15. פרק טו
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות עניינים - הרב מאיר קאופמן

י"א תמוז ע"א

**פרק ט"ו**

**משנה א'**

**שיטות הראשונים מתי אין דין קפולין**

א] מבואר במשנה דבקפולין זו על גבי זו ויש מתחת לעליונה טפח זה מביא את הטומאה אמנם בטבליות של שיש זה לא מביא את הטומאה וצ"ב החילוק ובלשון הרמב"ם כאן וכן בספרו מבואר שזה סברא מיוחדת בשיש שזה מין אדמה ומשמע שבכל שאר דברים יש את ההלכה של קפולין ובמהר"ם במ"ג מבואר שכל דבר שאין עליו תורת כלי כלל שדינו שנעשה אוהל לטהר כה"ג ליכא לדינא דכפולין אבל כל שלא נעשה אוהל לטהר כגון כ"ח יש בו את דין כפולין ובלשון הא"ר במשנינו משמע שכל דבר המקבל טומאה יש בו דין קפולין וכן הכריע החזו"א י"ב ז' וי"ג ז' ועיין בראב"ד פי"ב ה"ח בסופו דנראה דס"ל שזה תלוי האם זה דבר המקבל טומאה או לא ובמהר"י קורקוס פי"ט ה"ו נסתפק בזה

והנה מבואר לקמן במ"ג דחביות זו על גבי זו אם הם טהורות וטומאת תחתיהן בוקעת ועולה ובפשוטו מבואר בחביות זו על גבי זו כמו שביארו הראשונים וצ"ע למה אין כאן דין קפולין שנוריד התחתונות ונשאר כאן אוהל טפח ובראב"ד פי"ב ה"ח בסופו הוכיח מכאן שכל דבר שאינו מקבל טומאה אין בו דין קפולין וכיון דכלי חרס לא מטמא מגבו חשיב כדבר שאינו מקבל טומאה ועיין ר"ש ורא"ש שכתבו וז"ל שכיון דחביות טהורות הן דמיין לטבליות של שיש ופשטות הלשון שזה דבר שאינו מקבל טומאה אמנם יתכן שזה סברא מיוחדת בכלי חרס המוקף צמיד פתיל שכיון שיש כאן הצלה על תוכו לא שייך לדון את חלל תוכו כמצטרף לחלל אוהל להבאת טומאה ועיין חידושי הגר"ח פי"ט ה"א עמוד 75 ד"ה דהנה דהוכיח ממשנתינו דחלל כ"ח המוקף צמיד פתיל לא מצטרף לטפח ומשמע שכוונתו כנ"ל וכן צ"ל בהכרח בדעת הרמב"ם שדבר שאינו מקבל טומאה יש בו דין קיפולין ובכל אופן כאן לא אומרים קפולין אמנם נראה שאין זה כוונת הר"ש והרא"ש דהרי הם הביאו מקור מטבליות של שיש והרי שם לא שייך הסברא המיוחדת של כלי חרס ובהכרח כוונתם מצד שזה דבר שאינו מקבל טומאה ועיין לקמן

והנה מבואר במ"ח דגל של צרורות או תבואה אינם מביאים את הטומאה אלא בוקעת ועולה ועיין חזו"א י"ב ז' וכן בי"ג ט"ז בסופו שביאר שאפילו אם לא מבטלן אבל כיון שזה דבר שאינו מקבל טומאה וגם תבואה שלא הוכשרה ממילא אין כאן דין קיפולין אמנם עיין בר"ש וכן תוס' בסוכה ד. ובעירובין ע"ח. שלמדו ממשנה זו שמועיל ביטול בתבן דאם מועיל בתבואה כל שכן בתבן ומבואר שנקטו שללא ביטול זה יביא טומאה ובהכרח מדין קפולין ואולי ראייתם מצד שנקטו שמדובר גם בתבואה שהוכשרה ושם זה רק בביטל ובאמת בגל של צרורות לא צריך ביטול וכמו שהוכיח החזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף צ"ד. מהא דמפקח את הגל אמרינן טומאה בוקעת ועולה ולא אמרינן שיש כאן דין קפולין ושם הרי זה מין קרקע זה אבנים וכמו שיש אמנם בפשוטו אם זה דבר המקבל טומאה וודאי שאפילו אם ביטלו זה עושה קפולין ובהכרח מדובר בלא הוכשרו ועיין לקמן וצ"ע וברא"ש שם כתב על גלו של עכן שלא היה אלא לפי שעה ומשמע כנ"ל שכאן לא צריך ביטול אמנם עיין חזו"א שהכווונה שאת המת הוציאו אבל לא פינו את הגל ע"ש

ועיין ר"ש לעיל פי"א מ"ג דהביא תוספתא שכופת על גבי אבן לא אומרים קפולין ואבן על גבי כופת אומרים כפולים והקשה הר"ש מה ההבדל ועיין ביאור הגר"א על התוספתא דביאר דאבן זה אינו מקבל טומאה וכופת זה דבר המקבל טומאה דמדובר דחקקו בו ולכן הדין כפולין זה רק בכופת ולא באבן ובדעת הר"ש כתב בחזו"א ט"ו ד' שהבין שסתם כופת זה אינו מקבל טומאה ועיין פרק י"ב מ"ז שכתבנו להוכיח כן מהר"ש

והנה מבואר במשנה שטבליות של עץ זה עושה קפולין ולכאורא שם גם אם זה מקבל טומאה הרי זה פשוטי כלי עץ וזה רק טמא מדרבנן וא"כ כל התפשטות הטומאה זה רק מדרבנן ובאמת יהיה הדין שבוקע ועולה גם כן דרבנן לא תיקנו לקולא וצ"ע שהלשון בסיפא בוקעת ועולה בשיש זה הרי גם בטבליות אמנם שם שהעליון גם של עץ לכאורא גם לרמב"ם זה בוקע ובהכרח שהדיוק לא נכון ועיין לקמן סק"ד וצ"ע

**בדין קיפולין בזיזין פי"ד מ"ז**

ב]והנה עיין גירסת הרא"ש והר"ש פי"ד מ"ו לענין זיזין זה על גבי זה דבין כל אחד ואחד אין טפח ובשניהם ביחד יש טפח דמסתכלים על זה כאוהל אחד וזה חוצץ בפני הטומאה שנמצאת שם ועיין ברא"ש שזה מדין קפולין והנה מבואר מפורש שגם בדבר שאינו מקבל טומאה אמרינן לדין קפולין אמנם עיין חזו"א ז' י"ב שהקשה שוודאי שדבר מחובר לקרקע לא נהיה כפולין דהרי מבואר במשנה ד' דבחצצו בקורות או יריעות מתחת לתקרה וטומאה בבית שמאחורי החצץ טהור ולא אומרים שמדין קפולין זה מצטרף וחשיב אוהל אחד והטומאה תעבור לשם אמנם עיין שם במ"ו דדייקנו מהר"ש שאפילו שביאר כנ"ל דשני הזיזים מצטרפים לטפח בכל אופן נקט דאם באחד מהם יש טפח השני לא מצטרף ובהכרח שכל הסברא של כפולין כה"ג זה רק כדי ליצור מדבר שאין בו אוהל שיחשב שיעור אוהל אבל עד כמה שיש באחד שיעור אוהל לא שייך לסלק הזיז לצרפו לאוהל ולפ"ז מיושב גם קושית החזו"א מחצץ בקורות אמנם הסברא עדין צ"ב

והנה לאחר שחזינן שכאן גדר קפולין הוא לא אותו דבר א"כ יתכן לומר שבאמת כל הדין כפולין שכאן אפילו בדבר שאינו מקבל טומאה זה רק שלא להפסיק בין הרווחים אבל וודאי שמקום הזיז לא מצטרף ובזה מיושב דאפילו דבדבר שאינו מקבל טומאה אין דין זיזין זה רק ליצור ממקום שאין חלל שיחשב שיש חלל אבל לצרף החללים זה כן מועיל ועיין ברכת האוהל ובתורת הראשונים בליקוטים שהאריכו בזה

**בהא דחביות אין דין כפולין ובגמל רבוץ**

ג]והנה הבאינו לעיל דבר"ש וברא"ש משמע שביארו הדין של כלי חרס מצד שזה דבר שאינו מקבל טומאה ולכן אין בזה דין קפולין וצ"ב למה הוצרכו לזה הרי צדקו דברי הגר"ח שגם אם היה דין קפולין בדבר שאינו מקבל טומאה אבל כל זה שייך אם המקום עצמו הוא בר חלות טומאה רק יש בעיה שאין חלל אבל כאן שהמקום הוא מוגדר לעצמו ומופקע מקבלת טומאה חשיב שאין כאן אויר טפח וסיבה לאוהל ולכאורא מבואר שדנים שהמקום מצד העולם הוא ראוי לטומאה ורק ביחס למקום הכלי הוא לא בר קבלת טומאה

אמנם לכאורא מוכרח כסברת הגר"ח דהרי טבליות של שיש בבית אם הוא לא מבטלם חשיב שיש כאן עדין אוהל דכאן כיון שזה ארעי לא צריך להגיע לדין כפולין ובכל אופן אם יש מגדל ולא נשאר טפח בינו לקרקע ולתקרה אין כאן טומאה שמתפשטת ומצד שחשיב שאין כאן אוהל טפח וצ"ע

והנה עיין ברמב"ם פי"ט ה"ו לענין גמל שרובץ על האדמה שכלים תחתיו טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת ועיין כס"מ שהקשה למה זה לא כמו אדם שחשיב כפולים וממילא יש כאן אוהל ותירץ המהר"י קורקוס או שגמל הוא לא חלול [וצ"ע מה זה שונה מכלב] או דאדם זה דבר המקבל טומאה משא"כ בהמה זה דבר שאינו מקבל טומאה והנה הדברים צ"ע דכאן זה בדיוק כמו כלי חרס דמבואר שאין כפולין והטעם או כי זה דבר שאינו מקבל טומאה או כסברת הגר"ח וא"כ גם בגמל זה שייך שהרי חללו וודאי טהור כמו צמיד פתיל וכדין מטומאה בלועה

אמנם מה שיש להקשות למה הטומאה בוקעת הרי יש כאן אוהל שחוצץ וזה כמו כוורת פחותה שדעת הראב"ד שהטומאה בוקעת אמנם דעת הרמב"ם דהטומאה לא בוקעת ובאמת גירסתינו בתוספתא שהטומאה רק מתחתיו עד לתהום אבל זה לא בוקע לרקיע ולסברת המהרי"ק דגמל אין בזה מציאות של כפולים א"ש אמנם הדברים מחודשים וצ"ע

**בדברי החזו"א דבר המקבל טומאה אפילו שזה קפולין טומאה בוקעת ועולה**

ד]עיין חזו"א י"ב א' שהקשה דבגמ' מבואר שבברכות שארון שיש בו מת בסתמא יש טפח מעל המת אבל אם אין טפח מעל המת זה טומאה רצוצה ובקעת ועולה והקשה ה"ל למה לא נדון דין קפולין שהמת כאילו אינו ויש כאן טפח וכן מצד המת עצמו כי הרי מבואר שבאדם חי יש דין קפולין ולכאורא ה"ה במת ומכח זה יצא לחדש שהגדר של קפולין שזה כמי שאינו וליצור אוהל זה כמו ההלכה שאדם וכלים נעשים אוהלים לטמא ולא לטהר ולכן כיון שהמת הוא דבר המקבל טומאה ממילא לגבי שהטומאה תתפשט נקטינן שזה טומאה באוהל אמנם לגבי מניעת הבקיעה נקטינן שזה רצוץ וממילא זה עדין בוקע דהינו שכאן כל הדין אוהל שחל כאן זה אוהל המביא ולא אוהל החוצץ ולכן זה לא סיבה שהמת לא יבקע ולפ"ז אם יהיה טבלא של שיש על משכבות ומושבות יהיה הדין שהטומאה בוקעת אפילו שהיא גם מתפשטת אמנם ע"ש שהביא דבאבן העוזר נקט לא כך

והנה ראיתי שהקשו מהדין של הרא"ש בזיזין שנקט שמצטרפים שני הזיזין לטפח והטומאה לא בוקעת חזינן שהדין קפולין הוא גם לגבי שלא יבקע וכן עייל לעיל דהחזו"א עצמו הוכיח שבדבר שאינו מקבל טומאה אין זיזין מהא דהמפקח את הגל טמא ולא אמרינן דין קפולין חזינן שעד כמה שאומרים דין קפולין זה גם למניעה של הבקיעה אמנם קושיות אלו טעות הם דהחזו"א כתב מפורש רק סברא בדבר המקבל טומאה ומצד שאדם וכלים נעשים אהלים לטמא אבל לא לטהר אבל בדבר שאינו מקבל טומאה וודאי שזה גם חוצץ

ולכאורא יש להוכיח כהחזו"א דהרמב"ם בפ"ג ביאר כוונת הגמ' בחולין כגון שיש שני מגדלים ואין ביניהם פותח טפח דהכוונה מגדל על השני ובכל אחד יש פחות מטפח וצ"ע הרי יש כאן דין קפולין דהרי מדובר במגדל המקבל טומה וא"כ זה כמו טפח והרי הגמ' חיפסה שיהיה פחות מטפח וזה יהיה כמו רצוצה ולחזו"א הנ"ל ניחא דקפולין לא מפקיע דין רצוצה

אמנם לכאורא משמעות המשנה דלא כחזו"א דהמשנה אומרת שבטבלאות של שיש טומאה בוקעת ועולה ומשמע שזה החילוק בין שיש לדוגמאות הקודמות והרי בדוגמאות הקודמות שיש קפולין בדבר המקבל טומאה גם הדין שטומאה בוקעת ועולה וכל ההבדל האם הטומאה מתפשטת וצריך לדחוק שהכוונה שכאן רק בוקעת ועולה וזה דוחק גדול אמנם לשיטת הרמב"ם שגם הדוגמאות הקודמות זה דבר שאינו מקבל טומאה א"ש דביחס לדוגמאות אלו באמת עד כמה שיש קפולין זה לא בוקע ועולה משא"כ בטבליות של שיש זה בוקע ועולה

ובעיקר קושית החזו"א בפשוטו צ"ל שכיון שמדובר שהוא מבטל המת דאל"כ הרי שיטת הרמב"ם שתמיד לא צריך טפח חוץ מהמת א"כ כה"ג ליכא לדינא דקפולין ורק בדבר שלא מבטלו שם יש דין קפולין

**בחידוש הרמב"ם שצריך טפח חוץ מהמת**

ה]בפשוטו בדין כפולין צריך טפח ביחד אם המת עד כמה שהוא לא מבטל אותו וגם לשיטת הראב"ד שצריך חוץ מהמת אבל אם יש בצד טפח זה גם עוזר אמנם עין ברמב"ם שכתב שצריך טפח חוץ מהמת והראב"ד השיגו דמה פתאום זה כך אמנם מבואר בדבריו דלעל פי"א מ"ג בסדק בבית והניח קפולין באמצע לא צריך טפח חוץ מהמת והטעם כיון שהמת לא שם והנידון רק להעביר טומאה מהבית לא שייך דין זה ולפ"ז א"ש כפילות המשניות שהקשו הראשונים דכאן יש חידוש שצריך טפח חוץ מהמת וכן מדויק כאן בפיה"מ אמנם עיקר הסברא צ"ב שכיון שהנידון שיהיה לזה שם אוהל למה שלא נדון ביחד אם הטומאה וצ"ב

**עיין מה שכתבנו פ"ט מט"ז**

**משנה ב'**

**בטעם שהנוגע בשניה טמא טומאת ערב וביסוד הגר"א שעל עצמו בכל שהוא**

א]מבואר במשנה שטבליות של עץ שנוגעות אחת בשניה בקנרותיהן וטומאה תחת אחת מהן אפילו שאין טומאה אוהל בשניה אבל הנוגע בה טמא טומאת שבעה וצ"ב הטעם הרי אפילו אם יש דין חרב הרי הוא כחלל בכל הכלים אבל הנוגע בו הוא טומאת שבעה והנוגע בו הוא טומת ערב ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים הכס"מ ביאר לשיטת הרמב"ם שהראשון יש עליו חרב הרי הוא כחלל וממילא יש בו דין טומאה בחיבורים שהנוגע בנוגע בו כאין נגע בו עצמו והחזו"א תמה על זה משניות מפורשות שאין דין טומאה בחיבורים על חרב הרי הוא כחלל הר"ש ביאר שאין האוהל מתחשב דהינו שיש כלל שהאוהל חשיב כגופו של מת בזמן שהמת בו וממילא מדין טומאה בחיבורים האדם שנוגע בו חשיב כנודע באוהל עצמו ולכן טמא טומאת שבעה

וברא"ש כתב וז"ל לגבי עצמה חשיבה אוהל והנוגע בה כנוגע בעצמה עכ"ל וכן הוא בלשון הרמב"מ בפיה"מ ועיין א"ר שהוסיף שהרי על עצמו בכל שהוא ובפשוטו כוונתו שאפילו שאין אוהל בפחות מטפח כל זה לענין להביא טומאה על אחרים אבל לענין עצמו חשיב שהאוהל ממשיך וממילא חשיב שהוא עצמו אוהל המת ולכן יש עליו דין שהנוגע בו טמא טומאת שבעה בזמן שהוא מאהיל מצד טומאה בחיבורים או מצד שחרב הרי הוא כחלל ועיין בחזו"א שכתב שבהכרח זו כוונת הר"מ אמנם ע"ש שדחק מאוד את לשון הר"מ והנה מדברי הר"ש שלא ישב כן חזינן שלא ס"ל יסוד זה ועיין א"ר פי"ב מ"ח מה שביאר עוד לפי יסוד זה והנה עיין חזו"א י"ג י"א שנקט שאם זה לא גבוה טפח בזה אין את יסוד הגר"א וצ"ע הרי וודאי שגם שם טמא וא"כ מהיכי תיתי שיש כאן עוד הלכה שלענין עצמו חשיב אוהל ומה ראית הגר"א מעצמו בכל שהוא הרי דין זה הוא אפילו כשאין החידוש שזה אוהל וצ"ע

**במחלוקת הראשונים בכוונה של נוגעים בקרנותיהם**

ב]והנה בביאור המשנה של נוגעים בקרנותיהם ברמב"ם מבואר דיש שני ריבועים והנגיעה בצורה שאין חיבור טפח וכה"ג כיון שזה לא אוהל אחד הטומאה לא עוברת מאחד לשני ובפשוטו מבואר שרק אם זה אוהל אחד הטומאה עוברת אבל ללא זה אין טומאה עוברת מאוהל לאוהל ועיין סימן ד' שהארכנו בזה אמנם עיין בר"ש בתוך ביאורו על התוספתא שביאר שהכוונה שיש קרן שבולטת מהטבלא ואין בה טפח על טפח ונתחדש שעליה עצמה יש טומאה ובזה שזה נוגע בקרן אחרת הטומאה לא עוברת לשני ועיין חזו"א י"ג י"ב דמכאן מוכח דדעת הר"ש כדעת הרמב"ם פי"ב ה"ז דקורה המתקצרת הטומאה עוברת גם על המקום שאין בו טפח אמנם בעיקר הדין יתכן שהוא מודה לרמב"ם שגם בנגיעה מקום שהוא אוהל גמור זה לא מעביר הטומאה וכן הוכיח בסימן י"א ח'

אמנם ע"ש י"א ט' שבדעת הגר"א והראב"ד נקט שפליגי על דין הרמב"ם וס"ל שכה"ג הטומאה עוברת מאוהל לאוהל כיון שזה נוגע במקום שיש אוהל גמור ואין דין שיהיה חיבור של שטח שהוא אוהל ולכאורא זה מצד שטומאה עוברת מאוהל לאוהל והנה צ"ב עד כמה שטומאה עוברת מאוהל לאוהל א"כ אפילו אם בקרן אין שיעור אוהל אבל כיון שיש שם טומאה למה שזה לא יעבור לאוהל שלידו ואיזה סברא יש שטומאה שהגיע בתור מקום טפל היא לא עוברת לאוהל אחר ועיין חזו"א י"ג י"ג שנסתפק שבטומאה תחת הקרן לא עובר כלל טומאה לעיקר הטבלא וכמו שמצאנו בזיז העודף שעובר טומאה מהעיקר לטפל ולא הפוך וע"ש שדן שלצד שעובר עדין יש להסתפק אם זה נוגע בטבלא אחרת האם יעבור טומאה או שכיון שכל הטומאה הגיע לטבלא כי היא אחד אם הקרן אבל זה לא סיבה לדבר אחר וכאן הסברא וודאי צ"ב שכיון שיש טומאה ויש כאן אוהל גמור למה שזה לא יעבור למקום אחר וע"ש שדן שהכל דרבנן ולפ"ז יתכן שזה סברות בגזירה דרבנן אמנם אולי היה מקום לדון דכה"ג זה רק טמא מצד שהוא בתור אוהל אבל זה לא סיבה להתפשטות הטומאה ולכן כה"ג אין סיבה שמה שזה נוגע באוהל אחר יעבור אליו טומאה דתמיד זה מצד שהתפשטות הטומאה עוברת מאוהל לאוהל אבל כאן אין התפשטות הטומאה אמנם הרי החזו"א לא ס"ל כלל התפשטות הטומאה ולדבריו תמיד הנידון האם זה ביחד אם הטומאה או לא ולפ"ז אולי יש יותר מקום לכל הספיקות הנ"ל

והנה אם יש לעין בטומאה בארוך שזה מתפשט לקצר האם כה"ג זה יבקע למעלה והנה אם אין כאן התפשטות הטומאה אלא זה רק גדר שזה תוך האוהל לא יבקע דאין כאן טומאה כלל אמנם אם מתפשט לשם הטומאה יש מקום לומר שיבקע אמנם מסתברא שממ"נ לא יבקע דכיון דכל סיבת הטומאה כי דנים שיש לזה חשיבות טפח ממילא זה סיבה שלא יבקע ונפק"מ בין שני הטעמים אם זה יהיה דבר המקבל טומאה דמצד הטעם הראשון זה לא יבקע ומצד הטעם השני זה יבקע

עוד יש לעיין האם טומאה תחת הקצר זה בוקע כנגדה והנה כל הספק אם זה גם מכניס טומאה וצ"ע

**בביאר כוונת המשנה לענין שולחן**

ג]**השולחן אינו מביא את הטומאה עד שיהיה בו ריבוע בפותח טפח:** עיין ר"ש שביאר שהכוונה שהיה ארבע דפנות שהם כארבע מחיצות ועליהם מונח טבלא שהיא הנקראת שולחן וזה בולט מסביב לרגלים וכדי שיעבור טומאה ממקום למקום צריך שיהיה טפח דתוך הריבוע וחוץ לריבוע לא מצטרף אמנם בא"ר ביאר שמדובר בשולחן עגול וכה"ג צריך שיהיה באמצע ריבוע טפח על טפח להביא את הטומאה ועיין בזה לקמן בביאור התוספתא

**בביאור התוספתא**

ד]**טבלאות נוגעות זו בזו מונים בהם כדרך שמונים במת:** עיין חזו"א י"ג י"א שהקשה הרי במשנה מבואר ששכה"ג הטבלה השניה נחשבת כמו הראשונה וע"ש שלביאור הגר"א יש לדחוק שהכוונה אם זה לא גבוה טפח מהקרקע שכה"ג אין לזה שם אוהל אז דינו רק כנוגע באוהל המת ובפשוטו גם לשאר הביאורים אפש"ל שהכוונה מהשלישית ואילך אמנם בפשוטו לגר"א כל הטבלאות יחשבו כאוהל המת אמנם עיין ברכת האוהל מה שהביא להוכיח מהגמ' בשבת שרק על הראשונה שנוגעת באוהל אומרים דבר זה שזה נטפל לאוהל המת אבל לא על כמה טבלאות

ה] **טבלא שנתונה וכו':** עיין ר"ש שביאר התוספתא בתחילתו שהריבוע מפסיק הטומאה ולכן אם יש שם טומאה השולחן זה האוהל ואינו מתחשב והרגלים שנוגעים בו כנוגעים במת וממילא הנוגע בו זה בחיבורים וטמא טומאת שבעה אמנם האדם הנוגע בטבלא טמא טומאת ערב ובפשוטו מבואר בר"ש שלא ס"ל שכלות האוהל נחשב תוך האוהל דא"כ הרגלים טמאים כי הם נוגעים בכלות האוהל וכבר העיר בזה החזו"א י"ג ח' ע"ש

ודחה הר"ש ביאור זה דאם זה מקבל טומאה הרי זה וודאי לא חוצץ בפני הטומאה ולכן ביאר שזה פשוטי כלי עץ והוא לא נטמא ומה שהטבלא טמאה כי מדובר שהיא נוגעת בשולחן ועיין חזו"א י"ג ח' שכתב שמבואר שפשוטי כלי עץ אין זה כמו כלים שנעשים אוהל לטמא ולא לטהר דאל"כ עדין זה לא צריך לחוץ ועיין ברכת האוהל מה שהביא בזה ומבואר מהחזו"א שנקט שגם במחיצה יש הכלל שכלים לא נעשים אוהל

והנה עיין מקדש דוד סימן מ"ב אותו' שכתב שגם אם זה מקבל טומאה אבל זה רק מדין פשוטין שמדרבנן זה טמא והרי שיטת הרא"ש שדבר שמקבל טומאה רק מדרבנן הוא חוצץ בפני הטומאה ועיין חידושי הגרש"ר בב"ב סימן ט"ו שהאריך בזה אמנם עיין חזו"א י"ג ח' שכתב שסתם ריבוע לא מקבל טומאה אפילו מדרבנן ולצד זה בר"ש צ"ל שהיה לו איזה בית קיבול וממילא זה מקבל טומאה מדאוריתא ולפ"ז לא קשה קושית המקד"ד

ועיין ביאור הגר"א בא"ר שכתב לבאר התוספתא שמדובר שיוצאת רגל מהטבלא של השולחן שאין בו טפח על טפח שהוא כמו קרן דהמשנה וכה"ג אם הטומאה מתחת לטבלא חשיב שזה גם מתחת הרגל הנ"ל ומדין על עצמו בכל שהוא וממילא כל השולחן נחשב טמא כמאהיל על המת ומסתמא כי זה כלי אחד אפילו שהחלק הנוסף הוא לא כמהאיל על המת כמבואר בהמשך אמנם אם הטומאה מתחת השולחן כה"ג אפילו שזה סיבה שגם הקרן טמא וגם מה שתחתיו וכמבואר במשנה לענין קרן טבלא בכל און מה שנוגע בו לא שיך לדון שהוא גם ממשיך אוהל כדין קורה המתקצרת כיון שזה דבר אחר אלא שעדין צ"ע למה שלא יהיה על זה דין טומאת מצד על עצמו בכל שהוא והנוגע בו יהיה טמא טומאת שבעה ולכאורא מוכרח שלא אומרים על עצמו בכל שהוא שמחובר לדבר שהוא כבר מדין על עצמו בכל שהוא ולכאורא זה מקור למה שביאר בברכת האוהל מהגמ' בשבת שהבאינו לעיל [ועייין חזו"א ח' ט' שלולי דברי התוספתא זה לא מוכרח]

ו]**המאהיל כנגד הריבוע וכו':** והנה מבואר בתוספתא דדעת ר' מנחם בן ר' יוסי שהטומאה עוברת מתוך הריבוע לחוצה לו כמו קרן של אוהל וצ"ע הדמיון דשם הגדר כאילו יש בזה טפח אבל כאן שיש מחיצה אין שום סיבה שהטומאה תעבור וצ"ע ובא"ר ביאר שלא מדובר שיש מחיצה אלא שזה שולחן עגול ויש באמצעו טפח על טפח ולרבנן המקום בפינות שאין בו טפח על טפח אין בו כדי להביא את הטומאה על עצמו ורמנם ס"ל שזה טפל לאוהל וזה מביא טומאה על עצמו ועיין חזו"א י"ג ט' שהקשה הרי בכל עיגול שיש בו ריבוע טפח על טפח אפשר להעמיד הריבוע תמיד בצורה שהקרן תהיה שיכת לריבוע וכי דנים לפי צורת העולם ועיין שם שכתב חידוש שאדרבא רק דבר שבכל הצורות הוא תוך הריבוע הוא טמא והשאר לא טמא ובמצבת רחל כתב לדון שהנידון שהטומאה והכלים כנגד מקום שלא שייך להכניס הכל באותה צורה של ריבוע ודו"ק

והנה לפ"ז א"ש דמיון ר' מנחם לקרן טבלא שזה גם מקום שאין בו טפח על טפח והוא בטל למקום שיש בו טפח ובדעת רבנן צ"ל שכאן חלק זה הוא יותר חשוב שהוא לא בטל וצ"ע ולפ"ז מבואר שלא בכל מקרה אומרים הדין של קורה המתקצרת וצ"ע

**טומאה בריבוע אמאי לא הוי ק"ס וסטל"צ**

ז]בהא דמבואר לפי ביאור הר"ש שאם טומאה בריבוע כנגד מה שבולט מחוץ לרגליים טהור עיין חזו"א י"ג ח' שהקשה למה שזה לא יהיה קבר סתום או סוף טומאה לצאת וממילא גם מחוץ לריבוע יהיה טמא ותירץ שכיון שהדרך לפתוח הטבלא שלמעלה זה לא קבר סתום דזה כמו שיש לו פתח וכן אין סוף טומאה לצאת דרך מה שבולט מהריבוע

**משנה ג'**

**בהא דאין דין קפולין במשנתינו**

א]עיין ר"ש שנקט שמדובר שיש כאן שורות של חביות אחד על השני וצ"ע למה אין כאן דין קפולין ועין מ"א דהבאינו דהראב"ד הוכיח מכאן שדבר שאינו מקבל טומאה אין בזה כפולין וכן הוא לשון הר"ש והרא"ש כאן ולדעת הרמב"ם צ"ל שזה סברא מיוחדת בכלי חרס שאוירו טהור והנה עיין מהר"ם שכתב דמה דהמשנה בסיפא אמרה שתחתיהן טמא ולא אמרה שעל גבה כי מדובר בחבית של שיטים ומשמעות דבריו שבהכרח זה כך דאל"כ גם ברישא היה לזה דין קפולין ומשמע שס"ל שבכלי חרס יהיה הלכה של קפולין והטומאה תתפשט מתחת להכל אמנם צ"ע לשון המשנה היו טמאות הרי לא צריך טמאות אלא העיקר שזה יהיה כלי וכן עיין לעיל מ"א מה שהקשינו שלכאורא הדין של כלי חרס שלא עושה קפולין זה מוכרח ואולי כוונתו רק שהלשון טהורות כולל גם כזה מקרה שזה חבית של שיטין שהוא נעשה אוהל לחצוץ אלא שקשה א"כ מה הביא מאבנים של שיש ואולי כוונתו שהרי מדובר שיש כמה חביות אחד על השני וא"כ נאמר כפולין לטמאות עד השכבה העליונה ועל זה תירץ שהרי זה כמו שיש שאין בזה קפולין וצ"ע **ועיין משנה א' סק"ג מה שביארנו בדינא דמתניתין**

**האם יש ראיה מהמשנה שטומאה לא עוברת דרך קרן**

ב]לשון המשנה והן נוגעות זו בזו בפותח טפח ועיין רמב"ם שהאריך שבבטן החביות יש חיבור ועיין חזו"א י"א ח' בסופו שכתב שמכאן מוכח שנגיעה של אוהל בקרן אם אין חיבור של טפח על טפח זה לא מביא טומאה וצ"ע על מה שנקט שם הבאינו לעיל מ"ב דהגר"א חולק על זה אמנם לכאורא כאן אם אין נגיעה של טפח א"כ זה מקום שאין בו דין הבאת טומאה אלא כקרן שאין בה טפח על טפח ובזה הרי מפורש במשנה שטהור אמנם בפשוטו בריבוע מתוך העיגול בכל מקום יש קרן של טפח אמנם עיין לעיל מ"ב דהבאינו מהגר"א שנקט שהעיגול הנוסף על הריבוע טהור ולפ"ז לא יתכנו דברי הרמב"ם כאן ולפ"ז בהכרח צ"ל בחביות מרובעות ולפ"ז אין שום ראיה מהמשנה

**בטעם שביושבות על שוליהן אין כולם טמאות**

ג]עיין ר"ש שביושבות על שוליהן הטומאה בוקעת אמנם לכאורא וודאי שרק כנגדה ולא כנגד כולם דא"כ כולם יהיו טמאות והרי במשנה מפורש שאם הם טהורות אין כאן טומאה מתחתיהם וצ"ל הטעם דמחיצת הכלי חרס חוצצת שהטומאה לא תעבור מתחת לחבית הסמוכה אמנם אם הציור כמבואר ברמב"ם שיש בטן לחביות א"כ לשם אין סיבה שהטומאה לא תיכנס אלא שמשם לא נכנס טומאה לחביות ודו"ק בזה

**משנה ד**

**בביאור החילוק בין טומאה או טהרה מאחורי החצץ**

א]עיין ר"ש שביאר בתחילתו שטומאה בבית מאחורי החצץ טהור מצד שיש כאן מחיצה וזה כמו חוץ לבית וחוץ לאוהל אמנם כשטומאה שם ביאר דמה שהטומאה נכנסת לבית זה מצד שאין צמיד פתיל לטומאה והרי עד כמה שזה כאילו שיש כאן מחיצה מה זה ענין לאין צמיד פתיל הרי פה זה נחשב שזה חוץ לבית ובהכרח צ"ל כיון שכאן זה מחיצת ארעי שטפילה לבית אין בכחה לחלוק המקום כאוהל לגמרי אלא כדרגת חלוקה של צמיד פתיל שזה עוזר ביחס לטהרה וזה לא עוזר ביחס לטומאה ועיין חזו"א י"ג א' שביאר שכיון שזה רק דין הצלה לכן זה גם סברא שזה לא מחשב טומאה רצוצה דבוקע ועולה ולא מתפשט לבית כיון שזה נחשב עדין בכלל האוהל ואין זה דומה לטומאה תחת העמוד אלא שא"כ צ"ב למה בכלים וטומאה מאחורי החצץ הכלים טהורים הרי כיון שמקום זה הוא מכלל האוהל ולכן נחשב שלא רצוצה א"כ למה שהטומאה לא תתפשט שם והרי ביחס לשטח זה אין כאן צמיד פתיל ועיין חזו"א שם וצ"ב

ועיין חזו"א שם סק"ב שכתב לדון שבאמת מקום זה הוא חלוק לעצמו אלא שמדין סוף טומאה לצאת חשיב שהטומאה בבית אלא שצ"ע דהרי מבואר שטומאה מתחת למגדל הבית טהור חזינן שעל טומאה רצוצה לא אומרים סוף טומאה לצאת וא"כ גם כאן אם זה נחשב מחוץ לאוהל א"כ זה רצוצה ואין בזה סוף טומאה לצאת אמנם ע"ש שביאר שסט"ל זה רק סברא על מקום שהסיבה שהטומאה לא נמצאת בגלל מחיצה ולא במקום שיש מפסיק אחר ולכן אם זה מאחורי החצץ שהמפסיק זה מחיצה בזה אומרים סט"ל משא"כ אם זה תחת המגדל שהסיבה שזה לא באוהל לא בגלל מחיצה כה"ג לא שיך לדון שזה באוהל מצד סט"ל ולפ"ז לכאורא מה שזה מאחורי החצץ זה רצוצה וזה באמת יבקע למעלה מהבית וע"ש בחחזו"א שלא משמע כן וצ"ב אמנם בר"ש שביאר שזה כמו צמיד פתיל משמע כמהלך הראשון

ועיין רמב"ם פ"כ ה"ו שביאר לענין חצצו מארצו דטעם החציצה מצד אוהל אלא שאין אוהל בתוך אוהל לענין הטומאה אמנם בראב"ד השיג שטעם המשנה מצד סוף טומאה לצאת וזה רק שייך על הטומאה ולא על הטהרה ועיין חידושי הגר"ח שהאריך בביאור דעת הרמב"ם ועיין סימן ה' מה שכתבנו בזה

**בדין כלים או טומאה שבתוך עובי החצץ**

ב]והנה לענין כלים בתוך החצץ עצמו הרמב"ם ביאר שזה הכוונה של המשנה בסיפא ומבואר שאם יש שם פותח טפח הכלים טמאים ואם לא הם טהורים אמנם הר"ש ביאר שמדובר בטומאה מאחורי החצץ והנידון על כלים שם ולענין טומאה בחצץ עיין משנה ו' שכתב מפורש וכן הוא ברא"ש ובתוס' יו"ט בשם המהר"ם שאם יש שם פותח טפח הם טהורים דזה חולק מקום לעצמו ואם אין פותח טפח הם טמאים ולכאורא הסברא דמקום החצץ עצמו טפל לבית אמנם צ"ע דהרי טומאה תחת לרגל המגדל זה רצוצה ולא שייך לבית וא"כ תוך המגדל שזה רצוצה לכן אין סיבה שהכלים שיכים לבית ועיין חזו"א י"ג ג' אמנם בפשוטו צ"ל בדעת הר"ש שמקום זה הוא טפל לבית לענין שאם טומאה בבית מה ששם יהיה טמא אבל אם טומאה במקום הטפל זה לא סיבה שהבית יהיה טמא וכעין קורה המתקצרת שמוציאה טומאה ולא מכניסה או כמו זיז העודף ולפ"ז באמת אם יהיה שם טומאה ואין פותח טפח הבית יהיה טהור אמנם עיין בראב"ד שכתב שזה טמא מצד סוף טומאה לצאת וצ"ע למה דנקטו האחרונים שבטומאה רצוצה לא אומרים סוף טומאה לצאת

והנה הרמב"ם ביאר הפוך דאם יש שם טפח זה טמא ואם לא זה טהור וצ"ב הסברא ועיין חזו"א י"ג ד' שביאר שמדובר בחור פתוח ואם זה טפח א"כ זה ממש חלק מהבית ואם אין טפח זה חולק מקום לעצמו אבל אם זה יהיה סגור בכל מקרה אין סיבה שהטומאה תכנס לשם וכמו מאחורי החצץ

**משנה ה'**

**בהא דצריך פסוק דארצו של בית כמוהו**

א]מבואר במשנה שארצו של בית כמוהו ועיין ברמב"ם שהביא על זה פסוק ומבואר דמסברא אין הטומאה מתפשטת לקרקע וצ"ע מה צריך פסוק הרי יש כאן טומאה שבוקעת לקרקע דהרי טומאה שמונחת באויר בוקעת לקרקע ולמה שכאן זה יהיה אחרת ובחידושי הגר"ח ביאר שכאן כיון שזה טומאה בבית אין סיבה שזה יבקע באדמה דאין לזה שם טומאה רצוצה ורק מחמת שיש פסוק שקרקע הבית שייך לבית הטומאה בוקעת לשם אמנם החזו"א בגליונות ביאר דללא פסוק קרקע הבית הוא כמו דופן האוהל שחולק המקום לעצמו ולכן הטומאה לא היתה בוקעת לשם וכמו שטומאה בבית לא בוקעת מעל האוהל ולכן צריך פסוק שאין קרקע הבית כמחיצה וממילא הטומאה נכנסת לשם כמו כל טומאה באויר שבוקעת לקרקע

והנה הר"ש כאן הביא את התוספתא דאם יש חלל טפח שהטומאה לא נכנסת לשם בכל אופן מתחתיו טמא ולכאורא לדברי החזו"א למה שזה לא יחצוץ והרי בארצו של בית לא כתוב אלא שקרקע זה לא מחיצה אבל כאן שיש אוהל ביניהם ממילא למה שאוהל זה לא יחצוץ והניחא לגר"ח שיש כאן הלכה של שדיה לבית א"כ גם אם יש מפסיק ביניהם זה שייך אמנם לחזו"א צ"ע ובדוחק אפשר לומר שבאמת גם לאחר הפסוק הבית נגמר בקרקעו ומה שכלים מתחת טמאים מצד הלכה מיוחדת של שדיה וממילא זה שייך גם מתחת לטפח

והנה גם אם ננקוט כהחזו"א שאין הלכה מיוחדת של טומאה רצוצה יתכן לומר דמה שצריך פסוק זה על מקרה זה שיש טפח ביניהם שזה מצד דין מיוחד של ארצו של בית אלא שא"כ צ"ב למה בכל מקום מובא ארצו של בית והרי רק למקרה התוספתא צריך להגיע לדין זה אבל בעלמא אין סיבה שהטומאה לא תבקע לשם וצ"ע ועיין פ"ט מי"ד דהבאינו דברא"ש מבואר לכאורא כחזו"א

ב]מבואר במשנה שאם הטומאה בחצץ תמיד טמא ועיין בר"ש דביש בו טפח טמא כמו בביב ולכאורא הכוונה מדין קבר סתום וכן מבואר בתוס' בב"ב לענין ביב אמנם בפשוטו כאן זה לא קבר סתום וכן עיין פי"א בדות שביאר כמו ביב ובהכרח שזה מדין סטל"צ וצ"ב לשונו שאין צ"פ לטומאה ועיין סימן ה' שהארכנו בדעתו שיסוד הדין הוא שאין מחיצה לטומאה ולכן דימה לאין צ"פ לטומאה אלא שמתי דנים שזה מחיצה לטומאה כשדרך הטומאה לצאת משם ע"ש שהארכנו

**בביאור התוספתא**

**בדין טומאה בכותל לענין החצץ**

ג]**טומאה בכותל:** עיין ר"ש שביאר שאם הטומאה בכותל כה"ג אמרינן שדיה לבית והבית טמא וגם החצץ טמא ועיין חזו"א שכתב שכל זה בחצץ טפח אבל בחצץ פחות מטפח מסתבר שכמו שטומאה בחצץ החצץ טהור ה"ה כאן ורק אם יש טפח שזה מקום חשוב א"כ השדיה הוא גם לשם

**טומאה בבית לענין הכותל שמאחורי החצץ**

ד]עוד ביאר הר"ש בהמשך התוספתא דאם יש טומאה בבית שהדין שהחצץ טהור אבל כלים שבכותל מחציה ולבית טמאים כיון ששדיה לבית זה כאילו בבית ולא איכפת לן שהמקום שבאמצע טהור אמנם עיין לעיל פ"ד מ"א במהר"ם דנקט שכה"ג כיון שהחצץ חוצץ ומחלק מקום לעצמו ה"ה הכלים שבכותל טהורים ולענין מגדל נסתפק ועיין חזו"א י"ג ה' שתמה עליו מהתוספתא

**בדין חצץ טפח וטומאה מתחת**

ה] **טומאה בקרקע כלים שבחצץ ושבבית טמאים:** בפשוטו הכוונה גם בחצץ טפח ועיין טעם ודעת פ"כ ה"ו בבה"ל שהביא מהחסדי דוד להקשות דהרי תמיד שטומאה בקרקע וזה בוקע לבית זה לא בוקע לעליה וא"כ כאן כיון שיש בחצץ טפח זה כמו בית ולמה שזה יבקע לעליה ומכח זה גרס כלים שבבית טמאים ובחצץ טהורים וביאר שמדובר שאין בחצץ טפח ע"ש אמנם בפשוטו הביאור בגירסת הר"ש שכאן שהחצץ הוא דבר ארעי שלכן בחצצו מצידו הוא לא מציל על הטומאה ה"ה בקרקע תמיד נשאר שהקרקע הוא הארצו של בית וממילא זה נטפל לבית וכמו אם יש טפח וכלים מתחתיו שזה נהיה טמא ה"ה כאן אמנם עיין פ"ג מ"ז דמשמע ברא"ש שהדין ארצו וכו' זה רק לענין טומאה בבית אבל טומאה בקרקע זה מצד טומאה רצוצה וא"כ לכאורא זה לא צריך לבקוע כה"ג אמנם יתכן דשם ביאר טומאה רצוצה כי לא הוצרך ליותר מזה אמנם באופן הנ"ל הוא טמא רק מצד ארצו וכו'

**משנה ו'**

**ביאור דין המשנה**

א]בביאור המשנה עיין ר"ש שביאר שאם יש טפח מעל התבן זה כמו כלי הבית שלא חולקים מקום לעצמם וממילא הכל טמא וגם אם יש שם חלל טפח הוא טמא אמנם אם אין טפח זה כמו חצץ דאם יש טומאה בפנים הבית, בעובי החצץ אם יש שם טפח הוא טהור ואם לא הוא טמא ובטומאה בתבן זה כמו טומאה בחצץ שהבית טמא ולכאורא לענין התבן עצמו פה זה כמו אם טומאה בבית שאם יהיה כאן מקום טפח לעצמו הוא טהור ועיין חזו"א י"ג' ו' שכתב שלכאורא כאן זה כמו חצצו מארצו ע"ש

והנה הרמב"ם התנה שמה שאם יש טפח למעלה הכל טהור כי הוא לא מבטל התבן ולכאורא כוונתו שאם הוא היה מבטל זה לא היה כמו כלי הבית אלא הינו דנים שיש כאן מחיצה או מקום לעצמו שהטומאה לא צריכה להיכנס לשם לכל הפחות כשיש שם טפח

**ביסוד הסברא של כלי הבית**

ב]מבואר בר"ש דביש בו טפח מלמעלה מה שזה לא חוצץ מצד שזה ככלי הבית ,ומבואר כאן יסוד שדבר שדנים אותו כתשמיש המקום אין בו דין חלוקת אוהלים ועיין חזו"א י"ג א' שכתב שלכן צריכים להגיע להצלה של צמיד פתיל ואין לדון דבר זה כאוהל בבית מטעם הנ"ל ולא רק מצד שכלים לא חוצצים בפני הטומאה והוכיח מהא דמבואר בגמ' בשבת דכלי חרס שנפחת רובו בכל אופן אינו מציל אלא מצד צמיד פתיל אמנם עיין חידושי הגר"ח פ"כ שהקשה דבכלים כפוים הדין דזה מציל בק"ו מצמיד פתיל ותיפו"ל מצד דין אוהל שזה פסוק וביאר דכלים לא נעשים אוהלים לטהר ומבואר מדבריו שנקט שללא זה יש כאן דין הצלה ואין הסבא של כלי הבית אמנם ע"ש בהמשך שדן שאוהל ארעי בתוך אוהל קבע זה לא חוצץ ולפ"ז כל כלי בבית יש חיסרון זה וזה על דרך סברת הר"ש של כלי הבית

**בביאור התוספתא לענין אכסדרא**

ג]עיין בר"ש שהביא תוספתא דבאכסדרא אפילו אם יש טפח למעלה אם יש טומאה בכניסה במקום התבן טהור וביאר הר"ש שגם כה"ג זה לא ככלי הבית וממילא מקום התבן זה כמו חצץ שאם יש שם טפח הוא חולק מקום לעצמו והוא טהור עכ"ד ולכאורא מעליו וודאי הטומאה מגיעה ומה שזה לא בוקע כי תבן זה דבר שאינו מקבל טומאה וזה חוצץ עוד מבואר בר"ש טומאה בתבן ממנו ובהמשך טמא בגלל שסוף טומאה לצאת ועיין חזו"א י"ג ה' שהקשה הרי אין סופה לצאת דרך מקום התבן שיש בו טפח

ובגר"א גרס שגם באכסדרא מדובר שאין מעל התבן כלום ועיין זר זהב שהכוונה שכה"ג במקום היציאה טהור וצ"ע למה זה לא טמא מצד סוף טומאה לצאת וצ"ל שזה לא יצא דרך חלל הפתח אלא שזה יצא אם התבן וכדו' וזה כמו טומאה רצוצה שלא אומרים סוף טומאה לצאת וצ"ב הרי מה זה שונה בתבן עד למעלה וטומאה בתבן שהבית טמא ומצד שגדר החצץ הוא שזה כמו צמיד פתיל ואין צמיד פתיל לטומאה ואולי פה שזה באכסדרא דנים את זה כמו מחיצה ועיין חזו"א י"ג ה' וצ"ב

**משנה ז'**

**עיין מה שכתבנו בזה במשנה א'**

**משנה י**

**האם משנתינו מדין טומאה בחיבורים או גם בפרש מהמת**

א]**המאהיל על המת ונוגע בכלים טמאים:** עיין ר"ש ורא"ש דמשמע שביארו שזה מדין טומאה בחיבורים ובזמן שהוא נוגע ולפ"ז מבואר שגם בנטמא באוהל יש בו דין טומאה בחיבורים ועין ברכת האוהל שהביא שיש שנקטו בדעת רש"י לא כך אמנם עיין רמב"ם שביאר אפילו לאחר שפרש וכוונתו מדין חרב הרי הוא כחלל שהנוגע באב הטומאה הוא נהיה אב הטומאה אמנם זה לשיטתו שכל הכלים יש חרב הרי הוא כחלל אבל לר"ת שזה רק בכלי מתכות דוחק לומר שהמשנה זה רק בכלי מתכות

**האם יש דין טומאת אוהל בטומאה בחיבורים**

ב]מאהיל על המת ומאהיל על הכלים או נוגע במת ומאהיל על הכלים מבואר במשנה שהכלים טהורים והחזו"א הוכיח מכאן שמדין טומאה בחיבורים הוא לא מטמא באוהל אמנם לרמב"ם שביאר תחילת המשנה כשפירש מהמת יש מקום לדחוק שגם כאן מדובר בפירש מהמת אבל כשהוא מאהיל אולי הוא באמת מטמא אמנם הרי הסיפא זה וודאי בזמן שהוא מאהיל ובפשוטו ה"ה הרישא גם בכה"ג וצ"ע

**בהא דנוגע במת יש כאן סיבה לטומאת אוהל**

ג]**הנוגע במת ומאהיל על הכלים אם יש בידו פותח טפח טמא:** עיין חזו"א שנתקשה שמשמע גם נגיעה מהצד ולמה זה נחשב שהוא מאהיל על המת וביאר או מצד כלות האוהל דהינו שכיון שהטומאה נוגעת בקצה האוהל זה כאילו בפנים ומבואר שנקט שזה לא רק סברא במחיצה עוד ביאר שיש כאן דין קפולין שדנים שהחלק העליון של המת ממשיך האוהל והחלק התחתון הוא תוך האוהל ומבואר שגם לגבי להיטמאות מהמת יש דין כפולין אמנם יש מקום לדחוק שכל נגיעה יש בה קצת דחיקה וממילא וודאי שיש קצת שנכנס מתחת לידו

ד]החזו"א דייק את לשון המשנה ברישא ידו ובסיפא ידיו שברישא גופו האהיל ובסיפא אם שני ידיו ועיין י"ג י"ב מה שכתב מכח זה אמנם בר"ש מבואר שבשניהם גרס ידיו ובר"מ מבואר שבשניהם גרס ידו והעמיד בשני ידים ולפ"ז אין מקור למה שחידש שם

**במחלוקת הרמב"ם והרא"ש האם צריך שכל ידיו טפח**

ה]מבואר במשנה שאם יש בידיו פותח טפח הוא מביא את הטומאה מהמת לכלים וכן שזה מחבר שני אוהלים ועיין רא"ש שהקשה הרי בזרועו אין טפח וכתב שאין לומר שכיון שבמקום אחד יש טפח זה מספיק דהרי בטבליות שנוגעות בקרנותיהם מבואר שלא עובר טומאה מאחד לשני לכן ביאר שמדובר באדם שמן שיש גם בזרועו טפח והנה בפשוטו מבואר שחולק על הדין של קורה המתקצרת ולדעת הרמב"ם הרי צריך לישב הקושיא ששם זה שני חתיכות וכה"ג אין דין קורה המתקצרת והרא"ש שלא ס"ל לחלק בהכרח שאין כזה דין אמנם עיין חזו"א י"ג י"ב שכתב שכאן הרוב הוא לא טפח וכוונת הרא"ש שאם גם במיעוט אומרים הדין קורה המתקצרת א"כ זה לא מצד טפילות אלא שזה סברא שמספיק שחלק מהאוהל הוא טפח א"כ גם בשני חתיכות היה צריך להיות טמא אלא בהכרח שכה"ג שזה מיעוט אין דין קורה המתקצרת כי כל הדין מצד שזה טפל לעיקר וממילא בשני חתיכות זה לא שייך עכת"ד וכל זה מאוד דוחק בלשון הרא"ש ובפשוטו לא ס"ל לדין קורה המתקצרת כמו שנקטו האחרונים

אמנם הרמב"ם כתב שמדובר בנער שאין בידו טפח דהיינו דהוקשה לו הפוך דכל אדם יש בידו טפח ולכן תירץ שמדובר בנער קטן ובפשוטו זה לשיטתו שקורה המתקצרת מביאה את הטומאה וא"כ אפילו אם יש רק בידו טפח זה מביא את הטומאה אפילו שבזרועו אין טפח

**יוכיח לרמב"ם דקורה המתקצרת לא מוציאה טומאה וכן דלענין מקום טפח זה מוציא טומאה**

ו]והנה לשון המשנה אם יש בידיו ומשמע שמה שיש בגופו פותח טפח זה לא מספיק וצ"ע למה לא נימא בזה דין קורה המתקצרת ועיין חזו"א י"ג י"ב במוסגר שכל הדין קורה המתקצרת זה רק אם הטומאה תחת המקום הרחב אבל אם הטומאה תחת מקום הקצר כה"ג זה לא מכניס טומאה ולכן כאן צריך שבמקום הטומאה יהיה טפח אלא שא"כ יוצא שבין שני ידיו באמת אין טפח כמבואר ברא"ש ובכל אופן כל אחד מכניס טומאה לשני אמנם צ"ב בסיפא שיש חצי כזית בכל בית איך שני ידיו מכניסים טומאה לבית דאפילו אם הוא עצמו טמא מצד שכל יד שלו יש שם חצי כזית ומכניסה טומאה ליד השניה אבל ביחס לבית זה נחשב להעביר טומאה מהקצר למקום אחר דאפילו שכל יד יש בה טפח אבל הרי סיבת הטומאה מחמת שזה הגיע מהקצר ולכאורא מוכח מכאן שקורה המתקצרת אם תיגע בקורה אחרת במקום שיש בו טפח זה מביא טומאה והחזו"א י"ג י"ג נסתפק בזה ובסימן י"ב ג' לענין כלב שאכל בשר המת ביאר שאין כאן קורה המתקצרת כי הנידון להכניס טומאה לבית, ואין לומר שכאן שידו בתוך הבית כיון שכנגדה טמא ממילא חשיב שיש טומאה בבית דעיין פ"י מ"ז שהוכחנו בראיות שהתפשטות הטומאה שנכנסת לבית כל שזה לא סיבה שהמקום שלידה יחשב אם המת לא מתפשט לשם טומאה ע"ש אמנם מבואר מדברי החזו"א שמתקצרת שנוגעת בטפח נקט שלא מביא טומאה אמנם בחוזר ומתרחב בזה נסתפק ולפ"ז אין סתירה מהר"מ במשנתינו למה שכת לענין כלב ועיין פי"א מ"ז מה שביארנו את דבריו הסברא לחלק בזה [ובעיקר דברי החזו"א היה אפשר לדחות שגם אם היה טומאה באמצעו זה מביא טומאה והמשנה נקטה המקום הרחב שזה היד ולפ"ז קורה המתקצרת גם מביאה טומאה ]

**בדין סגוס עבה רק באמצעו ובדין קפולין באדם כנגד הצלעות**

ו]עיין חזו"א י"ג ז' שנקט לענין סגוס עבה דיוצא משני צדדיו בכל צד טפח דכה"ג כיון שכלים לא נעשה מחיצה הטומאה תעבור וכתב להוכיח ממשנתינו דהאדם עומד באמצע ומעביר טומאה והרי כל הדין קפולין באדם זה רק כנגד צלעותיו ובהכרח כיון שיש בצדדים טפח זה מעביר הטומאה אמנם עיין רא"ש שכתב מפורש דמשנתינו זה מדין קפולין ומבואר שגם בסגוס עבה שיוצא ממנו משני צדדיו הטומאה לא תעבור מצד לצד דלא דנים דבר זה כמחיצה אלא כשני מקומות והנה בפשוטו גם מבואר מהרא"ש דס"ל דגם כנגד הכתף והצלעות יש דין קפולין אמנם לא זכיתי להבין למה שלא נגיד חבוט רמי על הידים עד המקום שיש חלל ודרך שם זה יעביר הטומאה ואולי רק לכן יש כאן קפולין אבל אם ישכב באמת שלא במקום המעים אין דין קפולין באדם

**בדברי האחרונים לענין שני חצאי זתים בשני בתים אם חלון ביניהם**

ז]עיין חידושי הגרש"ר בב"ב סימן ט"ז שהביא דדעת החת"ס דפותח טפח זה לא אוהל אחד אלא זה רק התפשטות הטומאה ודעת הישועות יעקב שזה אוהל אחד וע"ש שהביא בשם הפתח האוהל דנפק"מ לשני בתים שיש בכל אחד מהם חצי זית ויש חלון ביניהם טפח דאם זה אוהל אחד זה יהיה טמא ואם זה שני אוהלים ורק מצד התפשטות הטומאה א"כ כאן שבכל אחד יש חצי כזית ובזה לא שייך התפשטות הטומאה ממילא לא יהיה טומאה באף אחד מהם וע"ש שכתב לדיק מלשון רבינו ירוחם בהעתקתו לעיל המשנה פ"ח מ"ו בשלשה חדרים ושני החיצונים פתוחים לאמצעי וחצי כזית בכל אחד מהחיצונים שהאמצעי טמא אפילו שהדלתות סגורות, מצד סוף טומאה לצאת וכתב שאם פתחו הדלתות החיצונים גם טמאים כי עובר להם טומאה מהאמצעי וצ"ע למה לו לטעם זה תיפוק ליה שיש כאן אוהל אחד שיש בו טומאה אלא בהכרח שזה נשאר שני אוהלים ורק מצד התפשטות הטומאה מהאמצעי עובר לחיצונים עכ"ד

והנה בפשוטו דבריו נסתרים ממשנתינו דמפורש שאם יש חצי זית בכל בית ופשט את ידו לשני הבתים דיש כאן חיבור האוהל שהכל טמא והרי נשאר כאן פתח באמצע ואם זה רק מצד התפשטות א"כ לא מתחיל להיות כאן טומאה ובהכרח או שגם בחצי זית יש התפשטות או שפתח חשיב כאוהל אחד אם לא שנחלק בין פתח לחלון ואין בזה טעם

והנה היה מקום לומר שאם יהיה שני חצאי זתים כנגד הפתח כה"ג וודאי אפשר לדון חלק זה כדבר נפרד ויחשב שיש כאן אוהל טפח אמנם לגבי שאר הבית יחשב שיש כאן המחיצה ואין לומר שממילא הטומאה תתפשט שכבר הוכחנו בסוף פרק י' שכל שלא שיך ליחס את הטומאה למקום ההתפשטות לא מתפשט לשם טומאה וז"ב

**בהא דהרמב"ם נקט לענין חצי זית מת בחלון שלא ממעט ביש כזית בבית ובדין נזיר האם מגלח על חלון בין שני בתים**

ז]והנה עיין תורת הראשונים בסופו סימן ג' בחידו"ת מהגר"א גרבוז שכתב להוכיח דעת הרמב"ם ששני חצאי זית בשני חדרים ויש פותח טפח ביניהם אינם טמאים דמבואר פי"ג מ"ו דדבר המונח בחלון ומבטלו זה חוצץ אבל אם מונח דבר שמצטרף לטומאה שבבית כגון שיש עצמות ויש עצם בחלון כה"ג זה לא מצטרף ומבואר במשנה שאם יש בשר בבית ובחלון אפילו אם יש רק כחצי זית זה לא מבטל החלון ועיין א"ר שה"ה חצי זית בבית כיון שזה מצטרף אמנם הרמב"ם פט"ו ה"ה כתב שאם היה כזית בבית וחצי כזית בחלון זה לא חוצץ ומשמע שאם יהיה חצי כזית בבית זה כן יחשב חציצה ובהכרח הטעם דכה"ג אין כאן סיבת טומאה כלל דשני חצאי זית בשני מקומות זה לא מצטרף עכ"ד והנה דבריו מחודשים שמה דמונח בחלון ללא ביטול זה גם נחשב חלוק מהבית ולכאורא זה כמו חצר קטנה שנפרצה לגדולה דלגבי הקטנה אין כאן מחיצה וחשיב דבר המטמא ועוד דאם כדבריו לא מובן מה עוזר שיש כזית בבית הרי כל הסברא כי זה מצטרף לדין מטמא של הבית ואם מה שעובר מחלון זה רק התפשטות א"כ החצי זית אין בו שום דין מטמא וזה לא היה צריך להועיל

וע"ש סק"ה דהביא את לשון הרמב"ם בהלכות נזירות פ"ז ה"ה שכתב לענין שנזיר מגלח וז"ל או אם היה הנזיר ואחת מטומאות האלו באהל אחד ה"ז מגלח תגלחת טומאה עכ"ל והרדב"ז דייק מהו הלשון באוהל אחד וביאר הנ"ל שכוונתו שאם יש רק פותח טפח זה רק התפשטות הטומאה וזה לא סיבה לנזיר לגלח דצריך שיטמא מגופו של מת ע"ש והנה וודאי שאין דקדוק זה מוכרח כלל אמנם יתכן עוד שוודאי שגדר הדין של טפח שזה כאוהל אחד אמנם זה לענין דין הטומאה אמנם זה לא נחשב שהוא נמצא אם עצמו של מת שלגבי זה לא נתחדש דין פותח טפח וצ"ע

**בדין פשט ידו לשני בתים שכל אחד חצי זית ואין בידיו טפח ובדין התפשטות הטומאה בפחות מכזית**

ח]עיין ר"ש לענין שני בתים ואין בידו פותח טפח שאינו מביא את הטומאה אבל הוא עצמו טמא מצד שעל עצמו בכל שהוא ועיין חזו"א י"ד ג' שכתב שדין זה הוא משנה פ"ג שאוהל ואהל מצטרף שני חצאי כזית עכ"ד וצ"ע דלפ"ז אין זה ענין לעל עצמו בכל שהוא אלא שכיון שהכניס מקצת ידו לאוהל כזית דהרי מצטרף שני אוהלים ממילא הוא טמא ועיין ברמב"ם בפיה"מ שכתב שאם יש טפח בידיו הוא טמא והבתים טמאים ומשמע שאם אין טפח גם הוא טהור וזה דלא כר"ש וצ"ע כמו שהקשה החזו"א דהרי זה משנה לעיל שטמא והיה מקום לבאר שאם ננקוט שבאמת אין התפשטות הטומאה בחצי זית וכל הסיבה שטמא כי זה אוהל אחד א"כ עד כמה שאין בידו טפח ואין כאן אוהל אחד אין סיבת טומאה מצד צירוף שני חצאים שכיון שלא האהיל על המת אלא היה בבית שיש בו חצי זית אין עליו סיבת טומאה כלל ומה שהמשנה אומרת שמצטרף כגון שהוא ממש מאהיל על שני חצאי זית ולפ"ז אפשר לדחוק דהר"ש עצמו גם ס"ל כן ודיבר במקרה שהוא עצמו מאהיל על שני חצאי זתים וא"ש שזה מצד על עצמו בכל שהוא [ואין לומר שזה אפילו בבית וכדעת הגר"א שעל עצמו בכל שהוא זה המשך האוהל וא"כ זה כאילו הוא עצמו מאהיל על המת דהרי לעיל מ"ב מבואר בר"ש שלא ס"ל כיסוד דברי הגר"א ואין להקשות למה דנקט החזו"א שהר"מ ס"ל כגר"א דעדין יתכן שלא אומרים בזה חבוט רמי כיון שלמעשה זה פחות מטפח ודו"ק]

אמנם לכאורא בפשוטו מוכח שיש התפשטות הטומאה גם בחצי זית דהרי מבואר בפ"ג דר"מ ס"ל שנוגע בחצי זית ויש אוהל עליו וחצי זית הוא טמא ולא מיבעיא לראשונים שר"מ רק בנגיעה ואוהל מצטרף כי אוהל זה התפשטות וכנוגע א"כ מוכרח שיש התפשטות הטומאה בחצי זית וכמו שביארו התיו"ט והא"ר שלכן זה מצטרף דכמאן דמליא זה כמו נגיעה אלא גם לרמב"ן שמצטרף שני שמות אבל זה לא עדיף מלרבנן כששניהם אותן שם שחשיב שאין כאן סיבת טומאה כלל וצ"ע

והנה עיין שחיטת חולין פרק העור והרוטב דהביא להקשות עוד דברמב"ם עצמו מבואר מפורש שמצטרף שהכניס ידיו לשני אוהלים שבכל אחד חצי כזית אמנם ע"ש שכתב לדון שיש דין הבא אל האוהל כמו מצורע וזה רק בבא רובו ובזה לא צריך התפשטות הטומאה אלא בחצי זית גם טמא והדברים דחוקים וע"ש