי המקדש ה"ג כתב די"ל דאומנים אלו אמרו שהם בקיאים בעשב זה וסמכו חכמים על דבריהם והקטירו, ואח"כ ראו שלא הי' מתמר וידעו שלא היו בקיאים בעשב זה ושלחו אחר בית אבטינס.[[242]](#footnote-243) - **ד** המל"מ שם כתב די"ל עוד דהקטירו כן בחוץ, ומש"כ הב"י דבחוץ אסור להקטיר, אפשר שעשו קטורת של חולין שלא כמתכונת הקטורת דבכה"ג שרי.

בתשו' שער אפרים סימן ט"ז כתב להוכיח כד' הב"י ממה שאמרו הכא דכששמעו חכמים הדבר אמרו כל מה שברא הקב"ה לכבודו בראו וכו' וחזרו בית אבטינס למקומן, ואי נימא דאם חיסר מעלה עשן חייב מיתה, תיפו"ל דחזרו משום מצות הקטורת דא"א לקיימה אלא ע"י בית אבטינס שהיו מכירין בעשב שהוא מעלה עשן, ומ"ט אמרו דלא חזרו אלא מפני כבוד ד', והסכים לזה המל"מ שם, ובהגה' הב"ח בסוגיין עמד בזה והניח בקו', - אך למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש דהיו מכירין במעלה עשן, אלא דלא היו מכירין במעלה עשן כנגדו, אין להוכיח מהכא.

**שהי' נוטל ד' קולמוסין בין אצבעותיו ואם היתה תיבה של ד' אותיות הי' כותבה בב"א,** בפירש"י במתניתין כתב דהי' כותב שם בן ד' אותיות כאחד, וכ"כ הפסקי רי"ד ורבינו אליקים, וכ"כ הריטב"א שהי' כותב שם הוי"ה כאחד, ובפי' הר"י מלוניל כתב דהי' זה כבוד השם, וע"ז הוא שמזכירין אותו לגנאי, שאם הי' מלמד לשאר סופרים היו מכבדין את שם בן ד' אותיות כמוהו, - והערוך בע' בן קמצר כתב דהיינו משום שאסור לספר משעה שמתחיל השם עד שגומרו, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש, והביאו להא דתניא במס' סופרים פ"ה ה"ז דהכותב את השם אפי' המלך שואל בשלומו לא ישיבנו, - והתוי"ט הביא מס' יפה מראה דהיינו משום דניחא שיהא כל השם נכתב בב"א שלא יהי' רגע שיהי' השם חסר, ועוד שזה רמז לענין היחוד השלם וסילוק השנוי משמו ית', ועד"ז כתב בתשו' גוו"ר או"ח כלל ב' סו"ס י' בתשו' מהר"י פראג'י.[[243]](#footnote-244)

בגל' הגרע"א ביו"ד סימן רע"ו סי"א הביא פלוגתת רבוותא בכתיבת השם אם צריך שיכתוב אותיות השם כסדרן, עיי"ש, והמנ"ח במצוה תל"ז סוסק"ו הביא מס' יהושע שהוכיח דא"צ לכתוב כסדרן מהא דהי' הוגרס כותב את ד' אותיות השם יחד, והרי א"א לצמצם וא"כ אפשר שנכתב שלא כסדרן, ועיי"ש במש"כ בזה, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק יו"ד סימן רס"ח,[[244]](#footnote-245) ובפי' רבינו אליקים כתב דע"י שהי' כותב ד' אותיות כאחד לא היתה אות קודמת לחברתה, ועמש"כ בזה באורך בס' חוקת היום.

**מה ראית שלא ללמד וכו' לא מצא תשובה לדבריו,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דלא מצא תשובה לדבריו הוא משום דאין לחוש שילמד אדם שאינו הגון וילך ויעשה לע"ז, משום דד' אותיות אלו אינם נמצאות מאותיות אלהים אחרים, וכ"כ המאירי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, והתו"י ותוס' הרא"ש כתבו דהוא משום דלגבי ע"ז לא שייך כבוד של כתיבה, דמה שהי' כותב את השם כן הוא משום דאסור להפסיק בכתיבתו.

**על הראשונים נאמר זכר צדיק לברכה וכו',** הפסקי רי"ד כתב דאף דברישא דמתניתין תנן גם על בית גרמו וכו' ואלו לגנאי, היינו משום דבתחילה סברו שמפני גאוה הם עושין והיו מזכירין אותן לגנאי, וכששמעו תשובתן חזרו להזכירן לשבח, ועמש"כ בזה המאירי.

1. אך הטו"א במגילה כ' א' כתב דבכל הדברים דתנן שם דאין כשרים אלא ביום צריך להמתין לכתחילה עד הנה"ח, והרש"ש שם כתב דלפ"ז מבו' דגם במוספין ובשאר עבודות הכהנים צריך להמתין עד הנה"ח ולא אמרינן דכהנים זריזין הן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם נחלקו בזה, דהראב"ד והשיטה לרשב"י ורבינו שמעי' פירשו דתחילה הי' הממונה אומר צאו וראו אם הגיע זמן השחיטה, והרואה אומר ברקאי, והממונה על הפייסות שואל את אותו שאמר ברקאי האיר פני כל המזרח עד שבחברון והצופה אומר אין, וכ"ה מוכרח לפ"מ שפירשו הראב"ד והשיטה לרשב"י דהממונה דרישא הוא הסגן, ואינו הממונה על הפייסות, ובע"כ דב' מילי נינהו, - אך בפירש"י ותוס' במנחות שם מבו' דמעיקרא כשהי' שואל את הגיע זמן הי' אומר לאותו שעולה על הגג אמור אם האיר פני כל המזרח, ואזלי התוס' התם לטעמייהו שפירשו דאמר להם הממונה היינו הממונה על הפייסות, (ואמנם בפירש"י הכא פירש דהממונה הוא הסגן, וכנראה זהו מש"כ הריטב"א בסוגיין דמפירושו הכא משמע דמפרש שלא כפירושו במנחות). [↑](#footnote-ref-3)
3. הריטב"א כתב דאי"ז קו' כ"כ לפ"מ שפירש"י התם דהממונה היינו סגן, ואילו מתיא בן שמואל ל"ה סגן אלא ממונה על הפייסות, ואולי בזמנו הוא עצמו הי' הרואה, - אך בפירש"י ובתוס' במנחות שם מבו' להדיא דמתיא בן שמואל הממונה על הפייסות הוא אותו הממונה שהי' שואל הגיע זמן השחיטה. [↑](#footnote-ref-4)
4. התו"י והתוס' הרא"ש נקטו דלפירש"י במנחות גרסינן מתיא בן שמואל אומר הממונה על הפייסות אומר וכו', - אך התוס' במנחות שם כתבו דאדרבה לפי' זה גרסינן מתיא בן שמואל הממונה על הפייסות אומר, דהוא עצמו שהי' ממונה על הפייסות הי' אומר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שהק' ע"ז עוד דמה ענין פייסות לכאן הרי פייס ראשון בלילה הוה וזה כבר הי', וצ"ב, דאף דהפייס הראשון כבר הי' בלילה, מ"מ הי' שואל לצורך הפייס השני, - אך צ"ב דמשמעות מתניתין דהתם דגם הפייס השני הי' בלילה ואחר הפייס השני הי' אומר צאו וראו אם הגיע זמן השחיטה, וא"כ מה ענין שאלה זו לממונה על הפייסות, ואמנם בפירש"י ותוס' במנחות שם נראה להדיא דל"ה הפייס השני אלא כשהאיר היום, וע"כ הי' הממונה על הפייסות שואל אם הגיע זמן השחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"נ ממש"כ התוס' לעיל כ' ב' ד"ה היכי מקדמינן דהאיר המזרח הוא תחילת זמן שקבעה לו תורה, והרי דהאיר המזרח הוא עלות השחר, שהרי מדאורייתא ודאי דהוי זמן הקרבת התמיד בעלות השחר. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"נ בפירש"י בסוכה כ"ט א' ד"ה תרתי והאו"ז בהל' סוכה דעלות השחר הוי קודם שהאיר המזרח, אך שמא מה שאמרו התם האיר המזרח המכוון הוא להנה"ח, וכמו שמצינו כן בד' השבה"ל בהל' יוהכ"פ סימן שי"ט דקרי להנה"ח האיר המזרח. [↑](#footnote-ref-8)
8. הפמ"ג שם נקט כד' המג"א דעלות השחר הוא קודם שהאיר פני המזרח, ואך שצידד דלא בשעת הדחק לא יצא קודם שהאיר המזרח אף בדיעבד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שכתב דכל הא דבעינן בתמיד האיר פני המזרח, הוא רק משום דאיכא דין בפנ"ע בתמיד שזמנו הוא ביום, דאם משום דמעשה השחיטה פסולה בלילה כמו שאר קרבנות הי' דין שחיטת התמיד שוה לדין שחיטת שאר קרבנות. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה בד' הפוסקים מבו' דהסוברים דעלות השחר הוא כשהאיר פני המזרח הוא חומרא, דל"ה יום בתחילת עלות השחר עד שיאיר המזרח, אך נראה דבאופן הרגיל בזה"ז הוא לקולא, שהרי זמן עלות השחר הוא ד' מיל קודם הנה"ח, ולדעת הסוברים דעלות השחר הוא כשהאיר המזרח, הרי דהאיר המזרח הוא ד' מיל קודם עלות השחר, כאשר כ"ה להדיא בד' הגר"א בשנו"א בפ"ק דברכות ע"פ הירושלמי, ונמצא דלכו"ע הוי יום ד' מיל קודם הנה"ח, אלא דלדעת המנחת כהן ודעימי' אף בשעת הדחק דמתפלל שחרית מעלות השחר, מ"מ צריך להמתין עד שהאיר המזרח, ולד' הפר"ח הוא זמן מועט קודם הנה"ח, ולד' הא"ר י"ל דה"ז מעכב בדיעבד, אך לדעת החולקים יכול להתפלל מד' מיל קודם הנה"ח, ונמצא נפ"מ רבתא בב' טעמי הא"ר שלא להתפלל קודם שהאיר המזרח, דלטעמא קמא דזהו זמן עלות השחר, מצי להתפלל ד' מיל קודם הנה"ח, ולטעמא בתרא דהוא משום דמכח הא דדילמא אתי למיטעי תיקנו לעיכובא להמתין עד האיר המזרח, לא מצי להתפלל ד' מיל קודם הנה"ח, וצריך להמתין עד שהאיר המזרח. [↑](#footnote-ref-11)
11. בד' הרגמ"ה בתמיד ל' א' משמע דהיינו דהי' שואל האיר פני כל המזרח עד שבחברון, וכ"נ בד' התוס' במנחות ק' א', וצ"ע דהוא דלא כמו שאמרו לקמן בע"ב דאחד הי' אומר האיר פני כל המזרח והשני הי' משיב עד שבחברון, ופליגי תרי לישני אם הך דקאי אאיגרא אמר האיר פני כל המזרח והך דקאי בארעא אמר לי' עד שבחברון או איפכא. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך בד' המאירי משמע להדיא דעיקר הא דבעינן שיאיר פני המזרח הוא מדינא דזהו זמן עלות השחר, ורק מה שהצריכו שיאיר עד שבחברון הוא משום חשש טעות, וזהו שכתב שפעם אחת דימו ששקעה הלבנה "והאיר פני מזרח" וכו', ואח"כ הרגישו שעדיין לא "עלה עמוד השחר" וכו' ומאותה שעה ואילך הזקיקו לידע אם רואה מכחה של אורה עד חברון שאין אורה של לבנה משלטת העין בכך, והרי דאף מעיקרא לא היו שוחטין עד שיאיר פני מזרח דזהו זמן עלות השחר, ומשום חשש טעות הצריכו לידע אם רואה מכח האור עד חברון דבזה ליכא חשש טעות. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואמנם ודאי דעיקר הא דתני הכא למה הוצרכו לכך, לא בא לפרש להא דהצריכו להמתין עד שהאיר המזרח, שהרי תני דדימו שהאיר מזרח, והרי דאף קודם שאירע טעות זו היו ממתינין עד שהאיר המזרח. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכ"ה להדיא בד' המאירי בפסחים נ"ח א' כתב דאם שחט התמיד קודם שהאיר פני המזרח פסול, - ואך די"ל דטעמו הוא משום דס"ל דהאיר פני המזרח הוא עלות השחר, וכמש"נ לעיל בהערה בדעתו דעיקר הא דבעינן שיאיר פני המזרח הוא מדינא דזהו זמן עלות השחר. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך המג"א בסימן פ"ט סק"ג נקט בפשיטות דליכא חשש טעות בעלות השחר רק כשעלה מאור הלבנה, וע"כ אין הטעות מצוי, וכבר כתב הא"ר שם סק"א דהוא שלא כד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיי"ש שעמד בזה דבפירש"י לקמן ל' א' ד"ה חוץ מזו כתב דהטבילה הראשונה אינה חובה ליוהכ"פ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג דהטבילה הראשונה אינה אלא להוסיף כונתו, וא"כ מ"ט ל"מ כשטבל בלילה. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בתמיד כ"ח א' שהוכיח דיותר מהרה נפסל קידוש ידים ורגלים מטבילה מהא דהמטיל מים צריך קידוש ידים ורגלים וטבילה א"צ עד שיסיך רגליו, והרי דהמסיך רגליו טעון אף קידוש ידים ורגלים, - ובשיעורי הגרי"ד בזבחים כ' ב' כתב בשם הגרי"ז דמיסך רגליו טעון קידוש ידים ורגלים למש"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ו דכל הטובל מקדש ידיו ורגליו ואח"כ עובד, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-18)
18. בפי' ר"ח כתב דהא דא"ר ספרא צלותי' דאברהם היינו תפילת האבות כולן ולא הזכיר אברהם אלא מפני שהוא העיקר, וכ"כ הערוך בע' שחר, ועמש"כ בזה הריטב"א והמהרש"א בח"א. [↑](#footnote-ref-19)
19. מבו' בדבריו דאף דלמ"ד דתפילות כנגד תמידין תיקנום הי' מתפלל אברהם ג' תפילות אף שעדיין לא תיקנום חכמים, מ"מ למ"ד דתפילות אבות תיקנום לא הי' אברהם מתפלל תפילת מנחה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. הריטב"א פירש דקס"ד דבעי למימר דאף במידי דלא אשכחן דפליגי אדאורייתא לית לן למיגמר מאברהם דשמא ניתנה תורה ונתחדשה הלכה, ולשנויא דגמ' לא קשיא לי' לרב יוסף אלא משום דבמתניתין דפסחים נלמד דזמן התמיד הוא משש ומחצה, ויש לנו לסמוך על התנא ולא על דברי האבות שהיו קודם מתן תורה, שהרי חכמים יודעים כי ניתנה תורה ונתחדשה הלכה. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך העירו דהתוס' הרא"ש בנדה ס"ג ב' כתב די"ל דכיון דחצי ששית וחצי שביעית חמה עומדת בראש כל אדם, ע"כ הוי בכלל חצות עד ו' שעות ומחצה, ולפ"ז י"ל דהא דתנן שחטו קודם חצות פסול היינו קודם ו' שעות ומחצה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ויש להוסיף דהוא מוכח כן בסוגיית הגמ' בפסחים שם דזמן שחיטה הוא מתחילת ז', דמה"ט איסור חמץ הוא מתחילת ז', ומה"ט דרך רחוקה הוא ט"ו מילין דזהו מהלך אדם מתחילת ז' עד שקיעת החמה. [↑](#footnote-ref-23)
23. האבהא"ז בהשמטות להל' תמידין פ"א ה"ג כתב בשם הגר"נ פריינד לישב בע"א, דאף דזמן שחיטת התמיד הוא מו' שעות ומחצה, מ"מ זמן שחיטת הפסח הוא מתחילת ז', ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. ולכאו' כ"ה משמעות הגמ' דהא דא"ר ספרא צלותי' דאברהם מכי משחרי כותלי בא ללמדינו זמן תפילת המנחה לדידן, וע"ז הוא דפרכינן דאנן מאברהם ניקום ונגמר, וכמש"כ כן הריטב"א, וא"כ בע"כ דכל שנויי דגמ' הם לענין תמיד, אך זמן תפילת המנחה לדידן הוא מכי משחרי כותלי, אך בד' הריטב"א גופי' בשנויא דגמ' דאברהם איצטגינות גדולה היתה בלבו, לא משמע כן, ועמש"כ הגבו"א לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-25)
25. ועיי"ש שכתב דמד' הרמב"ם בפ"ג מתפילה ה"ב מבו' דאם התפלל קודם ו' ומחצה לא יצא, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן פ"ט סק"ה, ובסו"ד כתב די"ל גם בדעת הרמב"ם דיצא בדיעבד מתחילת ז'. [↑](#footnote-ref-26)
26. ויש להוסיף דבד' הפרישה והב"ח והט"ז שם מבו' דהא דאחר שהגיע זמן תפילת המנחה אינו מתפלל שחרית, אי"ז משום שכבר אינו זמן שחרית, שהרי בלא"ה לאחר ד' שעות אי"ז זמן התפילה ומ"מ מצי להתפלל שלא בזמנה, אלא היינו דכיון שהגיע זמן תפילה אחרת יש לו להתפלל תחילה תפילת מנחה ואח"כ להתפלל שחרית, וע"כ אף דעיקר זמן תפילת המנחה הוא מתחילת ז', מ"מ כיון דמשום חשש טעות הוי זמנה מו' שעות ומחצה, ע"כ קודם ו' ומחצה מתפלל שחרית. [↑](#footnote-ref-27)
27. צ"ע אם הוא מתישב למש"כ המג"א בסימן רל"ג דאם התפלל תפילת מנחה קודם ו' ומחצה לא יצא, וא"כ מה מהני תנאו, הרי אף אם באמת הוא אחר חצות, מ"מ לא יצא יד"ח מנחה, - ושמא כיון דכל הא דלא יצא קודם ו' ומחצה הוא מכח החשש טעות, ע"כ בכה"ג שהוא מתפלל דרך תנאי דליכא למיחש לטעות, שפיר יצא יד"ח מנחה, אך לכאו' מסתבר טפי דלא פלוג רבנן, ואף במקום [↑](#footnote-ref-28)
28. בד' הרמב"ן שלא יישב כן נראה דהוא משום דכיון דגם קודם מ"ת הי' עליהן תורת ישראל, וכמש"כ הרמב"ן בפר' אמור (כ"ד י'), אף הי' בהן אישות דישראל, וכאשר כ"נ בכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-29)
29. בכ' הגרי"ז בסוגיין תמה ע"ז, שהרי ל"ה זה ספק אם דינם כישראל או כב"נ, אלא ודאי הי' דינם כב"נ, אלא שהיו מקיימין את המצוות אע"פ שלא נצטוו, והיינו דא"כ ממ"נ, אי נימא דמהני הא דקיימו את המצוות דמכח זה לא חשיבי להו הציצית כמשא, א"כ שפיר חשיב כנכרי ששבת, ואם כיון דל"ה מחוייבין במצוות היתה הציצית חשובה כמשא, נמצא שלא קיימו מצות שבת. [↑](#footnote-ref-30)
30. המנ"ח במצוה כ"ו כתב דלדעת הסוברים דסומא פטור אף מלאוין מ"מ הוא מוזהר במצוות ב"נ, וכתב דהיינו רק באותן שגם ישראל מוזהר כגון אותן ז' מצוות, אך בהאיסור לשבות אין סברא לומר דכיון שלא נתקדש כישראל יהא אסור לשבות, - ולד' הגרי"ז פשיטא דמותר לשבות, דכל החפצא דאיסור שביתה הוא ב"נכרי" ששבת, אך סומא שהוא ישראל, אף שהוא מצווה במצוות ב"נ, מ"מ לא שייך בו איסורא דנכרי ששבת. [↑](#footnote-ref-31)
31. הדעת זקנים בפר' וירא י"ח ח' כתב דהא דקיים אפי' עירובי תבשילין היינו תבשילין מעורבין שלא הי' אוכל בב"ח וגם לא בשר ואח"כ חלב אלא חלב ואח"כ בשר, כדכתיב ויקח חמאה וחלב והדר בן הבקר אשר עשה, ועמש"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן ע"ג לפרש להרבותא דקיים ד"ז. [↑](#footnote-ref-32)
32. ואמנם הנה התוס' בע"ב ד"ה נהדרי' ונקמצי' כתבו דטפי פשיטא לן דהקטרת קומץ ביום ממליקה דכתיב זאת התורה לעולה למנחה וגו' וכתיב בתרי' ביום צותו להקריב ועיקר לשון הקרבה היינו הקטרה, אך לכאו' מכוון דבריהם הוא דטפי פשיטא למידרש לקרא דביום צוותו על הקטרה, אך לקושטא דמילתא ילפינן מהך קרא גם למליקה, וכאשר כ"ה להדיא במגילה שם. [↑](#footnote-ref-33)
33. במה שנקט הגרי"ז בפשיטות דדינא דר' יהודה דשחיטת לילה תרד הוא רק בשחיטה אך בשאר עבודות בלילה לא תרד, ומה"ט הוא דמליקה וקמיצה בלילה לא ירדו אלא משום דיש בהן לפסולא דשחיטת לילה, יש להעיר דבמעילה ב' ב' אמרו דאף למ"ד דלר"ש שחיטת דרום לא תרד, מ"מ לר' יהודה תרד, וילפינן לה משחיטת לילה, והרי דהא דשחיטת לילה תרד אי"ז דין מסוים בפסולא דשחיטת לילה הנלמד מקרא דביום זבחכם, וא"כ הדין נותן דגם אם מליקה וקמיצה בלילה פסולין משום ביום צוותו דמו לשחיטת לילה דתרד, - ועוד יש להעיר, דלמש"כ התוס' בזבחים ס"ח ב' ופ"ד ב' ובנדה מ' ב' דטעמא דר' יהודה הוא משום דלא יליף דם מאימורים שלא מהכשרו מהכשרו, הדין נותן דאף אם נזרק דמה בלילה תרד, ואמנם בד' התוס' במעילה ב' ב' (ד"ה ורבה אמר לך) מבו' דס"ל דבזריקת לילה אם עלתה לא תרד, ודוקא בשחיטת לילה שלא הי' לה שעת הכושר אם עלתה תרד, אך גם לפי דבריהם שם אי"ז דין מסוים בפסולא דלילה דשחיטה, (וכדחזינן דילפינן מינה לשחיטת דרום), אלא דשאני זריקת לילה דהיתה לה שער הכושר, וא"כ הדין נותן דגם מליקת וקמיצת לילה ירדו, אף אם אין פסולן אלא משום ביום צוותו. [↑](#footnote-ref-34)
34. העירו די"ל דהא דנקט לה בעולת העוף, הוא למש"כ האו"ש בפ"ז ממע"ש ה"ג דס"ד דעולת העוף הבאה עם החטאת כשרה בלילה, משום שהיא כנגד הקטרת אימורים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-35)
35. ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמש"כ התוס' בזבחים ס"ח א' ד"ה מלק בשמאל ובמנחות י' ב' ד"ה והרי זריקה די"ל מודה ר' יהודה בעוף דכל דפסולו בקדש אם עלה לא ירד, וג' מיעוטים דממעטינן מינייהו שחיטת לילה וכו' בבהמה כתיבי. [↑](#footnote-ref-36)
36. ואמנם הנה התוס' לקמן ל"ד א' ד"ה העולה כתבו דגם בשחיטה לא יהא דבר קודם לתמיד וילפינן לה מדכתיב מלבד עולת הבקר תעשו את אלה, וצ"ל דבהך דינא פשיטא להו דאי"ז מעכב, ולא דנו התוס' דה"ז מעכב אלא בדינא דהעולה עולה ראשונה, - אך בד' התוס' במנחות מ"ט ב' מבו' די"ל דגם דינא דמלבד עולת הבקר תעשו מעכב, ואך דהך קרא הוא רק בעבודת הדם ולא בשחיטה דלאו עבודה היא, ועמש"כ בחי' הגר"ש פסחים נ"ח ב' אות קס"ח לפרש בדבריהם, - והמל"מ בפ"א מתמידין ה"ג בתו"ד נסתפק לדעתם בגונא דזרק הדם קודם הקטרת התמיד אם פסול, די"ל דמקרא דהעולה לא ילפינן אלא שתהא הקטרת התמיד קודם להקטרת שאר הקרבנות ומקרא דתעשו ילפינן שתא עשיית דם התמיד קודם עשיית דברים אחרים, ולא ילפינן מינה שתהא הקטרת התמיד קודם עשיית דמים. [↑](#footnote-ref-37)
37. ובדעת התוס' הכא ודעימייהו שלא כתבו כן, יש שכתבו למשמעות ד' הרמב"ן בשכחת המצוות מצוה י"א דהא דלא יהא דבר קרב קודם לתמיד, אי"ז איסור להקריב קודם התמיד, אלא היינו דבעינן להקריב בין ב' התמידין, והא דלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר ולא יהא קרב אחר תמיד של בין הערבים הוא חד דינא דיהא כל דבר קרב בין ב' התמידין, וע"כ גם כשמקריב בלילה איכא להך דינא כיון דאי"ז בין ב' התמידין, - אך אי"ז מתישב בד' התוס' דלהדיא מבו' בדבריהם דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר והא דלא יהא קרב אחר תמיד של בין הערבים ב' דינים הם, וזהו שנקטו מתחילה דהא דשלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר הוא גם בשחיטה, אף דדינא דעלי' השלם הוא רק בהקטרה, כמו שאמרו בפסחים נ"ט א', וגם מש"כ דאם העולה עולה ראשונה אינו אלא למצוה ה"נ עלי' השלם אינו אלא למצוה משמע דהיינו משום דילפינן להו מחד קרא, ולא משום דחד דינא הוא ואין מקום לחלק ביניהם. [↑](#footnote-ref-38)
38. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דבלילה עובר בעשה דהשלמה משום אחר תמיד של בין הערבים, והרי דהקרבנות דהלילה שייכי להתמיד של שחר של אתמול, ויש בהן לדינא דעלי' השלם כל הקרבנות כולם דהוא על תמיד של שחר, והיאך נימא דשייכי גם לתמיד של היום דאתמול וגם לתמיד של מחרתו. [↑](#footnote-ref-39)
39. וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד במנחות מ"ט ב' דאף אם דינא דהעולה עולה ראשונה מעכב, מ"מ כל שאין להן תמיד, מצו להקריב שאר קרבנות, ומשמעות דבריו דהיינו משום דיסוד דינא דהעולה עולה ראשונה הוא דין קדימה, וע"כ אף אם דין הקדימה מעכב, היינו רק כשיש להן תמיד דבכה"ג איכא לדין הקדימה, אך כשאין להן תמיד ליכא לדין הקדימה כלל. [↑](#footnote-ref-40)
40. בדעת התוס' דלא ניח"ל בזה, צ"ל דס"ל דגם פסולא דקודם תמיד של שחר הוי פסולו בגופו, ומה שאמרו בפסחים ע"ג ב' דפסולא דאחר תמיד של בין הערבים ל"ה פסולו בגופו וטעון עיבור צורה הוא משום דאין הפסול אלא בהקטרת האימורים, וע"כ אי"ז פסולו בגופו, ועד"ז כתב בהגה' מהרש"ם. [↑](#footnote-ref-41)
41. ובדעת התוס דלא ניח"ל בזה, י"ל דס"ל דלדעת ר' יהודה גם בפסולא דקודם התמיד אם עלתה תרד, - והעירו דיש להוכיח כן ממשה"ק התוס' דלמה לי קרא דשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל פסולין תיפו"ל דשחטן קודם התמיד, ואי נימא דבפסולא דקודם התמיד אם עלתה לא תרד, הרי דזהו הנפ"מ בפסולא דשלמים דשחטן קודם פתיחת דלתות היכל דאף אם עלתה תרד, כמש"כ התוס' לקמן ס"ג א' (ד"ה שלמים). [↑](#footnote-ref-42)
42. אך המפרש שם כתב דהא דמחזירן למערכה הוא לאחר שהקטירו אברי תמיד, דאין שם דבר יכולין להקטיר במערכה זו קודם אברי התמיד, ומשמעות דבריו דדינא דקודם התמיד הוא דינא במערכה, שלא יהא דבר מוקטר במערכה קודם התמיד, וכ"נ בד' רש"י בכ"ד, וע"כ לטעמי' אין להקטיר אף אברים ופדרים של קרבן הקרב אתמול, ונתבאר עוד בזה במ"מ בתמיד שם דף מס' 5. [↑](#footnote-ref-43)
43. התוס' שם הוכיחו כן ממה שאמרו שם דעשה דפסח ועשה דאכילת קדשים דחי לעשה דהשלמה, ואם קרבן הקרב אחר התמיד פסול לא שייך בי' דחי', והגרע"א בהוריות שם תמה כן ע"ד התוס' שם שנקטו דקרבן הקרב אחר התמיד פסול דא"כ היאך מחו"כ בערב הפסח מביא דעשה דפסח דוחה עשה דהשלמה, הרי הקרבן בעצמותו פסול, - ובדעת התוס' בהוריות דס"ל דקרבן הקרב אחר תמיד של בין הערבים פסול, צ"ל דס"ל דכל הא דפסול הוא היכא דדינו הוא שלא להקריבו אחר התמיד ואי"ז זמן הקרבתו, אך כל דנדחה עשה דהשלמה, הוי זה זמן הקרבתו וע"כ הוא כשר, ועד"ז כתב המל"מ בפ"א מתמידין ה"ג בתו"ד די"ל דאתי עשה דפסח ודחי פסולא, וכתב דמה"ט לא הוכיחו התוס' מסוגיין מהתם. [↑](#footnote-ref-44)
44. וצ"ע היאך הוא מתישב עם מה שאמרו להדיא במנחות מ"ט ב' דהוא למצוה בעלמא, - ושמא צ"ל דהתם הוא דחויא בעלמא דדחי אביי דלא תפשוט מהתם דתרוייהו כי הדדי נינהו, אך לפ"מ דקי"ל דתרוייהו כי הדדי נינהו, כמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ח מתמידין ה"כ, שפיר י"ל דהא דשלא יהא דבר קודם לתמיד הוא לעיכובא, דבפשוטו הכי ס"ל לרב חסדא במנחות שם, ­- ושו"ר במל"מ בפ"א מתמידין ה"ג שכתב דמה שדנו התוס' במנחות בדין זה הוא משום דאף דבמנחות שם אמרו דלא מיפסל בהכי, מ"מ י"ל דלא קי"ל הכי, וכמו שאמרו בפסחים ע"ג ב' דכל שהקריב אחר תמיד של בין הערבים מיפסל, וי"ל כן גם בדעת הראב"ד והריטב"א. [↑](#footnote-ref-45)
45. וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בעירובין ב' א', די"ל דהא דתניא דקדשים שהקריבן קודם תמיד של שחר פסולין, היינו כשהקריב והקטיר קודם לתמיד של שחר, ומשום דקרא דוערך עלי' העולה הוא רק בהקטרה, ומבו' דאף דדינא דלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר הוא רק בהקטרה, מ"מ מכח כל שעבר והקטיר ה"ז פוסל את הזבח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. השפ"א בסוגיין פירש לד' התוס' דהבשר פסול מדאורייתא והוכיח כן ממה שדימוהו התוס' לזריקה שלא במקומו דפסול בשר אבל בעלים נתכפרו דהיינו מדאורייתא, - אך לכאו' לא הביאו התוס' משם אלא דאף דתנן סתמא פסול מפרשינן דקאי על הבשר, וה"נ הא דתניא דקדשים שהקריבן קודם תמיד של שחר פסולין י"ל דקאי על הבשר, ושפיר י"ל דהפסול הכא הוא מדרבנן, דאם הוא מדאורייתא מהיכ"ת דרק הבשר נפסל אך הבעלים נתכפרו, (דבזריקה שלא במקומו ילפינן לה בזבחים כ"ו ב' מקרא). [↑](#footnote-ref-47)
47. מבו' בדבריהם דלמ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח, חייל עלייהו פסול לינה אף כשהם על המזבח, וכ"ה מבו' גם בדבריהם בזבחים נ"ו א' וכמו שהוכיח החזו"א בזבחים סימן י"ט סקמ"ו, וזה דלא כמש"כ החזו"א בזבחים סימן י"ט סוסקמ"ד וסקמ"ה ובחי' הגר"ש בפסחים סימן ט"ו סק"ד בדעת רש"י דבעודם על המזבח לא חייל בהו פסול לינה, וכבר כתבו כן המל"מ בפ"א מתמידין ה"ג בתו"ד והגרע"א בפסחים פ"ט א' דבד' התוס' הכא מבו' דלא כדעת רש"י.

    ובעיקר מש"כ התוס' דאם הו"מ להעלות ולהלין בראשו של מזבח ל"ה הבשר פסול, כתב המל"מ בפ"א מתמידין ה"ג דהוא לטעמייהו דס"ל דמותר הפסח נאכל לב' ימים ולילה אחד, ונתבאר להלן בהערה, דאם אינו נאכל אלא ליום ולילה, כמבו' בפסחים פ"ט א', הרי ל"מ מידי שיעלה וילין בראשו של מזבח, שהרי לא יקטיר האימורים אלא למחר, וכ"ז שלא הקטיר האימורים אין הבשר נאכל. [↑](#footnote-ref-48)
48. וכתבו דל"ד לההיא דמחו"כ שמביא כפרתו אחר התמיד שאמרו שם דעשאום כמי שנטמאו או שאבדו, דהתם כיון שהי' ראוי להקריבו קודם התמיד, אף שהמתין לאחר התמיד ועכשיו לא מצי להקריבו אמרינן דעשאום כמי שנטמאו או שאבדו, והחזו"א במנחות סימן ל"ג סק"ח תמה בזה, דהרי אף במשכו הבעלים את ידם דהו"ל שלמים ה"ז ראוי להקריבו למחר, אלא דכיון דכששחטו עכשיו אין האימורים ראויין להקטרה לא מישתרי בשר, וא"כ ה"נ בשחט חטאת מצורע לאחר תמיד של בין הערבים אין ראוי להקטיר האימורים עכשיו, ועיי"ש במשה"ק עוד על דבריהם, - ולכאו' צ"ל בדעת התוס' דשאני במחו"כ שמביא כפרתו אחר התמיד, שכבר הי' קרבן זה ראוי להקריבו קודם התמיד, ומשא"כ במשכו הבעלים את ידם דעדיין לא הגיע הזמן שהי' הקרבן ראוי להקריבו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. וכתבו דר' ישמעאל בנו של ריב"ב דאמר דמחו"כ בכל ימות השנה טובל ומביא כפרתו אחר התמיד ומעלה ומלינה בראשו של מזבח, לית לי' הך גזירה, - והמל"מ בפ"א מתמידין ה"ג כתב בדעת התוס' במנחות דאף ר' ישמעאל בנו של ריב"ב אית לי' הך גזירה, אלא דאתי עשה דאכילת קדשים ודחי להגזירה דרבנן. [↑](#footnote-ref-50)
50. התוס' כתבו דלפ"ז ניחא הא דתניא בתוספתא דכל הקדשים שהקריבן קודם תמיד של שחר או שעיכבן אחר תמיד של בין הערבים פסולין ולא תיקשי ממה שאמרו במנחות מ"ט ב' דאי"ז אלא למצוה בעלמא, דמ"מ ה"ז פסול מדרבנן משום שאסרו לזרוק את הדם, והק' ע"ז דלישנא דתוספתא משמע דאף אם זרק את הדם פסול, - אך התוס' במנחות שם כתבו דאין לפרש כן, דהרי בתמיד של שחר אין לפסול מכח הא דאסרו לזרוק, שהרי יכול לזרוק הדם אחר התמיד, וצ"ע בד' התוס' בסוגיין שנקטו דלא כן, ועמש"כ השפ"א. [↑](#footnote-ref-51)
51. וכתבו דלפ"ז הא דפריך התם דאין מביאין קדשים לבית הפסול הייינו שממעט באכילת מותר פסח שנאכל לזכרים ואוכלו כבכור שאינו נאכל אלא לכהנים, והמל"מ בפ"א מתמידין ה"ג תמה על דבריהם דמ"ט הוצרכו לזה, הרי מותר הפסח אינו נאכל אלא ליום ולילה כמבו' בפסחים פ"ט א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-52)
52. ועיי"ש שהוסיף במה שהוכיחו התוס' הכא דלא מיפסל אחר התמיד מהא דמפרשינן דטעמא דר"ש דשאר זבחים ששחטן בזמן פסח פטור דהוא משום דבזמן דמיחייב אפסח לא מיחייב אזבחים, ותיפו"ל דפטור משום דזבחים פסולין הן כיון דשחטן אחר התמיד, ולפ"ד התוס' במנחות אין להוכיח מהתם די"ל דמה שהוצרכו לה"ט הוא בגונא דשחטן לאחר זריקת דם התמיד וקודם הקטרתו דלי"ב איסורא, דסתימת דברי ר"ש משמע דאף בכה"ג פטור. [↑](#footnote-ref-53)
53. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דפרכינן בפסחים נ"ט ב' דלא ילין חלב חגי עד בקר הא כל הלילה ילין והא כתיב עלי' השלם ולא משני דאיירי כשלא הקטיר איברי התמיד עד הלילה. [↑](#footnote-ref-54)
54. צ"ע היאך הו"מ להעמידה בכה"ג, הרי בברייתא התם תניא אין לך דבר שמתעכב אחר תמיד של בין הערבים אלא וכו' ר' ישמעאל בנו של ריב"ב אומר אף מחו"כ בשאר ימות השנה, והרי הא דתניא אין לך דבר שמתעכב אחר תמיד של בין הערבים, הוא אחר הקטרת התמיד, וע"ז קאמר ר' ישמעאל דאף מחו"כ בשאר ימות השנה. [↑](#footnote-ref-55)
55. יש להוסיף, דמשמעות הברייתא שם דת"ק פליג על ר' ישמעאל בנו של ריב"ב וס"ל דמחו"כ בשאר ימות השנה אינו מביא כפרתו אחר התמיד, ואם איירי קודם הקטרת התמיד תיקשי דמ"ט דת"ק דאינו מביא כפרתו, ובע"כ דאיירי אחר הקטרת התמיד דה"ז אסור מדרבנן, ומה"ט ס"ל לת"ק דאינו מביא כפרתו, ור' ישמעאל ס"ל דעשה דאכילת קדשים דחי לגזירה זו. [↑](#footnote-ref-56)
56. בחי' הגרע"א בפסחים פ"ט א' כתב לישב דפירכת הגמ' שם היא דיעלה וילין בראשו של מזבח, ואף דלדעת התוס' ל"מ להעלות ולהלין בראשו של מזבח אלא למ"ד דאין לינה מועלת בראשו של מזבח, יל דפירכת הגמ' היא למ"ד דאין לינה מועלת, ואף דגם זריקת הדם אסורה מדבנן, מ"מ י"ל דמשום ספק כרת התירו לזה, ועיי"ש במש"כ בטעמא דהתוס' דלא ניח"ל לישב כן. [↑](#footnote-ref-57)
57. השפ"א הק' דמ"ט לא ילפינן מליקה וקמיצה משחיטה בהקישא דזאת התורה, שהרי אף עופות נכללין בהקישא דזאת התורה כמש"כ התוס' בריש מנחות, ולכאו' י"ל דאין ללמוד בהקישא דזאת התורה אלא אם באנו לחלק בין דיני שלמים לדיני עולת העוף ומנחה, אך הכא הרי היינו דפסולא דקודם פתיחת דלתות היכל אף בשלמים הוא דין מסוים במקום העבודה דשחיטה, וליכא למילף מינה למליקה וקמיצה דלאו שחיטה נינהו, והנה אמנם למש"כ בפירש"י דמליקה וקמיצה הוו כשחיטה לפסולא דלילה, ה"נ בדין דיהיו כשחיטה לפסולא דקודם פתיחת דלתות היכל, אך התוס' לטעמייהו במנחות ק' א' דמליקה וקמיצה ל"ה כשחיטה לפסולא דלילה ולא מיפסלי בלילה אלא משום ביום צוותו. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך התוס' שם ד"ה קודם שיעמידו נחלקו ע"ז והוכיחו דהוא אף בשאר קרבנות מהא דתנן בתמיד ל' ב' דלא הי' שוחט עד ששמע שער הגדול נפתח, והרי דילפינן לשאר קרבנות משלמים, וכתבו דאין לומר דהוא מדרבנן, שהרי יש ללמוד לשאר קרבנות משלמים בהקישא דזאת התורה. [↑](#footnote-ref-59)
59. אך אין לישב דנפ"מ דמשום פסולא דקודם פתיחת דלתות היכל אם עלתה לא תרד, דלהדיא כתבו התוס' לקמן ס"ג א' ד"ה שלמים ובזבחים ס"א א' ד"ה קודם שיעמידו דלדעתם דפסולא דקודם פתיחת דלתות היכל הוא בכל הקרבנות, אף אם עלתה תרד, ופירשו דמה"ט הוא דפטרינן בשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל. [↑](#footnote-ref-60)
60. התוס' במנחות שם כתבו דדינא דלא יהא דבר קודם לתמיד הוא אף בשאר עבודות וילפינן לה מדכתיב מלבד עולת הבקר תעשו, אך מ"מ בשחיטה ליכא להך דינא דשחיטה לאו עבודה היא ול"ה בכלל עשי', ועמש"כ לפרש בזה בחי' הגר"ש פסחים נ"ח ב' (אות קס"ח). [↑](#footnote-ref-61)
61. הראב"ד בתמיד שם לא הק' לקו' התוס' מכח הא דגם בתמיד בעינן פתיחת דלתות, אלא משום דקודם שחיטת התמיד היו מדשנין מזבח הפנימי והמנורה, וא"א לדישון מזבח הפנימי והמנורה בלא פתיחת דלתות היכל, - ולכאו' הוא משום דעל קו' התוס' י"ל כמש"כ התוס' הרא"ש והר"ן דגם הא דתמיד אינו נשחט קודם פתיחת דלתות הוא מכח הך קרא. [↑](#footnote-ref-62)
62. המהרש"א כתב לפרש לקו' התוס' דהיינו דבשלמים לא איצטרי למכתבי' לפסולא דקודם פתיחת דלתות היכל, אלא הו"ל למיכתבי' בתמיד, ועמש"כ בזה הר"ן בעירובין שם. [↑](#footnote-ref-63)
63. צ"ע היאך זה מתישב בהא דתניא דלא זו בלבד דתמיד שנשחט בלילה יצא לבית השריפה אלא אף מנחה שנקמצה בלילה תצא לבית השריפה, וקמל דאף קמיצה פסולה בלילה, וכמש"כ בפירש"י, ואי נימא דהא דהמנחה תישרף הוא משום שנתקדשה בכלי שרת ונפסלת בעמוד השחר, הרי שאף אילו הי' הדין דקמיצה כשרה בלילה נמי הי' דין המנחה שתצא בעלות השחר לבית השריפה, ואי"ז מתישב בלישנא דברייתא דמשמע להדיא דקמ"ל דקמיצה בלילה פסולה, - וצ"ל דאלמלי הא דקמיצת לילה פסולה הי' בדין דאם עלה הקומץ לא ירד, וזהו דקמ"ל דקמיצת לילה פסולה וע"כ אף אם עלה הקומץ ירד, ומש"כ התוס' דנקמצה לאו דוקא, היינו משום דהא דתצא לבית השריפה הוא אף כשלא נקמצה, אך מ"מ נקט לה בנקמצה לאשמועינן דקמיצת לילה פסולה ודמה"ט אף אם עלתה תרד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-64)
64. לכאו' אף אם גם משום פסולא דקמיצת לילה בעי עיבור צורה, מ"מ נפ"מ בהא דנפסלה המנחה בקמיצת לילה דמה"ט כבר יש עלי' דין שריפה, דאם משום דבעלות השחר תיפסל בלינה, הי' מותר לקברה קודם עלות השחר, וכמש"כ כן התוס' בפסחים פ"ב א' ד"ה בשלמא דזהו הנפ"מ בדין השריפה בפסולין דבעו עיבור צורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-65)
65. והיינו משום דדבר הנפסל בשקיעת החמה אינו רק בשעת שקיעת החמה עצמה, אלא כל שעה ושעה של לילה פוסלת, וכמבו' בזבחים כ"א א', ועמש"כ החזו"א בזבחים סימן י"ט סקמ"ה לפרש הטעם בזה, וע"כ כל שנקמץ בלילה חל עליו לאלתר פסולא דשקיעת החמה, ואמנם בד' רש"י הכא (ד"ה ליקרב) משמע דגם הקומץ אינו נפסל אלא בעלות השחר, וי"ל דהוא משום דס"ל דפסולא דשקיעת החמה הוא רק בקרבן דיום, (וכדילפינן לה בזבחים נ"ו א' מקרא דביום הקריבו את זבחו ביום שאתה זובח אתה מקריב), וע"כ אף דמי כיור שנתקדשו ביום נפסלין בכל שעה ושעה של לילה, מ"מ מנחה שנתקדשה בלילה אינה נפסלת עד עלות השחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
66. התו"י והריטב"א הוכיחו כן ממתניתין דמעילה י' א' דקומץ נפסל בשקיעת החמה, והמקד"ד בסימן ט"ז סק"ב עמד בזה דמ"ט הוצרכו להוכח מהתם הרי גמ' ערוכה היא במנחות כ' ב' דקומץ נפסל בשקיעת החמה, - ועיי"ש שכתב עוד דלפ"מ שהוכיחו כן ממתניתין דמעילה מוכח דקומץ אינו נפסל בשקיעת החמה רק אחר שקידשו בכלי, וכדתנן התם דקדשו בכלי הוכשרו ליפסל בלינה, ועיי"ש במש"כ לדון לפ"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-67)
67. לכאו' י"ל בדעתם דלעולם קמיצת לילה פוסלת את המנחה, וכרבנן דבן בתירא דקמיצה בפסול פוסלת את המנחה, ואך דס"ל דפסול זה לא חשיב כפסולו בגופו, וע"כ כל הא דתישרף מיד הוא משום דנפסל הקומץ בשקיעת החמה. [↑](#footnote-ref-68)
68. צ"ב דלכאו' הא דחשבינן לה כמונחת בכלי חול, הוא משום דכל שהיא מונחת בכלי שאינו ראוי לקדש הו"ל כמונחת בכלי חול, וע"כ הו"ל כקמיצה מכלי חול דלאו מידי היא, וע"ז הוא דמשני דכלי שרת מקדשין אפי' שלא בזמנו, וכיון דהכלי ראוי לקדש ל"ה כמונחת בכלי חול, וא"כ אי"ז ענין להא דבשעה זו אין המנחה ראוי' ליקמץ, שהרי אף לשנויא דגמ' אין המנחה ראוי' ליקמץ בשעה זו, ומ"מ כיון דכלי שרת מקדשין אפי' שלא בזמנו, הו"ל כמונחת בכלי שרת. [↑](#footnote-ref-69)
69. והיינו דלפ"ד התוס' והתו"י ודעימייהו הויא הפירכא על הא דתניא דפסולה משום הקמיצה בלילה ומכח זה תשרף בלילה, וע"ז פריך דמשום הא דקמץ בלילה אין המנחה נפסלת ומצי לחזור ולקמוץ ביום, ואף דבפועל אין בידו לקמוץ ביום משום שתיפסל המנחה בלינה, מ"מ אינה נשרפת בלילה, - ולפ"ד הגבו"א הויא הפירכא על הא דתניא דפסולה משום הקמיצה בלילה ונפ"מ דמכח זה היא פסולה מדאורייתא או דמכח זה אף אם עלתה תרד, וע"ז פריך דמשום הא דקמץ בלילה אין המנחה נפסלת, ואף דבפועל אין בידו לקמוץ ביום משום שתיפסל המנחה בלינה מ"מ מכח זה אינה נפסלת מדאורייתא, או דמכח זה אם עלתה לא תרד, ואמנם דלמש"כ הגבו"א דמשום פסול לינה אינה נפסלת מדאורייתא, בע"כ דאיירי כשנתקדשה המנחה בלילה, (וע"כ הוא דאינה נפסלת מדאורייתא בלינה כיון דלא לנה כל הלילה), וממילא דבלא"ה ניחא הא דפריך דנהדר ונקמצי' ביממא דלפ"מ דס"ד דכלי שרת אין מקדשין שלא בזמנן לא נתקדשה המנחה כלל בקדושת כלי ואינה נפסלת בלינה. [↑](#footnote-ref-70)
70. מבו' בדבריהם דקו' זו היא לפירש"י דהא דמשני דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן היינו כשקידש הקומץ בכלי, וכיון דאנו מוסיפין על הברייתא דלא תני אלא שנקמצה, ואמרינן דאיירי כשקימץ הקומץ בכלי ה"נ יש להעמיד כשהקטיר הקומץ בלילה, אך לפ"מ דמסקי התוס' דלא איירי כשקימץ הקומץ בכלי, ניחא, דלא מצינו לאוקמה כשהקטיר הקומץ בלילה, שהרי לא תניא אלא שנקמצה בלילה, - ועמש"כ בזה בקונט' הגרי"ז לפי דבריו בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-71)
71. ומבו' בדבריו דהיינו משום דקודם שנתן הקומץ בכלי, אף שנעשית הקמיצה בפסול, יכול להחזיר ולחזור ולקמוץ בהכשר וכמ"ד בזבחים ט"ו א' דהוליכו זר אפשר לתקונה, והא דהכא א"א לתקונה, הוא משום דנתקדש הקומץ בכלי וא"א להחזירו לטבלו. [↑](#footnote-ref-72)
72. השפ"א הק' דגם לפירש"י תיקשי, דכיון שנתן הקומץ בכלי שרת ומצד זה נפסל, למה לי נקמצה, הרי בין קודם קמיצה בין אח"כ הכל בנתינת כלי שרת תליא מילתא, - וצ"ב, דאם משום שנתן הקומץ בכלי שרת, הרי אין נפסל בלינה אלא הקומץ עצמו, וזהו דקמ"ל דכיון שנקמצה בלילה ונתן הקומץ בכלי נקבע הקומץ והשירים ונפסלה המנחה עצמה. [↑](#footnote-ref-73)
73. שמא יש לדחוק דאין מכוון המהרש"א דאיירי כשלא נתקדשה המנחה בכלי, אלא מכוון דבריו דאם הי' הפסול הכא משום דנתקדשה המנחה בכלי ונפסלת בלינה, ל"ה בעינן להא שנקמצה בלילה, ובע"כ דהפסול הוא משום הקמיצה בלילה, ונפ"מ דתשרף בלילה, ובפסול קמיצה בלילה ס"ל לרש"י דהיינו רק כשנתקדש הקומץ בכלי, - וכדרך זו משמע ממש"כ רש"י בד"ה ליקרב דמהני הא דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן ליפסל דהיא נפסלת בלינה בעלות השחר ונפסלת בקמיצת לילה שאין חוזרת עוד לטבלה, ומשמע דהא דמיפסלא המנחה הכא הוא מתרי טעמי, משום לינה, ומשום זה אינה נפסלת אלא בעלות השחר, ומשום קמיצת לילה. [↑](#footnote-ref-74)
74. התפא"י בבועז במעילה פ"ב כתב דא"צ לקדש המנחה בכלי שרת רק לכתחילה, ואם לא קידשה בכלי קודם קמיצתה כשרה, ובהגה' מבנו כתב דכ"נ בפירש"י הכא, וזה לפ"ד המהרש"א, - אך הדברים צע"ג, דהיאך תועיל עבודת הקמיצה שהיא מד' עבודות דהמנחה קודם שנתקדשה המנחה בכלי שרת. [↑](#footnote-ref-75)
75. לכאו' י"ל בזה למש"כ החזו"א במנחות סימן כ"ה סק"ג לדון דאף דאם לא בלל כשר, מ"מ אם בלל קודם שנתקדשה המנחה בכלי שרת פסול, עיי"ש, וה"נ י"ל דאם קמיצה בלילה פוסלת, ה"ה פוסלת אף כשקמץ קודם שנתקדשה המנחה בכלי, דאף דלהכשר קמיצה בעינן שתתקדש המנחה בכלי שרת ובלא"ה לי"ב להכשר קמיצה, מ"מ לתורת קמיצה הפוסלת ל"ב לקידוש כלי שרת, וקמיצת פסול פוסלת המנחה אף קודם שנתקדשה המנחה בכלי שרת, ודלא כמש"כ התו"י ודעימי' דבכה"ג הוי כמו שקמצה בעודה חולין. [↑](#footnote-ref-76)
76. אך לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' במנחות, שבדבריהם שם ט' א' ד"ה ר"ל אמר מוכח דאף בלילת המנחה ל"מ קודם שנתקדשה המנחה בכלי שרת, וע"כ פשיטא להו דהפלוגתא בבללה חוץ לחומת העזרה איירי כשנתקדשה בכלי שרת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-77)
77. ונתחדש עוד בדבריו דגם הא דכלי שרת מקדשין את הפסולין ליקרב, הוא אף כשניתנו בכלי שרת שלא בזמנן, דאף דכלי שרת אין מקדשין שלא בזמנן ליקרב, מ"מ הא דהניתן בכלי שרת הוי כניתן ע"ג המזבח ויש בו לדינא דאם עלו לא ירדו הוא אף כשניתן בכלי שרת שלא בזמנו. [↑](#footnote-ref-78)
78. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק הכ"א דכ"ש מקדשין שלא בזמנן ליפסל אבל לא ליקרב וכו' "אבל אינו קרב" כגון שקמץ מנחה בלילה ונתן קומצה לכלי שרת ה"ז נשרפת, וצ"ב דלהא דאינו קרב א"צ להא דכ"ש אין מקדשין שלא בזמנן ליקרב, דבלא"ה א"א להקריבו בלילה ובעלות השחר יפסל בלינה, ועוד, שהרי קמיצת לילה פסולה והיאך יהא אפשר להקריבו, - ולכאו' בע"כ דמכוון ד' הרמב"ם דמה"ט דכ"ש אין מקדשין שלא בזמנן ליקרב, ע"כ אף אם עלה הקומץ ע"ג המזבח ירד, דהו"ל כקמצים שלא קדשו בכלי דאם עלו ירדו, אך משום פסולא דקמיצת לילה אם עלה הקומץ לא ירד, ול"ד לשחיטת לילה דקי"ל דאם עלתה תרד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-79)
79. ויש להעיר דבד' רש"י מבו' דמה שנקט דאין הלחם נפסל בהקטרת הבזיכין הוא משום דלא קידש השלחן כלל את הלחם, משום דנעשה כמו שסידרו הקוף, וכ"כ הריטב"א דכיון שלא קידשו השלחן כלל וכאילו הי' מונח חוץ לשלחן אינו נפסל, ולפ"ז הרי דלהרמב"ם לטעמי' דס"ל דכשהגיע שבת קידש השלחן את הלחם וא"צ לסלקו ולחזור ולסדרו, ונתבאר להלן, שפיר ניחא הא דנפסל הלחם בהקטרת הבזיכין, והוא מבו' כן בד' החזו"א שם, אך בד' הר"ח דל"ג פסולה, מבו' דאף דס"ל דכשהגיע שבת קידש השלחן את הלחם וא"צ לסלקו ולחזור ולסדרו, (וכמש"נ להלן), מ"מ אין הלחם נפסל בהקטרת הבזיכין. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך המקד"ד בסימן כ"ב סק"א פירש בד' רש"י הכא דהא דתקדוש ותיפסל לאו היינו דיפסל הלחם בלינה, אלא היינו דסידור שלא בזמנו פוסל את הלחם ומכח זה נפסל הלחם מיד. [↑](#footnote-ref-81)
81. המקד"ד בסימן כ"ב סק"א כתב דמד' רש"י אלו מבו' דפליג ע"ד התוס' בזבחים שם והרמב"ם בפ"ה מתמידין הי"ג שכתבו דכל שסידרו כמצותו אף אם נשאר על השלחן כמה שבתות אינו נפסל, - והיינו משום דעיקר מש"כ רש"י דכל ששהה יותר מח' ימים נפסל בלינה ובתוך ח' ימים אינו נפסל בלינה, הוא משום דדמי לכל לחם שנסדר כמצותו בשבת שאינו נפסל בלינה עד לאחר שבת הבאה, ואי נימא דלחם שנסדר כמצותו אינו נפסל בלינה אף כשהניחו כמה שבתות, הרי דכשנסדר שלא כמצותו שהוא נפסל בלינה מהיכ"ת נימא דאינו נפסל בתוך ח' ימים. [↑](#footnote-ref-82)
82. לכאו' י"ל בדעת הרמב"ם דאם ל"ה כ"ש מקדשין שלא בזמנן, ל"ה מהני הא דלילה אינו מחוס"ז, דאף דלי"ב משום מחוס"ז, אכתי אי"ז בזמנו, וע"כ כל הא דכ"ש מקדשין בלילה הוא משום דהן מקדשין שלא בזמנן, והא דכשסידר את הלחם באחד בשבת אינו מתקדש, אי"ז משום דכלי שרת אין מקדשין שלא בזמנן, אלא הוא משום הלחם דהוי מחוס"ז, ולחם דהוא מחוס"ז אינו ראוי להתקדש, אך בלילה דאינו מחוס"ז, שפיר חייל בו קידוש כ"ש ליפסל דכ"ש מקדשין שלא בזמנן ליפסל, - אך לכאו' אי"ז מתישב להרמב"ם לטעמי' בפ"ה ממחו"כ ה"ג דבפסולא דמחוס"ז יש מחוס"ז לבו ביום. [↑](#footnote-ref-83)
83. וזה כמו שנקטו התוס' הכא דהוא דין בפנ"ע דכל שסדרו שלא כמצותו נעשה כמו שסדרו הקוף, וע"כ הוצרכו לפרש טעם אחר בהא דבמנחה שנקמצה בלילה לא אמרינן דנעשה כמו שנתנו שם הקוף, ואי"ז מיוסד על הא דבשעה שנתנו לתוך הכלי לא נתקדש משום שהוא שלא בזמנו. [↑](#footnote-ref-84)
84. ? לפי דבריהם נמצא דלפ"מ דמסקינן דכל שסידר שלא כמצותו נעשה כמו שסדרו הקוף, א"צ לחלק בין לילה דאינו מחוס"ז ליום דמחוס"ז, אלא היינו דבסידר על השלחן באחד בשבת כיון דבכונה עשה וכו' הוי כמו שסדרו הקוף וע"כ אינו מתקדש בכך, ומשא"כ במנחה שנקמצה בלילה דנתכוין לקדש וכו' דל"ה כמו שסדרו הקוף וע"כ היא מתקדשת בכך, וכ"ה גם לפ"ד התו"י דשאני בלחם הפנים דבעינן סידור דכהן בבגד"כ ומשא"כ במנחה דיכול זר לקדשה בכ"ש, וכ"כ המרומי שדה והמלא הרועים. [↑](#footnote-ref-85)
85. ואמנם הנה לפ"ז נתחדש, דלחם הפנים אינו מתקדש בשלחן בלא סידור כדינו, וכל שסידרו שלא כמצותו נעשה כמי שסידרו הקוף, ובכ' הגרי"ז במנחות צ"ו א' הק' דזה ניחא בהא דהלחם אינו מתקדש, אך מ"ט הלבונה אינה מתקדשת בבזיכין, והק' עוד בשם העילוי מקלימוויץ שהרי אמרו שם צ"ז ב' דשלחן מקדש קמצין בגודש שלו ליפסל, והרי דהשלחן מקדש אף בלא דין סידור וככל כ"ש, וא"כ מה לי דנעשה כמי שסדרו הקוף, ומאי גרע מקומץ דמקדשו השלחן ליפסל אף בלא דין סידור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-86)
86. י"ל דדברי האוה"ח קיימי במקום דאיכא דין קידוש על ידיו ורגליו, ובזה הוא דילפינן דאין רחיצה לזה בלא זה, אך בגונא דאין דין הקידוש אלא על רגליו לחוד שפיר מצי לקדש את רגליו בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-87)
87. כ"כ הקרית ספר בפ"ה מביאת מקדש דהא אם הטיל מים צריך לחזור ולקדש אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא לא מיחייב בקידוש אלא בגישה דשחרית וכדכתיב בקרא בבאם, - אך האבהא"ז שם ה"ח אות ג' הוכיח דהוא מדאורייתא ממש"כ הרמב"ם שם ה"ה דאם הטיל מים ולא קידש ידיו ורגליו עבודתו פסולה, והרי דמדאורייתא הוא דבעי קידוש, דאל"כ היאך מחלל עבודה. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועיי"ש שכתב בשם רבינו אלחנן שצידד דה"נ הוא לגבי נטילה לתפילה דאף אם לא שפשף צריך נטילה, אך בשם ר"ת כתב דאם לא שפשף א"צ נטילה, דאף דלגבי קידוש ידים לא פלוג רבנן, מ"מ לענין נטילה לתפילה לא מצינו שהצריכו בכל ענין, - והריטב"א כתב די"ל דנטילה לתפילה צריך מדינא בכל ענין אף אם לא שפשף, וכל מה שאמרו הכא דא"צ קידוש ידים אלא משום דמצוה לשפשף הוא להצריך קידוש ידים בכיור, אך מ"מ בעי נט"י לנקיות, וכתב עוד דאף אם לברכה א"צ נט"י כשלא שפשף, מ"מ אין מקילין בתפילה ובקר"ש משום ארחץ בנקיון כפי ואע"פ שלא שפשף צריך נט"י במים או במידי דמנקי. [↑](#footnote-ref-89)
89. בתשו' ושב הכהן סימן א' בתו"ד משמע דמן הדין כל שלא שפשף אלא בידו אחת סגי בקידוש יד זו, והא דצריך לקדש ב' ידיו אף שלא שפשף אלא בידו אחת, הוא כמש"כ התו"י דמכח הא דמצוה לשפשף לא פלוג רבנן וצריך לקדש ידיו אף אם לא שפשף, וע"כ ה"נ צריך לקדש ב' ידיו אף דלא שפשף אלא בידו אחת, ועד"ז כתב השפ"א בתו"ד. [↑](#footnote-ref-90)
90. בד' ההגמי"י בפ"ז מתפילה ה"ה מבו' דהטעם בזה הוא משום דא"צ ליטול ידיו אא"כ שפשף וע"כ אינו מברך אשר יצר, וצ"ב, - ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"א כתב דאין כ"כ תימה במה שהי' נוהג רבינו מאיר שלא לברך על הקטנים, כי למה אין מברכין אשר יצר על הרוחות וכיחו וניעו וצואת החוטם וא"א לאדם בלא זה. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך אין הדבר מוכרע, דגירסת התוס' הרא"ש בסוגיין בצואה על בשרו רב הונא אמר מותר לקרוא קר"ש "כנגדה", וכן הביא הדק"ס מכיא"פ, והרי דאף דודאי דכל הפלוגתא היא אם הוא עצמו מותר לקרוא קר"ש, מ"מ קרינן לה לקרוא קר"ש כנגדה. [↑](#footnote-ref-92)
92. ובד' המג"א בסימן ע"ו סק"ו והמחה"ש שם מבו' דהיינו דכיסוי בגדים ל"מ משום דפעמים מתגלה ותהא נראית, וכ"נ בד' הבעה"מ. [↑](#footnote-ref-93)
93. התו"י לקמן בסוגיין ולקמן בע"ב כתבו דאף לבן זומא דחיוב הטבילה הוא מדאורייתא היינו רק בכהן הלובש בגדי קדש, אך כל אדם הנכנס לצורך עבודה אינו טעון טבילה אלא מדרבנן, וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן בע"ב. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך המהר"י קורקוס בהל' ביאת מקדש שם כתב דהרמב"ם תפס לשון המשנה וי"ל בדעתו דאף כשנכנס שלא לעבודה טעון טבילה, וכ"כ הליקוטי הלכות בעין משפט. [↑](#footnote-ref-95)
95. ועיי"ש שכתב דזהו דאמר בן זומא המשנה מחול לקדש וממקום שאין ענוש כרת למקום שענוש כרת אינו דין שטעון טבילה, דהמשנה מחול לקדש היינו מבגדי חול לבגדי קדש ואע"פ שעמד בעזרה, וממקום שאינו ענוש כרת למקום שענוש כרת היינו הנכנס לעזרה אפי' שלא לעבוד. [↑](#footnote-ref-96)
96. ועיי"ש שכתב דלא מיבעיא לדעת בן זומא דהא דבעי טבילה הוא מק"ו דמה הנכנס מקדש לקדש טעון טבילה מחול לקדש לא כ"ש, דע"כ אף דהוא טמא מ"מ שייך בו דין הטבילה כמו בטהור, אלא אף לר' יהודה דהא דבעי טבילה הוא משום טומאה ישנה, ג"כ שייך טבילה גם בטמא, דשמא יש עליו טומאת קרי דהיא טומאה היוצאת מגופו ולא הותרה בציבור. [↑](#footnote-ref-97)
97. הרא"ש בכלים שם כתב דדינא דהכא הוא מעלה דרבנן, ויש להסתפק אם היינו כר' יהודה, או דהוא כדעת התוס' ודעימייהו דהא דצריך לטבול בכניסה בלא עבודה אינו אלא מדרבנן, - ובעיקר ד' הרא"ש יש להעיר, דכיון דאי"ז אלא מדרבנן, א"כ שפיר ניחא הא דלא תני לה התם, וכמש"כ התוס' הרא"ש בקידושין נ"ב ב' דכיון דאיכא התם מעלה דאורייתא לא חשיב מעלה שהיא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-98)
98. וזהו שהוצרך לפרש דהא דתנן בכלים דעזרת ישראל מקודשת שאין מחו"כ נכנס לשם, אף דגם טהור אינו נכנס בלא טבילה, הוא משום דלר' יהודה טבילה זו אינו אלא מדרבנן וע"כ נקט מחו"כ דאיסורא דאורייתא, ומבו' דלבן זומא הויא טבילה זו מדאוריתא אף כשנכנס שלא לעבודה. [↑](#footnote-ref-99)
99. אך בד' התו"י לעיל כ"ט ב' שהוצרכו לישב בע"א, אף שדעתם דחיוב הטבילה בנכנס לעזרה הוא רק כשנכנס לעבודה, משמע דס"ל דחיוב הטבילה במיסך רגליו הוא רק כשנכנס לעבודה, וכ"כ הריטב"א גופי' בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
100. במש"כ הריטב"א דהי' ביהכ"ס בלשכת פרהדרין, כ"נ בפירש"י בע"ז י"ז ב' ד"ה לכהן גדול, - אך ?? [↑](#footnote-ref-101)
101. לפי דבריהם משמע דדינא הוא לעשות טבילה זו בחול, אך בל' הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג מבו' דרשאי לעשות טבילה זו בקדש, ועמד ע"ז השיח יצחק, - וי"ל דאזלי לטעמייהו דהתו"י ותוס' הרא"ש לטעמייהו דדין הטבילה הוא משום הכניסה למקום קדוש, אלא דא"צ טבילה אלא כשנכנס לצורך, וע"כ הדין נותן שיטבול קודם כניסתו, אך הרמב"ם לטעמי' דדין הטבילה אינו משום הכניסה למקום קדוש אלא משום העבודה, וכמש"כ הגרי"ז בדעתו, וע"כ א"צ לטבול קודם כניסתו אלא קודם העבודה, אך האחרונים נקטו גם בדעת הרמב"ם דצריך לטבול קודם כניסתו, ועמדו ע"ז דא"כ היאך הוא רשאי לעשות טבילה זו בקדש, ועמש"כ בזה השיח יצחק בסוגין והמער"ק בהל' עיוהכ"פ שם. [↑](#footnote-ref-102)
102. השפ"א הק' דהיאך אפשר שיטבול במקום קדוש הרי אסור ליכנס לפנים בלא טבילה, להתוס' לטעמייהו דאף כשנכנס שלא לעבודה טעון טבילה, וכתב די"ל דהי' טובל בלשכה הפתוחה לקדש דתוכה קדש לענין זה דנקרא טבילה במקום קדוש, כמו דנקרא מקום קדוש לאכילת קדשים, וליכא חיוב טבילה בכניסה לשם, לפ"מ שאמרו בזבחים נ"ו א' דאין חייבין שם משום טומאה. [↑](#footnote-ref-103)
103. המהר"י קורקוס בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג כתב לישב דל"ד דכל הה' הם הלמ"מ, אלא תשלום הה' עם הראשונה, ולא בא אלא להודיע טבילת כף ומחתה וגם כונתו להודיע דב' קידושין בכל טבילה, - ועמש"כ הקה"י בסימן י' בע"א. [↑](#footnote-ref-104)
104. ואזיל התורי"ד לטעמי' לעיל ו' א' דלשכת פרהדרין היתה קדושה בקדושת עזרה, ונמצא דהי' הכה"ג בעזרה בכל שבעת הימים, - ובדעת רש"י דהא דצריך טבילה הוא משום ?? [↑](#footnote-ref-105)
105. אך העירו דלמש"כ הריטב"א לעיל כ"ח א' דהיוצא ללשכת פרהדרין ונכנס אינו טעון טבילה, בע"כ דהא דהי' כה"ג טעון טבילה בשחרית הוא משום דהי' מיסך את רגליו.

     ובעיקר הך מילתא אם הנכנס מלשכת פרהדרין טעון טבילה, לכאו' הוא תלוי בפלוגתת קמאי אם לשכת פרהדרין היתה קדושה בקדושת עזרה, ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ לפ"ק דף מס' 7, ומתפרש בזה דעת רש"י דהי' כה"ג טעון טבילה משום כניסתו לעזרה, דאזיל לטעמי' לעיל ו' א' דל"ה לשכת פרהדרין קדושה בקדושת עזרה, ואמנם אף הריטב"א לעיל י"א א' כתב דלא נתקדשה כשאר העזרה, אך י"ל דלדעתו דהיתה בתוך העזרה אלא דהניחו מלקדשה, י"ל דנכנס משם לעזרה א"צ טבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. התו"י והתוס' הרא"ש הק' ע"ז דהיינו הא דמסיק ממקום שענוש כרת למקום שענוש כרת ותרי זימני למה לי, והריטב"א כתב לישב דאורחא דתלמודא הוא דפתח בקילתא וסיים בחמירתא דאפשר דהוי ממקום קדוש למקום קדוש ול"ה ממקום חיוב כרת למקום חיוב כרת, שמא כונתו דבכלל ממקום קדוש למקום קדוש, הוא אף בנכנס מלשכות הפתוחות לקדש לעזרה, ואי"ז ממקום חיוב כרת דליכא חיוב כרת בלשכות, - והגבו"א הק' דהרי טבילות דיוהכ"פ אינם מכח שינוי המקום מקדש לקדש, אלא משום החלפת הבגדים, כדמוכח לקמן בכולה סוגיין, וא"כ היאך ילפינן מינה לחייב טבילה בנכנס לעזרה שאין בה החלפת בגדים, והק' עוד דאין למדין ק"ו מהלכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-107)
107. וצ"ל דאף דגם כשנכנס לשחיטה וכיו"ב צריך טבילה, היינו רק מדרבנן, אך מדאורייתא א"צ טבילה אלא כהן הנכנס לעבודה, וכמש"כ התוס' הרא"ש לקמן בע"ב. [↑](#footnote-ref-108)
108. בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דיזכור אם יש עליו טומאה ישנה כגון טומאת מת או טומאת זבות שצריך למנות ז' ויפרוש שלא יכנס לעזרה, וצ"ב, דאף בשאר טומאות דא"צ למנות ז', מ"מ אסור ליכנס לעזרה עד שיעריב שמשו. [↑](#footnote-ref-109)
109. המקד"ד בסימן ל"ח סק"ג כתב ללמוד מדבריהם דמצורע בימי ספורו לא חשיב כטומאה היוצאת מגופו וע"כ הוא מותר במחנה לוי', ועיי"ש שהק' דא"כ יהא מותר בפסח הבא בטומאה, - אך הנה נתבאר לעיל ו' ב' דלענין היתר טומאה בציבור דממעטינן מדכתיב לנפש דרק טומאת מת הותרה ולא טומאת זב ונדה וכל טומאה היוצאת מגופו, כל דשֵם טומאתו היא טומאת נדה, אף דלי"ב להחומר דטומאת נדה, לא הותר בציבור, אך לענין שילוח ממחנה לוי' דהא דבטומאה היוצאת מגופו משתלח ממחנה לוי' הוא משום חומר טומאתו, הרי דאף אם שֵם טומאתו היא טומאת נדה מ"מ כל דלי"ב להחומר דטומאת נדה אינו משתלח חוץ למחנה לוי', ונתבאר שם דלפ"ז י"ל דאף להירושלמי דמגע זב לא הותר בציבור, מ"מ אינו משתלח חוץ לב' מחנות, וזהו שכתבו התוס' ביבמות ז' ב' בדעת ר' יוחנן דאף דטבו"י דזב כזב דמי ולא הותר בפסח הבאה בטומאה מ"מ לענין ביאת מקדש לאו כזב דמי, ולפ"ז י"ל דאף דשֵם הטומאה דמצורע בימי ספורו הוא טומאת מצורע שהיא טומאה היוצאת מגופו, מ"מ כיון דקיילא טומאתו, אינו משתלח ממחנה לוי', וכ"כ בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-110)
110. מש"כ הגבו"א שם דרבא ס"ל דבמצורע דהתירא הוא לא אמרינן הואיל ואישתרי אישתרי, כ"כ גם בטו"א במגילה ג' ב', ועמש"כ ע"ז בחי' הגרע"א ביבמות ח' א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-111)
111. ועיי"ש שהוסיף לפרש דהיינו דבמצורע דדייש בטומאה איכא משום סרך טומאה אף כשטבל מבערב דשמא נגע בטומאה לאחר טבילה ולא הרגיש לפי שהוא דש בטומאה, אך בשאר טמאים דלא דיישי בטומאה א"צ טבילה כשטבלו מבערב דליכא למימר דשמא נגעו בטומאה לאחר טבילה דודאי אם נגעו היו מרגישין דהא לא דיישי בטומאה. [↑](#footnote-ref-112)
112. הלח"מ שם כתב דהיינו דאף שפסק הרמב"ם כבן זומא, מ"מ היינו רק כשנכנס לעבודה, אך כשאינו נכנס לעבודה אינו טעון טבילה אלא במצורע דדייש בטומאה, והאחרונים תמהו על מש"כ דהרמב"ם פסק כבן זומא, מד' הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג, - אך בכ' הגרי"ז לעיל בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דקי"ל כרבנן דמדות דכל אדם אינו טעון טבילה, ואך דכ"ז הוא כשנכנס שלא לעבודה, אך כשנכנס לעבודה אף לרבנן טעון טבילה כסתם מתניתין, ועד"ז כתבו השיח יצחק והשפ"א. [↑](#footnote-ref-113)
113. השפ"א עמד ע"ד הרמב"ם שהשמיט להא דמסקינן הכא דחוצץ, וכיון דבגמ' הכא מיבע"ל בזה מ"ט לא הביאה, - ובפשוטו י"ל דכיון שסתם בזה הרמב"ם סתמו כפירושו דדין טבילה זו הוא כדין שאר טבילות דחציצה פוסלת בהן, ושו"ר שכ"כ השיח יצחק לעיל בסוגיין בתו"ד, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ומש"כ בזה הליקוטי הלכות בעין משפט. [↑](#footnote-ref-114)
114. ורש"י והריטב"א שלא כתבו כן הוא לטעמייהו דס"ל דאף חיוב הטבילה כשנכנס שלא לעבודה הוא מדאורייתא, ונתבאר לעיל, - ועוד, דבד' רש"י מבו' דכל הא דמיבע"ל שלא תהא חציצה פוסלת בזה הוא משום דאין טבילה זו כדי לטהר אלא כדי להזכירו על הטומאה ישנה, וע"כ לדעת בן זומא, אף אם איכא גוונא דאין הטבילה אלא מדרבנן, מ"מ כיון דהוי טבילה כדי לטהר פסלה בה חציצה, ולפ"ז נמצא לדעת רש"י דבחיוב הטבילה במיסך רגליו לא מיבע"ל וודאי דחציצה פוסלת, וזה דלא כמש"כ השפ"א הכא. [↑](#footnote-ref-115)
115. לכאו' י"ל דאף דחיוב הטבילה לבן זומא הוא רק במשנה למקום שחייב כרת, ולר' יהודה הוא רק משום חשש איסור כרת, מ"מ כיון דמכח זה דינא הוא דאסור ליכנס לעזרה עד שיטבול, שפיר י"ל בזה דביאה במקצת שמה ביאה, אף אם אין חייב עלי' כרת, ואף אם אין איסורה אלא מדרבנן, דבכל מקום האסור בכניסה, אסור אף בביאה במקצת, ודמי להא דמסתברא מילתא דאף הנכנס לעזרה שלא בדרך ביאה טעון טבילה, אף דלי"ב חיוב כרת ואין האיסור בזה אלא מדרבנן, דמ"מ כיון דהוא אסור בביאה בלא טבילה, אסרו חכמים אף כשנכנס שלא בדרך ביאה. [↑](#footnote-ref-116)
116. הרמב"ם בהלכותיו השמיט לדין זה דחיוב טבילה בביאה במקצת, ועמש"כ בזה המרכה"מ בפ"ג מביאת מקדש הי"ח והליקוטי הלכות בעין משפט. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך המל"מ שם הוכיח מד' התוס' בזבחים ל"ב א' דלמ"ד דביאה במקצת לא שמה ביאה לי"ב אף איסור דרבנן, ועמש"כ הרש"ש שם לדחות. [↑](#footnote-ref-118)
118. המהרש"א עמד בד' התוס', דהיאך הומ"ל דמייתי מרבנן משום דהאיבעיא היא לרבנן, הרי מסקינן לעיל דלא הצריכו חכמים טבילה אלא במצורע דדייש בטומאה, וכתב דמכוון התוס' דהומ"ל דהאיבעיא היא לבן זומא, ואיהו לא שאני לי' בין מצורע לשאר אדם. [↑](#footnote-ref-119)
119. הרמב"ם בהלכותיו השמיט לאיבעיא זו אף שעמדה בתיקו, ועמש"כ בזה השיח יצחק לעיל בסוגיין בתו"ד. [↑](#footnote-ref-120)
120. השפ"א לעיל בסוגיין כתב דלגירסא זו מוכח דהא דס"ל לרבנן דכל אדם א"צ טבילה הוא אף כשלא טבל מבערב, - אך הליקוטי הלכות האריך די"ל דהא דמיבע"ל לרבנן הוא כשטבל מבערב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-121)
121. מד' הראשונים משמע דלפ"מ דמיבע"ל דרבנן לא מצרכי טבילה אף היכא דעביד עבודה, הרי דאף אם נכנס לעזרה לעבודה א"צ טבילה, אך השיח יצחק לעיל בסוגיין כתב דמהא דלא מיבע"ל לרבנן אלא כשעומד בחוץ ושוחט, משמע דכל שנכנס לפנים ושוחט פשיט"ל דלרבנן צריך טבילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-122)
122. צ"ע דמ"ט הוצרך לזה ותיפו"ל דליכא למיחש לאימשוכי משום דהוא מחו"כ ואסור ליכנס לעזרה, וכמש"כ שם דמה"ט אין לחוש לאימשוכי בטמא השוחט בסכין ארוכה, וצ"ל דאם בטהור כה"ג צריך טבילה משום חשש אימשוכי, הי' בדין דאף מצורע יהא טעון טבילה דלא פלוג רבנן, וכל מש"כ דבטמא לא חיישינן לאימשוכי, היינו דמה"ט לא אסרו איסור בפנ"ע על טמא לשחוט בסכין ארוכה משום חשש אימשוכי. [↑](#footnote-ref-123)
123. לכאו' דבריהם הם לטעמייהו דס"ל דכל הא דלר' יהודה מצורע בשמיני שלו א"צ לטבול, הוא רק משום דאינו מכניס כל גופו, ויש ללמוד מזה דלא גזר ר' יהודה דילמא אתי לאימשוכי, ובזה הוא דמיבע"ל דשמא היכא דקעביד עבודה מודה ר' יהודה דיש לחוש לאימשוכי. [↑](#footnote-ref-124)
124. ועיי"ש שכתבו לפ"ז דמה שאמרו הכא דמלשכת המדיחין היתה מסיבה עולה לגג בית הפרוה, היינו משום דאע"ג דגג בית הפרוה הי' שוה לקרקע העזרה ל"ה לו פתח לעזרה משום צניעות לפי שכה"ג טובל שם אלא היו נכנסין לו דרך לשכחת המדיחין שהיתה תחת הקרקע ומשם מסיבה עולה לגג בית הפרוה. [↑](#footnote-ref-125)
125. בדעת התוס' דלא ניח"ל בזה יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דהא דגגין ועליות לא נתקדשו הוא אף כשהן פתוחין לקדש, או דהוא משום דס"ל דכיון דכל הא דהפתוח לקדש תוכו קדש הוא רק לאכילת קד"ק ולא לעבודה, לא סגי בזה לקיום דינא דמקום קדוש. [↑](#footnote-ref-126)
126. הקהלת יעקב בח"ב לשון חכמים סימן רנ"ה הק' ממה שאמרו בפסחים ס"ה ב' דלח אינו חוצץ, וא"כ היאך נימא דמים חוצצין, והברכ"י באו"ח סימן כ"ז סק"א כתב דאף דלח אינו חוצץ, מ"מ בבגד"כ בעינן שהיו על בשרו, ואף בדבר שאינו חוצץ, מ"מ אין הבגד על בשרו, ועמש"כ לתמוה ע"ז העמודי אור בסימן ל"ז ובתשו' דובב מישרים ח"ב סימן ל"ז, ומש"כ בזה בתשו' אג"מ יו"ד ח"ב סימן פ"ו. [↑](#footnote-ref-127)
127. ועיי"ש שעמד במש"כ רש"י דהוא כדיליף לקמן שצרך לכל חליפות בגדי היום קידוש וכו', דלכאו' הוא ללא צורך דקידוש זה תיפו"ל דהוא תחילת עבודה, ויש להוסיף, שהרי למש"כ לפרש לד' רש"י, הרי דהא דקידוש זה הוי מן הכיור, משום דאינו רק מדין הקידושין דיוהכ"פ, אלא גם מדין קידוש של כל השנה, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום, וגם בכ' הגרי"ז בזבחים י"ט ב' כתב דקידוש ראשון הוא גם מדין הקידושין דיוהכ"פ, ועיי"ש במש"כ נפ"מ בזה. [↑](#footnote-ref-128)
128. אך העירו דבפירש"י בסוכה נ' א' ד"ה גזירה מבו' להדיא דהא דהי' כה"ג מקדש בקיתון של זהב היינו במים שנתקדשו בקיתון, דהוי כלי שרת, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-129)
129. ועיי"ש שכתב לדון אם אכן דישון מזבח הפנימי הוא עבודת לילה, וכתב דאף אם הוא עבודת יום מ"מ הוא מדרבנן שאין לו עיקר מה"ת, וע"כ הוא נעשה בכה"ד, ובהמשך דבריו משמע דהא דהוא נעשה בכה"ד הוא משום דאי"ז עבודה אלא מכשירי עבודה וע"כ לא הצריכו הכתוב כה"ג, וכתב לדמות לזה דה"נ דישון המנורה א"צ כה"ג. [↑](#footnote-ref-130)
130. ובפי' הר"י מלוניל לקמן ס' א' כתב דהי' הכה"ג מסדר גם את המערכה לאברים ופדרים שלא נתאכלו מבערב, ונתחדש בדבריו דאף דמערכה זו היא לצורך קרבנות דאתמול, מ"מ חשבינן לה כעבודה דיוהכ"פ דאינה נעשית אלא בכה"ג. [↑](#footnote-ref-131)
131. צ"ב דאף סידור המערכה עבודת לילה היא, וגם דישון מזבח הפנימי כתב הרמב"ן במלחמות דהיא עבודת לילה. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהי' מקדש ידיו ורגליו בבקר ועורך המערכות ומדשן המזבח ומטיב הנרות ואח"כ טובל מפני שהי' רוצה עכשיו להתחיל בקרבנות ממש, דא"כ נפישי להו קדושין די"א היו, ועוד דא"כ מאי פריך לקמן בסוגיין דלרבנן לא משכח"ל אלא ט' קידושין, הרי שפיר היו י' קידושין עם אותה של שחר. [↑](#footnote-ref-133)
133. וזהו שכתב דמי שזכה בתרוה"ד זכה בסידור המערכה וסידור ב' גזירי עצים, וכ"ה מוכרח גם לפ"מ שדקדק ממשנתינו, דל"ה הכה"ג עובד קודם שחיטת התמיד, והרי סידור ב' גזירי עצים הי' קודם התמיד, כמו שאמרו לקמן ל"ג א'. [↑](#footnote-ref-134)
134. אמנם הנה בסדר המערכה להר"א בן אסמעאל שהביא רי"ו בנתיב ז' ח"ג מבו' דסידור ב' גזירי עצים הי' נעשה בלילה ומה"ט הי' נעשה בכה"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-135)
135. יש להעיר דמ"ש מהולכת האברים דאף דדינה שתהא נעשית בו' כהנים, וילפינן לה לעיל כ"ז א' מקרא, מ"מ ביוהכ"פ היתה נעשית ע"י הכה"ג לבדו, וכמש"נ להלן להוכיח מד' הראשונים, וי"ל. [↑](#footnote-ref-136)
136. ובפי' הר"י מלוניל לקמן ל"ז א' נסתפק בדין סידור ב' גזירין של בין הערבים אם יוכל אחר לעזרו, וצידד דצריך לעזר אחריו. [↑](#footnote-ref-137)
137. אמנם הנה בפי' רבינו אליקים בסוגיין כתב דה"ה לכל תמידי השנה דהלמ"מ דאין שחיטת התמיד באחד, והרי דאף בשאר ימות השנה הי' אחר ממרק שחיטה ע"י השוחט, ועמש"כ בזה הדק"ס באות ח'. [↑](#footnote-ref-138)
138. וביותר ניחא לדעת רוב קמאי לקמן ל"ב ב' דמדאורייתא שחיטת התמיד ל"ה בכה"ג, משום דלאו עבודה היא ורק מדרבנן הויא בכה"ג, ושו"ר שכ"כ הגרי"פ שם, וכתב לפ"ז דבשחיטת פרו ושעיר דפסולה בכה"ד, ל"ה אחר ממרק שחיטה על ידו, ודלא כמש"כ התוי"ט, ובהגה' שאר לציון כתב דבסדר העבודה דאתה כוננת מפורש דגם בפרו לא שחט רק רוב ומירק אחר, וכתב דבסדר אמיץ כח משמע קצת דלא כן, ויש להוסיף דכ"כ התורי"ד לקמן מ"ג ב' והמאירי לקמן נ"ד א'. [↑](#footnote-ref-139)
139. והר"י מלוניל לקמן ל"ז א' כתב דהכהן הממרק את השחיטה הי' מאותו בית אב שהי' ראוי לעבוד באותו יום עצמו אם לא הי' יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-140)
140. ועיי"ש שכתב דהא דלא אמרו דידשן הכה"ג מאחר שהוא מטיב כמו שעושין בכל יום שהמדשן הוא מטיב, הוא משום דלא דיו מה שהטילה עליו תורה אלא שנטיל עליו עבודות אחרות, ועוד שיהא צריך לבגדי זהב אחרים, דבגדים שבישל בהם קדרה לרבו לא ימזוג בהן כוס לרבו. [↑](#footnote-ref-141)
141. ונתחדש לפ"ז דאף דהולכת האברים דינה שתהא נעשית בו' כהנים, וילפינן לה לעיל כ"ז א' מקרא, מ"מ ביוהכ"פ דכל עבודות היום אינם אלא בכה"ג היתה נעשית ההולכה ע"י הכה"ג לבדו, ועמש"נ לעיל בהערה להעיר בזה דמ"ש מסידור ב' גזירי עצים דבין הערבים שנקטו התו"י והתוס' הרא"ש לעיל י"ב ב' דהיתה אף בכה"ד משום דבעינן בה ב' כהנים. [↑](#footnote-ref-142)
142. ודבריו הם למש"כ שם דהא דתנן הכא דמחמין לו חמין ומטילין לתוך הצונן היינו עששיות של ברזל, דאם הוא תקנה בפנ"ע דמטילין מים חמים, הרי בזה ליכא שבות כלל, וכמש"כ המים חיים שם, וכ"כ המל"מ בפ"ח מביהב"ח הי"ב, והזרע אמת בחי' עירובין סימן ט"ו, ועמד ע"ז הרש"ש, עיי"ש, - אמנם הנה בד' המאירי משמע דגם בהטלת מים חמין איכא שבות, ולכאו' הוא כמש"כ בתשו' הר"ש שהביאו הראבי"ה בסימן תתקצ"א והאו"ז בהל' נדה סימן שס"ו והרדב"ז בסימן אלף קס"ו דאסור להטיל מים חמין במקוה משום גזירת מרחצאות, ובמקדש התירו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-143)
143. בס' חוקת היום כתב די"ל דכל הא דטבילה ראשונה אינה חובה ליום, הוא משום דחיוב טבילה דיוהכ"פ הוא במקום פשיטה ולבישה, ובטבילה ראשונה דליכא פשיטת בגדי קדש ליכא לחיוב הטבילה דיוהכ"פ, וכ"ז הוא לדידן דפשיטה מילתא היא, דאיכא חד קידוש אפשיטה, אך לר"מ דב' הקידושין הם על הלבישה ופשיטה לאו מילתא היא, אף טבילה ראשונה הויא חובה ליום, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן. [↑](#footnote-ref-144)
144. ואמנם לכאו' למש"כ הגרי"ז שם לעיל מינה דמשמעות הברייתא דגם בלבישה ראשונה הי' מקדש לר"מ אחר פשיטת בגדי חול, ונתבאר להלן, מבו' דהא דמקדש אחר פשיטה הוא אף בפשיטת בגדי חול ואף דליכא דין בפשיטה, ולפ"ז הדין נותן דגם בשאר קידושים ל"מ ללבוש בגדי חול ולקדש וכן ל"מ לקדש אחר שפשט בגד אחד אף דהוי מחוסר בגדים ואין ע"ז תורת לבישת בגד"כ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-145)
145. בכ' הגרי"ז בזבחים י"ט ב' כתב בשם הגרי"ד לדון בישוב ד' התו"י, דהרי דבריהם קיימי בקידוש ראשון, וי"ל דכ"ה דטבילה ראשונה אינה מדין הטבילות דיוהכ"פ, ה"נ קידוש ראשון אינו מדין הקידוש דיוהכ"פ אלא מדין הקידוש דכל השנה, ועיי"ש במש"כ לדחות לזה, ויש להוסיף, דלדעת ר"מ דבלבישה הראשונה הי' מקדש ב' קידושין, ודאי דהוי זה מדין הקידוש דיוהכ"פ, ועוד דהרי לר"מ אין מתקיים כלל דין הקידוש דכל השנה בקידוש ראשון דמקדש קודם לבישה, ובקידוש דכל השנה כשהוא לבוש מקדש. [↑](#footnote-ref-146)
146. ועיי"ש שכתב דשמא אה"נ דלדעת ר"מ היתה טבילה הראשונה בקדש, ולמש"נ לעיל בהערה מס' חוקת היום דלר"מ היתה אף הטבילה הראשונה לחובת יוהכ"פ, הרי דלדידי' מדינא הויא טבילה זו בקדש. [↑](#footnote-ref-147)
147. וזה מתפרש למש"כ שם לעיל מינה בשם הגרי"ז דשאני ביסוד דינו קידושין דיוהכ"פ מקידוש דכל השנה, דקידוש כל השנה עושה חלות דהידים מקודשות ועי"ז ראוי הכהן לעבודה, משא"כ בקידושין דיוהכ"פ דהוא דין בסדר עבודות יוהכ"פ דבעי' י' קידושין ואי"ז חלות על הכה"ג המכשירו לעבוד אלא הוא דין בסדר עבודת יוהכ"פ, וע"כ מסתברא מילתא דלי"ב לפסול יציאה, כיון דאי"ז כלל חלות קידוש על הגברא. [↑](#footnote-ref-148)
148. המקד"ד בסימן כ"ז סוסק"ז כתב לפרש דהא דבהוצאת כף ומחתה אם הקדים מעשה לחבירו מה שעשה עשוי, היינו דאם הקדים הוצאת כף ומחתה לעבודה אחרת לא שייך לומר שיחזור ויעשה אותה, כיון שכבר הוציא ואין לו תקנה ולא שייך בו כשרות ופסלות ומה שעשה עשוי, ועמש"כ הרש"ש לקמן ס' א', ואם הקדים עבודה אחרת להוצאת כף ומחתה מה שעשה עשוי, הוא משום דאחר הוצאת כף ומחתה הוא רק עבודת התמיד וקטורת ונרות, וקרא דחקה דסדרן מעכב קאי רק על עבודות היום אבל עבודות התמיד אין נפסלין בהקדמה דלא קאי חקה עלייהו. [↑](#footnote-ref-149)
149. ולכאו' הוא דלא כמש"כ הגרי"ז ללמוד מד' רש"י והרמב"ן דכל דין סדר דהוצאת כף ומחתה הוא כדי לקיים דין ה' טבילות וי' קידושין. [↑](#footnote-ref-150)
150. ומשמעות ד' התו"כ דהא דאינו טעון טבילה הוא משום דחיוב הטבילה הוא במשנה מבגדי זהב לבגדי לבן ומבגדי לבן לבגדי זהב, ולא במשנה מבגדי זהב לבגדי זהב לבגדי זהב ומבגדי לבן לבגדי לבן, - אך בד' החזו"א משמע דהוא משום דעיקר חיוב הטבילה אינו משום שינוי הבגדים אלא משום שינוי העבודה מעבודת חוץ לעבודת פנים ומעבודת פנים לעבודת חוץ. [↑](#footnote-ref-151)
151. לכאו' מוכח מדבריו דטבילה הראשונה דיוהכ"פ לכו"ע היא מדאורייתא, וע"כ הוא דצריך לקידוש ראשון, משום דנטנפו ידיו בטבילה, אך אי"ז מוכרע, די"ל דהקידוש הראשון הוא מדין הקידוש דכל השנה. [↑](#footnote-ref-152)
152. ועד"ז כתב המקד"ד בסימן כ"ד סק"ז דמש"כ הרמב"ן דמדאורייתא ל"ב שיהיו עבודות התמיד בכה"ג, היינו בהא דבעינן שיעשה הכה"ג את כל עבודות התמיד, דמדרבנן כל עבודות התמי אין כשרות אלא בו כמו עבודות היום, ומדאורייתא ליכא דין בעבודות התמיד דאין כשרות אלא בו, אבל מ"מ מדאורייתא חובה על כ"ג ללבוש בגדי זהב ולעבוד מקצת מעבודות התמיד ולהחליף אח"כ מבגדי זהב לבגדי לבן. [↑](#footnote-ref-153)
153. אך למש"כ בחי' הגרי"ז בפ"ב מעיוהכ"פ דשאני דין י' קידושין דיוהכ"פ מדין הקידוש דכל השנה, ובכ' הגרי"ז בזבחים י"ט ב' כתב דהיינו דשאני ביסוד דינו קידושין דיוהכ"פ מקידוש דכל השנה, דקידוש כל השנה עושה חלות דהידים מקודשות ועי"ז ראוי הכהן לעבודה, משא"כ בקידושין דהוא דין בסדר עבודות יוהכ"פ דבעי' י' קידושין ואי"ז חלות על הכה"ג המכשירו לעבוד אלא הוא דין בסדר עבודת יוהכ"פ, ודלא כמש"כ החזו"א דדין הטבילה והקידוש דיוהכ"פ הוא טהרה והכשר יתירא שהחמירה תורה שלא תועיל טבילת צפרא וקידוש צפרא ולחשבו כלא רחוץ ידים ורגלים, ואין מעשה הקידוש עיקר המצוה אלא להיות מקודש, מסתברא מילתא דבעינן שיהא הקידוש בכה"ג. [↑](#footnote-ref-154)
154. והרמב"ן שם כתב דטעם הא דהפסיקו בהוצאת כף ומחתה בין תמיד של בין הערבים לקטורת, הוא משום דאינה עבודה, וע"כ איחרו אותה לאחר כל מעשה היום, ובלבד שנקיים בה ה' טבילות, וע"כ מפסיקי בה בסדר התמיד של בין הערבים ומוציאין את הכף והמחתה בין התמיד לקטורת. [↑](#footnote-ref-155)
155. לרש"י לטעמי' דלר' יהודה אף טבילה ראשונה דיוהכ"פ אינה אלא מדרבנן, נמצא דמהך ק"ו דבמקום שטעון טבילה טעון קידוש אין ללמוד להא דבעינן קידוש בלבישה ראשונה, שהרי בלבישה זו אינו טעון טבילה מדאורייתא, ובע"כ לפ"ז דכל הא דבעינן קידוש בלבישה ראשונה הוא מדין הקידוש דכל השנה. [↑](#footnote-ref-156)
156. הריטב"א הוסיף דראב"ש ס"ל כר' יהודה דהא דהנכנס לעזרה טעון טבילה אינו אלא מדרבנן, וכ"נ בפירש"י, ולכאו' הוצרכו לזה משום דראב"ש גופי' ס"ל בזבחים י"ט א' דאין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים, (ומהני קידוש ידים ורגלים אף מכאן ועד י' ימים), דלמ"ד דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אף כשלא יצא מן העזרה, הרי דבכה"ג הוא דאין טעון טבילה וטעון קידוש, אך הרש"ש כתב די"ל דהק"ו מתישב גם לדעת בן זומא, דכיון דהא דטעון טבילה בכל ימות השנה אינו מפורש בקרא להדיא, מצינו למעבד מזה ק"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-157)
157. צ"ב דקידוש זה הוא משום העבודה כדין הקידוש של כל השנה, ואינו כלל מכח הלבישה, וא"כ היאך מצי למילף מינה מהקישא דפשיטה ללבישה דאף פשיטה טעון קידוש. [↑](#footnote-ref-158)
158. בפי' ר"ח מבו' דגריס דקידוש כטבילה מה טבילה במקום קדוש אף קידוש במקום קדוש, ובהגה' תמה ע"ז דל"ב למילף קידוש מטבילה דלהדיא כתיב בקידוש במקום קדוש. [↑](#footnote-ref-159)
159. צ"ע דהרי קידוש דיוהכ"פ ל"ה מן הכיור אלא מקיתון של זהב, כדתנן לקמן מ"ג ב', - וצ"ל דמהא דכתיב בקרא בקידוש דכל השנה דהוא מן הכיור נלמד דאין קידוש אלא בפנים, וה"נ הוא בקידוש דיוהכ"פ דאינו אלא בפנים אף שהוא מקיתון של זהב. [↑](#footnote-ref-160)
160. אך צ"ע, שהרי חזינן לחד מ"ד בירושלמי דקידושין דיוהכ"פ הוו בקיתון של זהב, וקידוש ראשון דהוא גם מדין קידוש דכל השנה הוי מן הכיור, והרי דלא ילפינן קידושין דיוהכ"פ מקידוש דכל השנה להצריך כיור, ולא אמרינן דכיון דהא דהוי הקידוש מן הכיור הוא מתנאי מעשה הקידוש, יש ללמוד מזה לקידושין דיוהכ"פ דהוו מן הכיור. [↑](#footnote-ref-161)
161. וכתב דלפ"ז י"ל דקידוש ראשון לכו"ע הי' כשהוא לבוש, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"מ אות תרנ"ז. [↑](#footnote-ref-162)
162. ובדעת האבודרהם הי' מקום לומר דס"ל כמש"כ התו"י ועוד מקמאי לעיל כ"ה ב' די"ל דגם בשאר ימות השנה הי' אחר ממרק על ידו, ונתבאר במ"מ שם דף מס' 6, - אך אי"ז מתישב, שהרי מש"כ שם כן הוא לפ"מ דמיבע"ל דשוחט מקבל, אך לפ"מ דמסקינן דזורק מקבל, מהיכ"ת נימא דל"ה השוחט ממרק אלא הי' אחר ממרק על ידו, - ואמנם הנה נתבאר בדף מס' 7 בהערה מש"כ בפי' רבינו אליקים לעיל ל"א ב' דה"ה לכל תמידי השנה דהלמ"מ דאין שחיטת התמיד באחד, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-163)
163. בד' הגר"א שם מבו' דהא דהכא אין אחר ממרק שחיטה על ידו אלא משום דצריך למהר לקבל הדם, אי"ז משום דאלמלי כן הי' ראוי שיהא אף המירוק בכה"ג, או כדי שלא יהא נראה כשהיי' וכשחיטה בשנים, וע"ד מש"כ התוס' לקמן בסוגיין (ד"ה למה לי למרק), אלא הוא משום דאותו שמתחיל המצוה יש לו לגומרה, וע"כ יש ללמוד מזה דה"נ במדליק בביהכנ"ס ידליק הש"צ את כל הנרות, ורק אם רוצים למהר להתפלל יוכל השמש להדליק הנשארים. [↑](#footnote-ref-164)
164. ועיי"ש שכתב דזהו דתני קרצו דהוא לישנא דקטלא ולא תני שחטו, לפרש דהא דמירק אחר שחיטה על ידו הוא משום דע"י השחיטה חשבינן לה כמתה. [↑](#footnote-ref-165)
165. הגבו"א הק' ע"ז דמהא דמשני דה"ק יכול יהא פסול מדרבנן, ש"מ דהא דאמר מעיקרא דיהא פסול הוא מה"ת, - וצ"ב רב דמאי קשיא לי', הרי אף דמה שאמרו מעיקרא דיהא פסול בשחיטת רוב שנים הוא מה"ת, מ"מ הא דפריך דא"כ הו"ל עבודה באחר, אי"ז אלא לפסול מדרבנן. [↑](#footnote-ref-166)
166. יש לפרש לד' הי"מ כמש"כ התוס' הרא"ש בחולין כ"ט ב' דכיון דל"ב מריקה בשחיטת חולין, והא דבעינן לה בקדשים הוא משום דם וצורך קבלה, ע"כ ה"ז פוסל באחר, וכ"כ הרמב"ן והר"ן שם בשם תוס', ולפ"ז הוא ע"ד פי' בתרא דתוס', - ובד' הרמב"ן והר"ן שם מבו' דהא דה"ז פוסל באחר, הוא משום דמקבלה ואילך מצות כהונה, וע"כ הוא דביוהכ"פ בעינן כה"ג, והרמב"ן הק' ע"ז דא"כ נמצא דלס"ד זו כל הא דשחיטה בזר כשרה הוא בלא מירוק, ועיי"ש במשה"ק עוד בזה. [↑](#footnote-ref-167)
167. האבי עזרי בפ"א מעיוהכ"פ תמה ע"ז, דאטו שחיטה גריעא ממירוק, ואם מירוק חשיב כעבודה, מ"ט שחיטה עצמה אינה חשובה כעבודה, אך בד' התוס' משמע דמהני הא דנוהג אף בחולין להפקיע מתורת עבודה, וע"כ הוא דמירוק דאינו נוהג בחולין חשיב כעבודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-168)
168. צ"ב שהרי דברי הגמ' שם קיימי על הא דתנן הכא בתמיד דקרצו ומירק אחר שחיטה על ידו, וע"ז מאי פריך דאי נימא דלא מירק פסול הו"ל שחיטה באחר, הרי שחיטת התמיד כשרה באחר. [↑](#footnote-ref-169)
169. התוס' כתבו דאם שחטו ב' זבח אחד אפי' בזאח"ז פסול, וכ"כ המאירי בחולין כ"ט א', - אך הרשב"א שם כתב דאי"ז אלא לכתחילה, וכן הוכיחו התוס' שם כ"ט ב' ד"ה תרי גברי. [↑](#footnote-ref-170)
170. הר"י מלוניל שם כתב דהא דהמירוק כשר באחר הוא משום דאינו צורך שחיטה כלל אלא משום (כלי) [דם] הוא צריך, וע"כ לא מיקריא עבודה ובכהן אחר סגי, והוא להיפך ממש"כ כמה מקמאי דכל דהוא צורך קבלה הוי טעם טפי להצריך כה"ג, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-171)
171. בתשו' בית יעקב סימן ל"ב כתב ללמוד מד' התוס' דאף דבחולין צריך לכתחילה לשחוט כל ב' הסימנים, מ"מ אם שחט אחד רוב הסימנים לא יגמור האחר המיעוט, - והשיח יצחק בסוגיין נחלק ע"ז, דכל מש"כ התוס' דל"ה לנו למרק ע"י אחר הוא רק בצירוף הא דנראה כאילוו נשחט הזבח בשנים, והיינו רק בשחיטת קדשים דכל ששנים שוחטין זבח אחד פסול, אך בחולין דכשרה השחיטה בשנים שפיר יש למרק השחיטה אף ע"י אחר, וכתב לדקדק כן מל' התוס' בד"ה א"כ, ומד' הפסקי תוס', ועיי"ש שכתב עוד דלמש"כ הריטב"א ודעימי' דהא דל"ה לנו למרק ע"י אחר הוא כדי שלא לעשות עבודה שלא ע"י כה"ג, ודאי דבחולין מצוה למרק אף ע"י אחר. [↑](#footnote-ref-172)
172. בדעת התוס' דלא ניח"ל בזה כתב הראש יוסף בחולין שם דהוא משום דשפיר יש לגזור שמא לא ישחוט הרוב ויהא פסול מה"ת, וכשימרק אחר שחיטה על ידו לא יהא פסול אלא מדרבנן, דכל הא דשחיטת התמיד פסולה בכה"ד הוא מדרבנן, וכמש"כ התוס', או דאף מדרבנן אינו פסול ואי"ז אלא לכתחילה, - וכתב עוד למשמעות ד' התוס' שם כ"א ב' ד"ה ואינו מבדיל דהא דלכתחילה צריך לשחוט כל הסימנים הוא מדאורייתא, ואי"ז מדרבנן מגזירה שמא לא ישחוט הרוב, עיי"ש, אך אי"ז מתישב בד' התוס' בסוגיין שכתבו להדיא (בד"ה למה לי למרק) דהא דצריך לשחוט כל הסימנים הוא דילמא לא אתי למעבד רובא. [↑](#footnote-ref-173)
173. ועיי"ש שכתב דאף דגם בחולין צריך לשחוט לכתחילה כל הב' סימנים, כמו שאמרו בחולין כ"ז א', היינו מדרבנן שמא לא ישחט הרוב, וכמש"כ בפירש"י שם, וכ"כ התוס' הכא, אך במקדש אין שבות במקדש ורוב כהנים שוחטין ובמקום זריזין, ועמש"נ לעיל לישב בזה למשה"ק התוס' דמאי פריך דלמה לי למרק. [↑](#footnote-ref-174)
174. וזה כמש"כ התוס' לעיל כ"ז ב' ד"ה איכא דזמן תרוה"ד אינו אלא בלילה כדילפינן לה לעיל כ' א' מדכתיב כל הלילה והרים, וכ"ה מבו' גם בדבריהם לעיל כ' ב' סוד"ה אלא, וכמש"כ הגרע"א שם, - אך הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"א כתב דזמן תרוה"ד בכל יום הוא משיעלה עמוד השחר, וכ"כ המאירי לעיל כ' א'. [↑](#footnote-ref-175)
175. הגרע"א בגהש"ס ציין לד' התוס' לעיל כ"ז ב' ד"ה איכא, ולכאו' מכוון דבריו הוא למש"כ התוס' שם דסידור מערכה זמנה רק בלילה כדכתיב על מוקדה על המזבח כל הלילה ומינה נפקא לן סידור מערכה, וזה דלא כמש"כ התוס' הכא דיכול לעשותה ביום, וכן עמד בזה בגל' הגרע"א בפ"ב מתמידין ה"ב. [↑](#footnote-ref-176)
176. ובהמש"ד כתב דדישון מזבח הפנימי והמנורה הי' נעשה במשך זמן שחיטת התמיד וקבלת דמו במזרק, וכ"כ בפ"ו מתמידין ה"ב כתב דהמדשן את המזבח מדשנו בשעה שהשוחט שוחט את התמיד, והלח"מ שם ה"א פירש דהיינו דשחיטת התמיד ודישון מזבח הפנימי נעשין בב"א, וכ"כ הגר"א בתמיד שם בדעתו, ונחלק ע"ז, אך החזו"א במנחות סימן ל"ו סק"ד פירש דהדישון הי' אחר השחיטה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-177)
177. הרמב"ם בפ"ו מתמידין הי"א כתב דלא היו מסדרין את המערכה בין הערבים, וכ"כ הריטב"א לקמן ל"ט א' ללמוד מפירש"י שם, וכתב דכן הסכימו בתוס' והסכים לדבריהם, - אך כתב די"מ דבכל קרבן תמיד איכא חובת מערכה, והיו עושין בבין הערבים מערכה לצורך התמיד של בין הערבים. [↑](#footnote-ref-178)
178. ונתחדש לפ"ז בדבריו תרתי, חדא, דהך דינא דתהא המערכה מעצי תאנה יפין הוא דין מסוים במערכה שני' של קטורת, ודלא כמש"כ המל"מ בפ"ז מאיסו"מ ה"ג דהוא בכל המערכות, - ועוד, דכל דלא מצא עצים אלו אין עושה מערכה שני' כלל, ולא אמרינן דאי"ז אלא דינא דלכתחילה, וכל שלא מצא עושה מערכה שני' מעצים אחרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-179)
179. אך התורי"ד לעיל כ"ו א' ובפסקיו לעיל כ"ו ב' כתב דגם בבין הערבים היו מדשנין מזבח הפנימי מן הקטורת שהקטירו בשחרית, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ו מ"ג ובתשו' הרשב"א ח"א סו"ס ע"ט, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ו מתמידין הי"א. [↑](#footnote-ref-180)
180. בתשו' דברי מלכיאל ח"א סימן ט' כתב דהא דלא ניח"ל להתו"י בכך, היינו משום דהב' גזירין הוו כמוכנים לפניו, כיון דלשכת העצים היתה לפניו בעזרה, אך כל שמחוסר תיקון ודאי דלי"ב להא דאין מעבירין על המצוות. [↑](#footnote-ref-181)
181. נתחדש בדבריו דכל דמצוה אחת קודמת מצ"ע לחברתה, ליכא בזה לדינא דאין מעבירין על המצוות, ועמש"נ בזה בדף מס' 11. [↑](#footnote-ref-182)
182. האבי עזרי בפי"ג מתפילה עמד בזה, דהרי כל הא דשיריים החיצונים ניתנים על יסוד דרומי ילפינן לה משיריים הפנימיים דמה יציאתו מן ההיכל בסמוך לו וכו', וכל זמן שלא ידענו דשיריים הפנימיים ניתנים על יסוד מערבי, לא ידענו דשיריים החיצונים ניתנים על יסוד דרומי, וא"כ מ"ט יסוד דרומי חשיב כתדיר, וכתב לפרש בזה דהוא משום דמן הדין היו שיריים החיצונים ניתנים על יסוד דרומי משום דאין מעבירין על המצוות, וע"כ חשבינן ליסוד דרומי כתדיר. [↑](#footnote-ref-183)
183. וכ"כ בתשו' חכם צבי סו"ס ק"ו דהיכא דאם יעביר על המצוה תיעשה מצוה זו עצמה באופן יותר משובח יש להמתין כדי לקיימה על צד היותר טוב, אך בב' מצוות אין מעבירין קלה מפני החמורה. [↑](#footnote-ref-184)
184. התוס' במנחות שם ד"ה איבע"א כתבו דהא דבעינן קרא דשיירי הדם ניתנין על יסוד מערבי הוא משום דלא שייך אין מעבירין על המצות אלא כשיש ב' מצות לפניו כגון דישון מזבח והמנורה או כגון מצות קרנות שאין ידוע מהיכן יתחיל, וכן בהך דשמעתין שנוטל מן הקרוב, אבל לקבוע מקום אשפיכת שיריים לא קבעו מה"ט אי לא דגלי קרא בהדיא, וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן נ"ט א', ולכאו' מכוון דבריהם דבקצירת העומר כיון דהנידון אם להביא מתבואה זו או מתבואה זו יש בזה להא דאין מעבירין על המצוות, ומשא"כ בשפיכת שיריים דכששופך ביסוד מערבי או ביסוד דרומי הוי קיום המצוה באותו הדם, ואי"ז אלא קביעות מקום ובזה ליכא לדינא דאין מעבירין על המצוות, ועמש"כ בכ' הגרי"ז שם ובזבחים נ"א א', ועמש"כ החזו"א בזבחים סימן ט"ו סק"א לפרש לדבריהם בע"א, ועיי"ש בסוסק"ב במש"כ לפרש לתי' בתרא דהתוס' במגילה שם. [↑](#footnote-ref-185)
185. ומבו' בדבריו די"ל דכ"ז הוא כשפגע במצוה אחרת, דבזה אמרינן דאדרבה אין לו להעביר על המצוה השני', אך כל שלא פגע במצוה אחרת, אף שהניח את הראשונה, יש עליו לחזור לראשונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-186)
186. ומבו' דנחלקו בגונא שפגע תחילה בתפילין של ראש דדעת הר"ח והתוס' ודעימייהו דצריך להעביר על המצוה להניח תחילה של יד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מתפילין ה"ח ובתשו' הרא"ש כלל ג' סימן א', אך דעת הנימו"י דמניח תחילה של ראש שלא להעביר על המצוות, והב"י בסימן כ"ח עמד בפלוגתא זו. [↑](#footnote-ref-187)
187. והרא"ש שם הוסיף דאי"ז דינא בעלמא דאין מעבירין על המצוות, אלא הוא משנה סדר הנחתם האמור בפסוק, והיינו דהא דמשנה סדר הנחתם האמור בפסוק חמור טפי מדינא דאין מעבירין, וכאשר כן חזינן ממש"כ הרא"ש וש"ר דאף אם פגע תחילה בתפילין ש"ר יש להעביר על המצוות ולהניח תחילה תפילין של יד, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-188)
188. הדברי מלכיאל בח"א סימן ח' הוסיף דאף אי נימא דמדינא דאין מעבירין חוזר בכה"ג למצוה הראשונה, אכתי נפ"מ בגונא שמחזיק בידו תפילין של ראש מבעוד לילה קודם שהגיע זמן הנחת תפילין, דבכה"ג ודאי הי' בדין להקדים את השל ראש, ובעינן למילף מקרא דאף בכה"ג של יד קודם. [↑](#footnote-ref-189)
189. והיינו דלא חשיב כהעברה על המצוות אלא כשגוף המצוה לפניו והוא מעבירה ועוסק באחרת, אך הכא אף דהוא פוגע תחילה בזרוע שהיא מקום התפילין של יד, מ"מ כיון דאינו פוגע בתפילין עצמן, לא חשיב כמעביר על המצוות, ול"ד למשה"ק התוס' דמ"ט בעינן קרא דשיירי הדם שופך על יסוד דרומי תיפו"ל דאין מעבירין על המצוות, דהתם כיון דהדם בידו הרי דכל דהוא פוגע במקום הראוי לשפכו ומעביר עליו חשיב כמעביר על המצוות, ומשא"כ הכא דאין התפילין של יד מזומנין אצלו, לא חשיב כלל כמעביר על המצוות, - וי"ל קצת בע"א למש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין דמה שלא אמרו דסידור ב' גזירין קודם לקטורת משום דבמערכה גדולה פגע ברישא ואין מעבירין על המצוות, הוא משום דהי' צריך לילך ללשכה ליטול משם ב' גזירי עצים ואין מצות גזירי עצים עד שיטול העצים, וה"נ י"ל דאין מצות תפילין עד שיטול התפילין, ולא חשיב כמעביר על המצוות. [↑](#footnote-ref-190)
190. הדברי מלכיאל בח"א סימן ח' כתב דאין לדחות דבמשמוש דאינו גוף המצוה אלא עושה כן כדי שלא יסיח דעת מן המצוה לי"ב להקדימה דמקודש, וע"כ הוא דממשמש תחילה בשל יד, דא"כ גם ל"ה בזה משום אין מעבירין על המצוות כיון דאינו עושה גוף המצוה. [↑](#footnote-ref-191)
191. אך החזו"א בזבחים סימן ט"ו סק"ג כתב לדחות דהתם ליכא כלל לדינא דתדיר קודם, דלא נאמר אלא להקדים קרבן התדיר דהוא חשוב טפי אבל קביעות מקום לקרבן תלוי בכל קרבן כפי המקום הראוי לו ואין מעלה במקום התדיר אלא לקרבן התדיר, ועד"ז כתב האבי עזרי בפי"ג מתפילה, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' התוס' שם שהזכירו להא דיסוד דרומי תדיר בע"א. [↑](#footnote-ref-192)
192. התו"י והתוס' הרא"ש לעיל בסוגיין כתבו דהא דלא קאמר דסידור ב' גזירי עצים קודם לקטורת משום דאין מעבירין על המצוות הוא משום דדישון מזבח הפנימי מצות פנים היא עדיפא טפי, וכ"כ התוס' הרא"ש, ולכאו' מבו' מדבריהם דכל דהמצוה השני' קודמת מצ"ע לראשונה לי"ב לדינא דאין מעבירין על המצוות, ועמש"כ הדברי מלכיאל שם סק"ה לדחות. [↑](#footnote-ref-193)
193. ויש להעיר עוד ע"ד המג"א ממש"כ רש"י ודעימי' דאסור להניח תפילין בראש קודם שיניח תפילין של יד משום דמעביר על מצות תפילין של יד שבתחילה הוא פוגע בזרוע קודם שיגיע לראש, ומבו' דאף דאין התפילין של יד לפניו ואינם מזומנים יש בזה להא דאין מעבירין על המצוות, - וי"ל דמש"כ המג"א דכשאינם מזומנים לפניו לא אמרינן דאין מעבירין על המצוות, אי"ז משום שהותר להעביר על המצוה כשאינה מזומנת לפניו, אלא הוא משום דלא חשיב כלל כמעביר על המצוה שעדיין אין התפילין מזומנות לו, וע"כ כ"ז הוא כשבאנו לחשבו כמעביר על המצוה משום שלקח את כיס התפילין ובזה אמרינן דכל שלא לקח את התפילין עצמם ל"ה מעביר על המצוה, אך בהא דחשבינן לי' כמעביר על המצוה משום שפוגע בזרוע שהיא מקום הנחת התפילין, ל"מ הא דאין התפילין מזומנים, שהרי בלא"ה מה שהוא חשוב כמעביר על המצוה אינו מכח דמעביר על התפילין אלא משום דמעביר על מקום התפילין. [↑](#footnote-ref-194)
194. יש להעיר, דהרמב"ם שם כתב דסידור ב' גזירי עצים הוא כמקטיר אברים, והקטרת אברים הרי כשרה בלילה, וא"כ לכאו' אין לפסול בסידור ב' גזירין בלילה מכח הא דהוי כקרבן, - אך י"ל למש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ט דהא דהקטרת אברים כשרה בלילה הוא משום דהיא סוף עבודה דיממא, ובסידור ב' גזירין ליכא לה"ט וע"כ ה"ז פסול בלילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-195)
195. וזהו שכתב רש"י לעיל שם דהך מוקדה סידור המערכה הוא כדתניא הכא ובער עלי' הכהן עצים בבקר בבקר וערך עלי' העולה ואמר מר העולה עולה ראשונה, והיינו משום דדינא דהעולה עולה ראשונה הוא מכח הא דהזקיק הכתוב מערכת עצים חדשה לתמיד של שחר. [↑](#footnote-ref-196)
196. וכ"ה מוכח ממשה"ק התוס' דמ"ט בעינן קרא דהעולה עולה ראשונה תיפו"ל מקרא דמלבד עולת הבקר, ואי נימא דאף אברים ופדרים שניתותרו מאתמול אין קרבין קודם התמיד, הרי דלזה הוא דבעינן לקרא דהעולה עולה ראשונה ללמד דאף אברי התמיד שניתותרו מאתמול אין קרבין קודם התמיד, אף דליכא בי' לדין הקדימה דמלבד דהוא משום דתדיר ושאינו תדיר תדיר קודם, ושו"ר שעמד ע"ז המקד"ד בסימן ט' סק"א. [↑](#footnote-ref-197)
197. החק נתן בתמיד שם כתב ללמוד כן ממש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב' דהפייס הרביעי דמי מעלה איברים וכו' הוא בין על איברי תמיד של שחר בין על איברים שלא נתעכלו מבערב, והרי דלא היו מעלין איברים שלא נתעכלו מבערב קודם התמיד, וע"כ הוו בכלל הפייס הרביעי. [↑](#footnote-ref-198)
198. ולפ"ז נמצא דכל מש"כ המפרש דהיו מקטירין אותן אחר התמיד, הוא רק לפ"מ דקי"ל לקמן מ"ה א' דאברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב מחזירין למערכה גדולה, וכאשר כ"ה בל' המפרש דל"מ להקטיר "במערכה זו" קודם התמיד, אך למ"ד התם דעושה להן מערכה בפנ"ע שפיר הי' מקטירן קודם התמיד. [↑](#footnote-ref-199)
199. למש"כ רש"י לעיל כ"ז ב' דדינא הוא דתמיד של שחר זקוק למערכה חדשה, אין מקום לדון בהא דסידור המערכה קודם לתמיד של שחר, ומד' התו"י מבו' דס"ל דלאו דינא הוא דהתמיד זקוק למערכה חדשה, וכנראה מפרשי לד' הגמ' לעיל שם בע"א, עמש"כ בפי' ר"ח ובפי' רבינו אליקים שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-200)
200. ואמנם גם לדעת רש"י י"ל דמלבד דינא דהעולה עולה ראשונה, איכא דין קדימה לתמיד דילפינן לה מקרא דמלבד עולת הבקר, - ואך דהך דינא הוא משום דתדיר ושאינו תדיר תדיר קודם, ואין להקדימו מכח זה לדישון מזבח הפנימי ותרוה"ד וסידור המערכה דג"כ היו בכל יום, ואמנם למש"כ התוס' לעיל ל"ג א' (ד"ה אפ"ה מכשיר עדיף), דדבר הנוהג ב' פעמים ביום חשיב תדיר מדבר הנוהג פעם אחת ביום, ה"נ תמיד חשיב תדיר טפי מדישון מזבח הפנימי (לדעת התוס' דהי' פעם אחת ביום) ומתרוה"ד וסידור המערכה. [↑](#footnote-ref-201)
201. והנה אמנם דעת הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"א דתרוה"ד הי' ביום, ושם ה"ב משמע מדבריו דסידור המערכה הי' ביום, אך התו"י לעיל כ"ב א' כתבו דסידור המערכה הי' בלילה. [↑](#footnote-ref-202)
202. וכ"נ ממש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לעיל ל"א ב' בהא דתנן התם דנכנס להקטיר את הראש ואת האברים והחביתין, דמנחת סלת בכלל חביתין, והיינו משום דגם החביתין שייכי לתמיד, וכ"נ ממש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן נ' א' דכיון דהחביתין קרבין עם מנחת התמיד קרי להו מנחת ציבור, והריטב"א שם כתב דמה"ט חשיב קרבן ציבור כיון דקרב בתוך התמיד. [↑](#footnote-ref-203)
203. בס' עלה יונה להגר"י מרצבך עמ' צ' ואילך הביא שמצינו כן בכ"ד, וכתב לפרש דהיינו דעיקר הדין הוי במקום המפורש אלא שלא חילקה תורה ונוהג הדין אף במקום השני וע"כ הוי טפל לו, ועיי"ש שהביא מה שאמרו בסוטה ל"ב ב' שלא חילק הכתוב מקום בין חטאת לעולה כדי שלא לבייש את עוברי עבירה, והיינו דעיקר דין צפון הוא בעולה דכתיב בקרא, ואך דלא חילקה תורה וקבעה מקום זה גם לחטאת אטו עולה כדי שלא לבייש עוברי עבירה, ועמש"כ בזה הטל תורה בסוגיין. [↑](#footnote-ref-204)
204. הריב"ש בסימן שצ"ד תמה ע"ז, דהתם הרי הוא נהנה בצירוף אע"פ שאינו מתכוין, שהרי אינו הולך לאיבוד, ומ"ט חשיב כפס"ר דלא ניח"ל, וכתב דצ"ל דהוא משום דהעששיות היו משל מקדש ואין המצרף עצמו נהנה מהן, ודמי למה שאמרו בשבת ק"ג א' דכל דעביד בארעא דחברי' אין לחייב משום פס"ר. [↑](#footnote-ref-205)
205. וצ"ל דל"ג בהך ברייתא א"ר יהודה, וע"כ שפיר הומ"ל דאביי מפרש להך ברייתא דאתיא כר"ש, וכ"ה להדיא בפי' ראמ"ה שכתב דלפ"מ דהדר בי' אביי וס"ל כר"ש, י"ל דהך ברייתא אתיא כר"ש, ול"ב להך שנויא דצירוף דרבנן, (ונתבאר להלן), וכ"ה גם בתשו' ברכת אברהם (להר"א בן הרמב"ם סימן י"ז) דאביי משני דר"ש היא דאמר דשא"מ מותר, - ובזה מתישב משה"ק התוס' על פירש"י דמ"ט פריך מבהרת דלא מצי למיפרך אלא מברייתא וממילתא דאביי דאיתמר עלה, ולא פריך ממתניתין דביצה, ולפירש"י גופי' ניחא, דפריך אהא דמפרש אביי לברייתא דדשא"מ מותר, מהא דאביי גופי' ס"ל דקרא מסייע לר' יהודה. [↑](#footnote-ref-206)
206. נחלקו הראשונים בדעתו אם הא דצירוף אינו אסור אלא מדרבנן הוא רק בצירוף עששיות או הוא בכל צירוף דכלים, ונתבאר במ"מ לעיני דשא"מ דף מס' 5. [↑](#footnote-ref-207)
207. והתוס' הק' ע"ז מהא דאסר ר' יהודה גרירה אע"ג דהוי חורש כלאח"י ולי"ב איסורא דאורייתא, ונתבאר בזה במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 1 ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-208)
208. בתשו' הגרע"א ח"ג סימן נ' האריך הרבה בטעם הא דהוצרכו להא דלא אסר ר' יהודה דשא"מ באיסור דרבנן, ולא התירו בזה מכח הא דאין שבות במקדש, עיי"ש, ועמש"כ בזה המגיני שלמה בשבת מ"ב א'. [↑](#footnote-ref-209)
209. אך בד' רש"י נראה כמש"כ הפנ"י בכתובות ה' ב' דאף הא דאסר ר' יהודה דשא"מ במלאכת שבת הוא מדאורייתא, וכ"כ התורי"ד והריטב"א בסוגיין ורבים מקמאי, ונתבאר במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 1. [↑](#footnote-ref-210)
210. וזה נלמד ממה שנסתפקו שם דכל צירוף דכלים הוא דרבנן, ולפ"ז הרי מוכח מסוגיית הגמ' שם דאף בצירוף דרבנן אסר ר' יהודה בדשא"מ, ובע"כ דהא דשרי הכא לר' יהודה הוא משום דאין שבות במקדש. [↑](#footnote-ref-211)
211. החזו"א בסימן נ' סק"ז סוד"ה יומא כתב די"ל דאף דהותר צירוף דרבנן משום דאין שבות במקדש, מ"מ לא הותר כשמתכוין לצרף, משום דכונת הצירוף היא שבות דמדינה, שהרי אין צורך במקדש לצירוף, וע"כ לא הותר רק כשאינו מתכוין, דבכה"ג אין לאסור מכח הא דבע"כ יש כאן צירוף, דא"כ אין לו תקנה להטיל עששיות וזו צורך מקדש. [↑](#footnote-ref-212)
212. ועמש"נ במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 5 בהערה אם יש ללמוד מזה בדעת הרמב"ם דס"ל דפס"ר דלא ניח"ל אסור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-213)
213. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין בטעם ההיתר בזה, ז"ל, ואי"ז מלאכה שהרי אינם מתכונים לחסם את הברזל אלא כונתם הפשרת המים, וכלל הוא אצלינו מלאכת מחשבת אסרה תורה, ועוד כלל אצלינו אין שבות במקדש, ולפיכך מותר לעשות כן, עכ"ל, ולכאו' מש"כ דהוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, הוא כמש"כ המ"מ דבמצרף כל שאינו מתכוין לצירוף אין ע"ז תורת מלאכה, וע"כ הוא דאי"ז אסור אלא מדרבנן ואין שבות במקדש, דאי נימא דהא דשרי הוא משום דאי"ז פס"ר, ל"ב להא דמלאכת מחשבת אסרה תורה, שהרי דשא"מ מותר אף בשאר איסורים, - והך מילתא דהא דאין הצירוף אסור מדאורייתא הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, כ"כ גם בפי' ר"ח בסוגיין, עיי"ש, אך מש"כ דהוא משום דהו"ל משאצל"ג, צ"ב, דהרי ר' יהודה מחייב במשאצל"ג, ושמא מכוון דבריו הוא דבמצרף כל דהוי משאצל"ג אין ע"ז תורת מלאכה, וכ"כ הקה"י בסו"ס י"א בדעתו. [↑](#footnote-ref-214)
214. אך בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ז נקט לדעת הרמב"ם דצירוף הוא דאורייתא, והא דשרי לדעת ר"ש, הוא משום דאי"ז פס"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-215)
215. וזה דלא כמש"כ המ"מ בהל' שבת שם ה"א בדעת הרמב"ם, דאף דצירוף דאורייתא, מ"מ בעששיות אינו אסור מדאורייתא, - ויש להוסיף, דלמש"כ הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ז בדעת הרמב"ם דאיסור צירוף דאורייתא, ומפרש לסוגיין ע"ד פי' התוס', אין להביא מד' הרמב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-216)
216. ובעיקר ד' המ"מ יש להעיר, דבד' הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ז נקט דאף כשאינו מתכוין לצירוף מ"מ כל דהוי פס"ר הוי זה מלאכה דאורייתא, - וצ"ל לפי דבריו דמש"כ הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ב דאם נתכוין לצרף חייב, הוא משום דכל שלא נתכוין לצרף הוי דשא"מ דמותר, והיינו משום דאי"ז פס"ר שיצטרף, כמש"כ הר"א בן הרמב"ם שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-217)
217. בכ' הגרי"ז בתמורה שם עמד בזה דאימתי חלה המסירה, דאם היא חלה קודם שיקדיש היאך הוא מקדיש הרי אינו שלו, ואם הוא אחר ההקדש, הרי אינו בעלים למסור, ובכ' הגרי"ז במנחות כ"א ב' כתב דצ"ל דהוא חל בעת ההקדש דבהקדשו חל הדין מסירה לציבור, וכתב דמה"ט מהני מסירה לציבור בקטן, דכיון דיכול להקדיש וחל הקדשו, ה"נ חייל בהקדשו דין מסירה לציבור, (ועמש"כ בזה הקצוה"ח בסימן רל"ה סק"ד בע"א, והביאו בתוס' הגרע"א בשקלים פ"א מ"ד), וצ"ב, - והחזו"א בסימן קכ"ו סקל"ד כתב לפרש דהמסירה לציבור היינו דמתנה ששעבוד ההקדש לעשות מצותו יהי' לציבור, ומשא"כ כשיחיד מביא בעד היחיד ששעבוד ההקדש הוא לדידי' ורק ההקרבה היא בעד חבירו, - אך בד' המאירי בסוגיין מבו' דשפיר מהני המסירה לציבור אף כשמסר לאחר הקדשו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-218)
218. ועיי"ש שהק' דא"כ מאי פריך הכא פשיטא, הרי חזינן דאינו עובד בה עבודת ציבור והוא משום דחיישינן שמא לא ימסרם יפה, וא"כ טובא קמ"ל דבעבודת יחיד לא חיישינן להכי. [↑](#footnote-ref-219)
219. ועיי"ש שהק' מסוגיית הגמ' בב"מ קי"ח א' דלא נחלקו רבנן ור' יוסי אלא אם חיישינן שמא לא ימסרם יפה, אך אלמלי חשש זה לכו"ע יכול יחיד להתנדב משלו, ולא אמרינן דלא ניחא להו שיביאו מנחת העומר שהוא דבר של ציבור אלא משקליהם ולא משל יחיד אף שימסרם לציבור. [↑](#footnote-ref-220)
220. ועיי"ש שעמד בזה דבר"ה ז' א' משמע דלכתחילה רשאי היחיד להביא ולמוסרה לציבור ואין המצוה מן השקלים דוקא, והמל"מ בפ"ח מכלי המקדש ה"ז כתב דסוגיא דהתם פליגא על סוגיא דהכא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-221)
221. צ"ע שלא מצינו בדבריהם דבעינן בזה מסירה לציבור, אלא כתבו דצריך להקדיש את התוספת, והיינו משום דבעינן שיהיו בגד"כ של הקדש. [↑](#footnote-ref-222)
222. המל"מ בפ"ד משקלים ה"ו עמד בזה דמאי קשיא להו, הרי להדיא אמרו הכא דלא הותר לעבוד בה אלא עבודת יחיד ולא עבודת ציבור, והיינו משום דבעבודת ציבור חישינן שלא ימסרנה יפה יפה, וע"כ ה"נ במנחת העומר שהיא מנחת ציבור חיישינן שמא לא ימסור יפה, - אך למש"כ המל"מ שם בהמש"ד דהא דאינו עובד בה עבודת ציבור אי"ז משום דחיישינן שמא לא ימסרנה יפה יפה אלא מטעמא אחרינא, ונתבאר לעיל, ניחא. [↑](#footnote-ref-223)
223. השערי חיים בקידושין סימן נ"א סק"ה כתב לפרש דהיינו דהא דחיישינן שלא ימסרם יפה יפה, לאו הינו דחיישינן שאינו מתכוין למה שמוציא מפיו, אלא היינו דאף דהוא מתכוין להקדיש לעבודת הציבור אך אין בדעתו שיהיו חשובים הם המקדישים שיבואו הבגד"כ משלהם, ובכה"ג דיודע דדינא הוא דבעינן שיבואו הבגד"כ משלהם, ליכא למיחש להכי. [↑](#footnote-ref-224)
224. התור"פ הק' דלגבי מחצית השקל מצינו דלא חיישינן שמא ימסור יפה יפה, וא"כ מאי הוצרך להשמיענו הכא דלא חיישינן להכי, וכתב דהתם כיון שמסרה לציבור תו לא הדר בי', אבל הבגדים שהוא לבוש חיישינן בהו שמא לא ימסרנה יפה, ועד"ז כתב הריטב"א דשאני התם שמוסרו לצבור ומתרוקן ממנו, משא"כ בבגדים אלו שהוא עצמו לובש אותם והוה ס"ד דניחוש שמא לא ימסרם כראוי, - ולמש"כ המאירי דהכא יש לחוש טפי שלא ימסור יפה יפה כיון שלא מסרה בשעת הקדשו אלא שמעכבה לעצמו ועכשיו כבא לעבוד בה הוא מוסרה, ניחא. [↑](#footnote-ref-225)
225. בפי' רבינו אליקים כתב דמיום שמת שמעון הצדיק לא הי' אומר בשם עצמו אנא ד' אלא אנא בשם, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ על סדר העבודה דמכוון ד' הירושלמי הוא דבשני' דהיינו כשרבו הפרוצין שהי' צריך להבליעו בנעימה, הי' אומר בשם, שאם יאמר השם בלא אות אחרת במה יבליעו. [↑](#footnote-ref-226)
226. וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן ל"ז א' דאנא הראשון הוא לשון וידוי ואנא השני הוא לשון תפילה. [↑](#footnote-ref-227)
227. הריטב"א כתב דהא דתניא שאין להן וידוי, היינו גרסינן שאין להם כפרה ככריתות ומיתות בי"ד וחייבי לאוין שיש בהן מלקות, שהם מתכפרים בעונשם ובוידוי שמתודין כשמומתין או כשלוקין וכו'. [↑](#footnote-ref-228)
228. בפירש"י כתב דהיינו משום דאי"ז כבוד קדשים ליפסל מים קדושים, אך בפירש"י בזבחים כ"א ב' ד"ה גזירת שיקוע כתב דמי כיור שנתקדשו בכלי שרת מצוה לשמרן כשאר קדשים, והאבהא"ז בפ"ג מביהב"ח הי"ח כתב דלפ"ז הרי דמה"ט עשו לו מוכני משום דינא דמשמרת, ול"ב לה"ט דכבוד קדשים, ועיי"ש במש"כ בישוב ד' רש"י הכא דלי"ב לדין משמרת ואי"ז אלא משום כבוד קדשים. [↑](#footnote-ref-229)
229. והך מילתא דצפון אי"ז צפון המזבח אלא צפון העזרה, הוא מבו' כן גם בפירש"י בזבחים כ' א' ד"ה כנגד כל המזבח וד"ה ר' אלעזר וכ"ו א' ד"ה עמד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-230)
230. החזו"א בזבחים ליקוטים לדף צ"ט א' סק"ט כתב בדעת הרמב"ם, דהא דאמר ראב"י דצפונה שיהא צפון פנוי מכלום ואפי' מן המזבח, לאו היינו דמהך קרא ילפינן דמזבח הוי בדרום, אלא היינו דמהך קרא נלמד דהצפון אינו כולל את המזבח דשם צפון הוא רק בצפון המזבח, וזהו שאמרו הכא דלדידי' דלא חשיב צפון אלא בצפון המזבח, ע"כ היו מעמידין את השעירים לצפון המזבח, משום דכנגד המזבח לא חשיב כצפון. [↑](#footnote-ref-231)
231. ומבו' בדבריו שם עוד דדינא דירך המזבח הממעט צפון העזרה שאינו צפון המזבח, היינו כנגד ל"ב אמות צפוניות של מזבח, אך כשבאנו לדון על בין האולם ולמזבח ומקום דריסת רגלי הכהנים וישראל, הרי בלא"ה אינם ירך המזבח, ואין למעט להמקום שכנגד המזבח עצמו מכח דינא דעל ירך, והא דל"מ לשחוט במקומות אלו כנגד מערבו ומזרחו של מזבח, הוא משום דלעולם עיקר מקום שחיטה הוא מקיר מזבח צפוני ועד כותל עזרה צפוני, דהוא דהוי ירך המזבח, אלא דה"ז גורר כנגדו ולמערב וכנגדו ולמזרח, וע"כ ל"מ לשחוט אף במערב ובמזרח אלא כנגד צפון המזבח. [↑](#footnote-ref-232)
232. ומתישב בזה משה"ק בפירש"י לעיל י"ז א' דהיכי מיתוקמא מתניתין דמדות כראב"י, וכן מתישב בזה קו' התוס' בזבחים ס"ג א' ד"ה כל כבשי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-233)
233. ובדעת הרמב"ם י"ל כמש"כ המאירי דהגמ' בסוגיין ס"ל דלראב"י הי' כל המזבח בדרום ולא קי"ל הכי, וי"ל כמש"כ החזו"א דאין מכוון הגמ' הכא דלראב"י לא הי' המזבח בצפון, אלא מכוון הגמ' דלראב"י לא חשיב צפון אלא בצפון המזבח, אך ד' הר"ח לא נתישבו בזה שפירש הכא דלראב"י הי' רוב המזבח בדרום, וגם מבו' בדבריו דהא דאמר ראב"י שיהא צפון פנוי מכלים דאף המזבח הי' קביעות מקומו בדרום, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-234)
234. וגם בהא דפריך מהא דרישא ראב"ש היא ומשני תני בבין האולם ולמזבח, ניחא למש"כ התו"י דמכוון הגמ' דמהא דאמר בין האולם ולמזבח משמע דכל המזבח הוא בצפון, עיי"ש, - ובאמת דבד' הר"ח משמע דמפרש לה בע"א, וזהו שכתב דהא דמשני תני בבין האולם ולמזבח היינו דלא צריכין צפון ממש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-235)
235. אך הריטב"א בסוגיין הק' בהא דיהא צפון פנוי מכלים שהרי הרבה כלים היו לשם שולחנות וטבעות וקלונסאות, וכתב בשם תוס' דהנהו לצורך שחיטה ומסתמא דהא דקאמר פנוי מכלים היינו משום צורך שחיטה ושיהא מופנה משם כל שאינו צורך שחיטה, וכ"כ התוס' בזבחים נ"ט א' ד"ה פנוי מכלים, ומבו' בדבריהם דהא דילפינן שיהא צפון פנוי מכלים הוא מדיני הצפון ומשום צורך שחיטה, וי"ל דמה"ט הוא דס"ל דלראב"י הי' כל המזבח בדרום, דאם הי' מיעוטו בצפון נמצא דאין הצפון פנוי לגמרי, ולפ"ז הרי דלדעת הר"ח דהא דילפינן שיהא צפון פנוי מכלים הוא קביעות מקום לכלי המקדש דמקומם הוא בדרום, תיקשי דהיאך היו הרבה כלים בצפון, - אך הדבר פשוט דלדעתו מעיקרא לק"מ, דכיון דהא דיהא צפון פנוי מכלים הוא קביעות מקום לכלי המקדש, הרי דהשלחנות וטבעות וקלונסאות ושולחנות שאינן מכלל כלי המקדש וליכא כלל דין במקום עמידתן, שפיר מצי להעמידן בצפון, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד שם בשם הגרי"ז. [↑](#footnote-ref-236)
236. השיח יצחק כתב דעשה י"ב דדין בצד דד התחתון, כדי שיוכלו לקדש גם לעת ערב בירידתו, - ובדעת הרי"ד שפירש דעשה י"ב דדין בצד דד העליון, י"ל כמש"כ ההר המורי' בפ"ג מביהב"ח הי"ב דהא דבערבית הי' מקדש מן התחתון ול"ה ממלאין את הכיור, אף דדרך כבוד הוא כלפי מעלה שיהא מלא וגדוש, הוא משום דאם ימלאוהו יהיו המים נפסלין בלינה ואין רשאים להביא מים קדושים לבית הפסול, אך אחר דעשה בן קטין מוכני לכיור ולא היו מימיו נפסלין בלינה, היו ממלאין תמיד את הכיור, וע"כ עשה הדדין בצד דד העליון, אך אי"ז מתישב בל' הר"ח, שכתב דשחרית היינו בעליית הכיור מבית שיקועו והוא מלא, והרי דאיירי אחר שהיו משקעין אותו ולא היו מימיו נפסלין בלינה. [↑](#footnote-ref-237)
237. ועיי"ש שעמד בזה מהא דתניא בתוספתא פ"ב ה"ג שמתחילה לא היו בו אלא שנים ב' כהנים מקדשין בו, והרי דהיו ב' כהנים מקדשין ממנו בב"א, וזה דלא כדתניא הכא דבשחרית היו מקדשין מן העליון ובערבית היו מקדשין מן התחתון. [↑](#footnote-ref-238)
238. וכ"כ בחי' הר"א מן ההר בסוגיין דמה שאמרו דלא יצא הוא משום דס"ל דהקורא קר"ש אחר עלות השחר לא יצא, ולא קי"ל הכי, אלא אם קרא עמהן יצא, אך לכתחילה לא יקרא עמהן. [↑](#footnote-ref-239)
239. אך למש"כ הר"א מן ההר בסוגיין דמה שאמרו דהקורא עם אנשי משמר לא יצא היינו דלא יצא יד"ח כלל, וכן נסתפק בזה הרשב"א בברכות, בע"כ דגם מה שאמרו דהקורא עם אנשי מעמד לא יצא היינו דלא יצא כלל, והיינו משום דהיו קוראין אחר ג' שעות, וכ"ה להדיא בפי' הר"י מלוניל בתענית כ"ו א' דאנשי מעמד היו מתפללין קר"ש ותפילת יוצר אחר ד' שעות שהי' קרב התמיד, וע"כ הוא דהקורא קר"ש עם אנשי מעמד לא יצא יד"ח. [↑](#footnote-ref-240)
240. בד' הראשונים דלא ניח"ל לישב כן, י"ל דהוא משום שפירשו דהא דהיתה פיתן מתעפשת היינו דהלחם הפנים שעשו ונתנוהו על השלחן הי' מתעפש, וזהו דקשיא להו דמ"ט לא אירע בו הנס שהי' חם כיום הלקחו, אך מד' המהרש"א נראה שפירש דהיינו דבדקו אותם בעשיית לחם, וראו שהלחם שעשו מתעפש. [↑](#footnote-ref-241)
241. הבאר שבע בהוריות ז' ב' ובכריתות ו' א' תמה ע"ז, דלהדיא אמרו לקמן נ"ג א' דאם חיסר מעלה עשן חייב מיתה, ועמש"כ בזה בתשו' שער אפרים סימן ט"ז, והמל"מ בפ"ב מכלי המקדש ה"ג. [↑](#footnote-ref-242)
242. ועיי"ש שכתב לפ"ז דחזרו והקטירו באותו היום פעם אחרת לפי שבקטורת שהקטירו אותם האומנים לא יצאו יד"ח. [↑](#footnote-ref-243)
243. המנ"ח במצוה תל"ז סק"ו כתב דהוא משום דבכותב שם הוי"ה דכותב תחילה י' ה' והוי שם ואח"כ כותב הו' הרי באותו רגע הו"ל קלקול, ורק כשכותב הה' האחרונה נגמר השם, ואף דהוי מקלקל ע"מ לתקן מ"מ לכתחילה אם יש תקנה שלא לקלקל כלל עדיף, וזהו שהי' כותב את כל הד' אותיות בב"א ול"ה קלקול רגע אחד, - ובס' אוצר חיים בסופו אות ל"ב כתב בשם הגרי"ז דהוא מעלה במחשבה לשמה לשם קדושת השם, דהרי בכותב אות אחת מהשם דעדיין אין כאן שם לא שייך כ"כ לחול מחשבת לשמה דקדושת השם, ויותר נתפס מחשבה זו כשכותב כל השם כאחת, והוא הידור ומעלה במחשבה זו של קדושת השם. [↑](#footnote-ref-244)
244. יש להעיר דבד' התוס' בבכורות י"ז ב' מבו' דמילתא דלא שכיחא הוא שצמצם, אלא דהא דמכשרינן הוא משום דאימור עומד מרובה ואת"ל שהם שוין רחמנא אמר לא תפרוץ רובא, והיינו דאף דהצד שצמצם הוא רחוק, מ"מ ה"ז מצטרף להספק שמא עומד מרובה, אך הכא הרי לפי הצד שלא צמצם א"א להכשיר אלא בצירוף כמה ספיקות שהיתה האות הראשונה קודמת לשני' והשני' לשלישית והשלישית לרביעית, ולכאו' ל"ה לנו להכשיר בכה"ג, ועוד צ"ע, דאף אי נימא דבדיעבד יש להכשיר בכה"ג, מ"מ מה מעלה יש לכתוב את השם בענין שלא יהא כשר אלא מכח ספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-245)