הבא על יבמתו - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

בסיעתא דשמיא

**פרק הבא על יבמתו**

דף נ"ג:

**בין בשוגג בין במזיד:** עי' בראשו' שדנו אם אבא שאול [לעיל ל"ט:] דהכונס יבמתו לשם נוי כאילו פוגע בערוה אם ס"ל כמתני' ועי' בנמוקי יוסף [וכ"כ הריטב"א בסו"ד] שכ' דמתני' ככו"ע, דאבא שאול מדרבנן קאמר ולכתחילה. ועיי"ש דאף לרבנן לכתחילה אסור לשם נוי אלא דס"ל דלא הוה כפוגע בערוה [ויל"ד בגדר האיסור לרבנן[[1]](#footnote-1)]. אכן, עי' בריטב"א בתחי' וכ"כ הרמב"ן לעיל ל"ט: דאבא שאול פליג אמתני' וס"ל דבביאת אונס ומזיד לא קנה [כיון דהוה ערוה עליו]. וע"ע בתשו' נודע ביהודה קמא אהע"ז סי' נ"ד שכ' דלאבא שאול כוונה לשם נוי מגרעא אבל שוגג ומזיד קנה עיי"ש. ויל"ע הסברא בזה. [ועי' בזה בגרש"ש סי' ל"ז].

**בין בשוגג בין במזיד: אם יבום הוה מעשה קנין:** עיין בגרע"א [הכחול] תשו' הגר"ש אייגר שדן היכא דמכוון להדיא שלא לקנותה אם קנה, עיי"ש שתלה זה במחלו' ר"ן ונמוק"י ועיי"ש בגרע"א שס"ל דלכו"ע קנה. ובעיקר ספיקו יש לדון מה הצדדים בזה וצ"ע. ואולי י"ל דתלוי בגדר יבום אם הוה מעשה קנין אלא שקונה גם בלא כונה [אבל מעשה היבום הוא מעשה קנין, ולפי"ז אפשר להבין הצד דבכיון להדיא שלא לקנות לא יקנה] או דאינו מעשה קנין כלל אלא מעשה ביאה וע"י מעשה זה נקנית לו היבמה. [ולפי"ז כלל לא תלוי בדעתו לקנות] ובגרש"ר [חי' סי' ט"ו סק"א] הוכיח דהוה מעש"ק מהגמ' קידושין ד: דס"ל ללמוד קידושין מיבום. וע"ע בהמשך בד' רש"י בישן. [**יבום בלא כוונה למ"ד מצ"כ:** עי' מנחת חינוך מצוה תקצ"ח שנסתפק למ"ד מצוות צריכות כוונה ובל"כ לא יצא אם קיים המצוות יבום, ובבא עליה בלא כוונה אם יועיל ביאה שניה בכוונת מצוה עיי"ש [ולכאו' הנידון אם קיים המצוה תלוי אם עיקר המצוה הוא הקנין או הביאה [ודנו בזה האחרו'] דבמצוות שעיקרם התוצאה י"א דלא בעי כוונה. והספק השני אם יועיל בביאה שניה תמוה לכאו' דהא כבר קנה ומה שייך מצוה ואולי יש קיום מצוה בכל ביאה ויל"ע].

**רש"י ד"ה ממזרת: דהא פסולה וקיימא ולענין תרומה דבי נשא נמי ליכא למימר:** וכ"כ בתוס' לקמן נ"ו. כיון דפסולות ועומדות ויל"ע מהו הפסול. ועי' בריטב"א שביאר דכיון דהאם זונה [מהביאת איסור] הולד חלל. ועיי"ש שנסתפק בזה אם הולד חלל [ועי' בערול"נ שביאר הצדדים אם הולד חלל כיון דבביאה ראשונה לא הוה עדיין חללה והספק אם הולד בתר האם. [וע"ע באמרי משה סי י' שביאר החידוש בריטב"א עד"ז] ועי' בדבר אברהם ח"ב סי' כ"ד סק"ב דביאר בדרך אחר]. **ועוד ביאת כשר מאי מגרעא ליה:** עי' בערול"נ שהקשה דהא ע"י הביאה מתוסף בה זונה ונפק"מ לכהן וע"ע בקובץ הערות מ"ד סק"ט שיישב דכיון דאין הבועל פסול ל"ה זונה עיי"ש. **בדין כהן ממזר:** מבו' בריטב"א שנסתפק אם שייך כהן ממזר [ויש בזה שני ספיקות: א. מצד המציאות. [וזה לכאו' נידון הריטב"א] ב. מצד הדין [וזה נידון התשו' הרשב"א] דהממזרות יפקיע הכהונה וכדלהלן] ודנו בזה הראשו' והאחרו'[[2]](#footnote-2) עי' בתשו' הרשב"א ח"א אלף ר"א דאף אם מצד הביאה לא נעשה חלל מ"מ פסול לכהונה מק"ו בכ"ג באלמנה[[3]](#footnote-3) ועיי"ש בקובץ הערות שכ' בדרך אחר דהדין ממזר מפקיעו מקדו' כהונה [כשם שמפקיעו מקהל ישראל]. ונפק"מ בין הטעמים בלוי ממזר עיי"ש[[4]](#footnote-4). אכן, עי' בט"ז אהע"ז סי' ז' סעיף י"ד דס"ל דכהן ממזר אוכל בתרומה [וכריטב"א בצד השני, וכ"כ המאירי בריש פרק ז' בשם מקצת חידושין] ועיי"ש שנסתפק אם מותר ליטמא למתים עיי"ש. ועי' בחזו"א אהע"ז סי' ט"ו סקי"ח שהקשה מה חילוק ביניהם[[5]](#footnote-5).

**לא מבעיא קאמר וכו':** יל"ע אם היה דין כוונה ביבום למה היה מועיל שרק היבמה תכוון וצ"ע. [ועי' בגליוני הש"ס למהר"י ענגיל שהוכיח מכאן דאף האשה מצוה ביבום ודלא כד' הרשב"א בתשו' י"ח והחינוך מצ' תקצ"ח ויש לדחות דאין הכוונה כאן כוונת מצוה דא"כ כיצד יועיל ליבם אלא כוונת קנין שיחול היבום ועדיין צ"ע כיצד יועיל כוונת היבמה].

**דתרווייהו לא קא מכווני לשם מצוה, קנה:** בפשוטו החידוש דאע"ג דליכא כוונה ליבום קנה ויל"ע הלשון דמכוון למצוה ואולי ההו"א היא כאבא שאול [לרמב"ן] דלשם נוי לא קנה. וע"ע ברש"ש שדן להו"א דבעינן נתכוון למצוה, היאך הדין בנתכוון למצוה אבל לא ליבמתו זו [כגו' שהיו לפניו ב' יבמות ונתכוון לאחת מהם] אם קנה לה. ויל"ד בצדדי הספק. [והנה, ד' הרמב"ם דאע"ג דמצוות צריכות כוונה במצוות דנהנה לא מעכב הכוונה [וע"כ במצה יצא אף בלא כוונה] ויל"ע דלפי"ז ביבום לא בעינן כוונה ואולי לד' זה חידוש המשנה, אכן, י"ל דלאבא שאול, ביבום ודאי בעי כוונה ויל"ע.].

**תוס' ד"ה הוא אנוס:** עיין במהדו"ב שהעיר דלתי' א' האפילו לא קאי על אנוס ועיין בערול"נ מש"כ שתלוי בב' התירוצים בתוס' ד"ה הבא על יבמתו.

דף נ"ד.

**ישן לא קנה ביבמתו:** ברש"י כ' הטעם דלאו בר דעת ולא הוה קנינו קנין ועי' בתוס' שהק' מקטן [וברשב"א הקשה משוגג דליכא כוונה ויל"ע חילוק השאלה ועי' בריטב"א]. ובאחרו' כ' ליישב ד' רש"י דיבום הוה קנין וקונה ע"י הביאה ויש לביאה שם של מעשה קנין וע"כ ישן לא קנה דאין למעשיו של של מעשה קנין ועדיין צ"ע מקטן. [וע"ע בתוס' ישנים שהק' למה חרש קנה עיי"ש דהיכא דכיוון כל מה שיכול ליכא חסרון ויל"ע ההבנה בזה]. ובעיקר הנידון אם יבום הוה מעשה קנין, עי' ברמב"ם בפיה"מ דביאר דביאת שוגג קנה כיון דאשה הקנו לו מן השמים וק' משמע דאינו קונה וע"ע בתשו' הרשב"א ח"ד שכ"ח דיבום לא בעי עדים כיון דאשה הקנו לו מן השמים. [ונסתפק בזה המשנה למלך פ"ב מיבום הל' ד'] אכן כ"כ מהגרש"ר שהגמ' בקידושין דס"ל ללמוד ביאת קידשין מיבום דהוה קנין וצ"ע.

**נפל מן הגג ונתקע ביבמתו:** עי' בט"ז סי' קס"ו סק"ו שדן בנתקשה ליבמתו ונפל עליה מן הגג אי קני עיי"ש דפשוט לו שלא קני כיון דלא מחייב לביאה. והוכיח כן ממה שלא העמידו בגמ' בכה"ג[[6]](#footnote-6) [וצ"ע מלשו' רש"י דנתקשה לאשתו וצ"ע].

**כגון שתקפתו יבמתו:** עי' בקר"א שהקשה אמאי באנסוהו עכו"ם קנה דמאי שנא נפל מן הגג דאינו עושה כלום. עיי"ש שנדחק דחשיב קצת כוונה לביאה וצ"ע. ועי' בריטב"א שכ' כגון שבא עליה **מעצמו** ולד' מיושב. אכן צ"ע דא"כ לא הוה אנוס וצ"ע.

**תוס' [נ"ג:] תוס' ד"ה שאנסוהו:** **דכל דבר שעושה מעצמו אפילו ע"י אונס מיתה וכו':** יל"ע הטעם בזה הא בכל מקום חשיב אונס בכה"ג. ועיין בעונג יו"ט סי' מ' שביאר דכיון דשוגג מהני גם אונס מועיל וע" דחידוש אונס הוא היכא שחסר בעיה כתקפוהו עיי"ש. **ואיכא למימר דהך סוגיא וכו' ועוד אור"י ולענין יבום בעינן ביאה דרך הקמת שם: : בענין ביאה דרך הקמת שם:** עי' תוס' לעיל כ. מחלו' ר"י וריב"א בביאה ראשונה אם חשיב קיום יבום ועיי"ש בר"י דהקמת שם הוא דין בגברא שיהיה ראוי להקמת שם [והיינו בחיוב היבום] ולא ביבום בפועל וצ"ע לד' אבר מת ועי' בבית שמואל סי' קס"ו דמצד הביאה הוה ראוי להקמת שם ויל"ע בהעראה.

**תוס' ד"נ אין אונס לערוה: דא"כ אפילו יש קישוי שלא לדעת תיפו"ל דאגילוי עריות יהרג ואל יעבור:** צ"ע, למ"ד משמש מת בעריות פטור, למה יהרג הא בלא קישוי ל"ח ביאה והקישוי שלא לדעת וצ"ע. ועי' בחזו"א שכ' דהיהרג מדין הקירבה שהוא אביזרייהו וצ"ע. **וקרקע עולם וכו', וטעמא, משום דנערה המאורסה ילפינן מרוצח ורוצח גופיה קאמר התם דסברא הוא דמאי חזית וכו':** באחרו' [עי' בחידושי הגר"ח בתחילת הספר] הקשו בד' התוס': **א.** לכאורה כשזורקין אותו על התינוק ל"ח כלל רוצח [ומעיקר הדין לא יהרג דלא עושה מעשה, עי' בלשו' הרא"ש בסוגיין דבכה"ג לא הוה רוצח כלל] וכיצד נילף מזה דבשוא"ת לא יהרג[[7]](#footnote-7). **ב.** א"נ דחשיב רוצח, למה באמת יעבור ולא יהרג, דעובר באיסור רציחה ואין לו היתר דפיקו"נ דמאי חזית. ועי' בהגר"ח הנ"ל שביאר בד' התוס' דגדר מאי חזית הוא כשני נפשות שקולות, דשוא"ת [כרואה חץ שיהרוג ויכול להסיטו שיהרוג אחר דשוא"ת דמאי חזית[[8]](#footnote-8)] וע"כ אף בגוונא דנזרק יעבור ברציחה מ"מ יעבור כיון דמאי חזית ושוא"ת. ועדיין צ"ע מש"כ תוס' דילפי' מרציחה לעריות [דבשוא"ת תעבור], דל"ד דבעריות לכאו' יהרג כיון דהאיסור לא נדחה בפיקו"נ [וכמו בעכו"ם שאין בהם וחי בהם וצריכים ליהרג בכל המצוות] וכל היכא דעובר בעריות יהרג ומה הסברא דקרקע עולם עיין בהגר"ח הנ"ל שהקשה כן עיי"ש. ועיי"ש בגליו' חזו"א שכ' דכשם שברציחה נפש הנהרג אינה נדחית מפני פיקו"נ ובשוא"ת אמרי' שלא יהרג ה"ה בעריות עבירת עריות כאיבוד נפש ובשוא"ת לא יהרג ויל"ע בעיקר מחלו' ועי' בחי' הגר"מ סולבייצ'יק בספר הזכרון להגר"י אברמסקי בארוכה בכל מחלוקתם. ולפי"ד הגר"ח שוא"ת אינו פחות איסור אלא דין כיון דשקולין. אכן עי' בגרע"א בכתובות ג: שכ' דשוא"ת הוא גדר דפחות איסור [וכעין מש"כ האחרו' דבלאו דשוא"ת א"צ לבזבז כל ממונו] ולפי"ז ניחא הדימוי לנערה דחשיב פחות איסור. עוד יל"ד אם בקרקע עולם חשיב עבירת עריות [ולהגרע"א לכאו' כן ויל"ד להגר"ח] ונפק"מ אם מותר להתרפאות עי' בגרש"ר כתובות סי' ד' וע"ע במג"א שכ' שמותר למסור נפש ע"ז הוכיח מהילדות [גיטין נ"ג:] שקפצו לים ומוכח שחשיב עבירת עריות.

ועי' בריטב"א שביאר גדר קרקע עולם דכיון דבידם לעשות כן אף אם יתנגד וכ"ד הרמב"ן בסנהדרין ע"ד: [ובכה"ג אין דין יהרג ואל יעבור] ועפי"ז ביאר סוגיין שהדבר תלוי בו דאין קישוי אלא לדעת ויש לעיין הסברא בעיקר ביאורם בפטור ליהרג.

**ולקחה שלא כדרכה:** עי' בראשונים [רמב"ן, רשב"א, ריטב"א] שהק' דנילף שלכ"ד מביאה ביאה [כשם שילפי' העראה לק' נ"ה.]. עיי"ש דהו"א "דעיקר ביאה לקיום זרע" ובשלכ"ד ליתא כלל לקיום זרע[[9]](#footnote-9) [וצריך לבאר החילוק מהעראה דמהני וצ"ע]. וע"ע ברמב"ן בשם י"א דהריבוי הוא להעראה שלכ"ד עיי"ש דפליג דאיתרבאי העראה לכל סוגי משכבות.

**ואין כסף ושטר גומרים בה:** משמע ק' דיבום הוא גדר קנין [שיועיל בכסף וע"ע בקידושין ה. לענין חופה בכסף]. והנה ד' רש"י לעיל נ"ב. דהטעם דמאמר אינו מועיל מדאורייתא כיון דהיא ערוה דאשת אח על היבם ויל"ע א"כ כיצד יועיל כסף ושטר וצ"ל דהכא יועיל מדין יבום וכביאה.

**להטיח בבהמה:** עי' תוס' סוטה כ"ו: דכ' דס"ל לרבא בפרק הבא על יבמתו דיש זנות לבהמה ובמסוה"ש ציין לד' רבא אלו והיינו דמאן דס"ל דאין זנת לבהמה ל"ח כוונת ביאה ולכאורה ה"ה בזכור וע"ע בע"ב תוס' ד"ה המערה בבהמה ובערול"נ שם.

**מנין להעראה מן התורה:** עי' בתוס' לקמן נ"ט: שכ' בתו"ד דאף אחר שהתרבה העראה אינו גילוי דבכ"מ שנאמר ביאה היינו העראה, אלא שיש חיוב דעריות גם בהעראה עיי"ש שהוכיחו כן ממה דבעינן קרא בחייבי לאוין ועשה. [ודלא כשלכ"ד דגילוי דמשכבות הוא גילוי בכ"ד עי' בזה בבית הלוי ח"ג סי' ז' סק"ב]. וע"ע בקרן אורה נ"ה. שהסתפק בהעראה בב"נ אי חייב עיי"ש מהכס"מ והירושלמי דחייב ותמה המקור לזה עיי"ש. ויל"ד אם אחר שהתרבתה העראה, אם הוה כשני מעשים [העראה וביאה] או דהביאה היא ביאה אחת [והעראה היינו שגם בתחילת ביאה עובר] עי' בקובץ שיעורים ח"ב סי' י' סק"ו שדן בזה. ועי' בתורא"ש כתובות ל. שכ' דבכהן שבא על אחותו ל"א דהוה זונה בהעראה וחללה בגמר ביאה דהוה "מעשה אחד" ועי' בגרע"א בתשו' קס"ד מה"ר בעריש בהקדמת הפנ"י שכ' דלענין חיוב קנס שייך לחלקם עיי"ש דפליג.

**מה לנדה שכן מטמאה את בועלה:** בפשוטו, הוא חומרא בביאת נדה בה גם טומאה לבעל [ומוכח ממה דכ' שכן מטמאה את בועלה ולא שיש בה טומאה סתם]. ועי' ברמב"ם פ"ג ממשכב ומושב הלכה ג' שכ' שנטמא בהעראה ובמל"מ תמה מנ"ל [ועיי"ש בכס"מ שכ' המקור מממתני' דאחד המערה ואחד הגומר ובמל"מ תמה דמנ"ל גם על טומאה עיי"ש], ועי' בירושלמי [סנהדרין ושבת הובא ביפה עיניים] שכ' להיפוך דאין ללמוד נדה משאר עריות כיון שהוה איסור טומאה ולכאו' לירו' הגדר דאיסור נדה אינו כשאר עריות כיון שתלוי בטומאה [ודנו בזה האחרו' אם האיסור נדה והטומאה הוא אותו איסור עי' בזה בשמעתתא א' פי"ב, לגבי דהאיסור נדה אינו נידון כספק טומאה ועיי"ש.]

**שכן איסור הבא מאליו:** בפשו' היינו קורבה שלא ע"י קידושין[[10]](#footnote-10). ועי' ברשב"א ובריטב"א שהקשו דהא אחות אב אינו איסור הבא מאליו דיכול להיות שאחר שנולד יוליד אבי אביו בת [ומבו' דס"ל בקו' דבא מאליו היינו שכן הוא סדר העולם ולד' רק אביו ואמו וכדו' חשיב בא מאליו]. ועיי"ש שפירשו דבא מאליו היינו שמיום לידתו ולא היה לו שעת היתר עיי"ש ועיי"ש גי' הגמ' לפי"ז.

דף נ"ד:

**תוס' ד"ה אלא רמז: אין סברא לומר, דאתי עדל"ת שיש בו כרת:** עי' בקרן אורה שדקדק דמלשו' דס"ל דגדר יבום הוא עדל"ת [אף במסקנא] וכן הוכיח באפיק"י ח"א סי' ז' ס"ק ט"ו אות ג', עיי"ש שהביא מתוס' ג: וח: שנראה כן עיי"ש. ועי' קר"א שתמה בזה. ועי' ברמב"ן שביאר דל"נ שיתיר הכתוב אש"א ומשמע דס"ל דיבום הוא מגדר הותרה כשאין לו בנים וכדס"ל בתוה"א עי' קובה"ע סי' ט'. ועיי"ש שהקשה לפי"ז [דהותר האש"א לאח"מ] מנליה לגמ' דאיכא איסור אש"א באיילונית שאינה נופלת ליבום עיי"ש[[11]](#footnote-11). וע"ע ברשב"א ובריטב"א שכ' דמנין שאסורה היינו דמנלן דאש"א אסורה אף במקום דליכא אישות האח וכגמ' לקמן נ"ד. באש"א שיש לה בנים לאחר מיתה[[12]](#footnote-12).

**מאי טעמא דכתיב להעראה דידיה גבי חייבי כריתות וכו':** עי' במהדו"ב למהרש"א ובערול"נ.

**שכן ודאית**: עי' גליון מהרש"א שציין בזה לתו"כ ריש אמור לגבי טומאת אחותו כהאי גוונא וע"ע בתשו' הרשב"א ח"א כ"ז שכ' דבכל מקום לא דרשינן הכי דהא איכא רוב וחקה עיי"ש.

דף נ"ה.

**אשת אח מן האם:** יל"ע אם אש"א מאמו הוא שם ערוה אחר מאש"א מאביו או דהערוה אחת, אש"א, עי' בתוס' ד"ה בהוייתה, ובתורא"ש לעיל ח. ד"ה תרי איסורי שכ' דהוא חדא איסורא, וע"ע רש"י ב. ובשיעורי הגר"נ שם[[13]](#footnote-13). עי' ברמב"ן לעיל י"ז: שהק' דהא אש"א מן האם אינה נופלת ליבום [דילפי' אחוה אחוה מבני יעקב] וא"כ באח מהאב והאם לא יהיה יבום דהאש"א מן האם יאסור. [ועי' רש"י במתני' ב.] עיי"ש שיישב בשני אופנים א. דאש"א מן האם הוא מיעוט ונתמעט רק מן האם לבדה ב. דהוא יותר קרוב ולא נתמעט עיי"ש. [וע"ע במשנת רבי אהרן סי' א' בהערה ס"ק ב].

**ודילמא אין לה בנים שריא לעלמא ושריא ליבם וכו':** עי' מהרש"א שהק' אמאי לעיל גבי אש"א מחיים ל"א חילוק זה [וצ"ב בכוונת הקרני ראם] ועי' קרן אורה. [דהשריא מדין יבום וא"כ למה יש לה בנים מותרת].

**רש"י ד"ה אף אש"א מן האם וכו': איכא למימר מן האב מצוה מן האם רשות:** משמע דההו"א להיתר אש"א מהאם מדין יבום רשות[[14]](#footnote-14). [ויל"ע אם הגדר דהיבום רשות, והיה קונה בביאה כיבום, או דהאש"א הותר וביבום הותר למצוה וכאן לקנין רשות]. ועי' רמב"ן לעיל נ"ד: שהקשה דנימא בכל מיעוט יבום [כא"א שלא היה בעולמו] דהוה רשות, עיי"ש [בתי' השני] דמהכא ומאש"א בחיי בעלה ילפי' דרק במקום מצוה הותר. [ועי' בקובץ הערות סי' נ"א סק"א דהרשות דרש"י אינו כקו' הרמב"ן דברש"י הוה רשות דיבום וברמב"ן רשות דהאישות[[15]](#footnote-15) וצ"ע].

**הו"א עד חטאיה וכו':** יל"ע בחטא אחר שנולדו, למה ימותו הא לא יומתו בנים על אבות ויל"ע בזה בסוגיא דאוחזין מעשה אבותם סנהדרין כ"ז:] ועי' בשע"ת שער א' עיקר י"ח. דאף לענין וידוי "ויש עליו להזכיר עונותיו ועונות אבותיו, כי היה נענש עליהן באוחזו מעשה אבותיו בידיו".

**צריך קרא לאסור דלא נילף מא"א:** יל"ע דנימא דא"א ללמוד מא"א דפקע קנין הבעל ומוכח דבהו"א דא"א אסורה לאחר מיתה אי"ז משום קנין הבעל אלא דין ערוה.

**מדגלי רחנא ש"ז גבי שפחה חרופה:** עי' בריטב"א ובתו"י בתי' השני שכ' דהגלי רחמנא הוא רק לגבי החיוב אשם ולא לגבי הלאו . ועי' בקר"א שהביא ד' הרמב"ם דליכא לאו בשפחה חרופה וצ"ע מסוגיין עיי"ש שכ' מדגלי לענין אשם.ועי' ברש"י שפי' ש"ח, דמאורסת לע"ע וצ"ע דהא בגיטין מ"ג. הלכה דש"ח היא חציה שפחה וחציה ב"ח המאורסת לע"ע ועי' מהרש"ל ורש"ש.[ויל"ע אי הוא חציה שפחה וחציה ב"ח אם הוא איסור לאו ואיזה לאו עי' בתשו' הגרע"א קע"א].

דף נ"ה:

**תוס' ד"ה אשה:** **והר"ש הזקן בשלא עשה כי אם העראה ופירש וה"ר יצחק פי' כשמפרש וכו':** יל"ע אם נחלקו, ועי' במל"מ פי"ז מאיסו"ב שכ' דלא נחלקו והביא ממהרי"ט שכ' דפליגי [דלר"ש הזקן לא יהני מפרש לקנות בהעראה]. ויל"ע בס' הר"ש הזקן ועי' בגרש"ר קידושין דף י. שכ' דבטלה דעתו עיי"ש בעוד אופן דכיון דכל הבועל דעתו ע"ג ביאה, שם ביאה הוא בגמ"ב. **ור"ת פירש שם בע"א:** עיי"ש דס"ל דגמר ביאה היינו סוף העראה [ואינו למ"ד דהעראה היא נשיקה, דלד' ל"ש בזה תחילה וסוף].וע"ע בתוס' ישנים מה שהקשו מאלמנה לכה"ג לפי"ד ויל"ע בכוונתם עי' קר"א שתמה בזה. ודעת הרי"ף בסוגיין דאשה לבעלה היינו בביאה שעושה נישואין והנישואין בהעראה דרק בזה שייך ללמוד מיבמה שזקוקה ועומדת אבל בביאת קידושין לא מועיל העראה עיי"ש וע"ע בסוגיא דביאת שוגג מש"נ בזה.

דף נ"ו.

**ביאת שוגג [מחלו' רב ושמואל, נ"ו.]**

**למאי קנה וכו':** מבו' דבביאת שוגג לא הוה יבום גמור, עי' באבני מילואים ל"ג סק"ב שכ' דהחסרון בביאת שוגג במה שאין לו דעת לקנות ועי' בשערי יושר ז' ובגרש"ש סי' כ"ט דפליג עיי"ש שביאר דהחסרון הוא בעשיה לשם אישות ועי' בגרש"ר סי' ט"ו שהאריך בזה. ועיי"ש בגרש"ש שדן בפירש שלא לקנות אי הוה שוגג ותלוי בין האבנ"מ לגרש"ש. [ויל"ד בבא בשוגג אם יש מצוה אח"כ בביאה גמורה, עוד יל"ע, לפימש"כ לעיל דהמצוה ביבום היא הקנין אם יש חסרון בקיום כשהיה בשוגג כיון שלא היה ביאה גמורה ויל"ד.]

**מן הנישואין לד' הכל אכלה וכו':** עי' בתוס' דמבואר דה"ה יורשה ומיטמא לה. [ולפי"ז המחלו' רק בנפלה מאירוסין] ועי' ברמב"ן וברשב"א בסוגיין וכ"כ תוס' סוטה כ"ד: שכ' דלשמואל אף בנפלה מנישואין לא קנה [בביאת שוגג] ומ"מ אוכלת בתרומה, והטעם עי' ברמב"ן שביאר דכיון דקנאה להתחייב עליה כא"א. [ולכאו' כוונתו דהוה כנשואה ויל"ע דמ"מ הא דינים אלו נוהגים גם בארוסה וצ"ע]. וע"ע בהמשך לענין לישנא בתרא. [ועיקר הנידון בתרומה, לכאו' הוא רק בדרבנן דארוסה אינה אוכלת, ועי' לקמן ס"ז: דפליגי הראשו' אם יבמה אוכלת בזיקה מדאו', ולכאו' בביאת שוגג לכו"ע אוכלת].

**לדברים האמורים בפרשה:** ברש"י כ' "לדברים האמורים בפרשת יבמים" ועי' בתוס' שכ' "דהנהו דברים הו לאוקמי במקום בעל" ועי' בראשו' שכ' הדברים שקונה, ויל"ע בכמה מהם: **א.** עי' ברש"י ד"ה ולפוטרה מייבום כ' דמוציאה בגט ולא בעיא חליצה ויל"ע דהא לעיל כ. מבו' דיוצאה בגט הוא מדין נעשית כאשתו [ועי' בשי' הגר"ד שכ' דהנעשית כאשתו לגט הוא גדר ביבום דפקע הזיקה ויל"ד].  **ב.** עי' ברמב"ן שכ' דהוה א"א ויל"ע אם כארוסה או נשואה [ונפק"מ לבת כהן בשריפה[[16]](#footnote-16)] ועי' בתוס' סוטה כ"ד: דבחנק [ומשמע כנשואה אע"ג דשוגג]. וע"ע ברמב"ן לקמן צ"ו. [בסו"ד] שכ' דשמואל יליף מביאת קטן דבביאת שוגג, הבא עליה לא הוה בחנק וצ"ע. **ג.** עי' ברמב"ן לעיל נ"א: דנראה דבזינתה לא הוה סוטה וצ"ע מהסוגיא דלקמן נ"ח. ועיי"ש ברשב"א מהשמטות ועי' בגרש"ר סי' ט"ו שתמה בזה.

**לאוקמיה במקום בעל:** לכאו' היינו שקנאה כארוסה ועי' בזכרון שמואל מכתבים סי' ו' שהסתפק אם הוא קנין אירוסין או יבום שאינו גמור עי' באבני מילואים ל"ג סק"ב ד"ה ובמשנה למלך [דכארוסה] ובשיעורי הגרש"ר קידושין ס"ק ק"מ [דקנין יבום][[17]](#footnote-17) ועי' בהמשך לענין העראה אי הוה ביאת שוגג. ויל"ע אחר ביאת שוגג אם יועיל חופה או דווקא ביאה [ותלוי לכאו' אם גדרה כארוסה או יבמה] עי' ברשב"א לק' נ"ח. [מהשמטות] דלא יועיל [ויל"ע גדר הביאה שניה לפי"ז] ועי' בקרן אורה שתמה בזה. ויל"ע בביאה גמורה אם היבום עושה הנישואין או דהנישואין הם בדעתו [עי' בזה בלשו' רש"י] ועי' בזכרון שמואל הנ"ל שתלה זה בצדדים הנ"ל ויש לדחות ועי' בהמשך לענין ביאת בע"כ .

**תוס' ד"ה לדברים:** העראה: בתוס' כ' דבהעראה לא הוה ביאת שוגג והביאו דבירושלמי נח' בזה ועי' ברמב"ן שכ' דהרי"ף פסק דכשוגג. ועי' ברשב"א שהקש' בטעם הא העראה הוה ביאה גמורה עיי"ש, ועי' בקרן אורה וערול"נ שפי' דהרי"ף לשיטתו [לעיל נ"ה:] דהעראה לא קונה בקידושין וע"כ חסר בקנין. ויש שפי' עפי"ד הריטב"א לק' ס"א. והר"ן בקידושין י. דהמצוה ביבום הוא בגמר ביאה [שיש בה הקמת שם, ודלא כתוס' לעיל כ:][[18]](#footnote-18) ועי' בריטב"א לעיל נ"ה: שכ' דבביאת יבמה אע"ג שדעתו אגמר ביאה קונה בהעראה ועי' באבני מילואים ל"ג סק"ב שס"ל שקונה בהעראה כביאת שוגג ובביאה גמורה קונה לכל ועי' בגרש"ש הנ"ל דפליג דכיון דכוונתו לאישות גם בהעראה קונה ועי' בגרש"ר סי' ט"ו. וע"ע בגרע"א בתחילת הפרק שהק' מד' הריטב"א בקידושין ע"ח. דלא הוה זונה בהעראה דדעתו אגמר ביאה [דדעתו מבטל שם המעשה] וא"כ ה"ה ביבמה דלא יקנה עיי"ש שהשאיר בצ"ע  **ביאה בע"כ:** ויל"ד בביאה בע"כ דהיבמה אם הוה ביאה גמורה עי' בקרן אורה שדן בזה ועי' בזכרון שמואל הנ"ל שכ' שהספק תלוי בצדדים הנ"ל בגדר שוגג אם הוה אירוסין או יבום ועיי"ש שהביא מהרמב"ן דלא קנה וכ"כ להוכיח בחזו"א קכ"ג סק"ב.

**איכא דאמרי מן האירוסין וכו':** לד' תוס' ה"ה ליורשה [ולרב לל"ב מן האירוסין לא קנה, ולפי"ד רב ושמואל פליגי לל"ב אם בנפלה מהנישואין יש חסרון דביאת שוגג ולל"ק אם באירוסין יש חסרון זה ויל"ד בעיקר המחלו' בין הלישנות דלל"ב לכאו' ל"ש גדר דאוקמיה במקום בעל]. ועי' ברמב"ן דס"ל דלרב קנה לכל לבד מתרומה משום גזירה דנישואי חרש עיי"ש [ולפי"ד פליגי רב ושמואל לל"ב א. בעצם ביאת שוגג ב. בנפלה מן הנישואין אם יש סיבה לגזור בתרומה, ולל"ק פליגי רק בביאת שוגג, אלא דלשמואל בנפלה מהנישואין לא גזרו].

**ולא הספיק לכונסה עד שנתחרש:** מבו' דחרש לא יכול לישא כיון דצריך דעת בנישואין. ועי' בקרן אורה שהק' אמאי לא מועיל [ולכאו' תלוי אם נישואין הם מצב דאישות או קנין וי"ל דאף אם מצב דאישות בעי דעת], וע"ע באור שמח פ"י מאישות, ובאבי עזרי שם לענין עדי קיום בקידושין ולכאו' תלוי בזה אם הדעת מחילה.

דף נ"ו:

**אשת ישראל שנאנסה פסולה לכהונה: בטעם הפסול:** עי' רש"י לעיל ל"ה: שכ' הטעם משום כי תהיה לאיש זר [ולא מדין זונה וטמאה, כרבא בהמשך] וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין [בסו"ד, עיי"ש]. ועיי"ש בתוס' דפליגי דהא אינו זר מעיקרא וס"ל דמשום זונה וטומאה [והחידוש דרב עמרם לפי"ז דאע"ג דלבעלה מותרת] וכ"ד הבעה"מ בסוגיין עיי"ש. ועי' ברמב"ן שביאר לשי' הטעם דלרב עמרם לא חל בה זונה וטומאה כיון דלבעלה לא חל פסול ומיגו דמותרת לבעלה לא נפסלה לכהן עיי"ש. ועיי"ש שדייק דפסולה ואינו לוקה כיון דבאיסור דאיש זר ל"ח מלקות ועי' בתוס' שם דפליגי עיי"ש.

**אמר רבא אשת כהן שנאנסה בעלה לוקה עליה משום זונה וכו' הכל היו בכלל זונה:** עי' ברש"י שביאר דהוה זונה תחת בעלה, ועי' ברשב"א ובריטב"א שביארו ד' רש"י דס"ל דלרבא חל עליה שם זונה לבעלה וזה אוסרה לכהונה [ובאשת ישראל, כשזינתה ברצון השם זונה מחיל בה האיסור טומאה] עיי"ש. וע"ע בתשו' הרשב"א ח"ו סי' ס"ד בארוכה [נד' בתחי' הקובה"ע].

**איכא דאמרי וכו' בעלה לוקה עליה משום טומאה אלמא באונס ל"ק ביה זונה:** עי' בבעל המאור דפליג רק בא"א אבל שאר ח"כ אף באונס הוה זונה והטעם דא"א דכיון שמותרת לבעלה לא חל בה זונה, ועי' ברמב"ן במלחמות דפליג עיי"ש שהקשה ד"תיפסל מן השם ששאר חייבי כריתות פוסולין לכהונה" והיינו דס"ל דבא"א יש גם איסור ערוה בביאה לבד מהזנות לבעל ועי' מש"נ בתוס' ד"ה מאי.

**תוס' ד"ה מאי**: דעיקר חידוש דאונס ורצון וכו': עי' בתשו' הרשב"א ח"ו סי' ס"ד שביאר "דהבא על אשת איש אינו פסול לה אלא מחמת דאגידא ביה בבעל והבעל הוא הגורם א"כ היה בדין שאם נבעלה באונס שלא תפסול לכהונה" והיינו דהשם זנות הוא מחמת מה שזינתה תחת בעלה ועי' בקובץ הערות סי' מ'.

**מתני' אלמנה לכה"ג:** ברש"י כ' ב' פי' אם איירי בבת כהן לכהן [ולפי"ז הנדון הוא אם נפסלה] וכ"ה דעת ר"ח בתוס' והרמב"ן והרשב"א. ול"ב דאיירי בבת ישראל לכהן בהגעת זמן [והנידון אם הקידו' מאכילים] ונקט כל"ב לעיקר. ועיין בגרע"א שהקשה לל"ב אמאי נקט הק"ו מישראל לישראל שאינו מאכיל לנקוט בבת כהן לישראל שפוסל [כל"ק] עיי"ש. ועי' בתוס' שהק' דאינו מחוייב במזונות ועיין בערול"נ דמ"מ נותן מזונות מייחד לה דוכתא וליכא לגזירה [ומחודש דתלוי במזונות בפועל ולא בגדר החיוב דהוה כנשואה]. ולל"ק ותוס' איירי רק בבת כהן, אבל בבת ישראל שנתארסה לכהן מודו ר"א ור"ש דלא אכלה ויל"ע אם הוא מכח הדין דמשתמרת לביאה פסולה [ובכה"ג מודו] או של"ש ציור דהגעת זמן אינו מחייב ועיין בחזו"א שביאר שמודו בבת ישראל לכהן כיוון שכל הדין אכילה שלה הוא מכח בעלה עיי"ש שביאר עפ"ז ק"ו דר"מ.

**ק"ו ומה קידושי רשות אין מאכילין:** עיין בקרן אורה [נ"ז. ד"ה אביי] שהקשה דמה שקידושי רשות אין מאכילין כיון שאינה קנין כספו דכהן ומה ראיה לדין משתמרת לביאה פסולה ועיי"ש שיישב שזה תשובת ר"א ור"ש שמאכיל במקום אחר וק"ו דר"מ הוא שקנויה למי שאינו מאכיל [וק' משמע לפי"ז שהוא פסול דאורייתא שקנויה לאינו מאכיל]. ועי' בשיעורי הגרב"ב סימן ל"ז שביאר הק"ו דר"מ דבת כהן שנתקדשה פסולה דחשיב הויה לזר [ולא דקנין כספו של זר פוסל] והק"ו דאם ע"י קידושין חשיב הויה לזר ק"ו שע"י שמיועדת לביאה פסולה חשיב הויה לזר [-ס"ק ב']. ודעת ר"א ור"ש ביאר [-ס"ק ג'] דס"ל שהדין משתמרת לביאה פסולה אינו דין חללות [שחשיבא חללה מעתה] אלא דין זרות וזה מה שאמרו לו דחשיבא קנין כספו דכהן המאכיל ואמאי תיפסל עיי"ש שהאריך בזה. ועיין בחזו"א הנ"ל שביאר הק"ו לפי דרכו שהוכיח ר"מ שארוסה חשיבא קנין בעלה וע"כ הדין אכילה שלה תלוי אם בעלה מאכיל ול"ש בת ישראל מבת כהן. וקצ"ע לפי"ז מה השיבו לו וע"ע בלשון הריטב"א "מ"מ כהן הוא שמאכיל בכל מקום לאשתו כשרה וכיון שכן אף זו שהיא פסולה לו לא נעשית זרה מפני קנינו כדי שתיפסל מתרומת בית אביה" ויל"ע בכוונתו.

דף נ"ז.

**תוס' ד"ה אביי אמר:** לתוס' מחלוקת אביי ורבא היא בגדר הדין שכבר אכלה אם מועיל רק להמשיך האכילה [לרבא] ולאביי חשיב מאכיל במקום אחר ועיין בשיעורי הגרב"ב הנ"ל מש"כ [-ס"ק א'] דלרבא מהני שהקנין כהן ממשיך [דמעתה לא מאכיל דהא אינו מאכיל במקום אחר] ולאביי גם הקנין עתה מאכיל [דחשיב מאכיל במק"א] ויל"ע בגדר מאכיל במקו"א לפי"ז. ועי' עוד ברשב"א שהביא מהראב"ד דס"ל שאביי ס"ל של"צ מאכיל במקום אחר [וע"כ אכלה בלא ידעה לר"א ור"ש] ורבא ס"ל כר' יוחנן שם ועיי"ש מה שהקשה ויישב בתי' זה ועיי"ש שהביא גם תי' התוס' עיי"ש. [ועיין עוד בערוך לנר מש"כ דשמא הכא ל"ש כלל סברא דמשתמרת לביאה פסולה דמי לימא שיבא עליה [וזה ל"ש אלא אי הפסול חללה דלא כהגרב"ב] ונסתר מהגמ' לקמן שתלו זה בר"מ ור"א]

דף נ"ז:

**חופה לפסולות:**

בביאור פלוגתא דרב ושמואל אם יש חופה לפסולות עיין בפלו' רש"י ותוס' וברמב"ן וברשב"א ובריטב"א והיוצא שמצינו ד' דרכים עיקריים בראשונים: [וע"ע בקרן אורה שסידר השיטות]

**א.** דעת רש"י לביאור התוס' [והתורא"ש] דתרוויהו ס"ל דחופה קונה כרב הונא ואיירי בין בחופה שאחר קידושין [לר"א ור"ש] בין בחופה בלא קידושין, ולרב חופה פוסלת לכו"ע כיוון שיותר קרוב לביאה. ועי' ברמב"ן שהביא פי' זה [בד"ה ובתוס' אמרו] וביאר דלרב פסולה דנעשית נשואה ולשמואל חופת פסולה אינה קונה. ומ"מ צ"ע לר"א ולר"ש לרב אמאי אינה אוכלת הא הוה כקידושין אחר חופה ועיין בשער המלך קו' חופת חתנים סעיף ג' מש"כ אי חופה עבידא גם נישואין.

**ב.** ודעת הרמב"ן הרשב"א והריטב"א בדעת רש"י שנחלקו אם חופת פסולה קונה [ותרוויהו ס"ל דלא כרב הונא שחופה בלא קידושין קונה] וצ"ע א"כ אמאי לרב פסולה ועיין ברשב"א [בד"ה ומסתברא לי] שכתב שהוא גזירה אטו ביאה ע"ש ובריטב"א ג"כ כ' כדרך זה [ונראה שהוא כקנס ע"ש] ולשמואל אינה נפסלת ע"י חופה זו דאינה קונה [וע"כ בחופה בלא קידושין לר"מ אוכלת דלא קניא כלל]. ועיין בשיעורי הגר"ד פוברסקי שהאריך בגדר הפסול אליבא דרש"י אם כגדר בעולה [וכחללה] או דחשיבא כנשואה [עיי"ש שנתקשה אמאי בכשרות לא תיפסל לכה"ג בחופה בלא קידושין ומה שהאריך אי נפסלו לעולם]. וברמב"ן בתחילת דבריו הביא י"מ כן ונחלק. ויל"ע בביאור מחלוקתם [ואפשר שנחלקו אם משתמרת הוא פסול חללה או פסול זרות]. ועוד צ"ע לפי"ז מהו דין המשנה נתארמלו או נתגרשו הא לא היה קנין ועי' בדרך אמונה בפ"ז מתרומות הלכה כ"א מש"כ דה"ה אם נדברו שלא ינשאו.

**ג.** דעת ר"ת המובא בתוס' ושאר ראשונים שנחלקו בחופת פסולות לאחר קידושין אם פוסלת [ויל"ע אי ס"ל לשמואל שאינה קונה] ונפק"מ שאף בנתארמלו או נתגרשו יפסלו דהוה כחללה כה"ג נעשית משתמרת לביאה פסולה. ועיין בשער המלך [חופת חתנים סעיף ה'] ובבית שמואל סימן ז' ס"ק ל"ז שס"ל שהנישואין עבדי לחללה דאורייתא, ובט"ז שם ס"ק י"ג וכן בשער המלך בשם התורת אמת דהוה מדרבנן [ולכאורה נחלקו אי הוה פסול זרות או פסול הגוף וע"ע בלשון תוס' דחופה **חשיבא כביאה** לפסול לעולם וצ"ע בכוונת התוס' אי הוה דאורייתא]

ודומה לזה דעת הרמב"ן דס"ל שנחלקו אם חופת פסולה קונה ונפק"מ רק לתרומה [ולכאורה יש להוכיח שלמד בר"ת בדעת שמואל שקונה ואינה פוסלת דאל"ה מאי שנא מפירושו ואפ"ל שהוא לא כר"ת שתפסל לאחר שנתגרשו אלא דלר"א ור"ש תהא פסולה מדין נשואה וצ"ע].

**ד.** דעת הרשב"א שנחלקו בכל חופה בין קודם קידושין בין לאחר קידושין ולרב חופה אעפ"י שלא קנתה מ"מ פוסלת [כרש"י] ולאחר קידושין נחלקו אי קונה חופת פסולה וצ"ע אמאי תליא שני הפלוגתות הא בהא.

**דעת הרמב"ם:** והרמב"ם הביא הדין חופה לפסולות בתרי גווני: באופן דבלא קידושין כתב בפ"ז מתרומות הל' כ"א שחופה אעפ"י שלא קנתה [דלא כרב הונא] פוסלת וכרש"י ועיי"ש ברדב"ז שנסתפק אם הוא פסול לעולם או רק בזמן נישואין ובשיעורי הגר"ד הנ"ל שהאריך בזה. [ובדרך אמונה הביא מחלוקת הריטב"א והיש"ש בזה. ונוגע לגדר הפסול בחופה.] ובפי"ט מאיסורי ביאה הלכה ג' כתב "אבל כהן שקידש אשה מאיסורי כהונה ונתאלמנה או נתגרשה מן האירוסין לא נתחללה ואם נשאת אעפ"י שלא נבעלה נתחללה שכל נשואה בחזקת בעולה" ובשו"ע אבן העזר סימן ז' סעיף י"ב שנחלקו הט"ז והב"ש אם הוא פסול ודאי [ולב"ש הוא פסול ודאי ואף בניה נפסלו ונ' שהוא מדאורייתא וכ"כ תוס' כתובות מ"ט. שמיתתה בחנק]] ובמגיד משנה שם כתב מקור לדברי הרמב"ם מגמ' כתובות י"א. שכתובתה מנה [ונ' כהב"ש] ובביאור הגר"א שם וכ"ה בב"ש כתבו שהרמב"ם פסק כרב שיש חופה לפסולות וכר"ת ובאבי עזרי פי"ז מאיסורי ביאה תמה [וכ"ה במגיה לט"ז] דמה ענין פסול תרומה [שבזה איירי רב] לפסול חללות [שזה נדון הרמב"ם] ועיי"ש שכ' שהגדר שהוה כבעולה עיי"ש מה שביאר בגדר זה.

**בדעת הרמב"ם שחופת נדה אינה קונה:** דעת הרמב"ם בפ"י מאישות שחופת נדה אינה קונה ["לא גמרו הנישואין והרי היא ארוסה עדיין"] והר"ן בכתובות נ"ו. ובריש כתובות הק' דהא רב אמר שיש חופה לפסולות אע"ג דלא חזיא לביאה וכ"פ הרמב"ם בפ"ז מתרומות הל' כ"א [וביותר לביאור הגר"א ברמב"ם בפי"ז מאיסו"ב הנ"ל] ועיין בלח"מ שם [במהדו"ב] שיישב דס"ל כרש"י דאיירי בחופה בלא קידושין. וע"ע בלח"מ שם במהדו"ק שכ' לחלק בין חופת נדה שאין דעתו לבא עליה עכשיו לחופת פסולות שדעתו לבא עליה שהיא פסולה[[19]](#footnote-19) ובבית מאיר סי' ס"א יישב שחופה פסולה מהניא לענין ביאה ולא לענין ליורשה וליטמא לה[[20]](#footnote-20) [ויל"ע אי ס"ל הכי דווקא בנדה העומדת ליטהר] והגרנ"ט בריש כתובות כתב איפכא דקניא לגמרי ואך לענין היתר ביאה אינה קונה וע"ע בדברי יחזקאל סימן ט"ז סק"ג מש"כ [שבחייבי לאוין שמותר ביחוד חופה קניא] וע"ע בשערי חיים קידושין סימן ל"א מש"כ בדעת הרמב"ם.

**ביסוד הפלוגתא אם יש חופה לפסולות:** והנה יש לעיין לראשונים דס"ל שנחלקו אם חופת פסולות [שאחר קידושין] אי קונה מה יסוד הפלוגתא. והנה בראשונים ביארו טעמא דשמואל שעיקר חופה לביאה ובאינה ראויה לביאה לא קנתה [עי' בעיקר בלשון הרמב"ן והריטב"א] ויל"ע בדעת רב מה ס"ל. ויש להביא ראיה מחופת פחות מבת ג' שהפסול הוא בביאה ומודה רב שאינה מאכלת או שאינה קונה וחזינן שאף לרב עיקר החופה היא לצורך ביאה וא"כ יש לעיין בדעת רב מה ס"ל [ויתכן דתרוויהו מודו כמוש"כ אלא מנחלקו בעצם החופה אי יש בה חלק מהביאה ולרב אפ"ל דהוה קנין או ניהוג אישות וע"כ במקום ששייך ביאה קונה ועוד יש להאריך בגדר חופה בסוגיין מהא דלדעת הרשב"א [והרמב"ם] תליא הפלוגתא בחופה קודם קידושין לחופה לאחר קידושין וויש לעיין בגדר חופה בכ"ז.

**תוס' ד"ה יש חופה:** כ' תוס' בדעת רש"י שלרב כשם שע"י חופה חשיבא נשואה ה"ה לענין השקאת סוטה ועי' בקרן אורה מה שהקשה הא אין משקין לפסולות ועי' בשיעורי הגר"ד שיישב כגון שנתכשרה אחר נישואין

**חופת פחות מבת ג':** עיין במל"מ פ"ג מאישות שהסתפק בחופת פחות מבת ג' אם אינה קונה כלל [והויא עדיין ארוסה] או שרק לענין תרומה אינה מאכלת [ועי' לשון רש"י בסוגיין ד"ה הואיל וד"ה אף אנא] ועיי"ש שהסיק שהוא פלוגתת תוס' והרשב"א עיי"ש מש"כ לענין סוגיין ובשער המלך קו' חופת חתנים סעיף ח' ובקרן אורה בסוגיין.

**אמר רמי בר חמא יש חופה לפסולות באנו למחלוקת וכו':** הנה יש לברר דעת רמי בר חמא לשיטות הנ"ל: א. לדעת רש"י לביאור התוס' אף רמב"ח ס"ל שחופה קונה אלא וס"ל שהיא ככל קידושין [ומוכח דחופה עבדא אך קידושין] אכן ברמב"ן וברשב"א נראה שנחלקו אי חופה פוסלת בתרומה ב.לדעת רש"י לשאר ראשונים: עיין ברשב"א [בביאור דעתו דס"ל שנחלקו בתרתי] שכתב שנחלקו לרמב"ח אי חופה [בלא קידושין] עבדא כאירוסין או כנישואין וצ"ב הטעמים ג. לדעת ר"ת ס"ל שנחלקו ר"מ ור"א אם ע"י שנתקרבה לביאה פסלה לעולם [ולכאורה ס"ל שחופה אינה קונה ובתוס' כתבו שנחלק על רב ושמואל]. ד. לדעת הרשב"א כבר כ' שס"ל שנחלקו אך בחופה שקודם קידושין אי עבדא נישואין. ה. לרמב"ן נחלקו אי חופה פוסלת לענין תרומה [וכהגהת הגרא"ז] וכגון שאכלה כבא בהגעת זמן שיש נפק"מ לר"מ] דר"מ פוסלת ולר"א ור"ש לא נתווסף בה איסור [ויל"ע בפסול זרות בכה"ג]. ו. ולדעת הרמב"ם יש לדון לפי מה שכ' בדעתו עי' בזה.

**תוס' ד"ה וחייבין עליה:** כ' תוס' דבאיילונית שייך אדעתא דהכי לא ייבם ועי' בהגרע"א שתמה הא יבום אין צריך דעת ומה שייך אדעתא דהכי לא ייבם וע"ע בלשו' תוס' בקידושין י. ובהגרע"א שם.

דף נ"ח.

**תוס' ד"ה דהני תנאי:** עי' מהרש"א שהקשה בסתירת התוס' דידן לתוס' לעיל נ"ו: אי אוכלת בתרומה במקום עמוד והוצא עי"ש שחילק בין הגעת זמן למשנה ראשונה לחופה אף למשנה אחרונה [וע"ע ברשב"א ובריטב"א בסוגיין מש"כ אי ארוסה שליכא למיחש בה אי אוכלת ובמל"מ פ"ג מאישות הנ"ל].

**אנוסת עצמו, ומפותת עצמו: לא ישא:** עי' בתוס' ורמב"ן לעיל נ"ט. דהוה איסור דאורייתא [שכ' דהוה אינה ראויה לאשה] ועי' במשנה למלך פי"ח מאיסורי ביאה הלכה ה' בדעת ר"ת דהוא מדרבנן.

דף ס.

**ומוציא בגט:** בחיוב להוציא, ד' ר"י בתוס' ד"ה שאינו דהוה מדרבנן [ולכאו' כיון שכבר עבר האיסור בנישואין] ועי' ברמב"ן לעיל נ"ט. שהק' למה אין הולד חלל ומשמע דס"ל דהוה דאו' עיי"ש שיישב כיון דסופה להיות בעולה תחתיו [ויל"ע אמאי מועיל סופה להיות בעולה לחלל, דבבעולת עצמו ניחא, דהא אף בנשא בתולה, בביאה שניה מותר, ומוכח דבעולת עצמו מותרת אחר נישואין, אבל לענין חלל, הא עבר על בתולה מעמיו וצ"ע[[21]](#footnote-21)]. ועי' במשנה למלך פי"ז מאיסורי ביאה הל' ט"ו שדייק בד' הרמב"ם פי"ט הל' ג' דהולד חלל.

**סופה להיות בעולה תחתיו:** עי' בריטב"א שהקשה אמאי לא מועיל סברא זו לגבי בעולת אחרים [ומ"ש מבעולת עצמו דבתרוויהו הוה איסור בעולה]. עיי"ש שכ' דבאחרים הוה גנאי גדול ועי' חזו"א סי' י"ד סק"ה כעי"ז. ובעיקר הביאור בדין בעולה תחתיו עי' בזכר יצחק סי' ס"ה [ד"ה והנה מהא עמ' רכ"ג] שביאר דבבעולה לכה"ג יש שני דינים א. עשה לשאת בתולה והוא עשה רק בשעת הנישואין. ב. לאו הבא מכלל עשה לא לשאת בעולה וד"ז נוהג בכל ביאה. והסופה להיות בעולה תחתיו הוא דהלאו אינו [דבביאה שניה מותרת] ואינו מניעה בעשה עיי"ש.

**יש חלל מחייבי עשה וכו':** בפשו' בכל ביאת כה"ג בבעולה הולד חלל, אכן עי' ברמב"ם פי"ט מאיסו"ב הלכה ג' שכ' דרק בנשא בעולה הולד חלל ועי' ביש"ש סי' כ"ג שביאר הטעם דס"ל לרמב"ם דהאיסור בעולה הוא דווקא בנשא בעולה [וס"ל דהאיסור בנישואין עי' לעיל מהזכר יצחק].

**תוס' ד"ה חלל מחייבי עשה:** תימה כיון דלא יחלל וכו': עי' מהר"ם ותורא"ש. וע"ע בחזו"א סי' י"ד סק"ח שהביא ד' הגר"א [סי' ז' סקמ"ג] דאע"ג דיש חלל מחייבי עשה מ"מ לא עבר בלא יחלל עיי"ש.

דף ס:

**רשב"י אומר גיורת פחותה מג"ש וכו':** ברש"י כ' דלא מחזקינן לה כזונה, ועי' ברשב"א שדייק מד' דלרבנן גדר פסול גיורת משום זונה ועיי"ש שתמה הא אינה ראויה לביאה ועוד דהא הוה חשש ובגמ' משמע דמדאורייתא עיי"ש דס"ל דהפסול דבעינן מזרע ישראל וכגמ' בקידושין ע"ח. ועי' בתוס' ס"א. שכ' דהוה מדין זונה [ולכאורה נפק"מ אם יש בגיורת לאו דזונה או איסור בקהל] ועי' ברשב"א שהביא שנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד עיי"ש.

דף ס"א.

**אירס את האלמנה וכו':** משמע דחי' המשנה דווקא באירס אבל בנשא פשיטא שמותר ועיין בקובץ ביאורים גיטין ס"ק נ' שכ' שכל איסורי כהונה אינם אלא לישא אבל אם כבר אשתו אינה נאסרת [עיי"ש בציור כיצד יכול להיות גרושה בנישואין] ובא"א שזינתה הוא חידוש [עיי"ש עפ"י התוס' לעיל כ: שמותר ביאה שניה בייבום כיוון שנשאה בהיתר] עיי"ש.

**תוס' ד"ה כהן גדול שמת:** עיין בגרע"א שהקשה דנימא שהחידוש שלא חשיב אינה עולה ליבום עיי"ש מש"כ דא"כ הו"ל לאשמועינן בחייבי עשה עיי"ש. [וצ"ע אם הלשון לא יכנוס לא משמע שלחלוץ כן] ועיין בערול"נ.

דף ס"א:

**כהן לא ישא איילונית:** לכאורה האיסור הוא לבא עליה ואם בא הוה בעילת זנות אבל כ"ז שלא נבעלה ל"ח זונה ועיין בערול"נ כאן וע"ע לקמן ע"ט. שכ דמשמע שאף בלא בא עליה נפסלה לתרומה וצ"ע עיי"ש.

**פיתוי קטנה אונס:** צ"ע לדעת הרמב"ם [פרק י"א מאישות] שפיתוי קטנה אוסר לבעלה א"כ מאי שנא אשת כהן מישראל עיין במשנה למלך שם שהקשה זאת ועיין בערול"נ מה שיישב.

דף ס"ד:

**נשא אשה ושהה עמה י' שנים וכו':** והיינו משום מצות פ"ו, ועי' ברמב"ן, רשב"א ובנמוק"י שצידדו דבהולידה לו אע"פ שאין לו ממנה זכר ונקיבה מ"מ אינו חייב להוציא [ויל"ע אם הטעם כיון דיש בזה שבת או כיון דיכול להיות שתוליד אחרים]. ועי' בריטב"א שפי' דמה שכופין ע"ז הוא דכופין על מצות פ"ו כשם שכופין על שאר מצוות ויל"ע הא לא ודאי שיולד וצ"ל דמ"מ זה חובת המצוה. [ועי' באבני נזר ח"א סי' א' שהק' דהא גירושין הוה יותר מחומש ואמאי מחוייב ויל"ד בעיקר הקו']

**ללמדך שאין ישיבת חו"ל עולה מן המנין:** עי' בראשו' שכ' דלהלכה בשהה י' שנים אף בחו"ל צריך לגרש ועי' ברמב"ן דאברהם שאני כיון שנאמר לו שבא"י יהיה לו זרע [וכ"כ ברש"י עה"ת, ויל"ע בלשו' רש"י בסוגיין] ועיי"ש שהביא מהראב"ד דעון חו"ל הוא דווקא במי שהיה גר בא"י עיי"ש דפליג ומסיק דמ"מ אם עלה לא"י יש לו מנין י' שנים חדש שמא זכות א"י תועיל לו [וכעין הגמ' במכות ז. במי שנגמר דינו וברח לא"י].

**לפיכך חלה הוא או שחלתה היא וכו':** עי' ברא"ש שפי' דאף בהיה יכול לבא עליה אינו עולה דתלינן שכשם שהיה עליו דין לחולי מחמת זה גם לא נפקד עיי"ש.

דף ס"ד:

**בר"ה נפקדו שרה רחל וחנה:** ברש"י ביאר שבר"ה הקב"ה פוקד העקרות וגוזר עליהן וצ"ע מה המיוחד בעקרות הא כל הגז"ד נפסק בר"ה ואולי מ"מ שינוי הטבע נידון בר"ה.

**א"ל אביי חזי דקשרית איסורא וסכנתא:** עי' ברש"י שביאר דהוה איסורא כיון דהוה מילה שלב"ז, ומדויק דבמתו אחיו מחמת מילה חסר בחיוב מילה עי' בקובץ הערות סי' מ"ח סקי"ט וכ' וע"ע בעונג יו"ט סי' מ"א בקיים מצוה במקום פיקו"נ אם חשיב קיום מצוה [מצד דפטור[[22]](#footnote-22)] עיי"ש שצידד דאין ראיה לנידון זה מרש"י עיי"ש.

**נישואין ומלקות כרבי וסתות ושור המועד כרשב"ג:** עי' ברמב"ן ובריטב"א שהתקשו דמ"מ כיצד ההלכה אי כרבי או רשב"ג עיי"ש דכלפי ממון [שור המועד] נקטי' לחומרא וכן וסתות דרבנן אבל בנישואין נקטי' בתרי כיון שהוא סכנת נפשות [עי' בריטב"א דעובר על שופך דם האדם באדם] ובכיפה מקילינן כיון שעבר על איסור כרת [ועי' בריטב"א שהוסיף דכיון דלא הוה בידים וצ"ע הא גרמא ברציחה ג"כ אסור ושמא הוה פחות מגרמא וצ"ע].

דף ס"ה.

**נישאת לשלישי תצא בלא כתובה:** עי' בתוס' שכ' דמשום מקח טעות, ועי' ברמב"ן ובריטב"א שכ' דמ"מ צריכה גט [ול"א דהוה מק"ט וככל איילונית] כיון דהוה חשש, ועי' ברמב"ן שהק' דאף בנישאת למי שיש לו בנים שיפטר מכתובה מדין מק"ט [וככל איילונית] עיי"ש שדן אם הוה מק"ט בכה"ג.

**השתא הוא דכחשי:** צ"ע, דהא כל דין חזקה הוא לתלות ג' מקרים בסיבה אחת ומה שייך לומר עתה הוא דמכחשי. עי' בקובץ הערות בהוספות סק"ב שהקשה זאת עיי"ש וע"ע במש"נ בנידון זה בד' התוס'.

**תוס' ד"ה נישאת: ומיהו תימה דלענין איסורא וכו':** צ"ע אמאי מה שאסורה לינשא חשיב איסורא הא הוא חלק מחיוב מצות פ"ו שישא אשה בת בנים ובתרי אין ודאות שהיא בת בנים וצ"ע. והנה בתוס' מבואר דלרבי להוציא בממון בעי' ג"פ דחזקה בב"פ אינו ודאי, ועי' בקר"א [בע"ב] שהק' דא"כ למה לגבי חזרה דשור בעי' ג"פ עיי"ש שהאריך בכ"ז. [וע"ע בערול"נ שהקשה מב"מ ק"ו לענין אונס באריס דתלינן בתרי לרבי] ובעיקר קו' התוס' עי' בש"ש א' פכ"ד שהביא תי' ההגהות מרדכי בכתובות דכיון דמה שמשלם כתובה ל"ח דאזלי' בתר רוב כיון דהחיוב כתובה הוה כגבוי [ויל"ד אם בכל חיוב שטר נימא הכי עיי"ש].

**תוס' ד"ה אי איהי שתקא:** וה"ר שלמה מדוריש תי': ידוע נידון האחרו' בגדר מה דדבר הוחזק ג"פ אם מעכשיו איגלאי מילתא למפרע שכך היה [וכשור דאיגלאי שהיה נגחן מנגיחה ראשונה] או דכיון שהדבר קרה ג"פ הוחזק כך להמשך[[23]](#footnote-23). ועי' בערוך לנר שהוכיח מד' הר"ש דהוחזק למפרע [דהא מראיה ראשונה אמרי' שיש לה וסת]. ועי' בקהילות יעקב טהרות סי' ס"ו שהקשה ממה דאומרת לראשון דהשתא דכחשה ומוכח דאינו גילוי על למפרע עיי"ש שיישב דאף בחזקה לענין למפרע אינו החזקה ודאית עיי"ש שהאריך בעוד אופנים.

וראיתי לנודע ביהודה מהדו"ק אהע"ז שנתקשה בזה וס"ל שבקטלנית כלל ליכא איסור קטלנית ומ"מ חשש יהודה לתתה לשלה כיוון שהיה קטן וחשש שהו סריס וא"כ לא יקיים מצוות יבום ואע"ג דלא חיישינן למיעוטא מ"מ במקום סכנה חיישינן ואם הוא סריס פוגע בקטלנית ועל כן המתין. וצ"ע אם הוא קטן באמת ולא ידע עדיין בסימני סריס א"כ למה היה צריך רש"י לומר הסברא של קטלנית הא קטן נתמעט מיבום כדכ' איש ולא קטן [עיין ראשונים קידושין י"ט.] ואף לרש"י [שם] דס"ל שקונה מ"מ מנלן דאיכא תביעה קודם לכן וע"כ דס"ל לרש"י שכלל לא היה דעתו ליתנה לשלה וכפשיטות לשון רש"י.[[24]](#footnote-24)

1. ולכאו' משמע דלאבא שאול הוה ערוה מדרבנן, ולרבנן איסור בעלמא. ועי' בחזו"א קכ"ט סקי"ג שכ' בדעת הנמוקי יוסף דהוה ערוה דאו' כלפי דיני שמים ויל"ע הגדר ברבנן לפי"ד. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש לדון בד' רש"י אם בועוד ס"ל דאוכלת בתרומה והביאה לא פוסלת ולפי"ז נסתפק כריטב"א או שרק הוסיף טעם. [↑](#footnote-ref-2)
3. [כדלעיל מ"ד: לרבי יהושע]. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי' בגרש"ר סי' י"א שדן בארוכה בכל דבריו עיי"ש בכל הנידון. [↑](#footnote-ref-4)
5. [ואולי הדין תרומה הוא מחמת המשפחת כהונה וכבת כהן והליטמא הוא דין בקדושת כהונה וזה ל"ש בממזר]. [↑](#footnote-ref-5)
6. אכן, י"ל דבכה"ג לא חשיב אונס ומוכח כן מד' רש"י לעיל שכ' בישן שנתקשה כשהוא ישן והיינו דבנתקשה קודם שישן ל"ח אונס. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועי' בגליונות חזו"א שכ' דכשעולה לגג הוה עבירת הרציחה וע"ע בריטב"א פסחים כ"ה. כעי"ז ובאבן האזל פ"ה מיסודי התורה כ' באופן שמינחים אותו שע"י כובדו יתמעך ול"נ בלשו' התוס'. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובחזו"א כ' דאף אם החץ יהרוג כמה ואם יסיטו יהרוג אחד מ"מ מאי חזית. [↑](#footnote-ref-8)
9. ויל"ע אם באמת גדר יבום בשלכ"ד הוא גדר אחר דולקחה דהיינו קנין האשה ולא ביאה להקמת שם ועי' בית הלוי ח"ג סי' ז'. [↑](#footnote-ref-9)
10. [ויל"ע מה הנפק"מ כיצד חלה הקורבה ואולי ס"ל דהוא פחות קורבא וכדחזינן שיכול לפקוע אחר מיתת האח] [↑](#footnote-ref-10)
11. [דמעולם לא ס"ל להתיר כיון דאין בהם צד יבום עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-11)
12. [ונפק"מ לכאו' בין תוס' והרמב"ן לשא"ר אם קו' הגמ' היתה גם מחיים ועי' רש"י]. [↑](#footnote-ref-12)
13. [וע"ע בשושנת העמקים להפרי מגדים סי' ח' שכ' כן עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-13)
14. עי' בקובץ הערות סי' נ"א סק"א דהביא ד' הריטב"א והרמב"ן לק' צ"ח. דקודם מ"ת היבום היה רשות וע"ע בתורא"ש לעיל ח: דביאה שניה ביבום היה רשות ונ' שם רשות דמצוה [אכן י"ל דהוא המשך המעשה יבום דהביאה ראשונה]. [↑](#footnote-ref-14)
15. ולפי"ז לכאו' יקשה לרש"י כקו' הרמב"ן דנימא דלא היה בעולמו רשות ואולי ס"ל דילפי' מא"א מאמו וצ"ע. [ואולי היכא שיש שם יבום [אש"א מאביו] ופקע המצוה [מחמת שלא היה בעולמו] שאני וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-15)
16. ויל"ד בבא עליה שלכ"ד אם הוה ביאת בעל דעושה עושה בעולה שלכ"ד. [↑](#footnote-ref-16)
17. ולכאו' ממה שללרמב"ן לל"ק לשמואל נפלה מהנישואין רק אוכלת בתרומה מוכח דאינה כארוסה דא"כ הא תיקנו שארוסה לא תאכל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. וע"ע בזכרון שמואל הנ"ל מה שפי' בד' הרי"ף עפי"מ שס"ל דהאוקמיה במקום בעל הוא עיקר הקנין. [↑](#footnote-ref-18)
19. [וסברא הפייכית מזה מבואר במשנה למלך פ"ג מאישות ה"ג לענין חופת קטנה פחות מבת ג'] [↑](#footnote-ref-19)
20. [ומדוקדק בלשון הרמב"ם שלא גמרו הנישואין]. [↑](#footnote-ref-20)
21. ואולי ס"ל דהסופה להיות הוא דאין איסור בביאה אלא בנישואין. [↑](#footnote-ref-21)
22. ולגבי שוטה מבואק בר"ה כ"ח. דל"ח קיום מצוה וע"ע בשער הציון בסימן ע"ה לענין עוסק במצוה. [↑](#footnote-ref-22)
23. וידוע לתלות זה במחלו' הראשונים לגבי משיב הרוח צ"פ אם שייך החסרון דקירב נגיחותיו דקירב נגיחותיו הוא חסרון בגילוי ולא בהרגל. [↑](#footnote-ref-23)
24. ובמשאת המלך הקשה דנימא שקודם מ"ת שבעי הקמת שם ובביאה שלא תביא להקמת זרע ליכא להיתר זה ועל כן פחד ליתן לשלה והנה מבואר שתמר מיעכה באצבע וע"כ איתעברה מביאה ראשונה והנה לדבריו כבר בנישואין לאונן היהתה צרחכה למעך דבלאו הכי אסור לו ליבם דהא לא הוה ביאה הראויה להקמת זרע. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)