כלי שמלאכתו לאיסור
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

תשרי תשס"ח

**א'**

א] באיסור דטלטול כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל, דנו אם הוא משום גזירת כלים שגזרו שלא לטלטלו שלא לצורך, או הוא משום דין מוקצה.

והנה לדעת הרי"ד דס"ל דלדעת ר"ש שרי לטלטל כשמל"א מחמה לצל, מבו' להדיא דאיסור טלטול דכשמל"א הוא משום דין מוקצה.

וכ"ה מבו' עוד בד' הרי"ד, במה שנקט דגם מוקצה גמור מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, דומיא דכשמל"א דמותר לטלטלו לצו"ג ומקומו הגם דהוא מוקצה, עיי"ש, והרי להדיא דאיסור הטלטול דכשמל"א הוא משום מוקצה.

אך לדעת ש"ר דפליגי ע"ז וס"ל דאיסור טלטול דכשמל"א מחמה לצל לא תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, יל"ד אם מודו ליסוד ד' הרי"ד דאיסור טלטול כשמל"א מחמה לצל הוא משום דין מוקצה, ואך דהך מוקצה לא תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, או דס"ל דאין האיסור כלל משום דין מוקצה.

ומצינו הדברים מפורשים בחי' הריטב"א שבת דקכ"ד:, ז"ל, וכלים שמלאכתם לאיסור לצורך גופם ולצורך מקומם מותר בלבד, והא ודאי איתא אפי' לר"ש דלי"ל מוקצה וקי"ל כותיה, דכלים שמלאכתם לאיסור לא מדין מוקצה נגעו בהם לאיסור, אלא טלטול הוא שאסרו גזירה משום הוצאה וכשם שגזרו בימי נחמי' בן חכלי' אפי' בכלים שמלאכתם להיתר, עכ"ל.

וכ"ה בביאור הגר"א יו"ד סימן רס"ו סק"ג בתו"ד, ז"ל, דדוקא בכלי שמלאכתו לאיסור שאינו מוקצה שמותר לטלטל לצורך גופו ומקומו רק מחמה לצל אסור דהוי שלא לצורך דאפי' ר"ש דל"ל מוקצה כלל מודה בזה כמ"ש תוס' ספ"ב דשבת שם דאינו מחמת מוקצה, וכמו כלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך כלל וכו', עכ"ל.

ב] אמנם מאידך יש להוכיח בזה, ממש"כ הרשב"א בתשובה סימן תר"ו, דמוקצה מחמת מיאוס שרי לטלטלו לצורך גו"מ, שכל שתורת כלי עליו ניטל לצורך גו"מ, ולא הוציאו מכלל זה אלא מסר הגדול וחבריו שאדם קובע להן מקום.

הנה ודאי יסוד ד' הרשב"א הם, דבכלל ההיתר שהתירו כשמל"א לצורך גו"מ, נכלל כל מידי דתורת כלי עליו, וכפי הנראה פירש הרשב"א דזמש"א כל הכלים מותרין חוץ ממסר הגדול, וצ"ב מה ענין מסר הגדול לכאן, הרי כאן התירו הכלים שנאסרו מגזירת כלים, ומסר הגדול הוי מוקצה מחמת חסרון כיס ואיסורו משום מוקצה, וכנר' מזה למד הרשב"א דכשהתירו כשמל"א לצורך גו"מ התירו כל שתורת כלי עליו אף שמוקצה הוא, והוציאו מכלל זה מסר הגדול וחבריו.

והנה אי נימא דאיסורא דכשמל"א אינו משום מוקצה, א"כ מהיכ"ת יהא נכלל בההיתר שהתירו כשמל"א לצורך גו"מ, אף שאר מוקצה שתורת כלי עליו, ובע"כ דאף כשמל"א מוקצה הוא, ואך שהתירוהו לצורך גו"מ, וע"כ ה"נ התירו לשאר כלים המוקצין.

ג] ונ' להוסיף עוד בזה, דגם אי נימא דאיסור טלטול כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל הוא משום דין מוקצה, לאו היינו דהא דשרי לטלטלו לצורך גופו ומקומו ואסור לטלטלו מחמה לצל, הוא משום דמקצי אינש דעתי' מטלטולו מחמה לצל, ולא מקצי דעתי' מטלטולו לצורך גופו ומקומו, ולמ"ד דכשמל"א אינו ניטל אלא לצורך גופו ולא לצורך מקומו, היינו משום דאף מקצי דעתי' מטלטול לצורך מקומו, דמלבד שאי"ז מסתבר, גם הרי בל' הגמ' מבו' דהא דאסור לטלטלו מחמה לצל, הוא משום דהוי זה שלא לצורך, ודומיא דהא דקודם שחזרו והתירו הי' אסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר מחמה לצל.

אך הביאור בזה הוא, דכשמל"א כיון שאינו עומד למלאכת היתר, מקצי דעתי' מכל טלטולו, ואך שאי"ז הקצאה גמורה, וכיון דל"ה מוקצה גמור, ע"כ לא אסרו חכמים לטלטלו לגמרי, אלא אסרו לטלטלו רק מחמה לצל דחשיב טלטול שלא לצורך, דומיא דהא דס"ל להרשב"א דכל כלים המוקצין שרי לטלטלן לצורך גופן ומקומן, אשר היינו משום דהקילו במוקצה דכלים לטלטלו לצו"ג ומקומו, וה"נ הכא דכוותה.

אמנם שו"ר מש"כ החיי אדם כלל ס"ו ס"ד אין נ' כן, ז"ל, כלים שמלאכתן לאיסור וכו' דמהם מקצה דעתו מחמת איסורן וגם דיש לחוש שמא יבא לעשות מלאכה בהן, ולכן אסרו לטלטל אפילו לצורך הכלי שלא יפסד ויגנב, ולא התירו אא"כ הוא לצורך השבת, כגון לפצוע אגוזים ולכסות בהן כלים ולפתוח בו דלת ותיבה וכיוצא בו צורך לשבת,או אפילו אינו צריך לגוף הכלי אבל צריך למקום הכלי, "דלתשמישים אלו אינו מקצה מדעתו, שהרי גם בחול לפעמים משתמש בהם לצורך גופם או מקומם" וכו', עכ"ל, ולכאו' זה דלא כמש"נ, וצ"ע בזה.

ד] ובעיקר הנידון בזה יש להעיר ממש"כ הראשונים בר"פ כל הכלים לדון דנר לא חשיב כשמל"א, עיי"ש בחי' הרמב"ן והרשב"א והר"ן, ואי נימא דאיסור כשמל"א הוא משום הקצאה, צ"ב מ"ט נימא דנר שאני, דהגם דאין עושין מלאכת איסור בגופו, לכאו' אי"ז טעם אלא שלא לחשבו ככלי ש"מלאכתו" לאיסור, אך אי"ז טעם שלא יקצהו מדעתו, ודו"ק.

עוד ילה"ע בזה במה שנחלקו הפמ"ג והביאוה"ל בדין כלי שרוב מלאכתו לאיסור, דלכאו' נ' דאם איסורא דכשמל"א הוא משום דמקצי דעתי' מיני', אין מקום לאסור בכלי שרוב מלאכתו לאיסור.

ובעיקר הפלוגתא בזה, יש להוכיח ממש"כ הראשונים לדעת רש"י, דלדעת ר' נחמי' אין היתר כלל לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו, ואם כלי שרוב מלאכתו לאיסור חשיב כלי שמלאכתו לאיסור, הרי שפיר יש להתיר לדעת ר' נחמי' לטלטלו לצורך מלאכת ההיתר שהוא עומד לה.

ה] עוד יש לדון בזה בדין מאורר וכיו"ב אם חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, ולכאו' נ' דאם איסור כשמל"א הוא משום הקצאה, אין טעם לאסרו, שהרי הוא עומד בשבת לשימוש היתר, ומה לי שהפעלתו היא ע"י איסור, ורק אם איסור כשמל"א הוא משום גזירת כלים, יש להבין שיהא אסור.

שו"ר בספר לשון לימודים סימן ל"ד שהאריך בנידון זה בגדר איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור, עיי"ש.

**ב'**

ו] יש להסתפק אם בכלל הא דהותר לצורך מקומו נכלל כל היכא שהוא צריך שלא יהא המוקצה במקום זה, או דלא חשיב צורך מקומו רק כשהוא צריך להשתמש במקומו של המוקצה, אך היכא שאינו צריך להשתמש במקומו אסור הגם שהוא צריך שלא יהא המוקצה במקום זה, אי"ז חשוב כצורך מקומו, והנה אמנם ודאי דשאר צרכים שאינם בכלל צורך מקומו אסירי, וע"כ אסור לטלטל תפילין למנוע בזיון, משום אין לו צורך שלא יהיו התפילין במקום הזה, אלא הוא צורך התפילין, וזה ודאי לא הותר.

ומצינו כמה ראיות לזה, חדא הוא ממש"כ בחי' הרשב"א ביצה דכ"ח:, ז"ל, ואפשר לומר דשפוד אסור לטלטלו משום דמוקצה מחמת מיאוס הוא וכו', וזו ראי' לרי"ף ז"ל שפסק כר' יהודה בי"ט, אלא שעדיין נצטרך לומר דאף קערות שאכל בהן אסור לטלטלן בי"ט אלא לצורך גופן ולצורך מקומן וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' בעבוה"ק ש"ב, ומבו' בד' הרשב"א דמוקצה מחמת מיאוס מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, וכבר שאלו ע"ז להרשב"א והשיב הרשב"א דכן הוא דכל דתורת כלי עליו מותר לטלטלו לצורך גו"מ, ע' שו"ת הרשב"א ח"א סימן תר"ו, ולפ"ז תיקשי דמ"ט הוצרך רבינא להתיר משום מידי דהוה אקוץ ברה"ר, הרי כיון דכל איסורו של שפוד הוא משום דהוי מוקצה מחמת מיאוס, שרי לטלטלו לצורך מקומו, וא"כ יהא מותר להוציאו כדי שלא יזוקו דהוי זה כטלטול לצורך מקומו, וז"ל המאירי שם, שפוד שצלו בו בשר וכו' מותר לטלטלו ולהסירו מאמצע הבית ולשמטו טלטול מן הצד בקרן זוית שלא יזוקו בו בני הבית וכו', אבל אינו נוטלו בהדיא, ובשבת מיהא אסור, ואם היה צריך לו לצורך גופו או לצורך מקומו נוטלו בהדיא אף בשבת, עכ"ל, והרי להדיא דמותר ליטול השפוד לצורך מקומו, ואפ"ה אסור ליטלו כדי שלא יזוקו בו, (וע' ב"י סימן תקי"ח שהביא מכל בו דמותר לטלטל השפוד לצורך גו"מ, וכ"ה בפסקי ריא"ז פ"ג דביצה ה"ו דין ז'), ויותר הדברים מבוארים בחידושיו שם, ואינו תח"י, ומבו' מזה דהוצאת המוקצה ממקום זה כדי שלא יזוקו בו, לא חשיב כטלטול לצורך מקומו, וכבר עמד בזה התהל"ד סימן רע"ט סקי"ג, והביא שכ"ה מבו' גם בד' הפנ"י בביצה שם.

ואמנם הנה בד' הגרע"א בגל' שו"ע סימן רע"ט מבו' דפשיט"ל דכה"ג חשיב כטלטול לצורך מקומו, עיי"ש, וכ"ה בחזו"א סימן מ"ג סק"ז, ז"ל, שפוד שצלו בו בשר אסור לטלטלו ביו"ט, בגמ' מוכח דאפי' לצורך מקומו אסור מדקאמר מידי דהוי אקוץ ברה"ר והיינו במונח במקום שהולכין והיינו לצורך מקומו, ואפ"ה אסור, עכ"ל.?

והנה אמנם התהל"ד שם כתב דמד' הרמב"ן במלחמות ריש ביצה מבו' דכה"ג חשיב כצורך מקומו, והיינו דהנה ז"ל הרמב"ן שם, והא שפוד דכלי הוא ותורת כלי עלי' ואע"פ שמלאכתו לאיסור הא קי"ל לצורך גו"מ שרי, כ"ש ביו"ט שמלאכתו להיתר, ואפ"ה אסור לי' לגמרי כדקאמר אסור לטלטלו, ורבינא לא שרי אלא להניחו בקרן זוית מידי דהוי אקוץ ברה"ר, ולא מפני צורך מקומו לפי שהוא מוקצה מחמת מיאוס, עכ"ל, ומ' דס"ל דלהוציאו כדי שלא יזוקו בו חשיב כלצורך מקומו, וע"כ אילו הי' דין השפוד כדין כשמל"א דלצורך גו"מ שרי, ל"ה בעי' להתיר משום מידי דהוי אקוץ ברה"ר.

אך באמת נ' דלעולם מודה הרמב"ן לד' הרשב"א והמאירי דכה"ג לא חשיב כלצורך מקומו, ואך שדקדק הרמב"ן דמהא דסתמו בגמ' דאסור לטלטלו, ולא הוציאו טלטול לצורך מקומו דשרי, וגם רבינא שהתיר לא התיר אלא כדי שלא יזוקו בו מידי דהוי אקוץ ברה"ר, ולא התיר טלטול לצורך מקומו, מ' דהוי זה מוקצה גמור דאסור לטלטלו אף לצורך מקומו, וסמך לזה נ', דאילו הוה ס"ל להרמב"ן דהוצאת השפוד כדי שלא יזוקו בו חשיב כטלטול לצורך מקומו, א"כ עדיפא מינה הו"ל להקשות, דמ"ט דמ"ד דאסור לטלטלו, ולא שרינן לי' לטלטל כדי שלא יזוקו בו, ובד' הרמב"ן מפורש דלא קשיא לי' אלא ממשמעות ל' הגמ' דאסור לטלטלו לגמרי.

ז] ועד"ז מבו' עוד בד' הרשב"א בביצה שם, במש"כ בדין קערות שאכל בהן ביו"ט, שדעתו דהוו מוקצה מחמת מיאוס, ואסור לטלטלן שלא לצורך גו"מ, ז"ל, ומיהו אם הם בבית שעומד שם מותר לטלטלן בין שפוד בין קערות ולהוציאן משום גרף של רעי, וכדגרסינן בפ' כל הכלים א"ל אביי לרבה למר אליבא דר' נחמיה הני קערות היכי מטלטלינן להו, א"ל רב ספרא חברין כבר תרגמה מידי דהוה אגרף של רעי, עכ"ל, וכ"ה בעבוה"ק שער ב', וצ"ב מה הוצרך להתיר משום דין גרף של רעי, והוצרך להביא להא דגרסי' בפ' כל הכלים דקערות שאכלו בהן חשיבי כגרף של רעי, תיפו"ל דהוי זה כטלטול לצורך מקומו דשרי, שהרי הקערות מאוסין עליו, והוא צריך להוציאן ממקומן, ופשוט דהרשב"א אזיל לטעמי' דס"ל דלא חשיב לצורך מקומו, אלא בשהוא צריך להשתמש במקומו של הכלי, אך כל שאינו צריך להשתמש במקומו, הגם שהוא צריך שלא יהא שם, לא חשיב כלצורך מקומו.

וכד' הרשב"א הללו דהוצאת גרף של רעי לא חשיבא כטלטול לצורך מקומו, מצינו גם בביאוה"ל סימן ש"ח ס"ד, ז"ל, עיין במ"ב לענין קדירה, ומ"מ נראה דאף כשפנוה מהתבשיל ועומדת בבית מותר לטלטלה ולסלק לצד חוץ דהוי כגרף של רעי עיין בשבת קכ"ד לענין קערה, עכ"ל, ומבו' דהגם דקדירה הויא כשמל"א ומותר לטלטלה לצורך מקומה, מ"מ לא הותר להוציאה כשהיא מאוסה, אלא משום היתר הוצאת גרף של רעי, ולא חשיב זה כטלטול לצורך מקומו.

ח] עוד מצינו בענין זה, מש"כ בעה"מ שלהי שבת, ז"ל, ויש מפרשין כי שליפי זוטרי דקרני דאומני חזו לטלטל מע"ג כרים וכסתות בדבר שמלאכתו לאיסור לצורך מקומן, אבל מע"ג בהמה לא חזו לטלטולי שאין זה צורך מקומו אלא לפירוק משא דבהמה ודמי כמחמה לצל, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרמב"ן שם, ז"ל, וליכא למימר דמשום שמלאכתו לאיסור הוא והאי לאו צורך מקומו הוא שהרי אינו משתמש בגבה של בהמה ובשביל שלא תצטער הוא ודומה למחמה לצל ומשו"ה אסור, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א שם, ז"ל, ובשלמא לסלקן מעל גבי חמור אסור משום דהא גבא דחמרא לא צריך ליה בשבת, אבל מע"ג כרים מיהא שרי, עכ"ל, והרי דלא חשיב צורך מקומו, אלא כשהוא צריך "להשתמש" במקומו בשבת.

ואמנם ד' הראשונים דטלטול שפוד כדי שלא יזוקו בו לא חשיב כטלטול לצורך מקומו, הם מחודשים טפי, דהתם הי' מסתבר דחשיב דהוא צריך למקומו, לילך שם בלא נזק, ונ' עכ"פ דהיכא דאם יהא השפוד שם ימנע או ימנע את בניו הקטנים מלילך שם משום חשש נזק, ודאי דחשיב כצריך למקומו.

ט] אמנם מאידך הוכיחו דכל כה"ג חשיב כלצורך מקומו, מסוגיא דשבת דמ"ה. דגרסי' התם, והא בעו מיניה דרב מהו לטלטולי שרגא דחנוכתא מקמי חברי בשבתא ואמר להו שפיר דמי, שעת הדחק שאני, דהא אמרו ליה רב כהנא ורב אשי לרב הכי הלכתא אמר להו כדי הוא רבי שמעון לסמוך עליו בשעת הדחק, וצ"ע לפ"מ דקי"ל דנר חשיב ככשמל"א, א"כ מ"ט שרי לדעת ר"ש לטלטלו מפני חברי, ובע"כ דחשיב זה כטלטול לצורך מקומו דשרי, וכ"ה בתו"ד החזו"א סימן מ"ג סק"ח, אך לדעת הסוברים דנר לא חשיב ככשמל"א, אין להוכיח משם.

והנה אמנם יש לדחות בזה בכמה גווני, חדא לדעת הרא"ש דמותר לטלטל כשמל"א כשיש בתוכו היתר, ולפ"ז י"ל דאיירי בשנשתייר בו שמן, וע"כ לדעת ר"ש דהשמן אינו מוקצה, שרי לטלטל הנר אגב השמן, גם י"ל דשרי לטלטל הנר ע"י הערמה שישתמש במקומו, גם י"ל דאיירי בגונא דיש לחוש שאם יראו את הנר יוציאוהו מביתו וכה"ג, וע"כ חשיב כטלטול לצורך שימוש במקום דשרי, דל"ב דוקא שיהא צריך להשתמש במקום זה, אלא כל שמטלטל הכשמל"א לצורך שימוש במקום, ה"ז בכלל התירא דלצורך מקומו, אך כ"ז אינו מישב בסתימת ד' המ"ב בסימן רע"ט סק"א, ז"ל, אם יש אימת א"י עליו ע"י הנר וכו' מותר לטלטלו לאחר שכבה, עכ"ל, וצ"ע בזה.

ואמנם מאידך יש להוכיח משם דכל כה"ג לא חשיב כטלטול לצורך מקומו, והוא לדעת הרי"ד בפסקיו שלהי שבת הביאו בחי' הריטב"א שם דקכ"ה והראבי"ה, דמוקצה מחמת איסור מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, אשר לפ"ז תיקשי דמ"ט הוצרכו להתיר משום דכדאי הוא ר"ש לסמוך עליו בשעת הדחק, הרי אף לר"י שרי, ומוכח מזה לדעתם, דכל כה"ג לא חשיב כטלטול לצורך מקומו וה"ז אסור.

**ג'**

י] יש לדון בדין כלי שמלאכתו לאיסור שעדין לא נשתמשו בו, אם חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, או דמי למש"א בשבת דמ"ד: במיטה שייחדה למעות דכ"ז שלא הניח עלי' מעות אינה אסורה בטלטול.

והנה בתוס' שבת שם כתבו בדין חצוצרות שהן אסורין אף קודם שתקע בהן, אך נ' דל"ד להכא, דשאני חצוצרות דלא חזיין למלאכת היתר, ולדעת ר' יהודה הוו מוקצה גמור, ובזה הוא שכתבו התוס' דליכא נפ"מ בין תקע בהן ללא תקע בהן, אך בכשמל"א שהוא ראוי למלאכת היתר, שפיר י"ל שאינו נאסר בהזמנה בעלמא.

וע' תהל"ד סימן ש"ח סקי"ח שנקט דאף מחט נקובה כ"ז שלא תפר בה מיקרי כלי שמלאכתו להיתר, עיי"ש.

וכן משמע מסתימת ד' הביאור הלכה בסו"ס רע"ט שכתב דאם לא הדליקו בו מעולם רק ייחד אותו להדלקה הוא בכלל כלי שמלאכתו להיתר עדיין דהזמנה לאו מלתא היא ומותר לטלטלו שלא יפסד ושלא יגנב, עכ"ל, וסתימת דבריו מ' דאיירי אף במיני נרות שעשייתן מוכחת עליהן שהן עומדין להדלקה, וביותר שהרי הפמ"ג שם אש"א סקי"ד כתב בדין שרגא שלנו קנדיל"א אף חדש הוי מלאכתו לאיסור שאין עשוי כ"א לזה, והניח בצ"ע, וממה שהשמיט לזה בביאוה"ל וסתם דנר אין נעשה כשמל"א בהזמנה בעלמא, נ' דפליג ע"ד הפמ"ג, וע' שו"ת שבט הלוי ח"א סימן נ"ו וח"ג סימן ל"ב, וצ"ע בזה.

יא] אמנם מצינו בחי' הרמב"ן בשבת דקנ"ד: שכתב דקרני דאומני חדתי הוו כלי שמלאכתו לאיסור עיי"ש, והרי דאף שהן ראויין למלאכת היתר, מ"מ חשיבי כשמל"א בהזמנה בעלמא, ומזה יש ללמוד דכלי שצורתו מוכחת עליו שהוא עומד למלאכת איסור, חשיב כשמל"א אף קודם שנשתמשו בו.

**ד**

יב] יל"ד אם מותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל, כשהוא צריך להשתמש בו בשבת, דשמא כה"ג חשיב זה כטלטול לצורך מקומו דשרי, ועי' תהל"ד בזה.

והנה בס' ההשלמה דקכ"ד: כתב דהא דכלי שמלאכתו להיתר מותר לטלטלו מחמה לצל, וכלי שמלאכתו לאיסור אסור, הוא משום דכלי שמלאכתו להיתר הוי טלטול זה לצורך שבת, שהוא עומד להשתמש בו בשבת, ומשא"כ בכלי שמלאכתו לאיסור, ולפ"ז כל שדעתו להשתמש בו בשבת, י"ל דשרי לטלטלו מחמה לצל, אך ד' ההשלמה מחודשים.

והנה הביאו בזה מסוגיא דקכ"ד: דלמ"ד דכלי שמלאכתו להיתר אסור לטלטלו אלא לצורך גופו ומקומו, מ"מ מותר לטלטלו מחמה לצל היכא דחזי לאורחים, והרי דכל כה"ג חשיב כטלטול לצורך גופו.

אמנם הנה המאירי שם פירש לסוגיא בע"א, דכל ה"ט ל"מ רק לרבא לטעמי' דמותר לטלטלו מחמה לצל, ואך דהתם דאינו ניזוק כ"כ בשמש אסור, ולזה מהני הא דחזי לאורחים, ומבו' בדבריו דהיינו דהוי ההכנסה לביתו צורך קצת דשמא יבואו אורחים, ומבו' בדבריו דלמ"ד דאסור לטלטלו רק לצורך גופו ומקומו, אף אסור לטלטלו בכה"ג, אך י"ל דהוא רק משום דאי"ז עתיד שיבואו אורחים, וכמבו' כן בל' המאירי דמה"ט הו"ל רק צורך קצת, וע"כ בכלי שמלאכתו לאיסור כה"ג ה"ז אסור, אמנם הנה הרשב"א פירש דה"ט דחזי לאורחים הוא למ"ד דאסור לטלטלו מחמה לצל, ולפ"ז לכאו' יש ללמוד כן.

אך נ' דאין ללמוד כן מהתם, דהתם לא שרי אלא משום דחזי לאורחים בביתו, ונמצא דמצינו לדון דהטלטול לבית הוי טלטול לצורך גופו, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' המאירי לפי דעתו, דזהו טעם ההיתר, דחשיב הטלטול עכשיו לצורך שימוש זה, אך שפיר י"ל לא הותר לטלטל כלי כדי להצילו, ואח"כ יחזירו למקומו להשתמש בו, דבכה"ג כיון שטלטול זה אינו כלל לצורך השימוש אלא לצורך הצלה, ל"מ מה דההצלה מועלת לו שיהא ראוי להשתמש בו, ודו"ק.

ז"ל הראב"ד בשו"ת סימן קצ"א, אמר אברהם ולדברי המיקל דמדמה מוקצה מחמת איסור לדבר שמלאכתו לאיסור , א"כ למה לי' ככר, הא קימא לן דדבר שמלאכתו לאיסור] לצורך גופו ולצורך מקומו מותר, ואולי מחמה לצל קאמר. מ"מ טועה הי', שאינו דומה מוקצה מחמת גופו למוקצה מחמת מלאכתו, "דמוקצה מחמת מלאכתו כשמשתמש בו מלאכת התר כבר הלך איסורו לאותה שעה", אבל מוקצה מחמת גופו כיון דאיתקצי לבין השמשות איתקצי לכולי' יומא והו"ל כתרומה טמאה שהיא מוקצה מחמת גופי' ואמרינן שאין מטלטלין אותה עם הטהורה כל היכי דמצי שקיל לה לטהורה ומשבקה לטמאה דהכי אוקמה רב חסדא למתניתין כשטהורה למטה וטמאה למעלה ובפירות המטנפין דלא אפשר לנערינהו ובשוכח אבל במניח לא, עכ"ל.

ומשמעות לשונו, דהא דשרי לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו, הוא משום דבשעה דכשמשתמש לצורך מלאכת היתר, לא חשבינן לי' ככלי שמלאכתו לאיסור, ומתבאר היטב לפ"ז הא דאסור לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מלאכת איסור דאחר השבת או לצורך מלאכת איסור לגוי, אך צ"ע מ"ט מותר לצורך מקומו, וצ"ל דכללא הוא דכל שמותר לצורך גופו מותר לצורך מקומו, ואכמ"ל.