הלוקח עובר פרתו 4
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / הלוקח עובר פרתו

בס"ד

פרק הלוקח עובר פרתו-4- י.טחן

**בחידושא דתנא דבי לוי דגם עופות היו בכלל העמדה והערכה, ובגדר דינא דמום בעופות, ביסוד הך היתרא דצבי ואיל והמסתעף לאיסור כלאים בפסולי המוקדשין ולגדר חיה ובהמה, בגדר איסורא דגיזה וחלב, ובבאור הך מ''ד דאין פודין את הקדשים להאכילם לכלבים**

## **דף י"ד ע''ב**

###### בחידושא דתנא דבי לוי דגם עופות היו בכלל העמדה והערכה

1. **בפשטות נראה דבי לוי אזיל בשיטת ר''ש דרק בקדשי מזבח איכא דין העמדה והערכה,** רק דפליג עליו בבע''מ מעיקרו, ולפי''ז הא דנקט אפילו חיה הוא לרבות דאפילו היכא דאין במינו קרבן ג''כ איכא בזה דין העמדה והערכה היכא דהקדיש דמיהם למזבח, וכן מבואר בתוס' במנחות דף ק' ע''ב דמוכיח מדינא דלוי דבקדם מומן להקדשן והקדישן לדמי מזבח יש פדיון לעופות. וז''ל, בשקדם הקדישן למומן מיירי אבל קדם מומן להקדישן נפדין כדתניא בתוספתא ובפרק בתרא דתמורה (דף לג.) דתני לוי הכל היו בכלל העמדה והערכה ואפילו בעל מום מעיקרו וכן תני לוי במתניתיה אפילו חיה ואפילו עופות. ויעוין עוד ברש''י בתמורה וז''ל, כגון אווזין ותרנגולים דלא שייכי כלל למזבח. ובפשטות ניתן לבאר דכונתו ג''כ במקדישן לדמי מזבח.

**אולם יעוי''ש בתו' שם שכתבו כגון שמתפיס תרנגולין לבדק הבית וכן מבואר בשטמ''ק בסוגין**. ומוכרח דס''ל דללוי גם בדק הבית הוי בכלל העמדה והערכה וא''כ קשה הא דנקט לוי לחידושא דחיה ועופות בהדי חידושא דבע''מ מעיקרו ובפשטות משמע דחד דינא הוא, והרי חידושא דמום מעיקרו הוי בקדושת מזבח ואי נימא דגם בבדק הבית איכא העמדה והערכה מה המשמעות של מום מעיקרו. וביותר קשה דאי גם בבדק הבית איכא העמדה והערכה מה המשמעות של חיה ועוף דמאי גרע מחפץ בעלמא. ויעוין בגרי''ז בתמורה לג דמכריח מזה דס''ל ללוי דלמרות דגם בבדק הבית איכא העמדה והערכה מ''מ הוי רק בבהמה. וז''ל, וע"כ צ"ל דהחידוש דבדק הבית אפילו חיה ועוף היינו, דהא בסתם חפצים לבדק הבית אין העמדה והערכה, אלא בהקדיש בהמה לבדק הבית, וחדית לוי דלאו דוקא בהמה אלא אפילו חיה ועוף, רק דא"כ אין זה שייכות לדינו דלוי דבע"מ מעיקרו וצ"ע. ויעוין ברש''ש בתמורה דגרס בתוס' דהקדישן למזבח.

**ויעון בשטמ''ק דמכריח דאיירי בבדק הבית דאל''כ אין פדיון לעופות**, ולכאורה נראה דפליג על תוס' וס''ל דדינא דאין פדיון לעופות לא נובע מחמת דחלות קדוה''ג בעופות לא הוי בר פדיון [וראיתי בעבודת לוי פ''ו ה''ב [לר''י רודרמן] דמבאר דבעופות הוי כמו בבהמה אחר שחיטה דסכין מקדש וחל בהו קדושת קרבן ותו ליכא בו פדיון יעוין רש''י מנחות קא ע''א ד''ה דמכלי שרת] אלא דהוי הגבלה בעיקר דין פדיון דהוי רק בבהמה ולא בעופות וצ''ב.

###### בהא דבעופות איכא לפסולא דמום למרות דליכא פדיון בעופות

1. **אלא דבעיקר הא דנקט תוס' במנחות דחל בהו קדושת דמים ולכן יש פדיון בעופות ידוע מה דהקשו מזה על יסוד הגר''ח** דההפקעה דמום הוי מחמת דאיכא בו דין פדיון וא''כ כל כמה דבעופות ליכא פדיון תו הוי כקדם הקדשן למומן וחייל בהו קדושת הגוף וא''כ אמאי ליכא בזה דין העמדה והערכה, ויש שהביאו בשם הגר''ח דפסולא דמחוסר אבר [שזהו המום הפוסל בעופות] שאני דבזה ההפקעה מחמת עצם המום, ובבאור הדבר ראיתי בזהב הקדש שדן לומר דמחוסר אבר נידון כאין במינו קרבן כיון שפסול גם בבמה וגם בקרבן עכו''ם רק דתמה דלפי''ז הא דאיתא בתמורה י''ז דמום מעיקרו נעשה תמורה וכלאים וכיוצא בהו לא נעשים תמורה דאין במינו קרבן דלפי''ז גם מחוסר אבר יהא נידון ככלאים.

**ובאחרונים מיישבים על פי הגמ' בתמורה י''ט ע''ב דמבואר דבמקדיש נקיבה לולי הך כללא דמיגו דנחתא היה חסר בעיקר מעשה ההקדש** דכיון דהקדיש דבר דלא ראוי להקרבה א''כ מעיקרא מעשה ההקדש עומד ביחס לדמים וא''כ נמצא דבכל מום איכא שתי חסרונות גם בעיקר סיבת הקדושה דלא מצי לחול סיבה לקדושת הגוף בדבר שלא ראוי למזבח. שנית. דגם אי איכא סיבה לחלות מכח מיגו דנחתא מ''מ איכא גרעון בחלות קדושת הגוף עצמו וכל יסוד הגר''ח דליכא גרעון בגוף המום אלא רק מחמת הדין פדיון הוי רק ביחס לגרעון בחלות, אולם ביחס לגרעון בגוף סיבת ההקדש בהא ליכא חילוק דעצם הא דלא ראוי למזבח הוי סיבה לגרע בסיבה לקדושה, ובעינן למיגו דנחתא.

ולפי''ז יש ליישב הא דבעופות איכא גרעון מכח המום על פי יסוד השטמ''ק בכריתות כ''ח ע''ב דדין מיגו דנחתא הוי רק בדבר דהוי בר פדיון ובעופות דליכא פדיון לא שייך מיגו דנחתא א''כ ניחא היטב הא דבעופות חל קדושת דמים וז''ל, דכי אמרינן מיגו דנחתא וכו' היינו דוקא בדבר שיש לו פדיון ע''י מום דלא מיעקרא מיניה קדושת מזבח וירעה עד שיסתאב ויביא בדמיו למזבח, דהשתא הויא קדושת הגוף זו כעין קדושת דמים הלכך נחתא ע''י מיגו ותו לא פקע לגמרי, אבל עוף לא שייך ביה מיגו דקדושת דמים דידה עומדים הדמים למזבח, ואי נחתא ליה קדושת הגוף שוב אין לו תקנה למזבח דאין לעוף פדיון.

**רק דבעיקר הגדר בהנך תרי דיני יעוין בבנין נחום לגר''נ פרצוביץ** [בכורות חבורה יד] דהקשה לגרי''ז מהא דעופות ודן לפניו ביסוד זה דכל דברי הגר''ח הוי ביחס לדין מיגו דנחתא אולם בגדר הדבר יעוי''ש דנקט דלא הוי חסרון במעשה ההקדש אלא דעצם מציאותו כלא חזי להקרבה הוי סיבה לעכב את עצם חלות קדוה''ג וכל יסוד הגר''ח דמום הוי עיכובא מחמת הדין פדיון הוי רק הגבלה בהלכה של מיגו דנחתא, ונראה דזה קשה לכוון בגר''ח דהרי הגר''ח כתב להדיא דמחמת הדין פדיון איכא סתירה לעצם חלות קדוה''ג וז''ל, דיסוד קדושת הגוף הויא דבר שאין לו פדיה, והכא כיון דיש לו פדיה לא מיקריא קדושת הגוף. ולכן יותר נראה דכל כמה דלא חזי להקרבה הוי חסרון במעשה ההקדש.

**אלא דבעיקר הא דמבואר בשטמ''ק דהיכא דליכא פדיון ליכא מיגו דנחתא מוכח דהחסרון בנקיבה הוי רק בנקיבה דלא ראוי מצד עצמה להקרבה** דאי נימא דכל היכא דלא חזי להקרבה בעינן למיגו דנחתא א''כ יצא דבמקדיש עוף שהוא אתנן לא חייל בהו קדושת הגוף כיון דבעינן למיגו דנחתא ובעופות דאין פדיון ליכא מיגו דנחתא, ומוכח דבעיקר מעשה ההקדש איכא סיבה לחלות קדושת הגוף גם בדבר דלא ראוי להקרבה ורק דשאני נקיבה לא חזי להקרבה מצד עצמה היכא דמקדישה לקרבן זכר.

**והעירו דבשטמ''ק בתמורה י''ז ע''א סד''ה מאי אמרת,** בדינא דשמואל דמקדיש את הטריפה חייל בהו קדושת הגוף מביא דיש שגרסו דהוי מחמת מיגו דנחתא [וכ''כ תוס' זבחים קיד' ע''א ד''ה וקסבר] וכתב השטמ''ק דל''ג ליה ומבואר בדבריו דבטריפה לא בעינן למיגו דנחתא.

## **דף ט"ו ע''א**

###### ביסוד פטור בכורה ומתנות מקרא דצבי ואיל

1. **בפשטות נראה דיסוד הפטור מחמת השם קדש דאית ביה** וכן נראה בדעת אביי ס"ל דל"ש לפטור פסוה"מ מדין אותו ואת בנו מקרא דכצבי וכאיל, שהרי נוהג בין בחולין ובין בקדשים, ומבואר דסיבת פטורם מדין קודש, ורק בר"פ דפריך א"ה חלבו נמי מבואר דהכריח מהא דאיצטריך קרא למיסר חלבו דיסוד הפטור נובע מחמת דאיכא פטור מיוחד בפסוה"מ דדינו כחיה, וכן מבואר בתו' ד''ה מה צבי ואיל, וז''ל, ואותו ואת בנו דבעי למידרש בסמוך אי לאו ''אך'', היינו מצבי ואיל דדרשינן מיניה בכורה ומתנות, דמשמע שרוצה ליתן להם דין חיה עכ''ל. ומבואר דלולי קרא ד''אך'' הוי ילפינן מפטורא דבכורה ומתנות דאיכא להו שם חיה.

**רק דיש לעיין מה נתחדש במיעוטא ד''אך'',** ויעוין ברש''י ד''ה אך, וז"ל, דמסתברא דהיקשא למיפטר מבכורה ומתנות אתיא ואך למיסר חלבו ואו"ב דהשתא מדמי' לה לקדשים גמורים עכ"ל, ומבואר דקרא ד''אך'' גלי לן דיסוד פטורם הוא מחמת הדין קדש דאית בהו.

**רק דעדיין יש לעיין בשיטת רבא דאצטריך תרי קראי** חד לאסור חלבו וחד לדין אוא"ב, דבפשטות נראה מדבריו דהוי פטור מחודש מחמת דחשיב כצבי ואיל וצ''ב.

**עוד יש לעיין מה דהקשה הגרא''ל מאלין ח''ב סימן נ' מהגמ' לעיל בדף י"ב דילפי' לה מהכא שאין פודין פט"ח בפסוה"מ כצבי וכאיל,** ומבואר שם להדיא דאף לר"ש דפט"ח מותר בהנאה ואין לפוטרו מתורת קודש שבו, מ"מ פטור מקרא דכצבי וכאיל, ומבואר דהוי פטור מחודש וכן מדויק בלשון הרמב"ם בפי"ב מהל' ביכורים ה"ט וז"ל, אין פודין בשה הדומה למין אחר וכו' ופודין בבן פקועה אבל לא בפסוה"מ שהרי נאמר בהם כצבי וכאיל וכו' יעו"ש, ומוכח מדבריו דיסוד המיעוט הוא בדין ''שה'' הנדרש לדין פדיון פט''ח. וא"כ קשה מ''ש לענין בכורה ומתנות דגם ילפי' לה מהך קרא דבהא הפטור מחמת השם קדש.

###### יסוד מחודש בגדר הך דינא דפסולי המוקדשין דלא הוי קדושה קלישתא אלא הוי צד חולין וצד קדש

1. **יעוין בחידושי הגרא''ל דמחדש דבפסולי המוקדשין איכא שתי צדדים,** האחד הצד קדש דאית ביה מכח הקדושה שהיתה בו עד עכשיו. שנית. הצד חולין דאית ביה מכח הפדיון ומזה נוצר המצב המחודש של פסולי המוקדשין, דמצד אחד מותר באכילה כחולין ומאידך גיסא אסור בגיזה ועבודה כקדשים, ויסוד הדבר דחשיב כשתי צדדים בבהמה מבואר במכות כ''ב בדינא דר' יצחק ור' אושעיא דמרביע ומנהיג בשור פסולי המוקדשים הוי כלאים ומבאר רש''י דהוי מחמת הצד חולין וצד הקדש המעורבים בו, ורק דהקשה רש''י דמנלן הוציאו יסוד זה דקדשים בחולין הוי כלאים, אולם הא מבואר דחשיב כשתי צדדים בגוף הבהמה ולא רק קדושה קלישתא, ונראה דהבאור בזה מאחר דפדיון הוי סיבה ליציאה לחולין א''כ מוכרח דאיכא בו צד חולין והצד הקדש שאוסר הוי מחמת דלא חל בו כלל הפדיון והלכך חשיב כצד חולין וצד הקדש המעורבים זה בזה ולענין אכילה התירה התורה דלא נצטרך לדון את הצד קדשים ולענין איסור גיזה ועבודה בעינן לדון את הצד קדשים.

**אולם יעוין ברמב''ם** פ"ט מהל' כלאים הי"א דכתב בהמת פסוה"מ אף על פי שהיא גוף אחד עשאה הכתוב כשני גופין **מפני שהיתה קודש ונעשית כקדש וכחול מעורבין זב"ז, ''ונמצאת בהמה זו כבהמה טמאה** **עם הטהורה המעורבין כאחד''**, הרי הוא אומר ואם כל בהמה טמאה וכו' מפי השמועה למדו שאינו מדבר אלא בפסוה"מ עכ''ל. ובכס''מ כתב דס''ל כרש'י רק ברמב''ם מבואר דהצריך לדון אותה כצד טמאה דאל''כ ליכא בזה כלאים דעצם ההתערבות של קדש וחול לא הוי סיבה לאיסור כלאים, ויעוין בדרך אמונה ס''ק פ''ד דמביא בזה ג' שיטות אי הוי רק קודם פדיון דהפסוק מדבר קודם פדיון או רק לאחר פדיון או בתרוויהו וצ''ב.

**ונראה דחדית לן הרמב''ם דהיחס למום לא הוי כפסול חיצוני אלא כיחס למין דהוי מין טמא** דלא חזי לקרבן, רק דעדיין צ''ב היחס לבהמה ככלאים מחמת זה, ויעוין במעשה רוקח דמכח זה נקט דאיירי דוקא לאחר פדיון דאיכא צד חולין כמו שהתחיל הרמב''ם בלשונו, ומבואר ג''כ דבפדיון איכא שתי צדדים בבהמה ולכן נדון ככלאים מכח הצד קדש דחשיב כטמאה מחמת המום. ובבאור הצד דקודם פדיון נידון ככלאים נראה דניתן לומר דבקדם הקדשן למומן כיון דנשאר בו עדין קדושת הגוף להקרבה ס''ל לרמב''ם דהגדר בזה דהיחס שלו כבהמה טמאה מכח המום הוי בחד צד, ואיכא בו חד צד הקדוש בקדושת הגוף להקרבה וחד צד של פסול ולכן גם בזה חשיב כלאים. עכ''פ חזינן בזה דהתורת כלאים דאחר פדיון נובע מהיחס לחולין ולקדשים כשתי צדדים בבהמה.

###### בבאור הא דחשיב כחיה בחד צד

1. **והשתא נראה לבאר את הצד דחשיב כ''חיה**'' דהנה יעוין בתוס' במכות שם וכן בסוגין דמביא מר''ת דביאר דקרא דצבי ואיל מלמדנו להך דינא דחשיב כלאים, ובתוס' נראה דהשתי מינים הוי צבי ואיל אולם בהשגות הראב''ד על הרמב''ם שם מבואר דדן אותו בחד צד כחיה וכן מביא הערוך לנר במכות כ''ב מספר הישר לר''ת, וכן מוכיח מהתוס' בסוגין דדן אותו כחיה דהיחס לשתי מינים הוא חיה ובהמה.

**ובבאור הדבר נראה על פי מה שהבאנו להוכיח דאיכא הכא צד קודש וצד חולין דכל חד נידון בפני עצמו ומחמת זה איכא את חילוקי הדינים בפסולי המוקדשין**, א''כ אפשר דמאחר דחולין הוי העדר ולא סיבה חיובית א''כ כל כמה דלא נדון את הצד חולין כשינוי במין לא נוכל לראות בבהמה יחס של צד נוסף וכל הסיבה דהצד חולין נידון בפני עצמו הוי מחמת דדיינינן ליה כצד של מין אחר בבהמה [ובבאור הא דנידון כחיה אפשר דמהות מין החיה מחמת דיש בה יציאה מהמסגרת דבהמה היא ביתית וחיה היא חית השדה א''כ כל היכא דהבהמה היתה קדושה ונפדית מאחר דהחולין הוי יציאה ממצבה כקדש א''כ נוכל לראות בזה צד חיה], ועיקר היסוד דהצד חיה והצד בהמה מתחלק בין הצד קדש לצד חול מבואר בגרא''ל רק בבאור הדבר עדיין יש לעיין.

**ולפי מה שנתבאר בשיטת ר''ת דאיכא צד חיה וצד בהמה והצד חיה עומד מכח הצד חולין והצד בהמה עומד מכח הצד קודש א'''כ ניתן לבאר דבהא כו''ע מודו דאיכא צד חיה וזה מה דנתחדש לדעת ר''ת בקרא דצבי ואיל המלמדנו לאיסורא דכלאים**, ולכן הדינים התלויים ביחס למין מושפעים מהצד חיה דאית ביה והלכך אין פודין בפסולי המוקדשין כיון דעצם קיומו של הצד חיה מגרע בתורת שה, אולם לענין פטורא דמתנות ובכורה בהא בעינן ילפותא נוספת מצבי ואיל כיון דסכ''ס איכא צד בהמה ומחמת זה ראוי לחייב במתנות ונידון הגמ' הוי בגדר הילפותא של ההפקעה מחיוב מתנות אי נתחדש בזה דדיינינן את הצד חיה גם ביחס לצד בהמה ולא ניתן לדון את הצד בהמה לחודייהו, או דהצד קדש פוטר. ואביי נקט בסברא דהמיעוט הוא מכח הצד קדש ולכן לא שייך להתיר מכח זה איסור חלב ואוא''ב, אולם ר' פפא ס''ל דדינינן לצד חיה ולכן דן רבא להתיר מכח זה להנהו איסוריהו דתליא בשם בהמה וחיה, ור' דר' פפא נקט דבמיעוטא ד''אך'' נתחדש דהפטור מכח הצד קדש, ורבא דבעי מיעוטים נפרדים לחלב ואותו ואת בנו ס''ל דהמיעוט מכח הצד חיה ולכן בעינן קרא ביחס לכל דין בפני עצמו דלא דיינינן ביה את הצד חיה.

###### בישוב קושית הרעק''א בסוגין

1. **ולפי מה שנתבאר נראה לישב קושית הרעק''א על מה דדנה הגמ' דחלבן יהא מותר.** וז''ל, ק"ל דאם איתא דרצתה תורה ללמוד שיהי' בכל דבר כחיה, לכתוב רק צבי וממילא פטור מבכורות וממתנה ומדאיצטריך איל לפטור ממתנות ע"כ דהתורה רצתה ללמוד רק מה שמסתבר יותר, וממילא א"א ללמוד לחלב ואו"ב דמסתבר יותר ללמוד בכורה ומתנות שאינו נוהג בקדשים משא"כ חלב ואו"ב דנוהגי' בחולין ובמוקדשים כדאמרי' באמת דמוקמי' מיעוטא דאך יותר לחלב מאו"ב מהאי טעמא וצע"ג.

**ונראה דאיכא חילוק יסודי בין הא דבעי ריבויא גם למתנות ובין החילוק בין איסורא דחלב ואו''ב,** דבמתנות החילוק לא הוי בגדר הילפותא אלא גם אי נימא דדינינן לצד חיה למיפטר מ''מ אפשר דהוי רק בבכור שאין שוה בכל דבזה יותר קל לפוטרו, משא''כ במתנות ולכן כל כמה דפטרינן גם למתנות נמצא דדינינן לגמרי את הצד חיה, ולכן דנה הגמ' להתיר לאיסורא דחלב ואו''ב, ורק בקרא ד''אך'' נתחדש גדר חדש בילפותא דהמיעוט מחמת הצד קדש ולכן תליא אי נוהג בחולין ומוקדשין.

###### בגדר איסורא דגיזה אי הוי איסור במעשה הגיזה או איסור הנאה מהגיזה

1. **יעוין בתוס' בדף כה דמוכיח דאיסורא דתזבח ולא גיזה הוי רק על מעשה הגזיזה**, אולם בגוף הגיזה ליכא איסורא, **אולם יעוין בגרי''ז** וכן בחידושי הגרי''ז על הרמב''ם במכתבים [עמוד נה] דמביא מהרמב''ם בכורות פ''ג י''א וז''ל, אבל כל צמר שנגזז ממנו כשהוא חי וכו' ה''ה אסור בהנאה שהרי אותו הצמר שנשר ממנו מחיים באיסורו עומד עכ''ל. **ומבואר דאסור מדאוריתא.** וז''ל הגרי''ז, הרי דגם לענין גיזות שאין טעונות שחיטה כלל מ''מ איסור קדש שלהם תלוי בשחיטה, ויעוי''ש דמביא את הילפותא בגמ' טו דאין לך בהם היתר אלא משעת זביחה ואילך. וז''ל ונאמר בזה דינא דפסוה''מ זביתן מתרת לאיסור קדש שלהם. דהיינו דנתחדש בזה דהזביחה לא באה כקיום לדין הקרבן וממילא פקע איסורו אלא איכא בזה דין היתר על האיסור קדש.

**ובעיקר הא דנקט הגרי''ז להך לישנא דאין לך בהם היתר כמקור להך דאיכא איסור הנאה מחיים, יעוין במהריט''א דאכן נקט דלהך לישנא דאין לך בהם אלא משעת זביחה אסור בהנאה מחיים מה''ת,** ומכח זה דן דגם ללישנא דתזבח ולא גיזה הוי גם לענין איסור הגיזה דמנלן להמציא מחלוקת ביניהם, רק דמביא מהתו' דנקט דילפותא דתזבח ולא גיזה הוי רק לגבי מעשה הגזיזה.

**רק דיעוין בגרי''ז זבחים ע''ה ע''ב דהקשה דלפי דבריו דבעינן להיתר שחיטה א''כ אמאי למ''ד פודין את הקדשים להאכילם לכלבים מהני גם היכא דנטרפה או מתה הרי ליכא בזה היתר שחיטה,** וז''ל, ולפי"ז גם למ"ד פודים להאכיל לכלבים מ"מ צריך שחיטה, דהיא המתרת להאיסור קודש שבה, אלא דצ"ע דהא בטריפה ליכא שחיטה שיתיר להאיסור, ואמאי ס"ל דמתיר להאיסור, וכן מבואר להדיא בתמורה (דף ל"ג ע"ב) דגם במתה שייך להפלוגתא דפודים את הקדשים להאכיל לכלבים, וצ"ע עכ''ל.

**ויעוי''ש דמביא את רש"י תמורה** (דף ל"א ע"א ד"ה איכא דאמרי) דעיקר מה שנאמר בקרא דתזבח ואכלת אין לך היתר אכילה אלא משעת זביחה ואילך, דהתורה אסרה בה הנאה דמחיים, ומשו"ה הוא דאסור בגיזה ועבודה משום דהנאה מחיים הוי, ודוקא הנאה דלאחר מיתה הותרה ואפי' דמתה ואינו תלוי כלל בשחיטה עכ''ד. ומבואר ברש''י דהוי הגבלה באיסור הנאה דאוסר רק הנאות מחיים.

###### בגדר איסורא דחלב

1. **יעוין בתוס' שם דמוכיח דאיסורא דחלב הוי על גוף החלב. ובבאור החילוק בין אסורא דחלב דהוי על גוף החלב לאיסורא דגיזה דהוי רק על הגזיזה** לכאורה מבואר דהוי איסור מחודש ובהא איכא למימר דכיון דהבהמה נפדתה ורק אסירא מחמת הקדושה שהיתה בה, הלכך בהא כל סיבת האיסור היא ביחס ל''בהמה'' ומאחר דהגיזה היכא דנתלשה לא חשיב כחלק מ''הבהמה'' הלכך ליכא בו איסורא אלא רק במעשה הגיזה דמתיחס ל''בהמה'' משא''כ חלב דחשיב חלק מהבהמה גם לאחר שיצא ממנה.

**רק דיעוין בתוס' במעילה י''ג ד''ה אתיא, דהקשה דאמאי בעי קרא לאסור חלב מוקדשין תיפוק ליה מקרא דבשר ולא חלב**, ומיישב דדהילפותא דתזבח ולא גיזה בשר ולא חלב באה אחר דאיכא איסורא דחלב וגיזה במוקדשין ובהא אייתר קרא למימר דתזבח אבל איסורא דחלב וגיזה כדקאי קאי, ויעוין בקרן אורה שם דלפי''ז לא הוי מהך כללא דאהדריה לאיסורא קמא אלא זהו גופא הילפותא דלענין חלב וגיזה נשאר באיסורו רק מקשה הקרן אורה דלפי''ז אמאי לא נאסר גוף הגיזה כמו באיסורא קמא ומ''ש מחלב. וז''ל, ועוד דאכתי לא נתברר לי מנ"ל דחלב פסולי המוקדשין אסורין בהנאה, דהא ואכלת בשר ולא חלב כתיב, דאי משום דאיסור חלב כדקאי קאי א"כ גיזת פסולי המוקדשין נמי יאסר הגיזה עצמה כמו בקדשים.

**ויעוין במנחת אברהם** דמביא מהגר''ח [בשם הגרי''ד] דקדושת הצמר הוי רק אגב הבהמה וכשנתלש פקע קדושתה, [ורק בתמימים חל בשער קדו''ד], ולפי''ז מבאר הא דאיתא בזבחים ק''ד דעור פסולי המוקדשים אסור. ומבאר הגר''ח דעור איכא בו סיבת קדושה עצמית מאחר דהוא חלק מגוף הבהמה. ולפי''ז ניחא היטב הא דלא אמרינן אהדריה לאיסורא בגיזה כיון דכל כמה שנתלשה פקע קדושתה.

**והא דחלב אסירא יעוי''ש במנח''א דאפשר לומר דחלב חשיב יותר חלק מגוף הקרבן** וזה מה דנתרבה בקרא דחלב דגם בפרישתו חשיב חלק מהקרבן.

**ומבואר בזה יסוד גדול דליכא בזה לדינא ד''יוצא''** והבאור בזה נראה דבקדשים התפיסה של הקדשים היא ב''בהמה'' ויעוין עוד בתוס במעילה יב ע''ב ד''ה חלב, דנקט דבביצים ליכא איסורא כיון דרק חלב נתרבה. ויעוין בחזו''א יח ססק''ט בהא דלד פסוה''מ לא אסור כמו חלב וז''ל, ומיהו ולד פסוה''מ לא דמי לחלבן דולד לאחר שנולד לא חשיב כגופה עכ''ל.

###### בשיטת רבינו גרשום והי''מ בתוס' במעילה דאיסורא דחלב הוי במעשה החליבה

1. **בתוס' מבואר דאיסורא ד''בשר'' ולא ''חלב'' הוי ביחס לחלב, אולם יעוין ברגמ''ה** בדף ו' ע''ב וז''ל, ואכלת בשר ולא חלב דכתיב ולא תעבוד דחולב מוקדשים היינו עבודה מכלל דחלב חולין שרי באכילה. ומבואר בדבריו דהוי מלתא דעבודה [וכן מבואר ברגמ''ה דף י''ב ע''א ובתמורה לא ע''ב], וצ''ע דא''כ מאי ראיה דחלב חולין מותר דמאי שיאטיה לאיסורא דחלב כמו שהעיר תוס'. ויעוין בהגהות מרדכי פרק ששה עשר משבת דנקט ג''כ דהוי איסור עבודה ומקשה מהא דמבואר לענין שביתת בהמתו דחליבה לא חשיב עבודה של הבהמה מאחר דהיא עצמה לא עושה מלאכה. וז''ל, וצ''ע אמאי אסרינן גבי בכור תזבח ולא גיזה בשר ולא חלב אם לא מטעם עבודה. ומבואר דיסוד האיסור הוי ''איסור עבודה''. ונראה דיסוד איסורא דעבודה מכח דחשיב דהבהמה מעמידה שימושים ותועליות להדיוט דבזה איכא סתירה להעמדתה בקדושתה [ולכן לא שייך לאיסור עבודה דשבת דתליא במעשה המלאכה], וא''כ אי חלב חולין היה אסור לא היה משמעות לחליבה שנעשתה בה כדבר המעמיד תועליות ולכן הוכיחה הגמ' דחלב חולין מותר.

**ויעוין בתוס' במעילה י"ב ע''ב ד''ה ''חלב'' דמביא י''מ דאיסורא דחלב הוי כגיזה דאסור רק מעשה החליבה** רק דמקשה עליהו מההיא דחולין לו דמבואר בגמ' דהא דבעי קרא להתיר דם פסוה''מ בהנאה הוי מחמת דהוה ילפינן ליה מאיסורא דגיזה הועבודה ובתוס' מוכיח מזה דלכה''פ חלב אסור בהנאה אולם אי נימא דגם בחלב האיסור הוא מעשה העבודה מנלן למיסר את דמו בהנאה, ונראה לפי מה דנתבאר לעיל דהסיבה דליכא איסורא בגוף הגיזה מאחר דהאיסור הוא ביחס ל''בהמה'' ורק מעשה הגיזה נאסר כיון שנעשה ב''בהמה'' א''כ ניתן לומר דדם ודאי חשיב חלק מהבהמה גם לאחר יציאתו ולכן ניתן להוכיח מאיסורא דגיזה ועבודה לאסור את הדם דההתעסקות בדם נידונית כהתעסקות בבהמה, ויסוד הסברא לחלק בין דם לחלב ביחס לגוף הבהמה מבואר בגמ' מעילה י''ב ע''ב לגבי החילוק בין דם לחלב באיסור מעילה יעוי''ש בתוס' ד''ה מתיב וז''ל, וקס"ד דדם כמו חלב ומשני כי קאמר גבי דם דלא מקיימא בלא דם וחשוב כגופה אבל חלב דמקיימא שפיר בלא חלב לא הוי כגוף הבהמה.

###### בבאור שיטת תוס' אי איכא איסורא במעשה החליבה

1. **אלא דעדיין יש לעיין בבאור התו' בדף כ''ה דמחלק בין גיזה לחלב וכתב שם בסו''ד דהא דדרשינן בשר ולא חלב לא שיהא איסור לחלוב ומשמע דליכא איסור לחלוב.** ויש לעיין לפי דבריו בגדר איסור גיזה, דהנה יעוין בשטמ''ק בסוגין וז''ל, תזבח ולא גיזה וה''ה נמי עבודה דממעטינן מהאי קרא דשניהם שוים. ומבואר דאיסור גיזה הוי איסור עבודה וא''כ לכאורה גם חליבה צריכה להאסר, ובשטמ''ק ד''ה ולא חלב, נקט כתו' דרק בחלב הוי ביחס לגוף החלב, ואולי איסורא דחליבה הוי בכלל גיזה ולא בעי קרא לאסור את מעשה החליבה, אולם לפי''ז צ''ב מאי ס''ד דתוס' דקרא אתי לאסור את מעשה החליבה דמ''ש גיזה מחליבה. ולכאורה נראה מזה דחליבה שאני ויש לעיין בזה. ואולי לפי מה שנתבאר לעיל דיסוד האיסור מלאכה הוא ההתעסקות בבהמה בהעמדתה לשימושיו א''כ איכא למימר דבחליבה היחס בהתעסקותו הוא לגוף החלב דהוי כמוציא ממנה את החלב הכנוס בה משא''כ בגיזה דהוי עשיה בבהמה דמשנה את מצבה לבהמה גזוזה ויש לעיין בזה.

###### בבאור מ''ד דאין פודין את הקדשים להאכילם לכלבים

1. **מבואר בדבריו שתי יסודות.** האחד. דאיכא איסור אכילה לכלבים. שנית. עיכוב בדין פדיון והא פשיטא דלא הוי איסור לפדות אלא הוי עכוב בגוף החלות כמו שכתב המנ''ח תמא סק''ב וז''ל, וזה פשוט דקדשים בע''מ שנטרפו או מתו דאין פודין אותם להאכילם לכלבים אין הפדיון חל כלל ולא נתפסו החליפין בקדושה כלל וזה פשוט ולא ניתן לכתוב מרוב פשיטותו.

###### בגדר איסור אכילה לכלבים

* 1. **יעוין בתוס' דף ל''ב ע''ב ובפסחים כ''ט ע''ב דנקט דאסור גם להסיק תחת תבשילו,** אולם יעוין בתוס' ב''ק נ''ג ע''ב ד''ה לענין כלים, דנקט דאיכא בזה פלוגתא דאמוראי בפסחים כ''ט אי הוי רק איסור אכילה לכלבים ויש לדון בבאור שרש הנידון בזה דהרי לפי דרך הגרי''ז דאיכא איסור הנאה דקדש עד השחיטה ליכא מקום לחלק בין סוגי ההנאות, ואי איכא חילוק ודאי מוכרח דלא הוי איסור הנאה מכח שיורא דאיסור הנאה מכח הקדושה, אלא הוי איסור מחודש מכח הך שיורא דאיכא בקדושה, רק דיש לעיין בבאור הך איסורא דאכילת כלבים דמאי איכא באכילת כלבים חוץ מההנאה של הגברא ומבואר דהחפצא דאיסורא הוא בזיון קדשים ובזה איכא משמעות לאכילת כלבים יותר משאר הנאה גרידא, ויעוין עוד ברמב''ן וברשב''א חולין ס''ט ע''ב דגם לזמן נכרי לאכילה לא הוי כאכילת כלבים אלא הוי כשאר הנאות, ומבואר דאיכא יותר זלזול באכילת כלבים. ויעוי''ש ברמב''ן דמביא את השיטה דאוסרת בכלל הנאות וגם בהך שיטה נקט דהוי מחמת בזיון קדשים, וכן מבואר בתוס' שאנץ פסחים כ''ט ע''ב.

###### ביסוד התוס' דהיכא דמותר לישראל ליכא איסור אכילה לכלבים

* 1. **יעוין בתוס' דף ל''ב ע''ב ד''ה פסק, וכן בזבחים עא ע''ב ד''ה ובטריפה**, דנקטו דאיסורא דלא לכלביך הוי רק במתה או נטרפה דאסירא לישראל אולם כל היכא דחזי לישראל מותר ליתן לכלב דאיתקש לגמרי לצבי ואיל, ויעוין בתוס' בזבחים דמחדש דגם בגוונא דבפועל לא ראויים כגון שנתערבו בטריפה של חולין כיון דהקדשים מצד עצמם ראויים בנפדו מותר לפדותן ולהאכילן לכלבים. ומבואר להדיא דלא בעי להיתרא דשחיטה אלא עצם הדבר דמותר לישראל הוי סיבה להתירו לכלבים. ובגדר הדבר נראה דכיון דניתן לאכילת ישראל כמו שמבואר בקרא דצבי ואיל א''כ כל כמה דאית ביה את עמידתו לאכילת ישראל הוי כחולין ומותר לכל ההנאות כיון דנתקיים דינו משא''כ היכא דלא ראוי לישראל בהא דיינינן עדיין לאיסורא דקדשים.

**אולם יעוין ברשב''א חולין ס''ט ע''ב דמחלק בין איסור הנאה לאיסור אכילת כלבים** וס''ל דהך היתרא דצבי ואיל הוי רק לגבי אכילת עכו''ם דנאסר מחמת איסור הנאה דישראל אולם באכילת כלבים איכא עדיין איסורא. וז''ל, דכל היכא דשרי לישראל כגון שנפל בו מום שרי אפילו לזמן עליו את הנכרי דאיתקיש לצבי ואיל אבל לכלבים אסור מואכלת ולא לכלביך עכ''ל. ומבואר דהיתרא דצבי ואיל הוי רק על ההנאות שניתן לדונם כחלק משימושי אכילת ישראל ולכן גם לזמן נכרי חשיב כשימוש הישראל לאכול עם העכו''ם אולם להאכיל לכלב לא שייך לדון את אכילת הכלב כמשותפת עם האדם.

###### ביסוד דינא דלא חל פדיון

* 1. **יש לעיין בבאור עיכוב הפדיון** ומטו משמיה דהגרי''ז, לשיטתו דאסור בכל הנאות, דמבאר דע''י דנאסר בהנאה הוי כלא שווי מידי וממילא לא שייך בו תורת פדיון, אולם לשיטות הראשונים דנאסר רק אכילת כלבים מבואר דהוי הלכה בפדיון דכל התורת פדיון דאיתא בבע''מ הוי להעמיד בהם את האפשרות אכילה וכל כמה דלא מצי להעמיד בהם אפשרות אכילה ליכא בהו תורת פדיון ואולי יהא מוכח מזה ד''הכצבי ואיל תאכלנו'' הוי קיום דין הקדושה דתאכל כחולין ואפשר דזהו יסוד האיסור וצ''ב.

###### ביסוד הראב''ד בהך מ''ד דפודין את הקדשים להאכילם לכלבים דהוי רק בנטרף ולא במת

1. **יעוין ברשב''א ב''ק נ''א במיעוטא דאין המת שלו בשור פסוה''מ** וז''ל, ואף על פי שנפדה לפי שאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים. ואפילו למ"ד פודין כתב הראב"ד ז"ל דדוקא בשהיה בו מום האוסרו באכילה כשפדאו דלא קרינן ביה ואכלת ולא לכלביך אבל בבעל מום שמותר להדיוט לכ"ע אין פודין משום דבכי הא קרינן ביה ואכלת נ''ג ד''ה מי שהמת שלו יצא זה שאין המת שלו. ויעוין עוד בדף נג ע''ב דהקשה את קושית תוס' דלמ''ד פודים אמאי אין המת שלו הרי מצי להאכילו לכלבים ומיישב על פי הראב''ד וז''ל, כבר כתבתי למעלה משמו של הראב"ד ז"ל דאפילו מ"ד פודין לא אמר אלא כשהיה בו מום האוסרו באכילה דלא קרינא ביה ואכלת ולא לכלביך.

**ומבואר דאיכא חילוק בין מתה לנטרפה דנטרפה מעיקרא לא ראויה לאכילת אדם משא'''כ במתה דמעיקרא היתה ראויה לאכילת אדם** וצ''ב מאי איכפת לן מצב הבהמה בשעת פדיון ולכאורה מבואר בזה כמו שנתבאר לעיל בהא דלא מהני פדיון דאיכא דרישה להעמיד בפדיון את הבהמה לאכילת אדם, ולכן למ''ד דאין פודין לא חל הפדיון, ולפי''ז ניתן לומר דגם מ''ד פודין מודה ביסוד הדבר רק דס''ל דכל כמה דמעיקרא לא ראויה לאכילת אדם א''כ בעיקר הקדושה ליכא בה דין עמידה לאכילת אדם משא''כ במתה דבעיקר הקדשה עמדה לאכילה בזה מודו כו''ע דאיכא להך דרישה ולכן איכא איסור אכילה לכלבים ולא מהני הפדיון.