מוקצה מחמת איסור
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב חיים לייב אוירבך / חבורות

בס"ד

בעיקר הפלוגתא דר"י ור"ש

הנה נחלקו ר"י ור"ש בנר שהדליקו בו בשבת וכבה אם אסור לטלטלו או לא והוא הנקרא בגמ' מוקצה מחמת איסור בכ"ד ויש לדון בעיקר הפלוגתא במה נחלקו א,אם נחלקו בעיקר ההקצאה שהיא מחמת איסור אם הויא הקצאה או לא וכמו דפליגי לענין מוקצה מחמת מיאוס[ואף דוודאי אסור לטלטל בשעה שהוא דולק משום בסיס מ"מ מחמת כן אין כאן מיגו דאיתקצאי רק אם איכא מוקצה מחמת האיסור טלטול שהיה לו בשעה שהוא דולק] או דלכו"ע בשעת ההקצאה וודאי מוקצה הוא אלא דכל פלוגתייהו אחר שכבה ופליגי רק בדין מיגו דאיתקצאי דלר"י אית ליה מיגו ולר"ש ל"ל מיגו, ב,עוד יש לברר אם הך פלוגתא היא רק כלפי מוקצה מחמת איסור או דזהו פלוגתא גם בשאר מוקצה היכא דמדינא הוי מוקצה בשעת הקצאה אף לר"ש כמו במוקצה מחמת ח"כ או דזהו פלוגתא מסויימת לגבי מוקצה מחמת איסור , ג,עוד יש לברר במה דמבואר להלכה דאיכא חילוק במוקצה מחמת איסור בין דחייה בידים ללא דחייה אם זהו משום דעכ"פ היכא דלא דחייה הוא חיסרון בעיקר ההקצאה או דגם בלא דחייה אין כאן חיסרון בעיקר ההקצאה אלא דהוא סברא כלפי מיגו דאיתקצאי דלא אמרי' בכה"ג מיגו,

א,לכאורה מל' הגמ' בכ"מ דהוא פלוגתא במוקצה מחמת איסור עיין גמ' קנז' וכן בשבת מד' אמרי' בגמ' ר"מ מוקצה מחמת מיאוס אית ליה מחמת איסור ל"ל וכן בחולין יד: דנו בד' ר"י דילמא מוקצה מחמת מיאוס אית ליה מחמת איסור ל"ל משמע קצת דהוא נידון בעיקר ההקצאה שהיא מחמת איסור אם הוי הקצאה וכמו מיאוס שהוא נידון בעיקר ההקצאה וביותר משמע כן בד' התו' בדף יט' שכ' שם בד' רב דס"ל במוקצה לטלטל כר"ש ובמוקצה לאכילה כר"י ומ"מ מבואר שם בסוגיא דף יט' דרב ס"ל בכרכי דזוזי דאסור לטלטל וכ' התו' בשם ר"ת לחלק דרב ס"ל כר"ש במוקצה לטלטל רק במוקצה לאוצר שאין כאן סיבת הקצאה גמורה אבל במוקצה מחמת מיאוס ס"ל דאסור לטלטל כר"י וכ' תו' דלפי"ז צ"ל דהא דרב פסק כר"י לגבי נבילה הוא משום דמוקצה מחמת איסור חמיר ממוקצה מחמת מיאוס וע"כ אם ס"ל כר"י במוקצה מחמת מיאוס כר"י כ"ש במחמת איסור דחמיר טפי ועי"ש עוד בתו' מה שביארו בזה שזהו נידון הסוגיא בחולין אם מחמת מיאוס חמיר טפי או מחמת איסור עי"ש ולכאורה כל מה דשייך לדון מה חמיר טפי הוא בעיקר ההקצאה אם איסור הוי יותר סיבת הקצאה ממיאוס או מיאוס חמיר יותר אבל אם עיקר הפלוגתא היא במיגו דאיתקצאי לכאורה ל"ש לדון מה חמיר יותר אם דין מיגו דאיתקצאי או מוקצה מחמת מיאוס,

והנה אם נימא כן לכאורה יסוד הדברים הוא דס"ל לר"ש דהקצאה מחמת איסור אינה הקצאה ומשום דאין כאן הקצאה מדעת מחמת האיסור אלא דהאיסור אוסרו בעל כרחו אבל הוא אינו מקצהו מדעתו ואפילו היכא דהוא דחייה בידיים שהדליק הנר מ"מ השתא אין כאן הקצאה מדעתו אלא דהאיסור אוסרו ובזה שאני הוא ממיאוס שהוא מחמת רצונו ומיאוסו דעתו להקצותו ממנו ולפי"ז צ"ל דהא דעכ"פ כל מוקצה מחמת איסור אסור עכ"פ לטלטלו בשעת האיסור [וכמו בהמה דמבואר בגמ' חולין טו' דהיא מוקצה מחמת איסור ובחייה וודאי אסור לטלטלה] הוא משום דהשתא אינה ראויה לכלום וכמש"כ הר"ן בשבת דף קכ"ח דבע"ח אסורים משום שאינן ראויין לכלום וביאור הדברים הוא דהו"ל כמו טבל דאע"פ דהוא מוכן אצל שבת מ"מ אסור לטלטלו כשהוא טבל לד' הכל וביאר בזה הגר"א בסי' תרל"ח דהוא משום דכל מידי דלא חזי שהוא אסור באכילה אסור בטלטול כמש"כ הרי"ף בפ' אין צדין דכל מידי דלא חזי לכלום יש בו איסור טלטול אבל אין זה מלתא דהכנה כלל דחשיב מוכן ואין כאן הקצאה מדעת ועיין בזה בקהילו"י ביצה סי' ד' דאיכא תרי דיני בטלטול מוקצה חד דכל מידי דלא חזי אסור בטלטול כמו עצים ואבנים וזה ל"ש לדיני הכנה אלא מלתא דהוצאה כמבואר בגמ' שבת קכד: וברש"י ביצה יב. ועוד דין איסור טלטול איכא מלתא דהכנה עי"ש בכ"ז ועיין היטב תו' קנו': מש"כ שם לגבי בע"ח דלכאורה מבואר שם כמוש"נ, [אמנם עיין תו' שבת מה: דלכאורה מבואר שם דהא דאסירא בהמה בחייה הוא משום חיסרון הכנה דגרו"צ עי"ש היטב]

וגם צ"ל לפי"ז דהא דמבואר בגמ' דבכוס קערה ועששית גם לר"ש אסור משום דאינו יושב ומצפה ואין דעתו עליו אף דעכ"פ אין כאן אלא הקצאה מחמת איסור הוא משום דהיכא דהוא מסולק בדעתו לכל השבת אין אנו דנים שהאיסור מקצהו דרק היכא דכשהאיסור יפקע כבר אין כאן הקצאה אנו דנים שהאיסור מקצהו אבל היכא שאין האיסור עתיד להפקע וע"כ אין לו בהחפץ שימוש בשבת שוב מסלק דעתו ממנו מחמת עצמו וצ"ע,

והנה לפי"ז לכאורה נמצא דכל מה דפליגי הוא רק לענין מוקצה מחמת איסור אבל בשאר מוקצה כמו חיסרון כיס דהוא וודאי מוקצה באותה שעה אפי' לר"ש בזה גם ר"ש מודה דאמרי' מיגו דאיתקצאי אפילו ביושב ומצפה וראיתי שהביאו ראיה לזה מד' הרשב"א ביצה דף ו' במה דמבואר שם בגמ' דאפרוח שנולד ביו"ט הויא מוקצה וכ' הרשב"א שם דהוא אפילו לר"ש ומשום דביצת אפרוח הוי מוקצה מחמת חיסרון כיס כיון דאם מטלטלה יכולה להשבר וע"כ גם אחר שנולד הוי מוקצה כיון דלא היה לה הכנה מבעו"י ואף דהתם לכאורה הוי כיושב ומצפה שיוולד ומבואר דהיכא דהוא מוקצה מחמת ח"כ בזה אמרי' לעולם מיגו אף לר"ש עוד הביאו בזה מד' המג"א סי' שח' ס"ק יט' שכ' שם ללמוד מדינא דדלתות הבית שנתפרקו בשבת דאסורים דמוכח מזה דכלי דהוא מוקצה מחמת ח"כ שנשבר בשבת אסורוה אף דעתה אינו מוקצה ואף דכלי חשיב יו"מ שישבר עיין מג"א סי' תק"א מ"מ אסור והנה דינא דדלתות הבית שאסורים הוא וודאי גם לר"ש [דאל"כ הרי סתם לן תנא כר"י בשבת ובגמ' ריש ביצה מבואר דלגבי שבת סתם לן תנא כר"ש]וע"כ דהיכא דהוא מוקצה מחמת טעם אחר כמו דלתות הבית דלא הוכנו לטלטול אמרי' מיגו אף לר"ש,[אמנם באמת ד' המג"א שם תמוהים דוודאי קורת בנין לא גריעא מדלתות הבית דהרי וודאי אינה מוכנת לטלטול ומ"מ מבואר להדיא בגמ' בביצה דף ב' דקורה שנשברה תליא בר"י ור"ש וע"כ דדלתות הבית דאסירי הוא רק מחמת שאכתי עומדים להחזירם ולקובעם בבית ועיין שם בד' הגרע"א עי"ש],

עוד יש להביא בזה ד' החת"ס בהגהות על המג"א סי' רע"ט במש"כ מג"א שם דאי"צ שיהא ההיתר המונח על הנר חשוב יותר רק מהשלהבת ולא מהשמן דכיון דהשמן נאסר רק מחמת שהוא בסיס לשלהבת ולא נאסר מחמת עצמו אי"צ שיהא חשוב כנגדו ותמה שם החת"ס דהרי השמן אסור מחמת עצמו משום מוקצה מחמת איסור הסתפקות שאסור משום כיבוי וס"ל דזהו טעם גם לאסור בטלטול כיון דנאסר בהסתפקות וכוונתו דאף דמבואר בגמ' דאסור משום בסיס צ"ל דזה לר"י ולא לר"ש דלר"ש ל"ל מוקצה מחמת איסור וע"כ בעי' לטעמא דבסיס אבל לדידן דקי"ל כר"י הוא אסור מחמת כן בטלטול ומבואר דאף כלפי טלטול הנר בשעה שהוא דולק פליגי ולר"ש ל"ל מוקצה מחמת כן כלל,[עי"ש שהביא שכבר עמד בזה המקו"ח אמנם עיין מקו"ח[מהדו' מכון ירושלים] שמבואר שם כוונתו משום איסור טלטול שמא יכבה ע"כ הוי לר"י מוקצה מחמת איסור אבל לר"ש ליכא כלל איסור טלטול שמא יכבה כיון דאינו פ"ר וע"כ ליכא בזה מוקצה מחמ"א]אמנם יל"פ כוונת החת"ס דבשעה שהוא דולק אין לאסור בטלטול כמש"כ הגרע"א בגיליון הש"ס דף מב' ולכן הוצרכו לטעמא דבסיס ורק אחר שכבה נאסר בטלטול וא"כ יאסר עכשיו לאחר שכבה כיון דאין ההיתר יותר חשוב ממנו אמנם זה צ"ע דהרי ד' מג"א דליכא בסיס באמצע שבת ואולי ס"ל לחת"ס דהיכא דהיה כבר מונח הדבר ע"ג מע"ש אלא רק נאסר בשבת אין זה חשוב בסיס באמצע שבת עיין בסו' בסיס מש"נ בזה,

[והנה אכתי יש לדון לבאר יסוד הפלוגתא בזה באופ"א דאין החיסרון במוקצה מחמת איסור מחמת שאיסור הוא הוא דבר שאוסרו בע"כ אלא אפילו בשאר מוקצה פליגי ודלא כראיות הנ"ל דבשאר מוקצה לא פליגי ועיין לק' דבתו קנו' מבואר דפליגי גם במוקצה דח"כ אמנם אכתי י"ל דיסוד הפלוגתא היא ג"כ דלר"ש ליכא הקצאה כלל והוא משום דהרי נתבאר בגמ' דכל פלוגתייהו אינו אלא ביושב ומצפה כמו בנר וכה"ג ומעתה יש לדון מה הגדר בהא דמהני יושב ומצפה לר"ש דל"א מיגו די"ל בזה בתרי אנפי האחד דבאמת השתא אינו מוכן הוא כמוש"נ והא דמהני יושב ומצפה הוא משום דכל דהיה דעתו עליו שוב אינו חשוב מחוסר הכנה לזמן שהוא ראוי אבל השתא מיהא מחוסר הכנה הוא אמנם נ' לדון בזה אופן אחר והוא דהנה הרשב"א בתורת הבית בית א' סוף שער ד' הביא פלוגתת הראשונים בשוחט לחולה אם מותר או לא שדעת האוסרים היא דאף דאמרי' יושב ומצפה למיתה מ"מ אין יושב ומצפה לשחיטה וע"כ אסור והק' שם הרשב"א במשה"ב ע"ד דכיון דמיתה שכיחא ויושב ומצפה למיתה שוב הוי מוכן לכלבים ומוכן לכלבים הוי מוכן לאדם ולכאורה חוסר מוכנותו לאדם הוא קודם שישחט וע"כ מה דחשיב מוכן לכלבים דמהני מוכנותו לאדם הוא באותה שעה קודם ואז הרי אינו ראוי לכלבים וכיהא ראוי לכלבים כבר לא יהא מוכן לאדם ולכאורה מבואר מזה דמה"ט דיושב ומצפה למיתה חשיב כבר עכשיו כמוכן לכלבים דכיון דמצפה למיתה הו"ל השתא מוכן לכלבים והך מוכנות מהני ליה לאדם דיחשב מוכן והנה וודאי כ"ז הוא רק לר"ש דלר"י הרי אם היה חשוב כמוכן לכלבים הרי אין כאן הקצאה וע"כ דלר"י ל"ח מוכן ע"י שיושב ומצפה וא"כ נמצא דפליגי ר"י ור"ש אם ע"י יושב ומצפה משויא ליה מוכן מעכשיו או לא ומעתה י"ל דגדר יושב ומצפה דמהני לר"ש אינו משום דבכה"ג מהני ליה מוכנות דאח"כ וחשיב דהוא מוכן כלפי זמן שיהא ראוי אלא הגדר דכבר בזמן האיסור או שאר מוקצה הוי מוכן מחמת היושב ומצפה שיסתלק האיסור או המוקצה וממילא דאין כאן הקצאה כלל ולפי"ז יהא א"ש יותר הא דמצינו דבאינו יושב ומצפה כמו כוס קערה ועששית אמרי' מוקצה גם לר"ש ואי"צ לדחוק כמו שדחקנו לעיל אמנם רובם של הראיות דלק' מוכיחים ג"כ דלא כצד זה עיין לקמן],

אמנם באמת נ' דאף דכ"ה משמעות ד' התו' בדף יט' דעיקר הפלוגתא הוא משום דלא ס"ל הקצאה מחמת איסור כמוש"נ מ"מ נ' להוכיח מכ"ד דאינו כן האחד ממה דמבואר בהרבה ראשונים הלא המה הריטב"א והרי"ד בדף מד' וכן בתו' רא"ש ובריטב"א ובמאירי בדף מה' וכן הוא משמעות הרמב"ן והר"ן שם [דשייך בזה גם מוקצה מחמת איסור אף דהם ס"ל דס"ד דבעי' תרוויהו מ"מ נ' קצת מד' הרמב"ן לעיל שם דשייך בזה מוקצה מחמת איסור כיון שא"י ומצפה בשעה שהוא דולק]דשמן המטפטף בשעה שהוא דולק דאסור לר"ש יש לאוסרו משום מוקצה מחמת איסור כיון דעכ"פ בשעה שהוא דולק אין דעתו שיטפטף ומקצהו בכלל השמן שבנר ומבואר דזה וודאי דשמן שבנר בשעה שהוא דולק מקצהו לגמרי אף אליבא דר"ש ומזה מבואר ג"כ דא"א לומר דבאמת יש תורת מוקצה במוקצה מחמת איסור אלא דנעשה מוקצה רק ע"י איסורו ולא ע"י הקצאת הדעת וע"כ ל"א בזה מיגו דאיתקצאי דא"כ בשמן המטפטף דאין כבר איסור א"כ ליכא מוקצה וכל טעם המוקצה הוא רק משום דמקצהו בדעתו בכלל שמן שבנר וע"כ שיש הקצאת הדעת על שמן שבנר בשעה שהוא דולק,

גם מד' הרמב"ן והר"ן שם נ' דהא דא"י ומצפה מודה ר"ש הוא משום דבכה"ג מודה ר"ש למיגו דאיתקצאי עי"ש ומבואר לכאורה דעכ"פ בשעת הקצאה הוי מוקצה [ואין נ' שם כמוש"נ לעיל דע"י שהוא לכל השבת חשיב הקצאה גם עי"ש דס"ל לרמב"ן דגם בסוכה רעועה ביום השמיני כיון דא"י ומצפה שתפול ביום השמיני בדווקא הוי הקצאה אף דלכאורה ל"ש בזה היסח הדעת לכל השבת כיון דסו"ס היא רעועה ואפשר שתפול אלא דכלפי כל החג ל"א דיושב ומצפה שתפול בשמיני בדווקא וצ"ע וע"ע בלשונו שכ' שם להדיא וז"ל כבר אמרו דדעתיה עליה אימתי תכבה ואינו מקצה דעתו ממנו "אלא בעוד שהוא בהקצאתו" ומשמע דבאותה שעה מקצה דעתו ממנו וכנ"ל],

גם עיין ב"י סי' ש"י שפירש להדיא כן דוודאי אית ליה לר"ש מוקצה מחמת איסור בשעת הקצאה ומאי דאמרי' דר"ש ל"ל מוקצה היינו כשכבר נסתלק איסורו עי"ש

וע"ע תו' דף קנו' דמבואר דמדפסק ר' יוחנן בנר ובקורה כר"י אין להוכיח רק דינא דמיגו דאתקצאי אבל ליכא להוכיח מזה דבעיקר ההקצאה ס"ל כר"י ומבואר דהנידון דמיגו דאיתקצאי הוא נידון בפ"ע ואינו מחמת חיסרון ההקצאה בשעת ההקצאה, גם מפורש שם בתו' דאפי' במוקצה מחמת חיסרון כיס דוודאי מודה ר"ש שהוי מוקצה בשעת הקצאה מ"מ ס"ל לר"ש דל"א מיגו וע"כ דפלוגתת ר"ש אינה רק מחמת שאין כאן הקצאה ,

ובאמת דבפשוטו הוא גמ' מפורשת ריש ביצה בקורה שנשברה דלכאורה המוקצה דקורה הוא או כד' התו' דף קנו' הנ"ל דהוא מטעם חיסרון כיס או עכ"פ כמבואר בר"מ לגבי דלתות הבית דאע"פ שהם כלים לא הוכנו לטלטל או כד' רש"י שם שאינו כלי ומ"מ מבואר שם בגמ' דיש בזה דין מיגו דאיתקצאי דתליא בר"י ור"ש אף דהוי מוקצה גם לר"ש אמנם יש לדון בזה דהנה מצינו לגבי סוכה שנפלה דאינה אלא מוקצה מחמת איסור וצ"ע מ"ט לא נימא דהוי מוקצה כדלתות הבית דלא הוכן לטלטל להר"מ או דאינו כלי ואולי י"ל דדווקא דלתות שמצ"ע אינו עומד להסקה אבל עצים בעלמא אף דעכשיו הם בבנין לא חשיבי אלא מוקצה מחמת איסור סתירה דאכתי מצ"ע ראויין להסקה אמנם י"ל בכ"ז],

עוד מצינו דלמ"ד בע"ח שמתו אסורים והוי מוקצה מחמת שאינו מוכן לכלבים ומקצה דעתיה מכלבים כמבואר בתו' דף מה' דבזה לכו"ע הוי מוקצה מכלבים ומ"מ פליגי בחולה או מסוכנת ולר"ש ל"א מיגו אף דהוא מוקצה מחיים לכו"ע וכמו"כ למ"ד בע"ח שמתו מותרים הוי מוקצה מחיים ומ"מ שרי ר"ש ,

ובאמת מצינו וודאי דעיקר הפלוגתא דר"י ור"ש בדיני מיגו דאיתקצאי והכנה מבעו"י אינה רק לענין איסור דהרי מצינו דפליגי ג"כ בשברי כלים דעכשיו ראויין למלאכה ומ"מ פליגי אי כיון שלא הוכנו לזה מבעו"י מהני או לא וכן לענין נולד פליגי בזה דוודאי כ"ז שלא נולד לא היה לו הכנה ומ"מ פליגי אי עכשיו שנתחדשה לו הכנה מהני,

ולכאורה מבואר מכ"ז דמה דפליגי בנר שכבה אינו רק משום ההקצאה דס"ל לר"ש דליכא הקצאה מחמת איסור אלא דלא ס"ל לר"ש מיגו דאיתקצאי כלל,

אמנם מצינו להדיא בגמ' בכמה דוכתי דדימו הפלוגתא דר"י ור"ש בעיקר ההקצאה לפלוגתייהו דמיגו דאיתקצאי א, בגמ' קנו' מבואר דילפי מהא דרב אסר בכרכי דזוזי דפסק כר"י לגבי נבילה לכלבים בבהמה שמתה אף דכרכי דזוזי הנידון הוא במוקצה מחמת מיאוס שהוא בעיקר ההקצאה ונידון בהמה שמתה היא בדין מיגו דאיתקצאי ,ב,בגמ' דף מה' מקשי' ממה דפ' ר"י בקינה של תרנגולים כר"י על מה דפסק כר"ש בנר עי"ש אף דקינה של תרנגולים הנידון הוא על גוף ההקצאה כמו מיטה דייחדה וחצוצרות ונר שהדליקו בו נתבאר דהוא משום מיגו דאיתקצאי ומ"מ מדמי' להו להדדי ,ג,בגמ' ביצה דף ב' ע"ב מדמי' הפלוגתא דביצה שנולדה דהוא בדיני הכנה מבעו"י להפלוגתא דתרנגולת עצמה דפליגי אם עומדת לגדל הוי הקצאה כמבואר בשבת יט' דלר"ש שרי לטלטל תרנגולת לביצתה גם בשעה שעומדת לגדל ביצים וצ"ב מה השייכות ביניהם, ואמנם מצינו בתו' בדף מה' ריש ע"א דכ' דמהא דס"ל כר"י בעיקר ההקצאה אין להוכיח מיגו דאיתקצאי ובדף קנו' מבואר בתו' דמאן דס"ל מיגו דאתקצאי א"א להוכיח דס"ל בעיקר ההקצאה כר"י מ"מ נ' שכוונתם רק דאין זה הכרח גמור אבל מ"מ אמת הוא דאפשר ללמוד מהדדי [והדברים מוכרחים להדיא בד' תו' דף מה' דכ' שם דמהא דרב פ' בכרכי דזוזי כר"י א"א להוכיח דין מיגו דאיתקצאי וע"כ בדף מה' שם לא מייתי' מרב דכרכי דזוזי אלא מרב דמניחין דקל עי"ש ותמוה לכאורה דהוא נגד הגמ' שבת קנו' דמייתי' מרב דכרכי דזוזי לבהמה שמתה וביותר צ"ע מ"ט לא מייתי' בגמ' בדף קנו' מהא דרב דמניחין דקל דהוא ראיה גדולה יותר כמש"כ תו' וע"כ כוונתם דלולא דרב אמר כן במניחין ע"ג דקל לא היה מוכרח אבל אחר דרב גילה לן בהא דמניחין דקל דס"ל כן הביאור הוא דאין לחלק בין שני הסברות],

[והנה אי נימא כמוש"נ לעיל מד' הרשב"א במשה"ב דפליגי ר"י ור"ש אם ע"י שיושב ומצפה חשיב מוכן או לא א"ש יותר השייכות לפלוגתא של עיקר ההקצאה דגם הכא נחלקו בגדרי הכנה אם ע"י שיש אפשרות השתמשות לאחר זמן שוב אינו מקצהו מדעתו ודמי למה שנחלקו בחצוצרות וכדו' אם ע"י השתמשות רחוקה מהני להכנה אמנם כב נ' לעיל דאין זה ברור עי"ש]

ולכאורה נראה הביאור בזה דיסוד הפלוגתא דר"י ור"ש הוא בגדרי הכנה דלר"י בעי' הכנה לכל דבר וכל דאינו מוכן להדיא לזה אין כאן הכנה אבל לד' ר"ש כל כלי או דבר הראוי כל שיש לו איזה צד שימוש בשבת חשיב ממילא מוכן והייינו משום דכל כלי מצ"ע יש לו תורת מוכן ורק אם מקצהו מדעתו מחמת שאין לו בו שום שימוש הוי זה ע"כ הקצאה ומעתה אף דבאמת כל זמן ההקצאה הוי זה מוקצה מ"מ כיון דאין ההפקעה בגוף החפץ אלא שהוא מקצהו מדעתו ע"כ כל שאכתי לא הקצהו מדעתו לכל השבת חשיב עכ"פ מוכן לאותו הזמן שיהא ראוי כיון דעכ"פ בדעתו לא הקצהו אלא לאותו זמן שאינו ראוי אבל לד' ר"י דלעולם בעי' הכנה וגם הכלי מצ"ע ל"ח מוכן אלא רק ע"י שעומד לשימוש האדם וכל שלא הכינו אין החפץ מצ"ע מוכן א"כ כיון דעכ"פ עכשיו אין כאן הכנה והוי החפץ מצ"ע אינו מוכן א"כ נהי דהוא אכתי דעתו עליה אלאחר זמן מ"מ הך דעתו ל"מ לאשוויי כמוכן אף לאותה שעה כיון דבעי' תורת הכנה גמורה ואין החפץ מצ"ע מוכן ועיקר הדבר הוא דלד' ר"ש דבעי' הקצאה תלוי זה בהקצאת הדעת וע"כ מיתלי תלי בהקצאת דעתו וכיון שאכתי דעתו עליה אלאחר זמן חשיב שאינו מוקצה אלאחר זמן אבל לר"י דבעי' הכנה ולא סגי במה דליכא הקצאה שוב לא מהני מה דדעתו עליה ללאחר זמן דסו"ס אין כאן תורת הכנה על לאחר זמן [וזהו הטעם דלד' הרבה ראשונים בגרוגרות וצימוקים לא מהני אפי' יושב ומצפה כיון דבגרו"צ דדחייה ולא חזו הו"ל כעצים ואבנים דהוו אינו מוכן בחפצא אף לר"ש ול"מ בהו הכנה דלאחר זמן וכמבואר בביצה כו' דלא מהני בהו גם הזמנה להדיא על לאחר זמן וכבר נ' כן לעיל בסו' דגרו"צ] ובזה ג"כ תליא הפלוגתא דעיקר ההקצאה דלר"י דבעי' הכנה בעי' שיהא מוכן לשימוש זה ועומד לזה ולא סגי במה שיש לו אפשרות שימוש בעלמא אבל לר"ש דלא בעי' הכנה אלא רק שלא תהא הקצאה ורק ע"י הקצאה חשיב אינו מוכן א"כ כל שאכתי יש לו צד שימוש ל"ח הקצאה גמורה כיון שאין מקצה דעתו לגמרי מן החפץ וצ"ע,[אמנם עיין רשב"א ביצה ב. ורמב"ן שבת כא: דנ' שם דרך אחרת בזה וצ"ע]

ב,והנה כל מש"נ עד עתה הוא בגוונא דדחייה בידים אבל במה שדנו בגמ' דהיכא דלא דחייה ר"י מודה או דעכ"פ לר"ש וודאי בעי' דחייה כמבואר בראשונים וכן מה דס"ל לתו' להלכה דרק היכא דדחייה פסקי' כר"י צ"ע אם הוא דהיכא דלא דחייה ל"ח הקצאה כלל או דוודאי הוי הקצאה אלא דסברת דחייה הוא לענין דנימא בזה מיגו דאיתקצאי אבל היכא דלא דחייה אף דאיכא הקצאה מ"מ ל"א בזה מיגו דאיתקצאי

והנה בד' הרמב"ן והרשב"א נ' להדיא דהוא סברא דהיכא דלא דחייה אין כאן הקצאה כלל במוקצה מחמת איסור דהוי כאריא דרביע עליה ורק היכא דדחייה יש כאן הקצאה עיין ברשב"א בריש הסוגיא דחולין י"ד שביאר שם כן ד' אביי עי"ש בד"ה א"ל אביי וביאר שם דזהו הס"ד דר"י לא ס"ל מוקצה מחמ"א רק היכא דדחייה ועיין ברמב"ן במלחמות שביאר דזהו ד' הרי"ף דס"ל דאפילו א"י ומצפה בעי' דחייה משום הך סברא דאביי ומבואר דזהו סברא בעיקר ההקצאה דליכא מוקצה מחמ"א כלל בכה"ג ומוכרח כן שם בד' המלחמות שהרי כ' שם דלר"ש הוא דבר פשוט דבעי' דחייה וכל הנידון הוא רק לר"י עי"ש וצ"ע הא איכא מ"ד דבע"ח שמתו אסורים לר"ש אע"ג דליכא דחיה וע"כ דהתם כיון דטעם ההקצאה הוא משום מוכל"א אינו מוכן לכלבים א"כ אין בזה חיסרון של דחייה דהוא חיסרון רק במוקצה מחמת איסור דהוא אריא דרביע עליה כנ"ל וכן מבואר להדיא ברשב"א חולין יד' שכ' בטעמא דמ"ד בע"ח שמתו מותרים דהוא משום דמוכל"א הוו מוכן לכלבים ואח"כ הק' דהא הוי מוקצה מחמת איסור וא"י ומצפה וכ' דבעי' דחייה וצ"ע דא"כ מה הוצרך לומר דס"ל דמוכל"א מוכן לכלבים אפי' אם אינו מוכן כיון דלא דחייה לא נימא מיגו וע"כ דהך סברא לא שייכא רק במוקצה מחמת איסור וכנ"ל והנה מבואר עוד מד' הרשב"א בחולין שם דהך סברא דלא דחייה במוקצה מחמת איסור הוא דכלל ל"ח הקצאה דהרי כ' שם בשם רבינו יו נה ליישב קו' הראשונים בהא דדנו בגמ' ביצה אי מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים או לא מ"ט חשיב מוכן לאדם הא הוי מוקצה מחמת איסור וכ' דס"ל לסו' שם כמ"ד דס"ל דלר"י היכא דלא דחייה לא אמר מוקצה מחמ"א ומבואר דחשיב מוכן לאדם גם בחייה דלאחר מיתה וודאי מוכנת היא רק לכלבים,

אמנם נ' דד' התו' היא לא כן דהנה ד' התו' שם בסוגיא היא דגם לס"ד ידעי' דהיכא דא"י ומצפה הוי מוקצה מחמ"א אף דלא דחייה כמבואר שם בתו' חולין יד' וכל הנידון בסוגיין הוא רק היכא דיושב ומצפה וכמו שהעמיד שם הגרע"א בד' התו' עי"ש והנה לכאורה אם סברת לא דחייה הוא דאין כאן בכה"ג הקצאה מחמת איסור א"כ גם בא"י ומצפה לא יהא מוקצה וע"כ דסברת דחייה הוא כלפי מה דמהני יושב ומצפה דלא נימא מיגו ובזה מהני דחייה דהיכא דדחייה נימא מיגו והנה גם להלכה חילקו התו' כן דהרי ס"ל דלהלכה פסקי' כר"י רק בדחייה ולא בלא דחייה עיין תו' שבת מה: ותו' שבת קנז' ואף דס"ל דבא"י ומצפה אפי' לר"ש הוי מוקצה אף דלא דחייה וע"כ חילוקם להלכה בין דחייה ללא דחייה הוא בגדרי המיגו ולא בגוף ההקצאה,

וביאור הסברא בזה נראה לפמש"נ לעיל דלעולם לר"ש הויא כלי מוכן בחפצא אמנם לר"י אינו מוכן בחפצא ובזה יש לדון דהיכא דדחייה הוי אינו מוכן בחפצא משא"כ היכא דלא דחייה אף דלמעשה אסור עליו ומקצה דעתו ממנו מ"מ אין כאן הפקעה בחפצא [וכעין שנ' לעיל לענין גרו"צ] ומשו"ה חלוקים הם לענין יושב ומצפה דהיכא דהוי אינו מוכן בחפצא חשיב כעצים ואבנים ול"מ בהו הכנה דלמחר אבל היכא דיש כאן רק הקצאת הדעת כל שאכתי דעתו עליו למחר אין כאן הקצאה רק לזמן הקצאתו ,

והנה בד' הרא"ש והטור צ"ע בזה דהנה הרא"ש כ' להלכה דשוחט לחולה מותר ומבואר דס"ל דא"י ומצפה אינו מוקצה כל שלא דחייה עי"ש ולענין בע"ח שמתו פ' דאסורים וכבר נ' לעיל דיסוד הסברא בזה הוא משום דהא דבעי' דחייה הוא רק במוקצה מחמת איסור דבלא"ה ליכא הקצאה וע"כ גם א"י ומצפה כמו שוחט לחולה מותר משא"כ בע"ח שמתו דהוא משום אינו מוכן לכלבים ל"ב דחייה וכנ"ל אמנם צ"ע דהנה לענין חולה ומסוכנת הביא הטור דהוא פלוגתא דר"י ור"ש ומשמעות דבריו שם היא דתלוי במח' הפוסקים לגבי יו"ט אי כר"י או כר"ש עי"ש וצ"ע דהרי היכא דדחייה גם בשבת פסקי' כר"י ואי נימא דמוכל"א אינו מוכן לכלבים הוי כמו דחייה א"כ גם בחולה נימא דאפי' יושב ומצפה קי"ל כר"י אפי' בשבת וע"כ דל"ח כדחייה לענין זה ,

וכבר ביארו בזה דד' הרא"ש דאיכא תרי דיני בדחייה האחד הוא לענין מוקצה מחמ"א דבלא דחייה אין כאן הקצאה וזהו יסוד הסו' בחולין דדנה דגם לר"י לא נימא בזה מוקצה מחמת איסור ואמנם מה שנ' דלהלכה פסקי' כר"י רק היכא דדחייה אינו משום דלר"י בעי' דחייה במוקצה מחמת איסור אלא כמפורש בתו' שבת מה' דר"י ס"ל גם היכא דלא דחייה וכ' תו' דע"כ דמחלק להלכה הוי מוקצה אלא דאנן לא קי"ל כוותיה ועיקר הראיה לחילוק זה כ' התו' הוא ממה דר"י פ' כנר כר"י ובבהמה פ' כר"ש וכ' תו' דע"כ דמחלק להלכה בין דחייה ללא דחייה ויסוד חילוק זה הוא בגדרי מיגו ולכאורה מוכרח כן דחלוקים הגדרים דהרי הגמ' דנה דר"י לא ס"ל מוקצה מחמת איסור היכא דלא דחייה אף דבבהמה שמתה ס"ל לר"י במשנה דהוי מוקצה ואמרי' מיגו ולכאורה הרי בהמה חשיבא לא דחייה כמש"כ התו' דר"י דפ' בבהמה כר"ש הוא משום דלא דחייה וע"כ דהתם איירי לענין דהקצאה מחמת איסור לא הוי הקצאה ולענין זה היכא דהחיסרון הוא דאינו מוכן לכלבים ל"ש חיסרון זה אבל לענין מה דפסקי' דהיכא דלא דחייה ל"א מיגו בזה גם אינו מוכן לכלבים הוי כלא דחייה,

ומעתה יבוארו ד' הטור דלענין עצם הדין דא"י ומצפה בעי' דחייה זהו רק משום דבלא"ה אין כאן הקצאה אבל אם היה הקצאה וודאי אמרי' מיגו כיון דא"י ומצפה וע"כ בע"ח בריאים שמתו אסורים כיון דעכ"פ יש כאן הקצאה אבל לענין היכא דיושב ומצפה כמו חולה דבזה הא דבעי' דחייה להלכה הוא משום דבלא"ה ליכא מיגו בזה כיון דעכ"פ לא דחייה אף דיש הקצאה ל"א מיגו ביושב ומצפה וכנ"ל,

ומוכח כן עוד בכמה דוכתי בטור עיין בטור סי' תקיח' לגבי סוכה וכן בסי' תק"א לגבי קורה שחילק להלכה בין קורה בריאה לרעועה ותמה החזו"א דממ"נ אם סוכה או קורה הוי דחייה א"כ אפילו רעועה קי"ל כר"י דהוא מוקצה ואם לא הוי דחייה אפילו בריאה יהא שרי כמו שוחט לחולה ,

ולכאורה מבואר כנ"ל דיש כאן תרי דיני דחייה האחד דא הוי הקצאה כלל ולענין זה אף סוכה או קורה כיון דעכ"פ בשעה שבנאם לסוכה דחאם מהני דיחשב הקצאה דהוא הכניסם לאיסור סתירה דשבת ויו"ט אמנם לענין הסברא דהיכא דדחייה אמרי' מיגו בזה י"ל דכיון דעיקר דחייתו הוא מזמן מרובה ואינו קובע כן לשבת הזה ואין שעת האיסור דלא חזי עיקר דחייתו דהרי עשה כן לאו דווקא לשבת ע"כ לא מהני שיהא חשוב דחייתו הפקעת המוכנות בחפצא של החפץ ואכתי צ"ע בכ"ז,