45 בדעת הרמב_ם בדין ספסירא
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

יום ועש"ק פנחס י"ג תמוז תשע"א

א] כתב הרמב"ם פט"ז ממכירה הי"א, ז"ל, הי' המוכר סרסור שלוקח מזה ומוכר לזה ואינו משהה המקח עמו ולא ידע במום זה, הרי הסרסור נשבע שבועת היסת שלא ידע במום זה ויפטר, מפני שהי' על הלוקח לבדוק השור בפני עצמו ולהחזירו לו קודם שימות ויהי' הסרסור מחזירו על המוכר הראשון, הואיל ולא עשה הוא הלוקח הפסיד על עצמו, עכ"ל.

והטור סימן רל"ב כתב ע"ז, ז"ל, ואינו נראה כן מההוא עובדא דאפוטרופא דיתמי דזבין תורא ליתמי ומסרי' לבקרא ולא הוה ליה ככי ושיני ומית, ואסקינן שהמוכר חייב לשלם ליתמי אף על פי שהיה סרסור שקונה ומוכר ואפשר שלא הכיר בו מ"מ הטעה אותם וצריך לשלם וכו', עכ"ל.

ועיי"ש בדרישה שכתב לישב דעת הרמב"ם, דאיירי בשלא מסרו הלוקח לבקרא אלא הוא עצמו הניחו בין בהמותיו לשמרן, ומשו"ה קאמר דנשבע הסרסור ונפטר, דהא הלוקח עצמו דין בקרא יש לו והי' צריך לחזור ולשלם להסרסור, ומשו"ה אמרינן אפוכי מטרתא למ"ל ועומד כל א' בשלו, ומשא"כ בעובדא דאפוטרופא דזבין תורא ליתמי וכו', כיון דמסרו השור לבקרא, נכנס הבקרא בחיובו להיות ש"ש במקום הלוקח, ונשאר החיוב על הספסירא לשלם להלוקח, וחוזר הספרא ונוטל מן הבקרא, עכ"ד, וכעי"ז כתבו הב"ח והגר"א, וכן נקטו גם הש"ך והגרע"א, דטעם הא דמפסיד הלוקח, הוא משום דהו"ל ש"ש.

ועיי"ש בדרישה שתמה ע"ד הטור, שנחלק ע"ד הרמב"ם, דאיך לא ראה לפניו דברי הרא"ש שהביא דברי הראב"ד הנ"ל, דלפי דבריו לק"מ.

ובס' דברי משפט כתב לישב ד' הטור, דהגם שכתב הרא"ש בשם הראב"ד דהלוקח הו"ל ש"ש, מ"מ בדעת הרא"ש גופי' מוכח דל"ה הלוקח אלא ש"ח, שהרי דעת הרא"ש בפ' המפקיד סימן כ"ג, דשומר שמסר לשומר שפשע השומר השני ואין לו לשלם, חייב השומר הראשון לשלם, וא"כ אם הוו היתומים ש"ש והם חייבים לשלם דמי השור שמת, הרי דאף דמסרו לבקרא, מ"מ אם אין לבקרא לשלם, חייבים הם לשלם, וא"כ מ"ט שילם מרי' דתורא ליתמי את דמי המקח, הי' לו להמתין עד שישלם לו הבקרא, דשמא לא יהא לו לשלם, ויתחייבו היתומים לשלם לו, ובע"כ בדעת הרא"ש דהלוקח ל"ה אלא ש"ח, וע"כ אין חייבין היתומים כלל לשלם לבעל השור, עכ"ד.

אך לכאו' אכתי לא נתישב בזה ד' הטור שתמה ע"ד הרמב"ם, שהוא נסתר מסוגיית הגמ', דהגם דלדעת הרא"ש אין הדין כן, מ"מ כיון דלמש"כ הרא"ש בשם הראב"ד הוי הדין כן, הרי יל"פ כן גם בדעת הרמב"ם, ואינו נסתר מסוגיית הגמ', ועד"ז ילה"ק עוד, דבד' הטור מבו' שפירש ד' הרמב"ם, דכללא הוא דלא חשיב כמק"ט היכא שלא ידע המוכר מן המום, עיי"ש, וקשיא דמנלי' לפרש כן, הרי יל"פ דטעמו הוא משום שהלוקח הו"ל שומר שכר, וע"כ הו"ל לעיוני.

ב] ונ' פשוט בזה, דהנה הדרישה שם בתו"ד הק' ע"ד הרמב"ם, ז"ל, ועוד דעכ"פ יש נפק"מ, דעל הסרסור להחזיר ללוקח כל הדמים שקיבל ממנו, והלוקח א"צ להחזיר לסרסור אלא דמי בשר בזול כמו שהפסידו וכו', עכ"ל, והיינו דאף אי נימא דהלוקח חייב לשלם לסרסור משום דהו"ל לעיוני, מ"מ אינו מתחייב לשלם לו אלא דמי בשר בזול, ואילו הסרסור חייב לשלם ללוקח כל הדמים שנתן בעד השור, ומ"ט כתב הרמב"ם דאין הסרסור משלם ללוקח כלום, ועיי"ש בדרישה שלא יישב על קו' זו.

ונ' דמזה הוא שהוכיח הטור, דאין טעמו של הרמב"ם משום חיוב אחריות דהלוקח, דהו"ל כשומר שכר, דא"כ אכתי הי' חייב הסרסור לשלם לו הדמים היתירים על דמי בשר בזול, אלא טעמו הוא משום דכל שלא ידע הסרסור וכו', ליכא תביעת מק"ט כלל, וע"ז הוא שתמה מסוגיית הגמ', דמבו' להדיא דאף בכה"ג איכא תביעת מק"ט, וז"ב.

והנה אמנם משמעות ל' הטור הוא, דחייב הסרסור להחזיר ללוקח כל מעותיו ואין הלוקח משלם לו כלום, ובזה צ"ל כד' הדברי משפט, דהגם שכתב הרא"ש בשם הראב"ד דהלוקח הו"ל ש"ש, מ"מ דעת הרא"ש גופי' דהו"ל ש"ח, וכנ"ל.

ג] ובטעמא דהרמב"ם דס"ל דאין הסרסור משלם ללוקח כלום, ולא אמרינן דישלם לו את הדמים העודפים על דמי בשר בזול, כתב הנתיה"מ סק"ו, דהגמ' איירי בשלא הי' יכול הספסירא להחזירו על המוכר, וע"כ אין משלם הבקרא אלא דמי בשר בזול, אך הרמב"ם דאיירי בשהי' הספסירא יכול להחזירו על המוכר הראשון, ע"כ חייב הלוקח לשלם לו כל דמיו, שהפסידו דמים אלו, ועיי"ש סק"ז שכתב דטעם חיובו הוא משום דהו"ל כמראה דינר לשלחני, ועיי"ש מש"כ עפי"ז לישב בע"א הא דבעובדא דבקרא לא הי' חייב לשלם לו אלא דמי בשר בזול.

אמנם צ"ע בזה, דלפ"ז נמצא דהרמב"ם השמיט לדינא דגמ', וחידש דין אחר מדנפשי', והיינו דלמש"כ הב"ח והגר"א, י"ל דדינא דהרמב"ם הוא דינא דגמ', ואך דבגמ' דאיירי שמסרו הלוקח לבקרא, חייב הבקרא, והרמב"ם איירי בשלא מסרו לאחר, וע"כ חייב הלוקח עצמו, אך למש"כ הנתיה"מ, דבההיא דבקרא ל"ה חייב לשלם אלא דמי בשר בזול, ואילו בגוונא דהרמב"ם ה"ה חייב לשלם כל דמיו, נמצא דהרמב"ם הביא דין אחר מדינא דגמ', וכבר עמד בכעי"ז בס' קרית מלך רב.

עוד ילה"ע, דאם אכן חיובו של הלוקח, הוא לשלם לספסירא את מה שנפסד שאין בידו להחזירו למוכר, מדינא דמראה דינר לשלחני, א"כ בדין דגם אם החזירו לספסירא קודם שמת, אם כבר אין ביד להחזירו למוכר, יהא הלוקח חייב, ובד' הרמב"ם נ' להדיא דרק אם מת השור ביד הלוקח, הוא דפטור הספסירא, אמנם זה קשיא רק למש"כ הנתיה"מ, דהא דאין ביד הספסירא להחזירו עכשיו למוכר, הוא משום שהלך לו המוכר, אך אי נימא דהוא משום שאין המוכר מתרצה לקבלו אחר שמת, ניחא.

וגם בעיקר הדין צ"ע, ומכמה טעמים, חדא, דאף אי נימא דחייב הלוקח לשלם לספסירא כל הדמים ששילם למוכר הראשון, מדינא דמראה דינר לשלחני, מ"מ מ"ט אין הספסירא מחזיר ללוקח כלום, והרי סתמא דמילתא נתן הלוקח לספסירא יותר מן הדמים שנתן הספסירא למוכר הראשון, וא"כ מ"ט לא יחזיר הספסירא ללוקח את דמים אלו, וזה העירני הרי"ו.

עוד צ"ע, דמ"ט לא אמרינן דיחזיר הלוקח לספסירא את הנבילה, ויחזיר לו את הדמים שנתן בנכוי מה שנפסד במיתת השור, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ו, ז"ל, מכאן אתה למד שהמוכר דבר שהיה מום בממכרו ועשה בו הלוקח מום אחר קודם שיודע לו המום הראשון, אם עשה דבר שדרכו לעשותו כגון זה ששחט את הטרפה פטור, ואם שנה ועשה מום אחר קודם שיודע לו המום הראשון מחזיר המקח לבעליו ומשלם דמי המום שעשה, עכ"ל, והרי דאם ל"ה הבהמה עומדת לשחיטה ושחטה הלוקח, ה"ה מחזיר הנבילה למוכר ומשלם דמים שפחתה השחיטה, והמוכר מחזיר לו את דמיו, וא"כ מ"ט הכא אין הספסירא משלם ללוקח כלום, ולא אמרינן דיחזיר הלוקח את הנבלה לספסירא, ומשלם הדמים שנפסד במיתתו, ויחזיר לו הספסירא את הדמים שנתן.

ד] והנה בפי' ר"ח ב"מ דמ"ב: כתב, ז"ל, ואסיקנא אי המוכר בעה"ב הוא, מק"ט הוא וחייב המוכר לשלם, ואם המוכר ספסירא הוא דזבין מהכא וזבין להכא מישתבע ספסירא דלא הוינא ידע דלית ליה ככי ושיני ומשלם בקרא דמי בשר בזול, עכ"ל, וכ"ה גם בס' המקח לרה"ג שער מ"ט, ז"ל, אא"כ יש טעות באותו מקח או כגון שהי' בו מום מסותר וכו', יש מן הדין על המוכר שיחזיר הדמים ללוקח, אא"כ הוא המוכר אדם ספסר וכו', הלכך ישבע ספסר שהוא המוכר שלא ידע באותו מום ולא הכיר בו, ויפטר מלשלם הדמים ללוקח, כדגרסינן ההוא אפוטרופא וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריהם כד' הרמב"ם, דאם המוכר הוא בעה"ב, ה"ה חייב להחזיר ללוקח את מעותיו, ואם המוכר הוא ספסירא, ה"ה נשבע ונפטר, ופירשו כן למש"א דמשתבע ספסירא דל"ה ידע ומשלם בקרא דמי בשר בזול, דהיינו דנשבע הספסירא דל"ה ידע ונפטר מלשלם ליתומים את מעותיהן, ומשלם בקרא ליתומים דמי בשר בזול, וזה כעין מש"כ בכס"מ וב"י בדעת הרמב"ם.

והנה לפ"ז הרי מוכרח דהא דפטור הספסירא מלשלם ללוקח, אי"ז משום שהלוקח חייב באחריות המקח מדין שומר, וכמש"כ הדרישה והב"ח ודעימי', שהרי בעובדא דגמ' שמסרו את השור לבקרא, אין היתומים חייבין כלל מדין שומר, עכ"פ לפשטות דעת הרמב"ם דשומר שמסר לשומר פטור השומר הראשון לגמרי, ואפ"ה פטור הספסירא מלהשיב להם את דמי המקח.

ה] ובע"כ מזה, כמש"כ בס' אבהא"ז, דהא דפטור הספסירא מלשלם ללוקח, הוא משום דמעיקר דינא דמק"ט הוא, דכל שאין הלוקח מחזיר למוכר את המקח, אין המוכר מחזיר לו את מעותיו, וע"כ כל שהי' על הלוקח לבדקו ולא בדקו ומת, חשיב דאינו מחזיר את המקח למוכר, וע"כ אין המוכר מחזיר לו את מעותיו, וכאשר כן נ' מל' הרמב"ם שכתב, דהוא הפסיד את עצמו, ומשמעות ל' זה דאי"ז מדין שומר, אלא דכל שלא החזירו הוא הפסיד על עצמו, ול"מ לתבוע את המוכר, עיי"ש בדבריו.

ומה"ט ל"מ לתבוע מן המוכר אף את מה ששילם על השור יותר מדמי שור בע"מ, וזה כמש"נ בדברינו ב? ענף ב' דכל שאיבד הלוקח את המקח ואינו מחזירו למוכר, ל"מ לתבוע אף את פחת המום, עיי"ש באורך.

ו] ויש להוסיף, דהנה הרמב"ם לעיל מינה כתב, ז"ל, המוכר דבר שיש בו מום שאינו נראה ואבד המקח "מחמת אותו המום" הרי זה מחזיר את הדמים, כיצד המוכר שור לחבירו שאין לו טוחנות והניחו הלוקח עם הבקר שלו והיה מניח המאכל לפני כולן ואוכלין ולא היה יודע שזה אוכל עד שמת ברעב, הרי זה מחזיר לו את הנבילה ויחזיר זה את הדמים, וכן כל כיו"ב, עכ"ל.

ונ' להדיא מד' הרמב"ם, דכל הא דכה"ג מחזיר המוכר את הדמים, הוא רק משום שאבד המקח מחמת המום, אך אם אבד המקח שלא מחמת המום, אין מחזיר המוכר את הדמים, והטעם בזה הוא משום דכל שאינו מחזיר למוכר את המקח, אינו מחזיר לו את מעותיו, ואיירי בשהי' ביד הלוקח להצילו שלא יאבד, וע"כ חשיב דאין הלוקח מחזיר למוכר את המקח, ורק אם אבד המקח מחמת המום, הוא דמחזיר לו המוכר את המעות, ובזה הוא שכתב הרמב"ם, דכ"ז הוא בשידע המוכר מן המום, דחשיב שאיבוד המקח הוא מחמתו, אך בספסר המוכר שלא ידע מן המום, הרי דאף שנאבד המקח מחמת המום, אין מחזיר לו המוכר את המעות.

ז] אמנם אכתי קשיא טובא ממש"כ הרמב"ם שם ה"ו, דאם שינה ועשה מום אחר קודם שיודע לו המום הראשון מחזיר המקח לבעליו ומשלם דמי המום שעשה, עכ"ל, והרי דאף היכא שעשה הלוקח מום בידים, לא אמרינן דכיון שאינו מחזיר המקח כצורתו למוכר, אין המוכר מחזיר לו את מעותיו, אלא משלם לו הלוקח דמי המום שעשה, ומחזיר לו המוכר את מעותיו, ובד' הרמב"ם שם נראה, דה"נ הוא במכר בהמה שאינה עומדת כלל לשחיטה, ושחטה הלוקח ונמצאת טרפה, ה"ה מחזיר את הבשר למוכר, ומשלם דמים שפחתה השחיטה, והמוכר מחזיר לו את מעותיו, וא"כ מ"ט הכא אין הספסירא משלם כלום, ולא אמרינן דיחזיר הלוקח את הנבילה לספסירא וישלם הדמים שנפחתה הבהמה במיתתה, ויחזיר לו הספסירא את הדמים שנתן.

ח] ולכאו' י"ל בזה, דהדבר חלוק, דהכא כיון שהי' מוטל על הלוקח לבדוק השור "ולהחזירו" למוכר קודם שימות, ע"כ כל שמת ולא החזירו למוכר כפי שהי' מוטל עליו, ל"מ לתבוע את מעותיו.

ומשא"כ בההיא דעשה בו הלוקח מום אחר, כיון שלא הי' מוטל על הלוקח לבדוק מתחילה אם יש בו מום ולהחזירו למוכר, ע"כ אף שעשה בו מום שאין דרכו לעשותו, לא מצינו למיתי עלה מכח שלא החזיר למוכר את המקח, שהרי לא הי' מוטל עליו להחזירו עד שנודע שיש בו מום, ועכשיו שנודע שיש בו מום ה"ה מחזירו כמות שהוא למוכר, ובכה"ג כל חיובו הוא לשלם על המום שעשה מדין שומר או מדין מזיק, וע"כ דינא הוא דמחזיר המקח לבעליו ומשלם דמי המום שעשה והמוכר מחזיר לו את הדמים, ודו"ק.

ט] ואמנם יש להעיר בזה, דהנה ב? נתבאר בדעת הרמב"ם, דבמוכר זרעים לזרע וזרען ולא צמחו, דאינו מחזיר כלל את המקח למוכר, הי' בדין שיאמר לו המוכר החזר לי מקחי ואחזיר לך מעותיך, וכל הא דל"מ למימר לי' הכי, הוא רק משום שמכרו להדיא ע"ד זה, אך אם לא מכרו ע"ד זה, אין מחזיר לו המוכר את מעותיו, ומשא"כ במוכר במהה ושחטה, לא חשיב כלל שאינו מחזיר לו את המקח, כיון דהוא מחזיר לו את השחוטה, וכל' הרמב"ם מחזיר לו את השחוטה ויחזיר לו המוכר את הדמים, ואך דמצינו לחייבו ע"ז ששחטה, ובזה הוא שכתב הרמב"ם דכל שדרכה בכך, אינו מתחייב ע"ז, וה"נ הוא בשעשה בה מום אחר, דחשיב דמחזיר את המקח לבעלים, ואך דה"ה מתחייב ע"ז שעשה את המום, ובזה חילק הרמב"ם דאם עשה מום שדרכה בכך פטור, ואם עשה מום שאין דרכה בכך חייב, ועמש"נ שם בזה באורך.

והנה הרי לפ"ז מתבאר, דהיכא דאף היכא שלא ידע הלוקח מן המום, ולא הי' מוטל עליו להחזירו למוכר, מ"מ אם איבד את המקח ואינו מחזירו למוכר, ל"מ לתבוע את מעותיו, והא דשחט את הטרפה או עשה מום אחר מצי לתבוע את מעותיו, הוא משום דחשיב כמחזיר את המקח לבעלים, ולכאו' זה דלא כמש"נ כאן, דגם היכא שמתה הבהמה והוא מחיר את הנבילה חשיב שאינו מחזיר את המקח לבעלים, ול"מ לתבוע את מעותיו, והא דבשחט את הטרפה או עשה מום אחר מצי לתבוע את מעותיו, הוא משום שלא הי' מוטל עליו להחזירה מתחילה.

י] ונ' די"ל בזה, דבאמת איכא תרי גווני דחשיב דאינו מחזיר את המקח למוכר, חדא הוא היכא שאיבד את המקח ואינו מחזירו כלל למוכר, והב', הוא אף היכא שהוא מחזיר מקצת מן המקח למוכר, דמ"מ אם הי' מוטל עליו להחזירו בשלימותו ולא החזירו, חשיב שאינו מחזירו למוכר, שהרי לא החזירו כפי מה שהי' מוטל עליו, וע"כ במוכר זרעים וזרען ולא צמחו וכן בהוליך את המקח למקום אחר אם לא הי' המקח ע"ד זה, כיון דאינו מחזיר את המקח כלל למוכר, ל"מ לתבוע את מעותיו, אף שלא הי' מוטל עליו להחזירו תחילה למוכר, ומשא"כ בשחט את הבהמה או שעשה מום אחר, כיון שהוא מחזיר את מה שנשתייר מן המקח, מצי לתבוע את מעותיו, ורק היכא שהי' מוטל עליו להחזירו מתחילה בעודו שלם, ל"מ להחזירו כשנחסר.

יא] ועפי"ז נ' עוד, במש"כ הרמב"ם דטעם הא דנפטר הסרסור הוא משום שהי' על הלוקח לבדוק השור בפנ"ע ולהחזירו לו קודם שימות ויהי' הסרסור מחזירו על המוכר הראשון, ובפשוטו מ' דהיינו משום דאחר שמת כבר אין בידו להחזירו על המוכר הראשון, וזה צ"ע, שהרי כתב הרמב"ם לעיל מינה דאף אחר שמתה ה"ז מחזיר את הנבלה ויחזיר זה את הדמים.

ובנתיה"מ סימן רל"ב סק"ז כתב, דאיירי בשהלך המוכר משם, וע"כ כבר אינו יכול להחזירו לו, אך צ"ע בסתימת ד' הרמב"ם, דאם אכן כל הא דמפסיד הלוקח, הוא רק בשהלך המוכר משם, מ"ט לא פירש הרמב"ם להדיא דאיירי בכה"ג.

ואשר ע"כ נראה לדון, דלעולם איירי אף בגונא שיש בידו להחזירו עכשיו למוכר, ומ"מ ל"מ הלוקח לתבוע את מעותיו, כיון שלא החזיר את השור לבעלים בחייו, וכל שאינו מחזיר את המקח ל"מ לתבוע את מעותיו.

ומש"כ הרמב"ם להא דהי' הסרסור מחזירו למוכר הראשון, נ' דבא לפרש הטעם שהי' מוטל עליו לבדוק ולהחזירו למוכר, דאם ל"ה למוכר צורך בזה כלל, ל"ה מוטל על הלוקח להחזירו, ורק משום שהי' למוכר צורך בזה כדי להחזירו על המוכר הראשון, הוא דהי' מוטל על הלוקח להחזירו, ובאמת הו"מ הרמב"ם לפרש, דהי' לו להחזירו לו קודם שימות, וישחטנו הסרסור, או ימכרנו לאחרים בדמי בשר בזול, אך האמת נקט, דאם הי' מחזירו לו הלוקח, הי' מחזירו על המוכר, וכיון שלא החזירו בשלימותו, ל"מ לתבוע את מעותיו, וע"כ אף אם עדיין יש ביד הסרסור להחזירו למוכר, מ"מ כיון שהלוקח לא החזירו למוכר כפי המוטל עליו, ל"מ לתבוע את מעותיו, ודו"ק.

יב] והנה כתב הרמב"ם שם ה"ו, ז"ל, מכאן אתה למד שהמוכר דבר שהיה מום בממכרו ועשה בו הלוקח מום אחר "קודם שיודע לו המום הראשון" וכו', עכ"ל.

ועיי"ש בלח"מ שכתב, דמש"כ הרמב"ם דעשה המום קודם שיודע לו המום הראשון, הוא משום דאם עשה שום דבר אחר שנודע המום, חשיב כנשתמש בו, והו"ל כמחילה על המום, ועיי"ש שכתב דיש לחלק ולומר דעשיית מום אחר לא איקרי שימוש אלא היזק, ובקרית מלך רב שם כתב דנראה עיקר דעשה מום אחר שנודע לו המום הראשון אינו כנשתמש לומר שמחל ואינו יכול להחזיר אלא הוי כמזיק ומשלם הנזק למוכר, עכ"ד, אך לכאו' אי"ז מתישב בל' הרמב"ם שכתב דעשה המום קודם שיודע לו המום הראשון, ונ' להדיא דאם עשה המום אחר שיודע לו המום הראשון אין הדין כן.

ובפשוטו נ', דאף אי נימא דעשיית מום אחר לא חשיבא כשימוש, מ"מ הך דינא שכתב הרמב"ם דאם עשה מום שדרכו לעשותו פטור, ודאי דהוא רק אם עשאו קודם שנודע לו המום, אך אם עשאו אחר שנודע לו המום, ודאי דלי"ל רשות לעשות מום אחר, ואם עשה מום אחר, אף שדרכו לעשותו, ה"ה חייב, וע"כ נקט הרמב"ם דעשה מום אחר קודם שיודע המום הראשון, וז"פ.

אך למש"נ נ' עוד, דגם הך דינא דאם עשה מום שאין דרכו לעשותו, דמחזיר המקח לבעליו ומשלם דמי המום שעשה, הוא רק בשעשה מום זה קודם שנודע לו המום הראשון, דעדין לא הי' מוטל עליו להחזיר את המקח לבעלים, אך אם כבר נודע לו המום והי' מוטל עליו להחזיר את המקח לבעלים בשלימותו, ואח"כ עשה בו מום אחר, חשיב שלא החזיר את המקח לבעלים, ולי"ל תביעת מק"ט כלל.