ה. מקפה ושום פב מג-ד
קטגוריות: ש_ס / נט טבול יום / טבול יום - הרב אהרן שלוש

**בענין המקפה של חולין ושום ושמן של תרומה**

פרק ב' משנה ג' - 'המקפה של תרומה והשום והשמן של חולין ונגע טבול יום במקצתן פסל את כולן המקפה של חולין והשום והשמן של תרומה ונגע טבול יום במקצתן לא פסל אלא מקום מגעו בלבד'.

בפסחים (דף מ"ד. וכן בנזיר דף ל"ו.) איתא 'א''ר אבהו אמר רבי יוחנן כל איסורין שבתורה אין היתר מצטרף לאיסור חוץ מאיסורי נזיר שהרי אמרה תורה משרת וזעירי אמר אף שאור בל תקטירו כמאן כר''א דדריש כל אי הכי לענין חמץ בפסח נמי אין הכי נמי ולאפוקי מדאביי דאמר יש הקטרה לפחות מכזית קמשמע לן דהקטרה לאו לפחות מכזית יתיב רב דימי וקאמר לה להא שמעתא אמר ליה אביי לרב דימי וכל איסורין שבתורה אין היתר מצטרף לאיסור והתנן המקפה של תרומה והשום והשמן של חולין ונגע טבול יום במקצתן פסל את כולן המקפה של חולין והשום והשמן של תרומה ונגע טבול יום במקצתן לא פסל אלא מקום מגעו בלבד והוינן בה מקום מגעו אמאי פסולה הא בטלי להו תבלין ברוב ואמר רבה בר בר חנה מה טעם הואיל וזר לוקה עליהן בכזית היכי דמי לאו משום דהיתר מצטרף לאיסור לא מאי כזית דאיכא כזית בכדי אכילת פרס וכזית בכדי אכילת פרס דאורייתא היא'.

# שיטת רש"י בפסחים

**א.** נחלקו רש"י ותוס' אם המשנה מיירי בשום ושמן בעין או דמיירי שאינם בעין, ועפ"ז נחלקו בביאור קושיית הגמ'.

רש"י מפרש שהגמ' שואלת שתי שאלות, שבתחלה הגמ' שואלת למה מקום מגעו נפסל הרי השום והשמן בטלים ברוב דקסבר דימוע דרבנן ולא החמירו אלא באיסור אכילה ולא בטומאה, והגמ' מתרצת שזר לוקה עליה בכזית ומוכח מזה שדימוע דאורייתא ואינו בטל ברוב מדאורייתא ולכן מקבל טומאה, ואח"כ הגמ' שואלת למה אם אכל כזית לוקה עליה הרי לא אכל שיעור כזית מהתרומה כיון שהרוב הוא מקפה, ומזה מוכיחה הגמ' שהיתר מצטרף לאיסור והגמ' דוחה שהטעם דמיירי שיש כזית בכא"פ וא"כ אכל כזית תרומה מתוך כל המקפה.

ותוס' הקשו על רש"י שאם מיירי שהשום והשמן לא ניכרים למה אינו לוקה כשאוכל את המקפה בלא דין היתר מצטרף לאיסור כיון שדימוע דאורייתא ונחשב שכל המקפה היא איסור,

**ב.** אכן לכאו' רש"י ביאר את שיטתו שכתב בזה"ל 'דימוע מדאורייתא הוא וזר לוקה עליו בכזית משום דיש שם תרומה עלה הלכך לגבי טומאה נמי שם תרומה עלה ומיהו לא חמירא כתרומה עצמה ליפסול את כולן ומ''ט זר לוקה עליו בכזית משום זרות הא לא אכל כזית תרומה לאו משום דהיתר מצטרף לאיסור'.

מבואר בדברי רש"י שמדומע לא נחשב ממש כתרומה לגבי ללקות עליה כשאינו אוכל כשיעור מהתרומה עצמה וכל הדין מדומע הוא שנחשב כתרומה לגבי שלא בטל ברוב, ומה שכתב רש"י ששם תרומה עלה היינו שהתרומה מחשיבה שלכל התערובת יש מקצת שם תרומה לגבי זה שלא בטל ברוב אבל אינו תרומה גמורה שילקה עליה, דהיינו שדין ביטול ברוב גדרו שהכל נחשב על שם הרוב ובדין מדומע התחדש שיש לו חשיבות שמחשיב שכל התערובת תקרא על שם התרומה אבל אינו תרומה גמורה לגבי ללקות עליה אלא מדין היתר מצטרף לאיסור. וצריך להבין את דברי רש"י דאם אין נפ"מ דינית במה נחשב כתרומה ועכ"פ כך רש" ביאר דבריו.

**ג.** וכדברי התוס' מבואר בביאור הגר"א בתוספתא (פ"ב ה"ד) שבמדומע אף החולין מקבלים טומאה, וביאר שזה החילוק של התוספתא בין מין אחד לשני מינים שבשני מינים מאחר שהחולין אינם מיטמאים ממילא אף מפסיקים בין תרומה לתרומה ולא פסל אלא מקום מגעו, וכך מוכח מגירסת הגר"א בתוספתא דגריס שר' יוסי חולק אף לגבי חלה שעיסה מדומעת פטורה מחלה ומוכח שיש לה דין תרומה אף לקולא שפטורה מחלה.

וכך כתבו תוס' בנדה דף מ"ז. שבמדומע אף החולין נחשבים כתרומה ופטור מחלה, וכתבו תוס' שמה שהחולין נחשבים כתרומה זה מדרבנן אבל מדאורייתא הכל ספק תרומה אבל החולין לא נחשבים כתרומה. ולכך הגמ' אומרת שמה שפטור מחלה משום שחלה דרבנן. וזה מתאים לדברי הגר"א שהכל תרומה ופטור מחלה ואע"פ שהוא מדרבנן מ"מ חלה נמי דרבנן כדאמרי' בנדה.

ועי' בר"ש שהקשה על דברי רש"י מה החידוש של המשנה פשיטא שאם נגע במקצתן נטמא הכל [דבשלמא אי מיירי שהמקפה בעין החידוש שאפי' שהטומאה נגעה בחולין נטמא התרומה אבל לדעת רש"י שהכל מעורב ונגע בתרומה א"כ מה החידוש של המשנה], ותי' שהחידוש שלא אומרים שהחולין מפסיקים בין התרומה, וצ"ב איך החולין יפסקיו בין המקפה ואטו מיירי שהשום והשמן נמצאים לכל אורך ורוחב המקפה שאינה נוגעת בצד השני אפי' במקצתה.

# ביאור דברי תוס' בפסחים

**ד.** תוס' חולקים על רש"י דמיירי שהשום והשמן ניכרים בעיסה ולא שייך ביטול ברוב, ומה שהגמ' שואלת מקום מגעו אמאי פסל, מצאנו שני ביאורים בדברי התוס'.

תוס' בפסחים בארו שקושיית הגמ' שכיון שאין כביצה מהשום והשמן אינו מקבל טומאה מדאורייתא אלא מדרבנן וא"כ השום והשמן בטלים בעיסה אע"פ שהם בעין כיון שכל הטומאה מדרבנן.

ולכאו' כונתם שאינו מדין ביטול ברוב שהרי הוא בעין אלא כיון שהשום הוא המיעוט ואין לו חשיבות לגבי הרוב לא אסרו חכמים בכה"ג את השום, ואילו היה אסור מדאורייתא אינו בטל ברוב אלא כשהוא לא ניכר אבל בדרבנן יש סברא שלא אסרו כשהוא מיעוט.

וצ"ב מה הגמ' מתרצת הואיל וזר לוקה עליו בכזית, ובשלמא לדעת רש"י התירוץ של הגמ' הוא שדימוע דאורייתא אבל לדעת תוס' דמיירי בניכר וכל הקושיא הייתה שבטל אגב מקפה א"כ מהו התירוץ.

ועי' תוס' בנזיר דף ל"ו[[1]](#footnote-1) שבארו את התירוץ (הובא במהרש"א כאן), וז"ל 'אלא הכי קאמר הואיל וזר לוקה עליו בכזית אילו היתה תרומה דאורייתא דין הוא להחשיבה ולא יתבטל אגב המקפה', דהיינו שכיון שלענין איסור לא בטל השום כיון שיכול ללקות עליו ע"י דין היתר מצטרף לאיסור או שיש כזית בכדי אכילת פרס לכך השום חשוב ואינו בטל במקפה וממילא אף לגבי טומאה מקום מגעו נפסל.

וכך מבואר בתוס' בפסחים שהקשו למה הגמ' לא מתרצת שיכול ללקט את השום ותרצו שאינו דרך ללקט ולא הוי סברא שלא יתבטל, מבואר שאילו היה דרך ללקט זה סברא שלא יתבטל ברוב.

נמצא שלפי תוס' מה שהגמ' אומרת שהיתר מצטרף לאיסור או שיש כזית בכא"פ אינו בשביל ליישב קושיא נוספת כמו לרש"י אלא הגמ' מסבירה את הטעם שלא בטל ברוב משום שיכול לעבור על האיסור מדין היתר מצטרף לאיסור או באופן שיש כזית בכא"פ ולכך הוא חשוב ואינו מתבטל.

ועצם סברת התוס' שלא דרך אכילה, לכאו' נראה שזה רק טעם לגבי ביטול ברוב שאינו נותן חשיבות למיעוט מחמת שיכול ללקט כיון שאינו דרך אכילה ואינו עומד לכך אבל אם ילקט בודאי שילקה כיון שאינו שינוי בעצם צורת האכילה, וכך משמע מאד בתוס' בפסחים, אך תוס' בנזיר בע"ב (ד"ה אמר ליה לא) כתבו בהדיא שאם ילקט לא ילקה כיון שאינו דרך אכילה.

# שיטת התוס' בנזיר – ביאור הסוגיא לשיטתם

**ה.** תוס' בנזיר בארו את קושיית הגמ' שכיון שאין שיעור כביצה אינו מקבל טומאה מדאורייתא ולמה כתוב במשנה שפסל את מקום מגעו דמשמע מדאורייתא הרי אין בו כביצה ואינו נפסל אלא מדרבנן.

והקשו התוס' (שם ע"ב ד"ה לא) שא"כ מה הגמ' מתרצת שיש בו כזית בכדי אכילת פרס הרי לגבי טומאה לא מועיל החולין להצטרף כיון שאין כביצה במקום אחד ומה מועיל שיכול לאוכלו בכדי אכילת פרס לגבי הטומאה. [מבואר בדבריהם שלא הקשו על התירוץ הראשון של היתר מצטרף לאיסור דאף לגבי טומאה מועיל הדין של היתר מצטרף לאיסור, וכך מבואר גם מלשונם שכתבו 'וההיתר היאך מצטרף לאיסור לענין מגע והא לענין מלקות אין היתר מצטרף לאיסור' ומשמע שלפי ההו"א שהיתר מצטרף לאיסור לענין מלקות מצטרף נמי לענין טומאה].

ותרצו התוס' וז"ל 'וי''ל דלפר''ת ניחא דה''ק כיון דלענין מלקות מהני ההיתר מצטרף לאיסור ללקות עליו שהרי אם היה מלקט האיסור מתוך המקפה ואוכלו לא היה לוקה עליו שאין דרך אכילה בכך כדפירשנו אלמא מהני ההיתר שאוכלו עם המקפה לצרפו לאיסור מלקות ה''נ יועיל ההיתר להצטרף לאיסור לאפסולי אע''פ שאין במקום מגעו כביצה גמגום' עכ"ל.

וצ"ב מה מועיל שההיתר מועיל לאיסור כשאוכלו ביחד והוי דרך אכילה הרי סו"ס לענין טומאה אין החולין מצטרף וצ"ע.

וביאר הגר"ד קורלנסקי שליט"א שמדינא היה ראוי שהחולין יצטרפו לתרומה לענין שיעור כביצה כיון שהשיעור כביצה אינו בטומאה אלא הוא שיעור באוכל [כמו שיתבאר בסמוך אות ו'] אלא שמאיזה טעם חולין ותרומה לא מצטרפים זה עם זה, ואפשר משום שחולין ותרומה לא שייכי אהדדי דחשיבי שני מיני אוכלין ואין כאן שיעור כביצה באוכל אחד [ועי' בסמוך אות ז'], ולזה מועילה סברת התוס' שעד כמה שהחולין מועיל לתרומה כשאוכלם ביחד דהוי דרך אכילה ממילא החולין שייך לאוכל ומצטרף עמו ואין את החסרון שהוא אוכל אחר כיון שהחולין בטל לגבי התרומה.

# בענין צירוף דבר שאינו מקבל טומאה לשיעור כביצה

**ו.** והנה יש להקשות בדברי התוס' בפסחים ובנזיר שכתבו שאין שיעור כביצה בשום ולכך לא מקבל טומאה מדאורייתא, שהרי האחרונים הוכיחו מכמה דוכתי (עי' ההוכחות בסמוך) ששיעור כביצה אינו בדין טומאה אלא צריך שהאוכל יהיה בו שיעור כביצה ואפי' אוכל שאינו מקבל טומאה מצטרף עם אוכל שמקבל טומאה משום שיש בזה שם אוכל כביצה ומקבל טומאה, וא"כ מדוע המקפה החולין לא מצטרפת עם השום תורמה להיחשב אוכל כביצה.

והקוב"ש (פסחים אות קפ"ה) והקה"י (טהרות סי' ל"ח) והאשר לשלמה (טהרות סי' ס"ח) הביאו ראיה מהא דאיתא בכריתות (דף כ"א.) שפחות מכזית נבילה מצטרף עם אוכל פחות מכביצה להשלים שיעור כביצה של טומאת אוכלין, והרמב"ן (בשבועות דף י"א) הקשה איך נטמא האוכל כשנגע בנבילה הא שבע ליה טומאה וכתב דמיירי שנגע באוכל ועוד תירץ שאף אם נגע בנבילה נחשב כנגיעה באוכלין, וצ"ע דהא איך הנבילה מצטרפת עם האוכל לשיעור כביצה הרי היא לא מקבלת טומאת אוכלין ואין כאן שיעור כביצה של טומאה, ומוכח מזה ששיעור כביצה של טומאת אוכלים אינו בטומאה אלא בשם אוכל.

עוד יש להוכיח ממש"כ כמה אחרונים (רש"ש בזבחים דף צ"א והעצי אלמוגים סי' קנ"ח ס"ד והמי נפתוח פרפר נ"ד ז') שבקודש לא צריך שיעור כביצה לטומאה משום שחיבת הקודש משויא ליה אוכלא אף בפחות מכביצה. ומעתה אי נימא שכביצה הוא שיעור בטומאה מה מועיל דין חיבת הקודש לזה הרי סו"ס אין כאן שיעור טומאה, ומוכח ששיעור טומאה הוא בשם אוכלין ולזה מועיל חיבת הקודש שיש לזה חשיבות אוכלים אע"פ שאינו כביצה.

**ז.** ואפשר שמוכח מזה שאע"פ ששיעור כביצה הוא בשם אוכל ומצטרף עמו דבר שאינו מקבל טומאה מ"מ חולין ותרומה לא מצטרפי זה עם זה כיון שנחשבים שני סוגי אוכלים שהתרומה היא אוכל של כהנים ולא הוי כמו אוכל של חולין ונמצא שאין כאן שיעור כביצה של אוכל אחד, ולכן לגבי בשר נבילה מצטרף עם אוכל אבל חולין ותרומה לא מצטרפים.

# החילוק בין עיסה שנתחמצה בשאור של תרומה למקפה של חולין שיש בה שום תרומה

**ח.** תוס' הקשו על רש"י מהמשנה בפרק ג' דקתני לגבי עיסה שנתחמצה בשאור של תרומה ונגע טבול יום במקצתה לדעת ת"ק לא נפסלה כלל ולדעת ר' יוסי נפסלת כל העיסה ואילו הכא פסל מקום מגעו ולא מצאנו שם שיטה כזו, ולכן תוס' חולקים על רש"י דמיירי שהשום והשמן ניכרים בעיסה ומש"ה לא נטמא כולו משא"כ כשאינו ניכר פסל את כולו אליבא דר' יוסי.

אכן הר"ש הביא שהתוספתא שואלת קושיא זו, ומתרצת שיש חילוק בין מין אחד לשני מינים שבמין אחד נפסל כולו לדעת ר' יוסי אבל בשני מינים לא פסל אלא מקום מגעו, ולכאו' החילוק שמין אחד נחשב יותר חיבור ולכן נפסלה כולה אבל שני מינים לא נחשבים כ"כ חיבור ולכן לא פסל אלא מקום מגעו. וצ"ע מה הקשו תוס'.

מיהו ילה"ק שלכאו' תוס' והר"ש כתבו סברות הפוכות שתוס' כתבו שהיישוב על התוספתא הוא שהמשנה מיירי כשהשמן בעין ולכך לא פסל אלא מקום מגעו אבל התוספתא מיירי כשהשאור לא בעין ולכך הכל פסול ומבואר שכשאינו בעין זה סיבה שיותר יפסל הכל, ואילו בר"ש מבואר שאם השמן בעין זה יותר סברא שהכל נטמא שכתב שהחילוק בין משנה ג' למשנה ד' הוא שבמשנה ד' מיירי שהשמן בעין ולכך כל השמן טמא.

**ט.** ונראה דלק"מ לפי"ד הגר"א שפירש בתוספתא שהחולין ג"כ נטמא, ולפי"ז ניחא שתוס' מיירי לגבי הטומאה של חולין ובזה יש יותר סברא כשהתרומה אינה ניכרת שעי"ז הכל נחשב מדומע וחלה הטומאה על הכל אבל כשתרומה ניכרת בודאי לא נחשב מדומע ואין החולין מקבלים טומאה, אבל הר"ש מיירי בטומאה של כל התרומה ובזה כתב שבמשנה ד' שהשמן ניכר נטמא כולו דהוי חיבור מחמת המשקה אף אם המקפה מפסיקה בין שמן לשמן אבל כשאינו ניכר לא הוי חיבור.

ועצם חילוק הר"ש נראה סברתו שאם השמן אינו בעין הוא בטל לגבי המקפה וממילא אין אנו רואים שייכות בין שמן לשמן כיון שהשמן בטל למקפה ואין לו משמעות בתור שמן שנאמר שהוא שייך לשמן השני, אבל אם הוא בעין אמרי' שכל השמן נחשב דבר אחד, ואע"פ שהמקפה מרפידה ביניהם בזה אמרי' שאדרבה המקפה מחברת אותם זל"ז כיון שכל השמן בטל למקפה ונחשב כדבר אחד.

יוצא מזה לדעת הר"ש ג' חילוקי דינים, א) במין אחד נטמא הכל אפי' אם נגע בחולין בין כשניכר התרומה ובין כשאינו ניכר וזהו דין התוספתא של חלה בצפונה, ב) בשני מינים אם אינו ניכר לא פסל אלא מקום מגעו, ג) בשני מינים שניכר ונגע בחלק מהתרומה פסל את כל השמן וזה משנה ד' ובזה לכאו' אם נגע בחולין לא נטמא התרומה.

**י.** והנה עדיין צ"ע למה לא פסל אלא מקום מגעו מאי שנא מהא דאיתא בתוספתא (רפ"ב דטבול יום) שעיסה שקרא שם חלה בצפונה או בדרומה ונגע טבול יום אפי' בחולין נטמא החלה [כמו שכתב הגר"א שם], ומוכח שחולין ותרומה המחוברים זה לזה ונגע הטמא בחולין נטמאת התרומה, עוד מוכח כן מהא דאיתא בפרקין דלעיל שקולית של מים הוי חיבור ופירש הרמב"ם דמיירי בלחם של תרומה שיש עליו מים ונגע טבול יום במים נטמא התרומה, וא"כ למה כשנגע במקפה לא נטמא השום של תרומה. [וכקושיא זו ילה"ק על משנה ד' דקתני שהשמן על גבי מקפה ונגע טבו"י בשמן פסל את כולו ואמאי לא אמרי' שהשמן מחבר את כל המקפה ואף אם נגע בחולין נטמא השמן כיון שכולו חיבור].

ולכאו' יש ליישב בפשיטות לפי"ד הר"ש שחילק בין מין אחד לשני מינים דהתוספתא מיירי בשני מינים [ועדיין יש לעיין מקולית של מים], אך תקשי לדעת התוס' שחלקו בין ניכר לאינו ניכר דלכאו' בתוספתא מיירי שקרא שם בצפונה שהוא ניכר וצ"ע.

מיהו בלא"ה תקשי על תוס' מה הקשו על רש"י הרי זהו קושיית התוספתא והיא תירצה קושיא זו שיש חילוק בין מין אחד לשני מינים. ועד כמה שנאמר שתוס' לא ראו את התוספתא א"א להקשות עליהם מהתוספתא של שם חל בצפונה.

ויש מחלקים בין מחובר ע"י נשיכה שבזה אם נגע בחולין נטמא כולו אבל במתני' שהחיבור רק מחמת שהוא תבשיל אחד לא פסל אלא מקום מגעו. ועדיין לא מיושב מקולית של מים וגם צל"ע היטב בחילוק זה.

**יא.** והנה הר"ש כתב שקושיית התוספתא אינה ממשנה ג' אלא ממשנה ד' שהשמן בעין, וצ"ע שא"כ למה התוספתא לא תרצה שיש חילוק בין אם הוא בעין או לא, ועי' חזו"א סי' ג' סקי"ט ויש להאריך בזה.

**יב.** תוס' בנזיר הוסיפו לאחר שבארו דמיירי שהשום והשמן בעין דמה שמקבלים טומאה הוא מדין ידות, וכונתם אם מיירי שלא בעין א"כ נחשבים חלק מהמקפה ולכך מקבלים טומאה כשנגע במקפה אבל לפי דבריהם שהשום והשמן בעין אינם בטלים למקפה וכל מה שמקבלים טומאה הוא מדין ידות.

אמנם הר"ש כתב אף בדעת התוס' שהוא מטעם ביטול אע"פ שהם ניכרים בפ"ע. ועיין.

**יג.** בענין החיבור של מקפה, היה מקום לומר שהוא מדין חיבור משקין כדקתני בסיפא שחיבור נעשה ע"י משקה.

אך המהר"ם חלאוה (פסחים מ"ד.) כתב שבהכרח שהמקפה עבה ולא חשיבא משקה דאי הוי משקה למה בסיפא לא פסל אלא מקום מגעו הרי יש חיבור של משקה.

ובהכרח לומר שהחיבור במשנה הוא מדין תבשיל דמה שצריך חיבור של משקין הוא בדבר שאינו תבשיל אחד אבל אם בישל דבר אחד נחשב חיבור אפי' שאין בו משקין ואפי' בלא נשיכה.

מיהו צ"ע למה השמן אינו מחבר הרי הוא משבעה משקין וא"כ תקשי על המהר"ם חלאוה מה הרויח בזה שהמקפה עבה הרי עדיין השמן יכול לחבר בסיפא. ועי' משנה אחרונה.

וצ"ל שכיון שהשמן הוא המיעוט ובטל למקפה אינו מחבר וכ"כ החזו"א סי' ג' ס"ק י"ז.

וע"ע בעה"מ ורשב"א בשבת דף צ"א. שכתבו שהוא מדין צירוף כלי.

# מח' הראשונים בחילוק בין גוש בקערה למפוזר במדוכה

**יד.** א"ר יהודה אימתי בזמן שהוא גוש בקערה אבל אם היה מפוזר במדוכה טהור מפני שהוא רוצה בפיזורו. מצאנו שני פירושים בראשונים בזה.

הרא"ש מפרש שכל המשנה מיירי שהשום נמצא בקערה והחילוק בין אם נעשה גוש אחד או לא שאם השום נעשה גוש אחד בקערה הוא העיקר והמקפה בטילה אליו ולכך פסל את כולו אבל אם השום מפוזר בקערה כמו שרגיל להיות במדוכה אמרי' שהמקפה עיקר אע"פ שהשום מרובה כיון שאינו גוש אחד לומר עליו שהוא העיקר.

והרמב"ם מפרש שהחילוק בין קערה לקדירה שבזמן שהשום נמצא במדוכה אינו חיבור אפי' אם נעשה גוש אחד כיון שהוא רוצה בפיזורו ואינו רוצה שיתחבר ולכן אפי' אם נעשה גוש אחד אינו חיבור שלא מרצונו אבל כשהוא בקערה שהוא רוצה שייעשה גוש אחד הוי חיבור.

ועי' חזו"א סי' ג' סקכ"א דלא איכפת ליה בחיבור ע"י השמן אלא שהשום עצמו ייעשה גוש אחד ואמאי אינו חיבור מחמת השמן. ועי' בדבריו סי' ד' ט"ז שכתב שחיבור של שמן נעשה רק היכא דניחא ליה.

1. ועי' קרן אורה שם שכתב שדברי תוס' אלו הולכים לדעת התוס' בפסחים אבל לפי תוס' בנזיר הקושיא שמשמע שהאיסור דאורייתא ואינו שייך לדין ביטול. [↑](#footnote-ref-1)