17. בגדר קנין סודר והמסתעף לדיני חליפין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

ט"ז אד"א ע"א

**סימן י"ז**

**בגדר קנין סודר והמסתעף לדיני סודר**

**א]בגדר קנין כסף**

**ב]בגדר קנין סודר**

**ג]האם חליפי סודר ושוה בשוה זה אותו גדר**

**ד]האם בעינן כסף החוזר לקנין חליפין**

**ה]בביאור שיטת לוי דהקנין בכליו דמקנה האם זה בתור מעשה קנין או שזה חל בהנאה שבזה**

**ו]בביאור לשון הגמ' ניחא ליה לקונה וכו'**

**ז]בדין כלתה קנינו בקנין סודר דתלוי בנ"ל וביאור השואל בשו"ת הרשב"א**

**ח]בביארו הגמ' דסודר זה קני על מנת להקנות והאם שיך לומר שזה מגדר כסף**

**ט]האם דבר שנקנה בסודר יכול להועיל בתור כסף ובתור סודר**

**י]בדין סודר של עדים לצורך עכו"ם ואחר**

**י"א]בדין משיכת חלק מהחליפין האם מועיל לקנות מקצת**

**י"ב]בדברי הטור שחליפין במטבע יחולו בתור קנין סתם**

**י"ג]בביאור סוגית הגמ' דאין אשה נקנית בחליפין**

**י"ד]בדין שיחרור עבד בחליפין**

**ט"ו]בדין חליפין בעכו"ם**

**ט"ז]בביאור סברת ראב"א שחליפין ומקפיד עליהן לא מועיל לקנין חליפין**

**י"ז]האם קנין כסף יכול להועיל בתור חליפין או איפכא**

**בגדר קנין כסף**

א]הנה בעיקר קנין כסף כתב הסמ"ע סימן ק"צ שזה חייב להיות מתשלומי החפץ דאם זה נתינה חוץ מתשלומי החפץ אין זה סיבה לקנות וכן נקט החזו"א חו"מ ליקוטים סימן ט' סק" דהינו שכל המעשה קנין הוא מה שמשלם את החפץ וא"כ זה חייב להיות מדמי החפץ אלא שנתחדש שגם תחילת התשלום על הדבר הנקנה זה מספיק והנה דבר זה דגדר כסף הוא מה שמשלם על הדבר הנקנה הוא מוכח מכמה דוכתי לא מיבעיא לשיטות שהמקור של קנין כסף זה מהקדש ששם הרי כל הדין קנין זה דין פדיון שוודאי שזה לשלם את דמי הדבר וכן לתוס' מ"ז: שכתבו שסתם קנין בכסף הרי וודאי שסתם קנין הוא תשלום הדבר וכן משמע מהא דגירעון כסף הוא מכסף הקנין חזינן שיסודו תשלום הדבר וכן מוכח מהא דזהב לא קונה כסף דיסוד דין הקנין הוא מה שמשלם הדבר ותמיד פירא לגבי טיבעא הפירא הוא הדבר הנקנה והטיבעה הוא הדבר הקונה והארכנו בזה בסימן י"ח והסברא בזה כיון שיסוד דין הקנין הוא לשלם החפץ והכסף הוא הדבר שבו משלמים

אמנם עדין יש לחקור בצורת הקנין דבפשוטו עצם זה שאדם העמיד תשלום על החפץ הוא סיבת הקנין אמנם יתכן שהצורה שפועל מצד שנתינת הכסף היא סיבה לחייב תמורה וקובעים שהתמורה היא קנין הדבר ומכח שחל חיוב להקנות החפץ נקנה הכסף

והנה הגמ' בב"ק ע: דנה דבאומר עקוץ תאנה מתאינתי ותקנה לך גנבתי אם זה היה בשבת זה לא מועיל כיון שיש קלבדר"מ וא"כ אין לקיחת החפץ מחייבת להחזיר דהרי גם אם לא יקנה לו משהו בעד זה הוא לא חייב להחזיר לו והגמ' דוחה שכיון שלצאת ידי שמים הוא חייב להחזיר לו זה סיבה לקנין ולמדו מכאן האחרונים שיש תנאי בקנין כסף שיהיה כסף החוזר ואם אדם יתן לחברו כסף שגם אם לא יחול הקנין זה יהיה שלו אין זה סיבה לקנין כסף [והנה למה שביארו התוס' שם אין שום מקור לחידוש זה אמנם בשטמ"ק בשם הרמ"ה ביאר כפשוטו ולענין קנין חליפין ובפשוטו ה"ה כסף ואינו מוכרח וכדלקמן והתור"פ דן לבאר על קנין כסף ודחה רק מצד שרבנן ביטלו קנין כסף] והנה בפשוטו מוכח מזה שיסוד דין קנין כסף הוא שהכסף מחייב תמורה וקובעים שהתמורה הוא הקנאת החפץ ולכן כל שקבלת הכסף לא מחיבת תמורה דיש קלבדר"מ אין זה סיבה לקנין דאם נימא דצורת הקנין במה שהדבר משתלם על הדבר הנקנה א"כ מה איכפת לן שזה לא יכול לחייב הרי למעשה זה ניתן על הדבר הנקנה אמנם יש שביארו שצורת הקנין שהכסף מחייב את המקח וזה מה שמחיל את המקח ולכן במקום שזה קלבדר"מ שלא חל עליו חיובים זה עצמו סיבה שלא יחול הקנין ועיין סימן י"ח שהארכנו בזה עוד ע"ש

[אמנם עיין זכרון שמואל סימן... שהקשה על זה מהא דהגמ' אומרת חישינן שמא שוה פרוטה במדי והרי אפילו אם חשיב שיש כאן תורת ממון אבל זה וודאי שעצם לקיחת הממון אין זה מחייב שוה פרוטה אלא כמקומו אם לא שנדחוק שזה מדין לדידי שויא לי עוד הקשה מהרשב"א שדן שמועיל קנין כסף בכלי פחות משוה פרוטה והנה אפילו שיש לזה חשיבות אבל בתור החיוב שחל מכח זה הוא וודאי פחות משוה פרוטה ואם גדר קנין כסף הוא כנ"ל מסתבר שהדין פרוטה הוא כדי שיוצר חיוב פרוטה שיש לזה חשיבות ממון שזה סיבה לקבוע הקנאת חפץ ויש שכתבו שבקידושין זה פועל בדרך אחרת ולא צריך כסף החוזר דשם לא שיך שויות עיין אחיעזר ואפיקי ים ופלפלו בזה בהרבה סוגיות והדברים מחודשים והגרש"ר כתב שבאמת מזה מוכח שהגדר הוא שהכסף משתלם בעד הדבר הנקנה אלא שיש תנאי שאיזה סוג תשלום הוא סיבה לקנות אם כל הזכיה הוא תשלום מכח שזה יפעל קנין ולא אם גם ללא הדבר שיקנה זה שלו וצ"ע]

והנה מבואר בראשונים שאפשר גם על ידי קנין כסף להתחייב להעמיד חמור סתם וכן להעמיד קרקע מסוימת עיין ריטב"א ורשב"א בב"מ ע"ח. ולכאורא עד כמה שיסוד קנין כסף הוא שהתשלום בעד דבר זה סיבה לקנותו א"כ שהחיוב לא קיים מהיכי תיתי שזה גם סיבה ליצור חוב אמנם אם נימא שיסוד קנין כסף הוא ההתחיבות להעמיד החפץ ומכח זה הוא נקנה א"כ כל קנין כסף בנוי מההתחיבות שחל מכח הקנין ובהכרח שזה סיבה להתחיבות ואינו מוכרח

ועיין תור"פ בב"מ מ"ז: שביאר שרבנן עקרו קנין כסף אבל עדין אם המוכר מוכן להעמיד המקח והלוקח לא רוצה הוא לא צריך להחזיר לו הכסף וצ"ב עד כמה שביטלו הקנין ממילא אין לו סיבה לזכות בכסף ומשמע שם שצורת הקנין כסף שזה מחייב העמדת המקח ומכח זה חל המקח ורבנן ביטלו הקנין והשאירו החיוב וממילא כל שהוא מוכן להעמיד לו מה שהתחייב בעד הכסף הוא לא חייב להחזיר הכסף אמנם כל זה שייך אם זהו הצורה שקנין כסף עוזר אבל אם נימא שכולו מעשה תשלום על הדבר א"כ כאן שזה לא קונה מהיכי תיתי שיזכה בכסף ויהיה כנ"ל

ועיין ט"ז שחלק עליו והוכיח מקידושין שעוזר אפילו שאין שויות לאשה והנה יש שלמדו בכוונתו שזה מעשה קנין גרידא ואין זה כלל בתור תשלום הדבר אמנם זה לא יתכן וככל הנ"ל אמנם יתכן כוונתו שזה תשלום על הקנאת החפץ ולא על דמי החפץ דהינו שעדין צריך לשלם את כל דמי החפץ דהתשלום על עצם ההקנאה גם בעד תמורה ולכן זה מועיל גם באשה שאין לה דמים כיון שיש כאן הקנאה ובזה א"ש גם לדעתו כל דין כסף החוזר כיון שזה צריך לחייב הקנאה

ויש שרצו לבאר שבאמת גם לדבריו זה תשלום על החפץ אלא ששיך תשלום ביחס להקנאת החפץ ולא ביחס לתשלום האמיתי של החפץ ורק לכן זה לא יורד מדמי החפץ וכמבואר בנתה"מ שכך הוא סתימת הפוסקים אמנם אין זה משמעות דברי הט"ז שהרי הוכיח מקידושי אשה ואולי בתור שויות אמיתית נקט שאין שויות לאשה אבל בתור המעשה קנין אין זה חיסרון

**בגדר קנין סודר**

ב]בעיקר דין חליפין יש לדון בגדר קנינו ויש לבאר בכמה אופנים א. דהוא מעשה קנין גרידא דקבעה תורה דכמו דאיכא מעשה חזקה ומשיכה נתחדש דמעשה זה דהקנאת חפץ מהקונה למקנה הוא מעשה קנין לחפץ שרוצים לקנות וכעין גדר סיטומתא ועיין מאירי מ"ה: ד"ה זה וז"ל וענינו שכשם שהוא מקנה לו דבר זה בלב שלם ובלא שום סייג כך יהא הוא מוכר לו אותו דבר בלא שום סיג והערמה וכו' עכ"ל ומשמעות הדברים כנ"ל [אמנם כבר כתב החזו"א דבפשוטו זה נסתר מהגמ' בב"מ י"א: דהגמ' אומרת שאי אפשר להקנות מתנות כהונה בקנין סודר כיון שזה דרך מקח וממכר ומבואר שהסודר הוא נתינה בעד החפץ וצ"ע ועיין לקמן סק"ה מה שיש לישב בזה] ומצאנו בראשונים שדנו שחליפין יצטרכו עדים ועיין תוס' הרא"ש בב"מ מ"ו שכתב שמהיכי תיתי שזה יהיה אחרת מכל קנין שלא צריך עדים ויש שביארו כי לא עושים דבר שהוא קשור לעצם ההקנאה וצ"ב מה זה שונה ממעמד שלשתן ובפשוטו היה מקום לבאר לנ"ל שכאן שזה מעשה קנין שהוא חל רק מצד הגמירות דעת שבזה כה"ג אין כאן גמירות דעת אלא בעדים וכן עיין ראשונים דהביאו מרבינו חננאל דצריך לשום החליפין קודם הקנין ועיין רמב"ן שהקשה מקנין כסף שלא צריך לשום והראשונים האחרים לא הקשו מזה ויתכן שכל דברי הר"ח רק בחליפין ומטעם הנ"ל שכאן כל הקנין זה הגמירות דעת שבדבר ולכן צריך גמירות דעת יותר מתמיד

ב.יש לבאר שוודאי שאין זה סתם נתינת כסף אלא שזה בעד הדבר הנקנה אמנם אין זה כקנין כסף שיסודו שנתינת הכסף מחייב תמורה וקובעים שהתמורה היא הדבר הנקנה ולכן דבר שלא מחייב תמורה זה לא סיבה לקנין וכמו שביארנו בסק"א אלא שעצם נתינת הכלי בעד הדבר הנקנה הוא סיבה לקנות דהינו שזהו המעשה קנין דחליפין

ג.אפשר לבאר שזה באמת פועל על דרך קנין כסף שיש כאן נתינת כלי שמחייב תמורה וקובעים שהתמורה זה הדבר הנקנה אלא שכאן זה לא ניתן בעד הדבר אלא בעד ההקנאה של הדבר דהינו שהרי גם הקנאה בעד תשלום זה נתינה מסוימת ותשלום הסודר הוא הקנאת הדבר הנקנה ולכן כאן אין זה מוריד כלום מתשלום החפץ כיון שזה לא בעד החפץ וזה עד כמה שננקוט דלא כט"ז לעיל שגם קנין כסף עובד בכזו צורה וכן ביאר בחזו"א חו"מ ליקוטים סימן ט' סק"ט

ד.יתכן שזה פועל כמו כסף דהינו שזה מחייב תמורה וקובעים שתמורת הכלי זה הדבר הנקנה אלא שכאן זה לא תמורת שויות החפץ שזה קנין כסף אלא שזה בעד גוף הכלי וזה עצמו מפרשת חליפין שעצם נתינת הכלי היא סיבה לתמורה והוא קנין סודר וכן משמעות הרשב"א בח"ד סימן ר"ב לצד שחליפין מטעם כסף ועיין ביאור הגר"א אבן העזר סימן ל"ב סקי"ב שביאר ההבדל שמטבע לא נעשה חליפין והוא מועיל בתור קנין כסף מצד שהכסף זה בשויות וחליפין זה בשם כלי שבו ע"ש

ה.עוד יתכן שזה מעשה החלפה דהינו שזה לא כמו כסף שיש דבר הנקנה ודבר הקונה אלא שהדבר שנעשה כאן הוא פעולת החלפה בין שני הדברים ובזה מסתבר שרק דבר שהוא מחייב תמורה שייך לומר שהוא סיבה להחלפה ולא דבר שלא מחייב תמורה ועיין לשון הרמב"ם פ"ה ממכירה ה"ה וז"ל ועיקר הדרך הזאת שיתן הקונה למקנה כלי כל שהוא ויאמר לו קנה כלי זה חלף החצר או היין או העבד שמכרת לי בכך וכך וכו' עכ"ל ומשמע קצת כביאור זה וכן הוא בפשוטו הלשון חליפין וכן הוא משמעות הרמב"ן קידושין כ"ח וכדלקמן

ו.עוד היה מקום לומר דהסודר הוא כדבר הנקנה שתמורתו ניתן הדבר השני ובזה עצמו חלוק מכסף שהכסף הוא הדבר שניתן בתור תשלום ועיין בתוס' כתובות נ"ד: שנתקשו איך חל חיוב בקנין סודר הרי התחיבות זה קנין דברים וע"ש בשטמ"ק בשם תלמידי רבינו יונה שקובעים בעד הסודר שזה המחיר שמתחייב וודאי שאין כוונתו שעושים כאן משהו מיוחד אלא שנקט שזהו צורה של קנין סודר אמנם בדעת תוס' שלא ישבו כך משמע שלא ס"ל שזהו גדר סודר ועיין בזה עוד לקמן סקי"א מה שהבאינו בזה מהראשונים מהו הדבר הנקנה ומהו הקונה

ונפק"מ לכל זה במה שדן המנחת חינוך סימן תרע"א האם בנותן כלב לקנין סודר האם חל על זה איסור מחיר כלב וכן האם חל על זה דין דמי שביעית או דמי ע"ז דאם זה ככסף דהינו שזה בעד החפץ א"כ לכאורא הוי מחיר כלב אמנם אם זה מעשה קנין בעלמא לכאורא אין סיבה שיהיה מחיר כלב אמנם אם זה בעד ההקנאה יש מקום לדון שאין זה מחיר כלב אלא רק מה שניתן בעד הדבר בעצמו הוי מחיר כלב או דמי שביעית

**האם חליפי סודר ושוה בשוה זה אותו גדר**

ג]והנה היה מקום לדון שחלוק חליפי שוה בשוה מחליפי סודר שבמקום שהוא מחזיר הסודר כה"ג זה בגדר מעשה קנין גרידא משא"כ בחליפי שוה בשוה זה גדר קנין כסף או בגדר מעשה החלפה וכנ"ל שהוא מעין גדרי כסף והנה לא מיבעיא לר"ת שהדינים אחרת וודאי היה מקום לומר כך אלא גם לרש"י שכל המיעוט הוא גם על חליפי שוה בשוה אמנם כיון דמבואר ברש"י שיש פסוק מיוחד על חליפי שוה בשוה יתכן שזה גדר אחר אלא שגם כאן יש ההלכה של נעל ועיין סימן ט"ז שהארכנו בביאור הדרשות לשיטות הראשונים בזה ועיין חידושי הגרש"ר על קידושין סימן ג' שכתב לדון עוד שכיון שזה ניתן בתור מעשה החלפה לולי שהיה כזה הלכה לא היה מועיל מצד קנין סודר רגיל דכאן עשו סוג מקח אחר ולא קנין סודר ע"ש שביאר שלכן צריך שני פסוקים אמנם לדעת רבינו ירוחם והריטב"א לעיל דגם חליפי שוה בשוה זה חל על ידי סודר משמע שהכל זה מאותו גדר והנה מבואר בתוס' מ"ו. דללוי דבכליו דמקנה גם בחליפי שוה בשוה זה כך אם לא כר"ת ולכאורא עד כמה שזה גדר אחר דהינו בתור החלפה א"כ פה וודאי שצריך להועיל בכליו דקונה ג"כ ואפילו דלרש"י הפסוק של שלף איש נעלו הולך גם על חליפי שוה בשוה אבל כאן וודאי מסתבר שה"ה בכליו דקונה כיון שגדר הדבר הוא החלפה ומשמע מתוס' שאין זה גדר אחר אלא שניהם זה אותו גדר ואולי דבר זה הוא רק ללוי כיון שגם על זה מבואר בתורה שזה בכליו דמקנה אבל לדידן זה באמת שני גדרים ודוחק

והנה עיין רש"י מ"ז. ד"ה סבר וד"ה חליפין שדיבר על חליפי שוה בשוה שחל בתור דמים ודימה דבר זה לקנין סודר ומשמעות הדברים שזה אותו גדר

והנה עיין שטמ"ק מ"ז. בשם שו"ת הרי"ף שדייק מהגמ' שבחליפין אין דין הונאה וביאר הטעם שאין זה מעשה מכר אלא מעשה החלפה והדגיש אפילו שגם כאן יש חיסרון של פירות אבל זה בגדר החלפה ובפשוטו זה כצד ה' אלא שמשמעות לשונו שכל דבריו בחליפי שוה בשוה ששם זה בגדר החלפה ולא בחליפי סודר ועיין ריטב"א שהקשה עליו דאיך יתכן שבכל קנין סודר אין הונאה הרי רוב חליפין זה בסודר אמנם לנ"ל כל דברי הרי"ף רק בחליפי שוה בשוה ולא בחליפי סודר ובדעת הריטב"א מוכח שזה אותו גדר ועיין קצוה"ח סימן קצ"ה סק"י שנקט שדברי הרי"ף גם בקנין סודר

והנה עיין רמב"ן מ"ז. שהקשה למה בחליפין אין הגזירה של יאמר לו נשרפו חיטיך בעליה וכתב שגם אם יבטלו יהיה החשש שתמיד אחד משך הפירות ולענין קנין סודר כתב שכיון שגדר הקנין שזה כמו חליפי הדבר וכאילו זה שוויו ממילא לא שייך לחלק ומבואר מדבריו שזה אותו גדר קנין עוד מבואר מדבריו ששניהם זה בגדר החלפה וכצד ה'

ועיין קידושין כ"ח: שדן לענין קרקע האם נקנה בחליפי שוה בשוה וכתב שהרי כל חליפי סודר כאילו זה שויו של הדבר וממילא וודאי שגם חליפי שוה בשוה עוזר ומבואר כנ"ל שזה אותו גדר דין ומשמעות לשונו ששניהם זה מגדר החלפה וכנ"ל

ועיין פסקי הריא"ז והרי"ד מ"ז. דמפורש שגדר קנין סודר וחליפי שוה בשוה זה אותו דין ועיין בזה עוד לקמן

והנה לענין דמי שביעית זה וודאי שיהיה כאן דין דמי שביעית או מחיר כלב דאפילו אם הצורה שזה חל הוא בתור מעשה קנין גרידא אבל למעשה זה גם ניתן בתור דמי הדבר וודאי שזה סיבה לאיסור וז"פ

**האם בעינן כסף החוזר לקנין חליפין**

ד] והנה עיין רמ"ה בב"ק ע: שביאר הגמ' שם בקנין חליפין ושבזה יש חיסרון שזה לא חל בכסף החוזר והאחרונים למדו בזה לקנין כסף והנה זה וודאי שחזינן מדבריו שזה לא מעשה קנין גרידא דאל"כ מה איכפת לן שזה לא כסף החוזר וכן חזינן דלא כביאור ב' שזה נתינת דבר בעד הדבר הנקנה דא"כ מה איכפת לן שזה לא כסף החוזר אמנם לביאור לעיל שההבדל בין קנין כסף לסודר שכסף התשלום על הדבר קונה וכאן זה החלפה א"כ יתכן שרק בחליפין יש חיסרון זה שכיון שהדבר הנקנה הוא כהחלפה בעד מה שנתן וזה רק עד כמה שמה שנתן מחייב תמורה ויתכן שבקנין כסף אין כזה הלכה

ועיין תוס' שם שדנו לבאר הגמ' מצד קנין חליפין והקשו הרי פירות לא עבדי חליפין וכתבו דלר"ת ניחא דבחליפי שוה בשוה מועיל פירות והנה מבואר מדבריהם דגם אם לא כר"ת יכלו להבין הדין דצריך כסף החוזר לענין חליפין ובפשוטו מבואר שזה מטעם כסף אמנם יתכן שעד כמה שיש כזה גמ' בהכרח שזה הגדר אמנם למסקנא אין זה הגדר עוד יתכן שס"ל שגם אם דלא כר"ת יש שני גדרים בחליפין ובחליפי שוה בשוה וודאי שזה בגדר החלפה וכנ"ל

**בביאור שיטת לוי דהקנין בכליו דמקנה האם זה בתור מעשה קנין או שזה חל בהנאה שבזה**

ה]והנה מבואר בגמ' דנחלקו רב ולוי האם חליפין בכליו דקונה או בכליו דמקנה ומבואר בגמ' שלוי דס"ל בכליו דמקנה זה מצד דבההיא הנאה שהוא מקבל ממנו מתנה הוא מקנה לו החפץ והקשו הראשונים הרי מבואר בגמ' בקידושין שרק באדם חשוב יש הנאה עוד הקשו א"כ למה צריך דוקא כלי ועיין ריטב"א שכתב שוודאי שעיקר קנין זה גזה"כ בין לרב ובין ללוי אלא שהגמ' אומרת קצת טעם למילתא עכ"ד ובפשוטו מבואר שוודאי שהקנין הוא לא בהנאה שהמקנה קיבל כאן ובפשוטו לפ"ז שאין שום נתינה מצד הקונה שהיא סיבת קנין ובהכרח שנתחדש כאן מעשה קנין חדש של נתינת חפץ מהמקנה לקונה וכצד הראשון והרי כתב שגם לרב זה גזה"כ ומשמע שזה אותו גדר ורק שצריך קצת טעם למה נקבע צורה זו למעשה קנין [ויתכן שזה גם מספיק סיבה שזה יחשב דרך מקח וממכר המבואר בב"מ י"א: כיון שיסוד המעשה קנין מצד שקיבל הנאה בעד מה שמקנה החפץ]

אמנם מדברי הראשונים משמע שנקטו שכוונת לוי כפשוטו שבאמת הקנין הוא בהנאה זו א. עיין ראשונים דהביאו מרש"י שללוי עוזר גם כליו דקונה ולכאורא מצד שכ"ש שיש כאן הנאה ב.עיין לעיל שהבאינו דהראשונים כולם טרחו לבאר דהרי מבואר בגמ' קידושין שזה רק באדם חשוב ותירצו שכאן לא צריך שו"פ ועוד טרחו לבאר למה לרב לא עוזר מה שללוי עוזר ומשמע שנקטו כוונתו שההנאה היא הקונה כאן ג. ועיין תוס' שהקשו למה באמת צריך דוקא כלי ולמה שמטבע ופירות לא יעזור וכן בתוס"ר, ולריטב"א אין מקום לדבר זה דוודאי דיש כאן מעשה קנין גרידא ורק לנתינת טעם הגמ' אמרה הסברא של ההנאה ד. עיין תוס' מ"ו. ועוד ראשונים שיישבו ללוי את לשון המשנה כין שזכה זה נתחייב זה בחליפיו שהכונה כיון שהמקנה זכה בהנאה חזינן שזהו הקונה דאל"כ מה זה ענין לקנין חליפין ה.עיין תוס' בגיטין לט: שנקטו שמועיל חליפין לשיחרור עבד וביארו כיון שחליפין מטעם כסף ונקטו שללוי יעזור בכליו של מקנה ע"ש ובהכרח שהקנין הוא בעד ההנאה וז"ב ולפי דברי כל הראשונים הנ"ל יש מקום לדון שכל הקנין הוא מצד כסף דהינו נתינת התמורה וככל הצדדים הנ"ל

עוד יתכן שגם אם לוי ס"ל שכך הוא גדר הדברים אבל יתכן שרב חולק בזה עצמו

**בביאור לשון הגמ' ניחא ליה לקונה וכו'**

ו]עיין בב"מ מ"ז. דהגמ' אומרת שרב אומר בכליו של מקנה משום דניח"ל לקונה דלהוי מקנה קונה כי היכי דליגמר וליקני ליה ע"כ וצ"ב למה כל האריכות הזו שהגמ' תגיד שבעד הסודר הוא קונה החפץ וכמו שבכל קנין כסף לא צריך להסביר ובפשוטו משמע שיסוד קנין סודר אין זה בעד החפץ אלא מעשה קנין גרידא דעל ידי שקיבל הנאה של קבלת מתנה הוא גומר להקנות החפץ דהינו שאין החפץ תמורת הדבר ואין זה תוכן הקנין אלא יש כאן מעשה שגורם שהמקנה ירצה להקנות לו ועדין צ"ב הלשון דניחא ליה אמנם עיין שו"ת הרימ"ג הובא בשטמ"ק שכתב שכוונת הגמ' לבאר שכיון שהקונה צריך לשלם את דמי החפץ א"כ אין לו גמירות דעת להקנות הסודר ועל זה הגמ' מבארת שיש לו גמירות דעת כיון שעל ידי זה הוא מקנה לו החפץ ויתכן שאדרבא זה מגדר כסף ולפ"ז א"ש לשון הגמ' ניחא ליה וכו'

**בדין כלתה קנינו בקנין סודר דתלוי בנ"ל וביאור השואל בשו"ת הרשב"א**

ז]והנה מבואר בגמ' נדרים מ"ח: דרב אשי ס"ל שסודר שהדרא למריה לא חל הקנין דהינו שיש בזה חיסרון של כלתה קנינו והנה כל הראשונים נקטו שם שגם ר"נ מודה לזה אלא שס"ל שהכוונה במעשה דשם שזה יחול מעכשיו וממילא אין חיסרון של כלתה אמנם עיין שו"ת הרשב"א ח"ד סימן ר"ב שהביא שם לשון השאלה מאחד מיוחד מגדולי הדור שנקט שר"נ ס"ל שאין בזה חיסרון של כלתה וכתב שגם רב אשי שחולק זה רק כי החזיר הסודר אבל אם לא החזיר זה וודאי מועיל כמו בכסף שאין חיסרון של כלתה קנינו וברשב"א שם כתב שיש לו ספק בגדר סודר האם זה מטעם כסף ולפ"ז אפשר לומר שאין חיסרון של כלתה קנינו כמו בכל קנין כסף אמנם אם אין זה מטעם כסף וודאי שיש בזה חיסרון של כלתה כמו כל משיכה והגבהה וכתב שזה וודאי דמרב אשי מוכח שזה לא מדין כסף דאל"כ אין חיסרון של כלתה כמו בכל כסף עכת"ד

והנה לכאורא דעת השואל שם מפורש שחליפין יסודם מדין כסף וגם רב אשי מודה בזה אלא שנחלקו בהחזיר הסודר דר"נ ס"ל שחשיב ששיעבוד המעות קיים ורב אשי ס"ל שכיון שהחזיר הסודר כה"ג חשיב שאין שיעבוד המעות קיים ולכן אם לא החזיר וודאי שאין חיסרון ועיין רשב"א בנדרים שנקט שזה וודאי שאם יש חיסרון של כלתה זה אפילו אם עדין לא החזיר שכל שזה לא חל מיד זה לא יחול אחרי זה וזה כשיטתו שאין זה מדין כסף ולכן יש חיסרון אמנם דעת השואל שם הרי אינו כן ועיין אבני מילואים סימן מ' סק"ב שנקט בפשיטות שכל החיסרון של כלתה רק כשהחזיר וכלשון הגמ' ונקט שגם במתנה על מנת להחזיר שמועיל בתור קנין כסף אם החזיר את זה חשיב כלתה קנינו ובאמת שכן הוא לשון התוס' ביבמות ועוד דוכתי שרק אם החזיר הסודר יש חיסרון ולפ"ז אין ראיה מעיקר הדין כלתה שאין זה מטעם כסף אמנם בדעת הרשב"א מבואר דלא כאבנ"מ אלא שפשיטא ליה שבכסף גם אם היה על מנת להחזיר והחזיר חישב שיעבוד המעות קיים ולכן הוכיח מרב אשי שזה לא מטעם כסף

והנה מלשון הרשב"א נראה שעד כמה שזה מטעם כסף זה קנין כסף גמור רק שכאן כיון זה בכלי נתחדש שמועיל גם בפחות משוה פרוטה והוסיף שהכתוב החשיבו כסף וכן ע"ש שהקשה שהגמ' קידושין ח. אומרת שע"ע לא נקנה בחליפין מצד שבתורת כסף הוא נקנה ואינו נקנה בתורת חליפין והרי זה תורת כסף ומשמע שנקט שזה כסף גמור וכן עיין שבועות ל"ט: שכתב שאם חליפין מטעם כסף א"כ מוכרח שלקנין כסף מועיל כלי אפילו פחות משוה פרוטה ומשמע שזה אותו קנין ולא שיש כאן חידוש של קנין חליפין ובפרט שזה גדר אחר וכן עיין קידושין כ"ה: שהקשה מהא דמטלטלים נקנה בחליפין דחזינן מזה שאין זה מטעם כסף וכוונתו בפשוטו לר"ל שמדאורייתא לא מועיל כסף ובכל אופן חליפין מועיל חזינן שנקט שזה אותו גדר ולכן הוקשה לו דהרי לר"ל לא עוזר כסף אמנם לכל הנ"ל סק"ב שזה גדר קנין אחר ובפרט אם זה גדר החלפה יתכן שזה עצמו ההבדל וכן א"ש לשון הגמ' ואינו נקנה בתורת תבואה וכלים שזה קנין אחר וצ"ע

**בביארו הגמ' דסודר זה קני על מנת להקנות והאם שיך לומר שזה מגדר כסף**

ח] והנה הגמ' בנדרים דנה האם קני על מנת להקנות עוזר דהינו אדם מקנה לבנו שיקנה לבן בנו ור"נ אומר שזה עוזר ומוכיח מכל קנין חליפין והנה בביאור הדין קני על מנת להקנות מצאנו שני ביאורים בראשונים הרמב"ן שם ובקידושין וכן הריטב"א שם וכן מבואר בלשון הרמב"ם שנקטו שכוונת הגמ' שסודר זה מתנה על מנת להחזיר והגמ' דנה האם עוזר מתנה על מנת להחזיר אמנם עיין בלשון הרשב"א והר"ן והתורי"ד ובפרט ברבינו אברהם מן ההר שביארו שכוונת הגמ' כפשוטו שכל ההקנאה רק לענין שיקנה לבן בנו ולפ"ז גם הדמיון לחליפין שכל ההקנאה רק לענין קנין חליפין וכן הוא בלשונם שם ובפשוטו כל זה שייך אם זה מעשה קנין גרידא אבל עד כמה שיסודו הוא בתור קנין כסף הרי אין כאן נתינה של כלום ועיין שם בחידושי ר"א מן ההר שהגמ' של האי סודרא כמאן דפסיק דמי כל מה שצריך להגיע לזה זה רק לרב אשי שזה הקנאה גמורה אבל אם זה קני על מנת להקנות לא צריך להגיע לכמאן דפסיק דהינו שאז אין כאן הקנאה אלא לקנין סודר ובזה לא צריך צורת קנין גמורה וכן עיין ש"ך שמה שכתב הרמב"ם שעוזר יכול לנתקו ולהביאו אצלו זה רק לענין קנין סודר ומשמע כנ"ל שאין כאן הקנאה גמורה של הדבר ולכאורא לפ"ז אין לבאר שזה מטעם כסף אמנם הרשב"א אפילו שביאר כנ"ל בכל אופן דן שדעת ר"נ מדין כסף וצ"ע ועיין בר"ן בסוף הסוגיא שהוכיח מהא דחליפין לא מועיל בתור כסף חזינן שזה קני על מנת להקנות ומשמע כנ"ל שקני על מנת להקנות לא יכול להועיל בתור כסף וי"ל שכוונתו שאם זה על מנת להחזיר אין דעתו שאם לא מועיל כחליפין שיועיל מטעם כסף וכדלקמן סק"

ודעת התוס' בקידושין ו: ובעוד דוכתי שקי"ל כרב אשי ולפ"ז וודאי יתכן שזה מגדר כסף

**האם דבר שנקנה בסודר יכול להועיל בתור כסף ובתור סודר**

ט] והנה עיין פילפולא חריפתא בב"ב ג. דדייק מלשון הרא"ש דברוצים לחלוק שותפות בסודר צריך לעשות קנין סודר כל אחד אם חברו ולא מועיל שהדבר הנקנה הוא עצמו יהיה הסודר לחברו ומבואר שם בדברי הרא"ש שנקט שקרקע מועיל לקנין סודר וצ"ב בטעם הדבר ועיין קה"י קידושין סימן ג' שביאר שכיון שקנין סודר הוא בתור דמי הדבר א"כ כבר שילמו בעד הקרקע על ידי סודר ולא שייך לקנות בזה עוד דבר וע"ש שהקשה מהא דמבואר ברמב"ן וריטב"א ז. דבמתחייב מנה בסודר זה מועיל לענין קנין כסף אם לא שיש חיסרון שזה מלוה ע"ש חזינן שאפילו ששילמו על הדבר זה יכול עדיין להועיל בתור קנין אמנם עיין שיעורי הגרש"ר שכתב לחלק בפשיטות בין אם רוצים שזה יועיל בתור קנין כסף שכה"ג כיון שגם אחרי שזה נקנה בקנין כסף זה מחיב דמים א"כ זה יכול להועיל מה שזה לא מחיב בתור קנין כסף משא"כ אם רוצים שזה יועיל בתור חליפין כיון שכבר נקבע שהדבר הראשון הוא חליפי הסודר לא שיך לקבוע שהוא קונה דבר אחר אמנם בעיקר הנידון עיין לעיל שהבאינו מרבינו ירוחם מפורש שגם כה"ג זה מועיל בתור סודר אמנם נראה שדבר זה א"ש גם אם סודר זה בתור תשלום אחד על השני דמה דכבר שילמו על דבר זה אין זה סיבה שזה לא יועיל בתור קנין על דבר אחר וז"ב

**בדין סודר של עדים לצורך עכו"ם ואחר**

י] עיין תוס' קידושין ג. שכתבו שמועיל חליפין בעכו"ם ועיין תוס' שכתבו שצריך להיזהר שלא לכתוב וקנינא מיניה וביאר הסמ"ע בסימן קכ"ג ס"ק כ"א שאין הכוונה רק על ההקפדה בכתיבה אלא שבאמת לא עוזר שמישהו אחר יתן הסודר בשבילו כיון שאין זכיה לעכו"ם ובט"ז שם חלק על זה כמו שביאר הקצוה"ח דכיון דמה שעוזר לתת סודר של מישהו אחר זה מדין עבד כנעני א"כ גם בעכו"ם זה עוזר ואדרבא אם היה צריך לדין זכיה לא היה עוזר סודר של מישהו אחר ועיין חידושי הגרש"ר סימן ג' שהאריך שיסוד מחלוקתם בגדר הדין קנין סודר דהט"ז ס"ל שהוא מדין כסף וכגדרים שהארכנו שיסודו קבלת הדבר שמחייב תמורה א"כ כיון שמדין עבד כנעני חשיב שהוא נתן א"כ לא צריך להגיע לדין זכין אבל הסמ"ע ס"ל שזה מעשה קנין וא"כ לא שייך על זה דין עבד כנעני שזה רק על זכית הממון ולכן צריך להגיע לדין שליחות ומועיל על זה שליחות ובעכו"ם שלא מועיל שליחות לא מועיל סודר של העדים עכ"ד והנה בעיקר מה שביאר בדעת הסמ"ע אינו מוכרח דיתכן דס"ל שאין דין עבד כנעני בעכו"ם וכמו דמבואר בחידושי הגר"ח ובחזו"א חו"מ סימן ג' [אמנם עיין שם בדרישה שכתב מפורש שסודר מועיל מדין ע"כ ולכן הקשה על הרמב"ם שלא מועיל ע"כ] ועיין שם דברבינו ירוחם מפורש שזה מדין זכין וע"ש עוד בהגהה דהביא מהראשונים בב"ב קל"ב מפורש דאשה שזוכה הסודר לצורך מישהו אחר זה מדין זכין אמנם לכאורא שם זה לא ראיה דזה שלא בפניהם וכה"ג שעצם הזכיה נעשה על ידי מישהו אחר וודאי שזה מדין זכין והנה דעת הרמב"ם לפי איך שביאר הר"ן שלא ס"ל לדין ע"כ ובכל אופן מפורש בדבריו שמועיל סודר של העדים ולכאורא מבואר דעתו שתמיד בכסף צריך שהנתינה יהיה של הקונה ולא עוזר כסף של מישהו אחר משא"כ כאן שזה רק בתור מעשה קנין לכן עוזר בזה דין זכין ועיין

אמנם עיין במיוחסות סימן ק"א וז"ל דאין קונין אלא בכליו דקונה דהינו דקרינן ליה חליפין שזה כמחליף נכסיו בסודר זה של קונה ומה שאנו קונים בסודר של אחרים שבעל הסודר מקנה סודרו לקונה אבל זה שתפס בסודר חברו שלא מדעתו לא עשה כלום שאין כאן סודר של קונה ולא של מקנה ולכו"ע זה האיש לא עשה כלום עכ"ל ועיין מחנה אפרים שלוחין ושותפין סימן ו' שביאר שהמקנה זוכה בתחילה לקונה את הסודר ואחרי זה הוא זוכה את זה מהקונה לקנין סודר ומבואר שלא עוזר מדין עבד כנעני שמישהו אחר יתן במקומו וכמבואר ברבינו ירוחם אלא צריך שיהיה דוקא נתינה שלו וצ"ל שזה נצרך מעצם המעשה קנין של חליפין אלא שלכאורא א"כ לא יעזור שלא בפניו דעד כמה שנחשב שלקיחת הסודר דוקא ממנו א"כ לא יעזור דעת של מישהו אחר דלא מצאנו זכין במקום שרק נצרך דעת של הקונה וצ"ע והנה כל זה שייך אם יסודו מצד מעשה קנין גרידא א"כ יתכן שיהיה דוקא מעשה שלו אבל אם זה מדין קנין כסף לכאורא מהיכי תיתי שצריך שיהיה דוקא נתינה שלו וצ"ע

**בדין משיכת חלק מהחליפין האם מועיל לקנות מקצת**

י"א] והנה מבואר בגמ' דאם מחליף פרה וטלה בעד חמור לא זכה בפרה וטלה עד שימשוך את שניהם שאז יש כאן חליפין על הכל ודעת הרשב"א שאם זה לא עייל ונפיק אזוזי על ידי משיכת הפרה קנה הכל כמו נתינת מקצת דמים אמנם בר"ן שם מבואר שזכה רק חצי ובפשוטו הביאור כמבואר במאירי שבחליפין לא נתחדש שנתינת מקצת חליפין זה מעשה קנין על הכל והנה אם נימא שחליפין זה מצד כסף א"כ א"ש דעת הרשב"א שדימה לכסף שכמו ששם מצאנו שנתחדש שנתינת חלק מהדמים זה סיבה לקנות הכל אבל עד כמה שזה מעשה קנין גרידא א"כ לכאורא מהיכי תיתי שנתינת מקצת מהחליפין שקבעו ביניהם זה סיבה לקנין על הכל עוד מצאנו בריטב"א שכתב לדון שכאן זה כמו כור בשלושים שעד כמה שלא משך לא קנה הכל ויתכן שזה גם דעת הר"ן שקנה כנגדו אלא שס"ל שכאן זה כמו נתינת דמים שקונה כנגדו ואין החיסרון של כור בשלושים וצ"ב יסוד הנידון האם מסירת דבר אחד זה בתור משיכת הדבר הנקנה או כמו נתינת הכסף בעד הקנין ולכאורא אם יסודו מדין כסף א"כ זה כמו נתינת הכסף אבל אם זה גדר של החלפה ובפרט כאן שזה חליפי שוה בשוה מסתבר כריטב"א שזה כמו משיכת חלק מהדבר הנקנה שיש בזה החיסרון דכור בשלושים ועיין סימן ט"ו מה שכתבנו בזה

**בדברי הטור שחליפין במטבע יחולו בתור קנין סתם**

י"ב] והנה עיין טור סימן ר"ג שדן לענין מטבע שלא נקנה בחליפין אם אחד משך החפץ הנקנה בתור חליפי המטבע האם בכל אופן הוא זכה בחפץ או לא וע"ש שביאר שלא זכה כיון שהמוכר לא סמכא דעתו כיון שאין הדמים באחריות הלוקח דהינו שדן שאפילו שלא קנה המטבע אבל חל חיוב לקבל מטבע זה ומדין הזהב מחייב את הכסף [ומבואר בדעתו שזה שייך גם על דבר מסוים עיין קצוה"ח שם] ועל זה כתב שעד כמה שלא זכה וכן אין ללוקח שום אחריות על המטבע אין לו סמיכות דעת שיקבל את כספו וממילא לא הקנה גם החפץ ועיין חזו"א שדן האם עד כמה שישלם זה חל למפרע או רק מכאן ולהבא ,כן ביארו הב"ח והט"ז והחזו"א את דברי הטור.

והנה מבואר מדברי הטור דללא סברא שלא סמכא דעתיה מה שמשך החפץ בתור מעשה החלפה זה סיבה שיזכה דבר זה בתור דבר הנקנה שמחייב תמורה ויקבע התמורה מה שקבעו שיהיה ההחלפה והנה הניחא אם גדר קנין חליפין שהדבר שנמשך הוא חשיב הדבר הנקנה והדבר השני הוא תמורתו א"כ גם כאן יחול מה שרצו לעשות אבל אם נימא דחליפין זה מטעם כסף דהינו שהדבר הנמשך הוא משתלם בעד הדבר הנקנה א,כ עד כמה שלא חל מהיכי תיתי שיעשה כאן חלות אחר וכן אם נימא שזה מעשה החלפה יש מקום לדון שעד כמה שרוצים שיחול בתור דבר הנקנה זה חלות אחר לגמרי ועל זה לא היה דעתם וצ"ע

**בביאור סוגית הגמ' דאין אשה נקנית בחליפין**

י"ג] עיין סוגית הגמ' בקידושין ג. דהגמ' אומרת שאין אשה נקנית בחליפין והגמ' מבארת סד"א הואיל וגמר קיחה קיחה משדה עפרון מה שדה מקניא בחליפין אף אשה מקניא בחליפין קמ"ל ואימא הכי נמי חליפין איתנהו בפחות משו"פ ואשה בפחות משוה פרוטה לא מקניא נפשה ויש גורסים לא מקניא ובביאור הסוגיא עיין רמב"ן וריטב"א שביארו דבתחילה הגמ' הבינה שחליפין מועיל מטעם כסף וממילא כמו שלומדים מעפרון שקיחה זה בכסף ה"ה בחליפין והגמ' דוחה שחליפין זה מועיל גם בפחות משו"פ וממילא מוכח שזה לא מדין כסף אלא קנין לעצמו וקנין זה לא מועיל באשה דהינו שקנין זה שמועיל פחות משו"פ אינו מדין כסף וממילא אין לנו מקור שהוא מועיל באשה

ועיין תוס' שגם כתבו שכוונת הגמ' שיועיל חליפין באשה מתי שזה שו"פ וזה עדיף משטר שמועיל אפילו באיסורי הנאה והגמ' דוחה שכיון שמועיל פחות משו"פ חזינן שזה לא מדין כסף וממילא לא מועיל באשה אפילו בשו"פ והנה צ"ב מה שכתבו שזה לא דומה לשטר דשם גם איסורי הנאה זה טוב הרי לכאורא גם אם שטר היה צריך שווה פרוטה אבל זה היה עוזר בתור שטר וודאי לא בתור כסף ומה זה ענין לכאן ושמעתי לבאר דתוס' ס"ל שלומדים מעפרון שלא מועיל אלא קנין שיש בו נתינה ולא צריך דוקא קנין כסף ושטר אין בו דין נתינה כלל אמנם חליפין שיש דין נתינה אע"ג שלא צריך דוקא נתינת ממון אבל כשיש שו"פ זה מעצם המעשה קנין ולזה הגמ' דוחה שכיון שמועיל פחות משו"פ א"כ גם כשיש ש"פ אין זה נתינה מעצם הקנין אלא הקנין הוא בשם כלי שאין זה קשור לנתינת ממון וממילא אין לנו מקור שזה יעזור וצ"ב

ובר"ן ביאר שהגמ' סברא שחליפין זה מטעם כסף ואפילו שזה מועיל בפחות משו"פ אבל זה דוקא בכלי שזה כמו ממון דהינו שזה כמו שו"פ והגמ' דנה שגם באשה יועיל חליפין והגמ' דוחה שאשה פחות משו"פ לא מקניא נפשה דהינו שכאן אפילו בכלי שיש לזה חשיבות ממון אשה וודאי לא תתקדש בזה וממילא אין זה בכלל כוונת הפסוק וכיון שחליפין פחות משו"פ אין זה בכלל הפסוק ה"ה יותר משו"פ ולפ"ז גם למסקנא יתכן שזה מדין כסף אלא שאין זה בכלל הילפותא משדה עפרון וכנ"ל

וברשב"א ביאר שהגמ' דנה שכיון שמצאנו דאשה דומה לשדה לגבי קנין כסף א"כ נדמה אותה גם לשאר קנינים והגמ' דוחה שכיון שחליפין מועיל גם בפחות משו"פ ואשה לא מוכנה להיקנות בפחות משו"פ א"כ אין לדמות אשה לשדה וא"כ ה"ה שאר קניות לא ילפינן משדה אלא שהקשה כיון שכל הסיבה שלא נקנית כי לא מוכנה פחות משו"פ א"כ בשו"פ שתיקנה ותירץ שהרי קי"ל שחליפין זה קני על מנת להקנות ולכן רק עד כמה שקנין זה היה מועיל דוקא בשו"פ א"כ זה היה קנין חשוב והיתה מקנה עצמו בקנין זה אבל אחרי שזה קני על מנת להקנות שאין בזה הנאה של כלום וזה מועיל גם בפחות משו"פ לכן היא לא מקנה את עצמה עכ"ד והנה משמעות דבריו שלמאן דאמר שחליפין זה לא חוזר אם זה שו"פ יועיל הקנין ולכאורא יתכן יותר שכל סברת הגמ' שאשה בפחות משו"פ לא מקניא נפשה זה רק עד כמה שחליפין זה קני על מנת להקנות וכיון שזה נעשה גם בפחות משו"פ לכן אשה לא מקנה את עצמה בזה אבל עד כמה שזה נשאר אצל האשה יתכן כיון שזה כלי וזה דבר חשוב זה מועיל אפילו בפחות משו"פ

והנה כתב הרשב"א בשבועות ל"ט: שאם חליפין זה מטעם כסף זה הטעם שמועיל בכלי פחות משו"פ דזה נחשב ממון וזה מועיל אפילו בפחות משו"פ ואפילו לקידושי אשה וצ"ע הרי מבואר בסוגין שחליפין לא מועיל לקידושי אשה כיון שאשה לא מקניא נפשה בפחות משו"פ ועיין נתה"מ סימן פ"ח שכתב שכל הגמ' כאן על בהמה או דבר שהוא לא כלי גמור אבל כלי גמור זה כשוה פרוטה ודבריו צ"ע דהרי מבואר בגמ' שכיון שישנו בפחות משו"פ א"כ אף פעם היא לא מתקדשת בחליפין אמנם לנ"ל יתכן שהגמ' הולכת למ"ד שזה קני על מנת להקנות ולפ"ז וודאי שזה לא מטעם כסף עיין לעיל סק"ח ובזה וודאי שאין דעת האשה להתקדש בקנין זה אבל עד כמה שזה קנין גמור עד כמה שזה שוה פרוטה או כלי שהוא כמו שווה פרוטה היא מקודשת וצ"ע בזה

ועיין תוס' רי"ד דהקשה כיון שחליפין אי תפיס מתפיס א"כ למה היא לא מקודשת הרי יש כאן שוה פרוטה וכי אם אדם מקדש אשה והיא מחזירה את זה למקדש היא לא מקודשת בזה ותירץ שאם יתן לה סודר בתור קידושין באמת היא תהיה מקודשת אלא שמדובר שנתחייב לה מנה ועשה עכשין קנין סודר כדי שלא תוכל לחזור בו שכה"ג בשדה זה עוזר ובאשה זה לא עוזר וצ"ב תירוצו הרי מבואר בגמ' שקידש אשה על מנת שישלים ונתן לה דינר היא מקודשת א"כ עכשיו שנתן לה הסודר ששוה פרוטה למה שלא תהיה מקודשת ולמה עד כמה שצריך לתת לה עוד מנה היא לא מקודשת ועיין בחידושי הגרנ"ט דביאר דעיקר כוונתו לחלק בין חליפין שוה בשוה לחליפי סודר דאם לא מתחייב לתת עוד מנה א"כ זה בתור שויות האשה וזה חליפי שוה בשוה וזה מועיל גם באשה אבל עד כמה שצריך עוד לשלם לה א"כ הסודר עכשיו הוא רק בתור קנין סודר וזה לא מועיל כמבואר בגמ' כיון שישנו בפחות משו"פ ולפ"ז גם קושיתו בתחילה זה לא שיועיל קידושין בתור כסף אלא בתור חליפין ודבר זה מדויק בלשונו שהוסיף כיון דנקיטא ביה ג' על ג' אמנם העירוני דבדבריו ח. מבואר שכונתו שיועיל בתור קנין כסף ומה שכתב גע"ג צ"ל שאין לו גמירות דעת גם בתור קנין כסף אלא מה שמועיל לחליפין

ובאבני מילואים כתב לבאר על פי דברי הסמ"ע שקנין כסף עוזר רק אם זה בתור דמי החפץ דהינו תחילת פירעון וכה"ג שמתנה לתת לה עוד ממון דעתו שהסודר הוא לא בתור תחילת הפירעון אלא בתור סודר בעד ההקנאה וכה"ג זה לא יכול להועיל בתור כסף ולפ"ז נידון הרי"ד שיעזור בתור קנין כסף ולא בתור חליפ שוה בשוה

ועיין חידושי הרמ"ה שכתב שהגמ' זה במתנה על מנת להחזיר אבל בחליפין שלא מחזירים אם זה פחות משוה פרוטה היא לא מקודשת ואם זה שוה פרוטה היא מקודשת אלא שחשש מחמת איסור א"א ובפשוטו כוונתו שהיה חליפי שוה בשוה וזה חל בקידושין או שכיון שזה לא חל ממילא זה חל בתור כסף אמנם יתכן לדחוק שמדובר בחליפין סתם אלא שעד כמה שזה לא חל בתור חליפין זה יכול לחול בתור כסף והנה עיין בחידושיו על גיטין וכן הובא בטור דס"ל דחליפין לא מועיל לשחרר הקנין איסור וכתב שאם זה חליפין שלא מחזיר עד כמה שיש בזה שוה פרוטה הוא וודאי משוחרר וזה כמו שכתב לענין קידושין ואם זה על מנת להחזיר ויש בזה שווה פרוטה בזה נסתפק האם זה כמו קידושין שלא מועיל או שבעבדים זה עדיף דהרי מבואר בגמ' שמתנה על מנת להחזיר עוזר בתור כסף ולכאורא יסוד הספק שבקידושין מה שלא מועיל כמו שביאר הרמב"ן מצד שצריך כסף שיש בו הנאה ובעבד זה לא שייך והצד לא כך אפשר לבאר או שגדר חליפין זה לא מתנה על מנת להחזיר אלא שזה קני על מנת להקנות וממילא זה לא חשיב לענין כסף או שכאן כיון שמחזיר אין אומדנא שעד כמה שלא יחול בתור כסף חליפין שיחול בתור כסף

והנה במה שכתב שבשלא על מנת להחזיר זה מועיל בתור כסף לכאורא לבעלי התוס' שפסקו שלא חייבים להחזיר הסודר בהכרח שזה לא כך ואולי כה"ג שהדרך להחזיר גרע שאין דעתו שיועיל בתור כסף וצ"ע אמנם צ"ע למה שלא יועיל בתור חליפי שוה בשוה ולא משמש שמדובר שמתחייב עוד דמים לאשה ושמעתי לדון שבקידושין שזה יצירת האישות לא שייך לדון מצד חליפי שווה בשוה ויתכן שזה גם סברא בקנית עבד כנעני או בשחרורו

**בדין שיחרור עבד בחליפין**

י"ד] עיין בגמ' בגיטין ל"ט: דאדם זרק סודר לשפחתו והגמ' אומרת שזה לא עוזר כי זה כליו דמקנה ועיין רש"י ותוס' שאם זה היה כליו דקונה זה היה מועיל בתור חליפין וביארו שהמקור שחליפין יעזור בשיחרור עבד כנעני מצד שחליפין זה מטעם כסף וכן הוא ברשב"א שם אמנם ברמב"ם מבואר שזה לא עוזר אלא נדון הגמ' שיועיל בתור כסף גמור וכן הוא ברמב"ן אלא דברמ"ה מבואר שביחס לקנין ממון זה וודאי עוזר וברמב"ם מבואר שזה לא עוזר אפילו ביחס לקנין ממון ועיין חזו"א שזה תלוי האם דין שחרור מהקנין ממון זה כקנין רגיל או שזה גם מדין שחרור ונפק"מ לשטר שיחרור שלא לשמה האם מועיל לקנין ממון ע"ש והנה תוס' בקידושין ח. כתבו שמועיל חליפין בשחרור עבד וצ"ע הרי תוס' ג. כתבו שחליפין זה שלא מטעם כסף א"כ מהיכי תיתי שזה יועיל בשיחרור עבד וצ"ל כמבואר בריטב"א שזה בכלל לקיים כל דבר שזה כולל גם שחרור עבד אמנם ע"ש שכיון שזה רק דבר שמקיים הגמירות דעת א"כ זה לא עוזר לשחרור עבדים

**בדין חליפין בעכו"ם**

ט"ו] עיין תוס' בקידושין ג. וכן בבכורות י"ג. דהביאו מר"ת שחליפין מועיל בעכו"ם והוכיחו דבר זה מהא דצריך מיעוט שעבד עברי הנמכר לעכו"ם לא נקנה בחליפין חזינן דבעלמא מועיל חליפין בעכו"ם ועיין ש"ך סימן רכ"ג שכתב לדחות דילפינן מכאן לכל מקום אמנם תמה עליו בקצוה"ח הרי מזה לומדים שגם ישראל לא קונה עבד עברי בחליפין ובהכרח שזה לא מקור לכל מקום עוד כתב הש"ך לדחות שעיקר הילפותא זה לענין ישראל הקונה עבד עברי אמנם כתב הקצוה"ח שזה דוחק כיון שעיקר הפסוק מדבר על נמכר לעכו"ם עוד כתבו התוס' להוכיח מהגמ' דדנה ללמוד שאשה נקנית בחליפין משדה עפרון חזינן שגם עכו"ם נקנה בחליפין ועיין רשב"א שלפי ביאורו לעיל דהגמ' רק דנה שנלמד מסברא כיון שאשה נלמדת שיש לה קניני קרקע א"כ אין זה ילפותא משדה עפרון

ועיין תוס' שהקשו על זה מהגמ' בבכורות דאומרת שישראל בחדא עכו"ם בחדא דהינו שלעכו"ם יש קנין שאין בישראל א"כ כמו שכסף זה רק בישראל ולא בעכו"ם ה"ה חליפין ודחו שמדובר על הקנינים הרגילים ולא על חליפין עכת"ד וצ"ע מה זה נוגע לסוגיא דקידושין הרי קרקע בעכו"ם וודאי נקנה בכסף דהמיעוט של עכו"ם שהוא לא כמו ישראל זה רק במטלטלים וא"כ גם אם נתמעט חליפין במטלטלים זה לא סיבה למעט מקרקעות או אשה ובפרט לאו"ז שטעם ר"ל כי אפשר במשיכה א"כ מה זה שייך לקרקע וצ"ל דתוס' הרי ס"ל שחליפין זה לא מטעם כסף א"כ עד כמה שזה נתמעט ממטלטלים כבר אין מקור ללמוד שבקרקעות עוזר

אמנם לכאורא לראשונים שחליפים מטעם כסף ונתמעט שכסף לא עוזר בעכו"ם וודאי יתכן שזה כולל גם מיעוט על חליפין דאין ללמוד מישראל דיתכן שזה דומה לכסף ואין זה דומה לר"ל שבישראל לא מועיל חליפין ומועיל כסף דשם יש על זה פסוק אבל בעכו"ם לא שייך אבל בקרקע שמועיל כסף יועיל חליפין ועיין ש"ך שתמה למה הפוסקים בבכור לא כתבו לעשות סודר ולנ"ל א"ש דבמטלטלים שלא מועיל כסף לא מועיל חליפין אם זה מטעם כסף אמנם עדין צ"ע דעד כמה שחששו לשיטת רש"י שצריך דוקא כסף א"כ שגם יועיל חליפין

והנה יש לדון האם עוזר חליפין של שוה בשוה בעכו"ם ויתכן שזה וודאי מטעם כסף שלא מועיל בעכו"ם והנה יתכן לדון עוד שכל שזה חליפי שווה בשוה זה לא חליפי סודר וגם בכלי זה לא יעזור בעכו"ם אמנם בתוס' משמע לא כך אלא שמכל חליפין רגילים אפשר ללמוד לחליפי סודר ועיין חידושי הגרש"ר שהאריך בזה ולעיל סק"ג

**בביאור סברת ראב"א שחליפין ומקפיד עליהן לא מועיל לקנין חליפין**

ט"ז] עיין סוגית הגמ' מ"ז. דהגמ' דנה חליפין ומקפיד עליהן מהו ועיין רש"י שכיון שהוא מקפיד על שויו הרי זה קנין כסף ולא חליפין וצ"ע הסברא הרי מדובר בחליפי שווה בשוה דבפשוטו הוא מטעם כסף וא"כ למה שההקפדה שהשווי יהיה אותו דבר זה חיסרון ועיין חזו"א חו"מ ט"ז סק"ח שכתב שכה"ג זה מתפרש כשני מעשה מקח דהינו קנין החמור וקנין הפרה וע"ש שאם שמו כל אחד במחיר מסוים וביחס לשניהם אין כאן הונאה אבל ביחס לצורה שקבעו אחד מהם יש בו הונאה ואחד לא, הדין שיחול הונאה וכן אם יהיה אחד מקח טעות לא יתבטל המקח שביניהם כיון שהקניה של כל אחד היתה בתור קניה נפרדת אלא שהעמיד שדמי הדבר זה הדבר שנתן חליפיו [ויש לדון בהלכות מקח טעות דבמקח של תשלום מידי כל שלא חל התשלום לא חל המקח והארכנו בסימן י"ד ע"ש והנה מדברי התוס"ר נ"ב. משמע דכה"ג לא יהיה הונאה וכן מסברא קשה להבין למה לומר שיש כאן שני עשיות ולא החלפה]

ויותר היה נראה כמו שביאר החזו"א אבן העזר סימן מ"ד סק"ז דיסוד קנין חליפין הוא ההחלפה בחפץ ולא בשויות ולכן כל שהם שמים אותו ס"ל לראב"א שחשיב שהעשיה שלהם היא החלפה של דמי הדבר ולא של עצם החפץ וזהו לא חליפין [וצ"ב קצת עדין לשון רש"י שזה דמים דעיקר החיסרון שזה לא דבר בעצם החפצא ואם נימא שכל ההבדל בין חליפין לדמים אם זה בשויות או בחפץ א"ש] וגם רבא שחולק מצד שס"ל שאפילו שעיקר כוונתם מצד שהדברים שוים אבל צורת הקנאתם הוא בחליפי החפץ ועיין סימן י"ח סק"ד מה שכתבנו לדון מסוגין שמועיל שוה כסף לקנין כסף והא תלוי בביאורים הנ"ל ע"ש

**האם קנין כסף יכול להועיל בתור חליפין או איפכא**

י"ז]והנה יש לדון האם בנותן בתור חליפין זה יכול לחול בתור כסף או \*בנותן בתור כסף זה יכול לחול בתור חליפין והנה אין להוכיח מראב"א דיתכן דכאן שאני שכיון שעיקר מטרתו לשויות הדבר אין כאן המציאות דהחלפת החפץ וממילא אין כאן סיבה לחליפין ויתכן שבזה עצמו חולק רבא שכיון שיש כאן במציאות החלפת החפץ זה יכול להועיל בתור החלפת החפץ ויתכן עוד דכאן הרי וודאי עשה בתור החלפת הדבר רק הנידון האם דעתו על השויות או על החפץ אבל אם עושה בתור דמים דהינו בתור תשלום יתכן שלא שייך שיחול כאן בתור החלפה וכן אם נותן בתור חליפין דהינו מעשה החלפה שזה מהות אחרת מקנין כסף שיסודו התשלום של הדבר ממילא זה לא יכול לעזור בתור קנין כסף

והנה מבואר בגמ' נידון האם מטבע נעשה חליפין וצ"ע הרי מבואר בגמ' שמעות לא קונות א"כ תמיד זה יועיל בתור חליפין ובפרט לר"ל דמה שמעות לא קונות זה מהתורה ועיין תוס' מ"ו. ובתוס"ר שם וברשב"א קידושין כ"ח. דכתבו בשם רש"י שההבדל אם אומר שזה יהיה בתור חליפין או בתור כסף ובשם ר"י שאם זה סתם סודר שזה על מנת להחזיר זה בתור חליפין ואם זה לא על מנת להחזיר זה מתפרש בתור כסף ובשם הריב"ם כתבו הרשב"א והתוס"ר שאם אומר לו תן לי החפץ במעות אלו זה חליפין אבל אם אומר לו בכמה תמכור חפץ זה ואומר לו מחיר ואחרי זה נותן לו כסף סתם זה קנין כסף והוכיח דבר זה מהגמ' שאומרת מכור לי באלו זה חליפין עד כמה שמטבע נעשה חליפין אמנם עיין תוס"ר שכתב דאדרבא מבואר בגמ' שרואים את זה כחליפין רק מצד שלא הקפיד על המחיר אבל אם היה מקפיד על המחיר במעות זה היה וודאי קנין כסף ולא חליפין ובהכרח כחילוקים הנ"ל ע"ש והנה מבואר מדברי כל הראשונים שעד כמה שזה מתפרש שדעתו לתשלום בתור כסף זה וודאי לא יועיל בתור מעות ורק במקום שדעתו לחליפין זה מועיל בתור חליפין ובאמת הוכיחו דבר זה מקושיתם שכל כסף יהיה חליפין

והנה בפשוטו לפ"ז היה מקום לומר גם איפכא שכל שניתן בתור חליפין זה לא יכול להועיל בתור דמים מאותו טעם שכיון שנתן הכסף בתור החלפה ולא בתור תשלום של הדבר זה לא יכול להועיל בתור כסף אמנם בפשוטו יש להוכיח מהגמ' עצמה לא כך דהרי לענין מכור לי באלו מבואר בגמ' שזה חליפין וכמו שביאר הריב"ם והנה הגמ' שואלת שרואים מפה שמטבע נקנה בחליפין והגמ' דוחה שזה קנין כסף ומצד שזה מילתא דלא שכיחא וצ"ע הרי כיון דמבואר בתחילת הסוגיא שזה מתפרש כחליפין וכמו שהוכיח מכאן הריב"ם לגדרי חליפין א"כ עד כמה שמטבע לא נעשה חליפין מה פתאום שזה יעזור בתור כסף הרי דעתו היה לחליפין ולכאורא מוכח מכאן שגם כשדעתו לחליפין אם זה לא יכול לחול זה חל בתור כסף

אלא דצ"ב הסברא לחלק בזה ויתכן לבאר דמה שאם נתן בתור כסף זה לא מועיל בתור חליפין זה כיון שרצה להשתמש אם הכסף לתשלום הדבר לא שייך לומר שזה לא ישמש לדבר שלכן נתן הכסף ויקנה משא"כ הפוך שהוא רצה לעשות מעשה החלפה בזה אין סיבה שאם לא יכול לחול בתור החלפה שלא יחול בתור כסף ועדין צ"ב

אמנם עיין לשון רש"י ד"ה סבר לה כר"י שכתב וז"ל והני לאו חליפין אלא דמים דהא מכור לי קאמר וכו' עכ"ל וכן בתוס' כתבו וז"ל ומיירי בתורת דמים ומשמע קצת שכוונתם שאמר מפורש שזה יועיל בתורת דמים ומשמע שבסתמא זה מתפרש כחליפין ובאמת זה לא יעזור וצ"ע ועיין רמב"ן שהקשה על הבעל המאור שכל החלפת חפץ בחפץ ושמו אותו זה מועיל בתור כסף שזה מילתא דלא שכיחא הרי זה חליפין ובפשוטו כוונתו להקשות כיון שעשו בתור חליפין זה לא יכול להועיל בתור דמים אמנם יתכן לדחות דכוונתו שכיון שעושה בתור חליפין ולא בתור מעות זה שכיח וצ"ע

והנה כבר הבאינו לעיל דברמ"ה ובתוס' רי"ד מבואר לענין קידושין ועבד שאם יתן סודר שלא על מנת להחזיר שזה יועיל בתור כסף והרי מדובר שנתן בתור חליפין ומבואר לכאורא שחליפין תמיד יכול להועיל בתור כסף ועיין בר"ן ונימוק"י בנדרים מ"ח: שכתבו להוכיח דסודר זה קני על מנת להקנות מהא דמבואר בגמ' שחליפין לא קונה באשה והרי אם לא צריך להחזיר א"כ אין לך כסף גדול מזה ומבואר שנקטו שאפילו שהוא נתן את זה בתור חליפין זה יכול להועיל בתור כסף ורק אם זה קני על מנת להקנות שזה לא יכול להועיל בתור כסף א"ש שזה לא קונה [ויש לבאר או שזה לא מועיל לכסף או שאז אין אומדנא לכסף וכדלקמן בדעת התוס'] וכן עיין רשב"א ח"ד סר"ב שכתב בסופו דבנותן סודר שלא על מנת להחזיר וזה שווה פרוטה וודאי חל הקנין ודימה דבר זה לדין קידשה בשטר פסול שיש בו שווה פרוטה ומסתבר שכה"ג גם ר"מ מודה שהיא מקודשת ע"ש

והנה שיטת תוס' בכמה דוכתי שקי"ל כרב אשי שסודר אי תפיס מתפיס דהיינו שאין חיוב להחזיר ובכל אופן מבואר בגמ' שזה לא עוזר באשה ולפ"ז מוכח לכאורא דס"ל שכל שנתן את זה בתור חליפין זה לא יכול להועיל בתור כסף אמנם יש מקום לדחות שס"ל שכיון שדעתו להחזיר את זה ממילא אדם לא רואה את זה כקבלת תמורה בעד החפץ ואין זה דומה למתנה על מנת להחזיר שקובעים מפורש שיש כאן דמים אלא שהוא יחזיר ויתכן שכה"ג אין זה חשיב דמים כלל ובפרט לענן קנין ולכל הפחות יתכן שאין כאן אומדנא שאם לא יועיל בתור קנין יועית בתור תמורה ולכאורא זהו שורש הספק של הרמ"ה דבסודר אם נותן מתנה על מנת להחזיר לא יועיל בעבד אפילו אם זה שווה פרוטה וכמו שביארנו לעיל וצ"ע בזה

ועיין חזו"א אבן העזר סימן מ"ד שהאריך בזה וכתב להוכיח מהא דהגמ' בקידושין מביאה ברייתא בתורת כסף הוא נקנה ואינו נקנה בתורת תבואה וכלים ומבארת שהכונה בקנין חליפין ושואלת ולר"נ שפירא לא עבדי חליפין מאי איכא למימר והקשה הנ"ל למה הגמ' לא מעמידיה בחליפי שוה בשוה דלר"ת זה מועיל גם בפירות וכתב דאם נימא שכל חליפי שוה בשוה שלא מועיל בתור חליפין זה מועיל בתור כסף א"כ אין כאן שום נפק"מ אמנם ע"ש שכתב לדחות עוד דלמה דיברו דוקא בסוג חליפין שמועיל דוקא בשוה בשוה ובהכרח שכונת הבריתא למשהו אחר ובמקנה כתב שכיון שזה מדין כסף באמת אין סיבה שזה יתמעט ויש שכתבו שכאן שזה יוצר חלות עבד עברי בזה אי אפשר על ידי חליפי שוה בשוה

ושמעתי מהגר"ר שמאולביץ לדון בזה דאם נימא דחלוק חליפי שוה בשוה מקנין סודר דבקנין סודר זה מעשה קנין ובחליפי שוה בשוה זה מעשה החלפה א"כ יש מקום לדון שכל דברי הראשונים בקנין סודר שכה"ג אם לא יכול להועיל בתור סודר ממילא אין סיבה שנתינתו לא תועיל בתור כסף אבל עד כמה שנותן בתור החלפה שזה מקח אחר מאשר קניה ותשלום דחליפין אין קונה ונקנה אלא שניהם הקונים והנקנים א"כ לא שיך לומר שעד כמה שלא חל הסוג מקח שהוא עשה יחול מקח אחר דהרי לא היה דעתו למקח אחר והנה אפילו דהרי"ד והרמ"ה לעיל דיברו בחליפין שלא מחזיר אבל כיון שזה דבר שהוא לא שווי הדבר הנקנה א"כ דעתו לקנין סודר ולא לחליפי שוה בשוה ודו"ק אמנם זה א"ש לדעת הרי"ף לעיל שחלוקים בגדרם חליפי שוה בשוה מחליפי סודר אמנם למבואר בריטב"א וברמב"ן ורש"י והרי"ד דהכל אותו גדר וכנ"ל סק"ג אין מקום לחילוק זה ולפ"ז מוכרח כנ"ל

ועיין רשב"א קידושין כ"ה. שהגמ' שם מביאה קנין חליפין וכתב שמוכח שחליפין זה לא מטעם כסף דאל"כ הרי מעות לא קונות וצ"ע מה מצא מיוחד בגמ' שם וביאר הנ"ל דכל הגמ' יתכן שזה חליפי שוה בשוה ושם שזה גדר החלפה אין זה דומה לכסף וכנ"ל אבל בחליפי סודר ס"ל שזה וודאי לא החלפה דהרי זה לא נשאר אצלו אלא בתור מעשה קנין ואם זה מטעם כסף א"כ הוקשה לו כנ"ל אמנם עדין קשה מנא ליה שחליפי סודר זה לא כמו חליפי שוה בשוה שזה החלפה ויתכן ש"ל שגדר זה עצמו חשיב שאינו מטעם כסף וצ"ע