הבא על יבמתו - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

**מראה מקומות והערות**

**פרק הבא על יבמתו**

**יעקב שאול סגל**

**אייר תשס"ח**

**נ"ג ע"ב**

**א) הבא על יבמתו בין שוגג וכו'.** **בראשונים** הקשו דמתני' דלא כאבא שאול [ועיין בפ"ד אותיות נ"ד-נ"ח הרחבה בזה] **וברמב"ן** לעיל ל"ט הוכיח מזה דהלכתא דלא כאבא שאול. וכן שיטת **הרמב"ם** בפירוש המשנה בבכורות פ"א מ"ז. **אכן בריטב"א ובנמוק"י** בסוגיין ביארו שדינו של אבא שאול הוא מדרבנן וע"כ אי"ז סתירה לדברי המשנה והוכיחו כן מהא דלא אמרה המשנה מתני' דלא כאבא שאול, ועיין עוד בריטב"א שדייק לשונו של אבא שאול "כאילו פגע בערוה וקרוב הדבר בעיני" וכו'. **וכן מוכח מתוס'** לעיל שהוי מדרבנן שהרי פסקו בתוס' כאבא שאול משום דסתם מתני' (בריש מכילתין ובבכורות) כוותיה, והנה אם מתני' דריש הבא על יבמתו שהיא סתם משנה אינה כאבא שאול מ"ט פסקו כאבא שאול וע"כ שס"ל כנמוק"י והריטב"א דמתני' הכא אזלה נמי כאבא שאול. **אמנם בב"ש** (קע"ד סק"ג) הקשה דמשמע דמחלוקת אבא שאול ורבנן היא מדאו' דהביאו מקור לדבריהם מהפסוקים. ועי"ש משכ"ב. **ועיין בחזו"א** (קכ"ט סקי"ג) משכ"ב בדרך חדשה. **ובפירוש הרדב"ז** לירושלמי (רפ"ק דיבמות) כתב שברור הדבר דהא דכתב הנמוק"י דלאבא שאול הוי כפוגע בערוה מדרבנן זהו דוקא אליבא דרבא אבל לרבי יצחק בר אבדימי דמוקי לברייתא דיבמה יבא עליה מצוה שבתחילה היתה וכו' ת"ל יבמה יבא עליה למצוה ע"כ, ע"כ מדאורייתא הוא כפרש"י ז"ל דמשמע ליה יבמה יבא עליה למצוה משום דכתיב ויבמה. ועי"ש שהרחיב בזה.

**ב) "ולא חילק בין ביאה לביאה." בתוס' ובראשונים** הביאו פירוש רש"י דקאי על העראה, **והקשו** דכיון דקתני' במתני' אחד המערה ואחד הגומר מ"ט בעי' לומר דלא חילק בין ביאה לביאה **[אכן** ברש"י לפנינו כתב נמי בין ביאה כדרכה לביאה שלא כדרכה ועיין **במהרש"ל ובערול"נ ובישרש יעקב** משכ"ב]. **ועוד** הקשו דלהלן בגמ' מפורש דקאי על ביאה שלא כדרכה [ועיין **בערול"נ** משכ"ב]. **ועיין בריטב"א** שכתב דהדין דאחד המערה וכו' קאי גם על ביאת שוגג ומזיד וכד' **[ולפ"ז** אפ"ל בשיטת רש"י דלהכי כתב דלא חילק בין ביאה לביאה היינו דגם בהעראה מלבד דקונה היכא שמכוון למצוה קונה נמי בביאת שוגג וכד', דאית בזה חידוש גדול דאין בביאה זו הקמת שם ולהלן נ"ו הביאו בתוס' מדברי הירושלמי שלא קנה בהעראה אלא לדברים האמורים בפרשה הרי שחלוק העראה מגמר ביאה, ולהכי כתב רש"י דלא חילק בה הכתוב כדברי הריטב"א, ולהלן במקומו יתבאר בהרחבה דין העראה].

**ג) "ממזרת ונתינה לישראל." ברש"י** (ד"ה ממזרת ונתינה) כתב "דלאו אפסולה לכהונה קאי דהא פסולה וקיימא, ולענין תרומה דבי נשא נמי ליכא למימר, ועוד דביאת כשר מאי מגרעה לה." **ובתוס'** להלן (נ"ו ע" ד"ה ממזרת) כתב רק את הטעם הראשון. **ובביאור דברי רש"י עיין בריטב"א** שביאר דהא דאינה אוכלת בתרומה דבי נשא הוא משום דממזרת שהיא בת כהן כיון דאמה היתה זונה ונפסלה מן הכהונה ומן התרומה בתה נמי נפסלה מסתמא לתרומה, כי הולד שהוא בן זונה חלל לכהונה. והיינו דלפ"ז לא משכחת לה ממזר כהן כיון שהוא חלל שהרי אמו זונה. **ועיין באמר"מ** (סימן י') שביאר שע"י העראה עשאה זונה ובגמר ביאה שהיא כבר זונה הולד הבא ממנה הוא חלל, אלא שהקשה ע"ז מדברי הריטב"א בקידושין ע"ז דמבואר דנעשית זונה רק בגמר ביאה, וביאר דמ"מ כיון דמאותה ביאה נתעברה אזי באין כאחד מה דעשאה זונה והולד הנוצר מביאה זו הוא חלל. **ועיין בדבר אברהם** (ח"ב סי' כ"ג) משכ"ב ויתבאר בהערה הבאה. **אכן ברמב"ם** (פי"ט מאיסו"ב ה"ה) כתב דכהן הבא על שומרת יבם הולד כשר לפי שאינה מאיסורי כהונה ועשאה זונה, ומבואר דפליג ע"ד הריטב"א הנ"ל, דלריטב"א הרי כיון שאמו זונה הוא חלל [ועיין באמר"מ שם משכ"ב]. **ובמ"מ** (שם) ביאר דהרמב"ם ביאר דברי הגמ' (קידושין ע"ז: ע"ח ע"א) דאין חללה אלא מאיסורי כהונה ומצא רק בכה"ג דאילו חייבי כריתות הולד ממזר. עי"ש. **ובקו"ה** (סימן מ"ד) הקשה דמה בכך שהולד ממזר מ"מ איכא נפ"מ אי יש עליו קדושת כהונה, ומוכח דאי הולד ממזר אין בו קדושת כהונה, וטעם הדבר עי"ש מה שהביא מדברי הרשב"א (סימן אלף ר"א ועיין נמי בטור סי' ז' קי"ד) והקו"ה ביאר בדעת הרמב"ם, דכיון שמפקיעו הממזרות מתורת קהל כ"ש שיפקיענו מקדושת כהונה, ולפ"ז כתב דאפשר דזו כוונת רש"י הכא דמטעם זה אינה אוכלת בתרומה. עי"ש באריכות.

**ד) בא"ד.** "ועוד דביאת כשר מאי מגרעה לה." **וביאור דברי רש"י כתב בקו"ה** (מ"ד אות ט') דר"ל דאפילו אם בממזרות יש בה קדושת כהונה מ"מ אי אפשר לומר שתפסל עכשיו ע"י ביאת ישראל כשר ומשום שהפסול לכהונה אינו בא מחמת ביאת האיסור אלא מחמת הבועל שהוא פסול דכל הפסול פוסל, ועי"ש שהוכיח כן מדעת הרמב"ם דביאת חייבי לאוין אינו לוקה אלא ע"י קידושין ומ"מ פוסלה, הרי שהפסול אינו תלוי בביאת איסור אלא במה שהבועל הוא פסול. ועי"ש שביאר לפ"ז דברי התוס לעיל ט"ו עי"ש. **ועיין בריטב"א** שנראה מדבריו נמי שנסתפק בהאי דינא שכתב דכל היכא דבא על אמה עשאה זונה ולכן הבת חללה וכתב דגם אם לא נימא הכי מ"מ ביאת הכשר מאי מגרעה כדברי רש"י. **ובדבר אברהם** (ח"ב כ"ג) ביאר ספקו של הריטב"א דהנה בטעם דברי הריטב"א דכיון שהאם זונה הבת נמי פסולה ביאר הדבר אברהם ע"פ דברי הרשב"א (בשו"ת אלף ר"א) דהוא מק"ו מאלמנה כמבואר בגמ' לעיל מ"ד עי"ש, ולפ"ז ביאר דספיקו של הריטב"א הוא דהנה ק"ו זה הובא בגמ' גם לגבי עכו"ם ועבד הבא על בת ישראל שפסלה מן התרומה ואיכא ק"ו אלא שנחלקו הראשונים האם הולד פגום או לא, ועיין בב"ש (סי' ד' סק"ד) דטעם הסוברים שאינו פגום משום דהאי ק"ו פריכא הוא ע"פ דברי התוס' בפרק הערל (ע"ז ע"א ד"ה ר"י) עי"ש, והריטב"א שם הביא לב' הדעות ולא הכריע בניהם, וא"כ אתי שפיר דזהו ספיקו של הריטב"א בסוגיין. עי"ש.

**ה) "לא מבעיא הוא שוגג והיא קמכוונה לשם מצוה."** הנה בפשטות משמע דהאשה מצווה במצות יבום שאל"כ מאי רבותא במה שהיא מכוונה לשם מצוה. [ונחלקו בענין זה גדולי האחרונים והו"ד בפ"ק לענין עשה דיבום כיצד ידחה ל"ת של האשה עי"ש]. אכן יש לדחות דהגם שאינה מצווה במצות יבום מ"מ יש כח בידה ליתן שם למעשה היבום שהוא לשם מצוה. וצ"ע. [ויל"ע בדברי המשנה שכתבה דהיא אנוסה והוא לא אנוס דלכאו' הוא פשיטא, אכן א"נ שהאשה נמי מצווה ביבום א"ש חידוש המשנה. ועיין להלן (אות טז) לענין היא ישנה ועיין להלן אות ל' בביאור החידוש במשנה לדעת הרמב"ן]

**ו) "אילימא כשאנסוהו עכו"ם ובא עליה והאמר רבא... אין קישוי אלא לדעת."** וביארו **בתוס'** דמיירי שהדביקו עכו"ם את היבם ביבמה ומ"מ הקשתה הגמ' שאי"ז אונס דאין קישוי אלא לדעת. **והקשו בתוס' ובראשונים** מ"ט לא מוקמי למתני' בכה"ג שאנסוהו עכו"ם לבא עליה בקישוי, היינו שאם לא יעשה כן יהרגוהו **ותירצו** [בתוס' וברא"ש ועוד] "דכל מעשה שעושה מעצמו אפי' ע"י אונס מיתה לדעת חשיב." **וצ"ב כוונתם** דמ"מ עשה מעשה זה רק מחמת אונס מיתה והגם שאין קישוי אלא לדעת כ"ז הוא לענין דין יהרג ואל יעבור אבל גבי ביאת יבמה ודאי חשיב שעשה מעשה זה באונס. וכן הקשה **ביש"ש**. ובספר **עמק שאלה** (שאילתא מ"ב אות ה') ביאר דברי התוס', דאע"ג דחשיב אונס לגבי אונסין מ"מ לגבי מצוה יצא יד"ח כמו באופן שכפהו לאכול מצה ואכל דיצא משום דנהנה וא"כ לא צריך להכי לדרשה דיבמה יבא עליה. [ויש לחלק בזה בין "אונס" לבין "מזיד" דגבי מזיד כתב בעמק שאלה שם וכן במנ"ח מצוה תקצ"ח דכיון דנתכוון שלא לשם מצוה הרי לא מהני מה שנהנה לענין מצות צריכות כוונה, ויש לחלק דלגבי אונס אי"ז נחשב כוונה הפוכה, ועיין.] ועיין **ברמב"ן** [וכן הוא ברשב"א ובמ"מ פ"א מאיסו"ב ה"ט] שביאר דכיון דבביאה עצמה ליכא אונס לא קרינא ביה הבא על יבמתו באונס אלא מדעת שלא במתכוון למצוה הוא בא עליה. עי"ש. והיינו דכיון דמעשה הביאה תלוי ברצונו הגם שעושה כן מחמת מיתה אי"ז נכלל בלשון אונס דמתני' אלא דחשיב מתכוון בלא כוונת מצוה אלא מחמת אונס מיתה אבל אי"ז בכלל הבא על יבמתו "באונס." **אכן בריטב"א** כתב דבאמת מיירי מתני' בכה"ג שאנסוהו עכו"ם עד שנתקשה ובא עליה מפני פחד אונסם. ומשמע מדבריו שאנסוהו לבא עליה בקישוי והיינו שד"ז נחשב לאונס הגם שבא עליה מעצמו כיון דסו"ס לא עשה כן אלא מחמת אונס מיתה. **וכן ביאר ביש"ש**. **ועי"ש שהקשה** לפירוש התוס' מ"ט לא העמידה הגמ' באופן שנתקשה לאשתו והדביקוהו נכרים על יבמתו וכעין שמסיק במסק' הגמ' שנתקשה לאשתו ותקפתו יבמתו ובא עליה. **ובריטב"א** עמד בקושיא זו וביאר דאי"ז משמע בלשון "בא עליה" דמשמע שהוא עצמו נדבק בה **[ולהלן** בתקפתו יבמתו מיירי שנתקשה לאשתו והחזיקה בו יבמתו עד שבא עליה מעצמו, ושם באמת כתב הריטב"א שהיה אפ"ל שתקפוהו נכרים בכה"ג. **אכן** לשיטת תוס' לכאו' אין לומר כן, שא"כ נחשב שעשה מעשה מעצמו וזה אינו נחשב לאונס אלא לדעת. ועיין]. **אלא** דיש להקשות לפירוש הריטב"א מאי קושית הגמ' מרבא דאין קישוי אלא לדעת הא מ"מ עשה כן מחמת אונס מיתה, **וביש"ש** ביאר דקושית הגמ' דכיון שאין קישוי אלא לדעת א"כ הגם שאנסוהו עכו"ם לכך אי"ז נחשב אונס דכיון שאנסוהו לדבר מצוה והוא אינו מכוון לשם זנות [דא"כ היינו מזיד] א"כ מאי גרע במה שאנסוהו עכו"ם לכך הא סו"ס הוי מעשה דידיה והוי ביאת יבום כדין וליכא חידוש בזה דקנה. עי"ש. **אכן** אכתי צ"ב דמ"מ כיון שלא היה בא על יבמתו בלא שאנסוהו לכך ואינו מתכוון לשם מצוה אלא לעשות ציוי העכו"ם א"כ איכא חידוש במתני' שבכה"ג קנה ואי"צ שיעשה ביאה זו מחמת רצונו למצוה. **ואולי** י"ל שקושית הגמ' דכיון שאין קישוי אלא לדעת א"כ ד"ז נחשב ל"אינו מתכוון" ולא לאונס. ועיין. **ועוד י"ל** לפי מה שיתבאר להלן סוף אות ח' דהאי דינא דאין קישוי אלא לדעת יש שביארו שאינו עושה ד"ז מחמת כונס כלל אלא רק לרצונו. ולפ"ז א"ש.

**ז) בתוס'** (ד"ה שאנסוהו) בסוה"ד הוכיחו תוס' מהכא דהיכא שבא על יבמתו שלא בקישוי שאינו קונה אותה ודנו אי קאי למ"ד משמש מת בעריות פטור או"ד דהכא בעי' ביאה הראויה להקמת שם. **ויש להקשות** לפ"ז מ"ט מהני ביאה שלא כדרכה לקנין הרי אי"ז ראוי להקמת שם, **ובאמת** בגמ' להלן מרבי לביאה שלא כדרכה מקרא דולקחה, והקשו הראשונים מ"ט בעי' להכי הא אפשר ללמוד ביאה ביאה מעריות דכתיב בהו משכבי אשה, ותירצו הרמב"ן והרשב"א והריטב"א בשם תוס' דס"ד דעיקר יבום הוא להקים שם לאחיו וליתא בביאה שלא כדרכה, אלא דמ"מ קשיא דמכאן איכא למילף לכל ביאות דלא בעי' שהיה ראוי להקמת שם. **ובב"ש** (קס"ו סק"ט) כתב לחלק בין ביאה שלא כדרכה לביאה באבר מת, דביאה שלא כדרכה ראויה היא להקמת שם במקו"א [היינו שעצם הביאה היא ראויה להקמת שם] משא"כ ביאה באבר מת אינה ראויה להקמת שם בשום מקום. עי"ש. **אלא שצל"ע** דהרי מבואר בראשונים לעיל כ' ע"א שאילו לא היה אפשר ע"י מיעוך לא היה שייך שיהני ביאה ראשונה ביבמה כיון שאי"ז ראוי להקמת שם, וקשה מאי שנא מביאה שלא כדרכה שנחשב שהיא ביאה הראויה להקמת שם משום דבמקו"א היא ראויה להקמת שם. **וביותר קשה** מסוגיא זו לדברי ר"י לעיל כ' ע"א דמבואר שאי"צ שתהיה ביאה הראויה להקמת שם אלא שהיבם והיבמה יהיו ראוים להקמת שם, ואילו מסוגיא זו דמשמש באבר מת מבואר דבעי' שתהיה ביאה הראויה להקמת שם וצ"ע. **והנראה** בזה, דהנה יעויין היטב בדברי התוס' רא"ש לעיל כ' ע"א בקושיתו על ריב"א ומבואר בדבריו שהגם שס"ל כתוס' דלא בעי' ביאה הראויה להקמת שם אלא בעי' שהיבם והיבמה יהיו ראוים להקמת שם מ"מ מבואר בדבריו שבעי' שתוכל למעך [הגם שאי"צ למעך בפועל] ואל"כ לא קניא, ומבואר בדבריו הטעם שאילו לא היתה יכולה למעך היתה היא כמו אילונית שלא קרינן בה אשר תלד. עי"ש. ודבריו מחודשים, אבל מ"מ נראה לבאר ע"פ דברי התוס' רא"ש הנ"ל דיש ב' ענינים בדין להקים שם לאחיו האחד הוא שבעי' שהיבם והיבמה יהיו ראוים להקמת שם ואילו לא היה שייך מיעוך לא היה נחשב שהיבם והיבמה ראוים להקמת שם דהיבמה עד ביאה שניה אינה יבמה הראויה להקמת שם ולכן בעי' שתוכל למעך דכיון שהיא יכולה למעך נחשבת שהיא יבמה הראויה לקמת שם [ומה"ט אין בה ג"כ דין נאסרה על הזמן של קודם מיעוך] אלא שס"ל לראשונים הנ"ל דיש דין נוסף והוא שבעי' שתהיה זו ביאה הראויה להקמת שם אלא שד"ז אי"צ שתהיה ראויה בפועל ביאה זו להקמת שם אלא גם אם בעלמא ביאה זו היא ראויה להקמת שם סגי בהכי וכמו שביאר בב"ש גבי ביאה שלא כדרכה שהיא ביאה הראויה להקמת שם במקו"א משא"כ גבי משמש באבר מת שאי"ז ביאה הראויה להקמת שם. ולפ"ז א"ש דעת הראשונים שם [רמב"ן רשב"א ריטב"א ר"ן] ועיין. ואף דעת ר"י מובנת היטב דלא קשה עליו ממשמש באבר מת דודאי גם לדעת ר"י בעי' ביאה הראויה להקמת שם במקו"א וכדברי התוס' רא"ש אלא שס"ל שאי"צ בביאה שהיא מקימה שם בפועל וזה מוכח משלא כדרכה והעראה ובביאה ביבמה בעלמא הוי ביאה הראויה להקמת שם במקו"א והיבם והיבמה נמי ראוים להקמת שם כיון שאפשר למעך אבל ריב"א שהקשה שאין אשה מתעברת בביאה ראשונה לכאו' ס"ל שבעי' ביאה שיכולה בפועל עתה להקים שם וע"ז הקשו תוס' כמבואר שם.

**הנה גבי סריס ואילונית** מבואר בגמ' לקמן ע"ט: דרק מי שאינו ראוי לילד מתחילת בריאתו הוא ממועט מיבום אבל מי שהיה לו שעת הכושר עולה ליבום [ולכן זקן סריס אדם ופצוע דכא עולים ליבום מלבד היכא שיש בעיה של חייבי לאוין] והנה ד"ז הוא קשה לכל הדעות דבעי' ביאה הראויה להקמת שם שהרי אצל בנ"א אלו אי"ז ביאה הראויה להקמת שם וביותר קשה דהכא גם לא תהיה ביאתם בעתיד ראויה להקמת שם וא"כ גם ביבמה בעלמא מה דמהני ביאה ראשונה הוא מחמת שבעתיד תהא ראויה להקמת שם בהכ"ג ליכא לד"ז. וצ"ע. ובאמת נראה שזו כוונת תוס' בתחילת דבריהם להקשו על ריב"א עי"ש. והנראה בזה, דהנה נתבאר לעיל שהחסרון ביבמה בתולה הוא שהיא אשה שאינה ראויה להקמת שם ולא שאין הביאה ראויה להקמת שם, וא"כ י"ל שמה שהיה לו שעת הכושר מהני להחשיב שהיבם הוא יבם הראוי להקמת שם, משא"כ יבמה שנולדה בתולה שלא היתה מעולם ראויה להקמת שם [ומה שהיא ראויה בעתיד להקמת שם אי"ז נחשב כמו היה לו שעת הכושר שיש חילוק בין העתיד לעבר ועיין] אבל עדיין קשה מאי שנא סריס ממשמש באבר מת שהרי כלפי ביאה שלא כדרכה כתב הב"ש שהיא ראויה להקמת שם במקו"א אבל גבי סריס שאינו ראוי להקמת שם במקו"א מאי שנא ממשמש באבר מת וצ"ע. והנראה בזה ע"פ דיוק לשון התוס' בסוגיין "ולענין יבום בעינן ביאה דרך הקמת שם." ומבואר שאי"צ ביאה הראויה להקמת שם אלא ביאה דרך הקמת שם והיינו ביאה רגילה של איש באשתו משא"כ ביאה באבר מת, ולפ"ז א"ש שסריס אדם וזקן ופצוע דכא הגם שאין ביאתם ביאה הראויה להקמת שם מ"מ הוי ביאתם ביאה דרך הקמת שם, ולכן מהני ליבום משא"כ משמש באבר מת. [והיינו שכלפי הבעיה דהיבם בעי' שיהיה ראוי להקמת שם מהני מה שהיה לו שעת הכושר משא"כ גבי בתולה כמבואר, ומה שמוכח משמש באבר מת שבעי' ביאה הראויה להקמת שם י"ל שאי"צ אלא ביאה דרך הקמת שם כמבואר. אלא שיל"ע האם לפ"ז בעי' לתי' הב"ש גבי ביאה שלא כדרכה דיל"ע האם ביאה שלא כדרכה נחשבת ביאה דרך הקמת שם או לא היינו האם זו ביאה רגילה של איש באשתו או לא וצ"ע.]

**ח) "אין אונס לערוה דאין קישוי אלא לדעת." נחלקו הראשונים** האם ובאיזה אופן בכה"ג חייב מיתה. **דדעת תוס'** דכל מה דאמר רבא דאין אונס לערוה משום דאין קישוי אלא לדעת הוא כלפי הדין דיהרג ואל יעבור והיינו דכיון שאין קישוי אלא לדעת חשיב כמעשה שלו וצריך למסור נפשו על זה, אבל אם עבר ולא מסר נפשו פטור ממיתת בי"ד. **אמנם ברמב"ם** (פ"א מאיסו"ב ה"ט) מבואר שכל דין אונס דפטור ממלקות וממיתה הוא בכה"ג שנאנס הנבעל אבל גבי הבועל אין פטור אונס דאין קישוי אלא לדעת. ומבואר בדבריו דהיכא שאנסוהו גויים לבא על הערוה חייב מיתה דאין קישוי אלא לדעת וכן מבואר ברמב"ם בהלכות סנהדרין (פ"כ ה"א וה"ב) והובאה דעה זו ברמב"ן עי"ש. **ודבריו צ"ב** דהא מ"מ אנוס הוא ובלא האונס לא היה עושה כן. **ועיין בשאילתות** (שאילתא מ"ב) שהקשה מה שייך דין יהרג ואל יעבור גבי האיש הרי אין קישוי אלא לדעת, ותירץ דמשכחת לה במתפראין היינו שמאנס יצרו ונופל בחולי על תאות יצרו עי"ש. ובתוס' ביומא פ"ב: תי' כדברי התוס' בסוגיין דמיירי על היכא דאנסוהו נכרי להדבק בערוה ויכול להנצל בזה אם ימות וע"ז קאי רבא דיהרג ולא יעבור. אבל השאילתות פי' דברי רבא לענין חיוב מיתה והיינו כשיטת הרמב"ם דחייב מיתה כיון שאין קישוי אלא לדעת וא"כ קשיא להו באיזה אופן איכא יהרג ואל יעבור בכה"ג דהוא אנוס. [כן ביאר דבריו **בעמק שאלה** שם אות ה' עי"ש.] **ובחזו"א** (סי' ל"ג) הקשה על ביאור המ"מ הנ"ל בדעת הרמב"ם וביאר דאפשר דכוונת הרמב"ם היא בכה"ג שהדביקוהו לערוה ולא אנסו אותו על הקישוי דאז חייב מיתה אם נתקשה, אבל באנסוהו לבעול בקישוי י"ל שאינו חייב מיתה לדעת הרמב"ם ואין שיטת הרמב"ם כשיטת היש מפרשים שהובאו ברמב"ן וברשב"א הנ"ל. וכדברי החזו"א כתב **בחלקת מחוקק** (סי' כ' ס"ג בסו"ד) עי"ש.

**ובעיקר מחלוקת תוס' והרמב"ם** אי חייב מיתה משום דאין קישוי אלא לדעת הגם שאנסוהו לכך [לשיטת הסוברים דהרמב"ם ס"ל דחייב מיתה בכה"ג שאנסו לבא על הערוה בקישוי] **עיין בעמק שאלה** (מ"ב סק"ה) דתלוי האם הטעם דיהרג ולא יעבור בגילוי עריות הוא משום חומר האיסור או משום שפוגם את האשה והוי כמו קטלא. וביאור דבריו דאי מטעם חומר האיסור א"כ כיון שהוי באונס, הגם דעשה המעשה ברצון מחמת האונס דאין קישוי אלא לדעת, יש פטור דלנערה לא תעשה דבר דבאונס פטור, אבל אי הוי מטעם הפגם היינו דהוי כמו רציחה א"כ מאחר שעושה המעשה ברצון אין בזה פטור אונס ועיין. **ועוד י"ל** דהנה יל"ע האם דינו של רבא דאין קישוי אלא לדעת גדר הדבר הוא שמעורב בזה 'גם' דעת, והיינו דזה ודאי דבלא האונס לא היה דעתו לבא עליה, אבל מ"מ בצירוף אונס איכא נמי דעת שבא עליה מדעתו, או"ד שקימ"ל דאין קישוי אלא לדעת היינו שהיה עושה כן גם בלא האונס. ועוד יש לחקור לדעת הסוברים (תוס' ועוד) דהיכא שהיה צריך למסור נפשו על האונס ולא מסר נפשו מ"מ פטור ממיתה איך יהיה הדין היכא שיש לו רצון לעבור את העבירה גם בלא האונס והיה עושה כן גם בלא האונס אלא דמ"מ אנסוהו לעבור את העבירה, **ועיין בקו"ה** (מ"ט ג') שחקר בזה וכתב דלדעת השאילתות והרמב"ם דס"ל דהא דאין קישוי אלא לדעת וחייב ע"ז מיתה זהו משום שס"ל שקימ"ל שהיה לו בזה רצון גמור וגם בלא שהיו אונסין אותו לעבירה היה עושה כן ולכן חייב מיתה. עי"ש. הרי מבואר מדבריו שהא דאין קישוי אלא לדעת היינו שהיה עושה כן גם בלא אונס המיתה. אכן לשיטת תוס' ושא"ר דאינו חייב מיתה בכה"ג דהיה אנוס הגם שאין קישוי אלא לדעת, לכאו' אי"צ לחידוש זה ואפשר שדעת רבא היא דאין קישוי בלא תוספת רצון אבל באמת אי לאו אונס לא היה עושה מעשה זה. וא"כ אפ"ל דבזה תלויה מחלו' הראשונים הנ"ל ועיין.

**הקשו לשיטת הרמב"ם** [לביאור המ"מ] דלכאו' יש לדון מה יהיה באופן דאנסוהו להקשות את עצמו דבזה קאי הרמב"ם דחייב מיתה והנה אם אחר שנתקשה קודם שבא על הערוה חזר בו ולא רצה בקישוי לכאו' צריך להיות הדין שיהיה פטור ממיתה לפ"ד הקו"ה דס"ל דביאור דברי הרמב"ם הוא שהוי רצון גמור. [וא"א לומר כן שאל"כ מצאנו אונס שפטור ממיתה בבועל וברמב"ם מבואר שאין אונס כזה]. וצ"ל בפשיטות שכיון שמתחילה היה לו רצון גמור כמבואר א"כ הגם שבסו"ד היה זה רצון המעורב עם אונס [דאילו היה זה רק אונס היה מת האבר] א"כ מחוייב על הרצון הראשון בצירוף הרצון שאח"כ שהיה מעורב עם אונס. **ובחידושי רבינו אברם מן ההר** דייק ברמב"ם שלא כדברי המ"מ אלא שגם היכא שהיה מקושה לאשתו והדביקוהו הנכרים על הערוה חייב מיתה כיון שהיה בידו שימות האבר, ולדבריו אין חילוק אם עיקר הקישוי היה לדעת [מחמת האונס] או שרק מה שלא מת האבר היה לדעת, והיינו שזה ג"כ נחשב לרצון גמור. ומ"מ נקטה הגמ' באופן שהדביקוהו נכרים על יבמתו כיון שזה אונס עי"ש. **ודבריו צ"ע** מאי שנא אונס שהדביקוהו נכרים לאונס שאנסוהו לבא עליה בקישוי אם בתרוייהו חייב מיתה. ובדוחק יש לחלק "בשם אונס" דאם עשהה את כל המעשה מעצמו [מחמת אונס] א"א להחשיב ד"ז לאונס כיון שאין קישוי אלא לדעת משא"כ אם הדביקוהו נכרים דהגם שחשיב רצון נמי שאל"כ לא היה חייב מיתה אבל מ"מ חשיס כאונס וצ"ע.

**והנה ברמב"ן ובריטב"א** מתבארת לכאו' שיטה שלישית, דכתבו דהגם דהיכא דאנסוהו עכו"ם לבעול בקישוי ועבר ולא נהרג פטור ממיתה [כדעת תוס'] מ"מ היכא שלא אנסוהו לבעול אלא הדביקו אותו לערוה ובא עליה חייב מיתה דאין קישוי אלא לדעת. [ובחזו"א (שם) הקשה דמ"ט אי"ז אונס הא מ"מ הדביקוהו על הערוה עי"ש.] **ועיין עוד** בריטב"א שהקשה דהקישוי הוא קודם לעבירה וא"כ במה איכא איסור בעצם הקישוי ותי' דכיון שא"א לביאה בלא קישוי א"כ יש ע"ז דין יהרג ואל יעבור עי"ש. והדברים צ"ב. **ובחזו"א** (שם) כתב דהוא מטעם אביזרייהו דגילוי עריות. עי"ש. ועיין להלן אות י"ב משכ"ב. **ובדעת תוס'** יל"ע אי ס"ל כראשונים הנ"ל, **דהנה ברש"ש** תמה על דברי התוס' שכתבו דאין להעמיד דברי רבא בכה"ג שאנסוהו עכו"ם לבעול בקישוי דא"כ אפילו אי יש קישוי שלא לדעת תיפו"ל דעל גילוי עריות יהרג ואל יעבור, ותמה הרש"ש שמ"מ איכא נפ"מ לענין עונש מיתה דאי אין קישוי אלא לדעת א"כ חייב מיתה היכא שלא אנסוהו לבעול בקישוי ואי יש קישוי של לדעת אינו חייב מיתה בכה"ג. עי"ש. **וחזי'** דס"ל לרש"ש דבכה"ג שאנסוהו לבעול שלא בקישוי ונתקשה חייב מיתה לדעת תוס' ודמי לדברי הרמב"ן והריטב"א הנ"ל. **אכן יעויין ביש"ש** (סי' ג') שכתב דמדברי התוס' מוכח דאם אנסוהו עכו"ם והדביקוהו על הערוה ולא יכל להנצל במיתה אז אפי' נתקשה הוי אונס ממש ואין לך אונס גדול מזה. **ועיין נמי בחזו"א** (סי' ל"ג) שכתב דבהכ"ג פשיטא לתוס' להיפך ממאי דפשיטא לריטב"א דתוס' ס"ל שבכה"ג א"א לו שלא יתקשה והוי אונס ופטור ממיתה. [אכן ביש"ש משמע שכל זה הוא בכה"ג שלא היה לו אפשרות להנצל ע"י מיתה אבל בלה"כ חייב מיתה וצ"ב דאם בהכ"ג חשיב אנוס על הקישוי א"כ יהיה פטור ממיתה גם אם יכל להנצל ע"י אונס מיתה, ואפשר דאה"נ, וכתב היש"ש כן לענין שאפי' תשובה אי"צ בכה"ג שלא יכל להנצל ע"י מיתה עי"ש.]

**ט) בא"ד.** כתבו בתוס' דאמר רבא דיש לו למסור עצמו ליהרג אם יודע שאי אפשר לו אם לא יתקשה, ובהמשך דבריהם כתבו דאם יש קישוי שלא לדעת או שהיה כבר מקושה או שיודע שלא יתקשה אין חייב למסור עצמו. עי"ש. **והקשה הרש"ש** דסתרי דיוקא דרישא אדיוקא דסיפא מה יהיה הדין באופן שמסופק אם יתקשה. וכתב הרש"ש דנראה דמספק לא יהרג דספק נפשות להקל. **ועיין בש"ך** יו"ד ר"ס קנ"ז דהביא מדברי התרוה"ד דבקידוש ה' לא אמרינן ספק נפשות להקל. ובעיקר קושית הרש"ש **עיין ביש"ש** (סי' ג') וביאר דמספק אי"ז חילול ה' ואי"צ למסור נפש אבל אם מסר נפשו הי זה משובח אבל בודאי אין לו למסור נפשו.וא"ש דברי התוס'. **אכן מדברי התוס' הרא"ש** מתבארת כוונת התוס' דמש"כ דאם יודע שלא יתקשה היינו שגם למ"ד משמש מת בעריות חייב הכא אינו חייב כיון שאינו עושה מעשה [ולא לאפוקי ספק]. **ועיין בתוס' ישנים וברא"ש ובתוס' ביומא** פ"ב: משכ"ב דרבא ס"ל דמשמש מת בעריות פטור או דגם אי ס"ל דחייב אי"ז שייך באונס עי"ש.

**נ"ד ע"א**

**י) בא"ד. בדין קרקע עולם.** מבואר **בתוס'** דאילו היה קישוי של לדעת או שהיה כבר מקושה או שידע שלא יתקשה אזי בהדביקוהו נכרים על יבמתו לא היה דין דיהרג ואל יעבור כיון שהוא קרקע עולם ובקרקע עולם אין דין יהרג ועל יעבור, והוכיחו כן מרציחה דכל הדין דיהרג ואל יעבור בעריות נלמד מרציחה בהיקש והתם הטעם הוא מחמת סברא דמאי חזית וכו' ובכה"ג שמשליכין אותו על התינוק אין דין יהרג ואל יעבור כיון דאיכא מאי חזית לאידך גיסא ואין מצוה להציל חבירו ע"י עצמו דאדרבא חייך קודמים א"כ ה"ה לעריות דההיקש הוא במעשה בידיים ולכן בקרקע עולם ליכא דין יהרג ואל יעבור. [וכן היא שיטת רש"י ביומא פ"ב ד"ה אף עי"ש. וכן היא שיטת הרא"ש בכתובות ובכ"מ וכ"כ הר"ן סנהדרין ע"ז ועיין ברמ"א יו"ד קנ"ז שהביא ד"ז בלא חולק]. **אמנם ברמב"ם** לא הזכיר חילוק זה דקרקע עולם גבי עריות, **ודייק הגר"ח** (יסודי התורה) דס"ל לרמב"ם דאין בעריות פטור דקרקע עולם אלא דהקשה מ"ט ליכא להאי פטור כמש"כ התוס' גבי רציחה. [**ובחזו"א** (בגליונות) כתב דאין הכרח לזה מדברי הרמב"ם דמה דלא הזכיר כן משום שלא נזכר הדין בגמ'. אכן כדיוק הגר"ח מבואר בספר **תוספת יוה"כ** (יומא פ"ב ע"א) עי"ש. ועיין בשיעורי הגרי"ד מש"כ להוכיח כדברי הגר"ח בדעת הרמב"ם] **ותירץ הגר"ח** בב' דרכים. **א-** דהא דברציחה איכא להיתר דקרקע עולם אי"ז משום דמעשה בידיים חמור מהיכא שלא עשה מעשה בידיים והיכא שאין עושה מעשה בידיים אינו חייב למסור נפשו, אלא רק מסברת מאי חזית והיינו שהנפשות שקולות והוי כב' רציחות שאינם דוחות זא"ז, וא"כ בעריות דליכא להאי סברא ורק איכא פיקוח נפשו כנגד חומר העבירה ובזה ילפי' שנפשו אינה שקולה כנגד העבירה וא"כ אין חילוק בין שב ואל תעשה וקום ועשה, וממילא ליכא להיתר דקרקע עולם. **אכן בגליונות חזו"א** כתב דבאמת י"ל דנלמד מרציחה שנפשו שקולה כנגד העבירה והדין הוא שוא"ת. **[אמנם** לכאו' כל מה די"ל כן הוא מחמת ההיקש דגילוי עריות לרציחה דאמרי' דהתורה החשיבה נפשו של הנהרג כמו העבירה אבל בע"ז לכאו' לא שייך לומר כן, ואילו ברא"ש בכתובות ובתוס' ישנים ביומא פ"ב ע"א משמע דגם בע"ז איכא להיתר דקרקע עולם וצ"ע. ובתוס' בסוגיין מבואר שאי"ז נחשב לע"ז כלל.] **ועיין עוד בזכרון שמואל** (סימן ס"ה) משכ"ב [והביא מהכסף משנה דסברת מאי חזית אי"ז הטעם לדין יהרג ואל יעבור ועי"ש מש"כ בשם הגרש"ש ואכמ"ל] **ב-** דהנה דברי התוס' צ"ב, כיצד ילפי' לדין קרקע עולם בעריות מדין קרקע עולם גבי מי שמשליכין אותו על התינוק וכו' הא גבי מי שמשליחין אותו על התינוק אין האדם נחשב כחלק מהמעשה כלל והוי רק כאבן ביד הרוצח משא"כ בגילוי עריות הגם דלא עשתה מעשה מ"מ הרי היא עוברת על גילוי עריות [וכן האיש בכה"ג שהוא קרקע עולם, **והביאור** הוא דבמה שאינו נמנע מהעבירה הרי הוא כעושה את העבירה הגם שאי"ז מעשה בידיים אלא בשוא"ת משא"כ ברציחה בהכ"ג שאינו חלק מהמעשה אלא כאבן בעלמא ביד אחר ש'הוא' העושה את העבירה]. ועיין **בקובץ הערות** (סי' מ"ח) שהוסיף להקשות דהא רחמנא אחשביה להנאה מעשה וא"כ הנבעלת נמי נחשב שעושה מעשה אלא דהוי בשוא"ת וא"כ אי"ז דומה כלל למשליכו על התינוק דהתם לא חשיב שעשה כלל מעשה אלא אחר הרגו. וצ"ל, דס"ל לתוס' דגם ברציחה אילו שייך כה"ג דיחשב רוצח בשב ואל תעשה לא יהיה בזה דין יהרג ואל יעבור, ולכן למדו כן לעריות, וסברתם היא משום דהא דאמרי בגמ' מאי חזית וכו' ביאורו הוא דכיון ששני הנפשות שקולות אמרי' שוא"ת ורק על מעשה בידיים יש דין יהרג ועל יעבור, [**ועיין בקובץ הערות** (שם) שהוסיף דאין לנו לומר דגדר הדבר הוא דאין פקו"נ מועיל לדחות חיי חבירו וא"כ ה"ה לשוא"ת אילו יצוייר שבכה"ג נחשב לרוצח, כיון דלא מצאנו דין רוצח ע"י שוא"ת ואין לנו לומר כן מסברא וגבי משליכו על התינוק אין הוא נחשב כלל לרוצח. ועיין נמי **בחידושי רבי ראובן** (סי' ל"ב הערה 1) שכתב כעי"ז. **וביותר נראה** דיש משמעות כן בדברי התוס' שסיימו דההיקש דקרא בהורג בידיים כתיב דכתיב כי כאשר יקום איש על רעהו וכו' ולכאו' זה תי' חדש דרק בכה"ג איכא היקש לג"ע ולדברי האחרונים הנ"ל א"ש דכוונת התוס' דרציחה משכחת לה רק בכה"ג וע"ז איכא ההיקש ועיין. אכן לשון התוס' ביומא הוא "ועוד" דהקישא דקרא וכו' ומשמע דבאמת הוי תירוץ חדש].

אכן הרמב"ם ס"ל דמאי דאמרי' בגמ' מאי חזית הביאור הוא שכיון שהנפשות שקולות אין דין פקו"נ לדחות חייו מפני חיי חבירו וא"כ כל היכא שיחשב שעשה מעשה רציחה גם אילו יצוייר כן בשוא"ת וקרקע עולם יש בזה דין יהרג ואל יעבור וא"כ בעריות דחשיב כעושה עבירה בשוא"ת איכא נמי חיוב של יהרג ואל יעבור. ועי"ש שהוכיח כן מדברי ר"ע שהוצרך לדין חייך קודמים בכה"ג שלא עשה מעשה בידיים והיינו שרק גבי הצלה איכא להיתר היכא שלא עשה מעשה בידיים ולא בכה"ג שאיכא דין רציחה. עי"ש. **ובחזו"א** (שם) הקשה לדברי הגר"ח דבמה שס"ל דבמשליכו על התינוק אינו מחשב כעושה עבירה כלל אלא הוא כאבן ביד ההורגו יש להקשות דכיון שהנכרי הוא כרוח מצויה א"כ הוי כמו שעולה לראש הגג ויפול ע"י רוח מצויה דודאי חשיב רוצח [הגם שאי"ז רוצח לענין חיוב מיתה מ"מ הוי דין רוצח לענין יהרג ועל יעבור] **ועיין בספר אור גדול** (סי' א' עמ' 19) שהוכיח כן מהא דכתב רבינו ירוחם דפרהסיא הדין הוא דיהרג ואל יעבור גם ברוצה להשליכו על התינוק, ואילו היה נחשב שאינו כלל רוצח בכה"ג מ"ט צריך להיהרג בכה"ג, דאין לומר דהוי מטעם לא תעמוד על דם רעך דהרי ע"ז איכא היתר דחייך קודמים. עי"ש. **ובעיקר** ביאור הגר"ח בשיטת הרמב"ם דגדר הדין דמאי חזית הוא דאין חבירו נדחה מפני פקוח נפשו **הקשה החזו"א** דהגם די"ל דבכה"ג דיהרג חבירו אין דין וחי בהם מ"מ אם הוא יהרג הגם שיקיים וחי בהם כלפי חבירו אבל יעבור על וחי בהם כלפי עצמו כיון דגם לחבירו אין דין וחי בהם כאשר הוא יהרג, וא"כ ע"כ דהדין הוא שוא"ת עי"ש. ובמה שהביא ראיה מדברי ר"ע דחייך קודמים עי"ש מש"כ החזו"א לדחות הראיה. **ובדרך אחרת** בביאור מחלו' תוס' והרמב"ם כתב **בשיעורי הגרי"ד** דנחלקו הרמב"ם ותוס' אי דין יהרג ועל יעבור הוא מחמת עצם העבירה אלא דבעלמא איכא היתר פקו"נ וא"כ כל היכא דחשיב מעשה עבירה הגם דהוי בשוא"ת ליכא להיתר דפקו"נ [משום מאי חזית] או"ד שעיקר דין יהרג ועל יעבור נלמד מרציחה ובלה"כ אין חיוב מחמת עצם המצוה וא"כ אין לימוד על אופן דהוי שוא"ת. ועי"ש מש"כ לדחות ביאור זה וביאר בדרך אחרת.

**עד עתה** נתבאר דדין היתר קרקע עולם הוא מטעם דהוי שוא"ת, והיינו דשוא"ת הוא פחות חמור מקו"ע ולכן אין ע"ז דין יהרג ואל יעבור [או מטעם חומר האיסור או מטעם דין המסירות נפש כשאנוסים דלא נתחייבו בשוא"ת, ועיין בזכרון שמואל שם משכ"ב]. **אכן יש לבאר בדרך אחרת,** דהיכא שאשה [או האיש] היא קרקע עולם א"כ אי"ז נחשב למעשה עבירה כלל, והיינו דהגם שהאשה מצווה ג"כ על גילוי עריות ואחשביה רחמנא להנאה מעשה מ"מ כ"ז הוא דמה שאין האשה נמנעת מהעבירה זהו האיסור אבל בכה"ג דמה שאינה נמנעת מהאיסור אי"ז מחמת רצונה אלא ע"י אונס א"כ אי"ז נחשב למעשה עבירה כלל, [ומדויק בזה לשון "קרקע עולם" ולא אמרי' דהוי שוא"ת].

**יא) ברמב"ן** (פסחים כ"ה ע"א) ביאר היתר דקרקע עולם בדרך אחרת והוא "שמאחר שיכולים לבעול אותה בע"כ אם נאמר שתהרג מה הנאה יש לך." וכן הוא **בריטב"א בסוגיין**. ובאמת הסברא צ"ב דהרי ודאי מיירי שנותנים העכו"ם לאשה אפשרות לההרג דאל"כ אין כאן נידון כלל וא"כ מה איכפת לן במה שיכולים לעשות כן בע"כ. ועיין **בשו"ת טטו"ד** (לגר"ש קלוגר) שביאר דכיון דהוי בידו לאו כמחוסר מעשה דמי וצ"ע. **ושמעתי בזה** (עיין בספר בכל נפשך סימן מ"ז) דודאי אין היתר זה לאדם שציוו אותו הנכרים להרוג אחר ויכולים הם להשליכו על התינוק דאין כאן דין היתר, אלא רק בכה"ג דממנ"פ היא קרקע עולם ואין הבדל בגוף מעשה העבירה אי הוי באונס או לא אלא דס"ל דבזה עצמו דהיא קרקע עולם במציאות לא סגי להיתר דמ"מ מוטל עליה למנוע שיעשה בה עבירה זו ומחויבת ע"ז למסור נפשה, אלא דכה"ג כיון דיכולים לעשות גם בע"כ וא"כ גם אם תמסור נפשה לא ברור שלא יעשה כאן אותו מעשה עבירה כיון שיכולים לכפותה ע"ז, לכן שייך בזה היתר דקרקע עולם ועיין.

**ושיטה מחודשת בזה** מצאנו לרבינו דוד בפסחים?

**יב) במאירי** (סנהדרין ע"ד ע"א) כתב חידוש גדול דלא אמרי' דהאשה היא קרקע עולם אא"כ לא עשתה כל מעשה אבל אם אנסוה ללכת למקום העבירה תיהרג ולא תעבור ואסתר שהלכה לאחשורוש י"ל שהוליכוה בע"כ. עי"ש. **והנה בריטב"א** בסוגיין הקשה דמה בכך שאין קישוי אלא לדעת הא אין עבירה בעצם הקישוי אלא בביאה ותי' ז"ל "כיון דא"א לביאה בלא קישוי ראוי הוא להיהרג כאילו היא ביאה עצמה." וכתב **באגרות משה** (יו"ד סי' ע"ד) דמבואר מהריטב"א כדעת המאירי הנ"ל. **אכן** בדעת שאר הראשונים נראה דלא סברי כמאירי הנ"ל דהרי הוצרכו לבאר דין יהרג ואל יעבור באשה בכמה אופנים עיין בסוגיא בסנהדרין ע"ד ולא ביארו בפשטות כדברי המאירי הנ"ל, ועוד דדוחק גדול לומר שכל פעם שהלכה אסתר לאחשורוש היה זה באופן שהוליכוה בע"כ (ועמד בזה באגר"מ הנ"ל). **וא"כ צ"ב** מקושית הריטב"א גבי קישוי. ותי' האגר"מ דמיירי שבזמן הקישוי עצמו מיד נהייתה הביאה והוי באין כאחד ולכן הוי כביאה עצמה. אכן דבריו דחוקים לכאו'. **וי"ל** (עיין בספר בכל נפשך סימן נ"ב) דיש לחלק בין הליכה לעבירה שאי"ז ההליכה נצרכת למעשה עבירה עצמו אלא כהכשר שבלא זה לא תהיה הכי תמצי לעבירה, לבין קישוי שהוא חלק ממעשה העבירה עצמו. **ובחזו"א** (סי' ל"ג) כתב שסברת הריטב"א היא מטעם אביזרייהו דגילוי עריות. ועיין במגיה לריטב"א משכ"ב.

**יג) בתוס'** (הנ"ל) הקשו מהא דדאיתא בע"ז דנאבד באונס אסור והיינו שאנסוהו עכו"ם והשתחווה לבהמה ופריך ר"ז דאונס רחמנא פטריה דכתיב ולנערה ל"ת דבר, וקשה דהא קרא זה קאי בכה"ג דלא עשה מעשה וזה אינו שייך בע"ז. ותירצו תוס' (בתירוצם השני) דהא דחייב מיתה בגילוי עריות היינו גם היכא שלא עשה מעשה בכה"ג דהוי ברצון כאשה שחייבת ברצון הגם שהיא קרקע עולם וא"כ כשפטר הכתוב באונס נמי לא שנא עביד מעשה ל"ש לא עביד מעשה. **והקשה הרעק"א** (ביומא פ"ב) דלכאו' מה דהאשה פטורה באונס י"ל דהוא משום דהיא קרקע עולם ועשתה בהיתר, וא"כ כיצד ניתן ללמוד מהכא פטור אונס היכא דאינה קרקע עולם. **ובזכרון שמואל** (סי' ס"ה אות יח) ביאר בזה דהא דאיכא להיתר קרקע עולם אי"ז מטעם דדין פקו"נ לא נאמר בכה"ג דפיקו"נ אינו דוחה גם עבירה בשוא"ת אלא הוא מטעם האונס היינו דאינו חייב למסור נפשו בכה"ג שאינו עושה מעשה, וא"כ י"ל דבזה אין חילוק בין קום ועשה לקרקע עולם דבתרוייהו הוי אונס וא"כ ס"ל לתוס' מסברא דבדין אונס אין לחלק בין עשה מעשה ולא עשה מעשה [ורק לענין הדין דיהרג ואל יהבור איכא חילוק ולא לגבי פטור אונס ממיתה]. **ובחידושי רבי ראובן** (סימן ל"ד אות ה') ביאר דהא דפטר הכתוב אונס מולנערה לא תעשה דבר פירושו הוא דליכא כלל מעשה עבירה באונס והא דיש דין יהרג ואל יעבור הוא מדין קידוש ה' ולא מחמת העבירה כלל, וא"כ כלפי האונס ליכא חילוק כלל בין שוא"ת לקום ועשה דבתרוייהו לא חשיב מעשה עבירה וע"כ פטור ממיתה. עי"ש.

**יג\*) מבואר בתוס'** [הנ"ל] דהיכא שכפהו עכו"ם וכופפו אותו להשתחוות לע"ז אי"ז חשיב נעבד כלל ואי"צ לזה להיתר דקרקע עולם, אכן ברא"ש בריש כתובות ויותר מפורש בתו"י ביומא פ"ב מבואר שהטעם דלא הוי נעבד בכה"ג הוא משום ההיתר של קרקע עולם. עי"ש. וצ"ב במחלוקתם. ועוד צ"ב לדעת התו"י והרא"ש דמקור הדין דקרקע עולם הוא מרציחה והגם שכלפי עריות איכא היקש לרציחה אבל גבי ע"ז ליכא היקש וא"כ מנין לנו להיתר דקרקע עולם בזה [אכן י"ל דהוי גילוי ברציחה וה"ה לכל מילי]. **ונראה בזה** דהנה מיירי בסוגיין בכה"ג שיכל אותו הנחשב כקרקע עולם להמנע מהעבירה ע"י שהיה מוסר את נפשו שהרי אל"כ לא היה נדון כלל של יהרג ועל יעבור ואי"צ לזה להיתר כלל דאין כאן שום נדון על האדם כיון שעשו בו דבר באופן שלא יכל להמנע בזה בשום דרך, וא"כ י"ל דסברת הרא"ש והתו"י היא דמאחר שיכל לההרג ולא להשתחוות א"כ גם אם לא עשה שום מעשה אלא שהעכו"ם כפפהו מ"מ בזה עצמו שיכל לההרג ולא להשתוות נמצא שמתייחס המעשה אליו ולכן בעי' להיתר של קרקע עולם בכדי שלא יצטרך למסור עצמו. אכן דעת תוס' היא שהגם שלגבי אשה בעי' להיתר של קרקע עולם לבלא"ה במה שיכלה לההרג ולא לעבור נחשב המעשה כמעשה שלה, מ"מ חלוק בזה דין משתחווה לעכו"ם דכיון שהענין בזה הוא שלא "יעבוד" לע"ז [ולא המציאות של הפעולה כמו בביאת איסור] א"כ כל היכא שלא עשה שום פעולה אלא רק יכל ע"י שיהרג שלא יעשו בו את הפעולה אי"ז נחשב שהוא עבד לע"ז, ואי"צ בזה להיתר של קרקע עולם. ועיין. **שו"ר דברי הגרש"ש** (סי' ל"ז בסוגיא דאבא שאול) שמדבריו מתבאר הענין באופן אחר, דכתב שם דבאמת כל היכא שנעשה הדבר בגופו ע"י אדם אחר אין כלל לייחס את המעשה על האדם שבו נעשתה העבירה דמאחר שאחר עשה בו את הפעולה הגם שיכל להנצל ע"י שימסור נפשו אי"ז כלל פעולה שלו ובזה מתבאר דברי התוס' שבע"ז אי"ז כלל נעבד ורק גבי עריות שהאיסור אינו רק על עצם המעשה אלא על ההנאה לכן יש בזה נדון לחייב את מי שעשו בו את המעשה אם לא יהיה התיר של קרקע עולם וכד' עי"ש. ולדבריו י"ל דבזה פליגי התוס' והרא"ז והתו"י דהתוס' ס"ל כדעת הגרש"ש שכל היכא שעשו אחרים את המעשה בו לא שייך לדון בזה כלל כמעשה שלו ורק בעריות בעי' לקרקע עולם אבל הרא"ש והתו"י למדו שלא כדבריו אלא שכל היכא שיכל להמנע מלעשות עבירה חשיב ד"ז כמעשה שלו וע"כ בעי' בכל גווני להיתר של קרקע עולם. ועיין.

**יד) "אלא בישן והאמר רב יהודה ישן לא קנה ביבמתו."** [עיין ברש"י שכתב דנתקשה שהוא ישן וצ"ב, ובט"ז (קס"ו סק"ו) כתב דהוא לאו דוקא] **וביאר רש"י** הטעם משום דיש לאו בר דעת ואין קנינו קנין. **והקשו תוס'** מקטן עי"ש, וביותר קשה לשיטת רש"י בקידושין י"ט שקטן קונה מדאו'. **ועיין בערול"נ** שתי' דקטן יש לו קנין מדאו' כמש"כ בפרק בן סורר [אכן התם מיירי בדעת אחרת עי"ש] ועוד תי' דמופלא סמוך לאיש יש לו דעת עי"ש. **ויש לומר עוד** דקטן הגם שאין לו דעת היינו שאין לו דין דעת אבל ודאי שיש לו דעת [והראיה מגוי קטן] משא"כ ישן שאין לו דעת כלל. ועיין בריטב"א שהקשה ממזיד דלא מתכוון לקנות ותי' דמ"מ הגברא ראוי לקנות משא"כ בישן. **ודעת תוס'** דהוי כמתכוון להטיח בכותל בסמוך, **והנה** יש לבאר מה החילוק בין ישן לבין הדביקוהו נכרים כשהיה מקושה. וצ"ל דישן אי"ז נחשב כלל כמעשה ביאה דהוי כמו חפץ בעלמא משא"כ בהדביקוהו נכרים חישב מעשה ביאה אלא שלא הוא עשה אותו אלא הנכרים עשו מעשה זה בו. וצ"ע. **ועיין בקר"א** שהקשה מאי שנא בין נתקע ביבמתו לתקפתו יבמתו ובא עליה ותי' דהתם חשיב שמתכוון קצת לביאה וצ"ע. **ובריטב"א ביאר** דתקפתו יבמתו [וה"ה לנכרים] היינו שהחזיקה בו עד שבא עליה מעצמו ולפ"ז א"ש [אלא שא"א לומר כן בדעת תוס']. **ועוד** היה אפ"ל דהחילוק בין נתקע להדביקו נכרים הוא דהתם איכא כוונת הנכרים ומשוי ליה לשם ביאה אלא דזה לא יועיל לענין ישן. ועיין להלן [אות טז] לענין "ישנה" משכ"ב. **והנה** יש לדון מה הדין בשוטה האם קונה יבמה כיון שאי"צ דעת או"ד דהוי כמו ישן [ויש לפלפל] ובקר"א להלן סוף נ"ו ע"א נסתפק בזה. **ומצאתי** בתוספתא שהובא ברמב"ן בדף צ"ו: שמבואר שם ששוטה קונה את יבמתו כמו חרש ועיין בעונג יו"ט (אהע"ד קע"ט) שביאר דברי התוספתא עי"ש.

**טו) "יבמה יבא עליה כדרכה ולקחה שלא כדרכה." כתב הרמב"ן** דיש מפרשים דקאי על העראה שלא כדרכה דאילו ביאה שלא כדרכה נפקא לה מביאה ביאה מעריות דכתיב בהן משכבי אשה (להלן נ"ו:) ופליג הרמב"ן [וכ"ה בריטב"א] והוכיח דאילו בעי' קרא להעראה שלא כדרכה א"כ העראה שלא כדרכה בחייבי לאוין מנין ליה, אלא ס"ל דאין חילוק בין העראה לביאה בעלמא ואי ביאה בעלמא שלא כדרכה ילפי' ממשכבי אשה ה"ה להעראה שלא כדרכה. ומה דמ"מ בעי' הכא לריבוי לשלא כדרכה תי' הרמב"ן [בשם תוס'] דס"ד דשלא כדרכה ביבום ליתא כיון דאי"ז ביאה הראויה להקים שם קמ"ל. **[ויש להעיר** דלכאו' ניתן ללמוד דלא בעי' לראוי להקמת שם מקטן וקטנה כמבואר בתוס' לעיל כ' ע"א וכן מהעראה ומסריס וזקן ועוד כמבואר שם, וצ"ל דבשלא כדרכה יש חידוש מיוחד שהרי בסוג ביאה זו בשום מקום אי"ז ראוי להקמת שם משא"כ בקטן וקטנה וסריס וכו' דהוי סוג ביאה הראויה להקמת שם וע"כ צריך לזה לימוד מיוחד וכמש"כ הב"ש (עיין לעיל אות ז') דהטעם דמהני משום שהוי ראוי להקים שם במקו"א. ועיין].

**אכן יעויין ברש"י** להלן נ"ו דביאר דשלא כדרכה דחייבי לאוין נלמד בג"ש מיבמה. **ועיין נמי ברא"ש** (סי' ד') שכתב דשלא כדרכה בחייבי לאוין נלמד מהא דמיעטה התורה בשפחה חרופה דבעי' כדרכה וש"מ שבשאר חייבי לאוין אי"צ כדרכה [ועי"ש ברבן נתנאל שהאריך בזה] וחזי' דס"ל שבכל מקום בעי' לימוד בפנ"ע לשלא כדרכה ודלא כרמב"ן. **ועיין בבית הלוי** (ח"ג סימן ז' אות ב') שביאר יסוד מחלוקת הראשונים הנ"ל, דבקידושין כ"ב דנה הגמ' דשפחה תקנה בביאה ודחתה דכה"ג זה נהנה וזה נהנה ולא קניא, והקשתה הגמ' דא"כ תקנה בביאה שלא כדרכה ותי' הגמ' מאן לימא לן דלאו הנאה אית ליה לתרווייהו ועוד משכבי אשה כתיב. וצ"ב דמה איכפת לן דמשכבי אשה כתיב הא פס' זה קאי לענין עריות ומנין שנלמד מזה לקנין שפחה, [וכן הקשה **באתוון דאורייתא** (סי' כ"ד) ועי"ש משכ"ב בהרחבה] וביאר הבה"ל דמשכבי אשה קאי על מה דאמרה הגמ' מאן לימא לן דלית הנאה לתרוייהו ועוד דמשכבי אשה כתיב הרי דאית ליה הנאה, אכן לדעת תוס' ביומא פ"ב דמבואר דאין הנאה לאשה כלל בביאה שלא כדרכה אכתי קשיא. **וי"ל** דנחלקו הראשונים האם הלימוד דשלא כדרכה הוא דין כללי דמאחר דהפס' דמשכבי אשה לא קאי גבי ערוה אלא גבי האיש הרי שגלתה לנו תורה דבאשה יש ב' סוגי משכבות וזהו גילוי לכל התורה דאין חילוק בין כדרכה לשלא כדרכה וממילא ה"ה לענין קנין וכ"ד [משא"כ גבי העראה שצריך ריבוי בכל מקום כיון שהמקור לזה הוא מדין עריות] וכן ס"ל לתוס' ביומא ולרמב"ן בסוגיין, אכן שיטת רש"י והרא"ש ועוד דכיון שמ"מ דין שלא כדרכה נאמר בפרשת עריות א"כ כל היכא דבעי' לרבות ביאה שלא כדרכה בעי' לזה למוד ואין הלימוד דמשכבי אשה גילוי כללי שביאה כדרכה ושלא כדרכה שווין. עי"ש. **ולדברי** רש"י והרא"ש יל"ע האם מהני העראה שלא כדרכה ביבמה דלכאו' אין ע"ז לימוד, וצ"ל דס"ל דאחר שנתרבה שלא כדרכה ביבום ובחייבי לאוין ונתרבה נמי העראה אין חילוק במה דהוי גם העראה וגם שלא כדרכה וצ"ע. **ולפ"ז יש להבין** דעת היש מפרשים ברמב"ן דס"ל שכיון שאי"ז גילוי על כל התורה דשלא כדרכה שוה לכדרכה א"כ הגם דביאה בעלמא שלא כדרכה ביבמה ניתן ללמוד ממשכבי אשה אבל היכא שיש ב' חסרונות היינו גם העראה וגם שלא כדרכה מנין לן דקני. **[ועוד י"ל** דהעראה בעלמא קני כיון דהוי חלק מביאה הראויה להקמת שם, ושלא כדרכה בעלמא קני כיון שראוי להקים שם במקו"א, כמבואר בב"ש (עיין לעיל אות ז'). אבל העראה בשלא כדרכה בעי' לימוד דקני ביבמה. ועיין.]

**טז) "בין ערה היא בין ישנה היא הכא במאי עסקינן במתנמנם."** כתב **הריטב"א** דנראין דברי האומר דהא דמוקמי' במתנמנם היינו דוקא גבי האיש אבל האשה אפי' ישנה גמורה קנה דלא בעי' דעתה כלל ואפי' לביאה דבדידיה תלה רחמנא. עי"ש. **ונראה מדבריו** דיש מי דלא ס"ל הכי [ובמגיה לריטב"א כתב דלא מצא מי שאומר כן]. והעירו מבני החבורה **לדברי רבינו חננאל** בב"ק כ"ז ע"א דכתב ע"ד רבה דנפל מהגג ונתקע לא קנה ביבמתו וז"ל "וביבמתו לא קנה שנאמר יבמה יבא עליה וקיימא לן עד שיתכוונו שניהן לביאה." עכ"ל. וכן מבואר **במאירי** שם. הרי דס"ל שבעי' כוונת היבמה לביאה. **אכן** דבריהם צ"ב כמש"כ הריטב"א דבדידיה תלה רחמנא וכו'. [והגם שאסור לבא על ישנה מ"מ אי"ז אלא איסור דרבנן, וגם היה מקום לדון שאין איסור זה ביבמה אכן בב"ש קס"ו סק"ז כתב דיש איסור עי"ש]. **ונראה** [בדוחק] בביאור דבריהם דהגם שאי"צ כוונת האשה מ"מ היכא שהיא ישנה אי"ז נחשב לביאה כלל וכמו דנתבאר לעיל (אות י"ד) דישן שאני מהדביקוהו נכרים כיון שאי"ז כלל נחשב למעשה ביאה וס"ל להנך ראשונים דבישנה אי"ז נחשב למעשה ביאה אלא כהטיח בכותל וע"כ בעי' כוונתה [ולכה"פ "ידעתה"] לביאה. **אכן** מש"כ הר"ח דקימ"ל עד שיתכוונו שניהם צ"ב דלא נמצא כן בגמ' [אלא לענין חליצה להלן ק"ו] ואולי כוונתו דבגמ' בפשטות משמע דמתנמנם קאי גם על האשה והיינו דקימ"ל דבעי' שיתכוונו לעצם הביאה ולא שיהיה בישנה שלא מדעתה. וצ"ע.

**יז) חייב בד' דברים.** עיין **ברש"י** שביאר דהוא מטעם דילפי' פצע תחת פצע. **והקשה הרעק"א** דהא הך ריבויא דפצע תחת פצע קאי רק על נזק ואילו בד' דברים פטור בשוגג ואנוס ובע"כ דכאן קאי שנפל ברוח מצויה דהוי פשיעה וא"כ אי"צ לריבוי דפצע תחת פצע. **ועיין בערול"נ** משכ"ב.

**יח) "להטיח בבהמה והטיח ביבמה קנה דהא קמכוון לשם ביאה בעולם."** ועיין **ברש"ש** דכתב דמבואר דיש ב' סוגים של מתעסק הא'- שנתכוון לגוף זה ועלה בידו גוף אחר דפטור גבי שבת וחייב בשאר איסרים ב'- נתכוון לגוף זה ועלה בידו גוף זה אלא שחשב שהוא גוף אחר. ואיכא למימר דביבמה מהני רק באופן שנתכוון לגוף זה אלא שחשב שהוא גוף אחר ולא היכא שעלה בידו גוף אחר, וא"כ הכא מיירי שחשב שיבמה זו היא בהמה וילפי' מדכתיב עליה היינו שיתכוון לה. **ולפ"ז** א"ש דקדוק לשון הגמ' "עד שיתכוון לה" **ובתוס'** (ד"ה דמכוין) כתבו שהוא לאו דווקא. עי"ש.

**יט) "שכן איסור הבא מאליו." רש"י** מפרש שאין האיסור מחמת קידושין. **ועיין ברשב"א ובריטב"א** שכתבו שמתחילת בריאתה היתה אסורה ולא היתה לה שעת הכושר. ונפ"מ בזה גבי נדה אי הוי איסור הבא מאליו. ועי"ש בביאור גירסת הגמ'.

**נ"ד ע"ב**

**כ) "נדה ביומי תליא מילתא אשת אח בבנים תליא מילתא."** ופרש"י דאם יש לה בנים אפילו מת אחיו אסורה, וצ"ב דהא סו"ס בחיי אוסרן אין להם היתר ואיכא פירכא לבמה הצד. **ועיין ריטב"א** דכתב דאה"נ וקושית הגמ' קאי על ה"לשון." עי"ש.

**כא) "רמז ליבמה שאסורה בחיי בעלה מנין." ופרש"י** דמיירי באופן שגרשה אח"כ, והטעם פשוט, דקודם מיתה הרי לכה"פ ע"ז קאי קרא דאיסור אשת אח [וכ"כ **הריטב"א**]. **ועוד י"ל** דתיפו"ל מטעם איסור אשת איש ועיין להלן בתירוצו הראשון של הרמב"ן, ולדבריו ע"כ צ"ל דבחיי בעלה הוי מטעם אשת איש ולא מטעם אשת אח. **ושיטת הרשב"א ותוס' והרמב"ן בתירוצו השני** שס"ד דגמ' הוא שלא נאמר איסור אשת אח לאחר גרושין ואי"ז שייך לדין יבום כלל. **ועיין ברשב"א** שביאר דס"ד דגמ' דאע"ג דאמר רחמנא ערוה אשת אחיך לא תגלה מ"מ ס"ד דכ"ז בזמן שהיא אשת אחיו אבל אם גרשה אין בה איסור כמו באשת איש שנתאלמנה או נתגרשה שאין בה איסור מחמת נישואין קמייתא, והוסיף הרשב"א דמהאי טעמא איצטריך לקמן לרבויי לאיסורא אשת אח שיש לה בנים לאחר מיתת בעלה וטעמא כיון שנעקר ממנה אותו שם וה"ה לאשת אביו ולכלתו עי"ש. [והא דבעי' קרא גם לחיי בעלה אחר גרושין וגם ליש לה בנים לאחר מיתה י"ל דהיה מקום לחלק בין מיתה לגרושין והיינו דאילו היה כתוב רק דאשת איש אסורה לאח"מ ביש לו בנים הו"א דהוא מטעם דברי האתוון דאורייתא וזה שייך רק במיתה ולא בגרושין והגם שהגרש"ש ס"ל שה"ה לגרושין מ"מ י"ל דזה אחר המסקנה שגם בגרושין אסורה, ואילו היה כתוב רק בגרושין שאסורה היה ס"ד דבמת פקע האישות משא"כ בגרושין שהוא חי ולא פקע האישות]. **ועיין בתוס'** (ד"ה אלא) שביארו באופ"א דס"ד דגמ' דאילו לא היה פס' לאיסור אשת אח בחיי בעלה לא היינו מחדשים שלאח"מ הטעם דאסורה הוא משום דעשה דיבום דוחה ל"ת שיש בו כרת [ולכאו' גם אי הוי "הותרה" י"ל שלא היינו אומרים כן אא"כ יוכרח, אמנם בקר"א תמה על דברי התוס' מחמת דס"ל דאשת אח אינה דחויה אלא הותרה דהא מגרשה בגט ומחזירה. וצ"ע. ועוד י"ל על קושיתו דהוי הותרה מכל דחויה]. **והא** דלא ניחא להו בטעמו של הרשב"א, לכאו' י"ל, דבגמ' תירצה דמהא דשרי לאח"מ משמע שבחיי בעלה אסורה והקשתה הגמ' דלמא בחיי בעלה רשות לאח"מ מצוה ותי' דמ"מ אפשר שבחיי בעלה הוי רק עשה קמ"ל, והנה לשיטת הרשב"א מ"ט יהיה בעשה הרי מאחר שגלי לן דבחיי בעלה איכא איסור הרי שלא פקע ממנה שם איסור אשת אח ומדוע יהיה רק בעשה, אכן לדעת תוס' א"ש דהיה ס"ד דלא אמרה תורה דידחה עשה דיבום אלא עשה ולא ל"ת שיש בו כרת. ועיין. אכן בדעת הרשב"א י"ל דס"ד שבאמת מעיקר הדין היה לנו לומר שכיון שפקע ממנה שם א"א היא מותרת אלא שחדשה התורה דמ"מ אסורה וי"ל דהוי רק איסור עשה. ועיין.

**אכן ברמב"ן** בתירוץ ראשון ביאר דהס"ד הוא מטעם יבום דהנה באילונית וא"א שלא היה בעולמו לא היה ס"ד שתהיה אשת אח מותרת אבל בכה"ג דשייך בה יבום לאח"מ י"ל שלא אסרה התורה מעיקרא את האשת אח, [והגם שודאי לא מיירי שתהיה מותרת כל זמן שהיא אשת אחיו דתיפו"ל מטעם אשת איש אלא רק לאחר גרושין, ואז ליכא לדין יבום, מ"מ י"ל דכיון שמעיקרא לא נאסר כיון ששיך בה יבום א"כ לאחר גרושין לא נתחדש האיסור] **והא** דאיצטריך קרא לאשת אח שיש לה בנים ומת (להלן נ"ה ע"א) כתב הרמב"ן דהוא משום דמאחר שמת פקע שמו [וכדברי הרשב"א]. **ועיין בקובץ הערות** הקשה לדברי הרמב"ן הנ"ל מאי שנא דבנולדו לו בנים דאסורה הגם שבזמן הנשואין לא היו לה בנים והיתה מותרת ליבום, ותירץ דכשנולדו לה בנים נאסרת בשעת לידת הבנים דהא גם עכשיו היא אשתו אבל בגרושין אי"ז סיבה לאיסור מה שאין אחר גרושין דין יבום עי"ש. **ועיין בקר"א** שהקשה דאכתי מנין לנו דאשת אח לאחר מיתה שלא במקום מצוה אסורה דאפשר דרק לאחר גרושין אסורה כמו באחו"א דרק לאחר גרושין אסורה ולא לאחר מיתת אשתו. [ולא תירץ קושיא זו]. **והנה** לשיטת הרמב"ן הנ"ל ודאי לק"מ ככיון שכל הס"ד הוא מחמת מצות יבום ומאחר שנתחדש לן שגדר מצות יבום אינו שלא נאסר האשת אח מעולם אלא שיש היתר של יבום א"כ אין לחלק בין מיתה לגרושין, **ולשאר** שיטות הראשונים י"ל, דחלוק איסור שמחמת האישות מאיסור אחו"א ע"פ מה שיסדו האחרונים [אתוון דאורייתא והגרש"ש] דגדר איסור האישות הוא שנשארת אשתו של האוסר לענין לאסור לאחר מיתה וגרושין וא"כ אין לחלק בין מיתה לגרושין משא"כ אחו"א דהאיסור הוא מחמת שהיתה אחו"א ובזה מצינו חילוק בין מיתה לגרושין. ועיין.

**נ"ה ע"א**

**כב) "ודילמא אין לה בנים אסורה לעלמא ושריא ליבם יש לה בנים שריא לעלמא ושריא ליבם."** והקשה **המהרש"א** מדוע לעיל גבי אשת אח בחיי בעלה הקשתה הגמ' מנין שאסורה דלמא הוי רק רשות או רק עשה ולא הקשתה דלמא לאחר מיתה שריא לעלמא ושריא ליבם ובחיי בעלה אסורה לעלמא ושריא ליבם. **ובקרני ראם** תמה דאיך שייך לומר התם דא"כ א"א מותרת [והיינו דהא מיירי התם בהכרח לאחר שגרשה דאל"כ היא אשת איש, וכן היא אשת אח דאל"כ אשת אח מותרת אכן לדעת הרמב"ן קשה רק מאשת איש ולא מאשת אח כמבואר לעיל]. **אכן י"ל** שכוונת המהרש"א שקושית הגמ' תהיה דלאחר מיתה אסורה לעלמא ושריא ליבם ובחיי בעלה לאחר גרושין שריא גם לעלמא וגם ליבם. **וכן ביאר קושייתו בקר"א** ועי"ש **שתירץ** דכל הס"ד דביש לה בנים מותרת ליבם הוא משום דבכה"ג נמי הוי דין יבום, אבל לאחר גרושין לא היה ס"ד לומר כן.

**כב\*) בתוד"ה דיש.** עיין מהרש"ל בביאור דבריהם.

**כג) "מדגלי רחמנא שכבת זרע גבי שפחה חרופה."** עיין ברש"י שביאר דשפחה חרופה היינו שפחה גמורה המאורסת לעבד עברי, אמנם בגמ' בכריתות מבואר דיש מחלוקת בזה ור"ע ס"ל דהיינו בחציה שפחה וחציה בת חורין [וכן פסק הרמב"ם] וצ"ב מ"ט לא פירש רש"י כן. ועיין רש"ש שביאר דא"כ הוי כאשת איש ואי"ז כחייבי לאוין. ועיי"ש בהרחבה. ועיין נמי בקר"א משכ"ב.

**כד) "אם כן לשתוק קרא משפחה חרופה."** ובתוס' הקשו דא"כ לשתוק קרא בחייבי כריתות ועי"ש ועיין נמי בתו"י משכ"ב וברמב"ן שהאריך בזה. ועוד הקשה הרמב"ן הכי אמר רב אשי לשתוק רקא משפחה חרופה הא בעי' לפטור בשלא כדרכה כמבואר בכריתות י"א. ותי' הרמב"ן ב' תירוצים עי"ש. ועיין נמי בתורא"ש משכ"ב.

**נ"ה ע"ב**

**כה) "יבמה לשוק מנין."** ואמרה הגמ' אי למ"ד לאו לאו אי למ"ד עשה עשה ועיין בריטב"א שביאר דילפי' מחייבי עשה והיינו שאין ללמוד מאותו פסוק אלא ילפי' במה מצינו, **ובבה"ל** (ח"ג סוף סי' ז') הקשה דאיכא למפרך מה ליבמה שניתרת בחליצה. עי"ש.

**כה\*) ברש"י** ד"ה אי למאן מבואר שס"ל דרב ושמואל פליגי אם יש לאו על יבמה לשוק. ובראשונים הבינו בדברין דלרב דאין קידושין תופסין ביבמה לשוק ליכא לאו אלא עשה והקשו עליו תוס' [שם ובדף מ"ט] דבכולי מכיתין קרי ליבמה לשוק חייבי לאוין. **ועיין בעמק שאלה** (פרשת אחרי שאילתא צ"א אות י"ג) דגם לרש"י איכא לאו לרב אלא ס"ל דלשמואל לצד שאין קידושין תופסין בה אי"ז אלא עשה והטעם הוא דלהלן צ"ו פליגי רב ושמואל אי יבמה הרי היא כאשת איש וביאר אביי שנחלקו בדינו של רב המנונא דלרב כיון דאיכא בה ב' חומרות [לאו ואל תפסי קידושין] הרי היא כא"א ולשמואל ליכא בה אלא חומרא אחת אינה כא"א. וא"כ נמצא שלשמואל אי אין קידושין תוםסים בה אין בה לאו אלא עשה עי"ש. [ולפ"ז כוונת רש"י במש"כ שם דפלוגתא היא בפרק האשה קמא לסוגיא בדף צ"ו ולא לסוגיא בדף צ"ב כמצויין שם].

**כו) "אשה לבעלה מנין אתיא קיחה קיחה."** והיינו שאשה נקנית בהעראה **והקשו הראשונים** מהא דאיתא בקידושין י' "איבעיא להו תחילת ביאה קונה או סוף ביאה קונה נפ"מ כגון שהערה בה ופשטה ידה וקבלה קידושין מאחר... אמר אמימר משמיה דרבא כל הבועל דעתו על גמר ביאה." וא"כ מבואר שאין אשה נקנית בביאה. **והקשה בקו"ה** (ע"ג א') מאי קושיא דהראשונים הא להדיא אמרו בגמ' בקידושין דהו מטעם דכל הבועל דעתו על גמר ביאה הרי שתלוי הדבר בדעתו וכתירוצי התוס' שיובאו להלן. ותי' דאותם דלא ס"ל שתלוי בדעתו דייקו לשון הגמ' "כל הבועל" ולא כל המקדש הרי שאי"ז תלוי בדין דעתו אלא אי חשיב ביאה במציאות. [ועיין בהערה הבאה מדברי הריטב"א]. ונאמרו בזה כמה דרכים בראשונים. **א- באו"ז** (ח"א תרנ"ח) כתב דבאמת הוי מחלוקת הסוגיות. **ב- שיטת ר"ת בקידושין** י' דהנדון התם בגמ' הוא האם תחילת העראה קונה או סוף העראה קונה. ועיין **בספר הישר** לר"ת (קנ"ג) שכתב שספק הגמ' הוא כענין יש לשחיטה מתחילה ועד סוף וה"ה אי יש להעראה מתחילה ועד סוף. עי"ש. **ועי"ש בריטב"א** שהקשה לביאור זה כיצד נפסלת לכה"ג בתחילת העראה הרי אי"ז ביאה כלל. ועוד הקשה **במל"מ** (י"ז ט"ו ד"ה עוד כתבו) דלכאו' ספק זה הוא בכל גווני דהעראה ולא רק בקידושין. **ועיין בנו"ב** (אהע"ז כ"ג) **ובקר"א ובדברי יחזקאל** (סי' מ"א) שהאריכו בדבריו ר"ת הנ"ל. ואכמ"ל. **ג- בתוס' בסוגיין בשם הר"ש הזקן** [וכ"ה ברשב"א ובתו"י ועוד] דהא דקני בהעראה היינו שעשה רק העראה אבל אם גמר ביאתו גלי דעתיה שלא רוצה לקנות בהעראה ובהכי מיירי סוגיא בקידושין. **ד- עוד תי' בתוס' בשם ריב"ם** [ועוד ראשונים בסוגיין ובקידושין] דאי מפרש שרוצה לקנות בהעראה קני וסוגיא בקידושין מיירי בסתמא ובכה"ג אמרי' שדעתו על גמר ביאה. **ונחלקו האחרונים** האם ב' תירוצי התוס' הנ"ל פליגי אהדדי, **דבמל"מ** (פי"ז מאישות הט"ו ד"ה וא"ת) כתב דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, ובהמשך דבריו כתב דמוכח כן מהריטב"א וכוונתו לכאו' מהא שהביא הריטב"א ב' התירוצים האלו כאחד [ולא כמו שמשמע בד' התוס' בסוגיין דהוי תירוצים נפרדים] אכן בהמשך דבריו (ד"ה עוד כתב) הביא מדברי **המהרי"ט** דסובר שיש מחלוקת בין תירוצים אלו לדינא היינו בכה"ג שלא פירש ועשה רק העראה או בפירש וגמר ביאתו. **ובביאור המחלו'** בין שני התירוצים כתב **הגרש"ר** (קידושין אות קל"ג) דהר"ש הזקן ס"ל דמאחר שדעתם של בנ"א היא על גמר ביאה א"כ אין לתחילת ביאה שם ביאה היכא שגמר ביאתו וגם אם פירש בטלה דעתו ורק היכא שלא גמר ביאתו אז הוי סוג ביאה אחר וקני בהעראה, אכן הריב"ם ס"ל שהעראה יש לה שם ביאה רק אם מפרש ואם פירש הוי ביאה גם אם גמר ביאתו אבל בלא פירש אין לזה שם ביאה עי"ש. **ה- שיטת הרי"ף** ותוס' בקידושין דהנדון התם הוא בביאת ארוסין ולכן לא סגי בהעראה משא"כ בסוגיין הנדון בביאת נשואין וע"כ סגי בהעראה. **והנה** יש לדון האם טעמו של הרי"ף הוא משום "הדעת" וכדמשמע מדברי הגמ' דכל הגומר דעתו על גמר ביאה ורק דיש להבין החילוק בדעת בין ארוסין לנשואין, או"ד שהוא חילוק בעצם דביאת העראה אין בכחה לקנות אלא אשה שכבר מקודשת. **וברמב"ן בקידושין** (שם) הביא ב' צדדים אלו וכתב דביאור דברי הרי"ף הם דרק בנשואין קני דומיא דיבמה שהיא זקוקה ועמדת [והגם שקיחה קיחה קאי על קידושין י"ל דכתיב כי יקח ובעלה ועיין ברא"ש בפרקין ס"ד שהקשה כנ"ל ועיין ברשב"א בקידושין משכ"ב] וכפירוש זה כתב במל"מ אישות י"ז ט"ו ד"ה נסתפקתי. עי"ש. **אלא שלפ"ז** יש לבאר מהו לשון הגמ' דדעתו על גמר ביאה. **וביאר הגרש"ר** (קידושין אות ס"ז) דכוונת הגמ' דרוצה דכל ביאה תקנה ולא רק מקצתה ולכן ביאת ארוסין שהיא קנין בעלמא אינו קונה אלא בכל הביאה משא"כ ביאת נשואין שאי"ז מעשה קנין אלא מעשה נשואין סגי בכל דהו. עי"ש. **אלא שאי"ז** משמעות דברי הרמב"ן דדימה ליבום, **וצ"ל** דכיון שאין דעת בנ"א להחשיב את העראה לביאה חשובה א"כ אי"ז מועיל אלא לגמור ולא לקנות. וביאור נוסף כתב הרמב"ן דתלוי בדעת ומשום דמי שקידש ובעיל ניחא ליה בכל שהוא משא"כ לתחילת הקנין. [ועיין קה"י קידושין סי' י"ט משכ"ב]. **ולכאו' נפ"מ** בין ב' הפירושים הוא אם פירש שרוצה לקנות בהעראה דלפי' קמא לא יהני דאי"ז קנין חשוב [דדעת בנ"א היא דרק ביאה שלמה היא מעשה חשוב] ואילו לביאור השני י"ל שפירש יועיל. **ועיין ברמב"ם** (פ"י מאישות ה"א) שפירש כדעת הרי"ף ואילו בפ"ג ה"ה דייק במ"מ מדבריו דהוי מטעם אומדנא שרק בנשואין מסכים לקנין בהעראה וכתב שאם יפרש שקנה בהעראה יהני, והיינו כפי' הב' הנ"ל.

**כז) ביסוד דין העראה.** נתבאר דבעי' לימוד בהעראה לקנין בכל מקום היינו ביבום ובקידושין ובחייבי לאוין ובחייבי כריתות וכו'. **ויש לבאר מהו החסרון בהעראה**, ולכאו' יש בזה ג' חסרונות **הא'** דלא הוי ביאה חשובה כביאה גמורה. **והב'** דאין דעתו של האדם לקנות בביאה זו כיון שדעתו על גמר ביאה. **והג'** גבי יבום דבעי' הקמת שם [ויבואר להלן] **וכתב הריטב"א** (בסוגיין) דביבמתו קונה בהעראה גם אם פירש שאינו רוצה לקנות אלא בגמר ביאה כיון שהתורה ריבתה שוגג כמזיד א"כ אי"ז תלוי בדעתו וקונה מ"מ. עי"ש. והיינו דביבמה אין נדון על העראה מצד דעתו ומה דבעי' ריבוי הוא מהטעמים האחרים דאין ביאה חשובה או דאי"ז ראוי להקמת שם. ועיין בריטב"א בקידושין שהוכיח כן מהא דאיתא לעיל כ' דכה"ג באלמנה מן הארוסין הוי רק ל"ת ואתי עשה ודחי ל"ת ואילו היה קונה ביבמה רק בגמר ביאה [היכא דלא פירש או שגמר ביאתו דאז הוי תלוי בדעתו] א"כ בגמר ביאה הוי בעולת עצמו ושוב הוי עשה ול"ת. עי"ש. **והנה בריטב"א בקידושין** ע"ז ע"ב (ד"ה חללה) הקשה על הא דאמרי' כהן הבא על אחותו לא עשאה חללה [משום דהוי לאו דעריות השוה בכל] הא בהעראה היא זונה ובגמר ביאה הוי כפסולי כהונה וצריכה להיות חללה, ותי' דמבואר בסוגיין דהיכא שדעתו על גמר ביאה הרי היא נהית זונה רק בגמר ביאה עי"ש. **והקשה הרעק"א** (שו"ת קמ"א רכ"ב אות י"ד) דהכא לענין איסור לכאו' אי"ז תלוי בדעתו וא"כ צריכה להיות זונה בתחילת העראה בעל כרחו, ועל כרחך דכוונת הריטב"א דביאת העראה אי"ז נחשב לביאה אא"כ החשיבה לביאה וע"כ גם במקום שאי"ז דין קנין אלא ביאת איסור אזי תלוי בדעתו, **אלא** דלפ"ז קשיא טובא מאי שנא מהא דביבום כתב הריטב"א דקונה כיון שאי"ז תלוי בדעתו. **ועיין בדברי יחזקאל** (סי' מ"א אות ב') שתי' דס"ל לריטב"א דכל היכא שגמר ביאתו הוי העראה ביאה חשובה למפרע גם היכא שלא אחשבה וע"כ ביבמה קונה בהעראה. עי"ש. **ודבריו צ"ב** דהא בריטב"א מבואר שהעראה תלויה בדעתו ובכה"ג אם גמר ביאתו זה סיבה שלא יקנה בהעראה, וכן מבואר בריטב"א בסוגיין דביבום גם אם גומר ביאתו [שזה סיבה שלא יקנה] ואומר שאינו רוצה לקנות בהעראה [שזה סיבה שלא יקנה] מ"מ קנה. ועיין בקונטרסי שיעורים (קידושין י"ג ו') מש"כ לתרץ שיטת הריטב"א. **[ואולי י"ל** דהנה מצאנו בדין ביאת יבום שמהני גם במקום שאין זו ביאה חשובה כלל דלהלן גבי ביאת בהמה מבואר דנבעלה לבהמה כשרה לכהונה והיינו שאין לזה שם ביאה כלל עי"ש בסוגיא ובמקומו יתבאר ומאידך מצאנו שנתכוון לבהמה ובא על היבמה קונה וקשה דהא בעי' כוונת ביאה וביאת בהמה אינה ביאה, ומוכח דביבום אי"צ לחשיבות של ביאה אלא למעשה ביאה וא"כ יש לחלק שגבי ביאת כה"ג שעושה חללה הגם דקני בין בשוגג ובין במזיד מ"מ בעי' בה חשיבות של ביאה ולא סגי במעשה ביאה משא"כ ביבמה דמוכח דסגי במעשה ביאה בעלמא ולכן י"ל דגם העראה הוי מציאות של מעשה ביאה. ועיין. ועוד היה מקום לחלק בין ביאת יבום לפסולי כהונה דשאני יבמה שהיא זקוקה ועמדת אכן אי"ז משמע בריטב"א כלל].

**הנה לענין יבום** יש חסרון נוסף בהעראה והוא דבעי' הקמת שם לאחיו. **ועיין בראשונים** לעיל כ' ע"ב דמבואר דנחלקו האם איכא קיום המצוה בהעראה לחוד ויש דס"ל דכיון דעיקר המצוה להקים שם לאחיו א"כ בעי' גמר ביאה לקיום המצוה, ומהאי טעמא יש מהראשונים שביארו (דלא כתוס' שם) דבחייבי לאוין עשה דוחה גם סוף ביאה עי"ש. **ועיין בירושלמי** שהובאו ב' לימודים אחד למערה ביבמתו שקנה (ויבמה) ואחד לעושה ביאה שאינה גמורה והיינו בלא הוצאת זרע (ולקחה) עי"ש. הרי מבואר שיש חידוש גם בביאה גמורה היכא שאין מועלת בפועל להקמת שם . ועיין בתוס' להלן ד"ה אינו דבשפחה חרופה סגי בביאה גמורה גם בלא הוצאת זרע וברש"י נראה דפליג ואכמ"ל.]

**כח) "פרט למשמש מתה." בתוס'** (ד"ה לאחר) מבואר שהטעם שמותר לשמש מתה למסקנת הגמ' הוא משום שפקע שארות לאחר מיתה, ועוד מבואר בתוס' דמהאי טעמא אין הבעל יורש את אשתו בקבר. **ולכאו' צ"ב** דאיתא בקידושין י"ג ע"ב דאשת איש מותרת לשוק לאחר מיתת בעלה ומבואר דיש לימוד ע"ז מפס' ומסברא, ויש לבאר מ"ט לא יהני ד"ז להא דיהיה מותר לשמש מתה דהא מה דס"ד דאסור לשמש מתה הוא משום דהיא עדיין נחשבת אשתו. **וצ"ל** דהגם שבמת האיש פקע אישותו כמבואר בגמ' בקידושין מ"מ אי"ז ראיה להיכא שמתה האשה וע"כ ס"ד דאסור לשמש מתה. **אכן** אכתי קשה לשיטת תוס' מ"ט לא נלמד מהתם שאין הבעל יורש את אשתו אחרי שהוא מת, וע"כ שיש לחלק בין אישות לשארות דהגם שפקע אישות לאחר מיתתו מ"מ אפשר ששארות לא פקע וע"כ א"א ללמוד מהתם, **אלא** שא"כ קשה כיצד ילפי' מהא דמותר לשמש מתה דאין הבעל יורש את אשתו הא י"ל שפקע האישות ולכן מותר לשמש מתה ולא פקע השארות. וצ"ע. **עוד יל"ע** לדברי התוס' דהא דקימ"ל דאין הבעל יורש את אשתו שהיא בקבר הוא מטעם "ראוי" דאין הבעל נוטל בראוי ולכאו' תיפו"ל דפקע שארות לאח"מ [ואולי י"ל שדין ירושה הוא על מי "שהיתה" אשתו אכן א"כ מ"ט לא נימא שיירש מטעם זה כאשר הוא בקבר, ודוחק לחלק]. **ובקו"ש** (ב"ב של"ז) ביאר דבעי' לב' הטעמים דאי מטעם דפקע שארות לחוד דאם הבעל ורש בראוי א"כ הוא קם תחתיה מיד שמתה ושוה ירש אותה גם לנכסים שיבואו אליה אח"כ, [ועי"ש שפלפל בזה בדיני משמוש]. **והנה בתוס' בב"ב** קי"ד (ד"ה מה) פליג ע"ד התוס' דידן דפירש ריב"ם דאין הבעל יורש את אשתו כשהוא בקבר הוא משום שפקע שארות לאח"מ והקשו תוס' דסוגיין הכא מבואר שלא פקע שארות לאח"מ. ומבואר דס"ל שמסקנת הגמ' דלא פקע שארות לאח"מ והטעם דמותר לשמש מתה צ"ל דהוא משום דהאשה "מתה" [והא דנשאר השארות לאח"מ הגם שהאשה מותרת כשהבעל מת י"ל דחלוק הבעל מהאשה או שחלוק שארות מאישות כמבואר.] **ונפ"מ** לכאו' בין התוס' בב"ב לתוס' בסוגיין לענין שאר עריות דלתוס' בסוגיין דהטעם שמותר לשמש מתה הוא משום שפקע שארות א"כ בשאר עריות אי"ז שייך אבל לדברי התוס' בב"ב לכאו' גם בשאר עריות מותר לשמש מתה. [וכ"כ **בקו"ה** סי' מ"ו] **אכן הק' הרש"ש** לד' התוס' בסוגיין מהא דאיתא בסנהדרין ע"ח דמבואר דיש סיבה לפטור משמש מת משום דלית להו הנאה וא"כ ה"ה הכא מ"ט בעי' לטעם דפקע שארות. [ואפשר לחלק בין ביאת זכור בסוגיא דסנהדרין דהאיסור הוא בעצם ביאת הזכור ולכן תלוי הדבר אם יש הנאה או לא משא"כ עריות שהאיסור הוא מחמת השארות, והיינו שענין הביאה על אשת איש היא האיסור ולא מצד מעשה הביאה עצמה ולכן תלוי בשארות וא בהנאה. ועיין].

**נ"ו ע"א**

**כט) "מאי קנה."** מבואר שנחלקו רב ושמואל בביאות גרועות אי קנה לכל או לדברים האמורים בפרשה. **ויל"ע** אי נחלקו גם לדעת רבנן היא שלא נתכוון למצוה כגון לשם נוי או לשום אישות, והיה מקום לדייק בדעת רש"י במתני' שכתב שביאת זנות היינו שלא לשם מצוה וא"כ כל היכא שהוי שלא לשם מצוה חשיב במזיד וא"כ בזה ג"כ נחלקו רב ושמואל. **אכן בפשטות זה אינו** לפי מה דמבואר בתוס' ובשא"ר שהטעם שלשמואל לא קנה לכל הוא משום דבעלמא לא קני ביאות אלו וא"כ בביאה לשם נוי או לשם אישות שקני בעלמא לא שייך מחלוקתם של רב ושמואל. וגם הדיוק מדברי רש"י יש לדחות. ועיין.

**כט\*) "מאי קנה רב אמר קנה לכל ושמואל אמר לא קנה אלא לדברים האמורים בפרשה."** מבואר בגמ' ב' לשונות במאי איפלגו רב ושמואל, ללישנא קמא כ"ע מודו באלמנה מן הנשואין דמהני ביאת שוגג וכו' לענין שיהיה היבם כבעל [לכה"פ לענין תרומה], ופליגי רב ושמואל באלמנה מן הארוסין דאז בעי' דהביאה תעשה שיהיה היבמה נשואה ליבם ולזה ס"ל לשמואל שאינו עושה ביאה זו יותר ממה שהיה לבעל, ורב ס"ל דמהני גם לעשותה נשואה טפי ממה שהיה לבעל. וללישנא בתרא גם לדעת רב לא מהני ביאה זו לקנות להאכילה בתרומה, ונחלקו גבי אלמנה מן הנשואין דלרב קנה כמו שהיה לבעל ולשמואל אין כח בביאה זו כלל לקנות יותר מדברים האמורים בפרשה. ולהלכה קימ"ל כלישנא בתרא אליבא דרב.

**והנה** במה שאמר רב קנה לכל כתבו הראשונים דאי"ז דוקא לענין תרומה אלא גם לענין שיהיה יורשה ומטמא לה ומפר נדריה, וכתבו תוס' (ד"ה מן) דהא דאוקמי' בגמ' דבריו בתרומה הוא משום דהוי רבותא בתרומה דשייך שתהיה כאשתו לכ"ד ובכל אופן לא תאכל בתרומה עי"ש. **וכן משמע** מדברי הגמ' להלן נ"ח דאמרה הגמ' שהוי אישתו מעליתא עי"ש. **אכן מ"מ נחלקו הראשונים** האם יש הבדל בפלוגתא דרב ושמואל בין תרומה לבין ירושה טומאה והפרת נדרים. **דבטור** (קס"ו ט')כתב דהא דללישנא בתרא ס"ל לרב דמן הארוסין לא קנה אלא לדברים האמורים בפרשה היינו שלא קנה בין לתרומה ובין ליורשה להטמא לה ולהפר נדריה. **אמנם ברמב"ן** מבואר דהא דאמר רב ללישנא בתרא דמן הארוסין אינה אוכלת בתרומה היינו דוקא בתרומה אבל קני לה לענין ירושה הפרת נדרים וטומאה, והטעם הוא דדוקא בתרומה לא קנה משום דאיכא גזירה באלמנה מן הארוסין שלא תאכיל בתרומה. וכן מבואר **ברשב"א ובתוס'** בסוטה כ"ד ע"ב ד"ה דהאמר רב עי"ש. **ועיין בבית יוסף** (שם) שדייק דשיטת **הרמב"ם** היא כשיטת הרמב"ן הנ"ל, כיון דלא הזכיר הרמב"ם דין זה דאלמנה מן הארוסין לא קנה אלא בהלכות תרומה אבל בהלכות יבום לא כתב כלום, מזה ומשמע דס"ל שלגבי יבום קנה גם באלמנה מן הארוסין ליורשה וכו' **אכן בביאור הגר"א** (ס"ק י"ד) כתב שאין דיוקו מוכרח משום דאין דרכו של הרמב"ם לכתוב אלא המפורש בגמ'. **וכ"כ הב"ש**. **והנה מחלוקת זו** היא ביסוד הדין דביאת שוגג וכו' דלשיטת הטור מבואר בגמ' דביאת שוגג ללישנא בתרא לכ"ע אין דינה כביאה בעלמא, אלא כל כחה הוא שיעמוד היבם במקום הבעל וכמו דס"ל לשמואל בלשנא קמא והיינו משום שאי"ז ביאה גמורה לקנות היבמה ורק דלענין מה שעומד במקום אחיו ס"ל לרב דע"י ביאה זו נוטל מה שהיה לאחיו וחשיב עומד במקומו. אכן לשיטת שאר הראשונים הנ"ל ס"ל לרב שביאת שוגג היא ביאה גמורה ביבמה ואין לחלק בינה לבין שאר ביאות, ורק גבי תרומה איכא גזירה באלמנה מן הארוסין שלא תאכיל בתרומה.

**ובדעת שמואל** דלא קנה אלא לדברים האמורים בפרשה ומבואר ללישנא קמא דמודה שמואל מן הנשואין דאכלה, **ובתוס'** בסוגיין מבואר דה"ה לענין ליורשה ולהטמא לה ולהפר נדריה אלא דאיכא רבותא בתרומה דזימנין דהוי אשתו לכ"ד ולא אכלה בתרומה עי"ש. **אכן ברמב"ן** מבואר דגם לל"ק ס"ל לשמואל דלא קנה לענין ליורשה וכו' ורק לענין תרומה ס"ל דקנה ומשום דדבר תורה ארוסה אוכלת וכיון שקנה אותה לדברים האמורים בפרשה א"כ קנה לענין להאכילה בתרומה עי"ש. **[ועיין בריטב"א** שכתב דהא דאמר שמואל שלא קנה להאכילה בתרומה [מן הארוסין] היינו רק מדרבנן ומשום גזירה דכיון שבא עליה ביאת שוגג דהוי כביאת זנות א"כ איכא חשש שמא תשקה וכו' אבל מדאו' אוכלת כיון דקנה אותה לדברים האמורים בפרשה הוי קנין כספו.] **ומחלוקת זו היא ג"כ ביסוד דין ביאת שוגג** לשמואל דלשיטת התוס' מבואר דלל"ק לכ"ע ביאת שוגג נחשבת לביאה לכה"פ לענין שיהיה היבם כבעל, והיינו שע"י ביאה זו חשיב היבם עומד במקום הבעל הגם שאי"ז קנין גמור שתחשב אשתו מצד עצמו וע"כ קנה רק למה שהיה כבר לבעל, **אמנם לשיטת הרמב"ן** ס"ל לשמואל גם לל"ק שלא מהני ביאת שוגג אלא לדברים האמורים בפרשה היינו שמהני רק לדינים השייכים לשם היבום אבל אי"ז מועיל כלל אפי' להחשיבו כעומד במקום הבעל, ורק לגבי תרומה מאכילה מן הנשואין כיון דמ"מ קניא לדברים האמורים בפרשה [והיינו קנין כספו כמבואר בריטב"א]. **והנה לאבני מלואים** (שו"ת סי' י"ז ד"ה וביבמות) שיטה חדשה בזה, דלשיטת הרמב"ם הא דשמואל פליג בלשנא קמא וס"ל דמן הארוסין לא אכלה היינו דווקא גבי תרומה אבל לענין שאר דברים קנה אותה להכל. והטעם משום דס"ל שדיוק הב"י בשיטת הרמב"ם דלגבי יבום קנה לכל היינו גם לדעת שמואל [והדברים צ"ע, דהא הרמב"ם פסק כרב וא"כ אין הדיוק אלא לדעת רב, ועיין בקר"א דמוכח כן ועיין בישרש יעקב דמתחילה ר"ל כאבנ"מ ודחה ד"ז] **והטעם דפליג שמואל** לענין תרומה ביאר האבנ"מ דהוא מטעם דמאחר שלא אכלה בחיי הבעל גזרי' שלא יאמרו נשואין שלא מדעתו מאכילין בתרומה, אבל ללישנא בתרא דס"ל לשמואל שגם מן הנשואין לא אכלה צ"ב מאיזה טעם הוא, **וביאר** האבנ"מ דכיון דביאה בעלמא אינה סיבה להאכיל בתרומה כיון שאי"ז קנין כספו ורק מטעם דהוקשו הויות להדדי אכלה בתרומה א"כ כל היכא שאצל הבעל לא היה מהני ביאה זו להאכילה בתרומה כמו כן גבי יבם אין ביאה זו מהני להאכילה בתרומה. עי"ש. [ומ"מ מבואר מדבריו שאין חסרון בעיקר ביאה דשוגג גבי יבום לכ"ע אלא לענין תרומה וצ"ע.]

**ל) בגמ' מבואר** דהמחלו' היא לענין ביאת שוגג וכו' והיינו בפשטות בכה"ג דהיבם הוא שוגג, אבל היכא שהיבם מכוון לביאה והאשה היא שוגגת לא נחלקו רב ושמואל כלל דהוי ביאה מעלייתא. וכן מבואר מדברי **הטור** (קס"ו) שהביא את הדין דלרב אינו קונה מן הארוסין רק על יבאת שוגג וכו' ולא זכר כלום מהאשה, [ויש לדחות כמו שיבואר להלן] **וכן משמעות הריטב"**א שכתב לעיל גבי היא ישנה דאין צד שלא יקנה כיון דבדידה תלה רחמנא ורק אגב דהוא ישן נקטה הגמ' דהיא ישנה. **אכן ברמב"ן** מבואר שגם בביאה בעל כרחה איתא למחלוקת רב ושמואל, דכתב הרמב"ן דביאת שוגג לרב קנה לכל היינו ליורשה ולהטמא לה ולהפר נדריה כדמוכח לעיל בפרק ד"א דאמרי' השתא לא עבד בה מאמר כתיב יבמה יבא עליה בעל כרחה והתם קאי לענין ליורשה וכו' והנה צ"ב ראית הרמב"ן מדין בע"כ לדין ביאת שוגג וכו' וע"כ דס"ל דדין אחד להם. וכן הוכיח **החזו"א** (קכ"ג סק"ב) ועיין בקר"א שנסתפק היכא דהיא שוגגת האם פליגי רב ושמואל כמו היכא שהוא שוגג. ולהנ"ל תלוי במחלו' הראשונים. ועיין לעיל אות ט"ז שהבאנו מדברי הראשונים דביאת ישנה לא מהני אכן אין להשוות זאת לביאת שוגגת דהתם דוקא י"ל דישנה אי"ז חשיבות ביאה כלל כמבואר שם. **אכן י"ל** דכדברי הרמב"ן מדויק ממתני' דתני' "היא אנוסה" ולכאו' מה החידוש בזה, ומשמע שהדין דיבמה בעל כרחה הוא נמי חידוש והוי ביאה גרועה כשאר דיני המשנה וא"כ איכא בזה מחלו' רב ושמואל [והסברא בזה אולי משום שס"ל שגם היא מצווה ביבום וע"כ אם אין את כוונתה אי"ז יבום מעלייתא הגם דקני. וצ"ע].

**לא) "אחד המערה ואחד הגומר קנה." וכו'. ובתוס'** כתבו דפלוגתא דרב ושמואל היא דוקא גבי ביאת שוגג וכד' אבל בהעראה לא פליגי ולכ"ע קנה לכל, אלא שהביאו דברי **הירושלמי** דמבואר שנחלקו רב ושמואל בהעראה. **אמנם ברמב"ם** (פ"ח מתרומות ה"ו) כתב "יבם כהן שבא על יבמתו באונס או בשגגה או שהערה בה ולא גמר אע"פ שקנה אותה כמו שביארנו בהלכות יבום אינו מאכילה בתרומה עד שיבעול בעילה גמורה ברצון." ומבואר בדבריו דהא דפסקי' שלא קנה לכל באלמנה מן הארוסין היינו גם בהעראה וכדברי הירושלמי. **ועיין בב"י** שתמה על דברי הטור (קס"ו) שנקט לדבר פשוט שלא כדברי הרמב"ם והירושלמי. **[ובשורש** המחלו' בזה, אפשר שתלוי בחסרון שיש בהעראה דאי הוי מטעם דהעראה היא ביאה גרועה בעצם א"כ מאחר דנתרבה העראה ביבום א"כ אין מקום לחלק בין העראה לשאר ביאות, אכן אם החסרון בהעראה הוא משום דבעי' להקים שם לאחיו ומטעם זה ביבום הוי ביאה גרועה א"כ י"ל שקנה רק לדברים האמורים בפרשה וצ"ע. **ועיין בקר"א** שכתב דהירושלמי אזיל לשיטתו דס"ל שהלימוד של העראה הוא אותו לימוד של ביאה שלא מדעת וא"כ תלוי הדין זב"ז משא"כ לדעת הבבלי דהוא מב' ילפותות א"כ יש לחלק בניהם]. **ובשיטת רש"י** כתב הריטב"א [וכן הוא באבני מלואים סי' ל"ג סק"ב] דס"ל כתוס' **ודייק הריטב"א** מלשון רש"י ד"ה לאוקמיה דכתב "ודוקא בביאה בלא דעת קנין" והיינו ביאת שוגג וכו' אבל העראה קני לכל. **אכן במהר"י קורקוס** (תרומות פ"ח ה"ו) כתב דשיטת רש"י היא כמבואר בירושלמי דפליגי בהעראה. וכנראה שדייק לשון רש"י ד"ה קנה לכל "באחת מן הביאות הגרועות הללו." והיינו כוונתו לכל הביאות הגרועות דאיתא במתני' וה"ה להעראה. **אכן לרמב"ן** יש בזה דעה שלישית והוא דגם הירושלמי לא סובר שבהעראה לא קנה לכל אלא בביאת העראה בשוגג וכד' אבל בביאת העראה ברצון קנה לכל והעמיד פלוגתא דרב ושמואל בהעראה בשוגג. [היינו דס"ל דביאה גמורה מהני גם בשוגג לכ"ע כיון שיש מציאות של ביאה גמורה, אבל ביאת העראה כיון שיש בזה דין שתלוי בדעתו א"כ הגם שגבי יבום קנה גם בלא דעת מ"מ כ"ז הוא לדברים האמורים בפרשה ובזה פליגי רב ושמואל].

**ולענין ביאה שלא כדרכה** לכאו' הוי כהעראה ולמ"ד לפליגי נמי בהעראה [או רק בהעראה] ה"ה לביאה שלא כדרכה, **ועיין בקר"א** שכתב דדין שלכ"ד לא נתפרש ברמב"ם ולכאו' דינה שווה להעראה. **אכן** לפמש"כ לעיל [אות ט"ו] מדברי **הבית הלוי** (ח"ז סימן ז' אות ב') דיש חילוק בין העראה [דכתובה בפרשת עריות] דבעי' לימוד בכל מקום לדין ביאה שלא כדרכה דבקרא דמשכבי אשה גלי לן רחמנא דדין ביאה כדרכה ושלא כדרכ שווין א"כ י"ל דגבי ביאה שלא כדרכה לכ"ע קנה לכל. ועיין.

**לב) הנה באבני מלואים** (ל"ב סק"ב) הביא דברי הריטב"א בקידושין שהוכיח שהעראה קונה ביבום ולא אזלי' בה בתר דעתו משא"כ בקידושין דבעי' דעת להעראה, מהא דאיתא לעיל כ' ע"א דהקשתה הגמ' דבאלמנה מן הארוסין הוי עשה דוחה ל"ת בלבד ויבא עשה וידחה ל"ת ואילו היה הדין דביבמה אינה קונה אלא בגמר ביאה א"כ גם אלמנה מן הארוסין הוי ל"ת ועשה שהרי בתחילת ביאה הוי בעולת עצמו וקונה אותה רק בגמר ביאה ואז הוי ל"ת ועשה. **והקשה** באבני מלואים דהנה כל היכא שגמר ביאתו הרי דעתו על גמר ביאה וא"כ תחילת ביאה היינו העראה הוי ביאת שוגג ולא קנה להיות נשואה וא"כ הדרא קושית הריטב"א מ"ט הקשתה הגמ' דאלמנה מן הארוסין הוי רק ל"ת הרי מאחר שבא עליה ביאה גמורה ודעתו על גמר ביאה א"כ מתחילה היתה זאת ביאת שוגג ושוב הוי בסוף ביאה שאז עושה נשואין ל"ת ועשה דבעולת עצמו. **[ובעיקר** מה שהניח האבני מלואים לדבר פשוט דהיכא שדעתו על גמר ביאה א"כ הוי העראה ביאת שוגג, יש לדון בזה, די"ל דכיון דכל מעשהו היה כדי לקנות הגם שלא נתכוון לקנות בתחילת העראה מ"מ אי"ז נחשב לביאת שוגג. **ועיין בחידושי הגרש"ש** (סי' כ"ט) שכתב כעי"ז ליישב קושית האבנ"מ וביאר דבעי' "כוונת אישות" וזה איכא גם בכה"ג שגמר ביאתו. **ועיין בקר"א** (נ"ה:) שכתב דהעראה אי"ז ביאת שוגג "דלא מצינו כוונת קנין ביבמה אלא כונת מצוה אבל הקנין נעשה ממילא" וא"כ גם בהעראה הגם שדעתו על גמר ביאה אי"ז ביאת שוגג וע"כ קני בהעראה]. **ותירץ האבנ"מ** דהיה מקום לומר דמיירי בכה"ג שנתכוון לקנות בהעראה דאז הוי עושה נשואין [דאי"ז ביאת שוגג אלא ביאה גמורה] וכל הטעם דאין להעמיד בכך הוא משום דא"כ מ"ט היה צריך לומר גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה דאפ"ל גזירה אטו מי שלא יכוון לקנות בהעראה, ומכח זה הוכיח הריטב"א דבאמת קונה בהעראה והמקשן שם בגמ' שהקשה הוא משום דס"ל כלישנא קמא דרב דגם מן הנשואין קנה לכל והתרצן שהשיב לו היה יכול לומר באמת שיש ל"ת ועשה בכה"ג שלא נתכוון לקנות בהעראה אלא שרצה ליישב גם ללישנא קמא דרב. עי"ש. **אלא שהקשה** האבני מלואים דמ"מ לשיטת הרמב"ם דס"ל דגם לל"ב דרב לא קנה בהעראה וגם היכא שלא גמר ביאתו והיינו שפירש לקנות בהעראה דמ"מ לא קנה אלא לדברים האמורים בפרשה א"כ יקשה דתמיד אלמנה מן הארוסין הוי ל"ת ועשה ומאי קושית הגמ' דידחה ל"ת את העשה. ועמד בקושיא. **[ועיין בתו"י** לעיל נ"ה: שהקשה נמי כקושית הריטב"א וכתב דעל כרחך התם דעתו על גמר ביאתו שאל"כ לא קנה דבעי' דיהיה ראוי להקמת שם עי"ש. ודבריו צ"ע,]

**אכן לכאו' התירוץ פשוט**, דשיטת הרמב"ם נתבאר לעיל אות כ"ט דדייק הב"י בדעתו דס"ל שגם לדעת רב דס"ל דבאלמנה מן הארוסין לא קנה לכל היינו רק לענין תרומה אבל לענין שאר דברים קנה לכל וא"כ הוי נשואה גמורה וקנה בהעראה לגמרי. [ורק לדעת הגר"א והב"ש שכתבו שאין דיוקו של הב"י בדעת הרמב"ם מוכרח קשה קושית האבנ"מ]. **ועיין בקר"א** לעיל נ"ה ע"ב שתירץ קושית האבנ"מ דגם לשיטת הרמב"ם שלא קנה בהעראה מ"מ היכא שגמר ביאתו הרי קנה למפרע משעת העראה וא"כ ל"ק דהוי ל"ת ועשה עי"ש.

**לב) לענין חיוב אשת איש. ברמב"ן** כתב בדעת שמואל דהגם שקני רק לדברים האמורים בפרשה מ"מ נכלל בזה שהיא אשת איש [וביאר בזה דעת שמואל דמן הנשואין הגם שלא קנה לענין ליורשה וכו' מ"מ כיון שקנה לדברים האמורים בפרשה ולדין אשת איש ע"כ אוכלת בתרומה]. **וכ"כ בתוס' בסוטה** כ"ד ע"ב. עי"ש. **והקשה בחידושי הגרש"ר** (ט"ז ב') דהנה גבי ביאת קטן בן ט' [ביבום] מבואר בגמ' להלן צ"ו דהבא על אשתו פטור ממיתה ובטעם הדבר כתב הרמב"ן (שם) דלפי רב שקנה לכל בביאות שוגג א"כ הוי גזה"כ דבקטן ביבם אין חיוב מיתה ואי"ז שייך לשאר שוגגים משא"כ לשמואל דס"ל שלא קנה לכל אלא לדברים האמורים בפרשה בכמו שבביאת קטן פטור ה"ה לכל ביאות של שוגג פטור ממיתה "ודלמא מהתם גמר לה." עי"ש. ולכאו' סותר דבריו בסוגיין שכתב דלשמואל חייב מיתה. וצ"ע. **ועיין ברמב"ן** לעיל נ"א שהביא דעת הרב אב"ד דס"ל שהטעם דאשת קטן שזינתה אינה נאסרת על בעלה הוא משום שאין בה דין מיתה והקשה עליו הרמב"ן מדברי רב דמוכח שהטעם אינו משום שאין חייבים מיתה כיון שודאי קנה לכל ורק הוי גזה"כ שפטור ממיתה וביאור דבריו דס"ל שהמחלו' בין רב ושמואל גבי חיוב מיתה תלוי האם קנה אותה לגמרי או לא ושיטת רב שקנה לגמרי אלא שיש פטור מחיוב מיתה וא"כ אי"ז שייך לדין סוטה. **ועיין** בחידושי הגרש"ר (שם) שהאריך בביאור מחלוקתם.

**לג) "בת ישראל פקחת שנתארסה לכהן פקח ולא הספיק לכונסה עד שנתגרש אינה אוכלת."** והטעם שאינה אוכלת כתבו הראשונים משום דגזרי' נשואי חרש אטו קידושי חרש וממילא אי"ז חופה וע"כ אינה אוכלת. ובגמ' מבואר דנחלקו בזה ר' נתן וחכמים דר' נתן לא ס"ל להך גזירה דנישואי חרש אטו קידושי חרש. **וביארו הראשונים** [עיין רמב"ן ורשב"א ריטב"א] דמעיקר הדין ודאי אוכלת כיון דלית הכא לחשש דעולא [דשמא תשקה] ולא לחשש סמפון [דגם אם יתפקח וימצא סמפון אי"ז מלתא דשכיחא] וכל הטעם הוא משום גזירה קידושי חרש אטו נשואי חרש והאי סברא לא חייש לה ר"נ. **ועיין בקר"א** שתמה על עיקר הגזירה דהא לא מצאנו קנין חדש בשעת כניסה לחופה דלכאו' עיקר החופה הוא להכניסה לביתו וליחדה לו לשם אישות ואז ממילא נעשית נשואה וא"כ ה"ה לחרש ומה שייך גזירה בזה אטו קידושי חרש. עי"ש. ואפשר שזו סברת ר"נ דלא גזרי'. ועיין.

**נ"ו ע"ב**

**לד) אמר רב עמרם אמר רב ששת אשת ישראל שנאנסה אע"פ שמותרת לבעלה פסולה לכהונה."** ופסקו הפוסקים כדברי רב עמרם, ועיין **בביאור הגר"א** (סי' ו' סקל"ב) דהגם דדחתה הגמ' הדיוק מהמשנה מ"מ דברי רב עמרם לא נדחו. **אלא שנחלקו הראשונים** בביאור דברי הגמ' האם רב עמרם פליג על דברי רבה להלן בגמ' דמבואר ב' לשונות בדברי רבה [ויש שגורסים רבא אכן לד' הבעה"מ ע"כ יש לגרוס רבה וכדלהלן] דלישנא קמא דרבה דאשת כהן שנאנסה לוקה עליה משום זונה ולישנא בתרא דאשת כהן שנאנסה אין בה דין זונה אלא דין טומאה. **ושיטת הבעה"מ** וכן הוא **בתוס' רא"ש בדעת רש"י** דרבה בין ללישנא קמא ובין ללישנא בתרא פליג על דברי רב עמרם וס"ל שאשת ישראל שנאנסה מותרת לכהונה, וטעם הדבר הוא משום דמתוך שהותרה לבעלה הותרה לכהונה, משא"כ בשאר חייבי כריתות דאם נאנסה פסולה לכהונה כמו אשת כהן שנאנסה כדמוכח ממתני' דכתובות (י"ד:) דתינוקת שירדה למלאות מים מן המעין ונאנסה אסורה לכהונה. ולפ"ז ע"כ דגרסי הכא רבה דאילו רבא סובר כשיטת רב עמרם כמבואר בדבריו לעיל ל"ה ע"א עי"ש. **וברמב"ן** [במלחמות] פליג ע"ד הבעה"מ והוכיח מדברי הרי"ף שפסק גם כר"ע וגם כרבה ומוכח דלא פליגי, ומה שדייק הבעה"מ דפליג רבה ע"ד רב עמרם וכנראה דהוא משום שלא אמר רבה אשת כהן ואשת ישראל שנאנסה וכו' [וכן מבואר להדיא בתוס' רא"ש בדעת רש"י] תירץ הרמב"ן דהרי מבואר בבעה"מ דכל הטעם דיש להתיר אשת ישראל שנאנסה הוא משום המיגו שהותרה לבעלה [ולכן בחייבי כריתות אסורה] ומי אמר דרבה אית ליה האי מיגו, והא דלא אמר גם אשת ישראל הוא משום דלא שייך בזה הנדון דילקה עליה משום טומאה, ועוד דבתר דברי רב עמרם אמרה ורק הוסיף דין אשת כהן אבל לא פליג על דין אשת ישראל. או דשמא נסתפק רבה בסברא זו. עי"ש. **ולכן ביאר** דלב' הלשונות בדעת רבה אשת כהן שנאנסה פסולה לכהונה כשיטת רב עמרם אלא דללישנא קמא האיסור הוא משום זונה [דלית ליה מתוך וכו'] ואילו ללישנא בתרא פסולה לכהונה לא מטעם זונה אלא מטעם "כי תהיה לאיש זר" דמבואר בגמ' להלן ס"ח: דקאי גם על חייבי כריתות ולא רק על פסולים. **אלא דמ"מ ס"ל לרמב"ן** דרב עמרם סובר כלישנא בתרא דרבה, דכל חידושו של רב עמרם באשת ישראל הוא דלא נימא האי מתוך דלבעלה הותרה תותר נמי לכהונה, וחידוש זה הוא רק ללישנא בתרא דרבה דמאחר שלא שייך באשת ישראל שנאנסה כלל שם זונה אפילו הכי אסורה לבעלה ולא אמרי' מתוך וכו', אבל ללישנא קמא דרבה אין כל חידוש בהאי מיגו כיון דיש לאשה שם זונה באונס א"כ אין לחלק בין אשת כהן לאשת ישראל שנאנסה. עי"ש. **ובמגיד משנה** (פ"א מאיסו"ב הכ"ב) [וכן הוא ברבינו אברהם מן ההר] מבואר דעה שלישית בזה והיא היפך משיטת הרמב"ן, דרב עמרם קאי רק ללישנא קמא דרבה אבל לישנא בתרא דרבה פליגי על דברי רב עמרם [וכתב דהוא משום דלישנא בתרא דאין אונס בזנות אין באשת ישראל סיבה לאסור לכהונה כיון שליכא טומאה באשת ישראל, אכן ברמב"ן מבואר הטעם משום וכי תהיה לאיש זר, ועוד ציין הרעק"א (שם) לדברי התוס' לעיל ל"ה ע"א דיש שם טומאה גם באשת ישראל עי"ש]. **ועיין** בהערה הבאה בביאור ענין "המתוך" לדעות הנ"ל.

**לה) "ואנהרינהו לעיינין ממתניתין" וכו'. הקשו הראשונים** מדוע לא הביא רב עמרם ראיה לדבריו מהא דאיתא במתני' פ"ק דכתובות (י"ד:) דתינוקת שירדה למלאות מים מן העין ונאנסה דמבואר התם דפסולה לכהונה [אם רוב העיר פסולין] עי"ש. **ובתוס' חד מקמאי** ביאר דטעמו של רב עמרם [ללישנא בתרא] הוא דפסולה מטעם כי תהיה לאיש זר וא"כ ס"ד דרק התם היא פסולה כיון דהוי זר אצלה מעיקרא משא"כ גבי אשת ישראל שנאנסה דלא הוי זר אצלה מעיקרא וקמ"ל דמ"מ פסולה מהאי טעמא. **ובשו"ת הרשב"א** (ח"ו סי' ס"ו נדפס בריש הספר קובץ הערות) ביאר דחידושו של רב עמרם הוא דהגם דאשת איש כל מה דשאר אינשי פסולין אצלה הוא משום דהיא אגידא גבי הבעל וא"כ כל היכא דכלפי הבעל מותרת י"ל דאם לאוסר אותה מותרת לאחרים כ"ש, וזהו קמ"ל רב עמרם דמ"מ פסולה לכהונה הגם שמותרת לבעלה. עי"ש. **הנה** מבואר דחידושו של רב עמרם הוא דלא נימא מתוך שהותרה לבעלה וכו' [וכן מבואר מדברי הבעה"מ דמטעם זה פליג רבה לשיטתו על דברי רב עמרם]. **ויש לדון** בביאור האי מיגו. **דבפשטות י"ל** דכיון שלבעלה מותרת אי"ז נחשב למעשה של זנות וא"כ גם לכהונה תהיה מותרת אבל אם היה האיסור משום וכי תהיה לאיש זר והיינו דביאת אשת איש נמי חשיב לאיש זר א"כ אין סיבה לומר דאם מותרת לבעלה תותר ג"כ לעלמא דרק בשם "זונה" יש לחלק בזה כמבואר, וזה נראה ביאור דברי הרשב"א בתשובה הנ"ל, וזה י"ל בדברי דברי המגיד משנה דס"ל שרב עמרם קאי ללשנא קמא דרבה ולא ללישנא בתרא, **אכן מדברי הרמב"ן** במלחמות הנ"ל [בהערה הקודמת] מבואר להיפך מסברא זו דכתב שכל החידוש של רב עמרם דלא נימא מתוך וכו' הוא רק ללישנא בתרא דילפי' מכי תהיה לאיש זר אבל ללישנא קמא דאיכא בה פסול זונה אין חידוש באשת ישראל יותר מאשת כהן כיון דמ"מ יש שם זונה לאונס [ונראה כוונתו דמאחר שגבי ישראל לא שייך שם זונה אלא גבי כהונה א"כ אין חידוש לענין שם זונה במה שאין היא נאסרת לבעלה משום זונה]. ולדבריו צ"ב מהוא גדר ה"מתוך" לענין פסול דבת כהן כי תהיה לאיש זר. וצ"ע.

**הנה מבואר** דכל הנדון באונס אשת איש שלא תהא זונה הוא מחמת המתוך וכו' אבל גבי חייבי כריתות בעלמא שליכא לדין מתוך א"כ פשוט שגם באונס חשובה כזונה. **וקשה** דהא אשת איש נמי היא כחייבי כריתות וא"כ מחמת מה שהיא חייבי כריתות תהיה זונה באונס. **וזה נראה בכוונת קושית הגר"ח** (אסו"ב פ"א הכ"ב) דהקשה על בעל המאור "מאי שיאטי' דאונס דשרי בטומאה לענין דין זונה." **[אכן** לדברי הרשב"א דלעיל הדברים ברורים לכאו', דאשת איש אינה כשאר עריות כמבואר וע"כ דין זונה שלה תלוי במה שלגבי הבעל חשיב זנות]. **ותירץ הגר"ח** בדרך חדשה מאוד, דבאמת באשת ישראל יש ב' סיבות לפסול זונה הא' מחמת שהיא כשאר עריות והב' מחמת דין טומאה דאשת איש דחל בה שם זונה מחמת שנטמאה, וא"כ באמת אשת איש שזינתה באונס הרי היא זונה אלא דכ"ז הוא מחמת הדין זונה שיש בה משום חייבי כריתות ולא מחמת דין זונה מחמת שהיא הטומאה דאשת איש. ולפ"ז כתב הגר"ח דרב עמרם דאמר אשת ישראל שנאנסה פסולה י"ל שהוא מטעם זונה כשאר חייבי כריתות דאין בהם חילוק בין אונס לרצון, ולא פליג על דברי רבה בל"ב דס"ל דליכא דין זונה באשת כהן שנאנסה, ומשום דרבה קאי על דין זונה מחמת טומאה דאשת איש שבה ולזה יש חילוק בין אונס לרצון, והגם דמ"מ נעשית זונה מחמת דינו של רב עמרם היינו כשאר חייבי כריתות מ"מ איכא בזה נפ"מ, לענין עד אחד המעיד שנבעלה אשת איש [לאחר קינוי וסתירה] אי עשאה זונה דמחמת טומאה דאשת איש הרי נאמן עד אחד אחר קינוי וסתירה ואילו מחמת זונה דחייבי כריתות אי"ז שייך לדין קינו וסתירה ובזה ע"א לא יהיה נאמן וא"כ היכא דהעיד דהוי באונס לא יהיה נאמן כיון שמחמת דין זונה דאשת איש אינה זונה בכה"ג ורק מחמת דין זונה דחייבי כריתות הוי זונה וע"ז אינו נאמן. ובזה יישב הגר"ח דעת הראב"ד (פ"א מאיסו"ב הכ"ב) עי"ש.

**לו) בתוד"ה מאי**. כתבו תוס' דבעריות אין חידוש כלל לענין אונס ורצון ורק באשת איש יש חידוש בזה, **ועיין במל"מ** (פי"ח מאסו"ב ה"ב) שכתב בביאור דבריהם דהוקשה להם כיצד הוכיח רב עמרם ממתני' דאמרה וכן הבא על כל העריות וכו' לענין אשת איש דדילמא דוקא גבי שאר עריות אסורות באונס משא"כ אשת איש דיש בזה הטעם [המבואר לעיל] דמתוך שהותרה לבעלה הותרה לכהונה, וע"ז כתבו תוס' דשאר עריות אי"ז חידוש כלל וע"כ מוכח מהכא לאשת איש, והוכיח מזה המל"מ דפנוי הבא על הפנויה נמי יש בזה דין זונה דרק לגבי אשת איש י"ל דאין שם זונה באונס כיון שלבעלה ישראל היא מותרת. עי"ש. וכדברי המל"מ בביאור דברי התוס' נראה מבואר בתוס' להלן צ' ע"ב ד"ה היתה עי"ש. **אכן בחזו"א** (ט"ו סקי"א) ביאר באופ"א דברי התוס' דכוונת התוס' היא לטעם דכי תהיה לאיש זר [היינו לל"ב דרבה] דבכה"ג אין לחלק בין ביאת אונס לרצון גבי שאר עריות, אבל אי הוי הטעם מדין זונה ודאי יש לחלק בין אונס ורצון גבי שאר עריות דבאונס אינה חשובה זונה. עי"ש.

**לז) "אמר רבא אשת כהן שנאנסה בעלה לוקה עליה משום זונה... ואיכא דאמרי אמר רבה אשת כהן שנאנסה בעלה לוקה עליה משום טומאה."** מבואר בגמ' דנחלקו ב' הלשונות בדעת רבה האם יש שם זונה באונס, והא דללישנא בתרא אין שם זונה באונס **כתב במל"מ** (שם) דהוא משום שלבעלה ישראל אינה נאסרת משום האי ביאה א"כ ליכא לשם זונה באונס, אבל גבי שאר עריות לכ"ע איכא שם זונה באונס. **אכן בחזו"א** (שם) כתב דלל"ב הנ"ל ליכא שם זנות באונס כלל וגם גבי שאר עריות. [ועיין במל"מ שהוכיח דבריו ממתני' דכתובות (י"ד:) גבי תינוקת עי"ש אכן בחזו"א דחה ראיתו דהתם לא קאי על עריות אלא על פסולים ופסלה מכי תהיה לאיש זר ולא מטעם זונה]. **ולאידך גיסא** ללישנא קמא דיש זנות באונס, **הביא הריטב"א** דכ"ז הוא דוקא גבי אשת איש משום חומרא דאשת איש אבל בשאר עריות מודה ל"ק דרבה שאין דין זונה באונס [ולד' המל"מ לסברא זו הוי סברות הפוכות מל"ב דרבה] **אמנם הריטב"א** פליג על דעה זו וס"ל דגם לל"ב כל מה דליכא פסול באונס הוא לבעלה אבל בשאר ביאות הוי זונה. [ועיין בריטב"א שהוכיח כן מהא דשבויה פסולה לכהונה וכן מההיא דתינוקת וכו' ויל"ע בראיתו, די"ל דס"ל לדעה הראשונה דמאי דפסולה תינוקת אי"ז משום זונה אלא משום כי תהיה לאיש זר דהתם קאי על ביאת פסול ולא על עריות. ועיין במגי"ה לריטב"א משכ"ב.]

**ונחלקו הראשונים** האם ללישנא בתרא דרבה דמטעם אונס לא חשיבה זונה האם היא באמת כשרה לכהונה, או"ד דהגם שאינה פסולה מטעם זונה מ"מ היא פסולה לכהונה מטעם אחר, ויש לדון מחמת ב' טעמים הא' דתהיה פסולה מחמת הדין דכי תהיה לאיש זר והב' דתהיה פסולה מחמת הדין טומאה. **ובמגיד משנה** (פ"א מאיסו"ב הכ"ב) כתב דהרמב"ם דפסק כרב עמרם על כרחך ס"ל כלישנא קמא דרבה דאילו ללישנא בתרא דרבא כיון שאין פסול אונס בזנות מאיזה טעם תהיה פסולה אשת ישראל שנאנסה. **וכן יש לדייק מדברי הריטב"א** שכתב דללישנא בתרא דרבה דאשת איש אינה אסורה באונס הרי היא כשרה לכהונה, ומשמע שגם מטעם אחר אין לפוסלה. עי"ש. **ועיין בתוס' הרא"ש בסוגיין ובתוס' לעיל** (ל"ה ע"א ד"ה אע"פ) שכתבו דמסוגיין משמע דוכי תהיה לאיש זר לא קאי על חייבי כריתות דא"כ אשת כהן שנאנסה תלקי נמי משום כי תהיה לאיש זר [הגם שכל הלימוד הוא מק"ו כמבואר להלן ס"ח: דהגם שאין עונשין מן הדין מ"מ ד"ז הוא גילוי מילתא בעלמא] ועי"ש בתוס' ראיה נוספת. **ועיין ברבינו אברהם מן ההר** דכתב נמי שאין פסול דכי תהיה לאיש זר גבי חייבי כריתות דלאו זר אצלה הוא מעיקרא. אכן הביא התורא"ש בשם **רבינו מאיר** דבאמת חייבי כריתות היו בכלל כי תהיה לאיש זר אלא דכ"ז ברצון מחמת חומר העבירה אבל באונס אינם בכלל כי תהיה לאיש זר. **אמנם ברמב"ן ובתוס' חד מקמאי וכן ברש"י** לעיל ל"ה ע"א מבואר שהגם שאין בה פסול זונה מ"מ פסולה מחמת הפסוק וכי תהיה לאיש זר, ומבואר שנחלקו הראשונים האם הפס' הנ"ל קאי גם גבי אשת איש או לא. **אכן בתוס'** (שם) כתבו בשם ר"י דמ"מ אסורה משום טומאה, וכ"כ בראב"ד (פ"א מאיסו"ב הכ"ב) ועיין **ברבינו אברהם מן ההר** דכ"ז שייך גבי אשת כהן אבל לא גבי אשת ישראל [וא"כ לדברי רב עמרם אכתי אין דין פסול לכהונה] אכן בתוס' שם מבואר שה"ה גבי אשת ישראל עי"ש.

**לח) ברש"י ד"ה הכל.** כתב רש"י שכל הנבעלות באיסור תחת בעליהם היו בכלל זונה לא יקחו הן והוציא לך הכתוב אשת ישראל מן הכלל וכו'. **ובשו"ת הרשב"א** (ח"ו ס"ה והובא בריש קו"ה) תמה על לשונו דא"כ מאי אמרה הגמ' כשהוציא לך אשת ישראל וכו' הא אשת ישראל לא היתה מעולם בכלל זונה לא יקחו. ועי"ש משכ"ב.

**לט) ברמב"ם** (פ"א מאסו"ב הכ"ב) כתב "המקנא לאשתו ונסתרה ובא עד אחד והעיד שנטמאת והיה בעלה כהן ובא עליה אח"כ הרי לוקה עליה משום זונה." **ובראב"ד** השיגו דאינו לוקה באונס משום זונה אלא משום טומאה וכלישנא בתרא דרבה. עי"ש. **ובמגיד משנה** הקשה לדברי הראב"ד דכיון דס"ל כדברי רב עמרם דאשת כהן שנאנסה פסולה לכהונה כיצד פסק כלישנא בתרא דרבה. עי"ש. **אכן** שיטת הראב"ד מבוארת דס"ל דלא פליג רבה על דברי רב עמרם וכשיטת הרמב"ן [לעיל אות לד] וכן הוא **בהשגות הראב"ד** על הבעה"מ. [ועיין לעיל אות ל"ה בדברי הגר"ח בשיטת הראב"ד בביאור דברי הגמ']. **ובעיקר** מחלו' הרמב"ם והראב"ד עיין **בש"ש** (א' פי"ג) **ובחידושי הגר"ח ובאבי עזרי** (שם) **ובאחיעזר** (ח"א ס"ו) ואכמ"ל.

**מ) במתני' "אלמנה לכה"ג גרושה וחלוצה לכהן הדיוט מן הארוסין לא יאכלו בתרומה רבי אליעזר ורבי שמעון מכשירים."** [יסוד פלוגתא דר"מ ור"א ור"ש]. בטעמא דר"מ איתא בגמ' ק"ו מה קידושי רשות אינם מאכילין קידושי עבירה לא כ"ש ולהלן בגמ' מבואר שר"מ ס"ל דמשתמרת לביאה פסולה לא אכלה בתרומה. ויש לדון אי הוי טעם אחר או אותו טעם דרישא. **ועיין בקרן אורה** שכתב דאי מטעם הק"ו הרי שהקידושין עצמם פוסלים כמו בקידושי ישראל [דאין בהם כל עבירה אלא שהקידושין עצמם פוסלים ומשום דנחשב אצלה כמו "זר"] משא"כ משתמרת לביאה פסולה הוא פסול אחר מחמת מה שהיא משתמרת וכו' אזי אין החסרון מחמת הקנין אלא מחמת המצב שהיא משתמרת לביאה פסולה, אלא דר"מ אמר לרבנן דגם אילו לא יודו לו בטעם מה דהיא משתמרת וכו' מ"מ תיפו"ל מחמת הק"ו דעצם הקנין פוסל כמו בקידושי ישראל, ובזה דחו לו רבנן דאי"ז ק"ו דשאני כהן שיש לו להאכיל במקו"א עי"ש. **אכן אפ"ל** באופ"א דגם דין משתמרת לביאה פסולה הוא דין פסול ב"קנין" דכיון שהיא משתמרת וכו' א"כ נחשב כמו שקנויה לאיש זר ופסולה. **והנה בדעת ר"א ור"ש** דפליגי וס"ל דאוכלת בתרומה מבואר דפליגי על הק"ו דר"מ משום שיש לו להאכיל במקו"א וכן פליגי על הטעם דר"מ דהיא משתמרת לביאה פסולה אלא שלא נתבאר מאיזה טעם פליגי על ר"מ בדין משתמרת וכו'. ולדברי הקר"א הוי ב' מחלוקות נפרדות דכלפי הקנין ס"ל דכיון שיכול להאכיל במקו"א אין קנינו פוסל [וא"כ במקום דאינו יכול להאכילה במקו"א הטעם שאינה אוכלת הוא משום שאיכא לק"ו וא"כ הוי חסרון ב"קנין"]. וגבי משתמרת לביאה פסולה נמי פליגי מטעם אחר. **ועיין בספר דברי אליעזר** [למרן ראש הישיבה זצ"ל סימן כ"ב] שביאר שיסוד מחלו' ר"מ ור"א ור"ש היא האם מה דחשיבה אשה ועבד לקנין כספו הוא מחמת עצם הקנין או מחמת היתר ההשתמשות בהם ובעבד היינו השתמשות של עבדות ובאשה היינו השתמשות של ביאה, ור"מ ס"ל כצד הב' וע"כ כל היכא דהיא משתמרת לביאה פסולה ליכא לדין קנין כספו ורבנן ס"ל שעצם הקנין מאכיל וא"כ ליכא לחסרון דמשתמרת לביאה פסולה. **אכן יש לבאר** באופן נוסף ע"ד המבואר לעיל [ויסוד הדברים מובא בשם הגרב"ב בשיעורים על יבמות סי' ל"ז] דבאמת לא פלגי ר"א ור"ש בעיקר דין משתמרת לביאה פסולה רק ס"ל דדין משתמרת לביאה פסולה הפסול הוא ג"כ מחמת דין "זרות" היינו דפסולה מטעם ה"קנין" דהיא נחשבת נשואה "לאיש זר" א"כ לזה מהני הדין דהוא כהן ויכול להאכיל במקו"א וא"כ הדין כהן שלו מספיק בכדי להאכיל אותה אע"פ שהיא באמת משתמרת לביאה פסולה. עי"ש. ולפ"ז י"ל דשורש מחלו' ר"מ ורבנן גבי משתמרת לביאה פסולה הוא האם מה דמאכיל במקו"א הוא סיבה דאין המשתמרת וכו' עושה את קנינו כקנין של איש זר. **ועיין עוד בשיעורי הגרי"ד** שביאר ב' אופנים נוספים בביאור מחלו' ר"מ ור"א ור"ש. א- דלכ"ע אין בכח קידושין דמשתמרת לביאה פסולה לפסול מאכילת תרומה, אלא דיש לחקור האם בת כהן הנשואה [או מקודשת] לכהן אוכלת גם מחמת עצמה או רק מחמת בעלה דר"מ ס"ל שכל דין אכילתה הוא מחמת בעלה וא"כ היכא שמשתמרת לביאה פסולה אין כח לקנין בעלה להאכילה, ורבנן סברי שיש לה דין אכילה מחמת עצמה וא"כ הגם שאין לבעלה כח להאכילה כיון שהיא משתמרת לביאה פסולה מ"מ לכ"ע אין בעצם מה דמשתמרת לביאה פסולה דין לפסול אותה מאכילת תרומה ולכן אוכלת מחמת עצמה. **ועיין בחזו"א** (סי' קל"ד בסוגיין במוסגר) שדן בנדון זה אי יש כח לבת כהן לאכול מחמת עצמה. ב- דבזה גופא אי קידושי עבירה יש להם כח לפסול או דרק אין להם כח להאכיל נחלקו ר"מ ור"א ור"ש, דלכ"ע אשת כהן המקודשת לכהן יכולה לאכול מחמת עצמה אלא דר"מ סבר שיש בכח קידושין אלו לפסול ור"א ור"ש ס"ל שאין בכחן לפסול. **[אכן** ב' ביאורים אלו הם לצד שהמחלו' היא בבת כהן ולא כל"ב דרש"י שהמחלו' בבת ישראל]. **ועיין להלן אות נ"א בדעת הקר"א** שנתבאר דך נוספת בביאור מחלוקת התנאים הנ"ל.

**מא) ברש"י** הביא לשון אחד [וכן הוא שיטת התוס'] דמחלוקת ר"מ ור"א ור"ש היא רק בבת כהן שמשתמרת לביאה פסולה דכהן דר"מ ס"ל דלא אכלה [מחמת הק"ו ודין משתמרת לביאה פסולה] ורבנן פלגי דמ"מ מאכילה. אלא שהקשה ע"ז מגרסת הגמ' דר"מ אומר מה קידושי רשות אין מאכילין ואילו היה המחלו' רק בבת כהן היה צ"ל מה קידושי רשות "פוסלין" ועוד לפי גרסת הגמ' דמחלו' ר"מורבנן היא גם בפצוע דכא שקדש בת ישראל דתלי במחלו' ר"מ ורבנן ואילו מחלוקתם היתה בבת כהן בלבד לא היה ראיה מדברי ר"א ור"ש דגם בת ישאל אוכלת היכא שהיא משתמרת לביאה פסולה. **וביאור דבריו** [כמבואר בריטב"א] דבבת כהן י"ל שהגם שמשתמרת לביאה פסולה מ"מ אי"ז פוסלה מלאכל [לשון הריטב"א "שלא להוציאה מחזקתה"] אבל מ"מ מודו בבת ישראל דמשתמרת לביאה פסולה שאין בקידושין אלו סיבה להאכילה. **אכן בראשונים** (תוס' רמב"ן ריטב"א) פליגי ע"ד רש"י [וקושיתו מלשון הגמ' תירצו לשנות הגרסה ובלשון אין מאכילין כתבו דהוא לאו דוקא עיין ריטב"א ורמב"ן] ולכ"ע אין מאכיל בת ישראל היכא שמשתמרת לביאה פסולה. ועוד הקשו דלמשנה ראשונה אין אוכלת בת ישראל בהגעת זמן. עי"ש. ובתוס' הקשו עוד דמאי שנא לענין מזונות דאמרי' דלית לה, ועיין בערול"נ משכ"ב. **ובביאור מחלו' הראשונים** הנ"ל, לכאו' י"ל ע"פ המבואר לעיל (אות מ') דיש לדון האם בת כהן שנתקדשה לכהן יש לה דין לאכל מחמת עצמה וא"כ יש לחלק בין בת כהן שצריך לפוסלה לבין בת ישראל שרק אין כח להאכילה במשתמרת לב"פ, או"ד שגם בת כהן אינה יכולה לאכול מחמת עצמה ושווה לבת ישראל. **אכן בחזו"א** (קל"ד) מבואר סברא אחרת דכיון דמשתמרת לביאה פסולה זהו דין דרבנן א"כ לא רצו להחמיר על מי שכבר אכלה. ועיין בהערה הבאה משכ"ב. **ובשיטת רש"י** יש לבאר מ"ט פשוט לו דמחלוקתם היא גם בבת כהן דלכאו' אפ"ל שנחלקו רק בבת ישראל לענין שאין לו כח להאכילה מחמת שהיא משתמרת לב"פ ואילו בבת כהן לכ"ע לא פוסלה מלאכל, ואף לדברי החזו"א קשה דמי אמר דבבת כהן פסלוה מדרבנן דאפשר שכ"ע מודו שאין לפסלה כיון שכבר אכלה. **ולכאו' צ"ל** דכיון דלמשנה אחרונה בכתובות (נ"ז) אין אשת ישראל אוכלת בתרומה משהגיע זמן ולא נכנסה לחופה א"כ א"א להעמיד סוגיין באשת ישראל וממה שהגמ' לא פירשה דקאי רק למשנה ראשונה ע"כ דמיירי גם באשת כהן. ועיין.

**מא) יש לבאר** דין פסול משתמרת לביאה פסולה אי הוי דין דאוריתא או דין דרבנן. **הנה במתני'** מבואר ד"ז גם בחלוצה לכהן הדיוט וצ"ב דלכאו' ד"ז הוא מדבנן, **ובריטב"א** כתב דחליצה זהו "שגרת לישנא" וכ"כ המאירי כאן וכן נראה בתוס' נז: ד"ה אמר רב דמבואר התם דדין זה הוא מדרבנן, וכן מבואר מהא דהשמיט הרמב"ם ד"ז דחלוצה [שם פ"ז ה' כ"א] **אמנם בערול"נ** כתב [נז: ע"ד התוס'] דבירושלמי מפיק להאי דינא מקרא "דלאיש זר" ונראה דדאוריתא הוא וכן מהק"ו דר"מ נראה דדאוריתא הוא עי"ש. **ועיין בריטב"א** שכתב על הסוגיא בדף נט ע"א כה"ג שקידש את הקטנה ובגרה תחתיו מהו.. א"ל תניתוה נתארמלו או נתגרשו מן הנישואין פסולות מן הארוסות כשרות. ובתוס' ביארו דהנדון הוא האם אמרי' משתמרת לביאה פסולה באופן שהקידושין היו בהיתר [והיינו דתוס' ס"ל דהחיסרון הוא בקנין וקמ"ל בגמ' דאף אם הקנין היה בהיתר מ"מ בנישואין יש פסול א"כ עכשיו זהו קנין של פסול עי"ש.] אכן בריטב"א כתב דמסקנת הגמ' דיש היתר, והטעם כתב הריטב"א משום דכמו דמן האירוסין אם נתארמלה או נתגרשה "לא קנסינן ליה כ"ש בזו שלא זימנה עצמה לביאה פסולה מעולם ובהיתר קידשה דכיון שלגרושין קיימא לא קנסינן ליה" עכ"ל. ומבואר בדברי הריטב"א דדין משתמרת לביאה פסולה זה דין "קנס" **ועיין** בדרך אמונה [פ"ז הכ"ג מתרומות בביאור הלכה] משכ"ב עפ"ז. ועייל להלן אות מ"ט משכ"ב.

**נ"ז ע"א**

**מב) ברש"י ד"ה הא.** כתב רש"י דפצוע דכא עושה חללה. **וצ"ע** דהא אין חללה אלא מאיסורי כהונה. ועיין עוד ברש"י להלן ע' ע"א (ד"ה נשייהם) שכתב נמי דפצוע דכא עושה חללה ושם הקשו הראשונים [עיין רשב"א וריטב"א] על שיטתו דהא אין חללה אלא מאיסורי כהונה. **ועיין בערול"נ** שם שכתב דרש"י קאי בשיטת התוס' לעיל מ"ד וכוונתו נמי לדין זונה [ודבריו הם שלכ"ד הגר"א קטולר זצ"ל להלן הערה מה] **אכן יעויין בתוס'** לעיל (ט"ו ע"ב) דס"ל דלית ליה לכלל דאין חלל אלא מאיסו"כ וכלל זה הוא רק לענין מלקות ולא לענין איסור. ועיין במגי"ה לריטב"א ר"פ הערל שהאריך בזה. **ומכאן יש להקשות** לשיטת הרמב"ם (פי"ט מאסו"ב ה"ה) שנקט רק אופן של כהן הבא על שומרת יבם וביאר המ"מ שלא מצא הרמב"ם עוד אופן שלא עושה חלל אלא זונה ולכאו' פצו"ד אינו עושה חלל אלא זונה כמבואר בראשונים ר"פ הערל. **וצ"ע.**

**מב\*) "אביי אמר הואיל ומאכילה בלא ידעה רבא אמר הואיל ומאכילה בעבדיו ושפחותיו הכנענים."** ומבואר בגמ' דאביי דרבא ס"ל דהא דפצוע דכא מאכיל בלא ידעה הוא משום דכבר אכלה ואביי ס"ל דכבר אכלה לא אמרינן. והקשה תוס' (ד"ה אביי) לאביי גופא מ"ט אכלה התם הרי ס"ל דשכבר אכלה ל"א, עוד הקשה תוס' דלר"א (בן פדת) דס"ל התם דלר"מ ל"א שכבר אכלה א"כ משמע דלא ס"ל להאי טעמא שכבר אכלה וא"כ צ"ב מדוע אמר הכא רבא אליבא דר"א דשאני התם שכבר אכלה, ותי' התוס' דלכ"ע אמרינן שכבר אכלה לענין זה שאוכלת לר"א ור"ש אע"פ שאין מאכילה במקו"א, ורק דנחלקו ר"א ור' יוחנן בדעת ר"מ האם אמרי' שכבר שכבר אכלה או לאו, וכן אביי ס"ל דודאי אמרי' שכבר אכלה לענין שתאכל עכשיו לדעת ר"א ור"ש, אלא דס"ל לאביי דמה שאוכל משום שכבר אכלה זה נחשב כמו דיש לו להאכילה במקו"א, ורבא ס"ל דלא נחשב כיש לו להאכילה במקו"א כיון שאין מאכיל ע"י מעשה של עכשיו אלא ע"י שכבר אכלה. עכ"ד התוס'. **הנה** יש לדון בדברי התוס' דמבואר בדבריהם דלשיטת רבא נחלקו ר"א (בן פדת) ור' יוחנן האם אמרי' לדעת ר"מ ד"ז דכבר אכלה, וצ"ב במחלו'. **ואולי** אפ"ל דנחלקו בב' הצדדים שהובאו לעיל (אות מ') בדעת ר"מ דנתבאר בדרך אחת [עפ"ד הקר"א] דלר"מ יש ב' טעמים לפסול אלמנה לכה"ג וכו', א) ק"ו ב) משתמרת לביאה פסולה. ומהאי טעמא סובר רבי יוחנן דכיון שדין משתמרת לביאה פסולה הוא טעם בפ"ע א"כ לא אמרינן שכבר אכלה, כיון דסו"ס היא משתמרת עכשיו לביאה פסולה של פצוע דכא. אבל ר"א ס"ל כאופן הב' שהובא (שם) דכל הטעם של ר"מ הוא דכיון דהיא משתמרת לביאה פסולה א"כ "הקנין" הוא קנין של "איש זר" וכמו בקידושי רשות שפוסלים, וא"כ אפ"ל דכ"ז באופן דבאמת כל הקנין הוא באופן שמשתמרת לביאה פסולה, אבל אם הקנין הוא קנין של כהן בעלמא שאינו איש זר ועכשיו נעשה פצוע דכא [ועוד לא בא עליה דנעשית חללה] א"כ אמרינן שכבר אכלה [היינו שאוכלת מכיון שקנינה הוא קנין טוב ואין חסרון עכשיו אלא מצד דבמציאות היא עומדת לביאה פסולה וזה אינו חסרון בפ"ע כמבואר].

**עוד מבואר** בתוס' דנחלקו אביי ורבא לדעת ר"א ור"ש האם מצב זה שהיא אוכלת כיון שכבר אכלה האם ד"נ נחשב כמו יש לו להאכילה במקו"א או לאו, וצ"ב במחלוקתם. ובפשטות נראה שנחלקו האם מצב זה "שכבר אכלה" זה סיבה להאכיל עכשיו רק מחמת מה שאכלה קודם לכן או"ד שמצב האישות היום ג"כ מאפשר לה לאכול כיון שכבר אכלה וא"כ זה נחשב שיכול להאכילה במקום אחר. **ונראה** דד"ז תלוי בב' הצדדים שנתבארו (באות מ') בדעת ר"א ור"ש, דא"נ דר"א ור"ש פלגי על הדין דמשתמרת לביאה פסולה וס"ל דאין בזה חסרון, [אלא רק חסרון בקנין של איש זר שאינו יכול להאכיל במקו"א הוא דאיכא] א"כ יל"ע בפצו"ד דכא מהו החסרון דכלפיו בעי' להא דכבר אכלה, דלצד דלא ס"ל לדין משתמרת לביאה פסולה כלל הרי אין חסרון מהא דהיא משתמרת לביאה פסולה, אלא בהכרח החסרון הוא דמ"מ הפצוע דכא הוא "איש זר" וא"כ אין קנינו יכול להאכילה ואדרבא צריך לפוסלה, וא"כ בהכרח הא דמהני מה שכבר אכלה הוא משום שכבר אכלה בעבר אבל מחמת מציאות הנשואין של היום אינו יכול להאכילה, ולכן אי"ז מועיל לענין להחשיב שהוא מאכיל במקו"א. אכן אביי ס"ל דאף ר"א ור"ש ס"ל דיסוד הטעם להא דבאין יכול להאכילה במקו"א הוא פוסלה זהו משום דכה"ג הדין משתמרת לביאה פסולה הוא חסרון בקנין של הבעל וע"כ פוסלה, וא"כ לכאו' ה"ה גבי פצוע דכא דיפסול אותה, וע"כ מה דאוכלת בתרומה משום שכבר אכלה זהו משום דאמרי' דכיון שכבר אכלה אין מהות הקנין שלו בה קנין של פסול שהרי אכלה כבר [ועצם הנישואין הם "בהיתר"] וא"כ הדין של כבר אכלה זהו מצד הנישואין של עכשיו, ולכן נחשב ד"ז ליכול להאכילה במקו"א. ועיין.

**מג) "שאני התם שכבר אכלה." יל"ע** מהו גדר ההיתר לאכול בתרומה משום שכבר אכלה [ונתבאר בתוס' שלכ"ע אית ליה לאי סברא אלא שנחלקו אם סרא זו מהני לר"מ דלא תפסל משום משתמרת לב"פ או לר"א ור"ש להחשיב כיכול להאכיל במקו"א]. **והנה בשו"ת בשמים רא"ש** סי' ש"מ בהגהת כסא דהרסנא הקשה מדוע אשת כהן שנתחללה נפסלת מאכילת תרומה אע"פ שהיא קנין כספו של כהן, דמאי שנא משפחת כהן דהיא זונה ומ"מ אוכלת משום שהיא קנין כספו של כהן. **ותירץ בקו"ה** (מ"ד אות ד') דלא שייך לאסור שפחת כהן מחמת שהיא זונה דכל פסול זונה הוא משום שהיה לה היתר לאכול מחמת עצמה אבל שפחה שכל היתר אכילת תרומה שלה הוא מחמת שהיא קנין כספו של כהן ולזה אין שייכות עם היותה זונה, והגם דאשת כהן אוכלת בתרומה ג"כ מחמת שהיא קנין כספו מ"מ י"ל שאשת כהן אוכלת מחמת עצמה ולא הוי כבהמתו, דהא ס"ל לרבא בסוגיין שגם אם אין לבעל כח להאכילה אוכלת משום שכבר אכלה ורק במת שכבר פקע קנינו אינו יכול להאכילה אבל היכא שלא פקע קנינו אוכלת הגם שאין בכוחו להאכילה עכשיו, ואילו בבהמת כהן ודאי שלא שייך לומר דתאכל משום שכבר אכלה, ועל כרחך החילוק הוא שבהמה אוכלת מדין הבעלים שיבכחו להאכילה משא"כ אשה כל שלא פקע קנינו אוכלת מחמת עצמה ומיושבת קושית הכסא דהרסנא. עי"ש. **ומדברי הקו"ה** מתבאר דיסוד הדין דכבר אכלה הוא משום דכח האכילה של אשת כהן הגם שתלוי במציאות הקנין של בעלה בה מ"מ הוא דין בה עצמה שיש לה כח וזכות לאכול בתרומה וע"כ אמרי' "שכבר אכלה." **[הנה** עיקר דבריו שאשת כהן אוכלת מחמת עצמה עיין ברשב"א להלן ס"ו שכת ז"ל "דכל שהיא אוכלת הרי היא ככהן עצמו" וכן מוכח מדברי התוס' שם ועיין **ב"זכר יצחק"** (סי' ל"א) וכן **באמרי משה** (י"ג סק"ג) כתבו ג"כ דאישה היא ככהנת וכתבו דמקור ד"ז הוא מקרא "דכל טהור בביתך" והיינו דאישה נחשבת לכהנת. ואכמ"ל. **ובעיקר** קושית הכסא דהרסנא עיין **בחידושי הגר"ח** (בסטנסיל) שתי' ששפחה אינה זונה אלא שביאתה ביאת זנות עי"ש.

**מד) "אי בקדושתיה קאי" וכו'.** וספק זה בגמ' להלן ע"ו ע"א עי"ש. **ונחלקו הראשונים** ביסוד דין כהן פצו"ד לצד דלאו בקדושתיה קאי, **שיטת הרשב"א** (לקמן ע"ו ע"ב ד"ה אמר) דפצוע דכא מלבד מה דמותר בבת גרים מותר נמי בממזרת, והביא ראיה לדבריו מהירושלמי עי"ש. **וכן היא שיטת הראב"ד** (פט"ז מאסו"ב ה"ב) והיינו דהוא מופקע מכל איסורי קהל. **אמנם שיטת הרמב"ם** (שם ה"א וה"ב) דאסור בממזרת ומשום דמותר רק במי שאין איסורן מפורש בתורה [ועיין **בט"ז** (סי' ה' סק"א) האריך להקשות על שיטת הרמב"ם הנ"ל]. **ועיין בב"ש** (סי' ה' סק"א) דלפ"ז אסור נמי בגרושה ובזונה וחללה. **אמנם בחלקת מחוקק** (שם) כתב דמותר בגרושה, **והוסיף** בחלקת מחוקק דלא זו בלבד אלא שמותר נמי להטמא למתים וגם אינו נושא כפיו ומה דאוכל בתרומה הוא משום דגם עבדים אוכלים בתרומה ולא גרע מנייהו. עי"ש. **אכן בקר"א** (ע"ז) **ובבית מאיר** (שם) **ובחזו"א** (סי' ד' סק"ה) כתבו דכל מה שהוא מחולל היינו דוקא לענין איסורים יתרים דאסרתו תורה לבא בקהל, אבל לגבי כל מה דאין זה איסור ביאה בקהל אינו פגום. עי"ש. **[ובעיקר** הא דפסק הרמב"ם דפצ"ד לאו בקדושתיה קאי תמה הרשב"א (שם) מנין לרמב"ם ד"ז. **ובקר"א** (שם) כתב דמקור דברי הרמב"ם הם מסוגיא דידן דפשטה הגמ' למסקנה דפצ"ד כהן לאו בקדושתיה קאי לפי לישנא בתרא דרש"י עי"ש. ועיין להלן אות מ"ו].

**מה) "דהא אמר קהל גרים לא איקרי קהל." ופרש"י** (ד"ה אי) דכיון דבקדושתיה קאי היא פסולה לו ועשאה חללה בביאתו. עי"ש. **ובתוס'** (ד"ה ואי) פליגי וס"ל שגם אי לאו בקדושתיה קאי אסורה מטעם דהיא חללה וחללה אינה אוכלת בתרומה. עי"ש. ושיטת רש"י צ"ב דהא בת גר זכר היא חללה גם בלא ביאתו כקושית התוס'. **וביאור מחלוקתם כתב בספר משנת רבי אהרון** (ריש סי' כ"ג) דהנה **נחלקו תוס' והרמב"ם** בטעם פסול זונה חללה לכהונה, דבתוס' לעיל (מ"ד ע"ב ד"ה הכא) כתבו ז"ל "וזונה דפסולה לתרומה משום דכללה קרא בהדי חללה להכי פסולה כחללה." ואילו ברמב"ם (פ"ו מתרומות ה"ז) מבואר דהפסול של זונה וחללה לתרומה הוא מהקרא דכי תהיה לאיש זר. והיינו דלשיטת התוס' חללה הוא פסול מחמת עצמו, ואילו לשיטת הרמב"ם חללה מצד עצמו אי"ז פסול לכהונה אלא כזרות בעלמא אבל מחמת קנין כספו דכהן היתה יכולה לאכול אלא דמכח כי תהיה לאיש זר פסולה היינו דפסולה מחמת הביאה הפסולה שבה. **ונפ"מ בזה** לחללה בתולדה דלשיטת התוס' איכא נמי פסול לתרומה הגם שבה עצמה לא נעשה פסול מ"מ כיון שהיא חללה אסורה לתרומה ואילו לשיטת הרמב"ם חללה בתולדה שלא נעשה בה פסול מותרת לאכול ורק היכא שבה עצמה נעשה ביאה פסולה אזי פסלה. **וא"כ י"ל** דרש"י קאי הכא בשיטת הרמב"ם הנ"ל, ולכן הכא דהוי חללה בתולדה ס"ל לרש"י שרק מחמת שעשאה חללה בביאתו פסולה לתרומה עי"ש.

**מו) "אשה בת גרים לא תנשא לכהונה עד שתהא אמה מישראל... כשרות מיתוספא ביה ואכלה או"ד קדושה מיתוספא ביה ולא אכלה."** ועיין בב' הלשונות ברש"י. **וברמב"ם** (פט"ו מאיסו"ב ה"ט) כתב "גר שנשא בת ישראל הולד ישראלי לכל דבר ואסור בממזרת." וכתב ה"ה דזהו פשוט דבגר שנשא בת ישראל לא גרע מגוי שנשא בת ישראל. עי"ש. **ובר"ן בקידושין** (ל' ע"ב בדפי הרי"ף) כתב דלא ידע מנין לרמב"ם ד"ז ופליג עליו וס"ל דבישראל אזלי' בתר האב וממילא דינו כגר. **ותמה בשעה"מ** (שם) דלכאו' נדון זה הוא ספק הגמ' בסוגיין דללישנא קמא דרש"י ספק הגמ' הוא האם אקרי קהל מחמת שאמה מישראל או דלא אקרי קהל, ופשטה הגמ' דלא אקריי קהל, וללישנא בתרא דרש"י [מפי המורה] לכ"ע אקריי קהל. וא"כ קשיא לדברי המ"מ מ"ט כתב שזהו פשוט הרי לשיטת רש"י בל"ק [וכן נראה לו עיקר] פשטה הגמ' דלא אקריי קהל, ולשיטת הר"ן נמי קשה מה הקשה דלא ידע מנין זה לרמב"ם הא ממנ"פ או דסוגיא אזלה כשיטת הרמב"ם [וכל"ב דרש"י] או דסוגיא מפורשת שלא כשיטתו. **ובאבני מלואים** (סי' ד' סקט"ו) יישב דעת הר"ן דהגם דללישנא בתרא דרש"י [בשם המורה] דעת ראב"י היא דלכ"ע אקרי קהל מחמת שאמו מישראל מ"מ כ"ז היא לשיטת ראב"י דס"ל דסגי במקצת זרע ישראל ואפי' זרע כחוש כמבואר בסוגיא בקידושין ע"ח ע"ב עי"ש, אבל אנן דקימ"ל כרבי יוסי דלא דרשינן "מ"זרע ישראל ואפי' מקצת זרע אלא בעי' כולה מישראל ואזלי' בתר הכלל דהכל הולך אחר הזכר א"כ אין לפסוק כמסקנת הסוגיא הכא דאזלה בשיטת ראב"י. **ועיין במשנת רבי אהרון** (סי' כ"ג אות ג') שכתב דדברי האבנמ"ל מוכרחים לכאו' דאילו היה הדין דלר"י נמי היכא דאמו מישראל מקרי קהל א"א מנין לגמ' לעשות מחלו' בין רבי יוסי לראב"י, אלא על כרחך דלרבי יוסי אין מעלה במה דאמו מישראל לענין אי אקרי קהל [אלא לענין כשרות לכהונה] וצ"ב שיטת הרמב"ם. ועי"ש מש"כ לתרץ. **ועיין עוד בחידושי הגר"ח** מש"כ בשיטת הרמב"ם הנ"ל ואכמ"ל.

**נ"ז ע"ב**

**מז) "אתמר רב אמר יש חופה לפסולות ושמואל אמר אין חופה לפסולות."** הנה בסוגיא זו נשנו ה' שיטות בראשונים, ונזכירם בקצרה ואח"כ נבאר שיטתם בהרחבה. **א- שיטת רש"י.** דמיירי בסוגיין לענין חופה גרידא דקודם קידושין ונחלקו רב ושמואל אי חופה זו פסלה לכהונה, אבל בחופה בעלמא שקודם קידושין לא קני בין לרב ובין לשמואל, ולית להו ק"ו דרב הונא בקידושין ה' ע"ב. והגם שכתבו התוס' בשיטת רש"י דס"ל שחופה קונה מ"מ בישטת רש"י מבואר לא כן וכן הבינו בדבריו הרמב"ן והרשב"א והריטב"א, **והוסיף הריטב"א** דמפורש כן ברש"י להלן (נ"ח ע"א ד"ה חופה) ז"ל "אינה קונה בלא כסף או שטר או קידושי ביאה כדאיתא בפ"ק דקידושין." עכ"ל. הרי מבואר להדיא דלא כשיטת תוס' בדעת רש"י. **ב- שיטת תוס' בדעת רש"י.** דבין לרב ובין לשמואל אית ליה דרב הונא דחופה קונה, אלא שנחלקו בחופה פסולה דקודם קידושין אי פוסלת מחמת דהיא משתמרת לביאה פסולה דרב ס"ל שחופה פסולה פוסלת [וכ"ש חופה שאחר קידושי כסף] ושמואל ס"ל שחופה אינה פוסלת ואף חופה פסולה שלאחר קידושין אינה פוסלת, דלא שייך חופה כלל אצל פסולות. **ג- שיטת ר"ת.** דבחופה קודם קידושין לא פליגי ורק חופה דאחר קידושין פליגי האם בנתאלמנה או נתגרשה חוזרת לתרומת בית אביה כמו קודם חופה או לא. **ד- שיטת הרמב"ן.** דפלוגתא דרב ושמואל היא בעלמא אי יש חופה לפסולות כשאר נשים לענין ליורשן ולידון בחנק ולהאכילן בתרומה או לא, ורק רמי בר חמא נקט למחלוקת זו לענין לפוסלה לתרומה ותלי לה במחלו' ר"מ ור"א ור"ש. **ה- שיטת הרשב"א.** דרב ושמואל פליגי בתרתי, בחופה פסולה קודם הקידושין לענין לפסול בתרומה, ובחופה פסולה לאחר הקידושין האם קונה, אלא דרמב"ח מיירי רק לענין חופה דקודם הקידושין כמבואר בדבריו.

**מח) שיטת רש"י. הקשו הראשונים** דמאחר דס"ל לרש"י דחופה אינה קונה קודם קידושין מאיזה טעם תפסל. **ועוד הקשו** דלהלן (נ"ח ע"א) מבואר גבי סוטה שהמחלו' אי יש חופה לפסולות היא בחופה שאחר הקידושין ולרש"י כיצד הוכיחו מחופה שלאחר הקידושין לחופה דקודם הקידושין דלא קניא. **ועיין בריטב"א** שכתב דקושיא ראשונה אינה קושיא כ"כ כיון דס"ל לרש"י דמאחר שעל דעת קידושין או נשואין נכנסה לחופה זו קנסוה רבנן שלא תאכל תרומה, אלא דכתב דאי"ז מחוור. **ועיין נמי ברשב"א** שכתב [בשיטת עצמו] דמאחר שזימנה עצמה לביאה פסולה ונכנסה לחופה לשם כך דכניסת חופה כביאה כיון שחופה לביאה קיימא ומדרבנן היא גזירה אטו ביאה. עי"ש. **[ובאמת צ"ב** דמאחר שביאר כן הרשב"א בדעת עצמו מ"ט הוקשה לו על שיטת רש"י, ויבואר בזה להלן.] **ועוד** יש להוסיף בזה **דבמל"מ** (פ"י מאישות ה"ב) הביא שיטות הפוסקים דס"ל דחופה אינה קונה גם אם יהיה קידושין אחריה, וכתב דשיטת הרמב"ן ועוד ראשונים בגמ' בקידושין י' דס"ל דחופה שיש אחריה חופה קונה והיינו דס"ל שחופה קונה אם יש אחריה קידושין. עי"ש. והנה יש לבאר מ"ט מהני בכה"ג החופה שהיא בתחילה מאחר שחופה לחוד אינה קונה. **ונראה דהביאור** הוא דחופה היא מציאות של הכנסה לרשות והגם דאנן ס"ל דלא כר"ה דחופה אינה קונה אבל אילו אח"כ עשה קידושין הרי בפועל עשה גם הכנסה לרשות וגם קידושין ובזה נעשית נשואה. ולפ"ז י"ל נמי ברש"י בסוגיין דמאחר שחופה היא מציאות של כניסה לרשות הגם שאין בזה קנין א"כ לענין לפסול מתרומה לא בעי' קנין אלא מציאות של הכנסה לרשות [לצורך קנין של אח"כ והיינו ביאה פסולה] ולכן חופה זו פוסלתה. **והא** דהקשו הראשונים על שיטת רש"י הגם דלדעת המל"מ ס"ל נמי שחופה מהני אי יש אחריה קידושין, י"ל בב' אופנים **א-** דס"ל שרק מאחר שהיה אח"כ קידושין נחשבת האי חופה לחלק ממעשה הנשואין משא"כ חופה לחוד דלא סגי בזה. **ב-** עוד י"ל עפ"ד **השער המלך** (קונטרס חופת חתנים ס"ח) דפליג ע"ד המל"מ הנ"ל וס"ל שאין ראיה כלל מדברי הראשונים הנ"ל לענין חופה שקודם הקידושין דכוונתם דחופה שהיא באותו זמן עם הקידושין היינו שבא עליה בזמן החופה. עי"ש.

**ובמה** שהקשו הראשונים על דברי רש"י מהא דאיתא להלן בגמ' דמחלו' רב ושמואל היא גם לענן סוטה והתם מיירי בחופה שלאחר האירוסין. **יש ליישב** דס"ל לרש"י שמאותו טעם דאמרי' גבי חופה שלאחר הקידושין דמהני בפסולות והיינו משום שהגם שהם פסולות מ"מ חשיב חופה דקירוב לעשותה נשואה והוא הטעם שגם קודם קידושין יש משמעות לחופה לחוד לפוסלה. **ועיין בחידושי רבינו אברהם מן ההר ובמאירי** ונראה כוונתם כהנ"ל. [ולפ"ז יסוד שיטת רש"י היא כשיטת הרשב"א להלן].

**וברמב"ם** (פ"ז מתרומות הכ"א) פסק לדינו דרב דיש חופה לפסולות, ומדבריו מבואר לכאו' כדעת רש"י דכתב ז"ל "וכן אם נכנסו לחופה בלא אירוסין אינן אוכלות שהחופה פוסלת אותן מלאכול." עכ"ל. **והנה בלח"מ** (פ"י מאישות ה"ב) בהיא ב' קושיות על שיטת הרמב"ם א- דהרמב"ם פסק דלא כרב הונא [והראיה ממה שלא הזכיר בפ"ג כלל שחופה קונה **ועיין בשער המלך** (חופת חתנים) עוד ראיה מדברי הרמב"ם] וכיצד פסק דיש חופה לפסולות ועוד הקשה ממה שפסק הרמב"ם באישות שם דחופת נדה ל"ק להיות נשואה ומאי שנא חופת נדה מחופה לפסולות. **ותי'** המל"מ דיש לחלק בין ענין הפסול לענין הקנין שהגם שאינם קידושין גמורים לענין לקנות או לגמור הנשואין מ"מ לענין פסול שפיר פוסל [והביאור י"ל כממואר לעיל בשיטת רש"י]. **אמנם בשער המלך** (חופת חתנים ס"ד) הקשה דלפירוש זה לא א"ש מה שאמרה הגמ' לתלות במחלו' דרב ושמואל גם דין קנין חופה בסוטה דמבואר שחופה לפסולות מהני גם לקנין ולא רק לפסול [וכקושית הראשונים על שיטת רש"י דלעיל]. **ולכן כתב** דהעיקר כתירוץ קמא דיש לחלק בין חופת נדה לחופת פסולות דחופת נדה אינו מתכוון לבא עליה באיסור וע"כ אי"ז חשיב חופה משא"כ בשאר פסולות שמתכוון לבא עליה וע"כ יש חופה לפסולות בכה"ג, וגם לענין קנין. **ולפ"ז** אי"ז כדעת רש"י דמבואר דס"ל שחופה דקודם קידושין אינה קונה אלא רק פוסלת, אלא כשיטת התוס' בדעת רש"י שיובא להלן. **[עוד תירוצים** לחלק בין חופת נדה לחופה לפסולות עיין בדברי יחזקאל (סי' ט"ז סק"ג) ובגרנ"ט (כתובות י"ט) ובבית מאיר (אע"ז סי ס"א) ובבית יעקב (כתובות ב') ומקומו בסוגיא דריש כתובות].

**ועיין ברדב"ז** (תרומות שם) שחידש שלדעת הרמב"ם דפסל ע"י חופה הוא הדין גם אם עשה חופה קודם קידושין ונתגרשה או נתאלמנה היא פסולה לתרומה, ומשום שחופה הוי כמו שבא עליה ממש דלא מהני שתתגרש. עי"ש. **וזהו חידוש גדול** דלפ"ז חופה קודם קידושין הגם שלא קניא בעלמא מ"מ בפסולות עדיפא מקנין קידושין דמהני בעלמא ובנתגרשו חוזרת לתרומת בית אביה. ועיין. [ועיין ברש"י במתני' לעיל דכתב דנשאה שוויא חללה "בביאתו" וכן פשטות הגמ' להלן נ"ט ע"א ועיין.]

**מט) שיטת תוס' בדעת רש"י.** דרב ושמואל ס"ל דחופה קונה כשיטת רב הונה בקידושין ה: אלא דפליגי אי חופה פסולה קונה. והקשו תוס' כיצד תפסל ע"י חופה הא דיו לבא מן הדין להיות כנדון ותירצו דכל הפסול דמשתמרת לביאה פסולה הוא מדרבנן. **אמנם בערול"נ** כתב [נז: ע"ד התוס'] דבירושלמי מפיק להאי דינא מקרא "דלאיש זר" ונראה דדאוריתא הוא וכן מהק"ו דר"מ נראה דדאוריתא הוא עי"ש. ועיין נמי **בקר"א** בסוגיין דכתב דלכאו' הוי דאורייתא. **ועיין בשעה"מ** (חופת חתנים ס"ה) דכתב דכל דברי התוס' דהוי פסול דרבנן הוא משום דמיירי בחופה דקודם הקידושין אבל בנשואה הוי פסול דאורייתא כמו בבא עליה וכמו שכתב ר"ת בסוף הדיבור דבנשואה אסורה אפי' אחר שנתגרשה או נתאלמנה ועי"ש שהוכיח כן מתוס' בכתובות מ"ט ע"א שכתבו לענין נערה המאורסה דהחופה הוי כבעולה מדאורייתא. **אלא** שכתב להוכיח מדברי המ"מ (איסו"ב פי"ט ה"ג) דרש"י פליג בזה על ר"ת וס"ל שגם בנשואה שלא נבעלה ומה שכתב תוס' דרב ושמואל פליגי גם בחופה שלאחר קידושין היינו לענין חלות החופה אבל אם נתגרשה חוזרת לתרומת בית אביה. **ובקונטרס כבוד חופה** (הנדפס ע"ד השער המלך) כתב לדחות דבריו דמשמע מתוס' דחופה דנשואין הוי כמו נבעלה וע"כ אינה חוזרת לתרומת בית אביה.

**הנה** במה שכתבו התוס' דשיטת רש"י היא דרב ושמואל סברי כשיטת ר"ה דחופה קונה הקשה ר"ת דרב הונא הוא דלא כהלכתא. **ועיין בשער המלך** (חופת חתנים ס"א) שהביא שיטות הפוסקים דפסקי שלא כרב הונא אכן דעת הר"ח דיש לחשוש לשיטת רב הונא וצריכה גט מספק. [ולפ"ז י"ל ששיטת רש"י כדעת הר"ח הנ"ל]. **אכן כתב** השעה"מ (שם ס"ב) שכל דברי הר"ח דיש לחשוש לדעת רב הונא היינו דוקא לענין שתהא כארוסה אבל לא שתהא כנשואה ודייק בזה לשון **הטור** (אהע"ז כ"ו) "ואפילו אם הכניס לחופה אינו קונה להיות כאשתו לכל דבר, ור"ח כתב שאם הכניסה לחופה צריכה גט מספק." וצ"ב במה שכתב שאינו קונה להיות כאשתו לכ"ד, והביאור הוא דגם ר"ח אינו סובר אלא שתהא כארוסה ולא כנשואה. **ועיין בתוס'** בסוגיין שמפורש בדדבריו שקונה רק להיות כארוסה. **ותמה לפ"ז ע"ד המהרש"א** בקידושין דס"ל דלשיטת ר"ה קונה להיות נשואה [ומשום שאל"כ מאי אולמא היא חופה מהיא חופה עי"ש]. אכן כדברי המהרש"א מבואר **בתוס' הרא"ש** בקידושין שם [אלא שהוא נסתפק בדבר ואכמ"ל].

**והקשו הראשונים** על שיטה זו דבגמ' להלן מבואר "וממאי דלמא עד כאן לא קאמר ר"מ התם אלא בקידושין דקני לה אבל חופה דלא קנה לה לא." הרי מבואר דס"ל לגמ' דחופה בעלמא לא קני לה. **ובריטב"א תירץ** דמשום דרמי בר חמא סתם דבריו כאילו הדבר פשוט לו דחופה קונה משום הכי נקיט תלמודא איפכא דאפשר דחופה לא קני לה כמאן דפליג התם בפ"ק דקידושין כהא לא מיפסלא." **וביאור דבריו** דבאמת גם לדעת רמי בר חמא י"ל דכוונת הגמ' דחופה הגם שקונה בעלמא מ"מ אינה קונה בפסולות אלא שנקטה הגמ' לשון אינה קונה בעלמא. **ועיין בתו"י** שכתב דיש לגרוס אבל חופה לא בלא 'ד' היינו שחופה בכה"ג לא קני. **ועיין נמי בתורא"ש** משכ"ב.

**נ) שיטת הרשב"א [והר"ח].** דרב ושמואל פליגי הן לענין חופה בלא קידושין ולענין לפוסלה מתרומה והן לענין תפיסת חופה אחר הקידושין, ורמב"ח פליג על דבריהם בחופה שקודם הקידושין וס"ל שתלוי במחלו' ר"מ ור"א ור"ש. **ויל"ע** לפ"ד הרשב"א דהא הקשה לפרש"י דמאחר שחופה לא קנה בעלמא מ"ט מהני לרב לפסול מתרומה, ומ"ט לא פירש בדברי רש"י כמו שכתב בדעתו. **ואפשר** שס"ל דרש"י סובר דמפסל מעיקר הדין וע"ז פליג עליו דוי רק פסול מטעם גזירה אטו ביאה. **ועוד י"ל** דס"ל לדעת רש"י דאין קנין כלל בחופה אבל הרשב"א ס"ל דיש מקצת קנין בחופה לחוד אלא שאי"ז מהני אלא לגמור אחר הקידושין או לענין לפסול. [ויסוד הדברים בלח"מ באישות שם]. ולפ"ז מובן השייכות בין ב' המחלוקות הנ"ל דבלה"כ לכאו' הוי ב' מחלוקות בלא שייכות בנייהם. ועיין.

**נא) שיטת הרמב"ן.** עיין היטב בדבריו ובהגהת הגרא"ז בדבריו ובקר"א משכ"ב. **ומבואר שנחלקו** בביאור שיטת הרמב"ן, דס"ל לרמב"ן דרב ושמואל פליגי לענין חופה שאחר הקידושין לעינן עצם חלות הנשואין ולא מיירי כלל לענין תרומה. ובדברי רמב"ח **נראה מדברי הגרא"ז** שהבין שס"ל לרמב"ן שרמב"ח מיירי רק לענין תרומה ובזה ס"ל שפליגי ר"מ ור"א ור"ש ולא לענין עצם חלות החופה ובזה יכול לסבור הן כרב והן כשמואל. **אכן** בנוסח הרמב"ן בלא הגהת הגרא"ז מבואר דרמב"ח תלה גם את עצם חלות החופה בפלוגתת ר"מ ור"א ור"ש, וצ"ב דהא מחלו' תנאים אלו שייכא בדין משתמרת לביאה פסולה ומדוע שייכא לענין עצם חלות החופה. **וביאר הקר"א** דיסוד מחלו' התנאים הנ"ל היא דלר"מ חשיבה משתמרת לביאה פסולה הגם דבעמוד והוצא קאי וה"נ יקנה בחופה [כיון דמבואר בדבריו שהגם שצריך להוציא מ"מ במציאות היא עומדת עתה לביאה וזה טעם לקנות בחופה שהיא קירוב ביאה] אכן ר"א ור"ש ס"ל שאינה נחשבת משתמרת לביאה פסולה כיון שבעמוד והוצא קאי והיינו שמצד הדין כיון שאין לו לבא עליה א"א לקרותה משתמרת לביאה זו וא"כ ה"ה שחופה לא תקנה בכה"ג [דאי"ז נחשב לקירוב ביאה]. ועי"ש עוד משכ"ב.

**נב) שיטת ר"ת.** דרב ושמואל מיירי בחופה שלאחר הקידושין ולענין אם נתאלמנו או נתגרשו אחר שנכנסה לחופה קודם שנבעלה אי חוזרת לתרומת בית אביה ורב ס"ל דהוי כביאה ואינה חוזרת לתרומת בית אביה [ועיין לעיל אות מ"ח מדברי תוס' בכתובות מ"ט ובדברי הרדב"ז] ושמואל פליג וס"ל שהוי רק ארוסה ולא נשואה. **והנה** יש לדון לדעת תוס' בשיטת שמואל אי ס"ל דלא קונה חופה בפסולות כלל או"ד דקונה רק שאינה פוסלת משום דלא הוי כביאה ממש כשיטת רב. **ועיין בראשונים** שהקשו ע"ד ר"ת מה הראיה משיטת רב ששת להלן גבי סוטה הא אפ"ל שחופה קונה ואינה פוסלת, ומשמע שהבינו בשיטתו שלשמואל חופה קונה אלא שלגבי פסול אינה פוסלת דאינה כביאה ממש. ועיין היטב **בתוס' הרא"ש**.

**נג) בדעת שמואל דאין חופה לפסולות.** עיין **ברמב"ן** (ד"ה ובירושלמי) דלשמואל בביאה קני גם בפסולות **וכ"כ בתוס' הרא"ש ובתו"י** והוכיחו ד"ז מהא דאיתא להלן דא"א לומר דקני לה שהיא ארוסה ומשקה לה כשהיא נשואה [והיינו ע"י ביאה] דא"כ אין האיש מנוקה מעוון, ולכאו' א"נ דא"א שתהיה אשתו מאחר שהיא פסולה גם ע"י ביאה א"כ גם בלא טעם דאין האיש מנוקה מעוון לא שייך ד"ז ואיך הביאה הגמ' מכאן ראיה לדין חופה לפסולות. **וטעם הדבר ביאר התוס' הרא"ש** שדוקא חופה לא מהני בפסולות כיון שהוי רק קירוב ביאה אמרי' דילמא מימליך ולא יבא עליה וע"כ אין חופה קונה משא"כ ביאה עצמה דודאי מהני. **אכן עיין בריטב"א** שהקשה דאי אין לשמואל חופה ה"ה דאין ביאה לפסולות וא"כ הקשה מ"ט איצטריך קרא לעיל כ"ב למעוטי שלא יטמא לאשתו פסולה הא אין היא אשתו כלל, [וכן הביאו עוד ראשונים ראיה זו] **והביא הרטב"א דיש מפרשים** מחמת קושיא זו שלא נחלק שמואל שאין חופה לפסולות אלא מדרבנן אבל מדאורייתא יש חופה לפסולות [כמו ביאה] וכתב שאי"ז מחוור. **ותירץ הריטב"א** ז"ל "י"ל דאמר לך שמואל דכי מיעטה רחמנא היינו משום היא גופא דאין חופה לפסולות והויא לה כארוסה והיא גופא קמ"ל." עכ"ל. ובפשטות ביאור דבריו דס"ל לשמואל דמטעם דאין חופה לפסולות הדין הוא שלא יטמא לה ובזה דאמרה תורה דלא יטמא קמ"ל דאין חופה לפסולות. **ועיין בקר"א** מה שהקשה לפירוש הריטב"א ועיין במגיה לריטב"א שיישב דבריו. **ועוד הקשה בקר"א** דבעי' לפס' דלא יטמא בכה"ג שנפסלה אחר שנשאה בהיתר כגון שזינתה. **ועיין בקה"י** (סי' ל"ז אות ג') שהקשה נמי כהנ"ל **ותירץ** דס"ל לריטב"א כשיטת רש"י לעיל מ"ט דכל היכא שלא תפסי בה קידושין הרי פקעי הקידושין גם אחר שחלו וא"כ ה"ה לענין נשואין דכיון שזינתה ולא תפסי בה נשואין ה"ה שפקעי הנשואין ולאבעי' קרא לריבויי שיכול להטמא לה אלא בכדי לומר שאין חופה לפסולות. עי"ש.

**נד) "אף אנן נמי תנינא" וכו'. ברש"י** ביאר דראית הגמ' היא דמהא דרק בבת ג"ש ביאה פוסלתה ה"ה לחופה שאינה אלא משום קירוב ביאה. **ועיין ברמב"ן** שהקשה על רש"י דפשיטא הוא שאין ביאה בקטנה, **ועיין ברשב"א** שיישב שיטת רש"י. **וברמב"ן פירש** שראית הגמ' מהא דבת ג"ש נשאת לכהן אוכלת בתרומה הרי שרק בכה"ג שייך נשואין. **והקשה עליו הרשב"א** דגם ארוסה היתה אוכלת בתרומה אילולי הגזירה שמא תאכיל וכו' או משום סימפון וא"כ בקטנה כה"ג לא שייך ד"ז ומה הראיה שהיא נשואה שאפשר שהיא באמת ארוסה עי"ש. **ובעיקר הדין** אי שייך חופה בבת ג"ש ורק אין החופה פוסלתה או דלא שייך חופה כלל בפחותה מבת ג"ש, **עיין במל"מ** (פ"ג מאישות הי"א) **ובשער המלך** (קונטרס חופת חתנים ס"ז) שהאריך בזה. ואכמ"ל.

**נה) תוד"ה נשאת.** בביאור דבריהם עיין במל"מ פ"ג מאישות הי"א ובשעה"מ (קו' חופת חתנים ס"ז) ובחי' רבי ראובן.

**נ"ח ע"א**

**נו) "בפלוגתא דהני תנאי דתניא נשאו" וכו'.** עיין **בתוס'** בביאור תלית הגמ' במחלוקת התנאים **וברשב"א וברמב"ן** בתחילת הסוגיא שביארו באופ"א. **ובתוד"ה** דהני הקשו לת"ק כיון דאין חופה לפסולות אמרי אוכלות משלו, ותירצו דלא גרע מהגעת זמן כיון שאין לחשוש למזיגת הכוס ולסימפון, ועוד הקשו דמ"מ כיצד אוכלות הא בעמוד והוצא קאי (להלן פ"ה) ותירצו תוס' דאוכלות משלו רק לאח"מ ואוכלות בתרומה מחיים. עי"ש. **ודברי התוס'** תמוהים מאוד. **א- הקשה המהרש"א** דהכא בתוס' מבור שהגם דבעמוד והוצא קאי מ"מ אוכלת בתרומה ואילו לעיל נ"ו: הקשו תוס' בפשיטות לשיטת רש"י דמאחר שאינה אוכלת משלו דבעמוד והוצא קאי א"כ לא תאכל בתרומה. ותירץ דהתם הוי קודם חופה עי"ש. **וצ"ע**, דהא הכא הוי חופה לפסולות ומאי מהני מה שנכנסה לחופה. **ועיין בחידושי רבי ראובן** (סי' ל"ט) שהוסיף להקשות דהא מבואר בתוס' נ"ז: דלא חלקו רבנן בארוסה כמבואר בתוס' בקידושין מ"ה: ד"ה ונמצאת, וא"כ כיון דהכא לא מהני חופה משום דהוי חופה לפסולות מ"ט אוכלת. **ב- בר"ן** בכתובות (כ' ע"א בדפי הרי"ף) כתב דבהגעת זמן כיון שאוכלת מחיים אוכלת גם לאח"מ **וכתב הרעק"א** (אהע"ז נ"ו) דבתוס' בסוגיין נמי מוכח הכי שהרי אוכלת לאח"מ. אלא שהקשה דמאחר דהכא אינה אוכלת מחיים מ"ט תאכל לאח"מ. **ועוד** מ"ט חשיב הגעת זמן הרי אסור לו לכונסה. עי"ש. **ותירץ בחידושי רבי ראובן** דיש לחקור בחיוב הגעת זמן אי הוי כחיוב ממון בעלמא או דהוי כחיוב הבעל לאשתו במזונות דהוי ככנוסה במקצת, והוכיח בכמה ראיות שחיוב מזונות הוא מטעם דהוי ככנוסה במקצת ולא דין התחייבות בעלמא, וא"כ י"ל דבזה לא שייך לומר לא פלוג בין ארוסה לארוסה דסו"ס כיון דחשיב הגיע זמן הרי היא ככנוסה במקצת ואוכלת, **ולפ"ז** מיושבת נמי קושית הרעק"א דהא דהקשה הרעק"א הוא משום דס"ל דחיוב מזונות אינו משום דהוי ככנוסה במקצת אלא דהוי כחיוב בעלמא וא"כ כיון דבעמוד והוצא קאי לא שייך בזה חיובים אבל למבואר שהוי ככנוסה במקצת א"כ לא שייך להקשות דבעמוד והוצא קאי דמ"מ הוי ככנוסה במקצת וצריכה לאכול. **[ובעיקר יסודו** הנ"ל בחיוב מזונות בהגעת זמן עיין **בדברי יחזקאל** (סי' ט"ז אות י') מש"כ לחלק בין חיוב מזונות בהגעת זמן לחיוב מזונות באשתו. ואכמ"ל].

**נז) "בזמן שהאיש מנוקה מעוון."** עיין **ברש"י** (ד"ה מנוקה) ומבואר מדבריו שרק אם בא עליה אחר שנסתתרה אי"ז חשיב מנוקה מעוון. **אמנם ברמב"ם** (פ"ב מסוטה ה"ח) כתב דגם אם בא עליה מימיו ביאת איסור אחר שהגדיל אין המים בודקים את אשתו ואפי' בא על ארוסתו בבית חמיו. ועיין בראב"ד שהשיגו. ועיין בכס"מ שם בביאור ההשגה. **ועיין במל"מ** (שם) משכ"ב **ובערול"נ** בסוגיין. ולהלן הקשתה הגמ' כיצד משכחת לה בארוסה שתשתה הא תנן ארוסה ושומרת יבם לא שותות ולא נוטלות כתובה. והעמידה הגמ' שקינא לה בעודה ארוסה ואיסתתרה ומשקה לה כשהיא נשואה. והקשתה הגמ' דאי נשאה ע"י ביאה אינו יכול להשקותה שהרי אין האיש מנוקה מעוון כיון שבא עליה, אלא על כרחך שנכנסה לחופה אחר קינוי ולא נבעלה וש"מ יש חופה לפסולות. עי"ש. וקשה, דהא אכתי אין האיש מנוקה מעוון כיון שאסור לו להתיחד עמה כדאיתא בסוטה ז' ע"א דמוסרים לו ב' תלמידי חכמים וכו' ומבואר שם שאסור ביחוד עם אשתו דהוי עליו כערוה. עי"ש. וצ"ע. [ומוכח לכאו' שד"ז דאינו מנוקה מעוון הוא בבעילה דווקא ועיין רמב"ם פ"ג מסוטה הי"ז].

**נח) בתוד"ה ונקה.** בעיקר קושית התוס' עיין קר"א דהקשה דלכאו' לא הוי חופה כיון שהוי טעות. [ועיין במגי"ה לריטב"א משכ"ב]. ועיין ברעק"א מה שהקשה בד' התוס'. ועיין בריטב"א, במל"מ (פ"ב מסוטה ה"ח) מה שדן בדבריהם.

**נט) "אלא דקני לה כשהיא ארוסה ואיסתתרה ונכנסה לחופה ולא נבעלה." הקשה הרעק"א** דמסוגין קשיא לשיטת הסוברים דבעולה אינה נקנית בחופה [עיין תוס' יומא י"ג] דבסוגיין מבואר שיש חופה לבעולה, ומעיקר מחלו' רב ושמואל אין להקשות דהגם דמיירי באלמנה לכה"ג י"ל דהוי אלמנה מן הארוסין ולא מיירי בבעולה, אבל מסוגיין קשה דהרי היא בעולה כבר מהבועל. **ותירץ בדברי יחזקאל** (סי' ט"ז אות ט') דעיקר דינא דבעי' תחת אישך אינו אלא באופן שהיא באמת טהורה ובעי' לברר זאת ע"י המים אבל אילו היא באמת טמאה אי"צ שתהיה נשואה, [וא"כ לא איכפת לן שהיא אינה נשואה] והא דהוכיחה הגמ' מהכא שיש חופה לפסולות הוא משום דגבי סוטה שנתסתרה עשה בה הכתוב ספק כודאי ואפילו אם הבעל יודע בעצמו שלא זינתה מ"מ אסור בה [עיין תוס' סוטה כ"ח] ואפה"כ מקרי תחת אישך א"כ מוכח שגם בפסולות מהני חופה. עי"ש.

**ס) "דכוותה גבי שומרת יבם" וכו'.** עיין **ברש"י ובתוס'** ב' לשונות ומבואר ברש"י לל"ק דקושית הגמ' דבעי' שקדמה שכיבת בעל ולרב לא משכחת לה מאחר דבזנות נמי אשתו מעליתא היא ולא הוי שומרת יבם, אבל לשמואל א"ש כיון דדביאת שוגג אינה אשתו. אכן קשה מ"ט הוי תחת אישך, ובתוס' תירצו דסוגיין אתיא כר' יאשיה בסוטה דמרבה שומרת יבם מאיש איש, אכן ברש"י ביאר דמיירי שאחר שבא עליה הכניסה לחופה [ועיין מהרש"א שביאר דס"ל דסוגיין כרבי יונתן]. עי"ש. **וקשה** מאי מהני כניסה לחופה הרי חופה אינה קונה ביבמה כמבואר ברש"י להלן. **ותי' המהרש"א** שלשמואל אחר ביאת זנות כיון שקנה לדברים האמורים בפרשה מהני חופה. **ועיין ברשב"א** שכתב דלא מהני חופה ביבמה ובאמת יכלה הגמ' להקשות דלא הוי תחת אישך. **ועיין נמי ברמב"ן** לעיל נ"ו שהביא **מירושלמי** שמהני חופה אחר ביאת שוגג והקשה ע"ז דחופה אינה קונה ביבמה. **ועיין בשיעורי הגרש"ר** (לדף כ"ט ע"ב אות קכח) דהנה לכאו' סברת הירושלמי ברורה דמאחר שקנאה לדברים האמורים בפרשה א"כ אינה כבר יבמתו ומ"ט לא יקנה אותה בחופה, וביאר דס"ל לרמב"ן שגם לאחר שקנאה לדברים האמורים בפרשה עדיין יש לו זכות יבמין עליה לקנותה מדין יבום [ולכן בהעראה הגם שקנאה לדברים האמורים בפרשה מ"מ שגומר ביאתו קנה לכל עי"ש. ויש לדחות]. ולכן מהאי טעמא שיש לו עדיין בה דיני יבום א"כ זה מפקיע ממנו הזכות לקנות בחופה. ובדעת רש"י י"ל שפליג ע"ז אכן הגרש"ר ביאר דאפשר שרש"י מודה לזה אלא שאזיל לשיטתו דס"ל דהטעם דלא קנה יבמה בשאר קנינים הוא משום איסור אשת אח (לעיל נ"ב ע"א) וא"כ הכא שקנה לדברים האמורים בפרשה ודאי פקע מיניה איסור אשת אח. [אכן רש"י קאי שם על כסף ושטר ולא על חופה, וחופה י"ל טעם אחר דלא מהני ביבמה והוא משום שאין משמעות לחופה ביבמה דענין החופה הוא קירוב ביאה וביבמה שיכול לבא עליה בע"כ אין ענין קירוב ביאה וכלשון הרשב"א בסוגיין שאינה מחוסרת חופה. ולפ"ז צ"ל שמחלוקת הראשונים הנ"ל היא האם אחר שקנה לדברים האמורים בפרשה יכול לבא עליה בע"כ, וצ"ב מאי שנא מסוגיא דלעיל (כ"ט ע"ב) גבי מאמר דמבואר שאי קונה קנין גמור א"י לבא עליה בע"כ, וביותר לשיטת הרמב"ן והרשב"א שלשמואל היא ארוסה. וצ"ע.]

**ובלישנא בתרא דרש"י.** עיין היטב **במהרש"א ובקר"א** אי קאי דוקא לר' יונתן או גם לר' יאשיה.

**נ"ח ע"ב**

**סא) "אשתו מעליא היא דהא אמר רב קנה לכל."** הנה נחלקו הראשונים אי בעי' ביבום עדים לקיומי [עיין **בחידושי הגר"ח** (פ"ד מיבו"ח) שנקט בדעת הרמב"ם שאי"צ עדים בביאה או בחליצה כיון שהוי קנין או הפקעה החלה מאליו ולא שהאדם פועל ומחיל, ועיין **בשו"ת הרשב"א** (ח"ד שכ"ח) שכ' דאי"צ עדים דאשה הקנו לו מהשמים. ועיין **קה"י** (ס"ח) משכ"ב. **וברמ"א** (קס"ו ס"ב) פסק דבעי' עדים [ועיין בביאור הגר"א (קס"ו סק"ט) שמבואר בפשטות מדבריו דהוכיח מתוס' נ"ב ע"א שאי"צ עדים בקידושין [שלכ"ד הרמ"א]. ועיין בשיעורי הגרי"ד משכ"ב. **ובפ"ת** (שם) הביא שד"ז הוא מהש"ג בשם ראי"ז בסו"פ ב"ש עי"ש ועיין מל"מ פ"ב ה"ד, והביא דהשעה"מ כתב להוכיח כן מדברי התוס' בקידושין י"ב [שלכ"ד הגר"א] **ועוד הביא מספר יד המלך** (פ"א מה' יבו"ח) שכתב שנדון זה תלוי האם קידושין תופסים ביבמה לשוק (סוגיא להלן צ"ב:) וכיון דקימ"ל דהוי ספק לכן בעי' עדים ואם עשה בלא עדים צריכה גט וחליצה. עי"ש ביאור הדבר בהרחבה ואכמ"ל.] **ועיין בשו"ת הרשב"א** (ח"ד שכ"ח) שהקשה מ"ט לא מוקמי' הכא בכה"ג שבא עליה שלא בפני עדים [אי בעי' ביבום עדות לקיומי, ובאמת בסו"ד מסיק שאי"צ עדים לקיומי ביבום] ותירץ ז"ל "אם כן אכתי נקשי ליה שומרת יבם בת מישתיא היא והא בעינן תחת אישה וליכא, ובעינן שקדמה שכיבת בעל." **ועיין בקה"י** (ס"ח) בביאור דברי הרשב"א הנ"ל. **ועיין ברעק"א** (בסוגיין) שהקשה נמי כקושיא הנ"ל [דלדעת הסוברים דבעי' עדים לקיומי ביבום א"כ משכחת לה הכא בכה"ג דבא עליה שלא בפני עדים] ותירץ דאם אין עדים לא מאמינים לו שבא עליה לענין להשקותה [וכ"כ בבית מאיר סי' קס"ו]. **[ועוד** ראיתי להקשות דאפשר להעמיד במעוברת וכדברי ר"ל לעיל ריש החולץ שלא קנאה ומ"מ היא חשובה שומרת יבם]. **ועיין** בחידושי הרעק"א לשבועות ל"ג ע"א [נדפס בהוצאת אריאלי בסוגיין] שהרחיב בזה, **ויישב** דהא דבעי' שקדמה שכיבת בעל היינו דוקא בתורת "בעל" שאל"כ היה אפ"ל שבא עליה בזנות קודם שנשאה אחיו, וא"כ י"ל דמאחר דשומרת יבם אין חייבין עליה מיתה כמבואר בנדרים ס"ה א"כ אי"ז חשיב שכיבת בעל. עי"ש. **אמנם מתוס'** (שם נ"ח ע"ב ד"ה דהא) מוכח לכאו' שאי"צ שכיבת בעל. דהא הקשו תוס' מ"ט לא מוקי לה בנפל מהגג ונתקע או בנתכוון להטיח בכותל ותירצו דמשמעות הפס' היא דבעי' כוונת שכיבה. עי"ש. ומשמע דסגי בכוונת שכיבה ולא בעי' "שכיבת בעל." **ובאמת בערול"נ** עמד בדיוק זה דהקשה הערול"נ מ"ט לא מוקמי' לה במשמש מת לפי מש"כ התוס' לעיל נ"ג ע"ב דביבום לא קנה משמש מת גם למ"ד דמשמש מת בעריות חייב [ומשום דבעי' ביאה דרך הקמת שם, עי"ש]. וכתב הערול"נ דאין לומר דאם לא קנהא אי"ז חשיב שקדמה שכיבת "בעל" שהרי בתוס' מוכח לא כן שאילו היכא דלא קנה איבמתו אי"ז שכיבת בעל לא היה קשה מידי מהא דנפל מהגג ונתקע. ולכן תי' הערול"נ שסוגיא הכא אזלי' למ"ד משמש במ בעריות פטור וא"כ אי"ז שכיבה כלל. עי"ש. אמנם מאחר דמתוס' מוכח שאין חסרון בדין שכיבת בעל היכא דלא קונה את היבמה [וביאור הדבר הוא משום שהיבמה נחשבת כאשתו קצת ע"י הזיקה] א"כ קשיא טובא קושיתינו דלעיל דנוקמא במעוברת או בלא עדים וכד'. וצע"ג.

**סב) "כשמואל דאמר לא קנה אלא לדברים האמורים בפרשה."** והנה לדעת תוס' מיירי בלא חופה אלא כר' יאשיה דשומרת יבם שותה, **ובגמ' בסוטה** כ"ד מבואר דהא דשומרת יבם עדיפא מארוסה הוא משום דלא מחסרא מסירה לחופה ופרש"י שנקנית אפי' בזנות, וא"כ קשיא לשמואל דהא כה"ג לא קנה אלא לדברים האמורים בפרשה. **ובתוס' שאנץ** תירץ דמ"מ קונה לדברין האמורים בפרשה משא"כ בארוסה. וצ"ב. ועיין **בחידושי הגרש"ר** סי' ט"ו משכ"ב. ואכמ"ל.

**סג) "כגון דעבד בה מאמר."** ופרש"י לל"ב דמאמר קונה קנין גמור וקרינן בה תחת אישך. **ולכאו' צ"ב** הא מאמר אינו עושה אלא אירוסין. [ובפשטות מיירי שהכניסה לחופה אח"כ אלא שלשון רש"י צ"ב]. **ועיין ברמב"ן** שביאר ברש"י דנשואין עושה. **ועיין מהרש"א וקרני ראם וקר"א** משכ"ב.

**סד) "אימר דאמר ר"מ משתמרת לביאה פסולה... מדרבנן מי אמר."** ו**יש להבין** מה החילוק בין משתמרת לביאה פסולה דאורייתא לדרבנן ומ"ט פשיטא לגמ' דלא אמרי' כן בביאה פסולה דרבנן, [ודוחק לומר שהוא משום שאל"כ היה ר"מ אומר את דינו בביאה פסולה דרבנן, דהא אפשר שלרבותא דר"א ור"ש מיירי בדאורייתא]. **ועיין בישרש יעקב שביאר הענין,** דהנה יש עוד להקשות דלקמן מבואר לדעת ר"ל דבנתן גט אפי' לר"א ור"ש אינה אוכלת כיון שאין לו להאכיל במקו"א. וצ"ב הא הוי ביאה פסולה דרבנן ופשיטא לגמ' דר"מ לא אמר בכה"ג דמשתמרת לביאה פסולה לא אכלה והגם דהגמ' קאי היכא שיש לו להאכיל במקו"א אבל מ"מ קשה מ"ט לר"ל חמור טפי היכא דאין לו להאכיל במקו"א דפסול אף לר"א ור"ש גם בביאה פסולה דרבנן מהיכא דיש לו להאכיל במקו"א אליבא דר"מ. ועל כרחך דפשיטא לגמ' דבביאה פסולה דרבנן לא קאי ר"מ ויש בזה ב' טעמים או משום דלא גזרו חכמים ב' גזירות היינו גם על עצם הביאה וגם על משתמרת לביאה פסולה דזה נמי דין דרבנן כמבואר בתוס' לעיל נ"ז ע"ב, או משום שבביאה פסולה דרבנן גם אם יבא עליה לא יפסלנה, וכמו שמבואר בגמ' להלן (פ"ה) גבי שניות. אלא דכ"ז גבי איסורי דרבנן בעלמא אבל גבי חלוצה לכהן הדיוט הגם שאיסורה מדרבנן מ"מ אם בא עליה נפסלה וא"כ איכא לר"מ לדין משתמרת בכה"ג, ומשו"ה ס"ל לר"ל שגם בעלת הגט דגזרינן אטו חליצה איכא נמי לדין משתמרת וה"ה לר"א ור"ש כיון שא"א להאכילה במקו"א. אמנם רבי יוחנן סובר שהטעם דמשתמרת לביאה פסולה דרבנן לא פסולה הוא משום שלא גזרו בה [כצד הא' דלעיל] ומימלא אין חילוק בין חלוצה לשאר פסולי דרבנן. עי"ש. ולפ"ז מתבאר מה דאיתא במתני' חלוצה לכהן הדיוט הגם דהוי דרבנן ולשיטת ר"ל י"ל דהוא בדוקא כמבואר ולשיטת ר"י צ"ל כמש"כ הריטב"א ועוד דהוי רק שיגרא דלישנא עי"ש. **אכן בקר"א** כתב דהעושה מאמר ביבמתו הגם דהוי ביאה פסולה רק מדרבנן מ"מ אם בא עליה פסולה משום דהוי כמו שבא על אשת איש מדרבנן. [ולפ"ד צ"ל הטעם שמשתמרת לביאה פסולה דרבנן אכלה לר"מ הוא משום שלא גזרו רבנן בכה"ג.] ועיין עוד **באו"ש** (פ"ז מתרומות הכ"ג) מש"כ בזה. **[ועיין עוד בקר"א** שהקשה מ"ט חשיב משתמרת לביאה פסולה ע"י זיקה דרבנן ותי' דמ"מ היא משתמרת עי"ש. ובאמת י"ל בפשטות לפי מאי דמוכח בסוגיא דזיקה מכ"מ שעיקר הזיקה היא דאורייתא ורק איסורי קרובות וכד' הוי דרבנן וא"כ שפיר חשיב מדאו' משתמרת לביאה פסולה. ועיין.]

**סה) "יש לו אח חלל דברי הכל אינה אוכלת."** **ופרש"י** דהוי משתמרת לביאה פסולה ואין יכול להאכיל במקו"א ובכה"ג כ"ע מודו דפסולה. **ועיין בקר"א** שתמה מ"ט הוצרך רש"י לומר שהיא משתמרת לביאה פסולה ולא אמר שהיא כנשואה לזר. **ובאמת בריטב"א** כתב בתחילת דבריו דהוי כאילו נתקדשה לישראל, אלא שהוסיף הריטב"א שהיא משתמרת לביאה פסולה, וצ"ב מ"ט לא סגי ליה במש"כ דהוי כנתקדשה לישראל. **והנה עיקר הנדון בזה** יש לבאר שתלוי בדין "זיקה" דמה דהיא חשובה כמקודשת לזר היינו משום "הזיקה" ואפשר דכשם שלענין איסורי קרובות זיקה דרבנן ה"ה לענין להחשיבה כמקודשת לזר אמרי' דהוי זיקה דרבנן ואין בזה סיבה לפוסלה ולא גזר רבנן בכה"ג דתהא חשובה כמקודשת לאיש זר אכן מ"מ במציאות היא משתמרת לביאה פסולה מחמת עיקר הזיקה שהיא דאורייתא ולכן ס"ל דמטעם כן פסולה, אכן בתוס' להלן ס"ז ס"ל שיבם מעיקר הדין מאכיל את יבמתו בתרומה ורק מדרבנן אינו מאכיל ומבואר דס"ל דעיקר קנין הזיקה מחשיב אותה כאשתו לענין אכילת תרומה וא"כ ה"ה שצריכה להפסל מחמת שהיא חשובה כמקודשת לזר. **ועיין בספר משנת רבי אהרון** (סי' כ"ו אות ג' ה' ו') ביאר דמחלוקת רש"י והריטב"א היא לשיטתם בהאי דינא דהיבם פוסל ואינו מאכיל [להלן ס"ז] דשיטת רש"י היא שמחמת עצם קנינו של היבם אינו יכול לפסול כשם שאינו יכול להאכיל ומה דבאמת היבם פוסל הוא משום דמעיקר הדין כל בת כהן שנשאת לישראל אינה יכולה לחזור לבית אביה גם לאחר גרושין או מיתת הבעל אלא דמאחר דאמר רחמנא "ושבה אל בית אביה" לכן חוזרת לאכילת תרומה [ולא לחזה ושוק] אכן היכא שנשאת בת הכהן לישראל ומת ונפלה לפני יבם לא קרינא בה "ושבה" מחמת שאגידא ביבם וע"כ אינה חוזרת לבית אביה, אבל אי"ז מחמת שקנינו של היבם יש לו כח לפוסלה. ומטעם זה ס"ל לרש"י הכא שאין כח ליבם לפסול אלא מדין משתמרת לביאה פסולה. אכן הריטב"א ס"ל שיש כח בקנינו של היבם לפסול כמבואר מדבריו שם [עי"ש] וע"כ הכא כתב דהיא פסולה מחמת שחשובה כמקודשת לחלל. **אכן דבריו צ"ע** בשיטת הריטב"א, דכתב הכא גם את הטעם דמשתמרת לביאה פסולה ואי ס"ל דפוסל מחמת עצם קנינו מ"ט הוצרך לומר שהיא משתמרת לביאה פסולה. **וראיתי בספר דרך אמונה** (פכ"ג ה"ז בביאור ההלכה) שביאר שמחלוקת רש"י והריטב"א היא דרש"י ס"ל שמתמרת לביאה פסולה הוי מחמת מציאות השימור לביאה פסולה וע"כ שייך הכא דין משתמרת אבל הריטב"א לשיטתו להלן נ"ט דמשתמרת לביאה פסולה הוי קנס ובחלל אין סיבה לקנוס. **אכן קשה** דבריטב"א מפורש הטעם גם משום משתמרת לביאה פסולה. **ובשיעורי הגרי"ד** עמד בזה, וביאר דהריטב"א אזיל הכא בשיטת רש"י וס"ל דגם מה שהיא חשובה משתמרת לביאה פסולה הוא מחמת הזיקה שהיא כמקודשת לו דבלה"כ אי"ז נחשב כלל למשתמרת לביאה פסולה אבל לא סגי בעצם הזיקה לפסול [כמו שלא סגי בעצם הזיקה להאכיל] וע"כ כתב הטעם דהיא משתמרת וכו', אכן הביא שם דבמאירי מבואר שחילק ממש את ב' הטעמים הללו וחשיב כב' טעמים וע"כ צ"ל דטעם ראשון אזיל בשיטת התוס' וטעם שני בשיטת רש"י. עי"ש.

**סו) "אלא שנתן לה גט ר"י אמר אוכלת ר"ל אמר אינה אוכלת."** ומבואר בגמ' שטעמו של ר"ל דהגם דהוי משתמרת לביאה פסולה דרבנן מ"מ כיון שאין לו להאכיל במקו"א אינה אוכלת לכ"ע [ועיין לעיל אות ס"ד מדברי הישרש יעקב והקר"א בזה]. **והנה עיקר דברי ר"ל צ"ב,** דאמר דבגרושין אי"ז חשיב יכול להאכילה במקו"א והגם דיכול להאכיל בחוזרת מ"מ "חוזרת פסקא מיניה הא אגידא ביה." **והקשה בתוס' הרא"ש** דהא הגרושין אינם מאכילין אלא שאוכלת מחמת שהיא זקוקה לו ויש לו להאכיל במקו"א היינו באשתו ארוסה. **ועוד צ"ב** מאי ס"ד דגמ' דגרושין חשיב יש לו להאכיל במקו"א, הרי אדרבא הוא הפוסלה ורק ע"י שנפטרת ממנו אוכלת ומאי ס"ד דגמ'. **ועיין בריטב"א** שכתב דבאמת אין הכוונה שהגרושין מאכילין אלא שבסיבתו אוכלת כי ע"י הגרושין בפועל היא אוכלת בתרומת בית אביה. ואכתי צ"ע. **[ואולי** י"ל שיסוד הטעם להא דמחמת זה דיכול להאכיל במקו"א אין דין משתמרת וכו' הוא דהוי סימן שאין עצם הקנין אישות סיבה לפסול ורק מחמת הביאה בפועל יש לה להפסל וא"כ היכא שהיבם עצמו יכול להאכיל במקו"א הרי שאישותו בעצמה אינה סיבה לפסול אלא רק ביאתו וכן גבי סוגיין היכא שיכול לגרשה גרושין גמורים ואז היבמה תאכל א"כ אין לדון שעצם הקנין שלו בה הוא סיבה לפסול וצ"ע.]

**ושיטת הר"ח** (הו"ד ברשב"א ובתוס' הרא"ש ובריטב"א) דמיירי בגרשה והחזירה [במאמר] ובזה הנדון אם המאמר פוסלה ובזה אמרי' שאינה יכולה להאכיל במקו"א כיון דא"א לההאכיל גרושה במקו"א. **והקשה בישרש יעקב** דבמתני' מבואר דגרושה לכהן הדיוט אוכלת בתרומה לר"א ור"ש וחזי' דמקרי מאכיל במקו"א וא"כ מאי שנא מחזיר גרושתו לגרושה בעלמא. **ועיין בריטב"א** שדקדק דהכא אין יכול להאכיל במקו"א היינו בכהן שמחזיר גרושתו ולא כמתני' דמיירי לאשה בעלמא, אכן צ"ב מ"ט לא יחשב שיכול להאכיל במקו"א היינו היכא שנתן גט ולא עשה אח"כ מאמר. **[ונראה** שכשמחזיר את אשתו נחשב למקדש את האישות הראשונה וכדחזינן במחזיר גרושתו אחר שנשאת דהוי סוטה וכאילו זינתה תחתיו וזוהי אישות "פגומה בעצם" ולא שייך ע"ז לדון מהא דמאכילה במקום אחר . ונראה להוכיח יסוד זה דהנה לעיל בסוגיא י"א ע"ב גבי מחזיר גרושתו דאיכא ק"ו דבמותר לה נאסרה באסור לה כ"ש, ולכאו' קשה דהא רבא בסוטה ה: אמר שדין הק"ו אינו שייך אלא במי שנאסרה אחר הנשואין ולא במי שהיתה אסורה לו קודם הנשואין, וביאור הדבר שבעי' שאישות זו שבין האשי לאשה תהיה מקולקלת ולא שקודם לכן היה איסור לישא את האשה (ולעיל בסוגיא זו נתבאר בהרחבה) וקשה דבמחזיר גרושתו היה הקלקול קודם לכן ומ"מ איכא לק"ו וע"כ מוכח כנ"ל שבמחזיר גרושתו נחשב שמחזיר את האישות הראשונה ונחשב שהאישות הראשונה נתקלקה ועיין. וצ"ע.]

**נ"ט ע"א**

**סז) "כה"ג שקידש את הקטנה ובגרה תחתיו מהו בתר נשואין אזלינן או בתר אירוסין אזלינן."** ומבואר בגמ' דשמואל פשט ליה ממתני' דכשם שחללה תלוי בנשואין ה"ה בכה"ג שקידש ובגרה תלוי בנשואין, והקשתה ע"ז הגמ' וביארה דהספק הוא אי הא דכתיב והוא אשה בבתוליה יקח קאי על קיחה דארוסין ואפי' בגרה תחתיו או על קיחה דנשואין ואסורה לו אי בגרה אחר קידושין. **ובתוס' פירשו בשיטת רש"י** [וכן הוא ברשב"א בשיטת רש"י] דשמואל ידע מתחילה שהספק היה האם אזלי' בתר קיחה דארוסין או קיחה דנשואין אלא שהיה שמואל מדמה איסור קיחה לאיסור חללה, והקשו ע"ז תוס' כמה קושיות במהלך הגמ' דלא נראה כן, וביארו דמתחילה היה סבור שמואל דספק הגמ' הוא האם כה"ג שקידש את האלמנה ובגרה תחתיו הוי משתמרת לביאה פסולה או"ד דכיון דהיו הקידושין בהיתר אי"ז חשיב משתמרת לביאה פסולה, וע"ז פשיט ליה דכיון דאזלי' בתר נשואין לא איכפת לן שהיו הקידושין בהיתר. עי"ש. **ועיין בריטב"א** שכתב דרש"י נמי ס"ל כפירוש התוס' ומה שפירש מתחילה שהספק הוא אי אזלי' בתר קיחה דארוסין משום שפרש"י את מסקנת הספק. **אכן ברמב"ן** מבואר כשיטת תוס' שהביאו בדעת רש"י, [וצ"ב מקושיות התוס']. **וביאור ספק** הגמ' לשיטה זו ביאר **בחידושי הגרי"ד** דס"ל דגם גבי לעשות חללה בעי' שיהיה חשיב כי יקח כענין שנאמר לא יקח ולא יחלל ורק היכאדקרי' ביה כי יקח הוי חילול והוכיח שמואל מהא דמבואר במתני' דאזלי' בתר נשואין היינו שנשואין חשיבי קיחה ולא ארוסין וא"כ ה"ה דלא הוי חללה בארוסין וע"ז אמרה הגמ' דחילול לא שייך לכי יקח אלא לביאה.

**ולדעת התוס' ושא"ר** שספק הגמ' היה בדין משתמרת לביאה פסולה, מבואר בתוס' דשורש הנדון הזה הוא אי בעי' שהקידושין יהיו באיסור והיינו שהקנין הוא מעשה הפוסל או דגם אי הקידושין בהיתר מ"מ מציאות הקנין או השימור לביאה פסולה הוא הפוסל. אכן יש להקשות דא"כ מה פשט לו שמואל ממתני' הא התם הוי קנין באיסור, אכן י"ל דכיון דאזלי' בתר נשואין אין דין משתמרת לביאה פסולה תלוי בקנין [שאז יש לחלק בין איסור להיתר] אלא במציאות השימור לביאה פסולה. **ועיין ברשב"א** שביאר דהכא כיון שלא זימנה עצמה לביאה פסולה הגם שמימלא בגרה ונפסלה לו מ"מ אינה מתחללת. **אכן** ברשב"א מבואר שהספק הוא לענין לחזור לבית אביה אי חזרה אחר הקידושין או לא, **והקשה עליו הריטב"א** דודאי שחזרה לתרומה דהא משנה מפורשת היא (לעיל נ"ו:) שמן האירוסין חוזרת לתרומה דבית אביה. **ובריטב"א נראה** דהספק הוא לענין אי קנסינן ליה במשתמרת לביאה פסולה, היינו דשיטת הריטב"א דמשתמרת לביאה פסולה הוא דין קנס (ועיין לעיל אות מ"א) וכיון שהקידושין היו בהיתר איכא סברא דלא יקנסו רבנן. **[והנה** ברש"י מבואר דבמשתמרת לביאת חלל הוי משתמרת לביאה פסולה ומדבריו מוכח לכאו' דאי"ז קנס דהתם הרי אין שום איסור להנשא לחלל ומה שייך קנס בזה, **אמנם קשה דגם הריטב"א** (מובא לעיל אות סו) כתב דהוי בכה"ג משתמרת לביאה פסולה ולכאו' לשיטתו קשה מאיזה טעם נקנוס בכה"ג. וצ"ע.]

**ועיין עוד בקר"א** שהקשה לשיטת הראשונים הנ"ל דס"ל דהספק הוא אם חשיבא משתמרת לביאה פסולה והיינו דס"ל דאם יבא עליה יפסלה, הא מבואר לקמן דבבוגרת אם נשאה נשוי כיון שסופה להיות בוגרת תחתיו היינו דאפי' בנשואין ממש לא נפסלה ולא הוי משתמרת לביאה פסולה. עי"ש. **ובדרך אמונה** (בביאור ההלכה שם) הקשה נמי כן, ותירץ ע"פ דעת הריטב"א דמשתמרת וכו' הוי משום קנס עי"ש.

**סח) "הא אישתני גופה הא לא אישתני גופה."** כתבו תוס' דכל מה דבאשתני גופה אסורה היינו אם היה השינוי אחר שנתמנה לכה"ג אבל אם נעשה השינוי אחר קידושין קודם שנתמנה להיות כה"ג מותר בה כיון שלא נשתנה הגוף אחר שנתמנה לכה"ג. והיינו משום דבזמן שבגרה לא היה בזה סיבת איסור עליו. **והנה** יש לפרש החילוק בין אישתני גופה ללא אשתני גופה בב' אופנים. **א-** דיסוד החילוק הוא במה שנשתנה גוף האשה והיינו שאשה זו שקידש בזמן שהיה מותר לו לקדשה אינה נאסרת עליו גם אם נעשה כה"ג כיון שקודם לכן היתה אשה זו מותרת לו, אבל אם נשתנה גופה הוי כמו שאי"ז אותה אשה שקדש וא"כ אשה זו לא הותרה לו מעולם [ומטעם זה אם נשתנה גופה קודם שנעשה כה"ג מותרת לו, דכיון שלא נשתנה גופה אחר שנעשה כה"ג נמצא שאשה זו היתה מותרת לו בזמן שהיתה מקודשת לן ולא נשתנית משעה זו.] **ב-** דאין החילוק מחמת שינוי הגוף באשה אלא יסוד החילוק הוא בין היכא שהאיסור הוא מחמת שינוי באשה [ולאו דוקא שינוי הגוף] לבין היכא שהאיסור הוא מחמת השינוי באיש. דהיכא שהשינוי הוא באשה נאסרת עליו ע"י השינוי שנעשה בה אבל שינוי באיש לא אוסר את האשה עליו כיון שהיתה מותרת לו קודם לכן ולא ולא נשתנה שום דבר מחמתה שתאסר לו. ו**עיין במל"מ** (פי"ז מאסו"ב הי"ז) שנקט בפשטות כצד הב', אלא שהוכיח מתוס' כצד הא' דהנה תוס' דנו מה הדין היכא שנעשית מוכת עץ או בעולה אחר שנעשה כה"ג דאי בעולה הוי שינוי באשה תאסר עליו ואם אי"ז חשיב שינוי לא תאסר עליו, ומבואר שנקטו כצד הא' דאילו לצד הב' אין נפ"מ אי בעולה חשיב שינוי הגוף או לא אלא האם סיבת האיסור הוא מחמת שנשתנה איזה דבר באשה שתאסר עליו וא"כ ה"ה לבעולה הגם דאי"ז נחשב שינוי הגוף. עי"ש.

**וכתב עוד** המל"מ שאם קידש כהן הדיוט את האלמנה כשהיתה קטנה ונתמנה להיות כה"ג ובגרה תחתיו אסורה לו כיון שנשתנה גופה אחר שנתמנה להיות כה"ג. [ולדעת התוס' הוי פשיטא דכה"ג אסור לכנוס] **אכן בחזו"א** (י"ד סק"י) כתב דכה"ג יכול לכנוס דכל מה דבבגרה תחתיו אסור לכנוס הוא רק משום שקדשה שהוא כה"ג דאז כיון שבגרה תחתיו הגם שקדשה שהיא נערה מ"מ חשיב שכה"ג לקח בוגרת, אבל אם הקידושין היו שהוא כהן הדיוט הגם שבגרה תחתיו אי"ז חשיב קיחה של כה"ג אלא קיחה של כהן הדיוט ולכן אינה נאסרת עליו. [וזו דרך חדשה בביאור הסוגיא]. **אכן** במל"מ מבואר חידוש נוסף דגם אם היתה אלמנה קטנה קודם שנעשה כה"ג מ"מ אסורה לו מאחר שבגרה תחתיו, **ועיין בקר"א** שפליג בזה, דכיון דהוי אלמנה מן הנשואין הרי היא כבר בעולה ואין משמעות למה שבגרה תחתיו. [ועי"ש עוד שדן ביסוד פסול בוגרת.]

**סט) בתוס'** כתבו דמהא דקידושין י' ע"א מוכח דבעולה אי"ז שינוי הגוף שהרי מבואר שכה"ג יכול לקדש בביאה אי תחילת ביאה קונה, והגם דבשעת נשואין הוי בעולה אע"כ דלא חשיב שינוי הגוף. [אלא שהוכיחו מסוגיא בכתובות דחשיב בעולה שינוי הגוף עי"ש]. **ועיין במל"מ** (שם) שהביא **דהרמב"ן** (קידושין י' ע"א מדפוס ראשון) הקשה מ"ט יכול לקדש בביאה הא אח"כ בשעת נשואין הוי בעולה ובסוגיין מבואר דאזלי' בתר נשואין, ותי' דמיירי בגוונא שע"י תחלת הביאה נעשית נשואה. עי"ש. **וכתב** המל"מ דמשטחיות דברי הרמב"ן נראה דלא איכפת ליה בשינוי הגוף אלא האם נתחדש באשה דבר האוסרה. וצ"ב מנ"ל ד"ז ברמב"ן. **ועיין בחזו"א** (י"ד סק"י) שכתב דאדרבא מדויק להיפך מהרמב"ן דכתב דמסוגיין מבואר דאזלי' בתר נשואין דאילו לפי הצד הב' דנתבאר לעיל ליכא פשיטות בגמ' לצד דנשואין עושה משא"כ לפ"ד התוס'. עי"ש ביאור הדבר. **ועיין בריטב"א** בקידושין שם שהביא תי' הרמב"ן והוסיף עוד דהא דגבי בעולה לא אישתני גופא וא"כ לא אזלי' בתר הנשואין. עי"ש. והיינו כצד בתוס' דבעולה לא אישתני גופא, **והקשה המל"מ** על דבריו דמה יענה על ראית התוס' מההיא דכתובות דבעולה חשיב שינוי הגוף. עי"ש. **אכן יעויין בתוס' הרא"ש** שחילק דבעולה לא חשיב שינוי הגוף לגבי בוגרת משא"כ גבי הסוגיא דאלו נערות עי"ש. **ועיין באבני מלואים** (סי' ל"ג סק"ה) שחילק דהעראה לא חשיב אישתני גופה [ולכן לגבי קנס בבתולה אפילו עשרה הערו בה כולן חייבין קנס] ורק בגמר ביאה חשיב אשתני גופה. עי"ש. **והנה** זה ברור לכאו' שהגם דבתחילת העראה אי"ז אישתני גופה אבל מ"מ בעולה היא ודאי נחשבת לאוסרה לכה"ג, אלא דכיון דלא חשיב אישתני גופה יש לכה"ג היתר לכונסה אח"כ ע"י חופה, ומדויק כן בריטב"א (שם) שכ' דההיתר של כה"ג בכה"ג הוא כמו לכהן הדיוט שנתמנה לכה"ג. **אכן צ"ב** דהא בקידושין גבי כה"ג איך מותר לו לגמור ביאתו והתם מיירי לכאו' כשגמר את הביאה וא"כ נעשית בוגרת קודם נשואין. **וביאר בשיעורי הגרי"ד** ע"פ מש"כ לעיל דבאמת בעולה היא נעשית בהעראה ורק אי"ז חשיב נשתנה הגוף ובזה י"ל דמאחר דכבר חשיבה בעולה ואסורה לכה"ג [אילולי ההיתר כבכהן הדיוט שנתמנה להיות כה"ג] א"כ אין משמעות לשינוי הגוף של גמר ביאה שאין שינוי הגוף פוסלה שהרי היתה פסולה קודם לשינוי הגוף ולכן מותר לו לגמור ביאתו. עי"ש.

**ע) "ולא ישא את הבוגרת."** ועיין גמ' לעיל דאמר רבי חייא בר יוסף "כה"ג שקידש את הקטנה" **ועיין ברש"י** שכתב שמצותו של כה"ג בקטנה או בנערה. **וקשה** דבגמ' להלן ס"א מבואר שכה"ג לא ישא קטנה [דכתיב אשה] אלא נערה [היינו שיצאה מכלל קטנות ולכלל בגרות לא באה] **וכן פסק הרמב"ם** (פי"ז מאסו"ב הי"ג) דלא ישא כה"ג את הקטנה. והא דאיתא בגמ' הכא כה"ג שקידש את הקטנה ומשמע שמותר לקדש קטנה, עיין **במ"מ** (שם) שמבואר בתו"ד דהשתא לא סבר למידק מהפס' אשה דבא למעוטי קטנה. אכן ברמב"ם (שם הי"ז) כתב "אירס את הקטנה ובגרה תחתיו קודם נשואין הרי זה לא יכנוס" וכו'. ומשמע שיש רשות לישא קטנה. **וביאר במל"מ** (שם) דהאיסור בקטנה אינו על הקידושין אלא על הביאה [והיינו שיכול לקדשה ולבא עליה שהיא נערה] ועוד כתב שגם א"נ דיש איסור בקידושין עצמן מ"מ אחר שנעשית נערה הותרה לו עי"ש. **אמנם ביש"ש** (בסוגיין) **ובמנ"ח** (רע"ב ב') כתבו דאין הלכה כאותה ברייתא להלן ס"א: אלא כה"ג מותר בקטנה וכדברי רבי חייא בר יוסף בסוגיין. **ועיין באו"ש** (שם) שכתב שהנדון אי קטנה אסורה לכה"ג תלוי במחלו' בירושלמי האם מוכת עץ לכ"ע כשרה לכה"ג או לכ"ע פסולה לכה"ג, דמ"ד דס"ל שמוכת עץ פסולה לכ"ע לכה"ג סבר שהטעם דאסור בוגרת לכה"ג הוא משום השרת הבתולים וא"כ מוכת עץ דטפי איכא השרת בתולים לכ"ע אסורה, ולפ"ז קטנה שאין בה השרת בתולים שריא לכהונה. ולמ"ד דלכ"ע מוכת עץ שריא לכהונה ס"ל שהטעם שבוגרת אסורה הוא משום קפיד קרא על שני הנעורים וא"כ במוכח עץ שלא נעשה בה מעשה בעילה י"ל ששריא לכהונה כיון שאין חסרון של שני הנעורים, ולפ"ז קטנה אסורה כיון שקפיד קרא על הנעורים. עי"ש. [ועיין להלן אות ע"ג בנפ"מ נוספת בזה].

**עא) "בין אלמנה מן האירוסין בין אלמנה מן הנשואין."** ומבואר בגמ' דס"ד דנילף מתמר דמיירי באלמנה מן הנשואין קמ"ל דדומיא דגרושה דהיא גם מן הארוסין. **והקשו תוס'** דאדרבא נימא דגרושה נמי היא ג"כ רק מהנשואין ותי' דלחומרא מקשינן [ועיין **ברעק"א** מה שתמה על תירוצם ועמד בצע"ג]. **ובראשונים** כתבו עוד דהלימוד מתמר אינו לימוד גמור דמחמתו נוציא אלמנה וגרושה מהפשטות דמיירי גם מהארוסין. **ועוד תירצו תוס'** דדומיא דכהן הדיוט דאסור בגרושה גם מן הארוסין. וצ"ב מ"ט נקטי' בפשטות שגרושה לכהן הדיוט הוי גם מהארוסין. **וביארו הראשונים** דבכהן הדיוט לא קפיד רחמנא על בעולה. ומשמע מכך דהאיסור באלמנה הוא מחמת מה שהיא בעולה. **אכן** אפשר שכ"ז בס"ד דגמ' שאלמנה מותרת מן הארוסין אבל למאי דילפי' דאלמנה גם מן הנשואין אסורה אין הטעם משום שהיא בעולה. [וגם בקידושין שאינם בביאה אסורה לכה"ג.]

**עב) "פרט לבוגרת שכלו לה בתוליה... בבתוליה בכדרכה אין שלא כדרכה לא."** ומבואר שנחלקו ר"מ ור"א ור"ש בתרתי דלר"א ור"ש דס"ל שמכשרי בוגרת אסירי בשלא כדרכה ולר"מ שאסר בבוגרת מכשר בשלא כדרכה. **וביאר רש"י** דר"מ על כרחך צריך לומר דשרי בשלא כדרכה דלשיטתו דאסר בבוגרת אין לומר שאסור בשלא כדרכה מקרא דבבתוליה עד שיהיו כל בתוליה קיימין [כר"א ור"ש] כיון דלא היה צריך קרא לזה דמאחר שאסור בבוגרת כ"ש שאסור בעולה שלא כדרכה. **ועיין בקר"א** שתמה דמאי ק"ו הוא זה הרי בבעולה שלא כדרכה יש חסרון שהיא בעולה גמורה ומאידך עדין היא בתולה שלמה במקום בתולים, ואילו בבוגרת איכא חסרון דאינה בתולה שלמה אבל מאידך אינה בעולה. **ועיין בשיעורי הגרי"ד** שחקר האם החסרון בבוגרת הוא משום שאינה בתולה וקפיד רחמנא שיקח אשה בבתוליה, או"ד שבוגרת נחשבת בתולה ומשום דבתולה היא אותה שלא נבעלה ובוגרת לא נבעלה אלא שהאיסור הוא משום שבעי' שכל בתוליה יהיו קימין ובזה שנשרו מקצת הבתולין זה עצמו אוסרה. ולפ"ז יישב דעת רש"י דס"ל שבוגרת אינה אסורה משום שאין לה בתולים אלא משום שאינה בתולה וא"כ כ"ש הוא בבעולה שלא כדרכה שאינה בתולה. עי"ש. **אכן** יעויין בקר"א שנקט בפשיטות שבעולה שלא כדרכה אי"ז נחשב שאינה בתולה. **[ונראה** שמבואר כן ברש"י עה"ת בשם המדרש על הפסוק בתולה ואיש לא ידעה (בראשית כ"ד ט"ו) דכתב רש"י בתולה ממקום בתולים ואיש לא ידעה שלא כדרכה. הרי מבואר שמי שנבעלה שלא כדרכה אכתי חשובה בתולה.] **ועיין בריטב"א** שביאר האי ק"ו דרש"י דבוגרת שלא נעשה בה מעשה אסורה כ"ש זו שנעשה בה מעשה. **אלא** שבדעת ר"א ור"ש כתב הריטב"א דאיכא כ"ש הפוך דבוגרת שכלו בתוליה אילו איתא דשריא הגם שאין לה בתולים כלל כ"ש שבעולה שלא כדרכה שריא ולכן ס"ל דעל כרחך הקרא בא למשרי בוגרת. עי"ש. **ולכאו'** הוי סברות הפוכות בדברי ר"מ ור"א ור"ש. **וצ"ע.**

[ונראה דשורש מחלו' היא בביאה שלכ"ד דפסלה אי הוי משום דהיא נבעלה וחשיבה בעולה הגם שהיא בתולה או"ד דכשם שיש דין בתולה ממקום בתולים כמו כן יש בתולה בשלא כדכה היינו שהנבעלת שלא כדרכה פסולה משום שאינה בתולה ממקו"א. ולהלן בדברי הרשב"א מבואר ב' צדים אלו, ור"מ ס"ל שפסול שלא כדרכה הוא נעשה בה מעשה שהיא בעולה וא"כ ס"ל דאי בוגרת דאינה בתולה מחמת השרת בתולים בלא מעשה כ"ש דבעולה שלא כדרכה שנעשה בה מעשה תפסל וע"כ איצטריך קרא להכשירה, ואילו ר"א ור"ש ס"ל שהחסרון בשלא כדרכה היא משום שאינה בתולה במקו"א וא"כ מאחר שבוגרת שריא הגם שאינה בתולה כ"ש בשלא כדרכה שהחסרון הוא מחמת שאינה בתולה במקו"א דתהיה מותרת וע"כ דכתב קרא לאסור. ועיין].

**עג) "בבתוליה עד שיהו כל בתוליה קיימין." הקשה הרשב"א** למאי איצטריך למעוטי בעולה שלכ"ד לדעת ר"א דתיפו"ל משום זונה דאסורה גם לכהן הדיוט ואי מיירי שנבעלה לבהמה אזי אי חשיב בעולה חשיב נמי זונה ואי לא חשיבה זונה אינה בעולה כמו במוכת עץ כמבואר בגמ' להלן, והגם דלהלן העמידה הגמ' בממאנת מ"מ הכא אין לומר כן דהפס' לא בא למעט דין דרבנן. ועמד הרשב"א בצ"ע. **אכן בתוס' הרא"ש** להלן נ"ט: תירץ הקושיא דאפ"ל דקאי האי פס' לומר שחייב עליה גם משום עשה דבעולה מלבד לאו דזונה. עי"ש. [ועיין במל"מ פי"א מאיסו"ב ובערול"נ] **ועיין בהגהות מצפה איתן** שתי' דמיירי שבא עליה שלכ"ד לשם קידושין אלא שלא חלו הקידושין מאיזה סיבה דבכה"ג לא עשאה זונה. עי"ש. ועיין לקמן אות צט.

**עד) ברמב"ם** (פי"ז מאסו"ב הי"ג) פסק דכה"ג לא ישא בוגרת, ופסק עוד (שם הי"ד) שנבעלה שלא כדרכה אסורה לכה"ג. **והקשו האחרונים** דלכאו' ב' הפסקים הללו סותרים אחד את השני דבגמ' מבואר דלמ"ד דפוסל בשלא כדרכה מכשיר בבוגרת וכן להיפך. **ותירצו בקר"א** (בסוגיין) **ובאו"ש** (הי"ג) דפסק הרמב"ם הנ"ל תלוי במה שפסק הרמב"ם שם דכה"ג לא ישא קטנה [עיין לעיל אות ע'] דלמ"ד דכה"ג לא ישא קטנה הא דאסור בבוגרת [ולמד דאשה פרט לקטנה ובתולה פרט לבוגרת] ולשיטתו הא דאסר רחמנא בוגרת הוא משום דקפיד קרא על ימי הנערות ולא על הבתולים [שהרי גם קטנה אסורה] ור"מ דס"ל הכא שבעולה שלכ"ד מותרת הוא מחמת הק"ו שכשם שבוגרת אסורה כ"ש בעולה שלכ"ד וע"כ איצטריך קרא להתירא אבל למ"ד שקטנה ג"כ אסורה ע"כ דבוגרת אי"ז מחמת הבתולים אלא מחמת השנים וא"כ לא שייך האי ק"ו ושוב י"ל שאתי קרא לומר ששלא כדרכה אסורה. עי"ש.

**נ"ט ע"ב**

**עה) בתוד"ה אלא** (בעמוד קודם). כתבו תוס' להוכיח מסוגיין דיש קנס על ביאה שלכ"ד, וכן מבואר בקידושין י' עי"ש. ומכאן הקשו על שיטת רש"י בפרק בן סורר דמבואר התם דהבא על אחותו אית ליה קנס וביארה הגמ' דמשעת העראה הוא דפגמה וממונא לא משלם עד גמר ביאה. וביאר רש"י דקנס משלם בגמר ביאה דיש שם השרת בתולים. וא"כ קשיא דה"ה לביאה שלכ"ד שאין בה השרת בתולים וקשיא לרש"י. **והנה יש לתרץ** קושית התוס' דשאני ביאה שלכ"ד מהעראה היכא דליכא השרת בתולים כיון דשלכ"ד הוי ביאה ממש ובמקו"א איכא בה השרת בתולים, **ועיין בערול"נ שהביא כן מהר"ן** בסנהדרין שם שביאר כן בדעת רש"י [וכ"כ במל"מ פי"ז מאיסו"ב הי"ג ד"ה נחזור]. **אלא** שכתב דברש"י בכתובות מ': ביארו הראשונים דס"ל דעל ביאה שלכ"ד אין משלמין קנס. עי"ש.

**וריב"א ור"ת** תירצו דבאמת משלם קנס על העראה ועל ביאה שלכ"ד אלא דהתם בגמ' אינו משלם עד גמר ביאה כיון דבשעת העראה אמרי' קלב"מ ולכן אינו יכול לשלם את הקנס אלא על גמר ביאה. **והקשה בתוס' הרא"ש** לביאור זה של ר"ת וריב"א דכיון דמעיקר הדין היה צריך להתחייב קנס על תחילת הביאה ונפטר משום קלב"מ שוב לא יתחייב בגמר ביאה. ולכן תירצו בתוס' הרא"ש וכן הוא בתוס' בשם ר"י, דבאמת בהעראה אינו משלם קנס דלא נתרבה העראה לענין קנס, והוכיחו כן מסוגיין, דמ"ט הוצרכה הגמ' לדחוק את דברי רב, הא אפשר להעמיד שעשה העראה ולמ"ד דהוי נשיקה דאין בזה השרת בתולים וע"כ אין בזה משום בעולה ויש בזה דין קנס, אלא ע"כ דאין קנס בהעראה. [ועיין מהרש"א שביאר שהוכחת התוס' היא דהעראה דנשיקה גרע מביאה שלא כדרכה לענין קנס הגם שבתרוייהו אין השרת בתולים עי"ש]. **אלא** שבתוס' בסו"ד עמדו בקושיא על פירוש זה כיון דבגמ' בבן סורר מבואר דקשיא למ"ד העראה זו הכנסת עטרה דלכאו' לא יהיה קנס באחותו ואילו לדברי ר"י קשיא דאכתי י"ל שמחייב קנס רק בגמר ביאה ולא בהעראה. עי"ש. **והקשה המהרש"א** מ"ט לא הוקשה כן לתוס' על שיטת ריב"א ור"ת דהא לשיטתם נמי קשה דבהכנסת עטרה איכא קלב"מ ולכן לא חייב אלא בגמר ביאה ומ"ט הקשתה הגמ' דלמ"ד העראה זו הכנסת עטרה קשיא. **ותי' מהרש"א** דכיון דכבר השיר בתוליה בהכנסת עטרה אין מה לחייבו על גמר ביאה. עי"ש. **ובמל"מ** (פי"ז מאיסו"ב הי"ג) כתב שדברי המהרש"א לא נכנסו באוזניו עי"ש. **וברעק"א** (בהגה"ה למל"מ פי"ג מאסו"ב הי"ז) ביאר דברי המהרש"א, דאי איכא חיוב קנס בעלמא על הכנסת עטרה [כמו שס"ל לר"ת וריב"א] א"כ לא שייך שיתחייב קנס על המעשה שאחר כך אם על השרת הבתולים נפטר מאיזה סיבה, אבל לשיטת ר"י דאין קנס כלל על הכנסת עטרה קשה מ"ט לא יתחייב קנס על גמר ביאה.

**ובעיקר קושית התוס' תירץ הרעק"א** דהנה בטעם הדבר דחיוב קנס הוא על גמר הביאה [לדעת ר"י] הגם שאיכא השרת בתולים כבר בהכנסת עטרה, ביארו תוס' דהוא משום דבהכי חייבה רחמנא, וביאור הדבר הוא דכיון שהעראה זו היא חלק מביאה שבסו"ד גמר ביאתו א"כ כל הביאה נחשבת ביאה המחייבת קנס, אבל אילו אחר יערה בה והוא רק יגמור ביאתו ודאי יהיה פטור מקנס כיון שכבר הושרו בתוליה, וא"כ י"ל דמאחר שעל הכנסת עטרה איכא קלב"מ א"כ כלפי זה הוי כמו שאחר הערה בה ובגמר ביאה הוי כבר בעולה ולא שייך הסברא דבהכי חייביה רחמנא. והביא הרעק"א מדברי התוס' בגיטין (נ"ג ע"א ד"ה מנסך) שכתבו כעין סברה זו, דעל שעת ניסוך אינו חייב משום קלב"מ א"כ אינו חייב על שעת הגבהה [משום גזלה] כיון שהוי כמו שנכסו אחר שיכול לומר לו הרי שלך לפניך עי"ש. **ועיין במאסף אהל תורה** (מהגר"א וסרמן סימן א') שכתב דיש לחלק בין ניסוך לסוגיין דבניסוך דכיון שהוא נצרך לחיוב וא"א לחייבו בלא ניסוך משו"ה יש בזה דין קלב"מ משא"כ בהעראה הרי אי"צ כלל להעראה כדי לחייבו דאילו היה אפשר לעשות גמר ביאה בלא העראה ודאי היה מחויב על גמר ביאה ורק אם העראה היא ע"י אחר הרי זה פוטרו משום שהוי כבר בעולה משא"כ העראה של עצמו אי"ז פטור. **ועיין בשיעורי הגרי"ד** שהאריך בסברות אלו.

**בא"ד. מבואר** בתוס' דהקלב"מ הוא על העראה ולא על גמר ביאה, ולכאו' צ"ב דהא גם בגמר ביאה לכאו' יש דין שיכול להצילו בנפשו. ועין בישרש יעקב מה שהביא מדברי הר"ן ותמה על דבריו ומסיק שעל גמר ביאה אין דין שיכול להצילו בנפשו. עי"ש.

**עו) בתוד"ה הא מני.** עיין **רעק"א** שתמה על דבריהם ועמד בצ"ע. ועיין ברש"ש. [ועיין היטב סוגיא בכתובות מ' ובתוס' ובראשונים שם.]

**עז) "תיפוק ליה דהוי זונה."** **הקשה הרשב"א** דהא רבה אמר לעיל דבאונס אינה חשובה זונה ותי' דאפשר דסוגיא הכא לא קאי כרבה לעיל, ועוד תי' דלר"א אפי' באונס נחשבת לזונה דכל שנבעלה שלא לשם אישות עשאה זונה. עי"ש. **וכ"כ הריטב"א** בסוגיין דגם באונס חשיבא זונה לר"א מדלא אוקי' הכא בגמ' דמיירי באונס. **אכן בריטב"א** לעיל נ"ו: מבואר דר"א לא ס"ל דפנוי הבא על הפנויה באונס עשאה זונה ומדבריו [דכתב דהוי כ"ש] משמע דגם אי בעלמא הוי זונה באונס מ"מ בפנוי הבא עח הפנויה לר"א לא הוי זונה. **ועיין במל"מ** (פי"ח מאסו"ב ה"ב) שנסתפק בזה והוכיח מסוגיין דהוי זונה שאל"כ מ"ט לא מוקמי' הכא באונס [ועיין בערול"נ שכתב דלא היה לפני המל"מ דברי הרשב"א בסוגיין]. **ועיין בתוס' חד מקמאי** שהקשה נמי דבאונס לא הוי זונה לר"א. ועי"ש משכ"ב בשם הראב"ד. **ובביאור סברת החילוק** בין ר"א דלא עשאה זונה באונס לבין שאר ביאות פסולות דעשאה זונה אף באונס י"ל שבביאה פסולה מה שעושה אותה זונה הוא מציאות הביאה למי שאסורה לו ואילו לר"א הרי היא מותרת לו אלא שמעשה העבירה דהוי שלא לשם אישות הוא האוסר וא"כ ליכא לד"ז באונס וכ"כ בשיעורי הגרי"ד בסוגיין. ועין במגי"ה לריטב"א לדף נ"ו ציון 311 הרחבה בזה. **הנה מבואר** בגמ' דגם בביאה שלכ"ד עשאה זונה לר"א. ומכאן **הקשה המל"מ** (פי"ח מאיסו"ב ה"ב) ע"ד השטמ"ק בכתובות (מ') שהביא בשם שיטה ישנה שבשלכ"ד לא עשאה זונה עי"ש. **ולכאו'** ראיה מפורשת שעשאה זונה באונס מסוגיא לקמן ס' ע"א דראב"י ס"ל דאנוסת עצמו וחבירו הוי הולד חלל והעמידה הגמ' [בס"ד] כר"א דעשאה זונה וע"כ דבאונס עשאה זונה. ועיין.

**עח) בעיקר פסול ביאה שלא כדרכה.** הנה **יש לדון** האם הפסול הוא משום דהוי "בעולה" הגם שבתוליה קיימין, או"ד דהוי נמי דין בבתולים היינו שכשם שיש בתולה במקום בתולים כמו כן יש דין בתולה במקו"א ובביאה שלכ"ד הוי חסרון בדין בתולה. [ועיין לעיל אות ע"ב שביארנו בזה מחלו' ר"א ור"ש ור"מ] **ועיין ברשב"א בסוגיין** שביאר דר"מ ס"ל שרק בעל עושה אותה בעולה שלכ"ד ולא אחר [והיינו שהחסרון הוא בבתולים] אבל ר"ש ס"ל שהדין הוא בבתולים ולא בבעולה, ולפ"ז יישב הקושיא מ"ט אמרה הגמ' רב כר"א ולא אמרה רב כר"א ור"ש, וביאר הרשב"א דרב שאמר שנבעלה שלכ"ד וכו' משמע שטעמו משום "בעולה" ולא משום בתולים, ולכן א"א לאוקמי כר"ש, ובאמת היה מקום להקשות דגם ר"א טעמיה הוא משום בתולה ולכן לא קאי כרב אלא דעדיפא מיניה מקשי. **הנה במל"מ** (פי"ז מאסו"ב הי"ג) נסתפק האם בעילה בהטיה שאינו משיר בתולים פוסלת לכהונה [ומבואר בגמ' בכתובות דרוב בקיאין בהטיה]. ושורש הספק בזה הוא האם בעי' בדין בתולה השרת בתולים או"ד דכל שהיא בעולה אסורה לכהונה. **והוכיח** מדברי התוס' שכתבו להקשות על שיטת רש"י דס"ל שאינו משלם קנס אלא בגוונא דאיכא השרת בתולים מהא דמשלם קנס בשלכ"ד הגם דאין בזה השרת בתולים, וא"כ יש לדמות דין קנס לדין איסור בעולה לכה"ג וכשם שביאה שלכ"ד פוסלת לכהונה הגם שאין השרת בתולים ה"ה בעולה כדרכה פוסלת לכהונה גם בכה"ג דאין השרת בתולים. עי"ש. [וגם לפי מה שנתבאר בדעת רש"י (לעיל אות ע"ה) שיש לחלק בין ביאה שלכ"ד להעראה ומשום שביאה שלכ"ד ראוי להשיר בתולים במקו"א מ"מ איכא ראיה דגם בעילה בהטיה ראויה להשיר בתולים במקו"א, וכ"כ במל"מ שם.] **והנה דברי המל"מ צ"ע** מ"ט הוצרך להוכיח מדברי התוס' שהקשו על פירוש רש"י ולא הוכיח מהדין המפורש בגמ' שבעולה שלכ"ד אסורה לכהונה וא"כ ה"ה לביאה בכדרכה שאין בה השרת בתולים. ועמד בזה השעה"מ (פי"ז הי"ג) ועמד בצ"ע [ועי"ש עוד ראיה שאינו תלוי בהשרת בתולים.] **אלא** דיש לדון לפי המבואר הכא [בדעת ר"א ור"ש] שבעולה שלכ"ד הוי חסרון בבתולים ולא מטעם שהיא בעולה [וכמבואר ברשב"א לדעת רבנן דפליגי אדרבי בקידושין ט'] א"כ יש לדון דכ"ז דוקא בביאה שלכ"ד ולא בביאה במקום בתולים היכא שבעל באופן שלא השיר בתולים. וצ"ע. **[ולפ"ז** א"ש דראית המל"מ היא מדברי התוס' שהקשו על רש"י ולא חילקו בזה.]

**עט) "נבעלה לבהמה כשרה לכהונה." וביאר רש"י** דקאי למ"ד דמכשיר מוכת עץ לכהונה [והיינו דלכ"ע הוי כמוכת עץ]. **והקשה הריטב"א** [וכ"ה ברש"ש] דהא ליכא למ"ד דמוכת עץ כדרכה כשרה לכהונה כמבואר במתני' "ולא ישא מוכת עץ" ולכן ביאר הריטב"א דקאי שנבעלה לבהמה שלכ"ד וכדברי הגמ' להלן דרבעה כלב כופרי וכו'. **ועיין ברשב"א** שכתב דהתנא בנדה (ח' ע"א) ס"ל דמוכת עץ אין איסורה מהתורה. ועיין במגיה לריטב"א (ציון 706) שביאר לפ"ז דעת רש"י דביאור המ"ד דאסר מדרבנן הוא משום גזירה אטו בעולה בעלמא [וכ"כ המאירי] וא"כ הכא דלא שכיחא אין לגזור. עי"ש. **[ועיין נמי ברמב"ם** (פי"ח מאסו"ב) דמבואר שגם בכדרכה לא עשאה זונה. וראיתי שביארו דס"ל כדעת שמואל כתובות י': דאין מוע"כ בבשר]. **עוד י"ל** בדעת רש"י עפ"ד האו"ש (לעיל אות ע') דלמ"ד בגמ' דקטנה אסורה לכה"ג (להלן ס"א:) א"כ קפיד קרא על נעורים ולא על בתולים ומוכת עץ שריא לכהונה וכמ"ד בירושלמי דמוכת עץ שריא לכהונה לכ"ע. ועיין.

**פ) "אין זנות לבהמה."** מבואר בגמ' דאין האשה נפסלת בביאה שלכ"ד בבהמה כיון שאין שם זנות לביאת בהמה. **וקשה** דהא אמר רבא לעיל נ"ד ע"א נתכוון להטיח בבהמה והטיח ביבמתו קנה ומשמע שיש לביאת יבמה שם ביאה ומ"ט א"כ אינה נפסלת בביאת בהמה. **ועיין בתוס' בסוטה** (כ"ו ע"ב ד"ה למעוטי) דמבואר מדבריהם [כ"כ **הרש"ש והערול"נ**] דרבא פליג וס"ל שיש זנות לבהמה. **אכן ברמב"ם** א"א לומר כן דהא פסק הרמב"ם (פי"ח מאיסו"ב) דהנרבעת לבהמה הגם שהיא בסקילה לא נעשית זונה ולא נפסלה לכהונה. ומאידך פסק הרמב"ם (יבו"ח ב' ה"ד) דנתכוון לבהמה והטיח ביבמתו קנה. ועיין בערול"נ בסוף העמוד שעמד בקושיא זו. ועיין בתוס' רי"ד לעיל נ"ד שהוסיף דלפי אביי מבואר שאי"ז כלל בעילה וקשה מ"ט נתכוון וכו' הוי ביאה. **והנה יעוין** בתוס' לעיל נ"ד: ד"ה בזכור שכתבו דהא דלא ילפי' זכור ובהמה משאר עריות לענין העראה הוא משום שאין דרך ביאה בכך. עי"ש. וצ"ב הא לענין יבמתו מבואר שקנה אם נתכוון לבהמה [ובפשטות ה"ה אם נתכוון לזכור] ונראה דהגם שמציאות ביאה בעלמא איכא בזכור ובהמה מ"מ לא דמי לשאר ביאות ולכן אין להקישן לשאר ביאות דאין דרך ביאה בכך. ולפ"ז י"ל שגם לגבי זונה לא סגי במה שהוי מציאות של ביאה אלא סגי בדרך ביאה ועיין בטעם הדבר. **[עוד י"ל** שיש לחלק בין בא על בהמה שמצד הבועל איכא מעשה ביאה והגם שעשה ד"ז בבהמה מ"מ יש לזה שם ביאה מחמתו אבל בהמה עצמה אין למעשיה שם "בעילה" ולכן הכא לא עשאה זונה ורק איסור יש מצד האשה. אמנם מבואר ברש"י בתמורה ובראשונים בסוגיין דאתנן כלב מותר גם היכא שהאתנן היה שתבעל הכלב ומוכח שאי"ז חילוק. ועיין]. והעירו מבני החבורה לחלק דדין זה דאין זנות לבהמה זהו "דין" אבל מצד כוונת הבועל ודאי שמתכון הוא לביאה. ועיין.

**ס' ע"א**

**פא) [לעיל] "אנוסת עצמו ומפותת עצמו לא ישא ואם נשא נשוי, אנוסת חבירו ומפותת חבירו... ר' אליעזר בן יעקב אומר הולד חלל וחכמים אומרים הולד כשר."** ובדין מפותת עצמו ובעולת עצמו אי איכא איסור דאו' והולד חלל נתבארו כמה שיטות בראשונים בד"ז. **א- שיטת ר"ת** (כתובות ל' ע"א ד"ה איכא) וכ"ה **בתו"י** (לעיל נ"ה:) דבעולת עצמו היא איסור דרבנן. ומטעם זה אם נשא נשוי. **ולכאו' קשה** לשיטה זו מהא דמבואר בגמ' לעיל (נ"ח:) דהקשתה הגמ' דאי כדרכה תפו"ל משום בעולה והיינו בעולת עצמו ומבואר דהוי דאורייתא. **וביאר במל"מ** (פי"ח מאסו"ב ה"ב ד"ה וראיתי) דס"ל לר"ת דקושית הגמ' היא דאי בעולה שלא כדרכה אסורה מדאורייתא כ"ש שבעולת עצמו תהא אסורה מדרבנן ושפיר ממעט מקרא דולא תהיה לאשה הגם דהוי מדרבנן כמו חלוצה דקתני בבריתא הגם שהיא מדרבנן [אכן לשיטת הראשונים לעיל במתני' נ"ו דחלוצה נכתב תמיד אגב גררא דגרושה א"כ אין משם ראיה]. **ועיין בשעה"מ** (פי"ז מאסו"ב הי"ג) שהביא מדברי **השטמ"ק בסנהדרין** שהביא את דברי ר"ת שבעולת עצמו אסורה מדרבנן וראיתו היא מהא דאם נשא נשוי. ודחה דבריו בשטמ"ק דהא בוגרת ומכת עץ נמי אי נשא נשוי והתם ע"כ הוי מדאורייתא דנלמד מקרא. עי"ש. **ב- בתוס'** (ד"ה שאינו) שהחילוק בין אנוסת עצמו לאנוסת חבירו הוא האם יש דין חלל או לא מאחר שהדין להוציא הוא מדרבנן ובאופן נוסף ביארו שאין חילוק בין אנוסת חבירו לאנוסת עצמו. עי"ש. ומבואר שהדין אנוסת עצמו הוא איסור דאורייתא [וכ"כ הריטב"א לעיל] והוי נמי חלל לביאור השני בתוס'. ועיין מהר"ם. **ועיין במל"מ** (פי"ז מאסו"ב הט"ו בתחילתו) שהוכיח מדברי הרמב"ם דאין חילוק בין אנוסת עצמו לאנוסת חבירו עי"ש . **והנה בשיטת הרשב"א כתב השער המלך** (שם) שס"ל דהאיסור הוא מדאורייתא ולא מדרבנן דהא הקשה הרשב"א על מה דהקשתה הגמ' לעיל דמאי איריא משום אלמנא תיפו"ל דהוי בעולה והקשה הרשב"א די"ל דלדעת רב אשי לשיטת רב אנוסת עצמו לא ישא ואם נשא נשוי ותירץ הרשב"א דהגם שאם נשא נשוי אסור לקיימה מדאורייתא, וחזר והקשה דהא דאסורה לקיימא אינו מדאורייתא אלא מדרבנן. עי"ש. והנה אי ס"ל לרשב"א כשיטת ר"ת הרי ע"כ הביאור בדברי הגמ' לעיל הוא דגם דין דרבנן מפקיע את הקנס [כחלוצה] ומה הוקשה לו דהוי דרבנן, ועל כרחך דס"ל לרשב"א שאנוסת עצמו הוי דאורייתא. עכ"ד. **אמנם בערול"נ** כתב דהרשב"א ס"ל כדעת ר"ת דהאיסור הוא מדרבנן, כיון שהקשה הרשב"א (ס' ע"א) מ"ט בבוגרת ומוכת עץ אם נשא נשוי הרי הוי איסור דאו' ותי' דס"ל כמ"ד בנדה דהוי איסור דרבנן. הרי מבואר ברשב"א שאילו היה איסור דאו' לישא לא היה הדין שאם נשא נשוי ומוכח דבעולת עצמו שהדין הוא שאם נשא נשוי הוי איסור דרבנן. וצ"ע. **ג- שיטת הרמב"ן** (נ"ט ע"א) דבעולת עצמו הוי איסור דאורייתא ומ"מ אין הולד חלל [אלא באנוסת חבירו] כיון דסופה להיות בעולה תחתיו.

**פב) "בוגרת ומוכת עץ לא ישא ואם נשא נשוי."** ומבואר בגמ' שהטעם שאם נשא נשוי הוא משום שסופה להיות בוגרת ומוכ"ע תחתיו. **ועיין ברשב"א** שהקשה כמאן אזלא, הרי סתמא דמתני' לעיל שאסורות, ותי' דס"ל כמ"ד דהוי דרבנן [אלא דהקשה דסתמא דמתני' במוכ"ע אינו כן, ועיין לעיל אות ע"ט]. ובפשטות מבואר ברשב"א שאם הוי איסור דאו' לישא, לא מהני מה דסופה להיות מוכ"ע תחתיו. **וקשה** לדעות דלעיל דס"ל שיש איסור בעולת עצמו מדאו' ומ"מ אם נשא נשוי ואי"צ להוציא מדאו'. ועוד יל"ע מ"ט טעם זה דסופה להיות בוגרת תחתיו אינו מתיר לישא אותה לכתחילה. **ועיין בחזו"א** (י"ד סק"ז) שחידש שאיסור בעולה לכה"ג אינו דומה לאיסור אלמנה, דבעולה אינה פגומה כמו אלמנה אלא איסור בעולה הוא על הנשואין ולא על הבעילה [ואם בעל ולא נשא אי"ז איסור] משא"כ אלמנה דעובר גם על ביאה בלא נשואין, ולפ"ז כתב דהא דאם נשא נשוי היינו גם בלא שבא עליה. ולפ"ד החזו"א מתבאר דכיון שכל האיסור הוא בקיחה ולא בבעילה א"כ אם כבר לקחה הרי מותר לו לבא עליה דאין איסור בעצם הבעילה. אמנם **המל"מ** (פי"ז מאסו"ב הט"ו) כתב שדוקא אם בא עליה איכא לדין דאם נשא נשוי עי"ש. ולפ"ז צ"ב מדוע אחר שבא עליה לא נאסרת עליו ואיכא לדין שאם נשא נשוי, וצ"ל דהסברא דסופה להיות בעולה תחתיו מועלת שלא עשאה חללה בביאה ראשונה ורק איסור הוא דאיכא. וצ"ב [ועיין בשיעורי הגרי"ד משכ"ב]. **ובזכר יצחק** (סי' ל"א ב') ביאר הענין עפ"ד הרמב"ן עה"ת פ' אמור (ויקרא כ"א י"ג) דיש ב' פסוקים בדין בעולה לכה"ג א- והוא אשה בבתוליה יקח ב- כי אם בתולה מעמיו יקח אשה. וביאר הרמב"ן דקרא קמא הוי איסור עשה ורקא בתרא הוי מצוה לישא בתולה [וכן הוכיח הזכ"י מדברי הרמב"ם בכ"מ]. ולפ"ז י"ל דהאיסור קיים כל רגע ורגע אבל המצוה היא בשעת הקיחה. וא"כ י"ל דהיכא דסופה להיות בעולה תחתיו אין איסור עשה כיון שאי"ז פגם וע"כ אם כבר נשא דאין כאן שוב מצוה הדין הוא שאם נשא נשוי משא"כ בבעולת אחרים איכא נמי איסור עשה וע"כ צריך להוציא.

**פג) "קשיא."** **ועיין ברשב"א ובריטב"א** דמ"מ לא נדחו דברי ר"ה ויוציא בגט דהגם דרב אשי דימה מסברא מ"מ דברי רב הונא עיקר. **ועיין במל"מ** (שם) שרצה להוכיח מדברי התוס' בכתובות ל' דנקטי' למסקנה כרב אשי ובעולת עצמו דינה כבוגרת דאם נשא נשוי, וכן הביא בסו"ד **מהש"ג בשם ריא"ז**. ובדעת הראשונים דמבואר דאיכא חילוק בין בעולת עצמו לבין בוגרת בדין סופה להיות כן תחתיו, י"ל בפשטות דכשם שיש חילוק בין בעולת עצמו לבעולת אחרים דאין סופה להיו בעולה מחמת אחרים, כמו כן יש לחלק שאין סופה להיות בעולה שלא מחמת אישות תחתיו משא"כ בבוגרת. **אכן בריטב"א** ביאר דהטעם לחלק בין בעולת עצמו [דיוציא בגט] לבין בוגרת הוא משום דאיכא גנאי בבעולת עצמו וכבעולת אחרים דמיא. עי"ש. [ועיין בערול"נ משכ"ב.]

**פד) תוד"ה שאינו. יש להקשות** על קושיתם דהא יש נפ"מ בין קנס לבין כתובה דזה מנה וזה מאתיים. ועיין **בערול"נ**. ועוד הקשה **בשיעורי הגרי"ד** דיש נפ"מ לענין שיעבוד אי שיעבודא דאו' דיש נפ"מ אי השיעבוד משעת הקנס או הנשואין עי"ש. [בסו"ד עיין מהר"ם].

**פה) בתוד"ה סופה.** מבואר בתוס' דאילולי דהברייתא מוכח דלא כר"א היה אפ"ל דרב דאמר דמוציאה בגט אזיל כר"א, והיינו שאפשר שגם לר"א שעשאה זונה מ"מ אם נשא פטור מקנס. וכן הביא המנ"ח (ס"א) מדברי המל"מ. עי"ש. **וברשב"א** לעיל נ"ט ע"א מבואר שאילו היו איסור הנשואין מדאורייתא א"כ לא היה נפטר מהקנס הגם שקידושין תפסי בה [וא"כ אי הוי זונה ואסורה מדאו' לא היה נפטר מהקנס] ועיין לעיל אות פ"א בשיטת הרשב"א. ועיין בקר"א שכתב נמי דאילו אסור מדאו' חייב בקנס [והביא כן מהרשב"א ונראה כוונתו לרשב"א הנ"ל].

**פו) "רבי אליעזר בן יעקב סבר יש חלל מחייבי עשה." והקשו בתוס'** דכיון דקרא דלא יחלל קאי גם על בעולה לראב"י כמבואר בהמשך הגמ' א"כ אי"ז חייבי עשה אלא חייבי לאוין. ועמדו בקושיא. **ועיין במהר"ם** שתמה על קושיתם דלכאו' א"נ דאין חלל מחייבי עשה אלא מחייבי לאוין פשוט שלא יהיה חלל מבעולה כיון שאי בעי חייבי לאוין לעשות חלל הרי בעי' שהאשה תהיה אסורה עליו בלאו ולא שהחילול אסור בלאו וא"כ גבי בעולה הגם שע"י שבא עליה עושה אותה חללה ועובר עליה בלאו מ"מ האשה עצמה אינה אסורה עליו בלאו אלא בעשה והוי חלל מחייבי עשה. [ועי"ש שתי' דברי התוס' בדוחק דקושיתם על לשון הגמ' בלבד]. **והנה המהר"ם** נקט בקושיתו שהאיסור דלא יחלל הוא מחמת העשה היינו דכיון שע"י העשה עושה אותה חללה לכן איכא לאו דלא יחלל וממילא אי"ז חלל מחייבי לאוין, **אכן אפ"ל באופ"א** דבמאי דכתיב לא יחלל אמרה תורה שהלאו הוא גם הסיבה לחללות ולא רק תוצאה של החללות מחמת העשה. ומיושבת קושית המהר"ם. **ובאמת יעויין בתוס' הרא"ש** שהקשה כתוס' ותי' ז"ל "דה"ק יש חלל מחייבי עשה כלומר במה שנכתב איסור קיחה דידיה בלשון עשה, לא יחלל נמי קאי עלה." וביאור דבריו דבאמת אין לאו דלא יחלל שהוא סיבת החללות אלא החללות היא מחמת העשה רק דע"ז איכא לאו [בתוצאה], הרי שהבין בקושית התוס' כהנ"ל ובאמת תי' כדברי המהר"ם. ועיין. **והנה בתוס' להלן ע"ז:** (ד"ה מחלל) הקשו כיצד רצתה הגמ' ללמוד מצרי ואדומי מחלל דחייבי עשה הרי חלל דחייבי עשה יש בו לאו דחללה לא יקח ותירצו תוס' דשמא חללה הבאה מחייבי עשה אין לכהן בהא עליה אלא עשה. עי"ש. **ובפשטות** אין שייכות בין קושית התוס' שם לסוגיין דהתם הקושיא על הולד דחייבי עשה אי איכא לכהן הבא עליו לאו או עשה והכא קאי על האשה עצמה [הבעולה] שהיא מחייבי עשה אי איכא בהו גם לאו. **ועי"ש בתו"י** שבאמת הקשה מ"ט אין בבעולה לאו מטעם לא יחלל, וכקושית תוס' דידן, ותירוצו [עי"ש] הוא כשיטת הרמב"ם להלן בהערה הבאה. **[אכן יעויין בחזו"א** (סי' י"ד סק"ח) שהבין דקושית התוס' בסוגיין היא כקושיתם בדף ע"ז עי"ש. וצ"ב.] **ועיין** עוד בהערה הבאה בשיטת הרמב"ם בנ"ל.

**פז) באיסור בעולה לכה"ג נחלקו הראשונים** אי איכא איסור רק ע"י הנשואין וביאה או"ד דאיכא איסור בביאה לחוד. **דברמב"ם** (פי"ט ממאסו"ב ה"ד) כתב דכה"ג ששבעל בעולה בלא נשואין לא חיללה. [ומש"כ בלא נשואין יל"ע ממה הדין בקידושין ועיין בביאור הגר"א (ז' סקמ"ג) ובמל"מ (פ"א ממכירה ה"ד) וברעק"א (תשו' רכ"א מבנו) ובחזו"א (י"ד סק"ט) ובאחיעזר (סי' ד" סק"ה) ואכמ"ל]. **אכן במל"מ** (פי"ז מאסו"ב הט"ו ד"ה וא"ת) הוכיח **מדברי הרשב"א** דכה"ג מחל את הבעולה גם בלא נשואין אלא ע"י ביאה לחוד. **ויש לבאר דעת הרמב"ם** מאי שנא איסור בעולה משאר איסורי כהונה [כאלמנה וכד'] דאיכא חילול בביאה גם בלא נשואין, **ועיין במ"מ** (שם) שביאר שהטעם שעשה חללה הוא משום שעבר על העשה דהוא אשה בבתוליה יקח אבל על הביאה לחוד הרי הוא אצלה כשאר כל אדם עי"ש. אלא דאכתי יש לבאר מ"ט באמת שאני איסור בעולה לכה"ג משאר איסורי כהונה. והובא לעיל (אות פ"ב) **דברי החזו"א** (י"ד סק"ז) שחילק בין איסור בעולה שאין האשה פגומה בעצם לשאר איסורי כהונה עי"ש ולפ"ז מבואר דעת הרמב"ם דבעולה נעשית חללה רק ע"י נשואין כיון שאיסורה רק ע"י מעשה הקיחה. **אכן בביאור הגר"א** (סי' ז' ס"ק מ"ג) ביאר דראית הרמב"ם היא מקושית התוס' בסוגיין דלכאו' איכא לאו דלא יחלל ולכן ביאר דאין לאו דלא יחלל בבעולה לכה"ג וא"כ אין מקום לומר שהאיסור הוא בבעילה אלא בנשואין. **ועיין בשיעורי הגרי"ד** שהוכיח כן מדברי הרמב"ם (פי"ז הי"ג) דלא זכר איסור לא יחלל בבעולה לכה"ג. עי"ש. ועיין להלן אות ק"א.

**פח) "אלא למעוטי נדה." וצ"ב** מ"ט דוקא נדה ולא שאר חייבי כריתות. **והנה ברש"י** בריש פרקין מבואר [עפ"ד הריטב"א] דכל שאמו זונה הולד חלל וא"כ בשאר חייבי כריתות הולד חלל כיון שאמו זונה משא"כ נדה. **ועי"ש** [אות ג'] שהובאו דברי הרמב"ם שממזר אינו כלל כהן ולפ"ז נמי א"ש שאין נפ"מ במה שהוא חלל. ועיין. **והנה ברמב"ם** (פט"ו מאסו"ב ה"א) כתב דבן הנדה פגום אע"פ שאינו ממזר. וכוונתו שאינו פגום לכהונה אלא מקולקל (עיין ביאור הגר"א סי' ד' סק"ל). **וצ"ב** למאי הלכתא שהוא פגום מאחר שהוא כשר לכהונה. [ועמדו בקושיא זו באחרונים עיין קר"א ועוד].

**פט) בדין טומאת קרובים.** עיין ברשב"א וברמב"ן שנחלקו בנשואה ולא בעולה. דדעת הרשב"א דכשהיא נשואה אפילו ר"מ מודה דלא מטמאה וכשנתגרשה לכ"ע מטמא. והרמב"ן כתב דלר"מ אפי' שהיא נשואה מטמאה לה אם אינה בעולה. והריטב"א ס"ל דכשהיא נשואה לכ"ע אינו מטמא לה וכשנתגרשה תלוי במחלוקת ר"מ ור"י. עי"ש.

**ס' ע"ב**

**צ) דין גיורת לכהונה.** **ברש"י** כתב דגיורת פחותה מבת שלוש שנים ויום אחד כשרה לכהונה דלא מחזיקנן לה כזונה. ומבואר דפסול גיורת יותר מבת ג"ש הוא משום דהיא נחשבת לזונה. **וכן מבואר ברמב"ם** (פי"ח מאסו"ב ה"ג) עי"ש. **ומקור** דברי הרמב"ם ורש"י הם ממשמעות מסקנה דסוגיא דאין הלכה כרשב"י ואין חילוק בין סופה להיות בוגרת תחתיו ל[אין] סופה להיות זונה תחתיו, והיינו שנדון הגמ' לפוסלה הוא משום זונה. [כן נראה **מביאור הגר"א** וכן מבואר **ברשב"א**] **ועיין במ"מ** שביאר דבמתני' בדף ס"א ע"א אמרו חכמים אין זונה אלא גיורת ומשוחררת ושנבעלה בעילת זנות ולא חילקו בין גיורת יותר מבת ג"ש לפחותה מבת ג"ש. עי"ש. **אכן בראב"ד** (שם) השיג ע"ד הרמב"ם וז"ל "אינה משום זונה אלא משום דכתיב בתולות מזרע בית ישראל." עי"ש. **ועיין ברשב"א** שהסכים לדעת הראב"ד, והקשה לשיטת רש"י דהא פחותה מבת ג"ש ויום אחד אין ביאתה ביאה ואיתא בנדה (מ"ד:) דאם בא עליה אחד מן הפסולים לא פסלה ועוד הקשה דזונה כה"ג אי"ז אלא פסול דרבנן דחיישי' שבא עליה, ועוד דמפורש בקידושין (ע"ח ע"א) שמחלו' רשב"י ורבנן היא בפירושא דקרא דבתולות מזרע ישראל אי אפי מקצת זרע או שנזרעו מישראל עי"ש. [וכן הביא הראב"ד מקור לדינו מגמ' זו]. **ושיטת** הרשב"א דקרא הנ"ל אע"ג הוי דברי קבלה מ"מ הוי דאורייתא ובמ"מ ביאר בדעת הרמב"ם דהוי רק אסמכתא בעלמא. ועיין ברשב"א שביאר מהלך הגמ' במה שדנה לענין סופה להיו זונה תחתיו לשיטתו. ועל שיטת הראב"ד והרשב"א **הקשה הריטב"א** דמשמע שגיורת פחותה מבת ג"ש יום אחד פסולה גם לכהן הדיוט ואילו קרא דהביאו הרשב"א והראב"ד קאי בכהן גדול בלבד. **ונקט הריטב"א בדעת הרמב"ם** שהפסול משום זונה אבל אינו תלוי בבעילה אלא הוי דין שהיא זונה **ובדעת רש"י** ביאר הריטב"א [בקידושין] שהוא נמי מטעם הנ"ל שאינו תלוי בביאה וכן נראה מדברי המ"מ (שם) בדעת רש"י והרמב"ם. **אמנם במנ"ח** (רס"ו) הקשה מדברי רש"י להלן ס"א: ד"ה אלא דמבואר שפסול גיורת הוא משום שנבעלה בנכריותה לעכו"ם. ור"ל המנ"ח דרש"י נמי ס"ל דבפחותה מבת ג"ש פסולה מקרא הנ"ל ביחזקאל כרשב"א והראב"ד. **אמנם** דבריו צ"ע דברש"י בסוגיין מוכח שגם בפחותה מבת ג"ש פסולה משום זונה. וצ"ע.

**עיין בתוס'** להלן ס"א ע"א ד"ה אין זונה. ובתוס' בע"ז ל"ו ע"ב ד"ה משום בענין החילוק בין גיורת לזונה ויבואר להלן אות צ"ד.

**צא) "עיר אחת היתה בישראל.. ומצאו בה בת גיורת" וכו'. עיין בירושלמי** (קידושין פ"ד ה"ו הו"ד **בערול"נ** בסוגיין) שדחה הראיה מגמ' זו דכיון דהוי בת גיורת א"כ היא אסורה רק מחמת עשה כדין בתולה מעמיו יקח אשה ולא גיורת ול"ת הבא מחמת עשה הוי עשה ואין הולד חלל לכהונה [כרבנן דלא כראב"י לעיל]. **ועיין בחידושי רמ"ש** (קידושין ע"ח) שביאר דברי הירושלמי שהגם שלדעת הרמב"ם ורש"י ועוד דין גיורת היא כזונה כמבואר במתני' להלן ס"א מ"מ היכא שנתגיירה פחותה מבת ג"ש ויום אחד הוי כבת גרים שנולדה בקדושה שאינה זונה [והגם שאם נתגיירה יותר מבת ג"ש הוי זונה והולד חלל מ"מ קודם לג"ש ויום אחד אין הולד חלל.] עי"ש.

**ס"א ע"א**

**צב) בדין טומאת העכו"ם.** נחלקו רשב"י ורבנן אי עכו"ם מטמאין דרשב"י ס"ל שאינם חשובין אדם לענין טומאה ורבנן ס"ל דמטמאין, והקשתה הגמ' ממלחמת מדין דמבואר שמטמאין, ותירצה הגמ' תי' א' דדלמא מקטל חד מישראל, ותי' ב' שמטמאין במגע ומשא ולא באהל. **ועיין ברמב"ן** שכתב דסתמא דגמ' בתירוץ ראשון אינם מטמאין כלל צ"ע. עי"ש. **ועיין במל"מ** (פ"ג מהלכות אבל ה"א) שהביא מדברי **היראים** שמותר להטמא אפי' במגע, והיינו כפשטות התי' הראשון דלא כרבינא, **אכן** במל"מ ביאר דהגם דס"ל ליראים כרבינא מ"מ ס"ל שכיון שאינם מטמאים באוהל א"כ אין איסור להטמא להם. [ועיין אגר"מ יו"ד סי' ר"ל ענף ג']. **ולענין הלכה** עיין **בשו"ע** (סי' שע"ג) דפסק המחבר דיש טומאת אהל בעכו"ם **והרמ"א** פסק שהגם שיש מקילין טוב להחמיר, **וכתב הש"ך** שבמגע לכ"ע אסור, **וכן מפורש ברמב"ם** (פ"ג מאבל ה"ג) דאין עכו"ם מטמאין באהל ומ"מ אסור לכהן לגעת במת. עי"ש. **ועיין באו"ש** (פ"א מטו"מ ה"ג) **וברש"ש** (פסחים ט') כתבו שהגם שאין בעכו"ם טומאת אוהל מ"מ אם מאהיל ממש [היינו שעבר מעל המת] מטמא אף בעכו"ם. עי"ש. עוד **כתב הרמב"ם** (פ"ט מטומאת מ"ת הל"ד ופ"ג מהלכות אבל) שמאחר שאין לעכו"ם טומאת אוהל כמו כן אין להם טומאת קבר והנוגע בקבר עכו"ם טהור. עי"ש. **ובביאור דבריו כתב הגר"ח** (פ"ז מטומאת מת ה"ז בתו"ד) דכל דין טומאת קבר הוא בזה שיש בו דין אהל הבאת טומאה, ובזה שחייל עליו דין אהל זה גופא משוי' ליה לקבר אבל אילו לא היה לו דין אהל לא היה לו דין קבר דכשאין בתוכו דין טומאת אהל ממילא אין הקבר שייך למת כלל ואין בו דין טומאת קבר. עי"ש. **ובאופן נוסף כתב** הגר"ח דגם א"נ שדין קבר אינו מטעם טומאת אהל מ"מ אין קברי עכו"ם מטמאין משום דמאחר שחזי' שאין לעכו"ם טומאת אהל הרי למדנו שכדי להטמא בעכו"ם צריך שיגע בגופו של מת ממש ולכן אין בהם טומאת קבר. עי"ש. **ולפ"ז** לכאו' גם במאהיל ממש על המת אינו נטמא ודלא כאו"ש והרש"ש דלעיל.

**צג) "שומרת יבם שנפלה לפי כהן הדיוט ונתמנה להיות כה"ג... הרי זה לא יכנוס."** הקשה בספר **בית מאיר** (קע"ד סק"א) דלכאו' נימא הואיל ואשתרי אשתרי, דמאחר שאשתרי איסור אשת אח בשעת נפילה ישתרי נמי איסור אלמנה לכה"ג. **ותירץ הב"מ** דכיון מ"מ ביאה שניה אסורה א"כ גם ביאה ראשונה אסורה מטעם גזירה אטו ביאה שניה. **ועיין באחיעזר** (ס"ד) שהוסיף בזה (השואל שם) שהא דלא תשתרי נמי ביאה שניה הוא משום דבביאה שניה היא כבר אשתו לכ"ד ואין בה איסור אשת אח שנימא הואיל ואשתרי אשתרי. ובלה"כ יש לדון דדין הואיל ואשתרי אינו אלא כדין דחיה ולכן אינו יכול להתיר ביאה שניה. **אכן** באחיעזר (שם אות ב') כתב דבאמת הואיל ואשתרי הוא כדין הותרה ומ"מ יש לחלק בין הדין דהואיל ואשתרי באש"א ואחו"א לדין הואיל ואשתרי גבי אש"א וחייבי עשה, דהנה עיקר הדימוי להואיל ואשתרי בטומאת מצורע צ"ב, דהא התם הוי שם טומאה אחד משא"כ באיסור אש"א ואחו"א דלכאו' איסורים מחולקים הם, וצ"ל דכיון שאילו לא נתיר איסור אחו"א לא יותר איסור אשת אח ג"כ א"כ זה עצמו מאחד את איסור אשת אח ואחו"א ושייך לומר בזה הואיל ואשתרי אבל גבי חייבי לאוין ועשה לדעות דאין בהם איסור אשת אח א"כ גם אם לא נתיר את איסור חייבי לאוין ועשה יותר איסור אשת אח וא"כ נמצא שאין שייכות בין ב' האיסורים ולכן הוי כאיסורים חלוקים ולא שייך בזה לומר הואיל ואשתרי. **אלא דהקשה** על ביאור זה מדברי הרשב"א דס"ל בדף מ"א דאיסור אש"א אינו חוזר וניעור בכל אופן אם כבר הותר עי"ש. **ולכן ביאר באופ"א** דהנה יש לדון היכא שבאו ב' האיסורים בב"א אי אמרי' הואיל ואשתרי אשתרי [ועיין בקו"ה (י"א אות ח') שתלה ספק זה בב' צדדים במה דיש חילוק בין היכא שנשא מת ואח"כ נשא חי לנשא חי ואח"כ נשא מת בב' אופניםא- דהואיל ואשתרי מועיל רק לענין שלא יחול האיסור השני ולא לענין להתירו. ב- דהיכא שכבר נאסר אזי אמרי מאי חזית דאזלת בתר היתירא לומר הואיל ואשתרי אשתרי, זיל בתר איסורא ונימא הואיל ואיתסר איתסר. ולצד הא' בב"א נמי נימא הואיל ואשתרי ולצד הב' לא נימא הואיל ואשתרי] ונקט האחיעזר דבכה"ג אין לומר הואיל ואשתרי כיון דמאי חזית דאזלת בתר התירא וכו' וא"כ לדעות דס"ל שאיסור אש"א הותר בחייבי עשה כאשר באו בב"א א"כ צריך שיותר גם איסור חייבי לאוין ועשה, וכיון דגלי קרא ביבמתו שלא הותר איסור חייבי לאוין ועשה א"כ על כרחך דגלי קרא דלא נימא בכה"ג הואיל ואשתרי ושוב גם שיגיע בזה אח"ז לא נימא הואיל ואשתרי. ומיושבת קושית הב"מ. עי"ש. **ויש להקשות** לדברי האחיעזר דא"כ אמאי איצטריך קרא דעליה (לעיל ח' ע"א) לומר שלא אמרי' הואיל ואשתרי דהא אפשר ללמוד כן מחייבי לאוין ועשה דגלי קרא דיבמתו דלא נימא הואיל ואשתרי [וק"ו לעריות] ועוד דלדברי האחיעזר קרא דיבמתו בא לאסור ובפשטות הגמ' לעיל כ"א משמע שבא לחייב חליצה עי"ש. ועוד שכל דבריו הם לצד שהותר האשת אח בחייבי לאוין ועשה ואילו בדעות כמה ראשונים מוכח שבחייבי לו"ע איכא איסור אשת אח. וצ"ע. [ועיין בשיעורי הגרי"ד לעיל ח' ע"א].

**ועיין עוד באחיעזר ס"ס ל"ד** שהביא תי' של גדול אחד, דבאיסור בעולה לכה"ג האיסור הוא בקיחה ולא בביאה וא"כ לא דמי לאיסור אשת אח שהאיסור הוא בביאה וע"כ לא שייך בזה דין הואיל ואשתרי וכו'. **והעיר** האחיעזר על דבריו שלא יהני תי' זה לשאר חייבי לאוין וכן יקשה לשיטת החולקים על הרמב"ם וס"ל שהאיסור הוא גם בביאה בלא קידושין. עי"ש.

**צד) בתוד"ה אין.** מבואר בתוס' דגויה שזינתה הרי היא זונה בין לאביי ובין לרבא (בתמורה כ"ט:) אלא שלאביי אינו חייב עליה משום זונה משום דלא תפסי בה קידושין ואין הזרע מתייחס אחריו ממילא לא שייך בה לא יקח ולא יחלל ורק בי"ד של חשמונאי גזרו עליהם, אבל לרבא חייב עליה משום זונה הגם שמודה בעיקר הסברא לאביי מ"מ היכא שזינתה חייבם עליה משום זונה [כמו בישראלית] וזה מדאורייתא, אבל היכא שלא זינתה מודה לאביי דהוי רק מגזירת בית דין של חשמונאי ואי"ז מדאורייתא, משא"כ גיורת כיון דשייך בה חילול ותפיסת קידושין לכ"ע חייבין עליה משום זונה דאורייתא. **ועיין בתוס' בע"ז** (ל"ו:) דאחר שהביאו דברי אביי ורבא בתמורה דלכאו' קשה דחייב (לרבא) משום זונה מדאורייתא, הוסיפו להקשות וז"ל "ואמר בפרק עשרה יוחסין דפליגי ר"א בר יעקב... בגיורת לכהן ואפילו ר' שמעון לא שרי אלא בנתגיירה פחותה מבת ג' שנזרעו בתוליה בישראל אבל בעובדת כוכבים ודאי שייך זונה." עי"ש. **ולכאו' דבריהם תמוהים** דמה הוכיחו מגיורת הא בגיורת י"ל שהטעם דהוי זונה הוא משום ששיך בהו קיחה וחילול כמבואר בתוס' שם ובסוגיין. **ועיין במהרש"א** (שם) שעמד בזה ותי' דקשיא לתוס' דכיון שמלבד ר"ש כל התנאים אוסרים גם בפחותה מבת ג"ש הגם שלא שייך בה ביאה א"כ בהכרח הטעם הוא משום שבאה מן העכו"ם השתופים בזימה וא"כ פשוט שגם גויה תחשב לזונה. **ודבריו צ"ב**, דהא מה שאינו לוקה בגיותה הוא משום שאין בה קיחה וחילול וזה שייך גם בגויים ששתופים בזימה. וצ"ע. **[ועיין מהר"ם** שביאר באופ"א]. **ועיין היטב** בתירוץ התוס' שם ודבריהם צ"ב, ואי"ז כדברי תוס' דידן. עי"ש. **ובעיקר** קושית התוס' **עיין במנ"ח** (רס"ו) שכל הקושיא מבי"ד של חשמונאי הוי רק לשיטת התוס' דגזרו זונה רק לכהן, אכן שיטת הרמב"ם שגזרו זונה גם לישראל וא"כ י"ל שלכהן הוי איסור דאורייתא של זונה. ועי"ש שהרחיב בזה.

**צה) בתוד"ה שנבעלה.** הקשו תוס' דזונה אינה מחייבי לאוין אלא מחייבי כריתות. אכן שיטת רש"י כשיטת הרמב"ם (פי"ח מאסו"ב) שזונה היא כל מי שנכלל בקרא דלאיש זר. עי"ש. ובמהרש"א בגיטין פ"ט הקשה לשיטת תוס' מסוגיא דכתובות י"ד דנבעלה למי שאינו משיא לכהונה פסלה וא"כ אי"ז דוקא בחייבי כריתות, ותי' דמתני' התם קאי למ"ד דבחייבי לאוין לא תפסי קידושין. עי"ש. אכן דברי המהרש"א תמוהים דהא גם לשיטת תוס' שאין זונה אלא מחייבי כריתות ולא תלוי באיש זר מ"מ התם נפסלה מקרא דכי תהיה לאיש זר דהא זר אצלה מעיקרא. [ועמד בזה בקובץ ביאורים בגיטין אות ס"א עי"ש.]

**צו) לא ישא אילונית שהיא זונה. וכו'.** ויליף לה מדכתיב הזנו ולא יפרצו דכל ביאה שאין בה פירצה אינה אלא בעילת זנות. **וכתבו תוס'** דבקטנה אתיא לכלל פירצה כשתגדיל וע"כ יכול לישא קטנה. **וצ"ע** אי יכול לישא זקנה דלא אתי לכלל פירצה או"ד דמאחר שהיתה לה שעת הכושר אינה בכלל זונה [וכמו דאיתא להלן בגמ' ע"ט גבי סריס וזקן דהיכא דהוה להו שעת הכושר אינם ממועטים מיבום, וכן הפשטות גבי יבום שזקנה נמי חייבת ביום הגם שאינה ראויה עתה להקמת שם].

**\*) בתוד"ה שנבעלה.** עיין להלן בפרק אלמנה שיבואר הרבה במחלוקת רש"י ותוס' הנ"ל.

**ס"ב ע"א**

**צז) "קטנה מתייבמת ואינה חולצת." ופרש"י** (ד"ה ואינה) "ותגדל אצלו ותתקיים מצות יבום." **ומבואר בפשטות** דס"ל לרש"י שהגם שקונה את הקטנה ביבום וכמו דס"ל לרש"י בקידושין י"ט שקטן קונה את יבמתו מ"מ מצות יבום אינה מתקיימת עד שתגדל. **וצ"ב** דאי קנה אותה מה שייך עוד קיום מצות יבום דהא המצוה היא בקנין וכיצד מתחלק המצוה והקנין. **אכן** מצאנו כן בכמה מקומות **א-** שיטת הרמב"ן בסוגיא דמאמר דהגם שמאמר קונה קנין גמור מ"מ יש מצוה בביאה [והתם אי"ז ראיה כ"כ כיון די"ל דהמאמר מהני למצות "ולקחה" שהוא המקור לדעת הירושלמי לקנין מאמר ומ"מ יש מצוה יבמה יבא עליה.] **ב-** ומצאנו כן גבי העראה דכתבו הראשונים דלא כתוס' לעיל כ: דמותר בחייבי לאוין לגמור את הביאה כיון שעיקר הקמת שם היינו בגמר ביאה, והגם שקונה אותה כבר בהעראה כמבואר בפרקין. **ג-** שיטת המנ"ח שגם לרבנן דפליגי על אבא שאול וס"ל דמהני יבום בלא כוונת מצוה מ"מ צריך לבא עליה פעם נוספת כדי לקיים המצוה [וכבר עמד בזה האמר"מ דמה שייך בזה עוד ביאה כיון שקיים את המצוה לדעת רבנן בביאה ראשונה, וגם א"נ דאי"ז נחשב שהוא קיים את המצוה אלא שנתקימה מאליה כמבואר בקו"ה סי ל"ו מ"מ צ"ב מה שייך עוד קיום מצוה ביבמה זו]. ודין נוסף מצאנו ברא"ש לעיל ח' שיש מצוה כל זמן היבום וגם בביאה שניה ואחריה אבל אי"ז מצוה חיובית אלא צוה קיומית. **והנה** יש להבין במה שייך עוד מצוה אחר הקנין. **ונראה** לכאו' שהמצוה היא "להקים שם לאחיו" היינו שהגם שהקנין תלוי בקיום הדין [והמצוה] דביבמה יבא עליה אבל מ"מ יש חלק נוסף במצוה שהוא להקים שם לאחיו [וכמו שמצאנו בדעת רוב הראשונים שהיכא שאין היבם והיבמה ראוים להקמת שם או שאין הביאה דרך הקמת שם לא קנה ולשיטת הריב"א לעיל כ" ע"א בעי' שהביאה תהא ראויה בפועל להקמת שם וכן מצינו ברמב"ן בריש פרקין שצריך ריבוי מיוחד בשלא כדרכה שאין זו ביאה הראויה להקמת שם וכן מצינו לכמה ראשונים שהעראה גם בכוונת קנין אינה קונה אלא לדברים האמורים בפרשה והחסרון הוא לכאו' במה שאינה ראויה מצד עצמה להקמת שם עיין לעיל משכ"ב ועיין בחידושי הגרש"ש לעיל כ' ע"א שדן האם מצוה זו לחוד יש בה דין עדל"ת]. **והנה לדברי רש"י יש לדון** האם קודם שתתקיים המצוה יכול לגרשה בגט ולהחזירה או"ד שצריך חליצה אם לא קיים המצוה. **והנה** אם אנו מדמים ד"ז לדברי הראשונים בהעראה או מאמר דקני קנין גמור או לביאה בלא כוונת מצוה א"כ פשוט שאי"צ חליצה דפקעה הזיקה אלא דמ"מ איכא גמר מצוה ע"י ביאה הראויה להקמת שם, **וכן נקט האו"ש** (פ"א מיבו"ח הי"ז) בדעת רש"י. **אכן יעויין בעונג יו"ט** [קע"ט ד"ה ונ"ל] שס"ל בדעת רש"י דאינו יכול להוציאה בלא גט. אלא שהקשה ע"ז דמדברי הר"ן (נדה מ"ה) מבואר שקטן שהיה קונה ביבום מדאו' אי לאו דרבנן עשו ביאתו כמאמר היה יכול להוציא בגט לכשיגדיל והוכיח כן מהגמ' דהקשתה וכשיגדיל בגט סגי לה והתניא עשו ביאת ב"ט כמאמר בגדול, ומבואר שמדאו' קנה בקטנותו. ותירץ העונג יו"ט דאיכא מחלו' בסנהדרין ס"ח אי קטן מוליד ולדעה שקטן מוליד א"כ קיים מצות יבום בביאתו משא"כ בקטנה שאינה מולידה לא קיים מצות יבום בביאתה וע"כ צריך חליצה או ביאה כשתגדיל. [ועכ"פ מדבריו נמי מוכח ששלמות המצוה תלוי בהולדה והיינו להקים של לאחיו]. עי"ש.

**צח) "זונה זונה כשמה דברי רבי אליעזר."** והקשה **בקר"א** דלכאו' אסורה לכהן ממנ"פ דכיון שהיא אשת איש הרי יצאה מבעלה או ע"י גרושין או ע"י שמת בעלה וא"כ אסורה לכה"ג או מטעם אלמנה או מטעם גרושה [ולכאו' נפ"מ לכהן הדיוט באלמנה]. ותי' דלעבור עליה בשני לאוין [ועוד י"ל (מהגרי"מ) דמיירי בקידושין חוץ מהאי כהן גדול].

**צט) "רבי עקיבא אומר זונה היא מופקרת."** ועיין ברש"י שכתב שהיא מופקרת לכל ומשא"כ בביאה אחת שאינה מופקרת אינה זונה אלא לדעת ר' אלעזר. **והנה** בדעת ר"א דפנוי הבא על הפנויה עשאה זונה חקר המל"מ (פי"ח מאסו"ב ה"ב) האם היכא שבא עליה שלא לשם זנות אלא לשם פלגש אבל מ"מ לא קידשה אי חשובה זונה. והביא מדברי **הריב"ש** שהוכיח מממאנת דהגם שמדאו' לא הוי קידושין מ"מ אינה זונה. **[ועיין** לעיל אות ע"ג מדברי הרשב"א שהקשה לעיל נ"ט למאי איצטריך למעוטי בעולה שלכ"ד לדעת ר"א דתיפו"ל משום זונה דאסורה גם לכהן הדיוט, והובא שם תי' המצפה איתן דמיירי שבא עליה לשם קידושין ולא תפסי הקידושין שא"כ לא הוי זונה ולכאו' משמע שהרשב"א לא ס"ל לד"ז וצ"ע.] **ועיין במל"מ** (שם ד"ה וא"ת) שכתב דלדברי הריב"ש ע"כ י"ל שמחלוקת ר"ע ור"א היא האם מופקרת לכל ולהרבה ביאות או ביאה אחת [וכמבואר בדברי רש"י] **אכן** א"נ דתלוי דינו של ר"א בתפיסת קידושין אפשר לומר שר"ע ס"ל שגם ביאה אחת עושה זונה אלא שהוא ס"ל שאי"ז תלוי בקידושין אלא בזנות ואילו ר"א ס"ל שתלוי בקידושין דכל שלא קידשה הוי בעילת זנות ועשאה זונה עי"ש.

**ק) "אפילו בא עליה בעלה בדרך עשאה זונה."** ויש לבאר מהו "אפילו." ולכאו' י"ל דכיון שאי"ז ביאה דרך זנות דהא לבעלה היא מ"מ הוי זנות כיון שזנות תלוי באיסור. וצ"ע. **ועיין חזו"א** (סי' ט"ו סק"א) משכ"ב. **ועיין רעק"א** שהקשה דכיון שבא עליה בעלה בדרך הרי אין האיש מנוקה מעוון וא"כ אינה שותה ושוב הוי כזונה ודאי מדין עשה הכתוב ספק כודאי ואי"צ לביאת בעלה לעשותה זונה. [ועי"ש שתי' דנפ"מ לענין מלקות דבעשה הכתוב ספק כודאי הוי רק עשה עי"ש] **והנה** הרעק"א נקט דדין ספק כודאי הוא לא רק לבעלה. **אכן בש"ש** (א' י"ג) כ' דספק כודאי היינו רק לבעלה ולא לכהן. ועיין בזה **בחידושי הגרש"ר** (סי' ז') ועיין עוד **בקו"ה** (סי' ט"ו) מש"כ בכ"ז.

**קא) "לאימת קני לכי גדלה בעולה היא."** עיין לעיל אות פ"ז שנחלקו **הרמב"ם והרשב"א** אי איסור בעולה לכה"ג הוא רק בנשואין או גם בעצם הביאה. **ובמל"מ** (פי"ז הט"ו ד"ה שוב) הוכיח מסוגיין כהרמב"ם דמשמע בסוגיין דרק לכי גדלה יש לדון על האיסור דאז שייך בה קנין, וכתב שזו ראיה שאין עליה תשובה. **אכן עיין בערול"נ** שנקט שעובר באיסור שהיא קטנה ומה שאמרה הגמ' לאימת קני לה לכי גדלה היינו שאם היה קונה אותה שהיא קטנה לא היה עובר שום איסור עי"ש. **ועיין** עוד **באבנ"מ** (סי' ז' סק"ח) משכ"ב.

**קב) מתני'. "ב"ש אומרים שני זכרים וב"ה אומרים זכר ונקבה שנאמר זכר ונקבה בראם."** ובטעמם של ב"ש מבואר בגמ' דילפי ממשה שכיון שהיו לו ב' בנים פירש מהאשה וב"ה ילפי מברייתו של עולם. **וכתב בתוס' חד מקמאי** דס"ל לב"ש שזכרים עדיפי מנקבות כדמוכח בגמ' להלן דס"ד דברתא לברתא לא מהני. **ועיין ברשב"א** שכתב דב"ה ילפי מברייתו של עולם ולא ממשה כיון שאין קיום לעולם אלא ע"י זכר ונקבה והא דמוכח בגמ' שזכרים עדיפי מנקבות היינו לענין השלמה [היינו דבבני בנים מהני היכא שהולידה הבת בן ואי"צ שתוליד בת ובהא עדיף ב' זכרים מב' נקבות ואפ"ה מסקנה דגמ' דבהשלמה סגי בב' נקבות הרי שחלוק השלמה מעיקר המצוה]. **והנה בדעת ב"ש** גירסת רש"י לפנינו היא דדוקא ב' זכרים אבל לא זכר ונקבה **ואילו הרשב"א גרס** ברש"י דכ"ש זכר ונקבה. ולד' תוס' חד מקמאי א"ש גירסת רש"י לפנינו דלפ"ז ס"ל לב"ש שיש מעלה מזכרים על נקבות וע"כ לא סגי בזכר ונקבה. **והנה** ברשב"א הביא **דבירושלמי** הקשה דהוי מחומרי ב"ה, ולכאו' אם לב"ש הוי נמי דוקא ב' זכרים מאי חומרא דב"ה. ומשמע דס"ל דלב"ש הוי גם זכר ונקבה [וכגרסת הרשב"א בדעת רש"י]. ולענין קושית הירושלמי תי' הרשב"א דכיון דעכ"פ גם ב"ש בעי' שנים אי"ז חומרא דב"ה.

**קג) "אין לו בנים נושא אשה בת בנים יש לו בנים נושא אשה דלאו בת בנים." הנה** דעת רבי יהושע לקמן (ס"ב:) "מתני' דלא כרבי יהושע דתניא רבי יהושע אומר נשא אשה בילדותו ישא אשה בזקנותו היו לו בנים בילדותו יהיו לו בנים בזקנותו שנאמר בבקר זרע זרעך ולערב אל תנח ידיך." ומסקנה דגמ' אמר רב מתנה הלכה כרבי יהושע. **והביא הבעל המאור** (להלן ס"ב) **דברי הרי"ף** שדברי רבי יהושע אינם אלא מדרבנן אבל מדאורייתא סגי בזכר ונקבה. וביאר הבעה"מ בדבריו דס"ל שאין סתירה מדברי המשנה לרבי יהושע והיכא שיש לו בנים יכול לישא אשה שאינה בת בנים. **וחלק הבעה"מ** וס"ל דפליג רבי יהושע על המשנה [כדמשמע לשון הגמ'] וס"ל שגם אם יש לו בנים אסור לבטל מפו"ר ואין לו לישא אשה דלאו בת בנים, והגם דהוי דין דרבנן משום מנהג דרך ארץ מ"מ יכול אף למכור ס"ת לשם כך אלא דנפ"מ בזה דהוי דרבנן שאינו חייב לגרש לאשה זו אחר עשר שנים וכן אינו יכול לישא מיד אחר שמתה אשתו אם יש לו בנים אלא צריך להמתין ג"ח דאינו דומה למצות פו"ר דיכול לישא מיד אם לא קיים פו"ר. עי"ש. **ועיין ברמב"ן** שכתב שאף הרי"ף לא נתכוון אלא כדבר הבעה"מ ומשום דבאמת מדרבנן איכא לדברי רבי יהושע מדרבנן ולדברי המשנה בדאורייתא ומה שדייקה הגמ' מתני' דלא כרבי יהושע היינו ממה דאמרה הגמ' בצד ראשון שאם יש לו בנים יבטל מפו"ר וזה דלא כרבי יהושע עי"ש. [ועיין **בהגהות הראב"ד** שכתב דודאי לא בא לחלוק רבי יהושע על המשנה שהרי רק אמר היו לו בנים בילדותו וכו' והיינו דין דרבנן ולא פליג כלל על המשנה]. **ועיין ברמב"ם** (פט"ו מאישות ה"ז) שפסק דאם קייפ מצות פו"ר יכול לישא אשה דלאו בת בנים. **ובמ"מ** הביא שהקשה עליו **ה"ר משה הכהן** דלפי רבי יהושע אין לישא אשה דלאו בת בנים. **ותי'** המ"מ דד"ז דר' יהושע אינו אלא מדרבנן והכא מיירי הרמב"ם מדאו' [וקצת צ"ע שלא זכר הרמב"ם דין דרבנן שלא ישא אשה דלאו בת בנים ואמר בפשיטות שיכול לישא]. **ועיין בלח"מ** שהקשה דא"כ מ"ט מתני' דלא כר"י הרי י"ל שמתני' מדאורייתא ור"י מיירי בדרבנן ותי' דדוחק לומר דמתני' היא מדרבנן [וצ"ב מ"ט עדיף לומר כן ברמב"ם שפסק הלכה ולא במתני'] אכן הביא **שהרא"ש** כתב דהרי"ף לא גרס מתני' דלא כר"י. עי"ש.

**קד) "נפקא מינה למכור ס"ת בשביל בנים."** וביאר רש"י שאם יש לו בנים לא ימכור ס"ת לישא אשה שהיא בת בנים אלא ישא אשה שאינה בת בנים. **הנה** לענין לישא אשה [אפי' שאינה בת בנים] מצד לא טוב היות האדם לבדו יל"ע אי יכול למכור ס"ת. **וכתב רמב"ן** (במלחמות בסו"ד) שגם מוכר בשביל לישא אשה אף שאינה בת בנים עי"ש. [ויש לדייק כן מדברי רש"י]. **אכן בריטב"א** כתב שאינו יכול למכור [וכ"ה בנמוק"י בשמו]. **והנה** בגמ' מבואר דנפ"מ בין ל"ק שלא יבטל מאשה לל"ב שיבטל מאשה לענין למכור ס"ת. **ועיין בתוס'** ב' פירושים דלפירוש ראשון איכא נפ"מ גם לענין למכור והיינו דאיכא נפ"מ בעיקר הדין דלל"ק אם יש לו בנים ישא אשה בת בנים ואילו לל"ב ישא אשה שאינה בת בנים וכן איכא נפ"מ לענין למכור ס"ת, ולפירוש שני לכ"ע ישא יש מצוה לשא אשה בת בנים ובזה אין נפ"מ וכל הנ"פ היא אי צריל למכור ס"ת לשם כך דלל"ק ימכור לכך ס"ת ולל"ב לא ימכור לשם כך ס"ת. עי"ש. **והנה** יש לבאר לפירוש ראשון בתוס' מאי נפ"מ לענין ס"ת הרי לל"ק אם יש לו בנים אין כלל מצוה ליקח אשה בת בנים וודאי שלא ימכור ס"ת לשם כך, ועל כרחך דנפ"מ במקום שיש לו בנים אם ימכור ס"ת ליקח אשה שאין לה בנים היינו בשביל שלא היה לבדו. **ולפ"ז** בפירוש ראשון מבואר כריטב"א אליבא דל"ק בגמ'. **ועיין ברעק"א** בגליון שו"ע (סק"ה) שביאר כעי"ז. **ולענין** למכור בשביל אשה שהיא בת בנים מבואר דתלוי בב' דעות בגמ' ושיטת ר"י שמחויב כן מדרבנן [עיין בהערה קודמת] ונקטו הראשונים [ריטב"א נמוק"י רמב"ן בעה"מ] שיכול למכור ס"ת בשביל כך. **אמנם בט"ז** (סקי"א) כתב דלשיטות שאינו מוכר בשביל לא טוב וכו' ודאי שלא ימכור בשביל שיהיה לו עוד בנים דהירהור עבירה [שזהו ענין הלא טוב] ודאי חמור מקיום מצוה, אלא כוונתם שיכול למכור בשביל אשה בת בנים אם בלה"כ יהיה בלא אשה.

**קד\*) ר"נ אומר ב"ש אומרים זכר ונקבה וב"ה אומרים או זכר או נקבה.** הנה לשון פו"ר ביאר רש"י (עה"ת פ' בראשית) שדפרו משמע אחד ורבו משמע הרבה ולדברי ר"נ אליבא דב"ה צ"ב מהו לשון פרו ורבו.

**קה) "אתמר היו לו בנים בהיותו עובד כוכבים ונתגייר" וכו'.** מבואר בגמ' שנחלקו ר"י ור"ל דשיטת ר"י היא שקיים מצות פו"ר הגם שנודו לו הבנים בהיותו עכו"ם ומשום דלענין יחס מתייחס הבן אחריו גם שהיה עכו"ם וגם העכו"ם הם בני פו"ר ואילו ר"ל ס"ל דכיון שנתגייר הוי כקטן שנולד דמי ואי"ז נחשב שקיים פו"ר. ובתוס' (ד"ה רבי יוחנן) כתבו דטעמו של ר"י דהגם דכיון דמנכריותו קיים דזרעו יוחס אחריו באותה שעה מפטר נמי כשנתגייר. והנה זה ברור שאין כוונת התוס' דהטעם הוא משום שקיים בגיותו מצות פו"ר, דהא מבואר בגמ' ומובא בתוס' להלן שעכו"ם אינו מצווה על פו"ר, [אמנם בערול"נ הבין באופ"א עי"ש ודבריו מחודשים ותמוהים] אלא כוונת התוס' דכיון שמ"מ בזמן זה היה מיוחס אחריו א"כ נחשב שהעמיד בן שמיוחס אחיו וזה לא פקע ע"י גירות הבן. ויש לבאר דמאחר שמוכח דלענין פו"ר בעי' שהבן יהיה מיוחס אחריו [כדמוכח בסוגיין שטעמא של ר"י הוא דגוי מיוחס אחר אביו] א"כ מאחר שאחר הגרות הוא כקטן שנולד הרי שוב אינו מיוחס אחריו ומ"ט לא יהיה כמו שהיו לו בנים ומתו שס"ל לר"י להלן שלא קיים מצות פו"ר. [והיה מקום לומר לכאו' שס"ל לר"י שגם אחרר שנתגייר עדיין הוא מיוחס אחר אביו לענין שיחשב שקיים פו"ר אכן זהו דוחק גדול, וגם מצאנו למנ"ח שנקט לדבר פשוט שגוי הבא על בת ישראל שאין הולד מתחייס אחריו לא קיים פו"ר אם נתגייר אח"כ, ועל כרחך הטעם דהכא קיים הוא משום שבגיותו נתייחס הולד אחריו, וכן מוכח מלשון הגמ' שטעמו של ר"י הוא משום "דהא הוו ליה" היינו מאחר שכבר היו לו בנים ולא מטעם שעכשיו נחשב שיש לו בנים. וקשה כנ"ל, דלכאו' אחר שנתגייר שוב אינו מתייחס אחריו ומ"ט לא הוי כמו שהיו לו בנים ומתו.] **הנה** **הקשה בטו"א** (ר"ה כ"ח) דהא בגיותו אינו מקיים מצות פו"ר [והגם שהם בני פו"ר היינו רק שהולד מתייחס אחריהם אבל ודאי שאינם מקיימים מצות פו"ר כדאיתא בסנהדרין נ"ז] ובגמ' (בר"ה שם) מבואר שאכל מצוה בהיותו שוטה ונתפקח לא יצא יד"ח. **ותירץ הטו"א** דכיון דמ"מ שבת קיים אינו מחויב במצוה והגם שלענין היו לו בנים ומתו לא קיים מצות פו"ר אבל מ"מ אם היו לו בנים בנכריותו הגם שנתגייר אינו מחויב כיון שמ"מ איכא שבת. עי"ש. וביאור דבריו שהגם שר"י ס"ל שבהיו לן בנים ומתו לא קיים מצות פו"ר וא"כ לכאו' אין לומר שמחמת מה שהיה לו בעבר בנים יפטר מהמצוה ומה שהיום יש לו בנים אי"ז קיום מצותו מ"מ מאחר שמקיים היום שבת אינו מחויב בפו"ר. כך נראה ביאור דבריו. ועיין במנ"ח (ש"ו) שהיתה לו גרסה אחרת בטו"א ולכן תמה עליו. **[ועיין מהרי"ץ חיות** כהנ"ל ובדבריו יש תוספת מעט שזהו ענין של "כפיה" היינו דמאחר שקיים שבת א"א לכפות על פו"ר. עי"ש]. וראיתי בשם **הגאון ר' אלתר מסטוצין זצ"ל** דביאור הדבר הוא דהגם שמעשה המצוה הוא הביאה מ"מ ענין המצוה הוא שיהיה לו בנים וכיון שענין זה מתקיים גם היכא שיש לו בנים בגיותו ונתגייר שוב לא שייך לחייבו במצוה. ונראה לפ"ז דמיושבת נמי קושיא הראשונה שהקשנו מ"ט אחר שנתגייר אי"ז כמו שהיו לו בנים ומתו, דלהנ"ל י"ל שמאחר שבמציאות לאב זה יש בן הגם שכל דיני הבן הם כקטן שנולד ואין לו שום יחס לאביו אבל מ"מ אביו העמיד בן אלא דאם לא היה הבן מתחילה מיוחס אחריו א"כ מעולם לא היה נחשב שהוא העמיד בן, אבל מאחר שנתייחס אחריו בזמן גיותו הרי נחשב שהעמיד בן ומציאות זו לא נפקעה ע"י גרותו הגם שעתה פקע היחס לאביו. [והכלל בזה הוא שאי"צ להעמיד בן שיהיה מיוחס אחריו אלא להעמיד בן רק דאם לא היה מיוחס אחריו אי"ז נחשב שהעמיד בן. ועיין]. **ולפ"ז** לכאו' מיושבת קושית המנ"ח (א' ח') על שיטת הראשונים שקיים מצות פו"ר ע"י בן ממזר וקשה דהוי מצוה הבאה בעבירה. אכן להנ"ל מיושב שהגם שלגבי קיום המצוה י"ל שאי"ז מצוה כיון דהוי מצוה הבאה בעבירה מ"מ הא יש לו בנים וא"א לחייבו בפו"ר. **אכן** יש להקשות קצת לביאור זה מהא דאמר ר"י "קיים פריה ורביה" ולפ"ז אי"ז קיום פו"ר אלא שנפטר מקיום המצוה ועיין. **ובמנ"ח** (מצוה א' שם ובאות י"ד) כתב לחדש דמהא דהיו לו בנים ומתו חייב בפו"ר מוכח שאין פו"ר כשאר מצות דהמצוה היא במעשה המצוה [ובנדון דידן הביאה] אלא דהמצוה היא מה שיש לו בנים והביאה היא רק הכשר מצוה. **ולפ"ז** ביאר מ"ט לא הוי מצוה הבאה בעבירה כיון דהמצוה היא שיהיה לו בנים והעבירה היא בהכשר מצוה היינו הביאה. ועיין בקו"ה סי' ס"ט שביאר שהמעשה מצהו היא הביאה והקיום הוא בלידת הבנים ולפ"ז נמי יש ליישב קושית המנ"ח הנ"ל. **ולפ"ז** יישב המנ"ח נמי קושית הטו"א הנ"ל דהגם שההכשר מצוה [היינו הביאה] היתה בזמן הפטור הא מ"מ קיום המצוה הוא במציאות שיש לו בנים שמתייחסים אחריו וזה איכא גם לאחר שנתגייר. עי"ש. **והנה ראית המנ"ח** מהא דהיו לו בנים ומתו שקיום המצוה היא בשעה שיש לו בנים, צ"ע, דהא התם באמת איכא למ"ד שקיים מצות פו"ר וגם מ"ד דפליג זהו מטעם דכתיב לשבת יצרה ובפשטות הביאור הוא דמאחר שמ"מ לא נתקיים ענין ה"שבת" מתחדשת מצות פו"ר אבל אי"ז ראיה שקיום המצוה הוא במה שיש לו בנים. ועוד קשה ע"ד המנ"ח דמה יישב בזה שהמצוה היא שיהיה לו בנים והא יש לו הרי עתה אחר שנתגיירו אין הם נחשבים לבניו ואיך יקיים מצות יבום בבנים שאינם בניו [ובדעת המנ"ח לכאו' צ"ל שמהות מצות יבום היא ענין הלשבת יצרה היינו שמחויב בפו"ר משום דלשבת יצרה וקיום המצוה היא במה שמתקיים ענין הלשבת יצרה. וצ"ע.] ועיין בלשון הגמ' לא קיים פו"ר ומשמע שלמפרע לא קיים וצ"ע, ולפ"ד המנ"ח קצת א"ש דהביאור שלא גמר לקיים את החיוב הראשון. וצ"ע.

**קו) "עובד כוכבים ונתגייר."** הנה **ברא"ש וברמב"ם** (פט"ו מאישות ה"ו) **ובטור ובשו"ע** (ס"ז) פסקו דרק אם נתגיירו בניו ג"כ קיים פו"ר. **[ועיין בערול"נ** דטעם הדבר דבעי' במצות פו"ר שיכלו כל הנשמות שבגוף והיינו נשמת ישראל ובלא נתגיירו אי"ז נשמת ישראל]. **אמנם בשו"ת מהרי"ל** (סי' רכ"ג) פסק שגם אם לא נתגיירו הבנים קיים פו"ר. **ובגמ' משמע** כדברי המהרי"ל "דנתגייר" כתיב. **אכן יעויין בט"ז** (סק"ט) שהוכיח שלא כדברי המהרי"ל, דהנה בהמשך הגמ' מבואר שנחלקו ר"י ור"ל גם לענין בנים שנולדו לו אח"כ אי יש לו ראשית אונו או לא דלר"י אין לו ראשית אונו אחר שנתגייר כיון שנחשבים בני אלו שנולדו לו בגיותו כבניו, ואמרה הגמ' דאיצטריך דס"ד דכיון שלעכו"ם אין דין נחלה [והיינו דין בכורה] א"כ הגם דהוי זרעו מ"מ יהיה לבנים אח"כ שם ראשית אונו, קמ"ל. וקשה דאם מחמת שאין להם דין נחלת בכורה ס"ד אינם חשובים ראשית אונו א"כ גם הבא אחר הבת שאין לה דין בכורה יהיה לו דין בכורה כיון שהבת אינה נחשבת לראשית אונו. ולכן כתב הט"ז דמוכח שהנדון בגמ' הוא בגוונא שנתגיירו בניו עמו [ובלה"כ לא קיים פו"ר] ולכן מאחר שבניו שנתגיירו אינם יורשים אותו כלל א"כ ס"ד שלא יחשבו ראשית אונו, קמ"ל. [ועיין בביאור הגר"א סקי"ז שהביא נמי מקור לדעה זו מצריכותא גבי נחלה]. אכן יעויין בדברי רש"י ותוס' דמשמע שלא כדבריו ועיין בהערה הבאה. **ועיין במנ"ח** (שם אות ט"ז) שכתב דלשיטת הראשונים שבעי' שיתגיירו גם הבנים א"כ כל זמן שהבנים קטנים לא יבטל מפו"ר כיון שאפשר שימחו ויחזרו לגויותם. עי"ש.

**אכן בביאור הגר"א** (שם) מבואר דשיטת הרמב"ם היא שיטה שלישית והיינו דהיכא שלא נתגיירו הבנים גם ר"ל מודה שקיים פו"ר ומהטעם שכתבו התוס' דכיון שנתגייר הגם שהוא כקטן שנולד אבל קיים פו"ר כיון שזמן נכריותו היה זרעו מיוחס אחריו. [וביאור דבריו דס"ל דכוונת התוס' דכל שפעם אחת היה נחשב שהוליד בן המתייחס אחריו שוב אין חייב בפו"ר. וצ"ב, ועיין בשיעורי הגרי"ד]. ורק היכא שנתגיירו הבנים ס"ל לר"ל שאינו מקיים פו"ר משום דהוי כמו שמתו הבנים כיון דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי. עי"ש. **ודברי הגר"א צ"ב** מאי שנא נתגייר האב לנתגיירו הבנים שהרי סברת התוס' שכבר יצא יד"ח שייכת לכאו' גם בנתגיירו הבנים. **וצ"ל** דזהו סברא מציאותית שבנתגייר האב הרי הגם שהוא כקטן שנולד דמי אבל זה דין כלפי עצמו אבל כלפי בניו הרי ברור שהוא הולידם ולכן נפטר מפו"ר משא"כ שנתגיירו הבנים הרי כלפי הבנים אין להם אב וא"כ לא קיים פו"ר. ועיין. **ועיין עוד** בביאור הגר"א (שם) מה שהקשה לשיטת הרמב"ם מסוגיא דבכורות ולכן מסיק שלא כדבריו. עי"ש.

**קז)** **ברש"י** (ד"ה אין לו) **ובתוס'** (ד"ה דלאו) מבואר דהצריכותא בגמ' היא דמאחר דעכו"ם אין לו דין בכורה וירושת בן ולא בת לכן ס"ד דהבא אחריו יהיה ראשית אונו. [ובעיקר דברי רש"י הנ"ל עיין בקו"ש ב"ב אות שנ"ז דהוכיח מתוס' שגם בעכו"ם יש דין קדימה לבן על בת ועיין בחידושי הגרש"ר בב"ב סי' כ"ד דדין קדימה בקירבה יש גם בגוי משא"כ דין קידמה של בן לבת עי"ש.] **אמנם ברש"י** בבכורות מ"ז ע"א (בריש העמוד) כתב דבגיותם אינם בני נחלה היינו לירש את אביהם עכו"ם אחר שנתגיירו. עי"ש. **ודברי רש"י שם צ"ב** דלכאו' מיירי הכא בגיותם ולא אחר שנתגיירו [אכן היה מקום לומר דכוונת רש"י שם כדברי הט"ז דכל החידוש הו בכה"ג שנתגיירו כמבואר בהערה לעיל, אכן לפ"ז סתרו דבריו אהדדי ממה שפירש בסוגיין]. **וביאר בחידושי הגרי"ז** (בבכורות שם) דהנה יש לחקור בהא דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי אי גם לענין דינים שהיה מצווה בהיותו בן נח כמו לאחר גרותו נמי חשיב כקטן שנולד דמי [ומחמת שכקטן שנולד הוי מציאות חדשה] או"ד שרק כלפי מה שנתווסף עליו דינים של ישראל חשיב כקטן שנולד. ולפ"ז י"ל דרש"י ס"ל כצד הב' וא"כ לכאו' כיון שבן עכו"ם יורש את אביו העכו"ם דבר תורה הרי כלפי זה אינו כקטן שנולד וליכא חידוש כלל בירושה דכלפי זה אינו כקטן שנולד דדינו שוה בגיותו ובגירותו ולכן פירש רש"י בסוגיין דאי"ז אותו דין נחלה דאצל עכו"ם דין הירושה שונה מאצל הישראל ולכן גם כלפי זה חשיב כקטן שנולד, וזהו נמי שפירש רש"י בבכורות דמהא שגר שנתגייר אינו יורש את אביו העכו"ם מוכח שדין הירושה בעכו"ם שונה מדין הירושה בישראל ולכן גם כלפי זה חישב כקטן שנולד. עי"ש. **והנה לכאו' יש לדייק כדברי הגרי"ז מדברי התוס'** ( ד"ה בני) שהקשו דעכו"ם לאו בני פו"ר שהרי אינם מצווים על פו"ר ותי' דמ"מ הגם שאינם מצווים על כך אבל הולד מתייחס אחריהם. ומשמע מתוס' דאילו היו מצווים על פו"ר א"ש טפי דברי הגמ' ולכאו' אחר שנתגייר אילו הוי כקטן שנולד [כסברת ר"ל] מה איכפת לן שהיו מצויים ע"ז בגיותם ושוב קשיא מדוע פשיטא דברי רבי יוחנן טפי בפו"ר מבנחלה, ומשמע מזה שאילו היו מצווים ע"ז לא היה כלפי זה דין כקטן שנולד דמי וכדברי הגרי"ז. וצ"ע. [ועיין עוד במנ"ח מצוה ש"ו הרחבה בענינים אלו]

**קח) בגרי"ז** (בבכורות שם) נסתפק בנכרי שבא על הנכרית ונתגיירה קודם שנולד בנה דשיטת רש"י (להלן צ"ח ע"א) שאינו כקטן שנולד דמי [כלפי אמו] איך יהיה הדין לענין פו"ר ולענין נחלה. עי"ש. [והנה ספיקו לענין נחלה הוא כנראה כלפי אמו דכלפי אביו סוגיא ערוכה היא בב"ב קמ"ט גבי איסור גיורא שאינו יורש את אביו] **וביאור ספיקו** לענין פר"ו הוא דהנה במנ"ח (מצוה א') נקט לדבר פשוט שגוי הבא על בת ישראל דבולד מתייחס אחר אמו אין מקיים בו דין פו"ר אכן הכא י"ל דבשעת הורתו הרי נתייחס אחר אביו ולכאו' הוי כנתגייר אחר שנתייחס אחריו, או"ד שכיון שאין הוא כקטן שנולד לגבי אמו אלא הוא כמותה הרי הוא ישראל גמור והוי כמו שנכרי בא על בת ישראל שאינו מקיים פו"ר. [כך נראה ביאור דבריו] וצ"ע.

**קט) בתוד"ה בני.** הביאו תוס' את דברי הגמ' בסנהדרין נ"ט דמשמע דעכו"ם אינם מצוים על פו"ר ולכן פירשו תוס' דהגם שאינם מצוים מ"מ בניהם נקראים על שמם. **אמנם בתוס' בחגיגה** (ד"ה לא בסו"ד) כתבו ז"ל "ועוד פרו ורבו אכולהו בני נח כתיב אף לכנען." ועמד כבר בדבריהם **המהרש"א** (שם) דלכאו' מש"כ דבני נח מצויים בפו"ר הוא נגד דברי הגמ' שהביאו התוס' בסוגיין. **ועיין במל"מ** (פ"י ממלכים ה"ז) שתירץ דברי התוס' דקודם מתן תורה היו מצויים בפו"ר. ועיין להלן הערה קי"א הרחבה בדברי תוס' אלו לגבי עבד. **אמנם לכאו' מרש"י** בסוגיין מדוייק שעכו"ם מצווים על פו"ר דכתב רש"י בד"ה בני נח ז"ל "בני פריה ורביה ננהו דכתיב ויאמר להם פרו ורבו." ומשמע שהטעם שהם בני פו"ר הוא משום שנצטוו על כך [דלפי תוס' לא אינם מצווים על כך ומה דהם בני פו"ר הוא משום דזרעם מתייחס אחריהם] **ועיין נמי במאירי** שכתב ז"ל "יראה מסוגיא זו שבני נח מצווים על פו"ר וכדקאמר דמעירקא נמי בני פו"ר נינהו." **וצ"ע** מסוגיא דסנהדרין שהביאו התוס'. **ולכאו' צ"ל** לשיטת המאירי ורש"י דסוגיות חלוקות הם. וצ"ע.

**קט) "בהויתן עכו"ם אית להו חייס."** והנה בגמ' בסנהדרין נ"ח מבואר שלגבי עריות אין דין קורבה לעכו"ם ופשטות אי"ז שייך לדין יחוס דהגם שקורבה אין להם מ"מ חייס יש להם דמתייחסים לאביהם. ועיין. אכן ברמב"ן להלן צ"ח כתב דמה דיש לעכו"ם ייחס לגבי ירושה ולגבי פו"ר הוא מגזה"כ. עי"ש. וצ"ע.

**קי) "אמר רב הכל מודים בעבד שאין לו חייס."** מבואר בגמ' דעבד אין לו מצות פו"ר ואף אינו מקיים לאחר שנתגייר בבנים שנוולדו לו קודם לכן. **וטעם הדבר** דעבד אין בו דין פו"ר הוא מב' סיבות **א-** דאין לו חייס **ב-** דהוקש לאשה ואינה מצווה בפו"ר. **והנה תוס' בחגיגה** (ב: ד"ה לא) הוכיחו מהירושלמי שעבד יש לו דין פו"ר ומה שאמרה הגמ' דלא קיים פו"ר הוא משום שאין לו חייס וגם ישראל שיש לו בן מהשפחה אינו קרוי אחריו "ועוד פרו ורבו אכולהו בני נח כתיב אף לכנען." **[וצ"ע** שדבריהם סותרים לדבריהם בגיטין מ"א ע"א ועמד בזה הפנ"י שם]. ועיין לעיל (אות ק"ט) שהקשה המהרש"א על דבריהם. **ובמל"מ** (שם) ביאר דמאחר דעכו"ם קודם מתן תורה נצטוו על פו"ר מזה הוכיחו תוס' שם שגם עבד מצווה בפו"ר, שהרי עבד זה מיירי שמל וטבל לשם עבדות וא"כ הוא ישראל גמור וא"כ אין לומר דמאחר שמצוה זו נשנית בסיני ונפקעה מבני נח א"כ עבדים יהיו פטורים ממנה, אלא שהוכיחו התוס' דלא תימא דכיון דעבד אין לו חייס א"כ מעולם לא נצטווה במצוה זו ולזה הוכיחו תוס' דמעיקרא נצטוו במצוה זו ולכן לא פקע מהם כל זמן שהם ישראל ולא עכו"ם. [וכן ביאר דבריהם **בטו"א** הו"ד במנ"ח מצוה א']. **והקשה באבני מלואים** (סי' א' אות ב') דעבד שאינו ישראל מה שהיה מצווה מעיקרא היה זה משום שכאשר היה גוי היה לו חייס [ולא איכפת לן במה שהוא עבד גוי] ורק אחר שמל וטבל לשם עבדות פקע ממנו החייס וא"כ כיצד הוכיחו התוס' שעבד שמל וטבל יש לו מצוה זו די"ל דאחר שמל וטבל דשוב אין לו חייס הרי י"ל דמהאי טעמא אינו מצווה על פו"ר. **ועוד קשה** [ועמד בזה בקרני ראם ובאבני מלואים שם] דמה יענו התוס' על הא דהוקש העבד לאשה ואשה אינה מצווה בפו"ר. **אכן** כלפי טענה זו כתב **המל"מ** (שם) דבזה אין להקיש אשה לעבד כיון שכל הטעם שאשה אינה מצווה על פו"ר הוא משום שאין דרכה לכבוש ואי"ז שייך בעבד וכמו דגבי הקפת זקן עבד מצווה הגם שאשה אינה מצווה והטעם הוא דכל מה שהאשה אינה מצווה הוא שמום שין לה זקן. עי"ש. **ואמנם** עיקר הדבר צ"ב דמאחר שאשה אינה חייבת מאיזה דין יש לחייב את העבד, וכן הקשה **בטו"א** (הו"ד במנ"ח מצוה א') **ולכאו' י"ל** [וכ"כ **הרעק"א** במשניות ברכות ספ"ג] דבאמת עבד כיון שהוא ישראל גמור הרי יש לו חיוב מצד עצמו וההיקש לאשה רק פוטרו ממצות וא"כ כל שא"א ללמוד מאשה אין לפוטרו. עי"ש. **אכן אכתי קשיא** הקושיא הראשונה דמ"מ לא יהיה חייב כיון שאין לו חייס ומאשה אין ללמוד שחייב כיון דמ"מ היא פטורה. **ועוד הקשה באבני מלואים** (שם) דבגמ' דידן מפורש דעבד אינו מקיים פו"ר כיון שין לו חייס ואם הוא מצוה מ"ט אינו מקיים ואין לומר שכיון שנתגיירו אינו מקיים דא"כ ה"ה לגוי שלא יקיים אחר שנתגיירו ומוכח שאם קודם שנתגייר היה לו דין פו"ר א"כ ה"ה לאחר שנתגייר וכן לאחר שנשתחרר העבד. וצ"ע. **ועיין היטב** במנ"ח מצוה א' שהאריך בזה ודבריו שם צ"ב [עיין במגיה לאבנמ"ל ס"א ציון 5 שעמד בזה וביאר בדרך מחודשת] ועיין **בזכר יצחק** (סי' ל"ב) משכ"ב. ועיין עוד **בשיעורי הגרי"ד** משכ"ב.

**ס"ב ע"ב**

**קיא) "אמר ליה רבא לשבת יצרה והא איכא."** עיין בתוס' דלאביי סגי בב' זכרים ולפ"ז לרבא מהני אפילו בב' נקבות. [והא דמהני בב' בנים הגם שבבן עצמו לא מקיים נראה דעיקר הקיום הוא בבן ובת והבני בנים הם רק להשלמה שלא יפקע השבת ולזה מהני גם בבנים לחוד]. **ובביאור** דעת אביי דדוקא בן בנו ולא בת בת בנו מבאר **הזכר יצחק** (סי' ל"ב) דבעי' גם יחס וגם קיום המין ודין יחס מתקייים רק בבן הבן [אמנם צ"ע בזה מהא דלריב"ק אשה מצווה בפו"ר **והמנ"ח** הוכיח מזה שאי"צ יחס]. **והרמב"ם** (פט"ו מאישות) כתב בד"א שהיו בני הבנים זכר ונקבה אע"פ שהזכר בן בתו והנקבה בת בנה. הרי מפרש דברי רבא דברתא לברא מהני רק כשלבת יש בן. **ועיין בהגהות הגר"א** דהרמב"ם גרס בדברי אביי אבל ברא לברתא וברתא לברא לא וע"ז אמר רבא דגם בכה"ג יצא יד"ח אבל מ"מ בעי' זכר ונקבה לקיום המין. **והגר"א בשו"ע** (א' י"ד) כתב דאפשר שהרמב"ם גרס בדברי רבא אמר רבא לשבת יצרה בעינן והיינו שחלק על דברי אביי שמקל דסגי בברא לברתא וס"ל דבעי' דוקא זכר ונקבה לקיום שבת. **ועיין ביש"ש** דכתב שלדעת הרמב"ם מהני בב' זכרים ודברי הרמב"ם באו רק לאפוקי מב' נקבות. ועיין **בתרומת הדשן** סי' רס"ב משכ"ב. **ובעיקר** הדין דבעי' דוקא תרי מתרי ולא תרי מחד עיין **בב"ש** (סי' א' סק"י) **וביש"ש** משכ"ב.

**קיב) "וכולן מתו בפרק אחד מפני שלא נהגו כבוד זה לזה." וצ"ב** וכי מפני שלא נהגו כבוד זב"ז חייבים מיתה. ועיין מהרש"א שביאר שמתו במיתת אסכרה מפני שדברו לשון הרע אחד על חבירו. עי"ש. **הנה במדרש קהלת**  על הפסוק "בבוקר זרע את זרעך" (פרק י"א פס' ו') "ורבי עקיבא אומר שנים עשר אלף תלמידים היו לי מגבת ועד אנטיפרס וכולן מתו בחיי בין פסח לעצרת ובסוף העמידו לי שבעה ואלו הן... אמר להם הראשונים לא מתו אלא מפני שהיתה עיניהם צרה בתורה זה לזה אתם לא תהיו כן מיד עמדו ומלאו כל ישראל תורה." עי"ש. ומבואר במדרש שהטעם שמתו תלמידי ר"ע לא היה רק מפני שלא נהגו כבוד זל"ז אלא שהיתה עיניהם צרה בתורה זל"ז. והנה גודל חומר מידה זו של צרות עין זל"ז בתורה מבואר בדברי רבינו יונה (שערי תשובה שער ג' אות ק"ס) שהוא מכת שונאי ה'. וז"ל "וענין שונאי ה' נמצא לפעמים גם באנשים שהם עושים המצוה ונזהרים מכל עבירה במעשה ולשון, אם נפשם רעה ובקרב ליבם יקשה להם כאשר חבריהם עוסקים בתורה וירע בעיניהם בהיות בני אדם עובדים את ה' ויראים מלפניו... כי הם שונאי ה'." עי"ש. והוא ז"ל מנאם ממדרגת בנ"א שאין להם חלק לעולם הבא. עי"ש. ויעויין נמי באבות דר"נ (פ' ט"ז ה"א) מעשה באחד שהיתה עינו צרה במשנתו של חבירו, נתקצרו ימיו ונפטר והלך לו. עי"ש. והיינו כדעת המדרש הנ"ל שמתו תלמידי ר"ע על שהיו עיניהם צרה בתורה זל"ז.

**קיג) "האוהב את אשתו כגופו ומכבדה יותר מגופו."** עיין ברש"י דמכבדה יותר מגופו כיון שזילותא דאשה קשה יותר. ועיין במהרש"א דהכוונה לכבוד בבגדים [דקרי למאני מכבדותייה] עי"ש. ועיין ברש"י סנהדרי ע"ו: דמכבדה בתכשיטין נאין. ועיין עוד ברמב"ם סוף פרק ט"ו מאישות משכ"ב.

**ס"ד ע"א**

**קיד) "נשא אשה ושהה עמה עשר שנים ולא ילדה יוציא ויתן כתובה." עיין בראשונים** בסוגיין [רמב"ן רשב"א ריטב"א נמוק"י] שהביאו מחלוקת האם בילדה לו אלא שלא קיים פו"ר היינו שלא ילדה זכר ונקבה אי יוציא, **ודעת הסוברים** שיוציא משום דקאי מתני' זו על הרישא דמתני דלעיל דמצות פו"ר היא בזכר ונקבה. ושאר הראשונים כתבו דאם ילדה לו בן או בת הגם שלא קיים פו"ר אינו חייב להוציא, **וצ"ב בטעמם**, [ועיין ברמ"א (קנ"ד ס"י) שנראה מדבריו שטעם הדבר הוא דבזמן הזה אין כופין כלל. וצ"ב.] **ואולי יש לבאר** לפי מה דנתבאר לעיל [אות ק"ה] מדברי האחרונים שהיכא שקיים שבת אינו א"א לכפותו על פו"ר [עי"ש טעם הדבר] א"כ י"ל דהכא כיון ששבת מקיים גם בבן אחר א"כ אין לכפותו על פו"ר. [ואכתי צ"ע, דבפשטות התם מיירי דוקא אם היו לו בנים ולא אם היה לו בן אחד]. **ועיין בב"ש** (ס"ק כ"ד) שאם היה לו בן אחד ואשתו זקנה כופין להוציא, ומבואר מדבריו שהטעם שאין כופין אם היה לו רק בן אחד הוא משום דמאחר שזכה עכ"פ להבנות ממנה אין שיעור של י' שנים ונקטי' דאפשר שעוד יזכה להבנות ממנה [וכן מבואר **בריב"ש** שו"ת סי' ט"ו והו"ד בב"י קנד]. **והנה לגבי היו לו בנים ומתו** עיין בירושלמי שהביאו הראשונים שמונה משעה שמתו ולכאו' צ"ב דכשם שבבן או בת אמרי' שמא עוד יזכה להבנות כמו כן י"ל בהיו לו בנים ומתו י"ל שעוד יזכה להבנות ממנה. ועי"ש בירושלמי. **ועיין בשו"ת הרשב"א** [בב"י קנ"ד והו"ד נמי בתחילת ספר קו"ה] דהטעם דבילדה לו אפי' בן אחד לא יוציא הוא משום די"ל שנסתחפה שדהו. עי"ש. **ולפ"ז** לכאו' גם בהיו לו בנים ומתו י"ל כן. וצ"ע. **וכתב בנמוק"י** דגם לדעות שהיכא שלא קיים המצוה כגון בבן אחד יוציא, מ"מ אם ילדה לו ב' זכרים או ב' נקבות אין כופין אותו להוציא. **[וצ"ב** מה החילוק בין ב' זכרים או נקבות לבין אחד. **ועיין בריטב"א** שהטעם הוא משום ששמא תוליד לו עוד מהמין הזקוק להשלים המצוה, ואכתי צ"ב, ואולי י"ל דמאחר שילדה כבר מספר פעמים יש יותר סיבה לנקוט שתלד עוד. וצ"ע.]

**קטו) "יוציא."** עיין בתוס' שהביאו סוגיא בכתובות שנחלקו אמוראים אי כופין אותו להוציא או לא, ובהמשך דבריהם הביא מהירושלמי דמשמע שאין כופין. **ועיין ברי"ף** שפסק דכופין ותמה עליו **הרא"ש** (סי' י"א) כיצד פסק כנגד הירושלמי בלא ראיה. **ועיין בתוס' בכתובות** ע' ע"א דתירצו דהירושלמי ס"ל דשייך כפיה במילי ולכן אין כופין בשוטים אבל הבבלי ס"ל שבדברים לא יוסר עבד וע"כ איירי בשוטים. [ובתוס' דידן לא משמע כן]. **ועיין ברמ"א** (קנ"ד) דכתב דבזמן הזה אין כופין. [ועיין בפ"ת שם משכ"ב]

**קטז) "מקץ עשר שנים לשבת אברהם בארץ כנען."** והיינו דמאחר שנשא אברהם את הגר רק לאחר עשר שנים שישב בא"י חזי' שישיבת חו"ל אינה עולה למנין עשר שנים ונלמד מכאן דכל היכא שאפשר לתלות בסיבה אחרת להא דלא ילדה אין עולה מן המנין. **וברש"י** הוסיף דשמא בעוון ייבת חו"ל הם עקורים. **ועיין ברא"ש** (סי' י"ב וכן הוא בטור קנ"ד) דהביא יש מפרשים שבני חו"ל אין להם דין זה דעשר שנים [וכן הוא לכאו' לפירוש רש"י הנ"ל] וכתב דלא מסתבר דמחמת עוון ישיבת חו"ל לחוד נתלה דמחמת כן לא ילדה שא"כ כל דברי הגמ' קאי רק לבני א"י וזה אינו מסתבר ועוד שחזי' בני חו"ל שפרים ורבים. אלא גבי אברהם י"ל שאמר לו הקב"ה לך לך וכו' ונתעצל ולא הלך מיד [עיין בק"נ המקור לזה] וגם שהיה בא"י וחזר לחרן ולכן עוון זה אפשר שגרם לו שלא להוליד, ונלמד מזה לחולה וכד' דאפשר שאותו עוון שגרם לו להיות חולה גרם לו שלא יוליד. עי"ש. וכן ביאר **הראב"ד** (הו"ד ברמב"ן וברשב"א). [**ולפ"ז** כתב הרא"ש שגם אם שמשו בבית האסורים מ"מ אין זמן זה עולה להם כיון די"ל דאותו עוון שגרם להם להיות בבית האסורים גרם להם שלא יהיה להם בנים. עי"ש. ועיין במאירי בזה.] **ועיין ברמב"ן** [והו"ד נמי ברשב"א] דביאר דאי"ז מחמת דיש עוון בישיבת חו"ל אלא דאפשר להמתין יותר בא"י דשמא זכות הארץ תעמוד להם. עי"ש. **והנה ברש"י עה"ת** [הו"ד בראשונים בסוגיין] כתב שאין ישיבת חו"ל עולה לו מן המנין לפי שלא נאמר לו ואעשך לגוי גדול עד שבא לארץ. עי"ש. **ותמה עליו הרמב"ן** (עה"ת) דא"כ א"א להוכיח מאברהם לשאר בנ"א שהרי דוקא אצל אברהם שייך טעם זה כיון שההבטחה היתה להבנות בא"י. [ולכן ביאר כביאורו בסוגיין] עי"ש. **אמנם רש"י בסוגיין** כבר תירץ קושית הרמב"ן הנ"ל וכתב דהגם שאברהם היה עקור כמבואר בהמשך דברי הגמ' וא"כ אין ראיה כלל לשאר בנ"א מ"מ מאיזה טעם כתבה התורה מקץ עשר שנים אלא בשביל ללמדינו דין זה. [היינו שנלמד מהיתור]. **אלא** שעדיין יש להקשות דמ"מ סתרי דברי רש"י בתחילת דברי שכתב שהטעם שנלמד מאברהם הוא משום שעוון חו"ל היה בידו ואילו בהמשך דברי הגמ' ובפירושו על התורה ביאר באופן אחר. **וברא"ם** (שם) ביאר דמש"כ רש"י דמשום עוון חו"ל היינו לס"ד דגמ' דאכתי לא נחתינן לזה שאברהם היה עקור אבל מסקנת הגמ' שבאמת לא מטעם עוון חו"ל אלא משום יתור הפסוק וכפירוש רש"י בהמשך דברי הגמ' ובפירושו לתורה. [ועיין בספר **לבוש האורה** (לבעל הלבוש) שכתב שאין דרכו של רש"י לפרש לפי הס"ד ולכן באר דברי רש"י בענין אחר ועיין נמי **בגור אריה** משכ"ב. ואכמ"ל.]

**קטז) "לפי שאינו דומה תפילת צדיק בן צדיק לתפילת צדיק בן רשע." וקשה,** מדוע יש עדיפות לתפילת צדיק בן צדיק הרי לכאו' צדיק בן רשע עדיף מצדיק בן צדיק שהיה לו ללמוד ממעשיו הרעים של אביו ולא למד ממנו אלא נהיה צדיק, כמו שאמרו חז"ל בגמ' בסנהדרין ל"ט: "יבוא עובדיה שדר בין שני רשעים (אחאב ואיזבל) ולא למד ממעשיהם". היינו, שיש עדיפות לאדם שהיה בסביבת רשעים ולא למד ממעשיהם. **וצ"ל** בהכרח שאע"פ שמעלתו של הצדיק בן רשע גדולה יותר ממעלת הצדיק בן צדיק, בכל אופן לענין תפילה יש עדיפות לצדיק בן צדיק. דהנה מצאנו שתי יתרונות לתפילת הצדיק בן צדיק: א. שזכות אבותיו מסייעתו להיות תפילתו מקובלת יותר ורצויה לפני הקב"ה וכדמשמע במדרש פרשת במדבר פי"א עי"ש וא"כ אע"פ שמצד עצמו עדיף הצדיק בן רשע אבל מ"מ בתפילה צריך גם "זכות אבות" ב. איתא בגמ' בברכות (י' ע"א) אר"י "כל התולה בזכות עצמו תולין לו בזכות אחרים מנלן מחזקי' וכל התולה בזכות אחרים תולין לו בזכות עצמו מנלן ממשה" עי"ש. ולפ"ז י"ל דעדיפא תפילת הצדיק בן צדיק שתולה בזכות אבותיו ולא בזכות עצמו וע"כ תפילתו מקובלת יותר ותולין לו בזכות עצמו, מאשר תפילת הצדיק בן רשע שתולה בזכות עצמו, ולכן צריך לתלות לו בזכות אחרים. **והנה נחלקו הפוסקים** האם צריך להשתדל לחפש שליח ציבור צדיק בן צדיק או לא, **הט"ז** (או"ח סי' נג ס"ק ג') הביא בשם **הב"ח והמהרש"ל** שדקדקו מסוגיין שיש לחפש שליח ציבור צדיק בן צדיק, **אבל** הט"ז עצמו חולק ע"ז וס"ל "שרחמנא ליבא בעי" ואין זה משנה אם אינו צדיק בן צדיק אלא שצ"ב מה יענה הט"ז על ראית הב"ח והמהרש"ל מסוגיין. ונראה לומר, שיש חילוק יסודי בסוג התפילה, שכאשר התפילה היא לצורך פרטי של האדם בזה יש עדיפות לתפילת צדיק בן צדיק והוא תולה את תפילתו בזכות אבותיו ולא בזכות עצמו כמו שנתבאר. [ולכן לגבי יצחק ורבקה היתה עדיפות לתפילת צדיק בן צדיק] אבל כאשר התפילה היא לצורך רבים כגון ש"ץ וכמעשה בר"א ור"ע בגמ' בתענית הנ"ל, אין ענין כ"כ בזכות אבות של הש"ץ בשביל הציבור כולו וע"כ עיקר מעלת הש"ץ הוא מה דאמר הט"ז רחמנא ליבא בעי וחשוב דבר זה יותר מזכות אבות של הצדיק בן צדיק.

**ס"ד ע"ב**

**קיז) "והאי שמא לא זכה להבנות הימנה ודלמא איהי דלא זכיא."** ותירצה הגמ' דכיון שהיא לא מפקדא על פו"ר לא מיענשא ועל כרחך דהוא לא זכה להבנות ממנה. **וברש"י** ביאר שהנדון הוא לענין הכתובה דלא תיטול, וביאורו לכאו', דבכה"ג איכא חזקת ממון ולכן לא יחויב, ולכאו' צ"ל שעד כמה שמחמתה לא זכיא מעולם לא נתחייב לה בכתובתה ולא דמי לאיני יודע אם פרעתיך [ובלה"כ גם בחזקת חיוב לכמה דעות אינו חייב אלא בבו"ש והכא ליכא]. **אלא שיש להקשות** על לשון הגמ' "שמא" לא זכה להבנות ממנה ולכאו' אי הוי "שמא" היה פטור וע"כ דהוי ודאי, וכמבואר בגמ' דהוא מטעם דאין לתלות בה שהרי אינה מחוייבת בפו"ר [ועיין להלן או קכא עוד בדין ספק חיוב כתובה בכה"ג]. **ולפ"ד** רש"י למ"ד דמפקדה על פו"ר לית לה כתובה דחיישי' שמא המניעה היא מחמתה, **הקשו הראשונים** מסוגיא להלן ס"ה דמבואר דלמ"ד שהיא מפקדא נוטלת כתובה ותי' דהתם קימ"ל שהחסרון הוא ממנו. עי"ש. **[וראיתי שמקשים** לדעות שאשה מחיובת בלשבת יצרה קשה מ"ט אמרי' דהמניעה היא מחמתו כיון שהיא לא מצווה הרי י"ל דהיא נענשת בביטול מצות שבת. **ואולי י"ל** שכיון שהוא גם מצווה על פו"ר וגם על שבת ע"כ תלינן שהעונש הוא מחמתו. ועוד יש לחלק בין מצות שבת למצות פו"ר וצ"ע.]

**ובעיקר** דברי הגמ' **עיין ברמב"ן** דאפשר לפרש שלא קאי על חיוב כתובה אלא על הדין דיוציא, וקושית הגמ' היא על לשון הגמ' שמא לא זכה [שהרי כלפי הדין להוציא אי"ז נפ"מ מחמת מי לא זכה לבנים] עי"ש. **וכדברי הרמב"ן מבואר נמי במרדכי** (בסוגין) והוא ביאר שהטעם הוא משום שדברים אלו עשו חכמים בבירור דעת ולא מטעם ספק לדונו בהממע"ה, ועוד דשטר העומד להגבות כגבוי דמי וא"כ צריכה בספק ליטול כתובה וכל קושית הגמ' על הלשון. עי"ש. **ועיין בחזו"א** (ק"ח סק"ד) בסו"ד שתמה הרבה ע"ד המרדכי הנ"ל. [ועיין עוד להלן אות קכב הרחבה בזה].

**הנה ברמב"ם** (פט"ו מאישות ה"ח) דכתב ז"ל "שהתה עשר שנים ולא ילדה והרי הוא יורה שכבת זרע כחץ חזקת החולי ממנה ותצא שלא בכתובה." והשיגו הראב"ד דכל מה דתלוי ביורה כחץ הוא בבעל שלישי אבל בבעל ראשון גם ביורה כחץ אמרי' שמא לא זכה להבנות ממנה. עי"ש. **ובאמת לשיטת הרמב"ם** קשה מסוגיא דידן דמבואר דנוטלת כתובה כיון שדלמא הוא לא זכה להבנות ממנה, וקשה דאי אינו יורה כחץ אי"צ לטעם זה וביורה כחץ כתב הרמב"ם שאינה נוטלת כתובה. [ועיין ביש"ש להלן דין ל"ח שתמה על הרמב"ם בזה ויע"ש משכ"ב]. **ועיין בלח"מ** שתירץ דהרמב"ם מעמיד לדברי הגמ' הכא בטוענת שאינו יורה כחץ שהיא נאמנת. ומה שאמרו בגמ' דדלמא לא זכה להבנות ממנה אי"ז שייך לענין הכתובה אלא לענין מה שיוציא דלענין הדין לגרש אין סומכים על דבריה ושמא הוא יורה כחץ. עי"ש. ומבואר דהיכא שלא טענה שאינו יורה כחץ [היינו שאינה יודעת] אינה נוטלת את כתובתה משום חזקת ממון, ולא נקטי' שהחולי הוא ממנה. [וכד' הרמב"ן הנ"ל]. והנה דברי הלח"מ שנקט דלשיטת הרמב"ם דבספק אי החולי ממנו או ממנה אינה נוטלת כתובה לכאו' מוכח כן מדברי הרמב"ם דכתב בסוף ה"ט דאם אינו יורה כחץ חזקת החולי ממנו ולכאו' לא היה צריך לזה דגם באינו ידוע דינא הכי, ודוחק לומר דקאי שטוען שהוא יורה כחץ דהנדון אי מאמינים לה או לו מובא בהלכה י'. ועוד דבהלכה י' כתב הרמב"ם דאם אומרת שאינה יודעת אם יורה כחץ הדין הוא דהעמד ממון על חזקתו, ודוחק קצת להעמיד באופן שהוא טוען ברי, ומבואר דסתמא לא תולים שחזקת החולי ממנו. ומכ"ז משמע כדברי הלח"מ. **אלא דיש להקשות** דברמב"ם בהלכה ז' כתב לדברי המשנה כצורתה דנשא אשה ולא ילדה עשר שנים יוציא ויתן כתובה, ולכאו' כ"ז הוא רק היכא שטענה שאינו יורה כחץ לדברי הלח"מ, וברמב"ם סתם דבריו, **ולכאו' צ"ל** לדעת הלח"מ דהרמב"ם שם לא קאי על עיקר ענין הכתובה אלא על הדין דיוציא דע"ז קאי כל ההלכה שם ונקט לשון המשנה דיתן כתובה ואח"כ בהלכה ח' וט' ביאר באיזה גוונא נוטלת כתובה. ועיין בב"ש סקי"א ובבית מאיר משכ"ב באופ"א.

**קיח) "מלה הראשון ומת שני ומת שלישי לא תמול".** ועיין **ברמב"ם** (פ"א ממילה הי"ז) ואין מולים אלא ילד שאין שם חולי שסכנת נפשות דוחה את הכל, ואפשר למול לאחר זמן ואי אפשר להחזיר נפש ישראל לעולם." עכ"ל. **ודברי הרמב"ם צ"ע,** מדוע הוסיף שאפשר למול לאחר זמן ואי אפשר להחזיר נפש ישראל לעולם, הרי סגי במה שכתב דסכנת נפשות דוחה את הכל. [ועיין בביאור הגר"א שם ודבריו צ"ב]. **ובשו"ת חת"ס** (יו"ד רמ"ה) רצה ליישב שיטת הרמב"ם לפי מה דאיתא ביומא (פ"ה:) "רבי שמעון בן מנסיא אומר ושמרו בני ישראל את השבת אמרה תורה חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה." וביאר החת"ס שמפשטות לשון הגמ' נראה דכל ההיתר שחלל עליו שבת אחת הוא דוקא כדי שיקיים בעתיד מצות שבת אבל אם לא יקיים מצות שבת הגם שיקיים מצות אחרות הרבה ליכא להיתר לחלל עליו שבת אחת. ולפ"ז א"ש דעת הרמב"ם דרק מחמת שאפשר שאפשר למולו למחר יש דין להמתין. **אכן דחה החת"ס** תירוץ זה מאחר שקימ"ל התם בגמ' שהלימוד להא דפקו"נ דוחה שבת הוא מבחי בהם ולא מהילפותא דר"ש בן מנסיא וכן כתב הרמב"ם (פ"ב משבת ה"ג). **ועוד יש לעיין** בדברי הרמב"ם דנראה מדבריו שכתב דב' הטעמים כאחר היינו שסכנת נפשות דוחה הכל וכן שאפשר למול לאחר זמן ואי אפשר להחזיר נפש אחת מישראל, והנה לסברא דחלל עליו שבת אחת לא היה צריך לטעם הראשון ולסברא ראשונה אי"צ לטעם השני דפקו"נ דוחה הכל ואילו ברמב"ם נראה שהרכיב ב' הטעמים יחד.

ואולי י"ל, **דבשו"ת אבנ"ז** (יו"ד שכ"ג ט') כתב דזה ברור שהרמב"ם קאי בגוונא שברוב המקרים לא ימות מחמת חולי זה, שאל"כ מאי איריא מטעם פקו"נ וכד' תיפו"ל דהוי ספק רציחה ולכן לא מלין אותו. ולפ"ז מתבאר שדברי הרמב"ם הם רק בכה"ג דאיכא חשש רחוק לחיי התנוק אם ימול. **אכן לפ"ז** עוד תגדל הקושיא על דברי הרמב"ם שהרי מבואר בסוגיא ביומא דדין זה דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה [שזהו פשטות דברי הרמב"ם הנ"ל כמבואר בחת"ס] הוא רק בודאי שימות ולא בספק ואילו קרא דוחי בהם קאי גם על ספק, וא"כ קשה טובא מדוע כתב הרמב"ם לטעם זה, ולא לטעם דוחי בהם. ואולי י"ל דהנה גבי רוב נקטי' דאין הולכים בפקו"נ אחר הרוב (עיין בשו"ע שכ"ט) ובכל אופן כתב בשו"ת הת"ס הנ"ל דכ"ז הוא בגוונא שיש מיעוט לפנינו ועי"ש שהוכיח כן מסוגיא בסנהדרין ס"ט ע"א. [ובטעם החילוק י"ל דהיכא דלא איתחזק מיעוטא הוי כמו מיעוטא דמיעוטא דגם ר"מ אזיל בתר הרוב והיינו משום שאין לנו כלל לחשוש למיעוט ואי"ז דין לליך בתר הרוב. וראיתי מי שביאר כעי"ז]. **ומעתה** א"נ דהרמב"ם קאי בכה"ג דגם במי שיש בו איזה סכנת חולי כל שהיא לא מלין אותו א"כ י"ל דבעי' לב' הטעמים הנ"ל דמחמת וחי בהם לחוד לא סגי כיון שאי"ז מיעוט לפנינו [היינו אתחזק מיעוטא] ובטעם דחלל עליו שבת אחת וכו' נמי לא סגי שהרי זה רק בודאי, אכן י"ל דס"ל לרמב"ם שמאחר שמילה ניתנת להדחות ולא חייו של האדם ע"כ מחמת סכנת נפשות [כל שהיא] בצירוף זה שאת המצוה הזו בעצמה יוכל לקיים בעתיד נדחית המילה. וצ"ע. [אלא שלפ"ז בעי' בגמ' ביומא גם ללימוד של וחי בהם וגם לחלל עליו שבת אחת ואי"ז משמע כ"כ בגמ', אכן בלה"כ יעוין בשו"ת חת"ס (או"ח פ"ה) דעמד בצ"ע ע"ד הגמ' דמטעם אחר כתב שם שיש צריכותא לב' הטעמים.]

**קיט) בדין מתו אחיו מחמת מילה.** עיין **ברמב"ם** (שם הי"ח) שכתב שלא תמול את השלישי עד שיגדל מעט יתחזק כחו. עי"ש. ומשמע שמלין אותו אחר שיתחזק ולא שאין מלין אותו לעולם [ועיין שם בביאור הגר"א דמשכחת לה שלא ימול לעולם] **אכן בנו"ב** (תנינא יו"ד קס"ה) כתב שבפשטות אין מלין אותו לעולם ועי"ש שדן בזה באריכות. **ועיין בחת"ס** (יו"ד רמ"ה) שדן בזה בהרחבה.

**קכ) "א"ל אביי חזית דקשרית איסורא וסכנתא."** וביאר **רש"י** ד"ה איסורא וסכנתא "שאם חזקה בשני פעמים והשלישי ניתן לדחות הוי מילה שלא בזמנה ואינה דוחה את השבת." עי"ש. **ודברי רש"י צ"ב** דהא אילו היה הדין שמילה שלא בזמנה דוחה את השבת נמי לכאו' לא היה יכול לדחות את השבת במילה זו כיון שאינו מצווה למול שהרי אית ביה סכנתא. **ולכאו'** מוכח בדברי רש"י שקיום מצות מילה הוא הדוחה את השבת ולא הציוי וע"כ כיון שסו"ס מקיים מצות מילה א"כ ידחה את השבת [ויל"ע אי הוי מהב"ע ואכמ"ל], אלא דמאחר שניתן להדחות מחמת הסכנה אי"ז זמנו ולכן לא דוחה את השבת. **אכן** בעיקר דברי רש"י שמחמת איסורא חשיב שחלל את השבת משום שאי"ז מילה בזמנה, **תמה בחידושי רמ"ש** (בסוגיין) מאיזה טעם הוא זה, וביאר דברי רש"י דאפשר שקאי למ"ד ביומא פ"ה שהטעם שמילה דוחה את השבת הוא משום דחייבין עליה כרת לאח"ז והוי כמו פקו"נ עי"ש, ולפ"ז אם יש סכנה במילה אין סיבה לדחיה כמו במילה שלא בזמנה שלא ניתן לדחות את השבת. עי"ש.

**קכא) "נשואין ומלקויות כרבי וסתות ושור המועד כרשב"ג." וביארו הרמב"ן והרשב"א והריטב"א** דנשואין אזלי' לחומרא [והסיף הרשב"א דהוי נמי סכנתא דקטלנית וכ' הריטב"א שגם אם רוצה לא מניחים לו דהוי סכנתא כמאבד עצמו לדעת] ומלקות נמי כייון מיירי בחייבי כריתות מבערין עושי רעות מישראל, ואילו בווסתות כרשב"ג כיון דווסתות דרבנן, ובשור המועד נמי הוי ספק ממונא לקולא. [וברשב"א כתב נמי דמילה כרבי משום סכנתא]. **ומבואר** בדבריהם דלענין שור המועד נמי פליג רבי אלא שלא פוסקים כמותו כיון דהממע"ה. **אבל בתוס'** (ס"ה ע"א ד"ה ושור וד"ה ונשאת) כתבו דלענין ממון רבי מודה. והנה מה דס"ל דמודה רבי לענין ממון צ"ב מאיזה טעם הוא מודה דא"א לומר דמטעם דרבי עצמו נסתפק בזה ולכן אמר דלענין ממון הממע"ה, שהרי מבואר בתוס' שגם לענין להחזיק בעי' [גם לרבי] ראיה בג' זמני בממון, שהרי תוס' קאי בכה"ג דנשאה ב' פעמים ולא ילדה דאינה מפסידה כתובתה עד פעם שלישית. וצ"ע. **ועיין בקר"א** (ע"ד התוס') שכתב דכיון שאי"ז חזקה ברורה כ"כ אינה מפסידה את כתובתה בזה. **והדברים צ"ב,** מדוע בעי' לחזקה ברורה הרי הכא באים לחייבו ממון והוא המוחזק דשטר העומד להגבות לאו כגבוי דמי לב"ה. והנה לכאו' אין לומר שהוי כאיני יודע אם פרעתיך והבעל נחשב להמוציא וכו', שהרי לעיל בגמ' מוכח לפי שיטת רש"י ושא"ר [לבד מדברי הרמב"ן] דבספק אין חייב כתובה ובעי' להא דמוכח שהמניעה היא ממנו ולא ממנה. **ולכאו' צ"ל** דכיון דהאשה אינה מצווה על פו"ר הרי שהפשטות היא שהמניעה היא ממנו, וכיון שכן יש חזקת חיוב ואינו יכול לפטור עצמו מהחיוב אלא בראיה ולכן עד ג"פ אין ראיה לשנות ממנה שהוחזק לנו שהמניעה היא מחמתו והוא חייב בכתובתה. **[אלא** דאכתי צ"ב מ"ט תרי זמני לא יעשה לכה"פ ספק וניזיל בתר המוחזק, וא"נ שיש חילוק בין כתובה לשאר מילי דבכתובה יש לה איזה דין מוחזקות וכמו שיתבאר להלן בהערה הבאה, א"כ אין מובן לקושית התוס' בסוף דבריהם עי"ש.] **עוד יל"ע** לדברי התוס' מסוגיא דב"מ ק"ו דמוכח לכאו' שלרבי גם בממון אזלי' בתר חזקה בתרי זימני ועמדו בזה **בערול"נ** **ובהגהות רא"מ ובהגהות מהרש"ם**. ויש שתירצו **עפ"ד הגר"א** (חו"מ שכ"ב) שמעמיד דברי הגמ' לענין עצה טובה לבעלים עי"ש ואכמ"ל.

**והנה** לדברי הראשונים דבממון אזלי' לקולא לנתבע, **הקשה הקר"א** דא"כ לענין חזרה בשור המועד לכאו' יהיה סגי בב' פעמים דלא נוציא ממון מהמוחזק וזה תימא דבכל מקום פסקי' דבעי' ג"פ גם לחזרה. וצ"ע. **[ושמעתי** מת"ח אחד שליט"א ליישב, דגם מ"ד דבתרי זמני הוי חזקה מ"מ מודה דחזקה דג' זמני אלימא טפי מחזקה דב' זמני, ולכן גבי חזרה מאחר שנקבע מועדותו ע"י חזקת ג"פ לא סגי בחזקת ב' זמני לעקור את החזקה של ג"פ. ועיין]. **ודבר חדש כתב במהרי"ט** (יו"ד סי' ט"ו ד"ה ואידך) דבשור המועד ווסתות שהוא דבר טבעי בעי' ג"פ לחזקה משא"כ במלקויות דהוי רק גילוי מילתא סגי בב' פעמים, וכתב דנשואין הגם שהוא דבר טבעי סגי בב' פעמים מטעם הסכנה. עי"ש. ודבריו צ"ב, במה אלים דבר טבעי מגילוי מילתא. **[ואין** כוונתו כמו שהיה מקום לומר דשור המועד בעי' ג"פ משום שהחזקה הוא ענין של "התרגלות" וה"ה לווסתות דהוי התרגלות משא"כ בשביל ראיה סגי בב' פעמים, דזה מוכח שאין כוונתו להכי שהרי נשואין לא הוי התרגלות ומ"מ כתב מאחר שהוא דבר טבעי היה צריך שיהיה בג"פ ורק מטעם סכנה לא אמרי הכי.] **ועיין סוגיא דריש חזקת הבתים** דהחזקה היא בג"פ ולכאו' התם הוי ראיה ואי"ז דבר טבעי ומ"ט בעי' לג"פ ולכאו' מוכח שבעי' לג"פ משום דלהוציא ממון לא סגי בב' פעמים. [וזה ראיה ג"כ שג"פ אי"ז שייך להתרגלות אכן בזה יש לפלפל בסוגיא שם ואכ"מ].

**ס"ה ע"א**

**קכב) "נשאת למי שאין לו בנים תצא בלא כתובה."** והיינו באופן שאמרה הגמ' לשלישי לא תנשא אלא למי שיש לו בנים ולכן נשאת למי שאין לו בנים תצא שלא בכתובה. **והקשו תוס'** [ושא"ר] דאי מיירי אליבא דרבי [ולכן לשלישי לא תנשא] מ"ט משני יש לה כתובה [כדמוכח מבעיא דגמ' להלן דנשאת לשלישי ולא ילדה מהוא שיתבע אותה הראשון] הרי בתרי זמני הוי חזקה. **ותירצו** תוס' דס"ל לרבי דלענין ממון ס"ל לרבי דבתלת זמני הוי חזקה כמו בשור המועד [ודבריהם צ"ב, עיין בהערה לעיל]. **ותמהו ע"ז** בתוס' דמבואר שלענין ממון אזלי' בתר הרוב שנשים יולדות ולכן גובה כתובה מהשני ולענין איסור לא אזלי' בתר הרוב לענין שלא תנשא. **[והא דנקטו** התוס' דהוי רוב צ"ב לכאו' יש רוב גם אצל הבעל, וי"ל דכלפי הבעל אי"ז רוב דשמא לא זכה להבנות ממנה וכלפיה אין צד שמא היא לא זכתה אלא שמא היא עקרה.] **ועיין בתוס'** ב"מ כ' ע"ב שכתבו שיש מקומות שבאיסור החמירו טפי כגון באיסור אשת איש עי"ש. וא"כ אפ"ל דהכא נמי לענין חשש לקיום מצות פו"ר החמירו חז"ל שלא תנשא אבל לא מפסידים לה כתובה מחמת חשש זה. ועיין.

**ועיין בקר"נ** שיישב הקושיא דהכא איכא ספק ספיקא שמא הוא לא זכה להבנות ממנה [דהא בממון לא אזלי' בתר חזקה בתרי זימני] וכן ספק שמא השתא הוא דכחשי ולכן מהני להוציא ממון משא"כ לגבי איסור ודתרי זימני הוי חזקה. עי"ש. **[ולפ"ז** כתב דמטעם זה לא הקשה הרא"ש כקושית התוס' אכן יעויין בתוס' הרא"ש שהקשה כתוס' ועמד בצ"ע]. **והנה בעיקר** דבריו דהכא הוי ספק ספיקא ולכן מהני להוציא ממון יל"ע דהא ספק ספיקא הוי מטעם רוב ולא מהני להוציא ממון, ועיין **בקונטרס הספיקות** (כלל ו' ס"ז) שהסכמת כל האחרונים שלא מהני ס"ס להוציא ממון [מלבד שיטת המהר"י בן לב עי"ש]. **והנה בש"ש** (ש"א פכ"ד) כתב דהגם דבספק ספיקא לא מהני להוציא ממון מ"מ לענין כתובה מהני להוציא ממון בס"ס, והוא **עפ"ד המרדכי** (בכתובות פר אלמנה נזונית) שכתב שם סברא דבכתובה אזלי' בתר רוב משום דהוי להחזיק דשטר העומד להגבות כגבוי דמי, ועוד הוכיח המרדכי מסוגיין דאזלי' בתר רוב נשים שאינם עקרות ומשום שאלים מעשה בי"ד דכתובה דהיא כמוחזקת. עי"ש. **אכן** יש להעיר בזה דהנה לעיל מבואר בגמ' רק משום שהבעל מפקיד על פו"ר והיא לא מיענשא לכן גובה כתובה הא אי הוי ספק אינה גובה וצ"ב מ"ט הא איכא רוב בצירף הכתובה ומ"ט לא תגבה כתובתה אפי' אי הוי ספק. וצ"ע. **ואולי י"ל** שבאמת איכא חילוק בין ס"ס לבין רוב כמו דמוכח לכאו' שע"י רוב לא מהני להוציא כתובה בטוען פ"פ מצאתי והגם שיש רוב נשים בתולות נשאות ואילו בס"ס מהני, וצ"ל שס"ס אלים מרוב, כמבואר **בשו"ת הרשב"א** (ח"א ת"א) ולכן הכא ע"י רוב א"א להוציא משא"כ בספק ספיקא [ובסוגיא לעיל ליכא ס"ס אלא רוב] וצ"ע. **ולשיטת המרדכי** לק"מ מסוגיא לדעיל דבוא ביאר (בסוגיין) כדברי הרמב"ן שכל קושית הגמ' שם הוי על הלשון ולא על חיוב הכתובה. עי"ש. וצ"ע. ובאמת מדברי הראשונים להלן שלא סגי להו בטעם דרוב וספק ספיקא [אלא בצירוף טעמים אחרים] מבואר שלא סגי בזה להוציא מהבעל הגם שיש לה כתובה. ועיין.

**וברמב"ן וברשב"א** הביאו פירוש אחר דבאמת לדעת רבי גם מהשני אין לה כתובה דבתרי זימני הוי חזקה ומהלך דברי הגמ' דמהשני אם גרשה קודם עשר שנים חייב כתובה אבל אחר עשר שנים אינה נוטלת כתובה [והוכיחו כן דהא לשיטת רבי לא קרינן באשה זו אחר ב' פעמים לכי תנשאי לאחר וכו' שהרי אין לה להנשא לאחר ומה"ט אין לה ליטול כתובה ודחו ראיה זו ד"מ יכולה להנשא למי שיש לו בנים] ומהשלישי לא תיטול גם אם גרשה מיד. והא דנסתפקה הגמ' אם אח"כ יוכל לתובעה השני [ומוכח שנטלה כתבוה מהשני כמש"כ תוס'] י"ל דהיינו לשיטת רשב"ג שבתלת זמני הוי חזקה, ולא רצתה הגמ' להכנס למחלו' זו ולכן לא ביארה שהספק ההוא לדעת רשב"ג, ובאמת לרבי יש את אותו ספק בסוף עשר משני אי יכול לתובעה הראשון. עי"ש. **אלא שהביאו דמדברי הירושלמי** מוכח דלדעת רבי יש לה כתובה מהשני, **וביארו** שהטעם הוא כיון שנשאה בהיתר [עיין ברמב"ן שכתב דמאחר שנשאה בהיתא לא נעשה אותה כזונה למפרע]. **אלא שהקשו** ע"ז דמאחר שכן מ"ט הסתפקה הגמ' דאחר דלא ילדה מהשלישי יתבענה השני דמה נתחדש בה כלפי השני מה שלא ילדה מהשלישי הא קודם לכן נמי הוחזקה ומ"מ קבלה כתובתה. ונאמרו בתי' קושיא זו כמה דרכים. [מלבד מה שנתבאר בשיטת התוס'] **א- ברמב"ן וברשב"א** כתבו דהגמ' פשטה דאין השני יכול לתובעה משום שיכולה לומר השתא הוא דכחשי ומטם זה נמי יש לה כתובה מהשני. **אלא** שתמה הרמב"ן ע"ז שכל דברי הגמ' הם מספק שאחר שקבלה מהשני לא יכול להוציא ממנה מטעם זה אבל אי"ז יכול להיות טעם שתיטול מהשני כיון שכבר הוחזקה. עי"ש. [וצ"ב בדעת הרשב"א שעמד בתירוץ זה ואולי הכוונה בזה לתי' הערול"נ להלן וצ"ע]. **ב- עוד תירץ הרשב"א** דכלפי שני טענתה אלימתא כיון שטוענת שמא אתה לא זכית להבנות ממני וגם הראשון לא זכה וגם א"ת שהחסרון הוא באשה י"ל דמאחר דמעיקרא היתה ראויה י"ל דהשתא הוא דכחשי ולכן נוטלת כתובה אבל מהשלישי לא כיון שאין לומר שכולם לא זכו להבנות ממנה ולכן ס"ד שגם השני יוכל לתבוע ממנה וקמ"ל שיכולה לומר לו השתא הוא דכחשי אבל מ"מ לדון שאם לא גבתה מהשני לא תוכל עוד לגבות ממנו אחר שנשאת לשלישי. עי"ש. **ודבריו צ"ב**, דמאחר שבתרי זימני הוי חזקה מהו זה שיכולה לטעון שאתה לא זכית להבנות ממני הא כל החזקה היא כדי לומר שתולים באשה ומהו הצירוף לזה שיכולה לומר השתא הוא דכחשי. וצ"ב. **ועיין בהעמק שאלה** (שאילתא י"ח אות ד') דביאר דהוי ספק ספיקא ומשום שנשאת בהיתר מוציאה כתובתה. עי"ש. **ג- ועיין בערול"נ** שכתב ע"ד הנ"ל ובאופן מעט שונה דכתב דהוי ספק של בעל האיבעיא בגמ' אי הלכה כרשב"ג או כרבי וגם אי הלכה כרבי דילמא השתא הוא דכחשי ולכן פסק לגבי כתובה משני שיכול להוציא אבל להנשא לשלישי אינה יכולה דהוי רק ספק אחד וכן לענין להוציא מהשלישי אינה יכולה כיון שיש רק ספק אחד דלמא השתא הוא דכחשי. עי"ש. **ד- תירוץ נוסף כתב הריטב"א** דכיון שאי"ז דבר ברור לא קנסוה חכמים היכא שנשאת בהיתר אלא היכא שנשאת שלא בהיתר. עי"ש. **והנה** לדברי הריטב"א ה"ה לדעת רשב"ג דיש לה כתובה מהשלישי וכן לדעת הרשב"א דהוי ספק נמי בפעם שלישית כמו לרבי בפעם שניה [ורק לרבי בפעם שלישית הוי ודאי גמור]. אכן לביאור הערול"נ לעיל משלישי אין לה כתובה.

**קכג) "מסתברא מצית אמרה להו השתא הוא דכחשי." הקשה בקובץ הערות** (הוספות אות ב') דלכאו' חזקת ג"פ היא בירור למפרע דהמקרה לא יתמיד [ולמ"ד בב' פעמים ולמ"ד בג"פ] ומוכח דהוי למפרע [והוכיח כן גם מחזקת ג"ש בחזקת הבתים שהבירור הוא למפרע, אמנם יש לדון דההתם אין נדון שמא מכר לו בזמן מאוחר יותר דלענין הפירות בלה"כ הוא מוחזק ואכמ"ל]. והא דבשור המועד אין הבירור למפרע הוא או מטעם דהגם דהוי בירור למפרע מ"מ ליכא התראה או משום דהוי התרגלות [וכן י"ל בוסתות] אבל גבי אשה בסוגיין לכאו' הבירור הוא למפרע [ובירור זה מהני להוציא ממון כמבואר גבי שור המועד] וא"כ מאיזה עם יכולה לומר השתא הוא דכחשי. **ועיין בקה"י** (טהרות סי' ס"ו) שכתב דהאי בירור דלמפרע אי"ז בירור גמור להוציא ממון אלא כרוב וחזקה. **[וצ"ע לדבריו** מ"ט מהני בשור המועד, וקשה לחלק בין הבירור מכאן ולהבא דהוי בירור גמור לבין הבירור למפרע שאי"ז בירור גמור, אכן מ"מ כך מבואר בדבריו דאיכא חילוק בזה, ובסו"ד נראה שעמד בקושי זה] **ועוד כתב** דבאשה כיון דטבעה הוא שבזמן מן הזמנים כחשה א"כ אי"ז בירור כ"כ למפרע אלא מכאן ולהבא. ועי"ש עוד שהביא מדברי החזו"א דבאשה כיון שטבע רוב הנשים שאינם עקרות ע"כ יכולה לומר השתא הוא דכחשי. **[ולא** הבנתי דבריו דאם אין ראיה למפרע מ"ט מוכח שעתה היא עקרה דלכאו' כל הראיה שהיא עקרה עכשיו הוא משום שא"א לתלות כל הג"פ במקרה ולדבריהם הא תלינן לפעם ראשונה ושניה במקרה]. **ועיין בחזו"א** (ק"ח סק"ד) שביאר שחזקה זו דהוחזקה ג"פ אינה מועלת להוציא ממון כיון שכבר גבתה כתובה בחזקת בריאה ובאמת מה דאמרה הגמ' השתא הוא דכחשי היינו רק בדרך ספק דגם אם עקרה אני אפשר שהוא רק מזמן זה. עי"ש. **[וצ"ב** מאי שנא האי חזקה מכל חזקת ג"ש דמהני גם להוציא. **ואולי י"ל** דכיון דמבואר בגמ' לעיל דסברא זו דאשה לא מפקדה על פו"ר מהני לחשיב כודאי לענין לגבות כתובה ואמרי' בתורת ודאי דהוא לא זכה להבנות ממנה, א"כ בגוונא דאיתחזק ג"פ ואמרי' שלא מסתבר שכולם לא זכו להבנות ממנה, אי"ז אלא ריעותא בסברת איהו לא זכה להבנות ממנה, ולכן לא מהני להוציא אבל מ"מ מהני להחזיק. ועיין.]

**קכד) בתוד"ה תצא.** בתחילת דבריהם כתבו התוס' דמיירי לאחר י' שנים דאילו בתוך י' שנים צריך ליתן לה כתובה דאכתי לא הוחזק שהיא עקרה. אלא שהקשו דמדוע אמרה הגמ' להלן לענין שנשאת לרביעי וילדה ותובעת את השלישי שיכול לומר לה לא הייתי מגרשך הרי לאחר י"ש ע"כ חייב לגרשה. ולכן כתבו תוס' דמיירי קודם י"ש ומ"מ אינה נוטלת כתובה כיון דמיירי בלא הכיר בה וא"כ מאחר דאזלי' לשיטת רבי דלענין עצם הנשואין בתרי זמני הוי חזקה א"כ הוי מקח טעות ולכן אינה נוטלת כתובה. עי"ש. **[ועיין בהגהות הר"ש מדסוי** שכתב דפליגי ע"ד ה"ר שמואל ב"ר חיים בתוס' בסוף העמוד. וכעת לא הבנתי דבריו דהא השתא קאי לדעת רבי ולכן הוי מק"ט ותוס' להלן קאי בדעת רשב"ג]. ולפ"ז אם מכירה חייב לה כתובה.

**ויש לדון** במכירה אי חייב לה כתובה גם בשהתה עמו עשר שנים משום דנשאה הגם שידעה שהיא לאו בת בנים, או"ד דלאחר עשר שנים לא נוטלת כתובה [ומטעם דלרבי לענין ממון אין חזקה בב' פעמים וא"כ לגבי כתובה יכול לומר שנשא אותה כיון שלא הוחזקה בג"פ אבל אם סו"ס הוחזקה גם לכתובה אבדה כתובתה]. **ובתוס'** ד"ה שבינו לבינה הקשו באיזה אופן צריכה לטעון שאינו יורה כחץ ומחמת זה נאמנת דאי שהא י"ש הרי גם ביורה כחץ יוציא ויתן כתובה ובפחות מי"ש יש לחוש שמא עניה נתנה באחר. ועי"ש שתי' בכמה אופנים, **והביאו תוס' פירוש רבינו שמואל ב"ר חיים** דמיירי בשהתה עם השלישי עשר שנים וכרשב"ג דצריכה להפסיד כתובתה [כיון שאחר ג"ש הוחזקה] ובכה"ג שטוענת שאינו יורה כחץ אינה מפסידה כתובתה. עי"ש. **וכתב החזו"א** (ק"ח ג') דרק לרשב"ג אינה מפסידה כתובה אבל לרבי אם הכירה ומ"מ נשא אותה יש לה כתובה, והגם שלגבי ממון אי"ז חזקה מ"מ הוי לו להתנות. **ועיין בביאור הגר"א** (קנ"ד סקל"ו) דמבואר לכאו' שאבדה כתובתה גם אם הכיר בה אא"כ באה מחמת טענה. [ולהלן יבואר]

**קכה) "הוא אמר מינה והיא אמרה מיניה... נאמנת." הקשו הראשונים** במאי איירי דאי בשהתה י"ש הא גם בלא טענתה צריך ליתן לה כתובה ואי לא שהתה י"ש מ"ט נאמנת הא יש לחשוש שמא עניה נתנה באחר. ונאמרו בזה כמה דרכים בראשונים. **א- בתוס'** תירצו באופן אחד דמיירי בשהתה י"ש ויש לו בנים מאשה אחרת דאי לא טענה דאינו יורה כחץ לא נקטי שהוא לא זכה להבנות הימנה שהרי יש לו בנים מאחרת אבל כיון שטענה הכי נאמנת ואמרי' שמא נתקלקל והראיה שאין לו בנים ממנה י"ש. **ב- עוד תירצו תוס'** דמיירי בלא שהתה י"ש ומ"מ כיון שיש לה טענה לא אמרי' עיניה נתנה באחר [וכמשנה ראשונה בנדרים והתם מיירי שלא טענה]. **ג- הביאו תוס' בשם ריב"ם** [וכן הוא בראשונים בשם **הראב"ד**] דמיירי בנשאת לשלישי וכיון שתצא מיד [לרבי] אין לה כתובה אבל אם טוענת שאינו יורה כחץ וא"כ היא ראויה לו [שהרי אינו ראוי לבנים] אזי היא נאמנת. **והקשו תוס'** לפירוש זה דמשמע דיוצאת אחר זמן ולא מיד **[ובזה** תי' הראשונים דתפסה הגמ' לשון זה משום דזימנין דשוהה עמה קודם שיוציאו אותה מת"י] **עוד הקשו הראשונים** דלא מיושב כ"כ לשון הגמ' דהוא אמר מינה דהא אי"צ לזה אלא דהוא יאמר שאי"ז ממנו **[ועיין בריטב"א** דאיכא רבותא דאפי' הוא אמר ברי שממנה החסרון היא נאמנת]. **ועוד הקשו** מ"ט תהיה נאמנת ולא חיישי שאומרת כן בשביל כתובה, **ובראשונים הוסיפו** להקשות דהא קימ"ל בכתובות י"ב שרק ע"י חזקה או מיגו נאמנת בברי ושמא והכא ליכא חזקה או מיגו דהרי הוחזקה שהחסרון ממנה ומה מועיל ברי שלה. **[ועוד** יש להקשות דהוי ברי גרוע ושמא טוב כיון שהוא לא קים ליה ביורה כחץ]. **ועיין בחזו"א** (ק"ח סק"ג) שכתב דשיטת ריב"א היא כמבואר בנדרים צ"א ע"א למשנה ראשונה שיש חזקה שאינה משקרת בטענתה. עי"ש. **ג- עוד הביאו תוס' בשם ה"ר שמואל ב"ר חיים** דמיירי בשהתה עם השלישי עשר שנים וכרשב"ג דצריכה להפסיד כתובתה [כיון שאחר ג"ש הוחזקה] ובכה"ג שטוענת שאינו יורה כחץ אינה מפסידה כתובתה. עי"ש. **והנה** ביאור זה בפשטות הוא כמו ביאור הריב"א אלא שהכא קאי לרשב"ג בסוף עשר והתם קאי לרבי. אלא שיש חילוק דבתי' ריב"ם מיירי שהיא כבר מוחזקת לעקרה אלא שטוענת דאי"ז סיבה להפסיד את כתובתה והכא טוענת שאינה מוחזקת לעקרה, וממילא לא קשיא לר"ש קושיות הראשונים מברי ושמא. **ויעוין ברמ"א** (קנ"ד ס"ו) שכתב דאם היא באה מחמת טענה לא איבדה כתובתה כיון שלא הוחזקה בשלשה אנשים. עי"ש. **ודבריו תמוהים לכאו',** דהא קימ"ל כרבי ולא כרשב"ג, **ועיין בביאור הגר"א** (סקל"ו) שביאר שאלו דברי הר"ש ב"ר חיים בתוס' דידן ומיירי בהכיר בה. עי"ש. וביאור דבריו דס"ל דגם לרבי היכא שהכיר בה ונשאה ושהתה עם השלישי עשר שנים ולא ילדה אבדה כתובתה אא"כ באה מחמת טענה. עי"ש. **ובחזו"א** (שם) תמה ע"ד הגר"א עי"ש. **ד- עוד תירצו** הראשונים לפי הדעות דס"ל שלדעת רבי גם משני אין לה כתובה אחר י"ש [עיין לעיל אות קכב בשם הירושלמי] א"כ מיירי הכא אחר י"ש מהשני, דאם טוענת שאינו יורה כחץ היא נאמנת אבל בסתמא מפסידה כתובה. [וכל הקושיות לשיטת הריב"א יש להקשות גם כאן]. **ה- בראשונים הביאו שיטת הרי"ף** [וכתבו דכן נראה מדברי **רש"י**] דמיירי גם מראשון [או משני] וטוען הבעל שהחסרון הוא בה [כיון שמתקשה בשעת תשמיש וכד'] ולכן רוצה להוציאה בלא כתובה והיא טוענת שהחסרון הוא בו שאינו יורה כחץ, הרי היא נאמנת דכיון שלגבי האיש הוי ברי ושמא א"כ לא איכפת לן במה שגם לגביה איכא ברי של הבעל ולכן בכתובה בו"ש ברי עדיף. והא דמהני הכא בו"ש הגם שלא מהני בו"ש להוציא זהו משום שהכא אילו לא טען חד מנייהו היתה נוטלת כתובה ולכן היכא ששניהם טוענים היא נאמנת. [ויש להעיר, דמבואר בגמ' דבעי' להא דהוא אינו בקי ביורה כחץ אבל אילו היה בקי היה הוא נאמן דבברי וברי אינה יכולה ליטול כתובה הגם ששמא ושמא נוטלת כתובה.] **ו- שיטת הרמב"ם.** עיין לעיל אות קי"ז. ויש עוד אריכות בשיטות אלו בשו"ע ונו"כ ואכמ"ל עוד.

**קכו) "הוא אומר אפלת בגו עשר" וכו'.** מבואר בגמ' דהיא נאמנת **וכתב הרמב"ם** (פט"ו מאישות הי"ג) דבכל זה משביעה שבועת היסת שלא הפילה או שהפילה שלשה שבטענה זו נתחייב ליתן לה כתובה. **ובראב"ד** השיגו. **א-** דחכמים האמינוה ומ"ט תתחייב שבועת היסת. **ב-** דהא הגרושין הם שמחייבים אותו ולא הכתובה דעליה אין מחלוקת. **ועיין במ"מ** שביאר שיטת הרמב"ם דהוי כמו טוען לחבירו מנה דחייב שבועת היסת וכיון שעל פי טענתה מחויב לה ממון דמי להתם. **ובכס"מ** תמה ע"ז דמ"מ השתא אין נדון על הממון אלא על הגרושין, ולכן ביאר שמתוך דבריה נראה שהיא רוצה בגרושין וע"כ חשיב כתביעת ממון וצריכה להשבע וליטול עי"ש. **[וצ"ב** דא"כ אי"ז שבועת היסת אלא שבועת הנוטלין]. **ועיין** ברש"י שמבואר שאינה תובעת להתגרש ועיין ברמב"ן ובריטב"א שיש לדון בזה דאם היא תובעת להתגרש לא תהא נאמנת כיון שחיישי' שמא עניה נתנה באחר. **ועיין עוד בריטב"א ובנמוק"י** שכתבו שהגם שיש לו מיגו שהיה אומר נתקררתי ואיני ראוי להוליד וא"כ אינו חייב לגרשה מ"מ חזקה זו דאינה מרעה נפשה היא חזקה גדולה ועדיפא מהאי מיגו. **[וי"ל** דהגם דמיגו במקום חזקה הוי בעיא דלא איפשטא מ"מ כבר כתבו הראשונים והאחרונים בכמה מקומות שאין כל החזקות שוות בזה עיין בשו"ת הרשב"א (ח"ג קל"ד) ואכמ"ל.] **אכן** מחמת כן תגדל קושית הראב"ד הראשונה על הרמב"ם מ"ט לא תפטר משבועה מחמת חזקה זו. וצ"ע.

**ס"ה ע"ב**

**קכז) "האיש מצווה על פריה ורביה אבל לא האשה."** עיין **בקידושין** (מ"א ע"א) "האשה מתקדשת בה ובשלוחה" ובגמ' מבואר דהחידוש הוא שמצוה בה יותר מבשלוחה. **והקשה הר"ן** דהאשה אינה מצווה על פו"ר ומאי מצוה איכא. ותירץ דמ"מ יש לה מצוה מפני שהיא מסיעת לבעל. **ובשיטה לא נודע למי** שתי' שמדרבנן היא מצווה ועוד שיש לה שכר כמי שאינו מצווה ועושה. **ועיין במקנה** (קידושין שם) שתירץ עוד דאיכא מצות לשבת יצרה [דזה איכא גם בנשים עיין תוס' גיטין מ"א ע"ב ד"ה לא] ועיין בב"ש ס"א סק"ב שהביא הדעות בזה. **ולכל התירצים הנ"ל קשה**, דבגמ' הכא מבואר שיכולה לתבוע גרושין רק משום "חוטרא לידה ומרא לקבורה." [ועמד בקושיא זו בהגהות הב"ח ע"ד הר"ן שם]. וצ"ע. **ועיין במקנה שתירץ עוד** שהגם שאינה מצווה מ"מ אם רוצה להנשא צריכה שיהיה זה ע"י קידושין וזהו המצוה כמו בשחיטה וכד' שאין מצוה חיובית לשחוט אלא אם רוצה לאכול מצווה לשחוט ובזה נמי איכא מצוה בו יותר מבשלוחו. עי"ש. **ולפ"ז** מיושב דהגם שיש לה מצוה מ"מ אי"ז טענה לגרושין כיון שאי"ז מצוה חיובית. ועיין.

**קכח) אזלה אשתיא סמא דעקרתא."** מבואר דהדין אם מותר לשתות כוס של עקרין תלוי האם יש ציוי על פו"ר. **ועיין במנ"ח** (רצ"א) שהאריך בזה. **ועיין בשו"ת חת"ס** (אהע"ז ח"א סי' כ') דהיום שאין האיש יכול לישא אשה על אשתו ואינו יכול לגרשה בע"כ אין האשה יכולה לשתות כוס של עקרין לבטלו ממצות לערב על תנך ידך. עי"ש.