7פוסק מלוה על הפירות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

פוסק מלוה על הפירות

משנה (ס:) "איזהו תרבית המרבה בפירות כיצד לקח הימנו חטין בדינר זהב הכור וכן השער עמדו חטין בל' דינרין אמר לו תן חיטיי שאני רוצה למוכרן וליקח בהן יין אמר לו הרי חטיך עשויות עלי בשלשים והרי לך אצלי בהן יין ויין אין לו [אסור]". ונחלקו הראשונים בפירושא ובהילכתא - ד"לקח הימנו חטין בדינר זהב...".

פלוגתת רש"י ותוס'

לרש"י (על המשנה), פירושו - שקנה את החטין בכסף ממש, ושלב זה מותר אף שאין לו חטין – כיון שיצא השער, כמפורש במשנה לקמן (עב:). וכל האיסור של המשנה הוא רק - כשבא לפסוק על היין, שאזי אסור אף שיצא השער - כיון ש"יין אין לו" [כיון שקונה בחוב ולא במזומן]. והיינו, שבין מקח החטים ובין מקח היין - איירי ביצא השער ואין לו [ובאופן שהיה לו חטים בזמן מקח החטים – עיין לקמן], והחילוק בין הרישא לסיפא הוא רק בזה – שברישא איירי שנתן כסף ואילו בסיפא קונה בחוב. לפי"ז, עיקר חידוש המשנה הוא בסיפא, אלא שהרישא נצרכת כדי לבאר את החידוש בסיפא – כמו שביארו התוס' (סב: ד"ה "לקח" בראש דבריהם).

התוס' (סב:) מפרשים – שאף ברישא איירי שקונה בחוב ולא במזומן, ושניהם איירי באין לו פירות, והאיסור של המשנה מתייחס אף לרישא – שבשניהם אסור אף ש"יצא השער". והיינו, שאין שום נ"מ בין הרישא לסיפא, אלא שהסיפא מגלה על הרישא - שאיירי ב"אין לו" [ולכאורה הרישא מיותר לגמרי [או הסיפא]. אמנם עיין לקמן סג. בברייתא דר' אושעיא - שהובאו ג' ציורים שאין שום נ"מ ביניהם, ואולי כן הוא הדרך].

שיטת רש"י ותוס' להלכה

לשיטת רש"י, מפורש במשנה - שאף בכה"ג שנתן כסף על מקח החטים, אם מקח היין הוא ע"י חוב – אסור באופן שאין לו יין. וברמב"ן איתא שדין זה הוא פשוט בסברא אף בלא מקור, "הדעת נוטה לומר שזה לעולם אסור שעכשיו מלוה היא ולא קנה חטים כדי שנאמר שיעמידו אותם על היין – כפירוש רש"י". אמנם הרמב"ן חוזר בו, כיון שמפורש ברב האי גאון להיתירא - "...ודלא כדברי רש"י, וקבלת הגאון תכריע" [נאריך בשיטת רב האי לקמן].

בשיטת התוס' לא ברירא - היאך סבירא להו בנידון זה. דהן אמת שחלקו על רש"י, ולשיטתם - אינו מפורש במשנה לאיסורא. אמנם יתכן שנחלקו רק באוקימתת המשנה, אולם להלכה יסכימו התוס' לרש"י – שבכה"ג אסור.

ונראה לדייק, שהתוס' נחלקו על רש"י - אף להלכה. דאם נימא שס"ל כרש"י - שבכה"ג אסור, אם כן קשיא לשיטתם, אמאי הגמ' לא העמידה את המשנה באוקימתא של רש"י – שהיא יותר מרווחת מאשר אוקימתת התוס'. וכמו שנתבאר, שלתוס' שני הציורים הם אותו אופן, ואילו לרש"י – כל המשנה היא ציור אחד וכולה צריכא כנ"ל. וע"כ שהתוס' פליגי על רש"י להלכה, וס"ל כשיטת רב האי – שבאמת כה"ג מותר, ומשום כך מובן - שהגמ' נדחקה להעמיד גם את הרישא בהלוואה, ולא כאוקימתא של רש"י – אף שהיא אוקימתא יותר מרווחת.

שיטת רב האי

רב האי גאון (הובא בראשונים) ס"ל, שאם החטים נקנו בכסף ממש, אזי מותר לקנות יין בערך החטים - אף שאין לו כסף ואין לו יין [דלא כדעת רש"י, כנ"ל]. והיא קושית הגמ' (סב:) "וכי אין לו יין מאי הוי", שס"ד - שנתן כסף על החטים, וא"כ היין מותר אף כשאין לו. וכן הוא להדיא ברמב"ן "ואילו בא [לקנות את החטים בכסף] כיון שיש לו חטים וקנה אותם מותר להעמידם עכשיו על היין אע"פ שאין לו שהוא כמעמיד חטיו על יינו של חברו שזה דרך מו"מ ולא גזור רבנן".

בלשון הרמב"ן הנ"ל [שהיא שיטת רב האי גאון], מדויק - שהתיר רק באופן שיש לו חטים, שאזי מקח היין מותר - אף שהוא נקנה במלוה. אמנם, יש לדון אם רב האי חולק לדינא על רש"י, שהרי אף שרש"י אוסר בכה"ג וכנ"ל, אולם רש"י הרי העמיד את המשנה - באין לו חטים [אלא שיצא השער], ובכה"ג אף רב האי מודה שמקח היין אסור – אף אם החטים נקנו בכסף ממש. וא"כ יתכן שלא פליגי, דרש"י אסר באופן שאין לו ורב האי התיר באופן שיש לו, ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי.

אמנם ברמב"ן להדיא - שרב האי חולק על רש"י "אבל מצאתי לרב האי בספר המקח שהתיר בשלקח המעות כלשון האחר שכתבתי ולא כדברי רש"י". וע"כ שהרמב"ן הבין שרש"י אוסר אף ביש לו חטים [אף שאת המשנה העמיד רש"י באין לו חטים], ולפי"ז פליגי רש"י ורב האי - באופן שיש לו.

"יש לו" בשיטת רב האי גאון

הבאנו את דברי הרמב"ן בביאור שיטת רב האי גאון, שבאופן שמקח החטים היה בכסף ממש - אזי מקח היין מותר אף שאין לו כסף ואין לו יין, אלא שהתנה זאת - ב"יש לו חטים".

הרדב"ז (ח"א תשובה תקכה) הבין, שלשיטה זו - בעינן שיהיו לו חטים אף בשעת מקח היין. אולם השערי דעה (סימן קסג סק"ה) פליג, וס"ל - שסגי בכך שהיו לו חטים בשעת מקח החטים, אף שבזמן מקח היין אינם ברשותו. אמנם בדברי הראב"ד החולק על התוס' [הובאו בחידושי הרשב"א דף סג:) - מפורש כהבנת הרדב"ז "ולפיכך פירש הוא ז"ל בבא לחוב בדמיהם שאין לו למוכר אותם חטים שאילו היה לו הרי הן כדמיהן וכאילו באיסרו בא לידו". והוא כרדב"ז - שבעינן שבשעת פסיקת היין יהיו בידו "אותם חטים" שהיו בידו בשעת פסיקת החטים, וביאר גם טעמא דמילתא – שאז נחשב כ"איסרו בא לידו".

שיטת הראב"ד הנ"ל - קרובה מאוד לשיטת רש"י בביאור הסוגיא [ודלא כביאור התוס']. אלא שלשיטתו - לא קשיא מה שדחוק בשיטת רש"י. דרש"י פירש שהס"ד של הגמ' היתה שנתן כסף על היין, ותירוץ הגמ' - "שלא נתן לו זה המוכר ללוקח דמי החטין שחייב לו שיחזור ויקבלם הימנו בשביל היין, אלא בא לעשות על דמי החטין חוב..." [לשון רש"י]. והוא קצת פלא – כתמיהת הראשונים, דהיאך קס"ד לגמ' - שמדובר ששילם כסף על היין, והרי מפורש במשנה "הרי חטיך עשויות עלי בשלשים והרי אצלי בהן יין", והוא מבואר כמסקנת הגמ' - ש"בבא לחוב בדמיהן עסקינן".

לשיטת הראב"ד - אתי שפיר, שבאמת אין ס"ד ששילם כסף על היין. אלא שס"ד - שהחטים שקנה הם עדיין ברשות המוכר, וסגי בהכי שייחשב "איסרו הבא לידו" - כדי להתיר אף שאין לו יין, והיינו - ש"חטיך [שנמצאים אצלי] עשויות עלי בשלשים...". ותירצה הגמ' – שמדובר שאין החטים אצלו בעין.

אמנם הוא חומרא להלכה, שהרי קיי"ל (רמ"א סימן קעה ס"ו) כרב האי גאון - שאם מקח החטים היה בכסף ממש, אזי מקח היין מותר - אף בבא לחוב בדמיהם ואין לו יין [וביארנו, שביש לו חטין - יתכן שאף רש"י מודה לרב האי גאון]. ולהנ"ל, לשיטת הראב"ד והרדב"ז - נצטרך שיהיו לו חטים בשעת מקח היין, ולא הוזכר כן בשו"ע.

ביאור "יצא השער" ו"יש לו"

רש"י במשנה (ס:) מבאר, דהא שמהני יצא השער - הוא משום ש"אע"פ שאין לזה יש לזה [לשון המשנה בדף עב:] - ויכול המוכר הלז לקנותם עתה במעות הללו". והיינו, שאין המוכר מפסיד מהמתנת מסירת החטים, וכן הוא ברש"י לקמן (סג. ד"ה "יש לו מותר") "דהיכא דיהיב ליה זוזי פוסק ואע"ג שאין לו דיכול זה לקנותו במעות שקיבל דחטין מצויין לו הואיל ויצא השער". ואף הקונה אינו נהנה בהמתנה זו - כמפורש בסוגיא לקמן (סג:) "שקילא טיבותיך ושדייא אחיזרי...", וכמו שביאר הבית מאיר (ריש סימן קעה בד"ה "פסקינן"). עיי"ש, שביאר אמאי בעינן שגם למוכר לא יהא הפסד בהמתנה זו (עיין גם שערי דעה ריש סימן קעה).

את ההיתר של "יש לו" מבאר רש"י (הנ"ל סג.) "היכא דיש לו דזכי בהו האי מהשתא ואע"ג דלא משיך כי מוקרי ברשותיה מוקרי ולא הוי רבית הואיל ואם בא לחזור קאי עלייהו במי שפרע".

והיינו שלשיטת רש"י, ההיתר של "יצא השער" וההיתר של "יש לו" - אינם מחד טעמא. ההיתר של "יצא השער" - הוא משום שאין כאן הנאה בהמתנה, ולכן אין ההתייקרות נחשבת כרבית. ואילו ההיתר של "יש לו" - הוא משום שנחשב שהתייקר ברשות הקונה, משום דסגי ב"מי שפרע" - שייחשב כשלו לענין רבית.

אמנם התוס' (סב: ד"ה "אע"פ"), פירשו את ההיתר של יצא השער – "כיון שאם היה בא מוכר לחזור הוה קאי במי שפרע ולכך חשיבי כנתיקרו ברשות לוקח". וכן הוא להדיא ברמב"ם (פכ"ב מהלכות מכירה ה"ג) - שביצא השער יש מי שפרע "אבל הפוסק על שער שבשוק ולא היה אותו המין שפסק עליו ברשות המוכר חייב המוכר לקנות וליתן ללוקח מה שפסק ואם חזר בו מקבל מי שפרע" נפסק בחו"מ סימן רט ס"ד. ועיין מגיד משנה - שמקור דברי הרמב"ם הוא בריש פרק איזהו נשך, אולם לא פירש היכן. וע"כ כוונתו לדברי התוס' הנ"ל – שרק משום כך מהני יצא השער שלא ייחשב לרבית. וכן הוא בבית מאיר (ריש סימן קעה ד"ה "פסקינן"), שמקור הרמב"ם הוא מהסוגיא ע"פ פירוש התוס'.

והנה, הב"י (סימן קעה) פירש את ההיתר של יצא השער כשיטת התוס' – דנחשב כנתיקר ברשות הלוקח, אולם לא מטעם "מי שפרע" [כהתוס'], אלא משום סברת "מאי אהנית..." המוזכר בסוגיא לקמן (סג:). מבאר הב"מ, דהוא משום שלא ס"ל להב"י כהבנת התוס' - שיש מי שפרע בכה"ג, ומשום כך פירש שנחשב ברשותו מטעם אחר. אמנם עיין שערי דעה סימן קעה סק"א - שהתקשה טובא בדברי הב"י הנ"ל, וטוען שערבב את הטעם של "שדייא אחיזרי" עם הטעם של ברשותו נתייקר, והם באמת שני טעמים נפרדים וצריכא לתרוויהו.

על שיטת התוס' והרמב"ם יש להקשות, דהטעם של "יצא השער" בעלמא, הוא לכאורה כמפורש במשנה - ש"אם אין לזה יש לזה", והיינו שאינו נהנה כלל - שהרי יכול להשיגו בכל מקום, וכלשון הגמ' (סג:) "שקילא טיבותך ושדייא אחיזרי מאי אהנית לי אי הוו לי זוזי...", ומנין לתוס' ולרמב"ם – שביצא השער נחשב ברשותו משום סברת מי שפרע.

וצ"ל שהוקשה להו, דכשרבה יישב "בבא לחוב בדמיהן עסקינן", לכאורה פשוט שאין כאן היתר של יצא השער - שהרי אין לו כסף לקנות עתה, ומה הוצרך רבה להביא ראיה מברייתא - שיצא השער לא מהני משום ש"לאו כאיסרו הבא לידו דמי", וע"כ שיש טעם נוסף ל"יצא השער" – שלטעם זה ס"ד שיהני אף כשאין לו כסף, והיינו משום שיש מי שפרע - ונחשב לענין רבית כאילו הוקר ברשותו. ומשום כך הוצרך רבה לראיה מפורשת, שכשבא לחוב בדמיהן - לא מהני יצא השער. והוא המקור לדברי הרמב"ם הנ"ל, שביצא השער בעלמא יש מי שפרע.

והשתא צ"ב, אמאי באמת לא מהני יצא השער - בבא לחוב בדמיהן. אמנם, בשיטת התוס' - אין ראיה שטעם זה קיימא למסקנא, שהרי כל הראיה הוא מדברי רבה - ודבריו נדחו בסוגיא, וא"כ יתכן שאין מי שפרע ביצא השער גרידא. אולם הגר"א בחו"מ (סימן רט ס"ו סק"כ) ציין לדברי התוס' האלו - כמקור להא שיש מי שפרע ב"לא בא לעולם", וע"כ ס"ל שקיימא כן אף למסקנא, וכן הרמב"ם פסק כן להלכה וכנ"ל. ולשיטתם בעינן טעמא למילתא [כנ"ל] - אמאי לא מהני יצא השער [באין לו] משום טעמא ד"מי שפרע".

אמנם בשיטת רש"י לכאורה נראה - שאין מי שפרע ביצא השער. שהרי ס"ל שיצא השער מהני בהלכות רבית - ומשום כך ביאר כן את ההיתר של יש לו. ואעפ"כ, בהיתירא דיצא השער פירש באופן אחר [כפשטות הגמ'] - כיון שאין כאן הנאה בהמתנה, וע"כ ס"ל שלא שייך כאן מי שפרע. ולכאורה הוכיח כן מקושיתינו לעיל דאמאי לא יהני בא לחוב בדמיהן אף באין לו - משום טעמא של מי שפרע, וע"כ כנ"ל – שביצא השער אין מי שפרע. וטעם ההיתר הוא רק משום שאין כאן הנאה, ובאופן שאין כסף - הרי יש הנאה, ומשום כך לא מהני בא לחוב בדמיהן כשאין לו.

ביאור שיטת הרמב"ם

התקשינו בשיטת הרמב"ם, אמאי לא מהני יצא השער אף בבא לחוב בדמיהן - שהרי ס"ל שיש מי שפרע.

והנה, יש להקשות עוד בשיטת הרמב"ם. דבפ"ז מהלכות מכירה ה"ד - ס"ל שיש מי שפרע גם בקנין בחוב "מי שהיה לו חוב אצל חבירו ואמר לו מכור לי חבית של יין בחוב שיש לי אצלך ורצה המוכר, הרי זה כמי שנתן הדמים עתה וכל החוזר בו מקבל מי שפרע". ובראב"ד תמה מנין לו דין זה "ואולי הטעהו הא דאמרינן מעמידין מלוה על הפירות והוא שיש לו, וההיא לאו לענין קנייה מיירי אלא לאיסור רבית". אמנם הגר"א (הגהות הש"ס דף סג. על רש"י ד"ה "יש לו מותר") מציין לדברי רש"י הנ"ל - כמקור לדברי הרמב"ם.

והשתא נחזי אנן. דהרמב"ם ס"ל שיש מי שפרע בקנייה בחוב [כשיטת רש"י], וכן ס"ל שיש מי שפרע ביצא השער [כדברי התוס', אלא שבשיטת התוס' לא ברירא אי ס"ל כן למסקנא וכנ"ל]. וא"כ בשיטת הרמב"ם קמה וגם נצבה קושיתינו דלעיל, אמאי בקונה בהלוואה בעינן יש לו, ואמאי לא סגי ב"מי שפרע" אף כשאין לו - כדי שלא ייחשב רבית.

וע"כ צ"ל בדעת הרמב"ם, דס"ל שבעינן חדא לטיבותא - כדי שיהא מי שפרע. והיינו, דהא שיש מי שפרע ביצא השער - הוא רק בקונה בכסף ממש, וכן הא שיש מי שפרע בקנייה בחוב - היינו רק ביש לו. אולם בתרתי לגריעותא – דהיינו שקונה בחוב ואין לו [אלא שיצא השער] - בכי האי אין מי שפרע, וממילא יש כאן אבק רבית - שהרי לא קנה אף לענין רבית. והוא דינא דר' אושעיא - שמהני קונה בהלוואה רק בתנאי שיש לו.

והסברא נראה, ד"מי שפרע" - היינו שיש לו עליו תרעומת. וא"כ, כשהביא לו כסף, אף שאין לו סחורה - הרי טוען עליו שיכל לקנות בכסף שהביא לו. וכן בקונה בחוב אלא שיש לו, טוען עליו - שישמור לו את הסחורה שיש לו. אולם בקונה בחוב ואין לו [אלא שיצא השער], אין לו עליו שום טענה - שהרי אין לו סחורה ואין לו אפשרות לקנות.