41 שלא כתב אלא ע_מ לכנסה - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

יום ועש"ק קרח כ"ב סיון תשע"א

א] כתבו התוס' בכתובות דמ"ז:, ז"ל, שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, וא"ת אם כן כל אדם הלוקח פרה מחבירו ונטרפה או מתה אנן סהדי שלא ע"מ כן לקחה, וי"ל דהתם אנן סהדי שבאותו ספק הי' רוצה ליכנס, ואפי' אם אומר לו אם תטרף יש לך לקבל הפסד הי' לוקחה, אבל הכא לא כתב כלל כי אם ע"מ לכונסה ואין דעתו כלל להכניס עצמו בספק, וכן ההוא דזבין ולא איצטריכו לי' זוזי, והא דפריך בסוף הגוזל קמא יבמה שנפלה לפני מוכה שחין תיפוק בלא חליצה דאדעתא דהכי לא קידשה אע"ג דבאותו ספק מסתמא היתה נכנסת בשעת קדושין, אומר ר"י דלא פריך התם וכו', דהואיל ואינו תלוי אלא בנותן יש לנו ללכת אחר דעתו וכיון שבו תלוי ודאי אינו רוצה ליכנס בשום ספק, ולא דמי ללוקח חפץ ואירע בו אונס דלא אמרינן דאדעתא דהכי לא קנה ומבטל המקח דאינו תלוי בדעת הקונה לבדו דהא איכא נמי דעת מקנה שלא הי' מקנה לו לדעתו אם לא יפרש, להכי פריך שפיר מיבמה שנפלה לפני מוכה שחין משום דבדידה תלוין הקידושין שברור לנו שהוא לא יעכב בשביל שום דבר שאירע אחר מיתתו כי אינו חושש במה שאירע אחריו, ולהכי לא פריך מאשה שנעשה בעלה בע"מ תיפוק בלא גט דאדעתא דהכי לא קידשה נפשה כיון דתלוי נמי בדעת המקדש, וכן כל הנהו דמייתי התם אין תלוי אלא בדעתו, עכ"ל.

ובמל"מ פ"ו מזכי' בתשו' מהר"ש הלוי כתב ע"ד התוס', ז"ל, ופירוש דבריהם שם לע"ד, דאע"ג דזבין ולא אצטריכו לי' זוזי איכא נמי דעת אחרת וכן נמי בהכותב לארוסה איכא נמי דעת אחרת דארוסתו, מ"מ כל הני לא חשיבי דעת אחרת, דכולהו הוי דומיא דיבמה דאע"ג דאיכא נמי דעת המקדש מ"מ כיון שהוא לא יחוש במה שיארע אחר מותו ה"נ גבי כותב לארוסה הוא לא הקפיד בהכי במה שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה כיון דלא מפסדא מידי ואם ימות ולא יתנו לה התוספת חזרה להיות כדמעיקרא, וכן נמי זבין ולא אצטריכו לי' זוזי הלוקח לא מפסיד מידי אי הדר בי' דזוזי דיהיב קא שקיל, וכיון שהוא אינו מקפיד סמכינן אאומדנא דמוכר שאין הדבר תלוי אלא בדעתו, וכל מקום שאיכא למימר שאין הדבר תלוי אלא בדעתו ודאי אנן סהדי שאינו רוצה להכנס בשום ספק וסמכינן אאומדנא כיון שאין שכנגדו מקפיד במה שיארע אח"כ, אבל כל היכא דהוי דומיא דלוקח חפץ דאע"ג דאיהו לאו אדעתא דהכי עבד הא איכא דעת מוכר דבכל ענין מכר לא סמכינן כלל לאומדנא דאידך דאדעתא דהכי עבד, עכ"ל, וכ"כ בנתיה"מ סימן ר"ל סק"א.

ועיי"ש בנתיה"מ שהק' ע"ז, דא"כ בלוקח בית ואח"כ גזר המלך שלא ידור הלוקח בעיר זה, נימא דאדעתא דהכי לא קנה כיון דבית יהיב ובית שקיל, ועיי"ש מש"כ בזה.

ב] אמנם הדברים צע"ג, שהרי התוס' בתחילת דבריהם כתבו לחלק בין הא דשלא כתב לה אלא ע"מ לכנסה וזבין ולא איצטריך זוזי לבין לוקח בהמה ונטרפה, דהתם אנן סהדי שבאותו ספק הי' רוצה ליכנס, ואפי' אם אומר לו אם תטרף יש לך לקבל הפסד הי' לוקחה, אבל הכא לא כתב כלל כי אם ע"מ לכונסה ואין דעתו כלל להכניס עצמו בספק, וכן ההוא דזבין ולא איצטריכו לי' זוזי, ובשטמ"ק פירש הטעם בזה, ז"ל, ועיקר החילוק היינו דבלוקח פרה אע"ג דנטרפה מ"מ הרי נהנה מהמקח אלא שמפסיד ודרך הלוקחים ליכנס על ההפסד והריוח, אבל אם מת קודם הכניסה הרי לא נהנה מהמקח כלל ובכה"ג אנן סהדי שלא הי' כותב לה אם הי' חושש למות קודם הכניסה, וכן זבין ואיצטריכו לי' זוזי דמשום דהי' דחוק לזוזי הוא דזבין וכיון דאין כאן דוחק דלא איצטריך לי' זוזי אנן סהדי דלא הוה זבין, עכ"ל, ולפ"ד מהר"ש הלוי, הרי לפ"מ דמסקי התוס' דבדבר התלוי בדעת שניהם לא אמרינן דאדעתא דהכי וכו', הרי דמה"ט הוא דבלוקח בהמה ונטרפה לא אמרינן דאדעתא דהכי וכו', ול"ד לההיא דלא כתב לה אלא ע"מ לכנסה ולזבין ולא איצטריכו לי' זוזי דלא חשיב כדבר התלוי בדעת שניהם כיון שאין שכנגדו מפסיד, ורחוק הדבר לומר דאה"נ לפי מסקנת התוס', שוב א"צ למש"כ בתחילת דבריהם.

אמנם באמת גם בל' התוס' בסו"ד מבו' להדיא דכל מה שחילקו בין דבר התלוי בדעתו לדבר התלוי בדעת שניהם, הוא רק לגבי ספק דמסתמא לא הי' נמנע מחמת כן, וכ"ה גם בד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם.

והיינו, דלעולם גם בההיא דלא כתב אלא ע"מ לכנסה ובזבין ולא איצטריך לי' זוזי חשיב כדבר התלוי בדעת שניהם, ואך דכל הא דבדבר התלוי בדעת שניהם לא אמרינן דאדעתא דהכי וכו', הוא רק כמש"כ התוס' בתחילת דבריהם, דבכה"ג אנן סהדי שבאותו ספק הי' רוצה ליכנס ואפי' אם אומר לו אם תטרף יש לך לקבל הפסד הי' לוקחה, והיינו דכיון שהדבר תלוי בדעת המוכר, והמוכר אינו מתרצה לכך, מתרצה גם הלוקח שלא לתלות המקח בכך, ומשא"כ בדבר שאינו תלוי אלא בדעתו, דבכה"ג אמרינן דאינו רוצה ליכנס בשום ספק, ומשא"כ בההיא דלא כתב לה אלא ע"מ לכנסה ובזבין ולא איצטריכו לי' זוזי, אמרינן דאף אם אין שכנגדו מתרצה לכך, מ"מ הוא אינו מתרצה לכך אלא אדעתא וכו', וע"כ בכה"ג מהני תנאו אף שהוא דבר התלוי בדעת שניהם, דלאו כללא הוא דבדבר התלוי בדעת שניהם ל"מ הא דאדעתא דהכי וכו', אלא היינו דבדבר התלוי בדעת שניהם לא קעביד אדעתא דהכי, אך בגווני דאינו מתרצה לכך כלל ועביד אדעתא דהכי, ה"ז מועיל אף בדבר התלוי בדעת שניהם.

ומצאתי הדברים מפורשים כן בנובי"ק יו"ד סו"ס ס"ט, ז"ל, שמבו' בדבריהם שאומדנא גדולה מהני אפי' בתליא בדעת שניהם, ולוקח פרה שאני ששם אין כאן אומדנא גדולה אדרבה אנן סהדי שבאותו ספק הי' רוצה לכנוס, אבל הכא לא כתב אלא ע"מ לכונסה ואין דעתו ליכנס בספק כלל, אבל ביבמה שנפלה לפני מוכה שחין שסברא ג"כ שבאותה ספק היתה רוצה ליכנס, וכן נתן הכסף לאנשי משמר, ובזה אנו צריכין לחלק בין תליא בדעת נותן לחוד, עכ"ל.

וכ"ה בתשו' הגאון בית אפרים שנד' בשו"ת אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ו, ז"ל, ולענ"ד מבו' ג"כ מדברי התוס' בכתובות שם, דעיקר תירוצם הוא לגבי לוקח בהמה ונטרפה משום שבאותו ספק הי' רוצה לכנוס שאפי' הי' אומרים לו אם תטרף יש לך לקבל הפסד הי' לוקחה, אלא דקשיא להו מהא דב"ק דג"כ י"ל שהיתה נכנסת בספק מה בשעת הקדושין, וע"ז חלקו דהיכי שאינו תלוי רק בדעתו איני רוצה לכנוס בשום ספק וגם ביבמה כיון שהבעל לא אכפת לי' בהכי שוב תלוי בדעתה לבד והיא אינה רוצה לכנוס בספק זה, וממילא היכי שהאומדנא גדולה שלא הי' נכנס בספק זה ואם יתרצה חבירו בכך אעפ"כ הוא הי' עומד על דעתו, א"א לנו לקיים המקח ולתפוס דעת חבירו ולבטל דעתו של לוקח, דכיון דאומדנא דמוכח הוא שלא הי' רוצה לקנות כי אם בתנאי זה ולא נתקיים המכר בטל, וזה מוכרח מהא דר' אלעזר בן עזרי' דאזיל בתר אומדנא שלא כתב לה אלא ע"מ לכנסה, עכ"ל.

ג] בנתיה"מ שם כתב בסו"ד, ז"ל, אמנם לפע"ד נראה לתרץ קושית התוספות בכתובות הנ"ל באופן אחר, דבלוקח פרה לא שייך כלל לומר האומדנא, דבלוקח י"ל נסתחפה שדך ומזלך גרם, וא"כ מה שייך לומר אדעתא דהכי לא קנה, כיון דבמזלו וגרמתו נהרגה או נטרפה ודאי דההיזק חל עליו, ודוקא גבי שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, וכן ביבמה שנפלה לפני מוכה שחין שהבעל מת, שאין הבעל שדה של אשה ולא שייך לומר נסתחפה שדך, אמרינן אומדנא, משא"כ בזה, עכ"ל, וכ"כ במחנ"א שכירות סימן ד'.[[1]](#footnote-2)

ובתשו' הבית אפרים שם כתב ע"ז, ז"ל, ולענ"ד דעת התוספות דאדרבה כיון דמצי טעין אדעתא דהכי לא קנה ובטל המקח לא נסתחפה שדהו כלל רק שדה המוכר, ומ"ש מתשובת הרא"ש סי' ל"ד שכתב דאחר הקדושין אמרינן נסתחפה שדהו תמיהני דהמעיין בתשובה שם יראה שהרא"ש סובר כך במומין שנעשו לאחר אירוסין לענין כתובה שהוא מפורש בש"ס דלקושטא דמלתא הקדושין קיימים ואין דיניהם רק על הכתובה ובזה שפיר טענה נסתחפה שדהו שכבר נעשית קנינו ע"י הקדושין וכו', משא"כ בלוקח שנתקלקל המקח אם נאמר שיכול לבטל המקח דאדעתא דהכי לא קנה אין כאן נסתחפה שדהו כלל, עכ"ל.

אך בדעת המחנ"א והנתיה"מ נ' דס"ל, דכיון דבלא תנאו של הלוקח, תלינן לההפסד שקרה אח"כ במזלו של הלוקח, הרי דע"ז לא הי' תנאו של הלוקח כלל, והגם דאי נימא דהתנאי הוא גם ע"ז ובטל המקח, תו ממילא אי"ז מכח מזלו של הלוקח אלא מכח מזלו של המוכר, מ"מ אין לנו לומר שמזלו של המוכר גרם, אלא אדרבה אמרינן דמזלו של הלוקח גרם וממילא דאי"ז מבטל המקח.

שוב מצאתי בד' חד מקמאי כד' המחנ"א והנתיה"מ, דל"מ למימר דאדעתא דהכי לא זבין, משום דמזלו גרם, וכעת איני מוצא מקומו.

ד] בטעם הא דבמוכר ונמצאת טרפה המקח בטל, ולא אמרינן דכיון דה"ז תלוי בדעת שניהם אין המקח בטל, עי' בתשו' הבית אפרים שם כמה טעמים בזה, ועמש"כ בזה בביה"ל ח"ג סימן ג'.

1. ובמש"כ דלגבי נפלה לפני מוכה שחין ל"ש נסתחפה שדהו, כתב בתשו' הבית אפרים שם, ז"ל, ובאמת לא היה צריך לזה, דלענין ביטול הקדושין אין שייכות לטענה דנסתחפה שדהו, דאפי' תימא דנסתחפה שדה שלה מ"מ י"ל דאדעתא דהכי לא קידשה נפשה, והך טענה דנסתחפה שדהו אינה טענה אלא לענין דבר שבממון דאמרינן מזל גורם, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)