סנהדרין פרק ה_2
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין - הרב אי_ש סטפנסקי

**חקירה בדין הכחשה בחקירות**

תנן בריש פרקין אחד חקירות ואחד בדיקות בזמן שמכחישין זה את זה עדותן בטילה. וחקר הגרש"ר (חי' סי' ח' ושיעורים לעיל ח:) האם הכונה שהפרט שהוכחשו בו הוא שקר וכל הסיפור יכול להיות אמת, אלא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, או שמא כיון שזהו אופן הסיפור שהעידו עליו וסיפור אחר לא העידו, הרי זה הכחשה על כל הסיפור, ואחד מהם אומר שקר בכל הסיפור.

וכתב להוכיח מדין הזמה שכל הסיפור שקר, שהרי כאשר באו עדים ואמרו שבאותו זמן ובאותו מקום הייתם עמנו הרי הם חייבים כאשר זמם, ואם נאמר שרק פרט זה דזמן ומקום היה שקר וכל הסיפור מתבטל רק מדין עדות שבטלה, לכאורה לא שייך בזה כאשר זמם, דאין לנו ראיה מהמזימים שכל הסיפור היה שקר, ועדים ששיקרו בפרט מסויים אינם חייבים כאשר זמם.

ומאידך מוכח מהרמב"ן דרק הפרט שהוכחשו בו נחשב שקר, דהא נחלקו הרמב"ם והרמב"ן בדיני ממונות שאין צריך דו"ח מה הדין כשדרשו וחקרו והכחישו זה את זה, דעת הרמב"ם שהעדות בטלה ודעת הרמב"ן שהעדות קיימת. וביאור פלוגתתם בפשטות שלפי הרמב"ם אף שאין צריך דו"ח כל שהעידו כן הרי זה חלק מהעדות, ונמצא שיש כאן הכחשה בעדות, ולפי הרמב"ן כיון שאין צריך דו"ח אף שהעידו על זה אין זה חלק מהעדות, והוי כמו ששיקרו בשעת העדות בדבר צדדי שאינו נוגע לגוף העדות. ואם נאמר שע"י הכחשה בזמן ומקום נחשב שכל הסיפור שקר מה איכפת לן שאין צריך דו"ח, הא מכל מקום השתא זהו הסיפור שהעידו וסיפור אחר הם לא העידו, וענין זה הוא סברא ואין שייך לחלק בזה אם צריך דו"ח או לא. ומוכח לכאורה דרק פרט זה שקר, והשאר מתבטל מדין עדות שבטלה, ובזה שפיר שייך לחלק דכל שאינו חלק מהעדות לא שייך בזה עדות שבטלה. והרמב"ם סובר שלאחר שהעידו הוי חלק מהעדות אע"פ שאין צריך, או שסובר כצד שני דכל הסיפור שקר.

אך הקשה הגרש"ר דלגבי הזמה מודה הרמב"ן דאף בדיני ממונות איכא כאשר זמם, ואם נאמר דהפרט של זמן ומקום אינו חלק מהעדות מאי שנא הכחשה מהזמה. וכתב ליישב דכאשר ב' העדים שוים בעדותן ואח"כ הוזמו ע"י ב' עדים מבחוץ הרי הפרט של הזמן והמקום הוא חלק מהעדות, ושפיר שייך בזה הזמה, אך כאשר הכחישו זה את זה הוברר שאין כאן עדות שוה על הזמן והמקום ואין זה חלק מהעדות, ולכן אין עדותן בטלה.

ולא הבנתי דבריו, דמכל מקום מהזמה מוכח דהפרט של הזמן והמקום הוי צורת הסיפור, וכל שינוי נחשב לסיפור אחר, דאל"כ לא שייך כאשר זמם, ולגבי זה אין מקום לחלק בין דיני נפשות לדיני ממונות אלא הוא ענין זה סברא, ומה יועיל הא דאין שוים בעדותן. ולכאורה מוכח מכאן שאע"פ שהזמן והמקום אינו חלק מהסיפור ואין זה נחשב לסיפור אחר והעדות מתבטלת רק מדין עדות שבטלה מכל מקום שייך בזה כאשר זמם, וצ"ב לבאר זאת.

עוד הקשה הגרש"ר דלגבי עדות אשה נחלקו ראשונים מה הדין בע"א אומר מת וע"א אומר נהרג, דעת שו"ת הרא"ש דתנשא ודעת ריא"ז דלא תנשא, והובאו ב' הדעות בשו"ע אהע"ז סי' י"ז סעי' ט'. וביאר הבית שמואל שם דעת הרא"ש דדוקא היכא דבעינן ב' עדים אמרינן שאם הכחישו זה את זה בטלה עדותן, אך היכא דסגי בע"א הרי יש לפנינו ע"א כשר, דרק אחד מהם משקר, ולכן תנשא. והקשה בשו"ת רעק"א ח"א סי' פ"ז אם כן כאשר הכחישו זה את זה בדיני ממונות יועיל מיהא לשבועה, דלגבי שבועה סגי בע"א, ומדוע כתב הסמ"ע סי' ל' סק"ט דאף שבועה אין צריך. ותירץ רעק"א דכיון שאחד מהם פסול גם השני נפסל מדין נמצא אחד מהם קא"פ עדות כולן בטלה, ולכן גם לשבועה לא מהני, אך בעדות אשה שהכשירו פסולים לא איכפת לן שעדות השני מתבטלת מדין נמצא קא"פ, כיון שעדותו אמת אלא שהיא נפסלת ובעדות אשה הכשירו פסולים. ואם נאמר שכל הסיפור שקר מה הועיל רעק"א בתירוצו הא דעת הרמב"ן וסייעתו דע"א בהכחשה לאו כלום הוא, ואין זה כמו תו"ת אלא דכל עדות ע"א לא מהני כלל במקום הכחשה. ולכאורה מוכח מכאן שרק פרט זה שקר ושאר הסיפור יכול להיות אמת, ואין העד מוכחש בגוף הסיפור אלא בפרט אחד (לכה"פ היכא שמכחישין זה את זה, וכמש"כ לעיל).

וכתב ליישב דהנה עיקר שיטת הרמב"ן דע"א בהכחשה לאו כלום צ"ע, דהא לפי הצד שהוא דובר אמת הרי הוא מוכחש מעד שקר, ומדוע חשיב הכחשה לומר דלאו כלום הוא. וצ"ל דמכל מקום כל שלא יודעים מיהו השקרן הרי כל אחד מהם נחשב למוכחש ולאו כלום הוא. וכל זה כאשר ע"א אומר מת וע"א אומר לא מת, אך כאשר שניהם אומרים מת ומכחישין רק בפרט מסויים הרי לא איכפת לן מיהו האומר אמת ומיהו האומר שקר, ואפשר להתירה ממנ"פ שהרי אחד מהם מוכחש מעד שקרן. [עיי"ש שהקשה על סברא זו מהראשונים בקידושין סה:, ולכאורה יש לחלק דהתם שזה מעיד שנתקדשה לראובן וזה מעיד שנתקדשה לשמעון הוי חילוק גדול ביניהם שהם מכחישים למי היא מקודשת, ושפיר יש להתייחס לכל אחד מהם בפ"ע, אך הכא היא מותרת ממנ"פ ואין הבדל כלל מי מהם צודק].

וכתב הגרש"ר להוכיח מדברי רעק"א דכל הסיפור שקר, דאם נאמר שרק פרט זה שקר והשאר עדות שבטלה מדוע כתבו הבית שמואל ורעק"א דסגי בע"א, הא יש לפנינו ב' עדים, כיון שההכחשה שביניהם היא רק בפרט מסויים ושאר העדות מתבטלת רק מדין עדות שבטלה, ובעדות אשה הכשירו פסולים. ומוכח שאותו ששיקר כל העדות היא שקר, ולכן נקטו שיש לפנינו רק ע"א.

ועוד הוכיח הגרש"ר דהנה שיטת הנתיבות סי' ל"א סק"ב דעדות שמתבטלת רק מדין עדות שבטלה לא אמרינן בה נמצא אחד מהם קא"פ עדות כולן בטלה, דתרתי לא אמרינן. ולפי רעק"א דרק אחד מהם פסול והשני מתבטל רק מדין נמצא קא"פ על כרחיך שאותו אחד הפסול כל עדותו שקר, דאל"ה לא אמרינן בזה נמצא קא"פ עדות כולן בטלה.

ובחי' הגר"ח הל' עדות פ"ג ה"ד בסופו כתב שבהא דאמרה תורה דבעינן בעדים דו"ח חידשה תורה ב' דברים, א, העדים צריכים להיות דרושים וחקורים, ב, החקירות הן מגופה של עדות. ובשטרות אף דאין צריך דו"ח היינו רק דגילתה תורה דבשטרות לא בעינן דו"ח וכשר בלא"ה, אך אם כתבו בשטר הדו"ח הוי בכלל גוף העדות שבשטר, ולכן אם הוכחשו בדו"ח הויא עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה. וגם דנהי דלא בעינן דו"ח אבל מכל מקום דין הכחשה בדו"ח לא פקע מינייהו ובטלה עדותן, כיון דהדו"ח הויין מגופה של עדות גם בשטרות, עכת"ד. והוכיח הגרש"ר מדבריו דהכחשה בדו"ח מבטלת את העדות מדין עדות שבטלה ולא משום שכל העדות שקר. אך ממה שהוסיף וגם דנהי וכו' משמע שיש סיבה נוספת לבטל את העדות, דעצם הדין דו"ח שהעדים יהיו דרושים וחקורים מלמד שאם הוכחשו מתבטלת העדות, ולא משום חיסרון בדו"ח דאם כן בשטרות ליכא חיסרון, אלא דין חיובי לבטל את העדות, וזה שייך גם בשטרות, והדברים טעונים ביאור רב.

והנה לעיל ח: נחלקו רש"י ור"ת לגבי מוציא ש"ר היכא דהבעל הביא עדים והוכחשו, דרש"י נקט שאע"פ שהעדות מתבטלת מכל מקום הבעל יכול לתבוע להפסידה כתובתה, וכל שכן שאין האב יכול לתבוע ק' כסף, ור"ת נקט דכיון שהביא עדים שנמצאו שקרנים האב יכול לתבוע את הבעל ק' כסף. ומדברי ר"ת יש להוכיח דכל הסיפור שקר, דאם רק פרט זה שקר והשאר מהני מדין עדות שבטלה איך יתכן לחייבו ק' כסף, הא אין כאן עידי שקר על גוף הסיפור שזינתה. ואולי יש לדחות דכל היכא שהוציא ש"ר ע"י עדות והעדות נתבטלה שייך בזה חיוב ק' כסף, וצ"ע.

ויל"ע מדוע בהזמה נפסלים שניהם לעדות אחרת, דהוברר ששניהם עידי שקר, ואילו בהכחשה נראה לכאורה ששניהם יחד נמי כשרים לעדות אחרת ולא אמרינן דאחד מהם פסול ממנ"פ. ואם נאמר דרק פרט זה שקר וכל הסיפור מתבטל רק מדין עדות שבטלה ניחא טפי, דעדות שבטלה לא עושהו לעד שקר, ומה ששיקר בפרט מסויים אינו נחשב מחמת כן לעד שקר, אך אם נאמר שחשיב סיפור שקר צ"ע מה בין הכחשה להזמה, וצ"ע.

**ביסודו של רעק"א שרק אחד מהם נפסל**

לעיל הובא דברי רעק"א שכאשר הכחישו זה את זה בדו"ח רק אחד מהם שקרן, אלא שכאשר נמצא אחד מהם קא"פ עדות כולן בטלה. וביאר בזה רעק"א מדוע הכשיר הרא"ש ע"א אומר מת וע"א אומר נהרג, דכיון דסגי באחד מהם לא איכפת לן שהוא נפסל מדין נמצא אחד קא"פ שהרי הכשירו פסולים לעדות אשה. עוד ביאר בזה רעק"א מש"כ הרמב"ם שאם היו ג' עדים והכחיש האחד את השנים בבדיקות עדות כולן בטלה, ולכאורה יש לנקוט כהשנים נגד האחד ומדוע העדות בטלה, וביאר רעק"א דכיון שאותו אחד נפסל הרי כולן פסולים מדין נמצא אחד מהם קא"פ.

וביאר הגרש"ר שאין זה משום שאותו שהעד נחשב לפסול, שהרי פסולו רק מכאן ולהבא, אלא שהפסול בעדות של השקרן מתפשט לכל העדות, וכולן נפסלים. וכן מבואר בתוס' להלן מא: דאם יש ג' עדים ואחד מהם איני יודע בחקירות עדות כולן בטלה, ולכאורה אם החיסרון של איני יודע הוא רק שאי אפשר לבא לידי הזמה הא עדיין השנים יכולים לבא לידי הזמה. ומוכח דכיון שחל פסול בעדות של האומר איני יודע שוב עדות כולן נפסלת. [והרמב"ם שם שחולק על תוס' ס"ל שאיני יודע הוי רק חיסרון בעדות, ואין זה פגם שיכול להתפשט לכל העדות, עיי"ש].

אך כתב הגרש"ר שלפי צד אחד בתוס' לא. כאשר אין ידוע מי הפסול לא אמרינן נמצא אחד מהם קא"פ עדות כולן בטלה, ולפי"ז אי אפשר לומר כרעק"א. ועל כרחיך שעדות שיש בה הכחשה נפסלת לגמרי, ואין זה מדין נמצא אחד מהם קא"פ.

עוד כתב דתוס' לעיל ח: נקטו לגבי מוציא ש"ר דכאשר הוכחשו בדו"ח האב יכול לתבוע את הבעל ק' כסף, ואם רק אחד מהם שקרן והשני מתבטל מדין נמצא קא"פ הרי אין כאן ב' עידי שקר, ומדוע חייב ק' כסף. אמנם לפי מש"כ לעיל יש לדחות דכאשר העדות מתבטלת נמי הוי טעם לחייבו ק' כסף, וצ"ע.

שוב ראיתי באבי עזרי פ"ב מעדות ובכתבי הגר"ח כאן מש"כ בענינים אלו.

**גדר הכחשת בדיקות**

מבואר במשנה מה בין חקירות לבדיקות חקירות אחד אומר איני יודע עדותן בטילה בדיקות אחד אומר איני יודע עדותן קיימת, אך לגבי הכחשה בכל גוונא עדותן בטלה. ולגבי דרישות, דהיינו בדיקות שאינם מז' חקירות אך הן מגוף העדות, דעת הרמב"ם דהוי כחקירות שאם אמר אחד איני יודע עדותו בטלה, ודעת רש"י והראב"ד דהוי כבדיקות שאין עדותו בטלה. והנה לעיל ט: מבואר דפליגי בן זכאי וחכמים בבדיקות שאינם מגוף העדות האם פוסל את העדות או לא, ולדעת הרמב"ם על כרחיך מתני' כבן זכאי, שהרי הא דתנן דאם אמר בבדיקות איני יודע לא בטלה העדות איירי בבדיקות שאינם מגוף העדות, ועל זה תנן שאם הכחישו זה את זה בטלה העדות.

איתא במשנה להלן פא: ההורג נפש שלא בעדים מכניסין אותו לכיפה ומאכילין אותו לחם צר ומים לחץ, ומקשינן מנא ידעינן, ומשני ר' חסדא כגון שהוכחשו בבדיקות ולא בחקירות כדתנן מעשה ובדק בן זכאי בעוקצי תאנים. ופירש רש"י בדיקות יתירא הוא ונהי דבן זכאי פטר ליה בההוא הכחשה מקטלא מיהא עדות אמת הוא ועייל לכיפה. וביאר הגרש"ר דבדיקות שאינם מגוף העדות אין זה נחשב לעדות שקר, והוי כמעידים על דבר שקר צדדי בשעת העדות, אלא דאיכא גזיה"כ שאם אין העדות מכוונת אפילו בדבר צדדי אי אפשר לבי"ד להרוג עפ"י עדות זו, אע"פ שאנו יודעים שהעדות אמת, דהוי חיסרון בהגדת העדות ולא בגוף המעשה. [דומיא דמש"כ לעיל לז: לגבי עדות עפ"י אומדנא, דאף שהעדות אמת אי אפשר לקבל עדות זו]. והנה לגבי בדיקות נמי יש לחקור ב' החקירות הנ"ל, האם הוי פגם בכל העדות לגבי להרוג עפ"י עדות זו או שמא הוי פגם רק בפרט זה והשאר מתבטל מדין עדות שבטלה, וכן האם הוי פגם בשני העדים או רק בעד המשקר והשני נפסל לגבי לקבל עדותו מדין נמצא קא"פ.

וצידד הגרש"ר דאף לדעת רש"י והראב"ד דדרישות שהם מגוף העדות דינם כבדיקות שאם אמר איני יודע עדותו קיימת, מכל מקום כאשר הכחישו זה את זה אין כונסין לכיפה אלא בבדיקות שאינם מגוף העדות, דלגבי זה ודאי דדין דרישות כדין חקירות, וכן מדוייק מרש"י שם שכתב בדיקות יתירא.

הרמב"ם פ"ג מעדות ה"ג כתב דבדיני ממונות אע"פ שאין צריך דו"ח מכל מקום אם הכחישו זה את זה בדרישות או בחקירות בטלה העדות, אך אם הכחישו בבדיקות לא בטלה העדות, וצ"ע מאי שנא מדיני נפשות שאף הכחשה בבדיקות בטלה העדות. ואפשר לומר דלעולם מודה הרמב"ם שמעיקר הדין אין דו"ח פוסלת בדיני ממונות כיון שאין צריך דו"ח, אלא שרבנן החמירו דליהוי הכחשה כיון שמהתורה צריך דו"ח, ולגבי הכחשה בבדיקות לא החמירו כיון שמהתורה אין צריך בדיקות. ולפי"ז בדיני קנסות שלא ביטלו דין דו"ח וכן בגזילות וחבלות דלא שכיחי כמש"כ תוס' ג. שלא ביטלו דין דו"ח הוי כדיני נפשות דהכחשת בדיקות נמי פוסלת. אך הרדב"ז שם ביאר הטעם כיון דמדין תורה צריכין דרישה וחקירה כדי שיהיה עדות שאתה יכול להזימה לפיכך אם הוכחשו בהם עדותן בטילה משא"כ אם הוכחשו בבדיקות, דדוקא גבי דיני נפשות בעינן נכון בדבר הילכך אם הוכחשו בבדיקות עדותן בטילה, עכ"ל. וביאר הגרש"ר עפ"י היסוד הנ"ל דהכחשה בבדיקות פוסלת מגזיה"כ דנכון הדבר, שאי אפשר לפעול למעשה עפ"י עדות זו, אך המעשה עצמו הוא אמת, וגזיה"כ זו נאמרה רק בדיני נפשות ולא בד"מ. ולפי"ז אפילו בקנסות ובגזילות וחבלות דלא שכיחי אין הכחשה בבדיקות פוסלת.

אך הקשה הגרש"ר מדברי התוס' לעיל ח: לגבי מוציא ש"ר דאם הכחישו זה את זה בבדיקות שאינם מגוף העדות לדעת בן זכאי שהעדות מתבטלת הבעל חייב ק' כסף, ואם נאמר שהמעשה קיים ורק שאי אפשר לפעול על פי זה פשוט שהאשה אסורה עליו ויכול להפסידה כתובתה, ואיך יתכן שהבעל חייב ק' כסף. ומוכח שלפי בן זכאי הוי הכחשה גמורה והעדות מתבטלת לגמרי והאשה מותרת לו, וצ"ע מהגמ' דכונסין אותו לכיפה. ועוד יל"ע מלשון הרמב"ם פ"ב מעדות ה"ב הרי עדותן בטלה וכאילו אמר האחד ברביעי בשבת והשני בחמישי שאין כאן עדות, עכ"ל. ומלשונו משמע דבטלה העדות לגמרי ואין כונסין אותו לכיפה. ולהדיא פסק הרמב"ם כר' חסדא בהל' רוצח פ"ד ה"ח דכונסין אותו לכיפה, וצ"ע.

הרמב"ם פי"ח מעדות ה"ב נקט שאם איכא הכחשה והזמה יחד כגון שאמרו העדים הלוה והעדים היו עמנו באותו יום ובאותה שעה, אין זה הזמה ופטורים מכאשר זמם. והקשה התומים סי' ל"ח בשם רבינו חיים יונה תאומים דלפי"ז מדוע פלוני רבעני לרצוני פלגינן דיבוריה ונאמן לחייב מיתה את הרובע, הא הו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה, דאם יבואו עדים ויאמרו עמנו הייתם הרי גם הנרבע היה עמם, דאחד מהעדים הוא הנרבע, ובכה"ג הו"ל הזמה והכחשה יחד, ואי אפשר לבא לידי כאשר זמם.

ותירץ בשיעורי הגרש"ר ט: בסוגיא דפלגינן עפ"י היסוד הנ"ל דהכחשה שאינה בגוף העדות הוי גזיה"כ שאי אפשר לפעול עפ"י העדות אע"פ שהעדות אמת, והעדות מיהו הנרבע חשיב כפרט שאינו מגוף העדות, דאין שום נפק"מ מיהו הנרבע, (ולא דמי להכחשה מיהו הנרצח, דהתם החיוב מיתה הוא לנרצח, והוי כמעידים על תובע אחר, משא"כ רובע אינו חייב מיתה לנרבע אלא לשמים, עיי"ש), ובכה"ג מודה הרמב"ם דבהזמה והכחשה יחד חייבים כאשר זמם, ורק בהכחשה שמבטלת לגמרי את המעשה ליכא כאשר זמם.

**היו בודקין אותו בשבע חקירות**

בגמ' מא: מבואר דחקירות חמירי מבדיקות דאם אמר איני יודע עדותו בטלה משום דהו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה, ומבואר דבעינן ז' חקירות משום הזמה, וכמש"כ רש"י כאן. עוד מבואר בגמ' מ: דאפילו אמרו הרגו אמש, דאפשר להזימם בלא ז' חקירות מכל מקום שואלין אותן, משום דרשב"א דמסיעין אותן ממקום למקום, והיינו שמדין בדיקות צריך לשאול גם את הז' חקירות. ובחי' הר"ן כתב בשם הרז"ה דז' חקירות עבדינן רק כשבאים לבדוק כל אחד מן העדים קודם שיתחיל לדבר כדי להחמיר עליו העדות כרשב"א, אך אם מעצמו העיד בשנה זו או שנה שעברה הרגו אין צריך לפרש באיזה שנה בשבוע ובאיזה שבוע, וכשאינו יודע איזה שנה זו היא בשמיטה או איזה שבוע הוא ביובל נמי מהני. וכן אם אמר בחודש זה הרגו אינו צריך לדעת איזה חודש ואיזה שנה, וכן אם אמר אמש אין צריך לדעת איזה תאריך היה ואיזה יום היה, אלא צריך לפרש באיזו שעה ובאיזה מקום ותו לא.

אך הר"ן חולק עליו, דפשטא דסוגיא משמע שאף כשאמר אמש הרגו אומרים לו באיזה שבוע כרשב"א, ואף בכה"ג נאמר דין המשנה שאם אמר איני יודע עדותו בטלה, כיון דילפינן מקראי דבעינן ז' חקירות. וכתב דכן שיטת רבינו דוד והרמב"ם. [מלבד מה שבלשון הרמב"ם משמע כן על כרחיך צ"ל כן בשיטתו, דהא ס"ל שאפילו בדרישות איני יודע עדותן בטלה אע"פ שאינו יכול לבא לידי הזמה].

ובנוב"י אהע"ז קמא סי' ע"ב ומנ"ח מצוה תסג ביארו שיטת הרז"ה דב' דינים איכא, דין אחד בעינן עדות שאתה יכול להזימה מסברא (משום דבעינן קרא כדכתיב), ומטעם זה כשאמר איני יודע בחקירות עדותו בטלה שהרי אי אפשר להזימם, ומצד דין זה אין דין שבע דוקא, אלא כל שאפשר להזימם אף שאמרו איני יודע עדותן קיימת וכל שאי אפשר להזימם כשאמרו איני יודע עדותן בטלה, ואם אמרו אמש ופירשו השעה והמקום הרי אפשר להזימם וכשאמרו איני יודע על התאריך או על היום עדותן קיימת. ודין שני בעינן ז' חקירות מצד רשב"א וכדין בדיקות וילפינן להו מקרא ודרשת וחקרת היטב, ובזה נאמר דין שבע, ומצד דין זה איני יודע אינו פוסל, כשם שבשאר בדיקות איני יודע אינו פוסל אף דהוי דאורייתא. ולכן דייק הרז"ה דכאשר אמר אמש אין צריך לפרש יותר, אך ודאי הבי"ד שואלין ודורשין כדין בדיקות. [ועי' מנ"ח שם שאם אמר באיזה שנה לבריאת העולם כמנהגינו ודאי אין צריך לדעת איזה שנה זו לשמיטה ואיזה שמיטה זו ליובל, עיי"ש שהאריך בזה].

ומדברי רש"י ד"ה חקירות קצת משמע כדעת הר"ן, דביאר מתני' דאיני יודע עדותן בטלה דשבע חקירות מקראי נפק"ל ובעינן בכולהו שתהא יכול להזימן, ומשמע דמצד דין זה נאמר בתורה מנין שבע, ולפי הנוב"י ומנ"ח מנין שבע לא נאמר מצד יכול להזימה אלא מדין בדיקות. אך מאידך מש"כ הר"ן דהני ז' חקירות מעכבי משום דילפינן להו מקראי צ"ב, דבגמ' מבואר דתרוייהו דאורייתא וכל העיכוב בחקירות הוא מדין עדות שאאי"ל.

והנה ידועה קושיית הפנ"י מדוע גט שאין בו זמן כשר הא בעינן דו"ח. ובנמק"י ריש פ"ד הוכיח מכאן שבעדות גיטין נמי ביטלו דין דו"ח כשאר דיני ממונות כיון דשכיחי טובא כהודאות והלואות ויש כח ביד חכמים לעקור דבר מהתורה משום כל המקדש. אך לפי הראשונים שבעדות גיטין בעינן דו"ח קשה מדוע גט שאין בו זמן כשר. ותירץ הקצה"ח סי' ל' סק"ב עפ"י הרז"ה הנ"ל דכאשר העדים חותמים על הגט הרי זה כדרישה וחקירה, וכדאיתא בגמ' שעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בבי"ד, ושעת החתימה היא שעת הגדת העדות ושעת החקירה, וכיון שבזמן העדות הוי כאומרים היום גירש שוב אין צריך דו"ח. ובמנ"ח הקשה על דבריו דמכל מקום לכתחילה שואלין ודורשין כדין בדיקות. ונראה ליישב בפשיטות דהנה הגר"ח פ"ג מעדות ה"ד יישב קושיית הפנ"י דבשטר אין דין דו"ח כלל, ונראה דאפילו אם לא נסבור כהגר"ח לגבי דין חקירה של עדות שאאי"ל מכל מקום לגבי דין בדיקות ודאי ליכא בשטר, דהא אין מי שבודק את העדים בשעת החתימה, והוא הדין אין צריך את החקירות שמדין בדיקות, ומעיקרא קושיית הפנ"י היא רק לגבי הדין חקירות של עדות שאאי"ל בעינן בשטר, ועל זה שפיר תירץ הקצה"ח דכיון שאומרים היום שוב אין צריך ז' חקירות.

הרמב"ם פ"ב מעדות ה"א כתב דאם אמר איני יודע על בדיקות שהם מגוף העדות דהיינו דרישות עדותו בטלה, והראב"ד השיג דבבדיקות איתא במתני' דאיני יודע אינו פוסל את העדות. ובכס"מ נמי תמה על הרמב"ם מדוע איני יודע פוסל בדרישות הא בגמ' מבואר שכל הטעם שאיני יודע פוסל בחקירות הוא מדין עדות שאאי"ל, וזה לא שייך בדרישות. ותירצו הלח"מ ומל"מ דעת הרמב"ם דדרישות שהם מגוף העדות חמירי טפי מחקירות שאינם מגוף העדות, דאם אינו יודע במה הרגו יתכן שהרגו בדבר שאין בו כדי להמית ואינו חייב מיתה, ורק בהם בעינן לטעם דעדות שאאי"ל. אך המנ"ח תמה על דבריהם, דכל שיש בו נפק"מ לעיקר החיוב מיתה אין זה שייך לדו"ח כלל, דזהו גוף העדות, וכל מש"כ הרמב"ם דאיכא דין דרישה היינו לאחר שנתברר שהרגו בדבר שיש בו כדי להמית אלא שאין יודעים אם הרגו באבן או בברזל, ובזה הדרא קושיית הכס"מ דכיון שאין בזה משום עדות שאאי"ל מדוע איני יודע פוסל. [בלשון הרמב"ם משמע קצת דכאשר אמר איני יודע בחקירות אין פסול מדין עדות שאאי"ל, אלא דהוי סימן בעלמא שזה מעיקר העדות, ולפי"ז ניחא].

**בכמה בחודש באיזה יום**

הקשה רש"י לאחר שהעידו על תאריך מדוייק מדוע צריך להעיד באיזה יום. ותירץ שעי"ז יבואו עדי הזמה להזימן. והקשה ר' יונה דאם כן מדוע איני יודע פוסל הא אפשר להו לבא לידי הזמה. ובחי' הר"ן תירץ בשם הרז"ה דבאמת לגבי באיזה יום לא נאמר הדין שאיני יודע פוסל, ורק אם אמרו באיזה יום ולא אמרו תאריך הרי זה פוסל שהרי יש ארבעה שבתות בחודש, אך להפך אינו פוסל.

תוס' בפסחים תירצו דכיון דילפינן מקראי ז' חקירות צריך שלא יכחישו זה את זה בכל השבע חקירות. ועוד תירצו דכאשר אחד אומר בג' ואחד אומר בד' הרי אנו תולים בטעות של עיבור החודש רק מחמת שהעידו על אותו יום, ומחמת כן שואלין באיזה יום כדי שאם יכחישו בתאריך יוכלו להשוות דבריהם מחמת היום. ונפק"מ בין התירוצים לגבי איני יודע, שלפי תירוץ ראשון החקירה באיזה יום הוא רק בשביל אפשרות הכחשה כשאר הבדיקות, ואיני יודע לא פוסל, ולפי תירוץ שני לכאורה הדבר תלוי שאם לבסוף השני אמר תאריך אחר מהראשון דהיום בשבוע נצרך בשביל ליישב עדותן כיון שאמר איני יודע הרי עדותן בטלה, אך אם שניהם אמרו תאריך שוה לא איכפת לן במה שאחד מהם איני יודע את היום בשבוע. ועי' עוד להלן מה שיבואר בדברי התוס'.

הר"ן תירץ בשם רבינו דוד דאפילו אמרו בכמה בחדש צריך לשאול באיזה יום, דאם יזימו אותם ויאמרו בתאריך פלוני הייתם עמנו יוכלו לומר דלא ידעו בעיבורו של חודש, ורק מחמת היום בשבוע אפשר להזימם. וכן תירצו ר' יונה רמ"ה ומהרש"ל. אך מהרש"א דחה דבריהם מכמה טעמים:

א, עדיין אפשר להזימם ע"י דיהבינן להו כולהו טעותייהו, כגון שיאמרו ביום זה ולמחרת או יום קודם עמנו הייתם, וכדאיתא בגמ' לגבי שעות דיהבינן להו כולהו טעותייהו. ובדעת שאר ראשונים ומהרש"ל נראה פשוט דמכל מקום כיון שאפשר לשאול את היום בשבוע ועי"ז להביאן טפי לידי הזמה הרי זה מעכב, ולא סגי במה שאפשר לבא לידי הזמה. ודעת מהרש"א צ"ע שהרי כשאומרים באיזה חודש נמי אפשר להזימם כשיאמרו כל החודש עמנו הייתם, ומדוע איני יודע באיזה תאריך בחודש עדותן בטלה, ועל כרחיך דכאשר אפשר להוסיף באפשרות של ההזמה הרי זה מעכב. וכן צ"ע מדברי המהרש"א לקמן ע"ב לגבי בכמה בחודש.

ב, אחר שעבר רובו של חודש לא תלינן בטעות בעיבור החודש, ובכה"ג הדק"ל מדוע צריך להעיד על היום, ומחמת כן דקדק רש"י לפרש בעשרים או בכ"ה דהיינו אחר רובו של חודש. ולדעת שאר ראשונים צ"ל דהשאלה באיזה יום נצרכת רק לתחילת חודש, וצ"ע.

ג, כל מה דתלינן בטעות בעיבור החודש הוא בהכחשה בין העדים, אך אם שניהם כיונו לדבר אחד ואנו באים להזימם כלפי הזמה לא תלינן בטעות בעיבור החודש. והקשה התומים סי' ל' ס"ק יג מאי שנא מטעות בשעות דמפורש בגמ' שתולים בטעות בשעות אף לגבי הזמה, דאם אמרו שניהם שעה אחת אי אפשר להזימם אלא אם יהבינן להו כולהו טעותייהו. ויתכן לחלק דטעות בשעות הכונה שאין בני אדם מדייקים בשעה ומעיקרא כשאומרים בשלש הכונה בין שלש לארבע, אך בתאריך בני אדם מדייקים אלא שתולים בטעות, ויש כאן הגדת עדות על התאריך, ובזה שייך לומר שלגבי הזמה לא תלינן בטעות כיון שאמרו שניהם תאריך שוה. ועי' מה שכתבנו בשלהי פירקין עפי"ז ליישב קושיית הגר"א על תוס'.

עי' רש"ש פסחים יא: שכאשר ב' העדים אמרו ג' בחודש ביום שלישי, וג' בחודש היה ביום שני, לא תלינן דטעו בעיבור החודש לפי מש"כ תוס' דלא תלינן הטעות בשני עדים. [ואין זה ראיה, דתוס' איירי בב' עדים שמכחישים זה את זה בשעות, דלא מיישבים העדות לומר שהמעשה היה באמצע, אך כאשר שניהם אומרים אותו דבר ויש ראיה מהיום אפשר דתולים טעות אף בשני עדים].

**מכירין אתם אותו התרתם בו וכו'**

כתב הר"ן בשם הרז"ה דמכירין אתם אותו התרתם בו הוי מעיקר העדות, ואם אמר איני יודע פשיטא דעדותן בטלה, דלא העיד על עיקר החיוב, והא דתנן שאם אמר איני יודע עדותו קיימת קאי רק על את מה עבד ובמה עבד, כיון שמעיד על חיוב מיתה. והקשה רבינו דוד דאם כן נפישי להו חקירות טפי מז'. ויישב הר"ן דז' חקירות היינו מלבד גופה של עדות, והני הוו מגופה של עדות דאם לא ידעו אם הרג ישראל או כותי ולא ידעו אם התרו בו אין כאן עדות כלל.

שיטת רבינו דוד דמכירין אתם אותו וכו' הוי בכלל בדיקות שאם לא שאלו אנו תולים שהם יודעים שהוא בר חיוב מיתה, אך אם שאלו ואמרו אין אנו יודעים ודאי עדותן בטלה. והא דמבואר במשנה דאיכא רק ז' חקירות היינו לענין דחקירות אלו שואלין אותם ואם לא שאלו אין עדותן עדות ואין סומכים על העדים שמסתמא הם יודעים, משא"כ מכירין.

ומבואר מחלוקת הרז"ה ורבינו דוד האם כשעדים מעידים שפלוני הרג את הנפש מונח בזה בסתמא עדות שהרגו באופן שחייב מיתה, ואין צריך לשאול רק מדין דו"ח, ורק כשאמרו להדיא איני יודע בטלה העדות, או שמא כל שלא שאלו אותם אין כאן עדות. ויתכן לבאר דפליגי בגדר עדות נפשות, שלפי הרז"ה העדות היא על הסיפור ובי"ד קובעים את הדין, ולפי רבינו דוד העדות היא על החיוב מיתה, ולכן בסתמא מונח כל הפרטים שהם תנאי מעכב לחיוב מיתה.

**שזה יודע בעיבורו של חודש וזה אינו יודע**

כתבו תוס' בפסחים יא: דהיינו כשחודש שעבר היה מלא, והוא הדין כשחודש שעבר חסר י"ל דזה סובר שעיברו את החודש וזה יודע שהחודש היה חסר.

**חוזר ומגיד בדו"ח**

עוד כתבו תוס' שם דהא דתלינן שטעה בעיבור החודש הוא משום שכיון בעדותו ליום אחד בשבוע, ואיכא הוכחה שטעה בעיבור החודש. ועוד, דרובא דאינשי טעו בעיבור החודש כמבואר להלן סט., אך בלא"ה לא תלינן בטעות בעיבור החודש, ואף שהתאריך בחודש אינו תואם ליום בשבוע מכל מקום עדותן בטלה משום דהו"ל חוזר ומגיד. וכן כתבו שם יב. לגבי החקירה באיזה יום, דהקשו כיון דכבר כיונו יום אחד לחודש למה צריך לשאול באיזה יום, הא הו"ל חוזר ומגיד ואין יכולים לחזור בהם אחר כדי דיבור. ותירצו תוס' דכיון שז' חקירות ילפינן מקראי צריכים שלא יכחישו זה את זה ושלא יכחישו את עצמן, א"נ וכו'. וכתב מהרש"ל ולא אמרינן דהוי כחוזר ומגיד אלא הוה כעדות מוכחשת בעצמו, וכיון שתירוץ זה אינו מסתבר לכן כתבו תוס' א"נ וכו'.

ונראה לבאר דבריהם דהתוס' נקטו בפשיטות שמיד לאחר הגדת העדות אינם יכולים לחזור בהם והו"ל חוזר ומגיד, ואף קודם הדו"ח. ולכאורה יש להקשות לפי"ז בכל דו"ח מדוע בי"ד שואלים ודורשים שמא יכחישו זה את זה ותתבטל העדות הא הו"ל חוזר ומגיד. וצ"ל שבדין דו"ח נתחדש שהכחשה בדו"ח בין העדים מבטלת את העדות, אף בזמן שאין יכולים לחזור בהם. אך כאשר העד מכחיש את עצמו נקטו תוס' שאין העדות מתבטלת משום חוזר ומגיד, ואינו נאמן להכחיש את עצמו, ולכן נקטו שאם התאריך סותר את היום בשבוע העדות קיימת, וכל מה שתולים בטעות בעיבור החודש הוא משום שרובא דאינשי טעו בזה. ומטעם זה הקשו מדוע צריך לשאול באיזה יום הא אפילו יכחיש את עצמו עדותו קיימת ואין טעם בשאלה זו. ותירצו בתירוץ ראשון דגזיה"כ הוא שאם מכחיש את עצמו בחקירות עדותו בטלה ואין בזה משום חוזר ומגיד כמו באופן שמכחישים זה את זה. וכיון שזה דוחק תירצו אח"כ באופן אחר. [וצ"ע דבגמ' מבואר שאפילו אמרו אמש הרגו צריך לשאול ז' חקירות כדין בדיקות כרשב"א, והיינו שמא יכחישו את עצמם, ומבואר שאין בזה משום חוזר ומגיד וכתירוץ ראשון בתוס', וצ"ע].

ובתומים סי' כ"ט הקשה מדברי התוס' על הרמב"ם והטור דהעדים יכולים לחזור בהם בגמר העדות עד שיסיימו את הדו"ח, ולא חשיב חוזר ומגיד כיון שלא נגמרה עדותן, ורק בדיני ממונות שאין צריך דו"ח העדות נגמרת מיד בהגדת העדות, וכן פסק הסמ"ע שם, ואילו בתוס' מבואר שיש בזה משום חוזר ומגיד. ומצינו באחרונים כמה תירוצים:

ותירץ הנתיבות וז"ל: ולא ידעתי מאי קשיא ליה, דודאי מקושיית התוס' מוכח כן, אבל אחר שתירצו התוס' שם כיון דז' חקירות ילפינן מקרא צריך שלא יכחישו זה את זה ולא יכחישו עצמן וכו', יפה פסק הרמב"ם דכיון שריבה רחמנא כשמכחיש עצמו בחקירות דיכול לבטל עדותו ואין בו משום חוזר ומגיד כל שכן כשמכחיש עצמו בגוף ההלואה בתוך החקירות, דהאיך יעלה על הדעת דאם יחזור ויגיד שלא היתה ההלואה באותו יום ויעיד שהיתה הלואה ביום אחר, שתיבטל עדותו מכל וכל, ואם יחזור ויגיד שלא היתה הלואה כלל לא באותו יום ולא ביום אחר, תתקיים עדותו. ועוד, הא נאמן לבטל עדותו במיגו דאי בעי היה מבטל עדותו על ידי שהיה חוזר ומגיד בהכחשת חקירות, שהיה אומר שלא היה באותו יום שאמרתי קודם, עכ"ל. ודבריו צ"ב מה נתחדש בתירוץ התוס' דיכול משום כן לחזור בו. ואפשר כונתו דכיון דאיכא גזיה"כ שצריך לשאול באיזה שעה, ומבואר שאם יכחיש עצמו בטלה עדותו, מונח בזה גזיה"כ דאין משום חוזר ומגיד עד שיגמר החקירות.

ב, האור שמח הל' עדות פ"ג ה"ה תירץ דודאי כל עוד שלא נתברר עדותן דהיינו קודם שנגמר הדו"ח אין בזה משום חוזר ומגיד, וקושיית התוס' היא דהלא כל הבירורים שיכולים לברר כבר מבוררים באיזה שנה ובכמה בחודש וכיונו שניהם לזמן אחד, וכבר נגמרה עדותן ושוב יש בזה משום חוזר ומגיד. ותירצו דכיון דז' חקירות ילפינן מקראי וצריך שלא יכחישו עצמן בזה עדיין אין העדות מבוררת ויכול לחזור בו. ועי' דברי יחזקל סי' כ"ז סק"ו שתמה דמכל מקום איכא חקירות דאיזה מקום ואיזה שעה, וכן איכא בדיקות ודרישות, ומדוע נקט האור שמח שנגמרה עדותן.

ג, דברי יחזקאל שם תירץ דכיון שאין החקירות מגוף העדות, אע"פ שיכול לחזור מגוף העדות קודם דו"ח כמש"כ הרמב"ם והטור מכל מקום אינו יכול לחזור מהחקירות, דהחקירות אינם צריכות חקירות וכל חקירה נגמרת בשעת החקירה עצמה, והוי כעדות בפ"ע שנגמרת מיד, ולכן אינו יכול לחזור מהחקירות.

**אם יש ממש בדבריו שומעין לו**

יש לפרש שאם יש ממש בדבריו מונים אותו במנין הדיינים להכריע לזכות ואם לאו אינו נמנה בחשבון הדיינים להכריע לזכות. אך בהמשך המשנה אפילו הוא אומר יש לי ללמד על עצמי זכות אי אפשר לפרש כך, דהר"ן (לעיל לג: ד"ה והא דאמרינן באחד) כתב שאם הנידון עצמו טען זכות על עצמו ודאי שאינו נמנה בכלל הדיינים, וכונת המשנה שמקבלין את דבריו ואין משתקין אותו כדי להפיס את דעתו אע"ג דלגבי עדים משתקין אותן. ולפי"ז צ"ע הא דתנן ובלבד שיהא ממש בדבריו, דלכאורה לגבי להפיס דעתו מדוע צריך שיהא ממש בדבריו.

**ואם מצאו לו זכות פטרוהו וכו'**

אפשר לפרש דמונים באותו יום את הדיינים ואם רובן לזכות פטרוהו ואם רובן לחובה מעבירין אותו למחר. אך בהמשך המשנה אם מצאו לו זכות פטרוהו ואם לאו עומדים למנין משמע דמצאו לו זכות לא איירי ע"י מנין אלא שכל הדיינים מצאו לו זכות, וצ"ע.

**ואפילו כ"ב מזכין או מחייבין ואחד אומר איני יודע יוסיפו הדיינים**

פירש רש"י דהאי דאמר איני יודע כמאן דליתיה דמי ואין דנין דיני נפשות לא לזכות ולא לחובה בפחות מכ"ג. ומבואר מכאן דאי אפשר לגמור דינו לזכות עפ"י כ"ב דיינים, דאף לפטור ממיתה בעינן כ"ג דוקא. ובשיעורי הגרש"ר לעיל ח: הקשה מדברי התוס' דאם נגמר דינו למיתה ובאו עידים להזימם אפשר לקבל את העדים בבי"ד של ג' בשביל להציל את הנהרג, ומבואר דלפטור ממיתה אין צריך כ"ג. ויש לחלק דהיכא שנגמר דינו למיתה ועכשיו כל הנידון הוא האם להצילו ממיתה או לא בזה לכו"ע אין צריך כ"ג, דאין זה דיון של חיוב מיתה אלא דיון של פטור ממיתה, אך היכא שאנו דנים האם להחיל עליו חיוב מיתה או לא, בזה אף לפטור צריך כ"ג, דב' הצדדים צריכים בי"ד של כ"ג כיון שהדיון הוא אם לחייב מיתה.

**ואחד אומר איני יודע וכו'**

בגמ' לעיל יז. איתא דבמוסיפין עושין בי"ד שקול לכתחילה, פשיטא, מהו דתימא האי דקאמר איני יודע כמאן דאיתיה דמי ואי אמר מילתא שמעינן ליה, קמ"ל דהאי דקאמר איני יודע כמאן דליתיה דמי ולא שמעינן ליה. והרמב"ם הביא דין זה בפ"ט ה"ב וז"ל זה שאמר איני יודע הרי הוא כמי שאינו שהרי אינו חוזר ומלמד חובה, ונמצאו אחר התוספת כ"ד חוץ מזה המסתפק. אך לגבי דיני ממונות כתב בפ"ח ה"ב נמצאו ה' נו"נ בדבר אמרו ג' מהם זכאי וב' חייב וכו', והשיג הראב"ד דבגמ' איתא שאותו שאמר איני יודע אינו מן המנין ואי אמר טעמא לא שמעינן ליה. ותירץ הכס"מ דהרמב"ם נקט דרק בד"נ כמאן דליתיה דמי כיון שאינו יכול לחזור וללמד חובה, אך בד"מ המלמד זכות חוזר ומלמד חובה. והקשה הגרש"ר לעיל יז. דבשעת גמר דין אף בד"נ המלמד זכות חוזר ומלמד חובה, ואם כן אף כשאמר איני יודע יכול לחזור וללמד חובה ומדוע אינו נמנה עם הדיינים. ועוד, מדוע לא סגי בהא דיכול לחזור וללמד זכות. ותירץ עפ"י התוס' לעיל לג: ד"ה אחד, דהקשו מדוע האומר איני יודע לא יוכל לחזור וללמד זכות כאחד מהתלמידים. ותירצו דהתם באומר טעמא לחובה והכא באומר טעמא לזכות. כלומר, דכל דיין יכול ללמד חובה, ואף כשאמר בתחילה זכות יכול לחזור וללמד חובה בשעת גמר דין, אך אחד מהתלמידים יכול רק ללמד זכות ותו לא, והוא הדין דיין שאמר איני יודע יכול ללמד זכות כאחד מהתלמידים, אך ללמד חובה אינו יכול כלל אף בשעת גמר דין. [ונראה פשוט שתלמיד שאמר זכות והעלוהו בין הדיינים ובשעת גמר דין חזר ללמד חובה אינו רשאי, כיון שאינו כאחד מהדיינים אלא רק כלפי זכות]. וזה כונת הגמ' כמאן דליתיה דמי ואי אמר טעמא לא שמעינן ליה, דאין דינו ככל הדיינים שבשעת גמר דין יכולים אף ללמד חובה, אלא כאחד מהתלמידים בלבד. ושפיר כתב הרמב"ם שבדיני ממונות שתלמיד יכול אף ללמד חובה הוא הדין דיין שאמר איני יודע יכול לומר חובה והוי שפיר בכלל הדיינים. [מיהו צ"ע דתלמיד בד"מ אף שיכול ללמד בין זכות בין חובה מכל מקום אינו במנין הדיינים, ומדוע דיין שאמר איני יודע נמנה בכללם].

**דף מ ע"ב**

**מגדף בה ר' אבהו אימא לאתויי ח' חקירות**

נראה שלפי ר' שמעון דשריפה חמורה באמת ילפינן מוהנה אמת נכון הדבר כר' יהודה, ורק לחכמים דסקילה חמורה לא יתכן לומר כן, דאי איכא קרא יתירא נילף ח' חקירות, ועל כרחיך דדרשינן מגז"ש דהיטב כדלעיל. וברייתא דהיו בודקין אותו בשמונה חקירות לאביי אליבא דר"מ קאי על בכמה בשעה ואליבא דר"י או לרבא קאי על באיזה יובל. אך לדידן אין בודקין בכמה בשעה ולא באיזה יובל. ויל"ע מדוע באמת לא בעינן בכמה בשעה לאביי אליבא דר"מ מדין עדות שאאי"ל, הא עי"ז יוכלו להזימן טפי, ונימא דאם אמרו אין אנו יודעים עדותן בטלה. וצ"ל דכיון שבקל יוכלו להזימן בלא זה, לא הצריכו לצמצם עדותן כולי האי. ועוד י"ל דכיון שקשה לדייק בכמה בשעה אין מבטלין עדותן בשביל זה, אע"פ שאם אמרו להדיא בכמה בשעה אמרינן שאינן טועין.

ובמהרש"א הקשה מדוע לאביי אליבא דר"מ ולרבא אי אפשר לפרש ברייתא דח' חקירות בכמה בשעה, הא ע"י שישאלו אותם יוכלו לצמצם את ההזמה, דאם אמרו שניהם באמצע השעה ובאו עדים שכל השעה היו עמהם הוי הזמה, משא"כ השתא שאינם אומרים בכמה בשעה אפשר לתלות שנתכוונו לתחילת השעה או לסוף השעה ואדם טועה בחצי שעה. עיי"ש מש"כ בזה. [מבואר כאן שמדין עדות שאאי"ל מצמצמים את העדות שיוכלו להזימן ככל היותר, וצ"ע מדברי מהרש"א בריש פירקין שהקשה על מהרש"ל וכמש"כ שם].

הר"ן הקשה דאף דלא אתו לידי הזמה מכל מקום יכולים לבא לידי הכחשה ביניהם, דאם יאמר אחד בתחילת השעה ואחד בסופו הוי הכחשה דאין אדם טועה ביותר מחצי שעה. ותירץ דאכתי נתלה שכל אחד מהם טעה בחצי שעה והמעשה היה באמצע השעה. ולפי מש"כ תוס' בפסחים דלא תלינן הטעות בשניהם הדרא קושייתו לדוכתא, וצ"ע.

**תניא אמר להם ר' יוסי לחכמים וכו'**

בחי' הר"ן כתב שלפי ר' יוסי ילפינן מקראי רק ג' חקירות, עיי"ש. והנה ר' יוסי נמי מודה לדין עדות שאאי"ל, ומחמת כן נראה פשוט שאף לר' יוסי בעינן כל הז' חקירות ואם אמר איני יודע עדותו בטלה משום שאי אפשר להזימה, אלא דס"ל דאם העיד שביום שלישי הרג פלוני את הנפש בסתמא כונתו ליום שלישי האחרון, ואפשר נמי להזימו עפי"ז, ואם יבואו עידי הזמה אינם יכולים לומר שנתכוונו ליום שלישי בשבוע הקודם, ולכן בג' חקירות בלבד הו"ל עדות שאפשר להזימה. ולפיכך אמר ר' יוסי לחכמים לדבריכם דבסתמא יכולים לומר שנתכוונו ליום שלישי אחר והו"ל עדות שאאי"ל מכל מקום כשאמר אמש הרגו מאי איכא למימר. ואמרו לו שלדבריך כשאמרו עכשיו אין צריך חקירות כלל, ועל כרחיך דבכה"ג החקירות הם מדין בדיקות, וכפי שביארנו לעיל בשם הנוב"י ומנ"ח. ונמצא לפי"ז שר' יוסי וחכמים פליגי בתרתי, א, כשהעידו על יום שלישי בסתמא האם תלינן שנתכוונו ליום שלישי האחרון והו"ל עדות שאתה יכול להזימה. ב, באופן שאפשר להזימם כגון שאמרו אמש הרגו דבכה"ג החקירות הם מדין בדיקות האם בעינן שבע חקירות או שלש חקירות, ופליגי בדרשות הפסוקים.

ועי' רעק"א דהקשה לפי קושיית ר' יוסי דאם אמר אמש הרגו לא שייך ד' חקירות, והא איזה יום נמי לא שייך. עיי"ש מש"כ ליישב.

**מנין להתראה מן התורה**

פי' תוס' דמבעיא ליה בחבר למ"ד צריך התראה, או דמבעיא ליה מנ"ל דבעינן התראה בתוך כ"ד, אך בסתמא בעינן התראה בשביל להבחין בין שוגג למזיד וסברא הוא. ומשמע בתוס' דילפינן מהאי קרא דין התראה בפ"ע דאין עונשים מיתה ומלקות בלא התראה, ואין זה בכדי להבחין בין שוגג למזיד. והקשה הרש"ש דרש"י כתב דקרא לא איירי בכרת משום שהוא דין שמים וקמי שמיא גליא אם שוגג הוא או מזיד, ולפי תוס' דהוי דין התראה בפ"ע ולא בשביל להבחין בין שוגג למזיד אף בדין שמים שייך לומר כן. ולכן כתב שלפי תוס' כונת הגמ' דבכרת התורה לא צריכה להשמיע לנו באיזה אופן יקבל דין שמים, אך עיקר דין התראה היה שייך ודלא כרש"י.

ויש ליישב דהנה הרמב"ם פי"ב מסנהדרין וריש הל' איסורי ביאה כתב דבין חבר ובין עם הארץ צריכים התראה לפי שלא ניתנה התראה אלא להבחין בין שוגג למזיד, והקשה המגיד משנה וכס"מ שם ושם דהרמב"ם פסק כחכמים והעתיק טעמו של ריבר"י, והדברים סותרים זה לזה, דאם לא ניתנה התראה אלא להבחין בין שוגג למזיד מדוע חבר צריך התראה. ולכן כתבו דהרמב"ם פסק לעיקר הדין כריבר"י, וחבר שיודע הדין שלפניו ויודע שעל המעשה שעושה איכא חיוב מיתה אין צריך התראה, אלא שפעמים שהחבר נמי אינו יודע הדין או שאינו יודע הפרטים שלפניו וסובר שאין על זה חיוב מיתה, עיי"ש. אך הקצה"ח סי' כ"ח סק"ב נקט דהרמב"ם פסק כחכמים דבכל גוונא צריכים התראה, ופירש פלוגתייהו דלפי חכמים בעינן ידיעה ברורה שהיה מזיד, ובחבר נמי יש אפשרות רחוקה של שוגג.

ובאבי עזרי פי' באופן אחר, דהעדים צריכים להעיד על שהיה מזיד, ואף שאנו יודעים שהיה מזיד מחמת שהוא חבר עדיין אין כאן ראיה מוחשית שיוכלו להעיד על זה, והדין התראה הוא בשביל העדות ולא בשביל העונש. [ויש לבאר יותר לפי הצד שהעדים מעידים על החיוב מיתה ולא רק על הסיפור, דלפי"ז הם צריכים להעיד אף על התנאים שמביאים אותו לידי חיוב מיתה, ואין זה ענין של בי"ד אלא של העדים].

ובשיעורי ר' שמואל מכות ט. אות שנ"ד כתב דיש לפרש עוד דהוי גזיה"כ בעלמא בדין עונשין, וכדילפינן שצריך להתיר עצמו למיתה, ומותרה לחמור אינו מותרה לקל כמש"כ תוס' כתובות דף ל"ג. ודימה זאת למש"כ הרמב"ם פיה"מ ריש פ"ג דמכות דכשם שלא ענש הכתוב אא"כ הזהיר כך אין עונשין בלא התראה. אך לדבריו לא יתיישב לשון הרמב"ם שלא ניתנה התראה אלא להבחין בין שוגג למזיד, וצ"ל כהמ"מ וכס"מ שהרמב"ם פסק כריבר"י, ולדידיה אינו דין בפ"ע אלא רק בשביל שלא יהיה שוגג.

ומעתה לפי הקצה"ח והאבי עזרי שפיר יש ליישב דברי התוס' עם רש"י, דכונת התוס' דילפינן מהאי קרא דבעינן התראה כדי שתהיה ידיעה ברורה שהיה מזיד או דבעינן ראיית עדות שהיה מזיד, אך לגבי כרת שהוא דין שמים לא שייך לומר כן. והרש"ש נקט כדעת המ"מ וכס"מ וכדברי הגרש"ר שלפי חכמים אין דין התראה בשביל להבחין בין שוגג למזיד כלל אלא הוא דין בפ"ע, וזה שייך גם בכרת.

ולהלן מא. כתבו תוס' דהא דבעינן שיתיר עצמו למיתה לא אתיא כר' יוסי שהרי החבר לא התיר עצמו למיתה, אי נמי חבר כאילו התיר עצמו למיתה, עכ"ד. ונראה דבתירוץ ראשון ס"ל דהתראה הוי גזיה"כ בעלמא כהבנת הגרש"ר, ונאמר בו עוד תנאי שיתיר עצמו למיתה, ולכן לא אתיא כר' יוסי. אך בתירוץ שני ס"ל דלכו"ע לא ניתנה התראה אלא להבחין בין שוגג למזיד כהבנת קצה"ח ואבי עזרי, אלא דכל עוד שלא התיר עצמו למיתה עדיין יש חשש שוגג, דאפשר שאינו מאמין להתראה, ולכן נקטו שלר' יוסי בחבר אין צריך להתיר עצמו למיתה דאין חשש שוגג.

אך נראה שלמ"ד דבעינן שיהיו העדים עצמם מתרים בו כמבואר לעיל ט: ודאי הוי דין בפ"ע וכהבנת הגרש"ר, דלגבי להבחין בין שוגג למזיד אין הבדל מי התרה בו, ויש כאן עדות ברורה על המזיד. וכן מהא דהמתרה מצרף את העדים משמע קצת דהוא תנאי בחיוב מיתה, דאם הוי רק בשביל לדעת שהוא מזיד אין זה שייך לעדות אלא לסיפור, וצ"ע.

והנה רש"י מכות ט. כתב דבן נח שהרג בשוגג נהרג, שהרי בן נח נהרג בלא התראה. וכן כתבו תוס' להלן סה: דעדים זוממים נהרגין אף בשוגג דהא אינם צריכים התראה. ומבואר דבלא התראה אינו נהרג משום דיתכן שהיה שוגג, וזהו לשיטתם כאן דהיכא שאינו חבר צריך התראה מסברא כדי שנדע שהוא מזיד. אך הרמב"ן חולק על רש"י וכתב שאין הדין נותן להרוג אדם בשוגג, עיי"ש. ולדבריו אי אפשר להוכיח מהא דאין צריך התראה שאפילו בשוגג נהרג. וביאר הגרש"ר שם דעת הרמב"ן עפ"י הקצה"ח שבדין התראה נתחדש דבעינן ידיעה ברורה שהיה מזיד, ולכן אף שלגבי בן נח ועדים זוממים לא נתחדש דין זה מכל מקום צריך שיהיה מזיד, ואף בלא התראה אפשר לשער שהיה מזיד אלא שאין הוכחה ברורה לזה, ושפיר אפשר להורגם. וכל שכן אם נאמר דהוי גזיה"כ דבעינן התראה ואין זה בשביל להבחין בין שוגג למזיד. ובדעת רש"י ותוס' שהוכיחו מהא דאין צריך התראה דנהרג אף בשוגג ביאר הגרש"ר דהוכיחו כן מריבר"י דחבר אין צריך התראה, ולדידיה ודאי כל דין התראה נאמר במקום ששוגג פטור ממיתה. ובקוב"ש כתובות אות ק"ט ביאר שאף לפי חכמים דהתראה הוי גזיה"כ מכל מקום בלא התראה איכא נמי חשש שוגג, ושפיר יש להוכיח שנהרגין אף בשוגג. וכדבריו מוכח בתוס' כאן דאף לחכמים היכא שאינו חבר צריך התראה מסברא כדי שנדע שאינו שוגג.

ולפי מה שנקט הרש"ש דרש"י חולק על תוס' וקרא אתיא לאופן שיש חשש שהיה שוגג צ"ב מדוע צריך פסוק לזה, הא מסברא צריך התראה כדי שנדע שהיה מזיד. ולפי מש"כ בדעת הקצה"ח דרש"י מודה לתוס' מיושב שפיר.

**דף מא ע"א**

**מתוך שיכולים לומר לאוסרה על בעלה באנו**

תוס' לעיל ט: נקטו דכל היכא שהעדים יודעים שתהרג אינם יכולים לומר לאוסרה על בעלה באנו ואין חיסרון בזממה ונהרגין, והכא איירי בחברה כדאיתא בגמ' ויכולים לומר שלא ידעו שהיא חברה, ולא באו להורגה אלא לאוסרה על בעלה, דאשה נאסרת על בעלה אף בשוגג. אך הקוב"ש ב"ק אות נט דייק מדברי תוס' ב"ק עג. דבכל גוונא יכולים לומר כן. [ובשיעורי הגרש"ר מכות הערה מ"ג בסופו כתב שאין דבריו מוכרחין עייש"ה].

הקשה רעק"א בשם חתנו הא על כרחיך איירי בהעידו שראו כאחד, דבלא"ה אינה נהרגת כמש"כ הרמב"ם פ"ד מעדות ה"א, ואיך יכולים לומר לאוסרה על בעלה הא בשביל זה לא היו צריכים להעיד שראו כאחד כמש"כ הרמ"א חו"מ ל' ס"א. ותירץ דר' חנן סובר דאף בממון צריך שיראו שניהם כאחד וכת"ק דריב"ק וכל שכן באיסורא, אך לדידן באמת אינם יכולים לומר לאוסרה על בעלה, ועי' עוד בשו"ת רעק"א קמא סי' קצ"ט.

**והא אתרו בה**

הקשה רעק"א נימא דאחר התרה בה והם לא ידעו מכך, ולכן יכולים לומר לאוסרה על בעלה באנו. ותירץ דבעינן שיתרה בפני העדים, וכיון שהם יודעים שהיא נהרגת אין יכולים לומר לאוסרה על בעלה. [ולפי מה שנקט הקוב"ש בדעת תוס' ב"ק אכתי קשה, דכאשר הם עצמם התרו על כרחיך שבאו לחייב מיתה, אך כאשר עדים אחרים התרו אף שהם יודעים מכך עדיין יכולים לומר לאוסרה על בעלה באנו]. ועוד תירץ דעכ"פ צריך שאותם אחרים יעידו על ההתראה, ואם כן הו"ל חצי דבר, ועל כרחיך שהם עצמם מעידים על ההתראה.

**דהויא לה עדות שאי אתה יכול להזימה**

רש"י כאן פירש דלא שמה עדות הואיל ואי אפשר לקיים והנה עד שקר העד, וכן פירש רש"י מ. וכיון דאי אפשר לקיים בה מצות הזמה באותו העד בטלה כל העדות. אך רש"י בב"ק עה: כתב דכאשר אומר איני יודע בחקירות יתכן שהוא מפחד שמא יזימוהו ועד שקר הוא. והיינו דבעינן עדות שאאי"ל דאל"ה חיישינן שמא מעיד שקר.

הקשו תוס' בריש מכות מדוע חשיב ליה עדות שאאי"ל הא העדים לוקים מדין לא תענה, וכעדות בן גרושה וגלות, ובכה"ג חשיב עדות שאפשר להזימה. ובשיעורי ר' שמואל שם אות כ"ד תמה דהתם המלקות ניתן להם על שהעידו עליו שהוא בן גרושה, אך הכא המלקות הם על שהעידו לאוסרה על בעלה, ולגבי להורגה ליכא עונש כלל, ומה הקשו מהכא. ותירץ דמכל מקום כיון דאיכא מלקות בעדות זו חשיב עדות שאתה יכול להזימה. ועוד תירץ דהרמב"ם פ"כ מעדות ה"ד כתב שאין לעדים זוממים שגגה לפי שאין להם מעשה, לפיכך אין צריכין התראה, עכ"ל. ולדבריו הא דיכולים לומר לאוסרה על בעלה באנו ואין נהרגין אין זה משום שגגה אלא משום חיסרון בזממה, דהם לא זממו כלל להורגה. ולפי"ז י"ל דכל זה שייך לגבי העונש כאשר זמם להרוג את העדים, אך לגבי הלאו דלא תענה כיון שיש כאן עדות להורגה הרי הם לוקין. ואין לומר דמצד הלאו לא ילקו משום שהם שוגגים, דהטעם שכתב הרמב"ם דאין להם שגגה לפי שאין בה מעשה קיים גם לגבי מלקות על לאו דלא תענה. ונמצא שהעדים לוקים אף מצד שגרמו לה לההרג, ושפיר הקשו תוס' מדוע לא חשיב עדות שאתה יכול להזימה.

**הכי נמי קאמר מתוך שאין נהרגין שיכולין לומר לאוסרה על בעלה באנו אף היא אינה נהרגת**

משמע בגמ' דאע"פ שאינה נהרגת מכל מקום היא אסורה לבעלה, דלגבי זה הו"ל עדות שאתה יכול להזימה, וכן משמע בתוס' ריש מכות. והקשה בקובץ ביאורים ריש מכות מדוע מקבלין עדותן לגבי לאוסרה על בעלה, הא לגבי אילעא וטוביה מבואר דמתוך שאין מקבלין עדותן לגבי הקרוב אין מקבלין עדותן כלל, וביאר הראב"ד שם דלגבי קרוב אמרינן עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, והרא"ש ביאר דלא אמרינן פלגינן נאמנות כלל, וב' טעמים אלו שייכים גם כאן, דנימא מתוך שאין מקבלין עדותן לגבי להורגה אין מקבלין עדותן לגבי לאוסרה על בעלה.

ותירץ הגרש"ר שם אות כ"ח דהכא הוי ב' נידונים נפרדים, האם היא נהרגת והאם היא נאסרת לבעלה, והו"ל ב' עדויות דלכו"ע פלגינן נאמנות. ועוד תירץ דלגבי עדות קרוב צריך לדין פלגינן משום שפסול קרוב אינו רק לקרוב, אלא ש"עדות קרוב" פסולה, ואף לשני שאינו קרוב עדות זו פסולה כיון שהיא עדות קרוב, ולכן צריך לדין פלגינן דאנו דנים עדותו כב' עדיות וכלפי מי שאינו קרוב כאילו לא העיד על הקרוב כלל. אך הכא כל החיסרון לגבי ההריגה הוא מה שאי אפשר להזימן, וכלפי לאוסרה שאפשר להזימן אין חיסרון כלל, ואף בלא פלגינן אין הפסד במה שנקבל עדותן לגבי לאוסרה. ולכאורה נראה דהגרש"ר תירץ כן רק לדעת הרא"ש דפלגינן גובר על עדות שבטלה, אך לדעת הראב"ד אכתי קשה, דהא בגמ' להלן ע"ב מבואר דלגבי עדות שאאי"ל אמרינן שאם נמצא אחד מהם קא"פ עדות כולן בטלה, ולכן אם יש ג' עדים ואחד מהם אומר איני יודע עדותן בטלה, וביארו תוס' דהיינו מדין נמצא א' מהם קא"פ, ואם כן גם הכא נימא דעדות שבטלה מקצתה משום שאי אתה יכול להזימה בטלה כולה, וצ"ע בזה.

**אלא באשה חבירה דקיי"ל דמקטלא היכי משכח"ל**

יל"ע לפי תוס' לעיל ט: משכח"ל ביודעים שהיא חבירה, (ונראה דזה כונת גליון מהרש"א, דציין על קושיית הגמ' את התוס' שם).

ובמהרש"א הקשה דמשכח"ל במעידים לאחר שמת בעלה, דעל כרחיך באו להורגה. ותירץ דאכתי יכולין לומר להפסידה כתובתה באנו. ולכאורה כיון דממון אין צריך דו"ח הרי היה להם לדעת שהיא נהרגת מהא דדרשו וחקרו אותם, (משא"כ לגבי לאוסרה על בעלה כתבו תוס' לעיל ח: דצריך דו"ח וכן פסק הבית יוסף סי' ל'). ואף שבשעת העדות עדיין לא ידעו שהורגים אותה ורק בשעת הדו"ח, מכל מקום כיון שיכלו לחזור בהם בשעת הדו"ח כמש"כ לעיל, כל שלא חזרו בהם הוי כמעידים בשעה שיודעים שהורגים אותה ואיכא זממה על ההריגה, וצ"ע.

**לאוסרה על בעלה שני באנו**

רעק"א הביא משו"ת תורת אמת למהר"א ששון דנחלקו הפוסקים האם אשה שזינתה ונאסרה על בעלה ועל הבועל ואח"כ זינתה שוב, האם נאסרת על בועל שני, או שמא כיון שכבר נאסרה על הבעל מקודם לכן וביאה זו אינה אוסרת לבעל אינה אוסרת נמי לבועל. והוכיח בשו"ת שבות יעקב ח"א סי' צ"ד מסוגיין דפריך דאכתי יכולים לומר לאוסרה על בעלה שני באנו, ומוכח שהיא נאסרת על בועל שני אף שכבר נאסרה מקודם על בעלה. ודחה רעק"א בשם אחיו דקושיית הגמ' היא דעל כרחיך איירי במעידים עדים אלו שזינתה כבר מקודם זנות ראשונה, דאל"ה אינה נסקלת כיון שהיא בעולה, והכא משמע שהם באים לסוקלה, וכיון שמעידים שזינתה קודם לכן הרי היא נאסרת עכשיו על הבועל, דהוברר שביאה זו היא שאסרתה על בעלה. ודחה רעק"א תירוצו דאכתי יש להעמיד במעידים שזינתה אח"כ אלא שזנות ראשונה היתה שלא כדרכה, דנמצא שהיא חייבת השתא סקילה ומכל מקום אין נאסרת על בועל שני. וכתב די"ל דלא בעי לאוקמי בכה"ג כיון שלפי רבי אף בביאה שלא כדרכה השני בחנק, והגמ' רוצה להעמיד ככו"ע ולכן מוקי במעידים שזינתה קודם לכן. וכ"כ במצפה איתן כאן, ועי' עוד להלן.

**תוד"ה באשה, ולא בעי ר' יוסי שיתיר עצמו למיתה**

עי' מה שביארנו לעיל דב' התירוצים בתוס' פליגי האם אף לת"ק דין התראה הוא רק להבחין בין שוגג למזיד, ובגזיה"כ דבעינן שיתיר עצמו למיתה נתחדש שצריך להוכיח טפי שהוא מזיד, ולפי"ז י"ל דחבר הוי כהתיר עצמו למיתה. או שמא לת"ק דין התראה הוא דין בפ"ע, וכן התיר עצמו למיתה אינו להוכיח על המזיד אלא גזיה"כ בעלמא, ואף בחבר היה צריך דין זה, ועל כרחיך דר' יוסי פליג בהאי גזיה"כ.

**תוד"ה אי נמי, אכתי מצי אמרי לפוסלו בעדות באנו**

הקשה רעק"א מדוע לא הקשו כן לתירוץ קמא שזינתה מבועל ראשון דיכולים לומר לפוסלו מזמן ראשון באנו. והוכיח מכאן דלא כמש"כ אחיו להעמיד דהעידו שזינתה קודם לכן. ועוד הקשה, דלפי תירוץ התוס' אכתי יקשה דיכולים לומר שבאו לפסול את האשה לעדות מזמן ראשון, וכגון עדות אשה וסוטה וכדו' שאשה כשרה ואם זינתה הרי היא פסולה. ועל כרחיך איירי בזינתה אח"כ דהיא כבר פסולה מקודם לכן.

**באו"ד, וי"ל דאם כן הו"ל פלוני בא על נערה המאורסה**

בפשטות כונתם דלא הוצרכו לפרש על מי הוא בא. אך צ"ע שמדין בדיקות הם צריכים להעיד כן. ולכן כתב מהר"ם דכונת תוס' שהיו צריכים להתחיל את העדות על הבועל, דפלוני בא על נערה המאורסה פלונית, ומהא דהתחילו את העדות בה על כרחיך כונתם להעיד עליה.

**אמר ר' חסדא א' אומר בסייף הרגו וא' אומר בארירן הרגו אין זה נכון וכו'**

לדעת ר' חסדא דהכחשה בבדיקות שאינן מגוף העדות עדותן קיימת על כרחיך מתני' איירי בהכחשה בבדיקות שהן מגוף העדות. והקשה הר"ן על הרמב"ם דבדיקות שהן מגוף העדות דהיינו דרישות אף איני יודע פוסל, ולפיו על כרחיך מתני' איירי בבדיקות ולא בדרישות, וקשה לר' חסדא. [ואפשר ליישב דעת הרמב"ם דאף בבדיקות איכא ב' דרגות, ור' חסדא איירי רק בבדיקות שאינן מגוף העדות כלל כעוקצי תאנים, ומתני' איירי בבדיקות שהן מגוף העדות אך לא הוי ממש כדרישות, ובזה איני יודע אינו פוסל].

ובעיקר דינו של ר' חסדא מבואר בסוגיין דהוא מחלוקת בן זכאי וחכמים, וכן לעיל ט: תלי בהא פלוגתת ר' מאיר וחכמים לענין מוצש"ר, ומכל מקום פסק הרמב"ם כבן זכאי ולא כחכמים ור' חסדא משום דלעיל ל. רבא פליג עליה וקיי"ל כרבא.

**שאני בן זכאי דבדיקות כחקירות משוי ליה**

מבואר בגמ' דלפי בן זכאי הכחשה בבדיקות עדותן בטלה משום דהוי כחקירות. וכן הוא לשון הרמב"ם פ"ב מעדות ה"ב אמר אחד כלים שחורים היה לבוש והשני אמר לא כן אלא לבנים היה לבוש הרי עדותן בטלה, וכאילו אמר אחד ברביעי בשבת והשני בחמישי שאין כאן עדות, או שאמר האחד בסייף הרגו והשני אמר ברומח שאין כאן עדות, עכ"ל. ובאבי עזרי שם ביאר דיוק הלשון בזה, דכאשר הוכחשו בחקירות אין זה נחשב שהעידו על מעשה אחד ויש סתירה ביניהם בפרט מסויים, אלא שכל אחד מעיד על מעשה אחר, דהעד השני אומר לא כדבריך דהמעשה שאתה אומר לא היה, והיה יכול להיות שהוא חי, אלא שהיה מעשה אחר, וההכחשה ביניהם היא על עיקר המעשה. ולולי גזיה"כ דחקירות ס"ד דהפרטים אינם מגוף העדות ואין זה נחשב עדות אחרת לגמרי, ובהא דחידשה תורה דין דו"ח נתגלה דהוי כגוף העדות וחשיב עדות על מעשה אחר לגמרי. ובן זכאי סובר דאף הכחשה בבדיקות חשיב כעדות אחרת לגמרי ולא כהכחשה בדבר צדדי, ולכן הדגיש את הלשון בדיקות כחקירות משוי להו.

**דף מא ע"ב**

**כמאן כר' עקיבא דמקיש שלשה לשנים**

רש"י פירש דהיינו עד שיזומו כולן. ומבואר מפירושו ג' חידושים, א, אין לפסול את השנים מדין נמצא א' מהם קא"פ לפי שאין כאן פסול בגוף העדות, וכפי שיבואר להלן בדעת הרמב"ם, ולכן הוצרך לפרש שהם פסולים מדין עד שיוזמו כולן. ב, הדין עד שיוזמו כולן נאמר אף בעד שלא נתקבלה עדותו, שהרי אותו שאמר איני יודע לא נתקבלה עדותו ומכל מקום אין השנים מקבלים כאשר זמם. ג, הא דבעינן עדות שאתה יכול להזימה היינו שיהיה אפשר לקבל את העונש כאשר זמם, ולא סגי במה שאפשר לבטל את העדות ע"י הזמה, דהא את השנים אפשר להזים אלא שלא יקבלו עונש כאשר זמם, וכן נקט הבית הלוי דתרי דיני איכא בעדות שאאי"ל.

תוס' פירשו דכונת הגמ' לר"ע דנמצא א' מהם קא"פ עדותו בטלה, ולרבא דמתני' סברא עדותן קיימת היינו כר' שמעון דלית ליה האי דינא. ומבואר מתוס' דלר' שמעון עדותן קיימת אע"פ דבעינן עד שיוזמו כולן, ולכאורה מוכח דס"ל לתוס' דאין צריך לקיים בהם עונש כאשר זמם וסגי במה שאפשר להזימן. אך י"ל בפשיטות בדעת התוס' דכיון שלא נתקבלה עדותו אינו בכלל העדות לגבי זה, ואף שהוא בכלל העדות לגבי לפסול אותם מדין נמצא קא"פ מכל מקום הדין עד שיוזמו כולן נאמר רק על העדים שנתקבלה עדותן.

הרמב"ם פ"ב מעדות ה"ג כתב היו העדים מרובים שנים מהן כיונו עדותן בחקירות ודרישות והג' אומר איני יודע, תתקיים העדות בשנים ויהרג, אבל אם הכחיש את שניהן אפילו בבדיקות עדותן בטלה, עכ"ל. וכבר תמהו המפרשים דדבריו סותרים לסוגיא דידן דלמ"ד עדותן קיימת אתיא דלא כר"ע, והרמב"ם פסק כר"ע בין לגבי נמצא א' מהם קא"פ ובין לגבי עד שיזומו שלשתן. ונאמרו בזה כמה תירוצים:

א. המאירי תירץ דהעד שאומר איני יודע באחד מהדברים שהזמה תלויה בהם הרי עדותו כמו שאינו, ואין עדות האחרים משתלשלת לעדותו כלל. והיינו דעדות שאאי"ל אינה עדות כלל ואין בזה הפסול של נמצא א' מהם קא"פ. והא דאיתא בגמ' דלא כר"ע היינו שאין דבר זה הולך על אותה שיטה ומכל מקום אפשר שאף ר' עקיבא היה מודה בה.

ב. הלח"מ תירץ דהרמב"ם פסק שהדין עד שיוזמו כולן נאמר רק באופן שהעידו בתוכ"ד, אך הדין נמצא א' מהם קא"פ נאמר אף באופן שלא העידו בתוכ"ד כל שנתכונו להעיד, עי' פ"כ מעדות ה"ג ובהשגות הראב"ד שם. ומעתה י"ל דהרמב"ם פירש את הסוגיא כרש"י ואיירי באופן שהעידו בתוכ"ד ולכן עדותן בטלה, ואילו הרמב"ם איירי באופן שהעידו לאחר כדי דיבור דליכא צירוף ואפשר לקיים בהם כא"ז. ועי' עוד בכתבי הגר"ח מש"כ ליישב כעין זה.

ובעיקר סברת רש"י והרמב"ם דאין בכה"ג החיסרון דנמצא א' מהם קא"פ נחלקו המפרשים.

המאירי נקט משום שאינו נחשב עד כלל, וכעין זה ביאר בכתבי הגר"ח דכל עוד שלא נחקרה עדותו לא נגמרה עדותו, וכפי המבואר בפוסקים דיכול לחזור בו עד גמר הדו"ח ואין בזה משום חוזר ומגיד. וכיון שאמר איני יודע בחקירות נמצא שלא נגמרה עדותו ואינו נחשב עד בשביל לפסול את כל העדות.

אך הנתיבות סי' ל"א סק"ב ביאר דעת הרמב"ם לאידך גיסא, דכל עדות שמתבטלת בלא פסול לא אמרינן בה נמצא א' מהם קא"פ עדותן בטלה, ועדות שאאי"ל אינה עדות פסולה אלא שאין מקבלין עדותו מחמת שאי אפשר להזימה, וכיון שאין זה פסול אינו פוסל אחרים. ובקוב"ש כתובות אות קי"ג הבין דרק באופן שהעד נפסל לעדות בפסול הגוף אמרינן דפוסל את כל העדות, אך בשיעורי ר' שמואל מכות אות רס"ו הוכיח דאף באופן שהפסול הוא בהגדה ולא בעד עצמו אמרינן נמצא א' מהם קא"פ עדותן בטלה, אלא הביאור בנתיבות דהכא אף בהגדה ליכא פסול, רק שאינה ראויה להתקבל מחמת שאי אפשר להזימם.

ובדעת תוס' דפליג ואף בכה"ג אמרינן עדות כולן בטלה ביאר הגרש"ר דאף שאין פסול בגוף העד ולא בהגדתו מכל מקום איכא חיסרון בעצם העדות, ולא דמי לדברי הנתיבות שם דאיירי בעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה דהתם ליכא חיסרון כלל בעדותו ונפסל רק מסיבה צדדית. [עיי"ש שיש ג' דרגות, פסול בגוף העד או פסול בהגדה לכו"ע אמרינן עדות כולן בטלה ודלא כקוב"ש, חיסרון בהגדה נחלקו תוס' כאן והרמב"ם, ובחיסרון צדדי לכו"ע עדותן קיימת]. וכתב הגרש"ר שם עפי"ז ליישב מש"כ תוס' בכתובות לג. שאם העידו מאה עדים ואחד מהם נפסל כולן פסולים משום שעסוקים באותו ענין ואע"פ שהראשון לא העיד בתוך כ"ד של האחרון. ותמהו האחרונים נימא דהראשון פוסל את השני והשני את השלישי וכו', ומנ"ל דסגי בעסוקין באותו ענין. ותירץ הגרש"ר עפ"י הנתיבות הנ"ל דכיון שהשני נפסל רק מדין נמצא א' מהם קא"פ אינו פוסל את חבירו, דאין כאן פסול ולא חיסרון בעצם העדות אלא היא מתבטלת מסיבה צדדית.

והנה מבואר ברמב"ם דלגבי הכחשה עדותן בטלה ולא אמרינן דהאחד בטל והשנים קיימים, וביאר רעק"א דבאמת אנו נוקטים שהאחד מוכחש והשנים נאמנים אלא כיון שהם עדות אחת אמרינן נמצא אחד מהם קא"פ עדות כולן בטלה. והגרש"ר נקט דהוי פסול בכל העדות וכמש"כ בהקדמה לפירקין. והנה לפי הגר"ח החילוק בין איני יודע להכחשה הוא פשוט דבאיני יודע לא נגמרה עדותו ואינו עד כלל בשביל לפסול את השנים ובהכחשה נגמרה עדותו ונפסל. ולפי הנתיבות דכאשר יש חיסרון בעדות ואין זה פסול לא אמרינן עדות שבטלה החילוק הוא שבהכחשה הוי פסול בגוף העדות ואין זה דומה לעדות שאאי"ל דהוי רק חיסרון ותו לא.

**תוד"ה שזה יודע, קשה ומה אילו דייקינן**

בגמ' בפסחים אמר אביי כשת"ל לדברי ר' מאיר אין אדם טועה כלל, דיש לנקוט דאותו שאמר שתים היינו סוף שתים ואותו שאמר שלש היינו תחילת שלש, ולדברי ר' יהודה אדם טועה חצי שעה או שעה, עיי"ש. ומקשה רבא ומה אילו דייקינן וכו', ולכן מסיק שלפי ר' מאיר אדם טועה שתי שעות ולפי ר' יהודה שלש שעות. והקשה בביאור הגר"א חו"מ סי' ל' ס"ג מדוע לגבי טעות שעות לא אמרינן ומה אילו דייקינן שלא טעו וכו'. ותירץ דכל מקום שהטעות מצויה לא אמרינן הכי, ולגבי תחילת שתים וסוף שתים הספק הוא שקול האם נתכונו לתחילה או לסוף ובכה"ג אמרינן ומה אילו דייקינן. ועפי"ז תירץ קושיית תוס' דלגבי עיבור החודש אמרינן בגמ' דרובא טעו בעיבורא דירחא, ובכה"ג לא אמרינן ומה אילו דייקינן. ומחמת כן הוצרכה הגמ' לומר דרובא טעו בעיבור החודש, דאי הוי מחצה עדיין אמרינן ומה אילו דייקינן.

ובדעת תוס' כתב הגר"א דלטעות בעיבור החודש הוי דבר רחוק אם לא שכיונו באותו יום, והא דאמרינן בגמ' רובא טעו בעיבור החודש היינו מחמת שכיונו לאותו יום, ודוחק.

ולפי מש"כ בריש פירקין יש ליישב דעת תוס' דטעות שעות שאני שאין כאן ספק מה כונתם אלא שכאשר אומרים בשתים מונח בעצם הגדתם שעתיים קודם ושעתיים אח"כ, ואין כאן ספק איך לפרש את ההגדה אלא ששתים היינו בערך שתים, וכל זמן הטעות מונח בגוף ההגדה, משא"כ כאשר אין יודעים אם כונתם לתחילת שתים או סוף שתים יש לפנינו ספק בעיקר ההגדה איך כונתם, וכן לגבי טעות בעיבור החודש יש לפנינו ספק האם הם יודעים בעיבור החודש או לא, והספק הוא שקול לפנינו. ולכן תוס' דימו טעות בעיבור החודש לספק בעיקר ההגדה. והא דלא תירצו תוס' על קושייתם ומה אילו דייקינן וכו' דרובא טעו בעיבור החודש, י"ל דרובא טעו היינו שרוב העולם עשוי לטעות בעיבור החודש, ועדיין הספק שקול לפנינו האם עדים אלו יודעים בעיבור החודש או לא, ושייך לומר ומה אילו דייקינן.

ויל"ע בהא דאמרינן לקמן מב. אחד אומר קודם הנץ ואחד אומר בתוך הנץ מהו דתימא הא בגילויא קאי וזהרורי בעלמא הוא דחזא קמ"ל, והא אפילו אמרינן הכי שייך להקשות ומה אילו דייקינן וכו'.

**דף מב ע"א**

**וליבריך הטוב והמטיב וכו'**

עי' מהרש"ל ומהרש"א מדוע פירש רש"י דהקושיא רק לר' יהודה, הא אף לר' יוחנן שייך לברך שניהם.

**תוד"ה העוסקים, היינו הוראה דאיסור והיתר**

משמע דב' דינים איכא, באו"ה הוא מדין ולהורות בין הטמא ובין הטהור, ובדיני נפשות הוא מדין ולרוזנים אי שכר, ולכן בדיני ממונות שרי. ויל"ע האם שיעורם שוה, דלגבי ולהורות בין הטמא ובין הטהור איתא במס' כריתות יג: דתלוי בדין שתוי יין, ובדיני נפשות אפשר דהוי שיעור אחר. [ומתוס' מוכח דפחות מרביעית שרי, דאי אפילו כל שהוא אסור מה הקשו מהגמ' בעירובין הא אפשר דהכא בא לאסור אף פחות מרביעית].

**לא ראו מאי וכו'**

צ"ע מאי פריך, וכי יהרגוהו מספק. ואפשר דכאשר אי אפשר להכריע עפ"י שנים סגי בהכרעה עפ"י אחד ויהרגוהו, ולזה אמר ר' יוחנן דפוטרין אותו מספק. ואפשר דאין זה הכרעה שהוא זכאי אלא פוטרין מספק, ולכן חשיב בי"ד מעורבבין שאין יודעים לגמור הדין.

**וליפטריה מעיקרא וכו' ר' יוסי קאי כוותך**

לכאורה כל זה בהכרעה עפ"י שנים, אך כשאחד מהדיינים אומר איני יודע מודה ר' יוסי שצריך להוסיף דיינים, דהא ליכא כ"ג דיינים, וצ"ע בזה.