19קדרה עג כירה שיש מעט רוטב ביניהם
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

קדרה ע"ג כירה שיש מעט רוטב ביניהם

הרמ"א (סימן צב ס"ז) מביא את דברי השערי דורא "אם נשפך חלב או שאר איסור רותח על גבי קרקע והעמידו עליו קדרה חמה, אם מה שנשפך אינו אצל האש לא הוי רק כלי שני ולכן הקדרה אסורה דבולע קצת והתבשיל מותר דתתאה גבר". אמנם באופן שהכירה חמה, ס"ל לט"ז (סקכ"ה) – שנאסר אף התבשיל שבקדרה, אא"כ יש ששים בתבשיל כנגד החלב שנמצא תחת הקדרה.

ותמה החוו"ד (סק"כ) – אמאי סגי בששים כנגד החלב בעין שתחת הקדרה, ולא בעינן לשער גם כנגד החלב הבלוע בכירה [שלכאורה נפלט ע"י החלב בעין ונבלע בקדרה].

מחדש החוו"ד, שהחלב על הכירה הוא דבר מועט – ולא נקרא רוטב לענין זה ש"אין בלוע יוצא מדופן לדופן בלא רוטב". והיינו, דאף שטעם החלב נפלט מהכירה לחלב שעל הכירה, אולם אין בכח הרוטב המועט להבליעו בקדרה [כן נראה בכוונתו, וכמבואר גם בדבריו בסימן קה סקי"ג].

החוו"ד מביא ראיה לדבריו, מהא שחתיכות בקדרה שנמצאות מעל הרוטב אינן אוסרות זו את זו (רמ"א סימן צב ס"ב, ולש"ך שם סק"ז אוסר כדי נטילה) – אף שבוודאי יש הרבה לחות בין החתיכות מהבל הקדרה.

משום כך מיקל החוו"ד (סימן קה סקט"ו) להשתמש באותם הכיריים לבשרי וחלבי - אף שנשפך על הכירה, והוא "מעשים שבכל יום" כלשונו. ונימוקו כנ"ל – שהרוטב שנשפך הוא דבר מועט, ואף שיפליט טעם מהכירה – אין בכחו להבליעו בקדרה.

שיטת היד יהודה

היד יהודה (סימן צב סקנ"ו) דוחה את דברי החוו"ד, וס"ל ליד יהודה שאם הרוטב מפליט מהכירה – פשיטא שגם מבליעו בקדרה. ולכן פשיטא ליה ליד יהודה שכיריים שבלעו בשר או חלב ונשפך מהמין השני [ולכאורה, אף אם יהיה מים בין הקדרה הבשרית לבין הכירה שבלועה מחלב] – וודאי שייאסר התבשיל "שומר נפשו ירחיק מבישולים כאלו ולאו מעשים בכל יום הוא ובוודאי נכון למנוע שלא לבשל כלל בשר עם חלב ביחד אשר באים לכמה מכשולות עי"ז".

והיינו שנחלקו החוו"ד והיד יהודה - ברוטב מעט, האם בכחו להבליע את הטעם הבלוע בו מהכירה. ובאותה מידה, נחלקו ברוטב היוצא ע"י צלי - מחתיכה שבלוע בה איסור. שלחוו"ד – פשיטא שנפלט עמו גם איסור, אלא שאין טעם האיסור נבלע בחתיכות האחרות ומשום כך אין צלי אוסר. והיא גופא ראית החוו"ד ליסוד שלו, שפשיטא ליה לחוו"ד שרוטב זה אסור באכילה – ואעפ"כ אינו אוסר חתיכות אחרות וע"כ כנ"ל.

אולם ליד יהודה אין רוטב מעט מפליט כלל טעם בלוע, ואף בצלי כן הוא לשיטתו – שאין טעם האיסור נפלט ברוטב, ומעיקר הדין רוטב זה אף מותר באכילה כמפורש בדבריו בסימן ע בסוף סקי"ג. משא"כ לשיטת החוו"ד – "וגם הציר הנוטף מהחתיכה ע"כ אסור הוא, דאטו מותר לאכול הציר הנוטף מהחתיכה הבלוע מאיסור – וודאי דלא" [לשונו שם בסימן קה].

והא שסגי בנידון דידן בששים כנגד החלב שבעין, ולא בעינן לשער כנגד החלב הבלוע [לשיטת היד יהודה שנפלט ונבלע, ודלא כשיטת החוו"ד]. מבאר היד יהודה, שקים להו לחז"ל שאין החלב שבעין מפליט יותר משיעור גופו – אף שבלוע בו גם טעם מהחלב הבלוע בכירה. והוא כעין שביארו האחרונים בריש הסימן בדין חתיכת בשר שנפלה לחלב שאוסרת כנגד כולה, והקשה הפר"ח (אות ב', הובא במשב"ז סק"א) "דניחוש בלע ופלט הרבה פעמים חלב ולא ליהני ששים". והביאור כנ"ל, שלעולם אין חתיכה אוסרת יותר מאשר שיעור גופה – אף שנבלע בה עוד טעם.

פש לן לבאר את דין חתיכות שמחוץ לרוטב, שאינן אוסרות זו את זו – אף שיש רוטב מהבל הקדרה [ראית החוו"ד]. וצ"ל שאותו מעט רוטב אין בכחו להפליט מהחתיכות את הבלוע בהם.

נר של חֵלב

המחבר בס"ט מחלק בין "נר של חֵלב עשוי כנר שעוה" - שטיפה הנוטפת ממנו על כלי מחייבת רק גרירה, לבין "חֵלב מהותך חם" - שטיפה הנופלת ממנו על כלי מחייבת הגעלה.

מקור דברי השו"ע הם בתרוה"ד סימן קעו (כפי שצויין בבאר הגולה וכן הוא בב"י), אולם בפשטות אין דבריו תואמים ממש את דברי תרוה"ד, כדיבואר.

תרוה"ד דן בענין נר מחֵלב מהותך שטפטף ממנו טיפת חֵלב על גבי כלי. מביא תרוה"ד את דברי המהר"ם – המחלק בין טיפה לבין קילוח, שלטיפה שנפלה מכלי ראשון סגי בגרירה ואילו קילוח הוי ככלי ראשון ובעי הגעלה. [עיין יד יהודה סימן צא סקי"ב אי תליא בנפסק הקילוח, או שהחילוק הוא בין טיפה לבין קילוח]. טוען תרוה"ד, שבנופל ישר מהאש כגון מנר [ולא מקדרה שע"ג האש] חמיר טפי ועולה בחד דרגא, וראיתו מתוס' (חולין ח. ד"ה "שלבנה" ) שסכין שמתקנים בהם את הנרות חֵלב בעי ליבון ולא סגי בהגעלה. א"כ גם הטיפה שנופלת מנר זה – עולה דרגא מדין כלי ראשון ובעי הגעלה.

והיינו שתרוה"ד מחלק בין טיפה לבין קילוח, וכן ס"ל שבאש גופא עולה חד דרגא מדין כלי ראשון. ובסוף דבריו מביא דין נוסף, דחֵלב מהותך כמין שעוה - דינו קיל טפי כיון שאינו מתחמם כל כך, ואף שנוטף מהאש – סגי בגרירה.

המחבר השמיט את החילוק בין כלי ראשון לבין אש גופא, ורק חילק בין חֵלב העשוי כמין שעוה לבין חֵלב מהותך - ומשמע שדין כלי ראשון כדין נר, ובשניהם - אף שרק נפלה טיפה בעו הגעלה [וכן פירש היד יהודה שם את דברי המחבר]. אולם הט"ז (סק"ל) והש"ך (סקל"ח) פירשו בכוונת המחבר – שכיון לכל דברי תרוה"ד, וחֵלב מהותך המוזכר השו"ע היינו דוקא מנר ולא מקדרה. וביאר הש"ך דאף שלא הוזכר במחבר - שקדרה שאני, הרי הוא דין "נפסק הקילוח" שסגי בגרירה, ומציין הש"ך שתי ראיות לדין זה "כדלעיל ס"ז וסימן ס"י בהגה".

ותמהו האחרונים על ראיות הש"ך (מנח"י סימן כה אות טו, הובא בבית מאיר כאן ובפמ"ג כאן. ועיין גם דגול מרבבה כאן), לא מיבעיא ס"ז, שבוודאי אינו ראיה – שהרי שם איירי בנזחל ע"ג הכירה. ואף סימן סח ס"י אינו ראיה, דשם איתא רק – שבנפסק הקילוח אינו מפליט ומבליע כאחד, אולם אין משם ראיה שלא בעי הגעלה. ובר מן דין – שהש"ך סותר משנתו, שבסימן קה סק"ה פוסק הש"ך שעירוי שנפסק הקילוח [שאינו מפליט ומבליע כאחד] – מבליע כ"ק, וא"כ וודאי שלא סגיא בגרירה.

מבאר המנח"י (הובא בפמ"ג) את כוונת הש"ך, שבסימן קה מדובר על אוכל [או כלי חרס שדינם כאוכל] – ובהם עירוי שנפסק הקילוח מבליע כ"ק, אולם בכלי מתכות סגי בגרירה – והוא הנידון בסימן דידן. ובאמת שחילוק זה של המנח"י, הוא מפורש בירושלמי שהובא בתוס' זבחים צה:, שאוכל וכלי חרס בולעים אף באופן שאינו מוגדר כבישול, ואילו כלי נחושת בעי דווקא בישול כדי להבליע בו [ופלא על המנח"י שחילק כן מדנפשיה ולא ציין לירושלמי]. וא"כ נפסק הקילוח – שאינו מפליט ומבליע כאחד (כמפורש בסימן סח ס"י), הוכיח משם הש"ך - שאינו כבישול, וממילא בכלי מתכות סגי בגרירה.

בזה, מיישב המנח"י גם את דברי הש"ך בסימן צג סק"ו – שהפמ"ג הנ"ל התקשה בהם טובא. דהש"ך שם כותב שקליפה וגרירה הם שוים – ודלא כמשמעות הש"ך הנ"ל בסימן צב, וכן מפורש בש"ך בסימן צו סקכ"א – שאינם שוים.

מיישב המנח"י ע"פ הנ"ל, שאין כוונת הש"ך בסימן צג – שהם שוים ממש, אלא שבכל מקום שמוזכר באוכל או בכלי חרס קליפה – בכלי מתכות סגי בגרירה, והיינו שאוכל וכלי חרס בקליפה – הוא דומיא דכלי מתכות בגרירה.

אמנם היד יהודה (שם) אינו מקבל פשט זה בדברי המחבר, וס"ל כפשטות המחבר – שהיקל רק בנר שעשוי כשעוה והחמיר בכל חֵלב מהותך אף מקדרה, ודלא כשיטת תרוה"ד. [עיין טור מהדורת שירת דבורה, שבדברי הב"י נוסף בסוגריים "או נר הדולק ע"י חֵלב מהותך", ולפי זה להדיא בדברי הב"י כדעת היד יהודה בשיטת השו"ע – שאין הבדל בין קדרה לנר. אולם לא ציינו שום מקור לתוספת זו, ואינו בשאר דפוסי הטורים]. ואף בשיטת תרוה"ד אינו מקבל את ביאור הש"ך, וס"ל שלא היקל תרוה"ד בכל נפסק הקילוח – אלא רק בטיפה שנפלה. אולם בדין קילוח, אין חילוק בין נפסק לבין לא נפסק – כמו שהאריך להוכיח שם [ורק המהר"ם שהובא בתרוה"ד חילק בין נפסק הקילוח ללא נפסק]. ומסקנת היד יהודה (צב סקנ"ז ) להקל בטיפה בנר של חלב שעשוי כשעוה - כשיטת המחבר , אלא שס"ל ליד יהודה שהוא רק לענין כלים, אולם כשטפטף על אוכל – חמיר טפי. אמנם שיטת הש"ך ורוב האחרונים – להקל בנפסק הקילוח שאינו מבשל, וממילא בכלי מתכות סגי בגרירה.

סיכום

לשיטת הש"ך, המחבר ס"ל כשיטת תרוה"ד. ושיטת תרוה"ד לחלק בדין עירוי כלי ראשון בין נפסק הקילוח ללא נפסק, שבנפסק הקילוח אין לו כח בישול – ולכן באוכל וכלי חרס בעי קליפה ובכלי מתכות סגי בגרירה. וכשנופל ישר מהאש כנר של חֵלב, בזה בעי הגעלה – אף בנפסק הקילוח, ויסוד חילוק זה בנוי על דברי הירושלמי כנ"ל.

לשיטת היד יהודה, תרוה"ד היקל רק בטיפה ולא בנפסק הקילוח. והמחבר החמיר אף בטיפה – כשטפטף מקדרה, והיקל רק בנר העשוי כשעוה, וכן מסקנת היד יהודה להלכה.

דין כלי ראשון ריקן

הט"ז בסוף סימן צב דן בדין מצקת, ובתוך הדברים כותב שאף כלי ראשון ממש שהורידוהו מהאש והורק כל מה שבתוכו – חוזר להיות ככלי שני שאינו מבשל.

האחרונים הקשו על הט"ז הנ"ל כמה קושיות. וביתר שאת שנסתר מגמ' ערוכה בשבת מא. - שמיחם שפינהו אסור לתת לתוכו מים מועטים, והיינו שמבשל כדין כלי ראשון.

אומר היד יהודה (סוף סקנ"ז) שבלא"ה גמ' זו צריכה עיון, שהרי הוא מימרא דרב – ורב סבירא ליה שעילאה גבר, וא"כ אמאי אסור לתת לתוכו מים מועטים [ואף שלכאורה מבשל כ"ק, אינו כן – כמפורש בתוס' בפסחים (מ: ד"ה "אילפס") שבלח אין כלל דין קליפה]. ונדחק היד יהודה שאולי בדיני שבת החמירו טפי, אולם לא משמע כן בדברי הראשונים בסוגיא בשבת שם - שהשווהו לדיני עילאה ותתאה דכל התורה כולה.