בדעת הראב_ד בוסת בימי זיבה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / וסתות

מוצש"ק ויגש אור לח' טבת תשס"ו

א] כתב הראב"ד בשער הוסתות סימן א' ה"ט, ז"ל, ואמר ר"פ לא תימא דקאי יום השינוי בימי נדתה, אלא אפילו קאי לה בימי זיבתה וכו', אע"ג דההיא ראי' לא חזיא לקביעת וסת כדאמרינן לקמן, מיחש מיהא חיישנא לה, עכ"ל.

ובסימן ג' הי"ג, ז"ל, ועוד נאמר שאם לא הספיקה לראש אייר עד שראתה בכ' בניסן, מדין הגמרא אינה חוששת עוד לראש אייר, מה טעם, מפני שהוא בתוך י"א יום של ראיית כ' בניסן ואינו ראוי להצטרף עוד עם ר"ח ניסן לקביעות ראשי חדשים, ואע"פ שזה ר"ח וזה ר"ח, לפי שזה בא בתחילת נדה וזה בתוך י"א יום לזיבה, ואם תאמר אע"פ שאינו ראוי לקביעת וסת, לחוש מיהת חוששת כאשר אמרנו למעלה בחושי הוסתות, אינו כן, שלא אמרנו חוששת בתוך י"א אא"כ אירעה לה טומאה בימי זיבתה וחוששת היא מאותו יום לאותו יום, אבל זאת עדיין לא אירע לה טומאה בימי זיבה כדי שתחוש אלי', עכ"ל.

ומבו' בד' הראב"ד, דהא דקי"ל דאף דמיקבע לא קבעה בימי זיבה, מיחש מיהא חיישא, היינו רק בשראתה פעם א' בימי זיבה, אך אם ראתה בימי נדה, אין חוששת כלל לימי זיבה, וסתימת דבריו מ' דאף אם קבעה וסת בימי נדה אינו חוששת לו בימי זיבה, דכללא כייל הראב"ד דכל שלא אירע לה טומאה בימי זיבה לא חיישא לה, ולהלן סק"?? נת' שכ"ה מוכח מסברא, עיי"ש.

ולפ"ז מוכח, דהא דאיבע"ל בסוגיין מיחש מהו דניחוש לה, אי"ז כפירש"י דאיירי בגונא שראתה בימי זיבה, שהרי ר"פ פשיט לה מהא דחוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, והיינו כמו שפירשו הראשונים דדמי זל"ז, דאם חיישי' בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, ה"נ חיישי' בימי זיבה לראי' שראתה בימי זיבה עצמן, ולדעת הראב"ד בע"כ דל"ד זל"ז, וכמו שחילק הראב"ד ביניהם, אך יש לדחות, דר"פ פשיט מק"ו, דאם חוששת בימי זיבה לוסת דימי נדה, כ"ש דתחוש לראי' שראתה בימי זיבה עצמן, ובע"כ דהראב"ד מפרש כפי' התוס' ודעימייהו דהאיבעיא היא אם חוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, וז"ב.

ומבו' לפ"ז, דדינא דר"פ בסוגיין דחיישי' לוסת בימי זיבה, ודינא דר"פ לקמן דס"ד. דחיישי' לראי' אחת בימי זיבה, ב' דינים חלוקים הם, דדינא דר"פ בסוגיין הוא דחיישי' בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, ודינא דר"פ לקמן הוא דחיישי' בימי זיבה לראי' שראתה בימי זיבה, ולא תליין ב' הדינים זב"ז.

ואשר ע"כ הגם דקי"ל כדינא דר"פ לקמן דס"ד., דהגם דמיקבע לא קבעה בימי זיבה, מ"מ מיחש מיהא חיישא, מ"מ לא קי"ל כדינא דר"פ בסוגיין דחוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה.[[1]](#footnote-2)

אמנם הנה הרמב"ן בסוגיין והרשב"א בתוה"ב ש"ג כתבו בשם הראב"ד שפסק כדינא דר"פ בסוגיין, והיינו משום דס"ל דדינא דר"פ בסוגיין ומימרא דר"פ לקמן דס"ד. חד דינא הוא, וכמש"כ הרמב"ן להדיא, וע"כ ס"ל דפסק הראב"ד כר"פ דסוגיין, שהרי הביא למימרא דר"פ דלקמן דס"ד., וצ"ע רב דאי"ז מתישב עם ד' הראב"ד המפורשים בסימן ג', וכנראה לא היו ד' הראב"ד אלו לפני רבותינו הראשונים, וכבר מצאנו במק"א שהי' לפני הראשונים מהדו' קדומה של ס' בעה"נ שאינה ידועה לנו.

ב] ובטעמא דהראב"ד דאף דחיישי' לראי' אחת בימי זיבה, היינו רק אם ראתה בימי זיבה, אך לא חיישי' בימי זיבה לראי' שראתה בימי נדה, הנה בפשוטו הי' נ' שהטעם בזה הוא, דכיון דבימי זיבה מסולקת היא, ע"כ כל שלא חזינן שראתה בוסת זו בימי זיבה, אין לנו לחוש כלל שתראה בימי זיבה, וע"כ אינה חוששת בימי זיבה רק לראי' שראתה בימי זיבה.

אמנם נ' לפרש בזה בע"א, דהנה ז"ל הראב"ד בסימן ג' הט"ו, ואם ראתה מקודם בר"ח אייר שהוא יום י"ב לראיית נדה של כ' בניסן, אותה הראי' אינה לא סותרת וסת ולא עולה לוסת, אלא שהיא חוששת אלי' ליום כ' באייר שהוא יום י"ב לראיית נדה שראתה בט' בו, והוא כעין ראיית ר"ח אייר שהיתה ביום י"ב לראיית נדה שראתה בי"ב בניסן וכו', ולא עוד אלא כשהיא חוששת אלי' אינה תופשת לה יום חדש, כגון זו שראתה עתה בראיית י"ב לנדתה בר"ח אייר, כשהיא חוששת אינה חוששת לראש סיון כמשפט ראיית הנדה שהיא תופסת יום החודש אבל היא חוששת לי"ב לראיית הנדה שהוא יום כ' באייר, והטעם כי ראיית ימי הזיבה תמצית הנדה היא, ואם אין מקור אין תמצית, ולמקום שהמקור הולך שם התמצית מתמצה וכו'. ובהט"ז, אם ראתה בראש ניסן וראתה עוד בי' בו וכו', ואם לא ראתה לא בראש סיון וכו', ואינה חוששת עוד לעשירי בסיון ואע"פ שלא עקרו עדיין, והטעם כמו שאמרנו שראיית ימי הזיבה אינה תופסת יום חדש לעצמה, אלא להפלגת ראיית הנדה היא נמשכת וחוששת, וכיון שאין כאן ראיית הנדה אין כאן הפלגת הזיבה, שאם מקור אין כאן תמצית אין כאן, עכ"ל.

ובמהדורות הקודמות פירש הראב"ד בסוף דבריו את טעם הדין בנוס"א, ז"ל, והטעם לפי שלא הי' חשש העשירי מפני מעלת גופו אלא למעלת ראיית נדה שהיתה חוששת לעשירי לראי', ואם הראי' אין כאן עשירי לה אין כאן. ואלו הי' העשירי הזה ראוי לוסת הי' תופס את יומו וחוששת אליו בפני עצמו. ועכשיו שבא בימי זיבה אינו אלא זנב הראשון, ואם הראשון אין כאן זנב אין כאן, עכ"ל.

ומבו' בד' הראב"ד, דהא דחיישי' לראי' בימי זיבה, היינו רק לפי הפלגת ראיית הנדה, אך לא חיישי' כלל ליום החודש דראי' זו, ואף אם יארע יום החודש דראי' זו בימי זיבה, לא נחוש לו כלל, והיינו משום דראיית ימי זיבה תמצית הנדה היא, ואין לה גורם בפנ"ע, אלא ראיית הנדה מתמצית בכו"כ ימים אחר תחילת ראיית הנידות, וע"כ אינה חוששת אלא למנין הפלגת ימי הנידות.

ונ' עוד נפ"מ לדינא בזה, בראתה בא' בחודש ובח' בו, דבפשוטו הי' נ' דצריכה לחוש להפלגת ח' מראייתה בח' בחודש, ותחוש ליום ט"ו, אך לדעת הראב"ד פשוט דא"צ לחוש לזה כלל, דהפלגת ח' זו אינה הפלגה מראייתה האחרונה, אלא הויא הפלגה מתחילת נדותה, וע"כ א"צ לחוש להפלגה זו מראי' זו עצמה, אלא כשיכלו ימי זיבתה ותראה ראיית נדותה, תהא צריכה לחוש להפלגת ח' מראיית נדתה, ומה"ט גם אין נעקר חשש הפלגת ח', במה שלא ראתה בהפלגת ח' מראי' זו.

עוד נפ"מ בזה, אם ראתה גם בט"ז בחודש, דהנה בפשוטו אם באנו לחוש לראיית ט"ז לוסת הפלגה, הוי זה הפלגת ט' ימים, שהרי ראתה גם בח' לחודש, ומנינן ההפלגה מן הראי' האחרונה, וצריכה לחוש ליום כ"ד בחודש, אך לד' הראב"ד נ' דאי"ז כן, דמלבד דפשיטא דלדעתו אין חוששת ליום כ"ד בחודש, כיון דראי' שראתה בימי זיבה שהיא תמצית הנדה, אין חוששין לה אלא בימי זיבה, גם לדעתו כשנבא לחוש לראי' זו אחר שתראה ראיית נדות, פשוט דנחוש להפלגת ט"ז לראיית הנדות ולא להפלגת ט'.

ולפ"ז נ' פשוט דמה"ט הוא דאינה חוששת בימי זיבה רק לראי' שראתה בימי זיבה ולא לראי' שראתה בימי נדה, שהרי אף לראי' שראתה בימי זיבה לא חיישי' ליום החודש, וגם לא חיישי' לההפלגה מהראי' האחרונה וכנ"ל, אלא חיישי' לההפלגה מראיית הנדה, וע"כ הוא דלא חיישי' בימי זיבה לראי' שראתה בימי נדתה, שהרי ל"ש לחוש בזה לההפלגה מתחילת נדתה, דמלבד דחשש זה לעולם לא יפול בימי זיבה וכפשוט, גם ל"ש כל עיקר החשש דהפלגה מתחילת נדתה רק בראי' שראתה בימי זיבה שהיא תמצית הנדה, אך ראי' שראתה בימי נדה, ל"ש כלל לראיית הנדה הקודמת, ולחוש ליום החודש דראי' זו אין מקום כלל, שהרי לא חיישי' כלל בימי זיבה ליום החודש דראי' אחרת, וז"ב.

ג] ובעיקר דעת הראב"ד דס"ל דראיית הזיבה לעולם תמצית הנדה היא, מצינו בכ"ד דאזיל בזה לטעמי'.

חדא הוא במש"כ בסימן ב' ה"ט, ז"ל, הלכך כיון דקי"ל דאין אשה קובעת וסת בתוך י"א, היכא דרגילה למחזי מט"ו לט"ו לראייתה, דכל חדא וחדא קיימא לחברתה בתוך ימי זיבה, רואין את האמצעית כאילו אינן, והשאר קובעת לה וסת מכ"ט לכ"ט דקיימי אהדדי בימי נדה ואי חזאי בהו ד' ראיות מכ"ט לכ"ט, קבעה לה וסת להפלגת כ"ט וכו', עכ"ל.

ועיי"ש בהשגות הרז"ה שהשיג ע"ד הראב"ד הללו, וכן תמה ע"ז הרמב"ן בחידושיו בסוגיין, ז"ל, והם צ"ע ואין אני מוצא בהם טעם שהרי אשה זו לא הפליגה כ"ט כדי שתקבע לה וסת להפלגת כ"ט, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

והפשוט בדעת הראב"ד, וכבר עמדו בזה רבים, דאזיל לטעמי' דס"ל דראיית ימי זיבה הויא תמצית ראיית הנדות, וע"כ שפיר ס"ל דאין ראי' זו מפסקת מנין ימי ההפלגה.

עוד מצינו דאזיל לטעמי', וזה במש"כ הראב"ד שם ה"י, ז"ל, מיהו דוקא להנהו ראיות דקיימי בתוך י"ח יום לראי' הראשונה, אבל היכא דרגילה למיחזי ה' ימים רצופים בכל וסת ווסת ותרי יומי קמאי מינייהו קיימי בימי זיבה לראי' הראשונה ותלת בתראי קיימי בימי נדה, הנך תלתא יומי בתראי דחזו לקביעת וסת קבעה בהו בתלתא זימני, ואפילו היכא דשפעה בהו בהנך חמשא יומי כולהו, אע"ג דאמרינן שופעת אינה אלא כראי' אחת ומתוך י"א היא, אפילו הכי קבעה לה וסת, דחיישינן שמא הפסיקה בלילה מתוך השינה ולא ידעה, ואי הוו תלתא מנייהו בתוך י"א יום ותרי מינייהו בתחלת י"ח יום, אע"ג דלא מתחלה תחלת נדה עד דספרה שבעה נקיים, מסתברא לי דלמקבע בהו וסת, בימי נדה חשבינן להו וקבעה וכו', אבל הימים הראויים לספירת י"א לא קאמר, דקים להו לרבנן דבז' ימי נדה היא מתמרקת מדמי' ולא הדרי אלא עד י"ח יום, וכי מטיא לי"ח בין שהם ראוים לנדה בין שהם מספירת זיבה ראוים הם לקביעת וסת, עכ"ל.

ובהשגות הרז"ה שם כתב, ז"ל, אינו נראה כלל, שאין אלו ימים הראויים לספירה, כמו שכתב שלא נאמרו ימים הראוים לספירה בגמרא אלא בשלא ראתה ראיית זבה, אבל זו שכבר ראתה אין אלו ימים הראוים לספירה אלא ימי ספירה ממש הם, והם ימי זיבה ודאי ודינן ככל י"א יום שראתה בהם שהם ימי הזיבה ושומרת יום כנגד יום שהן בחזקת טומאה, ואע"פ שאמרנו לפי דעתינו שהאשה קובעת לה וסת בימי זיבה, מסתברא דכי קבעא וסת, ליום ראשון הוא דקבעה, אבל לשאר הימים אפילו לתרין יומי בתראי לא קבעה שהרי נפתח מעינה, וכל מעין פתוח לא קבעה כלל לא שנא נדה ולא שנא זבה, כדאמרינן לפי שדמי' משוכין אחר פתיחת מעיינה, עכ"ל.

ונ' פשוט, דהראב"ד לטעמי' אזיל, דס"ל דראי' שרואה בימי הזיבה הויא תמצית הנדות, וע"כ כיון דבי"ח יום כלים כל דמי נדות זו, ע"כ ממילא דהראי' שרואה ביום י"ט לא חשיבא כראי' ממעין פתוח, שהרי אינה כלל המשך הראי' שראתה בימי הזיבה, דהראי' שראתה בימי זיבה היתה תמצית הנדות הקודמת, ואילו ראי' זו היא דם נדות אחר, וע"כ שפיר היא קובעת וסת בראי' זו.

ואמנם מבו' בראב"ד דכ"ז הוא בשפסקה בין הראיות, אך אם לא פסקה כלל, לא קבעה לה וסת, והיינו משום דכה"ג חזינן גם לראי' שרואה ביום י"ט כתמצית הנדות, כיון שלא פסקה מראי' זו, דוגמא לדבר הוא מש"א בגמ' לעיל דל"ה: לדעת לוי דב' מעינות הם, דבשופעת מתוך ימי טומאה לימי טהרה הדם טמא, ומאידך בשופעת מימי טהרה לימי טומאה הדם טהור, וע"כ אינה קובעת לה וסת לראי' זו כלל.

ומה"ט ל"ק כלל מה ששמעתי להעיר, דמד' הראב"ד מבו' דאם המשיכה ראייתה ביום י"ט, ופסקה באמצע י"ט, ושוב חזרה וראתה, קובעת וסת לראי' זו, ולכאו' כיון שכבר ראתה ביום י"ט, א"כ הראי' שראתה אח"כ באותו היום הויא כראי' ממעין פתוח דלא קבעה וסת, אך באמת לק"מ, דכיון שהראי' שראתה בתחילת י"ט הויא המשך לראיית הזיבה והויא תמצית הנדות, ואילו הראי' שראתה אחר שפסקה הויא ראיית נדות אחרת, ע"כ שפיר היא קובעת וסת, דאינה כלל המשך הראי' הקודמת, וז"פ.

ד] והנה יש להסתפק לדעת הראב"ד, היכא שראתה ג' ימים בסוף י"ח יום, ושוב ראתה ביום י"ט, וספרה ז' נקיים, וראתה ביום כ"ז, אם קובעת וסת לראי' זו, דהנה ראי' זו מן הדין ראי' בימי נדה היא, וא"כ לכאו' הי' נ' דקובעת וסת לראי' זו, אך לכאו' לפמש"כ הראב"ד דלא אזלי' בתר דין ימי נדה וימי זיבה, אלא בתר מציאות הדמים, הרי כיון שראתה ביום י"ט נפתח מעין נדותה, והראי' שראתה ביום כ"ז הויא תמצית דם הנדות.

ועד"ז יש להסתפק גם אם חזרה וראתה ביום ל"ז, אם קובעת וסת, דמצד הדין הויא ראי' זו בימי זיבה שהרי בראי' שראתה ביום כ"ז נעשית נדה, אך מצד מציאות הדמים לכאו' כיון שראתה ביום י"ט ונפתח מעין נדותה, נמצא דכלו י"ח יום ביום ל"ו, וא"כ בדין שתקבע לה וסת בראי' זו.

אמנם אם נימא כן, קשיא מאד סתימת מתני' דתנן דכל י"א יום בחזקת טהרה, וסתימת הדברים קאי על י"א יום שדינם שהם ימי זיבה, ואילו אי נימא כהנ"ל הרי לא תלי הדין כלל בי"א יום הללו, וזה דחוק טובא.

גם לפ"ז יתכן שיהא על אשה כל ימי לחשב ב' חשבונות נפרדים דימי נדה וימי זיבה, ואי"ז במשמע.

גם קשיא מהא דפריך הגמ' על הא דאמר רבא דבהנך י"א יום אינה מטמאה מעל"ע, מהא דתניא דהזבה מטמאת מעל"ע, ולפי הנ"ל הרי י"ל, דהגם דבהנך י"א יום אינה מטמאה מעל"ע, מ"מ "זבה" מטמאה מעל"ע, והיינו באותן הימים שבדין הוו ימי זיבה, ואילו לפי החשבון הוו ימי תחילת הראי' ואינה מסולקת באותן הימים, וכבר עמד בכעין כ"ז החזו"א בסימן פ"ה, עיי"ש.

ה] ואשר ע"כ נ', דודאי מודה הראב"ד דהא דכל י"א יום הויא בחזקת טהרה, הוא רק בי"א יום אחר ז' ימים לראיית נדות, אך כל שראתה בימי ספירת זיבתה, הגם דקובעת וסת לראי' זו כיון שאי"ז בתוך י"א יום, אך מ"מ כיון שאי"ז ראיית נדות אין היא מסלקת הדמים מאחר ז' ימים, וע"כ בהך גוונא שראתה יום י"ט ויום כ"ז, שפיר היא קובעת וסת בראיית כ"ז, ומאידך אם ראתה עוד ביום ל"ז אינה קובעת וסת בראי' זו, דראיית כ"ז שהיא ראיית נדות, היא גורמת סילוק דמים בי"א יום שאחר ז' ימי הנדות, ואתיא מתניתין כפשוטה דלעולם כל י"א יום היא בחזקת טהרה, ונ' דהיסוד לכ"ז, הוא משום שמציאות הדמים נקבעת לפי דיני התורה, וע"כ כיון שראיית יום י"ט בדינה אינה ראיית נדות, ע"כ אין היא גורמת סילוק דמים בי"א יום שאחר ז' ימים, ומאידך ראיית יום כ"ז שהיא ראיית נדות, ה"ה גורמת סילוק דמים בי"א יום שאחר ז' ימי הנדות.

ויש לסייע לזה, ממש"כ הראב"ד שם דלפ"ז יל"פ דר"ל דאמר דאשה קובעת וסת בימי זיבתה, איירי בכה"ג שראתה בימי ספירת זיבתה, והנה אי נימא דכל כה"ג הוי חשבון ימי נדה וימי זיבה לענין קביעות וסתות לפי מציאות הראי', ולא תלי כלל בדין ימי נדה וימי זיבה, א"כ מאי קמ"ל ר"ל דאשה קובעת וסת בימים אלו, הרי לגבי קביעות וסתות לא חשיבי ימים אלו כלל כימי זיבה, אלא חשיבי כימי נדה, ואדרבה אם תשוב ותראה אחר ח' ימים לא תקבע לה וסת, כיון דהוי בי"א יום שאחר ז' ימים לראי' זו, אך לפמש"נ ניחא, דלעולם לא חשיבי ימים אלו כימי נדה לענין קביעות וסתות, דחשבון ימי נדה וימי זיבה לענין קביעות וסתות תלי בדינא דימי נדה וימי זיבה, והא דמ"מ קובעת וסת בימים אלו, הוא משום דאין אשה מסולקת מדמים בכל ימי זיבתה, אלא רק בי"א יום שאחר ימי הנדות, וכמו שדייק הראב"ד כן דשמואל קאי על מתניתין דכל "י"א יום" בחזקת טהרה, וע"כ היא קובעת בהן וסת, הגם דימי זיבה הן.

ו] ועד"ז נ' גם במש"כ הראשונים בסוגיין, וכ"כ הראב"ד בסימן ב', דהגם דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, מ"מ אם ראתה ב"פ בר"ח, ובפעם הג' ראתה בכ' לחודש ובר"ח, קבעה לה וסת לר"ח, דאמרי' דראיית כ' בחודש הויא תוספת דמים בעלמא, ונתחדש בזה, דהגם דבי"א יום דימי זיבה הויא מסולקת דמים, מ"מ בי"א יום של ראיית תוספת דמים, אינה מסולקת דמים, והגם דראי' זו קובעת ז' ימי נדה וי"א ימי זיבה, מ"מ אינה מסולקת בי"א ימי זיבה אלו.

ולכאו' לפ"ז הי' בדין, דבהך גוונא שראתה ב"פ בר"ח ובפעם הג' בכ' לחודש ובר"ח, יהא מנין הימים לענין סילוק הדמים מראיית ר"ח, ואם תראה בי' לחודש לא תקבע לה וסת, הגם שמצד הדין כבר לא הוו ימי זיבה, והויא נדה בראי' זו, וזה אינו במשמע, וע' חזו"א בזה.

אך למש"נ נ', דהגם דהראי' שראתה בכ' לחודש הויא תוספת דמים בעלמא, מ"מ כיון שע"פ הדין אין ראיית ר"ח מתחלת מנין ימי נדות, אף אינה גורמת סילוק דמים בי"א יום שאחר ז' ימים, וע"כ אם תראה בי' בחודש שפיר תקבע לה וסת.

1. ונ' להוכיח כן גם בדעת הרז"ה, דהנה בהשגות הרז"ה אות י"ד כתב, ז"ל, ואף אנו נאמר בלמודה להיות רואה מט"ו לט"ו לראייתה, אפילו למ"ד אין אשה קובעת לה וסת בימי זיבה, אם ראתה כסדר הזה ה' פעמים קבעה לה וסת וכו', ואם נעקרה פעם אחת ביום ט"ו, אם היא של ימי זיבה טיהרה כל יום ט"ו שהוא בא לה בימי זיבה עד שתחזור לראות בו וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף שנקבע לה הוסת בימי נדה ואינו נעקר אלא בג"פ, מ"מ כל שנעקר פעם א' תו לא חיישי' לוסת זה בימי זיבה.

   וקשיא טובא ע"ז, דהנה בסוגיין הוכיח ר"פ דמיחש מיהא חיישא בימי זיבה, מהא דתנן לקמן דס"ג: דהיתה למודה לראות יום ט"ו לטבילתה שהם כ"ב לראייתה ושינתה ליום כ' זה וזה אסורים, וס"ל דיום כ"ב מכ"ב מנינן, וקאי יום כ"ב בתוך ימי זיבה, ואפ"ה חיישא לי', והסד"ט בסימן קפ"ד סק"ט ד"ה ואגב נזכיר כתב להוכיח לפ"ז, דכל שקבעה וסת בימי נדה דחוששת לו בימי זיבה, הרי דאף אם פעם א' לא ראתה בימי זיבה, לא נעקר וסת זה כלפי ימי זיבה, אלא עדין היא חוששת לוסת זה בימי זיבה, שהרי לר"פ לטעמי' דאזלי' לפי מנין הראוי, הרי ה"נ הא דתנן דחזרה ושינתה ליום כ' זה וזה אסורין, אזלי' נמי לפי מנין הראוי, וחוששת ליום י"ב מהראי' שראתה ביום כ', הגם דהוי בימי זיבה וכבר פעם א' לא ראתה בימי זיבה, עכ"ד, וקשיא טובא מזה ע"ד הרז"ה שכתב להדיא דאף אם קבעה הוסת בימי נדה, מ"מ אם פעם א' לא ראתה בימי זיבה, שוב אינה חוששת לוסת זה בימי זיבה, וצע"ג.

   ואחר העיון נ' לישב, דס"ל להרז"ה דלהלכה קי"ל דלא חיישי' בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, שהרי בסימן ג' לא השיג על הראב"ד בדין זה, ואינה חוששת בימי זיבה רק לראי' שראתה בימי זיבה, ולפ"ז נמצא, דבכה"ג שראתה ה' פעמים מט"ו לט"ו, הא דחיישא ליום ט"ו אף אם הוא בימי זיבה, אי"ז כלל מכח קביעות וסתה בימי נדה, אלא רק משום מה שראתה בימי זיבה ביום ט"ו, ואשר ע"כ ס"ל דהחשש שמכח ראיית ימי זיבה נעקר בפעם א', וכל שפעם א' לא ראתה ביום ט"ו בימי זיבה, שוב אינה חוששת לזה.

   ולפ"ז ל"ק כלל ממה שהוכיח הסד"ט דחישי' בימי זיבה אף אם פעם א' לא ראתה בהן, דכ"ז הוא רק לדעת ר"פ דחיישא בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, ובזה ודאי דכל שלא עקרה לוסת זה ג"פ ועדין וסתה קיים, ה"ה חוששת לו אף בימי זיבה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם מ' דפליגי בזה הרז"ה והרמב"ן, דהרז"ה כתב דקובעת היא וסת להפלגת ט"ו, אך בל' הרמב"ן נ' דלא פליג על הראב"ד אלא שאינה קובעת וסת להפלגת כ"ט, אך מ"מ מודה שאינה קובעת וסת להפלגת ט"ו, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-3)