כלים פי_ז מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ז מ"א**

א] **כל כלי בע"ב,** בפירש"י ברכות דמ"א: כתב, דדוקא כלי בעלי בתים שיעורן ברמונים, אבל של אומן העומד למכור ל"ה שיעורי' בהכי, עכ"ל, ובעירובין ד"ד: כתב דשל אומן טהור בנקב קטן, ובסוכה ד"ו. כתב דנטהר בנקב כ"ש, וכ"כ המאירי בברכות שם, אך בשבת דקי"ב: כתב המאירי דשל אומן שיעורו בכזית, ובחי' המאירי עירובין שם כתב דאפי' נשבר כמוציא משקה טהור, ועיי"ש שפירש דהוא משום שאינו חס בכליו שהרי יש לו כמה כלים, ולא קפצי עלי' למזבן להו מתוך השבירה, ועי' סד"ט מש"כ בזה.

אך מד' הר"ש בשלהי מתניתין בפי' בתרא נ' דמפרש, דהא דתנן כלי בע"ב, אתא לאפוקי כלי האומנים המשמשין למלאכתן, עיי"ש, וכן מ' מד' הרמב"ם שלא חילק דכלי שביד האומן אין שיעורו ברמונים, ועי' משנ"א מש"כ בזה.

ב] **שיעורן ברמונים,** בטעמא דמילתא דאין כ"ח נטהר בכדי תשמישו דומיא דכ"ח דתנן לעיל רפ"ג דהעשוי לאוכלין שיעורו בזיתים והעשוי למשקין שיעורו במשקין עד שינקב כמוצ"ר, פירש"י בברכות דמ"א:, ז"ל, בע"ב חסים על כליהם, הלכך ניקב כמוציא קטניות מצניעו לזיתים, ניקב כמוציא זית משתמש לאגוזים, ניקב כמוציא אגוז משתמש בו רמונים, עכ"ל, וכ"כ רש"י בעירובין ד"ד: ובסוכה ד"ו., וכ"נ בדבריו בשבת דקי"ב: ועירובין דכ"ד., וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בתו"כ שמיני פר' ז', עיי"ש, אך הראב"ד בהשגות פי"ד מכלים ה"ט פירש הטעם, ז"ל, ובכלי עץ במוציא רמון מפני שהוא ראוי לתקנו ואין אדם פורש ממנו עד שינקב במוציא רמון, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ג] ובטעם הא דאם ניקב כמוציא רמון טהור, מ' בפשוטו מל' רש"י שם, דהוא משום דכה"ג כבר אין משתמשין בו, וכ"ה להדיא בחי' המאירי עירובין ד"ד:, ז"ל, אבל אם נשבר כמוצ"ר טהור דשוב אינו ראוי לו לכלום, ועד"ז מ' מל' הראב"ד בהשגות דהוא משום דכה"ג אדם פורש ממנו, ולפ"ז בדין דכלים המיוחדים לדברים הגסים מרמונים, לא יטהרו בנקב כמוציא רמון, ועמש"נ בזה להלן אות י"א ואילך.

אך במקד"ד סימן נ"ד כתב להוכיח, דהוי זה שיעור בתורת כלי קיבול, דכל שהוא נקוב כמוצ"ר לא חשיב ככלי קיבול, והוא מכלל השיעורים שנמסרו למשה מסיני, וכמבו' בעירובין ד"ד: ובסוכה ד"ו., וע"כ אינו מקב"ט אף אם משתמשין בו, ?ויל"פ עוד, דהוא משום דכל שניקב כמוציא רמון ליכא לעיקר צורת הכלי, וע"כ הוא טהור, וכן מ' קצת מל' הרמב"ם רפ"ו מכלים, אך לפ"ז הוא רק בכלי שניקב, ולא היכא שעיקר עשייתו היא כן, וזה ניחא לדעת הרמב"ם דלא ס"ל להא דעגלה של אבנים?.[[2]](#footnote-3)

ועיי"ש שלמד לזה, מהא דתנן לקמן פכ"ד מ"ב דעגלה של אבנים טהורה מכלום, ובשבת דפ"ד. אמר ר' יוחנן דאם יש בה בית קיבול רמונים טמאה, ופירש"י שם, ז"ל, העשוי' להוליך בה אבנים וכו' אינה מקבלת שום טומאה, לפי שפרוצה מתחתי' נקבים גדולים ולא כלי הוא, דכל הכלים שיעורן כרמונים, עכ"ל, והרי דאף שהיא עשוי' להוליך בה אבנים, ואין הנקב כמוצ"ר מבטל אותה מתשמישה, שהרי הדרך הוא לעשותה פרוצה מתחתי' נקבים גדולים, מ"מ אין תורת כלי עלי', וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בפ"ו מכלים ה"ג, אך הרמב"ם שם פליג, ויתבאר בעזה"י להלן מ"ג?.[[3]](#footnote-4)

ויש להוסיף, דכ"ה מבו' גם בשבת דצ"ה:, דאמר רבא ה' מדות בכלי חרס וכו', ניקב כמוציא זיתים טהור מלקבל בו זיתים ועדיין כלי הוא לקבל בו רמונים, ניקב כמוציא רמונים טהור מכלום, ובפירש"י שם כתב, דהא דניקב כמוציא זית עדין כלי הוא לקבל בו רמונים, הוא בשיחדו לרמונים, ומבו' לפ"ז דכל שניקב כמוצ"ר טהור ול"מ לו יחוד, ?אך התם י"ל דהוא משום שאין דרך לייחדו ובטלה דעתו.

עוד מצינו כן לדעת התוס' בשבת דצ"ו. וש"ר שם והראב"ד פכ"ב מטו"מ ה"ג והר"ש לקמן מ"ד ולעיל פ"ט מ"ח, דכלי שניקב במוציא רמון אינו מציל בצ"פ אף אם מירח הנקב בטיט, אך דעת רש"י בשבת שם והרמב"ם בהל' טו"מ שם, דכלי גדול שניקב במוצ"ר מציל, עד שיפחת רובו, והנה הרי בכלי חרס הוי שיעור טהרתו בזיתים, משום שכבר אינו ראוי למלאכתו, ואפ"ה יש עליו תורת כלי להציל בצ"פ, ומ"מ כשניקב כמוציא רמון אינו מציל בצ"פ, והיינו משום דבטל תורת כלי מעליו, והו"ל כאוכלין שגיבלן בטיט, ?וגם בזה י"ל, דכיון דטפי לא חזי, ע"כ בטל תורת כלי מעליו?.

ולכאו' יש להוכיח כן עוד, מדעת ריב"נ ור"ע לקמן מ"ה, דמוציא רמון דכלים ברמוני בדן משערינן, והנה אם הא דניקב כמוצ"ר טהור, הוא משום דבניקב פחות ממוצ"ר משתמש בו רמונים, וכל שניקב כמוצ"ר כבר אינו ראוי למלאכה, א"כ הרי דכל שאינו מקבל רמונים שבמקום זה הי' לנו לטהרו, ולא יהני הא דהוא מקבל רמוני בדן, ובע"כ מזה, דהא דניקב כמוצ"ר טהור הוא מכלל השיעורים, וזהו דס"ל לריב"נ ור"ע דברמוני בדן משערינן.

?עי' פנ"י ברכות דמ"א: שכתב דפליגי הסוגיות בזה, אם שיעורא דמוצ"ר הוא מהלמ"מ, או הוא מסברא משום שכבר אין משתמשין בו.

ד] והנה כתבו התוס' בעירובין ד"ד: ובסוכה ד"ו: כתבו, דהא דתנן הכא דכל כלי בע"ב שיעורן ברמונים, גבי כלי עץ מתניא אבל בכ"ח תנן פ"ג דכלים העשוי לאוכלין שיעורו בזיתים והעשוי למשקין שיעורו במשקין.

אך הנה הראב"ד בהשגות פי"ד מכלים ה"ט כתב, ז"ל, וההפרש שביניהן לענין קב"ט הוא, דבכלי חרס אזלינן למה שהוא מיוחד ובכלי עץ במוציא רמון מפני שהוא ראוי לתקנו ואין אדם פורש ממנו עד שינקב במוצ"ר, ולפיכך שנו במשנה כל כלי בעלי בתים שיעורן ברמונים בכלל לזה השיעור כולן שוים, אבל יש שיעורים אחרים שאינן כל הכלים שוים שיש לכלי חרס שיעורים קטנים יותר מזה, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דתנן הכא דשיעורן ברמונים קאי על כל הכלים, דלזה השיעור כולן שוין, ונ' בביאור דבריו, דהגם דיש לכלי חרס שיעורים קטנים יותר מזה, דכל שניקב בנקבים אלו אדם פורש ממנו, מ"מ אית בי' נמי לשיעורא דמוציא רמון, דכל שניקב כמוצ"ר בטל תורת כלי מעליו, ומה"ט אף העשוי מתחילתו נקוב כמוצ"ר טהור, וכמש"כ הראב"ד פ"ו מכלים ה"ג, ומה"ט נמי כל שניקב כמוצ"ר אינו מציל בצ"פ אף אם מירח הנקב, וכמש"כ הראב"ד פכ"ב מטו"מ ה"ג.

ועד"ז מבו' גם בפירש"י שבת דצ"ו., שכתב דלמ"ד דניקב כמוציא זיתים ה"ה ככלי גללים, ול"מ לו יחוד לרמונים, הא דתנן כלי כלי בע"ב שיעורן כרמונים גבי כלי עץ תנינן לה, ומבו' בדבריו דלאידך מ"ד דכל שניקב כמוציא זית מהני לו יחוד לרמונים, מתפרש דינא דמתניתין גם בכלי חרס, והיינו דהגם דכלי חרס נטהר בכמוציא זית, מ"מ אית בי' נמי לשיעורא דרמונים, דכל שניקב כמוצ"ר בטל תורת כלי מעליו, ואף אם יחדו לתשמיש אחר אינו מקב"ט.

ה] ובחי' הגר"א לעיל פ"ג מ"א בליקוט כתב, ז"ל, וכן מש"ש ועדין כלי הוא לקבל רמונים, הוא ג"כ בלא יחוד וכו', אלא דבכלים של בע"ב מיירי, וסובר רבא דמ"ש ברפי"ז כל כלי בע"ב כו', קאי אכל הכלים דלכך אמרו כל כלי כו', אבל רב אסי שם סוף הפרק אמר שונין כ"ח כו', ס"ל דרק בכלי עץ מיירי וכמ"ש רש"י שם, וז"ש שם א"ר אסי שמעתי כו', א"ל רבא כו', ולא קאמר כשמעתי', (וכקו' תוס' שם) משום דס"ל דזה מתניתין היא ומאי קמ"ל, עכ"ל.

ובפשוטו צ"ל כן גם בדעת התוס' בשבת דנ"ט. שדנו לומר דהא דניקב כמוציא זית עדין כלי הוא לקבל רמונים, הוא אף בלא יחוד, וקשיא ע"ז ממתניתין דלעיל רפ"ג דשיעור כ"ח לטהר הוא במוציא זיתים, ובע"כ דשאני כלי בע"ב דשיעורן ברמונים לעולם.

אך בחזו"א סימן י"ח סק"ד כתב לישב בע"א, די"ל דהא דתנן דשיעור כ"ח לטהר הוא במוציא זיתים, הוא ליטהר מטומאה שהיתה לה כבר, ואע"ג שעדיין מקבלת טומאה, מ"מ פרחה טומאתה, דהוי כפנים חדשות, עכ"ד.

ו] בפי' הר"ש מכת"י כתב דמיירי מתניתין בכלי עץ או בכלי עור, אך בד' הרמב"ם פ"ו מכלים ה"ב, ז"ל, כמה שיעור השבר שישבר בכלי עץ או כלי עצם ויהיה טהור כל כלי בע"ב שיעורן כרמונים וכו', עכ"ל, מ' דהך שיעורא דרמונים הוא רק בכלי עץ ובכלי עצם שהם ככלי עץ לכל דבר, וכמש"כ הרמב"ם שם פ"א ה?, ולא בכלי עור, ובכלי עור כתב הרמב"ם שם פ"ז ה"ו, כמה שיעור הנקב שינקב כלי העור ויטהר, החמת וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דליכא בהו כלל לשיעורא דרמונים.

והנה אמנם להדיא תניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ב ומייתינן לה בחולין דקל"ח., דחמת שתפרה ונקרעה שיעורה ברמונים, ופירש הר"ש דהוא משום דכל כלי בע"ב שיעורן ברמונים, וכ"ה בפירש"י בחולין שם, והרי להדיא דאף כלי עור שיעורם ברמונים, אך לדעת הרמב"ם צ"ל, דבהא גופא הא דפליג עלה ר"א בתוספתא שם, דשעורה בפקעיות של שתי, דס"ל דשיעורא דרמונים הוא רק בכלי עץ ולא בכלי עור, והכי קי"ל, דסתם מתניתין לקמן מ"ב כוותי', ואמנם בד' הרמב"ם פי"ד מכלים הי"ב מצינו לשיעורא דמוצ"ר בכלי עור, אך התם לא איירי לגבי קבלת טומאה, אלא לענין הצלה דתוך תוכו, ויתבאר בעזה"י להלן מ"ב?.ועי' פמ"ג או"ח ר"ס קנ"ט שכבר עמד על דעת הרמב"ם בזה, הובא בס' דעת אלי' לקמן מ"ב?.

ז] בפירש"י שבת דט"ז: פירש למש"א דגזרינן שמא לא יקבנו כדי טהרתו, דהיינו כמוציא רמון, ומבו' בדבריו דאף בכלי מתכת איכא לשיעור דכמוציא רמון, והאחרונים תמהו ע"ז, שהרי דינא דכלי בע"ב שיעורן ברמונים הוא רק בכלי עץ, אך כלי מתכת שיעורן בכדי מלאכתן הראשונה, וכדתנן לעיל רפי"ד, ועי' מלאכת שלמה במשנתינו מש"כ בזה, ונת' עוד בזה לעיל רפי"ד.

והעירוני די"ל בזה, דהנה ז"ל רש"י שבת דנ"ט., הואיל וראוי להקישו ע"ג חרס וכו' ולא בטל לי' ממלאכה ראשונה, והו"ל ככלי שניקב בפחות ממוציא רמון דקי"ל דלא טיהר מטומאתו משום דראוי למלאכתו, עכ"ל, ומשמעות ד' רש"י דמש"כ דכלי שניקב בפחות ממוצ"ר לא נטהר מטומאתו, קאי על כלי מתכת, וזה כד' רש"י שם דט"ז:, אך מבו' בדבריו דהטעם בזה הוא משום דראוי למלאכתו הראשונה, וזהו דמדמי לה להא דראוי להקישו ע"ג חרס דטמא, משום שלא בטל ממלאכתו הראשונה, ולפ"ז אי"ז נסתר מדינא דלעיל רפי"ד דכלי מתכת שיעורן בכדי מלאכתן ואף בפחות ממוצ"ר, דכ"ז הוא בכלים שנשנו התם דלא חשיבי כעושין מעין מלאכתן אף בנקבים קטנים, אך סתם כלים, חשיבי כעושין מעין מלאכתן כל שלא ניקבו כמוצ"ר, והא דכשניקב כמוצ"ר טהור, בפשוטו היינו דכה"ג כבר אינו עומד למלאכתו, אך למש"נ לעיל אות ג' בהערה בדעת התוס' התוס' בפסחים דק"ט: ודעימייהו, היינו אף בשהוא ראוי למלאכתו, עיי"ש.

ח] במשנ"א צידד, דהא דשיעורן ברמונים הוא רק בכלי העשוי לאוכלין, אך כלי העשוי למשקין שיעורו בכונס משקה, עיי"ש, אך לקמן מ"ב חזר בו, והוכיח דאף בכלי העשוי למשקין שיעורו ברמונים, וכ"כ בחזו"א סימן י"ח סק"א וסימן כ"ג סק"א, עיי"ש, ובאמת כ"ה מפורש בד' הראב"ד בהשגות פי"ד מכלים ה"ט, וכ"ה בד' הפוסקים באו"ח סימן קנ"ט, עיי"ש.

ט] **ר"א אומר במה שהן,** הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש פירשו דהיינו שאם הי' עשוי לתאנים משניקבו במוציא תאנה ואם היו לזיתים משינקבו במוציא זית, אך הר"ש פירש דר"א קאי על קופות הגננים וכו', ובהני כלים הוא דפליג וס"ל דאין שיעורן ברמונים, ומ' לפ"ז, דבשאר כלים מודה ר"א דשיעורן ברמונים, וכ"כ במי"ט.

י] **קופות הגננים שיעורן באגודות של ירק וכו' ר' יהושע אומר כולן ברמונים,** הרמב"ם והרא"ש פירשו דהא דשיעורן באגודות של ירק וכו' ת"ק קאמר לה, דהגם דכל כלי בע"ב שיעורן ברמונים, מ"מ קופות אלו אין שיעורן ברמונים, ור' יהושע פליג וס"ל דגם אלו הקופות שיעורן כרמונים כשאר כלי בע"ב.

אך הר"ש פירש דהא דשיעורן באגודות של ירק וכו' ר"א קאמר לה, דפליג על הא דכל כלי בע"ב שיעורן כרמונים וס"ל דשיעורן במה שהן, ועפי"ז כתב הר"ש דהא דתנן דר' יהושע אומר כולן ברמונים, אתא לאשמועינן דמאן ת"ק ר' יהושע, ושוב דן הר"ש לפרש, דמודה ת"ק לר"א בשל גננים ושל בלנים, דדוקא בשל בע"ב ס"ל דשיעורן כרמונים, ובזה פליג ר' יהושע וס"ל דאף של גננים ושל בלנים שיעורן ברמונים, ודחה לזה, דמשמע דר"א אתא לאפלוגי את"ק בכולהו, דגננים ובלנים בכלל בע"ב נינהו, ולת"ק שיעורן ברמונים.

יא] והנה במשנ"א כתב לדעת הרמב"ם, דהא דמודה ת"ק בכל הני דאין שיעורם ברמונים, הוא משום דלא נאמר שיעור רמונים אלא לכלים המיוחדים לפחות מרמון, אבל כלים המיוחדים לגדול מרמון, לא נאמר בו שיעור אלא נידנין במה שהן, והלכך קופות שדרכן ליחדן לאגודות גדולות של תבן או של ירק וגבבא שהן גדולין מרמון שיעורן במה שהן.

אך מל' הרמב"ם בפיהמ"ש דקופות הבלנים אם נקבו נקב שתצא מהן הגבבא "כבר" טהרו, מ' להדיא דקמ"ל תנא שהן נטהרין בכמוציא גבבא אף שאין בו כמוציא רמון, וכן נטה החזו"א סימן כ"ג סק"א דגבבא הוא פחות מרמון, עיי"ש, ולפ"ז נתחדש בהך דינא, דהגם דכל כלי בע"ב שיעורן ברמונים, ואינם נטהרין בפחות מכך, מ"מ קופות אלו נטהרין בנקב פחות ממוצ"ר כיון שכבר אין ראויין למלאכתן, וכנראה הוא משום שכל שאין ראויין למלאכתן, אין דרך לייחדן להשתמש בהן תשמיש אחר, ולפ"ז לא למדנו מהך דינא, דכלי שעשייתו היא לדברים גסים מרמונים, אינו נטהר בנקב כמוציא רמון, ושפיר י"ל דהוא טהור, משום דלא חשיב ככלי קיבול, או משום שנפסד צורת הכלי, עמש"נ לעיל אות ג'.?צריך להדגיש, דהיינו דיל"פ דכ"ה דגבבא הוא פחות מרמונים ה"ה אגודות של ירק, והגם דכשמשכיבין אותן ודאי הן יותר מרמונים, אך כשמעמידין אותן הן יותר מרמונים, וסגי בכך שכבר אין משתמשין בהן לאגודות של ירק, ודו"ק, אך יתכן דממש"כ הרמב"ם תיבת "כבר" רק בגבבא, נ' דבשאר דברים הוא יותר מרמונים, ועי' קה"י סימן ה' שדן לומר דאגודות של ירק הם פחותין מרמונים, עוד צריך להדגיש, דמ"מ למדנו להך דינא מבית תמחוי, דלכאו' ודאי הוי יותר ממוצ"ר, ועמש"נ להלן מ"ב?.

יב] אמנם הנה בחזו"א שם נקט דאגודות של ירק הם יותר מרמונים, ולפ"ז נתחדש לדעת הרמב"ם והרא"ש בדינא דקופות הגננים שאינם נטהרין במוציא רמון עד שינקבו כמוציא אגודות של ירק, אך לדעת הר"ש נתחדש בזה להיפך, דלדעת ת"ק אגודות של ירק שיעורן ברמונים, אף שהן ראויין לתשמישן כ"ז שלא נקבו כמוציא אגודות, ועיי"ש שנקט כן גם בדינא דלקמן מ"ג בסלין של פת דשיעורן בככרות, דהוא יותר מרמונים, וכיון שתשמיש הסלין הוא לככרות שהן גסים מרמונים, אינם נטהרין במוציא רמון.

?העירוני דיש להוכיח דאגודות של ירק הוא פחות מרמונים, ממש"כ הר"ש לפרש דמודה בזה ת"ק משום דאי"ז כלי בעלי בתים, ולכאו' היינו דבע"ב מייחדין לתשמיש אחר, ומשא"כ באומנים, ואם הוי זה יותר ממוצ"ר, לכאו' אין טעם לומר דאדרבה בשל אומנים אינן נטהרין עד שינקבו ביותר מכך, ואדרבה לפ"ז נראה דיל"פ טעמא דהר"ש דס"ל דת"ק פליג ע"ז, ועי' חי' הגר"א שכתב דודאי הוא גם לת"ק דומיא דחמת, וצ"ע מ"ט לא ניח"ל להר"ש בזה, אך להנ"ל י"ל, דבהני כלים שהנקב הוא פחות ממוצ"ר, ס"ל להר"ש דלא אתיא כת"ק, ומשא"כ בחמת ובבית תמחוי שהנקב הוא יותר ממוצ"ר, ודו"ק?.

ועיי"ש בחזו"א שכתב דלאו כללא הוא, דכל המיוחד לדברים גסים יותר מרמונים אינו נטהר במוציא רמון, אלא לפעמים אין הנקב מפסידן שאין בני אדם מקפידין על נקביהן, ולפעמים נמאסין על בני אדם מחמת שבריהן ובטלי להו מתורת כלים, ותלוי בהכרעת חכמים בכל דבר ודבר, עיי"ש שהאריך בזה.

ועיי"ש שעמד בזה, מהא דעגלה של אבנים שאין בה בית קיבול רמונים טהורה, אף שהיא מקבלת אבנים, והרי דאף דהיא עומדת לאבנים, ואין הנקב מפסיד תשמישה, ה"ה טהורה, ואין לומר דשל אבנים נמי עדיף שלם וכשנקוב רמון כבר בטל מתורת כלי, וכ"כ החזו"א בסימן י"ח סק"א וסקי"ב, שהרי מדתנן סתמא דשל אבנים טהורה, משמע דכולהו נקובין עבדי להו, ואפ"ה טהורה, דלא חשיב כלי קיבול, ועיי"ש שכתב דצ"ל, דמתחילה לא תרד תורת כלי קיבול על הכלי עד שתקבל רמונים, אבל כשכבר ירדה לה קבלת טומאה אינה עולה בנקב כרמון כל שראוי' למלאכתה, עכ"ד, ?וצ"ע היאך זה מתישב בל' רש"י שבת שם, דמבו' דהוא משום דכל הכלים שיעורן ברמונים?, ועי' עוד בדבריו בסימן י"ח סק"א מש"כ בזה, וצ"ע.

?שמעתי לדון בזה, דשאני עגלה של אבנים דכולה מלאה נקבים, וע"כ לא חשבינן לה כלל ככלי קיבול, מכח ההלכתא דרמונים, ומשא"כ במקום שיש כלי קיבול, ואך שהנקב מבטל תשמישו, הרי דכל שהוא משמש לדברים הגדולים מרמונים ואין הנקב מבטל תשמישו, ה"ה מקב"ט, ודו"ק., ועי' היטב בקרית ארבע פ"ו מכלים, ועי' גם בתפא"י להלן פכ"ו מ"ב.

1. והנה אמנם הנה הי' מקום לפרש בד' הראב"ד, שכונתו דכיון דראוי לתקנו, ע"כ אינו חשוב אצל בנ"א כשבר כלי, וע"כ אין אדם פורש ממנו וה"ה מייחד אותו לתשמיש אחר, ובזה מתבאר הא דאם ניקב כמוצ"ר טהור, דאף דגם כה"ג הוא ראוי לתקנו, מ"מ אדם פורש ממנו ואינו מייחדו עתה לתשמיש אחר, ולפ"ז ניחא הא דשאני כלי מתכת, משום שאין מייחדין אותן לתשמיש אחר אלא מתקנים אותם, אך בחי' הגר"ח שם פירש ד' הראב"ד דהא דהוא מקב"ט ה"ז משום שהוא ראוי לתקנו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שהוכיח כן עוד, מהא דתנן לקמן פכ"ה מ"ז דכלים שאין יכולין לקבל רמונים אין להם אחוריים ותוך, עיי"ש, אך באמת כבר כתב התוי"ט שם דלא גרסי' לה, והביא כן מפי' מהר"ם, וכ"ה גם בכת"י פיהמ"ש להרמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' גם בחזו"א סימן י"ח סק"א שעמד ע"ז, ופירש דהטעם בזה דלא מקרי בית קיבול והוי כפשוטי כלי עץ, ?ועיי"ש שכתב דע"כ ל"מ בו יחוד, אך כתב שם דכ"ז הוא בשהנקב מפסיד מעט לתשמישו, ונקט דעגלה של אבנים הוא מפסיד לתשמישו, אך בסימן כ"ג חזר בו, והבאנו דבריו להלן, וצ"ע?, ועיי"ש שכתב דאין לומר דהוא משום דכה"ג לא חשיב כלי כלל, דהא בשל מתכת כה"ג טמא, כדתנן פי"ב מ"ד היתה עגלה שלה של מתכת טמאה, עכ"ד, ולא נתפרש לן מנא לי' דאיירי התם בעגלה הנקובה כמוצ"ר, דרק בעגלה של אבנים מצינו שדרך לעשותה נקובה כמוצ"ר.

   ואי נימא דאף כלי מתכת העשוי לקבלה הנקוב כמוצ"ר אין תורת כלי עליו, מתישב היטב מש"כ התוס' בפסחים דק"ט: וש"ר שכתבו דמש"א בירושלמי דרגלי השוורים היו נקובים כמוצ"ר, היינו כדי לבטל השוורים מתורת כלי שלא יקב"ט, אשר תמוה דהרי ים שעשה שלמה הי' של נחושת, ול"ב כמוצ"ר לטהרתו, ובחזו"א שם דן לפרש, דכיון שהים ראוי למלאכתו אף שהוא נקוב, שהרי המעין מקלח לתוכו, אינו נטהר עד שינקב כמוצ"ר, אך דחה לזה, דא"כ אף ניקב כרמון לא יועיל, עיי"ש, אך אי נימא דגם בכלי מתכת איכא להך שיעורא דמוצ"ר, א"ש. [↑](#footnote-ref-4)