יבש באינו מינו וקמח בקמח
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / יבש ביבש

חולין צח: דין רוב ושישים ביבש

**א. ביטול יבש מין במינו-**

מקשינן בסוגיין גיד בין בגידין וליבטיל ברובא ומשני בריה שאני, והנה בראשונים הוכיחו משתי ראיות דיבש ביבש מין במינו בטל ברוב, חדא מסוגיין דמקשינן ליבטיל ברובא משמע דאף מדרבנן שרי ואין בו גזירת שישים, והכי קי"ל בשו"ע קט.

והביאו הראשונים שיטת הר"א אב"ד דפליג ומפרש ליבטיל ברובא דקאמר היינו בשישים [ואי"ז הראב"ד רק חמיו בעל האשכול, וכמבואר בחי' הרשב"א צז: שהביא מהראב"ד באיסור משהו שאי"צ שישים ואח"כ הביא דעת הר"א אב"ד דבעי שישים], וכן הוכיח בב"י רסי' קט משיטת הר"מ פט"ו ה"ד מאכ"א.

[וע"ע ברגמ"ה שפי' דכוונת הגמ' בשישים משמע דעתו דאף ביבש בעי ס' וכדעת הר"א אב"ד.

אבל יל"ד שאי"ז מוכרח, שהרי כבר נתקשה בריטב"א צט: היאך אפשר להתירו ברוב והרי יש כאן רוטב והחתיכה בלעה רוטב, וכתב דכוונת הגמ' דכנגד הרוטב וודאי בעי שישים אבל החתיכה עצמה ברובא לחוד בטלה, ויתכן דלכך פי' רגמ"ה דכוונת הגמ' שישים, אבל מודה לדינא דיבש אי"צ שישים].

ועוד הוכיחו הראשונים מסוגיא ב"מ נג. דאמרינן דתרומה בעי מאה אבל מעשר בטל ברוב ובפשוטו משמע אף בחד בתרי סגי.

אבל ברש"י שם כתב דמעשר קיל מתרומה דאי"צ מאה, ודייקו הראשונים דמשמע דאף מעשר אינו בטל ברוב ובעי שישים.

וברשב"א ב"מ שם ובתוה"ב (יז:) פי' מכח זה דדעת רש"י כהר"א אב"ד דיבש ביבש בעי שישים [ודחה ד' רש"י דפשטות הסוגיא משמע ברובא ממש].

וברשב"א נראה שהוא דין דרבנן אטו לח, ואולי יל"ד עוד עפי"ד רש"י צו: צח. שנתבאר מדבריו במקו"א דס"ל דיסוד דין טכע"ק הוא חומרא בדין שיעור הביטול שאינו מתבטל עד שישים ומדרבנן אף במין במינו כן כיון שמסוגל לתת טעם, ואולי גם ביבש נתנו דין זה שאינו בטל כיון שיש בו כח לתת טעם אינו בטל ברוב [ועיין לקמן דמבואר בחוו"ד צח-ג בדעת תרוה"ד דיבש ביבש באינו מינו אינו בטל מדאורייתא משום הלמ"מ שכל שיכול לתת טעם ע"י בישול אסרוהו ה"נ י"ל לרש"י מדרבנן ואפי' במינו כמו בלח], וצ"ע.

ובריטב"א ב"מ שם נראה דהנך דמפרשי התם דהוא בטל בשישים אף אינהו מודו דיבש אי"צ שישים רק ס"ל דהתם איירי בלח, עיי"ש ודלא כהרשב"א בשיטת רש"י.

ועיין בתוה"ב ובב"י-קט שכתב דרש"י ס"ל דבעי שישים, ומשמע התם שאין כוונתו לד' רש"י פ' הזהב אלא דבסוגיא צט: פירש"י דבעי שישים, וצ"ב היכן מצא זה ברש"י.

וכבר עמד בזה בראש יוסף ק. וכתב שלא מצא מקומו, ואח"כ בהמשך הסוגיא ברד"ה חתיכה דקדק מדבריו דבעי שישים וכתב שהוא כוונת הב"י, עיי"ש [ואח"כ ראיתי ביד יהודה קט-ג שכתב כוונת הרשב"א לרש"י ב"מ הנ"ל].

**ב. מין בשאינו מינו-**

הנה לא נתפרש בגמ' היאך הדין בזה, וכתב הטור-קט דלכאו' היה נראה דאף בזה בטל ברוב.

אבל הביא בשם סה"ת דמדאורייתא יבש ביבש בטל ברוב אפי' באינו מינו, ורק חומרא דרבנן הוא דלמא יבשלנו ויהיה בו טעם, וכן הביא בש"ך קט-ט מד' הר"ן (לו.).

והנה ברשב"א בתוה"ב לא הזכיר היאך הדין ביבש בשאינו מינו, אבל סתימת הפוסקים משמע דלא פליג בזה ואף הוא מודה לאסור, וכ"ה להדיא בחי' הרשב"א צז: דאסר משום שמא יבשל כד' הר"ן וסה"ת.

ובחי' הרשב"א שם מתבאר ג"כ מקורו עיי"ש שפי' הסוגיא זבחים עט. מין במינו ברובא ושא"מ בטעמא דע"כ ביבש איירי דאי בלח אף במינו בעי שישים מדרבנן, ומבואר דבשא"מ בעי שישים.

אבל לפי המבואר ברשב"א צח: ור"ן שם דסוגיא זבחים איירי בלח ובדין דאורייתא קודם גזירת חכמים לפי"ז אין מקור כלל לגזור ביבש שמא יבשל, ועיין באבנ"מ תשובה-ז הביא מהפר"ת קט-ד שתמה בזה מנ"ל להראשונים לגזור גזירה זו, ועיי"ש שהראה מקורו מהירושלמי, וע"ע בפמ"ג בפתיחה ח"א סוף פ"ב.

וכ"ז דעת רו"ר אבל בש"ך סק"י הביא דעת תרוה"ד בהגש"ד-לט דיבש ביבש במין בשאינו מינו אינו בטל ברוב אף מדאורייתא כמו לח בלח, ויתבאר לקמן דעתו.

וטעם החומרא דרבנן לשיטת הראשונים:

א. הנה בטור הביא בשם סה"ת משום שאם יבשלם יתן טעם, ובפשוטו כוונתו לחשש בעלמא מדרבנן וכן מבואר בר"ן להדיא, וכ"כ הט"ז והש"ך שזהו כוונת סה"ת.

ב. ביד יהודה קט-ט כוונת סה"ת דלא כהר"ן רק הוא גזירה אטו לח בעלמא שנותן טעם עד שישים ולא משום שיבשל זאת התערובת, עיי"ש מש"כ שהר"ן לשיטתו לא יכל לפרש כן.

[עוד כתב שם שיל"פ טעמו שאוסר הוא מדאורייתא משום שיכול לתת טעם ע"י בישול לא בטל, ויתבאר לקמן עוד בדעת תרוה"ד.

אלא שנתקשה ע"ז ביד יהודה בהשמטות לשחיטה (קנג:) היאך כתבו הראשונים דלר"י דמין במינו לא בטיל היינו דוקא בלח אבל ביבש בטל, למה לא נימא שייאסור משום שאם יתבשל יתן טעם, וחילק בזה דדוקא היכא שע"י בישול יתן טעם ויאסור גם את ההיתר אמרינן כן, ופשוט [ובאמת צידד שם דטעם הראשונים דאף ביבש אמרינן לר"י מין במינו לא בטיל הוא משום האי טעמא שיש בו כח ליתן טעם אם יתבשל].

ועיי"ש הביא משו"ת ר' משולם איגרא דלפמש"כ הש"ך דאית ביה איסור שמא יבשל ה"נ יש לר"י אית ביה איסור שמא יבשל מדרבנן].

ג. במנח"כ ב-ב נראה שיטה אחרת באיסור יבש ביבש שאינו משום שמא יבשל אלא דבסתמא באינו מינו הוא ניכר לכך הצריכו ס' כדי שיבדוק אחריו יפה יפה שמא הוא ניכר, עיי"ש, וצ"ב וגם א"כ אף בשישים נמי.

וכעין טעם זה הביא הש"ך צח-ו בשם האו"ה שנקט דאף אם יבשלם לא יהיה בו איסור תורה כיון שכבר נתבטל [ונתבאר ליישב קו' זו במקו"א], ולכך כתב טעם הגזירה דאינו מינו משום דחמיר טפי דחשיב דבר שיש לו תקנה שיכול להסיר את האיסור, ומ"מ בשישים בטל, עיי"ש.

ויש להביא כאן כמה פרטים בדין שמא יבשל ויל"ד בכ"ז עפ"י הנ"ל:

א. בפמ"ג מ"ז קג-ב ד"ה ואם כתב שאם הוא יבש ביבש שנטל"פ אחד בחבירו הרי לטעם שמא יבשלם שרי, אבל במנח"כ אסר וכתב דאזיל לפי טעמו שם דהוא משום ניכר כדעת או"ה ולא משום שמא יבשל.

ב. בפמ"ג שפ"ד קט-ד נסתפק בכזית איסור יבש שנפל לשלושים היתר לח ושלושים יבש, דעת המ"י לט-ד שלא גזרו בו שמא יבשל כיון שיש בו גם רוטב ואם יבשל לא יתן טעם.

וכן נקט במנ"י גם בכל אופן שנתבשל כבר החתיכות איסור והיתר עם רוטב והשתא הוא מעורב בשישים שלא גזרו בו, שכשנתעורר הספק כבר יש בו גם רוטב ואם יבשל לא יתן טעם [ויל"ע למה לא נחוש שמא יבשלם בפנ"ע בלא הרוטב].

אבל במנח"כ ב-ג נקט שיש בו משום שמא יבשל שהרי לעולם יש רוטב בבישול ואיך נחוש שמא יבשל [ולא ס"ל לחלק דה"מ אם היה הרוטב בשעת לידת הספק], וע"כ שגזרו כל שאין שישים בחתיכות כנגד החתיכה ולא מצטרף הרוטב לזה, וכ"כ פר"ח סק"ג.

ועיין במה"ב (טז.) בסו"ד משמע להדיא דעתו דאף הרוטב מצטרף לשישים עיי"ש מה שנתקשה דאחר שאוכל את הרוטב אין כאן שישים כנגד החתיכות.

[והנה לדעת המנח"כ שהבאנו לעיל שאין האיסור משום שמא יבשל רק משום שהוא ניכר הרי אי"צ לטעם זה, וצ"ע קצת דהכא אזיל כהשיטות שהוא מטעם שמא יבשל, וכבר העיר ע"ז בדה"ש קט-כח].

וע"ע דגמ"ר על הש"ך קיד-כא שכל דבר שדרך מעיקרא לבשלו עם שישים רוטב לא גזרו בו יבש ביבש, וביד יהודה סט-סא (מט:) כתב דזה דוקא להר"ן שאיסורו משום גזירה שמא יבשל, אבל לפי דרכו בדעת סה"ת שהוא מדינא לא שייך זה.

ג. חתיכה שבלעה טעם איסור דחשיב יבש ביבש אם בעי שישים כנגד כולה [כשבלעה מחתיכה גדולה], בתשובת פנ"י-ח כתב שאי"צ שישים וסגי ברוב, והו"ד בשע"ת תמז-יב.

והוכיח כן מהרא"ש ח-כב דחתיכת איסור אף שראויה להתכבד ובלועה מאיסור הרי בטלה ברוב שהאיסור א"ר להתכבד משמע שאי"צ אפי' שישים ואין בו איסור שמא יבשל, ועיין בדה"ש קט-לב, ובביאורים מש"כ לדחות.

ובש"ך סט-נז ופמ"ג פתיחה ב-ב ד"ה ויצא נקטו דבעי שישים כנגד כל החתיכה, והסברא פשוטה כן שהרי יש לחוש שמא יבשל ותתן החתיכה טעם כנגד כולה, ועיין בדה"ש קט-לג עוד פרטים בזה.

וכ"ז אם קיבלה טעם מחתיכה שהיא לכה"פ כגודל חתיכה זו שיש לחוש שנבלע בה טעם כנגד כל החתיכה, אבל אם קיבלה טעם מחתיכה קטנה אי"צ שישים כנגד כל החתיכה זו וסגי מה שיש שישים כנגד הטעם הבלוע שקיבל מהחתיכה הקודמת, ורוב כנגד חתיכה זו ושרי, וזה מבואר בפמ"ג מ"ז קט-ב ובהג' רעק"א קה-ה,קה-ט.

וצ"ב שהרי אם יבשל יצטרכו שישים כנגד כל החתיכה הזו כדי לבטלה משום דין חנ"נ, וכנראה פשיטא להו דכיון שחנ"נ אינו אלא מדרבנן לא גזרו מעיקרא שמא יבשל.

**ג. ההכ"ת בביטול יבש בשא"מ-**

בעיקר ההכ"ת של יבש באינו מינו שדעת הפוסקים להתיר מה"ת ורק אסור משום שמא יבשלנו, הנה בעלמא לא משכח"ל שהרי כיון שהוא אינו מינו הרי מכיר את האיסור ואינו מתבטל שיכול לסלקו.

ובפמ"ג פתיחה ג-ג ד"ה ומידי כתב כמה אופנים בזה:

א. ש"ך קט-ח כתב כגון היו כאן ג' מינים חלוקים בשמא וטעמא אלא שידוע שאחד מהם נשחט שלא כהוגן או שנמצא ריאה של אחד מהם טריפה, וכ"מ בטור.

ב. בש"ך בשם מהרא"י כתב עוד אופן כגון שוה במראה ואין שוה בטעם, וידוע היה מי האיסור ואח"כ נתערב, וכ"כ בש"ך-קב לענין כלי חלב שנתערב בכלי בשר שבטל.

ג. אינו שווה במראה וטעם אבל נפרך לחתיכות קטנות מאוד שאינו ניכר כל חתיכה מנין היא [והוסיף בפמ"ג דאף דקמח בקמח לשיטת הש"ך אינו בטל מדאורייתא דהוי כלח, מ"מ כבר כתב במנח"כ ב-א דדוקא קמח או אפר אבל חתיכות קצת גסות כגון שומשומין וחרדל בטלות ברוב כיבש].

ובפמ"ג תמה בשתי האופנים האחרונים דכיון שאם יטעם את האיסור ירגיש את טעמו ויכיר אותו ע"י טעם למה יתבטל ברוב והרי חיך אוכל יטעם ואף דקי"ל שאין סומכים על קפילא היינו דוקא לקולא, וגם הרי הישראל האוכלו ירגיש את טעם האיסור ואיך אפשר להתיר בכה"ג?

וצריך להוסיף דאף שכתב הפמ"ג סי' צח והבאנו דבריו במקו"א דאף לחומרא אי"צ לתת לקפילא ולא חשיב איכא לברורי היינו כיון שא"י לסמוך עליו לא חשיב איכא לברורי, אבל בנידו"ד סו"ס אין כאן תערובת שהרי כל אדם יוכל להרגיש ע"י טעימה, ושו"ר כן ביד יהודה קט-ט.

ובאמת הביא מהפר"ח קט-ז דכה"ג אינו בטל, וכל האופן של מין בשא"מ שבטל הוא רק באופן הראשון שכתב הש"ך שא"י מי הוא האסור.

[וסברא זו מבוארת בפר"ח בכ"ד, עיין בשו"ע קה-ט שאם נבלע איסור וא"י באיזה חתיכה נבלע אינו מתבטל, ובפר"ח סקמ"א דחה דא"א להתבטל שיכול להרגיש הטעם באכילתו, והביא כן דעת האו"ה.

וע"ע בהג' רעק"א שם רצה להוכיח כן מד' הרא"ה שאין מועיל שישים בצלי וכולו אסור שאין הטעם נבלל בו בשוה, והק' רעק"א למה לא יהני פעמיים שישים שהרי לא נאסר אלא עד נ"ט זיתים כמוהו לכל היותר, ואח"כ נשאר ס"א זיתי היתר ויתבטל ברוב כדין יבש, וע"כ לא שייך בזה ביטול דיבש כיון שניכר ע"י טעימה[[1]](#footnote-2).

ועוד מבואר כן בפר"ח קב-ח על מש"כ הש"ך דכלי חלב בין כלי בשר בטל, והפר"ח השיג ע"ז.

ובאמת הוא כנראה פלוגתא בין הרשב"א לרא"ה בתוה"ב (לח.), שהרשב"א דן דכלי שנתערב עם שאר כלים בטל ברוב אלא שיש לדון בו משום דשיל"מ אבל כיון שצריך להוציא הוצאות ע"ז ל"ח דשיל"מ.

והרא"ה חלק בעיקרא דמילתא דכיון שאם יטעם מאותו כלי ירגיש בטעם הרי אין כאן ביטול ברוב כלל, והוא ממש פלוגתא זו של הש"ך והפר"ח, ואזיל הרא"ה לטעמיה ממש"כ רעק"א להוכיח מדבריו.

ובעיקר הנידון ע"ע בפמ"ג שפ"ד קט-ט הביא משו"ע סט-יד חתיכה שלא נמלחה בטילה ברוב אף שיכול להרגיש את הטעם דלא כהפר"ח].

ומשמע בפר"ח שאם יטעים לקפילא ואין בו טעם הרי אף דקי"ל שאין סומכים על קפילא לקולא מ"מ מותר, ומיהו להלכה אין סומכים על קפילא עכו"ם משום חשש משקר, עיין ש"ך רסי' צח, אבל בישראל שפיר דמי להתיר עי"ז אף דלכתחילה אין סומכים עליו בעלמא כש"כ הש"ך.

והנה קו' הפר"ח צ"ב מה ענין ביטול דיבש לחיך אוכל יטעם, וכבר נתבאר זה בדברינו בכ"ד דתינח ביטול דלח שכל יסודו הוא שאינו קיים בתערובת מהני ביה חיך אוכל יטעם להחשיבו קיים בתערובת שהרי הוא מטעים גם את ההיתר, אבל ביטול דיבש יסודו הוא מכח הספק ואיך שייך בו חיך אוכל יטעם הרי אין האיסור מטעים את ההיתר ויסוד הביטול הוא מכח הספק.

וכנראה קו' הפמ"ג דכל כה"ג שיכול לדעת מי הוא האיסור ע"י טעימה א"כ לא חשיב תערובת שהרי יכול להכיר את האיסור, והוא ענין אחר מדין לח.

ובדעת הש"ך כתב בחוו"ד קא-ז [עיי"ש שהוכיח שגם דעת הנוב"י כן] דליכא חיוב לברורי במקום רוב, דהא מה"ט לא בדקינן אחר י"ח טריפות.

וכנראה דעת החוו"ד דלא בטל החפצא של התערובת במה שיכול לברר ואכתי בטל ברוב ורק מתורת איכא לברורי אתא עלה וע"ז הוכיח דהיכא שסומך על הרוב ליכא חיוב לברורי, אבל דעת הפמ"ג ופר"ח דע"י שיכול לברר תו ליכא כאן חפצא של תערובת[[2]](#footnote-3).

[ועי' ביד יהודה סט-סא בסופו הבין כוונת החוו"ד מלשונו דביטול ברוב הוא מתורת הלך אחה"ר וע"ז דן משום איכא לברורי כמו טריפות, ודחה ביד יהודה דוודאי מתורת ביטול הוא וכל שאפשר להכיר אין כאן תערובת, עיי"ש אריכות בזה].

[ומ"מ בזה"ז דלא סמכינן אקפילא לא חשיב איכא לברורי כש"כ הפמ"ג-צח, ונתבאר בסוגיא דקפילא השיטות בזה, וכ"כ ביד יהודה סט-סא לדינא דהאידנא ל"מ ושפיר יש ביטול גם להפר"ח].

ובפמ"ג שהוסיף בזה דקו' הפר"ח קשה ביותר ע"ד התרוה"ד שהביא הש"ך שאינו שוה וטעם ונתערב, אבל על מה שהביא הטור שנפרך לחתיכות דקות לא תיקשי דכיון שא"י להפריד ולהכיר את האיסור הרי הוא בטל ולא אכפ"ל מה שמרגיש את טעם האיסור.

והביאור עי' יד"י סט-סא דבחתיכות דקות ל"ש להרגיש ע"י טעימה שכל חתיכה כשאוכל לא נותר ממנו כלום וא"א ללמוד ממנה על שאר התערובת שלא בכל חתיכה יש איסור, וכ"נ בדה"ש קט-א (ד"ה כשנתערב)[[3]](#footnote-4).

**ד. במש"כ הש"ך בא"י איזה טריפה-**

ובעיקר מש"כ הש"ך דבאופן שיש ספק אם נשחט כהוגן וכה"ג נמי בטל ברוב, הנה בשער"י פ"ה יצא לדון שאינו נראה, דכל ענין ביטול הוא בגוונא שהספק הוא מכח התערובת שע"י התערובת אינו יכול לזהות איזה הוא האיסור, אבל הכא הרי על כאו"א יש ספק בפנ"ע ג"כ אם הוא נשחט כהוגן ולא מחמת התערובת לחוד נפל הספק, ואף אם לא היה מעורב עם עוד אחרים רק נמצא לנו ריעותא באבר שלו שמא היה טריפה נמי היה אסור.

והרי אף לו יצוייר שיתברר לנו על שתי חתיכות הם נבילה מאיזה טעם אחר אכתי יהיה ספק על חתיכה השלישית אם נשחטה כהוגן ובכה"ג לא שייך ביטול ברוב.

ויסוד החילוק כנראה, דביטול שייך כשהנידון הוא איזה הוא האיסור שא"י לזהות איזה חתיכה היא האסורה ואבד ממנו הפרטים המזהים את האיסור, אבל כשידוע לנו כל חתיכה וחתיכה ויכולים לזהותה בנפרד אלא שהנידון הוא מי האיסור לא שייך ביטול [ועיין לקמן בד' תשובת הרשב"א סיוע לגדר זה].

ויסוד זה מבואר ג"כ באבהא"ז הל' איסורי מזבח ד-יז ובסה"ז אבן ציון נדפס חילופי מכתבים עם החזו"א שלא הסכים לדעתו בזה וקיים דעת הפוסקים.

ובמקו"א נתבאר עפי"ז ד' השו"ע קה-ט ליישב דבריו מהשגת הש"ך סק"ל גבי חתיכה שנפלה לכמה קדירות ולא אסרה אלא קדירה אחת וא"י איזו האסורה אם בטלה ברובא.

אח"כ ראיתי כעין השגה זו בשו"ע הגר"ז קו"א-יח וכתב דכל כה"ג ל"ח תערובת שהרי החתיכות ניכרות כ"א במקומה ולא אכפ"ל שלא ניכר האיסור, והביא גם תשובת הרשב"א שהביאו האחרונים להוכיח כן, עיין לקמן.

וע"ע בדגמ"ר מה שהשיג על הש"ך מטעם קבוע, עיי"ש.

והנה בסוגיא פסחים פח: ה' שנתערבו עורות פסחיהם ובעור אחד נמצא יבלת פטורים כולם מפסח שני וילכו לבית השחיטה, וצ"ב אמאי לא יתבטל ברוב כהא דסי' קי, וכתב חוו"ד קא-ה משום חתיכה הראויה להתכבד, ותמה מזה על השו"ע דכבש שלם לא חשיב ראוי להתכבד.

ואח"כ הביא גם ד' הכו"פ שהק' בהא דאמרו התם דא"א להתנות פסח שני שיהיה או פסח או שלמים משום חזה ושוק שלא יוכל הכהן לאכול ונמצא מביא פסח לבית הפסול, ולמה לא יוכל כהן לאכול החזה ושוק מתורת ביטול ברוב?

וע"ז תמה חוו"ד מ"ש בזה ביטול הרי הספק נולד על כאו"א ולא שייך ביטול אלא היכא שנולד הספק מכח התערובת, והוא כנראה כיסוד הנ"ל, וברשש"ק העיר עליו דא"כ אף קו' הראשונה לק"מ ואיך הוכיח מזה החוו"ד דכבש שלם חשיב ראוי להתכבד.

[והוכיח החוו"ד מדמקשי ר"מ היכא אכיל בשרא ולמה לא יתבטל ברוב וע"כ כיון שאין הספק מכח התערובת ל"ש ביטול, ותמה ע"ז רשש"ק מה עניינו לכאן והרי התם שאני שהספק הוא על בהמה בפנ"ע, ולא על כלל הבהמות מי הוא הטריפה, והרי גם אם היתה רק בהמה אחת בעולם היה ספק].

ודעת החוו"ד צ"ב כמו שהעיר עליו רשש"ק למה לענין קו' הראשונה לא יהני תי' האחרון, ועיין אבהא"ז מש"כ לבאר ד' החוו"ד, ולא הבנתי כוונתו וגם שאי"ז נראה בלשון החוו"ד[[4]](#footnote-5).

וע"ע באבהא"ז שם ובשער"י בסוף הפרק שרצו לבאר בזה ד' תשובת הרשב"א מיוחסות-קפא שהו"ד בב"י סוס"י-קי, בג' כבשים שנשחטו והעלום למגדל ונשארו הריאות שלהם למטה, ואח"כ מצאו בריאה אחת טרפות, כתב הרשב"א שא"א להתיר מטעם ביטול וכנראה ביאור דבריו מטעם הנ"ל שאין התערובת של הכבשים אוסרת רק שאינו ידוע באיזה כבש נפל הטרפות, וכ"כ הגר"ז שם.

מיהו כתב שם הרשב"א שאם כבר נתערבו הכבשים קודם שנמצאת הטרפות שפיר יש להתיר מתורת ביטול, והיינו שאם כבר א"א לזהות כל כבש איזהו שפיר יש להתיר, וכנראה משום דכל כה"ג שפיר בטלים ואף שגם אם היה אפשר לזהות כל כבש מ"מ לא היינו יודעים במי הטרפות מ"מ שייך בו ביטול, והוא חידוש גדול[[5]](#footnote-6).

[וע"ע ברעק"א ביצה י. גבי סוף טומאה לצאת מה שגדן משום ביטול ברוב, ובצמ"ד על שו"ת רעק"א (בסופו עמ"ס ביצה) דן עפי"ד החוו"ד דל"ש ביטול בכה"ג, וכמו"כ ילפ"ד עפי"ז לענין מקדש אחת מה' נשים או מחיר כלב שהעירו האחרונים למה אין בו ביטול, ואכ"מ בזה].

וע"ע מש"כ בענין בכולה משערינן לדון עפי"ז בד' השו"ע קה-ט ובקו' הש"ך שם.

מיהו עיין בשער"י שהעיר דמ"מ היה לנו להתיר מתורת כל דפריש והלך אחה"ר [ואין לדון כאן מתורת קבוע שהרי אין הספק על התערובת רק על כ"א בפנ"ע וכסברתו לעיל והיא מועלת גם שלא לדון מטעם קבוע], וא"כ יהיה מותר לשני בנ"א יחד כדין שני שבילין[[6]](#footnote-7), ומסיק שם דלא שייך לעשות תרתי דסתרי אלא בחזקה ולא בדין כל דפריש דעיקרו בירור.

ועוד חילק דחזקה דשני שבילים הוא על הגוף אבל רוב הוא על שורש הספק ופושט הכל.

[עוד יתכן לחלק דספק תערובת נופל על כולה יחד, משא"כ בחזקה דשני שבילין הספק נפל בכל אדם בפנ"ע ואינו שייך להשני כלל, ואף אם לא ילך אדם אחר בשביל אכתי יש ספק על הראשון ושפיר יש לדון כ"א כפי דינו.

ולפי"ז נראה דאף אם בא לאכול רק חתיכה אחת מהחתיכות ולא כולם מ"מ א"א לחול בו כלל היתר של רוב שעיקר הרוב חל בכלל התערובת וא"א לדון רוב כלל].

ומבואר בזה הטעם דא"א להתיר בתערובת יבש ביבש את כל התערובת מטעם הלך אחה"ר אינו רק משום קבוע אלא גם באופן שלא שייך לדון קבוע מ"מ ברוב ל"ש לדון תרתי דסתרי.

ויסוד זה מבואר בתוס' זבחים עא. ז"ל:"דמשום רובא לא נעביד דבר שהוא שקר דוודאי יש אחד שאינו בר מיתה כלל וכו'", ועמד ע"ז גם גם במשנת ר"א והבאנו במקו"א.

[וע"ע בשער"י ג-כב כתב עפ"י יסוד זה הטעם דאין באדם ביטול ברוב כדמשמע קידושין נא. במקדש אחת מאחיות, וכבר נתקשה במקנה קידושין סד. למה לא יהיה ביטול ברוב, ועיי"ש שנולד האיסור בתערובת, ובהוכרו ולבסוף נתערבו שפיר יהיה בו ביטול, והאריך בזה בעין יצחק או"ח-כו.

ובשער"י כתב דבאדם אין תערובת שכ"א בפנ"ע ניכר וכל הספק אינו משום שאין ידוע האדם רק שהספק נופל על כ"א בפנ"ע וכיסוד הנ"ל.

וכ"מ בתוס' סנהדרין פ: שלא דנו בנסקלין שנתערבו בנשרפין משום ביטול ברוב רק משום הלך אחה"ר, וכש"כ בשער"י ג-ה.

(אבל בחזו"א מעשרות ז-ו ג"כ עמד בד' התוס' סנהדרין הנ"ל, ובאר דמכח חשיבות של אדם אינו מתבטל אף מדאורייתא, וכ"ה בחי' הרי"מ זבחים עב. כתב סמך לתקנ"ח דדבר חשוב אינו בטל דכל מילי אמסכוה אדאורייתא, והכא נמי אדם שנתערב בשאר אנשים מה"ת אינו בטל בתערובת כיון שהוא חשוב וע"ז הסמיכו רבנן את הדין דדבר חשוב לא בטיל).

ועיי"ש בשער"י מש"כ עוד לדון ליישב באורך דמקדש אחת משתי אחיות לא חל הדין רק על אחת קמי שמיא אלא שהדין חל בתורת דין ספק על כולם ולא שייך בו ביטול ברוב, עיי"ש].

עוד הק' בפמ"ג ג-ג שם על אוקימתא זו של הש"ך, דתינח בשאר האופנים שיש כאן שתי חתיכות אחד עם טעם איסור ואחת עם טעם היתר בכה"ג אסרו חז"ל שמא יתבשל ויתן טעם זב"ז ויש בההיתר טעם איסור.

אבל בכה"ג שכתב הש"ך בשלושה מינים רק שאין ידוע איזה נשחט שלא כדין מה יוסיף שנתבשל והטעם נרגש והרי אינו יודע איזה מהם אסור ואינו מרגיש את האיסור בטעימתו, א"כ אין בו סיבה שלא יתבטל אף בבישל?

וכנראה צ"ל שאין עיקר הטעם שאינו בטל משום שהאדם מרגיש ומכיר את האיסור ע"י הטעם רק עצם מה שהוא נותן טעם בההיתר הוא סיבה שלא יתבטל, ופשוט.

**ה. דעת תרוה"ד דאיסורו מה"ת-**

והנה נתבאר לעיל דעת רו"ר דיבש ביבש מין בשא"מ בטל ברוב ואין בו אלא איסור דרבנן שמא יבשלנו, אבל בש"ך הביא דעת תרוה"ד דמדאורייתא אינו בטל ברוב, והוכיח כן מד' התוס' פסחים מד. [ובפרק גיה"נ] שהעמידו הסוגיא דשתי קופות בקמח בקמח ומבואר שם שאינו בטל ברוב, וכן הביא דבריו באורך ביש"ש סי' מז שיבש ביבש אינו בטל ברוב.

ועיקר שיטה זו כבר הוזכרה ברשב"א צז: שיש לה מקום, עיי"ש שהביא דעת הר"א אב"ד דמין במינו בעי שישים כזית בכא"פ, והק' ע"ז מגמ' זבחים עט. מין במינו ברובא ומין בשא"מ בשישים, וע"כ ביבש קאמר דאי בלח אף מין במינו בשישים מדרבנן.

ודחה שם די"ל בדעת הר"א אב"ד דס"ל דהתם בדין דאורייתא איירי דבטל ברוב אבל בשא"מ לא בטיל עד שישים, שרצה לפרש לדעת הר"א אב"ד כוונת הגמ' זבחים מין במינו ברובא ובשא"מ בטעמא היינו ביבש וכלפי דין דאורייתא, ובעינן שישים [והרשב"א דחה זה ויו"ד לקמן].

ובש"ך דחה ד' תרוה"ד דכל ד' התוס' פסחים אינו אלא גבי קמח בקמח וזה חשיב כמו לח בלח ליאסר מדאורייתא, אבל ביבש ביבש של חתיכות וודאי בטל ברוב אף בשאינו מינו.

ומבואר לנו דעת תרוה"ד דיבש ביבש בשאינו מינו אינו בטל ברוב מדאורייתא, שהרי העמיד בזה הסוגיא פסחים מד. והתם בדינא דאורייתא איירי [וכמו שהאריך ביש"ש], והש"ך פליג וכ"ה דעת הרשב"א וסה"ת ור"ן דיבש ביבש בטל ברוב.

ונמצא לנו שתי מחלוקות בין הש"ך לתרוה"ד, א. אי קמח בקמח מיקרי יבש או לח, ונפק"מ להשיטות דיבש ביבש בטל ברוב אם ה"נ קמח בקמח [ולקמן תתבאר מחלוקת זו].

ב. עוד פליגי אם כל יבש ביבש באינו מינו בטל מה"ת ברוב או לא.

והנה דעת הש"ך דיבש ביבש בטל מה"ת היא הפשוטה דאף שמצאנו בלח שאינו מתבטל מכח דין טעמו וממשו וחיך אוכל יטעם, הנה זה שייך גבי לח שהכל תערובת אחת וכיון שטעם האיסור נרגש בהיתר א"א להאיסור לבטל חשיבותו שהרי בכל אכילה ואכילה של ההיתר ירגיש את טעם האיסור.

אבל ביבש ביבש עיקר הביטול הוא מטעם שאין כח באיסור לחספק ולאסור את ההיתר, ומה יועיל לך שהטעם נרגש באיסור בפנ"ע, והרי גם ממשותו נרגשת בשעה שאוכל את האיסור שהרי הוא אוכל אותו בפנ"ע ומ"מ הכי הוא דין ביטול שא"א להאיסור לספק ולאסור את ההיתר, ומה יוסיף לך מה שיש לו טעם [ולקמן יתבאר טעמו של הש"ך שאסר בקמח].

ודעת תרוה"ד צ"ב רב בסברא מה יוסיף לנו דין טעמו וממשו בביטול דיבש?

ונשנו בזה שתי אופנים עיקריים:

א. בחוו"ד קט-ה כתב שאין כאן מחלוקת הפוסקים כלל, וכו"ע מודו דיבש במין בשאינו מינו אסור לו לאכול כל החתיכות יחד מדאורייתא שהרי אינו בטל כיון שהוא טועם טעם האיסור וחיך אוכל יטעם [ויתבאר לקמן ביאור דבריו מ"ש ענין חיך אוכל יטעם בביטול דיבש], וכל מש"כ הראשונים שאין בו איסור תורה היינו לאכול כ"א בפנ"ע, וד' תרוה"ד שאסר ביבש איירי באכילת הכל יחד, שהרי בזה הוכיח מתוס' פסחים והתם בקמח איירי שלעולם הוא אוכל את האיסור, ורק בכה"ג עובר באיסור תורה משום טעמו וממשו.

ובחזו"א לו-ב פי' עד"ז וכתב שבשעת הלעיסה הוא עובר באיסור של טעמו וממשו וטכע"ק שהרי מתערב האיסור עם ההיתר, אבל אם בולע הכל יחד בב"א בלא לעיסה אין בו איסור תורה [אבל בחוו"ד משמע דבכל ענין עובר באיסור תורה משום טעמו וממשו].

ב. ויותר פשוט בדעת תרוה"ד ע"ד שכתב בחוו"ד צח-ג דס"ל דעיקר הטעם דמין במינו לא בטיל הוא משום הלמ"מ, וכדעת הרמ"א שם דנקט דתלי בשמא ולא בטעמא וע"כ הלמ"מ מיוחדת היא דמין בשא"מ לא בטל וה"נ י"ל גם ביבש ביבש.

וי"ל בנו"א עפמש"כ בסוגיא דזרו"ב בשיטת רש"י דאסר שישים מדאורייתא אף אי ליכא טעמא, משום דהלמ"מ וילפותא דזרו"ב חידשה דכל שהוא ראוי לתת טעם בההיתר אינו בטל, וי"ל דס"ל לתרוה"ד דאף ביבש כיון שהוא ראוי לתת טעם אם יבשלנו כבר חשוב ואינו בטל ברוב, וכעי"ז כתב בהג' אמ"ב על החוו"ד קט-ה וביד יהודה קט-ה.

וע"ע ביד יהודה קט-ט שרצה לפרש כן גם בדעת בסה"ת שכתב לאסור באינו מינו משום שאם יבשל יתן טעם ורל"פ שאין כוונתו כש"כ הש"ך והט"ז משום שמא יבשלנו ומחשש דרבנן אלא שיתכן שהוא איסור תורה.

ודעת הש"ך מתבאר כפי שיטתו צח-ו דכל דין מין בשאינו מינו שאינו בטל הוא מכח הטעם ולאו מהלמ"מ הוא ולכך תמה על שיטת הרמ"א היאך תלה הדין בשמא, לשיטתו וודאי זה אינו אלא בלח ולא ביבש.

**ו. שיעור הביטול לדעת תרוה"ד-**

והנה בש"ך כתב דאף לתרוה"ד דאינו בטל מה"ת ברוב מ"מ ע"י שישים סגי שיתבטל כמו לח, וכבר תמה ע"ז בבי"מ-קב ובש"א מה יועיל שישים והרי יסוד שישים הוא בביטול הטעם וביבש גם אחר שישים אכתי טעמו קיים?

וכתב בבי"מ דבאמת תרוה"ד אסר יבש אפי' ביותר משישים ולעולם יהיה אסור מה"ת וזה חידוש גדול.

וברשב"א צז: מבואר שלא כד' הבי"מ בזה, שהרי רצה לפרש הא דקאמר זבחים עט. מין בשא"מ בטעמא איירי ביבש מדאורייתא, ומבואר דאחר שפסק הטעם בשישים וודאי אין לאסור.

ולפי שתי מהלכי החוו"ד אשה"ט, למהלך שכתב קט-ה שהוא משום טעמו וממשו שפיר בשישים לא שייך זה.

וגם למש"כ בסי' צח-ג שהוא מהלמ"מ שאינו בטל הרי זה רק עד שישים דילפינן מהלמ"מ, ובשישים שפיר בטל בעוצם מיעוטו אף בלא שייכות לטעם, וכשנ"ת במקו"א שיטת רש"י דדין שישים אינו משום ביטול הטעם, רק דין ביטול מחודש שהוא בטל בעוצם מיעוטו, וזה י"ל דשייך אף ביבש.

ובכו"פ-קט כתב דכל מה שאסר תרוה"ד הוא רק בכזית בכא"פ אבל אם אין כזית בכא"פ של האיסור בהיתר וודאי אין בו איסור תורה, וכמבואר בסוגיא פסחים מד. דתלי בכזית בכא"פ, וכ"כ ביש"ש-מז דא"א לאסור מה"ת כשאין כזית בכא"פ.

ובאמת כ"ה להדיא ברשב"א צז:, עיי"ש שהק' על דעת הר"א אב"ד היאך אפשר לפרש הסוגיא זבחים עט. דמין בשא"מ בטעמא והרי כשאין בו כזית בכא"פ כבר ליכא איסור ואי"צ שישים.

**ז. בדין כזית בכא"פ ביבש-**

והנה יש כאן הערה בשיטת הרשב"א, עיין ברשב"א צח: הביא ד' רבינו יצחק דאף אם אין כזית בכא"פ מ"מ אית ביה איסור תורה משום חצי שיעור, ואילו הכא בדף צז: משמע מדבריו דפשיטא ליה שאין בו איסור חצי שיעור?

וכתב ביד יהודה קט-ט דד' הרשב"א צח: הוא לשיטת רבינו יצחק דאית ליה טכע"ק דאורייתא, וכלפי דין טעם פשיטא ליה להרשב"א שאין להתיר אף בפחות מכזית בכא"פ, אבל הרשב"א צז: איירי למ"ד דטכע"ק לא"ד, כל האיסור הוא מכח ממשו של איסור ובזה בפחות מכזית בכא"פ ליכא איסורא.

ויל"פ בנו"א דהרשב"א צז: איירי בדין יבש ביבש ובזה לא שייך מושג של טכע"ק רק מכח ממשו ובזה ביותר מכזית בכא"פ אין איסור [וכנראה ביד יהודה לא ניח"ל בזה דמאי דוחקיה של הרשב"א להעמיד ביבש דוקא דכיון שהעמיד הסוגיא בדין דאורייתא א"כ יכול להעמיד גם בלח שיש בו דין טכע"ק ובזה אין היתר אלא בשישים, ואיך ידחה ד' הר"א אב"ד, וע"כ אזיל התם כמ"ד טכע"ק לא"ד].

ושמענו מזה לכאו' דהנידון אם יש איסור חצי שיעור בפחות מכזית בכא"פ תלי בדין טכע"ק, ונתבאר במקו"א באורך סתירות ד' הרשב"א בזה, וע"ע לקמן קצת בזה.

והנה למדנו מחלוקת הכו"פ עם החוו"ד ובי"מ אם יש מקום לאסור ביבש ביותר מכזית בכא"פ עד שישים.

והנה לענין לח בלח מבואר בראשונים מחלוקת גדולה בפחות מכזית בכא"פ אם יש בו איסור חצי שיעור, ונראה שאין לדמות לח ליבש בדין זה ויש פנים לומר דיבש חמיר טפי ואף לשיטות דאיכא איסור חצי שיעור מ"מ ביבש ליכא איסור, וגם יש פנים לומר להיפך דאף לשיטות דליכא איסור חצי שיעור מ"מ ביבש איכא איסורא.

הנה מבואר פסחים מד. דאי כזית בכא"פ לא"ד אין בו איסור חצי שיעור בתערובת, ולכאו' ה"ה לדידן דכזית בכא"פ דאורייתא אבל בפחות מזה לא יהיה בו איסור תורה, וכן דעת כמה ראשונים.

ומ"מ דעת כמה ראשונים לאסור משום חצי שיעור, ונתבאר במקו"א שתי שיטות עיקריות בזה:

א. הסוגיא פסחים איירי באופן שאין בו משום טכע"ק, אבל באופן שיש טכע"ק דאורייתא ה"נ נאסר מכח טכע"ק, וכלפי איסור טעם ל"ש להתיר משום חצי שיעור.

וביאור הדברים דעיקר ההיתר של כזית בכא"פ הוא משום שכל איסור שנמצא בתערובת הרי אבד ממשו וכל מציאות האיסור הוא במה שהוא אוסר את התערובת, ואם אין בו כזית בכא"פ א"י לאסור את התערובת והוא בטל בה, אבל כלפי טעם ל"ש לומר שאבד בתערובת שהרי הוא קיים בכל חלק שבה, ונתבאר עוד במקו"א באורך.

ב. דעת הר"ן חולין צח: וכ"מ במה"ב (יא:) שאף מכח טעמו וממשו יש לאסור, וכן הביא הרא"ה בבד"ה (כב.) שיטה כזו.

וס"ל להנך ראשונים דכל מה דאמרינן שאין בו איסור חצי שיעור הוא רק להס"ד דכל כזית בכא"פ לא"ד, ממילא אף בחצי שיעור בתערובת אין בו איסור דלא חזי לאיצטרופי, אבל לדידן דכזית בכא"פ דאורייתא הרי חזי לאיצטרופי בהדי חצי זית אחר ויש בו איסור חצי שיעור.

והנה בפשוטו להשיטות דלעולם אין איסור חצי שיעור אף בלח בפחות מכזית בכא"פ א"כ ה"נ צדקו ד' הכו"פ דה"נ ביבש לא יהיה איסור זה.

ומ"מ יל"ד דאף לשיטות האלו יצדקו ד' החוו"ד ובי"מ די"ל הטעם שאין איסור ח"ש בתערובת הוא משום דאבד ממשו בתערובת וכל מה שיש בו הוא שאוסר את התערובת, וכל שאינו איסור גמור רק ח"ש אינו אוסר התערובת.

וא"כ י"ל דעד כאן לא אמרו שאין איסור אלא בלח אבל ביבש ל"ש לומר שאבד ממשו בתערובת, ובזה לכו"ע יהיה איסור חצי שיעור בתערובת.

אבל אם הטעם שאין איסור ח"ש בתערובת הוא משום דלא חזי לאיצטרופי וכדעת החת"ס יו"ד-קט, הרי מסתברא כד' הכו"פ דאף ביבש הוא כן, וכן באמת נקט בכו"פ שם דהיי"ט דח"ש בתערובת שרי [ומ"מ אינו מוכרח ויל"ד דביבש חשיב חזי לאיצטרופי].

ויתכן לפרש עוד בדעת הכו"פ [שלא מטעמיה] דאף אם עיקר ההיתר משום שאבד ממשו בתערובת ס"ל דאף ביבש י"ל כן, דכיון שהאיסור מעורב עם ההיתר הרי כבר אין שום דין באיסור ופקע מציאות האיסור וכל מה שנשאר בו דין איסור הוא רק במה שהוא מספק את התערובת, וכל שאין בו איסור גמור רק ח"ש ל"מ, וצ"ע בסברא זו, ושו"ר בשער"י ג-כח ד"ה ועפ"י שנראה דנחית ליסוד זה שהאיסור בטל בתערובת ונקט כן אף גבי יבש.

וכן לאידך גיסא נראה דאף להטור בשם רח"כ והשיטות דס"ל דאיכא איסור ח"ש בלח בפחות מכזית בכא"פ י"ל דיבש קיל טפי בזה, והוא מבואר בכו"פ בדבריו שם דעד כאן לא אסרו בלח אלא משום טכע"ק ובזה לא אבד ממשו בתערובת, אבל ביבש שפיר א"י לאסור את כלל התערובת, וכשנ"ת לעיל בסתירת ד' הרשב"א דע"כ ס"ל כמהלך זה [ובכו"פ כתב ההסבר בזה בפנים אחרות].

אבל לשיטת הר"ן שפחות מכזית בכא"פ יש בו איסור גם מכח טעמו וממשו דחשיב חזי לאיצטרופי בכה"ג, הרי וודאי יצדקו ד' הבי"מ וחוו"ד שיש מקום לאסור גם ביבש משום ח"ש.

**ח. מחלוקת הש"ך ותרוה"ד אם קמח חשיב יבש או לח-**

והנה מבואר לנו מחלוקת נוספת בין הש"ך לתרוה"ד, דדעת תרוה"ד דאם נימא דיבש ביבש בטל מה"ת ברוב ה"נ קמח בקמח בטל, והש"ך פליג, דאף דיבש בטל מ"מ קמח בקמח אינו בטל מה"ת והוי כמו לח.

[ע"ע במג"א תמב-א דקמח בקמח מין במינו מתבטל ואין בו ב"י, משמע דבאינו מינו עובר, ותמה ע"ז במקו"ח שם דאף אם הוי כלח הוא לענין יש בילה אבל אין טכע"ק בקמח, ונקט דאיירי ברותחין שקבלו טעם זמ"ז, אבל בפשוטו כוונת המג"א לדין טעמו וממשו וכדעת הסוברים דאית ביה דין טעמו וממשו, א"נ דס"ל כשי"ת לקמן דעת הכו"פ שיש גם דין טכע"ק בקמח].

והנה זה נראה פשוט לכו"ע דבקמח בקמח א"א לבא מטעם ביטול ברוב של יבש שיסודו הוא מכח הספק שהאיסור מספק את ההיתר שהרי הכא הוא אוכל את הכל יחד, ואף לשיטת הרא"ש שאכילת הכל יחד ג"כ הותרה היינו במקום ששייך לדון על אכילת כל חתיכה בפנ"ע והותרה ממילא הותר הכל, אבל פשוט שמודה הרא"ש דקמח בקמח לא שייך בו ביטול מכח הספק.

וכל דין ביטול של קמח הוא מכח ביטול דלח לכו"ע דכיון שבכל אכילה צריך לאכול גם את האיסור א"י האיסור לאסור עליו מלאוכלו.

וע"ז פליגי תרוה"ד והש"ך אם שייך בו ביטול או דהוי כלח שנותן טעם זב"ז.

ודעת תרוה"ד מבואר דאם אך נימא דיבש ביבש בטל ברוב מה"ת ה"נ בקמח הרי הוא בטל, ולא שייך לאסור לא משום טעמו וממשו ולא משום טכע"ק.

ובדעת הש"ך יש לדון אם עיקר טעמו הוא משום טעמו וממשו או דס"ל דאף דין טכע"ק שייך לחול בקמח.

והנה בחוו"ד קט-ה תמה ע"ד הש"ך למה קמח בקמח יש בו איסור תורה והרי וודאי לא שייך בו טכע"ק שהרי לא נבלע הטעם בתוך ההיתר?

[ואין לפרש כוונת החוו"ד עפי"ד הש"ך צח-ו דכל הטעם שאין ביטול ברוב הוא משום שההיתר נהפך לאיסור, וא"כ שפיר הק' דל"ש זה אלא היכא שנבלע בו טעם איסור בהיתר, שהרי נתבאר במקו"א דוודאי לא אמר הש"ך זה אלא בדין טכע"ק אבל בטעמו וממשו הטעם שאינו בטל ברוב הוא גם בלא דין נהפך וזה מוכח מהרבה דוכתי ואי"צ לפנים.

וכנראה כוונת החוו"ד דפשיטא ליה דאף דין טעמו וממשו שאינו בטל הוא רק בשנרגש הטעם בההיתר אבל אם לא נבלע הטעם בהיתר לא].

וכתב בחוו"ד לבאר בזה עפ"י מש"כ לחדש שם דמודו כו"ע דבביטול יבש ביבש באינו מינו אם אוכל כל החתיכות יחד עובר באיסור תורה, ואף לשיטת הרא"ש דבמין במינו שרי לאכול הכל יחד מ"מ באינו מינו מודה שאסור מה"ת.

וטעם האיסור כתב שם שהרי הוא מרגיש את טעם האיסור בפיו כשאוכל, וחיך אוכל יטעם.

וצ"ב רב דהא נתבאר לעיל דבביטול יבש ל"ש לבוא מטעם חיך אוכל יטעם, ואף בחוו"ד מודה באוכל בזא"ז שאין בו איסור תורה שהרי הוא בטל דיסוד ביטולו הוא מכח הספק?

וכנראה דעת החוו"ד שאם אוכל הכל יחד א"א לבוא מטעם ביטול דיבש של הלך שהרי הוא אוכל את האיסור, וכל ההיתר הוא מתורת ביטול דלח, ובזה נקט החוו"ד דע"י שנרגש טעמו אסור וא"א לומר שהמועט בטל ברוב ההיתר.

וביד יהודה צח-ז באר דעת הש"ך באופ"א, דכל היכא שבאכילת ההיתר חייב לאכול גם טעמו של האיסור אין בו ביטול וזה עיקר הטעם דלח אינו בטל ולא משום שההיתר בלע טעם אלא שאינו יכול לאכול את ההיתר בלא אכילת האיסור א"א לו להתבטל שהרי הוא חשוב כאן בתבשיל שבכל אכילה ירגיש את טעמו, משא"כ ביבש ביבש בטל שהרי אינו מרגיש את הטעם באכילת האיסור.

ויש לדון אם יסודו של היד יהודה הוא רק לענין טעמו וממשו או גם לענין שיהיה בו דין טכע"ק, והנה בחוו"ד נקט בפשיטות דלא שייך דין טכע"ק בקמח בקמח, וע"ע בנחל"ד (ו:) שכבר דן שמסתבר דבקמח בקמח לא שייך דין טכע"ק שהרי לא בלע ההיתר טעם האיסור.

אבל בכו"פ קט-ד מבואר שלדעת הש"ך יש בו דין טכע"ק, עיי"ש דהנה בתרוה"ד שם כתב שבתוס' פ' אלו עוברין ופ' גה"נ מבואר כן, ואין ברור כ"כ כוונתו היכן מצא מבואר בדבריהם בפ' גיה"נ דיבש בשא"מ אינו בטל.

וכתב בכו"פ דכוונת תרוה"ד להקשות מה יענו התוס' פסחים לקו' התוס' חולין על הסוגיא פסחים מד. מהו היתר דכזית בכא"פ ותיפו"ל משום טכע"ק, ומזה הכריח בתרוה"ד שא"א לפרש כהש"ך דקמח בקמח הוי כלח כלח דא"כ מה יענו התוס' פסחים לקו' התוס' חולין דתיקשי תיפו"ל משום טכע"ק, וע"כ ס"ל דקמח בקמח הוי כיבש ביבש ואין בו משום טכע"ק.

[ועיין בהגר"א תנג-ט שהוקשה לו זה ודחה דתוס' פסחים אזלי כשיטת רח"כ ולא כר"ת ואין טכע"ק בפחות מכזית בכא"פ, וכ"כ בכו"פ בהמשך דבריו, ועיי"ש מה שדחה לזה דאף לרח"כ יש איסור מתורת חצי שיעור דאורייתא כמשמעות הטור בדעתו ונתבאר במקו"א].

ומבואר בכו"פ שלשיטת הש"ך דקמח הוי כלח הרי חייל בו דין טכע"ק, וכן מבואר עוד בסו"ד הכו"פ שם להדיא דלהש"ך אית ביה דין טכע"ק.

[ובעיקר ביאור ד' התרוה"ד מה שהביא מתוס' פ' גיה"נ עיין ביש"ש-מז פי' ראייתו באופ"א ממש"כ התוס' חולין לתרץ על קושייתם דתיפו"ל משום טכע"ק, ותי' דסוגיא פסחים איירי במין במינו שאין בו משום טכע"ק, ול"ל להעמיד במין במינו תיפו"ל בשאינו מינו, משמע דאי הוה מיירי באינו מינו לא היה בטל אף ביבש, ועפי"ז ראייתם הוא ממש כהראיה מד' התוס' פסחים, דאיירי באינו מינו ואינו בטל.

וע"ע בכו"פ מש"כ עוד אופן בזה ולא הבינותי דבריו כ"כ].

ולכאו' צ"ב כשה"ק בחוו"ד היאך שייך שיהיה דין טכע"ק בקמח והרי לא נבלע טעם האיסור בהיתר?

וכנראה ביאור הדברים דכיון שצורת האכילה הוא שבכל אכילה של ההיתר יאכל גם טעם של האיסור אית ביה דין טכע"ק.

ובביאור הדברים שמעתי מידידי א.ע. שיש להוסיף בזה דהנה מסתברא דדין היתר נהפך לאיסור ל"ש בכה"ג שהרי לא נבלע בעצם ההיתר טעם האיסור, אבל כל ד' התוס' אמורים כלפי הא דאמרו בפסחים שאם אין כזית בכא"פ אין בו איסור והוא משום שאבד ממשו בתערובת, ולענין טעם לא אמרינן כן.

וע"ז נקטו דכל היכא שבכל אכילה ואכילה של ההיתר ירגיש את טעם האיסור יש בו דין טכע"ק ורקאין בו דין היתר נהפך לאיסור.

אבל דעת הנחל"ד שם בכ"ד דכל המושג של טכע"ק לשיטת ר"ת הוא שההיתר נהפך לאיסור ואין מושג של טכע"ק על עצם הטעם אלא כשהוא בלוע בהיתר, ולכך גבי קמח בקמח שאין בו דין היתר נהפך ממילא לא שייך בו כלל ענין טכע"ק, ודעת הכו"פ כנראה שעיקר איסור טכע"ק לשיטת ר"ת הוא אף בלא היתר נהפך.

[ועיין בהג' צבי לצדיק-קט שכתב חידוש גדול יותר דאף בכל יבש ביבש אם עומד לבשלו חייל בו דין טכע"ק, והוא חידוש גדול].

ועדיין הוא חידוש בעיני שיחול בו דין טכע"ק לפי האכילה של האדם, ובפשוטו לא שייך זה אלא בדין טעמו וממשו שלא אבד ממשו בתערובת.

**ט. ביאור ד' התוס' חולין לד' תרוה"ד-**

והנה בעיקר משה"ק התוס' חולין על הסוגיא פסחים דתיפו"ל משום טכע"ק וא"כ אף אם אין כזית בכא"פ נמי ייאסר, הנה בכו"פ שהבאנו לעיל מתבאר דפי' קושייתם ע"ד הש"ך דבקמח בקמח נמי איכא טכע"ק, ובס"ד דתוס' דסוגיא פסחים איירי באינו מינו ע"כ איירי בקמח בקמח, ולכך הק' תוס' דתיפו"ל משום טכע"ק.

והנה כל דבריו הוא רק לפי"מ שנקט בשיטת הש"ך דקמח בקמח חייל דין טכע"ק, אבל לפי"מ שנקט החוו"ד דלא שייך בו דין טכע"ק צ"ב קו' התוס'.

וגם לפי"ד התרוה"ד דקמח בקמח הוי כיבש ביבש תיקשי טובא מה הק' התוס' חולין דנימא טכע"ק, והכו"פ פי' דהא גופא כוונת תרוה"ד דלשיטת התוס' פסחים עכצ"ל שאין בו משום טכע"ק דקמח הוי כיבש, והוא חידוש בפשט ד' תרוה"ד דלא משמע שכוונתו דתוס' חולין סותרים לדבריו.

וכנראה צ"ל בזה דס"ל לתרוה"ד דכוונת התוס' דאחר שייאפה הרי הוא חוזר לדין טכע"ק שקיבל ההיתר טעם מן האיסור [ויסוד זה ביש"ש-מז דאחר שנאפה וודאי אית ביה טעם].

אבל לפי"ז צ"ע היאך הוכיח התרוה"ד מד' התוס' דיבש ביבש אינו בטל דלמא הטעם שאינו בטל ברוב הוא משום שאחר שנתבשל אית ביה דין טעמו וממשו ואינו בטל ברוב [ואף דבסוגיא פסחים איירי בדין טעמו וממשו ולא בדין טכע"ק כמבואר בראשונים מ"מ כשם שכתבו התוס' שיש בו משום טכע"ק ה"נ יהיה בו משום טעמו וממשו]?

וכבר עמד בקו' זו ביש"ש-מז ותי' דמ"מ שפיר הוכיח תרוה"ד דאי נימא דיבש ביבש בטל ברוב א"כ אף אחר שנאפה לא ייאסר שכבר נתבטל מתורת יבש, וכש"כ הרא"ש-לז דאם בישל אינו חוזר לאיסורו.

ואף שמתבאר בד' הרא"ש דכל דבריו הוא במינו אבל באינו מינו הרי הוא חוזר לאיסורו מתבאר בד' היש"ש שם שנקט שאינו אלא מדרבנן אבל מדאורייתא בטל וסוגיא פסחים איירי בדין דאורייתא, ושפיר הוכיח מזה תרוה"ד דיבש ביבש אינו בטל [עיי"ש היטיב בלשון היש"ש, ואכ"מ].

אבל יש לתמוה לד' היש"ש דא"כ מה הק' התוס' דנימא טכע"ק והרי מדאורייתא כבר נתבטל ותו אינו חוזר להאסר?

אבל בפשוטו לא תיקשי מידי דכל קו' התוס' הוא לבתר דפשיטא להו שיבש ביבש לא נתבטל כמבואר בסוגיא פסחים שם דאית ביה דין טעמו וממשו וע"כ אף בעודו יבש לא נתבטל וכש"כ תרוה"ד, ולכך שפיר הק' דה"נ יהיה בו דין טכע"ק.

אבל לכאו' אכתי לא העלינו ארוכה בזה, שהרי בתוס' הק' דאף אי ליכא כזית בכא"פ מ"מ ייאסר משום טכע"ק, וצ"ב שהרי ע"י שאין כזית בכא"פ בטל האיסור בתערובת, וא"כ היאך יחזור להאסר ע"י טכע"ק והרי הותר כבר קודם שנתבשל.

וי"ל בזה דהיכא שנתבטל מכח דליכא כזית בכא"פ שאני ובכה"ג חזור הוא לאיסורו שלא הותר האיסור לגמרי כדין ביטול ברוב, ורק היכא שנתבטל ברוב היינו במין במינו בזה כתב הרא"ש שאינו חוזר לאיסורו.

[ולפי מהלך זה הרי י"ל עוד דהיינו גופא ראיית תרוה"ד מד' התוס', דס"ל דאם אך היה בטל מתורת ביטול ברוב תו לא שייך לחזור ולהאסר אף מתורת טכע"ק ודלא כש"כ בדעת הרא"ש רק מדרבנן כדעת הרבה אחרונים, וא"כ שפיר הוכיח תרוה"ד דע"כ בעודו יבש אינו בטל ברוב ולכך יכול לחזור להאסר אחר אפיה מתורת טכע"ק, ומה שנתבטל משום שאין בו כזית בכא"פ בזה שפיר חוזר ונאסר].

אבל י"ל עוד בכ"ז, דהנה בעיקר תי' היש"ש זה לכאו' רק לשיטת האחרונים שנקטו בדעת הרא"ש שאם נתבטל אינו חוזר לאיסורו מדאורייתא אף באינו מינו, אבל במקו"א נתבאר דדעת הרבה אחרונים והכי הוא פשטות ד' הרא"ש דבשאינו מינו חוזר לאיסור תורה, וצ"ב לפי"ז ראיית תרוה"ד.

ונראה ביאור הדברים דהנה נתבאר שם בד' הרא"ש שתי אופנים בטעם הדבר דבאינו מינו לא אמרינן שכבר נתבטל אלא חוזר לאיסורו:

א. דהטעם מעיקרא לא הותר שכל שהוא עדיין בהאיסור לא חשיב טכע"ק רק כשנכנס לההיתר, וכעי"ז נראה בשער"י ג-יא.

ב. בפמ"ג שפ"ד קט-ח כתב דבאינו מינו ע"י הטעם ניכר האיסור, וכל שהוכר תו ל"ש ביטול וחו"נ שפיר שהרי פסקה התערובת.

ונפק"מ גדולה ביניהם נראה דלמהלך רשש"ק הרי לענין טעמו וממשו לא יחזור לאיסורו וכל הדין הוא מכח דין טכע"ק אבל לד' הפמ"ג שפיר אף בטעמו וממשו חוזר לאיסורו שהרי הוא ניכר ופסקה התערובת.

ולפי"ז אשה"ט ד' תרוה"ד, דשפיר הוכיח מהסוגיא פסחים שאוסרת מכח טעמו וממשו [ולא מתורת טכע"ק כמבואר בכל הראשונים] דע"כ לא נתבטל בעודו יבש דא"כ אף אחר שנאפה לא יחזור לאיסורו.

ולפי"ז א"ש יותר בריוח ד' התוס' דהק' דתיפו"ל משום טכע"ק ואף שכבר נתבטל ע"י שאין כזית בכא"פ מ"מ ע"י טכע"ק חוזר הוא לאיסורו ורק לענין טעמו וממשו אינו חוזר להאסר ומזה הוכיח תרוה"ד דע"כ אף בעודו יבש לא נתבטל.

[והנה כל דברינו הוא רק לפי דעת התרוה"ד, אבל לדעת הש"ך אכתי יל"ע בביאור ד' התוס', דתינח אם נפרש כד' הכו"פ שיש בו משום טכע"ק שפיר ד' התוס' דכל דבריהם אף היכא שעדיין לא נאפה מ"מ יש בו משום טכע"ק.

אבל לדעת החוו"ד שאין בו משום טכע"ק רק משום טעמו וממשו וע"כ קו' התוס' דנימא טכע"ק היינו אחר שנאפה.

ולפי"ז צ"ע מה הק' התוס' נימא טכע"ק והרי כבר נתבטל בעודו יבש, וע"כ נצטרך לומר דכלפי דין טכע"ק לא שייך לומר שכבר נתבטל וכש"כ הרבה אחרונים בדעת הרא"ש].

**י. אם קמח יש בו גזירת שישים-**

והנה כל נידון שנתבאר הוא כלפי דין דאורייתא אבל בדין דרבנן יל"ד אם גזרו גזירת שישים בקמח.

ובש"ך כתב דקמח בקמח בעי שישים כדין לח, והביא שכ"ה בשו"ת הרשב"א-רפג וברשב"א צז: והנה התם לאו בדין דאורייתא קאי רק בדין שישים דרבנן.

והנה ד' הרשב"א מוכרחים לפי"ד בתוה"ב (יז.) הטעם דלא גזרו שישים ביבש משום שהוא יכול לתלות שאינו אוכל את האיסור, וכפי כל ביאורי האחרונים שם וודאי בקמח בקמח הוי כלח לענין זה ואית ביה גזירת שישים.

אבל דעת הרא"ה דלא גזרו במה שאין טעם, ויסודו משום טכע"ק, וכיון דמסתברא דקמח בקמח אין בו דין טכע"ק כש"כ חוו"ד ה"נ לא יהיה בו גזירת שישים, אבל לפמש"כ ברעק"א וכו"פ מבואר שיש בו דין טכע"ק אחר שייאפה, וצ"ע.

ע"ע בתוס' פ' הערל דנו בדינא דר"י דמין במינו לא בטיל היאך הדין בקמח בקמח, וכתב הש"ך קט-א דלפי"ד שם דחשיב יבש א"כ ה"נ לנידון דביטול ברוב חשיב יבש ובטל ברוב, וכן בכמה אחרונים מצאנו שדימו העניינים להדדי, עיין מנח"כ ב-א באורך.

אבל חוו"ד קט-א [ויד יהודה וחזו"א לו-ב] כתב שאינו מוכרח וי"ל דשאני מין במינו לר"י אינו אלא בטעם ממש ולא בקמח אבל לענין שלא יתבטל סגי מה שכל אכילה ואכילה מרגיש את הטעם, וביותר א"ש אם נימא שאין בו דין טכע"ק כלל רק טעמו וממשו ור"י לא איירי אלא בדין טכע"ק, וצ"ע.

וע"ע בכו"פ רסי' קט דאף לשיטת הסוברים דלדינא דר"י קמח בקמח הוי כלח היינו משום שהוא בלול זב"ז אבל לענין שלא יתבטל ברוב משום טעם י"ל דלא מהני וחשיב יבש ביבש ובטל ברוב.

וע"ע תרוה"ד-קיד הו"ד בש"ך קט-ג כתב דקמח בקמח הוי כמו לח בלח כיון שהוא בלול ולכאו' הוא סתירה לד' הגש"ד, אבל באמת אינו מוכרח דבהגש"ד איירי בדינא דאורייתא ובזה ס"ל דהוי כיבש ובטל ברוב והוכיח מד' התוס' דע"כ אף יבש אינו בטל ברוב, אבל מ"מ ס"ל דגזירת שישים שפיר אית ביה כדעת הרשב"א שהרי הוא בלול ואף ביבש יש מקום לגזירת שישים באופן שהוא בלול וא"א לתלות שאינו אוכל האיסור.

**יא. יבש באיסור דרבנן-**

כתב הרמ"א קט-א דבכל זה אין חילוק אם האיסור דאורייתא או דרבנן.

והגר"א פי' כפשוטו דקמ"ל דאף באיסור דרבנן גזרו באינו מינו להצריך שישים.

אבל בש"ך סק"ט ופר"ח סק"ז חלקו ע"ז ובאיסור דרבנן לא גזרו להצריך שישים באינו מינו, וכל ד' הרמ"א הוא רק לענין הדין דבמינו בעי רוב לבטל, וע"ז כתב דאף באיסור דרבנן כן.

ועיין ביד יהודה קט-יא שוודאי העיקר לאסור אף באיסור דרבנן והביא שם מהמנח"כ ומנ"י שהביאו מהראשונים להצריך שישים, אלא שנתקשו דהא לא שייך לגזור שמא יבשל שהרי לא יהיה בו איסור תורה, ונדחקו לבאר עפי"ד האו"ה שהבאנו לעיל מהש"ך צח-ו בטעם איסור אינו מינו.

וביד יהודה כתב לפי דרכו דלעיל שלרו"ר עיקר האיסור הוא גזירה אטו לח והוא בכלל גזירת לח, ולא משום שמא יבשל כש"כ הר"ן, א"כ ה"נ גזרו באיסור דרבנן וכמו בכל לח במין במינו שאסור.

ולפי"ד הש"ך צ"ע מאי אתא הרמ"א לאשמועינן וכתב הש"ך דאתא לאפוקי בזה מדעת האו"ז ע"ז-רעא והג"א ע"ז ה-כט דבאיסור דרבנן סגי בביטול חד בחד.

וטעמו של האו"ז יתכן לפרש בכמה אופנים:

א. בהגר"א משמע דס"ל להאו"ז דבאיסור דרבנן בטל חד בחד, וזה כנראה עפי"מ בד' הש"ך סו-י שיש מושג של ביטול גם חד בחד, שעיקרו הוא שהאיסור אוסר את כל התערובת, ובדאורייתא האיסור יכול לאסור את כל החתיכות אבל בדרבנן א"י לאסור את כולם.

ובמקו"א הבאנו ד' הפר"ת קט-ב שכתב דבתורה לא נתפרש היאך הדין בחד בחד, ורבנן אסרוהו, ונתבאר במקו"א דלא דמי לכל ספק דאורייתא לחומרא דהכא בתערובת האיסור צריך לאסור את כל התערובת, ואכ"מ.

אבל צל"ע דמשמע באו"ז שלא נקט כן גם בלח רק ביבש.

ב. אולי י"ל עוד משום סד"ר לקולא, והיינו דכשם דבדאורייתא משמע בהגר"א דיסוד ההיתר הוא מתורת הלך אחה"ר ה"נ יש בו היתר סד"ר לקולא, והרמ"א ס"ל דל"ש כאן סד"ר לקולא דאיזה תתיר ואיזה תאסור, וכש"כ בתורת השלמים כללי ס"ס אות מא.

[וע"ע בפוסקים דאף בשתי בנ"א אסור ואפי' באחד מהם נכרי, עיין חזו"א לח-ב וצ"צ תמח-ו ולא חל כאן כלל ההיתר דסד"ר לקולא].

ג. עוי"ל ע"ד שכתב הש"ך סו-י דשמא אחד מהם גדול ובטל זב"ז, ושו"ר ביד יהודה ע-יא ד"ה ואדרבה שבאמת תמה על הרמ"א למה איסור דרבנן לא יותר חד בחד משום שמא האיסור הוא הקטן ובטל לההיתר הגדול, וצ"ע לפי"ד הש"ך.

אבל לפמש"כ במקו"א י"ל היטיב דבאמת כבר יסד רעק"א קה-ט דספק רוב לא מיקרי רוב ונתבאר במקו"א מד' שער"י לחלק דה"מ ביבש אבל ד' הש"ך איירי בלח ואי"ז סתירה לד' רעק"א, וממילא שפיר התיר האו"ז ביבש חד בחד, ודו"ק.

**יב. הערה בד' הפתחי תשובה-**

בפתחי תשובה צא-ט הביא מחמודי דניאל שאם נבלע במקום אחד בכלי איזה איסור וא"י היכן נבלע מותר להשתמש בכלי משום ביטול יבש ביבש [ועי' בהג' רעק"א קה-ה מבואר ג"כ יסוד זה].

ובבדה"ש שם תמה ע"ז דהא כשמשתמש בכל הכלי הו"ל כאוכל כל החתיכות יחד וקי"ל בזה לחומרא כהרא"ש לאסור, וגם שבבישול הרי הוא חוזר לאיסור שהוא מקבל טעם של איסור.

ושמעתי לבאר שכל האיסור לאכול בב"א את כל החתיכות הוא משום דמיחזי כאוכל את האיסור בוודאי, אבל בבליעת כלי שאינו ברור שכל מקום פולט רק לחומרא חששו חז"ל כך אין לאסור ולהחשיבו כאוכל כל החתיכות יחד.

אמנם גם להשתמש רק במקום אחד ולא בכלל הכלי לכאו' יש לאסור, שהרי הוא כיבש באינו מינו שיש בו חשש שמא יבשל וייאסר התבשיל משום טעם של איסור, וצ"ע [וברעק"א באמת לא התיר אלא בכה"ג שאין לחוש שיהיה שישים, עיי"ש].

1. ועי' מש"כ בזה ביד יהודה ע-יא מש"כ דהרא"ה לשיטתו אזיל שאסור לאכול יחד את החתיכות, עיי"ש, וע"ע מש"כ ביד"י קט-ט. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפר"ח והגר"א רסי' קד מבואר דכל שיכול למשש את האיסור אינו בטל אף שא"י להוציאו מן התערובת דחשיב ג"ז כניכר האיסור, ודעת הש"ך וחוו"ד צ"ע מ"ש היכא שיכול להרגיש ע"י טעם ממישוש. [↑](#footnote-ref-3)
3. מתחילה היה נראה לי כוונת הפמ"ג שהוא מתורת ביטול דלח, דכיון שא"א להפריד את האיסור הרי המועט בא לאסור את המרובה שא"א לאוכלו וכיון שא"א למועט לאסור את המרובה הרי הוא מתבטל [ואף שכתב מנח"כ דבחתיכות דקות אינו מוכרח בכל בליעה ובליעה לאכול מן האיסור מ"מ בפועל לא יוכל לאוכלו], אלא דאף דס"ל דחשיב כביטול דלח מ"מ לא אמרינן דייאסר ע"י שיש בו טעם וחיך אוכל יטעם כיון שאין האיסור מטעים את ההיתר משא"כ בקמח בקמח.

   אבל זה חידוש מופלא, דבפשוטו היה נראה שאין הכ"ת שיהיה ביטול דלח באינו מינו בנותן טעם וכל דחשיב כלח הרי גם ייאסר משום חיך אוכל יטעם, ומשיחתו של הפמ"ג למדנו לא כן.

   אבל אינו מובן אטו קמח בקמח מטעים הוא את ההיתר וכל הטעם שהוא נותן הוא משום שאוכל גם את האיסור וה"נ גבי חתיכות.

   ובמנח"כ ראיתי שכתב הטעם דלא חשיב לח בלח להאסר ע"י טעם הוא משום שאינו מוכרח לאכול את האיסור בכל בליעה ובליעה כיון שאינו מתערב היטיב ורק בקמח הוא מתערב בשוה היטיב, וא"כ בכל אכילה י"ל שמא אינו אוכל כעת את האיסור ולכאו' כוונתו שהוא בכלל ביטול יבש מה"ט, ודלא כש"כ בביאור ד' הפמ"ג, ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובעיקר הקו' מפסחים, עי' עויו"ט-ד מש"כ עפ"י היסוד דא"א לקבל דין חיובי ע"י ביטול ברוב, ה"נ אין הביטול ברוב יכול להחשיבו ראוי לזריקה ולקרבן.

   וראיתי בשבט הלוי ג-קד הביא כן משדי חמד בשיורי הפאה על אות ב' [באות ה'] בשם ספר שם שמעון מגיסו של רעק"א שהעתיק תשובת רעק"א בזה"ל:"הגע עצמך בחוט של צמר שלא נטוה לשם ציצית ונתערב בשלשה חוטין שנטוו לשמה וכי נימא שיצא יד"ח ציצית, וכן בחמשה שנתערבו עורות פסחיהן ונמצא יבלת נימא כיון שהפסחים מעורבין נתבטל הפסח שיש בו מום ונעשו כולן פסחים כשרים", עכ"ל.

   אלא שהעיר בשבה"ל שם מד' רעק"א או"ח-יא שנסתפק אם יכול לבטל חוטין שאין טווין לשמה בחוטין הטווין לשמה או דהוי כדבר שבמנין, משמע דפשיטא ליה דמהני ביטול בכה"ג לתת לו דין של לשמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה בפשוטו עיקר סברת השער"י הוא שספק שאינו נולד מכח התערובת של זהות החפצים ל"ש בו ביטול דחשיב שהספק נופל על כ"א בפנ"ע.

   אבל לפי"ז כל ספק טריפה לא יתבטל גם אם נתערבו לו הכבשים עצמם, שהרי סו"ס אין הספק נולד מכח זה.

   וכנראה משמע מכאן שיסוד הסברא הוא באופ"א דיסוד ביטול בתערובת הוא במה שהחפצים מעורבים זב"ז וחשיב כתערובת לתת לכולם דין אחד, וה"מ היכא שנתערבו לו אבל אם אינם מעורבים זב"ז לא מהני מה שיש ספק על כולם היאך הדין שלהם.

   ולפי"ז למדנו דיסוד ההיתר של תערובת אינו מכח שהאיסור בא לאסור את ההיתר אלא מכח המציאת של התערובת, וגם לענין יבש, וזה חידוש ונתבאר בגדרי ביטול ברוב. [↑](#footnote-ref-6)
6. לדעת הרמב"ן שהביא הרשב"א בתוה"ב כג. ויבמות פב. דאף בנפלה חתיכה לשתי קדירות דמי לשני שבילין, אבל הרשב"א שם חולק [וטעמו בפשוטו כש"כ בשער"י כאן וכ"נ בחוו"ד קיא-ט, אבל לפי"ד החזו"א לט-ב אין טעמו שייך לענין כל דפריש רק לענין ביטול ברוב ותיקשי קו' רשש"ק גם לפי הרשב"א].

   אלא שלא נתברר לי כוונת רשש"ק כ"כ שהרי מבואר ברמב"ן שלא התיר אלא בדרבנן אבל באיסור דאורייתא אין להתיר ואין כאן חזקת היתר בכה"ג שנפלה חתיכה אחת לשתי קדירות ורק באיסור דרבנן היקל משום סד"ר לקולא.

   מיהו במהרש"א פסחים י. דקדק מד' התוס' דאף בכה"ג שנפל לשתי קדירות דעתם שיש בו חזקת היתר וזה כד' השער"י.

   ועיין בחזו"א לט-א שהביא מתוס' יבמות פב. דמשמע דעתם דבעיקרא דמילתא באמת יש כאן חזקת היתר אבל מ"מ לא הקילו בזה לסמוך על חזקה לחוד, וד' התוס' הם בנפל חתיכה לשתי קדירות שאחת אסורה ואחת מותרת, ויל"ע אם דמי להכא, ועוד נתבאר ענין זה במקו"א. [↑](#footnote-ref-7)