ראשונים - דברים שבלב
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / סוגיית דברים שבלב - הרב יהודה אלבוים

# תוכן ענינים

קידושין דף מ''ט ב' - נ' א'

**כתובות דף צ''ז א'**

**נדרים דף כ''ח א'**

**מעילה דף כ''א א'**

**שבועות דף כ''ו ב'**

**גיטין דף פ''ח ב'**

**ב''ק דף ס''ב א'**

**יבמות דף ק''ו א'**

**גיטין דף נ''ה ב'**

**ערכין דף כ''א**

[תוכן ענינים א](#_Toc71277034)

[ראשונים קידושין דף מ''ט ב' - נ' א' ב](#_Toc71277035)

[ראשונים כתובות דף צ''ז א' יב](#_Toc71277036)

[ראשונים נדרים דף כ''ח א' יג](#_Toc71277037)

[ראשונים שבועות דף כ''ו ב' יד](#_Toc71277038)

[תוס' גיטין דף ל''ב א' טז](#_Toc71277039)

[תוס כתובות דף ע''ח ב' יז](#_Toc71277040)

[תוס' שבועות דף כ''ג א' יז](#_Toc71277041)

[ר''ן נדרים דף כ''א א' יז](#_Toc71277042)

[פירוש הרא''ש נדרים יז](#_Toc71277043)

[ר''ן נדרים דף כ''ג א' יז](#_Toc71277044)

[רא'ש נדרים פ''ג סי' ד' יז](#_Toc71277045)

[ר''ן ריש מס' פסחים יז](#_Toc71277046)

[מאירי ב''ק דף מ''ז א' יח](#_Toc71277047)

[מרדכי כתובות סי' רנ''ד יח](#_Toc71277048)

[הגהות אשרי ב''ב פ''ט סי' י''ח יח](#_Toc71277049)

[ראשונים ב''ב דף מ''ז ב' - מ''ח ב' יט](#_Toc71277050)

[ראשונים קידושין דף ב' ב' כו](#_Toc71277051)

[ראשונים ב''ב דף מ' א' - מ''א א' כז](#_Toc71277052)

[ראשונים גיטין דף ל''ד א' מב](#_Toc71277053)

[שו''ת הרשב''א מג](#_Toc71277054)

[שו''ת הר''ן סי' מ''ג מה](#_Toc71277055)

[שו''ת הר''ן סי' פ''ה מח](#_Toc71277056)

[מחנ''א גזילה סי' כ''ו כ''ז נב](#_Toc71277057)

[חלק מדברי שו''ת רעק''א תנינא סי' נ''א נב](#_Toc71277058)

[בית הלוי ח''ג סי' ג' נג](#_Toc71277059)

# ראשונים קידושין דף מ''ט ב' - נ' א'

חידושי הרמב''ן

הא דאמרינן אלא מסיפא וכן אתה אומר בגיטי נשים היו כופין אותו עד שיאמר רוצה אני ואמאי הא בלביה לא ניחא ליה, קשה לי אי משום דברים שבלב אינן דברים אפי' שלא כדין ואפי' בגויים נמי, דהא קאמר בפיו רוצה אני ולא איכפת לן בלביה, וי"ל שהיה יכול לומר וליטעמיך אפי' שלא כדין נמי, ואסיקנא כל דאונסין ליה בידוע דלא ניחא ליה ולאו דברים שבלב מיקרו, ועוד יש לי לתרץ דמעיקרא נמי כל שלא כדין לאו דברים שבלב נינהו דאנן סהדי דלא ניחא ליה, אבל כדין ניחוש דלמא לא ניחא ליה קאמרינן, דכל דאמרינן ליה עביד דינך, לא אנסין ליה למיתב ולא מפסיד מדנפשיה כלום, הלכך אונסי' לא מגלי לן דעתיה בבירור, וקא מתרץ דודאי ניחא ליה ולא משוי נפשיה רשע, ואינו מחוור.

אמאי הא בליביה לא ניחא ליה, מאי דקשיא ליה לרבינו תם ז"ל הא דתנן בתרומות ואיתא נמי בפסחים (ס"ג א') המתכוין לומר מעשר ואמר תרומה תרומה ואמר מעשר שלמים ואמר עולה עולה ואמר שלמים לא אמר כלום עד שיהו פיו ולבו שוין אלמא אמרינן בלביה לא ניחא ליה, לאו קושיא היא דשאני טעות דאין דבורו דבור, דלישני' הוא דאיתקיל ליה, אבל הכא שהי' בלבו לומר רוצה אני ואמר רוצה אני, אף על פי שאין לבו רוצה, דברים שבלב הן ואינן דברים, וכן באותו שמכר נכסיו, בלבו היה למכור סתם ואמר סתם, אף על פי שהיה בדעתו שלא יהא ממכרו ממכר אלא ע"מ לעלות לארץ ישראל, דברים שבלב הן ואינן דברים, וכן הא דאמרינן בשבועות (כ"ו ב') גמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת שעורים לא אמר כלום משום האי טעמא הוא, ודמי למאי דאמרינן האדם פרט לאנוס, והני נמי אונס הן.

ומאי דאמרינן במסכת כלה במעשה דר' עקיבא שהיה נשבע בשפתו ומבטל בלבו קשה הא דברים שבלב הן ואינן דברים, ובזה תירץ ר"ת ז"ל ואמר דשאני התם דאונס הוה דאמרו ליה לר' עקיבא היאך אתה מגיס דעתך לחלוק על דברי רבותיך, ודמיא להא דתנן (נדרים כ"ז ב') נודרין לחרמין ולהרגין וכו' ואוקימנא בגמ' בדוכתא דאמר יאסרו כל פירות שבעולם עלי אם אינן של תרומה ואמר בלבו היום, ואף על גב דאמרינן דברים שבלב אינם דברים הכא משום אונסא שרי, והטעם לפי שהוא מוכיח שהוא מערים לישבע לחרמין, והדבר ברור שהוא נשבע לזמן קצר יותר ככל מה שהוא יכול לדחותם ולא הוי דברים שבלב. ולי נראה במעשה דר"ע שהיה מיפר בלחש בפיו וכל שאינו משמיע לאוזן מקרי בלבו כענין שאמרו (ברכות ט"ו א') לא יברך אדם ברכת המזון בלבו וכו', משום דהתם עוקר מה שמוציא בשפתיו לגמרי הוא ואפילו במקום אונסא לא הוו דברים.

ואי קשיא הא דתנן (נזיר ב' א') האומר אהא הרי זה נזיר ואוקימנא (שם ה' ב') כשהיה נזיר עובר לפניו, ואמאי הא דברים שבלב הן, אינו כן דהואיל דאמר אהא הרי הוא כמי שאמר כזה שזה הוא ידות הנדרים שרבתה אותן תורה, והואיל והדבר מוכיח על מה אמר הרי הוא נדר גמור, וכן הא דאמרינן גלויי דעתא בגיטא מלתא היא כגון דגלי דעתיה בדבור סתם בשעת מעשה, אבל הכא ליכא גלויי דעתא בעידן זביני כלל דהא לא אמר כלום, ואיכא למידק הא דתנן בנדרים (כ' א') נדר בקרבן ואמר לא נדרתי אלא בקרבן של מלכים נדר בחרם ואמר לא נדרתי אלא בחרמו של ים דהוא מותר, ואמאי הא דברים שבלב נינהו, ודמיא להא דתנן צא והבא לי מן החלון ואמר לא היה בלבי אלא מזה, פי' לא היה בלבי מאותו כיס שהביא אלא מאחר, וקתני בעה"ב מעל משום דדברים שבלב הן ואינן דברים, ואיכא למימר קרבן גבוה וקרבן מלכים שני מינין ושני גופין הן, אבל יש להם שם אחד, וכשנדר סתם ופירש לא נדרתי אלא מאחד מהן אינו אלא פירוש דיבורו ואינו עוקר מה שאמר בפיו ולא מתנה עליו תנאים אחרים, אבל האומר הביא לי מחלון פלוני, מכל מה שיש בחלון אמר, שהרי הכל בכלל, וכשהוא אומר לא אמרתי אלא מכיס פלוני הוא מתנה תנאים אחרים שאינן במשמע, שהרי מחלון זה אמר והוא מודה ומחלון זה הביא לו, ומי שמפרש [רמב"ם פ"ז ממעילה] לא היה בלבי אלא מזה כלומר מן הדלוסקמא ואמרתי חלון, טועה הוא, דאי הכי למעקר קאתי, והא אמרן דלאו כל כמיניה למעקר תנאיה, ואף על פי שמחלק בין תנאי לדיבור זה בדברי הבאי אין שומעין לו.

דברים שבלב אינן דברים, כתב הראב"ד ז"ל מהא שמעינן דלא בעינן תנאי כפול בדיני ממונות אלא בגטין וקדושין בלחוד, דאמרינן דברים שבלב אינן דברים הא אי הוו דברים בטל מקח ואף על פי שאין כאן תנאי כפול, ואחרים אמרו אי הוו דברים שבלב דברים, כמי שכפל תנאו דמי, שגלה דעתו שאם אינו יכול לעלות לא יהא מקח כלל, אבל מי שלא כפל תנאו הואיל והתנה ולא כפל יש במשמע שבכל ענין יהא מעשה קיים, וזה אינו נכון כלל, ובתוספות אמרו אף לענין גיטין מצינו גלוי דעתא בגיטא מילתא היא בפרק השולח (ל"ד א'), ואף על גב דבעינן בהו תנאי כפול, ואיני מבין דבריהם מה ענין גילוי דעתא בביטול הגט ממש למתנה בו תנאי, תנאה אפי' בדבור לא עקר מעשה עד שיכפול לר' מאיר, אלא י"ל שאין דרך תנאין אלא במתנה על חבירו כגון תנאי בני גד ובני ראובן, אבל מוכר על דעת מעשה של עצמו שדי מכורה לך אם אעלה לארץ ישראל, אם לא עלה ודאי בטל מקח, שאפי' בעלה קרוב לאסמכתא הוא, [ש]על דעת כן עשה ולא גמר אלא בכך, שהתולה תנאו בדעת אחרים י"ל כיון שגמר ונתן על ספק התנאי, אינו רוצה בביטול מעשה שבו, אבל זה שתלה תנאו בעצמו לא גמר ונתן, דאי לא תימא הכי כל אסמכתא קניא עד שיכפול תנאי שבה, ומכל מקום אם כדברי רבי מאיר צריך היה לכפול דר"מ לית ליה מכלל לאו הן בשום מקום לא לענין עצמו ולא לענין אחרים, והכי נמי מוכח בפרק השולח (מ"ו ב') בענין המוציא את אשתו משום שם רע, דאפי' היכא דלא בעינן תנאי גמור כתנאי בני גד ובני ראובן, בעינן כפילא לרבי מאיר, וכי לא כפל לאו כלום הוא, וכאן שכפל ואמר תחלה איני מוכר אלא שדעתי לעלות לא"י, אף על גב דלא משמע לישנא הכי, אבל אנו קבלנו בשם רבינו הגדול ז"ל כדברי ה"ר אברהם ז"ל, ואכתוב סברתו לקמן (ס"א ב') ועוד מפורש במסכת שבועות (ל"ו ב') שעיקרו שם.

והא דאמרי' א"ל קום סליק ואי בעי סליק, דוקא דאמר שדי מכורה לך לפי שדעתי לעלות לא"י, דעדיין יש לו לעמוד באותו דעת, אבל אם התנה בפירוש על מנת שאעלה לארץ ישראל יכול לומר אין רצוני לעלות, ובטל מקח אם לא יעלה, וטעמא דמילתא משום דתנאי לא על דעת לקיים תנאי בלבד נאמר, אלא על דעת לבטל מעשה משמע, ואין לנו בתנאין כפיה לקיימן, כמו שכתבתי בפ"ק (כ"ז א').

חידושי הרשב''א

בעידנא דזבין לא אמר לסוף לא סליק. פי' כגון שאמר קודם שעת מכירה שהוא רוצה לעלות ומפני כך הוא מחזר למכור ואפ"ה כיון שלא אמר בשעת המכר קרינן להו דברים שבלב דדלמא בשעת המכר חזר בו מכונתו ורוצה הוא למכור בין עולה בין אינו עולה, דומה לכופין אותו עד שיאמר רוצה אני שגלה תחלה דעתו, וכיון דבשעת מעשה לא אמר קרי' ליה דברים שבלב, אבל אם לא אמר לא בתחילה ולא בסוף פשיטא ואפי' דברים שבלב לא הוו דא"כ כל מוכרין יהיו אומרים כן כשרוצין לחזור בהן.

דף נ' א'

הא דאמרי' ודלמא שאני התם דאנן סהדי דניחא ליה בכפרה כו' ודלמא שאני התם דמצוה לשמוע דברי חכמים קשיא לי אמאי לא אמרי' ודלמא שאני התם דאגב אונסי' גמר ומקני, דההוא טעמא דניחא לי' בכפרה ומצוה לשמוע דברי חכמים לא איתמרן התם בפרק חזקת (מ"ח א') אלא אליבא דמאן דלית ליה כרב הונא דאמר תלוה וזבין זביני' זביני אבל לר"ה משום דאגב אונסי' גמר ומקנה הוא, וכדמקשי' התם מגט המעושה בישראל כשר ובגוים פסול ואמאי לימא נמי אגב אונסי' גמר ומקני דאלמא לר"ה אפי' בגוים דליכא משום מצוה לשמוע דברי חכמים היינו רוצין לומר דהוי גט, אלא שאין הלכה כן בגט משום דכתיב אשר תשים לפניהם ולא לפני גוים ואנן הא קי"ל כרב הונא, וי"ל דמשום דהנהו טעמי אתמרן התם נקט להו הכא וחדא מתרי טעמי נקט, א"נ טעמא דניחא לי' בכפרה הוי עיקר אפי' לר"ה דאל"ה אפי' לרב הונא לא קרי' ביה לרצונו דרב הונא תלוה וזבין קאמר תלוה ויהיב לא קאמר, והתם לכאורה תלוה ויהיב הוא אלא דחשבינן לי' כזביני משום כפרה דאית לי', והא דאמרי' התם מנא לי' לר"ה הא אילימא מהא דתניא יקריב אותו כו' ודלמא שאני התם דאנן סהדי דניחא לי' בכפרה לאו למימרא דלר"ה בלאו הכי כשר, אלא לומר דלרב הונא לא חשבי' נייח נפשא דכפרה טפי מזביני, ודחי דלמא טפי עדיף טובא משום דאנן סהדי בהא דמינח ניחא לי' בכפרה ובגמר דעת קא מייתי לי', וכיון דלגבי קרבן נקט ליה לההוא טעמא דאתמר עליה התם נקט נמי גבי גט טעמא נמי דאתמר התם, כנ"ל.

ואכתי קשיא לי אמאי לא יליף לה מתלוה וזבין דקי"ל כר"ה דאמר זביניה זביני אלמא דברים שבלב אינן דברים, ורבא גופיה הוא דפסק התם בפרק חזקת הלכתא תלוה וזבין זביניה זביני, וי"ל דהתם שאני דאגב אונסיה וזוזי גמר ומקנה ולא שייכא בהא כלל, ותדע לך דהא רב הונא גופיה דהוא מרא דשמעתא לא תלי לי' בההוא טעמא וכדאמרי' בסמוך עובדא הוי בי רב חסדא ור"ח בי רב הונא ופשטוה מהא האומר לשלוחו הבא לי מן החלון כו' ולא תלו לה בההוא טעמא דזביני משום דהתם אגב אונסי' וזוזי גמר ומקנה, ואף על גב דכי מסר מודעא חשבי' להו דברים, התם לאו דברים שבלב נינהו אלא דברים מגולין הם לעדים אלא שהוא ירא מלגלותן בשעת מעשה מחמת אונסו, והיינו טעמא דאמרי' כל מודעא דלא כתיב בה ידעינן ביה באונסי' דפלניא לאו מודעא היא משום דאע"ג דמסר מודעא דברים שבלב נינהו עד דידעינן באונסי' דירא מלגלות בשעת מעשה, ואף על גב דהא דכופין אותו עד שיאמר רוצה אני הוה קרי' דברים שבלב אף על גב דידעי' באונסי' התם משום דלא מסר מודעא ומשום דניחא לי' בכפרה, דאפילו להא דאמרי' מעיקרא אילימא מהא דתניא מיפשט פשיטא להו דמשום נייח נפשא דכפרה הוא דאיכא לדמויי לדברים שבלב דאל"ה דברים מגולין הן דאונסיה מודע עליה, ודחי' דלמא שאני התם דאנן סהדי דניחא ליה בכפרה לומר דטענה זו חזקה לעקור לגמרי דברים שבלבו.

אמאי והאמר סבור הייתי, קשיא לי דהתם אפי' דברים שבלב ליכא דהא מעיקרא לא אמר מידי ופשיטא דלא מהימן, וי"ל דמקודשת משמע מקודשת ודאית ואי אמרת דברים שבלב הוו דברים ניחוש לי' ונ"מ שאם פשטה ידה וקבלה קדושין מאחר צריכה גט משניהם וכן הדין בהא דבסמוך בכולן אף על פי שאמרה בלבי הי' להתקדש לו אינה מקודשת מדקתני אינה מקודשת דמשמע אינה מקודשת כלל ולא חיישינן לה אלמא דברים שבלב אינן דברים, וההיא דהבא לי מן החלון משום דמעל ומביא קרבן מעילה קאמר ואי דברים שבלב הוו דברים לא מייתי קרבן דדלמא קושטא קאמר וקא מעייל חולין לעזרה.

הי' לו לומר מזיד הי' לא עביד איניש דמשוי נפשיה רשע. כלומר ומגו כזה לא אמרי', וקשיא לי דהא תנן בכריתות פרק אמרו לו (י"א ב') אמרו לו שנים אכלת חלב והוא אומר לא אכלתי ר"מ מחייב אמר ר"מ אם הביאוהו שנים לידי מיתה חמורה לא יביאוהו לידי קרבן הקל אמרו לו מה אם ירצה לומר מזיד הייתי ומפרש טעמא התם משום מגו דאי בעי אמר לא אכלתי שוגג אלא מזיד וי"ל דהתם דמעיז פניו בפני שנים ומכחישן ומשים עצמו רשע בטענתו לדעתם כדי לפטור עצמו מקרבן יש לנו לומר מגו כזה דאם רצה פוטר עצמו בטענה כיוצא בה דהכא והכא משוי נפשיה רשע לדעת עדים אבל כאן שבטענה זו אין משים עצמו רשע כלל אין לפוטרו משום מגו דטענה שמשים בה עצמו רשע, כנ"ל.

ואסיקנא דדברים שבלב אינן דברים. והקשה ר"ת ז"ל מהא דתנן במס' תרומות פ"ג נתכוון לומר עולה ואמר שלמים שלמים ואמר עולה לא אמר ולא כלום, ותירץ דשאני התם משום דבעינן פיו ולבו שוין, וכדאמרי' (שבועות כ"ו ב') נתכוון להוציא פת חטין ואמר פת שעורין פת שעורין ואמר פת חטין פטור עד שיהיו פיו ולבו שוין, וטעמא משום דטעות הוא ואין דבורו דבור דלישניה הוא דאתקיל ליה, ודומה לזה נדרי שגגות (נדרים כ"ה ב') קונם אם אכלתי ואם שתיתי ונזכר שאכל שלא הי' סבור לידור ונדר, אבל הכא שאומר מה שבלבו לומר אף על פי שאין לבו רוצה במה שגמר בלבו להוציא בפיו דברים שבלב הן ואינן דברים, וכן במכר שדעתו למכור סתם ואמר סתם אף על פי שהיה בדעתו שאם לא יעלה לא יהא ממכרו ממכר הרי אלו דברים שבלב ואינם דברים, והא דתנן (שם כ"ז ב') נודרין לחרמין ולהרגין ומפרש התם באומר יאסרו כל פירות שבעולם עליו אם אינן של תרומה ואומר בלבו היום, דאלמא דברים שבלב הוו דברים, שאני התם דאנוס הוא ואנן סהדי דהוא נשבע בזמן קצר יותר שהוא יכול וכיון שלא הזכיר זמן אלא סתם לא הוו דברים שבלב דבכלל לשונו הוא, ובספר יראים ראיתי דטעמא דהרגין משום דסתמן כפירושן שדרכן של בני אדם המדברים עם ההרגין לומר כך ולא שינה זה לשונו מלשון שאר בני אדם, ואין קורין דברים שבלב אלא כשהוא סותם דבריו ומוסרן למחשבת לבו במה שדרכן של בני אדם שיהיו מפרשין לשונם ואינם סותמין דבריהם כמו שסתמן זה, והא דתנן בפ"ק דנזיר (ב' א') האומר אהא הרי זה נזיר ואוקימנא בשהי' נזיר עובר לפניו ואף על גב דלא פירש דאלמא דברים שבלב הוו דברים, התם כיון דאמר אהא ונזיר עובר לפניו כאלו פירש אהא כמוהו שאלו הן ידות נזירות שרבתה אותן התורה, והאי תירוצא לא מחוור לי דמכל מקום דברים שבלב הן דהא אפשר דאהא בתענית קאמר וכדאקשינן עלה התם, ואפילו לשמואל דמוקי לה בשהי' תופס בשערו מ"מ לאו דברים מפורשין אלא דברים המסורים ללב הן, ואפילו תמצא לומר שהתורה רבתה אותן מ"מ ניליף מינה דהא מדכיוצא בזו אתינן למפשטה וכדאתינן למפשטה מיקריב אותו אפי' בעל כרחו ולא אמרי' שאני התם דרבייה קרא, ועוד קשי' לי נידוק מתרומה דקי"ל דניטלת במחשבה כלומר שיתן עיניו בצד זה ואוכל בצד אחר אלמא דברים שבלב ישנן דברים, וליכא למימר נמי שאני התם דרחמנא רבייה מדכתיב ונחשב לכם תרומתכם וכדאמרן, דא"כ היכי אתי למפשט מיקריב אותו, אלא דכל כי האי לא דייקו כלל לדברים שבלב דכי אמרי' דברים שבלב אינן דברים היינו שאינן דברים לבטל מה שאמר בפיו, כההוא דזבין והי' בלבו תנאי שיעלה לירושלים, ובאומר סבור הייתי שהיא כהנת וכן כולם, אבל כל שהדברים שבלבו אינן מבטלין מעשיו אלא מקיימין כנזיר שאמר בלבי הי' להיות כזה שהי' עובר, או מחשב בתרומה שאין דברי לבו מבטלין שום דבר, הוו דברים, ואין זה בכלל דברי רבא כלל, כנ"ל, והא נמי דאמר רבא בפרק השולח (ל"ד א') גלויי מלתא בגיטא מלתא היא קסבר כיון שגלה דעתו אף על פי שאמר בדברים סתומים מ"מ לא הוו כדברים שבלב כזה שלא אמר כלום, ומיהו קי"ל דלאו מלתא היא עד שיפרש ממש.

והא דתנן בנדרים (כ' א') נדר בקרבן ואמר לא נדרתי אלא בקרבנות מלכים נדר בחרם ואמר לא נדרתי אלא בחרמו של ים התם נמי לא הוו דברים שבלב שיש במשמעות הלשון שאמר קרבנות מלכים וחרמו של ים, וכיון שאמר שלכך נתכוון דברים מפורשים יש ולא דברים שבלב, וכן נמי הא דתנן התם (י"ח ב') הרי הוא עלי כתרומה בגליל מותר שאין אנשי גליל מכירים בתרומת הלשכה ביהודה אסור, לאו למימרא שיהא אסור לעולם ביהודה אלא בשוכח מה הי' בלבו אבל אם אמר שלא נתכוון אלא לתרומת דגן ודאי אפי' ביהודה מותר שהרי יש בלשון לשון תרומת דגן ולא דברים שבלב נינהו, אבל יש לדקדק בהא דאמרינן בפ' ד' נדרים (כ"ד א') ודלמא שומשמא חזא ואסיק להו [שמא] עולי מצרים, ובשבועות פרק שבועות שתים בתרא ודלמא צפורתא רבא חזא ואסיק לה שמיה גמלא, ואמרי' נמי דכי משביעין על דעת ב"ד מהאי טעמא הוא כדי שלא יאמר בלבי הי' וכדאמרי' התם דלמא איסקונדרי פרעיה ואסיק שמייהו זוזי, וליתיה דאדרבה מהתם משמע דדברים שבלב אינן דברים דתנן התם בפרק שבועות שתים בתרא (כ"ט א') אם לא ראיתי גמל פורח באויר ואמרי' עלה בגמרא א"ל רבינא לרב אשי ודלמא האי גברא צפורא רבא חזא ואסיק שמיה גמלא דכי קא משתבע אדעתא דידיה קא משתבע, וכי תימא לא אזלינן בתר דעתיה והתניא כשמשביעין אותו אומרים לו הוי יודע שלא על דעתך אנו משביעין אותך כו' מאי טעמא לאו משום דאמרינן דלמא איסקונדרי יהיב להו ואסיק להו שמא זוזי דכי קמשתבע אדעתא דידי' קא משתבע ודחינן לה התם משום קניא דרבא, והכי נמי איתא בנדרים, אלמא אי לאו משום דרבא לא הוו צריכין לאשבועי על דעת ב"ד משום מחשבת לבו דדברים שבלב אינן דברים, וכן מצאתי בספר יראים, ועל כרחין הכין הוא דהא מתני' דאם לא ראיתי גמל פורח באויר ואם לא ראיתי כעולי מצרים לאו בב"ד משתבע ולא ע"ד ב"ד קמשתבע ואפ"ה לא אזלי' בתר דעתי' דידיה אלא בתר דעתא דידן.

הא דאמרי' הול"ל מזיד הייתי הול"ל נזכרתי, הקשו בתוס' ולמה יש לנו להאמינו יותר בטענות אלו, ותירצו לא שיהא נאמן בכך אלא לומר שאם בא לפטור עצמו מקרבן הול"ל טענה קרובה יותר שלא הי' נראה כמשקר כ"כ כמו בטענת לא הי' בלבי, ויפה תירצו דיש לנו מגו כזה וכאותה ששנינו בפ"ק דכתובות (י"ב ב') היא אומרת כשארסתני נאנסתי ונסתחפה שדהו והוא אומר לא כי אלא עד שלא ארסתיך והיה מקחי מקח טעות ר"ג ור' אליעזר אומרים נאמנת, ואמרי' עלה בגמרא ע"כ לא קאמר ר"ג התם אלא דאיכא מגו, ומפרש לה בר"פ האשה שנתאלמנה (ט"ז א') מגו דאי בעיא אמרה מוכת עץ אני דלא קפסלה נפשה מכהונה וקאמרה נאנסתי דקא פסלה מכהונה מהימנא והתם לאו למימרא דאי אמרה מוכת עץ אני תהא נאמנת טפי דההיא גופא פלוגתא דר"ג ור' יהושע היא ור' יהושע אף במוכת עץ לא הימנה, אלא מגו דמוכת עץ היתה לה טענה יפה יותר ולא אמרה וקא אמרה טענה שאינה יפה לה כ"כ, חזקה לא משקרא דאי לא הוה לה למימר הטענה שהיא יפה לה יותר ומגו כזה מגו הוא, ומיהו דוקא בדליכא הכחשה כי הכא דליכא הכחשה דאלו אמר מזיד הייתי מאן מכחיש ליה וא"נ בטוען נזכרתי, וכן נמי בההיא דהנושא את האשה דברי ושמא הוא דאיהי ברי ואיהו שמא ומגו מסייע לברי שלה הלכך חשיב לי' ר"ג מגו אבל בברי וברי לא חשבי' מגו אלא טענה שאם טען כך הי' נאמן וזהו שחלק ר' יהושע בזה ואמר שאף בברי ושמא אינו מגו דאין שור שחוט לפניך.

ומהא דאמרי' דברים שבלב אינן דברים דקדק הראב"ד ז"ל דלא בעי' תנאי כפול בדיני ממונות אלא בגטין וקדושין בלבד דטעמא דדברים שבלב אינן דברים הא אי הוו דברים היה המקח בטל אף על פי שאין כאן תנאי כפול, וי"א דגלוי הדעת עדיף טפי מתנאי מפורש שאינו כפול דכיון שפירש תנאו ולא כפל גלה דעתו שאינו מקפיד בקיומו של תנאי, ובתוס' הביאו ראי' דאפי' לענין גטין אשכחן דמהני בהו גילוי הדעת כדאמר רבא במס' גטין בפרק השולח גלוי דעתא בגיטא מלתא היא, ואף על גב דלא קי"ל כותיה מכל מקום לרבא תקשי לי' היכי מהני, ולגבי שבועה ונדר אזלי' בתר אומדנא כדאמרי' בפרק מרובה (פ' א') גבי קפצה ונשבעה כל מי שיבא עלי איני מחזירתו ואמרו חכמים לא נתכוונה זו אלא להגון לה, והרמב"ן נר"ו תפס לו דרך הראב"ד ז"ל, וגם רש"י כן כתב בפי' ב"ב שלו אלא שכתב הרמב"ן נר"ו בזו שאין דרך התנאים אלא במתנה על חברו כגון בני גד ובני ראובן אבל מוכר על דעת מעשה של עצמו שדי מכורה לך אם אעלה לא"י אם לא עלה ודאי בטל שאפי' בעלה קרוב לאסמכתא הוא [שהוא] על דעת כן עשה ולא גמר אלא בכך, שהתולה תנאו בדעת אחרים יש לומר כיון שגמר ונתן על ספק התנאי אינו רוצה בביטול מעשה שבו אבל זה שתלה תנאי בעצמו לא גמר ונתן דאלת"ה כל אסמכתא קניא עד שיכפול תנאי שבה ומ"מ אם כדברי ר"מ צריך היה לכפול דר"מ לית לי' מכלל לאו אתה שומע הן בשום מקום לא לענין עצמו ולא לענין אחרים וה"נ מוכח פרק השולח (מ"ו ב') בענין המוציא אשתו משום שם רע דאפילו היכא דלא בעי' תנאי גמור כתנאי בני גד בעי' כפילא לר"מ וכי לא כפל לאו כלום הוא וכאן שכפל ואמר תחלה איני מוכר לך אלא שדעתי לעלות אף על גב דלא משמע לישנא הכי, ע"כ.

הא דאמרינן אמרי ליה קום סליק ואי בעית סלקת, דוקא בגלוי הדעת לבד שאמר שדי מכורה לך לפי שדעתי לעלות לא"י שלא התנה בפי' ע"מ שאעלה לא"י ולפיכך אומר לו עדיין אתה יכול לעמוד באותו דעת ולגמור מחשבתך אבל במתנה בפי' ע"מ לעלות יכול הוא לומר איני רוצה לעלות כדי שיתבטל המקח ואם לא יעלה בטל המקח משום דתנאי לא על דעת לקיים התנאי בלבד נאמר אלא אף על דעת לבטל המעשה ואין כופין על קיום תנאו כדי שלא יתבטל המעשה בשום מקום, ותנן (גטין ע"ד א') ה"ז גיטך ע"מ שתתני לי מאתים זוז ובעינן למימר התם דנתינה בעל כרחו לא שמה נתינה ויוכל לומר שלא יקבלם ולבטל התנאי כדי לבטל המעשה בכך.

ונ"ל במוכר אדעתא למיסק לא"י לוקח אסור לאכול פירותיו עד שעה שיעלה ויגמר המקח שמא לא יעלה ונמצא מקח בטל מחמת התנאי וכי קא אכיל שכר מעותיו הוא דקא אכיל, ואפי' התנה להחזיר הפירות אם יתבטל המקח הרי זה אסור דהוה כריבית ע"מ להחזיר ואסור, אלא משלשין את הפירות כאותה שאמרו בפרק איזהו נשך (ס"ה ב') בריבית דר' חייא, וכבר כתבתיה בארוכה במגילה בפרק בני העיר בס"ד.

חידושי הריטב''א

ההוא גברא דזבינהו לנכסיה כו' אמר רבא כיון דלא אמר מידי בשעת מכר הוו להו דברים שבלב ודברים שבלב אינם דברים, וכן הלכה.

הא דאמרינן [ב]גט מעושה (דאמרינן) ודילמא שאני התם דמצוה לשמוע דברי חכמים. פירוש ופיו ולבו שוין, תמיהא מילתא בשלמא להאי אוקימתא אתי שפיר דגט מעושה שלא כדין אי נמי בגוים אפילו כדין פסול דליכא מצוה, אבל למאי דס"ד מעיקרא דטעמא משום דאע"ג דבליביה לא ניחא ליה דברים שבלב אינן דברים מאי איריא גט המעושה בישראל כדין אפילו בגוים או בישראל שלא כדין נמי, ויש אומרים דבדין הוא דמצי למימר ולטעמיך אפילו בגוים ושלא כדין, אלא דלא חש תלמודא ותירץ קושטא דמילתא כדאשכחן דכוותה טובא, ומסתברא לי דבשלמא כדין הוו דברים שבלבו דהא אפשר דכיון דאניס כדין דגמר ומגרש ואי לא גמר בליביה דברים שבלבו הם ואינם דברים, אבל כשהוא מעושה בגוים אי נמי בישראל שלא כדין אנן סהדי שהוא אנוס מתחלה ועד סוף והוו להו דברים שבלבו ובלב כל אדם דהוו דברים, כדאמרינן גבי מברחת דלא קנה אף על גב דלא גליא דעתה כדאיתא בכתובות (ע"ט א') ובפרק מי שמת (ב"ב קנ"א א'), וכדאמרינן במי ששמע שמת בנו ונתן כל נכסיו ואחר כך בא בנו שבטלה מתנתו אף על פי שלא אמר כלום בשעת המתנה כדאיתא ביש נוחלין (ב"ב קל"ב א'), וכדקיימא לן דמצוה מחמת מיתה שנתן כל נכסיו שאע"פ שכתב וזיכה וקנו מידו מעכשיו אם עמד חוזר משום דהני דברים שבלב כל אדם שעל דעת כן נתן וכדפרישו רבותינו ז"ל, והכא נמי להא דמיא.

והא דאמרינן דבגט המעושה בישראל כדין אם אמר רוצה אני כשר, אם מסר מודעא אגיטא לא מהני גיטא עד דמבטל ליה למודעיה, וכי אנסי ליה לבטולה כיון דאמר רוצה אני כשר כדמוכח בערכין (כ"א ב'), מה שאין כן במעושה שלא כדין שאע"פ שאמר רוצה אני כיון שהוא אנוס מתחלתו בגופו או בממונו או בנדוי וחרם ושבועה פסול, ואפילו נתנו לו ממון גדול עד שאמר רוצה אני, ולא אמרינן דאגב דארצי זוזי גמר ומגרש, ואפילו ביטל כל מודעות שמסר לא מהני עד שיבטלם ברצון נפשו, ולא אשתמודענא ביה שום אונסא, וכן קבלתי מפי מורי רבינו נר"ו.

אלא אמר רב יוסף מהכא המקדש את האשה סתם ואמר אחר כך כסבור הייתי כו' ואמאי והא קאמר כסבור הייתי אלא לאו משום דאמרינן דברים שבלב אינן דברים. קשיא לי ודלמא משום דלא מהימנינן ליה שכך היה בדעתו, הא אילו ידענו שכך היה בדעתו אינה מקודשת דדברים שבלב הוו דברים, ואיכא למימר דמתניתין קשיתיה דקתני מקודשת לגמרי בין לקולא בין לחומרא ואם קדשה אחר אינה צריכה גט הימנו, ואי משום דלא מהימן (לא) הוה לן למיחש לדבריו לחומרא להצריכה גט משני, ומדלא חיישינן להכי שמעינן שאע"פ שהיה כן בדעתו לא מהני דדברים שבלב אינם דברים, והיינו [דדחינן] דדילמא הא דאמרינן מקודשת לחומרא הוא להצריכה גט משום דלא מהימן לן, וצריכה גט נמי משני דלמא קושטא קאמר, והרי זה נכון.

ודילמא שאני התם דעקרא לתנאה. פירוש וסותר בדברים שבלבו מה שהתנה בפיו דהוה לבו סותר את דברי פיו, מה שאין כן בהאי דזבין נכסיה סתם שאינו סותר דברי פיו ממש אלא שמוסיף עליהם, ושמעינן מהכא דדברים שבלבו ובלב כל אדם דהוו דברים, אם הוא עוקר מה שהתנה עליו בפירוש לא מהני ליה דברים שבלבו ותנאו קיים.

ופשטוה מהא האומר לשלוחו הביא לי מן החלון כו' בעל הבית מעל דהוה להו דברים שבלב ואינם דברים. קשיא לן הא דתנן במסכת נדרים (כ' א') נדר בקרבן ואמר לא אמרתי אלא בקרבן של מלכים נדר בחרם ואמר לא נתכונתי אלא בחרמו של ים מותר, ואמאי נימא דברים שבלב הם ואינם דברים, כדאמרינן באומר לו הביא לי מן החלון והביא לו ממעות שבצד אחד, שאם אמר לא אמרתי בלבי אלא ממעות שהיו בצד השני לא אמר כלום, תירץ רבינו הגדול הרמב"ן זצ"ל דשאני התם דקרבן מלכים וקרבן גבוה שתי ענינים ושני מינים חלוקים לגמרי כל אחד עומד לעצמו, אין אחד מהם תחת חבירו ובכללו, וכל חד מינייהו שמיה קרבן, ואין בלשון קרבן משמעות לשניהם ביחד ולא לזה יותר מזה, ולפיכך כשאמר לזה נתכונתי פיו ולבו שוין הם, לקרבן נתכוין וקרבן הוציא מפיו, ואם אינו אומר אמת הקולר תלוי בצוארו, אבל הכא כשאמר הביא לי מן החלון או מן הדלוסקמא יש במשמעות לשונו מכל מה שיש בחלון או בדלוסקמא וכאילו הכל דבר אחד וגוף אחד, ולפיכך כשנטל מפיה ואמר לא היה בלבי אלא משוליה יש בלבו מה שאין במשמעות לשונו, והוו דברים שבלב ואינם דברים.

וקמה לה הא דרבא דדברים שבלב אינם דברים. וקשיא ליה לרבינו תם ז"ל הא דתנן בתרומות (פ"ג מ"ח) ואיתא נמי בפסחים (ס"ג א'), המתכוין לומר תרומה ואמר מעשר מעשר ואמר תרומה שלמים ואמר עולה עולה ואמר שלמים לא אמר כלום עד שיהו פיו ולבו שוין, ואמרינן נמי בשבועות (כ"ו ב') נתכוין להוציא פת חיטים והוציא פת שעורים פת שעורים ואמר פת חיטים לא אמר כלום עד שיהו פיו ולבו שוין, אלמא אין מה שהוציא מפיו מועיל כיון שלא היה כן בלבו, דדברים שבלב דברים, ואיכא למימר דכי אמרינן דדברים שבלב אינם דברים הני מילי כשנתכוין בלבו להוציא מה שהוציא בשפתיו ככל הני דשמעתין אלא שאע"פ שאמר דברים שבפיו בכונה בלבו היו דברים אחרים, אבל בהני דתרומות ושבועות לא נתכוין בלבו להוציא דברים שהוציא בשפתיו אלא דאיתקיל ליה לישניה, וכיון שכן הוה כטועה גמור וכאנוס ולא מהני, דבעינן האדם בשבועה פרט לאנוס, תדע שהרי הוא מותר אף במה שנתכוין בלבו להוציא, משום דהוו דברים שבלב ואינם דברים כיון שלא הוציאן בפיו וליכא ביטוי שפתים.

תו קשיא ליה לרבינו תם ז"ל הא דאמרינן במסכת כלה במעשה דרבי עקיבא שהיה נשבע בשפתיו ומבטל בלבו, אלמא דברים שבלב דברים, ותירץ הוא ז"ל דשאני התם דהוה אנוס שאמרו לו לרבי עקיבא היאך אתה מגיס דעתך לחלוק על דברי רבותיך, ודמיא להא דאמרינן (נדרים כ"ז ב') נודרין להרגין ולחרמין כו', ואוקימנא בדוכתה בנודר יאסרו פירות שבעולם עלי אם אינן של תרומה או של בית המלך, ואומר בלבו היום, ואף על גב דדברים שבלב אינם דברים, אגב אונסיה אי אפשר דלא עקר נדריה, כלומר שכיון שהוא אנוס ומחמת האונס נודר הדברים מוכיחים שמערים לישבע להם, ואינו נודר אלא לכל זמן פחות שאפשר לו, ולא הוו דברים שבלב, והא נמי דכוותה.

ורבינו הגדול ז"ל תירץ דבמעשה דרבי עקיבא לא היה מבטל בלבו ממש, אלא היה מוציא בשפתיו ולפי שלא היה משמיע לאזנו קרי ליה בלבו, כדתנ' (ברכות ט"ו א') לא יברך אדם ברכת המזון בלבו ואם בירך יצא, וזה מבואר.

ודאתיא לידן ההיא דנודרין להרגין שמעינן מינה דאי לאו דאמר בלבו היום נדריה נדרא ואף על גב דמחמת האונס נדר, והוא הדין אפילו באונס נפשות כל זמן שעיקרו ממון, דכיון דנתכוין לנדר זה וידע אותו בשעת נדרו ואינו טועה בו, האדם בשבועה קרינא ביה אף על גב דאנוס, ולאפוקי היכא דאנסיה ליביה וטועה בעצמו דסבר שהוא כן כדבריו דלא קרינא ביה האדם בשבועה כדאיתא בשבועות, וכן בנודר ואחר כך נולד לו אונס המעכבו לקיים נדרו או שבועתו מיפטר, דאדעתא דהכי לא נדר, ואפילו היכא דקא הוה אונסא דשכיח, מפי מורי נר"ו.

תו קשיא לן לשמעתין הא דתנן בנזיר (ב' א') האומר אהא הרי זה נזיר ואוקימנא כשהיה נזיר עובר לפניו, ואמאי והא הוו להו דברים שבלב, ואיכא למימר דכיון דנזיר עובר לפניו ואמר אהא הרי הוא כאומר אהא כזה, ואלו הן ידות נדרים שרבתה אותן התורה, שכל זמן שיש הוכחה על מה שנדר שיהא כנדר גמור.

וכן לא דמיא הא דשמעתין דזבין סתם למאי דאמרינן (גיטין ל"ד א') דגילוי דעתא בגיטא מהני לבטל הגט, דהתם גלי דעתיה בדבור סתום, מה שאין כן בזו שלא אמר ולא גילה כלום בדעתו בשעת מעשה, והרי זה מבואר ונכון.

ההוא גברא דזבנינהו לנכסיה אדעתא למיסק לארץ ישראל. פי' וגילה בדעתו כן בעידן זביניה ולא הוו דברים שבלב. סליק ולא איתדר ליה אמר רבא כל דסליק אדעתא למידר הוא. פירוש כל דסליק כי האי גוונא דזבין נכסיה, והרי הוא כאילו גילה דעתו בפירוש דלמידר הוה סליק. ואיכא דאמרי אדעתא למיסק הוה והא סליק ליה. פירוש אף על גב דמסתמא למידר הוה משמע, כיון שגילה דעתו ולא פירש אלא למיסק לחוד, אין לנו אלא מה שהוציא בשפתיו דלהאי איכוין מדלא גילה דעתיה טפי, כנ"ל. והלכתא כלישנא בתרא.

ההוא גברא דזבין נכסיה אדעתא למיסק לארץ ישראל, פירוש ופירש כן בשעת המכר. לסוף לא סליק אמר רב אשי אמרינן ליה קום סליק איכא דאמרי אמר רב אשי אי בעי לא הוה סליק. פירוש אתמהא. מאי בינייהו דאיתיליד אונסא באורחא. יש שפירשו דללישנא קמא אף על גב דאיתיליד אונסא אמרינן ליה קום סליק כיון דמקמי דאיתיליד הוה יכול לעלות והמכר קיים, וללישנא בתרא דאמרינן בתמיה אי בעי לא סליק דוקא דמצי סליק השתא אבל איתיליד אונסא דלא מצי סליק השתא הדרי זביני, ומדברי רבינו אלפסי ז"ל נראה בהיפך דללישנא קמא היכא דאיתיליד אונסא הדרי זביני אבל ללישנא בתרא אף על גב דאיתיליד אונסא השתא אמרינן ליה אי בעי הוה סליק מקמי הכי, וכן נראה יותר. והלכתא כלישנא בתרא.

ואגב אורחין שמעינן מהכא דלית הלכתא כרבי מאיר דבעי תנאי כפול ושאר דקדוקי תנאים, דהא הכא לא כפל תנאו, שאילו כפל תנאו כראוי היכי אמרינן ליה קום סליק, היכן מצינו עושה מעשה על תנאי שנכוף לבעל התנאי לקיים תנאו כדי שיתקיים המעשה, אדרבה יזיד לבטל התנאי כדי שלא יתקיים המעשה, אלא ודאי דהכא לא כפל תנאו, ואילו לרבי מאיר כיון דלית ליה מכלל הן אתה שומע לאו לא הוה מהני אף על גב דתולה בדעת עצמו, דלא חשיב תנאה אלא אסמכתא, כדמוכח בגיטין (מ"ו ב') גבי המוציא את אשתו משום נדר או משום אילונית או משום שם רע דבעי רבי מאיר תנאי כפול, ואף על גב דהנהו מילי לאו מילי דתנאה ממש הן כשאומר על מנת שאין בך כך וכך, כדכתיבנא התם, וכן מוכח ממברחת (כתובות ע"ט א') ומעשה מי שהלך בנו למדינת הים (ב"ב קל"ב א') דלית הלכתא כרבי מאיר, דהתם אפילו גילוי דעתא לא הוה, וליכא למימר דאומדנא דמוכח בלא שום ביטוי בשפתים עדיף לרבי מאיר ממתנה בפירוש שלא כפל תנאו, שזה אין הדעת סובלתו דמברחת שנתנה על מנת שתחזור בה כשתתאלמן או תתגרש קנה מקבל ולא מהני תנאה, וכשנתן לו סתם בלא שום תנאי לא קנה, ואמאי לא עבדינן אומדנא במקצת דבריו שלא פירש כדעבדינן בכל דברי לבו כשלא אמר כלום, אלא ודאי דהני כולהו דלא כרבי מאיר, ומשום דלית הלכתא כוותיה, ודין הוא דהא יחידאה הוא, דרבנן פליגי עליה, וכיון דבדיני ממונות לית הלכתא כותיה ולא גמרינן מתנאי בני גד ובני ראובן, כל שכן בגיטין ובקידושין דמהכא גמרינן לה, ושלא כדברי רבינו אלפסי ז"ל.

והא דאתקין שמואל (גיטין ע"ה ב') בגיטא דשכיב מרע אם מתי ואם לא מתי, לאו דמדינא לא מהני בלאו הכי, אלא לרווחא דמילתא אתקין הכי דילמא איכא דיינא דחייש לרבי מאיר ומבטל תנאה ודאין לה כמגורשת ושרי לה לשוק, ודכוותה אשכחן (גיטין ע"ב א') דרב פסיק כרבי יוסי דאמר זמנו של שטר מוכיח עליו, ואפילו הכי אתקין בגיטא דשכיב מרע מיומא דנן לאפוקי מדרבי יוסי (גיטין פ"ה ב'), והיינו לרווחא דמילתא דדילמא איכא מאן דלא חייש לדרבי יוסי וטעי למימר שאינה מגורשת ואין קדושין תופסין בה, ואם נתקדשה לא מצריך לה גיטא ושרי אשת איש לעלמא, אבל מדינא כרבי יוסי קיימא לן.

מיהו אף על גב דלית הלכתא כרבי מאיר בדקדוקי תנאים, איכא חדא דמודו ליה רבנן דהויא הלכתא, בתנאי שאי אפשר לקיים המעשה על ידי שליח, כדאמרינן (כתובות ע"ד א') שאין תנאי מועיל בחליצה ואף על גב שלא נתקיים התנאי החליצה קיימת מכיון שאי אפשר להחליצה על ידי שליח, כדאיפסקא הלכתא ביבמות (ק"ו א'), ומודו רבנן בהא, משום דדינא הוא שהמעשה שהוא כל כך אלים וחזק שאינו נעשה על ידי שליח, שלא יבטלנו תנאי, והוי כמפליג בדברים, הא בשאר דקדוקי תנאים לא מודו רבנן, ואפילו בתנאי קודם למעשה כדכתיבנא בפרק השוכר (ב"מ צ"ד א'), ושם הארכתי בביאור הדברים האלו, גם במסכת גיטין בס"ד, מפי מורי נר"ו.

ר''ן - על הרי''ף -

ההוא גברא דזבנינהו לנכסיה. מקרקעי:

אדעתא למיסק. ונאנס ולא עלה:

ובעידנא דזבין לא אמר. דאדעתא למיסק קא מזבין דאילו פירש בשעת מכירה דאדעתא למיסק קא מזבין לא הוי זביני דאדעתא דהכי לא מזבין שיהא דר בלא קרקע ומיהו בשגלה דעתו תחלה דאדעתא למיסק לא"י קא מזבין עסקינן ואף אח"כ אנו רואין שהוא טורח אם יוכל לעלות דאי לאו הכי אפי' הוו דברים שבלב דברים פשיטא שלא כל הימנו לומר בלבי היה:

אמר רבא הוו להו דברים שבלב ודברים שבלב אינן דברים. ואף על גב דקי"ל בדוכתי טובא דאזלינן בתר אומדנא דאמרי' בפ' מי שמת (דף קמו ב) גבי מי שהלך למדינת הים ושמע שמת בנו וכתב כל נכסיו לאחר ואחר כך בא בנו שאינה מתנה דאזלינן בתר אומדנא שאילו היה יודע שבנו קיים לא היה כותבן ובפ' האשה שנפלו לה נכסים (דף עט א) נמי אמרינן גבי שטר מברחת מורה הוראה אני ואם יבא לידי שטר מברחת אקרענו והיינו משום אומדנא דלא שביק איניש נפשיה ויהיב לאחריני ובפרק מרובה (דף פ א) נמי אמרינן מעשה באשה אחת שהיה בנה מיצר לה וקפצה ונשבעה כל מי שיבא עלי איני מחזירתו וקפצו עליה בני אדם שאינן מהוגנין וכשבא הדבר לפני חכמים אמרו לא נתכוונה זו אלא להגון לה. הני ודכותייהו לא קשיאן דכל כה"ג כיון שהענין מוכיח מתוכו לאו דברים שבלב נינהו אלא הרי הוא כאילו נאמר בפירוש דמברחת מוכחא מילתא משום דליכא דיהבה כולהו נכסי לאחריני והיא תשאל על הפתחים ובודאי דמשום אנסובי הוא דעבדה הכי וכן נמי אותה אשה שנשבעה בידוע שלא היה דעתה לכל הקופץ תחלה ואפי' מנוול ומוכה שחין אלא ודאי להגון לה נתכוונה והיינו טעמא נמי דמתנת שכיב מרע בכל נכסיו אם עמד חוזר ולא אמרינן דכדברים שבלב נינהו ותהוי כמתנת שכיב מרע במקצת שאינו חוזר משום דכל כה"ג שהענין מוכיח מתוכו לאו דברים שבלב הם אלא דברים שבפי כל העולם ובלבם אבל הא דשמעתין לאו מוכחא מילתא כולי האי דאימור זוזי איצטריכו ליה וזבין ואף על גב דבלביה לא ניחא ליה בעידן זביני מיהא לא מוכחא מילתא ומש"ה מסקינן דכל כה"ג דברים שבלב אינן דברים והקשה ר"ת ז"ל מדתנן בפרק ג' דתרומות ואיתא נמי בפסחים (דף סג א) המתכוין לומר מעשר ואמר תרומה תרומה ואמר מעשר שלמים ואמר עולה עולה ואמר שלמים לא אמר כלום עד שיהיו פיו ולבו שוין אלמא דברים שבלב הוו דברים ותירץ דכי אמרי' דברים שבלב אינן דברים ה"מ היכא שהוא מתכוין לומר מה שהוא אומר אלא שיש בלבו הפך מה שהוא מוציא בשפתיו וכל כה"ג כיון שאינו מוטעה במה שהוא מוציא מפיו אין מה שבלבו כלום אבל כל שהוא טועה בדבורו כי התם לאו כלום הוא דבעינן שיהו פיו ולבו שוין להוציא מה שהוא מוציא בשפתיו ומש"ה אמרי' בפ' שבועות שתים בתרא (דף כו ב) נתכוון להוציא פת חטים והוציא פת שעורים לא אמר כלום עד שיהיו פיו ולבו שוין לפי שטעה בדבורו כדאמרן ומאי דאמרי' במס' כלה במעשה דרבי עקיבא שהיה נשבע בשפתיו ומבטל בלבו כתב הרב ז"ל דשאני התם דאונס הוה שאמרו לו לר"ע היאך אתה מגיס דעתך לחלוק על דברי רבותיך ומפני כך הוצרך להוכיח את דבריו וכיון דמתוך אונס הוה הוה ליה כאילו פירש ודמי להא דתניא בפ' ד' דנדרים (דף כז ב) נודרים לחרמים ולהרגין ואוקימנא לה התם באומר יאסרו כל פירות שבעולם עלי אם אינן של תרומה ואמר בלבו היום ואף על גב דדברים שבלב אינן דברים משום אונסא שרי והיינו טעמא לפי שהענין מוכיח מצד עצמו שהרי מערים לישבע לחרמים והדבר ברור שהוא נשבע לזמן קצר בכל מה שהוא יכול לדחותם ולא הוו דברים שבלב ודר"ע נמי איכא למימר שכיון בלבו שיהא לה איזה חלק לעולם הבא שכל ישראל זוכין בו והרמב"ן ז"ל פי' דכי אמרי' בדר"ע שהיה מבטל בלבו לאו בלבו ממש קאמר אלא לומר שלא היה משמיע לאזנו אבל מוציא היה בשפתיו כדאמרי' [ברכות דף טו א] לא יברך אדם ברכת המזון בלבו כלומר שלא ישמיע לאזניו אף על פי שמוציא בשפתיו וא"ת והתנן [נזיר דף ב א] האומר אהא הרי זה נזיר ואוקימנא לה בפ"ק דמכלתין [דף ה ב] כגון שהיה נזיר עובר לפניו והיכי מהני והא הוו להו דברים שבלב לאו קושיא היא דכל שהענין מוכיח מתוך דבריו אף על פי שלא השלים דבורו מהנימדין ידות דאתרבו בקרא בהדיא והקשו עוד מדתנן בפ' ואלו מותרין (דף כ א) דנדר בחרם ואמר לא נדרתי אלא בחרמו של ים ונדר בקרבן ואמר לא נדרתי אלא בקרבן של מלכים שרי ואמאי והא דברים שבלב נינהו לאו קושיא היא דכי אמרי' דדברים שבלב אינן דברים ה"מ היכא שמה שבלבו סותר דבורו כי הא דשמעתין אבל האי דהתם אינו אלא מפרש שזה שנדר בחרם אי אפשר לומר שנדר בשניהם דהיינו חרמי שמים וחרמו של ים כי היכי דנימא דכשאמר לא היה בלבי אלא בשל ים שיהא סותר משמעות דבורו דאיהו ודאי לחד מינייהו בלחוד איכוין הלכך כשאומר לכך נתכוונתי אינו אלא מפרש:

ההוא גברא דזבנינהו לנכסיה אדעתא למיסק. ופירש להו דאדעתא דהכי עביד:

ולא איתדר. לא יכול לדור או מחמת חוסר מזונות או לא מצא דירה:

והא לא איתדר ליה. והוה ליה כמאן דלא מצי למיסק והדרי זביני:

אי בעי סליק. וכיון דבדידיה קאי לא בטיל זביני:

אי בעי לא סליק. בתמיה מי אנסו:

דאתיליד אונסא באורחא. שמע שהיו ליסטים בדרך ללישנא קמא לא הדרי זביני וה"ק אי בעי למטרח ולאהדורי בתר שיירתא הוה סליק ללישנא בתרא דקא מתמה אתמוה ושלא היה לו צד עכוב אבל היה לו צד עכוב הדרי זביני. ויש שדקדקו משמועות הללו דבממונא לא בעינן תנאי כפול מדאיצטרכינן בעובדא קמא לטעמא דדברים שבלב אינם דברים דמשמע דאי הוו דברים הדרי זביני אף על גב דלא כפליה לתנאיה ובהני עובדי בתראי נמי דההוא גברא דזבנינהו לנכסיה אדעתא למיסק לא"י כלומר שאמר כן בשעת המכירה אמרינן דמהני תנאיה אף על גב דלא כפליה וליכא למימר דבהני עובדי בתראי בדכפליה עסקי' אלא דלא חש תלמודא לפרושי הכי משום דלא אתא אלא לאשמועינן אי סליק ולא מיתדר ליה אי מקיים תנאיה או לא וכן נמי היכא דאתיליד אונסא באורחא אי הדרי זביני או לא דאי בתנאה ממש עסקינן לא הוה אמר רב אשי דכיון דאי בעי סליק המכר קיים דהא כיון שהתנה שאם לא יעלה שיהא מכר בטל אי לא בעי למיסק המכר בטל שהרי אין כופין את ההדרנא לקיים תנאו כדי שיתקיים הדבר דאדרבה הרשות בידו לגרום שלא יתקיים התנאי ואפי' תנאי שנעשה לתועלת המקבל כדי שיבטל מכרו ומתנתו כדאמרי' בפ"ק [דף כז א] זכו בשדה זו לפלוני ע"מ שתכתבו לו את השטר חוזר בין בשטר בין בשדה וכמו שכתבתי למעלה לפי שהתנאי לבטל הדבר נעשה וכ"ש שאין אומרים דכיון דאי בעי עביד כמאן דעביד דמי אלא אי עבד קיים ואי לא לא אלא ודאי לאו תנאי גמור הוא אלא גלויי דעתא בעלמא ודגלי דעתיה בשעת המכר דאדעתא דהכי זבין ומש"ה אמרינן דכיון דאי בעי הוה סליק המכר קיים שכיון שהוא יכול לעלות הרי מחשבתו קיימת מ"מ משמע מהא דלא בעינן תנאי כפול דאם איתא דבעינן כיון דלא כפליה אפי' לא סליק זביניה זביני. וראיה זו איני מכיר דלעולם בהני עובדי בדכפליה לתנאיה עסקינן בעובדא קמא מקמי דזבין ובעובדי בתראי בעידנא דזבין ולא שאמר על מנת שאעלה דאי הכי בהני עובדי בתראי כל שאינו רוצה לעלות אף על פי שהוא יכול לעלות מכרו בטל וכדכתיבנא אלא הכא כשפירש ואמר דאדעתא למיסק קא מזבין ואי לא מצי סליק דלא להוו זביני ובעובדא קמא אמר הכי קמי דלזבין ובעידנא דזבין לא אמר ומש"ה לא מהני ובעובדי בתראי אמר בעידנא דזבין ומש"ה בעינן שיתקיים תנאיה ומיהו כיון דאי בעי סליק אמרינן דזביניה זביני שהרי תנאו מתקיים הא אילו לא הוה מצי למיסק כלל היה מכרו בטל מפני שכפל ואמר שאם לא יוכל לעלות דלא ליהוו זביני ואין מכאן ראיה דבממון לא בעינן תנאי כפול ועוד דאיכא למימר דכי בעי ר"מ תנאי כפול ה"מ בשהתנה דכיון שלא כפל יש במשמע שאפי' לא יתקיים התנאי יהא המעשה [קיים] אבל גלוי הדעת בלא תנאי הרי הוא כמו שהתנה וכפל אבל מ"מ הדין דין אמת דבממונא לא בעינן תנאי כפול כמו שכתבתי בפ' שבועת העדות בס"ד [וכ"ש במלתא דאיסורא] והא [גיטין דף עה ב] דאתקין שמואל בגיטא דשכיב מרע אם מתי אם לא מתי לרווחא דמילתא אתקין הכי וכמו שכתבתי שם בפ' מי שאחזו אבל אין כן דעת הר"ם במז"ל שהוא כתב בפ' ו' מהלכות אישות דבעינן תנאי כפול בין בגיטין וקדושין בין בדיני ממונות. וכ' הרשב"א ז"ל דבהני עובדי בתראי לוקח אסור לאכול פירות עד שיגמר המקח דשמא לא יוכל לעלות ונמצא מקחו בטל וכי אכיל שכר מעותיו הוא דקא אכיל ואפי' התנה להחזיר הפירות אם יתבטל המקח הרי זה אסור דהוה ליה כרבית ע"מ להחזיר ואסור אלא משלשין את הפירות כאותה שאמרו בפרק איזהו נשך (דף סה ב) ברבית דבי רבי חייא:

מאירי

מי שמכר את ביתו וכבר הוציא קול וגלה דעתו להדיא שאינו מוכר אלא מפני שדעתו לעלות לארץ ישראל ונתפשט הקול הרבה אלא שמכל מקום לא הזכיר הוא גלוי הדעת זה בשעת המכירה מכרו קיים אף על פי שלא עלה ואף על פי שהיה בדעתו דוקא על דעת לעלות שאין דברים שבלב כלום התנה בדבר זה תנאי גמור בשעת המכר ר"ל שאמר הריני מוכר זה על מנת שאעלה לארץ ישראל אף על פי שאין כאן כפל תנאי דבריו קיימין שאין צריך כפל תנאי בעל מנת ואפילו באם הדין כן לדעת האומרים שאין צורך תנאי כפול בממון כמו שיתבאר ולדעת הפוסקים שאף בממון צריך תנאי כפול אתה מפרשה בעל מנת או בכפל תנאי וכל שהתנה מיהא דרך תנאי אם בכפל תנאי אם שלא בכפל תנאי כל אחד לשיטתו אינו מכר ואף על פי שהוא יכול לעלות שהרי מכל מקום מכר דרך תנאי שאם לא יעלה לא יהא מכר ואף על פי שמרצונו הוא מתעכב ולא מחמת אונס מכל מקום אין זה מכר ואין אומרים לו לא קום סליק ולא אי בעית סלקית הואיל והתנה מכרו על מנת לעלות לארץ ישראל אם בתנאי כפול או בעל מנת או שלא בתנאי כפול ואפילו באם כל אחד לשטתו ועלה אלא שלא מצא שם דירה או שראה שאינו יכול לדור שם מפני היוקר או שאר סבות וחזר וירד אף זה מכר שלא התנה אלא על דעה לעלות וכבר עלה ואף על פי שבלבו היה לעלות ולדור דברים שבלב אינם דברים לסתור מה שנאמר בפה לא הזכיר עלייה זו דרך תנאי אלא שאמר בשעת המכר שהוא מוכר על דעת לעלות או שאינו מוכר אלא על דעת זו ואין זה תנאי אלא גלוי דעתו שעליו הוא מוכר ונשתנית רצונו ואינו עולה הואיל ואין כאן תנאי אלא גלוי הדעת והוא יכול לעלות אומרים לו קום סליק ואפילו היה עכשו אונס בדרך ואינו יכול לעלות הואיל ומכל מקום כשמכר היה יכול לעלות אומרים אי בעית הות סלקת ואת הוא דפשעת היה אונס מתחלה ועד סוף ועדין האונס שם וניכר שהוא אונס קבוע או שקבע זמן בגלוי דעתו ועבר הזמן יש אומרים המכר בטל אף על פי שאין כאן תנאי גמור הואיל וגלה דעתו בשעת המכר ושאינו יכול לעלות ושאין צד פשיעה במה שלא עלה ויש אומרים שאף זה הואיל ולא התנה אין כאן אלא דברים שבלב ונראה לי כדעת ראשון שאם לא כן מה הוצרכנו לקום סליק ולאי בעית סלקת הרי מכל מקום מצד דברים שבלב אתה מקיים את המכר ועוד מה הוצרכו גדולי הפוסקים להביאה אלא שהדברים נראין כן:

ושלש מעשים שהוזכרו כל אחד למדנו ממנו דין בפני עצמו וכלל הדברים שכל שמכר ולא גלה דעתו בשעת המכר אף על פי שגלהו בשוקים וברחובות אף לפני הלוקח הואיל ולא גלהו בשעת המכר אפילו היה שם אונס מתחלה ועד סוף מכרו קיים וזהו ענין מעשה הראשון התנה בתנאי גמור בשעת המכר אפילו נתעכב מרצונו מכרו בטל ואם עלה ואף על פי שלא מצא דירה מכרו קיים וזהו ענין המעשה השני לא התנה בתנאי גמור אלא שגלה דעתו בשעת המכר הדבר תלוי באונס על הדרך שכתבנו וזהו ענין המעשה השלישי:

וממה שכתבנו למדת במעשה שהיה באחד שנתן את ביתו מתנה גמורה לבנו מחיים על מנת שלא יצטרך הוא למזונות ועמד והפקיר כל נכסיו והרי הוא צריך פרנסה וקצת חכמים דנו בו שאין לו על הבן כלום ואומרים לו את הוא דפשעת ואי בעית לא אפקרת לניכסך אינו כן שמאחר שתנאי גמור הוא אף על פי שהוא סבב בעצמו כן חוזר מכח תנאו וכן אתה לומד דבר זה ממה שאמרו בפרק קורדיקוס התקין הלל שיהא חולש מעותיו ללשכה וכו' אלמא שאלמלא תקנות אף על פי שבפשיעתו של זה נשאר הפירעון אין חושבין אותה בנגזלת:

אף על פי שפסקנו שדברים שבלב אינם דברים לסתור מה שנאמר או מה שהותנה בפירוש אין הדבר מוחלט כל כך אלא כל שיש שם אומדנא דמוכח דנין אחריו כדין האמור במברחת שכתבה שטר מתנה לאחד מבניה ואחר כך מת בעלה ואמרו שלא נתנה אלא להבריח נכסיה מבעלה וכן במה שאמרו באחד ששמע שמת בנו והניח כל נכסיו לאחרים ואחר כך בא בנו ואין אלו שהזכרנו בסוגיא זו דומות לאלו לדון בהם כן מצד אומדנא דמוכח שכל מה שבסוגיא זו אין האומד אלא מתוך דבריו הא כל שלא גלה את דעתו אין כאן אומד אבל זו שבהברחה ושמע שמת בנו אף בלא שום דבור יש שם אומד מאליו ולא עוד אלא שבאלו שהוזכרו כאן המעות מפקיעין את האומד שאיפשר שהמעות גורמין לו להתרצות אף כנגד מה שהיה בדעתו וכן בפרק מרובה אמרו באשה אחת שהיה בנה מיצר לה קפצה ונדרה כל מי שיבא איני מחזירתו קפצו עליה בני אדם שאינן מהוגנין לה ואמרו לא נתכונה זו אלא להגון לה שאף זו האומד בא מאליו וכן שכיב מרע שכתב כל נכסיו והבריא וכן בתלוה ויהיב שאין מתנתו מתנה אפילו אמר רוצה אני שלא אמר כן אלא מחמת אונס ובתלוה וזבין זביני זביני מטעם שכתבנו שהמעות עושין אותו מרוצה אף כנגד מה שבלבו וכן בענין נודרין להרגין שנודרין יאסרו כל פירות שבעולם עלי אם אינן של בית המלך ומבטל בלבו אונס שאני ואעפ"כ צריך שיקיימנו יום אחד ושיאמר בלבו יאסרו וכו' היום שבמקום איסור החמירו בו קצת ומה שאמרו במסכת כלה נשבע לה ר' עקיבא ובטל בלבו אף על פי שלא היה שם אונס אלא כדי לברר את דבריו אף זו אינה אלא ללמוד הלכה שלא ליכשל בה לדורות וכן שאף השבועה עצמה יש לדון בה שאינה כלום שהרי אינה בידו ונדנוד סרך שבועה לבטלה אפשר שדברים שבלב מעבירין אותה ואף לענין חמץ בפסח לא אמרו בטול בלבו אלא במקום שיש שם סרך אונס כגון תלמיד היושב לפני רבו או חור שבין יהודי לארמאי או הולך להציל מן הגייס או שהולך למצותו או שמא בזו נראה לי שלא אמרו אינן דברים אלא במקום שיש בו טענה עם אחרים אבל שבועה ובטול חמץ דברים שבלב דברים ועוד שזו שבבטול אין כאן דברי פה שיהיו דברים שבלב סותרות אותם ולא אמרו אינן דברים אלא לענין סתירת מה שנאמר בפה ומה שאמרו במתכוין לומר תרומה ואמר מעשר או מעשר ואמר תרומה עולה ואמר שלמים או שלמים ואמר עולה שלא אמר כלום עד שיהו פיו ולבו שוים אינה ראיה לומר שדברים שבלב דברים שזו אף הוא אינו מתכוין לומר כן ולישניה הוא דאיתקיל ליה ואף דבור שבפה אין כאן ודברים שבלב שאינן דברים פירושו שאומר הדבר בפיו ומתבטל בלבו או שמא כל שבקדשים יצא מכלל זה וכמו שאמרו בהקדשות גמר בלבו מנין תלמוד לומר כל נדיב לב כמו שביארנו בשבועות ועוד שבאלו אין כאן דבור כנגד דברים שבלב ומתוך מה שכתבנו אתה למד להרבה שבתלמוד וילמוד סתום מן המפורש ובקצתם אתה רשאי לפרש שלא בלבו דוקא אלא שהוא קורא בלבו כל שאין קולו נשמע לאזניו הא כל שבלב ממש איפשר בקצתם שאינו כלום:

זה שרמזנו במחלוקת מפרשים בממון אם צריך תנאי כפול אם לאו יש מביאין ראיה משמועה שבסוגיא זו שאינו צריך תנאי כפול שלא הזכירו כאן אלא אדעתא למיסק ומכל מקום איפשר לפרשם בתנאי כפול כמו שביארנו אלא שיש ראיה ממה שאמרו במסכת כתבות פרק אלמנה זבין ולא איצטריכו ליה זוזי הדרי זביני וזו ודאי בשאין שם תנאי כלל אלא שאמר בשעת המכר שמתוך צורך מעות הוא מוכר ואם תמצא לומר שהתנה ודאי לא כפל תנאו שאם כן האיך נחלקו בה אלא ודאי בשלא כפל ופסקו בה דהדרי זביני ומכל מקום גדולי המחברים כתבוה אף בממון כמו שביארנו במציעא ויש אומרים דרך כלל שאין ר' מאיר מצריך תנאי כפול בממון אלא במה שאדם רוצה שיתקיימו המעשה והתנאי ואם אינו כן אין כח בתנאי להפקיע המעשה אלא בתנאי כפול אבל זו אנן סהדי שאין הוא רוצה בגוף המכר כלל אלא מצורך המעות וכל שלא נצטרכו לו אין צורך לתנאי כפול וקשה לזה גיטא דשכיב מרע שאינו נותן הגט אלא כדי שלא תזקק ליבם והרי הוא רוצה שיתרפא ויבטל הגט אלא איפשר שבגט החמירו והוא שאמרו בתלמוד המערב חומר הוא בעריות כמו שיתבאר במשנת תנאי בני גד ובני ראובן:

תוס' רי''ד

אמר רבה הוי דברים שבלב ודברים שבלב אינן דברים. פירש אף על פי דמוכחא מילתא לעלמא דלמיסק לארעא דישראל זבין כגון שידעו בו שכיניו שהיה בדעתו לעלות כיון שלא פירש בפיו בעת המכירה כי הוא רוצה לעלות אמרינן דברים שבלב אינן דברים. דאי בדלא מוכחא למה לי למימר אינן דברים תיפוק לי' דלא מהימן דלא כל הימנו לומר כך היה בלבי ולבטל המכר. ותו דבעי תלמוד' מנא ליה לרבה הא ואי דלא הוה מוכחא מילתא אמאי בעי מנא ליה והא סברא קאמר אלא ודאי אף על גב דמוכחא מילתא שכך היתה דעתו אפ"ה אמר דברים שבלב אינן דברים מש"ה בעי מנ"ל הא דהא הקנה לו בכל לב ואמאי אמרינן דברי' שבלב אינן דברים. גם המורה הכי פי' לקמן בהילכתן גבי ודילמא שאני התם דלמפטר נפשיה מקרבן קא אתי. אבל האי גברא דחינן /דחזינן/ ליה שטורח לעלות לא"י. אלמא אף על גב דמוכחא מילתא אמר רבה דברים שבלב אינן דברים. וראיתי שנוטים אחרי רבינו חננאל זצוק"ל. דאמר דהיכא דמוכחא מילתא דאדעתא דהכי זבין ולא אתקיים הדרי זביני ומשוים דין זה לדין המברחת בפ' האשה שנפלו לה נכסים דמשום דידעי מילתא דבעבור שרוצה להינשא קא עבדא אנן סהדי ואמדינן דעתה דלאו בכל לב יהבא ומבטלי' להאי מתנה וכן נמי בשכיב מרע כשכתב כל נכסיו לאחרים אמדי' דעתיה דסבור למות ומשום הכי נותן ואם עמד חוזר וכן נמי מאי דאמרי' התם מי ששמע שמת בנו וכת' נכסיו לאחרי' ושמע שהוא חי שמתנתו בטילה דאזלינן בתר אומדנא. וכן נמי מאי דאמרן בפ' אלמנה ניזונית דזבני אפדינהו משום בצורתא דהדרי זביני משום דאזלינן בתר אומדנא ואין הדבר כן שאם לא היה ידוע שהוא רוצה לעלות בא"י אמאי איצטרך רבה למימר דברים שבלב אינן דברים ואף על פי שהן דברים מאן מוכח שכך היה בלבו הא גבי מעילה דליכא הוכחה אמרי' ודילמא למיפטר נפשיה מקרבן קאמר הכי כ"ש הכא דאיכא למימ' דילמא לאהדורי זביני אמר הכי ולעולם דברים שבלב דברים אלא ודאי הדבר ברור כשמש דבהכי עסקינן כגון שהיה ידוע לכל שכיניו כי הוא רוצה לעלות אלא מפני שלא הודיע דבר זה בעת המכר אמר רבא דדברים שבלב אינם דברים כדפירש המורה וכדכתב בספרים ובעידנ' דזבין לא אמר וההיא דזבני אפדיניהו כגון דאמר בההיא שעתא כדפרישי' התם. וההיא דמברחת דמבטלינן למתנה ולא אמרי' דברי' שבלב אינן דברים ואזלינן בתר אומדנא משום דהיא מתנה ולא שביק איניש נפשיה ויהיב לאחריני אבל אם מכרה נכסיה אף על פי שהדבר ידוע שהיא רוצה להינשא מכרה קיים וכן נמי שכיב מרע אם מכר כל נכסיו לא אמרינן כסבור למות הוא שאם כן למה קבל מעות ודוקא כשנתן וחילוק יש בין מכר ובין מתנה. והכי אמרינן בפ' מי שמת איבעיא להו מכר כל נכסיו מהו זימנין אמר רב יהודה אמר רב אם עמד חוזר וזימנין אמר רב יהודה אמר רב אם עמד אינו חוזר ולא פליגי הא דאיתנהו בעיניהו והא דפרעינהו בחובו. פי' אי איתנהו בעיניהו מכרו קיים דאין סבור למות אלמא חילוק יש בין מכר ובין מתנה. וכן נמי בההיא דבעיא למיסק לארץ ישראל אם לא מכר אלא חילק קרקעותיו לקרוביו בעבור שהיה סבור לעלות והיו יודעים העולם כי הוא רוצה לעלות ולא עלה אין מתנתו מתנה ואף על פי שבעת המתנה לא אמר כלום דאיכא אומדנא ואנן סהדי דאדעתא דהכי עבד ואין המתנה דומה למכר ומה שאומר בסוף דהלכה בההוא דאתא לקמיה דרבא ולקמיה דרב אשי כגון שפירש בעת המכירה בעבור שהוא רוצה לעלות כדפירש המורה ומשום הכי היו רוצים לבטל המכר:

דף נ' א'

אמאי והא בלביה לא ניחא ליה פי' והא מוכחא מילתא דבלביה לא ניחא ליה ולמה אנו הולכי' אחר פיו שאמר רוצה אני שהרי בלבו אינו רוצה אלא לאו משום דאמרינן דברים שבלב אינן דברים. ודחי ודילמא שאני התם דאנן סהדי דניחא ליה בכפרה פי' אף על גב דעד השתא לא היה בלבו להביא עכשיו נתרצה בכל לב וביטל מחשבתו הראשונה אבל התם דלא ביטל מחשבתו נלך אחרי מחשבה ולא יהיה מכר. וכן יש לפרש בגיטי נשים. וכן נמי בתלוה וזבין אפילו למאן דאמר אגב אונסיה גמר ומקני איכא למימר דביטל מחשבתו הראשונה אבל התם דלא ביטל מחשבתו אכתי נימא דניזיל בתר מחשבתו:

שאני התם דמצוה לשמוע דברי חכמים פירש אבל עישוהו עכו"ם דאין מצוה לשמוע דבריהם לעולם אימא לך דברים שבלב דברים. ואי קשיא א"כ נקשה אמאי דנתן גט מעושה בעכו"ם פסול לרבה דאלמא דברים שבלב דברים לא קשיא דאמר לך רבה שאני התם דמה שאמר רוצה אני בעישוי אמר ואפילו דיבור בפה אין כאן ומשום הכי לא הוי גיטא אבל הכא מי הכריחו למכור. אבל מכפיות בית דין אתיא ליה סייעתא דאע"ג דבעישוי אמר רוצה אמרי' דהוי רצון ולא אזלינן בתר לבו וכל שכן היכא דליכא עישוי אי לאו דאינה מצוה דאמרינן בכל לב אמר ואין כאן דברים שבלב. ובתלוה וזבין אמרינן האי דאמר רוצה אני בכל לב אמר שהזוזים ריצוהו אבל תלוה ויהב מתנה אינה מתנה שלא בכל לב נתרצה ואפילו דיבורו אינו כלום כיון שעל ידי עישוי אמר:

אמאי והא אמר סבור הייתי פי' לא מקשה הכי למימרא דלא ליהוו קידושי כלל ותפטר לעלמא בלא גט דהא לא מוכחא מילתא דכך הוה סבר בדעתו ולא כל הימנו לפוטרה בלא גט אפילו הכי מקשה אמאי אמר תנא מקודשת דמשמע שאם בא אחר וקדשה אין קדושי השני קדושין ומותרת לראשון והא ראשון אמר סבור הייתי ונהי דלא מהימן לעלמא לאיצטרוכי גט משני אם הוא יפטרנו בגט לעצמו יהא נאמן דהא שויתה נפשיה חתיכא דאיסורה ותהא אסורה לו אלא משום דאמרינן דברים שבלב אינם דברים ואפילו אם היה כדבריו קידושי השני אינן כלום:

אמר ליה אביי ודלמא שאני התם דלחומרא לאצרוכי גיטא מיניה. פי' מאי דתנא מקודשת לאצרוכה גיטא מיניה ולא מהימן למימר סבור הייתי אבל למיסרא אנפשיה הכי נמי דמהימן ודברים שבלב דברים הן ואינה מותרת לו בלא גט משני אבל מיהו אם נתן לה גט היא אינה צריכה גט משני דלא כל הימנו לאוסרה ולא מהימן אלא אנפשיה ולאו אאחריני אבל המורה פי' אבל קדושין גמורין לא הוי לבטל קדושין אחרים שלא יתפסו בה ואם בא אחר וקדשה צריכה גט אף משני ואינו נראה לי דלאו כל כמיניה למיסרה אעלמא:

אמאי והא קאמרת בלבי היה פי' ותהא מהימנא על עצמו דשויתה אנפשיה חתיכא דאיסורא:

אמאי והאמר לא היה בלבי פירש ואף על גב דלא מוכחא מילתא אנפשיה יהא נאמן ולא יביא חולין לעזרה:

ודלמא שאני התם דלמיפטר נפשיה מקרבן קא אתי. פירש ואף על גב דכי אמר נזכרתי מהימנינן ליה התם דליכא שום אמתלא דמוכחא דמשקר. אבל הכא איכא קצת אמתלא שאם היה בלבו לקפוד על הכיס למה לא פירש לו כפי מה שפירש לו מן החלון או מן הדלוסקמא. הוה לי' למימר נזכרתי והלכך אי דברי' שבלב הוי דברים יהא נאמן לומר בלבי היה על ידי מגו אלא לאו ש"מ דברים שבלב אינם דברים ואף על פי שלא היה בלבו מכיס זה כיון שלא פירש לו בפיו לא שינה שליחותו ותפשוט מהכא דדברים שבלב אינם דברים ואף על גב דמוכחא מילתא דדעתיה הוה למיסק. ורבינו חננאל זצוק"ל כתב וקיי"ל דכל היכא דמוכחא מילתא דאדעתא דהכי זבין ולא אתקיים הדרי זביני. ואינו נראה לי אלא אף על גב דמוכחא מילתא דדעתיה למיסק כל זמן שלא הוציא בפיו בשעת המכירה אינו כלום ולא הדרי זביני כדאוכחית לעיל דדברים שבלב אינן דברים. אבל אם פירש בפיו כי רוצה לעלות אף על פי שלא מכר לו על תנאי אלא סתם אי לא מצי למיסק הדרי זביני עיין בפרק אלמנה ניזונית בפסקיי:

איכא בינייהו דאיתיליד אונסא באורחא. פירש אונסא הכי משמע דלא מצי למיסק השתא כלל. ללישנא קמא דאמרינן אי בעי יסק השתא הא לא מצי סליק השתא ואף על גב דבעידנא דזבין הוה מצי למיסק כיון דהשתא לא מצי סליק הדרי זביני. ולהך לישנא דאמר איבעי לא הוי סליק בתמי' כיון דהוי מצי למיסק ולא סליק עד דאיתיליד אונסא לא הדרי זביני. כך פירש רבינו חננאל זצוק"ל ופתר המורה לא נראה לי:

פסקי הרי''ד

ובכולן אף על פי שאמרה בלבי היה להתקדש לו אינה מקודשת, וכן שהטעתו. ההוא גברא דזבנינהו לניכסיה אדעתא למיסק לארץ יש'. פי' ונאנס ולא עלה, ובעידנא דזבין לא אמ', אמ' רבא הוי דברי' שבלב ודברים שבלב אינן דברים. פי' אף על גב דמוכחא מילתא לעלמ' דאדעתא דלמיסק זבין, כגון שידעו בו שכניו שהיה בדעתו לעלות, אפי' הכי כיון שלא פירש בפיו בעת המכירה כי הוא רוצה לעלות אמרי' דברים שבלב אינן דברים, דאי בדלא מוכח' מילת' למה ליה למימ' אינן דברים, תיפוק לי דלא מהימן דלא כל הימנו לומ' כך היה בלבי ולבטל המכר, ותו דבעי תלמ' מנא ליה לרבא הא ואי דלא הוה מוכחא מילתא אמאי הוה בעי מנא ליה והא סברא קאמ', אלא ודאי אף על גב דמוכחא מילתא שכך היתה דעתו, אפי' הכי אמרי' דברים שבלב אינן דברים, וגם המורה הכי פירש לקמ' בהילכתין גבי ודילמ' שני התם דלמיפטר נפשיה מקרבן קאתי, אבל האי [גברא] חזינן ליה שטורח לעלות לארץ ישר', ואילו אמ' בשעת המכירה כי אני רוצה לעלות לארץ [ישראל] כאילו מכר לו על תנאי דמי ואין מכרו מכר.

מנא ליה לרבא הא, אילימ' מהא דתניא יקריב אותו מלמד שכופין אותו, יכול בעל כרחו, ת"ל לרצונו, הא כיצד כופין אותו עד שיאמר רוצה אני, ואמאי והא בליביה לא ניחא ליה, אלא משום דאמרי' דברים שבלב אינן דברים. פי' מוכחא מילתא דבליביה לא ניחא ליה, ולמה אנו (אומרים) הולכים אחר פיו שאמ' רוצה אני, שהרי בליבו אינו רוצה, אלא לאו משום דאמרי' דברים שבלב אינן דברים. ודחי ודילמ' שני התם דאנן שהדי דניחא ליה בכפרה. פי' דאע"ג דעד השתא לא היה בליבו להביא, עכשיו נתרצה בכל לב וביטל מחשבתו הראשונה, אבל התם דלא ביטל מחשבתו נלך אחר מחשבתו ולא יהיה מכר. אלא מסיפא וכן אתה אומ' בגיטי נשים כופין אותו עד שיאמר רוצה אני, ואמאי והא בליביה לא ניחא ליה, אלא לאו משום דאמרי' דברים שבלב אינן דברים. ודילמ' שני התם דמצוה לשמוע דברי חכמ'. אלא אמ' רב יוסף מהכא, המקדש את האשה ואמ' סבור הייתי שהיא כהנת והרי היא לוייה, לוייה והרי היא כהנת, ענייה והרי היא עשירה, עשירה והרי היא ענייה הרי זו מקודשת, מפני שלא הטעתו, ואמאי והרי אמ' סבור הייתי אלא משום דאמרי' דברי' שבלב אינן דברים. פי' לא מקשה הכי למימרא דלא הוו קידושין כלל ותיפטר לעלמ' בלא גט, דהא לא מוכחא מילתא דכך היה סובר ולא כל הימנו לפוטרה בלא גט, אלא הכי מקשה, אמאי תנא מקודשת דמשמ' שאם בא אחר וקידשה אין קידושי השיני קידושין, ומותרת לראשון, והא ראשון אמ' סבור הייתי, ונהי דלא מהימן לעלמ' לאצרוכה גט משיני, אם הוא יפטרנה בגט לעצמו יהא נאמן, דהא שויתה אנפשיה חתיכה דאיסורא, ותהא אסורה לו, אלא משום דאמרי' דברים שבלב אינן דברים, ואפי' אם היה כדבריו קידושי השיני אינן כלום. אמ' ליה אביי ודילמ' שני התם דלחומ' לאצרוכא גיטא מיניה. פי' מאי דתנא מקודשת לאצרוכא גיטא מיניה, ולא מהימן לומר סבור הייתי, אבל למיסרה אנפשיה הכי נמי דמהימן, ודברים שבלב דברים הן, ואינה מותרת לו בלא גט משיני, אבל מיהו אם נתן לה גט הוא אינה צריכה גט משיני, דלא כל הימנו לאוסרה ולא מהימן אלא אנפשיה ולאו אאחריני. אלא אמ' אביי מהכא, ובכולן אף על פי שאמרה בלבי היה להתקדש לו אפי' הכי אינה מקודשת, ואמאי והא קאמרה בלבי היה. פי' ואף על גב דלא מוכחא מילתא תהא מהימנ' דשויתה אנפשה חתיכה דאיסורא, אלא לאו משום דאמרי' דברים שבלב אינן דברים. ודילמ' שני התם דכיון דאתני לאו כל כמיניה דעקרה ליה לתנאיה. אלא אמ' רב חייה בר אבין עובד' הוה בי רב חסדא ורב חסדא בי רב הונא ופשטוה מהא, האומ' לשלוחו הבא לי מן החלון או מן הדלוסקומא והביא לו אף על פי שאמ' בעל הבית לא היה בלבי אלא מזה בעל הבית מעל, ואמאי, והא אמ' בלבי לא היה אלא מזה, אלא לאו משום דאמרי' דברים שבלב אינן דברים. פי' אף על גב דלא מוכחא מילתא, אנפשיה יהא נאמן ולא יביא חולין לעזרה. ודילמ' שני התם דלמיפטר נפשיה מקרבן קאתי, היה לו לומר מזיד הייתי, לא עביד איניש דמשוי נפשיה רשיעא, הוה ליה למימר נזכרתי, דתניא נזכר בעל הבית ולא נזכר השליח השליח מעל. פי' והילכך אי דברים שבלב דברי' הן יהא נאמן לומ' לא היה בלבי מזה על ידי מיגו, אלא לאו ש"מ דברים שבלב אינן דברים, ותיפשוט מהכא דאע"ג דמוכחא מילתא דדעתי' למיסק, כיון דלא אמ' בעידנא דזבין דברים שבלב אינן דברים. אבל רבינו חננאל זצוק"ל כתב דכל היכא דמוכחא מילתא דאדעתא דהכי זבין ולא איתקיים הדרי זביני. ואינו נראה לי, אלא אף על גב דמוכחא מילתא דדעתיה למיסק כל זמן שלא הוציא מפיו בשעת המכירה אינו כלום, ולא הדרי זביני כדכתיבנא לעיל דדברים שבלב אינן דברים, אבל אם פירש בפיו כי רוצה לעלות אף על פי שלא מכר לו על תנאי אלא סתם ולא מצי למיסק הדרי זביני. וראיתי שמטים אחר רבינו חננאל דהיכא דמוכחא מילתא דאדעתא דהכין זבין ולא איתקיים הדרי זביני, ומשוים דין זה לדין המברחת בפ' האשה שנפלו לה נכסים דמשום דידיעא מילתא דבעבור שרוצה להינשא קא עבדא אנן שהדי ואמדי' דעתה דלאו בכל לב יהבא ומבטלינן לההיא מתנה. וכן נמי בשכיב מרע כשכתב כל נכסיו לאחרים אמדי' דעתיה דסבור למות, ומשום הכי נותן ואם עמד חוזר. וכן נמי מאי דאמרי' התם מי ששמע שמת בנו וכתב נכסיו לאחרים ושמע שהוא חי שמתנתו בטלה דאזלינן בתר אומדנא, וכן נמי מאי דאמרן בפ' אלמנה ניזונת דזבני אפדניהו משום בצורתא דהדרי זביני משום דאזלינן [בתר אומדנא], ואין הדבר כן, שאם לא היה ידוע שהוא רוצה לעלות לארץ ישראל אמאי איצטריך רבא למימ' דברים שבלב אינן דברים, ואף על פי שהן דברים מאן מוכיח שכך היה ליבו, והא גבי מעילה דליכא הוכחה אמרי' ודילמ' למיפטר נפשיה מקרבן קאתי, כל שכן הכא דאיכא למימ' דילמ' לאהדורי זביני אמ' הכי ולעולם דברים שבלב אינן דברים, אלא ודאי הדבר ברור כשמש דבהכי עסיקינן, כגון שהיה ידוע לכל שכניו כי הוא רוצה לעלות אלא מפני שלא הודיע דבר זה בעת המכר אמ' רבא דדברים שבלב אינן דברים כדכת' בספרים ובעידנא דזבין לא אמ', והאי דזבני אפדניהו כגון דאמור בההיא שעתא כדפרישית, וההיא דמבטלינן למתנה ולא אמרי' דדברים שבלב אינן דברים, ואזלינן בתר אומדנא משום דלא שביק איניש נפשיה ויהיב לאחריני, אבל אם מכרה נכסיה אף על פי שהדבר ידוע שהיא רוצה להינשא מכרה קיים, וכן נמי גבי שכיב מרע אם מכר כל נכסיו לא אמרי' כסבור למות הוא שאם כן למה קיבל מעות ודוקא כשנתן, וחילוק יש בין מכר למתנה, והכי אמרי' בפ' מי שמת, איבעיא להו מכר כל נכסיו מהו, זימנין אמ' רב יהודה אמ' רב אם עמד חוזר, וזימנין אמ' רב יהו' אמ' רב אם עמד אינו חוזר, ולא פליגי הא דאיתנהו לזוזי בעיניהו, והא דפרעינהו בחובא. פי' אי איתנהו בעיניהו מכרו קיים דאין סבור למות, אלמ' חילוק יש בין מכר ובין מתנה, וכן נמי בהאי דבעא למיסק ליש' אם לא מכר אלא חילק קרקעותיו לקרוביו, בעבור שהיה סבור לעלות, והיו יודעים העולם כי הוא רוצ' לעלות ולא עלה אין מתנתו מתנה, ואף על פי שבעת המתנה לא אמ' כלום דאיכא אומדנא, ואנן שהדי דאדעתא דהכי עבד, ואין המתנה דומה למכר.

ההוא גברא דזבנינהו לניכסיה אדעת' למיסק לארץ יש' סליק ולא איתדר ליה, אמ' רב' כל דסליק אדעתא למידר הוא והא לא איתדר ליה. פירש המורה ופריש ליה דאדעתא דהכי עבדי ולא איתדר ליה לא היה יכול לדור שם או מחמת חוסר מזונות או לא מצא דירה וכיון דלא איתדר ליה הוה ליה כמאן דלא מצי למיסק והדרי זביני. ההוא גברא דזבנינהו לניכסיה אדעתא למיסק לארץ יש'. פי' גם זה אמ' לו בשעת המכר שבעבור זה הוא מוכר, לסוף לא סליק, אמ' רב אשי אי בעי יסק השתא, איכא דאמרי איבעי לא הוה מצי סליק, וכיון שיכול לעלות ואינו עולה מכרו קיים, מאי ביניהו איכא ביניהו דאית[י]לידא אונסא באורחא. פי' אונסא הכי משמ' דלא מצי למיסק השתא כלל, ללישנא קמ' דאמרי' אי בעי יסק השתא הא לא מצי סליק השתא, ואף על גב דבעידנא דזבין הוה מצי למיסק כיון דהשתא לא מצי סליק הדרי זביני, ולהאיך לישנא דאמרת אי בעי לא הוה סליק בתימ' כיון דהוה מצי למיסק ולא סליק עד דאית[י]ליד אונסא באורחא לא הדרי זביני.

תוס' הרא''ש

ובעידנא דזבין לא אמר מידי. משמע דוקא משום דלא אמר מידי אבל אם אמר אף על גב דלא אתני כיון דלא הוו דברים שבלב חוזר המקח. תימה והא בעינן תנאי כפול לר"מ ולרבנן לכל הפחות תנאי בעינן, ורשב"ם פי' בסוף יש נוחלין גבי אתרוג זה נתון לך במתנה ע"מ שתחזירהו לי החזירו יצא לא החזירו לא יצא ואף על גב דגבי גיטין קי"ל כר"מ דבעינן תנאי כפול כדאמרי' בפ' מי שאחזו אתקין שמואל בגיטא דש"מ וכו' ה"מ לענין גיטין וקדושין הוא דבעינן תנאי כפול לכתחלה לרווחא דמילתא דילפינן מתנאי ב"ג וב"ר אבל לגבי ממון לא בעי' תנאי כפול אלא גלוי מילתא בעלמא דהא אפי' לא פירש כלום ואיכא למיתלי באומדן דעתא אזלינן בתר אומדן דעתא כדאמרי' גבי הכותב נכסיו לאשתו לא עשאה אלא אפטרופא, ובפ' מי שמת גבי ש"מ שכתב כל נכסיו לאחרים וגבי מי ששמע שמת בנו וכתב כל נכסיו לאחרים ואח"כ בא בנו דאמרי' בפ' מי שמת דלא הויא מתנה, ואי אפשר לומר כן דהא לענין גטין נמי אשכחן דאזלינן בתר אומדנא בפ' השולח דאמר רבא גלויי דעתא בגיטא מילתא היא ואף על גב דלא קי"ל כוותיה מ"מ לרבא תיקשי ליה היכי מהני, והכי נמי אשכחן לענין איסורא דאזלינן בתר אומדן דעתא בשבועות ובנדרים, בב"ק בפ' מרובה גבי קפצה ונשבעה כל מי שיבא עלי איני מחזירתו אמרו חכמים לא נתכוונה זו אלא להגון לה, וכן נדרי שגגות ושבועות שגגות ונדרי זירוזין ונדרי הבאי ונדרי אונסין כולהו טעמא משום דאזלינן בתר אומדן דעתא אף על גב דקי"ל כר"מ דבעי תנאי כפול, ולענין נדרים נמי בעי כדמוכח בפ"ק דנדרים דלא אמרי' בנדרים מכלל לאו אתה שומע הן לר"מ, ועוד אשכחן לענין ממון דבעינן תנאי כפול בפ' מי שאחזו גבי הרי זה גיטך ע"מ שתחזירי לי את הנייר הרי זה מגורשת אפי' לא החזירה לו כר"מ דאמר דבעינן תנאי כפול, ועוד תניא התם ע"מ שתשמשי את אבא שתי שנים ע"מ שתניקי את בני שתי שנים הרי זה גט אף על פי שלא נתקיים התנאי לפי שלא אמר לה אם תשמשי אם לא תשמשי אם תניקי אם לא תניקי, ועוד עיקר תנאי כפול בדבר של ממון כתיב בתנאי בני גד ובני ראובן. הילכך נראה לי דאין לדמות אומדן דעתא לתנאי דלא גמרינן מתנאי בני גד ובני ראובן אלא בדברים שאין הענין מוכיח אלא מחמת תנאי שהתנה התם בעינן תנאי כפול לר"מ ולרבנן תנאי, אבל היכא דאיכא אומדן דעתא שהענין מוכיח שכך היתה דעתו התם לא בעינן לא תנאי ולא גלוי דעת, כי ההיא דיש נוחלין הכותב כל נכסיו לאשתו לא עשאה אלא אפוטרופא, וכן ההיא דש"מ שכתב כל נכסיו לאחרים, ומי ששמע שמת בנו וכתב כל נכסיו לאחרים, וכן בשטר מברחת בכתובות פ' האשה שנפלו דלא קנה, ובפ' מי שמת גבי סבלונות או קידושי דהדרי אם מת הוא או מתה היא, וכן במקדש אחותו דאמרי' דגמר ונתן לה לשם מתנה למר ולשם פקדון למר, וכן גבי לקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה, וכן לקח מן הסיקריקון וחזר ולקח מבע"ה, וכן ההיא דלקמן בשמעתין כל דסליק אדעתא למידר הוא, בכל הני אנן סהדי אף על גב דלא גלי דעתא כיון שהענין מוכיח כך, וכן לענין איסורא כי ההיא דפ' מרובה שלא נתכוונה זו אלא להגון לה, וכן ארבעה נדרים שהתירו חכמים. ויש עוד דין שלישי שאין הענין מוכיח כך אלא מחמת גילוי דעתו שגילה לנו תחלה כהך דהכא והך דפ' אלמנה ניזונית גבי זבין ולא איצטריכו ליה זוזי דהדרי זביניה ומיירי שגילה דעתו תחילה כי הך דהכא, ה"נ לא בעינן תנאי אלא בגילוי דעתו סגי שגילה דעתו תחלה וגם אמר בשעת מעשה אבל אם לא אמר בשעת מעשה כיון דאין הענין מוכיח כך אלא ע"י גילוי דעתו אמרי' כיון דלא חשש לומר בשעת מעשה דעתו שיחול המכר בכל ענין. והא דתנן בנדרים נודרים לחרמים ולהרגים ומפ' בגמ' שמוציא בפיו סתם ואומר בלבו היום אף על גב דדברים שבלב אינן דברים משום אונס שרו רבנן, ואפי' למ"ד אין כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה אין זה עוקר דכיון דתקינו רבנן הכי הו"ל כמפרש, וההיא דמסכת כלה גבי ר"ע שנשבע בשפתיו ובטל בלבו הא נמי אונס חשיב שהיה רוצה לברר אם אותו האיש היה ממזר כדי שלא ישא בת ישראל.

דף נ' א'

אמאי והא בליביה לא ניחא ליה. לא בעי למימר דבודאי לא ניחא ליה דא"כ לא היה הגט גט כי ההיא דמברחת וכל הני דפרישית דאזלינן בתר אומדנא דליביה, אלא ה"פ דמסתמא בליביה לא ניחא ליה כיון דלא נתרצה ליתן גט ולהביא קרבן אלא ע"י כפיה ואף על פי שיש לתלות קצת דניחא ליה מדלא גילה דעתו בשעת מעשה מ"מ דברים שבלב הוו, ועוד י"ל דבודאי קאמר והא בליביה לא ניחא ליה אף על גב דבעלמא היכא דאנן סהדי אזלינן בתר אומדן דעתא היינו משום דהוי כאלו התנה בפירוש שעל מנת כן הוא עושה אבל הכא שמכחיש בפיו מה שבלבו דבפיו אומר רוצה אני ואף על גב דאנן סהדי דאינו רוצה אזלינן בתר פיו כיון דבעלמא דברים שבלב אינן דברים.

והא קאמר כסבור הייתי. תימה מאי מייתי ראיה מהכא הא לא גילה דעתו מתחלה ודילמא משקר הוא, וי"ל דמשמע מקודשת ושריא ליה אפי' פשטה ידה אח"כ וקבלה קידושין מאחר ואי דברים שבלב דברים היה לנו לחוש לדבריו ולאוסרה עליו, ועוד י"ל דדייק מדקתני מפני שלא הטעתו ולא תלי טעמא משום דלא מהימן.

דילמא שאני התם דלמיפטר נפשיה מקרבן קא אתי. לעולם דברים שבלב הוו דברים אלא שאין אנו מאמינין לו שבלבו היה כך דלמפטר נפשיה מקרבן קאמר הכי. ותמיה לי היאך יביא אשם מעילות בחששא זו שמא הוא אומר אמת והוי חולין בעזרה, ושמא מעל דקאמר היינו לשלם קרן וחומש אבל לא לענין קרבן.

הו"ל למימר מזיד הייתי וכו' היה לו לומר נזכרתי. וא"ת למה יש לנו להאמינו בכך יותר מלא היה בלבי, ויש לומר דהכי דייק דאי למיפטר נפשיה מקרבן קאתי היה לו לומר אותם טענות שלא היה נראה בה כ"כ כמשקר כמו בטענה זו שאומר לא היה בלבי.

# ראשונים כתובות דף צ''ז א'

רא''ש

איבעיא להו זבין ולא איצטריכו ליה זוזי הדרי זביני או לא הדרי זביני והלכתא זבין ולא איצטריכו ליה זוזי הדר זביני ודוקא בדגלי דעתיה בשעת המכר שלצורך כך וכך הוא מוכר אבל אי שתק בשעת המכר אף על פי שגילה דעתו קודם לכן הוו דברים שבלב ודברים שבלב אינן דברים ולא הדרי זביני כדגרסי' בקדושין בפ' האיש מקדש (דף מט ב) ההוא גברא דזבין נכסיה אדעתא למיסק לארעא דישראל בעידנא דזבין לא אמר ולא מידי אמר רבא הוו דברים שבלב ודברים שבלב אינן דברים ויש דברים שאין מועיל בהם גילוי דעת עד שיתנה בפירוש כגון היכא שאין הענין מוכיח על דעתו אי לאו דאתני וכיון דבעי תנאי בעי תנאי כפול. ויש דברים שאפילו גילוי דעת א"צ משום דאיכא אומדנא דמוכח דאפי' לא גילה דעתו בשעת המעשה לא הוו דברים שבלב משום דבלאו גילוי דעת אנן סהדי דלהכי איכוין כגון שטר מברחת דלעיל (דף עח ב) ולקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה דלעיל (דף צה א) והכותב כל נכסיו לאשתו לא עשאה אלא אפוטרופא בפ' יש נוחלין (דף קלא ב) ושכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים בפ' מי שמת (דף קמו ב) וההוא דשמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחרים אמר ר"ש בן מנסיא בידוע שאם היה בנו קיים לא היה כותבן לאחרים (שם) וכן המקדש אחותו (קידושין דף מו ב) בין למאן דאמר פקדון בין למאן דאמר מתנה וכן סבלונות וקידושין דהדרי (שם נ ב) וכן נדרי זרוזין בפ' ארבעה נדרים (דף כ ב) כל אלו אומדנא דמוכח אינון הלכך אפילו גילוי דעת לא בעי לא בשעת מעשה ולא קודם לכן אבל זבין ולא אצטריכו ליה זוזי וההוא גברא דזבין נכסי אדעתא למיסק לארעא דישראל אף על גב דגלי אדעתיה מעיקרא וידוע לכל שלדעת כן הוא מוכר בעינן גילוי דעת בשעת מעשה דליכא אומדנא דמוכח כולי האי בלא גילוי דעת דהרבה פעמים אדם מוכר קרקעותיו ואין ידוע למה הוא מוכרן והא דאמרי' הדרי זביני היינו דווקא היכא דלא איצטריכו ליה זוזי מחמת דבר שנתחדש אח"כ כגון בצורתא דהוה בנהרדעא זבנינהו לאפדנייהו למיזבן חיטי ולבסוף אתו חיטי או שמכר נכסיו לקנות דבר ידוע וחזרו בהם אותם המוכרין אבל אם חזר בו המוכר הנכסים ואין רוצה לקנות אף על פי שמוצא לקנותן לא הדרי זביני כההיא דבפרק האיש מקדש (דף נ א) ההוא גברא דזבנינהו לנכסיה דבעא למיסק לארעא דישראל לסוף לא סליק א"ר אשי אי בעי סליק איכא דאמרי אי בעי לא סליק איכא בינייהו היכא דאיתיליד אונסא באורחא ותו גרסי' התם ההוא גברא דזבנינהו לנכסי אדעתא למיסק לארעא דישראל סליק ולא איתדר ליה אמר רבא כל דסליק אדעתא למיתדר הוא והא לא איתדר ליה איכא דאמרי אדעתא למיסק הוא והא סליק ליה:

שטמ''ק

ריטב"א

זבן ולא אצטריכו ליה זוזי מהו. פרש"י מכר שדהו ואנו יודעין שהיה חפץ לקנות שדה פלוני וכו' עד שחזרו בהם המוכרים עכ"ל. ונראה מדבריו דבעיין אף על גב דלא גלה דעתיה בשעת המכירה שהוא מוכר לצורך דבר ידוע ומיהו כשידוע זה ומפורסם לכל דאי לאו הכי דברים שבלב נינהו ואינן דברים. ואחרים פירשו דבעיין דוקא בדגלי דעתיה בשעת המכר אלא שלא התנה וכן הדין אם הוא דבר שאינו מפורסם לכל והוא מתברר ממאי דכתיבנא במסכת קדושין בההוא דזבן נכסיה אדעתא למיסק לארעא דישראל בס"ד. הריטב"א ז"ל.

רש"י במהדו"ק

וכ"כ להדיא רש"י במהדורא קמא וז"ל זבין ולא אצטריכו וכו' שגלוי לכל שרוצה ליקח באותן מעות חפץ אחר ומכר אגב ההוא צורך ולבסוף לא רצה בעל החפץ למכרו לו מי הוי כמקח טעות או לא ע"כ.

ושיטת התוס' כפי' אחרים ועל פרש"י קשה דא"כ כיון דמבעיא להו אף על גב דלא גלה דעתיה מאי פשיט ליה מההוא דרב פפא וההוא דבצורתא דלמא הנהו מיירו בדגלי דעתיה להדיא.

ר' יהונתן הכהן

ור' יהונתן הכהן אזיל בשטת רש"י ז"ל וז"ל זבין ולא אצטריכו ליה זוזי כלומר מי שמוכר שדהו לאחד מפני דבר ידוע ומפורסם לכל שהיה רוצה לקחת באותן המעות ולבסוף לא אצטריכו ליה זוזי כלומר ולבסוף לא נצטרך לאותן המעות שלא רצה בעל אותו החפץ למוכרו לו מי אמרינן דהוי מקח טעות כיון שהכל יודעים דעתו שלא היה מוכרו אלא מפני אותו חפץ שנתן לבו עליו ואף על פי שלא התנה עמו בפירוש כמאן דאתני דמי ולא מקרי דברים שבלב או לא דאמרינן דדברים שבלב הן כיון דלא אתני עם הלוקח בפירוש ע"כ.

תלמידי רבנו יונה

ותלמידי רבינו יונה אזלי בשטת התוספות ז"ל וז"ל זבין ולא אצטרכו וכו' פירוש אם מכר שדהו כדי לקנות במעות שוורים או שום דבר אחר וגלה דעתו בפירוש בשעת המכר דלדעת זה היה מוכר ואח"כ נתבטל לו המקח שהוא רוצה ליקח מהו מי אמרינן כיון דלא אתני בהדיא דעל מנת כן היה מוכר לא הוי מקח טעות ולא יתבטל או דלמא כיון דגלי דעתיה בעידן זביני כאלו אתני דיינינן ליה ויתבטל ומסקנא דהדרי זביני וה"מ כשחזר בו אותו שהי' בעל הפרקמטיא אבל אם בעל הפרקמטיא מוכר בשוויו והוא מתחרט ואינו רוצה לקחת המכר של השדה קיים יהיה דאמרינן ליה זיל זבין כיון שהיכולת בידו לקנות אם ירצה והכי משמע בעובדא דההוא דזבנינהו לנכסיה דבעי למיסק לארץ ישראל לסוף לא סליק אמר רב אשי אי בעי סליק כלומר כיון דאי בעי סליק השתא המכר קיים דאמרינן ליה זיל סליק והכא נמי כיון דאי בעי זבין המכר קיים דאמרינן ליה זיל זבין ע"כ:

רש"י במהדו"ק

בצורתא. שביום אחד נתייקרו למעלה למעלה והיה יוקר בצורת באותה מדינה זבנינהו כ"ע לאפדנייהו בחיטי לסוף אתו להו חיטי להנהו דזבין אפדנייהו והוו להו כזבין ולא אצטריכו ליה זוזי. התם לא משום דזבין ולא אצטריכו זוזי הוה דלא להו לחודייהו אתו חיטי אלא לכ"ע נמי אתו דאגלאי מלתא דארבי בעקולי הוו קיימי כלומר שהספינות שהיו מביאים בהם התבואה לנהרדעא היו עומדות בעקלקלות המים ולא היו יכולים לבא בחריפות דנהרא משום דרדיפי מיא והוו אזלי סמוך לשפת הנהר וטעו במיא דהוו סבירי דלא אתיין כלל הנהו ארבי ואינהו אדעתא דבצורתא זבין ושובע גדול היה דהא אתיין ארבי וההיא שעתא לא אצטריכו ליה זוזי כלל דאי הוו ידעי דארבי בעקולי קיימי לא הוו זבני לאפדנייהו אבל הכא לאו מקח טעות הוה דבההוא שעתא דקא מזבין צריך להו לזוזי ודעתו לקנות החפץ ואי לא הוה הדר ביה בעל החפץ איהו לא הוה הדר ביה והוה ליה למיזל בתר דעתיה דבעל החפץ מקמי דלזבין. אי הכי משום דזביני בטעות הואי בניחותא גרסינן להאי אי הכי א"כ דהדרי אפדני נמצאת מכשילן לעתיד לבא דלכי הויא בצורתא לא מזבני להו חיטי דחיישי למקח טעות דאי משום זבין ולא אצטריכו ליה זוזי ליכא מכשול דלעתיד לבא לא חיישי מוכרין להכי דלא שכיח דליתו להנהו לחודייהו חיטי והלכתא הדרי זביני דכמקח טעות דמי. ל"א אי הכי משום דארבי בעקולי הוו קיימי אמר רב נחמן דהדרי אפדני לעתיד לבא כי לא הוו ארבי בעקולי. רש"י במ"ק:

ריטב"א

וזה לשון הריטב"א ז"ל אי הכי היינו דא"ל שמואל לרב נחמן וכו' פרש"י דבניחותא א"ל ודרך הוכחה דאי הכי היינו ודאי הא דא"ל נמצאת מכשילן לעתיד לבא וא"ל בצורתא משכח שכיח דחיישינן לארבי בעקולי דאי בדאתו ממקום קרוב או שבאו ליה לאלו לבדם ומשום דלא אצטריכו ליה הדרי זביני מידי דלא שכיח הוא וליכא מכשול. ובתוספות הקשו עלה דאדרבא לא שכיח דקיימי ארבי בעקולי ולא מפרסמא להא מלתא וכי אתו ארבי קלא אית ליה למלתא ועוד דמה הוכחה יש בכאן לעולם אימא לך דמשום דלא אצטריכו ליה הדרי זביני ומיהו כ"ש דהדרי משום ארבי בעקולי ואתה מכשילן לעתיד לבא כיון דבכל ענין הדרי זביני לכך פירשו בשם ר"ש דבאתמהא אמר ליה דא"כ היכי קאמר נמצאת מכשילן דהא ודאי לא שכיח דקיימי ארבי בעקולי ומשום דאדחי ליה פסק תלמודא והלכתא זבין ולא אצטריכו ליה זוזי הדרי זביני ואנו לפרש"י ז"ל לא אתי שפיר פסקא דבסמוך דהא אשכחן דדוקא משום ארבי בעקולי הוא דהדרי זביני כדרב נחמן אלא שיש לומר דאע"ג דהיינו סברא דרב נחמן בעלי התלמוד הסכימו דבלאו הכי נמי דינא דהדרי זביני ע"כ:

פסקי הרי''ד

איבעיא להו זבין ולא איצטריכו ליה זוזי הדרי זביני או לא הדרי זביני. תא שמ' דההיא [בצורתא] דהות בנהרדעא זבונהו כול' עלמא לאפדניהו למיזבן חיטי לסוף אתו חיטי, ואמ' רב נחמן דינא הוא דאהדרי (זביני) [אפדני] למריהו, ומסיק תלמ' והילכת' זבין ולא איצטריכו ליה זוזי הדרי זביני. פי' ודוקא כגון שפירש בפיו דאדעתא דהכי קא מזביננא דאי לא פירש הוו להו דברי' שבלב שאינן דברים אף על גב דידעי ביה שכנים, ומוכחא מילתא דהכי אמרי' בפ' האיש מקדש ההוא גברא דזבנינהו לניכסיה אדעתא למיסק לארץ יש' ובעידנא דזבין לא אמ' מידי, אמ' רבא הוו להו דברים שבלב ודברים שבלב אינן דברים, עיין מה שכתבתי שם דאע"ג דמוכח מילתא לעלמ' דאדעתא דלמיסק זבין כגון שידעו שכנים בו שהיה בדעתו לעלות, אפילו הכי כיון שלא פירש בפיו בעת המכירה כי הוא רוצה לעלות אמרי' דברים שבלב אינן דברים.

# ראשונים נדרים דף כ''ח א'

שטמ''ק

רשב"א

באומר בלבו היום הא כשאין אומר בלבו היום. אבל מכחיש בהדיא מה שמוציא משפתיו לא. באומר בלבו היום. כלומר דעכשיו אין מכחיש לגמרי מה שמוציא בשפתיו. ואיכא למידק דהכא משמע דאפילו בשאינו (כ)מכחיש לגמרי דוקא לגבי אונסין שרי האי לאו הכי אסור. ואילו בשבועות אמרינן הוציא בשפתיו פת סתם וגמר בלבו פת חטים אינו אסור אלא בפת חטים אלמא דברים שבלב כי הני הוו דברים אפילו שלא במקום אונס. ותירצו בתוספות דהכא בעם הארץ עסיקינן וכאותה שאמרו בפירקין דלעיל דבנודר בחרם ואמר לא נדרתי אלא בחרמו של ים דבעם הארץ מחמירין עליו. ואינו מחוור בעיני. דאם איתא דהכא בעם הארץ וההיא דשבועות דוקא בתלמיד חכם לעולם לא הוה שתיק גמרא התם ולימא ואי בעם הארץ צריך שאלה לחכם כדאמרינן בפרקין דלעיל גבי ברייתא דהנודר בתורה לא אמר כלום ואמר ר' יוחנן וצריך שאלה לחכם כלומר בעם הארץ. אלא מסתברא דההיא במתכוין ככתוב בהר"ן ז"ל. הרשב"א ז"ל.

ריטב"א

ויש שתירצו דהתם כל מיני פת נקרא פת ומחשבת לבו לא הויא אלא פירוש לדבריו. אבל הכא דאמר יאסרו פירות עלי סתם נאסרין לעולם מחשבת לבו מכחשת דיבורו ודוקא באונס התירו. הריטב"א ז"ל:

רנב"י

ואף על גב דסבירא לן דברים שבלב אינן דברים. לגבי אונסין אי איפשר דלא עקר ליה לנדריה. כלומר כיון שהוא אנוס באיסר זה קים לן בגויה דכל מה שיכול לעקור הנדר ולהקל אותו עקר והיקל אותו. ובשהוציא בשפתיו יאסרו כל פירות עולם עלי אם אינן של בית המלך אמרינן דיאסרו היום קאמר דהא יאסרו סתם לא משמע לעולם יותר מהיום וכיון דבלבו אמר היום וגם דברי פיו אינם מובנים למשמעות לעולם יותר ממשמעות דלהיום הרי הוא כאילו הוציא בשפתיו היום כמו שגמר בלבו. מיהו דוקא במקום אונס הוא דאמרינן הכי. אבל שלא במקום אונס כגון מי שנשבע בלי שום אונס שלא יעשה דבר פלוני אף על גב דאמר בלבו היום הואיל ולא הוציא כן בשפתיו אסורין לעולם. הרנב"י ז"ל.

שיטה

וכל היכא דמוכחי הוו דברים שבלב דברים. וכל היכא דדיינינן על פי דברים שבלב בפרק אלמנה ניזונת בזבין ולא איצטריכו ליה זוזי וכיוצא בהם הרבה צריך לומר דדברים דמוכחי נינהו דהיינו טעמא דר' עקיבה דאמרינן במסכת כלה היה נשבע בשפתיו ומבטל בלבו שאין לך אונס גדול מזה שהיה רוצה (לנדר) [לברר] דברי תורה ולהודיע שעז פנים ממזר ובן הנדה. שיטה.

רי"ץ

(כל פירות שבעולם איתסרו עליה. באומר בלבו היום ומוציא בשפתיו סתם. ואף על גב דקיימא לן בקידושין דברים שבלב אינם דברים גבי האומר לחברו הבא לי מן החלון או מן הדלוסקמא גבי אונסין שאני שאינו יכול להוציא בשפתיו הילכך עיקר הנדר הוי כלביה וכהאי גוונא הוו דברים. אבל כל מקום שהיה לו לפרש ולא פירש לא הוו דברים. הרי"ץ ז"ל). ושמעינן מהכא דבית דין של גוים המכריחין אותו לישבע משביעין להם ובלבד שיהיה בלבו על דבר היתר דאין לך אונס גדול מזה. ואין מוסרין דבר זה לעם הארץ כדי שלא ישמע לכל ויתחלל שם שמים. ואם צריך לו לעם הארץ צורך גדול מזה מוסרין לו ומשביעין אותו כדי שלא יגלה. הרי"ץ ז"ל:

מאירי נדרים דף כ''ח א'

זה שביארנו במה שאמרו נודרין להרגין וכו' שדוקא באומר בלבו היום שאינו מכחיש לגמרי מה שמוציא בשפתיו אבל כל שאינו אומר כן אלא שהוא מכחיש לגמרי מה שמוציא בשפתיו לא שנראין הדברים שאף בשאינו מכחיש לגמרי לענין אונסין לבד הותר הא כל שלא באונס אסור דקדקו עליה בתוספות שהרי בשבועות אמרו הוציא בשפתיו פת סתם וגמר בלבו פת חטים אינו אסור אלא בפת חטים אלמא מחשבתו מועלת אף שלא במקום אונס ופירשו בה דההיא בתלמיד חכם וזו שבכאן בעם הארץ שהחמירו עליו להצריכו שאלה בהרבה דברים ואף כאן החמירו בו שלא לסמוך על דברים שבלב אלא במקום אונס ויש לתמוה אם הדבר כן היאך נשמט בעל התלמוד מלהזכיר שם שבעם הארץ צריך שאלה אלא שעיקר הדברים הוא מה שראיתי לגדולי הדור שזו של שבועות במתכוין לומר פת על דעת פת של חטים ואינו מתכוין להשמיע לשומעים פת סתם על דעת שיבינו מדבריו שהוא אוסר על עצמו כל פת ואף בעם הארץ מותר אבל כאן שהוא מערים ומכוין שיבינו השומעים מלשונו שהוא אוסר עצמו לעולם ונמצא מבטל בלבו מה שהוא מכוין להשמיע הרי הוא כעין מבטל מה שאמר בלבו ומתוך כך לא הותר אלא במקום אונס אף לתלמיד חכם הוא במקום אונס הותר לכל לסמוך על דברים שבלב כגון אם ישביעוהו אנסים בהכרח על אי זה דבר ישבע ויהא בלבו היום או שעה אחת או כפי מה שיראה לו לפי ענין השבועה הא שלא במקום אונס אף לתלמיד חכם אסור ומה שאמרו במסכת כלה ברבי עקיבה שהיה נשבע לאשה אחת שיביאנה לחיי העולם הבא אם תגלה לו ענין בנה לברר מה שהיה אומר בעז פנים שהוא ממזר ובן הנדה והיה מבטלה בלבו אף זה צד אונס היה כדי לברר ענינו אם יש לחוש בביאתו בקהל אם לאו וכן אף לברר הלכתו וקבלתו:

# ראשונים שבועות דף כ''ו ב'

ר''י מיגאש

מיתיבי בשפתים ולא בלב גמר בלבו מנין ת"ל לכל אשר יבטא האדם ומיקמי דלוקים מינה תיובתא הא דייקינן עלה לברורה הא גופא קשיא אמרת גמר בלבו מנין ופירשה רב ששת הכי בשפתים ולא שגמר בלבו להוציא בשפתיו ולא הוציא. גמר בלב סתם ולא הוציא מנין תלמוד לומר לכל אשר יבטא האדם הנה מכל מקום היכא דגמר בלבו על השבועה ולא הוציא בשפתיו נתחייב וקשיא לשמואל ופירשה רבא הכי בשפתים ולא שגמר בלבו להוציא פת חטים והוציא פת שעורים פירוש והוא הדין אם לא הוציא כלל לא פת חטים ולא פת שעורים. גמר בלב להוציא פת חטים והוציא פת סתם מנין תלמוד לומר לכל אשר יבטא האדם בשבועה דשמעת מינה מכל מקום דהיכא דגמר בלבו צריך הוא שיוציא בשפתיו ההוא מידי דגמר בלבו עליה כדקאמר שמואל.

מיתיבי מוצא שפתיך אין לי אלא שהוציא בשפתיו גמר בלבו מנין תלמוד לומר כל נדיב לב כלומר בלב הדבר תלוי ואעפ"י שלא הוציא בשפתיו וכיון דלענין נדרים מתחייב על מה שגמר בלבו ואעפ"י שלא הוציא בשפתיו לענין שבועה נמי ניחייב על מה שגמר בלבו ואעפ"י שלא הוציא בשפתיו דהא נדר ושבועה חדא מילתא היא. ופרקי' שאני התם לענין נדרים דהא כתיב כל נדיב לב: ואקשינן ולגמר מינה לשבועות ומהדרינן משום דהואי תרומה וקדשים שני כתובים הבאים כאחד פי' נדרים של קדשים שני כתובים באים כאחד נדר הא דאמרינן כל נדיב לב תרומ' דכתיב ונחשב לכם תרומתכם כלומר במחשבה תלויה מילתא ואף על פי שלא הוציאו בשפתיו וכל שני כתובים הבאים כאחד אין מלמדין.

חידושי הרמב''ן

גמר בלבו להוציא פת חטים והוציא סתם מנין. פירש רבינו הגדול ז"ל שאסור בפת חטים, ובודאי שהפי' כך הוא אלא מיהו איכא דקשיא ליה הא דתנן בנדרים (כ"ז ב') נודרין להרגין ולחרמין ולמוכסין שהיא של תרומה ואף על פי שאינה של תרומה שהן של בית המלך ואף על פי שאינן של בית המלך, ובעי עלה בגמרא היכי אמר ומוקים לה כגון שאמר יאסרו כל פירות שבעולם עלי אם אינן של בית המלך, ואקשינן והא איתסרו עלה ומפרקינן דאמר בלבו היום ואף על גב דאמר מר דברים שבלב אינם דברים הכא גבי אונסא אי אפשר דלא עקר ליה לנדריה, אלמא דוקא משום אונסא אבל בעלמא לא, והכא נמי כיון דאמר פת סתם כל פת במשמע וכי אמר בלבו פת חטים דברים שבלב נינהו ואינן דברים.

ואיכא מאן דאמר דכי אמרינן גבי נדרים דברים שבלב אינן דברים הני מילי בעם הארץ משום דלא מהימן אי נמי דלא מקיים מחשבתו ולפיכך פותחין לו פתח ממקום אחר אבל בתלמיד חכם לא, כדתנן במס' נדרים (י"ח ב') סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל נדר בחרם ואמר לא נדרתי אלא בחרמו של ים נדר בקרבן ואמר לא נדרתי אלא בקרבן של מלכים כו' על כולן אינן נשאלין ואם נשאלין פותחין להן פתח ממקום אחר ומפרש לה בגמרא דהכי קתני על כולן אין צריכין שאלה לחכם בד"א בתלמיד חכם אבל בעם הארץ שבא לשאול פותחין לו ממקום אחר והא הכא דכדברים שבלב נינהו ואפילו הכי בתלמיד חכם הוו דברים, וזו טעות גמורה ואין הנדון דומה לראיה דהתם חרמו של ים קרוי חרם ולא היה צריך ללשון אחר ומשום הכי לא הוי נדר כלל אלא שמחמירין עליהן בעמי הארץ, אבל הכא גבי ההיא דנודרין לחרמין כיון דאמר יאסרו כל פירות שבעולם עלי איתסרו להו שהרי אסרן לעולם עליו ואין באותו משמע היום, וכן גבי פת מי שאומר פת סתם אין במשמע פת חטים אלא כולן במשמע, הילכך הוו להו דברים שבלב ואינן דברים, וכדמוכח נמי בקידושין.

אלא הכי הוא דאיכא למימר בשלמא התם כיון שפיו ולבו שוין שיאמר יאסרו כל פירות שבעולם עליו ולא יאמר היום הוו להו דברים שבלב ואינן דברים, אבל הכא כיון שהיה דעתו לומר חטים בפיו ולא אמר דאיתניס ולא אסקיה לדבוריה על כרחך אינו אסור אלא במה שהיה בלבו שהרי בעינן פיו ולבו שוין, ואף על פי שאין בפיו אלא פת סתם אינו אסור בפת שעורים שהרי לא היה בלבו להיות נודר מן השעורין, כנ"ל, וזה הטעם נכון שהרי אמרו מנין שיהא אסור בחטים ת"ל לכל אשר יבטא האדם אלמא אי לאו דרבי רחמנא אפי' בחטים מותר כיון שלא השלים הנדר שהיה בלבו לידור.

חידושי הרשב''א

אמר רבא תריץ ואימא הכי בשפתים ולא שגמר בלבו להוציא פת חיטין והוציא פת שעורין. וה"ה לגמר בלבו ולא הוציא בשפתיו וכדשמואל אלא משום דבעי לאסוקי בה גמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת סתם נקט רישא נמי שהוציא בשפתיו הפך מה שגמר בלבו.

והא דאמר גמר בלבו להוציא פת חטים והוציא פת סתם לאו למימרא שהוא אסור בכל פת שהרי בזה אין פיו ולבו שוין, אלא לומר כיון דפת חטין שגמר בלבו בכלל מה שהוציא בפיו הוא אסור בפת חטין שגמר בלבו משא"כ באידך דגמר בלבו להוציא פת חטין והוציא ההפך דהיינו פת שעורין ולפיכך בפת חטין מותר לפי שלא הוציאו בשפתיו ובפת שעורין לפי שלא גמר בלבו.

דהוו להו תרומה וקדשים שני כתובים הבאים כאחד. פי' רש"י ז"ל תרומה תרומת מלאכת המשכן כמו שכתוב בה כל נדיב לב הביאו חח ונזם כו' וקדשים דכתיב בספר דברי הימים בחזקיה וכל נדיב לב עולות, ואינו מחוור שאינו קורא בשום מקום בתלמוד תרומה סתם אלא לתרומת אהרן, ונראין דברי ר"ח ז"ל שפי' תרומה דכתיב ונחשב לכם תרומתכם ואמרי' שנטלת באומד ובמחשבה וקדשים היינו דכתיב כל נדיב לב הביאו חח ונזם כו'.

והכין הלכתא כשמואל דגמר בלבו צריך להוציא בשפתיו. ואיכא דדייקי אשמעתין מההיא דפרק ארבעה נדרים דתנן נודרין להרגין ולחרמים ולמוכסין ואמרי' עלה בגמרא דאמר כל פירות שבעולם יאסרו עלי אם אינן של בית המלך ואקשינן כיון דאמר יאסרו פירות עולם עלי איתסרו להו ואוקימנא דאמר בלבו היום ואף על גב דאמר מר דברים שבלב אינן דברים הכא משום אונסא אי אפשר דלא עקר לי' לנדריה אלמא דוקא משום אונסא הא בעלמא לא אלא כל שהוציא בשפתיו אף על גב דלא גמר בלבו אסור, ויש מי שתירץ דהא דשמואל דינא ובת"ח וההיא בעם הארץ, ואני אומר דבין הכא בין התם בת"ח אלא התם גמר בלבו להוציא בשפתיו סתם שישמעו ההרגין לשון זה סתם כדי שיחשבו שאסר עליו לעולם הפירות ולפיכך אי לאו דאגב אונסיה שרו ליה רבנן היה אסור לעולם משום דלבו גמר להוציא בשפתיו דבר שישמעו ממנו איסור עולם, הא בעלמא בין בת"ח בין בע"ה גמר בלבו ולא הוציא בשפתיו או הוציא בשפתיו ולא גמר בלבו אינו אסור עד שיהיו פיו ולבו שוים, וכבר הארכתי בזה בפרק ד' נדרים יותר מזה בס"ד, ומיהו אפי' בההיא דנדרים שהוציא בשפתיו מה שגמר בלבו כיון שלא פירש בשפתיו לעולם אלא סתם מן הדין אינו אסור לעולם כל שאמר בלבו היום ואפי' אינה במקום אונס דהוה לי' כגמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת סתם, דאי לא תימא הכי וכי שרו רבנן משום אונסיה איסורא דאורייתא אלא מדרבנן הוא דאסור ובמקום אונס לא העמידו דבריהם, וכן נראה כאן מדברי רבותינו הצרפתים ז"ל.

חידושי הריטב''א

בעא מיניה רבינא מרבא נשבע על הככר ומסתכן עליה מהו. סיפא דסוגיין מוכח דבדיעבד קא מיבעיא ליה, שנשבע על הככר שלא יאכלנו ושכח שבועתו ואכלה מחמת שמסתכן בה מהו לחייבו קרבן על שגגתו, ובהא לא שייך למפטריה מטעמא דהאדם בשבועה, דהא פרישית לעיל דההיא ליתא אלא בשבועה דלשעבר דבשעת שבועה לא היה לבו עליו.

ואמרינן היכי מבעיא ליה הא לרבינא דאי מסתכן לישרי ליה מר. פירוש דכיון דמשום סכנה אכלה בהיתר גמור אכלה, ואילו אתי לקמן והוה דכר לשבועתיה הוה שרינן ליה לכתחלה, ואם כן פשיטא שאין קרבן על שגגתו.

אלא הכי קא מבעיא ליה לרבינא נשבע על הככר אצטער עליה ואכלה בשגגת שבועה מהו, ואיכא דקשיא ליה הא נמי לישרי ליה מר דלא גרע מנדרי אונסין שחלה הוא או בנו או שעכבו נהר שהוא מותר משום דאדעתא דהכי לא נדר (נדרים כ"ז א'), וה"נ נימא הכי, ויש שתירצו דמצטער דהכא לאו צער חולי אף על פי שאין בו סכנה אלא צער תיאבון בלחוד, ולא מחוור דהו"ל לתלמודא לפרושי הכי בהדיא דאי מצטער ממש לישרי ליה מר, ואילו תלמודא לא אמר הכי אלא במסתכן בלחוד, ולא עוד אלא דמסתמא אף רבא בלשון מסתכן שאלה אלא דתלמודא מפרש דלא מסתכן גמור אלא מצטער בחולי שאין בו סכנה, ואילו לצער תאבון בעלמא לא הוה שאיל לה בלשון מסתכן.

והנכון בתירוץ קושייתם שלא התירו נדרי אונסים שהן בשבועה דלהבא אלא בנשבע לעשות מעשה, כההיא דהדירו שיאכל אצלו [וחלה הוא כו'], שאין גמר חלות שבועתו עד שעת מעשה וההיא שעתא מחייב על עבריינותו, וכיון דאניס ולא מצי למעבד באונסא דלא שכיח או דשכיח ולא שכיח פטרינן ליה, דאנן סהדי דאדעתא דהכי לא נדר והו"ל דברים שבלבו ובלב כל אדם שהם דברים כאילו פירש וכדמוכח התם, אבל בנשבע להבא שלא יעשה שחלות שבועתו בשעת שבועתו, ומתקיימת בשב ואל תעשה, וחיובו על שעת שבועתו, כגון זה שנשבע שלא יאכל ככר זו, הרי נאסרה עליו ככר זו מיד בלאו דשבועה כחלב ונבילה, ולית לן למשרייה כלל אלא במקום סכנה ופיקוח נפש כחלב ודם ושאר איסורין, וזה נראה ברור וזה שיטת מורי הרא"ה ז"ל, ומעתה הוי בעיין בכל מצטער בין מצטער בחולי ובין מצטער בתאבון בעלמא והדין שוה בשניהם כדמפרש ואזיל.

עוד יש שבועת אונס אחרת והוא שאנסוהו לישבע, ודעת מורי ז"ל שחייב לקיים שבועתו אא"כ הוא מפני פיקוח נפש של עצמו או של אחרים, והראיה ממשנת נודרין להרגין ולחרמין (נדרים כ"ח א'), דאי לאו דאמר בלבו היום חייב לעמוד בה אף על פי שנשבע מחמת אונס, ומיהו אם יש בקיום שבועתו סכנה לו או לחבירו מיפטר בה מפני פיקוח נפש, וכן כתוב בתשובת הגאונים ז"ל על מלך שצוה להחרים על מי שיודע דבר ידוע על חברו בדבר שהיה בו סכנת גוף לחברו.

מעתה שגגת שבועה לשעבר דאנסיה ליביה בשעת שבועה פטור לגמרי מההיא דרב כהנא ורב אסי. ונשבע להבא ונאנס אח"כ. אם בקום עשה נשבע כל שיש בו אונס דלא הוה מסיק אדעתיה בין דגוף בין דממון פטור ומותר, ואם נשבע בלא תעשה אינו מותר בשבועתו אלא במסתכן ממש בלבד. ומי שנשבע באונס ויכול לבטל בפיו בענין שלא יהא מה שבלבו סותר לגמרי מה שמוציא בפיו אלא שעושה מן הלשון הכללי פרטי כההיא שאמר יאסרו פירות עולם עליו ואומר בלבו היום מותר, ואם לאו חייב לעמוד בשבועתו אא"כ לפקוח נפש בלבד.

אמר ליה תנינא השב מידיעתו וכו'. ואיכא דגרסי והאי נמי לא שב מידיעתו הוא. ונוסחי דוקני לא גרסי והאי נמי וכו', וכן מחוור יותר, והכי פירושו והאי נמי אם אומר שבלבו היה לאכלו אף על פי שידע בשבועתו פטור, דהאי לא שב מידיעתו הוא, ואפילו במצטער גמור מחמת חולי פטור, ואם אמר שאילו היה נזכר משבועתו לא היה אוכלו הרי זה שב מידיעתו וחייב, והוא נאמן על עצמו בין לחיוב בין לפטור, וכדכתיב (ויקרא ד') או הודע אליו.

אמר רבא הכי קאמר. כלומר דלשמואל מתניתא לאו כדרב ששת מיתרצא, אלא ה"ק בשפתים ולא שגמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת שעורין, פירוש שהוא פטור בין מפת חטין בין מפת שעורין שאין פיו ולבו שוין באחד מהם, וליכא למימר דלחייב בפת שעורין שהוציא בפיו משום דדברים שבלב אינן דברים, דההיא לא מיתמרא בשום דוכתא אלא במי שגמר בלבו להוציא בשפתיו אותו לשון שהוציא, אלא שהיה עושה ביטול בלבו או מתנה בו שום תנאי, אבל כאן שלא גמר בלבו להוציא מפיו פת שעורים ושלא לדעת יצא מפיו אין כאן שבועה דבעינן פיו ולבו שוין ללשון שמוציא מפיו, וזה ברור.

גמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת סתם מנין תלמוד לומר לכל אשר יבטא וכו'. יש שפירשו מנין שהוא חייב בכל פת שבעולם כיון שהוציא מפיו פת סתם תלמוד לומר לכל אשר יבטא האדם לחייבו בזה, ויש מביאין ראיה לזה מההיא דנודרין להרגין ולחרמין (נדרים כ"ח א'), שאמר שיאסרו פירות עליו שמשמעותו לעולם דרך כלל, ואף על פי שממעט הזמן לומר בלבו היום אי לאו דאנוס הוה מחייב בהם לעולם כלשון נדרו, הלכך הכא דלא אניס אין בידו לעקור לשון פת סתם שנשבע לאוקומה בפת חטים לחוד, [ויש מפרשים שאינו חייב אלא בפת חטים] דהוה פטרינן ליה ברישא דסיפא ארישא סמיך, וכן בדין דכיון שלא היה בדעתו לאסור על עצמו אלא פת חטים למה יאסר בשום פת אחר והרי לא היה פיו ולבו שוין באיסורו, וההיא דנודרין להרגין ולחרמין לא דמי להא כלל, דהתם אחרים משביעין או מדירין אותו ודעתם לאוסרו באותם פירות לעולם, וגם הוא על אותו המשמעות מוציא הלשון ההוא בפיו דהא ידע דבלאו הכי לא פטרי ליה, הלכך כל היכא דלא אניס חייב לעמוד בלשונו שהוציא בפיו שעל דעתם נשבע בזה, אבל הכא שהוא נשבע מעצמו ולדעת עצמו הוא נאמן על עצמו, וכשאומר שלא נתכוין בלשון פת סתם אלא בפת של מין אחד בלבד הרי הוא נאמן, ולא חמירא הא מההיא דנדר בחרם ואמר שלא נתכוונתי אלא לחרמו של ים (נדרים כ' א'), ואדרבה הא עדיפא טפי להאמינו ולפוטרו ואפילו בעם הארץ, וזה דעת הרמב"ן ורז"ל, וכן נראה הלכה למעשה.

חידושי הר''ן

שם בגמ' אמר שמואל גמר בלבו צריך שיוציא בשפתיו כלו' דברים שבלב כשלא הוציאן בשפתיו אינן דברים. וה"נ אם הוציא בשפתיו ולא גמר בלבו לא חאיל נדרא דבעי' שיהו פיו ולבו שוים. והראי' מדתנן בפ"ג דתרומות המתכוין לו' עולה ואמר שלמים שלמי' ואמר עולה וכו' שאני נכנס לבית זה ואמר לזה שאני נהנה לזה ואמר לזה לא אמר כלום עד שיהיו פיו ולבו שוין. והכא נמי מוכ' הכי דאמר ולא שגמר בלבו להוציא פת חטים והוציא פת שעורים הלכך הא דאמר הכא גמר בלבו להוציא פת חטים והוציא פת סתם דאסור אינו אסור אלא בפת חטים לפי שבפת חטים פיו ולבו שוין שיאסרו עליו אבל בשאר מיני אף על פי שמשמעות דבריו שיהא אסור בכלן מ"מ בלבו לא נתכוון אלא לפת חטים וכן פסק הר' אלפסי ז"ל. וא"ת והא תנן בפ' ארבעה נדרים נודרין להרגין ולחרמין כו' שהיא של בית המלך אף על פי שאינה של בית המלך. ומוקמי' לה התם כגון דאמר יאסרו כל פירות שבעולם עלי אם אינן של בית המלך ומקשינן והא אתסר להו ומפרקי' דאמר בלבו היום ואף על גב דאמר מר דברים שבלב אינן דברי' הכא גבי אונסא א"א דלא עקר ליה לנדריה אלמא דדוקא משום אונס' הא לאו הכי הוה מתסרי עלה פירו' שבעולם ואמאי הא לא גמר בלבו שיהו אסורין עליו אלא היום כי היכי דהכ' לא גמר אלא פת חטים ואיכא דמפרק דכי אמר דאי לאו משום אונסא הוו מתסרי עליה לעולם ה"מ בעם הארץ דלא מהימן לומר לא גמרתי בלבי אלא היום אבל בתלמיד חכם דמהימן אפי' בלאו אונסא לא מתסר אלא במה שגמר בלבו והכא נמי בעם הארץ אסור בכל פת ובתלמיד חכם אינו אסור אלא בפת חטים: והראיה בפ"ב דנדרים סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל נדר בחרם ואמר לא נדרתי אלא בחרמו של ים נדר בקרבן וכו' על כלם אין נשאלין ואם נשאלו פותחין להם פתח ממקום אחר. ומפר' לה התם דהכי קתני על כלן אין צריכין שאלה לחכם בד"א בתלמיד חכם אבל בעם הארץ שבא לשאול פותחין לו פתח ממקום אחר אלמ' תלמיד חכם דמהימן אדיבוריה מהימן כשאו' לכך נתכונתי הילכך בתלמיד חכם אינו אסור אלא בפת חטים והתם נמי אפילו בלאו אונסא אינו אסור אלא אותו היום ועם הארץ הכ' אסור בכל פת והתם היכא דליכא אונסא אסור לעולם: וע"ז נר' דהתם גבי חרם חרמו של ים וחרם גבוה שני דברי' חלוקין הן דאין שניהם בבת אחת בכלל משמעות הלשון לפי שאינן ממין אחד אלא או האי או האי הלכ' כי אמר לכך נתכונתי הולכין אחר כונתו אבל באומר יאסרו כל פירות שבעולם עלי כיון דבמשמעו' לשונו משמע לעולם אפי' בתלמיד חכם האומר להיום נתכונתי אי לאו משום אונסא הוי להו דברים שבלב ודברים שבלב אינן דברים וכן נמי גבי פת דכלן במשמע וכי אמר לפת חטים נתכונתי דברים שבלב נינהו והדרא קושיין לדוכתא: אלא עיקרן של דברים כמו שתירץ הרמב"ן ז"ל דהת' בנדרי' באו' יאסרו כל פירות שבעולם דינא הוא דאע"ג דגמר בלבו היום שיהו אסורין עליו לעולם אי לאו משום טעמ' דאונס' דהת' גמר בלבו לשון שיראה משמעותו שיהו הפירות אסורין עליו לעול' הילכך אף על גב דבליביה לא ניח' ליה אלא בהיום הוו להו דברים שבלב ודברים שבלב אינן דברים אלא משום טעמא דאונסא אבל הכ' הא גמר בלבו להוציא פת חטים והוציא פת סתם לגבי שאר מיני פת לא גמר בלבו להוציא בשפתיו להיות אסור בהם הלכך כי אמר פת סתם לישניה הוא דאתקיל ליה דבלביה לא ניחא למימר הכי ובנדרים הא בעי' שיהא פיו ולבו שוין וכמו שכתבתי למעלה:

# תוס' גיטין דף ל''ב א'

מהו דתימא איגלאי מילתא למפרע דבטולי בטליה קמ"ל - ורבא דאמר לקמן (דף לד.) דגלוי דעתא בגיטא מלתא היא היינו שנודע קודם שהגיע גט לידה אבל אם לא נודע אותו גילוי דעתא עד אחר שהגיע לידה לאו כלום הוא כגון דהוה רהיט בתר שליח לבטוליה וסבר שליח דהא דרהיט בתריה דבעי למימר אשור הב לה כדאמר לקמן (שם) וכי מבטל ליה אחר שבא לידה לפי שסבור שעדיין הוא ביד השליח ולא בא לידה אגלאי מילתא למפרע דלבטולי הוה רהיט קמ"ל מתני' דלאו כלום הוא וטעמא משום דבאותה שעה שהוא רץ לא נודע דעתו לא לשליח ולא לאשה ולא לב"ד והוו להו דברים שבלב דאינן דברים אף על פי שנאמן לומר כך היה בלבי ואף ע"ג דבעלמא גבי ההוא דזבין אדעתא למיסק לארץ ישראל (קדושין דף מט:) בדין הוא דלא הוו דברים כיון שלא חשש לפרש רוצה הוא שיתקיים הדבר בכל ענין אבל כאן עושה כל מה שיכול לעשות מ"מ עשאום כדברים שבלב ואין להקשות דמי איכא מידי דמדאורייתא לא הוי גט ומדרבנן הוה גט דכיון שקצת דומה לדברים שבלב לא חשיבא עקירת דבר מן התורה ועדיפא מינה אמרינן בבטול שלא בב"ד בלא ידיעת שליח ואשה דמשמע פשט הלכה דלא הוי בטול וצ"ע כי שמא בטול שלא בב"ד אינו מועיל להקל אבל יועיל להחמיר ועוד נראה לר"י כי דברים שבלב אינן דברים אפי' היכא דקי"ל שנאנס מלפרשם כמו שרוצה להוכיח בפ"ב דקדושין (דף נ.) דדברים שבלב אינן דברים וכופין אותו עד שיאמר רוצה אני דגט ודכפרה ולא מהני דברים שבלב להיות דברים אלא היכא שבלא גילוי דעתו יש לנו לדעת דעתו מעצמנו.

# תוס כתובות דף ע''ח ב'

כתבתינהו לברתה - פי' בקונטרס והודיעה לעדים שלהבריח מתכוונת ואין נראה לרבינו יצחק דא"כ אמאי פליגי רב ענן ורבא אדרב נחמן פשיטא דלא קנתה ונראה לרבינו יצחק דלא אמרה מידי אלא גילוי מילתא בעלמא איכא ולא הוי דברים שבלב שאינם דברים דהכא ודאי הדבר ניכר שלא נתכוונה אלא להבריח דנפשה עדיפא לה כדאמרינן בסמוך (וע' תוס' לקמן צז. ד"ה זבין)

# תוס' שבועות דף כ''ג א'

דלמא למיפטר נפשיה מאחרנייתא קא מיכוין - וא"ת הא לא בעי למפטר נפשיה מאחרנייתא דאפי' אמר שבועה שלא אוכל סתם כיון שאין בלבו לאסור עצמו אלא באלו המינים לא מיתסר באחריני אף על גב דבעלמא דברים שבלב אינן דברים היינו היכא דבלב סותר מה שמוציא בפיו אבל היכא דאין סותר הויין דברים וכן משמע קצת לקמן ויש לומר דמ"מ מצוה לגלות לעולם דלמיפטר נפשיה מאחריני קבעי.

# ר''ן נדרים דף כ''א א'

שניהם רוצין בשלשה דינרין - שהמוכר היה דעתו לשלשה ולא נתכוון בנדרו אלא לזרז הלוקח שלא יעמוד על דעתו שאמר ב' דינרין ושיסכים לשלשה וכן הלוקח נתכוון לשלשה ולא נתכוון אלא לזרז המוכר שיסכים לכך ולא יעמוד על דעתו שאמר ארבעה דינרין ומש"ה לא חייל נדרא וטעמא דמלתא לפי שדרכן של מוכר ולוקח בכך ומש"ה לא מיקרו דברים שבלב.

# פירוש הרא''ש נדרים

דף כ''א א'

שניהן רוצין בג' דינרין. ולא היה בלבם לשם נדר אלא המוכר נדר לזרז הלוקח שיוסיף דמים וכן הלוקח כדי שיפחות המוכר מדמי המקח הלכך לא הוי נדר דבעינן פיו ולבו שוין ואף על גב דדברים שבלב אינן דברים ואם יאמר הנודר כך היה בלבי כשנדרתי לא אזלינן בתר מחשבתו היכא דמוכח מילתא כי הכא שכן דרך כל מוכרין ולוקחין לעשות כן אזלינן בתר דברים שבלב:

דף כ''ז א'

שניהן רוצין בג' דינרין. ולא היה בלבם לשם נדר אלא המוכר נדר לזרז הלוקח שיוסיף דמים וכן הלוקח כדי שיפחות המוכר מדמי המקח הלכך לא הוי נדר דבעינן פיו ולבו שוין ואף על גב דדברים שבלב אינן דברים ואם יאמר הנודר כך היה בלבי כשנדרתי לא אזלינן בתר מחשבתו היכא דמוכח מילתא כי הכא שכן דרך כל מוכרין ולוקחין לעשות כן אזלינן בתר דברים שבלב:

דף כ''ח א'

באומר בלבו היום ומוציא בשפתיו סתם. ודברים שבלב המוכיחין הויין דברים.

מתני' הרי הנטיעות האלו קרבן אם אינן נקצצות כו'. ראה רוח סערה מנשבת וכל האילנות בספק שלא יתלשו מן הארץ וכן ראה דליקה שנפלה בעירו וטליתו הוא בספק שריפה ואמר אלו יהיו קרבן אם אינן נקצצות וטלית תהיה קרבן אם אינה נשרפת דהוי כמו נדרי שגגות דאדעתא דהכי אקדשינהו שהיה סבור שאי אפשר להיות נצולין ולא גמר בלבו להקדישן קא משמע לן דדברים שבלב כי הני דלא מוכחי לא הויין דברים:

# ר''ן נדרים דף כ''ג א'

כיון דאמר כל נדר וכו' לא שמע ליה ולא אתי לגביה למיכל בהדיה - לפי שכבר יודע המזומן שאין נדר חל עליו שכבר בטלו המזמן ובדין הוא דהוה מצי לשנויי דאמר מדיר בחשאי כדי שלא ישמע המודר אלא דאכתי לא אתיא ליה מתניתין שפיר דכיון דקתני אף הרוצה משמע דהא נמי משום נדרי זרוזין מותר ולאו משום תנאי שהתנה וא"כ מאי אף ועוד דאי בכי האי גוונא עסקינן היכי תני ובלבד שיהא זכור פשיטא שהוא זכור שהרי בשעת הנדר הוא מתנה.

# רא'ש נדרים פ''ג סי' ד'

גמ' מאי קאמר כיון דאמר כל נדר שאני עתיד לידור הרי הוא בטל לא שמע ליה ולא אתי בהדיה וא"ת מאי קשיא ליה לימא שביטל בלחש כדי שלא ישמע חבירו ופי' הר"ר אליעזר ממי"ץ דאם ביטל בחשאי אין ביטולו ביטול כיון דנדר בסתם אף על פי שחשב בלבו שנדר על דעת תנאו הוו דברים בלב ולא מוכיחים ולא הוו דברים אבל אם ביטל בפרהסיא הוו דברים שבלב דמוכיחין ומועלת מחשבתו לבטל הנדר הלכך פריך הש"ס לא שמע ליה ולא אכיל בהדיה

# ר''ן ריש מס' פסחים

ומהו ענין בטול זה מוכח בגמ' (שם) גבי הא דאמרי' הבודק צריך שיבטל דביטול מדין הפקר הוא והיינו דמייתינן עלה (שם) ההיא דסופי תאנים דההיא מתורת הפקר נגעו בה ואף על גב דהפקר כי האי גוונא לא מהני דודאי מאן דאמר בנכסי דידיה דלבטלו ולהוו כעפרא לא משמע דהוי הפקר ותו דבגמ' אמרי' מבטלו בלבו ובודאי דלענין הפקר ממונו הפקר בלבו לא מהני דדברים שבלב אינם דברים ותו למאן דאמר התם בנדרים (דף מג א) אליבא דר' יוסי דהפקר כמתנה מה מתנה עד דאיתיה ברשות זוכה לא נפקא מרשות נותן ה"נ בהפקר וכיון שכן בטול חמץ לר' יוסי היכי מהני מדין הפקר והא לא אתי לרשות זוכה אלא היינו טעמא משום דנהי דמאי דהוי ברשותיה דאיניש לא מצי מפקר ליה כי האי גוונא חמץ שאני לפי שאינו ברשותו של אדם אלא שעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו ומש"ה בגלויי דעתא בעלמא דלא ניחא ליה דליהוי זכותא בגוויה כלל סגי ומהני אפילו לחמץ ידוע כדאמרי' במוצא גלוסקא יפיפיה דדעתיה עלויה ובתלמיד היושב לפני רבו ונזכר שיש לו עיסה מגולגלת בתוך ביתו כדאיתא בגמ' (ד' ז א) ותנן נמי לקמן בפ' אלו עוברין (ד' מט א) ההולך לשחוט את פסחו וכו' ונזכר שיש לו חמץ בתוך ביתו אם יכול לחזור ולבער ולחזור למצותו יחזור ואם לאו יבטל בלבו:

# מאירי ב''ק דף מ''ז א'

חכמי הצרפתים מוסיפין בה שלא נאמר כן אלא בשהמוכר מכיר אח הלוקח שאם לא היה מכירו אף הוא יכול לומר לא הייתי יודע שלחרישה אתה מבקשו ואין הדברים נראין שאם כן כשהקשה בכאן נחזי אנן אי גברא דזבין לרידיא וכו' היה לו לומר בשאין מכירין זה את זה ומ"מ יראה לי לדבריהם שלא רצה לתרצה בדבר שאינו מצוי ומ"מ חכמי הדורות שלפנינו העמידוה אף בשאין מכירים הואיל והדבר ידוע לכמה בני אדם הרי הוא כמוסר מודעא שלחרישה קנאו והביאו ראיה לדבריהם ממה שנאמר במסכת קדושין מ"ט ב' באחד שמכר נכסיו על דעת שיעלה לארץ ישראל ולא פירש כן בשעה שמכר ולסוף לא עלה ורצה לבטל את המכר ולומר שעל דעת כן מכר והעמידו את המכר מטעם דברים שבלב אינן דברים הא אם היו דברים היה המקח בטל אף על פי שהדבר נעלם מן הלוקח ולדעת קצת מפרשים אין כאן ראיה שאף בזו הם אומרים שלא אמרו לדקדק ממנה שאלו היו דברים המקח בטל אלא בשידע הלוקח שהיה הענין כאלו התנה כן ללוקח ואפילו נודע דעתו לרוב העולם הואיל ולא נודע ללוקח אנו מעמידין את המכר ומ"מ נראה לי כדברי הראשונים שכל שהולכין בו אחר כונת הלב כגון שמע ומת בנו וכיוצא בו על הדרך שיתבאר במקומו על אותם שאומרים עליהם בדברים שבלב שהם דברים אין מחלקין בין שנודע ללוקח בין שלא נודע הואיל ונודע לרוב העולם וכן עיקר:

# מרדכי כתובות סי' רנ''ד

**ולא התנה בפירוש ודוקא במקרקעי אבל במטלטלי ספק הוא ואין מוציאין מיד הלוקח כך מצאתי בספר החכמה משם פי' ר"ח בפרק האומנין ער"פ אף על פי ויש דברים שאין מועיל בהן גילוי דעת עד שיתנה כגון אם היה מוכר מלבושיו אדעתא למיסק לא"י דזהו דבר שאין דרך למכור אדעתא דהכי התם ודאי אין מועיל גילוי דעת דאל"ת הכי מעכשיו אין צריך שום תנאי אלא גילוי דעת ובכ"מ בעינא דומיא דתנאי בני גד ובני ראובן תנאי כפול אלא ודאי גילוי דעת לא מהני ויש דברים דאפילו גילוי דעת לא צריך כגון מברחת לעיל פרק האשה שנפלו וכן ההוא דפרק מי שמת הרי שהלך למדה"י ושמע שמת בנו כו' וכן בר"פ אף על פי שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה ורא"ם פי' בס"י דברים שבלב אינם דברים לבטל דברי פיו דכיון שמשמע דברי פיו בענין אחד ומחשבתו בענין אחר אף על פי שברור לנו שחישב בלבו לבטל דברי פיו בתר דברי פיו אזלינן וראיה לדבר שהרי התנאי שלא נעשה כדינו מטעם שאין כפול או מעשה קודם לתנאי או לאו קודם להן שלא נעשה כתנאי בני גד ובני ראובן אינו מבטל המעשה בין בגט בין בקדושין בין בדיני ממונות התנאי בטל והמעשה קיים אף על פי שברור לן ומוכיח הדבר שלדבר התנאי דיבר מאחר ששינה מדרך המבטלים בתורת התנאי אין מחשבתו כלום והיינו דתנן המוציא שט"ח על חבירו וכתב בבבל מעות בבל הם ויש דברים סתומים (\*שאין דנין) [\*\*שדנין] \*אותם כמפורש ואזלינן בתר מחשבה כמפורש שבאותו (דבר) לשון העולם מדבר סתם כדאמר הכא זבין ולא איצטריך ליה זוזי הדרי זביני ותנן נמי בנדרים נודרים להרגים ולחרמין ולמוכסין שהן של בית מלך כו' אף על פי שאינו של בית מלך ואמר בגמ' נשבע בשפתיו ומבטל בלבו אף על גב דדברים שבלב אינם דברים גבי אונסים שאני. הכי פירושו שסתם המוכרין משום צריכות זוזי מוכרים סתם ואין דרכם לפרש אם לא יצטרך למעות יבטל המקח והוי סתמו כפירושו והרגין וחרמין ומוכסין [נודרין] סתם וסתמא הן שלהם לאו ולאו שלהן הן שסתם המדברים להרגין כך דרכן ולאו משום דמחשבתם מבטל דבורם דלאו בדידיה תליא מילתא אלא בלשון העולם וסתם המדברים והמפרשים גבי אונסים שאני (\*התירו) [\*והתירו] משום אונס משתבש עפ"ב דקדושין ובפ"ג דשבועות:**

# הגהות אשרי ב''ב פ''ט סי' י''ח

כתב ריב"ם דגבי מתנה דברים שבלב דברים הן דהיכא דגלי אדעתא דלא יהיב מדעתיה לא הוי מתנה כגון גבי מתנתא טמירתא ושטר מברחת והכא הואיל ובחנם יהיב אי גלי דעתיה דלא ניחא ליה אפי' לא אמר בפירוש לא קנה אבל גבי מכר וקדושין אמרי' אינן דברים דלאו כל כמיניה לומר לא היה בדעתי אפי' איגלאי בדעתיה אם לא אמר בפי' אמרי' אגב דשקיל זוזי גמר ומקני. מא"ז:

# ראשונים ב''ב דף מ''ז ב' - מ''ח ב'

חידושי הרמב''ן

[דף מח עמוד א] יקריב אותו מלמד שכופין אותו. וקשיא חייבי חטאות אמאי אין ממשכנין אותן דהא משאמרו רוצים אנו ניחא להו, לא קשיא דהתם חמיר להו ואין צריך למשכנן דניחא להו דתהוי להו כפרה ומנפשייהו מביאין אותן. וקשיא אי הכי חייבי עולות נמי דהא אית להו כפרה בגוייהו כדאמרינן הכא ובמסכת זבחים (ו' א') נמי איתא, הא נמי לא קשיא דהא אמרינן התם מקיפיה מכפר מעיקריה לא מכפר, והכא הכי קאמרינן משאמרו רוצים אנו יהבו דעתייהו וגמרו דתהוי להו כפרה מקיפיה.

גט המעושה בישראל כשר ובכותי פסול. קשיא לן הכא והא רב הונא לא אמרו אלא במכר ובדשקיל דמי דהא תליוה וזבין אמר כדאמרינן לקמן. ושמעתי דאיהו מדמי לה להיכא דשקיל דמי הואיל ופטר נפשיה משאר כסות ועונה, וכן ההיא דלעיל דחייבי חטאות ואשמות כיון שכבר היה חייב להביא בנדר ונדבה כמאן דשקיל דמי דמי ליה. והא דאמרינן לאו מי איתמר עליה וכו' קשה לן עלה והא ההיא דרב משרשיא בריתא היא דהכי אסקינן בפ' המגרש, איכא למימר דרבי משרשיא ממלתיה דרב ושמואל איתותב אבל לא ממשנתינו, ורב ושמואל מימרא היא ומימרא לרב הונא לא סבירא ליה. וא"ת הא קיימא לן כרב הונא וקיימא לן דליתה לרב משרשיא. אין הכי נמי, אלא משמע דהשתא לא קא סלקא דעתך דבעינן דיהיב זוזא אלא הוה סלקא דעתך דהוא הדין היכא דלא יהיב, וכי אמרינן במסקנא מודה שמואל היכא דיהיב זוזי ואיגלי מלתא דרב הונא לא אמרה אלא בדיהיב זוזי, תו לא קשיא גיטי נשים ולא צריכנא לדרב משרשיא, דלא דמי לזביני אלא כדין דישראל, דכיון דדינא הוא דמי שקיל מינייהו, ואי נמי הדרינן למצוה לשמוע דברי חכמים.

חידושי הרשב''א

אמר רב הונא תלוהו וזבין זביניה זביני. השתא ס"ד דזבין בשטר בלחוד קאמר ובלא זוזי דלבסוף הוא דאמרינן דבדיהיב זוזי קאמר. ובדין הוא דליקשי ליה מדידיה דהא אמר רב נחמן אמר לי הונא גזלן שהביא ראיה אין ראייתו ראיה ואי בלא שטר קאמר מאי קמ"ל מתני' היא לקח מסיקריקון וחזר ולקח מבעל הבית מקחו בטל כדאקשינן לעיל. אלא דמעיקרא דייקינן בטעמיה ואקשינן עליה ולבסוף אסקינן דבדיהיב זוזי דוקא קאמר דאגב אונסיה וזוזי גמר ומקנה:

[דף מח עמוד א] אלא מסיפא וכן בגיטי נשים כופין אותו עד שיאמר רוצה אני. איכא למידק כיון דהשתא אסתבר לך דרב הונא אפי' בלא זוזי קאמר אמאי לא דחי ליה דלמא שאני הכא דמיפטר מינה משאר כסות ועונה ואגב אונסיה והרוחת שאר כסות ועונה גמר ומגרש. אלא מיהא שמעינן דשאר כסות ועונה לא חשבינן להו בהא לכלום לא לדידיה ולא לדידה, והיינו נמי בגט מעושה שלא כדין דפסול ולא אמרינן אגב אונסיה ושאר כסות ועונה דמיפטר מינייהו גמר ומגרש:

גט המעושה בישראל כשר. כלומר מעושה כדין. בבעל פוליפוס וחביריו, ובגוים פסול, וסופא דמתני' ובגוים חובטין אותו ואומרין לו עשה מה שישראל חביריך אומרים לך, וי"מ בגוים פסול אפי' חובטים אותו ואומרים לו עשה מה שישראל חביריך אומרים לך, וליתא דא"כ אמאי פסול דהכא נמי הא איכא משום מצוה לשמוע דברי חכמים שאין הגוים אלא כמקל ורצועה של דייני ישראל, ואף על פי שאמרה תורה לפניהם ולא לפני גוים לא להכותו ישראל קאמר אלא שלא לדונו הגוים. ותדע שהרי אמרו לפניהם ולא לפני הדיוטות ומי איכא למימר דבית דין מומחין הן בעצמן ילקו ולא על ידי שליח, ושליח ב"ד מומחה מי בעינן, אלא הכי קתני ובגוים פעמים כשר כיצד כשחובטין אותו הגוים ואומרים לו עשה מה שישראל חביריך אומרים לך והכין איתא בירושלמי ובתוספתא:

איתמר עלה הא אמר רב משרשיא דבר תורה אפילו בגוים נמי כשר ומה טעם אמרו פסול כדי שלא תהא כל אחת ואחת הולכת ותולה עצמה ביד גוים, איכא למידק והא אסיקנא התם דהא דרב משרשיא בריתא היא וגט המעושה בגוים פסול דבר תורה דגוים לאו בני עשויי נינהו דכתיב לפניהם ולא לפני גוים והכא הו"ל למינקט ההוא טעמא דקושטא דמלתא הכין הוא. וי"ל דלטעמיה דרב יהודה דקא מקשה מגט מעושה בגוים קא מתרץ ליה דרב יהודה מדמקשה הכין משמע דס"ל דגוים בני עשויי נינהו ולא אמרינן לפניהם ולא לפני גוים והילכך אמר דלמ"ד בני עשויי נינהו אה"נ אלא דגזרה היא דגזרינן שלא תהא תולה עצמה בגוים ומפקעת עצמה שלא כדין מיד בעלה וכדרב משרשיא:

[דף מח עמוד ב] ולא אמרן אלא דלא ארצי זוזי. יש מפרשים שלא חשש המוכר למנות המעות לדעת כמה הם מלשון המרצה מעות ליד האשה (ברכות ס"א א'), וכל שלא חשש המוכר למנות כמה הם גלוי דעת הוא זה שעדיין אינו מתרצה למעות. וי"מ מלשון אסור להרצות מעות כנגד נר של חנוכה (שבת כ"ב א') כלומר שלא ראינוהו מדקדק במעות אם יפות ואם רעות. ויש מפרשים שלא הרצה לו הלוקח מעות מיד אלא שאומר ליתן לו שזה כעין תלוהו ויהיב כל שלא נתן לו מעות מיד:

ואסיקנא והלכתא בכולהו קני. ודוקא בדלא מסר מודעא דאע"ג דידעינן באונסיה ואפי' כאונסיה דטאבי דתליה לפפי אכינרא אפ"ה אמרינן דאגב אונסיה וזוזי גמר ומקנה. אבל ידעינן באונסיה ומסר מודעא מקחו בטל וכדאמרינן לעיל מודה רבא היכא דאניס כמעשה דפרדיסא ואמרינן בסמוך נמי אמר ר' הונא אי לאו מודעא מאן דחתם אאשקלתא שפיר חתם, והיכא דבטל מודעא המקח מקח והמודעא מבוטלת, ומסתברא שאם נאנס על ביטול המודעא ומסר מודעא אף על ביטול המודעא, אינו כלום, והוא דידעינן באונסיה דביטול המודעא. ואותן שכותבין בביטול כל מודעי ומודעי דמודעי עד סוף כל המודעות אינו כלום שאם ביטול אחד אינו מועיל כל שמונה והולך בטולין כמה אינן מועילין. ומסתברא לי דתקנת הביטול בפוסל עדי ביטול ויאמר והריני פוסל כל עדים שיאמרו שמסרתי מודעא על מכר זה שהרי שם אותם לגבי נפשיה כעדים פסולים וכענין שאמרו בנאמנות. ותלוהו ויהיב אם הכרנו באונסו מתנתו בטלה ואף על פי שלא מסר מודעא דתלוהו וזבין אמרו דאגב אונסיה וזוזי גמר ומקנה אבל תלוהו ויהיב לא, ומיהו אם קבל עליו את האחריות ושלא מתוך האונס מתנתו מתנה וכדשמואל דאמר בסיקריקון עד שיכתוב את האחריות:

דהא אשה כשדה זו דמיא ואמר אמימר תלוה וקדשה קדושיה קדושין, וא"ת והכא מאי זביני איכא והא לא קבלה זוזי, ואם תאמר משום שאר כסות ועונה דמתחייב לה, הא אמרינן לעיל דלא חשבינן להו כזוזי, יש מפרשים משום כסף קדושיה. ומכאן דקדקו דתלוהו וזבין אפי' בפחות מכדי שווי הקרקע זביניה זביני דהא אשה מתקדשת בפרוטה וחשבינן לה כתלוה וזבין וא"כ אף קרקע נקנה הוא בכל כסף הילכך אפי' תלוהו וזבין בפרוטה זביניה זביני, ועוד דהא כי אקשינן לדרב הונא מדמסיים רב ביבי קרקע אין לו מעות יש לו איצטריכינן למימר דמימריה דרב ביבי לא סבירא ליה לרב הונא ואם איתא מאי קושיא לימא דרב ביבי בשלא נתן לו כל דמי שווי הקרקע. ומסתברא לי שאין דברים אלו נכונים חדא דאנן דעתיה דמוכר אמדינן דאגב אונסיה זוזי גמר ומזבין הא בלא זוזי לא ותלוהו ויהיב אין מתנתו מתנה והיאך אפשר שיתרצה בפרוטה על קרקע שוה מאה מנה ודרכן של בני אדם להניח קרקע בחנם או ליתנו במתנה יותר ממה שיתנו אותו בפרוטה והיכן הוא רצויו של זה, ועוד כי סתם לקח מסיקריקון וחזר ולקח מבעה"ב מעט כסף הוא נותן לבעה"ב מפני שיש לו דין ודברים על השדה שכן דרכם של בני אדם וכדאמרינן (ל' ב') עביד איניש דזבין דיניה והיינו דקתני וחזר ולקח מבעה"ב ולא קתני וחתם לו בעה"ב ואפ"ה קתני מקחו בטל, והא דלא מתרצינן בדרב ביבי בדלא יהיב כדי שיווי הקרקע משום דרב ביבי מלתא פסיקתא קא תני קרקע אין לו מעות יש לו. וקא פסיק ואמר ואף על פי שמנה לו מעות ואפי' בשווי של קרקע אין לו קרקע, ומוטב לו לדחות מימריה דרב ביבי ולא לקבלה ולדחקה דלאו אחראין אנן לרב ביבי, דיהא רב הונא סביר כותיה, ואשה המתקדשת בפרוטה נמי לאו ראיה היא דכל אשה מתקדשת היא בכך ואפי' בנתיה דר' חייא (קדושין י"א א') מתקדשות בפרוטה והרי כל אשה כאלו דמיה קצובין לקנות לבעל בפרוטה, ותדע דאין מביאין ראיה מקדושי אשה לקניית קרקע שהרי האשה שאמרה סתם לשלוחה צא וקבל לי קידושין וקבל לה קדושיה בשוה פרוטה מקודשת ואלו שליח למכור קרקע טעה חוזר, וכן פשטה ידה וקבלה קדושין בלילה וכל כיוצא בזה מה שאין כן בקרקע, ואף על פי שאין אונאה לקרקעות התם במוכר מדעתו הא באונסין שאנו צריכין לרצוי מחמת מעות אין כאן מעות שיתרצו הבעלים בכך, ועוד נראה לי שאין הטעם בקדושי אשה משום כסף קדושיה שאם אתה אומר כן תלוה וקדיש בשטר א"נ בביאה מאי איכא למימר, ובודאי אמימר כל שקדשה קאמר בין בכסף בין בשטר בין בביאה. ותדע לך דהא רב אשי מודה נמי דמקודשת דבר תורה אלא דקנסינן ליה ומפקעינן לקדושין מיניה ואקשינן ליה תינח דקדיש בכספא קדיש בביאה מאי איכא למימר ופריק שויוה רבנן לבעילתו בעילת זנות אלמא אי לאו דבעילתו בעילת זנות מקודשת דבר תורה והיכן הן זוזיה והו"ל כתלוה ויהבה:

אלא מסתברא לי דטעמא דאשה משום דניחא לה דתיפוק עלה שמא דאישות וכדריש לקיש דאמר (כתובות ע"ה א') טב למיתב טן דו ולא למיתב ארמלו ואגב אונסה והנאה זו גמרה ומקניא נפשה דאנן סהדי דבכל בעל ניחא לה וכדאמרינן (שם) דשומשמנא גברא כורסיא בי חראתא רמו לה וכדריש לקיש, וא"ת א"כ מאי מייתי ראיה מינה לתלוהו וזבין דניחות נפשה הוה טפי מזוזי דהא לעיל אפילו מאן דס"ל דתלוה וזבין זביניה לאו זביני מודה בהא, וכדאמרינן דילמא שאני התם דניחא ליה דתהוי ליה כפרה, דילמא שאני התם משום דמצוה לשמוע דברי חכמים, הא ליתא דהתם ניחותא דכפרה וניחותא דמצוה איכא למימר דהויא טפי מזוזי אבל ניחות הנאה דגופה לא עדיפא לה מדמי גופה כנ"ל:

חידושי הריטב''א

מ"ט אילימא כל דמזבין וכו'. פי' השתא קס"ד דהא דרב(א) [הונא] אפילו בלא זוזי, וקשיא לי היכי לא אקשינן מדידיה דקאמר לעיל דגזלן אין ראייתו ראייה, וי"ל דדילמא אמוראי נינהו ואליבא דרב הונא ואידך עדיפא ליה לאקשויי, וכדמסיק דאוקי להא בדאיכא זוזי איתרצי לה ההיא דלעיל ממילא.

[דף מח עמוד א] דילמא שאני התם דניחא ליה דתהוי ליה כפרה. ויש מקשים מכלל דהא בבני כפרה מיירי כגון חטאות ואשמות וקשיא להו והא אמרינן (ערכין כ"א א') חייבי חטאות ואשמות אין ממשכנין אותם, ומתרצים דהכא בדאמידי, תדע דהא במסכת ר"ה (ו' א') תנינא לה' אלו חטאות ואשמות ואמרינן עלה ועשית אזהרה לבית דין שיעשוך והיינו בדאמידי, ויש מפרשים דאפילו בעולות איכא כפרה על הרהורי הלב ועל לאו שניתק לעשה כדאמרינן בספרי, וכל זה נכון אבל נראה לי שאין צורך דהאי קרא בדאפריש ולא אקריב כדאיתא בפרק קמא דר"ה, וכיון שכן לכל אדם כופין בו דאמיד ודלא אמיד.

וכן אתה אומר בגיטי נשים כופין אותו עד שיאמר רוצה אני. פי' באותם שכופין להוציא וזהו גט המעושה כדין שהוא כשר, ודייק בערכין (כ"א ב') ליתני עד שיתן מאי עד שיאמר רוצה אני דמבטיל למודעא, דייק מינה דאי מסר מודעא ולא ביטלה אף על פי שיאמר רוצה אני הגט פסול, אבל אם ביטלה אפילו מחמת האונס מהני בזה, ובזביני דעלמא אין ביטול מודעא מתוך האונס מועיל כלום, והיכא דביטלה אפילו ברצון ומסר מודעא על הביטול אין לו תקנה עד שיפסול על עצמו כל עדות וכל ראייה שיצא להפקיע מכירה זו, וגבי גט ליכא למימר הכי אלא יאמר שכל הדברים שהוציא בפיו לעולם בשום לשון לבטל כלום ממנו, שהוא מבטל כל מה שאמר, ואפילו אמר להם בפירוש במודעא שלא יועילו דבריו אלו מכל מקום הרי הוא מבטל כל דברים שהוציא בפיו, ועם כל זה אין סומכין עליו עד שישבע שלא נשאר עליו שום מודעא, ומודעא דגט שכתוב בה זכרנו וכו' אין ביטול מודעא כלום אלא באותם שכופין להוציא.

ובגוים חובטין אותו וכו'. הא פרישנא בדוכתה (גיטין פ"ח ב') דהיינו כשעושין על פי ב"ד של ישראל שאינם אלא כשלוחים שלהם וכשליח ב"ד המכה ברצועה והיינו דליכא לאקשויי לפניהם ולא לפני גוים לפניהם ולא לפני הדיוטות, וכן מפורש בירושלמי (גיטין פ"ט ה"י) ובתוספתא דבעושים מעצמם אפילו בגט מעושה כדין ושאומר עשה מה שתורתכם אומרת פסול, דגוים לאו בני עשיה נינהו ושלא כדעת קצת המפרשים.

הא איתמר עלה וכו'. הקשו בתוס' היכי מתרץ בדרב משרשיא דהא בדוכתה (גיטין פ"ח ב') איתמר עלה דבריתא היא, ותירצו דרב יהודה דמותיב מינה שלא כהלכה מותיב מינה דסבר דטעמא משום דלא גמר ומגרש ולפי דעתיה תריצנא כדרב משרשיא דאזל בשיטתיה דיליה, אבל אליבא דהילכתא אינו אלא משום דגוים לאו בני עשייה נינהו דלפניהם ולא לפני גוים אמר רחמנא.

ולשמואל דאמר אף בשטר לא קנה. וא"ת ומנא ליה דרב הונא אית ליה דשמואל, וי"ל דהכי אמר לימא דרב הונא לית ליה דשמואל והא הילכתא כשמואל בדיני, א"נ דהשתא מרגישין קצת מאי דאוקימנא לעיל כדשמואל.

דרב ביבי וכו'. פי' דכי אמר דמסיים בה רב נחמן לאו משמיה דרב הונא אלא משמיה דנפשיה בלחוד, ויש מקשין ולימא ליה דההיא דרב ביבי כשנתן מקצת מעות ולא כולן, ולמדין מכאן דמקצת כסף ככל כסף שאין אונאה לקרקעות, וזה אינו דההיא דמוכר ברצון נפשו אבל הכא הוה ליה תליוה וזבין שאין מתנתו מתנה, תדע דהא מדקתני לקח מסיקריקון וחזר ולקח מבעה"ב ולא קתני וחתם בעה"ב כדאמרינן בכתובות (צ"ה א'), מכלל דאיכא קצת מקח שנתן לו קצת דמים והכי אורחא דמילתא ואפ"ה מקחו בטל, ומאי דאמרי' דאשה כשדה זו דמיא ומדמינן לה בסמוך לתליוה וזבין דקביל זוזי, שתי תשובות בדבר, חדא דהתם קידושיה גומרים וכל אשה מקניא נפשה בשוה פרוטה מן הסתם ואפילו ברתיה (דר"ח) [דר' ינאי] כדאיתא בדוכתה (קדושין י"א א'), ועוד דאשה רוצה לינשא וטב למיתב טן דו וכורסייא בחרתא רמו לה (יבמות קי"ח ב'), והבעל חשיב לה כמעות יקרים, ואפילו קידשה בשטר או בביאה, ובענין קושיא לא בעי לתרוצי הכי משום דמעות דנקט נראה אפילו מעות גמורים [והיינו] דנקט אידך תירוצא דעדיף ליה למימר [מימרא] היא ומימרא (ד)[ל]רב הונא לא סבירא לי'.

[דף מח עמוד ב] דלא ארצי ליה זוזי. יש מפרשים שלא מנה הלוקח המעות מלשון המרצה מעות ליד האשה (ערובין י"ח ב') ולנר חנוכה (שבת כ"ב א'), ויש מפרשים שלא היה מדקדק בהם אם היו רעות מלשון מרצה מעות לשולחני (סנהדרין ס"ח א') ושני הפירושים נכונים.

והילכתא בכולהו הוה זביניה זביני. פי' בדאיכא כולי זוזי ואפילו בשדה זו ולא ארצי והוה ליה לאשתמוטי ומייתי ראייה לשדה זו מיהת מאשה ואידך מסברא דחי להו תלמודא, וכולהו בדלא מסר מודעה או דמבטיל מודעיה ברצון ואין עידי המודעא מעידים שהיה הכל באונס וכן פירשו חז"ל, ולענין מתנה כל שיש בה מודעא ואפילו שלא הכרנו באונסו או מודעא בלא אונס מתנתו בטלה, ומיהו אונס בלא מודעא אם כתב אחריות מדעתו מתנתו קיימת דומיא דגבי סיקריקון.

מאן דמקדש אדעתא וכו' כבר פי' בכמה דוכתי.

ותליוה לאיש וקדיש דבר פשוט הוא שאינו כלום שאין אדם קונה באונס, הרי הוא כתליוה ללוקח ולקח שאינו כלום אא"כ חזר ופרע המעות דאגב אונסיה גמר לקנות כיון שרואין שנותן דמים ולא כמי דשדי זוזי בכדי.

חידושי הר''ן

אמר רב הונא תלוה וזבין זביניה זביני - פי' קס"ד השת' דסבי' ליה לרב הונא דאגב אונסיה בלחוד גמר ומקני, וה"ה לתלוה ויהיב דמתנתו מתנה, והיינו דמקשי' מדתניא יקריב אותו ומגטי נשים דהוה לן למימ' דגט המעושה אפי' שלא כדין כשר דאגב אונסיה בלחוד גמר ומגרש, ומפרקי' הא איתמ' עלה אמ' רב משרשיא דבר תורה אפי' בגוים כשר כו', וא"ת והא אסיקנא התם בפ' המגרש דהא מרב משרשיא בריתא היא ודבר תורה בגוים פסול, י"ל דהתם לא אסיקנא הכי משו' דקשי' עליה מתני' וברית' אלא ממימרא דרב ושמו', וכיון שכן איפש' שרב הונא לא סבר לה כותיהו אלא כרב משרשיא דאמ' דבר תורה אף בגוים כשר, וכ"ת מ"מ קשי' הילכת' אהילכת' דקי"ל כרב הונא וקי"ל דלית' לדרב משרשיא, לאו קושיא היא דכיון דאסיקנא דרב הונא לא אמרה אלא היכא דאיכא זוזי, לא קשי' ליה מגיטי נשים כלל, דבגט ליכא דמים, אלא דבישראל כשר משו' מצוה לשמוע דברי חכמים דה"ל כדמי, אבל בגוים דליתיה לההוא טעמא פסול מן הדין וליתא לדרב משרשיא.

[דף מח עמוד א] מודה שמואל היכא דיהיב ליה זוזי - כלומ' ורב הונא נמי לא אמרה אלא היכא דאיכא זוזי, והיינו דנקט תלוה וזבין ולא נקט תלוה ויהיב.

[דף מח עמוד ב] והילכתא בכולהו הוו זביניה זביני ואפי' בשדה זו דהא אשה כשדה זו דמיא ואמ' אמימר תלוה וקדיש קדושי' קדושין - איכא מאן דמוכח מיהא דתלוה וזבין אפי' בפחות מכדי דמי הקרקע הוו זביניה זביני, דהא אשה מתקדשת היא בפרוטה ומדמי' לה לתלוה וזבין, וקרקע נמי כיון דאין אונאה לקרקעות כל דשקיל דמי גמר ומקני, והרשב"א ז"ל חולק בדבר, דכיון דבתר דעתיה דמוכר אזלי' דאמרי' דאגב אונסא דזוזאה גמר ומקני, מי איכא למימ' דמשו' פרוטה שנותני' לו מתרצה על קרקע של מאה מנה, ומקדושי אשה ליכא ראיה דכיון דכל אשה מתקדשת בפרוטה הרי נתן לה דמיה, דאשה בכל דהו ניח' לה דליפוק עלה שמא דאישות וכדאמר ריש לקיש טב למיתב טן דו מלמיתב ארמלו, ואגב אונסא והנאה זו דהויא כדמי ופרוטה נמי דהיינו דמי דידה דשקלא גמרא ומקניא נפשה, ותדע לך דלא דאמי אשה לקניית קרקע שהרי אשה שאמרה לשלוחה צא וקבל לי קידושין סתם וקבל פרוטה בקידושיה מקודשת ואלו שליח קרקעות אם טעה חוזר.

אי לאו מודעא מאן דחתם אאשקלתא שפיר חתים - מיהא שמעי' דאע"ג דאמרי' תלוה וזבין זביניה זביני כל היכא דמסר מודעא לא הוו זביני, ומי' אם בטל המודעא ואפי' מתוך האונס מסתבר' דמודעתו בטלה, דלא עדיפא בטול מודעא מאונס המכר עצמו, דאמרי' דאגב אונסא דזוזי גמר ומקני הכא נמי אגב אונסא דזוזי גמר ומבטל לה למודעא, ומי' אם מסר מודעא על כל בטולין שיבטל בכה"ג אין כל אותן הביטולי' כלום לפי שכבר מסר מודעא על כולן ואי איפ[שר] לבטל מודעתו, הילכך כל היכא דמסר מודעא על הבטולי' וידעי' באונסיה לא הוו זביני, וכן כת' הרמב"ם ז"ל בפ"י מה' מכירה, וכת' הרשב"א דתקנת דבר זה בפוסל עדי בטול שיאמ' הריני פוסל כל עדים שיאמרו שמסרתי מודעא על מכר זה, דשוינהו לנפשיה כעדים פסולים וכענין שאמרו בנאמנות, ואני אומ' שאם מסר מודעא אף על פסול עדים זה אכתי לא מהני שאף פסול זה מחמת אונסו הוא שפוסל וכבר קדם ומסר מודעא על זה, ולפי[כך] נ"ל דכל היכא דידעי' באונסיה ומסר מודעא על המכר ועל כל הבטולים שיעשה ואף על פסול עדים הרי המכר בטל ואין לו תקנה.

שיטה מקובצת

[דף מח עמוד א] ר"י מיגש

ולא אמרן אלא בשדה סתם. פירוש מדחזינן דבריר ליה הי ניהו שדה דמזבין ליה מכלל שדותיו ואינהו לא אניסי ליה מעיקרא אלא לזבוני שדה סתם מכלל דגמר לאקנויי אבל אנסוהו לזבוני שדה זו ממש לא הוו זביניה זביני דמאי הוה ליה למעבד. ובשדה זו נמי לא אמרן דלא הוו זביניה זביני אלא דלא ארצי זוזי כלומר לא עיין בהו אי טבי נינהו או לא כדאמרינן אסור להרצות מעות כנגד נר חנוכה דמדחזינן ליה דלא ארצינהו לזוזי מכלל דלא גמר לאקנויי אבל ארצי זוזי זביניה זביני דכיון דארצינהו הא ודאי קא גמר לאקנויי. והיכא דלא ארצי זוזי לא אמרן דזביניה לאו זביני אלא היכא דלא הוה ליה לאשתמוטי פירוש לממסר מודעה דמאי הוה ליה למיעבד אבל הוה ליה לאשתמוטי ולא אשתמיט מדלא אשתמיט מכלל דגמר לאקנויה. ואסיקנא והלכתא בכולהו הוו זביניה זביני אלא מיהו דוקא היכא דיהיב זוזי אבל אי לא יהיב זוזי זביניה לא זביני דהא תנן לקח מן הסקריקון וחזר ולקח כו' ואוקימנא בדלא יהיב זוזי דאמרינן עלה אמר רב לא שנו כו' ושמואל אמר אף בשטר לא קנה ואמרינן מודה שמואל היכא דיהיב זוזי וקיימא לן הלכתא כשמואל בדיני. ואיכא נוסחא דאית בהו הכי ולא אמרן אלא דלא ארצי ליה זוזי פירוש כלומר ולא אמרן אלא דלא יהבי ליה זוזי כדאמרינן המרצה מעות מידו ליד אשה לא ינקה מדינה של גיהנם. ואי קשיא אהאי גירסא דתנן לקח מן הסקריקון כו' ואוקימנא בדלא יהיב זוזי כדאמרן דשמע מינה דהיכא דיהיב זוזי הוא דקני והיכא דלא יהיב לא קני עד דכתב ליה אחריות כדשמואל והכא אמרינן דלא שנא ארצי ליה זוזי ולא שנא לא ארצי קני אלמא אף על גב דלא יהיב זוזי נמי קני. לא דמי דאלו התם לענין סקריקון היכא דלא יהיב זוזי לא קא יהיב כלל אלא בעידן זביני ולא בתר זביני ומשום הכי לא גמר ומקנה והכא לענין תלוהו וזבין אף על גב דלא יהיב זוזי בעידן זביני דעתיה דלוקח למיתן ליה לבתר זביני ואדעתא דהכי הוא דכפיה לזבוני ליה ומוכר נמי סמכא דעתיה דיהיב ליה זוזי בתר גמר זביני ומשום הכי גמר ומקנה ודייקינן לה להאי מילתא מדאמרינן הכא לענין לקח מסקריקון מודה שמואל היכא דיהיב זוזי דמשמע דהיכא דלא יהיב זוזי כלל לא בעידן זביני ולא לבתר זביני לא קנה והכא לענין תלוהו וזבין אמרינן בין ארצי ליה זוזי בין לא ארצי ליה דמשמע דבעידן זביני הוא דלא ארצי אבל בתר זביני מיהא יהיב. הר"י ן' מיגש ז"ל:

ר"י מיגש

נקטינן השתא. מהאי דינא דהיכא דיהיב ליה זוזי לא שנא בעידן זביני ולא שנא בתר זביני ולא שנא אנסי ליה לזבוני שדה זו ולא שנא לזבוני שדה סתם ולא שנא ארצינהו ולא שנא לא ארצינהו לא שנא הוה ליה לאשתמוטי לממסר מודעא ולא שנא לא הוי ליה לאשתמוטי בכולהו זביניה זביני כיון דשקיל זוזי ולא מסר מודעא אמרינן אגב אונסיה גמר ומקנה והיכא דלא יהבי ליה זוזי ואף על גב דלא מסר מודעא זביניה לאו זביני. ולענין מתנה דליכא זוזי למשקל היכא דידעינן דבאונס הוא שכתבה אף על גב דלא מסר מודעא נמי מתנתיה לאו מתנה דהא ליכא הכא זוזי למגמר ולקני. ולענין זביני דאי מסר מודעא אפילו שקיל זוזי זביניה לאו זביני דהא גלי אדעתיה דלא גמר לאקנויי מדאמרינן לעיל לא שנא דהוה ליה לאשתמוטי ולא שנא כו' מכלל דאי אישתמיט ומסר מודעא זביניה לאו זביני ואמרינן נמי טבי תלא לפאפי אכינרא כו' ואמרינן עלה אי לאו מודעא מאן דחתם אאשקלתא שפיר חתם. אלא מיהו דוקא באונסא דאנסי ליה אחריני הוא דמהניא כמעשה דטבי דתלי לפאפי אכינרא אבל אונסא דאתי ליה מחמת אונסא דנפשיה אף על גב דמסר מודעא זביניה זביני וההיא מודעא לא מהניא מידי והיינו דאמרי נהרדעי כל מודעא דלא כתיב ביה אנן ידעינן ביה באונסא דפלניא דלאו מודעא הוא ואמרינן ה"נ ודלמא שאני אונסא דנפשיה מאונס דאחריני אלמא כל אונסא דנפשיה קנו הלכך לא מהני ביה מודעא. והאי אונסא דאחריני דמהני ביה מודעא הוא דוקא היכא דאנסי ליה לזבוני ההוא ארעא אבל היכא דאנסי ליה לאיתויי זוזי ולא הוי ליה ואזיל וזבין ארעיה אף על גב דמסר מודעא נמי זביניה זביני מאי טעמא כיון דלא אנסי ליה לזבוני אלא לאיתויי זוזי מהיכא דמייתי ליתי הוא דאנסו ליה ואיהו כיון דלא הוו ליה זוזי (אלא) לאיתויי איצטריך לזבוני לה להאי ארעא הוה ליה נמי לענין זביני כאונסא דנפשיה דהא אלו הוי ליה זוזי לא הוה מזבן לה הלכך הוה ליה כמאן דאצטריכו ליה זוזי ולא הוה ליה ומחמת דלא הוה ליה אצטריך לזבוני לארעא דהא ודאי לענין זביניה דהאי ארעא אונסא דנפשיה הוא ולא איכפת לן אי גמר לאקנויי אי לא כדאמרינן ודלמא שאני אונסא דנפשיה מאונסא דאחריני אלמא אונסא דאחריני הוא דבעינן עד דגמר ומקנה אבל אונסא דנפשיה לא איכפת לן אי גמר ומקנה או לא אלא אף על גב דאנוס נמי זביניה זביני. עד כאן לשון הר"י ן' מיגש ז"ל.

יד רמ''ה

(קפא) אמר רב הונא תלויה וזבין זביניה זביני. מ"ט אילימא דכל דמזבין איניש אי לאו דאניס לא הוה מזבין, ואפילו הכי קא הוו זביני זביני. ודילמא שאני אונסא דנפשיה מאונסא דאחריני. אלא סברא הוא דאגב אונסיה גמר ומקני. וקיימא לן כרב הונא דהא איפסיקא הילכתא לקמן כותיה. ודוקא היכא דיהיב ליה זוזי והוא דלא מסר מודעא מקמי הכין כדבעינן למימר קמן.

[דף מח עמוד א] (קפב) תניא יקריב אותו מלמד שכופין אותו. יכול אפילו בעל כרחו ת"ל לרצונו, הא כיצד כופין אותו עד שיאמר רוצה אני. מ"ט ניחא ליה כי היכי דתהוי ליה כפרה וגמר ומייתי. וכן אתה אומר בגיטי נשים כופין אותו עד שיאמר רוצה אני, סבר מצוה לשמוע דברי חכמים וגמר ומגרש.

(קפג) מתיב רב יהודה גט המעושה בישראל כשר ובגוים פסול. אמאי התם נמי לימא אגב אונסיה גמר ומגרש. הא אתמר עלה אמר רב משרשיא דבר תורה אפילו מעושה בגוים כשר, ומה טעם אמרו בגוים פסול שלא תהא כל אחת ואחת הולכת ותולה עצמה בגוי ומפקעת עצמה מיד בעלה. וליתא להא דרב משרשיא. וכבר ברירנא לה בגיטין פרק המגרש את אשתו (דף פ"ח ע"א). וכי תימא מכל מקום קשיא שאני זביני דקא שקיל זוזי כדבעינן למימר קמן.

(קפד) מתיב רב המנונא לקח מסיקריקון וחזר ולקח מבעל הבית מקחו בטל. ואמאי לימא אגב אונסיה גמר ומקני. הא אתמר עלה אמר רב לא שנו אלא דאמר ליה לך חזק וקנה אבל בשטר קנה. ומקשינן ולשמואל דאמר אף בשטר לא קנה מאי איכא למימר. וכי תימא דילמא רב הונא כרב סבירא ליה. הא בהדיא אמרינן גבי שמעתא דגזלן שהביא ראיה אין ראיתו ראיה, דרב הונא לאפוקי מדרב הוא דאתא ולאשמועינן כדשמואל. וכי תימא הכא נמי דכתב ליה אחריות הא תליוה וזבין סתמא קאמר, דמשמע כסתם זביני דעלמא. ופריק מודי שמואל היכא דיהיב ליה זוזי דאגב אונסיה דזוזי דשקיל גמר ומקני.

ומקשינן ולרב ביבי דמסיים בה משמא דרב נחמן קרקע אין לו אבל מעות יש לו מאי איכא למימר. דהא התם דבדיהיב ליה זוזי עסקינן, מדקאמר אבל מעות יש לו ואפילו הכי קאמר קרקע אין לו. ופרקינן דרב ביבי מימרא הוא ומימרא לרב הונא לא סבירא ליה.

ושמעינן מינה דרב הונא לית ליה דרב ביבי, אלא כל היכא דיהיב ליה זוזי קנה. ואי לא יהיב ליה זוזי אף על גב דכתב ליה שטרא לא קנה עד שיכתוב אחריות, כדשמואל דקימא לן כותיה בדיני. וקיימא לן נמי כרב הונא דהא איפסיקא הלכתא בהדיא כוותיה לקמן. ושמואל ורב הונא לא פליגי אהדדי דהא בהדיא אמרינן דמודי שמואל היכא דיהיב ליה זוזי דקנה כדרב הונא. וכי קאמר שמואל אף בשטר לא קני עד שיכתוב אחריות בדלא יהיב ליה זוזי, וכי קאמר רב הונא זביניה זביני בדיהיב ליה זוזי.

[ומנא תימרא דרב הונא בדלא כתב ליה שטרא קני בזוזי גרידי. מדקאמר לעיל] והני מילי היכא דאמרי עדים בפנינו מנה לו אבל בפנינו הודה לו, אפילו מעות אין לו. כדרב כהנא דאמר רב כהנא אי לאו דאודי ליה הוה ממטי ליה ולחמריה לשהואן. ובהא ודאי איתא לדרב ביבי בדלא כתב ליה שטרא כפשטה, דהא כשאמרו עדים קאמר ועל פה משמע, דהוה שמעת מינה דאע"ג דבעלמא במקום שאין כותבין את השטר קני בזוזי גרידי, גבי גזלן לא קני [ומדלא אוקמה ככולי עלמא], אלא אצטריך לאוקמה בפלוגתא ש"מ דכי האי גונא נמי (אצטריך) קסבר רב הונא דקני. וההיא דאמרינן אליבא דרב הונא מודי שמואל היכא דיהיב זוזי דמשמע מודי ליה לרב דקנה בשטר, דשמעת מינה דאפילו יהיב זוזי נמי שטרא בעי. התם במקום שכותבין את השטר דכיון דאפילו ברצון לא קני עד שיכתוב את השטר כל שכן באונס. אבל במקום שאין כותבין את השטר כיון דבעלמא קני בזוזי גרידי גבי גזלן נמי קני. והאי דלא אוקימנא לדרב ביבי במקום שכותבין את השטר. משום דקשיא ליה מאי איריא גזלן אפילו כולי עלמא לא קנו. ועוד רישא דקאמר וכולן שהביאו ראיה ראיתן ראיה ומעמידין. שדה בידן אמאי מעמידין אלא לא מיתוקמא ליה אלא באנפא דקני בעלמא, דרב ביבי סבר גבי גזלן לא קני ואפילו בזוזי ובשטר ורב הונא סבר קני ואפילו בזוזי גרידי. ושמעתיה דרבא נמי גבי תליוה וזבין דיקא דסבר לפלוגי בה בכולהו הנך אנפי דפליג, ואלו בין היכא דכתב ליה שטרא להיכא דלא כתב ליה שטרא לא פליג. דשמעת מינה דבהאי אנפא לא שנא ליה בין גזלן לשאר אינשי, וכל שכן למסקנא דגמרא דמסיק בה והלכתא בכולהו זביניה זביני. והאי דלא אצטריך לפרושי בדיהיב זוזי, דסתם זביני בזוזי משמע. ועוד דמידי דלא קני בעלמא לא אצטריך לאשמועינן דלא קני בגזלן. תדע נמי דהא אשה לא שייך בה שטרא למכתב ליה לבעל, ואפילו הכי קא ס"ד דקידושיה קידושין. ואפילו לרב אשי דאמר באשה ודאי קידושיה לאו קידושי. טעמא דאפקעינהו רבנן לקידושיה מיניה הא לאו הכי הוו קידושי. והוא הדין גבי שדה במקום שאין כותבין את השטר דחד טעמא נינהו.

מיהו אפילו (לא) יהיב ליה זוזי וכתיב ליה שטרא נמי, הני מילי דאמר רוצה אני כדאוקימנא להא שמעתא בסוף פרק הכונס צאן לדיר (ב"ק דף ס"ב ע"א) דאיכא למימר דגמר ומקני. אבל לא אמר רוצה אני, כיון דאנן סהדי דאניס הוא ולא אמר מילתא דמוכחא עליה דגמר ואקני, לא הוו זביניה זביני. וכן אתה אומר בגיטי נשים כופין אותו עד שיאמר רוצה אני כדאיתא לעיל ואיתא נמי בערכין בסוף פרק האומר משקלי עלי (דף כ"א ע"א).

ואידי ואידי דלא מסר מודעא, אבל מסר מודעא אף על גב דאמר רוצה אני נמי לא כדבעינן למימר קמן.

(קפה) אמר רבא הילכתא תלויה וזבין זביניה זביני והני מילי בשדה סתם. כלומר שאנסוהו למכור שדה אחת מכלל שדותיו ובירר המוכר אחד מהן ומכרה, דכיון דהוה ליה לאשתמוטי מהאי באחריתי וחזינן דקפיד לזבונה להא ודלא לזבונה לאידך שמע מינה מגמר גמר ואקני. אבל בשדה זו, כלומר שאנסוהו למכור שדה זו ומכרה, לא אמרינן גמר ומקני דמאי הוה ליה למעבד. ובשדה זו נמי לא אמרן אלא דלא ארצי ליה זוזי. כלומר דלא ארצי ליה מוכר לגזלן זוזי דשקל מיניה למחזי אי טבי נינהו ואי לא. אבל ארצי ליה זוזי לא. דכיון דקפיד למשקל זוזי טבי ש"מ גמר ואקני ולא אמרן אלא דלא הוה ליה לאשתמוטי אבל הוה ליה לאשתמוטי מיניה ולא אשתמיט לא. ולא היא אלא לא שנא בשדה זו ולא שנא בשדה סתם לא שנא ארצי זוזי ולא שנא לא ארצי זוזי קנה.

ואסיקנא והלכתא בכולהו הוו זביניה זביני ואפילו בשדה זו, דהא אשה כשדה זו דמיא ואמר אמימר תליוה וקדיש קידושיו קידושין. רב אשי אמר באשה ודאי לא הוו קידושיה קידושין. מ"ט הוא עשה שלא כהוגן לפיכך עשו בו שלא כהוגן ואפקעינהו רבנן לקידושיה מיניה. אמר ליה רבינא לרב אשי תינח דקדיש בכספא דהפקר ב"ד הפקר, הילכך שוינהו רבנן להנהו מעות מתנה אי נמי כמאן דזכיא בהו מהפקר. קדיש בביאה מאי. אמר ליה שויוה רבנן לבעילתו בעילת זנות. כמי שלא בא עליה לשם קידושין אלא לשם זנות, דכל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש אדעתא דמקיימי להו רבנן לקידושיה, איגלאי מילתא למפרע דההיא בעילה בעילת זנות הואי.

וקיימא לן כרב אשי דאמר באשה ודאי לא הוו קידושיה קידושין. לא שנא קדיש בכספא ולא שנא קדיש בביאה וכל שכן בשטר דלא מטיא לה הנאה מיניה דאפילו מדאורייתא נמי כיון דאניסא לא הוו קידושי. אבל לענין מקח וממכר בכלהו הוו זביניה זביני, לא שנא בשדה סתם ולא שנא בשדה זו בין דהוה ליה לאשתמוטי בין דלא הו"ל לאשתמוטי בין ארצי ליה זוזי בין דלא ארצי ליה זוזי בכולהו קני. והוא דיהיב ליה זוזי ואמר רוצה אני. בין דכתב ליה שטרא בין דלא כתב ליה כל היכא דבעלמא כי האי גוונא קני הכא נמי קני כדברירנא לעיל.

וממאי דהאי ארצי זוזי ולא ארצי זוזי דקאמרינן לאו דלא יהיב ליה זוזי הוא. דהא רב הונא הוא דאמר תליוה וזבין זביניה זביני ואוקימנא בדיהיב ליה זוזי כי היכי דלא תיקשי דשמואל אדרב הונא, ואי אמרת דאפילו בדלא יהיב ליה זוזי קנה הדר קושיין לדוכתיה, ותו אי ס"ד דהאי דלא ארצי זוזי דקאמרינן הכא דלא יהיב ליה זוזי הוא, האי דלא יהיב ליה זוזי מיבעי ליה. ומאי שנא מעיקרא בשמעתיה דרב הונא דנקט לישנא דיהיב ליה זוזי, ומאי שנא הכא דנקט לישנא דארצי ליה זוזי. ועוד היכן מצינו לשון הרצאה שהוא לשון [נתינה] (כתיבה). אלא לאו שמע מינה דהאי ארצי ליה זוזי ולא ארצי ליה זוזי דאסיקנא דקני, תרווייהו בדיהיב ליה חמסן זוזי למוכר קאי. ומאי לא ארצי ליה זוזי דלא ארצי מוכר זוזי ולא עיין בהו אי טבי נינהו ואי לא אלא שקל מאי דיהיב ליה חמסן בין טבי בין תיקלי. דסד"א כיון דלא קפיד אזוזי לא גמר ואקני, קמ"ל דקני והאי ודאי הוא דמיקרי ארצויי זוזי כדאמרינן בפרק במה מדליקין (שבת דף כ"ב ע"א) אסור להרצות מעות כנגד נר של חנוכה. וכדאמרינן בפרק ארבע מיתות (סנהדרין דף ס"ח ע"א) הרבה מעות יש לי ואין לי שולחני להרצותן הכא נמי האי ארצי זוזי ולא ארצי זוזי דקאמרינן הכי משמע. ולעולם הוא דיהיב ליה חמסן למוכר זוזי, אבל לא יהיב ליה זוזי לא קנה עד שיכתוב אחריות.

והני מילי דלא מסר מודעא אזביני. אבל מסר מודעא אזביני, כגון דמסהדי עדים דאמר קמייהו פלניא אניס לי לזבוני ליה ארעאי וצריכנא לזבוני ליה אגב אונסא דאניס לי בכך וכך וכדו מוסרנא מודעא קדמיכון אהנהו זביני דמזביננא ליה דלכי יכילנא תבענא ליה בדינא, ואנן סהדי ידעינן ביה באונסיה דפלניא דנא, בין דאסהידן ליה בשטר בין בעל פה, מודעיה מודעא ובטלי זביני. כדאמרן בפירקין (דף מ' ע"ב) כל מודעא דלא כתיב בה אנן ידעינן ביה באונסיה דפלניא לאו מודעא הוא, ואוקימנא במודעא דזביני אלמא מהני מודעא לבטולי זביני, וכדאמרינן נמי לקמן אי לאו מודעא מאן דחתם אאשקלתא שפיר חתם.

ואי הדר בטליה למודעיה חזינא בה פלוגתא ביני רבואתא, איכא מאן דאמר דאע"ג דבטליה בעידן זביני דאניס הוי ביטול. דמדמי ליה לבטול מודעי דגט דאע"ג דכייפינן ליה עד דמבטיל ליה למודעי קמא הוי ביטול ומתכשר גיטא כדאיתא בערכין (דף כ"א ע"ב) והוא הדין גבי זביני, דכי היכי דכי לא מסר מודעא אמרינן אגב אונסיה גמר ומקני, כי מסר מודעא והדר בטליה למודעי נמי אמרינן אגב אונסיה גמר ומבטיל. ואיכא מאן דאמר דלא הוי ביטול אלא היכא דאיתברר דמדעתא דנפשיה בטליה לבתר דאסתלק אונסיה, ואי לא לא הוי ביטול. דכולה מילתא אונסא היא דאי לאו דבטיל הוה אניס ליה טפי, מידי דהוה אהודאה דקאמרינן אי לאו דאודי ליה הוה ממטי ליה ולחמריה לשהואן. וביטול נמי כהודאה דמי, דההוא דאניס ליה לזבוני אניס ליה לבטולי.

והדין הוא סברא דרבינו האיי גאון ז"ל דכתב בספר מקח וממכר (שער לא) דהיכא דמסר מודעא אזביני, אפילו פריש בשטר זביני דזבין ליה בדלא אניס וחתם ביה בביטול מודעי, ולא כלום הוא. דההוא אונסא דאנסיה אעיקר זביני הוא גופיה אנסיה לאודויי ליה במאי דבעי, ובמאי דמיבטלא אודיתיה בעיקר זביני מיבטלא אודיתיה בביטול מודעי. ואסתייע מדפלוג רבנן בין דאמרי עדים בפנינו מנה לו להיכא דאמרי בפנינו הודה לו, אלמא הודאת האנוס לא מיחייב בה כל עיקר. ועוד כתב דכי היכי דמודעא דזביני לא מיקיים עד דמתברר אונסיה כי היכי דאתברר מודעיה ה"נ לא מיבטיל עד דמתברר דאסתלק אונסיה כמה דאיתברר ביטול מודעי. ואף רבינו יצחק בעל הלכות נמי הכין סבירא ליה בתשובה (מ"א) ודחייה לסברא דמאן דסבר לדמוייה לגט. דשאני גט דמדינא מיחייב למיתב גיטא, וכי מעשינן ליה כדין קא מעשינן ליה מידי דהוה אחייבי עולות ושלמים. אבל זביני דלא מיחייב מדינא לזבוני, כי בטליה למודעי באונס לא הוי ביטול, ומסתברא כוותייהו.

מיהו צריכינן לברורה למילתא טפי כי היכי דתיסוק לן שמעתא אליבא דהלכתא. דטעמא דגט לאו משום דמיחייב מדינא למיתב גיטא בלחוד הוא, דאם כן למה ליה למימר רוצה אני וכי מסיר מודעא נמי למה לי ביטול, אלא משום דסבירא לן דאין האיש מגרש אלא לרצונו. ואף על גב דמיחייב מדינא לגרושי, אי לא מגרש לרצונו לא הוו גירושין. ואם כן כי היכי דגבי גט אף על גב דלא אמר רוצה אני אלא אגב אונסיה ולא בטליה למודעיה אלא אגב אונסיה, אמרינן לרצונו גריש ולרצונו בטיל. גבי זביני נמי אף על גב דלא זבין אלא אגב אונסיה ולא בטליה למודעיה אלא אגב אונסיה, נימא לרצונו הוא דזבין ולרצונו בטיל. ועוד כי אתינן לסיועיה לרב הונא מחייבי עולות ושלמים ומגיטי נשים. מאי שנא גבי חייבי עולות ושלמים דאיצטריך למדחא דילמא שאני התם דניחא ליה דתהוי ליה כפרה, וגבי גיטי נשים דילמא התם נמי סבר מצוה לשמוע דברי חכמים. לפרוך בתרווייהו מחד טעמא, דדילמא שאני התם דמדינא מיחייב לאיתויי האי קרבן ולמיתביה להאי גיטא. אלא טעמא דמילתא דכל היכא דכי כייפינן ליה כדין כייפינן ליה, כי עביד לרצונו הוא דעביד בין בחייבי עולות ושלמים בין בגיטי נשים. כדקאמרינן בהדיא בשמעתין גבי חייבי עולות ושלמים דניחא ליה דתהוי ליה כפרה, וגבי גיטי נשים נמי דסבר מצוה לשמוע דברי חכמים דגמר ומגרש והוא הדין נמי גבי ביטול מודעי, דכיון דלא מיקיים גיטא דאימסיר עליה מודעא אלא בביטול מודעי חד טעמא הוא. ואף על גב דאנן סהדי דלא גריש ולא בטיל אלא אגב אונסיה, יצריה בישא הוא דלא עבד אלא לאנסו, יצר הטוב שבו כי גריש וכי בטיל לרצונו הוא דגריש ובטיל. ואנן כי צריכינן לעשוייה למכפא יצריה בישא ליצריה טבא למיצת דינא הוא דאיצטריכינן, ולרצונו הוא כדברירנא בפרק המגרש. לאפוקי זביני דכיון דלא מיחייב מדינא לזבוני, כולה מילתא כי עביד באונס הוא דעביד. דנהי דכי לא מסר מודעא אמרינן אגב אונסיה וזוזי דשקיל גמר ומקני. מיהו כי מסר מודעא מעיקרא גלי אדעתיה דלא גמר ומקני לא אגב אונסיה ולא אגב זוזי. וכי היכי דאהני מודעא לגבי עיקר זביני דלא לימא אגב אונסיה גמר ומקני, אהני נמי גבי ביטול מודעיה דלא לימא אגב אונסיה גמר ומבטיל. ואף על גב דלא מסר מודעא אלא אעיקר זביני מסתמא כי מסר מודעא אכולהו חיזוקי דמיקיימי בהו זביני הוא דמסר.

וכי תימא אי הכי כי לא מסר מודעה נמי דקיימא לן דלא הוו זביניה זביני אלא היכא דאמר רוצה אני, וכי אמר רוצה אני נמי מאי הוה לימא אניס הוא דמאן דאניס ליה לזבוני אניס ליה למימר רוצה אני. שאני התם דמעיקרא לא מסר מודעה לעתיד. דאע"ג דמעיקרא הוה אמר איני רוצה דעתא באנפי נפשה הואי, דסבר דלעולם לא כאיף ליה אונסיה לזבוני. וכי הדר אגב אונסיה ואמר רוצה אני, דעתא אחריתי היא ואגב אונסיה גמר ומקני. ואמטול הכי לא הויא דעתא קמייתא מודעא לדעתא בתרייתא, דהא הדר ביה מקמייתא. אבל היכא דמסר מודעא לעתיד כולה חדא דעתא היא, דמעיקרא אסיק אדעתיה דכאיף ליה אונסיה לזבוני והוה דעתיה לזבוני ליה לפי שעה למדחא אונסיה אדעתא דכי יכיל קאים עליה בדינא, ואמטול הכי קדים ומסר מודעא אזביני. וכי היכי דמסר מודעא אזביני הכי מסר מודעא אביטול מודעי דמכלל אנפי דמיקיימי בהו זביני הוא. ועוד דכי היכי דאסיק אדעתיה דכאיף ליה לזבוני, הכי אסיק אדעתיה דכאיף ליה למעבד כל מידי דמיקיימי ביה זביני, וכי מסר מודעא אכולהו מילי דכייף ליה אונסיה בהני זביני קא מסר. ואפילו תימא דלא אסיק אדעתיה למימסר מודעא אביטול מודעי, כיון דמסר מודעא אזביני דעתיה אכולהו אנפי דמיקיימי בהו זביני ואפילו אביטול מודעי נמי קא מסר. והכי נמי מסתברא דאי לאו דאית ליה לנגזל תקנתא במודעא לא סגיא דלא הוו מתקני ליה רבנן תקנתא אחריתי, כי היכי דתקון גבי יאוש כדי דלא ליקני ובבעל חוב דלא ליגבי מן העידית משום חששא דאקפוץ ואלונו, וכל שכן בתליוה וזבין. וחס להו לרבנן גודרי פרצותיהן של ישראל למשבקה להאי פירצה בלא גדר. דאי לאו דאית לה תקנתא במודעא מעיקר דינא, לא סגיא דלא ליתקנו בה תקנתא דלא להוו זביניה זביני כלל דהוה מהניא בין לגופיה בין לממוניה. דכי הוה ידע אנס דלא הוו זביניה זביני לא הוה אניס ליה לזבוני אלא אי הוה גזיל לה מיניה הוה גזיל, ולכי הוה יכיל נגזל למכפייה בדינא הוה אזיל ומפיק לה מיניה. אלא על כרחין האי דלא עבדו בה תקנתא מטעמא דמודעא הוא, דכל היכא דאית ליה לנגזל תקנתא, למעבד לנפשיה לא עבדו ליה רבנן תקנתא אלא גבי אשה דאיסורא הוא משום פריצותא. אבל בזביני איבעי ליה לממסר מודעא, ואי לא מסר איהו דאפסיד אנפשיה.

והשתא דאמרת כל היכא דמסר מודעא אזביניה דאניס עלייהו, אף על גב דבטליה למודעיה באונס נמי ולא כלום הוא. לא מהני ביטול מודעי בזביני עד דמסהדי סהדי דידעי ביה בסילוק אונסיה. דאלו מחמת אודיתיה דמוכר אף על גב דלא אודי ובטיל אלא לזמן מרובה ולא כלום הוא. דלא עדיף מלוקח מסיקריקון דאפילו היכא דזבין מיניה לאחר שנים עשר חדש אף על פי שחזר ולקח מבעל הבית, למשנה ראשונה מקחו בטל. ואף על גב דלא איתחזק האי לוקח באונסא כלל, כיון דמכח סיקריקון קאתי יכיל בעל הבית למימר נחת רוח עשיתי לסיקריקון. וכ"ש לסיקריקון גופיה דאי בעי מיניה לבטולי מודעי או לקיומי זביניה ודאי עביד ליה נחת רוח. אלא לא משכחת לה דמהני ביטול מודעי בזביני, אלא היכא דמסהדי סהדי דאנן ידעינן ביה בסילוק אונסיה, ואף על גב דלא מפרשי מהיכא ידעי. מידי דהוה אעיקר מודעא דסגיא להו למכתב אנן ידעינן ביה באונסיה דפלניא אף על גב דלא מפרשי מהיכא ידעי. דמסתמא כיון דחתימי בשטרא אהאי לישנא, לא סגיא דלא ידעי בסילוק אונסיה מחמת דהדר אנס וציית דינא לכולי עלמא. אי נמי מחמת דחליש תוקפיה. אי נמי דהוה שכיח ליה לנגזל בי דואר דמסליק אונסיה דאנס מיניה, ולא (איזיל) [גזל] קא אכיל אלא אתפשר בהדי אנס לבטולי מודעיה או לקיומיה זביניה וקנו מיניה. אי נמי אודי ליה אודויי. דאי לא ידעי בסילוק אונסיה מחמת חד מהני אנפי ומאי דדמי להו, לא הוה להו רשותא למכתב הכין. ואף על גב דמסהדי דיהיב ליה זוזי אחריני לבטולי מודעיה, כל כמה דלא אסתלק אונסיה ולא כלום הוא דהא זביני גופייהו אף על גב דיהיב ליה זוזי ואמר רוצה אני לא בטיל מודעא בהכין.

וכי תימא אי ס"ד לא מהני ביטול מודעא דזביני אלא היכא דבטליה לבתר דאסתלק אונסיה היכי משכחת לה. אי בעידן זביני אכתי אנוס הוא כדאמרן. ואי לבתר זביני כי איסתלק אונסיה נמי מאי הוי, כיון דבעידן זביני אכתי לא בטיל מודעא ומקחו בטל ארעא בחזקת מוכר קיימא, והשתא דמבטיל ליה למודעיה לא קא מקני ליה ולא מידי. לעולם דמבטיל לבתר זביני, וכיון דבטיל כל מודעא דמסר אהנהו זביני כמאן דקיימינהו לזביניה דמי מתרי אנפי. חדא דכיון דקנו מיניה אביטול מודעא דמבטיל להו לזביני, כמאן דקנו מיניה דקיימינהו להנך זביני דמי. ועוד דכי בטליה למודעא, לאו מודעה בלחוד קא מיכוין לבטולי, אלא זכותא דאית ליה בההיא מודעא קא מיכוין לבטולי. כי ההוא דאמר להו אי לא אתינא מכאן ועד שלשים יום ליבטלן זכותאי, דאי בטלן זכותיה ממילא זכי חבריה. הכא נמי כיון דבטלה לזכותא דאית ליה במודעי, כי קאי בדינא אזביני על כרחיך בזביני דלא מסיר עלייהו מודעא הוא דדיינינן ליה, וממילא אוקימו להו זביני דלוקח. וקיימא לן תליוה וזבין [זבינא זביני] היכא דאודי ליה דלא מסר מודעא מקמי הכין, דהודאת בעל דין כמאה עדים דמי. דהא פסלינהו לסהדי דמודעא ואשתכח דליכא מודעא לבטולינהו לזביני, והוא דאודי לבתר דאסתלק אונסיה כדברירנא.

והשתא דאתברר דטעמא דמילתא גבי גט אף על גב דבטליה למודעיה מגו אונסיה הוי ביטול משום דעשויה כדין, וגבי זביני דלא הוי ביטול משום דאנסוה לזבוני שלא כדין. ש"מ דגט וזביני לענין ביטול חד דינא נינהו. דכל היכא דאנסוה כדין בין בגיטי בין בזביני, כגון היכא דקיימא לן דכופין אותו למכור, והוא הדין בדינא דגוד או אגוד ומאי דדמי ליה, אף על גב דבטליה למודעיה מגו אונסיה הוי ביטול, והוא דאמר רוצה אני. וכל היכא דאנסוה למיתב גיטא או לזבוני שלא כדין, לא הוי ביטול עד דמתברר דבטיל ברעות נפשיה לבתר דאיסתלק אונסיה.

והני מילי דאיתברר דאנסוה מעיקרא. אבל היכא דלא איתברר דאניס מעיקרא בעיקר זביני או בעיקר גירושין, אף על גב דלא איתברר דלא אניס בביטולה מסתמא הוי ביטול. והוא הדין גבי מתנה להני תרי אנפי בתראי, דאלו אנפא קמא דאיירינן בדאנסוה כדין לא משכחת ליה גבי מתנה.

והיכא דמסר מודעא אזביני ואביטול מודעי, והדר בתר הכין ובטליה למודעא דזביני ודביטול מודעי. אף על גב דמסר מודעא מעיקרא אביטול מודעי, בתר ביטול מודעי אזלינן דהיא דעתא בתרייתא כדברירנא בפרק המגרש (גיטין דף פ"ח ע"ב) וה"ה גבי גט ומתנה כל חד וחד כי דיניה.

ומסתברא דגבי מתנה אף על גב דלא מסר מודעא נמי, כיון דאיתברר דאגב אונסיה קא יהיב אין מתנתו מתנה. ודייקינן לה להא מילתא מזביני, דהא אפילו גבי זביני כי לא יהיב ליה זוזי לא קני וכל שכן מתנה דודאי לא יהיב ליה ולא מידי. וכי תימא מי דמי התם גבי זביני כיון דדעתיה למשקל מיניה זוזי, כל כמה דלא שקיל זוזי לא גמר ומקני. ואלו גבי מתנה כיון דלאו אדעתא דמשקל זוזי קא יהיב קני, דאגב אונסיה גמר ומקני. הא גבי גט אשה דלא שייכי ביה זוזי, ותנן גט מעושה בישראל כשר ובגויים פסול. דאי ס"ד אף על גב דלא מטיא ליה הנאה נמי גמר ומקני בגוים אמאי פסול. ואי משום דרב משרשיא הא אידחיא לה בגיטין בדוכתה (דף פ"ח ע"ב), ואסיקנא דגט המעושה בגוים אפילו עשיוה כדין נמי (כי פסיל) [מיפסיל] לכהונה משום דמיחלף (ד)בכדין דישראל. אבל שלא כדין דגוים אפילו ריח הגט אין בו. ואי ס"ד מדאורייתא כשר דאגב אונסיה גמר ומגרש, אפילו שלא כדין נמי להני. וכי תימא שלא תהא כל אחת ואחת תולה את עצמה בגוי ומפקעת עצמה מיד בעלה. תינח פסול דלא מציא לאינסובי ביה ולחומרא, אלא אמאי אינו פוסל בכהונה כיון דמדאורייתא גרושה היא היכי קיימי רבנן ושרו גרושה לכהן. אלא ודאי ש"מ דליתא לדרב משרשיא ובגוים מדאורייתא פסול, דלא אמרינן אגב אונסיה גמר ומגרש. הכא נמי גבי מתנה כיון דלא מטיא ליה הנאה מיניה לא קני. תדע נמי דהא סיקריקון כי הוה אניס לישראל לאו לזבוני ליה, הוה אניס ליה אלא למיתב ליה ארעיה במתנה הוה אניס לה. ואי אמרת כל היכא דלא מסר מודעא קני, כי לקח מסיקריקון וחזר לקח מבעל הבית אמאי מקחו בטל. אלא לאו ש"מ דכל היכא דלא שקיל זוזי אף על גב דלא מסר מודעא, נמי לא קני לה אנס לההיא ארעא ולא מאן דאתי בה מחמתיה לא שנא מכר ולא שנא מתנה. וכן הלכתא.

(קפו) ושמעינן מינה לענין קידושין דהיכא דתליוה ואיקדש ליה, אי נמי תליוה לגברא וקדיש, קידושיה לאו קידושי. כדרב אשי דאמר באשה ודאי קידושיה לאו קידושין, מ"ט הוא עשה שלא כהוגן לפיכך עשו בו שלא כהוגן ואפקעינהו רבנן לקידושיה מיניה. לא שנא קדיש בכספא ולא שנא קדיש בביאה, מ"ט שויוה רבנן לבעילתו בעילת זנות ולא הוו קידושי, וכל שכן היכא דקדיש בשטרא כדברירנא.

[דף מח עמוד ב] (קפז) טאבי תלייה לפפי אכינרא וזבין. חתם רבה בר רב הונא אמודעא ואשקלתא והוא ספר המקנה. ואסיקנא אמר רב הונא אי לאו מודעא מאן דחתים אאשקלתא שפיר חתם. רב הונא לטעמיה דאמר רב הונא תליוה וזבין זביניה זביני. איני והא אמר רב נחמן אמנה היו דברינו אין נאמנין. [מודעא היו דברינו אין נאמנין]. הני מילי על פה דלא אתי על פה ומרע שטרא אבל שטרא אתי שטרא ומרע שטרא. כלומר הני מילי היכא דמסהדי ביה במודעא על פה, דלא אתי על פה דמודעא ומרע שטרא דזביני דחתימי עליה מקמי הכין לשווייה עולה, דאעולה לא חתימי, אבל בשטרא היכא דחתימי אשטר מודעא מקמי דחתימי אשטר זביני, אתי שטרא ומרע שטרא. וליתא לדרב נחמן גבי מודעא כדבעינן למימר קמן.

וש"מ מהאי עובדא דכי אמר רב הונא תליוה וזבין זביניה זביני, דוקא היכא דלא מסר מודעא מקמי הכין. אבל מסר מודעא אזביני מקמי הכי, אפילו באפי הנך סהדי דזביני גופייהו מודעיה מודעא. דהא חתם רבה בר רב הונא אמודעא ואאשקלתא, וקאמר רב הונא אי לאו מודעא מאן דחתם אאשקלתא שפיר חתם.

ודוקא דלא הדר בטליה למודעיה לבתר דאיסתלק אונסיה [אבל בטליה למודעיה לבתר דאיסתלק אונסיה] זביניה זביני כדברירנא לעיל.

וכי מסר מודעא אזביני לא אמרן דלא הוו זביני, אלא היכא דאנסוה לזבוני. אבל אנסוה אזוזי ולא הוו ליה זוזי ואצטריך לזבוני, אף על גב דמסר מודעה נמי זביניה זביני דהא לא אנסוה לזבוני. אלא למיתב זוזי, וכי זבין הוה ליה כמאן דאצטריכו ליה זוזיה וזבין, דלאו אונסא דאחריני הוא ואף על גב דמסר עליה מודעא נמי לאו מודעא הוא.

עליות דר' יונה

אמר רב הונא תליוה וזבין זביניה זביני, וקיי"ל כר"ה דתלויה וזבין זביניה זביני אבל תלויה ויהיב לא קנה, ואפי' אם כתב לו אחריות נכסים, כיון שאנסוהו לכתוב לו אחריות נכסים לא קנה, שהרי מאונס שעבד לו נכסיו, והדעת מכרעת כן, וסוגיין נמי הכי מוכחא, דמקשינן על הא דר"ה, ולשמואל דאמר אף בשטר לא קנה וכו', ולא מוקמינן לה לדר"ה בשכתב לו אחריות נכסים כי היכי דמוקמינן לה אליבא דרב, דמהניא לרב כתיבת השטר אף על פי שאנסוהו על כתיבת השטר, מדקאמרינן גבי הא דרב הונא הא אתמר עלה אמר רב ל"ש אלא דא"ל לך חזק וקני, משום דרב ודאי ס"ל דאע"פ שאנסוהו לכתוב את השטר אגב אונסי' גמר ומקני דהא גבי לקח מסקריקון וחזר ולקח מבעל הבית, כמאן דאנסי בעה"ב על כתיבת השטר דמי דודאי הסקריקון יקפיד אם ישמע שזה מונע כתיבת השטר (דאמ' דודאי) מן הלוקח, שנראה שהוא מצפה שתחזור לו הקרקע, ואפ"ה קאמר רב דקנה כיון שכתב לו את השטר, אף על פי שהוא אנוס על הכתיבה, מיהו, כי א"ל לך חזק וקנה, דדיבורא דעלמא הוא, לא אמר' דגמר ומקנה, אבל לשמואל דאית לי' דאף בשטר לא קנה, ודאי היינו טעמא דקני בשכתב לו אחריות נכסים, משום דאמרי' לא הוי אנוס על כתיבת אחריות שהסקריקון לא הי' מקפיד אלו שמע שזה מנע ממנו שעבוד נכסיו שהרי הסקריקון לא גלה דעתו שהוא רוצה בשעבוד נכסיו, אבל אם אנסוהו לכתוב אחריות נכסים, ודאי לא קנה, כמו שלא קנה בכתיבת השטר בלא אחריות נכסים כי מה טעם יש להפריש ולחלק בין כתב לו את השטר ובין כתב לו אחריות נכסים, כיון שהכל מתוך האונס. והא דאמרי' לעיל לאפוקי מדרב דאמר אבל בשטר קנה קמ"ל כדשמואל דאמר שמואל אף בשטר לא קנה עד שיכתוב אחריות נכסים, לאו למימרא דגבי גזלן קני בכתיבת אחריות, שהרי אנוס הוא על אחריות, כיון שהגזלן אומר לו לכתוב אחריות, אלא גבי סקריקון הוא דמהניא כתיבת אחריות מן הטעם שפי'. מיהו אם בגזלן שאינו הורג נפשות על עסק ממון מיירי, אלא שהוחזק בגזלנות על שדה זו, ודאי כי היכי דאמרי' שאם הוחזק בגזלנות על שדה אחת יש לו חזקה בשדה אחרת, שאין יראין מפניו למחות אלא על אותה שדה שמסר נפשו עליה, ה"נ אין יראין מפניו למנוע ממנו שעבוד הנכסים, שהרי שעבוד הנכסים כשדה אחרת דמיא, הלכך אם כתב לו אחריות קנה, כנ"ב.

[דף מח עמוד א] גט המעושה בישראל כשר ובעכו"ם פסול. סיפא דמתני', ובגוים חובטין אותו ואומרין לו עשה מה שישראל חברך אומרים לך, ואפי"ה פסול. וליתא להאי פירושא, דא"כ אדמותיב ליה מדרב יהודה לר"ה מסיפא לסייעו מרישא דמכשר גט המעושה בישראל, וכ"ת התם היינו טעמא דכיון דמצוה לשמוע דברי חכמים גמר בלבו ומגרש, אם כן בגוים אמאי פסול כשחובטין אותו [והא] מצוה לשמוע דברי חכמים. אלא ה"פ, ובגוים כיצד כשר, כיון שחובטין ואומרין לו עשה מה שישראל אומרים לך, וכך מפורשת בהלכות מר יהודאי גאון ז"ל. וכן מוכיח בתוספתא דהכי תניא התם, ובגוים חובטין אותו ואומרים לו עשה מה שהשר פלוני הדיין אומר לך, אלמא במצות חכם ידוע מדייני ישראל הם חובטין אותו, אלמא כשר הוא כיון שהדיינין אומרים לו לחבטו. ובירושלמי גרסי', ואף על גב דאמרינן התם לענין עשוי גט בגוים לפניהם ולא לפני גוים, כיון שחובטין אותו על פי דייני ישראל לכופו שיעשה מה שישראל אומרים לו, לא הוי לפני גוים. וא"ת, תקשי לי' שלא כדין דפסול בין בישראל בין בגוים, י"ל, כיון דמסיק ואזיל מדר"ה דוקא בדיהיב זוזי קאמר אבל תלויה ויהיב מתנתו בטלה, מעתה גט המעושה שלא כדין, דין הוא שיהא פסול דהאי כמו תלויה ויהיב, אבל המעושה בדין כיון שמחויב בדבר הוי כמו זביני, ומ"ה קשיא לי' לרב יהודה, אמאי לא אמרינן בגט המעושה בגוים בדין דאגב אונסיה גמר ומגרש. ופרקינן הא אתמר עלה אמר רב משרשיא דבר תורה אף בגוים כשר כו', ולההיא לישנא דאמר בפ' המגרש בגט המעושה בגוים פסול דבר תורה דגוים לאו בני עשויי נינהו, דס"ל לפניהם ולא לפני גוים, מפרקינן נמי לר"ה דלא הוי כתלויה וזבין, דכיון דלאו בני עשויי נינהו הוי כמו שלא כדין שהוא כמו תלויה ויהיב. הא דמייתינן הכא הא דר' משרשיא ושבקינן אידך לישנא, אף על גב דמסקינן התם הא דרב משרשיא ברייתא היא. י"ל לטעמו של מקשה קא מקשינן, כדרב משרשיא דכיון שהיה מקשה מגט המעושה בגוים בדין, אלמא ס"ל דגוים בני עשויי נינהו, דאי לאו בני עשויי נינהו לא הוה קשיא לי' מידי, שהרי מעושה בגוים כמו גט המעושה שלא כדין הוי, ולפיכך תרצנו לדעת המקשה דדבר תורה גט המעושה בגוים כשר, דהוי כמו תלויה וזבין כיון דבני עשויי נינהו והרי הוא מעושה בדין, כן פירשה ר' יצחק זצ"ל.

[דף מח עמוד ב] ולא אמרן אלא דארצי זוזי. פי', שקבל המעות ולא מנה אותם, וכלישנא דאמרי' בעלמא אסור להרצות מעות כנגדה, אבל אם מנה המעות ה"ז חזקה שנתרצה במכר, ואית דגרסי דלא ארצי לי' זוזי, שלא היה מחזיר מעות הרעות להחליף ביפות.

דהא אשה כשדה זו דמיא ואמר אמימר תליוה וקדיש קדושיה קדושין. פי' דהוי כתליוה וזבין שהיא מוכרת לו עצמה בכסף. ואין לפרש משום דמתחייב לה בשאר כסות ועונה דבר תורה הוי כזביני דמי כיון דפטר נפשי' משאר כסות ועונה, ושמעינן מהכא לענין תליוה וזבין, דאע"פ שלא נתן לו דמים כפי שווי השדה כיון דאין אונאה לקרקעות ותורת מכר בכך מכרו קיים. ותו שמעינן לה, מהא דמקשינן לעיל על רב הונא מהא דרב ביבי דמסיים בה משמי' דר"נ, ולא משנינן דהא דרב ביבי בשלא נתן לו הדמים כשווי השדה, כנ"ב. והלכתא בכלהו הוי זביני אפי' בשדה זו.

מסקנא דשמעתין, בין בשדה זו בין בשדה סתם תליוה וזבין זביניה זביני, כיון שיש תורת מכר בקרקעות [אפילו] בפחות מדמיהן נמי כיון שקבל הדמים ולא נתן לו בלא דמים, היכא דלא אנסוהו על קבלת הדמים, ראי' לדבר מהא דאקשינן ולרב ביבי דקאמר קרקע אין לו אבל מעות יש לו מאי איכא למימר, ולא אוקימנא לה כגון שלקח הקרקע בפחות משויה. ותליוה וקדיש קדושיה לאו קדושין, הוא עשה שלא כהוגן לפיכך עשו לו שלא כהוגן. והיכא דתלויה וזבין ומסר מודעה בטלי זביני. ולענין גט מעושה בישראל כשר ובגוים פסול, ואפי' בדין, ובגוים חובטין אותו ואומרים לו עשה מה שישראל אומרים לך, פי' ובגוים כשר כדין כגון שחובטין אותו ואומרים לו מה שישראל אומרים לך, וכ"כ בה"ג. ולאפוקי ממאן דמפ' דאפי' חובטין אותו קאמר דפסול, ודוקא כגון שחובטין אותו במצות דייני ישראל ולא מעצמם, בתוספתא ובירושלמי גרסי', עשה מה שפלוני הדיין אומר לך, אלמא במצות הדיין חובטין אותו.

# ראשונים קידושין דף ב' ב'

חידושי הרשב''א

תנא האשה נקנית דמדעתה אין בעל כרחה לא. וא"ת אדרבה נקנית בע"כ משמע ותנן נמי היבמה נקנית דהיינו בעל כרחה כדתנן הבא על יבמתו בין באונס בין ברצון בין בשוגג בין במזיד קנאה, וי"ל דקונה משמע ודאי בע"כ אבל נקנית משמע בין מדעתה בין בע"כ ותפשת מועט תפשת ותפשת מרובה לא תפשת, א"נ איכא למימר דלאו משום קונה ונקנית קאמר אלא משום האשה דכיון דתנא האשה נקנית משמע שאין הקנין תלוי באיש אלא אף באשה אבל אי תנא האיש קונה הוה במשמע שהכל תלוי בו וכל שמקדש מרצונו ובעל כרחה מקודשת, וביבמה דקתני היבמה נקנית משום דאף לשון היבם קונה אינו מדוקדק בו משום דאף שלא לדעתו הוא קונה כדתני ר' חייא אפילו שניהן אנוסין קנאה משו"ה קתני נקנית כלומר נקנית ממילא שלא מדעת שניהם. וא"נ משום דתנא רישא נקנית תנא הכא נקנית כיון דקונה נמי לא שייך ביה, ויש מי שהקשה אפילו תניא האיש קונה היכי הוה ס"ד דנקנית בע"כ דהיכי מצינו מקנה בע"כ, ואישתמיטתיה תלוה וזבין זביני' זביני ותלוה וקדיש קדושיה קדושין דאגב אונסא דזוזי גמרה ומקניא נפשה כאמימר דאית ליה הכין בפרק חזקת (ב"ב מ"ח ב') והכא לאו בעל כרחה לגמרי קאמר אלא כה"ג, וקי"ל כרב אשי דאמר התם באשה אינה מקודשת דהוא עשה שלא כהוגן עשו לו שלא כהוגן, ודוקיא דהכא כרב אשי אתיא, ואמימר מתרץ לה כתירוצא קמא משום דתנא סיפא בדידה כנ"ל, והאיש שאנסוהו לקדש כתב הרמב"ם ז"ל קדושיו קדושין, והרב בעל העיטור כתב שאין קדושיו קדושין דתלוה וזבין אמרו תלוה וקני לא אמרו ונראין דברי הרמב"ם דאי אגב אונסי' גמר וזבין כל שכן דגמר וקני.

חידושי הריטב''א

ואיבעית אימא אי תני גבי קדושין האיש קונה הוה אמינא אפילו בעל כרחה. פי' כיון דתלי מילתא באיש. תני האשה נקנית מדעתה אין בעל כרחה לא. וקשיא להו לרבנן ז"ל והא קתני סיפא היבמה נקנית ואיתיה אפילו בעל כרחה, ומפרקי לה דקונה משמע בעל כרחה דוקא אבל נקנית משמע מדעתה ומשמע בעל כרחה, ובאשה דהוי תחלת קנין משמע מדעת [ו]סיפא דיבמה דזקוקה ועומדת משמע בעל כרחה, והנכון דגבי יבמה לא מצי למיתני האיש קונה דאם כן הוה משמע דבעינן דעתו מיהת ואנן אמרינן התם דאפילו שלא מדעת שניהם נקנית כדקיימא לן (יבמות נ"ד א' עי"ש) שאם נפל מן הגג ונתקע ביבמתו קנאה, ולהכי קתני נקנית דמשמע מאיליה.

ובסיפא דקתני וקונה את עצמה לא משמע לן אפילו בעל כרחו דהא לא אפשר דהא בדידיה תלה רחמנא כדכתיב ושלחה מלמד שאין האיש מוציא אלא לרצונו (עי' יבמות קי"ג ב'), ותו דהא קתני מיתת הבעל דלא שייך למימר בעל כרחו, וכיון דהכי הוא לא דק וקתני קונה את עצמה כיון דלא מצי למיתני קונה ומקנה. ובאידך פירקא דקתני האיש מקדש משום דלא אפשר למישמע בעל כרחה כדפריש הכא במתניתין, ותו דבלישנא דקנין הוא דאיכא למידק משום דאשכחן קנין דשדה בעל כרחו של מקנה דתליוה וזבין זביניה זביני (ב"ב מ"ז ב'), אבל קדושין לישנא דהקדש הוא ופשיטא מילתא שאין אדם מקדיש ממון חבירו בעל כרחו. ולא מצי למיתני הכא האשה מקנה עצמה דלא הוי לישנא תריצא דכתיב כי יקח ולא שתלקח אשה לאיש.

מאירי

ואם אנסו את האיש וקדש יראה לי גם כן שאע"פ שאמר רוצה אני הואיל ומתוך האונס אמר כן אין קדושיו קדושין וכן מצאתיה אחר כן לגדולי פרובינצה בחבוריהם ולא עוד אלא שלדעתי אף לדעת האומר בתלו את האשה וקדש שקדושיו קדושין התם הוא דשקלה זוזי וכל שיש שם נתינת מעות אנו אומרים אגב אנסי גמר ומקני כמו שאמרוה בתלוה וזבין ותלוה וזבין אמרו תלוה ויהיב לא אמרו שבמתנה הואיל ואין שם מעות אינו גומר ליתן באונס אף באומר רוצה אני ואף כל שאנסוהו לקדש הואיל ואין כאן מעות אין קדושיו קדושין ומכל מקום יש אומרים שלא הצריכו נתינת מעות לגמר קנין אלא במקום שהמקנה מתחסר כגון מכירת קרקע אבל בקדושין שאין כאן חסרון ממון כל שאמר רוצה אני וגמר הוא לקנות או להקנות מקדשת וחסרון פרוטה ואיסור קרובות אינו קרוי חסרון לענין זה והרי בגיטי נשים באלו שכופין אותן להוציא מצינו שכופין אותו עד שיאמר רוצה אני ואף גדולי המחברים כתבו בהדיא שהאיש שאנסוהו וקדש קדושיו קדושין ונראה לי כעין סעד לדבריהם שהרי מצינו באונס שכופין אותו לכנוס ואף גדולי המגיהים ראיתי שמודים בה כשיאמר רוצה אני ומכל מקום יש לפקפק בה שאם האונס בא מצד האשה אף זה שלא כהוגן ואיפשר שמתוך שאין מצוי כלל לא כללוה בדין הפקעה והדברים סתומים ואין לנו בהם אלא לדון אחר המחמיר:

# ראשונים ב''ב דף מ' א' - מ''א א'

חידושי הרמב''ן

לא כתבינן מודעא אלא אמאן דלא צאית דינא. יש אומרים דבמודעא דגיטא ומתנתא פליגי, וקסבר רב יוסף אף על פי שמאמינים אותו וכותבין על פיו אף על פי שאין יודעין האונס משום דגלויי מלתא בעלמא הוא, דאי לא אניס למה ליה למיהב מתנתא ומיכתב גיטא וממסר מודעא, אפילו הכי אי האי גברא צאית דינא אמרינן ליה אי איתא דאניסת כדקאמרת תא קום עליה בדינא, מדלא קיימת עליה בדינא לאו מינס אניסת, ואביי ורבא דאמרי תרוייהו אפילו עלאי ועלך, דכיון דגלויי מלתא היא משום הך טענה לית לך למימר דלאו קושטא קאמרי דזמנין דלא מתרמי ליה ולא מכנפי בי דינא. ואחרים פירשו הא דרבה ורב יוסף בין בגיטא ומתנתא בין בזביני ודידעינן באונסיה, ואפילו הכי כיון דלא קאי בהדיה בדינא אמרינן ליה זיל לבי דינא, והוה ליה כמאן דיכיל לאשתמוטי מאותו האונס לעולם דמודעיה לאו מודעא דלאו אונס הוא, כדאמרינן בגיטין (נ"ח ב') כיון דאיכא בי דואר ולא אזיל אחולי אחיל. ואביי ורבא דאמרי תרוייהו כיון שאין ב"ד יכולין להצילו אלא מחמת שהוא צאית לדינא ואי בעי לא צאית אונס הוא. ולשון זה נ"ל.

ומיהו בגיטא ומתנתא דידעינן דאנסי ליה ליכא למימר דמנפשייהו נמי מיבטלן במוכחא מלתא בעלמא, ולא פליג רב יוסף עלה, אלא בכל מסירה דמודעא היא, בגיטא ומתנה בדלא ידעינן ובזביני אפילו ידעינן, ובין ללישנא קמא בין ללישנא בתרא שפירשנו הך מימרא דאביי ורבא אפשר לאוקמינהו בדגיטא ומתנתא, ולפיכך לא אקשינן עלה הא דאמר רבא לא כתבינן מודעא אזביני.

[דף מ עמוד ב] ודאקשינן והא אמר רבא לא כתבינן מודעא אזביני. פירשו כל רבותינו ז"ל שהיא מה שאמר לקמן (מ"ח א') הלכתא תלוה וזבין זביניה זביני. והוקשה לנו אי הכי מאי קושיא כי אמר רבא תלוה וזבין זביניה זביני ה"מ בשלא מסר מודעא אבל במסירת מודעא מודה הוא, שהרי רב הונא אמרה באותו הלשון עצמו והוא מריה דשמעתא ואעפ"כ במסירת מודעא מודה שהמודעא מבטלת המכירה (שם ב'). והרב רבי שמואל ז"ל פירש ואמר דלרבא אין כותבין, דאי בשדה זו בלא מסירת מודעא נמי, ואי בשדה סתם אף על פי שמסר מודעא נמי שהרי אין אונס בשדה זו שמדעתו בירר ומכרו. ותמהני דהא מעשה דפרדיסא שדה זו היא, ואם תפרש שאמר לו אם אין אתה מוכר לי שדה אחת משדותיך אמינא בזו לקוחה היא בידי, מ"מ כיון שבירר את זו ולא נאנס עליה מודעיה לאו מודעא היא לפי דברי הרב ז"ל, ועוד ותהוי נמי דבשדה זו בלא מסירת מודעא בטלי זביני, מי לא בעי מיכתב דאניס וידעינן באונסיה לבטולי לזביניה למחר וליומא חורא, דשמעתא דנהרדעי בין דבעית מסירת מודעא בין דלא בעית חד טעמא הוא, ועוד שאם כדבריו לדידן נמי בשדה סתם לא מהניא מודעא, ולא ראיתי לאחד מן הגאונים ז"ל שחלק בין שדה זו לשדה סתם.

ואיכא לפרושה הכי הא דאמרי נהרדעי כל מודעא דלא כתב בה אנן ידעינן באונסיה דפלניא לאו מודעא היא. פשיטא להו לרבנן דגמרא דלא אתו למימר דבעינן דלידעו האונס ולא כתבינן אפומיה דמוכר, דהא פשיטא היא דאי הכי כי מצטריך איניש זוזי ואיצטריך לזבוני נכסיה מבטל להו לזביני דמסר מודעא ואמר דאניס, אלא ודאי פשיטא דלאו כל כמיניה למימר אנוס אני, אלא הכי קאמרי כל מודעא דלא כתיב בה אנו יודעין שמחמת האונס מכר ולא נתרצה לו אינה מודעא, אף על פי שכתוב בה ראינו שאנסו למכור לו קרקעו שמא היה יכול לינצל מידו כשמכרו לו, ולהכי אקשינן מודעא דמאן אי דגיטא ומתנתא גלויי מלתא בעלמא היא, וכיון שאנסו כלל לאו כלום הוא ואפילו לא נאנס בפנינו נאמן לומר נאנסתי, ואי דזביני הא אמר רבא וכו', וכיון דלא כתבינן אלא במסירת מודעא למה לי כולי האי כיון דאניס קמן ומסר לן מודעיה ודאי בטילי זביניה. ודרבא ודאי היינו דפסק הלכתא תלוה וזבין זביניה זביני כל היכא דלא מסר מודעא, וכדאמר רב הונא דאיהו מרה דשמעתא אי לאו מודעא מאן דחתם אאשקלתא שפיר חתם.

ומפרקינן מודה רבא היכא דאניס כי ההוא מעשה דפרדיסא, כלומר ואפילו בלא מסירת מודעא נמי כתבינן, דכי אמרינן דבעי מסירת מודעא הני מילי כגון דאניס אונסא דגופיה או דממוניה למזבן ליה ההוא מידי ומחמת אונסא יהב ליה, דסברא הוא דאגב אונסיה גמר ומקני, אבל כי אניס ליה בכי האי גונא דטעין ואמר לקוחה היא בידי ודאי לא גמר ומקני והרי הוא כמי שצווח, דא"ל מאי זבני לך אי אנא לא זבניתה ניהלך דידך היא דאי כבשת ליה לשטר משכנתא לא מצינא לאשתעויי דינא בהדך, הלכך מעולם לא אמר רוצה אני שהרי הוא באונסו מתחלה ועד סוף ואף על פי שהוא אומר רוצה אני למוכרה לך, הלכך אי ידעינן באונסיה שלא היו לו לזה עדים והלה לא חזר והודה לו אף על גב דלא מסר מודעא נמי כתבינן, אבל היכא דאניס ליה אונסא דממונא אחרינא, ואפילו גזליה נמי ההוא מידי ובתר הכי זבניה ניהליה ושקיל מיניה דמי גמר ומקני, דמשום ההוא אונסא אחרינא דחמיר עליה הוא דגמר ואקני להאי מידי ובנייח נפשיה הוא דעבד, אבל היכא דליכא אונסא אלא מההוא מידי ולא מצי לאפוקיה מידיה לעולם מחמת דטעין לקוח הוא בידי לא הוו זביניה זביני, דמאי עבד, ולא משכחת לה אלא בכגון מעשה דפרדיסא.

נקטינן השתא להאי פירושא דלעולם זביניה זביני כל אימת דלא מסר מודעא בר ממעשה דפרדיסא, אבל אי מסר מודעא בכולהו לאו זביניה זביני, וכן דעת הגאונים ורבינו הגדול ז"ל.

וראינו לרוב המפרשים האחרונים ז"ל שפירשו מעשה דפרדיסא מסירת מודעא הוה בה, וכן כתב ר"ח ז"ל, ואם כן קשיא עלן למאי הילכתא אייתו מעשה דפרדיסא לימא מודה רבא היכא דמסר מודעא, ויש מי שאומר דלהכי אייתי ליה ללמדך דאונסא בהפחדה בעלמא הוא. וטעו בזה מפני שראו לר"ח ז"ל שאמר כן דמיהא שמעינן דאונס הפחדה שמיה אונס, והם סבורין שבא הרב ז"ל לפרש שלכך הביא כאן בגמרא מעשה דפרדיסא, וחס ושלום דודאי גמרא לאו להכי אייתי לה אלא לפרוקי קושיא הוא דאתא, ותו מאן דמקשה גופיה מאי קא קשיא ליה וכי לא הוה ליה לאסוקי אדעתיה דאנן בשמסר מודעא קאמרינן, ותו דאי משום הא לא איצטריך ליה, ומשנה שלימה שנינו (גיטין נ"ה ב') לקח מסיקריקון וחזר ולקח מבעל הבית מקחו בטל דאמר ליה נחת רוח עשיתי לסיקריקון, דומיא דלקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה, ומחמת יראה הוא דעבד, שכן פירוש משנתינו וכן פירשה רש"י ז"ל, ומשם היינו למדים דאפילו מחמת יראה מקחו בטל הואיל ומפחידו מי שסיפק בידו לעשותו, ואיברא משמעתין נמי שמעינן הכי ממילא. וללמדנו הדין כיוון ר"ח ז"ל כמו שכתוב בפירושיו, וכן נמי כתב רבינו הגאון ז"ל בספר המקח.

אבל פירוש השמועה כמו שפירשנו, ואם יש שמשיב עליך מלשון מודעא אי בלא מסירת מודעא היאך לשון מודעא חל עליו, אף אתה אמור לו אין לשון מודעא שמודיע לעדים אלא פירוש מודעא אונס ויסורין, כמו שכתוב ויודע בהם את אנשי סכות, וכן הודע את ירושלם, ואף יש לפרש כמשמעו כמו ידיעה, וכן מודע לאישה ידוע לאישה, אף בזה ידיעת העדים היא המודעא בין שידעו מעצמם בין שאחר הודיעם, ומפני שכל העדיות ראיה וידיעה הם, וזה ידיעה בלא ראיה שאינם יודעים אם גמר בלבו אם לא, לפיכך נקראת מודעא, והראשון שמענו ונכון הוא, ובספר מלחמות השם כתבנו דרך אחרת בהלכה זו והיא ארוכה וקצרה.

הא דאקשינן בהא שמעתא אי דגיטא ומתנתא גלויי מילתא בעלמא היא. איכא למידק עלה ובגיטא ובמתנתא למה לי מודעא דאונס, והא קיימא לן שאם אמר לשלוחו קודם שיגיע הגט לידה גט שנתתי לך בטל הוא בטל כדאמרינן בהשולח גט לאשתו (ל"ב א'). והרב רבי שמואל ז"ל כתב ודוקא מודעא שיש בה אונס אבל בלא אונס ואמר גט שאעשה לא יהא גט אין זה בטול דכיון דלא נאנס כלל אנן סהדי דגמר בלבו בשעת מעשה ולא מהני ביה בטול קודם כתיבה אלא א"כ בטלו אחר כתיבה, זה כתב הרב ז"ל. ולפי דעתי יפה כיוון, שהאומר גט שאני כותב לאשתי בטל הוא, למה יבטל, אם נאמר בטל שליחות של סופר ועדים, והרי כשחזר ואמר להן כתובו חזר ועשאן שלוחין וקיימא לן דאתי דבור ומבטל דבור, וכ"ש דגבי כתיבה דגט לא בעינן שליחות ממש כדמוכח בפרק קמא דזבחים (ב' ב') ובפרק המביא תניין (כ"ג א' עיין שם בדברי רבינו), ואם נאמר בטל הגט עצמו שיהא כחרס, והלא לאחר כתיבה נמי אינו יכול לבטל גט עצמו שלא יהא מגרש בו לעולם, דאמר התם בהשולח נהי דבטליה מתורת שליח גיטא גופיה מי קא בטיל וחוזר ומגרש בו, ואפילו אמר בפירוש קודם שבא ליד שליח אני מבטל הגט שלא יהא כשר לגרש בו לעולם לא אמר ולא כלום הואיל ונכתב כתקנת חכמים, וכן פרש"י ז"ל התם אבל הגט עצמו שהוא בעין אינו נפסל, משמע לעולם, והילכך אם באנו להשוות דין בטול גט דקודם כתיבה לשל אחר כתיבה אינו בטל שיהא פסול לעולם, ולאפוקי ממאן דמפרש דמסתמא לשליח הוא דקאמר ולא על הגט עצמו, אבל במפרש אפילו הגט נפסל.

ומ"מ יש להחמיר באומר גט שאכתוב בטל הוא, שבא לבטל שליחות סופר ועדים שיהא כאלו כתבוהו שלא במצותו דלא הוי לשמה ופסול, וכשחוזר ואומר כתובו מדעתכם משמע עד שיאמר חוזרני בי בבטול ראשון. והרב רבי משה הספרדי ז"ל כתב שאם אמר כל גט שאכתוב מכאן ועד עשרים שנה בטל הוא הרי בטל וזו היא מסירת מודעא על הגט, וזה ודאי אפשר דמסתמא נימא אנוס הוא בו, אבל אם פירש שאינו אנוס ומבטל, לפי (שיטתו) [שטתינו] כשר כדברי הרב רבי שמואל ז"ל.

עוד יש לחלק ולומר שאם אמר בטל הוא, מבוטל, אבל אמר אנוס אני בו אלמלא שנאמן הוא בכך היה הגט כשר שהרי לא בטלו בפיו, ואפילו חשבת ליה גלויי דעתא הא קיימא לן דלאו מילתא היא, וכ"ש דלאו גלויי דעתא הוא כלל, דכיון דלא אניס ליבטליה בהדיא, אלא רוצה הוא לגרש גרושין גמורין, ולקלקל עליה בלעז כדי לצערה הוא אומר, הילכך אין פסולו של גט אלא בשביל שהוא נאמן באונסו.

מדאמרינן לא מגבינן בה, נראה לי לדקדק מה שדן רבינו הגדול ז"ל שאם נתן לו מתנה מעכשיו ומחזיקו בה מעתה לא חיישינן בה למתנתא טמירתא, שהרי על כרחו גלויה היא שברשותו של זה היא והוא מגלה, לפיכך אמרו לא מגבינן בה כלומר שהנכסים ברשות נותן ואין מוציאין מידו, ולא משום ספק פסול המתנה אמרו כן.

ה"ג דאמר להו לא תיתבו בשוקי ובברייתא. כלומר ולא אמר להו אטמרו, ואיכא בינייהו סתמא, דהאי לישנא בתרא כיון דאמר להו בשוקי ובברייתא לא, היינו סתמא, דהא בבתים שבו משמע, ואפילו הכי פסילא. ור"ח ז"ל כתב הכי איכא דאמרי אמר רב יוסף דאמר להו לסהדי לא תיתבו בשוקי ובברייתא מאי בינייהו איכא בינייהו סתמא, דלא פריש לא אטמרו ולא לא תיתבו בשוקא ובברייתא. והוא קשה הא שמעתא טובא, דהני תרי לישנא דרב יוסף מחזו דסתמא כשרה היא, ופריש להו רבינו האיי ז"ל הכי, להאי לישנא דאמר זילו איטמרו מתחזי דבהאי לישנא אי פריש הכי מפסלא ואי לא פריש אלא אקני ליה סתמא כשרה, ולהאי לישנא דפריש לא תיתבו בשוקא ובברייתא ותכתבו לה, מכלל דכל מתנתא צריך למיתב [נ"א למיכתב] בשוקא וברייתא ולמיכתב לה ואי לא כתב הכי פסולה, אשתכח דללישנא קמא דרב יוסף סתמא כשרה וללישנא בתרא דרב יוסף סתמא פסולה, עד כאן.

ומקצת רבוותא ז"ל גרסי דלא אמר להו תיתבו בשוקי ובברייתא. ולא נהירא, דאם כן מאי בינייהו פשיטא דסתמא איכא בינייהו, דהא בלישנא בתרא אמרי מתנתא טמירתא כגון דלא אמר להו אלא סתמא אמר להו כתובו, ואיכא למימר מאי בינייהו לאו דוקא, אלא בעי לפרושי דפליגי בסתמא כדמשמע ובעי למפלג עלה לקמן בסמוך, וזו גרסת ההלכות.

ובמסקנא חיישינן למתנתא טמירתא בסתמא. ואיכא דאמרי דהנך שטרי דילן כיון דכתיב בהו בכל לשון של זכות אינהו כתבי ומפרסמי לה למילתא דמיפה כחו הוא, ולא סבירא לן.

והא דאמר רבינו בשם הגאון ז"ל בשכיב מרע דאמר לא תגלו הך תפקדתא אלא לאחר מיתה דלא הויא טמירתא, מצאתי דתניא נמי הכי בתוספתא (פ"ח) הכותב דייתיקי והיה מתיירא מן היורשין נכנסין אצלו כמבקרין אותו ושומעין דבריו מבפנים ויוצאין וכותבין מבחוץ.

ובתשובה לגאון ז"ל, בקנין לחודיה נמי אי אמר בשעת קנין דהא מתנת פרהסיא היא קני ואי לא אמר הכין חיישינן לסתמא, ורבינו חננאל ז"ל סמך עליו, ודברי הרב רבי יוסף הלוי ז"ל מטין כן.

חידושי הרשב''א

הא דאמרי רבה ורב יוסף לא כתבי' מודעא אלא אמאן דלא צאית דינא במודעא דזביני קאמרי דאילו בגיטא ובמתנתא גלויי מלתא בעלמא הוא ואפי' ידעי' באונסיה ולא מסר מודעא מתנתו וגטו בטלין וכדאמרינן לקמן בעובדא דההיא אתתא דאמרה אי כתבת לי כולהו נכסיך הוינא לך, אלא אינהו בזביני קאמרי וטעמא דידהו דכל דאפשר לסלוקי אונסיה בבי דינא ולא אזיל אנן סהדי דגמר ומקנה, ודמיא לההיא דאמרי' בפ' הנזקין (נ"ח ב') אין אנפירות בבבל דכיון דאיכא בי דואר ולא אזיל קביל קמייהו אחולי אחיל, והילכך אפילו מסר מודעא וידעינן באונסיה לא כתבינן ליה דאמרי' ליה אי אניס לך זיל לבי דינא דהא צאית דינא, ואביי ורבא אמרי אפי' עלי ועלך דדילמא לא אפשר ליה השתא למיזל ולמידן בהדיה קמי בי דינא והילכך אי מסר מודעא וידעינן באונסיה כתבינן, והא דלא אקשינן הכא ומי אמר רבא הכי והא אמר רבא לא כתבינן מודעא אזביני כדאקשינן בסמוך היינו משום דלא מפרשא מימרייהו השתא במאי אי דוקא בגיטא ומתנתא ואי נמי אפי' בזביני:

[דף מ עמוד ב] אמרי נהרדעי כל מודעא דלא כתיב בה ידעי' ביה באונסיה דפלניא לאו מודעא היא, מדקאמרי לאו מודעא היא ולא קאמרי לא כתבינן מודעא אלא במאן דידעינן באונסיה שמעינן מינה דס"ל לנהרדעי דאע"ג דלא ידעינן כתבינן סתם פלוני מסר מודעא בפנינו שפלוני אנסו בכך וכך למכור, דזמנין דאניס באנפי סהדי וליתנהו קמן השתא הילכך נכתוב ליה דמסר מודעא ולכי משכח סהדי דידעי באונסיה מבטל להו לזביני, והאי דקאמרי לאו מודעא היא לאו למימרא דלאו מודעא היא כלל אלא דלאו מודעא היא לבטולי זבינא בלא סהדי דאונסא קאמר, ולעולם כותבין אף על פי שאין מכירין, ואיצטריכי נהרדעי למימר הכין דלא תימא כל דנפקא מודעא אף על גב דלא כתיב בה ידעינן באונסיה סתמא דמילתא אמרי' חזקה אין העדים חותמין אלא א"כ ידעי באונסו וכדאמרי' (קנ"ה א') חזקה אין העדים חותמין על השטר אלא א"כ נעשה בגדול, אלא מימר אמרי האי ניתן ליכתב סתם אף על פי שאין מכירין ולפיכך אין מבטלין עד שיביא ראיה, ואפשר דאפי' למאי דאמרי' מודה רבא היכא דאניס, נמי מיכתב כתבינן כנהרדעי דלא פליג רבא עלייהו כלל, דאי לא תימא הכי אף אנו נאמר דלכי נפקא מודעא אף על גב דלא כתיב בה ידעי' באונסיה מודעא היא דחזקה על העדים שלא כתבו עד שלא הכירו וכמו שכתבנו, כנ"ל:

מודעא דמאי אילימא דגיטא ודמתנתא גלויי מילתא בעלמא, כלומר תלה אונסו בדבר ונמצא שאינו אפ"ה הויא מודעא דמ"מ ידעי' ודאי דמחמת אונס כתב דאי לא אמאי כתב והא דתלי אונסיה במידי דליתיה דילמא משום דלא בעי לפרסומי אונסיה והלב יודע מרת נפשו וכמעשה דההיא איתתא דלביה אנסיה כי היכי דלינסוב, וכן דעת מורי הרב ז"ל ועיקר:

אי דזביני והא אמר רבא לא כתבי' מודעא אזביני, כל המפרשים הסכימו דרבא לא אמרה כן בפירוש אלא מכללא אתמר מדאמר רבא לקמן תלוהו וזבין זביניה זביני דאגב אונסיה וזוזי גמר ומקנה, ובפי' שמועתינו זו רבו הפירושים והנכון בעיני כמו שפירשו קצת מגדולי המפרשים שהמקשה הזה היה סבור דרבא כללא קא כאיל דאגב אונסיה וזוזי גמר ומקנה ואפי' ידעי' באונסיה ומסר מודעא לא מיבטלן זביני הילכך לא כתבינן, ואהדר ליה דמודה רבא היכא דידעינן דלא גמר ומקנה ואכתי באונסיה קאי והיכי דמי בדמסר מודעא, והילכך אי ידעינן באונסיה ומסר מודעא כתבינן הא ידעינן ולא מסר מודעא לא כתבינן מנפשין, ולא אפי' בדאמר לן לבתר זביני ואי נמי בדמסר מודעא ולא ידעינן באונסיה לא כתבינן דאניס, וא"ת לפום האי פירושא מאי קא מייתי מעשה דפרדיסא דבההוא מעשה דפרדיסא מסירת מודעא לא הוה ביה ולא משום מסירת מודעא איבטילו זביני [נ"א אלא משום דקדם ויהבה לבנו קטן], ועדיפא מינה הוה ליה לאיתויי ולימא מודה רבא היכא דאניס כמעשה דטבי דתלייה לפפי אכינרא וזבין וחתם רבה בר בר חנה אמודעא ואאשקלתא, כבר תירץ הראב"ד ז"ל דהכא קמ"ל דאונס ממון כאונסא דמעשה דפרדיסא אונס הוא עם מסירת המודעא, ולא תימא דוקא אונס גוף ולא אונס ממון, ועוד שלא היה אונס מגולה אלא שהכמין לו עדים אחורי הגדר ושמעו שלא נתרצה למכור אלא בהכרח וכשיצאו ראו שכתב לו שטר מכר והחזיר לו שטר המשכונה או שקרעו כגון זה מעידים על אונסו ואם הלוקח מתהפך בתחבולותיו אין שומעין לו הכל לפי דעת השומעין, ועוד נלמוד מכאן כי ההכמנה כמסירת מודעא, ומדברי הרב ז"ל נראה דמעשה דפרדיסא שהביאו כאן אינו מעשה דפרדיסא (ב"מ ע"ב א') דנתנו לבנו קטן אלא מעשה אחר היה שהכמין לו עדים אחורי הגדר, והוא הנכון, ור"ח ז"ל כתב דמהא דפרדיסא שמעינן דמאן דמפחיד לחבריה במידי דיכיל למעבדיה כגון הפסדת ממון או הכאה כ"ש הכאת נפשו דאומר לו אי לא מזבנית לי כך וכך דאית לך עבידנא לך כך וכך, דאית להו לסהדי למכתב ליה מודעא בהאי ולפרושי בה ידענא ביה באונסיה דפלניא ואף על גב דלא עביד מאי דאמר ומדחיל ליה אלא כיון דאמר עבידנא ויכיל למעבד היינו אונסיה דמוכר וכל כה"ג כתבינן, ע"כ לשון הרב ז"ל:

איכא דאמרי אמר רב יוסף כגון דלא אמר להו לסהדי תיתבו בשוקא ובבריאתא, יש ספרים דגרסי הכי, ואינה מחוורת דא"כ מאי קא בעי מאי בינייהו ואמרי' סתמא איכא בינייהו, פשיטא ודבר ברור הוא ומפורש בלשון, וגירסת הגאונים ז"ל ופר"ח ז"ל יפה ממנה והכי גרסי' אמר רב יוסף כגון דאמר להו לסהדי לא תיתבו בשוקא, ופר"ח ז"ל משמיה דרבי' האי גאון ז"ל דלהאי לישנא דאמר זילו איטמרו מיתחזי אי פריש הכי מיפסלא ואי לא פריש אלא אקני ליה סתמא כשרה ולהאי לישנא דפריש לא תיתבו בשוקא ובבריאתא ותכתבו ליה דכל מתנתא צריך למיתב בשוקא ובבריאתא ולמיכתב לה ואי לא כתיב הכי פסולה, אישתכח דללישנא קמא דרב יוסף סתמא כשרה וללישנא בתרא דרב יוסף סתמא פסולה:

הא דאמרינן בענין ההיא אתתא דכתב לה כולהו נכסיה וכתב לה מתנתא טמירתא מקמי הכין ואתינן למיפשט מינה דהיא הויא מודעא לחברתה, אסיקנא דלא היא אלא מר ניחא ליה דליקני ומר לא ניחא ליה דליקני, והתם דלא קנתה היא משום דהתם מוכחא מילתא דמחמת אונסא הוא דכתב לה, ויש מפרשים דהתם בלחוד הוא דהויא מודעא משום דעובדא גופא מוכחא דאיכא אונס ומיהו אי לאו מתנתא טמירתא דבריה הוה אמרינן דהאי אונסא לאו אונס גמור הוא דאונסא דנפשיה הוא דאי בעי לא נסיב ולא כתיב ולא יהיב אלא גמר בליביה ויהיב אבל בדכתב ליה לבריה מתנתא טמירתא מתגלי אונסיה ומבטל ליה למתנתיה, אבל ר"ח ז"ל כתב לאו משום דכתב לבריה מתנתא טמירתא בטילת מתנתא דאיתתה אלא מתנתא דידיה איפסילא משום דגלי אדעתיה דאנוס הוא ולא ברעות נפשיה אקני לה:

חידושי הריטב''א

רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו לא כתבינן מודעא אלא אמאן דלא ציית דינא. ובסמוך אוקמינן במודעא דזבינא, ויש מפרשים דאפי' ידעינן באונסיה ומסר מודעא קאמר לה דכיון דאידך ציית דינא ודאי גמר ומקני אגב זוזי דאי לא אמאי מזבין, וכההיא דאמר בפרק הניזקין (נ"ח ב') אין אנפרות בבבל דכיון דאיכא בי דואר ולא אזיל אחולי אחיל, ואביי ורבא אמרי אפי' עלי ועליך כיון דידעינן באונסיה ומסר מודעא דדילמא לא יכיל השתא למיזל ולמקבל קמי בי דינא. ואחרים אמרו שלא אמרו רבה ורב יוסף אלא בדלא ידעי באונסיה דלא כתבינן על פיו כלל דודאי שקורי משקר כיון דאיכא דיינא והאי גברא ציית דינא, ואביי ורבא אמרי דאפילו בכי הא כתבינן כיון דלא כתבינן אנן ידעינן באונסיה, ואם דבריו אמת דאניס מהני ליה ואם אינו אומר אמת מודעא דכתבינן ליה בטלה מנפשה וכדפי' בסמוך מהא דנהרדעי כל מודעא דלא כתיב בה וכו', וזה נראה לי יותר נכון, וברור הוא.

אמרי נהרדעי כל מודעא דלא כתיב בה אנן ידעינן באונסיה דפלניא לאו מודעא היא, ואוקמינן במודעא דזביני ולישנא דנהרדעי מוכח דנהי דלאו מודעא היא מיכתב כתבינן ליה על פיו, דאי לא הוה להו למימר לא כתבינן מודעא עד דידעינן באונסיה, וכן בדין דכיון דאם איכתבה לאו מודעא היא דאם לא יברר אונסו לב"ד ליכא למיחש לב"ד טועין ומכתב כתבינן ליה כי אולי הוא אמת ויברר אונסו לפני ב"ד בעדי המכר או אחרים שירא למסור מודעא בפניהם.

[דף מ עמוד ב] מודעא דמאי. על כולה סוגיין פרכינן במאי עסקינן.

אילימא מודעא דגט ומתנה גילוי מילתא בעלמא היא. פי' ואפילו תלה אונסו בדבר ונמצא שאינו כן, הויא מודעא, דמ"מ ידעינן דלא ברצון נפשו עושה אלא דלא בעי לפרסומי אונסיה ולב יודע מרת נפשו, וכמעשה דההיא איתתא דליביה אנסיה כי היכי דלנסיב, וכל שיש הוכחה גמורה בגט ומתנה שאינו נותן בלב שלם אינו כלום.

אלא מודעא דזביני הא אמר רבא אין כותבין מודעא אזביני. פי' האי מימרא לא אשכחן לה לרבא בהדיא אלא משום דאמר לקמן (מ"ח א') תליוה וזבין זביניה זביני דאגב אונסיה גמר ומקני. ומיהו קשיא לי דהא לא אמר רבא אלא בשדה סתם אבל בשדה זו קאמר דזביניה לאו זבינא (ואפי' תימ') [וי"ל] דהשתא ס"ד דקאמר אפי' כשמוסר מודעא, והיינו דמהדרינן דמודה הוא כשמוסר מודעא דזביניה לאו זביני וכל דבר שיש גילוי דעת גמור שעומד עדיין באונסו כההוא מעשה דפרדיסא דאנן סהדי דלא גמר ומקני, דכי אמר תליוה וזבין דוקא כההיא שפודה עצמו מן האנס במכירה זו או שפודה דבר בדבר דאמרינן דגמר וזבין, אבל כשהאונס בדבר עצמו המכור ודאי לא גמר ומקני וזביניה [לאו זביני] היכא דמסר מודעא מיהא, וזה הפירוש נכון יותר מכל שאר הפירושים שנאמרו בזה.

והרמב"ן ז"ל היה מפרש דמודעא דאמר הכא אינה מסירת מודעא אלא לאונסיה מודעא קרי ליה מלשון ויודע בהם את אנשי סוכות (שופטים ח'), ולאו מדרבא גופיה פרכינן אלא ממאי דמסקינן לקמן (מ"ח ב') במימריה דאפי' בשדה זו תליוה וזבין [זביניה זבינא], ומהדרינן דמודינא אנן אמסקנא דרבא דהיכא דאניס כי ההוא מעשה דפרדיסא זביניה לאו זביני וכיון דכן כתבינן ליה מודעא, ופירוש זה דחוק הוא.

ובתוספות הענין יותר יפה בשם רבינו נתנאל (הרא"ם) ז"ל דודאי מדברי רבא דלקמן נילף דליכא למיכתב מודעא אזביני כלל, דאי בשדה סתם הוא הא ודאי אפילו מסר מודעא זביניה זביני כיון שלא אנסו על זה השדה כלל ומעצמו מכרו הלכך ליכא למכתב ביה מודעא לבטלה, ואם בשדה זו הא אמר רבא דבלא מודעא לא הוי זביניה זביני כיון דידע באונסיה, ואי איכא עדים דידעי באונסיה לא בעי מודעא ואי ליכא סהדי כתיבה לבטלה היא דכל מודעא דלא כתיב בה ידעינן באונסיה לאו מודעא היא, וא"כ על איזו מודעא דברו למעלה ואמרי אביי ורבא דכתבינן ליה אפי' עלי ועלך, ופריק דמודה רבא דכתבינן מודעא על כי ההוא מעשה דפרדיסא, שהיה (שוטם) [אומר] למוכר דכביש לשטר משכנתא והיה אומר כן בינו לבינו בלבד כדי שלא יהיו עליו עדים והנה עדי המכר לא ידעו בדבר ואולי לאחר שמכר יתברר הדבר כשיחזיר שטר המשכנתא או שלא קפיד (המוכר) מלהודות לו דסמיך דתלי וזבין זביניה זביני, ואילו (לא) מסר מודעא קודם לכן לא מהני זביניה, ובזה הפירוש עולה יפה שלא היה יכול להביא ענין מעשה דרב טבי דתליוה וכו' ולא לשום ענין אחר אלא זה, וזה הפירוש יותר נכון מכולם, ומעשה דההוא פרדסא מפורש בפרק איזהו נשך.

ולענין הילכתא כל מודעא דגט ומתנה מהני בגילוי מילתא ואפי' תלה אונסו בדבר ונמצא שאינו כן, ובזביני אי ידעינן באונסיה וכתבינן מודעא מהני ליה ואי לא לא מהני, (ובסתם) [ובשדה] סתם לעולם לא מהני ואפי' בדמסר מודעא, וכן הלכה.

האי מתנתא טמירתא וכו'. יש מדקדקין דלהכי נקט האי לישנא ולא אמר פסולה היא דאי אחזקיה נותן בארעא ואעיליה תמן ובתר הכי ערער אין משגיחין בה, ויש אומרים דשטר שיש בו קנין אין בו משום מתנה טמירתא, וליתא דהכא סתמא נקטינן כל מתנה טמירתא.

גירסת הספרים איכא דאמרי אמר רב יוסף דלא אמר להו לסהדי תיבו בשוקא וברייתא וכתבו ליה. ואינו נכון דא"כ מאי שיילינן מאי בינייהו ולישנא בתרא גופיה סתמא היא, והנכון כגירסת ר"ח דאמר להו לא תיתבו בשוקי וברייתא והשתא צריך לשיולי מאי בינייהו, ומתרצינן איכא בינייהו סתמא דאילו לישנא קמא דנקט דאמר להו בפירוש זילו איטמרו משמע הא לא אמר כן בפירוש סתמא כשר, אבל ללישנא בתרא דנקט אידך לישנא דא"ל לא תיתבו בשוקי שיש במשמע מכלל הן אתה שומע לאו אתא לגלויי לן אגב אורחיה למימר להו תיבו בשוקא עד שזה הוצרך לומר להני לשון זה לא תיתבו בשוקי כדעבדין במתנות דעלמא ושמעינן מינה דסתמא פסולה.

ולקמן שייל תלמודא סתמא מאי כלומר היכי הוי הילכתא, ואסיקנא דחיישינן, ודייקי רבנן מהאי לישנא שאם אין עוררין לא פסלינן לה, והרמב"ן פוסל אותה.

ואמרי רבוותא דבשכ"מ אין בו משום מתנתא טמירתא דאנן סהדי שאינו עושה מפני שאינו גומר ונותן אלא מפני שלא לפרסם צוואתו שלא יתקוטטו עליו חבריו אם ריבה לאחד ומיעט לאחד, ואומר מורי נר"ו ה"ה מתנת בריא שיש שם הוכחה שאינו עושה אלא להסתיר הדבר, ויש אומרים דמתנת מטלטלין ושטר אין בו משום מתנה טמירתא, ולא נהירא דסתמא נקטינן הכא כל מתנה הילכך במתנה דשטר חוב צריך למכתב בה לישנא דגלויא.

אומר מורי רבינו נר"ו שאם צוה לכותבה בכל לשון של זכות הרי הוא כאילו אומר תיבו בשוקי, ונראין דבריו כשהיא סתמא אבל כשאומר זילו איטמרו צריך תלמוד, וה"ר יונה אומר דבזמן הזה דרגילי למיכתב בשטרות מתנת פרהסיא כל שנטל קנין סתם על דעת המנהג נטל ויש להם לכתוב מתנת פרהסיא, ואם ערער לומר שמתנתו היתה למתנתא טמירתא ולכך לא פירש להם אין שומעין לו, וכן דעת מורי הרא"ה נ"ר.

ולא היא התם מוכחא מילתא דמחמת אונסא הוא דכתב לה. יש מפרשים דהתם בלא מתנתא דקטן מוכחא מילתא דמחמת אונסא כתב כדי שתנשא לו ובמתנה באונס כל דהו סגי ולא עשה המתנה לבנו קטן אלא כדי להבריחו מעליו, ואחרים פירשו דלעולם כל היכא דלא מוכחא מילתא [בעינן מודעא] דמתנתא טמירתא +א"ה אולי צ"ל כך. בעינן מודעא והא דיהב לבריה במתנתא טמירתא.+ [לא חשוב כמודעא והיכא דמוכחא מילתא ואיכא נמי מתנתא טמירתא] חשוב כמודעא ותרוייהו הוצרכו, וזה יותר נכון דודאי בההוא מעשה לא היה הוכח גמור שתתבטל מחמתו ואולי רוצה לקנות אשה בכל נכסיו.

ומיהו מאן דאניס במכר ודאי ועביד קודם לכן מתנה גלויה כדי להפסיד לאחרון, צריך לברר אם קנה הראשון אם לאו, מי אמרינן כיון דסתמא יהיב ליה קנה דגבי קטן לא איבטילא אלא משום מתנה טמירתא ומתנה באונס שאינו ניכר (אמת) מודעא בעי, או דילמא כיון דידעינן שלא עשה אלא להפסיד לשני לא קנה הראשון כי לא גמר והקנה לו, ומסתברא דגמר והקנה שאל"כ היאך היה מבריח מן השני, (וי"ל) [ואין לומר] דכיון דאיכא הוכחה דאיכא צד אונס בשני הו"ל קמייתא כעין מודעא, הא ליתא דאי לאו מתנה גמורה היא לא הוה להו לסהדי למכתב סתמא, הילכך אם לא כתבה טמירתא או לא מסר מודעא עליה קיימת.

ובההיא מעשה דפרדסא דפרק איזהו נשך (ע"ב א') דאקנייה לבנו קטן סתמא לא פירש התלמוד במתנת קטן אי מהניא אם לאו, גם לא נתפרש יפה אם נתבטל המכר של אחריו מפני מתנת הקטן שהיתה קיימת שקדם לה או משום דהויא לה כעין מודעא, ולי נראה דהיינו משום דקנה, ומורי נר"ו פי' שם דקטן גופיה לא קנה, ועדיין צ"ע.

חידושי הר''ן

לא כתבינן מודעא אלא אמאן דלא צאית דינא - פי' בזביני וידעי' אונסיה דאלו בגיטא ומתנתא כיון דגלויי מילת' בעלמ' הוא אף על פי שתלה אונסו בדבר שאינו אינה מתנה, וכך כת' הרשב"א ז"ל בשם רבו הר' יונה ז"ל, וכך הם דברי הרמב"ם ז"ל בפ"י מהלכות מכירה שכת', אבל במתנה או במחילה אם מסר מודעא קודם המתנה אף על פי שאינו אנוס הרי המתנה בטלה שאין הולכין במתנה אלא אחר גלוי דעת של נותן שאם אינו רוצה להקנות בכל לבו לא קנה המקבל מתנה, וכן מוכיח עובדא דההוא גברא דאזל לקדושי אתתא בנהרדעא, דהוה סברי' מעיקר' למימ' דמתנת' טמירתא דבריה קשישא הויא מודעא למתנתא דאתתיה, והא התם ודאי לאו אונס גמור הוא, דאי בעי לא ליסב ולא ליתן, אלא ש"מ דכל שאנו רואין מדבריו שאינו נותן בכל לבו אף על פי שאינו אנוס בטלה מתנתו, דאיהו מהימן למימ' דלביה אנסיה ולא מדעתו הוא נותן, והילכך ודאי רבה ורב יוסף בזביני קאמרי דאע"ג דידעי' אונסיה ומסר מודעא לא כתבי' ליה, דכיון דאיפש' ליה לסלוקי אונסיה בבי דינא ולא אזיל אנן סהדי דגמר ומקני, דמיא לההיא דאמרי' בגיטין בפ' הנזקין אין אנפרות בבבל דכיון דאיכא בי דואר ולא אזיל אחולי אחיל, ואביי ורבא דאמרי תרויהו אפי' עלי ועליך - כיון שאין ב"ד יכולין להצילו אלא מחמת שהוא צאית דינא ואי בעי לא צאית אונס הוא, דלא דאמי לבי דואר דמצי כאיף ליה בעל כרחיה, הילכך הכא אי מסר מודעא וידעי' באונסי' כתבי' אפי' אמאן דצאית דינא, וא"ת אי בזביני עסקי' אמאי לא פרכי' הכא אדרבא ממימריה גופי דאמ' לא כתבי' מודעא אזביני כדפרכי' בסמוך, והוה עדיף טפי למפרך דידיה אדידיה י"ל משום דלא מפרשא ממריהו בהדיא אי דוק' בגיטא ומתנתא או אפי' בזביני.

[דף מ עמוד ב] כל מודעא דלא כת' בה אנן ידעי' באונסי' דפלניא לאו מודעא היא - כתב הרשב"א ז"ל דמדקאמרי' לאו מודעא היא, ולא קאמרי' לא כתבי' מודעא אלא אמאן דידעי' באונסיה, ש"מ דאע"ג דלא ידעי' כתבי' סתם, כלומ' פלוני מסר מודעא בפנינו שפלוני אנסו בכך וכך למכור, דזימנין דסהדי אחריני ידעי באונסיה, ואי לא מסר מודעא לא מיבטלי זביני, דקי"ל תלוה וזבין זביניה זביני כל היכא דלא מסר מודעא, הילכך כתבי' אף על גב דלא ידעי' וכי משכח סהדי דידעי להו לאונסיה מבטל לזביניה, וכי קאמרי נהרדעי לאו מודעא היא הכי קאמרי לאו מודעא היא הילכך לבטולי זביני בלא סהדי דאונסא, והוצרכו לומ' כן, כדי שלא תאמר דכיון דחתימי אמודעא דידיה חזקה לא חתמו אלא א"כ ידעו באונסו, וכדאמרי' חזקה אין העדים חותמין על השטר אלא א"כ נעשה גדול, קמ"ל דמימ' אמרי' האי ניתן ליכתב סתם אף על פי שאין מכירין, ולפי' אין מבטלין את המכר מחמת מודעא זו עד שיביא ראיה שנאנס.

אי דזביני הא אמר רבא לא כתבי' מודעא אזביני - פרש"י ז"ל דמכללא דההיא דקאמ' רבא לקמן תלוה וזבין זביניה זביני אתמר הא דהכא, ואף על גב דרב הונא דהוא מרא דשמעתא דלקמן מודה דאי מסר מודעא כתבי', סבירא דרבא מוסיף על דבריו הוי וסבי' ליה דאפי' מסר לא כתבי', ולא נתחוורו דבריו, דכיון דרב הונא דהוא מרא דשמעת' היכא דמסר מודעא מודה כאית' לקמן, מנלן דרבא לטפויי אמילתיה קאתי, אדרבה משמ' דלגרועי אתא דאמר ולא אמרן אלא בשדה סתם אבל בשדה זו לא, ועוד יש דברים אחרים בפירושו ז"ל שאין השמועה עולה בהם כהוגן, והנכון דכי פרכי' ואי דזביני האמ' רבא לא כתבי' מודעא אזביני הוה סבי' לן הכי מכללא דההיא דלקמן דאפי' ידעי' באונסיה ומסר מודעא לא מבטלי זביני אגב אונסא וזוזי גמר ומקנה ואהדר ליה דמודה רבא היכא דאניס כי ההוא מעשה דפרדסא כלומ' דכל היכא דלא גמר ומקני ואכתי באונסי' קאי וכגון דמסר מודעא כי עובדא דפרדסא כתבי', וא"ת א"כ למה ליה למימ' כי ההוא מעשה דפרדסא לימא מודה רבא היכא דמסר מודעא, י"ל אה"נ (דאע"ג) אלא אגב אורחיה קמ"ל דאונס ממון כעובדא דפרדסא אונס הוא כי מסר עליה מודעא, ולא תימ' דוק' אונס גוף ולא אונס ממון, וקמ"ל נמי שאע"פ שלא היה האונס ברור לגמרי אלא שהטמין לו עדים אחורי הגדר ושמעו שלא נתרצה למכור אלא בהכרח כגון זה מעידין על אונסו והכל לפי דעת השומעין, וכן כת' הראב"ד ז"ל, ולזה הסכים הרשב"א ז"ל, וכת' ר"ח ז"ל דמיהא דפרדסא שמעי' דמאן דמפחיד לחבריה במידי דיכיל למעבדיה כגון הפסדת ממון או הכאה כ"ש הכאת נפשו, דאומ' לו אי לא מזבנת לי כך וכך דאית לך עבידנא לך כך וכך, דאית להו לסהדי למיכתב ליה מודעא להאי ולפרושי בה ידענא ביה באונסיה דפלניא, ואף על גב דלא עביד מאי דאמ' ומחיל ליה, אלא כיון דאמ' עבידנא ויכיל למעבד היינו אונסו דמוכר וכל כה"ג כתבי', עכ"ל הרב ז"ל, והאי דינא נמי ממתני' דפ' הנזקין שמעי' ליה דתנן לקח מסקריקון וחזר ולקח מבעל הבית מקחו בטל, משו' דאמ' ליה נחת רוח עשיתי לסקריקון, כלומ' ומשום יראה עבד.

נקיטינן השתא דבגיט' ומתנתא אף על גב דלא ידעי' באונסיה כתבי', וכן נמי אם תלה מודעתו בדבר שאינו אונס אפ"ה מבטל גיטיה ומתנתיה, ואף על פי שנר' מדברי הרמב"ן ז"ל דכל שתלה מודעתו בדבר שאינו אונס אין בדבריו כלום, מה שכתבנו נר' עיקר, וכן מטין דברי הרמב"ם ז"ל וכמו שכתבנו, וכן נמי כל היכא דידעי' באונסי' אף על גב דלא מסר מודעא גיטו ומתנתו בטלין, וכמוכח עובד' דההוא גבר' דבסמוך, דמסקי' ולא היא התם הוא דמוכח' מילת' דמחמת אונסא הוא דכתב לה, כלומ' דלאו משו' דכת' לבריה מתנתה טמירתא אבטלה מתנתה דאיתתיה, אלא מתנתה דידיה אפסילה משום דגלי דעתיה דאנוס הוא ולאו ברעות נפשיה אקני ליה, ובלשון הזה כת' ר"ח ז"ל, שלא כדברי מי שאומ' דבמסקנא נמי הכי קאמרי', הכא בלחוד הוא דהויא מודעא לחברתה משום דמודעא גופיה מוכח דמחמת אונס' הוא, ולית' אלא כדאמרי'.

ובזביני כל היכא דלא ידעי' באונסיה אפי' מסר מודעא לא מבטלי זביניה, וכן נמי אפי' ידעי' באונסיה אי לא מסר מודעא לא מבטלי, אבל מסר מודעא וידעי' באונסיה מודעא היא וזביניה לא הוו זביני.

אמר רב יהודה האי מתנתה טמירתא לא מגבינן בה - מדאמרי' לא מגבי' בה ולא אמרי' לא כלום הוא יש ללמוד, דאנן הוא דלא מגבי משו' דאיפש' דלא גמר ויהיב אבל אם החזיקו הוא בנכסים או שהחזיק הוא בהן בפני הנותן ולא מיחה בו בכי האי ודאי מהניא, דאגלאי מילת' דלאו למתנתה טמירת' איכוון אלא דעתו היה להקנות וכן היה דן הריא"ף ז"ל.

היכי דמיא מתנת' טמירתא אמ' רב יוסף דאמ' להו זילו איטמרו וכתובו ליה איכא דאמרי אמ' רב יוסף דלא אמ' להו תתבו בשוקא ובברית' וכתובו - כך היא הגירסא בהלכות הריא"ף ז"ל, ולפי גרס' זו כי קאמ' מאי ביניהו, לאו דוקא, דפשיט' דסתמ' איכא ביניהו, אלא דמשום דפליגי בה לקמן אתא לפרושה, אבל הגאוני' ז"ל גורסי' איכא דאמרי אמ' רב יוסף כגון דאמ' להו לסהדי לא תתבו בשוקא, והיינו דאיבעיא לן מאי ביניהו, דהא משמ' דלא פליגי כלל, דמ"ד לא תתבו בשוק' משמ' דה"ק לא תתבי בשוקא אלא איטמרו, ומהדרי' דמסתמ' איכא ביניהו, ופי' ר"ח ז"ל בשם רבי' האיי גאון ז"ל דללישנא דאמ' זילו איטמרו משמ' דסתמ' כשרה, דטעמא דפריש ואמ' להו איטמרו פסולה הא סתמא כשרה, ולמ"ד לא תתבו בשוקא משמע דסתמ' פסולה, דמדקאמ' להו לא תתבו בשוקא משמע דכל מתנתא צריך למיתב בשוק' ובברית' ולמכתב יתה ואם לא כת' הכי פסולה, ואסיקנא סתמ' מאי רבינא אמ' לא חיישי' ורב אשי אמ' חיישי' והילכת' חיישי' - ואיכא מ"ד דמדנקט האי לישנא ולא נקט פסולה משמ' דלאו פסולה היא לגמרי, אלא דחיישי' לה דלא עבדי' בה עובדא והיכא דקימ' תיקום ואי תפס לא מפקי' מיניה, ואיכא מ"ד דחיישי' לה אם הנותן מערער אבל אם אינו מערער מגבי' בה, אבל ר"ח ז"ל כת' חיישי' ופסולה.

אמר להו לסהדי זילו איטמרו בעבר ימינא וכתובו לה - מיהא שמעי' דאע"ג דמחמת טענה אמ' להו דליטמרו מתנתה טמירת' היא, דהא הכא מחמת טענה הוא ואפ"ה אמרי' דמתנתא טמירתא, ומיהו איפש' דהכא דוק' משום דלא יהיב מנפשיה, אבל היכא דאזיל ויהיב מנפשיה ואמ' להו מחמת טענה איטמרו כדי שלא ישמע פלוני או קרוב בכי הא מסתבר' דלאו מתנתא טמירתא והביא הרמב"ן ז"ל ראיה לדבר מדתנא בתוספתא הכותב דיאתיקי והיה מתירא מן היורשי' נכנסי' אצלו כמבוקרין אותו ושומעין דבריו מבפנים ויוצאי' וכותבי' מבחוץ, וכת' ר"ח ז"ל וכן המקנה מתנה בקנין צרך להזכיר בעת הקנין כי מתנת פרהסיא אני מקנה ואם לא הזכיר אלא בשעת הקנין נתן סתמא פסולה, וכן אמ' גאון ז"ל, ואהא סמכו רבנן דתקינו למכתב מתנת פרהסיא ומפרשי בה והכין אמ' לן מתנתא דא כתבוה בשוקא ואחתמוה בפרהסיא כי היכי דלא תהוי מתנתה טמירתא עכ"ל ר"ח ז"ל ואיכא מ"ד דהנך שטרי דילן כיון דכת' בהו בכל לשון של זכות אפי' סתמ', ולא הסכים לזה הרמב"ן ז"ל.

שטמ''ק

ר"י מיגש

רבה ורב יוסף דאמרי תרווייהו לא כתבינן מודעה אלא אמאן דלא ציית דינא. אבל אי ציית דינא אף על גב דאנוס לא כתבינן והאי מודעה לאו מודעה היא. אביי ורבא דאמרי תרווייהו אפילו עלי ועלך. איכא מאן דאמר דהא אביי ורבא במודעה דמתנות הוא דלא בעינן אונסא דהא לא שקיל ליה זוזי כי היכי דנבעי ביה אונסא אלא גלוי מלתא בעלמא הוא דבעינן דלא ניחא ליה למיתב ההיא מתנה אבל במודעה דזביני דקא שקיל זוזי לא הויא מודעה אלא עד דמברר לאונסיה כדאמרינן לקמן אמרי נהרדעי כל מודעה דלא כתיב ביה אנן ידענא ביה באונסיה דפלניא לאו מודעה. מודעה דמאי אי דגיטא ומתנה גלויי מלתא בעלמא הוא ואי דזביני הוא והא אמר רבא לא כתבינן מודעה אזביני. ומשני מודעה בלא אונסא הוא קאמר אבל היכא דאניס כמעשה דההוא פרדיסא כתבינן. ואנן לא חזי לן האי פירושא חדא דמודעה דגט ומתנה ליכא מאן דבעי אונסא מדקא מתמהינן לקמן ואמרינן מודעה דמאי אי דגיטא ומתנות גלוי מלתא בעלמא הוא מכלל דמלתא דברירא הוא וליכא דפליג עלה ואם כן היכי קאמר רבה ורב יוסף דלא כתבינן מודעה אלא אמאן דלא ציית דינא. ונראה לי דהכי פירושו כגון דתבע ליה ראובן לשמעון בדין ואמר ליה הב לי כך וכך דאית לי בידך ואמר ליה היאך לא היו דברים מעולם דליתא עליה אלא שבועה דר"נ ואצטריך למעבד עמיה פשרה ומקמי דליעבד עמיה מסר עליה מודעה ועלה קאמרי רבה ורב יוסף דהאי מודעה לאו כלום הוא משום דהא ציית דינא ואביי ורבא פליגי דאף על גב דציית דינא כיון דכפר לה אין לך אונס גדול מזה והלכתא כותייהו. הר"י ן' מיגש ז"ל:

[דף מ עמוד ב] שיטה לא נודע

אי בגיטין ומתנה גלויי מלתא בעלמא הוא. ומסתברא דזמנין דיהביה זוזי לבעל למיתן גט דהוה ליה כזביני ואין מאמינים לו. אלא צריך דידעינן באונסיה. עד כאן משטה לא נודעה למי. ועיין בתשובת הריב"ש ז"ל סי' קכ"ז:

תוס' הרא"ש

גלוי מלתא בעלמא הוא. הקשה ר"מ ז"ל על מה שפירשו רבינו תם ורשב"ם ז"ל גלויי מלתא בעלמא אף על גב דלא כתיב ביה אנן ידעינן באונסיה דפלניא ממילא ידעינן דאנוס גמור הוא. דאי לא הוי אנוס מי דחקו ליתן מתנה אם לא ירצה לא יתן שהרי אינו מקבל מעות. וקשה לפירושם דלמא אנסוהו זוזי שנותנים לו קרובי האשה לגרשה וגם על המתנה אינו אנוס באונס גמור אלא אדם גדול בקש ממנו שיתן לו מתנה ואינו רשאי להשיב פניו או שאמר מקבל המתנה תן לי חפץ זה עתה שאני צריך לו ואני אתן לך בו כפלים ועוד הקשה מאי טעמא לא כתבינן מודעה אזביני בשדה זו אי משום דיכול להביא עדים לבית דין ולומר שהוא אנוס ובמה הוא אנוס כפירוש רשב"ם ז"ל הא זמנין אין בית דין בעיר מזומנים או דלמא מייתי עדים ורוצים ללכת למדינת הים. ועוד לפירושו אמאי נקט לא כתבינן מודעה אזביני בגט ומתנה נמי לא כתבינן מהאי טעמא דיכול להביא עדיו לבית דין אדרבה בגיטא ומתנה לא כתבינן כלל מודעה מהאי טעמא אבל אזביני כתבינן כגון היכא דאניס כמעשה דפרדיסא והא לא שייך בגיטא ומתנה אם כן נימא סתמא דלא כתבינן מודעה ונימא דקאי נמי אגיטא ומתנה. ועוד מאי פריך והא אמר רבא לא כתבינן מודעה אטו אי כתבינן מודעה ליפוי כוח של המערער שלא ישתכח הדבר מי מחינן בידייהו הא אפילו שלא ברשותו יכתבו המודעה כדאמרינן לעיל.

תוס' הרא"ש

ואין צריך לומר כתובו. פירוש ואי בגיטא ומתנה גלויי מלתא בעלמא כלומר אמאי קאמר דאי לא כתיב בה אנן ידענא באונסא לא הויא מודעה כלל וגט הוא בודאי ותנשא בו לכתחלה בלא גט שני והמתנה כמו כן ודאי מתנה ואפילו אם לא גבה עדיין המקבל מתנה מגבינן ליה לכתחלה מדלא קאמר לא מקרע קרעינן ליה לשטרא משום המודעה ולא אגבויי מגבינן ביה אלא קאמר לאו מודעה משמע כלל לא מהניא להכי פריך אמאי והא הרבה נותנים גט ומתנה כדאניסי בעל כרחם באונס גמור ואם כן אפילו אי לא הוי מפרש אונסיה הוה לן למיחש דלא אניס לגמרי ולכל הפחות גבי גט לא נתירנה לעלמא עד שיתן לה גט שני ואם פשטה ידה וקבלה קדושין מאחר תצטרך גט משניהם להתירה לעלמא ובמתנה לא יגבה מקבל מתנה בשטר זה דלמא אנוס הוא ומספיקא לא מפקינן ממונא. אלא מודעה דזביני ולהכי אמרת דאי לא ידעינן באונסיה לא הוי מודעה דהלך אחר הרוב מוכרים דאנסי להו זוזי.

והאמר רבא לא כתבינן מודעה אזביני. דאפילו אי כתוב ביה אנן ידענא באונסיה לא מהניא מידי דתלוהו וזבין הוי זביני. ואף על גב דרבא לא אמר אלא בשדה סתם אבל בשדה זו לא הוי זביני הכא פריך ממסקנא דתלמודא דלקמן דמסיק מיד בתר מלתא דרבא והלכה בכולהו תלוהו וזבין זביניה זביני ואפילו בשדה זו והא דמייתי מלתא דרבא יש לומר משום דרבא התחיל בההוא פסקא ורישא דמלתא נקט. אי נמי נוכל לומר דמסקנא נמי ממילתיה דרבא והכי נמי אשכחן לרצא גופיה בפרק מצות חליצה דאמר התם קטנה חולצת בפעוטות אמר רבא עד שתגיע לעונת נדרים והלכתא עד שתביא שתי שערות ומפרש ר"י התם מכח קושיא אחת דההוא הלכתא מדברי רבא הוא. וכן יש בפרק כל שעה גבי הנהו סכיני דפסחא דאמר רב אשי קתייהו בטינא ופרזלייהו בנורא ומסיק רב אשי גופיה אידי ואידי ברותחין.

ומשני מודה רבא היכא דאניס. כי ההוא מעשה דפרדיסא כלומר דלא אמר רבא דלא כתבינן מודעה אזביני אלא היכא דתלוהו וזבין דאגב דאניס אונס יסורים גמר ומקנה להכי לא מהניא מודעה אבל בעובדא דפרדיסא שלא היה דוחקו אלא שהוא צריך למכרו שמא יפסיד השדה לא גמר ומקנה להכי כי כתיב ביה אנא ידענא באונסיה הויא מודעה ותלינן דהעדים לא היו כותבים לו מודעה אם לא היה אנוס כהאי גוונא ואי לא כתבי בה אנן ידענא באונסיה איכא למימר דזוזי בעלמא הוא דאנסיה ולא הויא מודעה.

תוס' הרא"ש

והרב רבינו יונה ז"ל כתב אילימא בגיטא ומתנה גלויי מלתא בעלמא הוא כלומר הרי הוא מגלה דעתו במסירת המודעה שאינו נותן מתנה זו בנפש חפצה ולא ניחא ליה דליקני והרי המתנה בטלה בכך ולא דמי לזביני דכיון דמקבל זוזי גמר ומקני ומה שהוא מוסר מודעה כדי שיוכל לבטל המכר כשיהיה לו מעות ואפילו מתנה טמירתה אמרינן שהיא בטלה וכל שכן זו ואף על פי שיודע הדבר שאותה מודעה שמסר בפני עדים דברי שקר הם הויא מודעה לבטל המתנה וכן דעת הרמב"ם ז"ל. עד כאן מתוספות הרא"ש ז"ל:

ראב"ד

אלא מודעה דזביני והאמר רבא לא כתבינן מודעה אזביני דהא אמר רבא הלכתא תלוהו וזבין זביניה זביני. היה סבור זה המקשה דאפילו מסר מודעה נמי אמר רבא דזביניה זביני. והמתרץ כמו כן תירץ לו מלתא יתירתא דלא תימא אפילו מסר מודעה לא כתבינן ליה אלא אפילו לא מסר מודעה נמי זמנין דכתבינן ליה והיכי דמי כגון דאניס כמעשה דפרדיסא דהתם ליכא למימר אגב אונסיה גמר ומקנה דבאונס גופו אמרינן הכי אבל באונס ממונו לא מימר אמר למחר תבענא ליה בדינא אפשר דקא מודה ליה הלכך כי מתבריר ההוא אונסא שהכמין לו עדים אחורי הגדר ושמעו שלא נתרצה לו למכור אלא בהכרח ושהיה מוסר דין עליו וכשיצאו וראו שכתב לו שטר המכר והחזיר לו שטר המשכונא או שקרעה כגון זה מעידים על אונסו ומבטלין המכר שלא במסירת מודעה וכן בכל אונס ממון שידעו באונסו. פירוש אחר אמרי נהרדעי כל מודעה דלא כתיב בה אנן ידעינן באונסיה דפלניא אפילו מסר מודעה לאו כלום הוא. ואקשינן מודעה דמאי כו'. אלא מודעה דזביני וכי מסר מודעה וידעי באונסיה מיהא כתבינן והאמר רבא לא כתבינן מודעה אזביני כו' וקסלקא דעתך אף על גב דמסר מודעה וידעי באונסיה קאמר ופליגא דנהרדעי ושני ליה מודה רבא היכא דאנוס כלומר היכא דידיע דאניס עם מסירת מודעה והיינו כנהרדעי אבל מסר מודעה ולא ידיע אונסיה אי נמי ידיע אונסיה ולא מסר מודעה עלויה לא כתבינן וכי אמר רבא תלוהו וזבין זביניה זביני בדלא מסר מודעה דתרווייהו בעינן ידיעת האונס ומסירת מודעה על האונס. ואם ישאל שואל מעשה דפרדס מאי בעי הכא להאי פירושא והוה ליה למימר מודה רבא היכא דידיע דאניס כמעשה דטבי ודפפי דההוא הוה ידיע אונסיה טפי ממעשה דפרדיסא. תשובתו חדא דאשמועינן אונס ממון אונס הוא עם מסירת מודעה ועוד ממעשה דפרדיסא שמעינן טפי דאף על גב דלא הוה ידיע בפרהסיא אלא בהכמנה כדפרישית לעיל ידיעת אונס הוא ואי מתהפך בתחבולותיו ומסבב הענין לדברים אחרים אין שומעים לו אלא הכל לפי דעת השומעים ולא עוד אלא שנלמד מכאן כי ההכמנה היא כמסירת מודעה. כן נראה לי. הראב"ד ז"ל:

שיטה לא נודע

וזה לשון שטה לא נודעה למי: ולפי זה קשה לן דהוה לן לתלמודא למפרק ולמימר דלא אמר רבא מעולם הכי דלא כתבינן מודעה אזביני דהא דקאמר תלוהו וזבין בדלא מסר מודעה הוא אבל בדמסר מודעה מודה דבטלי זביניה ומאי בעי מעשה דפרדיסא הכא. ומסתברא לי תשובה דהדין קושיא דאורחא דתלמודא בהכי למסתם בפירכי ופירוקי שהמתרץ הבין וידע דעת המקשה שמדברי רבא דאמר תלוהו וזבין הוא דגמיר לה וקאמר הכי ולפיכך תירץ לו מלתא לא כדקאמרת היא דנהי דרבא קאמר תלוהו וזבין זביניה זביני מודה הוא באונס כמעשה דפרדיסא דמתידע על ידי מסירת מודעה דבטלי זביניה. ויש שפירשו דמעשה דפרדיסא לא הוה שם מסירת מודעה ואיברא דהכי דינא דאפילו לא קאמר לסהדי מוסרני מודעה בפניכם שאין אני מוכר מדעתי ותסהידו לי בזה כי היכי דליבטלו זביניה אלא שהודיעם תראו אונסי שעושה לי פלוני בטלי זביני דלא דמי לאונסא אחרינא דאיכא למימר אגב דשביק ליה מההיא אונסא גמר ומקנה אבל הכא ליכא למימר הכי דאי גמר ומקנה מאי מרווח הא מאי דהוה מצי לאנוסי הוא בההוא מידי דלישתאר בידו ולהוי דיליה ואף על גב דאיכא זוזי דמרווח ושקיל דמי ארעיה לא גמר ומקנה בשביל כן דלא קפיד כל כך במשקל זוזי כיון דלא מפיק מיניה כלום. עד כאן לשונו:

ר"י מיגש

אמר רבא האי מתנה טמירתא. פירוש האי מתנה טמירתא איכא למימר דלא הויא אלא מתנה דלית בה קנין דלא מכוון לאקנויי ליה אלא בשטרא ומשום הכי בעינן עד דאמר להו תיתבו בשוקא ובברייתא וכתיבו ליה כי היכי דלא תהוי מתנה טמירתא דבהאי שטרא הוא דקא מכוון לאקנויי ליה אבל אי קנו מיניה לא צריך למימר להו תיתבו בשוקא ובברייתא וכתובו דמכי קנו מיניה קנה ושטרא לראיה בעלמא הוא וכיון דלראיה בעלמא הוא לא איכפת לן אי אמר להו תיתבו בשוקא ובברייתא וכתובו ליה אי לא אמר. ואיכא למימר דאפילו היכא דקנו מיניה דקיימא לן דסתם קנין לכתיבה עומד וכמו דאמר להו כתובו דמי אי לא אמר להו פרסמו בשוקא ובברייתא וכתובו ליה דלא מגבינן ביה. ואף על גב דלא דמי האי שטרא להאי שטרא דאלו התם שטרא למקני ביה הוא דעביד ואלו הכא לראיה בעלמא הוא דעביד דהא מעידנא דקנה מיניה הוא דקנה ושטרא לראיה בעלמא הוא מכל מקום כיון דלא אמר להו בשעת קנין פרסמוה להאי מתנתא חיישינן דלמא למתנתא טמירתא הוא דאיכוון כי היכי דלענין שטרא היכא דאיכוון לאקנויי ביה בעינן דלהוי ההוא שטר מפורסם הוא הדין נמי לענין קנין בעינן דלהוי מפורסם ואי לא פרסימו ליה חיישינן דלמא למתנתא טמירתא הוא דאיכוון ולא מגבינן ביה. והאי טעמא בתרא טפי עדיף ומסתבר ועבדינן כותיה.

ר"י מיגש

אמר רבא והויא מודעה לחברתה. כלומר האי מתנתא טמירתא אף על גב דלית בה ממשא לגבי דידה למקני בה אית בה ממשא למהוי מודעה לחברתה כגון שאמר לעדים כתובו לפלוני מתנה גלויה ומפורסמת והדר אמר להו מקמי דלכתבו אי נמי מקמי דמטיא לידא דמקבל זילו ואיטמרו וכתובו מתנה לפלוני ולא אמר להו גלויה ומפורסמת אף על גב דהאי מתנה שניה מתנה טמירתא היא ולא מגבינן בה הויא מודעה לחברתא ומבטלה לה לההיא מתנתא קמייתא דהא גלי אדעתיה דלא ניחא ליה בה מדאמר להו בתר הכי כתובו מתנה אחריתי לפלניא דאף על גב דהאי מתנה אחריתי לית בה ממשא לגבי דידה לבטולי לה למתנתא קמייתא מיהא אית בה ממשא דהא נקטינן מינה מכל מקום דלא ניחא ליה בהאי מתנתא קמייתא דהוה ליה כמאן דאמר להו לא תכתבינהו לקמייתא. ולהאי פירושא מאי דאמרינן הויא מודעה לחברתה לא משכמת לה אלא היכא דהויא הך מתנתא טמירתא בהנהו נכסי גופייהו דאיכתיבא להו האי מתנתא קמייתא דלאו טמירתא ובהנהו סהדי גופייהו דאי לסהדי אחריני הוא דקאמר להו כתובו ליה להאי מתנתא טמירתא בהני נכסי אכתי כל כמה דלא קאמר להני סהדי קמאי גופייהו לא תכתבוה לקמייתא אי קדמי הנך סהדי קמאי וכתבו לה לקמייתא וממטו לה לידה דמקבל קני לה ההוא מקבל קמא ולא הויא האי אחריתי מודעה לה הלכך להאי פירושו לא משכחת לה דהויא הך אחריתי מודעה לה אלא בדאמר להו להני סהדי גופייהו ובהנהו נכסי גופייהו. ויש לפרש דהאי דאמרינן והויא מודעה לחברתה לאו משום דאמר להו לסהדי לא תכתבו לקמייתא הוא דמבטלינן לה לקמייתא כי היכי דאצטריך לאוקמי בהנהו נכסי גופייהו ובדאמר להו להנהו סהדי גופייהו אלא טעמא דמלתא משום דכיון דחזינן ליה דכתב בתר הכי האי מתנתא טמירתא גלי דעתיה דהני מתנות כולהו לא ניחא ליה בהו לא שנא קמייתא ולא שנא בתרייתא.

ואף על גב דהא חזינא דקמייתא גלויה ומפורסמת כהוגן הות כיון דכתבה להאי בתרייתא טמירתא הוה ליה כמאן דמסר מודעה אקמייתא דאיהו לא ברעות נפשיה כתב לה דקיימא לן דההיא מודעה היא וההיא מתנה לאו כלום היא כדאמרי נהרדעי כל מודעה דלא כתיב בה ידעינן באונסיה דפלניא לאו מודעה היא מודעה דמאי אי דגיטי ומתנות גלוי מלתא בעלמא הוא דשמע מינה דמאן דמסר מודעה אמתנה ואף על גב דההיא מתנה גלויה ומפורסמת כהוגן הות כיון דגלי דעתיה בההיא מודעה דלאו ברעות נפשיה הוא דכתב לה ולא הוי ניחא ליה בההיא מתנה לאו כלום היא וכיון דטעמא דמלתא משום דהוה ליה כמאן דמסר מודעה אקמייתא ולא ברעות נפשיה הוא דכתב לא שנא הויא לה האי מתנה טמירתא אחריתא דהויא מודעה לה בהנהו נכסי גופייהו לא שנא הויא לה בנכסי אחריתי לא שנא אמר להו להנהו סהדי קמאי גופייהו לא שנא אמר לסהדי אחריני מכי כתבה להאי מתנתא אחריתי טמירתא הויא מודעה להאי מתנה קמייתא וגלי דעתיה דאיהו נמי לא ניחא ליה בה ולא ברעות נפשיה הוא דכתב לה. ודייקא נמי מדקאמרינן והויא מודעה לחברתה אלמא טעמא דמלתא משום דחזינן ליה דכמאן דמסר מודעה עלה דקמייתא הוא כדין כולהו מודעי דמסירי אמתנות שמע מינה. וזה הפירוש האחרון הוא הנכון. ועלה אמרינן והא דרבא לאו בפירוש כו' אלא מכללא כו' דההוא כו' עד אתא לקמיה דרבא אמר להו לא מר קנה ולא מר קנה מאן דחזא כו' ולא היא התם הוא דמוכחא מלתא דההוא קמייתא לאו בלב שלם הוא דכתבה ניהליה אלא מחמת דלא בעיא לאקדושי ליה ומשום הכי הויא האי בתרייתא מודעה לה ולא גמר לאקנויי ליה מידי דכיון דאמר להו בתר הכי כתובו ליה להאי מתנה טמירתא גלי אדעתיה דהני מתנות כולהו לא ניחא ליה בהו וכמאן דמסר מודעה אמתנתא קמייתא דמי דאלו לא אמר להו כתובו לה להאי אחרינא מתנתא טמירתא לא גלי אדעתיה דלא גמיר לאקנויי ליה לחד מינייהו ובכי הא הוא דמבטיל ההיא בתרייתא לההיא קמייתא והויא מודעה לה משום דאנן סהדי דלאו בלב שלם כתבה ניהליה אלא מחמת דלא בעיא לאקדושי ליה אבל היכא דמתנה קמייתא לא אגלי לן דמחמת אונסא הוא דכתבה לא מבטל לה בתרייתא ולא הויא מודעה לה דאיכא למימר דכיון בקמייתא אמר להו גלויה ומפורסמת ובבתרא אמר להו איטמרו וכתובו ליה גלי דעתיה דקמא ניחא ליה דלקני ובתרא לא ניחא ליה דלקני:

נקטינן השתא להאי פירושא דמאן דכתב מתנה לחבריה אף על גב דמוכחא מלתא דמחמת אונסא הוא דכתבה ולאו ברעות נפשיה כיון דהוה ליה למימסר מודעה ולא מסר מתנה גמורה היא דאיכא למימר דאגב אונסיה גמר ומקנה דהא הכא דקא מוכחא מלתא דמחמת אונסא הוא דכתב לה וטעמא דאיכא האי אחריתי דהויא מודעה לה אבל היכא דליכא אחריתי דהויא לה מודעה ומוכחא עלה לא מבטלינן לה אלא אמרינן אגב אונסיה גמר ומקנה עד דמסר מודעה עלה. אלא מיהו דוקא אונסא דאתי מחמת נפשיה ולא אתי מחמת אחריני כגון מעשה דההוא גברא דאמר לה לההיא איתתא איתקדשי לי כו' דכיון דאונסא דאתי מחמת נפשיה הוא ולא מחמת אחריני ואלו בעי למיכף יצריה לא הוה אינש דכאיף ליה למכתב לה מידי אמרינן אגב אונסא גמר ומקנה עד דמסר מודעה עלה אבל אונסא דאתי ליה מחמת אחריני כגון דאנסי ליה למכתב מתנה התם ודאי כיון דליכא זוזי וההוא אונסא אונסא דלא יכיל לאצולי נפשיה מיניה הוא אף על גב דלא מסר מודעה נמי מתנתו לאו מתנה היא דהא אמרינן לקמן אמר רב הונא תלוהו וזבין זביניה זביני מאי טעמא אגב אונסיה גמר ומקנה ואותביה עליה מהא דתנן לקח מן הסקריקון וחזר ולקח מבעל הבית מקחו בטל ואמאי הכי נמי נימא אגב אונסיה גמר ומקנה כו' עד דאמר רבא מודה שמואל היכא דיהיב זוזי דאלמא היכא דיהיב זוזי אמרינן אגב אונסיה גמר ומקנה אבל בלא זוזי לא אמרינן. ושמע מינה דמתנה הואיל וליכא זוזי לא אמרינן אגב זוזי גמר ומקנה הלכך היכא דתלוהו וכתב מתנה כיון דליכא זוזי אף על גב דלא מסר מודעה נמי מתנתו לאו מתנה היא. ויש לפרש מאי דאמרינן ולא היא התם הוא דמוכחא מלתא דמחמת אונסיה הוא דכתב ליה הכי כלומר התם לאו משום דהאי מתנה טמירתא הויא מודעה לההיא קמייתא הוא דקאמר לא מר קנה ולא מר קנה אלא לעולם מתנה טמירתא לא הויא מודעה לחברתה כלל והאי דקאמר לא מר קנה ולא מר קנה היינו טעמא דבטלה למתנה קמייתא ואף על גב דגלויה ומפורסמת הוא משום דמוכחא מלתא דמחמת אונסא הוא דכתב לה. ונקטינן מינה להאי פירושא דמאן דכתב לחבריה מתנה ומוכחא מלתא דלאו ברעות נפשיה הוא דכתבה אלא מחמת אונסא ואף על גב דההוא אונסא אונסא דאתי ליה מחמת נפשיה ואי בעי ליה לדחויה לההוא אונסיה מצי דחי ההיא מתנה ולאו כלום היא ולא צריך לממסר עליה מודעה כלל ולהכי נהוג עלמא למכתב בשטרי מתנות בלבב שלם בלא שום אונס כלל והדבר צריך עיון. הר"י ן' מיגש ז"ל.

[דף מא עמוד א] ר"י מיגש

והלכתא חיישינן. האי סתמא דחיישינן ליה למתנה טמירתא ליתא אלא במתנה דהויא לאחר זמן אבל במתנה מעכשיו כיון דאקני ליה מההוא יומא ומטא לידיה קמה ליה ברשותיה ואיו לך פרסום גדול מזה וכן אמר רבינו זצ"ל וגאון זצ"ל נמי כך אמר אבל ודאי אהדר ביה מקמי דתמטי האי מתנה לידיה דמקבל וקא טעין דלמתנה טמירתא הוא דאיכוון ולהכי כתב לה סתמא טענתיה טענה דהא אכתי לא מטא לידיה דמקבל כי היכי דמפרסם בהכי. הר"י ן' מיגש ז"ל:

יד רמ''ה

(קח) רבה ורב יוסף דאמרי תרווייהו לא כתבינן מודעא אלא אמאן דלא צאית דינא. ומשכחת לה במודעא דפשרה, דסבירא להו (לאביי) [לרבה] ורב יוסף דכי ציית דינא לא כתבינן דהוה ליה כמודעא דזביני היכא דלא ידעי ביה סהדי דאניס. אביי ורבא דאמרי תרוייהו אפילו עלי ועליך. דאע"ג דציית דינא כיון דיכיל למכפריה ולאשתבועי ליה בשיקרא אין לך אונס גדול מזה.

וקי"ל כאביי ורבא דבתראי אינון. ודוקא במודעא דפשרה וכ"ש במודעא דגט או במתנה וכיוצא בהן לדברי הכל. אבל במודעא דזביני לא כדבעינן למימר קמן.

[דף מ עמוד ב] (קט) אמרי נהרדעי כל מודעא דלא כתיב בה אנן ידעינן ביה באונסיה דפלניא לאו מודעא הוא. מודעא דמאי אי דגט או דמתנה גלויי מילתא בעלמא הוא, לגלויי אדעתיה דלא גמר. הילכך אף על גב דלא אניס נמי מודעיה מודעא. ואלא מודעא דזביני. והא אמר רבא לא כתבינן מודעא דזביני. מודי רבא היכא דאניס כגון מעשה דפרדיסא. דההוא גברא דמשכין ליה פרדיסא לחבריה לתלת שנין. בתר דאכליה תלת שנין א"ל אי מזבנת ליה ניהלי מוטב ואי לא כבישנא ליה לשטר משכנתא ואמינא לקוח הוא בידי. כגון הא ודאי היכא דמסר מודעא כתבינן.

וכי תימא היכי משכחת לה אי דא"ל הכי קמי סהדי למה לי מודעא כיון דאודי דבמשכנתא נחית לה לא קיימא ליה חזקה, וכיון דלא קיימא ליה חזקה למחזיק כי מזבין לה השתא נהליה לאו אנוס הוא. ואי דלא א"ל הכי קמי סהדי, היכי מצו סהדי לאסהודי דאנן ידעינן ביה באונסיה דפלניא. וכי תימא לעולם דאיכא סהדי ונהי דהויא עדות לענין מודעא דכיון דאמר הכי וידעי סהדי דיכיל למעבד הכי אית ליה למוכר למיחש לנפשיה וכה"ג מוכחא מילתא דאנוס. הוא אבל למהוי (ב)הודאה לא, דיכיל למימר ליה משטה אני בך. הא גבי מעשה דא"ל מערער למחזיק הא אית לי סהדי דאתית באורתא לגבאי ואמרת לי זבנה נהלי א"ל דאמינא איזבון דינאי. ואמר רבא עביד איניש דזבין דיניה, הא לאו הכי הוה מהניא סהדותא דהני סהדי לבטולי חזקתיה דמחזיק, ואף על גב דלא א"ל בתורת הודאה לא מצי א"ל משטה הייתי בך. אלא שאני הכא דיכיל למימר מעיקרא הוה זבינא לי מינך לבתר דמשכנתא ניהלי ושטרא הוה לי ואירכס. והאי דאמינא לך השתא זבנה נהלי דאמינא איזבון דינאי. והאי דאמינא לך כבישנא ליה לשטר משכנתא דאי לאו הכי לא הוה קיימא לי חזקה, ולברורי לך דיכילנא למימר לקוחה היא בידי אמרי לך כי היכי דתירצי לי לקיומנהו לזבינאי. ואמטול הכי לא מהניא האי סהדותא לבטולה לחזקתיה. מיהו ודאי מהניא לקיומיה למודעי[ה] דאנן סהדי דלגבי הני זביני דהשתא אנוס הוא. דאי לא הוה מזבין לה נהליה הוה טעין לקוחה היא בידי. וא"צ לומר היכא דאניס ליה בגופיה דאין לך אונס גדול מזה כדמיברר לקמן ממעשה דטבי דתלייה לפפי אכינרא.

והא נהרדעאי איתא אפילו לאביי ורבא, דכל דמוכחא מילתא דאניס מוכר אף על גב דלוקח צאית דינא כתבינן מודעא. וא"צ לומר בגט או במתנה דאע"ג דליכא נמי אונסא כתבינן.

(קי) אמר רב יהודה האי מתנתא טמירתא לא מגבינן בה. מאי טעמא, דאיכא למימר דלאו לאקנויי ליה קא מיכווין. אלא לקינוניא הוא דקא מיכוין דקא בעי לזבונינהו להני נכסי לאחרינא, וקדים כתיב להו במתנה לאיניש אחרינא כי היכי דליזיל מקבל מתנה וליפוק מלוקח ולהדר וליפלוג בהדי נותן. ואמטול להכי כתב ליה מתנתא טמירתא דלא לשמעון ביה אינשי, דאי שמעי ביה מימנעי ולא זבני מיניה.

ולא דמי האי דינא לדינא דמברחת (כתובות דף ע"ט ע"א), דלא יכלא למהדר בה אלא בכותבת כל נכסיה. דאלו התם כיון דבפרהסיא קא כתבה כל כמה דלא כתבה, כל נכסיה אימור להקנאה גמורה קא מיכוונא, דאי לאו הכי לא הוי משירא מידי למסמך עילויה. אבל מתנתא טמירתא אפילו במקצת נמי מוכחא מילתא דלאו לאקנויי קא מיכוין. ותו דגבי מברחת נכסיה מבעלה כיון דכולהו נכסים דידה משתעבדי ליה לבעל, אי מברחא להו לכולהו נכסיה איכא למימר דלאו לאקנויי קא מיכוונא, אלא לאברוחינהו מבעל קא מיכוונא. ואי שיירה מקצת מוכחא מילתא דדוקא כתבה ליה, דאי לאברוחי קא בעיא מאי שנא דאברחתינהו להני. ולא אברחתינהו להני אבל הכא אף על גב דכתב מקצת נמי איכא למימר דילמא ההוא מקצת הוא דניחא ליה לזבוניה ללוקח ואמטול הכי קדים וכתיב עליה מתנתא טמירתא. ומסתייע הדין טעמא מדאמרינן עלה והויא מודעא לחבירתה. ואף על גב דאיפריכא לאו לגמרי איפריכא דהא כל היכא דמוכחא דמילתא דמחמת אונסא הוא דכתבה לבתריתא אהניא ליה קמייתא למהוי מודעא לבתרייתא כדבעינן למימר קמן. הכא נמי לגבי קמייתא היינו טעמא דלא מגבינן בה, דאימור מינס אניס למכתבה במתנה לאחרינא ואמטול הכי קדים יהיב לה במתנתא טמירתא להאי קמא, כי היכי דתיבטיל בתרייתא ולאו לאקנויי ליה לקמא קא מיכוון.

ואיכא לפרושי טעמא דמתנתא טמירתא דלא מגבינן בה. משום דלא גמר ומקני ודעתיה למהדר ביה. והאי דכתב ליה משום דהוה דחיק ליה למכתב ליה מתנה הוא דכתב ליה לדחוייה, ולהכי כתבה טמירתא משום דדעתיה למהדר ביה. ואמטול הכי לא ניחא ליה דתיפרסם מתנתיה, כי היכי דלכי הדר ביה לא לקריוה אינשי הדריאנא, אי נמי דלא ליתזול נכסיה מהשתא.

היכי דמי מתנתא טמירתא. אמר רב יוסף דאמר להו לסהדי זילו איטמרו וכתובו ליה. ואיכא דאמרי אמר רב יוסף דאמר להו לסהדי לא תתיבו בשוקי ובבריאתא ותכתבו ליה. מאי בינייהו איכא בינייהו סתמא. הדין הוא גירסא דרבינו האי גאון ז"ל וקא פריש לה הכי, איכא בינייהו סתמא. דלא אמר להו זילו איטמרו וכתובו ליה ולא אמר להו נמי תיבו בשוקי ובבריאתא. להך לישנא קמא דאמרת דאמר להו זילו איטמרו, משמע דכי לא אמר להו זילו איטמרו לאו מתנתא טמירתא היא. ללישנא בתרא דאמרת דאמר להו לסהדי לא תתיבו בשוקי ובבריאתא, מכלל דכולהי מתנתא צריך למימר להו תיבו בשוקי ובבריאתא ואי לא אף על גב [דלא] (ד)אמר להו זילו איטמרו פסולה. וקיימא לן כי האי לישנא בתרא כדבעינן למימר קמן.

(קיא) אמר רבא והויא מודעא לחברתה. כלומר דאי כתב נכסיה לחד במתנתא טמירתא והדר כתבינהו לאחרינא מתנת פרהסיא, ההיא טמירתא הויא מודעא לאידך. דכיון דאמרת דלאו לאקנויי ליה לקמא קא מיכוין אלא לאברוחי קא מיכוין, לא גרעא ממודעא גרידתא.

וליתא דהא אמרינן עלה אמר רב פפי הא דרבא לאו בפירושא איתמר. אלא מכללא איתמר דההוא גברא דאזל לקדושי איתתא אמרה ליה אי כתבת לי לכולהו נכסך הוינא לך ואי לא לא הוינא לך. אזל כתבינהו ניהלה לכולהו נכסיה בכתיבה גרידתא. אדמסר לה שטרא אתא בריה קשישא אמר ליה וההוא גברא מה תהוי עליה. אמר להו לסהדי זילו אטמירו בעבר ימינא וכתובו ליה. אתו לקמיה דרבא אמר להו לא מר קנה ולא מר קנה. מאן דחזא סבר משום דהויא מודעא לחברתה. ואף על גב דלא כתבה לטמירתא דבריה אלא לבתר דכתבה לפרהסיא דאיתתיה. כיון דלא אקני לה לאיתתיה אלא בכתיבה גרידתא דלא קניא אלא ממסירת השטר, וכבר קדמה כתיבה דבריה למסירה דאיתתיה כמאן דקדמה לה בכתיבה דמי, מידי דהוה אהיכא דמסר מודעא בין כתיבה למסירה.

ואסיקנא ולא היא. התם מוכחא מילתא דמחמת אונסא הוא דכתב לה, אבל הכא מר ניחא ליה דליקני ומר לא ניחא ליה דליקני. כלומר התם גבי קידושין היינו טעמא דלא קניא בתרייתא, דמוכחא מילתא דמחמת אונסא דאניס ליה יצריה למנסבה ולא קא בעיא לאיקדושי הוא דכתב לה. דאי הוה מיקדשא ליה בלא הדין תנאה לא הוה כתיב לה ולא מידי, ואיגלאי מילתא למפרע דכי כתב מעיקרא מתנתא טמירתא לאחרינא למהוי מודעא להאי בתריתא הוא דכתבה. וגבי מתנה גלויי מילתא בעינן, ואמטול הכי אפילו בתריתא נמי לא קניא. אבל הכא היכא דלא מוכחא מילתא במתנתא בתריתא דמחמת אונסא הוא דכתבה, אף על גב דכתב עלה מעיקרא מתנתא טמירתא לאחרינא לא הויא מודעא לחבירתה, דמר ניחא ליה דליקני. ומר לא ניחא ליה דליקני ואפילו להאיך פירושא קמא דפרישנא טעמא דמתנתא טמירתא דלא מגבינן בה, משום דחיישינן דילמא לאברוחי נכסיה קא מיכוון. אלמא בתרא נמי לא ניחא ליה דליקני, דאי אמרת דלאו לאברוחי מהאי בתרא קא מיכווין קמא דכתב ליה טמירתא אמאי לא קנה. אין הכי נמי והיינו טעמא דקנה בתרא דכיון דלא מוכחא מילתא דאניס בבתריתא איכא למימר דלאו לאברוחי מהאי בתרא קא מיכוין אלא לאברוחי מאיניש אחרינא הוא דעבד. דסבר הוה אניס ליה למיכתב ליה ואידחיא ליה שעתא ולא אנסיה והשתא קא מיכוין לאקנויי ליה להאי בתרא הקנאה גמורה הילכך קמא לא קני, דהא לאו לאקנויי ליה קא מיכוין אלא לאברוחי נכסיה מאיניש אחרינא דסבר דאניס ליה קא מיכוין. ובתרא קנה דלאו לאברוחי מיניה דהאי קא מיכוין, אלא לאברוחי מאיניש אחרינא קא מיכוין כדברירנא.

מהא שמעינן דהיכא דכתב לחד מתנתא טמירתא והדר כתב לאידך מתנת פרהסיא. ההוא קמא דכתב ליה טמירתא לא קנה, ובתרא דכתב ליה פרהסיא קנה. ודוקא היכא דכתב ליה לבתרא מדעתא דנפשיה. אבל היכא דהוה בעי האי נותן ממקבל מתנה למעבד ליה מדעם ולא בעא למעבד ליה עד דכתב ליה מתנה. אי נמי דמוכחא מילתא דמחמת אונסא אחרינא הוא דכתב ליה, לא מר קנה ולא מר קנה. קמיתא לא קניא דטמירתא היא, בתרייתא נמי לא קניא, דכיון דלא מדעתא דנפשיה כתב ליה אלא דוחקא דשעתא הוא דאנסיה למיכתב ליה, אגלאי מילתא למפרע דכי כתבה לקמייתא למהוי מודעא לבתריתא הוא דכתבה וכן הלכתא.

(קיב) איבעיא להו סתמא מאי. היכא דלא אמר להו זילו איטמרו וכתובו ליה ולא אמר להו נמי תיבו בשוקי ובבריאתא וכתובו ליה מהו. רבינא אמר לא חיישינן. רב אשי אמר חיישינן והלכתא חיישינן.

נקיטינן השתא מהא שמעתא דמתנתא טמירתא. דלא מיבעי היכא דאמר להו לסהדי זילו איטמרו וכתובו ליה דלא מגבינן בה, אלא אפילו בסתמא נמי לא מגבינן בה. ולא תימא הני מילי היכא דמיחסר גוביינא, אלא אפילו היכא דלא מיחסר גוביינא, כגון דקימא ההיא ארעא בידא דמקבל מתנה מזימניה דשטרא, ולא כלום הוא. והאי דנקט לישנא דלא מגבינן בה ולא קאמר פסולה, לאו למימרא דאי קדים וגבי לא מפקינן מיניה. דהא קי"ל קרקע בחזקת בעליה קיימת, ואף על גב דקימא בידא דמקבל מתנה בחזקה דמארה קיימא וכמאן דלא גביא דמיא. ואשתכח דלא שנא אתיא לידיה דמקבל ולא שנא לא אתיא לידיה, שייך בה לישנא דלא מגבינן בה. תדע דהא גבי מעשה דההוא גברא דאזל לקדושי אתתא קא פסיק רבא ואמר לא מר קנה ולא מר קנה, ולא קנה לגמרי משמע. ובמסקנא דשמעתא נמי קאמרינן אבל הכא מר ניחא ליה דליקני, ומר לא ניחא ליה דליקני דש"מ דמתנתא טמירתא לא קניא כלל. הילכך אף על גב דקימא ארעא בידא דמקבל נמי ולא כלום הוא, דהא לא נחית לה אלא בהאי שטרא והאי שטרא חספא בעלמא הוא.

ואפילו אכלה שני חזקה נמי לא קימא ליה חזקה. דתניא האוכל שדה מחמת אונו ונמצאת אונו פסולה אינה חזקה. ואפילו היכא דקימא בידיה מזימנא דשטרא נמי לא קני ולא אמרינן הוכיח סופו על תחלתו, דאיכא למימר דמעיקרא לאו לאקנויי ליה קא מיכוין והאי דאחתיה לגוה לאלתר לפירי בלחוד הוא דאחתיה. ואם תימצא לומר לגופה אחתיה דילמא השתא הוא דאימלך לאקנויי ליה גופא. הילכך השתא לא קני דהא לא אקני ליה השתא ולא מידי, ובשטרא דמעיקרא נמי לא קנה דמתנתא טמירתא היא ולא קניא, ואשתכח דלא קני ולא מידי.

וכי תימא א"כ למה ליה לרב יהודה למנקט לישנא דלא מגבינן בה לימא פסולה אי נמי לא קנה. נפקא מינה למטלטלי דאי מטלטלי, נינהו ומטו לידא דמקבל מתנה וקא טעין דבתורת מתנה גמורה יהבינהו נהלי, לא מפקינן מיניה דקי"ל המוציא מחבירו עליו הראיה. ועוד דאפילו במקרקעי נמי, הא קמ"ל דמתנתא טמירתא דלא קניא לאו משום דמיחסרא חד מאנפי הקנאות הוא, אלא מספיקא הוא דלא קניא דאימור לאו לאקנויי ליה קא מיכוין אלא לקנוניא בעלמא קא מיכוין, הילכך אוקי ממונא בחזקת מאריה ומספיקא לא מגבינן לה מיניה. והאי דלא פסיק ואמר פסולה. נפקא מינה דלא קרעינן ליה לשטרא. דאי מתברר מפומא דסהדי דשטרא גופיה, אי נמי מפומא דסהדי אחריני, דכי איכוין למיכתבה טמירתא לאו לאברוחי איכוין ולא לדחויי איכוין אלא מחמת אונסא אחרינא דמפרשי ליה קמן וחזינן דלית ביה ריעותא להאי מתנתא, מגבינן בה. ומהאי טעמא לא קרעינן ליה לשטרא מעיקרא, דילמא מיגליא מילתא בסהדי. ודמיא לההיא דאמרינן במכילתין בפירקא קמא (דף ז' ע"ב), האי שטרא דיתמי דנפק עליה תברא לא מקרע קרעינן ליה ולא אגבויי מגבינן ביה, אגבויי לא מגבינן ביה דהא נפק עליה תברא, ומקרע לא קרעינן ליה דילמא גדלי יתמי ומייתו סהדי ומרעי ליה לתברא. ובפרק כל הנשבעין (שבועות דף מ"ח ע"א) נמי גבי מת לוה בחיי מלוה. אמרינן האי שטרא דיתמי לא מקרע קרעינן ליה ולא אגבויי מגבינן ביה. ואף האי לא מגבינן בה דהכא נמי דכותיהו דלא מקרע קרעינן ליה לשטרא ולא אגבויי מגבינן ביה. דאי מתברר דלמתנה גמורה איכוון כדאמרן מגבינן בה.

והני מילי במתנתא דטמירתא ממש, אבל בסתמא איכא לעיוני. דאיכא למימר דאע"ג דאיפסיקא הילכתא חיישינן ולא קאמרינן פסולה, אי נמי לא מגבינן בה. לאו משום דשאני לן במתנתא בין היכא דאמר להו זילו איטמרו וכתובו ליה ובין היכא דאמר להו כתובו ליה סתמא. אלא משום דעיקר טעמא דמתנתא טמירתא דלא מגבינן בה, משום חששא בעלמא הוא דחיישינן דילמא לאו לאקנויי קא מיכוין אלא לקינוניא הוא דקא בעי מעבד אי נמי לדחויי בעלמא הוא דכתב ליה. וכיון דאיכא חששא אוקי ממונא בחזקת מריה, ואף על גב דנחית לה לארעא נמי מזימניה דשטרא, ולא כלום הוא. תדע דהא ללישנא בתרא דרב יוסף אפילו בסתמא נמי לא מגבינן בה. דהא הנהו לישני דרב יוסף תרוייהו אדרב יהודה קיימי דאמר האי מתנתא טמירתא לא מגבינן בה ואמרינן היכי דמי מתנתא טמירתא ואיתמרו בה תרי לישני משמיה דרב יוסף. ואמרינן עלה מאי בינייהו איכא ביניהו סתמא ללישנא קמא מסתמא לאו טמירתא היא, ללישנא בתרא בסתמא נמי טמירתא היא ולא מגבינן בה. ועל כרחיך כי איפסיקא הלכתא גבי סתמא דחיישינן אליבא דלישנא בתרא איפסיקא, דש"מ דלישנא דלא מגבינן בה ולישנא דחיישינן תרוייהו חד טעמא נינהו.

מיהו איכא להו לרבואתא קמאי דדייקי לישנא דחיישינן, דמשמע להו דלא מגבינן בה ולא מבטלינן לה לגמרי. אלא בדקינן ליה למילתא אי חזינן בה מאי דאיכא למיחש מיניה למתנתא טמירתא, כגון דאיגלי לן דלא כתבה מדעתא דנפשיה כגון האי מעשה דההוא גברא דאזל לקדושי איתתא, אי נמי כגון דפייס מיניה בריה או איניש אחרינא למכתב ליה מתנה וקא מדחי ליה זימנא בתר זימנא ובתר הכי אמר להו לסהדי כתובו ליה סתמא. דהתם ודאי איכא למיחש למתנתא טמירתא, דהא לאו מדעתא דנפשיה כתבה ואיכא למימר דדחויי קא מדחי ליה. ואי חזינן ליה דכתבה מדעתא דנפשיה וליכא למיחש בה להאי חששא כלל, לא מבטלינן ליה לשטרא ומתנתא מעליתא היא. ודיקינן מדאמרינן חיישינן ולא אמרינן לא קני.

ועוד חזינן להו דכתבי דהאי סתמא נמי דחיישינן בה למתנתא טמירתא, ליתא אלא במתנתא דהויא לאחר זמן. אבל במתנה מעכשיו, כיון דקני ליה מההוא יומא ומטיא לידיה קמא לה ברשותיה ואין לך פירסום גדול מזה. אבל ודאי אי הדר בה מקמי דתמטי לידא דמקבל וקא טעין דלמתנה טמירתא הוא דאיכון ולהכי כתב ליה סתמא טענתיה טענה, דהא אכתי לא מטיא לידיה דמקבל כי היכי דתיפרסם בהכי. הדין סבריה דרבינו יוסף הלוי בן מיגש ז"ל דכתביה נמי משמא דרבינו יצחק בעל הלכות רביה ז"ל ומשמא דגאון ז"ל וראויים הם רבותינו הגאונים לסמוך עליהן אפילו שלא בשעת הדחק. דאיכא למימר דרבינא ורב אשי כי פליגי בסתמא לאו אליבא דתרי לישני דרב יוסף פליגי [אלא] אליבא דנפשיהו פליגי. ומאן דאמר חיישינן לאו כלישנא בתרא דרב יוסף קא פסיק, אלא סברא דנפשיה קאמר. דיקא נמי מדלא איתמרא פלוגתייהו גבי לישני דרב יוסף. ועוד מדלא אמר מר הלכה כלישנא קמא ומר הלכה כלישנא בתרא, אלא מר אמר לא חיישינן ומר אמר חיישינן, ש"מ לאו במתנתא טמירתא ממש משוי לה אלא למיחש לה בעלמא קאמר.

מיהו להאיך טעמא קמא דכתבינן גבי טמירתא דלא מגבינן בה, משום דחיישינן דילמא לקינוניא קא מכוין, אי נמי מחמת איניש אחרינא דאניס ליה למכתב ליה. הכא גבי סתמא דחיישינן כי אתי לסלוקיה חששא לא סגיא ליה בסהדי דמסהדי דמדעתא דנפשיה כתבה, עד דמסהדי נמי דלאו מחמת דוחקא דאיניש אחרינא דהוה דחיק ליה למיכתב ליה לדיליה כתבה. וכן האי דשאני להו לרבואתא במתנה מעכשיו בין היכא דהדר ביה מקמי דמטיא לידיה דמקבל להיכא דלא הדר ביה אלא לבתר דמטיא לידיה. מסתברא לן דלא שייך לפלוגי אלא היכא דהדר ביה לבתר דמטי שטרא לידא דמקבל, דאי הדר ביה מקמי דלימטי ממונא לידיה שייך ביה דינא דחששא, ואי לא הדר ביה אלא לבתר דמטא ממונא לידיה מדעתא דנותן לא שייך ביה דינא דחששא. אבל היכא דהדר ביה מקמי דמטי שטרא לידא דמקבל, כיון דבשטר שאין בו קנין עסקינן דאי אית ביה קנין ליכא למיחש לסתמא. כי לית ביה קנין אפילו במפורסמת נמי (כמא) [כל כמה] דלא מטי שטרא לידא דמקבל מצי הדר.

והיכא דכתב ליה טמירתא ושמיט ואכיל להו לפירי מיחייב לאהדורינהו, דקי"ל כרב נחמן דאמר קרקע בחזקת בעליה קיימת ואפילו בא בסוף החודש כלו למשכיר. ומאי שנא מאידך דרב נחמן דאמר המוכר פירות דקל לחבירו אף משבאו לעולם יכול לחזור בו. ואמר רב נחמן מודינא דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיניה. התם אף על גב דאין אדם מקנה לחברו דבר שלא בא לעולם כיון, דאיהו להקנאה קא מיכוין, מחילה בטעות כי האי גונא הויא מחילה. אבל הכא כיון דנותן לא גמר ואקני כלל, אף על גב דשמיט מקבל מתנה ואכיל להו לפירי נמי, אפילו מחילה בטעות נמי ליכא. אבל ודאי אי אכיל להו מדעתא דנותן קננהו מהשתא.

ברם צריך את למידע דכי אמרינן גבי סתמא דחיישינן למתנתא טמירתא, דוקא במאן דיהיב מתנה לחבריה בשטרא גרידא דלית ביה קנין. כגון דאמר להו לסהדי כתובו וחתומו והבו ליה, דכיון דבהאי שטרא הוא דקא מקני ליה צריך למימר להו לסהדי תיבו בשוקא ובבריאתא וכתובו ליה. דאי לא אמר להו הכי איכא למימר דלאו לאקנויי ליה קא מיכוין, אלא קינוניא הוא דקא בעי למעבד בהדיה דלוקח. ואמטול הכי קא מקני לה בשטרא דחתימי עליה סהדי, כי היכי דלהוי בידיה לראיה לאפוקי ביה מלוקח בתרא. ואמטול הכי קא עביד לה טמירתא, כי היכי דלא לשמעו ביה אינשי וממנעי ולא זבני מיניה. ולהאיך טעמא אחרינא דפרשינא דלא גמר ואקני ולדחוייה בעלמא הוא דכתב ליה. להכי איכוין לאקנויי ליה בשטרא דחתימי עליה עדים, דהויא מילתא דאית בה עיכובא עד דכתבי ליה שטרא וחתמי ליה. ועוד דלבתר דכתבי ליה וחתמי ליה נמי לית להו רשותא למימסר ליה שטרא עד דמימלכי ביה בתר חתימה. כדאיתא בהדיא בפרק אף על פי (כתובות דף נ"ה ע"א) אמר לעדים כתובו וחתומו והבו ליה, קנו מיניה לא צריך לאימלוכי ביה, לא קנו מיניה צריך לאימלוכי ביה. ומדנקט אנפא דאית ביה עיכובא ושהותא טפי, מוכחא מילתא דלדחויי הוא דאיכוין. סבר דילמא אדהכי והכי מתרמיא מילתא ולא כתבי ליה, אי נמי מסתלק דוחקיה מיניה ולא צריך לממסר ליה, וכיון דאיכא ריעותא בעיקר הקנאה דידיה לא קני

אבל היכא דאקני ליה בקנין או בחזקה, אי נמי דכתב ליה נותן למקבל מתנה שדי נתונה לך ומסר ליה שטרא, אף על גב דלא אמר להו לסהדי כתובו ליה כלל קני. דלאו בשטרא דחתימי עליה סהדי קא מיכוין לאקנויי ליה, כי היכי דלימא להכי איכוין לאקנויי ליה בהאי אנפא דאית ביה עיכובא משום דמיכוין לדחוייה, אי נמי כי היכי דלימא לקינוניא קא מיכוון אלא להקנאה גרידתא קא נחית ואי הוה מיכוין לקינוניא לא סגיא דלא לימא להו לסהדי למכתב ליה שטרא ואמטול הכי לא חיישינן למתנתא טמירתא. ואף על גב דאקני ליה מעיקרא בקנין וקי"ל סתם קנין. לכתיבה עומד. לאו למימרא דהוה ליה כמאן דאיכוין לאקנויי ליה בשטרא, אלא דאי בעו סהדי כתבי ליה שטרא לקונה ולא צריכי לאימלוכי ביה במקנה, ולעולם מכי קנו מיניה הוא. דזכו ושטר לראיה בעלמא הוא. וההיא דאמרינן גבי מתנת שכיב מרע שכתוב בה קנין, חיישינן שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר. ואין שטר לאחר מיתה התם בכותב כל נכסיו, אי נמי במצוה מחמת מיתה ואף על גב דשייר, דכיון דבאמירה בעלמא מצי מקני ליה וקא טרח למקנא מיניה, חיישינן שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר ואין שטר לאחר מיתה. אבל בריא וכיוצא בו דלא מקני באמירה אף על גב דקנו מיניה נמי לא חיישינן שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר. דכי קנו מיניה לאקנויי ליה בעלמא הוא דאיכוין, ואף על גב דלא אמר להו לסהדי תיבו בשוקא ובבריאתא וכתובו ליה לא חיישינן למתנתא טמירתא.

וראיה להא מילתא מהא דאמרינן קנין בפני שנים וא"צ לומר כתובו, אלמא אף על גב דלא אמר להו לסהדי כתובו כל עיקר קני ואזלי סהדי וכתבי ליה שטרא לקונה. וכי תימא דילמא הני מילי בהודאות והלואות אי נמי במכר, אבל במתנה לא לא ס"ד דגרסינן בפרק יש נוחלין (לקמן דף קי"ג ע"ב) אמר רב יהודה שלשה שנכנסו לבקר את החולה, רצו כותבין רצו עושין דין. שנים כותבין ואין עושין דין ואמר רב חסדא לא שנו אלא ביום, אבל בלילה אפילו שלשה נמי כותבין ואין עושין דין דהוו להו עדים ואין עד נעשה דיין. וקימא לן דהאי שמעתא דרב יהודה לא מיתוקמא אלא במתנת שכיב מרע במקצת דבעיא קנין כמתנת בריא ואם עמד אינו חוזר, ואמטול הכי עושין דין ולא חיישינן דילמא בתר הכי הדר ביה. ודיקא נמי מדקא מסתייע רב יוסף מינה לגבי שמעתא דקנין אימתי חוזר, דשמעת מינה דהא דרב יהודה במתנת שכיב מרע במקצת היא דבעיא קנין. היכי דמי אילימא דאמר להו כתובו על כרחיך לתורת עדות קא נחתי, ואם כן כי רצו נמי אמאי עושין דין הא קימא לן אין עד נעשה דיין. אלא לאו דלא אמר להו כתובו כל עיקר ואפילו הכי קני ולא חיישינן למתנתא טמירתא. וכי תימא לעולם דאמר להו כתובו וכל כמה דלא כתבי לאו עדים נינהו. לא ס"ד דעל כרחיך כל היכא דאתו אדעתא דאסהודי עדים נינהו. כדאמרינן התם היכי אמרינן להו למחזי אתיתו, או לאסהודי אתיתו אי אמרי לאסהודי אתינן נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטלה. אלמא כל היכא דנחתי מעיקרא לתורת עדות עדים נינהו. ותו מדקא נקיט רב יהודה שלשה שנכנסו לבקר את החולה. ש"מ טעמא דנכנסו לבקר דלאו לתורת עדות קא נחתי, מכלל דאי אתו בתורת עדות אינן יכולין לעשות דין דהוו להו עדים ואין עד נעשה דיין, וכל שכן היכא דאמר להו כתובו.

והוא הדין נמי היכא דלא אמר להו כתובו אלא דקאמר להו פרסמוה להאי מתנתא בשוקי ובבריאתא, על כרחיך לתורת עדות קא נחתי. דאי למעבד דינא לאלתר למאי נפקא מינה בתר הכי לפרסומה. אלא לאו ש"מ דהא דרב יהודה לא משכחת לה בדאמר להו גליוה להאי מתנתא כל עיקר. ואפילו הכי כיון דקנו מיניה קני, ואם רצו לכתוב כותבין ולא חיישינן למתנתא טמירתא.

והוא הדין נמי בחזקה או בשטר הכתוב לזכיה. כגון דכתיב ליה איהו שדי נתונה לך ומסר ליה שטרא, אף על גב דלא אמר להו לסהדי ולא מידי, קני דכולהו חד טעמא נינהו. ועוד דכי מעיינת בה שפיר בשמעתיה דרב יהודה גבי מתנתא טמירתא, משכחת דלא קא מיירי אלא בשטרא גרידא דלית בה קנין. מדאמרינן עלה היכי דמי מתנתא טמירתא, אמר רב יוסף דאמר להו לסהדי זילו איטמרו וכתובו ליה. ואיכא דאמרי אמר רב יוסף דלא אמר להו לסהדי תיבו בשוקי ובבריאתא וכתובו ליה. דשמעת מינה דלא איירי רב יהודה אלא היכא דלא אקני ליה אלא בשטר שיש עליו עדים, דאי בשטר הכתוב לזכיה, אי נמי בקנין או בחזקה, ל"ל למימר להו כתובו. אי לימא לפרסומה למילתא, אדנקיט לישנא דכתובו ליה דמשמע דלא קא מיירי אלא היכא דמקני ליה בשטרא, לינקוט לישנא דפרסמוה להאי מתנתא דמשמע דמיירי סתמא בכולהו אנפי דהקנאה. אלא להכי נקט לישנא דתיבו בשוקי ובבריאתא וכתובו ליה, לאשמועינן דלא קמיירי אלא היכא דאקני ליה בשטר הכתוב לזכייה, כגון דאמר להו לסהדי כתובו וחתומו והבו ליה. וקמ"ל רב יהודה דאי אמר להו תיבו בשוקי ובבריאתא וכתובו ליה קני, ואי לא לא קני. אבל היכא דלא מקני ליה בשטרא, כי האי גוונא לא איירי. רב יהודה כלל דוודאי ליכא למיחש ביה למתנתא טמירתא.

והוא הדין היכא דכתב ליה מעיקרא מתנה טמירתא בשטרא גרידא, והדר ואקני ליה בקנין או בחזקה דקני. מ"ט דאי לטמירתא איכוין תיסגי ליה בשטרא דמעיקרא, אלא מדאיכפל בתר הכי לאקנויי ליה בקנין או בחזקה או בשטר שאין עשוי לראיה, ש"מ מהדר קא הדר ביה מקמייתא וקא בעי להקנות ליה השתא קנין גמור.

והני מילי בסתמא אבל היכא דגלי אדעתיה דלא ניחא ליה דלגליוה למתנתא. כגון דאמר להו לא תגליוה להאי מתנתא, איכא למימר דחיישינן בה למתנתא טמירתא. דכיון דגלי אדעתיה גלי, ומה לי אקני ליה בשטרא גרידא מה לי בקנין. והני ראיות כולהו דאייתינן מינייהו ראיה דגבי קנין לא חיישינן למתנתא טמירתא, בסתמא קא מיירו. אבל היכא דפריש דלא לגליוה למתנתא ליכא מינייהו ראיה, ואיכא למיחש בה למתנתא טמירתא.

ואפילו לכולהו הנך אנפי דכתבינן דקנה, דוקא היכא דלא אמר להו לסהדי דלכתבו ליה שטרא. אבל היכא דאמר להו לסהדי דלכתבו ליה שטרא, בהא ודאי איכא לפלוגי. דכל היכא דאי הוה בעי למהדר ביה מההיא הקנאה מצי למהדר ביה, כי איכפל למימר להו לסהדי דלכתבו ליה שטרא, חיישינן דילמא להברחה בעלמא קא מיכוון. ואי אמר להו תיבו בשוקי ובבריאתא וכתובו ליה קני, ואי לא חיישינן.

והוא דלא גלי אדעתיה דליפות כחו הוא דאמר להו כתובו. והא מילתא דמיא למצוה מחמת מיתה היכא דאמר כתובו, דכיון דקני באמירה וקאמר כתובו חיישינן שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר ואין שטר לאחר מיתה. ואי גלי אדעתיה דליפות כחו הוא דאיכון לא חיישינן. והוא הדין הכא היכא דאקני ליה בקנין או בחזקה והדר אמר אף כתובו וחתומו והבו ליה לא חיישינן.

וכי אמר להו כתובו דאין מיפה את כחו דקאמרינן דחיישינן. הני מילי היכא דכי אמר להו כתובו אכתי הוה יכיל למיהדר ביה, דליכא למיחש דילמא מעיקרא גמר ואקני ליה והשתא איערומי קא מערים לבטולה למתנתא, דאם כן למה ליה לאיערומי ליבטלה למתנתא בהדיא. אבל היכא דשהה בשיעור דלא יכיל למהדר ביה והדר אמר להו כתובו. לא מיבעיא בסתמא דלא חיישינן, אלא אפילו אמר להו איטמרו וכתובו ליה לא חיישינן למתנתא טמירתא. דהא מעיקרא קנה מקבל מתנה ולאו כל כמיניה דנותן לבטולה למתנתיה בהכי. דאימור איערומי קא מערים, סבר מהדר לא מצינא הדרנא בי אימא להו לסהדי זילו איטמרו וכתובו ליה דתיהוי מתנתא טמירתא.

וכל שכן בשכיב מרע שכתב כל נכסיו, אי נמי במצוה מחמת מיתה ואף על גב דשייר דליכא למיחש בה למתנתא טמירתא. דאי בדאמר להו כתובו סתמא ומת, הא קיימא לן דלא קני דחיישינן שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר ואין שטר לאחר מיתה, ואפילו אמר להו תיבו בשוקי ובבריאתא וכתובו ליה נמי לא קני. ואי בדאמר להו אף כתובו וחתומו והבו ליה, כיון דגלי אדעתיה דלאו לאקנויי ליה בשטרא קא מיכוון אלא ליפות כוחו קא מיכוון, לא חיישינן למתנתא טמירתא. (דחד לגבי) [דמדלגבי] שטר לאחר מיתה לא חיישינן. לענין מתנתא טמירתא [נמי] לא חיישינן דהא כי איכוון לאקנויי ליה לאו בשטרא איכוון לאקנויי ליה, ושטר ליפות כחו בעלמא הוא דאמר ליה. ואי נמי לא כתבי ליה ניחא ליה דליקני הילכך כמאן דלא אמר להו כתובו דמי.

והוא הדין היכא דאמר להו כתובו סתמא ומסר ליה לשטרא נהליה מחיים, אפילו אמר להו זילו איטמרו וכתובו ליה לא חיישינן. חדא דאין אדם משטה בשעת מיתה. ועוד דהא קיימא לן דדברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו, והוה ליה כמאן דמסריה לממונא ניהליה. וכי מסריה לממונא ניהליה ומטא לידיה בתורת מתנה ליכא למיחש למתנתא טמירתא. ועוד דכי חיישינן למתנתא טמירתא הני מילי במתנת בריא דקמייתא ובתרייתא קמייתא זכיא, הילכך חיישינן דילמא דעתיה לזבוני נכסיה ולקינוניא הוא דקא מיכווין. אבל מתנת שכיב מרע דקמייתא ובתרייתא בתרייתא זכיא, ליכא למימר דלקנוניא קא מיכווין דאי נמי מיכווין להכי על כרחיך בתרייתא זכיא. ואפילו להאיך טעמא אחרינא דפרישנא משום דדחויי קא מדחי ליה, כיון דניחא ליה דליגליוה לאחר מיתה ליכא למיחש בה למתנתא טמירתא דלכי מתקיימא הא ניחא ליה דליגליוה. ועוד דאין אדם משטה בשעת מיתה ולאו לדחויי בעלמא קא מיכוין.

עליות דר' יונה

אמרי נהרדעאי כל מודעה דלא כתיב בה אנן ידעינן באונסא דפלניא לאו מודעה הוא, מודעה דמאן אילימא דגיטא ודמתנתא גילוי מלתא בעלמא הוא. פי', הרי הוא מגלה דעתו במסירת המודעה שאינו נותן מתנה זו בנפש חפיצה, ולא ניחא ליה דליקני, והרי המתנה בטילה בכך, ול"ד לזביני', דכיון דמקבל זוזי גמר ומקנה, ומה שהוא מוסר מודעה כדי שיוכל לבטל המכר כשיהיו לו מעות, ואפי' מתנתא טמירתא אמרו שהיא בטלה וכ"ש זו, אף על פי שיודע הדבר שדברי אותה המודעה שמסר בפני העדים דברי שקר הם, הויא מודעה לבטל המתנה כנ"ל, וכן כתב הרמב"ם ז"ל. וי"מ גילוי מלתא בעלמא הוא, ודאי יש להאמינו על המודעה, שהרי בידו שלא ליתן ולמסור מודעה אם לא מפני שאונסים אותו ליתן, דבשלמא במכר א"ל דזוזי אנסוה למכור, והמודעה שמוסר דברי שקר הם, ומסתברא כלשון הראשון.

[דף מ עמוד ב] אי דזביני האמר רבא לא כתבינן מודעה אזביני. קס"ד, דאע"ג דידעי באונסיה לא כתבינן מודעה, משום דתליוה וזבין זביני' זביני, דאגב אונסיה גמר ומקני, ואף על גב דמסר מודעה, משום דתליוה נמי זביני' זביני. ופרקינן, מודה רבא היכא דאניס וכמעשה דפרדיסא, פי', מודה רבא שאם אמת הדבר שהוא אנוס, כתבינן מודעה, שאע"פ שאין האונס מבטל המכר, אבל האונס ומסירת המודעה מבטלין אותו, וכדאמר לקמן, אי לאו מודעה מאן דחתים אאשקלתא שפיר חתם. וכי קאמר רבא לא כתבינן מודעה אזביני, כגון דלא ידעינן ביה באונסי', ולשון מודעה, הודעת דברים, שזה מוסר בפנינו, וה"ק, אף על גב דכתבינן מודעה אגיטא ומתנה ואף על גב דלא אניס, אזביני מיהת לא כתבינן אלא היכא דאניס, אבל בסתמא לא כתבינן משום דבסתמא לית לן לאחזוקי דאניס. ואיצטריך דרבא, דאי מנהרדעאי ה"א נהי דלאו מודעה היא, אבל מ"מ כתבינן מסירת דבריו של זה אולי ימצא עדים שיודעים באונסי', וע"י עדות מסירת מודעה שמסר יבטל המכר, קמ"ל רבא דלא כתבינן, דכיון שאין לנו להאמינו על האונס בלא שום אמתלא, ויש לנו לתלות דמשום דאיצטריך לזוזי הוא אנוס על המכר, ומפני כן הוא מוסר מודעה לבטל המכר, אין לנו לכתוב חנם מסירת מודעה שמוסר לאורועי כח המכר, שהמכר ודאי, ואחזוקי עליה אונס בלא שום אמתלא לא מחזקינן, ואי כתבי' עלה מודעה, תתזיל ארעא, אף על גב שלא נעיד אלא שמוסר דברים אלו בפנינו, מפני שיאמרו לא לחנם חתמו עדים על מודעה זו, ויחושו בני אדם שמא ימצא לו עדים על האונס ויתבטל המכר ע"י מודעה זו, כנ"ב פי' דבר זה. וראיתי בה הרבה לשונות ולא עמדתי עליהם. הא דנקט וכמעשה דפרדיסא, לרבותה נקטה, ולפ' לך, דמעשה דפרדיסא נמי כמאן דידעין באונסי' דמי, אף על פי שלא ידענו אלו תבעו בב"ד אם הי' כופר בו או שמא הי' מחזירה לו לסוף שני המשכונה, ולא הי' אוכל שדהו בגזילה, שעדיין לא שלמו ימי המשכונה כשא"ל זבנה ניהלי', וכ"כ ר"ח זצ"ל דטפי משני חזקה משכן לו הפרדס, ואפ"ה כיון שהי' בידו לגרום לו ההפסד כמו שהוא מאיים עליו, ראוי לזה להתיירא מדבריו לחוש ולמכור לו מאונס אימת ההפסד. ומעשה דפרדיסא, פי' הראשונים, דהיינו אותו מעשה שהוזכר בפ' איזהו נשך, דההוא גברא דמשכן פרדיסא לחברי', ואכלי' תלת שנין, א"ל אי מזבנית לי ניהלי' מוטב, ואי לא כבישנא לי' לשטר משכנתא ואמינא לקוחה היא בידי, ולאו למימרא שהי' שם מסירת מודעא, דהא אמרי' התם אזיל אקני' לבנו קטן, אלא ה"ק, כי ההוא מעשה הוי אונסא שיש לנו להתיירא שמא יכפור בו בב"ד ויחזיק בפרדס בלא דמים, הלכך, אלו מסר עליו מודעא ואח"כ מכרו לו, ונודע שהפחידו קודם המקח וא"ל אי מזבנית ניהלי' מוטב ואי לא כבישנא לי' לשטר משכנתא ואמינא לקוחה היא בידי, כגון שהלוקח עצמו הודה כן לאחר המקח, שהי' סבור שאין המקח מתבטל עוד בכך, בכה"ג ודאי הוי כמאן דידעי' באונסי' אף על פי שאין אנו יודעין אלו תבעו בב"ד אי הי' כופר בו, וכתבינן מודעה כה"ג, וכתבינן בי' דידעין באונסי', לפי שהמכר בטל במסירת מודעה על אונס כגון זה, כנ"ל. וכתב ר"ח ז"ל, דכל מאן דמפחיד לחברי' במידי דבידיה דיכול למיעבדי', כגון הפסדת ממון או הנאה כ"ש הנאת נפשו, שא"ל אי לא מזבנית לי כך וכך דאית לך, עבידנא לך כך וכך, דאית להו לסהדי למכתב לי' מודעה בהאי ולפרושי בי' ידענא באונסי', ואף על גב דלא עביד מאי דמדחיל לי', כיון דאמר עבידנא ויכול למיעבד, היינו אונסי' דמוכר, וכל כה"ג כתבינן. והנה דברי ר' ז"ל סיוע למה שפי', דלהכי נקיט מעשה דפרדיסא, לאשמועינן דכל כה"ג מצו סהדי למיכתב ידעי' ביה באונסו דפלניא. והמעשה דפרדיסא פר"ח ז"ל, אם הוא מוסר מודעא עליו כגון מעשה דפרדיסא, ומודיע דברים אלו לעדים וא"ל אני אתבענו בפניכם ותשמעו ממנו שיטעון לקוחה הוא בידי, ואתם תכתבו לי ותחתמו לי שטר מכירה, כאותה ששנינו כותבים שטר למוכר אף על פי שאין הלוקח עמו, ואתן לו השטר ואקבל ממנו הדמים, השתא מסרנא מודעא קמיכן דלא מדעת נפשי מזבני לי' להאי פרדסא, אלא משום דכפר במשכנתא, ובתר הכי תבענא לי' בדינא ומפקא לי' מיני', ומוכר לו את הפרדסא ומקבל ממנו דמים, ואח"כ תובעו בב"ד, מוציא הלוקח שטר מכר שבידו, והלה טוען באונס מכרתי' לך מפני שהיית כופר במשכונה, אף על פי שזה יכול לטעון מתחילה היתה לקוחה בידי, וכשחזרתי ולקחתיה בשטר זה אמינא איזבון דינאי, כיון שלא טען כן, שוב אינו חוזר וטוען אחר שיצא מב"ד, כיון שלא טען כן בשעה שאמר זה מכירה זו באונס היתה שוב אינו חוזר וטוען אחר שיצא מב"ד. א"נ, כגון שטען בפי' ואמר, אף על פי שהייתי מאיים עליך בדברים בדעתי הי' להחזירה לך לאחר כלות שני המשכונה, והרי נתברר כי מתחילה לא הי' לקוחה בידו, וכי מה שכפר בו קודם המכר אונסא הוי, ונתבטל המקח מחמת אותו האונס עם מסירת מודעא. א"נ מיירי, כגון שתבעו זה שיחזיר זה לו שטר המשכונה בפני עדים, ואם לא החזיר לו בפני עדים, יכול לטעון אתה צוית לכתוב שטר משכונה זה שלא בפני ולא הגיע לידי מעולם, מיהו אם שטר המשכונה מקויים אינו יכול לטעון כן, דמלוה הוא דמקיים לי' לשטרי'.

הא דאמרי נהרדעאי דכל מודעא דלא כתיב בה ידעי' בה כו'. אף על גב דלא כתבי' מודעא אזביני' היכי דלא ידעי' באונסי', אמרי', אימור לא היו יודעים דלא כתבינן מודעא אזביני וכתבו מודעא אף על פי שלא היו יודעים באונסו, דאם איתא שהיו יודעים באונסו היו כותבים שהם יודעים באונסו של זה.

עלה בידינו. מי שמוסר מודעא על גט ומתנה, אף על פי שאין העדים יודעים באונסו של זה המגרש והנותן, הגט בטל והמתנה בטלה, ואפי' אם נתברר להם כי דברי המודעא שמסר להם דברי שקר הם, שהרי גילה דעתו במסירת המודעא שאינו נותן הגט, או המתנה, בלב שלם, אבל במכר אין כותבין מודעא עד שיודע להם אונסו של מוכר, ואף על פי שאמר להם כתבו שמסרתי מודעא זו בפניכם, וכשיודע ע"פ עדים האונס שאנסוני יצטרף עדותכם לבטל המקח, אין כותבין לפי שיש בכתיבת המודעא הורעות כח מקחו של זה, ויזולו נכסיו, לפי שבני אדם אומרים לא לחנם חתמו העדים על מודעא זו אלא מפני שהכירו שדברי אמת הן, והם יעידו על האונס ויבטלו את המקח. וכל מודעא דזביני שאין כתוב בה אנו יודעין באונסו של מוכר אינו כלום, וכשהעדים יודעים באונסו של מוכר במכירה זו, ומסר מודעה בפניהם, המכר בטל, ואף על פי שאמרו תליו' וזבין ממכרו קיים, אבל אונס עם מסירת מודעה מבטלין את המקח. ומי שמפחיד את חבירו ומפיל עליו אימות, ואומר, אם לא תמכור לא שדה זו [בכך וכך] כזאת וכזאת אעשה לך, ויש לאל ידו, ה"ז אונס, וכיון שיודעים העדים את האונס, ומסר המוכר מודעה זו בפניהם, המכר בטל, ואף על פי שזה האיש שנתן חיתיתו עליו הוא מן השומעין בקול ב"ד, מאחר שמפחידו והיכולת בידו ה"ז אונס, ואין אומרים חזקתו של זה שלא הי' גורם לו נזק והפסד שהרי מ"מ הביא מורך בלבבו. ואם אנסוהו עד שביטל המודעא שמכר, מכרו קיים, וכן הדין בגט ומתנה. ואם המוכר מוסר מודעה על המכר ועל כל ביטול שיבטל המודעה באונס, כיון שאנסוהו לבטל כל המודעות, הרי נתבטלו ביטולי ואגב אונסו גמר בלבו ובטלם. ואין כח מסירת המודעא על הביטול יותר מכח מסירת המודעא על המכר שאנו דנין בה, ואומרים, כשמבטל המודעא מתוך האונס גמר בלבו והקנה, וכן דעת רבותי ז"ל ולענין גט יש לחוש בדבר ולהחמיר.

אמר רב יהודה האי מתנה טמירתא לא הויא מתנה. ואף על גב דתפס מפקינן מיני'. וא"א לומר דמגבה הוא דלא מגבינן בה, אבל אם תפש לא מפקינן מיני', דהא דקיי"ל אוקי ממונא בחזקת מרא קמא ואפי' במטלטלין, כל זמן שלא תפש ברשות, כדתניא הוא מוציא מידן בלא ראי', ואין צ"ל בקרקעות דקיי"ל קרקע בחזקת בעליה עומדת.

ה"ג, איכא דאמרי אמר ר' יוסף כגון דלא אמר להו לסהדי, תתבו בשוקא ובבריתא ותכתבו לי', מאי בינייהו. דהוה ס"ד דלפום לישנא קמא נמי ה"ה דהויא טמירתא היכא דלא א"ל זילו איטמירו וכתבו, אלא א"ל כתבו סתמא. דלפום לישנא קמא כיון דלא אמר להו איטמירו קנה, אף על גב דלא א"ל תתבו בשוקא ובברא.

ולא היא, התם הוא דמוכחא מילתא דמחמת אונסא הוא דכתב לה. לאו למימרא דאי לאו מתנתא טמירתא דקדמה לה נמי לא קנתה, משום דמוכחא מילתא דמחמת אונסא הוא דכתב לי', שהרי אין כאן שום אונס, דמאן אניס ליה ליתן מתנה זו וכיון שלא מסר מודעא, ודאי יש לנו לומר שנתרצה ליתן לה כדי שתנשא לו, אלא הכי קאמרי', התם הוא דהויא מתנתא טמירתא מודעא לחברתה, דכיון דלא הי' מתרצה ליתן לה מתנה זו, אלא מחמת שאמרה שלא תנשא לו עד שיכתוב לה כל נכסיו, וכתב מתנתא טמירתא לבנו תחילה, מוכחא מילתא דמחמת אונסא הוא דכתב לה, שהי' כאונס בעיניו מה שלא היתה רוצה זאת להנשא לו עד שיכתוב לה כל נכסיו, וגם יש הוכחה בדבר שהי' קשה בעיניו.

[דף מא עמוד א] איבעיא להו סתמא מאי. פי', הלכתא מאי, דתרי לישני איתמרו בה לעיל משמי' דר"י.

עלה בידינו. האי מתנתא טמירתא לא מגבינן לה בה, ואף על פי שתפש מקבל מתנה מטלטלין שנתן לו במתנה טמירתא [אגב מקרקעי או שתפס פירות הקרקע מוציאין ממנו, והיכא דמיא מתנתא טמירתא], דא"ל לסהדי זילו איטמרו וכתיבו לי', והיכא דלא א"ל זילו איטמרו וכתיבו לי', וגם לא אמר להו תתבו בשוקא ובבראי ותכתבו לי', חוששין שמא לא נתנה בלב שלם, וזהו מה שאומר סתמא חיישי'. ומתנא טמירתא אינה מודעה לחברתה, שאם נתנה אח"כ מתנה פרהסיא שנקנה, אבל אם יש שם הוכחה שהשניה יש בה צד הכרח, הראשונה מודעא לשני', כמעשה שהי' בההוא גברא דאזיל לקדושי איתתא בנהרדעאי, א"ל אי כתבת לי כולהו נכסך הוינא לך. ומתנה סתם, שלא פי' לעדים תתבו בשוקא ובבריתא ותכתבו לי', גם היא אינה מודעה לחברתה, ואף על פי שאמרו, סתם חיישינן, והדברים [מראים] כי מתורת ספק אנו מבטלין אותה, כיון שהיא עומדת בחזקת בעלים הראשונים, ואפי' תפש מקבל המתנה את המטלטלין מוציאין ממנו דקיי"ל אוקי ממונא בחזקת מרא קמא כל זמן שלא תפש ברשות, הלכך המתנה השני' קיימת שהרי כחו וזכותו נתן לשני, ושוב אין הנותן נאמן לומר שהוא של חבירו שהי' עורר עליה. ואם לא צוה לכתוב השטר בפרהסיא, וצוה לחותמו בפרהסיא, השטר כשר, שהרי אפי' אם הי' השטר כתוב וחתמו ונתנו לה כשר אבל ודאי צריך לצוות על החתימה שתהא בפרהסיא. ואם צוה ליתנו בעדי מסירה בשוק ובברייתא כשר, אף על פי שלא צוה על (המסירה) [החתימה] המתנה קיימת, שהרי יש בזה גלוי הדעת שהוא נותנה בנפש חפיצה. ועכשיו שנהגו לכתוב בכל השטרות, וא"ל מתנה זו כתבוה וחתמוהו בשוקא ובבראי, כיון שאמר הנותן לעדים ככל יפוי השטרות, הרי יש בכלל שיכתבוה כראוי לכותבה, בשוקא ובברייתא. ועוד, שהרי יש בכלל שיכתבו בה א"ל דכתבוה וחתמוה בשוקא ובברייתא, שהרי כך נוסח השטרות, וכיון שהוא רוצה שיעידו עליו, נמצא שהוא נותנה בלב שלם, מ"מ נכון הדבר שישאלו את פיו בפי', אם יכתבוה קודם שיעידו שא"ל כתבוה בשוקא ובברייתא.

תוס' רי''ד

(כה) מודעא דמאי. אילימא מודעא דגיטא ודמתנה גילוי מילתא בעלמא הוא. פי' אף על פי שלא ראו את אונסו לבד שמודיע להם כי גט זה שאני נותן לאשתי או מתנה זו שאני נותן לפלוני או ע"י שטר או ע"י קנין לא בכל לב אני עושה אלא מפני כך וכך. די לו שאין הגט והמתנה ניקנין אלא בכל לב. וכיון שהודה לעדים שלא בכל לב הוא עושה די לו. ולא דמי לזביני שאינו מוכר אלא מפני דוחק המעות. ולא בכל לב ואפ"ה הוי זבוני' זיבונא. ומשום הכי צריך להכיר העדים אונסו שאותו האונס יבטל המכר אבל הגט והמתנה שאין שם מתן מעות אם לא יהיו בכל לב לא קנו הילכך הודאתו לעדים שלא בכל לב הוא עושה די לו שאינו אלא [כמפליגה] בדברים ואף על פי שלא הי' לו שום אונס בטלים הם ורצה לצחק בם. ורבי' שמואל שפירש דודאי הי' שם אונס אינו נראה לי אלא בלי שום אונס הם בטלים וכך כתב גם רבי יצחק זצוק"ל כדברי אלא שרבי יצחק הביא ראי' ממאי דאמרי' בפ' השולח גט בטל הוא אי אשפי בו דברי' קיימין. אלמא בדיבור בעלמא אדם מבטלו. ואינה נראית לי ראי' דהתם ביטלו קודם שנתנו לה השליח וביטל שליחות השליח. אבל הכא בבעל גופי' הוא דיהבי' ניהלי' ואפ"ה אמרי' דבטל מפני שהודיע לעדים שלא בכל לב הוא נותנו לה. ואינו אלא כמפליגה בדברים. עוד הביא ראי' ממאי דאמרי' לקמן על מתנה טמירת' והוי' מודעא לחבירתה אף על גב דלא אניס אלא משום דגלי דעתי' דלא ניחא לי' בההיא מתנה דבתרייתא. ואינו נראה לי דהא מסקי' לקמן דלא הויא מודעא לחבירתה אלא מר קמא לא ניחא לי' דליקני ומר בתרא ניחא לי' דליקני וטעמא משום דלא אמר בפירוש דלא ניחא לי' במתנה בתרייתא ואין להוכיח שום ראי' בזה אלא סברא היא מפני שאין שם מתן מעות וצריכין להיות בכל לב כדפרישית:

(כו) והאמר רבא לא כתבי' מודעא אזביני'. פי' דסבירא לי' אגב אונסי' ואגב זוזי דשקיל ואמר רוצה אני בכל לב קא זבין. ואף על גב דחזי' לאונסי' זבוני' זביני. והילכך לא מהניא לי' מסירת מודעא מקודם לכן. ופליג בהא מילתא רבא עם רבינא דאמר לקמן במעשה דטבי דתלא לפפי אכינרא וזבין והתם רבה בר ר"ה אמודעא ואאשקלתא. ואמר ר"ה התם דאתיא מודעא דמסר קמי שהדי דהאי רוצה אני דקבעינא למימר לאו בכל לב קאמינא לי' ומרעא לאשקלת' וכך פי' גם ר' שמואל זצוק"ל אבל רבי' יצחק מפאס זצוק"ל כתב לקמן בההוא עובדא ואי מסר מודעא לא הוה זבוני' זביני ואמרי' נמי ברישא דהדין פירקא ואלא מודעא דזבונא והאמר רבא לא כתבי' מודע' אזביני ופרקינן מודה רבא היכא דאניס כגון מעשה דפרדיסא. משמע מדבריו כי רבא ור"ה חדא מילתא קאמרי ולא היא. דפלוגתא איכא בינייהו דר"ה סבר אף על גב דתלוי' עד דאמר רוצה אני וזבין זביני' זביני היכא דמסר מודעא מקמי' הכי דהאי דבעינא למימר רוצה אני לאו בכל לב קאמינ' לי' אלא מחמת אונסי' דקא עביד לי' ולמחר נקיטנא לי' בדינא מודעי' מודעא. ומבטלי לזביני. ורבא סבר דלא הויא מודעא. והא אנן חזינן לי' לאונסי ואמרי' דהוי זבוני' זביני משום דגמר ומחל בכל לב וה"ה למודעא דלא מרעא להו עד דאנוס כי ההוא מעשה דפרדיסא. ואף על גב דמקשינן השתא לנהרדעאי מדברי רבא וקי"ל אין מקשין מהלכה פסוקה כרב הונא קי"ל דכתבי' מודעא אזבוני ואפי' בתלוי' וזבין והאי דמקשי' מרבא משום דבעינן לאוקמי מילתא דנהרדעאי אפילו כרבא ולאו משום דהלכה כוותי':

(כז) מודה רבא היכא דאניס כי ההוא דפרדיסא. מה שהקשה הנה רבי' שמואל משם רבינו חננאל זצוק"ל. ופירש שהמכירה עשה לו שלא בפניו כדתנן כותבין שטר למוכר אף על פי שאין לוקח עמו. אינו נראה לי אלא אף על גב שעשה לו המכירה בפניו ובפני אותם העדים ששמעו מפיו כשהי' אומר לו לקוחה היא בידי אם לא מסר מודעא מקודם לכן המכירה היא קיימת שאם יאמר לו כיון שהיתה טוען כי לקיחה היא בידך ואכלתה אותה שני חזקה למה חזרת וקנית אותה ממני זה ישיב לו כדאמרן לעיל עביד איניש דזבין דיני' כי יראתי שמא תחזור היום ומחר ותביא לי עדי שקר שמחיתה בפניהם בתוך שלש שנים ותבטל חזקתי לכך חזרתי וקניתי' ממך כדי לקיים מקחי בידי. ואף על פי שמסר מודעא בפני העדים כי זה המכירה שאני עושה לו עכשיו אינה כלום שמחמת שהוא טוען לו כי לקוחה היא בידי כאשר שמעתם מפיו אני עושה אותה לו ומחר תבענא לי' בדינא אם זה יהא חריף לטעון לו כי לקוחה היתה בידי מקודם לכן ושטרא הוי לי ואירכס ומפני פחד המחא' עוד חזרתי וקניתי' ממך כאשר שטר זה מוכיח אין המודעא מועלת לו כלום אלא בכה"ג תועיל לו המודעא כי שמא היא יבטח על מכירה זו כי לא ידע המודעא שמסר עלי' ולמחר כשיתבענו בדין יטען זה כי אתה מכרתה לי והנה השטר ולא יאמר השקר שהי' אומר מקודם לכן כי היתה לקיחה בידי וזה יוציא המודעא ויבטל זו המכירה ושוב לא יוכל לטעון כי מקודם לכן לקוחה היתה בידי כיון שלא טען טענה זה מתחלה ורוצ' לטוענה עכשיו כשמתבטלת מכירתו משום דהו"ל חוזר וטוען וסותר טענה הראשונה:

(כח) איכא דאמרי אמר רב יוסף דאמר להו לא תיתבו בשוקא ובבריאתא ותכתבו לי'. כך מצאתי כתוב בספרי' ישנים וכך פי' גם רבי' חננאל זצוק"ל. ורבי' שמואל זצוק"ל גורס דלא א"ל תיבו בשוקא ובבריאתא ותכתבו לי' ואמר אי אפשר לומר כר' חננאל דלשתי לשונות דרב יוסף משמע סתמא בשדה /כשרה/. ונ"ל שגירסת ר' חננאל היא עיקר שאדם שנותן מתנה לחבירו בפני עדים מה צורך לומר לו כתבוה וחתמוה בשוקא אטו אינשי דינא ידעי דצריכין למימר לי' כתבוה בשוקא וגם הדין יתן שתהי' בשדה /כשרה/ כיון שבסתם נתנה לו ולא ראו שום עול במתנתו לה נרצה לדונה כי בעול ובמרמה נעשית ולא גמר להקנות בכל לב במקום שלא ראינו שום אמתלא בדבר הילכך אין לפרש דהוי מתנה טמירתא והיא בטלה אלא כשפורש היא זילו איטמרו וכתבו לי' או שפירש להם לא תיתבו בשוקא ובבריאתא ותכתבו לי' דודאי מדפי' להן א' משתי לשונות הללו ש"מ לא נתכוון להקנותו אלא הברחה בעלמ' הוא עושה. ואף על פי שלא כתבו זה הלשון בשטר אלא כתבו השטר סתם ומעידין בפה כי כך צוה לנו הויא טמירתא ובטלה. ואיכא בינייהו סתמא אין פירושו שלא אמר להן דבר שאם לא אמר להן דבר אין לך מתנה כשרה ממנה כדפרישית. אלא הכין פירושי'. כל המקומות שאינן לא מקום סתר ולא רחובות ושוקים קורא סתמא וזה יש בין שתי הלשונות למ"ד זילו איטמרו וכתובו לי' סבר דוקא כי אמר להו איטמרו הויא מתנה טמירתא אבל אם אמר להן כתבה בתוך ביתכם או לפני פתח ביתכם ואל תכתבוה בשוקא אין זו טמירתא שאע"פ שמנעם מן השווקים לא מנעם מפתח ביתם או בסימטא או בצדי רה"ר ויש לומר לא רצה זה האדם לפרסם ברבים שהוא עשיר ונותן מתנות אבל מ"מ לא בעבור עול ומרמה ובהברחה הוא עושה שא"כ לא מרשה אותם לעשות לפני פתח ביתם שיכולין ב"א לראותו אלא הי' אומר להם לעשות במחבא. ולישנא בתרא סבר כיון שאמר להן לא תיתבו בשוקא ובבריאתא אף על פי שהרשה אותם לפני ביתם יש לומר שלהבריח נכסיו מתכוין ולא גמר להקנותו בכל לב. אבל אם אמר להן לא איטמרו ולא תיתבו בשוקא אין לך מתנה טובה הימנה:

# ראשונים גיטין דף ל''ד א'

רא''ש גיטין פ''ד סי' ו'

גרסינן בערכין בסוף האומר משקלי עלי (ד' כא ב) אמר רב ששת האי מאן דמסר מודעא אגיטא מודעיה מודעא פשיטא לא צריכא דעשינהו וארצי מהו דתימא בטוליה בטליה למודעי קמ"ל ואימא הכי נמי אם כן ניתני וכן אתה אומר בגיטי נשים כופין אותו עד שיתן מאי עד שיאמר רוצה אני עד דמבטל ליה למודעא קמא ובפרק חזקת הבתים (דף מ ב) מפרש דבגט ומתנה אין צריכין העדים להכיר אונסו דגילוי מילתא בעלמא הוא ואפי' אם האונס שאמר היה שקר מכל מקום הרי אומר שאינו חפץ בגט ואם מסר מודעא ואמר בפני העדים אף אם אבטלנה לא תבטל אם בטל מודעא ומודעא דמודעא עד סוף כל מודעי הכל בטל שכשם שבטולו מועיל על מודעא אחת כדאיתא בערכין גם מועיל על כמה מודעות ועל כל התנאים שהתנה וכן עמא דבר ודלא כמו שכתב הרמב"ם ז"ל (בפ"ו מהל' גירושין הי"ט) אם אמר גט שאכתוב לפלונית אשתי בטל הוא וכל דבר שאבטל בו מודעא זו הרי זה בטל וכתב אח"כ ונתנו לה אף על פי שבטל המודעא קודם שיכתוב הגט הרי זה בטל אם כן מה תקנת דבר זה שיאמרו לו העדים קודם כתיבת הגט אמור בפנינו שכל הדברים שמסרת שגורמין כשיתקיימו אותן הדברים לבטל זה הגט הרי הן בטלין והוא אומר הן ואח"כ אומר להן לכתוב ולחתום וליתן לה ולא יניחוהו לילך עד שיגיע הגט לידה כדי שלא יצא לבטלו ואין המוסר מודעא ולא המבטל מודעא צריך קנין ע"כ ולדבריו לא הבנתי תקנתו שמא מתחלה מסר מודעא למודעא ואולי שכך פירוש דבריו מתחלה כתב אף על פי שבטל המודעא שהגט בטל היינו שביטל המודעא בסתם אז מודעא דמודעא קיימת לפיכך אין ביטולו מועיל אבל כשאמרו לו אמור בפנינו שכל דברים שמסרת שגורמין כשיתקיימו אותן הדברים לבטל זה הגט הרי הן בטלין ואמר הן אז ביטל כל מודעי דמודעי ומועיל הביטול והמגרש את אשתו מרצונו ולא בטל מודעא אין בו חשש דכיון דמדעתו מגרשה אין חשוד לקלקלה בידי שמים. גידול בר רעילאי שדר ליה גיטא לדביתהו אזל שליח ואשכחה דהות יתבא ונוולא אמר לה הא גיטיך אמרה ליה זיל השתא ותא למחר אתא לגביה ואמר ליה פתח ואמר ברוך הטוב והמטיב אביי אמר ברוך הטוב והמטיב ולא בטל גיטא רבא אמר ברוך הטוב והמטיב ובטל גיטא וקא מיפלגי בגלוי דעתא בגיטא אביי אמר גלוי דעתא בגיטא לאו מילתא היא ורבא סבר גילוי דעתא בגיטא מילתא היא והלכתא כאביי:

חידושי הרשב''א

ולענין מסירת מודעה גרסינן בערכין פרק האומר משקלי עלי בסופו (כ"א ב') אמר רב ששת האי מאן דמסר מודעא אגיטא מודעיה מודעה פשיטא לא צריכא דעשויה ואירצי מהו דתימא בטולי בטליה למודעיה קיי"ל ואימא ה"נ א"כ ניתני וכן אתה אומר בגיטי נשים כופין אותו עד שיתן מאי עד שיאמר רוצה אני עד דמבטל לי' למודעיה קמא. וכתב הרמב"ם ז"ל דמסירת המודעא הוא כגון שאומר לשנים כל גט שאכתוב לאשתי בב"ד פלוני או כל גט שיכתוב לי פלוני או כל גט שאכתוב לאשתי מכאן ועד יום פלוני הרי זה גט בטל, וזה דבר ברור דאע"ג דשאר מסירת מודעה דזביני צריך לתלות מסירת מודעה בדבר ידוע והוא שיהא אותו דבר ואותו אונס ניכר לעדים שמסר בפניהם, במסירת מודעה דגיטא לא צריך, וכדאמרי' בפרק חזקת (מ' ב') כל מודעה דלא כתיב בה ידעינן ביה באונסא דפלניא לאו מודעא היא ואקשינן מודעה דמאן אילימא דגיטי ודמתנתא גלויי מלתא בעלמא היא, ואפילו תלה מודעתו בדבר ונמצא שאותו דבר לא היה מעולם וכחש לעדים אפ"ה גט בטל שהרי מכיון שאמר שהוא אנוס ואיכא גלוי הדעת שהוא אנוס הרי הוא מתבטל והרי יש כאן גלוי הדעת, שאם אינו אנוס בכך למה הוא מגרש אם אינו רוצה לגרש לא יגרש אלא ודאי אנוס הוא אלא שמתירא לגלות אונסו או שרוצה לכסותו ותולה אותו בדבר אחר, ואם בטל המודעה הרי הגט כשר כדאיתא התם עד שיאמר רוצה אני עד דמבטל למודעי', ואם מסר מודעה על בטול המודעה ואחר כך ביטל את המודעה הרי הגט כשר דכמו שנתרצה בבטול המודעה כך הוא מתרצה בבטול מודעא דמודעא, אבל הרמב"ם ז"ל כתב אם אמר גט שאכתוב לפלונית אשתי בטל הוא וכל דבר שאבטל בו מודעה זו ה"ז בטל וכתב אחר כן ונתנו לה אף על פי שבטל המודעה קודם שיכתוב הגט הרי הגט בטל, א"כ מה תקנת דבר זה שיאמרו לו העדים קודם כתיבת הגט אמור בפנינו שכל דברים שמסרת שגורמים כשיתקיימו אותם הדברים לבטל זה הגט הרי הן בטלין והוא אומר הן, ואחר כך אומר להם לכתוב ולחתום וליתן לה ולא יניחוהו לילך עד שיגיע הגט לידה כדי שלא יצא לבטלו ואין המוסר מודעה ואין המבטל מודעה צריך קנין ע"כ, ולי נראה שאם מסירת מודעה על ביטול מודעה מבטלת ביטול מודעה גם כשיאמר לשון זה מה הועיל, דדילמא אף הוא מסר מודעה אף על ביטול כזה, ואם תאמר כיון שהוא מבטל עכשיו כל מה שיגרום לבטל גט זה אף הוא מבטל לכל מודעה שקדמה לו בלב שלם, אף אנו נאמר דאפילו כשיאמר הריני מבטל כל מודעה שמסרתי יועיל שהרי מבטל עכשיו בלב שלם כל מודעא שמסר, אלא שהראשונים נוחי נפש הסכימו שביטול מודעה תועיל לכל מודעה שקדמה מההיא דערכין. ואני אומר להוציא מידי כל ספק שיבטל כל מודעה, ועוד שיפסול כל עד שיעיד שמסר מודעא לפניו, וא"ת ומה יועיל לענין איסורא אם יעידו עדים כבר העידו, אני אומר כל שהוא פוסל עדיו אף הוא מבטל כל מודעא לגמרי וכאותה שאמרו בפרק המגרש (ע"ו ב') וליחוש שמא בא באומר נאמנת עלי לומר שלא באתי וליחוש שמא פייס באומר נאמנת עלי לומר שלא פייסתי אלמא כל שהוא מאמינה אינו טורח לבוא ולא לפייס, וטעמא דמילתא דכיון שאינו יכול לקלקלה בב"ד אינו מצוי לקלקלה בידי שמים וכדאיתא בירושלמי דריש מכלתין, והכא נמי כיון שהוא פוסל עדיו ואינו יכול לקלקלה בב"ד, אף הוא גומר בלבו ומבטל לכל המודעות שקדמו לו שאינו מצוי לקלקלה בידי שמים, כנ"ל.

ר''ן

גרסינן בערכין בסוף פרק האומר משקלי (דף כא ב) עלה דמתני' דתנן התם חייבי עולות ושלמים ממשכנין אותן ואף על פי שאין מתכפר עד שירצה שנאמר לרצונו כופין עד שירצה וכן בגיטי נשים כופין אותו עד שיאמר רוצה אני. כלומר באותן שכופין אותן להוציא:

א"ר ששת האי מאן דמסר מודעא אגיטי. כלומר שאמר כל גט שאכתוב לפלונית אשתי בטל הוא:

מודעיה מודעא. עד שיבטלנה. והא מילתא שייכא במי שאונסו ידוע שהוא מן אשר היו כופין אותן להוציא דלא סגי בלא ביטול מודעא ואין הפרש נמי במי שאין לו אונס ידוע או שאין לו כלל דהא אמרינן בפרק חזקת הבתים (דף מ ב) דמודעא דגיטא גלוי מילתא בעלמא. כלומר שאין אנו צריכין שנדע באונסו כל שהוא מבטל הגט שעתיד לכתוב [דף יז עמוד א] זו היא מודעתו וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפ"ו מהלכות גירושין ולא עוד אלא אפילו תלה מודעתו בדבר ונמצא שאינו. מודעתו קיימת לדעת מקצת מפרשים ז"ל ונמצא שבכל אחד מדרכים אלו מודעיה מודעא עד שיבטלנה. ומקשינן פשיטא. דכיון שהאיש אינו מוציא אלא לרצונו והוא מעיד על עצמו שאינו חפץ באותו גט פשיטא דלא מהני. ומהדרינן לא צריכא דעשיוה וארצי וכו':

מאי עד שיאמר רוצה אני עד דמבטל ליה למודעא קמא. מלישנא יתירא דייקינן הכי. והיכא שמסר מודעא על ביטול המודעא כתב הרמב"ם ז"ל בפרק הנזכר שאע"פ שביטל המודעא קודם שיכתוב הגט ויתנו לה הרי הגט בטל ודברים נראין הם שכשם שהוא יכול למסור מודעא על הגט כך יכול למסור מודעא על הביטול וכתב ז"ל א"כ מה תקנת דבר זה שיאמרו לו העדים קודם כתיבת הגט אמור בפנינו שכל דברים שמסרת שגורמין כשיתקיימו אותם הדברים לבטל גט הרי הן בטלין והוא אומר הן והרשב"א ז"ל כתב עליו ול"נ שאם מסירת מודעא על בטול המודעא מבטלת בטול המודעא גם כשיאמר לשון זה מה הועיל דדילמא מסר מודעא אף על בטול כזה וא"ת כיון שהוא מבטל עכשיו כל מה שיגרום לבטל גט זה אף הוא מבטל מודעא שקדמה לו בלבב שלם אף אנו נאמר כשיאמר הריני מבטל כל מודעא שמסרתי יועיל שהרי מבטל עכשיו בלבב שלם כל מודעא שמסר לפיכך הוא ז"ל תיקן לצאת ידי כל ספק שיבטל כל מודעא ועוד שיפסל כל עד שיעיד שמסר מודעא בפניו וא"ת מה יועיל לגבי איסורא אם יעידו אני אומר כל שהוא מבטל [עדיו] אף הוא מבטל מודעא לגמרי והביא ראיה מהא דאמרינן בפרק מי שאחזו (דף עו ב) גבי הרי זה גיטיך כל זמן שאעבור נגד פניך שלשים יום דאקשינן וליחוש שמא פייס אמר רבה בר רב הונא הכי אמר אבא מארי בשם רב באומר נאמנת עלי שלא פייסתי. וזו הראיה אפשר היא למי שגורס בה כל זמן שהרי אם פייס הגט פסול הוא ובאומר נאמנת עלי מכשרינן ליה אלמא כיון דהימנה תו לא מפייס ולא מבטל גיטא אף על פי דבידו הוא כיון דלא אמר ע"מ ולא מעכשיו והכי נמי כיון דפסלינהו לסהדי ודאי מבטל ברצון נפשו מודעות ומודעי מודעות שמסר אבל למי שגורס על מנת והיא גרסת הגאון ז"ל יש לי לדון הרבה אחר ראיה זו דהתם הרי הוא מגרשה בגט כשר ואי בעי לגרשה מעכשיו הרשות בידו וכיון דקא מתני [על מנת] שאעבור ונאמנת עלי הרי היא מתגרשת מעכשיו על מנת שתאמר שעבר מכנגד פניה שלשים יום ושתהא היא נאמנת לומר לא פייס ולא בא ואפילו אתו סהדי ומסהדי דפייס או בא וידעי דמשקרא אפילו הכי כיון שהיא אומרת שלא בא ולא פייס גיטיה גיטא דהא הכי אתני איהו ובדידיה קאי למישדי האי תנאי דבעי בגיטא אבל כל שהגט פסול בשעת שהאשה מתגרשת בו כי לא הימנה אי נמי לא פסלינהו לסהדי כי הימנה או שפסל העדים לא שמענו מכאן שיהא כשר. אבל מצאתי לזה סמך ממקום אחר מההיא דגרסי' בפ' המביא תניין [דף יח א] המשליש גט לאשתו ואמר לו אל תתנהו לה אלא אחר שלשה חדשים משנתנו לה מותרת לינשא מיד והקשו הראשונים ז"ל וליחוש שמא פייס דהא כל היכא דמוכחא מילתא חיישינן והכא הא מוכחא כיון שאינו רוצה לגרש לאלתר ותירצו דלא עדיפא ממתני' (ר"פ) מי שאחזו דאוקימנא באומר נאמנת עלי ה"נ באומר נאמנת עלי והא הכא אי פייס הרי הוא פסול קודם שהגיע גט לידה ולאו כל כמיניה לאכשורי ואפילו הכי כי אמר נאמנת עלי מהני ויש לסמוך מכאן פסול עדים שהזכיר הרב ז"ל. ומ"מ מה שהזכיר הרמב"ם ז"ל נראה שהוא מספיק לכל מודעות שמסר שמה שאמרו בערכין מאי עד שיאמר רוצה אני עד דמבטיל ליה למודעא קמא לא על מודעא ידועה אמרו אלא מפני חששן של מודעות ובודאי שראוי לחוש שמסר מודעה על הביטול כמו שיש לחוש למודעא גרידתא ואעפ"כ העלו דבביטול סגי שאע"פ שידענו באונסו מתחלה שהרי אנו כופין אותו להוציא ואפשר ג"כ שמסר מודעא על הגט ועל הביטולין כיון שחזר וביטלן אנו דנין שנתרצה אף בשאר גיטין אפילו מסר מודעי ומודעי דמודעי אף על פי שאנו מאמינין באונסו דהא אונסא דגיטא גלוי מילתא בעלמא היא כדאיתא בפרק ח"ה (דף מ ב) משום דמה לי לשקר אפילו הכי כל שחזר וביטלן יש לנו לומר שנסתלק אונסו ושחזר ונתרצה ולפיכך כתב ז"ל אמור בפנינו שכל הדברים שמסרתי שגורמין כשיתקיימו אותן הדברים וכו' לפי שאילו לא אמר אלא שהוא מבטל המודעא הרי עדיין לא ביטל מודעות הביטול ואפילו ביטל גם כן מודעות הביטול שמא מסר מודעא על ביטול הביטול ואין לדבר סוף ולפיכך תיקן שיאמר כל הדברים שגורמין שעכשיו אין ספק שביטל כל מה שאמר שיהא גורם פסול לגט זה ובדיבור זה האחרון נתבטלו דבריו הראשונים ובהכי סגי:

# שו''ת הרשב''א

שו''ת הרשב''א ח''ב סי' רע''ו

עוד אמרת שנסתפקה בזה מפני שאמרו שבשעת הגט איימוהו ב"ד שאם לא יגרש יאסרוהו בנחושתיים. ומחמת איומם צוה לכתוב ולחתום. והיה אומר כי מפני איומם אני מצוה לכתוב. והיו חוזרין ואומרין לו אל תאמר כן. אלא מדעת עצמך צוה לא משום כפיה. וחוזר ואומר כן מעצמי אני מצוה. היקרא זה אונס,

דע כי כל שיש בידן כח לאונסו ואיימוהו על האונס הרי הוא אנוס. דתלוה וזבין אינו צריך להמתין עד שיתלה. וכן מוכיח בפירוש מעשה דר' דוסתאי בשם רבי יוסי דפרקא קמא בגיטין. וכן אומרין בכי הא משום מצוה לעשות דברי חכמים גמר ומגרש. שלא אמרו אלא בגט מעושה כדין בישראל. שאם אין אתה אומר כן אלא שאתה תולה אותו בטועה וסבור שכל שאומרין לו לגרש מן הדין אומר לו כן. אם כן אפילו גט מעושה בישראל שלא כדין כשר.

ומכל מקום אם נהגו באותן המקומות להיות עושין כהרמב"ם ז"ל הנח להם. כי גם הגאונים ז"ל ידעת שאמרו שכופין לגרש כל שהיא מורדת. ובמקומות שנהגו על פיהם אין בנו כח לחלוק עליהם ולבטל דבריהם.

שו''ת הרשב''א ח''ב סי' רע''ח

שאלת ראובן הפקיד בלא שטר ובלא עדים אצל שמעון מעות להלוותם ברבית. ולזמן אמר אליו תן לי מה שיש לי בידך. ואמר שמעון אין לך בידי כלום. אבל עשה לי מחילת שמים מחילת בריות ואתן לך מנה. הרבה עליו ראובן רעים ולא הועילו ראה ראובן שאין לו על שמעון שום ראיה ושהוא כופר לו בכל. וכדי שלא יאבד את הכל עשה לו מחילת שמים מחילת בריות. אם נפטר שמעון בכך מדיני שמים אם לאו שמחמת אנסו כתב לו ראובן כך,

תשובה דברים אלו ברורים. אני רואה בכאן שאין שמעון יוצא ידי שמים בכך. שלא כתב לו ראובן אלא מתוך האונס. ואילו גוזל את חברו מנה ואנסו עד שמחל לו מי הויא מחילה, ועוד דבר תורה יש טענת אונס בכל דבר מולנערה לא תעשה דבר. וכיון שכן הא נמי שמחל לו מחילת בריות נמצא עכשו דמחילה באונס היתה. ומי שאנסוהו ליתן ונתן מתנתו בטלה. והנדון שלפנינו הרי הוא כאנסוהו ליתן. שאע"פ שקבל קצת מעות לא אמרו בכי הא אגב אונסיה וזוזי גמר ומקנה. שלא אמרו אלא בזוזי של דמי המכירה. אבל כאן קצת גזילה הוא דהשיב לו ולא דמי הגזלה הגע עצמך, הרי שגזל שדה מחברו ואנסו למכור לו מחציתו ובמחיר שיחזיר לו מחציתו האחר. הנאמר בכי הא אגב אונסיה וחצי שדהו שהוא מחזיר לו גמר ומקנה החצי האחר. והא נמי דכותה היא שהרי גזלו מאתים ונתן לו מנה כדי שימחול לו המנה האחר. לא עשה ולא כלום,

ועוד דאף לכשתמצא לומר גבי תלויה וזבין שאמרו אגב אונסיה וזוזי גמר ומקני דאפילו בנותן זוזי כל דהו קאמר כדעת מקצת הגדולים נ"נ. בודאי בכל מי /כי/ הא מודו דלא גמר ומקנה. דלא אמרו אלא בקרקע שאין לו אונאה ונקנה אפילו בפרוטה דומיה דאשה. הא במטלטלין שיש מהם אונאה לא, ועוד תדע כי הנדון שלפנינו פשרה הוא זו. ופשרה בטעות אינה פשרה. סבור היה זה שלא ימצא ראיה והרי מצא. ולגבי מחילת שמים הנה עדים נאמנים יש לו הנה בשמים עדו וסהרו /וסהדו/ שלא מחל מדעת אלא באונס. ואפילו לא נאנס כלל וסבור שאין לו בידו יותר ונמצא שיש לו מחילתו בטלה. דכל דלא ידע לא מצי מחיל. וכדאיתא במציעא ובבתרא ובשאר דוכתי. ואף על פי שהוא כותב לו הריני מוחל לך כדלא שגוי ודלא אנוס, כדרך שנהגו כותבי טופסי שטרות לכתוב אין בדבריו כלום עד שיאמר מרצונו שלא בשום אונס יודע אני שיש לי בידך יותר. וכדתניא מוכר שאמר ללוקח חפץ זה שאני מוכר לך במאתים יודע אני בו שאינו שוה אלא מנה על מנת שאין לך עלי אונאה, אין לו עליו אונאה. וכן לוקח שאמר למוכר חפץ זה שאני לוקח ממך במנה יודע אני בו שהוא שוה מאתים על מנת שאין לך עלי אונאה.

שו''ת הרשב''א ח''ב סי' רח''צ

שאלת אשת איש שהיה בעלה מתקוטט עמה תמיד כדי שתמחול לו מקצת כתובתה והוציאה מביתו ונתפייס' ומחלה לו קצת מכתובתה. ונכר לכל שהיא עושה כן כדי שתשוב עמו בשלום אבל לא מסרה מודעא על מחילתה. ולזמן גביית כתובתה אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי שהרי יש לי עדים כי מחמת קטטה שהיה ביני לבינו ולפי שגרשני מביתו מחלתי לו. ומחמת יראתו לא צעקתו עליו בב"ד. והוא טוען אף על פי שמחמת קטטה נתפייסה מכל מקום הרי רצתה לבסוף ומחלה ואינו אנס. ולא מסרה עלי מודעא. ונחת רוח עשיתי לבעלי, לא מצית אמרה. דלא דמיא ללקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה. דהתם במוכר בנכסים שלו המשועבדים לכתובתה בלבד היא דאמר לה עיניך נתת במתה ובגירושין. אבל במחילת זכותה מעתה לא דהויא לה כמוכרת לו או מוחלת נכסי מלוג שלה דהויא מחילה. הודיעני הדין עם מי,

תשובה דע שבכל מקום דשייך למימר ביה נחת רוח עשיתי לבעלי, אינה צריכה למסירת מודעא. לפי שהדבר מראה בעצמו שאנוסה היא. ולפיכך כל שלקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה באותן שלש שדות ואי נמי בשאר נכסי הבעל ואי נמי האשה שמכרה כתובתה לבעלה לא עשתה ולא כלום. שהענין בעצמו מוכיח שדרך הנשים לעשות כן לנחת רוח. וכדאמרינן התם בפרק חזקת גבי מתני' ולא לאיש חזקה בנכסי אשתו. הא ראיה יש. ואמאי, תימא נחת רוח עשיתי לבעלי ולא אשכחינן לה פיתרי אלא בנכסי מלוג דידה. דבין זבינו תרווייהו לעלמא אי נמי דזבינה איהו לדידיה הוו זביניה. אלמא אף על גב דליכא מסירת מודעא יכולה לבטל משום טענת נחת רוח. וזה דבר פשוט.

והא דאמרינן בכתובות פרק נערה שנתפתתה. בעי רבא מוכרת כתובתה לבעלה כמוכר' לאחרים דמי ויש לה כתובת בנין דכרין, או כמוחלת לבעלה דמי ולית לה כתובת בנין דכרין, דאלמא בין מוכרת בין מוחלת כתובתה לבעלה מעשיה קיימין ואינה יכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי. לא היא, דהתם בשיש עדים שראו וידעו שהיא מכרה לבעלה מרצונה ומשום שהיתה צריכה למעות ואי נמי במודה. ולא נאמרו דברים שם אלא אלא מחמת דין כתובת בנין דכרין. לומר מוכרת בין לאחרים בין לבעלה אם אבדה כתובת בנין דכרין אם לאו. ומכל מקום מוחלת כתובתה לבעלה שאינה אלא כמסלקת שעבודה מעליו ומוחלת לו את האחריות מה שעשתה עשוי וקיים. ולא שייך בהא טענת נחת רוח. וכן נראה מדברי הרמב"ם ז"ל בפרק אחד ועשרים מהלכות אישות. וכן בהשגות הרב ר' אברהם בר דוד ז"ל.

ומיהו דווקא במוחלת שלא מחמת אונס ידוע. אבל אם נאנסה ומחלה יש לה עדים על האונס כגון זו שגרשה בעלה מביתו וקטטה בינו לבינה אונס הוא זה. ואין לך דבר שנעשה מחמת אונס שאין האונס מבטלו אלא במכר. ומשום דאגב אונסי' שאין האונס מבטלו אלא זוזי גמר ומקנה. ואי נמי במקום מצוה כגון גט המעושה בישראל. ואי נמי בקרבן שכופין אותו עד שיאמר רוצה אני. ובשום /ומשום/ דאנן סהדי דבשעת מעשה מתרצה ועושה מדעת משום דמצוה לשמוע דברי חכמים. או דניחא ליה דליהוי כפרה. וכדאיתא בפרק חזקת. הא בעלמא כגון במתנה מתנתו בטלה. דתלוה וזבין זביניה אמרו. אבל תלוה ויהיב אין מתנתו מתנה. ולפיכך בתלוה וזבין אם רצה לבטל את המכר ואי נמי בגט אם אינו מתרצה בכך צריך למסירת מודעא. ואם לא מסר אנן סהדי דנתרצה בשעת מעשה. אבל במתנה אינו צריך למסירת מודעא שהאונס מבטל את המתנה. וה"ה למחילה. ועוד אתה צריך לדעת שכל שיש ספק בידו לעשות אותו אונס שהוא מפחיד לאנוס אותו בו הרי זה אונס. שלא תאמר שאינו אנוס עד שיעשה בו אותו אונס משום דגזים איניש ואומר שיאנוס, ולא יאנוס. וכענין שאמרו בהאי דנקיט מגלא ותובליא. וא' אזיל ואקציה לדיקלא דפלונייא. ואזיל ואשכחי' דקטיל. לא אמרינן האי הוא דקטליה דעביד איניש דגזים ואמר ולא עביד. דלא היא, דשאני הכא דעביד איניש דמתירא שמא יאנסהו כיון שיש ספק בידו ואין אדם מביא עצמו לידי אונס. ותלוה וזבין לא דתלאו קודם מכירה קא'. ומאן דא"ל זבין לי אוהב לו ואי לא קטילנא לך. אפשר לומר שאין זה אונס עד שיהרגהו. והיינו נמי מעשה דפרדיסא. ודבר ברור הוא זה.

שו''ת הרשב''א ח''ד סי' מ'

פירפיניאן לרבי מנחם.

שאלת ראובן בעל לאה וקרובי לאה היו בהסכמה שיגרש ראובן זה את לאה אשתו. ונאותו זה לזה בקנס אלף דינרים ושיגרש זה לזמן ידוע. ואחר כך נתחרט ראובן ומיאן בדבר. והללו מתרין בו מצד הקנס עד שזה הולך אצל הגזבר ומחלה פניו שיתפשר עמו. ולא רצה בתחבולות שעשו קרובי האשה. אדרבא אימו שאם יעבור אפי' שעה אחת מן הזמן יניחהו במשמר עד שיפרע. ומחמת יראה זו הוא מגרש אלא שלא היה בקי למסור מודעא. אם נדון גט זה כדין גט מעושה אם לאו,

תשובה נ"ל שגט זה גט מעושה ופסול הוא כל שידענו באונסו של זה. ואף על פי שלא מסר מודעא. שא"צ מסירת מודעא אלא היכא דשקיל זוזי. משום דסתמא דמילתא כל שקבל זוזי גמר ועביד ומחיל אאונסיה. וכדאמרינן תלוה וזבין זביניה זביני דאגב אונס' דזוזי גמר ומקנה. ואפ"ה אי מסר מודעא המודעא מבטלת. אבל תלוה ויהיב לאו כלום הוא. ולא צריך מודעא כל דידעי' באונסיה. ותלוה וגירש גירושיו לאו גירושין דהא ליכא זוזי. דאי משום דקא מיפטר בגט זה משאר וכסות הא מוכח בגמרא להדיא דהפקעת דברים אלו לא חשבינן להו כקבלת ממון. וא"כ הו"ל כתלוה ויהיב. דאשה קנויה היא לבעל וקנין כספו קרינן ליה. ואונס קנס אונס הוא. דלאו תלוה דאונס גוף הוא דוקא אמרינן. אלא אפי' אונס ממון נמי הוי אונס כמעשה דפרדיסא. ועליו כתב הראב"ד ז"ל דמיניה שמעינן דאונס ממון הוי אונס. וכן כתב ר"ח ז"ל וז"ל מהא דפדרסא שמעינן דמאן דמפחיד לחבריה במידי דיכיל למיעבדיה כגון הפסדת ממון או הכאה כ"ש הכאה של נפשו דאומר לו אי לא מזבנת לי כך וכך עבידנא לך כך וכך דאית להו למכת' ליה מודעא בהאי ולפרושי בה ידענא ביה באונסיה דפלניא. ואף על גב דלא עביד מאי דאמ' ומחיל ליה. אלא כיון דאמר עבידנא ויכול למעבד היינו אונסיה דמוכר עכ"ל. ואם נפשך לומר כתלוה וזבין הוא זה. דכיון שקבל על עצמו מדעתו בקנס אלף דינרים ובנתינת הגט הרויח ממון זה שקבל על עצמו מדעתו בלא שום אונס הרי זה כמקבל ממון דעלמא. לא היא. שאין זה כמקבל ממון אלא כנפסד מהפסד ממון ניצל. וגריע טובא מהפקעת שאר וכסות. דלא חשבי' ליה קבלת ממון. וגט מעושה כגון זה אפי' ביד ישראל פסול וכ"ש ביד גוים. דאלו גוים אפי' בדין פסול אא"כ אמרו לו עשה מה שישראל חבריך אומרין לך כדאיתא בתוספתא ובירושלמי.

# שו''ת הר''ן סי' מ''ג

מעשה בגוני בן נפתלי שהיה פורש מעבר לים, וכדי שלא תתעגן אשתו לבקשת אביו הניח גט לאשתו ועשה נפתלי אביו שליח להולכה לתת לה גט, ואמר לו בדברי השליחות הא לך וזכה בגט זה לאשתי עכסה בת כלב וקבל עליו חרם ונשבע על דעת רבים שלא לבטל הגט והשליחות, וגם פסל כל עדים שיעידו שבטלו בפניהם שלא יאמנו בדבר זה, וגם בטל כל מודעי שימסור כנגד הגט והשליחות כאשר יראה מטופס השטרות אשר עשה מזה אשר הן ביד זה, ועל ידי שליחות זה נתן השליח הגט לאשת בנו כתקון חכמים, ואח"כ לסוף ימים בא הבחור מעבר לים ויואל לפסול הגט והשליחות ויקרא ערעור על גט הנתון ושטר השליחות הנעשה והוציא קול על זה עד שהביאוהו ברורי העבירות לפניהם ושאלוהו על הדבר ומדוע היה עושה ככה, והוא סדר טענותיו בפניהם והרבה אמריו וזהו הכלל העולה מדבריו, תחלה טען ואמר כי הגט והשליחות הנעשה היה לאלוץ אביו ועם היות כי היה במעמד העדים והסופר כשנעשה הגט והשליחות ולא מיחה בדבר לכבוד אביו ומוראו, אבל מ"מ לא הסכים בדבר ולא הוציא מפיו שהיה מצוה להם לעשות זה ורוצה בדבר, והעדים היו יכולין להכיר בו שלא היה חפץ בדבר ושהיה קשה בעיניו ואם היו עושים כאשר היה ראוי להם לא היו מקבלין שליחות זה ולא היו עושים מזה שטר עד שכמעט היה מחזיקם בעדים שקרנים ואם מוחזקים הם בכשרים והם סופרי העיר, גם אמר שבטלו בחוף הים בלכתו, ונשאל למה היה צריך לבטל אם לא עשהו והשיב (בו) כי אעפ"כ היה ירא פן עשו העדים זה.

עוד נשאל בפני מי היה בטול זה והשיב כי בפני כחמישים או מאה אנשים אינו נזכר מי היה שם, גם אמר שעשה בטול זה בפני אביו ושחלה פניו שישמר שלא יתן הגט שלא היה חפץ בדבר, ואחר כך באותו מעמד חזר לומר שלא היה בפני אביו הרי שהוחזק שקרן בזה, אח"כ אמר שבטלו בפני שמשון דלאישטביליאה ור' שלמה דקנדיאה בתוך הספינה אבל לא עשו לו מזה שטר, גם אמר שבטלו באליכסנדריאה ובשיפרי ובאיים רבים אשר עבר בהם, שאלנו לו בפני מי ועל כלם השיב אינו נזכר מי הם, אבל שינתן לו זמן יחזר (רק) אחר המודעות והבטולים הללו כלם [והוא יביאם בידו כמדומה שהכונה לעגנה כל הימים הללו], כי יצטרך בזה זמן מה. גם הראה עתה הנה שטר (הבטול) [בטול] אחד חתום לפני עדים אבל לא היה מקוים, ובעוד שהיו מעיינים בו ובחתימת העדים והיו אומרים שהחתימות היו מזויפות ושנכתבו מיד אחר הוא לקח השטר מידם כמעט כמראה עצמו כעוס וקרעו בפניהם, כמדומה שזה היה תחבולה ממנו שזייף השטר והראהו לעדים למען יתחזק ויתפשט הקול שבטל הדבר, ועל זה הפליג אמריו אין ידים להם, וכל מה שהיו הברורים חוקרים ודורשים אותו כן היה מרבה בדברי הבאי זולתי שהיה מחזיק בדבריו על פי העניינים הנזכרים, ילמדנו רבנו אם יש בדבריו ממש ואם יש לחוש בהם ליתן לו זמן לברר דבריו או נחוש שלא לעגנה אחר שנראה שאין בדבריו ממש, על הכל יעמוד רבנו ויאיר נתיבנו בזה כי ממנו תצא תורה.

תשובה: עמדתי על ענייני ערעור שערער הבעל על שליחות הגט, וראיתי שערער ואמר שבטל שליחות הגט במקומות רבים אך לא הוכיח דבריו בעדים ולא בשטר, ובכיוצא בזה הדבר ברור שאין לחוש בדבריו וערעורו בטל, מדאמרינן בפרק חזקת הבתים אמרי נהרדעי כל מודעא דלא כתיב בה אנן ידעינן באונסיה (דפלוניא) [דפלניא] לאו מודעא היא, ופרכי' מודעא דמאן אילימא דגיטא ודמתנתא גלויי מלתא בעלמא הוא, כלומר אנן סהדי דודאי קושטא קאמר שאם לא כן מי מכריחו לגרש ולמסור מודעא אי לא ניחא ליה לגרש לא יגרש אלא ודאי קושטא קאמר, אלמא משום דגלויי מילתא בעלמא הוא ואנן סהדי דאניס משום דמה לו לשקר הא לאו הכי לא מהימנינן ליה, והא ודאי לאחר נתינת הגט ליכא למימר גלויי מילתא בעלמא הוא שהרי אין הדבר בידו, וכיון שכן הדבר ברור שאין לו נאמנות על מודעתו ולא על בטוליו כל היכא דלא ידעינן בהו.

ועוד ראיה מדאמרינן בירושלמי במסכת גיטין וחש לומר שמא חתמו בעדים פסולים, אמר ר' אבון אינו עשוי לקלקלה בידי שמים, בב"ד הוא חשוד לקלקלה שמתוך שהוא יודע שאם בא וערער בטל ערעורו, אף הוא מחתימו בעדים כשרים, ואי איתא שלאחר נתינת הגט הבעל יכול לערער כלום ושיצטרך ליתן לו זמן לברר דבריו היכי קא אמרי שמתוך שהוא יודע שאם בא וערער ערעורו בטל אף הוא מחתימו בעדים כשרים, אדרבה מתוך שהוא יודע שאם בא וערער ב"ד חוששין לערעורו ומחמיצין הדבר אף הוא מחתימו בעדים פסולים, אלא שמע מינה שלאחר נתינת הגט אין חוששין לערעור הבעל כלל.

ועוד ראיה מדתנן בפרק השולח [גיטין לב א] ואם משהגיע לגט לידה אינו יכול לבטל ואמרינן עלה בגמרא פשיטא ומתרצינן לא צריכא דקא מהדר עליה מעיקרא לבטולי מהו דתימא תגלי מילתא למפרע דבטולי בטליה קמ"ל, וכתב הרשב"א ז"ל בפרק המביא תניין ודאי משמע דבעל קא מערער ואמר דבטליה [כלומר דבטליה] לשליחותו של שליח שלא בפניו דאי לא מאי קאמר תגלי מילתא למפרע דבטולי בטליה דהא איהו אמר דלא בטליה והיכי קא אמרינן דתגלי מילתא דבטליה, אלא ודאי בשערער עסקינן ואפילו הכי לא חיישינן ומנסבינן לה, והרי זו ראיה מן הנדון שלפנינו ממש. ואף על פי שהוא ז"ל הקשה כיון דקא מהדר עליה מעיקרא לבטוליה אמאי אינו נאמן אחר כך כשאומר שבטל השליחות שלא בפניו כיון דאיכא רגלים לדבר, דכל היכא דאיכא רגלים לדבר חיישינן כדחיישינן בכמה דוכתי בגיטין וליחוש שמא פייס כל היכא דאיכא רגלים לדבר, כבר תירץ הוא ז"ל דהכא אין כאן ידים מודיעות שדעתו לבטלו, דאיכא למימר כיון דרהיט בתריה דשליח חזקה לא בטליה, דא"כ תרתי למה ליה לבטוליה דלאו באפיה דשליח והדר למיהדר בתריה ולבטוליה, וכיון שכן ליכא רגלים לדבר. ומ"מ הרי אנו רואין דכל היכא דליכא רגלים לדבר אף על גב דאמר בעל אני בטלתי השליחות אין משגיחין בדבריו כלל, דכי חיישינן שמא פייס כדאיתא בפרק מי שאחזו [גיטין עו ב] ובדוכתי טובא בגיטין, הני מילי היכא דאיכא רגלים לדבר כאומר כל זמן שאעבור מכנגד פניך שלשים יום וכן (האומר) [באומר] אם לא באתי מכאן ועד שנים עשר חודש, וכן נמי היכא דאמר ליה לשליח לא תיתביה ניהליה עד תלתין יומין, שבכל כיוצא בזה הדבר מוכיח שלא גמר בדעתו לגרש ומשום הכי חוששין שמא פייס, אבל כל היכא דליכא ידים מוכיחות בכולהו גיטין הבאים ממדינת הים לא חיישינן. וכן כתבו גדולי המפרשים ז"ל במקומות רבים, ולא תימא כי לא חיישינן היכא דליכא רגלים לדבר הני מילי בסתמא, אבל היכא דאתי בעל ומערער אפילו ליכא רגלים לדבר משחיגינן ביה, דליתא דכי חיישינן היכא דאיכא רגלים משום דלמא אתי ומערער הוא דחיישינן, וכן כתב רש"י ז"ל בפרק מי שאחזו וז"ל שמא פייס כשהיה בא אצלה פייס קטטה שביניהם ונתייחד עמה ולאחר זמן אתי בעל ומערער ואמר פייסתי, ע"כ, ומינה דהיכא דליכא רגלים ואפילו אתי בעל ומערער לא משגיחינן ביה, והכא ליכא רגלים, אדרבה חזקה שלא מעל בחרם ובשבועה ולא בטל, וכי אמר הכי לא משגיחינן ביה ולא כל הימנו לשוויי נפשיה רשע כדברי מורנו הרב הכהן הגדול נר"ו, וכמדומה לי שזה אינו צריך לא שאלה ולא תשובה שהדבר פשוט וברור שלאחר נתינת הגט אין בדבריו של בעל כלום אלא א"כ יברר אותם בעדים, דהא מכיון שנתגרשה הרי היא בחזקת פנויה ואין דבר שבערוה פחות משנים ואפילו זמן אין נותנין לו לברר דבריו, ואפילו יצא קול בעיר דאיכא סהדי במדינת הים שיודעין אמתת הדבר, וכדאמרינן בפרק קמא דקדושין [יב ב] אמרי ליה רבנן לרב חסדא אמרי איכא סהדי כאן דההוא יומא שוה פרוטה הוה השתא מיהא ליתנהו קמן לאו היינו דר' חנינא דאמר ר' חנינא עדים בצד אסתן ותאסר, ולפיכך הדבר ברור לכל יודעי דת ודין שאשה זו מותרת להנשא, ובכיוצא בזה ראוי לכל גבורי כח מחזיקי הבדק לרדות במקל ורצועה להדיח הרעה בראש כל עושה רשעה ולחוש ולחוס על בנות ישראל שלא יהיו כהפקר, נאם המדבר וכו'.

וזה אשר כתבתי לכבוד הרב הגדול ר' פרץ הכהן נר"ו ולנכבדי ברצלונה על דבר הגט הנזכר, הנה השבתי בקונטרס תשובת מורנו הרב נר"ו דעתי בנדון שלפניכם באשר הוא שם, רצוני לומר, שהבעל לא ברר דבריו לא בעדים ולא בשטר שבטל השליחות, ובכיוצא בזה אין לפקפק כלל שאין לחוש לדברי הבעל ולתת לו זמן לפי שורת הדין, ולא רציתי לשאת ולתת בתשובתי בדבר אחר כלל, גם כתבתי אל הבעל מרורות כאשר תראו בכתבי, כי גם הוא כתב אלי תפתחוהו ותראוהו ושלחוהו אליו אם יראה בעיניכם, אך לפני כבודך אומר מה שמיראני ומבהילני והוא שזה האיש קל ברגליו ועובר ארחות ימים, וירא אני מאד פן ילך ויביא שטר מהבטול הן שיהיה בדרך אמת או בשקר כי בעונות הדבר הזה מצוי דשכיחי פריצי ורמאי אף כי באיים הרחוקים קצוצי פאה ואם ח"ו יעשה כן דעת תלמידכם נוטה שתהא אסורה על בעלה ותצא מזה ומזה וכל הדרכים האלו בה, וכל מה שכתב מורנו נר"ו [בתשובתו] בהפך מזה כמדומה לי שאינו אלא דרך מה שאמרו בפרק שור שנגח ארבעה וחמשה [ב"ק מב א] משל לצייד השולה דגים משכח זוטרי שקיל משכח רברבי שקיל, כי מה שכתב מורנו בראשונה זה לשונו שאפילו יביא ראיה שבטלו בב"ד אין בדבריו ממש ואין בטולו בטול שהרי בטל כל מודעא שמסר ושעתיד למסור, וא"כ בטל כל הבטולים שיעשה נגד השליחות, וכיון שבשעת נתינת גט לשליח בטלם בטלים כדרך שאר כל מודעי שנעשו שבטלין בבטול מודעי אף על פי שמסר מודעות נגד כל הבטולים בבטול המודעות כלם בטלות, והיינו בטול כל מודעי דמודעי דכתבינן וכמו כן כשמבטל לעתיד כל מודעי או בטול שימסור כנגד הגט ובמבטל כל בטול שמבטל בטול המודעא ובטול הגט הרי כלם בטלים והגט קיים, ע"כ. ואני ידעתי שפה קדוש לא אמר דבר זה אלא כנושא ונותן ולחסום פיהם של פועלי און, כי בודאי אין הבטול הקודם מועיל לבטל הבטולין הבאים לאחר מכאן דכיון דקיימא לן אתי דבור ומבטל דבור הדבור האחרון הוא עיקר ובטל כל הדבורים הקודמים אליו. ומה שכתב דכיון דמהני בטול אחרון לממסר מודעא על הבטולים הכי נמי מהני בטול ראשון לכל הבטולין שעושה לאחר מכאן וכלן בטלין והגט קיים, אדרבה משם יש ללמוד ההפך דאם איתא דאדם יכול לבטל כל מה שיאמר לאחר מכאן [א"כ מי שימסור מודעא על כל הבטולין שיעשה לאחר מיכן] שוב אין לו תקנה בשום בטול, וכיון שאנו סומכין על הבטול האחרון לבטל כל המודעות והבטולין שעשה בתחלה לפי שאנו אומרים שזה הבטול האחרון מבטל כל מה שאמר בתחלה אף על פי שכבר מסר מודעות עליו ובטלו, כ"ש שיש לנו להחמיר ולומר שבטול שליחות אחרון מבטל כל הדברים הראשונים.

ועוד שאיני מוצא בשום מקום בשום ענין בעולם שיכול אדם לבטל בענין שלא יוכל אח"כ לבטל שליחותו, שזה הבטול שעושה בתחלה אין לו לא ידים ולא רגלים, ואינו דומה לבטול המודעות כלל לפי שהמודעות ומודעי דמודעי כלם עניינם בטענת אונס, וזה שאינו מתרצה שגם אם יגרש או יבטל מודעא לא יעשה כן מלבו, ולפיכך כשמבטל אח"כ מודעתו הרי הוא כמעיד על עצמו שנסתלק האונס לגמרי ושהוא מתרצה בדבר, אבל היאך אפשר שיוכל אדם לסלק כחו מחמת שום בטול שיעשה עכשיו שלא יוכל אחר כך לבטל שליחותו, זה איני מוצא לו מקום ולא ענין, והיינו דאמר להו רב יהודה לסהדי דגיטא דחתניה דר' ירמיה ביראה דאשקליה בעל כרחיה דליתבו קירא באודנייהו כדי שלא ישמעו הבטול ואם איתא יבטל כל בטול שיעשה ולא היו צריכים לאותובי מידי באודנייהו, ומה שכתב מורנו שהיה מתיירא פן יחזור בו בתוך כדי דבור דאמרינן [נדרים פז א] תוך כדי דבור כדבור דמי, תמיהני וכי רב יהודה שהיה מעשהו שיאמר לסופר כתוב ולעדים חתומו ושיבטל כל מודעא שבכל הגיטין המעושין צריך כן (מוכח) [כדמוכח] בפרק משקלי עלי [ערכין כא ב], וכי לא היה יכול לעמוד על גביו עד שיעבור כדי דבור כדי שלא יהא צריך לעדים אחר כן לאותובי קירא באודנייהו, ועוד לפי דברי מורנו שאין החשש אלא שלא יבטל תוך כדי דבור, ההיא קירא אימת משוי לה אי מקמי הכי אינן שומעין גמר דבריו, אי מאחר כן שמא יחזור בו, וא"כ אין ענין לאותה קירא אלא לאחר גמר דבריו ולצמצם בתוך כדי דבור, ואם הדין כן שהוא יכול לבטל כל הבטולין שיעשה לאחר מכאן היה יותר נקל לרב יהודה לעמוד על גביו עד לאחר כדי דבור כדי להנצל מכל זה הטורח והצמצום. ועוד שקרוב אני לומר דאם איתא דלאחר כדי דבור אין בטולו מועיל, אף תוך כדי דבור אינו יכול לבטל, דהא אסקינא בפ' בתרא דנדרים [שם /פז א/] והלכתא תוך כדי דבור כדבור דמי חוץ ממגדף ועובד ע"ז ומקדש ומגרש, ואף על פי שרבנו שמואל פי' בפרק יש נוחלין מקדש לחומרא שאם קדש את האשה (וסתר) [וחזר] בתוך כדי דבור (בו) מקודשת (בו) ואינה מקודשת, אין לשון הגמ' מוכיח כן, ואף דברי הראשונים אינם כן, שהרי הרמב"ם ז"ל כתב פרק ז' מהלכות אישות [הכ"ב] המקדש את האשה וחזר בו הוא או היא אף על פי שחזרתם בתוך כדי דבור אין חזרתם כלום והרי היא מקודשת, אלמא בין לקולא בין לחומרא אמרו דתוך כדי דבור דקדושין וגירושין לאו כדבור דמי, ואינו נראה לחלק בין גרושין גמורים לשליחות גירושין בדין תוך כדי דיבור, אלא ודאי אין שום תקנה בעולם שלא יוכל הבעל לבטל לאחר מכאן שליח להולכה שלו, ולפיכך כתבו הראשונים ז"ל להשביעו בכך כמו שכתוב בספר התרומה ולא מצאו תקנה אחרת בדבר.

וכן מה שנעשה בגט זה עוד שפסל כל עד שיעיד בדבר זה שום דבר שיהיה נגד הגט ועל דרך הרשב"א ז"ל, אינו מספיק שהרשב"א ז"ל לא בא להקל אלא להוסיף על דברי הראשונים, וכל דבריו אינם אלא כדי לבטל מודעות שמסר כבר כמו שכתוב בחידושיו בפרק השולח שהראשונים היה מספיק להם שיאמרו לו העדים אמור בפנינו שכל דברים שמסרת שגורמים כשיתקיימו אותן הדברים לבטל זה הגט שיהיו בטלין והוא אומר הן, והרשב"א ז"ל פקפק בזה ואמר להוציא מכל ספק שיבטל כל מודעא ושיפסול כל עד שיעיד שמסר מודעה בפניו, והביא ראיה מהא דאמרינן בפרק מי שאחזו [גיטין עו ב] גבי הרי זה גיטך כל זמן שאעבור מכנגד פניך שלשים יום ואקשינן וליחוש שמא פייס, אמר רבה בר רב הונא (הרי) [הכי] אמר אבא מרי בשם רב באומר נאמנת עלי שלא פייסתי, וזו הראיה אפשר היא למי שגורס בה כל זמן, שהרי אם פייס הגט פסול הוא ובאומר נאמנת עלי מכשירינן ליה אלמא כיון דהימנה תו לא פייס ולא מבטל גיטא אף על גב דבידו הוא, כיון דלא אמר על מנת ולא מעכשיו, הכא נמי כיון דפסלינהו לסהדי ודאי מבטל ברצון נפשו מודעות ומודעי מודעות שמסר, אבל למי שגורס בה על מנת והיא גרסת הגאונים ז"ל יש לי לדון הרבה אחר ראיה זו, דהתם הרי הוא מגרשה בגט כשר ואי בעי לגרשה מעכשיו הרשות בידו, וכיון דקא מתני כל זמן שאעבור ונאמנת עלי הרי הוא מגרשה מעכשיו על מנת שתאמר (שתעבור מכנגד פניו) [שעבר מכנגד פניה] שלשים יום ושתהא היא נאמנת לומר לא פייס ולא בא, ואפילו אתו סהדי ומסהדי (לפייס) [שפייס] או בא מהמנין להו טפי, אפילו הכי גיטה (גיטא) [גט] דהכי אתנייה איהו ובדידיה קאי למשדי הי תנאה דבעי בגיטא, הילכך כל זמן שהיא אומרת לא בא או לא פייס הרי היא מגורשת אף על גב דידעינן דמשקרת, דדמי האי תנאה למאן דמתני על מנת שתלכי או על מנת שלא תלכי או שירדו גשמים, זהו מה שנראה לי לדון על ראיית הרשב"א ז"ל וידעתי שלא הודו לו כל סייעתו ואף חכמי הדור שלפנינו לא סמכו עליו וכ"ש שאין לנו לסמוך בזה לבטול הנעשה אחר הפסול.

ואשר כתב עוד רבנו שיש טעם אחר בגט זה שאינו יכול לבטלו, שכתב בשטר השליחות זכה בגט זה לאשתי והוליכהו לה ואם זכות הוא הרי אינו יכול לחזור ולבטל שכבר זכתה בו, ואף על פי שנאמר שלא נתגרשה עד דמטי גיטא לידה מכל מקום יועיל לגבי שלא יוכל לחזור, כדאמרינן גבי עבד דזכות הוא דאם רצה לחזור האדון לא יחזור, נהי דעד דמטא גיטא לידיה לא משתחרר לדעת רש"י ז"ל ואף על גב דאיבעיא לן בשילהי פרק האשה שלום [יבמות קיח ב] המזכה גט לאשתו במקום קטטה מהו ואסיקנא דאפילו הכי חוב הוא לה דטב למיתב טן דו [מ"מ כבר כתבו הראשונים דהיכא שידוע לכל שהוא זכות כגון בגט משומד דזכות הוא דבהא לא שייך למימר טב למיתב טן דו] דהכל יודעים דלא תרצה לחזור עמו וטוב לה המות ממנו, ודאי זכות הוא לה וזכין לה שלא בפניה, וכן יש לנו לומר בנדון זה דאנו יודעין שהאשה שאלה גט כמה פעמים ולבקשתה נעשה גט זה שפייסוהו קרוביה בשבילה שיתן לה גט ולבקשתה שאלוהו ואנו רואים שמחשבתו לזכות, מצי למזכה לה שליח כשיאמר הבעל זכי בגט זה, ע"כ דברי מורנו, וגם זה לפי דעתי נכתב על הדרך שכתבתי כבר דכיון דאסקינן בגמרא דאפי' במקום קטטה חוב הוא לה, סתמא קאמרינן ואפי' תובעת להתגרש, והכי איתא בהדיא בירושלמי בפרק התקבל דגרסינן התם בכל אתר אתמר התקבל כזכה והכא התקבל (כהלך) [כהולך] (שמא) [שנייא] היא שזכין לאדם שלא בפניו ואין חבין לו אלא בפניו, התיב ר' שמאי הגע עצמך שהיתה צווחת להתגרש אני אומר שמא חזרה בה, וכן כתב בחידושי הרשב"א מפורש שאפי' אשת מוכה שחין או שהיתה קטטה בינו לבינה ותובעת להתגרש אין חוששין לה כלל אלא חולצת או מתיבמת, וגם אני ידעתי כי מורנו הרב ותורתו אמת, ולפי שהאשה באשר היא שם מותרת לינשא עשה סניפין לדבריו לצורך השעה שאין ספק שעכשיו היא מותרת להנשא אך מאשר ירא אנכי ממה שכתבתי בתחלה אגלה אזנכם וידעתם את אשר תעשו.

עוד אחת מעט היא אמרתי אעמידכם עליה, והוא שהבעל בכתבו אשר שלח אלי אמר זה לשונו שהוא שלח כתבו לאביו להזהירו שלא יתן הגט והיה בלשון הכתב שלא תהא לצמיתות, ושזה הכתב ראהו אנקרשקש שלמה [וברורי העבירות ושהיה מחלה את פני אנקרשקש שלמה] שלא יתן רשות שינתן הגט זה לשונו, וכמדומה לפי דברי כתבו (שתמצא) [שרצה] לומר שזה הכתב נראה לנו קודם נתינת הגט וא"כ הוא יש לחוש בגט זה דודאי בטול שליחות מתוך הכתב מהני, דאע"ג דאמרינן בפרק מי שאחזו [גיטין עב א] קולו לאפוקי מדרב כהנא אמר רב דאמר [שם /גיטין/ עא א] חרש שיכול לדבר מתוך הכתב כותבין ונותנין גט לאשתו, כבר כתבו בתוספות דלא ממעטינן אלא חרש שיכול לדבר מתוך הכתב משום דסתם חרש לאו בר דעת הוא לפיכך אף על פי שכותב בכתב ידו לא חשבינן ליה בר דעת לסמוך על כתיבתו, אבל פקח ששלח בכתב ידו ממדינת הים לכתוב וליתן גט לאשתו ועדים חתומים על כתב ידו דלאו מזויף הוא כותבין ונותנין ולא בעינן עד שישמעו קולו דהא מכל מקום קולו לאו דוקא דהא איכא הרכנת ראש, וכיון דגט כותבים ע"פ כתבו כ"ש דבטול ע"פ כתבו מהני, ואף על גב דבתוספתא משמע (ואפי') [דאפי'] בפקח אין כותבין ע"פ כתבו מ"מ יש לחוש ולהחמיר, וכיון שכן זה הלשון שבא בכתבו שלא תהא לצמיתות לא ידעתי במה היה נקשר, כי קרוב הדבר לפרשו ולומר דה"ק שאם תהא אשתו מגורשת שלא תהא מגורשת לעולם, והוה ליה כהיום אי את אשתי ולמחר את אשתי דאע"ג דאסיקנא בפרק המגרש [גיטין פד א] כיון דפסקא פסקא, (קא) [הא] אמרינן התם בתר הכי /גיטין/ [פה ב] אתקין רב בגיטין ומיומא דנן ולעלם ולעלם לאפוקי מדבעא מיניה רבא מרב נחמן, ונחלקו בה המפרשים שהרמב"ם ז"ל כתב שאינה מגורשת כלל, ויש מי שכתב שחולצת ולא מתייבמת.

# שו''ת הר''ן סי' פ''ה

שאלה: ראובן נתן גט לאשתו כדין וכהלכה, ובשעה שהאשה היתה רוצה להנשא הוציא ראובן זה מודעא לבטל הגט ואין כתוב בה והכרנו באונסו, וגם הוא בעצמו הודה שלא היה לו שום אונס אלא דזוזי שקיל כדי לגרש, אם יש ממש במודעא זו לבטל הגט אם לא.

תשובה: תחלת כל דבר צריך אני לבאר מהו ענין המודעא ומתוך זה יתברר מודעא דהאי גיטא אי הויא מודעא אי לא ואי חיילה אי בטיל בטלה אי לא.

גרסינן בערכין פרק האומר משקלי עלי [כא ב] אמר רב ששת האי מאן דמסר מודעא אגיטא מודעיה מודעא, פשיטא, לא צריכה דעשוה וארציי, מהו דתימא בטולי קמ"ל דא"כ ליתני עד שיתן, מהו עד שיאמר עד דמבטל ליה למודעא, ובודאי פשטא דמלתא שהוא מסר מודעא שמתוך האונס יתן גט שהרי אונסין אותו, וזהו לשון מודעא שיודיע לעדים שכל מה שיאמר לסופר כתוב ולעדים חתומו אינו אומר מרצון נפשו אלא מתוך אונסו, ולפיכך אנו צריכים שיבטל מודעא שמסר בפירוש, שאף על פי שאונסין אותו לבטלה והוא מבטלה והוא מאותן שכופין אותן להוציא אמרי' דבלביה נמי ניחא ליה, כדאיתא בפרק האמ' ובפ' חזקת זהו ענין מודעא המוזכר בתלמוד, ולפיכך אמרי' דבגיטא כגלוי מלתא בעלמא הוא, כלומר דכי אמר אנוס קושטא קאמר דמה לו לשקר, ובזביניה אף על גב דאיהו אמר אנא אניסנא לא כתבינן אפומיה דדילמא שקורי משקר, נמצאת אומר שכל המודעות כולן מטענת אונס נגעו בהם, ולפיכך כתב רש"י ז"ל בפרק חזקת גבי הא דאמרי' אי דגיטא ומתנתא גלוי מלתא בעלמא הוא דדוקא מודעא שיש בה אונס, אבל בלא אונס אי טעין ואמר גט שאעשה ה"ז בטל אין זה בטול, דכיון דלא נאנס כלל אנן סהדי דגמר בלבו בשעת מעשה לעשותו גט גמור ולא מהני ליה בטול דקודם כתיבה אלא א"כ בטלו לאחר כתיבה, עכ"ל, ובודאי שזאת הסברא מחוורת שלא מצינו מודעא בתלמוד אלא באחד משני דרכים, או שכופין אותו להוציא והוא מוסר מודעא אנוס ואפי' נותן גט לאשתו שלא מרצון נפשו כההיא דערכין, או שאומר שהוא אנוס ועל דרך זה הוא מוסר מודעא ואף על פי שאין אנו יודעין אונסו מאמינין אותו בכך דגלוי מלתא בעלמא סגי כדאיתא בפרק חזקת, זהו ענין מודעא, אבל (שכל) [כל] שאינו אנוס מהו מסירת מודעא שימסור, אם תאמר שהוא מבטל הגט שעתיד לכתוב א"כ למה צריך שיבטל מודעא זו והא קי"ל חוזר ומגרש בו, כדאיתא בפרק האומר בקידושין [נט ב] ובגיטין פרק השולח [לב ב] דאיבעי לן גבי מתני' דהשולח גט לאשתו והגיע בשליח ואמר לו גט שנתתי לך בטל הוא וכו', ואמרו התם איבעיא להו חוזר ומגרש בו או אינו חוזר ומגרש בו, ר"נ אמר חוזר ומגרש בו ר"ש אמר אינו חוזר ומגרש בו, והילכתא כותיה דר"נ, והא קי"ל הלכתא כותיה דר"י דאמר חוזרת, הכי השתא התם דבור ודבור הוא אתי דבור ומבטל דבור, אבל הכא נהי דבטליה לשליחותיה, גיטא גופיה מי קא בטיל, פי' דכי קי"ל כר"י ה"מ גבי האומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שלשים דאע"ג דאיתא נתינת מעות ליד האשה ודבור דאית ביה מעשה הוא, מ"מ אין כאן מעשה נגמר כלל והרי אינה אשתו עד שלשים, ואם בא אחר וקדשה מקודשת לשני, הילכך אפי' לא קידשה עצמה כיון שחזרה בה מפקעת ועוקרת קדושי ראשון שאינן אלא בדבור גרידה, אבל מעשה גט זה שכבר נגמר שעשו הסופר והעדים על פיו גט כשר ראוי לגרש בו עכשו, ונמצא שאין המעשה הזה שבגט עצמו חסר כלום, אין בידו כח לבטלו, והיינו דאמרי' נהי דבטליה לשליחותיה דשליח וכו' כלומר נהי דבטולו מועיל לגבי השליחות משום שלא היה בו שום מעשה נגמר [אבל] אין בטולו מועיל לבטל הגט ואף על פי שהוא מתכוין לבטלו, ושמעי' מינה דאפי' בטלו בפירוש כגון שאמר גט זה יהא גופו כחרס או גופו של גט זה יהא (בט) [בטל] אפ"ה הרי זה חוזר ומגרש בו ואין צריך לבטל ביטולו, ולישנא נמי דאמר התם דבור ודבור הוא מוכח כן, כלומ' התם [גבי] קידושין אף על גב דאית ביה קצת מעשה כיון שאין לאותו מעשה שום גמר, כדבור גרידה חשבינן ליה ואתי דבור דחזרתה ומבטל דבור, אבל הכא לא אתי דבורו שמבטל את הגט בדבור בעלמא ומבטל מעשה דהיינו גופו של גט שנכתב לשמו ולשמה, נמצאת למד שכל המוסר מודעא בלא אונס לבטל את הגט אין מודעתו מודעא כדי שיצטרך לבטלה.

ואם לחשך אדם לומר כי אמרי' אין בידו לבטל גופו של גט ה"מ לאחר שנכתב משום דלא אתי דבור ומבטל מעשה, אבל קודם שנכתב כיון שעדיין לא נעשה מעשה יכול הוא לבטלו, וכיון שכן זה המוסר מודעא בלא אונס קודם כתיבת הגט מודעיה מודעא וגופו של גט בטל הוא הילכך בעינן דמבטל ליה למודעא, הא ודאי בורכא דודאי אין אדם יכול [לבטל] דבר שלא בא לעולם אלא מפני שיכול להביאו לעולם וכדאמרי' בפרק האומר [קדושין סב א] כל שבידו לאו כמחוסר מעשה דמי, הכא נמי אם לאחר שיכתוב הגט אין בידו לבטל את גופו היאך יבטלנו קודם שיכתב, ה"ל כההיא דרב אושעיה [שם /קדושין ס"ב/ ע"ב] הנותן פרוטה לאשתו וא"ל הרי את מקודשת לי לאחר שאגרשך דאינה מקודשת משום נהי דבידו לגרשה בידו לקדשה, הכא נמי נהי דבידו לכתוב גט לאשתו בידו לבטלו, לומר שנכתב כדי שתאמר שאף קודם שנכתב יכול לבטלו, כבר נתברר לפי דרך זה שהמוסר מודעא לבטל גופו של גט כל זמן שהוא מודה שאינו אנוס אין בדבריו כלום, שאפי' אחר שיבא לעולם אינו יכול לבטלו כ"ש קודם שנכתב.

אבל יש לחוש למי שגורס שם בפרק השולח גיטא גופיה מי קא בטליה, דמשמע דדוקא משום דלא משמע דלבטולי גיטא קא מכוין הוא דאמרי' חוזר ומגרש בו הא בטלו בפירוש מתורת גט בטל הוא שבידו לבטלו, וכיון שכן אף זה המוסר מודעא אף על פי שאינו אנוס הרי הוא מבטל גופו של גט והרי הוא מבטל מעכשיו מתוך שבידו לבטלו לאחר שנכתב, ואף על פי שאין הגירסא זו מחוורת ראוי לחוש לה שכן דעת הר"מ במז"ל שכתב בחבורו [פ"ו מהל' גרושין הכ"א] השולח גט לאשתו ביד שליח ובטל הגט הרי הוא חוזר ומגרש בו כשירצה שלא בטלו מתורת גט אלא מתורת שליחות לפיכך אם היה ביד הבעל ובטלו, וכן אם פירש בעת שבטלו והוא ביד השליח ואמר גט ששלחתי בטל מלהיות גט אינו מגרש בו לעולם ע"כ, ואעפ"כ יש לי לדון שאפי' לדעת הרב ז"ל שאמר שאפי' לאחר שנכתב יכול לבטלו קודם שנכתב אין בטולו בטול דלאחר שאמר כך כתבו סופר וחתמו עליו עדים שאין בידו להביאו לעולם דמי יימר דמזדקקי ליה סופר ועדים, ודמיא למאי דאמרי' בפרק האומר [קדושין סב א] איתביה האומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שאתגייר וכו' בשלמא כולהו לאו בידו אלא גר הרי בידו, א"ל גר נמי לאו בידו דאמר ר"י גר צריך שלשה משפט כתיב ביה מי יימר דמזדקקי ליה שלשה, אלמא כל שהוא תלוי בדעת אחרים לאו בידו הוא, אבל יש לנו מקום לספק בזה דילמא שאני התם דמצריך בי דינא הילכך לאו בידו הוא דבני עליה מועטים הם אבל הכא דבהדיוטות סגי ליזל לשוקא ולישכח כמה, וראיה לדבר מיהא דאמרי' בסוף כירה [שבת מו ב] גבי הא דאמרי' דטעמיה דר"ש דאמר כל שאין מומו ניכר מעי"ט אין זה מן המוכן משום מי יימר דמזדקקי ליה חכם, התם אי לא מזדקיק ליה חכם סגי בג' הדיוטות הכא מי יימר דמזדקק ליה חכם, אלמא כל היכא דבהדיוטות סגי ליה בידו הוא, דדוקא גבי חכם או גבי בי דינא אמרי' דילמא לא מזדקקי ליה אבל גבי הדיוטות לא, אפ"ה איכא למימר דה"מ גבי התרת נדרים כיון דבהדיוט סגי ולית להו טרחה בהכי ודאי מזדקקין ליה, אבל סופר ועדים דאית להו למטרח ולמכתב גיטא והאי לאו בידו הוא שהרי לא יכתבוהו חנם הלכך [מנ"ל] למימר דמזדקקי גבי, ודמיה למאי דאמרינן בפרק איזהו נשך [ב"מ עג ב] אמר רב חמא האי דיהב זוזי לחבריה למיזבן ליה חמרא ופשע ולא זבין ליה וכו' רב אסי אמ' אפי' יין סתם לא אסמכתא היא ואסמכתא לא קניא, ולרב אסי מ"ש מיהא דתנן אם אוביר ולא אעביד אשלם במיטבא התם בידו הכא לאו בידו, אלמא אף על פי שיין סתם מצוי הוא כיון שתלוי בדעת אחרים לאו בידו מקרי, הכא נמי כיון שבדעתם של סופר ועדים הדבר תלוי ויש להם חסרון שצריכים לפנות מעסקיהם ולכתוב גט בהכשר לאו בידו הוא, דכי היכי דאמרי' הכא דילמא לא מזבני ליה הכא נמי דילמא לא מתגרי ליה, הילכך כל שבטל גופו של גט קודם שנכתב אין בטולו בטול ואף על פי שבידו לבטלו לאחר שנכתב לדעת הר"ם ז"ל אין בידו להביאו לעולם וכדכתיבנא.

ויש לשואל שישאל היכי קאמרי' לאו בידו הא בידו לכתוב בכתב ידו וליתנו לה בפני עדים, דהא קי"ל כר' אלעזר, נמצא שכתיבת הגט בידו היא, הילכך אף כשהוא מבטל קודם כתיבתו הוי בטולו בטול וראוי שיחול בין כתיבת הגט לחתימת העדים, ונמצא (כשחתמו) [שחתמו] העדים על גט פסול שבטולו חל בכתיבת הגט שהיה בידו, וכל שבידו לאו כמחוסר מעשה דמי, אף אנו נשיב ונאמר אעפ"י שבידו להביאו לעולם כיון דבאותו דבר שבא לעולם לא היה בידו להביאו לאו בידו מקרי, והילכך אף על פי שבידו לכותבו, כיון שלא מידו נכתב אלא מידו של סופר, וכתיבתו של סופר אינה בידו נמצא שמתחילה לא היה בידו להביאו לאותו ענין שבא הילכך לאו בידו מקרי, ויש לי ע"ז ראיה ברורה כמו שאבאר. ועוד אני אומר שאם ירצה אדם לומר שכתיבתו של סופר בידו הוא דשכיחי ספרי דמתגרי, אפ"ה הכא לאו בידו שהרי האשה נותנת שכר כדאיתא בפרק ג"פ [ב"ב קסח א], נמצא שאע"פ שבידו לכתוב הגט ולפרוע שכר משלו אין בידו לכוף האשה שתפרענו, נמצא שגט זה בא ברשותו בענין שלא היה בידו, וכל שהוא כן אף על פי שבידו היה להביאו לרשותו בענין אחר, כיון שלא בא לרשותו באותו צד וענין שהיה הוא יכול להביאו לעולם לאו בידו מקרי, וראיה לדבר מדאמרי' בפ' ד' נדרים [נדרים כח ב] גמ' הרי נטיעות אלו קרבן עד שיקצצו וכו' אמר בר פדא פדאן חוזרות וקודשות עד שיקצצו, (ונקצצו) [נקצצו] פודאן פעם אחת ודיו, ופירושו דכיון דאפי' נקצצו צריכים פדיון ודאי האי דקאמר עד שיקצצו ליכא למימר דעד שיקצצו צריכים פדיון מכאן והילך לא דקדושה שבהם לא פקעא בכדי, אלא ודאי ה"ק עד שיקצצו יהיו קדושות אף על פי שפדאן יחזרו לקדושתן, וכי אמר הכי מהני שהרי בידו לפדותם ולחזור להקדישם וכל שבידו לאו כמחוסר מעשה דמי, ואמ' התם /נדרים/ [ל א] ל"ש אלא שפדאן הוא אבל פדאום אחרים אין חוזרות וקודשות, וטעמא דמלתא דכשפדאם הוא באו לרשותו באותו ענין שהיה בתחילה בידו, אבל פדאום אחרים שאחרים הם שהביאו אותם לרשותו אף על פי שהוא זכה בהם מ"מ הם הביאום לרשותו ודרך קנייה הוא דבר שלא בא לעולם שלא היה בידו מתחילה, וכך פירשוה רבנן קמאי ז"ל, אלמא אף על גב שמתחילה היה בידו להביאם לרשותו, כיון שלא הביאם הוא אלא אחרים דבר שלא [בא] לעולם הוא ואין הקדישו נתפס בהם, הכא נמי במאן דמבטל גיטא אף על פי שבידו לכתוב גט לאשתו מ"מ גט זה האשה פורעתו ואין בידו להביאו בענין זה לרשותו, הילכך לאו בידו מקרי, והו"ל כשפדאום אחרים דמי שהאשה היא שהכניסתו לרשותו, וכדאמר' בפרק המביא תנין [גיטין כ א] אמר ר"ח יכילנא למפסלנהו לכולהו גיטי דעלמא, אמר ליה רבא מ"ט אילימא משום דכתיב וכתב והכא איהי קא כתבא דילמא אקנוי אקנו לה רבנן, ואף על גב דכדרך דילמא אתמר עקר הוא, הילכך גט זה כפדאום אחרים דמי שהאשה היא שהכניסתו לרשותו ולאו בידו מקרי, נמצא שאין מסירת מודעתו בטול לענין גופו של גט כלל כיון שבטלו קודם שיכתב דדבר שלא בא לעולם הוא, ואם יחלוק אדם עלי ויאמר דדילמא כל שבידו להביאו ברשותו ועכשו בא ברשותו בידו מקרי ואף על גב שהביאום אחרים לרשותו, ופדאום אחרים שאני משום דאיכא שעתא דלא היה בידו להקדישם משפדאום אחרים עד שהכניסום לרשותו, מה שאין כן במבטל גט ואח"כ הכניסתו האשה שלא כאן זמן שלא היה יכול לבטלו, ליתא דפדאום אחרים סתמא קאמר דמי לא עסקי' שפדאום בשבילו שנמצא' משעת הקדשו עד עכשיו שנפדו בידו להקדישן, שכל זמן שלא פדאום אחרים בידו לפדותם ולהקדישם, ולאחר שפדאום כבר באו לרשותו, ואפ"ה אמרי' דפדאום אחרים אינם חוזרות וקודשות משום דכל שבאו לרשותו בענין שלא היה בתחילה בידו לאו (שבידו) [בידו] מקרי, וסתמה קאמר ושנויי דחיקי כי האי לא משנינן ואי דייקי לא תנינן

ועכשו אשוב ליישב הגירסא ולפרש ולזכות דברי הרב ז"ל לפי שיראה בתחילת העיון שיראה דינו מן המתמיהים היאך אפשר שיוכל הבעל לפסול גט שנעשה בהכשר ולומר שיראה כחרס, וכי ס"ת שכתבו בהכשר בידו לפוסלו שלא יהא ראוי לקרות בו, אף גט זה שנכתב בהכשר היאך הוא יכול לפוסלו ושלא יהא חוזר ומגרש בו זה בודאי דבר של תימה וצריך ביאור, ומתוך זה יתבררו [דבריו] בדרך אחרת מזו שכתבתי, שאפי' הרב יודה שהמוסר מודעא בלא אונס ופסל גופו של גט קודם שנכתב אין מודעתו מודעא שיהא צריך לבטלה בפירוש וכנזכר לעיל בטעמו של דבר, שזה שאומר בגט שנכתב שיהא גופו בטל אינו מבטל הקלף והכתיבה, וכיון שכן הוא היאך יאמר שלא יהא גט, אלא מהו מבטל שליחות הסופר והעדים שכתבוהו וחתמוהו ברצונו והרי הוא כעוקר אותו שליחות או אותו רשות שנתן להם ושיהא אותו הגט כאלו נכתב שלא לרצונו, וא"ת כיון שכבר עשו הם שליחותם היאך הוא יכול לבטלו, תשובתך סבור הרב ז"ל שהמעשה הזה של כתיבת הגט הרי הוא כנותן מעות ליד האשה, שכשם שאותו המעשה לא נגמר עד לאחר שלשים, כך אותו שליחות או רשות שנתן להם לא נגמר ולא היה לו חלות עד שיגרש בו את האשה, שלהניחו בביתו או לצור ע"פ צלוחיתו אינם צריכים שליחות, אלא מהו שליחותם או רשות שנתן להם שיכתבו גט שיגרש בו האשה, וכיון שכן כל זמן שלא גרש לא חל שליחותייהו ולא עשה פירות ואף על פי שהם עשו המוטל עליהם אין שליחותם אלא כדיבור גרידא, ואף על פי שעשה מעשה כנתינת מעות ליד האשה, ולפיכך אין הדין זה אלא בגט שנכתב כיון שנפסל מפני שהוא סבור שהוא כדבור גרידא במה יחזור ויכשרנו, אבל מי שמבטל גופו של גט שעתיד ליכתב ואנו יודעים שאין לו שום אונס או שהוא מודה בכך, שאין יכול לבטול גופו של גט אלא שליחותם של עדים, וכל מה שאמר אח"כ לפלוני שיכתוב ופלוני ופלוני שיחתמו כבר נתבטל ממילא כל מה שאמר ואין צריך שיבטל דבריו הראשונים בפירוש, כיון שהוא עושה בהפך מה שאמר שלא מחמת האונס כלל כבר נתבטלו דבריו הראשונים מאליהם, ולפיכך אין מסירת מודעא בלא אונס צריכה בטול שאם בכלל מסירת מודעתו בטל גופו של גט כבר נתבטל בטולו כשיצוה לכתוב אחר שאין כאן אונס, וכן אם הוא מבטל שליחות העדים בפירוש כל שעשאם אח"כ שלוחים נתבטלו דבריו הראשונים מאליהם כיון שהוא עושה הפך ממה שאמר ואינו אנוס כל זמן שהוא זכור בטולו הראשון, שאם אינו מבטל מה שאמר למה אמר לסופר שיכתוב ולפלוני ופלוני שיחתמו והרי אינו אנוס בכך, אלא ודאי במעשה הזה בלבד בלא בטול אחר עוקר דבריו הראשונים, וכדאמ' בפ"ג דנדרים [כג ב] הרוצה שלא יתקיימו נדריו כל השנה כולה יעמד בר"ה ויאמר כל נדרים שאני עתיד לידור כל השנה כולה הרי הן בטלין ובלבד שיהא זכור בשעת הנדר עקריה לתנאי וקיימיה לנדריה, אלמא כל שהוא עושה מעשה הפך דבריו הראשונים הרי הן בטלין אף על פי שלא בטלם בפי', וכיון שכן המוסר מודעא בלא אונס כגון שהוא מבטל השליחות שהוא עתיד לעשות בין שליחות של סופר בין שליחותם של עדים, ואח"כ אמר לסופר שיכתוב ולעדים שיחתמו כבר נתבטל ביטולו הראשון מאליו, דדבורא בתרא לר' יוחנן דאמר חוזרת חשיב כמעשה, וכל שעשה הפך מדבריו הראשונים ממילא הם בטלים, וכדאמר התם בפ' האומר [קדושין נט ב] וכן היא שנתנה רשות לשלוחה לקדשה והלכה היא וקדשה את עצמה אם שלה קדמו קדושיה קדושין ואם של שלוחה קדמו קדושיו קדושין, אלמא כל ששלה קדמו אף על פי שלא בטלה דבריה הראשונים שנתנה רשות לשלוחה לקדשה כיון שעשתה הפך ממה שאמרה לו ממילא בטלה דבריה הראשונים, הכא נמי כל שבטל הגט שעתיד לכתוב ולא מחמת האונס ואח"כ צוה לכותבו הרי הוא גט כשר אף על פי שלא בטל המודעא שמסר בפירוש, ואם יאמר לך אדם שאני התם דאשה זו אף על פי שנתנה רשות לשלוחה לקדשה לו בטלה הקידושין שעתידה לקבל ולפיכך אינה צריכה לבטל דבריה אלא שתעשה בהפך ממה שאמרה, אבל זה שהוא בטל השליחות שעתיד לעשות אף כשחזר ועשאו הרי הוא בטל אם לא בטל מודעתו בפירוש, אף אנו נאמר לו א"כ אפי' בזביניה מודעא דלא ידעי באונסיה מהניא, דאע"ג דלא אניס הרי בטל שליחותם של עדים שלא יכתבו את השטר אלא בשליחותו אפי' הם יודעים שאמת הדבר שפלוני מכר שדה פלונית לפלוני, דאמרי' בפרק גט פשוט [ב"ב קעא א] גבי הא דתניא עדים מקרעין את השטר וכותבין שטר אחר מזמן ראשון, בשלמא בי דינא אלימי לאפקועי ממונא אלא עדים שעשו שליחותם איך חוזרים ועושים שליחותן, הרי שאינם אלא שלוחים של מלוה או של מוכר שאפי' אמר להם זכו בשדה זו לפלוני וכתבו לו את השטר חוזר בשטר, ואי אמרת בגט כשבטל שליחות העדים אפי' בלא אונס צריך הוא לבטל הבטול ובלאו הכי אין שליחותם שליחות, אף בזביני צ"ל כן, דכל היכא דלא אניס לענין שליחות העדים גט וזביני שוין בדבר, נמצאת אומר שאפי' בזביניה כשלא ידעי באונסיה מודעיה מודעא, אלא ודאי עקר המודעא מחמת שאינו מתרצה בדבר ולא מחמת ביטול שליחותם של עדים כלל, אלא מפני שהוא מגלה דעתו שהוא אנוס בנתינת הגט ונאמן הוא בכך משום דמה לו לשקר הא לאו זוזי שקיל, הילכך אי שקרא קאמר ל"ל למיהב גיטא ולממסר עליה מודעא, אי בעי לגרושי יגרש בלא מסירת מודעא ואי לא בעי לגרושי לא יגרש כלל, אלא ודאי קושטא קאמר וכמו שאני עתיד להאריך בזה לפנינו, ומ"ש הר"ם ז"ל שאם אמר כל גט שאכתוב /מהיום/ ועד כ' שנים ה"ז בטל זו היא מסירת מודעא על הגט, כך הוא דעתו שאחר שאמר כן יש לנו להבין מדבריו שאנוס הוא, ונמצאת אומר לפי דרך זה שאין אנו צריכים לבטול מודעא אלא באחד משני דרכים, או שאנו כופין אותו להוציא כאותם שכופין אותם להוציא שאנו צריכים שיבטל מודעותיו בפירוש, או שהוא מוסר מודעא ואומר שהוא אנוס וראוי להאמינו בכך משום מ"ל לשקר, אבל מחמת בטול שליחות הסופר והעדים שלא באונס אין צריך לבטל בטוליו כלל.

ולפיכך (איני) [אני] אומר בנדון זה שלפנינו דאי הויא האי מודעא במודעא גרידתא ולא ידעי סהדי באונסיה, לא צריכנן לכולהו בטולי דידיה שאין ראוי להאמינו בגט זה במאי דאניס, דליכא למימר ביה מה לו לשקר כיון דזוזי שקיל וכמו שיתבאר זה לפנינו, מאי אמרת הא בטל שליחות סופר ועדים כבר הכרענו למעלה שמכיון שצוה לסופר שיכתוב ולעדים שיחתמו נתבטלו כל בטוליו מאליהם, ולפיכך אין אנו צריכים בנדון זה שלפנינו להכניס ראשינו במחלוקתם של ראשונים כשמסר מודעא על הבטול או לא, שבכגון זה לא נחלקו אלא בכגון ההיא דערכין דאיכא אונסא, וראיתי שמחמירים ואומרים דכל שבטל שליחות העדים והסופר ר"ל שלא יכתבו מדעתו וכשחזר ואמר כתבו מדעתכם משמע, ואפי' לזה הדעת כל שפירש ואמר מדעתי, אני אומר שאין צריך לבטל דבריו הראשונים אלא שיבאר שהוא רוצה שיכתבוהו מדעתו ועושה אותם שלוחים וכותבין, ואין בדבר זה ספק ובית מיחוש.

ועתה אפרש דברי הרב בעל העטור ז"ל כדי שלא יתקשה אדם מדבריו על מה שכתבתי, וזה לשונו: מודעא דמאן אי דגיטא ודמתנתא גלוי מלתא בעלמא הוא, ש"מ מכי אמר לסהדי דלא ברעות נפשאי יהיבנא לגיטא ומתנתא לא צריך לברורי מאי אונסיה, דכיון דלא שקיל מידי אף על גב דליכא אונסא אחרינא אלא דלא גמר לאו כלום הוא, ומיהו אף על גב דאמר רוצה אני בעי לבטולי דידיה דידעי ודלא ידעי כדאיתא בערכין אלו דבריו, ויש לשואל שישאל ויאמר כיון דלא בעי במודעא דגיטא אונסא מה מסירת מודעא יש, אי בטל שליחותם של עדים (ואף על פי) [ואעפ"כ] הוצרך הרב ז"ל שיבטל כל מודעות שמסר, נמצינו למדין שמי שמבטל שליחותם של עדים אף על פי שאינו אנוס כלל וחזר ועשה אותם שלוחים לא מהני עד שיבטל דבריו הראשונים בפירוש, וכיון שכן בנדון זה שלפנינו אף על פי שאין אנו מאמינין באונסו כיון דזוזי שקיל מ"מ הרי בטל שליחות הסופר והעדים ויצטרך שיבטל מודעתו בפי', וזה כבר מסר מודעא על הבטולים, נמצא שאנו צריכים למחלוקתם של ראשונים כשבטל כל הבטולין אי מהנו בטולים אחרים או לא, ולפי שזו הסברא נדחית למעלה בראיות ברורות, אפשר דברי בעל העטור ז"ל, כבר ידוע ומפורש הוא בתלמוד שכל אדם נאמן הוא במה שבידו כיון שיש לו רשות להעמיד אונסו על כרחינו, וזהו ענין מגו ומה לי לשקר, והיסוד לכל אלו הדינין הוא הפה שאסר הוא שהתיר ואמרי' בפרק האשה שנתארמלה [כתובות כב א] אמר רב אסי מנין להפה שאסר מן התורה שנאמר [דברים כב טז] את בתי נתתי לאיש הזה, לאיש אסרה הזה התירה, ואקשי' למה ליה קרא סברא הוא, הוא אסרה הוא שרי לה, ולפיכך אנו אומרים אי דגיטא ומתנתא גלוי מלתא בעלמא הוא שהרי בידו שלא לגרש וליתן מתנה, ואין לנו ג"כ לומר דשקורי משקר דמה לו לשקר הא לאו זוזי קא שקיל, ודמיה לההיא דפרק הניזקין [גיטין נד ב] תנו רבנן היה עושה בטהרות ואמר לו טהרות שעשיתי עמך נטמאו, היה עושה עמו בזבחים וא"ל זבחים שעשיתי עמך נתפגלו נאמן, אבל אמר לו זבחים שעשיתי עמך ביום פלוני נתפלגו טהרות שעשיתי עמך ביום פלוני נטמאו שורת הדין אינו נאמן, מ"ש רישא ומ"ש סיפא, אמר אביי כל שבידו נאמן, הכא נמי כיון שהוא אמר שמה שיתן גט אלא מתוך האונס אנו מאמינים אותו בכך דמה [לו] לשקר, והרב הנזכר עליו השלום מחדש ואומר אף על גב דלאו אניס כיון דאמר דלאו בדעתיה למיתן גיטא וכשיגרש יוציא שלא לרצונו, גיטי לאו גט עד דמבטיל ליה למודעיה, לאו מפני בטול שליחותם של עדים אלא מפני הנאמנות שיש לו בכך, הילכך היו עדים בדבר שכשמוציא אינו מוציא לרצונו ואינו אלא כמשחק בה ופסול, שכבר הודיע לנו שאותו הגט שיתן אינו נותנו לרצונו, ונאמן בכך כיון דלא זוזי שקיל, ואנן סהדי דלא גמר ומגרש, ואף על פי שאינו אנוס אנו יודעין שאינו מתרצה, וראוי להאמינו בכך ואי גמר ומגרש אמאי קאמר דלא ניחא ליה, וא"ת כמו שאשר אמ' דלא ניחא ליה והאי דמגרש משום דמצחק בה, נימא דניחא ליה, וא"ת אמאי מסר מודעא מפני שרוצה לקלקלה לא לצחק בה, דהא כי מהמנת ליה דלא ניחא ליה אתה צ"ל שהוא נתן לה גט כדי לצחק שהרי אינו אנוס. תשובתך, ע"כ צריך אתה להאמינו בהא דאמר דלא ניחא ליה משום דאי בעי אמר אניס ומהמנת ליה, ובו לא תקשי לך אמאי נותן גט שהרי הוא אומר שהוא אנוס, אף כשאומר שאינו אנוס ואף על פי כן אינו מתרצה נאמן הוא בכך, ואף על פי שיתן גט אינו אלא כמצחק בה, וכל זה מצד נאמנותו ולא מפני בטול שליחות של עדים כלל זו היא סברת הרב בעל העיטור, ויש מחכמי הדורות שלפנינו שהקשו עליו וכי לא ידעינן דגמר בדעתו מאי הוי הא קי"ל בפרק האיש מקדש [קדושין מ"ט ב] דדברים שבלב אינם דברים, בשלמא כי אמר אניסנא הוי הודאתו בנתינת הגט אינה כלום שהודאה מתוך כפיה לאו כלום היא ואנן הא מהמנינין ליה דקושטא קא טעין, אבל כי אמר דלא אניסנא אלא דבלביה לא ניחא ליה דברים שבלב נינהו, וכי תימא כיון דמסר מודעא הויין להו דברים שבפה, ליתא דהא קי"ל כר' יוחנן דאמר [שם /קדושין/ נט ב] אתי דבור ומבטל דבור, וכ"ש היכא דאיכא מעשה כי הכא, א"כ הא בטל ליה לדבורא קמא כיון דיהב גיטא מדעתיה ול"ל לבטוליה למודעא. ואני אומר בפירוק קושיא זו דכי אמרינן [דדברים שבלב אינם דברים] כי ההיא דפרק האיש מקדש דאמרי' [שם /קדושין/ מט ב] וכולן אף על פי שאמרה בלבי היה לי להתקדש לו אינה מקודשת, דהכא בשעת קידושין לא מוכחא מילתא דבלבה היה להתקדש לו אף על פי שהוא עני או אף על פי שאין לו שפחה מגדלת אלא אפכא מוכח דהא אתני בהדיא ע"מ שאני עשיר [ע"מ שיש לי שפחה מגדלת], ומסתמא דאיהי נמי על דעת כן קבלה קדושיה, הילכך אף כי אמרה בתר הכי בלבי היה להתקדש לו אינה מקודשת שדברים שבלב אלו עכשו היא אומרת אותם, אבל בשעת הקדושין אף על פי שבלבה היו לא היו מעשיה מוכיחין כן ולפיכך אינה מקודשת, ויש בגמי בזה עוד מטענות אחרות מקמי דק"ל דברים שבלב אינם דברים, אבל כל שבשעת מעשה אנו מכירין שעל דעת כך הוא עושה כן לאו דברים שבלב נינהו דהא קי"ל דאזלינן בתר אומדנא כדאמרן בפרק מי שמת [ב"ב קמו ב] מאן תנא דאמרי' דאזלינן בתר אומדנא, אמר רב נחמן ר"ש בן מנסיא הוא דתניא הרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו וכו' ר"ש בן מנסיא אומר אין מתנתו מתנה (שאלמ) [שאלמלי] היה יודע שבנו קיים לא היה כותבן, והיינו נמי דקי"ל כר"ש שזורי במסוכן ובתרומת מעשר של דמאי, והיינו דאמרי' [גיטין סז ב] נשתתק ואמרו לו נכתוב גט לאשתך והרכין בראשו בודקין אותו שלשה פעמים וכו', דאע"ג דלא קאמר מידי כיון שאנו יודעין בבירור שבלבו של זה שנכתוב גט הוי כאלו אמר בפיו, והיינו נמי דאמרי' [שם /גיטין/ עא א] חרש שיכול לדבר מתוך הכתב וכו', ואף על גב דלא קי"ל הכי דהא אמרו התם בפרק מי שאחזו [שם /גיטין/ עב א] קולו לאפוקי מדרב כהנא אמר רב, דוקא חרש שאינו מדבר ואינו שומע דדעתיה שבישתא היא, והיינו דתנן בפרק הניזקין [גיטין נט א] חרש רומז ונרמז בן בתירא אומר קופץ ונקפץ במטלטלין, וה"ט דשטר מברחת [כתובות עט א] דאע"ג דשמואל מורה הוראה הוא אי אתי לידיה מקרע קרע ליה, וטעמא דמלתא משום דאף בשעת המתנה מעשיה מוכיחין דבלבה לא גמרא ומקניא ואינה עושה אלא כדי להבריח נכסיה מבעלה, וטעמא דאמרי' כל שאנו מכירין בשעת מעשה מה שבלבו לאו דברים שבלב נינהו, ואף זהו שכתבתי, זו נראה בדעתי סברת הרב בעל העטור ז"ל, וקרוב לענין שפירשתי בדברים שבלב כתב רמב"ן ז"ל בריש פרק האשה שנפלו לה נכסים ומשם למדתיו.

ומ"מ לדברי כולם כל זה מצד הנאמנות מאמינים בו וסומכים עליו שהוא עושה על דעת זה שאמר הוא עושה, אבל מחמת בטול השליחות או הגט כל שצוה אח"כ לעשות אינו צריך בטול אחר כמ"ש למעלה, וכל מה שנחלקו הראשונים במסירת מודעא על הבטול אינו מפני שיסתפקו דלא ליתיה דבור אחרון ומבטל כמה דבורים, דודאי אפי' (בטוליו) [בטול] אין אנו צריכים, אלא עקר מחלוקתם מפני נאמנותו של זה, ונתלה מחלוקתם לפי דעתי בהאי דערכין [כא ב] דאע"ג דאמר רוצה אני בעינן שיבטל המודעא, ואמאי לא אמדי' דעתיה כי אמר רוצה אני דבלביה נמי ניחא ליה משום מצוה לשמוע דברי חכמים כי היכי דאמר כי מבטל ליה למודעיה, משום דאע"ג דאמר רוצה אני אין הוכחה שנתרצה, שהוא מסר מודעא שמה שיאמר רוצה אני ויתן גט אינו אלא מפני האונס שב"ד אונסין אותו, ועכשו ג"כ כשיתן גט ויאמר רוצה אני על דעת הראשונה הוא עושה, מה שאין כן כשמבטל המודעא שמסר שכיון שהוא מהפך דבריו הראשונים אף על פי שאנו יודעין באונסו אומדין שנתרצה כדי לשמוע דברי חכמים, ובמוסר מודעא גרידתא הוא בעצמו, שכיון שאנו מאמינים אותו במה שאומר שמה שיתן גט אינו אלא מתוך האונס או לדברי הרב בעל העטור ז"ל שהודיע לנו (במה) שלא יתרצה במה שיאמר אח"כ רוצה אני, מה בכך והרי כבר אמר שמה שיאמר רוצה אני אינו אלא מתוך האונס או שאינו מתרצה ואינו אלא כמשחק בה ונאמן הוא בכך כמו שכתבתי, הילכך בעינן שיבטל מודעתו בפירוש ולפיכך יש בזה מקום ספק אמר מסר מודעא ואמר שמה שיבטל מודעא אינו מתוך האונס, מה יש לו לומר עוד שנבין ממנו שנסתלק אונסו, והרי כל מה שהוא יכול לומר אינו אלא כאומר רוצה אני למודעא גרידתא, דכי היכי דקאמרת התם דלא מהני משום שאין הוכחה לדבריו לסלקו מאונסו ולדברי הרב בעל העטור ג"כ מפני שאין כאן הוכחה שחזר ונתרצה, אף במוסר מודעא על הבטולין וחזר ובטלן כיון שהוא נאמן מתחילה על הודעותיו אין הוכחה בבטוליו שנסתלק אונסו או שחזר ונתרצה, זה מה שראוי לחוש בכך ואין כאן עסק באתי דבור ומבטל דבור כלל, זה לפי דעתי מה שחשש הר"מ ז"ל וכתב אם אמר גט שאכתוב לאשתי בטל הוא וכל דבר שמבטל בו המודעא הרי זה בטל, וכתב אחרי כן גט ונתנו לה, אף על פי שבטל המודעא קודם שיכתוב הגט הרי הגט בטל, א"כ מאי תקנת דבר זה, שיאמרו לו העדים קודם כתיבת הגט אמור שכל הדברים שמסרת שגורמין כשיתקיימו אותם הדברים בטל זה הגט הרי הן בטלין, והוא אומר כן, סבור הרב ז"ל שכפי מה שאנו אומרים במי שכופין אותו להוציא ומסר מודעא ובתר הכי אתרצי לא מהני עד דמבטל ליה למודעא, ואף על גב דבעלמא אתי דבור ומבטל דבור הכא שאני מפני שאנו יודעין באונסו צריכים להכיר מדבריו שחזר ונתרצה ולפיכך בעינן עד שיבטל לה בפירוש, אבל במוסר מודעא בגט בעלמא ועל הביטולין ג"כ ואמר שיהיו בטלין בין שמפרש שמחמת אונס בין שאינו מתרצה וכדעת הרב בעל העטור, כיון שהוא נאמן בכך איזה הוכחה אתה מוציא מדבריו שחזר ונתרצה כשבטל בטוליו, והרי הכל אינו אלא כאומר רוצה אני במודעא גרידתא, לפיכך תקן שיאמר שכל הדברים שגורמים פסול הרי הם בטלים, וכונת הרב בזה שאם מסר מודעא על זה הלשון כיון שאין אנו יודעין באונסו ראוי שנדון שהוא מתרצה שהוא אומר עכשו הפך מדבריו הראשונים, שעד עכשו הוא מחזר לפוסלו ועכשו הוא מכשרו, ועוד שהרי הכשיר הגט והתנה לנו בכל מה שבידו לעשות שחזר בו מאותן הבטולין ומכונתו הראשונה, ואין ספק שזה מספיק לבטל כל מודעי ומודעי דמודעי, ששם בערכין שאמרו קמ"ל עד דמבטל ליה, לאו על מודעא ידועה אמרו אלא מפני חשש של מודעות, ובאמת שראוי לחוש למסור מודעא על הבטול כמו שיש לחוש למודעא גרידתא, שזה שכופין אותו להוציא כיון שאתה חושש שמסר מודעא על הגט כך אתה צריך לחוש שמסר מודעא על הבטול, ואף על פי כן העלו בגמ' דבבטול סגי, ואף על פי שידענו באונסו בתחילה ואפשר ג"כ שמסר מודעא על הגט ועל הבטולין, (וכיון) [כיון] שחזר ובטלן אנו דנין שנתרצה אף בשאר גיטי, ומסר מודעי ומודעי דמודעי אף על פי שאתה מאמין באונסו כל שחזר ובטלן יש לנו לדון שנסתלק אונסו או שחזר ונתרצה, כך דעת התלמוד נוטה בדברים האלו.

והרשב"א ז"ל חשש עוד בדבר להחמיר, ותקן שיפסול כל עד שיעיד על פסול הגט, ודעתו ז"ל שזה מספיק לפסול כל מודעא שמסר ואי אתו תו סהדי לא מהמנינן להו, וכיון שאינו יכול לקלקלה בב"ד אף בידי שמים אינו מקלקלה וגמר ומבטל לכולהו מודעי, והביא ראיה מיהא דאמרי' בפרק מי שאחזו [גיטין עו ב] גבי הרי זה גיטך כל זמן שאעבור מכנגד פניך שלשים יום ואקשי' וליחוש שמא פייס, אמר רבה בר רב הונא הכי אמר אבא מארי משמיה דרב באומר נאמנת עלי שלא פייסתי, וזו הראיה אפשר היא למי שגורס בה כל זמן, שהרי אם פייס הגט פסול הוא ובאומר נאמנת עלי שרי ליה, אלמא כיון דמהימנא תו לא מפייס ולא מבטל גיטא אף על גב דבידו הוא, כיון דלא אמר ע"מ ולא מעכשו, הכא נמי כיון דפסלינהו לסהדי ודאי מבטל ברצון נפשו מודעי ומודעי דמודעי דמסר, אבל למי שגורס בה ע"מ והיא גירסת הגאונים ז"ל יש לי לידון הרבה אחר ראיה זו, דהתם הרי הוא מגרשה בגט כשר ואי בעי מגרשה מעכשו והרשות בידו, וכיון דקא מתני כל זמן שאעבור ונאמנת עליו, הרי מגרשה מעכשיו ע"מ שתאמר שעבר מכנגד פניה שלשים יום ושתהא היא נאמנת לומר לא פייס ולא בא, ואי אתו סהדי דמסהדי דפייס ובא דמהימני טפי מינה, מ"מ הוי גיטא דהכי אתני איהו ובדידיה קאי למשדייה האי תנאה דבעי בגיטא, הילכך כל זמן שהיא אומרת לא בא ולא פייס הרי זו מגורשת היא ואף על גב דידעי דמשקרא, דדמי האי תנאה למאן דמתני ע"מ [שתלכי או על מנת שלא תלכי או שירדו גשמים].

# מחנ''א גזילה סי' כ''ו כ''ז

מי שאנס את חבירו כדי שימכור לו חפץ ידוע ונתן לו הדמים וקבלם המוכר בשתיקה נראה מדברי הרמב"ם ז"ל בפ"י מהלכות מכירה דממכרו קיים ואף על פי שלא אמר בפיו רוצה אני, וכן פירש ה"ה בפ"ד מהלכות אישות וז"ל ואני אומר שהרי זה כמי שמוכר באונס וכ"ש כאן שהוא קונה שאע"פ שהוא באונס קנינו קנין ולא ראיתי שהצריך הראב"ד שם שיאמר רוצה אני אלא כל זמן שהוא עושה הדבר קיים הוא עכ"ל. וכ"כ הב"י בח"מ סי' ר"ה ז"ל ואפשר דלא בעינן שיאמר בפירוש רוצה אני אלא כל ששתק וקבל דמים אומר רוצה אני קרינן ביה עכ"ל. ולע"ד נראה להביא ראיה לזה מפרק האומר משקלי עלי דקאמר שם האי מאן דמסר מודעא אגיטא מודעיה מודעא ופריך פשיטא ומשני לא צריכא דעשוה ואירצי מהו דתימא בטולי בטליה קמ"ל דאם כן ליתני עד שיתן מאי עד שיאמר עד דמבטל ביה למודעי, אלמא דכל מי שכופין אותו לעשות וע"י זה עשה ה"ז כמי שאמר רוצה אני. ולפי זה הא דאמרינן בפ' הכונס דחמסן יהיב דמי ולא אמר רוצה אני ומשמע דאין קניינו קנין היינו היכא דלא עשה בעלים שום מעשה דמוכחי אדעתיה שנתרצה מחמת אונסו, אבל אם מסר בידו המקח או שקבל הדמים קודם שימשוך הלוקח גילה דעתו דנתרצה להקנות ואז אינו פסול אפילו מדבריהם, ואף על פי שעבר על לאו דלא תחמוד לדעת הרמב"ם משום דלא תחמוד לאינשי בלא דמי משמע להו, וכן נראה מדברי התוס' ז"ל בפ' הכונס שכתבו בד"ה חמסן יהיב דמי וכו' ז"ל ואפילו אם הוא יודע שנעשה חמסן בענין זה שמא לא ראו חכמים לפוסלו בכך וגם לא להכריז אלא דוקא כי שקיל וחטיף בזרוע בעל כרחייהו דבעלים כו' יע"ש. ומ"ש הטור בסי' שנ"ט ז"ל ואפילו אם כופהו שמוכר לו את שלו ומקבל דמיו אם הוא שלא מרצונו אסור אבל אין לו דין גזלן דאורייתא אלא מדרבנן עכ"ל, איירי בשקבל הדמים על ידי כפיה אבל אם קבלם בשתיקה אפילו גזלן מדבריהם לא הוי:

סי' כ''ז

והיכא דחטף חפץ מחבירו בע"כ ויהיב דמים נראה מדברי התוס' בהכונס דלא הוי גזלן דאורייתא, וכן נראה מדברי הרמב"ם בפ"י מהלכות עדות שכתב החמסנים והם הלוקחים קרקע או מטלטלין שלא ברצון הבעלים אף על פי שנותנים הדמים הרי אלו פסולין מדבריהם, ונפקא מינה דאע"פ שכל שלא אמר רוצה אני אין קנייתו קנין כדמוכח שם מכל מקום אין מוציאין אותו בדיינים כמ"ש הרמב"ם ז"ל בפ"ו מהלכות גזילה דכל מידי דלא הוי גזל אלא מדבריהם אין מוציאין אותו בדיינים, ואם קידש בו את האשה מקודשת או אם נתנו לחבירו קנאו קנין גמור דיש כאן יאוש ושינוי רשות שהרי הבעלים מתייאשים בודאי כיון שאינם יכולים להוציאו בדיינים:

אמר יאודה בעומדי על לשון זה שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"י מהלכות עדות ראיתי מה שנדחק בו הבל"מ יע"ש. ולע"ד כוונת הרמב"ם ז"ל כאשר הבין מורי הרב זלה"ה והיינו טעמא דפסול דרבנן משום דלא תחמוד בלא דמי משמע להו לאינשי, ולפ"ז אפילו מדרבנן לא היה ראוי לפוסלו כאשר נראה מדברי הרמב"ם ז"ל בפי"ב מהלכות עדות אלא משום דחזו דחטפי וזורקין המעות לפני הבעלים הלכך גזרו בהו רבנן מפני תיקון העולם, והתוס' ז"ל משום דס"ל דאפילו במידי דלא משמע להו לאינשי איכא איסור דרבנן כאשר מבואר בדבריהם בכמה מקומות הוצרכו לבא לכלל ישוב. ומה שלא הבנתי כעת בדברי מורי הרב זלה"ה הוא במה שרצה לדמות זה לגזל דדבריהם דאין מוציאין אותו בדיינים דיש מקום לומר דשאני הכא דאיכא איסור תורה אלא דלא משמע להו לאינשי:

# חלק מדברי שו''ת רעק''א תנינא סי' נ''א

והנראה לענ"ד למה דמבואר במ"ל בה' אישות פ"ה ה"ד ד"ה ואם חסר דכל דינא צריכים ג"כ בתנאי על העבר עיין שם, ויעויין בכתובות (דף ע"ג ע"א) מכדי כל תנאי בני גד מהיכי ילפינן וכו' אפשר לקיומי ע"י שליח לא הוו תנאי, ועיין תוס' שם ובכתובות (דף נ"ו ע"א) דהא דבעי בתנאי דומי' דב"ג וב"ר משום דמדינא לא אתי דיבור ומבטל מעשה, אלא דילפינן מבנ"ג ובנ"ר, מש"ה בעי' דומיא דהתם עיין שם, לפ"ז מה דהבין דגם בתנאי דלעבר בעי' דיני תנאי, מוכח דמסברא לא הי' מהני גם תנאי דלעבר וצריכים ללמוד מב"ג וב"ר, הרי דמתנה ואמר ע"מ שאין עליך נדרים או מומין דחזינן דקפיד שלא ליקח אשה שיש בה מומין ונדרים, מ"מ מסברא לא מהני רק אם מתנה בכל דיני תנאי, וא"כ ממילא מוכח דכל מק"ט דעלמא היינו דאף בלא התנה אנן סהדי דקפיד והוי כהתנה ומהני מדין תנאי, אבל לולי דלמדנו מב"ג וב"ר דמהני תנאי לא הי' שייכות דינא דמק"ט דלא עדיף ממתנה במפורש, ולפ"ז ניחא דהיכי דלא הוי טעות בקדושין רק בחופה דהיינו דזינתה באירוסין לא הוי מקח טעות דכיון דחופה א"א לקיימו ע"י שליח לא מהני ביה תנאי, ה"נ טעות לא מהני, ולא בטלה קנין החופה:

# בית הלוי ח''ג סי' ג'

יבאר בדין אשה שנתקדשה סתמא ונמצאו מומין בהבעל אם יש לחקור בו משום מקח טעות ולשוי' רק ספק קידושין, או רק קידושין דרבנן. או לא:

הנה בדין אשה שנתקדשה סתם ונמצא בהבעל שיש לו מום מהמומים הגדולים כנכפה וכדומה והיא לא ידעה מהם דהיה מהמומין שבסתר לפום רהיטא היה נראה לדון בהם דין מקח טעות דאדעתא דהכי לא נתקדשה לו. ויהי' דינה כמו שנתבאר בסי' ל"ט בנמצאו באשה המומים הפוסלים בנשים דבקידש סתם או קידש וכנס סתם דצריכה גט רק מספק או רק מדרבנן לחודא וכמו שנתבאר שם. אבל טפי מספק קידושין ודאי דלא הוי', וכן כתב הב"ש בסי' קנ"ד ס"ק ב' דבנמצאו בו מומים והיא לא ידעה מהם דינו כמו בסי' ל"ט יעו"ש:

אמנם ראיתי בכמה חיבורים מרבותינו האחרונים בשו"ת שלא רצו בכה"ג לדון בה מדין מקח טעות באשה ולא חשבוהו גם להצטרף לשארי התרים שכתבו בדבריהם, וטעמם נראה דס"ל דבאשה אמרינן טב למיתב טן דו ובכל דהו ניחא לה, ואמרתי לבאר עיקר דין זה מסוגי' הגמרא בעה"י ולראות להיכן הדברים נוטים:

הנה בב"ק דף ק"י פריך יבמה שנפלה לפני מוכה שחין תיפק בלא חליצה דאדעתא דהכי לא קידשה נפשה ומשני התם אנן סהדי דמינח ניחא לה בכל דהו כדר"ל דאר"ל טב למיתב טן דו, אמנם לפי הנראה יש לדבר בזה הרבה, דעיין במרדכי פרק החולץ שהביא תשובת הגאונים ביבמה שנפלה לפני מומר דא"צ חליצה מניה וכ' המרדכי דמהר"ם הביא ראיה לדבריהם מהך סוגי' דב"ק דאי לאו סברא דניחא לה בכל דהו היינו אומרים דאדעתא דהכי לא קידשה נפשה ומשו"ה במומר דאין לה אפי' כל דהו דאסורה לו פטורה, ושוב הביא המרדכי תשובת רש"י שחלק על הגאונים וכתב דצריכה חליצה, ולכאורה נראה בפשיטות דמש"ה לא חשש רש"י להראי' של מהר"ם דאזל לשיטתו שכתב בב"ק שם וז"ל דמינח ניחא לה להתקדש לראשון שהוא שלם על ספק שאם ימות תזקק לאחיו, הרי משמע להדי' דמפרש דהכל דהו דאמרה הגמרא היינו הבעל הראשון שהוא שלם אבל המוכה שחין ס"ל לרש"י דאינו אפילו כל דהו ובו לחודא ודאי דלא היה מתרצית ואפ"ה צריכה חליצה דניחא לה בבעל הראשון ומשו"ה ס"ל לרש"י דגם במומר אף על גב דליכא גם כל דהו צריכה חליצה, ומהר"ם מפרש דהכל דהו קאי על היבם המוכה שחין ומשו"ה ס"ל דביבם מומר דאינו אפי' כ"ד א"צ חליצה, כן היה נראה לפום רהיטא, ומצאתי כתוב כן בכמה חיבורים מגדולי רבותינו, כל זה הוא דלא כמו שראיתי הובא דברי תשובת רד"ך בית ט' שכתב דבאם היבם אינו אפילו כל דהו גם רש"י מודה דא"צ חליצה, וכתב דהא דהחמיר רש"י במומר טעמו משום דס"ל דגם במומר איכא כל דהו, ואין בידי ספר הרד"ך לעיין בו, ובודאי כיון דחזינן דרש"י מפרש להדי' בגמ' זו דהניחא לה הוא בבעל הראשון א"כ אין לנו לעשות מחלוקת בזה בסברא ולומר דרש"י ס"ל דגם מומר איכא כל דהוא כן נראה לכאורה:

אמנם יעויין בב"י סי' ק"מ הביא בדין בעל שהמיר אם יכולים אחרים לקבל ממנו גט עבורה שלא מדעתה והביא שם תשובת מהר"ם מרוטנבורג שכתב דלדעת רש"י דיבם מומר זוקק הרי דס"ל דגם מומר חשוב לה כל דהוא וי"ל דניחא לה בו א"כ אין יכולין לזכות לה שלא מדעתה. הרי כתב להדי' דטעמו של רש"י הוא משום דס"ל דגם במומר איכא כל דהו, וזהו להדיא כהרד"ך וס"ל בפשיטות דבאם ליכא ביבם גם כל דהו גם רש"י היה מודה דא"צ חליצה, ובודאי דקשה עליו טובא דהא רש"י כ' להדיא דניחא לה להתקדש להבעל השלם והבעל הוא הכל דהוא ומהיכן דקדק דלרש"י גם מומר איכא כל דהוא, וכבר הקשה כן התה"ד בסי' רל"ז יעו"ש, והברור דס"ל למהר"ם דזה אין סברא כלל לומר דרש"י יפרש דניחא לה להתקדש להראשון על הספק דגם אם אח"כ לא יהיה לה גם כ"ד, דהא הלשון דאמר בגמרא טב למיתב טן דו משמעו דמרוצית גם לבעל גרוע והראשון הרי הוא שלם וגם רש"י מודה דהא דאמר דניחא לה בכל דהו קאי על היבם המוכה שחין ואם היבם אינו אפי' כ"ד א"צ חליצה גם לרש"י והא דהוסיף רש"י דניחא לה להתקדש לראשון שהוא שלם על ספק שתהי' זקוקה לזה כוונתו דמצד הסברא למה לה להתרצות להתקדש למוכה שחין או לבעל מום וכי חסרת אנשים היא לברור לה בעל טוב ושלם ותבחר בבע"מ, ומש"ה כתב רש"י שמרוצית להנשא להשלם ומכנסת עצמה בספק זקוקה למו"ש כיון דגם אח"כ יהיה לה עכ"פ כל דהו, [ועיין מש"כ בסמוך עוד הסבר בהבנת דברי רש"י] אבל אם לא יהיה לה אח"כ גם כל דהו גם לרש"י לא ניחא לה והוא ברור דכן הבין מהר"ם בדעת רש"י:

ועכ"פ יצא לנו קולא גדולה לפי"ז מדברי רש"י דאם נתקדשה בטעות למוכה שחין והיא לא ידעה ואף על גב דאיכא בו כל דהוא מ"מ לא אמרינן בו הסברא דטב למיתב טן דו וה"ה מקח טעות דרק להתקדש לבעל הראשון השלם שוב לא איכפת לה בהספק שתהיה זקוקה ליבם דאינו רק כל דהוא אבל להתקדש לו לכתחילה בטעות לא אמרינן הסברא דטן דו וה"ה מקח טעות ודברי הרד"ך נכונים ומוכרחים:

והנראה להסביר עוד יותר ויובן היטב כוונת רש"י בזה דהא ודאי דעיקר הדבר דאמרינן דאשה בכל דהו ניחא לה בודאי דאינו כלל גמור על כל הנשים דנאמר דכל הנשים בודאי הוא דאינן מקפידות על כל מומים שבעולם וניחא לה אפילו במוכה שחין שהוא מהכופין אותו להוציא גם בנולדו בו אחר הנשואין, דהרי אנו רואין בחוש שגם הנשים מקפידות מלהנשא לבעלי מומים הגדולים ובפרט למו"ש, ועוד דהא בדוכתא אחרינא אמרינן בגמרא טעם על הא דניחא להו בכ"ד וכולם מזנות ותולות בבעליהם, והא ודאי דרוב נשים כשירות הן ולא ניחא להו להתקדש לבעל גרוע על סמך שתזנה תחתיו ובודאי דטפי ניחא לה שיהיה לה בעל שלם ולא תצטרך לזנות תחתיו, רק כוונת הגמרא דאשה אפשר ויכול להיות דניחא לה גם בכל דהו וטב למיתב טן דו ויכול להיות דגם במוכה שחין ניחא לה, וכך הוא המשך הסוגיא דמעיקרא פריך דבנפלה לפני מוכה שחין נימא דאדעתא דהכי לא קידשה נפשה ולכאורה קשה הרי האשה לא התנת שום תנאי בעת הקידושין רק דפריך דנאמר אנן דאדעתא דהכי לא קידשה ולכאורה הרי הם דברים שבלב בעלמא ואינם דברים כלל, ואפילו אם היתה מתנה מקודם בתנאי גמור דאם תפול להיבם לא יהיה קידושין לא היה מועיל אם לא שיהיה תנאי כפול וכל הפרטים הנצרכים בדיני תנאי וכ"ש הכא שלא התנתה כלל, וצ"ל דקושי' הגמרא הוא, דהוא אומדנא דמוכח דלא נתקדשה אדעתא דהכי וכמו שכתבו התוס' בכמה דוכתא דהיכא דמוכח טובא גם תנאי אינו צריך, ועל זה שפיר משני כיון דאשה ניחא לה בכל דהו, פי' דאינו אומדנא דמוכח מעצמו כלל ואפשר להיות דניחא לה בכל דהוא ושוב הדרינן לכללא דבעי תנאי גמור ככל משפטי התנאים ובפרט כשלא התנתה כלל דהוא דברים שבלב ומשו"ה מקודשת גמורה בודאי, והא דקאמר התם אנן סהדי דמינח ניחא לה בכל דהוא כדר"ל דאמר טב למיתב טן דו, רק אנן סהדי דקאמר הוא משום דכיון דלא התנתה שאם תפול לפני המו"ש לא תהיה זקוקה לו הא פשיטא דניחא לה וכמו בכל דבר שאדם עושה בלא תנאי דאז אנן סהדי דעשה כן על כל האופנים בלא שום תנאי כיון דליכא אומדנא דמוכח והדברים ברורים ונכונים, והנה כל זה שייך בדבר אחר שחוץ להקידושין וכמו בנפלה לפני מוכה שחין דבעצם המקדש לא היה שום טעות דהוא שלם בלא מום רק נבא לבטל הקידושין משום דבר שנתחדש אח"כ ולומר דעל זה האופן לא נתרצית ובכה"ג הביטול הוא בגדר תנאי וצריך בו משפטי התנאים וגם שייך בזה הסברא בדברים שבלב דאינם דברים בלא תנאי מפורש וכן בהא דקידושין דף נ' בשמע שמת בנו וכ' נכסיו לאחר דכ' התוס' והרא"ש דאינם דברים שבלב משום דאיכא אומדנא דמוכח דשם עצם הקנין שהקנה להאחר הרי היה כהוגן ומטעם אחר צריך לבטלו משו"ה אם לא היה אומדנא דמוכח היה נקרא דברים שבלב, אבל דבר דהיה טעות בעצם המעשה וכגון בנתקדשה לאחד ונודע שהוא בעל מום או מו"ש והיא לא ידעה מזה דזה נקרא מקח טעות והרי הא דטעות חוזר אינו בגדר תנאי וגם לא שייך לדון בו דין דברים שבלב דהביטול של הדבר הוא מצד דעצם המעשה היה בטעות ולזה לא בעי כלל שיהיה אומדנא דמוכח וכל מום שמקפדת עליו כשנודע לה ה"ה מקח טעות וחוזר, ואפי' אם נאמר דגם במוכה שחין איכא כל דהו מ"מ הרי אין לך מום גדול במקח מזה דנתכוונה לבעל טוב ונמצא רק כל דהו וחוזרת בה כדין כל מקח טעות, ומשו"ה דקדק רש"י ע"כ דמרוצית להתקדש לזה שהוא שלם על ספק שתהיה זקוקה לאחיו דרק משום דהמום נתחדש באחיו אבל אם היה נודע שיש מום בהבעל היה שפיר מקח טעות, ולא דמי להא דאיתא בכתובות דף ע"ז דהלכה אצל רופא ונתרפאה דאמר שם דבאשה אינה מקודשת ובאיש מקודשת משום הך סברא דטב למיתב טן דן, דהתם הרי בעצמו אינו מום כיון דכבר נתרפאה והרי אם לא התנה הבעל בפירוש רק אם קידשה סתם ונמצא שהיה בה מום ונתרפאה באשה מקודשת אפי' ורק משום דהתנה עמה מפורש ע"מ שאין בה מום לא מהני מה דנתרפאה דגם בכה"ג איכא קפידא דמאוסה עליו ומש"ה באשה דאינה מקפדת במה דהי' בו מום שנתרפא שוב אינו נכלל בלשון התנאי שהתנתה, אבל דבר דהוא בעצם מום במקח גם בלא תנאי שפיר הוא מקח טעות גם באשה:

ועכ"פ הא נתברר מדברי מהר"ם דבנפלה לפני יבם שאינו אפי' כל דהו גם לרש"י א"צ חליצה, וכהרד"ך, גם הא נתבאר לפי"ז מדברי רש"י דרק אם הבעל שלם אבל אם נמצא מום בהמקדש הראשון הוא מקח טעות וכל זה מוכרח מדברי מהר"ם שכן הוא כוונת רש"י דלהתקדש לכתחילה למי שאינו רק כל דהו בלא ידיעתה דבזה לא אמרינן כלל הסברא דטב למיתב טן דו, והרי לא מצינו בזה לשום אחד מן הראשונים שיחלוק על רש"י בזה בודאי דיש בזה סמיכה גדולה להקל להלכה באופן כזה אם יש עוד פרטים לצרף להיתר. אמנם לפוטרה בלא גט הא אין שום מקום לאומרו כלל דהא לא עדיפא מנמצא מום באשה דנתבאר בסי' ל"ט ול"ח דגם בקידש סתם צריכה גט מספק, וגם בקידש סתם וכנס סתם אינו רק ספק וכמבואר שם, רק זאת נתבאר בזה דאינו רק ספק קידושין ולא ודאי וה"ה בנמצאו מומים גדולים בבעל הוא כן:

והנה אין להקשות על זה מהא דכתובות דף נ"ז דארוסה אינה אוכלת בתרומה משום סימפון ובהגיע זמן אוכלת למשנה ראשונה דמשום דחייב כבר במזונותי' בודקה ע"י קרובותיו ואם נאמר דשייך סימפון גם בבעל אכתי לא תאכל תרומה שמא יש בו מום והרי היא אינה בודקת אותו בהגעת הזמן [ואפשר לומר עוד דכיון דאוכלת משלו אם היה יודע בעצמו שיש בו מום לא היה שדי זוזי בכדי לזונה ואח"כ לא תתרצה בו], זה אינו דהא ודאי דלא כל המומים הפוסלים באשה יפסלו באיש דאין אשה אלא ליופי משא"כ האיש, והרי אפי' אם אמרה מפורש על מנת שאין בו מום אמרינן בכתובות דבהלכה אצל רופא וריפא אותה דבאשה הוי' מום דמ"מ מאוסה היא בכך שהי' לה מקודם המום ובאיש אינו מום דאשה אינה מקפדת בזה וכמו כן הוא בכל המומים הקטנים י"ל דאשה אינה מקפדת כלל בהם, וכל דברינו הוא רק במומים הגדולים וכמו בהני דאמרינן בהו דכופין אותו להוציא והדומה להם דנראה בחוש ובסברא דגם אשה מקפדת היא בהם בזה הוא דאמרי' דהוא מקח טעות, וא"כ הא י"ל דרק באשה דכל מום פוסל בה חששו חכמים בהם לסימפון דשכיחים הם אבל באיש דאינו פוסל בו רק מומים הגדולים לא חששו להם חכמים דאינם שכיחים ומשו"ה אוכלת שפיר תרומה, וכמו דאיתא בכתובות שם דמשו"ה כהן שקנה עבד אוכל תרומה מיד דסימפון בעבדים ליכא וכתבו שם התוס' בד"ה הני דודאי דגם בעבד איכא מומים המבטלים המקח וכמו מוכתב למלכות או ליסטים מזוין או נכפה או שוטה דמבואר בגמרא דמומים אלו מבטלים המקח רק דלא שכיחא ומשו"ה לא חיישינן להו, ומשו"ה נמי לא חיישינן לסמיפון בבעל, ובזה מיושב הא דכתובות דף ע"ב דתנן המקדש ע"מ שאין בה נדרים או מומין ונמצאו בה מומין אינה מקודשת והקשו התוס' למה נקט באמר על מנת הא גם בקידשה סתם אינה מקודשת דמטעם זה ארוסה אינה אוכלת בתרומה משום סימפון, ועיי' בשיטה מקובצת שתי' בשם ריב"ש דבע"מ פוסלין בה כל המומין הפוסלים בכהנים, והא דחיישינן גם בסתם לסימפון אינו בכל המומים רק במומים הגדולים כבעל פוליפוס, וע"ש מה שכ' מדוע לא רצו התוס' בתי' זה, ולפי הנ"ל ניחא דבמומין הגדולים א"כ גם בהגיע זמן לא היה לה לאכול דלמא יש בו מום ומוכרח דבשביל מומים הגדולים לחוד לא חששו להם חכמים ועיקר החשש הוא משום כל מומים והקשו התוס' שפיר, והנה אדרבה בדברים אלו יש מקום עוד להסתפק בנמצא מום בהבעל בהא דאיתא בכתובות דף ע"ה דאמרו חכמים בד"א במומין שבסתר אבל במומין שבגלוי אינו יכול לטעון וכתב שם בהגהות אשר"י דקאי על מומים דרק לפעמים נגלים ויכול הבעל לחקור עליהם על ידי קרוביו ומיודעיו וכמו נכפה שאין קבוע לה זמן וכדומה לו דכיון דהי' יכול להתוודע ע"י חקירה בודאי ידע ונתפייס, ויש מקום להסתפק ולומר דלא אמרו כן רק במומין שבאשה כיון דכל מומים פוסלים בה והוא שכיח שיהיה בה איזו מום מדחזינן דחששו להם חכמים לענין תרומה ובודאי חושש גם הבעל להם וחוקר עליהם ומשו"ה במומין שבגלוי אינו יכול לטעון גם במומין דאינם שכיחים דהא ע"י שחוקר ובודקה עבור המומים השכיחים הלא ממילא יודעו לו כל המומים שיש בה רק שיהיה בגלוי קצת שיכולים להתוודע ע"י חקירה ובדיקה, אבל במומים שבבעל דאינו פוסל רק מומים גדולים דאינם שכיחים אפשר יש מקום לומר דמש"ה אינה חוששת לחקור עליו כלל וכמו דחזינן דלא חששו להם חכמים ולא אסרוה בתרומה עבורם כמו כן י"ל דגם היא משום זה אינה מעלה על דעתה לחקור עליו כלל וא"כ גם במומים שהם קצת נגלים וכמו נכפה שאין קבוע לה זמן אפשר דנאמנת לומר שלא ידעה מהם וצ"ע:

והנה אין לפקפק בכל זה מהא דכתבו התוס' בב"ק שם דהא דפריך נימא דאדעתא דהכי לא קידשה נפשה הוא רק בנפלה מן האירוסין ולא בנפלה מן הנשואין וכן כתבו התוס' בכתובות דף מ"ז יעו"ש, זה אינו דרק שם דאין שום טעות בהקידושין בעצמם דהרי המקדש היה שלם וגם בשעה שנתקדשה היתה יודעת מספק זה דיכול להיות שתפול להיות זקוקה להמוכה שחין ואין שם ביטול מצד טעות בקידושין רק צריכין לבטלו משום תנאי וכמו שנתבאר למעלה שפיר חילקו התוס' בין אירוסין לנשואין דהרי בכל דבר שנעשה בין שני אנשים אין ביד אחד להטיל תנאי בדבר אם לא מדעת שניהם ושפיר כתבו התוס' דבנשואין דהוא ודאי אינו רוצה לבטל הנשואין ע"י התנאי דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות איננה יכולה לומר דאדעתא דהכי לא נתקדשה, ורק בנפלה מן האירוסין דלא איכפת ליה כלל בהתנאי אם יתבטלו הקידושין כשתפול לפני אחיו שפיר אמרינן דתלוי רק בה ובדעתה ואדעתה דהכי לא קידשה נפשה, אבל בנמצא מום בהבעל עצמו דבאנו עליו מצד מקח טעות שטעתה היא בו בשעת הקידושין הרי כל טעות תלוי הכל בזה שטעה לחודא ואין שום חילוק בין אירוסין לנשואין, וכן מוכח מדברי התוס' שם שכתבו דמש"ה ג"כ קונה בהמה ונטרפה או מתה אח"כ לא יוכל לומר דאדעתא דהכי לא קנה דהרי תלוי גם בדעת המקנה ג"כ והוא לא נתרצה בהתנאי, והרי כל זה הוא בנטרפה אח"כ אבל אם נמצאת שהיתה טרפה מקודם בשעת הקני' הוא מבואר להדי' בחולין דף נ' דבהוגלד פי המכה בידוע שג' ימים מקודם נטרפה ובטל המקח, וזהו כמש"כ, וכל זה הוא ברור ופשוט ולא הוצרך להכתב רק מפני המערערים שלא יערערו על כל הנ"ל:

ועיין בכתובות דף ע"ז תנן האיש שנולדו בו מומין אין כופין אותו להוציא ואמרי' בגמרא אית תנא נולדו ואית תנא היו, מאן דתני נולדו דאין כופין כ"ש היו ומאן דתני היו דסברה וקיבלה אבל נולדו לא, ולכאורה צ"ע דמנ"ל להגמרא דמאן דתני היו פירושו שהיו בו מומים והיא ידעה מהם ונתרצה דלמא פירושו היו ולא ידעה מהם ואפ"ה אין כופין וא"כ הא י"ל דמאן דתני היו כ"ש נולדו אח"כ דאין כופין וכבר הקשה כן הב"ש בסי' קנ"ד ס"ק ב' ומוכח מזה דבהיו והיא לא ידעה מהם ס"ל להגמרא בפשיטות דהוא מקח טעות וכופין להוציא, ועיין בב"ש שם מה שהביא דברי הב"ח שכ' להיפוך: