ג - בדין ב_ כסף ודינר זהב סתמא
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק וארא אור לכ"ט טבת תשס"ט

**בד' רש"י בדין ב' כסף ודינר זהב סתמא**

**א**

א] שבועות דל"ט: אמר לך שמואל מי סברת שוה קתני דוקא קתני וכו'.

ובחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, מי סברת שוה קתני דוקא קתני, ה"פ מי סברת מי שתובע לחבירו סתם ב' כסף לי בידך שר"ל שוה ב' כסף יש לי בידך ומכל דבר שיודה לו הוא ממין הטענה, לא דוקא קתני שמי שתובע לחבירו ב' כסף יש לי בידך רצונו לומר כסף יש לי בידך משקל שתי מעין או שתי מעין בעצמן ואינו כתובע שוין, וא"א לפרש מי סברת שוה קתני מתני' שתבעו דבר שוה ב' כסף לי בידך אבל לכו"ע אם תבעו ב' כסף דוקא קאמר משום וכו' עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן.

ב] והנה הריטב"א שם הביא דיש שהיו מפרשים דכל מה דאמרינן בשמעתין שוה קתני בעי לומר דקתני תנא שוה בפירוש דאילו לא קתני שוה בהדיא הא ודאי דוקא הוא, ומצינו כן בד' המאירי במתניתין, ז"ל, וי"מ שמאחר שפסקנו כרב פירושו אף בשוה שעיקר פירושה בשוה, כלומר שכל שאומר ב' כסף יש לי בידך מסתמא פירושו שוה ב' כסף וכו' שהרי מן הסתם שוה קאמר וכו', "ואין נראה לי כן", ולדבריהם מיהא דוקא בהלואה אבל בפיקדון א"א לפרשה בשוה וכו', עכ"ל, והרי דפליג בזה וס"ל דמש"א דשוה קתני, היינו דאיירי בשאמר להדיא שוה.

וי"ל כן בדעת הרמב"ם, שהשמיט לפלוגתת רב ושמואל אי דוקא קתני או שוה קתני, ובמ"מ רפ"י מזכי' ומתנה כתב דהרמב"ם פסק כשמואל, וכן מסיק הלח"מ פ"ג מטונ"ט ה"ח, אך עמד שם דמ"ט נקט הרמב"ם לדין זה בתביעת פיקדון, ועדיפא הול"ל דאף בתביעת הלואה דוקא קאמר, עיי"ש.

ולכאו' י"ל בדעת הרמב"ם בע"א, דמפרש דהפלוגתא אי דוקא קתני או שוה קתני, אי"ז פלוגתא בדין, דלכו"ע האומר סתמא היינו דוקא, ואך דרב מפרש דמתני' איירי בשאמר להדיא שוה, ושמואל מפרש דלא איירי בשאמר שוה וע"כ הוי זה דוקא, וע"כ לא הביא הרמב"ם לדין זה, והא דנקט הרמב"ם לדין זה בפיקדון, י"ל בתרי גווני, או דבהלואה סתמא שוה קאמר לכו"ע, ואך דכיון שלא נתפרש דין זה להדיא בגמ', לא כתב הרמב"ם לזה להדיא, או דכ"ה דלא נימא דאיירי בשאמר שוה וכדמפרש רב למתניתין, ע"כ נקט הרמב"ם בפיקדון, דס"ל דבזה ל"ש כלל תביעת שוה.

ושו"ר בחי' הרי"מ סימן פ"ח סקכ"ג שכבר כתב כן בדעת הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ לישב קו' הרמב"ן על פי' זה.

**ב**

ג] והנה בדעת רש"י העירוני דיש להוכיח שג"כ דעתו כן, דהא דס"ל לרב דשוה קתני, היינו דמתני' מתפרשת בשאמר להדיא שוה.

דהנה בהא דמשני ר"א בשטענו בדינר מטבעות, פירש"י, ז"ל, דינר מטבעות, טבועה במטבע צורה ולא טענו משקל וזה הודה לו מטבע, ואע"פ שזו כסף וזו נחשת ממין הטענה היא דכולהו מטבע נינהו, עכ"ל.

והנה בגמ' אמרו ע"ז ור"א לימא מדסיפא כשמואל מתרץ רישא נמי כשמואל סבירא לי', לא סיפא דוקא דקתני שהכל מין מטבע אחת ורישא כרב או כשמואל.

וצ"ב דהיאך מצינו למימר דברישא ס"ל לר"א כרב דב' כסף סתמא מתפרשים שוה, הרי א"כ גם בסיפא שטענו דינר טבוע, הי' מתפרש שוה, וא"כ מ"ט בעינן להא דכל מין מטבע א' הוא, ודוחק לומר דאיירי בשאמר להדיא דינר זהב דוקא, דזה לא נתפרש בגמ' וברש"י.[[1]](#footnote-2)

ובע"כ מזה בדעת רש"י, דהא דס"ל לרב דשוה קתני, לאו היינו דכל שאומר ב' כסף סתמא ה"ז מתפרש שוה, אלא היינו דמתני' איירי בשאמר להדיא שוה, וע"כ זהו שאמרו די"ל דברישא ס"ל לר"א כרב דאיירי בשאמר שוה, ורק בסיפא שנתפרש טעמא דכל מין מטבע א' הוא, בע"כ איירי בסתמא שלא אמר שוה, דבכה"ג הוי דינר זהב דוקא, וכל הא דחשיב כהודאה ממין הטענה הוא משום דכל מין מטבע א' הוא.

ד] עוד יש לסייע לזה בדעת רש"י, ממה שפירש להלן בהא דתניא דינר זהב זהוב יש לי בידך וכו', ז"ל, ופי' דינר זהוב היינו טבוע וטעמא משום דהכל מין מטבע א' והו"ל ממין הטענה וכו', עכ"ל.

וצ"ב דהגם דכיון שאמר זהוב ה"ז מתפרש למטבע טבוע, מ"מ מ"ט לא אמרי' דשוה קאמר, ולדעת ש"ר מש"א זהוב מתפרש דוקא ולא שוה, אך לדעת רש"י דמש"א זהוב הוא לפרש דאי"ז משקל אלא מטבע טבוע, מנלן דדוקא קאמר ולא שוה, ומ"ט לא מחייבי' בזה אלא משום דכל מין מטבע א' הוא.

שו"ר בשו"ע סימן פ"ח, ?ועי' במפרשים שם ובב"ח, ?דמכח הא דזהוב היינו טבוע מתפרש ג"כ דדוקא קאמר.

ובע"כ דמודה רב דהאומר דינר זהב סתמא דוקא קאמר, ורק במתני' מפרש דאיירי בשאמר להדיא שוה, וע"כ האומר דינר זהב זהוב סתמא ה"ז מתפרש למטבע דדינר זהב דוקא, ואין לחייב בכה"ג אלא משום דכל מין מטבע א' הוא, ופי' סוגיית הגמ' שם לפ"ז, יתבאר להלן בעזה"י.

**ג**

ה] והנה בחי' הרמב"ן שם הק' על פי' זה, ז"ל, וא"א לפרש מי סברת שוה קתני מתני' שתבעו דבר שוה ב' כסף לי בידך אבל לכו"ע אם תבעו ב' כסף דוקא קאמר, משום דאמרינן לקמן ת"ש דינר זהב זהוב לי בידך כו' טעמא דאמר דינר זהב זהוב הא סתמא שוה קאמר, ואס"ד לכו"ע כי תבע איניש דינר זהב או ב' כסף דוקא קאמר למה לי למימר זהוב ליתני סתמא וא"כ לרב נמי קשיא ואנן ודאי לשמואל מקשינן, ואי אמרת דהכי קאמרינן וכו' לאו מילתא היא, ותו דאמר רב אשי ה"ק כל האומר דינר זהב כאומר זהב זהוב הא פשיטא דהא ליכא מאן דאמר דשוה קאמר, ותו מלישנא דגמרא דקאמרינן טעמא דאמר לי' דינר זהוב וכו' אלמא האי לישנא הוא דאמר לי' תובע לנתבע ובהא אמרינן דשוה הוא וכו', עכ"ל.

ו] אמנם כמדומה שבד' רש"י לקמן שם מבו' הישוב לזה.

דהנה בהא דמייתי' התם מהא דתניא דינר זהב זהוב לי בידך אין לך בידי אלא דינר כסף חייב, טעמא דאמר לי' זהב זהוב הא סתמא שוה קאמר לי', פירש"י, ז"ל, ופי' דינר זהוב היינו טבוע, וטעמא משום דהכל מין מטבע אחד והוה לי' ממין הטענה, ומיהו סייעתא לרב הוא דמדאצטריך לפרושי זהב זהוב מכלל דמתני' דתנן דינר זהב סתמא שוה קאמר ושהכל דין מטבע אחד קתני, ומדסיפא שוה רישא נמי שוה וקתני רישא ב' כסף יש לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה פטור וע"כ משום דליכא כפירת ב' כסף הוא, עכ"ל.

והנה מבו' בד' רש"י, דמפרש הא דאמרי' הא סתמא שוה קאמר לי', קאי על סיפא דמתני' דתנן דינר זהב סתמא, דשוה קתני, ודלא כר"א דמפרש לה בטוענו בדינר מטבעות ודוקא קתני, והא דמייתי' מינה סייעתא לרב, הוא משום דמדסיפא שוה רישא נמי שוה וקתני רישא וכו'.

וצ"ב מ"ט הוצרך רש"י לפרש כן דמכוון הגמ' הוא להוכיח על פי' סיפא דמתני' דלא כר"א, ומזה מייתי' כרב דמדסיפא וכו', ומ"ט לא פירש כפשוטו, דמכוון הגמ' דמהא דתני דינר זהב זהוב, ש"מ דאם אמר דינר זהב סתמא ה"ז מתפרש שוה, וה"נ האומר ב' כסף ה"ז מתפרש שוה, ודלא כשמואל דמפרש ברישא דמתני' דדוקא קתני.

עוד צ"ב לדעת רש"י, שהרי כבר נת' לעיל סק"ד דמשמעות דבריו דל' זהוב מתפרש דמטבע טבוע קאמר לי', אך לא נכלל בזה כלל דהוא דוקא ולא שוה, וא"כ הרי אדרבה כ"ה דבדינר זהב זהוב ה"ז מתפרש דוקא, ה"נ אם לא אמר זהוב ה"ז מתפרש דוקא, ומה מייתי' מינה דבסתמא שוה קאמר לי'.

ז] ונ' בביאור ד' רש"י, דהנה כבר נת' לעיל סק"ד לדעתו, דהא דהאומר דינר זהב זהוב דוקא קאמר, הוא משום דמש"א רב דשוה קתני, היינו בשאמר להדיא שוה, אך האומר ב' כסף ודינר זהב סתמא, ודאי הוי זה דוקא, ואשר ע"כ האומר דינר זהב זהוב בסתמא ה"ז מתפרש דוקא, הגם דל' זהוב אינו מורה ע"ז.

ולפ"ז נ', דהא דתני דאמר דינר זהב זהוב, לאו היינו דאי ל"ה אמר זהוב הי' מתפרש שוה, דודאי האומר דינר זהב סתמא ה"ז מתפרש דוקא, אלא היינו דאם הוה אמר דינר זהב סתמא הי' מתפרש זה לדינר שאינו טבוע, וממילא דכל שהשיב הנתבע אין לך בידי אלא דינר כסף, ל"ה חייב שבועה, דל"ה הודאה ממין הטענה, ורק משום שאמר דינר זהב זהוב דה"ז מתפרש לדינר טבוע, הוא דחשיב הודאה ממין הטענה וחייב שבועה.

וארווחנא לפ"ז, דהנה לפי פשוטו לגיר' רש"י דגריס בברייתא חייב, הרי דלדעת רב גם אם הי' אומר דינר זהב הי' חייב שבועה, דכה"ג ה"ז מתפרש שוה, והוי הודאה ממין הטענה, והא דנקט דינר זהב זהוב לרבותא הוא, דאף בכה"ג חשיב כהודאה ממין הטענה שכל מין מטבע א' הוא, אך לפמש"נ בדעת רש"י, כל הא דחייב שבועה הוא משום דאמר דינר זהב זהוב, דאם הי' אומר דינר זהב, הי' מתפרש זה לדינר שאינו טבוע, ול"ה ההודאה ממין הטענה.

ולפ"ז נ' דזהו דמייתי' מינה כרב, דמהא דתני דינר זהב זהוב, ש"מ דהאומר דינר זהב סתמא ה"ז מתפרש לדינר שאינו טבוע, וממילא בע"כ דהא דתנן במתני' דינר זהב לי בידך אין לך בידי אלא דינר כסף וטריסית ופונדיון ופרוטה חייב וכו', איירי בשאמר שוה, ומש"א הא סתמא שוה קאמר לי', היינו דמתני' דקתני דינר זהב סתמא בע"כ דאיירי בשאמר שוה, דאי דוקא קתני מ"ט הוא חייב, וליכא לשנויי כדמשני ר"א דתבעו דינר טבוע, שהרי מברייתא שמעינן דהתובע דינר זהב סתמא ה"ז מתפרש לדינר שאינו טבוע, דהא דמשני ר"א בשטענו בדינר מטבעות, אי"ז אוקימתא דאיירי בשטען להדיא דינר טבוע, אלא היינו דהתובע דינר זהב סתמא ה"ז מתפרש לדינר טבוע, ועי' הגהות ראמ"ה ז"ל, ואשר ע"כ כיון דמברייתא שמעינן דהתובע דינר זהב סתמא ה"ז מתפרש לדינר שאינו טבוע, ליכא לשנויי כשנויא דר"א, ובע"כ דהא דמחייבי' לי' שבועה, הוא משום דמתני' שוה קתני, והוי הודאה ממין הטענה, ומדסיפא שוה רישא נמי שוה, וז"ב.

וע"ז משני רב אשי, דה"ק כל האומר דינר זהב כאומר דינר זהב זהוב דמי, ולפמש"נ בדעת רש"י מתפרשים ד' רב אשי, וכן נ' להדיא בל' רש"י, דכל האומר דינר זהב כאומר זהב זהוב דדינר טבוע קאמר, ולפ"ז ממילא מתישב שנויא דר"א דבסיפא דאמר דינר זהב היינו דינר טבוע, וע"כ אף דדוקא קתני ה"ה חייב, משום דכל מין מטבע א' הוא.

ח] ובזה מתישב היטב כל משה"ק הרמב"ן על פי' זה מהסוגיא לקמן, דמשה"ק דאם מודה רב דבסתמא דוקא קתני א"כ לרב נמי קשיא, וגם משה"ק מלישנא דגמ' דקאמרינן טעמא דאמר לי' דינר זהוב וכו' אלמא האי לישנא הוא דאמר לי' תובע לנתבע ובהא אמרינן דשוה הוא, הנה לפמש"נ בדעת רש"י אין מכוון הגמ' כלל דהא דתני בברייתא זהוב הוא משום שאם הי' אומר סתמא שוה קאמר לי', אלא מכוון הגמ' דאם הי' אומר דינר זהב סתמא הי' מתפרש לדינר שאינו טבוע, ומש"א בגמ' "הא סתמא שוה קאמר לי'", קאי על מתניתין, וכמו שפירש"י להדיא, והיינו דכיון דסתמא ה"ז מתפרש לדינר שאינו טבוע, א"כ בע"כ דמתני' דקתני דינר זהב סתמא, שוה קאמר לי', דאל"כ מ"ט הוא חייב שבועה הרי אין ההודאה ממין הטענה.

גם משה"ק הרמב"ן משנויא דרב אשי דה"ק כל האומר דינר זהב כאומר זהב זהוב, הרי הא פשיטא דהא ליכא מ"ד דשוה קאמר, הנה לפמש"נ בדעת רש"י, אין מכוון רב אשי דהאומר דינר זהב כאומר זהב זהוב דדוקא קאמר, אלא דהאומר דינר זהב כאומר זהב זהוב דדינר טבוע קאמר.

בתוספתא שבועות פ"ה ה"ד תניא, דינר זהב יש לי בידך אין לך בידי אלא דינר כסף וטריסית ופונדיון פטור, דינר זהב זהוב יש לי בידך אין לך בידי אלא דינר כסף וטריסית ופונדיון ופרוטה חייב.

וגיר' זו מתישבת היטב עם דעת רש"י, דבטענו דינר זהב זהוב דהיינו מטבע, והודה לו בדינר כסף וכו', חייב, דכל מטבע מין א' הוא, אך בטענו דינר זהב, דהיינו דינר שאינו טבוע, והודה לו בדינר כסף וכו' פטור, ואף לדעת רב דשוה קתני, כ"ז הוא בפירושא דמתניתין, דמפרשינן לה דאיירי בשטענו שוה, אך התוספתא איירי בסתמא, ה"ז דוקא, וע"כ אינו חייב רק בשטענו דינר זהב "זהוב", וזה כמש"נ בדעת רש"י.

אך בע"כ דהתוספתא משבשתא היא, שהרי בגמ' משני רב אשי דכל האומר דינר זהב כאומר דינר זהב זהוב, והרי בתוספתא שלפנינו מפורש לא כן, דזהו דמחלק תנא דבטענו דינר זהב וכו' פטור ובטענו דינר זהב זהוב וכו' חייב.

1. אך י"ל בזה כמש"כ בתוס' הרא"ש בשם הרמ"ה, די"ל דדינר זהב סתמא מתפרש דוקא, וב' כסף סתמא מתפרש שוה, עיי"ש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-2)