מקצת היום ככולו - פלוגתת רב ומתני
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

# בפלוגתת תנא דמתני ורב וביסוד דין מקצת היום ככולו

**א. גמ'** דף ט"ו. אמר רב יום שבעים עולה לכאן ולכאן. ת"ש מסיפא, נולד אחר שבעים סותר שבעים וכו', אלא ש"מ אחר ממש, וכן מתני' לרב, שמע מינה. ורב כמאן אמרה לשמעתיה וכו', כאבא שאול וכו', כרבי יוסי וכו'.

**הנה** מבואר דדעת רב דכאשר נולד הבן ביום שבעים, א"כ יום זה נמנה גם לקיום מנין נזירותו דידיה, וגם לקיום מנין נזירות בנו, דכיון דמקצה"כ לכך תחילת היום נחשב כיום עבורו, וחלקו השני של יום נחשב כיום עבור בנו[[1]](#footnote-2), ורבנן דמתני' ס"ל דהיום נמנה לנזירותו ולא לנזירות בנו.

**ובפשטות**, פלוגתתם היא בענין זה גופא אי שייך שיום א' יעלה לב' מנינים חלוקים או לא, דרב קחדית דיש מושג שאמרינן מקצה"כ ב' פעמים ועולה לכאן ולכאן, ובהא גופא פליגי רבנן[[2]](#footnote-3). **ויסוד הפלוגתא** ביאר בקוה"ע (ל"ט ג') שהיא תלויה בגדר דינא דמקצה"כ, דרב ס"ל דכל מקצת הוא **חשוב יום מצד עצמו**, ומשו"ה אפשר לחלק יום לשני ימים, ורבנן ס"ל דמקצת היום אינו חשוב כיום מצד עצמו, אלא דמקצתו בנזירות **נחשב כאילו היה כולו בנזירות**[[3]](#footnote-4), ולפיכך חדא יומא לתרי יומי לא מפלגינן. והיינו דלרבנן מוכרח הוא בעצם שלא יהא עולה לכאן ולכאן, דכיון דכל ענינו דמקצת היום הוא שהוגדר כולו ליום נזירותו, א"כ אחר דנקיטנא דכל היום הוא לנזירותו ממילא לא שייך שחציו השני ימנה לנזירות אחרת.

**ב. אמנם** יש לתמוה בדבריו טובא, **חדא,** דבגמ' בדף ו. להדיא אמרינן (לר' מתנא דהלכה כמותו) גבי נזר ב' נזירויות דדינו דמונה וחוזר ומונה, דאם גילח יום שלושים אזי יום ל' עולה לכאן ולכאן, דמתחיל בו ביום מנין נזירות השניה, ואיתא שם דהתנא קמ"ל בזה דשייך שיום אחד יהא נמנה לב' נזירויות חלוקות. וא"כ מבואר להדיא במתני' כדברי רב, ואיך מקשינן ארב, ואיך אמרינן דתנא דמתני' פליג על רב, וכבר עמדו בזה תוס', ור"פ, והמאירי, וחילקו דהתם שאני דכבר סיים הראשון את נזירותו והביא קרבן, ולפיכך חצי השני של היום נמנה לנזירות אחרת, משא"כ בשמעתין דלא סיים את מנין הק'. **אלמא דגם לתנא דמתני' שייך שיום א' יעלה לכאן ולכאן,** וא"כ אין לפרש דיסוד דברי תנא דמתני' הוא משום דא"א שיום א' יעלה לכאן ולכאן, ודברי הגרא"ו שם מופלאים איך לא חש לזה[[4]](#footnote-5).

**עוד** צ"ע עיקר גדר זה דמקצת יום נחשב ככל היום, דהנה אין קרא ודרשה דילפינן מינה דמקצה"כ, וכן לא נמצא בראשונים דהקשו מנ"ל דמקצה"כ,[[5]](#footnote-6) אלמא היה פשוט לקמאי ובתראי דהוא דבר המובן בסברא דמקצה"כ, ואי גדרו דבענין את כל היום אלא דנחשב דיש לו את כל היום כיון דנהג מקצתו, א"כ הרי הוא חידוש גדול ובעי לזה קרא. **וכן** כל גדר זה הוא דבר זר להבנה, דאיך ע"י מקצת נחשב דיש לנזירותו את הכל, דהגם דמצינו דינא דרובו ככולו, היינו מכח רובו, אבל דע"י מקצת גרידא יוגדר כל היום הוא תימה גדול[[6]](#footnote-7).

**ג. ולכך** נראה דלכו"ע שייך בעצם שיום א' יעלה לכאן ולכאן, ובפשטות משום דאין הגדר במקצה"כ דכאילו גם סופו בנזירות, **אלא הגדר הוא דכל מקצת יום חשוב יום**, והיינו דאי"צ לדון כאילו גם שאר היום נחשב לנזירותו, אלא דחלק היום דיש לן עתה כבר נחשב 'ליום נזירות'. ולפי"ז דעת רב מובנת דעולה ולכאן ולכאן וכנ"ל, אמנם תנא דמתני' ס"ל דה"מ כאשר הנזירות הראשונה נסתיימה ואזלא לה, אבל הכא ביום שבעים הוא באמצע נזירותו, **ובאמצע הנזירות לא אמרינן מקצה"כ,** כמש"כ תוס' "אבל הכא דיום לידה דהיינו ע"א עומד **באמצע נזירות דידיה**, ראוי להחשיבו כולו לנזירות דידיה וכו'. וכ"כ להדיא תוס' פסחים פ"א. דמקצה"כ אמרינן או בתחילה או בסוף אבל לא באמצע. וכ"כ המאירי כאן **'אבל ימים שבאמצע אין אומרים בהם מקצה"כ** שא"כ אף בכל יום יתאבל מקצתו ודיו[[7]](#footnote-8), ואף כאן כל שלא נגמר נזירות שקבל עליו מאה יום לא נאמר שיום אחד עולה לשנים. וכ"כ מפורש תוס' ריש ע"ב "שאע"פ שעומד **באמצע** האבלות"[[8]](#footnote-9), (ודעת רב יתבאר לקמיה).

**ד. והנה** יש לעמוד בעיקר יסוד זה דלא אמרינן מקצה"כ באמצע, דמ"ט באמת לא נימא באמצע, והרי כיון דקצת יום נחשב יום, א"כ כאשר היה נזיר בקצת מהיום הרי יום זה כבר נמנה לו, ואם כי באמת לא ישתה יין וכו' מחמת קדוה"ג שאינה פורשת ממנו עד הקרבנות, אבל בשמעתין דהנושא הוא שיעלה לו **המנין** במקצת מהיום (ונוכל ליתן את המחצה השני של היום למנין בנו) מ"ט לא נימא מקצה"כ, והרי באמת קיים 'מנין' יום זה ע"י מקצת[[9]](#footnote-10). וכיו"ב ילה"ק ב'אבל', דחובתו להעמיד שבעת ימים שנוהג בהם אבילות ומ"ט לא נימא מקצה"כ, **ויקימו** אותו המנחמים כל בוקר בתחילת היום, כמו שמהני מה שמקימים אותו ביום האחרון דמקצה"כ.

**והנראה** בזה, בהקדם הא דיש לברר בעיקר דין מקצה"כ היכא אמרינן ליה והיכא לא אמרינן ליה, דהנה בשמעתין מצינו דין מקצה"כ בנזיר, אבל, וז"נ דזבה, וצ"ע מ"ש נזירות מנדרים ושבועות דאיתא בירושלמי ריש פ"ח דנדרים דמונה מעל"ע ולא אמרינן מקצה"כ, וכן הוא פשטות הפוסקים[[10]](#footnote-11) דהנשבע שלא יאכל כיכר שלושים יום לא אמרינן ביום הל' מקצה"כ, וצ"ב, דלכאו' כיון דהוא תלוי בימים אזי נימא דמקצת יום חשוב כיום שלם, כמו דאמרינן בנזירות.

**וכן** צ"ב מש"כ המאירי (דף ה.) דבכל נזירות דפירש מנין הימים לא אמרינן מקצה"כ, וכ"כ מרן רי"ז הלוי בדעת הרמב"ם, ולכאורה איך שייך לחלק בזה, והרי גם שם הוא תלוי בימים ונימא מקצה"כ. **וכן** צ"ב גדר החילוק בהא דמצינו דבימי ז"נ דזבה דאמרינן מקצה"כ, אבל בנידה דין תורה דשבעת ימים תהא בנידתה, ואינה טובלת אלא בליל ח', (יומא ו. וברש"י שם).

**ה. ואשר** יראה בזה, דיש ב' פנים במושג 'יום', יש ביום שהוא **שיעור של חשיבות**, ויש ביום **תורת זמן** של יום, וחלוק דין הימים הנצרך בנזירות, אבילות, וז"נ מדין הימים הנצרך בשאר גווני הנ"ל, והיינו דיש מקומות דבעינן 'חשיבות יום', ויש מקומות דבעינן יום ממש, ומשום דיש מקומות שבהם **ה'יום' הוא חלק ממהות הענין בעצמו,** וענינו הוא מגבלה של זמן, מכאן ועד כאן, ויש מקומות דהגברא מוטל עליו איזה 'קיום', **והקיום נעשה ע"י מנין ימים,** שע"י שיצטרפו כל הפרטים (הימים) אזי נעשה הקיום, ובזה סגי ביום 'שנחשב' יום, וכמו שיבואר.

**והנה** שבת ומועדים פשיטא דאין בהם מקצה"כ, כיון דהם מציאות של זמן בבריאה דמכאן ועד כאן יש לשבות ממלאכה ומחמץ וכדו', ואי"ז חובה על אדם למנות יום שהוא שובת בו, וכמו כן בשבועה שאדם אסר עצמו בכיכר שלושים יום, אין הכוונה למנות ימים כדי לקיים השבועה, אלא **הימים הם עצמו של הפלאת השבועה**, דנשבע שלא יאכל בגבולות זמן מיום זה עד יום זה, ולכך לא נימא בזה מקצה"כ כי הרי כשאמר 'יום' ע"כ הכוונה **לזמן של יום**, וכל עוד שהיום לא נגמר הרי הוא ממשיך לחייבו, אמנם בנזיר, עצמו ועיקר ענינו הוא שיש תוכן וקיום דין להיות נזיר ה', אלא דאמרה תורה **איך מקיימים זאת, ע"י שיהא ל' ימים נזיר,** ולזה סגי **בחשיבות של ימים** שכשיצטרפו וימנו ל' ימים, ('שנחשבים' ימים) הרי קויים בו שהוא "נזיר"[[11]](#footnote-12), ולכך מקצת יום מספיק לזה. **וכן באבל,** עיקר הענין הוא 'להתאבל על מתו', אלא דקיום חפצא זה מורכב מכמה פרטים, היינו ניהוג אבילות ז' ימים, וכל ענין הימים אינם אלא פרטים לקיום שיחשב 'מתאבל', ואין הימים החיוב והקיום בעצמו, ולפיכך אינם מתורת הזמן שביום, אלא הם 'מנין ימים' לקיום האבלות (דאם לא יהא כך וכך ימים לא נחשב שהתאבל), ולכך סגי בהא דעבר עליו יום ש'נחשב יום' אע"פ שלא היה בו את כל הזמן של היום. **וכן בז"נ**, האשה יש עליה שם 'רואה וזבה' וע"י שתמנה ז' ימים נקיים יפקע ממנה שם זבה, היינו דכאשר יעברו עליה כך וכך 'ימים' אזי היא **תבוא לקיום 'שהיא נקיה',** ובכה"ג סגי בחשיבות של יום כמש"נ, משא"כ טומאת שבעה של נדה בעת נדתה שאמרה תורה שתטבול רק ביום ח', היינו דאי"ז מנין ימים להגיע לאיזה קיום, אלא דהטומאה קיימת בה כל 'עת נדתה', דהיינו גבול זמן של שבעה ימים מתחילת ראיתה.

**ולפי"ז** מתבאר דעת המאירי והרמב"ם דבנזירות מפורשת לית בה מקצה"כ, דס"ל דכשמפרש הימים יש כאן התחייבות **וקיום בימים בפ"ע**, ולא רק כקיום והיכ"ת ליתן בו שם נזיר, ולפיכך מקצה"כ לא מהני ביה, כי התחייב על תורת הזמן שביום[[12]](#footnote-13).[[13]](#footnote-14).

**ו. והנה** ברש"י לקמיה (ע"ב) כתב "דכל מידי דתלי במניינא אמרינן ביה מקצת היום ככולו", ולכאו' אינו מובן מה רצה לומר בזה. **ונראה**, דבדבריו מבואר כל הנ"ל, דמקצה"כ הוא רק במקום דאין החיוב והקיום בימים עצמם, אלא יש חיוב וקיום על הגברא והימים אינן אלא היכ"ת להביאו לקיום, וזמש"כ רש"י דקיומו **תלוי** ב'מנין ימים', והיינו שע"י צרוף הפרטים יתקיים הקיום דין, ורק אז אמרינן דסגי **בחשיבות יום.**

**ז. ומעתה** דנתבאר דדין מקצה"כ אמרינן בהני מקומות דהימים אינם אלא מנין ופרטים לקיים חובה שעל הגברא, א"כ הא דלא מהני מקצה"כ באמצע הוא משום **דכל דיני האבל נתבעים מחמת עיקר השם 'אבל'**, והימים אינם אלא צירוף פרטים לקיים תורת אבילות, וגם אם היינו דנים דהצליח לסיים 'המנין' של אותו יום, מ"מ כל דיני אבילות עליו דהרי הוא 'אבל', וכן בנזיר, ומשא"כ ביום האחרון דע"י מקצה"כ **נחשב שנשלמו כל הפרטים** וממילא **נתקיים** עיקר תורת אבל ותורת נזיר, **ופקע מיניה** כל שם אבל ושם נזיר[[14]](#footnote-15).

**והנה** לכאו' כל הא דאמרינן דלא מהני מקצה"כ באמצע היינו רק לגבי שלא ינהג דינים הסותרים לעיקר האבילות והנזירות, אמנם לגבי **קיום מנין** כבשמעתין, דאנו רוצים דיחשב שכבר קיים מנין שבעים לנזירותו, (וממילא יהא מקום לבנו) מ"ט לא נימא מקצה"כ, והרי סגי במקצה"כ.

**וי"ל** בפשיטות, דכיון **שנשאר בו שם נזיר** שמצריך לקיים ולנהוג את ימי הנזירות, כל עוד שיום זה שנמנה עדיין ממשיך וקיים לפנינו, א"כ ע"כ נחשב כל היום לקיום נזירות דידיה[[15]](#footnote-16), דהשם נזיר מחייבו **להמשיך לנהוג נזירות ביום זה[[16]](#footnote-17)**, ולא שייך להפסיק זאת, ולכך אינו עולה לנזירות בנו, **ונמצא שאין תפיסה כלל לדין מקצת היום ככולו באמצע הנזירות,** וכל התפיסה של דין מקצה"כ שייך דווקא ביום האחרון, שע"י שבא לפנינו מקצת יום הרי הוא חשוב כיום, ונתקיים עיקר הקיום דין שמתקיים ע"י שמנה ועבר עליו כל הפרטים, ומיד פקע מיניה כל שם נזיר ופקע מיניה שם אבל לכל דבר.[[17]](#footnote-18) [[18]](#footnote-19)

**ח. הנה** עד עתה נתבאר עיקר דינא דמקצה"כ. וכן עפ"י הנ"ל ניתן קצת להבין הסברא שבדבר, דמקצה"כ אמרינן כאשר אין הימים עיקר הקיום דין, אלא צריך מנין של 'חשיבות יום' לקיים שם נזיר ושם אבל. וכן נתבאר מ"ט אין תפיסת דין מקצה"כ באמצע הנזירות.

**ונתבאר,** דזהו טעמו דתנא דמשנתינו דס"ל דיום שבעים עולה רק לנזירות דידיה ולא שייך לצמצמו למקצת היום לחוד, והא דמודה התנא דיום ל' עולה לכאן ולכאן, הוא משום שאיירי שם ביום האחרון שע"י מקצה"כ סיים הנזירות ופקע מיניה כל שם נזיר וכמש"נ.

**ט. אמנם** יל"ע טובא אחר דהוא דבר פשוט דאין מקצה"כ באמצע הנזירות, א"כ מ"ט דרב דאמר דיום שבעים עולה לכאן ולכאן, והיינו דמקצת היום עולה לאב ומקצתו השני עולה לבן, וקשה איך חל בנזירות האב מקצה"כ והרי הוא באמצע הנזירות.

**וי"ל** דס"ל לרב דכיון דהפליא קודם את נזירות הבן, ולכך הבן קודם, (כדתנן מניח ופוסק את מנינו), לכך נחשב נמי דמרגע שנולד הבן, **אין תביעת הנזיר כלל להעמיד עתה מנין ימי נזירות וקיומה**, והוה כמו בכלות הנזירות דיש תפיסה למקצה"כ, דאף דהכא לא פקע עיקר שם נזיר מ"מ אין השם נזיר תובע להמשיך את קיום ימי הנזירות בימים אלו.

**ורבנן** ס"ל דאף דיש שיעבוד, מ"מ נחשב כמו אמצע הנזירות, דאינו דומה לסוף הנזירות דאז מצד הנזירות עצמה כבר אין תביעה להמשיך, אבל הכא הרי מצד הנזירות דידיה היא צריכה להמשיך, וכיון דהיום שנמנה עבורה לפנינו **והיא ראויה להמשיך ולנהוג בו נזירות,** א"כ לא יהא כח בשעבוד ובכל סיבה חיצונית לצמצמה עד כמה שמצד הנזירות עצמה עדיין ראוי להמשיך ולא הגיעה לתכליתה, וז"ל ר"פ (עומקא 67) 'שנזירות המאה **צריכה** להאי יומא'. ועי' הערה[[19]](#footnote-20).

**י. אמנם** יש לתמוה עוד בעיקר דעת רבנן, דעד כמה דלא שייך לצמצם האב למקצת היום וע"כ יום זה ממשיך להיות לנזירות האב, א"כ אדרבה נימא דיום זה יעלה לבנו ולא לנזירותו, דהרי שעבודו קדים ויתגלה למפרע דיום זה אינו ראוי לימנות לאב, וכל עיקר הפלאת נזירותו היא עד כמה שלא תדחה את נזירות הבן דקדים. **ותירץ** בתורת הנזיר (פ"ד ד"ה ועל כן, הצעה אות א', עומקא 369) דהשעבוד הוא לנהוג נזירות ביום פנוי לנזירות, **אבל לא נכלל בזה ליקח מאביו יום שכבר נמנה לו,** וכיון דאין אפשרות לצמצם את אביו למקצת היום, וע"כ נפקיעו לגמרי, א"כ זה לא נכלל בשעבוד.

**ועולה**, דכו"ע מודו דיש שעבוד, וכו"ע מודו דאין בכח השעבוד להפקיע את האב ממה שכבר נמנה לו, וכן כו"ע מודו דאין מקצה"כ באמצע, אלא המחלוקת בין רב לתנא דמתני' היא האם אפשר לצמצם למקצה"כ, דרב ס"ל דאפשר לדון מקצה"כ, וא"כ ע"כ יתבע זאת שעבוד קדימת הבן, ותנא דמתני' ס"ל דא"א לצמצמו דלא שייך מקצה"כ, וממילא **ליכא שעבוד למנות לבן את יום זה. ויסוד המחלוקת הוא,** אם לדמות לידת הבן לסוף הנזירות או לא.

**י"א. הנה** עד עתה נתבאר דלרבנן אין תפיסה של מקצה"כ אלא כאשר **הנזירות מצד עצמה** באה לסיומה, ולרב גם כאשר יש שעבוד הוה כסוף נזירות.

**ואפשר** להוסיף דשורש כל הפלוגתא היא בגדר מקצה"כ, דעד עתה נקיטנא דגדר מקצה"כ היינו **דמקצת יום חשוב יום,** ולכך בעצם שייך לכו"ע שיהא יום א' עולה לכאן ולכאן וכמש"נ, אבל אפשר דבאמת רב ותנא דמתני' פליגי בזה, דרב ס"ל דגדר הדין הוא דמקצת יום חשוב יום, **ואין קובעים הגדרה על שאר היום דעדיין לא בא**, ולכך מהני שעבוד הבן **להחשיבו כסוף נזירות,** כי עדיין לא מנינו לאב אלא את תחילת היום, אבל רבנן ס"ל דענינו **דכל היום הוגדר ליום נזירותו,** וזהו יסוד סברתם דקאמרי דכל שהנזירות מצד עצמה ראויה להמשיך הוה כמו כל 'אמצע' דלא אמרינן ביה מקצה"כ, ובהא גופא פליג רב וס"ל דלא חיישינן להא דמצד הנזירות עצמה צריכה היא להמשיך, משום דלא נתפס אלא על מקצת היום ותו לא.

**וביאור** סברת וגדר רבנן הוא סברא מסוימת ב'יום', דכיון **דיום הוא יחידה אחת ממש**, וכל דבר שנעשה במקצת מהיום ע"כ נותן רושם בכל היום[[20]](#footnote-21),[[21]](#footnote-22) וכיון שנהג נזירות בבוקר **הרי כל היום הוא יום נזירותו**, וכן באבילות, וזהו יסוד דין מקצת היום (ככולו דייקא), ולא דמי כלל להא דבעלמא בעינן רובו ככולו, דודאי להגדיר הסימנים לשחוטים והכוס לשתויה, בעי דווקא רוב, ובלא"ה אינם שחוטים ואין הכוס שתויה, אבל דבר שנעשה ביום, כיון דיום הוא דבר דלא מתחלק כלל, א"כ מה שנעשה במקצתו ע"כ הוא נותן רושם בכולו, וזהו יסוד שיטתם של רבנן דהיום הזה הוא כבר נמנה לאב.

**י"ב. ולפי"ז** ודאי אף לרבנן שייך בעצם שיום א' עולה לכאן ולכאן, וכמבואר ביום שלושים, ולא איכפ"ל הא דיום זה כבר הוגדר כיום נזירות הראשונה, והיינו דכשעסקינן ביום האחרון **שכבר סיים והפסיק את הנזירות,** אע"פ שהוגדר היום לנזירות, מ"מ שפיר יכול להתחיל ניהוג נזירות חדשה באותו יום, והיא תתן רושם נוסף על היום, דכל מקצת ניהוג שנעשה ביום נותן שם לכל היום, וכל עיקר **טעמם דרבנן** הוא **דווקא הכא דהוא באמצע ונזירותו ממשכת,** אז אמרינן דכשהוגדר ונקבע כל היום לנזירותו, לא שייך מקצה"כ, ורב ס"ל דנחשב כסוף נזירות וכמש"נ.

**והנה** מהלך זה דומה קצת לקוה"ע, אמנם בדבריו היה נראה דלרבנן לעולם לא אמרינן דעולה לכאן ולכאן, ותמהנו בזה הרבה. אבל לדרך זו מיושב מה שהקשינו מיום ל' עולה לכאן ולכאן, דהתם שאני שהנזירות מצד עצמה אינה ממשכת. **וכן** מיושב מה שהקשינו עליו איזה סברא וגדר יש בזה. ואפשר דזו כוונת הגרא"ו.

**והנה** אחר דאתאן להכי דפליגי בגדר מקצה"כ אפשר לבאר מהלך נוסף, ונימא דודאי מודו רבנן דעד כמה דיהא שיעבוד לבן, ממילא אינו נחשב כמו באמצע הנזירות וכדברי רב, אלא דפליגי אי ראוי לומר שיעבוד או לא, דרבנן ס"ל דכבר הוגדר כל היום וזכה האב בהאי יומא **והוא ראוי להמשיך ולנהוג בכל האי יומא**, על כן לא יבוא הבן לבטל מה שיש לאב, משא"כ ר"י ס"ל דלא זכה האב אלא במקצת היום וכמש"נ[[22]](#footnote-23).

ב

**א. הנה** דינא דרב דיום שבעים עולה לכאן ולכאן, בפשטות הוא מהדין של כה"ת דמקצה"כ, וכמש"נ. אמנם ילה"ק בזה לפי מש"כ המאירי והגרי"ז (ברמב"ם), דבכל נזירות מפורשת לימים לא אמרינן מקצה"כ, א"כ איך יפרנסו לשמעתין דאמרינן דיום שבעים עולה למנינו, והרי הוא נזר נזירות מפורשת דמאה יום. **עו"ק** דדעת בר פדא בפ"ק דלא אמרינן בנזירות מקצה"כ (וכנראה דס"ל דכל נזירות נחשבת כנזירות לימים, וגם סתם נזירות דאמרה תורה דדינו הוא ל' יום ענינו כמו קצבת זמן מתחילת שלושים לסוף שלושים), וקשה איך יפרנס לדברי רב דעולה לכאן ולכאן. והנה באמת היה אפשר דרב לא ס"ל כבר פדא, אבל רש"י וחכמי איוורא כתבו לתרץ דהא דתנן דיום שלושים עולה לכאן ולכאן אי"ז ראיה לרב, דאפשר דהוא מפני שסגי בכ"ט יום כבר פדא, ואי רב חולק על בר פדא וס"ל דמוכרח הוא דנזירות היא ל', א"כ שפיר יש לו מקור נכבד מהמשנה, דהאפשרות להסביר כבר פדא היא כלל לא אפשרות, **וע"כ דבאמת הסוגיא אזלא לבר פדא,** ומעתה צ"ע גדול א"כ איך קאמר רב דיום שבעים עולה לכאן ולכאן ואף אליבא דבר פדא דלית ליה מקצה"כ. (ובשלמא הא דעולה לבנו, ל"ק, דהוה כמקבל נזירות בחצי היום דמודה בר פדא כמש"כ תוס' דף ו'[[23]](#footnote-24), אבל מה שעולה לנזירותו הוא תמוה).

**ב. והנראה** בזה, דהנה כתבו התוס' דף ו. דמודה בר פדא דמקה"כ באופן **דנוזר באמצע היום** דעלה לו היום הראשון ואע"פ שהוא לא כ"ד שעות, והיינו דלכו"ע אי"צ כ"ד שעות, דהחידוש הגדול דמקצה"כ הוא דגם כאשר היום לפנינו וראוי להמשיך, אפ"ה אנו מעמידים אותו כמקצת יום, ואמרינן דבהא סגי, אבל כאשר מתחיל באמצע היום א"כ הרי יש לן את כל היום ששייך בענין הנזירות ולכך מוסכם דמהני, **ויש להגדיר הדבר דאין זה מקצת היום, אלא יום שהוא קצת**.

**ומעתה** נראה, דגם הכא כיון דס"ל לרב דהשיעבוד אהני לחייב להפסיק מלמנות גם באמצע היום, א"כ **נחשב כאילו אין כאן יום**, והרי זה פשוט דאם שקעה חמה מוקדם (כמו אצל יעקב אבינו), נחשב דזהו כל היום, כן הדבר הזה, וא"כ האי דינא דרב דעולה לכאן ולכאן אינו דווקא מהחידוש דמקצה"כ, **אלא הוה כאילו שזה כל היום,** וגם בר פדא מודה לזה, וגם בשבועות וכדו' יהא הדין כן, (ומה דאמר 'לכאן ולכאן', הוא אותו גדר דין, דכמו ד'לכאן' ד'בנו' ודאי אי"צ לחידוש הגדול דמקצה"כ, ה"ה ב'כאן' ד'נזירותו') ועי' הערה[[24]](#footnote-25).

**ג. ויסוד** לכל זה מתבאר בדברי רבינו פרץ (עמ' 83) דהק' בעיקר דינא דרב איך אמרינן בנזירות מקצה"כ, והרי בהא דתקנו רבנן דיגלח ביום ל"א היינו דתקנו דלא לדון דין מקצה"כ בנזירות, ותירץ רבינו פרץ בזה"ל, כיון דבאותו חצי סוף יום של ע', שמשעה שנולד הבן ואילך צריך שיהא מנזירות הבן, ואינו יכול לעלות לעשות השלמה לחצי היום שקודם לידת הבן שהיה מחשבון נזירותו, לפי שמנזירות הבן הוא, **לא נוכל לראותו לחצי יום של יום אחרון של נזירותו דאמור רבנן דלא אמרינן מקצת היום ככולו, אלא צריך שישלימנו מאחר שאינו יכול להשלימו** בנזירות כדפרישית, ועל כל פעם ישאר אותו חצי יום שקודם הלידה מחשבון נזירותו בלא תשלום, וכיון דאי אפשר להיות לו תשלום, לא נאמר שלא יחשב לו לכלום כיון שאינו שלם, משום דמאחר שמן הדין יש לו ראויות ליום שלם דמקצתו ככולו, אין לנו לומר דלא יעלה לכלום, שהרי מאי דאמור רבנן דאינו חשוב ליום שלם, היינו כשיכול להשלימו, כמו יום אחרון דנזירות דאמור רבנן, דנהי דמן הדין לא היה צריך תשלום משום דמקצת היום ככולו, דאפילו הכי הואיל ויכול להשלימו דצריך שישלימהו. אבל **היכא דאינו יכול להשלימו** לא אמרו מפני שאינו יכול להיות שלם שלא יחשב לכלום. אלא שישאר כדינו **שיש לו חשיבות יום שלם**. (האי לישנא לא מצינו אלא הכא ולא במקצה"כ המחודש), הלכך עולה לו לחשבון נזירותו ליום שלם. וזהו הטעם שעולה לכאן ולכאן.

**ד. ויש** להביא ראיה ליסוד זה דהנה בכל נזיר שנטמא בטומאה שאינו סותר, בפשוטו הרי הוא ממשיך את המנין, ואע"פ שלא השלים אותו יום, וכגון בנזר מאה יום ונטמא ביום חמישים, א"כ אחרי שנגמר צרעתו הוא משלים לחמישים ואחת וכו', ולכאו' איך נצטמצם האי יומא למקצה"כ והרי בנזירות מפורשת לא אמרינן מקצה"כ, וכן צ"ע לבר פדא, וע"כ כהנ"ל.

1. **הנה** ד' תוס' דאפשר לקיים את מנינו יחד עם מנין בנו, וצ"ע מאי קמ"ל רב, ומ"ט דתנא דמתני', והרי לכאו' אין כל מניעה לשל בנו לחול דהרי נוהגים שניהם במקביל, וי"ל, דמתבאר בזה דקיום ומנין נזירות באופן יחידי הוא חלוק בקיום משותף, וס"ל לתנא דמתני' דכבר חל על היום שהוא למנין 'יחידי' ולכך המנין השותפי יתחיל רק למחרת. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וכך** נקט בשיטה לחכמי איוורא, דחידושו דרב הוא לומר ב' פעמים מקצה"כ. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וכמו** רובו ככולו, דצריך **שכל** הסימנים יהיו שחוטים, אלא דע"י שחיטת רוב נחשב שכל הסימן שחוט. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ויש** לקיים דבריו לפי מש"כ רש"י בשמעתין, (וכן בחכמי איוורא בחד תירוצא), דלא חילקו בין מתני' להתם, אלא כתבו דליכא ראיה לרב מהתם דאפשר לפרש מתני' כבר פדא דמגלח ביום ל' משום דמן הדין סגי בכ"ט יום. [↑](#footnote-ref-5)
5. **מלבד** הקר"א דף ה: דנתקשה בזה וחידש דהוא הלכה למשה מסיני. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ובודאי** אין הסיבה משום דכבר יש רוב ימים בנזירות ובאבילות ובז"נ, דהרי גם בשומרת יום כנגד יום אשכחנא מקצה"כ על יום השימור אף שאינו אלא יום א'. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וז"ל** מחזור ויטרי סימן ער"ה, שלא אמרו רבותינו באבל מקצת היום ככולו אלא ביום ראשון שמתחיל אבילות וביום אחרון בלבד, אבל בשאר ימים לא, שאם לא תאמר כן, ישב בכל ז' ימי אבלו מקצת היום בבקר ואחר יעשה צרכיו וילך חוץ לביתו, אלא ודאי לא אמרו מקצת היום ככולו אלא בראשון ואחרון בלבד, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וכ"כ** התפארת ציון (עומקא 336) בביאור דברי התוס', דמקצה"כ אינו שייך אלא אי בתחילת הנזירות או בסוף הנזירות, וזה שעומד באמצע הנזירות של הק' אינו שייך בו למימר מקצה"כ. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ואע"פ** שבפשטות אינו מופסק מאליו, אלא בעי לעשות מעשה המפסיקו, הכא לידת הבן שקודם היא הדבר המפסיקו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **עי'** מחנ"א סי' ל"ד, ושו"ת נחלת יהושע סי' ט', ועי' לקמיה דבמאירי והגרי"ז כתבו דגם נזירות מפורשת לימים אין בה מקצה"כ, וא"כ בודאי עולה מדבריהם שבשבועה ונדר לא יהא מקצה"כ. אמנם עי' רש"ש ריש פ"ח דנדרים דכתב דאמרינן בנדרים מקצה"כ. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ובזה** ניתן להבין דברי הרא"ש ודעימיה דיום א' עולה לב' ימים לנזירותו דידיה, והיינו דמכח הבן נעשה לזה חשיבות בפ"ע, וא"כ יש ב' פעמים 'מנין' 'חשיבות של יום' אבל בשבועה וכדו' איין שייך כדבר הזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ודע** שכאשר אמר שלושים יום אין הכוונה גבול זמן מהכא להכא, (שנקודת ההתחלה היא תחילת השלושים ונקודת הסיום היא בסוף השלושים), דהרי אם יהא מצורע וכדו' בינתיים יפסיק למנות וימשיך אח"כ, אלא ודאי שהוא תלה בימים, אך הכוונה **לתורת זמן שביום,** וכן הוא בשבועה, (וגם הנשבע לל' יום אין הכונה גבול זמן מיום א' עד יום ל', אלא קיבל שלושים 'ימים' והמכוון לתורת זמן שבכל יום ויום), דמ"מ הוא התחייב על ימים אבל בתורת הזמן שביום, ורק בנזיר סתם אין הימים אלא היכ"ת ליתן לו שם נזיר, וסגי בחשיבות יום וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-13)
13. **וז"ל** מרן רי"ז הלוי (עומקא 311) דדוקא בסתם נזירות דהא דצריך למנות ל' הוא משום עיקר דין נזירות וכו', בזה כיון דמקצה"כ א"כ גם במקצת היום כבר יש לנו ל' יום של נזירות, וסגי בזה לענין עיקר דין נזירות וכו', משא"כ היכא דקבל עליו מנין ימים מפורש דצריך למנות הימים משום קבלתו, בזה הוי הדין להיפוך, דאף דמקצה"כ ונחשב כיום שלם, מ"מ כל היום הוא בכלל הקבלה, וכל היום בכלל תוך מלאת הוא, ולא מצי לגלח בו, עכ"ל. והיינו אף ד'נחשב יום' שלם, אבל לא סגי בהא דנחשב אלא כל גבול הזמן דיום זה הוא בכלל. [↑](#footnote-ref-14)
14. **נקטנו** הביאור לפי האמת, אמנם היה כל תורת האבל חובה בימים עצמם והקיום בימים עצמם (כשבועה), א"כ ודאי לא היה מקום למקצה"כ כלל, אלא דאנן עסקינן לבאר **מ"ט בסוף איכא מקצה"כ ובאמצע ליכא.** [↑](#footnote-ref-15)
15. **דהנה** זה פשוט דבכל מקצה"כ הגם דמקצת כבר נחשב יום, אבל אי לא יסיים וימשיך הרי יהא המשך קיום ע"י כל היום, ויש ראשונים דס"ל דמדאורייתא, כ"כ ר"פ דף ה: וכ"כ בחי' מרן רי"ז הלוי מהספרי. [↑](#footnote-ref-16)
16. **דהרי** אין מצות ספירה ומנין, אלא בעי שלושים יום שהוא נזיר בהם. [↑](#footnote-ref-17)
17. **כדוגמת** דבר זה דאין דין מקצת ככולו אלא בסוף או בכל דבר שיביא לסוף, מצינו בריטב"א בר"ה דף י. גבי פר בן בקר דדינו שיהא בן ג', וז"ל, 'לא אמרינן אלא בסוף שנתו של אותו דבר שאתה מונה לו, שנפסק מנינו עכשיו, כגון פר זה שהוא נשחט, ושנותיו נשלמים, ובהא ודאי אמר לה אפי' בתחלת שנה, אבל במנין תחלת השנים שאתה מונה כגון ערלה, זו אינו אומר יום אחד בשנה חשוב שנה, עכ"ל. והיינו דע"י מה ששוחט את הפר ולא יהא המשך הוה כסוף, ורק בסוף אמרינן מקצת ככולו. [↑](#footnote-ref-18)
18. **והנה בתוס' כתבו דאם נולד ביום הראשון לא נחשב לנזירות דידיה במסוים, וכולא שמעתין היא משום דכבר נהג כן בימים קודם. ודבריהם צ"ב, הרי ודאי זה שמנה כן ימים רבים קודם אי"ז סיבה שתמשיך נזירותו, דהרי ביום ע"א ודאי יחול הבן ולא נחוש להא דנזירותו נוהגת ימים רבים, וע"כ הסיבה היא משום דבתחילת יום זה מנינו אותו לנזירותו, וא"כ ביום א' נמי, וע"כ מתבאר בתוס' דבעינן תרתי, גם שנהג בימים שלפני"ז וגם שהתחיל אותו יום, וצ"ב, ולהנ"ל מבואר היטב דשם נזיר חל רק אחרי שהיה יום א' נזיר, אבל באותו יום שאינם אלא שעות גרידא אין חל בו ע"י שם נזיר, ואינו נחשב באמצע, דכל מה שלא אמרינן מקצה"כ באמצע הוא משום דכבר קיים בו שם נזיר, וכמש"נ וזה אחר שהיה יום שלם שהיה בו נזיר.** [↑](#footnote-ref-19)
19. **הרב** יוסף קרביץ שליט"א והרב זאב קסלר שליט"א, הציעו לפרש דעת רבנן דס"ל דאין לחוש הכא לשעבוד, לפי השיטות דמדאורייתא צריך לכתחילה להמשיך את היום ולא להעמידו כמקצת, אלמא קיום הנזירות באופן של מקצת הוא קיום גרוע, וא"כ ודאי מובן, דס"ל דאין בכח השעבוד לשנות את קיום נזירות האב בהאי יומא שתהא באופן הגרוע, ולכך לא דמי לסוף הנזירות, וגם לראשונים דאין דין מדאורייתא ורק מדרבנן אין מגלחים ביום ל"א הרי כתב ר"פ (עמ' 83) דגדר הדין היה דלא לסמוך על מקצה"כ בנזירות יעוש"ה, וא"כ אין בכח השעבוד לגרע לקיום נזירותו ולקצץ 'ביום השבעים'. [↑](#footnote-ref-20)
20. **וכעי"ז** מבואר בשו"ת הרדב"ז ח"ג תנ"ד, עי"ש בכל דבריו, ובמה שהביא מהתרומת הדשן סי' רצ"ב. [↑](#footnote-ref-21)
21. **ולדוגמא** בעלמא ניתן להבין הא דמצינו דר"ה נקרא בתורה 'יום תרועה' מכח מעשה תקיעה אחת, דהרי"ז מגדיר את כל היום, וכן איתא בקרא 'והגית בו יומם ולילה', ומפרשינן לה דסגי בקר"ש שחרית וערבית, והיינו דמי שקרא קר"ש שחרית וערבית כבר מוגדר דהגה בתורה יומם ולילה. ועוד כהנה רבות בתורה, כגון הא דכתיב והסגיר את הנגע שבעת ימים, ושוב כתיב וראהו הכהן ביום השביעי, וע"כ דיום הז' נחשב הסגר משום מקצתו. ואפשר דזו הסיבה דבשום מקום לא אמרינן מנ"ל דמקצה"כ, דבאמת אינו מדרשה מסויימת, אלא דבר פשוט הוא דכל שנעשה ביום נותן שם בכל היום. [↑](#footnote-ref-22)
22. **אמנם** יש להעיר, דיש אפשרות לצמצם האב למקצ"ה ולהפסיק מנינו, ושהבן ינהג הנזירות ויתן רושם נוסף ביום, וכמו דביום ל' עולה לכאן ולכאן, א"כ ה"נ יעשה זאת. וי"ל דסברא היא דלא קאתי השעבוד ליקח כיון דכבר הוגדר כל היום על שמו, והוא מצידו ראוי להמשיך הנהגתו. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ואף** בגוונא שהיה נזירות באותו יום, כעין מש"כ התוס', מצינו לק' דף י"ח דכל נזיר שנטמא מזה ג' וז' וטובל ומביא קרבנות, ובו ביום מתחיל כבר למנות את הנזירות טהרה. [↑](#footnote-ref-24)
24. **הנה** בהמשך שמעתין מייתינן ל'אבל' ו'זבה' וע"כ הוא דין מקצה"כ, וא"כ מה מדמה הש"ס. וי"ל דתנא דמתני' דפליג הכא ולא חשיב להו כיום קצר, הוא משום דס"ל **דמה שחל בתחילת היום וראוי להמשיך ע"כ ימשיך**, ומה"ט לא שייך בזה מקה"כ, ומה"ט נמי גם לא מגדרי להו קצת יום, ואהא קמייתי הש"ס תנאי דלא ס"ל כרבנן, אבל ודאי הכא בשמעתין אליבא דרב מכיון דיש שעבוד עדיף מכל מקצה"כ. [↑](#footnote-ref-25)