טומאת מת - עיקר גדרה
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט / חבורות

**גדר טומאת מת ובדין נצל**

**א. מתני'** נזיר דף מ"ט: על אלו טומאות הנזיר מגלח על המת ועל כזית מן המת וכו', ובגמ' אמרינן כעס רבי יהודה על כזית ממנו מגלח על המת עצמו לא כ"ש, א"ר יוסי לא נצרכה אלא למת שאין עליו כזית בשר וכו', שלא נתקשרו אבריו וכו'.

**ועולה**, דאף מת שאין בו כזית בשר, ואבריו אינם חשובים 'אברים' לטמא מצד עצמם, אפ"ה הוא מטמא מדין 'מת שלם'[[1]](#footnote-2). **ובפשוטו** היה אפשר לפרש, דהביאור בזה דמקצת 'הבשר' דאית ביה מטמא כשהוא במת שלם אף שאין בו שיעור כזית, דהשלימות משלימה את השיעור, וכדמצינו בכמה דוכתי דבריה משלמת שיעור. **אמנם** מצינו בראשונים בנדה כ"ז. גבי שליא, דאין שם אלא "שפיר" שלא נגמר ו'אינו בשר', וכמש"כ שם להדיא תוס', ואפ"ה מטמא מדין מת שלם, וכן האריך שם הרא"ש, שאין על המיחוי לא תורת בשר ולא תורת עצמות ולא תורת נצל, ולא בא לכלל אדם, ורק מטעם ד'מת שלם' מטמינן ליה. וצ"ע, דאם אין שם 'כלום' לא תורת בשר ולא תורת עצם ולא אברים, א"כ מה החפצא המטמא שם, ומהיכ"ת דמיחוי בעלמא הוה חפצא של מת כשאין בו בשר דם עצמות. **ובעיקר** יקשה מהא דאיתא שם כ"ז: א"ר שבתאי אמר ר' יצחק מגדלאה מת שנשרף ושלדו קיימת טמא, ופרש"י 'גופו קיים שלא נתפזר האפר ועדיין נראה כשלם', וכ"כ המאירי וש"ר, והיינו מדין מת שלם כמבואר בסוגיא שם, וכ"כ הרמב"ם (פ"ג ה"ט) והר"ש (פ"ב מ"א). וכאן יש להתפלא מאוד, הרי האדם כולו שרוף[[2]](#footnote-3) ואפר אינו כלום ורק צורה בעלמא יש כאן, וא"כ מה המטמא, ואין לידחק ולומר דהאפר עצמו נחשב למת, דא"כ מ"ט אי נתפזר האפר ואין בו צורה לא מטמא, וע"כ דהאפר עצמו אינו נחשב חפצא של מת מחמת עצם מציאותו, וא"כ הדק"ל מה המטמא שם. **ובאמת** אחר הנ"ל, גם בשמעתין אין נראה להעמיד דוקא בגוונא שלא היה כזית אלא פחות מכזית, אלא איירי גם בגוונא דלא היה בו בשר כלל, (וכן להדיא כתבו תוס' שם דאפשר דכוונת שמעתין לשליא הנ"ל), וא"כ קשה כל ענין 'מת שלם' מה המטמא במת זה.

**ב. עו"ק** בפשט דברי הרמב"ם בטו"מ, דהרמב"ם פ"ב מטו"מ ה"א כתב 'כזית מבשר המת בין לח בין יבש כחרש **מטמא כמת שלם',** ואינו מובן מה דקאמר כמת שלם, מה בא לומר בזה, ומאי סניא לומר 'כזית מן המת מטמא כי הוא 'כזית בשר מת', ומה משמעות הדבר דהוא כמת שלם. **ובאמת** הרמב"ם טרח לכתוב כן גבי אבר בה"ה, וכן גבי שדרה וגולגולת ועצם מן המת טרח להוסיף בכל דבר דהוא מטמא כמת שלם, וצ"ע טובא. **וכן צ"ע**, דבהלכות נבילה (פ"א מאבות הטומאות ה"א) לא כתב כן הרמב"ם דכזית כנבילה שלימה, וק' עד כמה דהוצרך לזה הרמב"ם א"כ התם נמי, ומ"ש, וצ"ע.

**ג. הנה** מבואר במתני' דאף דרביעית דם מטמאה, מ"מ אין הנזיר מגלח אלא על חצי לוג דם, וכן אינו מגלח על רובע קב עצמות אלא על מחצה, וברמב"ם פ"ז מנזירות כתב דגדר הדין הוא דאין הנזיר מגלח אלא על 'עצמו של מת'. ודבר זה צ"ב טובא, דאף דהיה אפשר לומר דדם לא נחשב עצמו של מת, (כיון דהדם הוא מתחלף, וכמו דבר מחייה חיצוני), אבל איך שייך לומר דבשיעור דחצי לוג הוא 'עצמו', וברביעית לא נחשב עצמו של מת, וכן קשה בעצמות, דאי נימא דעצמות אינם עיקר האדם אז לא יגלח אפי' על חצי, ואי העצמות הם חשובים מעיקר האדם א"כ יגלח אף על רובע, והוא דבר תימה מאוד, שהכמות תשנה את הגדרת החפצא אם הוא חלק עיקרי מהמת או לא, וצ"ע.

**ד. והנראה** בזה ד'מת שלם' אין ענינו שהבשר דבו מטמא אף ללא שיעור, אלא **דיש טומאה במת מחמת השם מת גרידא.** והיינו דלא בעי 'חומר' מסוים, (כבשר עצמות אברים), אלא אף כשאין בו כלום כגון שכולו שפיר או אפר שרוף, מ"מ כיון דיש בו שם של מת **ע"י שהוא בצורת מת** הרי הוא מטמא[[3]](#footnote-4), ואף דכל אב הטומאה עצם החומר שלהם הוא החפצא של אב הטומאה, כגון הזוב והשכבת זרע ודם הנידה והשרץ, (ובשר הנבילה וכדלקמיה), אבל 'מת' מטמא בכל גוונא שהדבר נושא שם מת, [וזהו ענין 'מת **שלם**' דכלליות השם מת מטמא].

**ונראה** עוד, דהא דבשר הפורש מן המת מטמא, וכן עצמותיו ואבר מן המת מטמאים, אין זה דין נוסף שבשר המת אבריו ועצמותיו הם חומר וחפצא טמאים, אלא **כל ענינם משום שהם נושאים שם מת, ומחמת השם מת הם מטמאים,** ולא דמי לבשר הנבילה והשרץ דהם כשאר אבות הטומאה דם ושכבת זרע וזוב דעצמותם טמאה, אבל בשר המת אין עצם החומר שבו דבר המטמא אלא מה שיש עליו שם מת הוא המטמא.

**ומבואר** מש"כ הרמב"ם ד'כזית מן המת מטמא כמת שלם', היינו דבשר המת מטמא לאו משום דהוא חומר מסוים המטמא, אלא משום שכזית מבשר המת יש בה שם מת, וקאתי **לומר דגדר כל טומאת מת הוא מכח השם מת,** ולאו משום חומר מסוים, ובשר הפורש מן המת הוא אותו יסוד דין דמת שלם מטמא, היינו כלליות השם מת, אלא דהתם יש לו שם מת משום שהוא מת שלם וצורת מת עליו, וכשאינו שלם אלא יש לפנינו חלק ממנו, בזה נאמרו הלכות ופרטי דינים מתי ובאיזה אופן יש בו 'שם מת', הבשר כדינו, עצמות כדינם, ואבר כדינו, [וכן מתבאר ממש"כ הרמב"ם בה"ב דענין שיעור כזית הוא משום דתחילת יצירתו בכזית].

**וכן** מתבאר במש"כ הרמב"ם בריש הלכות טו"מ (א' א') 'המת מטמא' במגע במשא ובאהל, ואח"כ (ב' א') כתב וכן כזית מטמא כמת שלם, דגם זה נכלל בהא 'דמת' מטמא. **וזהו** מש"כ התנא 'על המת' ועל כזית מן המת, דהמת הוא היותר פשוט, ונשנה ראשון במשנתינו דהוא יסוד כל הטומאה.

**ונראה** דכל זה במת אבל בנבילה אינו כן אלא **עצמו של חומר בשר הנבילה הוא הוא אב הטומאה** [דבשר שמת ללא שחיטה אלא התנבל הרי הוא חומר וחפצא שנעשה אב הטומאה], ולא מחמת 'שם נבילה', וכמו שפתח הרמב"ם את הלכות אבות הטומאות פ"א ה"א הנבילה אב מאבות הטומאות **כזית מבשרה** מטמא, היינו דבתחילת ועיקר העמדת אב הטומאה דנבילה כתב 'בשר הנבילה' מטמא, ולא פתח 'דהנבילה **מטמאה**' והיינו דלא השם מת דבה מטמא (כבטו"מ דכתב **'המת מטמא** ואח"כ כתב דכזית הוא 'כמת שלם'). **ובזה** מתבאר מ"ט לא כתב שם הרמב"ם דכזית בשר הוא כמת שלם, דמת שלם ר"ל דשם כלליות המת הוא המטמא, אבל בנבילה אינו כן, אלא הוא דין מסוים 'דבשר הנבילה' טמא.

**וכן נראה** מהא דעצמות ודם אינם מטמאים בנבילה, דאי השם מת שבה מטמא א"כ בעצמות נמי, אלא הוא דין מסוים בחומר הבשר שהתנבל[[4]](#footnote-5).

**וע"פ** הנ"ל נראה דאין בנבילה תורת 'נבילה שלימה', והיינו דכאשר אין בה בשר אלא שליא ושפיר אינה מטמאה אע"פ שהיא שלימה[[5]](#footnote-6). **וכן** מתבאר ברמב"ם פ"ד מאבות הטומאות דכתב גבי שרץ שנשרף שאינו אלא מדבריהם, וביאר הכס"מ כיון דעפרא בעלמא הוא, ומאידך בהלכות טו"מ פ"ג ה"ט כתב דמת שרוף מטמא וסתם שהוא דאורייתא, ולא הוסיף שם 'ונראה לי שהוא מדבריהם' וצ"ע מ"ש. **ולהנ"ל** מבואר היטב דרק באדם דטומאתו מחמת ה'שם מת' שייך בו טומאה גם באפר, משא"כ בנבילה. [וההבנה בכל זאת לכאו', משום דאין לה כלל שם של מת[[6]](#footnote-7) דחשיבותו של אדם היא שיש לו מצב שהוא חי, וכשהוא מת יש לו שם 'מת', וזהו טו"מ, אבל בהמה במותה אינה אלא כעצים ואבנים, ורק נאמר דבשר שהתנבל ולא נשחט, אסור, ומטמא].

**ה. והנה** לחדד יסוד הנ"ל דטומאת מת אין החומר עצמו החפצא של הטומאה, אלא השם מת שבו, יש להביא נפק"מ למת שקם לתחיית המתים, דלפי המבואר לא יטמא, דכיון דאין החומר עצמו טמא, וכל **טומאתו היא בזה שהוא נושא שם של מת, א"כ צריך 'כסדר' את הסיבה, וכאשר תיפסק הסיבה מיד יטהר,** (אבל אי החומר עצמו טמא, לא תפקע טומאתו בלא מעשה טהרה). והדברים מפורשים בגמ' בנדה דף ע: שאנשי אלכסנדריא שאלו אם בן השונמית מטמא כשהוא חי, וקאמר דהמת מטמא ואין החי מטמא, וכן מתבאר שם דמת עצמו כשיקום לתחייה אפשר דאינו צריך הזאת שלישי ושביעי, והיינו כהנ"ל, (והצד שם דצריך הזאה, היינו משום דהמת הוה כשאר אדם שנגע במת, ולא משום עצם טומאת המת, והצד דהוא טהור ולא נחשב נגע בעצמו, אפשר משום דנחשב כמגע בית הסתרים, ועוד אפשר דמת אינו בר קבלת טומאה דלא עדיף על נכרי שאינו בר קבלת טומאה).

**והנה** בספרי זוטא (חקת י"ט י"א) איתא, הנוגע במת, נוגע במת טמא, **אין מת עצמו טמא**, נוגע במת טמא, אין בנה של שונמית טמא, ובפשוטו הדברים מחודשים, דכל מת אינו טמא ואפ"ה הוא מטמא, והקשו עליו, דאיתא להדיא דאין להכניס טמא למקדש. וכן הקשו מהגמ' בנדה דף נ"ה. דלא מצאה הגמ' דוגמא לטהור שמטמא אלא רק שעיר המשתלח דהוא גורם טומאה לאחרים והוא עצמו טהור, (וכן פרה אדומה), אלמא כל מת אינו כן.

**ונראה** דאין כוונתו לומר דהוא טהור כשעיר ופרה, אלא **שאין עצמות החומר של המת טמא** (כשאר הטומאות), ורק מחמת השם מת שבו טמא, וא"כ הוא מותנה שיהיה בו כסדר 'שם מת', ולכך בן השונמית כשחי הוא טהור, וכמש"נ דאי היה הוא עצמו טמא, היתה ממשכת טומאתו.

**ומתבאר** דכל מש"נ דחלוק טו"מ משאר טומאות, יש לו יסוד בקראי, דטו"מ לא כתיב בה אלא **הנוגע במת** וכמו שדרש הספרי, (כי לא משתנה החומר עצמו להיות טמא), משא"כ שאר טומאות כתיב בהו טמאים הם, טמא הוא[[7]](#footnote-8).

**ולפי"ז** בהמה שנתנבלה ושוב חזרה לחיים, (לו יצוייר), כיוון דעצם עצמו של הבשר נחת ביה טומאה, א"כ לכאו' לא יחזור ויטהר, וכן אמר לי הגר"א גרבוז שהוא צידד לומר כן, ולא מצא דברים מפורשים בזה, וכן נראה לו לדקדק לפי הס"ז, דהרי כל מה שטיהר הס"ז הוא מדכתיב רק הנוגע טמא, אלמא בנבילה דכתיב בה (ויקרא י"א ח') טמאים הם לכם, וכן בשרץ, אלה הטמאים לכם בכל השרץ, צריך לטמאות[[8]](#footnote-9).[[9]](#footnote-10)

**ו. עוד** יש להוכיח את כל הנ"ל, דהנה עצמות מטמאים כדכתיב 'או בעצם אדם', ונאמרו בזה כמה אופנים או שדרה וגולגולת או רו"ב או רו"מ, או רובע הקב עצמות, וגדר הדין בזה עי' ברמב"ם פ"ב מטו"מ ה"ח, 'עצמות המת שאין עליהם בשר, **אם ניכרת בהן צורת עצמות האדם הרי אלו מטמאין כמת שלם**, ויותר מזה כתב בפיה"מ בריש פ"ב מאהלות, דהטעם בשדרה וגולגולת וכו' לפי שבאלו נראית תמונת האדם, (ועי' ר"י קורקוס דזה מש"כ הרמב"ם אם ניכרת וכו'). והנה אי שווה טו"מ לכל הטומאות דהחומר עצמו הוא מטמא, א"כ מ"ט בעי שיהא נראית תמונת האדם, ומ"ט לא סגי בהא גופא שיש כאן עצם אדם. **וע"כ** כמש"נ דאין במת סיבת טומאה מצד עצם חומר חלקי המת, אלא משום השם מת דאית ביה, ולכך בעי שיהא ע"י תמונת אדם[[10]](#footnote-11).

**ז. והנה** איתא לק' דששה דברים אין מצטרפים מב' מתים, השדרה, והגולגולת, רו"ב, רו"מ, רובע הקב ואברים, ואף ר"ע דבתחילה סבר דמצטרפים, שוב חזר בו שאין מצטרפים, והביאור הפשוט בזה ע"פ הנ"ל דבעי שיהא להם 'שם מת', ולכך א"א לצרף מב' מתים דלא יעמוד עי"ז שם מת כלל, וכ"כ הקה"י סנהדרין סי' ד', והביא כן גם מהחזו"א. **וכל ענין זה מורה דאין עצם החומר שלהם הוא סיבת הטומאה, אלא השם מת דיש בהם,** וכמש"נ.

**ח. העולה מהדברים,** דחלוקה טומאת מת מכל הטומאות, דבמת אין החומר עצמו הוא הטמא אלא מה שהוא נושא את השם מת, ולכך מת שלם מטמא אף שאין בו אלא שפיר ואפר, והא דבשר אברים ועצמות מטמאים נמי אי"ז מחמת חומר הבשר[[11]](#footnote-12) אלא משום שהבשר נושא שם מת, והעצמות נושאים שם מת, ולכך טרח הרמב"ם לכתוב בכל דבר ודבר הרי הוא כמת שלם, **דטומאתו היא השם מת דביה,** משא"כ בנבילה וכמש"נ, ונתישבו ב' הקושיות שפתחנו בהם.

**וכן** מתבאר הא דרביעית דם אינה נחשבת עצמו של מת וחצי חשיב עצמו של מת, דאי עסקינן בהגדרת החומר עצמו, באמת לא היה שייך לחלק דרביעית אי"ז 'עצמו' וחצי לוג כן, אבל אחר שנתבאר דכל תורת טומאת מת הוא בה'שם מת' שהדבר נושא, בזה שייך חילוקים, דכאשר השיעור הוא כפול הרי הוא נושא יותר שם מת, וזמש"כ הרמב"ם 'עצמו של מת', והיינו דאף דברובע הקב ורביעית דם יש שם מת, ולכך מטמא באוהל, מ"מ לגילוח נזיר בעינן טפי, ואינו נחשב שעצמו ועיקרו של המת עומד לפנינו אלא בחצי קב וחצי לוג, ונתישבה הקושיא הג'[[12]](#footnote-13).

חלק ב'

**א. הנה** נתבאר דלעולם הטומאה היא מחמת השם מת, וכזית בשר ואבר שלם ועצמותיו בצורתם ובכמותם הראויה הרי הם נושאים שם מת. וילה"ק בזה ג' קושיות, **א'. הנה** עצמות אין מצטרפים מב' מתים, והטעם הוא דבעינן להעמיד תמונת מת, וכאשר יביא חצי ממת זה וחצי ממת אחר אין לפנינו תמונת מת כלל, (דהמת שיצר הוא מת חדש דמעולם לא מת) וכמובא לעיל, וצ"ע הא דאיתא בכמה דוכתי ונפסק ברמב"ם דכזית בשר מצטרף מב' מתים, ובשלמא אי היה הטומאה בהבשר עצמו, א"כ כל חתיכה בפ"ע היא חפצא טמא, וכזית אינו אלא דין שיעור, ושפיר יצטרפו, דכל דטומאתם ושיעורם שווה מצטרפים, אבל אחר שנתבאר דאין החומר בעצמו הוא הטמא אלא מה שנושא שם מת, וכזית הוא הנושא שם מת[[13]](#footnote-14), א"כ איך אפשר לצרף מב' מתים, ומ"ש מעצמות**. ב. יש** להעיר דבמתני' תנן על המת ועל כזית מן המת, והמכוון הוא על כזית בשר (כמבואר בגמ'), וצ"ע מ"ט קרי ליה כזית 'מהמת', והרי במת יש גם עצמות והול"ל כזית בשר. **ג. בגמ'** קפריך על כזית מן המת מגלח על המת לא כ"ש, ובפשוטו היינו דתיפו"ל מצד הכזית בשר דאית ביה, ומשני הש"ס דלית ביה כזית, ושוב הקשו דתיפו"ל משום האבר ומשני דלא נחשב לאבר כיון דלא קרשו גידיו, והקשו האחרונים דעדיין ילה"ק דתפו"ל משום העצמות דבו, כגון שדרה וגולגולת רו"ב או רו"מ, ובמשנה אחרונה תירץ בזה דעצמות אינם מטמאים כשהם בתוך האדם ולכך לא קפריך מיניה[[14]](#footnote-15), (וכן נראה מלשון פיה"מ פ"ב מ"ב 'עצמות הערומים מן הבשר'). וצ"ב טובא מ"ש מכזית בשר דהוא מטמא אף כשהוא תוך מת שלם, ומ"ט עצמות אינם מטמאות כשהם בתוך מת שלם, והדברים סתומים.

**ב. והנראה** בזה דהנה שיעור בשר בכזית, ושיעור עצמות הוא דווקא בשדרה או גולגולת או רו"ב או רו"מ, ויל"ע במה נשתנה בשר ששיעורו בכזית מעצמות ששיעורם מרובה, (ובשלמא לפי הס"ז והרמב"ם פ"ב ה"ב דתחילת ברייתו בכזית, ניחא דהוא רק בבשר, אבל הירושלמי דחה טעם זה יעו"ש). **וי"ל, דחיות האדם היא בבשרו**[[15]](#footnote-16), כדכתיב (בראשית ו') לשחת כל בשר אשר בו רוח חיים, וכתיב (תהילים ע"ח) ויזכור כי בשר המה, ורוח כל בשר איש (איוב י"ב), וכהנה רבות ולא הוזכר שם עצמות, וכן מצינו דהאדם נקרא 'בשר ודם' כדאיתא בחז"ל בכמה דוכתי מלך בשר ודם, וכן בפייט בר"ה אמרינן אמת כי אתה הוא יוצרם וכו' כי הם בשר ודם, ולא אמרינן כי הם בשר ועצמות, והביאור הוא דהחיות היא בבשר, והדם זורם להחיות הבשר, **וכיון שהם החיות לפיכך בהם חלה המיתה,** אבל העצמות אינם אלא מעטפת להחזיק את הגוף ואינו החיים בעצמם[[16]](#footnote-17), ולכך סתם מת היינו בשר וכזית מן המת היינו כזית מן הבשר.

**והדברים** מבוארים בספרי זוטא (הו"ד בר"ש פ"ב מ"א) הנוגע במת, יכול כל שהוא, אמר שוב במת וכו', אמרו כזית מן המת טמא שכן הוא תחילת יצירתו, אין לי אלא הנוגע בכזית מן המת, ומנין אף הנוגע בעצם ת"ל (שם) או בעצם, עכ"ל. הנה קרא דהנוגע 'במת' מתפרש בפשיטות על הבשר מן המת, הרי לן 'דהבשר' הוא המת בעצמו, (והא דאיתא בנדה נ"ה. דבשר נלמד מקרא דלכל טומאתו לכל הטומאות הפורשות ממנו, היינו לבשר יבש דאיירי שם), והיינו דהשם מת חל בבשר, וכמש"נ דהחיות היא בבשר.

**ומבואר** היטב הא דבבשר סגי בכזית, משום דכבר בו עצמו יש שם מת, ואפי' בכל 'כל שהוא', משא"כ עצמות דהם לא בכלל המת, בעינן שדרה וגולגולת, או רו"ב או ורו"מ להעמיד תמונת מת.

**ובאמת** כל זה מוכח מעיקר הפסוק דכתיב הנוגע במת או בעצם אדם, ומת היינו בשר כמבואר, משא"כ עצמות הוא ריבוי נוסף 'או בעצם אדם', אבל מהא דכתיב הנוגע במת לא ידעינן אלא נגיעה בבשרו.

**ג. ומעתה** ניחא מה דבשר מצטרף מב' מתים, משום דבאמת בכל 'כל שהוא' בשר כבר יש שם מת (כמש"כ הספרי), כי הבשר הוא המת עצמו, וא"כ אי יש לפנינו חתיכת בשר הרי היא נושאת שם מת, והא דבעינן כזית הוא מדין שיעורים בלבד, ומה"ט מהני צירוף מב' מתים[[17]](#footnote-18), משא"כ עצמות אינם המת בעצמו, ולכך בעי שיהא ריבוי עצמות וצורה באופן שהם מעמידים 'מת', ולזה א"א לצרף מב' מתים דא"כ לא יהא זה 'מת' אלא תמונת אדם מלאכותי, ובזה חלוק כזית בשר דכל חלק ממנו כבר יש בו שם מת, ולא בעי אלא דין שיעור.

**והנה** גבי דם פליגי ר"ע ורבנן אי מצטרף מב' מתים, דרבנן ס"ל דא"א לצרף מב' זיתים, וביאור הדבר דס"ל דדם דומה יותר לעצמות שאינו המת בעצמו, דהדם הוא רק פועל וזורם להחיות את הבשר, ועיקר החיות בבשר כדכתיב לשחת כל בשר אשר בו רוח חיים, וא"כ בעינן שיעור רביעית כדי להעמיד 'מת' **דברביעית תלוי החיות, וברביעית דם נחשב שיש נפש מת לפניו**, ולכך א"א להצטרף מב' מתים (כמו שביאר הקה"י שם), ור"ע ס"ל דדם דמי לבשר, דבכל חלק ממנו יש שם מת, ורביעית אינו אלא דין 'שיעור' בעלמא, ולכך יש לצרף מב' מתים[[18]](#footnote-19).

**ד. הנה** נתבאר הענין 'דמת' היינו בשר, וכזית אינו אלא דין שיעור, ולכך שפיר מצטרף מב' מתים, ונתיישבה הקו' הראשונה, וכן מבואר לישנא דמתני' 'כזית מן המת' ונתיישבה ההערה הב'.

**וכן** יש לבאר דברי המ"א דעצמות שהם תוך המת אינם סיבת טומאה ולא דמי לבשר, והביאור דבשר הוא המת בעצמו, וא"כ גם כשהוא תוך מת שלם מ"מ יש סיבת טומאה מכח כל כזית, אבל עצמות שאינם המת עצמו אלא דכאשר יש כמות ותבנית עצמות מסוימת שיש בה תמונת מת הרי הם מעמידים שם מת, א"כ אי"ז שייך כאשר הם בתוך המת עצמו, **דאין משמעות ותוכן להביא תמונת ודמות מת כשהם בתוך המת עצמו,** ולא נחשב דיש סיבת טומאה מחמתם, ולכך לא קפריך מינה. ועי"ש במ"א דמצדד דגם דם הוא כן, והיינו לפי רבנן דא"א לצרף מב' מתים ונתבאר דדם דמיא לעצמות. והא דקפריך מאבר, נראה משום דאבר נחשב גם מת מצד עצמו, וכדמצינו באבר מן החי שאותו האבר דמת קרי ליה הרמב"ם מת שלם וא"כ אבר מן המת נמי כל **אבר מצד עצמו הוא כמת קטן.**

חלק ג

**א. בעא** מיניה אביי מרבה יש נצל לבהמה או אין נצל לבהמה, מי אמרינן כי גמירי נצל דאתי מאדם אבל דאתי מבהמה לא או"ד לא שנא, והנה חקר הגרי"ז אם בנצל נתחדש דהוא בכלל טומאת בשר, או דהוא 'טומאה חדשה', והכריח שהוא טומאת בשר מהא דדנה הגמ' שיהא נוהג גם בבהמה[[19]](#footnote-20), וכן מהא דשיעור נצל בכזית כדמצינו בבשר[[20]](#footnote-21), אלמא בהלכה נאמר דהוא בכלל בשר, ובאמת כן הוא להדיא בלשונם של כל הראשונים (רמב"ם, רש"י, תוס', וכן בשיטה בשם רבינו עזריאל), אך צ"ע א"כ מהו הצד דלא ינהג בבהמה.

**ובצפנת** פענח ביאר דזוהי גופא הבעיא דהגמ' אם נצל בכלל בשר או טומאה חדשה, דאם היא טומאה חדשה מהיכ"ת דתנהג בבהמה, ואם היא כבשר א"כ בהמה נמי. אמנם הראשונים כתבו כן בפשיטות בעיקר גדרו דנצל, אלמא לב' הצדדים אינו 'טומאה חדשה'. **וכן** צ"ע לשון הגמ' דחילקה בין 'אתי מאדם לאתי מבהמה', משמע דזהו עצם החילוק מה דהנצל 'אתי מאדם' או 'אתי מבהמה' ולא אם היא טומאה חדשה או לא.

**ב. והנראה** בזה, דהנה כבר נתבאר דחלוק טומאת מת מטומאת נבילה, דטומאת מת כל ענינה הוא דדבר שיש בו שם מת הרי המת מטמא, משא"כ בשר הנבילה כל ענינו הוא חומר של בשר טמא, וא"כ יל"פ דבעיא דהגמ' גבי נצל היא בגדר הא דאמרינן דנצל כבשר, אי ר"ל דהוא מצד עצמו יש לו דמיון ותכונות כבשר, וא"כ בבהמה נמי, או"ד נצל כבשר היינו דבנצל דאתי מבשר המת יש שם של מת, וא"כ הוא שייך רק בטו"מ דהמטמא הוא השם מת, אבל בנבילה בעינן דהיא עצמה יהא בה דמיון לבשר, וזהו דקאמר 'אתי מאדם' דרק למעלת אדם יש משמעות למה דאתי מאדם, **וכל טו"מ היא להעמיד שם אדם המת,** ואין משמעות ל'אתי מבהמה', ואתי שפיר שורש האבעיא, וכן לשון הגמ' מבואר היטב, דכל ענין טומאה זו שייך באתי מאדם, דשם עיקר הטומאה היא השם אדם מת.

\*\*\*

**בגמ'** בנדה כ"ז. ת"ר שליא בבית הבית טמא וכו', דאין שליא שאין ולד עמה, דברי ר"מ, רבי יוסי ורבי יהודה ורבי שמעון מטהרין וכו', יתיב ר"פ אחורי דרב ביבי קמיה דרב המנונא, ויתיב וקאמר מ"ט דרבי שמעון, ופרש"י מ"ט דר"ש, נהי דנמוק מ"מ כל גופו של מת כאן הוה, והו"ל כרקב וכנצל. ובפשוטו כוונתו לטמא מדין נצל, דהאי שפיר כנצל הוא, ותוס' והרא"ש והרמב"ן הקשו הרבה על פרש"י, דאי טומאתו משום נצל, א"כ כל כזית ממנו מטמא, ומאי משני שאינו מטמא משום שנחסר קצת. וכן אין מובן לדברי ר"ל בשלהי הסוגיא דכיון דנתבלבלה צורתו אינו מטמא, והרי סוף סוף יש כאן כזית נצל, (ועי' רמב"ן ומהרש"א שהוסיפו להקשות על פרש"י), ולכך הסיקו תוס' והראשונים דנצל ורקב אינן ענין להכא, כיון דלא נחית ביה שם בשר כלל, והסוגיא דנה שיהא טמא מדין מת שלם.

**אולם** בדקדוק לשון רש"י חזינן להדיא דהוא מטמא מדין מת שלם, דהרי כתב 'כל גופו של מת כאן הוה', ועוד דכתב דהו"ל כרקב וכנצל, והרי רקב ונצל שני ענינים חלוקים הם בעיקר ענינם, דינם, ושיעורם, ואיך שייך לומר דשליא היא משום נצל ורקב.

**וע"כ** כוונת רש"י כמש"כ הערוך לנר (ועי' היטב בדברי הריטב"א ברש"י), דרש"י מפרש נמי שיש לטמאותו מדין מת שלם, אולם ס"ל דכיון דשליא הוא ושפיר בעלמא הוא, א"כ היה אפשר דלא יטמא דלא נחשב 'מת', לכך הביא לנצל ורקב, עכ"ד. **וביאור הדברים** דבאמת מעיקר דין 'מת שלם' דשמעתא דנזיר היה אפשר דגדרו הוא **'דהבשר מטמא',** אלא דאהני המת שלם שהבשר יטמא אף דאין כזית בשר, וכמו בעלמא דבריה משלים שיעור, אולם בקו' הגמ' בנדה חזינן דהיה פשוט לגמ' דמת שלם יש לו לטמא גם באופן שהוא נימוח ונימוק, ואינו אלא שפיר בעלמא, ולכאורה הוא תמוה דא"כ מה מטמא הכא, ואהא הביא רש"י לנצל ורקב דמזה גופא דנתחדש הלכה דנצל ורקב, **יש ללמוד דאדרבה עיקר עיקרה דהטו"מ היא משום 'השם מת',** ולא משום עצמו של החומר של המת, דהרי נצל ורקב אינם כלום, ואין בהם שום חשיבות עצמית מצד החומר דידהו, וע"כ מתבאר בזה דעיקר טומאת מת היא מחמת השם מת. והיינו דמה דנקיטנא לעיל בפשיטות דטו"מ היינו השם מת, ס"ל לרש"י דאינו פשוט כלל, אמנם הוא מוכרח ומיוסד אחר דאמרה תורה טומאת רקב ונצל.

**אמנם** קצ"ע, דה"מ להצד בגמ' דנצל הוא רק 'באתי מאדם', וכמש"נ לעיל, אבל אי נוהג הוא גם בנבילה ע"כ דהוא חשוב לטמא מחמת עצמו, וצ"ע. וי"ל דהנה במאירי כתב דמסקנת הגמ' דנצל דבהמה אינו מטמא, וא"כ מיושב דרש"י קאי למסקנא.

1. **כ"כ** כל הראשונים דמדין 'מת שלם הוא', עי' תוס' ד"ה אלא, על 'כל המת' מגלח וכו', ובר"ש פ"ב מ"א דהוא מדין מת שלם, וכ"כ בשיטה לחכמי איוורא "ומכל מקום מטמא מטעם 'מת שלם'. וכ"כ תוס' והראשונים בנדה כ"ז. יעו"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ברמב"ם** יש משמעות שהשדרה והצלעות קיימים, משום דס"ל דיש 'שם מת' רק כאשר השדרה והצלעות קיימים, ולא משום צורה בעלמא, ועי' מאירי שם, (אבל ודאי דאין כוונתו לטמא מדין שדרה, דא"כ מאי קמ"ל). [↑](#footnote-ref-3)
3. **בסוגיא** בנדה מבואר פלוגתת ר"י ור"ל בשליא שנימוק הולד שבה ואין בו צורה כלל, האם מטמא כיון דהוא שלם היינו דלא נחסר כלום מהמת או דבעי דווקא צורה, (ועי"ש היטב דגם לר"ל לדעת ר"מ דמטמא שליא בבית הפנימי כיון דלא נימוק ב' פעמים, אהני שלימותו גם ללא צורה, ורק כשנימוק ב' פעמים מוגדר 'אינו' ואז צריך צורה), אבל מ"מ בשרוף ודאי בעי צורה כיון שנשרף ואכלה ממנו האש, **והכלל בזה דבעינן דיהא לזה 'שם מת' ופעמים ללא צורה לא יהא לו שם של מת.** [↑](#footnote-ref-4)
4. **למ"ד** דנבילה מטמאה רק בראוי לגר, א"כ ודאי הוא ענין מסוים 'בחומר הבשר' ולא ל'שם מת דבה', דאי הטומאה משום ה'שם מת' לא שייך לתלותו כלל בראוי לגר או לא, וע"כ ענינו הוא **דאוכל (**שלא הוכשר בשחיטה) **הוא אסור ומטמא**, והיינו דהשחוטה היא העמדת והכשרת הבשר לאוכל, משא"כ נבילה, ומ"מ גם למ"ד דעד לכלב, הוא דין מסוים בפ"ע בבשר הנבילה וכמש"נ בפנים. [↑](#footnote-ref-5)
5. **וכ"כ** החזו"א יו"ד קי"ד ס"ק י"א, ובכורות כ"א א'.

   **ומה** דמצינו דאבר הנבילה מטמא אף שאין בו כזית, יל"פ דלעולם המטמא שבו הוא רק חלק הבשר, והאבר אהני ליתן לו חשיבות, וכ"כ בכתבי הגר"ח (בענין סופו לטמא טומאה חמורה), דיש בבהמה 'נבילה שלימה' **כאשר יש בה מקצת בשר**, וכהנ"ל דהשלימות נותן חשיבות להבשר לטמא אף ללא כזית, אבל כשאין שם אלא שפיר וליכא כלל בשר, אינה מטמאה מכח השם נבילה וכמש"נ בפנים. [↑](#footnote-ref-6)
6. **מלבד** הקרא דהמת יהיה לו אין הנבילה נקראת בפי התורה וחז"ל בתואר שם 'מת' אלא בתואר 'נבילה'. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וכמש"כ** בספר סדרי טהרות על כלים (דף ר"נ ע"ב) דעיקר דיוק הס"ז מדכתיב במת הנוגע במת, והיינו דאין מת עצמו טמא, ומשא"כ בשאר הטומאות כולם (חוץ מפרה ופרים) כתיב בהו טומאת עצמם בנבילה טמאים הם לכם, ובשרץ אלה הטמאים לכם, נבלת בהמה טהורה להבדיל בין הטמא ובין הטהור, וזוב זובו טמא, ש"ז הוקשה לזב, במצורע טמא הוא. [↑](#footnote-ref-8)
8. **אמנם** אפשר דמסיבה צדדית לא יהא בה טומאה, אי נימא דלא שייך טומאה בבע"ח (עי' בדברי הגרי"ז זבחים ט"ז), אבל בלא חסרון צדדי זה שפיר תישאר הטומאה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ולכאו'** יש מקום לדון ולפקפק דלא דמי לש"ז וזוב ודם הנדה ושרץ, שהם אב הטומאה מחמת **עצם מציאותם**, אבל כאן כל החסרון דהבשר הוא מה דהוא 'בשר הנבילה', ועתה **כבר אינו בשר הנבילה**. אמנם באמת ילה"ק דא"כ מה חידש הספרי זוטא והגמ' בנדה ד'אין המת טמא', והרי לכאו' הוא פשוט, דמהיכ"ת שיהא טמא אחר דאזלא הסיבה. וי"ל, דהנה מצינו בנדה ומצורע דאף כאשר פוקע מינייהו שמייהו, מ"מ הטומאה שחלה על עצם גופם לא פוקעת, והיינו דנדה דסיבת טומאתה היא 'אשה רואה', וגם אחר שעברו ימי ראיתה, וכבר אין בה 'שם נדה', עדיין טומאתה עליה, וכן זבה אחר שהעמידה ז"נ וכבר פקע ממנה שם 'אשה זבה', אבל הטומאה דחלה על עצמותה נשארת עד שתטבול, וכן מצורע שנסתלקה ממנו הצרעת, מ"מ טומאתו עליו עד שיעשה סדר טהרה, וכל זה משום **שהטומאה חלה ונחתה על עצם חומר גופו,** (אפי' שאינו 'חומר' שונה כש"ז ושרץ), ומעתה כן הוא בנבילה, דאף שהסיבה אזלא, מ"מ חלה טומאה בעצם החפצא, ורק במת מחדש הספרי זוטא דאינו כן, דכל טומאתו היא 'כסדר' מחמת השם טמא דאית ביה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **והא** דעצם כשעורה מטמא במגע ומשא, צ"ל דגם לעצם כשעורה יש שם מת, אבל בדרגה פחותה שלא סגי לאשויי שם אהל המת, וצ"ע. ועי' ברמב"ם פ"ב ה"י, וברש"י בחולין קכ"ו:. [↑](#footnote-ref-11)
11. **הגרי"ז** הסתפק אם יש טומאת בשר או כל שבמת מטמא, ונקט דהיא פלוגתת רש"י ותוס' חולין קכ"ב גבי עור, דרש"י כתב דאינו מטמא משום דאינו בשר, אלא בעינן דווקא בשר ותוס' כתב דאינו מטמא משום דגזעו מחליף, אלמא פליג על רש"י, עכ"ד. **ונראה פשוט דאין זה סתירה כלל לדברינו**, ואין כוונתו 'לטומאת בשר' כנבילה, היינו דעצם החומר של 'בשר הנבילה' הוא מטמא, אלא מה שאמר טומאת בשר הכוונה דיש תנאי מסוים שיהא בשר, דרק הוא מעמיד את השם מת, ולא דבר דאין בו שם בשר, כן ס"ל לרש"י שם, ולתוס' כל שאין גזעו מחליף ונברא עמו הרי הוא נושא את השם מת, ופשוט. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וילה"ק**, דהנה נזיר מגלח על עצם כשעורה (במגע ומשא), אלמא עצם נחשבת עצמו של מת, וא"כ ק"ו דרובע הקב באהל, ולכאו' היא קושיא גדולה מאוד. ובאמת כבר הקשה כעין זה רבי עקיבא לרבי אליעזר ורבי יהושע, במשנה האחרונה דפירקין, והשיבו לו דעצם כשעורה הלכה, כמבואר שם, ועי"ש בתוס' דר"ל דבאמת לפי כללי גילוח נזיר לא היה לגלח על עצם כשעורה, אלא הלכה היא, וכ"כ תוס' בחולין קכ"ו: והרשב"א בשבת קל"ב. וכן נימא לדעת הרמב"ם דבאמת אינה בגדר עצמו של מת, ומה שמגלח בה היא הלכה, וזה גופא מה שחידשו התנאים לר"ע דלא אמרינן דגדר ההלכה היא דנחשב עצמו של מת (וא"כ יקשה דרובע נמי), אלא הלכה שמגלח אע"פ שאי"ז עצמו של מת, ומדויק כן ברמב"ם דבפ"ז ה"א כתב דהנזיר מגלח רק על עצמו של מת, ומנה שם כזית בשר וחצי לוג דם וחצי קב, ולא הזכיר שם עצם כשעורה, ורק אחרי כמה הלכות כתב דהנזיר מגלח על עצם כשעורה, אלמא הלכה היא שמגלח עלה אף שלא נחשב עצמו של מת. [↑](#footnote-ref-13)
13. **וכמש"כ** הרמב"ם בה"ב דענין כזית הוא משום שתחילת ברייתו של אדם בכזית. [↑](#footnote-ref-14)
14. **וז"ל,** דעצמות דוקא כשאין מכוסין כגון שיצאו מן הגוף מטמו, ולא כשהם בלועין, (ועי"ש דהוסיף דאפשר לומר כן גם גבי דם). והנה אי כוונתו להלכה דטומאה בלועה אינה מטמאה, א"כ ודאי אינו מובן, דמ"ש הבשר מהעצמות והדם, והרי הבשר נמי בלוע בעור, וע"כ זו סברא מסוימת בעצמות (ודם). [↑](#footnote-ref-15)
15. **וגם** הלב והריאות והמעיים הם בכלל בשר, כמש"כ הרמב"ם בטו"מ. [↑](#footnote-ref-16)
16. **אדם** אינו יכול לחיות ללא דם וללא בשר, אבל לכאו' יוכל לחיות חיי שעה ללא עצמות אם יהא דבר אחר שיחזיק את כל הבשר והאברים הבשריים. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ומש"כ** הספרי והרמב"ם דתחילת יצירתו בכזית, אי"ז אלא הסבר לחשיבות שיעור כזית, והיינו חשיבות כללית לכזית, ולא שהכזית בא להעמיד מת זה, דגם ללא כזית יש לפנינו מת. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ר"ע** ורבנן בקראי פליגי, אמנם ביארנו מה נתחדש במקראות. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ולא** מסתברא כלל לומר דנידון הגמ' דלמא ההלכתא נאמרה להדיא גם על בהמה. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ועי'** לעיל דאימתי סגי בכזית, רק במקום דיש לו שם מת מחמת עצמו, אלמא גם נצל הוה עיקר המת, וע"כ דנאמר בזה דהוא כבשר (כי רק הבשר הוא המת עצמו). [↑](#footnote-ref-21)