מג - מלאכת צידה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - מג, נמסר בליל ש"ק יתרו תשס"ח

**מלאכת צידה; גרמא במלאכת שבת**

א) 'לא תעשה כל מלאכה' - עשייה הוא דאסור, גרמא מותר (שבת קכ:). ואמרו בגמרא (שם) שזהו הטעם שמותר לעשות מחיצה בפני הדליקה ע"י העמדת כלי חרס חדשים מלאים מים והם מתבקעים מהאש ומכבים אותה - שגרם כיבוי מותר [וכן נפסק בשו"ע (שלד,כב). ולהלכה נקטינן דדוקא במקום הפסד מותר אף מדרבנן, כמו שכתב שם הרמ"א עפ"י המרדכי. וע"ש בבאור הלכה שנקט מסברא דלאו דוקא כיבוי שהיא מלאכה שאינה צריכה לגופה אלא ה"ה לכל המלאכות[[1]](#footnote-2)].

והקשו האחרונים (ע' אבן העוזר שכח; משנ"ב שטז) על מה שפסק הרמב"ם (שבת י,כב) 'המשלח כלבים כדי שיצודו צבאים וארנבים וכיוצא בהן וברח הצבי מפני הכלב והיה הוא רודף אחר הצבי או שעמד בפניו והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו, הרי זה תולדת הצד וחייב' [וכבר עמדו המפרשים איה מקור דבריו] - והלא גרמא הוא כיון שלא צדו בעצמו אלא גרם שהכלב יוכל לתפשו ומדוע חייב.

וכתב המשנ"ב (בשער הציון שטז אות יג): 'ועיין ב"ק דף ס' לענין זורה'. וכוונתו למה שאמרו שם גבי המלבה את הבערה וליבתה הרוח, אם לולא ליבוי הרוח לא היה במעשה האדם כדי ללבותה - פטור על הנזקין משום גרמא. והקשו בגמרא ליהוי כזורה ורוח מסייעתו שחייב משום מלאכה בשבת. והסיק רב אשי, הני מילי לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה אבל הכא גרמא בעלמא הוא וגרמא בנזקין פטור. הרי שבשבת חייבים גם על דבר שנחשב גרמא בנזקין כגון זורה והרוח מסייעתו. והכי נמי גבי משלח כלבים לצוד הצבי הרי זה כזורה ורוח מסייעתו. אמנם צריך באור כיצד לקיים שתי הסוגיות יחדו; מצד אחד מותר לכבות אש ע"י גרמא ומאידך זורה ורוח מסייעתו חייב אעפ"י דגרמא הוא ובנזקין ייפטר על כך.

אכן המשנ"ב (שטז סק"י) הוסיף בטעם הדבר שהמשסה כלב בצבי חייב: 'שכן דרך הציידים'. ובאור דבריו, דהנה באבן העוזר (סוס"י שכח) נקט שהמניח עלוקה למצוץ הדם בשבת חייב משום חובל שהרי המעמיד בהמה על קמת חברו והזיקה חייב בתשלומין (ב"ק נו), ולדעת הרשב"א [דלא כהתוס'] דינו כאדם המזיק [או כאש דהוי כחציו], ואם כן קל וחומר שלענין שבת בכה"ג חייב, שהרי אפילו על גרמא הפטור בנזקין חייב בשבת משום מלאכת מחשבת כנ"ל, כל שכן בזה שחייב אף בנזקין - ודאי חייב בשבת.

ואולם בחזו"א (או"ח לו סק"א) כתב לחלוק שאין כאן 'קל וחומר', כי דוקא לענין זורה וכיו"ב אמרו לחייב שכן היא צורת מלאכה זו, משא"כ בדבר שאין דרך המלאכה בכך - וכגון חובל ע"י העמדת בעל חיים - הרי אדרבה שבת קילא טפי מנזקין שאינו חייב אלא ע"י מעשה האדם ממש. והוכיח כן מהא דאמרינן (שבת קכב) מעמיד אדם בהמתו על עשבים בשבת והיא אוכלת - הרי שאין מייחסים את תלישת העשבים לאדם המעמיד כאילו עשה המלאכה בעצמו - דדוקא במלאכה שכך דרכה להעשות חייבה תורה, דומיא דזורה המסתייע ברוח, משא"כ בהעמדת בהמה שאין זו צורת מלאכת קוצר, וה"ה להנחת עלוקה להוציא דם, אין זו דרך חבלה. [וכבר הקשה משם באבן העוזר ותירץ על פי דרכו[[2]](#footnote-3)].

וכן הוכיח הגאון רבי אליעזר גורדון (בתשובותיו סי' יב), שאל"כ כל אשה המניקה את בנה, מדוע אינה נחשבת כעושה מלאכה בכך שמעמדת את התינוק לינק ממנה - אלא חזינן שדוקא במלאכות שדרכן להעשות ע"י כח אחר חייב[[3]](#footnote-4) ולא בכל המלאכות [גם בספר אור שמח (שבת פ"ח ה"ו) עמד על קושיא זו. והגרשז"א (בשש"כ פל"ו הערה סב) תירץ שמלאכה בפה אכילה היא ולא חשיבא 'מפרק'[[4]](#footnote-5)].

ואם כן זהו באור דברי רבנו המשנ"ב שכן דרך הציידים - בא לנמק מדוע יתחייב כאן על גרמא, משום שכך דרך המלאכה, דומיא דזורה ורוח מסייעתו שהזכיר.

וכן משמע מהרא"ש בב"ק שם (פ"ו יא): 'התם מלאכת מחשבת אסרה תורה אע"פ דלא הוי אלא גרמא בעלמא בהכי חייבה תורה כיון דמלאכה זו עיקר עשייתה ע"י רוח' - הרי שהדבר תלוי באופי כל מלאכה ומלאכה[[5]](#footnote-6).

ולפי זה מיושבות הסוגיות; כיבוי בהעמדת כלים פטור מטעם גרמא הואיל ואין זו צורת המלאכה, ולא דמי לזורה ורוח מסייעתו שכן היא דרכה. והוא הדין לצידה ע"י כלבים שכן היא דרך צידה. נמצא לפי זה דבעלמא גרמא פטור גבי שבת, ואפילו באופנים שבנזקין חייבים עליהם כגון מעמיד בהמה על קמת חברו, ואולם במקום שדרך המלאכה בכך חייב גבי שבת אף אם בנזקין פטור.[[6]](#footnote-7)

וביאר החזו"א, אף על פי שלגבי נזקין נחשבת העמדת בהמה על הקמה כמזיק ישיר ולא כגורם [להרשב"א], גבי שבת שאני שהדבר תלוי במעשה האדם בפועל, ד'למען ינוח' כתיב, ואין די במעשה המיוחס אליו מצד הדין, ועל כן אינו חייב בהעמדת בהמה על העשבים, שאין החיוב על התוצאה אלא על פעולת גופו. וכסברא זו נקטו האחרונים (ע' בית מאיר אה"ע ה ושו"ת חת"ס או"ח פד ובח"ו כד ועוד) בישוב קושית הנמוקי-יוסף (ב"ק כב) למאן דאמר אשו משום חציו, כיצד מדליק אדם אש בערב שבת והיא דולקת בשבת הלא הוא כמבעיר בידיו בשבת. ובנמו"י הוציא מזה שאף אם 'אשו משום חציו' ומייחסים את פעולת האש לכחו של האדם, מ"מ פעולת האדם נסתיימה מיד בתחילת ההדלקה, וכל מה שיארע אחר כך כבר גלום בפעולה הראשונה, והאחרונים הנ"ל כתבו שאף אם ננקוט שהמעשה מתייחס לאדם במשך כל זמן הבעירה ולא בהתחלה [וכפי שצדד האחיעזר בדעת הרשב"א. ויש נפקותות אפשריות לענין זמן שעבוד נכסים ועוד], סוף סוף הלא האדם נח ושבת ממלאכה, ולענין איסורי שבת הדבר תלוי בפעולה ממשית ולא ב'פעולה דינית' [ויש להאריך בבאור דעת הנמו"י שלא תירץ כן].

[כיוצא בזה דן הגרצ"פ פרנק בסברא זו גבי לאו דזריעה בשביעית בדרך של גרמא, שאף אם בשבת כה"ג פטור, שונה בשביעית שהאיסור הוא משום תוצאת הזריעה ולא משום פעולת הגוף כמו בשבת, וכדוגמת מה שמצינו לענין כלאים שאף המקיים כלאים בשדהו עובר אעפ"י שלא זרע, דכתיב 'שדך לא תזרע כלאים' ודרשינן (במכות כא:) כלאים שדך לא. ופירש המלבי"ם לפי שדרך לשון הקדש להקדים הפועל לחפץ, כמו 'לא תעשה כל מלאכה', 'לא תלבש שעטנז' וכד' ואילו כאן הקדימה התורה השדה לזריעה - ללמד שההקפדה על התוצאה ולא על הפעולה עצמה. והכי נמי לענין שביעית י"ל שההקפדה היא על התוצאה [גם לענין הלאוין שאיסורם לכו"ע על האדם ולא מצד שביתת הארץ כפי שצדד המנ"ח לענין העשה ד'ושבתה הארץ'] כדכתיב 'שדך לא תזרע וכרמך לא תזמר' - הקדים החפץ לפעולה[[7]](#footnote-8)].

ויש להעיר על המשנה-ברורה שנקט הסברא 'שכן דרך הציידין', וכדפרשינן דבעלמא י"ל גרמא במלאכת שבת פטור ורק במלאכה שכך דרכה חייב, וכגון זורה ורוח מסייעתו. ואילו בבאור הלכה (בסוס"י שיט) הסכים עם דברי האלפי-מנשה בבאור דברי הירושלמי (המובא ברמ"א שם) שהיורק חייב משום 'זורה', שהכוונה היא כשהרוק עף על ידי הרוח ארבע אמות ברשות הרבים או יצא מרשות לרשות, וכדרך שמצינו בזורה שחייב בסיוע הרוח, אף זה חייב משום הוצאה [יש שהגיהו בירושלמי 'משום זור**ק**', אבל אין צורך להגיה אלא כוונת הירושלמי שממלאכת זורה למדנו לשאר מלאכות]. הרי נראה שלדעתו זו יש לחייב ע"י רוח אף כשאין זו דרכה של המלאכה. ולפי מה שנבאר להלן בהמשך הדברים, תתיישב הערה זו.

ב) עד כאן נתבאר מדוע אין פטור 'גרמא' במעשה זה של שילוח כלבים לצוד, שהואיל וכן דרך הציידים הרי זה דומה לזורה ורוח מסייעתו. עתה יש לבאר פשט דברי הרמב"ם במה שהוסיף שהאדם עמד בפני הצבי והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו - מה טיבה של השתתפות זו ומדוע היא נצרכת כדי לחייב, והלא בפעולה זו אין שם מלאכה כלל אלא גרמא [ואם אדם אחד רודף אחר הצבי ואדם אחר יבהילו ועי"כ יתפסהו הראשון - אין השני חייב כמוש"כ המשנ"ב[[8]](#footnote-9)], וא"כ מדוע אין די בשילוח הכלב בלבד ללא אותו מעשה.

ויש להקדים מה דאיתא בחדושי הרמב"ן בשבת קנג (החדושים שבסוף המסכת שנדפסו ב'חדושי הרמב"ן' הישנים, אינם להרמב"ן אלא לתלמידו, כנראה רבנו דוד מבונפיד. וכ"כ הרמב"ן בסהמ"צ שורש יד) שביאר מדוע החורש עם בהמתו בשבת חייב משום מלאכת עצמו ואילו המחמר אחר בהמתו הנושאת משא אינו חייב משום מלאכת עצמו אלא משום לאו דמחמר ושביתת בהמתו, והלא החרישה נעשית גם היא בכח הבהמה - 'ונאמר בזה שמפני שהחורש בבהמה הוא נותן עליה עול והוא כובש אותה תחת ידו וברשותו היא עומדת, כל המלאכה על שם האדם היא ובו היא תלויה, ואין הבהמה אלא ככלי ביד אומן, ואינו דומה למחמר שהבהמה היא הולכת לנפשה אלא שיש לה התעוררות מעט מן המחמר'.

יש שהבינו[[9]](#footnote-10) לחלק בין אם עושה מעשה בידיו, שמחזיק המחרישה ודוחקה באדמה שלא תעלה, ונמצא שהוא החורש, ובין אם הבהמה עושה המלאכה לבדה כגון שהולכת ברה"ר עם משא, אבל כבר כתב החזו"א (לו סק"ב) שמדברי חדושי הרמב"ן אין נראה כן, וגם צדד שאין הדבר תלוי אם האדם מחזיק בבהמה ומחמר אם לאו, אלא כיון שמוליך הבהמה לתלמי השדה ואינו נותן לה להטות אנה ואנה והרי אי אפשר לה להלוך אלא אם כן תעקור רגבי העפר, הלכך נחשבת הבהמה כ'גרזן ביד החוצב' והמלאכה מתייחסת לאדם, שלא כמחמר שאין השתתפות מכוונת של האדם בכל עת הליכתה אלא ע"י התעוררות מועטה מצדו היא הולכת, ולכן אינה ככלי בידיו הלכך המלאכה מתייחסת לבהמה ולא לאדם. ומזה הוציא החזו"א שהחורש בטרקטור המונע ע"י קיטור או חשמל, גם אם המכונה הולכת מכח עצמה והאדם אינו מבעיר אש - הרי זה חייב משום חורש ממש, שהמכונה היא ככלי בידו מפני שהוא המנהיגו ומכוונו.

והנה המניח מצודה בשבת ולאחר זמן ניצודו בה חיה או עוף, פשט דברי התוס' בשבת (יז:) מורה שפטור משום צד. אינו חייב אלא אם בשעה שהניח המצודה הם ניצודו. ובחזו"א (ב"ק יד,יב; או"ח לח,א) נקט בפירוש דבריהם שאין חילוק בדבר שהרי אפילו אם באה החיה מיד הלא הצידה נעשתה מכח החיה ומכל מקום חייב כי כן היא צורת המלאכה, א"כ מה לי מיד מה לי לאחר זמן. ונדחק לפרש דברי התוס' שלא כפשטות הלשון. ואולם בתורא"ש שיצאו לאור מחדש, וכן ברשב"א שם, משמע להדיא שאם ניצודו לאחר זמן פטור[[10]](#footnote-11). וטעם החילוק - והלא בין כך הצידה לא נעשתה מכח האדם אלא מכח הניצוד - מובן לפי האמור, שאם הניח מצודה והלך לו, אין זה המלאכה מתיחסת לאדם, להחשיב המצודה כלי בידו, משא"כ כשניצוד מיד עם הנחתו, הרי זה נידון ככלי ביד הצייד. [ויש להעיר שהחזו"א נדחק להוציא דברי התוס' מפשטותם ולא פירש החילוק בשופי לפי סברתו במק"א].

והכי נמי כששלח כלבים לצוד אינו חייב אלא אם נשתתף בעצמו בצידה ע"י רדיפתו או הבהלתו את הצבי, כי רק באופן זה אנו דנים את הכלבים כ'כלי' ביד הצייד, משא"כ כששלח כלבים ותו לא, אין כאן עשיית מלאכה המתייחסת אל האדם אלא דומה יותר למחמר אחר בהמתו שמצד האדם אין שם אלא התעוררות מועטת והבהמה היא שעושה המלאכה. [וכבר העיר המג"א (שטז) על סתימת הרמ"א שהמשסה כלבו אחר החיה הוי צידה, ולא חילק אם עשה מעשה בעצמו אם לאו[[11]](#footnote-12)].

ועדיין יש להעמיק חקר בדין זה דמשסה כלבים בצבי לצודו; אמנם כך היא דרך הציידים וגם האדם עצמו השתתף בצידה זו, מכל מקום יש חילוק בין זה ובין זורה ורוח מסייעתו או מהלך עם מחרישה הרתומה לבהמה, שהליכת הבהמה ונשיבת הרוח הריהם מעשים טבעיים והרי האדם משתמש בכחות אלו לעשות מלאכתו, ועל כך חייבה תורה, מה שאין כן צידת הכלב הריהי כח מתחדש ע"י התעוררות הכלב לצוד. ודומה למשסה כלבו בחברו דאמרינן בפ"ב דבבא קמא (כג:) שפטור משום גרמא בנזקין, וכתבו התוס' שאפילו הכניס ידו לתוך פי הכלב פטור. ומאי שנא ממעמיד בהמה על קמת חברו שחייב כדלעיל [וכבר עמד על כך באבן העוזר] - אלא שהבהמה דרכה לאכול בלא התכוונות ורצון מיוחדים, ועל כן נחשבת היא ככלי בידו, כאילו העמיד 'מכונת אכילה' הפועלת מעצמה, משא"כ שיסוי כלב שאינו דבר הנעשה מאליו אלא ע"י התעוררות מיוחדת [שזה גדר 'כוונתו להזיק' המאפיין את אב-נזיקין דקרן - מעשה הנפעל על ידי הבהמה בהתכוונות מיוחדת, לא דרך הילוכה הטבעי, שלא כאכילה ('שן') והליכה ('רגל') דאורחייהו הן כדאמרינן בב"ק יט וברי"ף ריש ב"ק], לכך נידון כגרמא ופטור. ואם כן גם לענין שבת מהי תיתי לחייב בכי האי גוונא שאינו שימוש בכח טבעי הקיים כבר אלא האדם מפעיל התעוררות מחודשת אצל הכלב והלה הולך וטורף, אם כן בדין הוא שהפעולה תתייחס לכלב ואילו האדם אינו אלא כגורם אצל הכלב למעשה הצידה[[12]](#footnote-13).

ג) ויש לבאר תחילה גדר מלאכת צידה. הנה כתב הרמב"ם (י,כה): רמשים המזיקין כגון נחשים ועקרבים וכיוצא בהן, אע"פ שאינן ממיתין הואיל ונושכין מותר לצוד אותם בשבת, והוא שיתכוין להנצל מנשיכתן. כיצד הוא עושה? כופה כלי עליהן או מקיף עליהן או קושרן כדי שלא יזיקו. וכבר תמהו המפרשים הלא בגמרא (קז:) העמיד רב דין זה כרבי שמעון הפוטר במלאכה שאינה צריכה לגופה, והרי הרמב"ם פסק כרבי יהודה לחייב אם כן מדוע מתיר לצודן כדי להינצל כשאין בדבר סכנה. וכתב במגיד משנה (שם הי"ז) לפי שאינו צד כדרכו לכך אין מותר אף למ"ד מלאכה שא"צ לגופה חייב [והוכיח כן מדשמואל התיר זאת הגם שנוקט כרבי יהודה לחייב על משאצל"ג, וכקושית בה"ג המובאת בתוס' שבת ג]. ודברי המ"מ צריכים באור טובא, הלא אם כפה כלי על מנת לצודם הרי זה חייב מדאוריתא, הרי שאין כאן פטור ד'כלאחר יד' וא"כ מאי האי שכתב שאינו צד כדרכו, ומה זו סיבה לפטור.

ולכאורה היה נראה לבאר דברי הרמב"ם בדרך אחרת, דהנה האריך הגר"ש (שערי ישר ג,כה. ונתבאר אצלנו בכ"מ בהרחבה[[13]](#footnote-14)) בגדר התר ד'דבר שאינו מתכוין', ששם המעשה נקבע על פי כוונתו של האדם, וכל דבר שיש בו שני 'מעשים' שאינם תלויים בהכרח זה בזה, הרי כשאין כוונתו אלא לאחד מהם, אנו רואים כאן רק מעשה אחד, כגון הגורר כסא באדמה ואינו מתכוין לעשות חריץ, מעשה גרירה יש כאן אבל לא מעשה חרישה [וכאילו נעשה זה מאליו, לא ע"י האדם. עפ"י החזו"א והגרא"ו]. ואולם אם המעשה השני מוכרח להעשות - חייב, כי אמנם האדם לא נתכוין אליו [כן כתב להוכיח, שאין ענינו של 'פסיק רישיה' לומר דמתכוין הוא], אבל חל עליו שם המעשה גם בלי כוונתו כיון שהוא נעשה בהכרח עם המעשה האחר. ובזה ביאר דברי הר"ן שבאיסורי הנאה מתיר רבי שמעון אפילו בפסיק-רישיה, כי שם גדר האיסור הוא ניצול האדם את החפץ, ולכך כשאינו מתכוין לכך אין זה מוגדר כמעשה לקיחה וניצול אעפ"י שהוא פסיק רישיה. ע"ש באריכות.

בדרך זו ביאר הגר"ש (בחדושי כתובות ד) את הנראה מפרש"י בביצה (לו. ע"ש בגרסתו) שהפורס מחצלת על כוורת דבורים מפני החמה או מפני הגשמים, הוי 'דבר שאינו מתכוין' ומותר לרבי שמעון. והקשו התוס' הלא פסיק רישיה הוא. ופירש הגרש"ש על פי סברתו הנ"ל שבמלאכת צידה אין אמור דין 'פסיק רישיה' לפרש"י, כי גדרה של מלאכה זו היא סובייקטיבית לאדם, שהרי בניגוד לשאר מלאכות, לא נעשה במלאכה זו שום שינוי בגוף החיה עצמה [ויש להאריך בענין מלאכת הוצאה, ואכ"מ], אלא השינוי הוא בהיות הבע"ח נתון עתה תחת יד האדם, וא"כ מהות המלאכה היא שליטת האדם עליה. על כן כשפורס מחצלת על הכוורת מפני הגשמים וכד', יש כאן בעצם שני 'מעשים' חלוקים; מעשה של הגנה מפני החום ומעשה של השתלטות על הדבורים. וסובר רש"י שאפילו באופן שהדבורים כלואים ואינם יכולים לצאת, כל שאינו מתכוין לשלוט עליהם אלא להגן, אין כאן מעשה השתלטות אלא מעשה אחר, ועל כן אף בפס"ר פטור. הוי אומר: כשם שסובר הר"ן גבי איסורי הנאה שאין בזה דין 'פסיק רישיה' מפני שהאיסור הוא באדם, להפיק הנאה ושימוש, כמו כן סובר רש"י במלאכת צידה שענינה השתלטות האדם על הבע"ח, ולכך כשכוונתו להגן בלבד אין כאן כוונה לצידה כלל, גם אם הצידה מוכרחת להעשות. [ואין זה ענין להמבואר בתוס' (שבת עג) שיש מלאכות שעיקר שמן תלוי בכוונה, וכגון זומר שאינו צריך לעצים לאו שם 'קוצר' עליה כלל - דהכא אנו דנין משום 'אינו מתכוין' וכר"ש, ולא משום שאין זו שם המלאכה].

וכן משמע בדעת הטור (שטז), שמותר לכסות את הכוורת במחצלת אם אינו מכוין לצוד, אפילו באופן שאין שם חלונות המאפשרים יציאתם וכפרש"י. ונראה שהדבר שנוי במחלוקת הראשונים בגדרה של מלאכה זו, דהנה הטור (שם) הביא מספר התרומות שאסור לסגור בשבת תיבה שיש בה זבובים אם אינו משאיר פתח שיוכלו לצאת. והוא עצמו חולק וסובר שאין צריך לדקדק בזה, שאין הזבובים נצודין בתיבה שהרי אם בא לפתחה וליטלם מיד הם בורחים, ולא דמי לכוורת שהיא קטנה והדבורים ניצודים בה. ובמאי פליגי? - נראה שבעל התרומות נקט שגדר 'צידה' הוא שלילת החירות מהחיה, הלכך כל שנשללת חירותה במעשהו, אעפ"י שאין האדם יכול ליטלנה לעצמו - הרי זו צידה, ואילו הטור נקט שגדר המלאכה הוא השתלטות האדם על החיה, ועל כן בזבובים שבתיבה מותר מאחר ואינו שולט עליהם, ואעפ"י שנשללה חירותם. והכא נמי נראה דאזיל הטור לשיטתו: הואיל וגדר המלאכה היא שליטת האדם, לכך כשמכסה את הדבורים כדי להגן עליהם ואין בכוונתו ליטלם, אין כאן חלות שם צידה כלל אעפ"י שהוא 'פסיק רישיה' כי אין זה מעשה שליטה אלא מעשה הגנה כאמור[[14]](#footnote-15), משא"כ אם מהות המלאכה וצורתה היא שלילת החירות מהחיה, שעד עתה היתה בת חורין ועתה ניטלה חירותה, הרי כיון שבכיסוי המחצלת מוכרח שתושלל חירותה, הרי זה מעשה צידה גם אם אינו מתכוין לכך, שהרי צורת המלאכה הוא בבע"ח עצמו ולא באדם, בדומה לשאר מלאכות שהן עשיית שינוי בחפץ.

והנה הגר"ח כתב בישוב דברי הרמב"ם שטעם ההתר הוא משום דבר שאין מתכוין, שלא נתכוין לצוד [ורק רב דס"ל דבר שאינו מתכוין אסור, הוצרך לפרש טעם ההתר משום מלאכה שא"צ לגופה, משא"כ לשמואל], אלא דמ"מ הלא הוי 'פסיק רישיה' - ופירש שהרמב"ם ס"ל כשיטת הערוך דפס"ר דלא ניחא ליה פטור. והאריך שם בענין זה. ובחזו"א (בגליונות הגר"ח) תמה בעיקר הנחת הגר"ח, מדוע חשיב דבר שאינו מתכוין, הלא אינו דומה לגורר כסא ועושה חריץ שיש כאן שני 'מעשים', 'מעשה גרירה' ו'מעשה חריצה' וכשאינו מתכוין לחרוץ הוי דבר שאינו מתכוין, משא"כ במעשה אחד שאינו מעונין במטרה שלו - הרי מתכוין למעשהו אלא שעושה מלאכה שאינה צריכה לגופה. וא"כ מדוע כפיית כלי על הרמשים נחשב 'דבר שאינו מתכוין' הלא מתכוין למעשהו רק אינו רוצה את הדבר הניצוד והרי זה כחופר בור ואינו צריך אלא לעפרו או כמוציא את המת מהבית דהוי 'מלאכה שאינה צריכה לגופה' ולא 'דבר שאינו מתכוין'.

אך באמת מצינו עוד כיוצא בזה; הנה אמרו בגמרא (שבת קלג.) למה לי קרא להתיר למול בשר שיש בו נגע צרעת, הלא דבר שאינו מתכוין הוא [שהרי לא מתכוין לקציצת הנגע]. אמר אביי, לא נצרכה אלא לרבי יהודה דאמר דבר שאין מתכוין אסור. רבא אמר אפילו תימא רבי שמעון מודה ר"ש בפסיק רישיה ולא ימות. והקשו הראשונים מדוע נחשב זה ל'דבר שאינו מתכוין' והלא מתכוין לקציצה אלא שמטרתו למול ואין מטרתו להיטהר [ודין 'מלאכה שא"צ לגופה' אינו אמור אלא לענין שבת ולא לשאר איסורים שבתורה כגון קציצת נגעים]. ופירש הרשב"א שלא אסרה תורה בנגעים את פעולת הקציצה אלא גדר דין 'השמר בנגע הצרעת' וגו' שלא לטהר את הנגע אלא על פי כהן, ועל פי זה אנו אומרים שלא יקוץ כי על ידי כך מטהר הוא את נגעו, הלכך זה שקוצץ לשם מילה הרי אינו מתכוין אצל טהרה, ומכל מקום 'פסיק רישיה' הוא לאותו איסור.

דוגמא נוספת הביאו האחרונים: המפשיט בהמה שלא לצורך העור, יש מהראשונים שנקטו שהרי זה 'דבר שאינו מתכוין' (ע' בשו"ת הריב"ש שצד). ואמנם המאירי (קיז) תמה על כך הלא מתכוין להפשיט אלא שאינו צריך את העור (וכן תמה הגרעק"א) - אך לפי האמור מובן שיש מקום לומר שבמעשה ההפשט ישנם שני שמות חלוקים; שילוח העור מהבשר ומלאכת תיקון ויצירה בעור, וכשמפשיט לצורך בשר הבהמה נחשב 'אינו מתכוין' כלפי מלאכת העור. וכן יש עוד כיו"ב (ע' בסברא זו בקהלות יעקב שבת ב; שו"ת משנת ר' אהרן ה).[[15]](#footnote-16)

הוי אומר, יש ובמעשה אחד כלולים שני ענינים שונים במהותם עד שנחשב כשני מעשים חלוקים, כגון מעשה חיתוך העור ומעשה היטהרות מהנגע, נידונים הם כשני מעשים נפרדים הגם שעושה אותם בפעולה אחת, ומשום כך כשחותך העור לצורך מילה שפיר נחשב 'דבר שאינו מתכוין' כלפי מעשה ההיטהרות הגם שפעולה אחת לשניהם.

ובכך מתפרשת הנחת הגר"ח שהכופה כלי על הרמשים כדי להגן מפניהם חשיב 'דבר שאינו מתכוין' - הגם שמתכוין לפעולת הכליאה, אך הואיל ואין כוונתו לצוד אלא להעמיד הכלי כמגן, אין זה נחשב 'מתכוין' לאותה מלאכה, בדומה לחיתוך עור שיש בו נגע שאין זה מעשה היטהרות, או פושט עור מהבהמה כשכל כוונתו לצורך הבשר [לדעת הריב"ש][[16]](#footnote-17).

השתא דאתינן להכי הנה מקום איתנו לבאר דברי הרמב"ם, שלכך התיר כפיית כלי על המזיקים הגם שנקט מלאכה שא"צ לגופה חייב, כי הלא כבר נתבאר בדברי הגר"ח דכפיית הכלי שלא לשם צידה חשיב דבר שאינו מתכוין והיינו מטעם שנתבאר שיש כאן כמו שני מעשים חלוקים, מעשה הגנה ומעשה צידה ושליטה, והרי כבר כתב הגר"ש (בכתובות שם) שמדברי הרמב"ם (שבת כה,כה) משמע כשיטת רש"י שמותר לכסות כוורת אפילו בגוונא ד'פסיק רישיה', ואם כן מובן שמותר לכפות עליהם כלי [אף בלא שננקוט כדרך הגר"ח דס"ל להרמב"ם כהערוך דפס"ר דלא ניח"ל מותר] - שהרי גדר 'צידה' לרש"י והרמב"ם היא השתלטות האדם על הבע"ח כאמור, והואיל ואין כוונתו לכך אלא רק כדי שלא יזיקוהו, אין כאן מעשה השתלטות וצידה אלא מעשה של העמדת מגן וחיץ, ומה שנשללת חירותם ממילא, אין זה נוגע למהות המלאכה שהיא השתלטות האדם.

ד) אלא שרבנו המ"מ לא נקט כן, שהוצרך לפרש מפני שאינו צד כדרכו. ובאמת שכדבריו נראה מדברי הרמב"ם עצמם, כי יש לדקדק בלשון הרמב"ם 'מותר לצוד אותם בשבת, והוא שיתכוין להנצל מנשיכתן. כיצד הוא עושה? כופה כלי עליהן או מקיף עליהן או קושרן כדי שלא יזיקו' - מה בא ללמדנו במה שכתב כיצד הוא עושה, ובשלמא המשנה (קכא.) נקטה רק הלשון המעשית, כדרכה; כופין קערה על העקרב שלא יישך, וכדרך שנוקטת שם שאר כפיות כלי: כופין קערה על גבי הנר וכו' ועל צואה של קטן, אבל הרמב"ם שהביא בתחילת דבריו את עיקר מימרא דשמואל שמותר לצוד רמשים הנושכים, מהו שהאריך לפרש כיצד הוא עושה, וכי דרכי צידת רמשים בא ללמדנו?! והוא דקדוק ברור למעיין. ועוד קשה להבין דבריו בפירוש המשנה (בעדיות ב,ה) 'וכן הצד נחש, אם כוונתו להתעסק בו כדי שלא ישכנו הוא מותר לכתחלה' - מה פרש 'כוונה להתעסק' והלא ההתעסקות היא עשייה לא מכוונת.

ונראה מזה כמו שכתב המגיד-משנה [וגם מדבריו נראה שעמד על דקדוק לשון הרמב"ם האמור], שאמנם לא כל צידה מותרת אלא רק באופנים הללו של כפיית כלי וכיו"ב שכתב הרמב"ם, שלכך פירט הרמב"ם אופני הצידה המותרים. אלא שצריך לעמוד על פשר הדבר, הלא אין במעשים הללו שינוי מעשייה כדרך שהרי אם עשה כן לצורך צידה חייב.

עוד יש לעמוד על שיטת הרשב"א (בשבת קו) המחודשת, שצבי שנכנס לבית, מותר לסגור הבית מפני הקור שבחוץ או החום אעפ"י שעל ידי כן הצבי ניצוד. ולא זו בלבד אלא אפילו אם מתכוין גם כן לצידת הצבי מותר. והר"ן תמה מאד, וכי מפני שרוצה לנעול את ביתו נתיר לו לעשות מלאכה בשבת, 'חס ושלום'. ואפילו כשאינו מתכוין לנעול בעד הצבי, כתב הר"ן לאסור משום פסיק רישיה. ואמנם צריך לבאר דברי הרשב"א, דבשלמא כשאינו מתכוין לצידה יש לומר כדעת רש"י הנ"ל שבצידה מותר דבר שאינו מתכוין אפילו בפסיק רישיה, אבל כשמתכוין לצוד אין מובן כיצד יתכן להתיר.

והנה יש לעמוד על כמה דינים בהלכות צידה; הצד צבי זקן וחולה פטור (שבת קו); בעלי חיים החוזרים לרשות האדם ואינם עשויים לברוח - פטור (ביצה כד). וכן בעלי חיים שנקל לתפסם, אין זו צידה - כן מבואר בתורי"ד (חגיגה יא) שכתב שלא יתכן שה'חומט' האמור בתורה הוא החלזון שבתוך השבלול, שאם כן אין שייך בו צידה שהרי ניצוד ועומד [וכן פסק הגרשז"א (בשש"כ פכ"ז הערה קמה ובתיקונים ומילואים) לענין ה'צב' שלנו - עפ"י הגמ' בשבת קו והתורי"ד]. וכל זה צריך באור; לא מיבעיא לפי הגדר של 'שלילת החירות' הלא סוף סוף בכל אותם האופנים היו הבע"ח ברי חירות ובתפיסתו נשללה חירותם, אלא אף לפי הגדר של 'שליטת האדם' עליהם, נהי דבבהמות שברשותו י"ל שהוא שולט כבר מקודם, וכן בצבי שבור הנמצא בחצרו וכד', אבל כאשר הם בשדה והוא בא אליהם ותופסם, מה טעם לא תיחשב זו צידה הלא עד עתה לדרכם היו מטיילים ולא היו נשלטים ע"י האדם ועתה הוא בא ושולט עליהם.

ומוכח מזה שעיקר גדר צידה הוא בעשיית התחבולה והמארב כדי לתפוס את הבע"ח, וכלשון רבנו חננאל בשבת (קז.): 'שבאות לכלובן ולא בעיין לרבויי. פירוש 'רביי' - שאורב להן בדרך שהצייד אורב לצידו כדכתיב יארוב במסתר גו' ידכה ישוח, ומפציר להן מיכן ומיכן, והכין הצד צבי פתי סומא וישן חייב משום רבויי, חיגר או זקן או חולה מחמת אוצנא פטור דלא בעי רבויי'. וכ"כ רש"י בביצה (כד.) על מה שאמרו היכי דמי מחוסר צידה, כל שאומר הבא מצודה ונצודנו - 'כלומר שצריך לבקש תחבולות לתפשו'. הרי שעיקר **הצידה** היא בתכסיס של **צדיה.** וכמו שפירש מנחם (מובא ברש"י משפטים) על 'ואשר לא צדה' - שפירושו לא ארב - מלשון צד ציד. [ואף למש"כ רש"י שהם שרשים שונים מ"מ ענינם קרוב, שהצד הריהו צודה]. ועל כן בכל אלו החיות והאופנים שאינם צריכים צדייה והכמנה - אין בהם 'צידה'.

והואיל וכן, הסוגר את ביתו מפני הקור וכד', סובר הרשב"א שאין כאן צורה של מלאכת צידה כל עיקר שהרי סגירת הדלת נצרכת לו בלאו הכי ואין כאן מעשה של מארב ותחבולה כלל, הלכך אף אם מתכוין גם לשם תפיסת הצבי, אין זו צידה[[17]](#footnote-18).

ובכך יתפרשו דברי הרמב"ם והמ"מ, כשכופה כלי על הרמשים וכד', נהי שאם מתכוין לצודם הרי כאן מעשה כדרך וחייב, אבל כשאינו מתכוין הרי צביון של פעולה זו היא של הצלה והגנה ולא של 'צידה' שאין כן דרכם של הצדים. לא כן אם עושה פעולה כדרך הציידים, אעפ"י שאין כוונתו לצידה מ"מ יש בדבר תכסיס צידה ואסור כדין מלאכה שאינה צריכה לגופה[[18]](#footnote-19).

וזו כוונת הרמב"ם בפירוש המשנה שמכוין להתעסק, כלומר שלא בדרך תחבולה מתוכננת מראש כדרך הציידים אלא באופנים שנראה כמתעסק כגון כפיית כלי והקפה בחבלים.

ואם כן אף לאידך גיסא - להחמיר - הצד ע"י כלבים, גם אם בשאר מלאכות כגון זה נאמר שאינו חייב מפני שהמעשה נעשה מהתעוררות הכלב ואינה מתיחסת אל האדם, צידה שאני שעיקרה הוא התחבולה והצדיה, הלכך גם כששולח כלבים לצוד הרי זה תכסיסו של הצד, הלכך כל שהאדם משתתף במעשה זה חייב אעפ"י שהתפיסה בפועל לא נעשתה על ידו.[[19]](#footnote-20)

וכן מיושבת ההערה הנ"ל בדברי המשנ"ב, כי גם לפי מה שהסכים עם סברת אלפי מנשה שהמסתייע ברוח חייב בכל המלאכות, גם באלו שאין דרכן בכך, בצידה אינו חייב אלא באופן שדרך הציידים לעשותו, כי הרי הצידה בפועל נעשית ע"י התעוררות הכלב, ורק משום שכן דרך תכסיסי הציידים יש לחייבו.

עיקרי דברים

**א)** גרמא במלאכת שבת - פטור. ואף פעולות הנידונות כמעשה האדם לענין נזיקין, יתכן שבמלאכת שבת ידונו כ'גרמא' [כגון העמדת בהמה על עשבים לאכלם; הנחת עלוקה למצוץ דם], כי בשבת ההקפדה היא על שביתת גופו של האדם מעשיית מלאכה ולא על תוצאת המעשה כבדיני ניזקין [חזו"א ועוד, דלא כסברת האהע"ו].

מלאכות שלפי אופיין דרכן להעשות באמצעות כח אחר, חייבים עליהן בשבת אעפ"י שפעולת האדם בהן אינה אלא 'גרמא' ופטור עליה בנזיקין. ואבוהון דכולהו - זורה ורוח מסייעתו. (א)

**ב)** עשיית מלאכה על ידי שימוש בפעולת בעלי חיים, דינה כשימוש בכח אחר.

ואולם יש תנאי בדבר: אינו חייב אלא באופן שהבע"ח נידון כ'כלי ביד האומן', בדומה לחורש עם בהמה בשבת. משא"כ כשפעולת הבהמה מנותקת ממפעילה, אעפ"י שכך דרכה של המלאכה - פטור משום עשיית מלאכה. וכגון מניח מצודה והולך לו, והחיה ניצודית לאחר זמן. (ב)

וכן כאשר החיה פועלת מתוך התעוררות מיוחדת ולא מתוך מהלכה הטבעי, אעפ"י שבעליה גרם לה שכך תפעל - אין זה אלא גרמא ופטור, כגון המשלח את כלבו לצוד.

אולם אם האדם היה פעיל באותו מעשה, כגון שמבהיל את הצבי והכלב תופסו - חייב במלאכת צידה, שכך היא צורת מלאכה זו, בתכסיס המביא לתפיסתם. (ב ד)

**ג)** נראה מכמה מקומות שמהות מלאכת צידה קשורה ל'צדיה' והכמנה, ותפיסה בלא צדיה ותחבולה אינה מוגדרת כצידה אעפ"י שבתפיסתו שולל את חירותה של החיה ומשתלט עליה, ואעפ"י שמתכוין לכך.

לדעת הרשב"א, מעשה שבמהותו וצביונו אינו תכסיס צידה והוא נעשה למטרה אחרת, אעפ"י שמתכוין גם לשם צידה, כגון סגירת דלת ביתו מפני הקור, והצבי בתוכו - מותר. וטעמו כאמור, שצורת מלאכה זו היא התכסיס המקדים לתפיסה, ובאופן זה של סגירת בית מפני הקור וכד' - אין תכסיס צדיה. (ד)

**ד)** יש דברים שאפילו ב'פסיק רישיה' מותרים בשאינו מתכוין, כגון איסורי הנאה (להר"ן), או פריסת מחצלת על דבורים להגן עליהם מפני הקור (לרש"י והרמב"ם, כהסבר הגרש"ש).

טעם הדבר, כי עיקרם של דברים אלו מוגדר כאיסור במעשה האדם ולא בחפץ; איסורי הנאה - ניצול האדם את החפץ והפקת הנאה ממנו; צידה - השתלטות האדם על הבע"ח.

בצידה אין הדבר מוסכם בראשונים, כי יש סוברים שמהות המלאכה היא שלילת החירות מהבע"ח ואינה תלויה בשליטת האדם. (ג)

1. ובשלטי הגבורים בשבת נסתפק לענין שאר מלאכות. וצ"ע שלא הזכירו בבאה"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ע"ש לחלק בין אם מתכוין לצורך מלאכתו או כדי שתאכל בהמתו. ולכאורה אין החילוק מובן הלא סו"ס גורם בהעמדתו למלאכה. אך לפי המבואר בפנים בהמשך חילוקו מובן, שסובר שאין רואים אותה כ'גרזן ביד החוצב' כאשר מטרת העמדתו אכילתה ולא בשביל מלאכה דידיה (מפי הרב שליט"א).

   [↑](#footnote-ref-3)
3. ודוקא באופן המסוים שדרכן בכך, לא באופן אחר. וכגון דישה שדרכה ע"י בהמות גם ללא מעשה האדם (כמוש"כ המאירי בשבת עג) ואעפי"כ העמדת התינוק לינק מותרת. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויל"ע לפי"ז אמאי צריך לדרוש מ'למען ינוח' שרשאי להניח בהמתו תולשת ועוקרת (עתוס' שבת קכב.), הלא דרך אכילה היא ולא שמה 'מלאכה'. ושמא אסמכתא בעלמא היא כמו שצדד באבני נזר (קצו) מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכן נקט בשו"ת אחיעזר ח"ג ס. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולדעת אבן העוזר המחייב על גרמא, צריכים אנו לחלק בין הנחת עלוקה והנחת חטים בריחיים של מים שאסור מהתורה לדבריו, לכיבוי דליקה ע"י הנחת כלים שמותר מטעם 'גרמא'. אולי משום שבשעת הנחתו את הכלים אין המים ראויים לכבות, ורק ע"י ביקוע הכלי יוכלו לכבות, זה חשיב גרמא כי פעולת הכיבוי מתייחסת לאש עצמה ולא לאדם, כי האדם רק גרם שהאש תגרום כיבוי לעצמה, משא"כ כשמניח דבר הראוי לעשות המלאכה מיד חייב משום 'מלאכת מחשבת'.

   ובאחיעזר (ח"ג ס) כתב דכיבוי בגרמא שאני שהוא בא במקרה, משא"כ שימת חטים בריחיים של יד שכך צורת המלאכה. וצ"ע הלא האהע"ו מיירי גם בעלוקה ואי"ז צורת מלאכת חובל. וכנראה כוונתו לחלק ברגילות הפעולה המסוימת ולא ברגילות עיקר המלאכה. וצ"ע. עוד כתב לצדד (שם ח"ב מח) שאולי הו"ל דבר שאינו מתכוין דאין מכוין רק שלא תעבור האש. [↑](#footnote-ref-7)
7. אם כי פשיטא שאין איסור 'מקיים' בשביעית אלא זריעה בלבד אסרה תורה, מ"מ יתכן שדומה בצד זה לכלאים שההקפדה על התוצאה בקרקע ולא על מנוחת האדם. [↑](#footnote-ref-8)
8. בשעה"צ שטז אות יג. יצוין שבמרכבת המשנה (שבת י,כב) משמע שנקט מסברא לחייב את המבהיל, והשוה זאת ליושב על הפתח ומלאהו דישיבתו חשיבא צידה, וה"נ עמידתו להבהילו זהו חלק ממעשה הצידה וחייבים שניהם כדין זה אינו יכול וזה א"י. וע' בהערה שבסוף השיעור.

   [↑](#footnote-ref-9)
9. ע' אגלי טל מלאכת חורש ז וסקי"א (וע' בלשונו באבנ"ז קצו,א). [↑](#footnote-ref-10)
10. ובסוף דבריו חזר החזו"א [במוסגר] והביא מהריטב"א לפרש דברי התוס' כפשטותם, וכמו שנקט המג"א לפטור [אם כי לדינא נראה שלא הכריע בדבר. ע"ש באו"ח סי' לח,א]. וכ"ה במשנ"ב (שטז סקי"ח). וכן נקט באבנ"ז כדבר המפורש בתוס', ופירש מה שכתבו 'שאינו יודע אם יצוד אם לאו' [הוא דקדוק החזו"א שבגללו הוציא לפרש אחרת] - שבאופן שבודאי יצודו חייב אףלאחר זמן. [↑](#footnote-ref-11)
11. לפי האמור יתכן שבדקדוק לא חילק הרמ"א, כי יש אופנים שחייב אפילו בלא מעשה, כגון שהחיה סמוכה ואז הכלב נידון ככלי ביד האדם. [↑](#footnote-ref-12)
12. ונראה שחילוק זה קיים לפי האמת, לפי מה שצדד החזו"א שהמניח מצודה ולאחר זמן ניצודה חיה חייב - ומאי שנא משולח כלבים לצוד שמשמע להדיא ברמב"ם שאינו חייב אלא אם האדם משתתף בצידה בשעת מעשה? וע"כ צריך לחלק בין צידה הבאה 'מאליה' במהלך טבעי של החיה, שאז הצידה מתייחסת לאדם המניח המצודה, ובין משלח כלבים לצוד, שהצידה מתייחסת אליהם, שלא מצינו כאופן הזה במשכן.

    אך לפי"ז יצא דין מחודש, שאם מניח פתיון לבהמה ע"י שמעמיד דבר המכעיסה והיא באה בהתעוררות מיוחדת ולא דרך הילוכה - יהא פטור, שאין המעשה מתייחס אל האדם אלא כאילו הבהמה גרמה לעצמה. אך צ"ע במקור חילוק זה לענין דיני שבת. [↑](#footnote-ref-13)
13. ראה שיעורים טו,ד לד,ד.

    [↑](#footnote-ref-14)
14. אם כי צד זה אינו מוכרח כמובן, דשפיר י"ל שכל מעשה של הכנסת הבע"ח למצב שהאדם שולט בה ויכול לעשות בה כרצונו, גם אם אין בכוונתו כלל לקחתה, זהו מעשה צידה.

    ומ"מ נראה מסברא שהמרדים בע"ח שלא על מנת ליטלנו, אין זו צידה אף למ"ד משאצל"ג חייב, הגם שהביאו למצב של שלילת חירות, שהרי לאחר זמן יקיץ ויברח. ואם כשהוא רדום יטלנו - נראה שאין כאן צידה [דלא דמי לישן שעשוי להישמט כשמתקרבים אליו]. אך אם הרדימו מתחילה ע"מ לקחתו נראה שזו תחילת פעולת צידה עכ"פ. והרי זו דוגמא נוספת למעשה המוגדר לפי הכוונה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועד"ז 'פסיק רישיה ולא ימות' גופא, הריהו בגדר דבר שאינו מתכוין מפני שאינו רוצה בהריגתו אלא בנטילת הראש ואעפ"י שנטילת הראש היא היא פעולת ההריגה והרי מתכוין לאותה פעולה - אין הפסיקה מהות המלאכה אלא נטילת החיות היא עיקר המלאכה. [↑](#footnote-ref-16)
16. וכ"כ הגר"י אברמסקי, בספר הזכרון על שמו עמ' סו. [↑](#footnote-ref-17)
17. בשער הציון (שטז,לג) צדד שמא לא התיר הרשב"א אלא כשעיקר כוונתו לשמירת הבית, אבל לא כשכוונתו לשני הדברים במידה שוה. ואולם במנחת שלמה (ח"ב ט,ג) כתב שמלשון הרשב"א משמע קצת שאפילו שמירת הבית והצבי שוים אצלו גם מותר אלא שטעם הדבר צ"ע. ולפי האמור נתבאר טעמו.

    יש מפרשים דברי הרשב"א כסברא כללית השייכת בכל המלאכות, שהואיל והפעולה לא נעשית בדבר עצמו ולא נפעל בחפץ עצמו שום דבר, אינה מוגדרת כ'מלאכה' גם אם מתכוין אף לתוצאת הצידה, שהכוונה הנוספת אין בכחה לשנות שם המעשה הזה לצביון 'מלאכה'. (ע' שבט הלוי ח"ט סט). ובזה יש ליישב לדבריו מדוע בפריסת מחצלת על דבורים אסור במתכוין לכו"ע ואף שלא במתכוין יתכן שאסור לר"ש - כי שם עושה פעולה בדבורים עכ"פ. (וכן לא קשה מה שהקשו מפותח הדלת ומכבה את הנר - דשאני התם שנעשתה פעולה ממשית בנר עצמו. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובדרך קרובה יש במרכבת המשנה שם, שבפעולות אלו שלא עושה מעשה בגוף הדבר הניצוד, אין זו 'מלאכה מצד העצם' אלא ע"י כוונת הצידה הלכך כל שאינו מתכוין מותר אפילו בפס"ר, שאין עליה שם מלאכה. לא כן כשתופסו ממש ומשליכו למקום הניצוד. [ומשמע מדיוק דבריו שיכול לתפסו ע"י בית יד כדי להשליכו החוצה. וכ"ש ע"י כלי פתוח, שאין זו צידה ואעפ"י שהוא שולט עליו ואינו מחוסר צידה]. [↑](#footnote-ref-19)
19. יש מקום לפי"ז לקיים סברת המרכה"מ שאפילו אם אחר ישלח הכלבים, גם המבהיל המסייע יתחייב שהרי נשתתף במעשה הצידה עצמה אעפ"י שהוא לא תפסו אלא חברו, כי תכסיס הצידה היא נשמת המלאכה, לא פעולת התפיסה כשלעצמה, והוי שנים שעשאוה וכל אחד אינו יכול לבדו. אך אין כן דעת הרב שליט"א אלא כמוש"כ המשנ"ב שהמבהיל אינו חייב, כי כיון שאת התפיסה עצמה עשה אדם בר דעת, הצידה מתייחסת אליו ולא אל המסייעו. [↑](#footnote-ref-20)