ט - שבת פ_ א_, ח_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

פ' א' - כגון שהעבירה תוך ג' וכו' כאן בזורק כאן במעביר, - בפירש"י כתב דבמעביר לא צריך הנחה דהא מנחא בידו דידו סמוכה לקרקע, ועי' ר"ן דהוא משום דהחפץ מונח קצת בתוך ידו דרך העברתו, ועי' חזו"א סימן ס"ב סקכ"ג דהיינו דכיון שמונח החפץ ביד חשיב כנח כ"ש, ועיי"ש שכתב דהיינו דוקא בידו וגופו במקום א' דאז ידו כרה"ר, וכיון דהיד תוך ג' והחפץ מונח ביד, חשיבא הנחה אע"ג דהאדם הולך, אבל בפשט ידו לרשות אחרת דהוי ידו מקו"פ, אלא דלמטה מי' היד בטלה לרשות, בעינן הנחת היד כ"ש, וכל שהיד עסוקה בהגבהת החפץ לא חשיב הנחה, וכ"כ בשו"ת נפש חי' סימן ט"ו, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א שבס' וזאת ליהודה לקמן צ"א ב', עיי"ש, ועי' משנת ר"א סימן ה' סק"ה מש"כ עוד בזה, ובעיקר דינא דמעביר, צ"ע דמ"ש ממתגלגל ע"ג קרקע דלא חשיב כמונח לדעת התוס' ודעימי', וצ"ל דכיון דאינו זז אלא ע"י העברת האדם, הו"ל כמגרר דחשיב כמונח, ולפ"ז הי' מקום לומר דסגי בזה לחשוב החפץ כמונח, אך בד' רש"י מבו' דבעינן גם להא דידו סמוכה לקרקע והחפץ מונח בידו, ועי' תוס' פסחים פ"ה ב' דאף במגרר חפץ שחוץ לידו תוך ג' הוי כמונח, וצ"ע אם זה מתישב עם ד' רש"י.

ועי' תוס' בעירובין צ"ח ב' דכל הא דתוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו הוא רק כשבא החפץ מלמעלה מג' למטה לתוך ג', אבל אם הי' החפץ תוך ג' משיצא מתח"י חשיב כמונח, והביאו להא דמודה רבא דהמעביר בתוך ג' כמונח בקרקע דמי, ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ו שהק' במה שהביאו במעביר, דהרי במעביר אף העביר למעלה ואח"כ השפיל חייב, ומשום דחשיב כמונח קצת, ועיי"ש סקכ"ג מש"כ בזה, ועי' נפש חי' סימן י"ד מש"כ בביאור ד' התוס', - אך באבנ"ז סימן ר"מ סקכ"ג מבו' דמכוון התוס' הוא לפרש למש"כ דאם יצא החפץ מידו בתוך ג' הוי כמונח, וע"ז פירשו דהוא משום דכשהי' החפץ בתוך ידו הי' כמונח מדינא דמעביר תוך ג'.

עי' מלחמות לעיל ח' א', דכל הא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו הוא רק כשאין סופו לנוח כאן, אבל אם סופו לנוח כאן הו"ל כמעביר דחשיב כמונח, וצ"ב.

עי' פי' קדמון פי"ח משבת הכ"ג שהק' והוא מתשו' הרמב"ם כמו שהביא בחזון יחזקאל לעיל ב' א' דכיון דזורק תולדת המוציא והיאך ישתנה דין זה מדין זה בהנחה, וכתב דזו קבלה היתה בידם, ומבו' דהא דמעביר ל"ב הנחה, אי"ז משום דחשיב הנחה, אלא משום דשאני דין מעביר מדין זורק.

עי' שיטה להר"ן, דהמוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר והיתה ידו סמוכה לארץ תוך ג', חייב שתים, א' משום הוצאה וא' משום הכנסה, ומבו' דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, הוא גם לחייב את העוקר ממנו, וכ"ה מבו' בד' התוס' בעירובין צ"ח ב', - ועי' מג"א סימן רס"ו סק"ז דמותר לחמר אחר בהמה הגוררת עגלה בעודה מהלכת, ועי' ישועות מלכו סימן נ"ב שהק' דהרי העגלה חשיבא כמונחת מדינא דמגרר, ועיי"ש שכתב לדון דשמא אף דמגרר הוי כמונח, לא סגי בזה לחייב את העוקר ממנו, ודחה לזה, ועי' גם בשעה"מ פ"ג מגניבה דמגרר חשיב כמונח גם לגבי העוקר ממנו, וכ"ה בחזו"א סימן ס"ב סק"ב אות ה'.

עי' שיטה להר"ן לעיל ח' א' דהמעביר מרה"י לרה"ר דרך סטיו בתוך ג' חייב, ומבו' דאף דמעביר תוך ג' חשיב כמונח, אי"ז מועיל לבטל עקירה ראשונה, ומבו' דאי"ז פוטר אף בהעברה דרך מקו"פ, אך עי' ישועות מלכו או"ח סימן נ"ב שכתב דהוכיח בראיות ברורות דבכה"ג הוא פטור, כ"ה דלבן עזאי דמהלך כעומד ה"ה פטור, דדומה ממש לדידן בפחות מג' כמו לבן עזאי למעלה מג'.

ח' ב' - האי זירזא דקני רמא וזקפי' וכו' לא מיחייב עד דעקר לי', - בפירש"י כתב דכיון שלא נטלו כולו מן הקרקע ל"ה עקירה, ועי' ראש יוסף דהיינו דעקירה היא רק כשעוקרו מן הקרקע, ועי' פסקי רי"ד שפירש בע"א, ונת' להלן, וכ"נ גם בל' הר"ח והרי"ף, ועי' בחי' הרא"ה כתובות ל"א ב' דלא חשיב עקירה אלא בשעקרו מן הקרקע ג"ט, ונתחדש לפ"ז, דלחיובא דהוצאה והעברה, לא סגי במה שעבר החפץ ממקום שהי' מונח בו למקום אחר והוא מונח בו, אלא בעינן מעשה עקירה.

ועי' רמב"ן שהק' מהא דתניא דהי' מגרר ויוצא וכו' חייב, אע"ג דלא עקר לי', וכתב די"ל דאיירי כשהיתה רה"י גבוהה מרה"ר וכשמוציאה לרה"ר נעקרה וכו' ויש כאן עקירה, וכ"כ בחי' הרמב"ן בכתובות ל"א א', וכ"כ בחי' הרא"ה שם, וכתב דהיינו רק כשרה"י גבוה ג"ט מרה"ר, (וכ"ה בחי' הריטב"א שם), וזה לטעמי' דבעינן עקירה ג"ט, וכתב דזה מחוור לכל, אך בסו"ד הק' ע"ז מסוגיא דפסחים פ"ה ב' דהמגרר פרים הנשרפין חוץ לעזרה הו"ל עקירה והנחה.

עיי"ש ברמב"ן בשם הראב"ד, דשאני מוציא מרשות לרשות דעקירת הרשויות עקירה היא לחייב עלי', ונתחדש לפ"ז, דבמעביר ד' אמות לא מחייבינן משום עקירת הרשות, וצ"ע אם זה ניחא למש"כ הבעה"מ ודעימי' דחיובא דהעברת ד' אמות הוא כמוציא מרשות לרשות, ועי' תוצ"ח סימן ט' סק"ט, - ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דהמפנה חפצים וכו' ונמלך עליהן והוציאן פטור, ומ"ט לא אמרינן דעקירת גופו מרה"י לרה"ר עקירה היא, כיון דעקירת הרשות עקירה היא ועקירת גופו עקירה היא ויהא המגרר עצמו כמגרר חפץ, - ועי' רמב"ן כתובות ל"א א' בשם הראב"ד דהא דבמפנה חפצים וכו' פטור, הוא משום דלא הי' מונח ברה"ר כדי שתאמר עקירת הרשות עקירה היא, אלא בידו הוא ורשות אחרת היא, ועי' תוצאות חיים סימן ט' סק"ח דהיינו, דחיובא דעקירת הרשות הוא רק אם הי' מונח ברשות באופן שיש עליו שם הרשות, אך כשהוא בידו אין שם הרשות חל עליו, וע"כ אינו חייב בעקירתו משום עקירת הרשות, - ועיי"ש סק"ו די"ל עוד, דא"א לחייבו משום עקירת הרשות, משום דלא בטלה עקירה ראשונה שהיתה בפטור, וזה תליא בהנידון אם במפנה חפצים וכו' ואיכא עקירה נוספת חייב, או דכ"ז שלא בטלה עקירה ראשונה אינו חייב משום העקירה השני', - ושם סק"ח כתב די"ל עוד, דגם בחיובא דעקירת הרשות בעינן עקירה ממקום הנחה, וע"כ אינו חייב אלא במגרר דהוי החפץ כמונח, ומשא"כ במפנה חפצים וכו' דאין החפץ כמונח, ובקה"י סימן ה' פירש דזהו מכוון ד' הרמב"ן בכתובות, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך להא דידו רשות אחרת היא, וצ"ע בד' הרמב"ן שהק' כן, דלכאו' ודאי דגם בעקירת הרשות אינו חייב אלא כשעקר ממקום מונח, דאל"כ מ"ט אין הזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב משום עקירת הרשות, וכן מ"ט הקולט מי גשמים מע"ג כותל משופע והוציא פטור.

עי' תוס' דאף דמגרר חפץ ד' אמות חייב, מ"מ הכא פטור משום דלא עשה מלאכתו בב"א כיון שנח בינתים, ול"ד למגרר דלא נח כלל, והיינו דאף דמגרר הוי כמונח, מ"מ כיון שלא הפסיק מלאכתו כלל, אי"ז מפסיק המלאכה, (וצ"ע ממשה"ק התוס' דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה הוי כמונח בתוך ד', אף שעשה מלאכתו בב"א), וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז, עיי"ש, וכ"כ בפסקי רי"ד.

עי' רמב"ן דשאני מגרר דמשעה שגירר הוציאה ממקומה הראשון ואפי' לא משכה במילואה, ומשא"כ הכא דכשרמא וזקפה, עדיין ראש א' במקומו הראשון ומונחת היא שם, וכי חזר והפך פעם אחרת לא עשה מלאכתו כאחת ועקירות הרבה הן והנחות הרבה הן לא עקר בב"א כל הכלי, וכעי"ז כתב הרשב"א, ומ' דהיינו משום דכשהגבי' ראשו הא' ליכא עקירה כלל על ראשו השני שנשאר במקומו, ונמצא שעקר מקצת והניחו ואח"כ חזר ועקר מקצת השני והניחו וכו', וזמש"כ הרמב"ן דאיכא עקירות הרבה והנחות הרבה, (וצ"ב במש"כ הרשב"א דאיכא עקירות הרבה בלא הנחות והנחות הרבה בלא עקירות), וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"א, - ועי' רשב"א כתובות ל"א א' שכתב דגם בקנין משיכה לא קני בכה"ג, דבעינן משיכת כל החפץ יחד, ול"מ אם מושך מקצתו, ואח"כ מושך מקצתו השני, - ועי' פסקי רי"ד שהק', דאע"ג דראשו א' מושכב בארץ, כיון שנשתנה צד התחתון להיות עליון וגם נסתלק ממקומו לכל הפחות כעובי הזירזא עקירה היא, וכתב דאם עשה כן מרה"י לרה"ר וכו' ודאי דהוא חייב, - אך עי' בפסקי הריא"ז שנחלק ע"ז וכתב דהפטור הוא משום דצד הא' מונח ע"ג קרקע לעולם ואין כאן עקירה שלימה, ואפי' מרה"י לרה"ר פטור, וכנראה דאף שגם צד זה נסתלק מעט ממקומו, מ"מ כיון דאי"ז עיקר עשייתו, אי"ז עקירה המחייבת, וצ"ע.

עי' תוס' דקמ"ל דאע"ג דדרך להוליכן בענין זה והוי כמו עמד לכתף אפ"ה פטור, ועי' תוס' הרא"ש דהס"ד דהוי כעמד לכתף, הוא דכ"ה דעמד לכתף ל"ה הנחה כיון דאורחי' בהכי, ה"נ הכא ל"ה הנחה כיון דאורחי' בהכי, - ועי' שפ"א בסוגיין ולקמן צ"א ב' דהא דקמ"ל דפטור, הוא משום דהנחת חפץ הויא הנחה אף בדהויא לכתף, וכ"כ בנפש חי' סימן ט"ז בשם חותנו הגר"י מקוטנא, ועיי"ש שכתב לפרש בע"א, אך בחזו"א סימן ס"ב סק"ד הוכיח מד' התוס' דאף הנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה, והא דהכא חייב הוא משום דהו"ל כעמד לפוש, אך גם לפ"ז י"ל דלא כל הנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה, רק הכא דאורחי' בהכי, וכמש"כ בתוס' הרא"ש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ולכאו' מד' ש"ר שלא פירשו כד' התוס', מבו' דאין הנחה זו מפסקת דהו"ל הנחה לכתף, ומבו' דהנחת חפץ לכתף אינה מפסקת, עכ"פ הכא דאורחי' בהכי.

ועי' בית יעקב כתובות ל"א א' שכתב דהא דמגרר חפץ ד' אמות חייב ולא אמרינן דהו"ל כמונח בתוך ד', הוא משום דהו"ל כהנחה לכתף, והביא כן מד' התוס' הכא, וצ"ע, דבד' התוס' מבו' דהא דמגרר ד' אמות חייב הוא משום דעשה מלאכתו בב"א, - ולמש"כ הראשונים לעיל ה' ב' דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה ברשות אחת, י"ל דה"נ הוא בהנחה דמגרר, וצ"ע.

עי' תוס' דהמגרר חפץ עד שהוציאו ראשו חוץ לד' אמות והניחו וחזר ומשכו לחוץ פטור שלא נעשית המלאכה בב"א, ועי' רש"ש דמבו' דהמגרר חפץ ארוך אינו חייב עד שהוציא ראשו השני ד' אמות ממקום שהי' בו ראשו הא', אך בד' הרמב"ן שכתב דהמגרר משעה שגירר הוציאה ממקומה הראשון ואע"פ שלא משכה במילואה, נראה דפליג ע"ז, וצ"ע, - ובעיקר הנידון בזה עי' תוס' לקמן צ"ט ב' ד"ה ואמאי ותוס' הרא"ש ורמב"ן שם, ואכמ"ל.

עי' תוס' כתובות ל"א א' דהמגבי' מן הקרקע לא חשיב כעקירה עד שהגבי' ג"ט, ועי' בית יעקב שהק' ממגרר דהוי עקירה אף שלא הגביהו מן הקרקע, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועי' פנ"י שם שפירש דבריהם, דאף דחשיב עקירה כשהגבי' מעט, מ"מ כיון דהוי כמונח, ה"ז מבטל להעקירה, ועיי"ש שהק' ע"ז דהו"ל כעמד לכתף, - ועי' נפש חי' סימן ח' דהא דמגרר הוי עקירה הוא משום דמגררו למקום אחר, אך כשמגבי' במקומו פחות מג"ט ל"ה עקירה, ועיי"ש בשם הגר"י מקוטנא דל"ד לעמד לכתף דהוי כהנחת חפץ לכתף דמפסקת, ועיי"ש שפקפק בזה, ועיי"ש בסימן ט' מש"כ לישב בע"א, - ועי' בקוב"ש שם אות ק"ג מש"כ בזה,

**א**'. דיסוד דין עקירה הוא לעקור החפץ לגמרי ולעשותו עקור[[1]](#footnote-2), ובמגרר נהי שעקרו ממקומו הראשון מ"מ כל שעתא יש לו מקום דעדיין הוא מונח ע"ג קרקע. **ב'**. דחפץ המונח עג"ק דנים מקומו בכל הקרקע, וממילא גם בעקרו לגמרי ממקומו הראשון ל"ח עקירה כיון דמעיקרא מקומו הי' גם בקרקע שהוא מונח בה עתה ולכן לא משכח"ל עקירה רק בהגביהו ג"ט מע"ג קרקע[[2]](#footnote-3).

**שיטת הראב"ד**

**ז]. עי'** בנפש חיה סי' י"ג שהק' מ"ט במהלך כעומד לב"ע עדיף מזירזא דקני דהרי בעקירת רגלו הקידמית אין כאן עדיין עקירה כיון שעדיין הוא נשען על רגלו האחורית ונמצא שעדיין לא נעקר ממקומו הראשון, ולכאו' צ"ל דהעקירה היא רק בהנחת הרגל הקידמית שאז מעביר כובד גופו לרגלו הקידמית וההנחה והעקירה הם בב"א. אמנם בל' רש"י כתובות ל"א מבואר דהעקירה היא קודם להנחה וצ"ע. וכ"כ ק' על הראב"ד דבמגרר ל"ח עקירה כיון דהחפץ מונח עג"ק דהרי גם במהלך כעומד החפץ לא נעקר מהקרקע, וצ"ע.

**בענין הנחת מגרר**

**י]. עי'** במשנת ר"א [ה-ו] שכת' דלדברי ריו"ח דמתני' מיירי בנח ע"ג משהו יתפרש חידוש המשנה בתרתי, **א.** דין לבוד דסגי במשהו, וכיון דנח ע״ג משהו, חשיב כארעא סמיכתא. ב. דהא באמת אין כאן הנחה גמורה, דהא מיירי דהלכה מכוחו ג״כ אח״כ, רק דנתעכב משהו ע״י הרוח וכדומה. ועיין ברשב״א דהפי׳ כאן, ע״ג משהו, וגם העכוב היינו משהו, ולומר דאפי׳ העמידו הרוח חייב, ע״ש. והרי הנחה כזו לא חשיבא הנחה בעלמא, רק דמהני דווקא תוך ג'. ודין חדש הוא דמהניא הנחה כי האי עיי"ש. ועפי"ז כת' ליישב קו' רעק"א והפמ"ג על ה"ה שנקט בדעת הר"מ דברה"י א"צ דע"ד ממש"כ הר"מ [פי"ד הי"ז] הזורק מרשות היחיד לרשות היחיד ורשות הרבים באמצע אע"פ שעבר החפץ באויר רה"ר פטור, והוא שיעבור למעלה משלשה טפחים אבל אם עבר בפחות משלשה סמוך לארץ ונח על גבי משהו אע"פ שנעקר או נתגלגל ויצא החפץ לרה"י האחרת הרי הוא כמי שנשאר עומד ברה"ר ולפיכך חייב. ומבואר דגם ברה"י ל"מ רק בלמטה מג' אע"פ שהחפץ נח ובע"כ משום דבעי' מקום ד', ותי' הגרא"ק דבנח משהו עיכוב מעט זה ל"ח הנחה ומהני רק בצירוף ההנחה דלבוד עיי"ש. ועיי"ש עוד במשנת ר"א שהוכיח דבנח משהו למעלה מג' אי"ז הנחה להפסיק במלאכה עיי"ש.

ז] עיין סוגיא דכוורת דמבואר בגמ' שדנה שאם הכורת הגיע לתוך ג' הוי הנחה וזה סיבה לפטור ודעת הרמב"ן שזה מצד אגודו במקום פטור והקשה הרי רבא ס"ל שצריך הנחה על גבי משהו ותירץ שכאן שזה עומד ליפול באותו מקום גם לרבא חשיב כמונח והקשה רעק"א מסוגין דהגמ' אומרת שרבא מחדש שגם במקום שסופו לנוח במקום זה לא חשיב כמונח אמנם עיין ר"ח וכן ברשב"א בסוגין שכתבו לבאר כונת הגמ' בע"ב שלא ההבדל אם זה עומד ליפול באותו מקום או לא אלא ההבדל אם זה קרקע שהיא בר הנחה או לא בר הנחה דהינו מקום מדרון ולפ"ז אין מקור שעומד ליפול באותו מקום לא הוי כמונח עוד הקשה רעק"א מהגמ' עירובין צ"ח: שהרי מדובר שם בספר שנפל מהגג ועומד ליפול ומבואר בגמ' שלא חשיב כמונח אמנם הרי ברמב"ן מבואר שדנים עד כמה שזה לא יעמוד ליפול באותו מקום שלכן אין כאן קלוטה לר"י ולפ"ז לא קשה כלל ועין חזו"א סימן ק"ה סק"ט שכתב לדון שאין כונת הרמב"ן שזה ממש מונח אלא שזה חלק ממעשה ההנחה שיעשה עד כמה שזה יגיע לקרקע אבל באמת אם אדם יעקור ממצב זה לא חשיב מונח שיחשב עקירה ע"ש [ועיין ברמב"ן שיש משמעות שזה כונתו] ועיין חזו"א ס"ב ד' שבאמת ביאר הסוגיא בכורת כנ"ל שכיון שזה יפול במקום זה חשיב תחילת הנחה שאם זה היה במקום פטור אי אפשר לחייב אחרי זה ועיין רשב"א בסוגיא שם שהקשה לרחב"ט למה תמיד בכורת אין כאן לבוד כשזה הגיע לתוך ג' וזה אגודו במקום פטור ותירץ שגדר הלבוד כאילו זה עלה למעלה מג' וא"כ זה תוך עשרה וצ"ע קושיתו הרי לא אומרים שזה כמונח לקולא ואולי זה כתירוץ שההבדל בר"ע בין אותו רשות או רשות אחרת אמנם יתכן עוד שכאן שזה ינוח באותו מקום שהיה הלבוד אין כאן תוספת הנחה כלל ובזה לא שייך לחייב על ההנחה של אחרי זה ועיין תוס' כתובות ל"א. דבפשוטו מבואר שכל שמגביה עד שמגיע למעלה לג' חשיב שאין כאן עקירה כלל והוא מטעם הנ"ל ועין תוס' צ"א. ד"ה כגון דמפורש דבהניח בידו תוך ג' ואחרי זה הגיע לקרקע של אותו מקום אין לחייב אלא על ההתחלה, וצ"ב כונת הרשב"א בתירוצו ולכאורא לדבריו באמת מתחייב בזמן של הלבוד אפילו שזה אגודו במקום פטור דהרי אחרי זה אין כאן תוספת הנחה

**ד]. ולדעת** הריטב"א דגם באחזתו הרוח בעי' הנחה ע"ג משהו, לכאו' החסרון הוא בעצם ההנחה ומשום דדין לבוד ל"מ לדונו כמונח. ועי' גם ברשב"א שס"ל כרש"י דמהני אחזתו הרוח ואפ"ה ביאר "דהא דאר"י והוא שנח ע"ג משהו, נ"ל פירושו והוא שנח משהו וע"ג משהו ולומר דאפי' העמידתו הרוח וכדתניא אחזתו הרוח משהו אע"פ שחזרה והכניסתו חייב". והיינו דלעולם בעי' הנחה ע"ג משהו אלא דאחזתו הרוח חשיב ג"כ כהנחה ע"ג משהו[[3]](#footnote-4).

**אלא** שצריך להוסיף בזה, דהרי זה ודאי דדין לבוד מהני להנחה, וכמבואר בדף ה' דהדין לבוד משלים החסרון דמקום ד' כיון שדנים שמקום החפץ הוא בקרקע שהיא מקום ד'. וכן אמרו בדף פ' דגם לרבא במעביר בידו תוך ג' חשיב הנחה, והיינו דאף דהנחה ביד אדם מהלך ל"ח הנחה, בכ"ז כשהחפץ תוך ג' מהני ההנחה ומשום דאז הוא כמונח בקרקע. וכן מבואר לקמן דצ"ב דבידו הפשוטה לרשות אחרת אינו חייב על הנחת היד בלמעלה מג' כיון דידו לא נייח, [או משום אגד], אבל בלמטה מג' חייב לרבא, והיינו דאז ההנחה היא בקרקע מכח הדין לבוד. וא"כ צ"ב מ"ש תוך ג' ממתגלגל ע"ג קרקע. ולכאורה מבואר בזה דמלבד מקום ההנחה בעי' גם שיהי' לחפץ מקום המחזיקו, ולכן כשהוא באויר תוך ג' אע"פ שמקום הנחתו בקרקע מ"מ חסר לחפץ מקום המחזיק, ולזה בעי' שינוח ע"ג משהו שאז מלבד מקום הנחתו בקרקע יש כאן גם מקום המחזיק.

**ה]. וכדברי** הראשונים הכא דלרבא הוא חסרון בעצם ההנחה לבוד וגם כשהחפץ נח, מבואר גם בדבריהם בדף צ"ב שהק' דאיך מחייב רבא בהוציא ידו מליאה פירות תוך ג' והרי בעי' הנחה ע"ג משהו עיי"ש. והיינו דאע"פ שהתם הרי הרגיע ידו והחפץ נח בכ"ז ל"מ, ומשום דהרי הנחת ידו ל"מ מטעמא דאגד, או משום דלא נייח. ומה דמהני תוך ג' הוא משום דדל הנחת היד מהכא והרי הוא כמונח בקרקע, וכיון דהנחת לבוד ל"מ ובעי' גם להנחת היד, א"כ הדר החסרון דידו לא נייח.

**ויל"ע** דהנה בריטב"א [ד"ה תניא] מבואר דיש גם חסרון בתנועת החפץ וכשיטת התוס' עיי"ש, וצ"ע דלפי"ז נמצא שנחלקו רבא ור"ח ב"ט בתרתי [גם אם בעינן שהחפץ לא ינוע, וגם אם מהני הנחה דלבוד].

**וכן** ילה"ק בדברי התוס', דהנה בתו' דף פ' כתבו דמקור דברי רבא לפטור תוך ג' נגד הברייתא דר"ח ב"ט הוא משום דסבר כרבי יהודה דהמוצא תפילין (עירובין צז:) גבי היה קורא על ראש הגג כו' רבי יהודה אומר אפילו אינו מסולק מן הארץ אלא מלא החוט גוללו אצלו וטעמא דאפילו אין איגודו בידו ליכא איסור אם מביאו אצלו דבעי הנחה ע"ג משהו. והנה דינא ר"י מיירי בפשוטו כשהחפץ אינו מתנענע ובע"כ דהחסרון הוא משום דגם תוך ג' ל"מ ההנחה דלבוד[[4]](#footnote-5), והא דגרע מאחזתו הרוח צ"ל דבאחזתו הרוח דנים הרוח כדבר המחזיק לחפץ משא"כ בספר הרי אין ברשות שום דבר המחזיקו.

**ולפי"ז** מבואר דגם לתו' דיש חסרון בתנועת החפץ ולכן ל"מ מתגלגל ע"ג קרקע, בכ"ז יש חסרון נוסף בהנחה דלבוד כמבואר בדברי ר"י בעירובין, וא"כ נמצא דרבא ור"ח ב"ט נחלקו בתרתי וצ"ע [והנה להמהלך הא' דתו' דר"י מודה במתגלגל ע"ג קרקע א"כ י"ל דכל החסרון הוא רק בהנחה דלבוד, אבל למהלך הב' דבמתגלגל ל"מ א"כ נמצא שיש ב' חסרונות לדעת רבא].

**ו]. וי"ל** דהנה בתוס' בדף ק' הקשו סתירת דברי רבי יהודה דבעירובין ס"ל דבעי' הנחה ע"ג משהו ואילו בשבת דצ"ז ס"ל דאמרי' קלוטה[[5]](#footnote-6), ותירצו דל"ל לר"י קלוטה אלא ברצונו שינוח שם עיי"ש. ומבואר בדבריהם, וכ"ה מפורש בדברי התו' בעירובין דלפי"ז א"א לפרש דרבא ס"ל כר"י, דהרי רבא פטר גם ברצונו שינוח שם, ור"י מחייב בכה"ג. אמנם **הרמב"ן והרשב"א דף צ"ז כתבו דס"ל לרבא** דמדר' יהודה נשמע לרבנן דכי היכי דר"י דאית ליה קלוטה ברוצה שתנוח, כי נקלטה במקום שאינו רוצה שתנוח בעי הנחה על גבי משהו ואפי' תוך שלשה, לרבנן נמי דלית להו קלוטה בשום מקום הכי נמי בעו הנחה על גבי משהו ואפי' תוך שלשה. וצ"ע מ"ט מיאנו בזה התו', ולכאורה מבואר בזה דס"ל לתו' דר"ח ב"ט דמחייב בתוך ג' הוא משום דס"ל דבתוך ג' מודו רבנן לדינא דקלוטה [וכמבואר במהרש"א בדף ק'], וא"כ ל"ל דמדר"י נשמע לרבנן דל"ל קלוטה, דאדרבא הצד שא"צ הנחה ע"ג משהו הוא דאמרי' קלוטה גם לרבנן, וא"כ ממילא כשברצונו שינוח אין טעם לפטור לרבנן, ולכן הוצרכו לחדש דרבא דייק ממתני' ומברייתא דבעי' הנחה ע"ג משהו גם ברצונו שינוח, ול"ל קלוטה כלל [וכמבואר בלשון התו' דזהו חידושא דרבא]. ולפי"ז נמצא שרבא ור"ח ב"ט נחלקו רק בד"ז האם רבנן ס"ל קלוטה תוך ג' ומהני הנחה בתוך ג', או דל"ל קלוטה וממילא ל"מ הנחה תוך ג', וכן ל"מ הנחה דמתגלגל, ודו"ק.

**ומבואר** עוד בדבריהם דבמתגלגל גם לר"ח ב"ט לא יהני כיון שאין סופו לנוח עיי"ש. ויל"ע האם יהני אחזתו הרוח במתגלגל, דיתכן דכל החסרון בהנחה דמתגלגל הוא רק שאין המדרון נידון כמקום מחזיק, אבל כשהחפץ מוחזק ועומד מכח הרוח, מהני גם מדרון בתורת הנחה.

**ויש** להוכיח מדברי הרשב"א דלא מהני, דהרשב"א כת' דר"ח ב"ט יעמיד מתני' במתגלגל ולכן צריך שינוח משהו, ומשבש לברייתא דאחזתו הרוח מהני עיי"ש. והיינו דא"א להעמיד הברייתא במתגלגל דא"כ לא יהני אחזתו הרוח, ומבואר דמתגלגל אינו מקום הנחה כלל. אלא שלפי"ז יש חידוש במה דמהני הנחת משהו אע"פ שאינו מקום ד' ומצרפים קרקע המדרון למקום ד' אע"פ שהמדרון אינו ראוי להנחה.

ב]והנה עיין תוס' ד"ה אחזתו דלר"ח שמדובר במשנה שזה לא נח צ"ל שפסק כוחו מחמת הרוח וזה נתגלגל לא מכוחו ולכן הוא פטור ומשמע דלרבא שמדובר שזה נח כה"ג אפילו שזה ממשיך מכוחו אין כאן מלאכה וצ"ב הטעם ואולי מדובר שממקום ההנחה תוך ד"א עד ההנחה האמיתית אין ד"א ודוחק אמנם עיין חזו"א ק"ה סק"ח שביאר דודאי הכונה שאם זה נח ממילא זה לא ממשיך ללכת מכוחו ורק לכן פטור רק לרבא שזה נח בסיפא ה"ה ברישא א"כ בפשוטו זה לא ממשיך מכוחו רק שלרחב"ט הוקשה להם שבאויר אין סיבה לומר שכוחו הפסיק וכתבו שצריך לדחוק שמדובר שכוחו הפסיק ע"ש ועיין בבה"ל סוף סימן שי"ט דהביא מהאלפי מנשה בביאור הירושלמי שהזורק רוק באויר והרוח מעבירתו ד"א חייב כמו זורה דהינו אפילו שכאן זה לא דרך המלאכה ועיין תוצ"ח בסופו שהקשה בסוגין שבעצרתו הרוח והכניסתו וחזר והוציאו פטור אמנם יש לדחות ששם זה דבר יותר מדאי רחוק ממעשהו ועיין חזון יחזקאל דהקשה בהניחתו הרוח למה חיב הרי זה מכח הרוח וצ"ע בזה

ג]**והא לא נח:** עיין תוס' דדנו דהקושיא על הרישא דהינו שכל שזה לא נח תוך ד"א אפילו שזה מתגלגל על הקרקע הוא מתחיב חוץ לד"א וכן מפורש בתוס' ד"ה אחזתו וצ"ע כיון שר"ח ס"ל שזה כמונח א"כ למה שיתחייב לאחר ד"א הרי זה היה חשיב מונח תוך ד"א ועיין מהרש"א שביאר שלא שייך לומר שזה קלוטה אלא ברשות אחר דאיסורא וכמו שכל קלוטה זה לא סיבה לפטור וביאר רעק"א שכונתו לראשונים שלא אומרים קלוטה אלא ברשות אחרת וכל חוץ לד"א זה רשות אחרת וכן הוא בלשון הרשב"א והריטב"א שבאותו רשות ודאי לא אמרינן שזה מונח לפטורא וצ"ב דהרי כאן זה הנחה מצד עצם המציאות שזה בקרקע ומבואר בלשונם שהגדר לרחב"ט כמו לר"ע בכל קלוטה והאריך בזה במשנת הגרא"ק סימן ה' סק"ב ד"ה ועיין, אמנם עיין תוס"ר שכתב שכמו שלר"ע חייב תוך ד"א ה"ה כאן וצ"ע ששם ביאר שזה הילכתא גמירא עיין ה: ולכאורא כאן זה לא שייך דהרי הדין ד"א מדובר שלא זרק למטה מג' וכמו שהקשה רעק"א שם ויתכן כונתו כרש"ש צ"ז: שההלכה שבכל המקרים חייבים ויתכן כונתו דכמו דלר"ע חזינן שזה לא חיסרון ובהכרח מצד שהנחה זו היא סיבה לחייב אבל זה לא מפסיק ה"ה בהנחה תוך ג' [וכן משמעות שאר הראשונים דמשמע שלכל התירוצים בר"ע של קלוטה שיייך פה] וצ"ע והנה באמת לריב"א לעיל ה: דנקט דיש בזה טענה של ממ"נ לכאורא ה"ה כאן אם זה מתגלגל על הקרקע שזה כמונח לר"ח לא יתחייב לאחר ד' אלא אם יהיה הנחה גמורה

ט]הגמ' צ"ט: דנה בעקר חוליא שבבת אחת נעשה הרשות וקשה שהרי כאן זה ביד האדם תוך ג' וא"כ זה חשיב כמונח וא"כ ודאי צריך לחייב על זה וכמבואר בתוס' בכתובות ל"א שכל העקירה מתחילה לאחר שזה יצא מג' מהקרקע ויתכן שעקר אם כלי חפירה ולא אם ידו אבל לתוס' בפסחים גם כה"ג חשיב מעביר והחזו"א סקכ"ג חידש מכח קושיא זו דכל הדין דבידו זה כמונח זה רק אם הוא באותו רשות ולא אם הוא ברשות אחרת ואולי סוגין כמ"ד אגד יש שמיה אגד ומדובר שעומד על שפת הבור שזה רה"ר

והנה הגמ' מסתפקת גם בזרק חוליא בבור עשר מדויק וצ"ע לרמב"ן שאם ינוח באותו מקום חשיב כמונח א"כ תמיד תוך ג' זה מונח ועדין יש כאן רה"י ולחזו"א שכונת הרמב"ן רק שזה התחלת הנחה אבל לא שזה כל ההנחה א"ש אבל לפשטות הרמב"ן צ"ע וכן צ"ע כנ"ל בגמ' של זרק מחצלת ועיין עוד חזו"א ס"ב כ"ד

י]עיין שיטה לר"ן פ. דבמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב שתים ועיין מג"א רס"ו דנקט דבגורר עגלה מערב שבת אם לא היה הנחה אין בזה איסור ועיין ישועות מלכו סימן נ"ב שתמה הרי נגררים זה נחשב הנחה וה"ה עקירה ועיין שם שדן שזה לא הנחה שיחשב שממצב זה יש עקירה ובפשוטו זה דלא כשיטה לר"ן הנ"ל וכן מסברא הדבר קשה ועיין משנת הגר"א קוטלר סימן ה' שדן דבהנחה דרחב"ט זה לא הנחה לענין עקירה וכאותו חילוק שהגמ' אומרת בדעת ר"ע שקלוטה כמי שהונחה והרי הראשונים ק. דימו את רחב"ט לקלוטה דר"ע וכדלעיל אמנם מדברי הראשונים שהקשו מסוגיא דעירובין צ"ח: דמבואר שזה לא מונח לענין עקירה שלא ס"ל כרחב"ט מבואר לא כך דשם הנידון לענין עקירה אחרי זה וכבר עמד על זה בנפש חיה וכן הביא מפורש מר"ח

י"א]עיין חזו"א סק"ח שדן האם רחב"ט במקום פטור זה סיבה לפטור וכן יש לדון בנגררים ובפשוטו זה כמו מהלך כעומד לבן עזאי שזה פוטר וכן נקט בישעות מלכו אמנם בתו"י כתובות ל"א מבואר שזה לא פוטר וצ"ל שישב את בן עזאי בצורה אחרת וצ"ע

י"ב] הגמ' ה.: אומרת שאגוז על גבי מים זה לא הנחה והקשה במשנת הגרא"ק סימן ה' סק"ב לרחב"ט הרי הגמ' אומרת שמשפת מיא משחינן וא"כ זה כמו קרקע ומה איכפת לן שזה לא נח הרי זה תוך ג' ולרש"י קשה הרי זה כמו מתגלגל על הקרקע וע"ש סק"ג שהוסיף דבר"ח מבואר שהספק גם במעביר והרי שם גם רבא מודה ובפשוטו צ"ל שמקום כזה שהוא נד אין זה מקום הנחה ולא שהחיסרון שהחפץ לא נח וכן הוא בראשונים בב"מ ט:

עוד הקשה בנפש חיה סימן י"א בכותל משופע הרי זה תוך ג' ולרש"י הוי מתגלגל והנה לרמב"ן שזה כמו אויר רה"ר ואין זה בגדר מקום א"ש שכל הסברא ברש"י שזה נח על הרה"ר וכאן זה לא שיך עד כמה שזה לא עומד אמנם לשון הרשב"א שזה נחשב מקום וא"כ מה איכפת לי שהמים לא יכולים לנוח שם וע"ש שדן לחדש כנ"ל שזה לא מונח לענין עקירה אמנם זה דלא כתוס' פ. והראשונים וכדהוכחנו לעיל ובמשנת הגרא"ק חידש שכל דברי רש"י רק אם זה מתגלגל על מקום הנחה אבל כאן שזה לא מקום הנחה לגבי מים אין הדין של מתגלגל והנה הרשב"א ביאר שזה הכוונה בגמ' מתגלגל שאין סופו לנוח וע"ש שדנו שאולי רחב"ט ס"ל כסברא זו אמנם לרש"י אין מקור לדבר זה אמנם יתכן שרש"י למד שכל הסוגיא זה באופן הרגיל שהדבר מצד עצמו יכול לנוח אבל אם זה קרקע שלא שיך הנחה בזה ודאי אין הסברא של מתגלגל וצ"ע בזה

**הנחה תוך ג' לדעת ר"ח בר טובי**

**א]. גמ'** צ"ז א' - דאמר רב חלקיה בר טובי תוך שלשה דברי הכל חייב למעלה מעשרה דברי הכל פטור מג' ועד י' באנו למחלוקת ר' עקיבא ורבנן, תניא נמי הכי בתוך ג' דברי הכל חייב. והנה בדברי ר"ח בר טובי מבואר תרתי, **א'.** דתוך ג' חשיב הנחה גם לרבנן דל"ל קלוטה ומשום דתוך ג׳ לקרקע כארעא סמיכתא דמיא, וזהו הדין לבוד שבכל התורה, ולכן חשיב כמונח בקרקע. **ב'.** דאין חסרון במה שהחפץ מתנענע והולך, וכמ"ש רעק"א. [ועי' אות ב'].

**ובפשוטו** לדעת ר"ח ב"ט דתוך ג' חשיב כמונח הדין הוא דבזורק ד"א תוך ג' לא יתחייב, כיון דהחפץ הונח באמצע הד"א, ולא שייך לומר דגלי הלכתא בד"א דחייב אע"פ שהונח החפץ וכמ"ש התו' [ה' ב'] אליבא דר"ע, ומשום דלר"ע דבלא"ה לא משכח"ל זורק ד"א, א"כ בע"כ דגלי הלכתא וכמ"ש רעק"א, אבל לר"ח ב"ט הרי משכח"ל חיוב זורק ד"א בזורק למעלה מג',

**מחלוקת הראשונים בדעת רבא**

ב) עי' ברמב"ן דהק' על שיטתו דא"כ רבא דמיירי בזורק דאמר כמאן, הא רבנן ס"ל דלא בעי' הנחה ע"ג משהו, וכר"י נמי לא קאי דהא מודה ר"י לדין קלוטה בסופו לנוח, ואף בלמעלה מג' ס"ל דאמרי' קלוטה, וע"כ נמי דמיירי דאינו מקפיד שינוח, דאי מיירי במקפיד הרי אף במונח ע"ג משהו יהא פטור.

ותי' הרמב"ן דרבא מיירי אליבא דרבנן דל"ל לדין קלוטה, ומדר"י דתליה באויר תוך ג' נשמע לרבנן דליכא דין קלוטה אף תוך ג', וצ"ב איך שמעי' מדר"י לרבנן, ומוכח מדברי הרמב"ן דיסוד דין תוך ג' אינו דכה"ג כו"ע מודו לדין קלוטה, אלא דתוך ג' נידון כארעא סמיכתא, וממילא היה מסתבר דכמו דבמונח ממש על הקרקע ליכא חסרון דתולה, ה"נ בתוך ג' ליכא חסרון דתולה, וע"כ מוכח דס"ל לר"י דתוך ג' אינו נידון ממש כארעא סמיכתא, וא"כ ה"ה נשמע לרבנן דל"ל דין קלוטה אלא בעי הנחה ממש בקרקע, דאף תוך ג' אינו חשוב כמונח.

והנה מבואר בדף פ' א' דרבא מודה במעביר, ובפשוטו יסוד הדין הוא דחשיב דהחפץ מונח בקרקע אף לולי היד, אלא דבעי' שינוח על משהו, ולזה מהני ידו תוך ג' להחשיבו כמונח ע"ג משהו, אולם לדברי הרמב"ן יוצא חידוש גדול דכ"ז דוקא באופן דהחפץ גופי' תוך ג', אבל באופן דהחפץ מעל ג', ורק ידו תוך ג', הרי כל מה דחשיב כתוך ג' הוא מכח היד, וא"כ שוב איכא חסרון דתולה.

והנה הרמב"ן במלחמות בדף ח' א' כתב דכל הדין של רבא דזורק תוך ג' בעי' מונח ע"ג משהו הוא רק באופן דאין סופו לנוח, אבל בסופו לנוח נידון כמעביר, ותמה רע"א בדף ק' א' דהא מבואר שם בסוגיא דרבא מייר גם בסופו לנוח מלמעלה למטה, ועוד הק' דהא בסוגיא בעירובין מדמה ההיא דרבא לספר שנתגלגל דבמסולק כמלוא מחט גוללו אצלו, והתם מיירי מלמעלה למטה, אולם לדברי הרמב"ן א"ש היטב ההיא דעירובין דמיירי באמת בתולה דאין סופו לנוח, ומה דהק' מדף ק' י"ל דס"ל לרמב"ן כהשיטות דכוונת הגמ' שם בסופו לנוח אבל במציאות לא נח, משא"כ בסופו לנוח ונח י"ל דמודה רבא דחשיב כמונח.

אולם ראיתי להק' דלדברי הרמב"ן הכא דמדר"י נשמע לרבנן, הרי י"ל דכמו דלמדנו מדר"י דתולה תוך ג', דלרבנן אינו מונח אף באופן דאינו תולה, כמו כן יש ללמוד מדר"י לרבנן לגבי סופו לנוח ונח, דכ"ז שלא נח על הקרקע ממש, אינו נידון כמונח תוך ג', וצ"ע טובא.

דהנה ברמב"ן בסו"ד כתב בזה"ל אלא הך מימרא דזירזי דקני איכא למימר דשאני רמה וזקפיה ממגרר, שהמגרר משעה שגירר הוציאה ממקומה הראשון ואפי' לא משכה במילואה, אבל רמא וזקפיה עדיין ראש אחד במקומה הראשון ומונחת היא שם, וכי חזר והפך פעם אחרת לא עשה מלאכתו כאחת ועקירות הרבה הן והנחות הרבה הן לא עקר בב"א כל הכלי, אבל מגרר עקירה אחת הוא עקירה בתחילת ד' והנחה בסוף ד' ול"ה מונח בינתיים עכ"ל, וכ"ה ברשב"א ובריטב"א. ומבו' מדבריו שבהל' עקירה א"צ להגביה את החפץ מהקרקע, וכל הגריעותא בסוגיין היא רק בזה לעולם א' מראשי הזירזא נשאר לגמרי ממקומו הראשון ואין כאן עקירה שלימה וא"א לצרף ב' חלקי עקירות להחשב כעקירה אריכתא (ומש"כ הרמב"ן עקירות הרבה הן כונתו דיש כאן הרבה חלקי עקירות וכל אחת מהעקירות לא היתה עקירה שלימה). ויש להוסיף עוד בזה, דהנה לפו"ר היה נראה שהעקירה בנגררים הוי רק משעה שיצא החפץ לגמרי ממקום שהיה בתחילה, וכגון בדף ארוך כזה א'----------- ב' ל"ה עקירה עד שיצא ראשו הא' ממקום שהיה ראשו הב' מתחילה, אמנם מד' הרמב"ן מבו' לא כן דברמב"ן כתב "שהמגרר משעה שגירר הוציאה ממקומה הראשון ואפי' לא משכה במילואה", ומבו' דדייני' על כל מקצת ומקצת החפץ בפ"ע ולאחר שיצא כל חלק שבו ממקום שהיה מתחילה הוי עקירה (ולפי"ז צ"ל דברמא וזקפיה לא יצא ראשו הא' כלל ממקומו הראשון).

ועי' בפסקי רי"ד שהביא לפי' זה בשם רש"י, והק' עליו וז"ל ואינו נראה לי דאע"ג דראשו האחד מושכב בארץ כיון שנשתנה צד התחתון להיות עליון וגם נסתלק ממקומו לכל הפחות כעובי הזירזא עקירה היא, ואילו עבד הכי מרה"י לרה"ר שקרקעית פתחה שוה לקרקעית רה"ר והזירזא קיימא על שפת הפתח ורמה וזקפיה ונמצאת כולה בחוץ מי לא מחייב אלמא עקירה היא והגורר נמי אע"פ שלא הגביהה מע"ג הקרקע חייב עכ"ל. וכונתו בזה דסו"ס גם בזירזא יצא ראשו הב' קצת ממקומו הראשון - עכ"פ כשיעור עובי הזירזא ומ"ט לא דייני' לה כעקירה (וברי"ד הוסיף עוד דכמו"כ צד התחתון נשתנה להיות עליון, ולא הבנתי את כונתו הלא זה אינו בכלל העקירה). וצ"ע מה יענה הרמב"ן לזה. וכנראה שהרמב"ן ס"ל דשינוי מקום בשיעור מועט כזה אינו מספיק כדי להחשב כעקירה, ועי' היטב בתוהרא"ש לקמן דצ"ט ע"ב ד"ה דאולי יש ללמוד מדבריו דכדי להחשב עקירה ממקומו הראשון בעי' שישתנה החפץ ממקומו טפח ואולי זוהי ג"כ דעת הרמב"ן, אכן כ"ז הוא רק דיוק בד' הרא"ש וקצרתי בזה. שוב מצאתי סמך לשיעור זה של טפח מד' הרשב"ם בב"ב דע"ה ע"ב, דבגמ' שם אפליגו רב ושמואל במשיכת ספינה אי בעי' שימשוך את כולה או דסגי במשיכת כלשהו, ועי' ברשב"ם שם שפי' דלרב דסגי בכל שהו היינו "טפח או חצי טפח", ולכ' יש ללמוד מזה לענינינו.

והנה ברש"י כתב דאין כאן עקירה, ועי' בראש יוסף שהבין דרש"י ס"ל כמו שנקטו הראשונים בקושיתם דבעי' שיעקר החפץ מהארץ, אמנם מד' הרי"ד חזינן שפי' באו"א ע"ד הרמב"ן, וראיתי בקונ' משנת השבת שר"ל דזוהי ג"כ דעת הרמב"ם ויישבו בזה את קו' הראש יוסף בסוגיין יעו"ש. ובאמת הדברים מבוארים להדיא ברמב"ן בסוגיין שכתב דמד' הרמב"ם מוכח כדבריו.

עכ"פ איך שיהיה מבו' מסוף ד' התוס' שכל הגריעותא בזירזא דקני היא רק כשהיה הזירזא מונח מקצתו חוץ לד"א ומקצתו תוך ד"א, או מקצתו ברה"י ומקצתו ברה"ר. ולכ' יש נפק"מ לדינא בין הרמב"ן להתוס' בכה"ג שהיה הזירזא מונח בצמצום בסוף רה"י דלאחר שרמה וזקפיה נמצא כולו מונח ברשות האחרת, דבכה"ג ליכא הפסק באמצע המלאכה ומחייב, וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד יעו"ש.

**בדין הנחה תוך ג' – גמ' ק. פ. עירובין צ"ח:**

**א. ק. משנה זרק וכו' - ק: משנה הזורק בים ועיין רשב"א וריטב"א בביאור סוגין ובמערכה דרעק"א סקי"א בתחילתו**

**ב. גמ' פ. ואמר רבא – ת"ר הוציא, בביאור הסוגיא עיין רש"י ועיין תוס' פסחים פ"ה: ד"ה בנגררין, [ועיין שם בשיטה לר"ן] [ועיין משנת הגרא"ק שהאריך בביאור סוגין]**

**ג. ועיין תוס' בסוגין מה שהקשו בסתירת דברי ר"י ועיין רמב"ן צ"ז מה שישב עוד בדעת ר' יהודה ועיין תוס' בעירובין ע"ח: בתוס' ד"ה נימא וד"ה ניחא ועיין אג"ט ספ"ד סקכ"ג שביאר דבריהם, ועיין מאירי צ"ז. ד"ה כבר ביארנו**

**ד. עיין רמב"ן במלחמות בסוגיא דכורת שדימה למעביר וצ"ב כונתו וכן עיין תוס' עירובין צ"ח: מה שדימו למעביר**

**ה. עיין רעק"א בדו"ח מה שהקשה על הרמב"ן ח. ועיין חזו"א ק"ה סק"ט ועיין ר"ח ורשב"א בסוגין ביאור אחר בתירוץ הגמ' בע"ב**

**ו. בדין נתגלגל חוץ לד"א עין ר"מ בפיה"מ וברש"ש ועיין רשב"א**

**ז. עיין מהרש"א בתוד"ה והא לא נח ובתוס"ר ועיין רש"ש צ"ז: ועיין רע"א לעיל ה. [ועיין רשב"א וריטב"א שדימו לדין קלוטה ועין משנת הגרא"ק סימן ה' ד"ה ועיין]**

**ח. בדין סיוע האויר למלאכתו – עיין חזו"א ק"ה סק"ח ועיין בתוצאות חיים בסופו ובחזון יחזקאל על מכילתין**

**בדין הנחה תוך ג' – גמ' ק. פ. עירובין צ"ח:**

**צ"ז א' - אילימא במעביר והא א"ר אלעזר וכו', - עי' תוס' עירובין ל"ג א' דהוא משום דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב, ועי' חי' הגרע"א שם ולעיל ה' ב' דהוא משום העברת ד"א ברה"ר, אך באפיקי ים ח"ב סימן ל"ז פירש דהוא מלאכה בפנ"ע, ועי' תוצאות חיים סימן א', ועי' רשב"א וריטב"א שם ורמב"ן וש"ר בסוגיין דחיובו הוא משום דמהלך כעומד.**

יש להביא ראיה אלימתא לזה מסוגית הגמ' לקמן ד"ק ע"ב דמבו' שם דאיכא חילוק בין תוך ג' שסופו לנוח לתוך ג' שאין סופו לנוח, וביארו הראשונים (עי' ר"ח, רשב"א וריטב"א) דבב' האופנים איירי כשהחפץ אינו עומד ליפול לארץ במקום זה, ומ"ש סופו לנוח ואין סופו לנוח היינו לחלק בין היכא שהמקום שתחתיו הוא מקום מדרון שגם אם החפץ יפול שם הוא ימשיך להתגלגל לבין היכא שהמקום שתחתיו הוא מקום ישר שאם יפול החפץ לשם הוא ישאר במקומו יעו"ש. וכ"ז הוא ראיה שאין עליה תשובה שגדר דין קכש"ה תוך ג' הוא דחשיב כמונח למטה בארץ ובזה אמרו בגמ' דכשהמקום שתחתיו הוא מקום מדרון מסתבר טפי שאין כאן הנחה (ואולי הגדר בזה הוא דמקום שא"ר להנחה ל"ח "מקום" כלפי דיני הנחה ודו"ק), אבל אי הוי כמונח באויר אין הבנה לד' הגמ' ודו"ק [ראיה זו היא רק לפרש"י וסיעתו שהגמ' איירי באויר ולא כשהיה ע"ג קרקע ממש].

עוד בד' הרמב"ן, לעיל ביארנו את ד' הרמב"ן דבאמת גם לשיטתו יסוד הדין לבוד האמור בסוגיין הוא מדין לבוד דמחיצות וכל תירוץ הרמב"ן היה רק דלאשוויי רשות ל"מ כ"ז דל"א לבוד וגו"א בכלים להחשיבם כרשות, ולפי"ז יהיה ביאור הסוגיא כמו לשאר הראשונים, דבזרקה בקומתה ל"ש דין לבוד דמחיצות על שולי הכורת מאחר שאין כאן מחיצות, וכ"ה בכפאה על פיה אליבא דרב אשי דמחיצות לתוכן עשויות. אמנם באמת כ"ז אינו פשוט בד' הרמב"ן, דהנה ברמב"ן בחידושיו כתב בזה"ל "אלא עיקר פטורה משום דכיון שהוא בתוך ג' נעשית כמונחת, וכשהיא גבוהה ז' ומחצה הרי הונחה ואתבה למעלה מעשרה ולא משום מחיצות כלל", ומשמע מדבריו דלשיטתו אין כונת הגמ' כלל לדין לבוד דמחיצות אלא לדין לבוד כמונח. ובאמת כבר השיגו הרשב"א בזה, דא"כ מ"ט בזרקה על שוליה לא אמרי' לבוד לפוטרו, וכמו"כ מ"ט דרב אשי דמחיצות לתוכן עשויות הא אכתי נימא דהכורת כמונחת מדין לבוד. וחזינן שהרשב"א הבין את ד' הרמב"ן באו"א ממש"נ, דאין כונת הגמ' לדין לבוד דמחיצות אלא לדין לבוד כמונח, וזהו שהק' הרשב"א דא"כ אין הבנה לד' הגמ' מ"ט בזרקה על שוליה ל"א לבוד, וכמו"כ מאי טעמיה דר"א.

וראיתי בשפ"א שכתב דהרשב"א לא היה לפניו ספר מלחמות להרמב"ן, ובאמת לפמש"כ הרמב"ן במלחמות לק"מ קו' הרשב"א. אמנם לכ' גם מד' הרמב"ן במלחמות יש ללמוד דאין כונתו לדין לבוד דמחיצות, דהנה דהנה ברמב"ן בתחילת דבריו שם כתב "אלא עיקר הפטור שמשעה שירדה לתוך שלשה נעשית כמונחת ואפי' למ"ד תוך שלשה לרבנן צריך הנחה ע"ג משהו התם בזורק כלומר זורק ממקום למקום שאין סופו לנוח, אבל הכא כמעביר דמי שהרי סופה לנוח כאן ומשעה שהגיעה לפחות מג' התחילה הנחתה ונפטר עליה דרואין כאילו דפנות מונחות בקרקע וכו'", והנה מד' הרמב"ן האלו חזינן שאין כונתו לדין לבוד דמחיצות דא"כ אי"ז תלוי כלל במח' רב חלקיה בר טובי ורבא וכמש"נ לעיל בד' הרשב"א [ואין לומר דהרמב"ן ס"ל שגם בכה"ג שנעשית ההנחה מדין לבוד דמחיצות הרי"ז תלוי במח' רחב"ט ורבא, דהרי מד' הרמב"ן מדויק שכל מה שהוצרך להאריך שהכא כו"ע מודו דהוי הנחה הוא רק לשיטתו ולא לשיטת התוס', ולכ' כונתו דלשי' התוס' דייני' הכא מדין לבוד דמחיצות משא"כ לשיטתו ל"ש הכא דין לבוד דמחיצות כלל].

אכן מאידך גיסא מכל ד' המלחמות נראה שהנידון הכא הוא בדין לבוד דמחיצות, דברמב"ן כתב בטעמיה דר"א דמחיצות לתוכן עשויות ואין משלשלין להן דפנות אלא אנו דנים כאילו רה"ר עולה, ומשמע מזה שכל הסוגיא איירי בדין לבוד דמחיצות וכמש"כ הרשב"א. ולע"ע איני יודע ביאור ברור בכונת הרמב"ן, ועי' בראש יוסף שנתקשה בהבנת ד' הרמב"ן, ואולי כונתו לקושי זה.

ובעיקר ד' הרמב"ן יש להעיר כמה הערות -

א' ברמב"ן כתב דנידו"ד אינו תלוי במח' רחב"ט ורבא דשאני הכא שהכורת עומדת להיות מונחת במקום זה גופא ובכה"ג כו"ע מודו דתוך ג' הוי כמונח, והק' הגרע"א דדבריו נסתרים מגמ' ערוכה לקמן ד"ק ע"ב דבגמ' שם מבו' להדיא דרבא איירי בין בסופו לנוח ובין כשאין סופו לנוח.

והנראה בישוב קושיתו, דהנה הגרע"א פי' שמ"ש בגמ' שם "סופו לנוח" היינו כשנח לבסוף באותו מקום, וכן נראה מד' רש"י שם שפי' דאיירי כשנזכר קודם ההנחה שא"א לחייבו על ההנחה בקרקע ואנו צריכים לחייבו על ההנחה שנעשית לפנ"כ בשעה שהיה החפץ תוך ג' לקרקע. אמנם בפי' הר"ח שם (נדפס בדק"א ע"ב) מצינו פי' אחר בד' הגמ' וכ"ה ברשב"א ובריטב"א, ולפי פי' זה לק"מ קו' הגרע"א. דיעוי' בר"ח שם שכתב בזה"ל ור' יוחנן דאמר להא שמעתא אמתני' הא מיירי שאם זרק למקום מדרון שאין דרכו לנוח שם אם נח במקום מחשבתו ואח"כ נתגלגל חייב ואם לא נח פטור, אבל רבא כי קאמר בזורק למקום שוה שסוף החפץ לנוח שם סד"א אם לא איתרמי ליה לנוח אלא נזדמן לו שיתגלגל משם כאלו נח דמי קמ"ל עכ"ל, ומבו' מדבריו דמ"ש בגמ' סופו לנוח אין הכונה שהיה החפץ עומד להיות מונח שם, אלא כונת הגמ' שהמקום שתחתיו היה מקום שוה הראוי להנחה, ומקום שאין סופו לנוח היינו מקום מדרון שאינו ראוי להנחה כלל, וכמובן שלפי"ז לק"מ קו' הגרע"א דבאמת בגונא שהחפץ היה עומד לנוח במקום זה ונח בו לא שמענו כלל מד' הגמ' דל"ה הנחה ויתכן שגם רבא מודה שבכה"ג הוי הנחה, וי"ל שזוהי ג"כ דעת הרמב"ן, ולפי"ד רש"י שם שפי' כהגרע"א בלא"ה לק"מ דהא ברש"י בסוגיין פליג ע"ד הרמב"ן וי"ל דאזיל לשיטתו, ועי' בראש יוסף בד"ק שעמד בזה דמד' רש"י מבואר שלא כדברי הרמב"ן [ובעיקר פי' הר"ח עי' במש"נ בזה לעיל בסוגיא דקלוטה דמד' הר"ח האלו מוכח שיסוד דין קלוטה הוא כמי שהונחה בארץ (עכ"פ בקלוטה תוך ג'), דאי נימא דקכש"ה באויר אין הבנה לד' הר"ח מה"ת לדון על הקרקע שלמטה, וע"ע במש"נ שם דהר"ח אזיל בזה לשיטתו. וע"ע במש"נ בזה לעיל בד"ה ע"ב לענין הנחה ע"ג מים דגם שם חזינן דמקום שאינו ראוי להנחה כלל גרע טפי מכל קלוטה].

וע"ע במאירי בד"ק ע"ב בפי' הב' שפי' את ד' הגמ' באו"א, ולכ' גם לפירושו א"ש קו' הגרע"א.

ב' והנה בעיקר מש"כ הרמב"ן דבכה"ג כו"ע מודו עי' ברמב"ן שהוסיף דזה כמעביר דמי, וכמו שמעביר תוך ג' א"צ הנחה ע"ג משהו ה"ה זורק למקום שסופו לנוח, וצ"ב מהי כונת הרמב"ן בזה דהנה בעיקר החילוק בין מעביר תוך ג' לזורק תוך ג' מצאתי דפליגי רש"י ותוס', דברש"י בד"פ ע"א נראה שהמעליותא במעביר היא שהחפץ נח לגמרי בתוך היד ויותר מסתבר לדון שיש כאן הנחה. אכן מד' התוס' בעירובין דצ"ח נראה שפי' לזה באו"א, דבתוס' שם כתבו דכל מח' רבא ורחב"ט היא רק בגונא שמתחילה היה החפץ למעלה מג"ט ולאחמ"כ ירד החפץ לתוך ג' אבל בגונא שמתחילה היה החפץ בתוך ג' כו"ע מודו דהוי הנחה, והוסיפו התוס' דזה כמעביר דמי, ולכ' לפרש"י אין שום הבנה לזה מה ענין מעביר תוך ג' להיכא שהחפץ היה מונח כל הזמן בתוך ג'. ונראה דהתוס' ס"ל שהמעליותא במעביר היא דכיון שרגלי האדם ע"ג הקרקע שלמטה החפץ משתייך יותר לקרקע שתחתיו, וזהו שכתבו התוס' דה"ה בגונא שהחפץ לא עלה מעולם למעלה מג' דגם זה הוי סיבה לשייך אותו לקרקע שתחתיו ודו"ק. עכ"פ לב' הדרכים צ"ב ד' הרמב"ן מה ענין זה למקום שסופו לנוח.

ונראה שמד' הרמב"ן האלו יש ללמוד ביאור אחר במעביר תוך ג', דעיקר החילוק בין מעביר לזורק הוא שבזורק כבר הושלם כח הזריקה והחפץ מצ"ע אינו עומד להתעכב במקום זה, משא"כ במעביר שלא נשלמה עדיין פעולת ההעברה ובעי' שהאדם ימשיך ויעבירו בכל רגע ורגע שפיר דייני' ליה כאויר שסופו לנוח דהרי אם האדם יפסיק מלהוליכו ישאר החפץ מונח במקום זה ודו"ק.

[ובהאי ענינא יש להוסיף, דהנה בחזו"א סי' ס"ב סקכ"ג יצא לדון דכל הדין דמעביר א"צ הנחה ע"ג משהו הוא רק כשרגליו וידו באותה רשות אבל כשגופו ברשות אחרת אין מעליותא למעביר מזורק, וראיתי מביאים להוכיח לא כן מד' הראשונים בדצ"ב ע"א (וע"ע בספר משנת רע"א לעיל בד"ה ע"א שהוכיח מד' הגרע"א שם כד' החזו"א). ולכ' יסוד זה תלוי בכל השיטות הנ"ל, דלפמש"נ בד' רש"י וכן לפמש"נ בד' הרמב"ן אין מקום לחילוק זה, אולם לפמש"נ בדעת התוס' בעירובין מסתבר כד' החזו"א ודו"ק].

וע"ע ברעק"א שהק' מהסוגיא בעירובין דצ"ח בהיה קורא בספר ונתגלגל הספר מידו דאם לא הגיע לארץ גוללו אליו ול"ה כמונח, ולא הבנתי את קושיתו מנ"ל דאיירי כשהיה הספר עומד להגיע לארץ והוא קדם וגוללו אצלו דלמא איירי בספר קצר שא"י להגיע לארץ. וכנראה שהגרע"א הבין בדעת הרמב"ן שא"צ שהחפץ יהיה עתיד להגיע לארץ אלא סגי בזה שהחפץ אינו עומד להעקר מכאן למקום אחר, ולכך הוק' לו שגם בספר אין הספר עומד לילך למק"א, אכן ג"ז צ"ב מנ"ל להגרע"א הך מילתא דיל"פ בכונת הרמב"ן דכל דבריו נאמרו רק בגונא שהחפץ עתיד ליפול לארץ במקום זה דומיא דכורת, ולכ' כן משמע יותר בלשון הרמב"ן וצ"ע בזה.

**אמנם** האבנ"ז כתב דאין זה חסרון בדין לבוד אלא החסרון הוא בתנועת החפץ, אלא שבמתגלגל עג"ק לא איכפ"ל בתנועת החפץ, משא"כ בתוך ג' שע"י הדין לבוד אין אנו רואים החפץ כמונח בקרקע אלא כאילו נתמלא האויר ממילא אי"ז כמונח ע"ג קרקע. וצ"ב מהו המעליותא דע"ג קרקע שבזה לא איכפ"ל בתנועת החפץ, ואולי יל"פ דהחסרון בתנועת החפץ אינו חסרון בפ"ע, שמלבד הדין הנחה ע"ג מקום בעי' גם שהחפץ יהי' נח ולא נע, אלא שתנועת החפץ מגרעת בקביעותו למקום וממילא חסר בהנחת מקום. ולפי"ז י"ל דס"ל לרש"י דהנחה על קרקע הרשות עדיף טפי, ומשום דקרקע הרשות היא הרשות עצמה, ובזה סגי גם בדרגת קביעות זו, משא"כ בנח באויר [דדינא דלבוד ל"מ לדונו כמונח למטה אלא כאילו נתמלא החלל וכמ"ש האבנ"ז], או בנח ע"ג משהו שאינו מונח ברשות עצמה אלא בדבר שהוא טפל לרשות בזה בעי' יותר הנחה גמורה.

**ג]. ועי'** באבנ"ז [ר"מ ז'] שכת' לפי"ז דגם ר"ח ב"ט מודה דיש חסרון בתנועת החפץ אלא שס"ל דע"י דינא דלבוד חשיב כמתגלגל ע"ג קרקע, ומשום דדין לבוד לדידיה הוא שרואים החפץ כמונח בקרקע עיי"ש. ודלא כרעק"א שכת' דלר"ח ב"ט ליכא חסרון בתנועת החפץ גם בלמעלה מג'.

ולכאו' יש להוכיח כדברי האבנ"ז ממימרא דרב חסדא ז ב' נעץ קנה ברשות היחיד וזרק ונח על גביו, אפילו גבוה מאה אמה חייב, ומבואר דבעינן שינוח על גביו, וגם בברייתא דרבי אמרו 'זרק **ונח** ע"ג זיז כ"ש' כו', ומשמע דמתגלגל ל"מ אע"פ שהתם א"צ לדין לבוד כיון דא"צ מקום ד' [ומיירי בלמעלה מג' שאין דנים בו תורת לבוד], ובע"כ דכיון דהקנה אינו קרקע הרשות בעי' בזה הנחה גמורה.

**ביאור הס"ד דיהני מה דסופו לנוח**

**ז]. גמ'** אבל האי כיון דסופו לנוח כו'. והנה ברש"י מבואר דהס"ד הי' דבסופו לנוח נימא כמונח דמי וממילא יהני הנחה בתוך ג' אע"פ שלא נח ע"ג משהו. וצ"ב דאם הנחה דלבוד ל"מ א"כ בע"כ כשבאנו לדון דיהני מדין סופו לנוח, היינו משום דכמאן דמונח בקרקע דמי, וצ"ע דא"כ גם למעלה מג' נימא דכמונח בקרקע דמי, וצ"ל דהס"ד הי' דליכא חסרון בהנחה דלבוד, וכל החסרון הוא רק מצד תנועת החפץ, דחפץ שנע אינו קבוע במקומו, ולכן בכה"ג שסופו לנוח הו"ל כנע באותו מקום עצמו ולא חסר בקביעותו במקום. ולזה חידש רבא דגם בכה"ג ל"מ. ובזה יל"ד אם החידוש הוא דגם בכה"ג יש חסרון דחפץ נע, או דזה מכריח דיש חסרון נוסף בהנחה דלבוד דל"ח הנחה, וכ"ז לדעת רש"י.

**אמנם** ברשב"א ובריטב"א מבואר דסברת הס"ד היא דיש חסרון במתגלגל, דמתגלגל אין ראוי לנוח ואפי' הגיע לארץ כיון שהמקום מדרון וכיון שכן כ"ש דבאוירו לא הויא קלוטה כמי שהונחה, מה שא"כ בזורק באויר שאלו הגיע לארץ ראויה היתה לנוח, והיינו דמדרון הוא מקום שאינו ראוי להנחה [ולפי"ז גם במניח ע"ג המדרון עצמו לא יועיל הנחתו]. ולדבריהם השו"ט הוא האם יש חסרון בהנחת לבוד, או שכל החסרון לר"י הוא רק מצד המתגלגל שאין סופו לנוח [ולפי"ז אין מקור מהחסרון דמתגלגל דיש חסרון בחפץ נע].

ד]מבואר בגמ' דרבא ס"ל שצריך הנחה על גבי משהו עיין תוס' שנקטו שגם אם זה נעצר באויר הוא חייב אמנם אם זה לא נעצר גם אם זה על גבי קרקע פטור ועיין רעק"א במערכה סקי"א שדייק מרש"י דאם זה מתגלגל על גבי קרקע תמיד חייב ורק אם זה באויר בזה צריך שזה יעצר משהו אמנם מבואר ברש"י שגם על גבי משהו אין זה ממש בקרקע אלא צריך שינוח [ולכאורא דבר זה מדויק מהא דרש"י העמיד מתגלגל שזה באויר וכן בהעמידתו הרוח כתב באויר ובמאירי הביא כזו שיטה] ורק לכן חשיב הנחה ועיין רשב"א וריטב"א דנקטו שכונת רבא על גבי משהו שצריך גם שזה יעצר וגם שזה יונח על הקרקע אבל הנחה באויר זה שום דבר ועיין גמ' לעיל צ"ב. דבנתן ידו תוך ג' לקרקע הוי הנחה והקשו הראשונים הרי לרבא צריך הנחה על גבי משהו והביאו את הגמ' פ. שבמעביר בידו זה חשיב מונח ולכאורא אם כל הדין שזה יעצר הרי כאן זה נעצר בידו ולכאורא מבואר דעתם כנ"ל שצריך דוקא שינוח על גבי משהו והנה מבואר בגמ' לעיל ה. דרבי ס"ל שמרה"ר לרה"ר דרך רה"י חייב שתים והגמ' אומרת שזה מצד שביתא כמאן דמליא דמי והקשה רעק"א במערכה שזה סברא שזה כאילו על גבי קרקע אבל אם יש דין שזה יפסיק לנוע א"כ עדין זה כמו מתגלגל על גבי קרקע ובהכרח דרבי ס"ל דבעל גבי קרקע קלוטה כמי שהונחה ולכאורא תוך ג' ברה"ר לרבי יחשב כמונח וצ"ע והנה לדעת הראשונים יוצא שרבא ורב"ח נחלקו בשני דברים א. האם צריך שזה לא ינוע ב. האם הנחה תוך ג' חשיב הנחה או שזה צריך להיות ממש על הקרקע

**[ובמשנת** ר"א סי' ה' כתב לבאר דהא דאין הנחה תוך ג' מפסקת, משום דגם לר"ח ב"ט הנחת תוך ג' חשיב הנחה רק לחייב משום הנחה, אבל אין זה הנחה גמורה לענין עקירה והעוקר מתוך ג' יהי' פטור, ומה"ט אי"ז גם הנחה להפסיק עיי"ש. אלא שלכאו' ד"ז נסתר מדברי התו' דף ק' שכתבו דהא דהתיר ר"י בעירובין צ"ז להחזיר הספר כיון דבעי' הנחה ע"ג משהו הוא דלא כר"ח ב"ט, הרי דלר"ח ב"ט חשיב כמונח גם לענין עקירה, ועי' נפש חיה סי' י"א שעמד בזה].

הראשונים דנו בדצ"ב. דמ"ט מהני בתוך ג', הרי תוך ג' בעינן הנחה ע"ג משהו, ולמש"נ נ' דלדעת בעה"מ והרשב"א הנידון מ"ט חשיבא ידו כמונחת הרי אינה מונחת ע"ג משהו, וע"ז תירצו, דבמעביר ל"ב הנחה ע"ג משהו.

ול' בעה"מ שם דרבא לטעמי', וצ"ע שהרי לא מצינו שנחלקו עליו בזה, אלא אדרבה ר' חלקי' ס"ל דאף בזורק חייב, אך נ' דלר' חלקי' דאף בזורק חייב י"ל דהיינו מדין קלוטה, ואם הוא מדין קלוטה ל"ש זה ביד האדם, אך לרבא דזורק פטור ולי"ב לדינא דקלוטה, והא דמעביר חייב היינו משום דכה"ג חשיב כמונח וזה שייך גם בגוף האדם.

אך צ"ע, שהרי מעביר הוי מונח גם בדלא נח, וא"כ כל אדם המהלך מ"ט הוי כמונח, אך נ' דהא דבמעביר ל"ב שיהא מונח, ועד"ז במתגלגל למה שפירש הגרע"א לדעת רש"י, הוא משום דהחפץ מצ"ע עומד שם ודבר אחר מוציאו משם, וזה ל"ש באדם, אך מ"מ כשה"ה עומד ומניח ידו, שפיר שייך בזה דינא דמעביר, ולפ"ז נ' דאם יזיז ידו לא תהא מונחת, ול"ד למעביר דהוי מונח אף כשמזיז ידו, אך לדעת הר"ן שפיר יועיל גם אם מזיז ידו, ודו"ק היטב.

אך לדעת הר"ן הקו' היא דמ"ט החפץ הוי כמונח הרי בעי' הנחה ע"ג משהו, והגם דהחפץ נח ע"ג היד ל"מ מידי שהרי היד לא נייחא ברשות זו, וע"ז תירץ דבמעביר ל"ב הנחה ע"ג משהו.

וצ"ב מה הוצרכנו לזה, הרי הוי כאחזתו הרוח דמהני, אך נ' שדעתם דגם באחזתו הרוח בעי' שתאחזנו ע"ג משהו, ובלא"ה ל"מ.

גם י"ל דכיון שהאחיזה היא מכח היד או מכח הגוף דשייך לרשות אחרת ל"מ, אך א"כ גם ל"ה מועיל תירוצם דהוי כמעביר.

ובפי' קדמון כתב בזה, דידו כד' על ד' וע"כ חשיב כהנחה ע"ג משהו, וצ"ב מ"ט הוצרך להא דהוי כד' על ד', הרי משהו מיהא הוי, ונ' דבתורת משהו ל"מ, כיון שאי"ז משהו שע"ג הקרקע, וע"כ הוצרך לפרש דהוי זה מקום הנחה לעצמו.

ואמנם צ"ע, דממ"נ אם היד לא חשיבא כמונחת ע"ג הקרקע, וע"כ אי"ז כמשהו, א"כ מה יועיל דהויא מקום ד', הרי ההנחה הכא היא מכח דהוי תוך ג' לקרקע.

ולמדנו דבר חדש, דב' נידונים הם, חדא, דבעי' שיהא החפץ מונח ברשות, ועוד דבעי' שיהא במקום ד', וכל דהחפץ מונח ברשות שפיר מהני אף אם המקום ד' אינו ברשות.

ובדינא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו נתחדש, דהנחה ע"ג משהו חושבתו כהנחה ע"ג מקום ד', כיון שהמשהו הוא מכלל הקרקע, וזה ל"ש ביד דלא נייחא וכנ"ל, ואך דהיד גופה הויא כד' ובזה מתקיים דין הנחה ע"ג משהו.

ובזה מתישב קו' הראשונים שהקשו דמ"ט לא פריך רבא לרב אבהו דמ"ט תוך ג' פטור הרי אגד יד לא שמי' אגד, ולהנ"ל הרי אף דאגד יד לא שמי' אגד אכתי לי"ב הנחה ע"ג משהו כד הויא היד ברשות אחרת דבתר גופו גרירא ולא נייחא ברשות זו, וכל הא דמחייב רבא הוא רק אחר דס"ל דידו של אדם חשובה כד' על ד', ותו הוי החפץ על מקום ד', ודו"ק, ועי' ספר בית יצחק בזה.

בכ"ד מצינו דהגם שהחפץ חשיב כנח אי"ז מפסיק, וע"כ לי"ב לדינא דרש"י והמ"מ, והיינו בקלוטה כמי שהונחה לר"ע, ובדין מעביר תוך ג', ובדין זורק תוך ג' לר"ח בר טובי, ובדין מגרר, ובדין מתגלגל להסוברים דחשיב כמונח.

והגרע"א עמד ע"ז בכ"ד, חדא בד' התוס' בדצ"ב. לגבי אגד יד דמכח זה לא אמרי' קלוטה, והק' הגרע"א דמ"מ מ"ט חייב בעה"ב כשהוציא ידו ונתן בתוך ידו של עני, ולא ידעתי מ"ט לא הק' מכל קלוטה.

ועי' בהגרע"א על ד' ריב"א בתוס' ד"ה: שעמד על כל קלוטה דיהא גם את ספק ריב"א, עיי"ש.

וקשיא כן גם בהא דמעביר ד' אמות או זורק תוך ג' או מגרר חייבין, ולא אמרי' דהוי כנח באמצע וליכא העברה ד' אמות.

ואמנם הדברים צע"ג, שהרי להדיא כתבו תוס' ד"ח: וביותר ברא"ש שם, דמגרר ד' אמות חייב, ופירשו הטעם משום שנעשית המלאכה בב"א, ומבו' ברא"ש שם גם לגבי דינא דרש"י והמ"מ שהוא כן, והיינו שעיקר הפטור הוא משום שלא נעשית המלאכה בב"א, וכלישנא דמתני' דצ"א:, וזה הוא רק בשהפסיק מלאכתו, אך כל שלא הפסיק מלאכתו הגם דהחפץ נח אי"ז פוטר, וז"ב.

ויש להוסיף, דאמנם גם אם הפסיק ממלאכתו מ"מ אם לא נח אי"ז מפסיק, דכל דלא נח לא מצינו לחשבו שהפסיק ממלאכתו, ורק כשנח החפץ וגם הוא אינו עוסק במלאכתו, הוא דפטרינן משום שלא הוציא בב"א.

וילה"ע עוד, דממש"כ הרא"ש להך לישנא שלא עשה מלאכתו בב"א, אשר הך לישנא תנן במתני' לגבי מוציא ומניח על האיסקופה כרמלית וחזר והוציא, נ' דהוי הכל חד דינא, וזה דלא כהמפרשים דהנחה על מקו"פ הוי דין בפנ"ע שהיא פוטרת ומפסקת המלאכה, ודו"ק,

ה' אייר תשע"ה, - לפו"ר נראה לפמש"נ, דע"כ במניח ע"ג הארץ ל"ש דינא דע"מ לכתף דלא יפסיק, שהרי באמת ע"ג הארץ לעולם הוי כמונח לחייב, והא דל"מ לפטור הוא משום דעשה מלאכתו בב"א, וי"ל דע"ז ליכא לדינא דעמד לכתף, דרק כשעושה כן בלא הפסק ממש חשיב כעושה מלאכתו בב"א.

ז"ל הרי"מ בשו"ת סימן כ"ד, היה טעון אוכלין ומשקין והיה בדעתו להוציאן לחוץ ולהניחן לאלתר ואח"כ נכנס ויצא ונכנס ויצא וחזר והניחן בפנים או בחוץ אם הניחן בפנים אינו חייב עד שיעמוד בחוץ קודם שיניחם בפנים ואם הניתן /הניחן/ בחוץ אינו חייב עד שיעמוד בפנים קודם שיניחם בחוץ "כדי שתהא עמו עקירה אחרת מלבד עקירה ראשונה" לפי שלא עקר משעה ראשונה אלא ע"מ שיניח בחוץ לאלתר אבל לצאת ולבא ולצאת ולבא ולהניחן בחוץ או בפנים לא עקר הלכך לא מחייב לפי שלא היתה עקיר' משע' ראשונה לכך, עכ"ל, ומשמעות לשונו דאף בשמניח לא בטלה עקירה ראשונה, אלא עי"ז איכא עקירה אחרת מלבד עקירה ראשונה, ודו"ק.

ישועו"מ נקט דהמגרר דרך מקו"פ פטור, דדמי למהלך כעומד לבן עזאי.

עמד שם על הא דהמגרר ד' אמות חייב ואי"ז הפסק, ודן לומר דבאותו רשות אי"ז הפסק, ועיי"ש מה שפלפל עפי"ז.

עוד עמד בסו"ד ע"ד התוס' שהוכיחו דל"ה הנחה במהלך מהא דאיהו גופי' אינו חייב כשנתנו עליו כשהוא מהלך.

עוד מבו' בדבריו, דהא דמגרר ל"ג למתגלגל, הוא משום דאי בעי מעכבו.

עוד מבו' בדבריו, דהא דמהלך ל"ד למגרר דהוי כמונח, הוא משום דרק דבר המונח ע"ג קרקע הוי מונח גם כשהוא אינו קבוע כ"כ, אך דבר שאינו בתוך ג' בעינן הנחה גמורה לקבעו ברשות.

ויש להביא מקור לזה מד' קמאי דבעיקר הרשות סגי בהנחה כ"ד.

ולפ"ז מתפרש כן גם טעמא דמ"ד דמתגלגל ע"ג קרקע חייב, ומתגלגל בתוך ג' טפחים פטור, - אך המאירי והגרע"א כתבו לא כן, וכנראה ס"ל דתוך ג' הוי ממש כמו ע"ג קרקע, כיון דלבוד הוא, וע"כ אין לחלק כן.

אך בנפש חי' סימן י"ד כתב בשמו בע"א, דחלוק חפץ הנגרר על הארץ דחשיב כמונח, אבל באדם הנגרר על הארץ לא חשיב כמונח, דבאדם אף בעומד לכתף לא חשיב כמונח כיון שתלוי בדעתו ואין דעתו לנוח במקום הזה ומכ"ש במהלך, אבל בחפץ שנח בארץ אף שלא נח חשיב כמונח, עכ"ד.

העתק ממש"נ במק"א, - עוד יל"ע, דאם אכן גם רבנן מודו דכל שמונח באויר הוי כמונח בארץ, א"כ מ"ט כשאינו מונח באויר ל"מ, הרי בתוך ג' לר' חלקי' ל"ב הנחה, ומ"ט למעלה מג' בעי' הנחה, ויל"פ דהוא מכח דינא דמקום ד', אך באמת אם ל"ה בעינן מקום ד' ודאי הי' דין קלוטה, אך אי"ז מתישב שהרי בגט ל"ב מקום ד', ובאמת מגט קשיא, שהרי בגט ל"ב שיהא החפץ מונח ואף מתגלגל שסופו לנוח מהני, וא"כ ודאי יועיל קלוטה.

ונ' מזה דבתוך ג' לקרקע הוי הנחה אף במתגלגל, אך ביותר מג' לא חשיב כלל הנחה בכה"ג.

וזה ע"ד מש"כ הגרא"ק בדין הנחה ע"ג משהו דלא מהניא רק בתוך ג' ולא למעלה מג'.

אך בד' הגרע"א מבו' לא כן, וכן נקט באבנ"ז עי' בדבריו באורך, וצ"ע.

וילה"ע עוד ע"ד הגרע"א, דלר' חלקי' דתוך ג' ל"ב הנחה ע"ג משהו, א"כ הרי חזינן דל"ב שיהא החפץ נח מתנועתו, ואטו לדעתו נפרש בע"א פלוגתת רבנן ור"ע בדין קלוטה.

ובאמת עיקר הך מילתא דתוך ג' סגי בהנחה קלישתא לחשבו כמונח, מצינו כן במש"א דבמעביר בתוך ג' חייב, וכבר עמד הגרא"ק שם דבזה חזינן דבתוך ג' סגי בהנחה זו, הגם דלמעלה מג' לא חשיב כלל כמונח בכה"ג, ואי"ז רק משום דבעי' הנחה על מקום ד', אלא לא חשיב כמונח, שהרי אף לשאר דיני התורה לא חשיב כמונח, וגם אין הנחה זו מפסקת כלל.

אבנ"ז רנ"ח עמד דכל קלוטה או זורק תוך ג' הוי כלכתף, עיי"ש, ולמש"נ ניחא, דכל שהילוך אינו חיסרון גם לכתף אינו חיסרון.

א] נפש חי' סימן ח' כתב על משה"ק הפנ"י בד' התוס' בכתובות דל"א. דאין עקירה פחות מג', דודאי הוי עקירה מתחילה, וא"כ לא נתבטלה עקירה זו אח"כ במה דחשיב כמונח, שהרי לא גרע מעמד לכתף.

וכתב הנפ"ח דל"ד למגרר דהוי עקירה שנוטלו למקום אחר, אך הכא שמגביהו באותו מקום לא חשיב כלל עקירה בתוך ג', שהרי מקודם הי' מונח שם ועתה הוא מונח שם.

ומש"כ הפנ"י דהוי כעומד לכתף, ל"ד דעומד לכתף היינו כשמתחילה הי' עקירה ואח"כ כשעומד לכתף לא התבטלה העקירה הראשונה, אבל כאן שמתחילת העקירה הי' כעומד לכתף לאו כלום הוא, דבשביל המחשבה לא התחילה העקירה.

והגר"י מקוטנא תירץ, דכיון דחשיב כמונח בארץ ל"מ בזה עומד לכתף, דבדבר המונח בארץ ל"מ עומד לכתף, עכ"ד, אך יל"ד בזה, דכיון דבתוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו, והא דמהני הכא הוא משום דידו הוי כהנחה ע"ג משהו, הרי דבזה כיון שהוא עומד לכתף ליכא הנחה בגופו.

ולמש"נ ילה"ע ע"ד, דכיון דאף במעביר בידו שאינו נח כלל חשיב כמונח בתוך ג', הרי דמה דהוי לכתף לא עדיף מינה, דלא עדיף עומד לכתף ממהלך ממש, וז"ב.

ב] שם סימן ט', עוי"ל בישוב קו' הפנ"י, לפמש"כ התוס' שם דל"א: דלא אמר בן עזאי מהלך כעומד רק במקום פטור, ותמוה מסוגיא דהתם, ויל"פ כמש"כ השטמ"ק דאיירי במפנה חפצים, וכיון דהוי עקירת פטור דמי למקום פטור דאמירי' מהלך כעומד.

והמהרש"א כתב לישב בזה, וביאורו עפי"ד הגרע"א דלחומרא אמרי' מהלך כעומד אף במקום חיוב, ורק לקולא לא אמרי' מהלך כעומד רק במקום פטור, ועד"ז כתב הרשב"א בשבת דהגם דהלכתא גמירי לה דלא נימא מהלך כעומד לפטור לבן עזאי, לא גמרי' מקום פטור ממקום חיוב.

ולפ"ז מוכח, דאף דעקירה הראשונה לא בטלה ומצינו לחייב עלי', מ"מ כיון דאיכא עקירה נוספת ל"ש לומר בזה עקירה צורך הוצאה, כיון דבלא עקירה הראשונה הי' חייב ג"כ, (והרי כתבו התוס' דכל הא דאמרי' עקירה צורך הוצאה, הוא משום דאם אחר הי' עושה עקירה זו לא הי' הוא מתחייב, וזה ל"ש היכא דעביד עוד עקירה).

ולפ"ז י"ל קו' הפנ"י, דאף אמנם דהוי עקירה גם בפחות מג', מ"מ כיון שיש כאן עקירה נוספת כשעוקר ללמעלה מג' ל"ש לומר עקירה צורך הוצאה, וזהו שדימו התוס' לבן עזאי, דגם לדידי' לא בטלה עקירה ראשונה, ומ"מ כיון דאיכא עקירה אחרת שראוי לחייב עלי' לא אמרי' עקירה צורך הוצאה.

אך בדעת הפנ"י י"ל דל"ד, דהכא כיון שכבר הי' עקירה כשהגבי' מעט מן הקרקע, א"כ לחייבו על העקירה שעוקר ומגבי' יותר מג', משום דעדין עקירה הראשונה עליו ול"ה הנחה בינתים דלא עדיף מעומד לכתף, ול"ד לבן עזאי דכלפי חיוב אמרי' מהלך כעומד והוי הנחה בינתים.

ג] שם סימן י', בד' התוס' ד"ק. מבו' דגם לר"ח בן טובי דתוך ג' הוי כמונח, מ"מ אי"ז מפסיק בתוך ג', ועי' מהרש"א מה שביאר בזה, וצ"ע שלא הזכיר לד' התוס' המפורשים כן בדף ה:.

אך צ"ע, שהרי בד"ה: נסתפק ריב"א דלא נימא קלוטה גם לאחר ד' אמות, הואיל ובד' אמות נתחדש דלא אמרי' קלוטה, ולפ"ז צ"ע בקו' התוס' בד"ק. דמאי פריך והא לא נח הרי תוך ג' ל"ב הנחה, שהרי בד' אמות ל"מ הנחה דתוך ג', ואדרבה נפשוט מזה ספק הריב"א.

אך אי"ז מתישב דא"כ מה אמרו שם דמאי קמ"ל רבא, הרי ממתני' לא שמעינן דלא כר"ח בן טובי, דשאני ד' אמות דל"מ בה הנחה זו דתוך ג', אך רבא דאיירי במוציא מרה"י לרה"ר שפיר י"ל דתוך ג' א"צ הנחה ע"ג משהו.

אך נ' דכל ספק הריב"א הוא רק משום תרתי דסתרי, וכמש"כ הגרע"א, וע"כ כ"ז הוא היכא שהי' קלוטה גם בתוך ד' אמות, אך בהנחה תוך ג' שפיר מצינו לחייבו אחר ד' אמות בגוונא שבתוך ד' אמות לא עבר כלל בתוך ג', וע"כ שפיר פריך על רבא דהיינו מתני', דמתני' איירי בשהגיע מלמעלה מג' לתוך ג' וכמש"כ התוס' בעירובין דצ"ח:, ובכה"ג הרי לדעת ר' חלקי' ל"ב הנחה בתוך ג'.

ובזה מתישב מה דקשיא למש"כ התוס' בעירובין דצ"ח: דבבא מתוך ג' מודה רבא דא"צ הנחה ע"ג משהו, דא"כ מאי פריך והא לא נח, הרי מצי לאוקמה בבא מתוך ג', ולהנ"ל ניחא דא"א להעמידה בשבא מתוך ג', דבכה"ג לא יהא חייב על ההנחה בתוך ג' לאחר ד' אמות, משום דהוי תרתי דסתרי.

ומש"כ התוס' דבבא מתוך ג' הוי כמונח, הוא במוציא מרה"י לרה"ר, (וגם מה שהביאו התוס' ממעביר, והיינו דמפרשי דמעביר איירי בשהתחיל להעביר תוך ג', נמי איירי במוציא מרה"י לרה"ר), אך במעביר ד' אמות ברה"ר אה"נ לא יועיל הנחה זו.

אך לפ"ז לא יתישב מש"כ התוס' בעירובין שם דלס"ד צ"ל בדעת ר' יהודה דבבא מתוך ג' ל"ב הנחה ע"ג משהו, וקשיא דהרי להס"ד מחייב ר' יהודה גם משום העברת ד' אמות, והיאך מצינו לחייב על העברת ד' אמות מכח הנחה זו דתוך ג'.

אך דבריו צ"ע, שהרי איירי התם שנח בסוף ד' אמות הנחה גמורה, והגם די"ל דהוי תרתי דסתרי מכח הא דהעקירה היתה מהנחה דתוך ג', אך הרי בלא"ה מוכח מסוגיית הגמ' בדצ"ז: דשפיר מחייבי' בהעברת ד' אמות מכח עקירה דקלוטה ואי"ז תרתי דסתרי, ועמש"נ בזה במק"א, וה"נ דכוותה.

ד] שם סימן י"א, יל"ע אם לר"ח בן טובי חשיב תוך ג' כהנחה גם לגבי עקירה.

דהנה הרי לר"ע לא אמרי' קלוטה רק לגבי הנחה, וא"כ י"ל דה"ה תוך ג' לר' חלקי', וכ"ה משמעות ל' הברייתא בדצ"ז. דתוך ג' ד"ה חייב, והוי חד גוונא עם הא דתוך י' מחייב ר"ע.

ועוד ראי' מסוגיא ד"ה. דפריך והא לא נח, וק' דהא לר' חלקי' תוך ג' ל"ב הנחה ע"ג משהו, ואף אי נימא דפריך לר' יוחנן לטעמי', אכתי תיקשי למה שדנו התוס' בד"פ. דבמתגלגל הוי כמונח, גם תיקשי דהו"ל למיפרך והא"ר יוחנן תוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו.

ולהנ"ל ניחא, דל"מ הנחה תוך ג' רק לגבי הנחה ולא לגבי עקירה, דילפי' לה ממשכן שהיו נוטלין ממקום שמונח שם לגמרי.

אך לפ"ז יקשה, במש"כ התוס' בד"פ. דרבא מוכיח מר' יהודה דלא כר"ח בן טובי, ולהנ"ל קשיא דמה ראי' מהתם, הרי התם הנידון הוא לגבי עקירה, ובזה מודה ר"ח בן טובי דאינו חייב.

והי' מתישב בזה משה"ק התוס' דקשיא דר"י אדר"י, ולהנ"ל ניחא דלגבי עקירה פטר ר"י ולגבי הנחה מחייב, (והאמנם להס"ד בדצ"ז: הרי מצינו דמחייב גם משום עקירה אך לפי המסקנא ניחא, ומצינו דכוותה בתוס' עירובין דצ"ח: שישבו לפי המסקנא).

אך מד' התוס' מוכח דאין מחלקין בזה, ולפ"ז קשיא מסוגיא הגמ' בד"ה: דפריך והא לא נח, וקשיא דהרי מתגלגל בארץ לכו"ע מהני.

יש לציין לד' ראבי"ה סימן תתקס"ח שישב כן באמת סתירת ד' ר' יהודה, דחלוק דין עקירה מדין הנחה.

ה] שם סימן י"ב, יש לתמוה על ספק הריב"א דלא יועיל קלוטה בסוף ד' דהוי תרתי דסתרי, דא"כ גם במוציא מרשות לרשות נימא הכי, שהרי בשעה שהי' חציו ברה"ר אם חשבי' לי' כמונח, יהא פטור אף כשגמר הוצאתו.

ונ' די"ל דספק התוס' הוא בטעם ההלכתא אם הוא משום דלפטור לא אמרי' קלוטה כמי שהונחה, ולפ"ז שפיר יש לחייב בסוף ד', או הוא משום דברשות אחת לא אמרי' קלוטה כמי שהונחה, ולפ"ז אין לחייב בסוף ד', ולפ"ז ניחא דע"כ במוציא מרה"י לרה"ר שפיר מצינו לחייבו על הנחה דקלוטה ברה"ר, כיון דהוי זה רשות אחרת, (והא דלא פטרינן לי' משום דנח אחר שהוציא מקצתו לרה"ר, הוא משום דזה הוי כרשות אחת דלא אמרי' בזה קלוטה).

אך לפ"ז קשיא בסוגיית בגמ' בד"ק. דפריך על רבא דהיינו ר' יוחנן, ולהנ"ל הרי טובא קמ"ל רבא דגם ברשות אחרת בעי הנחה ע"ג משהו, ובד' ר' יוחנן לא שמענו אלא באותה רשות.

למש"נ במק"א ניחא, דכל הטעם לחלק בין אותה רשות לרשות אחרת, הוא רק משום שכבר הי' תחילה כמונח ולא נתחדשה הנחה, אך בבא מלמעלה מג' לתוך ג', אין מקום לחלק בין רשות אחת לב' רשויות, ודו"ק היטב.

ו] רש"י בכתובות פירש דמהלך כעומד היינו דעקירת פסיעה הוי עקירה והנחה הויא הנחה.

וקשיא דהוי כזירזא דקני, דכיון דהנחת כל רגל הוי הנחה, א"כ עקירת כל רגל ל"ה עקירת כל גופו, שרק רגל א' הוא עוקר, ובעת שעוקר רגלו השני כבר הניח רגלו הראשון, והוי כמו זירזא דקני.

והתוס' בשבת כתבו דבזירזא דקני ס"ד דהוי כמו עמד לכתף, אך בהנחת הרגל לבן עזאי דס"ל דהוי הנחה ממש ול"ה כעומד לכתף, א"כ ליכא כלל עקירה.

וא"כ תיקשי דבשעה שהוציא רגלו אחת לרה"ר והניח רגלו א' שם הוי כעומד שמה ואגוד חצי גופו ברה"י, ושוב אינו חייב אח"כ על העקירה, ולא משכח"ל רק בקופץ בב' רגליו, ובירושלמי חזינן שלא הוצרכו להעמיד בקופץ רק לחיובא דמעביר ד' אמות, וגם מאי קאמר בברייתא דמעביר דרך סטיו פטור, הרי אף במוציא מרה"י לרה"ר שלא דרך מקו"פ נמי אינו חייב אלא בקופץ.

(ואמנם אי נימא דבמקום חיוב לא אמרי' מהלך כעומד רק לחיובא ולא לפטורא, ניחא, אך ברש"י לא נ' כן אלא הנחת רגלו הוי הנחה גמורה, וגם מהירושלמי שהוצרך לתרץ בקופץ מוכח לא כן).

ז] שם סימן י"ד, קשיא למש"כ התוס' דמתגלגל הוי כמונח, דא"כ מ"ט מהלך לאו כעומד, הרי האדם הוי ג"כ כמתגלגל.

ולמש"נ בסימן י"ב דלפטורא ל"ה מתגלגל כמונח, ניחא דמה"ט ס"ל לרבנן דאף מעביר דרך סטיו חייב, דהם ס"ל דגם בדרך מקו"פ ל"ה כמונח לפטורא, אך ק' ע"ז מהא דלא מחייבי' במהלך יותר מד' אמות, ואי דנימא דברשות א' ל"ה כמונח, או דהוי תרתי דסתרי, אכתי תיקשי במוציא מרה"י לרה"ר שיהא חייב גם בלא נח.

והגר"י מקוטנא תירץ, דחלוק חפץ הנגרר על הארץ דחשיב כמונח, אבל באדם הנגרר על הארץ לא חשיב כמונח, דבאדם אף בעומד לכתף לא חשיב כמונח כיון שתלוי בדעתו ואין דעתו לנוח במקום הזה ומכ"ש במהלך, אבל בחפץ שנח בארץ אף שלא נח חשיב כמונח, עכ"ד.

אך קשיא לפ"ז, דא"כ לתי' בתרא דתוס' ד"ק. דמתגלגל לא חשיב כמונח, כ"ש דאדם המהלך לא חשיב כמונח, ותיקשי דא"כ מ"ט מודה רבא במעביר דל"ב הנחה ע"ג משהו, הרי ודאי לא איירי שעמד לפוש.

והנה אמנם בתוס' עירובין דצ"ח: כתבו דבבא מתוך ג' ל"ב הנחה ע"ג משהו דומיא דמעביר, וצ"ע שהרי במעביר שפיר איכא הנחה ע"ג משהו כמו שפירש"י בדף פ.

אך נ' דדעת התוס' דל"מ הא דהוי כמונח ע"ג ידו, דלא עדיף ממתגלגל בארץ דל"ה כמונח, וע"כ דהחילוק הוא בין היכא דתחילת ההוצאה הי' למטה מג'.

אך לדעת רש"י צ"ל, דהגם שהאדם והיד לא חשיבי כנח, מ"מ לגבי החפץ שהוא למטה מג' ומונח בידו הוי שפיר כהנחה ע"ג משהו.

ויש להביא ראי' לד' התוס' דבבא מתוך ג' לכו"ע הוי כמונח, מסוגיא דכתובות דמבו' דבמגרר חשיב דאיסור שבת וגניבה באין כא', הגם דלא איירי שעצר בעת שהוציאו לרה"ר, וגם אם נדחוק כן, אכתי יקשה מ"ט פריך מינה בשבת דצ"א: למ"ד דאגד כלי שמי' אגד, הרי גם למ"ד דלא שמי' אגד תיקשי שהרי לא עצר עד שהוציא כל הכלי, (דאין לומר שעצר כשהוציא מקצתו, דא"כ תיקשי למ"ד דאגד כלי שמי' אגד דליכא הוצאה כלל, ולא רק דקדים איסור גניבה לאיסור שבת), ובע"כ דכל שבא מתוך ג' הוי כמונח.

אך בפשוטו גם לדעת החולקים על התוס', מ"מ מודו דבמגרר הוי כמונח, כיון שהחפץ מצ"ע עומד, והאדם הוא שמגררו.

ובסוגיא דשבת ילה"ק דמאי פריך, הרי הגם דאגד כלי שמי' אגד ולא מיחייב, מ"מ הוי עקירה צורך הנחה, וצ"ל דאתיא כמ"ד דאי בעי למיהדר, אך אכתי קשיא לדעת הרא"ה דבעקירה לכו"ע אמרי' דמשעת עקירה מתחיל החיוב אף אם מצי למיהדר.

ח] שם סימן ט"ו, הק' הגר"י מקוטנא בסוגיא בדצ"ט: דעקר חוליא והשלימה לעשרה, דמ"ט אינו חייב הרי כשהי' החוליא תוך ג' הי' כמונח וא"כ איכא עקירה אף אחר שנעשית המחיצה, ותירץ דכשעומד חוץ לבור הוי אגד יד וא"א לחייבו משום עקירה זו, אך קשיא בדעת הרמב"ם דפסק דאגד יד לא שמי' אגד, ופסק בעקר חולי אדפטור.

יא] שם סימן י"ח, במג"א סימן רס"ו כתב דאיסור תחומין הוא אף ברוכב למעלה מי' דרכוב כמהלך, וקשיא דאף אם הוי כמהלך הרי הוא מהלך למעלה מי', וכבר הק' כן האבהעו"ז בסימן רמ"ו ובסימן רס"ו.

ויש להוכיח כן, ממש"כ התוס' בד"ה: דחפץ שביד אדם המהלך אמרי' בזה רכוב כמהלך, וא"כ תיקשי דמה בעי' קרא לחייב במוציא משוי למעלה מי', הרי כיון דרכוב כמהלך חשיב כמהלך למטה.

ונ' לישב ד' המג"א, דהנה קשיא בסוגיא דצ"ב. דמה הוצרכו להוכיח דכל המשוי הי' למעלה מי', הרי בלא"ה כיון שחלק מן המשוי הי' למעלה מי' יש להוכיח דמוציא משוי למעלה מי' חייב, דאל"כ הרי הי' איגודו במקו"פ, ועמד ע"ז הרשב"א בדצ"ט: וכתב דלא אמרי' איגודו במקו"פ רק בשאוכל כל הרשות

ולפ"ז ניחא, דלעולם רכוב כמהלך חשיב כמהלך למטה מי', ומ"מ הוצרכנו ללמוד ממשא בני קהת, דא"א לחייב מכח הא דרכוב כמהלך, דכיון דחשבי' להאדם והחפץ כחד א"כ שוב אוכל כל גובה הרשות ושוב פטור משום איגודו במקו"פ, ואי לא חשבי' להו כחד, שוב הוי למעלה מי', וע"כ הוצרכנו למשא בני קהת.

אך הריטב"א בעירובין דל"ג. כתב דהטעם דנושא למעלה מי' חייב הוא משום דהוי כמונח למטה, וזה ראי' לד' המג"א, אך צ"ע דא"כ מ"ט הוצרכנו למילף ממשא בני קהת, וצ"ל דזהו גופא נלמד ממשא בני קהת דהוי כאילו מונח למטה.

יב] שם סימן י"ט, במש"כ המג"א סימן רס"ו סק"ז דאם מניח על העגלה כשהיא מתגלגלת לי"ב משום שביתת בהמתו, דלא עבדא עקירה, והק' הגר"י מקוטנא למש"כ התוס' בד"ה: דהגם דרכוב כמהלך ולא חשיב הנחה ע"ג אדם כהנחה, מ"מ באגוז בכלי וכלי צף ע"ג מים מיבע"ל אי חשיב הנחה כיון דדרך להניח כן חפצים, וא"כ אף במניח ע"ג עגלה שדרך להניח כן י"ל דחשיב כהנחה.

ונ' לישב, דאף אם הנחה ע"ג בהמה מהלכת חשיב כהנחה, מ"מ כשהבהמה מהלכת אח"כ העגלה ליכא עקירה על הנחה זו, שהרי החפץ נשאר על מקום זה כבתחילה, וכל הא דמהני עקירת הבהמה הוא משום דעקירת בהמה כעקירת חפץ, וזה ל"ש היכא שהיא מהלכת דליכא עקירה על הבהמה, וגם באגוז בכלי וכלי צף ע"ג מים נ' דלא מיבע"ל רק בשעקר האגוז מן הכלי, אך אם עקר הכלי והאגוז יחד ודאי לא חשיב כעקירה.

וזה נ' בביאור ד' רש"י דקנ"ג:, שהביא משם דל"ה התם עקירה רק משום עקירת גופו, ולא היכא שהגוף כבר הי' נעקר, ובאמת התוס' הוכיחו משם דהנחה ע"ג מהלכת לא חשיב הנחה, וצ"ע מה ראי' יש משם, ועי' שו"ע סימן רס"ו ס"ב שנראה כד' רש"י.

וגם בד' התוס' חזינן שלא הוכיחו רק ממה דל"ה הנחה בששפך הדיו לכלי אחר, אך לא הוכיחו מהא דאינו חייב כשהוציא הדיו לרה"ר דיהא זה הנחה ברה"ר, (וזה קשה אי נימא דלא איכפ"ל בתרתי דסתרי וכספיקו של הריב"א), ובע"כ דכה"ג ודאי ל"ח הנחה דהדיו מינח נייח והאדם הוא דמסגי תותא.

והיינו דלא חשיב הנחה רק כשמניח ממקום למקום, וכמש"כ התוס' בד"ג. דמצי בעי גם לגבי הנחה אם הנחת גופו כהנחת חפץ, והיינו משום דהנחה הוא רק ממקום למקום, וזהו מש"כ התוס' בעירובין ד"כ. דלא חשבי הנחה כשנח מאליו, וע"כ הא דבעמד הוי הנחה הוא משום דהנחת גופו כהנחת חפץ, וא"כ עכ"פ בעי' שיהא הנחת גופו, אבל במהלך ודאי ליכא הנחה, וע"כ לא הק' התוס' רק בששפך הדיו למקום אחר, דאיכא מעשה הנחה על הדיו, וה"נ אף אם הנחה ע"ג בהמה המהלכת חשיב הנחה היינו לחייבו אם עקר החפץ ממנה, אבל עקירת הבהמה כשהיא מהלכת לא חשיב כעקירה כלל, וצע"ג ד' התוס'.

ועדין קשיא בד' המג"א, שהרי כבר נת' דל"ד אדם המהלך לחפץ המתגלגל, דאיהו שפיר חשיב כמונח, וא"כ עגלה המתגלגלת בארץ חשיבא כמונחת, וכן הק' הגר"י מקוטנא דמה"ט יתחייב על גוף העגלה, והנה באמת ע"ז לא מיירי המג"א, (דמיירי שאין הסוסים שלו ואינו מחמר אחר בהמתו), אבל מ"מ תיקשי דהחפץ גם יהא כמונח ויהא חייב על עקירת החפץ, אך אכתי תליא בהספק אם חייב לבן עזאי במעביר ד' אמות ברה"ר, וגם למש"נ י"ל דמגרר בארץ לא חשיב כמונח לגבי עקירה, ומתישב ד' המג"א.

יג] שם סימן כ', עוד קשיא ע"ד התוס' הנ"ל, שהרי הא דאגוז ע"ג מים ל"ה כמונח אי"ז משום שהמים מהלכין, דאם הן מהלכין א"כ מ"ט מים ע"ג מים היינו הנחתן, אדרבה כיון דהוו דבר א' דמי למי גשמים שע"ג הכותל דל"ח כהנחה, ובע"כ דאיירי במים הנקוין ועומדין, וכמש"א שם בקלט מע"ג גומא, וא"כ הא דאגוז ע"ג מים לא חשיב כמונח, הוא משום דבעי הנחה במקום גוש ולא ע"ג מים שמתנענע הנה והנה, (ול"ד לאחזתו הרוח דמהני, דהתם אחזתו בתוך ג', אך למעלה מג' ל"מ הנחה זו), וא"כ ל"ק מההיא דב"מ, שהרי לגבי קנין ל"ב שיהא נח ע"ג דבר גוש שהרי אף באויר קונה, ורק באנו לדון משום דהספינה שטה במים מהלכין, וע"ז שפיר אמרו דספינה מינח נייחא, אך לגבי שבת ל"מ משום דהאגוז אינו מונח ע"ג דבר גוש והוא עצמו אינו מונח.

וקו' התוס' קשיא על איבעיא דאגוז בכלי וכו', דכלי לא נייח, והתם יקשה דנימא אגוז מינח נייח וכלי ממטי לי', אך גם בזה י"ל דהתם לא חשיב כמהלכת, אך הכא ליחשב הנחה אמרי' דכיון דהכלי לא חשיב כמונח גם האגוז שעליו לא חשיב כמונח.

ובאמת הרשב"א והרמב"ן הק' רק אאיבעיא דאגוז בכלי, ותי' הרשב"א נוטה לתי' זה שנתבאר.

וי"ל עוד קו' זו, דלרבא לטעמי' דאגד כלי שמי' אגד, ע"כ כיון דהכלי אינו נח ל"ש לומר שהאגוז נח, כיון דהוי הכל דבר אחד, ול"ד לספינה השטה ע"ג המים שאינה אגודה במים.

יד] שם סימן כ"א, הרמב"ם כתב דהחיסרון באגוז וכו' הוא משום דאין הנחה ע"ג מקום ד', ולכאו' נ' כונתו דהכלי אינו רחב ד', אך א"כ מה מיבע"ל בגמ' דבתר אגוז אזלינן והא נייח, הרי לא נח על מקום ד', וגם כיון דבעי דבתר כלי אזלי' והא לא נייח, א"כ מה יועיל אם יהא מקום ד'.

וע"כ נ' לפרש כונת הרמב"ם דהנחה ע"ג מים לא חשיבא כהנחה ע"ג מקום ד', ומוכח כן מעירובין דמ"ג. דאמרי' דבעמוד גבוה י' ורחב ד' יש תחומין דכארעא סמיכתא דמי ומ"מ בספינה שע"ג המים מיבע"ל, הגם דמיא כארעא סמיכתא דמי, ובע"כ הוא משום דלא חשיב כמקום ד' והוי כעמוד שאינו רחב ד', (והטעם דלא חשיב כמקום ד', לא מיבעיא לד' החוו"ד בסימן צ"א סק"ו דדבר לח לא מיקרי חיבור, אלא אף למש"א הגר"י מקוטנא דודאי הוי חיבור דרק בזוחלין הוא דל"ה חיבור, מ"מ לא חשיב כמקום ד', דמקום ד' הוא מקום חשוב שאפשר לנוח עליו ומשא"כ במים שאינם דבר גוש).

ובזה מתישב משה"ק התוס' דמ"ט לא אמרי' דאגוז מינח נייח, ולהנ"ל ניחא דהגם דמינח נייח מ"מ ליכא הנחה ע"ג מקום ד'.

ובזה ניחא משה"ק בסימן ט"ו בהא דמודה רבא במעביר, דקשיא דהגם דהגרוגרת מונחת בידו, אך הרי ידו גופא לא נייחא והוי כאגוז בכלי וכלי צף ע"ג מים, ואי דהיד מונחת אגב הגוף, הרי גם הגוף עצמו ל"ח כנח כיון דאיירי במהלך.

ועד"ז קשיא בהא דמחייב רבא במוציא ידו למטה מי', וק' שהרי ליכא הנחה ע"ג משהו, דבכה"ג דהיד ברשות אחרת לא חשיבא כנחה וא"כ גם החפץ לא חשיב כנח דומיא דאגוז בכלי וכו'.

אך להנ"ל ניחא, כל הא דל"מ באגוז וכלי וכו', הוא רק משום דליכא הנחה ע"ג מקום ד', וא"כ למטה מג' דל"ב הנחה ע"ג מקום ד', שוב אמרי' דהגרוגרת מינח נייחא וידו הוא דקא נייד, ודו"ק.

1. ולפי"ז כל עוקר חפץ מהקרקע בעמידתו ,ל"ח עקירה עד שהתחיל לילך ועקר גופו, כיון שבעודנו עומד עדיין החפץ יש לו מקום באדם שנייח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' רשב"א כתובות ל"א שכת' להוכיח דאין חסרון עקירה במגרר מכל קנין משיכה, וצ"ע מה ענין עקירה לחיוב משיכה, ולאופן הב' ניחא דאם אינו נידון כנעקר כיון שמעיקרא מקומו בכל הקרקע א"כ גם במשיכה בסימטא ע"י גרירה אין כאן הוצאה מרשות לרשות כיון דמשייכים החפץ לכל הקרקע. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר דיל"פ ד' הרשב"א דאחזתו הרוח ע"ג משהו וכהריטב"א ומש"כ דאפי' אחזתו הרוח היינו דהרי בדברי ר"י נתחדש דגם הנחת משהו חשיב הנחה וכמ"ש הגרא"ק ובזה יש רבותא דאפי' ע"י הרוח דהוי הנחה גרועה בכ"ז מהני בתורת הנחה כ"ש, ופי' זה נראה טפי. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואין לדחות דהתם כיון דהאיסור הוא מצד גזירה אטו היכא דאין אגודו בידו ואז יהי' החפץ מתנוענע באויר לכן ל"ח הנחה, דמסתבר דהגזירה הוא על החפץ באותו ענין שהוא עכשיו אלא שאין אגדו בידו וכ"כ רעק"א. **ועי' גם ברמב"ן צ"ז א' דגזרו אטו אין אגודו בידו ויהא הספר מונח באיזה זיז בכותל,** [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ע למה לא תירצו בפשיטות דר"י מחלק בין עקירה להנחה וכקו' הגמ' ד"ד, וצ"ל דלשיטת התו' הרי החילוק הוא כלפי מקום ד' דבעקירה לא יהני קלוטה כיון דחסר מקום ד' ולא כלפי סברת קלוטה, וכיון דהכא מיירי בתוך ג' דיש כאן דע"ד ע"י הלבוד ממילא אם נימא דר"י אית ליה קלוטה לגבי הנחה ה"ה שיתחייב על העקירה בכה"ג. שוב הראוני בשו"ת ישועות מלכו סי' נ"ב ובנפש חיה סי' י"א ובמשנת ר"א שהוכיחו מכח קושיא זו דס"ל דדיחוי בעלמא היא, ולקוש, ולקושטא דמילתא לא מחלקינן בזה. אמנם בראבי"ה סי תתקס"ח תירץ סתירת דברי ר"י דיש חילוק בין עקירה להנחה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)