בור פלוגתת רבי נתן ורבנן בדין בור
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# בביאור פלוגתת ר' נתן ורבנן בדין בור

**א. דף נ"ג.** **אמר מר, נפל לפניו מקול הכרייה חייב, ואמאי נימא כורה גרם ליה, הא מני ר' נתן היא, דאמר בעל הבור הזיקא קא עביד וכו', דתניא שור שדחף את חבירו לבור, בעל השור חייב, בעל הבור פטור, רנ"א בעל השור משלם מחצה ובעל הבור משלם מחצה וכו'. אמר רבא, הניח אבן ע"פ הבור, ובא שור ונתקל בה ונפל בבור, באנו למחלוקת ר' נתן ורבנן וכו'.**

**מתבאר** בסוגיין דדעת חכמים לפטור את בעל הבור כשסיבת הנפילה היא מכח אחר ולא מהבור גופיה, ובתלת גווני אשכחנא לה בשמעתא זו, ראשית, בנפל מחמת קול הכורה, (ואף דגרמא בעלמא הוא), יש לפטור את בעל הבור, דהקול גרם לנפילה ולא הבור. וכן בשור שדחף לבור[[1]](#footnote-2), וכן בהניח אבן בשפת הבור והיא התקילה והפילה לבור[[2]](#footnote-3). **וביסוד הפטור**, כתבו תוס' **דפטורו מגזה"כ** דכתיב 'ונפל' שמה ולא שיפילוהו אחרים, והיינו גזה"כ מסויימת בנזקי בור, דכשאחר מפילו פטור, וכ"כ ר"פ. אבל בשאר ראשונים לא מצינו דרשה לזה מקרא, **וע"כ דהוא מסברא** וכמשי"ת בסמוך מד' רש"י. ובאמת בתלמיד ר"ת[[3]](#footnote-4) תמה על תוס' דדרשו דרשה שלא נזכרה בתלמוד, והכריח מזה כמו רש"י ופשטות הראשונים, דסברא הוא[[4]](#footnote-5).

**ויל"ע** טובא לרש"י וש"ר מהי הסברא לפוטרו. **והנה** רש"י דף י"ג. כתב בפשיטות "ובעל הבור פטור **מפני שזה הפילו**", וכיו"ב כתב בשמעתין דרבנן בתר מעיקרא אזלי וסברי דבעל השור כולה הזיקא עבד וכו', ובמתניתין נמי 'בתר כורה' אזלינן, וכ"כ ד'לרבנן בעל האבן חייב **דהוא גרם כל הנפיל**ה'. והיינו דהוא מסברא דכשאחר מפילו לבור אין לחייב את בעל הבור.

**וביאור** הדבר לכאו', דהשור נחשב **משתמש בבור לחבוט בו** את חבירו, וכן קול הכורה אע"פ שהוא גרמא (ובלא כוונה) סוף סוף יש כאן עשייה של אדם, דהגדרתה הנכונה דהוא משתמש בבור להפיל ולחבוט שם את השור, וכן באבן בשפת הבור, הנחת האבן דהיא גורמת לנפילה בבור, נחשבת השתמשות של בעל האבן בבורו של חבירו, וס"ל לרבנן דזה גופא דיש כאן 'עושה' דמוגדר דהוא המשתמש בבור, א"כ מוכרח שבעל הבור פטור, דהרי אחר לקח את הבור להשתמש בו[[5]](#footnote-6).

**ב. וילה"ק** על מהלך זה מהגמ' לעיל דף כ"ח: א"ר אלעזר לא שנו אלא שנתקל באבן ונשוף באבן, אבל נתקל בקרקע ונשוף באבן פטור, כמאן דלא כר' נתן וכו'. הרי מתבאר דמלבד ג' גוונא הנ"ל יש עוד גוונא דפטרי רבנן, והיא בנתקל בקרקע ונישוף באבן. **והנה** בשלמא אי גז"ה בעלמא הוא ד'ולא שיפילוהו אחרים' ניחא, דכיון שנופל מחמת הקרקע ולא מחמת הבור הוא פטור, אבל לרש"י וש"ר דיסוד הפטור משום שהכח האחר המפיל נחשב משתמש בבור, ולכך א"א לחייב את בעל הבור, א"כ ה"מ כאשר **היה מעשה**, כשור הדוחף, או כהניח אבן, דהנחת האבן היא מעשה כריית בור על כל המקום, (דבלא"ה לא היה הבור מזיק בנפילה זו), ולכך בעל האבן נחשב משתמש בבור, אבל בגוונא דנתקל בקרקע עולם ואין שום אדם ובעל מעשה שעשה כן, לא נוכל לדון סברא זו, וא"כ צע"ג מ"ט נתקל בקרקע פוטר את בעל האבן (דהוא בעל הבור). **ובאמת** דמצינו קושיא זו כבר בר"פ שם, וז"ל תימא גם לרבנן אמאי פטור בעל האבן וכו'[[6]](#footnote-7), לכן נראה כפירוש ר"י דלקמן דפירש דטעמא דבעל הבור פטור היינו משום דכתיב ונפל ולא שיפילוהו אחרים, וה"נ בעל האבן פטור משום דהפילוהו אחרים על האבן וכו', ולר"נ חייב בעל הבור וכן בעל האבן, דלא משמע ליה ולא שיפילוהו אחרים, עכ"ל. ולא נתברר למה הוקשה לו לפי פשטות הראשונים ונוח לו לפי תוס', וע"כ דפירש, דלש"ר יסוד הפטור הוא משום דאחר השתמש בבורו, וזה לא שייך בנתקל בקרקע וכנ"ל, ולכך הקשה מ"ט פטרי רבנן, אבל לתוס' ניחא, דסוף סוף הפילוהו אחרים, וכן פירש דבריו מרנא רבי דוד פוברסקי זצוקלה"ה. ומעתה צע"ג ליישב דעת רש"י וש"ר.

**עוד** ילה"ק על מהלך זה, דאם כנים הדברים, א"כ מה סברת ר"נ דמחייב בכה"ג, והרי סברא נכונה היא דאחר השתמש, ובפרט בשור שדחף ובאבן דמחייב ר"נ גם את בעל השור וגם את בעל הבור, גם את בעל האבן וגם את בעל הבור, ולכאו' הוא תרתי דסתרי דאחר שאנו מחייבים את בעל השור, ע"כ דאנו דנים דהשור בדחיפתו משתמש בבור לחובטו שם, וא"כ איך אפשר לחייב את בעל הבור. **עו"ק** הא דפטרי רבנן בנפל לקול הכורה, והרי לא עשה אלא גרמא בעלמא, ואין כאן 'מעשה' שנוכל לדון דעושה המעשה משתמש בבור (ומפקיע את בעל הבור).

**ג. ולכן** נראה דאין זה הטעם והסברא דפטרי רבנן, אלא יסוד הדין הוא **בעיקר תורת המזיק דבור**. דהנה בעצם בכל פרשת בור יש סיבה לפוטרו, דהניזק עשה לעצמו את הנזק בזה שנכנס לבור[[7]](#footnote-8), ולכך ס"ל לרבנן דכשנתחדש בתורה 'מזיק דבור', היינו רק **כאשר הבור הוא סיבת נפילתו ובזה נחשב דבעל הבור מפילו,** אבל בלא"ה אין שייך לחייבו, וסברא זו פשוטה היא בעיקר האחריות על הבור, דאם אין הבור מפיל ומתקיל אי"ז בפרשת בור כלל.

**ונראה** דהדברים מבוארים בפסקי הרי"ד כאן וז"ל ומקשה ואמאי נימא כורה גרם ליה, פי' למה חייב בעל הבור, הלא **כל מעשה הבור אינו אלא גרמא בעלמא,** ותינח דחייביה רחמ' לבעל הבור כאילו עבד מעשה בידים כשבאה כל הגרמה על ידי בורו, אבל הכא דכורה גרם ליה, ליפטר בעל הבור, עכ"ל. ומתבאר דמעיקרו של 'בור' הוא שהבור יפיל[[8]](#footnote-9).

**ומעתה** אחר שנתבאר דאי"ז פטור משום דאחר בא ולקח ונשתמש בבור, אלא יסוד פטורו הוא דכאשר אינו נופל מחמתו ליכא סיבת חיוב כלל מצד הבור, ולכך פטור בתלת גווני דסוגיין, קול הכורה, ושור שדחף, והניח אבן. א"כ ניחא מאוד הגמ' לעיל כ"ח: שגם בנתקל בקרקע ונישוף באבן פטור, כיון דבעי דהבור עצמו יהא המפיל, ואל"ה ליכא לפרשת בור כלל וכלל. ועי' בראב"ד (הו"ד בשיטמ"ק כ"ח.) דנתקל בקרקע ונשוף באבן פטור, דקסברי רבנן **הדוחף הוא המזיק וכן המכשיל הוא המזיק** עכ"ל. (וכ"כ שם הרשב"א), מבואר דפירשו דהא דפטור התם לרבנן אי"ז מקרא כרבינו פרץ, אלא משום ד'המזיק הוא הדוחף'. וביאור הדברים נראה כהנ"ל, דבעלמא התורת 'מזיק' דבור הוא בזה **שהבור הוא הדוחה והמכשיל,** **ואל"ה אי"ז תורת מזיק בור כלל,** ובגוונא הנ"ל דהקרקע עולם היא הדוחה והמכשיל, נמצא 'דהמזיק' אינו הבור[[9]](#footnote-10).

**ד. ור"נ** חולק וס"ל דאי"צ שהבור יהא מתקיל ודוחה, אלא הא גופא **שהעמיד בור ברה"ר במקום שהמצב הקבוע הוא שיש סיבות שיפילו לבור**, הכל הוא באחריותו. וא"כ מיושב כל הג' קו', דמבואר היטב הא דנתקל בקרקע ונישוף באבן חייב, ומבואר היטב דגם בגרמא דקול הכורה פטרי רבנן[[10]](#footnote-11), וכן מבואר היטב פלוגתת ר"נ ורבנן.

**ה. אמנם** צ"ב מ"ט באמת ליכא לסברא קמייתא לפטור את הבור משום 'דהשור משתמש בבור', (וכמו שהבין ר"פ את דעת ש"ר), ואיך שייך שר"נ מחייב את שניהם, וגם רבנן לא פטרי לבעל הבור מה"ט[[11]](#footnote-12). וי"ל דכבר נתבאר (בשיעור הקודם) דחיובא דבור הוא חלוק מכל תורת המזיקים דאי"ז מעשי האדם כאש, ואי"ז מעשי ממונו כשור, ואין חיובו כלל בתורת מעשה, אלא **נתחדש אחריות על 'הבור', משום דעשה 'מקום נזק' ברה"ר,** וכיון שכן אין כאן טענה דהוא משתמש בבורי, דדוקא אי היה חיוב על מעשה, אז שייך טענה זו, דאחרי דאנו דנים שהשור עשה המעשה, איך נדון דהבור עשה המעשה, אבל להמבואר דהוא רק אחריות על מה שקורה בבורי, א"כ שפיר שייך ב' חייבים, כיון דהאחריות היא על העמדת 'מקום נזק' במקום שיש סיבות מתחלפות הגורמות ליפול בו, וא"כ **בכלל האחריות היא גם על מעשה שאחרים עושים בו**, ועי' הערה[[12]](#footnote-13). ולכך ר"נ מחייב, וגם רבנן לא פטרי מה"ט, אלא פטרי מטעם אחר, דמוכרח דהבור יהא הדוחה והמכשיל, (שאין ראוי שיהא אחריות בעל הבור על מי שנכנס ונפל לבור בסיבה אחרת), וכמש"נ.

**ו. הנה** נתבאר דדעת רבנן דמעיקרי חיוב בור הוא שהבור יהא מכשיל ודוחה. **אמנם** ברא"ה (שיטמ"ק נ: ונ"ג.) כתב דסברת רבנן דפטרי משום דחשבי ליה כאונס, ור"נ חשיב ליה כפשיעה. ודבריו צ"ב טובא, א', מה שייך דיחלקו רבנן ור"נ אי אונס הוא או לא, ליחזי אנן, דאי דבר מצוי הוא אינו אונס, ואי לא הו"ל לאסוקי אדעתיה, שפיר הוה אונס. **וביותר צ"ע,** דאיך נתנו בזה כלל[[13]](#footnote-14) דכל גוונא דכח אחר דוחף לבור הוא אונס, והרי תלוי לפי הענין, ישנם גורמים דאינן מצויין ויש מצויין. **עוד צ"ע** מיניה וביה, דהרי בגוונא זו דשור דחף שור, חייב בעל השור לשלם (תשלומי שור מועד), אלמא אינו אונס ואינו משונה, וצ"ע.

**וצ"ל** דהא דקאמר דלרבנן '**חשבינן** ליה אונס', היינו לומר דגדרי אונס בבור הם חלוקים מכל גדרי מזיק באונס. **וביאור הדברים**, דהאי אונס אינו בגדרי אונס דעלמא, וכאשר חיובו על 'מעשה היזק', 'כמעשה' שורו, לא נחשב לאונס, אבל כבר נתבאר דחיוב בור אינו על המעשה היזק בגרמא, **אלא דהכורה בור ועושה מקום נזק נעשה 'בעל הבור' ויש לו לשלם את נזקיו**, וכל שייכותו של האדם לבור הוא בכרייתו, דמאז פועל ידיו קיים שם, ולכך רק מה שמחויב מכרייתו הוא בכלל אחריותו, אבל **מה שאינו מחויב להיות אינו בכלל כרייתו,** ואע"פ שאינו בגדרי אונס דעלמא[[14]](#footnote-15). **ונפק"מ** דאם יש שם כל הזמן 'קול הכורה' וכדו' סיבות המפילות שכבר נמצאות בעולם מזמן שהוא עושה את הבור, ודאי הוא חייב, **וכרייתו היא הכשר נזק זה,** ולא נוכל לדון בזה שהוא נחשב כאונס, ועי' הערה דכן נראה דפירש הברכ"ש[[15]](#footnote-16), ור"נ ס"ל דכל הדברים כהנ"ל הם בכלל כרייתו כיון דמצוי בעולם סיבות שיפלו לבורו[[16]](#footnote-17), ועדיין צ"ע.

**ועכ"פ** מתבאר דלא ס"ל כפסקי הרי"ד ודעימיה, דאם אחר הפילו ליכא לעיקר תורת בור, דחיוב בעל הבור הוא רק כשהבור מתקיל, אלא קאתי מטעם אונס, בין אי נפרש דבריו כפשוטו, ובין אי כהנ"ל דאי"ז בכלל כרייתו[[17]](#footnote-18).

**ז. נמצאו** ג' שיטות בפלוגתת ר"נ ורבנן, **א.** **דעת תוס',** רבנן דרשי ונפל מעצמו ולא שיפילוהו אחרים, ור"נ לא משמע ליה, (ולכך ס"ל דגם לרבנן בעל השור משלם רק ח"נ כיון דיש לו שותף). **ב.** **דעת פסקי הרי"ד, רש"י, הראב"ד והרשב"א,** דלרבנן מעיקרי בור שהוא יהא המתקיל והמכשיל (ובעל השור משלם הכל כיון דלא חשיב שותף דהרי אין כאן 'מזיק דבור'), ור"נ חולק. **ג.** **דעת הרא"ה,** דרבנן חשבי ליה כאונס, ור"נ חולק, (ובעל השור משלם מחצה, עי' הערה לעיל).

**ב'**

**א. שיטת** רב דבור שחייבה עליו תורה להבלו ולא לחבטו. ויל"ע איך להתאים דבריו עם שיטת רבנן.

**הנה** רבנן קאמרו ב' דינים, **א', הא דבעל השור חייב**, ורבא אמר דה"ה בעל האבן חייב, (וגם לר"נ משלם מחצה), ודין זה צ"ע דלרב דאמרינן קרקע עולם הזיקתו, ה"ה הכא החבטה היתה בקרקע דלאו דידיה, ולגבי אבן וכדו' מצינו דכתבו התורי"ד (נ"ג.), וההשלמה (כ"ח:) וכן מצדד תוס' כ"ח: דרבא לא אתי כרב אלא כשמואל, ולעולם רב פוטר בהניח אבן על שפת הבור. **אולם** על הברייתא דשור שדחף (רבנן ור' נתן) אינו חולק, וי"ל התם חיובא דבעל השור הוא **מדין שור** ולא מדין בור, וכ"כ הרא"ה.

**אולם,** **דינם השני** של רבנן **דבעל הבור פטור**, לכאו' צ"ע לרב דס"ל דבור שחייבה תורה להבלו היינו על יצירת המזיק, ובשלמא לתוס' דגזה"כ הא ד'ולא שיפילוהו אחרים' לק"מ, וכן להרא"ה דמשום אונס הוא, ודאי יש לפוטרו דסוף סוף כאנוס הוא, אבל לפסקי הרי"ד והראשונים, **דרבנן ס"ל דמעיקרי תורת בור הוא מה דהבור מתקיל ומפיל**, א"כ כאשר יצר את המזיק היינו ההבל, מאי נפק"מ מי הפילו לבור, והרי חיובו משום שההבל שיצר הזיק. ובפשוטו סברתו דרב היא דלא אזיל בתר המתקיל כלל, ואדרבה אי היה אזיל בתר המתקיל היה לו לחייב תמיד, וא"כ צ"ע דעת רב עם עיקר דברי רבנן.

**ב. והנראה** בזה דכבר נתבאר (בשיעור הקודם) דלרב אין החיוב על 'ההבל' אלא **החיוב הוא על 'הבור'**, ורק דס"ל לרב **דצריך דהוא יחדש ויעשה את החלק המזיק שבבור, ורק עי"ז הוא נעשה אחראי על 'הבור'**, ומעתה שפיר שייך דינא דרבנן דבור שלא מתקיל ומכשיל אינו בתורת 'בור', גם לרב, ומה דס"ל לרב דבעי דווקא הבל, היינו משום דבעינן דאת הפיכת הבור למזיק, (היינו ההבל או החבט) בעינן דיעשה האדם בעצמו, לכך בבור שיש הבל הרי הכורה יצר את הממית והמזיק שבבור, משא"כ בחבט, אבל **לעולם כשנבוא לדון מהו 'בור' שפיר נימא 'דבור' הוא המתקיל והדוחה**, ואל"ה אינו בור.

**ונמצא** דאין שייכות בין רב ושמואל, לרבנן ור"נ, דלכו"ע חיובו של הכורה הוא בתורת 'בעל הבור', אלא דס"ל לרב דבעינן דהוא ייצר את החלק המזיק שבבור, ולשמואל אי"צ זאת, ורבנן ור"נ הוא דבר נוסף דרבנן ס"ל דמוכרח דיהא בבור את זה שהוא מפיל לתוכו, ואל"כ אינו 'בור', ור"נ פליג דאי"צ זאת.

**ג. המלחמות** (דף ס"ד) נקט דודאי רב לא פליג על דינא דרבא דבעל האבן חייב, והקשה דא"כ מבואר דחייב על מה שמתקילו, וקשה דמעתה כל כורה בור יהא חייב אף כשאין הבל משום זה שהוא גופא שהוא מתקילו, (שהרי את יצירת הפרשי הגובה והחלל הוא קעביד והוא המתקיל והדוחה)[[18]](#footnote-19). ותירץ המלחמות בשם הראב"ד דכאשר מחדש ומביא אבן שלא היתה או גבשושית עפר הרי הוא כשור הדוחף וחייב אף על החבטה בקרקע, וכל מה דאמר רב דמוכרח שייצר את ההבל, היינו בסתם חפירת בור דאי"ז אלא סילוק עפר והוא לא חידש את ההתקלה ואת הנפילה. **ובפשוטו** כוונת הרמב"ן לומר דחייב על המעשה שהוא כדוחף, כמו שור שדוחף. וצ"ע מנין לנו להמציא דין זה לחייב כל מניח אבן כשור הדוחף, והרי פסק המעשה של המניח, ולא דמי כלל לשור הדוחף. **עוד צ"ע** דגם אי נימא דאין זה דין נוסף, הרי מ"מ לרב אחריותו על הבור היא רק כשהוא יוצר את המזיק, וכשאינו יוצר את המזיק אמרינן קרקע עולם הזיקתו, וא"כ מה יהני שהוא 'כדוחף' והרי לא יצר את המזיק.

**וי"ל** דבגוונא דהוא דוחף נחשב שהוא יוצר את הנזק והמזיק, **וביאור הדברים,** דמניח אבן וכדו' דכתב הרמב"ן שהוא נחשב כ'דוחף וחובט', אין כוונתו דהוא חיוב על מעשה בגרמא, אלא כוונתו **דכל הקרקע שסביבות האבן נעשית לבור** דכאשר מעמיד אבן שמחויב ומובנה בהנחתה, דתהא נפילה בקרקע הסמוכה לה, כל הקרקע היא בכלל הבור[[19]](#footnote-20). **ומעתה** קאמר הראב"ד דלרב דבעינן דהוא יחדש את החלק המזיק שבבור, **יש בזה ב' אופנים**, או דהוא יעשה את ההבל וזהו בכורה בור, או בגוונא של מניח אבן שהוא כחובטו ודוחפו, הרי הוא **כמחדש את המזיק בזה גופא שהוא הוא דוחפו וחובטו** והרי הוא משתמש בקרקע לייצר נזק ומזיק, ואי"ז קרקע עולם, ושפיר חייב, ולעולם הכל מדין בור הוא ורק דהוא עוד אופן לייצר את המזיק של הבור.

**ד. ת"ח** אחד שאל, דלפי מה דיסד המלחמות הנ"ל דהתקלה שבכל בור אי"ז אלא גרמא, דהרי הוא לא עשה אלא סילוק עפר, א"כ מה יהני מה דעשה את ההבל, והרי לרבנן בעינן שיהא הבור מתקיל ומכשיל, ולכאו' כיון דהוא יצר וחידש רק את ההבל, א"כ זהו כל בורו, וכמו דכריית הבור (לרב) היא רק גרמא כי אינו אלא מסלק עפר, א"כ ה"נ **אינו נחשב עשיית המכשיל,** ואף דניזוק בהבל שיצר וחידש, מ"מ יהא פטור, וכמו נתקל בקרקע ונישוף באבן דפטור, כיון דנתקל סתם ע"י קרקע עולם, ה"ה הכא הגם שאת ההבל הוא יצר אבל שאר הקרקע כקרקע בעלמא היא.

**ונראה** דאין כאן קושיא כלל, דודאי **לגבי הא דבעינן דהבור יפיל**, סגי במה שהבור גופיה מתקיל אע"פ שהוא רק בגרמת הכורה. ולא מבעיא לתוס' דהוא גזה"כ ד'ולא שיפילוהו אחרים', א"כ סוף סוף לא הפילוהו אחרים, וכן להרא"ה דמשום אונס הוא אי"ז שייך הכא, כיון דבגרמת החפירה נפל ואין כאן צד אונס, אלא אף לפסקי הרי"ד ודעימיה דרבנן חידשו דמעיקרי תורת בור שהבור יהא המכשיל והמפיל, מ"מ **סגי בהא דהבור גופיה הוא המפיל והמכשיל, ואין נפק"מ אי הכורה עשה זה בידים או בגרמא** (ע"י סילוק עפר), דהרי נתבאר דהטעם בזה הוא דאל"כ נמצא דהניזק מזיק את עצמו, ואין בעל הבור אחראי אלא על מי שהוא הכניס לבור, וא"כ **בשביל זה לא בעי דיהא נחשב ממש כדוחף**, אלא העיקר הוא **דהבור גופיה יהא מכשיל ומפיל,** ולא דמי כלל לנתקל בקרקע ונישוף באבן, דהתם לא כרה (ואף לא בגרמא) את הקרקע שהכשילה, אבל הכא הוא כרה את כל הבור המתקיל, וכמש"נ.

**ה. בראב"ד** בחידושיו (דף נ:) המודפס לפנינו איתא דחזר בו מהנ"ל, ופירש הסוגיא באופן אחר, וכתב דרב מודה לדינא דרבא רק בגוונא דאיכא הבל, דע"י שהוא הניח האבן הרי הוא מצטרף לכורה להיות חייב על ההבל. והדברים צ"ב, דהא לרב בעינן דהוא יחדש וייצר את המזיק, והכא הוא לא עשה את ההבל.

**ולכאו'** מתבאר, דכיון דאיירי לגבי נזקין שהבור הקיים לא היה מזיקם, ורק ע"י פעולת האבן הבור מזיקם, א"כ הוא **מצטרף לחיוב של הכורה.** ונראה דהיינו כמו דאיתא בקרא דהפותח את הבור חייב, וידועה הקו' דלרב דבעינן יצירת המזיק, א"כ מ"ט פותח חייב, וי"ל דבהא 'דפותח' חייב נתחדש דכאשר אדם 'פותח' כרייתו של אחר, הרי מעתה הכרייה של הבור מתיחסת אליו, וכיון דהכרייה חידשה את ההבל הרי הוא נמי בעל ההבל, וא"כ ה"ה הכא נחשב כפותח לגבי נזקין אלו, ומצטרף לכורה שיצר את ההבל. ועי' בראב"ד בחידושיו נ"ג. שכ' "וההבלה והחבטה בבור השני נחשוב כאילו הם שלו".

**ו. העולה מכל שמעתין,** דפלוגתת רבנן ור"נ היא אם נפילה לבור שאינה בסיבת הבור מחייבת את בעל הבור או לא, ואי"ז שייך כלל לפלוגתת רב ושמואל דהם פליגי האם בעל הבור מוכרח שיעשה ויחדש את החלק המזיק שבבור או לא. אמנם מה דאמר רבא דבעל האבן חייב כמו בעל השור, בזה יש ג' שיטות בראשונים, **דעת התורי"ד וההשלמה והתוס'**, דרב חולק ופוטר באבן וכדו' כיון דקרקע עולם הזיקתו. ומאידך **דעת הרמב"ן** דלעולם חייב כיון דהוא כדוחף נחשב כמחדש את ההיזק. **ודעת הראב"ד** דתלוי אם יש שם הבל או לא וכמש"נ.

1. **ואיירי** בגוונא דבאל"ה לא היה נופל בבור, וכמש"כ רש"י ד"ה בעל הבור דא"ל בעל הבור אי לאו תורא דידך לא הוה נפל, ועי' פסקי הרי"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ואיירי** באופן דבלא"ה לא היה נופל לבור, ומה שנתקל באבן הוא סיבת התגלגלותו בבור, וכדאיתא בגמ' (סוף העמוד) אי לאו אבן לא הוה נפיל בבירא. ועי' שיטמ"ק נ: בשם הרא"ה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וז"ל** בדף י"ג., תימה דלא חזינן בהדיא בגמרא האי טעמא לרבנן דדרשי ונפל ולא שיפילוהו אחרים. לפיכך היה נראה לפרש לרבנן בעל השור חייב הכל, שדוחף עושה הכל". [↑](#footnote-ref-4)
4. **עוד** צ"ע לתוס', דע"כ דיש גם סברא לפוטרו, וכדחזינן בדברי המקשן, ואין נראה כלל דמקשה מדרשה אלא מסברא פשוטה דן הכי. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ולא** דמי לשור ואדם שדחפו לבור דשניהם חייבים (נ"ג:), דשם הם מצורפים ממש לאותו המעשה, משא"כ הכא. [↑](#footnote-ref-6)
6. **והא** דנקט שם דישלם רק מחצה, צ"ע. ומתבאר בזה דבכל גוונא של שותפות, אינו משלם אלא מחצה, ואפי' שותפות של קרקע עולם בלא אחראי, וכדעת הרא"ש פרק הפרה סוף סי' ז', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וכמש"כ** הרשב"א דף ב: נזקי בור הוא חדוש וליכא בכלהו נזיקין דכותיה, לפי שאין דרכו לילך ולהזיק, ועוד שהניזק בא לרשותו של מזיק דהיינו חלל הבור. [↑](#footnote-ref-8)
8. **והוסיף** בזה דברים בתוס' רי"ד, וז"ל "חשיבא ליה תקלת הבור כאלו הבעלים דחוהו שם, שכל מעשה הבור גרמא הוא, והבורא חייבו בגרמא זו כאלו עשה מעשה בידים". והיינו דכרייתו של הבור הם נחשבים מעש"י דהפילוהו. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וכן** מצינו ברשב"א דף נ"ג. וז"ל, אבל רש"י ז"ל פירש כאן בעל השור חייב בכל ובעל הבור פטור מכל, דלדעת רבנן בתר קמא אזלינן, והוא הוא דעבד כל נזקא, ומסתברא כוותיה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **והיינו,** דאין נפק"מ אי יש ל**כורה** תורת 'עושה' על כל הבור או לא, אלא העיקר הוא **דאין אחריות על בעל הבור** כאשר הבור איננו מתקיל. [↑](#footnote-ref-11)
11. **והיינו** לתוס' דהוצרך לגז"ה, אבל לפסקי הרי"ד והראשונים הנ"ל ניחא, דרבנן קאמרי יתר מזה, דאין כלל תורת בור בגוונא דאינו מפיל. [↑](#footnote-ref-12)
12. **כתבו** התוס' דף ו. ודף נ"ג:, דאדם בר דעת המפיל לבור במתכוין, ודאי הוה סיבה לפטור את בעל הבור, (היינו גם לר' נתן), והביאור דכאשר מתכוין להשתמש בקרקע הבור, א"כ הוא מגדירה כגרזן ביד החוצב, **ויש כאן לקיחה גמורה דלקח את בורו לשימוש**, **וסברא היא לפטור את בעל הבור.** ועי' רש"י ורשב"א דף ס. דזורה ורוח מסייעתו חייב היינו כשהוא מתכוין, דע"י כוונתו מוגדר דהרוח היא הגרזן דידיה. ביאור נוסף בדברי התוס' עי' רא"ה נ: וברכ"ש ס' ג' אות ב'. [↑](#footnote-ref-13)
13. **כמבואר** בשמעתין דהוא בכל דוכתי, כגון קול הכורה, שור, אבן, נתקל בקרקע, וביותר דקאמר הש"ס על דברי רבא דוכן באבן וכו' דהוא פשיטא. [↑](#footnote-ref-14)
14. **אמנם** לאידך גיסא, נתבאר בסוגיא דאש, דבתוס' נ"ב. כתבו דכאשר העמיד בור ונפל שם גמל שלא שכיח כלל בארץ זו, חייב, (ולא דמי לארנקי בגדיש) ולא אמרינן שאי"ז בכלל כרייתו, והיינו מפני שעיקר חיובו אהא דהעמיד בור ותקלה, ואין נפק"מ איזה מוצר או חפץ יפול שם, אבל הכא לא העמיד תקלה לגבי סוג של נפילה דצריכה עזרה וסיוע מכח אחר. [↑](#footnote-ref-15)
15. **עיין** ברכ"ש סי' ג' ב' ד"ה אולם, (ודבריו שם קצרים מאוד), דנקט בפשיטות דכוונת הרא"ה לומר 'דלענין זה ליכא כרייה כלל', והיינו, דחיוב בעל הבור הוא משום שבכרייתו הוא מכשיר את הנזק, וגווני דאינם מצויים להיות אינם בכלל כרייתו. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ומדוקדק** לשון הרא"ה (נ"ג.) ור' נתן ס"ל דבעל הבור נמי הוי פושע לגבי הא, ובדקדוק לא קאמר דהוה פושע ולא אונס, אלא פושע לגבי הא, היינו דזה נמי נכלל בכרייתו. וכן דברינו מדויקים שם (נ.) מש"כ דגבי אדם המפיל בכוונה כו"ע מודו דפטור וז"ל "דהא לא פשע כלל לגבי אדם שלא ידחף לשם", והיינו כהנ"ל דהנידון הוא אי הוא בכלל כרייתו או לא. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ובאמת** ס"ל לרא"ה דבעל השור משלם מחצה, אלמא דחשיב שיש לו שותף, ורק דהוא פטור מחמת אונס, ולא כרש"י והרשב"א דבעל השור משלם הכל כיון דאין לו שותף. אמנם קצ"ע, דאחר שנתבאר דכוונתו דאי"ז בכלל הכרייה, א"כ לכאו' אין לו שותף. וי"ל דמ"מ לא דמי לפסקי הרי"ד והראשונים, דלדבריהם כלל לא נחשב שיש כאן "בור", אבל לרא"ה שפיר יש בור, אלא שאינו אחראי על מה שלא בכלל הכרייה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. **והיינו** דמצד הדין השני של רבנן דבעל הבור פטור, כבר נתבאר דאי"ז סתירה לדינא דרב, אמנם הרמב"ן קאתי לדון דגם **חיוב בעל השור ובעל האבן** יהא נמי לרב. [↑](#footnote-ref-19)
19. **וכמש"נ** (בשיעור הקודם) בדעת שמואל לפי תוס' והראשונים דעביד גובה ונתקל בקרקע חייב היינו דכל המקום נעשה ל'בור'. [↑](#footnote-ref-20)