דרשה שח בין תפילה לתפילה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

ב' שבט תשע"ה

דרשת בר מצוה של אלחנן נ"י

**בדין סח בין תפילין של יד לשל ראש**

**שיטות הראשונים בדין ברכה על תפילין של יד ושל ראש**

א]גרסינן מנחות ל"ה: אמר רב חסדא סח בין תפילה לתפילה חוזר ומברך והגמ' שואלת דמשמע שאם לא סח אינו חוזר ומברך והא שלח רב חייא בריה דרב הונא משמיה דר' יוחנן על תפלה של יד אומר ברוך אשר קידשנו במצוותיו וציונו להניח תפילין על תפילין של ראש אומר על מצות תפילין אביי ורבא דאמרי תרויהו לא סח מברך אחת סח מברך שתים ע"כ דברי הגמ', ובביאור מסקנת הגמ' נחלקו הראשונים דעת הרי"ף וסיעתו שמברך באופן הרגיל רק ברכת להניח על תפילין של יד ושל ראש ואם סח ביניהם א"כ חשיב שדיבר בין הברכה לתפילין של ראש וממילא צריך לברך וכה"ג תיקנו חז"ל נוסח אחר שזהו על מצות תפילין

אמנם שיטת ר"ת וסיעתו דכל מניח תפילין מברך שני ברכות דהינו להניח על של יד ועל מצות על של ראש ואם סח ביניהם חוזר ומברך על של ראש להניח ועל מצות ובביאור שיטה זו שחוזר ומברך קודם תפילין של ראש שני ברכות מצאנו שלשה שיטות בראשונים א. שיטת הרא"ש דתפילין של ראש זה סיבה לשני ברכות ולכן כל שסח והברכה להניח לא חלה על של ראש צריך לחזור ולברך ולפ"ז ביש לו רק תפילין של ראש מברך שני ברכות כמבואר בסימן כ"ו [ובטעם שתיקנו כאן ברכה מיוחדת לשל ראש כתבו תוס' בברכות ס: שכיון שתפילין של ראש יש בו שין ויש בו ארבע בתים לכן רצו שתאמר על זה ברכה מיוחדת ומה שתיקנו נוסח אחר כיון שזה גמר המצוה]

ב. ועיין ב"י סימן כ"ה שהביא מספר התרומה דגם ביש לו של יד לבד מברך שני ברכות דהינו שנקט שתיקנו שני ברכות על כל תפילין ותפילין רק שצורת אמירתם להניח על יד ועל מצות על ראש אבל שני הברכות הולכות על שני התפילין

ג. עיין בעל המאור בר"ה ל"ד. הובא בר"ן ובריטב"א שם שביארו שיש דין של הויה אחת לשניהם דהינו שניח את שניהם ללא הפסק וכיון שדיבר ביניהם הוא צריך למשמש בשל יד ולחזור ולברך עליו עכ"ד ועיין ארצות החיים שביאר שכונתם שעל ידי המישמוש חשיב שעכשיו הוא כאילו חוזר ומניח ומקים הדין הויה אחת לשניהם ועל חלק זה של המצוה של יד שעדין הוא לא קיים הוא חוזר ומברך ובפשוטו זה הביאור בשיטת הנימוק"י דהובא בב"י דאפילו דבסח מברך שתים אבל אם מניח תפילין של יד לבד או של ראש לבד מברך רק ברכה אחת דכל מה דמברך שני ברכות זה מצד ההפסק מסיום המצוה של יד [אלא שצ"ע הרי תמיד הדין שבאמצע מצוה אם מדברים לא מברכים וצ"ע]

**בביאור העבירה בסח בין תפילין לתפילין**

ב]ובהמשך מבואר בגמ' דהסח בין תפילין של יד לתפלין דראש עבירה היא בידו וחוזר עליה מעורכי המלחמה ומצאנו כמה שיטות בראשונים מהי העבירה שבזה ונבאר הדברים בס"ד

א. שיטת רש"י במנחות ל"ו. ובסוטה מ"ד: שהכוונה שאם שח ולא בירך על של ראש עבירה היא בידו שעשה מצוה ללא ברכה והנה משמעות רש"י שאם יברך אין בזה עבירה ועיין תוס' שהביאו שאדרבא יש בזה מצוה ועיין ראשונים שהקשו שלכאורא זה גורם ברכה שאינה צריכה והרי מבואר בגמ' ביומא ע. שביוה"כ הכה"ג קרא המוספים בע"פ ולא מתוך ס"ת אחר מצד שאם יקרא בס"ת אחר יצטרך עוד ברכה והוי גורם ברכה שאינה צריכה חזינן שיש כזה איסור ויש מקום לומר דס"ל דרק במקום שיש חובת ברכה אחת והוא גורם שיהיה כאן חובת שני ברכות בזה יש איסור גורם ברכה שאינה צריכה וכגון בס"ת שאם יקרא הכל מתוך ס"ת אחד זה קריאה אחת שמחיבת ברכה אחת אבל כאן בתפילין יש מקום לומר שזה חובת שני ברכות דהרי עושה כאן שני מצות שונות בשני דברים א. שכל אחד זה על מקום אחר ב. שכל אחד זה סוג בית אחר ורק שזהו כלל שכל שעושה שני מצות שלשניהם מברכים אותה ברכה יכול לפטור בברכה אחת את שניהם [וכן ביארו הריטב"א בר"ה ובספר המכריע סימן ס"ז] וכה"ג אין הכונה שעל ידי דיבורו גורם עוד חיוב ברכה דגם ללא דיבורו יש לו שני חיובי ברכה ויתכן דבזה אין איסור דגורם ברכה שאינה צריכה

ב. עיין בתוס"ר בסוטה מ"ד: ובר"ן בר"ה ל"ה. דביארו שהעבירה זה מצד גורם ברכה שאינה צריכה אלא שצ"ע למה נקטו דוקא דוגמא זו ולא כתבו כל גורם ברכה שאינה צריכה ובפשוטו לכן הראשונים כדלקמן חיפשו טעמים אחרים ולא ביארו מצד ברכה שאינה צריכה וזה לא מצד דלא ס"ל שיש כזה איסור דהרי הוכיחו מהגמ' ביומא שיש כזה איסור אלא דס"ל דמהגמ' מוכח שיש כאן איסור מיוחד במה שדיבר בין תפילין לתפילין ולא מצד גורם ברכה שאינה צריכה וכן מבואר ברא"ש דבענה איש"ר בין תפילין של יד לשל ראש יש רק איסור של גורם ברכה שאינה צריכה והא לא חוזר מעורכי המלחמה שרק באיסור שקשור לתפילין חוזר מעורכי המלחמה

ג. עיין בעל המאור בר"ה הובא בריטב"א ובר"ן שם שכתבו שהעבירה מצד שיש דין שיהיה הויה אחת לשניהם א"כ אם שח ביניהם זה מחסר במעשה הנחה אחד ולכן יש בזה עבירה וע"ש שביארו שזה סברא מיוחדת בתפילין וזה לא שיך בשאר מצות

ד. והנה עיין ברי"ף פ"ד דר"ה שכתב שאם שח בין תקיעות דמיושב לתקיעות דמעומד לא צריך לחזור ולברך כיון שזה מצוה אחת והוכיח מהא דבהלל מותר לענות בין הפרקים ולא צריך לחזור ולברך אמנם כתב שאסור לשוח וכתב שזה כ"ש מתפילין דמבואר בגמ' שעבירה היא בידו וחוזר עליה מעורכי המלחמה והנה ע"ש בר"ן שהקשה מה זה שונה מסעודה שמותר לדבר באמצע אלא בהכרח שבתפילין זה מצד גורם ברכה שאינה צריכה עכ"ד דהינו שהבין שסברת הרי"ף שכיון שהברכה הולכת על כל התקיעה לכן אסור לדבר שזה מחסר ביחס של הברכה למצוה ולכן הקשה שכמו שבסעודה זה לא מחסר בין הברכה לכל האכילה כך במצוה וכן מבואר בביאור הגר"א סימן תקצ"ב ובמ"ב שם

אמנם בפשוטו אין זה כונת הרי"ף דהרי הוכיח דבריו מתפילין שאסור לשיח בין תפילין של יד לשל ראש וכתב שזה כ"ש לשופר והרי בתפילין אין החיסרון כי יש כאן הפסק בין המצוה לברכה דהרי שם הרי יחזור ויברך וא"כ למעשה לא יהיה הפסק בין הברכה למצוה ועיין תרוה"ד סימן ק"ז שדן במניח תפילין בחול המועד שלא מברכים האם יש איסור להשיח בין תפילין של יד לשל ראש ודן שאולי כל האיסור כשיש ברכה וכתב שמדברי הרא"ש לגבי שופר מוכח שאין האיסור מצד הברכה ובפשוטו דבריו צ"ב דהרי בשופר יש ברכה ואולי האיסור מחמת שמדבר בין הברכה לחצי השני של המצוה אלא בהכרח כוונתו כנ"ל דהרי בתפילין הרי יחזור ויברך ובהכרח שעצם ההפסקה ביניהם היא סיבת האיסור ובפשוטו הביאור דהתחדש כאן שזה זלזול במצוה להפסיק באמצע ולדבר וכן הוא בלשון הרי"ד בספר המכריע סימן ס"ו שהרי זה כמפסיק ממשנתו ואמר מה נאה אילן זה ולכן גם במקום שלא בירך לפניו שייך האיסור ובזה א"ש מה שכתב הרי"ף שזה כ"ש דהרי בתפילין זה שני מצוות ובכל אופן יש איסור כ"ש באמצע מצוה אחת כגון באמצע תקיעת שופר

והנה המג"א סימן כ"ה כתב שבחול המועד מותר להפסיק בתפילין לדבר שבקדושה ולמד מהרא"ש בהלכות תפילין דמבואר בדבריו שבדבר שבקדושה אין את העבירה שחוזר וכו' וזה רק אסור מצד גורם ברכה שאינה צריכה וכאן שאין גורם וכו' לכן מותר לענות לדבר שבקדושה ועיין א"ר שחלק על זה ובפשוטו הוא תלוי בטעם האיסור שאם זה מצד והיו וכבעל המאור לעיל א"כ זה גם מצד דבר שבקדושה אבל אם זה דין כללי שזה זלזול להפסיק באמצע מצוה בזה הרי לדבר שבקדושה מותר או מפני השלום והיראה כמבואר בגמ' לגבי להפסיק באמצע הלל

**בהא דאין איסור לשוח באמצע בדיקת חמץ כמו בשופר ותפילין**

ג]והנה מה שצ"ע בזה דהרא"ש בפסחים פ"ק דן האם יש איסור להפסיק באמצע בדיקת חמץ וכתב שודאי לא צריך לחזור ולברך ורק שלא ראוי להשיח שלא יסיח דעתו מהבדיקה ועיין ט"ז שהקשה למה שלא יאסר מעיקר הדין מצד שזה עבירה כמו בתפילין וכמבואר ברי"ף שלמד לשופר ובאמת בשו"ת הרשב"א ח"א סימן רמ"ד כתב שלאחר שהתחיל המצוה אין להפסיק וכתב כגון שופר הלל מגילה ובדיקת חמץ ויתכן שרק במצוה כעין תפילין או תקיעת שופר שזה כעין קבלת מלכות שמים בזה יש פגם בזה שמפסיק באמצע ולא במצוה כעין בדיקת חמץ או אכילת מצה

אמנם יש לומר שרק במצוה שיש קשר בין חלק לחלק יש איסור לדבר שכיון שהתחיל זה מחייב לגמור וכגון בתפילין שיש ענין לא להפסיק ביניהם או בשופר שסוף התקיעה זה השלמה של החיוב הראשון משא"כ בשני מזוזות בזה אפילו שזה אותה מצוה והוא חייב לעשות [ויתכן שלא צריך לברך גם אם דיבר בין מזוזה למזוזה וכמו בשח בין שחיטה לשחיטה לשיטות שלא צריך לברך] אבל אין קשר בין חיוב אחד לשני ולכן אין סיבה שאם התחיל יהיה אסור להפסיק ולפ"ז יתכן שגם בדיקת חמץ כל חלק וחלק זה חיוב מצד עצמו ומה שהתחיל חלק אחד זה לא סיבה לעשות החלק השני אלא מצד שיש חיוב גם לבדוק שאר מקומות בזה זה לא סיבה שלא ידבר ורק מצד ענין שמא יסיח דעתו וכמבואר בלשון הרא"ש

**בהא דמבואר בר"ת שאין איסור לשוח בהלל דמנהג כמו בשופר**

ד] והנה דנו הראשונים האם צריך לברך על הלל בימים שאין היחיד גומר את ההלל דאין חיוב אלא מצד מנהג דדעת הרמב"ם שאין מברכים ודעת ר"ת שמברכים ובתוס' בברכות י"ד. הביאו דר"ת הוכיח שצריך לברך מהא דהגמ' דנה שאסור להפסיק באמצע הלל גם בימים שאין היחיד גומר את ההלל והנה לכאורא כוונת ר"ת שכיון שאין סיבה לאסור אלא מצד שמפסיק בין הברכה לסוף המצוה וכן מבואר בגר"א סימן תרצ"ב אמנם צ"ע למה דנתבאר שיש איסור להפסיק באמצע מצוה מצד שזה זלזול במצוה א"כ גם אם אין ברכה אסור להפסיק אמנם עיקר דברי ר"ת קשים דלכאורא בגמ' עצמה מוכח שיסוד האיסור לא רק מצד הברכה א. כמו שהקשה הר"ן בסוכה דהרי הגמ' מדמה לק"ש ושם האיסור לא קשור לברכה דהרי לא חשיב ברכת המצות וכן בפשוטו אסור גם אם קורא לפני התפילה ב. דמבואר בגמ' שבימים שהיחיד גומר בהם את ההלל יש הבדל בין אמצע הפרק לבין הפרקים ואם האיסור מצד שהברכה בתחילה לא מתיחס להכל מה זה משנה אם מדבר באמצע פרק או בין פרק לפרק אלא בהכרח שיש כאן איסור מצד ההפסק באמצע הלל שזה לא קשור לברכה

אמנם עיין רא"ש שהוסיף בקושיא שאם אין ברכה הרי זה כמו קורא תהלים דהינו שזה ודאי שאם היה כאן מצוה אחת היה אסור להפסיק ביניהם ורק כאן שזה רק מנהג אם אין ברכה אין קשר בין הדברים וזה כקורא תהלים שמי שמפסיק באמצע לא חשיב מפסיק באמצע מצוה ובזה מיושב קושית הר"ן דזה ודאי שסיבת האיסור כי הוא באמצע ההלל וכמו קר"ש וכנ"ל רק דר"ת נקט שאיסור זה לא שיך אלא אם יש ברכה ולפ"ז א"ש מה שהקשינו למה שלא יאסר מצד דיבור באמצע מצוה שיסוד טענת ר"ת שאין כאן קשר בין קטע לקטע ולא חשיב הפסקה באמצע מצוה אלא זה כקורא תהלים

והנה בפשוטו דעת הרמב"ם שלא מברכים על הלל בימים שאין היחיד גומר בהם את ההלל זה כסברת הר"ן דגם ללא ברכה חשיב מצוה מצד המנהג ואסור להפסיק ביניהם אמנם עיין בה"ל סימן ס"ו שהביא מהפנים מאירות שלדעת הרמב"ם גם בקורא ק"ש אם תפילין של ר"ת אפילו שאין בזה שום חיוב בכל אופן אסור להפסיק דהינו שנקט שבאמת זה כקורא תהלים ובכל אופן כל שעסוק בדבר מוגדר אסור להפסיק ביניהם