ב - בדין ע_א נאמן באיסורין, ובדין דבר שבערוה
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / גיטין פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**בדין ע"א נאמן באיסורין להתיר ולאסור**

**ואין דבר שבערוה פחות משנים**

**א**

א] **גיטין ב' ב',** ולרבה דאמר לפי שאין בקיאין לשמה ליבעי תרי מידי דהוה אכל עדיות שבתורה, עד אחד נאמן באיסורין, ופירש"י, ז"ל,ע"א נאמן באיסורין, שהרי האמינה תורה כל אחד ואחד מישראל על הפרשת תרומה ועל השחיטה ועל ניקור הגיד והחלב, עכ"ל.

והתוס' כתבו ע"ד רש"י, ז"ל, ולא הי' לו להזכיר הפרשת תרומה ושחיטה, דבהנהו נאמן אע"ג דאתחזק איסורא, משום דבידו לתקנם כמו שפ"ה בסמוך, עכ"ל, והיינו דהא דע"א נאמן על הפרשת תרומה ושחיטה, אי"ז מדינא דע"א נאמן באיסורין, שהרי התם אתחזק איסורא ואין ע"א נאמן בזה, אלא הוא נאמנות בפנ"ע מכח הא דהוי בידו, ואין ללמוד מזה דע"א נאמן באיסורין.

**אך** הנה הרמב"ן והריטב"א הסכימו לפירש"י דילפינן לה דע"א נאמן באיסורין מהא דנאמן אדם על הפרשת תרומה ועל שחיטה, אף דהתם הרי אתחזק איסורא ואינו נאמן אלא משום דהוא בידו, וכמש"כ כן הריטב"א בתו"ד, דבשחיטה וניקור הוי אתחזק איסורא, ואינו נאמן אלא משום דבידו, וקשיא כמשה"ק התוס' דכיון דהתם בע"כ הוא נאמנות בפנ"ע מכח הא דהוי בידו, היאך מצינו ללמוד מזה דע"א נאמן באיסורין.[[1]](#footnote-2)

ב] **והר"ן** שם כתב ע"ד רש"י, ז"ל, ולא הי' לו ז"ל לומר כן, אלא דבהני אתחזק אסורא, וכי תימא הא בידו לתקן וכמו שכתב ז"ל בסמוך, אינו נח לי דלישנא דגמרא משמע דכי אמרינן ע"א נאמן באיסורין היכא דלא אתחזק איסורא, אא"כ תאמר אתחזק איסורא ובידו לתקן שוה בלא אתחזק איסורא ואין בידו לתקן, ופשרה היא זו, עכ"ל.

**ובביאור** מש"כ הר"ן די"ל דאתחזק איסורא ובידו לתקן שוה ללא אתחזק איסורא ואין בידו לתקן, כתב הביה"ל בבח"ב סימן ל"ז סק"ג דהיינו דהא דנאמן כשהוא בידו אף דאתחזק איסורא, הוא משום דע"י שהוא בידו חשיב כמו דלא אתחזק איסורא, וזה כמש"כ המהרי"ק בסימן ע"ב דהא דהוא בידו מהני לגרע החזקת איסור, והדר דינא דהו"ל כע"א במקום דלא אתחזק איסורא דנאמן, וכן משמע קצת בד' הש"ש בש"ו פ"ו שפירש כן.

**אך** לכאו' ממש"כ הר"ן ע"ז דפשרה היא זו, משמע דמכוון דבריו הוא דהא דע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא היכא דבידו לתקן, היינו דאף דלא סגי בנאמנות דע"א דבמקום דאתחזק איסורא, מ"מ כל שנצטרף לזה הא דהוי בידו ה"ה נאמן, וע"כ מצינו למילף מינה דכ"ה דהיכא דהוא בידו הוא נאמן אף דאתחזק איסורא, ה"נ היכא דלא אתחזק איסורא נאמן אף דאי"ז בידו, דאם ל"ה ע"א נאמן במקום דלא אתחזק איסורא אלא כשהוא בידו, הרי דכל דאתחזק איסורא ל"ה נאמן אף כשהוא בידו, וזה צ"ב.

**ב**

ג] **והנה** התוס' הק' דאם ילפינן להא דע"א נאמן באיסורין מנדה, א"כ אפי' אתחזק איסורא נמי, והרמב"ן הוסיף בזה, ז"ל, התם הא אתחזק איסורא, "שאפי' פירסה נדה עמו במטה או שילדה" סופרת לעצמה ונאמנת על טבילתה, ונגמר מינה דע"א מהימן אפי' אתחזק איסורא, עכ"ל, ועד"ז כתב הר"ן.

**ומבו'** בדבריהם דכל הא דבנדה חשיב כאתחזק איסורא, והי' לנו ללמוד מהתם דע"א נאמן אף במקום דאתחזק איסורא, הוא רק כשראה הבעל בעצמו שנטמאה, אך כל שלא ראה שנטמאה ואינו יודע מכך אלא ע"פ דברי', לא חשבינן לה כאתחזק איסורא, ושפיר מצינו להאמינה.

**וצ"ב** הטעם בזה, הרי אף כשאין הבעל יודע בעצמו שנטמאה, מ"מ כיון שהאשה נאמנת לומר שנטמאה,[[2]](#footnote-3) מ"ט לא חשבינן לה כאתחזק איסורא.

ד] **ובפשוטו** הי' נראה, דלעולם אף היכא דאין ידוע לנו שנטמאה אלא על פי דברי' הו"ל כאתחזק איסורא, ואך דלא מצינו למילף מינה דע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, דכיון דלא הוחזק האיסור אלא על פי דברי', הרי דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, וע"כ אין ללמוד דע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, אלא מהא דהיא נאמנת על הספירה והטבילה אף במקום שראה הבעל שנטמאה.

**ומצינו** עד"ז בד' התוס' הרא"ש בסוגיין בשם הרמ"ך, דאין ללמוד מנדה דע"א נאמן, אלא מגוונא דהוחזקה נדה ע"פ שכנותי', דאל"כ הרי יש להאמינה משום דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, וליכא למילף מינה דע"א נאמן.

ה] **אך** באמת אי"ז מתישב כלל בד' הרמב"ן, שהרי הרמב"ן גופי' בכתובות ק"ט ב' כתב דהנאמנות דהפה שאסר ל"מ למפרע, ואם אמר שדה זו של אביך, אינו נאמן לאחר זמן לומר שחזר ולקחו ממנו, וא"כ הרי דכל שאמרה לבעלה שנטמאה, ואחר זמן אומרת שספרה וטבלה אין להאמינה מכח דינא דהפה שאסר.

**ובאמת** דממקומו הוא מוכרע, שהרי בד' הרמב"ן מבו' דלעיקר הא דילפינן מנדה דע"א נאמן באיסורין, לא הוצרך להא דהיא נאמנת אף כשראה בעצמו שנטמאה, ורק כשהק' דנילף מינה דנאמן אף באתחזק איסורא, הוצרך לפרש דהיא נאמנת אף כשראה בעצמו שנטמאה, - ואי נימא דכל דאין ידוע לנו שנטמאה אלא על פי דברי', יש להאמינה מדינא דהפה שאסר, הרי אין ללמוד להא דע"א נאמן באיסורין אלא מהא דנאמנת אף כשראה בעצמו שנטמאה, וכמש"כ התוס' הרא"ש עד"ז, - אך הרמב"ן לטעמי' דס"ל דהפה שאסר ל"מ למפרע, וע"כ שפיר יש ללמוד דע"א נאמן באיסורין מהא דהיא נאמנת לומר שספרה וטבלה, אף כשאין ידוע לנו שנטמאה אלא על פי' דברי'.

**ולפ"ז** הדק"ל, דכיון דאף כשלא נודע שנטמאה אלא ע"פ דברי', אינה נאמנת לטהר עצמה אלא מכח נאמנות דע"א, הרי לכאו' יש ללמוד מזה דע"א נאמן אף במקום דאתחזק איסורא, ומ"ט כתב הרמב"ן דאין ללמוד לד"ז אלא מהא דהיא נאמנת אף כשראה הבעל בעצמו שנטמאה.

**ג**

ו] **והנה** לקמן נ"ד ב' תניא, דהי' עושה עמו בטהרות ואמר לו טהרות שעשיתי עמך נטמאו וכו' נאמן, אבל אמר לו טהרות שעשיתי עמך ביום פלוני נטמאו וכו' אינו נאמן, ומפרש אביי דהא דברישא נאמן ובסיפא אינו נאמן, הוא משום דברישא דהוי בידו נאמן ובסיפא דאי"ז בידו אינו נאמן, ורבא מפרש דהא דבסיפא אינו נאמן הוא כגון דאשכחי' ולא אמר לי' ולא מידי ולבתר הכי אשכחי' ואמר לי'.

**והתוס'** שם כתבו דמשמע דאף לדעת רבא אינו נאמן אלא משום שהי' בידו תחילה, דאין ע"א נאמן לאסור, אלא כשחבירו שותק ומשום דשתיקה כהודאה, וכ"כ התוס' בקידושין ס"ה ב' ד"ה נטמאו טהרותיך.

**ובטעם** הא דאין ע"א נאמן לאסור, כתב בספר הישר לר"ת סימן קי"ט, ז"ל, ובהאשה רבה נמי מוכיח דלהתירא ע"א מהימן וכו' היכא דלא אתחזק לא איסור ולא היתר, כגון חתיכה ספק חלב ספק שומן ואמר ע"א דשומן הוא דנאמן וכ"ש אם אמר דחלב הוא, ובדבר שבידו לתקן נאמן כדאמרינן נמי התם אע"ג דאתחזק איסורא, אבל אתחזק איסורא ואין בידו לתקן אינו נאמן להיתר, וה"נ היכא דאתחזק היתירא ואין בידו לאסור אינו נאמן לאסור, דלא אשכחן בע"א חילוק בין היכא דבא להתיר את האיסור להיכא דבא לאסור את המותר, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דאין ע"א נאמן לאסור, הוא חד דינא עם הא דאין ע"א נאמן להתיר במקום דאתחזק איסורא, וה"נ אינו נאמן לאסור במקום דאתחזק התירא, וכן נקט הש"ך ביו"ד סימן קכ"ז סקט"ז, עיי"ש.

**וכ"ה** משמעות ד' הרא"ש בפ' הניזקין סימן ח', ז"ל, דבר שהוא ספק ולא אתחזק לא איסור ולא היתר ע"א נאמן לומר שהוא מותר, וכ"ש אם הוא ואמר חלב הוא שנאמן, כיון דלא אתחזק לא איסור ולא היתר, - היכא דאתחזק התירא ואמר ע"א איסור הוא אינו נאמן וכו' משום דאתחזק התירא, - היכא דאתחזק איסורא וע"א אמר היתר הוא אינו נאמן וכו', עכ"ל, ומשמע להדיא דחד דינא הוא, דאין ע"א נאמן אלא היכא דלא אתחזק לא איסור ולא היתר, אך היכא דאתחזק התירא אינו נאמן לאסור והיכא דאתחזק איסורא אינו נאמן להתיר.

ז] **אך** הרמב"ן בקידושין ס"ה ב' האריך דודאי דע"א נאמן לאסור, ופלוגתא דאביי ורבא הוא בפועל דכל שלא אמר לו בתחילה שנטמאו טהרותיו הו"ל בשעה ראשונה כאומר לו טהורות הן וכו', ועיי"ש שהוכיח כן, ז"ל, ועוד דשמעתא שם דפ' האשה רבה במסקנא משמע דמהימן אע"ג דלא שתיק כמודה, דאמרינן אלא סברא הוא מידי דהוה וכו' ואתא ע"א ואמר ברי לי דשומן הוא דמהימן, ודחינן מי דמי התם לא אתחזק איסורא הכא אתחזק איסורא דאשת איש והוי דבר שבערוה ואין דבר שבערוה פחות משנים, אלמא בכל היכא דלא אתחזק איסורא א"נ ל"ה דבר שבערוה ע"א נאמן, הלכך לאסור את המותר ודאי מהימן, דלא אמרינן בשום דוכתא אתחזק התירא בכה"ג, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם.

**ומבו'** בדבריהם דפשיטא להו דאף דאין ע"א נאמן להתיר במקום דאתחזק איסורא, מ"מ לא אמרינן דה"נ אינו נאמן לאסור במקום דאתחזק התירא, דלא אמרינן בשום דוכתא אתחזק התירא בכה"ג, וזה דלא כמש"כ ר"ת והרא"ש לדמות זל"ז, - וצ"ב טעם הפלוגתא בזה, וגם צ"ב עיקר מש"כ הרמב"ן והרשב"א דלא אמרינן אתחזק התירא בכה"ג, והרי בכ"ד מצינו דאזלינן בתר חזקת היתר, ומ"ט פשיטא להו דיהא ע"א נאמן אף דאתחזק התירא.

**ד**

ח] **ובעיקר** מש"כ ר"ת דהא דאין ע"א נאמן לאסור במקום דאתחזק התירא, הוא חד דינא עם הא דאינו נאמן להתיר במקום דאתחזק איסורא, יש להעיר, דלמש"כ התוס' בסוגיין הרי הגמ' ביבמות מספק"ל אם ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, ואילו הך מילתא דאין ע"א נאמן במקום דאתחזק התירא אלא היכא שהוא בידו או שהי' בידו הוא סוגיא ערוכה ולא נחלקו בזה,[[3]](#footnote-4) ובע"כ מזה דהא דאין ע"א נאמן לאסור, הוא דין בפנ"ע, ואינו חד דינא עם הא דאינו נאמן להתיר.

**ועוד** יש להעיר, דלדעת אביי הרי אין ע"א נאמן לאסור כשאי"ז עכשיו בידו, אף שהי' זה בידו, ואם הא דאינו נאמן לאסור הוא חד דינא עם הא דאינו נאמן להתיר, הרי הדין נותן דכל שהי' הדבר בידו מתחילה נאמן, דומיא דהא דהוא נאמן להתיר בכה"ג, כמו שהוכיחו התוס' בסוגיין מהא דנאמן על השחיטה אף דעכשיו כבר אי"ז בידו, ובע"כ דהא דאינו נאמן לאסור הוא דין בפנ"ע.[[4]](#footnote-5)

ט] **ובחי'** ר' ראובן סימן א' וסימן ב' כתב לפרש בזה, דהא דאין ע"א נאמן לאסור, אי"ז דומיא דהא דאינו נאמן במקום דאתחזק איסורא, דאתחזק התירא ל"ד לאתחזק איסורא, וכמש"כ הרמב"ן, אלא הוא משום דכשהוא אוסר את של חבירו הרי הוא מפסידו ולאו כל כמיני' להפסידו, - ועיי"ש שהוסיף, דכיון דהוא מפסיד בכך את חבירו, חשיב כעדות על חבירו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הקצוה"ח בסימן ל"ח סק"ב דהאומר לחבירו נתנסך יינך והוזם חייב בתשלומי כאשר זמם, והרי דחשבינן לה כעדות של חבירו, וע"כ אין ע"א נאמן,[[5]](#footnote-6) - והא דהיכא דלא אתחזק התירא נאמן ע"א לאסור, (ונפ"מ דיהא הדבר אסור בודאי), הוא משום דכל דאי"ז אלא בירור בדבר שבלא עדותו הוא ספק, שפיר הוא נאמן.

**ואשר** ע"כ אף לפ"מ דמיבע"ל דע"א נאמן להתיר במקום דאתחזק איסורא, מ"מ אינו נאמן לאסור, - וע"כ נמי אף דע"א נאמן להתיר כשהי' הדבר מתחילה בידו, מ"מ לדעת אביי כל שאין הדבר עכשיו בידו אינו נאמן לאסור.

יא] **ויש** להוסיף בביאור הדברים, דהנה בתשו' הרשב"א ח"א סימן תקמ"ה כתב בדין ע"א באיסורין, דאף אם הכחשה שלא בפניו ל"ה הכחשה, מ"מ כל שמכחישו הבע"ד ל"מ עדותו לאסור את שלו, והש"ך בסימן קכ"ז סקי"ד פירש דהיינו, דכל דהבע"ד עצמו מכחישו, אין ע"א יכול לאסור את שלו, משום דאין ע"א קם אלא לשבועה, וזה כמש"כ התוס' בכריתות י"א ב' (ד"ה אמרו לו) כתבו דהא דאין ע"א נאמן לומר אכלת חלב כשהבע"ד מכחישו, הוא משום דכתיב לא יקום ע"א באיש, דמשמע דאינו קם אלא לשבועה, - וזהו גם טעם הא דאין ע"א נאמן כלל לאסור לדעת התוס' ודעימייהו, משום דכל שהוא מפסיד בכך את חבירו, חשיב כעדות בחבירו, וכמש"כ הקצוה"ח דיש בזה לחיובא דכאשר זמם, והרי דחשיב כלא תענה ברעך, והוא בכלל דינא דלא יקום ע"א באיש.[[6]](#footnote-7)

**ומצאתי** הדברים מפורשים כן בס' הנייר בהל' יין נסך בהג"ה שהעתיק ל' התוס' בפ' הניזקין, ז"ל, טעם גדול בדבר לומר דאין ע"א נאמן לא לחיוב ממון ולא לאסור, דכתיב לא יקום עד אחד, עכ"ל.

**וכ"נ** להדיא בהל' שמחות להמהר"ם מרוטנבורג סימן ק"כ, והא דאמרינן ע"א נאמן באיסורין ה"מ לסמוך עליו להתיר וכו', אבל להחמיר "על אדם אחר" לא מחמרינן וכו', אבל לאסור פירות חבירו "על חבירו" שהיינו מוחזקין בהן בהיתר לא סמכינן אחד סהדא כי אם ע"פ שנים, עכ"ל, והרא"ש במו"ק פ"ג סימן ל"ג הביא לעיקר דברי המהר"ם, ומשמע להדיא דהוא דין בפנ"ע דאין ע"א נאמן להחמיר על אדם אחר ולאסור פירות חבירו על חבירו.[[7]](#footnote-8)

יב] **אמנם** הנה בד' ר"ת בספר הישר מפורש דהא דאין ע"א נאמן לאסור במקום דאתחזק התירא, הוא חד דינא עם הא דאינו נאמן להתיר במקום דאתחזק איסורא, וכ"נ גם בד' הרא"ש בפ' הניזקין, דהא דאינו נאמן לאסור הוא מכח הא דאתחזק התירא, ודמי להא דאינו נאמן להתיר במקום דאתחזק איסורא, והרי דלא ס"ל דאיכא דין בפנ"ע דאין ע"א נאמן לאסור משום דלא יקום ע"א באיש, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט דאביי דאין ע"א נאמן לאסור אף כשהי' מתחילה בידו, ול"ד להא דע"א נאמן להתיר כשהי' הדבר מתחילה בידו.

**ה**

יא] **עוד** נחלקו הראשונים בדינא דאין דבר שבערוה פחות משנים, דהנה בהא דפריך הגמ' דהכא אתחזק איסורא והוי דבר שבערוה ואין דבר שבערוה פחות משנים, כתב הרמב"ן דלגירסא זו צ"ל דחדא ועוד קאמר, וכ"כ הרשב"א והר"ן, ומבו' לפ"ז דהא דאין דבר שבערוה פחות משנים הוא אף היכא דלא אתחזק איסורא, וזהו דפריך תרתי, חדא, דאתחזק איסורא ואין ע"א נאמן, ועוד, דהוי דבר שבערוה ואין ע"א נאמן, וכ"כ הרמב"ן ביבמות פ"ח א' דאין דבר שבערוה פחות משנים בין הוחזק איסורא בין לא הוחזק, וכ"כ בפי' הר"ן לקמן ס"ד א'.

**אך** הנה התוס' בסוגיין כתבו דהא דפריך דאתחזק איסורא והוי דבר שבערוה וכו', היינו משום דביבמות מספקא לן אם ע"א נאמן בשאר איסורין אף דאתחזק איסורא, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קכ"ד כתב דמהא דלא ניח"ל לפרש כפי' ש"ר דחדא ועוד קאמר, יש ללמוד דס"ל דכל הא דאין דבר שבערוה פחות משנים הוא רק במקום דאתחזק איסורא, וכ"כ הבינת אדם בשער בית הנשים סקכ"ט דבד' התוס' הכא מבו' דע"א נאמן בדלא אתחזק איסורא אף בדבר שבערוה, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' הרא"ש בסוגיין, עיי"ש.

יב] **ונראה** דיש ללמוד כן מד' התוס' ביבמות פ"ח א', דהנה בגמ' שם דנו מנ"ל דע"א נאמן בעדות מיתה, ואמרינן דסברא הוא מידי דהוי אחחתיכה וכו' ואתא ע"א ואמר ברי לי דשומן הוא דמהימן, ופרכינן עלה מי דמי התם לא אתחזק איסורא הכא אתחזק איסורא דאשת איש ואין דבר שבערוה פחות משנים, ואמרו דהוא מידי דהוי אטבל והקדש וקונמות, ודחי דהתם הוא משום דבידו.

**והנה** במה שאמרו דהוא מידי דהוי אטבל והקדש וקומנות, הק' התוס' וש"ר, דאף אם התם ע"א נאמן אף דאתחזק איסורא, מ"מ הרי בעדות מיתה הו"ל דבר שבערוה ואין דבר שבערוה פחות משנים, - והתוס' כתבו לישב, ז"ל, ואומר ר"י דאי הוה שייך למילף מטבל והקדש הו"א דהאי דאין דבר שבערוה פחות משנים ה"מ לאוסרה על בעלה דאין אחד נאמן לאסור, דלענין איסור כתיב כי מצא בה ערות דבר אבל להתירה חד נמי נאמן, עכ"ל, וכ"כ התוס' הרא"ש ותו"י שם.

**ומבו'** בד' התוס', דאם הי' ע"א נאמן באיסורין אף במקום דאתחזק איסורא, הי' לנו ללמוד מזה דה"נ הוא נאמן בדבר שבערוה אף במקום דאתחזק איסורא, - וכל הא דאין ע"א נאמן בדבר שבערוה במקום דאתחזק איסורא, הוא משום דגם באיסורין אינו נאמן, אלא משום דבידו.

**ולפ"ז** הרי הדין נותן, דכל דלא אתחזק איסורא, דע"א נאמן באיסורין, אף הוא נאמן בדבר שבערוה, - שהרי בגמ' מדמינן דין דבר שבערוה לדין שאר איסורין, דאם ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא בשאר איסורין ה"נ הוא נאמן בדבר שבערוה, ולא הדרינן בן מעיקר הא דיש ללמוד זמ"ז, אלא דחינן לה דגם באיסורין אינו נאמן במקום דאתחזק איסורא, אך במקום דלא אתחזק איסורא דהוא נאמן באיסורין, ה"נ הוא נאמן בדבר שבערוה, ושו"ר שכבר עמד ע"ז החזו"א באהע"ז סימן נ"ט סק"ו.[[8]](#footnote-9)

**ו**

יג] **ואמנם** קשיא לפ"ז, דא"כ מהו הדין דנתחדש בדבר שבערוה דאין דבר שבערוה פחות משנים, וילפינן לה דבר דבר מממון, הרי כל דלא אתחזק איסורא ע"א נאמן אף בדבר שבערוה, וכל דאתחזק איסורא אין ע"א נאמן אף בשאר איסורין, ומאי איכא בין דבר שבערוה לשאר איסורין.

**אמנם** באמת מצינו דחלוק הוא דין דבר שבערוה מדין שאר איסורין, והוא במה שאמרו בקידושין ס"ו א' דע"א שאמר לו אשתך זינתה והוא שותק, אין דבר שבערוה פחות משנים, ואף דאם אמר לו ע"א נטמאו טהרותיך והוא שותק נאמן, מ"מ אי"ז מועיל בדבר שבערוה משום דאין דבר שבערוה פחות משנים, והתוס' פירשו דהיינו דהא דבאיסורין כה"ג נאמן, הוא משום דאיכא רגל"ד, וע"כ מהימנינן לדברי העד, ובדבר שבערוה לא מהימנינן לי' דאין דבר שבערוה פחות משנים.

**עוד** מצינו דחלוקין הן, בדין הנאמנות דבידו, וכמש"כ הש"ש בש"ו פ"א, דבשאר איסורין כל שבידו להתיר נאמן משום דהוי כבעלים, וע"כ הוא נאמן כשהי' בידו מתחילה אף דאי"ז בידו עכשיו, אך בדבר שבערוה דאינו פחות משנים, ליכא להנאמנות דבעלים, ואינו נאמן אלא כשהוא בידו עכשיו, ומשום דמה לי לשקר, כמבו' בסוגיית הגמ' בב"ב קל"ד ב' דבעל שאמר גירשתי את אשתי אינו נאמן למפרע, אף שהי' בידו אתמול לגרשה.

**והקובה"ע** בסימן ס"ז סק"י כתב לישב עוד, למש"כ הנתיה"מ בסימן ל"ח סק"ב דאף באתחזק איסורא דבעי ב' עדים, מ"מ א"צ הגדה בבי"ד, ובדבר שבערוה בעינן קבלת עדות בבי"ד כמו בממון.

יד] **אך** הדבר צ"ע, שהרי לפ"מ שפירשו התוס' ביבמות, מדמינן התם דאם הי' ע"א נאמן באיסורין אף היכא דאתחזק איסורא, ה"נ הי' נאמן בדבר שבערוה, והרי דשפיר יש לדמות דין דבר שבערוה לדין שאר איסורין, ולא אמרינן דשאני דבר שבערוה דאין דבר שבערוה פחות משנים, וא"כ אף אחר דדחינן התם דאף באיסורין אינו נאמן אלא משום דבידו, אכתי הי' לנו לדמות דין דבר שבערוה לדין איסורין דיהא בזה להנאמנות דבידו,[[9]](#footnote-10) וה"נ הי' לנו לדמות דבר שבערוה לאיסורין דיהא ע"א נאמן כשהבע"ד שותק, ודל"ב קבלת עדות בבי"ד.[[10]](#footnote-11)

**ועד"ז** יש להעיר במש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין די"ל דהא דאין ע"א נאמן באיסורין היכא דאתחזק איסורא, ילפינן לה מדבר שבערוה, וכיון דילפינן לה מדבר שבערוה, מ"ט חלוקין הן זמ"ז, דבדבר שבערוה אין ע"א נאמן אף כשהלה שותק, וליכא להנאמנות דבידו מתורת בעלים, ובעינן קבלת עדות בבי"ד, ובאיסורין נאמן ע"א כשהלה שותק, ובידו נאמן מתורת בעלים, ול"ב קבלת עדות בבי"ד.

**ז**

טו] **והנה** בעיקר הא דאין ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, מבו' בד' הפנ"י והש"ש והגרע"א ועוד מרבוותא שפירשו דהוא משום דאין ע"א נאמן כנגד הכרעת החזקה, וזהו שדנו אם יש לדמות דה"נ אין ע"א נאמן נגד רוב.[[11]](#footnote-12)

**אך** כבר עמדו בזה ממש"כ בפירש"י בסוגיין, דאתחזק איסורא היינו דאתחזק איסורא בהאי חתיכה גופה, וכ"כ בפירש"י ביבמות פ"ח א', והריטב"א שם כתב דבא להשמיענו דכל דלא הוחזק איסור בחתיכה זו, אע"פ שהוחזק איסור במקום זה לא חשיב כאתחזק איסורא, וע"כ אף אם אתחזק טריפה במקולין, מ"מ כיון דלא הוחזק בחתיכה זו שמוכר לנו הטבח, ה"ה נאמן מה"ת, וכ"כ הרשב"א שם, - והריטב"א בקידושין ס"ה ב' נקט דגם כה"ג חשיב כאתחזק איסורא, ואך דקי"ל דע"א נאמן אף במקום דאתחזק איסורא, עיי"ש.

**והנה** אי נימא דהא דאין ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, הוא משום הכרעת החזקה, הרי אין מקום לדון כלל אם ע"א נאמן בגונא דהוחזק איסור במקום זה, דבכה"ג הרי ליכא כלל להכרעת חזקה, ומ"ט לא יהא ע"א נאמן.

טז] **עוד** יש להעיר בזה, ממש"כ הרמב"ן והרשב"א דע"א נאמן לאסור אף במקום דאתחזק התירא, משום דלא אמרינן בשום דוכתא אתחזק התירא בכה"ג, - ואם הא דע"א אינו נאמן במקום דאתחזק איסורא, הוא משום דאינו נאמן כנגד הכרעת החזקה, הרי הדין נותן דה"נ אינו נאמן במקום דאתחזק התירא, וכמו שמצינו בכ"ד דאזלינן בתר חזקת היתר, וכבר עמד ע"ז החזו"א באהע"ז סימן נ"ט סק"ח.

**ח**

יז] **והחזו"א** שם כתב לפרש למש"כ הרמב"ן והרשב"א דאתחזק התירא לא אמרינן, ז"ל, ונראה דהא דאין ע"א נאמן באתחזק איסורא, אינו מדין חזקה וכו', אלא דכל שלא אתחזק איסורא לא החמירה תורה להצריך עדות ברורה אלא להתנהג ע"פ הגדת איש מישראל, וכל שכבר הי' איסור ידוע החמירה תורה להצריך עדים בהתירו, והלכך באין איסור ידוע שנאמן איש מישראל לומר שהוא איסור, אין נפ"מ אם הוא בספק איסור או שאין ידוע לו מקום להסתפק בו, דכיון דאחד אמר שהוא איסור, יש להתנהג על פיו, עכ"ל.

**והיינו** דהא דאין ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, הוא משום דבמקום דאתחזק איסורא וצד האיסור חמור טפי, לא סגי בנאמנות דע"א, והחמירה תורה להצריך עדות ברורה, - וע"כ אין בזה טעם כלל שלא יהא ע"א נאמן במקום דאתחזק התירא, שהרי להחמיר סגי בנאמנות פחותה, ואם ע"א נאמן להתיר במקום דלא אתחזק איסורא, כ"ש דיהא נאמן לאסור, וכ"כ בחי' ר' ראובן סימן א' סק"ג.

**והדברים** מבוארים כן בד' הרמב"ן ביבמות פ"ח א', שכתב בדין דבר שבערוה, ז"ל, ואין דבר שבערוה פחות משנים בין הוחזק איסורא בין שלא הוחזק, שאפילו להחמיר עלי' כגון אשתו שזינתה בע"א וכו' אין דבר שבערוה פחות משנים, עכ"ל, וכ"כ בפי' הר"ן לקמן ס"ד א', - ומבו' מדבריו דהצד לחלק בין היכא דאתחזק איסורא להיכא דלא אתחזק איסורא, הוא משום דהיכא דאתחזק איסורא וצד האיסור חמור טפי לא סגי בנאמנות דע"א, ומשא"כ היכא דלא אתחזק איסורא סגי בנאמנות דע"א, וזהו שכתב הרמב"ן דכיון דאף לאסור אין ע"א נאמן, אף דלהחמיר סגי בנאמנות פחותה, כ"ש דאינו נאמן להתיר אף במקום דלא אתחזק איסורא.[[12]](#footnote-13)

יח] **ובזה** מתפרש מש"כ הראשונים לדון אם ע"א נאמן במקום שהוחזק חתיכת איסור במקום זה, די"ל דכ"ה דבמקום דהוחזקה חתיכה זו באיסור חמיר צד האיסור ואין ע"א נאמן, ה"נ כשהוחזק איסור במקום זה חמיר צד האיסור, ואין ע"א נאמן,[[13]](#footnote-14) והך מילתא דכשהוחזק איסור במקום זה חמיר צד האיסור, מצינו כן לדעת רב נחמן בכריתות י"ח א' דטעמא דמ"ד דאין חייב אשם תלוי אלא בחתיכה אחת מב' חתיכות הוא משום דאיקבע איסורא.

יט] **אמנם** הנה מד' ר"ת ודעימי' שכתבו דכ"ה דאין ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, ה"נ אינו נאמן במקום דאתחזק התירא, מבו' דהא דאין ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, אי"ז משום דחמיר צד האיסור טפי ולא סגי בזה בנאמנות דע"א, דא"כ אי"ז טעם כלל שלא יהא נאמן במקום דאתחזק התירא, וי"ל לדעתם כמש"כ הפנ"י ודעימי' דהוא משום דאין ע"א נאמן כנגד הכרעת החזקה.

**אך** האבי עזרי בפ"ז מגירושין ה"ח כתב להוכיח דהא דאין ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, אי"ז משום דין חזקה דחזקה אלימא מע"א, אלא היינו דעיקר נאמנות ע"א במקום דלא אתחזק איסורא הוא משום דל"ב כלל דיני עדות בספק השקול כמו חתיכה ספק חלב ספק שומן, והרי יש חתיכות בעולם שהן שומן והן חלב, וכשבא אחד ואומר זו שומן אין לנו לחושדו למשקר ואין לנו ספק כלל, ואי"ז מגדרי עדות כלל, אבל באתחזק איסורא שבא לחדש היתר בעינן בזה לדיני עדות ועדות אינה בפחות משנים, עכ"ד, - ולפ"ז מתפרש מש"כ ר"ת ודעימי' דה"נ אין ע"א נאמן לאסור במקום דאתחזק התירא, דכל הא דע"א נאמן, הוא כשלא הוחזק היתר לפנינו, וכל שהע"א אומר שהוא אסור אין לנו להסתפק דאי"ז כן, אך כל שהוחזק היתר לפנינו והע"א בא לחדש איסור, יש לנו להסתפק בזה, ובעינן בזה לדיני עדות ונאמנות, וע"א אינו נאמן.

**ט**

כ] **ולפ"ז** נראה בדעת התוס', ושמעתי לעיקר הדברים מהגר"א אריאלי שליט"א, דאף דאיכא דין בפנ"ע דאין ע"א נאמן בדבר שבערוה משום דאין דבר שבערוה פחות משנים, ומה"ט אינו נאמן אף כשהלה שותק, ול"מ נאמנות דבידו, ובעינן הגדת עדות בבי"ד, מ"מ היינו רק במקום דאתחזק איסורא, דבעינן בזה לדיני עדות ונאמנות, ובדבר שבערוה דינא הוא דכל דבעינן לדיני עדות ונאמנות אין דבר שבערוה פחות משנים, - אך כל דלא אתחזק איסורא דל"ב בזה כלל לדיני עדות ונאמנות, אלא הא דמהני בזה עדות דע"א, הוא משום דאין לנו להסתפק דאי"ז כדבריו, ל"ש בזה כלל דינא דאין דבר שבערוה פחות משנים.

**ובזה** מתפרש גם מש"כ התוס' ביבמות דאם הי' ע"א נאמן באיסורין אף במקום דאתחזק איסורא, אף הי' נאמן בדבר שבערוה, והיינו משום די"ל דהצד דע"א נאמן אף במקום דאתחזק איסורא, אי"ז מגדרי עדות ונאמנות, אלא הוא משום דאף בכה"ג מהני עדותו שלא נסתפק דאי"ז כן, וע"כ ליכא בזה לדינא דאין דבר שבערוה פחות משנים,[[14]](#footnote-15) - וזהו גם מש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין די"ל דהא דאין ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, ילפינן לה מדבר שבערוה, והיינו דמהתם ילפינן דכל דאתחזק איסורא ל"מ עדותו שלא נסתפק, ובעינן לגדרי עדות ונאמנות, (דמכח זה הוא דיש בזה לדינא דאין דבר שבערוה פחות משנים).

**ואמנם** אחר דמסקינן דאין ע"א נאמן באיסורין במקום דאתחזק איסורא, ובעינן בזה לגדרי עדות ונאמנות, הרי דאף דבאיסורין כל שהי' הדבר בידו הוא נאמן, מ"מ בדבר שבערוה דינא הוא דאין דבר שבערוה פחות משנים, וליכא בזה להנאמנות דבידו, ומה"ט נמי בדבר שבערוה בעינן בכה"ג הגדת עדות בבי"ד, וגם אין ע"א נאמן בכה"ג אף שהבע"ד שותק.

כא] **ועד"ז** נראה גם בהא דאין ע"א נאמן לאסור, דאף דיש בזה דין בפנ"ע דלא יקום ע"א באיש, דאינו נאמן לאסור את של חבירו, וע"כ לדעת אביי אינו נאמן אלא כשהוא עכשיו בידו, ול"מ מה שהי' בידו מתחילה, מ"מ כ"ז הוא במקום דאתחזק התירא, כמש"כ ר"ת והרא"ש, דבכה"ג בעינן לגדרי עדות ונאמנות, ודינא הוא דלא יקום ע"א באיש ואינו נאמן לאסור, - אך כל שלא אתחזק התירא, דל"ב כלל לגדרי עדות ונאמנות, אלא כל שהוא אומר שהוא אסור אין לנו להסתפק דאי"ז כן, ל"ש בזה כלל דינא דלא יקום ע"א באיש, וע"כ שפיר הוא נאמן.[[15]](#footnote-16)

**י**

כב] **והנה** בעיקר הא דב' עדים נאמנים במקום דאתחזק איסורא, לא נתפרש דמהיכן ילפינן לה, והרי רש"י וש"ר נקטו דבעינן מקור להא דע"א נאמן באיסורין, וה"נ בעינן מקור להא דב' עדים נאמנים במקום דאתחזק איסורא, - ובפשוטו צ"ל דהוא משום דעל פי שנים עדים יקום דבר, ובכל עדות נאמנים ב' עדים.

**אך** הנה אי"ז מתישב למש"כ הנתיה"מ דאף דבמקום דאתחזק איסורא בעינן ב' עדים, מ"מ ל"ב בזה קבלת עדות בבי"ד, והרי דאי"ז מדינא דעל פי שנים עדים יקום דבר, דהוא רק בעדות בבי"ד,[[16]](#footnote-17) - וגם אי"ז מתישב במש"כ הר"א ב"ר עזריאל רבו של הרוקח בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 171 דאף האשה והמילדת נאמנים בכך, ול"ב עדים כשרים, והביא לדבריו בס' זאת ליעקב סימן ב'.

**ולמש"נ** בדעת הרמב"ן ודעימי' נראה, דהא דב' עדים נאמנים במקום דאתחזק איסורא, הוא מיוסד על הא דע"א נאמן באיסורין, ואף דבמקום דאתחזק איסורא דצד האיסור חמור לא סגי בנאמנות קלישא דע"א, מ"מ כל דאיכא עוד עדות דע"א, ואלים הנאמנות טפי,[[17]](#footnote-18) ה"ז מועיל אף במקום דאתחזק איסורא.

כג] **ועד"ז** נראה בביאור הא דע"א נאמן כשהוא בידו אף דאתחזק איסורא, דאי"ז נאמנות בפנ"ע מכח הא דהוא בידו, אלא היינו דכיון דהא דאין ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא הוא משום דבכה"ג דצד האיסור חמור, לא סגי בנאמנות קלישא דע"א, ע"כ כל דהוא בידו ואיכא אלימות טפי בעדותו, ה"ה נאמן אף כנגד צד איסור חמור דאתחזק איסורא.

**אך** לדעת התוס' ודעימי' דהא דאין ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, הוא משום דעיקר נאמנות ע"א הוא דאין לנו להסתפק שלא כדבריו, וכל דאתחזק איסורא והעד בא לשנות מה שהוחזק לנו יש לנו להסתפק בזה, ובעינן בזה לגדרי עדות ונאמנות, הרי בע"כ דהא דהוא נאמן כשהוא בידו, הוא נאמנות בפנ"ע, דכל דבידו נאמן, ואי"ז חד דינא עם הא דע"א נאמן בדלא אתחזק איסורא, דנאמנות זו לא שייכא כלל אלא במקום דלא אתחזק איסורא.

כד] **ובזה** מתפרש היטב טעם פלוגתת הראשונים אם מהא דע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא והוא בידו, יש ללמוד דה"נ הוא נאמן במקום דלא אתחזק איסורא אף שאינו בידו, או דאינו ענין זל"ז, - דהתוס' לטעמייהו דהא דע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא והוא בידו, הוא נאמנות בפנ"ע, ואי"ז ענין כלל להא דנאמן במקום דלא אתחזק איסורא ואינו בידו, - אך הרמב"ן ודעימי' לטעמייהו דהא דע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא והוא בידו, הוא חד דינא עם נאמנות ע"א דעלמא, ואך דכיון דאתחזק איסורא וצד האיסור חמור, בעינן להאלימות דבידו, וע"כ שפיר י"ל דמזה נלמד דה"נ הוא נאמן בדלא אתחזק איסורא אף דאי"ז בידו, דכ"ה דהיכא דאיכא להאלימות דבידו, הוא נאמן אף כנגד צד איסור אלים דאתחזק איסורא, ה"נ היכא דצד האיסור קליש דלא אתחזק איסורא, הוא נאמן אף דליכא להאלימות דבידו.[[18]](#footnote-19)

**יא**

כה] **ובזה** נראה לפרש מש"כ הרמב"ן והר"ן דנדה לא חשיבא כאתחזק איסורא, אלא כשיודע הבעל בעצמו שהיא נדה, אך כל שלא נודע לו שהיא נדה אלא ע"פ דברי', לא חשיב כאתחזק איסורא, ושפיר ע"א נאמן בזה.

**ולמש"נ** נראה דהרמב"ן לטעמי' אזיל דס"ל דהא דע"א אינו נאמן במקום דאתחזק איסורא, הוא משום דכנגד צד איסור חמור דאתחזק איסורא, לא סגי בנאמנות קלישא דע"א, ולפ"ז י"ל דכל הא דלא סגי בנאמנות קלישא דע"א, הוא רק כשיודע הבעל בעצמו בודאי שהיא נדה, אך כל שלא נודע לו שהיא נדה אלא ע"פ נאמנות דע"א, שפיר סגי בזה בנאמנות דע"א להתיר, דכל החומר שיש בכה"ג בצד האיסור, הוא בדרגת נאמנות דע"א, וע"כ שפיר מהני בזה נאמנות דע"א להתיר.

וי"ל דחלוקין הן זמ"ז, דבאיסורים אף דבעינן ב' עדים, מ"מ ל"ב בזה עדות בבי"ד, וכמש"כ הנתיה"מ בסימן כ"ח סק"ו וסימן ל"ח סק"ב, וה"ז כשר אף בעמפ"ע, כמש"כ בחי' הגר"ש היימן בסוגיין, ובס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט כתב דמהני בזה אף ב' עדים פסולין.

יש להוסיף, דהרמב"ן הוכיח דהא דאין דבר שבערוה פחות משנים הוא אף בדלא אתחזק איסורא, שהרי חזינן דאף לאסור אינו נאמן, ותיקשי מינה לדעת התוס' דע"א נאמן בדבר שבערוה בדלא אתחזק איסורא, - אך למש"נ ניחא, דהרמב"ן לטעמי' הוכיח כן דלא נימא דאינו נאמן אלא בדאחחזק איסורא דכל הא דלא סמכינן עלי' הוא רק במקום דאתחזק איסורא, וע"ז שפיר הוכיח מהא דאינו נאמן לאסור, אך לדעת התוס' אף דאינו נאמן לאסור הוא משום דאתחזק התירא, ואי"ז ענין להיכא דלא אתחזק איסורא.

כתבו התוס' דילפינן לה מנדה, והק' דא"כ אתחזק איסורא נמי, וכתבו דאינה בחזקת שתהא רואה כל שעה וכו', ומבו' בדבריהם?

והרמב"ן והר"ן נחלקו ע"ז, דרק כשפירסה נדה עמו במטה הוי כאתחזק, וצ"ע דאמנם משום שויא י"ל דהוא כלפי עצמה, והרי מבו' בד' הרמב"ן דלעצמה ודאי נאמנת, והרי לא ס"ד דילקו מי שאכל בשר, משום דהוא בחזקת איסור, אף שהוא אומר שנשחט, ויש להוסיף, דגם אחר דאתחזק איסורא ואין ע"א נאמן, מ"מ י"ל דכלפי עצמו הוא נאמן, אך הרי נאמנת משום ע"א, וא"כ הרי אתחזק איסורא, ומבו' דכיון דהאתחזק הוא ע"י ע"א, אף מועיל ע"א להתיר, ובד' התוס' נראה דלא כן, וצ"ב ביסוד הפלוגתא בזה.

עוד נחלקו בדין בידו אם יש לדמותו לנאמנות ע"א בדלא אתחזק כשאי"ז בידו, דהריטב"א כתב לדמותו, וכ"נ גם בד' הרמב"ן, וגם הר"ן ניח"ל, אלא שכתב דהוא פשרה, ותוס' פשיט"א דאין לדמותו

בדין אתחזק התירא, יש שפירשו דהוא משום דהוי דבר שלילי, אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א דעד המעיד על חיוב קרבן חשיב נגד אתחזק, אף דהוא דבר שלילי.

בההיא דאזכרות לא כתבתים לשמם, צ"ע דמ"ט הוי נגד אתחזק, הרי אין בזה הכרעה דחזקה, ובע"כ דהוא נגד מה שהוחזק לפנינו.

החילוקים בין דבר שבערוה לאיסורים, הוא דין בידו, דין ע"א במקום שהלה שותק, ופלוגתת האחרונים אם בעינן קבלת עדות בבי"ד וכל דיני הגדה, ובתשו' ר"א ב"ר עזריאל כתב דבאתחזק איסורא מהני אף ב' עדים פסולין, וצ"ע.

אך צ"ע שהרי בסוגיית הגמ' ביבמות פ"ח א' מבו' לפ"ד התוס' שם דדמי זל"ז, ואם באיסורים ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, אף בדבר שבערוה הוא נאמן, וכל הא דאינו נאמן הוא רק משום דגם באיסורים אינו נאמן אלא היכא דהוי בידו, וכ"נ גם בד' התוס' הרא"ש דילפינן לה זמ"ז, ואם בלא"ה חלוקין הן זמ"ז, ודבר שבערוה חמיר טפי, א"כ מה מדמינן להו, והרי אף אחר דמפרשינן דבאיסורים הוא נאמן משום בידו, הרי בדבר שבערוה אינו נאמן, ובע"כ דחלוקין הן זמ"ז, וא"כ ה"נ י"ל דגם אם באיסורים הוא נאמן גם בלא בידו, מ"מ בדבר שבערוה אינו נאמן.

רמב"ן ביבמות פ"ח א' דבדבר שבערוה ל"ב אתחזק איסורא, דאפי' להחמיר עלי' אינו נאמן, וזה להיפך מד' התוס', ואזלי לטעמייהו.

ל' הרשב"א ביבמות פ"ח א', שהרי אפי' בשאר האיסורין אלו הי' "האיסור מוחזק" כמו שאשה זו "מוחזקת באיסור" יש לומר שלא הי' ע"א נאמן בו, עכ"ל, ומבו' להדיא בלשונו דאי"ז מדין חזקה, אלא משום שהוא מוחזק באיסור.

האחרונים דנו אם בע"ד נאמן באיסורין, די"ל דנדה לא חשיב כבע"ד על איסור נדה, אך בשבוי' וסוטה י"ל דליכא נאמנות ע"א, ועי' פנ"י בכתובות ט' א', ועי' גליון מהרש"א סימן קכ"ז ס"ג שכנראה הק' מנדה, ויש לחלק.

ובגמ' ביבמות שפירשו מתחילה דהוא משום דע"א נאמן באיסורין, לא נתפרש דהוא אף לגבי הא דהאשה עצמה נאמנת.

והכא דס"ד דהוא מדין ע"א נאמן באיסורין, אף דלהדיא תנן דהאשה עצמה מביאה גיטה ונאמנת לומר בפ"נ, מבו' דגם בע"ד נאמן, אי לא דנימא דאה"נ הו"מ לדחות כן, וזה ניחא רק אי נימא דלמסקנא אין הנאמנות מגדרי ע"א, - והגרע"א שהועתק בקידושין ס"ה ב', מכו"ח תנינא נטעי כר"ש סו"ס ו', כתב להדיא דגם בע"ד נאמן באיסורין.

בדעת רש"י יש שפירשו עפי"ד המהרי"ק דהבידו מגרע החזקה, והדר דינא דנאמן מדין ע"א, וצ"ע אם הוא מתישב בל' רש"י דמשמע דנאמנותו הוא משום דבידו.

בד' המהרי"ק מבו' דבידו נאמן משום דמגרע החזקה, וזה מהני רק לגרע חזקת איסור, ול"מ לגרע חזקת היתר, והתם הוא משום דהוי כבעלים, ונמצא דבכל בידו להתיר, מצינו לדון גם משום דמגרע החזקה, וגם משום דהוא כבעלים.

קו' הפנ"י לאביי דבידו ל"מ למפרע היאך נאמן על שחיטה, והרי התוס' הוכיחו מהא דלא מצינו בשום מקום שיצטרך גדול אחר עומד על גביו, ולהמהרי"ק ניחא, דהא דבידו מגרע החזקה הוא אף בכה"ג דלמפרע, אך בד' הרא"ש והמרדכי אין נראה כד' המהרי"ק, והדק"ל.

גם לדעת אביי דאינו נאמן למפרע, היינו דכשעכשיו אינו בידו אינו נאמן, אך כל שעכשיו הוא בידו ה"ה נאמן אף לגבי למפרע, וע"כ גם לדידי' יש להאמין נדה גם על טהרות דלמפרע.

בד' הרא"ש והמרדכי מבו' להדיא דהא דלרבא אין נאמן היכא דאשכחי' ולא אמר לי', אי"ז משום דאיכא ריעותא ממה שלא אמר לו, אלא דבזמן הראשון שבידו לומר לו עדיין נשתייר הנאמנות של הבעלים.

חזו"א סימן נ"ט סק"ח בביאור הא דע"א אינו נאמן רק במקום דלא אתחזק, דהוא משום שהחמירה תורה בזה טפי.

ובזה ניחא משה"ק הגרש"ש ש"ו פ"א דמ"ט לא נקטה הגמ' חזקת חי, ואי נימא דאינו נאמן על שינוי, ג"כ י"ל קצת, אך להנ"ל הוא פשוט, דהוא חומרא משום דהוחזק האיסור.

וכ"נ ממה שהוצרך רש"י לפרש דהוא רק כשהוחזק בחתיכה זו עצמה, והראשונים דנו בזה, והריטב"א בקידושין כתב דאף אם איקבע איסורא אין ע"א נאמן.

הגרע"א מהדו"ק סימן ק"ז ד"ה עוד נלענ"ד, כתב דאם החזקה דדייקא ומינסבא מרעא לחזקת אשת איש, שפיר נאמן ע"א, והיינו רק אם בעינן לההכרעה דחזקה.

ובזה תלוי דין ע"א נגד רוב, דהתם יש לדון רק משום הכרעת הרוב, וע"ז שפיר כתב הש"ש דהע"א מוציאו מן הרוב.

ברמב"ן מבו' דכל שנעשית נדה ע"פ עצמה לא חשיב כאתחזק איסורא, ובד' התוס' הרא"ש מבו' דלא כן, ואזלי לטעמייהו.

ומבו' עוד בדבריו, דהיכא דכל הנאמנות לעשותה נדה הוא משום ע"א, לא חשיב כאתחזק איסורא, לגבי שלא להאמין ע"א, וג"ז הוא לטעמי'.

פלוגתת הראשונים אם ניקור הגיד הוי כאתחזק, דהריטב"א והר"ן כתבו דהוי כאתחזק, וכ"כ הריטב"א ביבמות פ"ח א', ותוס' כתבו דל"ה כאתחזק, וג"ז הוא לטעמייהו, ודו"ק.

ד' הרמב"ן דאתחזק התירא לא מצינו בשום מקום, וצ"ע דמצינו לזה הכא, אך היינו דמסברא אין מקום לזה, דמשום דאתחזק התירא אין בידו לאסור עליו.

בד' הרמב"ן בחולין י' א', מבו' דהא דבשחיטה הוי בידו, אי"ז משום שהוא עצמו בידו ללמוד ולשחוט וכו', אלא משום דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין, והשוחט הי' בידו לשחוט כהוגן, עייש"ה, וזהו שהק' שם ממצא באשפה, וצ"ע, שהרי בגמ' ביבמות פ"ח א' מפורש דבעינן שיהא בידו עצמו, ול"מ הא שהוא ביד אחרים, - וכנראה צריך לחלק, דכל שידענו שנשחטה הבהמה, שפיר יש לנו לומר שהי' ביד השוחט לשחוט כהוגן, ומשא"כ בטבל שלא ידענו כלל שעשה הבעלים מעשה הפרשה, וצ"ע.

בד' הגרע"א בכתובות י"ג ב' דלא אמרינן דע"א אינו נאמן במקום דאתחזק, אלא היכא דליכא ספק, וצע"ג מסוגיין, וראיתי בס' זאת ליעקב שכתב דבר נכון, דאין מכוון הגרע"א דכל הא דל"מ ע"א רק במקום שאין לנו סיבה להסתפק, וכל מש"כ דע"א נאמן הוא כגון מחצה כשרים ומחצה פסולים, דא"צ לחדש מעשה, דהכשרים והפסולים קיימים לפנינו והספק הוא למי נבעלה, ומשא"כ הכא דצריך לחדש שכתב לשמה, אף דיש לנו ספק בכך, מ"מ מהני בזה החזקה לסלק את הספק, ול"מ בזה ע"א.

בגמ' ביבמות דאמרו דאמר ברי לי דשומן הוא, ויש שהוכיחו מזה דאי"ז נאמנות דעדות, אלא דכל שאומר הע"א כן אין לנו להסתפק, - אך העירו לנכון, דהא דנקט להך לישנא, הוא משום דהוא דבר שצריך הבחנה אם הוא חלב או שומן, ואומר העד שברור לו שהוא שומן.

בד' התוס' ביבמות מבו' דאם באיסורין נאמן באתחזק, ה"ה דבדבר שבערוה נאמן, אך בד' התוס' בסוגיין מבו' דלא כן, וי"ל דמודו ליסוד הדברים, ואך דס"ל די"ל דנאמנות ע"א הוא נאמנות מעליא, וה"ז מועיל אף כשצריך נאמנות, אך בדבר שבערוה אינו פחות מב'.

עוד יש להוסיף, די"ל להנ"ל, דאף אם בממון ל"מ ע"א אף בלא אתחזק, היינו משום דבממון לעולם בעינן נאמנות, ואין דנים מכח מהיכ"ת, ומשא"כ בדבר שבערוה, אך בלא"ה י"ל דלא הוקש דבר שבערוה לממון, אלא במקום אתחזק, וע"ד הא דס"ד דכל הא דאין דשב"ע פחות מב' הוא לאסור, אף דבממון אי"ז כן, והיינו דלא הוקש דשב"ע לממון, אלא כשבא לאסור.

התוס' נקטו בפשיטות דאם ע"א נאמן אף באתחזק איסורא, א"א לומר דילפינן לה מנדה, וזהו שהק' דא"כ מאי איצטריך וספרה לה, וי"ל דהוא לטעמייהו דהיכא דלא אתחזק הוא משום דאין לנו להסתפק, ואין ללמוד מזה דיהא נאמן אף במקום דאתחזק איסורא דבעינן בזה לנאמנות, - ועוד דלדעתם דבדבר שבערוה חזינן דחלוק הוא אתחזק מלא אתחזק, הרי דגם באיסורים אין ללמוד להאמינו היכא דאתחזק איסורא מהא דנאמן היכא דלא אתחזק.

אך לדעת ש"ר י"ל דשפיר מצינו למילף מנדה אף להיכא דאתחזק איסורא, דמהיכ"ת נימא דמשום דבאתחזק איסורא הוא חמור טפי ל"מ בזה נאמנות דע"א.

ומההיא דסומא [קידושין ס"ו ע"א] שהבאתי פסק רבינו יחיאל דעד אחד נאמן לאסור אפי' אין בידו, אי מהימן לי' כבי תרי. אך כל עמא דבר פסק דבדבר שאין בידו, אינו נאמן עד אחד לאסור. ומכל מקום פי' ר"ץ דאם אחד שמצא תרנגולת שחוטה, ומעיד עלי' שלא נשחטה בהכשר, אע"פ שאין בידו נאמן. "כיון דאיכא חזקה דאיסורא, דמסייע לעד אחד שמעיד איסור", שהרי בהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה. וכן ביין שהוא עדיין ביד גוי ולא הוחזק בו, ועד אחד מעיד שאין בידו שראה שגוי ניסך אותו, ואמר לי' איני מאמינך, בזה הלכה כרבא דאמר אינו בידו אינו נאמן. וכן בקדירה של חבירו של היתר ואינו בשמירתו ומעיד עלי' שראה שגוי אחד תחב לתוכו דבר איסור, אינו נאמן ואינו אסור אלא לאותו שמעיד, אך אם הוא שומר או שומרה אם הוא בידו נאמן. ופסק דאם שתק בעל היין או בעל הקדירה, ולא אמר למעיד דאינו בידו איני מאמינך, הרי היא אסורה דשתיקה כהודאה דמיא וכן פר"ץ. ור"ח פסק דכיון דהא דשתק הוי משום דלא ידע אם אמת הדבר אם לאו, לא אמרינן בכי האי גוונא שתיקה כהודאה דמיא, ולא דמיא לטהרותיך נטמאו. אבל בעד אחד המעיד בדבר שאינו בידו שמצא בו טריפות, כיון דאיכא חזקה דכשרות כנגדו, כדאמרי' נשחטה הרי היא בחזקת היתר עומדת, אפי' בשתק לו בעל הדבר, לא מהימן עד אחד לאסור דבר שאינו בידו ואיכא חזקה דכשרות. [פסקי רבינו אביגדור צרפתי מבעלי התוספות פרשת שופטים סימנים תנ"א—תנ"ב], - ומבו' דע"א אינו נאמן כלל לאסור, ורק כשמסייע לו חזקה דאיסורא נאמן, אך י"ל דהתם הוא משום שהוא נגד הרוב.

ערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט, דם ברית, התום והיושר, [לשון הפייט]. כי שבת בחזקת איסור למלאכה כמו טבל שהוא בחזקת איסור וכיוצא בו, שאין עד אחד כשאין בידו נאמן עליו לומ' ידענא דמתוקן הוא, כדאית' פ' האשה רבה [יבמות פ"ח ע"א]. וכן כתב ה"ר יצחק הלבן ז"ל, דשבת בחזקת איסור קיימ', משו' דקשי' ליה, דא"ר יוחנ' פ"ב דנזיר [י"א ע"ב], האומר לשלוחו צא וקדש לי אשה אסור בכל הנשים שבעולם, דחזקה שליח עושה שליחותו וכו' עד וכי תימ' הכי נמי אימור בשוקא אשכח וקדיש, הת' הדרא לניחותא. וקשי' מפ"ב דיומא [פ"ד ע"ב] אין הולכין בפיקוח נפש אחר הרוב, היכי דמי, אילימ' דאיכ' ט' ישר' וגוי אחד בינייהו, רובא ישר' נינהו, אלא ט' גוים וא' ישר' הוה לי' קבוע וכל קבוע כמחצה על מחצה דמי, לא צריכא דפרוש לחצר אחר, מהו דתימ' כל דפריש מרוב' פריש קמ"ל. איני והאמ' רב אסי א"ר יוחנן ט' גויים וישר' אחד באותו חצר מפקחין, בחצר אחר אין מפקחין, הא דפרוש כולהו הא דפרוש מקצתייהו. פר"ש, חצר דפרוש מקצתייהו אין מפקחי', דאמרי' כל דפריש מרובא פריש, ולא אמרי' דהדרא לניחותא ובנזיר אמרי' התם הדרא לניחותא ולא אמרי' כל דפריש מרוב' פריש. ותירץ ה"ר יצחק הלבן ז"ל, דלהוציא דבר מחזקתו, כמו שבת, דבחזקת איסור עומדת, לא אמרי' הדרא לניחות', אלא כל דפריש מרוב' פרי', אבל בנזיר, דחזק' שליח עושה שליחו' אמרי' הדר' לניחותא להעמיד דבר בחזקתו, ואחרי שהשבת בחזק' אסור הרי הוא כטבל והקדש וכיוצא בה, דאמ' פ' האשה דאין עד אחד נאמן באיסורי' היכא דאין בידו, א"כ היאך מלין תינוק בשבת על פי מילדת או על פי אשה אחרי שאין בידם. וראיתי שכת' אבי העזרי ז"ל בתוס' רא' השנ', דאית' בירושלמ' [ר"ה פ"ב ה"א] אמ' להם הממונה צאו וראו אם הגיע זמן השחיטה הרואה אומ' בורקי, מאי בורקי ברקא בורקאי וחד נאמן, שניי' היא יכול לעמוד עליו וחש לומ' עד דהוא עליל ונפיק מנהרא חכימא היא מילתא. פי' יכול לעמוד עליו וחש למימ' מילתא דעביד' לאיגלויי, חושש לומ', כלומ' מתיירא לומ' שקר, שמא ישלח אחר לראות, ופריך עד דהוא עליל ונפיק מנהר', כלומ' אינו ירא שמא ישלח אחר, כי אפי' אם ישלח (אחר) [יאמר] בלבו אפי' ישלח אחר עד אותו זמן שהוא הולך לראות יאיר, ופריך, חכימא היא מילת', פי' זה ידוע כלומ' זה יכול זה להרגיש אם האיר קודם שבא אחר לראות או עתה בביאתו, תו גרס' בירושלמ', אומ' עד אחד נולד בשבת מלין אותו על פיו, חשיכ' במוצאי שבת מטלטלין על פיו, פי' דכל הני אתה יכול לעמוד עליהן, מכל אלו נלמוד דעד אחד כשני' באיסורי' במילת' דעביד' לאיגלויי. עד כאן. וצריכין אנו לומ' דהא דאמרי' במילת' דעביד' לאיגלויי נאמן, לא דעבידה לאיגלויי בעדות ברורה, אלא אפי' ברמז בעלמ' מירתת לשקר, דאי לא תימ' הכי, הא דאמ' בירושלמי דעד אחד נאמ' לומ' נולד בשבת היכי אשכח לה דעביד לאיגלויי על ידי עדות ברורה, הלא כל עדות לידה אינו אלא מפי מילדת ויולדת, אלא ודאי אפי' ברמז בעלמ', הילכ' מילדת מירתתא מן היולדת והיולדת מן המילדת, אי נמי אשה באיסורי' כשאר עד אחד באיסורי' ואז מילדת ויולדת כשני עדים ונאמנות אפי' על דבר שיש לו חזק' איסור, אע"פ שאין בידם. ופ"ק דפסחים [ד' ע"א] הכל (נאמר) [נאמנין] על בדיקת חמץ, אפי' נשי', אפי' עבדי', אפי' קטני', ומסקנ' בדיק' חמץ דרבנ' והאמינהו רבנ' בדרבנ'. ומשמע שאם הי' דאורית' לא מהימני וי"ל דהא דקאמ' הימנינהו רבנ' בדרבנ' אעבדי' וקטנים, אבל נשי' אפי' בדאוריית' מהימנה, עכ"ל.

ונתחדש בדבריו דכשמעיד על מילה בשבת חשיב כעדות במקום דאתחזק איסורא, אף דלכאו' ליכא בזה להכרעת חזקה.

עוד נתחדש בדבריו, דב' נשים ג"כ נאמנות במקום דאתחזק איסורא.

בטעמא דאביי באשתו זינתה בע"א, אף דאין דבר שבערוה פחות משנים, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דשותק, ומשמע דהוא משום דשתיקה כהודאה, וזהו שעמדו דמ"ט דרבא דפליג, וכתבו דס"ל דל"ה כהודאה, - **ב** התוס' טוך כתב דהוא מדרבנן, וכ"כ הרשב"א שם בחד פירושא. - **ג** הראב"ן כתב דס"ל דל"ב ב' עדים בדבר שבערוה אלא כשיש בזה לקיום הדבר, וצ"ב אם כונתו דכל דין דבר שבערוה דאינו בפחות מב', הוא רק היכא דבעינן עדים לקיומי, או דגם לברורי חלוק היכא דהוא חלות דדבר שבערוה, לאשתך זינתה דאי"ז כחלות בדבר שבערוה. - **ד** התורי"ד כתב דלאביי המקדש בע"א חוששין לקידושיו, ומבו' דלדידי' ע"א נאמן בדבר שבערוה בכל ענין, וצ"ע.

בד' מהר"ם בהל' שמחות מבו' להדיא דהוא דין בפנ"ע דאינו נאמן להחמיר על אדם אחר ולאסור פירות חבירו על חבירו, ומש"כ דישראל נאמן על עצמו, לכאו' אין כונתו דהוא נאמנות דבעלים, אלא היינו דהואיל והוא על עצמו ולא על אחרים שפיר הוא נאמן,

וי"ד החילוקים שהביא הרא"ש הם מד' מהר"ם מר"ב, והובאו בתשו' מהר"ם בכ"ד, וכן העתיקם המרדכי בר"פ האשה רבה, ומש"כ דאינו נאמן לאסור משום דאתחזק התירא, הוא כמש"כ המהר"ם הכא, דהואיל והיינו מוחזקין בהן בהיתר, אינו נאמן לאסור על חבירו, ומשא"כ כשלא היינו מוחזקין בהיתר דשפיר הוא נאמן.

גם הנה המאירי כתב דאף דמחזיקין מאיסור לאיסור, מ"מ י"ל דע"א נאמן בזה, ובע"כ דאי"ז משום דע"א אינו נאמן נגד הכרעת החזקה.

עוד עמד הגרש"ש בשערי ישר דמ"ט אמרו בגמ' ביבמות פ"ח א' דאתחזק איסורא דאשת איש, ולא אמרו דאיכא חזקת חי.

ויש להוכיח כן מסוגיית הגמ' בגיטין נ"ד ב' דאזכרות שבהן לא כתבתים לשמם, והק' הש"ש בש"ו פ"ז שהרי ליכא בזה כלל להכרעת חזקה, אך הש"ש בש"ו פ"ז פירש לדין הגמ' שם בע"א, עיי"ש.

1. וי"ל בזה, דבאמת עיקר הא דע"א נאמן באיסורין הוא מסברא, והא דבעינן מקור לזה, הוא כ"ה דלא נימא דהוא בכלל כל עדיות שבתורה דבעינן ב' עדים, וע"ז שפיר מייתינן מהא דע"א נאמן על הפרשת תרומה ושחיטה, דאף דהתם הוא נאמן מדינא דבידו, הרי הא מיהת יש ללמוד מזה דאיסורין ל"ה בכלל כל עדיות שבתורה דבעינן ב' עדים, דבכלל הא דבעינן ב' עדים נכלל גם דל"מ נאמנות דבידו, וכמש"כ הש"ש בש"ו פ"א, ותו יש לנו לומר דהיכא דלא אתחזק איסורא ע"א נאמן. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם מכח הא דהיא נאמנת משום שויא אנפשי' חתיכה דאיסורא, י"ל דאין ללמוד מזה דע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, שהרי מבו' בד' הרמב"ן דכלפי עצמה שפיר היא נאמנת, וכמש"כ לדחות דבנדה מתוך שנאמנת לעצמה נאמנת נמי לבעלה, והרי דכלפי עצמה פשיטא דהיא נאמנת, וצ"ב, וכלפי הבעל ל"ה אתחזק איסורא כלל, - אך הרי היא נאמנת גם כלפי הבעל משום דע"א נאמן באיסורין, ודעת הרמב"ן דע"א נאמן לאסור אף במקום דאתחזק התירא, ונתבאר להלן סק", ואפ"ה לא חשבינן לה כאתחזק איסורא. [↑](#footnote-ref-3)
3. והש"ך ביו"ד סימן קכ"ז סקט"ז תמה עד"ז ע"ד התוס' ודעימייהו דאין ע"א נאמן לאסור, שהרי למש"כ התוס' בסוגיין מיבע"ל להגמ' אם ע"א נאמן להתיר במקום דאתחזק איסורא, וא"כ נהי דלא איפשט, מ"מ מנ"ל לאידך גיסא דאינו נאמן, ונהי דלהיתר קי"ל לחומרא, מ"מ לאיסור דלמא נאמן, דהא ודאי אם נאמן להתיר כ"ש דנאמן לאיסור, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכבר עמד ע"ז הפנ"י לקמן שם, וכתב דטעם הא דע"א נאמן להתיר ואינו נאמן לאסור, הוא משום דכשמעיד להתיר אמרינן דחזקה אין אדם חוטא ולא לו, ומשא"כ כשמעיד לאסור דליכא לה"ט ואפשר דלצעורי קמכוין. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה דאם יאמר על דבר של הפקר שהוא איסור נאמן, אף דאתחזק התירא, דהרי אתחזק התירא לאו מידי הוא, כמש"כ הרמב"ן והרשב"א, וכל הא דאין ע"א נאמן לאסור הוא משום דהוא מפסיד בכך את חבירו וחשיב כמעיד על חבירו, אך כל שהוא של הפקר ואינו מפסיד את חבירו, ה"ה נאמן, - ועיי"ש שכתב לפרש בזה מש"כ הב"י והדרכ"מ ביו"ד סימן קכ"ז בשם מצאתי כתוב, והוא בתשו' מהר"ם מרוטנבורג ד"פ סימן קנ"ו, דהא דע"א שאמר נתנסך יינך אינו נאמן, היינו דוקא לבעה"ב ולב"ב שמפסיד ממון להם, אבל אחרים לאו כל כמינייהו לסמוך על הכחשה דבעה"ב, דע"א נאמן באיסורין, וכ"כ הסמ"ק מצוריך בסימן רכ"ב בשם ריב"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"נ להדיא בד' תשו' הרשב"א שם שכתב דכל שמכחישו הבע"ד ל"מ עדותו לאסור את שלו, וכתב ע"ז, ז"ל, וגדולה מזו אמר ר"ת וכו' אמר לו ע"א אכלת חלב והוא שותק וא"ל אחד נטמאו טהרותיך וכו' דדוקא שותק וכו' הא באינו שותק וכו' אין בעדותו כלום וכו', ואע"פ שיש תשובה על דבריו, הא מכחיש ע"א אינו כלום, עכ"ל, ומשמע דהא דאינו נאמן כשהוא מכחישו, הוא מיסוד אחד עם הא דלדעת ר"ת אין ע"א נאמן כלל לאסור, והיינו משום דהוי בכלל לא יקום ע"א באיש, ולדעת ר"ת אף בלא הכחשת הבע"ד, כיון שהוא בא לאסור את שלו הוי בכלל לא יקום ע"א באיש, ולדעת הרשב"א רק כשהבע"ד מכחישו הוי בכלל לא יקום ע"א באיש. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"נ בד' התוס' בקידושין ס"ה ב', ז"ל, וצ"ל דהא דאמר בכ"ד ע"א נאמן באיסורין, היינו דוקא להתיר וכו', אבל לאסור הדבר אינו נאמן, עכ"ל, והתוס' הרא"ש שם ס"ו ב' כתב, ז"ל, פירש"י דע"א נאמן באיסורין, ולא נהירא לי דהיינו דוקא להתיר היכא דהוי בידו או דלא אתחזק איסורא, אבל לא לאסור, עכ"ל, ומשמע להדיא דהא דאינו נאמן לאסור, אינו דומיא דהא דאינו נאמן להתיר היכא דאתחזק איסורא, אלא הוא דין בפנ"ע דאין ע"א נאמן לאסור.

   וכ"נ ממש"כ השו"ע בסימן קכ"ז ס"ג דע"א נאמן באיסורין להתיר אבל לא להחמיר, והגר"א שם תמה ע"ז דהרי היכא דלא אתחזק נאמן על שניהם, ואם אתחזק לצד אחד אינו נאמן לומר להיפך בין להיתר ובין לאיסור, ועד"ז הק' המהרי"ט בקידושין ס"ה ב' ע"ד התוס' שם, - ובחי' ר' ראובן כתב לפרש בזה ע"פ הנ"ל, דהא דאין ע"א נאמן לאסור, אי"ז משום דהוא נגד אתחזק התירא, אלא הוא דין בפנ"ע דאין ע"א נאמן להחמיר ולאסור את של חבירו. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך עיי"ש שכתב לדחות, דהא דמעיקרא ס"ד דדמי דין דבר שבערוה לדין איסורין, הוא כדי לפרש לדינא דמתניתין דע"א נאמן בעדות מיתה, אך אחר דמפרשינן דהא דע"א נאמן בעדות מיתה הוא מדרבנן מתוך חומר וכו', תו יש לנו לומר דל"ד כלל דין דבר שבערוה לדין איסורין, ואין ע"א נאמן בדבר שבערוה אף היכא דלא אתחזק איסורא, - אך הנה התו"י ביבמות שם כתב, ז"ל, דאי שמעינן בשום מקום דע"א נאמן, גם בעריות "הי' לנו לומר כן" וכו', עכ"ל, ומשמע להדיא דלפי האמת יש לנו לדמות דין עריות לדין איסורין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. והש"ש בש"ו פ"א עמד בכעי"ז, וכתב דאף דמשמע בסוגיית הגמ' ביבמות דאף בדבר שבערוה מהני בידו, דס"ד למילף ע"א באשה מטבל והקדש, ודחי לה התם בידו, ומשמע דבידו נאמן אפי' בדבר שבערוה, היינו רק לפי הס"ד דילפינן ע"א באשה מטבל והקדש, אף דהוי דבר שבערוה, וכמש"כ התוס' דס"ד דהא דדבר שבערוה בעי שנים הוא רק לאסור אך להיתר הוא כשאר איסורין, ולפ"ז איכא להנאמנות דבידו להתיר אף בדבר שבערוה, דהוא כשאר איסורין, אך לפ"מ דקי"ל דדבר שבערוה אינו פחות משנים בין לאיסור בין להיתר, ל"מ בזה הנאמנות דבידו, עכ"ד, - וצ"ב דהיכן הדרינן בן מהך מילתא דיש לדמות דין דבר שבערוה לדין שאר איסורין, ושמא הוא כמש"כ החזו"א שהבאנו לעיל סוסקי"ב בהערה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועד"ז יש להעיר גם במש"כ בחי' ר' שלמה דחלוק הוא הא דאין ע"א נאמן באיסורין במקום דאתחזק איסורא, מהא דאינו נאמן בדבר שבערוה במקום דאתחזק איסורא, דבאיסורין ע"א נאמן, ואך דאינו נאמן כנגד החזקה, אך בדבר שבערוה אין ע"א נאמן דאין דבר שבערוה פחות משנים, ואך דכל דלא אתחזק איסורא לא חשבינן לה כעדות בדבר שבערוה, עיי"ש, - וג"ז צ"ע מד' התוס' ביבמות דמבו' דהא דאין ע"א נאמן בדבר שבערוה במקום דאתחזק איסורא, הוא חד דינא עם הא דאינו נאמן באיסורין במקום דאתחזק איסורא, וכדחזינן דאם הי' נאמן באיסורין, אף הי' נאמן בדבר שבערוה, וכל הא דאינו נאמן בדבר שבערוה, הוא משום דגם באיסורין אינו נאמן אלא משום דבידו. [↑](#footnote-ref-11)
11. וזהו שכתב בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קכ"ד לדון בדין עדות מיתה, דכיון דע"י דדייקא ומינסבא איתרע חזקת אשת איש, נאמן ע"א מדינא, והביא דכ"כ הגאון בעל חוו"ד, - וזהו שכתב בחי' הגרע"א בסוגיין דלמ"ד דסמוך מיעוטא לחזקה והו"ל כפלגא ופלגא, הוי כספק בלי חזקת איסור וע"א נאמן. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולפ"ז מוכח דע"א נאמן לאסור באיסורין אף במקום דאתחזק התירא, וכמש"כ הרמב"ן בקידושין, שהרי מבו' בד' הרמב"ן דלאסור סגי בנאמנות פחותה מהנאמנות דבעינן להתיר במקום דלא אתחזק איסורא, וכיון דבאיסורין ע"א נאמן להתיר במקום דלא אתחזק איסורא, כ"ש דיהא נאמן לאסור אף במקום דאתחזק התירא, - וכבר כתב כן החזו"א באהע"ז סימן כ' סקי"א ד"ה כ' עוד בפ"ת, ויישב בזה למשה"ק הבינת אדם ע"ד הרמב"ן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומצינו דכוותה בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"א שכתב לדון אם מהני התירא דספק ספיקא במקום דאתחזק איסורא, ואיירי התם אף במקום דליכא חזקת איסור, אלא דאיקבע איסורא, ונתבאר במק"א דהצד דלא יועיל בזה התירא דספק ספיקא, הוא משום דבמקום שצד האיסור חמור דאיקבע איסורא, החמירו חכמים שלא לסמוך על ספק ספיקא, - ועד"ז מצינו גם בתשו' הרשב"א ח"א סימן ער"ב שכתב לדון כן בדין ביטול ברוב, דשמא מדרבנן אין סומכין על הביטול משום דאתחזק איסורא, עיי"ש, - ועד"ז מצינו בד' הר"ן בביצה ז' א' וכ"ט ב' די"ל דאף בדבר שיש לו מתירין אזלינן בתר רובא, והא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דאתחזק איסורא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם בד' התוס' בסוגיין שנקטו דהגמ' מיבע"ל אם ע"א נאמן באיסורין במקום דאתחזק איסורא, ואפ"ה אינו נאמן בדבר שבערוה, נראה דס"ל דלעולם פשיטא לן דכל דאתחזק איסורא בעינן לגדרי עדות ונאמנות, ואך דמיבע"ל שמא איכא לע"א נאמנות באיסורין, וע"כ בדבר שבערוה פשיטא לן דאינו נאמן בכה"ג, דאין דבר שבערוה פחות משנים. [↑](#footnote-ref-15)
15. ולדעת התוס' בסוגיין דהגמ' מיבע"ל אם ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, ואפ"ה פשיטא לן דאינו נאמן במקום דאתחזק התירא, נראה דהוא משום דלדעתם פשיטא לן דבמקום דאתחזק איסורא בעינן לגדרי עדות ונאמנות, ואך דמיבע"ל שמא איכא לע"א נאמנות באיסורין, וכמש"כ בהערה הקודמת, וע"כ כ"ז הוא להתיר, אך לאסור פשיטא לן דאינו נאמן, מדינא דלא יקום ע"א באיש. [↑](#footnote-ref-16)
16. והנה אמנם יש מקום לומר, דלעולם הוא חד דינא עם דינא עדות ב' עדים בעלמא, ואך דמ"מ כיון דאי"ז דבר המסור לבי"ד ל"ב בזה קבלת עדות בבי"ד, - אך בד' החוו"ד בסימן צ"ח סק"א מבו' דבאיסורין דל"ב עדות בבי"ד, הוא משום דאי"ז מגדרי עדות כלל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. והך מילתא דכל דאיכא עוד עדות אף בעדים פסולין איכא נאמנות טפי, מצינו כן ביבמות פ"ח ב' בדין עדות מיתה, דאזלינן בתר רוב דעות. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך הר"ן לא ניח"ל בזה, משום דפשרה היא זו, והיינו משום דמנ"ל לדמות דנאמנות ע"א כשאינו בידו כנגד צד איסור דלא אתחזק איסורא, שוה לנאמנות ע"א כשהוא בידו כנגד צד איסור דאתחזק איסורא. [↑](#footnote-ref-19)