34 דו_ח בשטר, ובד_ הגר_ח בזה, ובדין הכחשה בחקירות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' י"א שבט תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דל"ב., דיני ממונות מי בעינן דו"ח, ורמינהו שטר שזמנו כתוב בא' בניסן בשמיטה, ובאו עדים ואמרו היאך אתם מעידין על שטר זה והלא ביום פלוני עמנו הייתם במקום פלוני, שטר כשר ועדיו כשרין, חיישינן שמא איחרוהו וכתבוהו, ואי ס"ד בעינן דו"ח, היכי חיישינן שמא איחרוהו וכתבוהו, וליטעמיך תיקשי לך מתניתין שט"ח המוקדמין פסולים והמאוחרים כשרין, ואי ס"ד בעינן דו"ח מאוחרין אמאי כשרין.

ופירש"י, ז"ל, היכי אמר שמא איחרוהו, מכדי דו"ח לאכחושי קא אתיא, והיכא דקא מיתכחשו קמן ניקו אנן מתרצינן למילתייהו בשמא וכו', כשרין וכו', אלמא ל"ב דו"ח, דא"כ היכי מתרצינן למילתא דשטרא, נימא זיופא הוא ולא ראו עדים החתומים בו את המלוה הזאת, ואי משום הנך סהדי אחריני תהוי כמלוה ע"פ ולא יטרוף לקוחות, דמלוה ע"פ לא טרפא ממשעבדי דלי"ל קלא, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י דעיקר פירכת הגמ' היא, דאם בעינן דו"ח ל"ה מתרצינן למילתא דשטרא, אך אם נדע דבאמת אחרוהו וכתבוהו, שפיר הוי השטר שטר כשר, אף דהזמן הכתוב בו אינו אמת.

אך הרמ"ה פירש, ז"ל, דייקינן מינה אי ס"ד דיני ממונות בעינן דו"ח וצריכין להעיד באיזה יום וכו', היכי אמרי' שמא איחרוהו וכתבוהו, נהי נמי דאיחרוהו וכתבוהו שטר פסול הוא וכו', עכ"ל, והרי דמפרש דפירכת הגמ' היא, דאם בעינן דו"ח, הרי דכל שאין הזמן אמת, לא נתקיים דין דו"ח, ומ"ט השטר כשר.

וכן פירש ראב"ן במכילתין, ז"ל, ואי ס"ד בעי' דו"ח, היכי אמרי' שמא איחרוהו, א"כ הו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה וכל עדות שאאילה"ז לאו עדות הוא ואמאי שטר כשר, וכן נמי שט"ח וכו' המאוחרין כשרים וכו', ואי ס"ד בעינן דו"ח מאוחרין אמאי כשרין הו"ל עדות שאאילה"ז ולא עדות הוא, עכ"ל.

וצ"ב טעמא דרש"י דהוצרך לפרש לפירכת הגמ' בע"א, ולא פירשה כפשוטו דכל שאין הזמן אמת, נמצא דלא נתקיים דין דו"ח, ועי' בתו"ח בזה.

ב] ונראה בדעת רש"י, לפמש"כ בחי' הגר"ח פ"ג מעדות, ז"ל, ובאמת קשה מאד לפי דברי הרמב"ן דגם שטרי ראי' דין שטר עליהן וכו', ואפ"ה אמרינן בסנהדרין דמד"ת בעינן דו"ח, א"כ קשה משטרי גירושין וקידושין ושיחרור דכשרים דבר תורה אף שאין בהם זמן, והא חסר דו"ח, ונראה לומר, דהנה בהא דאמרה תורה דבעינן בעדים דו"ח חדשה התורה בזה ב' דברים, א' דהעדים צריכין להיות דרושים וחקורים, והב' דהחקירות הן מגופה של עדות, דאי לאו קרא הוה אמינא דהחקירות אינם שייכים לגופה של עדות, ודבר אחר הוא, והשתא מקרא ידעינן דהחקירות הן כגופה של עדות, והשתא בשטרות דגזה"כ דל"ב בהו דו"ח, היינו רק דגילתה התורה דבשטרות לא בעינן דו"ח וכשר בלא זה, אבל מ"מ אם כתבו בשטר הדו"ח הא מיהא דג"ז הוא בכלל גוף העדות שבשטר, וממילא בהוכחשו בחקירות הויא עדות שבטלה מקצתה דבטלה כולה, וגם דנהי דלא בעינן דו"ח אבל מ"מ דין הכחשה בדו"ח לא פקע מינייהו ובטלה עדותן, כיון דהדו"ח הויין מגופה של עדות גם בשטרות, ולפ"ז הרי נוכל לפרש קו' הגמ' משט"ח המאוחרין, משום דמאוחרין הוי הכחשה בדו"ח דפסול גם בשטרות, וממילא לא קשה מגירושין וקידושין ושחרורין שהבאנו דל"ב בהו זמן, דזה הא הוי רק חסרון דו"ח דכשר בשטרות, עכ"ל.

ונראה די"ל בדעת רש"י, ע"ד הגר"ח, דודאי בשטרות ל"ב דו"ח, וע"כ ל"מ למיפרך מהא דשטרות אלו כשרים אף שאין הזמן אמת ולא נתקיים דין דו"ח, שהרי בשטרות ל"ב כלל דו"ח, וע"כ פירש"י דפירכת הגמ' היא משום דאיכא הכחשה בדו"ח, ובכלל דינא דדו"ח הוא דכל שהכחישו זא"ז עדותן בטילה, וע"כ הגם שאם יתברר לנו שאיחרוהו וכתבוהו לא תיבטל עדותן, וזה שלא כדרכו של הגר"ח דגם בכה"ג תיבטל עדותן, מ"מ אין לנו לתלות בכך, - והיינו דהגם דבשטרות ל"ב דו"ח, משום דלי"ב דיני הגדת עדות, אך הך דינא שנתחדש בדין דו"ח דכל שהכחישו זא"ז עדותן בטילה, הוא אף בשטרות.

ג] ויש להוסיף, דהנה בפירש"י פירש דהא דפריך משט"ח המאוחרין, היינו בגונא שבאו עדים ואמרו אנו יודעים במלוה זו שקדמה לזמן הכתוב כאן, ובחי' הר"ן כתב דהוצרך רש"י לפרש כן, ולא פירשה בכה"ג שהעדים עצמן מעידין שאיחרו השטר וכתבוהו אחר ההלואה, הוא משום דאי איירי אוקמה בהכי הויא ברייתא עדיפא ממתניתין, עיי"ש בדבריו, ולכאו' הי' מקום לדון, דכשהעדים עצמן אומרים כן, אין נאמנין כלל, דהו"ל כחוזר ומגיד, וצ"ע.

אמנם אי נימא בדעת רש"י דבדוקא פירש לסוגיין דמייתינן מהא דאין השטר בטל בהכחשה, וס"ל דליכא למיפרך מהא דלא בטל השטר מכח דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה, ניחא מה שהוצרך רש"י לפרש דאיירי בגונא שבאו עדים ואמרו דהשט"ח הן מאוחרין, וז"ב.

**ב**

ד] והנה בחי' הגר"ש סימן ? כתב בשם הגר"ח דהא דבהכחשה בחקירות בטלה כל העדות, ולא אמרינן שתיבטל רק עדות הזמן, הוא משום עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ועיי"ש שתמה ע"ז.

אמנם באמת בד' הגר"ח מפורש דב' טעמים יש בזה, חדא משום עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ועוד דמדין הכחשה בדו"ח בטלה כל העדות, ולא הוצרך לחדש לטעמא בתרא, רק בשטר, די"ל דכיון דל"ב דין דו"ח, גם פקע מינייהו דין הכחשה בדו"ח, וכתב הגר"ח דאי"ז כן, אך בעדות ע"פ דבעינן דו"ח, ודאי הוא כן.

ה] אמנם מלבד זה נראה ברור שכל ד' הגר"ח הם רק בעדות בשטר, אך בעדות ע"פ אין הדין כן.

דהנה בעיקר מש"כ הגר"ח דאלמלי דין דו"ח ל"ה החקירות מגוף העדות, וע"כ אף שהוכחשו בחקירות עדותן קיימת, צע"ג, דמ"מ מ"ט כשבאו ב' עדים ואמרו דביום פלוני עמנו הייתם, אין עדותם בטילה, והרי ודאי דבעדות ע"פ, אף אם אין החקירות מגוף העדות, וכמש"כ הגר"ח שם בדעת הרמב"ן דעדות המכחשת זא"ז בחקירות כשרה בדיני ממונות משום דביטלו לדין דו"ח לגמרי, הרי מ"מ אם העידו שפלוני לוה מנה ביום פלוני, ובאו ב' עדים אחרים והכחישום דבאותו היום הי' המלוה או הלוה עמנו, הויא עדותם עדות מוכחשת, ולא אמרינן דאין החקירות מגוף העדות וע"כ אין עדותם מוכחשת דשמא הי' המעשה ביום אחר, וה"נ אם באו ב' עדים והזימום דביום פלוני עמנו הייתם, הוי זה הזמה ועדותם בטילה, ולא אמרינן דאין החקירות מגוף העדות ואין עדותם מוכחשת, ומ"ש דבעדות בשטר, אם אין החקירות מגוף העדות, אף אם באו ב' ואמרו דביום פלוני עמנו הייתם, אין עדותם בטילה.

והפשוט בזה, דהנה בטעם הא דבעדות ממון אף אם ביטלו לדין דו"ח לגמרי ואין החקירות מגוף העדות, מ"מ אם באו ב' והכחישום או הזימום עדותם בטילה, ולא אמרינן דשמא הי' המעשה במקום אחר, נראה דהוא משום דאף דאין החקירות מגוף העדות, וליכא תורת עדות על מה שאמרו שהי' המעשה ביום פלוני, מ"מ הוי זה הגבלה בעיקר עדותם, שאין עדותם אלא על מעשה דביום פלוני, ואם יתברר לנו שלא הי' המעשה ביום פלוני, ליכא עדות כלל שהי' המעשה, וע"כ כל שבאו עדים אחרים והכחישום או הזימום, עדותם בטילה, ולא אמרינן דשמא הי' המעשה ביום אחר, שהרי כל עדותם היתה על מעשה דביום פלוני, ומה"ט גם יש בזה לחיובא דהזמה, כיון שנתברר שעדותם היא שקר ע"י הזמה, שהרי כל עדותם היא דביום פלוני הי' המעשה כן, ועדות זו נתברר שהיא שקר.

ו] ולפ"ז נראה בביאור ד' הגר"ח, דודאי הא פשיטא דשאני בזה שט"ח מעדות בע"פ, דבשט"ח כיון שדרך הוא לאחר את זמנו, וכמו שפירש הרמ"ה לקמן בסוגיין, דשאני זמן הכתוב בשטר, דכיון שהעדים כותבין אותו מדעתם ולא מחמת חקירת בי"ד, איכא למימר שמא איחרוהו וכתבוהו, ומשא"כ בעדות ע"פ, כיון שבי"ד חקרו אותם ואמרו ביום פלוני, לא חיישינן שמא איחרו זמן ההלואה, שהרי כשאנו שואלים אותם באיזה יום, הוא ע"ד שיאמרו את יום ההלואה עצמו, וגם הם כשמעידים הוא בתורת כן, עכ"ד, הרי דאף כשכתוב בשטר יום פלוני, אין בזה הגבלה בעדות השטר, דאין עדותם אלא על מעשה דביום פלוני, ואם יתברר שלא הי' המעשה ביום פלוני, ליכא עדות כלל על המעשה, וע"כ אף כשבאו ב' ואמרו דביום פלוני עמנו הייתם, אין עדותם בטילה, אלא תלינן דאיחרוהו וכתבוהו.

ומש"כ הגר"ח דדין בשט"ח שבאו עדים ואמרו דביום פלוני עמנו הייתם ושט"ח המאוחרים, תליא בדין דו"ח, נראה דהיינו, דהגם דליכא הגבלה בעדות השטר דהיא רק על מעשה דביום פלוני, הרי מ"מ כיון שהעידו בשטר שהי' המעשה ביום פלוני, הוי זה מגוף העדות, וכמש"כ הגר"ח דזהו שנתחדש בדין דו"ח דהוו החקירות מגוף העדות, וכל שעדות הזמן אינה אמת, בדין דתיבטל כל העדות משום דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וגם מדין הכחשה בדו"ח.

וע"ז הוא דמשני הגמ', דביטלו חכמים לגמרי לדין דו"ח בדיני ממונות, וע"כ אין עדות הזמן מכלל גוף העדות כלל, וע"כ אף שעדות זו אינה אמת, לא בטל כל העדות שבשטר, וגם לי"ב לדין הכחשה בדו"ח, ול"ד לעדות ע"פ דאף דביטלו לדין דו"ח, מ"מ כל שהכחישום או הזימום עדותם בטילה, דשאני עדות ע"פ, דאף דאין החקירות מגוף העדות, מ"מ אין עדותם אלא על המעשה ביום פלוני, וכל שהוכחשו או הוזמו דביום פלוני לא הי' המעשה, לית לן עדות על מעשה ביום אחר, ומשא"כ בשטר שדרך לאחרו, ע"כ אף שהוכחשו או הוזמו שלא הי' המעשה ביום פלוני, אכתי עיקר עדותם קיימת, וז"ב.

ז] ולפ"ז הרי פשוט, דכל מש"כ הגר"ח דהא דבהכחשה בחקירות עדותם בטילה הוא משום עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, הוא דוקא בעדות בשטר, דדרך לאחרו ואין עיקר עדותו על מעשה דביום פלוני, וע"כ אף אם הוכחש בזמן, אין עיקר העדות בטילה אלא מדינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, אך בעדות ע"פ דכל עיקר העדות הויא על מעשה דביום פלוני, הרי דכל שהוכחש על הזמן, בטלה עיקר העדות, שהרי לא העיד כלל על מעשה ביום אחר.

ח] וצריך להוסיף, דהנה הרי דעת הרמב"ן דעדות המכחשת בחקירות כשרה בדיני ממונות, ולא אמרינן דהזמן שאמר א' מהם אנו אמת, ממילא לית לן אלא עדות דע"א, שהרי כל א' לא העיד אלא על מעשה שהי' באותו היום שאמר, אלא אמרינן דעדות שניהם קיימת על עיקר המעשה, ואף שא' מהם העיד על זמן שאינו אמת, מ"מ עדותו קיימת ותלינן שהי' המעשה בזמן אחר, וא"כ מ"ט כשהוכחשו העדים או הוזמו, דבאותו היום לא הי' המעשה, עדותם בטילה, ולא אמרינן דהי' המעשה בזמן אחר.

ונראה דהטעם בזה הוא, דשאני הכחשה בחקירות, דכיון דשניהם מעידים על אותו מעשה, ואך שמכחישין זא"ז בזמן, יש לנו להשוות עדותם, ואמרינן דא' מהם לא דייק בזמן ההלואה, או משום דכיון דהעד המכחיש עצמו מעיד שהי' המעשה בזמן אחר, ע"כ לא חזינן להכחשתו כלל כהכחשה על גוף העדות אלא כהכחשה על הזמן, אך בהכחשה או הזמה שאין המכחישים והמזימים מעידים שהי' המעשה בזמן אחר, עדותם בטילה, דמהיכ"ת נימא שהי' המעשה בזמן אחר, הרי העדים לא העידו אלא על מעשה בזמן זה.