הוצאת אחרים ח - אם חרש או מי שאינו משמיע לאזניו מוציא אחרים בקריאת המגילה ובתקיעת שופר ובברכותיהן
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / קונטרס בענין הוצאת אחרים בברכות ובמצוות

מוצאי שביעי של פסח תשפ"ד

## אם חרש המדבר ואינו שומע מוציא אחרים בתקיעת שופר

א] ר"ה כ"ט א' חרש שוטה וקטן אין מוציאין את הרבים יד"ח, זה הכלל כל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח.

והנה בביאור הא דתנן דחרש אינו מוציא את הרבים יד"ח נחלקו הראשונים, דבפי' הר"י מלוניל כתב, ז"ל, חרש שוטה וקטן וכו' אם תקעו שופר לאחרים לא יצאו דכיון דלאו בני חיובא נינהו ולאו בני דעה נינהו אין מוציאין אחרים ידי חובתן. וחרש דקתני דלא דומיא דשוטה כגון שאינו שומע ואינו מדבר, אבל המדבר ואינו שומע וכו' ה"ה כפקחין לכל דבריהם, עכ"ל, וכ"כ המאירי שם דאיירי הכא בחרש שאינו שומע ואינו מדבר.

וכ"נ ממש"כ הבה"ג בהל' צרכי ציבור, ז"ל, קטן וכו' אבל אין פורס על שמע וכו' ואין מוציא רבים יד"ח לא לפרוס על שמע ולא לברך ברהמ"ז ולא לקרוא מגילה ולתקוע שופר ולקדש לב"ב בלילי שבת ובלילי יו"ט ולומר הגדה בלילי פסחים ולהדליק נר של חנוכה עד שיהא בן י"ג שנה ויום א' ויביא ב' שערות וכן החרש והשוטה זה הכלל כל שאינו מחויב בדבר אין מוציא אחרים ידי חובתן, עכ"ל, והנה הרי מש"כ הבה"ג דחרש אינו מוציא אחרים בכל המצוות הוא בחרש שאינו שומע ואינו מדבר דלאו בר חיובא הוא, דחרש המדבר ואינו שומע מוציא אחרים בכל המצוות,[[1]](#footnote-1) ולפ"ז מתפרש גם מש"כ הבה"ג דאינו מוציא אחרים בתקיעת שופר דהיינו בחרש שאינו שומע ואינו מדבר, וכ"נ גם בתו"ד רי"ו בנתיב י"ג ח"א שפירש דהא דתנן דחש"ו אין מוציאין את הרבים יד"ח איירי בחרש הפטור מכל המצוות.

וכ"נ גם בד' הרמב"ם שכתב בפ"ב משופר ה"ב, ז"ל, כל מי שאינו חייב בדבר אינו מוציא את החייב יד"ח לפיכך אשה או קטן שתקעו בשופר השומע מהן לא יצא, עכ"ל, והשמיט הרמב"ם להא דתנן דחרש אינו מוציא את הרבים יד"ח בתקיעת שופר, ובע"כ דהוא משום דס"ל דאיירי בחרש שאינו שומע ואינו מדבר הפטור מכל המצוות, וע"כ הוא נכלל במש"כ דכל שאינו חייב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח, דאי נימא דאיירי בחרש המדבר ואינו שומע ונתחדש הכא דחשבינן לי' כאינו מחויב בדבר ואינו מוציא את הרבים יד"ח, הרי דטובא קמ"ל, ומ"ט השמיט הרמב"ם לדין זה, ועמד בזה האבי עזרי שם.

ב] אך הנה בס' המכתם במגילה י"ט ב' כתב, ז"ל, אבל חרש מדבר ואינו שומע ויוצאין אחרים בקריאתו דמחויב בדבר איקרי, משא"כ בשופר דאין יוצאין בתקיעתו, וטעם הדבר משום דשופר בשמיעה תליא מילתא, תדע דהא על השמיעה מברכין, וכיון דאינו שומע אינו מחויב, אבל במגילה בקריאה תליא מילתא, וכיון דיודע לקרות בר חיובא הוא, עכ"ל, וכ"כ הנימו"י שם, והרי דאף חרש המדבר ואינו שומע אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר דחשבינן לי' כאינו מחויב בדבר, וכ"כ המאירי בסוגיין בשם קצת מחכמי האחרונים, וכ"כ הארחות חיים בהל' תקיעת שופר ס"ח והכל בו בסימן ס"ד והתשב"ץ בח"ג סימן קי"ג, וכ"כ השו"ע בסימן תקפ"ט ס"ב דחרש אפי' מדבר ואינו שומע אינו מוציא דכיון דאינו שומע לאו בר חיובא הוא.

וצ"ב ביסוד פלוגתת הראשונים בזה אם חרש המדבר ואינו שומע מוציא אחרים בתקיעת שופר משום דהוא מחויב בכל המצוות וחשיב כמחויב בדבר אף בתקיעת שופר, או דכיון דשופר בשמיעה תליא מילתא והוא אינו שומע אף אינו מוציא אחרים.

## טעם הא דחרש המדבר ואינו שומע אינו מוציא אחרים בקריאת המגילה

ג] ונראה לפרש בזה, ובהקדם, דהנה במגילה י"ט ב' תנן דהכל כשרים לקרוא את המגילה חוץ מחרש שוטה וקטן, ובמג שם אמרו דמאן תנא חרש דיעבד נמי לא, והיינו דהרי איירי בחרש המדבר ואינו שומע (דחרש שאינו מדבר אין בידו לקרוא את המגילה) והוא חייב בכל המצוות, א"ר מתנה ר' יוסי היא דתנן הקורא את שמע ולא השמיע לאזנו יצא ר' יוסי אומר לא יצא.

ובטעם הא דלר' יוסי אין חרש מוציא אחרים יד"ח בקריאת המגילה כתב הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ז' ובגל' שוע סימן רע"א ס"ב דהוא משום דחשיב כאינו מחויב בדבר משום שאינו יכול להשמיע לאזניו, ועיי"ש שכתב דמה"ט אף אינו בכלל ערבות, דכל שאינו בר חיובא במצוה זו אינו בכלל ערבות על אחרים, והקוה"ע בסימן מ"ח סקי"ד כתב דהיינו דאף דהוא בן דעת, מ"מ כיון דהוא אנוס ואין בידו לעשות המצוה לאו בר חיובא הוא כלל.[[2]](#footnote-2)

## טעם הא דאף למ"ד דאם לא השמיע לאזניו יצא מ"מ אין חרש מוציא אחרים לכתחילה במגילה

ד] אך האבנ"ז בסימן תל"ט סק"ד עמד בזה ממה שאמרו במגילה שם דאף לר' יהודה דלא השמיע לאזניו יצא, מ"מ לכתחילה אין חרש מוציא אחרים בקריאת המגילה משום דלכתחילה צריך להשמיע לאזניו, ואם הא דלר' יוסי אין חרש מוציא אחרים הוא משום דאינו בר חיובא, הדין נותן דלמ"ד דלא השמיע לאזניו יצא דהוי בר חיובא בקריאת המגילה, יוציא אחרים לכתחילה, דאף דהוא עצמו אינו יוצא בקריאת המגילה אלא באופן דבדיעבד משום דאינו משמיע לאזניו, מ"מ מה טעם יש בזה דלא יוציא אחרים לכתחילה.

ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דחרש אינו מוציא אחרים בקריאת המגילה לר' יוסי, הוא משום דיסוד דינא דלא השמיע לאזניו לא יצא הוא משום דלא חשיב כדיבור לצאת בו, וע"כ גם לא חשיב כדיבור להוציא את השומע, ואשר ע"כ ה"נ הוא למ"ד דלא השמיע לאזניו יצא דכיון דלכתחילה בעינן להשמיע לאזניו משום דלא חשיב כדיבור מעליא אלא כשמשמיע לאזניו, ע"כ גם אינו מוציא אחרים לכתחילה בכה"ג שאינו משמיע לאזניו ואינו דיבור מעליא, וכ"כ האבי עזרי בפ"ב משופר.

## מי שראוי לשמוע וקרא את המגילה ולא השמיע לאזניו אם מוציא אחרים

ה] והאבנ"ז שם כתב דנפ"מ בזה הוא בדין מי שראוי לשמוע וקרא את המגילה ולא השמיע לאזניו אם מוציא אחרים לדעת ר' יוסי, דלפ"ד הגרע"א הדין נותן דבכה"ג הוא מוציא אחרים כיון דהוי בר חיובא, אך אם הא דחרש אינו מוציא אחרים הוא משום דלא חשיב דיבורו כדיבור לצאת בו, הרי דה"נ הוא בפקח שקרא ולא השמיע לאזניו דאינו מוציא אחרים, וכ"ה מבו' בד' הב"ח בסימן תרפ"ט ס"ה בתו"ד דלדעת ר' יוסי מי שקרא את המגילה וסתם אזניו ולא שמע אינו מוציא אחרים, עיי"ש,[[3]](#footnote-3) וכ"כ בתשו' שבו"י ח"ב סימן ל"ג.

## טעם הפלוגתא אם חרש המדבר ואינו שומע מוציא אחרים בתקיעת שופר

ו] ולכאו' בזה תליא פלוגתת רבוותא אם חרש המדבר ואינו שומע מוציא אחרים בתקיעת שופר, דבדעת המכתם ודעימי' דאינו מוציא אחרים בתקיעת שופר, נראה שלמדו כן ממה שאמרו דלר' יוסי דלא השמיע לאזניו לא יצא אין חרש מוציא אחרים בקריאת המגילה, והרי דכיון דאין בידו להשמיע לאזניו לא חשיב כמחויב בדבר ואינו מוציא אחרים, וע"כ ה"נ בתקיעת שופר דתליא בשמיעה, כל שאינו שומע לאו בר חיובא הוא ואינו מוציא אחרים.

אך בדעת הר"י מלוניל ודעימי' נראה דס"ל דהא דלר' יוסי אין חרש מוציא אחרים בקריאת המגילה, אי"ז משום דלא חשבינן לי' כבר חיובא, אלא הוא משום דכל דאינו משמיע לאזניו לא חשיב כדיבור לצאת בו, וע"כ בתקיעת שופר שפיר הוא מוציא אחרים, דאף דמצות תקיעת שופר תלוי' בשמיעה וע"כ הוא עצמו אינו יוצא יד"ח, מ"מ כיון דתקיעתו הויא תקיעה מעליא שפיר הוא מוציא אחרים,[[4]](#footnote-4) וכ"כ האבי עזרי בפ"ב משופר בדעת הרמב"ם.[[5]](#footnote-5)

## מי שתקע ולא שמע את קול התקיעה אם מוציא אחרים

ז] ושיטה אחרת בזה מצינו בד' התוס', דהנה לד' המכתם ודעימי' דהא דחרש המדבר ואינו שומע אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר הוא משום דכל שאינו שומע אינו מחויב בתקיעת שופר, הדין נותן דדוקא חרש אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר, אך פקח שתקע ולא שמע את קול התקיעה, מוציא אחרים בתקיעתו.

וכ"נ להדיא בד' התשב"ץ בח"ג סימן קי"ג, ז"ל, ואיני יודע פסול לש"צ מפני כובד השמע אלא לענין תקיעת שופר שאם אינו שומע כלל "אפי' כשצועקים באזניו" הוא פטור מתקיעת שופר, שהרי על השמיעה אנו מברכין ולא על התקיעה, וכיון שאינו שומע "כלל" הוא פטור ממנה, וכיון שהוא פטור אף הוא אינו מוציא את הרבים יד"ח וכו', עכ"ל, ולהדיא בדבריו דרק מי שאינו שומע כלל אינו מוציא את הרבים בתקיעת שופר, אך מי ששומע כשצועקים באזניו מוציא את הרבים בתקיעת שופר, ומשמע דהיינו אף אם אינו שומע לתקיעה זו, שהרי אינו שומע אלא כשצועקים באזניו, וזה לטעמי' דהא דמי שאינו שומע אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר, הוא משום דהוא פטור מתקיעת שופר, וע"כ כ"ז הוא כשאינו שומע כלל, אך כל שהוא שומע כשצועקים באזניו דהוא מחויב בתקיעת שופר, שפיר הוא מוציא אחרים אף כשאינו שומע את תקיעתו.

וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תקפ"ז סוסק"א, ז"ל, והנה התוקע והכניס שופר לבור ועומדים בבור יצאו והוא עצמו לא יצא, "ומ"מ שמעו מפי מחויב בשופר", ומשום הכי תנן לתוך הבור הוא לא יצא הא עומדים בבור יצאו, עכ"ל, והביאו המ"ב שם סק"י ובשעה"צ סקי"ח, והרי דאף דחרש המדבר ואינו שומע אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר, מ"מ מי שתקע ולא שמע אלא קול הברה מוציא אחרים, דשאני חרש דאינו בר חיובא כלל, ומשא"כ בפקח שהוא בר חיובא דשפיר מוציא אחרים אף שהוא לא שמע אלא קול הברה.

ח] אך הנה מד' התוס' יש להוכיח דלא כן, דהנה התוס' בר"ה ט"ז ב' ד"ה ותוקעים ומריעים וכ"ח ב' ד"ה ומנא תימרא הק' בהא דתוקעין ומריעין כשהן יושבין ותוקעין ומריעין כשהן עומדין דמ"ט לי"ב משום בל תוסיף, וכתבו דאין לומר דכיון שכבר יצא הו"ל שלא בזמנו דלא עבר, שהרי אמרו שם כ"ח ב' בברכת כהנים דחשיב כבזמנו משום דאילו מתרמי לי' צבורא אחרינא הדר מברך להו, וה"נ הוא בתקיעת שופר דאי מתרמי לי' ציבורא הדר תקע להו.

וצ"ע דמ"ט חשבינן לה כזימני' לענין לעבור בבל תוסיף, הרי הדבר פשוט דאף אם מי שחוזר ותוקע עובר בבל תוסיף, מ"מ אם תקע ולא שמע את קול התקיעה אינו עובר בבל תוסיף, כיון דלקיום מצות תקיעת שופר בעינן להשמיעה, ואין עובר בבל תוסיף אלא כשעשה את התוספת כדינה, וא"כ לכאו' כדי שיעבור בבל תוסיף כשתקע ושמע לא סגי במה דנימא דהוי זה זימני' דהתקיעה, ובעינן דיהא זה ג"כ זימני' דהשמיעה, - וא"כ אי נימא דהתוקע ולא שמע את קול התקיעה מוציא אחרים בתקיעתו, נמצא דגם אם מיתרמי לי' ציבורא אחרינא א"צ לחזור ולשמוע את התקיעה, וא"כ מ"ט חשבינן לי' כזימני', הרי לענין שמיעת התקיעה כבר לאו זימני' הוא.

וכבר עמד בזה האבנ"ז בסימן תל"ט סק"ה והוכיח מד' התוס' דהתוקע ולא שמע את קול התקיעה אינו מוציא אחרים בתקיעתו, וזהו שהק' התוס' דא"כ מ"ט אינו עובר בבל תוסיף כשחוזר ותוקע, הרי אכתי זימני' הוא דאי מיתרמי לי' ציבורא אחרינא חייב לתקוע ולשמוע את תקיעתו כדי להוציא את האחרים.[[6]](#footnote-6)

## טעם הא דחשבינן לכל היום כזמן תקיעת שופר מכח הא דאם נזדמנו לו אחרים הי' תוקע להם

ט] ובביאור הדברים נראה, דהנה בעיקר מש"כ התוס' דחשיב כזימני' משום דאי מיתרמי לי' ציבורא אחרינא הדר תקע להו תמה בחי' הגרע"א שם ט"ז ב', ז"ל, עפר אני תחת כפות רגלי רבותינו בעלי התוס' ובעניי אינו דומה לשם, דהתם אלו מיתרמי ציבורא אחרינא ונושא כפיו להם הוא עושה המצוה לברך אותם משו"ה מקרי זמנו, אבל הכא בתוקע לציבור אחר הוא אינו עושה המצוה שכבר יצא, אלא דמוציא אותם והציבור העושים מצוה והוא שלוחם להוציא אותם, משו"ה לא מקרי לגבי' עוד משך זמן המצוה, עכ"ל.

ובתשו' חת"ס או"ח סימן קס"ז השיב להגרע"א, ז"ל, לפו"ר נ"ל אדרבא דהא הך אף על פי שיצא מוציא היינו טעמא משום דכל ישראל ערבים וה"ל כאילו הוא חייב עדיין במצות עשה ולא סגי לי' דלא תקע, משא"כ בברכת כהנים לדעת רוב הפוסקים אין מצות עשה על הציבור להתברך, וא"כ גרע בזה ברכת כהנים מתקיעה, עכ"ל, וכ"כ בחי' חת"ס בר"ה כ"ח ב', ז"ל, דכיון דקי"ל כל ישראל ערבים ומשו"ה יחיד מוציא רבים יד"ח ואפי' אם יצא כבר מוציא אע"ג דבעלמא מי שאינו מחויב בדבר אינו מוציא אחרים יד"ח הכא הו"ל כמחויב בדבר כיון שכל ישראל ערבים וכיון שהם לא יצאו והוא ערב בעדם הו"ל גם הוא כמחויב בדבר ומוציא אותם והו"ל כאילו הוא בעצמו עביד מצוה וחשיב זימני' וכו', עכ"ל.

## גדר דינא דאע"פ שיצא מוציא מדין ערבות

י] והנה בפשוטו הי' מקום לפרש בזה דהיינו דכיון דהוא מחויב בפועל לעשות המצוה כדי להוציא את האחרים סגי בהכי לחשבו כזימני'.

אך למש"נ להוכיח מד' התוס' דכל שלא שמע את קול התקיעה אף אינו מוציא אחרים, נראה ללמוד לפרש בזה בע"א.

דהנה בעיקר הא דאע"פ שיצא מוציא משום דכל ישראל ערבים זל"ז בפשוטו הי' נראה דהיינו דאיכא תרי גווני דבידו להוציא אחרים, חדא, כשעושה מצוה לעצמו דבכה"ג הוא מוציא אחרים אף בלא דין ערבות, עמש"נ בסימן ? להוכיח כן, ועיי"ש במש"נ בדעת הריטב"א דפליג ע"ז, ועוד, כשאינו עושה מצוה לעצמו, דמ"מ מדין ערבות מצי לעשות בעד חבירו.

אך מד' התוס' נראה ללמוד דאי"ז כן, דלעולם לא מצי להוציא את חבירו אלא כשהוא עושה מצוה לעצמו, והא דאף אם יצא מוציא, הוא משום דמדין ערבות הוא חייב לחזור ולעשות את המצוה כדי להוציא בכך את חבירו, וע"כ חשיב כעושה מצוה לעצמו,[[7]](#footnote-7) ומה"ט נקטו התוס' דחשיב זה כזמנו לעבור בבל תוסיף, ודמי להא דבברכת כהנים חשיב כזמנו משום דאי מיתרמי לי' ציבורא אחרינא הדר מברך להו, וה"נ הוא בתקיעת שופר דאי מיתרמי לי' ציבורא אחרינא הדר תקע להו ועושה הוא עצמו מצוה בתקיעתו.

ואשר ע"כ נקטו התוס' דאינו מוציא את חבירו בתקיעת שופר אלא כשהוא בעצמו שומע את התקיעה, דכדי שיוצא אחרים בתקיעה בעינן שיהא זה מעשה מצוה לעצמו, וכיון דאם תקע ולא שמע לא יצא, ע"כ אף אינו מוציא אחרים אלא כששמע את קול התקיעה.[[8]](#footnote-8)

## טעם הא דחרש אינו מוציא אחרים בקריאת המגילה לדעת התוס'

יא] והנה לפ"ז נמצא לדעת התוס' דמתפרש בע"א מה שאמרו דלר' יוסי אין חרש מוציא אחרים בקריאת המגילה, דאי"ז משום דהוא פטור מקריאת המגילה, וגם אי"ז משום דכל שלא השמיע לאזניו לא חשיב כדיבור לצאת בו, אלא הוא משום דלהוציא את חבירו בעינן שיהא זה מעשה מצוה לעצמו, וכיון דלר' יוסי אם לא השמיע לאזניו לא יצא ואי"ז מעשה מצוה לגבי דידי', אף אינו מוציא את חבירו, ומה"ט נמי הוא דלר' יהודה אינו מוציא אחרים לכתחילה, משום דלגבי דידי' אי"ז מעשה מצוה דלכתחילה, וע"כ אף אינו מוציא אחרים לכתחילה, וזהו דס"ל להתוס' דה"נ הוא בתקיעת שופר דכל שלא שמע את קול התקיעה אף אינו מוציא אחרים יד"ח, וכ"כ הקוה"ע בסימן מ"ח סקי"ד די"ל דהא דחרש אינו מוציא אחרים בקריאת המגילה הוא משום דאי"ז מעשה מצוה לגבי דידי'.[[9]](#footnote-9)

## הנפ"מ בין הטעמים בהא דחרש המדבר ואינו שומע אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר

יב] והנה למש"נ נמצא ב' דרכים בטעם הסוברים דחרש המדבר ואינו שומע אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר, דבד' המכתם ודעימי' משמע דהוא משום דכל שאינו שומע אינו מחויב בתקיעת שופר, וכ"נ בד' השו"ע, - אך בד' התוס' מבו' דהוא משום דכל שאינו שומע אי"ז מעשה מצוה לגבי דידי', וע"כ אף אינו מוציא אחרים.

ונפ"מ בזה הוא בדין פקח שתקע ולא שמע את קול התקיעה, דלדעת המכתם ודעימי' הוא מוציא אחרים בתקיעתו משום דהוא בר חיובא, וכמש"כ כן התשב"ץ, וכ"כ הפמ"ג והמ"ב, - אך לדעת התוס' אינו מוציא אחרים בתקיעתו משום דאי"ז מעשה מצוה לגבי דידי'.

## אם חרש המדבר ואינו שומע מוציא אחרים בברכת תקיעת שופר

יג] ונראה דנפ"מ עוד בזה הוא אם חרש המדבר ואינו שומע מוציא אחרים בברכת תקיעת שופר, דלדעת המכתם ודעימי' דהא דאינו מוציא אחרים בתקיעה הוא משום דלאו בר חיובא הוא, הרי דה"נ אינו מוציא אחרים בברכת תקיעת שופר, דכיון דאינו מחויב בתקיעת שופר, אף אינו מחויב בברכה, - אך למש"נ בדעת התוס' דהא דאינו מוציא אחרים בתקיעה אי"ז משום דלא חשיב כבר חיובא, אלא הוא משום דאי"ז מעשה מצוה לגבי דידי', הרי דאי"ז טעם אלא שלא יוציא אחרים בתקיעה, אך שפיר הוא מוציא אחרים בברכה, דהרי בברכת המצוות אם יצא מוציא אחרים בברכה אף שהם עושים את המצוה והוא אינו חוזר ועושה את המצוה, (ומי שכבר תקע מוציא אחרים בברכה אף שאינו חוזר ושומע עכשיו את התקיעה), וא"כ אף שהוא חרש ואין בידו לשמוע קול שופר, מ"מ שפיר מצי להוציא אחרים בברכה.

## אם מי שאין לו חוש הריח מוציא אחרים בברכת הריח במוצ"ש

יד] ומצאתי בעזה"י שנחלקו בזה האחרונים, דהנה בגל' הגרע"א בסימן רצ"ז צידד דאף לדעת הסוברים דברכת הבשמים במוצ"ש הויא כברכת המצוות ואף אם יצא מוציא, מ"מ מי שאין לו חוש הריח אינו מוציא אחרים בברכת הריחל, דכיון דאין לו חוש הריח הוא פטור לגמרי ממצוה זו ומקרי אין מחויב בדבר שאינו מוציא אחרים ודמי להא דאינו מוציא אחרים בתקיעת שופר, ועיי"ש שכתב לדון דשמא מיקרי בר חיובא אם נזדמן לו דבר שהוא חזק ביותר דמתחזק ראשו וגופו.

אך החלקת יואב בדיני אונס ענף ד' ד"ה וראי' ברורה כתב דשפיר הוא מוציא אחרים בברכת הריח, דבאמת מיקרי בר חיובא אף שאין לו חוש הריח, וכל הא דמי שאינו שומע אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר הוא משום דהוא אינו יכול לצאת יד"ח בתקיעה זו, אך הכא דאינו מוציא את חבירו בריח רק בברכת הריח, הרי דכיון דבברכה הי' יכול להוציא גם את עצמו אם הי' יכול להריח, שפיר הוא מוציא את חבירו, דדמי להיכא שיש לו חוש הריח אלא שאינו מריח עכשיו דהוא מוציא את חבירו בברכת הריח.

ולמש"נ הרי דהגרע"א לטעמי' שפירש דהא דחרש אינו מוציא אחרים בקריאת המגילה לר' יוסי ובתקיעת שופר הוא משום דחשיב דאינו מחויב בדבר, ונתבאר דלפ"ז אף אינו מוציא אחרים בברכת השופר, וזהו דס"ל דה"נ מי שאין לו חוש הריח אינו מחויב בבשמים במוצ"ש ואינו מוציא אחרים אף בברכת הבשמים, - אך אם הא דחרש אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר הוא משום דאי"ז מעשה מצוה לגבי' דידי', הרי דשפיר הוא מוציא אחרים בברכת השופר, וה"נ מי שאין לו חוש הריח מוציא אחרים בברכת הבשמים במוצ"ש.

1. ואף דבכל המצוות התלויות באמירה י"ל דלכתחילה אינו מוציא אחרים יד"ח משום דלכתחילה צריך להשמיע לאזניו, ונתבאר להלן סק"ד, מ"מ בהדלקת נ"ח ודאי דהוא מוציא אחרים. [↑](#footnote-ref-1)
2. יש מקום לדון בזה דאין ללמוד מהכא דכל שהוא אנוס ואין בידו לקיים המצוה אינו מחויב כלל במצוה, דשאני הכא דאי"ז אונס מן הצד, אלא אינו ראוי כלל בגופו לעשיית המצוה, וע"כ לא חשיב כבר חיובא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיי"ש שכתב דבזה לא קי"ל כר' יוסי, אך בחרש קי"ל כר' יוסי דכיון דלאו בר שמיעה הוא כלל לאו בר חיובא הוא ואינו מוציא אחרים יד"ח. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואמנם יש מקום לדון בזה דמ"מ לדעת ר' יוסי דחרש אינו מוציא אחרים בקריאת המגילה משום דדיבורו לא חשיב כדיבור לצאת בו, ה"נ אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר, וגם לדעת ר' יהודה י"ל דכ"ה דלכתחילה אינו מוציא אחרים בקריאת המגילה, ה"נ אינו מוציא לכתחילה בתקיעת שופר, - אך י"ל דשאני לענין מקרא מגילה ושאר מצוות התלויות בדיבור דכל שאינו משמיע לאזניו אין ע"ז תורת דיבור לצאת בו, ולר' יהודה אי"ז דיבור מעליא לצאת בו לכתחילה, אך בתקיעת שופר י"ל דאף כשאין משמיע לאזניו יש ע"ז תורת תקיעה, אלא דלמצות שופר לא סגי בתקיעה אלא בשמיעה תליא מילתא, וע"כ אינו יוצא יד"ח, וע"כ שפיר הוא מוציא אחרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך האבנ"ז שם נקט דאף דהא דלר' יוסי אין חרש מוציא אחרים בקריאת המגילה הוא משום דלא חשיב כדיבור לצאת בו, מ"מ ה"נ אין חרש מוציא אחרים בתקיעת שופר, ואף פקח שתקע ולא שמע אינו מוציא אחרים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
6. בס' שלום יהודה מועד סימן פ"ד (כ') האריך לדקדק מל' הגמ' בר"ה כ"ז ב' והרמב"ם בפ"א משופר ה"ח דהעומד על שפת הבור ותקע לתוך הבור אם שמע הוא קול הברה לא יצאו אף אותם שבתוך הבור, ומה שאמרו דאותם שבתוך הבור יצאו היינו כשהתוקע הוא בתוך הבור, וכ"נ בד' הארחות חיים בהל' תקיעת שופר ס"ז והכל בו בסימן ס"ד והאהל מועד בשער ר"ה דרך א', - אך אי"ז מתישב למש"נ לעיל סק"ב בדעת הרמב"ם דאף חרש המדבר ואינו שומע מוציא אחרים בתקיעת שופר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. וגדולה מזו מצינו בד' הגר"ז בקו"א סימן רס"ג סק"ה ותל"ב סק"ב די"א דהמוציא את חבירו במצוה חייב לברך, ואף אם כבר יצא חבירו יד"ח הברכה ל"מ, דהמוציא עצמו חייב בברכה, כיון דמדין ערבות הוא חייב במצוה וצריך לברך על מצותו, ונתבאר בסימן ?. [↑](#footnote-ref-7)
8. ויש להוסיף, דלמש"כ הגר"ז די"א דהתוקע לחבירו חייב לברך אף אם כבר יצא חבירו יד"ח הברכה ודאי דהוא מברך לשמוע קול שופר, והרי דמחויב התוקע לשמוע את קול התקיעה, ובלא"ה אינו מוציא את חבירו. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואך דבדבריו נראה דאי"ז משום דמדינא דערבות חשבינן לי' כעושה מצוה לעצמו, אלא הוא משום דכל דאי"ז מעשה מצוה לגבי דידי' ל"מ להוציא אחרים, והא דאם יצא מוציא הוא משום דחשבינן לה כמעשה מצוה לגבי דידי', דאף דכבר יצא יד"ח, מ"מ הוי זה מעשה הראוי לקיום המצוה, אלא דהוא כבר יצא יד"ח, ומשא"כ במי שאינו משמיע לאזניו דאי"ז מעשה הראוי לקיום המצוה לדידי', ולא חשיב כמעשה מצוה לדידי'. [↑](#footnote-ref-9)