‏‏פ,א  פ,ב  -  ו
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / הספינה

**הלוקח פירות שובך.** עי' בער"י ובריטב"א דלא חשיב דשב"ל כיון שהאמהות והכוורת שמהם יוצאים היונים והדבורים ישנם בעולם, והוי כמוכר דקל לפירותיו, ה"נ האמהות לתולדתיהן. אך בנמוק"י כתב דהוי דבשב"ל ואתי כר"מ, או אפי' כרבנן ומיירי שרוצין לקיים המקח, וצריך לאשמעינן הדין. [והיינו דלא שייך הכא אם לוולדות, משום שהאמהות של הוולדות שיבאו עדין לא נלדו].

אך ברמב"ם פכ"ג ממכירה ה"ט כתב 'ואי"ז מוכר דבשב"ל לפי שאינו מכר יונים שיולדו או דבש שיבא לכוורת, אלא מוכר השובך לפירותיו וכוורת לדבשה. שהרי הוא כשוכר אמת המים לחבירו שהוא נהנה בכל מה שיצוד בה, כך זה הקנה לו שובך זה לפירותיו כמי שמכר אילן לפירותיו'. [ועי' בראב"ד שצריך לומר לו בהדיא כן, וכ"ה ברמ"ה כאן אות מז]. מ"מ חזינן ברמב"ם חידוש, דלכאו' לא מצינו דין דקל לפירותיו רק במקום שהפירות באים מגוף הדקל, ולהכי שייך בעלות בדקל לענין הפירות, אבל ביוני שובך אינם באים מגוף השובך, וא"כ איך שייך למכור את השובך לפירותיו. וכן ביאר הסמ"ע ריג סק"א דברי הרמב"ם, ולכך מדמה למשכיר אמת המים שקונה השוכר כל הניצוד שם אף שאין יוצא מגופו.

וכן הוכיח בקצה"ח רט ד' מדברי הרמב"ם הנ"ל דלא בעינן שיצא מגופו, [והביא שהמהר"ם אלשיך דן אם מועיל מעות לפירותיהן, משום שאין הריווח יוצא מגוף המעות כמו בדקל, אלא אדרבא הריוח בא ע"י שמסתלק המעות]. והביא ראיה מדמסתפקינן בגיטין מב: בעבד שמכרו רבו לקנס, וכתבו שם התוס' דבמוכר קנס ליכא ספק לרבנן כלל, והכא במכרו עבד לקנס כמו דקל לפירותיו, והכא הרי אין הקנס יוצא מגוף העבד. [ולפי"ז כתב שמצודה לדגים נמי זוכה. ובאו"ש נחלק ע"ז]. אך כתב שברשב"א בשם הרמב"ן פי' דהא גופא הספק של הגמ' אם בעינן שיצא מגופו. ועוד הביא בשם השטמ"ק שלא מועיל מצודה לדגים.

והנה ברמ"ה אות ו' כתב דהא דמהני לרבנן היינו בגוונא דאמר לו שובך לפירותיו וכוורת זו לפירותיה. [וזהו שיט' הראב"ד ברמב"ם שם דבעינן שיאמר לו בפירוש]. ואח"כ בסוף אות מח כתב שלא מועיל הכא שובך ליונים 'כיון דהני אפרוחים לאו מגופיה דשובך קאתו, לא מיקנו בקנית השובך המכור לפירותיו וכו', אלא מכוח היונים שבשובך שקנאן לפירותיהן הוא דקנו ליה'.

הרי דנחלקו הראשונים אם אמרינן דקל לפירותיו במקום דלא אתו מגופיה. אלא דעדין יש לעין דבשלמא עבד לקנס ופרה לכפילא וידייך לעושיהן אף שאינם מגופם קא אתו, מ"מ דזכות בהם הוא מכוח גופם הקנוי לו, ולכך שייך למכור את הגוף לענין זה, דמי שקנה הגוף קנה נמי הזכות שמכוח הגוף, אבל הכא בשובך ליונים וכוורת לדבורים הרי לא השובך הוא סיבת הזכיה בהם, אלא השובך הוא היכי תמצי ליונים שיבאו אבל הזכיה היא בקנין חצר, והמוכר נמי לא זוכה ע"י השובך אלא ע"י קנין חצר, וא"כ מה שייך למכור שובך ליונים, במה יזכה הלוקח ביונים הא לא באו לחצרו. [ואין לפרש דכוונת הרמב"ם שמכר לו את השובך ליונים היינו לקנין חצר שבשובך, דקנין חצר הוי גם כשימוש החצר ושייך למכור חצר לקנין [כמש"כ בביאור דברי הרשב"א שבתוס' לעיל עט:], דהרי הרמב"ם מדמה את זה לדקל לפירותיו ולאמת המים והתם לא מוכר לו הקנין חצר שבו] . וצ"ע.

**ומשני אמה אברתא**. שיטת הרשב"ם דבריכה הראשונה של הנכדים אינה של מוכר, והתוס' פליג ע"ז דה"ה שניה ושלישית. ועי' בסמ"ע ריג סקכ"ו. ועי' ברמה אות מח.

**נוטל ג' נחילים ומסרסן.** עי' בער"י דאפי' אם לא סירסן הנחילין של המוכר, דסתם פירות כוורת לשנה ג' נחילים בלבד, והיוצאים לאחר מכן גרועים הם.

**דבש בכוורת אינו יוצא מידי מאכל לעולם.** ופי' רשב"ם בד"ה דבש דהיינו דווקא כ"ז שלא הקצהו למאכל הדבורים. ובתוס' ד"ה דבש הק' ע"ז דכיון דיש לו תורת אוכל לא פקע מינה עד שיפסל מאכילת כלב. [וביותר יש להק' דהרשב"ם גופיה בע"ב ד"ה ע"ג כלי כתב דהיכא דהיה עליו שם אוכל לא מיבטיל עד שיפסל מאיכלת כלב].

וכתבו הרמב"ן והריטב"א ליישב פי' הרשב"ם דאיירי קודם שנוצר הדבש, ולכך אם הקצה את העתיד להיות למאכל הדבורים לא חל עליו תורת אוכל מעיקרא, אבל כשכבר היה תורת אוכל, אינו יוצא עד שיפסל מאכילת כלב.

ולכאו' נראה להביא ראיה לדבר, דהנה בגמ' תי' אמר אביי לא נצרכה אלא לאותן שני חלות. פי' כיון דהם מוקצות לדבורים לימות הגשמים, לכך אינו אוכל, מוכח שלא בעינן שיפסל מאכילת כלב, והיינו משום דאינו אוכל מעיקרא, אבל אוכל אינו יוצא מידי מאכל אלא ע"י שיפסל מאכילת כלב.

ובעיקר הדין שכתבו הראשונים דכל שיש עליו שם אוכל הרי הוא מקבל טומאה עד שיפסל מאכילת כלב. עי' ברמב"ם פ"ב מטומאת אוכלין הי"ד דס"ל שכל אוכל שנפסל מאכילת אדם אינו מקבל טומאה. ובהל' יח כתב דאחר שנטמאה אינו יוצא מידי טומאה אלא כשיפסל מאכילת כלב, הרי דלענין תורת אוכל יוצא כשנפסל לאכילת אדם. ועי' בראב"ד שם.

**הרודה ממנו בשבת חיים חטאת.** באחרונים דנו אי מלאכת קוצר הוא משום פסיקת היניקה, או משום עוקר דבר מגידולו. והביאו ראיה מהכא דחייב אף דלא הוי פסיקת היניקה, אלא עוקר דבר מגידולו. ועי' בדבר אברהם ח"א סי' כד-כה שהאריך להוכיח דהגמ' בבלי ס"ל דאין תלוי בפסיקת היניקה. והגאון ר' יצחק יעקב מפונביז' זצ"ל נטע דעתו דתלוי בפסיקת היניקה.

**פ:**

**כגון שזב על כלי מאוס.** פי' הרשב"ם בד"ה על דכיון דס"ל לר"א דהוי מחובר וא"כ בתוך הכוורת אין עליו שם אוכל, לכך כשצריך לחול עליו שם אוכל הוא מאוס. והעיר ע"ז במרומי שדה הא כל מה שלא היה עליו שם אוכל משום דהיה בתורת מחובר, ולא משום שחסר בו בעיקר שם אוכל, ובכה"ג מסתבר דאפי' ע"ג כלי מאוס יחול עליו שם אוכל, דאטו פירות האילן שנתלשו ע"ג כלי מאוס לא יהי' עליהם שם אוכל.

**בא"ד.** אבל לרבנן דחשיב ליה אוכל בתוך הכוורת לא מבטיל שם אוכל מיניה. ולכאו' יש להק' הא כיון דעכשיו הדבש זב ובעינן לשם משקה עליו, א"כ אפי' לרבנן נימה דכיון שזב ע"ג כלי מאוס לא יחול עליו שם משקה, ומה איכפת לן שהיה עליו שם אוכל קודם. וצ"ל דלהפוך אוכל למשקה חשיב שם אחד. וצ"ע.

ועי' ברמ"ה אות נב שכתב דקיי"ל כרבנן דהיינו דהוי כתלוש ושם אוכל עליו. מאידך כתב ברמ"ה באות נג נקטינן השתא לענין דבש שזב מכוורתו לחוץ ע"ג כלי מאוס אינו לא אוכל ולא משקה, ולכאו' לרבנן שקודם שם אוכל עליו היה צריך להיות שיהי' עליו שם משקה. וצ"ע. ועמד בזה בספר מעשי חייא.

**לא מקשי קשיא ליה ולא עלויי מעלי לה**. מבואר ברשב"ם ובתוס' דאין הכוונה שאינו לא מזיק ולא משביח, דא"כ מותר בשבעית משום אקומי אילנא, אלא דהוי ספק שמא מעליי לה ולכך הוי ספיקא דאיסורא. וכ"ה בשא"ר. ובטעמא דאקומי אילנא שרי כתב רש"י מו"ק ג. ד"ה שרי דהתירו משום פסידא. אך בריטב"א שם כתב שאינו משום פסידא אלא שאין זה עבודה. והביא המקדש דוד זרעים סי' נט אות ו' ד"ה הנה דהרי הכא בבתולת השקמה אם לא יקוץ כלל ליכא פסידא באילן, ורק כשקוצץ אמרינן שלא יקוץ פחות מג"ט משום דלא קשי וכו', וא"כ מה שייך הכא לאקומי אילנא דשרי הרי הכא ליכא שום פסידא, מוכח דס"ל לתוס' דאקומי אילנא שרי משום דלא הוי מלאכה כל שאינה מועלת בפועל, ולכך גם שרי לקצוץ אלא דהוי ספק.