75 זמן היתר חדש
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק וארא אור לב' שבט תשס"ד

**בדיני חדש - סימן**

**בזמן היתר חדש**

א] מנחות דס"ח., משקרב העומר הותר חדש מיד וכו', משחרב ביהמ"ק התקין ריב"ז שיהי' יום הינף כולו אסור, אמר ר' יהודה והלא מה"ת הוא אסור שנאמר עד עצם היום הזה וכו', ובגמ' שם רב ושמואל דאמרי תרוייהו בזמן שביהמ"ק קיים עומר מתיר, בזמן שאין ביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר, מ"ט תרי קראי כתיבי כתיב עד הביאכם וכתיב עד עצם היום הזה, הא כיצד כאן בזמן שביהמ"ק קיים כאן בזמן שאין ביהמ"ק קיים, ר"י ור"ל דאמרי תרוייהו אפי' בזמן שביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר, והכתיב עד הביאכם למצוה וכו', משחרב ביהמ"ק התקין ריב"ז וכו', ואי ס"ד למצוה משום מצוה ליקום וליגזר, אמר רנב"י ריב"ז בשיטת ר"י אמרה דאמר מה"ת אסור שנאמר עד עצם היום הזה עד עיצומו של יום וקסבר עד ועד בכלל וכו', ע"כ הסוגיא.[[1]](#footnote-2)

ובפירש"י פירש האיר המזרח, הנה"ח של ט"ז, וצ"ב מ"ט רק הנה"ח מתיר, ולכאו' בדין דעלות השחר יתיר דהרי מעלות השחר יממא הוא, וגם דבכ"ד האיר המזרח מתפרש לעלות השחר, וע' שפ"א וכ' הגרי"ז בזה.

ונחלקו הראשונים בפסק ההלכה בזה, שדעת הרמב"ם בפ"י ממאכ"א ה"ב דקי"ל כר' יהודה דמה"ת אסור עד סוף היום, וכן דעת הרי"ף והרא"ש בשלהי פסחים, וכ"ד הסמ"ג עשין ???, והיראים במ' ???, והראבי"ה בסי' תקכ"ז, אך בתו"ד שם כתב דהאיר המזרח מתיר, וצ"ע, ובעה"ע בסוף הל' חו"מ, והריטב"א בר"ה די"ג., והטור ביו"ד סי' רצ"ג, אך בהגהות הרמ"ך על הרמב"ם בהל' מאכ"א שם פליג עליו, וכ' דקי"ל דהאיר המזרח מתיר, וכ"נ בהגמי"י שם, וכ"ד הפסקי רי"ד בסוגיין, ובר"ה דף ל', והאו"ז בסי' שכ"ח, והמאירי בשלהי פסחים ובקידושין דל"ח.

] והנה לדעת מ"ד דאף בזמן שביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר, ועד הביאכם למצוה, בפשוטו בשורש ההיתר ליכא נפ"מ כלל בין זמן שביהמ"ק קיים לזמן שאין ביהמ"ק קיים, ואך דבזמן שביהמ"ק קיים איכא דין נוסף דלמצוה בעי' להמתין עד הקרבת העומר.

והנה בד' התוס' בסוגיין מבו' דהא דעד הביאכם למצוה, היינו דהוי זה עשה, וע' שאג"א ??? שהק' לפ"ז, במה שדנו בירושלמי דדאכלו מצה של חדש דעדל"ת, והרי איכא נמי עשה, ואין עשה דוחה ל"ת ועשה, עיי"ש בדבריו, ולכאו' יל"ד, דודאי אי"ז עשה בפנ"ע דעד הביאכם, והרי בקרא כתיב רק ל' לאו, ולא כתיב כלל עשה, אלא היינו דנגרע והוקלש הלאו והוי בדרגת עשה, וע"כ האוכל חדש בליל ט"ו לי"ב עשה ול"ת, ואי"ז אלא ל"ת לחודי', וגם ביום ט"ז גופי' יהא שייך בזה דין עדל"ת ולא נימא דאין עשה דוחה עשה, דהך עשה הבא מכלל הלאו, אינו חמור מעיקר הלאו שעשה דוחה אותו, ויל"ד עוד, דכל הך עשה דעד הביאכם חייל רק ביום ט"ז, דכבר חייל דין הבאת העומר, אך קודם ט"ז דאכתי ליכא לדין הבאת העומר, אינו עובר בעשה זה, ושו"ר מובא כן מס' מקור ברוך ח"ב סי' מ"ב, אך לפ"ז לכאו' הי' בדין, דבמקומות הרחוקים שמאיר בהן המזרח קודם לירושלים, יהא מותר בהאיר המזרח, דאכתי ליכא לדין הקרבת העומר, אך אי"ז מוכרח, די"ל דבמקום זה כבר חייל דין הבאת העומר, ואך כיון שאין מקריבין אלא בירושלים א"א בפועל להקריב, אך כבר מצי חייל העשה דעד הביאכם, ויל"ע בזה.

והתוס' לעי' ד"ה: כתבו דהא דעד הביאכם הוי למצוה מן המובחר, וע"כ לי"ב משום ממשקה ישראל, וע' שאג"א דיני חדש סי' ו' שפירש בדבריהם דהוי זה איסור דרבנן,[[2]](#footnote-3) וכבר העירו בזה, דגם אם הוי איסור דרבנן, לכאו' אי"ב משום ממשקה ישראל וכמש"א בירושלמי סוכה פ"ד דמים מגולין אי"ב משום ממשקה ישראל, וצ"ע דא"כ כי פריך בסוגיין והא כתיב עד הביאכם, מאי משני למצוה, הרי מדאורייתא ליכא מצוה כלל, וא"כ מה כתיב בקרא עד הביאכם, וע' חי' מרן הגרי"ז הל' נזירות פ"ח ה"א שביאר בד' התוס', דהיינו דהחפצא כבר מותר, ואין בו גם איסור עשה, רק מצוה בעלמא להמתין עד הקרבת העומר, וע"כ לי"ב משום ממשקה ישראל, וע' חי' הגרז"ס שם, שכתב כעי"ז בישוב קו' התוס' מ"ט לי"ב משום ממשקה ישראל, אך לא פירש כן במכוון ד' התוס'.

ומצינו עוד בזה, דהנה בר"ה די"ג. אמרי' דלא ס"ד דלא הקריבו עומר בביאתן לארץ, דכתיב ויאכלו מעבור הארץ ממחרת הפסח וכו', אלמא אקרוב עומר והדר אכול, והתוס' שם כתבו, ז"ל, משמע דאי לא הקריבו היו אסורין כל היום, ודלא כמ"ד בפרק ר' ישמעאל דאף בזמן שביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר, עכ"ל, והטו"א שם עמד ע"ד התוס', דגם לרב ושמואל דבזמן שביהמ"ק קיים אין האיר המזרח מתיר, מ"מ הרי בזה"ז האיר המזרח מתיר, וא"כ אי נימא דל"ה אפשר להקריב עומר בביאתן לארץ, הוי זה כבזה"ז שהאיר המזרח מתיר, ובאמת כד' הטו"א מת' מד' הריטב"א בר"ה שם והראבי"ה בסי' תקכ"ז שפירשו דהגמ' שם אתי כדעת ר' יהודה דכל היום אסור, והיינו משום דלמ"ד דבזה"ז האיר המזרח מתיר, הי' בדין שיהא מותר בהאיר המזרח, אך כד' התוס' מבו' גם בד' רבינו ברוך בשו"ת מהר"מ מר"ב ד"ל סי' קצ"ט, ונת' טעם הפלוגתא בזה ????.

והנה הטו"א שם הק', דאף למ"ד דבזמן שביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר, מ"מ הרי אסור למצוה עד העומר, וא"כ לפ"מ שנקטו התוס' דאף שלא הי' בידם להקריב עומר מ"מ חשיב כבזמן שביהמ"ק קיים, א"כ היאך היו מותרין לאכול מיד בתחילת היום, ובכ' הגרי"ז בסוגיין תי' בזה ע"פ הנ"ל, דדינא דעד הביאכם למצוה, הוי מכח דין הקרבת העומר דבעי' להמתין עד הקרבת העומר, וע"כ כל דליכא עומר ליכא כלל להך עשה, וע"כ שפיר היו מותרין לאכול בהאיר המזרח, ומשא"כ למ"ד דבזמן שביהמ"ק קיים אין האיר המזרח מתיר, ס"ל להתוס' דאף דבפועל א"א להקריב עומר, מ"מ חשיב כבזמן שביהמ"ק קיים, עמש"נ בזה ????.

ושו"ר עוד בעוניו"ט סי' צ"ב, שנקט כן בפשיטות דדינא דעד הביאכם, אי"ז איסור כלל על התבואה, אלא הוי מצוה בעלמא על האדם שלא לאכול התבואה עד שיקריבו את העומר, ואיסור התבואה ודאי כבר הלך לו, וכתב לפ"ז, דבביאתן לארץ היו אסורים לאכול אחר שהאיר המזרח, ול"מ מה שעבר על התבואה האיר המזרח דאשתקד, דנהי דמהני לענין איסור חדש שעל התבואה, מ"מ המצווה עליו כעת דאיכא עומר שלא לאכול עד שיביא עומר, ולא עדיף ט"ז דאשתקד מט"ז דהאידנא, דהא נתחדש מצוה אחרת לגמרי, אך יל"ד בדבריו, די"ל דתבואה שהתירה האיר המזרח דאשתקד, אינה שייכת כלל לעומר דהאידנא, וע"כ לי"ב לדינא דעד הביאכם, ודו"ק.

אמנם מד' רבינו ברוך לכאו' יש ללמוד לפרש בע"א, דהנה עיי"ש בתשובתו שנד' בשו"ת מהר"מ מר"ב ד"ל סי' קצ"ט, שהוכיח כפירושו בסוגיא דר"ה די"ג., דאל"כ אמאי לא משני דלא אקריבו ומה שאכלו ממחרת הפסח הוא לפי שהאיר המזרח מתיר, כדאמר ר' יוחנן ור"ל בפ' ר' ישמעאל אפי' בזמן שביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר, ויעו"ש בסו"ד שכתב לדחות, ז"ל, ומיהו ההיא דמנחות דאמר ר"י ור"ל אפי' בזמן שביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר, מצינו למימר דוקא כשראוי להביא עומר ולא הביאו, אבל לא בזמן שאין מה להביא התם בר"ה, כר' זירא כל הראוי לבילה וכו', עכ"ל.

ולכאו' הדברים תמוהים, דהיאך אפ"ל דכל הא דהאיר המזרח מתיר הוא רק היכא דראוי להבאת העומר, הרי אף בזה"ז האיר המזרח מתיר, הגם שאי"ז ראוי להבאת העומר, דלא מיבעיא למ"ד דקדושה שני' לא קדשה לע"ל, דכלל א"א להקריב בזה"ז, אלא אף למ"ד דמקריבין אע"פ שאין בית, מ"מ הרי הוי כנפגם המזבח שא"א להקריב העומר, וכמש"כ התוס' בסוכה דמ"א., ואף אי נימא דעומר קרב אף בשנפגם המזבח, מ"מ הרי לא קצרו להעומר בלילה, ולמ"ד נקצר ביום פסול א"א להביא עומר.

ואשר מבו' מד' רבינו ברוך, דהא דבזמן שאין ביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר והא דבזמן שביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר הוו ב' דינים נפרדים, דבזמן שאין ביהמ"ק קיים הוי עיקר המתיר האיר המזרח, אך בזמן שביהמ"ק קיים לעולם הוי עיקר המתיר הקרבת העומר, וכדכ' בקרא עד הביאכם, ואך ילפי' מקרא דעד עצם היום הזה, דכיון שהגיע זמן ההקרבה חייל ההיתר, דאין ההקרבה בפועל מעכבת בההיתר, ע"ד דינא דר"ז דכל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו, ואשר זש"כ רבינו ברוך, די"ל דכל שאינו ראוי בפועל להקרבה, אין האיר המזרח מתיר.

ולדרך זו מת' היטב גדר דינא דעד הביאכם למצוה, ??

אמנם שוב נתבוננתי דאין הכרח מד' רבינו ברוך לכ"ז, דיל"פ דלעולם ליכא חילוק בגדר התירא דהאיר המזרח בין זמן שביהמ"ק קיים לזמן שאין ביהמ"ק קיים, ואך דמ"מ הרי בזמן שביהמ"ק קיים נאמר דין נוסף דעד הביאכם, וי"ל דביסוד הדין ה"ז מעכב בהיתר העומר, ואך דכיון דה"ז ראוי להבאה אין ההבאה מעכבת, ואשר ע"כ היכא דאינו ראוי להבאה, מעכב בו דינא דעד הביאכם.

ועכ"פ איך שיהי' הפירוש בזה, לכאו' איכא בזה נפ"מ לדינא, בדין מקומות הרחוקים, שהאיר בהם המזרח קודם האיר המזרח דירושלים, דבזה"ז בפשוטו חייל בהו ההיתר בהאיר המזרח שבמקומם, אך בזמן שביהמ"ק קיים לא יחול בהו ההיתר עד האיר המזרח דירושלים, דהוי ראוי להבאת העומר, ועי' קר"א שדן לפרש בד' הירושלמי, דנחלקו בזה אמוראי, ואיכא דס"ל דלעולם אין מתיר רק האיר המזרח דירושלים דהוא זמן הבאה.

ובמקומות שהאיר המזרח בהן הוי אחר האיר המזרח שבירושלים, לכאו' הדבר תלוי בב' האופנים שנת' בביאור ד' רבינו ברוך, דלהאופן הראשון דבזמן שביהמ"ק קיים כל עיקר התירא דהאיר המזרח הוי מכח שה"ז ראוי להבאה, הרי לכאו' כל שהאיר המזרח בירושלים והוי זה ראוי להבאה, הותרו אף המקומות שעדין לא האיר בהן המזרח, אך להאופן השני דלעולם אף בזמן שביהמ"ק קיים הוי עיקר ההיתר משום האיר המזרח, ואך דבעי' נמי שיהא ראוי להבאה, כ"ה דלא תעכב בו ההבאה, הרי דלפ"ז אף אחר שהאיר המזרח בירושלים לא יותרו המקומות שעדין לא האיר בהן המזרח.

וצע"ק לדעת רבינו ברוך, בהא דפריך בגמ' והכתיב עד הביאכם, ומ"ט לא משני דנפ"מ היכא דאינו ראוי להבאה, וכן נפ"מ במקומות שהאיר בהן המזרח קודם האיר המזרח דירושלים, דלא חייל בהו התירא עד שהאיר המזרח דירושלים והוי ראוי להבאה, וי"ל דעדיפא מינה משני, אמנם להאופן השני שנת' בד' רבינו ברוך א"ש היטב, דלפ"ז הרי כל עיקר הא דל"ח התירא היכא שאין ראוי להבאה, וקודם שהאיר המזרח בירושלים, הוי מכח דינא דעד הביאכם למצוה, שמכח זה היכא שאינו ראוי למצותו ה"ז מעכב בו, וע"כ שפיר משני דעד הביאכם למצוה, ומכח זה איכא נמי נפ"מ לעיכובא, וכמש"נ.

1. ובכ' הגרי"ז שם דן, דמ"ט לא נימא דאף בזמן שביהמ"ק איכא ב' מתירין, ונפ"מ חדא למה שהשריש אחר האיר המזרח קודם הקרבת העומר, שלא התירו האיר המזרח, והעומר מתירו, ועוד נפ"מ למקומות הרחוקים שהאיר המזרח בהן אחר שכבר הקריבו להעומר, שיהא העומר מתירן אף שאכתי לא האיר המזרח, ועמש"נ לישב בזה בסימן ??? סק"??. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע' ירושלמי פ"ק דחלה ה"א שנחלקו בזה אם האיסור קודם העומר הוי מה"ת או מדרבנן, וע' במפרשים שם, ובקר"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-3)