לה בדין גוי ה_ה כרבים
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

לה

בדין גוי הרי הוא כרבים

א] **עירובין** דע"ה:, אמר רבי אלעזר וגוי הרי הוא כרבים, ופירש"י אם דר נכרי בפנימית, ושני ישראלים בחיצונה אוסרת דריסת רגלו עליהן עד שישכיר וכו', והא ליכא למימר דביחיד בחיצונה אסר, דהשתא אפילו דר עמו בחצר עצמה, הא קיימא לן כראב"י דאמר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זה על זה, דריסת רגלו לא כל שכן דלא אסרה, עכ"ל.

**וכ"כ** התוס' שם, והוסיפו להוכיח כן, ז"ל, וכן מוכחא בהדיא לעיל גבי ישראל ונכרי בפנימית וישראל בחיצונה דאי ליכא ישראל בפנימית אלא נכרי לחודי' לא אסר, עכ"ל, ועיי"ש בתוס' הרא"ש שהוסיף לבאר, ז"ל, וכן מוכח וכו' דאפי' לר"ע לא הי' אוסר אליבא דראב"י אם לא הי' ישראל עמו בפנימית, דהשתא יש בחיצונה ב' ישראלים אוסרין זע"ז ע"י דריסת הרגל של ישראל בפנימית, עכ"ל, והיינו דהתם מוכח דלא אסרי' משום דריסת הרגל אא"כ יש ב' ישראלים.

**ואמנם** צ"ע הטעם בזה, דמ"מ אחר דאסרינן לעיל דס"ה: היכא דאיכא ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, א"כ מ"ט לא נאסור אף בישראל בחיצונה וגוי בפנימית גזירה שמא יסברו שיש גם ישראל בפנימית אשר בכה"ג אוסר הגוי על החיצונה, דכ"ה שאם יש ב' ישראלים בחיצונה אסרינן גזירה שמא יאמרו דיש ב' ישראלים בפנימית, וכמבו' בפירש"י ובתוס' ותוהרא"ש דזהו טעם הגזירה, הרי הך גזירה שייכא אף בדאיכא ישראל בחיצונה וגוי בפנימית שיסברו שיש ישראל גם בפנימית.

**ובסימן** ל"ו סק"ב נתבאר בדעת הרמב"ם והרי"ד, דבאמת מה"ט ס"ל לאסור אף היכא דאיכא ישראל א' בחיצונה וגוי בפנימית, גזירה אטו ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וצ"ב טעמא דרש"י וש"ר דפליגי ע"ז.

ב] **וי"ל** בזה בכמה גווני, חדא הוא לפי פשטות הסוגיא לעיל דס"ה: דכל מה דאסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הוא רק לדעת ר"ע דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, אשר לדידי' איכא בכה"ג ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך לדעת רבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה לא אסרינן בזה, ואשר ע"כ הכא דאזלינן לרבנן דרגל המותרת אינה אוסרת ל"ש לאסור בישראל בחיצונה וגוי בפנימית גזירה שמא יאמרו דאיכא אף ישראל בפנימית, כיון דלרבנן אף בכה"ג לא אסר הגוי על החיצונה.

ג] **וי"ל** עוד, לפמש"נ לעיל דס"ה: בהא דאסרינן התם בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה משום דאיכא תרי ישראלים, דקשיא דמ"מ היאך אוסר הגוי על החיצונה, הרי רגל הגוי הויא כרגל המותרת שלא אסרה, ונת' שם סק"ה בדעת הרשב"א, דכל הא דאסרינן התם הוא רק מכח הגזירה דסוגיין דגוי ה"ה כרבים דגזרינן דבגוי אף רגל המותרת אוסרת, ולפ"ז י"ל דכיון דכל הא דאסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הוא רק משום הך גזירה דסוגיין, ע"כ לא גזרינן אטו זה גם בישראל בחיצונה וגוי בפנימית, דהוי זה כגזירה לגזירה.

ד] **וי"ל** עוד, לפמש"כ בחי' הרשב"א בסוגיין על פירש"י, ז"ל, ולפי שיטה זו ההיא עובדא דישראל וגוי בפנימית ובעיא דישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית שבתחלת פירקין, אפשר לומר שאין הלכה כרב ור' חייא דאסרו, ואע"ג דהוו רבים בחיצונה, משום דלא אמרו כאן אלא בשיש ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית דמ"מ הא איתא בחיצונה ב' ישראלים אוסרין זע"ז, עכ"ל.

**ולמדנו** מד' הרשב"א, דאף שגזרו דגוי ה"ה כרבים, מ"מ ל"ש לאסור משום זה אלא בדאיכא בחיצונה ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך כל דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אשר אף אם הי' הגוי דר עמם לא הי' אוסר, לא גזרו שיאסור הגוי בדריסת רגלו, ועמש"נ בסימן ט"ו סק"ד בהערה לבאר הטעם בזה דלא אסרו בכה"ג הגם דלכאו' אף בכה"ג שייך סיבת הגזירה.

**ולפ"ז** נ', דה"נ אף אי נימא דלפי האמת ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ודע"כ בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסרינן אף לדעת רבנן, הרי הא מיהא בעי' שיהיו ב' ישראלים, וכל דליכא אלא חד ישראל לא אסר הגוי עליו, וע"כ ה"נ לא אסרו בזה מכח הגזירה, דהגזירה הויא רק דרגל הגוי יהא דינה כרגל האסורה ותאסור, אך היכא שאף אם הי' דר עמו לא הי' אוסר, ל"ש לאסור משום הגזירה.[[1]](#footnote-2)

ה**] וי"ל** עוד בזה, לפמש"כ הריטב"א בסוגיין, ז"ל, גוי נמי כו', כלומר אי דידע הרואה שאין הגוי ראוי לאסור כיון שאינו דר עמהם בחצר ולא ילמדו ממעשיו, ידע, ואי לא ידע אלא שהוא סבור שאף זו הי' לו לאסור וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הריטב"א דמפרש דהגזירה אינה משום שיסברו שיש ישראלים בפנימית, אלא הגזירה היא שיסברו שראוי הגוי לאסור אף שהוא יחיד בפנימית ואינו דר כלל עם הישראל, וה"נ מפרש הריטב"א שם בהא דפריך מ"ש ישראל וכו', ופי' הריטב"א, ז"ל, דאי ידע מאן דחזו להו לישראל אחד בפנימית אינו אוסר כיון דהוי רגל המותרת במקומה ניחא, ואי לא ידע וכו', עכ"ל, ומבו' דגם בזה לא הי' הנידון לגזור שמא יסברו שיש עוד ישראל בפנימית, אלא שמא יסברו דאף רגל המותרת אוסרת, וכ"נ גם בד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין והרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ג דמפרשי הגזירה כן, וכמש"נ בדעתם בסימן ט"ו סק"ו.

**ולפ"ז** א"ש בפשיטות, דל"ש הך גזירה אלא כאשר איכא ב' ישראלים בחיצונה, אך כאשר איכא ישראל א' בחיצונה אשר אף אם הי' הגוי דר עמו לא הי' אוסר, ל"ש כל עיקר טעם הגזירה, וז"פ, אך כ"ז ניחא לד' הריטב"א, אך בד' רש"י ותוס' מבו' דהגזירה היא שיסברו שיש ישראלים בפנימית, ולדעתם צ"ל כהדרכים שנת' לעיל.

ו] **עוד** יש להעיר, מ"ט לא אסרינן הכא אלא משום גזירה, ומ"ש מהא דמבו' לעיל דס"ה: דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה לר"ע אוסר הגוי בחיצונה, ואף לרבנן דשרי הוא רק משום שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, אך אם היו אוסרין זע"ז הי' הגוי אוסר על החיצונה בדריסת רגלו, וא"כ הכא דאיכא ב' ישראלים בחיצונה ואוסרין זע"ז, מ"ט לא יאסור עליהם הגוי בדריסת רגלו.[[2]](#footnote-3)

**ועמש"נ** בסימן ט"ו, ולפמש"נ שם נמצא כמה דרכים לישב קו' זו.

**חדא** הוא דעת הרשב"א דנת' שם סק"ה לדידי', דכל מה שאסרו לעיל דס"ה: אם היו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ואף לדעת רבנן דרגל המותרת אינה אוסרת הוא רק משום הגזירה דסוגיין דגוי ה"ה כרבים, אך בלא"ה באמת לא היו אוסר הגוי עליהם בדריסת רגלו, ושם סק"ו בהערה נת' די"ל כן גם לדעת רש"י, ולפ"ז ניחא דע"כ לא אסרינן הכא רק משום הגזירה.

**ולדעת** הריטב"א נת' שם סק"ז, דהא דהתם אם היו ב' הישראלים אוסרין זע"ז אוסר הגוי על החיצונה, הוא רק משום שהגוי דר במקומו עם ישראל א', ושייך בזה החשש דשמא ילמד ממעשיו, וע"כ בזה אוסר הגוי מדינא, והא דאוסר הגוי על החיצונה ולא על הפנימית שדר עמה, הוא משום דלאו עכברא גנב אלא חורא גנב, ומשא"כ הכא שאין הגוי דר במקומו עם ישראל, דבזה ליכא להחשש דשמא ילמד ממעשיו, אין לאסור מדינא, אלא משום גזירה, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בחי' הריטב"א בסוגיין דהא דמדינא אין לאסור הוא משום שאין הגוי דר עמו ול"ש בזה שמא ילמד ממעשיו.

**ולדעת** התוס' נת' שם סק"ו, דצ"ל דאה"נ לדעת רבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, אין לאסור התם גם אם היו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, והגמ' דפריך דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז עדיפא מינה קפריך, ולדעת הרמב"ן במלחמות בסוגיין נת' שם סק"ג די"ל דפריך הכי, משום דאם היו ב' ישראלים אוסרין זע"ז הי' הגוי מבטל עירובן, ולפ"ז ניחא דע"כ אף הכא דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ אין הגוי אוסר עליהם מדינא לדעת רבנן, כיון דהויא רגלו רגל המותרת ואינה אוסרת.

**עוד** י"ל בזה, לדעת הרמב"ם והרי"ד שנת' בסימן ל"ו בדעתם, דהגזירה דגוי ה"ה כרבים איירי בדליכא אלא ישראל א' בחיצונה וליכא עוד ישראל בחצירות אלו, ולפ"ז ניחא דע"כ ל"ש בזה כלל לאסור מדינא, אלא אסרינן בזה גזירה אטו ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דאסרינן בי' מדינא לעיל דס"ה:.

**ב'**

ז] **בטעם** הגזירה דגוי ה"ה כרבים, עמש"נ בדברינו בסימן ט"ו סק"ז פלוגתת הראשונים בזה, דדעת התוס' ותוס' הרא"ש דהוא משום דיסברו דכ"ה שיש ב' ישראלים בחיצונה יש ב' ישראלים בפנימית, ודעת הרמב"ן הרשב"א והריטב"א דחיישי' שלא ידעו הדין, ויסברו שראוי הגוי לאסור אף כשהוא דר לבדו בפנימית ואית לי' דריסת הרגל על החיצונה.

**ובדעת** רש"י בזה בטעם הגזירה, הנה עי' בגאו"י בסוגיין, במש"א שאם הי' ג' אסורין, שפירש לדעת רש"י דהגזירה היא דאי שרית לי' ב' בחיצונה אתי למישרי ב' בפנימית, דלא אסיק אדעתי' דהכא משום דרגל המותרת אינה אוסרת, ומימר אמר מה לי ב' בחיצונה ויחיד בפנימית מה לי ב' בפנימית ויחיד בחיצונה, עכ"ד, וכן נ' להדיא בל' רש"י במתניתין ובגמ' בסוגיין, וכ"ה בחי' הריטב"א, וכ"נ בחי' הרשב"א.

**ועי'** בגאו"י שעמד בזה, שהרי בע"כ איירי דהב' שבחיצונה עירבו, וא"כ מ"ש לגזור אטו ב' בפנימית, הרי באמת ב' בפנימית ג"כ אין אוסרין על החיצונה היכא שעירבו, וצ"ל שהרי מה שעירבו בני החיצונה אי"ז טעם דמה"ט אין אוסר עליהם הישראל שבפנימית, וע"כ שפיר יש לגזור שמא יסברו שאף בב' בפנימית וא' בחיצונה אין בני הפנימית אוסרין על החיצונה אף בשלא עירבו.

**אך** צ"ע, דלכאו' ל"ש גזירה זו אלא בישראל בפנימית, אך בגוי בפנימית לכאו' ל"ש הך גזירה, שהרי בפשוטו אם היו ב' ישראל בפנימית וגוי בחיצונה ליכא איסור כלל בחיצונה, אך י"ל, דאף בכה"ג איכא איסור, דכיון דאיכא לב' ישראלים דריסת הרגל בחיצונה במקום הגוי, שויוהו רבנן לדירתו דירה, ויהא אסור להוציא מבית הגוי לחצר, וגם יהא אסור לבני הפנימית להוציא כליהם (שיצאו בהיתר לחצירן הפנימית) לחצר החיצונה, וצ"ע בדין זה, ובד' רש"י ד"ה ה"ה כרבים מת' להדיא דמשום דינא דרב יש לאסור אף בגוי בפנימית, עוד ילה"ע מד' רש"י ד"ה דידע וד"ה מיפעא פעי דמבו' להדיא דהגזירה היא משום מי שלא ידע שהוא גר שם יחידי.

**וצ"ל** בזה, דהאמנם טעם דינא דרב דאם היו ג' אסורין הוא כמש"כ הגאו"י, אך דינא דגוי ה"ה כרבים הוא משום מי שלא ידע שהוא גר שם יחידי, וכמש"נ לעיל לדון דבגוי בפנימית ל"ש הגזירה דב' בחיצונה אטו ב' בפנימית, ועד"ז חזינן בד' הריטב"א, דמפרש טעם דינא דרב כפירש"י גזירה ב' בחיצונה אטו ב' בפנימית ואילו הא דגוי ה"ה כרבים פי' דהוא משום שהרואה אינו יודע דגוי הדר יחידי אינו אוסר.

**ונ'** לפ"ז שלדעת רש"י אין הגזירה בגוי משום שיסברו דכ"ה שיש ב' ישראלים בחיצונה יש ב' ישראלים בפנימית וכמש"כ התוס' הרא"ש, ובד' רש"י לא נז' כלל דהגזירה היא משום דאיכא ב' בחיצונה, אלא הגזירה היא משום שאין יודעין מה נעשה בפנימי, ואין יודעין שהגוי דר שם לבדו, והא דלא אסרינן רק אם יש ב' ישראלים בחיצונה, הוא משום דאל"כ ל"ש כלל הגזירה, כיון דאפי' הי' דר הגוי עמו לא הי' אוסר עליו,

**ובחי'** הר"ן בסוגיין פי' בטעם הגזירה, ז"ל, אליבא דמ"ד לעיל דפירקין דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסרין ה"ק דחיישי' שמא הרואה יהא סבור דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, ולמ"ד לעיל דאינן אוסרין ה"ק דחיישי' שמא הרואה יהא סבור שיש עם הגוי בפנימית ב' ישראלים ויש בחיצונה ישראל אחר, עכ"ל.

**ועיי"ש** שהביא דאחרים פירשו דהא דר"א אשלשה דאיירינן בי' מעיקרא קאי וקאי נמי אדשמואל, וה"ק הא דאמרת דאם ישראל א' בפנימית וב' בחיצונה מותרין ולא חיישי' דילמא אתי למיטעי ולמימר דהב' הם בפנימית, אם הי' גוי א' בפנימית עם אותו ישראל אחד וב' בחיצונה אסורין וכו', הכא חיישי' דילמא מאן דחזי סבר שהב' הם בפנימית עם הגוי והיחיד בחיצונה וכו', עכ"ל, וע' בגאו"י שכתב לפרש כן מדעתו, דהא דאמר ר"א דגוי ה"ה כרבים, איירי בדאיכא גוי לבד מג' הישראלים, אך אי"ז כפי' ש"ר בסוגיין.

**ג'**

ח] **בחזו"א** סי' פ"ב סקי"א, נקט דלמש"כ התוס' בסוגיין דהא דכשהגוי בפנימית לבדו אינו אוסר מדינא הוא משום שלא החמירו בגוי יותר מבישראל, א"כ בגונא דישראל וגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה אסור אך לדרבנן מדינא, אע"ג דפנימי במקומו מותר, מ"מ הגוי אוסר כמו רגל האסורה, דלעולם דין גוי כרגל האסורה, אלא כשהוא יחיד אינו אוסר שאין להחמיר בו יותר מאילו הוא ישראל, אבל כשישראל אחר עמו כיון דאילו הי' ישראל אחר תחת הגוי היו ב' ישראלים בפנימית והי' רגל האסורה ואוסרת, השתא נמי גוי אוסר, עכ"ד.

**וראיתי** להעיר בזה, דלפמש"כ החזו"א גופי' שם דטעמא דהתוס' דמדינא הי' לנו לאסור בגוי אף ברגל המותרת, הוא משום דהיתר רגל המותרת במקומה הוא משום דרשות הפנימית נבדלת לעצמה לענין טלטול בתוכה, ומשא"כ בגוי שאינה נבדלת לעצמה, ולפ"ז הרי היכא דאיכא ישראל וגוי בפנימית בדין שלא יאסור הגוי מדינא, שהרי בכה"ג נבדלת הפנימית לעצמה להתיר הטלטול בה להישראל.

**אמנם** בד' תוס' הרא"ש מפורש לא כן, שהגם שפירש לעיל מינה דהא דגוי יחידי אינו אוסר הוא משום שלא החמירו בו יותר מישראל, מ"מ אין לאסור רק בשדרין עמו ב' ישראלים, וכמו שפי' הרא"ש דהגזירה היא שיהיו סבורין שיש ב' ישראלים הדרים עם הגוי בפנימית.

**והטעם** בזה נ' פשוט, דמשום ה"ט שלא החמירו בגוי יותר מבישראל, הוי הדין דאף רגל הגוי אינה אוסרת אא"כ הויא רגל האסורה, וע"כ אין לאסור רק אם יש ב' ישראלים עם הגוי בפנימית, אך אם יש ישראל א' עם הגוי אין לאסור, דהגם דאילו הי' ישראל תחת הגוי היו אוסרין, הרי היינו משום דכה"ג היו רגל האסורה, אך השתא דאיכא ישראל וגוי והוי רגל המותרת, לא החמירו בגוי יותר מישראל שיאסור אף בכה"ג.

**ויש** להוסיף טעם בזה, לפמש"נ בדברינו לעיל דס"ה: סק"ב, דמל' תוהרא"ש מבו' דהטעם שמדינא הי' לנו לאסור בגוי יחידי בפנימית, הוא משום דאית לי' דריסת הרגל על החיצונה ושייכא בזה הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, ונת' שם דלפ"ז מש"כ התוס' דלא החמירו בגוי יותר מבישראל מתפרש דאף היכא דשייכא הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, מ"מ לא אסרו חכמים איסור בעלמא, אלא היכא דע"פ דיני רשויות בישראל יש לאסור בכה"ג, וע"כ כיון דבישראל רגל המותרת לא אסרה ה"נ בגוי לא אסרה, וע"כ פשיטא דאין לאסור רק בדאיכא ב' ישראלים עם הגוי בפנימית דהויא רגל האסורה.

ט] **ויש** להעיר עוד בזה, דלכאו' אף בדאיכא ב' ישראלים וגוי בפנימית נמי לא הי' להגוי לאסור, דהגם דרגל הישראלים הויא רגל האסורה במקומה, אך רגל הגוי הרי לעולם הויא רגל המותרת, וא"כ מ"ט בכה"ג הוא אוסר.[[3]](#footnote-4)

**ולכאו'** הי' מקום לומר, דאה"נ אף בכה"ג אין הגוי אוסר על החיצונה, ואך כיון שהוא אוסר על הפנימית, ל"מ בני הפנימית לערב דע"י עירובן יהיו רגל המותרת במקומה, וע"כ ממילא ב' הישראלים שבפנימית אוסרין על החיצונה.

**אך** נ' שאין לומר כן, דאם באמת אף בכה"ג אין הגוי אוסר על החיצונה, נ' דל"ה שייך כלל לאסור בדליכא אלא גוי בפנימית משום גזירה שיסברו שיש עמו ב' ישראלים בפנימית, שהרי אף אם היו עמו ב' ישראלים בפנימית לא הי' הוא אוסר על החיצונה, אלא ב' הישראלים היו אוסרין, ול"ש לגזור כלל שיאסור הוא אף כד ליכא ב' ישראלים, דכל הגזירה שייכא רק היכא שאם היו ב' ישראלים הי' הגוי אוסר, וע"כ משום גזירה אף השתא ה"ה אוסר, אך אי נימא דגם אם היו ב' ישראלים ל"ה הגוי אוסר, ודאי ל"ש לגזור דהשתא יאסור, דה"ז דומה להיכא דיש ב' ישראלים בחיצונה ואין אדם דר בפנימית, דל"ש לאסור משום הא שיסברו שיש ב' ישראל בפנימית, (אף בלא טעמא דמאן דלא ידע אמר עירובי עריב), וז"ב.

**ולכאו'** הי' נ', דכיון שרגל הישראלים שבפנימית אסורה במקומה, ע"כ אף הגוי אוסר אף שרגלו מותרת במקומה, דכל דאיכא בחצר זו רגל האסורה, תו אף רגל המותרת שבחצר זו אוסרת, כיון דל"ש למיחד דשא דחצר זו, כיון דאית בה רגל האסורה.

**ואמנם** נ' שזה נסתר מד' רש"י לעיל דס"ו: ד"ה אין ביטול, שהק' דליבטלו בני פנימית רשותן לגבי האי שלא עירב, ויהא הוא רגל המותרת במקומו, והגם דאינהו הוו רגל האסורה במקומן, מ"מ לא יאסרו על החיצונה כיון שעירבו עמן, עיי"ש, והרי להדיא דאף דאיכא בחצר הפנימית רגל האסורה, מ"מ אותו יחיד שלא עירב שהוא רגל המותרת, אינו אוסר על בני החיצונה.

**ונ'** דצ"ל בזה, דכל שיש ב' ישראלים בפנימית, הרי דהגם דהגוי אין עליו איסורים, מ"מ כיון שדירתו אוסרת בחצר, ואסור לישראל להוציא מביתו לחצר, חשיב כרגל האסורה במקומה, ואוסרת שלא במקומה, ומשא"כ היכא דליכא ב' ישראלים שאין דירת הגוי אוסרת בחצר, חשיב כרגל המותרת במקומה דשם רגל המותרת במקומה תליא בעצם הדירה, וליכא נפק"מ אם הבעלים אסור להוציא או מותר, והאמנם למה שפירש"י לעיל דנ"ט: טעם החילוק בין רגל המותרת לרגל האסורה, אכתי צ"ב, וי"ל.[[4]](#footnote-5)

**ד'**

י] **הר"ח** והרי"ף פירשו להא דאמר רב אדא דאם היו ג' אסורין הואיל ואני קורא בהן רבים בחיצונה, ז"ל, אין קורין יחידים אלא בזמן שהם ב' חצירות ובכל חצר וחצר דר א' שנמצאו כולן ב', אבל אם היו כולם ג' חצירות ובכל חצר דר אחד שנמצאו כולם ג' אסורין, מ"ט הואיל ואני קורא בהן רבים בחיצונה דכל ג' רבים. וכיון דג' דורסין בחיצונה הרי הן רבים ואוסרים וכו'.

**והנה** הרא"ש בסי' כ"א כתב, דלפי' הרי"ף אתיא מילתא דר"א שפיר כרב אדא דרב אדא איירי בג' חצירות ור' אלעזר איירי בב' חצירות, עכ"ל, וכ"ה בפסקי מהר"מ מר"ב.

**וע'** קר"א שתמה ע"ז, ז"ל, ויש לדקדק כיון דהוא אוסר אפי' בג' יחידים א"כ כ"ש בב' בחיצונה שאני קורא רבים בחיצונה, וא"כ אכתי תיקשי מאי איריא כותי אפי' ישראל נמי, עכ"ל.

**ונ'** בביאור ד' הרא"ש, דהא דאסרינן בג' חצירות שבכל א' דר ישראל א', הוא משום דהרואה ישראל וגוי באין מהפנימית ודורסין בחיצונה אינו יודע שהם דרין בב' חצירות, אלא הוא סבור שהן דרין יחד בחצר הפנימית, וע"כ הוא דאסרינן בזה, ואשר ע"כ ל"ש הגזירה היכא דאיכא גוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה, שהרואה יודע שהגוי לבדו בא מהפנימית, שרואה שב' הישראלים דרין בחיצונה, וז"ב, ועד"ז נת' בדברינו לעיל דס"ה: סק"ה בהערה בדעת הראב"ד.

**אמנם** הרשב"א פליג בזה ע"ד הרא"ש, ומפרש דלדעת הרי"ף גם מימרא דר"א איירי בג' חצירות שבב' החיצונות דרין ב' ישראלים, ובפנימית דר גוי, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם.

**ובד'** הרמב"ן במלחמות מבו' דמפרש לדעת הרי"ף, דמימרא דר"א דגוי ה"ה כרבים, איירי בכל גווני דאיכא דריסת ב' ישראלים וגוי בחיצונה, בין בדהוו בג' חצירות, בין בב' חצירות שישראל וגוי בא' מהן וישראל בשני', ובין בדאיכא בחיצונה ב' ישראלים וגוי בפנימית, עיי"ש.

1. וכדרך זו צ"ל בע"כ לדעת הר"ן בסוגיין, שכתב בדעת רש"י, דהא דאמרי' אי דלא ידע אליבא דמ"ד לעיל דפירקין דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסרין ה"ק דחיישי' שמא הרואה יהא סבור דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה וכו', עכ"ל, ולדעתו ל"ש הדרך הראשונה, שהרי פירש הכא כמ"ד דהתם אסור, וגם הדרך השני' ל"ש לדעתו, דחזינן להדיא בדבריו דהא דאסרינן לעיל דס"ה: אי"ז משום הגזירה דסוגיין, וגם הדרך הרביעית ל"ש לדעתו דמפרש דהגזירה שיסברו שיש ישראל בפנימית. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע' גאו"י לעיל דס"ה: שהק' כעי"ז, לדעת הראשונים הסוברים דקי"ל כסוגיא דלעיל דס"ה:, א"כ מ"ט הכא לא אסרינן רק משום הגזירה, עיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולמה שפירש הריטב"א בסוגיין דהא דאין הגוי אוסר מדינא על הישראלים שבחיצונה הוא משום שאינו דר עמם וליכא למיחש שילמדו ממעשיו, והארכנו בדעתו לעיל סימן ט"ו סק"ז, נ' דבאמת אף בכה"ג אין הגוי אוסר מדינא על החיצונה, כיון שאינו דר עם הישראל שבחיצונה וליכא למיחש שילמד ממעשיו, ול"ד למש"א לעיל דס"ה: דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסר הגוי על החיצונה, דהכא הטעם הוא משום דאיהו הגורם, וכמש"כ הראשונים שם, אך בדאיכא ב' ישראלים בפנימית שאין הישראל שבחיצונה גורם כלל אין לאסור עליו מדינא, וזה מתישב למה שפי' הריטב"א דהגזירה דגוי ה"ה כרבים אינה משום שיסברו שיש ב' ישראלים בפנימית, שהרי לדעתו אף בכה"ג אין לאסור מדינא וכנ"ל, אלא משום דיסברו שגוי אוסר אף כשאינו דר בחצר א' עם הישראל, אך למה שפירש רש"י ודעימי' דהא דגוי ה"ה כרבים הוא משום דיסברו שיש ב' ישראלים בפנימית, הרי מוכח דבכה"ג אוסר הגוי מדינא, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בל' המאירי לעיל דס"ה: נ', דהא דלמ"ד דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה אסרינן להחיצונה היכא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, לאו היינו דדריסת הרגל דהגוי אוסרת על החיצונה, אלא היינו דהגוי מבטל עירובן וממילא אוסר הישראל הפנימי על החיצונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)