8אינו מתכוין באיסורים שעיקרם התוצאה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / קונטרס דעת המחשבת

**אינו מתכוין באיסורים שעיקרם התוצאה**

הנה בפשוטו ליכא היתירא דאינו מתכוין באיסורים שעיקרם **התוצאה**, אלא רק באיסורין שהם משום **האדם** העושה. וכגון דינים שבין אדם לחבירו, כגון מזיק ורציחה, לכאו' אין שייך לגבייהו היתירא דאינו מתכוון. וכן מבואר במקור חיים (סי' תלא) שאין היתר דאינו מתכוין לענין איסור חמץ, משום שאיסורו בעצם המצאות החמץ בביתו, ולא מחמת מעשה. וכן נקט הקובץ שיעורים (ח"ב סי' כג) בפשיטות. וע"ע בקוב"ש (פסחים אות קיז) שכתב כן לענין טומאת מקדש וכיבוי האש שע"ג המזבח. וכעי"ז מבואר בחזו"א (סי' סב סקכ"ו) לענין איסור סירוס דליכא גביה היתירא דדשא"מ.

אמנם בר"ח (שבת קלג.) מבואר שגם ברציחה שייך היתירא דאינו מתכוין [דהר"ח פירש ד"פסיק רישיה ולא ימות" היינו שחותך ראש האדם לא בשביל להמיתו אלא בשביל להוציא את דמו, והיה מקום לפטור משום אינו מתכוין אלא שכיון שהדבר מוכרח לבא הרי הוא חייב, וכן פירש בערוך (עי' פסק)].

[והנה בתוס' בסנהדרין (פה. סד"ה ור"ש) מבואר שבאיסור מכה אביו ג"כ איכא היתירא דאינו מתכוין, וכן מבואר בחי' רבנו דוד ובר"ן שם, אולם יש לחלק דבמכה אביו אין האיסור בעצם המציאות שאביו נחבל, שהרי באדם אחרינא שאינו בנו אין בזה איסור, אלא יסוד האיסור הוא משום **שהבן** הוא זה שמכה את אביו, ולכן אם אינו מתכוין ואי"ז מתייחס אליו, י"ל שאין כאן מעשה איסור].

ועוד מצינו בחפץ חיים (כלל ו' ס"ה) שחידש דההיתר של דשא"מ שייך גם באיסור שמיעת לשה"ר, עי"ש בבמ"ח. אולם יתכן לומר שאיסור שמיעת וקבלת לשה"ר אינו איסורא דבין אדם לחבירו, אלא בין אדם למקום דהיינו שהאדם לא יעסוק בשמיעת רע על חבירו.

**שיטוח אבידה**

אמנם יש להקשות דבגמ' בפסחים כו: מבואר שיש היתירא דאינו מתכוין ולא אפשר לגבי שיטוח אבידה, וכגון ששטח את האבידה לצרכה, ואף הוא נהנה בשטיחתה משום שיש לו כעת אורחים, וכבר עמד בזה הקובץ שיעורים שם, ותי' דהתם שאני שאין לחבירו נזק בשטיחה זו, ואדרבא, הרי יש לו תועלת בכך, ובכה"ג שייך היתירא דאינו מתכוין, ורק היכן שגורם **נזק** לחבירו אסור אף אם אינו מתכוין. וכעי"ז מבואר בחזו"א (או"ח סי' קכד לדף לג.) שאע"פ שמבואר בגמ' בפסחים כו. שאף לענין איסור מעילה איכא היתירא דדבר שאינו מתכוין, מ"מ זהו רק היכן שלא פגם, [וכגון ר"י שהיה יושב בצלו של היכל], אולם היכן שפגם בקודש, וכגון שסך שמן של קודש, ליכא היתירא דדבר שאי"מ.[[1]](#footnote-1)

ואכתי צ"ב מה בכך שלא גרם נזק, והרי סוכ"ס יש כאן איסור גזל, ואיסור גזל יסודו הוא איסור דבין אדם לחבירו, וא"כ אכתי היאך מהני בזה היתירא דדבר שאינו מתכוין.

ואולי צ"ל שבאיסור גזל יש שני אופנים, יש אופן שבו יש נזק ממשי לחבירו ויש לחבירו תביעה גמורה על כך, אבל ישנם אופנים שאין לחבירו תביעה ממש על כך, ומ"מ יש בזה איסור גזל. וצ"ל שההיתר דדבר שאינו מתכוין אינו קיים רק באיסורים שבין אדם לחבירו שיש בהם תביעה ממש, ולכן אינו יכול לפטור א"ע אם אינו מתכוין, משום שלחבירו יש תביעה שלא יזיקנו, אולם היכן שאינו מזיקו ממש, בכה"ג אכן יש להתיר משום דשאי"מ.

ועוד שמעתי לבאר ביתר ביאור, דהיכן שאינו פוגם הרי שהאיסור גזל נובע רק מכח הכוונה שלו להשתמש בשל חבירו, אבל לעולם לאחר שהכוונה מגדירה את המעשה שלה כפעולת לקיחה הרי שיש כאן גם תוצאה של לקיחה מחבירו, דאין גזל מכח כוונה בלבד, ולכן שייך לדון משום גדרי "אינו מתכוין" בכדי לדון אם יש על מעשהו שם של פעולת לקיחה וגזילה.

**ביאור החילוק**

ויש אחרונים שנקטו שיסוד הפטור באינו מתכוין הוא רק באיסור דבעינן **מעשה**, דאם אינו מתכוין לאיסור הרי זה חשיב שמעשה האיסור נעשה מאליו ולא על ידו, אבל באיסורין דלא בעינן בהו מעשה לא מהני ההיתר דאינו מתכוין. כ"כ המקור חיים (סי' תלא), וכ"כ אתוון דאורייתא (סי' כד), שערי יושר (ש"ג פכ"ה), קובץ שיעורים (ח"ב סי' כג), ועוד.

ומה דמבואר בגמ' בפסחים כה: דאיכא היתירא דאינו מתכוין גם לענין איסורי הנאה, ביארו האחרונים שגם באיסוה"נ יסוד האיסור הוא משום המעשה, דאין איסור בעצם ההנאה אלא האיסור הוא משום המעשה של לקיחת ההנאה, ולכן שייך בזה היתירא דאינו מתכוין.

וע"ע בחפץ חיים (כלל ו' ס"ה בבמ"ח סקי"ד) שמבואר שגם לענין איסור שמיעת לשה"ר איכא היתירא דאינו מתכוין, וביאר שם דאין איסור בעצם השמיעה אלא רק אם עשה מעשה בשביל לשמוע, וכגון שהולך בשביל לשמוע לשה"ר, או שרוצה בשמיעת הלשה"ר, אולם אם הלך עבור דבר אחר, ואין זה פסיק רישא שישמע עי"ז לשה"ר, הרי שאין כאן מעשה כלל של שמיעת לשה"ר, עי"ש.

1. וע"ע באמרי בינה (יו"ד דיני בשר בחלב סי' ד') שכתב שבאיסור מעילה ליכא היתירא דאינו מתכוין, והקשה אנפשיה מהגמ' בפסחים, ותי' דשם אינו נהנה מגוף ההקדש אלא רק מהצל, ואין בזה איסור חפצא אלא רק איסור גברא, עי"ש. [אמנם באמרי בינה בהל' שבת (סי' ז') הקשה אנפשיה מהרמב"ם (מעילה פ"ו ה"א) שמבואר דבמעילה בעינן כוונה להנות, עי"ש]. [↑](#footnote-ref-1)