32טעם ההיתר דיש לו בסאה בסאה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

טעם ההיתר ד"יש לו" בסאה בסאה

שיטת הרמב"ם (פ"י ממלוה ולווה ה"א וה"ב, הובא בטור ובב"י בסימן קסב), שבאופן שקובע זמן לפירעון בהלוואת סאה בסאה – אין היתר של יש לו או של יצא השער, והרא"ש (כלל קח סימן טו, הובא בטור ובב"י שם) חולק – שאף בקובע זמן מותר באופנים הנ"ל.

אולם כשקובע זמן - באופן שאסור ללווה לפרוע לפני הזמן, בכה"ג מחלק הרא"ש בין שתי ההתירים הנ"ל, וס"ל שלא מהני ההיתר של יצא השער, ובעינן דווקא את ההיתר של יש לו. ונימוקו לחילוק זה, דיצא השער מהני משום שיכול לקנות תמיד ולפרוע לו - והוי כעד שיבא בני, וא"כ באופן שאסור לפרוע לו עד זמן קצוב - לא שייך היתר זה. משא"כ היתר דיש לו, שהוא משום - שמה שיש ללוה נחלט לרשות המלווה מיד וברשותו אייקר [כדאיתא ברש"י מד: ד"ה "דינרי הוו ליה"], א"כ אין נ"מ בזה שאינו יכול לפרוע לו עד זמן קצוב.

מוסיף הב"י "וגם הסמ"ק (סוף סימן רס) והכל בו (סוף סימן פד) כתבו דאסור ללוות בתנאי שלא יוכל לפרוע עד זמן היוקר", ופשטות כוונתו – שהן הן דברי הרא"ש הנ"ל. אולם א"א לפרש כן, שהרי הרא"ש התיר ב"יש לו", ואילו הסמ"ק והכל בו כתבו את דבריהם לאיסורא - אף ב"יש לו" [ונימוקם עמם, שדימוהו ל"סאה בסאתיים" – שלא מהני ביה היתירא ד"יש לו"]. וצ"ל בכוונת הב"י, שהסמ"ק והכל בו לא נחלקו על הרא"ש, והיינו שהרא"ש דן בזמן קצוב בעלמא - שבכה"ג מותר באופן שיש לו, ואילו הסמ"ק והכל בו דנו באופן שהתנה להדיא "עד שעת היוקר" - והיינו שיש כאן ריוח ודאי, ומשום כך דימוהו לסאה בסאתיים, ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי. וכל כוונת הב"י להשוותם, היינו לומר שכולהו נחלקו על הרמב"ם - האוסר בזמן קצוב אף באופן שמותר ללווה לפרוע בתוך הזמן.

וכן הוא להדיא בדברי הב"ח – שהסמ"ק אוסר אף ביש לו, שבסוף הסימן מביא הב"ח את דברי ההגהות מרדכי (ב"מ סימן תלג), ש"יש לו" מהני במוזיל גביה בדרך מקח "אבל ללוות סאה בסאתיים אפילו אית ליה אסור דרבית דאורייתא הוא", וע"ז מביא הב"ח את דברי הסמ"ק הנ"ל – שאסור ללוות בתנאי שלא יוכל לפרוע עד זמן היוקר "כמו סאה בסאתיים", והוא כנ"ל.

ביאור דברי הרמ"א

הרמ"א (ס"ג) פוסק "והא דיכול ללוות על שער שבשוק היינו דהלווה יכול לפרוע אימת שירצה אבל אם התנה שלא יקבל עד שעת היוקר אסור", וציין המציין לדברי הרא"ש הסמ"ק והכל בו, והוא צ"ב - שלהנ"ל אין דיעותיהם שוות. ובר מן דין, שהרמ"א מביא את אופן הסמ"ק של "עד שעת היוקר", אולם הביאו באופן של יצא השער – שהוא נידון הרא"ש [שהרי הסמ"ק דן באופן של "יש לו"]. וא"כ דעת הרמ"א לא ברירא, אם סובר כהרא"ש - להתיר בזמן קצוב שלא יכול לפרוע בתוך הזמן באופן ש"יש לו".

ובש"ך שם (סקי"א) נקט ש"עד שעת היוקר" – לאו דווקא, והוא הדין לזמן קצוב – שלא מהני ביה יצא השער, אולם באופן ש"יש לו" - מותר וכמפורש ברא"ש, אמנם להנ"ל - צ"ל שפסק כרא"ש ולא כסמ"ק. אלא שלפ"ז נצטרך לומר - שביש לו מותר אף באופן של "עד שעת היוקר", ואילו הרמ"א בס"ב אסר זאת להדיא אף באופן שהוא רק קרוב לשכר ורחוק להפסד וק"ו בנידון דידן שהוא שכר ודאי, וע"כ שיש חילוק בין זמן קצוב סתם - שמותר באופן שיש לו, לבין עד שעת היוקר - שאסור אף ביש לו, והיאך כותב הש"ך שהוא לאו דווקא, ודברי הש"ך צ"ב.

אמנם, בדברי הגר"א (סקי"ב) מוכח, שהבין – שאין שיטת הרמ"א כשיטת הרא"ש, שהרי כותב על הדין הנ"ל בס"ב – שהוא אותו דין שברמ"א שבס"ג, והיינו – שאין חילוק בין יצא השער לבין יש לו.

ביאור שיטת הרמ"א להנ"ל

להנ"ל, פשטות דברי הרמ"א מורים שאין חילוק בין התירא דיצא השער לבין ההתירא דיש לו - ובתרוויהו בעינן שיהא לו דרך לשם, ודלא כשיטת הרא"ש [והוא דלא כהבנת הש"ך בשיטת הרמ"א]. לפי"ז צ"ל, שביאור ההיתר של "יש לו" לדעת הרמ"א אינו משום שהסאה שיש לו נחלט למלווה וברשותו אתייקר – כהבנת הרא"ש כנ"ל, אלא ביאורו דומיא דהתירא דיצא השער - שיכול לפרעו בכל עת כיון שיש לו, ומשום כך בעינן שיוכל לפרעו בכל עת וכנ"ל.

הרמ"א (ס"ב) פוסק, שבאופן ש"יש לו" - בעינן שיהא למלווה דרך לאותו מקום שנמצא הסאה של הלווה. ואיתא בכנה"ג (הובא בשו"ע החדשים) - שהיינו דווקא בסאה בסאה שהוא דרך הלוואה, אולם בדרך מקח - מהני יש לו אף באופן שאין למלווה דרך לשם.

בביאור החילוק היה אפשר לומר, שדרך מקח לא מיחזי כרבית - ומשום כך הקילו בו. אולם יותר נראה שהוא הבדל מהותי, וכמו שנתבאר בשיעורים לעיל בשם החוו"ד (קסג סק"א), שיש לו בפסיקה - הוי כאילו המקח חל ונקנו הפירות לקונה, משא"כ יש לו בסאה בסאה שהוא בדרך הלוואה – אינו נחשב שנקנה לו. ובזה מבאר החוו"ד - שבפסיקה בעינן ידיעת המקנה ואילו בסאה בסאה לא בעינן שידע. ונראה ביאורו, שההיתר של "יש לו" אינו כלל משום שנחשב ברשות המלוה [כשיטת הרא"ש] - אלא שיכול לפרעו בסאה זה, וכלשון הט"ז סק"ד "דכל עיקר ההיתר מחמת יש לו הוא שיכול להחזיק זה הסאה לשלמה לו אח"כ במה שילוה לו", ואתי שפיר שביש לו בעינן שיהא לו דרך לשם - כיון שהוא עומד לפירעון. משא"כ אם נאמר שנחשב ברשות המלווה - מסתבר שלא בעינן דרך לשם שהרי ברשותו אייקר, והיא גופא דינא דפסיקה - שלא בעינן שיהא לו דרך לשם.

ביאור דברי הכנה"ג

ביארנו בדעת כנה"ג - ששאני יש לו של פסיקה מיש לו של סאה בסאה, ומשום כך בסאה בסאה בעינן שיהא לו דרך לשם משא"כ בפסיקה.

ויש להעיר על ביאור זה, דמקור האי דינא - שבסאה בסאה בעינן שיהא לו דרך לשם, הוא בדברי המרדכי (סימן תלט), ולשון המרדכי "...אבל אם אין דרכו לילך שם לא עדיף מהיכא דאית ליה אשראי במתא דאמרינן לעיל דאסור". והרי דין אשראי במתא הוא בפסיקה, וא"כ המרדכי הביא ראיה לדין סאה בסאה – מדין פסיקה, והיאך טוען כנה"ג שיש חילוק ביניהם.

וע"כ צ"ל כדאיתא בדברי רעק"א (על ס"ב) בשם התורת חיים, דהא שלא מהני אשראי במתא - הוא דווקא באופן שמוזיל גביה, אולם בלא הוזלה - מהני אף על אשראי במתא. ונראה שלשיטה זו, במוזיל גביה יצטרך דרך לשם - אף שהוא דרך פסיקה ולא דרך הלוואה. וא"כ, מוזיל גביה בפסיקה והלוואת סאה בסאה - שווים בדינם, והם הם דברי המרדכי הנ"ל. משא"כ הכנה"ג שאיירי בפסיקה בלא מוזיל גביה, אתי שפיר שחילק ביניהם, וס"ל שפסיקה קיל טפי מהלוואת סאה בסאה - ולא בעינן ביה שיהא לו דרך לשם [עיי"ש בדברי כנה"ג שעמד על קושי זה].

אולם שיטת רש"י (סג: ד"ה "איתנהו", הובא בכנה"ג שם) - שגם במוזיל גביה בפסיקה לא בעינן שיהא לו דרך לשם, והוא דלא כשיטת התו"ח הנ"ל. אמנם בדברי המרדכי [ע"פ דברי כנה"ג] - מוכח כשיטת התו"ח כנ"ל.

בביאור שיטת התו"ח צ"ל, דאף שביארנו שבפסיקה נחשבים הפירות שיש לו כקנויים למלוה - ומשום כך לא בעינן דרך לשם וכנ"ל. אעפ"כ, באופן שמוזיל גביה החמירו טפי משום שמחזי יותר כרבית - ונתנו לו דין הלוואה וכדין סאה בסאה.

שני מינים

הרמ"א בס"ה פוסק, שהיתר סאה בסאה ביש לו - הוא רק באותו מין "אבל סאה חיטים בסאה דוחן אסור אע"פ שהן בשער אחד ויש לו דוחן". ומקורו בספר התרומה (שער מו ח"ה ס"ז), ושם נראה בביאור הדבר, שיותר חיישינן שישתנה השער בין שני מינים מאשר חיישינן שיתייקר השער במין אחד - ומשום כך מיחזי יותר כרבית (הובא לשונו בש"ך סקט"ז).

שואלים האחרונים, שבראשונים בסוגיא בדף מו. איתא סברא הפוכה, שבדרך פסיקה - קיל טפי שני מינים מאשר אותו מין, ומשום כך באופן שיש לו - מותר אף סאה בסאתיים [עיין תוס' שם ד"ה "נעשה", וכן הוא בעוד ראשונים], וכן נפסק בסימן קעג ס"ו, ולשון הרמ"א שם "וכל זה לא שרי אלא דינר במעות דהוי דרך מקח וממכר אבל מעות במעות דהוי בהלוואה אפילו יש לו הכל אסור". ובש"ך (סקט"ז) ביאר שאינו דומה לנידון דידן - דשאני דרך הלוואה מדרך מקח, והיינו שבדרך מקח שני מינים קיל טפי ואילו בדרך הלוואה קיל טפי מין אחד, והוא צ"ב.

ונראה ביאורו ע"פ דברינו לעיל, שבפסיקה - נחשב ה"יש לו" כקנוי למלוה, משא"כ בסאה בסאה - הוי רק כעומד לפירעון [כדברי הט"ז הנ"ל, ודלא כשיטת הרא"ש והש"ך]. וא"כ דברי ספר התרומה שבשני מינים חיישינן שישתנה השער ביניהם – אתו שפיר רק בדרך הלוואה שה"יש לו" אינו נחשב כקנוי למלוה, וא"כ כל שהשער עומד להשתנות - מיחזי כרבית, משא"כ בפסיקה שנחשב כקנוי לו - אין נ"מ בזה שמחירו עכשיו יותר יקר, וא"כ אין מקום להחמיר יותר בשני מינים. [ואדרבה שני מינים קיל טפי שיותר נראה כמקח, כדאיתא בתוס' הנ"ל].

עוד חילוק בין פסיקה לבין סאה בסאה

בדין "יש לו" בפסיקה, פוסק השו"ע (קסג ס"א) שבעינן שיהא לו חיטים "כשיעור מעותיו" ולא סגי במעט. ואילו בדין יש לו בסאה בסאה, ס"ל לשו"ע (סימן קסב ס"ה) - דסגי שיהא לו מעט מאותו המין

להנ"ל - הביאור פשוט (כדאיתא בחוו"ד הנ"ל בסימן קסג סק"א), שהרי בפסיקה - נחשב כקנוי למלוה, וא"כ א"א להשתמש באותו סאה כמה פעמים - ומשום כך בעינן שיהא לו כנגד כולו, משא"כ בסאה בסאה שהוי רק כעומד לפירעון ואינו קנין כלל - א"כ אפשר להשתמש באותו סאה שוב ושוב. ועיין שער דעה (סימן קעג סק"ז) שמביא את דברי המהר"י ברונא בסוגיא (ב"מ מו:), שאם יש לבעה"ב בביתו רק חצי דינר – "יש תקנה שיקנה חצי דינר שבביתו בזול". והיינו, שנחשיב שקיבל כנגדו חצי דינר פחות טירסית, ובעה"ב נשאר חייב נוסף לכך חצי דינר וטירסית כנגד הלוואת חצי דינר וטירסית. והיינו, שהבין שבפסיקה חשיב כקונה לגמרי, וההלוואה היא רק בסך חצי דינר [ועיין כעין זה ברעק"א בהגהות לסימן קעג ס"ו בשם התפארת למשה].

שני מינים בדרך פסיקה

בשני מינים בדרך פסיקה, פוסק המחבר (סימן קעג ס"ו) - שבעינן שיהא לו כנגד כולו, והרמ"א חולק שסגי שיהא לו מעט, ונחלקו כל הנו"כ על הרמ"א ופסקו כשיטת המחבר.

אמנם החוו"ד (סק"ט) מביא ראיה לדברי הרמ"א מהתוס' הנ"ל בדף מו. - "וה"ק כמו שמותר סאה בסאה דרך הלוואה באומר עד שיבא בני משום דסאה בסאה רבית דרבנן ה"נ דרך מקח וממכר אפילו סאה בסאתיים מותר באומר עד שיבא בני", והיינו שסאה בסאתיים דרך מקח שווה לדין סאה בסאה בדרך הלוואה, וא"כ דייק הרמ"א, שכמו שבסאה בסאה סגי ביש לו מעט - הוא הדין לסאה בסאתיים בדרך מקח סגי ביש לו מעט.

בשיטת האחרונים הנ"ל שחלקו על הרמ"א, נראה לבאר שס"ל שיש כאן כעין תרתי דסתרי. דמחד גיסא אמרינן שסאה בסאה סגי במעט - כיון שאינו נקנה לו ממש אלא שעומד לפירעון, ומשום כך גופא אסור סאה בסאתיים ומשום כך בעינן דרך לשם, ואילו דרך מקח נחשב כקנוי לו - ומשום כך לא בעינן דרך לשם ומשום כך מותר אף סאה בסאתיים. ומאידך גיסא, נקל לומר שבדרך מקח סגי במעט – כדין סאה בסאה, כשכל הביאור שסגי במעט - הוא משום שאינו כקנוי לו ואינו בדרך מקח.

אלא שדברי התוס' מורים כדברי הרמ"א וכנ"ל. דלשיטת האחרונים, התוס' היו צריכים לדמות דין זה לפסיקה על פירות (סג:) - שמותר אף שמוזיל גביה, והוא דמיון יותר פשוט לנידון התוס'. אמנם בסברא דברי הרמ"א צ"ב כנ"ל, דהיאך נקל בדרך פסיקה ביש לו מעט - כשביארנו בשיטת הרמ"א שבפסיקה נחשב כקנוי לו, והוא לכאורה תרתי דסתרי.

ועיין חוו"ד שביאר על דרך תלמידי הרשב"א [הובאו בב"י קעג ס"ו, והיא שיטת רש"י בסוגיא], הסוברים שמותר ב"עד שיבא בני" - אף סאה בסאתיים ואף שהוא מעות במעות. וביארו שם, שכיון שאינו קוצב לו זמן כלל - אין לו שם הלוואה כלל שהרי בדעתו לפרוע לו מיד, ואין התוספת משום אגר נטר עיי"ש. טוען החוו"ד, דנהי דלא קיי"ל כוותיה להתיר סאה בסאתיים במין אחד, אולם ודאי אופן של אינו קוצב זמן קיל טפי - וסגי ביש לו מעט כדין סאה בסאה. אלא שבנידון דידן מותר אף סאה בסאתיים - כיון שהם שני מינים.

אמנם ביאור זה קשה להכניסו בשיטת הרמ"א, שהרי להנ"ל - ביאור ההיתר הוא משום שה"יש לו" עומד לפירעון. והרי הרמ"א מתיר אף ביש לו מעט, ואיך נאמר שמתכוין לפרעו מיד - כשאין לו בביתו אלא דינר אחד.

ונראה ביאורו באופן אחר, שכאן דמיא יותר להלוואה מאשר למקח. שהרי במקח - הקונה הוא היוזם את העיסקא ואילו בהלוואה הלווה הוא היוזם. וכאן אף שנחשב כמקח [כיון שהם שני מינים], אולם הרי המוכר [את הפרוטות שהם הפירות] בא לקונה ואין הקונה מעונין כלל בפרוטות אלו, וכל המקח הוא לטובת הקונה [שצריך כסף לשלם לפועלים], והוא יותר דומה להלוואה שהיא לטובת הלווה. ולכן ס"ל לרמ"א [ע"פ דברי התוס'] שנידון כאן כהלוואה. אלא שבמין אחד שיש בו לתא דאורייתא - מותר רק סאה בסאה משא"כ בשני מינים שאין בו לתא דאורייתא - מותר אף סאה בסאתיים, אולם בתרוויהו סגי ביש לו מעט - כדין הלוואה.

אמנם דברי הרמ"א קשים מדבריו בסוף סימן קסב, שבדרך הלוואה שני מינים חמיר טפי - שאסור אף סאה בסאה ואף ביש לו, ואילו לביאורינו בסימן קעג - היקל הרמ"א בשני מינים בדרך הלוואה אף בסאה בסאתיים, וצ"ע.