50 ביטול לבגד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / במה בהמה עניינים

יום ה' ג' ניסן תשס"ז

**בדיני דבר המחובר לבגד**

**א', בטעם החילוק בין כילה וכסכסי' לטלית שאינה מצוייצת. ב', בד' החיי אדם דכל דבר שדעתו להשלים אינו בטל לבגד אף אם אינו דבר חשוב. ג', בירורי הלכה בדברים המחוברים לבגד אם מותר לצאת בהן, בסקי"ז נת' דין כפתורים רזרבים, בסקי"ח נת' דין כפתורים שבמעיל המיועדים לחבר לו ביטנה, בסקי"ט נת' דין לולאה שבבגד שנפל הכפתור שכנגדה, בסק"כ נת' חגורה שבמעיל כשאינו קושרה, בסקכ"א נת' דין ציפוי ניילון לכובע, בסקכ"ב נת' דין תויות שעל הבגד, בסקכ"ג נת' דין תויות שבמקום גלוי שמקפיד עליהן להסירן מהבגד, בסקכ"ד נת' דין דבר המשמש את הבגד להצילו מטינוף, בסקכ"ה נת' דין כריכת מטפחת על השרוול במקום כפתור.**

**א'**

א] שבת דקל"ט:, אמר רב אבין ב"ר הונא אמר ר"ח בר גוריא, מתעטף אדם בכילה ובכסכסי' ויוצא לרה"ר בשבת ואינו חושש, מ"ש מדרב הונא אמר רב דאמר רב הונא אמר רב היוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה בשבת חייב חטאת, ציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי, הני לא חשיבי ובטלי.

ופירש"י, ז"ל, חשיבי משום דשל תכלת הן ולא בטלי והוו בה משוי, עכ"ל.

והתוס' כתבו דטעם החשיבות הוא משום שדעתו להשלים עליהן, ובשו"ת הרשב"א המיוחסות סימן ר"ט פירש טעם החשיבות דהוא משום שהן עשויין לשם מצוה, ועי' להלן ס"ק י"ג י"ד, שנתבאר אם פליגי זע"ז, או דב' הטעמים משלימים זא"ז.

והרא"ש כתב עפי"ז, בדין רצועות התלויות באבנט וכו', דאם הוו של משי דחשיבי לא בטלי, וכ"כ כמה מן הראשונים, וכ"ה בשו"ע סימן ש"א סל"ט.

והנה לפי' זה מבו' מד' הגמ', דהא דשרי ליצא בכילה ובכסכסי', הוא רק משום שאין הכסכסין חשובין, וע"כ הן בטלין לכילה, אך אי עבדינהו מתכלת וכיו"ב שהוא דבר חשוב, אינם בטלין לכילה, ואין יוצאין בה לרה"ר.[[1]](#footnote-2)

וצ"ל לפ"ז, דהגם דדבר המשמש את הבגד פשיטא שהוא טפל לבגד, אך אם הוא עשוי מדבר חשוב, ומותר לצאת בו לרה"ר, שאני כסכסי הכילה שאינם משמשים כלל ללבישתו, אלא הן משמשין לנטיית הכילה באוהל, וע"כ אינם בטלים להבגד אא"כ אינם חשובין.[[2]](#footnote-3)

וכ"ה בל' המאירי שם, ז"ל, מתעטף אדם בכילה ובכסכסי' וכו', ואין אומרים שאותם הכוסכין אינם עשויין אלא לפריסת אוהל ולא לצורך עיטוף כלל והרי הן משוי, עכ"ל.

ב] ועד"ז צ"ל במש"כ התוס' שם, ז"ל, הא לא חשיבי ובטלי, ע"ז סמך רבי להניח באבנטו רצועות התלויות בו ויש שקושרים בהם בתי שוקים, דבטלי דלא חשיבי כולי האי, עכ"ל, וכן דנו בזה סה"ת וש"ר.

ועיי"ש בחי' הריטב"א שכתב, ז"ל, ולענין רצועות התלויות באבנט ובמכנסים לצורך בתי השוקים, צורך המכנסים חשיבי ובטלי לגבי' ומלבוש חשיבי, ואע"פ שאינו לבוש בתי השוקים וכו' מ"ר, עכ"ל, ובחי' הריטב"א לעיל דנ"ט: כתב, ז"ל, ויש שמתירין אותו וכו' שמונחות שם בתחילת עשייתן של חגור הרי הן בטלות לגבי החגור, וכן דעת מורי הרב ז"ל, ואין היתר זה ברור, עכ"ל, וכ"כ בשיטה להר"נ, ז"ל, וה"ה לרצועות התלויות באבנט, דאע"פ שאינו לבוש בתי שוקים דמותר לצאת בהן, דהא לא חשיבי דלתשמיש הבתי שוקים הן עשויות ולצורך האבנט הן, ואפי' הן של משי כל שהן לצורך בתי שוקים בטלות הן לגבי האבנט וכו', וכן דעת הרא"ה ז"ל, עכ"ל.

אך בדעת התוס' ודעימייהו נ', דקשירת בתי השוקים הוי שימוש לבישה לעצמו, וע"כ לא חזינן לזה מכלל הבגד, וע"כ לא שרי לצאת בזה היכא שלא קשר בזה בתי שוקים, אא"כ הוו הרצועות דבר שאינו חשוב, דכה"ג הן בטלין לבגד.

וכ"ה בפסקי הרי"ד בתו"ד, ז"ל, אבל הפתילין אינם תשמיש האבנט אלא הן בפנ"ע לקשור בהן בתי שוקיים, עכ"ל, ודעתו שמכח זה יש לאסור אף אם אינם דבר חשוב, ונת' בזה להלן סק"ז.

ג] ובפי' ר"ח שם פירש, ז"ל, פי' כוכסיא חוטין ומשיחות שעלי' וכו', ופרקינן ציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי, שלב האדם רוצה בקיומן כי בדעתו שיתלה הרביעית וילבשנה, אבל כוסכיא לגבי כילה אינו צריך להן ובטלי, עכ"ל, וכעי"ז כתב בפי' הר"י מלוניל.

והרמב"ם פי"ט משבת ה"כ כתב, ז"ל, מותר להתעטף בטלית שיש בשפתותי' מלל אע"פ שהן חוטין ארוכין,[[3]](#footnote-4) ואע"פ שאינן נוי הטלית, מפני שהן בטלים לגבי הטלית "ואינו מקפיד עליהם בין היו בין לא היו", לפיכך היוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב, מפני שאותן החוטין חשובין הן אצלו, ודעתו עליהן עד שישלים חסרונן ויעשו ציצית, אבל טלית המצוייצת כהלכתה מותר לצאת בה בין ביום בין בלילה, שאין הציצית הגמורה משאוי, אלא הרי היא מנויי הבגד ומטכסיסיו כמו האימרא וכיו"ב וכו', עכ"ל.

והנה בל' הר"ח והרמב"ם נראה, דמש"א דכסכסי הכילה לא חשיבי ובטלי, היינו משום שאינו צריך להן כלל ואינו רוצה בקיומן ואינו מקפיד עליהן בין היו בין לא היו, שאין מפרשים כפירש"י דכסכסי הכילה הן רצועות התלויות בה כדי לנטותה כאוהל, אלא הוו חוטין ומשיחות שנשתיירו בשפתותי', שא"צ להן כלל, ומשא"כ חוטי הציצית שהוא צריך להן משום שדעתו להשלים עליהן, והוא רוצה בקיומן, אינם בטלין.

ולפ"ז נמצא, דכל דבר שהוא צריך לו, אינו בטל אף אם הוי דבר שאינו חשוב, והא דבעי' בציצית להא שדעתו להשלים עליהן, הוא משום דאל"כ לא הי' צריך לחוטי הציצית, והיו בטלין להטלית, ורק משום שדעתו להשלים עליהן והוא צריך להן, הוא דאינם בטלין לטלית.

ד] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה ל' הרמב"ם ואינו מקפיד עליהן "בין היו בין לא היו", מ' דכל שהוא מקפיד עליהן שלא יהיו בבגד, אינם בטלין לבגד.

אך הנה מד' הט"ז סימן י"ג סק"א נ', דכל דבר שאינו חשוב ה"ה בטל לבגד, אף אם הוא מקפיד שלא יהא בבגד, ועי' להלן סקכ"ג שנת' ללמוד כן מד' רש"י והרשב"א שפירשו מימרא דרב הונא דיוצא בטלית שאינה מצוייצת חייב חטאת, בשהטיל חוטין פסולין, או שהטיל ג' חוטין בכנף, והתם הרי צריך להסיר חוטין אלו מן הטלית, ואפ"ה כל הא שאי"ז בטל לטלית הוא משום דציצית חשיבי ולא בטלי, ולכאו' זה שלא כד' הרמב"ם.

ועיי"ש שנת' לדון לחלק בזה, דאף אם היכא שהוא מקפיד עתה שלא יהא דבר זה בבגד אינו בטל לבגד, אך בציצית פסולה הרי אינו מקפיד עתה כלל שלא יהיו ציציות אלו בטלית, שהרי בלא"ה אינו יכול להטיל ציציות אחרות בשבת, וע"כ אף שדעתו להסיר ציציות אלו אחר השבת, מ"מ בשבת שאינו מקפיד עליהן, ה"ה בטלות לטלית, ולפ"ז לא סתרי ד' הרמב"ם לד' הט"ז.

אך באמת נ' שאין ללמוד כן מל' הרמב"ם, דיל"פ דעיקר מכוון הרמב"ם הוא שאינו מקפיד עליהן שיהיו בבגד, וזהו מש"כ דאינו מקפיד בין היו בין לא היו, אך אין כונתו כלל שאם מקפיד שלא יהיו בבגד אינם בטלין לבגד.

ונראה דגם אם נדקדק כן בל' הרמב"ם, דכל שמקפיד שלא יהיו חוטין אלו בבגד אינם בטלין לבגד, כ"ז הוא לטעמי' דס"ל דאף דבר שאינו חשוב אינו בטל לבגד, ורק דבר שאינו דעתו עליו כלל בטל לבגד, וע"כ י"ל, דאף דבר שמקפיד שלא יהא בבגד אינו בטל לבגד, שהרי דעתו עליו להסירו מן הבגד.

אך לדעת ש"ר דרק דבר חשוב אינו בטל לבגד, ואילו דבר שאינו חשוב בטל לבגד, הגם שדעתו עליו, נ' דאף אם דעתו להסירו מן הבגד מ"מ הוא בטל לבגד, דכללא הוא דכל דבר שאינו חשוב בטל לבגד.

ה] אך בד' התוס' וש"ר שהביאו ד' הר"ח נ' דפירשו בדעת הר"ח, דדבר שאינו חשוב בטל לבגד, וכל הא דציצית לא בטלי, הוא משום דציצית חשיבי, והיינו משום שעשויין לשם מצוה, ומשום שדעתו להשלים, וע' להלן ענף ב' שנתבאר אם הוי זה ב' טעמים נפרדים, או שהם משלימין זא"ז, וצ"ע בזה.

ו] ושיטה חדשה בזה מצינו בד' הרי"ד והרשב"א, דהנה בפסקי הרי"ד בסוגיין פי' לשנויא דגמ', ז"ל, פירוש הציצית אינה בטלה לגבי טלית ואינה תשמיש לה, "שעיקר המצוה היא הציצית", הלכך כי לא מצוייצת כהלכתה דליכא מצוה הוי משוי, אבל הכסכיסין הן תשמישי כילה ובטלין אצלה ולא חשיבי באנפי נפשייהו להיות משוי, ומיגו דכילה שריא כסכיסין נמי שרי שהן בטלין אצלה,עכ"ל.

ובשו"ת הרשב"א החדשות סימן כ"ב כתב, ז"ל, מלבד שעיקר קושיית אותה הלכה שנתחבטו בה היכי חשיבי, לפי דעתי אין לה עיקר, דאנן לאו חשיבי מצד עצמן קאמרינן, אלא משום דכילה כי רמי לה כיסכסי ואפי' רמי לה דתכלתא או דדהבא, ביטולי מבטל להו גבי כילה, דלתשמיש כילה עבידי, וכילה עיקר ואינהו טפלה לה, אבל חוטי טלית בין תכלת בין לבן ואפי' חוטין פסולין נמי איכא למימר דאינן בטלין לגבי טלית, דאינהו אחשבינהו ולא עביד טלית עיקר ואינהו טפילה אלא חוטין עביד להו, וכשאינה מצוייצת כהלכתה אינהו לא בטילי לגבי טלית, דהא אינהו לאו לאיבטולי לגבי טלית רמינהו, והיינו חשיבותייהו, והלכך לא בטלי, עכ"ל.

וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בח"ג סימן רס"ב, ז"ל, כתבת כי אמרו לכם משמי, שאני התרתי להוציא לרה"ר מפתח הקבועה באזור במתניהם או הקבוע באבנט וכו', דע כי המגיד שקר העיד והפכו. כי מעשים באו לידי בישראלים הדרים בכפרים, שהיו עושים מפתח בסוף האזור אשר במתניהם ומוציאין אותן וחושבין שהוא בטל לגבי האזור, ואני אסרתי להם, לפי שכל דבר שאינו לצורך הכלי, אינו תשמיש הכלי, ואינו בטל לגמרי לגבי כלי, וה"ה כאילו מוציאו לבדו בלא הכלי. והראיה מדגרסינן בשבת בפרק תולין וכו', ופרקינן ציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטילי הני לא חשיבי ובטילי, כלומר כיס הכילה לא חשיבי בפני עצמן דתשמישי הכילה הן, אבל ציצית חשיבי בפני עצמן ומצוה בפני עצמן הן ואינן תשמיש הטלית, ולפיכך לא בטילי לגבי טלית, וה"ה והוא הטעם למפתח זה שבאזור, שלא הוקבע שם לתשמיש האזור, אלא להשתמש בו בפני עצמו הוקבע שם, ואינו בטל לגבי האזור, ומי שמוציאו כן בשבת חייב חטאת, עכ"ל.

ומבו' בד' הרי"ד והרשב"א, דטעם הא דכסכסין בטלין לבגד, אינו כלל משום דהוו דבר שאינו חשוב, אלא הוא משום שהן משמשין את הבגד, ואף שאינם משמשין את הלבישה דהכילה, אלא את האוהל דהכילה, מ"מ מהני זה לבטלן אף לגבי הוצאה בדרך מלבוש, ומשא"כ ציצית שאינם תשמיש הטלית, אינם בטלין להטלית, וע"כ היוצא בהן חייב חטאת.

ז] והנה לפ"ז נ' פשוט, דלדעתם דבר המחובר לבגד שאינו משמש את הבגד, אינו בטל להבגד אף אם הוי דבר שאינו חשוב, שהרי לדעתם לא מצינו כלל דדבר שאינו חשוב הוא בטל לגבי הבגד, ואדרבה ממה שלא התירו בכסכסי הכילה אלא משום שהן משמשין את הכילה, יש ללמוד דדבר שאינו משמש את הבגד, אינו בטל לו, אף אם הוי דבר שאינו חשוב, שהרי כסכסי הכילה הוו דבר שאינו חשוב, וכמש"כ כן ש"ר, ואפ"ה אינם בטלין לכילה רק משום שהן משמשין אותה, ודוחק לומר דכל הא דבעינן לה"ט שהן משמשין את הכילה, הוא רק בהך גוונא שהזכיר הרשב"א בתשובה שם שהן עשויין מתכלת או מזהב.

ואמנם הנה בשו"ת הרשב"א החדשות שם כתב בהמש"ד, ז"ל, ורש"י ז"ל שפירש משום תכלת דדמיו יקרים, נראה לי שלא מחמת חשיבות התכלת בלבד קאמר, דאי עבד מינייהו כיסכסי לכילה אף הוא יוצא בה, ולא אמרי' חשיבי ולא בטילי דהא איהו מבטל להו לגבה, אלא מה"ט גופא דאמרן הוא, אלא שהוא מוסיף בה דתרתי בעינן, דאילו חשיבי באנפי נפשי' ומבטל בי' בהדיא, הא בטלי' אע"ג דחשיב ככיסכסי דתכלת או דדהבא, והיינו כילה, ואי נמי לא חשיבי ולא מבטל להו בהדיא, כיון דלא חשיבי ממילא בטלי, והיינו טלית שאינה מצוייצת כהלכתה שלא הטיל בה אלא לבן דלא חשיבי מצד עצמן, אבל חשיבי ולא מבטל להו כגון תכלת שבטלית דאיכא תרתי חדא דחשיבי ועוד דלא מבטל להו איהו, לא בטילי מעצמן והלכך הו"ל משאוי וכו', עכ"ל.

והרי שבדעת רש"י נקט הרשב"א דהגם דהא דכסכסי הכילה בטלין לכילה, הוא משום שהן משמשין אותה, וע"כ הן בטלין אף אם הוו מתכלת או זהב דחשיב, מ"מ דבר שאינו חשוב בטל לבגד אף אם אינו משמש את הבגד, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דהא דחוטי הציצית אינם בטלין לבגד, הוא משום שהן של תכלת.

אך משמעות ד' הרשב"א, דאיהו גופי' לא ס"ל כן, אלא ס"ל דכל דבר שאינו משמש את הבגד אינו בטל לבגד אף אם אינו חשוב כלל.[[4]](#footnote-5)

ומצינו הדברים מפורשים בד' הרי"ד שם שכתב בסו"ד, ז"ל, ואלו הפתילים שהן תלויין באבנט של מכנסיים וקושר בהן בתי שוקיים, אותן הפתילין משוי הן להוליכן בשבת וכו', אבל הפתילין אינם תשמיש האבנט אלא הן בפנ"ע לקשור בהן בתי שוקיים, וכיון שאין לו בתי שוקיים משוי הוא ואסור, עכ"ל, והובאו דבריו בשבה"ל סימן ק"ז.

ח] והנה לפ"ז הי' מקום לומר, דכל מה שאסר הרשב"א להוציא מפתח הקבוע באזור או באבנט, הוא לטעמי' דס"ל דאף דבר שאינו חשוב אינו בטל לגבי הבגד אם אינו משמש את הבגד, אך לדעת ש"ר דס"ל דדבר שאינו חשוב בטל לגבי הבגד אף שאינו משמש את הבגד, י"ל דמפתח חשיב כדבר שאינו חשוב, וה"ה בטל לגבי האזור או האבנט, דומיא דמש"כ הראשונים דהרצועות התלויות באבנט בטלות לגבי האבנט אם אינם של משי.

אמנם ממה שפסק השו"ע בסי' ש"א סי"א לדינא דהרשב"א, הגם דפסק שם סל"ט דדבר שאינו חשוב בטל לגבי הבגד, נ' שדעתו דמפתח הוי דבר חשוב, וע"כ אף לדעת ש"ר אינו בטל, ובט"ז שם סק"ז הביא די"א דהמפתח בטל לגבי האזור, עיי"ש, וצ"ע בזה.

ט] והנה בפשוטו הי' נראה, דמה שאמרו דציצית חשיבי משום שאי"ז תשמיש הטלית, היינו משום שהיא מצוייצת שלא כהלכתה, ואין הציצית משמשת כלום, אך כל שהיא מצוייצת כהלכתה, ודאי דהוי הציצית תשמיש הטלית.

אך באמת בד' הרי"ד והרשב"א מפורש לא כן, אלא הא דציצית לא חשיבא כתשמיש הטלית, הוא אף בטלית המצוייצת כהלכתה, ז"ל הרי"ד, הציצית אינה בטלה לגבי טלית ואינה תשמיש לה, "שעיקר המצוה היא הציצית", עכ"ל, וכ"ה ל' הרשב"א שם, אבל ציצית חשיבי בפני עצמן "ומצוה בפני עצמן הן ואינן תשמיש הטלית" ולפיכך לא בטילי לגבי טלית, עכ"ל, ולהדיא בדבריהם דמש"א דציצית לא חשיבא כתשמיש הטלית, אי"ז משום שהיא מצוייצת שלא כהלכתה, אלא אף במצוייצת כהלכתה לא חשיבי הציצית כתשמיש הטלית, משום שעיקר המצוה היא הציצית, ומשום שהיא מצוה בפנ"ע.

וצ"ל לפ"ז, דהא דהיכא שהיא מצוייצת כהלכתה שרי לצאת בה, אי"ז משום דכה"ג הויא הציצית תשמיש הטלית ובטלה לגבי טלית, אלא היינו דקיום המצוה משוי לי' כתכשיט וכמלבוש, ומשא"כ בשאינה מצוייצת כהלכתה דלי"ב קיום מצוה, אין לנו להתיר אא"כ בטלה הציצית לגבי הטלית, וכיון שאין הציצית תשמיש הטלית, אינה בטלה לה.

וכ"ה מפורש בד' הרי"ד שם, ז"ל, אבל הציציות שעלי' אם העשויין כהלכתן הו"ל דרך מלבוש "שמצותן בכך", אבל אם אינן עשויין כהלכתן הוי משוי וכו', ואי קשיא מ"ש טלית שאינה מצוייצת כהלכתה מתפילין למ"ד שבת לאו זמן תפילין וכו', התם כיון דדרך מלבושו בחול אפקינהו אע"ג דשבת לאו זמן תפילין פטור, אבל הכא טלית שאינה מצוייצת כהלכתה אינה דרך מלבוש בחול, ומשו"ה הוו הציציות משוי גמור ול"ד לתפילין, אלא טלית מצוייצת כהלכתה והוציאה לרה"ר בלילי שבת, למ"ד לילה לאו זמן ציצית, שמפני שדרך מלבושו בחול הוציאה פטור ואע"ג דאין מצותה בלילה, עכ"ל.

י] ואמנם הדברים צ"ב, דמנא להו להרי"ד והרשב"א דהא דציצית לא בטלי, הוא משום דציצית לא חשיבא כלל כתשמיש הטלית, משום שעיקר המצוה היא הציצית, ודהויא הציצית מצוה בפנ"ע, אשר מה"ט אף בטלית המצוייצת כהלכתה, אין הציצית בטלה לטלית, ולא שרי לצאת בה אלא משום דקיום המצוה משוי לי' כמלבוש, דילמא לעולם חשיבא הציצית כתשמיש הטלית, והא דבטלית שאינה מצוייצת כהלכתה אין הציצית בטלה לטלית, הוא משום דכל שאינה מצוייצת כהלכתה, נמצא דאין הציצית משמשת כלל להטלית, וע"כ הוא דאינה בטלה לטלית.

ואמנם אשר מבו' מדבריהם, דאילו היתה הציצית חשובה כתשמיש הבגד, היתה בטלה לבגד אף בטלית שאינה מצויצת כהלכתה, וכל הא דהיוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה חייב חטאת, הוא משום דציצית לא חשיבא כלל כתשמיש הטלית.

יא] ובטעמא דמילתא נראה, דאילו היתה הציצית תשמיש הבגד, הרי דאף בטלית שאינה מצויצת כהלכתה, הגם דאכתי אין הציצית משמשת את הבגד, מ"מ כיון שהוא עתיד להשלים עליהן וישמשו את הבגד, ה"ז בטל לבגד, דכיון דתחילת עשיית הציצית היא לשמש את הבגד, ע"כ אף דאכתי לא נגמרה עשיית הציצית, מ"מ חשיבא הציצית כתשמיש הבגד, וע"כ מהא דבטלית שאינה מצויצת כהלכתה אין הציצית בטלה לבגד, יש ללמוד דציצית לא חשיבא כתשמיש הבגד.

ונ' עוד בזה, ע"פ משמעות ל' הרשב"א בשו"ת החדשות, דהא דדבר המשמש את הבגד ה"ה טפל לבגד, הוא מכח האדם, דאיהו מבטל לי' לגבי', עיי"ש בכל דבריו שמבו' כן, ובפרט במש"כ בדעת רש"י, ואשר ע"כ י"ל, דאם בטלית המצוייצת כהלכתה היתה הציצית חשובה כתשמיש הטלית, הרי דאף בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה היתה הציצית בטלה לטלית, שהרי זה שהטיל הציצית ביטלה לגבי הטלית, שהרי נתן הציצית לתשמיש הטלית, והגם דבפועל אינה משמשת את הטלית, כיון שאינה מצוייצת כהלכתה, מ"מ כיון שהוא הטילה לתשמיש הטלית, בטולי בטלה לגבי טלית, וע"כ מהא דבטלית שאינה מצוייצת כהלכתה אין הציצית בטלה לגבי הטלית, יש ללמוד דאף במצוייצת כהלכתה לא חשיבי הציצית כתשמיש הטלית, וז"ב.

ואחר העיון נ' שב' הטעמים משלימים זא"ז, והיינו דהאמנם אם הא דדבר המשמש את הבגד בטל לו, הוא מצד עצמו, ודאי דכ"ז שלא הטיל ציצית לכל הד' כנפות ואכתי אין הציצית משמשת את הטלית, אינה בטלה לגבי הטלית, אך כיון דהא דדבר המשמש את הבגד בטל לו, הוא משום דהאדם שנתנו בבגד ביטלו לגבי הבגד, הרי שכל שנתנו ע"ד שישמש לבגד, ה"ה בטל מיד לבגד, אף קודם שהוא משמש לבגד, והאמנם אם לא הי' ראוי לשמש לבגד, י"ל דל"מ מה שהוא נתנו ע"מ שישמש את הבגד וביטלו לבגד, אך כיון שה"ז עומד לשמש את הבגד אחר שיטיל ציצית לשאר הכנפות, שפיר קיימא מחשבתו שהטיל הציצית ע"מ לשמש לבגד וביטלה להבגד, ודו"ק.

יב] ונפק"מ רבתא לדינא בזה נראה, בדין לולאה שבבגד שנפסקה מצד אחד, שכתב בשו"ע סימן ש"א סל"ט, דמותר לצאת בו, ואם הוא חשוב אסור לצאת בו.

והנה בפשוטו הי' נ', דלדעת הרי"ד והרשב"א כיון שעכשיו אינה ראוי' לשמש את הבגד, ע"כ אף אם אינה חשובה אינה בטלה לבגד, ואסור לצאת בה לרה"ר.

אך לפי הנ"ל נ' דאדרבה לדעתם מותר לצאת בה לרה"ר אף היא חשובה, דכיון שהיא עשוי' לשמש את הבגד אחר שיתפרנה מצידה השני, והוא נתנה שם ע"מ שתשמש את הבגד וביטלה לגבי הבגד, ה"ה בטלה לבגד, אף שעכשיו אינה ראוי' לשמש אותו.

והאמנם יש לפקפק בזה, דל"ד לטלית שאינה מצוייצת דאותן ג' ציציות שכבר הטיל לבגד, אינן חסירות תיקון בגופן, שהן ראויות לשמש את הטלית כמות שהן אם יטיל ציצית לכנף הרביעי, ומשא"כ בלולאה שנפסקה מצד א' שהיא מחוסרת תיקון בגופה, י"ל דאכתי לא חזינן לה כדבר הראוי לשמש את הבגד, ואינה בטלה לבגד.

אך אף אי נימא הכי, אכתי נפ"מ בזה, במש"כ במ"ב שם ס"ק ק"נ בשם החיי אדם, דאם נפסק לו רצועה מרצועות בגדיו שקושר בו ב' הצדדין ומצד א' נשאר הרצועה, וכן זוג קרסים שנפסק קרס א', אפי' שהן משיחה או חוט ברזל בעלמא ואין חשוב כלל אצלו הרצועה והקרס, מ"מ אסור לצאת באותו בגד, כיון שדעתו להשלים ולתקן צד שנפסק וזה ישאר במקומו, א"כ הוא חשוב אצלו ואינו בטל להבגד, עכ"ד, ועמש"נ בזה להלן ענף ב', והיכא שהרצועה או הקרס הם דבר חשוב, ודאי אינם בטלין לבגד.

ולפמש"נ הרי דלדעת הרשב"א והרי"ד כה"ג מותר לצאת בו, ואף אם הוו הרצועה והקרס מדבר חשוב, דכיון שהרצועה והקרס עשויין לשמש את הבגד אחר שיתקן צד זה שנפסק, והוא נתנם שם ע"מ שישמשו את הבגד וביטלם לגבי הבגד, ה"ה בטלין לבגד, אף שעכשיו אינם משמשין אותו.

**ב'**

יג] כתב בנשמת אדם כלל נ"ו סק"ג, ז"ל, דברי השו"ע בסימן ש"א צ"ע, דבשבת קל"ט איתא היוצא בטלית שאינה מצוייצת חייב, משום דציצית גבי טלית חשיבא, ופירש"י הטעם משום תכלת שהוא דבר חשוב וכ"כ סה"ת וכ"כ הרא"ש והטור סתם דציצית חשיבי, ולפ"ז דוקא דבר שהוא חשוב כגון רמועות של משי וכיו"ב אם נפסק ראש האחד והשני נשאר אסור לצאת בו, אבל אם הוא משיחה בעלמא וכו' כיון שאינו חשוב בטל לגבי בגד, וא"כ אף שדעתו להשלים ולתקן צד שני מ"מ בטל, שהרי לפיטעם זה משמע דוקא תכלת, וכתב הסמ"ג שהוא דבר שאינו מצוי, רק כיון שאין אנו יודעין מה הוא דבר חשוב ולכן צריך להחמיר בשל משי, משמע אבל אם אינו דבר חשוב אף שדעתו להשלים כמו בציצית מ"מ בטל, אבל בתוס' שם בשם ר"ח כתבו הטעם דחשיבות הציצית משום שדעתו להשלים, וכ"כ הרמב"ם, והוא ל' השו"ע שם סל"ח, ולפ"ז אם נפסקה רצועה מצד אחד אפי' הוא דבר שאינו חשוב לגמרי כמו החוטי לבן של ציצית אעפ"כ אסור לצאת בו, כיון דדעתו להשלים ואינם בטלין, ולפ"ז כיון דהשו"ע כתב בסל"ח טעמו של ר"ח ורמב"ם, וא"כ איך כתב בסל"ט וה"ה לכ"ד שנפסק וראשו א' מחובר כגון לולאות ואינו חשוב מותר לצאת בו, וז"א לשיטתו בסל"ח שהיא שיטת ר"ח ורמב"ם, והי' לו לחלק בין אם דעתו להשלים או לא, ומש"כ בב"י שכ"כ סה"ת והסמ"ג וסמ"ק והגמי"י פי"ט והגמ"ר, הם כולן אזלי לשיטטתם שכתבו כטעם של רש"י וכו', אבל ודאי דבר שאינו חשוב לגמרי אם דעתו להשלים, לשיטת ר"ח אסור, וכ"כ בהגמ"ר בפרק חבית בסופו דפ"א:, ל"מ שם, ודברי השו"ע צ"ע, עכ"ל.

ובמ"ב סימן ש"א ס"ק ק"נ העתיק לדינא ד' הנשמ"א, דאין מותר לצאת בלולאות כשאינו חשוב, אלא כשאין דעתו להשלים מהצד השני וכו', עיי"ש.

אמנם הנה בתהל"ד סימן ש"א סקל"ב תמה ע"ד החיי אדם, דודאי גם כוונת ר"ח דציצית חשיבי מצד המצוה, אלא דבטלית שאינה מצוייצת כהלכתה איך אפשר לומר דהציצית חשיבי כיון שאין בהן מצוה, ולזה נתן הטעם שדעתו עליהן עד שישלים, וע"כ עדין חשיבות המצוה עליהם, והביא כן משו"ת הרשב"א המיוחסות סימן ר"ט שהביא שר"ח פירש שאפי' בטליתות שלנו הציצית חשיבי שהן עשויין לשם מצוה ולא בטילי לגבי טלית, עכ"ל, וכ"ה בתשב"ץ קטן סימן מ"ד, והרי להדיא דגם לדעת הר"ח עיקר חשיבות הציצית הוא משום שהן עשויין לשם מצוה, עכ"ד. [[5]](#footnote-6)

ומצאתי הדברים מפורשים כן באהל מועד שער השבת דרך י"ב, ז"ל, ואם אינה מצוייצת כהלכתה, הואיל ואין הציציות במצוה ואין צריכין אל הטלית אינם בטלים, "ואע"פ שהציצית חסרה", חשובין אצלו עד שיוכל להשלים חסרונו ויעשו ציצית, ולפיכך אין יוצאין בהן בשבת, עכ"ל.

ומפורש בדבריו, דהא דבעי' לה"ט שיכול להשלים, הוא משום שהציצית חסירה, וע"כ הי' לנו לומר שאינה חשובה, וע"ז הוא מדהני מה שיכול להשלים חסרונו דמשו"ז הן חשובין אצלו, וזה להדיא כד' התהל"ד.

יד] ובעיקר ד' החיי אדם צ"ב מסברא, שהרי בכסכסי הכילה כיון שהן דבר שאינו חשוב ה"ה בטלין לכילה, וכן כתבו הראשונים דרצועות שאינם דבר חשוב ה"ה בטלין לאבנט, והנה התם הרי הן ראויין עתה למטרתם, ואפ"ה כל שאינם דבר חשוב ה"ה בטלין, וא"כ לכאו' כ"ש דהיכא שאין ראויין עתה ואך שדעתו להשלים עליהן, דכל שאינם דבר חשוב ה"ה בטלין, דמה עדיף דבר שדעתו להשלים עליו, מדבר שכבר הושלם וראוי עתה למלאכתו.

והנה אמנם לדעת הר"ח והרמב"ם, הרי דאי נימא כמש"נ לעיל סק"ג דמשמעות דבריהם דאף דבר שאינו חשוב אינו בטל, ורק דבר שאין דעתו עליו כלל ואין מקפיד בין הי' בין לא הי', הוא דבטל לבגד, הרי דשפיר י"ל דכל דבר שדעתו להשלים עליו, הרי דהגם דהוי דבר שאינו חשוב, מ"מ כיון שדעתו עליו ומקפיד עליו, אינו בטל לבגד, אך לדעת ש"ר דדבר שאינו חשוב בטל אף שהוא ראוי עתה למלאכתו, אשר כן פסק השו"ע דרצועות התלויות באבנט, אם אינם של משי, ה"ה בטלין לאבנט, מ"ט נימא דהיכא שדעתו להשלים עליו שלא יתבטל.

ואמנם בתהל"ד שם כתב בתחילת דבריו, ז"ל, ולכאורה פשט הדבר, כיון שדעתו עליהם עד שישלים, זה חשיבתן, ולכאו' זה הפי' בגמ', דאמרינן דבכילה וכסכוסתי' מותר לצאת, דהני לא חשיבי ובטלי, היינו כיון שכולן בה, ולא נפסק אחד מהן, אין דעתו להשלים, ובטלין, אבל בטלית שאינה מצויצת כהלכתה, כיון שדעתו להשלים, חשיבי ולא בטלי, עכ"ל, אך הדברים צ"ב מסברא, דמ"ט היכא שדעתו להשלים חשיבי טפי מהיכא שכבר הושלם עליהם והן ראויין למלאכתן, וצ"ע בזה.

טו] ואולי י"ל בזה, וכעי"ז כתב בשו"ת מחזה אליהו סימן מ"ג, דכל הא דהיכא שדעתו להשלים אי"ז בטל, הוא בדברים שהן נצרכין לבגד, וע"כ הן חשובין כלפי הבגד, וע"כ הגם דהיכא שהם ראויין לשמש את הבגד ה"ה בטלין לבגד, משום שדבר המשמש את הבגד הוא בטל לבגד, אך היכא שאינם ראויין לשמש את הבגד, ואתינן עלה משום דינא דדבר שאינו חשוב בטל לבגד אף שאינו משמש אותו הרי שבזה אמרינן דאדרבה כיון שדעתו להשלים עליהן והבגד נצרך להן אינם בטלין לו, ומשא"כ בדברים שאינם נצרכין לבגד, הרי דהגם שהן ראויין למלאכתן, מ"מ כל דהוו דבר שאינו חשוב, לא חשיבי כנגד הבגד.

ולפ"ז ניחא דמה"ט בכסכסי הכילה וברצועות שבאבנט, שאין נצרכין ללבישת הכילה ולחגירת האבנט, ע"כ כל דהוו דבר שאינו חשוב ה"ה בטלין לכילה ולאבנט.

ובזה יל"פ מש"נ בדברינו בדין יציאה בטלית מצוייצת בשבת סקי"ז מד' הארצות החיים סימן י' סק"ה, דכל הא דדבר שדעתו להשלים חשיב ולא בטיל, הוא רק היכא שראוי להשלים עליהן וישארו הן בבגד, דבכה"ג הן חשובין כלפי הבגד ואינם בטלין, אך היכא שעתיד להסירן מן הבגד ולשוב ולהשלים עליהן, אינם חשובין כלפי הבגד, וע"כ שפיר הן בטלין.

ואשר ע"כ כל דינא דר"ה דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת, הא רק בשהטיל ג' ציציות בבגד, שדעתו עליהן להשלים חסרונן והן ישארו במקומן, וע"כ חשיבי ולא בטלי, אך היכא דפסול משום שהטיל ג' חוטין בכל כנף וכיו"ב, אינו חייב חטאת, דאותן הציציות בטלות לגבי הבגד, שהרי דעתו להסירן מן הבגד ולהוסיף עליהן חוט א' ולחזור ולתלותן, וע"כ לא חשיבי כלפי הבגד ובטלי.

ולפמש"נ בדעת החיי אדם, מבו' היטב טעם הדבר, שהרי כל הא דדבר שדעתו להשלים אינו בטל, הוא רק בדברים שהן נצרכין לבגד והן חשובין כלפי הבגד, ואשר ע"כ כ"ז הוא היכא שהוא ראוי לשמש את הבגד כמות שהוא, ע"י שישלימו עליו, אך דבר שאין ראוי לשמש את הבגד כמות שהוא, אלא א"כ יסירנו מן הבגד, אינו חשוב כלפי הבגד, וע"כ אף שדעתו להשלים עליו, אפ"ה ה"ה בטל לבגד.

ומדויק כן קצת בל' החיי אדם שם סי"ד, שכתב, ז"ל, כיון שדעתו להשלים ולתקן צד שנפסק "וזה ישאר במקומו", וא"כ הוא חשוב אצלו ואינו בטל לבגד, עכ"ל, ומ' קצת כמש"נ, דרק היכא שדעתו להשאירו במקומו ולהשלים עליו, אך היכא שדעתו להסירו מן הבגד ולהשתמש בו, ה"ה בטל לבגד, וצ"ע עוד בזה.

**ג'**

טז] כתב בשו"ת אג"מ או"ח ח"ג סימן מ"ח, ז"ל, ומש"כ הרמ"א שם דמותר לצאת במטפחת שמקנחין בו האף אם מחובר לכסות. והטעם כתב הט"ז ס"ק י"ד מש"ג בשם הסמ"ג דאע"ג דהני פצוליט לא הוי מלבוש ולא תכשיט מ"מ כיון שאינו חשוב בטל לגבי כסות, ומטעם זה היה מקום להתיר אף במוך לבדיקה דג"כ אינו חשוב שיש לו ליבטל, אבל נראה דלא שייך זה אלא באם תוכל לעשות הבדיקה אף כשהוא מחובר לכסות, דאם תצטרך להסירו מהכסות בשעת הבדיקה לא שייך שיתבטל להכסות, והא דפצוליט היו יכולין לקנח האף אף כשהוא מחובר להכסות, עכ"ל.

ויש להעיר בזה, ממש"כ הב"י בסימן ש"א אות ל"ג בדין מעות התפורים בכסות, ז"ל, אבל מעות התפורים בכסות וכו' אפשר דאסור "דחשיבי ולא בטלי", עכ"ל, וכ"ה במ"ב שם ס"ק קכ"ב, ז"ל, ולא בטלי לגבי בגד כמו שאר דבר התפור בתוך הבגד, משום דחשובים ולא בטלי, עכ"ל.

ומבו' מזה, דאילו לא היו מעות דבר חשוב, היו בטלין לבגד, הגם שאינם משמשין כלל עם הבגד, וכל שימושם הוא כשיסירום מן הבגד.

והנה אמנם הב"י אח"כ כתב לאסור משום שעשויים לחזור ולהוציאם, אך המעיין שם יראה דהב"י קאי על ד' מהר"ם מר"ב דאסור לצאת בברזא שבפי הטבעת, ולא שרי משום שבלוע כולו בגוף, כיון שמכניסו תדיר כדי לחזור ולהוציא, וע"ז כתב הב"י דה"נ מטבעות אלו אין להתירן משום שהן בלועין בבגד וטפלין לו, כיון שעשויים לחזור ולהוציאם, אך מה שאינם בטלין ככל דבר המחובר לבגד שהוא טפל לו, אף היכא שדעתו להוציאו מן הבגד, הוא משום דהוו דבר חשוב שאינו בטל.

יז] ומן האמור נלמד במה שדנו בדין כפתורים רזרבים אם מותר לצאת בהן בשבת, ולפמש"נ נמצא, דלפ"מ שפסק השו"ע כדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דדבר שאינו חשוב בטל לבגד ומותר לצאת בו לרה"ר, אף כפתורים אלו בטלין לבגד ומותר לצאת בהן, ואף שאינם משמשין עם הבגד, וכל עיקר יעודם הוא להוציאן מן הבגד ולחברם בו במקום אחר, מ"מ לא גרע ממעות התפורין בכסות שהיו בטלין לו אילו לא היו דבר חשוב, הגם שאינם משמשין כלל עם הכסות וכל יעודם הוא להסירם מן הכסות ולהשתמש בהן, וז"ב.

אמנם לדעת החיי אדם דכל דבר שדעתו להשלים עליו חשיב ואינו בטל לבגד, יש מקום לדון דאף כפתורים אלו חשיבי כדעתו להשלים, שהרי דעתו שאם יפול כפתור מבגדו יסירם ויתנם במקומו.

אך יש מקום גדול לחלק בין דבר שדעתו עתה להשלים עליו, לדבר שאין דעתו עתה להסירו ולחברו במקום אחר, ורק אם יפול כפתור מבגדו יסירנו ויתננו במקומו, וי"ל דכה"ג אף לדעת החיי אדם ה"ז בטל לבגד.

וגם למש"נ לעיל סקט"ו דיל"פ דכל ד' החיי אדם הם היכא שדעתו להשלים עליו והוא ישאר במקומו, עיי"ש, הרי דאין לאסור כלל בכפתורים אלו, וז"פ.

גם יש להתיר בזה משום הך דינא שכתב המ"ב בסעיף כ"ג, דכל דבר שדרך לחברו לכסות ה"ה בטל לכסות, אך בדברינו בדין דבר שדרך לחברו לבגד, נת' לדון הרבה בעיקר הך דינא.

אך בהך דינא יש מקום גדול לומר דכ"ז הוא בדבר המשמש עם הכסות, דבכה"ג הרי דהגם שאינו צורך הכסות, מ"מ שייך לראותו כחלק מן הכסות, כיון שהוא משמש עמו, ומשא"כ בכפתורים אלו שאינם משמשין כלל עם הבגד, וכל עיקר יעודם הוא להוציאן מן הבגד, י"ל דל"ש לראותן כחלק מן הבגד, וצ"ע בזה.

שו"ר בשש"כ פי"ח הערה קל"א שכתב הגרשז"א זצ"ל להתירן משום שדרך לחברן לבגד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ב.

יח] בשו"ת מנחת יצחק ח"ג סימן ס"א דן בדין מעילים שמסירים מהם הביטנה בקיץ ותפורים בפנים כפתורים או רוכסן, שעי"ז מהדקים בהם הבד בחורף, אם מותר לצאת בהן בקיץ כשהסירו מהן הביטנה, או דיש לאסור בזה משום שדעתו להשלים עליהן ולחבר בהם הבד בעת שיצטרך לזה, וע"כ חשיבי ולא בטלי, וגם יש לדון דהכפתורים הוו חשובים מצד עצמם, כמו רצועות של משי.

ועיי"ש שהתיר בזה מצד ב' טעמים, חדא, דנוטה טפי כד' התהל"ד דדבר שאינו חשוב ה"ה בטל לבגד אף אם דעתו להשלים עליו, ומסתבר דאף הכפתורים ל"ה דבר חשוב, עיי"ש הטעם בזה, ועוד, משום דכל דבר שדרך לחברו לבגד ה"ה בטל לבגד, וי"ל דאף בקיץ דא"צ לכפתורים ולרוכסן, מ"מ כיון שה"ז עשוי ע"ד כן לכתחילה, חשיב כדבר שדרך לחברו לבגד וה"ה בטל לבגד, וצירף עוד דעת סה"ת ודעימי', דס"ל דאף ברצועות של משי אין בזה משום הוצאה, משום דאי בעי ילבש אנפלאות ברגליו ויהא צריך לרצועות, וה"נ הכא דכוותה, עכ"ד.

ולכאו' נ' דיש להתיר בזה מטעם אחר, שהרי כל דבר המשמש את הבגד ה"ה בטל לבגד, וע"כ הגם דעכשיו שהסירו מהן הביטנה אי"ז משמש לבגד, מ"מ כיון שבידו לחבר להן הביטנה, ומותר לחבר אותה בשבת (עכ"פ בשאין דעתו להשאירה לזמן מרובה), חשיבי כדבר המשמש לבגד, וע"כ הן בטלין לבגד.

ולעיל סקי"ב נת' בדעת הרי"ד והרשב"א, דדבר העשוי לשמש את הבגד, ה"ה בטל לבגד, אף אם עתה אינו ראוי לשמש את הבגד, עד שישלים עליו, אך גם לפ"מ דקי"ל לאסור בזה, נ' דכ"ז הוא משום שאינו ראוי להשלים עליו בשבת, וע"כ לא חשיב עתה כדבר המשמש לבגד, אך כל שהוא ראוי להשלים עליו בשבת ויהא זה משמש לבגד, נ' דודאי הוא בטל לבגד, וראיתי להוכיח כן, דאל"כ יהא אסור ליצא בשבת בלולאות שיש בבגדים כדי להכניס חגורה, אם אינו חוגר בחגורה, וזה ודאי אינו, והיינו משום דכיון שבידו לחגור בחגורה, הוו לולאות אלו דבר המשמש את הבגד וה"ה בטלין לבגד, וה"נ הכא דכוותה.

ויש להסתפק היכא שנאבדה הביטנה ודעתו לקנות אחרת, אי נימא דכה"ג לא חשיב עתה כדבר המשמש לבגד, וממילא דיש לאסור להוציאה לדעת החיי אדם, כיון שדעתו להשלים עלי', אך טפי מסתבר דאף בכה"ג חשיב כדבר המשמש לבגד וה"ה בטל לבגד.

ואולי י"ל טעם נוסף להתיר בזה, דכל מה שאסר החיי אדם היכא שדעתו להשלים, הוא רק בדבר שעתה הוא מקולקל ואינו ראוי למלאכתו, ודעתו עליו להשלים ולתקנו, אך בנידו"ד הרי אין הכפתורים והרוכסן דבר מקולקל שדעתו להשלים ולתקנו, אלא כ"ה צורת שימושן לחבר הביטנה על ידיהן, וע"כ בכה"ג לא חמירי מרצועות שעשויין לקשור בהן בתי שוקים, דכל שאינם דבר חשוב ה"ה בטלין לבגד, וכ"ה דהתם לא אמרי' דכיון ששימושם הוא ע"י שלובש בתי שוקים, חשיבי כדעתו להשלים עליהן, י"ל דה"נ הכא לא אמרינן הכי, ודו"ק.

יט] יש להסתפק אם מותר לצאת בשבת בבגד שיש בו לולאה שנפל הכפתור שכנגדה מן הבגד, ועתה אין הלולאה משמשת לכלום, ודעתו לתפור הכפתור.

ופשוט שכל מקום הנידון בזה הוא בלולאה שהיא דבר בפנ"ע, אך בלולאה שבחולצה וכיו"ב אין מקום לאסור כלל, שהרי כלל אין לולאה העומדת לעצמה, שנבא לדון שאינה בטלה לבגד, היכא שאינה נוי לבגד, דאם הויא נוי לבגד אף שאין כפתור כנגדה, ודאי היא בטלה לבגד.

ולכאו' לדעת החיי אדם דכל דבר שדעתו להשלים עליו אינו בטל, יש לאסור בכה"ג, כיון שדעתו להשלים עליו ולתפור הכפתור.

אמנם נ' דבלולאה שבכיס האחורי שבמכנסיים שנפל הכפתור מן המכנסיים, יש מקום להתיר.

דהנה בפירש"י בשבת דקל"ט: פירש, ז"ל, חייב חטאת וכו', אלמא ציציות הו"ל משאוי הואיל ואינן כמצותו אינן צריכין לה, "ומן הבגד ממש אינן דליחשבינן כוותי'", עכ"ל.

ונ' ללמוד מל' רש"י, דאילו היו הציציות גוף אחד ממש עם הבגד, לא הוי חשיבי משוי, הגם שאינם צורך הלבישה, ורק משום שאינם ממש מן הבגד, הוא דכל דא"צ להן הוו משאוי.[[6]](#footnote-7)

ויש להביא מקור לזה, ממש"כ הפוסקים להתיר להוציא מפתח, ע"י שמשתמש בו לחגורה, והנה הרי החגירה נעשית ע"י העיגול שבראש המפתח, ותיקשי דא"כ מ"ט אין שאר המפתח משוי, ובע"כ דכיון דהוי דבר אחד, הרי דכל שמשמש חלק ממנו ללבישה, בטל כולו לגוף או למלבוש ול"ה משוי.

וגדולה מזו מצינו בסה"ת סימן ר"מ, שהתיר לצאת במפתח שיש בה מחט וקושרת בו חלוקה, והנה בכה"ג הרי חלק המפתח אינו נצרך כלל, ואפ"ה שרי לצאת בו, ובע"כ דכיון דהוי דבר א' ממש וחלק ממנו משמש ללבישה סגי בהכי להתיר.

ולפ"ז יש לדון ולומר, דהלולאה שבמכנסיים, חשבינן לה כגוף אחד עם המכנסיים, וכיון דהויא מן הבגד ממש ע"כ חשיבא כוותי', אף אם אינה משמשת לו והויא דבר חשוב.

ויש עוד לעיין בזה, מהו דחשיב כמן הבגד ממש, ומהו דחשיב שאינו מן הבגד ממש.

כ] יש להסתפק אם מותר לצאת במעיל שמושחלת בו חגורה אם אינו קושר בה את המעיל.

וכל מקום הנידון בזה, הוא היכא דאי"ז נוי המעיל, אך היכא דהוי זה נוי המעיל, נ' פשוט דשרי, דדבר שהוא נוי הבגד בטל לבגד אף שאינו מחובר לו, דומיא דתנן דיוצאת אשה במוך שבסנדלה וה"ה בטל לסנדל אף שאינו מחובר בו, ומה"ט מותר לצאת בכובע שיש בו פיסת קרטון כדי להצר מידתו וכדו', אף שאי"ז מחובר לו, וכן כל כה"ג.

ומצינו כן גם בסימן ש"א סכ"ב, דבאגוד שכורך על הרטי' שלא תיפול מעליו יכול לילך בו, וכתבו הפוסקים שהטעם בזה הוא משום שבטל לגבי הרטי', והרי דאף שאינו מחובר לרטי' ה"ה בטל לה.

וגדולה מזו מצינו בב"י סימן ש"א שכתב דבתי עינים שבנרתיק של כסף אסור לצאת בהן, ואין לומר שהן בטלין לגבי התיק שהוא של כסף, דאדרבה בתי עינים הם עיקר, דאין אומרים נעשה בתי עינים לתיק אלא נעשה תיק לבתי עינים, עכ"ד, ובתהל"ד שם סק"ז עמד בזה, דבלא"ה כיון שאינו קשור ותפור איך הוא בטל לגבי התיק, וכתב דאפשר דרק בב' כלים כגון בגד ומטפחת בעי' תפור, אבל בתשמיש הכלי ל"ב קשור ותפור, עכ"ד.

ובספר שש"כ פי"ח סכ"ט התיר בזה, ובהערה שם ציין מקורו מהא דסימן ש"א במ"ב ס"ק קל"ה, והוסיף לפרש הטעם, דכיון שדרך העולם לעשות את המלבוש באופן שמשחיל את החגורה בלולאות ועשוי לשמש למלבוש, הוי חלק מהמלבוש אף שלא בשעת תשמישו, ודמי לשרוך נעל שגם אם לא קשר בו את הנעל ג"כ מותר לצאת בו לרה"ר, עכ"ד.

אמנם הדברים צ"ע, דבמ"ב שם לא התיר חגורת המעיל שאינו חוגר בה, אלא משום דבטל הוא לבגד אחר שתפור בו, ומ' להדיא דאם אי"ז תפור בו, אינו בטל לבגד.

אך לדעת הסוברים דלביטול לבגד ל"ב תפירה, אלא סגי בכל חיבור, ע' מה שהבאנו בזה בדברינו בדין דבר שדרך לחברו לבגד, יתכן דאף השחלה בלולאות חשיבא כחיבור לבטל לבגד, אך אין הדבר ברור כ"כ, די"ל דהשחלה בלולאות לא חשיבא חיבור כלל, וצ"ע בזה.

וכ"ה להדיא במקור הדין בשבלי הלקט סי' ק"ז, והובא בב"י סימן ש"א, ז"ל, ואחי ר' בנימין נר"ו כתב וכו', א"כ הני נשי דידן שיש להן כתנות שלובשין אותן ובהן המיינין תפורין לחגור מתניהן ואחר כך חוגרין עוד חגורה של משי או רצועה של כסף. טוב להן שלא תחגורנה המייני הכתנות שלא יהיו חשובין כב' המיינין ודי להן בחגורה או ברצועה. ואם תאמר הרי המייני הכתנות נחשבות כמשאוי. כיון שהן מחוברין בכתנות ובטלין לגבייהו שריין. דאמר מר מתעטף אדם בכילה ובכסכסי' ויוצא בה לרשות הרבים, והנכון הי' להסיר אותן ההמיינין התפורין בכתנות וכו' וטוב להן להסתלק מן הספק, והנראה בעיני שאין שום ספק בזה, דודאי מאחר שהן תפורין בכתנות הרי ככסכוסי כולה ובטלין הן לגבי הכתנות ומותר להן לחגור חגורה אחרת ואין כאן משום תרי המייני, עכ"ל.

ומפורש בדבריו דלא שרי אלא משום שהן תפורין בכתנות וע"כ הן בטלין לגבי הכתנות, דומיא דכסכסי כילה שהן בטלין לגבי הכילה, ודעת אחיו ר' בנימין דיש לחוש דאף אם הן תפורין אינן בטלין, והוא פליג ע"ז דכיון שתפורין הן ודאי בטלין הן לגבי הכתנות, אך לא שרינן משום הא שהן עשויין לשמש לכתנות, דמה"ט נימא דאף אם אינן תפורין הוו חלק מהמלבוש, ולפ"ז נ' דאין להתיר לצאת בחגורת המעיל כשאינו חוגר בה אא"כ היא תפורה בו, אף אם אינה תפורה בו אינה בטלה לו, דומיא דכסכסי כילה שאינם בטלין לגבי כילה רק משום שהן מחוברין לה, וכאשר כן נ' להדיא בל' השבה"ל דאין החגורה בטלה רק אם היא תפורה.

ומש"כ בשש"כ דדמי לשרוך הנעל שגם אם לא קשר בו את הנעל מותר לצאת בו לרה"ר, הנה ערבך ערבא צריך, ובספר ברית עולם אסר בזה, ולהנ"ל נ' דגם בשרוך הנעל אסור לצאת בו היכא שאינו משמש עתה לנעל, ואך דבאופן הרגיל נ' דודאי מותר לצאת בו, ומתרי טעמי, חדא שאף אם לא קשר בו הנעל, מ"מ ה"ה מסייע להידוק הנעל, ומכח זה הוא בטל לנעל, ועוד, שגם באופן שאינו מסייע להידוק הנעל, מ"מ הוי כנוי הנעל, שהרי אף מי שאין בידו לקשור שרוכי הנעל, לא ילך בנעל שאין בה שרוכים, וע"כ ה"ז בטל לנעל ומותר לצאת בו.

והנה אמנם לדעת סה"ת ודעימי' דס"ל דרצועות של משי הקשורות באבנט ל"ה משוי אף אם אין לובש כלל אנפלאות, כיון שאם רוצה יכול ללבוש אנפלאות ויצטרך להן, וע"כ חשיבי מלבוש, הרי דמה"ט יש להתיר גם בחגורת המעיל, כיון שאם רוצה יכול לקשור בה המעיל.

אך לפ"מ דקי"ל דלא כסה"ת, ומבו' בל' הרא"ש בפרק תולין ובל' השו"ע סימן ש"א סל"ט דאף אם נועל מנעלים, מ"מ אם אינו קושרן ברצועות הוו הרצועות משוי, ולא אמרי' דכיון שבידו לקשור בהן המנעלים חשיבי כמלבוש, ולפלא מש"כ בספר שש"כ פי"ח הערה קל"ב, דהא דאסרינן לצאת ברצועות של משי אם אינן משמשות עתה את האדם, היינו בכה"ג שבכלל א"א עכשיו להשתמש בהן, כגון שהולך בלי מנעלים, הרי דה"נ הויא חגורת המעיל משוי, אף שאם רוצה יכול לקשור בה המעיל.

האמנם יש מקום לדון בזה, די"ל דכיון שחגורה זו משמשת את המעיל, ה"ה בטלה למעיל אף בזמן שאינו חוגר בה, דכ"ז שהיא ראוי' לחגור בה ולשמש למעיל, חשיבא כדבר המשמש לבגד וה"ז טפל לבגד, ול"ד לההיא דהשבלי הלקט שלא התיר אלא בתפורה דומיא דכסכסי הכילה דבטלין לכילה, דהתם הרי חוגר בחגורה אחרת, ואין הבגד צריך עתה כלל לחגורה זו, וע"כ לא חשיבא כדבר המשמש לבגד ואינה בטלה לבגד, ומשא"כ היכא שאין חוגר בחגורה אחרת, וראוי לחגור המעיל בחגורה זו, חשיבא כדבר המשמש לבגד וה"ה בטלה לו, אך צריך מקור לחילוק זה.

שו"ר בשש"כ שם הערה קכ"ב, שכתב הגרשז"א זצ"ל, ז"ל, כיון שאם רוצה הרי יכול שפיר לרכוס בהן את השרוולים, והוי דומיא דחגורה להלן הערה קכ"ז, עכ"ל, ומבו' בדבריו שהטעם שהתיר בזה הוא משום שיכול לחגור בה את המעיל, וזה כמש"נ.

ושוב נתבוננתי, דלכאו' יש להביא מקור להתיר בזה, ממש"כ הב"י, דהא דאסור לצאת בבתי עינים שבנרתיק של כסף, ואינם בטלין לגבי התיק שהוא של כסף, הוא משום דאדרבה בתי עינים הם עיקר, דאין אומרים נעשה בתי עינים לתיק אלא נעשה תיק לבתי עינים, עכ"ד, והרי דאלמלי הא דהבתי עינים הוו עיקר, אלא היו נעשין הבתי עינים לתיק, הי' מותר לצאת בהן, הגם דבפועל אינם משמשין עתה לתיק, שאין מסתבר לומר דזהו גופא מכוון הב"י לאסור משום דבפועל אין משמשין לתיק, שהרי זה פשיטא שאינם משמשין לתיק, וא"צ להאריך ולפרש דהבתי עינים הם עיקר וכו', וא"כ ה"נ יש להתיר בחגורת המעיל, שהרי היא נעשית לצורך המעיל, אך לא נתברר לי היטב הגדר בזה, אימתי יש להתיר מכח ה"ט דנעשה לצורך הבגד, ואימתי אין להתיר מכח זה, וצ"ע רב בזה.

ומלבד כ"ז יש לדון לאסור בזה, דאיכא למיחש דילמא נפיל ואתי לאתויי, ומטעם זה יש לאסור אף בחגורה שהיא נוי הבגד, אך זה תליא בהפלוגתא בסימן ש"ג בכל הני מילי אם אסורין אף בכרמלית בזה"ז, אך עכ"פ ברה"ר דאורייתא יש לאסור משום זה.

כא] בדין ציפוי ניילון לכובע, כתב הגרשז"א זצ"ל בס' שש"כ פי"ח הערה מ"ו, דמותר לצאת בו, דכיון שמקפיד על מידתו והוא מיוחד רק לכובע וגם מהודק היטב, ה"ז בטיל לגבי הכובע וחשיב דרך מלבוש, וכעי"ז מצינו וכו' שמותר לחגור חגורה על בגד כדי שיהא מוגבה ולא יתלכלך מעפר הארץ, וגם במ"ש הב"י וכו' בכובע גדול על כובעו כדי שלא יטנף וכו', ולפ"ז מעיל גשם דק מאד שאינו מחמם כלל והוא רק לאצולי בגדים מטינוף ג"כ מותר לצאת בו לרה"ר וכו', עכ"ל.

והדברים צ"ב, דהאמנם מעיל גשם דק, ודאי מותר לצאת בו, משום דהוי דרך מלבוש, וכל דבר שהוא דרך מלבוש אפי' אינו לובשו אלא משום אצולי טינוף מותר לצאת בו בשבת, ומה"ט גם מותר לחגור חגורה על בגד כדי שלא יתלכלך, וכמש"נ לעיל סוסקכ"ד, ומותר ללבוש כובע גדול על כובעו כדי שלא יטנף וכמו שפירש המ"ב סקנ"ב, אבל ציפוי ניילון שעל הכובע הרי אינו לובשו, ולכאו' אין לחשבו כמלבוש כלל, וצ"ע.

ומש"כ הגרש"ז בתו"ד שהוא בטל לכובע, לכאו' הוא טעם לעצמו, וג"ז צ"ב, דלכאו' דבר שבא להציל את הבגד מטינוף אינו בטל לבגד, וכמש"נ להלן סקכ"ד, עיי"ש כמה טעמים בזה.

והנה יש שכתבו דהיכא דנותן שקית ע"ג הכובע ומכסה בה מקצת מן הראש, שרי לצאת בו, משום שהוא מציל את גופו מצער, וחשיב כמלבוש.

אך לכאו' אין להתיר בזה, שהרי אי"ז דרך כלל, וכל מלבוש שאין דרך ללבשו לא חשיב כמלבוש, וכמבו' כן בשבת דס"ב. דכל הא דמותר לצאת בשקין מפני הגשמים הוא רק משום שדרך הרועים לצאת בהן, וכ"ה מבו' עוד בכ"ד.

כב] נראה פשוט, דתויות שבבגד כגון תוית של שם המפעל והוראות כביסה, או תוית שנבדק הבגד משעטנז, או תוית של מכבסה שרשום שמו עלי', מותר לצאת בהן, דהוו דבר שאינו חשוב והן בטלין לבגד.[[7]](#footnote-8)

ותוית המכבסה, נ' שהיא בטלה לבגד אף לדעת הרי"ד והרשב"א דגם דבר שאינו חשוב אינו בטל לבגד, וכן מ' גם בד' הר"ח והרמב"ם, דהויא כדבר שאין בו צורך כלל דמודו דהוא בטל לבגד, וכמש"נ לעיל סק"ז בהערה.

ועד"ז הוא גם בתוית שמודבק על הכובע שכתוב בו שמו וכדו', דה"ז בטל לבגד כיון שאינו חשוב.

ואמנם לכאו' לדעת המג"א ודעימי' דאין דבר שאינו חשוב בטל לבגד אא"כ הוא תפור בו, אך קשירה בעלמא ל"מ לבטל לבגד, א"כ ה"ה הדבקה ל"מ לבטל לבגד, אך כיון שכתב המג"א דבעיגולים הירוקים דאין חשובין כלל, סגי חיבור מועט לבגד לבטלן לו, א"כ ה"ה בתויות אלו שאין חשובין כלל, סגי בחיבור מועט לבטלן לבגד.

כג] ואמנם יל"ד בזה, בדין תוית של מכבסה, אם היא במקום גלוי והוא מקפיד עלי' ודעתו להסירה, די"ל דאף דדבר שאינו חשוב בטל לבגד, כ"ז הוא היכא שאינו מקפיד שיהא בבגד, אך היכא שמקפיד להסירו מן הבגד, י"ל שאינו בטל לבגד.[[8]](#footnote-9)

ועד"ז יש להסתפק, אם מותר ללבוש עניבה שדבוק עלי' מחירה, שמקפיד ע"ז להסירו מן הבגד, אם מותר

וכבר דן בזה בשו"ת מנחת יצחק ח"ג סימן ל"ו, עיי"ש שהביא שכמה גדולים אסרו בזה, אך הוא דעתו נוטה להתיר בזה.

והנה בט"ז סימן י"ג סק"א כתב, ז"ל, ולפ"ז אם נפסקו כל הד' ציצית ולא נשתייר בהם כדי עניבה, דודאי יעשה אחרים תחתיהם, בטלים לגבי בגד ומותר לצאת בהן בשבת, עכ"ל, והובא במ"ב שם סק"ג, והרי דאף דבכה"ג מקפיד להסירן מן הבגד, מ"מ כיון דלא חשיבי הרי הן בטלין לגבי הבגד, ומותר לצאת בהן בשבת, ושו"ר באג"מ או"ח ח"ה סימן י"ח, שכתב בתו"ד דיש לחוש דחוטין פסולין שצריך להסירן כדי לתלות כשרים במקומן, חשיבי ולא בטלי, ולכאו' זה שלא כד' הט"ז, וצ"ע, וא"כ ה"נ תויות אלו בטלין לגבי הבגד אף שמקפיד להסירן ממנו, ושו"ר במנחת יצחק ח"ד סימן ו' סק"ז שכבר הרגיש בזה שמד' הט"ז יש להביא סייעתא לדבריו.

ובדברינו בדין יציאה בטלית מצוייצת בשבת סקי"ח, נת' להוכיח כד' הט"ז, מד' רש"י שהעמיד למילתא דרב הונא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת, אף בגוונא דהוו החוטין פסולין, ומד' הרשב"א שהעמידה בגוונא שהטיל לכנף ג' חוטין, והנה הרי בהני גווני מקפיד הוא להסיר הציציות מן הבגד, ואפ"ה אמרו בגמ' דכל הא דחייב חטאת הוא משום דחשיבי ולא בטלי, אך אלמלי הא דהציציות חשיבי היו בטלין לבגד, אף שמקפיד להסירן ממנו, וזה כד' הט"ז.[[9]](#footnote-10)

אך יש מקום לחלק, דשאני ציציות שאינן כהלכתן, דהגם שדעתו להסירן אחר השבת, מ"מ עתה אינו מקפיד על קיומם בטלית, שהרי בלא"ה אין בידו להטיל בשבת ציציות אחרות בטלית, וע"כ הן בטלין לגבי הטלית, ומשא"כ בדבר שהוא מקפיד עליו עתה שלא יהא בבגד, הרי דהגם שלא יסירנו עד אחר השבת משום דאסור להסירו בשבת, מ"מ י"ל דאינו בטל עתה לבגד, כיון דאף השתא הוא מקפיד על קיומו בבגד, וצ"ע בזה.

ועמש"נ לעיל סק"ד במשמעות ל' הרמב"ם, דרק היכא שאינו מקפיד בין היו בין לא היו, הוא דה"ז בטל לבגד, אך היכא שהוא מקפיד שלא יהיו בבגד, אינם בטלין לו, עיי"ש מש"נ שאי"ז מוכח, וגם אם נדקדק כן, י"ל דהוא להרמב"ם לטעמי' דס"ל דכל דבר שדעתו עליו אינו בטל אף אם הוי דבר שאינו חשוב, עיי"ש.

כד] יש לעיין בהא דקי"ל דאסור לצאת בדבר הניתן להציל הבגדים מטינוף, וצ"ע דמ"ט אי"ז בטל לבגד, ומ"ש מכל דבר המשמש לבגד שהוא בטל לבגד, ונת' לעיל סק"כ דהיינו אף היכא שאינו מחובר לו.

ומצאתי באג"מ יו"ד ח"ג סימן מ"ז שעמד בזה וכתב, ז"ל, אבל המוך לבלוע הדם אף אם נימא שהוא ג"כ תיקון להמלבושים בזה שיגרום שלא יתנטפו ויהיו יפים. דמאחר שהוא בפני עצמו ולא בתוך המלבוש לא שייך שיבטל להבגד בשביל מה שמתקן אותו וכו', וגם בכלל לא שייך להחשיבו שמתקן להבגדים מאחר שאינו מתקן כלום מכפי שהם עכשיו אלא שגורמים שלא יתקלקלו בזה שמונע את הדם מלבא להבגדים, עכ"ל.

ולכאו' יש מקום לפרש טעם אחר בזה, עפמש"נ לעיל סק"א דהא דכסכסי הכילה אין בטלין לכילה מכח הא שהן משמשין אותה, הוא משום דרק דבר המשמש ללבישת הבגד ה"ה בטל לבגד ליחשב כחלק מן המלבוש, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דה"נ דבר המשמש להציל הבגד מטינוף, כיון שאינו משמש ללבישתו, אלא משמש לשמור עליו, אינו בטל לו ליחשב כחלק מן המלבוש.

ואם כנים הדברים, יל"ד ולומר, דבגונא שאם יטנף הבגד לא יהא ראוי ללבשו, שמא יהא מותר ליתן עליו דבר המצילו מטינוף, דכה"ג חשיב שדבר זה משמש ללבישת הבגד, וה"ה בטל ליחשב כחלק מן המלבוש.

אך זה חידוש גדול, ויש לפקפק בזה מכמה טעמים, וצ"ע בזה.

ובעיקר דין זה, יל"ע ממש"כ המ"ב סימן ש"א ס"ק קל"ד, שכתבו האחרונים דמה שנוהגות קצת נשים לחגור בחגורה ועוד חוגרין בחגורה על הבגד הרחב מלמטה ושע"י כך הוגבה בגד הרחב מן הארץ, ועושין כן שלא יתלכלך הבגד בעת שיש טיט ורפש, ג"כ שרי כיון שצורך הוא לכך, עכ"ל, וצ"ע שהרי אי"ז אלא הצלה מטינוף, וא"כ מ"ש מהא דלא שרינן ליתן דבר ע"ג הבגד כדי להצילו מטינוף, ולא אמרי' דכיון דצורך הוא לכך אי"ז משוי.

וצ"ל דשאני התם דחגירת חגורה הרי הוי דרך מלבוש, ואך דאתינן לאסור משום שחגר חגורה אחרת ואין דרך לחגור ב' חגורות זעג"ז, ובזה כל היכא שיש צורך בכך ודרכו בכך שרי, ודמיא למש"כ השו"ע שם סי"ג וסי"ד, דדבר שהוא דרך מלבוש מותר להוציאו אפי' אינו לובשו אלא משום אצולי טינוף, ומשא"כ בדבר שאינו דרך מלבוש, לא שרי ליתנו כדי להציל מטינוף, וז"פ.

וזה דמי למש"כ הב"י בסו"ס ש"א דמותר ללבוש כובע גדול על כובעו כדי שלא יטנף, והובא במ"ב שם סקנ"ב, ופירש המ"ב שם דהטעם דשרי, הוא משום דהוי דרך מלבוש.

כה] בדין כריכת מטפחת על השרוול לסגור במקום הכפתור, ידוע שהורה החזו"א להיתר, אך בשעון אסר שמפני חשיבותו אינו בטל.

והדבר צ"ע, שהרי אי"ז דרך כלל, וכל מלבוש שאין דרך ללבשו לא חשיב כמלבוש, וכמבו' כן בשבת דס"ב. דכל הא דמותר לצאת בשקין מפני הגשמים הוא רק משום שדרך הרועים לצאת בהן, וכ"ה מבו' עוד בכ"ד, ונת' בזה במק"א?.

והאמנם בדבר שהוא דומה למלבוש שדרכו בכך, יל"ד דחשיב כמלבוש, ונת' בזה שם, אך הכא לכאו' אי"ז דומה כלל לסגירת השרוול ע"י כפתור, וא"כ מ"ט יהא חשוב כמלבוש.

ואולי י"ל, דכל הא דדבר שאין דרך ללבשו הוי משוי, הוא רק בדבר דאתינן להתירו משום מלבוש, דבזה כל שאין דרך ללבשו אין עליו תורת מלבוש, אך דבר דאתינן להתירו משום שהוא משמש למלבוש וטפל לו, י"ל דאף שאין דרך בכך, מ"מ כיון שהוא משמש למלבוש ה"ה טפל לו.

האמנם בתוס' הרא"ש שבת דס"ב. מבו' דאף בהא דהמדיות יוצאות פרופות, לא שרי אלא משום דהוי הדרך כן, אך י"ל דאי"ז משום הוצאת הדבר שפורפת בו, דכיון דהוא משמש למלבוש שרי אף אם אין הדרך בכך, אלא משום לבישת הבגד כשהוא פרוף, שאם ל"ה זה דרך לבישה, ל"ה ע"ז תורת מלבוש.

אך לכאו' זה נסתר ממש"כ הפוסקים בסימן ש"ג ס"ט, והוא מב"י שם, דאשה שיצאה במחט נקובה חייבת חטאת אף אם מעמדת בה קישורי' או סוגרת בה מפתחי חלוקה, כיון דאין דרך להעמיד ולסגור בנקובה, וע"כ הוי משוי, והרי להדיא דאף דבר המשמש לבגד לא שרי אא"כ הוי הדרך בכך, וכבר עמד בזה בשש"כ פי"ח הערה קל"ד.

האמנם בביאוה"ל סימן ש"א ס"ח כתב בסו"ד די"ל דהא דחייבת בכה"ג, הוא משום שאין דרך להעמיד במחט נקובה משום דמישתליף, ולפ"ז י"ל דהכא שהמטפחת משמשת היטב לסגירת השרוול שפיר שרי, וכ"כ בספר מגילת ספר, אך כמדומה שאין מכוון המ"ב לפרש דהטעם דלא שרי התם הוא משום שאי"ז משמש היטב להעמדת קישורי', שהרי בסימן ש"ג לא הזכיר כלל לה"ט, אלא פירש הטעם משום שאין דרך להעמיד בכך, אלא בא לפרש מ"ט התם חשיב שאין דרך בכך, ואילו באיש שמחבר שפתי המלבושים זל"ז במחט שאינה נקובה, הוי שפיר דרך לבישה, ולפ"ז אין להתיר לסגור השרוול במטפחת, שהרי ודאי אי"ז דרך כלל.

אך הנה מד' הביאוה"ל סימן ש"א ס"ח נ', דכל הא דלא שרינן במחט נקובה היכא שמעמדת בה קישורי', הוא רק משום דאם יצאה במחט נקובה חייבת חטאת, דהוי זה דרך הוצאה, וע"כ לא מקילינן בזה אף אם מעמדת קישורי' בכך, ולפ"ז י"ל דבקשירת מטפחת על השרוול דאי"ז דרך הוצאה, ואף אם אי"ז דרך מלבוש, מ"מ אינו חייב חטאת, שפיר יש להתיר אף שאין הדרך בכך.

אך כמדומה שכל מה שהוצרך הביאוה"ל לכך, הוא רק באיסורא דמחט נקובה, שהרי דרך להעמיד הקישורים ולסגור מפתחי החלוק במחט, וע"כ אף שאין הדרך לעשות כן במחט נקובה, מ"מ הי' מן הדין להתיר בזה, כיון דדמי ממש לדבר שדרך להעמיד הקישורים בו, ומשא"כ בקשירת מטפחת על השרוול דאי"ז דומה כלל לכפתור, אין לנו מקור להתיר.

ויש להוסיף, די"ל דאף אם גם דבר שאין הדרך בכך שרי, י"ל דהיינו רק בגוונא שכאשר אין לו מלבוש אחר לובש מלבוש זה, אך בכריכת מטפחת על השרוול דגם מי שאין לו כפתור לסגור השרוול אינו סוגרו במטפחת, י"ל דודאי לא חשיב כחלק מן המלבוש, דלא חשבינן כלל שהמטפחת משמשת לסגירת השרוול, שהרי אין אדם סוגר שרוול עם מטפחת.

ומלבד זאת יש לאסור לצאת בזה לרה"ר, דומיא דהא דקי"ל בסימן ש"ג סכ"ג דאם היתה צריכה להוציא אגוז לבנה ופרפה עליו כדי להוציאו, אם לרה"ר אסור, והיינו משום שנראה כמערמת להוציא בשבת, וה"נ יש לאסור בכריכת מטפחת על השרוול שנראה כמערים להוציא בשבת, ואמנם איסור זה הוא רק במכשירי לבישה ולא במלבוש עצמו, וכמש"כ המאירי שם, וכ"ה בראבי"ה סימן רט"ז, ונת' בזה ב?, אך הרי כריכת מטפחת על השרוול נמי הויא מכשירי לבישה, אך משום ה"ט אין לאסור אלא ברה"ר ולא בכרמלית.

1. אך בשו"ת הרשב"א החדשות סימן כ"ב כתב בדעת רש"י, ז"ל, ורש"י ז"ל שפירש משום תכלת דדמיו יקרים, נראה לי שלא מחמת חשיבות התכלת בלבד קאמר, דאי עבד מינייהו כיסכסי לכילה אף הוא יוצא בה, ולא אמרי' חשיבי ולא בטילי דהא איהו מבטל להו לגבה, אלא מה"ט גופא דאמרן הוא, אלא שהוא מוסיף בה דתרתי בעינן, דאילו חשיבי באנפי נפשי' ומבטל בי' בהדיא, הא בטלי' אע"ג דחשיב ככיסכסי דתכלת או דדהבא, והיינו כילה, ואי נמי לא חשיבי ולא מבטל להו בהדיא כיון דלא חשיבי ממילא בטלי, והיינו טלית שאינה מצוייצת כהלכתה שלא הטיל בה אלא לבן דלא חשיבי מצד עצמן, אבל חשיבי ולא מבטל להו כגון תכלת שבטלית דאיכא תרתי חדא דחשיבי ועוד דלא מבטל להו איהו, לא בטילי מעצמן והלכך הו"ל משאוי וכו', עכ"ל, ועי' להלן סק"ו מש"נ בד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ב בזה במש"כ הב"י סימן ש"א אות ל"ד, ז"ל, ואדרבה יש להביא ראי' משם להתיר לצאת במעות תפורים בכסותו, דהא כל שפרוף מבעו"י אפי' על המטבע שרי לצאת בו וכו', אלא שיש לדחות דשאני התם שאינו מכוין להוציא המטבע אלא לפרוף כסותו, הלכך בטיל המטבע לגבי הכסות, אבל מעות התפורין בכסותו שמכוין להוציאן, אפשר דאסור, דחשיבי ולא בטלי, עכ"ל.

   וצ"ב מה הוצרך לזה דהתם אינו מכוין להוציא המטבע, הרי לכאו' התם יש להתיר אף אם מכוין להוציא המטבע, כיון שהמטבע משמש לכסות, וע"כ הוא בטל לכסות, ומשא"כ במעות התפורים בכסותו שאין משמשין כלל להכסות, אינם בטלין לו, והאמנם אם היו דבר שאינו חשוב היו בטלין לכסות אף שאינם משמשין לו, אך כיון דהוו דבר חשוב אינם בטלין לו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומשמעות ל' הרמב"ם, דאילו לא היו החוטין "ארוכין", ודאי היו בטלין לטלית אף אם הי' דעתו עליהן, ורק משום דהוו החוטין ארוכין, הוא דבעי' לה"ט דאינו מקפיד עליהן בין היו בין לא היו, וצ"ב מהו השיעור דחוטין ארוכין.

   ומצינו דכוותה בסה"ת סימן ל"ו בדין זוג, ז"ל, ויכול להיות דבהמה אסורה בזוג פקוק לרה"ר משום משוי כמו רצועה בצוארה ובקרני' דאסור מטעם זה, ולרוחא דמילתא טעמא דאזיל לחינגא, "או כיון דזוטר ל"ה משוי", עכ"ל, ומבו' דבדבר דזוטר יש מקום לומחר שהוא בטל ואינו משוי, וצ"ל דאיירי במחובר לכסות כמש"כ התוס' שם, וע"כ אם הוא זוטר ה"ה בטל לכסות.

   ואמנם לא מצינו כן בפוסקים, דדבר זוטר בטל טפי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם נ', דכ"ז הוא בדבר שיש בו צורך, דבזה אמרי' דהגם דאינו חשוב, מ"מ אינו בטל לגבי הבגד, אך דבר שאין בו צורך כלל, דומיא דכסכסי הטלית לפירוש ר"ח והרמב"ם, ודאי דהוא בטל לגבי הבגד.

   ומקור לזה נ' ממש"כ הרשב"א בשו"ת החדשות שם בתו"ד, ז"ל, ואפי' חוטין פסולין נמי איכא למימר דאינן בטלין לגבי טלית דאינהו אחשבינהו וכו', עכ"ל, ומבו' דלא פסיקא לי' הך מילתא אם אף חוטין פסולין אינן בטלין לגבי הטלית, והרי דהגם שאינם משמשין כלל את הטלית, מ"מ י"ל שהן בטלין לגבי הטלית, משום שאין בהן צורך כלל, ואך שנסתפק בזה הרשב"א דכיון שהוא נתנן לשם מצוה אחשבינהו ולא בטלי לגבי טלית, וז"ב.

   וכן מבו' ממש"כ בצרור החיים הדרך הג' סימן ו' בשם הרשב"א, ז"ל, ויש מקומות וכו' ועושין בראש החגורה כמין מפתח וחוגרין אותן בשבת וכו', ומורי הרשב"א ז"ל אסר דהני לא בטילי, אדרבה מחשיבו ועושה אותו בכונה כדי לפתוח בהן, וראיתו מהא דאמרי' בפרק תולין היוצא בטלית שאינה מצוייצת בשבת חייב חטאת, מ"ט ציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי, פי' שעדין עתיד להשלים הציציות, וה"נ זה המפתח חשיבא ולא בטלה לגבי הרצועה, עכ"ל, ומבו' דגם לדעת הרשב"א כל הא דציצית לא בטלי הוא משום שעדין עתיה להשלים הציציות, וגם הא דמפתח אינו בטל הוא משום שמחשיבו ועושה אותו בכונה כדי לפתוח בו, והיינו כמש"נ דדבר שאין בו צורך כלל ה"ה בטל לגבי הבגד אף אם אינו משמש את הבגד, ורק משום דדעתו להשלים הציציות, ומשום שנתן המפתח כדי לפתוח בו, הוא דאם אינם משמשין את הבגד אינם בטלין לו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להעיר בזה, דמה שפסק במ"ב סימן י' בטלית המסופקת דאסור לצאת בה בשבת, וכן מה שפסק בסימן י"ג בטלית שאין בה שיעור שאסור לצאת בה בשבת, לכאו' אינו מתישב לפ"ד הנשמ"א שפירש דהא דבטלית שאינה מצוייצת כהלכתה הוו הציצית משוי, הוא מכח הא דדעתו להשלים, שהרי בהני גווני אין דעתו להשלים, ובע"כ דהא דהתם הוי הציצית משוי, הוא משום דחשיב כיון שניתנו בבגד לשם מצוה, וכמש"נ בזה בדברינו בדין יציאה בטלית מצוייצת בשבת ענף ב', וזה כד' התהל"ד, וצ"ע שהמ"ב עצמו פסק כד' הנשמת אדם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובזה ניחא גם מה שראיתי להעיר, מסוגיית הגמ' בשבת דס"א: דמבו' דלמ"ד דטבעת שיש עלי' חותם הויא הטבעת עיקר, מותרת אשה לצאת בטבעת שיש עלי' חותם, וצ"ב דהגם דהטבעת הויא תכשיט, מ"מ היאך מותרת להוציא החותם, ובעכצ"ל דהוא משום שהחותם בטל לטבעת, אך ילה"ע בזה, שהרי החותם הוי דבר חשוב, וא"כ מ"ט הוא בטל לטבעת, הרי דבר חשוב אינו בטל.

   ולפמש"נ ניחא, דבטבעת שיש עלי' חותם הויא הטבעת והחותם גוף א' ממש, וע"כ בזה ודאי דכל דעיקרו הוי תכשיט מותר לצאת בו, וכל מה שאמרו דדבר חשוב אינו בטל ואסור לצאת בו, הוא רק בדבר שאינו גוף א' ממש עם הבגד, וכמבו' כן להדיא בד' רש"י, וז"ב. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובספר חוט שני ראיתי שכתב דתוית שנבדק הבגד משעטנז בטל לבגד משום שהוא משמש לבגד לזכור שהוא בדוק משעטנז, עכ"ד, וצ"ע דלכאו' אי"ז טעם כלל להטפיל לבגד, כיון שאינו משמש כלל ללבישת הבגד, ולא ידעתי מ"ט לא התיר משום דהוי דבר שאינו חשוב, ובתוית של מכבסה אסר שם, ולא הבנתי טעמו. [↑](#footnote-ref-8)
8. וראיתי שכתבו ללמוד להתיר בזה, ממש"כ הב"י דהא דמעות התפורין לבגד אינם בטלין לבגד הוא משום דהוו דבר חשוב, ולא פירש הטעם משום שדעתו להסירן, רק בסו"ד כתב לטעם זה דמה"ט לא אמרי' דיתבטלו לבגד מכח הא שהן שהן בלועין בבגד וטפלין לו, כיון שעשויים לחזור ולהוציאם, וכמש"נ לעיל סקט"ז, אך באמת ל"ד כלל, דהתם מה שדעתו להסירן הוא משום המעות עצמן, אך אי"ז צורך הבגד כלל להסירן ממנו, ול"ד כלל לנידו"ד. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם שוב נתבוננתי דיש לדחות הראי' מד' הרשב"א, דבגונא שחסר חוט א' י"ל דהגם שדעתו להסיר שאר החוטין מן הבגד, מ"מ כיון שדעתו לחזור ולתלותן בו, ע"כ הן בטלין לו, ול"ד לדבר שמקפיד להסירו מן הבגד. [↑](#footnote-ref-10)