שביעית שיעור 14
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בסייעתא דשמיא, שיעורי שביעית, אלול תשפ"ב, שיעור 14

**שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**בגדר פרוזבול**

# טעם היתר הפרוזבול, משום דבי"ד נוגשין או כגבוי

מתני' (פ"י מ"ג) פרוזבול אינו משמט, זו א' מן הדברים שהתקין הלל הזקן כשראה שנמנעו העם מלהלוות וכו' ועוברין עמש"כ בתורה וכו' התקין הלל פרוזבול, ופליגי הראשונים באופן ההיתר דפרוזבול, דלרש"י (בכמה מקומות[[1]](#footnote-1)) הוא מוסר את החובות לבי"ד שהם יגבו אותם דהשתא לא קרינן ביה לא יגוש כיון שהוא אינו תובע כלום[[2]](#footnote-2), ולדעת הר"ש (מ"ה ו', פאה פ"ג מ"ו) והרא"ש (שם ושם) הוא משום דכשנמסר החוב לבי"ד חשיב כגבוי ואינו נשמט, וכ"ה בריטב"א (גיטין ל"ו א', מכות ג' ב').

ובר"ש (ודעימיה) פי' לפי שיטתו את הדין שאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, דרק כשיש ללוה קרקע חשיב החוב כגבוי ביד בי"ד ולא קרינן ביה לא יגוש, ורש"י לשיטתו פי' (גיטין ל"ז א') טעם אחר, משום דאין דרך להלוות כשאין ללוה קרקע והוא מילתא דלא שכיחא ולא תיקנו ע"ז פרוזבול.

# מח' הר"ן והריטב"א אי בעי' כגבוי בסוף השמיטה

ובר"ן (גיטין, י"ט ב') הביא דאיכא נפ"מ בטעמים אלו באופן שהיה ללוה קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול ומכרן קודם שנת השביעית, דלרש"י מהני הפרוזבול כיון שבשעת כתיבת הפרוזבול היה ללוה קרקע והיה בכלל התקנה של פרוזבול, אך לטעם הר"ש דבעי' שיהיה החוב כגבוי בעי' שתהיה הקרקע קיימת אצל הלוה בסוף השביעית כדי שהחוב יחשב כגבוי.

ודעת הריטב"א (שם ושם) דסגי כשהיה ללוה קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול 'כיון ששעה אחת היה לו קרקע דהא באותה שעה החוב נגוש היה וכיון שכן שוב אינו משמט ונכון הוא', עיי"ש ומבואר דאף דס"ל דהיתרא דפרוזבול משום דהוא כגבוי מ"מ סגי במה שהיה החוב כגבוי בשעת כתיבת הפרוזבול וא"צ כגבוי דוקא בשעת ההלואה, ופליג על הר"ן.

ונפ"מ בכ"ז, למוסר שטרותיו לבי"ד וחזר ולקחם מהן קודם סוף השביעית, וכיוצ"ב בנטל משכון שלא בשעת הלואתו וחזר והחזירו, דלריטב"א אין משמט, ולר"ן משמט, אכן דסברת הר"ן ניחא דס"ל דבעי' שהחוב יהיה כגבוי בסוף השמיטה כדי שלא ישמט, אך סברת הריטב"א צ"ב דמה מהני שהיה החוב כגבוי בשעת כתיבת הפרוזבול אם בזמן סוף השביעית שהחובות נשמטים הוא כבר לא כגבוי, ומשמע דס"ל דהדין של שמיטת כספים הוא דין בחוב שדינו לישמט בסוף השביעית, וכשנעשה פעם א' כגבוי פוקע ממנו דין זה, ושוב כבר אינו חוזר ונשמט לעולם.

# גבוי בשעת ההלואה

אך דסברא זו צ"ב, דאף שכבר מצינו ברשב"א (ח"א סי' תשמ"ט, הו"ד בב"י אות י"ז) דעכו"ם שהלוה לישראל ובא ישראל אחר וקנה את החוב מהעכו"ם דאין השביעית משמטתו שכל חוב שאינו בר השמטה בתחילתו אינו משמט לעולם, היינו רק כשבשעת ההלואה לא היה החוב בתורת שמיטת כספים, אך כשבתחילת ההלואה היה דינו לישמט בסוף השביעית, ואח"כ נעשה כגבוי שעה א' י"ל דשפיר משמט.

וכ"נ בתומים (סקכ"ה) לגבי קטן שהלוה לאחרים והגדיל קודם סוף השביעית דאין שביעית משמטתו לפי שבשעת ההלואה לא היה בכלל מצות שמיטת כספים, אך קטן שירש את הלואת אביו ואח"כ הגדיל קודם סוף השביעית שביעית משמטתו (ובעי' לטעמא דבי"ד אביהן של יתומים שיחשב שעשה פרוזבול[[3]](#footnote-3)), אלמא, דאף שבאמצע ההלואה היה זמן שהחוב היה של קטן שאינו בר השמטה מ"מ כיון שבשעת ההלואה זה היה חוב של אביו וחל בו תורת שמיטת כספים שוב אינו פוקע בזמן שהיה החוב של הקטן, ואם הגדיל קודם סוף השביעית החוב נשמט.

אבל הריטב"א שנוקט דאפי' בחוב שבשעת ההלואה לא היה כגבוי, וחל בו דין שמיטת כספים, ובאמצע ההלואה נעשה כגבוי, דאינו משמט אף שלבסוף השמיטה כבר אינו כגבוי, צ"ב.

# אי גמר הפרוזבול בכתיבת הדיינים או באמירת המלוה

בתוספתא (פ"ח) כתבו ער"ה של מו"ש אע"פ שחזר וקרעו לאחר מיכן גובה עליו והולך אפי' לזמן מרובה רשב"ג אומר כל מלוה שאחר פרוזבול אינו משמט, ופי' הר"ש (מ"ה, בסו"ד) דלת"ק בעי' שיהיה הפרוזבול קיים בשעת סוף השמיטה, ורשב"ג היקל דאפי' נקרע הפרוזבול לאחר עשייתו קודם סוף השמיטה אין החובות נשמטים.

ופי' החת"ס (קובץ תשובות, סי' פ"ו) דפלוגתתם תלויה בטעם היתר הפרוזבול, דלהצד דהיתר הפרוזבול הוא מצד שמוסר הגביה לבי"ד, א"כ עיקר הפרוזבול נעשה ע"י שבי"ד כותבין לו את הפרוזבול שנחשב שהם גובים את החוב, וא"כ אפשר שהתקנה היא רק כשהפרוזבול קיים בשעת סוף השביעית, אך להצד דהיתר הפרוזבול הוא משום שנעשה חוב כגבוי, א"כ עיקר הפרוזבול הוא באמירתו שאומר שמוסר את החוב לבי"ד, דמיד נעשה החוב כגבוי ואינו נשמט, ומה שהדיינים כותבין לו את הפרוזבול אינו אלא לראיה בעלמא, וא"כ פשיטא דאפי' בנקרע הפרוזבול או שאבד שהחוב נשאר כגבוי ואינו נשמט.

והוסיף להוכיח דלדינא קימ"ל כהצד דחשיב כגבוי, מהא דקימ"ל דבאמירה לדיינים לחוד סגי אף בלא כתיבת פרוזבול, וש"מ דעיקר הפרוזבול הוא באמירתו שמוסר החוב לבי"ד, וא"כ הכתיבה אינה לראיה בעלמא.

ובאמת שכבר נח' בזה הר"ן והריב"ש, דבריב"ש (סי' שפ"ב) כתב 'דכיון שאמר לפני ב"ד מוסרני לכם פלוני ופלוני הדיינין הרי נגמר מעשה הפרוזבול, והפרוזבול שחותמין בו אינו אלא לראיה בעלמא', ומפורש כסברת החת"ס, אך הר"ן (שו"ת, סי' ע"ז) פליג ע"ז, וס"ל 'ששטר הפרוזבול עצמו הוא שמפקיע הממון ולא ישיבת הב"ד שישבו על כך'[[4]](#footnote-4).

ובר"ן הכריח כן בשיטת הרמב"ם (פ"ט הכ"ז) דאין מועיל פרוזבול בדברים בעלמא רק לת"ח שהם יודעים ששמיטת כספים בזה"ז מדרבנן ובדברים בעלמא נדחית, וש"מ דלשאר אינשי דבעי' דוקא כתיבה אין הפרוזבול חל בדברים בעלמא אלא רק ע"י כתיבת הפרוזבול עצמו[[5]](#footnote-5), ולפי"ז מבואר, דלרא"ש (גיטין, פ"ד סי' י"ג) דאפי' לשאר אינשי סגי באמירה בעלמא, א"כ הפרוזבול הוא רק לראיה בעלמא[[6]](#footnote-6).

והחת"ס (הנ"ל) נוקט דאפי' לרמב"ם דדוקא לת"ח מהני אמירה, מ"מ אף לשאר אינשי זה חל באמירה (ודלא כר"ן), וכנראה כוונתו, דמדמהני לת"ח באמירה ש"מ דאף לשאר אינשי הוא חל באמירה גרידא[[7]](#footnote-7), רק דאצלם אם לא יכתבו פרוזבול אין הוכחה שהם התכוונו ברצינות למסור את החוב לבי"ד, והכתיבה היא הוכחה שבאמת מסרו את החוב ע"י אמירתם, ומשא"כ ת"ח שיודעים ששביעית של דבריהם נדחית בדברים בעלמא ודאי דבאמירתם נתכוונו למסור את החוב לבי"ד דסגי בהכי וא"צ לכתוב[[8]](#footnote-8).

# אי שייך פרוזבול גם ע"י אמירתו וגם ע"י כתיבת בי"ד

ואכתי יל"ע לדעה זו דהפרוזבול חל באמירתו, אי ס"ל דמהני רק מחמת אמירתם ולא מחמת הדיינים, או דאפשר שיחול גם מחמת הדיינים.

ועי' בשו"ת חת"ס (חו"מ, סי' קי"ג) שנקט דבעי' שיאמר המלוה בפני בי"ד דוקא[[9]](#footnote-9), ומשו"ה השיב לא' ששלח לבי"ד שלו כתב פרוזבול דאי"ז יכול לחול מכח אמירתו כלל אלא רק מכח כתיבת בי"ד (דהשתא הכתיבה של המלוה הוי רק סיפור דברים בעלמא שמספר לבי"ד שרוצה לעשות פרוזבול והבי"ד הם שעושים את הפרוזבול בעבורו[[10]](#footnote-10)) [ומשא"כ כשאמר בפני בי"ד דהועילה אמירתו (כמו שנקטו הפוסקים דבאמירה בעלמא סגי) וחל הפרוזבול, דאין כתיבת הבי"ד אלא לראיה בעלמא], ומבואר מדבריו דס"ל דשייך לעשות פרוזבול בין ע"י אמירת המלוה ובין ע"י כתיבת הדיינים.

ולכאו' לפי"ד כשהוא אינו יכול לילך לבי"ד לעשות פרוזבול ומבקש מאחר שילך בשבילו לבי"ד א"צ למנותו שליח דוקא, אלא סגי במה שנודע לבי"ד שרצונו שהם יעשו בעבורו פרוזבול והם יעשו לו ע"י כתיבתם.

אמנם, בדעת החזו"א נראה דפליג ע"ז, שכן נהג בשנת התרח"צ (כמובא באורחות רבינו, ח"ב ע' שפ"ז) ששלח שליח להוליך כתב הפרוזבול שלו לבי"ד בירושלים, וציוה שיגיד בפניהם את הנוסח הכתוב, ובי"ד חתמו לו ע"ז, ומבואר בדעתו, דאף שמסכים עם סברת החת"ס שלא מועיל מה שכתב את הפרוזבול מחוץ לבי"ד (כיון שאינו לפניהם) מ"מ ס"ל דלא סגי בכה"ג שהדיינים יכתבו מעצמם פרוזבול בעבורו, אלא צריך שימנה שליח שלו שיאמר בפניהם[[11]](#footnote-11).

ולכאו' יש נפ"מ בזה אם חלות הפרוזבול הוא באמירת השליח או מצד כתיבת בי"ד, אי צריכים בי"ד להכיר את חתימתו, דיעוי"ש בחת"ס שהדיינים כתבו שהם מכירים חתימת ידו ומכח זה כותבים לו פרוזבול, אך אצל החזו"א לא הוזכר כן אלא הדיינים חתמו על המכתב של החזו"א שהובא לפניהם ולא הזכירו קיום החתימה, ולהנ"ל ניחא, דלחת"ס הבי"ד באים לעשות פרוזבול למלוה וא"כ צריכים לדעת שבאמת הוא שלח את המכתב ורוצה שיעשו בעבורו, אך לחזו"א שהשליח הוא זה שפועל את הפרוזבול אין הדיינים צריכים להכירו כלל אלא סגי שחותמים לראיה שכך עשו בפניהם[[12]](#footnote-12).

# אי מהני שליחות

ובעיקר הדין אי מהני שליחות לכתוב פרוזבול, עי' במהריק"ש (חו"מ, סי' ס"ז) דא"א לשלוח שליח שימסור את חובותיו לבי"ד דחשיב מילי ולא מימסרן לשליח, ובברכ"י (סי' תל"ד סק"ה) הביא דכ"ה ג"כ דעת מהרי"ט (סי' קכ"ז) שא"א לשלוח שליח להקדיש נכסיו דחשיב מילי, אך הביא שדעת הרב בתי כהונה דאי"ז חשיב מילי אלא באופן שממנה שליח שימנה שליח (דהשתא שליח א' נשלח למילי בעלמא) אך כששליח א' מקדיש בעצמו לא חשיב מילי אלא כמעשה (דהא זה גופא מה שהיה עושה המשלח עצמו), ודקדק בברכ"י שכיוצ"ב לענין פרוזבול נמי יהני שליחות לדעתו לפי שכמו שהמשלח היה מוסר את דבריו לבי"ד ה"נ דהשליח יכול למסור את דברי המשלח לבי"ד ולא חשיב מילי.

ועי' ברע"א (גיטין ל"ב א') שג"כ חילק בזה, דהפלוגתא באומר אמרו אי מהני היינו רק כששולח שליח להגיד לאחר לכתוב גט, ולפיכך חשיב מילי כיון שהשליח הראשון נשלח לדברים בעלמא, אך כששולח שליח לבטל גט, אף שאי"ז אלא דברים בעלמא בלא מעשה, מ"מ כיון שע"י דיבורו חל ביטול הגט חשיב כמעשה ואי"ז מילי דלא מימסרן לשליח, ודימה כן למה שמצינו שיכול לשלוח שליח להפר נדרי אשתו, הרי דלא חשיב מילי בכה"ג שע"י דיבורו נגמר המעשה ובטל הנדר.

ולפי"ז לענין פרוזבול, זה יהיה תלוי בפלוגתת הריב"ש והר"ן, דלדעת הריב"ש שהפרוזבול חל ע"י אמירת המלוה א"כ יכול לשלוח שליח לעשות פרוזבול ולא חשיב מילי, וניחא שיטת החזו"א הנ"ל, אך לדעת הר"ן דהוא חל ע"י כתיבת בי"ד, א"כ א"א לשלוח שליח לבי"ד שיכתבו לו פרוזבול דמאחר שאין הפרוזבול נגמר ע"י השליח חשיב מילי, וכדעת מהריק"ש.

אלא שדעת החת"ס (הנ"ל) דבכה"ג שהשליח אומר לבי"ד לכתוב א"צ כלל לדיני שליחות, דאי"ז אלא גילוי מילתא בעלמא לבי"ד שהמלוה רוצה שיכתבו לו, ותו כותבים לו הבי"ד מעצמם אף בלא מינוי שליחות.

# מסקנת הדברים:

א' בהיתרא דפרוזבול, נח' הראשונים אם הוא משום שמוסר התביעה לבי"ד, או משום שנעשה כגבוי.

ב' לדעת הר"ן בעי' שהחוב יהיה כגבוי בשעת השמיטה, אך בריטב"א נקט דסגי אף שהיה כגבוי פעם א' קודם השביעית, ובאופן שבשעת ההלואה לא היה עומד לישמט מבואר ברשב"א ובתומים דאינו נשמט אף שלבסוף כבר ראוי לישמט.

ג' הר"ן נוקט דכתיבת הפרוזבול פועל שלא ישמט, והריב"ש חולק דמה שלא נשמט הוא מכח אמירתו שמוסר החוב לבי"ד, וכתיבת השטר אינה אלא לראיה בעלמא, וכן מבוארת דעת הרא"ש שנקט דמהני פרוזבול בע"פ, ולרמב"ם דרק לת"ח סגי באמירה, עי' בר"ן דמוכח דלשאר אינשי רק הכתיבה פועלת, אך בחת"ס מבואר דלכו"ע זה חל באמירה (ולפי"ז בשאר אינשי בעי' לכתיבה כדי לברר שהאמירה שלהם רצינית).

ד' דעת החת"ס דלדינא הפרוזבול חל באמירת המלוה, אך באופן שלא הועילה האמירה סגי בכתיבת הדיינים, ודעת החזו"א מבוארת דלעולם הוא חל באמירת המלוה, ושלפי"ז באופן שאמירת המלוה לא מועילה צריך לשלוח שליח שיאמר בפני הדיינים, ויש בזה נפ"מ אי צריכים הדיינים להכיר את חתימת המלוה שבמכתב.

ה' יש מח' באחרונים אי מהני שליחות לעשות בעבורו פרוזבול בפני בי"ד או דחשיב מילי דלא מימסרן לשליח, ונתבאר דלשיטות דהפרוזבול חל ע"י אמירת המלוה שפיר אפשר לשלוח שליח ולא חשיב מילי כיון שע"י דיבורו נגמר המעשה.

1. ## גיטין ל"ב ב', ל"ו א', ל"ז א', כתובות פ"ט א', מכות ג' ב'.

   [↑](#footnote-ref-1)
2. ## והיינו שמוסר להם את התביעה של החוב, אך החוב עצמו נשאר של המלוה, אך בספר התרומות (שער מ"ה) משמע שמצריך להקנות לבי"ד את גוף החוב (ויש שחששו בזה דאם נעשה החוב של בי"ד יהיה אסור להם לנוגשו, ורק כשהחוב אינו שלהם מותר להם לגבות).

   [↑](#footnote-ref-2)
3. ## ובתשו' הרמב"ם (סי' ש"צ) מבואר דאין שייך בכה"ג דינא דבי"ד אביהן של יתומים וחובו נשמט, עיי"ש.

   [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיי"ש בר"ן שהוכיח כן מדינא דפרוזבול המאוחר פסול, וש"מ דהפרוזבול חל ע"י כתיבת הדיינים ולפיכך כשכתבו תאריך מאוחר הוא פסול והחוב נשמט, אך אם היה חל ע"י אמירת המלוה והכתיבה היא לראיה בעלמא למה נפסל הפרוזבול והחוב נשמט, ומ"ש משטרי חוב מוקדמים שהשטר נפסל רק שלא לגבות ממשועבדים אך מבני חורין יכול לגבות, וה"נ בפרוזבול שיפסל השטר גרידא אך אמירת המלוה תועיל שהחוב לא ישמט, ובאמת שזו ראיה רק לשיטתו שסובר כן בדין שט"ח המוקדם שלא קנסוהו שלא לגבות כלל, אך לשיטת הרא"ש (להלן מ"ו) והריב"ש (שם) שקנסוהו שלא יגבה את החוב כלל (וכ"פ הרמ"א בסי' מ"ג סעי' ז'), ה"נ דבפרוזבול קנסוהו שלא תועיל מסירת החוב לבי"ד ושישמט החוב (ואף דלכו"ע בשט"ח מוקדם אפשר לגבות מהלווה כשהוא מודה שחייב או שיש עידים, וכמש"כ בש"ך שם סקי"ד, מ"מ בפרוזבול קנסו שלא יועיל לו מה שעשה פרוזבול וממילא נשמט החוב). [↑](#footnote-ref-4)
5. ## וכ"ה בל' הרמב"ם בפיה"מ 'מוסר אני לכם- ענינו מעיד אני אתכם בכך וכך'.

   [↑](#footnote-ref-5)
6. ## ויש שדקדקו כן בל' הרמב"ם (הי"ח) 'מוסרני לכם וכו' שכל חוב שיש לי שאגבנו' ובטור (אות כ"ב) כתב 'מוסרני וכו' כל חוב שיש לי', דמשמע דלרמב"ם חל ע"י הכתיבה וא"כ אמירתו הוא כסיפור דברים בעלמא, ומשא"כ לטור דחל ע"י אמירתו,

   [↑](#footnote-ref-6)
7. ## והוסיף לפרש הטעם בזה דכיון דשמיטת כספים מדבריהם תיקנו שתתבטל באמירה בעלמא, דהם אמרו והם אמרו, עיי"ש, [ועי' בחת"ס (חו"מ, סי' קי"ג) שדייק מדבריו דמעיקר הדין היה צריך כתיבה דוקא ורק שהקילו בזמן הזה לת"ח שיספיק להם באמירה, עיי"ש, וכ"ה בקצוה"ח (סי' ס"ז סק"ו, ועיי"ש שפי' לפי"ז דממתני' (משנה ד') שסגי שהעידים חותמים על הפרוזבול ש"מ דא"צ את השטר לראיה (דהא יש בזה חיסרון של מפי כתבם כיון שאי"ז מדעת המתחייב) ושבע"כ משום דמצי טעין פרוזבול היה לי ואבד), עיי"ש , ולפי"ד ניחא הקו' ממתני' (מו"ק י"ח ב') דמותר לכתוב פרוזבול בחוה"מ (דחשיב דבר האבד, עיי"ש), ואי מהני באמירה למה התירוהו לכתוב, ולהנ"ל ניחא דמתני' קאי אעיקר הדין דבעי' כתיבה דוקא ולא סגי באמירה].

   [↑](#footnote-ref-7)
8. ## ועי' להלן שכן מבוארת דעת החזו"א.

   [↑](#footnote-ref-8)
9. ## ועיי"ש שנסתפק אי דוקא אמירה או דה"ה כתיבה.

   [↑](#footnote-ref-9)
10. ## והוסיף דמ"מ יכתבו בי"ד את הזמן הראשון שמסר את דבריו, וצ"ב דכיון שהפרוזבול חל ע"י כתיבת הדיינים למה שלא יכתבו כזמן המאוחר, וכנראה דהוא משום דלא גילה דעתו לבי"ד שרוצה למסור חובותיו רק מה שעד שעת המינוי.

    [↑](#footnote-ref-10)
11. ## וצ"ע מה שמבואר שם (עיי"ש באורחות רבינו) שהחזו"א חשש שבי"ד יכתבו בנוסח הפרוזבול שהמלוה מקנה את החובות שלו לבי"ד (דס"ל דבכה"ג שזכו הדיינים בחוב הוא נשמט, וכנ"ל הערה 2) עיי"ש, ולהנ"ל דהפרוזבול חל ע"י אמירת השליח בפני בי"ד, א"כ כתיבת הדיינים היא לראיה בעלמא ואין יכול לגרע הפרוזבול אפי' אם יוסיפו בו דברים הפוסלים אותו, ועי'.

    [↑](#footnote-ref-11)
12. אך דלפי"ז אין כ"כ ראיה שהחזו"א חולק על החת"ס, דאפשר שהוצרך לשליחות מחשש שלא יכירו הדיינים את חתימת ידיו, ועי'. [↑](#footnote-ref-12)