חש_ו וסומא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין / הפסולים לשחוט

חולין ב. שחיטת חש"ו

**א. אחרים רואין אותן-**

מבואר במתני' דשחיטת חש"ו פסולה אפי' דיעבד שמא קלקל שחיטתו.

ובאחרים רואין אותו שוחט כשר בדיעבד, אבל לכתחילה אף בכה"ג לא, וכתבו הרמב"ן והרשב"א הטעם משום בל תשחית או משום דלמא יפסול השחיטה ולאו אדעתייהו דאחרים.

סוכה מב: קטן שיודע לאמן את ידיו מותר לאכול משחיטתו, ודעת התוס' שם דאיירי באחרים רואין אותו ומ"מ דוקא יודע לאמן ידיו, אבל אם אם אינו יודע לאמן ידיו פסול אפי' דיעבד.

אבל דעת הר"ן שם והרא"ש בסוגיין סי' ג' והרשב"א בתוה"ב דלענין דיעבד כשר בכל ענין אף אם אין יודע לאמן ידיו, אלא דקמ"ל התם קולא לענין לכתחילה, דכל מה דלכתחילה לא ישחוט אף באחרים רואים אותו הוא דוקא באינו יודע לאמן ידיו אבל אם יודע לאמן ידיו אפי' לכתחילה שרי.

[ומבואר לנו פלוגתת התוס' והר"ן בין לכתחילה ביודע לאמן ובין בדיעבד באין יודע, ושני המחלוקות מוכרחות זמ"ז, דלשיטת הר"ן דיודע לאמן אף לכתחילה ישחוט הרי ע"כ כל הדין דמתני' ב. דלכתחילה לא ישחוט איירי באינו יודע לאמן ומ"מ קתני דיעבד כשר, וע"כ יחלוק על התוס' בזה, לשיטת התוס' דא"י לאמן פסול אפי' דיעבד ע"כ מתני' ביודע לאמן ומ"מ לכתחילה לא ישחוט].

ולהלכה פסק השו"ע כדעת הרא"ש והר"ן אבל הש"ך הביא דעת מהרש"ל לפסול בדיעבד כשיטת התוס'.

ושיטת התוס' צ"ב למה תפסל השחיטה בדיעבד, ועיין במהרש"ל שכתב דכיון שא"י לאמן ידיו לא חשיב מעשה שחיטה והוי כקוף ששחטו, וכנראה הביאור דקטן שעוד לא הגיע לגיל שיכול לאמן את ידיו לא חשיב שיש לו מעשה שחיטה והוי כקוף אבל באדם גדול לא אכפ"ל מה שלא למד איך לשחוט דסו"ס הוא בגיל שמסוגל לעשות שחיטה אם ירגיל א"ע לזה [ומבואר לפי"ז דקוף ששחט פסול משום דלא חשיב מעשה, אבל עיין לקמן מד' רעק"א שעיקר פסולו משום לאו בר זביחה ולפי"ז לא שייך זה גבי קטן שא"י לאמן ידיו].

[ועיין בתבו"ש א-מח שכתב לדקדק מלשון סה"ת וסמ"ג דבחרש ושוטה אין פסול זה, ובפמ"ג ופרישה כתבו להיפך דבחרש ושוטה שא"י לאמן ידיו פסול לכו"ע אף לשיטת הר"ן].

בר"מ שחיטה ד-ה כתב דחש"ו שחיטתן פסולה שמא יקלקלו וכו' לפיכך אם גדול עומד על גביו וכו', ועורר כבר בכס"מ למה השמיט הגמ' סוכה מב: דאם יודע לאמן ידיו כשר אפי' לכתחילה, וכתב דס"ל כשיטת התוס' דאף ביודע לאמן ידיו אין לשחוט לכתחילה.

אבל מ"מ צ"ע מה תי' בזה, ואכתי הו"ל להר"מ להביא דין הגמ' סוכה כפי שיטת התוס' ונפק"מ דפסול באין יודע לאמן ידיו בדיעבד.

וביבין דעת [להגר"י מקוטנא] באר שיטת הר"מ במהלך מחודש, דהנה בגמ' יב: אמרינן דמתני' דמהני אחרים רואין אותן אתיא כר' נתן דשחיטה אי"צ כוונה, והק' בתוס' דהא אפי' במידי דבעי כוונה מהני געע"ג כדאמרינן גבי גט בגמ' גיטין כג.?

ותי' התוס' דכל מה דמהני קטן הוא דוקא בגעע"ג, אבל במתני' קתני אחרים רואין אותן ואינם עומדים על גביהם ממש, וזה לא מהני להחשיבו ככוונה, וע"כ מתני' כר' נתן דשחיטה אי"צ כוונה.

וע"ע בגמ' יב: דייק לישנא דמתני' שמא יקלקלו את שחיטתן קמ"ל דאין מוסרין לה לכתחילה ופירש"י דהיינו אף באחרים עומדים ע"ג, ובתוס' הק' דהא בסיפא דמתני' משמע דדוקא דיעבד מהני ולא לכתחילה.

וכתבו רעק"א במערכה-כה ובחי' בכור שור דמסיפא לא שמענו אלא דאחרים רואין אותן פסול לכתחילה משום דלכתחילה בעי כוונה בשחיטה, אבל בגדול עע"ג י"ל דכיון דחשיב אף כוונה שפיר כשר לכתחילה וכמו שמדוקדק לשון רש"י יב: דאף בגדול עומד ע"ג לכתחילה לא מהני [מיהו לשון רש"י ב: ד"ה דיעבד דחידושא דמתני' הוא באחרים רואין אותן ולא כתב עומד ע"ג, ועיין רעק"א במערכה משכ"ב].

ועפי"ז כתב ביבין דעת דהר"מ דקדק לשון הגמ' סוכה מב: דקטן היודע לאמן ידיו וכו' והוא שאחרים עומדים ע"ג, דקמ"ל דאם אינו יודע לאמן ידיו לא מהני אף אם גדול עומד ע"ג, והטעם משום דכיון דא"י לאמן ידיו פסול משום חסרון כוונה בשחיטה.

וכנראה הטעם בזה משום דכיון שא"י לאמן ידיו ממילא אין הכוונה שלו מצטרפת למעשה כיון שרק במקרה יצא כאן מעשה שחיטה, או י"ל בנו"א דלא חשיב כוונה כלל היכא שאינו מסוגל לעשות מעשה שחיטה רק במקרה יצא לו השחיטה.

ולפי"ז נמצא שהר"מ פי' הגמ' ע"ד התוס' שאם א"י לאמן ידיו פסול אף בדיעבד, אבל לא מטעם מהרש"ל שאין כאן שחיטה רק משום חסרון כוונה נגעו בה, וממילא ס"ל שכל הדין של הגמ' סוכה הוא למ"ד שחיטה צריכה כוונה אבל להלכה דאי"צ כוונה שפיר מהני ולכך השמיט דין הגמ' סוכה.

ויל"ע בקטן שא"י לאמן ידיו לשיטת התוס' דפסול בדיעבד אם יהיה בו דין אוא"ב, ומבואר בש"ך טז-כא שאין בו דין אוא"ב [אלא שכתב שאף למהרש"ל דפסק כהתוס' הוא דוקא לחומרא אבל לענין אוא"ב צריך להחמיר לחוש לשיטת השו"ע], ויתבאר היטיב לפמש"כ מהרש"ל בשיטת התוס' שהוא משום דלא חשיב שחיטה כלל.

אבל לפמש"כ ביבין דעת בביאור הגמ' סוכה דפסול משום חסרון כוונה, יהיה בו דין אוא"ב ולא יהיה בו טומאת נבילות וכש"כ במנח"ח דאף למ"ד שחיטה בעיא כוונה לית בה טומאת נבילות.

**ב. בינו לבין עצמו-**

מבואר במתני' דקטן השוחט בינו לבין עצמו פסול אף בדיעבד, וכתב בטור-א וכ"ה שיטת הרשב"א במה"ב דקטן שיודע לאמן ידיו וגם יודע הלכות שחיטה שפיר כשרה שחיטתו בדיעבד, וכל דינא דגמ' סוכה דבעי עומד על גביו הוא באופן דא"י הלכות שחיטה, ומתני' הוא באופן שא"י לאמן ידיו [דע"כ הכי הוא דאי יודע לאמן ידיו דעת הטור כהרא"ש דכשר אף לכתחילה באחרים רואין אותן].

ושיטת הרא"ה דפסול בדיעבד אף אם יודע הל' שחיטה.

ושיטת התוס' ג"כ מוכרח כן, שהרי דעתם בסוכה דאם א"י לאמן ידיו פסול אף בדיעבד ואף באחרים רואין אותן, ומתני' בע"כ מיירי ביודע לאמן ידיו, והנה מבואר ג: דעת רבינא דמתני' איירי במומחין ומשמע דקטן אף במומחה ויודע דיני שחיטה לא מהני אף ביודע לאמן ידיו.

וטעם הפסול בקטן ששחט מאליו כתב הרא"ה שבאמת אין בו פסול בהלכות שחיטה אלא שאינו נאמן על שחיטתו.

וסברת הטור דקטן מומחה כשרה שחיטתו בדיעבד ונאמן ע"ז כתב הט"ז א-טו לבאר דאף דלענין טבילת כלים אין נאמנות לקטן, שא"ה דשור שחוט לפניך וראינו שהוא שחוט, וכל החשש שמא לא שחטו כדין או נתנו לאחר הרי כיון שהוא יודע ומומחה אמרינן חזקה שהוא שחטו ושחטו כדין, וצ"ב[[1]](#footnote-2).

[והנה עוד מצאנו כעין סברא זו, להלכה סגי בעד אחד הרואה את הקטן שוחט ואי"צ דוקא שני עדים, וכ"כ התבו"ש א-כט להוכיח מגמ' יב:, וכ"מ בר"מ שחיטה ד-ה.

ובפמ"ג מ"ז א-א הק' לשיטת הסוברים דע"א אינו נאמן היכא דאיתחזק איסורא וכל נאמנותו הוא רק מכח בידו הרי בשאחר שוחט אין כאן בידו להתיר את הבהמה כלל ואיך יהיה נאמן?

וכתב בחי' רש"ה ב-טו עפ"י שיטת הרשב"א דל"מ בידו למפרע, וע"כ צ"ל הטעם דשחיטה נאמן משום שיש כבר מעשה שחיטה לפנינו וספק אם נשחט כהוגן מהני ע"א אף שהבהמה בחזקת איסור.

וע"ע במאירי גיטין ב: מש"כ דאף אם מחזיקין מאל"א מ"מ ע"א נאמן בכה"ג ונתבאר במקו"א.

אבל אכתי תיקשי לשיטת התוס' דדוקא מטעם בידו נאמן על השחיטה וצ"ע מקו' הפמ"ג].

כתב בתבו"ש סקנ"ד דלפי טעם זה שהוא משום חסרון נאמנות הרי הקטן עצמו יוכל לאכול משחיטתו ורק לאחרים אינו נאמן.

ובתבו"ש כתב שי"ל טעם אחר בזה דחיישינן על קטן שמא לא שחט כדין ולא אדעתיה [ובקטן חיישינן ע"ז אף בדיעבד], ולכך אף הוא עצמו אסור לאכול משחיטתו.

**ג. אם קטן מיקרי בר זביחה וגדרי בר זביחה-**

בש"ך סקכ"ז הביא מהלבוש שכתב טעם הפסול בינו לבין עצמו משום דקטן לאו בר זביחה הוא, וכמו דממעטינן גיטין מה: דקטן פסול לכתיבת תפילין משום ליתיה בקשירה.

והש"ך תמה ע"ז טובא למה ייחשב לאו בר זביחה והרי הוא מצווה על האיסור.

ושיטת הש"ך צ"ב דהא מבואר גיטין מה: דלא חשיב בר חיובא גבי תפילין וא"י לכתוב תפילין?

א. בפמ"ג פי' כוונתו משום איסור ספיה, ועיין בתבו"ש סקמ"ט [הביא ממהרי"ל] דאף בחרש ושוטה יש איסור ספיה אף דלא שייך דלמא אתי למיסרך.

ודעת הלבוש כתב בפמ"ג דאיסור להאכיל נבילה לקטן אינו אלא מדרבנן, עיין בב"י או"ח-שמג שהביא שיטת הנמו"י כן דדוקא בג' איסורים המפורשים יש איסור ספיה [ועיין לקמן דעת הנוב"י דסגי באיסור דרבנן להחשב בר זביחה].

בפשוטו צ"ל דאיסור ספיה יסודו משום איסורו של הקטן ומה"ט חשיב בר זביחה עי"ז.

אבל דעת תרוה"ד ב-סב שאיסור ספיה הוא משום אתי למיסרך, וצ"ע לפי"ז להחשיבו כבר זביחה [וע"ע לקמן די"ל דיסוד דין בר זביחה הוא משום שצריך את הזביחה א"כ י"ל דאף משום אתי למיסרך סגי בזה, ודוחק].

ועכ"פ לפי דבריו כמובן א"ש הקו' מתפילין דלא שייך גם ענין ספיה כלל[[2]](#footnote-3).

אבל אינו מובן לפי"ז מ"ש קטן ממומר להכעיס דכיון שאינו מקיים הציווי לשיטת התוס' ג: לא מיקרי בר זביחה אף שיש גם בו איסור ספיה א"כ ה"נ גבי קטן [וכבר עמדו בהערה זו באמ"ב שחיטה-ו (ד"ה והנה) ובמשיב דבר ח"ב בהערות לשו"ע].

וצ"ל דשאני קטן שאינו אחראי ע"ע הרי שייכותו למצוה נמדדת כפי איסור ספיה אבל גדול שאחראי על עצמו אין שייכותו למצוה נקבעת כפי מה שאסור לאחרים להאכילו, ופשוט.

ויש להעיר דמד' הפמ"ג מבואר דדין בר זביחה תלי במה שהוא מחוייב באיסור נבילה אבל יש אחרונים שפי' שהוא תלוי במצות זביחה, ויתבאר לקמן בדין שחיטת סומא.

אבל מהלך זה ל"מ כ"כ בלשון הש"ך דמשמע שהוא בר חיובא מצ"ע ולא מכח איסור ספיה.

ב. בקוה"ע עה-ה פי' משום דאף בקטן אית ביה סיבת האיסור, כמבואר סנהדרין נה: דחשיב תקלה, ועיין תבו"ש שכ"כ דאף אם אין לו איסור מ"מ יש בו סיבת האיסור, וכ"כ קה"י יבמות לא-ז, ועיין אגרו"מ יו"ד א-ג.

וע"ע רמ"א או"ח-שמג שקטן שעשה עבירה ג"כ צריך תשובה קצת, ובמג"א הביא מקור לזה מגמ' סנהדרין הנ"ל.

ועפי"ז אשה"ט החילוק לתפילין כש"כ בפמ"ג פתיחה כוללת ב-ג שבמ"ע אין תקלה, וכ"כ קה"י יבמות.

ג. עוי"ל בנו"א דקטן יש לו החפצא של הצווי אלא שאינו שומע, ומ"מ יש לחלק בין מ"ע לאיסור ל"ת, דגבי ל"ת הרי במציאות הוא פוגע בלאו אבל חיוב שאינו מחייבו י"ל דל"מ מידי[[3]](#footnote-4).

אבל צ"ב לפי מהלכים אלו מ"ש קטן ממומר דלא חשיב בר זביחה?

ונראה דהנה באמת גדר הדבר גבי מומר צ"ב שהרי הוא מצווה על השחיטה ומה לי במה שאינו מקיים בפועל?

והנה לענין תפילין עיין לשון הר"מ תפילין א-יג שצריך שיהיה בר קשירה ומאמין בה היינו שיהיה קושר בפועל, אבל לענין שחיטה לא משמע כ"כ בראשונים שזהו גדר הדבר.

ויל"פ בשני אופנים:

בפשוטו ביאור הדבר דמ"מ מה שהזביחה נעשית מכח הצווי של השחיטה, אבל מומר לא אכפ"ל מהצווי כלל.

ולפי"ז אשה"ט דמ"מ קטן שעושה מכח הצווי שלו שפיר חשיב בר זביחה.

אלא שיש לעיין בעיקר מהלך זה היאך מהני נפלה סכין ממנו הרי לא עשה את הזביחה מכח הצווי?

וצריך לדחוק עפי"ד מהרש"ל ביש"ש (יו"ד בסוגיא דכוונה בשחיטה) דכל שחיטה בלא כוונה מהני מכח סתמא לשחיטה קיימא וגבי מומר ל"ש לומר שהסתמא עומדת לשחיטה מכח הצווי, וקצת דוחק.

עויל"פ ג"כ לפמשי"ת לקמן להוכיח מדעת הלבוש דדין בר זביחה אינו תלוי במה שמחוייב בזביחה רק העיקר הוא מה שהוא צריך את הזביחה.

ובזה נתבאר לעיל בהערה ד' הנוב"י דאף חיוב דרבנן סגי בזה, דסו"ס הוא צריך את הזביחה.

[ולפי"ז י"ל קו' מקטן בפשיטות דלענין תפילין צריך שיהיה הגברא מחוייב בתפילין ונוהג כן כמ"ש מלשון הר"מ הל' תפילין ואינו כדין בר זביחה לענין שחיטה.

וע"ע בפוסקים (מג"א לט-ב) שהשוו דין מומר לתפילין עם מומר לשחיטה, ועיין משי"ת בענייני מומר בזה].

ד. עוד כתב בקוה"ע עה-ד מהלך מחודש בזה, שגם קטן חשיב בר זביחה משום שהשחיטה מועלת לו לטומאה שלא יטמא בנבילות ואף שלא שייך מצות ואיסורים גבי קטן מ"מ חל בו דין טומאה, ועי"ז מיקרי לגמרי בר זביחה אף להיתר אכילה, וכן צידד באגרו"מ יו"ד א-ה[[4]](#footnote-5).

אבל צ"ע דא"כ מומר להכעיס נמי והרי שיטת התוס' ג: דלאו בר זביחה מיקרי ופסול לשחיטה, וכן דחה באגרו"מ א-ג סברא זו, ועיי"ש בסי' ה' מש"כ ליישב.

ובאמת בראשונים יד. כתבו דמומר אין שחיטתו נבילה לענין טומאה רק לאיסור אכילה, ולא דמי לעכו"ם דלאו שחיטה היא כלל אף לטומאת נבילה.

ויש מקום לבאר דבריהם דמומר נמי שייך בטומאת נבילה אף שאינו שייך בהאיסור, ממילא לענין טומאה שפיר מיקרי בר זביחה, אבל מ"מ מבואר התם דלענין אכילה לא מהני ואדרבה מחלקים את היתר השחיטה ורק לענין טומאה מהני [וכבר דחה בקו"ש-טו דבריו מכח זה].

ועוד נתבאר במקו"א דיל"פ כוונת הראשונים מטעם אחר דשחיטה להוציא מידי טומאה אי"צ כח מתיר רק סגי במעשה שחיטה, וגדולה מזו מצאנו בר"מ דאף שחיטת עכו"ם מוציאה מידי טומאה, אלא שבזה חלקו עליו הראשונים, ועצ"ב דרך זו שהרי עכו"ם ומומר הכל נפק"ל מחד קרא, ויתבאר כ"ז במקומו.

ה. בנאו"י-טז כתב דקטן מיקרי בר זביחה משום דלכשיגדיל הוי בר כריתות, כש"כ תוס' גיטין כב:, אבל בתפילין לא שייך זה שהרי הוא כל יום ויום, וכ"כ אחיעזר ח"ג פא-ב ובליקוטי הגר"ח-לג.

עוד יש לחלק דמצות תפילין שהוא חיוב תלי אם הוא חייב כעת, אבל מצות שחיטה שהיא רשות ואינו מצוה חיובית הרי העיקר תלי אם הוא שייך במתיר של השחיטה, וסגי מה שאח"כ יגדיל ויצטרך את ההיתר שחיטה, הערה לחי' רש"ה סי' ב'.

**ד. לד' הלבוש היאך מהני געע"ג-**

עוד הק' הש"ך ע"ד הלבוש דקטן לא חשיב בר זביחה, דהא חזינן דע"י אחרים מהני, ואם משום דלאו בר זביחה מה יהני עומד ע"ג, ועיין בפמ"ג הביא מהלבוש דכיון ששוחט לדעת הגדול ועבורו הרי הגדול בר זביחה וחשיב שפיר שחיטה, משא"כ בעכו"ם דאדעתיה דנפשיה עביד לא מהני טעם זה.

מיהו תמה ע"ז דלא מצאנו דיהני געע"ג לענין זה רק לענין חסרון כוונה.

ובעיקר ד' הלבוש עיין בתבו"ש סקמ"ט תמה ע"ז ממתני' דהטעם משום שמא יקלקל שחיטתו ולא משום דלאו בר זביחה?

עוד הק' ממתני' פו. דשחיטה חש"ו הוי כספק בשחיטה וכל הנידון משום שמא קלקלו?

[וקו' זו י"ל עפי"ד ראשונים יד. דשחיטת מומר נבילה אבל מ"מ אין בה טומאת נבילה וחשיב שחיטה גם לענין אוא"ב וכיסוי הדם, וה"נ י"ל לענין קטן שכל החסרון משום לאו בר זביחה שפיר חשיב שחיטה לענין טומאת נבילה שהרי הוא בר זביחה לענין זה, וכ"ש לפי"ד המאירי שם דסגי במעשה שחיטה לחוד לדין אוא"ב].

ועיי"ש בתבו"ש דאיכא לאוקמי בכה"ג שהגדול ציוה לשחוט אלא שאינו לפניו בשעת שחיטה, א"נ בגדול שא"י דיני שחיטה, דאין בו החסרון דלא בר זביחה כיון שעושה ע"ד הגדול וכל הנידון משום חשש קלקול.

מבואר בזה חידוש מופלא דאף שהקטן הזובח אינו בר זביחה מ"מ כיון שהגדול צריך את הזביחה מיקרי בר זביחה.

ומבואר בזה כש"כ לעיל דיסוד דין בר זביחה היינו שיהיה השחיטה נעשית מכח צווי או כש"כ דסגי אף במה שהוא צריך את ההיתר זביחה וכל שהוא נעשה עבור הגדול ויש לו צורך בזביחה מיקרי שפיר בר זביחה.

**ה. שחיטת קוף וקטן פחות מבן ו'-**

ברמ"א או"ח קנט-יא בשם הג"א כתב דקטן פחות מבן ו' הוי כקוף ופסול לנט"י, לשיטות דקוף פסול לנט"י.

והק' בהג' רעק"א דא"כ ה"נ לענין שחיטה ייפסל קטן פחות מבן ו' כמו קוף דמבואר ברמ"א סוס"י ב' דפסולה, ולא מצאנו בפוסקים לחלק בזה.

והנה בעיקר הדין דקוף בנט"י, עיין במג"א קנט-כד הביא פלוגתא דת"ק ור"י במס' ידים אם קוף פסול לנט"י, ובשו"ע סעי' יב פסק להכשיר והרמ"א החמיר בזה, ותמה במג"א למה לענין שחיטה פסק הרמ"א לפסול בפשיטות?

ובמג"א תי' דבנט"י הקל השו"ע כיון שאינו אלא דרבנן, אבל בשחיטה שהוא מדאורייתא צריך להחמיר לפסול שחיטת קוף.

ובהג' רעק"א יו"ד-ב תי' דקוף לאו בר זביחה הוא לכך פסול לכו"ע ולא דמי לנט"י.

ובפמ"ג שם תי' די"ל דאף מ"ד דמכשיר בקוף מודה דלא חשיב כח גברא אלא דס"ל דלענין נט"י סגי שיבוא מנותן ולא מאליו, אבל בשחיטה לכו"ע בעי כח גברא וקוף לא מיקרי כח גברא, וכ"ה לשון המ"ב שם.

[וע"ע בשו"ע שם סעיף י' שאם מילא חבית מים והיטה אותה והמים נשפכים ואח"ז נטל ידיו שם עלתה לו נטילה, וכתב הגר"א דתלי בפלוגתא דקוף אם בעי דוקא כח גברא או סגי שיהיה נותן, ומבואר שזהו עיקר הפלוגתא כנ"ל].

והשתא אם נבוא לקו' רעק"א למה לא הזכירו הפוסקים פסול בפחות מבן ו' לענין שחיטה, הנה לדעת הפמ"ג או לפי"ד המג"א שפיר תיקשי קו' רעק"א.

אבל לפי"ד רעק"א לשיטתו לא תיקשי, שהרי בעיקרו קי"ל דשחיטת קוף מהני כמו בנט"י, וכל מה שפסל הרמ"א קוף לענין שחיטה הוא משום דלאו בר זביחה, אבל קטן פחות מבן ו' שפיר מיקרי בר זביחה ויש להכשירו לענין שחיטה, ורק להשיטות דפסלו קוף לנט"י פסל הרמ"א גם קטן פחות מבן ו'.

ועדיין קצת דוחק הוא דמ"מ לענין נט"י הביא הרמ"א להחמיר לענין קוף וקטן פחות מבן ו', ולשיטות אלו ה"נ לענין שחיטה יש להחמיר לפסול קוף וקטן פחות מבן ו'.

ובחי' רש"ה-א רצה לומר יותר מזה, עיי"ש שנקט דלשיטת התוס' והרא"ש ג: דפסול שחיטת עכו"ם הוא משום דבעינן בר זביחה הרי י"ל דאי"צ כלל כח גברא לשחיטה, וכל הפסול של נפלה סכין מאליה הוא משום שאין כאן שוחט בר זביחה.

וא"ש בזה הערת התויו"ט על התוספתא היאך ילפינן מדרשא דוזבחת גם דבעינן כח גברא וגם דבעי בר זביחה, וי"ל דהכל היינו הך וכל הפסול דנפלה מאליה הוא משום דבעי בר זביחה ואין דין כח גברא כלל.

ורק לשיטת הר"מ דפסל עכו"ם מפסול מיוחד של וקרא לך ואכלת מזבחו, הרי מבואר דאי"צ שיהיה בר זביחה ורק יש פסול מיוחד בעכו"ם, ולדידיה ע"כ צ"ל טעם הפסול בנפלה סכין מאליה הוא משום דבעי כח גברא.

ולפי שיטת התוס' רצה לומר דאף לשיטת הפוסלים קוף לנט"י ולפי"ד כתב הרמ"א לפסול קטן פחות מבן ו', י"ל דה"מ לענין נט"י דבעי כח גברא וקטן פחות מו' ס"ל להג"א דלא חשיב כח גברא, אבל לענין שחיטה אי"צ כח גברא וכל פסול קוף הוא משום לאו בר זביחה ואף לשיטות אלו יכשירו קטן פחות מבן ו' לשחיטה שהרי הוא בר זביחה, וכ"כ זכרו"ש-עא.

אבל זה וודאי אינו שהרי בסוגיא דכוונה בשחיטה יתבארו כמה נפק"מ המבוארות בראשונים מדין כח גברא משחיטה, וכבר עמד ע"ז בחי' רש"ה מד' הרא"ש לא., ואכ"מ.

וגם בחי' רש"ה כתב שאי"ז מסתבר, דהנה בעיקר הפסול לדעת הג"א בפחות מבן ו' כבר תמה ע"ז בהגר"א למה ייפסל והרי סו"ס יש כאן כח גברא ולא דמי כלל לקוף?

ודעת הג"א דוחק לומר שהוא פסול מסויים לענין כח גברא, אלא דס"ל דקטן פחות מבן ו' הוי כנפלו מים מאליהן כיון שאין לו מעשה כלל.

ולפי"ז כתב רש"ה דפשוט דאף לענין שחיטה אין מקום להחשיבו יש לפוסלו משום דלא ייחשב כבר זביחה ג"כ, וע"ע בכ"ז בחי' רש"ה חולין-ב.

**ו. שחיטת סומא-**

מבואר לקמן יג: ששחיטת סומא כשרה, ובחי' רעק"א יג: העיר שהרי אינו מחוייב במצות כדילפינן ב"ק פז. א"כ לאו בר זביחה הוא?

א. רעק"א כתב להוכיח מזה דסומא חייב במצוות ל"ת ורק ממ"ע נפטר א"כ אכתי יש בו איסור נבילה והוא שייך במתיר של זביחה, וע"ע בהג' רעק"א יו"ד-א כן.

אבל ענין זה אינו ברור כ"כ, עיין לקמן דעת כמה פוסקים דאף באיסור ל"ת פטור סומא.

ב. רשש"ק יבמות יג-ה כתב שיש בו איסור ספיה ועפי"ז כתב אגרו"מ יו"ד-א ליישב דחשיב בר זביחה כש"כ לעיל מהפוסקים דתלי באיסור ספיה.

אבל דעת רעק"א נראה או דלית ביה איסור ספיה, או דס"ל דשאני קטן שהוא מצווה אלא שאין בו דעת שיחייבו הצווי, וכש"כ לעיל, אבל סומא ילפינן מקרא לפוטרו הרי אינו בכלל הצווי כלל [ואולי זה גם הטעם שאין בו איסור ספיה שאין בו מציאות האיסור כלל].

ובאמת יש לדון אם סומא יש לו קיום מצוה, עיין דבר"י כח-א הויח ממה ששמח ר"י משום שסומא פטור מן המצוות שמע מינה שיש לו קיום מצוה, ולא דמי לאשה שאינו מין אחר.

אבל בד' רעק"א נראה דסומא קיל טפי מחש"ו דנתמעט מקרא ולא משום שאין בו דעת אינו בכלל מצוה כלל, וצ"ע.

ג. עוי"ל [ראיתי כן במגיה לפמ"ג] דהנה בתוס' ב"ק פז. כתבו שיש גם לסומא חיוב מדרבנן במצוות וכ"כ הרא"ש קידושין כט., ועפי"ז י"ל דשפיר חשיב בר זביחה ע"י איסור דרבנן וכש"כ לעיל מהנוב"י דעתו כן, ונתבאר הטעם דסגי במה שצריך את הזביחה.

ע"ע ברשב"א גיטין פח: גירות בזה"ז מדרבנן והק' חת"ס כתובות יא. היאך מהני שחיטתו הרי לאו בר זביחה הוא?

ולפי הנ"ל י"ל דסגי באיסור דרבנן [ובפשוטו הביאור שגם בזה עקרו ד"ת כש"כ קצה"ח].

ע"ע במש"כ הראשונים ברכות מח. דלענין בר חיובא בברכת המזון להוציא אחרים ג"כ מצטרף מה שהוא חייב מדרבנן, עיי"ש, ולא עיינתי כעת שם.

**ז. דין בר זביחה אם תלוי במצות שחיטה או במתיר מאיסור נבילה-**

עוד מבואר מדברי רעק"א דדין בר זביחה אינו צריך שיהיה מחוייב במצות וזבחת וסגי מה שהוא מחוייב באיסור נבילה והוא שייך במתיר של שחיטה.

או יתכן כוונת רעק"א דתלי באיסור עשה דאינו זבוח וס"ל דסומא חייב גם באיסור עשה, וכבר חקר בכ"ז בדב"א ח"א טו-א, ובפשוטו ע"כ הוא תלוי באיסור נבילה שהרי לדעת ריצב"א מצות אינו זבוח כלל.

אבל עי' בביה"ל א-טו שהר"מ פי' פסול עכו"ם משום ואכלת מזבחו ולא משום בר זביחה שהרי לשיטתו יש מצוה של זביחה וצריך שיהיה בתורת המצוה דוקא להחשב בר זביחה, ותיקשי היאך קטן מיקרי בר זביחה ותינח לענין הלאו כתבו הפוסקים דאית ביה ספיה או שהוא מצוה בעצם הדבר, אבל לענין מ"ע לא שייך ספיה כש"כ המג"א או"ח-רסט, וע"כ הוכרח הר"מ שאין מושג של בר זביחה כלל וכל פסולו הוא משום ואכלת מזבחו.

ודעת התוס' שיש איסור ספיה בעשה לדעתם דלא כהמג"א-רסט גבי קידוש, ולכך שייך בקטן לומר שאינו בר זביחה.

אבל י"ל דשאני שחיטה דלשיטת התוס' הוא איסור עשה ושייך בו ספיה, והתוס' לשיטתם שיש איסור עשה, אבל הר"מ דס"ל שהוא מצות עשה הרי לא שייך בו ספיה.

ועכ"פ מבואר דעת ביה"ל דתלי במצות עשה של זביחה, והוא חידוש גדול ובפשוטו וודאי לא תלי במצות עשה ממש שהרי יסוד ענין בר זביחה הוא גדר בההיתר שאין בו כח לפעול את ההיתר אלא אם הוא בתורת ההיתר, אבל מה ענין מצוה לבר זביחה, והרי שיטת הר"מ שהוא מצות עשה.

אבל בפשוטו הביאור דלשיטת הר"מ שהוא מצוה הרי לא שייך כלל ענין בר זביחה כלפי המצוה דמה ענין המצוה לההיתר, ורק כלפי ההיתר שייך כן.

ולפי"ד ביה"ל נמצא דלפי הריצב"א שאין עשה דוזבחת לא שייך כלל ענין בר זביחה שכל הדין בר זביחה הוא כלפי וזבחת, וצ"ע, וע"כ סגי במה שהוא בר זביחה על המתיר של זביחה שניתר לו איסור נבילה.

**ז. סומא במצוות-**

הבאנו ד' רעק"א דסומא חייב באיסור ל"ת, וכ"נ בפמ"ג פתיחה כוללת ח"ג-כט[[5]](#footnote-6), אמנם לאו מילתא דפשיטא הוא, עיין תשובת רעק"א-קנג כמה ראיות לזה והוכיח מיבמות עח. גבי מצרי שני במאי יטהר ולא מוקי בסומא, וע"כ כל שהוא עובר באיסור עשה מחוייב שפיר.

ע"ע בירושלמי סוטה ב-ה (יג.) והוכיח ממנו בארצוה"ח יז-ג שאין חיוב אף בכל הלאוין לכך ס"ד שאין בו דין סוטה [וצ"ע למהרי"ק דתלי במעילת מעל].

ועיין נובי"ת או"ח-קיב הביא מחלוקת הראשונים בזה.

ועי' מנח"ח ב-כה,כו-יג בשם ספר המכריע שפטור גם מל"ת, אמנם הביא שיש הגה"ה מאחד קדוש על ספר המכריע שהשיג עליו ודעתו דחייב בל"ת.

והנה בתוס' ב"ק פז. כתבו שסומא חייב במצוות מדרבנן, וע"ע בישוע"י או"ח-נג הביא מד' הרא"ש קידושין א-מט הטעם שחייבוהו כדי שלא יראה כמופקע מתורת ישראל כיון שאינו מחוייב בשום מצוות, משמע דפטור מכל המצוות אף מל"ת, ויל"ד דע"י ל"ת אינו נראה כישראל שהרי אינו עושה שום פעולה בקו"ע.

וע"ע בשו"ת חק"ל הק' כיון שסומא פטור ממצוות א"כ ה"נ פטור ממצות לא תסור וככל אשר יורוך ואיך מחוייב לשמוע לדברי חכמים?

וזה סייעתא להסוברים שאין בסומא פטור אלא ממצות עשה אבל מצות ל"ת שפיר אית ליה, ומבואר בע"כ דאף לד' הרא"ש קידושין הנ"ל חייב במצוות ל"ת ומש"כ הרא"ש שאינו נראה כישראל הוא משום שאינו עושה מ"ע בקו"ע.

אבל לשיטות שאין סומא חייב במצוות ל"ת צ"ב היאך הוא מחוייב לשמוע לחכמים[[6]](#footnote-7)?

וצ"ל כש"כ בחי' הגר"ר סוכה ב-ג דע"כ גם לשיטת הר"מ שיש חיוב לשמוע לחכמים משום לא תסור מודה שיש ג"כ חיוב לשמוע לחכמים מצ"ע וכש"כ הרמב"ן דילפינן ליה מהלמ"מ, וסייע לזה מלישנא דקרא ככל אשר יורוך דמשמע שיש חיוב לשמוע לחכמים ויש לצווי שלהם כח של הוראה גם קודם הלאו דלא תסור, שהרי בחיוב לשמוע בקול אביו וודאי ל"ש לומר שהוא הוראה רק צווי בעלמא.

[וי"ל עוד דילפינן ליה מעצם הלאו דלא תסור שנתנה כח התורה לחכמים לפרש את התורה ולתת סייגים ותקנות ומחוייבים אנו לשמוע להם בזה אלא שהאלימה תורה זה בלאו], ועצ"ע.

וכעי"ז כתבו בחק"ל וש"א אחרונים להקשות גבי קטן היאך חייבוהו חז"ל במצוות מתורת חינוך והרי כיון שאינו מחוייב בדיני התורה גם אין בו מצות לא תסור [ויש שנקטו שעצם צווי התורה קיים גם בקטן אלא שאין בו דעת לשמוע הצווי אבל זה לא שייך גבי סומא שהוא פטור מגזיה"כ וע"כ צ"ל כש"כ הכא], ובמקו"א הבאנו ד' רש"י נדה מו: שנראה באמת דמה"ט ס"ל בביאור הגמ' שם דא"א לרבנן לחייב את הקטן ולשיטתו ברכות מח: שאין חיוב חינוך על הקטן רק על האב, אבל צ"ע לשא"ר דדין חיוב חינוך הוא על הקטן היאך יפרשו ד' הגמ' שם ועי' חק"ל שם ואבנ"ז-ע, ואכ"מ.

להלכה, עיין רדב"ז ד-נט כתב דקי"ל סומא חייב במצוות, וכ"כ במג"א נג-א ובפר"ח והגר"א ובב"י-תעג בפשיטות דקי"ל כרבנן דחייב במצוות, וכ"ה במרדכי פ"ב דמגילה סי' תשצח.

אמנם הביא שם בב"י דעת רי"ו דפטור ממצוות מדאורייתא וא"י להוציא יד"ח במצוה דאורייתא[[7]](#footnote-8), וע"ע ברי"ו נתיב יג-א דפטור וא"י להוציא יד"ח בתפילה, ועי' בישוע"י נג-א תמה על המג"א היאך פסק בפשיטות דחייב מדאורייתא והא הרבה פוסקים פליגי, ועיין בפמ"ג פתיחה כוללת ג-כט דמש"כ המג"א שחייב במצוות היינו מתורת ספק ואינו בוודאי.

1. ולכאו' יש לתלות נידון זה במש"כ בביה"ל ב-ד מה שחקר אם רוב המצויין אצל שחיטה מומחין הן ואמרינן מכח זה דוודאי נשחט כדין, אם הוא מכח נאמנות השוחט כענין ע"א, או שהוא רוב על השוחט עצמו שהוא מומחה [ומסתמא שחט כדין], וא"כ ה"נ הכא בקטן י"ל כן אבל אם הוא מכח נאמנותו כש"כ ביה"ל שם בדעת הרא"ה הרי בקטן ל"ש לומר כן, ואזיל הרא"ה לטעמיה, ועיי"ש במקומו משי"ת.

   ולפי"ז אי"צ לסברת הט"ז רק סברת המכשירין דמצ"ע אמרינן רוב מצויין מומחין הן וכשר אף בלא עדות הקטן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובנובי"ת או"ח-א כתב נו"א בדעת הש"ך, דאף אם קטן אוכל נבילות אין בי"ד מצוין להפרישו אביו מצוה להפרישו משום חינוך לכך מיקרי בר זביחה.

   ותמה עליו בספר בן אורי שבת קכא. שאינו אלא דרבנן, ומבואר דעת הנוב"י דסגי גם בדין דרבנן להחשב בר זביחה [ודלא כהפמ"ג שהבאנו לעיל בביאור דעת הלבוש], וע"ע לקמן משי"ת דדין בר זביחה יסודו הוא במה שצריך את הזביחה ואינו תלוי בחיוב זביחה.

   אלא שנתקשה דא"כ בתפילין נמי יוכשר אם הגיע לחינוך והביא מהמרדכי שלא כן אלא אף אם הגיע לחינוך פסול.

   וע"כ מסיק דשאני איסור נבילות שיש בו איסור ספיה והוא איסור תורה, משא"כ בתפילין שאין בו אלא חיוב חינוך מדרבנן לא חשיב בר קשירה עי"ז.

   אבל לפמש"כ בב"י-שמג דעת כמה פוסקים דאף איסור ספיה אינו אלא מדרבנן מלבד בג' מקראות המפורשים הרי מבואר דאף ע"י דרבנן מיקרי בר זביחה וא"כ ה"נ ע"י חינוך תיסגי, עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-3)
3. במשכנו"י אה"ע-מז כתב שקטן אינו מוזהר על איסורין, ובנאו"י-טז הוכיח כן מגמ' יבמות לד. דבזמן שמגדיל חלים עליו האיסורין לענין אאחע"א.

   אבל יל"ד קצת דבפועל אינו שומע את הצווי ואינו מחייב אותו אף ששייך בו החפצא של הצווי.

   ובביה"ל ואו"ש פ"ג איסו"ב ונח"י-ז ונח"י ז-א ודברי חיים נז"מ-יא צידדו שבז' מצוות בני נח קטן חייב בהם שהרי בב"נ אין שיעורין לשיטת הר"מ פ"ט מלכים [ודין גדלות בגיל י"ג הוא הלמ"מ כש"כ בתשובת הרא"ש-יז] ומשעה שבא לכלל דעת חייב בהם [כש"כ חת"ס יו"ד-קפד,שיז, ומנח"ח עה-ב,קצ-ח, ועוד אחרונים, ועי' בריטב"א כתובות יא. דקטן ב"נ חריף הדעתו א"י להתגייר אלא ע"י דין זכיה נראה שלא כדבריהם שהרי לדעת החת"ס כתב החלק"י-א שיכול להתגייר ולא אכפ"ל שאחר הגירות יהיה ישראל], וא"כ קטן ב"נ וודאי חייב ולא יהא ישראל גרע ממנו כדאמרינן מי איכא מידי.

   א"נ י"ל בנו"א דיסוד חיובם הוא מכח השכל וזה שייך אף בקטן ישראל [ועי' מנח"ש-לד דמ"מ שוטה וחרש אין להם דין מצוות].

   ועפי"ז יישב במשנת ר"א כתובות-י קו' התוס' שם היאך משכח"ל גר קטן הרי אין לו דעת ואין זכיה לקטן מדאורייתא ואיך יוכל להתגייר, ובאר דכיון שבדיני עכו"ם חשיב גדול מהני גירותו.

   ועוד באר בזה דעת ר"א דבעיר הנידחת נהרגים גם קטנים דבדיני ב"נ קטלינן להו כש"כ הגר"א דלכך ממונם אבד וחייבים בסייף ואף בלא התראה [אבל קטני קטנים לא יהיה חייבים לפי"ז].

   ועי' בנח"י מש"כ לבאר עפי"ז הגמ' שבת נו: שיאשיהו המלך החזיר הדינים שדן בקטנותו שמא טעה אבל דינו דין, עיי"ש.

   [ובהליכות שלמה על שבועות הביא מהגר"א כהן ר"מ בחברון די"ל דקטן שהגיע לדעת חייב במצוות שנצטוו ב"נ אף באלו שלא נשנו בסיני דקי"ל בעלמא לישראל נאמרה ולא לב"נ מ"מ ישראל קטן שפיר חייב בהם, ומשום דרק בשעת מת"ת הופקעו ב"נ ממצוות אלו וכלפי קטן ישראל אין הפקעה זו.

   ועפי"ז באר ד' התוס' חגיגה ב: שכתבו דעבד חייב בפו"ר משום דאף ב"נ נצטוה ע"ז, ותמה מהרש"א דהא לא נשנית בסיני ואין ב"נ חייבים בהם, כמבואר סנהדרין נט:,, וכתב המל"מ מלכים י-ז דעבדים לא הופקעו בשעת מת"ת מחיובי ב"נ שלהם כיון דלאו ב"נ גמור נינהו, וה"ה י"ל כן לענין קטנים, ועי' בקרני ראם על מהרש"א]. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועפי"ז כתב בס' שחיטת חולין לבאר בדרך מחוכמת לשון הראב"ד פ"ב טו"מ הי"ב דעכו"ם אינו מוציא מידי טומאת נבילות משום שעכו"ם אינו מטמא ואינו נטמא, והיינו דלאו בתורת טומאה הוא לא חשיב בר זביחה לזה, ולא דמי למומר דחשיב בתורת טומאה וחשיב בר זביחה לענין זה, וכד' קוה"ע, מיהו כל לשון הראב"ד שם לא משמע כוונתו לזה, ונתבאר במקו"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועפי"ז מסיק שם שיכול להעשות שליח ולא אמרינן מה אתם בני ברית וכו' דאף הוא חייב במצוות ל"ת, משא"כ להשיטות שאינו חייב לא יוכל להעשות שליח. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובחי' הגר"ר סוכה ב-ג הוסיף דאף לדרכו של רעק"א שחייב באיסור ל"ת מ"מ כבר כתב רעק"א דבמצות עשה של קו"ע כגון מצרי ואדומי וודאי יש חיוב בסומא, ובפשוטו היה נראה הטעם בזה משום דהוי איסור עשה ולא מצוה.

   אבל הגר"ר פי' שאינו משום איסור עשה אלא משום שעובר בקו"ע ולא התירה תורה לסומא לעבור איסור בקו"ע ורק בשוא"ת פטור מן המצוות, ועפי"ז כתב דה"נ איפכא כשחכמים חייבוהו במצוות עשה הרי עובר על איסור לא תסור בשוא"ת ואינו מחוייב בזה, וצ"ע מתוס' ב"ק הנ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובמרדכי שם הק' היאך מוציא סומא את ב"ב בקידוש לדעת ר"י, וכתב דשפיר יכול להוציא יד"ח כיון שהוא מחוייב דרבנן וגם יתכן שיתפקח.

   וברי"ו מבואר דס"ל שא"י להוציא ידי מצוה דאורייתא, וצ"ע מקידוש, ועי' בהג' רעק"א יו"ד-א דסומא חייב בקידוש דהא הוקש זכור לשמור וכיון שחייב בל"ת חייב בעשה ושפיר יכול להוציא ב"ב. [↑](#footnote-ref-8)