פרק שמנה שרצים 5
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 14 שמונה שרצים

**בהיתרא ד''כל ישראל בני מלכים'' והיתרא ד''הואיל'' וכן ביסוד איסורא דמסוכרייא דנזייתא**

**דף קיא עמוד א**

**ביסוד איסורא דמגמע ופולט**

1. **מתניתין. החושש בשיניו לא יגמע בהן את החומץ וכו'.** יעוין בגמ' דאביי מפרש דלא יגמע ופולט תנן. ויעוין בשפת אמת דמדייק מתוס' ד''ה כי תנן דגם בגונא דמטבל כדרכו בעינן שיבלע, ומקשה השפת אמת דאי חומץ אינו משקה בריאים א"כ קשה הרי לעיל לא התירו במי דקלים אלא בבריא השותה לצמאו אבל לא לשתות לרפואה ולמה התירו כאן מגמע ובולע, ואי חומץ בר שתיה והוי ככל המשקין מ"ש חומץ דנקט, הו"ל למיתני דכל המשקין אדם שותה לרפואה ובלבד שיבלע ולא יפלוט.

**ובאמת יעוין באשל אברהם או''ח שכ''ז ס''ק ל''ז דנקט דדבר שהוא מאכל בריאים מותר לגמוע ולפלוט**. ושרש הנידון יעוי''ש בשפת אמת דמבאר דאי האיסור מחמת הפליטה דע''י שפולטו מראה דלא לוקחו לשתיה א''כ דם במשקין קמורין איכא יאסורא אולם אי נימא דאין האיסור מחמת הפליטה אלא כיון דחומץ לא שתי אינשי אם אינו חושש בשיניו, א''כ ניכר שהוא לרפואה, ורק היכא דמגמע ובולע מוכח מילתא דלאו לרפואת שינים בעי לה, דא"כ למה לי' לבלוע כיון דרפואה לאו בבליעה היא, וע"כ מוכח דרוצה לשתותו. ולכן במי דקלים דלעיל שמרפאין בשתיה בהא לא יהני מגמע ובולע אם הוא חולה כיון דליכא הוכחה דלא בעי לרפואה, אבל במשקה דדרך אנשים בריאים לשתות אף במגמע ופולט מותר מטעם דאין זה הוכחה דלרפואה היא דאולי איזה טעם הי' לו שנמנע מלבלוע ופולטו.

**בהיתרא דר''ש דכל ישראל בני מלכים**

1. **בני מלכים סכין שמן ורד על מכותיהן שכן דרכן לסוך בחול רבי שמעון אומר כל ישראל בני מלכים.**  יעוין בגמ' דרב פסק כר''ש ובגמ' הקשתה עליו מהא דפסק בדינא דאינו מתכוין כר' יהודה ומצינו בזה כמה דרכים בראשונים.

**יעוין ברש''י** וז''ל, למימרא דרב בקולי (נ"א בכולי) שבת סבירא ליה כר' שמעון והא אמר כו', ובתוס' נראה דגרס ''בכולי'' ולכן הקשה מכמה דוכתי דחזינן דהא דפסקינן כר''ש בחדא לא מחייב דבכולי שבת פסק כר''ש. אולם יעוין ברמב''ן דמבאר דגמרא גמירי לה דהא דפסק כרב כר''ש בהאי דינא דכל ישראל בני מלכים לא הוי מחמת דס''ל בעלמא דכל ישראל בני מלכים כמו שנקט אביי בדף קכ''ח ע''א [דמנה את ר''ש בהנך תנאי דס''ל בעלמא דכל ישראל בני מלכים], אלא דהוי מחמת דאזיל לקולא במילי דשבת וצ''ל דהוא לקח את ר''ש כצד ולכן פסק כמותו ולכן הקשתה הגמ' דגם בעלמא דכל היכא דר''ש היקל שיפסוק כמותו.

**ובבעל המאור** כתב דהכי קים להו דרב סבר לה כרבי יהודה בכל הלכות שבת כי היכי דסבר כותיה בההיא דדבר שאין מתכוין ומשום הכי מקשינן ומי סבר לה כרבי שמעון כלל במילי דשבת.

**ובתוס' מבאר דטעמא דר''ש מחמת דמיקל בעלמא בלא מכוין וה''ה הכא מתיר היכא דלא מכוין לרפואה, והא דנקט דכל ישראל בני מלכים,** יעוין ברמב''ן וברשב''א דמפרשים דלא מפני ייחוסן אמר, אלא כל ישראל בני מלכים הן לדבר זה דכולן מותרין בו. ולפי''ז עיקר יסוד היתרא דר''ש מחמת אינו מכוין. ומבואר דאיסור רפואה עומד כ''מעשה איסור'' ולא הוי כמצב בעלמא דע''י דמחזי כרפואה הוי סיבה למיגזר שישחוק סמנים, אלא דחז''ל העמידו את זה כ''מעשה איסור''.

**ונראה דמעשה האיסור לא הוי גוף מעשה הסיכה או מעשה שתיה ואכילה של רפואה,** אלא דהאיסור הוא ב''מעשה רפואה'' ולכך בעינן שיכוון לרפואה, כיון דהרפואה לא הוי רק מטרה אלא הוי בעיקר שם המעשה האסור.

**ובעיקר הבאור בהא דנקט ר''ש לטעמא דבני מלכים** יעוין במהרש''א וז''ל, ות"ק דשרי לבני מלכים לסוך אפילו על מכותיהן משום דאפילו על גבי מכה אין נראה דעושין אלא לתענוג, ורבי שמעון סבר דכל ישראל בני מלכים הן ואין ניכר דעושין אלא לתענוג. ומבואר במהרש''א דמפרש את שיטת ת''ק כמו ר''ש, רק דת''ק ס''ל דרק בבני מלכים מהני הא דעושים לתענוג ור''ש ס''ל דכיון דכל ישראל בני מלכים מהני גם בישראל היכא דעושה לתענוג. ויעוין בספר שלמי תודה [לר' שלמה דאנה] דתמה בזה דהרי ת''ק ס''ל דאינו מכוין אסור וא''כ אי היכא דמכוין לרפואה אסור מה יהני מה דמכוין לתענוג, ויעוי''ש מביא מהרשב''א דנקט להדיא דלרבנן גם היכא דמכוין לרפואה ממש מותר. [ועיקר הך דינא דגם לרבנן בעי שיכוין לתענוג יעוין בחידושי הב''ח דמוכיח כן מהא דמבואר ברש''י לעיל ק''ח ע''ב בשורה אדם קילורין מע''ש דבעינן היכר גם לדידיה ויעוי''ש מה דמבאר את פלוגתת ר''י ור''ש והצירוף של סברת כל ישראל בני מלכים].

**ואולי אפשר לומר דכיון דבעינן שמעשהו יעמוד כ''מעשה רפואה'' א''כ בבני מלכים שדרכם לסוך בזה א''כ בהא היכא דמכוני לתענוג כו''ע מודו דלא שייך לדון את זה כ''מעשה ריפוי'',** כיון דגם אי נדון את המעשה מצד עצמו הוי ''מעשה סיכה'', ורק בשאר בני אדם כיון דלא רגילין לסוך בזה רק מחמת דכל ישראל בני מלכים דיינינן דהא דליכא בהו סיכה בשמן ורדים לא הוי מחמת דאינו ראוי להם אלא רק דליכא להם כסף לזה, ורק לרפואה לוקחים את זה, אולם כל כמה דסכים בזה בההיא שעתא דנים את זה כמעשה סיכה כיון דמצד עצמם ראוי להם סיכה בשמן ורדים, א''כ בהא ודאי בעינן לדון את כונתם לתענוג כיון דבפועל לוקחים את זה רק כשצריכים רפואה, ובזה תליא בפלוגתת ר''י ורבנן אי דיינינן לכונתם.

ונראה דגם אי נימא דמהך טעמא דבני מלכים סכים בזה את גופם הוי סיבה לעקור מזה את עיקר היחס של מעשה רפואה ולהתירו גם היכא דמכוין לרפואה מ''מ בכל ישראל בני מלכים הוי סיבה רק בצירוף הכונה כמו שנתבאר.

**ויעוין בקרן אורה דנראה מדבריו כמו שבארנו בצירופא דכל ישראל בני מלכים להיתרא דלא מכוין** וז''ל, והיה נראה ליתן תבלין לפירושם ז"ל, כי האי טעמא דר' שמעון משום הכי הוא, דמאי שנא בני מלכים דשרו לסוך בשמן וורד משום דדרכן בכך לתענוג, ושאר כל אדם נמי יש לו מכוין בו לתענוג ולא לרפואה, ומה שאין (מכוין) [סכין] בו הוא מחמת שאין להם, אבל כל ישראל דרכן בכך, ואם כן הרי אזלינן לר' שמעון בתר כוונה, אף דעל הרוב אין משתמשין בו אלא לרפואה מכל מקום בתר הכוונה אזלינן, והוי בכלל דבר שאין מתכוין, ועיין בירושלמי (פי"ד ה"ד).

**ויעוין עוד בחידושים המיוחסים לר''ן** **מה דמביא מהרא''ה בבאור צירופא דאינו מכוין לטעמא דבני מלכים** וז''ל, פי' הרא"ה ז"ל דר' שמעון נמי דמתני' משום דבר שאין מתכוין אתי עלה דכיון דאיכא בני מלכים דרגילי בחול לתענוג בלאו מכה ולא מכווני לרפואה, בשבת נמי שרי אפי' במקום מכה היכא דלא מכווני לרפואה, דהא לא מוכחא מילתא, וכיון שכן אפי' שאר בני אדם שרי היכא דלא מכווני לרפואה דתליא בתענוג כיון דאיתי' בשום איניש כלל. ומבואר להדיא דבני מלכים עצמם מותרים רק היכא דלא מכוני לרפואה וע'י זה איכא היתרא גם לשאר בני אדם, ומוכח מדבריו דבבני מלכים עצמם לא הוי מחמת היתרא דלא מכוין דא''כ מ''ש בני מלכים משאר אינשי ולמאי בעינן לטעמא דבני מלכים, ורק ע''י דאיתא בבני מלכים גם אצל שאר אינשי איכא שייכות לזה, ולכן מהני בהו היתרא דלא מכוין.

**ויעוין עוד בריטב''א** וז''ל, וי"ל דודאי היינו עיקר טעמיה דרבי שמעון דכיון דכל ישראל בני מלכים [שרי להו שמן וורד בדרך תענוג ואף על גב דלא רגילי בה בחול], דכי חזו דסכין על מכותיהם אמרי לתענוג עבדי, ומיהו כיון דעל מכותיהם הם סכין והם מתרפאין בו היה לו לאסור אלמלא דסבירא ליה דדבר שאין מתכוין מותר, כנ"ל לפי שיטת התוספות. ויש לעיין בכונתו ואולי כונתו דלמרות דרבנן קבעו את המעשה רפואה כמעשה איסור מ''מ כל כמה דליכא למימר דלתענוג עבידי ולרואים זה נראה כודאי רפואה בכה''ג לא תליא אי בגדרי האיסורים הוי מעשה מותר, כיון דסכ''ס יסוד התקנה מפני הרואין, ולכן בעינן דיהא חסר ב''מחזי כרפואה'' וכל הנידון יעמוד רק על הקביעה של המעשה כ''מעשה איסור'' ובזה מהני הא דאינו מכוין להתיר את המעשה.

**בהא דמבואר במהרש''א דבעינן דלא יהא פס''ר**

1. **יעוין במהרש''א וז''ל, וצ''ל דאפילו ע"ג מכה לא ודאי מסי דאם כן הוי פסיק רישיה**. ובראשונים סתמו בזה **ובר''ח כתב להדיא דגם בודאי מסי ליה פטור** וז''ל, הלכך אף על גב דשמן וורד ''ע"כ מסי'' אם סך הוא כדרכו ואינו מתכוין לרפואה אף על גב שמתרפא בין בדוכתא דשכיח שמן ורד בין בדוכתא דלא שכיח שרי. ואולי כיון דלא הוי כשאר המלאכות שע''י התוצאה איכא בה תורת מלאכה אלא כל סיבת האיסור מחמת התעסקותו ברפואה א''כ לא סגי בעצם הדבר שמעשהו מעמיד תוצאה של רפואה אלא בעינן את הכונה בעיקר האיסור.

ורק לפי''ז צ''ב הא דתליא בפלוגתת ר''ש ור''י דהרי הכא בעי לכונה בשביל עצם האיסור, אולם כבר מצינו בממעט ענבי הדס דנקטו הראשונים דבעינן לכונה בשביל גוף האיסור ולכן גם בפס''ר היכא דלא מכוין לתקנו למצוה לא חשיב תיקון, ואפ''ה תליא בר''ש ור''י ובמאירי בדף ק''ג כתב דר''י עשה אינו מכוין כמכוין. וכבר נתבאר דפלוגתת ר''ש ור''י הוי פלוגתא כללית באופן התביעה של האדם באיסורים אי בעינן את כונתו ביחס למעשה האיסור, או דדינינן את המעשה מצד עצמו, ולכן עצם הנידון אי בעינן את כונתו לגוף האיסור תליא בהאי פלוגתא, דלר''י דדנים את המעשה מצד עצמו א''כ הוא מוגדר כהתעסקות ברפואה גם בלי כונתו כמו דמוגדר כתיקון ההדס למצוה גם בלי כונתו.

**ביסוד היתרא דהואיל דבשבת שרי ביוהכ''פ נמי שרי**

1. **ונימא מדלפני טיבול שרי לאחר טיבול נמי שרי דשמעינן ליה לרבא דאית ליה הואיל דאמר רבא ליכא מידי דבשבת שרי וביום הכפורים אסור הואיל דבשבת שרי ביום הכפורים נמי שרי.** יעוין בחזון יחזקאל על הש''ס דתמה דהלא עיקר היתרא דטבילה בשבת הוי מחמת דמחזי כמיקר ואם היה נראה כטבילה ותקוני גברא גם בשבת היה אסור, וא''כ ביוהכ''פ דלא נראה כמיקר ליתסר ואמאי חשיב דמחמירין ביוהכ''פ יותר משבת ואי נימא דהוי כללא דכל דבר שלא נאסר בשבת לא נאסר גם ביוכה''פ א''כ מאי שיאטיה לחילוק בין קודם טיבול לאחר טיבול דאטו עיתות היום גורמות להיתר ואיסור דנימא מי איכא מידי דבחצי היום את המתירו והחצי היום אתה אוסרו, הלא בקודם אכילה ואחר אכילה תליא מילתא ומי לא עסקינן שנכנס לשבת מיד לאחר שאכל ונאסר מיד בכניסת השבת בגמיעת החומץ, ויעוין ברש''י דנראה מדבריו דהוי מחמת דמקצת היום אסור ומקצת היום מותר וכתב החזו''י דדבריו נפלאו ממני.

**ומבאר החזו''י דהוי יסוד בעיקר הקביעה של חכמים על המעשה כמעשה איסור,** דהיכא דמצד המעשה עצמו ליכא סיבה לדונו כמתקן או כרפואה ורק מחמת הוכחות חיצוניות כמו ביוהכ''פ דמכח איסורא דיוהכ''פ ברחיצה חייבים לומר שטבל, וכן בגמיעת חומץ דמצד עצמו הוי שתיה ורק לאחר שאכל אנו יודעים דכעת כבר לוקח לרפואה הלכך בהא לא שייך למגזר ולהעמיד את המעשה כמעשה איסור.

**אלא דבעיקר היתרא דהואיל יעוין במלחמות ביצה דף ב' ע''א בדפי הרי''ף בד''ה וכיוצא בזה, מה דמחלק בין שבת ויו''ט דלא אמרינן הואיל לשבת ויהכ''פ.** וז''ל, וגבי שבת ויו"ט נמי אמרו מניחין נר על גבי דקל בשבת ואין מניחין נר על גבי דקל ביום טוב משום דאתי לאשתמושי במחובר אפילו מערב יום טוב אסור ומזמנין את הנכרי בשבת ואין מזמנין אותו ביום טוב אבל מה שאמרו מי איכא מידי דבשבת מותר וביוה"כ אסור מפני ששבת ויוה"כ קדושה אחת להן ולא אתי לזלזולי ביוה"כ יותר משבת לפיכך השוו אותן ''שכל מדות חכמים כך הן לגזור דבר ולא חצי דבר'' כמו שהשוו קודם טבול כלאחר טבול שהוא ביום אחד בקדושה אחת ''ואין גזירה לחצי שיעור''. ''ומה שלא אסרו שבת אטו יוה"כ'' מפני שהשבת תדירה ולא רצו לבטל כמה טבילות של מצוה מפני חשש ריחוק של יום א' והותר הכל מפני שאין גוזרין לחצאים. ומבואר דהוי כלל בגזירת חכמים דלא גזרינן לחצאין.

**ויעוין עוד בריטב''א בסוגין** וז''ל, פי' דבמילתא כי הא שאין איסורו אלא משום גזירה בעלמא, כל מה שהוא מותר למקצת שבת מותר בכולו. ובד''ה דשמעינן ליה לרבא וז''ל, פי' ואפילו לגבי שבת ויום הכפורים שהם ימים חלוקים מפני שדומים כקדושה אחת וכל שכן ביום שבת עצמו. ומבואר ג''כ כבאור הרמב''ן.

**ויעוין עוד בשאג''א הישנות סימן ק''ג דדן להתיר מכח ''הואיל'' לתקוע בשופר לאחר שכבר יצא יד''ח וז''ל,** וטעמא רבה איכא לדבר משום שלא גזרו רבנן שבות דדבריהם למקצת שבת וי"ט והואיל ובמקצת י"ט זה שרי לאנשים וכן לנשים לתקוע למ"ד נשים סומכות רשות תו ל"ג כלל איסור שבות של תקיעה בי"ט זה של ר"ה. וכה"ג אמרינן בפ"ב דביצה (דף יח) במסקנא דהחושש בשיניו מגמע את החומץ ובולע אפי' אחר טיבול דהואיל וקודם טיבול שרי לאחר טיבול נמי שרי וטעמא דל"ג על מקצת שבת אלא הואיל והותר למקצתו הותר לגמרי וכמו שפירש"י התם. ומזה נמי נ"ל ראיה ברורה דמותר לתקוע בי"ט זה של ר"ה אפי' שלא לצורך משום הואיל וכדאמרינן בהא דהחושש בשיניו דאין לגזור שבות דרבנן על מקצת היום. ויעוי''ש עוד דמעמיד כמה כללים בהואיל.

**ביסוד איסורא דמסוכרייא דנזייתא**

1. **והאמר רב שימי בר חייא משמיה דרב האי מסוכרייא דנזייתא אסור להדוקיה ביומא טבא.** בבאור הך איסורא יעוין ברש''י דהוי מחמת חשש סחיטה ויעוין בתוס' דאיכא בזה או איסור ליבון כיון דמתלבן הבגד קצת למרות דהוי יין או משום מפרק כמו סוחט זיתים וענבים. ויעוין בראשונים דמביאים מר''ת דפליג בתרתי גם בליבון וגם בדש.

**בבאור הא דליכא ליבון**

1. **יעוי''ש דנקט דביין ליכא ליבון אלא רק במים**, ודעת הט''ז בסימן ש''כ סעיף י''ח דיין לבן הוי כמים לענין זה ורק ביין אדום ליכא כיבוס, אולם יעוין בר''ן דמוסיף דאפשר שאף היין מלבן כדאמרינן התם לאכלה ולא למשרה ולא לכביסה, והך מסוכרייא משום סחיטה דמלבן אין בה שאפילו תמצא לומר שהיין מלבן וכדכתיבנא, מ"מ אין המסוכיתא מתלבנת שאין דרך ליבון בכך. ומבואר בדבריו טעם מחודש להפקיע איסור ליבון דאין דרך ליבון בכך. ויעוין בבאור הלכה ש''כ סעיף י''ח סד''ה יש מי שמתיר, דמוכיח מהראשונים דלא נקטו לחילוק זה דפליגי על הר''ן.

**ובעיקר באור סברת הר''ן יעוין בקונטרס אחרון סימן שב** וז''ל, ואף הר"ן דעתו כן, שכתב שאין המסוכריא מתלבנת מפני שאין דרך ליבון בכך, משמע דס"ל דכל שאינו סוחט בידיו בדרך נקיות לא מקרי דרך ליבון אף שסוחט ממש, וכל שכן בשרייה בעלמא בדרך לכלוך. וכן כתב בהדיא בפ' בתרא דיומא דלא מיתסר אלא בדעביד דרך ליבון.

**ובעיקר הך דינא דליבון בבגד שסביב החבית יעוין בשולחן ערוך הרב** ש''כ סעיף כ''ד בסופו דמדמי לה להא דמבואר בסימן שיט דמותר ליתן מים במשמרת משום דמשמרת עשוי' לכך ואינו חושש לליבונה. ובבאור הטעם בזה יעוין בקונטרס אחרון סימן שב וז''ל, כי עיקר חזותא היא למראה עיני הבריות ואם אין מביט אל מראהו מחמת גריעותו אין כאן חזותא ולא עשה ולא כלום.

**אולם יעוין בשו"ת אבני נזר** או''ח סימן קסב דמוכיח מהראשונים דס''ל דהא דליכא במסוכרייא דנזייתא איסור כיבוס משום דלא שייך כיבוס אלא במים או משום שאינו דרך ליבון ולא מדמו למשמרת, דמוכח מזה דדוקא במשמרת שאינה ראויה אלא למלאכתה לסנן ולא איכפת לשום אדם בליבונה בהא ליכא כיבוס. אבל סודרין שראויין ללבישה. אלא שהוא ייחדם לסנן שפיר שייך בי' כיבוס.

**בבאור שיטת תוס' דאיכא בזה איסור ליבון**

1. **יעוין בשו"ת אבני נזר או''ח סימן קנח דתמה דכיון דמבואר בתוס' דאין אדם חושש לסוחטו ולכן לא גזרו בזה שמא יסחוט א''כ אמאי לא חשיב כחצי שיעור כיון דבשבת מידי דחשוב בעינן**. ומיישב וז''ל, ונראה דדמי להא דכתבו התוס' ריש פרק המוציא יין [עו ע"ב] בשם ר"י דחולב חייב בכדי גמיעה כמו מוציא. אף דאין אדם טורח לחלוב פחות מכגרוגרת. כיון דבתר דחליב ליה חשוב בעיניו עיין שם היטב. והכא נמי אף שאין אדם חושש לטרוח לסוחטו משום האי ליבון מועט. מכל מקום כי סחיט לי' חייב.

**בבאור הא דליכא דש**

1. **יעוין בראשונים דמביאים מר''ת דס''ל דבדש בעינן דהדבר הנידוש לא ילך לאיבוד**, ויש מן הראשונים שיישבו דאיירי בגוונא דהניח כלי מתחת הברז, או שהברזא נמצא בראש החבית והמשקין נופלין לחבית. והרמב''ן תירץ דהא מיהא אסור מדרבנן. רק דהקשו עוד מהא דבעינן גידולי קרקע, ויעוין במיוחס לר''ן דנקט גם בזה דמדרבנן מיהא אסירא, ואי נימא דמפרק שאני מדש כמו שנקט בשו''ת ר''א בן הרמב''ם ובמפרק ליכא להאי כללא דגידולי קרקע ל''ק מגידולי קרקע.

**אולם יעוין בשיטה ישנה כתובות** דף ו עמוד א וז''ל, אבל הא ק"ל שאין אסור משום דש אלא כשמפרק דבר מתוך דבר והיה שם מתחלת ברייתו כגון ענבים ותבואה. ויעוין במנחת חינוך מוסך השבת י''ג [מלבן] אות ג' וז''ל, ולענין אם מחייב בסחיטה [דבגד] משום מפרק עיין בראשונים שהאריכו, ומד' הר"מ לעיל גבי מפרק דלא הביא את זה נראה דס"ל דאין חייב משום מפרק כדעת הרמב"ן כאן, ואפשר הטעם דל"ש פקיד עמש"ל במלאכת דש, [לשיטתו דבדש בעינן מפקד פקיד] או כיון דבא מעלמא כדעת רש"י דקמ"ה.

**ובפשטות סברת רש''י דבשלקות לא הוי דישה מדאוריתא כיון דלא היו בה מתחילת בריאתם הוי כסברת השיטה ישנה**, אולם יעוין באגלי טל דש ז' ס''ק טז דמוכיח דגם אי נימא כהשיטה ישנה אפשר דמשקין שנבלעו בפרי חשיבי חלק מהפרי והוי גידולי הפרי.

**בבאור דברי הרמב''ן דעירב את צובע בהדי מלבן**.

1. **יעוין ברמב''ן וז''ל, והסוחט בגד ''תולדת צובע כדרך מלבן''** והוא נמי בכל שמכבס בין במים בין ביין כדאמרי' התם (ב"ק ק"ב א') לאכלה ולא למשרה ולא לכבוסה, והוא שמתכבס הבגד בכך מעט. ויעוין בבית יוסף סימן שכ ס''ק י''ח וז''ל, ובאמת שאיני יורד לעומק דעת הרמב"ן במאי דמרכיב סוחט בגד אתרי רכשי אצובע ואמלבן.

**ויעוין בשו"ת אבני נזר** או''ח סימן קנט ס''ק כ' וז''ל, והנראה לי בדעת הרמב"ן דאפילו סוחט בגד מלובן ממים נקיים יש בו מלאכה. ואף שאינו דומה למלבן שמנקה הבגד מלכלוך. וזה אין בו לכלוך. מכל מקום כשהבגד שרוי במים. הרי כהה מראה הבגד כנראה בחוש שתיכף שבא מים על הבגד אבד מראיתו [ומשום שהמים אין בו שום גוון כנודע. וכשמובלע בבגד מתפזר מראה הבגד בתוך המים]. על כן על ידי סחיטת הבגד שחוזר מראה הבגד למקומו דומה לצובע. רק שצובע מוסיף מראה חדשה. וסוחט לוקח המים וממילא חוזר מראה הראשון כעין מלבן שלוקח הלכלוך ונשאר מראה הבגד. על כן היא תולדות צובע. ועיין היטב בזה. וכן משמע בכל הני מקומות דחשו רבנן שלא ירטוב הבגד במים דילמא אתי לידי סחיטה. ולא משתמיט בשום מקום לומר שאם הבגד נקי ומלובן מכל והמים נקיים לא ניחוש לסחיטה.

**ובבאור שיטת הרמב''ם ושאר ראשונים דחשיב מלבן יעוי''ש בס''ק כ''ג דמבאר דעצם מציאות המים בבגד הוי כמו לכלוך**, ולכן נקט הרמב''ם שהסחיטה מצרכי הכיבוס כמו שהגסה מצרכי הבישול. והנה הא דהגסה צורך הבישול. היינו דאף שהמבשל חייב. המגיס גם כן חייב, והחיוב הוא משום שקירב בישולו כמו שכתב הרא"ש [שבת, פ"ג סי' י"א]. ומשמע דהאי טעמא נמי בסוחט. והיינו דמכבס מוציא הלכלוך מהבגד ועדיין נשאר בו לכלוך המים שמשנים מראהו לזה בא הסחיטה להוציא לכלוך המים.

**ויעוי''ש בס''ק כ''ד דמבאר בעוד אופן את פלוגתת הרמב''ן והרמב''ם על פי מה דמחדש דע''י דהמים עומדים לצאת מהבגד גם בלי כיבוס ע''י שיתיבשו בבגד א''כ הוי כמאן דליתא** ולא שייך לדון את עשיתו כהסרת לכלוך ולכן סבירא ליה לרמב''ן דלא שייך בזה מלאכת מלבן, דמלאכת מלבן היא הסרת הלכלוך. ולכלוך שסופו להתבטל כאלו אינו. ועל כן אינו חייב בסחיטה על הסרת הלכלוך רק על חזרת מראה ראשון. וזה כעין צובע. והרמב"ם שכתב שסוחט בכלל מלבן סבירא לי' דמלאכת מלבן הוא חזרת מראהו הראשון. והחילוק שבין מלבן לצובע. שצובע היא עשיית מראה חדשה. ומלבן חזרת מראהו הראשון.

**בהיתרא דר''ת לקנח ידיים דרך לכלוך**

1. **תוס' סד''ה האי מסוכרתא. ושמע ר"י מפי הנשים שהתיר רבינו תם ליטול ידי' ולקנח ידי' בבגד כיון שהוא דרך לכלוך כדי שתוכל להתפלל ולברך [הכונה דנטלו ידים בשביל שישאר כדי להטפיח וע''י הניגוב בבגד הכניסו בו מים וכבסו אותו]. ואין נראה לר"י שהרי היא מתכוונת לטהר הלכלוך ודרך רחיצה וליבון הויא זה הקינוח.** יעוין ברמ''א ש''ב סעיף י' דפסק כרבינו תם ובמג''א מחלק בין מי רגלים לצואה ומבאר המחה''ש דבצואה מכון להעביר הלכלוך וצ''ב מ''ש. ויעוין במשנה ברורה ס''ק נ''ג דמבאר דכיון דהבגד היה מלוכלך יותר מקודם ועתה מעבירו חשיב כיבוס משא"כ מי רגלים אין מאיס כ"כ. ובחיי אדם [כלל כ"ב נשמת אדם א'] תמה דאמאי דמי רגלים לא חשיב לכלוך ויעוין באבנ''ז או''ח קסא דמבאר בשתי אופנים. **או דמי רגלים אפילו אין מעבירם נתבטלו במים**, וזה לא חשיב כיבוס, מה שאין כן בצואה.

**או על פי יסוד הלבוש דאין כיבוס אלא במוציא לכלוך שבתוך הבגד** ולפי''ז כיון שמתכוונת רק להסיר המי רגלים שמבחוץ, דהרי בבלוע שבתוך הבגד אין איסור לכן מותר גם המי רגלים שבתוך הבגד כיון שסכ''ס דרך לכלוך הוא ואין לחושבו דרך ליבון משום כוונתה. שהרי כוונתה אינה לליבון ודמי למערמת וטובלת בבגדי' דחשיב דרך לכלוך לגבי הבגדים. ואף שכוונתה לשרות הבגדים להעלותם מטומאתם כיון שאין כוונתה ללבן הבגדים. שוב המעשה בעצמותה דרך לכלוך. והכי נמי בנידון דידן. אבל בצואה דכוונתה להוציא הבלוע דבצואה לא יכול להתפלל בבגד שצואה בלועה בו שפיר הוי דרך ליבון.

**בדין כיבוס אי הוי מלבן אי הוי תולדה או אב**

1. **יעוין ברמב''ם פרק ט' [הי"א] דהמכבס בגדים הרי זה תולדת מלבן.** ויש לעיין אמאי לא יחשב מלבן עצמו. דמה לי מלבן הצמר או הבגדים. ויעוין באבנ''ז קס''ה דמבאר דהוי מחמת שקדמו לה מלאכות הראויות להתאחר אחר מלאכת המלבן. והוי כגוזז צמר שנטוה על גבי בהמה דפטור [עד ע"ב]. על כן לא הוי אב. והטעם שהכא על כל פנים תולדה והתם פטור. משום דהכא אורחי' בהכי לכבסם אחר כך. שהרי חוזרים ומתטנפים לאחר אריגה וצריך לכבסם.

**רק דיעוי''ש דמביא מהסמ"ג [מלאכת מלבן] וספר יראים [סי' רעד, דף קלה ע"ב] דכתבו תולדה דאורייתא למלבן הא דאמרינן פרק דם חטאת זרק סודר למים חייב**. ומבואר בדבריהם דמלבן סודר הוי אב מלאכה.

**ויעוי''ש עוד דמביא מהירושלמי דמנה תולדות למלבן ובתוכם חשב הדא איתתא דשרקא אפה**. ובש"ס דילן [צה ע"א] מבואר דהוי צובעת. **ומבואר דאיכא מלבן באדם**. ומקשה האבנ''ז מהא דהמלך והכלה ירחצו פניהם להתנאות [יומא עח ע"ב] והמלוכלך בטיט רוחץ ידיו [שם עז ע"ב]. ומישב **דדמיא מילתא לבורר אוכל מתוך פסולת לאכול לאלתר מותר דהוי דרך אכילה ולא דרך מלאכה.** ומכל מקום דוקא ביד. אבל בכלי חשיב דרך מלאכה ואסור. והכא נמי רחיצת פניו הוי דרך הנאה ומותר. אך כשעושה על ידי פעולה העברת שרק סבירא לי' להירושלמי דהוי דרך מלאכה ואסור.