17 ע_ז שנשתברה
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אלול תשס"ו

**א'**

א] ע"ז דמ"א:, איתמר ע"ז שנשתברה מאלי', רבי יוחנן אמר אסורה ר"ל אמר מותרת, רבי יוחנן אמר אסורה דהא לא בטלה, ר"ל אמר מותרת מסתמא בטולי מבטיל לה מימר אמר איהי נפשה לא אצלה לההוא גברא אצלה לי'.

והנה בחי' הרמב"ן לקמן דמ"ב., ז"ל, הא דרמינן הכא בכולהו ואמאי תהוי כע"ז שנשתברה מאלי', קשיא לי ולר' יוחנן נמי מי ניחא והא אפי' ביאוש בעלמא בטלה כגון שהניחוה עובדי' ואינן עתידין לחזור וכו', והכא כיון ששוחק ישראל וזורה לרוח ודאי מיאש, ואיכא לפרושי דודאי כל יאוש לדעת בטלה, להכי פליגי בנשתברה מאלי' ר"ל סבר בטלה כמי ששברה בידים דעל כרחי' מבטלה ואפי' שלא לדעת בטלה, ור' יוחנן סבר לאו כמי שנשתברה בידים דמי וכל זמן שלא ביטלה ודאי בפנינו אינה בטלה, שמא יחזור ויתיכנה ויעשנה אחרת או יעבוד לשבורה אפי' נשברה בפניו, הלכך גבי ע"ז ששברה ישראל לר"ל מותרת אע"פ שלא ידע בה גוי, ולר"י כיון שאין השבירה מבטלה כמו שביטלה גוי אסורה, ואפי' זורה לרוח אין כאן יאוש להתיר, דיאוש שלא מדעת לאו יאוש הוא גבי ע"ז ואפילו באבודה ממנו ומכל אדם דאיסורא לא בטיל שלא מדעת וכו', וכן אם הכיר בה ששחק ישראל וזרה לרוח ע"כ נתיאש לדעת ואפי' בלא מעשה בטלה וכו', והראב"ד ז"ל מפרש דלר"ל בעינן שידע גוי בשבירתה או הוא או אחר, אבל מכיון שראה אותה גוי בטלה דיאוש לדעת הוא וגוי מבטל ע"ז שלו ושל חבירו, ור' יוחנן סבר לא בטלה, ולפי פירושו לא ניחא לי וכו', אלא מסתברא דכיון שנשברה מאלי' לר"ל בטלה כמי ששיברה בידים, עכ"ל.

והנה בטעמא דמילתא דלר"ל ה"ה בטלה אף בלא דעת הגוי, פי' הרא"ה, ז"ל, דמסתמא בטולי מבטל לה, שכן דעתו של גוי מתחילתו שאם תשתבר ליפקע איסורא מיני', עכ"ל.

אמנם בל' הרמב"ן נ' מבו' שהטעם בזה הוא, דלדעת ר"ל כל שנשתברה מאלי' חשיב כמי ששברה בידים, וע"כ הוא דה"ה בטלה בלא דעת הגוי, וכ"ה להדיא בל' הרמב"ן לעיל מינה בתו"ד, ז"ל, אבל מדברי כולם נלמוד שע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, שאין העיקר שלה בטל בשביל אותה שבירה, ואלו שברה אדם בטלה בכל דהו, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בתו"ד הר"ן, והיינו דס"ל דא"א לחלק ולומר דהגם דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת, מ"מ היכא שעיקר ע"ז קיים אין העיקר בטל בשביל אותה שבירה, שהרי אילו שברה אדם הי' העיקר בטל אף בכה"ג, וא"כ ה"נ אי ע"ז שנשתברה מאלי' מותרת, הי' לנו להתירה אף בכה"ג שעיקר ע"ז קיימת, ועמש"נ בפרט זה ב?.

וכ"ה גם בד' הריטב"א בדמ"ב: בשם הרשב"א, ז"ל, דהא לדידי' כל שנשתברה מאילי' כשברה בידים משוי לה, עכ"ל, וכמדומה שעיקר דבריו שם מיוסדים ע"ז דשבירה מאלי' חשיבא כשבירה בידים, ואשר ע"כ הוא דא"א לחלק בין זל"ז.[[1]](#footnote-2)

ונ' בביאורו, דהא דשבירה מבטלת להע"ז, הוא משום שהשבירה מורה שאין ע"ז זו אלוה, וכדדרשי' לה מקרא דפסילי אלהיהם דפסלו מאלוה ה"ה בטל, ואשר ע"כ לדעת ר"ל דאף בשנשתברה מאלי' מימר אמר איהי נפשה לא אצלה וכו', הרי ממילא דאף שבירה מאלי' הויא שבירה המורה שאין ע"ז זו אלוה, ואשר ע"כ ה"ה כשבירה בידים שהיא מבטלת להע"ז.

ב] והנה בדעת הראב"ד נ' בפשוטו, דביטול דשבירה הוי רק בששברה הגוי בידים, והא דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת הוי זה מדין יאוש, וכהא דע"ז שהניחוה עובדי' בטלה, ואשר ע"כ ס"ל דאינה בטלה אלא מדעת הגוי, דיאוש שלא מדעת ל"ה יאוש לענין ע"ז.

אמנם צ"ע בזה, דהנה בד' הראב"ד מבו' דל"ב שידע הבעלים הגוי בשבירתה, אלא אף אם ידע גוי אחר ה"ה בטלה, ואי נימא דהא דה"ה בטלה הוי זה מדין יאוש, הרי לכאו' בדין דלא יהני אא"כ ידע הגוי הבעלים בשבירתה, שהרי ביטול דיאוש פשוט דאינו אלא ביאוש דהבעלים.

ומצינו כן במש"כ ראבי"ה בסימן אלף נ"א, והובא בקיצור במרדכי בפירקין, ז"ל, וקיבלתי דאפי' למ"ד דבאמירה או במחשבה פוסל הגוי ע"ז וכו', אבל אם הוא אנוס לא ביטול עד שיעשה מעשה בגופה כההיא דאמרי' סטרו וביטלה, "ואז נכרי מבטל ע"ז שלו ושל חבירו", עכ"ל, והרי להדיא דרק בביטול שע"י מעשה בגופה הוא דמבטל אף ע"ז של חבירו, אך בביטול דאמירה ל"מ אלא לבטל ע"ז שלו ולא לבטל ע"ז של חבירו,[[2]](#footnote-3) והוא מוכרח כן, דאל"כ הי' ביד גוי א' לבטל כל הע"ז שבעולם באמירה שיאמר שאינם כלום, וזה לא מצינו, ועי' כן בחזו"א סי' ס"א סק"ז, והיינו כמו שפירש החזו"א שם משום דהא דמהני ביטול באמירה הוא מדינא דע"ז שהניחוה עובדי', דכל שנתיאשו מלעבדה ה"ה בטלה, וה"נ כל שאומר ששוב לא יעבדנה ה"ה בטלה, וע"כ ל"מ לבטל באמירה אלא ע"ז שלו ולא ע"ז של חבירו.[[3]](#footnote-4)

ולכאו' הי' נ' מזה, דמודה הראב"ד דהא דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת הוא מדין ביטול דשבירה, ואך דס"ל דאף שבירה אינה מבטלת אלא בשידע בה גוי, וע"כ הוא דאין ע"ז שנשתברה מאלי' מותרת אלא בשידע בה גוי.

ג] אמנם נ' דא"צ לזה, דהנה בחי' הרמב"ן שם הק' ע"ד הראב"ד, ז"ל, ולפי פירושו לא ניחא לי הא דאקשינן ישראל אינו מבטל ע"ז, דהא ביטול ישראל לאו כלום הוא עד שיראה גוי ויתיאש, וכל הנך דמקשי' לר"ל לא סלקן דאי בשראה גוי אפי' לר' יוחנן מתייאש מאחר ששחק וזרה לרוח או שחפה דרכים באבני מרקוליס, ואי בשלא ראה אפי' לר"ל לא בטלה עד שיכיר ויתיאש, עכ"ל.

וקו' הרמב"ן צ"ב, דהנה בפשוטו הי' נ', דהא דמודה ר' יוחנן דבשוחק וזורה לרוח ה"ה בטלה בשידע בה הגוי, משום דודאי מייאש, הוא דוקא אם ידע בה הבעלים, דמהני יאושו לבטלה, אך אם ידע בה גוי אחר אינה בטלה, שהרי ל"מ יאוש דגוי אחר.

ולפ"ז הי' מתישב קו' הרמב"ן, דע"כ שפיר פריך לר"ל, משום דבכל הני דוכתי איירי אף בשראה גוי, וע"כ לדידי' הי' בדין שתיבטל, ומשא"כ לר' יוחנן דס"ל דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת ניחא, דהגם דמודה דבשוחק וזורה לרוח ובחיפה דרכים באבני מרקוליס מייאש, היינו רק אם ראה הבעלים, דיאוש דאחר ל"מ, וע"כ לדידי' ניחא הא דה"ה אסורין, דסתמא דמילתא לא איירי בשראה הבעלים.

ונ' ללמוד מד' הרמב"ן, דאף הא דמודה ר' יוחנן דבשוחק וזורה לרוח ה"ה מותרת מדין יאוש, היינו אף בשידע בה גוי אחר, ול"ב שידע הבעלים, ואשר ע"כ שפיר הק' ע"ד הראב"ד דממ"נ אם איירי בשלא ראה גוי אף לר"ל אינה בטלה, ואם איירי בשראה גוי אף לר' יוחנן בטלה.

ואמנם צ"ב רב בזה, שהרי פשוט דל"מ יאוש לבטל אלא בשנתייאשו ממנה הבעלים, אך כל שמתיאש ממנה אחר ל"מ מידי, וא"כ מ"ט בשוחק וזורה לרוח ה"ה מותרת אף בשידע בה אחר.

ונ' הטעם בזה, דהא דיאוש דאחר ל"מ, לאו היינו משום דביטול דיאוש ל"מ חייל אלא ע"י הבעלים, דודאי כ"ה דביטול דשבירה הוי אף ע"י אחר, ה"נ ביטול דיאוש הוי אף ע"י אחר, ואך דכל שלא נתייאשו הבעלים אלא נתייאש אחר, לאו יאוש הוא כלל, שהגם שהוא אינו עובדה אך הבעלים יעבדוה, ונמצא שלא הניחו כלל מלעבוד ע"ז זו, ומה"ט נ' דאף יאוש דהבעלים ל"מ אם יש אחרים שימשיכו לעבדה, ומה"ט ע"ז שהניחוה עובדי' אינה בטלה אא"כ הניחוה כל עובדי', ואשר ע"כ בשוחק וזורה לרוח דתו לא פלחי לה, ואך דאינה ניתרת משום דהוי זה יאוש שלא מדעת, הרי דכל שידע בה גוי אחד ומייאש מינה, ה"ה בטלה, שהרי יאושו הוי יאוש גמור שהרי לא ישובו הבעלים לעבדה, וע"כ שפיר היא בטלה עי"ז.

ולפ"ז הרי שוב יל"פ ד' הראב"ד כפשוטם, דהא דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת בשידע בה גוי, הוי זה מדין יאוש, וכע"ז שהניחוה עובדי', ומ"מ שפיר מהני אף בשידע בה גוי אחר, שהרי אף יאוש דגוי אחר מהני לבטל הע"ז, אם אך הוי זה יאוש גמור שלא ישובו עוד עובדי' לעבדה.

וכ"ה להדיא בל' הרמב"ן בביאור טעמא דהראב"ד, ז"ל, אבל מכיון שראה אותה גוי בטלה "דיאוש לדעת הוא" וגוי מבטל ע"ז שלו ושל חבירו, עכ"ל.[[4]](#footnote-5)

ד] ויש להוסיף בזה, דהנה בחי' הרמב"ן בסוגיין הביא פי' הראב"ד, דטעמי' דשמואל דשרי במוצא שברי ע"ז משום דתרי ספיקי נינהו, דאיכא דפלחי לשברים ואיכא דלא פלחי, הלכך בהאי גברא איכא למימר דפלח ואיכא למימר דלא פלח, ואת"ל פלח אימר איהו תברא, אבל נשברה מאילי' אסורה דליכא אלא חדא ספיקא, והרמב"ן פליג ע"ז, ז"ל, דלאו מילתא היא דלא מיקרו תרי ספיקי אלא היכא דאיכא למימר לא עבדום, אבל ודאי עבדום ליכא אלא חדא ספיקא אימור ביטלום ואימור לא ביטלום, עכ"ל.[[5]](#footnote-6)

ובפשוטו הי' נ' דהראב"ד והרמב"ן לטעמייהו אזלי, דהרמב"ן דס"ל דהא דע"ז שנשתברה מאלי' בטלה, הוי מדין ביטול דשבירה, הרי ממילא דבין אם שברה הגוי ובין אם נשתברה מאלי' הוי ביטולה משום ביטול דשבירה, וע"כ ליכא אלא חד ספיקא, אך הראב"ד לטעמי' דס"ל דהא דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת הוי זה מדין ביטול דיאוש, ואשר ע"כ שפיר איכא בזה תרי ספיקי, דשמא נתבטלה ע"י יאוש ושמא נתבטלה ע"י שבירה.[[6]](#footnote-7)

וזה לפמש"כ החזו"א סי' ס"א סק"ב, דדינא דהניחוה עובדי' אי"ז מדין ביטול דקטע ריש אזנה, אלא טעמי' דכל שעבותה נתבטלה מידי עובדי' מותרת, ושם סק"ד כתב, דבביטול זה אין העובדים המבטלים בפועל, אלא שהיא בטלה מחמת עצמה בהעזבה מעובדי', עכ"ד, ואשר ע"כ שפיר איכא בזה תרי ספיקי, דשמא נתבטלה מעצמה בהעזבה מעובדי', ושמא נתבטלה ע"י הגוי.

אך לכאו' יש לפקפק בזה, דבפשוטו כל הא דס"ל להרמב"ן דע"ז שנשתברה מאלי' בטלה משום ביטול דשבירה, הוא רק לדעת ר"ל דס"ל דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת, אך לדעת ר' יוחנן דס"ל דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, הרי דהגם דהוי ספק שמא ביטלוה הבעלים, הרי לכאו' ל"ה בזה ביטול דשבירה, ול"מ אלא מדין יאוש, דרק אם ע"י השבירה עצמה בטלה הע"ז, י"ל דאיכא בזה ביטול דשבירה, אך אם כל הביטול הוא משום דעת הבעלים ולא משום השבירה עצמה, לכאו' ל"מ אלא מדין יאוש, ואפ"ה ס"ל דלא חשיב כספק ספיקא.

אך העירוני די"ל בזה, דהא דאף לר' יוחנן אינה אסורה אלא מספק, לאו היינו דאיכא ספק שמא ביטלוה הבעלים אח"כ והוי זה ביטול שמכח יאוש, אלא היינו כל' הרמב"ן, וכ"ה ל' הראב"ד לקמן דמ"ט:, דאיכא דפלחי לשברים ואיכא דלא פלחי, והלכך בהאי גברא איכא למימר דפלח ואיכא למימר דלא פלח, ואשר לפ"ז י"ל, דאם הך גברא הוא מהני דלא פלחי לשברים, בטלה הע"ז ממילא ע"י השבירה, ואיכא בזה ביטול דשבירה, וע"כ הוא דס"ל להרמב"ן דליכא בזה ספק ספיקא, דאי"ז אלא ב' אופנים שנתבטלה ע"י השבירה.

**ב'**

ה] גירסת רש"י לקמן דמ"ט:, ואיבע"א דכו"ע שברי שברים מותרין, והיינו דהגם דשברי ע"ז אסורין, מ"מ שברי שברים מותרין, וכן דנו בזה הרמב"ן והר"ן בסוגיין, ע' בדבריהם.

וביסוד הך דינא דשברי שברים מותרין, נ' שנחלקו בזה הרמב"ן והר"ן.

דהנה בפי' הר"ן בסו"ד כתב, ז"ל, דכי אמר ר' יוחנן ע"ז שנשתברה מאלי' מותרת, ה"מ בשנתשברה מאלי' לשברים גדולים, שעדין שמה עלי', אבל כל שנשתברה לשברים קטני בכה"ג ודאי שביק לה ולא פלח לה כלל, והו"ל כע"ז שהניחוה עובדי' בשעת שלום שמותרת, עכ"ל.

והנה ממש"כ הר"ן דטעם ההיתר דשברי שברים הוא משום דהו"ל כע"ז שהניחו עובדי', ואילו בטעמא דר"ל דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת לא פירש דהוא משום זה, יש ללמוד דחלוק הוא יסוד ההיתר בע"ז שנשתברה מאלי' לדעת ר"ל, מההיתר בשברי שברים לדעת ר' יוחנן, דהא דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת לדעת ר"ל, הוי זה מדין ביטול דשבירה, ומשא"כ הא דשברי שברים מותרין אי"ז מדין ביטול דשבירה, אלא הוא משום דאין עובדין לשברי שברים והוי זה כע"ז שהניחוה עובדי' דשריא משום יאוש הבעלים.

ונ' הטעם בזה, דשבירה היינו רק דבר המורה שאי"ז אלהות, ואשר ע"כ ל"ש ביטול דשבירה, אלא לר"ל דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת, אשר היינו משום דאיהי נפשה לא אצלה, ומשום זה תו אינו מכיר בע"ז זו ואינה אלוה כלל, וע"כ הוי זה כביטול דשבירה, דזהו עיקר החפצא דביטול דשבירה, שפסלו מאלוה, אך משא"כ הא דאין עובדין לשברי שברים, הרי מבו' בד' הר"ן דהא דאין עובדין להן, הוא משום שאין שם הע"ז על שברים אלו, באופן שנמצא דאי"ז מורה שאין הע"ז זו אלהות, אלא שאינו עובד את השברים משום שאין שם הע"ז עליהם, וע"כ ליכא למיתי עלה משום ביטול דשבירה, ואך הוי זה כע"ז שהניחוה עובדי'.

וה"ז דומה למש"כ הרמב"ן דאף דמודה ר' יוחנן דבשוחק וזורה לרוח מייאש הגוי מינה, מ"מ אין להתיר אא"כ ידע בה הגוי, דאל"כ הוי זה יאוש שלא מדעת, והיינו דהגם דתו אין הגוי עובד לזה, מ"מ ל"ח זה כשבירה, והטעם בזה הוא משום דשבירה לא חשיב אלא בדאיכא מעשה שבירה המורה שאי"ז אלוה, ומשא"כ בשוחק וזורה לרוח דאכתי הוי זה אלוה ואך שבפועל א"א לו לעבדו, כיון שנעלם ואינו לפנינו, ל"ח זה כשבירה, וה"נ הכא דכוותה.

והנה לפ"ז נמצא, דהך דינא דשברי שברים מותרין, ל"ה אא"כ ידע בהן הגוי,[[7]](#footnote-8) דכיון דכל התירא דשברי שברים הוי מדין ע"ז שהניחוה עובדי', אין להתיר אא"כ ידע גוי משבירתה דהוי זה יאוש מדעת, וכאשר כ"כ הרמב"ן, דהגם דמודה ר' יוחנן בשוחק וזורה לרוח דודאי מייאש, מ"מ אין להתיר אא"כ ידע בה גוי, דכ"ז שלא ידע בה גוי הוי זה יאוש שלא מדעת.

ו] אמנם מד' הרמב"ן נ' מוכח דפליג בזה, וזה ממש"כ הרמב"ן בתו"ד, ז"ל, לפום סוגיא דשמעתא לא שנא שברים לא שנא שברי שברים לעולם אסורה, ואפילו לאחר ששוחק וזורה לרוח, וכולה סוגיין הכי ריהטא, וליכא למידחי' דאבנים ושפוין ושוחק וזורה לרוח וירקות כולהו שברי שברים הם, עכ"ל.

והנה אי נימא כד' הר"ן דהתירא דשברי שברים הוא מדין יאוש, ודלפ"ז אינם מותרין אא"כ ידע בהן הגוי, וכנ"ל, הרי ממילא דל"ק כלל מכולה סוגיין, דהגם דאבנים ושפוין ושוחק וזורה לקוח וירקות שברי שברי הם, מ"מ לר' יוחנן שפיר ניחא שאסורין הן, דאיירי בשלא ידע מהן הגוי, וע"כ ליכא בזה לדינא דשברי שברים מותרין, וביותר, דהרי הרמב"ן להלן כתב דבשוחק וזורה לרוח ובאבני מרקוליס אין לאסור לר' יוחנן אא"כ לא ידע הגוי, דאם ידע בהן הגוי ודאי מייאש, וא"כ היאך הוכיח הרמב"ן גם מאבנים ומשוחק וזורה לרוח דאף שברי שברים מותרין.

ובאמת נ' דבזה מתישב ד' הר"ן בסוגיין שכתב דלפי גיר' רש"י י"ל דכי אמר ר' יוחנן ע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, ה"מ בשנשתברה מאלי' לשברים גדולים שעדין שמה עלי', אבל כל שנשתברה לשברים קטנים בכה"ג ודאי שביק לה ולא פלח לה כלל, עכ"ד, אשר קשיא ע"ז שהרי מוכח בסוגיין דר' יוחנן אסר אף בשברי שברים, וכמו שהוכיח הרמב"ן, ולמש"נ מתישב היטב, דהגם דשברי שברים מותרין, היינו רק היכא שידע בהן הגוי, וע"כ אין להוכיח מכולה סוגיין דאף בכה"ג אסר ר' יוחנן, וכמש"נ.

ואשר מוכח בד' הרמב"ן דפליג ע"ד הר"ן, וס"ל דהתירא דשברי שברים אי"ז מדין יאוש, אלא הוי זה מדין "ביטול דשבירה", ואשר ע"כ ה"ה מותרין אף בשלא ידע בהן הגוי, וכמש"כ הרמב"ן להלן דהא דשרי ר"ל בע"ז שנשתברה מאלי', הוא אף בשלא ידע בה הגוי, וזהו שהק' ע"ז הרמב"ן מכולה סוגיין.

ז] ובטעמא דהרמב"ן דס"ל דמשום הא דאין עבודין לשברי שברים איכא בזה לביטול דשבירה, ול"ד לשוחק וזורה לרוח דהגם דכבר אין עובדין להע"ז מ"מ ליכא בזה ביטול דשבירה אלא הוי זה מדין יאוש, נ' דיל"פ בתרי גווני.

חדא, דס"ל דהא דאין עובדין לשברי שברים, אי"ז כמש"כ הר"ן דהוא משום דתו אין שמה עלי', אלא הוא משום דכה"ג היא בזוי' עליו, וכמש"כ כן בחי' הראב"ד לקמן דמ"ט:, ז"ל, כי בזוי' היא בעיניו כשרואה את יראתו פרקים, עכ"ל, ויתכן דהיינו, דבכה"ג מודה ר' יוחנן לר"ל דאמר איהי נפשה לא אצלה וכו', (דהגם דבנשתברה לשברים סובר הגוי דלא קפדה הע"ז וע"כ לא מבטל לה, מ"מ בנשתברה לשברי שברים מבטל להשברים, כיון דאיהי לא אצלה להן), וע"כ שפיר איכא בזה ביטול דשבירה, וכ"ה דלר"ל איכא ביטול דשבירה בכל ע"ז שנשתברה מאלי'.[[8]](#footnote-9)

וי"ל עוד, דלעולם הא דאין עובדין לשברי שברים הוא משום דאין שם הע"ז על השברים, ואפ"ה איכא בזה ביטול דשבירה, דכיון דהא דאין עובדין להן הוא משום שאין על שברים אלו חשיבות ע"ז, ע"כ הוי זה כביטול דשבירה, ול"ד לשוחק וזורה לרוח שכתב הרמב"ן דל"מ אלא מדין יאוש ולי"ב לביטול דשבירה, דהתם הרי אכתי איכא עלייהו חשיבות ע"ז, שהרי הן ראויין לעבדן, ואך כיון שנעלמו מעיניו א"א לו לעבדן, וע"כ זה ל"מ אלא מדין יאוש.

**ג**

ח] בחי' הרמב"ן בסוגיין מסיק בדעת הרי"ף, דהגם דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, מ"מ שפיר קי"ל כסוגיא דשלהי פירקין דכו"ע אין עובדין לשברים, והיינו משום דאיירי בעיקר ע"ז קיימת דומיא דאשרה, ובכה"ג אין עובדין לשברים אלא לעיקר ע"ז הן עובדין, וא"צ לבטל כל קיסם וקיסם שכיון שגוף ע"ז קיימת לה הן עובדין, ומה שנשבר ממנה בטל הוא להם שאין עובדים לשתים לגוף הע"ז ולשברים והוא אינו עשוי להחזיר לה השברים לפיכך הוא מבטלן, ועוד דמימר אמר אין ע"ז חפצה באותן שברים, עכ"ד.

ונ' דבהך דינא דאין עובדין לשברים היכא שעיקר ע"ז קיימת, מודה הרמב"ן דליכא בזה לביטול דשבירה, וכל הא דהע"ז בטלה הוא מדין יאוש, וכמו שיתבאר.[[9]](#footnote-10)

דהנה בחי' הרמב"ן הק' ע"ד הרי"ף, לפ"מ שפירש מתחילה שמחלק דהגם דקי"ל כר' יוחנן דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, מ"מ שברי שברים מותרין, ז"ל, ועוד הם צריכין לפנים, שהרי פסק כאן בע"ז שנשתברה מאלי' כרבי יוחנן דאמר אסורה, ולפום סוגיא דשמעתא לא שנא שברים לא שנא שברי שברים לעולם אסורה, ואפי' לאחר ששוחק וזורה לרוח, וכולה סוגיין הכי ריהטא וליכא למידחי' דאבנים ושפוין ושוחק וזורה לרוח וירקות כולהו שברי שברים הם וכו' ואפ"ה לר' יוחנן אסירי, ולקמן בשלהי פרקין מסקינן דכ"ע אין עובדין לשברים א"נ לשברי שברים כדגריס רש"י ז"ל ופסק בה רבינו הלכה כרב, עכ"ל.

ותי' הרמב"ן, ז"ל, ונראה שהוא מפרש אותה שמועה בעיקר ע"ז קיימת דומיא דאשרה, דרב סבר עובדים לשברים כשם שעובדין לע"ז עצמה, ושמואל סבר אין עובדין לשברים אלא לעיקר ע"ז הן עובדין, וא"צ לבטל כל קיסם וקיסם שכיון שגוף ע"ז קיימת לה הן עובדין, ומה שנשבר ממנה בטל הוא להם שאין עובדים לשתים לגוף הע"ז ולשברים, והוא אינו עשוי להחזיר לה השברים לפיכך הוא מבטלן, ועוד דמימר אמר אין ע"ז חפצה באותן שברים, אבל מדברי כולם נלמוד שע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, שאין העיקר שלה בטל בשביל אותה שבירה, ואלו שברה אדם בטלה בכל דהו, הלכך אם נשתברה כולה מאלי' כגון דגון לדברי שניהם אסורה כולה שלאותן שברים עובדים, ועוד דטרח ומייתי אומן ומתקן לה, עכ"ל.

וצ"ב דלכאו' לא נתישב בזה משה"ק הרמב"ן דלפום סוגיא דשמעתא אף בכה"ג ס"ל לר' יוחנן דאסורה, שהרי בשפויין ובירקות הוי עיקר ע"ז קיימת, ואפ"ה מבו' דלר' יוחנן ניחא הא דאסירי, והרי דס"ל לר' יוחנן דשברי ע"ז אסורין אף היכא דעיקר ע"ז קיימת, וא"כ כיון שפסק הרי"ף הכא כר' יוחנן דע"ז שנשתברה אסורה, אשר לפום סוגיא דשמעתין איירי אף בכה"ג דעיקר ע"ז קיימת, א"כ היאך פסק התם כרב דשברי ע"ז מותרין היכא שעיקר ע"ז קיימת.[[10]](#footnote-11)

ט] ונ' ללמוד מזה, דחלוק הוא ביסוד הדין הא דשברי שברים מותרין לפי' קמא דהרמב"ן, מהא דשברים מותרין היכא דע"ז קיימת לפי' בתרא דהרמב"ן, דהא דשברי שברים מותרין, כבר נת' לעיל ללמוד מד' הרמב"ן דהוי זה משום דאיכא ביטול דשבירה, אך משא"כ הא דשברים מותרין היכא דע"ז קיימת ליכא למיתי עלה משום ביטול דשבירה, דאי"ז כלל שבירה על הע"ז, שהרי כל הא דכה"ג אין עובדין לשברים הוא משום שאין עובדין לשתים, אך לא בטל חשיבות ע"ז מן השברים, וע"כ אי"ז חשוב כלל כשבירה, אלא הא דהשברים מותרין הוא משום דבכה"ג אין עובדין לשברים, והוי זה כע"ז שהניחוה עובדי' שמותרת.

אשר לפ"ז נמצא, דכל הא דשרינן התם הוא רק בשראה גוי להשברים ומייאש מינייהו, דבלא שראה הגוי להשברים הוי זה יאוש שלא מדעת ול"ה יאוש.

ולפ"ז הרי מתישבים היטב ד' הרמב"ן, דע"כ אף אם מודה ר' יוחנן להך דינא דשברי ע"ז מותרין היכא דעיקר ע"ז קיימת, מ"מ שפיר ניחא לדידי' הא דשפויין ונביי' אסורין, דיל"פ דאיירי בשלא ראה גוי להשפויים ולהנביי' וע"כ אינם ניתרין מדין יאוש, דהוי זה יאוש שלא מדעת, וכאשר כ"כ הרמב"ן להלן דהא דלר' יוחנן ניחא הא דאסרינן בשוחק וזורה לרוח ובחיפה דרכים באבני מרקוליס, הוא בשלא ראה גוי לזה, אשר הוי זה יאוש שלא מדעת, וה"נ נימא בשפויין ובנביי', וז"ב.

וצ"ל לפ"ז, דהא דקשיא לי' להרמב"ן ע"ז, מהא דמשמע הכא דעצי הקן לר' יוחנן אסורים כששברה מן האשרה, אשר לכאו' למש"נ צ"ב דמאי קשיא לי', הרי אף דשברי ע"ז מותרין היכא דעיקר ע"ז קיימת, מ"מ כ"ז שלא ראה הגוי אינם בטלים, נ' דהוא משום דאי מודה ר' יוחנן דכל שראה הגוי את עצי הקן ה"ה מותרין, א"כ מאי פריך ר"ל מהתם, הרי יל"פ דהא דעצי הקן מותרין איירי בשראה אותן הגוי, והרי בלא"ה לפ"ד הראב"ד דלא התיר ר"ל אלא היכא שראה הגוי, בע"כ צל"פ דהא דעצי הקן מותרין איירי בשראה אותן הגוי, והרי דמצינו להעמיד למתני' בכה"ג, וא"כ אי מודה ר' יוחנן דהיכא דראה אותן הגוי ה"ה מותרין, מאי פריך ר"ל מהתם, וז"ב.

**ד'**

י] הראשונים תמהו ע"ד הרי"ף, שפסק בסוגיין כר' יוחנן דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, ופסק בשלהי פירקין דע"ז שנשתברה מאלי' ואין ההדיוט יכול להחזירה מותרין.

ומצינו בזה ג' דרכים בד' הראשונים, חדא, הוא מש"כ הרמב"ן בתחילת דבריו והר"ן בשלהי פירקין, כגיר' רש"י דהתם איירי בשברי שברים, והגם דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, מ"מ שברי שברים מותרין, והרמב"ן דחה לזה, דנראה דהרי"ף גרס התם דכו"ע אין עובדין לשברים, וגם דבסוגיין מוכח דלר' יוחנן אף שברי שברים אסורין, (ועמש"נ בפרט זה לעיל סק"ו), וכ"ה דעת הראב"ד בהשגות פ"ח מע"ז הי"א, וכ"כ בחי' הראב"ד בשלהי פירקין.

עוד כתב הרמב"ן, דשאני התם דעיקר ע"ז קיימת דומיא דאשרה, ובכה"ג אין עובדין לשברים אלא לעיקר ע"ז הן עובדין, שאין עובדים לשתים לגוף הע"ז ולשברים, וכעי"ז כתבו הר"ן בסוגיין, והרא"ה והריטב"א בשלהי פירקין.

ובפי' הר"י מלוניל והנמו"י כתבו, דלעולם אף בשאין ההדיוט יכול להחזירה אסורין השברים, ואך דבכה"ג סגי לבטל קיסם א' וא"צ לבטל כל קיסם וקיסם, וכ"ה ברמב"ם פ"ח מע"ז הי"א, וע' להלן סקי"ח מש"נ בביאור דין זה, ובכס"מ שם כתב דבזה נתישב ד' הרי"ף, אך ברי"ף שלפנינו אין מ' כן, שכתב דהיכא דאין הדיוט יכול להחזירה "מותרין", ומ' להדיא שה"ה מותרין אף בלא ביטול כלל, וצריך בדיקה בר"י מלוניל היאך גרס?.

יא] ונ' די"ל עוד בדעת הרי"ף, דבאמת ב' סוגיות הם, שהרי בסוגיין מפרשי' טעמא דר"ל דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת משום דמסתמא בטולי מבטיל לה מימר אמר איהי נפשה לא אצלה להאי גברא מצלה, ואילו בסוגיא דשלהי פירקין מפרשי' טעמא דמאן דשרי משום דאין עובדין לשברים.[[11]](#footnote-12)

גם ממה שלא הזכירו בגמ' בשלהי פירקין לפלוגתא דר' יוחנן ור"ל, מ' דב' ענינים הם, וכמש"כ כן בפי' הרא"ה שם, ז"ל, שמועה זו קוראה ואומרת פירוש, שהרי למעלה נחלקו בענין זה בפירוש ר"י ור"ל, ולא מסתברא דליפלגו השתא בהאי פלוגתא גופה רב ושמואל וגמרין מסתם לה סתומי, אלא ודאי ענין אחר הוא וכו', עכ"ל, וכ"ה בתורי"ד שם, ז"ל, ומצאתי כתוב בתוס' האי ע"ז שנשתברה ל"ד לע"ז שנשתברה דאיפליגו לעיל ר' יוחנן ור"ל, דאי חדא מחלוקת הא אמאי לא איפליגי לעיל, ועוד אמאי לא אותבינהו ממתני' דלעיל דאותבינהו לר"י ור"ל וכו', עכ"ל, וכעי"ז בחי' הריטב"א שם.

ונ' לפרש בזה בזה, דבסוגיין פליגי ר"י ור"ל בע"ז שנשתברה מאלי', אם יש להתיר בזה משום ביטול דשבירה, דר"ל ס"ל דכיון דמימר אמר איהי נפשה לא אצלה להאי גברא מצלה, בטולי מבטל לה, ואיכא בזה לביטול דשבירה, ור' יוחנן פליג וס"ל דלא בטולי מבטל לה, דאכתי סבור הוא שע"ז זו היא אלוה.

אך בסוגיא דשלהי פירקין פליגי אם יש להתיר משום דאין עובדין לשברים, והיינו דהגם דמודו רב ושמואל לר' יוחנן דאין בזה משום ביטול דשבירה, משום דס"ל דאכתי הגוי סבור דע"ז ו היא אלוה, מ"מ י"ל דאין עובדין לשברים משום שאין עובדין אלא לע"ז שלימה ולא לשברי', ובגמ' דנ"ג: מבו' לדעת רב ושמואל שהטעם בזה הוא משום דזילא בי' מילתא למיפלח לשברים, עמש"נ להלן סקי"ד, וע"כ ממילא יש להתירן מדין יאוש.[[12]](#footnote-13)

ויש לסייע לזה, שהרי לפ"ד הר"ן שהבאנו לעיל סק"ה, הרי להך לישנא בגמ' שם דאין עובדין לשברי שברים, אי"ז משום ביטול דשבירה, אלא היינו דאין עובדין לשברי שברים דאין שמם עליהם, וע"כ ה"ה מותרין מדין יאוש, ולפ"ז ניחא טפי לפרש דאף לל"ק דאין עובדין לשברים, נמי הוא מהך טעמא, ומשום דס"ל דאף להשברים אין עובדין, וע"כ ה"ה מותרין מדין יאוש.

ויש להוסיף עוד בזה, שמקור הסוגיא בדמ"ט דטעמא דמאן דשרי הוא משום שאין עובדין לשברים, ודלא כר"ל דמימר אמר וכו', י"ל דהוא משום דשמואל אמר אין ע"ז צריכה לבטל אלא דרך גדילתה, ואם הא דשרי שמואל בע"ז שנשתברה מאלי' הוא משום דאיכא בזה ביטול דשבירה, א"כ לאו היינו דאין ע"ז צריכה ביטול בשאינה דרך גדילתה, שהרי התירה הוא משום דהוי זה ביטול, ושמואל קאמר דאינה צריכה ביטול, ולא אמר דאיכא בזה ביטול, וע"כ בע"כ דהא דא"צ ביטול הוא משום דאין עובדין לשברים, וע"כ הגם שלא הי' בזה ביטול דשבירה, מ"מ א"צ בזה לביטול, כיון שאין עובדין את הע"ז בצורה הזו. [[13]](#footnote-14)

ונפק"מ בזה, דלר"ל דס"ל דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת משום ביטול דשבירה, ה"ה מותרת אף שלא ידע בה הגוי, וכמש"כ כן הרמב"ן בסוגיין, ומשא"כ לשמואל דס"ל דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת משום דאין עובדין לשברים, אשר הוי זה מדין יאוש, הרי ממילא דאין השברים מותרין אא"כ ידע בהן הגוי. [[14]](#footnote-15)

ובזה ניחא מה שעמדו התורי"ד והריטב"א, מ"ט לא פריך הגמ' התם לכל הני פירכי דפריך בסוגיין, ולהנ"ל ניחא, דבכל הני דוכתי י"ל דאיירי בשלא ידע בהן הגוי, וע"כ אין השברים מותרין.

יב] ולפ"ז מתישב היטב פסקי הרי"ף, דהגם דפסק כר' יוחנן דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, ולי"ב משום ביטול דשבירה, מ"מ פסק כסוגיא דשלהי פירקין דאין עובדין לשברים, וה"ה מותרת משום יאוש, ומשום דמפרש דכל הא דאסר ר' יוחנן הוא רק בשלא ידע בה הגוי, אשר ליכא למיתי עלה משום יאוש, אלא דלר"ל מותרת משום דאיכא בזה ביטול דשבירה, ובזה הוא דפליג עלי' ר' יוחנן וס"ל דליכא בזה לביטול דשבירה, אך כל שידע בה הגוי מודה ר' יוחנן דהיא מותרת מדין יאוש, כיון שאין עובדין לשברים.

והא דמייתי ר' יוחנן מדגון, ולכאו' אף לדידי' תיקשי, שהרי מודה הוא דאין עובדין לשברים, פשוט דהוא משום דלר"ל דע"ז שנשתברה מאלי' בטולי מבטלי לה, ומכיר הגוי שאין ע"ז זו כלום, הרי ממילא אף אינו נוהג בה כבוד, ומשא"כ לר' יוחנן דלא מבטל לה, הרי דהגם דמ"מ אין עובד לשברים משום שאינו עובד אלא להע"ז כצורתה, מ"מ אכתי הוא נוהג בהן כבוד, משום שהן שברי הע"ז, שהרי אכתי הוא מאמין בע"ז זו.

יג] ובזה ניחא גם מה שפסק הרי"ף כדעת שמואל דהמוצא שברי ע"ז הרי אלו מותרין, אשר תמהו ע"ז הראשונים דשמואל לטעמי' דס"ל דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת,[[15]](#footnote-16) אבל לדידן דקי"ל דאסורה, א"כ מ"ט יהיו השברים מותרין.

ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, חדא, כ"כ בעה"מ והרמב"ן וש"ר, הוא דהא דשרי שמואל במוצא שברי ע"ז, אי"ז משום דע"ז שנשתרה מאלי' מותרת, אלא הוא משום דתלינן שהגוי שברה, וכמו שפירש כן רש"י בדמ"ט: לפום אוקימתא תנינא, וע"כ שפיר קי"ל הכי.

והראב"ד בשלהי פירקין כתב, דטעמא דשמואל דשרי במוצא שברי ע"ז, הוא משום ספק ספיקא, דדילמא חזיי' ההוא גברא דלא פלח לשברים ובטלה, ואת"ל דלא חזיא אימור איהו גופי' תברא, ומשו"ה שריא, והרמב"ן בסוגיין פליג ע"ז, ועמש"נ בפלוגתייהו לעיל סק"ד.

והבעה"מ הביא דאיכא מאן דמוקי לה להא דשמואל בשברי שברים, כדמסקי' בשלהי פירקין דכו"ע שברים אסורין ושברי שברים מותרין, וכ"כ הראב"ד בשלהי פירקין דיל"פ דלא שרי שמואל אלא בשברי שברים, וכתב ע"ז דשנויא דחיקא הוא להעמיד ד' הרי"ף, גם בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב שנראה מד' הרי"ף דגרס התם דכו"ע אין עובדין לשברים.

וכל הני דרכים הם להרי"ף לטעמי' דס"ל דמודה שמואל דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, שהרי פסק הכא כר"י דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, ובשלהי פירקין פסק כרב, דא"צ לבטל אלא בשההדיוט יכול להחזירה, אך להמפרשים דהתם שרי שמואל בכל ע"ז שנשתברה מאלי', הרי מתפרש דמה"ט הוא דשרי שמואל במוצא שברי ע"ז, ואין לנו מקור דאף למ"ד דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה מ"מ המוצא שברי ע"ז מותרין, וכבר עמד בזה הר"ן בסוגיין בתו"ד.

ולמש"נ א"ש, שהרי נת' דמודה שמואל לדינא דר' יוחנן דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, והא דשרי בע"ז שנשתברה מאלי', הוא רק בשידע בה הגוי, דכה"ג ה"ה בטלה מדין יאוש, כיון שאין עובדין לשברים, ופסק כן הרי"ף.

ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דשרי שמואל במוצא שברי ע"ז, ואיירי בשיש לתלות שראה הגוי להשבר, וכמו שצ"ל כן לפ"ד הראב"ד דס"ל דכל הא דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת, הוא רק בשידע בה הגוי, וע"כ שפיר פסק כן הרי"ף, שהרי הגם דקי"ל כר' יוחנן דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת, מ"מ קי"ל דאם ידע בה הגוי ה"ה מותרת, משום שאין עובדין לשברים, וע"כ שפיר יש להתיר במוצא שברי ע"ז.

ומאידך אי נימא דמשמעות ד' שמואל דהמוצא שברי ע"ז ה"ה מותרים אף בשלא ראה אותם הגוי, א"כ בע"כ שאין טעמו משום דאזיל לטעמי' בשלהי פירקין דאין עובדין לשברים, שהרי משו"ז לא הי' לנו להתיר קודם שראה הגוי, ובע"כ דטעמו הוא משום דתלינן שהגוי שברה, ושפיר פסק כן הרי"ף, וכמש"כ הראשונים.

יד] ועיקר הך מילתא דהא דאין עובדין לשברים אי"ז משום הא דאיהי נפשה לא אצלה וכו', אלא הוא משום שאין עובדין אלא לע"ז שלימה ולא לשברי', ראיתי בכ' הרי"ק לסייע לזה מסוגיית הגמ' לקמן דנ"ג:, דרב ושמואל דאמרי תרוייהו בימוס שנפגם אסור, ואפי' למ"ד אין עובדים לשברים ה"מ ע"ז דזילא בי' מלתא למפלח לשברים אבל האי לא איכפת לי', והרי להדיא דהא דאין עובדין לשברים, הוא משום דזילא בי' מילתא למפלח לשברים, וזהו שחילקו רב ושמואל, דרק בע"ז גופה זילא בי' מילתא למיפלח לשברים, אך במשמשין לא איכפת לי', ולא משום דאיהי נפשה לא אצלה, וגם, דאם הא דאין עובדין לשברים הוא משום דאיהי נפשה לא אצלה, א"כ לכאו' ל"ש ה"ט כלל לגבי בימוס שאינו אלא משמשי הע"ז, וי"ל, וצ"ע מהתם ע"ד רש"י והאשכול שפירשו דטעמא דמ"ד דאין עובדין לשברים הוא משום דאיהי נפשה לא אצלה, אשר כן מבו' לד' כמה מן הראשונים שדימו הסוגיות זל"ז, וצ"ע בזה.

עוד אמרו בגמ' שם, דרבי יוחנן ור"ל דאמרי תרוייהו בימוס שנפגם מותר, ואפי' למ"ד עובדין לשברים ה"מ ע"ז דכיון דפלחה זילא בי' מילתא לבטולה, אבל הני שקלי להאי ומייתו בימוס אחרינא,[[16]](#footnote-17) ונ' דהיינו, דהגם דמ"ד דעובדין לשברים לא ס"ל לה"ט דאיהי נפשה לא אצלה, מ"מ אלמלי הא דזילא בי' מילתא לבטולה, ל"ה עובד לשברים משום דהויא ע"ז שבורה ולא ניחא לעבוד לע"ז שבורה, ואך משום דזילא בי' מילתא הוא דעובד לע"ז השבורה, וזהו שאמרו דבבימוס דלא זילא בי' מילתא ודאי שקלי להאי ומייתו בימוס אחרינא.[[17]](#footnote-18)

ולכאו' מזה ג"כ משמע, דטעמא דמ"ד דאין עובדין לשברים הוא משום דלא ניח"ל לעבוד לשברי ע"ז, וע"ז הוא דפליג אידך מ"ד, וס"ל דהוא עובד אף לשברים, ולר"י ור"ל מפרשי' דטעמי' הוא משום דזילא בי' מילתא לבטולה, וז"ב. [[18]](#footnote-19)

טו] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בחי' הרשב"א לקמן דנ"ג:, ז"ל, ויש לדקדק בעובדא דעולא דיתיב על בימוסא פגימא היכי עביד הכי ומנא לי' דבטלי' דילמא אכתי לא חזו לי' בפגימתו דליבטלי' וכו' דבשלמא לדברי הראב"ד ז"ל וכו', אבל לדברי רש"י ז"ל ושאר המפרשים וכו' דילמא אכתי לא דקו עלי' ולא חזו לי' ואכתי באסורי' קאים, עכ"ל, ובחי' הריטב"א שם כתב דיש לפרש שהפגימה במקום שנראה לעין, דאי לא דילמא לא חזיי' גוי דלבטלה, עכ"ד.

ומבו' בדבריהם, דהגם דס"ל לעולא דבימוס שנפגם מותר, היינו רק בשראה הגוי להבימוס ובטלו, אך בלא זה אי"ז בטל.

וצ"ב שהרי בגמ' שם מדמי' לה להא דאין עובדין לשברים, והרי למ"ד דאין עובדין לשברים ה"ה בטלה אף קודם שראה הגוי, וכמו שהוכיח הרמב"ן בסוגיין, וכ"ה גם בחי' הריטב"א, וא"כ ה"נ בדין שהבימוס שנפגם בטל אף בשלא ראה הגוי.

האמנם י"ל דכונתם, שהרי בגמ' שם אמרו דאף למ"ד דעובדין לשברים ה"מ ע"ז וכו' אבל הני שקלי להאי ומייתו בימוס אחרינא, ולהך מ"ד הרי פשוט דכל ההיתר הוא מדין יאוש, וע"כ אי"ז בטל אלא מדעת הגוי, אך אי"ז מתישב כ"כ בדבריהם, דמשמעות דבריהם דהוא מילתא דפשיטא שאי"ז בטל אלא מדעת הגוי, ומ' מזה דלכו"ע הוא כן.

ובעכצ"ל בזה, דהא דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת בלא דעת הגוי, הוא משום דהשבירה מורה שאי"ז אלוה, דאיהי נפשה לא מצלה וכו', אך משא"כ בבימוס שנפגם דליכא למיתי עלה מה"ט, והא דה"ה מותר הוא משום דשקלי להאי ומייתי בימוס אחרינא, אין הביטול אלא מדין יאוש, וע"כ אי"ז בטל אא"כ ראה גוי להבימוס וביטלו.

והאמנם קשיא ע"ז, שהרי בגמ' שם מדמי' לה להא דאין עובדין לשברים, אשר בזה ל"ב לדעת הגוי, והרי דאף בימוס שנפגם דמי להא דאין עובדין לשברים, וא"כ ניבעי דעת הגוי לבטל.

והאמנם למש"נ הרי באמת אף למ"ד דאין עובדין לשברים אינם בטלין אלא בשידע בהן גוי, ודלא כר"ל דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת אף בשלא שידע בה הגוי, וא"כ ה"נ בבימוס שנפגם אינו בטל אלא בשידע בו גוי, אך הריטב"א הרי לא פירש כן.

טז] אמנם נ' לישב היטב, שהרי לפי' הריטב"א בדמ"ט:, מש"א התם דאין עובדין לשברים, היינו בכה"ג שעיקר ע"ז קיימת, דכיון דעיקר ע"ז קיים להשתחוות לה אין לו חפץ בשברי' ומבטלה.

ולפ"ז נ' דזה הוא שדנו בגמ' לדמות בימוס שנפגם להפלוגתא אם עובדין לשברים, דלמ"ד דאין עובדין לשברים, והיינו משום דאין לו חפץ בשברי', ה"נ בבימוס שנפגם אין לו חפץ בשברים וה"ה מביא בימוס אחר, ולמ"ד דעובדין לשברים, ה"נ בבימוס שנפגם אכתי הוא מושיב עליו להע"ז, ובזה הוא שאמרו בגמ' דלרב ושמואל אף למ"ד דאין עובדין לשברים, דאין לו חפץ בשברי', הוא רק משום דזילא בי' מילתא למיפלח לשברים, אך בבימוס שנפגם לא איכפת לי', ומאידך לר' יוחנן ור"ל אף למ"ד דאין עובדין לשברים, הוא רק משום דזילא בי' מילתא לבטולה, אבל בבימוס שקלי לי' ומייתי בימוס אחרינא.

והאמנם קשיא, דכיון דכל הא דאין עובדין לשברים הוא רק היכא דעיקר ע"ז קיים, ופי' הרמב"ן דהוא משום דאין עובדין לשתים, וא"כ מה מדמי בימוס שנפגם לזה, הרי בבימוס שנפגם ל"ש ה"ט, אך באמת לד' הריטב"א ניחא, דבד' הריטב"א מבו' דהא דהיכא דאין עיקר ע"ז קיים עובדין לשברים, אין הטעם כד' הרמב"ן דכל הא דאין עובדין לשברים הוא משום דאין עובדין לשתים, אלא לעולם הא דאין עובדין לשברים הוא משום שאין לו חפץ בשברי' ומבטלה, והא דהיכא דאין עיקר ע"ז קיים עובדין לשברים, פי' הריטב"א, ז"ל, משא"כ התם שאינו רוצה להיות בלא שום ע"ז ודעתו לחזור ולתקנה, עכ"ל, ואשר ע"כ ל"ש כ"ז אלא בע"ז עצמה, דזילא בי' מילתא לעשות ע"ז אחרת, אך בבימוס שנפגם, אם אך אין חפץ לגוי בשברים, שקיל להאי ומייתי בימוס אחריני, וכמש"א עד"ז בגמ' דנ"ג: לדעת ר"י ור"ל.[[19]](#footnote-20)

ועד"ז מתישב מה דילה"ע עוד, שהרי כל הך דינא דאין עובדין לשברים, הוא רק להתיר לשברי הע"ז, אך עיקרה אסור, וא"כ מה מדמי הגמ' לזה בימוס שנפגם, שבאנו להתיר הבימוס עצמו, אך להנ"ל נ', דהא דעיקר הע"ז אסורה, הוא ע"ד מש"כ משום שאינו רוצה להיות בלא שום ע"ז, וזילא בי' מילתא לעשות ע"ז אחרת, אך בבימוס שנפגם דמצי שקיל להאי ומייתי בימוס אחריני, אף הבימוס עצמו בטל, ואכתי צ"ע, דבד' הריטב"א בדמ"ט: נ' דהא דעיקר הע"ז אינו בטל הוא משום דרק בשברים אין לו חפץ, ולא בעיקרה, ודלא כמש"נ דאף בעיקרה ל"ה חפץ, ואך שאינו רוצה להיות בלא שום ע"ז, ולפ"ז הדק"ל, וצ"ע בזה.

ולפ"ז הרי שפיר ניחא מה שנקט הריטב"א דאין הבימוס ניתר אא"כ ראהו הגוי, דהגם דהגמ' מדמי לה להא דאין עובדין לשברים, אך הרי נת' דמכוון הגמ' לדמות להא דאין עובדין לשברים היכא דעיקר ע"ז קיים, ובהך דינא נ' דליכא בזה ביטול דשבירה, והא דהשברים בטלין הוא מדין יאוש, ואינם בטלים אא"כ ראה גוי, וכמש"נ כן לעיל סק"ט בדעת הרמב"ן, וה"נ בימוס שנפגם אינו בטל אא"כ ראה גוי, וז"ב.

**ה'**

יז] כתב הרמב"ם פ"ח מע"ז הי"א, ז"ל, ע"ז שנשברה מאלי' שברי' אסורים בהנאה עד שיבטלוה, לפיכך המוצא שברי עבודת כוכבים הרי אלו אסורין בהנאה שמא לא בטלוה העובדי כוכבים, ואם היתה של פרקים והדיוט יכול להחזירם צריך לבטל כל פרק ופרק מפרקי', ואם אינו יכול להחזיר כיון שביטל אבר אחד ממנה בטלו כל השברים, עכ"ל.

וכתב הכס"מ שם, ז"ל, והק' הר"ן על הרי"ף דבריש פרקין פסק כר"י דעבודת כוכבים שנשתברה מאלי' אסורה, והיאך פסק בסוף הפרק כאוקמתא בתרייתא דפלוגתא דרב ושמואל בהדיוט יכול להחזירה, דמשמע בהדיא דאי אין הדיוט יכול להחזירה אפילו לרב מותרת וכו', ומתוך דברי רבינו למדנו תירוץ יפה בדבר, דהא דאוקימנא פלוגתא דרב ושמואל בהדיוט יכול להחזירה, לאו למימרא דאי אין הדיוט יכול להחזירה מותרת בלא ביטול כלל לד"ה, אלא היינו לומר דכשהדיוט יכול להחזירה צריך לבטל כל קיסם וקיסם לרב, וכשאין הדיוט יכול להחזירה אינו צריך לבטל כל קיסם וקיסם, מ"מ אינה מותרת בלא ביטול כלל דהא קי"ל כר"י דאסר, אלא דמפרשי דהא דאסר ר"י אינו אלא בלא ביטול אבל אם ביטל מותר אפילו ע"י ביטול כל דהוא, דכיון שביטל אבר אחד ממנה בטלו כל השברים, דכיון דאין הדיוט יכול להחזירה בביטול כל דהו סגי לי', ומ"מ ביטול בעיא ואי לא בטיל כלל אסור והיינו דר"י, עכ"ל.[[20]](#footnote-21)

וצ"ב גדר הך דינא, דאף דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, מ"מ היכא דאין ההדיוט יכול להחזירה סגי לה בביטול כל דהוא, וע"כ אם ביטל אבר אחד ממנה בטלו כל השברים.

והנה לדעת הרמב"ם נ', דהא דמפרש לפלוגתא דרב ושמואל אם צריך לבטל כל שבר ושבר או סגי בביטול א' מן השברים, אי"ז רק לאוקימתא בתרייתא דאיירי בע"ז של פרקים וההדיוט יכול להחזירה, אלא אף לאוקימתא קמייתא דפליגי אם עובדין לשברים, ולאוקימתא תנינא דפליגי אם שברי שברים אסורין, נמי מודה שמואל דה"ה אסורה, ואך דס"ל דא"צ לבטל כל שבר ושבר.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, דאם אין עובדין לשברים, ואי שברי שברים מותרין, א"כ מ"ט ה"ה צריכה ביטול כלל, ואם ה"ה צריכה ביטול, מ"ט סגי שיבטל שבר א'.

יח] ונ' בביאורו, ושו"ר עיקר הדברים בב"ח סי' קמ"ו, עיי"ש, לפמש"כ רש"י לקמן דמ"ט:, ז"ל, רב אמר אע"פ שנשתברה מאילי' צריכה ביטול, וכל קיסם וקיסם נעשית ע"ז בפני עצמה, הלכך לא סגי לחד בביטולא דחברי', עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דביסוד הדין כל דע"ז אחת היא, סגי שיבטל קיסם א' ממנה ועי"ז כולה בטלה, והיינו דהא דע"ז בטלה בשקירסם וזירד וכו', לא בעי' בזה להא דהוי מעשה הביטול בכל הע"ז, אלא אף אם אין מעשה הביטול אלא במקצתה, כיון דע"ז אחת היא, בטלה כולה, והא דס"ל לרב דצריך לבטל כל קיסם וקיסם, הוא משום דכל דנשתברה נעשה כל קיסם וקיסם כע"ז בפנ"ע, וע"כ הוא דלא סגי לחד בביטולא דחברי'.

ואשר לפ"ז נ', דזהו דמפרשי' באוקימתא קמייתא דטעם פלוגתייהו דרב ושמואל הוא אם עובדין לשברים, דרב דס"ל דעובדין לשברים, ע"כ הוי כל שבר ושבר כע"ז בפנ"ע, כיון שעובדין עתה לכל שבר בפנ"ע, אך שמואל ס"ל דאין עובדין לשברים, וע"כ הגם שאינו מבטל להע"ז משום שנשתברה, ולא ס"ל כר"ל דבטולי מבטל לה דאיהי נפשה לא אצלה וכו', מ"מ כל תורת ע"ז שעליהן הוא משום דהן שברי הע"ז דמעיקרא, וכלפי תורת ע"ז זו דשברי ע"ז הוו כל השברים חדא ע"ז, וע"כ כל שביטל שבר א' בטלו כולן.

ועד"ז הוא לאוקימתא תנינא דפליגי אם שברי שברים אסורין, דשמואל ס"ל דאין עובדין לשברי שברים, וע"כ הגם דאכתי הן אסורין משם דהוו שברי ע"ז, וצל"פ לפ"ז דמש"א שברי שברים מותרין, ל"ד הוא, אלא היינו דאין עובדין לשברי שברים, מ"מ כיון שכל תורת ע"ז שעליהן היא מכח הע"ז דמעיקרא, הרי דכלפי תורת ע"ז זו הוו כל השברים חדא ע"ז, וע"כ כל שביטל שבר א' בטלו כולן.

ונ' דכ"ה גם לאוקמיתא בתרייתא דכו"ע אין עובדין לשברים והכא בע"ז של חוליות והדיוט יכול להחזירה קמיפלגי, והיינו דמודו כו"ע דאין עובדין לשברים כמות שהן, וכל תורת ע"ז שעליהן הוא משום שהן שברי ע"ז, וע"כ סגי בביטול אבר א', והא דפליגי רב ושמואל הוא בע"ז של חוליות דהדיוט יכול להחזירה, דבזה ס"ל לרב דעובדין אף לשברים, שעדין שמם עליהן, כיון שהדיוט יכול להחזירן, ולא חשיבי כשברים, וזה ע"ד מש"א בשבת דפ"ג: בדין טומאת ע"ז לאברים, דחלוק הדין היכא דהדיוט יכול להחזירה די"ל דכמאן דמחברא דמי, מהיכא דאינו יכול להחזירה די"ל דכמאן דמתברא דמי, וכיון שאף עתה עובדין אותן, ע"כ הוי כל שבר ושבר כע"ז בפנ"ע, ולא סגי לחד בביטולא דחברי', ושמואל ס"ל דאף בכה"ג אין עובדין לשברים, וכל תורת ע"ז שעליהן הוא משום שהן שברי ע"ז דמעיקרא, וע"כ אם ביטל אבר א' בטלו כולן, וז"ב.

יט] שו"ר בפי' הר"י מלוניל והנמו"י שפירשו לאוקימתא בתרייתא דגמ' כד' הרמב"ם, דאף היכא דאין ההדיוט יכול להחזירה ה"ה אסורה, ואך דבכה"ג משתריא בביטול א' מקסמי', אך מפורש בדבריהם דלאוקימתא קמייתא דטעמא דשמואל הוא משום שאין עובדין לשברים, הוי הטעם כדר"ל דאיהי נפשה לא אצלה, וה"ה מותרת אף בלא ביטול.

וכ"ה גם לפמש"כ בהגה' הגר"א בשלהי פירקין, דהרמב"ם גריס במקום בשברי שברים בשארי שברים, ור"ל אם שארי שברים מתבטל בביטול שבר א', עכ"ד, אשר לפ"ז רק לאוקימתא בתרייתא הוא דמודה שמואל דהשברים אסורין ואך דסגי בביטול א' מן השברים, אך לאוקימתא קמייתא ותנינא ס"ל לשמואל דהשברים מותרין אף בלא ביטול א' מהן.

ובאמת יש לסייע לזה, שהרי לקמן דמ"ט: אמרו דאי אין עובדין לשברים אפי' תלת נמי לא, ולקמן דנ"ג: דנו להתיר בימוס שנפגם למ"ד דאין עובדין לשברים, וצ"ב לדעת הרמב"ם דאף למ"ד דאין עובדין לשברים בעי ביטול, ואך דסגי בביטול שבר א', שהרי התם ל"ה ביטול כלל, [[21]](#footnote-22) ובסוגיא דדנ"ג: יל"ד לישב, דהגם דע"ז גופה שאין עובדין אותה, ה"ה אסורה משום שהיא שברי ע"ז, מ"מ משמשין אין אסורין אא"כ ה"ה משמשין, וכל ששוב אינם משמשין ה"ה בטלין, ויל"ע בזה, אך אי נימא דאף הרמב"ם מודה דלאוקימתא קמייתא דטעמא דשמואל הוא משום שאין עובדין לשברים, ה"ה מותרת אף בלא ביטול, ניחא.

**ו'**

כ] בחזו"א סי' ס"א סק"ט כתב, ז"ל, נראה דלכו"ע אין עיקר עבודתן לשברים, שהרי בתחילה הן מקפידין על שלימות צורתן כפי אמונתן בצורה ההיא, אלא אחרי שכבר הושלמה פעם אחת ונשתברה אח"כ, בזה לא הסיחו עדין דעתם ממנה לר"י, ונראה דהאי עובדין לשברים היינו קבלת אלהות וכו', אבל באמת אינן עובדין לה עוד את עבודותי', אלא שכל שמחזיקין את השברים בכבודן ובענינן כמו בשלימותן אי"ז ביטול, עכ"ל.

ונ' דיש לסייע לזה מסוגיא דשבת דפ"ג:, דבעי רב חמא בר גוריא, ע"ז ישנה לאברים או אינה לאברים, היכא דהדיוט יכול להחזירה לא תיבעי לך דכמאן דמחברת דמי, כי תיבעי לך היכא דאין הדיוט יכול להחזירה מאי, כיון דאין הדיוט יכול להחזירה כמאן דמתברא דמי, או"ד הא לא מחסרה, ואיכא דבעי לה להך גיסא, היכא דאין הדיוט יכול להחזירה לא תיבעי לך דכמאן דמתברא דמי, כי תבעי לך היכא דהדיוט יכול להחזירה מאי, כיון דהדיוט יכול להחזירה כמאן דמחברא דמי, או"ד השתא מיהא קשלפה ושריא, תיקו.

וכתבו התוס' שם, ז"ל, לענין טומאה מבעיא לי' וכו', אבל לענין איסורא דאורייתא לא שייך למילף מנדה ואע"ג דאסור בהנאה בטומאה דרבנן מיבעיא לי' אי פרחה אי לאו, משמע דבהדיוט יכול להחזירה פשיטא דאסירה אפילו לל"ב, מדבעי לענין טומאה בהדיוט יכול להחזירה, דאי איסור הנאה דאורייתא שרי כ"ש דלא מטמא, וקשה לר"י וכו' ונראה לר"י וכו' אבל הכא מיירי בחוליות גדולות דאפי' שמואל מודה דאסירי בהנאה אפי' אין הדיוט יכול להחזירה, עכ"ל.

ועיי"ש בתורי"ד שכתב, ז"ל, ואפילו את"ל הלכה כר' יוחנן דאסורה, ה"מ בהנאה אבל טומאת ע"ז אין לה, דשאני טומאה מאיסורא, כדאמרי' לקמן בע"ז פחותה מכזית שהיא אסורה בהנאה ואין בה טומאה, עכ"ל.

וצ"ב דכיון דאסירא בהנאה ועדין ע"ז היא, א"כ מאי מיבע"ל אם ה"ה מטמאה, והיכי מצינו למילף מנדה דאינה לאברים, הרי הוו השברים כע"ז גמורה, ומ"ט לא יטמאו, ול"ד לנדה דאינה לאברים, דטומאת הנדה הויא על הנדה כולה, ולא על אבר ממנה.

ולכאו' מוכח מזה דכל הא דאסירי השברים בהנאה, הוא רק משום דהוו שברי הע"ז דמעיקרא, אך לא חשיבי כע"ז בעצמן, וזהו דמיבע"ל שמא פרחה מהן טומאתן, וזהו דמדמי' לה להא דנדה אינה לאברים, דאף הכא אי"ז אלא אברי ע"ז.

וזה מורה כמש"כ החזו"א, דהאי עובדין לשברים היינו קבלת אלהות וכו', אבל באמת אינן עובדין לה עוד את עבודותי', ואך דכיון שמחזיקין את השברים בכבודן ובענינן כמו בקדמותן אי"ז ביטול, דלפ"ז נמצא דכל עיקר תורת ע"ז שעל השברים הוא מכח דהוו שברי ע"ז דמעיקרא, שהרי השתא אין עובדין אותן, וכבר אינם ע"ז, ואך דאכתי חשיבי כשברי ע"ז, כיון דליכא ביטול.

כא] אמנם אי"ז מתישב בל' הראשונים דנראה להדיא דעובדים בפועל את השברים, וזהו שכתבו דהיכא דעיקר ע"ז קיימת שאני דאין עובדין לשנים, וצ"ע בזה.

גם למש"נ לעיל סקי"ח בד' הרמב"ם, הרי מבו' דהיכא דהדיוט יכול להחזירה עובדין בפועל אף את השברים, וע"כ הוא דצריך לבטל כל שבר ושבר, ודוקא היכא דאין ההדיוט יכול להחזירה, הוא דאין עובדין בפועל את השברים, אלא דמ"מ מחזיקין אותן בכבודן ובענינן ואי"ז ביטול, (וע"כ כיון שכבר אין עובדין להן וכל תורת ע"ז שעליהן הוא בתורת שברי ע"ז דמעיקרא, סגי בביטול א' מן השברים).

וצ"ל בזה לפמש"כ החזו"א דלכו"ע אין עיקר עבודתן לשברים, שהרי בתחילה הן מקפידין על שלימות צורתן כפי אמונתן בצורה ההיא, אלא אחרי שכבר הושלמה פעם אחת ונשתברה אח"כ, בזה לא הסיחו עדין דעתם ממנה לר"י, ויש להוסיף, מש"א לקמן דנ"ג: דאפי' למ"ד דעובדין לשברים ה"מ ע"ז עצמה דכיון דפלחה זילא בי' מילתא לבטולה, ולפ"ז י"ל דכיון שאין עובדין לשברים מצ"ע, אלא משום שהם שברי הע"ז שעבדו לה מתחילה, שפיר י"ל דלי"ב טומאה.

1. וצ"ב בל' הריטב"א בדמ"ב. במה שפירש בהא דלר"ל ל"ב שידע בה הגוי, ז"ל, ומיהו לריש לקיש דקילא לי' עבודה זרה שנשתברה מאילי', ואפילו היכא דשברי' קיימין ויכול לתקנה קאמר שהיא מבוטלת ואע"פ שהוא שלא בפני הגוי, וכ"ש בזה שהיא אבודה ממנו ומכל אדם, עכ"ל, וצ"ב דלכאו' מה שהיא אבודה ממנו ומכל אדם, אי"ז מועיל כלל לענין הא דה"ה בטלה אף שלא בפני הגוי, שהרי הא דהיא בטלה אף שלא בפני הגוי, הוא משום דאיכא בזה ביטול דשבירה, וכמש"נ, ולענין זה אין מה שהיא אבודה ממנו ומכל אדם מועיל כלום, דהגם דמכח הא דהיא אבודה ממנו ומכל אדם מייאש מינה, הרי זה אינו טעם כלל שתתבטל בלא דעת הגוי, וצ"ב בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה משמעות ל' המרדכי, וכמו שדקדק המהרש"ם ח"ד סי' י"ב, ועיי"ש שהביא להוכיח כן, בהא דפריך בסוגיין לר"ל מהא דתנן דישראל אינו מבטל ע"ז של גוי, דתיהוי כע"ז שנשתברה מאלי', ומ"ט לא מוקמי' לה בביטול באמירה, ועמד בזה הישועות יעקב, ובע"כ דל"מ ביטול באמירה אלא בע"ז שלו, והתם הרי תנן דגוי מבטל שלו ושל חבירו וישראל אינו מבטל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובפשוטו הי' נ', דמה"ט הוא שכתב הראבי"ה שם דל"מ ביטול באמירה אלא בלא אונס, אבל אם הוא אנוס ל"מ הביטול, והיינו משום דכל ענין ביטול דאמירה הוא שמתיאש ממנה ושוב אינו עובדה, וע"כ ל"ש כל עיקר ביטול זה אלא מדעתו, אך כל שאומר כן בע"כ ולבו בל עמו, הרי אי"ז יאוש כלל, שהרי ישוב לעבדה, ובשו"ת הרדב"ז מכת"י סי' קי"ז מ' שהטעם בזה הוא, דביטול שע"י מעשה אלים ומהני אף בע"כ, וביטול באמירה או מחשבה דגריע ל"מ אלא מדעתו, וצ"ב דלפי דבריו לכאו' היכא שמבטל מדעתו, הגם שהסיבה הגורמת לזה הויא לאונסו, בדין דיועיל ביטולו, ויל"ע אם ה"ז מתישב עם ד' הראבי"ה בהניחוה עובדי' בשעת מלחמה, וצ"ע בזה.

   אמנם מד' ראבי"ה יש ללמוד שאי"ז הטעם, וע' חזו"א סי' ס"א סוסק"ז, וצ"ע, דעיי"ש שהוכיח כן דל"מ ביטול באמירה באונס, מהא דתנן דע"ז שהניחוה עובדי' בשעת שלום מותרת בשעת מלחמה אסורה, והיינו משום דמפרש דהא דבשעת מלחמה אסורה, אין הטעם כמש"כ הריטב"א שם, דכל הביטול בהניחוה עובדי' הוא מהא דלא חייש למישקלה, וע"כ בשהניחוה בשעת מלחמה ליכא כלל לעיקר הביטול, וע' חזו"א סי' ס"א סק"ב, אלא הטעם בזה, דאף דאיכא בזה ביטול, דכיון שהניחוה ואין דעתם לחזור מייאשי מינה ואין דעתם לעבדה, מ"מ כיון שהניחוה משום אונסם, אי"ז ביטול.

   ולפ"ז הרי מתבאר להדיא דהא דביטול באמירה ל"מ באונס, אין הטעם משום שישוב לעבדה, אלא הגם שלא ישוב לעבדה, מ"מ כל דהוי זה מחמת אונס ל"ה זה ביטול.

   וכ"ה מבו' גם במש"כ הב"ח בסי' קמ"ה לישב משה"ק הב"י, דאם מהני ביטול באמירה, א"כ מ"ט במכרה ומשכנה ל"ה ביטול, וכתב הב"ח דלק"מ, דאע"ג דמכרה מרצונו דזוזי אנסוהו, וע' כן בחי' הריטב"א דנ"ג: דשאני מכרה מהניחוה עובדי', משום דבמכירה יוצאת ממנו בעל כרחו, וזה כד' הב"ח, והרי דאף שגמר בדעתו שלא לעבדה יותר, מ"מ כיון שעשה כן מחמת אונס, ל"ה זה ביטול.

   ונ' הטעם בזה, דהא דע"ז שהניחוה עובדי' בטלה, לאו היינו דכל שבפועל נתיאשו מלעבדה ה"ה בטלה ממילא, אלא היינו דכל שהניחוה מלעובדה הוי זה מעשה ביטול, ואשר ע"כ שפיר י"ל, דכל הא דהנחה מלעובדה הוי זה מעשה ביטול, הוא דוקא בשמניחין מלעובדה מדעת, דכ"ה דשבירת הע"ז הויא מעשה ביטול, ה"נ מה שמניח מלעובדה ברצונו הוי זה מעשה ביטול, אך כל שמניחין מלעובדה באונס אי"ז מעשה ביטול כלל, דכיון שברצונו הי' עובדה, וכל הא דאינה עובדה הוא משום אונסו, ל"ה זה מעשה ביטול.

   ולכאו' לפ"ד הראבי"ה, ניחא משה"ק הרמב"ן דבשוחק וזורה לרוח מ"ט אינה בטלה אף לר' יוחנן מדינא דע"ז שהניחוה עובדי', ולד' ראבי"ה ניחא, דהגם דכה"ג ה"ה מתיאש מלעבדה, מ"מ כיון דהוי זה באונס, ל"ה זה ביטול, וז"ב.

   אך באמת אין לישב כן, שהרי הרמב"ן הביא גם ממש"א לקמן דמ"ג. דבע"ז שנאבדה אם הי' הבעלים מתיאש מאיסורא, היתה בטלה, והרי דאף דהוי היאוש מחמת אונס, ה"ה בטלה, ובע"כ דכל מש"כ ראבי"ה דל"מ ביטול באמירה מחמת אונס, היינו בדליכא יאוש גמור שיתכן שישוב הוא או אחר לעבדה, ע"ד שאמרו לקמן דמ"ג. בע"ז שאבדה, ולקמן דנ"ג. בפירש"י לגבי מכרה לצורף, וכאשר כ"ה להדיא בחי' הריטב"א דנ"ג דבהניחוה עובדי' נמי איכא למימר דאי גוי משכח לה פלח לה ואי ישראל משכח לה איידי דדמי' יקרים זבוני מזבין לה, ואך דמ"מ ה"ה בטלה משום מה שהניחוה מליטלה עמהן, עכ"ד, אך כל שנתייאש לגמרי מעבודתה, ה"ה בטלה, וא"כ ה"נ בשוחק וזורה לרוח בדין שתיבטל, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם בדעת הראב"ד גופי' י"ל, דס"ל דלעולם ל"מ יאוש ע"י אחר, והא דהכא ה"ה בטלה אף בשראה גוי אחר, הוא משום דהוי הביטול ע"י השבירה, ולפ"ז מתישב קו' הרמב"ן ע"ד הראב"ד, וכמש"נ לעיל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. עוד הק' הרמב"ן, עוד דהא ס"ל לשמואל בפרק כל הזבחים שנתערבו הנח לע"ז דספק ספיקא אסור, ובדעת הראב"ד צ"ל דכל הא דס"ל דספק ספיקא דע"ז אסור, היינו רק בספק ספיקא דתערובת. [↑](#footnote-ref-6)
6. והיינו שהרי להצד דהאי גברא פלח לשברים ואך ששברה בידים וע"כ היא בטלה, ליכא בזה אלא ביטול דשבירה, דהאמנם אם ל"ה פלח לשברים, הרי ממילא דאף בששבר איהו איכא בזה נמי להביטול דיאוש דומיא דנשתברה מאלי', אך להצד דפלח לשברים , ליכא בזה ביטול דיאוש, ואינה בטלה אלא משום ביטול דשבירה, וע"כ הוי זה תרי ספיקי, שמא האי גברא לא פלח לשברים ואיכא בזה ביטול דיאוש, ושמא שברה הגוי ואיכא בזה ביטול דשבירה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והרי לדעת הראב"ד שהוא מקור תי' זה דשברי שברים בלא"ה צ"ל דאיירי בשידע בהן הגוי, שהרי דעתו דאף הא דשרי ר"ל בע"ז שנשתברה מאלי' אי"ז אא"כ ידע בה הגוי. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש לסייע לזה, דהנה הרמב"ן כתב דר' יוחנן ודאי ס"ל דאף שברי שברים אסורין, והוכיח כן מהא דמקשי לי' ר"ל לר' יוחנן מפה אל פה דקן שבראש האילן שברי שברים הן שאין העוף עשוי לשבר מן האילן אלא קנים דקים מראשי ענפים, ואפ"ה לר' יוחנן אסירי, עכ"ד, והנה להלן כתב הרמב"ן בדעת הרי"ף, דשברי ע"ז מותרין היכא דעיקר ע"ז קיימת, וכתב לפ"ז, ז"ל, והא דמשמע הכא דעצי הקן לר' יוחנן אסורים כששברה מן האשרה איכא למימר משום דהו"ל כדרך גדילתה דאורחא דאילן שמקננין בו עופות וע"מ כן עובדין אותו, ור"ל מק"ו אקשי לי' דאי הכא מותר כש"כ בעלמא, ואיהו ודאי שרי לי' דכיון דלא אצילה נפשה מכל שבירה בטולי בטלה כטעמי' וכו', עכ"ל.

   וצ"ב דא"כ היאך הוכיח מינה הרמב"ן דלר' יוחנן אף שברי שברים אסורין, הרי יל"פ דלעולם מודה ר' יוחנן דשברי שברים מותרין, והא דעצי הקן אוסרין הוא משום דהו"ל דרך גדילתה וכו'.

   והעירוני, דכ"ה מוכח בדעת הראב"ד, שדעתו בפ"ח מע"ז הי"א דקי"ל דשברי שברים מותרין, ואילו בפ"ז הי"ב כתב דאין עצי הקן מותרין אלא בשהביא ממקום אחר, והרי דס"ל דאם שברה ממנו עצים ה"ה אסורין, ולי"ב להתירא דשברי שברים, ובע"כ הטעם בזה הוא משום דהוי זה דרך גדילתה.

   אך אי נימא דדעת הרמב"ן דהא דשברי שברים מותרין הוא משום דמבטל להן משום דאיהי לא אצלה להן וכו', א"ש היטב, דע"כ א"א לפרש דבעצי הקן דהו"ל דרך גדילתה ס"ל לר' יוחנן דה"ה אסורין, שהרי כ"ה דלר"ל ה"ה מותרין, וכמו שפירש הרמב"ן דכיון דלא אצילה נפשה מכל שבירה בטולי בטלה, ה"נ לר' יוחנן בדין שיהיו שברי שברים מותרין בכה"ג, ומשא"כ במש"כ הרמב"ן דשברי ע"ז מותרין היכא שעיקר ע"ז קיימת, בזה הוא די"ל דהיכא דהוי זה דרך גדילתה ה"ה אסורין.

   והעירוני די"ל עוד בזה, דהנה בד' הרמב"ן שם נ', דכל ה"ט דדרך גדילתה, הוא רק בצירוף הא דאכתי בגופה קיימי, וכנראה צל"פ דהיינו, דמה"ט אין רואין את השברים כדבר נפרד, וע"כ ל"ש בזה הא דאין עובדין לשתים, ואשר ע"כ ל"ש ה"ט אלא לגבי הא דשברי ע"ז מותרין היכא דעיקר ע"ז קיימת, אשר הוא משום דאין עובדין לשתים, אך בהא דשברי שברים מותרין, ל"ש ה"ט כלל.

   אמנם האמת יורה דרכו, דמש"כ הרמב"ן בסו"ד לה"ט דאכתי בגופה קיימא, הוי זה ישוב אחר, וכמו שסיים הרמב"ן, ז"ל, דהא אפי' בבצים אסר אין צריך לומר בעצים, עכ"ל, ונ' בביאורו, דהגם שמן הדין יש להתיר לעצי הקן, משום שאין עובדין לשתים, מ"מ כיון דקיימי בגופה יש לאסרן מדרבנן, שהרי אפי' הביצים שעל האילן אסורין, וכ"ש עצי האילן.

   והא דלר"ל ניחא דעצי הקן מותרין, דכיון שהטעם לאסור הוא משום דקיימי בגופה, א"כ לכאו' בדין דאף לר"ל יהיו אסורין, נ' דהוא משום דלר"ל אף העץ עצמו מותר, וכמש"כ הרמב"ן בתו"ד, דכיון דלא אצילה נפשה מכל שבירה בטולי בטלה, ומ' דאף העץ עצמו מותר, אמנם בד' רש"י ותוס' וש"ר מוכח דאף לר"ל אין העץ עצמו מותר, ועמש"נ בזה ב?, ואשר ע"כ לדידי' אין לאסור לעצי הקן, וז"ב. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכ"ה בל' הרא"ה בשלהי פירקין, ז"ל, התם הוא בנשתברה כולה דדעתו להחזירה, אבל הכא דעיקרה קיים ודאי "איאושי מייאש" מהנהו שברים, מימר אמר ע"ז גופה לא ניח"ל בהו, עכ"ל.

   אמנם נ' דאין ללמוד לזה מד' הרא"ה, שהרי הרא"ה כתב לעיל מינה ל' יאוש גם בדינא דסוגיין, ז"ל, דאפי' ר"ל דשרי לעיל התם הוא בנשתברה כולה, אבל הכא דעיקרה קיים ודאי אסורה דלא "מייאש" מינה ושברים גופייהו בתרה גרירי, עכ"ל, והרי דאף דינא דר"ל הוא משום יאוש, וזה צ"ב דא"כ מ"ט ה"ז בטל אף בלא שידע בה הגוי.

   ונ"פ דהרא"ה לטעמי' אזיל, דמפרש בסוגיין בטעמא דר"ל, ז"ל, דסבר ר"ל דמסתמא בטולי מבטל לה שכן דעתו של גוי מתחילתו שאם תשתבר ליפקע איסורא מינה, עכ"ל, אשר לפ"ז נ' לדעתו דבאמת הא דשרי ר"ל בע"ז שנשתברה מאלי' הוי זה מדין יאוש, דמעיקרא כ"ה דעתו דאם תשבר שלא יעבדנה, וזמש"כ ליפקע איסורא מינה, היינו שכבר לא יעבדנה, אך אי"ז מעשה ביטול, וכ"נ בל' הרא"ה בסוגיין דההיתר הוא מדין יאוש, עיי"ש שפירש דאם נתיאש בפירוש מעבודתה או הי' בענין שא"א לתקנה, ודאי הוי זה יאוש ושרי, וכי פליגי בנשתברה שלא בפניו וכו' ואין אנו יודעין דעתו בענין עבודתה "אם נתיאש הימנה אם לאו", ונ' מלשונו דבזה הוא הנידון אם נתיאש או לא. [↑](#footnote-ref-10)
10. וע"ד הפשט נ' די"ל, וזה אי נימא דהא דשברי שברים מותרין הוא משום דבכה"ג מודה ר' יוחנן דאיכא לה"ט דאיהי נפשה לא אצלה וכו', עמש"נ בזה לעיל סק"ז, אשר לפ"ז נמצא דהא דשברי שברים מותרין הוי זה הגבלה בהא דפליג ר' יוחנן אדר"ל וס"ל דשברים אסורין ולא אמרי' לה"ט דאיהי נפשה לא אצלה דלא פליג עלי' אלא בשברים ולא בשברי שברים, אשר ע"כ קשיא דמאי פריך מכל הני דוכתי לר"ל, הרי גם לר"י תיקשי, דלא פליג על ר"ל אלא בשברים ולא בשברי שברים, אך משא"כ בהא דשברי ע"ז מותרין היכא דעיקר ע"ז קיימת, הרי הוי זה דין בפנ"ע, ואי"ז שייך כלל לפלוגתת ר' יוחנן ור"ל, והיינו דבפלוגתא זו דסוגיין פליג ר' יוחנן עלי' בכל גווני, ואך דהיכא דעיקר ע"ז קיימת מתיר ר' יוחנן מטעם אחר, וע"כ שפיר פריך מכל הני דוכתי לר"ל, דלר' יוחנן דסוגיין ניחא, דהגם די"ל דיש להתיר מטעם אחר, מ"מ משום נידון דסוגיין אין להתיר לדעת ר' יוחנן, ומה שיש להתיר מטעם אחר אי"ז שייך לד' ר' יוחנן דהכא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-11)
11. האמנם בפירש"י שם פירש, דטעמא דמאן דס"ל דאין עובדין לשברים הוא משום הא דמימר אמר איהי נפשה לא אצלה וכו', וכ"ה בספר האשכול מהד' אלבק הל' ע"ז, ז"ל, נימא בהא קמיפלגי דמר סבר עובדין לשברים, ומר סבר אין עובדין לשברים, כלומר לימא בפלוגתא דר' יוחנן וריש לקיש קא מיפלגי, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיקר הפירוש בלישנא דגמ', כ"ה גם לפ"מ שפירשו הרמב"ן ודעימי' דמש"א התם דאין עובדין לשברים היינו בשעיקר ע"ז קיימת, ומשום שאין עובדין לשתים, ולפ"ז ג"כ ל"ד כלל נידון סוגיא דילן לנידון סוגיא דהתם, דבסוגיא דילן שרי ר"ל משום דבטולי מבטל לה, דמימר אמר וכו', אך התם לא דנו להתיר משום דבטולי מבטל לה, אלא משום שאין עובדין לשברים כשעיקר ע"ז קיים וע"כ ה"ה מותרת מדין יאוש. [↑](#footnote-ref-13)
13. ונ' לפ"ז, דהא דמפרשי' בל"ב בשלהי פירקין, שנחלקו בשברים היכא שהדיוט יכול להחזירה, י"ל דכ"ז ל"ש אלא לפום נידון סוגיא דהתם, דאתינן עלה משום שאין עובדין להן, שאין שם הע"ז עליהן, ובזה הוא דס"ל לרב דכל שהדיוט יכול להחזירה ליכא בזה יאוש, שהרי בידו להחזירה לקדמותה, אך משא"כ לר"ל דשרי משום דבטולי מבטל לה דאיהי נפשה לא אצלה, אין מקום לחלק בזה, דהגם דהדיוט יכול להחזירה, מ"מ ה"ה מבטלה דאיהי נפשה לא אצלה וכו'.

    ועד"ז נ' גם לגיר' רש"י דגריס התם דכו"ע שברי שברים מותרין, וי"ל דע"ז הוא דפליגי בשההדיוט יכול להחזירה, די"ל דכה"ג לא חשיב כשברי שברים, ע' תורי"ד שם שתמה ע"ד רש"י, דכל שההדיוט יכול להחזירה, ודאי לא גרע משברים שהן אסורין, וגם י"ל דלד' הר"ן דהא דשברי שברים מותרין הוא משום שאין שמם עליהן, ע"כ ס"ל לרב דכל שההדיוט יכול להחזירן עדין שמם עליהן, אך משא"כ למ"ד דאף שברים מותרין, משום דאיהי נפשה לא אצלה וכו', היינו אף בשההדיוט יכול להחזירן.

    ועד"ז נ' גם לפ"מ שפירש הרמב"ן ודעימי' דהתם איירי בשעיקר ע"ז קיימת, וע"כ הוא דאין עובדין לשברים משום שאין עובדין לשתים, וגם לדעת הרמב"ם דאף בשאין ההדיוט יכול להחזירה צריך לבטל קיסם א', וי"ל כן גם לפ"מ שחילקו התוס' שם בין סוגיא דהתם לסוגיא דהכא, ודו"ק.

    והנה אמנם בפי' הרא"ה שם כתב, ז"ל, ולא פליג עלי' אלא בע"ז של חוליות והדיוט יכול להחזירן, ובהא אמר רב אע"ג דעיקר ע"ז קיים כיון דהנהו שברים הדיוט יכול להחזירן מהני דלא מייאש, סבר ע"ז גופה לא קפדא, ולהכי לא בטלה, עכ"ל, אך נ' דמודה הרא"ה דלר"ל דמימר אמר איהי נפשה לא אצלה, הוא אף בכה"ג שההדיוט יכול להחזירה, דאף בכה"ג הי' לה להציל עצמה, ורק במה שדנו התם דהיכא דעיקר ע"ז קיימת מייאש מן השברים דמימר אמר ע"ז גופה לא ניח"ל בהני שברים, וע"ז הוא שאמרו דהיכא שהדיוט יכול להחזירן סבר דע"ז גופה לא קפדא על הני שברים, וז"פ. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויש להוסיף עפי"ז, דמה"ט בד' ר"ל דאמר מותרת, אשר מ' דמותרת מיד אף קודם שראה הגוי, בע"כ דטעמו משום הא דאיהי נפשה לא אצלה וכו', דאי משום דאין עובדין לשברים, ל"ה בטלה אלא בשראה הגוי, אך בד' שמואל דאמר דא"צ ביטול אלא דרך גדילתה, שפיר יל"פ דאיירי בשראה הגוי, שהרי אנו דנים אם בעי' שיבטל הגוי או ל"ב, ושפיר י"ל דמ"מ בעי' שיראה הגוי, וע"כ שפיר יל"פ טעמו משום יאוש הגוי, וזהו דקאמר דא"צ ביטול אלא סגי שיראנה הגוי. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכן פירש"י ותוס' בסוגיין דטעמא דשמואל הוא משום דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת.

    ובישוב סוגיא דשלהי פירקין שדנו לומר דשמואל ס"ל דעובדין לשברים, מצינו ד' דרכים בד' הראשונים, חדא, הוא מש"כ התוס' שם דהתם מיירי שדרכה לנשר קיסמין וענפים תדיר ואין מניחין לעבדה בכך, ולכך יש לאסור הקיסמין הנופלין ממנה, עו"כ התוס' דהתם מיירי בשכל השברים יחד, ובכה"ג אמר שעובדין לשברים, ועמש"נ הטעם בזה בהערה הבאה,, עו"כ הראשונים, דהתם מיירי בשעיקר ע"ז קיים, ובכה"ג ס"ל לשמואל דעובדין לשברים, עו"כ הרי"ד והר"ן דלפום מסקנת סוגיא דהתם ס"ל לשמואל דאין עובדין לשברים, ולאוקימתא תנינא דס"ל דעובדין לשברים, בע"כ דהא דשרי במוצא שברי ע"ז, הוא משום דתלינן שהגוי שברה, וכמו שפירש"י שם, וע' עוד בתורי"ד מהדו"ק שם מש"כ לפרש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועפ"ז נ' דיל"פ ד' התוס' לקמן דמ"ט: שחילקו דהיכא דכל השברים קיימין עובדין אף לשברים, אשר צ"ב הטעם בזה, שהרי התוס' נקטו דשמואל כר"ל, ולר"ל הטעם דאיהי נפשה לא מצלה, וא"כ מ"ט היכא דאיכא כל השברים שאני, ויל"פ דהוא משום דכיון דפלחה זילא בי' מילתא לבטולה, וע"כ רק בשאין כל השברים לפניו ה"ה מבטל להן, דלא זילא בי' מילתא, כיון שאי"ז כל הע"ז, אך כל שכל השברים יחד אינו מבטל להן. [↑](#footnote-ref-17)
17. ויש להוסיף, מש"כ בחי' הראב"ד שם, ז"ל, אבל אבן אחת משנפגמה "רובא" שביק לה ומייתי אחרינא, וכי בעי' נפילת רובו בבימוס, ה"מ שנפל מאליו, אבל היכא דפגמן איהו אפי' במשהו בטלין, כדמ' הא דזילא באפי' ובטלינהו, כדאמר לענין אשרה אפי' עלה א', עכ"ל.

    ולכאו' צ"ע, שהרי בסוגיין מבו' דלמ"ד דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת, היינו אף בשנשבר מעט ממנה, וכדפריך לר"ל מהא דתנן דישראל אינו מבטל ע"ז של גוי.

    ונ' פשוט, דבע"ז שנשתברה דהא דמותרת לר"ל הוא משום דבטולי מבטל לה דאיהי נפשה לא אצלה וכו', היינו אף בשנשבר מעט ממנה, דאף בכה"ג אמר איהי נפשה לא אצלה וכו', אך משא"כ הא דבימוס שנפגם מותר, אשר אי"ז כלל משום הא דאיהי נפשה לא אצלה וכו', אלא הוא משום דלא ניח"ל בבימוס שבור, הרי שזה הוא רק בשנפל רובו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-18)
18. וע' אבנ"ז יו"ד סי' קכ"ב שכתב לחדש, דע"ז שעדין לא עבדה הגוי שנשתברה מאלי' מותרת, שהרי אמרו בגמ' דכל הא דעובדין לשברים הוא רק משום "דפלחה" וע"כ זילא בי' מילתא לבטולה, וממילא דע"ז שעדין לא פלחה, הויא כבימוס שנפגם, ומותרת, עכ"ד, ועיי"ש שדן אם ה"ה בטלה אף שלא מדעת הגוי, והיינו כמש"נ דאף דכה"ג מודה אידך מ"ד דאין עובדין לשברים, מ"מ אין בזה ביטול דשבירה, שהרי להך מ"ד לא אמרי' מדאיהי נפשה לא אצלה וכו', ואי"ז אלא מדין יאוש. [↑](#footnote-ref-19)
19. ולד' הרמב"ן דהא דאין עובדין לשברים הוא משום דעיקר ע"ז קיימת ואין עובדין לשתים, צ"ע דמאי מדמי הסוגיא דהתם דין בימוס לזה. הרי התם ל"ש כלל ה"ט, וצ"ל דאין מכוון סוגיא דהתם לדינא דשלהי פירקין, אלא לדינא דר"ל דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת, אך צ"ב, דהא דשרי ר"ל הוא משום דמימר אמר איהי נפשה לא אצלה וכו', ולכאו' ל"ש ה"ט בבימוס, וכמו שעמדנו לעיל. [↑](#footnote-ref-20)
20. והנה הרמב"ן והר"ן כתבו דטעמא דהרמב"ם דפסק דהמוצא שברי ע"ז אסורין, ודלא כשמואל, הוא משום דמפרש דשמואל לטעמי' בשלהי פירקין דשרי בע"ז שנשתברה מאלי', ואנן דקי"ל דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, אף המוצא שברי ע"ז אסורין, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ם גופי', שהרי לפי דבריו לא מצינו דשמואל ס"ל דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת, דאדרבה מודה שמואל שה"ה אסורה, אלא דס"ל דסגי בביטול א' משברי'.

    וצ"ל לפ"ז, דהא דפסק הרמב"ם דלא כשמואל, הוא משום דבסוגיית הגמ' דמ"א: מבו' דלר' יוחנן המוצא שברי ע"ז אסורין, והרי דפליג על שמואל בהך דינא, וכמו שעמדו ע"ז הרמב"ן והרא"ה ותר"י, עי' בדבריהם מש"כ בזה, ופסק הרמב"ם כר' יוחנן.

    וי"ל עוד, דמפרש הרמב"ם דטעמא דשמואל הוא משום דס"ל דע"ז שנשתברה מאלי' מותרת, והא דמודה שמואל בשלהי פירקין דהשברים אסורין, הוא כמו שחילקו תוס' וש"ר שם בכמה אנפי, הבאנו דברי' ם לעיל סקי"ג, וע"כ לדידן דקי"ל דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, אף המוצא שברי ע"ז אסורין, אך קצת מ' לא כן בד' הרמב"ם פ"ח מע"ז הי"א, שהביא לדינא דשלהי פירקין, בהמשך לדינא דע"ז שנשתברה מאלי' אסורה, ומ' דמיירי בחד גוונא. [↑](#footnote-ref-21)
21. וי"ל בזה, דכל הא דאף דאין עובדין לשברים מ"מ אינם מבטלין אותן, ואכתי הן שברי ע"ז, הוא ע"ד מש"א לקמן דנ"ג: דכיון דפלחה זילא בי' מילתא לבטולה, וע"כ הגם שכבר אין עובדין אותן, מ"מ אינם מבטלין אותן, ואשר ע"כ בבימוס שנפגם דל"ש ה"ט, הרי דאם אך אין עובדין לשברים, אף ה"ה מבטלין אותו וה"ה מותר.

    ועד"ז י"ל גם במש"א לקמן דמ"ט דאם אין עובדין לשברים אפי' תלת נמי לא, וזה לפמש"כ בחי' הרשב"א לקמן דנ"ג:, ז"ל, וי"ל שאין עובדין את הבימוס בפני עצמו אלא אגב הע"ז, ובסרך הע"ז שמניחין עלי' וכו', אבל כשהוא נפגם הותר, דלעולם אין עורכין ואין מניחין עליו אחר פגימתו, ולא זילא בהו למשבקי', דהא לא פלחי לי' משום לתא דידי' אלא משום לתא דע"ז דהיא עקר כוונתו בעבודתו, עכ"ל, אשר לפ"ז י"ל דה"נ הוא באבנים הנזרקות על המרקוליס, דהגם דפלחי להו אגב המרקוליס, מ"מ לא זילא בהו למשבקי', וע"כ אם אך אין עובדין לשברים, אך ה"ה מבטלין את האבנים הללו. [↑](#footnote-ref-22)