ערכין פרק ו_5
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק שישי**

**שום היתומים שלשים יום**

מבואר בגמ' שבי"ד שמין את הקרקע ולאחר מכן מכריזין ל' יום כדי שיקנו אותה. ונראה שממתינין ל' יום כדי שיעלו במחיר יותר מהשומא, ואם אדם רוצה לקנותה מיד לא יתנו לו שמא אחר יעלה את המחיר יותר, אך לאחר ל' יום אין ממתינין יותר. ואם לא מצאו מי שיתן כפי ששמוהו נותנין את הקרקע למלוה במחיר ששמוהו בי"ד, כמש"כ הטור.

**שום ההקדש ששים יום**

תוס' לקמן כד. הקשו מדוע שום ההקדש ס' יום הא קיי"ל אין לך אלא מקומו ושעתו ולא חיישינן להרויח להקדש, ותירצו דבמטלטלין אין מכריזין שמא יגנבו, ורק בקרקע עבדינן הכרזה. ומכל מקום צ"ב מדוע מכריזין כלל הא אין לך אלא מקומו ושעתו. ונראה לבאר דאין לך אלא מקומו ושעתו היינו דאין מחזרין אחר ריוח ההקדש במקום אחר, אך ענין ההכרזה אינו להרויח להקדש אלא שכאשר באים למכור או לפדות קרקע של הקדש צריך לדאוג שההקדש יקבל את הסכום הגדול ביותר שאפשר לקבל עליו.

**בשעת הוצאת פועלים**

תוס' ורגמ"ה ור"ן בכתובות נח: ביארו דהוצאת פועלים היינו בגמר היום כשבאים לביתם, והכנסת פועלים היינו בתחילת היום כשבאים למלאכה. והעירו דאין זה לפי סדר המשנה בבקר ובערב. אך ברש"י מבואר דהוצאת פועלים היינו למלאכתן והכנסת פועלים היינו לביתם.

וברמב"ם פי"ב ה"ח כתב בבקר ובערב בשעת הכנסת פועלים ובשעת הוצאת פועלים. ומשמע דמפרש כתוס' ורגמ"ה דהכנסת פועלים היינו למלאכתן והוצאת פועלים היינו לביתם, אלא שגרס להפך, וצ"ע.

**תוד"ה שום, וא"ת אמאי נקט יתומים וכו'**

הרמב"ם פכ"ב ממלוה חילק בדבר, דאם טורף מיניה דידיה אין צריך הכרזה ל' יום אלא כפי מה שיראו עד שיפסקו המוסיפין, אך טורף מלקוחות צריך הכרזה ל' יום כדרך שמכריזין על נכסי יתומים. וכתב המגיד משנה דבא ליישב בזה קו' תוס' דנקט יתומים דבזה אפילו אינו טורף מלקוחות צריך הכרזה. והנה בביאור הגר"א חו"מ סי' צ"ח ס"ק ט"ז כתב דהרמב"ם השוה לקוחות ליתומים דמצינו בכמה דוכתי שמשוים ביניהם, כגון לענין שבועה ומלוה על פה לר' יוחנן. ונראה מדבריו שאף הנפרע מיתומים גדולים צריך הכרזה, דהוי כטורף מלקוחות, ואין זה דין מיוחד ביתומים קטנים אלא הוא דין כללי בכל טורף מאחר.

**תוד"ה כך היא יפה, להוצאת תבואה ופירות**

הבית יוסף חו"מ ריש סי' ק"ג הביא מספר התרומות שהרמב"ן פירש בשם רה"ג כך היא יפה כך רוצים בני אדם ליתן בה, וכך היא שומא שעשו לה בי"ד יותר על מה שמוצאין ממנה.

**באו"ד, ואם המלוה רוצה לעכב וכו'**

הבית יוסף שם כתב דכן מבואר בירושלמי כתובות פי"א ה"ו, אך מבעל התרומות נראה דלא קיי"ל כן. ובשפת אמת תמה על התוס' הא ההכרזה היא לטובת הלוה, דשמא שוה יותר, אבל המלוה על כרחו צריך לקבלה כפי ששמוהו בי"ד, ומה איכפת לן שהמלוה רוצה לעכב לעצמו במחיר שבי"ד קבעו לו.

ובדעת תוס' צ"ל דאין אנו מחזרין איך לעשות רוחים ליתומים, ואם בי"ד שמו את הקרקע והמלוה רוצה ליקח בשומא זו נותנים לו בלא הכרזה, דכך הוא שווי הקרקע. ורק באופן שמוכרין את הקרקע ומשתמשים בדמים לפרוע את החוב, דאנו עושים עסקים בנכסי היתומים, שייך לומר שנחזר אחר ריוח היתומים.

**דף כב ע"א**

**בא להכריז רצופין**

השפת אמת וחק נתן נסתפקו בששים דהקדש האם מהני ד' חדשים בב' וה', ומה שהרמב"ם סתם לגבי הקדש דצריך ס' יום אפשר שסמך על מש"כ בהל' מלוה דמהני נמי בו"ה יותר ימים.

**רש"י ד"ה קולפי, בין יתומים בין הקדש**

צ"ע דבהקדש בעינן ס' יום רצופין, דאל"ה אין הבדל בין יתומים להקדש. וברש"ש ביאר דברי רש"י דקאי על תיבת רצופין בלבד, וכל חד כדאית ליה, דביתומים בעינן ל' רצופין ובהקדש ס' רצופין. וכן הוא להדיא ברמב"ם ערכין פ"ד הכ"ז דמכריזין ס' רצופין.

**אין נפרעין מנכסי יתומים אא"כ רבית אוכלת בהן**

מבואר ברמב"ם פי"א ממלוה דבין מלוה בשטר בין מלוה על פה גובין מיתומים גדולים אם הניח להם אביהם קרקעות, אלא שמלוה על פה גובין רק באחד מג' אופנים, או כשחייב הודה קודם מיתתו, או שלא רצה לפרוע ונידוהו ומת בנידויו, או כשלא הגיע זמן הפרעון, ובכה"ג גובין בלא שבועה, משא"כ מלוה בשטר גובין בכל אופן וצריך שבועה.

ומיתומים קטנים תקנו חכמים שלא יגבה כלל, ומבואר בגמ' להלן ג' טעמים, או מצד שאינם בני מצוה או מצד חשש צררי או מצד חשש שובר, ולכו"ע הוי תקנת חכמים ואין זה מעיקר הדין, וכאשר נעשו גדולים הרי הם צריכים לפרוע. [יל"ע מה הדין כשיש כמה יתומים גדולים וכמה קטנים]. וכאשר רבית אוכלת בהן או לר' יוחנן בכתובת אשה, דיש הפסד ליתומים בזה שימתינו עד שיגדלו, נפרעין מהן מיד. ורב חולק דנפרעין אף מקטנים, דאין זה ראוי שלא ישלמו חוב אביהן.

ובגמ' בע"ב מקשינן איך יתכן דין המשנה דשום היתומים ל' יום, אי בישראל הא צריך להמתין עד שיגדילו, ולא משכח"ל באופן של רבית דהא אסור, ואי בעכו"ם דלא ציית להמתין עד שיגדילו, ואינו מחוייב בתקנת חכמים להמתין, הא לא ציית נמי להמתין ימי ההכרזה, דאף ל' יום דהכרזה הוי תקנת חכמים ואינו מחוייב בכך. ומשני שקיבל עליו להמתין ימי ההכרזה ולא להמתין עד שיגדילו.

ובגמ' כאן מקשינן היכי משכח"ל שום היתומים הא בעינן רבית אוכלת בהן, ועכו"ם לא ציית להמתין ימי ההכרזה בלא רבית, ומשני שקיבל עליו שלא לגבות רבית בימי ההכרזה ולא קיבל עליו שלא לגבות רבית עד שיגדילו. והנה לפי הגמ' בע"ב אין צריך להעמיד בהלואה ברבית, דכיון שהגוי לא ציית להמתין עד שיגדילו ואינו מחוייב בכך נזקקין אף בלא רבית.

ובתוס' הקשו מדוע לא מקשה בדינא דר' אסי ור' יוחנן גופייהו היכי משכח"ל שטר שיש בו רבית, הא עכו"ם לא ציית להמתין עד שיגדילו גם בלא רבית. ותירצו דאיירי באופן שלא תבע לפרוע, והשתא בשטר שאין בו רבית אין נזקקין ואם יש בו רבית נזקקין.

וברמב"ם פי"ב ה"ג כתב היתה המלוה רבית של גוי שהרי הרבית אוכלת בנכסיהן מעמידין להם וכו'. ואם נשוה דעת הרמב"ם לדעת תוס' צ"ל דאיירי באופן שאין הגוי תובע את החוב, ולכן בלא רבית אין נזקקין לו, ואם יש בו רבית נזקקין לו אף בלא תביעה. אך אם הגוי תובע את חובו נזקקין אף בלא רבית, שהרי הגוי לא ציית להמתין עד שיגדילו.

ומש"כ בהמשך דבריו וכן אשה שתבעה כתובתה וכו' הכא איירי בתביעה דוקא, לפי שפסק דנזקקין לכתובת אשה משום חינא ולא משום מזוני, ולא חיישינן במה שצריכין לשלם מזונות שהרי תקנו להם חכמים מעשה ידיה, ולא חיישינן דלמא לא ספקא, ולכן רק בתבעה נזקקין משום חינא.

**תנן שום היתומים ל' יום וכו' במאי עסקינן וכו'**

בראשונים הקשו כמה קושיות דמשכח"ל דין המשנה אף לר' אסי ור' יוחנן.

א. בגמ' כתובות פז. איתא אמרי נהרדעי לכרגא ולמזוני ולקבורה מזבנינן בלא אכרזתא. ופירש רש"י כרגא לפרוע למלך כסף גולגלתא דיתמי, מזוני מזון האשה והבנות והיתומים, קבורת המת או היתומים. מזבנינן בלא אכרזתא לפי שאין שהות ומתון לדבר. והקשו תוס' דמשמע שלשאר צרכי היתומים מוכרין רק בהכרזה, ואם כן מדוע בגמ' כאן לא משני דמתני' איירי במוכרין לשאר צרכי היתומים. ולכן כתבו דלצורך יתומים לעולם אין מכריזין, ונהרדעי איירי בכרגא ומזוני של האשה. ועי' שפת אמת מה שיישב בדעת רש"י. ובר"ן כתובות שם כתב: ומשמע מהא שאם לוו בי"ד או אפוטרופוס לצרכי יתומים מוכרין בלא הכרזה, לפי שאם מתחילה רצו למכור לא היו צריכין הכרזה. ולפיכך לא העמידו מתני' דשום היתומים בשלוו לצרכיהם, דבכה"ג לא צריך הכרזה.

רגמ"ה במתני' כתב שום היתומים כשנצרכין בי"ד למכור מנכסי יתומים או לפרנסה או לכתובה או לשום דבר שצריך לשומן וכו'. וצ"ע מש"כ לפרנסה דהא בגמ' שם מבואר שלמזונות אין מכריזין. ואולי כונתו לשאר צרכים ולא למזונות. אך אם כן הדרא קושיית תוס' מדוע לא מוקי מתני' במוכרין לפרנסת היתומים, ועל כרחיך דכל צורך יתומים אין מכריזין. ואולי כונתו לפרנסת האשה, ואף שלמזונות אשה אין מכריזין מכל מקום לשאר צרכיה שצריכין ליתן כגון בגדים וכדו' מכריזין והוא בכלל כתובת אשה.

ב. במס' ב"ק לט. נחלקו ר' יוחנן וריב"ח בשור של יתומים שהזיק, האם גובים מעליית יתומים או מעליית אפוטרופוס, ומקשינן ומי אמר ר' יוחנן מעליית יתומים והאמר ר"י אין נזקקין וכו', ומשני איפוך ר' יוחנן אמר מעליית אפוטרופוס. ומקשינן משום דקשיא דר"י אדר"י משוית לריב"ח טועה וכו'. והקשו תוס' שם הא הטעם שאין נזקקין לנכסי יתומים אא"כ רבית אוכלת בהן הוא משום צררי או שובר, ובנזק היתומים לא שייך טעמים אלו. ותירצו דר' יוחנן קאמר בכל ענין אין נזקקין, בין במלוה הבאה מחמת עצמן ומשום שאין מקבלים עדים שלא בפני בע"ד, דקטנים חשיב כמו שלא בפני בע"ד, ובין במלוה הבאה מחמת אביהן ומשום צררי. וכן כתבו תוס' בב"ב שם.

והר"ן כתובות שם כתב בשם תוס' שהביאו ראיה שאפילו בחובת עצמן אין נזקקין, מדלא מוקי למתני' דשום היתומים בנזק של שור היתומים עצמן. ודחה הר"ן דלעולם אפשר שנזקקין להם אלא שאין מכריזין וכנ"ל. והביא בשם הרמב"ן דכלפי היתומים עצמן לא חשיב כקבלת עדות שלא בפני בע"ד. והא דמקשה בב"ק שם מדוע נזקקין לגבות נזקי היתומים מר' יוחנן דהכא, יישב הר"ן דכשם שבחוב אביהן איכא חשש צררי ושובר כך בנזקי שור היתומים איכא חשש שמא לא פשעו בכך או שאר טענות לפוטרן. ולפי"ז אם בי"ד עצמן לוו מעות לצורך יתומים ודאי נזקקין, דתו ליכא חשש כלל, ומשום שלא בפני בעל דין ליכא.

ג. בגמ' בב"ב ה: קיי"ל כריש לקיש חזקה אין אדם פורע בתוך זמנו, ואע"ג דאמר מר הבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה, אם מת קודם שהגיע זמן הפרעון אין צריך שבועה. וכתבו תוס' שם דהני מילי ביתומים גדולים, אך בקטנים חיישינן לצררי אף בתוך זמנו, דהא בכתובה חיישינן לר' אסי או לר' יוחנן לולי הטעם של מזוני וחינא, אף דכתובה לעולם הוי תוך זמנו. ודחו תוס' דבכתובה חיישינן טפי לצררי משום שהיא גובה בתנאי בי"ד. [לכאורה יש לחלק בכך רק לטעם של צררי, אך למאי דקיי"ל כטעמא דרבא משום שובר אין סברא לחלק בין כתובה לשאר בעל חוב]. והקשו אם נאמר דגובין בתוך זמנו אף מקטנים מדוע לא מוקי מתני' דשום היתומים בהכי. וכן הוכיחו מגוף דברי ר' אסי ור' יוחנן דאין נזקקין לנכסי יתומים קטנים אא"כ רבית אוכלת, משמע דלא משכח"ל שיגבו מיתומים רק בכה"ג.

אך הר"ן בכתובות שם כתב בשם הר"ר יהודה הנשיא אברצלוני והרמב"ן דנזקקין לנכסי יתומים קטנים בתוך זמנו, וצ"ע כיצד יתרצו קושיות תוס' הנ"ל.

ד. הקשה השפת אמת מדוע לא מוקי בלוה מישראל ברבית באופן המותר, כגון בהיתר עסקא או במשכנתא באתרא דלא מסלקי שאוכל פירות בהיתר וכדומה. ותירץ דבכה"ג אין מכריזין כדי שלא להפסיד ליתומים את הריוח של הפלגא מלוה או את הפירות שאוכל המלוה בהיתר, ולא שייך לאוקמי בקיבל עליו שלא לגבות ריוח או פירות בזמן ההכרזה, דכיון שנוטל מדין שותף או מדין משכנתא הרי זה מגיע לו על פי דין, ולא דמי לעכו"ם שנוטל רבית ממש דאף שמותר לו לעשות כן מכל מקום נוטל מעות שאינו שלו, ורק בזה שייך להעמיד בקיבל עליו.

והקשה דלגבי אין נזקקין מנכסי יתומין אלא מן הזבורית עדיין קשה מדוע לא מוקי בישראל ובאופן שהלוה ברבית בהיתר. ולגבי היתר עסקא כתב דכיון דהוי שותפות אין דינו בזיבורית, אך לגבי משכנתא אכתי קשה, וצ"ע.

ואפשר ליישב קושייתו דכל רבית באופן המותר אין זה נחשב כהפסד אלא כמניעת ריוח, וכל מה שחידשו ר' אסי ור' יוחנן שנזקקין לשטר שיש בו רבית משום הפסד היתומים היינו דוקא בתשלום של רבית, שזה מוגדר כהפסד של היתומים, אך מה שהיתומים אינם מרויחים את הריוח מהעסקא או אינם מרויחים את הפירות של המשכנתא הרי זה מניעת ריוח ואין נזקקין לנכסי יתומים. [ועוד, דריוח זה של העסקא או הפירות יוכלו להרויח מהמעות או הקרקע שלא יפרעו, ואין כאן הפסד כלל].

ה. עוד הקשה השפת אמת מדוע לא מוקי מתני' בגדולים, וכמו שהקשה השיטמ"ק להלן לגבי זיבורית. ותירץ לפי מש"כ תוס' דמתני' נקטה יתומים אף שכל גובה בעל כרחו של הלוה צריך הכרזה משום דס"ד שדין יתומים כהקדש, וזה שייך רק בקטנים. אך לדעת הרמב"ם אכתי קשה, דהא המשנה נקטה יתומים בדוקא דאינו טורף מיניה דידיה, ואם כן מדוע לא מוקי לה בגדולים. ואפשר דמתני' סתמא קתני ומשמע בין גדולים בין קטנים, וצ"ע.

ו. הראב"ד בהשגות הקשה לפי דעת הרב ז"ל שאם כתוב נאמנות בשטר שיאמינו עליו ועל זרעו גובים אף מקטנים מדוע לא מוקי בהכי. ותירץ המגיד משנה כיון דלא שכיחא לא מוקי בהכי, כמו דלא מוקי בשמתוה ומת בשמתיה, עי' להלן.

**אלא כיון דאזדקקינן לה בתחילה מזדקקין לה בסוף**

הר"ן בכתובות שם ביאר את הגמ' דאם לא נזדקק לה משום שהם קטנים לא תתבע מעיקרא כתובתה שהרי תפסיד מכאן ומכאן, ויפסידו היתומים שיצטרכו לשלם מזונות, ולכן תקנו חכמים שאם תובעת כתובתה אע"פ שהפסידה מזונותיה נזדקק לה. וכן ביאר המל"מ, ועי' שפת אמת שביאר באופן אחר קצת.

**לעולם בבעל חוב עובד כוכבים וכו'**

הקשה השיטמ"ק איך מוקי הא דתנן הנפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה, אי איירי בבע"ח ישראל הא אין נזקקין לו, ואי איירי בבע"ח עכו"ם ובשטר שיש בו רבית הא אין מקבלין שבועה מעכו"ם. ותירץ דאיירי בגר תושב שאינו עובד ע"ז ומקבלין ממנו שבועה. ועוד תירץ דאפשר דאיירי בגדולים. והנה כל קושייתו היא להס"ד, אך למסקנא אפשר להעמיד המשנה בחייב מודה או במת בשמתיה. ובכתבי הגרי"ז הקשה דבעכו"ם ליכא חיסרון רק מצד שבועה לע"ז אלא שעכו"ם אינו נאמן בשבועה, ומה יועיל שבועת העכו"ם.

**אי הכי רבית נמי לא לשקול**

בכתבי הגרי"ז תמה מדוע שלא ישקול הא אף בדיני ישראל מותר לגוי ליטול רבית. וכן הקשה היעב"ץ, ותירץ דס"ד דקיבל עליו לדון בדיני ישראל היינו שנתגייר, ולכן מקשה רבית נמי לא לשקול, [כמבואר בב"מ עב. שאם לא זקף במלוה אסור לו לגבות הרבית אף שהלוה בגיותו]. ולכאורה בתירוץ הגמ' שקיבל עליו לזו ולא לזו צ"ל דלא איירי בנתגייר אלא סתם קיבל עליו לדון בדיני ישראל.

**אין נפרעין מנכסי יתומים אלא מן הזיבורית וכו' מי ציית**

פירש רגמ"ה למישקל בזיבורית. והקשה הגרי"ז הא מעיקר הדין בעל חוב דינו בזיבורית, ולא שייך להקשות מי ציית כיון שהוא תחת ידינו וכך הוא דינו, ולא דמי להא דלעיל ולהלן דתקנת חכמים הוא ואין העכו"ם מחוייב לשמוע לקול חכמים, כפי שביארנו לעיל.

השיטמ"ק הקשה מדוע לא מוקי ביתומים גדולים, הא בגטין נ: אמרינן יתומים שאמרו גדולים ואצ"ל קטנים. ותירץ דהתם לא אפשטא מכח משניות וברייתות, ותקשה תפשוט מהכא דבגדולים איירי. [התם הספק האם איירי רק בקטנים או גם בגדולים, אך אין צד לגמ' דאיירי רק בגדולים. ומכל מקום תפשוט שאין זה רק בקטנים].

**משום חינא**

פירש רש"י שימצאו האנשים חן בעיני הנשים וינשאו להן. והקשה השיטמ"ק בשם הרא"ש הא יותר משהאיש רוצה לישא אשה רוצה לינשא. ותירץ דלפעמים חששו חכמים לאשה שתרצה לינשא. ובשם ר"ח פירש שהוא לתועלת האיש, דכיון שיפה כח האשה בגביית הכתובה תמצא האשה חן בעיני האיש. ובשם הערוך פירש דאיירי על התשמיש ולא על עצם הנישואין.

הרמב"ם פי"ב ה"ג כתב דתקנו כן משום חן האשה שיהיה לה ממון שתינשא בו לאחר, וכן הוא ברי"ף פרק אלמנה ניזונית. ולפי"ז חידש שאם קפצה ונישאת ותובעת כתובתה אין נזקקין, שהרי שוב לא שייך טעם דמשום חינא.

מבואר בגמ' נפק"מ בין טעם דמזוני לטעם דחינא לגבי גרושה, דאין לה מזונות ואיכא חינא. וברמב"ם כתב נפק"מ נוספת באופן שירשו קרקעות בשווי הכתובה בלבד, דאף אם תאכל מזונות מנכסי הבעל לא יפסידו כלום, דלעולם לא תגבה יותר משיעור כתובתה. וכתב בשם הגאונים שפסקו כטעם דמזוני, ונחלקו הרמב"ם והראב"ד ופסקו כטעם דחינא.

**פריעת בעל חוב מצוה**

ביאר הר"ן בכתובות שם דס"ל לר' פפא שיעבודא לאו דאורייתא, והדין לפרוע הוא מצוה ולא שיעבוד, ואף שתקנו חז"ל שיעבוד לא תקנו ביתומים קטנים. ועי' רש"י כתובות פו. דהמצוה היא דכתיב "הין צדק", שיהא הן שלך צדק ולאו שלך צדק.

ועי' בהערות להגריש"א שהקשה לדעת ר' פפא מאי טעמא דרב ור' נחמן שנזקקין לנכסי יתומים משום יתמי דאכלי דלאו דידהו וכו', הא מעיקר הדין פטורין הן ואין זה רק משום תקנה. ותירץ דכיון שמדת היושר היא שישלמו תקנו חכמים גם לגבי היתומים דין שיעבוד, וכתב שמצינו כה"ג בפ' איזהו נשך.

**תוד"ה תנן, אבל ממתני' פריך שפיר דודאי וכו'**

כבר תמה הרש"ש מדוע הוצרכו לפרש דמתני' איירי בתבע להו, אדרבא, כיון דאיירי בלא תבע ונזקקין למכור משום הרבית שפיר פריך אי בעכו"ם מי ציית להמתין וכו'.

**תוד"ה אמר, והכי נמי איתא בהכותב וכו'**

לכאורה י"ל דהתם איירי ביתומים גדולים. והא דבמתני' לא מוקי ביתומים גדולים עי' מש"כ לעיל.

הרמב"ם פסק שאין נפרעין מיתומים קטנים אפילו היה בו כל תנאי שבעולם [דהיינו שיהיה המלוה נאמן לגבות בכל גוונא ואפילו מן היורשין] לא יפרע בו המלוה כלום עד שגדילו, שמא יש להן ראיה ששוברין בה את השטר. והראב"ד כתב בשם הרב שאם האמינו עליו ועל יורשיו מהני, וכן אם כתב לו שיהא נאמן אפילו על שובר ואפילו על מאה עדים מהני. אך הוכיח כדעת הרמב"ם דאם כן מדוע לא משני דהמשנה והברייתות איירי בהאמינו. ודחה המגיד משנה דכי היכי דלא מוקמינן בשמתיה ומת בשמתיה לפי שאינו מצוי כך לא מוקי בנאמנות מהאי טעמא, וכל שכן שלא היו מורגלים בשטריהם לעשות בהם נאמנות כנגד עדים או שובר. וכתב הלחם משנה שלפי מש"כ רש"י שלחו מתם וכו' מתקומי כל הנך מתנייתא דלעיל דאמרו נזקקין הרי באמת מוקי בהכי, והמ"מ לא פירש כרש"י.

**דף כב ע"א**

**אמר לך ר' פפא אבע"א כתובה משום חינא**

הו"מ למימר נמי משום מזוני, וכן בגמ' להלן לגבי שלא בפניו. אמנם שם י"ל דלא שייך משום מזוני, דשלא בפניו כל החשש הוא שמא יפרעו ממנו שלא כדין אך לחשוש שלא יפסיד ע"י רבית או מזונות אין חוששים, ולכן נקט הטעם משום חינא. ורק לגבי יתומים בי"ד חוששים לנכסי יתומים שלא יפסידו ע"י רבית או מזונות, ובזה שייך טעם דמזוני.

**תוד"ה רבא, היכא שמסר שטרותיו לאדם אחד וכו'**

ובשיטמ"ק כתב נפק"מ במקום שאין כותבין שובר, וכתב דרבא מוקי כל הנך משניות וברייתות במקום שאין כותבין שובר. ומבואר מתוס' ושיטמ"ק דרבא חושש לשובר ולא לצררי.

**תוד"ה אמר, וי"ל דהוה פשוט לר"ה וכו'**

מבואר מתוס' דר' הונא חושש לצררי ולא לשובר. ועיקר תירוץ התוס' צ"ע דהא לר' הונא על כרחיך חשש צררי אלים מחשש שובר, ומדוע לגבי חשש צררי נקט בפשיטות דשייך לתקן שלא יהא כל אחד הולך למדינת הים ולגבי חשש שובר אי חיישינן להכי לא שייך לתקן כן. ובשיטמ"ק תירץ קושיית תוס' באופן אחר, דלאחר שרבא תירץ דתקנו שלא יהא וכו' שוב אמר ר' הונא טעם דצררי, וכן תירץ הר"ן כתובות שם.

**תוד"ה ואם, ושמא לכך נקט וכו' דשייך בחוב ומתנה**

לפי מה שהעמידו תוס' אף במתנה צ"ע איך אמרי נהרדעי דמוקמינן אפוטרופוס, הא לפי מש"כ תוס' להלן דמעמידין משום שובר אין זה שייך במתנה כלל. ולמסקנת התוס' אפשר דבמתנה מודו נהרדעי.

**תוד"ה ואין, לידע אם פרע אם לאו**

כתב הר"ן בכתובות שם, דרש"י פירש כדי שיברור ליתומים חלק יפה. ותוס' פירשו דחיישינן שמא כבר פרעו בפני עדים או כתב לו שובר ועתה שכח, ולפיכך מעמידין אפוטרופוס כדי שיחקור הדבר, אבל שדה זו כיון שייחד לו שדה או מנה ודאי קים ליה דלא פרעיה וליכא למיחש למידי. ויל"ע לדעת רש"י מאי טעמא דנהרדעי, הא בשדה זו לא שייך לברור חלק יפה. ואפשר שבדעת נהרדעי מודה רש"י שהטעם משום חשש פרעון או שובר.

**אמר ר' אשי הלכך אזדקוקי וכו'**

הרמב"ם פי"ב ממלוה פסק שאם אמר תנו מנה לפלוני נזקקין ומעמידין אפוטרופוס לטעון טענתם, אמר תנו מנה זה לפלוני נותנים ואין מעמידין אפוטרופוס. נמצאת קרקע שאינה שלהן אלא טען הטוען שהיא גזל ביד המורישן נזקקין להן ומעמידין אפוטרופוס לטעון ולדון וכו'. ותמה המגיד משנה דזה סותר לסוגיין דלגבי נמצאת שאינה שלו כו"ע מודו שאין מעמידין אפוטרופוס. עיי"ש מה שיישב.

בשו"ת הרשב"א ח"ב סי' רכ"ח נקט דהא דאמר רבא הלכתא אין נזקקין לנכסי יתומים הכונה דלא קיי"ל כמסקנת ר' נחמן אלא כר' יוחנן ור' אסי דאין נזקקין לנכסי יתומים אא"כ רבית אוכלת בהן. ובאופן שאמר תנו נזקקין, ואם אמר שדה זו אין מעמידין אפוטרופוס. ונהדרעי פליגי על רבא בתרתי, חדא דקיי"ל נזקקין לנכסי יתומים כר' נחמן, ועוד, דכאשר נזקקין מעמידין אפוטרופוס אפילו באמר שדה זו. ור' אשי הכריע בלא אמר תנו כרבא דאין נזקקין, ובאמר תנו כנהרדעי דמעמידין אפוטרופוס אפילו בשדה זו.