לשמה במצות
קטגוריות: ש_ס / יד פסחים / ענייני פסחים - הרב מאיר קאופמן

#### -אב ע"ט

# בדיני ושמרתם במצות מצה

### מהו המחשבה הנצרכת בעשית מצת מצוה

א] מבואר בגמ' פסחים מ. שבצקות של נכרים לא יוצאים בזה ידי מצת מצוה דהינו שאפילו שאין בזה חשש חמץ ולכן מותר לאוכלו בפסח בכל אופן זה לא ראוי לקים בזה מצות מצה ובטעם הדבר מבואר בגמ' מצד שיש דין ושמרתם את המצות מצה המשתמרת לשם מצה יוצאים בזה ידי חובה ולשון הגמ' שצריך לשמור מחימוץ לשם מצות מצה ועיין גר"ז שהביא שני דיעות האם הכונה לשמור לשם מצות מצה של ליל הסדר או לשמור לשם המצוה של מצות תאכלו שבעת ימים ולכאורא כונתו שגם אם אין בזה מצוה אבל צריך שיעשה לצורך שזה יהיה הלחם של פסח והנה הריטב"א דן שיועיל סתמא לשמה במצה וצ"ע שודאי זה לא עומד בסתמא לליל הסדר אלא לכל ימי הפסח ומשמע שגם בזה מתקיים הדין ושמרתם ואינו ראיה דכונתו שכיון שהדרך שמהמצות שעושים לפסח לוקחים לליל הסדר ממילא מונח בזה מחשבה שזה למצות מצה אבל ודאי שאם יעשה את זה אדם שלא מודע למצוה זה לא יעזור ולכן בעכו"ם לא עוזר וכן משמע שביאר החזו"א קכ"ד בהערות לדף ל"ה. [ובזה מיושב קושית הבה"ל סימן ת"ס מה זה שונה מהזכרות של ס"ת ששם אין ראיה שזה בתור הזכרה ועיין חמד משה סימן ת"ס שהאריך להוכיח שסתמא לשמה ורק בכונה למטרה אחרת גרע]

והנה עיין או"ז שכתב שלא שייך לומר שסתמא לשמה במצה שכיון שעושים שלשה מצות לליל הסדר א"כ שאר המצות זה לא לשם מצות מצה אמנם הרא"ש כתב שאם שכח אפיקומן יכול לסמוך על המצות שאכל בסדר מצד שסתמא לשמה אפילו שהביא את המנהג שהיו אופים ג' מצות לליל הסדר ובפשוטו סברתו שאין דין דוקא לשם מצות מצה של ליל הסדר אמנם יתכן שבמציאות את המצות של אפיקומן לא אפו בליל הסדר וכן חלק מבני הבית לקחו משאר המצות כך שכיון שזה עמד למצות ליל הסדר זה מספיק

והנה עיין חזו"א סימן קכ"ד בהערות לדף ל"ה. שכתב לדון כנ"ל שאין דין שמירה לשם מצות מצה בליל הסדר אלא לשם מצה של פסח וכתב בתחילה לדון שגם אם עושה שלא יחמיץ כדי שיוכל להנות בפסח או כדי להשהותו זה מספיק אמנם כתב שזה לא מועיל אלא דוקא אם זה נעשה לשם אכילה בפסח דהינו שרוצה שזה יהיה מצה ולא חמץ לצורך אכילה והנה בפשוטו מהא דמבואר בגמ' שכל שחושב למצה שלא משתמרת לשבעה זה לא טוב וביארו הראשונים דמצה זו יש בה פסול למצות מצה מבואר שצריך דוקא לשם מצת מצוה ולא סתם שזה יהיה מצה של פסח דבפשוטו בזה לא שיך חיסרון וצ"ע

והנה הגמ' דנה האם מצה שנילושה אם מי פירות כשרה למצה ועיין מלחמות דבהכרח מדובר שיש בזה גם מים דאל"כ זה לא יכול להחמיץ וא"כ אין כאן שימור מחמץ וזה מעכב בהכשר המצה ועיין רמב"ם שהכשיר מצה שנילושה במי פירות וכתב המ"מ דבהכרח שיש בזה קצת מים דאל"כ חסר בשימור והנה עיין דברי יחזקאל סוף סימן י"א שהקשה שהרי גם במי פירות אם מים זה רק חמץ נוקשה והרי דעת הרי"ף והרמב"ם שחמץ נוקשה זה רק אסור מדרבנן ותירץ דגם אם אין בזה איסור דאוריתא אבל ודאי שאין לזה שם מצה והדין שמירה בזה ששומר שזה לא יהיה חמץ נוקשה ולכאורא כל זה אם הדין שמירה למצות מצה אבל אם הדין שמירה שזה לא יהיה חמץ ויוכל לאוכלו בפסח א"כ לכאורא גם בזה אין כאן שמירה כיון שחמץ זה לא יכול להיות אמנם לדעת הגר"א שיש קיום מצוה באכילת מצה בפסח יתכן שמה שמועיל גם לשאר פסח מצד שגם בזה מתקים מצות אכילת מצה ולכן בנוקשה זה לא מועיל ויתכן שגם ללא הגר"א אבל יסוד הדין לקבוע שהלחם של פסח זה מצה וכלשון הפסוק שבעת ימים תאכלו מצות ולכן זה דוקא במצה גמורה וצ"ע

### סיכום שיטות הראשונים מאיזה שלב צריך לשמה

ב] והנה בעיקר הדין ושמרתם מאיזה שלב צריך שמירה לכאורא מצאנו כמה שיטות בראשונים א. בגמ' מבואר שבצקות של נכרים זה לא מועיל ומבואר בגמ' שיש כאן חידוש שאפילו שאת האפיה עושה הישראל לשם מצה בכל אופן זה לא מועיל והנה עיין רא"ש שנקט לעיקר הדין שרק משעת לישה יש דין לשמה ולא קודם ועיין ב"י סימן תנ"ג שהביא מהרא"ש דבפשוטו צריך שגם הלישה וכן האפיה יהיה לשמה דהינו שמשלב זה יש דין לשמה אמנם ע"ש בב"י שהביא מההגהות מימוני שהביא מהראבי"ה שמועיל לישה לשמה אפילו אם האפיה לא היתה לשמה דהינו שעכו"ם מועיל באפיה ולא בלישה ובפשוטו הוא מטעם הנ"ל ויתכן הטעם שהאפיה זה לא נחשב עשיה שלא יחמיץ אלא זה מפקיע האפשרות שזה יחמיץ וצ"ע

ב. בגמ' מבואר שרבא נקט שכיון שיש דין לשמה לא רק בסוף ממילא מסתבר שיש דין לשמה מהקצירה ולכן אמר לאלו שמעבירים החיטים ממקום למקום שיעשו לשמה ובגמ' מבואר שמכח זה רבא חידש שגם מצוה ללתות דהינו להרטיב החיטים ולשומרם שלא יחמיצו והקשו הראשונים שכיון שמתקיים דין השמירה גם ללא לתיתה א"כ למה צריך ללתות ועיין רמב"ן שביאר שיש ענין לעשות כמה שיותר שיהיה שמירה דהינו שאפילו שושמרתם זה רק הכשר למצה וגם ללא חלק זה הוא מצה כשירה אבל יש ענין להרבות בשמירה כמה שיותר וצ"ב מה שייך מצה יותר כשירה וכי אם יהיה לו שני מצות אחד שלתתו ואחד שלא לתתו יהיה הידור לקחת המצה שלתתו ושמרו עליה וצ"ע אמנם בתוס"ר כתב שמה שיש מצוה ללתות כיון שעל ידי זה המצה יותר מהודרת ולא שזה נצרך לקיום דין לשמה אלא שאם יש ענין ללתות ואז צריך לשמור ממילא שייך להוסיף לשמור תמיד משעת קצירה אבל אם אין ענין ללתות רבנן לא היו מוסיפים שיש ענין לשמור לשם מצה דהינו שרבא מסברא נקט שאם יש מצוה ללתות למעלת המצה ממילא זה סיבה לשמור כבר קודם ועיין רמב"ן ר"ן ומהר"ם חלאוה שהביאו שיטות שזה מעכב שיהיה קצירה לשמה דהינו שיש דין שמירה משעת קצירה וזה מעכב

ג. אמנם עיין רמב"ן ור"ן שנקטו שדין זה לשמור משעת קצירה הוא רק דין לכתחילה ואינו מעכב כלל וכמו שדייק הרא"ש מהגמ' שרק רבא היה מחמיר על עצמו לשמור משעת קצירה והנה עדין יש לדון בלתת ולא שמר האם זה כשר וברבינו דוד נקט שזה פסול מצד שכאן שהיה נתינת מים יש מה לשמור וזה מעכב כמו ששעת לישה מעכב אמנם ברמב"ן נקט שכונת הגמ' לדחות שהדין שימור נאמר לעיכובא רק מאז שזה מצות שזה משעת לישה והדין קודם הוא רק דין לכתחילה וזה לא מעכב וצ"ע

ד. עיין רא"ש שהביא שחכמי צרפת הקפידו משעת טחינה ובפשוטו הסיבה שאז מצוי שטוחנים במטחנה של מים וממילא יש כאן לשמור שלא יתיז על זה מים ויחמיץ דהינו שאין סתם דין לשמור שלא יגיע על זה מים ורק אם ידוע שזה במצב שיכול להגיע לזה מים יש דין לשמור ולכאורא אם ידוע שטוחנים במטחנה שאין שם חשש מים א"כ לא צריך לשמור אלא משעת לישה שאז יש נתינת מים ועיין רא"ש וטור שהביא מהשאילתות שצריך לשמור ממתי שנתנו על זה מים ואם חש"ו הביאו החיטים זה לא טוב ובפשוטו מצד שחשש שנפל על זה מים וממילא חסר כאן בשימור

ד. ועיין ר"ן שכתב שהדין שמירה משעת קצירה זה רק לכתחילה אבל צריך שמירה קודם לישה ולכן אם קונה חיטים מהשוק זה מועיל ואם קונה קמח מהשוק זה לא טוב וצ"ע הרי אפשר לשמור גם על הקמח שלא יגיע עליו מים וגם אם יש מקור שצריך קודם הלישה אבל עד כמה שלא צריך מהתחלה א"כ למה דוקא חיטים ולא קמח ויתכן שהכונה שצריך שלב שלם ואולי כונתו לרא"ש כי מצוי מים בטחינה ואין זה במשמעות הדברים ועיין ביאור הגר"א שציין לרש"י בחולין ז. שכתב שצריך שמירה בטחינה והרקדה והנה בפשוטו בהרקדה אין חשש למים ובהכרח כנ"ל שיש דין שמירה לפני הלישה וזה מהשלב של הטחינה וצ"ע

[והנה לשיטות שצריך שמירה קודם לישה עיין בה"ל שהביא לדון במעבירים הקמח וכדו' ממקום למקום שזה צריך להעשות על ידי ישראל או שמועיל חותם בתוך חותם וציין לשדי חמד ושם האריך שודאי מועיל כללי שמירה בעלמא לא לחשוש לאיחלופי וקצת משמע שגם הדין שמירה שקודם לישה זה בפעלות שעושים בהכנת המצה כגון טחינה וכדו' ולא סתם העברה אמנם מלשון הגמ' ברבא משמע שגם העברה ממקום למקום צריך להיות לשמה וצ"ע וכמדומה שלא נהגו להיזהר בזה כלל אמנם בזה נעשה על ידי ישראל בזהירות ודאי שיש כאן סתמה לשמה]

והנה צ"ב דבגמ' רבא אמר לשמור כשהופכים החבילות ממקום למקום וצ"ע למה לא הזכיר בשעת קצירה עצמה שצריך לקצור לשם מצה ובאו"ז כתב שבדברי רבא כלול הקצירה עצמה והנה מבואר שקודם קצירה לא צריך לשמור וצ"ע הרי גם אז יכול ליפול מים במחובר ואם זה יהיה כמות גדולה זה יחמיץ ועיין רבינו מנוח שבאמת כתב לדון שהכונה מזמן שזה ראוי לקצור עוד כתב שכיון שזה אינו ברשותו אין בזה דין שימור אמנם עיין נודע ביהודה תנינא סימן ע"ט שאין דין לשמור קודם קצירה דהינו שודאי הדין שמירה שאמרה תורה זה מהשלב שאדם מתעסק בחיטים וצ"ע הגדרים בזה [ועיין ספר מצה שמורה כלל ג' ה"ו]

### בדין גדול עומד על גביו קודם לישה ומהלישה

ג] והנה בעיקר הדין לשמה עיין ריטב"א שהביא בשם הרא"ה שעוזר אם גוי עושה וישראל עומד על גביו ומצד שאין כאן דין עשיה לשמה אלא יש רק דין לשמור לשמה והשמירה יכול לעשות גם מישהו מבחוץ [והובא שיטה זו בשער הציון סימן ת"ס] ויש ראשונים שהתירו רק אם הישראל מלמד אותו לעשות לשמה דהיינו שיש דין שדוקא מי שעושה המצות יחשוב לשמה רק שכל שישראל עומד על גביו זה נחשב שהוא עושה לשמה וכמו שבגט זה מועיל וכן הוא בשו"ת הרשב"א סימן כ"ו [ועיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן כ"ה] אמנם יש ראשונים שפסלו כל שעכו"ם או חש"ו עשו המצות דהינו שכאן לא מועיל עומד על גביו שיחשב כאילו החש"ו עושה לשמה וכן יש דין שדוקא מי שעושה הדבר ישמור ולא מישהו אחר ועיין מנח"ח מצוה י' שתמה בזה הרי כאן לא נאמר בתורה עשיה לשמה אלא רק שמירה לשמה ודבר זה גם מישהו מבחוץ יכול לשמור שזה לא יחמיץ על ידי שמשגיח שזה לא מחמיץ וע"ש שכתב לישב על פי המבואר בגמ' בחגיגה שאין אדם משמר מה שביד חברו וכן הוא במאירי בסוגין אמנם עיין בדבריו בחגיגה שכתב שכונת הגמ' שבמציאות אדם לא משמר אבל אם ירצה לשמר זה יועיל ועיין מנחת ברוך סימן ע"א

והנה בפשוטו לשיטות שצרך שמירה משעת קצירה או טחינה א"כ כמו שלא עוזר בעכו"ם ישראל עומד על גביו בלישה גם לא עוזר בקצירה ובטחינה וכן הוא בב"ח ובא"ר ובמטה יהודה כמבואר בבה"ל ריש סימן ת"ס אמנם עיין ט"ז ת"ס סק"א שהעיד שהמנהג שעד הלישה סומכים על עכו"ם בישראל עומד על גביו וצ"ב החילוק והיה מקום לומר שקודם לישה שזה מחלוקת בזה סמכו על השיטות שעוזר גדול עומד על גביו

אמנם ע"ש שכתב לחלק שעד הלישה גם מישהו אחר יכול לשמור ומהלישה רק מי שעושה צריך לשמור והנה בלשונו משמע שזה שני דינים נפרדים דעד הלישה יש רק דין שימור שלא יחמיץ ומהלישה יש דין עשיה לשם מצות מצה ולכן קודם הלישה שהעיקר לשמור שלא יחמיץ בזה עוזר גם מישהו שרואה שזה לא מחמיץ משא"כ מהלישה שזה עשית המצה ובזה צריך לעשות לשמה עכו"ם פסול מצד שאדעתיה דנפשיה קעביד עכ"ד והנה בפשוטו גם בלישה כל הדין זה רק דין שמירה מחימוץ וכמבואר בלשונות הראשונים וכן מוכח ברמב"ן שנקט שבמי פירות לא מתקים דין שמירה לשמה דהינו שיש דין דוקא שמירה לשמה וכן הוא בפשוטו שאין כאן שני דינים שונים אמנם יש מקום לומר על פי דרכו ששניהם זה דן שמירה שלא יחמיץ אבל עד הלישה אין דין לשמור לשם מצה אלא רק יש דין שמירה ומהלישה יש דין לשם מצה ויתכן הסברא בזה על פי המבואר בחידושי הגר"ח שיש שני דינים בדין ושמרתם א. שהמצה צריכה להיות שמורה מחימוץ ב. שצריך שיחול בחפצא דין משומרת לשם מצה ויתכן שהדין לשמה שיסודו כדי שיחול בחפצא דין משומר לשם מצה זה רק שייך בעשיה בדבר בעצמו ולא בשמירה חיצונית וכיון שקודם לישה זה שמירה חיצונית שזה לא יכול להחיל בחפצא שם משומרת לשם מצה ממילא אין סיבה שיצטרכו שם לשמה ובאמת ברמב"ם מבואר הדין שמירה משעת קצירה בתור מניעה מחמוץ והזכיר דין זה בכל המצות של פסח ולדבריו ודאי יש מקום לזה שבדין שמירה מחימוץ אין דין לשמה ועיין אשר לשלמה מועד מה שכתב בזה ובמשנת יעבץ לגר"ב זולטי

ובשו"ת חת"ס חאו"ח סימן קל"ח כתב לבאר שקודם הלישה שכל השמירה זה ממגע חיצוני שלא יגרום החמצה בזה אין הבדל אם העושה שומר או מישהו אחר משא"כ מהלישה שהעשיה זה הפעולה ששומרת שלא יחמיץ בזה דוקא מי שעושה צריך לשמור דהינו שזה ודאי שגם קודם הלישה צריך שימור לשמה רק שיש הבדל מי צריך לשמור שקודם הלישה שהשמירה שלא יפול מים ובזה השמירה פירושו השגחה מה מצב הדבר בזה אין סיבה שרק מי שמתעסק בדבר ישמור משא"כ מהלישה ואילך שההתעסקות עצמה היא זו ששומרת שלא יחמיץ בזה צריך שזה עצמו יעשה לשמה והנה גם לפ"ז יש כאן שני דינים בשמירה יש דין השגחה שזה לא החמיץ ויש דין התעסקות שזה לא יחמיץ וצ"ב מהיכי תיתי וי"ל

והנה בעיקר הדין ושמרתם בפשוטו לא מצאנו דין עשיה לשמה אלא רק שמירה לשמה והנה הרמב"ן כתב שאין לעשות מצה במי פירות מצד שזה אין בו חימוץ והראשונים חלקו עליו שכיון שיש במינו חימוץ זה מועיל עוד טען הרמב"ן שצריך שמירה לשם מצה ועד כמה שעשה במי פירות שזה לא יכול להחמיץ אין כאן שמירה והביא מהירושלמי שרבוכה זה לא טוב מצד שאין כאן שמירה ועיין חזו"א שהקשה שהרי בסוגין ל"ו. מבואר שרבוכה כשר למצה ורק יש פסול לחם עוני וכתב שלכאורא צריך לחלק שאם משעת נתינת מים זה היה בחליטה א"כ לא היה מצב שאפשר לשמור אבל אם היה נתינת מים רגיל ואחרי זה חלטו בזה כבר התקיים דין שמירה וכבר חל על זה חלות משומרת לשם מצה והנה כה"ג לאחר שחלטו אין דין לשמה בשעת אפיה שכל הדין הוא השמירה וכאן אין מה לשמור אמנם אם היה דין עשיה לשמה היה צריך שגם זה יהיה לשמה [ראיה זו הביא בעונג יו"ט סימן ב' בד"ה ותדע] והנה ברמב"ם משמע שאפשר לעשות מצה במי פירות בסוגי מי פירות שזה לא מצה עשירה ועיין חזו"א שצ"ל שזה עצמו השמירה מה ששומר שלא יפול לתוכו מים וכמו הדין שמירה משעת קצירה וצ"ע מה קושית הרמב"ן ואם נימא שהשמירה שלא יפול מים זה רק דין לכתחילה וזה לא דאוריתא א"ש ואל"כ צ"ע כמו שתמה בחזו"א אמנם יש לבאר כנ"ל מהט"ז דכדי שיחול בחפצא שם משומר לשם מצה לא עוזר על ידי שמירה חיצונית אלא על ידי שמירה בגוף הדבר ונכון שאם זה לא יהיה שמור מתחילתו זה עצמו מחסר בשם שמור אבל חיבים גם שיהיה שימור בעיקר החפצא

**תשרי תש"פ:** והנה מבואר במ"ב שבנתינת מים לעיסה צריך שזה יעשה על ידי גדול לשיטות שזה חלק מהלישה והנה לכאורא פעולה זו היא לא מעשה שמירה מחימוץ אלא רק שבזמן הזה כבר יש דין לשמור ולכאורא בזה ודאי יעזור גדול עומד על גביו ומשמע קצת שס"ל שיש דין עשיה לשמה וס"ל שזה חלק מהעשיה

### בביאור הסוגיא דחלות תודה וכו'

ד] מבואר במשנה פסחים ל"ה. שחלות תודה ורקיקי נזיר אם עשאן לעצמו אין יוצאין בהן ועשאן למכור בשוק יוצאין בהן והגמ' שואלת למה זה לא טוב ורבה אומר שכיון שיש דין ושמרתם את המצות שצריך מצה המשתמרת לשם מצה יצאה זו שאינה משתמרת לשם מצה אלא לשם זבח ורב יוסף אמר שהחיסרון מצד שצריך מצה הנאכלת לשבעה וכאן זה מצה שאינה נאכלת לשבעה ועיין רש"י במשנה וכן בכל הראשונים שביארו שודאי מדובר שהוא לא הקדישו ועכשיו רוצה לצאת בו ידי חובתו [דהרי זה ממון גבוה וזה לא לכם] ובכל אופן כיון שהיה לו מחשבה שזה יהיה חלות תודה שזה לא ראוי לשבעת ימים וזה פסול ממצה לכן זה פסול ומצאנו לכאורא כמה ביאורים ברבותינו הראשונים בכונת הגמ'

א. והנה בקושית הגמ' משמע שנקטה שכל ששימר המצה שלא תחמיץ מתקים בזה הדין שימור ולכן הוקשה לה מה זה משנה למה הוא חשב ולרבה הגמ' עונה שיש תנאי שיכוין לשם מצת מצוה וכאן הרי כיון לשם חלת תודה ולא לשם מצת מצוה ועיין רש"י שאם יכוין לשם תודה ומצת מצוה זה יועיל דהינו שכל החיסרון שלא כיון לשם מצוה ואין בזה חיסרון מה שמכוין שזה משומר גם לקרבן תודה ובדעת רב יוסף ביאר רש"י שגם הוא מודה שהגמ' חוזרת בה ממה שנקטה בקושיא וס"ל שודאי שצריך לכוין לשם מצות מצה רק שבאו לחדש שגם בחשב שזה יהיה לשני המטרות זה לא מועיל שכיוון שאם זה תודה זה לא ראוי למצה דהרי זה מצה שאינה נאכלת לשבעה או שיש לזה חסרון שזה לא נאכל בכל מושבות או שזה לא נאכל באנינות ממילא זה מחסר בכונה לשם מצה [ועיין ק"ש אות קע"א שביאר ששיך שהמצה מיוחדת לשני דברים ורק דברים שהם סותרים כל אחד מחסר בלשמה של השני] והנה יש כאן דבר הצ"ב שלאחר שמצת תודה לא שייך לקים בה מצות מצה א"כ איך אדם זה חשב שעושה לשם מצה ולשם תודה הרי אם זה תודה זה פסול למצה ובפשוטו צ"ל שמדובר באדם שטעה וחשב שחלות תודה זה ראוי לקיום מצות מצה ועיין חזו"א

ב. אמנם עיין חידושי הר"ן שביאר שכונת רב יוסף שאם באמת לא היה תנאי של מצה המשתמרת לשבעה א"כ אפילו שחושב למצת תודה זה היה טוב ורק כיון שזה לא ראוי לשבעה לכן המחשבה לשם חלות תודה היא סתירה לדין מצה ולכן זה לא טוב והנה בפשוטו דבריהם צ"ב כמו שהאריך במנחת ברוך סימן ע"א שאם אין דין לשמה לשם מצת מצוה אלא העיקר שיש שימור שלא יחמיץ א"כ מה החיסרון שחושב לשם דבר אחר דרק אם נימא שצריך לשם מצות מצה ממילא שיך לדון שאם חושב לשם דבר אחר זה מחסר במחשבת לשמה וצ"ע והנה לשיטתם יתכן שכל החיסרון כי לא חשב לשם שניהם אבל אם יחשוב לשם מצה וגם חלות תודה יתכן שבאמת זה לא חיסרון מה שחשב לשם דבר שלא מועיל למצה כיון שכיון מפורש לשם מצה

ג. ועיין חזו"א שביאר סוגין דלא כראשונים אלא שודאי מדובר שחשב מפורש לשם מצה ורק לכן הגמ' דנה שזה יועיל ורבה חידש שכל שמכוין לשם עוד דבר זה מחסר בלשמה ורב יוסף ס"ל שזה לא מחסר ורק כאן שכיון שאם זה חלות תודה זה פסול למצה לכן זה מחסר בלשמה וכן משמע ברבינו דוד וכן הוא לשון הרמב"ם שצריך מצה שמשומרת לשם מצה **בלבד** ולכאורא פסק כרבה ונקט שכונתו שצריך משומר רק לשם מצה ולא לעוד דבר

והנה יש לדון האם בחלות תודה יש דין לעשות לשמה ועיין חזו"א שנקט שיש דין לשמה ולמד כן מהגמ' במנחות נ"ג אמנם החזון יחזקאל כתב ששם לומדים שיש דין שימור אבל לא שיש דין לשמה והנה עיין שפת אמת שרק אם יש דין לשמה בחלות תודה שיך לומר שהמחשבה לשם חלות תודה זה מחסר במחשבת לשמה אבל אם אין דין לשמה א"כ כמו שחושב בעור לס"ת אולי יעשה נעלים זה לא חיסרון כך כאן אין סיבה שזה יחשב חיסרון והנה כל הראיה לביאור רבינו דוד והרמב"ם בדעת רבה שעצם זה שמכוין לשם תודה זה מחסר בלשמה של המצה אבל לשאר הביאורים שהחיסרון שכיון שזה לא ראוי למצה ממילא זה מחסר במחשבה לשם מצה יתכן דגם אם בתודה אין דין מחשבה אבל כל שחשב לדבר שמציאותו פסולה לדין מצה זה עצמו מחסר בלשמה של מצה [ובאמת משמעות הגמ' שזה כשר לחלות תודה ואין הלשמה של המצה מחסר בדין לשמה של החלות תודה]

### בדין עשאן למכור בשוק ובהא דאין בזה חיסרון של ברירה ובגדר דין לשמה במצה

ה] והנה הגמ' אומרת שאם עשאן למכור בשוק יוצאין בהן מצד שכאן מעלה בדעתו שזה ישאר והנה בפשוטו הכונה שמראש חושב שזה יהיה או למצות מצה או לחלות תודה וכל שחושב שזה יהיה כשר לשני הדברים אין בזה חיסרון והנה לרש"י בדעת רבה שכל החיסרון כי חשב רק לשם תודה א"כ א"ש שבחשב לשם שניהם אין חיסרון וכן לרב יוסף שגם אם יחשוב לשם שניהם זה חיסרון אבל יתכן שרק אם חושב שזה יהיה כשר לשניהם יחד שהמציאות של חלות תודה זה סתירה לדין מצה אבל אם חושב שזה מיוחד או למצה או לתודה יתכן שאין בזה חיסרון וחשיב מחשבה ודאית לשניהם וכן לר"ן שבסוגין מדובר שחשב רק לשם תודה א"כ א"ש שכאן שחושב לשם שניהם זה לא חיסרון אמנם לרבינו דוד והרמב"ם שסוגין מדובר שחשב על שניהם ובכל אופן מבואר בגמ' שזה חיסרון לדעת רבה צ"ל שכה"ג חושב על תנאי שאם ירצה למצות מצה זה למצה ואם ירצה לתודה זה לתודה ובאמת שכן הוא בלשון רש"י במשנה שרק אם זה נשאר זה כשר למצה ומשמע שאם מכרו לתודה זה לא כשר למצה ועיין חזו"א שיתכן שאם יקח את זה לעצמו לתודה ורוצה לצאת מצות מצה למ"ד שזה ממון בעלי הוא לא יכול דכל מחשבתו לשמה אם יקח לעצמו לשם מצה

ועיין שפת אמת שדן שלכאורא זה תלוי בברירה וכן בעונג יו"ט סימן ב' בד"ה תדע תמה הרי קי"ל שאין ברירה ובמנח"ח הוסיף להקשות שהרי תוס' בגיטין אומרים שבדין לשמה לכו"ע אין ברירה שזה מחסר בלשמה אמנם יתכן שזה רק שם שיש מיעוט ולא לה ולחברתה

והנה עיין בה"ל שהביא לדון האם סתמא לשמה לגבי מצה ובפשוטו מבואר בראשונים שכל שעושה לשם פסח מונח בזה שזה גם לליל הסדר ובפשוטו מבואר מזה שלא צריך דיבור וכן עיין מנחת ברוך סימן ע"ב שדיק מסוגין שדנה למה בחלות תודה בעשאן למכור בשוק יוצאים ולא משמע שמדובר שאמר שעושה לשם מצת מצוה אלא שכה"ג זה כשר ובפרט לאמוראים שברישא זה לא טוב כי חשב שלא עושה רק לשם חלות תודה וצ"ב מה זה שונה מס"ת שיש דין דיבור להחיל בזה הדין לשמה

והנה מבואר בגמ' סוכה ט. שנחלקו ב"ש וב"ה האם סוכה יש דין לעשותה לשם סוכה ובירושלמי מבואר שאותה מחלוקת יש גם לגבי מצה ועיין צל"ח שתמה הרי במצה לכו"ע יש דין לשמה כמבואר בסוגין שיש דין ושמרתם את המצות והרי מבואר בגמ' שזה הביאור במשנה של חלות תודה ולא יתכן שהירושלמי יחלוק על זה ועיין ברכת שמאול גיטין סימן י' שכתב דהנה מצאנו דין מצות צריכות כונה ששם זה לא חלות שחל על המעשה אלא זה רק דין כונה בעלמא כדי שיקים את המצוה משא"כ בכל דין לשמה זה חלות שחל בחפצא ולפ"ז כתב לחדש שבמצה באמת אין כאן חלות לשמה שחל בחפצא אלא רק יסודו דין שמירה לשם מצה דהינו שנתחדש תנאי במצה שלא יוצאים אלא א"כ שמרה לשם מצה וב"ש חידשו שצריך דין לשמה כמו שחידשו בסוכה אלא שצ"ב מה הנפק"מ ביניהם

והנה מבואר בסוגין שחלות תודה אם עשאן למכור בשוק יוצאין בהן והבאינו לעיל את קושית העונג יו"ט סימן ב' והמנח"ח למה אין בזה חיסרון של ברירה וכתב הנ"ל שהישוב לזה שהחסרון של ברירה זה רק אם זה חלות לשמה שבזה לא שייך עשיה על צד אבל אם זה רק דין כונה בזה אין חיסרון של ברירה וזה הנפק"מ לב"ש שיש דין לשמה שלא יועיל חלות תודה ויתכן גם נפק"מ האם יש דין דיבור דבפשוטו כאן אין דין דיבור ויתכן שהטעם אפילו דבעלמא צריך דיבור אבל זה מתי שצריך שיחול חלות לשמה אבל במקום שזה רק דין כונה בזה לא צריך דיבור [ויסוד הדברים מבואר גם בעונג יו"ט סימן ב' בד"ה ותדע]

והנה יש להקשות על זה מכמה פרטים בסגין א. מעיקר דינו של רב יוסף שאם חושב גם על תודה כיון שזה לא נאכל לשבעה ממילא זה מחסר בלשמה ולכאורא כל זה שייך אם צריך שיחול חלות בחפצא של מצה שיך לדון שכאן זה חיסרון אבל אם צריך רק כונה כל ששמר לשם מצה אין סיבה שיהיה בזה חיסרון ב. הראשונים דנו האם סתמא לשמה ולכאורא זה רק שיך בדבר שהחפצא מצד עצמו מתפרש כך אבל במקום שצריך כונה מה שייך סתמא לשמה ורק שיך לדון שזה כאילו כיון ג. הראשונים נקטו שחש"ו זה לא טוב ולכאורא עד כמה שזה רק דין כונה יש לדון שקטן יש לו כונה אמנם כאן זה לא מוכרח מתוך מעשיו ד. מבואר ברמב"ם שעיסת הכלבים זה לא טוב מצד שזה לא משומר לשם מצה ועיין חידושי הגר"ח הלכות חו"מ שאפלו שיסוד החיסרון שאין לזה שם לחם אבל מדובר שעכשיו מיחד לאכילה ממילא זה מקבל שם לחם אמנם בזמן שלא היה לזה שם לחם לא חל על זה הדין משומרת לשם מצה ולכאורא כל זה שייך רק אם צריך חלות בחפצא של מצה אבל אם יש רק תנאי שזה יעשה בצורה שזה משומר לשם מצה א"כ לכארא אין סיבה שאם עושה את זה בדבר שאין בו שם לחם שזה חיסרון

והנה בפשוטו גדר הדין הוא שעושה המצות לשם מצת מצוה כמו בס"ת וציצית אמנם עיין מנח"ח שתמה על זה שהרי כאן יש דין ושמרתם ולא דין עשיה לשמה וכן הוא מפורש בכל לשונות הראשונים כמו שכתב החזו"א שאין כאן דין עשיה לשמה אלא יש דין שימור לשמה אמנם עיין בלשון חידושי הגר"ח שכתב שצריך שיחול חלות משומרת לשם מצה דהינו שזה ודאי שזה חלות שחל בחפצא אמנם אין הגדר שחל כאן שם מצה כמו בס"ת וגט וציצית אלא שחל על המצה שם משומרת לשם מצה [מכאן הדברים אינם מוכרחים כלל ויתכן שזה עצמו המקור לחילוקים שמצאנו בדין לשמה כאן ממקומות אחרים א. יתכן שזה הסיבה שאין כאן חיסרון של ברירה שרק במקום שחל שם ס"ת שייך לדון ששני חלותים זה סתירה אבל כאן שחל משומר למטרה זו יתכן שבזה אין סתירה מה שיש כאן עוד דבר ורק החיסרון בשם משומר ויתכן שבזה אין חיסרון של ברירה ב. לפ"ז יתכן שלב"ש יש דין לשמה ולא רק דין משומרת לשם מצה ונפק"מ כנ"ל בחלות תודה ויתכן נפק"מ שלכן לא צריך דיבור דמצד האדם זה לא עשיה של חלות ג. בסוגין מבואר לחלק מהראשונים לרבה שעצם זה שזה מיועד גם לחלות תודה זה חיסרון וצ"ע דעיין קה"י זבחים סימן ב' שהביא בדין לשמה שזה לא חיסרון כגון ס"ת שיכול להיות לשם מגילת סוטה וס"ת וכן בגט צריך מיעוט מיוחד אם זה לשם שני נשים ע"ש ולנ"ל יתכן שאם הנידון שיחול שם ס"ת בזה יכול להיות שני חלותים אבל כאן שצריך משומר לשם מצה כל שהשימור לעוד דבר זה מחסר בשם משומר לשם מצה וצ"ע בכל זה [אמנם דעת תוס' במנחות לגבי ציצית שאם עושה גם לשם טעימה זה לא טוב וצ"ע מהדין של עשאן למכור בשוק שרואים שמה שזה לשם שני דברים זה לא חיסרון ואם כאן זה מדין ברירה יתכן שזה החילוק אבל אם הביאור שזה לא מחסר בלשמה צ"ב החילוק ועיין שערי יושר ש"ג פי"ט שביאר שכאן שזה רק דין שמרה לשמה זה לא מחסר בכונה מה השיש עוד דבר]

### בדברי חידושי הגר"ח

]מבואר ברמב"ם שעיסת הכלבים לא יוצאים בזה חובת מצה וברמב"ם בהלכותיו ביאר כי זה לא משומר לשם מצה והנה מבואר ברמב"ם שזה גם פטור מחלה ובפשוטו הביאור מצד שחסר בשם לחם וצ"ע א"כ זה גם סיבה לפסול ממצה וגם אם נימא ששם זה מיעוט מיוחד כיון שזה לא עומד לאכילת אדם הרי לומדים אחד מהשני וע"ש שביאר שאפילו שיסוד החיסרון כי חסר בשם לחם אבל אם עכשיו מיחד את זה לאכילה זה מקבל שם לחם רק שלגבי חלה יש כאן הפטור שבשעת חובתו זה היה פטור אבל לגבי מצה זה צריך להיות כשר מכאן ולהבא ולכן הוצרך הרמב"ם לטעם כי זה לא משומר לשם מצה אמנם כתב שזה דוחק שיש כאן שני סיבות שונות דלגבי חלה זה מצד שזה לא לחם בשעת חובתו ולגבי מצה כי חסר בשימור

וע"ש שביאר שבדין שימור במצה יש שני הלכות א. צריך שימור ובזה גם משמר לשם דבר אחר התקים כאן הדין שימור ב. אמנם יש עוד הלכה שצריך שיחול בחפצא חלות שם מצה משומרת לשם מצוה והוכיח הדין השני מהא דמשומר לשם חלות תודה זה לא מועיל והרי היה כאן מעשה שימור גמור ולפ"ז כתב שגם בעיסת הכחבים יש כאן את תנאי השימור ואם היה שם לחם גם אם זה עומד לכלבים א"כ היה חל על זה שם משומרת לשם מצה אבל כיון שאין לזה שם לחם ממילא לא חל על זה שם משומרת לשם מצה וגם אם אחרי זה הוא מיחד את זה לאדם ועכשיו חל על זה שם לחם אבל כיון שמתחילה לא חל על זה שם לשמה כיון שזה לא לחם א"כ עכשיו אין סיבה שיחול בזה עכת"ד

והנה צ"ב לאחר שהוכיח שיש דין שיחול בחפצא אולי זה כל ההלכה מנ"ל שיש עוד דין של שימור מחימוץ ויתכן שהדין של שימור שקודם הלישה שזה לא חל בחפצא בהכרח שיש דין לשמה גם ללא שזה חל בחפצא אמנם צ"ע עוד שכיון ששמר לשם כלבים א"כ גם אם היה חל שם לחם זה לא היה מציאות של משומר לשם מצה וקצת משמע שמצד הדין שימור העיקר לשמור מחימוץ כדי שזה יהיה בפסח ורק כאן זה לא יכול לחול בחפצא וצ"ע ובעונג יו"ט סימן ב' העיד הרמב"ם ששמר על ידי מישהו אחר שכה"ג זה לא מחסר במחשבה אבל עדין זה עיסת הכלבים כיון שהבעלים יחדו לכלבים וצ"ע בכל זה

### רשימות

]בגמ' מבואר לגבי שרית שעורים במים שאם נתבקעו או למר עוקבא אפילו אם התכרכך שאם היו מניחים על פי חבית של יין זה היה מחמיץ זה אסור ולכתחילה אסור לשרות והנה הגמ' בע"ב אומרת שהיה ספינה ששרתה במים והגמ' נוקטת שהחיטים אסורים והקשו הראשונים למה הגמ' לא מחלקת בין נתבקעו ללא נתבקעו ועיין ר"ן שהביא מהרא"ה שכתב שחיטים זה יותר חמור שאפילו לא נתבקעו זה נאסר וצ"ע הכונה הרי הגמ' נוקטת שמותר ללתות אמנם עיין רא"ש שכתב לחלק בין לתיתה שעסוק בה לבין שריה שזה מינח ניח ועיין חזו"א שהכונה שבלתיתה לאחר ששורים במים לותתים קודם מיל וזה מפסיק השהיה משא"כ כאן זה שרה במים הרבה זמן ועיין ב"י שהביא ראשונים שחילקו בין לתיתה שזה במעט מים לבין שריה שזה בהרבה מים ובר"ן כתב שבאמת מדובר שחלק מהחיטים נתבקעו והנה תמיד יורד גשם וזה לא אוסר התבואה ומצד שהמים נוזלים אבל ודאי שהזמן שהחיטה רטובה זה הרבה שהרי יורד גשם הרבה זמן וצ"ע

והנה עיין לשון הרמב"ם שצריך לטחון מיד לאחר הליתיתה והמ"ב נקט כפשוטו ולכן נהגו להחמיר שלא ללתות אמנם החזו"א כתב שזה רק לכתחילה דהרי לוקחים קמח מהעכו"ם אפילו בדרכם ללתות וביאר המ"ב שזה לא התבקע והרי ודאי אין זה בחזקת שטחנו מיד ועיין חזו"א שנקט שבסתמא זה לא מחמיץ ורק אם נתבקע סימן שהחמיץ רק יש אופנים שזה בחזקת שהחמיץ כגון שזה שרה במים הרבה זמן וכה"ג זה בחזקת שהחמיץ אפילו אם זה לא התבקע והנה הפוסקים כולם דנו בגרעין הנמצא בתבשיל וצ"ע הרי זה היה הרבה זמן במים ובמג"א כתב שגם זה ספק אמנם החזו"א כתב ששם כיון שזה בתבשיל זה עדין בגדר ספק וממילא הקובע האם זה התבקע והנה הרמב"ם כתב הגמ' של טיף בהדי טיף לגבי דגן ולא משנה האם התבקע או לא ולכאורא שם זה לא בגדר שרוי במים וצ"ע

]עיין משנת יעבץ לגר"ב זולטי שהביא מחלוקת רמב"פ ורי"ף האם בכורך צריך מצה לשמה וע"ש שדן שזה הלכה בקיום המצוה ולא בחלות שם מצה ולכן בדין על מצות ומרורים יאכלוהו שזה רק דין באכילת פסח ולא מצד קיום מצות מצה שבזה לא צריך לשמה וצ"ע בגדרי המצוה של על מצות ומרורים יאכלוהו

]עיין פוסקים שהביאו מהמהרי"ל להקל שקטנים ינקרו המצות ועין מגן האלף סק"א בסופו שהביאור בזה שכיו שהמצה ראויה ללא זה ממילא פעולה זו זה לא מחסר בלשמה אמנם ע"ש דהצד לחלוק בזה שכל שזה מעשה שגורם שלא יחמיץ אפילו שלא צריך את זה הוא בכלל השימור והנה מבואר שצריך רידוד לשמה אמנם עיין בד קודש שהביא מעמשה מהחמדת שלמה שאמר שכיון שאפשר לאפות בלי רידוד כיון שזה פחות מטפח ממילא גם זה אפשר על ידי קטנים וע"ש שהוסיף שצריך גדול עומד על גביו דהינו שכאן שזה לא מעצם העשיה של המצה צריך רק שימור חיצוני וצ"ע בכל זה