דעת הריב_ן בבישול
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נ_ט בר נ_ט

חולין קיא: דעת הריב"ן דבבישול אין היתר נ"ט בר נ"ט

**א. בדעת הריב"ן בנתבשלו ועלו-**מבואר בסוגיין דגים שעלו בקערה מותר לאוכלן בכותח, והתוס' הביאו דעת הריב"ן דה"מ בעלו בקערה אבל נתבשלו אין בו היתר של נ"ט בר נ"ט, דע"י בישול יוצא כל הטעם בשלימות מהקערה לדגים ואין כאן נ"ט בר נ"ט [דיסוד נ"ט בר נ"ט הוא משום דחשיב טעם שני אבל אם הטעם הראשון יוצא בעצמו לא].

ומבואר בתוס' ושא"ר דלאו דוקא בישול אלא ה"ה בצליה ג"כ יוצא כל הטעם.

ועיקר החומרא בבישול וצליה, עיין בלשון הרשב"א והר"ן שכתבו דע"י האור מפליט טפי, משמע עיקרו משום שהוא על האש ממש.

אבל בש"ך צה-ו הביא דאף בעלו בקערה לא התירו אלא בשאחד מהם צונן אבל אם שניהם חמים הו"ל כנצלו ואסור.

וכנראה דעתו דעיקר האיסור אינו תלוי במה שהוא ע"י האור דוקא אלא במה ששניהם חמים.

ובפשטות הוא דלא כהמבואר בלשון הרשב"א והר"ן.

ויל"ע היאך יהיה הדין באופן שנעשה ע"י האור אבל לא הספיקו שניהם להתחמם רק אחד מהם, דבפשוטו בזה יהיה הרשב"א והר"ן לחומרא והש"ך לקולא, דלד' הש"ך מסתבר דתלי במה ששניהם חמים, ואולי אף הש"ך מודה דע"י האור הוא חומרא בפנ"ע רק הוסיף דאף בשניהם חמים איכא האי חומרא, ושו"ר בבדה"ש מסתפק בזה, ואח"כ ראיתי בלשון הר"ן (מא:) לענין תתאה גבר ועילאה גבר דכל ע"י האור הוו כשניהם חמים ובולע לכו"ע, וה"נ י"ל בניד"ד.

**ב. בד' הרא"ש-**

ועיין בלשון הרא"ש:"וריב"ן כתב עלו אין נתבשלו לא ואע"ג דבעלו נמי קבלו כדי קליפה טעם מן הבשר בבליעה מועטת התירו נ"ט בר נ"ט אבל נתבשלו ונבלע כל טעם הבשר שהיה בלוע בקדירה אסור לאוכלו בכותח", ופשטות לשון הרא"ש היה נראה לבאר ע"ד הראשונים.

ועיין בב"י-צה שהוסיף דאף אי תתאה גבר מ"מ אין בו נתינת טעם כמו ששניהם חמים.

אבל בכו"פ צד-יא מצאנו דבר חידוש בזה, עיי"ש שהביא ד' הב"י דאף למ"ד תתאה גבר אם הניח דגים בקערה רותחת אי"צ כדי נטילה וסגי בכד"ק, והוכיח כן מלשון התוס' קיא:, והש"ך דחה ראייתו.

ובכו"פ הבין דס"ל לתרוייהו דאם היה אוסר בכדי נטילה לא היה בו הקולא של נ"ט בר נ"ט כיון שבליעתו מרובה, ורק במה שכל איסורו בכד"ק יש ההיתר של נ"ט בר נ"ט.

וע"ע בכו"פ צה-ו שדקדק מש"ך צד-לג דמשמע דלמ"ד תתאה גבר תחתון חם הוי כנתבשלו, וכפי דעתו בסוס"י צד, והק' עפי"ז סתירת ד' הש"ך לסי' צה-ו דבאופן שהעליון צונן יש דין נ"ט בר נ"ט, והרי הוא אוסר בכדי נטילה לדעתו ולא יהיה בו היתר של נ"ט בר נ"ט.

ובמה שהבין הכו"פ שהנידון בב"י וש"ך אם בולע כד"ק או כד"נ, הוא משום דאם יבלע כד"נ לא יהיה בו קולא של נ"ט בר נ"ט, הנה בפמ"ג דחה דיוקו מד' הב"י והש"ך שכל הנידון שם הוא אם אוסר כדי נטילה או לא, אבל מ"מ לענין נ"ט בר נ"ט וודאי אין בו חומרא דנתבשלו אלא בבישול ממש שאז יוצא עיקר הטעם ואינו תלוי בדין כד"ק כלל.

וע"ע בכו"פ מש"כ עפי"ד שיש להוכיח ממעשה דשיפא שאינו אלא בכד"ק, שאם הוא בכדי נטילה לא היה בו הקולא של נ"ט בר נ"ט, עיי"ש.

וד' הכו"פ הובאו בפמ"ג שפ"ד צה-ו וכתב דלפי"ז ברוטב שהולך בכולו אין היתר של נ"ט בר נ"ט אף אם אחד מהם צונן, אבל דחה ד' הכו"פ דהעיקר אינו תלוי בכמות הבליעה שאוסרת אלא דבבישול יוצא עיקר הטעם.

ועיין ש"ך שכתב המקור לאסור שניהם חמים מתוס' והרא"ש וכנראה כוונתו מתחילת לשון הרא"ש דכתב דאיירי שעלו צוננים בקערה רותחת או איפכא, ומשמע דשניהם חמים אסור.

**ג. ג' נו"ט בבישול-**

בתוס' ורא"ש הביאו ד' הריב"ן דאסר בין נצלו ובין נתבשלו, ובהמשך ד' התוס' צידדו לחלק דבישול קיל טפי דאיכא ג' נו"ט שהרי עובר מן הקדירה למים ומן המים לדגים, אבל כתבו דבריב"ן אסר גם במעשה דביצה שהיה בבישול ולא החשיב את המים כנו"ט שלישי, וכ"פ הרמ"א צה-ב להלכה שיש להחמיר לכתחילה בין נצלו ובין נתבשלו.

אבל ברמב"ן כתב דאף הריב"ן לא אסר אלא בנצלו אבל נתבשלו בקערה שרי דהוי טעם שלישי ואין בו מעלת נתבשלו, וכן דחה הרא"ש ד' הריב"ן מדיליה דאף אם יש להחמיר בנצלו בנתבשלו שרי, והביא כן בשם סה"ת.

[ועפי"ז כתב יש"ש לחלוק על הרמ"א שלא אסר אלא לכתחילה בין נצלו ובין נתבשלו, והיש"ש נקט דבנצלו יש לאסור אף בדיעבד, והו"ד בש"ך שם.

ולד' היש"ש אף בבישול מ"מ המים אסורים בדיעבד לאוכלם בכותח שאין בהם נ"ט שני בהיתר, וכן בבישל עד שנתאדו המים הוי כצלי ואסור בדיעבד, פמ"ג וחוו"ד.

ולהלכה בפמ"ג שפ"ד צה-יח היקל דלא כהיש"ש וכן בחכמ"א-מח ובבאר יצחק-ח, אבל בחזו"א או"ח קיט-יג,יד נקט דעתו כעיקר אך ביו"ד ? נראה שהוא רק לכתחילה].

ומ"מ דעת התוס' דריב"ן אסר גם בבישול והוכיחו כן מהא דאסר ביצה, ויש בזה שני אופנים עיקריים באחרונים:

א. יש אחרונים שנקטו דוודאי התוס' מודו דאף ריב"ן לא אסר בג' נו"ט, ורק שאני בישול דלא חשיב כג' נו"ט [עיין לקמן טעמים בזה].

וזה מבואר לכאו' בתוס' קח: כן עיי"ש שהתירו הגעלת כלים בזמן היתר משום נ"ט בר נ"ט וכתבו דאיכא ג' נו"ט, ובפשטות כוונתם לומר דאף לריב"ן שרי ע"י ג' נו"ט, ויותר מבואר כן בתוס' ע"ז עו. דאף להריב"ן שרי בג' נו"ט.

וכ"פ להלכה בש"ך צד-כב דבג' נו"ט שרי לכו"ע אף לריב"ן והביא כן מהרבה ראשונים וכ"פ הב"י-תנב גבי הגעלה.

ב. אבל יש אחרונים שנקטו דלשיטת הריב"ן וודאי אסור גם ג' נו"ט בבישול, ורק שאני הגעלה שעובר פעמיים בכלי גרע טפי ושרי בבישול.

וכן הביא המג"א תנב-א מד' הרא"ש סוף ע"ז ופסחים ב-ז לענין הגעלת כלים דזה כו"ע מודו דשרי או משום נ"ט ג' או משום דמכלי לכלי שרי.

וכתב הפר"ח-תנב ד"ה ומש"כ כדי, דלכך הוצרך הרא"ש להאי טעמא אף אם נאסור טעם שלישי לריב"ן, ודלא כש"כ הש"ך צד-כב דטעם שלישי שרי לכו"ע, וכן הביא בראש יוסף כאן דעת הפר"ח זו דאף ג' נו"ט אסור להריב"ן, ובפמ"ג שפ"ד צה-ב חכך לדינא בג' נו"ט בבישול אם צריך להחמיר.

וכנראה נקט כן הפר"ח בדעת התוס' בסוגיין שאסרו אף בבישול לשיטת הריב"ן והבין הפר"ח שעיקר הטעם בזה משום דטעם שלישי נמי אסור ודלא ככל הנך אחרונים.

ולשיטת הש"ך דאף לריב"ן שרי בג' נו"ט צ"ב למה אסר הריב"ן בבישול ולמה לא ייחשב כג' נו"ט, ונשנו בזה כמה דרכים:

א. י"ל דאף אם ג' נו"ט שרי מ"מ ביצה אסור, ועיין מהרש"א כתב טעמם משום דחיישינן שמא נגעו הדגים ישירות בקערה ול"מ מה שיש מים דאכתי הוא טעם שני [דקי"ל דבלוע יוצא מכלי אף בלא רוטב א"כ אי"צ לעבור דוקא דרך המים], וכ"כ פמ"ג שפ"ד צד-טו בדעת הש"ך דאף לריב"ן שרי ג' נו"ט ושאני ביצה דחיישינן שמא נגע, וכן מבואר בסה"ת שמתחילה רצה להתיר בבישול דהוי ג' נו"ט ודחה דיש לחוש שנגע ממש בקערה בלא המים.

וע"ע ביד יהודה צד-יט כתב ג"כ דדעת הרא"ש שהריב"ן עצמו החמיר בבישול אינו משום דג' נו"ט אסורין אלא דבישול לא חשיב אלא כטעם שני.

ודקדק כן בלשון הרא"ש דאף לריב"ן לא אסר נתבשלו אלא לאוכלן בכותח שטעם שני של הבשר וכו', וכבר נתקשה בזה במעדני יו"ט דהריב"ן אסר גם טעם שלישי וכתב דלאו דוקא הוא והיינו טעם שלישי ולא נחית הרא"ש לדקדק כמה טעמים איכא.

אבל ביד יהודה באר דעיקר החומרא של הריב"ן הוא משום דחשיב ליה כשני נו"ט אבל בג' נו"ט אף הוא מודה להתיר.

ב. עוד יתכן לומר דמים לא חשיב טעם נוסף, עיין בפתחי תשובה רסי' צה בשם פני אריה שדן בחמאה שנתבשלה בשעורין ותחב בתבשיל כף ואח"כ תחבה בתבשיל בשר, ודן שאין להתיר משום נ"ט בר נ"ט שהרי החמאה נמצאת בעינה על השעורין, והוסיף דאף אם היה ברוטב מ"מ החמאה חשיבה בעינה בתוך הרוטב ואינו נחשב נ"ט בר נ"ט דלח בלח אינו בלוע רק מעורב.

וכעין דבריו כתב בחי' אנ"ש גבי הדחת הקערות דלא חשיב נ"ט בר נ"ט משום שהבליעה מעורבת במים ואח"כ נכנסת להכלי ישירות ולא חשיב נ"ט בר נ"ט.

והנה בכל הראשונים גבי מים דחשיב טעם שלישי ופליגי על הריב"ן מבואר דפליגי אהאי כללא.

ג. י"ל עפמש"כ בחוו"ד צה-א, צז-ה ורעק"א כתבו כלל מחודש דבכח אחד אין נ"ט בר נ"ט, ואכ"מ, וה"נ הכא ע"י מים הכל מתפשט בכח אחד ואין בו ההיתר של נ"ט בר נ"ט, ונתבאר במקו"א באורך יסוד זה.

אבל בד' שא"ר כאן מבואר דחשיבי למים כנ"ט נוסף, ודלא כיסוד החוו"ד.

אבל בשיטת התוס' ע"כ א"א לפרש כהנך תרי טעמים האחרונים שהרי לענין הדחת הקערות החשיבו המים כנו"ט נוסף, ולא נקטו הנך טעמים לאסור רק משום שנגעו הקדירות זב"ז, וע"כ הנידון הוא עפי"ד מהרש"א שמא נגע זב"ז וכ"נ לענין קערות.

**ד. דעת הסוברים דלא חיישינן לנגיעה-**

ודעת הרמב"ן ושא"ר דאף אם נקבל ד' הריב"ן בצליה מ"מ בבישול שרי דהוי נו"ט נוסף ע"י המים, צ"ל דלא חיישינן שמא נגעו ישירות הדגים בקערה.

א. י"ל טעמם דאף אם נגע ישירות בקערה מ"מ הרי כבר כתב הרא"ש בשם סה"ת דעיקר הטעם יוצא אל המים ומשם מתערב והוי כמו נ"ט בר נ"ט, וכן מבואר בסה"ת דלכך התיר נתבשלו ולא חשש לנגיעה בקערה, ועי' ביד יהודה משכ"ב.

ב. עוי"ל עפי"ד מהרש"ל בהגש"ד-נז דדוקא אם אין מים יוצא ישירות מן הכלי בלא רוטב, אבל כשיש מים הרי הוא יוצא דרך המים שמשם נוח לו לצאת טפי ואיו יוצא בלא המים.

וע"ע בשו"ת בא"י-יא הביא מלשון סה"ת שאינו בולע אלא ע"י המים, ותמה ע"ז דהא הבלוע יוצא מכלי לכלי בלא רוטב, ובאמת לשון סה"ת הוא שרוב הטעם יוצא דרך המים.

ואף אם נימא דאינו יוצא כלל אלא דרך המים יש לפרש עפי"ד מהרש"ל הנ"ל.

**ה. הדחת קערות להריב"ן-**

לשיטת הריב"ן דנתבשלו אסור וודאי ה"נ יש לאסור דלא חשיב כנ"ט בר נ"ט שהרי הוא יוצא ע"י בישול, וכן בכל הראשונים הסכימו דלשיטת הריב"ן אסור.

אבל ברא"ש כתב דאף לדבריו יש להתיר להדיח את הקערות דלא אסר נתבשלו אלא לאוכלן בכותח ממש אבל הכא שאין כאן אלא עירוב טעם שני של הבשר עם טעם שני של החלב ליכא איסורא, וכ"פ ברמ"א צה-ב.

וד' הרא"ש צ"ב מה לי נתערבו בטעם ומה לי נתערבו בממשות של חלב.

[ובשלמא בדעת הרמ"א פי' בט"ז סק"ה ובהגר"א שם דבעיקרו אין לחלק בזה אלא דכיון דרו"ר פליגי על הריב"ן לא החמיר הרמ"א כדעתו אלא בחלב ממש ולא בטעם הבלוע בכלי.

ויסוד הביאור י"ל עפמש"כ בפמ"ג שפ"ד פז-יח דטעם בטעם אין בו איסור תורה, אבל ברא"ש שכתב כן אף בדעת ריב"ן צ"ב.

וכבר העיר בפמ"ג מ"ז סק"ה על הט"ז דבד' הרא"ש חזינן דאף לריב"ן עצמו שרי ואין כוונת הרמ"א לפשרה בעלמא.

ועי' ביד יהודה צה-יא הביא מקורו של הרמ"א מהג' על או"ה בריש כלל לד, ומבואר שם בלשונו דאף הריב"ן מודה להקל בכלי].

ובאר רעק"א בהשמטות על השו"ע-צה דע"כ דעת הרא"ש דאף להריב"ן דאסר נתבשלו לאו דחשיב ליה כטעם ראשון ממש דא"כ ה"נ יוכל לאסור את טעם החלב, רק הוי כמו טעם שני לשיטת הרמב"ן שאין יכול לצאת לדבר אחר לאוסרו דהוי כטעם שלישי אבל מ"מ יכול להאסר ע"י החלב.

אלא שהרמב"ן נקט דכל שאין נו"ט זב"ז אין איסור כלל, והרא"ש חולק וס"ל דשפיר יכול החלב לאסור את הבשר, ולכך כל האיסור של נתבשלו הוא רק בכותח דהוי ממשות אבל בקערות שגם החלב הוא טעם שני ועדיין היתר הוא (שאינו נאסר מן הבשר) שוב א"י לאסור זא"ז כלל.

[ורעק"א נקט כן גם בדעת הרמ"א עצמו דלאו בתורת פשרה הוא רק כ"ה עיקר הדין להריב"ן[[1]](#footnote-2)].

ומבואר מזה דעת הרא"ש דלא הרמב"ן בגדרי בב"ח ואף אם לא נתנו טעם זב"ז מ"מ אותו שקיבל טעם נאסר [ולפי"ז צ"ל דעתו כהתוס' דטעם שני נמי אית ביה היתר דנ"ט בר נ"ט ולכך לא תיקשי עליו מראיית הרמב"ן מהסוגיא].

וביד יהודה צד-יט ד"ה והרא"ש כתב לבאר סברת הרא"ש באופ"א עפ"י מה שדקדק מלשון הרא"ש שהריב"ן לא אסר אלא בטעם שני ולא בשלישי, ומה שאסר בבישול ולא חשיב טעם שלישי ע"י המים הוא משום שיש לחוש שנגע בקדירה עצמה.

ועפי"ז כתב דלעולם אף להריב"ן אם אך יגיע לכלל טעם שלישי שרי וכל האיסור בבישול הוא משום שכשהוא נפגש בכותח הוא מיד נאסר קודם שנקלש שהרי החלב לעולם יישאר חלב וממילא הוא אוסר את הטעם בשר קודם שיוקלש, וה"מ בחלב ממש שהוא אוסר את הטעם שני של בשר, אבל כשנפגש רק בטעם שני של חלב הרי אין כאן מה שיאסור ששניהם קלושים ופקע מיד איסורם ואין כאן מה שיאסור את חבירו.

ולשני המהלכים נמצא שלא התיר הרא"ש נ"ט אחד שנתערב עם טעם אחד וכל ד' הרא"ש הוא דוקא הכא שכשהוא יוצא למים כל טעם הוא טעם שני ורק אתינן עלה משום חומרא דבישול וא"י טעם שני לאסור את הטעם שני.

אבל צ"ע שהרי הטעם עצמו נכנס לקדירה ונאסר שם ע"י הטעם חלב שהוא טעם ראשון, ולשיטת הריב"ן דבישול אין בו היתר של נ"ט בר נ"ט הרי יאסור את הטעם הבלוע בקדירה שהוא טעם ראשון ובזה לא שייך סברות אלו?

וצ"ל דפשוט דע"י כלי לא החמיר ריב"ן וכש"כ הרמ"א דע"י כלי אין להחמיר חומרת הריב"ן [שו"ר כנראה הטעם הוא משום דבשני כלים לא החמיר הריב"ן], וכל הנידון הוא מכח עירוב הטעמים במים, וע"ז מהני סברא הנ"ל דהוי טעם שני בשני, וכעי"ז ביד יהודה צד-יט שם עיי"ש בביאור הדברים, אבל ברעק"א ל"מ כן אלא אף במה שנבלע בקדירה מועלת סברתו, וצ"ע.

**ו. טעם שעבר דרך מים אל הכלי-**

בתוס' הק' לשיטת ריב"ן מדאמרו זבחים צז. כל יום ויום נעשה גיעול לחבירו, וע"כ ההיתר משום נ"ט בר נ"ט.

וכתבו שיש לדחות דהתם הוא טעם ג' משלמים לקדירה ומקדירה למים ואח"כ לשלמים דלמחר, והיינו דע"י בישול הוי טעם נוסף ע"י המים, אלא שדחו שהריב"ן עצמו אסר גם בישול גבי ביצה.

[ואח"כ הק' דאכתי לא מהני האי טעמא גבי חטאת דהוי טעם שני באיסורא, והעיר מהרש"א למה החשיבו זה כטעם שני ולא שלישי, וכתב דחיישינן שמא נגעו ישירות, והיינו טעמא דריב"ן דלא חשיב בישול כטעם שלישי וכש"כ לעיל, ועי' לב אריה].

ובעיקר ד' התוס' הק' מהרמ"ש למה חשיב רק טעם ג' והרי מתחילה ג"כ נתבשלו השלמים הראשון ע"י מים והוי טעם רביעי, שלמים למים, ולקדירה, ולמים, ולשלמים?

וכתב מהרמ"ש דד' התוס' מיירי לענין המים שנתבשלו עם שלמים השניים דאף אותם מתירים לזרים, והם לא חשיבי אלא כנ"ט שלישי.

[ולפי"ז מש"כ התוס' במסקנת דבריהם הטעם משום דמין במינו בטל ברוב צ"ל שהוא טעם לבטל גם את הרוטב, ומשום סלק את מינו וכו', וכדעת השו"ע צח-ב דלא כהש"ך שם, וכבר הוכיח כן בכו"פ שם].

ומבואר מד' מהרמ"ש שהמים של הבישול הראשון מצטרפים להחשיב עוד נ"ט, וכ"נ בחוו"ד צז-ה ורדב"ז ב"א-קנח.

ומזה נקט בחוו"ד לדינא שאם נצלו הדגים בקערה שנתבשל בה בשר שרי [בדיעבד אף להיש"ש שהחמיר בנצלו] דהוי טעם ג' כיון שמתחילה נתבשל הבשר ע"י מים.

אבל צ"ע לפי"ז דינא דקדירה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב והרי הוא טעם שלישי ואיך יתפרש לד' הראשונים שמתירים טעם שני בהיתר, ובשלמא להריב"ן ניחא דהוי טעם שלישי כבר באיסור אבל לשיטת התוס' צ"ע.

[וכנראה צ"ל לדעת החוו"ד דלא נקטו התוס' סברא זו דהוי ג' נו"ט אלא לפי"מ שרצו לדון כן בשיטת הריב"ן אבל לא להלכה].

אבל באחרונים [בא"י יו"ד-ח, נפ"ח-לא, שו"ת טוטו"ד ג-קע, יד יהודה והג' אמ"ב על החוו"ד] נקטו מזה דע"כ מה שנתבשל מתחילה הבשר ע"י מים לא נעשה טעם נוסף בזה וחשיב רק כנ"ט אחד דלא כהחוו"ד.

ובטעם הדבר נשנו כמה אופנים:

א. בפרישה צה-ה מבואר שלא כד' החוו"ד, והטעם כתב דכיון שנמחה גוף הבשר הרי נבלע ישירות בכלי ולא דרך המים, וכל ההיתר של בשלו הוא רק בטעם היוצא מן הכלי דבזה רוב הטעם יוצא דרך המים כש"כ סה"ת, לכך חשיב נ"ט נוסף, וכ"כ ביד יהודה.

ב. בנפ"ח וטוטו"ד והג' אמ"ב נקטו הטעם משום דמאוכל לאוכל אינו נקלש קודם שבא לכלי, וכ"כ לב אריה וכת"ס [וע"ע בפמ"ג צה-א דכל מה שקודם לכלי אינו אלא כטעם ראשון ורק אחר הכלי יש למנות לטעם שני ושלישי, והביא כן מהב"י-תנב].

ובלב אריה והג' אמ"ב תמהו ע"ד החוו"ד היאך נקט דהוי כב' נו"ט והרי הוא עצמו הביא ד' השע"ד דמאוכל לאוכל לא חשיב נ"ט בר נ"ט?

וכתב במהרש"ם א-נ ליישב בפשטות דכל ד' השע"ד הוא לענין להחשיבו טעם שני, אבל לענין לסלק ממנו מעלת נתבשלו של הריב"ן בזה סגי במה שהלך גם למים ותו אין בו מעלת בישול, ואי"צ לזה כל התנאים של טעם שני.

ג. ובמהרש"ל בהגש"ד-נז [הו"ד ביד יהודה צד-יט בסופו] כתב הטעם דבשר בעין יכול להבליע בכלי אף בלא שיעבור דרך המים ע"י נגיעה, משא"כ להוציא בליעה מן הכלי אינו יוצא אלא דרך המים.

וצ"ע לפי מהלכים אלו היאך מותר לבשל השלמים והרי הוא ממעט באכילת הרוטב שהוא עדיין אינו נ"ט בר נ"ט [לפי"מ דס"ד בתוס' שההיתר משום נ"ט בר נ"ט ולא משום מין במינו בטל ברוב], ועיין מהרש"ם בשם שו"מ דמה שמעט באכילתו במקצת לא אכפ"ל, ועיין לב אריה קיב. ובשו"ת בא"י יו"ד-ח משכ"ב.

1. הוספה- בעיקר ד' רעק"א שמעתי להעיר [ואיני בענין כעת] דתינח בד' הרא"ש דאיירי ששתי הקדירות הם טעם שני שהטעם יוצא דרך המים, אבל הרמ"א איירי במבשל את הדגים בקדירה ממש, והרי טעם של הקדירה יוצא לחוץ ומיד יאסור את הדגים שהרי אין הטעם נקלש אלא אחר יציאתו לשיטת התוס' וכמו קדירה של בשר שבישל בה חלב שמיד עם יציאתו אוסר, א"כ ה"נ הכא יאסור את הדגים מיד ביציאתו, ומה לי שאין החלב עצמו נאסר שהבשר א"י לאסור אותו אבל אכתי לא נקלש ויאסור את הטעם בשר שבדגים.

   ובאמת לפי"ז היה מקום ליישב קו' הפמ"ג למה הוצרך הט"ז לבאר ד' הרמ"א מטעם פשרה ולא באר טעמו שפסק כהרא"ש, די"ל דד' הרא"ש איירי ששניהם טעם שני אבל הרמ"א איירי באופן שאחד מהם טעם ראשון ולמה לא ייאסר ובזה יודה לד' רעק"א.

   אמנם רעק"א אמר כן גם בדעת הרמ"א,

   אולי ס"ל לרעק"א בדעת הריב"ן שהטעם שבכלי נקלש מיד בתוכו אף קודם שיוצא לחוץ ומה דקדירה של בשר שבישל בה חלב אסור היינו רק משום שהחלב אוסר את הטעם בשר שיוצא לחוץ כיון שהחלב הוא טעם ראשון אבל הבשר לא ייאסר, ולא עיינתי בזה שאיני בענין כעת. [↑](#footnote-ref-2)