73 עיסקא ב
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' י"ד כסליו תשס"ט

א] ב"מ דס"ח., אין מושיבין חנוני למחצית שכר ולא יתן מעות ליקח בהן פירות למחצית שכר אא"כ נותן לו שכרו כפועל.

והנה לקמן דס"ט. אמר רב מותר שליש בשכרך ה"ז מותר, ושמואל אמר לא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן אלא אמר שמואל קוצץ לו דינר וכו', וצ"ע מ"ט דשמואל דסגי בקציצת דינר, הרי במתני' תנן דלא שרי אא"כ נותן לו שכרו כפועל.

ועד"ז קשיא, בהא דמייתי' התם להא דאמר רב דריש עגלא לפטומא, וגם בזה צ"ע, דסתימת הדברים דשרי כה"ג אף אם אי"ז כשכר פועל בטל, ובמתני' הרי תנן דלא שרי אא"כ נותן לו שכרו כפועל.

ומצינו בזה כמה דרכים בד' רבותינו הראשונים, וזהו היסוד לשיטות הראשונים בסוגיין.

**א**

ב] בחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, אלא אמר שמואל קוצץ לו דינר, פי' לאו למימרא דסגי ליה בקציצת דינר לחוד, דא"כ שמואל דאמר כמאן וכו', אלא ה"פ שצריך לקוץ עמו שאם לא יהא שם מותר שליש שיתן לו דינר בשכר פעולתו כדי שלא ילך לביתו ריקן, עכ"ל, וגם בהא דריש עגלא לפטומא, פירש הריטב"א שם במש"א בגמ' מאי לאו דא"ל מותר שליש, ז"ל, דאילו ריש עגלא לחוד ליכא למימר דא"כ רב דאמר כמאן, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דלעולם בין קציצת דינר ובין ריש עגלא לפטומא לא סגי בהו להתיר, דאי"ז שכר כפועל בטל, ואך דכל שקצץ עמו מותר שליש בשכרו, אשר מן הדין הי' סגי בזה, ואך דאתינן עלה משום דאם לא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן, הרי דכל שקצץ עמו דאם לא יהא מותר שליש יטול דינר או יטול ריש עגלא, ה"ז מותר, דאף דלפי הצד שלא יהא מותר שליש יטול שכר מועט ואי"ז כפועל בטל, שרי, דה"ז ככל עיסקא דתרי תילתי באגר, דאם יהא ריוח מועט יהא שכרו מועט, ואפ"ה שרי, וכמו שפירש הטעם בזה בחי' הרמב"ן בסוגיין בתו"ד.

ואמנם בדין ריש עגלא מבו' בד' הריטב"א דכ"ז הוא לפום הס"ד, אך לפום שנויא דגמ' אין הדין כן, דלפום שנויא קמא דגמ' שם ריש עגלא לפטומא שרי אף בשלא אמר מותר שליש, ופירש הריטב"א שם הטעם בזה, ז"ל, דבעסק של עגל דיו בריש עגלא לשכרו כפועל בטל, כי בעסק מועט כזה הקילו, עכ"ל.

ומאידך לפום שנויא בתרא דגמ' דמוקמי' לההיא דמותר שליש בדאית לי' בהמה לדידי', מבו' בד' הריטב"א שם, דגם ההיא דריש עגלא איירי בכה"ג, ומה"ט הוא דסגי שיתן בשכרו ריש עגלא, וכ"ה בד' הריטב"א להלן בההיא דר"א מאגרוניא, והיינו משום דכל הא דמעיקרא ס"ד דההיא דריש עגלא לפטומא איירי בדאמר לי' מותר שליש, הוא משום דבריש עגלא לחוד ודאי לא סגי להתיר, אך לפום שנויא בתרא דמוקמי' לה בדאית לי' בהמה לדידי', שפיר י"ל דאיירי בשלא אמר לו מותר שליש, וסגי בריש עגלא לחוד להתיר.

והנה לפ"ז הרי לא נתפרש להדיא למסקנת הגמ', דאף בדלית לי' בהמה לדידי' סגי לקצוץ עמו מותר שליש ודאם לא יהא מותר שליש יתן לו ריש עגלא.

אמנם יותר נראה, דאף דלמסקנת הגמ' ניח"ל לאוקמה ההיא דריש עגלא בדאית לי' בהמה לדידי', כ"ה דלא ניבעי לאוקמה בשאמר לו גם מותר שליש, דזה לא נתפרש בד' רב, מ"מ ודאי הדין קיים, דכל שאמר מותר שליש בשכרך ואם לא יהא מותר שליש תיטול ריש עגלא, ודאי שרי, אף בדלי"ל בהמה לדידי', דכל הא דמותר שליש אסור הוא משום דאם לא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן, וכל שאמר לו דאם לא יהא מותר שליש יטול ריש עגלא, ואינו הולך לביתו ריקן, אין מקום לאסור.[[1]](#footnote-2)

ג] וכד' הריטב"א נ' גם מד' הראב"ד בהשגות פ"ח משלוחין ה"א, ז"ל, ד"ז אינו מחוור, שהרי אמרו דהיכא דאית ליה בהמה לדידיה סגי ליה בריש עגלא דהיינו דבר מועט, ואי לא לא סגי ליה לא במותר שליש ולא בריש עגלא וכו', עכ"ל, וד' הראב"ד צ"ב דהיאך מצינו לפרש ההיא דריש עגלא בדאית לי' בהמה לדידי', הרי א"כ אכתי תיקשי אהא דאמר רב דמותר שליש בשכרך מותר, מהא דאמר דריש עגלא לפטומא מאי לאו דאמר לי' מותר שליש בשכרך, ובשנויא קמא משני דאיירי בשלא אמר מותר שליש, אך לשנויא בתרא הרי קיימי' דאיירי דאמר לו מותר שליש, ואפ"ה לא שרי אלא בדיהיב לי' ריש עגלא, משום דלא שרי רב מותר שליש אלא בדאית לי' בהמה לדידי', ובע"כ דמפרש הראב"ד כד' הריטב"א, דכל עיקר הא דפריך מעיקרא מההיא דריש עגלא דמאי לאו דאמר לי' מותר שליש, הוא רק משום דאם לא אמר לו מותר שליש אין מקום להתיר בריש עגלא לחודי', אך לפ"מ דמוקמי' לה בדאית לי' בהמה לדידי', שפיר יש להעמיד גם ההיא דריש עגלא בדאית לי' בהמה לדידי', וסגי בריש עגלא לחוד להתיר, וכבר כתב כן הלח"מ שם, עיי"ש.

והנה הראב"ד שם כתב ע"ז, ז"ל, אלא שיש לפרש הא דאמרינן אי אית ליה בהמה לדידיה אמותר שליש קאי אבל ריש עגלא הואיל וראוי הוא לכל אדם סגי ליה בהכי ודבר מועט דקאמר היינו מותר שליש אע"פ שהוא ספק, עכ"ל, וצ"ע דאם אכן מפרש הראב"ד לסוגיית הגמ', דהא דפריך מאי לאו דאמר מותר שליש, היינו משום דאין מקום להתיר בריש עגלא לחודי', א"כ הרי לפום שנויא בתרא לא הדרינן בן מזה, ואף דההיא דריש עגלא איירי בדלית לי' בהמה לדידי', מ"מ לא שרי אלא בשאמר מותר שליש, ומהו שכתב הראב"ד דבריש עגלא לחודי' סגי, ובע"כ מזה דמפרש הראב"ד דהא דפריך מעיקרא מאי לאו דאמר מותר שליש, היינו משום דהי' הדרך להתנות כן, וזהו דפריך דאף דאמר מותר שליש אפ"ה לא שרי אלא בדאמר ריש עגלא, אך לעולם בריש עגלא לחודי' סגי, אך אי"ז כמש"נ לפרש לדעת הראב"ד דמפרש לסוגיית הגמ' כד' הריטב"א, דהא דפריך מאי לאו דאמר מותר שליש, היינו משום דבריש עגלא לחודי' לא סגי להתיר, ולא שרי אא"כ אמר מותר שליש.

אך באמת נ' דהא בהא תליא, דלפ"מ דס"ל להראב"ד מעיקרא דריש עגלא לא עדיף ממותר שליש, הרי בע"כ דהא דפריך מעיקרא מאי לאו דאמר מותר שליש, היינו דלא שרי ריש עגלא אא"כ אמר גם מותר שליש, וכד' הריטב"א, דאין לפרש דמכוון הגמ' דריש עגלא לחודי' שרי, שהרי ריש עגלא לא עדיף ממותר שליש דאסור, ובע"כ דלא שרינן אלא בשאמר מותר שליש וריש עגלא, אך לפ"מ שדן הראב"ד לומר דריש עגלא עדיף ממותר שליש, הרי דשפיר יל"פ דהא דפריך מעיקרא מאי לאו דאמר מותר שליש היינו דסתמא דמילתא איירי אף בכה"ג, אך לעולם ריש עגלא שרי אף בשלא אמר מותר שליש, וז"פ.

**ב**

ד] בשטמ"ק שם הביא ד' הראב"ד שעמד בזה, ז"ל, הא דאמר רב ריש עגלא לפטומא, ושמואל דאמר קוצץ לו דינר, באדם בטל וכו', עכ"ל, וזה דלא כמו שנקט הראב"ד בהשגות דלא שרינן בריש עגלא אלא בדאית לי' בהמה לדידי', אלא כמו שדן לפרש דריש עגלא עדיף ושרי אף בדלי"ל בהמה לדידי'.

וכ"ה בסמ"ג עשין פ"ב, ז"ל, אבל כר"מ יכולין לסבור שהוא אומר בין מרובה בין מועט בכל מה שיתן רק שיהיה ניכר שכר ודי בדינר או בראש העגל, ומפני כך לא שנה ר"מ בדבריו כפועל בטל מאותה מלאכה שבטל ממנה, לפי שבא לפסוק גם באדם שאין לו מלאכה אלא זו שמתנהג תמיד לגדל בהמות אחרות לחצי שכר וכיו"ב, ומשמעינו מתוך לשונו שבכל מה שיתן לו בין רב בין מעט רק שיהא ניכר שכר שדי בכך, הילכך די בדינר או בראש עגל, עכ"ל, והובאו ד' הסמ"ג בהגה' הגר"א לקמן ובביאורו בסימן קע"ז סוסק"ו.

ועד"ז כתב הריא"ז בקונט' הראיות, ז"ל, אמר שמואל קוצץ לו דינר וכו', פי' וא"צ ליתן לו כפועל בטל וכו', דלא אמרי' הכי אלא באומן שהניח אומנותו ועוסק בממונו של זה, אבל אם ל"ה לו שום אומנות, או שאינו עוסק בממונו של זה בלבד אלא שעוסק נמי בשאר עסקיו, די לו שקוצץ דינר בלבד, וכעני' כתב ר"י בפסקיו, עכ"ל, וכ"ה בפסקיו בפירקין ה"ו דין ד'.

וכ"ה במאירי בסוגיין, ז"ל, וכן אפי' ל"ה לו עסק כזה אלא שמ"מ אי"ז המסור לו דבר שיצטרף להתבטל עליו ממלאכתו כל היום, והוא מה שאמרו וכו', אבל אם אין לו בהמה קוצץ לו דבר מועט וכו' והוא שאמרו ריש עגלא לפטומא וכו', וא"צ לפסוק לו שכירות לכל יום כפועל בטל, שא"צ להתבטל מאומנותו כל היום שהרי די לו לטרוח בהם פעמים ביום, עכ"ל.

והיינו, דכל הא דצריך ליתן לו כפועל בטל או תרי תילתי באגר, הוא רק בשהוא מתבטל ממלאכתו, אך באדם בטל שאינו מתבטל ממלאכתו, סגי שיתן לו דבר מועט, וה"נ באדם שאינו בטל, ואך שעסק זה שקיבל עתה אינו מבטלו ממלאכתו, סגי בדבר מועט.

ועיי"ש במאירי שהוסיף, ז"ל, אלא שמ"מ יראה שצריך להעלות להם מזונות, עכ"ל, והיינו דהגם דא"צ ליתן לו שכר פועל בטל משום שאין בטל ממלאכתו, מ"מ דמי המזונות ודאי הוא צריך ליתן לו, ואפשר דמה"ט אמר שמואל דקוצץ לו דינר ואמר רב דריש עגלא לפטומא, ולא אמרו דסגי בשכר כ"ש, דבפשוטו בכה"ג סגי בשכר כ"ש, וכמש"כ הבית מאיר סימן קע"ז, ואכמ"ל, משום דבעי' שיהא בכלל השכר את דמי המזונות, אך ילה"ע אם באמת סגי בדינר ובריש עגלא לשכר מזונו, ועי' בהערה.[[2]](#footnote-3)

ועיקר הדברים, נתפרשו גם בד' הרי"ף בתשובה סימן קע"ט, ועד"ז הוא בתשו' הרי"ף שהביא השטמ"ק בסוגיין, ז"ל, וצריך אתה לידע כי דין זה צריך שיהא קצוב לו שכירות ידועה בכל יום, שאינו אלא במושיב חנוני וכיוצא בו בלבד שהוא מבטלו ממלאכתו בכל יום וכו', וע"ז פוסק לו שכירות לפי שהוא בטל ממלאכתו, אבל מי שאינו בטל ממלאכתו דין אחר ולקמי' מפרשינן לי' וכו', וכן נמי פירש בתלמוד אמר רב מותר שליש בשכרך מותר וכו', ואיתחזי מהאי מימרא דלא אפלוג רב ושמואל בשכירות כה"ג אלא כגון דאית ליה תורי לדידי', אבל אי לית לי' רב ושמואל מודים דקוצץ לו דינרין, וזו השכירות אינה כחנוני וכיו"ב שהוא בטל כל היום, אלא במי שהוא בטל מקצת היום ולהכי פוסק לו דינרין בלבד, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

וכ"ה גם בד' בעה"ע הל' קבלנות והל' כיס, עייש"ה בדבריו שמבו' דעתו, דבחנוני שמתבטל ממלאכתו צריך ליתן לו כפועל בטל, ובשומת עגלים וכיו"ב שאי"ז מבטלו ממלאכתו, או אף בחנוני שלא הי' לו מלאכה אחרת, סגי ליתן דבר מועט, ודעתו דכל הא דמהני בפלגא בהפסד ותרי תילתי באגר הוא רק בהנך גווני דסגי בשכר מועט, וכתב דההיא דרב עיליש איירי בשומת עגלים וסייחים, או איירי בחנוני שאין לו אומנות אחרת, עייש"ה, ומפרש דפלוגתת תנאי כמה הוא נותן לו, לא קאי על חנוני, אלא קאי על שומת עגלים וסייחים, וקי"ל כר"מ דבין מרובה ובין מועט.

ה] ובעיקר הך דינא המבו' בד' הראב"ד הסמ"ג הריא"ז ובעה"ע, דבאדם בטל סגי ליתן לו דינר, הנה הט"ז בסימן קע"ז סק"ג נקט לא כן, ז"ל, דע"כ לפי פי' ב"י דאמרינן כמה רוצה ליטול פועל אחד כדי ליבטל ממלאכתו לגמרי, הניחא לבעל מלאכה ידענא שיעור שכר טירחא בזה, אבל מה נעשה באדם בטל לגמרי שמקבל עיסקא היאך נשער שכר טירחא, ע"כ דבזה אנו משערים כפי מה שהי' אדם בטל נוטל לעשות עסק זה, דאי פחות מזה אין אנו יודעים שיעורו, אלא ע"כ דמשערים כפי מה שאדם בטל נוטל מזה העסק דהוא פחות ממה שסתם אדם נוטל וכו', עכ"ל, והרי דפשיט"ל דאף באדם בטל לא סגי ליתן לו דינר, אלא צריך ליתן לו כפי מה שהי' אדם בטל נוטל לעשות עסק זה.

ובאמת ד' הט"ז צ"ע, שהרי השו"ע שם כתב, דאם יש לו עסק אחר שרי אף בשנותן לו שכר מועט, ופשטות דבריו הוא כמבו' כן בב"י דשרי אפי' בשאין העסק אחר ממין עסק זה, וכמש"כ כן הש"ך בסק"ו, והטעם בזה פירש הש"ך שם, דהוא משום שאינו מבטל מעסקיו מפני מעותיו של זה, עכ"ד, וכיון דכל שאינו מבטל מעסקיו מפני מעותיו של זה סגי ליתן לו שכר מועט, הרי הי' בדין דה"נ באדם בטל שאין לו מלאכה כלל, דנמצא שאינו מבטל ממלאכתו לצורך עיסקא זו, יהא סגי ליתן לו שכר מועט.

וצ"ל בדעת הט"ז דהדין חלוק, דהגם דהיכא שיש לו עסק אחר סגי ליתן לו שכר מועט, משום שאינו מבטל מעסקיו מפני מעותיו של זה, מ"מ המושיב אדם בטל להיות חנוני, צריך ליתן לו שכר גמור, משום דעיסקא זו מבטלת אותו מלעסוק בעסק אחר, והגם דעתה בלא"ה אין לו עסק אחר, מ"מ כיון שהעיסקא מונעת אותו מעסק אחר, מיחזי כרבית וצריך ליתן לו שכר, אך בעיסקא קלה שאינו מונעת אותו כלל מעסק אחר, נ' דמודה הט"ז דאף אם הוא אדם בטל שאין לו מלאכה כלל, סגי ליתן לו שכר מועט, דלא חמיר דין אדם בטל מדין מי שיש לו עסק.

ו] והמהר"ם שיף בסוגיין הק' ע"ד הסוברים דשכר כפועל בטל היינו כפי המלאכה שנתבטל ממנה, דא"כ אם נותן עיסקא לאדם בטל שאינו עושה מלאכה אינו נותן לו מאומה, והא ודאי מיחזי כרבית, דטרח בפלגא פיקדון חינם, עכ"ד.

אמנם מד' הראב"ד ודעימי' למדנו הישוב לזה, דבאדם בטל שאינו עושה מלאכה, הגם שא"צ ליתן לו שכר כפועל בטל משום שאינו בטל ממלאכתו, מ"מ צריך ליתן לו שכר מועט, כ"ה דלא יטרח בפלגא פיקדון חינם.

ובאמת הדבר פשוט, דזהו יסו"ד הראב"ד ודעימי' דבאדם בטל סגי ליתן לו שכר מועט, דאזלי לטעמייהו דמפרשי דשכר כפועל בטל הוא כפי המלאכה שנתבטל הימנה, וע"כ באדם בטל שלא נתבטל ממלאכה כלל, ל"ש בו עיקר דינא דכפועל בטל, וע"כ סגי ליתן שכר מועט.

ועד"ז הוא במש"כ הרי"ף והריא"ז ובעה"ע דבעיסקא שאינה מבטלת אותו ממלאכתו סגי ליתן שכר מועט, דכיון שאין עיסקא זו מבטלת אותו ממלאכתו ל"ש בזה שכר כפועל בטל, שהרי אינו מתבטל ממלאכתו לצורך העיסקא, ואך דמ"מ צריך ליתן לו שכר על טירחתו, שלא יהא טורח בחינם משום חלק המלוה, ולזה סגי שכר מועט.

ומה"ט הטור לטעמי' דס"ל דשכר כפועל בטל הוא כפי המלאכה שעושה עתה, ס"ל דאף אם יש לו עסק אחר צריך ליתן לו כפועל בטל, ורק אם יש לו עסק אחר כיו"ב של עסק זה סגי ליתן דבר מועט, משום הא דאמרי' אינשי גביל לתורא וכו', והיינו משום דרק אם יש לו עסק אחר כיו"ב שנמצא שאינו טורח לצורך עיסקא זו, הוא דא"צ ליתן לו שכר מלאכה זו, וסגי ליתן דבר מועט, אך אם אין לו עסק אחר כיו"ב, הרי דהגם דאין עיסקא זו מבטלת אותו ממלאכתו, מ"מ צריך ליתן לו שכר כפועל בטל, שהרי בלא"ה אין השכר על המלאכה שנתבטל ממנה אלא על טירחתו בעיסקא, ומה לי אם הוא בטל מעסק אחר או אינו בטל, וכבר כתב כן החוו"ד בסימן קע"ז סק"ב.

**ג**

ז] הראב"ד שם כתב עוד, ז"ל, א"נ כי אמרי' שכרו כפועל ה"מ בסתם, אבל במפרש אפי' בפחות מכאן, ורב מילתא כי אורחא אשמועינן וכן שמואל, נ' כונתו, דכיון דבמפרש שרי אפי' בפחות מכאן, יש להתיר אף בפחות מריש עגלא ואף בפחות מדינר, ואך דמילתא כי אורחא אשמועינן, עכ"ל.

וכ"ה בשו"ת הראב"ד סימן קל"ב תמ"ד סימן נ"א והובא בשטמ"ק בסוגיין, ז"ל, וכן הדין בזמן שהוא מתנה עמו מחצה שכר ומחצה הפסד אם רצה לפסוק עמו דינר בשכר עמלו פוסק ואע"פ שבטלתו גדולה מזו, וזהו שאמרו כמה הוא שכרו בין מרובה בין מועט כלומר הכל לפי מה שיפסוק עמו, ומשנתנו שאמרה שכרו כפועל בסתם קאמר, מ"מ בעינן דבר חשוב, בשטמ"ק הגיר' דבר קצוב, וכן נ' מד' הראב"ד הנז' שכתב דרב מילתא כי אורחא אשמועינן וכן שמואל, ועי', כדאמרינן בגמ' אמר רב ריש עיגלא לפטומי וכן אמר שמואל קוצץ לו דינר, עכ"ל.

והך דינא דכל שהתנה עמו מתחילה סגי בדינר, כ"ה גם בטור סימן קע"ז, ז"ל, וה"מ שלא פסק עמו אלא נתן לו למחצית שכר אבל אם רוצה לפסוק עמו על כל העסק בדבר ידוע ואפי' בדינר אחד רשאי, עכ"ל, ובביאור הגר"א שם סק"ו פירש דמקורו הוא מהא דאמר שמואל קוצץ עמו דינר, עיי"ש.

ח] והנה בפשוטו לפ"ז, הרי גם פלוגתת רב ושמואל בדין מותר שליש בשכרך, איירי בשהתנה עמו מתחילה, וגם בזה פליג שמואל וס"ל דה"ז אסור, ולשנויא בתרא גם רב מודה דה"ז אסור היכא דלי"ל בהמה לדידי'.

אמנם הנה בדרכ"מ סימן קע"ז ובש"ך שם סק"ט כתבו, דכל שהתנה מתחילה מותר שליש בשכרך שרי אף בשאין לו עסק אחר,[[4]](#footnote-5) ועיי"ש בשער דעה סק"ג שהאריך בזה, והביא מד' קונט' הסמ"ע סימן ב' שנקט לא כן.

וגם בד' הגר"א שם הוא מוכח כן, שהרי הגר"א כתב בדעת הטור דמפרש לההיא דמותר שליש כדעת הרמב"ם דמהמותר על הקרן יהא שליש שלך, ולפ"ז הרי ?

אמנם צ"ע, שהרי בגמ' מקשי' אהא דמותר שליש בשכרך מותר, מהא דריש עגלא לפטומא, מאי לאו דא"ל מותר שליש בשכרך, ומשני בשנויא בתרא, דכי קאמר רב מותר שליש בשכרך מותר, כגון דאית ליה בהמה לדידי' וכו', ובפשוטו לפום הך שנויא, קיימי' בהא דריש עגלא לפטומא איירי בשאמר לו מותר שליש, ואם הא דריש עגלא לפטומא איירי בשהתנה עמו מתחילה, א"כ מ"ט לא שרי במותר שליש לחודי', שהרי כל הא דלא שרי מותר שליש בשאין לו עסק אחר הוא רק כשלא פסק עמו תחילה, כמש"כ הרמב"ם פ"ו ה"ד, וכמו שהבאנו לעיל סק"ו.

אך באמת הרמב"ם שם ר"פ ח' שהביא הגר"א שם הביא לדינא דריש עגלא בשאין לו עסק אחר, ולא הזכיר דאמר לו מותר שליש, והרי דלפום שנויא בתרא הא דריש עגלא איירי אף בשלא אמר לו מותר שליש, וצ"ב היאך ה"ז מתישב בסוגיית הגמ', ולפ"ז שפיר י"ל דהא דשרי הוא משום שהתנה מתחילה, ואה"נ אף במותר שליש לחודי' הי' מותר בכה"ג, אך יש מקום לפרש לדעת הרמב"ם, דמש"א מאי לאו דאמר מותר שליש, לאו היינו משום דבלא זה אין להתיר בריש עגלא וכמש"כ הריטב"א, אלא היינו משום דאורחא דמילתא הוא שנותן לו מקצת מן הריוח, אך לעולם ריש עגלא שרי אף בשלא אמר מותר שליש, ולפ"ז הרי שפיר י"ל דגם לפום שנויא בתרא איירי ההיא דריש עגלא אף בשאמר מותר שליש, (וכפשטות הסוגיא), ושוב צ"ע דאם איירי בשהתנה מתחילה, מ"ט לא שרי במותר שליש לחודי', וצ"ע עוד בזה.

והטעם בזה הוא כמש"נ, משום דכ"ה דכשיש לו עסק אחר סגי במותר שליש אף בשלא התנה מתחילה, והרי דקציצת מותר שליש חשיבא כקציצת דבר מועט, ה"נ כשהתנה מתחילה סגי במותר שליש, כ"ה דסגי בקציצת דבר מועט.

אמנם הנה ב

הא דאמר רב דמותר שליש בשכרך מותר, איירי בשהתנה עמו מתחילה, וגם ע"ז פליג שמואל ד

ז] **ד** - הגר"א?

1. וקצת מקור לזה נ', דהנה בד' הריטב"א שם מבו', דלפום שנויא בתרא דגמ' גם הא דשמואל דקוצץ עמו דינר איירי בדאית לי' בהמה לדידי', אך הביא די"מ דרב ושמואל לא פליגי ודשמואל בדלית לי' בהמות לדידי', והנה הרי לדעתם הא דשרי שמואל בשקצץ עמו דינר, הוא משום שהוא נותן לו מותר שליש, וכמש"כ הריטב"א לעיל, ואין מ' בד' הריטב"א דפליג עלייהו לדינא, ונ' מזה דאף דלפי פירושו איירי ההיא דשמואל בדאית לי' בהמות לדידי', מ"מ הדין קיים דאף אם לי"ל בהמות לדידי' שרי לומר מותר שליש בשכרך ואם לא יהא מותר שליש יתן לו דינר, ונ' דה"נ הוא גם בדין ריש עגלא, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בד' התוס' בסוגיין נ' דקציצת דינר וריש עגלא ל"ה כנגד שכר מזונו אלא כנגד שכר עמלו, שהרי כתבו התוס' בד"ה אלא שיטה דרב ושמואל לא אתיין כרשב"ג, דלדידי' ל"ב אלא גללים, והנה הרי כתבו התוס' לעיל מינה ד"ה ורשב"ג דפשיטא דשכר מזונו בעי למיתב דהיאך יהיו גללים שכר מזונו, ואי נימא דקציצת דינר או ריש עגלא הויא גם כנגד שכר מזונו, א"כ אין ללמוד מזה דלא ס"ל כרשב"ג, וי"ל כן בישוב דעת ר"ת שפסק הלכה כרשב"ג, ובע"כ מד' התוס' דאף קציצת דינר או ריש עגלא ל"ה אלא כנגד שכר עמלו, וזהו שהביאו מזה דלא ס"ל כרשב"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. והיינו דאיכא ג' חלוקות בזה, דהיכא שהוא בטל ממלאכתו כחנוני, צריך ליתן לו כפועל בטל, והיכא שאינו בטל ממלאכתו, סגי לקצוץ עמו דינר, והיכא שיש למקבל בהמות אחרות דאמרי' אינשי וכו', סגי במותר שליש, ובפשוטו זהו גם מכוון ד' הרי"ף בהלכותיו, וכמבו' בד' הריא"ז שפירש כן בדבריו, וכמו שעמד ע"ז הבית מאיר בסימן קע"ז, ותמה ע"ד הב"י ושאר אחרונים שפירשו ד' הרי"ף בע"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם במש"כ הדרכ"מ שם כן בשם הב"י, צ"ע רב, דלכאו' בד' הב"י מפורש להיפך, ז"ל בתו"ד בביאור ד' רבינו ירוחם, אבל בשאין לו עסק אחר "אם התנה עמו מותר שליש בשכרך אסור" וכן אם לא התנה וכשחלקו נתן לו דינר אסור עד שיתן לו כפועל או ריש עגלא וכו', עכ"ל, והרי להדיא דהגם דבדינר כתב דכל הא דאסור הוא רק בשלא התנה מתחילה, מ"מ במותר שליש ה"ז אסור אף אם התנה בתחילה, וכ"ה גם בד' הב"י בהמשך דבריו במש"כ בביאור ד' הרי"ף והרא"ש, ז"ל, כדאמר רב מותר שליש בשכרך וכו' כלומר כשבאו לחשבון קודם שידעו כמה ריוח יש אם אמר לו כן מותר, ואפילו אם נפרש דההוא דמותר שליש כשפסק עמו תחלה הוא ואנן בשלא פסק עסקינן מ"מ שמעינן מההיא דכי אית ליה עיסקא אחרינא קיל טפי, עכ"ל, והרי שנסתפק לומר דכל הא דשרי מותר שליש לדעת רב בדאית לי' עיסקא אחרינא, הוא רק בשפסק עמו תחילה, וא"כ הרי בע"כ דהיכא דלי"ל עיסקא אחרינא לא סגי במותר שליש, אף בשפסק עמו תחילה, ואף לפ"מ שדן לפרש ההיא דמותר שליש בשלא פסק עמו תחילה, אכתי י"ל דהיכא דלי"ל עיסקא אחרינא ה"ז אסור אף בשפסק עמו תחילה, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-5)