חנ,,נ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אי_ש סטפנסקי

בגמ' ק ע"א דרש רבה בב"ח חתיכה של נבלה ושל דג טמא אינה אוסרת עד שתתן טעם ברוטב ובקיפה ובחתיכות. אוקי רב אמורא עליה ודרש כיון שנתן טעם בחתיכה חתיכה עצמה נעשת נבלה ואוסרת כל החתיכות כולן מפני שהן מינה. וביאר המהרש"א בדעת ר"ת, דרב ורבב"ח פליגי בתרתי, שלפי רב הרוטב אינו מבטל את האיסור דאמרינן חנ"נ, ובעינן שיהיה בו ששים כנגד ב' החתיכות, והחתיכות אינן מבטלות את האיסור אף אם יש בהם ששים כנגד ב' החתיכות לפי שמין במינו לא בטל. ואילו לפי רבב"ח אפשר לבטל את האיסור בין ע"י הרוטב בין ע"י החתיכות אם יש בהם ששים כנגד הנבלה, דלא אמרינן חנ"נ, וגם הוא סובר כחכמים שמין במינו בטל בששים. וכל זה לר"ת, אך לרבינו אפרים שרב אינו אוסר מדין חנ"נ אלא מחמת שטעם האיסור הבלוע בחתיכה השניה אינו בטל, פליגי רק בפלוגתת ר' יהודה וחכמים.

**חקירה בגדר דין חנ"נ**

יש לחקור בעיקר דין חנ"נ מהו האוסר, האם האוסר הוא טעם האיסור הבלוע בחתיכה השניה, אלא שנתחדש שאע"פ שיש בהיתר ששים כנגדו וצריך הטעם להתבטל מכל מקום החתיכה מחזקת את כוחו ואינו מתבטל בששים. או שמא נתחדש בדין חנ"נ שהחתיכה עצמה נעשית כנבלה ממש, והיא היא האוסרת.

ומצינו להדיא ברא"ש לעיל צו ע"ב כצד ראשון שהטעם הוא האוסר. דהנה התוס' ושאר ראשונים שם ייסדו דלא אמרינן חנ"נ אלא באופן שהטעם שבלוע בחתיכה מתפשט לכל החתיכות, אך באופן שטעם האיסור הבלוע אינו יוצא ממנו לא אמרינן חנ"נ. והוכיחו כן מהא שהצולה בשר שיש בו שומן אין הבשר נאסר מחמת השומן שבלוע בו דם. וכן מהא שאין אוסרין את הבשר במליחה, אע"פ שהמלח שיש בו דם נבלע בבשר. וכן מהא דלא אסרינן יותר מכדי קליפה מחמת שאותו כדי קליפה נותן טעם בכדי קליפה בסמוך לו, עיי"ש. וברא"ש שם הוסיף על כל הראשונים וביאר, שלגבי טיפת דם שנפלה על חתיכה אמרינן חנ"נ, דאע"פ שאין לטיפה כח לאסור שאר החתיכות, מכל מקום אותה חתיכה שנאסרה מסייעה לטיפה לאוסרה, אבל דם שאין לו כח לפעפע למעלה גם השומן הנאסר מכוחו אינו מפעפע לאסור למעלה. ומבואר שהאוסר הוא טעם האיסור הבלוע בחתיכה, ולכן היכא שאינו ממשיך להתפשט בחתיכות אין סיבה לאסור כלל.

ומאידך בריטב"א משמע כצד שני, דכתב ליישב קושיית הראשונים מדוע צריך לדין חנ"נ, שרק כאשר האיסור בעין סובר ר' יהודה שמין במינו אוסר במשהו, אך כשהוא מעורב עם היתר אינו אוסר במשהו. ולכן הוצרך רב לומר חנ"נ שבזה יהא נידון מה שיפליט מן החתיכה ההיא כאילו הכל איסור גמור בלא תערובת היתר. והשתא אם נאמר שהחתיכה היא האוסרת שפיר חשיב שאין כאן תערובת היתר, אך הטעם הוא האוסר והחתיכה רק מסייעת לו שלא יתבטל, הרי שוב מעורב כאן טעם איסור והיתר.

והנה רש"י כאן פירש, דאיירי באופן שהיתה חתיכה אחת בצידה, או שנתבשלה תחלה עמה קודם שיתן שאר החתיכות בקדרה, ולא היה ששים כנגד האיסור, ונתנה הנבלה טעם בה, ואח"כ נתן שאר החתיכות בקדרה. והקשו התוס' דאם כן גם הרוטב שהיה באותה שעה נאסר מתחלה ע"י טעם הנבלה, ובגמ' משמע שאם יש ברוטב ששים כנגד החתיכות האסורות הרי זה מבטלו דהוי מין באינו מינו, והא צריך לבטל גם את הרוטב האסור, דהיינו שיהיה בחתיכות המותרות פי ששים מהרוטב שהיה תחילה. ולכן כתבו דאיירי בנפל חתיכת נבלה על חתיכת היתר ולא היה שם רוטב.

ובדעת רש"י יש ליישב עפ"י מש"כ תוס' להלן קח ע"ב, דאע"פ שהרוטב שהיה תחילה נאסר מחמת הנבלה, מכל מקום הוא מתבטל ברוטב של היתר בששים, ואין זה נחשב למין במינו שאינו בטל בששים, לפי שהאיסור בא מחמת טעם הבשר וטעם זה אינו מינו של הרוטב, ולפיכך מתבטל בששים.

ויתכן לבאר דרש"י ותוס' נחלקו בחקירה זו, שאם נאמר שטעם האיסור הוא האוסר הרי זה נחשב למין באינו מינו, שהרי הטעם הוא בשר ולא רוטב, משא"כ אם נאמר שהחתיכה היא האוסרת שפיר חשיב מין במינו. אך יש לדחות דהתוס' נמי מודו להרא"ש שהטעם הוא האוסר, אלא דכמו שהחתיכה יכולה להאלים כוחו שלא יתבטל בששים, כך יכולה להאלים כוחו שלא יתבטל באינו מינו מחמת שהחתיכה היא מין במינו ואין דינה להתבטל. (ורש"י סובר שיש חילוק גדול ביניהם, דלגבי שיעור ששים שפיר יתכן להאלים כח הטעם ע"י החתיכה, דמחמת החתיכה איכא חשיבות לטעם שלא להתבטל. אך לגבי מין במינו כיון שההתנגדות היא בין הטעם האסור להיתר חשיב מין באינו מינו).

**האם חנ"נ הוא דין דאורייתא**

רעק"א הוכיח מהתוס' בע"ב לגבי הגעלה שהוא דין דאורייתא אף בשאר איסורים, דאם הוא רק דין דרבנן מה הקשו התוס' מכלי מדין, דלמא הועילה הגעלה מדאורייתא דלא אמרינן חנ"נ. אמנם התוס' קח ע"ב כתבו להדיא בשם ר"י שבשאר איסורים הוי רק מדרבנן.

והר"ן נקט שלגבי בשר בחלב הוא דין דאורייתא ולגבי שאר איסורים רק מדרבנן.

**ההבדל בין חנ"נ להתר מצטרף לאיסור**

במס' פסחים נחלקו אמוראים האם היתר מצטרף לאיסור או לא, דהיינו אם יש חתיכה אחת שחציה היתר וחציה איסור האם ההיתר שקיבל טעם מהאיסור מצטרף לשיעור כזית ללקות עליו או לא. ואין זה שייך לדין חנ"נ כלל, דיתכן שלא אמרינן חנ"נ להצריך ששים כנגדו או לאסור במשהו לר' יהודה, ומכל מקום הוא עצמו מצטרף להשלים שיעור כזית. וכן יתכן דאמרינן חנ"נ ומכל מקום לגבי שיעור כזית אינו משלים לשיעור, כיון שהוא נאסר רק מחמת טעם האיסור הבלוע בו, ואין זה גוף האיסור.

**שיטות הראשונים בדין חנ"נ**

הראשונים הקשו בדברי רב ב' קושיות. חדא, מדוע הוצרך לומר שהנבלה נתנה טעם בחתיכה, הא רב סובר כר' יהודה שמין במינו אוסר במשהו, ואף בלא נתינת טעם נימא חנ"נ. ועוד הקשו, לאביי דאיירי בסילק את הנבלה מדוע הוצרך לדין חנ"נ בשביל לאסור את החתיכות, תיפו"ל שהטעם הבלוע בחתיכה אוסר כל החתיכות מדין מין במינו. (ולרבא לק"מ, שהרי הרוטב הוא המבטל את הנבלה, ובלא חנ"נ לא בעינן שיהא ברוטב כנגד שניהם).

**שיטת ר"ת**

ר"ת תירץ על הקושיה הראשונה, דאע"פ שהחתיכה עצמה נאסרה בכל שהוא, מכל מקום לא אמרינן בה חנ"נ לאסור כל האחרות, כיון שהיא עצמה לא נאסרה אלא ע"י משהו. וכן כתב הר"ן שכל שלא נתן טעם בחתיכה אע"ג דחתיכה עצמה נאסרה לא חשיב איסורה לומר בה חנ"נ. (יש לדייק בדבריהם שר"ת הדגיש שאם הוא אוסר במשהו לא אמרינן חנ"נ, ואילו הר"ן הדגיש דבעינן נו"ט בדוקא בשביל לומר חנ"נ. ונפק"מ בדבר שאינו אוסר במשהו אך אינו צריך נתינת טעם, כגון תרומה שאוסרת באחד ממאה, שלפי ר"ת שפיר אמרינן חנ"נ כיון שאינה אוסרת במשהו, ולפי הר"ן לא אמרינן חנ"נ. ובאמת התוס' הקשו על ר"ת מדוע בתרומה לא אמרינן חנ"נ, ולדברינו רק לדברי ר"ת הקשו כן ולא לדברי הר"ן. ויש להוסיף דסברת ר"ת היא שכל דבר שאוסר במשהו ואין לו יחס של חשבון כלל אינו חשוב לעשות חתיכה השניה לחנ"נ, אך סברת הר"ן היא שכל שלא נתן טעם בחתיכה השניה אינו עושה חנ"נ, דבעינן נתינת טעם בפועל בשביל לעשות חנ"נ).

ומלשונו של ר"ת משמע שכלפי החתיכה עצמה אמרינן חנ"נ, ורק כלפי לאסור אחרות לא אמרינן חנ"נ, וכן משמע מדבריהם להלן לגבי יין נסך, ויבואר להלן.

ומה שהוצרך רב לומר שהנבלה אוסרת כל החתיכות מפני שהן מינה, דמשמע שלפי חכמים שמין במינו בטל אינה אוסרת כל החתיכות, י"ל דאיירי באופן שיש בשאר החתיכות ששים כנגד ב' החתיכות, ולכן לרבנן החתיכות מבטלות את האיסור, ורק לר' יהודה דמין במינו אינו בטל הכל נאסר. ובאמת אם אין בשאר החתיכות ששים כנגד שניהם אלא כנגד הנבלה דברי רב נכונים אף לחכמים, ורב נקט אופן זה משום שהוא סובר להלכה כר' יהודה.

מדוע צריך לדין חנ"נ

אך אכתי קשה הקושיה השניה מדוע לא נאסור את כל החתיכות גם בלא דין חנ"נ, שהרי מין במינו לא בטל, ויש לפנינו משהו של איסור שאינו בטל ואוסר כל התערובת.

א. הר"ן תירץ שאין מין במינו אוסר כל התערובת במשהו אלא כשהוא בעין, אך כאשר טעם של היתר מעורב בו אינו אוסר במשהו. וכן כתב הריטב"א, דאין שום דבר אוסר במשהו אלא כשהוא בעין, אבל כשהוא מעורב בין איסור והיתר אינו אוסר. ועל ידי חנ"נ חשיב שאין כאן תערובת איסור והיתר אלא הכל איסור, ועי' מש"כ בזה לעיל. ובפשטות כונתם שאיסור שאינו בעין אלא בלוע בדבר אחר, אע"פ שיש בו נו"ט בחתיכה מכל מקום הוא איסור קלוש, ואין בכוחו לאסור אחרים במשהו. ואע"פ שאם נתערב מתחילה בכל החתיכות הרי הוא אוסר הכל, היינו משום שהאוסר בא מדבר בעין, אך הכא שנתערב מתחילה בחתיכה ואין האוסר בעין אין בכוחו לאסור אחרים במשהו, ולכן הוצרך רב לומר שאוסר מדין חנ"נ אע"פ שיש בו נו"ט בחתיכה.

ב. הש"ך (נקה"כ סי' צ"ב על הט"ז ס"ק ט"ז) ביאר בכונת הר"ן, דכיון שנתערב בחתיכה רק משהו ולא אמרינן חנ"נ, שוב אין לומר שאותו משהו יאסור כל החתיכות, דלגבי שאר החתיכות חשיב מין בשאינו מינו כיון שכח אחר מעורב בו, ולכן אין בכח חתיכה זו לאסור אחרים כלל (ואף שאין ששים כנגד החתיכה). ולולי דין חנ"נ אף שנתן טעם בחתיכה חשיב מין באינו מינו כיון שהוא מעורב והם אינם מעורבים, ולכן הוצרך רב לומר דאיירי בנותן טעם בחתיכה ובכה"ג אמרינן חנ"נ.

ולפי"ז כתב הש"ך לחדש לדינא, שכל דבר שאוסר במשהו אף באינו מינו, כגון חמץ בתוך הפסח וע"ז, הרי הוא אוסר אף במשהו שנתערב בחתיכה ונפל לחתיכות אחרות, ואף אם יש ששים כנגד החתיכה, כיון שאותו משהו מתערב בכל החתיכות, ואין צריך בזה לדין חנ"נ. וכתב ששמע כן מכמה מורי הוראה שנוהגים לאסור בכה"ג. (ולפי מה שביארנו לעיל בדברי הר"ן והריטב"א שכל איסור המעורב אין בו כח לאסור במשהו, לפי שהוא איסור קלוש, הוא הדין חמץ בפסח אינו אוסר).

וסברת הש"ך צ"ע טובא, שהרי בכל תערובת של מין במינו איכא כח של היתר מעורב בו, ומכל מקום חשיב מין במינו, וכמש"כ הר"ן בנדרים שלפי ר' יהודה התנגדות של איסור והיתר לא מספיקה בשביל לבטל. והשתא אם יש בכח המשהו לאסור (כגון בחמץ בפסח) מדוע לא חשיב מין במינו לאסור במשהו.

ד. הפלתי ביאר בכונת ר"ת, דבאיסור משהו לא אמרינן חנ"נ משום שמשהו אינו יוצא מהחתיכה, וכבר ייסדו הראשונים לעיל צו ע"ב שלא אמרינן חנ"נ אלא אם האוסר יכול להתפשט בכל החתיכות. והנה הפלתי ביאר בכך מדוע לא אמרינן חנ"נ במשהו, והיה מקום ליישב לפי"ז גם את הקושיה השניה מדוע צריך לדין חנ"נ תיפו"ל שהמשהו עצמו יאסור כל החתיכות, דכיון דאינו מתפשט בהם אינו יכול לאוסרן. אך זה אינו, שהרי בגמ' מבואר שבלא דין חנ"נ אפילו נותן טעם אינו אוסר שאר החתיכות, ונותן טעם ודאי יוצא לחוץ. ולכן צ"ל שבא ליישב רק מדוע במשהו ליכא חנ"נ.

אך דבריו צ"ע טובא, דהתוס' הקשו על ר"ת מיין נסך מדוע לא נאמר חנ"נ להצריך במים ששים כנגד כל היין, ותירצו דאיירי בליכא נו"ט ביין דהתירא, ובמשהו לא אמרינן חנ"נ. ולפי הפלתי כל זה שייך בתערובת של לח ביבש, אך לגבי יין ביין הא ודאי האיסור נמצא בכל התערובת, ואף במשהו אמרינן חנ"נ, וצע"ג.

ד. הט"ז שם כתב, שמדברי התוס' מבואר שאע"פ שלר' יהודה מין במינו אוסר במשהו, מכל מקום אם נבלע משהו בחתיכה ואח"כ בישלה באחרים במינו, אין כח לאסור אם יש ששים נגד החתיכה שנאסרה, ולא אסרינן מכח מין במינו במשהו כיון שאין גוף האיסור כאן. וסיים הט"ז לבאר סברת התוס' "דתרי משהו לא אמרינן". כלומר, שהט"ז ביאר דברי התוס' מדוע במשהו לא אמרינן חנ"נ, משום שתרי משהו לא אמרינן, דהחתיכה נאסרה ע"י משהו, ואח"כ אנו רוצים לאסור שאר החתיכות ע"י משהו, ולא אמרינן חנ"נ לאסור אחרים במשהו. ומבואר בדבריו שאם החתיכה (שבלוע בה משהו נבלה) נתערבה עם חתיכות אחרות ואין בהם ששים כנגדה, הרי כולן אסורות, דהשתא לא הוי תרי משהו ואמרינן חנ"נ, ורק אם יש ששים כנגדה אינה אוסרת במשהו ב' פעמים.

ולגבי הקושיה השניה מדוע צריך לדין חנ"נ תיפו"ל שמשהו אוסר כל התערובת בלא חנ"נ, י"ל כדברי הר"ן שאיסור בלוע אינו חשוב לאסור במשהו. ובהמשך דברי הט"ז משמע שגם על זה בא ליישב דתרי משהו לא אמרינן. וזה צ"ע טובא, דאם כן מדוע הוצרך רב לדין חנ"נ, תיפו"ל שבנותן טעם לא הוי תרי משהו ואף בלא חנ"נ אוסר כל התערובת. ואפשר דשניהם נכונים, דאף היכא דאיכא נו"ט אינו אוסר בלא חנ"נ מצד סברת הר"ן, והיכא דליכא נו"ט אינו אוסר בלא חנ"נ גם מצד תרי משהו לא אמרינן.

והקשה הש"ך (ד"ה עוד ראיתי שגגה) על דבריו, מדוע צריך ששים כנגד החתיכה, הא לדעת ר"ת באיסור משהו לא אמרינן חנ"נ, ומדוע לא סגי בששים כנגד האיסור. אמנם בפשטות כונת הט"ז דאף באיסור משהו אמרינן חנ"נ לגבי לאסור בנו"ט, ורק לגבי לאסור במשהו לא אמרינן חנ"נ כלל. (רעק"א בסי' ק"ו נקט בביאור דברי הט"ז שמשהו הבלוע אינו מתפשט לחתיכות אחרות, וכדברי הפלתי, ולכן אינו אוסר. וצ"ע דאם כן כאשר החתיכה נותן טעם בתערובת נמי לא נימא חנ"נ כיון שהאיסור אינו מתפשט).

ועוד הקשה, דתוס' הקשו על ר"ת מיין נסך שנפל לבור יין וריבה עליו מים, רואין את היין של ההיתר כאילו אינו והמים מבטלין אותו בששים, ומדוע לא נאמר שהיין דהיתרא נעשה חנ"נ וצריך במים ששים כנגד כל היין. ותירצו, דאיירי באופן שהיה ששים ביין דהתירא ומכל מקום לא בטל היין נסך לפי שיין נסך אוסר במינו במשהו. ולהט"ז קשה טובא, מדוע לא בעינן ששים במים כנגד כל היין, שהרי דבר שאוסר במשהו חוזר ואוסר בנו"ט.

וכן יש להקשות לרבא דאיירי באיכא ברוטב ששים כנגד הנבלה ולא כנגד החתיכה, וכיון דאמרינן חנ"נ הכל אסור, ומשמע שאם אין הנבלה נותנת טעם בחתיכה לא אמרינן חנ"נ, והכא הא ליכא ששים ברוטב כנגד החתיכה, ואין כאן תרי משהו, ומדוע לא נאמר חנ"נ, וצ"ע.

חמץ בפסח וע"ז לדעת ר"ת

כתב הטור: ור"ת פסק דאף בשאר איסורין אפשר לסוחטו אסור, ודוקא כשנאסר בנו"ט שלא היה בהיתר ס' לבטל האיסור שנבלע בו, אבל נאסר במשהו אפילו נאסר מחמת מינו שאוסר במשהו לר' יהודה לא נעשית כולה נבלה. והקשה הבית יוסף מדוע כתב הטור אפילו נאסר מחמת מינו וכו', הו"ל לכתוב אבל נאסר במשהו כגון שנאסר מחמת מינו שאסור במשהו לר' יהודה וכו'. ותירץ הדרישה בשם מהרש"ל דכונת הטור לומר דלא מבעיא בשאר דברים שאוסרים במשהו רק מדרבנן, כגון חמץ בפסח וע"ז, אלא אפילו מין במינו לר' יהודה שאוסר במשהו מדאורייתא מכל מקום אינו עושה חנ"נ. והקשה על זה הדרישה, דבחמץ ובע"ז כיון שאוסרין במשהו אף שלא במינן אין צריך לדין חנ"נ בשביל לאסור את כל התערובת. ור"ת כתב כן רק לגבי לבטלו באינו מינו, דהיינו ברוטב, דאם נתערב בנו"ט אמרינן חנ"נ וצריך שיהא ברוטב ששים אף כנגד החתיכה, ואם נתערב רק משהו לא אמרינן חנ"נ וסגי שיהא ברוטב ששים כנגד הנבלה, אך דבר שאוסר אף שלא במינו במשהו באמת אוסר כל התערובת אף שלא נתן טעם בחתיכה הראשונה.

וכתב ליישב דנפק"מ לגבי חמץ באופן שנתערב בפסח ביותר מששים ואסרו במשהו, ואחר הפסח נתערבה החתיכה בחתיכות אחרות, דהשתא אם נתנה טעם בחתיכה ואמרינן חנ"נ בעינן ששים כנגד החתיכה, ואם לא נתנה טעם סגי בששים כנגד הנבלה, וכן כתב הב"ח.

אך הט"ז תמה על הפרישה, שהרי ר"ת נקט שבמשהו לא אמרינן חנ"נ אף לאביי דאיירי במין במינו אלא שסילק את הנבלה, ועל כרחיך אף במין במינו בלא דין חנ"נ אין המשהו אוסר שאר החתיכות. ואם כן שפיר כתב מהרש"ל שאף לגבי חמץ בפסח לא אמרינן חנ"נ במשהו, ואע"פ שאוסר גם שלא במינו. (ולפי מש"כ לעיל איירי באופן דאיכא תרי משהו, כגון שנפל חמץ בפסח לחתיכה ויש בה ששים, ואח"כ נפל לחתיכה אחרת ויש בה ששים כנגד החתיכה, ולר"ת שרי משום שבמשהו לא אמרינן חנ"נ).

אך הש"ך לפי שיטתו קיים קושיית הדרישה והב"ח דלא משכח"ל בחמץ בפסח וע"ז דין זה, שהרי כל מה דאין המשהו ממשיך לאסור כל החתיכות משום דחשיב מין באינו מינו, אך דבר שאוסר אף באינו מינו הרי הוא אוסר כל החתיכות אף בלא דין חנ"נ. וכתב דמשכח"ל דין זה (דלא אמרינן חנ"נ במשהו) לגבי חמץ בפסח בג' אופנים, א, בנתערב בפסח בחתיכה במשהו ואחר הפסח נתערב באחרים, וכמש"כ הב"ח והדרישה. ב, בנתערב יבש ביבש, דבכה"ג אוסר במשהו רק מין במינו משום דבר שיש לו מתירין. ג, בנתערב בערב פסח אחר חצות.

עוד כתב הט"ז, דאע"פ שלא אמרינן חנ"נ באיסור משהו, היינו דוקא לגבי שאינו אוסר שאר החתיכות, אך החתיכה שנאסרה ודאי נשארת באיסורה גם אם תתערב בששים כנגדה, שהרי היא נאסרת במשהו שבתוכה. (ולא דמי ליין נסך שדנו התוס' האם אפשר לסוחטו אסור באיסור משהו, דהתם המים מבטלין את המשהו הבלוע לגמרי, וכיון דלא אמרינן חנ"נ שוב גם היין חוזר להיות מותר, אך הכא דמין במינו אסור אין שאר החתיכות מבטלין את המשהו, אלא שאין בכח המשהו לאוסרן, אך החתיכה ודאי אסורה). ועפי"ז כתב דאע"פ שכתבנו לעיל להקל לגבי חמץ בפסח שאם נתערב משהו בחתיכה ואותה חתיכה נתערבה באחרות כולן מותרות משום תרי משהו, הני מילי בהוציא את החתיכה מהתערובת (או שמכירה ואינה אוכלה), אך אם נתערב כה"ג לח בלח, כיון שהראשון שנאסר מעורב בכולו הרי כולן אסורים.

וכן לדעת הש"ך אם נתערב לח בלח כולן אסורים, ולא שייך לומר בזה דהוי מין בשאינו מינו משום כח אחר מעורב בו, שהרי אין שינוי באיכות התערובת, ואין הבדל כלל בין משהו שנפל לכמות גדולה למשהו שנפל לכמות קטנה וחזר ונפל לכמות גדולה יותר.

בשו"ע או"ח תמ"ז ס"ט כתב, יבש ביבש אע"ג דבשאר איסורים חד בתרי בטיל, חמץ במצה אפילו באלף לא בטיל. ויש אומרים דחמץ שוה לשאר איסורים בזה. כלומר, דלגבי תערובת של לח בלח או לח ביבש החמירו שחמץ אוסר במשהו, ולגבי יבש ביבש נחלקו הפוסקים האם גזרו חכמים אטו לח ביבש או לא, וכתב הלבוש שיש להחמיר. והקשה הט"ז דהלבוש כאן כתב שאם נפל חמץ בפסח לחתיכה ונאסרה במשהו, ושוב נפלה החתיכה לחתיכות אחרות, הרי הם מותרות דהחתיכה בטלה ברוב. ולפי מש"כ שם שהחמירו אף ביבש ביבש מדוע לא נאמר שחמץ אוסר במשהו. וכאן לא שייך לומר דהוי תרי משהו, שהרי גוף החתיכה האסורה מעורבת בכל החתיכות.

ותירץ הש"ך דסברת המחמירים ביבש ביבש אינה משום אטו לח ביבש כדלעיל, אלא משום דהוי דבר שיש לו מתירין, ולכן דוקא במינו אמרינן אפילו באלף לא בטל. והשתא כיון דאיסור משהו חשיב אינו מינו שפיר כתב הלבוש דאף החתיכה עצמה מותרת ברוב, שהרי המשהו שבלוע בה בטל לגמרי מדין מין בשאינו מינו, וחנ"נ לא אמרינן באיסור משהו.

ובאליה זוטא תירץ דכל מה שהחמירו ביבש ביבש שלא יתבטל (אטו לח ביבש) זה רק כשאיסורו מחמת עצמו, משא"כ כשאיסורו מחמת תערובת לא החמירו. ולפי"ז המחמירין ביבש ביבש הוא אפילו באינו מינו, ודלא כהש"ך, וכן כתב המשנ"ב שם בשם חק יעקב.

דינים העולים לדעת ר"ת באיסור משהו

לפי הט"ז בין מין במינו לר' יהודה ובין חמץ בפסח, אם נפל איסור לח לחתיכה וליכא נו"ט, ואותה חתיכה נפלה לחתיכות אחרות ויש בהם ששים כנגד כל החתיכה, אין המשהו אוסר את כל החתיכות דתרי משהו לא אמרינן. מיהו אותה חתיכה אסורה מחמת המשהו, דכלפי אותה חתיכה הוי משהו אחד, ולכן אם מכירה שאר החתיכות מותרות, ואם לאו הכל אסור. ואם אין ששים כנגדה כל החתיכות אסורות בלא דין חנ"נ, שמשהו אחד אוסר כל התערובת. ואם נפלה החתיכה לאינו מינו, אפילו אין ששים כנגד החתיכה כולן מותרות. וחתיכה עצמה תלוי אם אפשר לסחטו מותר או אסור. אך לגבי חמץ בפסח שאוסר אף באינו מינו בעינן ששים כנגד החתיכה אפילו באינו מינו וצריך להוציא את החתיכה שנאסרה.

הני מילי בתערובת חתיכה בחתיכות, אך לח בלח כיון שהאוסר מעורב בכל החתיכות אין זה נחשב תרי משהו, ולכן לגבי מין במינו אי אפשר לבטל את האיסור אלא באינו מינו, ולגבי חמץ בפסח שנאסר אף שלא במינו אי אפשר לבטל את האיסור כלל.

לפי הש"ך מין במינו לר' יהודה, או דבר האסור מחמת שיש לו מתירין דאוסר במשהו רק במינו, אם נפל איסור לחתיכה ויש בה ששים הרי זה נחשב כמין באינו מינו ואינו אוסר אחרים כלל, ואפילו אין ששים כנגד החתיכה, (ומלשון הש"ך משמע שמכל מקום צריך ששים בחתיכות כנגד האיסור הראשון, ולגבי זה לא מהני החתיכה הראשונה לבטלה אע"פ שלא אמרינן חנ"נ, כיון שהיא עצמה נאסרה במשהו, וצ"ע). וחתיכה עצמה אסורה וצריך להוציאה, שהרי כלפי החתיכה הוי ככל תערובת דנאסר במין במינו. אך חמץ בפסח וע"ז שאוסרים במשהו גם באינו מינו אפילו נפלו כמה פעמים מחתיכה לחתיכה הכל אסור במשהו.

הני מילי תערובת של חתיכה בחתיכה, אך לח בלח אפילו דבר הנאסר רק במינו הכל אסור לעולם, שאין זה נחשב לאינו מינו מחמת התערובת, והוי כאילו נפל הכל בבת אחת. ואם נפל התערובת לאינו מינו, כיון שיש ששים כנגד האיסור הראשון הרי מותר, כיון דלא אמרינן חנ"נ באיסור משהו, וכמש"כ התוס' לגבי יין נסך.

ובתערובת יבש ביבש אם נתערב במינו אינו בטל כלל משום דבר שיש לו מתירין, ואם נתערב באינו מינו בטל בששים. ולפי מש"כ לעיל בשם האליה זוטא לגבי חמץ בפסח אפילו באינו מינו אינו בטל כלל, אך אם נפל חמץ לחתיכה ונתערב יבש ביבש הקילו חכמים שתערובת שניה מותרת, דכולי האי לא גזרו.

לפי הר"ן והפלתי בין מין במינו לר' יהודה ובין חמץ בפסח אם נפל איסור לחתיכה, אין החתיכה אוסרת אחרות כלל, להר"ן משום שאין בכח משהו לאסור בכה"ג, ולהפלתי משום שאין המשהו יוצא לחתיכות אחרות.

**שיטת רבינו אפרים**

רבינו אפרים ייסד מחמת קושיות התוס' דבאמת לא אמרינן חנ"נ להצריך ששים כנגד ב' החתיכות אלא בבשר בחלב (עי' להלן טעם הדבר), אך בשאר איסורים לא אמרינן חנ"נ ואין צריך ששים אלא כנגד הנבלה, וכאשר יש ששים כנגד הנבלה אף החתיכה השניה הותרה דלא אמרינן חנ"נ וכיון שאפשר לסוחטו הרי זה מותר. ומה שכל החתיכות אסורות היינו לר' יהודה דמין במינו לא בטל, וכיון שמעורב טעם הנבלה בחתיכה השניה אינה בטלה ואוסרת כל החתיכות מדין מין במינו, וכמו שהקשו הראשונים בקושיה השניה. ומה שצריך נתינת טעם בחתיכה ולא אמרינן שמשהו אוסר כל החתיכות, היינו משום שאם אין בו בנו"ט חשיב כמאן דליתא הואיל ואינו בעין, ורק כשיש בו בנו"ט אוסר הכל מדין מין במינו לא בטל (ולא מדין חנ"נ).

ובביאור דבריו מצינו חילוק בין הרא"ש לרשב"א, דהרא"ש כתב דכיון שלא נתן טעם בחתיכה הרי הוא כמאן דליתיה ולא חשיב מין במינו. כלומר, דאיסור שמעורב בתוך חתיכה אינו נחשב למין אחד עם החתיכה, ומין בשאינו מינו בטל בששים, ורק כשנתן בו טעם חשיב למין האיסור, וסגי במשהו בשביל לאסור כל החתיכות. (הש"ך כתב כן אף בנו"ט, וכפי שכתבנו לעיל, דכל שכח אחר מעורב בו חשיב מין באינו מינו. משא"כ הרא"ש כתב כן בדעת רבינו אפרים רק במשהו, דטעם קלוש נחשב למין אחר, ואין שייכות כלל בין הדברים). אך הרשב"א כתב שאם אין בו כדי נתינת טעם אין בו כח לצאת מן החתיכה ולהתפשט בכל החתיכות, דמה שאינו אלא משהו לבד ואין בו שיעור כלל היאך יצא ויתפשט. כלומר, שאע"פ שמין במינו אוסר במשהו היינו דוקא באופן שמשהו זה מתפשט בכל התערובת, אך כשאין בו כח להתפשט הרי הוא מתבטל.

והנה בדברי רבינו אפרים מבואר שאם אמרינן חנ"נ בכל האיסורים אין צריך נתינת טעם, וכל שהוא אוסר כל החתיכות. ולביאורו של הרא"ש י"ל דאם אמרינן חנ"נ חשיב מין במינו אפילו שאין בו בנו"ט, שהרי החתיכה היא האוסרת. אך צ"ע דהרא"ש עצמו נקט לעיל צו ע"ב שהטעם הבלוע הוא האוסר, ואם כן מדוע חשיב מין במינו ע"י חנ"נ. ולפי מש"כ לעיל בדעת התוס' שמדין חנ"נ החתיכה מסייעת לטעם להחשב מין במינו אתי שפיר. ועוד י"ל שאף לדעת רש"י שמתייחסים למין של הטעם ולא למין של החתיכה, היינו דוקא בשני מינים שונים כנבלה ורוטב, ובזה נקט רש"י שאין בכח החתיכה לסייע לטעם להחשב מין במינו, אך הכא דהוי מין אחד אלא שמחמת חלישות הטעם חשיב למין אחר, בזה לכו"ע יש בכח החתיכה לסייע לטעם הקלוש להחשיב מין במינו.

אך לביאורו של הרשב"א צ"ע דאם אין בכח האיסור לצאת מן החתיכה אף דין חנ"נ לא מהני וכמו שייסדו הראשונים לעיל צו ע"ב, ומנין לרבינו אפרים שלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים. וברעק"א סי' ק"ו כתב מכח קושיא זו שרבינו אפרים חולק על הראשונים שם, וס"ל שאף כשאינו יכול להתפשט אמרינן חנ"נ. ודחה, דאם אמרינן חנ"נ אף בשאר איסורים על כרחיך דהוי כנבלה ממש, ואם כן אפילו כשאינו יכול לצאת מהחתיכה. אך כיון שנקט רבינו אפרים דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים אלא בבשר בחלב, שוב י"ל דלא נעשה כנבלה ממש ובעינן שהטעם יוכל לצאת מהחתיכה. (ולפי"ז רבינו אפרים יכל להוכיח את דינו מכל הראיות של התוס' דאם אינה יכולה להתפשט לא אמרינן חנ"נ).

ובחידושיו (אות א') יישב רעק"א, דאם בלע משהו אין לו חשיבות בפ"ע כיון שאין בכוחו להתפשט רק ע"י טעם החתיכה דהיתר, וזה לא נחשב מינו. אבל בבלע טעם דוא חשוב בפ"ע אינו מזיק מה שמעורב בו כח היתר. והוא כסברת הש"ך דע"י התערובת חשיב אינו מינו, ובחמץ בפסח באמת אוסר בכל שהוא.

אמנם י"ל דאין כונת הרשב"א לומר שבלא נתינת טעם אין האיסור יוצא מהחתיכה כלל, אלא כונתו שאע"פ שיוצא מעט טעם אין לו חשיבות כלל, ואין בכוחו להתפשט ולאסור את שאר החתיכות. וכן הוא לשונו במשמרת הבית (ז ע"א): דעד שתקבל טעם מן הנבלה אין אנו רואין את החתיכה כמי שיש בה נבלה כלל, דאותו משהו לגבי לאסור אחרים רואין אותו כאילו אינו, אבל כל שקיבלו טעם רואים את החתיכה הבלועה כחתיכת נבלה לאסור כל החתיכות, עכ"ל. ולעיל שם כתב שאם לא נתן האיסור טעם בחתיכה אע"פ שאותה חתיכה נאסרה מכל מקום כשנכנסת ברוטב אין צריך ששים אפילו לבטל אותו בלוע, דכיון דהוי משהו כמאן דליתיה דמי, עכ"ל. ומבואר דהמשהו הבלוע בו יוצא אלא שאינו נחשב לכלום.

ומה שלגבי בשר בחלב אמרינן חנ"נ להצריך ששים כנגד הבשר והחלב יחד, בפשטות הטעם הוא שלגבי בשר בחלב נתחדש ששניהם נחשבים לחפצא דאיסורא, ואין זה נחשב שהחלב אוסר את הבשר או להיפך, ולכן לוקה על כזית משניהם יחד, ובזה שפיר שייך לומר חנ"נ שהבשר נעשה חלק מהאיסור וצריך ששים אף כנגדו. וכן מבואר בלשון הרא"ש כאן. אך מצינו כמה ראיות שלא כן.

א, הטור בסי' צ"ד ובסי' ק"ג הביא מספר התרומה לגבי נטל"פ, שאם בישל דבר איסור בכלי ובתוך מעל"ע חימם בו מים, בעינן מעל"ע משעת חימום המים, אך לגבי בשר בחלב אין הדין כן. וביאר הבית יוסף, שבכל האיסורים אמרינן על המים חנ"נ, וכיון שהם נתנו טעם חדש בכלי אזלינן בתר שעת חימום המים, אך אם בישל בשר בכלי לא אמרינן על המים חנ"נ, כיון שהבשר הוא היתר, ולכן אזלינן בתר שעת בישול הבשר. וכתב הבית יוסף שלפי רבינו אפרים דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים אף בשאר איסורים אזלינן בתר שעת בישול האיסור. ונפק"מ בדבר ספר התרומות הוא רק בבישל בשר בחלב באיסור בכלי, ואח"כ חימם בו מים, דלגבי בשר בחלב אמרינן חנ"נ. והנה הכא הנידון הוא לגבי המים, ומכל מקום נקט הבית יוסף שלפי רבינו אפרים אומרים על המים חנ"נ, דהוי איסור בשר בחלב. שבכל אופן של איסור בשר בחלב אמרינן חנ"נ. ובאמת הש"ך (צד, כב) השיג עליו דכל מה שמודה רבינו אפרים בבשר בחלב הוא משום שכל אחד בפ"ע היתר, משא"כ הכא שהיה איסור מעיקרא. וכתב ליישב שיטת הבית יוסף, דכיון שתחילת האיסור היה כל אחד בפ"ע היתר שפיר אמרינן חנ"נ.

ב, השו"ע סי' צ"ד כתב שאם תחף כף חולבת ב' פעמים בקדירה צריך ב' פעמים ששים. וכתב הש"ך דאין צריך ששים כנגד כל פעם שתחב הכף אלא רק ב' פעמים, דפעם ראשונה נפלט טעם חלב לקדירה, ופעם שניה נפלט טעם איסור בשר בחלב הבלוע בכף, אך השתא לא אמרינן על הכף חנ"נ ואין צריך ששים כנגד כל פעם שתוחב הכף, אלא כנגד טעם האיסור הבלוע בו. וכתב, דאע"פ שלגבי בשר בחלב אמרינן חנ"נ לכו"ע, היינו דוקא משום שכל אחד בפ"ע היתר וע"י חיבורן נאסרו משא"כ בשאר איסורים שהיו אסורים גם קודם לכן, אך כאן הכף בלעה טעם איסור של בשר בחלב. (וזה סותר למש"כ בדעת הבית יוסף דאזלינן בתר מעיקרא). ומשמע מלשונו שכל ההבדל בין בשר בחלב לשאר איסורין הוא שבשר בחלב נאסר ע"י חיבורן ושאר איסורים היו אסורים קודם לכן.

ג, הטור סי' פ"ז כתב שאיסור בשר בחלב נוהג בטהורה בלבד, אך בשר טהורה עם חלב טמאה או להפך וכן בשר חיה ועוף אסורים באכילה רק מדרבנן ומותרים בבישול והנאה. וכתב הבית יוסף דאין זה מדוייק, דלגבי חלב או בשר טמאה ליכא איסור אכילה אפילו מדרבנן, כיון שבלא"ה אסורים מהתורה. ובב"ח הבין שהוקשה לו מה הנפק"מ באיסור דרבנן של בשר בחלב. וכתב דיש נפק"מ לשיטת רבינו אפרים האם יהיה חנ"נ, דמצד איסור טמאה ליכא חנ"נ ומצד בשר בחלב דרבנן איכא חנ"נ. ואף לר"ת יש נפק"מ לגבי חתיכה העשויה להתכבד, עיי"ש. ועי' ש"ך שעיקר קושיית הבית יוסף היא שאין סיבה לחכמים לאסור מדרבנן כיון שבלא"ה אסור מהתורה. ובט"ז חולק על הב"ח דאין נפק"מ בין בשר בחלב לאיסור טומאה לגבי חנ"נ, שהרי כל ההבדל בין בשר בחלב לשאר איסורין הוא שבשר בחלב הוי היתר והיתר, והכא הוי איסור מצד איסור טומאה, ואף לרבינו אפרים לא נאמר בזה חנ"נ אפילו מצד איסור בשר בחלב דרבנן. ובנקה"כ השיג עליו, דכיון שמצד איסור בשר בחלב הוי היתר בהיתר שפיר אמרינן חנ"נ לדעת רבינו אפרים, ואע"פ שיש בזה איסור מצד אחר. ועכ"פ מבואר שהחילוק בין בשר בחלב לשאר איסורים אינו מצד שנעשה הבשר כגוף האיסור, אלא דהוי היתר בהיתר.

וצ"ל דאף בבשר בחלב הבשר הוא האוסר של החלב והחלב הוא האוסר של הבשר, ולכן זה דומה לשאר איסורים שאין לומר חנ"נ, ורק משום דהוי היתר בהיתר אמרינן חנ"נ. ובזה נחלקו הבית יוסף הש"ך והט"ז בהגדרת הדבר מתי נחשב להיתר בהיתר. ועי' עוד להלן מה שיתבאר בדעת התוס' קח ע"ב בענין זה.

**קושיית התוס' על ר"ת מתרומה**

הקשו התוס' על ר"ת מהא דתנן במס' תרומות אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון ואין המחומץ מחמץ אלא לפי חשבון ואין מים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון, ומדוע לא נאמר שכל התערובת נעשית כנבלה מדין חנ"נ וצריך לבטל כל התערובת. ותירצו, דיש לחלק בין דבר יבש לדבר הנאסר ע"י בליעה. כלומר, שבתערובת יבש ביבש לא אמרינן חנ"נ כלל. (ואע"פ שביארנו לעיל בדעת התוס' שאין צריך נתינת טעם בשביל לומר חנ"נ, והעיקר שלא יאסור במשהו, ותרומה אינה אוסרת במשהו אלא במאה, מכל מקום בסוג תערובת יבש ביבש לא אמרינן חנ"נ).

[לביאור הפלתי בדברי ר"ת דמשהו אינו יוצא מהחתיכה ואינו מתפשט בכל התערובת, יל"ע מדוע הקשו התוס' מתרומה, הא התם אין הטעם יוצא מהחתיכה ואינו מתפשט בכל התערובת. ולא מסתבר לומר שזה גופא כונתם בתירוצם. אמנם יש ליישב בפשיטות, דכל הטעם דבעינן שהטעם יוכל לצאת מהחתיכה הוא בכדי שייחשב שכל החתיכות בכלל התערובת, וכאשר אין הטעם יוצא הרי שאר החתיכות אינם מעורבים באיסור, ולא שייך בזה חנ"נ. אך בתערובת יבש ביבש בכל אופן האיסור הוא בתוך התערובת, ואמרינן חנ"נ אף בלא נתינת טעם, ולכן הוצרכו התוס' לייסד דלא אמרינן חנ"נ כלל אלא בדבר המעורב ולא ביבש ביבש].

ולכאורה תירוצם נכון רק לגבי תרומה, דאיירי בתערובת יבש ביבש, אך לגבי מחומץ ומים שאובין לא איירי ביבש. וברמב"ן קח ע"ב כתב ליישב שיטת ר"ת, דשאני מדומע ומחומץ שהוא ביבש, ואין אומרים חנ"נ אלא באיסור לח או בבלוע. ולגבי מים שאובין תירץ דקולא דרבנן היא. (ואף אם נאמר שמחמץ הוא חומרא דרבנן עי' מגן אברהם תמ"ב וחק יעקב שם, מכל מקום עיקרו דאורייתא, משא"כ מים שאובין יש שיטות ראשונים שעיקרו דרבנן). והקשה הרשב"א בתורת הבית (ז ע"ב) על דבריו, מדוע מחמץ נחשב ליבש, הרי הוא בלול בעיסה.

ובריטב"א יישב באופן אחר, דמשהו חשיב לאיסור אבל לא חשיב לעשות ההיתר כחתיכת נבלה אלא אם כן יש בו בנו"ט. כלומר, דהריטב"א פירש דעת ר"ת כהר"ן דלא אמרינן חנ"נ אלא באופן שנתן בו טעם, ובתרומה ובמחמץ ובמים שאובין איירי שנפל מתחילה לתוך יותר מששים ומכל מקום לא בטל, ובכה"ג לא אמרינן חנ"נ.

**קושיית התוס' מיין נסך**

עוד הקשו התוס' על ר"ת מהא דתנן במס' ע"ז שיין נסך שנפל לבור יין וריבה עליו מים, רואין את היין של ההיתר כאילו אינו והמים מבטלין אותו בששים, ומדוע לא נאמר שהיין דהיתרא נעשה חנ"נ וצריך במים ששים כנגד כל היין. ותירצו, דאיירי באופן שהיה ששים ביין דהתירא ומכל מקום לא בטל היין נסך לפי שיין נסך אוסר במינו במשהו, ומכל מקום לא אמרינן חנ"נ כדלעיל. אך הקשו מדוע היין עצמו לא נאסר, הא כל מה שתירץ ר"ת דבמשהו לא אמרינן חנ"נ היינו לגבי לאסור כל החתיכות, אך לגבי החתיכה עצמה הרי נאסרה כבר. ותירצו, דהאי תנא סבר אפשר לסוחטו מותר.

והקשה רעק"א הא ר' יוחנן הוא דאמר במס' ע"ז דהמים מבטלין את כל היין, והוא עצמו סובר אפשר לסוחטו אסור. ותירץ מהר"י לנדא דכונת התוס' שלגבי איסור משהו מודה ר' יוחנן שאפשר לסוחטו מותר. ובאמת רעק"א בחידושיו הקשה מה הקשו התוס' מאפשר לסוחטו, הא כשם שלגבי חנ"נ תירץ ר"ת שבאיסור משהו לא אמרינן חנ"נ כך י"ל לגבי אפשר לסוחטו. ולמהר"י לנדא זה גופא תירוץ התוס'. ומהאי טעמא יש לבאר מדוע הרא"ש בשלהי ע"ז הביא את כל דברי התוס' כאן ולא הקשה הא אפשר לסוחטו אסור, דהרא"ש פשיטא ליה דמהאי טעמא דלא אמרינן חנ"נ לא אמרינן אפשר לסחטו אסור.

ועכ"פ מדברי התוס' מבואר שחנ"נ ואפשר לסוחטו תרי מילי נינהו, דחנ"נ איירי לגבי לאסור אחרים ואפשר לסחטו איירי לגבי הדבר הנאסר בעצמו, דלאחר שנאסר שוב לא יהיה מותר אע"פ שהסיבה שאסרה אותו פקעה והוא עצמו לא נעשה חנ"נ, מכל מקום כיון שנאסר נאסר. ולכן גם לאחר שייסד ר"ת דלא אמרינן חנ"נ באיסור משהו עדיין דנו התוס' האם אמרינן אפשר לסחטו באיסור משהו. אך מלשון הטור סי' צ"ב משמע שזה נידון אחד ואין לחלק ביניהם.

ויל"ע לפי מה שנקטו התוס' דאפילו אם לא אמרינן חנ"נ מכל מקום אפשר לסחטו אסור, מדוע הקשו התוס' כן רק לר"ת, הא לרבינו אפרים נמי יש להקשות מדוע סגי בביטול היין דאיסורא, תיפו"ל שהיין דהתירא נאסר כבר ואפשר לסחטו אסור. [ולעיקר הדין אם לרבינו אפרים החתיכה עצמה מותרת יש בזה סתירה בשו"ע, שבסי' צ"ב נקט שהחתיכה נמי מותרת ובסי' ק"ו נקט שהחתיכה אסורה, לפי שאין כל הטעם יוצא ממנה, ונשאר בה נו"ט של נבלה. אמנם הכא יש להקשות אף לפי השו"ע בסי' צ"ב דמכל מקום נאסור את החתיכה מדין אפשר לסוחטו אסור, ואפילו כשפקע הסיבה שאסרתו].

ויש ליישב דבגמ' להלן קח ע"א מבואר שאם אמרינן חנ"נ על כרחיך שאפשר לסחטו אסור, דאם אפשר לסחטו מותר הרי פקעה סיבת האיסור ושוב ליכא חנ"נ. ומעתה י"ל דכל יסודו של רבינו אפרים שלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים היינו משום שאפשר לסחטו מותר וממילא ליכא חנ"נ, וכן משמע ברשב"א בתורת הבית עיי"ש. ולכן היה פשוט לתוס' שלפי רבינו אפרים לא אמרינן אפשר לסחטו אסור בשאר איסורים.

עוד יש ליישב עפ"י מש"כ לעיל לדייק בדברי ר"ת שכל מה דלא אמרינן חנ"נ באיסור משהו היינו לגבי לאסור אחרים, אך לגבי עצמו אמרינן חנ"נ, ורק מכח זה הוקשה לתוס' שאפשר לסחטו אסור. ולפי"ז צריך לבאר בתירוץ התוס' דהאי תנא סבר שבכל מקום אפשר לסחטו מותר והוא הדין דלא אמרינן חנ"נ כלל, ואף באופן שיש נו"ט. ומיושב שפיר קושיית רעק"א נימא דלא אמרינן אפשר לסחטו אסור באיסור משהו, שהרי לגבי עצמו אין לחלק בכך ואף חנ"נ אמרינן לגבי עצמו.

**קושיית התוס' מהגעלה**

הקשו תוס' על ר"ת איך יתכן להגעיל כלי גדול שנאסר, הא במים שבתוכו ליכא ששים כנגד הדפנות. ובשלמא לרבינו אפרים אפשר להגעיל אותו ב' פעמים, בפעם הראשונה טעם הבלוע נפלט למים, ואח"כ חוזר ונכנס מעט טעם איסור מהמים לכלי, וכאשר מגעיל אותו שוב שפיר איכא ששים במים כנגד הטעם המועט שנשאר בלוע בכלי. אך לר"ת דאמרינן חנ"נ נעשו המים כחפצא דאיסורא, ושוב אין בכלי טעם מועט אלא טעם מרובה, ולא יועיל להגעיל ב' פעמים. וכתבו דאין קושיא כל כך דאפשר שהתורה לא אמרה להגעיל אלא כלים קטנים בתוך כלי גדול שיש במים שבו ששים לבטל האיסור.

**שיטת הרמב"ן**

הרמב"ן נקט דאמרינן חנ"נ בכל האיסורים, ואפילו באיסור משהו. והא דאמר רב כיון שנתן בה טעם הוא לאו דוקא, ואפילו בלא נתינת טעם אמרינן חנ"נ, אלא שבדרך כלל חתיכה בחתיכה איכא נתינת טעם. ולפי"ז חוזרת קושיית הראשונים ממדמע ומחמץ ויין נסך, ואין ליישב דאיירי בנפלו ליותר מששים שהרי גם באיסור משהו אמרינן חנ"נ. ולפיכך יישב הרמב"ן דאין אומרים חנ"נ אלא בחתיכה שנותנת טעם בחתיכות אחרות, אך לגבי לח בלח לא אמרינן חנ"נ כלל, כיון שהתערובת היא בשוה בכולם, ואין יתרון לתערובת הראשונה. וכן כתב הרשב"א בתורת הבית בשם הראב"ד.

אמנם לגבי בשר בחלב מפורש בגמ' שאף לח בלח אמרינן חנ"נ, דהא החלב שנכנס לבשר נעשה חנ"נ ואוסר את כל החלב במינו.

ומעתה לכל השיטות יש חילוק בין בשר בחלב לשאר איסורים, לרבינו אפרים רק בבשר בחלב אמרינן חנ"נ, לראב"ד והרמב"ן בבשר בחלב אמרינן חנ"נ אף לח בלח משא"כ בשאר איסורים, ולר"ת בכל האיסורים אמרינן חנ"נ אף לח בלח, וההבדל הוא אם אזלינן בתר המין האוסר או הנאסר, שלגבי בשר בחלב שיטת ר"י דאזלינן בתר הנאסר, ובשאר איסורים בתר האוסר. ועוד הבדל מצינו לפי הר"ן, שלגבי בשר בחלב דין חנ"נ הוא דאורייתא ובשאר איסורים רק מדרבנן.

**שיטת הרי"ף**

הרי"ף לא הביא דין חנ"נ כלל (להצריך ששים כנגד ב' החתיכות). וביאר הרמב"ן בשם הראב"ד דס"ל שכל דין חנ"נ נתחדש לר' יהודה שמין במינו לא בטל, אך לרבנן לא אמרינן חנ"נ, וכיון שפסק הרי"ף כרבנן ליתא לדין חנ"נ כלל. וטעם הדבר, דכאשר נפלה חתיכת איסור למינו ואינו מינו בבת אחת נחלקו אמוראים האם אמרינן סלק את מינו ושאינו מינו רבה עליו ומבטלו או לא אמרינן סלק ובעינן ששים כנגד ב' החתיכות, אך כשנפל מקודם למינו ואח"כ לאינו מינו לכו"ע לא אמרינן סלק, לפי שהמינו מסייע לו שלא להתבטל, וזהו כל ענין חנ"נ. אך לרבנן שמין במינו בטל וכל הנפק"מ בחנ"נ הוא לענין שיעור ששים, אין ההיתר משלים לשיעור. (אפשר להוסיף סברא בדבריו, דלר' יהודה הטעם שמין במינו לא בטל הוא משום דבעינן ביטול המין לגמרי, וששים מועיל לבטל את המין, ולזה שפיר מהני מינו של היתר לסייע לו שלא יתבטל. אך לרבנן ששים של היתר מבטל את האיסור ולא את המין, ולגבי ביטול האיסור אין חתיכת ההיתר יכולה לסייע לה שלא תתבטל).

והקשה על זה הרמב"ן שלגבי טיפת חלב שנפלה לחתיכת בשר אמרינן חנ"נ ואוסרת שאר החתיכות, והכא הוי מין בשאינו מינו, ונימא דשאר חתיכות הבשר יצטרפו לחתיכה זו לבטל את החלב. ותירץ, דבשר בחלב שאני דחשיב הבשר כגוף האיסור, והוי כמין במינו. אך הקשה דאם כן הוי נפק"מ אף לדידן, שהרי לגבי להפוך את הבשר לחפצא דאיסורא של בשר בחלב אין מקום לחלק בין ר' יהודה לרבנן, ולאחר שנהפך לחפצא דאיסורא הרי צריך ששים כנגד שניהם, ושוב קשה מדוע הרי"ף לא הביאו.

ועוד תירץ הרמב"ן בדעת הרי"ף, שכל דבר שנאסר בין שאיסורו מעצמו בין מחמת דבר אחר אין מינו מוציאו מכלל איסור, ולכן דוקא לר' יהודה אמרינן חנ"נ, דכיון שבלוע בו טעם איסור אמרינן מין במינו אינו בטל, אך לגבי שיעור לא אמרינן חנ"נ. ולפי"ז לא קשה מטיפת חלב שנפלה לחתיכת בשר, שהרי כיון שבבשר בלוע טיפת חלב אינו בטל במין במינו, וזה דוקא לר' יהודה.

ומבואר שלפי פירוש ראשון ברמב"ן הטעם הבלוע בחתיכה השניה נחשבת כמין הראשון ולא כמין החתיכה, והחתיכה רק מסייעת לה שלא תתבטל לפי שהיא מינה. ואילו לפי פירוש שני ברמב"ן הטעם הבלוע נחשב כמין השני, ולכן אינו מתבטל בשאר חתיכות הבשר, וכמו שנחלקו רש"י ותוס'. (אלא שרש"י כתב כן אף לרבנן, והרמב"ן כתב כן לר' יהודה).

**דף ק ע"ב**

**תוד"ה הוי, כן צריך נמי שיהיה ס' בחתיכות וכו'**

עי' להלן קח ע"ב דפליגי רשב"ם ור"י האם כה"ג חשיב מין במינו, שהרי הטעם האסור הוא אינו מינו. והנה כל דברי רשב"ם כאן הם לדעת ר"ת דאמרינן חנ"נ בשאר איסורים, אך לרבינו אפרים פשוט שאין צריך לבטל את הרוטב, ועי' מלא הרועים כאן.

**תוד"ה סלק, וי"ל דלא דמי וכו'**

לכאורה ביאור דבריהם, שלגבי מים וציר אמרינן דכיון שאם תחזור הטומאה המים יטמאו את כל המים שבקדרה שוב אינם בטלים ברוב הציר. וצ"ע דגם הכא נימא דכיון שאם הנבלה לא מתבטלת הרי היא אוסרת את החתיכה מדין חנ"נ שוב אינה מתבטלת. ולולי דבריהם היה מקום לחלק דהתם הביטול הוא על המים ולא על הטומאה, וכיון שיש רוב מים שוב חוזרת הטומאה מאליה, אך הכא הביטול הוא על האיסור, ואין ההיתר יכול להצטרף אליו.

**דף קח ע"א**

**טיפת חלב שנפלה על החתיכה**

דעת רש"י דאיירי בחתיכה שחציה בתוך הרוטב וחציה בחוץ, ואם יש בחתיכה נו"ט מהחלב הרי הטעם מתפשט לחתיכה ונאסרת. וקמ"ל רב דלא רק חתיכה זו נאסרת, אלא אמרינן על החתיכה חנ"נ ואוסרת את כולן, ומה דתנן במתני' אם יש בה בנו"ט בחתיכה אסור היינו כל הקדירה אסורה, דהאי תנא סובר מין במינו במשהו כר' יהודה, ולא כתנא דמתני' דירך שנתבשל בגיד. (ולפי מש"כ התוס' לעיל צו ע"ב שאם האוסר לא מתפשט לשאר החתיכות לא אמרינן חנ"נ, צ"ל דהטיפת חלב לאחר שאסרה את החתיכה ועשאתו חנ"נ שוב היא עצמה ממשיכה להתפשט בשאר החתיכות, וכמו שהקשה הר"ן בקושיה א').

ניער את הקדירה, כלומר, אם מיד כשנפלה הטיפה ניער את החתיכה בתוך הקדירה או כיסה, הרי החלב מתפשט לכל החתיכות בשוה, ואין כאן נו"ט בחתיכה כלל, ואם יש בכל החתיכות ששים מהטיפה הרי היא מתבטלת, ואפילו חתיכה עצמה מותרת, שהרי אף בחתיכה ליכא נו"ט, ואם לאו החתיכה עצמה אסורה ואף אוסרת את כולם מדין חנ"נ.

והא דאיתא בגמ' שאם לא ניער כלל מבלע בלע מפלט לא פליט, ופירש רש"י ואמאי נאסרות האחרות, פירש הר"ן דכל זה אם לא נאמר אפשר לסחטו אסור, אך לפי מה שהכריחה הגמ' שר' יהודה סובר אפשר לסחטו אסור ואמרינן חנ"נ שוב י"ל דאיירי בין בלא ניער כלל בין בניער בסוף ולא ניער בתחילה.

דעת תוס' שאם החתיכה חציה בתוך הרוטב אין צריך ניעור וכיסוי, ובכל גוונא כשיש ששים כנגד טיפת החלב הכל מותר, דהכל תערובת אחת. ומתני' איירי בחתיכה שכולה חוץ לרוטב, ותנן ברישא שאם אין בחתיכה ששים כנגד הטיפה הרי החתיכה נאסרת, וקמ"ל חדא שאם יש ששים בכולה הרי כל החתיכה מצטרפת לבטל את הטיפה. ועוד, ששאר החתיכות מותרות, שאינם נאסרים מחמת החתיכה כיון שאינה מעורבת בהם.

ניער את הקדירה והשתא התערובת בכל החתיכות, אם יש נו"ט בחתיכה עצמה הרי כולן אסורות דאמרינן חנ"נ, ואם אין נו"ט בחתיכה אלא יש ששים בחתיכות כנגד כל החתיכה הרי כולן מותרות, דהאי תנא סובר כרבנן שאף במינו בטל בששים. ורב עצמו סובר כר' יהודה ולכן אסר כל החתיכות.

תוס' לעיל צו ע"ב ד"ה אם דייקו מדברי רש"י שאפילו מקצת החתיכה בתוך הרוטב נאסרת ואמרינן חנ"נ, ונחלקו עליו דאיירי בחתיכה כולה חוץ לרוטב. ואפשר דפליגי בדבר שסופו להתפשט בכל החתיכות והשתא נבלע הטעם רק בחתיכה אחת, דלפי רש"י אזלינן בתר השתא ואמרינן חנ"נ, ולפי תוס' אזלינן בתר סופו ולא אמרינן חנ"נ.

**א"ל רבא דרך בישול אסרה תורה**

במס' נדה סא ע"ב הקשו התוס' מדוע בגד שאבד בו כלאים לא ימכרנה לנכרי, נימא שיבטל ברוב. ותירצו, דלא שייך ביטול ברוב אלא כשהאיסור מעורב בהיתר, אבל כלאים שניהם היתר ונאסרים ע"י תערובת כך אסור המרובה כמו המועט. (כלומר, דהיכא שהמועט הוא סיבה לאסור את כל המרובה לא שייך לומר שיתבטל. וכן טיפה טמאה שנפלה למים טהורים הרי היא מטמאת את כל המים, ולא אמרינן שתבטל הטיפה ברוב). והקשה הרא"ש אם כן בשר בחלב נמי נימא הכי, ומדוע בטלה בששים. ותירץ, דשאני התם שדרך בישול אסרה תורה, ולא מקרי בשר בחלב בלא נתינת טעם.

והקשה בשו"ת רעק"א (סי' ר"ז), אם כן איך יליף אביי טעם כעיקר מבשר בחלב, הא מצד דיני ביטול כיון דהוי היתר בהיתר לא הו"ל להתבטל כלל, ועל כרחיך שדרך בישול אסרה תורה, ואם כן אין ראיה לכל התורה. ותירץ, דכל קושיית הרא"ש היא לשיטת רבא שם דאי אפשר לסמוך על צביעה, אך לאביי יתכן שהבגד אסור משום שאפשר לברורי ע"י צביעה, ואין ראיה ליסודם של התוס' שהיתר בהיתר אינו בטל.

**דרך בישול אסרה תורה**

כתב רעק"א שם, דכיון שדרך בישול אסרה תורה מותר לכתחילה לקחת מעט חלב לשפוך לתוך קדרת בשר שיש בה ששים, ולא שייך כאן אין מבטלין איסור לכתחילה שהרי אין כאן איסור כלל, דבפחות מנו"ט אינו רק מדין ביטול אלא שדרך בישול אסרה תורה ואין כאן נו"ט. אך דייק מדברי הש"ך סי' צ"ט ס"ק כ"ב שאסור לכתחילה, וכתב בדוחק דאפשר שחכמים אסרו בדרך לא פלוג, דנראה הדבר כמבטל איסור לכתחילה.

והנה ברש"י ותוס' סוף העמוד מבואר שבשר וחלב שנאסרו כבר ע"י נתינת טעם אסור לבטל הטעם לכתחילה, ולכאורה לפי רעק"א אינו מבטל איסור, אלא גורם להפריד את החלב מהבשר וליכא איסור כלל, ודמי לנשאל על השבועה שאין זה מבטל איסור, אלא גורם שאין כאן חפצא של איסור כלל. וצ"ל דכיון שנאסרו כבר הבשר והחלב הרי הם אסורים אף לאחר שיפריד את הטעם, ורק מדין ביטול שרי.

**אמר רב כיון שנתן טעם בחתיכה וכו'**

הכא איירי באופן שיש ברוטב ששים כנגד החתיכה ולא כנגד כל החתיכות, ולכן מקשה הגמ' נימא סלק על החתיכות, והרוטב יבטל את החתיכה, כיון שהחתיכה נפלה בבת אחת לרוטב ולחתיכות. אך לעיל ק ע"א לדעת רבא איירי רב באופן שיש ברוטב ששים רק כנגד הנבלה ולא כנגד הנבלה והחתיכה, ובזה מודה רבא שלאחר שאמרינן חנ"נ על החתיכה לא שייך לומר סלק.

ומקשינן, אי קסבר אפשר לסחטו מותר איך יתכן לומר חנ"נ. והקשה הר"ן דלכאורה אפשר לסחטו מותר היינו דלא אמרינן חנ"נ, והיא היא. ותירץ, דהנידון אם אפשר לסחטו מותר או אסור הוא לגבי החתיכה עצמה שהוציאו ממנה את כל הטעם האוסר אותה, ואילו הנידון אם אמרינן חנ"נ הוא לגבי לאסור אחרים בעוד שהאיסור מעורב בו. ויתכן לומר שאפשר לסחטו אסור ומכל מקום לא אמרינן חנ"נ, לפי שהחתיכה עצמה נאסרה לעולם מחמת שהיה בה טעם איסור, ומכל מקום אזלינן בתר המין האוסר ולא בתר הנאסר, כיון שהוא נאסר מחמת דבר אחר, ואין צריך ששים כנגד הכל. וכן להפך, יתכן לומר שאפשר לסחטו מותר ומכל מקום אמרינן חנ"נ בעוד שהאיסור בתוכו לאסור אחרים בששים כנגד הכל, ולאסור במשהו במינו של הנאסר. ואין להקשות שכאשר עירב בששים כנגד האוסר פקע טעם האוסר ונסחט ממנו, שהרי אין הגעלה באוכלין, ולאחר שנאסרה החתיכה מחמת טעם אין הטעם יוצא ממנה בתערובת.

אלא שהגמ' נקטה מסברא שאם אפשר לסחטו מותר על כרחיך שהנאסר לא נעשה לנבלה ממש, ולא מסתבר שנאמר חנ"נ לאסור במינו של הנאסר, שהרי הוא תלוי ועומד בדבר האוסרו. ולכן הוכיחה הגמ' מדברי רב שאפשר לסוחטו אסור.

והקשה הר"ן לפי דברינו שאין הגעלה באוכלין באיזה אופן נחלקו האמוראים האם אפשר לסחטו אסור או מותר, הא לעולם לא נוכל לסחוט טעם האיסור. ותירץ, דנפק"מ באופן שקפילא טעם ואמר שלא נשאר טעם איסור.

**ואי ס"ד אפשר לסחטו מותר חלב אמאי מותר**

כלומר, שכאשר נפל הבשר ליורה אנו דנים את מקום הבשר כמקום בפני עצמו, וכיון שנבלע שם מעט חלב נאסר החלב באיסור בשר בחלב, וכשיצא אוסר את כל התערובת במינו. ולהתיר את החלב יתכן באחד משני אופנים, או שלא אמרינן חנ"נ והאוסר הוא הבשר ולא החלב וחשיב מין בשאינו מינו, או שאפשר לסחטו מותר, וכיון שנתערב החלב שיצא מהבשר בחלב שביורה הרי נסחט ממנו הטעם בשר. וכיון שאמר רב חנ"נ וגם אפשר לסחטו אסור קשה מדוע החלב אסור.

והוכיח רשב"ם מהכא שאם נפל חתיכת נבלה לרוטב הרוטב שנכנס לחתיכה נעשה חנ"נ, ולר' יהודה צריך ששים בחתיכות כנגד הרוטב כשיעור הנבלה, וששים ברוטב כנגד הנבלה. וצ"ע איך למד הרשב"ם שאר איסורים מבשר בחלב, הא לכאורה לגבי בשר בחלב אין צריך לדין מיוחד של חנ"נ, אלא כיון שבמקום הבשר נכנס חלב, ונעשה שם לבשר בחלב, הרי הוא אוסר את כל התערובת ככל בשר בחלב, משא"כ בשאר איסורים שצריך לדין חנ"נ מנ"ל דאמרינן הכי. וכן יש להקשות לדעת חכמים דאפשר לסחטו מותר ולא אמרינן חנ"נ אף בבשר בחלב, הא נעשה הכל לחפצא דאיסורא. וצ"ל דאף בבשר בחלב האיסור של החלב הוא מחמת הבשר האוסרו, וכשביטל את הבשר ע"י כל החלב שביורה שוב אין מה שיאסור את החלב שנתערב בבשר, ורק מדין חנ"נ החלב אסור, ואין לחלק בזה בין בשר בחלב לשאר איסורים.

ר"י הקשה על רשב"ם מהגמ' דמשני קסבר רב גדי אסרה תורה ולא חלב, ולפי הרשב"ם אכתי קשה דאע"פ שהחלב מותר מכל מקום לא עדיף מרוטב שנפל בו דם או חלב או בשר בחלב שהרוטב נאסר מדין חנ"נ ואוסר הכל. והנה ר"י הוסיף בקושייתו שבעלמא אמרינן חנ"נ מדרבנן, אך מדאורייתא סגי בששים כנגד האוסר. וצ"ב מה זה שייך לקושייתו על רשב"ם. ויתכן לומר שאם חנ"נ היה אסור מהתורה היה מקום ליישב דכיון שהתורה התירה להדיא את החלב, הרי גזיה"כ שאין החלב נאסר מדין חנ"נ, וקיל טפי משאר איסורים. ולכן הוצרך להוסיף שכיון שכל דין חנ"נ הוא דרבנן מאי שנא משאר איסורים.

לדעת ר"י לגבי שאר איסורים אע"פ שאמרינן חנ"נ על הרוטב שנכנס בנבלה, מכל מקום לגבי המין אזלינן בתר האוסר ולא בתר הנאסר, ולכן סגי בששים כנגד הנבלה. ורק לגבי בשר בחלב אזלינן בתר המין הנאסר, כיון שכל אחד מהם היתר, וכשנתבשלו יחד הכל נחשב כנבלה, ולכן לוקה על חצי זית חלב וחצי זית בשר. ומשמע מדברי ר"י שהוא חולק על מש"כ לעיל, ונקט שלמ"ד אפשר לסחטו אסור ואמרינן חנ"נ איסור בשר בחלב שונה מכל האיסורים, שאין בו אוסר ונאסר, אלא שחלב שקיבל טעם בשר הרי הוא נעשה כגוף הנבלה, ולכן אזלינן בתר מין החלב. ובאמת אין צריך לדין מיוחד של חנ"נ לגבי בשר בחלב. ורק למ"ד אפשר לסחטו אסור או למ"ד דלא אמרינן חנ"נ איסור בשר בחלב שוה לשאר איסורים שהוא תלוי באוסר.

ובישוב דעת הרשב"ם כתב הרמב"ן, דשאני התם שלא נאסר חלב לעולם, ואע"פ שרוטב גדי של איסור מעורב בו, אבל כל שנאסר דינו כמין הנאסר. ותמה הר"ן על דבריו דאע"פ שהחלב לא נאסר מדין בשר בחלב, מכל מקום מדוע לא יאסר כרוטב בעלמא, דטעם כזית איסור בשר בחלב מעורב בו, ומדוע לא הוי חנ"נ.

ולכן יישב הר"ן עפ"י מה שייסד שם שלגבי בשר בחלב הא דאפשר לסחטו אסור והא דאמרינן חנ"נ הוא דין דאורייתא, ורק בשאר איסורים הוא דרבנן אטו בשר בחלב. ומעתה אם בכל בשר בחלב רק הבשר אסור ולא החלב, לא היו חכמים גוזרים חנ"נ אלא באוכלין ולא במשקין, שהרי לא מצינו בשום מקום דין חנ"נ דאורייתא על משקין, ולכן לא היה נאסר החלב אף מדין חנ"נ. ורק לפי האמת שהתורה אסרה גם בשר וגם חלב אמרינן חנ"נ מדרבנן בכל האיסורים בין באוכלין בין במשקין.

ומטעם זה הקשה על ר"י, דאם לגבי בשר בחלב אזלינן בתר המין של הנאסר, לא מסתבר שבשאר איסורים אזלינן בתר המין של האוסר, כיון שחכמים גזרו אטו בשר בחלב, ולא מסתבר שיהיה חילוק דין ביניהם.

תוס' כתבו שלפי ר"י יש להוכיח שתבלין שנבלע בו איסור ונפל לקדרה מתבטל בששים, ואע"פ שתבלין נותן טעם אפילו באלף מכל מקום מותר, דאינו חמור מן האיסור הנבלע בו. דהיינו שלפי ר"י אזלינן בתר המין האוסר ולא בתר הנאסר, וכיון שדינו של האוסר להתבטל בששים הרי זה מותר. וצ"ע דכל סברת ר"י קיימת לגבי מין במינו, דהמין האוסר הוא אינו מינו והמין הנאסר הוא מינו, בזה שייך לומר דאזלינן בתר האוסר. אך תבלין הוא נותן טעם ביותר מששים, וכיון דבעינן ששים כנגד כל החנ"נ אע"פ שהאוסר הוא מועט ואינו צריך כולי האי, כך בתבלין הנותן טעם שבו הוא יותר מאלף.

ואפשר לומר שתבלין אינו נותן טעם באלף כמו שכל מאכל נותן טעם בששים, אלא שהוא משביח המאכל אפילו באלף, ואין איסורו מדין נותן טעם אלא מדין מעמיד, ולכן דימו התוס' לנידון של מינו ואינו מינו דאזלינן בתר האוסר, שלא יהיה לתבלין דין מעמיד כמו האוסר.

ועוד אפשר לומר, שאפילו אם נאמר שתבלין מועיל מדין נותן טעם, מכל מקום יש לחלק, שכאשר האוסר והנאסר שניהם נותנים טעם בששים וכל ההבדל הוא שהאוסר הוא מועט והנאסר הוא מרובה, בזה אזלינן בתר הנאסר ואינו בטל אלא בששים כנגד הנאסר, אך כאשר יש הבדל ביניהם בנתינת טעם חשיב שהאוסר דינו לאסור בששים והנאסר דינו לאסור באלף, ובזה אזלינן בתר הנאסר. וכביאור זה מוכח בפמ"ג, ושם חידש חידוש גדול יותר על דרך התוס', שאם נפל בשר לתבשיל וטעמו קפילא ואין בו טעם בשר, לא אמרינן חנ"נ על התבשיל עצמו שנכנס ויצא, כיון שאין הנאסר יכול לאסור יותר מהאוסרו, וכיון שהאוסר אין בו כדי נתינת טעם בששים אף הנאסר לא יאסור בששים.

הקשה הרמב"ן, לפי המבואר בסוגיא שהרוטב שנכנס לחתיכה נידון בפני עצמו ואמרינן חנ"נ, נבלה שנפלה ליורה גדולה נאסור הכל, לפי שהחתיכה בולעת תמיד וראשון ראשון נאסר, ומדוע איתא במשנה שהרוטב בנותן טעם. ותירץ הר"ן דאותה פליטה ראשון ראשון בטלה, דכיון שאין בחתיכה כדי ליתן טעם ברוטב של יורה כולה אי אפשר שיהא חוזר וניעור. כלומר, דכל מה דאמרינן חוזר וניעור היינו באופן שלבסוף סיבת האיסור קיימת, אך הכא אין בנבלה כח לתת טעם בכל הקדרה, ולכן אמרינן קק"ב ואינו חוזר וניעור. (צ"ב מצד המציאות, מדוע חתיכת נבלה יכולה לתת טעם במאה קדרות, ואילו באותה הקדירה אע"פ שנכנס בה רוטב מאה פעמים ויוצא אין בה כח לתת טעם).

אך צ"ע מדוע לא יצרכו ב' פעמים ששים, כנגד הנבלה וכנגד הרוטב שנכנס ויוצא ונעשה חנ"נ. ועי' ב"ח סי' צ"ב אות ג' שהעיר כן, דבטור כתב דסגי בששים כנגד הבשר, וכתב הב"ח דלא אמרינן שצריך ב' פעמים ששים כנגד הבשר כנגד החלב שנבלע בו ונפלט, אלא כל החלב מצטרף יחד לבטל את הבשר. ולא ביאר מדוע באמת לא אמרינן חנ"נ. ועוד קשה דלכל הפחות ליבעי ששים ואחד, שהרי החלב שנבלע בבשר ויצא לא יכול להצטרף לבטל את הבשר.

ותירצו הפלתי והחוו"ד דאיסורים מבטלין זה את זה, כלומר, שאם נפל לקדירה אחת גם כזית דם וגם כזית חלב, ויש בקדירה נ"ט זיתים, הרי הדם מצטרף לבטל את החלב והחלב מצטרף לבטל את הדם, ואין צריך ב' פעמים ששים לבטל כל איסור בפני עצמו. והוא הדין הכא החלב צריך לבטל את הבשר, וכן הוא צריך לבטל את החלב שנבלע בבשר, וחשיב כב' איסורים.

הפמ"ג תירץ, דכיון שמין במינו מהתורה בטל ברוב, ורק מדרבנן צריך ששים, לא דייקינן כולי האי. כלומר, דכיון שבעלמא סגי בששים גם כאן סגי בששים.

ועי' ביאור הגר"א סי' צד ס"ב לגבי כף שהכניסה ב' פעמים לקדירה, ולדבריו שם יתיישב נמי הכא. אך צ"ע מדוע לא הקשה כן הגר"א הכא. ומשמע שכל סברת הגמ' שהחלב שנכנס לבשר נעשה חנ"נ זה רק לגבי מין במינו, שאינה בטלה בששים של חלב, אך לגבי מנין ששים לא אמרינן הכי משום שסופו להתפשט, וצ"ע.

**חלב אמאי מותר חלב נבלה הוא**

מבואר בגמ' שאנו דנים את מקום חתיכת הבשר כמקום בפני עצמו, והחלב שם נעשה חנ"נ ואוסר כל החלב. ובתרומת הדשן קפ"ד הקשה לפי"ז קדרה שבישל בה כזית בשר ואח"כ בישל בה חלב, מדוע סגי בששים זיתים של חלב, נימא שהחלב שנבלע בדפני הקדירה נעשה חנ"נ, לפי שהוא נידון כמקום בפ"ע, ושוב נצטרך ששים כנגד כל הדפנות. ותירץ, שדוקא בדבר שנבלע באוכלין אנו דנים את מקום האוכל בפ"ע ונעשה חנ"נ, אך במה שנבלע בכלים אנו דנים כל התערובת יחד, וכיון שבסך הכל יש ששים כנגד האיסור הרי זה מבטלו.

והקשה הפלתי ריש סי' צ"ב, אם כן ג' זיתים בצלים שבלעו טעם מכזית בשר, ואח"כ נפלו לחלב, ליבעי ג' פעמים ששים בחלב, שהרי אנו דנים את מקום הבצלים כתערובת בפני עצמה, והחלב שנכנס שם נאסר בבשר בחלב כיון שאין שם ששים לבטל את הבשר, ושוב אוסר כל התערובת. ואילו בסי' צ"ד ס"ו כתב השו"ע בצלים או ירקות שבלועים מבשר ובשלם בקדרה חולבת אין צריך ס' אלא כנגד הבשר. ופירש הרמ"א דלא שייך חנ"נ על הבצלים הואיל ועדיין כולו היתר. ולפי דברי התרוה"ד אכתי נימא חנ"נ מחמת החלב שנבלע בבצלים ויוצא. ועי' רעק"א על השו"ע שם ועל החוו"ד כאן שהיה מקום ליישב שהשו"ע שם לא איירי בבישלם בחלב אלא בקדירה חולבת, דהוי נ"ט בר נ"ט דהתירא. אך כתב שמדברי מהר"ם לובלין לא משמע כן.

ותירץ החוות דעת שם, דכיון שטעם הבשר שבלוע בבצלים סופו ליסחט ממנו ע"י החלב, אמרינן שסופו ליסחט מותר. וכל מה דקיי"ל אפשר לסחטו אסור היינו בטעם דאיסורא, אך הכא טעם הבשר שבלוע בבצלים הוא התירא. והשתא כאשר החלב נכנס לבשר כיון שאין טעם הבשר יסחט ממנו הרי הוא נאסר, וכן בקדירה לולי תירוצו של התרוה"ד, משא"כ בבצלים כיון שסופו ליסחט ע"י התערובת אינו אוסר את החלב. והביא דוגמא לזה מהמגן אברהם סי' תמ"ז דזיתים שבלעו חמץ קודם הפסח ונתבשלו בתערובת קודם הפסח אפילו הם עצמם מותרים, ולא אמרינן אפשר לסחטו אסור כיון שעכשיו הם היתר.

עוד הקשה הפלתי, דבגמ' צט. איתא גריסין של תרומה שנתבשלו עם עדשים של חולין אם יש בהם בנו"ט אסור, אין בהם בנו"ט מותר. ומוקי לה בששים, והקשה רש"י דלמא איירי בטעם עכו"ם וליכא נו"ט. ותמה הפלתי דאכתי ניחוש לעדשים שנכנסו לגריסים ונעשו חנ"נ ושוב אוסרים בששים ולא מהני בזה קפילא. ותירץ החוות דעת, דבשאר איסורים אזלינן בתר המין האוסר, ואם אין בו בנו"ט שהרי טעמו קפילא ואמר שאין טעם גריסים שוב גם העדשים אינם אוסרים, וכמש"כ התוס' לגבי תבלין.

**בגמ' ואי ס"ד גדי אסרה תורה ולא חלב אאכילה אמאי לוקה חצי שיעור הוא**

הקשה החזון איש מדוע לא נאמר שהחלב מצטרף לשיעור של האיסור ללקות עליו מדין נהפך, ואף דלא אמרינן חנ"נ לקבוע את המין האיסור או להצריך ששים כנגדו, מכל מקום לגבי מלקות היתר מצטרף לאיסור ולוקין עליו. ותירץ שבכל היתר מצטרף לאיסור בעינן שיהיה כזית איסור מעורב בכדי אכילת פרס בכל התערובת, והכא איירי באופן שביורה הגדולה לא היה כזית בשר בכדי אכילת פרס.