נזיר שנטמא בימי נזירות בנו וצרעתו
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

# יסוד דין סתירת נזיר בימי בנו וצרעתו

א. גמ' **י"ד. נטמא בימי בנו, רבי יוחנן אמר סותר, חדא נזירות אריכתא היא, ר"ל אמר אינו סותר, נזירות דידיה לחוד ודבריה לחוד. נטמא בימי צרעתו, רי"א סותר, דהא בנזירות קאי, רל"א אינו סותר, צרעת לחוד ונזירות לחוד. וצריכא, דאי איתמר בהך קמייתא, בההיא א"ר יוחנן סותר, שם נזירות אחת היא, אבל בהא, אימא מודה ליה לר"ל דנזיר לחוד וצרעת לחוד, ואי איתמר בהא, בהא קאמר ר"ל, אבל בהך אימא מודה ליה לר"י, צריכא.**

הנה **ימי בנו וימי צרעתו הם ימים דאינן עולים לקיום נזירותו, ומתבאר הכא דפליגי ר"י ור"ל בנטמא בימים שאינם עולים לקיום נזירותו אי סותר כל הימים או לא, ונקט הש"ס דפלוגתא אחת היא, ושוב קעביד צריכותא דבצרעת יש יותר סברא שלא יסתור, וקמ"ל דאין חילוק.**

ב. והנה **יש להקדים, דבנזיר מצינו ב' דברים, חדא,** הקדושה**, דמתקדש קדושת הגוף[[1]](#footnote-2) ומכח זה נאסר בג' איסורי נזיר, והשני דדין הנזיר הוא** למנות ל' יום לקיום נזירותו**, ואי"צ לזה כוונה ומנין[[2]](#footnote-3), אלא דיהא שלושים יום (או יותר כפי נדרו אשר נדר) בנזירות בטהרה גמורה, וזה יעלה לו לקיום נזירותו אשר נדר, אבל אי יהא מצורע או טמא בכל טומאת מת (אף כשאינו סותר), אי"ז נחשב קיום 'ימי נזירות'[[3]](#footnote-4). והנה הקדושה והימים שעולים הם ב' ענינים חלוקים, וכמו שמצינו לקדושה אחרי קיום המנין ולפני קיום המנין ובאמצע קיום המנין,** א. **בנזיר דכלו ימיו, כדאיתא בגמ' ט"ו. דעד שהביא קרבנות לוקה על ג' איסורי נזיר, והיינו דקדה"ג זו לא תפקע אלא ע"י הרצאת דמים של קרבנותיו.** ב. **וכן מצינו קדושה לפני המנין, דנזיר שהתחיל ונטמא ונפלו ימיו דעדיין קדושה עליו שלא יטמא עתה, וכדתנן בדף מ"ב.** ג. **בנזיר שנצטרע באמצע מנינו, דהני ימים אינם עולים ובהני ימים ודאי קדושתו עליו (וכדאיתא ביבמות דף ה.).**

עוד **יש להקדים, דנתחדש דיש ימים שאינם עולים והיינו ימי צרעתו וכן טומאת מת דרביעית דם וכמש"נ, אמנם במת גמור נתחדש עוד, דמלבד מה דהימים אינם עולים, גם מה דכבר נהג, נפל, אמנם** אין הנפילה אלא על קיום המנין**, דיש לו להתחיל ולמנות מתחילה, כדכתיב 'הימים הראשונים יפלו', אבל הקדושה כדקאי קאי, וכדלעיל.**

ג. והנה **לכאורה היה מקום לחקור אי הסתירה תליא במנין או בקדושה, ובפשטות הא דנתחדש דכאשר הנזיר נטמא במת הימים הראשונים יפלו, היינו** דכאשר עוסק בקיום הימים ונטמא בימים שמונה, **אזי נפסלו כל קיום הימים דכיון דאחד מהימים דבאו לקיום נזרו מקולקל, אזי נתקלקלו כולם, אמנם אפשר באופ"א** דבעצם זה שנטמא 'הקדוש בקדושת נזירות', **הוא גורם להפיל לימים שכבר מנה. ובפשטות היה ניתן להבין דזוהי יסוד פלוגתת ר"י ור"ל דשמעתין, דר"י ס"ל דאע"פ שנטמא בימים שאינם עולים לקיום נזירותו, כיון דסוף סוף נטמא כשקדושתו עליו[[4]](#footnote-5), ולכך סותר, ור"ל ס"ל דאף דקדושתו עליו, אבל מ"מ אי"ז ימים דקיום נזירות[[5]](#footnote-6).**

ד. והנה **ילה"ק דאי הסתירה תליא בקדושה א"כ 'אחר מלאת ימי נזרו' נמי יסתור, ובזה פשיטא דאינו סותר[[6]](#footnote-7), ואמאי, והא לפנינו נזיר קדוש שנטמא.** אמנם **זה יש ליישב, דכיון דכבר השלים מנינו וקיים כל חובתו, לא שייך ביה סתירה אחר שהושלם מנינו, אבל בכל מקום שהוא באמצע מנינו, כיון דהנזיר הקדוש נטמא, הרי הוא גורם להפיל הימים שמנה.**

אמנם **יש להוכיח ג' ראיות משמעתין דאין יסוד דברי ר"י דסותר משום שנטמא כשהוא קדוש,** א. **כתבו רש"י ותוס' ור"פ, דאיירי דווקא בנזירות מועטת, שאינו מגלח אבל בנזירות מרובה דמגלח מודה ר' יוחנן דאינו סותר. ואינו מובן, והא סוף סוף קדושה איכא, דהרי לפנינו נזיר קדוש (באמצע מנינו), שנטמא במת וא"כ יש לן להפיל הימים הראשונים שכבר מנה.** ב. **הש"ס קעביד צריכותא דאפשר דבצרעת מודה ר"י לר"ל, ותימה הרי כל עיקר דבריו הוא דהסתירה תלויה בקדושה, וכיון דקדוש הוא ודאי צריך לסתור, ומאי קאמר הש"ס.** ג. **הנה העמיד ר' יוחנן דסותר משום ד'חדא נזירות אריכתא היא', (וענה לו ר"ל 'נזירות דידיה לחוד ודבריה לחוד'), אלמא לא סגי בהא דהוא קדוש.** והנה **לרש"י והרמב"ם דפירשו כפשוטו, דחדא נזירות הוא, והיינו דנזירות דידיה ודבנו הוה ממש לחדא נזירות, לתגלחת אחת וקרבן אחד[[7]](#footnote-8), א"כ ודאי מוכח דלא סגי בהא דהוא נטמא כשהוא קדוש (באמצע מנינו).**

ובאמת **גם לתוס' אפשר להוכיח דלא תליא בקדושה, דהנה כיון דס"ל דב' נזירויות הם[[8]](#footnote-9), לכאו' פלא גדול הוא מאי קאמר הש"ס '**חדא **נזירות אריכתא היא', והרי ב' נזירויות הם[[9]](#footnote-10), וע"כ דגם לתוס' יש כאן** העמדה גדולה על זמן של בנו**, דהוא גם חדא עם כל נזירותו, וצ"ב טובא, ועכ"פ שמע מינה, דאינו תלוי בקדושה.**

עוד **יש להביא ראיות דגם ר"ל לאו משום דס"ל דסתירה היא רק כאשר נטמא בימים שעולים, דהרי הוצרך ר"ל לטעון ולומר 'נזירות דידיה לחוד ודבריה לחוד', ולכאו' גם אם יהא נזירות אחת, אבל סוף סוף מונה הוא לשל בנו ואינו מונה לשלו וא"כ אינו סותר.** וכן **בצרעת מ"ט הוצרך להגדיר "נזירות לחוד וצרעת לחוד' והול"ל את העיקר דימי צרעתו אינם עולים לו, וכיון דאינם עולים לו אינו סותר.** וכן **בצריכותא קאמר דאפשר דמודה ר"ל בבנו משום 'דשם נזירות אחת היא', ואי כל עיקר דבריו הוא דתלוי במנין, א"כ לא יהני מידי מה דשם נזירות אחת היא, וע"כ לא זו כוונת ר"י ולא זו כוונת ר"ל, וא"כ צריך לבאר שורש פלוגתתם.**

ונמצא **דצ"ב עצם שיטת ר"י, דע"כ אין כוונתו דמחמת הקדושה הוא שסותר, וכן צ"ע פשט הגמ' חדא נזירות, לתו' ודעימיה, וצ"ב שורש פלוגתת ר"ל ור"י.**

ה. ואשר **יראה מוכרח ומבואר מזה, דעיקר דברי ר' יוחנן הם למימר** דיש שם 'ימי נזירותו' **אף בימים שאינו מונה, היינו גם בימי בנו וגם בימי צרעתו, דכיון דהוא באמצע המנין וכבר חל עליו שם נזיר כל תורת נזיר ביה, א"כ הגם דימים אלו אין ראויים לעלות למנין, מ"מ אי"ז גרעון ב'שם נזיר' דידיה, דהוא מחוייב בכל דיני נזיר, והוא טעון גם עתה להעמיד ל' ימים ראוים, ורק דיום זה לא עלה בידו לקיים. ואין הכוונה מצד קדושת הגוף גרידא, דקדוה"ג משכח"ל גם בלא 'שם נזיר', וכגון 'אחר מלאת' דלית ביה שם 'נזיר' כיון דקיים את כל חובת נזרו, ורק דהקדושה לא פוקעת עד הרצאת דמים, אלא עיקר דברי ר"י לומר** דמלבד הקדושה גרידא **(דיש לו כמו אחר מלאת)**, הרי יש לו כל שם נזיר.

ויש **להביא דוגמא לדבר מנידה מדין תורה, דכתיב בה שבעת ימים תהיה בנידתה, ואח"כ טובלת, והיינו דשבעה ימים מוגדרים 'עת נדתה' (וכאילו כולם ימי ראייתה), ואינה יכולה לטבול, והנה אח"כ כבר אין בה סיבה להיות 'נדה', אולם איתא מפורש דכל שאינה טובלת אפי' אחר ימים רבים מ"מ 'טומאת נידה' בה,** אבל "שם" נדה לית בה, **דשם נידה היינו רק באותם שבעת ימים דהם סיבת נידתה[[10]](#footnote-11), וה"ה הכא אחר ימי מלאת כבר אינו 'נזיר', אלא 'קדושת נזיר' גרידא לא פקעה מיניה עד הרצאת דמים (כמו 'דהטומאה' לא פקעה עד הטבילה)[[11]](#footnote-12),** אבל כשהוא באמצע המנין הוא נזיר לכל דבר, ועיקר דינא דר"י הוא ד'נזיר' שנטמא הרי"ז מפיל את מנינו.

ומבואר **היטב הא דנטמא אחר מלאת אינו סותר דאי"ז רק סברא בעלמא כיון דהשלים מנינו (כמש"כ בריש אות ד'), אלא דזה שהשלים מנינו היינו דהסתיים תורת נזיר דהרי נזירות היא שלושים יום והוא סיים הימים, ולכך הוא מופקע מכל ענין סתירת נזירותו.**

ו. ואולי **אפשר להוסיף בזה, דהנה מבואר בגמ' ביבמות (דף ה.) דגם בימים שאינם עולים מ"מ הוא מצווה במצוות עשה ד'קדוש יהיה גדל פרע שער ראשו'[[12]](#footnote-13), ולפי"ז[[13]](#footnote-14) השער שגדל הוא 'שער נזיר' האסור בהנאה (קידושין נ"ז:), כדילפינן לה מהאי קרא ד'קדוש יהיה גדל פרע'.** ונראה **דה"מ תוך הימים דשם נזיר ביה, ואף בימים שאינן עולין שם נזיר ביה כמש"נ, אבל** אחר מלאת ליכא למצוות עשה **ד'גדל פרע שער ראשו', ומה שגדל אז יהא מותר בהנאה דהוא לא צמח 'מנזיר',** ומקרא מלא הוא**, דכתיב עד מלאת הימים אשר יזיר לה' קדוש יהיה גדל פרע שער ראשו.** וכן **נראה בגמ' דרק ג' איסורי נזיר נתרבו ביה, עי' הערה[[14]](#footnote-15), וצ"ב דבר זה דאחר מלאת יש בו לג' איסורים ולא למצות עשה.** ונראה, **דבהאי קרא דעד מלאת הימים,** מתגלה לן דנזירות היא שלושים יום, ואחרי כלות הימים לית ביה 'שם נזיר' אלא קדושה גרידא, **וכמש"נ. ועומק החילוק בין האיסורים למצות עשה, עי' הערה[[15]](#footnote-16).**

ומצינו **בירושלמי פ"ח ה"ב דבר נפלא, דאיתא שם דר' יוחנן ס"ל דנזיר מצורע שערו אסור בהנאה, ור"ל ס"ל דשרי בהנאה וכתב האור שמח פ"י ה"ב דלטעמייהו אזלי. ולהמתבאר הם הם הדברים, דעיקר דברי ר"י לומר דגם בימים שאינם עולים יש לו שם נזיר, ויש לו למצות עשה דגדל פרע, וכן שערו קדוש ואסור בהנאה.**

ח. ועתה **שנתבאר** **דעיקר דברי ר"י הם** דגם הזמן שבאמצע **(היינו הימים שאינם עולים)** אית ביה שם נזיר**, מתבאר היטב פשט הגמ' לפי תוס', ד"חדא נזירות אריכתא" היינו** דנזירותו ממשכת גם בימים דבנו, **וכל תקופת הימים** כולל הימים שבאמצע הם חדא עם הימים שמנה כבר עבורו ושימנה עבורו, **ואע"פ שהם ב' נזירויות חלוקות וכל נזירות בפ"ע היא, מ"מ במקביל להא דבימים אלו 'מתקיים' נזירות בנו (כנזירות בפ"ע ויהא לה קרבן בפ"ע), אית ביה 'שם נזיר' דנזירותו דיליה,** ורק **דימים אלו אין עולים לקיום נזירותו[[16]](#footnote-17). ונזירות אריכתא, היינו** דבאמת נתארכה נזירותו, **דאע"פ דבדר"כ מסתיימת הנזירות אחר ל' יום אבל כאשר נקלעו ימים כאלו א"כ נזירותו מתארכת. וכ"כ מרן רי"ז הלוי עמ' כ"א עי' לשונו בהערה[[17]](#footnote-18).**

ולפי **רש"י והרמב"ם, חדא נזירות הינו נזירות דידיה ובנו נעשים חד, והוצרכו לזה (ולא פירשו כתוס'), דס"ל דכיון דיש כאן שם נזיר אחר, א"א שיהא גם המשך שם נזיר דידיה, אא"כ יתאחדו להיות אחד ממש.**

ועכ"פ **לכו"ע עיקר דברי ר"י הוא** להגדיר שגם הימים שבנתים הם מ'ימי נזירות'**, ורק מכח זה איכא סתירה, (ואפשר דדבר זה הוכרח לר' יוחנן, דאל"כ לא יהא צירוף בין שני חלקי נזירותו, ולא סגי בקדושה גרידא עבור הצירוף של שני חלקי המנין[[18]](#footnote-19)).**

ט. והא **דקאמר ר"י גבי מצורע בנזירותו קאי, היינו** דבימי הצרעת גופא הוא בשם נזיר**, דזהו עיקר יסוד שמעתין דכדי לסתור בעינן דהטומאה תהא בזמן שהוא בשם נזיר. וכ"כ להדיא המאירי,** **וז"ל, ואם נצטרע ונטמא במת בימי צרעתו סותר את הכל, שאעפ"י שאין אותן הימים עולין לו, מ"מ אחר שהצרעת לא סתרה כלום ממה שכבר מנה, אף ימי הצרעת קרויים ימי נזירות, עכ"ל. הרי להדיא דעיקר דברי ר"י דבנזירותו קאי היינו דימי הצרעת גופא אע"פ שאינם עולים מ"מ הוא 'נזיר' בהם.**

וכבר **הבאנו דברי האור שמח פ"י נזירות ה"ב, דבירושלמי פ"ח ה"ב איתא דלפי ר"י השער שיוצא בזמן הצרעת הוא "שער נזיר" ואסור בהנאה, ופשטות הדברים מורים דלטעמייהו אזלי, אלמא** דעיקר דברי ר"י הם על הגדרת הימים דהנזירות גופייהו **(ומוכח דלא נחלקו ר"י ור"ל בהלכות סתירה אי תלוי בקדושה או במנין, דא"כ אי"ז ענין לפלוגתא אי הוה שיער נזיר).** והנה **דעת הרמב"ם (פ"י ה"ב) דשער נזיר מצורע אינו קדוש, ואינו אסור בהנאה ואע"ג דפסק כר' יוחנן דבנזירותיה קאי, וי"ל דס"ל דאף דקאמר ר"י דשם נזיר ביה לגבי כל דבר, מ"מ** קדושת שיער תלי בקיום הימים**, ולא בעיקר השם נזיר, וכמו דימי מצורע אינם עולים, ה"ה לא יהא בהם קדושת שיער, אבל בירושלמי מבואר דקדושת שיער תלי בהשם נזיר, וכמש"נ.**

י. והנה **ברש"י כת"י[[19]](#footnote-20) כתב 'דהא בנזירות קאי,** שהרי צרעת אין סותר הקודמין**', וכן נראה בדקדוק רש"י לפנינו. ואינו מבואר כ"כ מאי קמ"ל בזה, והרי פשיטא הוא, וכל עיקר סוגין היא משום דהצרעת אינה סותרת, דלכך באנו לדון שיסתור משום מה שנטמא במת.** ונראה, **דכוונת הדברים לומר דעיקר שיטתו של ר"י** דיש שם נזיר בזמן הצרעת הוא משום זה דצרעת אינו סותר**. והיינו דר"י מכריח את זה שעתה יש לו שם 'ימי נזירות' מהא דאינו סותר, דאי היה הצרעת מעמידתו במקום שמפקיעו מ'שם נזיר', א"כ היה זה צריך להיות סתירה לקלקל כל מה שאוחז בידו, דלא היה שייך להמשיך המנין ברציפות,** ומדלא סתרה אלמא אי"ז גרעון בשם נזיר, **(ובשופי יתקיים מה שכבר מנה וקויים), וכן משמע להדיא מלשון מאירי דכתב 'אחר שהצרעת לא סתרה כלום ממה שכבר מנה אף ימי הצרעת קרויים ימי נזירות' וכיו"ב הוא בשיטה לחכמי אייורא, 'דהא צרעת אין סותר בה את הקודמין'.**

י"א. ונמצא **דעיקר דינא דר"י הוא לחדש על הני ימים גופיה שאינו עולה, דבהם נמי יש לו שם נזיר. והנה יל"ע מ"ט שני הש"ס בלישניה דהכא קאמר הש"ס 'בנזירות קאי' ובבנו קאמר 'חדא נזירות אריכתא היא'. וי"ל, לרש"י והרמב"ם לק"מ, דבשלמא במצורע שפיר נימא דגם בזמן הצרעת שם נזיר ביה, אבל התם** שחלה ומתקיימת בימים אלו נזירות בנו**, ס"ל דמה"ט לא נוכל להחשיבו 'לשם נזיר דידיה' בזמן זה, אא"כ נעשה לנזירות אחת, (ואל"ה היה בנו שקודם לו בנזירותו מפקיעו לגמרי), ולכך הוצרך לחדא נזירות. אמנם לתוס' דנזירות אריכתא היינו רק 'דשם נזיר ממשיך' באותם הימים והוה ממש כשם נזיר הממשיך בימי צרעתו, א"כ אמאי שני בלישניה.**

וי"ל **במצורע הנידון הוא האם 'ימי צרעת' שייך שיהו גם 'ימי נזירות', היינו** דמצב ושם של צרעת הוא מצב שא"א להחישב בו נזיר לה', **ולכך קאמר בנזירות קאי, דהיינו דאני סובר ד'צרעת' אינה מפקיעה נזירות, אבל בבנו הרי ודאי זהו זמן 'דנזירות', אלא** הנידון הוא אי שייך להמשיך את נזירותו על אף דחלה נזירות בנו דקדמה, **ולכך אין משמעות לומר 'בנזירות קאי', כי לא עסקנו במושג אחר הסותר לנזירות, ולהכי קאמר 'חדא נזירות אריכתא' דהיינו דנזירות דידיה ממשכת. (וזהו נמי כוונת הגמ' בצריכותא דשם נזירות אחת היא, ר"ל דדוקא זמן 'צרעת' הוא מופקע מלהיות נזיר ה').**

י"ב. הנה **עד עתה נתבאר עיקר ויסוד דברי ר"י להחשיב הימים שבנתים כימי נזירות, אבל עדיין לא יתיישב מש"כ רש"י ותוס' לחלק דכל דבריו הם על המשנה בנזירות מועטת, ולא במרובה משום דמגלח על בנו. ודבריהם צ"ב, מאי נפק"מ אי מגלח או לא, והרי נזירותו ממשכת.** ועוד צ"ע **והלא אינו מגלח אלא אחר בנו, א"כ מה יגרע הגילוח לנטמא קודם.** וי"ל, **דלרש"י דיסוד שמעתין הוא שנעשית נזירות אחת, ניחא דעד כמה דדין הנזירות דבנו, הוא לגלח מיד בסיומה אלמא נזירות בפ"ע היא, דאי נעשה חד היה צריך להיות הדין דמגלח רק בסוף, וא"כ ניחא דהחילוק בין מרובה למועטת דמועטת נעשית חד ומרובה לא, וכמש"כ רש"י דף ט"ו. אבל לתוס' דס"ל דב' נזירויות הם, וכל עיקר דברי ר"י הם רק לומר דהשם נזיר דידיה ממשיך גם להני ימים, א"כ פלא גדול מ"ש מועטת ממרובה.** וכן צ"ע **מש"כ תוס' ד"ה חדא** שהרי אינו מגלח**, והיינו דעל זה עומדים כל עיקר דברי ר"י דחדא נזירות הוא[[20]](#footnote-21), ותמוה מאוד מאי אכפ"ל דיגלח, ואין ליישב דכאשר יתגלח ע"כ תיפסק הנזירות, דהרי עסקינן הכא לגבי מה שנטמא בימי בנו דיסתור גם את נזירותו וכל זה לפני התגלחת.**

י"ג. ובאופן **של חידוד יל"פ, דהנה כבר נתבאר (שיעור ב') דמעיקר עיקרי הנזירות הוא הגידול שיער, וכל השם 'נזר' הוא ע"ש השיער כדאיתא בגמ' ריש ט"ו. על הקרא דטימא ראש נזרו, וכן כתיב שם קודש מסוים על השיער, כדכתיב קדוש יהיה גדל פרע שער ראשו, וברש"י בשיר השירים פירש כל מה דכתיב 'נזר אלוקיו על ראשו', היינו על שערו, יעו"ש,** וסוף הדין של הגידול שער הוא התגלחת**[[21]](#footnote-22).**

ומעתה **יש לבאר דברי התוס', דכל הא דאמרן דגם בימי בנו נזירותו ממשכת, היא עד כמה דאין דין גילוח בסיום נזירות בנו, אבל אי מיד בסיום בנו מגלח, א"כ נמצא דכל 'הנזר' (דבימים שבאמצע) גדל בשביל בנו, וגולח בשביל נזירות בנו, וא"כ** חסר בעיקר השם נזיר דידיה, **ולכך כתבו דכל דברי ר"י קאי** אנזירות מועטת דאז מגלח בסוף שניהם, והגידול קאי לשניהם**[[22]](#footnote-23), וחד גילוח קאי לשניהם, אבל בנזירות מרובה הרי מאז דנולד הבן דינה הוא דהגידול והגילוח הוא עבור בנו, ונגרע מאוד השם נזיר דנזירותו, ובזה מודה ר"י דאינו סותר[[23]](#footnote-24).**

י"ד. ויסוד **סברא זו חזינן נמי בדברי הריב"ן, שכתב (נוסחת הריב"ן אות ד'), בביאור דברי ר"ל דימי צרעתו לחוד וז"ל, ואע"ג דהוי נזיר, (היינו דהפשטות כר"י דגם עתה בימי צרעתו יש לו שם נזיר), כיון דבימי צרעתו נטמא צרעת לחוד, שהרי יש לו גילוח לבדו שאין עולה לו לתגלחת נזיר, הלכך דינו משונה מדנזיר שאם נטמא בימי צרעתו אינו סותר כלום, עכ"ל. והדברים צ"ב, דהגם דדין המצורע להתגלח, אבל מ"ט הוא הפקעה על השם נזיר, והרי עוד כמה דינים מסוימים יש במצורע (כציפורים ושילוח וכו'), ואפ"ה קאמר ר"י דכיון דנזיר הוא אין הצרעת והלכותיה, מגרעות לו בהשם נזיר, א"כ מה טענתו דר"ל '**שהרי יש לו גילוח לבדו'**. וע"כ הביאור הוא ע"ד הנ"ל, דכיון** דעיקר השם נזיר הוא מחמת הנזר דהיינו גידול השיער, וגילוחו הנזר הוא קיום דין והשלמת הנזירות, **א"כ במצורע דכל דינו הוא דין גידול אחר** וגילוח אחר, א"כ לא שייך ביה שם נזיר **וכמש"נ. ובדעת ר"י צ"ל דכיון דהגילוח דמצורע הוא ענין אחר, (כדאמר רשב"י לתלמידיו בדף ס:), א"כ אינו מגרע בקיום דהנזירות, וכלפי הנזירות הוא נחשב כגילחוהו לסטים, וכל סברא הנ"ל היא דווקא כאשר יש גידול וגילוח** נזירות **דבנו. ועכ"פ שמעינן מדברי הריב"ן כסברא הנ"ל.**

ט"ו. והנה **דעת הימן והמורה (רש"י י"ד:) דשמעתין איירי בנזירות מרובה ואע"פ שמגלח בסיום בנו, וכן דעת הראב"ד (פ"ד ה"ג), ודלא כדברי רש"י ותוס' הנ"ל, ושיטתם מבוארת דכיון דנזירות אריכתא היא אין נפק"מ אי יגלח או לא, ולא חשו לסברא הנ"ל[[24]](#footnote-25). אמנם בדעת תוס' צ"ל כחידוש הנ"ל.**

ט"ז. והנה **בדעת ר"ל יש לחקור אם פליג בגדר הימים שבנתים, או דמודה לכל גדרי הנזירות ו'שם הנזיר' דקאמר ר"י, רק דס"ל דלא סגי בשם נזיר בשביל לסתור אלא בעינן דאין סתירה אלא כשנטמא ביום שמונה להנזירות. וכבר נתבאר לעיל דמלשון הגמ' 'נזירות דידה לחוד ודבריה לחוד', וכן נזירות לחוד וצרעת לחוד,** מתבאר דפליג בעיקר הדבר דהחשיבם ר"י 'לימי נזירות'**, דאי פלוגתתו בדין 'סתירה', הול"ל דבעינן ימים העולים לנזירותו והני אינם עולים ותו לא.** וכן **מבואר בירושלמי הנ"ל דלר"י שער נזיר מצורע אסור בהנאה ולר"ל שרי בהנאה, וכתב האו"ש פ"י ה"ב דלטעמייהו אזלי,** וכן **נראה בריב"ן הנ"ל דר"ל פליג בגדרי שם הנזירות בזמן הצרעת ולא בהלכות סתירה[[25]](#footnote-26).**

אך **א"כ צ"ע מה הקשר בין ב' המחלוקות, וי"ל דר"ל ס"ל דכל יום שאינו עולה, ע"כ** דהוא יום ומצב דאינו ראוי לנזירות, ומה"ט גם אין לו שם נזיר**, ולפיכך אין נפק"מ אם זה משום בנו או משום צרעת, ושיטה אחת היא בכל הגווני. ועי' היטב לשון רש"י ריש ע"ב, ר"ל אמר אינו סותר, דימי צרעת לחוד, הואיל ואין עולין לו למנין ימי נזרו, והם הם הדברים, ואין זה הלכה בהלכות סתירה דלא יסתור אלא כשהוא נטמא בימים שעולין לו, אלא הא** דאין עולין הוא סימן מובהק לגדר שם הימים, **ובזה אתי שפיר דהכל ענין אחד.**

י"ז. והנה **מלבד ימי צרעתו איכא עוד גוונא דאינו עולה ואינו סותר, כגון רביעית דם דתנן לק' דף נ"ד ועוד כמה טומאות מת השנויים שם שאינם מת גמור, וכן ביצא לחו"ל דימים אלו אינם עולים לו, (וי"א דהוא דאורייתא), ובפשטות הא מלתא תליא נמי בפלוגתת ר"י ור"ל, וכ"כ בפשיטות בחזו"א סי' ק"מ ס"ק ז'.** והיינו, **לא מבעיא אי נימא דר"ל פליג בדין סתירה, דס"ל דלסתירה בעי דיהא הטומאה בימים שעולים לו, א"כ ודאי אין חילוק בין מצורע לשאר גווני דאינו עולה, אמנם גם להמתבאר דפליג בגדר הני ימים, מ"מ הרי נתבאר דר"ל סימן מובהק אית ליה דכל ימים שאינן עולין, ע"כ אינם ראוים ליקרא 'ימי נזירות', וא"כ האי טומאה נמי וכמש"נ.**

אמנם **הגרי"ז (בכתבים י"ד:) דייק דבדווקא קאמר על מצורע, והביא לדברי הרמב"ם פ"י ה"ב, דמצורע גרע דאפי' למנין שבעת ימים דנזירות טומאה אינו ראוי, וע"כ** דבזמן הצרעת הוא מופקע מלהיות נזיר **יעו"ש שהאריך, וטעמו דר"ל הוא דווקא במצורע, וא"כ ודאי** דמוכרח דפלוגתת ר"ל היא בגדרי הני ימים**, ונקיט הש"ס בפשיטות דימי בנו וצרעתו שוים דשניהם יש מקום לדון בה דמופקעים מנזירות, משא"כ טומאות דאין הנזיר מגלח עליה. ובאמת גם בדברי הריב"ן מוכח כהגרי"ז ודלא כחזו"א, אמנם לאו מטעמיה.**

י"ח. העולה מכל הנ"ל**, דכולא שמעתין היא בגדר הימים שבנתיים,** ואין טומאה סותרת אלא כאשר נטמא בימים שהם ימי נזירות דידיה, **ור"י חדית דאף ימים שאינם עולים לקיום נזירותו, מ"מ 'ימי נזירות' מקרי כיון דכל שהוא באמצע נזירותו 'שם נזיר' ביה, ובהא פליג ר"ל וס"ל דאינם ימי נזירות, ואתי שפיר כל לשונות הגמ'. וכן אתי שפיר הא דקעביד צריכותא, דאפשר דימי צרעת גריעי ואין להחשיבם 'ימי נזירות', (וכן נתבאר היטב פלוגתת הראשונים האם איירי גם במרובה או רק בנזירות מועטת).**

ועולה **דיש בנזיר ג' מושגים, יש ימים של שם נזיר וגם הימים עולים ל'קיום הנזירות', ויש שם נזיר ואין בו קיום ימי נזירות (כגון צרעת וימי בנו), ויש קדושה גרידא בלא שם נזיר, והיינו אחר מלאת הימים, (וא"כ מה שכתבנו בריש דברינו דמצינו לקדושת הגוף דנזיר דהיא חלוקה מקיום הנזירות בג' פעמים, אחרי המנין, לפני, ובאמצע, ולהמתבאר חלוק ביסודו ובעיקרו הקדושה דלפני ובאמצע מהקדושה דאחר המנין דבאמצע ולפני כל שם נזיר ביה ורק אחר המנין היא קדושה גרידא).**

1. **כדכתיב** (נשא ו' ח') כל ימי נזרו קדוש הוא, ופרש"י דזו קדושת הגוף מליטמא למתים, וכדאיתא בספרי. [↑](#footnote-ref-2)
2. **פשוט,** וכדאיתא בגמ' נדרים י"ז: נשאל על הראשונה שניה חלה עליו, ואע"פ שלא נתכוין ולא מנה לה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **הנה** נזיר ששותה יין כל היום, וכל מאכלו הוא ענבים זגים וחרצנים עולה לו נזירותו, ולכאו' גדר הדין הוא דרק טומאה היא שם ומצב אחר בהגדרת האיש, לכך אינו יום שעולה לקיום נזירותו, משא"כ אי עשה מעשה דשתיית יין ואכילת ענבים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. **כדאיתא** בירושלמי ה"ט, דאם התרו בו בימי בנו משום נזירותו, לוקה, וכן בנזיר שנצטרע כל דקדוקי נזירות עליו. [↑](#footnote-ref-5)
5. **פשטיה** דקרא הוא דתליא במנין דכתיב **והימים הראשונים** יפלו, היינו דהוא קאי 'בימים האחרונים' וכשנטמא נפלו 'הראשונים', ובאמת להצד דסותר אף כשאינו בימים האחרונים, עי' ר"פ דטרח להוסיף 'ועל הכל נאמר והימים הראשונים יפלו'. [↑](#footnote-ref-6)
6. **כמש"כ** תוס' ט"ז: דנטמא ביום ל"א אינו סותר אלא מדרבנן בעלמא, וגם לרמב"ם דווקא ביום ל"א אבל ביום ל"ב והלאה אינו סותר. (כמבואר בשמעתין בנטמא ביום גידול שיער). [↑](#footnote-ref-7)
7. **ולרמב"ם** רק **המחצה הראשון** דידיה מצטרף עם נזירות בנו, והקרבן והתגלחת דבסוף בנו אהני ליה. וכמש"כ הגרי"ז. [↑](#footnote-ref-8)
8. **כמש"כ** י"ג. דב' קרבנות מביא, והא דאינו מגלח, הוא רק כדי שלא לבטל מצוות תגלחת מהנזירות שהתחיל. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ואין** לפרש דחדא נזירות היינו דב' חלקי נזירותו מצורפים להיות חדא, ולפיכך הנטמא ביניהם סותר, דא"כ מה חידש ר"י ומהיכ"ת דלא יהא להם צירוף, (וכל הנידון בסוגיא הוא על סתירה, אבל קיום המנין ע"י צירוף הרי"ז מבואר במתני' להדיא), וכן ר"ל קאמר 'נזירות דידיה לחוד ונזירות דבנו לחוד', אלמא עסקינן על 'הזמן דנזירות בנו' ועליו אמרינן 'דהוא חדא והמשך נזירותו', וכן מוכרח מדקאמר נזירות אריכתא, אלמא כוונתו לומר דהנזירות נהייתה ארוכה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ועי'** נדה ל"ג. ברש"י שם דיש משמעות דכל הדין דבועל נדה נטמא ז' (כדכתיב ותהי נדתה עליו) הוא בבא עליה כשהיא בתוך השבעה, אבל אח"כ דאי"ז שם נדה אלא טומאת נדה אינו נטמא שבעה, וכ"כ החזו"א ריש זבין דבכל מקום שהיא יכולה ליטהר אין בועלה טמא טומאת שבעה. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ואף** לדעת הרמב"ם דסותר שלושים ביום ל"א מדאורייתא, מ"מ לא הגדירו הרמב"ם בשם "נזיר", אלא בשם יום "הנטפל לנזירות", 'דיום הבאת קרבנות' נטפל לימי הנזירות, אבל אח"כ אי"ז אלא 'חובת הבאת קרבנות' בעלמא. **ואדרבה ברמב"ם זה מבואר דלא נתחדש דעד הקרבנות הוא בשם נזיר, דודאי הנזירות היא שלושים יום ובמלאת הימים נגרע ממנו עיקר השם נזיר, וגם מה שסותר ביום ל"א הוא דין מסוים 'דטפל'.** [↑](#footnote-ref-12)
12. **כן** דעת הראב"ד והראשונים, אמנם הרמב"ם סוף פ"ז כתב דבמצורע ליכא מ"ע דגדל פרע, ובפ"י ה"ב כתב דשער נזיר מצורע מותר בהנאה, ולטעמיה אזיל, אך דבריו צ"ע מהגמ' וכמו שהקשה הראב"ד. [↑](#footnote-ref-13)
13. **כ"כ** האור שמח פ"י ה"ב דהוא תלוי זה בזה, והוא פשוט דהרי מהאי קרא ילפינן לה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **וכן** אמר מרן אדמוח"ז שליט"א לדייק בדברי הגמ' י"ד: **דהוצרך ריבוי לכל לאו ולאו**, אלמא אין בו שם 'נזיר' דיחייב יחדיו את כל הלאוים, (עי' בד קודש נדרים סי' ח'). ומעתה מה שלא מצינו שנתרבה, כגון גידול שער ואיסורו בהנאה, ליכא ביה, ועי' חזו"א נדרים קל"ו ז' עמ' רמ"ב מדפי הספר דדן לומר דאפי' קדושה ליכא אחר מלאת אלא איסורים בלבד, ומ"מ כדברינו דליכא מ"ע דגדל פרע כ"כ להדיא בספר תורת הנזיר סוף פ"ד, וכן ציינו דכתב בצפנת פענח, (אמנם הם איירי בדעת הרמב"ם סוף פ"ז, וא"כ אי"ז ראיה לראב"ד והחולקים). [↑](#footnote-ref-15)
15. **והיינו דהאיסורים מיישך שייכי להקדושה (וכמש"כ הרא""ש והריטב"א דאחר דנתקדש אין ראוי לו היין הטומאה והתער), אבל במצות עשה (היחידה) שיש בנזיר 'גדל פרע שער ראשו' היינו קיום תורת נזיר, ובפרט להמבואר דענין גידול השער הוא עיקרי ומהותי בקיום תורת נזיר, והוא 'הנזר' דקרא, ולכך אי"ז שייך אלא במי שיש לו 'שם נזיר' היינו תוך מלאת משא"כ האיסורים הם מכח המשך הקדושה דלא תפקע עד הרצאת דמים.** [↑](#footnote-ref-16)
16. **והיינו** דלרש"י ולרמב"ם **הנזירות** דבנו ושלו **הם חדא,** ולתוס' הימים שמנה והימים שנוהג בנו הם חדא לגבי שממשכת נזירותו, **ור"ל קטעין 'דבריה לחוד' היינו דהימים האלה אינם יכולים להיות המשך נזירותו דהם מסוימים רק לבריה**. [↑](#footnote-ref-17)
17. **איירי** שם בדעת הראב"ד ותוס', וז"ל, צ"ל דפירושו הוא רק דגם בימי נזירות בנו **עדיין הוא קיים גם בנזירות** שלו, ורקדהימים נחשבים לנזירות אחרת, אבל **הרי הוא בנזירותו,** ולהכי אם נטמא סותר כמו ימי צרעתו שאין עולין לו דאם נטמא בהם סותר לר"י אבל אה"נ דנזירותו ונזירות בנו שתי נזירויות נפרדות הן בעצם הנזירות, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-18)
18. **עי'** לק' מש"נ בדברי הראשונים דר"י מודה בנזירות מרובה. והעיר הרב אא"ל אלטמן שליט"א דלפי"ז צ"ע איך יהא צירוף לתחילת המנין בנזירות מרובה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. **עומקא** 'תורת הראשונים', ובהוצאת המאור 'המשך ביאורי הראשונים'. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ובאמת** גם ברש"י ד"ה ר' יוחנן, כיון דאפילו מנה את שלו אינו מגלח בינתים כנזירות אריכתא דמי וסותר את הכל, משמע דהיא הסיבה ולא רק כראיה דהיא נזירות אחת. [↑](#footnote-ref-21)
21. **עי'** לעיל ד: דנדר את עיקר נזירותו בשביל ד'אגלחנו לשמים'. [↑](#footnote-ref-22)
22. **וכמש"נ** לעיל מהגמ' ביבמות, דגם בימים דלא עולים לנזירותו, איכא למ"ע דקדוש יהיה' לגדל 'נזר'. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ומ"מ** הימים שכבר מנה שפיר הוה נזיר בהם דהרי בזמן נזירותו היה גידול הנזר עבור נזירותו. [↑](#footnote-ref-24)
24. **ובדעת** הימן והמורה אפשר לפרש ע"ד הרמב"ם, דהמחצה הראשון נעשה חד נזירות עם נזירות בנו, אמנם בראב"ד ע"כ צ"ל כמש"נ בפנים דיש נזירות אריכתא אע"פ שמגלח ולא אכפ"ל בזה כלל. [↑](#footnote-ref-25)
25. **אמנם** בדעת רש"י דחדא נזירות ממש הוא, אין נראה דר"ל פליג בזה, דהרי פירש כך למתני' בפשיטות, וכן מהא דלא קאמר הש"ס בצריכותא אלא דהצרעת גרע, ולא קאמר איפכא דיש צד דנזירות בנו גרע, אלמא דבר מוסכם הוא דחד נזירות הוא, ונראה דלאו בהא פליג ר"ל ויש ליישב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)