עוקצין לימוד ראשון
קטגוריות: ש_ס / סא עוקצין / עוקצין - הרב אי_ש סטפנסקי

# פרק ראשון

מ"א כל שהוא יד ולא שומר מטמא ומיטמא ולא מצטרף ובחולין קיח. דריש מקראי דיד מכניס ומוציא ואצטריך קראי לתרוויהו דלהכניס הוי חידוש טפי, ובפי' מטמא ומיטמא ומכניס ומוציא איכא כמה שיטות דהרמ' והרע"ב פי' דהיינו דאי נטמא האוכל נטמא היד ואי נטמא היד נטמא האוכל, ובפשטות איירי על היד דמטמא את האוכל ונטמא מהאוכל וכן למד התו"ח בחולין, אך הקוב"ש חולין אות נח למד דאיירי על האוכל דמטמא את היד ונטמא מהיד, ופי' בזה הסברא דלהוציא עדיף דהיד טפל לאוכל טפי ממה שהאוכל טפל ליד וע"כ שהאוכל יקבל טומאה מהיד הוי חידוש טפי. רש"י בחולין פי' דמטמא היינו דהאוכל מטמא טהרה ע"י היד ומיטמא היינו שהאוכל נטמא מטומאה ע"י הידואיירי על האוכל, והסברא דלהוציא עדיף פירש"י דכבר נחת לטומאה והקשה התו"ח שם והמשנ"א דגם בלהוציא הטהרה עדיין לא נחתה לטומאה ומ"ש, ועי' חזון יחזקאל סוף טהרות דביאר דהיד טפל לטומאה וע"כ היכא דהאוכל טמא יותר שייך נטפל וצ"ב. הר"ש פי' דמיטמא היינו להכניס טומאה ליד כנוגע באוכל עצמו (כמו שהגיה בגליוני קה"י) ומשמע דאיירי על האוכל דהיד מכניס טומאה לאוכל כאילו נגע באוכל עצמו.

חקרו האחרונים אי יד מהני רק להעביר טומאה מהאוכל ולאוכל אך הוא עצמו אינו מק"ט או דנתחדש דטמא בטו"א אף דאינו ראוי לאכילה, והקה"י סי' ע' הביא מהמקור ברוך דמשמע דאינו טמא בעצמו והמקד"ד סי' מב סק"א הוכיח מהרמ' דטמא דהא הנידון במשנה זה על היד, והנה רש"י כתב דמטמא ומיטמא אזלא על האוכל דמכניס ומוציא ע"י היד משמע דהיד עצמו אינו מק"ט אלא דזה רק מעביר את הטומאה, אכן בס' הזיכרון להגר"ח שמואלביץ עמ' תקכט כתב הגרי"ז גוסטמאן דמהמשך דברי רש"י שם דכתב מק"ט כאוכל עצמו משמע דהיד טמא וזה סתירה מתחילת דבריו לסוף דבריו. ומהר"ש דייק דהיד אינה מק"ט מדאיירי רק על האוכל. ובקה"י וכן בקוב"ש שם הביאו ראיה מהא דיד נמי פסול לסיכוך משמע דזה עצמו טמא, ועוד הביאו ראיה מידות הכלים עיי"ש, ולכאורה היה אפשר לחלק בין ידות האוכלים לכלים דבכלים נתחדש דהכל בכלל הכלי וכך הוא צורתו וסגי במה שיש בית קיבול בחלק ממנו משא"כ באוכלים הא אינו ראוי לאכילה ולא שייך בו טו"א וכ"כ בחזון יחזקאל לחלק, אכן עי' בכתבי הגר"ח אות שצג דכתב דידות הכלים אף אחר הריבוי אינו מגוף הכלי אלא דגם הוא טמא ולפי"ז שפיר דמי לאוכלים, וכן בגמ' בחולין מדמי כלים לאוכלים דשו"ט שם אמאי בעי תרי קראי.

ועוד חקרו האחרונים אף להצד דהיד עצמו טמא אי הוי טו"א ונתחדש דדינו כאוכל אף שאינו ראוי או דזה טומאה חדשה של ידות, ובקוב"ש הוכיח ב' ראיות דזה טומאה חדשה חדא מהא דאינו מצטרף והאיכא כביצה טומאה וע"כ דזה טומאה אחרת, ועוד דקיי"ל דאוכל שנטמא ונפסל מאכילת אדם טמא עד שיפסל מאכילת כלב ואילו ידות שנטמאו ופירשו מהאוכל אף שעדיין ראויים לכלב טהורים וע"כ דזה טומאה אחרת דבזה אין דין ראוי לכלב, וכ"כ בחזון יחזקאל ולפי דבריהם שומר דמצטרף משמע דהוי טו"א ולפי"ז שומר שפירש וראוי לאכילת כלב טמא וכן נקטו החז"י ובס' הזיכרון שם דזה כוונת המלאכ"ש. אכן המקד"ד שם נקט דזה טו"א והתחדש דחשיב כראוי לאכילה אגב האוכל, והא דאינו מצטרף י"ל להצד דשיעור כביצה אינו שיעור בכמות אלא דבעי חשיבות כביצה ויד אינו משלים לחשיבות אף דאיכא טומאה, והא דבפירש נטהר אף דראוי לכלב י"ל כמש"כ המרחשת ח"א סי"ט דהקשה אמאי ידות שליקטן לאכילה ונמלך לסיכוך כשרים מ"ש מבלאי בגדים דפסולים כיון שראוים לק"ט אף דהשתא אינם מק"ט, ותי' דבידות נעקרה טומאתם למפרע דהשתא אינם ידות כלל וע"כ כשרים, ויל"ע אי כוונתו ממש למפרע דא"כ כל הטהרות שנגעו בידות קודם נטהרו למפרע ולא שמענו כן, ויתכן דכוונתו דבלאי בגדים חשיב דבר המק"ט ורק חסר בשיעור משא"כ יד דכשאינו משמש יד אינו ראוי לק"ט כלל, וכן י"ל הכא דאוכל שנפסל מאכילת אדם לא פקע הטומאה דעדיין חשיב אוכל אך יד שפירש הופקע מפרשת טומאה ואינו חשיב אוכל כלל, ולפי"ז יתכן דגם שומר שפירש נטהר אף בראוי לכלב.

בחולין קכח. מסתפקת הגמ' כמה ספיקות אי דין יד הוי רק כשאינו ראוי לאכילה או גם בשאר חסרונות כבע"ח ומחובר, והקשו תוס' מאי מספק"ל מ"ש מכל יד דאינו מק"ט דאינו אוכל ורק מכניס ומוציא ותי' דשאני בהמה מחיים דאף כשזה אוכל כגון ב"פ אינו מק"ט, וכתב הקה"י דמלשונם בקושיא משמע דזה רק מכניס ומוציא ואינו טמא וכ"כ בחזון יחזקאל אך מתירוצם מוכח דזה טמא דאל"ה מ"ש אינו מק"ט מחמת שאינו אוכל מאינו מק"ט מחמת שזה בהמה הא משמש רק בתור יד. ועי' קוב"ש דביאר דזה גופא ספק הגמ'. ובתו"ח שם למד דהספק אי הדרך לטלטלם באופן הזה והיינו אי באמת משמש כיד, ועי' משנ"א דכתב דהספק שם מצד חיבור ואינו ענין כלל למתני' וזה דלא כהתוס' שם, אך צ"ע היאך יפרש בעציץ ואילן שנפשח דהוי ודאי חיבור. ובמרחשת ח"א סי' יט הקשה להצד בגמ' דבהמה נעשית יד א"כ משכח"ל שבהמה תקבל טומאה ובסוכה יליף מחגיגה דבעי סיכוך בדבר שאינו מק"ט, ואפשר ליישב אי נימא דיש את ב' הדינים גם מעביר טומאה וגם טמא בעצמותו דהפסול לסיכוך הוא רק מחמת שטמא בעצמותו וכמש"כ האחרונים, והצד דבע"ח הוי יד לאבר זה רק מחמת שמעביר טומאה דמה"ת שיטמא וכ"כ הקוב"ש וע"כ שפיר אינו מגרע לגבי סיכוך, ובזה א"ש מש"כ רש"י את ב' הדברים דשניהם אמת.

שומר אע"פ שאינו יד מטמא ומיטמא ומצטרף המקור לזה מבואר בחולין קיז: דתדר"י על כל זרע וכו' כדרך שבנ"א מוציאים לזריעה, ופריך מנץ הרימון דבשעת הזריעה ליכא נץ, ומשני ג' קראי כתיבי זרע זרוע אשר יזרע חד לשומר דאילנות חד לזרעים חד לבשר דגים וביצים, והיינו דבאילנן זורעים יחור ולא פרי ושומר וע"כ בעי עוד קרא, ויל"ע בהא דתדר"י אי כשהדרך לזורעו הוי שומר או דזה רק סימן ועיקר הטעם שהוא שומר לפרי, ובפשטות משמע דגם בזה בעי שומר דרש"י שם פי' דקליפה הוי שומר לפרי, וא"כ צ"ע מה צריך עוד פסוק לדרך לזורעו מ"ש מאילנות ומה צריך הגדרה חדשה של דרך לזורעו. וברמ' הביא דהמקור לזומר מתדר"י וקצת יל"ע בזה דהא זה רק בזרעים ואיכא ג' קראי. וע"ע בדיני יד ושומר בס' יהגה האריה סוף פרה.

ברמ' וכשיהיה כביצת אוכלים באוכל וקליפתו הוא מטמא זולתו טו"א הרמ' לשיטתו בפ"ד מטו"א ה"א דנטמא בכ"ש והנפק"מ רק לטמא אחרים וכ"ד רש"י בפסחים לג: קודם שחזר בו, אך דעת התוס' שם ובשבת צא. והרמב"ן עה"ת והר"ש אהלות פי"ג דרק מדרבנן טמא בכ"ש ומה"ת בעי אף לק"ט כביצה, ודעת בעה"מ והרשב"א בשבת שם דאף מדרבנן בעי כביצה ולפי"ז נפק"מ גם ליטמא.

התוי"ט הביא קושית תוס' בחולין לשיטתם דלק"ט בעי כביצה מה"ת מנ"ל דשומר מצטרף גם להכניס, ותי' דאי יד נתרבה לתרוויהו מסתבר דגם שומר הכי, ועי' תו"ח ורש"ש דלפי המסקנא שם דקרא אזלא על להכניס ניחא, ובחזו"א כתב דיתכן דרק ביד יש חילוק בין להכניס ללהוציא כיון דאיכא שיעור בלא"ה, אך בשומר דליכא שיעור אי מהני להוציא ה"ה להכניס דלגבי זה אין סברא לחלק. ולדעת הרמ' דלהכניס ולהוציא איירי מהאוכל ליד לק"מ דכל הנידון בלהצטרף זה לטמא אחרים ובזה אין חילוק בין לטמא לליטמא.

מ"ב דין שרשים ג' מינים איכא במתני' בשום בצלים וקפלוטות דוקא לחים הוי שומר דרק אז זה שומר על לחות הפרי (בחו"ב כתב דשומר ע"י שיונק מהאויר), חזרת צנון ונפוס תמיד הוי שומר ולר"י בצנון רק שרשים גדולים, (המשנ"א נקט דבשום ובחזרת מהני מדין ראוי לאכילה ולא מדין שומר והחזו"א נקט כן בחזרת בדרך אפשר, וצ"ע היאך אוכלים שרשים והא דאיתא בשבת עלי שום אין זה שרשים אלא עלים, ובעקרן לשתלן ודאי הוי שומר דהאי כוונה לא יהני לדין ראוי לאכילה), ובעקרן לשתלן תמיד הוי שומר אף דאינו שומר את הפרי הקיים אלא את מה שיגדל אח"כ וזה גם בשום ובצלים, ובאמת צ"ע הטעם בזה דבגמ' בברכות איתא דשומר הוי כל היכא דבלעדו מיית פירא ומה זה שייך כאן. ובמינתא ופיגם נסתפק החזו"א אי דוקא בעקרן לשתלן ואזלא אכולהו או דבהם תמיד הוי שומר, והתפא"י נקט דתמיד הוי שומר וקשה לפי"ז אמאי לא כיילינהו בהדי חזרת ונפוס. שרשי השום יבשים הוי יד ושרשי כרוב ולפת וכן כל שדרכו ליגזז אף יד ל"ה, ובסיב של צנון לר"י נסתפק החזו"א אי עכ"פ יד הוי, ושאר השרשים אי דרכן לעקרן הוי יד ואי לקצרן טהורים.

והפטמה שלהן בין לחה בין יבשה צ"ל דזה ראוי לאכילה ולא מדין שומר, דהא כתב התפא"י דהשרשים יוצאים מהפטמה ואפ"ה ל"ח שומר ע"ג שומר.

והעמוד שהוא מכוון כנגד האוכל הרמ' והרע"ב פי' דזה הלב של הבצל והקשה ע"ז התפא"י דא"כ מה שייך שאינו כנגד האוכל הא כולו בתוך הבצל, ואפשר דזה גופא קתני דרק מה שבתוכו טמא. הערוך פי' דזה העמוד שבו הזרעים והיינו דחוץ לבצל יש שורש ועלים ושם גדלים הזרעים והעלים שכנגד הבצל מצטרפים, ועי' חזו"א דהקשה דהאי עמוד ראוי לאכילה ואף שלא כנגד האוכל ותי' דאיירי ביבש שאינו ראוי לאדם, אך הקשה דלגדי מיהא ראוי כדמבואר בשבת ספ"ז ולדעת הראב"ד בעי שיפסל לכלב, ועי' ברד"ל על התוספ' דהאריך בזה. הגר"א פי' דזה השורש העבה שיוצא בין החוטים הדקים וזה אף יבש מצטרף ושלא כנגדו אף לח א"מ, ולפי"ז צ"ל דשרשי הבצלים דתנן דלח מצטרף היינו דוקא כנגדו דלא גרע מהעבה, והחזו"א הגיה בא"ר אפי' עב א"מ אך הלח תמיד מצטרף דהא ראוי לאכילה ואפי' השרשים לחים מצטרפים.

סיג של רצפות להרמ' והרע"ב היינו האבק הדבוק בפרי ורצפות לשון רצוף, להערוך היינו עפר שעל השרשים ומלשון רצפה, עוד פי' הר"ש דהיינו עלה שכרוך על הרצפה וע"ע בביאור הגר"א דזה השרשים הדקים שסביב השרש העב, והא דקתני בתוספ' של אשכול של רצפות עי' חזו"א דביאר לכל הפירושים.

מ"ג ויד הפרכיל טפח מכאן וכו' ב' מהלכים איכא בראשונים הר"ש פי' דביד הפרכיל נצרך ליד רק טפח ותו לא, ביד האשכול הכל נצרך ואפי' הרבה, וכן בזנב האשכול הכל הוי יד, ביד המכבד רק עד ד"ט הוי יד טפי לא, ובקנה של שיבולת ובכל הנקצרים עד ג"ט הוי יד, ובאין דרכן ליקצר הכל הוי יד. הרא"ש פי' להיפך דיד הפרכיל רק אי איכא טפח מהני ליד פחות לא ויתכן דגם היותר מטפח הוי יד (התפא"י כתב תרוויהו דפחות מטפח ל"ה יד כלל וכשיש הרבה רק הטפח הוי יד), יד האשכול אפי קטן מהני ליד זנב האשכול ויד המכבד רק כשיש ד"ט מהני פחות לא, (וזה מחלוקת נפרדת אי זנב האשכול בכ"ש), וביאר דמחמת כובד האשכול ל"מ בפחות מד"ט, וצ"ע דהא גם כשנשאר גרגר א' הוי יד ובזה אינו כבד, והחזו"א הקשה מה יועיל שזה יותר ארוך לכובד. והנה לפי"ז צ"ל גם בקנה של שיבולת ובכל הנקצרים דרק כשיש ג"ט הוי יד והשתא הכל בכלל והקשה החזו"א לפי"ז מה החילוק אי הדרך לקצור לגבי פחות מג"ט, ועו"ק דהמג"א סי' תרכט סקי"ב הביא מהרא"ש (בשו"ת כלל כד סי"ד) דיד פסול לסכך רק עד ג"ט והכא להרא"ש איירי רק שפחות מג"ט ל"ה יד, (ויתכן כהתפא"י דתרוויהו אמת והמקור לדין השני מהתוספ' דהיותר מג"ט אינו טמא), ואולי בסיפא מודה וצ"ע.

בדעת הרמ' כתב התוי"ט דס"ל כהר"ש אך כבר כתבו המלאכ"ש והמשנ"א ובנמוקי הגרי"ב דס"ל כהרא"ש בב' הדברים דזנב האשכול שיעורו בד"ט ושפחות מד"ט ל"ה יד.

והנה כ"ז שיעור יד בגזע של הפרי, ומסתבר דהעלים שיוצאים מהגזע אינם יד דלא משתמשים בהם לפרי, ונראה דהנהו שיעורי זה מכל פרי ופרי.

מלעין של שבלים בחולין קאמר דראוי במלאי שבין המלאין ופירש"י דראוי לאוחזם הרבה יחד דאינם נפסקים, ונראה לפי"ז דגם יחידי הוי יד כיון דיש אופן שהוא ראוי, אכן הערוך פי' דהיינו הנימה החזקה שבתוך הנימים שהיא ראויה ואינה נפסקת, ולפי"ז איירי דוקא באותו הנימה, והנה הרמ' סתם וכתב החזו"נ דאפשר כב' הפי' וכתב דהיה לו לפרש עיי"ש, אכן לפי מש"כ ס"ל כרש"י והשתא איירי בכל אופן ולא הו"ל לפרש מידי.

מ"ד שרשי קולסי הכרוב וכו' להרמ' איירי גם הכא בשרשים ולהערוך איירי בעלים, ויל"ע להרמ' כיון שאין בהם צורך הוי בכלל את שדרכן ליגזז, ואפשר דנקט משום ר"י דמודה דוקא בהני ואף דגם בתרד פליג היינו מטעם שראוי לאכילה אך בלא"ה דמי לכרוב ולפת שאין בהם שימוש כלל.

ר' יוסי מטמא בכולם טעמא דר"י כתב החזו"א בתחילה דכל הני הוו יד גרוע ופליגי אי מהני ליד, אך הקשה וכי קי"ל בכל השרשים דיש בהם שימוש גרוע, ועוד הקשה מהתוספ' דר"י מטמא היכא דעקר השרשים כדי לתלותם בפתח חנותו והא בלא"ה ר"י מטמא בכל השרשים, וע"כ הסיק וכ"כ התפא"י והמשנ"א דפליגי בדרכן ליגזז ועקרן לצורך וכדמפרש בתוספ' ופליגי אי אזלינן בתר דעתו או דבטלה דעתו, ולפי"ז בנעקר מאליו לכו"ע לא הוי יד. ובמשנ"א מ"ב כתב דה"ה אי רצה לקיים הגזע יותר מהשיעור המפורש שם דלר"י הוי יד, ויל"ע בהא דאיתא בתוספ' אגד את הכריכה יותר מהשיעור ל"מ ולכאורה זה סימן שרוצה יותר וא"כ זה דלא כר"י.

ומה דפליג ר"י בתרדין איתא בתוספ' מפני שנאכל עמהן וכ"ג הר"ש אך הגר"א גרס מפני שנמכרים עמהן, ועי' תוי"ט דנפק"מ בגי' אי הוי יד או שומר, אך הקשה דר"י כייל עם שרשים שעקרן והתם ודאי הוי רק יד, והחזו"א כתב דאפשר דגם להר"ש הכוונה שהאוכל נאכל בעזרת היד ולא דאוכל את היד.

תוספתא שרשי כל הנעקרים וכו' הגר"א גרס הנקצרים ואף לגי' הר"ש פי' החזו"א דהיינו דדרכן ליקצר ונעקרו.

מלעין של שיבולים לת"ק הוי יד ורק ג"ט ולר"י הוי אוכל דנכססים וע"כ הכל מצטרף, והקשה החזו"א היאך אפשר לאכול קש.

והמקטף מלילות להכניסם לביתו שיעורו טפח עי' חזו"נ דהקשה אמאי לא פסקה הרמ' הא הוי לכו"ע.

מ"ה כל ידות האוכלים שבססן בגורן טהורים ר"י מטמא ביאור פלוגתתם לר"א דהתיר אגדן פליגי אי בידות מהני מחשבה להוציא מיד מחשבה, (ויל"ע אמאי חשיב מה שחל דין יד גדר של מחשבה הא חייל ממילא דזה משמש ליד), לר"י דבססן ממש פליגי אי עדיין משמש ליד דראוי להפכן בעתר, ואפשר לבאר דודאי לא נתכוון להפכן בעתר אלא דבעי מעשה להוציא מהדין יד וכיון דעדיין ראוי ליכא מעשה לאפוקי ולרבנן איכא מעשה, אך רש"י בסוכה כתב והוא כשבססן תחילתן לא נתכוון אלא לרככן משמע דבעי כוונה להשאיר בשביל להפכן בעתר, ובביאור פלוגתתם כתב המשנ"א דפליגי לשיטתייהו דרובא דעלמא לא משתמשים להכי והוא נתכוון להכי ופליגי אי בטלה דעתו או לא, ועוד אפשר דפליגי אי הוי יד חשוב או לא.

הרע"ב כתב דראוי להפכן בעתר היינו את הקש ע"י השבולים והקשה התוי"ט דא"כ האוכל משמש את היד ובכה"ג ל"ה יד וע"כ פי' כרש"י דראוי להפוך את השבולים ע"י הקש, וצע"ג דבסוגיא שם חזינן דגם כשהאוכל משמש את היד הוי יד דפליגי אי הקוצר לסכך יש לו ידות ולמ"ד דיש הטעם דניחא לי' דלא ליבדרו, ופירש"י שצריך את האוכל שלא יבדרו ומשמע שלא יתפזר הקש דאי שהאוכל לא יתפזר הול"ל שצריך את הקש, ויותר מפורש בתוס' דכתבו דע"י כובד השבולים לא יתפזר הקש ברוח, וא"כ האוכל משמש את היד, ובאמת הריטב"א שם כתב דע"י הקש השבולים לא יתפזרו אך ברש"י ל"מ כן וגם דהתוס' שם כתבו דאינו צריך את האוכל ומבטלו, וראיתי במרחשת ריש סי"ט דהוכיח כרש"י ולא כתוס' דלתוס' האוכל משמש את היד והיינו דלמד ברש"י כהריטב"א וזה דחוק מאוד. ובעצם הנידון באוכל המשמש את היד לכאורה תלוי אי ענין יד זה שנטפל לאוכל וחשיב כמוהו ולפי"ז דוקא כשהוא משמש את האוכל ולא להיפך, או דענין יד דמחובר לאוכל והוי כחד וע"כ גם הוא מקבל דין האוכל ולפי"ז אין חילוק למה הוא אחד אי מחמת האוכל או מחמת היד.

הקשה המשנ"א (במ"ב) מ"ט הבוצר לגת אין לו ידות וכן הקוצר לסכך לחד מ"ד הא חזינן לרבנן דאזלינן בתר רובא דעלמא ולא תלוי בדעתו גבי שדרכו ליגזז ונעקרו ומ"ש דעתו שיהיה יד מדעתו שלא יהיה יד, ואפשר דאין לדמות מילתא למיתא דלגת ולסכך הוי טפי דרך העולם אלא דאינו הסתמא ובזה ל"א בטלה דעתו, ועוד אפשר דלהוריד שם יד יותר קל דבעי שיהיה עומד לשימוש בפועל ובזה תלוי בדעתו אך להחיל שם יד ל"א.

שייר בה גרגיר א' טמאה כתב הרמ' בהל' דזה מצד יד וכ"כ הרע"ב, ואף דבפיה"מ ריש מסכתין כתב דעוקצי הענבים הוי שומר וכן איתא בתוספ', צ"ל דזה רק העוקץ של כל ענב כלפי הענב שלו אך הכא שריקנה הוי רק יד לאותו ענב. ולגבי תמרים כתב בפיה"מ דזה שומר דשרביט הוי שומר וכ"כ בפיה"מ ריש מסכתין ועוקץ התמרים כוונתו לשרביט. ובקטניות בפיה"מ הכא כתב מצד שומר, אכן מסקנת הסוגיא דחולין איירי ביד, ולפי"ז רישא וסיפא ביד ומציעתא בשומר. והתוי"ט דייק מהרמ' בהל' דהכל מצד יד וצ"ע.

פסיגה של אשכול שריקנה טהורה במלאכ"ש ביאר דאיירי שהאשכול מלא ענבים ורק פסיגה א' ריקנה ואינה חשובה יד לשאר האשכול אך שייר בה גרגר א' נטמא כל האשכול דהשתא הוי יד לכולה, וצ"ע מ"ש אי יש שם גרגר א' לגבי הדין יד לשאר האשכול, ויותר פשוט לפרש דאי נשאר גרגר א' הוי יד לאותו גרגר וכיון דהוא מחובר לאשכול נטמאו כולם דהוי חיבור. ובחזו"א משמע דאיירי בריקן כל האשכול ונשאר בכולו רק גרגר א' הוי כל האשכול יד לאותו גרגר וכדאיתא בתוספ' שהביא הר"ש מ"ד, ועי' מלאכ"ש דהקשה ע"ז כמה קושיות. ובשרביט של תמרה וקטניות ע"כ איירי כששאר השרביטים מלאים דהא למסקנת הגמ' בחולין איכא שיעור ע"י שאר השרביטים.

ראב"ע מטהר בשל פול ומטמא בשל קטניות מפני שהוא רוצה במשמושן למ"ד יש שומר לפחות מפול איירי בדין שומר וכמש"כ הר"ש דרוצה במשמושן היינו בשימושן שלא יתערב בהם פסולת וע"כ הוי שומר, והרמ' כתב דאוהב לחפש בין העצים וצ"ע דא"כ הוי רק יד, ולמ"ד אין שומר לפחות מפול ע"כ איירי בנגע טומאה בקלח ומדין יד, ואף דליכא כביצה מצטרפים כולם דרק בנגעה טומאה בשרביט אין השרביטים מצטרפים (וזה ההכרח בס"ד דמהני מדין שומר שיצטרף לגרגר א' לשיעור) אך בנגעה בקלח דיש לו כמה שרביטים כולם מצטרפים והסברא לחלק בזה צ"ע ועי' חזו"א. ועי' משנ"א דלר"א דהשרביט של הפול ל"ח שומר ולא יד זה גם בלא ריקנו כלל, והנה צ"ל דהשרביט אינו שומר לפול ולקטניות ככל הקליפין וע"כ צריך ר"א לטעם דרוצה במשמושן ובפול מטהר.

התוי"ט דייק מהרמ' דמהני מדין יד ואף דהרמ' פסק דיש שומר לפחות מפול ולפי"ז יכול להועיל מדין שומר מ"מ הוכרח לזה מצד דאין ב' שומרים לדבר א' וכ"כ באהבת איתן.

מ"ו עוקץ דלעת טפח להר"ש אזלא על הכל דרק טפח הוי יד להרע"ב אזלא רק בדלעת יונית , ומקורו כתב הרש"ש מהתוספ' בכלאים ה' דברים נאמרו בדלעת יונית וחד מנייהו עוקצה טפח, הרמ' בהל' כתב על דלעת אך לא פי' דוקא ביונית ואפשר דרק ליונית יש עוקץ ארוך ועי' בית שאול ומסכנות נפתלי.

וסברת ר"י דדלעת הוי שומר דראוי לאכול ע"י שליקה ועי' משנ"א דכששלק לכו"ע הוי אוכל ופליגי היכא דלא שלק דיש לו אפשרות לשלוק, ודוקא בהדי האוכל אך בנפרד מהאוכל לכו"ע ל"ח אוכל. ועי' א"ר דלר"י דראוי לאכילה ה"ה דהיותר מטפח מצטרף.

והנה מבואר במתני' דיש ג' דרגות בתאנים וחרובים הוי שומר אגסים וכו' הוי יד והשאר טהור, והרמ' פ"ה ה"א כתב דעוקצי התאנים והאגסים וקצת האשכול הוי יד ולכאורה תאנים הוי שומר, וצ"ל דכלל בתחילה הכל ביד ואח"כ פירט דיש שהם שומר, (ויותר משמע דרק קליפה וכדו' הוי ממש שומר אך עוקצים זה יד שדינו כשומר כיון שמועיל לפרי ובתחילה כתב המציאות ואח"כ הדינים וכ"מ בפיה"מ ריש מסכתין).

בתוספתא איתא דעוקץ הענבים נמי הוי שומר ופי' הגר"א דהוי שומר שלא יצטרכו ליגוע בענבים ויפסדו, והרד"ל כתב דזה שומר על היין שלא יצא והוי כחותם. והטעם דלא תנן במתני' תי' הרד"ל דמתני' איירי דוקא בעוקצים המובלעים באוכל דלגבי תרומה איתא דעוקצי תאנים וחרובים אסורים לזרים ומפרש בירו' דזה דוקא במובלעים באוכל דראויים לאכילה וזה גם טעם מתני' כדכתב הר"ש, משא"כ ענבים דהוי שומר אף באינם מובלעים מצטרף ואינו ענין למתני', ואף דמתני' תנן דכל השאר עוקציהם טהורים ע"כ לא איירי בכל הנהו דתנן לעיל שיש להם ידות דאי הגזע טמא כ"ש העוקץ דקרוב לפרי טפי, ולהרא"ש דטמא מצד שומר לפרי שלא יתייבש ודאי הוי אף באינם מובלעים ולפי"ז כתב דתנא ושייר עכת"ד. והחזו"א נחלק עליו חדא דאף להר"ש איירי באינם מובלעים ואין לדמות איסור לטומאה דהא הכא בעוקץ שפירש מהפרי אינו טמא דהא תנן מצטרף והתם אסור בכל גוונא, וכן מוכח מהגר"א דכתב דלר"י עוקץ דלעת מצטרף אף יותר מטפח ומוכח דגם היוצא מהפרי מצטרף. ועוד נחלק דאין ראיה מהא דיש להם ידות דעוקציהם טמאים דמה שנצרך לפרי טמא ואינו תלוי בקרוב לפרי. והא דלא תני עוקץ הענב תי' דמתני' פליגא, אכן הרמ' בפיה"מ ריש מסכתין הביא דעוקץ הענבים מצטרפים. ועוד פליגי דהרד"ל כתב נפק"מ אי הוי אוכל או שומר היכא דבססן דגילה דעתו דאינו צריך לשמירה אך אוכל הוי, והחזו"א פליג דכיון דבמציאות זה שומר לא איכפת לן דאינו צריך לשמירה.

והיוצא בדין עוקצי תאנים להרד"ל טומאה קיל מתרומה דגם במובלעים בעי שהעוקץ יהיה מחובר לאוכל משא"כ בתרומה ולהחזו"א טומאה חמיר דגם באינם מובלעים טמאים במחוברים לאוכל, ולגבי שבת בכל גוונא אינם מצטרפים לשיעור גרוגרת דהתם בעי שיעור חשוב.

פרק שני

מ"א זתים שכבשן בטרפיהם טהורים דעת רש"י בברכות כ. ובתענית דכיון דכבשן בטל דין יד דזה רך וא"א לאחזן ביד, והקשו תוס' דא"כ מאי שלא כבשן אלא למראה, וע"כ פי' דאיירי בדין ראוי לאכילה דע"י הכבישה ראוי אך כיון דכבש למראה לא חייל דין אוכל לטו"א אך אי יכבוש לאכילה מק"ט, וכן דעת הרמ' דבפי' כתב לפי שאינם מאכל וכן בהל' הביא בפ"א בדין אוכל ואינו ענין ליד. הר"ש כתב דטהורים כיון דלא כבשן ליד אלא למראה ואינו רוצה להשתמש בזה ליד, ועי' חזו"נ דרש"י והר"ש קיימי בחד שיטתא דיד דעלמא ל"ה כיון דזה רך ואינו ראוי ליטלו ביד ומצד שכבשן דרוצה להשתמש ל"ה יד דכבשן למראה ובזה מיושב קושית תוס'. ועי' משנ"א דהא דחזינן הכא דתלוי בכוונתו דרק בגלל שכבשן למראה טהור ואי יחשוב ליד טמא זה רק לר"י אך לרבנן אזלינן בתר רובא דעלמא דלא משתמשים ליד.

עי' במאירי בברכות דהביא ב' שיטות אי העלים יטמאו את הזית שני כיון דראויים לאכילה ומק"ט ורק ל"ה דבר א' או דאינו מק"ט כלל.

כשות של קישות כל הראשונים פי' דזה שער שעל הקישות אך הראב"ד פ"א מטו"מ ה"ד פי' דזה פרח שעל הקישואים דהשער מטמא לכו"ע, ועי' חזו"נ ריש המסכת.

רי"א כל זמן שהיא לפני התגר טמאה להרמ' דלת"ק טהורה מצד דאינו אוכל קאמר ר"י דמ"מ טמאה מצד שומר, והנה בטעם ר"י כתב הרמ' דניחא לי' שיקפצו ע"ז בני אדם וכתב דע"כ הוי שומר, וצ"ע דלכאורה זה טעם ליד וכן משמע מהר"ש דהקשה ע"ז ב' קושיות חדא מ"ש מרישא דל"פ ר"י, ועוד דבתוספ' תניא אמרו לו לא יד ולא שומר וכוונתו דמשמע דלר"י הוי שומר ואי מצד שיראה חדש הוי רק יד וזה דלא כהרמ', והר"ש פי' דהוי שומר שלא יטנף מבנ"א ועי' תפא"י שהאריך לבאר בזה, והגר"א כתב דמה"ט הוי יד וצ"ע דאי שומרו בטינוף הוי שומר וכמו בשרביט של קטניות דביאר הר"ש פ"א מ"ה דהוי שומר דמצילו מטינוף, ואולי גם שם הגר"א יחלוק.

התוי"ט תירץ קושית הר"ש מ"ט לא פליג ר"י ברישא דהתם העלה לא נוגע בזית משא"כ הכא, וצ"ע דאי הוי שומר מה צריך שיגע, אכן מצינו כה"ג לקמן מ"ה דהרע"ב פי' בר"א דהמסרק טהור מצד דאינו נוגע בפרי וזה עוד תנאי בשומר, ולפי"ז צ"ל דלהרמ' מה שיקפצו בנ"א עושה רק שומר ולא יד (וצ"ע הטעם בזה) וע"כ היכא דל"ח שומר דאינו נגע בפרי טהור.

מ"ב כל הגלעינים מיטמאות ומטמאות ולא מצטרפות הקשה הרא"ש אי ל"ה שומר מה"ת דהוי יד וע"כ גרס ומצטרפות דהוי שומר וכ"ג הגר"א, וכתב הרא"ש דכן גרס הרמ' וכבר כתבו מפרשי המשנה דהרמ' בפי' ובהל' גרס ולא מצטרפות, והטעם דהוי יד עי' תפא"י ומשנ"א וחזו"א ס"ב סק"א. וברש"ש הוכיח דמצטרפים מהא דאסורות הגרעינים בערלה או מצד דחשיב פרי כמש"כ תוס' בברכות לו: ולפי"ז הוי אוכל או מריבוי דאת בשרו כמש"כ הרשב"א ולפי"ז חשיב שומר, והחזו"א שם כתב דלדינא לא פליגי הר"ש והרא"ש כלל דלכו"ע לח מצטרף ויבש לא ואזלא על כל הגרעינים והנידון רק על מה איירי מתני', ובאמת איכא נפק"מ ביבשה אי הוי יד או לא אך בלחה ליכא נפק"מ, ולפי"ז ל"ק לדעת הר"ש דהכא איירי ביבשה והתם בלחה. והגר"א בשנו"א ערלה פ"ג מ"א הוכיח דלא כתוס' דגרעינים מתוקים חשיבי פרי ומברכים בפה"ע ממתני' דחשיב יד ואינם מצטרפים וע"כ דל"ח פרי, וזה סתירה לגי' הגר"א הכא ומצטרפים, והחזו"א הקשה דהכא מבואר דרוטב מצטרף והיינו דגם לגי' הר"ש זה דוקא ביבשה אך המתוקים מצטרפים ולשיטתו, אך הגר"א והרש"ש ס"ל דרישא איירי בכל גוונא ורק בתמרים יש חילוק בין לחה ליבשה ושפיר הוכיח דאינו פרי, אכן לפי"ז מוכח גם דאינו שומר וכמש"כ הרש"ש, ואולי יש חילוק בין שומר דערלה לטומאה. ולתוס' בברכות דחשיב פרי לערלה זה אף בפ"ע אך לטומאה זה דוקא עם הפרי וצ"ל דלטומאה בעי עומד לאכילה טפי מערלה.

גלעינה של רוטב אע"פ יוצא מצטרפת ושל יבשה א"מ ובסיפא תנן שמקצתה יוצא אינה מצטרפת, דעת הרמ' דלחה הוי שומר דבלי הגרעין הפרי יתייבש ויבשה לא, ואע"פ יוצא היינו דאף שיש חלק שיוצא אפ"ה הפנימי מצטרף וכדמפרש בסיפא, ובהשגות הראב"ד הקשה אמאי לא הזכיר הרמ' דאף יוצא מצטרף וכתב הכס"מ דסתם ללמד דבכל אופן מצטרף, וכבר כתב בחזו"נ דאדרבא הרמ' לשיטתו דרק הפנימי מצטרף וע"כ לא הזכיר זה שלא נטעה. הר"ש פי' שמוצץ את הלחות וע"כ מצטרף ומשמע דהוי אוכל ולפי"ז אע"פ יוצא היינו כיון דהוי אוכל א"צ שיהיה בתוך הפרי, (להחזו"א דפליגי בכל הגרעינים יתכן דפלוגתת הרמ' והראב"ד והר"ש כפלוגתת התוס' והרשב"א בברכות אי גרעינים הוי פרי), המהר"ם מפרש דאיירי בלא נגמר הפרי ולחה נדבק מהפרי לגרעין והוי אוכל משא"כ ביבשה. התפא"י ונמשנ"א פי' כהרמ' ואע"פ יוצא היינו שהגרעין רפוי ואינו מחובר לפרי אך זה בתוכו ואפ"ה הוי שומר וע"כ אינו סתירה לסיפא כלל.

כתב המשנ"א דהחילוק בין לחה ליבשה זה בסוג של התמרה ולא דהיתה לחה ונתייבשה דהא בעי שיפסל מאכילת כלב, ולפי מש"כ בריש מסכתין דשומר שפסק מלהיות שומר תו אינו שייך בדין טו"א ואף בראוי לכלב א"כ לדעת הרמ' דאיירי בדין שומר לק"מ ורק להר"ש והראב"ד הוצרך לזה, והחזו"א יישב דאף להר"ש הכא דמי לשומר כיון דהוי אוכל רק עם הפרי ולא בפ"ע וע"כ כשפירש מהפרי אינו בתורת אוכל כלל. והנה בגרעינה שמקצתה יוצא דתנן בסיפא דל"ה שומר משמע דזה אף בהיה בתוכו ויצא אף דהשתא ראוי לכלב וא"כ בזה לא יעזור תי' המשנ"א, אך לפי מש"כ דבדין שומר אף ראוי לכלב טהור א"ש דהתם לכו"ע הוי רק מדין שומר. ועוד שמעתי ליישב דכל מה שהיה ראוי בלח זה המיץ שבו וכשייבש ליכא מיץ כלל ושאר הגרעין מעולם לא היה ראוי, וכן כתב החזו"א לגבי שבת פ"ג מ"ד, אך עדיין יקשה מגרעין שמקצתה יוצא דהיוצא ל"ח שומר ומשמע אף שראוי לכלב וע"כ צ"ל כתי' החזו"א או המשנ"א.

לפיכך חותל של יבשה מצטרף ושל רוטב א"מ דעת הרמ' דזה הקרום שבין הגרעין לפרי ולחה אינה דבוקה לפרי וע"כ ל"ה שומר משא"כ יבשה, ובפי' כתב דיבשה הוי שומר אך בהל' כתב דזה ראוי לאכילה ועי' חזו"נ. ובתפא"י הקשה מאי לפיכך הא מה שיבשה דבוק לפרי אינו מחמת שהגרעין אינו שומר וכ"כ החזו"א דהלפיכך מתפרש בקושי. דעת הר"ש דזה החותם של הפרי שתחת העוקץ והק' מאי לפיכך, ובאמת הגר"א לא גרס לפיכך, אך הרא"ש הקשה מ"ש לחה מיבשה. ועי' תוי"ט בשם מהר"ם דפי' כהרמ' אך מצד אוכל בין הגדעין ובין הקרום שעליו ופי' בזה את הלפיכך. הראב"ד בהשגות פי' דזה קליפה שעל התמרה והלח הוא מר וע"כ אינו ראוי לאכילה משא"כ היבש מתוק וראוי לאכילה, וצ"ע מ"ש מכל הקליפים דהוי שומר ואף בלא דראוי לאכילה, והתפא"י פי' דברי הראב"ד על הקליפה שעל הגרעין (הראב"ד להדיא כתב שעל הפרי), ולפי"ז נמי צ"ע מאי לפיכך.

ויש להקשות להרמ' דחותל היינו הקרום שעל הגרעין בתמרה לחה היאך הגרעין הוי שומר הא יש הפסק בינו לאוכל דהחותל בלחה אינו ראוי לאכילה, ובשלמא אי החיסרון של שעג"ש זה דאינו נצרך לפרי הכא ודאי נצרך וגם ליכא עוד שומר, אך אי החיסרון מצד הפסק קשה, ועי' רש"ש דרצה ליישב הגירסא בכל הגרעינים ולא מצטרפים אף דלגבי ערלה אסור לדעת הרשב"א דזה מצד שומר הכא הוי שעג"ש כיון דיש גם קרום, אך קשה ע"ז מתמרה לחה דלכו"ע מצטרפים אף דיש קרום וצע"ג.

גלעינה שמקצתה יוצא שכנגד האוכל מצטרף להרמ' הוי פי' דרישא דרק כנגד האוכל הוי שומר, להר"ש והראב"ד הכא איירי שאכל חציה דאז אינו עומד לאכילה ורק מצד שומר מצטרף וע"כ זה רק כנגד האוכל, ולעיל איירי בשלימה דמהני מדין אוכל וע"כ הכל מצטרף, והטעם דאינו עומד לאכילה עי' תפא"י דביטל את הגרעין שתחתיו והיינו דגלי בדעתי' דאינו חפץ בחלק הזה של הגרעין, ועי' חזו"א דאז אין הדרך למוצצו טפי. ויתכן דפלוגתת הרמ' והר"ש לשיטתייהו דאי מצטרף מצד שומר כיון דיצא תו אינו שומר אך אי מצטרף מצד אוכל אף ביצא הוי אוכל וא"כ הוצרכו להעמיד בנאכל חציה.

כגון הסאה האזוב והקורנית להרמ' זה פי' לחכמים דכנגד האוכל מצטרף בעובי אזוב, ובהל' הוסיף עפ"י התוספ' דאי יש חלל מצטרף עד החלל, אכן מודה דיש גם דין באזוב דכנגד האוכל מצטרף כדמפורש בתוספ' וצ"ב אמאי לא הביאו בהל'. הר"ש פי' דגם באזוב כנגד האוכל מצטרף וכ"ג הגר"א, וברא"ש הוסיף דאם העצם עגול והבשר מגיע עד חציו חצי העצם מצטרף.

ולחכמים דכנגד האוכל מצטרף משמע דזה בין במקיפו כטבעת בין באינו מקיפו, ולר"י עי' חזו"א דהסתפק אי מודה דבאינו מקיפו כנגד האוכל מיהא טמא, ועי' תפא"י דדייק דחכמים מחמרי באינו מקיפו דלר"י טהור הכל.

תוספתא ביבשה כנגד האוכל טמא שלא כנגד האוכל טהור דר"מ וחכ"א הכל טהור משמע דלחכמים אף יד ל"ה ולר"מ רק כנגדו הוי יד וצ"ע מ"ש מכל הגרעינים דעכ"פ הוי יד, ועי' חזו"א דפי' טמא וטהור היינו מצטרף וא"מ אך יד לכו"ע הוי בכל גוונא ומתני' דמחלק בין לחה ליבשה דלא כר"מ. אכן להרא"ש יתכן דלחכמים טהור לגמרי ול"ה יד אך לר"מ ע"כ טמא היינו מצטרף דהא להרא"ש אין סברא שיהיה יד וגם דיותר מסתבר דיהיה יד שלא כנגד האוכל.

ומה דנקט בלחה שנאכל חציה וביבשה סתם להר"ש זה בדוקא דהא בלחה הוי אוכל ורק בנאכל חציה הוי שומר ובעי כנגד האוכל משא"כ יבשה לר"מ תמיד הוי רק שומר, אך להרמ' דנאכל חציה ל"ד אין חילוק בין לחה ליבשה.

שם ברוטב שנימוח חציו וכו' לכאורה איירי הכא שנימוח צד א' של התמרה וע"כ שייך לדון עד חלל, ואיירי בלחה אך ביבשה תלוי בר"מ וחכמים.

שם רי"א קולית שיש עליו כזית בשר גורר כולו לטומאה וחכ"א וכו' בחולין מפרש פלוגתייהו דלר"י אין שומר בפחות מכזית ולחכמים גם בפחות מזית ופליגי רב ור"י אי פול דוקא ופחות לא או ל"ד, והקשה התוי"ט על הר"ש והרע"ב שכתבו כזית בשר והא א"צ אפי' פול, וברמ' פסק כחכמים דאי יש פול גורר כולו לטומאה וקשה הא פסק דיש שומר לפחות מפול, ותי' בחי' רמ"ש חולין שם וכן רמז התוי"ט דבמוח שגורר כולו אף שלא כנגד האוכל לכו"ע בעי פול ודוקא בבשר שבחוץ פליגי, אך הרש"ש הקשה ע"ז דהסוגיא שם מדמה פלוגתת ר"י וחכמים לרב ור"י וע"כ דאין חילוק לגבי השיעור. והנה הראב"ד בהשגות ביאר דר"י וחכמים דקאמרי גורר את כולו כוונתם גם לחלוק על מתני' דבעי כנגד האוכל או כטבעת וס"ל דתמיד כל העצם שומר וע"כ פסק כחכמים והשיג על הרמ', ובדעת הרמ' כתב החזו"א דפליגי רק במוח דת"ק סתם דבעי כנגדו בין בבשר בין במוח ור"י וחכמים פליגי דבמוח א"צ כנגדו, והתפא"י כתב דגורר את כולו ל"ד אלא רק כנגדו ולא איירי כלל בנידון של המשנה וכ"כ הכס"מ דלא אתו לאפלוגי על ת"ק, וצ"ב לפי"ז אמאי מייתי התוספ' האי פלוגתא בתוך התנאים של המשנה, וכן קשה לפי"ז אמאי כתב הרמ' בקולית דבעי פול.

בחזו"א ס"ב סק"א הוכיח מהסוגיא בחולין שם דלרב דאין יד לפחות מכזית בעי כזית באוכל לבד ולא סגי שיש כזית באוכל ובשומר, ויתכן הטעם דאין יד לשומר אלא לאוכל, אך אפשר דבאמת יש יד לשומר אלא דלשיעור כזית בעי כזית חשוב.

מ"ג הרימון והאבטיח שנימוק מקצתו א"מ דאינו ראוי לאכילה וכתב החזו"א דלדעת הראב"ד דמשירד תורת אוכל בעי שיפסל מאכילת כלב איירי דנפסל לגמרי, ועוד כתב דבאמת מק"ט ורק אינו חיבור עם השלם, ועוד כתב דחשיב מי פירות דאינו מטמא טו"א.

הרמ' בהל' כתב דנימוק מקצתו אין הנשאר חיבור לאותו שנימוק ופי' החזו"א דחיבור ל"ד אלא דאינו מצטרף עם הנשאר, אך הקשה דהול"ל דאין הנימוק חיבור עם הנשאר ולא להיפך. עוד כתב הרמ' ואין הנשאר מהקליפה מצטרף שהרי אין שמירתו מועלת כלום, והיינו דאיירי בנימוק רק הפרי וקמ"ל דאף דהקליפה בשלימותה תו אינו שומר, ועי' חזו"נ וחזו"א דרק הקליפה שכנגד הנימוק אינו שומר.

שלם מכאן ומכאן ונימוק מהאמצע א"מ הקשה התוי"ט דזה זו ואצ"ל זו, ותמה עליו התפא"י דודאי איכא חידוש טפי בסיפא וכמש"כ הרא"ש דאף דנימוק רק בתוכו (ולא ליד הקליפה) ומכל הצדדים יש פרי שלא נימוק אפ"ה א"מ. והנה להרא"ש איירי על הנימוק עצמו דל"ח אוכל והא דקתני בתוספ' דאין הצדדים חיבור זה עוד דין.

הרמ' בהל' כתב וכן אם היה שלם וכו' אין הצדדים חיבור זל"ז ובפשטות למד כן במשנה דלא איירי לגבי צירוף הנימוק דזה שמעינן מרישא וכמש"כ התוי"ט אלא לגבי הצטרפות ב' הצדדים, וצ"ל דאיירי שהנימוק מפריד את כל הרימון דליכא חיבור ביניהם, עוד כתב הרמ' ואין קליפתו מצטרפת וביאר החזו"א דאי קליפתו מצטרפת זה מצרף גם את ב' החצאים דיש מקום חיבור ביניהם. והנה לפי' הרמ' א"ש הא דתני בתרי בבי דסיפא לא איירי בענין דרישא, אך הקשה החזו"א אמאי אין הקליפה מצטרפת הא קליפת אבטיח ראויה לאכילה אף כשאין בתוכה אבטיח כלל ומאי גרע שיש תחיו נימוק, (ולכאורה זה קשה גם ברישא להרמ' וצ"ע), ואף דבתוספ' להדיא קתני דאינו חיבור וע"כ דגם הקליפה אינה מצטרפת, התוספ' איירי רק ברימון ובמתני' לא קתני על הצדדים.

הפיטמא של רימון מצטרפת והנץ שלו א"מ פירש"י בחולין דהנץ הוי שומר ע"ג שומר, וע"כ בערלה שניהם אסורים דהתם גם שומר ע"ג שומר אסור ועי' בברכות לו:. ועי' חזו"נ דהקשה אמאי הגמ' בחולין לא מוכיחה דאין שומר ע"ג שומר מהכא ועי' אהבת איתן, ושמעתי ליישב דהמאירי בחולין הביא ב' טעמים אמאי א"מ או דליתא בתלוש או דהוי שעג"ש, וצ"ע דבגמ' בברכות יש ס"ד דתלוי אי אתא בתלוש ודחי, אכן יתכן דאתא ליישב קושית החזו"נ דכיון דאפשר לפרש הכי כבר אין ראיה לשעג"ש.

רא"א אף המסרק טהור וחכמים ס"ל דהמסרק טמא וכתב התוי"ט דהוי בכלל הפיטמא ומצטרף וע"כ הרמ' לא הזכיר דין המסרק, וביאר בחי' מהרי"ח דאף דהמסרק גבוה מהנץ מ"מ כיון דיוצא מהפיטמא עדיף מהנץ, וזה גם הטעם דל"ח שומר ע"ג שומר דשניהם אחד, אך המהרי"ח נחלק עליו דהנץ עדיף מהמסרק ולרבנן הוי רק יד ולר"א טהור אך הנץ לכו"ע הוי יד, והלשון אף דחוק לפי"ז, והמלאכ"ש פי' דהמסרק עדיף ופליגי בתרתי דלרבנן תרוויהו הוי יד ולר"א שניהם טהורים, וברמ' ודאי משמע כהתוי"ט דלא הזכיר דין המסרק.

והנה הרע"ב פי' בסברת ר"א דהמסרק לא נוגע בפרי משא"כ הפיטמה וכ"כ הרמ' בפיה"מ, ומשמע דודאי המסרק חשיב שומר אלא דיש תנאי שיגע בפרי, וזה א"ש להתוי"ט דלרבנן הוי בכלל הפיטמה וע"כ אף שאינו נוגע בפ"ע בפרי כיון דהכל א' חשיב נוגע (דהא גם החלק החיצון של הפיטמה אינה נוגעת) ולר"א לא חשיב א' וחסר בתנאי של נוגע בפרי, ובאמת הקשה החזו"נ אמאי חשיב המסרק שומר הא אם ינטל לא ימות הפרי.

מ"ד שלשה קליפין בבצל וכו' טעם החיצונה דטהורה דאין שומר ע"ג שומר ומש"כ הרמ' דהקליפה נופלת בעת משמושה אינו טעם לטהר אלא דזה המציאות, ואפשר דזה טעם אמאי ל"ה עכ"פ יד ועי' תפא"י. ויל"ע היכא דהאמצעית קדורה והחיצונה שלמה דהשתא רק החיצונה משמשת כשומר אי מצטרפת, ועי' חזו"א דהטעם דקדורה א"מ דמפרכי ונפלי ולפי"ז יתכן דכהחיצונה שלמה אינה נופלת, אכן להמשנ"א דיבואר לקמן ע"כ דעצם הקדורה זה סיבה שלא ישמור, ולפי כל הצדדים שיתבארו לקמן בדין שעג"ש נראה דהחיצונה הוי שומר.

המשנ"א הקשה מ"ש הכא דקדורה מפסדת דין שומר מאוכל שחילקו וביצה מגולגלת דעד שיגוס הוי שומר, ותי' דהכא איירי שנחסר קצת והתם נחלק ולא נחסר כלום, ולפי"ז בתוספ' התם דתניא עד שיקלף מהני הקילוף לכל הפרי, אך החזו"א כתב דדוקא בבצל מפסיד השמירה בניקב ולא בכל הקליפות.

בעיקר הדין דאין שומר ע"ג שומר יש בזה כמה צדדים א. דהחיסרון בזה כיון דיש הפסק בין השומר לאוכל ובעינן שהשומר יגע באוכל וכמש"כ הרע"ב במסרק, ב. כיון דגם בלעדו היה נשמר מחמת הפנימי אין צורך בשמירתו וע"כ ל"ה שומר, ג. דהתחדש רק שומר א' ולא שנים, ד. דהשומר החיצון אינו שומר ישיר לאוכל אלא דהוא שומר את הפנימי והפנימי שומר את האוכל. והנה החזו"א בטבו"י ס"א סק"ו כתב דהיכא דהחיצון נוגע באוכל הוי שומר ומוכח דס"ל כהצד הראשון דהחיסרון מצד הפסק. ובגמ' בברכות לו: מוכח דלא כהצ"ד השני דשם מבואר דנץ הרימון אי שקלת לי' מיית פירא ומשמע דאף כשהפטמה קיימת וא"כ הפרי נצרך לשומר החיצון ואפ"ה ל"ה שומר.

מ"ה המחתך לבשל אע"פ שלא מירק אינו חיבור התפא"י והמשנ"א פי' דאיירי בגדול או קטן עולה עמו דבעלמא הוי חיבור כדתנן בפ"ג דטבו"י דהתם נחתך מאליו משא"כ הכא בחתך בידים, והקשה התפא"י היאך מוכיחים הפוסקים מהתם לשיעור הפריסה בהמוציא שיחשב שלם הא התם חתך בידים, ואפשר דכיון דהתם רצונו שיחשב שלם כדי לבצוע על שלם חשיב כמחתך להניח על השולחן דבעי שאין עולה עימו, אכן בתוספ' דמלפפון תניא התחיל לפרק חתיכה וכל העולה עימה חיבור ופי' המהרי"ק דקודם שהתחיל לפרק הוי חיבור אף שאינו עולה עימו, ולפי"ז מוכח דלא כהתפא"י, אכן החזו"א פי' דאיירי שרק התחיל לחתוך וכל מה שיחתוך בסוף הוי חיבור ולא איירי בעולה עימו דטבו"י ולפי"ז ניחא. ויל"ע בשיעור המחתך דלא מסתבר דבסדק קטן כבר לא יחשב מחובר והחזו"א כתב דבעי רוב חתוך. והנה עצם דין המשנה דדין חיבור תלוי בדעתו זה חידוש דלכאורה זה דבר התלוי במציאות.

לכבוש ולשלוק ולהניח על השולחן חיבור כתב הרא"ש דמהני מטעם יד או מטעם חיבור, ויל"ע להתפא"י דאיירי בעולה עימו מה הוצרך ליד ומה"ת דל"ה חיבור. ובעיקר הטעם של יד צ"ע מאי שייטא להכא דבדין יד התחדש דגם כשאינו ראוי לאכילה טמא וכן מספק"ל בחולין בבע"ח ובמחובר, אך בחיבור היד לאוכל זה תלוי בדיני חיבור דכה"ת ומנ"ל דדין יד יעשה חיבור, וכן במה שכתב הרא"ש גבי אגוזים שאמנם דמהני מצד יד.

התחיל לפרק אוכל שהתחיל בו אינו חיבור הרמ' פי' דרק מה שחתך אינו חיבור ואתא לדיוקא, הר"ש גרס התחיל למרק ומסתבר דהיינו כשכבר אינו עולה עימו, ואינו חיבור פי' דכל החתיכות אינם חיבור דגלי אדעתי' דלא ניחא לי' אך נסתפק אי דוקא כל החתיכות באותו ירק שבו התחיל לחתוך או דבכל הירקות שלפניו, (והחזו"א למד דמספק"ל בדין של הרמ'). וכ"ד הראב"ד והשיג על הרמ' מלשון התחיל דמשמע דאזלא על השאר וכה"ק התוי"ט. והא דקתני בתוספ' זה שהתחיל בו אינו חיבור והשאר חיבור להר"ש צ"ל דאיירי על שאר הירקות, ולפ"ק דאף שאר הירקות אינו חיבור צ"ל דזה דוקא בהתחיל לפרק ולא בהתחיל למרק.

האגוזים שאמנם והבצלים שחמרן ה"א חיבור הרמ' פי' שקשרן בתלוש והקשה הראב"ד (פ"ה הי"ב) הא חיבור בידי אדם אינו חיבור וכמש"כ שם הרמ' לגבי שום, ותי' הכס"מ דרק לגבי הכשר מים ל"ה חיבור אך לגבי טומאה הוי חיבור, והקשו האחרונים ע"ז הרבה קושיות, אכן הרד"ל בתוספ' והחזו"נ והחזו"א תי' דאגוזים ובצלים לחים יונקים א' מהשני אף בתלוש וע"כ חשיב חיבור ביד"ש. הרא"ש פי' דמהני מדין יד וכ"כ הראב"ד בדעת הרמ' (וכדביאר החזו"נ ליישב קושית הכס"מ מה הוצרך ליד ותי' דכתב לדעת הרמ' אלא דעדיין קשיא לי' מ"ש מקליעה של שום), וביאר התפא"י דלפי"ז לק"מ דרק לעיקר הטומאה ל"מ חיבור ביד"א אך ליד ודאי מהני וכידות הכלים, אך החזו"א נקט דלידות האוכלים ל"מ חיבור ביד"א ולפי"ז נמי קשיא.

הר"ש פי' דגדלו כמה אגוזים בעוקץ א' ולא הפריד בלקיטה, (וצ"ל דחשיב כשרביט א' לעיל פ"א מ"ה דהוי חיבור ולא כב' שרביטים), הראב"ד פי' שדיבקן בידים במחובר שיגדלו יחד כהר"ש וחשיב ביד"ש אף שהוא דיבקן, ועוד פי' דאיירי שחרך את הקליפה באור כדי לייבש ולהסירן ואפ"ה הוי חיבור עד שיתחיל לקלף ולפי"ז איירי על הקליפה, ואח"כ כתב דאמנן היינו ביקש להסיר האומן שלהם דזה הקליפה.

התחיל לפרק באגוזים ולפקל בבצלים אינו חיבור עי' תפא"י ומשנ"א דאיירי במחוברים כמה אגוזים כדלעיל וכשהתחיל לפרק הקליפה בא' תו ל"ה חיבור דאיכא גילוי דעת דלא ניחא לי' בחיבורן, (ואף דסגי בזה במחשבה וכדיבואר לקמן מ"מ בעי שיתחיל לפרק ולא סגי במחשבה גרידא דבעי הוכחה למחשבה), ועוד פי' הר"ש דהתחיל לפרק א' מהשני. ובתוספ' מבואר דגם שאר האגוזים אינם חיבור ופליגי בציבור אחר, והנה לדעת הרמ' במחתך להניח על השולחן דהתחיל לפרק רק אותו חתיכה ל"ה חיבור צ"ל דהכא דמי למחתך לבשל וצ"ע.

ולפי' ב' דהראב"ד הבין החזו"א דמהני שיתחיל לפרק אגוז א' לכל האגוזים אף שלא עשה בהם שום מעשה, והקשה מהגמ' בסוכה דקיי"ל דלהוציא מדין יד לא סגי במחשבה ובעי מעשה והכא לגבי השאר לא היה מעשה, ותי' דיש חילוק בזה בין יד לשומר עיי"ש וצ"ע, ואפשר דכוונת הראב"ד דמהני כשהתחיל רק על מה שחרך קודם באור ומש"כ שבקש להסיר הקליפה איירי ג"כ בחרכן וכמש"כ בתחילה, וע"כ שפיר חשיב מעשה בכולם ואף שהמעשה הראשון לא הועיל מ"מ השתא מצטרף להחשב מעשה. אך עדיין קשה להרא"ש דפי' מתני' מצד יד וכהרמ' שקשר האגוזים היאך מהני בהתחיל א' הא ליכא מעש בהשאר, ותי' החזו"א דכיון דכולם קשורים חשיב מעשה בכולם, אך עדיין קשה לבן עזאי דטהרו שלשתן אף הערימה השניה ובזה ודאי לא שייך לומר דחשיב מעשה בכולם. והנה כל זה קשה ביד ושומר אך בחיבור דהמחתך לכבוש והתחיל לפרק דאינו חיבור ודעת הר"ש והראב"ד דאזלא על שאר החתיכות בזה אין להקשות דליכא מעשה, דכל מה דבעי מעשה זה להפקיע שם יד או שומר אך בחיבור אין הבדל בין קודם לאח"כ דתמיד מק"ט ולא מחדש כלום במחשבתו בזה מהני מחשבה ועי' חזו"א דחילק מטעם אחר.

האגוזים והשקדים חיבור עד שירסס הרמ' כתב דאף שנסדק הוי חיבור עד שירצץ את הקליפה והקשה הראב"ד דהמשנה חולקת על התוספ' ואמאי פסק הרמ' כהתוספ', וכתב הכס"מ דליכא פלוגתא כלל דנסדק לכו"ע הוי חיבור ובריצץ ל"ה חיבור וכוונת התוספ' דאף שריצץ קצת הוי חיבור עד שירצץ באופן דיוכל ליטול הקליפה בלא לרצץ עוד, והר"ש כתב דפליגי וגם לפי"ז א"ש הרמ' דלתנא דמתני' סדק ל"מ ובעי ריצוץ ולתוספ' אף ריצוץ ל"מ ובעי שיתחיל לקלף. ועי' חזו"א דביאר פלוגתתם אי דעתו שימשיך להיות שומר גם אחר הריצוץ עד שיסיר הקליפה או לא אך אין הפשט דבריצץ ל"ה שומר כלל, וריצץ חשיב גילוי דעת במעשה וע"כ לכו"ע מהני.

בריסס חלק מהאגוז שאר הקליפה הוי שומר והטעם לזה דדעתו שבשאר האגוז עדיין הקליפה תשמור, (ובחזו"א הוכיח דלהראב"ד הכל טהור דהא אפי' לאגוזים אחרים מהני שיפסיק להיות שומר כ"ש לשאר האגוז, אך לפי מש"כ לעיל דדוקא באגוז שחרכו כתב הראב"ד דתו אינו שומר אין ראיה). והנה חזינן מהכא דאף שבמציאות זה שומר כיון דאינו צריך לזה ועשה גילוי דעת במעשה מהני וטהור, ועי' חזו"א ס"ב סקט"ז שהוכיח כן וביותר כתב בסקט"ו דאף עדיף מיד וא"צ מעשה דכיון דאין לו צורך בשמירתו ל"ה שומר, וצ"ע על מש"כ החזו"א ס"א סקי"ד דבשומר ל"מ בססן דבמציאות זה שומר ואף שאינו צריך לשמירה ונחלק שם על הרד"ל דהכא חזינן להדיא כהרד"ל וצ"ע.

תוספתא מלפפון שחתכו וכו' הרמ' גרס להיפך דמה שהתחיל הוי חיבור והשאר לא ועי' כס"מ, ועי' מהר"י קורקוס שביאר התוספ' ועי' חזו"א ס"ב סקי"ב וסקי"ג.

מ"ו ביצה מגולגלת עד שיגוס ושלוקה עד שירסס הרמ' פי' דמגולגלת היינו רכה ממש וכשהוציא חלק מהקליפה השאר נשפך דרך שם ותו ליכא שומר בכל הביצה, אך שלוקה הוי כאגוזים דרק מה שריסס או קילף ל"ה שומר, ומסתבר דגם במגולגלת אי ירסס קצת באותו מקום ל"ה שומר וכשלוקה והנפק"מ זה בקילף קצת לגבי השאר. הר"ש והרא"ש פי' מגולגלת היינו צלויה קצת ואינה נשפכת ויגוס פי' הרא"ש שיפריד הביצה מהקליפה דתו אינו שומר לביצה והוי ככלי, ובשלוקה ל"מ שיגוס דעדיין הוי שומר, והתפא"י ביאר דבשלוקה א"צ שיגוס אלא דכשריסס קצת ל"ה שומר בכל הביצה ולקולא עיי"ש.

הרימון שפרדו חיבור עד שיקיש עליו בקנה יל"ע אי בהקיש בקנה אינו שומר כלל או דהוי שומר אלא דכבר איכא מעשה להפקיע.

תוספתא ביצה שנתבשלה בקליפתה כולה חיבור והגר"א גרס שנתבלה וכ"כ הרמ' בהל', ופי' הכס"מ דהיינו שהקליפה דבוקה חזק והוי שומר אף כשריסס, ועוד פי' שיש שם תבלין דנוח לו בקליפה בגלל התבלין שבה, והנה בתוספ' שם מבואר דאע"פ שריסס חיבור עד שיתחיל לקלף ויל"ע אי גם הכא שייך מש"כ הכס"מ דהתוספ' לא פליגא על המשנה דהכא זה יותר מפורש וצ"ע, ואי נימא דהכא פליגי צ"ע מנ"ל להרמ' האי דינא דאף דזה תניא בתוספ' הא התוספ' ס"ל דריסס ל"מ ואולי לכן כולה חיבור אך הרמ' פסק דריסס מהני, וצ"ל דס"ל דכוונת התוספ' דאף שיתחיל לקלף הוי חיבור דאל"ה א"צ לנתבלה וע"כ דימה לשיטתו אף בריסס, וכן אפשר דס"ל דסיפא פליגא ארישא וס"ל דרק בנתבלה ל"מ ריצץ, ואפשר דזה כוונת הגר"א בהגהתו על הר"ש ובתוספ' פליגי דלפנינו ליכא פלוגתא בתוספ' אכן להנ"ל שפיר איכא פלוגתא.

מ"ז ולבנים אינם מצטרפים התפא"י כתב דיד מיהא הוי אך המקו"צ הביא מהחסדי דוד שדייק ברמ' דכתב שהרי אינם כלום דאף יד ל"ה. ועי' משנ"א דהקשה דגם יבשים ראויים לגדי ואמאי נטהרים הא בעי שיפסל מאכילת כלב, ואפשר דלבנים גריעי מיבשים ואינם ראויים לכלב.

מ"ח בשר העגל שנתפח וכו' במנחות מסיק דהיכא דהשתא ליכא כביצה לכו"ע טהור היכא דלא היה ותפח לכו"ע רק מדרבנן טמא ובצמק ותפח פליגי אי חוזר לדאוריתא או דהוי רק דרבנן ככל תפח, ועי' חזו"נ דהקשה אמאי סתם הרמ' ועי' פ"ב מהל' שאה"ט דשם ביאר הרמ' טפי, ועי' חזו"א ס"ג סק"ה.

ובעיקר דין נתפח עי' תפא"י דהביא מהתוי"ט בטהרות דאף שנתפח מחמת המים מצטרף ונחלק עליו דדוקע כשגוף הבשר תפח מצטרף. ולענין הלכה המשנ"ב סתר עצמו דבסי' רפו פסק דמה שתפח מצטרף לשיעור כזית וא"צ למעך ובסי' רב פסק דצריך למעך ולפי"ז צ"ל דלענין טומאה שאני, ועי' חזו"א דאי צריך למעך משערים פת לפי החיטים שבו, ועי' בס' וזאת הברכה בתחילת בירור הלכה.

מ"ט קישות שנטעה בעציץ והגדילה ויצאת חוץ לעציץ טהורה דעת כל הראשונים (הר"ש הרא"ש רש"י ותוס' בחולין קכח. והראב"ד בהשגות) דאיירי בעציץ שאינו נקוב דהוי כתלוש ואפ"ה היוצא לחוץ הוי כמחובר דאיכא יניקת נוף מהאויר ופליגי אי גם העיקר אזיל בתר הנוף. ובר"ש משמע דכל המחלוקת זה בנטמא כבר דלר"ש הנוף לא יכול לטהר את העיקר (ואף דבזרע דבר טמא נטהר מ"מ יניקת נוף גרע), ורק לגבי הנוף דנולד אחר שנטמא טהור ואין חילוק בין הנוף לעיקר אלא דהעיקר נטמא כבר והנוף לא ולכו"ע בעלמא הנוף אזיל בתר העיקר, ולכו"ע העיקר לא מק"ט מכאן ולהבא, אכן מרש"י בחולין משמע דפליגי אף אי מק"ט מכאן ולהבא וכ"מ מתוס' בגיטין דהקשו על אביי מר"ש משמע דפליגי אי הנוף אזיל בתר העיקר.

דעת הרמ' דאיירי בעציץ נקוב דדינו כמחובר ופליגי אי מה שיצא לחוץ נמי הוי כמחובר או לא, ועי' חזו"א ס"ד סק"י דהקשה על ר"ש אמאי דינו כתלוש הא גדל מהקרקע, ובשו"ת הרידב"ז (הובא בס' הליקוטים מהדו' פרנקל) ביאר דאיירי שרוצה שיגדל רק בתוך העציץ וע"כ היוצא חשיב עומד ליתלש ולר"ש חשיב כתלוש ואפשר דר"ש לטעמי' דאית לי' כל העומד, ולפי"ז ה"ה כל אילן ונטיעה שעומדים ליתלש אף שלא בעציץ מק"ט לר"ש.

הראב"ד בהשגתו כתב בסוף וכן הוא שנוי במשנה וכתב הכס"מ לא ידענא מאי קאמר, ועי' חזו"א דצריך להגיה בתוספתא והיינו התוספ' דהביא הר"ש דעציץ שא"נ שיצאה חוץ לעציץ טהורה, והמל"מ ביאר דקשיא לי' היכן מצינו דבר שהיה טמא דנטהר ע"י זריעה ולזה כתב דמצינו הכי בפ"ט דתרומות. והקושיא מהתוספ' על הרמ' תי' הכס"מ דזה עוד דין ושניהם אמת ואינו ענין למתני', וצ"ע דלכאורה זה סתירה דבמתני' פליגי אי אמרינן כל העומד או לא אך לכו"ע מצד יניקת הנוף חשיב תלוש ובתוספ' חזינן דהוי מחובר, ותי' המל"מ דבאמת לכו"ע הנוף לא אזיל בתר העיקר (או כמש"כ הרידב"ז דאמרינן כל העומד) ופליגי אי יניקת הנוף חשיב מחובר או לא ות"ק מטהר את הנוף מצד יניקת הנוף ולא מצד העיקר. ועיי"ש שהקשה מ"מ אמאי לא הביא הרמ' את הדין של התוספ' ותי' דחזינן מהסוגיא דגיטין דאזלינן בתר העיקר וס"ל דזה אף בעציץ שא"נ וע"כ לא שייך האי דינא. אכן הגר"ח בכתביו אות יג למד דלכו"ע ליכא יניקת נוף ויבואר לקמן בע"ה.

ובמל"מ הוכיח ממתני' דין יניקת נוף וכתב דאין לחלק בין טומאה לכה"ת דהא בתאנים שצמקו לטומאה חשיב תלוש ולשבת חשיב מחובר וא"כ כ"ש היכא דלטומאה הוי מחובר, אכן חשינן גם להיפך לענין ע"נ לר"ש דלטומאה חשיב מחובר ולכה"ת תלוש וצ"ע.

בחולין קכח. הגמ' מסתפקת אי לר"ש נעשה יד לחברתה וזה תלוי ברמ' והראשונים דלהרמ' הספק אי הפנימי יהיה יד לחיצון ולשאר הראשונים להיפך.

בשבת צה. תנן דלר"ש עציץ נקוב חשיב תלוש כאינו נקוב אך לענין הכשר זרעים מודה וכתבו תוס' בחולין דה"ה לענין טומאה דע"ז איירי עיקר קרא דאשר יזרע, וכן מוכרח להרמ' דהפנימי טהור מצד ע"נ.

בגיטין כב. פליגי אביי ורבא בעציץ שנקבו בארץ ונופו בחו"ל לאביי אזלינן בתר העיקר וחייב במעשר לרבא בתר הנוף ופטור, וקאמר שם דבאשרוש לכו"ע אזלינן בתר עיקר ופליגי בלא אשרוש, וכתבו תוס' שם דלר"ש היכא דנקבו בחו"ל ונופו בארץ הנוף חייב והעיקר פטור ואינו קושיא לאביי דשאני יניקת נוף מעיקר, וביאר המהרש"א דקשיא להו דדין יניקת נוף באינו נקוב שוה ליניקת עיקר בנקוב דהשתא הנוף הוא העיקר דדרך שם יונק וא"כ לאביי הכל אזיל בתר נוף וקשה מר"ש, ולזה כתבו דיניקת נוף פחותה ומודה אביי אכן לת"ק דהכל אזיל בתר נוף ודאי ל"ק דזה כמו אביי דהכל בתר עיקר, וכן לרבא ל"ק מר"ש דרבא איירי על דין הנוף דלא אזיל בתר עיקר, אך לכאורה קשה לרבא מת"ק דהכל אזיל בתר נוף וצ"ל דיניקת נוף מרובה מיניקת נקב דעציץ וזה סברות הפוכות וצ"ע. והנה כל זה דעת התוס' בגיטין, אך התוס' בחולין הקשו מת"ק דהכל הולך אחר הנוף מגיטין דבאילן הכל הולך אחר העיקר ואי ס"ל כהתוס' הנ"ל לק"מ דאדרבא דין הנוף בעציץ שא"נ כעיקר באילן, ואולי זה גופא תירוצם שם דבעציץ יניקת העיקר מועטת מבאילן וע"כ לא אזלינן בתר העיקר ודוחק, והמל"מ ג"כ למד דיניקת עיקר דע"נ שוה לעיקר בא"נ וכן לגבי הנוף ועיי"ש שחילק באופנים אחרים בין פלוגתת אביי ורבא לפלוגתת ת"ק ור"ש וזה משמע טפי בתוס' בחולין, ועי' ברידב"ז דכתב ג"כ כהמהרש"א. ולפי מש"כ הר"ש דפלוגתת ת"ק ור"ש זה דוקא בנחת לטומאה לק"מ קושית תוס' בגיטין דמודה ר"ש דהעיקר אזיל בתר הנוף ורק בנטמא פליג דא"א לטהר. ולהרמ' דפליגי ת"ק ור"ש אי הנוף אזיל בתר העיקר בעציץ נקוב כתב המל"מ דאביי ורבא פליגי אליבא דת"ק אך לר"ש דהנוף לא אזיל בתר העיקר אין מקום לאביי, אך לפי מש"כ הרידב"ז דסברת ר"ש מצד עומד ליתלש א"ש אף לאביי דאיירי באופן שאינו עומד ליתלש.

מ"י כלי גללים וכלי אדמה שהשרשים יכולים לצאת אינם מכשירים את הזרעים הרמ' בפי' כתב דאיירי בנקובים אך בהל' חזר בו, והמל"מ בפ"ב מהל' ביכורים דייק במשנה דלא כל כ"ג טהור אלא בדק שהשרשים יכולים לצאת. ועוד כתב דהטעם דאינם מכשירים או מצד דעומד לצאת כיצא והו"ל כנקוב או מצד דגם השתא איכא יניקה, ובפשטות זה תלוי אי בעי מחובר או יניקה וכדיבואר בע"ה, אך יתכן דזה ב' טעמים להחשיבו למחובר דבמקום שאינו מעכב יניקה הוי מחובר דהא לגבי מים שבתוכו דכתב הרמ' דאינם מכשירים ע"כ הטעם מצד מחובר דלא שייך בזה יניקה כלל. ועיי"ש שנסתפק אי האי דינא הוי גם לכה"ת או רק בטומאה וכן בסיפא דמתני', והוכיח מקושית תוס' בחולין דדימו טומאה לזרעים.

ולגבי כ"ח וכ"ע הביא המל"מ כמה שיטות דעת רש"י במנחות דכ"ח א"צ נקיבה וכ"ע בעי, דעת ר"ת בתחילה כ"ח צריך וכ"ע א"צ, דעת ר"ת במסקנא דכ"ח מהני נקיבה וכ"ע לא מהני, דעת הראב"ד בהשגות פ"ב מטו"א דבין כ"ע בין כ"ח בעי ומהני, וכן הוכיח מהרא"ש והרע"ב, ובדעת הרמ' כתב דכ"ע א"צ נקיבה. עוד כתב דבירו' איתא דאילן א"צ נקיבה דהשרשים מפעפעים, וכתב הרא,ש דזה דוקא בכ"ח אך כ"ע אף אילן בעי נקיבה. והנה הראב"ד שם הקשה על רש"י ממתני' דמשמע דדוקא כ"א א"צ נקיבה אך כ"ח בעי, וכה"ק המל"מ ותלה קושיתו בפי' כלי אדמה דאי עשוי משחיקת אבנים כמש"כ רש"י במנחות אפשר דקמ"ל דאף אבנים דאינן ראויים להצמיח לא חוצצים, אך אי היינו כ"ח שלא נצרף בכבשן א"כ הוי רבותא דאף משנצרף אינו חוצץ, ועי' בחי' רא"ל ח"א סי' לח דתי' דדוקא לענין זרעים דתלוי בדין יניקה כמש"כ הגר"ח כ"ח א"צ יניקה כיון דיונק דרך הכלי אך לטומאה דבעי מחובר כמש"כ הגר"ח הכא הכ"ח חוצץ ובעי נקיבה, ובזה מיושב נמי קושיות התוס' במנחות משבת עיי"ש דלענין שבת נמי תלוי בדין מחובר וע"כ בעי נקיבה.

מלאהו עפר עד שפתו הרי הוא כטבלה שאין לה לבזביז הרמ' פי' דבטל שם כלי וע"כ ל"ה הכשר ומשמע דבעינן כלי לדין הכשר והקשה ע"ז הר"ש מהרבה משניות, ותי' הגר"ח דלגבי טומאה הכל תלוי בחיבור ולא ביניקה וכל הסיבה דל"ח מחובר זה בגלל שהכלי חוצץ וע"כ כשאין שם כלי ליכא הפסק וחשיב מחובר אך ודאי דבעלמא א"צ כלי, אך צ"ע עדיין דהרמ' בפי' הביא מהתוספ' דגם בהיטהו על צידו ל"ח כלי וטהור ואי בעי ביטול דין כלי מה שייך בהיטהו וע"כ דבעי תוך כלי, ובאמת הרמ' בהל' לא הביא דין היטהו ואפשר שפי' את התוספ' כהר"ש בנקב בצידו וצ"ע. הר"ש פי' דאיירי בהניח עפר ע"ג הכלי דרואה את האויר ואיכא יניקה וכצרור שעלו בו עשבים, וצ"ע מה זה שייך לגבי המים שאינם מכשירים הא ליכא יניקה, והגר"ח כתב דמודה דחשיב מחובר וצ"ע דא"כ אמאי לא פי' הכל כהרמ'. ומה שפי' התוספ' בניקב בצידו ה"ה דמצי לפרש בהניח עפר ע"ג דרואה פני האויר. ועי' משנ"א דכתב דדוקא מלאהו עפר אך תבן וקש אף דביטלם לעציץ כיון דאינם יונקים דרך התבן הוי תלוש, וצ"ע דלהר"ש היכא דיניח עפר ע"ג איכא יניקה מהאויר ולהרמ' כיון דל"ח כלי חשיב מחובר ואף בלא יניקה.

תוספתא ע"נ שנתנו ע"ג יתידות אינו מכשיר את הזרעים הגר"ח הביא דבאור הגנוז גרס מכשיר וכן צ"ל להרמ' דהא ס"ל לגבי שבת דהתולש ע"נ והניח ע"ג יתדות חייב מה"ת וע"כ דחשיב תלוש, ודלא כהתוס' בשבת פא: וגיטין ז: דרק מדרבנן אסור וחייב ל"ד דגם השתא חשיב מחובר.

והגר"ח הקשה לדעת הרמ' דהניחה ע"ג יתידות לגבי שבת משמע דחייב מה"ת וא"כ הוי תלוש וע"כ לא פסק דצרור שעלו בו עשבים מקנח בה בשבת כיון דאסור מה"ת ומ"ש מתרו"מ דחייב אף במפסיק אויר בין העציץ לקרקע, ועוד הקשה דהכא במ"ט חזינן מהרמ' דליכא יניקת נוף (ודלא כהמל"מ דבזה גופא נחלקו ת"ק ור"ש) ולגבי תרו"מ פסק דאיכא יניקת נוף, וע"כ חילק בין תרו"מ דתלוי בדין יניקה לטומאה ושבת דתלוי בדין מחובר, ובהפסק אויר וכן ביניקת נוף איכא יניקה אך לא חשיב מחובר, והשתא פליגי הרמ' והר"ש לשיטתייהו במ"ט אי שייך לפרש בעציץ שא"נ ומצד יניקת נוף דלהר"ש עביד גם חיבור, וכן פליגי במלאהו עפר עד שפתו אי שייך לפרש מצד רואה את האויר, וכן בגי' בתוספ' ע"ג יתידות אי מכשיר או לא. ובאמת זה כבר מפורש בתוס' בשבת צה: בסה"ד ויותר מפורש בריטב"א שם. אכן התוס' בחולין הקשו מת"ק דהעיקר אזיל בתר הנוף מאילן בגיטין דהנוף אזיל בתר העיקר ודלמא בלענין יניקה תלוי בעיקר ולענין חיבור סגי בנוף. וע"ע דברי יחזקאל ח"א ס"ב וס"ג, ודבר אברהם סיק כה, ואפיקי ים סי' מג.

בד"א מלמטה אבל מהצד ה"ז מכשיר רש"י בשבת צה. כתב דאפי' ניקב בדפנו חשיב ע"נ ועי' רשב"א שם דזה דוקא בנקב בשושר אך כנגד הנוף ל"מ, וכן מוכח בראב"ד דביאר בספינה של עץ דאיירי בנקובה דיש חורים למשוטות והיינו מהצד, אך המל"מ דייק מהתוס' במנחות דנקב מהצד ל"מ דהוצרכו להעמיד בנקוב שסתמו בעפר עיי"ש, והקשה על רש"י מהתוספ' הכא דל"מ נקב מהצד וכתב דלא מסתבר דזה דוקא ע"ג יתידות, ועי' חזו"א דדייק מהסוגיא בשבת כרש"י דאיתא שם דמודה ר"ש בניקב בכדי טהרתו דחשיב נקוב וכן מהצד בפחות מרביעית, ומשמע דלרבנן א"צ להאי דינא ואי מהצד ל"מ א"כ נפק"מ בדין בכדי טהרתו דכה"ג מהני אף מהצד, וע"כ לא חייש רש"י לתוספ'.

בדין העפר שבעציץ הגר"ח בכתביו אות ו נקט דחשיב תלוש והקשה דא"כ אמאי ע"נ חייב במעשר הא הו"ל כטבל וחולין מעורבים, וכבר כתב באפיקי ים סי' מג דמהכא מוכח דאף העפר חשיב מחובר דהא מים שבתוכו אינם מכשירים אף דליכא זרעים כלל וע"כ דהעפר חשיב מחובר, ובחזו"א ס"ד סק"ו נסתפק אי כשאין זרעים כלל ג"כ העפר נחשב כמחובר או לא.

פרק שלישי

מ"ב החותך מהאדם וכו' ה"א צריכים מחשבה והכשר בכריתות כא. פריך אמאי ל"א דחתיכתו לצורך אדם זהו מחשבתו ומשני כשחתך לכלב דליכא מחשבה לאדם וע"כ צריך מחשבה, וברמ' גרס בגמ' שם דצריך מחשבה וא"צ הכשר וע"כ פי' המשנה הכא בנחתך מאליו דכה"ג בעי הכשר והגמ' שם בחתך בידים דא"צ הכשר וחתך לצורך כלב, וכן פסק בהל' ועי' ראב"ד וכס"מ, אך צ"ע בטעמא דמילתא אמאי בחותך בידים א"צ הכשר והמהרי"ק פי' דודאי צריך הכשר אלא דכה"ג מהני הכשר קודם מחשבה וגם זה צ"ע מ"ש בחותך בידים, ועי' נובי"ת סי' קח מש"כ בזה והחזו"א ס"ה סקי"א כתב דזה ט"ס, אך ליכא למימר דא"צ הכשר דהוכשר בדם מגפתו דהא צריך מחשבה ואין הכשר קודם מחשבה.

מנבלת העוף הטמא הר"ש פי' דזה דוקא בכפרים אך ברמ' משמע דבכל מקום בעי מחשבה, ולהר"ש הומ"ל במ"א נבלת עוף טמא בשווקים דבעי הכשר ולא מחשבה אלא דהתם כייל כל האוכלים והכל בכלל וכ"כ התפא"י. ועי' חזו"א ריש ס"ה דהקשה על הר"ש מהגמ' בבכורות וכן לפי מש"כ רש"י ותוס' דכל היכא דאיכא ב' דיחויים בעי מחשבה והכא הוי נבילה וטומאה.

חוץ משמרקעין ופטריות הרמ' לא גרס חוץ וע"כ פסק דגם הנהו צריכים מחשבה, אך החזו"א ס"ו סק"ח כתב דזה ט"ס ברמ'.

בפיה"מ וכבר ביארתי לך בא' של טהרות וכו' משמע דא"צ הכשר מצד דהוי כאדם ובגדים וזה טעם רק על הכשר מים אך הכשר שרץ גם אדם ובגדים בעו, וצ"ע אמאי לא כתב הכלל דסופו לטמא טו"ח דזה טעם גם על הכשר שרץ.

מ"ג נבלת בהמה טמאה בכ"מ וכו' טעם החילוק בין טמאה לטהורה כתב רש"י בבכורות י. דטמאה סתמא לאו לאכילה קיימא דמאיסה ועוד שיש לה ב' דיחויים שלא נשחטה וטמאה, ותוס' שם נקטו כפ"ב והקשו לפ"ק דעכו"ם חפצים יותר בחזיר וע"כ אינו תלוי במאיסה בפועל אלא בדרגת הדיחוי, ורש"י בכריתות כא. נקט רק הטעם הראשון. ובאור גדול (בתו"ד) נסתפק בשחט בהמה טמאה דהשתא איכא רק דיחוי א' אי בעי מחשבה, אכן החזו"א הוכיח מהגמ' בבכורות דא"צ מחשבה. ולגבי אבר מהחי המדולדל כתב רש"י בחולין קכח. דבעי מחשבה כיון דנאסר גם לב"נ ומסתבר דזה גם הטעם בחותך מהאדם וכו' במ"ב, וזה א"ש טפי לטעם השני דהכל תלוי בדרגת הדיחוי דלפ"ק תלוי אי עומד לאכילה בפועל או לא ומה איכפ"ל דנאסר לב"נ הא הדרך לאכול, (ורש"י שם ע"ב כתב דחותך מהאדם איירי לצורך עכו"ם והקשו כבר דגם לב"נ נאסר ואי חשב להאכילו באיסור א"כ ה"ה לישראל). ובנבלת עוף טהור דצריך מחשבה בכפרים אף דאיכא רק דיחוי א' כיון דבמציאות אין רגילים לאכלו ודאי בעי מחשבה ורק כשאין רגילים תלוי בדרגות של הדיחוי.

וטעם החילוק בין כפרים לשווקים כתב רש"י בחולין קכח. ב' טעמים או דחלב נאכל רק ע"י הדחק ולכפרים יש מספיק בשר משא"כ בכרכים, או דבני הכפרים עניים והחלב יותר יקר, ובבכורות פי' דעניים הם ותוס' פליגי ועי' באור גדול שהוכיח כתוס' מהגמ' בנדה בגוזל שנפל לגת דגיתו מאסתו ועשאתו ככפר משמע דגרע.

והחלב בשווקים אינם צריכים מחשבה ולא הכשר ובמ"ב תנן דבכפרים צריכים מחשבה והכשר ולכאורה החילוק בין כפרים לשווקים זה רק לגבי מחשבה, ותי' הרמ' בפי' דמ"ג איירי בחלב בהמה טמאה דטמא טו"ח ומ"ב בבהמה טהורה וע"כ בעי הכשר וכ"כ הרע"ב, והקשה ע"ז בחי' מהרי"ח דאי איירי בטמאה אמאי א"צ מחשבה וכי עדיף מבשרה ולהדיא כתב הרע"ב במ"ט דחלב בהמה טמאה אף דא"צ הכשר מחשבה בעי כבשרה, ותי' הרש"ש דהכא איירי בנחרה עכו"ם דגם בשרה א"צ מחשבה דכך דרכם לאכול וה"ה לחלב, ולפי"ז הומ"ל בסיפא אף דין הבשר, וכן ברישא דמ"ג אפשר לגרוס חלב בכפרים דגם בנחרה אוכלים את החלב רק בשווקים. ועיקר חידושו דדוקא נבילה בעי מחשבה ולא בנחרה (וכן בנבלת בהמה טמאה) כתב האור גדול דזה תלוי בטעמים דאי הכל תלוי ברגילות א"ש אך לתוס' דהיכא דאיכא ב' דיחויים בעי מחשבה הכא איכא ב' דיחויים.

הר"ש והרמ' בהל' ורש"י בכריתות ובבכורות ותוס' בנדה נ: כתבו דגם סיפא איירי בטהורה וא"צ הכשר מים דהוכשר בשחיטה כיון דא"צ מחשבה, וע"כ ל"ג ברישא דמ"ג חלב דכיון דצריך מחשבה ל"מ הכשר דשחיטה, והא דלא העמידו בטמאה כתבו תוס' בנדה דהוי בכלל נבלת טמאה.

הרמ' בהל' כתב דחלב טהורה בעי מחשבה דוקא שחוטה אך מתה מאליה א"צ מחשבה, וזה עפ"י התוספ' ושם איתא דהרי הוא כגופה, ועי' באור הגנוז דגרס צריכה מחשבה וא"צ הכשר ולפי"ז איירי בטמאה וכ"כ החזו"א. והטעם לחלק בזה עי' חזו"א דשחוטה הדרך להפריש את החלב וע"כ כבר לא משתמשים לאכילה משא"כ מתה דהדרך ליתן לעכו"ם והם לא מפרישים את החלב.

רש"א אף הגמל וכו' הרמ' כתב דאיירי בשווקים אך האור גדול דייק מרש"י דאיירי בכ"מ דכתב בחולין דהוי כבהמה טהורה. והטעם בר"ש מבואר בבכורות דיש להם סימן טומאה א' (וצ"ב מ"ל סימן א' מ"ל ב' סימנים הא כל זמן דליכא ב' סימנים זה אותו איסור), ומשמע טפי מהכא כתוס' דהכל תלוי בדרגת הדיחוי ולא בראוי לאכילה. וברא"ש הכא כתב שאוכלים מצויים להם וצ"ע מהגמ' שם.

תוספתא חישב עליו ואח"כ חתכו א"צ הכשר בחולין קכט. פריך דזה מגע ביה"ס ומשני כר"מ דטמא ופריך דבעיא הכשר ומשני בשהוכשר שנפל עליו מים בעודו אצל אביו, ופריך תיפו"ל מצד סופו לטמא טו"ח וא"צ להוכשר וכן א"צ לר"מ דאינו מדין מגע, ומשני דמעשה עץ שימש והביאור בזה עי' רש"י ותוס' שם ובכס"מ ובכתבי הגר"ח אות שצא. והנה הרמ' סתם דחישב טמא והקשה הראב"ד דזה דוקא בהוכשר ורק לר"מ, ותי' הכס"מ דהרמ' ס"ל דתי' הגמ' מעשה עץ שימש זה דיחויא בעלמא ועי' חזו"א דתמה ע"ז מה"ת לומר כן. ובר"ש הכא כתב דלמ"ד אוכלא כמאן דמפרתי ל"ח מגע ביה"ס וא"צ לר"מ, אך התוס' בחולין עג. כתבו דדוקא בעומד ליחתך אמרינן כמאן דמפרתי, ועי' רמב"ן שם דאיירי שהפריד את כל הבשר ולא שייך בזה כמאן דמפרתי וכן הביא הכס"מ בשם הרשב"א עיי"ש. ויל"ע לדעת רש"י בפסחים יח. שכתב אין לך נגיעה גדולה ממה שנגע בעצמו דא"כ אמאי חשיב מגע ביה"ס הא גם הוא עצמו מטמא טו"ח.

בדין סופו לטמא טומאה חמורה במתני' מבואר דא"צ הכשר ופי' הראשונים לא הכשר מים ולא הכשר שרץ אך מחשבה בעי, ובנדה נ: פליג ריב"נ דאף מחשבה א"צ מק"ו עי' בסוגיא שם וכתב החזו"א דה"ה בנבלת בהמה טמאה. והנה ברש"י בחולין ובבכורות י. ד"ה צריכה כתב דהכשר שרץ בעי ורק הכשר מים א"צ, ועי' רמ' וראב"ד פ"ג מאה"ט דזה מחלוקת הסוגיות ועי' ביד דוד בבכורות שהאריך בזה ובכתבי הגרי"ז שם נשאר בתימה, ועי' שו"ת הגרעק"א ח"ב סי' צט.

והיכא דתחילתו טימא טו"ח והשתא לא מוכח בגמ' בחולין דהיכא דשימש מעשה עץ בעי השתא הכשר מים ושרץ אך כשהיה קודם אוכל לא פקע טומאתו וכ"כ תוס' בחולין עג: ובפסחים יח. וביאר החזו"א דכשיש שם אוכל מהני כאילו הוכשר אך כשאין שם אוכל מהני בלא הכשר ולא חשיב כהוכשר, אך מהתוס' בחולין קכט. דייק דפליגי ע"ז עיי"ש.

מ"ד השבת משנתן טעמו בקדירה אין בו וכו' בנדה נא: מבואר דתבלין אינו מטמא טו"א ושבת עשוי לאכילה אך כשנתן טעמו בקדירה אינו ראוי לכלום, והקשה החזו"א להראב"ד דבעי שיפסל לכלב אף כשעוד לא קיבל טומאה אמאי טהור, ותי' דגם לכלב אינו ראוי, ועוד תי' דשאני שבת דכל האוכל שבו זה המיץ שבתוכו ומשנתן טעמו אין בו מיץ כלל ומה שנשאר מעולם לא היה אוכל. אך הקשה עדיין מהתוספ' שהביא הר"ש במ"ו התמרים והגרוגרות שנתנן בקדירה לתבלין מטמאים טו"א עד שיפסלו לאדם וכן פסק הרמ' ואמאי א"צ שיפסל לכלב, ובאמת הכס"מ הביא גי' עד שיפסל לכלב וכתב דזה גי' נכונה, ואפשר דהרמ' לשיטתו דקודם שנטמא סגי שיפסל לאדם אך להראב"ד באמת בעי שיפסל לכלב. וכל זה להבבלי אך בירו' הובא במלאכ"ש מעיקר הדין שבת טהור דזה תבלין ורבנן החמירו וע"כ משנתן טעמו הקילו דטהור אף שראוי לכלב.

כתב הרמ' דשבת העומד לאכילה וחשב עליו לתבלין טהור והראב"ד השיג עליו שאין יוצא מידי טומאה במחשבה עד שיתן טעם בקדירה, וכתב המהרי"ק דגם להרמ' דוקא בזרעו מתחילה לתבלין או שליקטן לתבלין מהני אך מחשבה אח"כ לא, וכן הוכיח החזו"נ דהרמ' כתב עד שיתן טעם בקדירה טמא ואמאי לא נטהר משהשליכו לקדירה דהוי כמחשבה. ועוד כתב המהרי"ק דאיירי גם בחישב אחר הלקיטה אלא דבעי מחשבה גמורה ואי השליכו לקדירה אפשר שיחזור בו, אך צ"ע היאך שייך לפרש דמהני מחשבה אח"כ הא אפי' בידות קיי"ל דבעי מעשה להוציא מיד מחשבה והרמ' כתב דמחשבה לבד מהני וע"כ דאיירי בתחילה, וכ"כ החזו"א בכוונת הרמ' והשגת הראב"ד זה רק אמאי הרמ' לא פירש.

ובאבי עזרי כתב דבאמת איירי בחישב אחר הלקיטה והא דכתב עד שיתן טעמו ולא משעה שהשליכו לקדירה דהו"ל מחשבה וכמו שהקשה החזו"נ, נפק"מ בנתנו אחר או נפל מאליו דליכא מחשבה, ולראב"ד קשיא על הרמ' היאך מהני מחשבה להפקיע מטומאה, ובדעת הרמ' תירץ דרק בנחת לטומאה ע"י מחשבה לא מהני מחשבה להפקיע אך היכא דהסתמא דהוי אוכל מהני מחשבה, אך צ"ע ע"ז מהגמ' בסוכה יג: דביד ל"מ מחשבה להפקיע אף דהוי יד בגלל הסתמא ולא ע"י מחשבה, (אכן התם קרי לי' מוציא מיד מחשבה וצ"ע), ואפשר דזה דוקא בדבר שיש לו ב' שימושים ורק הסתמא לדבר א' לכן מהני מחשבה אך בדבר שיש לו רק שימוש א' ושאי ל"מ מחשבה להפקיע.

ובמקד"ד ריש סי' מב תי' על קושית החזו"נ דתבלין אינו מטמא דוקא בפ"ע כיון דאינו נאכל בפ"ע אך כשהוא עם אוכל נטמא, וע"כ בנתנו בקדירה אף דאיכא מחשבה לעשותו לתבלין מ"מ אף תבלין בכה"ג מטמא עד שיתן טעמו, ועל הקושיא היאך מהני מחשבה תי' דהרמ' לשיטתו דקודם שנטמא א"צ שיפסל לכלב אף דראוי לק"ט וה"ה דמהני בזה מחשבה, והראב"ד לשיטתו דדסגי במה שראוי לק"ט וע"כ ל"מ מחשבה, אכן מה שדימה נפסל לאדם למחשבה צ"ע דהא בידות חזינן דבעי מעשה ומשמע אף שלא נטמא דאל"ה מאי פריך בסוכה יג: לישני דאיירי קודם שנטמא.

לולבי זרדים וכו' אינן מטמאין טו"א עד שימתוקו הא ודאי דהנאכל מבושל ולא חי מטמא טו"א אף כשהוא חי אף דהשתא אינו ראוי לאכילה מ"מ עומד לכך וחשיב אוכל, אך הכא כתב החזו"א כיון שאינם עומדים לאכילה כלל ובעי תיקון מרובה אין לזה שם אוכל עד שימתוקו ואף מחשבה ל"מ וגרע מעולשים וכדו', וכן הוא בירו' שביעית ריש פ"ז הובא במלאכ"ש דהקשה מ"ש מתורמוסים מרים דא"צ מיתוק ומשני דעומדים לאכילה טפי. ועוד היה אפש"ל דל"ח אוכל חשוב וכפגים ופריצי זתים וקצח. והא דמהני מיתוק פי' התפא"י דזה גילוי דעת במעשה דרוצה לאכילה וצ"ב דא"כ א"צ שימתק ממש אלא שהתחיל למתקן, ובפשטות הטעם דאז כבר ראוי ממש לאכילה. ובפקועות ביאר החזו"א דפליגי קודם מיתוק אי חשיב עומד לכך אך כשמיתק ודאי מהני ועי' תפא"י אות לח.

מ"ה הקושט והחמס וכו' נלקחים בכס"מ ואינם מטמאים טו"א כל הנהו עבידי לתבלין או למראה ואינם נאכלים בפ"ע וע"כ אינם מטמאים וכדמבואר בנדה, ולגבי כסף מעשר פליגי אי סגי באכילה כל דהוא או דבעי אכילה ממש, והא דקור ניקח בכס"מ ביאר הר"ש דראוי ע"י שליקה וצ"ע מ"ש מלולבי זרדים דראויים ע"י מיתוק ואפ"ה אינם ניקחים בכס"מ וכדכתב התפא"י דהתם לא קתני דין כס"מ דפשיטא דאין חילוק, וצ"ל דקור עומד לכך טפי מלולבי זרדים, ואף דבדבר העומד לכך א"צ שיהיה ראוי בפועל אף לטו"א וכמש"כ לעיל, צ"ל דקור שאני דהוי ממש כעץ ולא יעזור שעומד לכך דבעי שם אוכל אך לכס"מ א"צ שם אוכל וסגי בעומד לכך.

והעולה מהמשניות דאיכא ה' אופנים דל"ח אוכל א. היכא דאינו עומד לאכילה ובזה יש כמה אופנים דיש אופן שמועיל מחשבה כעולשין ויש אופן דבעי מיתוק כלולבי זרדים להחזו"א ויש דבעי כינוס או שליקה. ב. דבר שאינו אוכל כלל כבע"ח וקור להר"ש, ובזה מהני בכס"מ דאפשר לבא לידי אכילה ועומד לכך. ג. תבלין ל"ח אוכל דאינו נאכל בפ"ע ובכס"מ פליגי. ד. אינו אוכל חשוב ובזה ביאר החזו"א בקצח פגים ובוסר ופריצי זתים. ה. מש"כ התוס' בעירובין דקור טהור דלא נטעי אדעתא דהכי דסופו להקשות.

דבר הראוי רק לטיבול אי חשיב כתבלין זה תלוי בתירוצי הראשונים מ"ש זרע גרגיר מפלפלים, דלתי' א' בר"ש תלוי אי מטבילים בו בעין או דבעי תוספת גיבול (ומשמע דאף אחר גיבול אינו מטמא אף דהשתא ראוי לטיבול וצ"ב טעם החילוק), לתי' ב' טיבול חשיב כתבלין וטהור ושאני זרע גרגיר דראוי גם לאוכלו בלא טיבול אחר שנשחק, התוס' ביומא פא: תי' דפלפלים שגבלו במים ראויים גם בעין וע"כ מטמא אך בשחקו לתבלין אינו ראוי יותר וטהור ובזה איירי מתני', ולפי"ז נמי משמע דטיבול כתבלין מדהוצרכו לומר דראוי גם בעין, ועי' גם פנ"י בסוכה יג: דנקט דטיבול כתבלין, אכן הריטב"א בעירובין תי' דפלפלים ברטיבא מטמא ויבשה לא דיבשה ראוי רק לתבלין וכדמחלק ביומא דרטיבא הוי אוכל, ומשמע דטיבול ל"ה כתבלין דזרע גרגיר ראוי לטיבול וטמא ורק יבשה דאינו ראוי לטיבול. ונפק"מ נמי במלח דלהריטב"א ותי' קמא בר"ש טהור ולתי' ב' טמא, ועי' תפא"י דהא דאצטריך למעט מלח בכס"מ דאינו פרי מפרי משום מים אצצטריך.

והפלפלים ביומא פא: מחלק בין רטיבא ליבשה דרטיבא הוי אוכל, וצ"ע על הרמ' דכתב בסתמא ולא חילק כמו שחילק בהל' שביתת עשור לגבי יוה"כ ובהל' ברכות. והנה בטבו"י פ"א מ"ה תנן דפלפלים טמאים ועי' חזו"נ ומשנ"א שם דזה מחלוקת תנאים והרמ' פסק כמתני' דידן, אכן אי מתני' איירי דוקא ביבשה אפשר דהתם ברטיבא ואין זה סתירה.

פריצי זתים וענבים ב"ש מטמאים וב"ה מטהרים ובב"מ קה. מפרש דדוקא בד' קבין לכור, ויש בזה ד' פירושים חדא דפריצי היינו שלא נגמר בישולם לעולם ואינם ראויים לאכילה, ואי מוציא שמן יותר מד' קבין לכור ל"ח פריצי וכן פירש"י שם. עוד פי' הביא המאירי שם דפריצי היינו כנ"ל ומקלקלים ענבים אחרים וע"כ מקפיד עליהם להוציא אותם אך כשיש פחות מד' קבין לכור אינו מקפיד ומק"ט דאוכלים אותם עם אחרים ורק בפ"ע אינם ראויים. עוד פי' הביא הרמב"ן שם בשם ריה"ג דפריצי היינו פסולת הגרעינים והקליפות שנשאר אחרי הסחיטה, ואם אפשר לסחוט מהם עוד ד' קבין מק"ט, עוד פי' הרמ' דפריצי היינו מה שיוצא מהקורה בשעת הדריכה דזה קשה ולא נסחט ואי יוצא מהקורה יותר מד' קבין לכור מק"ט והטעם בזה פי' הרמב"ן בשם הר"ח דמה שלא נסחט יורד למטה אך כשיש יותר מהשיעור אינו יורד ואין סימן שזה באמת לא יכול ליסחט ופעם אחרת יסחט הכל. ובתוספ' איתא אלו הן פריצי זתים היוצאים מתחת הגפת ולהרמ' ורה"ג ניחא אך לרש"י צ"ל דבדרך כלל מה שלא נתבשל קשה יותר ויוצא מהגפת.

פריצי זתים שחשב עליהם לאכילה ל"מ אך בכנסן פליגי הרמ' והר"ש איך לגרוס בתוספ'.

הקצח ב"ש מטהרים וב"ה מטמאים הר"ש פי' דזה ניל"א אך הראב"ד בעדיות פליג דזה קרוביא עיי"ש. ועוד פי' שם דאכילתו קשה והריח קשה אך הטעם יפה ללב וע"כ פליגי אי אזלינן בתר הטעם או הריח.

מ"ז הקור הרי הוא כעץ לכל דבר וכו' הטעם דקור ל"ח אוכל אף דחזי ע"י שליקה ועומד לכך פי' הר"ש דהשתא אינו ראוי לכלום ואין ע"ז שם אוכל, וכ"כ תוס' בנדה נא: והוסיפו דבתבלין בקל יכול לתקנה וכ"כ תוס' בעירובין כח: ד"ה הואיל, וצ"ל בכוונתם דבקור איכא טורח מרובה וע"כ לא מונח השתא התיקון של אח"כ וזה הטעם דדמי לבע"ח, אך אין כוונתם דלכן אינו עומד לכך דבזה אין חילוק בין טו"א לכס"מ וכדחזינן בלולבי זרדים, ועי' תפא"י דהקשה מ"ש דבר הטעון בישול דמטמא חי מקור, ונראה דגם כשהוא חי יש לו שם אוכל משא"כ קור אין לו שם אוכל וכבע"ח דאף בלא הדין שבע"ח לא מק"ט היה טהור מטו"א דאינו אוכל.

ובתוס' בעירובין ד"ה קור תירצו באופן אחר דבקור השתא זה רך וראוי לאכילה וע"כ ניקח בכס"מ אלא דסופו להקשות ולא נטעי אדעתא דהכי, וכן לשון רש"י שם ניקח בכס"מ דזה פרי מפרי ואינו מטמא טו"א דלאו אוכל הוא, אך החזו"א הקשה אי אינו אוכל היאך ניקח בכס"מ ומה שייך פרי שאינו אוכל, ועוד הקשה דלא מסתבר דבגלל שלא נטעי אדעתא דהכי ל"ח אוכל, ועוד יש להקשות דאי ל"ח אוכל בגלל שלא נטעי אדעתא דהכי מה יועיל שליקה הא גם קודם היה ראוי ומה נתווסף השתא, וע"כ פירש בדעתם דהחיסרון מצד שאינו אוכל משובח ואינו כלול בסתם אוכל שבתורה אך פרי מפרי חשיב, וצ"ע היאך זה נכנס בלשון התוס', והמקד"ד ביאר בדעתם דהחיסרון דאינו עומד לאכילה, והא דמהני שליקה כתב דהשתא יש יותר הוכחה דעומד לאכילה וכמו גרעיני חרובים להרמ' ויש בזה כמה דרגות דיש שמהני מחשבה ויש דבעי שליקה ויש דבעי כינוס. והנה התוס' בעירובין בד"ה קור הקשו מ"ש תבלין מקור ותי' דקור לא נטעי אדעתא דהכי אך דראוי לאכילה השתא, ובד"ה הואיל הקשו מ"ש כפניות מקור ותי' כהר"ש וזה מחלוקת בין התוס' ובאמת הריטב"א תירץ בתרוויהו דלא נטעי להכי.

לגבי קדושת שביעית איתא בירושלמי דבקור איכא קדושה וכן פסק הרמ' פ"ה משמיטה הכ"א, וצ"ב מ"ש מכל התורה דל"ח אוכל.

כפניות אוכלים ופטורות מהמעשר הר"ש פי' דהיינו תמרים שלא נתבשלו כל צרכן, ויל"ע מ"ש מפגים דפליגי ר"ע וריב"נ וע"כ לא הגיעו לעוה"מ דאי הגיעו אף במעשר חייבים, וגם צ"ע מ"ש טו"א ממעשר, אכן בזה י"ל דהטעם דפטורים ממעשר כתב התוי"ט פ"ו דנדה מ"ה דאינם דומים לדגן תירוש ויצהר, וע"כ אף דהוי אוכל בכה"ת פטורים ממעשר. והתפא"י הביא מהערוך דזה תמרים שלא מתבשלים לעולם במחובר אלא נגמרים בתלוש, ולפי"ז א"ש דעדיף מפגים כיון דבמחובר נגמרו ואפ"ה אינם חייבים במעשר עד שיגמרו אף בתלוש, אך הקשה על הערוך ממסקנת הסוגיא בעירובין כח: דמשמע דאיירי בנקיבות שיכולים להגמר במחובר ולא בזכרים עי' פירש"י שם ובפסחים נב:. הרמ' בפי' כתב דזה עוקצי התמרים ואי נפרש דהיינו העוקץ ממש וראוי לאכילה בתחילת צמיחתן יש לבאר הא דפטורות מהמעשר עפ"י הרשב"א בברכות לו. דלא תקנו מעשר על דבר שאינו גוף הפרי אף דלכה"ת הוי אוכל.

והנה בתוספ' מבואר דזה דברי ר"י אך ת"ק פליג דקור רק אינו מטמא טו"א ול"ח כעץ ומפרש בעירובין דנפק"מ לברכה, וכן פליג דכפניות מטמאים טו"א וניקחות בכס"מ וכתב רש"י שם דס"ל דגם חייבות במעשר, וקצת צ"ע אמאי לא תני ת"ק רבותא דאף במעשר חייבות.

תוספתא גרעיני זתים וכו' לגירסת הר"ש זתים עדיף מחרובים וכנסן עדיף משלקן וע"כ בזתים מהני כנסן ובחרובים אף כנסן ל"מ, אך גי' הרמ' והגר"א דבזתים ל"מ שלקן וכ"ש כנסן ובחרובים מהני שלקן ולא כנסן, ועי' חזו"א דגרס בר"ש כהגר"א. ובחרצנים וזגים להרמ' הומ"ל רבותא דאף שלקן ל"מ ואולי לא שייך בהו שליקה. ובחזו"א ס"ב סק"ה פירש הא דל"מ כינוס בזתים בתרתי או דאיירי ביבשים דאינם ראויים למוץ (ואף דלאחר שליקה הוי אוכל אינו עומד לכך וכלולבי זרדים), או דאיירי אף בלחים וחשיב כמי פירות השרף שבגרעין ואף דראוי טהור דל"ח פרי, והקשה למאי בעי פרי הא סגי במה דהוי אוכל וראוי לאכילה ועומד לכך. ועכ"פ להצד דאיירי בלחים אפשר דהרמ' והר"ש לשיטתם דלהר"ש גרעין המחובר לפרי חשיב אוכל וע"כ אף בתלוש מהני כינוס אך להרמ' דבמחובר לפרי הוי רק שומר דל"ח פרי גם בתלוש טהור וגם שליקה ל"מ דהא השתא אינו שומר.

פגי הסופות וכו' משמע דאף לריב"נ טמאים דראויים לאכילה. שאינו אלא שרף וכו' משמע דבזה לכו"ע משקה היוצא מהם לאו כמותן דפליגי ר"א ור"י בפי"א דתרומות בשאר פירות רק בהביאו שליש. והנה הראב"ד פ"א מטו"א ה"ד כתב דסחטן למשקין חשיב אוכל ומק"ט והכא קתני שסחטן ואפשר דבפחות משליש מודה הראב"ד וצ"ע. עד שיפסלו מלאכול לאדם הכס"מ הביא גי' לכלב וכתבנו לעיל. כרשינים מטמאים טו"א וכו' פליגי בין לטומאה בין למעשר, הרמ' פי' פלוגתתם בייחדו לאדם דסתמא לבהמה, ועי' חזו"א דצ"ל דאיירי בזרען לכך דאל"ה לא מהני מחשבתו. חגבים שנתנן בקדירה והתבלין בחזו"א גרס לתבלין דהא תבלין טהור.

מ"ח דגים מאמתי מקבלים טומאה וכו' בכל בע"ח כתב הרמ' דבשחיטה הוי כמת אף שמפרכסת, והכא סברי ב"ה דבעי שימותו ממש ומהני מפרכסת שיחשב כחי, והקשה התפא"י מ"ש מכל בע"ח, והחזו"נ תי' דכמו שכתב רש"י חולין עה. בסברת ב"ש דמיד שיצודו הוי כמת כיון שאין בהם שחיטה ה"ה י"ל לב"ה דע"כ בעי שימותו ממש. ועוד הקשה התפא"י אמאי לגבי שבת משיבש כסלע בין סנפיריו הוי צד וחייב והכא בעי שימות. ועוד הקשה דהגמ' שם מסתפקת בדג טריפה אי חשיב כמת ופירש"י שם דהספק לר"ע דתלוי ביכול לחיות, והרמ' פסק דטריפה זה ספק אף דפסק כב"ה וחזינן דלמד הספק אף לב"ה והיאך יתכן דטריפה גרע ממפרכס שאינו יכול לחיות ועי' חזו"נ וחזו"א, וע"כ רצה התפא"י לחדש דגם לב"ה ימותו ל"ד אלא משאינם יכולים לחיות הוי מת וע"כ פריך בחולין מאי בינייהו, אכן זה תלוי בב' הפי' שהביא הר"ש ופליגי בזה רש"י ותוס' שם אי אזלא אב"ש ור"ע או על ר"ע וב"ה.

יחור של תאנה שנפשח וכו' בתבואה תלוי בשורש קטן דבזה יכול לחיות ואי ליכא שורש קטן ליכא שום חיבור, ורק בתאנה שייך חיבור בקליפה אף שאין יכול לחיות ובזה פליגי, ובסברת ר"י מבואר בחולין הואיל ומעורה מעורה והמשנ"א כתב דאיכא יניקת נוף וע"כ טהור אף בלא החיבור של העיקר וצ"ע היאך זה נכנס בגמ', והחזו"א כתב דלא שייך יניקת נוף היכא דליכא עיקר שיונק עכ"פ מעציץ שא"נ דאז הוי ככל פרי תלוש דליכא יניקה.

תניא בתוספתא ומייתי לה בחולין קכז: אילן שנפשח ובו פירות הרי הם כתלושים יבש ובו פירות הרי הם כמחוברים, וברמ' פ"ב כתב ביחור של תאנה דתלוי אי יכול לחיות ובאילן שנפשח ה"ה כתלושים, והרד"ל הביא בתחילה פי' דאיירי בתלוש לגמרי והקשה דא"כ פשיטא, וע"כ ביאר דאיירי ג"ד במעורה בקליפה ואינו יכול לחיות, וקמ"ל דהכא אף ר"י מודה דחשיב כתלוש כיון דכל האילן נפשח וע"כ לכו"ע תלוי אי יכול לחיות, אך ברמ' קשה לומר כן דהא פסק כרבנן ולדידהו אי ביחור הוי תלוש כ"ש באילן,ומשמע דבאילן אף ביכול לחיות הוי תלוש וצ"ע.

ולגבי שבת דייק הרד"ל מהרמ' דיחור שנפשח מהאילן חשיב מחובר והיכא דכל האילן נפשח חשיב תלוש, דלגבי יחור כתב הרמ' כל האוכלים שבו מטמאים ולגבי אילן כתב הרי הן כתלושים, וכן הוכיח מהתוס' בחולין קכח: דכתב שצמקו חשיב תלוש טפי מנפשח והתם חשיב מחובר לגבי שבת, אכן הרמ"א או"ח סי' שלו ס"ח הביא מרי"ו דיחור שנפשח חשיב תלוש, וכתב הרד"ל דכן מוכח מרש"י דפי' בתוספ' אילן שנפשח ממנו יחור.

מ"ט לפיכך הוא צריך הכשר הרמ' בפיה"מ כתב דרק הכשר מים בעי אך הכשר שרץ א"צ, וכ"כ בפ"א דטהרות גבי נבלת עוף טמא, והתוי"ט כתב דלהרמ' יש חילוק בין נבלה לשחוטה דבשחוטה בעי גם הכשר שרץ, ובהל' כתב הרמ' פ"א מאה"ט ה"ה דאם הוכשר במשקין המכשירים הוי כאוכלים טמאים ומשמע דא"צ הכשר שרץ וכ"כ לגבי עוף טמא בפ"ג הי"ד, אך שם כתב הכס"מ דהוכשר היינו במים ובשרץ וע"כ הוי כאוכלים טמאים וכ"כ בגליון רע"א לגבי חלב, והחזו"א כתב דזה ט"ס ברמ'.

דגים טמאים וחגבים טמאים צריכים מחשבה בכפרים הרמ' פסק דדגים וחגבים קטנים צריכים מחשבה בכפרים ובטמאים בכפרים צריך הכשר ולא מחשבה, וכן איתא בתוספ' וכתב הכס"מ דגרס במשנה קטנים במקום טמאים, אכן משמע דטמאים דוקא בכפרים א"צ מחשבה ובשווקים בעי והקשה החזו"א דזה לא מסתבר, וע"כ הגיה בתוספ' בכרכין וכן ברמ' הגיה כמתני' וכ"כ המשנ"א עיי"ש.