שיעור לח סימן ריג ב - סימן ריד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור לח**

**~ סימן ריג סעיף ב – סימן ריד סעיף ב ~**

## [סעיף ב] אין המברך מוציא אחרים אלא אם כן יאכל וישתה עמהם, ואז יוצאים בשמיעתן שמכוונין אליו, אפילו לא יענו אמן.

# דין ערבות בברכה אחרונה

וביאר המשנ"ב (ס"ק יד) דדוקא בברכת המצות שכל ישראל ערבים זה לזה אמרינן שאע"פ שיצא מוציא, דכשחבירו אינו יוצא ידי המצוה חשיב כאילו הוא לא יצא, לכן יכול לברך אפילו מי שאינו חייב בברכה זו, משא"כ בברכת הנהנין שאינו חוב המוטל עליו כשאר מצות דלא ליתהני ולא לבריך ולכן אינו יכול להוציא אחרים אפילו אם הם אינם יודעים לברך בעצמם.

ובמשנ"ב (שם) נתבאר שדין זה הוא בין בברכה ראשונה ובין בברכה אחרונה, והיינו דאף בברכה אחרונה אינו יכול להוציא אחרים אא"כ הוא בעצמו אכל. ובטעם הדבר נתבאר במשנ"ב לעיל (סימן קצז ס"ק כד) דאף שבברכה אחרונה לא שייך הטעם דלא ליתהני ולא לבריך, שהרי הוא כבר נהנה ועתה הוא חייב בברכה, מכל מקום אינו יכול להוציא אחרים מפני שאומר שקר במה שהוא אומר 'שאכלנו' והוא לא אכל, וכך היא שיטת התוס' בברכות (מח, ב ד"ה עד) והרא"ש (שם סימן כא). אך ברבינו יונה (לה, ב מדפי הרי"ף) מבואר טעם אחר דכל שהוא ברכות הנהנין אמרינן שאין ערבות, וכיון שבברכה ראשונה אין ערבות לכן לא תיקנו ערבות בברכה אחרונה, ונראה כוונתו דגזרו שלא יוציא בברכה שלאחריה אטו ברכה שלפניה, וכן מצאנו בריטב"א בראש השנה (כט, א) שהוא גזירה דילמא מיחלף בברכה ראשונה.

# אם השומעים יוצאים כשהמברך בירך לבטלה

כתב המשנ"ב (ס"ק טו) שאם המברך בירך ברכת הנהנין להוציא אחרים ידי חובתם והוא אינו אוכל ושותה עמהם, לא יצאו השומעים אפילו בדיעבד, משום שברכתו היא ברכה לבטלה והמברך ברכה לבטלה אינו יכול להוציא אחרים ידי חובתם.

והוסיף המשנ"ב על זה שאם המברך לא אכל ולא שתה בשוגג או באונס, וכגון שנשפך הכוס אחר הברכה, השומעים יצאו ידי חובתו, משום שבעת הברכה לא הייתה הברכה לבטלה, וכבר יצאו אחרים בברכה זו.

ולכאורה יש לדקדק מדברי המשנ"ב דרק אם הפסיק בשוגג או באונס, אמרינן שהברכה שהוא כבר בירך נחשבת כברכה מעלייתא, ואחרים יצאו ידי חובתם, אך אם הפסיק במזיד לא ייצאו אחרים ידי חובתם, אכן בשעה"צ (ס"ק יח) כתב שכלל מה שהביא הפמ"ג במשבצו"ז (סימן קסו ס"ק ז), והיינו ששם מבואר שאפילו אם המברך דיבר במזיד יצאו השומעים ידי חובתם, וטעמו דכיון שבשעת הברכה הויא ברכה מעלייתא כבר יצאו השומעים, ומה ששח במזיד הוא רק עושה שהברכה שלו תהיה לבטלה, אך האחרים שפיר יוצאים ידי חובתם.

[ואמנם במשנ"ב לעיל (סימן קסו ס"ק מג) מביא שמשמעות הפוסקים דאם המברך שח קודם שטעם אף השומעים אינם יוצאים בברכתו, ובביאור הלכה (שם ד"ה אבל) ביאר הטעם דכיון שהמברך שח הרי ברכתו הייתה לבטלה, וכיון שברכתו לבטלה אינו יכול להוציא אחרים בברכה זו, אך בסוף דבריו ציין דדעת הפמ"ג דיכול להוציא אחרים בברכתו. ונראה שכאן חזר בו המשנ"ב וס"ל דכל שבשעת הברכה הייתה ברכה מעלייתא יכול האחר לצאת ידי חובה בברכה זו, וכן נראה עיקר לדינא].

# בירך על מאכל וחזר ובירך עליו פעם נוספת

הנה יש לדון באופן שבירך ברכת הנהנין על מאכל, וכגון שבירך בפה"ע על פרי והוציא אחרים בברכתו, וקודם שאכל מן הפרי שכח שבירך וחזר ובירך עליו שוב בפה"ע והוציא אחרים בברכתו ויש לדון אם הוא מוציא אחרים בברכה זו. ונראה שיכול להוציא גם בברכה הראשונה דאף שהפסיק הרי בשעת הברכה הייתה הברכה ברכה מעלייתא, וגם בברכה השניה יכול להוציא שהרי בברכה זו הוא יוצא ידי חובה שיוכל לאכול. ולעניין קידוש אם דיבר המקדש קודם ששתה מהכוס נראה שיצאו השומעים שהרי בכה"ג גם המברך יוצא ידי חובת קידוש ורק הוא צריך לחזור על ברכת הגפן משום שהפסיק בדיבור.

אך נראה שאם בירך על פרי אחד ואכלו וחזר ובירך שוב על פרי נוסף מאותו המין שהיה לפניו בשעת הברכה הראשונה, דבברכה השניה לא יכול להוציא אחרים ידי חובתם, שהרי ברכה זו מעיקרא היא ברכה לבטלה.

## [סימן ריד סעיף א] כל ברכה שאין בה הזכרת שם ומלכות אינה ברכה, ואם דילג שם או מלכות יחזור ויברך, ואפילו לא דילג אלא תיבת העולם לבד צריך לחזור ולברך, דמלך לבד אינה מלכות.

# המדלג תיבות מנוסח הברכה

**דילג תיבת 'ברוך' -** במשנ"ב לעיל בסמוך (סוף סימן ריג ס"ק יט) מבואר דכן הדין שאם דילג על תיבת 'ברוך' לא יצא ידי חובתו וצריך לחזור ולברך.

**דילג תיבת 'אתה' -** כתב המשנ"ב (ס"ק ג) דאינו מעכב בדיעבד.

**דילג שם ומלכות -** מבואר להדיא בשו"ע דבכה"ג לא יצא ידי חובתו. [ועיין במשנ"ב (ס"ק ב) שהביא מהבית יוסף לבאר הא דבתפילת שמו"ע אין שם ומלכות, משום דבברכה ראשונה אומרים 'הקל הגדול' וזה נחשב כמו מלכות. ועוד תירץ דהמלכות מרומזת ב'אלוקי אברהם'].

והנה במשנ"ב (ס"ק א) מבואר דבברכת הנהנין ובברכת המצוות צריך שם ומלכות. אמנם בבקשות ותפילות א"צ לומר שם ומלכות (כמבואר במשנ"ב סימן רל ס"ק ז ובשעה"צ שם ס"ק ט לעניין ברכת ברוך רופא חולים שאחר הקזת דם), וכן מבואר בט"ז (ס"ק א) בשם הרוקח דמטעם זה א"צ בברכות של תפילת שמו"ע מלכות משום שזה דרך תפילה [ולכן בתפילת הדרך אומרים בא"י שומע תפילה בלא שם ומלכות, כי הוא לא ברכה אלא תפילה].

**דילג תיבת 'העולם' -** השו"ע פסק דלא יצא ידי חובתו וצריך לחזור ולברך. אמנם במשנ"ב (ס"ק ו) הביא דעת האבן העוזר שחולק על זה ולדעתו סגי שהזכיר מלכות. ובביאור הלכה (ד"ה ואפילו) כתב שיש חילוק בזה שאם אמר רק 'מלך' בזה נחלקו הפוסקים אם יצא ידי חובתו, אך אם אמר 'המלך' משמע המלך הידוע ובזה לכו"ע יצא בדיעבד אף בלא שיאמר 'העולם'.

**הזכיר רק 'אדנות' או 'אלוקינו' -** כתב המשנ"ב (ס"ק ד) שאם אמר הזכרה אחת 'אדנות' או 'אלוקינו' יצא, וכוונתו שאם אמר רק 'אדנות' בלי אלוקינו, או רק 'אלוקינו' בלי אדנות, יצא בדיעבד.

**אמר שם אחר משמות הקב"ה -** כתב השעה"צ (ס"ק ג) דנראה פשוט שהוא הדין שאם הזכיר אחד מהשבעה שמות שאינם נמחקין דיצא בדיעבד [חוץ משם הוי"ה שאסור לומר בזמה"ז], וראיה לדבר ממש"כ השו"ע לעיל (סימן קסז סעיף י) שאם בירך על הפת 'בריך רחמנא מלכה מאריה דהאי פיתא' יצא.

# אם 'רחמנא' או 'הרחמן' נחשב 'שם'

הנה מדברי השו"ע (בסימן קסז שם) מתבאר דאם אמר 'רחמנא' קאי במקום השם, וביאר המשנ"ב דחשיב כשמו של הקב"ה משום שכך קורים אותו בבבל. וכתב השעה"צ (שם ס"ק נ) שאם אמר הרחמן מסתבר שלא יצא שזה אינו שמו של הקב"ה, וציין שם דכן מוכח בשו"ע הגר"ז. והנה ז"ל השו"ע הרב שם 'אמר בריך רחמנא מלכא (דעלמא) מריה דהאי פתא יצא ואינו נקרא משנה ממטבע שטבעו חכמים כיון שבירך על הפת שאוכל והזכיר שם ומלכות בברכתו כי רחמנא הוא שם ה' בבבל (אף על פי שבתרגום הוא כינוי של רחום)' עכ"ל, ומשמע דכל שתרגומו הוא כינוי לרחום ה"ז לא נחשב שם, ורק 'רחמנא' נחשב 'שם' כיון שבבבל הוא משמש כשמו של הקב"ה, ולכן 'הרחמן' שבכל מקום הוא נחשב רק ככינוי, אינו נחשב כ'שם'.

ויל"ע לפי"ז דכיון שבארץ ישראל 'הרחמן' לא נחשב כ'שם', איך מועיל לברך 'בריך רחמנא מלכה דהאי פיתא' כיון שלדידן הוא לא נחשב שם ומשתמשים בו רק לכינוי, א"כ צריך להיות דינו כהרחמן שלא יועיל בארץ ישראל כיון שמשתמשים בו רק ככינוי [ויתכן דכיון שהוא אומר את כל הברכה בלשון ארמית מחשיבים את ה'שמות' שלו כמו בבבל, וכיון ש'רחמנא' נחשב כ'שם' בבבל מועיל שייחשב כ'שם' בארץ ישראל, ועדיין צ"ע שהרי מבואר בגר"ז שבתרגום הוא לא נחשב שם אף שכולו כתוב בלשון ארמית.

# אם 'המקום' נחשב כ'שם'

במשנ"ב שם (סימן קסז ס"ק נג) מבואר שאם אמר ברוך המקום מלך העולם שברא פת זה יצא. ולכאורה צ"ע מאי שנא מ'הרחמן' דלא מהני דמשום שהוא רק כינוי אז הוא לא נחשב כ'שם', וה"נ לשון 'המקום' משמש ככינוי לשמו של הקב"ה. ובאמת השעה"צ שם (ס"ק נב) כתב דאפשר דמהני רק בזמנם שהיו קורין לה' יתברך בלשון זה ע"ש [ומה שאנו אומרים 'המקום ירחם עליהם' או 'המקום ינחם' היינו שמשתמשים בו כ'כינוי', אך בזמן הגמרא השתמשו בו כ'שם'].

ונראה דה"ה להיפך דמה שמכנים בלשון האומות כ'שם' אסור לאומרו לבטלה [וכגון באנגלית שאומרים 'גא-ד' או בערבית שאומרים 'אל-לה אכבר'], דכיון שאצלם נחשב כ'שם' יש לו קדושה. וכ"כ המשנ"ב (סימן פה ס"ק י) ע"ש.

## [סימן רטו סעיף א] אין עונה אמן אחר ברכותיו אלא אחר שתי ברכות או יותר שהם סוף ברכות. ונהגו לענות אמן אחר יהללוך ואחר ישתבח. הגה: וי"א שאין עונין אמן רק אחר ברכת בונה ירושלים בברכת המזון, כן המנהג פשוט במדינות אלו ואין לשנות. ובמקומות שנהגו לענות אמן אחר יהללוך וישתבח, יענה ג"כ אחר ברכת שומר עמו ישראל לעד.

# לענות אמן אחר ברכת עצמו

מבואר שנחלקו השו"ע והרמ"א דלדעת השו"ע כל שהוא ב' ברכות עונה אמן על ברכת עצמו, אך דעת הרמ"א שרק בברכת בונה ירושלים הוא עונה אמן על ברכת עצמו כי היא ברכה מדאורייתא. ואף שאנו נוהגים כהרמ"א מבואר במשנ"ב (סימן נא ס"ק ב) דאף דקיי"ל שאם הוא גומר את הברכה ביחד עם הש"ץ אין לענות אמן, אך כתב שם המשנ"ב דכל שהוא ב' ברכות כמו ישתבח ויהללוך, אם גמר ביחד עם הש"ץ יענה אחריו אמן דבזה יכול לצרף את שיטת השו"ע שבכל ב' ברכות נהגו לענות אמן אחר ברכת עצמו.

ולעניין ברכת 'בונה ירושלים' כתב המשנ"ב שיפסיק מעט בין בונה ירושלים לעניית ה'אמן', אך צריך שיאמר 'אמן' בתוך כדי דיבור.

## [סעיף ב] השומע אחד מישראל מברך אחת מכל הברכות, אף על פי שלא שמע כולה מתחלתה ועד סופה, אף ע"פ שאינו חייב באותה ברכה, חייב לענות אחריו אמן, אבל אם היה המברך אפיקורוס או כותי או תינוק, או היה גדול ושינה ממטבע הברכות, אין עונין אחריו אמן. הגה: ועונין אמן אחר עכו"ם אם שמע כל הברכה מפיו.

# השומע רק את סוף הברכה והשומע ברכה דרך הטלפון

כתב המשנ"ב (ס"ק ו) שאף אם שמע רק את חתימת הברכה צריך לענות אמן. וראייה לדבר מהגמרא בסוכה (נא, א) שבאלכסנדריה שבמצרים היו אחד מניף בסודר וכל העם עונים אמן, ומבואר דאם יודע על מה מברכים יענה אמן אף שאינו שומע את המברך עצמו [אמנם אם רוצה לצאת ידי חובה צריך שישמע את הברכה ויענה אמן]. ולכן נראה שאם הוא שומע את הברכה ברמקול יענה אמן שהרי האו יודע על מה מברכים, ואף אם אינו נחשב כמו ששומע את הקול עצמו שייך שיענה אמן.

ואם שומע ברכה דרך הטלפון צ"ע אם יענה אמן דאולי רק באלכסנדריה שהוא במקום אחד שייך שיענה אמן בלי לשמוע את הברכה, אך השומע דרך הטלפון הברכה אינה מתייחסת אליו כלל. וכמו שברור הדבר שאף שבוודאי באותו הרגע יש אדם בעולם שאומר ברכה מ"מ הוי אמן יתומה, כי עניית האמן אינה מתייחסת לברכה, וע"כ צריך שהאמן יתייחס לברכתו וצ"ע. ושו"ר שבספר מנחת שלמה (חלק א סימן ו אות א) כתב שכל שלא נמצא באותו מקום אינו יכול לענות אמן, אך הביא מהחזו"א שאמר שיתכן שאם שומע ע"י הטלפון חשיב כשמיעה שיש לענות אחריה אמן, וכ"כ האגרות משה (חלק ד סימן צא אות ד) שיש לענות אמן אחר ברכה ששמע דרך הטלפון.

# לענות אמן על כל ברכה

כתב המשנ"ב (ס"ק ט) בשם המדרש שכששומע שאחד מתפלל דבר או מברך לישראל אפילו בלא הזכרת השם חייב לענות אמן. והוסיף שם דמזה נתפשט המנהג שעונין אמן אחר הרחמן בברכת המזון.

ובערוך השולחן כאן (סעיף א) כתב שלכן נכון לענות אמן כששומעים שמברך את חבריו ב'מי שבירך' בקריאת התורה דכל ששומע שמברכים אדם אחר צריך לומר אמן. וכן נראה דכמו"כ בניחום אבלים אחר ששומע את ברכת המנחמים צריך שיענו גם השומעים אמן ולא רק האבלים. ולכאורה כן הדין גם כאשר שומע את אדם המאחל לחבירו 'בוקר טוב' או 'מזל טוב' וכדו' דצריך לומר אמן משום שהיא ברכת חבירו. אמנם אין המנהג כן וצ"ע.

הדינים העולים:

1. קיי"ל שבברכה ראשונה אם אינו אוכל אינו מוציא אחרים, ובברכה אחרונה ג"כ אינו מוציא אם לא אכל גזירה אטו ברכה ראשונה.
2. אם בירך להוציא את חבירו והפסיק (אפי' במזיד) בין הברכה לאכילה חבירו יצא יד"ח, כיון שבשעת הברכה בירך כדין, אך אם בירך ברכה לבטלה אין חבירו יוצא ידי חובתו.
3. דילג תיבת 'ברוך' לא יצא, דילג תיבת 'אתה' יצא, דילג אדנות ואמר אלוקינו יצא וכן להיפך שאמר אדנות ודילג על אלוקינו, ואם דילג על שניהם לא יצא ידי חובתו. ואם דילג על תיבת 'העולם' השו"ע פסק שלא יצא והמשנ"ב הביא דהאבן העוזר כתב שלא יחזור. אך אם אמר 'המלך' לכו"ע יצא.
4. אם אמר שם אחד מז' שמות שאינן נמחקין יצא, ואם אמר 'הרחמן' לא יצא דהוא נחשב ככינוי, וכשאומר 'רחמנא' מבואר בשו"ע שיצא משום שכך קורין לו בבבל, וצ"ע איך מהני במקומותינו.
5. 'המקום' אינו נחשב כ'שם' אלא ככינוי.
6. מה שמכנים בלשונות הגויים כ'שם' כמו 'גא-ד' או 'אל-לה' חשיב שם ואסור לאומרו לבטלה.
7. השומע ברכה עונה אמן אם יודע מה הברכה ואפילו אם לא שומע את הברכה אם יודע על מה לענות יכול לענות אמן, אך אם שומע דרך הטלון צ"ע אם יענה דשמא אין לענות משום שהאמן אינו מתייחס לברכה.