מנחות פרק י_7
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף צב ע"א**

**ואזדו לטעמייהו דתניא וכפר את מקדש הקודש וכו'**

מבואר דדין בעלים לגבי סמיכה תלוי במתכפר, ולא בבעלות הממונית, שהרי הם נחלקו מי מתכפר ולא נחלקו אם יש להם חלק בבעלות על השעיר.

במסכת זבחים [מ א] מרבינן דאיכא סמיכה לפר כה"ג. והקשה המקדש דוד [כד סק"ב], דבמסכת יומא [נ א] הגמרא דנה האם פר יוה"כ נחשב קרבן צבור או קרבן יחיד, ומדוע לא מוכיח מהא דבעי סמיכה דחשיב קרבן יחיד, דהא גמירי שתי סמיכות בציבור, ועל כרחיך דפר כה"ג חשיב קרבן יחיד. ותירץ, דסמיכת הפר אינה מדין הקרבן כלל, אלא הוא מדין הוידוי, דוידוי צריך סמיכה. [אך כתב שם, דבקרא נתחדש דין נוסף, דגם מדין הקרבן טעון סמיכה, ונפק"מ דצריך לשחוט מיד לאחר הסמיכה השניה, ולפי"ז הדק"ל]. וכתב, דיתכן דלסמיכה זו אין צריך בכל כוחו, דאין זה מהדין סמיכה של הקרבן, אלא שיהא ניכר שהוידוי הוא על הפר.

ולפי"ז כתב המקדש דוד אף לגבי השעיר, דלפי מ"ד וידוי בשעיר המשתלח מעכב, גם הסמיכה מעכבת, דאף דבעלמא אין סמיכה מעכבת, שאני הכא דהסמיכה היא צורך הוידוי, והוידוי מעכב. וכן כתב בחזון יחזקאל [מנחות פ"י ה"ג], דיתכן דר"י ור"ש פליגי לשיטתם האם וידוי מעכב, דלפי ר"י הדין וידוי וסמיכה הוא כמו בכל קרבן, ולכן אינו מעכב, ולפי ר"ש הוי דין מיוחד בשעיר, ולכן הוידוי והסמיכה מעכבים. [אמנם היה מקום לומר דלרבי יהודה תרוויהו איכא, דאיכא חיוב סמיכה מצד הקרבן, כיון דהוא גם כן מתכפר, ואיכא נמי חיוב סמיכה מצד הודוי, ואין זה סותר].

**ואת אהל מועד זה היכל, מזבח כמשמעו**

פירש רש"י דמכפרים על טומאה שנגע במזבח, וצריך ביאור איזה איסור יש בנגיעה במזבח בטומאה. ורש"י ביומא [סא א] פירש, אם נטמא במזבח ושהה כדי השתחואה. והקשו התוספות ישנים שם, דזה לא שייך למזבח אלא להיכל. [ראה במגיה על הריטב"א שם שביאר כונתם].

**תוד"ה הושוו, וי"ל דמתכפרים בשעיר הנעשה בפנים מאחר דכתיב יכפר אלו הלויים**

כלומר, דודאי גם הלויים מתכפרים דהא מרבינן להו מ"יכפר", ועל כרחיך דהם בכלל שעיר העם. אך צ"ע מנ"ל לרבותם בכלל שעיר העם, דלמא הם בכלל פרו של אהרן, ומאי אולמא שעיר העם מפרו. ועוד יש לעיין, דהכא קושיית התוספות במה יתכפרו הלויים על טומאת מקדש לרבי יהודה, והקרא יכפר קאי על שאר עבירות.

והנה במסכת שבועות [יג ב] אמרינן כן לגבי כהנים, דהם מתכפרים בפרו של אהרן, ולא בשעיר העם, שהרי אינם בכלל העם. ואף דלגבי פרו נאמר אשר לו, מכל מקום הם מתכפרים בו, דאם לא כן אין להם כפרה, ונאמר "יכפר על הכהנים". ואמרינן, דמוטב יתכפרו בפרו של אהרן שהרי הותר מכללו אצל ביתו, ואל יתכפרו בשעיר העם שלא הותר מכללו. ואם נפשיך לומר ביתו כתיב, ולא שאר כהנים, הרי כל הכהנים איקרו ביתו, דכתיב בית אהרן ברכו את ד'. ולפי מסקנת הסוגיא אין צריך לומר דפרו של אהרן הותר מכללו, אלא פרו של אהרן כולל את כל ביתו, וכל הכהנים איקרו ביתו.

ובגמרא שם אמרינן דהאי ברייתא קאי לרבי שמעון, דהא לרבי יהודה יכפר קאי על שאר עבירות, ואין ראיה דהכהנים מתכפרים בטומאת מקדש. ודחי, דלמא אף לרבי יהודה ילפינן טומאת מקדש משאר עבירות, דלכולם איכא כפרה. ולפי"ז מבואר נמי דברי התוספות, דמיכפר ילפינן שיש כפרה ללויים גם בטומאת מקדש לר"י.

ובתוספות שם הקשו לפי המסקנא, לויים במה יתכפרו, אי בשל צבור אשר לעם כתיב, ואיכא מ"ד דלויים לא איקרו עם, ואי בפרו של אהרן הא לא איקרו ביתו. וכי תימא כיון דעל כרחיך אית להו כפרה דכתיב "יכפר" אית לן למימר דאשר לעם ממעט רק כהנים ולא לויים, [וכמו שתירצו התוספות בסוגיין], אם כן מצינו בשעיר של עם שהותר מכללו. ובפשטות כונתם להקשות, דלפי הס"ד דכהנים מתכפרים בפרו של אהרן ולא בשעיר העם משום שפרו הותר מכללו, הרי גם שעיר העם הותר מכללו בלויים. אך הקשה מהר"י בן לב, דלמא לפי הס"ד באמת לויים נמי מתכפרים בפרו, דהותר מכללו אצל ביתו, ורק לפי המסקנא דכהנים בכלל פרו משום דאיקרו ביתו לויים בכלל שעיר העם. ולכן ביאר המהרש"א כונתם באופן אחר, דלפי הס"ד באמת הלויים יתכפרו בפרו של אהרן כיון שהותר מכללו אצל ביתו, וככהנים. אך לפי המסקנא דפרו לא הותר מכללו, דכולם איקרו ביתו, אם כן אין עדיפות לשום צד, ובמה יתכפרו הלויים, [וכמו שהקשינו לעיל בתוספות דידן].

**תוד"ה ואין, ואיצטריך קרא וכו'**

לתירוץ קמא מסברא מרבינן שעירי ע"ז מהקש לפר, וכדאמרינן בזבחים [מא א] לגבי הזאות דהוקשו להדדי, ואתא הפר למעט דאינם טעונים סמיכה. ולתירוץ בתרא מסברא מרבינן שעירי ע"ז מריבויא דעל ראש השעיר, ואתא הפר למעט דלא נילף מהתם שעירי ע"ז אלא שעיר נחשון. ויש לבאר פלוגתתם, דלתירוץ בתרא לא ילפינן מההקש, משום דההקש נאמר רק לגבי הזאות, וכמש"כ התוספות לעיל [נו א, ומובא להלן]. ולתירוץ קמא לא ילפינן מריבויא דעל ראש השעיר, משום דמסברא מוקמינן ריבויא לשעיר נחשון ולא לשעירי ע"ז.

והקשו התוספות, נימא איפכא, דמהפר נמעט שעיר נחשון, ומעל ראש השעיר נרבה שעירי ע"ז. ותירצו בתירוצם השני, דמסברא הריבוי קאי על שעירי ע"ז ולא על שעיר נחשון שהוא לשעה, ולכן אם הריבוי מרבה שעיר נחשון והמיעוט ממעט שעירי ע"ז, אתי שפיר הא דבעי מיעוט דהפר דלא נילף לרבות מעל ראש השעיר, אך אם נאמר להיפך, אין צריך מיעוט, דמסברא הריבוי קאי על שעירי ע"ז, ואין מקור לרבות שעיר נחשון. והנה כל דבריהם קיימים לתירוץ בתרא, אך לתירוץ קמא אין לומר כתירוצם דמסברא מרבינן שעירי ע"ז, דהא לעיל ביארנו דמהא דלא תירצו כתירוץ שני מוכח דמסברא מרבינן שעיר נחשון. וגם קושייתם מעיקרא לק"מ לתירוץ קמא, דהא כל מה דבעינן מיעוט לשעירי ע"ז הוא רק משום שהוקשו לפר, ואילו שעיר נחשון לא הוקש לפר, ול"ל מיעוט, ועל כרחיך דהמיעוט קאי על שעירי ע"ז.

אמנם מה שתירצו התוספות בתחילה דלא אמרינן איפכא, משום שמסתבר טפי לרבות שעיר נחשון, צ"ע טובא, דלפי תירוצם השני לא יתכן לומר כן, דאי מסתבר טפי לרבות שעיר נחשון הדרא קושייתם למה לי מיעוט לשעירי ע"ז, ומה שתירצו דס"ד לרבותם מעל ראש השעיר לא יתכן, דהא כתבו דמסתבר טפי לרבות שעיר נחשון, והדברים סותרים זה לזה. ולפי תירוצם הראשון בלא"ה לק"מ, וכמש"כ. [ויתכן לדחוק, דס"ל שאפשר ללמוד מעל ראש השעיר לרבות שניהם, ולכן בעינן מיעוטא דהפר בין לשעירי ע"ז בין לשעיר נחשון, אלא דאליבא דאמת עדיף להשאיר את הריבוי בשעיר נחשון ולא בשעירי ע"ז].

והנה כל דברי התוספות קאי אליבא דר"י דממעטינן מהפר שעירי ע"ז, אך לדעת ר"ש מרבינן מעל ראש השעיר שעירי ע"ז, וילפינן מהחי דהזקנים סומכים ולא אהרן. ובתוספות לעיל [נו א] הקשו, ל"ל לרבות שעירי ע"ז, תיפו"ל מדהוקשו לפר. ותירצו, דההקש הוא רק לגבי הזאה. ועוד תירצו, דבלא ריבויא דעל ראש השעיר ס"ד למעטינהו לגמרי מהחי. ומבואר מדבריהם, דלפי תירוצם הראשון מסברא אין סמיכה בשעירי ע"ז, וילפינן מעל ראש השעיר לרבותם, ומהחי ילפינן דהסמיכה היא בזקנים ולא באהרן. ולפי תירוצם השני, מסברא איכא סמיכה מההיקש לפר, ואתא החי למעט דהסמיכה היא בזקנים ולא באהרן, וכדי שלא נמעט לגמרי אצטריך על ראש השעיר לרבותם. ובשיטמ"ק שם ציין לרש"י בזבחים [מח ב] דכתב נמי כתירוצם השני, דר"ש הוצרך לרבות מעל ראש השעיר כדי שלא נמעט לגמרי מהחי כמו רבי יהודה, וכן מבואר ברש"י כת"י בסוגיין [ע"ב ד"ה מנ"ל].

ושני התירוצים בתוספות לעיל תלויים בשני התירוצים בתוספות כאן, דלפי תירוצם הראשון לעיל ותירוצם השני כאן, מסברא אין סמיכה בשעירי ע"ז, ולא ילפינן מהיקש לפר, והמקור הראשון לרבותם הוא מעל ראש השעיר, אלא דר"י ממעט מהפר, ור"ש לא ממעט אלא דסמיכתם בזקנים ולא באהרן. ולפי תירוצם השני לעיל ותירוצם הראשון כאן, מסברא ילפינן מהיקש לפר, ור"י ממעטינהו מהפר, ור"ש נמי היה ממעט אלא דמרבה להו מעל ראש השעיר דלא נמעט לגמרי, אלא דסמיכתם בזקנים ולא באהרן.

**באו"ד, דמהחי ממעט שעיר נחשון**

הקשה הקרן אורה, הא לרבי יהודה הילפותא היא מהפר ולא מהחי, ומדוע נקטו בדבריהם הילפותא דהחי. [יתכן להוסיף, דכל מה דממעטינן שעיר נחשון הוא רק מעל ראש השעיר, דשניהם שעירים, או דממעטינן שעירי ע"ז מפר דשניהם דומים, אך למעט מהפר שעיר נחשון לא מסתבר]. וכן קשה על רש"י זבחים מח ב, דנקט בדברי רבי יהודה הילפותא דהחי.

**דף צב ע"ב**

**חי טעון סמיכה באהרן ואין שעירי ע"ז טעונים סמיכה באהרן אלא בזקנים**

הקשו הקרן אורה והשפת אמת, מדוע ס"ד דסמיכתם באהרן, הרי דין סמיכה בשעירי ע"ז נלמד מעל ראש השעיר, והתם סמיכתו בבעלים. [וכן יש להקשות לפי התירוץ השני בתוספות לעיל, דעיקר דין סמיכה ילפינן מהיקש לפר, והתם נמי הסמיכה היא בבעלים]. ותירצו, דס"ד למילף מהפר למעט דסמיכת שעירי ע"ז באהרן ולא בזקנים, ולכן אצטריך החי לאפוקי מהאי מיעוטא. והקשה השפת אמת, אם כן מה ילפינן אליבא דאמת מהפר לפי ר"ש. [כלומר, דיש להקשות לא נכתוב לא הפר ולא החי, ומסברא ילפינן מעל ראש השעיר דסמיכתם בזקנים, ועל כרחיך דהפר אצטריך לדרשא אחריתי].

**הא א"ר שמעון סמיכה בבעלים בעינן**

א. רש"י עליון [ע"א ד"ה אלא באהרן] כתב, דאע"ג דהכהנים לא עבדו ע"ז מכל מקום אהרן סומך. משמע דפירש דסמיכת אהרן אינה נחשבת סמיכת בעלים משום שהוא סומך אף שלא עבד ע"ז.

ב. התוספות פירשו, משום דאיכא פר ושעיר לכל שבט. כלומר, דסמיכת אהרן מדין בעלים לא יכולה להתייחס לכל ישראל אלא לשבט שלו, ועל כרחיך דאינו מדין בעלים. ובמקדש דוד [כג סק"ה] הקשה, לדעת אביי דאין שבט לוי מביא פר ושעיר, אלא י"ב שבטים הם עם מנשה ואפרים, שבט לוי במה יתכפרו, ועל כרחיך דיתכפרו עם כל ישראל בפר ושעיר שלהם, ואם כן מדוע לא חשיב סמיכת אהרן לסמיכת בעלים.

ג. הרגמ"ה פירש, דאי סמיכה בבעלים בעינן, עדיף טפי שהזקנים יסמכו, דהם נחשבים בעלים טפי מאהרן. וביאר המקדש דוד שם, דבאמת גם סמיכת אהרן נחשבת לסמיכת בעלים, דהוא מתכפר בשל כל ישראל, אלא קושית הגמרא, דאם הסמיכה היא מדין בעלים מדוע לא אמרה תורה לזקנים לסמוך, הרי הם בעלים טפי מאהרן, לפי שהחטא בא על ידם.

**גירסא בעלמא**

לפירוש שני ברש"י דרבי יהודה לית ליה הלמ"מ, הקשה הקרן אורה, הא רבינא אמר כן לעיל בדעת רבי יהודה, בהא דקאמר ואת מי אביא תחתיהם. ויתכן ליישב, דלפי רבי יהודה היה קבלה בידם דכך הוא הדין, אך לא הוי הלמ"מ, ואין זה מקור ללמוד משם שאין סמיכה בשעירי ע"ז, ורק לפי רבי שמעון הוי הלמ"מ.

**ואי מהלכתא לא ידעינן הי נינהו**

רש"י כת"י פירש דלא ידעינן האם מרבינן שעירי ע"ז או שעיר הנעשה בפנים. אך רש"י עליון פירש דלא ידעינן האם מרבינן שעירי ע"ז או זבחי שלמי צבור. והקשה השפת אמת, דעל כרחיך לא אתיא הלמ"מ לרבות זבחי שלמי צבור, דאם כן למה לי הלכתא, תיפו"ל מקל וחומר. [וכתב שם לדחוק דאצטריך הלמ"מ למעט שעירי ע"ז. ודבריו צ"ע, דהא הכא קאי לפי הצד דאיכא הלמ"מ וליכא ריבוי דעל ראש השעיר, ואם כן אין מקור לרבות שעירי ע"ז דאצטריך הלמ"מ למעטינהו]. ועוד הקשה הרש"ש, אי איירי בזבחי שלמי צבור מדוע אמרינן קמ"ל קרא דמרבינן דבר שטומאתו ידועה, הא זבחי שלמי צבור נמי טומאתם ידועה, ועל כרחיך דבזה לא היה ס"ד לרבות.

**מעשר שמקדש לפניו ולאחריו אינו דין וכו'**

אליבא דאמת דאין מעשר טעון סמיכה, מבואר בתוספתא דהי"א שבמעשר טעון סמיכה. וביארו הקרן אורה והשפת אמת, דכאשר מרבינן להו לעיל לנסכים, הרי דינם מהשתא ככל שלמים שטעונים סמיכה ונסכים, ולא אמרינן לא יהא טפל חמור מהעיקר.

**תוד"ה איכא למיפרך, נילף מהקישא דכל הקרבנות**

השפת אמת תירץ, דכיון דקרבנות צבור אין טעונים סמיכה, על כרחיך האי הקישא לא קאי על סמיכה. [וכתב לתלות תירוץ זה בפלוגתת רש"י ותוספות אי קרא דשלמים קאי על זבחי שלמי צבור, דלפי"ז הקישא איירי גם על קרבנות צבור, עיי"ש].

ובקרן אורה תירץ, דכמו דלענין נסכים לא ילפינן בהקישא, דהתם איכא מיעוטים, גם לענין סמיכה לא ילפינן. ועוד תירץ, דמצות סמיכה היא כדי להתוודות על הקרבן, ואף בשלמים דאין בהם חטא כתב הרמב"ם דאומר עליהם דברי שבח, אך בבכור ומעשר ופסח דאינם חשובים קרבן שלו אין שייך בהם לא וידוי ולא דברי שבח.

**דף צג ע"א**

**קרבנו ולא קרבן חבירו**

התוספות בריש ערכין הקשו, למה לי קרא להכי, תיפו"ל מדדרשינן להלן ע"ב "ידו" ולא יד עבדו ולא יד אשתו ולא יד שלוחו. ותירצו, דאי לאו קרבנו ס"ד למילף מידו למעט חבירו, אך עבדו אשתו ושלוחו סומכים, קמ"ל.

**קרבנו ולא קרבן עכו"ם**

התוספות לעיל [סא ב] הקשו, למה לי קרא דבני ישראל סומכין ואין העכו"ם סומכין, תיפו"ל מהכא דדרשינן קרבנו ולא קרבן עכו"ם. ותירצו, דהתם דרשינן דאין העכו"ם סומך על קרבן של עצמו, והכא דרשינן דאף ישראל אינו סומך על קרבן העכו"ם, דס"ד שיוכל הישראל לסמוך בשבילו כגון שמביא נסכים בשבילו. [המקדש דוד (יח סק"ג) הוכיח מכאן דמי שמביא נסכים על הקרבן חשיב בעלים לגבי שיוכל לסמוך, ורק בקרבן של עכו"ם נתמעט לגמרי שאינו יכול לסמוך. וצ"ע דאם כן מה הקשו התוספות אח"כ תיפו"ל מקרבנו ולא קרבן חבירו, הא הכא איירי באופן שמביא נסכים, דחבירו בעלמא יכול לסמוך. ועל כרחיך צ"ל כהגהת הצ"ק "כיון" או "כמו", דהוי דוגמא בעלמא, דכמו שיכול להביא נסכים כך יוכל לסמוך].

והקשו התוספות, תיפו"ל מקרבנו ולא קרבן חבירו. ותירצו, דס"ד דמי שאינו יכול לסמוך בעצמו יוכלו לסמוך בשבילו. ולגבי אשה כתבו התוספות דאין אחר יכול לסמוך בשבילה אף שהיא לא יכולה לסמוך, או דאיכא שום מיעוט, או דילפינן מעכו"ם דאף שאינו יכול לסמוך אין אחר יכול לסמוך בשבילו. ובשיטמ"ק בריש תמורה תירץ על קושית התוספות באופן אחר, דאם היה פסוק אחד מוקמינן ליה בעכו"ם ולא בחבירו, ולכן צריך שני מיעוטים.

**קרבנו לרבות כל בעלי קרבן לסמיכה**

ורבי יהודה פליג [לצד אחד בגמרא] ולא דריש קרא להכי אלא למעט יורש, וס"ל דלא נתרבה כל בעלי קרבן לסמיכה. ונחלקו הראשונים בביאור הגמרא, רש"י בריש ערכין פירש דמסברא סגי באחד סומך לכולם, ולא הוי כסומך על קרבן חבירו הואיל והוא שייך ביה, קמ"ל קרא דכולן צריכין לסמוך עליו. וכן הוא לפירוש רש"י העליון ורש"י כת"י בסוגיין [על פי השיטמ"ק כת"י בהוצאת אילן]. אך רש"י בריש תמורה פירש דמסברא אינו טעון סמיכה כלל, כיון דלא מייחד קרבן דידהו. [כלומר, דכל אחד כלפי השני נחשב קרבן חבירו, ואי אפשר לסמוך]. וקמ"ל קרא דכולן סומכים עליו.

והנה הא דלמסקנא כולן סומכים ולא סגי באחד הוא משנה מפורשת להלן, חומר בסמיכה מבתנופה, דבתנופה אחד מניף לכל החברים ואין אחד סומך לכל החברים, ומבואר דלא סגי בסמיכת אחד. והראשונים נחלקו רק לפי הס"ד, האם אחד מהם סומך או שמא אין סומכים כלל. והתוספות הקשו מהגמרא דס"ד למילף סמיכה מתנופה בקל וחומר דאין כולן סומכים, ומשמע דלפי הס"ד סמיכה דינה כתנופה דאחד סומך לכולם. וראה להלן מה שיבואר בדעת רש"י בתמורה. אמנם המאירי בחגיגה [טז א] והשיטמ"ק כת"י ריש תמורה נקטו, דלמסקנא דמרבינן כל בעלי קרבן לסמיכה היינו דכל אחד מהם יכול לסמוך, אך אין צריך שכולם יסמכו, ודבריהם צע"ג מהמשנה דתנופה.

התוספות בריש תמורה הקשו, מאי שנא דכל קרבנו אתא למיעוטי והכא אתא לרבות כל בעלי קרבן. ותירצו, דלמעט לא צריך קרא, דכשם ששותפים אינם ממירים כך אינם סומכים, ועל כרחיך דקרא לרבות אתא. [לדעת הראשונים דמסברא אחד סומך לכולם צ"ב מאי שייטא לדין מימר, הא התם אינם ממירים כלל. ועוד צ"ע, דכל מה דילפינן סמיכה מתמורה זה רק לגבי יורש, וכדיבואר להלן בשם החזון יחזקאל, אך לגבי המיעוט דשותפים מנ"ל למילף סמיכה מתמורה]. וכבר העיר הרש"ש שם, דבגמרא להלן מבואר דלמעט אין צריך קרא משום דילפינן מקל וחומר מתנופה.

**ויליף תחילת הקדש מסוף הקדש**

כתבו התוספות דדוקא לגבי יורש גמרי מהדדי, דאי חשיב קרבנו לגבי האי חשיב קרבנו לגבי האי, אבל בעלמא לא ילפי מהדדי כלל. וביאר החזון יחזקאל [מנחות פ"י ה"ג], דהנידון בתרוויהו האם יורש מתכפר מקופיא או לא, דאי יורש מתכפר מקופיא הרי הוא נחשב כבעלים על הקרבן לגבי סמיכה ותמורה, ואינו מתכפר כלל אינו נחשב בעלים על הקרבן, ושניהם תלויים בנידון אחד, ולכן ילפינן חד מהדדי. ועיי"ש מה שכתב לגבי נסכים.

**ורבנן המר ימר לרבות את היורש**

הקשו התוספות בריש תמורה, למה לי קרא דתיפו"ל דמקרבנו ילפינן לרבות כל בעלי קרבן, ותו ליכא קרא למעט יורש. ותירצו, דיותר מסתבר למעט מקרבנו יורש מאשר לרבות כל בעלי קרבן, [ובפרט לפי מש"כ התוספות שם דפשטות קרא אתא למעט, אלא דלבעלי קרבן לא צריך למעט אלא לרבות], ולכן אצטריך המר ימר לרבות יורש וממילא מייתר קרבנו לרבות כל בעלי קרבן.

**שלשה חקירות בדין סמיכה**

**א. האם דין סמיכה הוא בבעלים או בקרבן:** האחרונים חקרו האם חיוב סמיכה הוא מחמת דיני הקרבן, דהקרבן טעון סמיכה, אלא דאינו מעכב. או שמא, הוא חיוב על הגברא, דהבעלים המביאים את הקרבן צריכים לסמוך. ובחזון יחזקאל זבחים עה ב נקט מסברא דהוי חיוב על הגברא, וביאר בזה הא דממעטינן ידו ולא יד שלוחו, והיינו, דס"ד דהוי דין בקרבן, ויכול למנות לזה שליח, קמ"ל דהוי חיוב על הגברא, ולכן לא שייך בזה דין שליחות. [מהא דממעטינן מקרבנו ולא קרבן חבירו עדיין לא שמעינן דהוי דין בגברא, דיתכן דהדין בקרבן הוא שהבעלים או שלוחם יסמכו, אך לאחר דממעטינן אפילו שלוחו מסתבר יותר דקמ"ל דהוי דין בגברא].

ויישב בזה קושיית התוספות שם מדוע לא נימא דקרבן שאינו ראוי לסמיכה יהא פסול משום שאינו ראוי לבילה, דאם נאמר דהוי דין בגברא לא שייך לפסול מה"ט, דהקרבן עצמו אינו טעון סמיכה כלל.

אך הוכיח החזון יחזקאל דהוי דין בקרבן, דבירושלמי בקידושין איתא דהוי גזיה"כ דלא מהני שליחות בסמיכה, משמע דאף לאחר הפסוק הוי דין בקרבן, ומכל מקום גזיה"כ דלא מהני שליחות. וכן הוכיח מהתוספות בריש ערכין, דהקשו, נילף מסמיכה לכל התורה דלא אמרינן שלוחו של אדם כמותו. ואם נאמר דקמ"ל דהוי דין בגברא אין להוכיח מהכא לכל מקום כלל. אך מכל מקום כתב החזון יחזקאל, דאף דהוי דין בקרבן מכל מקום המצוה בקרבן מוטלת על הבעלים לקיימה.

המנחת אברהם [זבחים לג א] הקשה, לפי מש"כ הרמב"ם פ"ג ממעה"ק ה"ט דחמשה שהביאו זבח אחד כולם סומכים עליו זה אחר זה, ולא בבת אחת, איך מתקיים כאן תיכף לסמיכה שחיטה, הרי הראשון אינו סומך תיכף לשחיטה. ותירץ, דיש שני דינים בסמיכה, דין בקרבן ודין בגברא, הדין תיכף לסמיכה שחיטה הוא רק מחמת הדין בקרבן, ואילו הדין לרבות כל בעלי קרבן לסמיכה הוא רק דין בגברא, דמצד הקרבן מתקיים הדין סמיכה באחד מהם, ולכן ס"ד דסגי בסמיכת אחד, והא דנתרבה כל בעלי קרבן הוא מצד הדין של הגברא. והשתא שפיר יכולים לסמוך בזה אחר זה, אף דסמיכת הראשון אינה תכף לשחיטה, דהעיקר דבקרבן יתקיים סמיכה תכף לשחיטה, וזה מתקיים בסמיכת האחרון.

ובמקדש דוד [יח סק"ג] נסתפק לפי מש"כ התוספות בזבחים דהיכא דאי אפשר לקיים דין סמיכה אין מקריבים את הקרבן לכתחילה, מה הדין בזבח של שותפים שרק חלק מהם יכולים לסמוך, האם יקריבו את הקרבן לכתחילה או לא. והנה אם נאמר כהמנחת אברהם, דהדין שכולם צריכים לסמוך הוא רק דין בגברא, יתכן דמש"כ התוספות דאין מקריבים את הקרבן לכתחילה בלא סמיכה הוא רק מחמת הדין סמיכה שבקרבן, ואין צריך שכולם יוכלו לסמוך.

לעיל הובא קושיית התוספות על רש"י בתמורה, דלפי הס"ד בקרבן שותפים אין טעון סמיכה כלל, הא בגמרא ילפינן לה בק"ו מתנופה, והתם אחד מניף לכולם. ואם נאמר דהדין סמיכה הוא רק בגברא יתכן ליישב, דהטעם שאחד מניף לכולם הוא מחמת דין הקרבן, דהקרבן טעון תנופה בבעלים, אך בסמיכה אין דין בקרבן, וזה היה פשוט שאין טעם בסמיכת אחד, אלא אם קרבן שותפים טעון סמיכה כולם צריכים לסמוך, ואם לא, אין צריכים לסמוך כלל, וילפינן מתנופה דאין כולם צריכים לסמוך וממילא אין הקרבן טעון סמיכה כלל.

**ב. האם המיעוט של עכו"ם ואשה הוא דאינם יכולים לסמוך או שמא הקרבן עצמו אינו טעון סמיכה:** הנה מצד המיעוט של בני ישראל סומכים ואין עכו"ם ואשה סומכים מסתבר דהוי מיעוט בגברא, דהם עצמם אינם בני סמיכה, אך מצד המיעוט של קרבנו ולא עכו"ם ביארנו לעיל בשם התוספות [לעיל סא ב] דנתמעט שאפילו ישראל אחר לא יכול לסמוך על קרבנם. והקשו התוספות תיפו"ל מצד קרבנו ולא קרבן חבירו, ותירצו, דס"ד דהיכא דהם עצמם לא יכולים לסמוך על קרבנם יוכל אחר לסמוך, קמ"ל. ומעתה יש לחקור מה נתחדש בקרבנו, האם נתחדש דאף שהם עצמם לא יכולים לסמוך מכל מקום לא יכול הישראל לסמוך על קרבנם, והוי כקרבן שאי אפשר לקיים בו דין סמיכה. או שמא נתחדש דהוי קרבן שאינו טעון סמיכה כלל. [ובתוספות שם הקשו מנ"ל דבאשה נמי אינו אחר יכול לסמוך על קרבנה, ותירצו, דשמא איכא שום מיעוט, או דילפינן מעכו"ם. והנה אי ילפינן מעכו"ם מסתבר טפי לומר דנתחדש בקרא דאף שאינו יכול לסמוך בעצמו אין אחר יכול לסמוך בשבילו, ולזה שפיר ילפינן אשה מעכו"ם, אך אם נתחדש דהקרבן עצמו אינו טעון סמיכה מנ"ל לומר גם באשה כן. אך לתירוצם הראשון דאיכא שום מיעוט יש לדון]. ולכאורה יש להוכיח מדעת רבי יהודה להצד בגמרא דחבירו ועכו"ם ילפינן מחד קרא, ומשמע דדין אחד הוא, ולא מסתבר שחכמים חולקים עליו בזה.

ובשפת אמת שם כתב ליישב קושיית התוספות, למה לי קרבנו ולא עכו"ם תיפו"ל מבני ישראל סומכין, דנפק"מ לעכו"ם שהקדיש קרבן ונתגייר, דהשתא היה חיוב לסמוך בתורת ישראל, קמ"ל קרבנו דבקרבן של עכו"ם אין סומכים כלל, והניח בצ"ע לדינא. ולכאורה זה תלוי בצדדים הנ"ל, דאם הוי רק מיעוט בגברא, הכא יוכל לסמוך, דהשתא הוא ישראל, והקרבן הוא שלו, אך אם הוי מיעוט בעיקר הקרבן דאינו טעון סמיכה אינו יכול לסמוך. [אמנם לרבי יהודה להצד בגמרא דיליף עכו"ם וחבירו מחד קרא כל החיסרון של עכו"ם הוא משום חבירו, ואם כן כשנתגייר צריך לסמוך, ולא מסתבר שחכמים חולקים עליו בזה].

**ג. האם יורש סומך מחמת חיוב אביו או דהוי חיוב בפני עצמו:** המנחת חינוך [רטו סק"ו] חקר, ביורש שירש קרבן מאמו, דלא היתה מחיובת בסמיכה, האם הוא סומך או לא. וכתב דמשמע פשט הלשון דבכל אופן חייב לסמוך, אף שירש מאמו, דכיון דהוא בר חיובא חלה המצוה עליו. וכתב, דאם בת ירשה קרבן מאביה ודאי אינה סומכת. ולכאורה מבואר מדבריו דחיוב יורש אינו לקיים חובת אביו, דהא אמו לא היתה חייבת, אלא הוי חיוב בפני עצמו. [אלא אם כן נאמר דגם אשה מחויבת לסמוך אלא שאינה יכולה].

ובשפת אמת נקט חידוש יותר גדול, דהתוספות הקשו מדוע בעינן ריבויא ד"הכל" לאתויי יורש, הא כבר שמעינן להדיא במשנה דיורש סומך. ותירץ השפת אמת דאתא לרבות דיורש סומך אפילו כבר סמך אביו, או אפילו ירש קרבן מאמו, דליורש יש חיוב בפני עצמו לסמוך.

אך הרגמ"ה בריש ערכין כתב, דיורש סומך אם הקדיש אביו זבח ומת קודם שסמך עליו. ומבואר דאם אביו כבר סמך אין היורש חייב לסמוך. והקשה בכתבי הגרי"ז ריש תמורה, מדוע לא יתחייב גם היורש לסמוך שוב, הרי קיי"ל דכל בעלי קרבן סומכים. והוכיח מכאן, דבדין יורש נתרבה רק דאינו בכלל המיעוט דקרבנו ולא קרבן חבירו, דאינו נחשב חבירו לגבי אביו, ויוכל לקיים את חיוב הסמיכה של אביו, אך אם אביו כבר סמך אין היורש חייב לסמוך, דאינו נחשב כעוד שותף בקרבן. ולפי"ז כתב לדינא, דאם יש כמה יורשים אין כולם צריכים לסמוך, אלא סגי בסמיכת אחד מהם לקיים את חיוב אביהם, [ובשפת אמת שם דן בזה, עיי"ש]. וראה עוד במנחת אברהם זבחים שם.

**במשנה הכל סומכין חוץ מחרש שוטה וקטן**

הקשה המנחת חינוך [רטו סק"ה], הרי אינם יכולים להקדיש קרבן כלל, ובשלמא חרש ושוטה משכח"ל באופן שהקדישו ונתחרשו או נשתטו, אך קטן היכי משכח"ל. ותירץ, דלפי הצד דמופלא הסמוך לאיש דאוריתא ניחא, דהוא יכול להקדיש ואינו יכול לסמוך. ועוד תירץ, דמשכח"ל בירש קרבן אביו. וברש"ש תירץ, דמשכח"ל באופן שהיה הקטן מצורע, דקיי"ל [נדרים לה ב] מביא אדם קרבן מצורע על בניו הקטנים.

**דף צג ע"ב**

**תוד"ה ידו, תיפו"ל דמצות עשה שהזמן גרמא**

בקושיית התוספות מצינו כמה תירוצים:

א. בחידושי רעק"א כתב ליישב, דמה שאי אפשר לסמוך בלילה אין זה מחשיבו לזמן גרמא, דהא לילה זמן סמיכה אלא דצריך שיהא סמוך לשחיטה, והוי חיסרון במציאות דאי אפשר לקיימה בלילה.

ב. התוספות הסיפו, דאפילו אם סמך בסוף הלילה לא מהני, דצריך לשחוט את התמיד קודם. והצ"ק כתב, דלפי מש"כ התוספות לעיל [מט ב] דמותר לשחוט קודם תמיד של שחר, ורק הקטרה אסור, לא קשה מידי, דשפיר יוכל לסמוך בסוף הלילה ולשחוט מיד קודם התמיד.

אמנם עיקר דברי התוספות דאם יכול לשחוט בסוף הלילה ניחא, צריך ביאור, דעדיין הוי זמן גרמא, דאפשר לסמוך רק ביום ובסוף הלילה, וכל הלילה אי אפשר לסמוך, ועדיין זה תלוי בזמן. [ויתכן לבאר בדברי התוספות, דכיון דבעינן תיכף לסמיכה שחיטה, ואי אפשר לשחוט בלילה, מסתבר דזמן הסמיכה מדין תורה הוא רק ביום, והשתא לא יוכל לסמוך גם בסוף הלילה. ולפי"ז אתי שפיר נמי מדוע לא תירצו התוספות כהגרעק"א והצ"ק].

ג. התוספות בקידושין [לו א] תירצו, דס"ד להקיש וסמך לושחט, מה שחיטה כשרה בנשים אף סמיכה כשרה בנשים, קמ"ל. והקשה הגרעק"א, הרי הנידון בסמיכה בנשים אינו האם הם יכולות לסמוך, אלא האם הם מחויבות לסמוך, ובשחיטה אינן מחוייבות לשחוט אלא יכולות לשחוט, ואיך ס"ד למילף סמיכה משחיטה.

ד. הריטב"א בקידושין שם תירץ, דדוקא במצוות שהם חובה עליו שייך לומר דבזמן גרמא נשים פטורות, אך סמיכה הוי הכשר הקרבן, שאם ירצה שיעלה לרצון צריך לסמוך, ובזה ס"ד דגם אשה חייבת. וכ"כ הקרני ראם.

ה. הברכת הזבח תירץ קושייתם, דאי משום זמן גרמא כבר כתבו התוספות בכמה דוכתי דכאשר עושות את המצוה מקיימות מצוה ויכולות לברך על זה, ואם כן ס"ד דיוכלו לסמוך ולקיים מצוה, קמ"ל דאינם יכולות לסמוך כלל, והשתא איכא גם איסור דמשתמש בקדשים. ובצ"ק דחה תירוצו, דאם כן מדוע בעינן מיעוט דידו ולא יד אשתו, תיפו"ל דאסור לאשה לסמוך משום משתמש בקדשים, ועל כרחיך דאין בזה איסור אלא דאינה מצווה.

ולכאורה הביאור בברכת הזבח הוא פשוט, דאם היא מקיימת דין סמיכה, בין מצד החיוב שלה עצמה בין מצד החיוב של הבעל, לא חשיב משתמש בקדשים, ורק לאחר שאינה מקיימת דין סמיכה כלל הרי היא עוברת בזה איסור. ולכן מצד הזמן גרמא עדיין היא יכולה לקיים את המצוה שלה עצמה ואינה עוברת איסור, קמ"ל בני ישראל דאינה מקיימת את המצוה שלה עצמה, אך עדיין יכולה לקיים את הסמיכה של בעלה, קמ"ל ידו דאינה יכולה, והשתא אם תסמוך תעבור איסור משום משתמש בקדשים.

והנה בסוף דבריהם כתבו, דבמסכת מגילה ממעטינן לילה בסמיכה מדהוקש לשחיטה. ולפי"ז אין לומר כתירוץ הגרעק"א ולא כתירוץ הצ"ק, דהא בכל אופן אי אפשר לסמוך בלילה מחמת הדין, והם כתבו לתרץ רק לפי מש"כ התוספות בתחילה, דאי אפשר לסמוך בלילה משום דין תיכף. אך צ"ע על התוספות מדוע הוצרכו לדין תיכף, הא גמרא מפורשת במסכת מגילה דהוקש סמיכה לשחיטה. וראה בגליון הש"ס במגילה שם שציין לתוספות כאן.