יא - בדין דעת לקנין
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / המוכר את הספינה / שיעורים

**סימן יא**

**בדין דעת לקנין**

**א**

א] **ב"ב פ"ד ב',** המוכר פירות לחבירו, משך ולא מדד קנה, מדד ולא משך לא קנה.

**ונחלקו** הראשונים בזה, דדעת רוב קמאי, דהא דתנן דמדד ולא משך לא קנה, היינו כשמדד המוכר, אך אם מדד הלוקח קנה, כיון דיש בכלל המדידה הגבהה ומשיכה, אך דעת הראב"ד דאף אם מדד הלוקח לא קנה.

**ובטעמא** דהראב"ד דאף אם מדד הלוקח לא קנה, כתב רבינו יונה, ז"ל, דאפי' מדד לוקח לא קנה, שלא נתכוון למשיכה ולקנות במדידה זו אלא למדידה בעלמא נתכוין, עכ"ל, וכ"כ הטור בסימן ר', - ובד' הב"י בבדה"ב סו"ס קפ"ט מבו' שפירש לד' הטור, דהוא משום דבעינן שיהא דעת הקונה לקנות, ועיי"ש שכתב דמזה יש ללמוד דהמושך או מגבי' מטלטלין ולא נתכוין לקנות לא קנה, וכ"נ בד' הט"ז בסימן ר' ס"ח, וכ"ה להדיא בביאור הגר"א שם סקכ"ו, ובנתיה"מ שם סקי"ד, ובקצוה"ח סימן ער"ה סק"ד, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ז.[[1]](#footnote-2)

**והקצוה"ח** שם הק' לפ"ז סתירת ד' הראב"ד, דהכא ס"ל דכל שלא נתכוין הלוקח לקנות לא קנה, אף דאיכא דעת אחרת מקנה, ולעיל מ"א א' כתבו הראשונים בשם הראב"ד דכל דאיכא דעת אחרת מקנה קונה אף בלא כוונה, עיי"ש, ועמש"כ בזה הנתיה"מ והגרע"א שם.

ב] **אמנם** הנה ז"ל הראב"ד שהובא בשטמ"ק, נשיב ונאמר המשיכה צורך הלוקח הוא וכיון דמסרן לו למשכן ומשכן בסימטא או בחצר של שניהם קנה, אבל כשמסרן לו למוד לצורך עצמו הוא לידע כמה מדות יש בהם והלוקח אינו מתעסק בקניות הפירות לעצמו רק לצורך שניהם, ובהא פליגי וכו' ור' זירא סבר לאו משיכה מעלייתא היא, עכ"ל.

**ונראה** מד' הראב"ד, דהא דלא קנה הלוקח במדידה, אי"ז משום דלא נתכוין לקנות ודינא הוא דל"מ לקנות בלא כונה, דע"ז באמת מהני הא דאיכא דעת אחרת מקנה, וכמש"כ הראב"ד לעיל מ"א א', אלא הוא משום דמדידה הנעשית לצורך שניהם אינה משיכה מעלייתא ואינה מועלת לקנות.

**וכ"ה** להדיא בד' הרשב"א, ז"ל, אבל הראב"ד ז"ל כתב דאפי' בשהלוקח מודד לפי שהמדידה וההגבהה ההיא אינו עושה אותה הלוקח לצורכו אלא לצורך שניהם וכל שאינו עושה לצורכו לא קנה, ולי הי' נראה דלא קנה ומטעמא אחרינא, דכל שאינו מתכוין לקנות בה לא קנה, עכ"ל, ולהדיא דטעמא דהראב"ד אינו משום דל"מ לקנות בלא כוונה, דטעם זה כתבו הרשב"א כטעמא אחרינא, אלא הוא משום דמשיכה הנעשית לצורך שניהם אינה מועלת לקנות.

**וביאור** הדברים הוא, דכל הא דהגבהה ומשיכה הוו מעשה הראוי לקנות, היינו רק כשהקונה מגבי' ומושך לצרכו, דבכה"ג הוא דחזינן להו כהכנסה לרשותו, או כהוראת בעלות, אך כל שהוא מגבי' ומושך לצורך שניהם, לא חזינן לההגבהה והמשיכה כלל כהכנסה לרשותו, שהרי אינו נוטל את הפירות ע"י ההגבהה והמשיכה לעצמו, אלא הוא מודדן לצורך שניהם, ואי"ז מעשה הראוי לקנות כלל, וע"כ אינו קונה בזה אף בדאיכא דעת אחרת מקנה.

**ומש"כ** רבינו יונה והטור בשם הראב"ד דהא דלא קנה הוא משום שלא נתכוין למשיכה ולקנות במדידה זו אלא למדידה בעלמא נתכוין, נראה דהוא משום דאם הי' מתכוין לקנות במדידה זו והי' עושה את המדידה לצורך קנייתו, הרי הוה חשבינן לה שהוא בא ליטול לעצמו את הפירות ע"י המדידה, ושפיר הוה חשבינן לה כהכנסה לרשותו, ורק משום שלא נתכוין אלא למדידה בעלמא, הוא דאמרינן דאין על המדידה תורת הגבהה ומשיכה כלל, כיון שהיא נעשית לצורך שניהם.

ג] **ועד"ז** מצינו בדין קנין לקטן, שכתבו הראשונים דכל דאיכא דעת אחרת מקנה ה"ה קונה מדאורייתא, ומ"מ אמרו בגיטין ס"ד ב' דכל הא דיש לו זכי', היינו רק כשהגיע לצרור וזורקו אגוז ונוטלו, אך קודם לכן אינו זוכה, אף דאיכא דעת אחרת מקנה, - ובתשו' חי' הרי"מ אהע"ז סימן כ"ג כתב לפרש הטעם בזה, ז"ל, דכל קנין צריך שיהי' הקנין בעצמו מורה שנעשה הדבר שלו וכו', וממילא בקטן שאינו מבחין בין צרור כו' אין משיכתו מורה כלל שנעשה הדבר שלו, עכ"ל, וזה ע"ד מש"נ מד' הראב"ד, דמעשה משיכה הראוי לקנות, הוא רק כשהוא נוטל את החפץ לעצמו ע"י המשיכה, אך בקטן שאינו מבחין בין צרור וכו', דמשיכתו ל"ה כלל מעשה לקיחה לעצמו, אינה ראוי' לקנות כלל, וע"כ אינו קונה בזה אף דאיכא דעת אחרת מקנה.[[2]](#footnote-3)

ד] **ונפ"מ** רבתא בזה לדינא, במש"כ הראשונים דהא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו לא קנה, הוא רק בנכסי הגר דליכא דעת אחרת מקנה, אך בנכסי חבירו דאיכא דעת אחרת מקנה קנה אף בכה"ג, - ונראה לפ"ד הראב"ד, דכ"ז הוא כשהי' הקונה סבור שהוא שלו, דמעשה החזקה שהוא עושה בתורת בעלים, הוי מעשה הראוי לקנות, ואך דל"מ משום דלא נתכוין לקנות, וע"ז מהני הא דדעת אחרת מקנה, דה"ה קונה בלא כוונה, אך אם ידע הקונה שהוא של חבירו, ובא ועדר בה לצורך חבירו, הרי דאף אם נתכוין חבירו להקנות לו, לא קנה, כיון דמעשה החזקה שעשה לצורך חבירו, אי"ז מעשה הראוי לקנות כלל, ובזה ל"מ מידי הא דאיכא דעת אחרת מקנה.

**ושמעתי** לדון עוד לפ"ז, דהנה בתורת גיטין סימן קל"ט כתב, דאף דמהני הגבהה בגט, היינו רק כשהיא מתגרשת מדעתה, אך כל שמגרשה בעל כרחה ל"מ הגבהה, עיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, - ולפ"ד הראב"ד נראה דיש טעם אחר בזה, דכיון דהגבהה ל"ה מעשה הראוי לקנות כלל, אלא כשהוא בא ליטלו לעצמו ע"י ההגבהה, ע"כ בגירושין בעל כרחה, דאין האשה חפצה כלל בקבלת הגט, ואין דעתה ליטלו לעצמה, אין ע"ז תורת הגבהה כלל.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ה] **והנה** הרשב"א כתב בטעם הא דמדד לוקח לא קנה, ז"ל, ולי הי' נראה דלא קנה ומטעמא אחרינא, דכל שאינו מתכוין לקנות בה לא קנה, דומה למה שאמרו ביבמות וכו' למחזיק בנכסי הגר וכסבור שלו הן לא קנה, ומיהו אפשר דשאני התם דליכא דעת אחרת מקנה, אבל היכא דאיכא דעת אחרת מקנה קנה, עכ"ל.

**ויש** להעיר במש"כ הרשב"א ללמוד לדין זה דכשלא נתכוין לקנות במדידה לא קנה, מהא דהעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו לא קנה, ולכאו' הרי שאני התם דאין לו גמ"ד לקנות כלל, ומשא"כ הכא שיש לו גמ"ד לקנות, ואך שלא נתכוין לקנות ע"י המשיכה.

ו] **ונראה** די"ל בזה, דהנה הנתיה"מ בסימן קצ"ז סק"ד כתב, ז"ל, אמנם בקנין בעינן דעת מקנה ודעת קונה, והאומדנא נראה דאינו מועיל רק לתקן דעת מקנה, אמנם במקום דלא נתכוין הקונה לקנות בהקנין נראה דאפילו איכא אומדנא דמוכח דאילו הוי ידע הוי קונה נראה דלא קנה כל כמה דלא נתכוין לקנות בקנין זה, דכל הקנינים בעינן שיהי' כונה לשם קנין, וראי' לזה דהא עודר בנכסי הגר וכסבור שהן שלו לא קנה, אף דאיכא אומדנא דמוכח טובא דאילו הוי ידע שהן נכסי הגר ודאי דהוי מתכוין לקנות, אפ"ה לא קנה מטעם דקנין בלא כונה לאו קנין הוא, עכ"ל.

**והנה** לפי דבריו נמצא, בדין עודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו, דאם באנו לדון משום עיקר דין דעת קנין דל"מ חייל הקנין בלא הגמ"ד דהקונה, הרי דלזה שפיר מהני האומדנא, דומיא דהא דמהני האומדנא לדין דעת מקנה, והא דלא קנה הוא משום דאיכא דין בפנ"ע דבעינן כונה לשם קנין, ובעינן שיתכוין לקנות בקנין זה.[[4]](#footnote-5)

**ולפ"ז** שפיר למד הרשב"א להא דאינו קונה במדידה כשלא נתכוין לקנות בה, מהא דהעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו לא קנה, ולא תיקשי דשאני התם דאין לו גמ"ד לקנות כלל, - והיינו משום דבאמת גם התם חשיב דאית לי' גמ"ד לקנות, דע"ז מהני האומדנא, וכל הא דלא קנה הוא משום דבעינן כונה לקנות בקנין זה, וע"כ ה"נ הכא כשמדד ולא משך, אף דיש לו גמ"ד לקנות, מ"מ כיון שלא נתכוין לקנות ע"י המדידה, אינו קונה.[[5]](#footnote-6)

ז] **והנה** יש מקום לדון לפ"ז, במש"כ הראשונים בכ"ד דכל דאיכא דעת אחרת מקנה קונה אף בלא כוונה, ולפמש"נ יתכן דכ"ז הוא רק היכא דאיכא לעיקר הגמ"ד לקנות, ואך דמ"מ ל"מ משום דלא נתכוין לקנות בקנין זה, וע"ז הוא דמהני הא דאיכא דעת אחרת מקנה, אך כל דליכא לעיקר הגמ"ד לקנות, י"ל דל"מ בזה דעת אחרת מקנה.

**אך** לדעת התוס' ודעימייהו דקטן זוכה מדאורייתא בדאיכא דעת אחרת מקנה, לכאו' מוכח דאף היכא דליכא לעיקר הגמ"ד לקנות, שפיר מהני דעת אחרת מקנה, ושמא י"ל, דאף בקטן דאין לו דעת, מ"מ כל דאיכא אומדנא דאם הי' לו דעת הי' דעתו לקנות, חשיב זה כדעת לקנין, וצ"ע בזה.

**ג**

ח] **והנה** משמעות ד' הרשב"א דס"ל לעיקר, דכיון שלא נתכוין לקנות במדידה אינו קונה אף דאיכא דעת אחרת מקנה,[[6]](#footnote-7) ואך שכתב דאפשר דמהני הא דאיכא דעת אחרת מקנה שיקנה בלא כוונה, - וכ"נ מד' הרשב"א לעיל מ"א א', עיי"ש שהביא ד' הראב"ד דמה שאמרו התם דאם הי' רב ענן מחזיר את הגדר מדעת חבירו, הי' קונה בחזקה, אף דרב ענן הי' סבור שהוא שלו, הוא משום דאיכא דעת אחרת מקנה, והרשב"א כתב לישב בע"א, ומשמע דפליג ע"ד הראב"ד וס"ל דאף היכא דאיכא דעת אחרת מקנה לא קנה בלא כוונה.

**וכ"נ** גם מד' הרשב"א בתשו' ח"ד סימן ר"מ, עיי"ש שכתב דבגונא שנתן הלוה את הפירעון בחצירו של המלוה בלא דעתו, כדי שיהא בידו לישבע שפרע לו, לא קנה, ועיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, ואפי' הניחם במקום שרואה אותם שם המלוה, לא קנתה לו חצירו, שסבור שהם שלו ולא של זה שנתנם שם, ובכי הא לא קנתה לו חצירו, דחצירו כידו, ואילו הגבי' מעות של הפקר וסבור שהם שלו לא קנה, וכדגרסינן ביבמות בפרק ר"ג העודר בנכסי הגר וכסבור שלו הן לא קנה, עכ"ל,[[7]](#footnote-8) והרי דאף דהתם דעת הלוה להקנותם לו ואיכא דעת אחרת מקנה, מ"מ לא קנה בלא כוונה.

ט] **אמנם** כבר הקשו בזה בסתירת ד' הרשב"א למש"כ בגיטין כ' ב', שכתב במה שאמרו התם דזקן שאני דידע לאקנויי, ודגברא שאני דידע לאקנויי, וכתב הרשב"א, ז"ל, קשיא לי אשמעתין אפי' כי מקנה להו זקן ומלוה מאי הוי, הא לווין לא ידעו וכו' וכיון שכן היאך קונין ואינהו לא ידעי דזקן מקנה להו, ומ"ש מההיא דאמרי' וכו' העודר בנכסי הגר וסבור דשלו הן לא קנה, וי"ל דשאני הכא דאיכא דעת אחרת מקנה, עכ"ל, והרי דס"ל דכל דאיכא דעת אחרת מקנה קונה בלא כוונה, והוכיח כן מסוגיית הגמ' שם, וזה שלא כדבריו בכל הני דוכתי, דאף במקום דאיכא דעת אחרת מקנה אינו קונה בלא כוונה, ועמש"כ בזה בהגה' ברוך טעם לקצוה"ח סימן ער"ה סק"ד, ונת' להלן ענף ט'.

**עוד** צ"ע בזה ממש"כ הרשב"א בגיטין ס"ה א', ובתשו' ח"ד סימן רמ"ב, דקטן אית לי' זכי' מדאורייתא כשיש דעת אחרת מקנה, - ולכאו' כיון דקטן אין לו דעת, ואפ"ה כל דאיכא דעת אחרת מקנה ה"ה קונה, הדין נותן דה"נ יהני בגדול שלא נתכוין לקנות, כל דאיכא דעת אחרת מקנה, וכ"ה בקצוה"ח סימן רל"ה סק"ד וסימן רמ"ג סק"ה וסימן ער"ה סק"ד, דהא דקטן זוכה מדאורייתא בדאיכא דעת אחרת מקנה, הוא חד דינא עם הא דמי שלא נתכוין לקנות קונה בדאיכא דעת אחרת מקנה, וזה דלא כמש"כ הרשב"א בכל הני דוכתי דאף במקום דאיכא דעת אחרת מקנה אינו קונה בלא כוונה.

י] **עוד** צ"ע בזה בד' הרמ"ה, דהנה הרמ"ה לעיל מ"א א' אות קט"ו כתב, ז"ל, ואע"ג דקי"ל העודר בנכסי הגר וכסבור של ישראל הן לא קנה, דעת אחרת מקנה אותן שאני, עכ"ל, והרי שדעתו כדעת הראב"ד ודעימי', דכל דאיכא דעת אחרת מקנה, ה"ה קונה בלא כוונה.

**וקשיא** טובא שדבריו סותרים למש"כ לעיל נ"ג ב' אות רכ"ד, ז"ל, ולא תימא ה"מ בנכסי הגר, אלא אפי' בנכסי חבירו נמי הכין דינא וכו', ואי לא ידע דבמידי דאית לי' זכי' לאחזוקי בי' קא עביד לא קני, תדע דהא קידושי אשה אפי' ביבמתו נמי כנכסי חבירו דמי דלא תפסי בהו קידושין אלא מדעתא דתרוייהו, וקא מדמינן לה למחזיק בנכסי הגר דבעי כוונה לקנות, דש"מ דלהא מילתא כי הדדי נינהו, וה"ה בנכסי חבירו דחד טעמא נינהו וכו', עכ"ל,[[8]](#footnote-9) והרי דהא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו לא קנה, הוא אף בנכסי חבירו דאיכא דעת אחרת מקנה, וזה דלא כמש"כ הרמ"ה גופי' לעיל מ"א א' דהיכא דאיכא דעת אחרת מקנה, ה"ה זוכה אף כשהוא סבור שהוא שלו.

**ד**

יא] **ונראה** לישב, דהנה בעיקר הך דינא דבדעת אחרת מקנה קונה אף בלא כוונה ואף בקטן, כתב הקצוה"ח בסימן רל"ה סק"ד בדעת הרמב"ם דהוא מדין זכי', אלא שהנותן זוכה לו, ואע"ג דבעלמא לא מצי נותן גופי' לזכות למקבל אלא צריך מקבל בעצמו לזכות או ע"י אחר, הכא שאני שהמקבל בעצמו זוכה, אלא שאין לו דעת או שלא נתכוין לזכות, ובזה כל דאיכא דעת נותן, הנותן בעצמו זוכה לו,[[9]](#footnote-10) ועיי"ש שכתב בדעת התוס' דפליגי ע"ז וס"ל דאי"ז מדין זכי'.

**וכ"ה** להדיא בד' הרמ"ה לעיל מ"א א', ז"ל, ואע"ג דקי"ל העודר בנכסי הגר וכסבור של ישראל הן לא קני, דעת אחרת מקנה אותן שאני, דקי"ל זכין לו לאדם שלא בפניו, וכי תימא מי דמי התם ההוא דמזכי לי' על ידי' קא מיכוין למזכי לי', הכא ליכא מאן דמיכוין למיזכי לי', חצירו תוכיח דלי"ל דעתא למזכי וזכיא לי' במתנה אפי' שלא בפניו, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דהא דמהני דעת אחרת מקנה שיקנה אף בלא כוונה, הוא מדינא דזכי'.

**ובשערי** ישר ש"ז פי"ב ופט"ו כתב, דהא דבדעת אחרת מקנה הוא קונה אף בלא כוונה, הוא משום היכא דאיכא דעת אחרת מקנה נעשה הקנין ע"י המקנה, והיינו דבכל הקנאה מהני שיהא הקנין מצד המקנה, ול"ב אלא להתרצות הקונה, וכ"כ הגרש"ש בקונט' השליחות סימן ט"ז, עיי"ש, וכ"נ מד' החת"ס בע"ז ע"א א'.

יב] **אמנם** צ"ע בזה במש"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין, דאם בדעת אחרת מקנה ה"ה קונה בלא כוונה, הרי דמה"ט מדד ולא משך קנה, אף שלא נתכוין לקנות, והנה הרי בפשוטו כמו שהלוקח לא נתכוין לקנות במדידה, ה"נ המוכר לא נתכוין להקנות במדידה, ואם הא דבדעת אחרת מקנה הוא קונה בלא כוונה, הוא מדין זכי' או משום דסגי או בדעת המקנה או בדעת הקונה, הרי דהדין נותן, דכי היכי דבדעת הקונה לא סגי במה שהוא מתרצה לקנות, אלא בעינן שיהא דעתו לקנות במדידה זו, ה"נ לא תועיל דעת המקנה, כשלא נתכוין להקנות במדידה זו, דמ"ט יהא עדיף דעת המקנה מדעת הקונה.

**ובאמת** כבר עמד ע"ז הנתיה"מ בסימן ר' סקי"ד, וכתב לפרש בזה מש"כ הראב"ד דאף אם מדד הלוקח לא קנה משום שלא נתכוין לקנות, ואף דאיכא דעת אחרת מקנה, והיינו משום דל"מ דעת אחרת מקנה, אלא אם בשעה שעשה הקונה הקנין בלא כונת קנין נתכוין המקנה לקנין, משו"ה קנה כיון שנעשה הקנין בכונת קנין מהמקנה, דאין חילוק בין כשהי' בשעת קנין כונת קנין מהמקנה או כונת קנין מהקונה, ומשא"כ הכא דאף המקנה לא נתכוין להקנות במדידה, עכ"ד, וכ"כ בגליונות ברוך טעם לקצוה"ח סימן ער"ה סק"ד.[[10]](#footnote-11)

**אמנם** הנה מד' הרשב"א והריטב"א שכתבו דמהני הא דאיכא דעת אחרת מקנה שיקנה במדידה אף שלא נתכוין לקנות, מבו' דאף דגם המקנה לא נתכוין להקנות לו במדידה, מ"מ מהני בזה הא דאיכא דעת אחרת מקנה שיקנה בלא כוונה,[[11]](#footnote-12) וגם מד' הראב"ד אין מקור שנחלק ע"ז, שכבר נת' לעיל ענף א' דבדבריו מבו' דלא אתי עלה משום שלא נתכוין לקנות, אלא משום דהויא המדידה לצורך שניהם ואינה מעשה הראוי לקנות כלל, ולפ"ז מוכח דהא דבדעת אחרת מקנה קונה בלא כוונה, אי"ז מדין זכי' או משום דסגי בדעת המקנה, אלא טעם אחר יש בזה.[[12]](#footnote-13)

יג] **ועיקר** הך מילתא שנתבאר ללמוד מד' הראשונים דהא דבדעת אחרת מקנה הוא קונה בלא כוונה, הוא אף כשגם המקנה לא נתכוין להקנות לו עכשיו, הנה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ז כתב כן, והוכיח כן ממש"כ הראשונים לעיל מ"א א' לדון במה שאמרו התם דמחילה בטעות ל"ה מחילה, דמ"ש ממוכר פירות דקל לחבירו ושמיט ואכיל, דאמרינן בב"מ ס"ז א' דמחילה בטעות הויא מחילה, ואח"כ כתבו דהא דאם הי' יודע המזכה הי' רב ענן זוכה, אף דהוא סבור שהוא שלו, הוא משום דדעת אחרת מקנה אותו שאני, ומבו' דאף דכל הא דהי' רב ענן זוכה בלא כוונה הוא משום דעת אחרת מקנה, מ"מ אלמלי הא דמחילה בטעות ל"ה מחילה, שפיר הי' רב ענן זוכה אף שחבירו לא נתכוין להקנות לו, עכ"ד.[[13]](#footnote-14)

יד] **ונראה** דיש ללמוד לזה גם מד' הריטב"א ביבמות נ"ב ב', שכתב במה שאמרו שם דטעמא דרבי דהחולץ ליבמתו וחזר וקידשה לשם יבמות א"צ הימנו גט, הוא משום דהוי כעודר בנכסי הגר וכסבור שלו הן דלא קני, ופרכינן עלה דל"ד, דהתם לא קא מכוין למיקני, הכא קא מכוין למיקני, וכתב הריטב"א, ז"ל, אבל הכא הא מכוון למיקני, פי' דאפי' תימא דבהא דעת אחרת מקנה דיבמה ל"מ כלום, דבדידי' תלא רחמנא וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בד' הריטב"א, דאם הי' מהני דעת אחרת מקנה דיבמה, ול"ה אמרינן דבדידי' תלא רחמנא, הוו חיילי הקידושין שקידשה לשם יבמות, אף אם הו"ל כעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו, שלא נתכוין לקנות אלא מכח ייבומי אחיו, - והנה הרי התם, כ"ה דהוא הי' סבור שהוא קונה אותה מכח ייבומי אחיו, גם היא היתה סבורה כן, ואפ"ה מהני הא דאיכא דעת אחרת מקנה, שיחולו הקידושין.

טו] **ולפמש"נ** מכל הני דוכתי דהא דבדעת אחרת מקנה הוא קונה בלא כוונה, הוא אף כשגם המקנה לא נתכוין להקנות לו עכשיו, מוכח דהא דבדעת אחרת מקנה קונה בלא כוונה, אי"ז מדין זכי' או משום דסגי בדעת המקנה, דא"כ ודאי הוה בעינן שיתכוין המקנה להקנות לו עכשיו, דלא עדיף דעת המקנה מדעת הקונה, אלא טעם אחר יש בזה, וזה צריך פירוש.

**ה**

טז] **ולמדנו** הטעם בזה מד' התוס' בפסחים צ"א ב', בדין זכי' לקטן, ז"ל, וי"ל דדוקא מציאה אבל מתנה דדעת אחרת מקנה אותו עדיף כדמסיק בשנים אוחזין, עכ"ל, ומבו' מדבריהם, דהא דבדעת אחרת מקנה יש זכי' לקטן, הוא מיסוד א' עם מה שאמרו בב"מ י"א ב' דבמתנה דדעת אחרת מקנה אותן, ומהני חצר שאינה משתמרת אף שאינו עומד בצידו.

**והנה** אם הא דבדעת אחרת מקנה יש זכי' לקטן, הוא מדין זכי', או משום דמהני ההקנאה מצד המקנה, הרי לכאו' אי"ז ענין כלל להא דבדעת אחרת מקנה מהני חצר שאינה משתמרת.[[14]](#footnote-15)

**ונראה** דדבריהם מתפרשים לפמש"כ רש"י בב"מ שם, דהא דבמתנה מהני אף חצר שאינה משתמרת, הוא משום דדעת אחרת מקנה אותן ולא מהפקירא קנו ונוחה מתנה זו ליקנות, ומה"ט נמי כל דדעת אחרת מקנה יש זכי' לקטן, משום דנוחה מתנה זו ליקנות, וע"כ ה"ה נקנית לקטן אף דאין לו דעת.

**ועיקר** הך מילתא דכל דדעת אחרת מקנה הוא נקנה בקל, מצינו גם בד' הרשב"א לעיל ע"ו ב', שכתב בטעם הא דמהני הגבהה ברשות מוכר, ז"ל, דשאני הכא דאיכא דעת אחרת מקנה, וכיון דעקר מן החצר ממש אין אוירו חשוב כ"כ שלא תקנה שם הגבהתו, עכ"ל, והרי דאף דאם הוה משכחת במציאה כה"ג ל"ה ההגבהה קונה לו, וכמש"כ הרשב"א שם ללמוד מסוגיית הגמ' בב"מ ק"ב א', מ"מ כל דאיכא דעת אחרת מקנה, מהני ההגבהה לקנות לו.[[15]](#footnote-16)

יז] **ויש** להוסיף בזה, דהנה מצינו דבר חידוש בתו"י יבמות נ"ב ב', עיי"ש שהק' בהא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו דלא קנה, ממה שאמרו בב"ק בהופך את הגלל דקנה, וכתבו, ז"ל, דהתם בקניית מטלטלין א"צ כונה, דלא אלים חזקת הבעלים עליהם דהם נכסים שאין להם אחריות ונקנין בקל, אבל בקרקע אלים חזקת הבעלים עליהן, וצריך כונה לקנותה קודם שתצא מרשות הבעלים, עכ"ל,[[16]](#footnote-17) והרמב"ן שם הביא לדבריהם ותמה ע"ז, ומבו' בדבריהם, דאף כשלא נתכוין לקנות, יש ע"ז תורת מעש"ק, ואך דלא סגי בזה לקנות, ובדברים הנקנין בקל סגי בזה לקנות, ועד"ז מצינו באו"ז ב"מ סימן כ"ד שכתב, דהגבהה ג"ט קונה אף שלא נתכוין לקנות, ורק הגבהה טפח אינה קונה בלא כוונה, עיי"ש, - וזה ע"ד מש"נ בטעם הא דבדעת אחרת מקנה קונה בלא כוונה, הוא משום דנוחה מתנה זו ליקנות והיא נקנית בקל.

יח] **ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דבדעת אחרת מקנה הוא קונה בלא כוונה, אף דגם המקנה לא נתכוין להקנות לו, שהרי אף דהמקנה לא נתכוין להקנות לו בקנין זה, מ"מ ודאי דאיכא לעיקר דעת המקנה להקנות, דאל"כ אף אם נתכוין הקונה לקנות, ל"מ לקנות בלא דעת המקנה, וכיון דיש בזה דעת אחרת מקנה, ה"ז נקנה בקל, וע"כ ה"ז נקנה אף בלא כוונה.

**ו**

יט] **ובזה** נראה לישב סתירת ד' הרמ"ה, שכתב לעיל מ"א א' דבדעת אחרת מקנה קונה בלא כוונה, ולעיל נ"ג ב' כתב דאף בנכסי חבירו אינו קונה בלא כוונה, - דהנה הרי בד' הרמ"ה לעיל מ"א א' מבו' דהא דבדעת אחרת מקנה קונה בלא כוונה, הוא מדין דזכי', וכמש"נ לעיל סקי"א, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא כשנתכוין המקנה להקנות, דמדינא דזכי' מהני דעת המקנה לקנות לקונה, אך כל שלא נתכוין המקנה להקנות, אינו קונה בלא כוונה.

**ולפ"ז** נראה, דד' הרמ"ה לעיל נ"ג ב' קיימי בכה"ג דאף המקנה לא נתכוין להקנות, וכאשר כן נראה ממה שהוכיח שם כן מההיא דיבמות נ"ב ב', דהתם אף דעת האשה הי' להתקדש לו לשם יבמות, וכמש"נ לעיל סקי"ד, ונידון הרמ"ה שם הי' דשמא בדעת אחרת מקנה דהיא נקנית בקל, וכמש"כ הרמ"ה לעיל בפ' חזקת באות רל"ג ובאות רנ"ו ה"ז נקנה אף בלא כוונה, וע"ז הוכיח הרמ"ה דהא דל"מ קנין "בלא כוונה", הוא אף בדעת אחרת מקנה, - אך מ"מ כל שדעת המקנה להקנות לו, ה"ה נקנה, דאף דגם בדעת אחרת מקנה ל"מ לקנות בלא כוונה, הרי מ"מ כיון שנתכוין המקנה להקנות לו, מהני דעת המקנה לקנות לו מדינא דזכי', והוי כמו שנתכוין הקונה לקנות, וע"כ שפיר הוא קונה.

כ] **ולפ"ז** נראה לישב גם סתירת ד' הרשב"א, שנקט לעיקר בסוגיין ולעיל מ"א א' ובתוה"ב דאף בדעת אחרת מקנה אינו קונה בלא כוונה, ובגיטין כ' ב' כתב דבדעת אחרת מקנה הוא קונה בלא כוונה, וכ"כ בכ"ד דיש זכי' לקטן מדאורייתא בדעת אחר מקנה, - ולפמש"נ נראה, דהנה בקצוה"ח סימן רל"ה סק"ד כתב בדעת הרשב"א, דהא דבדעת אחרת מקנה יש זכי' לקטן, הוא מדינא דזכי', עיי"ש, ולפ"ז הרי נמצא דכל הא דבדעת אחרת מקנה הוא קונה בלא כוונה, הוא רק כשנתכוין המקנה להקנות, וכנ"ל.

**ובזה** ניחא מה שנקט הרשב"א בסוגיין לעיקר דכיון שלא נתכוין לקנות במדידה אינו קונה, דהכא הרי כמו שלא נתכוין הלוקח לקנות במדידה, אף לא נתכוין המקנה להקנות לו במדידה, וכמש"כ הנתיה"מ ודעימי' ונת' לעיל סקי"ב, וע"כ אינו קונה בלא כוונה, - ואך שנסתפק הרשב"א דשמא כיון דדעת אחרת מקנה אותו עדיף והוא נקנה בקל, ה"ה נקנה אף בלא כוונה, ובזה הוא שנקט לעיקר דאף בדעת אחרת מקנה אינו נקנה בלא כוונה, ול"מ אלא כשנתכוין המקנה להקנות לו, דמדינא דזכי' מהני דעת המקנה לפעול את ההקנאה, והוי כמו שנתכוין הקונה לקנות.[[17]](#footnote-18)

**וניחא** נמי מה שנקט הרשב"א לעיל מ"א א' בההיא דרב ענן דאם ל"ה מתכוין לקנות ל"ה קונה אף דאיכא דעת אחרת מקנה, די"ל דס"ל דהתם אף אם הי' יודע חבירו שנכנס לשלו, והי' מתרצה שיקנה רב ענן למקום זה, מ"מ ל"ה בזה אלא התרצות בעלמא, וודאי לא נתכוין חבירו לזכות לרב ענן, ול"ד לד' הרשב"א בגיטין דהזקן והמלוה ידעי לאקנויי, ודעתם לזכות להם את השטר, וכן בנותן מתנה לקטן, כיון שאמר לו שהוא נותן לו, יש בכלל דעתו לזכות לו, וע"כ ל"מ רב ענן לזכות בזה בלא כוונה, דאף בדעת אחרת מקנה אינו קונה בלא כוונה.[[18]](#footnote-19)

**ובזה** מתישב גם מש"כ הרשב"א בתשו' ח"ד סימן ר"מ, דבגונא שנתן הלוה את הפירעון בחצירו של המלוה בלא דעתו לא קנה, משום דסבור שהוא שלו, והוי כעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו דלא קנה, ואף דאיכא דעת אחרת מקנה, והיינו משום דהתם ל"מ דעת הלוה לזכות למלוה מדינא דזכי', כיון דהי' זה חובתו של המלוה, וכמש"כ הרשב"א שם לעיל מינה דמה"ט ל"מ בזה חצר מטעם שליחות דחובתו היא, וע"כ אינו קונה בלא כוונה.

**ז**

כא] **אמנם** הנה צ"ע לפ"ז בד' הרמ"ה שכתב בסוגיין דאם מדד לוקח קנה, ותיקשי דמ"ט הוא קונה בלא כוונה, ולא מצינו לפרש דהוא משום דאיכא דעת אחרת מקנה, שהרי לדעת הרמ"ה גופי' אף בדעת אחרת מקנה אינו קונה בלא כוונה, אא"כ נתכוין המקנה להקנות לו בכך, והכא הרי אף המוכר לא נתכוין להקנות לו במדידה.

**ובפשוטו** צ"ל בזה בחד מתרי גווני, או דס"ל כמש"כ המאירי בסוגיין דבאמת דעת הלוקח לקנות במדידה, וכ"נ בד' הריטב"א דהכי הוא סתמא דמילתא, וע"כ הוא קונה, או דס"ל כמבו' בד' הקצוה"ח בסימן ער"ה סק"ד דאף דהכא אין דעת הלוקח לקנות במדידה, מ"מ דעת המוכר הוא להקנות לו בכל קנין שיעשה.

כב] **אמנם** י"ל עוד בזה, לפמש"כ במחנ"א משיכה סימן ד' בדעת התוס' וש"ר בגיטין ס"א א', דכל שהוא מתעסק בזכי' ה"ה קונה אף שלא נתכוין לקנות בקנין זה, ולפ"ז י"ל דע"כ הכא שהוא מתעסק בזכי', אף שלא נתכוין לקנות במדידה, ה"ה קונה.[[19]](#footnote-20)

**אך** לכאו' זה נסתר ממש"כ הרמ"ה לעיל נ"ג ב' אות רכ"ה, בבונה פלטרין בנכסי הגר, דאם הוו הלבנים מנכסי הגר, אינו זוכה בהן אף שהגביהן, כיון כיון דלאו אדעתא דמקננהו בעלמא אגבהינו אלא להפוכי בהן אדעתא דבנינא קא מכוין, עכ"ד, והביאו הטור בסימן ער"ה, וכתב בשם הרא"ש דפליג ע"ז, ולכאו' גם התם חשיב דהוא מתעסק בזכי', ואפ"ה אינו קונה את הלבנים בלא כוונה, אך שמא התם לא חשיב דהוא מתעסק בזכיית את הלבנים, כיון שאין דעתו לקנות את הלבנים בפנ"ע, אלא לקנות את הפלטרין כולו, וצ"ע בזה.

כג] **ובעיקר** הנידון אם כל שהוא מתעסק בזכי' ה"ה קונה אף בלא כוונה, צ"ע בזה בסתירת ד' הרשב"א, דבסוגיין נקט דאינו קונה במדידה בלא כוונה אף שהוא מתעסק בזכי', וכ"נ ממש"כ בחי' הר"ן בב"מ י' א' בשם הרשב"א בההיא דגלי אדעתי' דבד' אמות לא ניח"ל דליקני, עיי"ש, ובגיטין ס"א א' כתב דאם נטל ביד קנה אף שלא נתכוין לזכות, ולכאו' הוא משום דהוא מתעסק בזכי'.

**והנה** אמנם י"ל דמש"כ בגיטין שם דכה"ג קנה, אי"ז משום שהוא מתעסק בזכי', אלא משום דידו של אדם קונה לו שלא מדעתו, וכמש"כ כן המהרי"ט בתשו' ח"א סימן ק"נ, - אך ג"ז אינו מתישב עם מש"כ הרשב"א בתשו' ח"ד סימן ר"מ דאף חצירו אינו קונה לו כשהוא סבור שהוא שלו, וכ"נ גם מד' הרשב"א בגיטין כ' ב' דאף ידו אינו קונה לו כשאינו מתכוין לקנות, דבפשוטו דבריו התם קיימי אף בקנין יד, וכמש"כ כן בגל' ברוך טעם לקצוה"ח סימן ער"ה, ונת' להלן סקכ"ד, והרי שדעתו כדעת התוס' לעיל נ"ד א' דאין חצירו קונים לו שלא מדעתו, כשהוא יודע שהוא בחצר ואינו מתכוין לקנות, וצ"ע בזה.

**ח**

כד] **במל"מ** פכ"ט ממכירה הי"א נקט, דלדעת רש"י ודעימי' בב"מ י"ב א' דהפקר מדעת חשיב כדעת אחרת מקנה, קטן זוכה בהפקר מה"ת.

**אך** בנתיה"מ סימן רע"ג סק"א הוכיח מסוגיית הגמ' בגיטין ל"ט א' דאין קטן זוכה מה"ת בהפקר, ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בזה, ז"ל, וצ"ל דאף רש"י מודה דלענין שאר דברים לא חשיב הפקר דעת אחרת מקנה, רק לענין חצר שאינה משומרת במשומר לדעת המפקיר סגי, עכ"ל, והיינו דאזיל כדעת הסוברים דהא דבדעת אחרת מקנה ל"ב חצר המשתמרת, הוא משום דה"ז משתמר לדעת המקנה, וזהו שכתב דמה"ט הוא דאף הפקר חשיב כדעת אחרת מקנה, משום דמהני מה דה"ז משתמר לדעת המפקיר, אך לענין שאר מילי לא חשבינן להפקר כדעת אחרת מקנה.

**וצ"ב** דבההיא דהתם דזרק ארנקי וכו', מ"ט חשיב דמשתמר לדעת המפקיר, והרי אין המפקיר משמרו כלל, וגם ל"מ לעכב על שאר בנ"א מליטלו, - ולכאו' בע"כ דמש"כ רש"י דהפקר חשיב כדעת אחרת מקנה, הוא לטעמי' דס"ל דהא דבדעת אחרת מקנה ל"ב חצר המשתמרת, הוא משום דנוחה מתנה זו ליקנות, ואף הפקר חשיב כדעת אחרת מקנה לענין זה.

כה] **ואמנם** הנה בעיקר מש"כ המל"מ דקטן זוכה בהפקר מדאורייתא משום דחשיב כדעת אחרת מקנה, צ"ע, דאם הא דבדעת אחרת מקנה יש זכי' לקטן, הוא מדין זכי', או משום דסגי בהקנאת המקנה, לכאו' אין לנו לחשוב הפקר כדעת אחרת מקנה לענין זה, שהרי בשעה שבא הקטן לזכות בהפקר, אין המפקיר מתכוין כלל לזכות לו.[[20]](#footnote-21)

**ונראה** דיש ללמוד מד' המל"מ, דהא דבדעת אחרת מקנה יש זכי' לקטן, הוא משום דכל דדעת אחרת מקנה נוחה מתנה זו ליקנות, וע"כ יש בזה זכי' לקטן, וע"כ ס"ל דה"נ בהפקר דחשיב כדעת אחרת מקנה דנוחה מתנה זו ליקנות, יש זכי' לקטן.

כו] **אך** יש להעיר לפ"ז בד' הקצוה"ח בסימן שס"ב סוסק"א דמבו' בדבריו דפשיטא לי' דלדעת רש"י קטן זוכה בהפקר, - ולכאו' למש"כ הקצוה"ח גופי' בכ"ד בדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דבדעת אחרת מקנה יש זכי' לקטן הוא מדין זכי', הדין נותן דאין זכי' לקטן בהפקר אף אם חשבינן לי' כדעת אחרת מקנה, ורק למש"כ בדעת התוס' דהא דבדעת אחרת מקנה יש זכי' לקטן הוא מטעמא אחרינא, י"ל דאף בהפקר יש זכי' לקטן, והקצוה"ח סתם בזה ולא תלה לזה בפלוגתא זו.

**ושו"ר** באבנ"מ סימן מ"ג סק"ב דאזיל שם כדעת הרמב"ם דהא דיש זכי' לקטן בדעת אחרת מקנה הוא מדין זכי', וכתב שם דה"נ יש זכי' לקטן בהפקר לדעת רש"י דהפקר חשיב כדעת אחרת מקנה, והרי דס"ל דלדעת רש"י שייך לדון בהפקר משום דין זכי', וצ"ע בזה.

ט

כז] **נת'** לעיל ענף ג' לתמוה בסתירת ד' הרשב"א, שנקט לעיקר בסוגיין ולעיל מ"א א' דאף בדעת אחרת מקנה אינו קונה בלא כוונה, ובגיטין כ' ב' כתב דבדעת אחרת מקנה הוא קונה אף בלא כוונה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ בכ"ד דיש זכי' לקטן מדאורייתא בדעת אחרת מקנה.

**וראיתי** בהגה' ברוך טעם לקצוה"ח סימן ער"ה סק"ד שכתב לישב סתירת ד' הרשב"א מההיא דגיטין, ז"ל, דבמעשה דזקן הגיעו השטרות ליד הלווים והי' קנין יד שהוא קנין חצר, ואף דבכה"ג לא שייכא הקנין מצד ידו וחצירו הקונים לאדם שלא מדעתו כמש"כ התוס' ב"ב נ"ד א', מ"מ כיון דאיכא דעת אחרת מקנה קנה אבל מהא ליכא למשמע מינה לענין קנין חזקה שיועיל אף חזקה היכא דהוא סבור שהוא שלו מחמת דעת אחרת מקנה, די"ל כיון שהוא סבור שהוא שלו לא מיקרי כלל שם חזקה והוי כדעת אחרת מקנה בלי שום קנין, עכ"ל.

**וביאור** דבריו, דהרי הא דבדעת אחרת מקנה הוא קונה אף בלא כוונה, הוא רק משום דאף מעש"ק בלא כוונה יש עליו תורת מעש"ק הראוי לקנות, אך אם אין עליו תורת מעש"ק הראוי לקנות, לא יועיל הא דאיכא דעת אחרת מקנה, ובזה יש לחלק דבידו וחצירו הקונים שלא מדעתו, וחזינן דיש ע"ז תורת מעש"ק הראוי לקנות אף בלא כוונה, הרי דהגם דהיכא דיודע שהוא שם ואינו מתכוין לקנות לא קנה, משום דבכה"ג ליכא לדעת הקנין, מ"מ מהני בזה הא דאיכא להקנאת המקנה, ומשא"כ בקנין חזקה די"ל דבלא כוונה אי"ז כלל מעש"ק הראוי לקנות, ע"כ אינו קונה אף בדאיכא דעת אחרת מקנה.

כח] **ולפי** דבריו י"ל גם מש"כ הרשב"א דקטן יש לו זכי' מדאורייתא בדעת אחרת מקנה, די"ל דכיון דקטן יש לו מעשה, ע"כ שפיר יש על המעש"ק דילי' תורת מעש"ק הראוי לקנות, וכל הא דאינו זוכה מדאורייתא, הוא משום דאין לו דעת קנין, וע"ז מהני שפיר דעת המקנה, ומשא"כ בחזקה בלא כוונה, דאי"ז כלל מעש"ק הראוי לקנות, ל"מ בזה דעת אחרת מקנה.

כט] **אמנם** הנה לא נתישב בדבריו ד' הרשב"א בתשו' ח"ד סימן ר"מ, דאף בקנין חצר אינו קונה כשהוא סבור שהוא שלו, אף דאיכא דעת אחרת מקנה.

**וגם** בעיקר דבריו צ"ע ממש"כ הרשב"א בגיטין שם, ז"ל, קשיא לי אשמעתין וכו', הא לווין לא ידעו וכו' וכיון שכן היאך קונין ואינהו לא ידעי דזקן מקנה להו, ומ"ש מההיא דאמרינן וכו' העודר בנכסי הגר וסבור דשלו הן לא קנה, עכ"ל, ואם שאני בזה קנין יד מקנין חזקה, דבקנין יד אף בלא כוונה יש עליו תורת מעש"ק הראוי לקנות, ואך דלא קני משום דליכא דעת קנין, ובקנין חזקה בלא כוונה ליכא ע"ז כלל תורת מעש"ק הראוי לקנות, א"כ היאך למד הרשב"א מהא דבעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו לא קנה, דה"נ יד אינו קונה כשהוא סבור שהוא שלו, - ועוד דממש"כ הרשב"א שם לישב, דשאני הכא דאיכא דעת אחרת מקנה, משמע להדיא דכל הא דבעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו לא קנה, הוא רק משום דהתם ליכא דעת אחרת מקנה, וצ"ע בזה.

1. ואך דבד' הקצוה"ח והנתיה"מ מבו' דהוא משום דבעינן דעת לקנות בקנין זה, אך בד' הגר"א מבו' דדמי לההיא דגלי אדעתי' דבד' אמות לא ניח"ל דליקני, ובזה כתב הר"ן בב"מ י' א' דל"מ משום דאין אדם קונה בע"כ, ולפ"ז ניחא הא דאינו קונה אף דאיכא דעת אחרת מקנה, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש מקום לפרש עד"ז במש"כ הר"ן בגיטין ס"ד ב', דאף דקטן קונה בדאיכא דעת אחרת מקנה, היינו דוקא כשהגיע לידו, אבל בהקנאה אחרת כגון אגב וחליפין לא לפי שהקטן אינו יודע בדרכי הקנאה כלל, עכ"ד, וי"ל דהיינו דכיון דאין הקטן יודע בדרכי ההקנאה, אין על חליפין ואגב דידי' תורת מעש"ק כלל, וע"כ אינו קונה אף בדאיכא דעת אחרת מקנה, - אך בד' הרמב"ם בפכ"ט ממכירה ה"י והשו"ע בסימן רל"ה ס"י שכתבו דבקטנה מהני קנין סודר, ודוקא בקטן ל"מ, מבו' דטעם אחר יש בזה, ובאמת הש"ך שם סק"ג תמה על דין זה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להסתפק בדעת ש"ר שנחלקו ע"ד הראב"ד, אם הוא משום דפליגי וס"ל דאף הגבהה ומשיכה שאין נעשין כלל לצרכו, יש עליהן תורת הגבהה ומשיכה, או דלעולם מודו דהגבהה ומשיכה הנעשין שלא לצרכו אין עליהן תורת הגבהה ומשיכה כלל, ושאני הכא דהמדידה נעשית אף לצרכו, - ונפ"מ אם יועיל לדעתם כשעודר בנכסי חבירו לצורך חבירו ונתכוין חבירו להקנותם לו, ואם יועיל הגבהה בגט בעל כרחה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והך מילתא דאיכא דין בפנ"ע דבעינן כונה לשם קנין ושיהא דעתו לקנות בקנין זה, מלבד הא דבעינן גמ"ד לקנות, הוא מבו' כן ממש"כ בחי' תלמיד הרשב"א ובחי' הר"ן בב"מ י' א' בשם הרשב"א, דכל שנתכוין לקנות בקנין שאינו מועיל אינו קונה בקנין המועיל, מתרי טעמי, חדא דאין אדם קונה בע"כ, ועוד דדמי לעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו, ומבו' להדיא דיש בזה ב' דינים, חדא, דבעינן גמ"ד לקנות, ועוד, דבעינן כונה לקנין ושיהא דעתו לקנות בקנין זה.

   ובביאור הך דינא דבעינן כונה לשם קנין ודיתכוין לקנות בקנין זה, נראה דלאו היינו דבלא"ה אין ע"ז תורת מעש"ק הראוי לקנות, דא"כ ל"ה מהני בזה הא דאיכא דעת אחרת מקנה, עכ"פ להסוברים דהא דמהני דעת אחרת מקנה הוא מדין זכי' או משום דמהני קנין מצד המקנה, אלא היינו דלא חייל הקנין מכח המעש"ק בפנ"ע, אלא מכח דעתו לפעול עם המעש"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש מקום לדון עוד, דלדין דעת קנין, סגי במה שדעתו שהוא שלו והוא מתרצה בכך, ול"ב כלל שיהא דעתו לקנות עכשיו, וכל הא דאינו קונה כשהוא סבור שהוא שלו, הוא משום דבעינן כונה לקנות בקנין זה, וע"כ שפיר יש ללמוד מזה דה"נ הכא, אף שדעתו לקנות את הפירות, מ"מ כיון שלא נתכוין לקנות במדידה, אינו קונה בה.

   והך מילתא דלדין דעת קנין סגי במה שדעתו שהוא שלו, יש לסייע לזה ממה שאמרו לעיל מ"א א', דהא דל"מ כשהי' סבור הבעלים שהוא של רב ענן, הוא משום דמחילה בטעות היא, ומבו' דבלא דינא דטעות שפיר הוה חשבינן דיש בזה דעת מקנה, אף שלא הי' דעתו כלל להקנות, אלא שהי' סבור שהוא שלו, והרי דלדין דעת מקנה סגי במה שדעתו שהוא של הקונה והוא מתרצה בכך, וה"נ י"ל דלדין דעת קונה סגי בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב בית ה' ש"ב מט:, ז"ל, ואע"פ שא"א למדידה בלא הגבהה, אפ"ה אינו קונה באותה הגבהה, לפי שאינה לדעת קני', אלא לידע כמה מדות יש בו, וכדאמרינן בפרק (הזהב) [הספינה] מדד ולא משך לא קנה, עכ"ל, והרי דס"ל לדינא דמדד הלוקח ולא משך לא קנה, ומשמע בדבריו דהוא משום שלא נתכוין לקנות, ולא משום דהמדידה היא לצורך שניהם כמש"כ הראב"ד. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונתחדש בד' הרשב"א דדינא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו לא קנה, הוא אף בקנין יד וחצר, וצ"ל דאף דחצירו של אדם קונה לו שלא מדעתו, מ"מ כל שהוא יודע שהדבר בחצירו ואינו מתכוין לקנות לא קנה, וכמש"כ התוס' לעיל נ"ד א'.

   אך הנה בתשו' מהר"ם מינץ סימן פ"ב נקט דאף למש"כ התוס' דאם יודע שהדבר בחצירו ואינו מתכוין לקנות לא קנה, מ"מ אם הוא סבור שהוא שלו, ה"ה קונה, וכעי"ז כתב במחנ"א משיכה סימן ה', דאם אינו יודע שהוא הפקר ויש בידו לקנותו, ה"ה קונה, דחשיב כמו שאינו יודע שהוא בחצירו, והמחנ"א גופי' שם בד"ה וראיתי, תברי' לגזיזי', וכתב דלדעת התוס' אין חצירו קונה לו כשהוא סבור שהוא שלו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. מבו' בדבריו דקידושין חשיבי כדעת אחרת מקנה, וזה דלא כמו שצידד הריטב"א ביבמות דנ"ב: דקידושין לא חשיבי כדעת אחרת מקנה, דבדידי' תלא רחמנא, עיי"ש.

   ויש לציין בזה לד' הרי"ד בספר המכריע סימן נ"ד שכתב דקטן אין לו זכי' מדאורייתא אף במתנה דדעת אחרת מקנה, ועיי"ש שהוכיח כן, ז"ל, שהרי הקידושין יש כאן דעת אחרת מקנה אותו דהיינו האשה, ואפ"ה אין קדושיו קידושין, עכ"ל, ומבו' מדבריו דס"ל כד' הרמ"ה דקידושין חשיבי כדעת אחרת מקנה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובגדר הדברים נראה דהיינו, דהא דבעינן דעת לקנין, היינו דהקנין חייל ע"י הדעת, ובזה הוא שנתחדש, דאף דמעשה הקנין נעשה ע"י הלוקח, מ"מ הדעת הפועלת נעשית ע"י המוכר מדין זכי'.

   ויש להוסיף, דהנה הגרש"ש בקונט' השליחות סימן ט"ז תמה ע"ד הקצוה"ח דא"א שיעשה המקנה שליח לקנות עבור הקונה, אך בדעת הקצוה"ח נראה, דכל הא דאין אדם זוכה בשלו לאחרים, הוא משום דמעש"ק שעושה אדם בשלו, אין עליו תורת מעש"ק הראוי לקנות כלל, דעיקר החפצא דמעש"ק הוא מעשה המורה על הוצאת החפץ ממנו והכנסתו לרשות הלוקח, וכל שהמקנה עצמו עושה את המעש"ק, אי"ז מורה כלל על הוצאת החפץ ממנו, אך כל שנעשה המעש"ק ע"י הלוקח, שפיר יש ביד המוכר לפעול את הקנין ע"י דעתו מדין זכי'.

   שוב נתבוננתי דממש"כ באבנ"מ סימן מ"ג סק"ב, בהא דל"מ קידושי קטן משום דעת אחרת מקנה, דהוא משום דהאשה מפקרת עצמה ולא חשיב כדעת אחרת מקנה, מבו' דהא דדעת אחרת מקנה מהני מדין זכי', היינו רק במקנה עצמו, אך אם ליכא דעת אחרת מקנה ויתכוין אחר לזכות, לא יהני, דאל"כ מ"ט לא יועיל שתתכוין האשה לזכות לו את הקידושין, ולפ"ז בע"כ צל"פ בגדר הדברים בע"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. והך מילתא דל"מ קנין בלא כוונה במקום דעת אחרת מקנה, אלא כשהמקנה מתכוין להקנות לו בקנין זה, כבר כתב כן המהרי"ט בתשו' ח"א סימן ק"נ ד"ה איברא, וכ"כ הנתיה"מ גם בסימן קצ"ז סק"ד, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"ו ד"ה ומ"מ, ובתשו' חת"ס יו"ד ריש סימן שי"ח, וכ"כ עוד מרבוותא, והובאו דבריהם בס' תורת הקנינים פ"ב סקכ"ד. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכבר עמד בכעי"ז בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ז, עיי"ש שהוכיח דהא דבדעת אחרת מקנה קונה בלא כוונה, אף בגונא דגם המקנה לא נתכוין להקנות בקנין זה, וכתב בד"ה ובזה נ"ל דלפ"ז ניחא מש"כ הטור בסימן ר' דמדידה מועלת לקנות אף שלא נתכוין לקנין, והיינו משום דאיכא דעת אחרת מקנה, - ומבו' בדבריו שנקט כמש"כ הנתיה"מ והברוך טעם דבמדידה כמו שלא נתכוין הלוקח לקנות, ה"נ לא נתכוין המוכר להקנות, וזהו שכתב הגרע"א דלפי דבריו דאף בכה"ג דגם המוכר לא נתכוין להקנות מהני דעת אחרת מקנה, ניחא הא דקנה הלוקח במדידה בלא כוונה. [↑](#footnote-ref-12)
12. אמנם הנה בד' הקצוה"ח בסימן ער"ה סק"ד מבו' דס"ל, דאף דהא דבדעת אחרת מקנה קונה בלא כוונה, הוא מדין זכי', וע"כ ל"מ בגוי, מ"מ גם במדד ולא משך הוא קונה בלא כוונה מכח הא דאיכא דעת אחרת מקנה, עיי"ש, - ובעכצ"ל בדעתו דפליג ע"ד הני רבוותא וס"ל דאף דבמדד ולא משך אין דעת הלוקח לקנות, מ"מ דעת המוכר להקנות בזה, - וצ"ל דהוא משום דהמוכר שאינו עושה בעצמו את מעשה הקנין, אין דעתו על קנין מסוים, אלא דעתו שיקנה הלוקח בכל קנין שיעשה, וע"כ חשיב דדעתו להקנות לו במדידה, ועד"ז מצינו בתשו' דברי חיים חו"מ ח"א סימן ל"ב ד"ה אולם נראה לענין מילתא אחרינא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועי' באותיות הגרע"א לעיל מ"א א' שנקט דכל הא דבדעת אחרת מקנה הוא קונה בלא כוונה, הוא רק כשהמקנה מתכוין להקנות לו, וכתב לישב בזה קו' הראשונים דמ"ט אמרו שם דמחילה בטעות ל"ה מחילה, עיי"ש, - ועי' עוד בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"ו ד"ה ומ"מ שכתב דד' הראב"ד לעיל מ"א א' דקונה בלא כוונה היכא דאיכא דעת אחרת מקנה, הוא רק משום שהמקנה נתכוין להקנות לו, וצ"ל לפי דבריו, דמה שאמרו בגמ' דהא דל"מ הוא משום דמחילה בטעות ל"ה מחילה, חד מתרי טעמי נקיט, וזה שלא כדבריו במהדו"ק שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. אמנם הנה בקצוה"ח סימן רל"ה סק"ד כתב דהא דבדעת אחרת מקנה יש זכי' לקטן, הוא מדין זכי', וכתב ע"ז, ז"ל, וה"נ מצינו כיו"ב בחצר שאינו משתמר דהיכא דאיכא דעת אחרת מקנה מהני, וכתב הרא"ש בפ"ק דמציעא שם כיון שהוא שומר לדעת נותן סגי לה, עכ"ל, והרי דמדמי הא דמהני שמירת הנותן, להא דמהני דעת הנותן לזכות למקבל, וכנראה אזיל לפמש"כ בסימן ק"ה סק"ה דבשליח העומד בצד החצר, חיילא הזכי' מכח השליח, וע"כ כל דהוא חב לאחרים ל"מ, עיי"ש, ולפ"ז יל"פ כן גם בד' התוס', אך עיקר הדברים מחודשים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. ומצינו כן עוד בכ"ד דדעת אחרת מקנה עדיף ונקנה בקל, **א** הראשונים בב"מ י' א' כתבו בשם הירושלמי, דאם מהני ד' אמות במציאה, כ"ש דמהני במתנה דדעת אחרת מקנה. **ב** הרמ"ה לעיל נ"ד א' אות רל"ג כתב דדעת אחרת מקנה עדיף, והביא לזה מהא דמוסירה מהני רק בדעת אחרת מקנה, ומהא דרץ אחריו ואינו מגיעו מהני רק בדעת אחרת מקנה, עיי"ש, וכ"כ הרמ"ה לעיל נ"ז א' אות רנ"ו דדעת אחרת מקנה עדיף, והביא לזה מהא דהחזיק בשדה אחת דהפקר לא זכה בשדה אחרת, ובמכר ומתנה אף בי' שדות בי' מדינות והחזיק באחת מהן קנה כולן. **ג** הריטב"א עירובין ע"ט ב' כתב לענין הגבהה טפח, דכל שיש דעת אחרת מקנה עדיף טפי לקנות בקל, והוכיח כן מהההיא דפ"ק דב"מ. **ד** בס' המקח לר"ה גאון כתב, דכל הא דמשיכה בחמור והנהגה בגמל ל"מ לקנות, הוא במציאה, אך בדעת אחרת מקנה מהני. **ה** הב"י סימן קצ"ב כתב בדעת הטור, דהעמדת דלתות קונה בלא נעילה היכא דדעת אחרת מקנה. **ו** הש"ך בסימן קצ"ה סק"ו כתב, דכל הא דל"מ הא דיכול לנתקו, הוא רק במציאה, אך בדעת אחרת מקנה ה"ה קונה. [↑](#footnote-ref-16)
16. וצ"ע, דלפמש"כ דהא דבקרקעות אינו קונה בלא כוונה, הוא משום דאלים חזקת הבעלים עליהן, הרי הדין נותן דבקרקע דהפקר שפיר הוא קונה בלא כוונה, וא"כ מ"ט הוצרכו לחלק בין קרקע למטלטלין, הרי בההיא דהופך את הגלל, איירי בהפקר, ואף בקרקע כה"ג הוא קונה בלא כוונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. והריטב"א שנקט דהוא קונה במדידה אף כשלא נתכוין לקנות משום דאיכא דעת אחרת מקנה, אזיל לטעמי' ביבמות נ"ב ב' דס"ל דהא דבדעת אחרת מקנה קונה בלא כוונה, הוא אף כשגם המקנה לא נתכוין להקנות, וכמש"נ לעיל סקי"ד, והיינו משום דנוחה מתנה זו ליקנות, וע"כ ה"נ הכא קונה הלוקח במדידה אף דגם המקנה לא נתכוין להקנות. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואמנם בד' הרמ"ה לעיל שם מבו' דס"ל דאף התם מהני דעת המקנה מדינא דזכי', ושמא ע"ז קאי מש"כ הרמ"ה שם, ז"ל, וכי תימא מי דמי התם ההוא דמזכי לי' על ידי' קא מיכוין למזכי לי', הכא ליכא מאן דמיכוין למיזכי לי', חצירו תוכיח דלי"ל דעתא למזכי וזכיא לי' במתנה אפי' שלא בפניו, עכ"ל, ושמא כונתו לפרש להא דמהני אף שלא נתכוין הבעלים לזכות לרב ענן, וע"ז הוא שכתב דדמי לחצר דהיא זוכה לו אף שאין לה דעת לזכות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ול"ד למש"כ הרמ"ה לעיל ע"ו ב' דכל שמשך הלוקח אינו קונה במסירה, משום דגלי דעתי' דבמסירה לא ניח"ל דליקני, דהתם איכא גילוי דעת שאין רצונו כלל לקנות במסירה, וכמש"כ בקצוה"ח סימן ער"ה סק"ד דמה"ט אינו קונה אף דאיכא דעת אחרת מקנה, אך הכא הרי אינו מקפיד שלא לקנות במדידה, ואך שלא נתן דעתו ע"ז, וע"כ שפיר מהני הא דהוא עסוק בזכי', שיקנה אף בקנין שלא נתן דעתו לקנות בו. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואין לומר דהא דמצי לזכות בהפקר, הוא משום דדעת המפקיר קיימת, שהרי הפקר מהני אף כשחזר בו המפקיר או שמת, שכבר פקעה רשותו, וא"כ אף כשהמפקיר קיים ולא חזר בו, ל"מ מידי מה שדעתו קיימת, דכבר אי"ז שלו. [↑](#footnote-ref-21)