אשו משום חציו למסקנא- רשי תוס_ וראש
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# חיוב 'אשו' למסקנא -רש"י ותוס' ורא"ש

**א. דף כ"ג. למ"ד אשו משום חציו, טמון באש דפטר רחמנא היכי משכח"ל.** (ופירשו תוס' והראשונים דלא מצינו פטורים באדם המזיק, והיינו דבממון המזיק דענינו 'אחריות' על הממון, בזה מצינו חילוקי דינים, אבל אדם המזיק חייב לשלם את כל מה שהזיק, ולכך לר"י לא שייך פטור טמון), ומשני **כגון שנפלה דליקה לאותו חצר וכו', אלא למאן דאית ליה משום חציו אית ליה נמי משום ממונו, וכגון שהיה לו לגודרה ולא גדרה, דהתם שורו הוא ולא טפח באפיה, וכי מאחר דמאן דאית ליה משום חציו אית ליה נמי משום ממונו מאי בינייהו, איכא בינייהו לחייבו בד' דברים.**

**והנה** דעת הרבה ראשונים (רש"י לפנינו, תוס', רא"ש, מאירי, מלחמות פרק הכונס) דמסקנת הגמ' דב' חיובים שונים איכא באש, א' משום חציו, ב' משום ממונו, והיינו דעד השתא נקיטנא דר' יוחנן אית ליה דחיובא דאש הוא **רק** משום חציו, ולכך מקשה דלא משכח"ל פטור טמון, ומסיק **דאית ליה נמי חיובא דממונו**, ונפק"מ לגוונא דכלו חציו (שהיה כותל ונפל). וא"כ עולה דבפרשת אש נאמר ב' מחייבים חלוקים, **דין חציו** והוא דין אדם המזיק לכל דבר ולא שייך בו פטור טמון, וחייב מיתה, וחייב בד' דברים, **ודין 'ממונו',** דהוא דין ממון המזיק, דאדם אחראי על ממונו לשומרו ולשלם היזקו, ובחיוב זה נתחדש פטור טמון ואין בו מיתה וד' דברים.

**ב. וילה"ק** למהלך זה ד' קושיות, **חדא,** דבריש שמעתין קאמר ר' יוחנן דמוכרח הוא ולא יתכן דכוונת הכתוב לחייב משום ממונו, דממונו אית ביה ממשא והאי לית ביה ממשא, ואיך השתא קאמר הש"ס בפשיטות ובשופי דר"י ס"ל דחייב משום ממונו[[1]](#footnote-2). וכן הקשה השטמ"ק כ"ב. בשם גליון, וצ"ע.

**עו"ק** דבתחילת הסוגיא כתב רש"י (ד"ה הא לית ביה), דכל המקור דר"י לחדש דהוה חציו, הוא מכח ההכרח דאין אפשרות לפרש פרשת אש משום ממונו, (וכ"ה לתירוץ הראשון דתד"ה רבי יוחנן). וא"כ צ"ע מהו המקור למסקנא להמציא ולחדש אשו משום חציו, (ומפשטות הסוגיא נראה דר"י גופיה לא קאתי מדרשת **רבא** דהמבעיר את הבערה).

**עו"ק** דלעיל אתמר, ר"י אמר אשו משום חציו, ור"ל אמר אשו משום ממונו, (וזו מימרא דאמרו הם בעצמם) ותמוה מה אמר ר"י דאשו 'משום חציו', והרי יש אשו דהיא משום ממונו, והכי הוה ליה למימר, ר"י אמר אשו או משום חציו או משום ממונו, ור"ל אמר רק משום ממונו, וצ"ע.

**וכן** קשה איך ב' ענינים חלוקים נלמדים מחד קרא דאש, והוא צ"ע דבחד קרא נשמע ב' ענינים חלוקים. ועי' הערה דצ"ע נמי מהיכ"ת לחדש ב' דינים[[2]](#footnote-3).

**ג. והנראה** בזה, דהנה המחייבים הידועים הם, **אדם המזיק,** שאדם צריך לשלם על מעשיו שהזיקו, וכן **חיוב 'ממונו המזיק'**, היינו חיוב **אחריות** על ממונו, דאדם אחראי על 'שורו' ו'בורו' ונכלל בזה לשומרם ולשלם היזקם, ובסוגיין נתחדש דין נוסף של ממונו והוא **אחריות על הכח דנפיק מיניה**, וכמו שיבואר.

**דהנה** ר"ל דקאמר 'משום ממונו', היינו ככל דין ממונו המזיק, וכמו שפרש"י 'כשורו ובורו שהזיקו', והיינו **דהאש עצמה היא היא באחריותו כשור ובור**, (או משום שקנאה לרש"י בריש שמעתין, או משום שיצרה לתוס' שם), דכמו שהוא אחראי על השור לשומרו ולשלם על פעולותיו, כך הוא אחראי על האש ופעולותיה, ואהא קאמר ר"י דלא יתכן כן, משום דחיוב אחריות על ממון הוא רק כשיש בו ממשא, אבל אשו לית בה ממשא, **וסברא זו היא פשוטה ולא הדר ביה מינה**, אלא קאמר דהכא איכא **חיוב דממונו על החציו**, והיינו חיוב אחריות ושמירה לא על עצמה של האש, אלא על החץ שיצא ממעשיו, ואף דכלו החצים, היינו רק ד'תורת מעשה דעושה החץ' הוא עד הכותל, אבל מ"מ מה שיצא מעבר לכותל הוא חץ שלו, **ד'פעולתו' היינו הכח שיצר, יצאה מבין הכתלים, והוא אחראי עליו כשעתה הוא נפלט ויוצא,** (ואע"פ שאין בהם תורת 'מעשה').

**וזהו** דקאמר מאן דאית ליה משום חציו אית ליה 'משום ממונו', היינו דחציו גופייהו שייך בהם גם תורת ממונו, (ולא רק תורת 'מעשה'), והיינו חיוב אחריות ושמירה[[3]](#footnote-4), (דהוה ליה לגודרה ולא גדרה), ובזה אין חסרון בהא 'דלית ביה ממשא', דדוקא בדין ממונו כשור ובור דהוא נעשה אחראי על בריה בפ"ע, בזה נקטינן דלא שייך שיהא אחראי על מזיק שהוא יצור לעצמו אלא כשאית ביה ממשא, משא"כ אחריות על כוחו, וכן מתבאר בשטמ"ק בשם גליון עי' הערה[[4]](#footnote-5).

**ד. ויסוד** פלוגתת ר"י ר"ל **בגדרו דמשום ממונו,** הוא מחלוקת אחת עם הא ד**פליגי אי אשו משום חציו או לא,** דר"ל ע"כ מפרש דהוא אחראי על האש כמזיק בפ"ע כשורו ובורו, משום דס"ל דאינו דומה כלל לחציו, דחציו מכוחו קאזיל אבל הני לאו מכוחו קאזיל, דמה דהאש הולכת וממשכת אי"ז נחשב כח ממנו אלא שמאליה הולכת, ולא שייך בזה אחריות על פעולתו, כי פעולתו כבר הסתיימה וההמשך הוא הליכת האש בלבד, וע"כ אי"ז **אלא אחריות על האש עצמה** כמו שור ובור, ורק ר"י יכול לומר גדר זה כיון דס"ל דחציו הם, ומסברא אמרינן דעד הכותל 'מעשיו הם', ומהכותל ואילך אי"ז נחשב שהוא עשה, אבל מ"מ מה שהוא עשה יצא החוצה, ואז יש לו אחריות על פעולתו, וכמש"נ.

**ה. ונראה** לפי"ז דהא דבריש שמעתין פרש"י 'דממונו' היינו בבעלותו, היינו דווקא לר"ל דחיובו הוא כאחריות על שורו, אבל לר"י מודה דהיינו 'חיוב ממונו' כמו שפירשו התוס' שם, ודווקא כשהדליקה דאז שייך אחריות על כוחו, אבל אם קנה אש ולא הדליקה ויצאה והזיקה פטור.

**וכן** מדוקדק ברד"ה ולא גדרה דכתב דאע"ג דליכא **לחיוביה** אהבער ראשון, מתחייב על שם סופו שלא שימר גחלתו לגדור בפניה. הנה כתב רש"י דחיובו הוא על שם סופו דההבער, ואי מסקנת הגמ' דמחמת שהאש בבעלותו הוא סיבה לחייבו כר"ל, א"כ אי"ז שייך ל'שם סופו דהבער ראשון', וע"כ דה"ק אע"פ שמתורת מעשה א"א לחייבו (היינו הבער ראשון), אבל **מ"מ הוא אחראי על הכח היוצא מהמעשה** (היינו סופו דההבער). וזהו כמש"נ דכאשר לא יהא מעשה לא יתחייב מצד בעלותו, דבעלותו היא ענין חיוב אחריות על הממון עצמו כשור ובור, והרי ר"י ס"ל דכל דלית ביה ממשא לא שייך זה, וכמש"נ.

**ו. וא"כ** מיושב כל מה שהקשינו, **א.** מיושב הא דהקשינו דר"י קאמר דאין ממונו כשלית ביה ממשא, דאה"נ אין הכוונה ממונו אחריות על האש בפ"ע כשור ובור, אלא אחריות על הכח שנפלט ממנו. **ב.** ניחא המקור וההכרח לר"י לומר דיש כאן חציו, דא"א לפרש כר"ל דס"ל דהוא ככל ממון, (ולאו מכוחו קאזלי), אלא ע"כ חציו הוא[[5]](#footnote-6). **ג.** וכן ניחא לשון ר"י 'אשו משום חציו' ולא קאמר גם ממונו, דעיקר דבריו לומר דאש זה כחץ, וקאמר במסקנא דיש בזה גופא ב' בחינות, או דהוא עומד בגדרי מעשה ואז חייב בד' דברים וחייב מיתה, ויש שהוא רק 'אחריות' על חציו.

**ד. וכן** מה שהקשינו איך שני דינים חלוקים נפקא מחד קרא דפרשת אש, ובברייתא איתא דפתח הכתוב בנזקי ממונו וסיים בנזקי גופו, ולכאו' הוא תמוה, ולהנ"ל ניחא דאי"ז ב' דינים חלוקים, אלא מיוסדים על יסוד אחד דאשו כחציו.

**זוהי** שיטת רש"י שלפנינו, ותוס', ודעימייהו, דבחציו חייב אע"פ שלאו ממונו (ודברי הגמ' בכלב וגמל וקלב"מ כדקיימא קיימא), וכן דעת הרמב"ן במלחמות בפרק הכונס (כן מתבאר כמה פעמים תו"ד שם), דלמסקנא יש חילוק אין כלו חציו או לא דעד שכלו חציו הוא אדם המזיק ומשכלו חציו הוא רק חיובא דאש, **ומשום ממונו חייב על חציו, אף כשכלו חציו,** דאין כאן תורת מעשה גמור.

ה. **והנה** שיטה זו נפסקה להלכה בטור ושו"ע, ועולה דלהלכה אין חיוב של אש אי לא היה איזה מעשה בתחילה, ואם פרצה שריפה בביתו מאילה אינו חייב עליה, וגם אם פרצה הדליקה מארון חשמל שהוא בבעלותו דאז לפי ר"ל יש לחייבו משום ממונו, מ"מ הלכה כר"י דאשו משום חציו ולא יתחייב אם לא התחיל הענין באיזו עשייה, ובאמת כל מקום שמוזכר אש תנן הדליק וכו' מלבד נפלה דליקה כ"ג. ושם כתב הסמ"ע להלכה דהיינו דווקא בעשה מעשה וכן נקטו רוב האחרונים עי' ברכ"ש סי' י' וסי' י"ז ואמרי משה וכך הביאו מהגר"ח וכן איתא בכתבי הגר"ח דהא דחייב לגדור אחר הכותל הוא משום דאונס לא הוה אלא פטור ולא הפקעה על עיקר התורת מעשה והיינו דנקט בפשיטות דבעינן מעשה, ובאמת רק בשיטת ר"ל מצינו את שיטת רש"י דבעלות מחייבת וגם שם אין מפורש דלא בעי נמי הדלקה, דאפשר דעיקר דברי רש"י דבעינן נמי בעלות (אמנם הפנ"י דאיירי לגבי זה שהפשתן בוער דיהא בזה חיוב דממונו וכ"כ הגרש"ש אלמא נקטי בדעת רש"י לר"ל דסגי בבעלות גרידא אבל בלא"ה אין מבואר הדבר כלל, ולעולם תורת אש היא רק כשיש מבעיר ולתוס' הוא ברור גם לר"ל דבעינן שיהא כעין חציו אלא דכל זה הוא משום ממונו גרידא ללא תביעה כלל מתורת מעשה ונזקי אדם.

1. **וגם** אם נימא דעתה חזר הש"ס מסברא הנ"ל, א"כ הו"ל להגמ' להתייחס לזה ולומר והא דאמרן דלית ביה ממשא ס"ל לר"י דסגי דבגחלת יש ממשא וכדו', אמנם עי' היטב לשון רש"י ד"ה רש"י ד"ה וכי מאחר וכו' בשלמא עד השתא דשמעינן משום חציו דוקא ולאו משום ממונו וכדאמרת ממון אית ביה מששא הא לית ביה מששא וכו' ומשמעות דברי רש"י דהגמ' חזרה בה מסברא זו, וי"ל המקשן דלא ס"ל כמסקנא הוא משום דס"ל דגם מה שיתבאר במסקנא כיון דסוף סוף מענין ממונא הוא הרי הוא בכלל ממונא לית ביה ממשא אבל למסקנא אי"ז בכלל האי כללא אבל אין מפורש ברש"י דהדרנא בן מעיקר הכלל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ילה"ק** נמי מהו המקור לדין השני, ולמה לא נימא דהוא רק אשו משום חציו, וכדקאמר רבא דהמבעיר את הבערה משמע משום חציו. ובפשוטו ילפינן לה מפטור טמון, אמנם א"א לומר כן, דעי' רע"א מכת"י דף ה. (עומקא 175) דאין לומר דשמעינן לה מדאיכא פטור טמון, דא"כ לרבי יהודה דלית ליה פטור טמון וכי לא יהא חיוב משום ממונו. (ועי' תלמיד ר"ת כאן). אמנם אפשר דשמעינן לה מהא גופא דפתח הכתוב וכו', או דילפינן לה במה הצד (עי' דף ה:), **ולדברינו לקמיה ביישוב הסוגיא ניחא מאוד ולק"מ.** [↑](#footnote-ref-3)
3. **ממונו** הוא מגדיר סוג חיוב של **אחריות ושמירה** על דבר שמנותק ממני, ואיני נתבע עליו בגדרי מעשה. והנה יש לחקור אם אדם המזיק חיובו גם מדיני אחריות ושמירה, או"ד דהוא דין בפ"ע ואינו שייך לענין אחריות ושמירה, וכן נראה יותר (ובפרט להרמב"ן ב"מ פ"ב דאדם המזיק חייב אף באונס גמור כסערת אליהו), וא"כ ודאי **דדוגמא לאחריות ושמירה היא דווקא לומר 'ממונו'**. אבל באמת יהא הגדר אשר יהיה, ממונו הוא גדר חיוב אחריות על דבר שמנותק ממני ואיני חייב עליו מפני שהוא מעשה דידי וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-4)
4. **השטמ"ק** בשם גליון בדף כ"ב. הקשה איך שייך לחייב בכלו חציו משום ממונו, והרי לית ביה ממשא, וציין למש"כ בשמעתין, וז"ל בשמעתין בשם גליון, כיון שהתחיל ע"י חציו, **אע"פ שכלו לו חציו, הוה ליה כאלו השלים בחציו** וממונו, וחייב על הגלוי, עכ"ל, וצ"ב. וע"כ כוונתו דיש חיוב אחריות ושמירה על הכח שלו, אע"פ שכבר אינו נחשב מעשה שלו, (אמנם דבריו שם קאי לפי הפירוש האחר בשמעתין דלהלן דלכל חציו בעינן ממונו, עי' היטב בדבריו, מ"מ יש לשמוע מדבריו יסוד זה, אמנם אפשר לדייק איפכא דלא הוקשה לו אלא להאי פירושא דבעי חציו וממונו יחדיו אבל אם סגי או בהא או בהא, לא הוקשה לי כי הבין דסגי בממונו לחוד), ומ"מ יש להוכיח כדברינו מדברי השטמ"ק בשם גליון דפירש דהש"ס בתחילה סבר דכל מקום דהוא חייב משום ממונו אין לחייבו משום חציו וחציו דקאמר ר"י היינו בדוקא כשאינו ממונו (וביאור פרוש זה עי' בסימן העוסק בביאור רבינו יונה והגר"א), וצ"ע הרי בהו"א ודאי ידעינן דליכא למימר ממונא משום דלית ביה ממשא וע"כ כדברינו דחלוק ממונא דר"י ממונא דר"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. **והא** דקודם שכלו חציו הוא מעשה גמור, ולא אמרינן דלעולם אינו אלא משום 'אחריות על הכח', י"ל דהיינו מסברא, דאחר דכבר מוכרח דלא כר"ל, ואין טענה דאש מאליה הולכת, א"כ כבר מסברא דן ר"י דעד הכותל יש כאן מעשה ממש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)