שיעור א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכד - לישה

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **לישה**

##### סימן שכא סעיף יד

##### שיעור יד - טו

[סעיף יד] **אין מגבלין** (פי' נתינת מים בקמח נקרא גבול) **קמח קלי הרבה, שמא יבוא ללוש קמח שאינו קלי, ומותר לגבל את הקלי מעט מעט, אבל תבואה שלא הביאה שליש, שקלו אותה ואח"כ טחנו אותה טחינה גסה, שהרי היא כחול והיא הנקראת שתיתא, מותר לגבל ממנה בחומץ וכיוצא בו הרבה בבת אחת, והוא שיהיה רך, אבל קשה אסור מפני שנראה כלש, [ואפי' ברך] צריך לשנות, כיצד נותן את השתיתא ואח"כ נותן את החומץ.**

## גדר מלאכת לישה

א] כתב המ"ב (ס"ק נ) "לישה היא אחת מל"ט אבות מלאכות, ואיננו דוקא ע"י מים, דה"ה בדבש ושומן אוז, וכל מיני משקה שנלוש ונדבק על ידם" וכו'. דגדר מלאכת לש, הוא לערב ולהדביק לח ביבש, עד שנהפך לגוש וחתיכה אחת, ולאו דוקא מים, אלא ה"ה שאר משקין או דבש, כל שמחמת כך מתערב ונהיה לגוש אחד, חייב משום לש.

## הוספת קמח או מים לעיסה

ב] ועיין בחוט שני (ח"א פרק יג עמו' קיג) שהוכיח, בגדר מלאכת לש, דאין המלאכה נעשית במשקין, אלא באוכל שמתקבץ להיות גוש אחד, והמשקין הם ההיכי תימצי לדבק ולחבר את חלקי האוכל. ומשום כן פשוט דאסור להוסיף קמח לעיסה שנלושה כבר, דנחשב שלש את הקמח הנוסף, אבל מותר להוסיף מים לעיסה, דהקמח הקיים כבר נלוש, ולא איכפת לן במים שמתווספים להיות חלק מהעיסה.

## נתינת מים לחוד בלא גיבול

ג] שנינו בגמ' (שבת יח.) "אחד נותן את הקמח ואחד נותן את המים האחרון חייב דברי רבי, רבי יוסי ברבי יהודה אומר אינו חייב עד שיגבל". דדעת רבי דבנתינת מים לחוד הוי גיבול [וכן להיפך בנתינת קמח לתוך המים], ולדעת רבי יוסי ברבי יהודה אינו חייב בנתינת מים עד שיגבל.

ואף לדעת ר"י בר"י, יש איסור דרבנן ליתן מים בלי גיבול, כמבואר במ"מ (פ"ח הט"ז) ובמ"ב (ס"ק נז, ולקמן בבה"ל שכד, ג ד"ה אין).

ד] ולהלכה נחלקו בזה הראשונים, דעת רוב הראשונים להקל כר"י בן רבי יהודה, ודעת בעל התרומות לפסוק כרבי דבנתינת מים לחוד חייב. ושני דעות אלו הובאו בשו"ע לקמן (סי' שכד סעיף ג) וז"ל שם "אין גובלין מורסן לבהמה או לתרנגולים, אבל נותנים בו מים וכו', ויש אוסרים ליתן מים ע"ג מורסן בשבת, ולא אמרו" וכו'. הרי דהביא דעת בעל התרומות בשם 'יש אוסרים'. והכלל הוא שהשו"ע נוקט לעיקר את הדעה שהביא בסתמא, והיא דעת רוב הפוסקים דפסקו להקל כר"י בר"י, וכן מבואר שם בבה"ל (ד"ה אין) דהשו"ע סתם להקל דהרי"ף רמב"ם ורא"ש קיימא בזה בחדא שיטתא.

אמנם ברמ"א שם כתב "ועיין לעיל סי' שכא סעיף ט"ז גבי שום וחרדל כיצד נוהגין", וביאר שם המ"ב (ס"ק יא) וז"ל "רצונו לומר, דשם נתבאר דנוהגין להחמיר כסברת בעל התרומות, וכתב החיי אדם דבשעת הדחק יש להתיר ע"י אינו יהודי" וכו'. הרי דהשו"ע נקט לעיקר כדעת רוב הפוסקים להקל כדעת ריבר"י, ודעת הרמ"א דנוהגין לחוש לדעת בעל התרומות, וכן מנהגנו להחמיר בזה.

ה] והנה מדברי המ"ב בשם הח"א, מבואר דלא היקל אף בשעת הדחק אלא ע"י אינו יהודי [במקום שאפשר, אבל כשא"א ה"ה דיכול ע"י ישראל, כמבואר בשעה"צ לקמן ס"ק פד בשם הט"ז], אמנם בדעת החזו"א (בסי' יח) מדוייק בכמה מקומות[[1]](#footnote-2) דהיקל בשעת הדחק כריבר"י בנתינת מים לחוד אף ע"י ישראל.

## נתינת דבש או מיונז בלא גיבול

ו] כתב בשביתת השבת (בפתיחה למלאכת לש אות ח) בשם הט"ז, דאף לדעת רבי דחייב בנתינת מים לחוד, זה דוקא במשקה צלול דומיא דמים, דתיכף בנתינתו יש בו לישה, אבל בדבש וכדו' אין חיוב בנתינתו לחוד עד שיגבלנו, ולפ"ז יש להתיר ליתן מיונז על סלט תפו"א וכדו' ולגבלו בשינוי הנצרך [וכמו שיתבאר להלן], כיון שאינו מתערב מיד ואין בו משום לישה עד שיגבלנו.

## דבר שאינו בר גיבול

ז] והנה עיקר לישה הוא בדבר שהוא בר גיבול, והיינו שהוא מתערב יפה עם המים להיות גוש אחד, ונחלקו בגמ' (דף יח.) בדבר שהוא לאו בר גיבול, כגון אפר במים, שאינו מתערב יפה כ"כ, אם תלוי ג"כ במחלוקת דרבי ור"י ברבי יהודה. וכתב המ"ב (ס"ק נ) "אבל בדבר דהוא לאו בר גבול, כגון אפר וחול הגס, דעת הרמב"ם (פכ"א הל"ג) וסיעתו, דאף אם גבלו פטור מחטאת, ורק איסורא איכא, ודעת הרבה ראשונים להפך, דבדבר דלאו בר גבול אף לרבי יוסי בן רבי יהודה לא בעי גבול, ומשנתן בו מים חייב דזהו גיבולו".

ח] ומבואר דעת המ"ב [וכ"כ בבה"ל לקמן סי' שכד סעיף ג' ד"ה אין] דלדעת הראשונים דחייב משום לש, מ"מ בזה אף לריבר"י חייב בנתינת המים לחוד, דאין גיבולו מוסיף ללישתו, כיון שאינו בר גיבול. אמנם דעת החזו"א (סי' נח ס"ק ו, וסי' נו ס"ק ב) דאף לדעתם אינו חמור מדבר שהוא בר גיבול, ולריבר"י אינו חייב בנתינת מים לחוד, עד שיגבל.

## אם יש לישה אחר לישה

ט] דעת הבה"ל (ד"ה אין) דאף לבעל התרומות שפסק כרבי דבנתינת מים לחוד חייב, מ"מ אף המגבלו חייב, ולא אמרינן בזה דאין לישה אחר לישה, והוכיח כן ממה שאמרו בירושלמי (פ"ז ה"ב) דהלש והעורך והמקטף חייב משום לש, והרי כל עריכה הוא אחר הגיבול והלישה, ואעפ"כ חייב, משום לש, וה"ה המגבל אחר נתינת מים דחייב. והקשה הבה"ל דאיתא בביצה (לב:) דמותר לטוח פי התנור ביו"ט בקיטמא, ופי' שם הרא"ש (פ"ד סי' ט) דמיירי שנתן בו מים מערב יו"ט, ונתינתו זהו גיבולו, וכבר נתגבל מערב יו"ט, ומבואר דכיון שנתן בו מים מערב יו"ט אין עוד איסור לגבלו וללושו. ותי' דשם איירי באפר דאינו בר גיבול, ולכך אחר שנתערב מערב יו"ט אין בו תועלת לישה אמיתית במה שמגבלו, דכל לישתו התקיימה בנתינת המים, משא"כ בדבר שהוא בר גיבול, דבוודאי יש תועלת לישה בגיבולו, אלא דחייב ע"ז כבר מנתינת המים, ובזה בוודאי אמרינן דיש לישה אחר לישה, וה"ה בעריכת הבצק שמבואר בירושלמי שחייב משום לש, דבוודאי יש בו תוספת לישה ומשום כן חייב משום לש.

י] וכעי"ז ביאר בחזו"א (סי' נח ס"ק ה) דדוקא כשנוצר מחמת הגיבול התהוות ממשית של לישה, חייב משום לש, משא"כ בקיטמא, דאינו התהוות ממשית של לישה, ולכך קיטמא שרי. ועיי"ש עוד שביאר עפ"ז הדין המבואר בסעיף טו, דמותר להוסיף מים או יין, לחרדל שלשו אותה מער"ש, דכיון דאינו התהוות חדשה ותועלת ממשית של לישה, הרי הוא כקיטמא דאין בו לישה אחר לישה. אמנם עיי"ש בבה"ל (ד"ה יכול) דביאר באופ"א, דבמה שמוסיף בו משקה אינו מקבצנו יותר להיות גוש אחד, אלא כמ"ש שם "אבל בזה הוא להיפוך, ע"י המחוי במים, הוא מפריד את החלקים שנדבקו ע"י הלישה, ולכך אין איסור בזה כלל" וכו'.

## הטלת מי רגלים על גבי טיט

יא] כתב המ"ב (ס"ק נז) "כתב המג"א, נראה לי דאסור להשתין על טיט משום גבול. וכוונתו אפי' לרוב הפוסקים דסבירא להו דבדבר שהוא בר גבול אינו חייב עד שיגבל, מ"מ איסורא מיהא איכא, וה"ה בעפר תחוח ובחול, ואף דהוא אין מכוון לישה מ"מ פסיק רישא הוא, וכו' ומצאתי בספר ב"מ דמתיר מטעם זה [דהוא פסיק רישא דלא ניחא ליה באיסור דרבנן – שעה"צ ס"ק סח] במקום הצורך אפי' להשתין על טיט, ונראה דיש לסמוך ע"ז במקום שהטיט אינו שלו, דאז בודאי לא ניחא ליה בלישתה" וכו'.

יב] ובגוף דברי המג"א דאסר להשתין על טיט, ראיתי בספר אורחות שבת (ח"א פ"ו הערה צב) דהתקשה בדבריו, דבכמה מקומות מבואר דלא חששו בשפיכת מים על הארץ לאיסור לישה, כמבואר בעירובין (פח.) דמותר לשפוך מים על הארץ. וכן בשו"ע לקמן (סי' שלו סעיף ג) דאסור ליטול ידיו על הזרעים כיון שמשקה אותם, ועיי"ש במ"ב (ס"ק כו) ובשעה"צ (ס"ק יח) אם יש איסור על לשפוך על הקרקע משום חורש, ולא חששו לאיסור לישה. וכן ממ"ש השו"ע (שם) דמותר להטיל מי רגלים על הזרעים כיון שאינם מצמיחים, ולא חששו לאיסור לישה [אלא דאפשר לדחות הראיה דנבלע בצמחים ולא מגיע לעפר]. עוד כתב השו"ע (סי' שלז סעיף א) דמותר להרביץ את הבית, כיון שאינו מתכוון להשוות גומות אלא שלא יעלה האבק, הרי דלא חששו משום לישה.

יג] ובמה שכתב המ"ב דאפי' לרוב הפוסקים דס"ל כריבר"י, מ"מ איסורא מיהא איכא, יש להעיר דלריבר"י התירו נתינת מים לחוד במקום צורך בהמה או מאכל אדם, וא"כ אין לך צורך גדול מזה, ואף לדעת המ"ב דהצריך לעשות כן ע"י גוי כמבואר לעיל, מ"מ היכא דלא אפשר בוודאי דאפשר לעשותו בעצמו, ואמאי איכא איסורא. ובמה שכתב בשם הב"מ להתיר משום פ"ר דלא ניחא ליה באיסור דרבנן, יש להעיר ממ"ש לעיל (סי' שט"ז ס"ק טו) דאסור לסגור תיבה קטנה שיש בה זבובים, אע"פ דהוא פ"ר דלא ניחא ליה באיסור דרבנן, כיון שאינו ממין הניצוד, ושמא דעתו דבמקום הצורך יש להקל בזה. עוד יש להעיר במה שחילק המ"ב בין קרקע שלו לקרקע של חבירו, ואינו מובן דאף בקרקע שלו בוודאי לא ניחא ליה בזה ומה מקום יש לחלק בזה, וצ"ע.

## כיסוי מי רגלים או כיסוי הדם בעפר

יד] עוד כתב המ"ב "כתב החיי אדם, כשמכסה מ"ר בחול ואפר, וכשיתן מעט יהיה מתערב במ"ר והוי כמו לישה, ומנתינת מים חייב להרבה פוסקים, ולכן יתן הרבה אפר וחול ואז לא ניכר כלל הלישה". והוסיף בזה השעה"צ (ס"ק ע) "ונראה דבזה לא שייך פ"ר דלא ניחא ליה, דבאמת ניחא ליה שיבלע המ"ר בתוך האפר וחול, כדי שלא יהיה מנכר". ועיין בחוט שני (ח"א פי"ג עמו' קח) דהקשה מהמבואר בביצה (דף ב.) דמותר לכסות דם חיה ועוף ביו"ט בעפר [באופן שאין בו משום מוקצה], ואף כאן נימא דכיון דניחא ליה בכסויו יתחייב משום לש, ותי' "וי"ל דאינו צריך שהדם יבלע בתוך העפר, דסגי ליה שהדם היה עומד בין עפר העליון לתחתו, ולא שיהיה בתוך העפר [משא"כ במ"ר ניחא ליה שיבלע בעפר לכסותם מצד מאיסותם, אולם בדם סגי ליה במה שחייבתו התורה, וסגי בכיסוי בלא עירוב, א"כ לא ניחא ליה בלישה]. ועיי"ש עוד שיישב עפ"ז מנהג המוהלים לרוק את דם המציצה לתוך עפר, וכמבואר בדרכ"מ (יו"ד סי' רסה אות יא) בשם המהרי"ל, דמותר לעשותו אף בשבת, ומטעם הנ"ל דא"צ שיבלע בתוך העפר אלא סגי ליה לקיים את המנהג בכיסויו בלבד, משא"כ במ"ר שמחמת מאיסותו ניחא ליה שיבלע בעפר.

**דינים העולים:**

1. הלש במים או שאר משקין ואפי' בדבש, חייב משום לש, וכללו של דבר כל שמערב לח ביבש, ומדביקם יחד להיות גוש אחד חייב.
2. המוסיף קמח לעיסה שנלושה כבר, חייב, אבל מותר להוסיף מים אע"פ שמתווספים לעיסה, דאין המלאכה במשקה, אלא בקמח והמשקה הוא ההיכי תימצי לדיבוק הקמח [חוט שני].
3. דעת רבי דחייב בנתינת המים לחוד, וכן פסק בספר התרומות. ודעת רבי יוסי ברבי יהודה, דאינו חייב עד שיגבל [ומ"מ אסור מדרבנן – מ"מ], וכן פסקו רוב הראשונים. ודעת השו"ע נראה דסתם להקל בזה, אך כבר כתב הרמ"א דנהגו להחמיר כספר התרומות. וכתב החיי אדם דבשעת הדחק אפשר להקל ע"י גוי, וכן דעת המ"ב [במקום שאפשר לעשותו ע"י גוי, ואם א"א ע"י גוי נראה דאפשר אף ע"י ישראל]. ודעת החזו"א נראה דבשעת הדחק אפשר להקל אף ע"י ישראל.
4. אף לדעת רבי, אין חיוב בנתינה לחוד אלא במשקה צלול שתיכף ומיד מדביק החלקים, אבל בדבש וכדו' שרי [שביתת השבת]. ולפ"ז מותר ליתן מיונז על סלט תפו"א וכדו', ויערבנו בשינוי כדלהלן.
5. דבר שאינו בר גיבול כגון אפר וחול הגס, דעת הרמב"ם דאין בו חיוב גיבול, ודעת רוב הראשונים דחייב משום לש. ולדעת המ"ב בנתינת המים לחוד מתחייב, ולדעת החזו"א אף בזה דעת ריבר"י דאינו חייב עד שיגבל.
6. כל שיש תוספת לישה ממשית יש לישה אחר לישה וחייב, וכן מבואר בירושלמי דהעורך והמקטף חייב, ומשום כן אף לדעת רבי דחייב בנתינת המים לחוד אם חזר וגיבלו חייב משום לש [בה"ל וחזו"א].
7. דעת המג"א דאסור להטיל מי רגלים ע"ג טיט משום גבול, ואף לדעת רוב הראשונים דס"ל כריבר"י דאינו חייב עד שיגבל, מ"מ איסורא מיהא איכא, ופסיק רישא הוא [מ"ב]. ודעת הבית מאיר להקל בזה דהוא פ"ר דלא ניחא ליה באיסור דרבנן. וצידד המ"ב להקל בזה בקרקע של חבירו. ואף דדעת המ"ב (סי' שטז ס"ק טו) דאין להתיר בפ"ר דל"נ ליה אף באיסור דרבנן, צ"ל דהיקל בזה בשעת הדחק. עוד צ"ב דאיסור זה מדבריהם ליתן מים לחוד לריבר"י הותר במקום צורך מאכל אדם ואפי' מאכל בהמה, וא"כ מדוע לא היקל המ"ב בשעת הדחק כזו לסמוך על ריבר"י וצ"ע.
8. אסור לכסות מי רגלים בחול ואפר דיש בו איסור לישה, ונחשב שניחא ליה שרוצה בכיסויו ובבליעתו משום מאיסותו, אך מותר לכסות דם חיה ועוף ביו"ט [כשאין בו איסור מוקצה] או למוהל לרוק דם המציצה לתוך עפר, וחשיב לא ניחא ליה, כיון שאינו צריך לבליעתו אלא לכיסוי גרידא.

**שיעור טו**

## רחיצת פיו ע"ג חול הדק או גס

טו] כתב המ"ב (ס"ק נז) "וכלי שרוקק בו או רוחץ בו פיו בשבת, ותחתיו יש חול הדק או גס, יש לעיין אם הוא אסור או מותר, דאולי הוי פסיק רישא דלא ניחא ליה, ומצאתי בספר בית מאיר דמתיר מטעם זה במקום הצורך אפי' להשתין על טיט" וכו'. ונראה מדבריו דהביא מהבית מאיר להתיר אפי' בחול הגס, והוא תמוה דכבר כתב לעיל (ס"ק נ) דבחול הגס שאינו בר גיבול, דעת רוב הראשונים דיש בו חיוב לישה מיד בנתינת המים [לדעת המ"ב, דלדעת החזו"א נתבאר לעיל אות ח אינו חייב עד שיגבל], וא"כ נוגע לחיוב לישה דאורייתא, והבית מאיר לא התיר אלא משום דהוא פסיק רישא דלא ניחא ליה באיסור דרבנן, אבל לא באיסור דאורייתא. ומקור הספק הוא מהפמ"ג (א"א ס"ק יט) ושם להדיא כתב דלדעת התוס' (דף יח.) והראב"ד (פ"ח הט"ז) יש בו איסור דאורייתא, והסתפק אם מתירים משום פסיק רישא דלא ניחא ליה [ובאמת צ"ב מה הסתפק בזה, הרי נקטינן בזה לחומרא].

טז] אמנם בשביתת השבת (בפתיחה למלאכת לש אות יז) כתב בשם המאירי בשבת (דף יח.) דישנם שני אופנים בלאו בר גיבול, א. דבר שאינו צריך גיבול, דפעולת לישתו נעשית מיד בנתינת המים, וכגון נתינת אפר במים, ובזה הדין דאף לריבר"י חייב מיד בנתינת המים. ב. דבר שלא מועיל לו הגיבול, וכגון מורסן וחול הגס, ובזה אף אם יגבלנו אינו אסור אלא מדרבנן. ולדבריו ניחא דאפשר להתיר בחול הגס משום פ"ר דלא ניחא ליה, כיון דבחול הגס אינו אסור אלא מדרבנן, אלא דלהדיא כתב המ"ב (ס"ק נ) והפמ"ג (שם ס"ק יט) דחול הגס אינו בר גיבול וחייב מיד בנתינת המים, וא"כ הדרא קו' לדוכתיה איך דן להתיר משום פ"ר דל"נ ליה.

## דבר שנתינת מים לחוד גמרה לישתו

יז] וגוף הדין דיש דברים שאינם צריכים גיבול וכו"ע מודו דחייב מיד בנתינת המים, מצינו בשו"ע לקמן (סי' שמ סעיף יב) וז"ל הנותן זרע פשתן או שומשמין וכיוצא בהם במים, חייב משום לש, מפני שמתערבים ונתלים זה בזה", ומקור הדין בזבחים (צד:) ועיין עוד בשו"ע (סי' שלו סעיף יא) דכתב "השורה חטים ושעורים וכיוצא בהם במים, הרי זה תולדת זורע" וכו', וכתב המ"ב שם (ס"ק נא) "ודע דכל זה בזרעונים שאין נבללים במים, אבל בזרעונים שמתערבים ונתלים זה בזה במים, כמו כרשינין וכיוצא בזה שמתרככין ונימוחים שם, והמים מתעבים בסבתם ונעשים כמים שעיסה או קמח בלולים בתוכה, אסור לשרותן לבהמתו משום לש [וכדלקמיה שמ סעיף יב, וכמתניתין דשבת יז, ועיין שם בפירוש המשנה להרמב"ם ובמאירי]" עכ"ל.

הרי דהביא סברת המאירי דישנם דברים כמו זרע פשתן ושומשמין, דכו"ע מודו דבנתינת המים לחוד נגמרת לישתם וחייב משום לש. ולפ"ז יש ליזהר בדייסות וכדו' שנגמרת לישתן בנתינת מים לחוד, דנוגע לאיסור דאורייתא.

## טעם היתר גיבול קמח קלי מעט מעט

יח] **ומותר לגבל את הקלי מעט מעט, וכו'.** ובטעם ההיתר לגבל מעט מעט, ביאר המ"ב (ס"ק נב) דדברי השו"ע הם דעת הרמב"ם דאין חיוב לישה מן התורה בקמח קלי, כיון שאינו בר גיבול [ודעת הרמב"ם דבלאו בר גיבול מדאורייתא מותר אף לגבל] אלא אסור מדרבן אטו קמח שאינו קלי, וכיון שכן התירו לעשותו מעט מעט. עוד כתב המ"ב "ואפי' לשאר פוסקים דס"ל דקמח קלי בר גבול הוא וחייב מן התורה כשגיבלו, מ"מ גם הם מודו דע"י שינוי דמעט מעט שרי בקמח קלי" ומקורו מהפמ"ג (א"א ס"ק יז) ועיין בבה"ל (ד"ה שמא) בשם הפמ"ג דלדעתם ה"ה דיש להתיר לגבל אף בקמח שאינו קלי מעט מעט. והשיג ע"ז הנשמת אדם, דחצי שיעור אסור מן התורה, ומה טעם מותר לגבל מעט מעט, וע"כ פי' דכוונת הגמ' שמגבלו בשינוי דלאחר יד, ואין הבדל בין מעט להרבה.

יט] והקשה ע"ז הבה"ל דאין כן משמעות הגמ', וע"כ פי' דלעולם התירו מעט מעט, ואינו משום חצי שיעור, דמשמעות הפוסקים דאף כשיעור גרוגרת מיקרי מעט מעט ושרי, וז"ל "וטעם ההיתר נראה לי לדעת התוס', משום דע"י מה שמיבשין הקליות בתנור ועושין אותן שיהיו ראויין לאכילה, הוא חשיב כמו דבר שנאפה ונתבשל, ולכך אף דע"י נתינת מים שנותין בתוכו אח"כ הוא מתגבל, אין זה חשיב כמו מלאכת לישה אלא כמו תיקון אוכל בעלמא דדרך אכילתו בכך, והוא חשיב כמו רוטב שנותנין בתבשיל, ואין זה מלאכה דאורייתא, ולכך הותר מעט מעט דחשיב קצת שינוי".

דדעת הבה"ל דבדבר שנתבשל או נאפה וראוי מחמת כן לאכילה, אין עליו שם לישה אלא תקון אוכל בעלמא הוא, והקשה החזו"א (סי' נח ס"ק ז) מהמבואר בתוספתא (והביאו הבה"ל ד"ה ואפי') דמפרפרין גלוסקין לפני החולה, ובלבד שלא יגבל, הרי דיש איסור גיבול אף בגלוסקין [לחם] אף דנאפה קודם ומוכן לאכילה, ולא אמרינן דהוא תיקון אוכל בעלמא. ועוד הקשה דמבואר בט"ז (ס"ק יא, והתבאר במ"ב ס"ק נז) דיש איסור גיבול בקמח מצה, אף שנאפה ומוכן לאכילה [אמנם לפי מה שביאר המ"ב ובבה"ל דאיירי שעושה הרבה, אבל מעט מעט שרי, ניחא].

עוד הקשה החזו"א דהנה הרמב"ן הקשה מדוע הצריכו שינוי בגיבול מורסן של שתי וערב, ולא התירו מעט מעט, ותי' דלא התירו אלא לצורך אדם, ולא במאכל בהמה, ולדברי המ"ב יש ליישב בפשיטות דדוקא קמח קלי שנאפה וחשיב תקון אוכל בעלמא, משא"כ מורסן דאף שראוי למאכל בהמה לא נאפה ונתבשל, ולכך אין היתר אלא בשינוי דשתי וערב.

כ] ולכך ביאר החזו"א (שם ס"ק א) דלעולם איסור גיבול יש אף בדבר שכבר נאפה, ושאני קמח קלי דהוא דבר שרגילות לגבלו הרבה, ופחות מזה אינו מתגבל בטוב, ולכך הוי שינוי, וז"ל שם "אבל קלי הנאכל אין אדם טורח לעשות שתיתא בשיעור מועט, ואפשר שטורחו מרובה לדקדק להעמידו על אפנו הראוי ודברים אלו משתנים לפי המקומות והזמנים, וצריך לדקדק למעשה אם אין דרכו אלא במרובה". ומבואר שם בדבריו דאין להתיר משום כן, אלא בדבר שברור שחשיב שינוי, ולעולם בקמח מצה אין להתיר מעט מעט דאפשר דרגילים לעשותו בשיעור מועט ולא חשיב בזה שינוי [ודלא כמ"ב דהתיר אף בקמח מצה לעשותו מעט מעט, דלדעת המ"ב בלא"ה אין בו חיוב לישה דאורייתא, כיון שחשיב תיקון אוכל בעלמא, ולכך הקיל אף בקמח מצה במעט מעט, משא"כ לחזו"א שייך בו חיוב גיבול דאורייתא, וע"כ אין להתיר אלא באופן שברור שהוא שינוי].

## דבר שנתרכך הרבה בבישולו

כא] ואף דדעת החזו"א דיש חיוב לישה בדבר שנאפה ונתבשל, מ"מ דעתו דבדבר שהתרכך הרבה בבישולו, אין חשיב לישה אלא ריסוק בעלמא, ובזה ביאר הדין שכתב השו"ע לקמן (סעיף יט) "לפיכך מותר לגמור שחיקת הריפות בעץ פרור בקדירה בשבת, אחר שמורידין אותה מעל האש" וכתב שם המ"ב (ס"ק עז) דיש ליזהר שלא לטרוף בכח, משום איסור לישה, וכתב החזו"א (ס"ק ט) [[2]](#footnote-3) "ונראה דכשם שבישולו מפקיעתו ממלאכת טחינה כיון שטחינתו נוחה ואין שם מלאכה עלה [ונתבאר לעיל בשיעור יג אות א] כמו"כ לאו שם לישה עלה, ומיהו אם הריפות יבישות אפשר דאסור ליתן עליהן משקה ולערבם, ומיהו אם יש מקצת משקה מע"ש נראה דמותר להוסיף בשבת" וכו'. הרי דבדבר שנתבשל הרבה, דעת המ"ב דשייך בו לישה, ודעת החזו"א דאין בו איסור לישה.

כב] עוד תי' הבה"ל בטעם דמותר לגבל מעט מעט, וז"ל "א"נ דכוונת הגמרא 'מעט מעט' הוא ג"כ דוקא בעת האכילה ומשום דדרך אכילה בכך" וכו' ויש לעיין דלמעשה נקטינן דאין היתר בלישה סמוך לאכילה [כמבואר במ"ב ס"ק סו] ואולי יש לצרף בזה סברת החזו"א הנ"ל דכשעושה מעט אינו מתגבל בטוב, ואפשר דכל שעושה כן בשעת האכילה אינו מקפיד על לישתו, אלא מרטיבו במעט משקה ואוכלנו ולכך שרי.

## מעיכת לחם אם נחשב ללישה

כג] כתב השביתת השבת (בפתיחה למלאכת לש אות ט) "אם שייך לישה בדונג שמעך לעשות נרות, נראה הדבר דאין זה לישה ואף דנימא דיש לישה אחר לישה, היינו דוקא כמו לחם כתוש שנותן מים ועביד לישה כמו בקמח, אבל בגוונא דדונג כיון שדבר גוש הוא מה שממעך עוד אח"כ, לית לן בה ולא חשיבה לישה, שאינו מאחד את הנפרדין אלא את המחוברים בלא"ה, ואין זה בכלל איסורא דלש, וכו' וכמדומה שאין העולם נזהרים למעך ביד חתיכת לחם רך עד שנעשה יותר עב וקשה, והיינו טעמא כמו שכתבתי דכיון שהוא מחובר אין זה לישה וה"ה בדונג".

## ריסק ולישת פרי במי עצמו

כד] עיין בשביתת השבת (שם אות ח) דצידד לאסור לרסק וללוש פרי במי הפרי וכמו בננה וכדו', והביא שם מהתהל"ד שהניחו בצ"ע גדול, אמנם דעת החזו"א (שם ס"ק ח ד"ה יש לעי') להקל בזה, וז"ל "יש לעיין פירות הנדבקים לגוש אחד ע"י ריסוקן או ששרפן מרובה, עד שמתעבין כגוש אחד, אי יש בריסוקן משום לש, וכו', ואפשר דאין צורת לישה אלא בנותן משקה לדבר היבש, אבל כי ריסק פירי אף שהוא מתדבק במימיו לאו שם לש עליו וכן נראה". ועיין בחוט שני (ח"א פי"ג עמו' קט) דביאר דאין בזה חשיבות לישה, אלא כשמביא משקה ממקום אחר ובכך מדבק את החלקים, משא"כ כשהלחות היא עצמית, לא נחשב אלא לשינוי צורת הפרי. ועיי"ש שכתב דמטעם זה יש להתיר אף בכמה פירות כל שהוא אותו מין, אבל שני מיני פירות שונים חשיב משקה הבא מעלמא ויש בו איסור לישה.

## עירוב חמאה בגבינה

כה] עיין בספר דינים והנהגות מהחזו"א (או"ח פי"ג סעיף יג) דהחזו"א אסר לערב חמאה בגבינה משום לש, אמנם יש לדון דדוקא בגבינות כמו תוצרת בית וכדו', דאין החלקים דבוקים אחד לשני, וע"י הריבה נדבקים וחשיב לישה, אבל בגבינות שלנו דהרי הוא גוש אחד, אדרבא ע"י החמאה מפריד את החלקים ויש מקום להקל בזה [וה"ה לערב ריבה וכדו' בגבינה].

**דינים העולים:**

1. בפמ"ג הסתפק אם מותר לרחוץ פיו וכדו', ע"ג עפר או חול הדק או גס, ובמ"ב הביא מהב"מ להתיר משום פ"ר דלא ניחא ליה באיסור דרבנן, וצ"ע דבחול הגס שאינו בר גיבול דעת המ"ב דרוב הראשונים סברי דיש בו לישה דאורייתא תיכף בנתינת המים, וא"כ אין להתיר מסברת הב"מ וצ"ע.
2. דעת המאירי דבחול הגס ומורסן לא שייך גיבול ואף אם יגבלנו אינו אסור אלא מדרבנן, ואילו באפר וכדו' אינו צריך גיבול וחייב בנתינת המים לחוד, אמנם בפמ"ג ובמ"ב פסקו דאף בחול הגס יש חיוב גיבול דאורייתא.
3. הנותן זרע פשתן או שומשמין בתוך מים חייב משום לש, דבהא כו"ע מודו דבנתינתו למים לחוד נגמר לישתו.
4. מבואר בגמ' דמותר לגבל קמח קלי מעט מעט, ובטעם ההיתר נתבארו כמה דרכים. א. דעת הרמב"ם דאינו בר גיבול, ולדעתו אינו אסור אלא מדרבנן ולכך התירו בו מעט מעט. ב. וכתב הפמ"ג דאף לדעת הראשונים דקמח קלי חשיב בר גיבול, מותר לגבל, ולדעתו ה"ה אפי' בקמח שאינו קלי, והשיג עליו הנשמ"א דהרי הוא בכלל חצי שיעור דאסור מן התורה, וע"כ כתב דלא התירו אלא בשינוי דלאחר יד, ואפי' הרבה. ג. דעת הבה"ל דדוקא בקמח קלי, דכיון שנאפה ומוכן לאכילה חשיב כתיקון אוכל בעלמא. ד. ובאופ"א ביאר הבה"ל דהתירו בזמן אכילתו והוי דרך אכילה, וצ"ב. ה. בחזו"א ביאר דשאני קמח קלי דרגילים ללושו הרבה ופחות מזה אין נילוש בטוב ולכך חשיב שינוי.
5. לדעת המ"ב ה"ה בקמח מצה דשרי מעט מעט, ולדעת החזו"א אין להתיר אלא בקמח קלי.
6. בדבר שנתבשל ומוכן לאכילה, לדעת המ"ב מותר ללושו מעט מעט משום תיקון אוכלין, ולחזו"א יש בו חיוב לישה.
7. דבר שנתרכך מאוד בבישולו, דעת החזו"א דאין שייך בו לישה, ודעת המ"ב דיש בו איסור לישה.
8. אין איסור לדבק חלקים בלא מים, כגון למעוך לחם שיש בו אויר [שביתת השבת].
9. ריסוק פרי ועירובו במי עצמו כגון ריסוק בננה וכדו', לשביתת השבת אסור, והתהל"ד הניחו בצ"ע. ודעת החזו"א דלא חשיב לישה, ודוקא במי הפרי עצמו או אפי' מפרי אחר כל שהוא אותו מין, אבל ממין אחר אסור משום לישה [חוט שני].
10. דעת החזו"א דאסור לערב חמאה עם גבינה, ואפשר דדוקא בגבינות שאינם מדובקים לגוש אחד, אבל גבינות שלנו שמדובקים, א"כ אדרבא בהוספת החמאה הרי הוא מפריד את החלקים ומותר.

1. וז"ל שם (ס"ק ח), "אבל אנו מחמירים כהפוסקים כרבי, מיהו בשעת הדחק יש להקל". וכן בסוף דבריו שם גבי הכנת מאכל לתינוק, "כשכותשים הפירות בקתא דסכינא כדינן, ורוצה אח"כ לסחוט לתוכו לימון, אין איסור בסחיטתן משום סחיטה, כיון דסוחט לתוך האוכל. אבל אסור משום לש לדעת המחמירין כרבי, אבל כיון שעושין כן בשביל מזונות התינוק יש להקל כדעת רוב הפוסקים". עוד שם בסוף ס"ק ו', "ואפי' בעבה בזמן דלא אפשר צ"ע אם חייבין להחמיר בזה". [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיין בחוט שני (ח"א פי"ג עמו' קיג) וז"ל "א"ה, אמרנו להביא מה שסיפר רבינו שליט"א, על כתיבת הקטע הזה שבחזו"א ד"ה סי' שכא, שהיה אז בתקופה שמרן החזו"א היה בחולשה גדולה ואסרו עליו הרופאים אפילו את הדיבור, ורבינו שליט"א נתבקש ע"י מרן החזו"א לכתוב מה שנתחדש למרן החזו"א בלימודו אז, ומחמת חולשתו של החזו"א לא אמר אלא רק כמה מילים בודדות, וכתבם רבינו שליט"א, ולמחרת הוסיף החזו"א עוד כמה מילים בודדות, וכך הלאה עד שכתב רבינו שליט"א את כל הקטע הנ"ל ע"פ מרן החזו"א זצוק"ל". [↑](#footnote-ref-3)