6. בגדרי ברכה על מצוה שנתבטל הסיבה והמסתעף
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### ז' אלול פ"א – שיעור בית מדרש הגדול פ' שופטים

# בגדרי ברכה על מצוה שנתבטל הסיבה והמסתעף

### הביאור הפשוט בדין הריטב"א שנטל ולבסוף לא אכל לא הוי ברכה לבטלה

א] עיין ריטב"א חולין ק"ו שכתב לחדש שמי שנטל ידיו לאכילה וכבר בירך על נטילת ידים והתחרט והחליט שלא לאכול דלא הוי ברכתו לבטלה כיון שבזמן שהוא נטל היה כונתו לאכול [והובאו דבריו בשערי תשובה קנ"ח ובחזו"א סימן כ"ה סק"ח] ובביאור סברתו יש לבאר דהנה זה ודאי אם נוטל לא לצורך אכילה אפילו שחושב שנוטל כדי שיחול טהרה על הידים ודאי לא חשיב מעשה מצוה כלל דכל מה שהוי מצוה אם הוי נטילתו לאכילה ולכן בנטל שלא לצורך אכילה אפילו לשיטות שזה מועיל לאכילה בכל אופן כתב המג"א קנ"ח סקי"ג שלא יכול לברך שכל מה דחשיב מצוה אם זה נעשה לצורך אכילה ויש לדון האם כדי שזה יחשב נטילה לאכילה זה במה שזה שימש בפועל לאכילה ורק על ידי זה זה מקבל שם נטילה לאכילה [אמנם ודאי שאם אכל א"כ הברכה רק על מעשה הנטילה] או שכל שהוא התכונן לאכול ולכן נוטל את ידיו שזה מעשה שנעשה לצורך אכילה זה מספיק שזה יחשב מעשה מצוה וגם אם בסוף החליט לא לאכול זה לא מבטל את הנטילה שתחשב מעשה מצוה ולכאורא יש בזה נפק"מ גדולה במי שנטל ידיו לאכילה ולא בירך והוא כבר במצב שלא יכול לברך האם ראוי שיחליט לא לאכול וממילא התברר שהנטילה לא הוי מעשה מצוה וזה לא חייב ברכה ולמפרע התברר שלא עשה עבירה או שלא יועיל בזה כלום שכיון שבזמן שנטל הוא התכונן לאכול ממילא הוי מעשה מצוה וזה מחיב ברכה ומה שלא בירך עשה איסור ולא יתקן כלום במה שלא יאכל

ובפשוטו כוונת הריטב"א שכל שבזמן נטילתו היתה כונתו לאכול ולכן נטל חשיב מעשה מצוה וגם אם אחרי זה הוא יתחרט בכל אופן זה חשיב מעשה מצוה וממילא זה היה מחיב ברכה ולא הוי ברכתו לבטלה ולפ"ז אם הוציא מישהו אחר בברכת נטילת ידים הוא ודאי יצא כיון שהראשון חשיב מחויב בדבר כיון שעשה מצוה שמחייב ברכה ולפ"ז ודאי שאם נטל ולא בירך אין ענין להחליט שלא לאכול וכן הוא משמעות המ"ב קנ"ח סקנ"ד שאם בירך המוציא לא יברך ולא כתב שלא יאכל כביצה כדי שלא יהיה איסור במה שלא בירך והנה משמעות הריטב"א שרק אם הוא כבר בירך זה לא ברכה לבטלה אבל אם הוא עדין לא בירך לא יכול לברך וצ"ב הטעם שכיון שהקובע אם זה מעשה מצוה זה תלוי בכוונתו וכיון שבזמן נטילתו התכונן לאכול הוי מעשה מצוה א"כ למה שלא יוכל לברך והנה דעת הריטב"א שם שמה שנטילת ידים חשיב עובר לעשיתו כי זה קודם הניגוב ולפ"ז א"ש שאם עדין לא ניגב א"כ כל הברכה מצד הניגוב וכל שהחליט לא לאכול הניגוב כבר לא נחשב חלק מהנטילה וממילא לא יכול לברך ואם כבר ניגב ידיו א"כ באמת לא יכול לברך אמנם בפשוטו גם לפסק המ"ב שגם אם ניגב ידיו יכול לברך בכל אופן כה"ג לא יכול לברך וצ"ב הטעם ואולי שייך לדון שכיון שכל מה שזה מצוה בתור מה שזה מתיר את האכילה ממילא כל שכבר אין ההיתר לאכילה זה מפסיק להיות מצוה ואי אפשר לברך והדברים צ"ב

והנה עיין דרכי תשובה יור"ד סי"ט סק"ו שדן בשחיטה שהיא לא לצורך אכילת ישראל אלא לאכילת נכרים האם כה"ג צריך לברך על השחיטה שיש שנקטו שכיון שאם ירצה לאכול יוכל לאכול זה מספיק סיבה לברך או שכל שהשחיטה לא לצורך היתר אכילה שבדבר לא מברכים והנה אם שחט על דעת לאכול והחליט שלא לאכול לכאורא זה תלוי בנידון הנ"ל שאם המצוה תלויה במה שבפועל זה ישמש לאכילה ממילא כל שבסוף זה לא שימש לאכילה א"כ לא היה כאן מצוה אמנם למבואר בריטב"א ודאי שכיון שמטרתו היה לאכילה חשיב מצוה ויתכן שכאן זה יותר פשוט והנה יש לדון האם בלא בירך עדין כגון שהיתה ספק טריפה שמברכים אחרי והחליט שלא לאוכלה אלא להביאה לעכו"ם האם כה"ג צריך לברך או שכמו שבנטילת ידים אמרינן שלא יברך גם כאן לא יברך ואולי בשחיטה חשיב שההיתר עדין קיים משא"כ בידים כל שלא עומדים לאכילה זה נחשב כאילו ההיתר בטל וצ"ב

והנה יש לדון במי שנטל ידיו לאכילה כי היה בטוח שיש לו לחם והתברר שאין לו לחם האם חייב לטרוח להשיג לחם כדי שברכתו לא תהיה לבטלה או שכיון שהוא מצדו נטל כדי לאכול חשיב מעשה מצוה וברכתו כדין וממילא כיון שאין לו לחם אין לו לטרוח להשיג לחם ויש מקום לדון שכיון שכאן מה שלא אוכל זה לא התחדשות אלא זה עמד כבר בשעת הנטילה שלא יאכל כה"ג הוי וודאי ברכה לבטלה אמנם אם ישיג לחם ודאי לא הוי ברכתו לבטלה וא"כ כה"ג הדבר מתליה תלי וקאי שאם יאכל בסוף הוי מעשה מצוה ואם בסוף הוא לא יאכל לא הוי מעשה מצוה וצ"ע ויש לדון בנטל ידיו בצום שכה"ג הרי אסור לו לאכול והוי וודאי ברכה לבטלה אמנם כיון שאם לא יזכר עד אחרי שיאכל הוי נטילתו נטילה יתכן שזה לא ברכה לבטלה וצ"ע [ובספר בר אלמוגים סי"ד הביא מהספר חסידים שאם נטל ידיו בצום ובירך הוי ברכה לבטלה ע"ש ובהכרח או שחולק על הריטב"א או שכל שזה עמד שלא יאכל הוי ברכה לבטלה]

### ביאור השדי חמד וסיעתו בדברי הריטב"א שזה רק סברא בברכה לבטלה

ב] אמנם עיין שדי חמד אסיפת דינים מערכת ברכות אות כ"ט שהביא לדון בהפריש חלה שאם זה נתערב בחולין שכתוב בשו"ע שיכול להישאל ולחזור ולהפריש ויש לדון האם ממילא ברכתו בתחילה הוי לבטלה והביא שיש שכתבו שהוי ברכה לבטלה ואסור לו להישאל אלא א"כ הפריש אם עוד דברים שעליהם לא נשאל או שהפריש ללא ברכה [וכן הוא בגליון מהרש"א סימן שכ"ג בשם החוות יאיר] אמנם הביא מספר שפת הים וכן הוא בהלכות קטנות ח"א סמ"ח שכתב שכיון שבזמן שהוא בירך היה דעתו להפריש חלה אפילו שאחרי זה זה התבטל לא חשיב ברכתו לבטלה ודימה לריטב"א הנ"ל והנה למה שנתבאר לעיל אין זה דומה כלל דבנטילת ידים גם עד כמה שהחליט לא לאכול המעשה הוי מעשה מצוה אבל כאן עד כמה שנשאל א"כ למפרע לא הוי מעשה הפרשה אמנם בדבריהם מבואר שנקטו שכיון שכל מה שנטילת ידים נחשב מעשה מצוה זה רק עד כמה שזה שימש לאכילה וכל שזה לא שימש לאכילה למפרע לא הוי מעשה מצוה ובכל אופן חידש הריטב"א שכיון שבזמן שנטל ידיו התכונן לאכול ושמעשה זה יהיה מעשה מצוה וזה סיבה לברך כה"ג לא חשיב ברכה לבטלה [והנה היה מקום לומר ששם גם אם מתירים זה לא שכאילו לא היה כלום אמנם הרי זה ודאי שאם היה יודע מראש שישאל לא יברך ובכל אופן כתבו שכה"ג לא הוי ברכה לבטלה ובהכרח כנ"ל]

והנה השדי חמד הביא מכמה אחרונים שה"ה אם אדם יברך על לולב ובסוף יתחרט ולא יטול הלולב או שבירך על אוכל ולבסוף לא אכל לא הוי ברכתו לבטלה וזה דבר תמוה ומפורש בשו"ע סימן ר"ו שמי שבירך על פרי ונפל הפרי מידו הוי ברכתו לבטלה וכן עיין באר שבע סימן מ"ה שאחד שאמר תפילת הדרך ולבסוף לא נסע דהוי ברכתו לבטלה אמנם יש מקום לומר שזה ודאי שהברכה שהיא על מאכל או מעשה מסוים כל שלא עשה מעשה ולא בירך הברכה הוי ברכה לבטלה אמנם בעשה המעשה רק שזה היה תלוי בדבר אחר ולא נתקיים בזה זה מספיק שיחשב סיבה לברכה ולא הוי ברכה לבטלה ולכן בנטילת ידים שהיה כאן מעשה נטילה רק שזה תלוי בדבר שלא התקיים וכן בהפרשה שהיה כאן מעשה הפרשה רק שהיה דבר שביטל המעשה כה"ג לא הוי ברכה לבטלה ויתכן לדמות לקריאת התורה שצריך עשרה פסוקים וזה מעכב והיה עליה של ג' פסוקים ואחרי זה לא גמרו הקריאת התורה ויש לדון האם הראשון הוי ברכתו לבטלה ולנ"ל כיון שהוא עשה העשיה שעליה הברכה וזה תלוי בעוד דבר שעמד להתקיים כה"ג לא הוי ברכה לבטלה [וכן עיין שו"ת יהודה יעלה או"ח סקל"ז שאם בירך על אכילת מרור ואכל חלק ורואה שזה חריף ולא יכול לאכול לא הוי ברכה לבטלה] והדבר מחודש מאוד [והנה לגבי קריאת התורה רעק"א תנינא א' ובברכי יוסף תרפ"ה סק"ג נקטו שכל שלא היה ד' עליות הוי ברכה לבטלה אמנם ראיתי להוכיח מהא דאם נמצא ס"ת פסול באמצע קוראים אפילו רק עליה אחת חזינן שזה לא ברכה לבטלה] והנה שיטת הבה"ג שאם שכח יום אחד לספור לא יכול להמשיך לספור ויש שביארו שהכל זה מצוה אחת ואין משמעות לחלק מהספירה ועיין חיד"א במורה לאצבע ס"ז אות רי"ז שנקט שאם שכח לספור למפרע כל ברכותיו לבטלה אמנם לנ"ל אין הדבר כן שכיון שעשה את המעשה שזה סיבה לברכה והוא עמד לספור כל הימים כה"ג גם אם אחרי זה לא ספר לא הוי ברכה לבטלה [אמנם בפשוטו גם ביודע שאולי לא יספור כגון שחולה ויודע שאולי ימות יכול לברך והרבה מגדולי ישראל נפטרו בספירת העומר וגם במצב שהיו רוב גוססים למיתה בירכו על ספירת העומר ובהכרח שכל הבה"ג זה מחסר בהמשך הספירה אבל תחילת הספירה זה ודאי כדין ואכמ"ל]

והנה עיין פתחי תשובה סימן שכ"ג שהביא בשם החת"ס יור"ד סימן ש"כ שכתב שבמי שנשאל על חלה לא הוי ברכה לבטלה וביאר שכיון שזה מדיני החלה שאפשר להישאל ממילא אין ההתרה סתירה למצוה שבדבר עכ"ד וצ"ב עומק דבריו אמנם עיין שדי חמד שם שכתב שמבואר בדבריו שמצד שעשה מעשה ומצד המעשה זה היה צריך להיות מצוה זה לא סיבה שזה לא יהיה ברכה לבטלה שכיון שעכשיו התבטל המעשה א"כ אין כאן מצוה רק בהפרשת חלה שזה מדיני המצוה שישאר אפשרות לבטל כה"ג זה סברא שזה לא יחשב ברכה לבטלה ויתכן נפק"מ גדולה בין הביאורים האם במקרה שהפריש ללא ברכה ונשאל על זה האם לא עבר שום איסור דלביאור החת"ס בפשוטו הכונה שמעשה הפרשה זה מחיב ברכה גם אם ישאלו אחרי זה וממילא גם אם ישאל עשה איסור במה שלא בירך וכן נקט בספר זכר טוב סימן ט' אמנם אם זה סברא שמצד שכיון שבזמן שבירך היה כאן מעשה וזה עמד שהוא יתקים שזה מספיק סיבה לברכה יתכן שזה רק סברא שזה לא ברכה לבטלה דזה מספיק סיבה לעשות ברכה אבל יתכן שחיוב ברכה ודאי שאין בזה שכיון שבסופו של דבר התברר שזה לא היה מעשה מצוה א"כ ודאי שמה שחושב שזה יהיה מצוה זה לא מחיב של ברכה [והשד"ח דן שגם בירך ולא עשה המצוה זה סיבה שלא יהיה ברכה לבטלה והביאור על פי דרכו אבל רק במקום שהיה כאן את העשיה וכנ"ל] ולפ"ז בנטילת ידים אם נטל ולא בירך ראוי שלא יאכל שעל ידי זה אין נטילתו נטילה מצוה וזה לא מחיב ברכה וכנ"ל

והעירוני דיש מקום לדון שבהפרשת חלה הברכה היא על החלות הפרשה שחל ועד כמה שנשאל התברר שלא היה חלות הפרשה ולפ"ז יתכן שגם אם הביאור בריטב"א על דרך שביארנו שכל שעושה עשיה שתלויה בדבר אחר אפשר לברך אבל כאן זה נחשב שלא נעשה עשיה אמנם הרי במפריש בער"ש שיחול בשבת בפשוטו מברך בערב שבת חזינן שהברכה הוא על מעשה ההפרשה ולא על החלות וצ"ע

### דן לבאר שתקנת ברכה זה על מעשה מצוה ולא על קיום המצוה וכדין שחט ונמצאת טריפה

ג] ובאמת יש מקום לומר עוד דהנה דעת הראב"ד שבספק מילה צריך לברך וביאר השאג"א סימן כ"ה שאפילו שזה לא ודאי שיש כאן קיום מצוה אבל כיון שמספק צריך לעשות את המעשה מצוה זה סיבה לברכה דהינו שתקנת ברכה היה על עשיה שנעשתה מחמת שאדם צריך לעשות ולפ"ז הברכה היא בתורת ודאי [וראיתי לדון ששהחינו לא יברכו שזה רק על הקיום בפועל כמבואר בברכ"ש קידושין סי"ח עוד ראיתי לדון נפק"מ בעשה מצוה ובירך ואחרי זה התברר שהלולב ספק פסול שחיב לקחת עוד הפעם האם יברך לראב"ד ולנ"ל ודאי יברך] וע"ש שלפ"ז במקום שיהיה ספק על הברכה בעצמה כגון בברכת התורה האם בירך בזה לא יברך והנה גם לדבריו בברכה על הטבילה שמברכים אחרי הטבילה אם אשה טבלה מדין ספק וקודם שבירכה התברר לה שלא היתה צריכה לטבול מסתבר שלא תברך אמנם אם בירך ואחרי זה התברר יש כאן ברכה ודאית וצ"ל הגדר שכל הדין שמעשה מצוה מחיב ברכה זה כל שהוא במצב שהיחס שצריך לעשותו אבל שבדיני התורה התברר שלא היה צריך לעשותו אין זה מחיב ברכה ויש מקום לומר שהגם שלא קי"ל כראב"ד זה במקום שהעשיה היא מצד ספק א"כ כיון שזה רק מצד ספק זה לא סיבה לברכה אבל כל שבדיני התורה מוכרע שזה סיבה לברכה דאין סיבה לחוש שהמעשה הוא לא מעשה מצוה ממילא בכה"ג זה מעשה שודאי מחיב ברכה ולפ"ז יש לבאר את סברת הריטב"א שכיון שבזמן שבירך זה היה מצב שמצד גדרי התורה הוא צריך ליטול ממילא הוי ודאי מעשה מצוה ואפילו שבאמת בסוף אם לא אוכל אין זה קיום מצוה אבל יש לזה שם מעשה מצוה שמחיב ברכה ולפ"ז באמת אם לא בירך אפילו שעכשיו לא יברך וכנ"ל שכל דין הברכה כל זמן שהכרעה בדיני התורה שזה מעשה מצוה אבל זה נחשב שהוא ביטל דין ברכה שהרי דינו היה לברך וכנ"ל בראב"ד ודו"ק בזה

והנה עיין שדי חמד שם שהביא מהכו"פ סימן י"ט שדן בבירך על השחיטה של בהמה אחת שהדין שנפטרו בזה שאר הבהמות אמנם אם בסוף לא שחט הבהמה שעליה בירך לשיטת השו"ע צריך לחזור ולברך וכן אם דיבר קודם השחיטה של בהמה אחת צריך לחזור ולברך אבל בדיבר בין שחיטה לשחיטה לא צריך לחזור ולברך ודן הכו"פ מה הדין אם הבהמה הראשונה נמצאת טריפה כך שהתברר שמעשה השחיטה הוא לא סיבה לברכה וכתב שכיון שמצד דין תורה יש רוב שהיא לא טריפה וזה דינו לשחוט ממילא לא חשיב ברכה לבטלה וכתב שמפחד לסמוך על סברא זו עכ"ד דהינו שזה ודאי שאיסור ברכה לבטלה אין לו כיון שהוא אנוס וזה ודאי שלא חשיב שחיטה וכמבואר בגמ' פסחים ס"ג. דשוחט בשבת ונמצא טריפה חייב קרבן ובכל אופן דן שהעשיה כאן היא סיבה לברכה שכיון שמצד דיני התורה היה חייב לעשות מעשה זה, זה מספיק סיבה לברכה ויש לעיין האם כוונתו רק שזה לא ברכה לבטלה או שכוונתו שזה מחיב ברכה והנה בפשוטו כדי שלא יהיה החיסרון של פוגלא זה מצד שהברכה חלה על הבהמה ששחט והשאר מדין גרירה דאם זה רק סברא שזה לא ברכה לבטלה אבל באמת לא היה כאן שחיטה א"כ אין סיבה ששאר הבהמות יגררו וכן אם סח הוי הפסק וזה על דרך הסברא שביארנו בראב"ד והנה יתכן שגם אם בריטב"א הביאור אפילו שזה לא מצוה לא הוי ברכה לבטלה כי עשה מעשה ורק דבר חיצוני ביטל המעשה אבל כאן הרי היא כבר היתה טריפה בשעת השחיטה וחשבו שיש כאן מצוה וממילא רק מצד הסברא המחודשת של הפלתי לא חשיב ברכה לבטלה

### העולה מהנ"ל ונפק"מ לנטל ולא בירך האם ראוי שלא יאכל או יטמא ידיו ויחזור ויטול ויברך

ד] והנה העולה מהנ"ל דבנטל ידיו ולבסוף לא השתמש אם נטילה זו יש לדון דהוי ברכה לבטלה אמנם בריטב"א נקט דלא הוי ברכה לבטלה ויש לבאר בג' אופנים או שכל שהיה בדעתו לאכול חשיב מעשה מצוה בתורת ודאי או שזה סברא בתקנת ברכות שכל שמברך על מעשה מסוים אפילו שזה תלוי בדבר אחר כיון שבזמן הברכה זה עמד שיהיה סיבה לברכה לא הוי ברכה לבטלה ויתכן שזה רק סברא בברכה על מעשה שכל שבדיני התורה היה צריך לנהוג כך הוי מעשה מצוה שצריך לברך

ולכאורא יש בזה נפק"מ בנטל ידיו ודיבר ולא בירך אם נימא שלא יכול לברך האם מן הראוי שיטמא ידיו ויחזור ויטול ויברך או שאין בזה ענין והנה בפשוטו אם נימא כפשטות הריטב"א שהוי ודאי מעשה מצוה א"כ לא יועיל בזה כלום דהרי ישאר שהמעשה מצוה הקודם היה צריך ברכה והוא ללא ברכה והוי וודאי גורם ברכה שאינה צריכה אמנם אם נימא שבאמת עד כמה שלא ישתמש במעשה הנטילה יתברר למפרע שזה לא מעשה נטילה ורק שאם בירך לא הוי ברכה לבטלה א"כ יתכן שראוי לטמאות ידיו כדי שנטילתו תהיה אם ברכה והנה יתכן שבזה גם תיקן את איסורו אמנם גם אם נימא כצד ג' שהמעשה מחיב ברכה אבל זה ודאי שיש גם הלכה שצורת קיום המצוה זה אם ברכה וממילא יש סיבה ליצור המצב שהמעשה נטילה יהיה אם ברכה ונטילה שלמפרע היא לא נטילה ובזה אין החיסרון הנ"ל וז"ב והנה המ"ב סתם שלא יברך ולא כתב כנ"ל שיטמא ידיו אמנם עיין פמ"ג קנ"ח מ"ז י"ב ובכה"ח סקפ"ה בשם הבן איש חי שכתבו שבנטל ידיו וניגב ולא בירך שיטמא את ידיו ויוכל לברך דהינו שנקטו שבזה שמטמא את ידיו זה מעמיד את הנטילה שהיא לא סיבה לברכה וממילא יש תועלת בזה שמבטל הנטילה ונוטל את ידיו ולא הוי גורם ברכה שאינה צריכה יתכן מצד ספק אמנם הפמ"ג לא ס"ל זה אמנם יתכן שכדי שיתקים דין הברכה במצוה לא הוי גורם ברכה שאינה צריכה אם יוצר שהמעשה הקודם לא הוי מעשה נטילה ודו"ק בזה ולכאורא אין לעשות כך וכהכרעת המ"ב וכפשטות הריטב"א

ובפשוטו הנפק"מ גם בנטל ולא בירך האם יש ענין שלא יאכל דלפשטות הריטב"א לא הרויח כלום כיון שהיה כאן מעשה מצהו שהיה צריך ברכה אבל אם נימא שכל שלא אוכל למפרע אין נטילתו מעשה נטילה ורק שלא הוי ברכה לבטלה א"כ ודאי מועיל שלא עשה איסור שלא בירך אמנם אם נימא שהמעשה מצוה מחיב ברכה ולא הקיום בזה יש לדון דעדין הרויח שאין כאן קיום מצוה ללא ברכה וצ"ע בזה

### בדין קידושין שנמצאו מק"ט ובדברי תוס' בכתובות לגבי ברכה על ספירת זבה

ה] והנה עיין שו"ע אבן העזר סימן ס"א שמובא שם תשובת רש"י שאם קידשו אשה ועשו חופה ובירכו ברכת נישואין וברכת אירוסין והתברר שזה היה מק"ט ועושים עוד פעם קידושין ונישואין לא צריך לחזור ולברך ובפשוטו הדברים צ"ב הרי בזמן הברכה לא היה קידושין ולא היה נישואין והברכה היתה לבטלה ומה פתאום שזה יעזור ועיין חזו"א סימן ס"ג סקכ"ג שביאר שזה ודאי אם ברכה היה שייך רק על מצוה בפועל א"כ כאן שלא היה מצוה הוי ברכה לבטלה אמנם כיון שבאמת היה צריך לברך את הקב"ה בכל זמן רק חז"ל הגבילו שאין לברך אלא בזמן נכון ולגבי זה מה שהיה כאן מעשה קידושין וחופה זה כבר נחשב הזמן שראוי לשבח את הקב"ה וכיון שהקידושין השניים והנישואין שנעשו זה אותה אישות ממילא הברכה מועילה על זה עכ"ד והנה פשטות דבריו שגם אם בסוף לא יהיה קידושין ונישואין זה לא ברכה לבטלה שהרי זה זמן שראוי לברך ולפ"ז מבואר בדבריו על דרך סברת השדי חמד שגם דבר שהוא לא מצוה הוא סיבה לברכה ולא הוי ברכה לבטלה ובדבריו מבואר שזה גם במקום שהדבר היה מק"ט בשעתו ולא התחדשות שקרה אחרי זה אמנם יתכן שכל דבריו זה רק כיון שאחרי זה היה קידושין וחופה וכל סברתו שממילא כבר בקידושין הראשונים זה הזמן לומר הברכה וצ"ע

והנה עיין תוס' בכתובות ע"ב. שהקשו למה לא מברכים על ספירת זבה וכתבו שמא תסתור והנוב"י תנינא סקכ"ג ביאר כונתם שלכן כונת התורה לא למצות ספירה אלא שזה היכי תימצי לטהרתה אמנם עיין בהגהות על הנוב"י הוצאת מכון י"ם שהביאו מהרבה ראשונים שכתבו שיש מצוה לספור ורק לא מברכים כיון שחוששים שתסתור וזה יהיה ברכה לבטלה ובפשוטו מבואר שאפילו שהיה כאן מעשה ספירה על יום אחד וזה היה דין התורה לספור אבל כיון שזה תלוי בכל הימים וכל שלא ספרה עד הסוף אין כאן מצוה ממילא הוי ברכה לבטלה ובפשוטו מבואר שמברכים על קיום המצוה וכל שלא יהיה כאן קיום מצוה הוי ברכה לבטלה אמנם יתכן דשם אם היה ברכה הכונה על כל הספירה יחד ולא שכל יום זה יחיב ברכה דכאן ודאי שהכל זה עשיה אחת וכמבואר ברי"ד לגבי ספירת העומר שהתקשה על הבה"ג שזה מצוה אחת שיספיק ברכה אחת וכה"ג זה כמו שבירך על לולב ולא נטלו שזה ודאי ברכה לבטלה אמנם בפשוטו גם אכילת כזית מצה שמחיב ברכה אחת אבל באמת כל חלק וחלק זה סיבה לברכה רק שמספיק ברכה אחת ואם בירך בתחילה על כזית מצה ולאחר אכילת חצי כזית יקח מצה אחרת יצטרך לברך וצ"ע ויתכן עוד שזה רק סברא שמראש לא תיקנו ברכה כה"ג אבל עד כמה שהיה תקנת ברכה זה לא היה ברכה לבטלה אמנם לשונות הראשונים שיש כאן חשש ברכה לבטלה אמנם יתכן שהכונה שכאן שבאמת מצד גדרי חשש יש מקום לחוש שתסתור בזה הוא כמו בספק שאנו מברכים ודלא כדעת הראב"ד וצ"ע בזה

וראיתי להעיר עוד דהנה מצאנו באחרונים שבגדרי הכרעה בספיקות של ברכה חששו לדברים שעל פי ההלכה לא צריך לחוש אבל כיון שברכה לבטלה זה חמור חששו יותר כגון בסימן ח' מבואר שצריך לבדוק הציציות אפילו שיש חזקה אבל מצד שיש ברכה ואם מברך על בגד אחד לא צריך לבדוק כל הבגדים וכן עיין מ"ב לגבי ס"ס כתב שלגבי ברכה לא מברכים והנה לכאורא הניחא אם באמת ההיתר של ברכה זה רק אם באמת יש מחיב ועד כמה שאין חיוב אמיתי הוי ברכה לבטלה א"ש שיש פה מקום להחמיר יותר אבל אם נימא שכל שיש הכרעה בדיני התורה הברכה היא ודאי לא ברכה לבטלה גם אם באמת לא היה חיוב א"כ לכאורא אין שום סיבה להחמיר יותר משאר דיני התורה ובפרט כשהנידון בקיום מצוה כגון ציצית שסומך על חזקה

### המקומות שיש לדון בגדרים הנ"ל

ו] והנה יש לדון בהדליק נר שבת וכבה קודם השבת והנה בנר חנוכה קי"ל שהדלקה עושה מצוה ולכן גם בכבה קיים מצוותו אמנם בנר שבת בפשוטו אם זה יכבה קודם שבת וודאי יצטרך לחזור ולהדליק אמנם יתכן מצד שיתחיב מחדש אמנם וודאי יתכן שכל קיום המצוה זה רק הדלקה שמכח זה הנר דלק בלילה והרי יש דיעות שאפילו נר חנוכה בער"ש אם זה כבה הוא חייב להדליק וא"כ יש לדון האם הוי ברכה לבטלה ועיין בה"ל סימן רס"ג ס"ד שאם הדליק נר שבת וכיבהו הוי ברכתו לבטלה ועיין חוט שני ח"ד ספ"ג שה"ה אם כבו מאיליהם צריך לחזור ולברך [אמנם הגר"ז סי"ד כתב שכיון שברגע הראשון נהנה מזה יצא בזה הדלקת נר שבת אמנם אם עדין לא קיבל שבת לא שיך טעם זה] ולכאורא אם נימא שכל שעשה מעשה ובירך עליו אפילו אם אחרי זה התבטל המצוה בכל אופן ברכתו ברכה א"כ לכאורא גם כאן לא הוי ברכה לבטלה אמנם יתכן שיצטרך לחזור ולברך שהדלקה הבאה הוי הדלקה אחרת ולא כיון עליה ואין זה דומה לקידושי טעות שזה אותה אשה ואותם קידושין אבל כאן זה אש אחרת אמנם יתכן עוד שבהדלקת נר שבת המצוה מה שיש נר דלוק בשבת והברכה על קיום המצוה שבזה רק תיקנו שזמן הברכה זה בשעת ההדלקה ועיין מג"א שנקט שאשה יכולה להדליק על מה שעכו"ם מדליק אפילו שאין שליחות לעכו"ם דהינו שס"ל שיש כאן קיום המצוה לאשה בזה שיש לה נר דולק וזה סיבה לברכה ולפ"ז אם הנר כבה קודם שבת זה כמו שבירך ולא הדליק שבזה ודאי הוי ברכה לבטלה וצ"ע

והנה יש לעיין בהניח עירובי תחומין או תבשילין או חצרות וזה נאכל קודם שבת האם הוי ברכתו לבטלה והנה בפשוטו חלות ההיתר חל בבין השמשות ועיין מ"ב שס"ו סקפ"א שאפשר לברך עד הערב כיון שאז חל החלות והנה הברכה היא על המעשה ולא מברכים על החלות רק סברתו שכל שעדין לא חל החלות שמכח המעשה אפשר לברך על המעשה וצ"ע והנה בפשוטו כל מה שזה נחשב מעשה מצוה זה רק עד כמה שזה חל בכניסת השבת אבל אם זה נאכל קודם שבת אין כאן שום מעשה מצוה ולפ"ז אם הביאור בריטב"א כי היה כאן מעשה מצוה ודאי א"כ כאן זה לא שייך אמנם אם נימא שכל שהיה עשיה של מצוה אפילו שזה תלוי בדבר אחר זה מספיק כדי שלא יחשב ברכה לבטלה א"כ ה"ה כאן זה כך אמנם יתכן שזה כמו הדלקת נר שבת שהברכה היא על קיום המצוה שיש נר דולק בשבת וה"ה כאן הברכה היא על מה שזה חל בכניסת השבת וא"כ כל שזה נאכל קודם שבת זה כמו שבירך על לולב ולא נטלו וצ"ע [ולגבי ע"ת יש לדון שזה חל מיד שיש כאן התחלת בישול וממילא יכול להמשיך ושם זה ודאי דומה לריטב"א לביאור השני בריטב"א ודו"ק] ונפק"מ בהניח עירוב ולא בירך האם יש ענין שיבטל העירוב ויחזור ויניח ויש לדון מצד ברכה שאינה צריכה ומסתבר שאם זה חל גם זה לא הגיע לשבת חשיב ברכה שאינה צריכה אמנם אם עד כמה שזה לא הגיע לשבת למפרע זה לא מצוה לא הוי גורם ברכה שאינה צריכה

עוד יש לעיין בקבע מזוזה קודם שנכנס לבית דמבואר במסכת מזוזה שזה מועיל ואחרי זה מחליט שלא לדור בבית זה האם הוי ברכתו לבטלה והנה אם נבוא לדמותו לריטב"א לביאור הפשוט שכל שדעתו לאכילה הוי מעשה מצוה ודאי, יש לדון בגדר הברכה על קביעת המזוזה האם זה על המעשה קביעה אפילו שאין בזה מצוה אלא על עצם זה שאדם מעמיד את המציאות לקיום המצוה א"כ זה ממש כמו נט"י אמנם יתכן שהמצוה על קיום המצווה שיש כאן רק שחז"ל תיקנו שהברכה תעשה בזמן הקביעה וא"כ עד כמה שבסופו של דבר לא ידורו אין כאן סיבה לברכה כלל והוי ברכה לבטלה ולפ"ז גם אם נימא שבנט"י לא הוי מעשה מצוה כלל אם בסוף לא אכל ובכל אופן לא הוי ברכה לבטלה אבל דוקא שם שהברכה על מעשה הנטילה אבל כאן שהברכה על קיום המצוה שיש כאן ממילא כל שלא נעשה מצוה אין סיבה לברכה כלל וצ"ע

ועיין שו"ת דובב מישרים ח"ד שדן לענין ברכת המפיל בבירך ולא נרדם האם הוי ברכה לבטלה והנה יתכן שהברכה על מה שאדם הולך לישון א"כ יש כאן סיבת ברכה גמורה וודאי שגם אם לא ישן בסוף לא הוי ברכה לבטלה אמנם יתכן שהגדר שהברכה על השינה ולפ"ז יש לדון שהוי ברכה לבטלה אמנם ע"ש שכתב שזה דומה לריטב"א אמנם לכאורא כאן וודאי הוי ברכה לבטלה שזה כמו בירך על אוכל ולא אכלו או בירך על מצוה ולא עשה המצוה וז"ב ועיין רמ"א הלכות בדיקת חמץ שכתב להניח פתיתים כדי שלא יהיה ברכה לבטלה ובביאור הגר"א כתב שכמו שבהמפיל לא הוי ברכה לבטלה ה"ה כאן ובפשוטו כונתו שהמצוה היא החיפוש וכמו בהמפיל זה על מה שהולך לישון אמנם בתחילתו תלה הנידון במחלוקת האם מברכים על שינה בסוכה מצד שמא לא ירדם והנה שם הברכה על קיום המצוה שזה במציאות השינה ולכאורא וודאי הוי ברכה לבטלה רק שהנידון האם צריך לחוש שלא ירדם וצ"ע

והנה מבואר בגמ' פסחים ק"א דאם אדם קידש במקום מסוים והולך למקום אחר כיון שלא אוכל במקום הקידוש צריך לחזור ולקדש ופשטות הגמ' שם שיכול ללכת למקום אחר ולקדש שם ועיין צל"ח ושפת אמת ובהגהות הגראמ"ה שכתבו שזה אסור מצד שגורם שברכתו הוי לבטלה והעמידו הגמ' במוציא מישהו אחר שנשאר שם וצ"ע מה זה שונה מהריטב"א שכיון שבזמן הברכה התכונן לאכול לא הוי ברכה לבטלה אמנם לכאורא זה תלוי בביאורים הנ"ל שאם כל סברתו כי זה מצוה בתורת ודאי א"כ כאן זה לא שייך אמנם אם סברתו מצד שהברכה כדינה רק זה תלוי בדבר אחר בזה כל שבסופו של דבר זה השתנה לא הוי ברכה לבטלה א"כ גם כאן זה כך וצ"ע

### בדין מוציא את חברו בברכה שהתברר שזה לבטלה

ז] והנה עיין סימן רי"ג ס"ב שבברכת הנהנין אין אדם יכול להוציא את חברו אלא א"כ גם הוא אוכל דהינו דבברכת המצות אדם יכול לברך לצורך להוציא את חברו אבל בברכת הנהנין אין זה כך ויסוד החילוק דברכת המצות שחברו חייב לקים המצוה ממילא מדין ערבות יכול לברך בשבילו משא"כ באוכל שיכול לא לאכול והנה מבואר בשו"ע שם שזה לא רק דין לכתחילה אלא שאם בירך לצורך חברו והא עצמו לא מתכונן לאכול חברו לא יצא

והנה בפשוטו הביאור מצד שכה"ג אין לברכתו שם ברכה דהרי לא יכול לברך בשביל חברו וממילא הוי ברכה לבטלה וכן כתב הבה"ל מסברא בסימן קס"ז ס"ו ד"ה אבל אמנם עיין מג"א שם שכתב שאם הוא בירך על דעת לאכול ולבסוף לא אכל כיון שלא בירך את זה בתור ברכה לבטלה בזה יכול להוציאם ועיין רעק"א בגליון שהביא מהפמ"ג קס"ז משב"ז ח' שזה אפילו אם לא אכל במזיד שכיון שכשבירך היה דעתו לאכול זה לא נחשב ברכה לבטלה וממיאל יכול להוציא את האחרים והביאו המ"ב בסימן רי"ג ורימז לפמ"ג בשער הציון שם והנה צ"ב כוונת המג"א למה לא הוי ברכה לבטלה הרי זה ברכה שלא חלה על כלום ומשמע שכיון שהוא בירך כדין ממילא אין לזה שם ברכה לבטלה וכנ"ל סק"ב מהשדי חמד אמנם עיין ראש יוסף מ. דמשמע שאם הוא לא היה מוציא מישהו אחר רק היה מברך על דעת לאכול ונאנס ולא אכל הוי ברכתו לבטלה ורק כאן שהוציא מישהו אחר לא הוי ברכתו לבטלה דהיינו שברכה לצורך מישהו אחר כל שעשה את מעשה הברכה מצד שזה סבר כדין זה מספיק כדי להוציא מישהו אחר וצ"ב מהיכי תיתי לומר כך

והנה מקור המג"א מהרמ"א שאם בירך להוציא אחרים וכוס שבידו היה מים הם יכולים לשתות על סמך ברכתו וממילא גם הוא יכול אחרי זה לשתות יין שהיה על השולחן דהינו שהיה לו דעת שעוזר רק אם הברכה תחול על משהו כאן שזה חל לגבי אחרים זה מועיל ממילא גם בשבילו ועין בה"ל סימן קס"ז שתמה שכאן הסברא שממילא זה חל גם כלפיו ולכן יכול להוציא אותם אבל אין ראיה שאם דיבר שזה לא חל כלפיו שגם אז ברכתו מועילה וצ"ל בדעת המג"א שכיוון שכל מה שהברכה תועיל להם מכח שזה יועיל לו והרי לו זה לא מועיל אם הברכה לא חל על מה שבירך בהכרח שהברכה להם חלה גם ללא מה שהוא יאכל אחרי זה ולכן גם יכול לאכול אחרי זה על סמך הברכה וצ"ע

והנה לגבי ברכת המצוות בדבר שלא שייך עיין ט"ז יור"ד א' סקי"ז לגבי שחיטה שלא חייב לשחוט שמוציא את חברו והש"ך כתב שלא מוציא שזה כמו נהנין ועיין מג"א ח' סק"ח שכתב שבציצית יכול להוציא אפילו שלא חייב ללבוש הבגד וע"ש בתהלה לדוד ועיין מג"א תחילת סימן ר"מ שנקט לגבי סוכה שיכול לברך בשביל חברו וצ"ב מה זה שונה משחיטה וצ"ע הגדרים בזה

### רשימות

עיין סוכה כ"ז דלר"א צריך כל הסוכות באותה סוכה ועיין שם ברש"י שאם בסוף סוכות החליף סוכה גם הישיבה בתחילת סוכות אין בה קיום מצוה ויש לדון האם ברכתו לבטלה ותלוי בנ"ל

ראיתי לדון באכל חצי כזית מזונות וחצי כזית בורא נפשות שפסק המג"א שיברך בורא נפשות ובירך ואחרי זה אכל עוד חצי מזונות או כזית שלם מזונות שמברך על המחיה האם ממילא ברכתו למפרע לבטלה שעכשיו התברר למפרע שאין כאן מחיב על המחיה או שעד שאכל עוד כזית זה היה דינו ורק אחרי זה זה משתנה ויש לדון לכל הנ"ל האם זה קשור לריטב"א וכן יש לדון בבירך ברכת המזון ואחרי זה שתה לראשונים שרק אז חל חיוב דאוריתא האם למפרע התברר שלא היה לו חיוב דרבנן וממילא הברכה הראשונה לבטלה ושם יותר מסתבר שזה רק מכאן ולהבא וצ"ע

**טבת פ"ב:** והנה מבואר בגמ' ברכות כ"א. שאם אדם התחיל להתפלל ונזכר שהתפלל מספיק אפילו באמצע ברכה ודעת הרא"ש שחייב להפסיק דאי אפשר להתפלל חצי נדה וחצי חובה אמנם דעת הרשב"א והראב"ד שהכוונה שיכול להפסיק אבל יכול להמשיך מצד שזה יחשב תפילת נדבה והנה לכאורא אם יפסיק א"כ הברכות שדיבר עד עכשיו זה ברכה לבטלה ואם יגמור זה לא ברכה לבטלה וצ"ע למה שלא יתחיב לגמור כדי שזה לא יהיה ברכה לבטלה ואולי יש כאן חידוש בהלכות ברכה לבטלה שכל שבירך חייב שהוא חייב אין זה בגדר ברכה לבטלה וצ"ע בזה

**תמוז פ"ב:** ראיתי לדון במי שקיבל עליו שבת וקידש והתפלל מעריב ועכשיו עשה מלאכה ורוצה להישאל כדי שלא יעבור איסור למפרע ויתכן מאוד שעבר איסור דאוריתא שביטל תוספת שבת והנה לא ברור שמועיל שאלה אבל לשיטות שמועיל ובכתבי הגר"נ נבנצל הביא שיש שדימו לחת"ס שיכול להישאל מהפרשת חלה ולא הוי גורם ברכה לבטלה אמנם כתב דיש לחלק בין ברכת המצות שהיה לו סיבה לברך מאשר ברכת השבח דכאן לא שיך את סברת החת"ס ויש לעיין בכל זה

**תמוז פ"ג:** וראיתי מביאים דבהגהות על הריטב"א כתב לדון בקב מזוזה קודם שנכנס לדור דבפשוטו במסכת מזוזוה מבואר שאפשר כבר לקבוע ולברך ובפשוטו זה רק על המעשה הקביעה שמכוחו אחרי זה ידור בבית אם מזוזה אם אחרי זה החליט לא לדור שם האם ברכתו לבטלה ויש לדון לכל הנ"ל

עוד יש לדון בהניח עירובי תבשילין ונאכל קודם שהגיע יו"ט האם כיון שזה עמד שזה יתיר ממילא לא הוי ברכתו לבטלה או דהוי ברכה לבטלה וכן יש לדון בחזר בו והחליט שהוא לא צריך שום דבר והנה אם חל ההיתר ורק אחרי זה חזר בו ודאי אין כאן ברכה לבטלה אבל כאן קודם שזה נצרך חזר בו ובזה מסתבר שודאי שאין כאן ברכה לבטלה וכן בשחט לאכול ולבסוף זה הולך לכלבים ודאי שאין בזה ברכה לבטלה