לא 2
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / לא

לא' א'

שיאכלו הכלבים למחר. עי' מנח"ח קמד' דמהני רק כשחישב בל' אכילה דווקא, ועי"ש עוד דה"ה דמצטרפא עם אכילת אימורין או בשר. – וע"ע גרמ"ד דלכאו' ה"ה דמהני מחשבה על אימורין להאכילם לכלבים. ודקדק דהר"מ כ' דין זה רק על אכילת בשר. וכן שיטת התוס' במנחות לגבי אכילת אש, ולכאו' דה"ה אכילת כלבים. ועי' אבה"אז דפשטיה דסוגיין איירי בבשר. - לכאו' דה"ה חול"מ. – ועצם הדבר צ"ב דהגם דלא מיקיימא בזה אכילה דקדשים איכא בזה שם אכילה לענין מחשבה. ולעיל לענין אליה אמרי' דכיון דאי"ז למשחה לגדולה וכו' וליכא בזה מצוות אכילת קדשים דל"מ בזה מחשבה, אמנם דיש לחלק דשם הנידון על איזה חלק בקרבן אפשר לפגל, דבעי' דווקא חלק דאית ביה שם אכילת קדשים, והנה הכא הוא מחשב בדבר שיש בו שם אכילה, ורק דאיהו חשיב על אכילה גריעתא. ועי' שפ"א. – עי' קו' התוס' מ"ש מאכילת טמאים. ובפמ"א תי' דטמאים חשיבי כאין דרכו לאכול, אבל כלבים נתרבו מקרא דאיכא ע"ז שם אכילה. ועי' שפ"א דהק' דקדשים אין עומדין להאכל ע"י כלבים. – עי' תוס' דהנידון הוא על אכילת בשר לחיה, אבל בהמה אין דרכה לאכול בשר, ועי' גרמ"ד דיתכן דבכל חיה זה פשיטא כמבואר בבב"ק יט' ב', אבל כלב מספק"ל אי מין חיה או בהמה. אמנם עי' רמב"ם דכ' בהמה או חיה.

חישב שתאכלהו אש. וברש"י דהנידון הוא במחשב להאכיל את הבשר באש הדיוט. ובפשוטו משמע דכל הנידון רק בבשר ולא באימורין, וכן רק באש הדיוט ולא באש גבוה. - בענין בשר באש גבוה, עי' מנ"ח דנקט דאין חילוק, והיינו משום דעצם המחשבה להאכיל באש הוי מחשבת אכילה, ומה שאמר אש גבוה זה רק דהוא משתמש בהך אש, אבל אי"ז משנה את עצם גדר המחשבה. וע"ע תוס' במנחות דכ' 'אבל ח"ז בשר לאדם וח"ז בשר למזבח מצטרפין', ומבואר דס"ל דגם בבשר למזבח איכא מחשבת אכילה. [ובד' התוס' נר' דמהני מחשבת אכילת בשר למזבח, ואפי' כשלא הזכיר אש, ועי' מנ"ח דבכה"ג ל"מ]. וכ"מ הכא מהתוס' דה' שאין, שהק' דנילף מרישא דדבר שאין דרכו להקטיר בשר דליכא בזה שם אכילה, ושם איירי באש גבוה. ועי' קר"א ופמ"א דתי' על התוס' דשם איירי באש גבוה, ומ"מ מבואר דהתוס' לא חילקו כן. [יש לדקדק גם בד' התוס' בסוגיין שהק' דנילף בשר באש הדיוט מאימורין באש גבוה, ומתרצים רק דהחילוק א"ז אש גבוה או הדיוט, ומשמע דאין לחלק בזה בין אימורין לבשר]. - וצל"ב למה אם מחשב על הבשר באכילת אש גבוה, אי"ז מחשב מאכילה לאכילה. ושם במנ"ח דאי"ז מחשב מאכילה למזבח, ולכאו' משום דכל מחשבתו היא רק להאכיל באש, אבל אין במחשבתו שתתקיים בזה 'הקטרה'.

מחשבת אכילת אש באימורין. יעוי' ברש"י בד"ה וכי תימא דכ' דאפי' אש גבוה במידי דחזי לה ואורחה וכו' ואע"ג דאכילה שמה וכו', הרי מבואר דבאימורין בודאי דהוי אכילה, וכמו שהתוס' כאן הוכיחו מהא דמבואר במנחות דיכול לחשב בל' אכילה, וכן מקרא דאשר תאכל האש את העולה. אמנם כ"ז איירי באש גבוה. וע"ע תוס' במנחות דהק' למה צריך קרא לאכילת מזבח דתיפו"ל מדין אכילת אש, ותי' דנ"מ כשלא הזכיר אש, עוד תי' דבחידוש הוא דשייך על אימורים שעומדין להקטרה שם מחשבת 'אכילה', ומ"מ זה מהני רק באש גבוה דעומדין לאכילת הך אש, ויל"ע אם התי' הא' נחלק ע"ז. וע"ע באבן האזל דנקט בד' הרמב"ם, דהנידון בסוגיין הוא על אכילת אש הדיוט באימורין דקמ"ל דמהני. [ויל"ע דאם אש הדיוט הוי כאכילת הדיוט, א"כ יהיה בזה משום מחשבין מאדם לאדם].

שיטת התוס'. התוס' בסוגיין הק' למה לא ילפי' דאכילת אש הוי אכילה מקרא דב' אכילות וכו', ותי' דאכילת גבוה פשיטא דהוי אכילה. ולהלן יבואר השו"ט דגמ' לפי תוס'. ועי' תוס' במנחות דהק' איפכא דנילף דמהני מחשבה בל' הקטרה מקרא דאכילת אש, והגם דקרא איירי באכילת אש הדיוט, לכאו' דכל שכן דנילף מינה לאש גבוה. ועי"ש בחק נתן ע"ד התוס' דמבאר דיותר פשיטא להו התם דאש הדיוט הוי אכילה, ולכן הביאו מסקנת הסוגיא דהכא להוכיח דגם באש גבוה איכא שם אכילה. [וילה"ע דבאמת גם אפשר למילף דין אכילת אש גבוה, מקרא דאשר תאכל האש וכו'].

- ותי' דבעי' לקרא דתרי אכילות דמהני ל' 'אכילת מזבח' בלי הזכרת אש. וילה"ע דלפ"ז מה מק' התוס' בסוגיין דנילף דין אכילת אש מקרא דתרי אכילות, והרי התם איירי באכילת מזבח ולא באכילת אש. וק' לומר דזהו מה שתי' דאכילת אש גבוה הוי אכילה, כי היו צריכים להדגיש החילוק בין מזבח לאש. ואולי ס"ל להתוס' דאם אכילת מזבח הוי אכילה, כ"ש דאכילת אש.

– עוד תי' התוס' דדין אכילת אש נאמר בסוגיין רק לגבי בשר, אבל באימורין שהם בני הקטרה ל"ש בהו כלל דין 'אכילה', ולכן בעי' לקרא דשייך מחשבת 'אכילה' באימורין, וכ' וגם אחרי דהתחדש דאיכא אכילה, היינו רק אכילה דשייכא גבייהו כמו אש גבוה, אבל אש הדיוט ל"מ דהוי כאכילת אדם, וא"כ כשמחשב על אימורין באש הדיוט הוי מחשבה לאכול דבר שדרכו להקטיר. והמנ"ח כ' דהתוס' לקמן בפרים הנשרפים דס"ל דל"ש התם מחשבת אכילת אש, דזה שייך רק ב'מידי דראוי לאכילת אדם', אזלי לשיטתייהו הכא דאכילת אש ל"ש באימורין דאינם בני אכילה. [ויל"ע בתוס' שם בסוף לשונם דנר' דמהני גם מחשבת אכילת אש באימורין, ולעי' מנח"א שם]. ויעו"ש ברש"י דהגם דל"מ בהו מחשבת אכילה, מ"מ מהני מחשבת אכילת אש, וחזי' דאכילת אש אינו מענין אכילת אדם, ולפ"ז אפי' באימורין יהיה מהני. - ויל"ע האם לתי' א' שייכא באימורין מחשבת אכילת אש הדיוט וכלבים. - ויש שנקטו דלתי' ב' דהתוס' ל"מ מחשבת 'אכילת מזבח' באימורין, וחייב להזכיר ל' אש, אמנם יעוי' לשונם בתי הב' שכ' דמהני מחשבת אכילת מזבח למזבח', וביותר דמשמע מלשונם דגם בבשר מהני מחשבת 'אכילת מזבח'. [וצ"ל דליכא בזה משום מחשבין מאכילה לאכילה, משום דאכילת מזבח משמעותה אכילת אש, וזה שפיר שייך לאכילת אדם, ורק אם מחשב בל' הקטרה הוי מחשב מאכילה לאכילה].

שיטת הרמב"ם. הרמב"ם פסוה"מ יד' י' הזכיר ענין אכילת אש רק באימורין, דהיכא דחישב בל' אכילה הוא מצטרף עם אכילת אדם. ודקדקו האחרונים קר"א כאן ומנחות וזבח תודה במנחות, דבבשר ס"ל דליכא ביה כלל שם מחשבת אכילה, והטעם דכיון דאינו עומד להך אכילה הוי כ'איבוד', ורק באימורין שייך להגדיר דזהו אכילה. - ואמנם תק' קו' התוס' במנחות, מה התחדש בקרא דמהני מחשבה בל' אכילה דנילף לה מדין אכילת אש. והתוס' תי' דסוגיין איירי בבשר ושם איירי באימורין, אבל לפי הר"מ גם הכא איירי באימורין. - והגרא"ז חילק דבמנחות ילפי' דמהני מחשבה באש גבוה, והכא בסוגיין התחדש דמהני גם באש הדיוט. ומבאר דדמיון הגמ' לכלבים דחזי' דגם היכא דבעי' אכילת אדם, מהני גם אכילה אחרת שהיא אכילת כלבים, וא"כ ה"ה דבאימורין דבעי' אכילת אש גבוה דיהיה מהני אכילת אש הדיוט. - וקו' הגמ' הכא דאש הדיוט ואכילת אדם יצטרפו, דדמיין אהדדי, אבל הא דאשכחן אכילת אש גבוה באימורין, מ"מ א"י להצטרף עם אכילת אדם, דאש גבוה הוי כעין הקטרה. ולמסקנא דכל היכא דהוי בל' אכילה מצטרף, אז איכא צירוף של אכילת אדם עם אכילת אימורין באש בין גבוה או הדיוט. - וע"ע באחרונים דהר"מ לא כ' דמהני בל' אכילת מזבל בלי הזכרת אש, ולכן א"א לתרץ כתי' א' דתוס'. - ועי' קר"א דלמסקנא ילפי' מהקרא דהאכל יאכל וכו' דאכילה בכזית, ולא ילפי' כלל לדין אכילה באימורין.- אמנם יעוי' ד' הגרי"ז להלן שכ' כמה חילוקים למה בעי' לקרא דאכילת מזבח, ולפ"ז לא תק' קו' התוס' לפי שי' הרמב"ם. – עי' גרי"ז במנחות דהר"מ כ' רק דין צירוף, ולא כ' עצם הדבר דיכול לחשב על אכילת אש, משום דאשמעי' תרתי בחדא. וכן באכילת כלבים.

ביאור קו' הגמ' דאכילה והקטרה יצטרפו. עי' ברש"י דה' וכי תימא, דאפי' אש גבוה דהוי אכילה לא מצטרפא עם אכילת אדם, אלא לא מדמי' 'אכילות להדדי, אלא כל חדא וחדא למילתיה הוא דהוי אכילה. ומשמעות ד' רש"י דהנידון האם אכילה היא כמשמעותה הפשוטה אכילת אדם ותו לא, ואכילת כלבים ואש רק למילתיה הוא דהוי אכילה, או דמדמי' אכילות אהדדי, ולכן גם יהיה מהני צירוף אכילות של אדם ומזבח. ובתוס' במנחות בתי' הב' דנקטו דבאימורין מהני רק אש גבוה, כ' דא"כ בהכרח דאיכא צירוף בין אכילת אדם ואכילת מזבח, [דאם מהני גם אש הדיוט באימורין, אזי אין הכרח להגדיר דזה אכילת מזבח]. [ובתוס' שם כ' דמ"מ בשר למזבח ובשר לאדם א"ש דמצטרפין, ולכאו' דהביאור דכיון דהך בשר אין בו שום דין הקטרה, א"כ גם באש גבוה חשיב כסתם אכילת אש הדיוט, ושפיר מצטרף לאכילת אדם].

– [ולולי ד' רש"י הנ"ל היה אפ"ל דנידון הגמ' הוא רק על אכילת אש דהדיוט שיצטרף לאכילת אש גבוה, דהוי אכילות דדמיין, אבל אכילת אדם דל"ד כלל לאכילת מזבח ל"ש שיצטרפו. אולם לפ"ז ק"ק מה מק' הגמ' מהא דאכילה והקטרה אין מצטרפין, דהתם איירי באמת באכילת אדם כפשוטה, אבל אה"נ דאכילת אש הדיוט מצטרפת, ואין לומר דמדסתם תנא דלעולם אכילה אינה מצטרפת להקטרה, משמע דגם אכילת אש הדיוט אינה מצטרפת, דא"כ איך משני הגמ' דאם אמר בל' אכילה מצטרפין, והרי סתם תנא דבכל גוונא אין מצטרפין. אבל יש לדחות דהתנא כ' רק ד'הקטרה' אינה מצטרפת, ולא איירי כלל על מחשבת אכילת אש גבוה דאימורין, אבל בנידון של 'אכילה דהדיוט' דכ' דלעולם אין מצטרפין, משמע דלעולם כל 'אכילה' אינה מצטרפת].

– ויעוי' בתוס' דהא פשיטא דאיכא אכילת אש גבוה, ונידון הגמ' על אש הדיוט, וקו' הגמ' דיצטרפו אכילת אדם ומזבח, זה רק אם נקטי' דאיכא אכילת אש הדיוט. ועי' ב\*עול"ש ביאר דלהתוס' הא דאימורין חשיבי אכילה למזבח, אי"ז מחמת לתא ד'מזבח', אלא משום האכילת אש דאית בה, ומעתה שפיר מק' בגמ' דגם הקטרה תצטרף, והיינו משום דאית בה שם אכילת אש מצ"ע, ולא רק מצד המזבח, וא"כ יכולה להצטרף לאכילת אדם. ולפ"ז יתכן דאם יחשב על 'אכילת מזבח' דאימורין לא יצטרף, ורק האכילת אש היא המצרפת, ויל"ע. – וב\*טה"ק כ' דאדרבה גם בהו"א ס"ל דאכילת מזבח ואכילת אדם מצטרפין, משום דבתרוייהו איכא ל' אכילה, ורק כשמחשב בל' הקטרה אין מצטרף, כי אכילת אש לאו שמה אכילה, וקו' הגמ' אחרי דנתחדש אליבא דר' ינאי דאכילת אש שמה אכילה, א"כ ס"ד דגם כשיחשב בל' הקטרה יצטרף, ומשום דהקטרה משמעותה אכילת אש. ותי' הגמ' דמ"מ ל' הקטרה לחוד. – [והיה אפ"ל דהא פשיטא לן מעיקרא דאכילת אש גבוה אין מצטרפת לאכילת אדם, דתרי אכילות נינהו, ורק דלאחר שנתחדש דאכילת אש הדיוט הוי אכילה, א"כ מק' הגמ' דאכילת אש הדיוט והקטרה יצטרפו. ולפ"ז הנידון הוא רק דתרי אכילות אש יצטרפו, אבל אדם ומזבח פשיטא דאין מצטרפין]. – בתוס' דהוי מצי למידק מרישא, לכאו' די"ל דשאני התם דרוצה להאכיל אכילת אדם לאש דגבוה, וזה ל"מ, ורק לאש דהדיוט הוי אכילה. ושוב דכעי"ז ב\*קר"א ו\*פמ"א דבעי' מחשבה בדבר העומד לאותה אכילה. אמנם ה\*צ"ק כ' דהתוס' מוכיח דכל אכילה 'שלא כדרך' לאו שמה אכילה, וא"כ ה"ה אכילת אש דהדיוט.

לתי' א' בתוס'. וע' בגרי"ד דהק' דא"כ מה מק' הגמ' דהקטרה ואכילת אדם יצטרפו, והרי לא הזכיר אש באכילת גבוה. ותי' לפי המבואר ברש"י דעיקר הקו' האם איכא עוד אכילות אחרות, וההוכחה דהקטרה שהיא אש גבוה אינה נחשבת לאכילת גבוה, וא"כ כ"ש דאכילת אש הדיוט לאו שמה אכילה.

עוד יעוי' גרמ"ד מנחות דמק' למה מחשב להקטיר דבר שדרכו לאכול לא הוי מחשבה, והרי אכילת אש שמה אכילה, ונמצא דחישב 'לאכול' דבר שדרכו לאכול. עי' מנח"א דק' דאם מהני האכלת אימורין לאש, דא"כ למה ל"מ נמי האכלתם לאדם. ויעוי' שפ"א דנוקט דאם מחשב על אכילת אימורין באש הדיוט, דזה אתי רק אליבא דר"א דמחשבין מאכילה לאכילה.

והגרי"ז במנחות תי' על קו' התוס' במנחות. דיש לחלק בין אכילת אש לאכילת מזבח, דבאכילת מזבח נתחדש דסגי במשילת האור וכו', אמנם שוב הוכיח הגרי"ז מהנידון בגמ' בע"ב דמחשבה על הקטרה א"צ שיהיה בכא"פ, דמבואר מזה דמשך ההקטרה הוי שיעור זמן של לכה"פ כא"פ או היסק גדול, ואי נימא דסגי במחשבה על משילת האור, הרי זה נעשה 'מיד' בהשלכתו לאש, ולמה בעי' לדון אם צריך א"פ או לא, ובהכרח דהגם דהקטרה הוי מאימת שמשלה האור, מ"מ המחשבה צריכה להיות על כל ההקטרה ול"מ מחשבה על משילת האור. [ובטעם הדבר ביאר הגרי"ז, משום דדין משילת האור התחדש בהקטרה כשירה ולא במחשבת פסול, ועוד דאיכא בזה שם הקטרה לענין דיתיר השיריים, אבל לא לענין דיחשב כהקטרה בגוף הדבר]. ועי' בגרי"ד מנחות דהך סברא דבעי' דהמחשבה תהיה על החפצא של ההקטרה של הדבר עצמו, זה רק באימורין דהמחשבה היא על האכילת מזבח דידהו, וזה תלייא בחלות שם ההקטרה דידהו, ולכן הגמ' בסוגיין דאיירי בזבחים כ' דאיירי בהיסק גדול, והיינו דאל"ה איכא יותר מאכילת פרס עד שתתקיים ההקטרה בחפצא עצמו וכנ"ל. אבל בקומץ דביאר הגר"ח דהמחשבה היא על הזריקה שבהקטרה, וא"כ הרי דזה באמת חייל במשילת האור במקצתו או בכולו, וא"כ אינו תלוי בהיסק גדול ובאכילת פרס, וא"כ שפיר יש לתרץ קו' התוס' המנחות דנילף מאכילת אש, דאיכא נ"מ וכנ"ל דכשמחשב על אכילת מזבח נתחדש דסגי במחשבה על משילת האור.

- אבל עוד תי' הגרי"ז דאכתי איכא נ"מ דלענין אכילת האש בעי' שיעשה 'דשן', ואילו לדין הקטרה של החפצא עצמו סגי בהצתת האור ב'כולו'. והגרי"ד הק' דא"כ מה מק' הגמ' דיצטרפו לאכול ולהקטיר מטעם אכילת אש, והרי נמצא דאכילת אש יש לה שיעור אחר משיעור ההקטרה, ותי' דמשמע דבכל גוונא לא מצטרפי, והיינו דגם אם יחשב על ההקטרה עד שיאוכל לגמרי ויהיה דשן דל"מ. - ועוד תי' דאיכא נ"מ בלבונה ע"פ שי' רש"י דסגי במחשבה על קורט אחד, אבל במחשב על אכילת אש צריך לחשב על כזית דווקא כשיעור אכילה. [והגרי"ד הק' דהנה הר"מ בפיהמ"ש ביאר דאיכא בהקטרה גם דין זריקה וגם דין הקטרה, והנה לכאו' אם הוא מחשב בל' אכילה, בפשטות דמחשבתו היא על ההקטרה שבהקטרה, ולא על הזריקה שבהקטרה, והנה הא דס"ל לרש"י דמהני מחשבה בלבונה בקורט א' וא"צ כזית, היינו משום דהוי מחשבה על העבודה, אבל ליכא בזה כלל אכילת מזבח, וא"כ אם יחשב בל' אכילה על קורט א' דהוי מחשבה על ההקטרה ולא על העבודה ל"מ, אמנם הביא דהגרי"ז תי' דהגם כשמחשב בל' אכילה המחשבה היא גם על הזריקה. והגרי"ד במנחות כ' דיתכן דלעולם כשמחשב על הקטרה גם אם מחשב על ה'עבודה' שבהקטרה, מ"מ המחשבה היא על אכילה, דהקטרה לעולם נחשבת כהקטרה. ובמנח"א כ' בנו"א תי' הגרי"ז דא"ז חשיב כעבודה ה"נ נמי דזה אכילת מזבח].

- ועוד תי' דנ"מ דבאכילת מזבח נתחדש גם מחשבה על שפיכת שיריים, וכן דגם מחשבה על זריקה איכא בזה משום אכילת מזבח. ולכאו' דעוד יש לתרץ דהנה אי נימא דגדר אכילת אש הוי דומיא דאכילת אדם, א"כ יתכן דבעי' שתהיה מחשבתו דווקא על אכילה בכדי אכילת פרס, אבל אי הוי מדין אכילת מזבח מהני אפי' ביותר מכא"פ דומיא דהקטרה. ושוב יש לשדות נרגא בזה, דאולי גם ב'אכילת מזבח' דמהני בה מחשבה, דמ"מ אולי בעי' נמי שתהיה המחשבה על כא"פ, אבל לא מסתבר דהרי התורה דימתה דהוי מחשבה דומיא דמחשבת הקטרה. - אמנם דלפי התי' הנ"ל, לכאו' דל"ק קו' הגמ' הכא דאכילה והקטרה אין מצטרפין, דהכוונה ל'דין הקטרה' דמהני משילת האור וכו' דכלפי זה ליכא צירוף, ותי' הגרי"ז דמשמע דלעולם ליכא צירוף ואפי' כשיעשה דשן.

יש לברר בכל הנ"ל האם אכילת אש יש לה דין אכילת אדם, או דהוי אכילה חדשה כנר' מרש"י לענין פרים הנשרפים, או דבכל מקום דנים לפי עניינה והיינו דבאימורין יש לה דין הקטרה. ושוב דהגרי"ז במנחות מסתפק בכעין זה, האם כשמחשב על אימורין בל' אכילה, גדרי הזמן והמקום הם כדין אכילה וכגון קק"ל לב' ימים ובכל העיר, או כגדרי זמן ומקום דהקטרה, ומדקדק מהרמב"ם דהוי כהקטרה, וצל"ב דקדוקו, וע"ע גרי"ד מנחות.

ובאמת דבכל זה איכא חידוש דהיכא דמחשב על ב' אכילות שונות דהם מצטרפין. ויל"ע מנידון הגמ' לקמן בחישב שיאכלוהו ב' בנ"א.

איזה אכילת אש הוי אכילה.

בשר לאש גבוה והדיוט. לרמב"ם ל"מ כלל אכילת אש בבשר. ברש"י כ' דמהני באש הדיוט, ובמנ"ח דמהני גם באש גבוה. ועי' לעיל לדקדק מתוס' דמהני גם לגבוה, וכ"נ בתוס' במנחות, אמנם הקר"א והפמ"א על התוס' חילקו דבאש גבוה ל"מ. ובשר לאכילת מזבח במנ"ח דל"מ, ומהתוס' במנחות משמע דמהני.

אימורין לאש הדיוט. תוס' במנחות בתי' הב' דל"מ דזה מחשב מאכילה לאכילה. והגרא"ז ברמב"ם וברש"י דמהני. ורש"י בסוגיין כ' רק בשר ולא הזכיר אימורין.

באיזה ענין מהני צירוף.

צירוף הקטרה ואימורין לאש גבוה או הדיוט. שפ"א וקר"א הוכיחו דלא מצטרף, והמנ"ח דלאש גבוה מצטרף ולאש הדיוט ל"מ.

צירוף בשר לאדם ואכילת אימורין לאש גבוה. ברש"י נר' דכל האכילות מצטרפות, אמנם יתכן דלרש"י ליכא כלל אכילת אש באימורין. ובתוס' במנחות מתקשים דמהיכי תיתי דיצטרפו בשר לאדם ואימורין למזבח, ומ"מ מתוך קושייתם נר' דמצטרפין. וכ"מ מד' התוס' כאן לפ"ד העול"ש. ולהגרא"ז ברמב"ם לא מצטרפי.

צירוף אכילת בשר לאדם ואכילת אימורין 'למזבח'. לפ"ד הטה"ק בתוס' כאן זה פשיטא דמצטרפין. אמנם להתוס' במנחות נר' דמצטרפין. ולכאו' לתי' א' דהתוס' שם אין מצטרפין, וכן נפקא מביאור העול"ש בתוס' כאן. וכן נוקט המנ"ח בשיטת רש"י. ולהגרא"ז ברמב"ם לא מצטרפי.

צירוף אכילת בשר לאדם ואימורין לאש הדיוט. להגרא"ז ברמב"ם רק בכה"ג מהני צירוף. ולתוס' במנחות בתי' הב' ליכא כלל אכילת אימורין באש הדיוט. ורש"י בסוגיין כ' אכילת אש רק על בשר.

צירוף בשר לאדם ואכילת בשר 'למזבח'. בתוס' דמנחות דמצטרפין. ולכאו' לתי' א' דהתוס' שם אין מצטרפין, וכן נפקא מביאור העול"ש בתוס' כאן. וכן נוקט המנ"ח בשיטת רש"י.

צירוף בשר לאדם ואכילת בשר באש גבוה. להתוס' הנ"ל מצטרפין, וכן לכאו' לתי' א' דהתוס'.

צירוף בשר באש גבוה ובשר באש הדיוט. להרמב"ם ליכא כלל אכילת אש בבשר. ולהתוס' במנחות מצטרפין.

בשר שעומד לאכילת אדם שמחשב לאכילת אש הדיוט / ומה הדין במחשב לאכילת אש גבוה / ומה הדין במחשב לאכילת מזבח

1. מצרף אכילת אדם / עם אכילת בשר לאש הדיוט / או עם אכילת בשר באש גבוה / או עם אכילת בשר למזבח
2. מצרף אכילת אדם / עם אימורין באכילת אש הדיוט / או עם אימורין באכילת אש גבוה / או עם אימורין למזבח
3. מצרף אכילת בשר באש הדיוט / עם אכילת בשר באש גבוה / או עם אכילת בשר למזבח
4. מצרף אכילת בשר באש הדיוט / עם אכילת אימורין באש הדיוט / עם אכילת אימורין באש גבוה / עם אימורין למזבח
5. מצרף הקטרת אימורין / עם אימורין לאש גבוה / עם אימורין לאש הדיוט. הערוה"ש מצדד דהקטרה ואש גבוה מצטרפין, אמנם עי' שפ"א סד' ב' ועול"ש שם דאין מצטרפין. ולכאו' לפי תירוצם שם מוכח נמי דגם באש הדיוט איכא צירוף, דהרי התם איירי נמי בחול"מ דשייך בזה רק אש הדיוט, ועי' ס' זכר ישעיהו. אמנם המנחת חינוך נוקט דבאש גבוה איכא צירוף אבל באש הדיוט ליכא צירוף.

קרן אורה כאן ומנחות

שפת אמת כאן ומנחות

פנים מאירות

עולת שלמה

טהרת הקודש

מנחת אברהם מנחות

גרי"מ כאן ומנחות

מקדש דוד

מתיבתא

ציונים והארות

פני המזבח