טיוטא שיעור י
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב

# לבשל בקדירה שבישלו בה ספיחין

כתב הדר"א בצה"ל (פרק ד ס"ק כג) בשם החזו"א שמי שהתארח אצל חבירו שאינו נזהר באיסור ספיחין ובישלו בקדרה שבישלו בה ספיחין, אם הכלי אחר מעת לעת לא נאסר התבשיל בדיעבד, וכ"ז בשעת הדחק אבל לכתחלה צריך הגעלה.

וכל זה הוא רק בדיעבד שלא אסרו את התבשיל, אכן לכתחילה ודאי אסור לומר לאחר שיבשל בשבילו בכלי שבלע ספיחין, וכמו שמבואר להדיא בשו"ע (יו"ד סימן קכב סעיף ז) בשם הרשב"א שאסור לומר לגוי לבשל בשבילו בכלי שבלע איסור, אפילו כשהכלי אינו בר יומא [אמנם באורחות רבינו (חלק ב עמוד שנב) מובא שהגריי"ק היקל אפילו לכתחילה לבשל בכלי שבלע איסור ספיחין לאחר מעת לעת וצ"ע].

וכבר הובא (בשיעור הקודם) דבדברי הרשב"א בתורת הבית מבואר שאם אמר לאחר שיבשל עבורו בכלי שבלע איסור, יש לאסור את המאכל בדיעבד. וכן מצאנו בריטב"א (בעבודה זרה לג, ב) שכתב כעין דברי הרשב"א הנ"ל, דכל שעבר ובישל בכלי שבלע איסור, אפילו אינו בן יומו נאסר האוכל בדיעבד, וז"ל שם 'דכל שאסרו חכמים לכתחילה אם עשה כן במזיד קנסו אותו, כגון המבשל בקדירה דלא בת יומא במזיד שהוא אסור לו', אמנם כתב הריטב"א שם דאף דקיי"ל שכלי שהתבשל בו בשר אסור להשתמש בו בחלב אפילו בצונן, זה אינו אוסר בדיעבד, כי אין האיסור מחמת עצמו, אלא הוא נטירותא יתירתא שלא יבוא להשתמש חמין. [ועיין ברמ"א (סימן קכא סעיף ה) שכתב דבדיעבד אם נשתמש בכלי שצריך הגעלה בצונן המאכל מותר, והש"ך (שם ס"ק יא) תמה מה חידושו של הרמ"א, וע"פ דברי הריטב"א הנ"ל מיושב, שחידש הרמ"א דאף שקיי"ל דכל שעבר במזיד על איסור דרבנן אוסר בדיעבד, בדין זה אף שעבר על איסור דרבנן אינו נאסר בדיעבד].

ואף אם האחר בישל מעצמו עבורו מבואר בפמ"ג (סימן צט שפ"ד ס"ק ז) שיש לאסור בדיעבד למי שנתבשל בשבילו [ונתבאר בשיעור הקודם]. וכן הבאנו מהש"ך בסימן קיט (ס"ק כ), דה"ה שבאופן שיש דבר שיש שנהגו בו היתר ויש שנהגו בו איסור, אסור לאותו שנוהג איסור לומר לחבירו שנוהג בו היתר שיבשל עבורו בקדירה שאינה בת יומא, ואף אם אינו אומר לו לבשל עבורו, אסור שיבשל לו בכליו, אף שהמבשל סובר שהדבר מותר. [אמנם אם הוא מבשל גם עבור עצמו יש להקל בדיעבד].

ולפי זה קשה איך כתב בצה"ל שמי שמתארח אצל חבירו, מותר לאכול דבר שנתבשל בכלי שבלע איסור ספיחין, הרי כשהוא מתארח אצל חבירו הוי כמו שאומר לו להדיא לבשל עבורו, וכל שאומר לחבירו לבשל עבורו, המאכל נאסר בדיעבד כמשנ"ת מהרשב"א בתורת הבית וצ"ע [וע"ע בסמוך].

# בישל ירקות הקדושים בקדושת שביעית

עוד כתב בצה"ל שם בשם האורחות רבינו (שם עמוד שנג) שאם בישל ירקות הקדושים בקדושת שביעית, ואחר כך בתוך מעת לעת בישלו בו דברים אחרים, שבדבר שנתבשל אין קדושת שביעית, דהטעם הבלוע בכלי נפסד ואינו ראוי לכלום, ולכן אין בו קדושת שביעית. וטעמו צ"ב דמאי שנא מכל האיסורים שאוסרים בנותן טעם גם את הבלוע בכלים.

ונראה לבאר דהנה מצינו שמי שבישל בשר בקדירה ואח"כ בישל שם ירקות דדעת הרבה פוסקים (תוס' בחולין קיא, ב ד"ה הלכתא ובב"י בסימן צה), וכן פסק השו"ע (סימן צה סעיף א) שאין לירקות דין של 'בשר' [ואם ערבם עם חלב אינם נאסרים], ופירשו כן בגמרא שזהו נ"ט בר נ"ט דמותר כיון שהטעם נפגם. והנה דעת רוב הראשונים (הובא בבית יוסף בסימן צה בשם הרשב"א, וכ"כ הר"ן בחולין מ, א, ובריטב"א בחולין קיב, א וכן פסק השו"ע שם) שההיתר של נ"ט בר נ"ט הוא רק כשהיתירא בלע, היינו שהדבר הנבלע היה 'דבר היתר', אך כשבלע 'דבר איסור' אין את ההיתר של נ"ט בר נ"ט, וממילא גם הדבר המתבשל בקדירה נאסר [אמנם דעת רש"י (כן דקדק היד יהודה סימן צד ס"ק יט מהרש"י בחולין קיא, ב ד"ה קערה) שגם כשאיסורא בלע יש את ההיתר של נ"ט בר נ"ט ואכמ"ל].

ויש לדון אם כלי שבלע דבר הקדוש בקדושת שביעית הוא נחשב כהתירא בלע, שהרי דבר זה מותר באכילה, או כאיסורא בלע, שהרי יש לו דינים שצריך לשמור על קדושת הפירות. ולגבי כלי שבלע תרומה מצינו שנחשב כאיסורא בלע, כמבואר בגמרא בחולין (צז, א) שאם בישל בקדירה של תרומה צריך טעימה, והיינו משום שחל עליו דינים מיד, שהוא נאכל רק לכהנים. ומכל מקום בכלי שבלע בשר אינו נחשב כאיסורא בלע אף שמיד הוא נאסר בחלב, דאין עליו 'שם איסור' כשנבלע. ועל כן בכלי שבלע מאכל הקדוש בקדוש"ש יש להסתפק אי חשיב כ'שם איסור' שייחשב כאיסור בלע. וא"כ י"ל דהטעם שהיקל הארחות רבינו בבליעות משום דחשיב כהתירא בלע, ויש בזה את ההיתר של נ"ט בר נ"ט [ויש שאמרו שאין להקל בזה אלא לאחר מעל"ע אך בתוך מעל"ע גם הדבר המתבשל יהיה קדוש בקדושת שביעית].

ומצינו כעין זה שנחלקו הפוסקים לגבי בליעות של חמץ קודם הפסח אי חשיב כהיתירא בלע או כאיסורא בלע (הובא במשנ"ב ריש סימן תנב שנחלקו אם מותר להגעיל כלי חמץ בני יומם קודם איסור חמץ, והובא גם במשנ"ב סימן תנא ס"ק כח ע"ש) [והכא לא דמי ממש לשם כי כאן יש עליו דינים עכשיו, משא"כ בחמץ שעתה הוא היתר גמור].

ומעתה נראה לבאר דברי החזו"א הנ"ל שהיקל לאכול מה שנתבשל בכלי שבישלו בו ספיחין כשהכלי אינו בן יומו, והקשינו שהרי כתב הרשב"א שאם אחר בישל בשבילו בכלי שאינו בן יומו נאסר הכלי, הכא אין לאסור, שהרי כבר הובא מש"כ הדר"א (פרק ד ס"ק יז) בשם החזו"א (סימן י ס"ק יב) שכל דבר שאין בו קדושת שביעית אין בו משום איסור ספיחין, משום שלא גזרו איסור ספיחין אלא בדבר שיש בו קדושת שביעית [וע"ע לקמן אי"ה שהחזו"א (סימן ט ס"ק ו) כתב שאף שיש חיוב לעקור ספיחין, אפשר דאסור להפסידם בידיים, משום שיש קדושת שביעית באיסור ספיחין], וא"כ י"ל דכמו שלעניין קדוש"ש אמרינן שהקדושה נפקעת בנ"ט בר נ"ט, גם האיסור ספיחין נפקע בכך, דלא גזרו על הספיחין במקום שאין קדושת שביעית, וכיון שאין קדושת שביעית בבליעות ממילא אין איסור ספיחין בבליעות, ומותר לאכול מה שנתבשל בכלי שאינו בן יומו.

ומכל מקום נראה דאין להקל לאכול מאכל שנתבשל בשבילו בכלי שבישלו בו ספיחין אלא בשעת הדחק, דלא ברור דנחשב כהתירא בלע, וגם הסברא שמשום שאין קדושת שביעית אין איסור ספיחין צ"ע, ואף בחזו"א משמע שמיקל רק בשעה"ד משום סברת הרשב"א הנ"ל שאסר בדיעבד אם נתבשל בשבילו. אמנם לעניין קדושת שביעית מפורש באורחות רבינו שאפשר להקל שאין קדושת שביעית בדברים שנתבשלו בכלים הבלועים בקדושת שביעית.

# ביאור דעת הרמב"ם באיסור ספיחין שיצאו למוצאי שביעית

כתב הרמב"ם (פרק ד הלכה ה) 'ספיחין של שביעית שיצאו למוצאי שביעית אסורין באכילה', ובהלכה ו הוסיף שאותם פירות אסורין עד חנוכה, ומחנוכה ואילך הם מותרים. ובחזו"א (סימן ט הלכה יד) הקשה דהרמב"ם לקמן (הלכה טו) כתב שאם עבר וזרעו לירק הואיל ונלקט בשמינית בין ירקו בין זרעו מותר, ומבואר שהנלקט בשמינית מותר מיד, ואילו כאן מבואר שהנלקט במוצאי שביעית אסור עד חנוכה. וביאר החזו"א דמש"כ ברמב"ם שם שאם נלקט בשמינית הירק מותר היינו לאחר חנוכה, אך מה שנלקט לפני ר"ה הוא אסור לעולם.

והנה מצינו ברמב"ם בהלכה ז שכתב דבצלים שיצאו משביעית למוצאי שביעית, אם עשו כיוצא בהן מותרין ואם לאו אסורין, וכן שאר הפירות אין לוקחים אותם במוצאי שביעית אלא משיעשו כיוצא בהן מפירות מוצאי שביעית, עשה הבכיר הותר האפיל ומותר ליקח ירק במוצאי שביעית מיד עכ"ד. ודברי הרמב"ם לכאורה סותרים עצמם דבתחילה כתב דהבצלים ושאר הפירות מותרים רק לאחר שיעשו כיוצא בהם, ואחר כך כתב שמותר ליקח ירק במוצאי שביעית מיד. וביאר החזו"א (סימן ט ס"ק טז) דבתחילה מיירי במה שידוע שנזרע בשביעית, ולכן צריך שיעשו כיוצא בהם, אך אם לא ידוע שגדל בשביעית מותר ליקח בשמינית, דתולים שבא מחוץ לארץ.

[ויל"ע מדוע בשביעית לא מקילין ליקח מן השוק ולתלות שבא מחו"ל, ועיין בדר"א (בבה"ל ד"ה ומותר) שהביא מהגר"א בשנות אליהו דכל מה שהקילו לתלות שבא מחו"ל, משום שיכול לגדול גם בג' ימים, ולפי"ז טעם ההיתר הוא רק בצירוף סברא זו דאפשר שגדל בשמינית תוך ג' ימים].

אמנם דברי החזו"א הנ"ל צ"ע דביאר מש"כ הרמב"ם שבבצלים צריך להמתין שיעשו כיוצא בהם משום שידוע שנזרע בשביעית, אך מה שהתיר ליקח מן השוק היינו משום דכשלוקח מן השוק אינו יודע שנזרעו בשביעית ויש לתלות שבא מחוץ לארץ, וזה צ"ע שהרי כתב הרמב"ם להדיא 'וכן שאר הפירות אין לוקחים אותם במוצאי שביעית אלא משיעשו כיוצא בהם', הרי מבואר דאף ליקח מן השוק אסור אף אם לא ידוע שנזרעו בשביעית. [ויתכן לבאר דברי הרמב"ם באופ"א שכל מה שהתיר הרמב"ם ליקח ירקות מיד היינו בירקות עלים היוצאים מן השורש, שבזה התיר רבי משום שאפשר שהוא גדל בשמינית, אך באותם ירקות שאוכלים את הירק עצמו כמו בצל וכדומה אין להקל עד שיעשה כיוצא בזה].

אך למעשה העיקר כמש"כ החזו"א שהנלקט בשביעית אסור לעולם והנלקט בשמינית מותר לאחר חנוכה, או עד קודם לכן אם יעשה כיוצא בזה. והראב"ד סבר שאין להקל אחר חנוכה, אך העיקר כהרמב"ם שאחר חנוכה מותר הכל.

אמנם יש שהחמירו אף לאחר חנוכה אם עדיין לא נזרע כיוצא בו, משום שאותם גידולים נזרעו בשביעית ויש חשש של איסור 'נעבד', [וכבר נתבאר לעיל בשיעורים שאיסור 'נזרע' חמור יותר מהאיסור של 'נעבד'. אמנם העיקר לדינא שיש להקל אף באיסור נזרע. ולכן בהכשר 'שארית ישראל' מקילין אחר חנוכה שכל הירקות מותרים, אמנם ב'העדה החרדית' מחמירים באיסור 'נזרע' ולא מתירים ירקות עד שיגדלו כיוצא בהם.

הדינים העולים:

1. החזו"א היקל בשעה"ד לאכול מאכל שהתבשל בקדירה בת יומא שנתבשל בה ספיחין, ונראה לבאר דכיון שאין בו קדוש"ש [כדבסמוך] אין איסור ספיחין.
2. קדירה שנתבשל בה דבר הקדוש בקדוש"ש ובתוך מעל"ע בישלו דבר אחר אין דין קדושת שביעית בדבר שנתבשל שם. ונראה הטעם דהוי כהתירא בלע.
3. לכתחילה ודאי אסור לבשל בקדירה שנתבשל בה ספיחין משום שהיא צריכה הגעלה ואם עבר ובישל אסור המאכל.
4. אם אחר בישל בעבורו בקדירה הבלועה בספיחין אחר מעת לעת היקל החזו"א בשעת הדחק.
5. ספיחין שנלקטו בשביעית אסורין לעולם, ואם נלקטו במוצאי שביעית אסורין עד חנוכה, ואם גדלו כיוצא באלו מותרים אף לפני חנוכה.