מראי מקומות פרק הבונה   1    קב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה

**מראי מקומות פרק הבונה קב: 1**

**הבונה כמה יבנה ויהא חייב הבונה כל שהוא וכו'.** עיין תוס' ד"ה הבונה שדן מדוע נשנה בונה אחר זריקה והוצאה. והמכוון דהרי במשנה לעיל עג אין זה נשנה בסמוך. ועיין תוי"ט מה שביאר, ובתפארת ישראל. ועיין שם במלאכת שלמה שהרחיב לדון בזה בכמה אנפי.  **כל שהוא**. הצפנת פענח פ"ח משבת הי"א הקשה מ"ש מגבן דמבואר לעיל צה. דשיעורו כגורגרת. הא מגבן חיובו נמי משום בונה. ובאמת בזה יש לדון במה נאמר השיעור כ"ש האם הוא שיעור במלאכה או שיעור בבנין דבנין חשיב בכל שהוא וממילא העושה כל שהוא חייב. והנה בעצם השיעור של כל שהוא אין המכוון דזה משהו. דהרי בחרישה מבואר דשיעורה בכל שהוא ומבואר דיש בה איסור חצי שיעור. אלא דלית ליה שיעור מוגדר ואפילו בתועלת מועטה מתחייב וזה המכוון כל שהוא. ועיין חי' ר' משה קזיס' שכתב שאם השליך גרגר חרדל לתוך גומא אינו נחשב כבונה כל שלא ניכרת הסתימה ובעינן שתהא הסתימה ניכרת. **כמה יבנה ויהא חייב הבונה כל שהוא**. עיין בתורא"ש שתמה על אריכות הלשון דהו"ל למימר בקצרה הבונה והמסתת ומכה בפטיש כל שהו חייב. ועיין בריטב"א ובמלאכת שלמה מה שביארו בזה. **והמסתת והמכה בפטיש וכו'**.יש לעיין, בלשון המשנה דהנה להלן מבואר בגמ' דנחלקו רב ושמואל על מסתת וקודח משום מאי חייב דרב סבר משום בונה ושמואל סבר משום מכה בפטיש. ויל"ע דלרב שהחיוב הוא משום משום בונה מאי טעם חילקה המשנה בונה בפנ"ע ומסתת מכה בפטיש ובמעצד וקודח ביחד. ולדעת שמואל יש לעיין מדוע המשנה הקדימה מסתת שהוא תולדת מכה בפטיש למכה בפטיש עצמו שהוא האב. **והמסתת** עיין פי' רש"י ועיין לעיל עה: תוד"ה והמסתת שבי' מדוע לא חייב המסתת גם משום מחתך וממחק. מכה בפטיש . עיין רש"י דביאר דהמשנה איירי במכה בפטיש של בנין שלא היה במשכן. ועיין תוס' דפליג וביאר דאיירי במכה בפטיש של כלים שהוא היה במשכן. ובמעצד רש"י פי' דהוא כעין מכה בפטיש אמנם המאירי ביאר דהוא כלי העצוי להחליק את העץ ולהסיר קליפותיו **והוא תולדת בונה. זה הכלל כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב**. עיין רש"י שפי' דתיבת בשבת קאי על עושה המלאכה שעשה מלאכתו בשבת. וכן הוא בחי' הר"ן. ועיין הגהות מא"י על הרי"ף דגרס וכל העושה מלאכה בשבת ומלאכתו מתקיימת.. והנה יל"ע דמאי קמ"ל הרי פשיטא שבהכי עסקינן בעושה מלאכה בשבת. עיין הגהות ראמ"ה מה שתי'. ובחי' הריטב"א כתב דיש שפי' תיבת בשבת קאי על הסיפא. והכי קאמר אפילו אין מלאכתו מתקיימת אלא יום אחד דהיינו בשבת חייב. וכן הוא בירושלמי דבנין לשעה הוי בנין. ומשמע שם שעכ"פ בעינן מתקיים ליום אחד. ועיין בשער הציון [סי' שג. סח] שכתב שכן משמעות דברי הרמב"ם פ"ט הי"ג. אמנם המנחת שלמה ח"א סי' צ"ג אות יא. הוכיח מכמה מקומות שצריך שתהא מתקיימת יותר מיום אחד. והשעה"צ דייק מרש"י מדלא פי' כהריטב"א דצריך שתהא מלאכה המתקיימת תמיד. **רש"י ד"ה כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת** פי' רש"י שיש מתקיימת כיוצא בו, ואין מוסיף עליה. ועיין להלן קג. רש"י ד"ה חק קפיזא. דמבואר ברש"י דאין זה תלוי בדעת העושה אלא במהות המלאכה שיש שמקיימים אותה בלי תוספת אף שהוא עצמו עתיד להוסיף עליה. וכן מצינו לגבי כותב שם משמעון דפירש"י שם ד"ה מצינו דהוי תיבה המתקיימת במקום אחר אף שבדעתו ורצונו להוסיף עליה. אמנם עיין פסקי הרי"ד. דנראה מדבריו דביאר מלאכה המתקיימת באופן אחר שכתב, וז"ל אלא כל שהוא שעשה בין בתחילת המלאכה בין באמצע ובין בסוף חייב ואע"ג שעתיד להוסיף עליו הרבה ובלבד שאותו כ"ש שעשה אינו עתיד לקלקלו עכ"ל. ומבואר דכל שיצר דבר המתקיים אע"ג שזה רק תחילת דבר ואין אנשים שמשאירים את הדבר כך מכל מקום חשיב מלאכה. ועולה שיש נידון האם המחייב בבונה הוא שחל חפצא של בנין או דיש מחייב גם על חלק מבנין. והנה יש לעיין מאורג שני חוטין ועיין להלן ברש"י ריש קג: גבי אורג שני חיטים חייב משום שיש קיום למלאכתו ואינו נסתר מאליו. ויש לעיין האם המכוון הוא דיש אנשים שאורגים רק שני חוטים ומשאירים אותם כך ובפשטות אין זה כן ואם כן צ"ע על רש"י מדוע חייב באופן זה הרי אין זה מלאכה מתקיימת.ועיין מנח"ח צובע סק"ב במה שדקדק מלשון הרמב"ם פ"ט הי"ג. ויל"ע בדבריו. ועיין אבני נזר או"ח סי' ר"י שדן במלאכה שמעצמה מתקיימת רק הוא עשאה מתחילה על מנת לסתור ולא כדי שתתקיים והדוגמא לזה הוא ספר שיש אותיות על חודי הדפים באופן שסוגר ופותח האם חשיב מלאכה המתקיימת ונאסר או דלית ליה שם מלאכה המתקיימת. **רשב"ג אומר אף המכה בקורנס על הסדן בשעת מלאכה וכו'**. ועיין בגמ' קג. דמסקינן שמרדדי טסין במקדש היו עושין כן ועיי"ש בפי' רש"י שפי' שעשו כן להחליק את הקורנס וחשיב גמר מלאכה של הקורנס. ועיין בפי' המשנה לרמב"ם שנראה מדבריו פי' אחר דעשו כן לתיקון הכלי ויל"ע. וכתב התוי"ט שת"ק לא נחלק במציאות לומר שלא היו עושין כן אלא שדעתו דאין זה מלאכה חשובה. והמאירי כתב שגדולי המחברים לא הביאו דברי רשב"ג להלכה וכנ"ל הכריע הרמב"ם בפי' המשנה דאין הלכה כרשב"ג אמנם המאירי עצמו מצדד דהלכה כרשב"ג. והנה רש"י לעיל עג. ד"ה מכה בפטיש כתב דהיינו אומן המכה בקורנס על הסדן להחליקו. ויל"ע דהיינו רשב"ג ואין הלכה כמותו. ועיין חי' חת"ס ורש"ש בסוגייתנו מה שתי' בזה. ובשבת של מי עג. כתב דרש"י כתב כרשב"ג משום דסבירא ליה דהלכה כוותיה.  **במשנתינו הוזכרו שני אבות בונה, ומכה בפטיש.** והנה יש עיין במלאכת בונה מה נחשב אב ומה נחשב תולדה. ועיין ברמב"ם פ"ז מה"ב עד ה"ו. מהלכות שבת. ושם מבואר שכל שהוא מענין המלאכה שהיתה במשכן הוא נקרא אב כמותה, וכל שהוא רק דומה למלאכה הוא הנקרא תולדה. ועיין שם במ"מ בה"ד שביאר, שכל שהיא דומה בדמיון גמור אלא דיש שוני באיכות הפעולה או באיכות הנפעל היא אב כמותה. אבל מלאכה הדומה לה במקצת היא הנקראת תולדה. והנה יש לעיין במלאכה בונה מה נחשב אב ומה נחשב תולדה. ועיין שם ברמב"ם שכתב שאם גיבן גבינה חייב משום בונה שכל המקבץ חלק אל חלק ודבק הכל עד שיעשו גוף אחד. הרי זה דומה לבנין. ומשמעות לשון הרמב"ם הוא דבונה הוא דיבוק וקיבוץ חלקים להדדי. אמנם עיין ברמב"ם פ"י הי"ב – הי"ד. ועיי"ש בהי"ב שכת שהמשווה פני קרקע כגון שהשפיל תל או מילא גיא הרי זה חייב. ויל"ע אם יש כאן קיבוץ חלקים אמנם אפשר שהעפר מתקבץ בתוך הבור ויש בזה דיבוק חלקים. אמנם מבואר ברמב"ם בהי"ד דמי שעושה נקב כל שהוא בלול תרנגולים גם חייב משום תולדת בונה הגם שלא קיבץ ודיבק כלום. וכנ"ל יש לעיין בחופר גומא דמבואר ברמב"ם פ"א הי"ז דחייב. ומדוע הוא חייב הרי לא קיבץ כלום. אמנם שם לא נתפרש להדיא משום מאי חייב. וכאן לא הביא הרמב"ם דחופר גומא בבית חייב משום בונה ויש לעיין בזה. ועיין ברש"י עג: ד"ה פטור עליה דנקט דחייב משום בונה אמנם ברמב"ם לא נתפרש להדיא. ואם כן יש לעיין להרמב"ם מה חשיב אב ומה חשיב תולדה. ומה גדרו של אב ומה גדרו של תולדה. וכן יש לעיין דבנין אהל כתב הרמב"ם דהוי תולדה ויל"ע מדוע הוי תולדה ולא הוי אב. האבן האז"ל פ"י הי"ז כתב דאב מלאכה הוא באופן שמתקיימים שני תנאים עשיית אהל, ובנין שנעשה ע"י קיבוץ חלקים. ולכן עשיית אהל לבדה היא תולדה לפי שפורס סדין לבדו וליתא לקיבוץ חלקים. ומגבן גבינה היא תולדה לפי שליתא כאן לעשיית אהל. וכן בנין בכלים הוי תולדה משום שליתא לעשיית אהל. ויל"ע לפי"ז מאי טעמא חייב בעושה נקב בלול תרנגולין דליתא לא לעשיית אהל ולא לקיבוץ חלקים. וצ"ל דכל שהוא פועל בקרקע עצמה נחשב בונה גם בלי שני תנאים אלו וצ"ע. ועיין בקהילות יעקב סי' ל"ז דנקט שקיבוץ חלקים אינו תנאי בעיקר גדר אב מלאכה אלא אב מלאכה הוא המחבר חיבור גמור לקרקע וכל שאינו מחובר לגמרי ויכול לבטל את החיבור חשיב דבר עראי והוי תולדה. וכן בנין בכלים וגיבון גבינה הוי תולדה. ובפנ"י בסוכה ביאר דהאב הוא דווקא בדבר המתקיים לימים רבים משא"כ עשיית אהל. ובירושלמי ריש פרק תולין איכא מ"ד דבעשית אהל קבע אינו אלא דרבנן