בענין אינו מתכוין
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב חיים לייב אוירבך / חבורות מלאכת מחשבת

בס"ד בגדר דין אינו מתכוין והחילוק בין פטורא דמתעסק לאינו מתכוין,

א],הנה בביאור הא דבגרירת מיטה וכדומה דהוא מותר משום אינו מתכוין לא מצינו דיהא מותר משום מתעסק דהרי נתעסק בגרירה ולא בחפירה ויהא מותר גם לר' יהודה [ובפרט צ"ע להשיטות דדבר שאינו מתכוין אסור לר"י מדאורייתא עיין רמב"ן דף ע"ה וריטב"א יומא לד' ובשבת מא' ועוד ורשב"א כתובות ה:]לכאורה הביאור הוא כמש"כ הגרע"א במערכה ביומא לד' דהחילוק הוא דבמתעסק ליכא ידיעה שיקרה אבל דבר שאינו מתכוין אף היכא דלא הוי פסיק רישא מ"מ הרי הוא מצוי שיקרה ויודע הוא שאפשר שיקרה וע"כ אין זה בגדר מתעסק ועי"ש בד' הגרע"א שהעמיד דברים אלו כקושיא על ד' התו' סנהדרין פה. דכ' שם דלר' יהודה דבר שאינו מתכוין הוא רק מדרבנן וכ' להוכיח כן מהא דמצינו דמתעסק שאינו מתכוין למלאכה פטור כ"ש אינו מתכוין שמתכוין רק לגרירה עי"ש ותמה הגרע"א מה דימו התו' למתעסק הרי התם כיון שלא ידע הו"ל מתעסק אבל אינו מתכוין הרי יודע שיכול לבא לידי איסור וכנ"ל,

ואמנם באמת נ' לכאורה דאדרבא מד' התו' מבואר כד' הגרע"א דהנה יל"ע בד' התו' דהרי תו' כ' ללמוד ממתעסק דהיכא שאינו מתכוין לענין שבת אינו רק דרבנן משום מלאכת מחשבת אבל לענין שאר איסורים וודאי הוי דאורייתא כמבואר בסוגיא דמילה בבהרת והנה לענין מתעסק מצינו ב' פטורים האחד מתעסק בהיתרא דהוא היתר בכה"ת כולה וילפי' זה מקרא ד"בה" ועוד היתר מיוחד לענין שבת והוא מטעם מלאכת מחשבת עיין תו' שבת עב: ובסוגיא דכריתות דף יט' והנה אם כוונת התו' היתה להפטור דמתעסק בהיתרא הרי דאם נילף מזה לדבר שאינו מתכוין דפטור א"כ אינו רק דין לענין שבת ומשום מלאכת מחשבת אלא זה דין בכל התורה ובתו' הרי מבואר דאינו אלא פטור משום מלאכת מחשבת ולענין שבת וע"כ כוונת התו' היא לדין מתעסק דמלאכת מחשבת דהוא דין מסויים לענין שבת ומזה למדו דה"ה לענין אינו מתכוין יהא הפטור דמלאכת מחשבת ולכאורה צ"ע דממ"נ אם מדמי' אינו מתכוין למתעסק הרי הכא בגרירה הוי מתעסק בהיתרא ובכה"ג הלא הוא פטור בכל התורה ואינו משום מחשבת וזה הרי ברור דבשאר איסורים אוסר ר"י מן התורה וע"כ מבואר מזה דמה דמדמי' אינו מתכוין למתעסק הוא רק כלפי החיסרון דמחשבת אבל כלפי החיסרון דמתעסק דכה"ת כולה לא דמי כלל אינו מתכוין למתעסק ולכאורה הביאור בזה הוא דאדרבא לענין הפטור דכל התורה עניינה הוא מחמת שלא ידע שמתעסק באיסור דכסבור שהוא תלוש או לד' רש"י שנתעסק בדבר היתר וממילא הלכה ידו להאיסור וע"כ ל"ש זה בגוונא דדבר שאינו מתכוין כיון דעכ"פ ידע שיכול לבא לידי איסור אין זה בגדר מתעסק ורק כלפי הדין מתעסק דהוא משום מלאכת מחשבת כמו נתכוין לתאנה זו ועלתה בידו אחרת בזה ס"ל לתו' דאין זה תלוי בידיעה ואף אם יודע שיכול לבא לידי מעשה אחר של תלישת תאנה אחרת אכתי יש בזה החיסרון דמלאכת מחשבת דסו"ס לא היתה כוונתו לזה ובזה דימו התו' דה"ה אינו מתכוין אף דידע מ"מ הרי עיקר כוונתו היה לגרירה ועדיף ממתעסק דהתם עכ"פ דעתו לתלישת תאנה אלא דעלתה בידו אחרת ,

ב],והנה יסוד ד' התו' דדין מלאכת מחשבת אינו תלוי בידיעה לכאורה נ' דתו' אזלי בזה לשיטתייהו דהנה ידוע שיטת הערוך דס"ל דפסי"ר דל"נ ליה מותר ורבינו הגר"ח זיע"א כ' בספרו לבאר ד' הר"מ כן וכ' שם לבאר דכל ד' הערוך דפסי"ר דל"נ ליה חשיב כאינו מתכוין הוא רק כלפי דין אינו מתכוין דכל התורה אבל כלפי חידוש התו' דאינו מתכוין דשבת הוא דרבנן גם אליבא דר"י מדינא דמלאכת מחשבת בזה כל היכא דהוא פס"ר אף דלא ניחא ליה אין בזה הפטור דמלאכת מחשבת וביאר שם דהנך תרי פטורי חלוקים הם דדין אינו מתכוין דכל התורה דפטור לר"ש הוי זה מחמת חיסרון כוונה ורצון ומשא"כ דין מלאכת מחשבת דפטור אף לר"י הוא תלוי בדעת ומחשבה וע"כ לענין דין כוונה ורצון ס"ל לערוך דכל דל"נ ליה אף דהוא פסי"ר מ"מ ל"ח ככונה ורצון ומשו"ה חשיב כאינו מתכוין אכל כלפי הפטור דמחשבת דתליא רק בדעת ומחשבה א"כ תלוי זה בידיעתו וכל דהוא פס"ר וידע בוודאי שיעשה מעשה זה חשיבא עשייתו בדעת ומחשבה ואף דלא ניחא ליה [ועיין תשו' ר"א בן הר"מ סי' יט' דמשמע כד' הגר"ח זיע"א ] ואמנם בד' התו' יומא לה' ועוד מבואר בפשוטו דיותר יש לפטור בשבת בפסי"ר דל"נ ליה משאר איסורי תורה ומשום דינא דמלאכת מחשבת עי"ש בתו' היטב ומבואר דלא כהגר"ח זיע"א אלא דפטור מלאכת מחשבת הוא ג"כ תלוי בכוונה ורצון ולא בידיעה ומעתה א"ש דלד' התו' דדין מלאכת מחשבת תליא בכוונה ורצון ולא בידיעה א"כ יש לומר דמשו"ה פשיטא להו לתו' דגם היכא דיודע שיכול להיות כן אכתי יש חיסרון מחשבת וע"כ פשיטא להו דבאינו מתכוין נמי יש חיסרון מחשבת דדין מחשבת לא תליא בידיעה וכנ"ל אמנם ל' תו' סנהדרין פה' דפס"ר מהני שיהא מלאכת מחשבת כיון שיודע שיבעיר משמע קצת כד' הגר"ח [והנה רבינו הגרע"א זיע"א במערכה ביאר ד' התו' יומא הנ"ל דכוונתם משום דינא דמלאכה שאי"צ לגופה וכמבואר בתו' שבת דף ק"ג עי"ש וכ"מ בתו' שבת ע"ה דאין לפטור פסי"ר דל"נ ליה רק משום מלשאצל"ג עי"ש ולפי"ד אין כאן סתירה כלל לד' הגר"ח זיע"א ובאמת לכאורה מבואר כן להדיא בהסוגיא דכריתות דף כ' דמבואר שם לענין חותה בגחלים והובערו מאליהן דלר"י חייב ועיין תו' לעיל דהוא משום דהוא פסיק רישא וצ"ב טובא לד' התו' דאיכא פטור מלאכת מחשבת בפסי"ר דל"נ ליה ובשבת אינו אלא דרבנן א"כ הרי פטור זה הוא אף לר' יהודה וא"כ אמאי מחייב שם ר"י הא הוי פס"ר דל"נ ליה כמש"כ שם תו' וע"כ צ"ל דכל כוונת התו' היא לפטור משום מלשאצל"ג וע"כ לר"י דחייב אין לפטור אף בפס"ר דל"נ ליה אמנם ל' התו' קצ"ע דביומא ובסנהדרין לא הזכירו כלל ענין מלשאצל"ג רק דין מלאכת מחשבת והרי תו' כ' שם ביומא וסנהדרין דדין מלאכה שאיצל"ג אינו תלוי בדין מלאכת מחשבת וגם היכא דליכא דין מחשבת כמו הבערה וחבורה יש בו הדין דמלשאצל"ג גם בד' תרוה"ד סי' רס"ה אמנם עיין אגלי טל שנקט בדעת תרוה"ד דאף פס"ר דניח"ל הוא דרבנן לר"ש והוא כד' השטמ"ק כתובות ה: בשם השיטה ישנה עי"ש ובבי' הגר"א סי' של"א שכן נ' שפי' ד' תרוה"ד הנ"ל ובפרט בד' הביאוה"ל סי' שכ"ח מבואר דהוא פטור בפ"ע ואינו מדין מלשאצל"ג [ונ"מ דגם לד' הר"מ דמלשאצל"ג חייב יהא פטור [וע"ע נ"מ גדולה בזה בתשו' מנחת שלמה לענין פסי"ר דל"נ ליה בפתיחת מקרר עי"ש] והא דבגמ' סנהדרין פד: לא התירו מחמת כן והוצרכו להא דמלשאצל"ג [וכמו שהק' תו' כעי"ז על ד' הערוך] צ"ל דכיון דאיירי שם בחבורה ולמ"ד מקלקל בחבורה חייב א"כ ל"ש הך פטור רק משום מלשאצל"ג וכמש"כ שם הגר"א והביאוה"ל שם דלהך מ"ד ל"ש פטור זה ולפי"ד מבואר דיש בזה חיסרון מחשבת וכן הוא מבואר ברא"ש ור"ן בפ' שמונה שרצים עי"ש שכ' שד' הערוך אינם אלא לגבי שבת כיון דבעי' מחשבת עי"ש והגרנ"פ [הו' ביד אליעזר מהגר"צ חשין שליט"א]רצה לפרש דכוונתם רק לאפוקי היכא דעיקר האיסור הוא במעשה ממש ולא בתוצאה כמו סירוס דיש סירוס אחר סירוס וע"כ תלוי זה במעשה אבל גם בשאר איסורים דתליא בתוצאה הוי כמו שבת ואין זה פטור רק משום מלאכת מחשבת עי"ש אמנם הוא דחוק מאוד בכוונתם ומבואר דאף פס"ר דל"נ להו יש בזה חיסרון מחשבת ואמנם צ"ע לפי"ז מה שהק' לעיל מד' הגמ' כריתות הנ"ל ולכאורה צ"ל ע"ד המבואר בל' הגמ' פסחים כה' דלר"י אינו מתכוין כמתכוין ולד' ר"י חשובה עשיה בלא כוונה כבכוונה וע"כ י"ל דגם לענין מחשבת חלוק בזה ר"י מר"ש דלר"י ג"כ חשיב מחשבת ולפי"ז יותר ניחא שם הגמ' דתלתה זאת בדינא דר"י דאינו מתכוין אמנם אכתי צ"ע דבתו' יומא שם לעיל כ' דאם לר"ש בפס"ר אכתי איכא חיסרון מחשבת א"כ לענין זה אין חילוק בין ר"י לר"ש ונ' לכאורה דד' תו' היא דל"ש לחלק בין ר"י לר"ש בדין מחשבת אמנם ל' תו' בכתובות הוא דהוא אסור מדרבנן כמו מלשאצל"ג ונ' כוונתם דאינו ממש דין מלשאצל"ג וכנ' מקור הדברים הוא ממש"כ תו' שם דהך איסור דרבנן נדחה במקום מצווה כמו בהדס עי"ש וע"כ אין לומר דהוא ממש מלשאצל"ג גרידא דהרי תו' לעיל שם בדף ה: כ' דמשאצל"ג לא הותר במקום מצווה רק במקום צער עי"ש וע"כ דהכא קיל יותר אמנם מה שכ' שהוא כמו מלשאצל"ג כוונתם דעכ"פ לר"י דלא פטר מלשאצל"ג ל"ש לפטור כאן וכמו שנ' לעיל מהסו' דכריתות דף כ' ] ,

ג],והנה ביסוד ד' הגר"ח זיע"א דדין מחשבת לא תליא בכוונה ורצון אלא בדעת ומחשבה וע"כ סגי בידיעה משמעות דבריו שם נ' דכוונתו דעיקרו תליא בדעת ומחשבת מעשה שיודע מה הוא עושה עי"ש מה שהביא מדינא דהכיר בה ושכחה משא"כ דין אינו מתכוין דתליא בעיקר רצונו וכוונתו ולכאורה יש לדון בזה מהסוגיא דכריתות יט: דמבואר שם דהיכא דשכח מלקט מליבו כבר אין בזה חיסרון מחשבת ובזה פליגי ר"א ור"י שם במשנה היכא דליכא חיסרון מחשבת אם עכ"פ איכא פטור משום "בה" [עיין אבנ"ז שביאר כן הסוגיא דפשטות הדברים דר"א ור"י פליגי בדין "בה" ודין מלאכת מחשבת אין בזה כלל] ולכאורה מבואר בזה דאף דהשתא סבר לעשות רק מעשה לקיטת תאנים מ"מ כיון דבעיקר רצונו היה ללקט ענבים אף דעכשיו שכח רצונו זה מ"מ חשיב הך לקיטת ענבים כמלאכת מחשבת ולכאורה כ"ז שייך בגדרי כוונה ורצון דכיון דעכ"פ זה היה רצונו סגי בזה [ועדיף ג"כ מאינו מתכוין דשם מסתבר דאכתי חשיב כה"ג אינו מתכוין] אבל בגדרי דעת ומחשבה לכאורה ל"ש כלל לצרף רצונו שבתחילה וכמו"כ במבואר שם בגמ' לענין ליקדם דהיכא דהיה בדעתו לעשות שתיהם אלא דסבר לעשות אחד מהם קודם ונעשה איפכא דג"כ ליכא בזה משום מלאכת מחשבת ולכאורה הוא ג"כ כנ"ל וצ"ע בזה וי"ל בזה,

ד],והנה עצם יסוד הדבר שנתבאר בד' התו' בסנהדרין דחלוק הפטור משום "בה" דהוא תלוי בידיעה וע"כ בדבר שאינו מתכוין ל"ש זה מפטורא דמלאכת מחשבת דזה שייך גם היכא דאיכא ידיעה כמו באינו מתכוין נ' שהדברים מבוארים עוד בתו' שבת דף ע"ה דהנה מבואר שם בסוגיא דבפציעת חילזון אינו חייב על נטילת נשמה ומבואר שם בגמ' טעמא משום דמתעסק הוא אצל נטילת נשמה וכ' תו' שם דאין לפרש הכוונה משום דינא דמתעסק וכ' הטעם משום דהרי איירי שם לענין חבורה ונטילת נשמה והסוגיא שם קאי גם למ"ד מקלקל בחבורה חייב כמו שהוכיחו תו' שם וכיון שכן הרי למ"ד מקלקל בחבורה חייב אף מתעסק בחבורה חייב וע"כ דאין הכוונה בגמ' לדינא דמתעסק אלא לדינא דאינו מתכוין ולכאורה צ"ע דכ"ז לגבי פטור מתעסק מטעם מחשבת אבל הא מיהא מ"ט ליכא בזה פטורא דמתעסק משום "בה" דהרי הוא מתעסק בהיתרא בהוצאת הדם חילזון ומתעסק ד"בה" איכא גם לענין נטילת נשמה וחבורה דל"ש זה לדין מחשבת וע"כ מבואר מזה דחלוק דין מתעסק ד"בה" דעניינו תלוי בידיעה וע"כ כל שיודע כמו התם לענין הוצאת חילזון דיודע שימות החילזון ל"ש בזה פטור ד"בה " וכל נידון התו' היה רק כלפי פטור ד"מחשבת" דזה שייך גם היכא דאיכא ידיעה וע"ז כ' תו' דכיון דאיירי בחבורה ל"ש הך פטור ומבואר מזה כמוש"נ לעיל ,

ואמנם עיין רבינו חננאל שם ורבינו ניסים גאון שפירשו להדיא הסוגיא דדף ע"ה כלפי דין מתעסק עי"ש שהביאו הסוגיא דכריתות יט דמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה ובשבת פטור ונראה שפירשו הסוגיא משום מתעסק ולא משום דבר שאינו מתכוין ויש לדון בכוונתם אם כוונתם לדין מחשבת וס"ל דהסוגיא קאי למ"ד מקלקל בחבורה פטור ודלא כתו' והא דלא תי' הגמ' משום מקלקל אפש"ל בתרי אופנים או דלס"ד דגמ' דאין כאן חוסר ניחותא גמור א"כ י"ל דל"ח מקלקל כיון דעכ"פ צריך לדם ואחר שהוציא דמו לא איכפ"ל שימות וכ"נ בתו' רא"ש בסוגיין דפירש תי' הגמ' דמשו"ה חשיב מקלקל לר"י עי"ש ומשמע דלס"ד ל"ש כן או י"ל דכיון דכ' תו' דיש בזה קצת תיקון שלא ילך אנה ואנה ס"ל לגמ' בס"ד דהוא עדיף מהחיסרון דליציל צבעיה ועי"ש ברש"י דנ' ג"כ כוונתו מדין מתעסק וכ' שם טעמא דמחשבת ועי"ש ג"כ ברמב"ן שם אמנם מלשונם שהביאו כאן ג"כ הדין דחלבים ועריות וזהו רק מחמת פטור "בה" נ' קצת שכוונתם לדין מתעסק ד"בה" אמנם נמצא לפי"ז דגם דין מתעסק ד"בה" לא תליא בידיעה ואף ביודע שיקרה כמו בפציעת חילזון שייך פטורא דמתעסק וצ"ע לפי"ז הביאור ומ"ש דבאינו מתכוין ליכא הך פטור דמתעסק כיון דאף ביודע שייך פטור זה,

ה],ונ' בזה דהנה יל"ע איפכא מ"ט בכל מתעסק ליכא בזה פטורא דאינו מתכוין [ועיין קו"ש ח"ב סי' כ"ג ואבנ"ז סי' ר"מ] והנה בפשוטו כל מתעסק הוי פס"ר ואף דהוא לא ידע מ"מ בפשוטו פס"ר אינו תלוי בידיעתו [ואמנם ברש"י כריתות דף כ: משמע דענין פס"ר תלוי בידיעתו שיקרה הדבר האסור אך לאידך גיסא מד' רש"י בשבת ע"ה שמבואר שם לפי פשוטו דפס"ר דקשה ליה חשיב כאינו מתכוין מבואר דלא תלוי בידיעה גרידא אמנם י"ל דרש"י בשבת ע"ה איירי לענין דין מלאכת מחשבת כמש"כ שם בתחילה וענין זה ס"ל שלא תלוי בידיעה גרידא אבל בשאר אינו מתכוון דכל התורה י"ל דהכל תלוי בידיעתו והוא כמוש"נ לעיל מד' הר"ן והרא"ש בד' הערוך ובאמת תלוי זה בנידון ספק פ"ר דפליגי הפוסקים בזה [עיין בט"ז סי' שט"ז וברעק"א יו"ד סי' פ"ז וברמב"ן במלחמות וש"ר בסוגיא דצירוף מא: ובראב"ד שהו' בר"ן סו"פ המצניע ובגר"ז וביאוה"ל סי' שט"ז שם] אמנם מלבד דתליא בפלוגתא כנ"ל בסוגריים גם לכאורה איכא גווני טובא דאינו פ"ר כמו לד' רש"י דהלכה ידו דלכאורה אינו פ"ר שתלך ידו גם ענין פס"ר אינו אלא ד' אביי ורבא ובס"ד ס"ל לאביי דאפילו בפ"ר פטור וקשה לומר דזהו כל הטעם מ"ט במתעסק ליכא פטור אינו מתכוין,

ולכאורה הביאור בזה הוא דיסוד ההיתר דאינו מתכוין אין גדרו דבעי' דין כוונה באיסורים וכל דלא נתכוין לא מתייחס האיסור או המעשה אליו אלא עיקר גדרו הוא דשם המעשה נקבע לפי כוונתו וכיון דהוא מתכוין לגרירת ספסל א"כ גם כשחופר שם המעשה הוא גרירה ולא חפירה ועיין שערי יושר פ"ג סי' כ"ו דמבואר כן [אמנם עיין קו"ש ח"ב סי' כג' וחזו"א סי' נ' סק"א] ומעתה פשוט דכ"ז שייך לענין אינו מתכוין דבזה גם בשעה שחופר אכתי גורר הוא הספסל וע"כ כיון דאינו מתכוין לחפירה נותנים להמעשה עיקר שמו שהוא גרירה אבל לענין מתעסק כמו בהלכה ידו וליקט דבר אחר נהי שמעיקרא דעתו היה לעשות מעשה אחר אבל בשעה שעושה האיסור הרי עושה הוא רק מעשה האיסור לבדו וא"א לקרותו בשם אחר אלא דחשיב עכ"פ מתעסק כיון דמתחילה נתעסק בההיתר אבל עכ"פ בשעה שמתעסק בהאיסור הוא עוסק באיסור גרידא [וכ"ש במתעסק לד' התו' דהוא בכסבור שהוא היתר ונמצא איסור] וע"כ ל"ש בזה פטורא דאינו מתכוין ,[ועיין אחיעזר ח"ג סי' נ"ז אות ח' בסוף התשובה מש"כ בשם המגיני שלמה שבת ע"ה ולכאורה כוונתו לזה ועי"ש מה שדן בזה מד' הר"ן והריטב"א],

ו]ונ' עוד בזה דהנה בגמ' ב"ק כו: מבואר לענין לא הכיר בה או הכיר בה ושכחה ועמד ונפלה אבן מחיקו דיש בזה חיסרון מלאכת מחשבת ולכאורה צ"ע דבהך גוונא מ"ט לא נתיר לגמרי משום דינא דדבר שאינו מתכוין דהוא מתעסק בשעת נפילת האבן בקימה שהיא היתר ולא נתכוין לנפילה אלא להקימה ונ' מזה דלא בלבד דבעי' דיהא אכתי מתעסק בההיתר בשעה שעושה האיסור אלא בעי' שאותו המעשה היתר הוא העושה של מעשה האיסור והיינו כמו בגרירה דכשגוררים בחוזק נעשית חפירה וכן בסריקה וכדומה דבכה"ג שייך לקרות שם גרירה גם על החפירה שנעשית דאותו המעשה הוא שעושהו אבל לענין קימה ונפילת האבן ל"ש לקרות שם קימה על מעשה נפילת האבן דאף דהקימה היא הגורמת לנפילת האבן מ"מ אינה עושה את נפילת האבן ול"ד לגרירה שהיא העושה את החפירה ואכתי שם גורר עליה גם כשחופר וממילא דנפילת האבן הוי כמו מעשה אחר שנעשה במקרה עם הקימה אבל לא מתייחסת אליו וממילא דאין בזה היתר דאינו מתכוין והוי כמו ב' מעשים נפרדים שנעשו במקרה איסור והיתר כאחד שאין בזה היתרא דאינו מתכוין והנה כעין זה מבואר כבר בתשו' מנחת שלמה סי' ז' לענין הקושיא על ד' הערוך דס"ל דפסי"ר דל"נ ליה מותר א"כ מ"ט מבואר בגמ' בכמה מקומות לענין משא דחיישי' שיצא עם דבר לרה"ר כמו האיסור לצאת מן הנהר כשמים מטפחים על גביו הרי אינו מתכוין לנשיאה זו והו"ל פס"ר דל"נ ליה [בתשו' שם לא הביא ממש ד' הגמ' שם אלא דוגמאות אחרות כמו שמא ישכח ויצא של חייט[ועי"ש תו' דף יא'] ועוד] וביאר שם דכה"ג ל"ח אינו מתכוין כיון דאין ההילוך גורם המשא וחשיב מתעסק בהמשא לבדו כיון דאין ההילוך שייך לזה [ול"ד להולך לפי תומו והורג מזיקין דחשיב אינו מתכוין כמבואר ברש"י דף קכ"א דהתם המעשה הילוך עצמו הוא ההורג]וה"נ י"ל דאף דהקימה גורמת הנפילה מ"מ אינה חשיבא מעשה כלפי הנפילה דאין קימה עושה נפילה אלא רק במקרה נזדמן כאן דע"י הקימה נגרמה נפילה וע"כ חשיב לענין הנפילה כמתעסק רק בנפילה ואין כאן היתר אינו מתכוין ורק פטור מתעסק יש כאן [ועיין בתשו' הגרע"א סי' ח' שדן מ"ט הזכירו ענין מחשבת ולא הזכירו הפטור דבה עי"ש ולפמש"נ לעיל י"ל עוד דנ"מ להיכא דאיכא ידיעה [ואולי אפילו הכיר בה ושכחה היה חשוב ידיעה לענין זה דהו"ל למידע ]דבזה ליכא פטור רק משום מחשבת וצ"ע],

ז],והנה בנידון פציעת חילזון דמבו' בתו' דף ע"ה דיש בזה פטורא דאינו מתכוין הנה זה וודאי דהיכא דהוצאת הדם היא הממיתה או דיש בגוף הוצאת הדם משום נטילת נשמה ל"ש בזה פטור אינו מתכוין כלל דכיון דמתכוין להוצאת הדם הרי כיון דהדם הוא הנפש הרי מתכוין ממש לנטילת נשמה ואף אם לא ניח"ל שימות או שיחסר דמו ועיין תו' לק' דמבואר דכה"ג גם חשיב מלאכה הצל"ג עיין תו' לק' דף ק"ו בזה [ופשוט לפי"ז דהמוציא דם לבדיקת דם לא יחשב כפס"ר דל"נ ליה כיון של"נ ליה שימעט דמו של החולה דזה ממש מתכוין וכנ"ל]אמנם כוונת הסו' שם היא כמו שביאר שם בתו' בשם ר"ת דלענין עצם הוצאת הדם לצביעה של החילזון הך דם הוא מיפקד פקיד ואין בו ענין נטילת נשמה כלל והא דדנו בסוגיא ענין נטילת נשמה הוא מחמת הדם הנפש של החילזון שיוצא "עמו" והיינו דיחד עם דם הצביעה יוצא ג"כ דם הנפש דהוא חיבורי מיחבר ויש בו משום נטילת נשמה וע"כ חשיב אינו מתכוין משום דהוא נתכוין רק לדם הצביעה ולא לדם שמיחבר ולכאורה היה נ' שציור הדברים הוא דכיון דלוחץ על החילזון להוציא דם הצביעה ממילא נלחץ ע"כ ג"כ מקומות אחרים שיש בהם דם חיותו ולכאורה היה מקום לדון בזה דכה"ג לא יחשב כאינו מתכוין דלכאורה נ' שכל דינא דאינו מתכוין הוא רק בגוונא שמעשה ההיתר מביא לידי מעשה האסור והאיסור הוא כתוצאה ממעשה ההיתר ועיין ל' הר"מ פ"א משבת דהם מעשים שאפשר שבגללן תעשה מלאכה בשבת אבל היכא שהם ב' מעשים נפרדים שנעשים כאחד וא"א לזה בלא זה מ"מ אין בזה ההיתר דאינו מתכוין וכמוש"נ לעיל בזה וכמו דנ' פשוט דהמרים מתג ראשי ומתכוין רק להדלקת נורה מסויימת ובשאר לא איכפ"ל אין בזה ההיתר של הערוך כלפי ההדלקות האחרות דהרי עשה כאן מעיקרא ב' מעשים ול"ש בזה ענין אינו מתכוין ונ"מ עוד גם לדידן לענין המבואר בפוסקים דבאמירה לעכו"ם שרי היכא דהוי פ"ר עיין רמ"א סו"ס רנ"ג א"כ אם נפל מתג ראשי ויש לו צורך רק באחד מהם לצורך חולה וכדו' אין היתר לומר לעכו"ם להרים המתג מחמת דחשיב כאינו מתכוין וצ"ע [ויש בזה עוד נידון של ריבוי בשיעורים ואכ"מ] אמנם בגווני אלו הוא יותר פשוט כיון דהוא ממש מעשה אחד והוי כמילה בבהרת דמבואר ברשב"א דל"ש אינו מתכוין דהרי מתכוון להרמת המתג אמנם נ"מ בגוונא שיהו שתים וא"א לזה בלא זה דכיון דהם ב' מעשים ל"ש בזה אינו מתכוין , וא"כ לכאורה התם בפציעת חילזון מה שנלחצים עוד מקומות בחילזון בשעת לחיצתו להוצאת הדם לכאורה הוא מעשה נפרד ול"ש בזה אינו מתכוין , ונראה דזהו ד' רבינו חננאל ורנ"ג שם דמחמת כן פירשו כפשוטו דהוא משום מתעסק ולא משום דינא דאינו מתכוין וכנ"ל ,

ואמנם בד' התו' נראה על כרחך דס"ל דאף במעשה נלווה כל שעיקר שם המעשה הוא וודאי פציעת חילזון לצורך צביעה[אמנם בשתי מעשים שאין לייחסם מצ"ע לעיקר יותר מחבירו כמו בשתי כפתורים וכדו' וגם א"א להגדירו כמעשה אחד יש לדון גם לד' התו' דל"ח אינו מתכוין וצ"ע] יש לכל המעשה שם הוצאת הדם לצביעה שהיא היתר אף דנעשה ממילא גם לחיצה על מקום אחר ואי"ז מתחלק לב' מעשים ממש הלחיצת מקום היתר ולחיצת מקום איסור ,

ועכ"פ בד' רבינו חננאל נ' כמוש"נ לעיל דלא חשיב כאינו מתכוין מחמת כן דהוא ב' מעשים שנעשים כאחד ומעתה נ' לבאר יסוד דבריהם שנתקשינו לעיל מ"ש שם דין מתעסק הרי יש ידיעה שם והוי כמו כל אינו מתכוין דליכא בזה פטורא דמתעסק ,

ח],ונ' לבאר בזה דהנה לפמש"נ לעיל יסוד הדין דאינו מתכוין הוא רק היכא דהמעשה איסור הוא תוצאה מהמעשה היתר והיינו דהמעשה היתר הוא העושה האיסור וכגון בגרירה דהגרירה עושה החפירה וממילא די"ל לפי"ז סברא אחרת לחלק בין אינו מתכוין למתעסק דאין החילוק תלוי בזה דמתעסק אין ידיעה משא"כ באינו מתכוין כמו שביאר הגרעק"א זיע"א וכנ"ל אלא עיקר החילוק הוא בזה דעיקר הגדר במתעסק הוא מחמת שנתעסק בדבר אחר שהוא מעשה היתר גרידא כמבואר ברש"י בכמה דוכתי ואף לשי' התו' דכסבור ג"כ הגדר הוא דלפי דעתו היה כאן עשיה אחרת של היתר וממילא די"ל דהכא כיון דהמעשה איסור הוא תוצאה של מעשה ההיתר א"כ כאשר נעשה מעשה האיסור אין לומר דחשיב שנתעסק במעשה אחר שהוא היתר שכיון שהמעשה ההיתר עצמו הוא העושה האיסור והרי נתעסק במעשה זה חשיב שנתעסק גם בהאיסור דהרי נתעסק במעשה המביא לידי איסור וכל ענין מתעסק הוא בדווקא היכא דהוא מעשה אחר כמו במתעסק דעלמא דמעשה האיסור הוא מעשה בפני עצמו ממעשה ההיתר וע"כ חשיב מתעסק כיון דהתעסק בהיתר ולא בהאיסור ,

ומעתה י"ל בדעת רבינו חננאל דאדרבא הדברים תלויים זה בזה דלד' רבינו חננאל דבכה"ג דפציעת חילזון חשיב זה כב' מעשים נפרדים וע"כ ס"ל דהפטור בסוגיין הוא מפטור דמתעסק ולא מפטורא דאינו מתכוין א"כ מהאי טעמא ג"כ יש בו הפטור דמתעסק ד"בה" כיון דבכה"ג אין מעשה האיסור נובע ממעשה ההיתר א"כ נמצא שנתעסק במעשה אחר ובא לו מעשה זה וכמוש"נ דאין יסוד החילוק משום דבמתעסק ליכא ידיעה אלא עיקר החילוק בזה דהוא מעשה אחר משא"כ באינו מתכוין דהוא אותו המעשה וא"כ כיון דחשיב הכא מעשה אחר א"כ יש בו פטור דמתעסק והיינו דהדברים תלויים זב"ז דלד' התו' דחשיב אינו מתכוין משום שלא דייני' זה כמעשים חלוקים אלא כמעשה דפציעת חילזון א"כ ממילא חשיב אינו מתכוין וממילא ג"כ ליכא פטור מתעסק ולד' רבינו חננאל הוא איפכא דדני' זאת כב' מעשים וממילא אינו חשוב כאינו מתכוין וגם ממילא איכא בזה פטור מתעסק דכיון דהם ב' מעשים שייך בזה פטור מתעסק וכמוש"נ,

ט],והנה הר"ן בסנהדרין דף פד: הק' שם במה דמבואר בסוגיא שם דרב לא שביק לבריה להוציא לו קוץ מחשש דילמא חביל והו"ל שגגת סקילה והק' שם הר"ן הא לעיל שם בסוגיא מבואר דשרי לבן להקיז דם לצורך רפואה משום ההיקש דמכה בהמה לרפואה אף מכה אדם לרפואה פטור ומותר וא"כ מ"ט הכא אסור להוציא קוץ ואף שחובל יהא מותר וכ' שם הר"ן דהכא אין החשש שהוצאת הקוץ עצמה תוציא דם אלא החשש הוא דבשעה שמתעסק בהוצאת הקוץ יכול לחבול במקום אחר ומשו"ה אסור [ועי"ש שכ' דלפי הך טעמא יש ג"כ מקום לאסור אף הקזה דשמא כיחפש הווריד כדי להקיז יפגע במקום אחר ויחבול שלא לצורך עי"ש] והנה עי"ש בהמשך הסוגיא ובהמשך ד' הר"ן שם דמבואר דהוא תלוי בדין דאינו מתכוין וצ"ע הא לכאורה בכה"ג הו"ל מתעסק [ויהא פטור אף לר"י] ולא אינו מתכוין כיון דהחשש הוא שיעשה מעשה חבלה במקום אחר ולכאורה צ"ל בד' הר"ן דכיון דהוא בר המצוי ורגיל שיפגע במקום אחר חשיב זה דיש כאן ידיעה ואין בזה פטור מתעסק ולפי"ז לכאורה מבואר לד' הר"ן כסברת הגרע"א דעיקר החילוק תלוי בזה דמתעסק אין לו ידיעה וכמו"כ מבואר בר"ן דיש בזה פטור אינו מתכוין אף דלכאורה הוא במקום אחר ואין זה דהמעשה היתר הוא עושה האיסור דעכשיו הוא מתעסק במעשה איסור לבדו ולכאורה צ"ל דס"ל להר"ן דכיון דהוא מצוי ורגיל שיקרה חשיב זה בכלל ההתעסקות בהוצאת הקוץ ואין זה חשיב כעשייה בפני עצמה וצ"ע בזה ,

י]והנה בעיקר יסוד הדברים העירוני לפרש בזה הסוגיא דכריתות דף כ' דמייתי' שם בגמ' הברייתא דהחותה גחלים דפליגי תנאי אם חייב אחד או שתים ומקשי' שם אי דמכוון לכבות ולהבעיר ליחייב שתים ואי דלא מכוין לכבות ולהבעיר ליחייב חד ובי' שם רש"י דהקושיא היא דיהא חשוב כמתעסק ובהמשך סו' הגמ' מוקמי' שם "כגון" שנתכוין לכבות והובערו מאליהן ופליגי לענין אינו מתכוין עי"ש וצ"ב דבקו' הרי ס"ל דחשיב כמתעסק וכאן מוקמי' שפליגי בענין אינו מתכוין ועוד דנ' בגמ' דהוצרכו להעמיד הברייתא בגוונא מסויימת כדי דיפלגו בזה בענין אינו מתכוין אבל בלא"ה באמת חשוב כמתעסק ולהנ"ל הביאור הוא דהגוונא דאיירי בה הגמ' מתחילה הוא דבחיתוי עושה ב' מעשים גם מכבה התחתונות וגם מבעיר העליונות ובכה"ג כל שלא מכוין חשיב מתעסק ולא אינו מתכוין כיון דזהו שני מעשים נפרדים וכמוש"נ לעיל אבל כד מוקמי' להפלוגתא באינו מתכוין איירי בגוונא דהמעשה הוא מעשה כיבוי אלא שנגרר מזה הבערת העליונות וזהו הביאור בהא ד"הובערו מאליהן" שלא היה מעשה מסויים כלפי זה אלא שע"י הכיבוי וההפיכה של הגחלים נגרר גם הבערת העליונות וצ"ע,