כלל א
קטגוריות: כללי / חפץ חיים / הרב יהודה הופמן

בס"ד

**כלל א'**

**סעיפים א' - ב'**

**הערות לעורר לב המעיין**

**יסוד האיסור בלשה"ר על אמת**

1. עי' בקובץ הערות בסופו (בביאורי אגדות על דרך הפשט, סי' ח') שביאר שיסוד האיסור של לשה"ר על אמת הוא דבכל לשה"ר על אמת יש בו דבר שאינו נכון, והביא כמה ראיות לזה, ויש לדון.

**מוציא שם רע**

1. במה שייסד הרמב"ם והביאו הח"ח ששם 'לשון הרע' הוא על אמת, ואילו 'מוציא שם רע' הוא על שקר, יל"ע אם יש נפק"מ בזה למעשה, או שהחילוק הוא רק לענין העונש. עי' מש"כ בזה בספר נתיבות חיים (זרע חיים כלל א' סק"ב).
2. עי' בשדי חמד (מערכת ל' אות סג) שתמה על דברי הרמב"ם והח"ח והביא כמה ראיות ששם לשון הרע נופל גם על שקר, ערכין טו. "בא וראה כמה גדול כח לשון הרע, מנ"ל ממרגלים ומה המוציא שם רע על עצים ואבנים כך" וכו', פתח בלשון הרע וסיים במוציא שם רע, וחזינן דתרוייהו חדא מילתא. וכן בשבת לג: איתא שבעוון לשה"ר באה אסכרה לעולם ודריש לה מקרא דיסכר פי דוברי שקר. ועי' במהרש"א שם ששם 'לשה"ר' נופל בין על אמת ובין על שקר.
3. במה שכתב הח"ח שגם בתערובת שקר נקרא מוציא שם רע יש להעיר ממה שכתב הבמ"ח לאוין סק"ב שבכל לשה"ר אי אפשר שלא יתערב דבר שאיננו נכון, וא"כ היאך מצינו לשה"ר שאינו בכלל מוציא שם רע.
4. עי' בכלל י' במ"ח סק"ט שמי שנצרך לספר לשה"ר לתועלת, יש להזהר שלא להשמיט פרטים שמקטינים את העוולה על חבירו. ודבר זה מצוי מאוד.

**שלוחא דבי דינא**

1. יש להעיר דלשון הגמרא הוא "לא **מתחזי** כלישנא בישא", ומשמע דאין הו"א שיש בזה איסור ממש אלא רק דנראה כלשה"ר, וצ"ב מדוע. עוד יל"ע מדוע באמת אין איסור לשלוחא דבי דינא, ומה בכך שהוא שליח בי"ד היאך זה מתיר את האיסור דאו' של לשה"ר. ועי' בריטב"א ובר"ן במועד קטן שם.

בס"ד

**כלל א'**

**סעיף ג' - ד'**

**בעלי לשה"ר**

1. המקור לכך שהמדברים לשה"ר בקביעות נקראים בשם "בעלי לשה"ר", הוא מהרמב"ם.

ויל"ע מהו המקור של הרמב"ם, היכן מצינו חילוק זה בדברי חז"ל. עוד יל"ע מה המשמעות שהם חולקים שם לעצמם, והאם יש בזה נפק"מ לדינא מלבד שעונשם חמור יותר. [ועי' כלל ט' סעיף ד' שבעלי לשה"ר אסור לדור בשכונתם].

עוד יש לעיין היכן מצאנו כן בשאר חלקי התורה שהעובר בקביעות חולק שם לעצמו, וכגון המחלל שבת אינו נקרא "בעל מחלל שבת". עי' מש"כ בזה בספר שפתי כהן סי' לה.

**האם יש כרת לבעלי לשה"ר**

1. איתא בערכין טו: שעל בעלי לשה"ר נאמר "יכרת ה' כל שפתי חלקות" וכו'. והח"ח בכמה מקומות עמד בזה אם הוא כפשוטו, עי' שמיה"ל שער הזכירה פרק ה' ושער התורה פרק א', וזכור למרים פרק ז'.

**בעלי לשה"ר אין להם חלק לעוה"ב**

1. כתב הח"ח בשם הרמב"ם שבעלי לשה"ר אין להם חלק לעוה"ב. והמקור לזה כתב הבמ"ח שמפורש כן בתוספתא בפאה (פ"א ה"ב). וכעי"ז איתא בירושלמי ובערכין שלשה"ר שקול כג' עבירות, וכתב הבמ"ח שכשם שבג' עבירות אין לו חלק לעוה"ב, כך בלשה"ר, עיי"ש.

אמנם יש להעיר שבתוספתא שלפנינו לא נמצא כן. וצ"ל שלראשונים היתה גרסא אחרת.

עוד תמהו רבים במש"כ הח"ח שבג' עבירות אין להם חלק לעוה"ב, שהרי לא מצינו בפ' חלק וברמב"ם שכל חייבי מיתות בי"ד אין להם לעוה"ב. ומה שהוכיח כן מהא דאומרים למומתין בבי"ד התוודה וכו' צ"ב שהרי לא נאמר שם שכולם אין להם חלק לעוה"ב אלא שיש מקצת מהם. עי' מש"כ בזה בנתיבות חיים ובעלי באר, וכן בחידושים וביאורים פאה סי' א' סק"ז. ומצוה ליישב.

**שקול כנגד ג' עבירות**

1. הח"ח מבאר שגם מה שאמרו חז"ל שלשה"ר שקול כנגד ג' עבירות, היינו בבעלי לשה"ר. ועי' בשערי תשובה שער ג' מה שביאר בזה. ובשו"ת הריב"ש סי' קעא כתב שחכמים אמרו כן רק כהפלגה בעלמא. וכעי"ז כתב המהרש"א בערכין טו: עיי"ש.

**לא מהני תשובה**

1. חומרה נוספת כתב הח"ח בכלל ד' סעיף יב שבעלי לשה"ר לא מהני להם תשובה. עי' בבמ"ח שם סקמ"ט שהביא מגמרא בערכין שלא מהני תשובה ללשה"ר, והקשה על זה שהרי אין דבר שעומד בפני התשובה, ולכן ביאר שהגמרא מיירי במי שדיבר על הרבה אנשים ואינו יודע ממי לבקש מחילה, עיי"ש.

בס"ד

**כלל א'**

**סעיפים ה - ז**

**חבירו מפציר בו**

הח"ח מאריך להוכיח שאיסור לשה"ר הוא גם כשחבירו מבקש ממנו לספר, וכן אם אביו או רבו מפצירים בו. וצ"ב מה החידוש בזה ומה ההו"א לומר שיהיה מותר לעשות כן.

**להפסיד ממון בכדי להמנע מלשה"ר**

ידוע להקשות מדוע אסור לספר לשה"ר באופן שיפטרוהו מעבודתו והרי בלשה"ר יש היתר של תועלת וגם כאן הרי אין כוונתו בשביל לגנות אלא רק להנצל שלא יפטרוהו. עי' מש"כ בחוט שני (פ"ו אות ה') ובשאר ספרים, [וענין זה נוגע מאוד ליסוד דין לשה"ר].

**להפסיד ממון בשביל להמנע משמיעת לשה"ר**

בח"ח כאן מבואר לענין **סיפור לשה"ר** שצריך למסור את כל ממונו.

-ולענין **איסור דרבנן**, כגון אבק לשה"ר, הח"ח כאן מביא בשם הרעק"א והגר"א ביו"ד סי' קנז ס"א שצריך למסור את כל ממונו, וע"ע בפתחי תשובה שם סק"ד שהביא כן בשם עוד פוסקים.

אמנם יש נפק"מ לענין **כבוד הבריות**, שאיסורים דרבנן הותרו. ועי' בבמ"ח כלל ו' סקי"א שהסתפק באופן שנמצא ליד אנשים שמדברים לשה"ר ויתבזה בעיניהם אם לא ידבר עמם, האם באופן זה שייך ההיתר של כבוד הבריות.

-עוד יש לדון לענין **שמיעת וקבלת לשה"ר**, ובח"ח כאן נתפרש רק לענין סיפור לשה"ר, אולם מצוי מאוד שאע"פ יזהר שלא לספר בעצמו אולם ישמע מסביבתו לשה"ר. ויש לדון בתרתי, לגבי קבלה בלב אם יודע שיאמין, וגם אם לא יאמין יש איסור בעצם השמיעה.[[1]](#footnote-1)

-וכבר ראינו שישנם אופנים שאע"פ שאינו עובר על לאו דאו', אולם עובר על **עשה דאו'**, כגון 'הוכיח תוכיח' או 'ובו תדבק', ויש להוציא ממון בשביל שלא לעבור עליהם, עד חומש נכסיו.

בס"ד

**כלל א'**

**סעיפים ח - ט**

**לשה"ר למסבר קראי**

1. עי' בבמ"ח סקי"ג שלשה"ר למסבר קראי הוא כלשה"ר לתועלת משום שאין כוונתו בדיבורו לגנות. וצ"ב מדוע הוסיף הבמ"ח קודם לכן שכבר ידע את טבע אמו ורק רצה לדעת פשט בפסוק, והרי בלא זה יש סיבה להתיר משום התועלת. [ויש שביארו שאין כוונת הבמ"ח שזו תועלת גמורה, וכוונתו להתיר רק בצירוף הנ"ל, ויל"ע].

**להראות לחבירו שיראה בעצמו דבר גנאי**

1. מבואר בבמ"ח סקי"ד שאסור להראות לחבירו דבר כתוב שמשתמע ממנו גנאי אפילו שחבירו רואה בעצמו. והנה **בקובץ תשובות למרן הגרי"ש אלישיב ח"ב סי' כ** נשאל במי שרואה את חבירו עושה מעשה שיש בו גנאי, האם מותר לומר לחבירו שיסתכל למקום זה וע"י כך חבירו יראה את הדבר. והשיב שאין בזה איסור לשה"ר משום שאין זה בגדר טוען דברים מזה לזה אלא חבירו רואה בעצמו. ויל"ע האם הדברים מתיישבים עם דברי הח"ח כאן.

**לשה"ר על עצמו**

1. בסעיף ט' לכאו' מתבאר שמותר לאדם לספר לשה"ר על עצמו, שהרי הח"ח כותב שיש איסור לספר על חבירו אפילו שכולל את עצמו בסיפור, ומשמע שעל עצמו פשוט שאין איסור. וכן מתבאר בבמ"ח כאן שהביא מהמדרש "עליך אתה רשאי לומר ואי אתה רשאי לומר על אחרים".

אמנם ידוע לשאול היאך הדברים מתיישבים עם הסיפור הידוע עם הח"ח שנסע בעגלה ולא ידעו שהוא הח"ח, ואחד מהנוסעים התחיל לדבר בשבח הח"ח, והח"ח אמר שאנשים מגזימים והוא לא באמת כפי שמחשיבים אותו בעולם. ולאחר מכן אמר הח"ח שבאמת אין לדבר לשה"ר אפילו על עצמו[[2]](#footnote-2). עי' בחוט שני פ"ג ס"ה ובשאר מחברי זמננו.

1. בספרי זמננו דנו בזה ע"פ כמה פוסקים שכתבו שבלאו שאין בו מעשה, כגון בל יראה ובל תלין, אין צריך למסור את כל ממונו, וא"כ יש לדון האם שמיעת וקבלת לשה"ר נחשבים כמעשה לענין זה. אמנם דעת הריב"ש (סי' שפז) שגם בלאו שאין בו מעשה צריך למסור את כל ממונו. [ויסוד המח' הוא מדוע בעשה אין צריך למסור את כל ממונו, האם משום שעובר עליו רק בשב ואל תעשה, או משום שאינו חמור כ"כ כמו לאו. ובמשנ"ב סי' תרנו סק"ט משמע שנקט כשאר הפוסקים דלא כהריב"ש]. [↑](#footnote-ref-1)
2. אין כאן 'קושיה' שהרי אין לסיפור זה מקור מוסמך, אולם נאמרו כאן כמה תירוצים שהם אמת לדינא גם לולי 'קושיה' זו. [↑](#footnote-ref-2)