חבורות נדה פ_ הרואה כתם
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר מרילס

**![](data:image/png;base64...)**

מפתח הענינים

פרק הרואה כתם

שיעור א'

[הערה מבני החבורה 1](#_Toc300556709)

[הרגשה מהו 1](#_Toc300556710)

[מחלוקת הר"ן והרשב"א בהא ד"תרתי ש"מ" 1](#_Toc300556711)

[יישוב דרשת ר"ע עם דרשת שמואל 2](#_Toc300556712)

[מסקנת הגמ' 3](#_Toc300556713)

[חידוש בדין דבר המקבל טומאה 4](#_Toc300556714)

שיעור ב'

[הערה בביאור דברי רש"י הנ"ל 5](#_Toc300556715)

[עוד בזיבת דבר לח 5](#_Toc300556716)

[ביאור לשון הגמ' ד"לעולם דארגשה" 5](#_Toc300556717)

שיעור ד'

[הערה בדין דבר המקבל טומאה 7](#_Toc300556718)

[דברי התוס' באין מחזיקים טומאה ממקום למקום 7](#_Toc300556719)

[בדין טיפין טיפין 8](#_Toc300556720)

שיעור ז'

[תליי' בכמה מאכולות 9](#_Toc300556721)

[הדין בדלא שכיחי מאכולות 11](#_Toc300556722)

[עד ועד או ולא עד בכלל 11](#_Toc300556723)

שיעור ח'

[תליית תחתון בעליון 12](#_Toc300556724)

[הטעם דתלינן תחתון בעליון 13](#_Toc300556725)

סי' קפ"ג

[כתם אחרי הטלת מי רגלים ותשמיש המטה 15](#_Toc300556726)

[הרגשה בזה"ז 16](#_Toc300556727)

[עוד הערות בסימן זה 17](#_Toc300556728)

סי' ק"צ עה סע' ל"ב

שיעור א'

[בדיקה לאחר מציאת כתם 18](#_Toc300556729)

[דיני הרגשת זעזוע אברי' וזיבת דבר לח כשלא מצאה כתם המטמא אותה 18](#_Toc300556730)

[כמה זמן לאחר ההרגשה אפשר לתלות מראה טהור 19](#_Toc300556731)

[דין כתם שעל בשרה 19](#_Toc300556732)

[דברים שאינם מקבלים טומאה - טישיו 20](#_Toc300556733)

שיעור ב'

[ביאור דברי הש"ך בס"ק י' 22](#_Toc300556734)

[שיעור כגריס למעשה 22](#_Toc300556735)

[עוד נקודה בדבר המקבל טומאה – בגד ניילון 22](#_Toc300556736)

[בגד צבוע 23](#_Toc300556737)

[שעת מציאת הכתם 23](#_Toc300556738)

[תליי' בדם שעל אצבעותי' 25](#_Toc300556739)

שיעור ג'

[עוד ביאור למה בגד הצמוד לאו"מ אין לו אלא דין כתם אפי' בזה"ז 26](#_Toc300556740)

[על כתם על בגד חיצון באשה הלובשת בגד הצמוד לאו"מ 26](#_Toc300556741)

[תליית מראה אדום במראה שחור א"נ במראה אדום אחר 26](#_Toc300556742)

[התעסקה בפחות מכגריס ונמצאו עלי' ב' גריסים 27](#_Toc300556743)

[ביאור דברי הש"ך בס"ק ל"ח 27](#_Toc300556744)

[ביאור דברי המחבר בסע' כ"ט בהרגה כמה פשפשים 27](#_Toc300556745)

סוגיות דדף י"ד

שיעור א'

[וניחוש דלמא מאכולת הרגה 28](#_Toc300556746)

[האם היינו חוששים לדם מאכולת אפי' ביותר מכגריס 29](#_Toc300556747)

[האם חיישינן אפי' כשיש כגריס בצמצום 30](#_Toc300556748)

שיעור ב'

[תוד"ה וטחתו 31](#_Toc300556749)

[האם מצאה דם על העד או על ירכה – פירש"י (א) 31](#_Toc300556750)

[האם מצאה דם על העד או על ירכה – פירש"י (ב) 32](#_Toc300556751)

[האם מצאה דם על העד או על ירכה – גירסת ר"ח 32](#_Toc300556752)

[בדין פחות מכגריס בטחתה בירכה / ובביאור השו"ת בין רבי לר' חייא 33](#_Toc300556753)

[החילוק שבין הסוגיא דטחתה ביריכה לעד שאינו בדוק 34](#_Toc300556754)

[בענין 'ספק ספיקא' 34](#_Toc300556755)

שיעור ג'

[בדברי התוס' הרא"ש בד"ה 35](#_Toc300556756)

[עד שאינו בדוק – שיטת התוס' והרמב"ן 35](#_Toc300556757)

[עד שאינו בדוק – דברי הרשב"א 35](#_Toc300556758)

[הדמיון הדין בעד שאינו בדוק בדין דם במי רגלים 36](#_Toc300556759)

סוגיא דדף נ"ט ע"ב

[תמצית סוגיית הגמ' 37](#_Toc300556760)

[הביאור בחשש דהדר מ"ר למקור ואייתי דם 37](#_Toc300556761)

[בחשש דדלמא בתר דתמו מיא אייתי דם 37](#_Toc300556762)

[שיטת מהר"ם מרוטנברג 38](#_Toc300556763)

[שיטת הר"ן בדם על הספל 39](#_Toc300556764)

[האם מציאת הדם הי' אדבר המקבל טומאה 39](#_Toc300556765)

שו"ע סי' ק"צ סע' ל"ג עד ל"ט וסי' קצ"א

שיעור א'

[סעיף ל"ג 41](#_Toc300556766)

[סעיף ל"ד – ש"ך ס"ק מ"ב 41](#_Toc300556767)

[סעיף ל"ה 42](#_Toc300556768)

[שם בש"ך ס"ק מ"ג 42](#_Toc300556769)

[שם בט"ז ס"ק כ"ד 42](#_Toc300556770)

[סעיף ל"ו 43](#_Toc300556771)

[סע' ל"ט 43](#_Toc300556772)

[להלכה בענין עד שאינו בדוק כלל, עד בינוני, וחלוק שאינו בדוק 43](#_Toc300556773)

שיעור ב'

[עוד הערה בדברי החוו"ד בס"ק כ"ב 45](#_Toc300556774)

[סי' קצ"א - ט"ז ס"ק א' 46](#_Toc300556775)

[בדיקת המהרי"ו 46](#_Toc300556776)

[טומאת מ"ר – הנוגע למעשה 47](#_Toc300556777)

סי' ק"צ סע' נ"ד / תליי' במקולקלת

שיעור א'

[וסתות בכתמים 48](#_Toc300556778)

[וסתות בכתמי עד הבדוק לה 48](#_Toc300556779)

[וסתות בכתמים שהיו לה מיד סמוך לראייתה 49](#_Toc300556780)

[הקדמה בדין תליית אשה בחברתה 49](#_Toc300556781)

שיעור ב'

[תליי' בבעלת כתם 51](#_Toc300556782)

[תליי' בבעלת כתם שהוא ודאי מגופה 52](#_Toc300556783)

אחורי כלי חרס / דבר המקבל טומאה מדרבנן 52

שיעור א'

# הערה מבני החבורה

העירו מבני החבורה שליט"א במש"כ בתוד"ה הרואה "ומשני דמזמן רחוק הוי" דלכאורה אין זה נכנס בלשון הגמ'. שהרי בגמ' איתא שהתי' הוא "לא אם רוב ימי' בהרגשה חזיא וכו'", ולכאורה איך אפשר לומר שכוונת הגמ' לומר דהוי מזמן רחוק. וחשבתי שלפי תי' זה אין כוונת הגמ' לדחות שהי' רואה דם ברוב ימי' ביחד עם הרגשה, אלא שרוב פעמים שהיא רואה, הרי היא רואה ע"י הרגשה. ור"ל דכוונת הגמ' לבאר מהו הטעם שחוששין דלמא ארגשה ולאו אדעתא, דמנ"ל לבדות מלבנו דבר כזה. וברמב"ם פ"ט מהל' איסו"ב איתא שחזקת דם שבא בהרגשה. א"כ י"ל שזהו גופא הדחיי' של הגמ', שאין כוונת הברייתא שהיא רואה דם ברוב ימי', אלא שבדרך כלל היא רואה בהרגשה וזהו הטעם דאמרינן דארגשה ולאו אדעתא, ומממילא אמרינן דהוי מזמן רחוק ומשום דרק מזמן רחוק י"ל דארגשה ולאו אדעתא.

אלא דלכאורה אי אפשר לומר כן, דא"כ למה אינה טמאה אלא לענין מגע והיסט, לכאורה גם לבעלה יש לה להיות אסורה. ואין לומר משום דעברה בשוק של טבחים וכמסקנת התוס' בד"ה ובמגעות (שהתוס' כאן התייחסו אליו), דהא לדברינו אין כוונת המשנה לראית רוב דם, רק לזה שבדרך כלל ראיותי' בהרגשה. ועדיין צ"ע.

שוב העירו לי דלכאורה יש לומר דהא שהגמ' מדגיש דרוב ימי' בהרגשה חזיא, היינו משום דפי מאי דקיי"ל בתי' דבעינן הרגשה, ע"כ גם שאר הימים ראתה בהרגשה. והא דזמן רחוק מונח בתי' הגמ', היינו בזה שהגמ' אומרת דארגשה ולאו אדעתא. פי' דלא כמו שחשבנו מקודם דהי' זמן קרוב ולכן לא ס"ד דארגשה ולאו אדעתא, אלא זמן רחוק וארגשה ולאו אדעתא.

ויעוין בתוס' הרא"ש שפי' על דרך התוס' אבל בענין אחר. והיינו דקס"ד דמיירי בזמן קרוב כיון שהיא רואה תמיד. ובזה שפיר דחינן דכיון שבדרך כלל הוא ע"י הרגשה שוב י"ל שהי' בזמן רחוק.

# הרגשה מהו

בפת"ש בריש סימן קפ"ג מובא ג' שיטות מהי הרגשה: 1) שהזדעזעו אברי' ומקורו ברמב"ם רפ"ט מהל' איסו"ב, 2) מרגשת שנפתח מקורה, וכן מבואר בתרוה"ד סי' רמ"ו, 3) זיבת דבר לח, והוא מחלוקת גדולה בין הפוסקים אם זהו באמת הרגשה או לא (ויש מונים גם הרגשת עקיצה, וכן מבואר בשו"ת חת"ס). ולכאורה אין אלו אך ורק ג' דוגמאות של הרגשות שונות, אלא יש מחלוקת בעומק הבנת הדבר שצריכים הרגשה. לרמב"ם, כתב הסד"ט בכמה מקומות, וכן הוא בפרד"ר בפת"נ אות ה', שאינו ענין אך ורק לזעזוע אברי', אלא כל סימן בגוף שבא הדם סגי, ואפי' אלו המנויות כוסתות הגוף לקמן בס"פ האשה. ובנפתח מקורה היינו שהיא מרגשת הפתיחה שהיא כהקדמה ליציאת הדם. וזיבת דבר לח היינו שהיא מרגשת עצם היותה מטמא משום נדה. ולדוגמא, יש מחלוקת בין הנו"ב לחוו"ד באיזה מקום בגופה היא מרגשת הזיבה. שהנו"ב נקט שהוא אפי זיבת הליחות מאותו מקום לחוץ. אמנם החוו"ד נקט שהוא היציאה מן הרחם דרך בין השיניים. ולהנ"ל דברי החוו"ד מובנים היטב, שיציאת הדם מן הגוף של האשה לחוץ אינו מטמא אותה ולכן אין הרגשה זו כלום. משא"כ היציאה דרך בין השיניים שהוא הדבר שמטמא את האשה שפיר הוי הרגשה.

# מחלוקת הר"ן והרשב"א בהא ד"תרתי ש"מ"

נחלקו הראשנים בביאור הגמ' ד"תרתי ש"מ". בתוס הרא"ש בדף כ"א הביא דרשה מיוחדת לכל לימוד. וברשב"א כתב דשקולין הם ויבאו שניהם. אמנם ע' בחי' הר"ן שכתב שהכל הוי דרשה אחת, והטעם שאין דם בחתיכה מטמא משום שאינה מרגשת את יציאת הדם. וע' ברשב"א שהביא פי' זה בשם י"א אבל הקשה עליו שא"כ מהו הביאור במ"ד שדם בחתיכה מטמא, הא בגמ' מבואר הטעם משום שדרכה של אשה לראות דם החתיכה, ולכאורה עדיין אינה מרגשת את הדם. וע' בסד"ט רסי' ק"צ שהוסיף להקשות דהא דם שלא בהרגשה טמאה למסקנת הגמ', וא"כ למה אין דם בחתיכה טמאה מדרבנן.

והנה כלפי הקושיא של הרשב"א בבית מאיר ועוד איתא שהטעם שדם שלא בהרגשה טהורה היינו משום שאין דרך אשה לראות דם שלא בהרגשה, וזהו ג"כ הטעם בדם בחתיכה[[1]](#footnote-1). אמנם לשון הר"ן לא משמע כדבריו, אלא שדם בחתיכה טהורה כיון שאינה מרגשת אותו. ולעוק"ד נראה לומר דהא דאמרינן שאשה טמאה אם דרכה לראות דם בחתיכה, אין ר"ל דמשום זה לבד היא טמאה או טהורה, אלא דאם אין דרכה טהורה כיון שלא הרגישה את הדם, משא"כ אם דרכה אז אמרינן שהרגשת יציאת החתיכה היא הרגשת יציאת הדם. ולענין טומאה מדרבנן כתבו האחרונים דהוי מלתא דלא שכיחא ולא גזרו בי' רבנן. ודוגמא לזה יש לנו בחי' הרשב"א שזהו הטעם שלא גזרו גזירת כתמים אדבר שאינו מקבל טומאה. ויש ליישב את זה בענין אחר ויתבאר בסמוך.

ומ"מ מדברי הר"ן הוכיחו הפוסקים דזיבת דבר לח הוי הרגשה. ונראה לומר שגם הרשב"א אינו חולק על זה, רק דאיהו סבירא לי' שאין זה הטעם בראתה בחתיכה, ומשום דלדידי' הרגשת יציאת החתיכה הרי היא הרגשת הטומאה אפי' למ"ד שאין דרכה של אשה לראות דם בחתיכה.

# יישוב דרשת ר"ע עם דרשת שמואל

דנו האחרונים למה בעינן לי' לדרשת שמואל, הא ר"ע במתני' הביא דכתמים אינם אלא מדרבנן משום דדרשינן "דם –ולא כתם". והוסיפו להקשות דלמה הקשו הקושיות שבגמ' על שמואל ולא על ר"ע. וי"א (ע' תוי"ט, וכן יש מדייקים מדברי הרשב"א בתוה"ב ריש שער הכתמים) דכוונת שמואל לדרשת ר"ע. ולכאורה ר"ל דהוי ביאור בדברי ר"ע, ומשום דהו"א דם ולא כתם הוי כל ספק, וקמ"ל דאפי' חששא מועטת טהור עד שיהא ודאות שע"י הרגשה. ומשו"ה נמי לא הקשו על ר"ע, רק על שמואל, ומשום שרק להבנת שמואל בדעת ר"ע קשה. וכל זה בנוי על זה שהטעם דבעינן הרגשה (ודנו בזה הפוסקים ג"כ) הוא כדי לברר שהדם ממנה. וע' בתוס' רי"ד על הדרשה של שמואל שכ"כ במפורש. וכן העירו האחרונים שכן משמע מסוף הסוגיא בהא דנקט שמואל דוקא קרקע עולם אליבא דר' ירמי' ע"ש.

אמנם בבינת אדם ועוד כתבו שיש ב' דרשות נפרדות. דרשת ר"ע היא לטהר ספק דם (דוגמת מה שהתיר תורה ממזר ודאי ולא ממזר ספק). ודרשת שמואל היא לטהר בדליכא הרגשה. והיינו שהדין של הרגשה אינו כדי לברר שהדם ממנה, אלא היא תנאי בטומאת האשה, כמו שהדם צריך להיות אדום, ומן הרחם, ויעבור דרך בין השיניים. ואיכא נפ"מ בתרוייהו, דאילו משום דרשת ר"ע לבד הו"א דבבדקה קרקע עולם הרי זה ודאי ממנה, ומשו"ה קמ"ל שמואל דאע"ג דהוי ודאי ממנה טהור כיון דשלא בהרגשה חזיא. ואי משום דרשת שמואל לבד הו"א לטמא ספק דם, ואע"ג שאינה זוכרת שהרגישה אמרינן דלמא ארגשה ולאו אדעתא. ונראה להדגיש דאפי' לס"ד של תוס' ד"ה הרואה י"ל שידעו היסוד של דלמא ארגשה ולאו אדעתא, רק דלא ס"ד שזהו התי' לכמה משניות. וכן לפי זה יוצא שאין בהא דארגשה ולאו אדעתא טומאה דאו'. דלפום ריהטא, כיון שהתוס' כתבו כן אפי' להו"א של הגמ' שחשבתו ששמואל מטהר אפי' מדרבנן, א"כ חוששין מדאו' דארגשה ולאו אדעתא. וא"כ לכאורה גם למסקנא הדין כן. ואיכא למימר שהתוס' כתבו כן לדחויא בעלמא ומסקנא אינו כן. אבל לדברינו גם לס"ד אינו אלא טומאה מדרבנן, ומשום דמדאו' דרשינן דם ולא כתם, ורק משום שמואל חשבנו לטהר לגמרי.

# מסקנת הגמ'

למסקנא יש מחלוקת בין ר' אשי לר' ירמי' בביאור דברי שמואל. וקודם נבאר הסוגיא אליבא דתוס' שזהו ביאור קל יותר. לתוס' בין לר' ירמי' ובין לר' אשי האשה טהורה מדאו' אם לא הרגישה, ומ"מ טמאה מדרבנן. ור' אשי נקט שהיא טהורה לגמרי ומשום שאין גזירת כתמים על דבר שאינו מקבל טומאה. ובזה ניחא יותר דהא דקאמר שמואל שהיא טהורה דהיינו שהיא טהורה לגמרי. אמנם ר' ירמי' לית לי' הא דר' נחמי', ולכן ע"כ צריכים לבאר דהא דקאמר שמואל שהיא טהורה, אינו אלא לענין דאו' אבל אה"נ למעשה גם שמואל מודה שהיא טמאה ומדרבנן.

אמנם רש"י כתב דר' אשי סבר שדברי שמואל אינם משום הרגשה. ותמהים האחרונים דא"כ מהו הביאור בדבריו. ובבינת אדם רצה לדחות שאין זה כוונת רש"י, ולעולם גם לר' אשי טעמו של שמואל הוא משום הרגשה, רק שאין זה החידוש שבא שמואל להשמיענו, ומשום דטהרת דם שלא בהרגשה לכו"ע היא. רק כוונתו לחדש הא דטהורה אפי' מדרבנן ומשום שמצאו אדבר שאינו מקבל טומאה. ולכאורה דבריו קשים טובא דהא שמואל לא הזכיר אלא טעם טהרתה מדאו' שאינו חידוש ולא כתב מאומה כלפי הטעם שטהורה אפי' מדרבנן (וע' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג שהדגיש שמשמעות הגמ' דהא ד"שנאמר וכו'" הכל הוא מדברי שמואל.

והסד"ט שם כתב לבאר שנחלקו ר' אשי עם כל הגמ' דמקודם בטעם שאין האשה טמאה אלא ע"י הרגשה. דעד דברי ר' אשי חשבנו דהרגשה היא תנאי בטומאתה וכמו הא דבעינן דם אדום. ורב אשי חידש שאינו משום "הרגשה" בעצם, רק שההרגשה מבררת לנו שהדם ממנה. אבל אה"נ אם הדם ודאי ממנה מ"מ טמאה מדאו'. ומזה מאריך הסד"ט להוכיח שזהו שיטת רש"י מכמה מקומות בש"ס שפי' הטעם דכתמים מדרבנן לבד משום ספק דם ולא משום הרגשה (וע"ש שהאריך להוכיח כן גם מתוס' בכמה מקומות, וביאר דאע"ג דלתוס' גם רב אשי הבין שבעינן הרגשה כתנאי לטומאה, לא קיי"ל כשמואל).

אמנם דבריו קשים לעוק"ד בתרתי. חדא דלשון "לאו משום הרגשה" לא משמע כדבריו. דהא שמואל קאמר הרגשה, והו"ל ד"טעמו של הרגשה אינו משום וכו'". ועוד מהו הביאור בהא דאינו משום הרגשה אלא כרבי נחמי' – מהו הדבר והיפוכו כאן דהא חד מיירי בטעם דאו' ואידך בטעם טהרתה מדרבנן.

ולכן נראה לחדש (וכמודמה עיקרי הדברים שמעתי פעם מהגר"ש וולמן שליט"א, וכן כמדומה שראיתי בשלמי יוסף מי שפי' כן) דהנה מקשים התוס' אהא דביאר רש"י הטעם דמודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן משום דלמא ארגשה ולאו אדעתא, דהא מסתמא היא טמאה אפי' יודעת שלא הרגישה. ולולא דברי התוס' הו"א דאה"נ ורש"י לא נתן אלא טעם לגזרה, אבל אפי' יודעת בודאי שלא הרגישה, לא פלוג רבנן. אמנם מקשים האחרונים עוד, דבסוף פירקין רש"י עצמו פי' הטעם של גזרה באופן אחר, שהוא משום שלא יבא להקל בנדה גמורה (וע"ש בסד"ט מש"כ ליישב בזה ע"פ דרכו).

ולכן נראה דרש"י סבר דמש"כ ר' ירמי' דמודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן היינו רק כשיש חשש דלמא ארגשה ולאו אדעתא. ואע"ג דכתם על בשרה הוי זמן קרוב, הביאור הוא דבזמן רחוק הוי חשש דאו', ובזמן קרוב אינו אלא חשש מדרבנן (וגם התוס' הבינו כן, רק הקשו כנ"ל). אבל בבדקה קרקע עולם ומצאה כתם, אין כאן חשש כלל, ולכן בכה"ג כיון דליכא למיחש דלמא ארגשה ולאו אדעתא והרי היא טהורה אפי' מדרבנן (וכהבנת התוס' בדעת רש"י). ויוצא שגם אליבא דר' ירמי', סבר שמואל דבבדקה קרקע עולם ומצאה כתם הרי היא טהורה אפי' מדרבנן. ןלכן זהו מש"כ דלר' אשי אין הטעם משום הרגשה –פי' אין הטעם שהיא טהורה אפי' מדרבנן משום הרגשה, דהא אין טעם הגזרה משום חשש ארגשה ולאו אדעתא אלא משום שלא יבא להקל בנדה גמורה (וכמש"כ רש"י בסוף פירקין), רק הטעם שהיא טהורה מדרבנן משום דהוי אדבר שאינו מקבל טומאה. ולכן מובן היטב הדבר והיפוכו של דברי רש"י. וכן מובן הא דלא הוי משום הרגשה, דלעולם טעם טהרתה מדאו' משום הרגשה, רק כוונת רש"י לטעם טהרתה מדרבנן, וכמש"נ.

וע"פ דברינן יש לנו עוד יישוב בהא דלא גזרו טומאת כתמים אדם בחתיכה. דאי כר' ירמי', וכמו שפירשנו בדעת רש"י, כיון דליכא חשש דלמא ארגשה ולאו אדעתא, אין לטמאותה כלל.

# חידוש בדין דבר המקבל טומאה

דנו האחרונים בכתם הנמצא בבית אם טמא. דהא הוכיחו התוס' דאפי' כתם הנמצא אדבר שאינו מקבל אלא טומאת נגעים טמא, וא"כ הרי בית מקבל טומאת נגעים. וי"א שהרי אינו מטמא אלא בית באר"י (ולכאורה החולקים סוברים שברי "בית" מטמא בנגעים, אבל עכשיו אינו במקומו, דומיא לפרי שלא הכשירו אותו). אמנם הגר"ח בסטנסיל חידש שבית אינו 'מקבל' טומאה, רק אחרי שיש בו נגע זה נהפל להיות שרץ. ולמשל, האם שרץ יחשב דבר המקמל טומאה כיון שמוליד שרץ אחר – הרי ודאי שלא. אין זה אלא עשיית שרץ הה"נ בנגעי בתים שנהפך להיות דבר טמא, ולא שקיבל טומאה. ושאלו לר' חיים דהא בגדים פסולים לסכך משום שמקבלים טומאת נגעים. ובמקו"א ר' חיים נשאר בצ"ע. אבל במקו"א כתב דאה"נ ושאני בגדים מבית ובגדים שפיר חשובים כמקבלים טומאה ולא שנהפכים להיות שרץ. והביא סימן לדבר שבגד מתטהר ע"י כיבוס, משא"כ בבית.

שיעור ב'

# הערה בביאור דברי רש"י הנ"ל

לעיל בשיעור א' ביארנו לשיטת רש"י שגם לר' ירמי' הרי היא טהורה מדרבנן. וכוונתו היתה דבעלמא בזמן קרוב מדאו' אין חשש דארגשה ולאו אדעתא, ומ"מ החמירו מדרבנן לחשוש דארגשה אפי' בזמן קרוב. ומ"מ עדיין לא החמירו אלא במקום דעכ"פ יש חשש דלמא ארגשה ולאו אדעתא, אפי' אם אינו אלא חששא רחוקה, אבל בבדקה קרקע עולם שאין חשש כלל, לא גזרו. ובזה חלק ר' אשי שטעם גזירת כתמים אינו משום חשש דלמא ארגשה ולאו אדעתא אלא גזרו על כל דם שלא בהרגשה. והקשוני א' מבני החבורה, דא"כ מהו הביאור בסוף דברי רש"י דלפי דברי ר' אשי אין צורך בכל התירוצים הנ"ל, דהא לתרוייהו היא טהורה מדאו' וטמאה מדרבנן ואם צריכים התירוצים אליבא דר' ירמי' למה אין צריכים אותם לדעת ר' אשי. ונראה פשוט, דהרי לר' ירמי' לעולם לא חזרנו מן היסוד דלטומאה בעינן הרגשה, ועד כמה דידעינן שלא היתה הרגשה הרי היא טהורה. ולכן בעצם עדיין צריכים התי' הנ"ל לטמאותה. ורק אליבא דר' אשי שחידש דאיכא טומאה מדרבנן בלי שום קשר להרגשה, לא בעינן לתי' הנ"ל שהי' הרגשה. (ומ"מ בהא דחייבין בקרבן עדיין צריכים התי' הנ"ל).

# עוד בזיבת דבר לח

קודם כל יש להדגיש שזה שהוכחנו דלר"ן זיבת דבר לח הוי הרגשה, אין זה אומר אך ורק דהוי הרגשה, אלא לדבריו מוכח שזהו ההרגשה היחידה שיש, ואין הרגשה אחרת, דאל"כ עדיין תיקשי איך ידעינן שהיא טהורה כשיצא דם בחתיכה והרגישה כגון הרגשת פי המקור.

והסד"ט שם דן עוד דאולי אפי' את"ל שיש הרגשות חוץ מזיבת דבר לח, מ"מ זיבת דבר לח גם הוי הרגשה. וגם בזה רצה להוכיח שאין לו תורת הרגשה מסוגיית הגמ' דיושבת טהורה ועומדת טמאה. דלכאורה מאי קא מקשה הגמ' "אי דלא ארגשה וכו'" – הא ודאי הרגישה זיבת דבר לח אם היא מטלת מי רגלים. והביא לתרץ בשם המהרשש"ך דאפי' למ"ד דזיבת דבר לח הוי הרגשה, הנ"מ כשאינה מטלת מי רגלים, אבל במטלת מי רגלים, אמרינן שהרגשתה בזיבת דבר לח אינו אלא הרגשת המי רגלים ולא דם נידות (לכאורה הביאור הוא על דרך 'אין ספק מוציא מידי ודאי'). והא דאמרינן 'אי דארגשה' 'אי דלא ארגשה' היינו הרגשת פתיחת פי המקור או זעזוע אברים. וע"ש בסד"ט מה שהקשה על פי' זה. ומ"מ הא ניחא אי אמרינן שיש הרגשה חוץ מהרגשת זיבת דבר לח, אבל לפי מה שהוכחנו לדעת הר"ן שאין הרגשה אחרת חוץ מזיבת דבר לח הדבר צע"ג.

# ביאור לשון הגמ' ד"לעולם דארגשה"

בס"ד של הגמ' בשלשת הקושיות הראשונות ממי רגלים ועד ותשמיש, הגמ' מסבירה את הקושיא שאם הרגישה למה אינה טמאה בכל המקרים, ואם לא הרגישה (ואיתא להא דשמואל) למה אינה טהורה בכל המקרים. והיינו משום דלס"ד ודאי חשבנו שאם הרגישה הרגשה שמטמא אותה, ודאי שמתה לב לזה ויודעת שהרגישה. והגמ' מתרצת בשלשתם "לעולם דארגשה". וע' בכרו"פ רסי' קפ"ג שהביא מחלוקת ראשונים בביאור תשובת הגמ'. דלפום ריהטא ביאור תשובת הגמ' היא דהיא חושבת שהיא הרגישה ההרגשה המטמא אותה, ומשו"ה בכגון עומדת הרי היא טמאה דהא הרגישה, ומ"מ ביושבת, כיון דלא מסתבר שהיא ראתה דם תלינן ואמרינן דאע"ג שהיא חושבת שהרגישה, לעולם טעתה בזה ולא היתה הרגשתה אלא מחמת המי רגלים. וכן בכולם. וכה"ג מדוקדק מפירש"י בסוגיא. אמנם יש ראשונים שמפרשים דהא דקאמר לעולם דארגשה ר"ל דאמרינן שהיא הרגישה אע"ג שהיא לא חושבת שהיא הרגישה. ודוגמא לדבר הא דלפעמים אדם מוצא שהוא שרט את עצמו והרי הוא מדמם אע"ג שאינו זוכר שכך קרא מ"מ ניתן לומר שבשעת שריטה הרגיש צער השריטה ולאו אדעתי'. ומשו"ה כשהרגישה הטלת מי רגלים וכדומה, אין לנו ריעותא שלא הרגישה, דהא איכא למיתלי הטעם שלא חושבת שהרגישה משום דהרגשת מי רגלים הטעה אותה. ולכן אמרינן שחזקת הדם שבא בהרגשה וכמש"כ הרמב"ם ברפ"ט מהל' איסו"ב (ויתכן שזהו המקור לדברי הרמב"ם, אמנם ע' בסמוך). ויש כמה ראיות מדברי הרשב"א בחי' (ע' ג' ע"א) וממשמרת הבית שכן פי' את הגמ'. ונפ"מ בזה איכא במציאת כתם אחר הטלת מי רגלים או בבדיקת עד או אחרי תשמיש המטה. שאם כפי הפי' השני, יוצא שצריכים לחשוש בכולהו שהי' כאן ראי' דאו' ואל יהי' לזה הקולות שנאמרו בכתמים, ואילו לפי הפי' הראשון אין לנו ראי' מן הגמ' דחיישינן דארגשה עד כמה שהיא לא יודעת שהרגישה.

כל ההרגשות יש לתלות שוה בשוה או בהרגשת הדם או בהרגשת שמש וכדומה

דין של התרומת הדשן, דקדוק התרוה"ד "אי דארגשה וכו' צ"ע הא עגול הוא וכו', וע' הרכ"מ מה שדחה, ובדעת התרוה"ד י"ל דמ"מ למה הוי עגול וע"כ אין זה הטעם אלא מחמת ההרגשה. סד"ט הביא ראי' לדינו של התרוה"ד (ונו"ב כתב שזה היתה כוונת התרוה"ד) מספק טהור ספק טמא טמא וצ"ע למה הגמ' לא דחה דמיירי בדארגשה ממש. ונו"ב דחה דלא משמע כן מלשון נמצא. דוחים האחרונים דממקו ם למקום אמרינן כשיש הרגשה.

לאחר זמן ע' רש"ש ורע"א אם טמאה מדאו' ודאי או מדרבנן וספק מדאו'

חגורה ולמעלה או למטה: האם נזדקרה הוי כמו מן החגורה ולמטה או לא – אם כן למה יש כאן ב' תירוצים. הב"י הביא ראי' לשיטת הרשב"א על בשרה ונזדקרה טהור אפי' לא עברה ומשום דהול"ל למצא על בשרה. ורש"י מדויק דלא כרשב"א. יתכן שהרשב"א מודה בדינו של רש"י אבל מ"מ רש"י מדויק שמפרש כך בגמ'. ובב"י בשם הרמב"ם כרש"י. הסד"ט דקדק עוד מהא דמגופה אתיא/ודאי מופה אתיא. וע' לחו"ש מה שתי' בדעת הרמב"ם.

שיעור ג'

**עוד קושיות בהא דהרגשת שמש**

למה לא אמרינן דם ולא כתם לומר שאינה חייבת באשם תלוי. לכאורה צ"ל שדם ולא כתם לא נאמר אלא לטהר אותה אבל כאן דע"כ ראתה רק השאלה היא מתי ראתה אין זה בכלל גזה"כ דדם ולא כתם.

מכאן ולהבא י"א דהוי כתם וי"א דהוי דאו' וכנ"ל בשיעור הקודם. ותלוי אם עשתה בדיקה מקודם.

דנו האחרונים למה לא מהני חזקת הדם שבא בהרגשה לומר שהי' דם ודאי בשעת תשמיש אפי' בלאחר זמן. הסד"ט ופרד"ר דמיירי שעשתה בדיקה לאחר זמן ולכן י"ל שהיתה הרגשה בשעת בדיקה גם. אמנם אם עשתה רק קינוח מא"ל [מכאן דקינוח לא הוי ספק הרגשה?]. חוו"ד תי' דחזקה דמעיקרא אומר שראתה לאחר זמן ולכן ע"כ היתה שלא בהרגשה. ואולי כלפי אות יום כיון שלוקח זמן עד שיוצא אין החזקה מתנגד. עוד בסד"ט שיש חזקה שאין דם שוהה לבא ולכן זה מתנגד להא דחזקת דם שבא בהרגשה. עוד בפרד"ר שאולי הרגישה ממש אח"כ. עוד י"ל שהלמדות של החזקה לא אומר לי שהי' הדם מקודם.

**מן החגורה ולמעלה/ולמטה**

האם בתוס' מבואר כרש"י מהא דרוב ימי' טהורים. אמנם ברשב"א כתוב כמו תוס' וג"כ כתב כדברי התוס'. ע"כ רוב ימי' טמאים שאני. ומיני' לתוס'. הסד"ט דקדק מד"ה על בשרה דתוס' סבר כרש"י.

תוד"ה על בשרה – ע' רשב"א טעם אחר - ואע"ג שבגמ' מבואר טעם אחר לטמא משום דאי מעלמא וכו'. ונפ"מ בדיוקים הסותרים בגמ' ע' רא"ה ומש"כ עליו הרשב"א. ולענין ב' הטעמים הנה הרשב"א הקשה על התוס' שאולי הגיע אלי' מלמטה. א"כ י"ל דעל בשרה נפ"מ בתליי' קלושה כמו שע"כ צריכים לומר בדעת התוס'. (וע' מש"כ הר"ן בנידון זה) אמנם צ"ע בשו"ע סע' י"ב. ולכאורה מכח קושיא זו צריכים לומר דחמיר טפי משום שנמצא על ברשה *בלבד.* וצ"ע בדעאת הרשב"א למה תולין פחות מכגריס על בשרה. ואם הוי טעם ההיתר משום שיעור ניחא.

**הקדמה מדין מחדיקין טומאה ממקום למקום**

ע' פת"ש ס"ק כ"ה דהוי מדין ספק ספיקא. נפ"מ אם ידעינן שעבר שם רק שלא ידעינן דהביא אז דם משם. לכאורה תוס' בסוף דבריהם מבואר שלא כדברי הפת"ש.

שיעור ד'

# הערה בדין דבר המקבל טומאה

הזכרנו כמה ביאורים בין הראשונים בטעם שלא טימאו כתמים אא"כ מצאם אדבר המקבל טומאה. וראוי להביא דברי הסד"ט (סי' ק"צ סס"ק צ"ג) שאפי' אם מצא כתם על דבר שאינו מקבל טומאה, אבל הדבר שאינו מקבל טומאה נמצא ע"ג דבר המקבל טומאה, טמאה. וביאור הדבר, שהרי הכלל הוא שלא טימאו האשה אא"כ טימאו הדבר שהדם עליו, והכא אע"ג שאין אנו מטמאים הדבר שהדם *מודבק* בה, מ"מ מטמאים כלי שמתטמא מכח הדם ואגב זה נטמא גם את האשה. והרבה מן האחרונים (ע' מנ"ח, ותפא"י, ואג"מ שבסמוך) העירו דלכאורה אין טומאת משא אלא לאדם הנושא דבר טמא ולא לכלים. והסד"ט רצה להוכיח שיש טומאת משא לכלי מרש"י דלעיל, ונחלקו עליו בין בביאור דברי רש"י שם, ובין מצד זה שיש ראשונים שבודאי חולקים עליו. ובאג"מ (ח"ח) נשאל מהגר"ש איידר דמ"מ אם יש כתם על דבר שאינו מקבל טומאה והוא נמצא על אדם היינו צריכים לטמא את האשה, דהרי לכו"ע אדם מקבל טומאת משא. ומסקנת הגרמ"פ שם שאפי' על אדם לא אמרינן שהיא טמאה בזה"ז כיון שבזה"ז כבר נטמא האדם כיון שכולנו טמאי מתים ולכן אין נפ"מ לטמא לא האדם ולא הכלי שהכתם בו, וממילא אין אנו מטמאין האשה. וע"ש שהמגיהים מעירים דלדבריו הי' צריך להיות שכל כתם על בגד אפי' מקבל טומאה לא יהא טמא בזה"ז, ע"ש מש"כ בזה. ומ"מ לולא דבריהם הי' אפשר לומר דלעולם לא גזרו כתמים אלא אם הדם מטמא את הדבר שהוא מודבק בה, ולא משום זה לבד שיש נפ"מ לדברים אחרים שמתטמאים מחמתו. (ודבר זה נפ"מ גדולה לכתם הנמצא על טישו הנמצא ביד האשה האם היא טמאה או לא).

# דברי התוס' באין מחזיקים טומאה ממקום למקום

תוס' מקשים אקושיית הגמ' דלמה לא ניישב דכי מחזיקין טומאה ממקום למקום, הנ"מ לחומרא אבל לקולא לא. ורשב"א ור"ן תירצו שאם תולין ממקום למקום להחמיר כ"ש להקל בכתמים דרבנן. וכוונתם שהרי טומאת כתמים דרבנן וכלל ידוע לנו דספק דרבנן להקל וא"כ כיון דלא מקילין בדרבנן כ"ש בדאו'. (ודוגמא לדבר יש בצל"ח במס' פסחים (ב' ע"ב) דהא דאמרינן כח דהיתירא עדיף הנ"מ בדאו' ומשום דבאו' אפי' לא יהא אלא ספק היינו מחמירים, משא"כ בדרבנן, דספק דרבנן להקל, אמרינן כח דאיסורא עדיף). אלא שהתוס' הביאו מקור להחמיר בכתמים מהא דמשתיתא דחזינן מיני' דבכתמים הולכים להחמיר ולא להקל. ומשו"ה תי' התוס' דבספק הרגיל מבכיון דאזלינן להחמיר יש ללכת גם להקל משא"כ בספק שאינו רגיל. ולכאורה ביאור דבריהם דבספק הרגיל הי' מסתבר לתוס' דהוי תליי' מדינא ולכן אין לחלק בין הא להא משא"כ בספק שאינו רגיל שאינו אלא חומרא, בה יש לחלק בין חומרא לקולא (ומדברי הערול"נ בסוף דברי התוס' לכאורה נראה שהבין התוס' ע"ד הראשונים ואכמ"ל בזה). ומ"מ יש לע' מה יעשו הראשונים עם ראיית התוס' דהתם חזינן דבכתמים אזלינן לחומרא ומאי שנא בתליי' ממקום למקום שאם הוא ספק כתבו שיש להקל. ולכאורה דבריהם מתבארים ע"פ דברי הט"ז בססי' ק"צ שהביא מתשו' הרמ"א שג"כ רצה להוכיח מהא דמשתיתא דבכתמים אזלינן להחמיר. ודחה הט"ז שאינו כן ובכתמים אזלינן להקל. והא דשונין להחמיר ולא להקל היינו מטעם אחר. והוא דעיקר גזירת כתמים הלא היא חומרא מדרבנן. וחומרא זו היתה דעד כמה שאין לנו במה לתלות מטמאין האשה, אע"ג שאין לנו ראי' שהגיע ממנה. ואע"ג דמטהרין בכגון מן החגורה ולמעלה, היינו משום שלא גזרו אם הדבר מוכרח שלא הגיע ממנה. וא"כ בהא דמשתיתא הרי אין לנו במה לתלות ולכן תחילת דינו להיות טמאה, רק רוצים לטהר אותה משום שמוכח שלא הגיע ממנה, ובזה אומרים שאי אפשר לומר שלא הגיע ממנה אא"כ שונים בדבר להוכיח לנו דבר זה. ולעולם ספק בכתמים להקל.

# בדין טיפין טיפין

מקשים הראשונים מהו ספיקת הגמ' בהא דטיפין טיפין, הא הגמ' בסוף פירקין מביאה ברייתא מפורשת דטיפין טיפין אינו מצטרף. ותוס' מתרצים דהנ"מ על הבגד אבל על בשרה איבעיא לן בגמ' דילן. והנה קודם כל עלינו לבאר מהו כל הענין של צירוף, הרי לכאורה כל הענין של השיעור כגריס הוא משום דעד שיעור זה אפשר לתלות במאכולת ויותר מזה לא. ולכן ממ"נ אילו הי' הדין שתולין במאכולת רק פעם א' ולא פעמיים, הרי הי' לנו לטמא אם יש ב' כתמים שהם יותר מכגריס אפי' אם ביחד אין להם שיעור כגריס. אלא הדין הוא שתולין יותר מכתם א' במאכולת, וא"כ מה איכפת לן בצירוף השיעור לכגריס. ולומר שכל הטיפין הגיעו מהריגת מאכולת א' לא מסתבר שטיפין טיפין הגיעו מזה.

ויש מן האחרונים (ונראה בזה יותר בהמשך) שרוצים לומר שחז"ל לא גזרו על כתם פחות מכגריס כלל וכל הדין של כגריס הוא דין שיעור שטימאו ולא משום דתולין במאכולת דוקא (פי': הטעם שטיהרו פחות מכגריס הוא משום המאכולת, אבל מאחר שהמאכולת שכיח, בכלל לא גזרו על כתם ששיעורו פחות מכגריס). ולדבריהם ניחא. ויש גם ביאור של הלחו"ש (סי' ק"צ ס"ק י"ב) שהשיעור כגריס הוא משום שאין דרכה של אשה לראות דם פחות מכגריס (ומרש"י על המתני' נ"ח ע"ב מבואר שלא כדבריו. ואכמ"ל). ור"ל שאע"ג שיכולה לראות פחות מכגריס ואם ראתה כן הרי היא טמאה ודאי, ומ"מ כיון שאין דרכה לראות כן, אם ראתה כתם פחות מכגריס אמרינן שיש רגליים לדבר שאינה ממנה. ולדבריו ג"כ ניחא ענין הצירוף, דהוי לומר שראתה כמות דם שהיא רגילה לראות. ומ"מ נלעוק"ד שאפי' אלמלא דבריהם אפשר לבאר ענין הצירוף. והוא שהרי הזכרנו שתולים אפי' יותר מכתם א' במאכולת. וא"כ נשאלת השאלה, למה לא נטהר כתם יותר מכגריס לומר דהוי מב' מאכולות כמו שאומרים בב' כתמים נפרדים שמצטרפין לשיעור זה, ובלבוש, וכן ברע"א (נ"ח ע"ב) מבואר משום דא"כ אין לדבר סוף. ויש לומדים בדעת הראב"ד משום דלא מסתבר שנזדמנו לפונדק א'. ועכ"פ, בין להא ובין להא, י"ל שאילו היינו אומרים שמצטרפין היינו אומרים שכל הכתמים נידונים ככתם א', וכמו שאין אנו אומרים שבכתם א' ממש שהוא מחמת הריגת ב' מאכולות, הה"נ שלא אמרינן כן בב' כתמים אם מצטרפין.

ובעצם דברי התוס' הי' אולי אפשר לבאר דעל בשרה חמיר טפי וכמו שהזכרנו מקודם שיטת הרשב"א בטעם שאין תולין בכתם הנמצא על בשרה לבד משא"כ בג' חלוקות. וכן הביא הרשב"א באמת בשם הראשונים לתרץ קושיית התוס' ע"פ יסוד זה (והרשב"א עצמו מבאר באופן אחר, ומשו"ה הקשה במגי' לתוה"ב דלמה הביא סוגיא זו כהוכחה דעל בשרה חמיר טפי. וצ"ע). וא"כ צע"ק למה לא תירצו התוס' כן נמי לעיל. ואיכא למימר דאה"נ ועדיפא מיני' משני (אע"ג שדבר זה קשה דהא נימא שניטז מלמטה וכמו שהקשה הרשב"א). ויותר נראה דתוס' לית להו הא דרשב"א, ואין כוונת התוס' כמו שהביא הרשב"א שיש מתרצים הכא משום דעל בשרה חמיר טפי. רק כוונת התוס' לומר שאינו שכיח שיהא מאכולת על בשרה. ולכן אע"ג שבאמת תולין במאכולת א' על בשרה, לתלות שהטיפין הן מכמה מאכולות ולא ממנה לא אמרינן. והנ"מ על בשרה, אבל על חלוקה שמאכולות שכיחות יותר, תולין אפי' בכמה מקומות.

שיעור ה'

**עוד בסוגיא דטיפין טיפין**

הרשב"א כתב שאין שייכות בין הסוגיות. סוגייתנו עוסקת בצורה משונה ובסוף פירקין מיירי בענין צירוף. והכא לא איכפת לנו צירוף דמיירי בפחות מכגריס. והוסיף להקשות דלמה לקמן לא מוכיחין שאין לטהר משום צורה משונה דהתם לא טיהרו אלא משום שאין צירוף. וחילק דבבגד יש להחמיר טפי דיתכן צורה משונה משא"כ בעל בשרה. תוס' שלא למדו כתוס' ע' בביאור הגר"א בשו"ע דכיון שלשון הגמ' בב' המקומות הוי טיפין טיפין דמשמע דהוי אותו סוגיא.

שיטת הרמב"ם דעל בשרה טמא בכל שהוא. וע' הרה"מ דסברתו כשיטת הרשב"א שעל בשרה חמיר טפי רק שהחמיר יותר מן הרשב"א ואינו תולה אפי' במאכולת. וע' חוו"ד ס"ק ו' שאפי' על בשרה ובגדה טמאה במשהו, ושם בהגהות רע"א הוכיח מלשון הרמב"ם גופה בפ"ט הכ"ג שאין הדין כן (והחוו"ד ע"כ ילמוד דהא דתולין במאכולת דין שני הוא ואינו קשור למש"כ לעיל מיני' – כן ראיתי שביאר א' מאחרוני זמנינו) שאם נמצא גם על בגדה אינה טמאה בכל שהוא. והוא כמו שביארנו בדעת הרשב"א שהחומרא הוא מחמת שלא מצאנו אלא על בשרה.

הרשב"א ורא"ש מביאים שיטת הרשב"ם דכשורה אין ר"ל טיפין טיפין, ולכן טיפין יתכן דר"ל טיפין טיפין כשורה או כשיר. ולכאורה למדו הגמ' על דרך את"ל. ושוב הקשו סתירה בין ב' הסוגיות. וצ"ע דהכא משום צורה משונה אתינן עלה ואילו לקמן משום צירוף. ולכאורה פשוט דמ"מ אם אין צירוף לא איכפת לן אם צורה משונה כזו טהור או לא.

לשון התוס' "יש יותר לתלות" – משמע דלא כרמב"ם אבל גם בזה י"א דתוס' ר"ל כרמב"ם. אמנם ע' לשון הרא"ש "דעל בשרה לא תלינן בדם מאכולת" והב"ח דחה גם לשון זה.

הראב"ד הקשה על הרמב"ם שאם פחות מכריס על ברשה טמא, מהו כל הספק של טיפין. וקושייתו צ"ע דהא הרמב"ם במפורש למד שהספק משום שצורתו משונה. ואף שהראב"ד עצמו למד בבעלי הנפש שהספק הוא לענין צירוף, מ"מ איזה קושיא יש על הרמב"ם. ואפשר לבאר בדעת הראב"ד שכל הספק של צורה משונה הוא אם ע"י זה לא נאמר שיש צירוף, ולכן אי לא בעינן צירוף אין כל נפ"מ בצורה משונה. ובזה הרי הוא חולק בהדיא על הרשב"א הנ"ל דסבירא לי' דאע"ג שכל כתם כשלעצמו ראוי לטמאותו, יתכן שצורתם המשונה אומרת לנו שהיא טהורה. ומ"מ הרמב"ם ע"כ סבר כרשב"א שהצורה מושנה מטהר אפי' אם לעצמו מטמא.

יש נידון גדול פוסקים אי קיי"ל כשיטת הרמב"ם בכתם פחות מכגריס על בשרה, אבל מקובל להלכה למעשה שאפי' על בשרה מטהרינן כתם פחות מכגריס. ובדין קינוח אחרי מ"ר שי"א דהוי כעל בשרה יל"ע מה הדין אם הוי טיפין טיפין שכל א' פחות מכגריס.

**בדקה חלוקה והשאילה לחברתה היא טהורה וחברתה תולה בה**

ע' בסוגיית הגמ', וע' חזו"א שהעיר בחי' בדיני חו"מ שחייב אדם לכבס בגדו של חבירו אם לכלכו. ע"ש מש"כ בזה. למה תלינן בחבירתה או"ד משום דברי ושמא לאו ברי עדיף או"ד אמרינן לא בדקה יפה.

שיעור ז'

# תליי' בכמה מאכולות

בשיעור הקודם הזכרנו כמה ביאורים בהא דמטהרינן כתם פחות מכגריס, וא' מהם שחז"ל טיהרו כל כתם ששיעורו פחות מכגריס אע"ג שאי אפשר לתלות במאכולת. אמנם זהו דבר פשוט לכאורה שאפי' את"ל שיסוד הקולא של פחות מכגריס ועוד הוא דין שיעור, מ"מ אפשר גם לתלות כתם במאכולת, דלא גרע משאר תליות. והרי הזכרנו שמצאנו שאפשר לתלות במאכולת אפי' כשהדבר נוגע לטומאה דאו' שאי אפשר לומר שהוא דין בשיעור. ולכאורה ע"פ יסוד זה בנוי מש"כ בתוס', שאמנם אין אנו מטהרים כתם שהוא יותר מכגריס, מ"מ אם אשה הרגה יותר ממאכולת א', אפשר לתלות הדם לפי השיעור של מאכולות שהרגה. דדבר זה לא גרע מעברה של שוק של טבחים דתלינן.

אמנם, ברא"ש לכאורה מבואר אחרת. דז"ל הרא"ש (אות ו') "ולא פלוג רבנן בין הרגה הרבה להרגה מעט לעולם אינה תולה ביותר מכגריס". ודבריו צריכים עיון וכנ"ל דהא למה יגרע זה משאר תליות, ומאי שנא משוק של טבחים, ומה שייך ענין של 'לא פלוג' לזה. ועוד העיר ברש"ש בזה שהרא"ש לא הביא שיטת התוס' כלל אפי' כדעה החולקת, מה שאין דרכו לעשות כן בשאר המקומות.

וכדי לבאר את הענין נראה להקדים, דהנה ברש"י ד"ה עד כגריס מבואר דאליבא דר' חנינא בן אנטיגנוס דס"ל שהקילו בכתם פחות מכגריס ואע"פ שלא הרגה, דהה"נ שבהרגה תלינן בכגריס ולא יותר (וע' ברש"ש שכתב שרש"י דקדק כן מן המתני'. דלשון המתני' בדעת ר' חנינא בן אנטיגנוס "עד כגריס של פול ואף ע"פ שלא הרגה". ור"ל דת"ק לא הקיל בשיעור זה אלא בהרגה ואני הוספתי (דזהו לשון 'ואע"פ') אפי' בלא הרגה אבל הא מיהת דהוי הוספה על מאי דקאמר ת"ק וגם בהרגה הדין כן). ולכאורה צ"ע דהא אפי' בב' גריסים למה לא נימא דגריס א' היא ממה שהרגה והחלק השני הוא אע"פ שלא הרגה וכדתלינן בעלמא. וע' בחוו"ד סי' ק"צ ס"ק ז' שביאר שהרי כל הטעם דמקילין בכתם פחות מכגריס אע"פ שלא הרגה הוא משום דתלינן דהגרה. ולכן כשמצאנו שהרגה, אין אנו אומרים שזהו דבר נוסף, אלא שזהו המאכולת שבה תולים הגריס שמצאנו. ולכן כשמצאה יותר מכגריס אמרינן שכיון שאי אפשר לומר שהדם הגיע ממאכולת זה, אין אנו תולין.

אמנם האחרונים מקשים עוד קושיא. שהרי מצאנו שתולים אפי' יותר מכתם א', כל כתם וכתם במאכולת, דזהו טיפין טיפין שאינו מצטרף. וא"כ נשאלת השאלה למה לא נימא דבכתם שהיא יותר מכגריס הרי היא ככמה טיפין ביחד שכל א' תלינן במאכולת (וכבר דיברנו בשאלה זו). ויש מבארים דברי הבעלי הנפש לראב"ד (המובא בסמוך) שכוונתו ליישב זה והטעם משום שאין דרכו של שני מאכולות להזדמן למקום א'. ותי' זה אפשר לבאר בב' אנפי. או משום דאע"פ שתלינן בב' מאכולות, מ"מ לתלות שנזדמנו ב' מאכולות דוקא לפונדק א' הוי מילתא דלא שכיחא טובא ולא תלינן בי'. ועוד י"ל (וכן ראיתי כמדומני ממעיל צדקה) שטבע המאכולות הוא שלא להיות ביחד.

והלבוש, ורע"א (נ"ח ע"ב) ביארו מטעם אחר, משום דאי נימא שאפשר לתלות אפי' כתם א' גדול כל כגריס וכגריס שבו במאכולות אחרת, הרי בטלת טומאת כתמים. ולכן ע"כ בזה לא תלינן. (ולכאורה גם בזה עש לפרש דמאי פסקת דוקא בא' ולא בב', משום דכולי האי לא תלינן וכתי' הראשון).

ולפי דברינו לכאורה אפשר לומר דמכיון שאי אפשר לתלות כתם א' גדול בכמה מאכולות, ומטעם הנ"ל, ע"כ הה"נ בהרגה ומשום לא פלוג. וביאור ה'לא פלוג' הוא שהרי הקילו לתלות אפי' בדלא ידעינן שהרגה, ובכלל קולא זו ע"כ אי אפשר לתלות כתם א' בב' מאכולות וכנ"ל. ומאחר ותיקנו שאפשר לתלות בכה"ג, גם בהרגה אין זה סוג תליי' אחרת, רק שבין בהרגה ובין בהרגה הוי דין א' לתלות ובכלל קולא זו היא לא לתלות כתם א' גדול בב' מאכולות, ומיני' שגם בהרגה הדין כן. וזהו טעמו של הרא"ש שלא לתלות בב' מאכולות אפי' הרגה. ובדעת התוס' לכאורה י"ל דלא סבירא להו האי לא פלוג, וסברי שאמנם בדלא הרגה ע"כ אי אפשר לתלות כתם א' גדול בב' מאכולות ומטעם הנ"ל, הנ"מ בדלא הרגה, אבל הרגה לא גרע מעברה בשש"ט וכמש"נ.

אמנם לכאורה אפשר לחדש דלא פליגי הרא"ש והתוס'. שהרי הערנו לעיל מהרש"ש דצע"ק הא דהרא"ש אפי' לא הביא שיטת התוס' כדעה חולקת. ולכן איכא למימר (ושורש הסברא בזה מצאתי בס' מגילת ספר על הל' נדה) דלכאורה יש להסתפק במה מדובר הא דהרגה כמה מאכולות, האם ר"ל שהרגה כמה מאכולות בבת אחת, או שהרגה אותם בזה אחר זה. ולכאורה י"ל דברגה אותם בזה אחר זה שפיר י"ל דהוי בכלל ה'לא פלוג', דהרי צריכים לומר בהו דנזדמנו לפונדק א', וזה אי אפשר לומר וכנ"ל. אבל אם הרגה כמה בייחד, הרי כבר ידעינן שנזדמנו לפונדק א', וא"כ אינו בכלל הלא פלוג והוי ממש כמו שוק של טבחים. ולכן אם כנים הדברים יש לומר דתוס' מיירי בהרגו כמה מאכולות בבת אחת. ולכן שפיר תלינן כתם א' גדול בכמה מאכולות, משא"כ הרא"ש דמיירי בהרגה בבזה אחר זה, ובזה שפיר אפשר לומר דכיון שבעינן למימר דנזדמנו לפונדק א', לא פלוג רבנן בתליי' במאכולות ולעולם לא תלינן שנזדמנו פונדק א', ואפי' בהרגה. (והא דלא הביא הרא"ש דינם של התוס' יש לומר דמילתא דפשיטא היא והוי בכלל הא דתלינן בשש"ט).

אלא שעדיין יש לדון בזה, שהרי בבעלי הנפש לראב"ד (סי' ג' אות ו' – והוא מכת"י חדש של בעלי הנפש שאינו נמצא בכמה מהדורות, ובמהדו' 'לנפש תדרשנו' הוא תמיד מסומן באותיות דקות יותר) מבואר שאע"פ שאין תולין בכתורמוס אא"כ ידעינן שהרגה פשפש, מ"מ אם הרגה יותר מפשפש א', תלינן ביותר מכתורמוס א', וכפי הפשפשין תלינן. והוסיף הראב"ד דמ"מ במאכולות אין הדין כן, ואפי' הרגה יותר ממאכולת א' לעולם אינה תולה ביותר מכגריס. ולכאורה הדברים מרפסין איגרי, דבמאכלות שיש קולא לתלות אע"פ שלא הרגה מ"מ לא תלינן ביותר ממאכולת א', ואילו בפשפש דלא תלינן מסתמא מקילין יותר לתלות לפי מספר הפשפשין שהרגה. ובביאור הדבר כתב הראב"ד (בסוף האות) "מאי טעמא דקים להו לרבנן דלא אפשר במאכולת במקום אחד יותר מכגריס". ולא אתפרש לן מהו הכוונתו בזה.

ולכאורה אפשר לבאר ע"פ דברינו הנ"ל. והיינו דבמאכולת ראו חז"ל צורך להקל יותר ממה שמקילין בתליות אחרות, ומיני' הי' צורך להגביל התליות שלא לתלות יותר מכגריס במקום א', וכמש"נ. וממילא גם בהרגה הדין כן משום לא פלוג וכמו שביארנו. אמנם הנ"מ במאכולת דתלינן בי' אע"פ שלא הרגה. אבל בפשפש שלא הקילו כולי האי, כבר לא הי' צורך להגביל התליות, דהא איכא לדבר סוף כיון שאין תולין אא"כ ידעינן שהרגה. ומיני' שאפשר לתלות כפי שיעור המאכולות שהרגה. וע' בשו"ע הגר"ז ס"ק נ"ה שכתב דברים הדומים לזה.

אלא דנראה שיש לבאר דברי הראב"ד באופן אחר. והוא שהרי כתב שם בתחילת האות "הא [פי' לתלות ביותר מכגריס כשהרגה כמה מאכולות] לא מצית אמרת, חדא דלא יכלא למיקם עלה דמילתא לטפויי בשיעורא". ובהערות לנפש תדרשנו על אתר כבר העיר דלמה לא נוכל למיקם עלה דמילתא, הא בשיעור מאכולות שהרגה נתלה אותו כמות שיעורי כגריס. ומעיקרא חשבתי לומר שכוונתו כמו שהבאנו בשיעור הקודם מן הלחו"ש (סי' ק"צ ס"ק י"ב) שהשיעור כגריס אינו תלוי בכמות דם של המאכולת, רק שאין דרכה של אשה לראות דם יותר משיעור כגריס ועוד. וא"כ שפיר הקשה הראב"ד שהרי השיעור כגריס אינו בנוי על דם מאכולות ואיך נדע כמה לתלות עוד משום שהרגה כמה מאכולות. אלא שהרי הבאנו לעיל שמרש"י בסוגיין מפורש דשיעור כגריס מבוסס על כמות הדם שיש במאכולת, ושמן הרמב"ם שעליו בנה הלחו"ש את יסודו, לא כ"כ מדויק לפי התרגומים החדשים. ותו שהרי הראב"ד עצמו כתב בסוף האות שאי אפשר במאכולת במקום א' יותר מכגריס.

ולכן נראה לומר (וזהו פחות או יותר מש"כ שם בהערות לנפש תדרשנו ליישב את דבריו) דהנה עד כאן ביארנו ב' פירושים בהא דמקילין בכתם ששיעורו פחות מכגריס, דהיינו או דהוי שיעור בכתם, או דהוי דין תליי' במאכות. אמנם אפשר להציע צד שלישי, והוא שהרי מבואר בגמ' דלדברי מי שמחמיר אכתם פחות מגריס "אין קץ, שאין לך אשה שטהורה לבעלה, שאין לך כל מטה ומטה שאין בה כמה טיפי דם מאכולת". ואיכא למימר שזה היתה עיקר יסוד התקנה להקל אע"פ שלא הרגה, ומשום דאלמלא כן אי אפשר לאשה להיות טהורה לבעלה כיון שכתם בכזה שיעור שכיח. ולכן עיקר יסוד התקנה היתה לטהר כתמים קטנים משום דאל"כ לא שבקת חיי לכל ברי'[[2]](#footnote-2). אלא שהיינו צריכים גם דבר לתלות בו, ולכן תלו בדבר השכיח שהוא המאכולת. אבל עיקר יסוד ההיתר אינו דין תליי' במאכולת, רק להתיר היכא דאי אפשר בלאו הכי. וא"כ שפיר כתב הראב"ד שלא נידע עד היכן להקל, והוא משום דכלפי מאכולת תיקנו שלא יהא בו דין תליי', אלא שהקילו בכתם קטן, והיכי נימא להקל בשיעור יותר גדול, כיון שבשיעור יותר גדול לכאורה אין צורך של 'אין קץ'. והנ"מ לענין מאכולת שתיקנו שלא יהא בו דין תליי' רק הקילו בשיעורו לגמרי, משא"כ בפשפש דלעולם הוי דין תליי', שפיר תלינן ביותר מפשפש א' אם הרגה.

# הדין בדלא שכיחי מאכולות

בחי' הרשב"א ועוד הראשונים מבואר דהא דסבירא לי' לרחב"א שאין תולין בכתורמוס אא"כ היא יודעת שהרגה פשפש, הנ"מ במקום דלא שכיחי פשפשים, אבל במקום דשכיחי פשפשים, תולין עד כתורמוס ואע"פ שלא הרגה. ולכאורה ר"ל, שלא הי' זה אך ורק טהרת כתם פחות מגריס, רק דין שבדבר שכיח להרגם כל יום, תלינן אע"פ שלא ידעינן שהרגה (ודבר זה יכול להיות בין אם יסוד ההיתר הוא דין שיעור ובין אם יסוד ההיתר הוא דין תליי'). ולכאורה מיני' צריך להיות הדין גם להיפך, דבמקום דלא שכיחי מאכולות, אין תולין כתם פחות מכגריס בדלא ידעינן שהרגה (תדע שבמצב כזה - יש קץ). וא"כ היום דלא שכיחי מאכולת נפל בבירא כל האי דינא דכתם פחות מכגריס, מנהג המורים כבר כמה מאות שנה הוא להקל בזה אע"ג שלא שייך שהדם הגיע ממאכולת. וחשבתי לומר סברא, שאמנם הי' בזמן חז"ל דין תליי', מ"מ סוף סוף הרי לא הי' גזרה על פחות מכגריס, ולכן יש לטהר בה מיהת גם היום. וצ"ע אם אפשר לורמ סברא כזו.

# עד ועד או ולא עד בכלל

לכאורה צ"ע מהו כל יסוד הסםק אי אמרינן עד ועד בכלל או ולא עד בכלל. וקשה לומר דהוי ספק מה היתה כוונת חז"ל בלשונם כשאמרו שיעור. וברש"י מבואר הטעם שהקילו בכתמים הוא משום דין הכתמים לקולא וע' בזה גם בחי' הרשב"א במס' חולין נ"ה ע"א. וחשבתי אולי לומר דבכל דבר שאמרו בה שיעור הרי אמרו השיעור הגדול ביותר שאפשר להקל בה. ולכן בזה הסתפקו האם יש היתר להקל עד גבול הסופי ממש שאמרו שאפשר להקל בה. או"ד שאין להקל כולי האי, ואין להקל אלא כאתה מתקרב לשיעור כזה ולא אותן שיעור ממש. אלא שדבר זה אי אפשר לומר שהרי דנו גם לענין זמן קריאת שמע בעד ועד בכלל, ותוס' תלו את שתי הסוגיות ביחד. וצ"ע.

ואין להקשות אהא דעד ועד או לא עד בכלל דהא אי אפשר לצמצם. דנראה דמ"מ אע"ג שאי אפשר לצמצם, אבל צריכים איזשהו שיעור לדעת עד היכן מותר, ורק אח"כ אנחנו חייבים להחמיר כיון שאי אפשר לצמצם, ועל זה גופא הסתפקו מהו השיעור שבה אין לנו לצמצם.

שיעור ח'

# תליית תחתון בעליון

שיטת התוס' ועוד כמה ראשונים היא דמש"כ דתולין ב'תחתון' ו'עליון' של הסוגיא מיירי במצאה כתם למעלה מן החגורה (דהיינו 'עליון') וגם למטה מן החגורה (דהיינו 'תחתון'). דלפעמים אפי' אם יש כתם למטה מן החגורה שהיינו מטמאים, מ"מ כיון שיש גם כתם למעלה מן החגורה שהוא ע"כ טהור וכדמבואר בתחילת הפרק, תולים גם תחתון והיא טהורה. ומעיקרא קס"ד דהתליי' דעד כגריס מיירי בכתם התחתון, ור"ל שאם יש כתם למעלה מן החגורה שהיא ע"כ מעלמא, תילום כתם תחתון בעליון, ובלבד שלא יהא בכתם התחתון יותר מכגריס. ולכן קס"ד דע"כ בעלמא כתם שהוא כגריס בצמצום טמא, דהא רק הכא שתולין בעליון טהורה אבל אלמלא התליי' בכתם העליון הרי היא טמאה. ודוחה הגמ' שאין כוונת הברייתא לשיעור הכתם שלמטה מן החגורה, אלא בשיעור הכתם שלמעלה מן החגורה. ור"ל דלעולם תולים כל כתם תחתון בכל שיעור שהוא בכתם עליון. אמנם, לא תולים אא"כ אמרינן שגם כתם העליון הוא מעלמא, משא"כ אם כתם העליון הוא פחות מכגריס ועוד, אז אין סיבה לומר שהכתם העליון מעלמא ומיני' שאין לכתם התחתון במה לתלות.

והעיר המהרש"א דלכאורה בין ההו"א ובין המסקנא צ"ע. דהא להו"א חשבנו להוכיח דע"כ כגריס עצמו טמא, והיינו משום דסוברים עד ולא עד בכלל. וא"כ למה אמרינן בברייתא דתולין עד כגריס בכתם התחתון, הא לפי זה יוצא דה'עד' של הברייתא הוא עד ועד בכלל, דלא ככללו של המ"ד כגריס עצמו טמא. ותי' המהרש"א, דהכא גם למ"ד דבכתמים אמרינן עד ולא עד בכלל, היינו היכא דאפשר, אבל בדלא אפשר, ע"כ אמרינן עד ועד בכלל. ולכן, כיון שאי אפשר שהברייתא יהא עד ולא עד בכלל, דהא עד כגריס אין צורך לתלות תחתון בעליון כיון שמ"מ תלינן במאכולת, ע"כ אמרינן עד ועד בכלל.

ותו הקשה המהרש"א דהרי למסקנת הגמ' הברייתא מיירי בכתם העליון וכמ"ד דכגריס עצמו טהור. וצ"ע דהא למ"ד ההוא אמרו בגמ' דאמרינן עד ועד בכלל בשיעורי כתמים מיהת, וא"כ צ"ע דהא למסקנת הגמ' פי' הברייתא היא עד ולא עד בכלל, דהא אין תולין כתם התחתון בכתם עליון אם העליון רק כגריס בצמצום. ותי' המהרש"א דכיון שעצם התליי' במאכולת היא דין לקולא, דמשום קולא זו מטהרין כתם ששיעורו כגריס במאכלות אפי' היא למטה מן החגורה, הוי הא דאמרינן הכא עד ולא עד בכלל חלק של אותו קולא, ולכן אפי' בכתם העליון הרי הוא בכלל הא דאמרו דכל שיעורי חכמים להקל, שזהו עצמו ג"כ ביסודו דין להקל.

והנה בחי' הרשב"א בדף נ"ח ע"ב כתב ב' פירושים בב' הלשונות שהביאו בגמ' במחלוקת ר' חסדא ור' הונא. חדא שאין מחלוקת ביניהם בדין, רק בלשון שנאמר דבריהם. אבל בפי' השני הביא מרבו לדייק שבל"ק קאמר בדעת ר' הונא דכגריס אין תולין ואילו בל"ב כתב לשון כגריס כיתר מכגריס. וכתב שי"ל דפליגי בדעת ר' הונא דל"ק סבר דהא דאין תולין כגריס במאכולת הוי רק מספק, והיינו שאין תולין, אבל בכגון כתם כגריס שלמעלה מן החגורה עדיין לא אמרינן שהוא מעלמא ואי אפשר לתלות תחתון בעליון. ואילו לל"ב דינו של כגריס הוא כמו יותר מכגריס בתורת ודאי ולכן אפשר לתלות כתם שלמטה בכתם שלמעלה אפי' אם העליון אינו אלא כגריס בצמצום.

ועל דרך פי' מורו של הרשב"א בדעת ר' הונא לל"ב חזינן מדברי התוס' ועוד ראשונים בדעת ר' חסדא. שהרי כתבו דאליבא דר' חסדא דסבר שתולין כתם שהוא כגריס שלם במאכולת, הה"נ שאם הוא למעלה מן החגורה אי אפשר לתלות תחתון בעליון שהוא כגריס, דהא גם העליון תולים במאכלות. והיינו כנ"ל, דכמו דסבר ר' הונא לל"ב (אליבא דמורו של הרשב"א) שאין תולין כגריס במאכולת, בין לחומרא ובין לקולא, סוברים התוס' ועוד כמה ראשונים בדעת ר' חסדא דתולין במאכולת בין לקולא ובין לחומרא.

אחרת היא שיטת ר"ת בס' הישר (סי' קס"ח ומובא בהערות לנפש תדרשנו לס' בעלי הנפש) דסבר דאע"ג דאליבא דר' חסדא תולין כתם שהוא כגריס במאכולת, מ"מ אם יש כתם למעלה מן החגורה שהוא שיעור כגריס תולין תחתון בעליון. ולפי דבריו מיושב קושיית המהרש"א הנ"ל (והמהרש"א פי' לדעת התוס' החולקים על ר"ת) דהא הוי ממש בכלל כל שיעורי חכמים להקל שהרי גם בכתם עליון אמרינן עד ועד בכלל להקל. וסברת ר"ת מובנת מאד, שהרי הא דתלינן כגריס במאכולת, הוא דין לקולא וכלשון הגמ' שם "כל שיעורי חכמים להחמיר חוץ מכגריס של כתמים להקל". וא"כ לכאורה י"ל דמעיקרא דדינא אין תולין במאכולת, ולכן בכתם שלמעלה מן החגורה אע"פ שאינו אלא כגריס בלבד תולין תחתון בעליון משום דלא מסתבר שכגריס שלם הוא מן המאכולת. אבל מ"מ הקילו לתלות כתם בכגריס במאכלות אע"ג דדבר רחוק הוא, כיון שבכתמים הקילו.

ומיני' שיש להקשות לשיטת התוס' וסייעתם דלמה יהא דין ודאי שתולין במאכולת הא הוי דין להקל ולא להחמיר. ועוד מקשים האחרונים, שהרי הבאנו כמה פעמים מן הלבוש ורע"א שהטעם שאין תולין כתם ששיעורו יותר מכגריס בב' מאכולות או יותא משום דא"כ בטלת תורת כתמים. וא"כ צ"ע דלמה תולין תחתון בעליון כשהכתם העליון יותר מכגריס, הא בלמעלה מן החגורה ליכא סברא של 'א"כ בטלת תורת כתמים', וזה הרי הי' הטעם היחיד שלא תלינן כתם יותר מכגריס בב' מאכולות וכנ"ל. וא"כ נימא שכתם עליון אפי' יותר מכגריס הוא מב' מאכולות אינו מעלמא אלא מב' מאכולות ואין בתחתון במה לתלות. וע"כ צריכים לומר שהוא בכלל מה שאמרו חז"ל 'כל מידת חכמים כן הוא' (ע' מש"כ בזה הגרא"ו בסוף הקונטרס דברי סופרים שלו מן הרשב"א ועוד) שיש לחז"ל כח לקבוע שיעורים, ואחרי שקבעו את השיעור, זהו השיעור בתורת ודאי. וא"כ הביאור כאן הוא שחז"ל היו יכולים לומר שהעד הוא בכלל או לא בכלל, אבל אחרי שקבעו שתולין כגריס במאכולת, זהו דין תליי' באופן מוחלט ותולין במאכולת אפי' אם יוצא לחומרא. והה"נ בב' מאכולות בכתם א', דכיון שהי' בלתי אפשרי לתלות כתם א' בב' מאכולות, ע"כ דין קבוע הוא דלעולם אין תולין כתם א' בב' מאכולות אפי' כשהדבר יוצא לחומרא. והרשב"א שכתב בשם מורו להחמיר בתרוייהו אליבא דר' הונא היינו משום דלדידי' הי' באמת ספק מהו הדין, אבל לר' חסדא ליבא ספק.

# הטעם דתלינן תחתון בעליון

לפום ריהטא הי' אפשר לומר בטעם דתלינן כתם תחתון בעליון, שהרי הטעם דלא תלינן בשש"ט אא"כ ידעינן שעברה, היינו משום שבאמת מנין לנו לבדות מלבינו שעברה אם אין אנו יודעים שעברה. אבל כשאנחנו מוצאים כתם יותר מכגריס למעלה מן החגורה, הרי יש לנו הוכחה שעברה בשוק של טבחים, וממילא אנחנו תולים גם התחתון בשש"ט. אמנם רע"א בהגהות שו"ע הסתפק אולי לומר דאע"ג שבג' ימים הראשונים של ז' נקיים קיי"ל שלא לתלות את הכתם (ודבר זה אינו בגמ' ויסודו בראשונים ונראה דיניו ופרטיו בעזהי"ת כשנלמוד ההלכות הקשורות לז' נקיים), מ"מ בעליון אפשר לתלות. ולכאורה חזינן שאין זה דין תליי' פשוטה וכמו שיתבאר.

דהנה בהמשך הגמ' מבואר דעת רבא אליבא דל"ק שאם אשה מצאה על בגדה כתם טהור, תלינן בה כמה מיני כתמים אע"ג שהצבע שלהם שונה מן הכתם הטהור. ורש"י פי' דר"ל שמצאה קילור ותוס' פי' שמצאו כתם מלמעלה. והפשוט בזה, דאמנם כבר אמרנו בברייתא שתולין תחתון בעליון הכא קמ"ל דתלינן לא רק אותו צבע אלא גם צבע אחר. ודבר זה בולט יותר משיטת הר"ח המובא ברא"ש (אות ח') שסובר דלא קיי"ל כל"ק דרבא בזה, ולעולם אין תולין מינים הרבה דלמטה במין אחר דלמעלה מטעם הנ"ל. וע"ש ברא"ש שביאר הטעם דלא קיי"ל כרבא דל"ק בזה "דאי לא תימא הכי אשה שנמצא עליה שום לכלוך על חלוקה לא יטמא שום כתם דנימא דכי היכי דבא לכלוך זה עליה בלא דעתה הכי נמי בא הכתם מעלמא בלא ידיעתה". וביאור הדבר, דאליבא דרבא לל"ק הוא דאמרינן דהואיל וחזינן שנכתמה בגדה ולאו אדעתא, ה"ה בשארי הכתמים שהם מעלמא. ומה דתלינן תחתון בעליון היינו מטעם אחר ומשום "דאמרינן שבפעם אחת נתלכלך חלוקה למטה ולמעלה" וכלשון הרא"ש שם. וזהו ביאור בספיקת רע"א, דכיון שאין זה תליי' בעלמא, רק אמרינן שהתחתון הוא חלק מן העליון, י"ל שגם בג' ימים הראשונים אמרינן כן (אלא שגם זה אפשר לומר דלא אמרינן בגי"ר, וזהו הטעם שזה נשאר ספק אצל הגרע"א).

ומ"מ לכאורה צ"ע, דמה יענה הל"ק דרבא בקושיית הרא"ש. ונראה דהנה כתב רש"י בד"ה נמצא עליה "מדבר הדומה לכתם כגון קילור או שרף". וכה"ג יש נמי בד"ה נתעסקה שאני "נמצא עליה *מן אדום*". וע' ברש"ש שהקשה דלמה בענין לי' לכתם אדום וכו' הא כיון דחזינן שלא היתה זהירה בכתמים נימא הכי בכל כתם (וע"ש שהביא מלשון הרא"ש). ונראה לומר דשיטה זו סוברת דלא אמרינן 'מדלא זהירה' אלא בכתמים של צבע המטמא אותה. והיינו משום שטבע הנשים להיות זהירות מכתמים של צבע שחור או אדום בגלל שאינן רוצות להיות טמאות, אבל לעולם י"ל שלא נזהרה מכתם המלכלך ועדיין היא זהירה מכתמים אדומים. וממילא אם באמת מצאה כתם אדום אחרי דנכתמה בגדה בכתם ירוק, בירוק לא הזהירה אבל באדום הזהירה ואין זה אלא דם מן המקור. וי"ל תו שגם הרא"ש סבר כן בפי' הדעה הזו (שקשה לומר שהרי הוא מקשה תיובתא על שיטת הגמ' מה שלא נמצא כן בגמ'). רק כוונת הרא"ש דהטעם שיותר מסתבר כשיטה שאין תולין כמה מינים במין א' משום דכמו דלא אמרינן כן בכל לכלוך, מסתבר נמי דלא אמרינן כן אפי' בכתם אדום.

**מאכולת רצופה בו/ נתעסקה**

בגמ' איכא מחלוקת ר' חנינא ור' ינאי אם תולים כתם יותר מכגריס שיש מאכולת רצופה בו או לא. ואח"כ בעי ר' ירמי' מה הדין בנתעסקה בכגריס ומצאה כתם יותר מכגריס האם תולין, והגמ' מפרשת דהאיבעיא הוי בין לר' חנינא ובין לר' ינאי, שי"ל דברצרפה תולין ולא בנתעסקה, וכן להיפך. ונראה בביאור הענין דהנה אע"ג שאמרנו שאין תולין כתם יותר מכגריס בב' מאכולות ומשום דאל"כ בטלת תורת כתמים, מ"מ אם בדקה חלוקה *קודם* שלבשה אותו ומצאה בה כתם פחות מגריס זמן נדותה וכדומה ואחר לבישתה מצאה שהכתם התרחב לב' כגריסים הרי היא טהורה. והטעם פשוט שהרי על כגריס א' של הכתם אין לנו ספק כלל, רק על התוספת אנו מסתפקים, וזה שפיר אפשר לתלות במאכולת. וכל הטעם דלא תלינן כתם א' יותר מכגריס ביותר ממאכולת א' היינו משום דהרי בתרייהו בעינן לי' לדין תליי', ובזה אמרינן דכולי האי לא תלינן. וא"כ נראה לומר דהנה הרשב"א בתוה"א פי' המעליותא דמאכולת רצופה בו מעל נתעסקה משום דאיכא 'שור שחוט לפניך'. ונראה דר"ל דאע"ג דאפי' בהרגה מאכולת בעינן לי' לדין תליי', מ"מ במאכולת רצופה אין לנו ספק, ואין צריכים לדין תליי', והרי זה דומה למצאה כתם על הבגד כבר קודם שלבשה אותו וכנ"ל. וא"כ מובן היטב למה תולין יותר מכגריס במאכולת רצופה ולא באינה רצופה וכן לא בנתעסקה. וביאור הצד דתולין בנתעסקה ולא במאכולת רצופה, היינו משום דסבר שגם במאכולת רצופה בעינן לי' לדין תליי', ובזה הרי אמרנו שאין תולין כתם א' בב' מאכולות. אבל בנתעסקה, כיון שאין זה משום תליי' במאכולת, אלא סתם תליי' בדברים אחרים, אין זה בכלל מה שאמרו שאין תולין כתם א' בב' מאכולות, ולכן אפשר לתלות חלק במה שנתעסקה וחלק במאכולת. והיינו אפי' לתוס' שסוברים שתולים כתם יותר מכגריס בב' מאכולות אם יודעת שהרגה את שניהם (ואפי' לצד שהבאנו בשיעור הקודם שהתוס' חולקים על הרא"ש בזה) הנ"מ כשאין צורך לתלות במאכולת אע"פ שלא הרגה, אבל כשכבר צריכים לתלות אפי' א' מהם במאכולת שאינה יודעת שהרגה, תו לא תלינן במאכולת אחרת אע"פ שהרגה (ובזה התוס' מודים למה שדייקנו ברש"י לעיל דבהרגה מאכולת א' אין תולין ביותר מכגריס).

שיעור א'

**פתיחה**

סי' קפ"ג הוא סימן פתיחה להל' נדה. ורוב עניניו בפרט בב"י לא שייכים לדברים שלמדנו, חוץ מזה שא' מתנאי טומאת נדה דאו' הוא הרגשה. ובקיצור נמרץ, הב"י מאריך בדיני טומאת נדה, זבה קטנה, וזבה גדולה מדאו', שהפעם הראשון שאשה רואה דם הרי היא טמאה נדה ז' ימים בין ראתה דם כל הז' ימים, ובין לא ראתה אלא טפה אחת בלבד, ומיד ביום ח' היא יכולה ליטהר אם היא הפסיקה מלראות דם אפי' לא ספרה ז' נקיים. ואחרי ז' ימי נדה יש י"א ימי זיבה, שבהם משפטה שאם תראה יום או יומיים אפי' רצופים, אינה אלא שומרת יום כנגד יום ואחרי יום נקי היא יכולה ליטהר. אבל אם ראתה ג' ימים רצופים הרי היא זבה גדולה הצריכה מדאו' ז' נקיים ואינה חוזרת לימי נדה עד שתטהר מימי זיבתה (לפי מאי דקיי"ל דלא כרמב"ם). וכל זה מדאו', אבל להלכה אין זה כ"כ נוגע כיון דקיי"ל כר' זירא שכל אשה אפי' רואה טיפת דם כחרדל סופרת עליו שבעה נקיים, בין ראתה בימי נדה ובין ראתה בימי זיבה. והיינו שאחרי הלכה זו ליתנהו לכל החשבונות של ימי נדה וזיבה, וע' בפ' אין עומדים במס' ברכות שהביאו חומרא דר' זירא כהלכה פסוקה שאינה צריה עיון כ"כ ואפשר לאומרו קודם התפילה, והיינו שאחרי תקנתא דר' זירא, הלכות נדה הם פשוטות ואין אדם מסתבך בהם. והטעם שתיקנו כן אע"פ שלא היו לה ג' ראיות בכלל, והרי אין זבה גדולה כלל אא"כ ראתה ג' ימים רצופים (והיו בזה גם תקנות קודמות ומטעמים אחרים וכדמבואר בב"י) היינו משום שיש כזה טיפת דם שהיא צריכה לשבת עליו ז' נקיים והוא דם שבאמצע ז' נקיים. ור"ל שאם ראתה דם באמצע ז' נקיים הרי זה סותר ספירתה והרי היא צריכה להתחיל מחדש לספור ז' נקיים.

# כתם אחרי הטלת מי רגלים ותשמיש המטה

למדנו בתחילת הפרק שאפי' לשמואל שאינה טמאה מדאו' אא"כ הרגישה, מ"מ אחרי הטלת מי רגלים, או בדיקת עד, או תשמיש המטה יש לנו לומר שלעולם הרגישה, והטעם שהיא חושבת שלא הרגישה היינו משום שטעתה שהרגשת מי רגלים, עד, או שמש. והוא כפי' דהא ד'לעולם דארגשה' היינו דאע"ג שהיא חושבת שלא הרגישה, אמרינן דארגשה ולאו אדעתא (ולסד"ט איכא למימר שכן הדין אפי' לפי' השני וכמו שביארנו אז). ויש בזה נפ"מ גדולה למעשה בכתם הנמצא אחר הטלת מי רגלים או תשמיש המטה, האם יהא לכתם הזה הקולות של כתמים או לא. דלכאורה לפי הנ"ל יש לנו לטמאות אפי' טיפת דם הנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה א"נ על בגד צבוע. וכן י"ל שיש נפ"מ אם הכתם פחות מכגריס (אם נימא ששיעור זה הוא קולא מסוימת בכתמים ואינו תליי' מעיקר הדין). וכן הביא בפת"ש מחוו"ד (בחי', וכן הוא בביאורים) שבכתם שלאחר תשמיש או הטלת מי רגלים חוששין שהיא טמאה מדאו'.

אמנם לענין מעשה אין הדבר פשוט כלל. חדא שהרי הבאנו מן האחרונים להקשות בהא דלאחר זמן היא פטורה מן הקרבן, דלמה לא נימא דכיון שרוב דם בא בהרגשה, ואין לנו לתלות בשום הרגשה חוץ מהא דשעת תשמיש, שזה עצמו הוכחה שראתה בשעת תשמיש אע"ג שלא ראינו הדם עד לאחר זמן. והבאנו מחוו"ד (סי' ק"צ ס"ק א') שהרי חזקה דמעיקרא אומרת לנו שלא בא הדם עד עכשיו, ועכשיו הרי ידעינן שלא היתה הרגשה. וכה"ג כתב החזו"א בסי' צ' אות א' ד"ה ג' א'. וע"ש בחזו"א שהוכיח כן גם מסוגיא דדף ג' ע"א ותוס' שם, דשמאי אינו מטמא למפרע משום שאשה מרגשת בעצמה, ואפי' הלל שחולק משום דדלמא הרגשת מי רגלים הואי אינו אלא חששא דרבנן, אבל מדאו' גם הוא מודה. ויוצא שאין חשש טומאה מדאו' אע"פ שיש לה במה לתלות ההרגשה אא"כ אמרינן ששעת יציאת הדם היתה בשעה שיש לנו אירוע שבו אפשר לתלוח הא דחושבת שלא הרגישה.

אמנם עדיין יש לדון בכה"ג שמצאה ממש בשעת מי רגלים א"נ בשעת תשמיש (ואפי' אם מצאה לאחר זמן אבל אאבר שלו וכדו' שודאי הגיע הדם משעת תשמיש - אלא דאעבר שלו מ"מ אין מקום להקל דהא אאבר שלו מחטמאינן פחות מכגריס (והטעם בזה יתבאר בסוגיא דדף י"ד) וכן הרי הוא מקבל טומאה וכן אין להקל משום בגד צבוע). והנה רש"י בסוף הסוגיא כתב דלדעת ר' אשי אין אנו צריכים ליישובים דלעיל. ויש מחלוקת אחרונים בביאור כוונתו. דלסד"ט (ס"ק צ"ג) הביאור בדבריו דאפי' אלמלא הצד דהרגשה הרי היא טמאה מדאו' ומשום דלר' אשי כל הענין של הרגשה הוא ביאור. ויוצא דלסד"ט בדעת רש"י הרי היא טמאה מדאו' גם לר' אשי בכל הנהו דלעיל. אבל יש אחרונים שביארו שכוונתו שבכולם מ"מ תהי' טמאה מדרבנן ולכן אין צורך בתי' דלעיל. וא"כ משמע דלר' אשי דקיי"ל כוותי' וכדר' נחמי', משמע דלא אמרינן דלמא הרגשה עד או מ"ר הואי (אלא שמ"מ חייבים לומר דהא תשמיש הוי דאו' דהא נפ"מ לענין קרבן, וע"כ כוונת רש"י שאין צורך בכל התי' הנ"ל אבל בהא דשתמיש ע"כ צריכים לומר כנ"ל).

והחזו"א שם רצה להוכיח עוד דלא קיי"ל להחמיר בטעות של מי רגלים. והוא ממה שמצאנו בדף ס"א ע"ב מאן דאמר (דקיי"ל כוותי') שכתם אבגד צבוע טהור. וצ"ע שהרי מצאה הכתם יבשה, וע"כ הי' גם לח מקודם. וא"כ מסתבר שמזמן שהי' לח עד שהתייבש היתה לה הרגשת מי רגלים, ולא מצאנו דכה"ג אין היתר של בגד צבוע. וע"כ דלמסקנא אין אנו חוששין לטעות מי רגלים כמו שחוששין להרגשת שמש (לכאורה ר"ל שבהא ע"כ חוששין דאל"כ ליכא חיוב קרבן). וע' גם בתוס' שם שנראה מסוף דבריהם שיותר פשוט לומר שאינה טועה בהרגשת מי רגלים ממה שאינה טועה בהרגשת עד ושמש.

ותו, דאע"ג שהסד"ט בסי' קפ"ג ס"ק ב' נראה שהסד"ט נקט כדבר פשוט שאחרי הטלת מי רגלים ותשמיש הרי היא טמאה מדאו'. במקומות אחרות הסד"ט מתקשה בזה (ע' בדבריו בס"ק ס"ד ד"ה ועיין וס"ק ס"ז ד"ה והנה ראיתי) ויש צד דעד כמה שיש ספק מעלמא אע"ג דבשש"ט לא עברה אינה טמאה אפי' סמוך לתשמיש (משא"כ בהא דמתני' הנ"ל). ויש באמת עוד טעם גדול להקל היום שהשנים לעולם אינם מרגישות, ולכן אם אינה מרגשת שלא בשעת מי רגלים ותשמיש, מה"ת שדוקא עכשיו היא מרגשת.

ולמעשה יש ב' הוראות בין מורי הוראה של היום. יש מקילים בזה לגמרי וכדעת החזו"א. וכ"כ בס' לבושי עז משמי' דהגרי"ש אלישיב שליט"א (סי' קפ"ג אות ו' בקטע "דעת הפר"ד וכו'" ד"ה וכן) להקל שאינו אלא כתם (אבל מ"מ איכא למימר שהיא טמאה מדרבנן ומטעם אחר ע"ש). ויש המחירים כדברי החוו"ד. אבל אפי' אלו בדרך כלל סומכים שלא הי' הקינוח בזמן הטלת מי רגלים כיון דלא שכיח שיהי' כ"כ סמוך לסוף הטלת מי רגלים שלה. ולכן אפי' אין שאולים אם כך הוה או לא. רק אם האשה מתעקשת מעצמה שהי' הקינוח שלה מיד אחרי הטלת מי רגלים ממש, הם מטמאים.

# הרגשה בזה"ז

התקשו רבני הזמן טובא בזה שאומרות לנו הנשים שאינן מרגישות בשעת נדתן כלל. ולפום ריהטא אין בזה כ"כ נפ"מ שהרי הן טמאות מדרבנן בכל אופן. אבל למשל שיטת שו"ע הגר"ז שאין דיני וסתות בראי' שלא בהרגשה. וא"כ לדבריו אין לנו דיני וסתות בזה"ז, וזו לא שמענו. וכמה ביאורים נאמרו בטעם שהן טמאות מדאו' אפי' היום.

בערוה"ש (סי' קפ"ג סע' ס"א –ס"ב) כתב שבאמת הן מרגישות אלא שאינן יודעות שהן מרגישות, ודברי חז"ל נאמנים עלינו יותר מדבריהן ע"ש. ועל דרך זה דרך הגר"מ פיינשטיין באג"מ (יו"ד ד' סי' י"ז אות י"ב להגר"ש איידר). ובקובץ תשובות להגרי"ש אלישיב ח"א סי' פ"ד קיבל טענת הנשים, אמנם כתב שאין דין שהנשים ירגישו בעצם, רק שלא יהא קושיא על ראייתן בזה שלא הרגישו. ולכן בזמן שהיו מרגישות, אז היתה ראית דם שלא בהרגשה טהורה מדאו'. אבל היום שאין אף א' מרגשת, אין טעם לטהר אף א' מדאו'. וע"ש שהביא יסוד זה מן הצפנת פענח פ"ד מהל' איסו"ב, והוכיח כדבריו מהא דשייך טומאה מדאו' אפי' בקטן בן יום א' ושוטה אע"ג שאינן מרגישות. (וכבר הזרכנו להקשות על זה דמאן יימר לן שאינן מרגישות אע"ג שאינן יודעות לספר לנו הרגשתן, וב"ה מצאתי במגי' ללבושי עז עמ' ט' שהעיר בזה). ולדבריו יוצא שכל כתם שהוא ודאי מגופה צ"ל טמא מדאו' אא"כ יש צד שהגיע מעלמא ומשום הגזה"כ דדם ולא כתם.

ואומרים העולם ביאור אחר שהוא על דרך מש"כ מרן הגריש"א, והוא דהיסוד דבעינן הרגשה מדאו' היינו משום דבעינן שתראה דם באופן שהיא רגילה לראות. ולכן בזמן שהי' דרך הנשים לראות בהרגשה, אינה טמאה מדאו' אא"כ הרגישה. אבל היום שדרך הנשים לראות שלא בהרגשה, הרי היא טמאה מדאו' אם היא רואה כדרכה. משא"כ בכתם בעלמא שאין זה דרך ראיית הנשים, לעולם אינה טמאה מדאו'. ומזה יש קושי להבחין מתי באמת דבר נחשב כ'ראי'' המטמא אותה מדאו', לבין כתם שאינו אלא מדרבנן. ואומרים בשם הגרמ"פ (ואיני יודע אם זה מוסמך או לא) שכתם ששיעורו יותר גדול מחצי שטר דולר הרי הוא נחשב כראי' ואין לו קולות הכתמים. ויש למורי הוראה עוד דרכים לקבוע שכתמים מסוימים נחשבים כראי', וכגון אם היא רואה הרבה כתמים זה אחר זה, ותלוי לפי ראות עינם. והדבר צ"ע.

# עוד הערות בסימן זה

* במש"כ בב"י מתר"י שצבע חרדל טמא מדינא, כבר תמהו בזה האחרונים שצבע החרדל טהור (ע' ערוה"ש סי' קפ"ח סע' ח') ושאולי החרדל שלהם הי' שחור (ע' בזה גם בהגהות יעב"ץ לב"י הוצאת המאור).
* ממש"כ בתוה"ש ס"ק א' הוכיח הסד"ט ס"ק ס"א דסבירא לי' שדין בגריס הוא דין שיעור וכשיטת המעי"צ. ואולי יש מקום לדחות שאינו דין שיעור אבל הרי היא תליי' רחוקה שלא הקילו בה אלא בכתמים. ובעזהי"ת בסוגיא דדף י"ד נראה אם הוא תליי' מדינא או לא.
* במש"כ התוה"ש בס"ק ד' – ע' בתפא"י שתמה עליו טובא שאין להוכיח מדברי דרוש של חז"ל שום דבר. ולדבריו הי' לנו לדחות ברית מילה של יולדת בזוב כיון שבאותו גמ' אמרו שמילה היא אחרי ח' ימים כדי שהאשה תהי' טמאה.
* במש"כ הריב"ש שאינה צריכה טבילה, המעיין שם בתשובה יראה שכוונתו לדחות צד שאולי תטכול כדי שלא יהי' מכשול כ"כ גדול. ואמר בזה דאדרבה, אפ תטבול יצא מזה מכשול עוד יותר גדול שלא יקפידו על איסור פנוי' גרידא.

שיעור א'

# בדיקה לאחר מציאת כתם

לא מצאנו לא בגמ', לא בפוסקים הראשונים, ולא בגדולי האחרונים שהצריכו לאשה לבדוק את עצמה לאחר שמצאה כתם. והיינו אפי' כשמצאה כתם יותר מכגריס על דבר שאינו מקבל טומאה, דבעצם אמרינן דמסתמא הדם ממנה שהרי בשש"ט לא עברה, רק דמ"מ היא טהורה כיון שלא גזרו על כתם הנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה. ומשו"ה בשו"ת חשב האפוד (ח"ג סי' צ"ט) התנגד למה שמצא בא' מספרי קיצורים של היום להצריך בדיקה לאחר מציאת כתם והוסיף ששימש גדולי רבני ירושלים ולא אמרו לו הוראה כזו כלל. ומ"מ נראה לומר שהיום, כיון שדבר שכיח טובא הוא שאשה מכתימה את בגדי' וכדומה קודם שהיא רואה ראי' גמורה, אי אפשר להתעלם מזה ולומר שאין זה סימן שהוסת שלה מגיע. וכי תימא דא"כ למה לא הזהירו לנו חז"ל ג"כ לעשות בדיקה, י"ל דבזמן שהיתה דרך הנשים לראות דם בהרגשה לא הי' ריעותא כ"כ בזה שהיא ראתה כתם שלא בהרגשה. אבל היום, כיון שגם ראייתה בדרך כלל שלא בהרגשה, אמרינן דכיון שכבר ראתה כתם שלא בהרגשה יש דררא להסתפק שאולי היא ממשיכה לראות שלא בהרגשה. וסברא זו לא מחייב דוקא לעשות בדיקה, אבל עיקר ענינו הוא שאם האשה תשמש מיד אחרי מציאת כתם, אם ח"ו היא תהי' נדה בשעת תשמיש, ומשום שהתחילה לראות בשעת תשמיש או אפי' קודם לכן קצת בלא ידיעתה, קשה לומר שהיא אנוסה כיון שהיתה לה טעם לחשוש שהיא תהי' טמאה אז. ולכן אם תבדוק את עצמה, כבר רואים שלא הי' המשך לראית כתם שלה ואינה צריכה לחשוש שוב מחמת הכתם שלה. אבל גם את זה אינה חייבת לעשות, ואם היא רוצה היא יכולה להמתין מלשמש לילה אחד ולראות אם יש המשך לראיית כתם זה, ואם לא תראה אחרי יום א', כבר אין סיבה לחשוש עוד, והיא כבר מותרת לשמש בלי שום חשש.

# דיני הרגשת זעזוע אברי' וזיבת דבר לח כשלא מצאה כתם המטמא אותה

כבר דיברנו על שיטת התרוה"ד סי' רמ"ו שכשהאשה מרגשת פתיחת פי המקור, חוששת היא שראתה דם מחמת ההרגשה, והרי היא טמאה אפי' אם לא מצאה כלום, ומשום דאמרינן שבאמת יצא דם ונאבד. ורק כשבדקה ומצאה מראה טהור הרי היא טהורה. ועוד הבאנו דברי הרמ"א (סי' קפ"ח בדרכ"מ) שהעיר על ראית התרוה"ד מן הגמ' שי"ל דלעולם אינה טמאה אא"כ באמת מצאה דם. וכן נקט בשו"ת הרדב"ז למעשה לחלוק על התרוה"ד. ומ"מ סתימת הפוסקים (סי' קפ"ח וק"צ) היא כדעת התרוה"ד, וגם הרמ"א לא חלק בהגהותיו על השו"ע בזה.

אמנם דנו הפוסקים אם בשאר ההרגשות חיישינן להא דתרוה"ד. והנה בזעזוע אברי' הבאנו שיטת הסד"ט ופרד"ר שאין ענינו אך ורק זעזוע אברי', אלא כל דבר שדינו כוסת הגוף יש לו דין הרגשה לטומאת האשה מדאו'. וא"כ א"א שיהא להרגשה זו דינו של התרוה"ד, שהרי התרוה"ד הביא ראי' לדבריו מן המ"ד דוסתות דאו'. ולכאורה כוונתו דבכה"ג לכו"ע הוי דאו', אפי' למ"ד וסתות דרבנן. אבל בזה שאינו אלא וסת, ע"כ דינו כשאר וסתות דרבנן שאם בדקה אח"כ ולא מצאה כלום הרי היא טהורה. רק למ"ד דשיטת הרמב"ם הוי דין בזעזוע אברי' דוקא יש להסתפק. ומ"מ הפת"ש הביא מחכמ"א להקל בזה.

ובזבד"ל הביא הפת"ש מחת"ס סי' ק"נ שאפי' יהבינא לי' לנו"ב שהיא א' מן ההרגשות המטמאות אותה מדאו', מ"מ כלפי יסודו של התרוה"ד לא אמרינן שמסתמא ראתה דם ולאו אדעתא. וז"ל החת"ס "שיהי' הרגשה כזו מוציאה מחזקת טהרה שלה עד שנאמר שאם נאבד העד או שאינו בדוק תהיה בספק טומאה זה לא אמרינן וא"א לאומרו כלל, דכיון דהני נשי דידן רוב ימיהם מרגישים זיבת דבר לח ואיננו דבר חידוש אצלה כמו פתיחת פי המקור והרי האשה בחזקת טהרה עומדת וכו'". והא דכתב שרגילה בהרגשה זו, יש לבאר שרגילה בזבד"ל ע"י מי רגלים, א"נ שרגילה במראות טהורות.

ומצאנו יסוד לב' ההסברים בפוסקים. דהנה הפת"ש הביא מן השב יעקב סי' מ"ד באשה שהתעטשה בביהכ"נ והרגישה שיצא ממנה דבר לח מלמטה, ולא בדקה מיד, רק אח"כ בלילה מצאה כתם פחות מכגריס. ובביאור הנידון יש להדגיש שהרי כבר ביארנו מחוו"ד וחזו"א בהא דלאחר זמן אינה חייבת בקרבן אע"ג דחזקת דם שבא בהרגשה וא"א לומר שהרגישה אא"כ הי' בשעת תשמיש, דמ"מ כיון שלא מצאה הכתם עד לאחר זמן, החזקה דמעיקרא אומרת לנו שלא ראתה עד לאחר זמן ואז ע"כ לא היתה בהרגשה. ומ"מ יש מקום ספק בנד"ד דשאני הכא שבאמת הרגישה זבד"ל ולא מצאה מי רגלים, וזה עצמו סיבה לטמא אותה וכדברי התרוה"ד, ובפרט שהרי באמת מצאה דם. ואפ"ה גם בנד"ד פסק בשב יעקב להקל לתלות במי רגלים. והפת"ש הביא מחלוקת בין התפארת צבי לסד"ט אם הנ"מ כשהרגישה הרבה זבד"ל ולא מצאה אלא טיפה קטנה, שאי אפשר לייחס כל ההרגשה למה שמצאנו או דלעולם תלינן במצוי ואפי' לא הרגישה אלא הרגשת טיפה קטנה מ"מ לא תלינן לי' להרגשה אלא במי רגלים המצוים. ומ"מ לב' הביאורים הטעם דלא חיישינן להרגשה משום דתלינן במי רגלים השכיח. והפת"ש הביא גם דברי החכמ"א (כלל קי"ג ד"ג) שאם מוחזקת בליחה לבנה אין צורך לחשוש לתרוה"ד בזבד"ל.

ולענין מעשה הנה כבר הבאנו בשיעורים הקודמים המחלוקת שבין החוו"ד לנו"ב באיזה מקום צריכה היא להרגיש זבד"ל, דהנו"ב כתב שאפי' הרגשת היציאה לחוץ מטמא, והחוו"ד כתב דרק הרגשת הזיבה דרך בין השינים (שהוא פנימי יותר) מטמא אותה (וכן מובן יותר מסברא כיון שרק הזיבת דם דרך שם מטמא אותה). ומ"מ כבר כתב הגרמ"פ (יו"ד ד' סי' י"ז אות ז' להגר"ש איידר) דנשי דידן אינן מבחינות בין הרגשת זיבת דבר לח חיצוני או פנימי, ושלכן צריכים להחמיר בכל הרגשת זיבת דבר לח. ואע"ג שהגרמ"פ כתב שם שאם הרגישה ולא מצאה כלום, הרבה מורים שאמנם לכתחילה היא חייבת לבדוק אם ראתה דם, בדיעבד אינה טמאה אם הרגישה זבד"ל ולא מצאה כלום. והנ"מ באינה מוחזקת לראות ראיות טהורות, אבל אם החזיקה את עצמה למראות טהורות, אע"ג שהחכמ"א נשאר בצ"ע אם חייבת לבדוק, מ"מ כבר פסק בשו"ת דברי חיים יו"ד א' סי' ל"ד שבכה"ג אינה חייבת לבדוק, וכ"כ הגר"מ שטרנבןך בארחות הבית פ"כ סע' ד'. ואם האשה כבר יודעת בעצמה שדרכה להרגיש זיבת מראות טהורות, אינה חייבת דוקא לעשות בדיקות מיוחדות לאחר הנישואין. אבל אם אינה יודעת עלי' לבדוק ולהחזיק את עצמה לזה.

ויש להוסיף גם שברע"א ובפת"ש דנו במסולקת דמים אם חיישינן לתרוה"ד. וכיון שהתרוה"ד הביא כמקור לדבריו המ"ד וסתות דאו', לכאורה דיו כוסתות דבמסולקת דמים לא חיישינן לי'. והחולקים ע"כ סוברים דהכא הוי ריעותא טפי כיון דהוי הרגשת עצם הדבר המטמא אותה. ויש בזה נפ"מ גם למי שאינה מעוברת או מינקת, וכגון לימים שרגילה שלא לראות בהם, וכשיטת התרוה"ד המובא בסי' קפ"ו סע' ג'.

# כמה זמן לאחר ההרגשה אפשר לתלות מראה טהור

החוו"ד בסי' קפ"ח ס"ק ב' כתב שרק אם מצאה בתוך שיעור אותיום אפשר לתלות במראה טהור. ומסברא דבר זה מאד מובן שהרי רק אז אמרינן שהראי' היתה בשעת ההרגשה. וע' בשו"ת שבט הלוי (ח"ב סי' פ"ח) שכתב שאם היא לובשת בגד הצמוד לאו"מ ומצאה עליו מראה טהור גם לזה יש דין של בדיקה בתוך שיעור אותיום. ומ"מ הסד"ט כבר הסתפק בזמן של הדבר, ובערוה"ש כתב דתוך זמן מעל"ע אפשר לתלות, וכן ראיתי בהערות לחוו"ד שכתב כן בשם הגרי"ז גוסטמן למעשה.

# דין כתם שעל בשרה

ידועים דברי הרמב"ם שכתם שעל בשרה טמא אפי' בפחות מכגריס. ואע"פ שהש"ך כתב שכן הוא שיטת התוס' והרא"ש (ויש אחרונים שסוברים שאין זה לא שיטת התוס' ואפי' לא שיטת הרא"ש) ושכן מדויק בגמ', מ"מ לא ימלט מהיות מחלוקת בכתמים שדינו להקל וכדמשמע מסקנת הפת"ש וכן מקובל להורות. אמנם הנ"מ בכתם' א' פחות מכגריס, אבל בטיפין טיפין, אע"ג שגם בזה יש ב' דעות בסע' ח', מ"מ קיי"ל להחמיר וכמש"כ הב"ח (המובא בש"ך ס"ק י') וסד"ט (ס"ק ט"ו). וכן ראיתי שכתב בששבה"ל. והביא לי א' מבני החבורה שבטהרת הבית להגר"ע יוסף כתב שכן נראה להורות גם מדברי השו"ע אע"ג שהשו"ע הביא השיטה המקילה סתם והמחמירה כי"א, וידוע שהכלל בשו"ע שהלכה כסתם, מ"מ כתב הבית דוד דהנ"מ כשהדעה הראשונה היא מפורטת, אבל אם אינו אלא משום שסתם ולא כתב הפרט של הי"א, ההלכה כמו הי"א. וע' בסמוך לענין קינוח.

# דברים שאינם מקבלים טומאה - טישיו

הנה לקבוע מה חשוב דבר שאינו מקבל טומאה ומה לא, כבר כתב הש"ך ס"ק ט"ו שהדברים מפורטים ברמב"ם הלכות כלים. ומ"מ רוב הציבור אינם בקיאים בהל' כלים ולכן סומכים אנו אדברי גדולי הפוסקים לענין כמה דברים של היום האם מקבלים טומאה או לא. והדבר השכיח ביותר הוא נייר טויל"ט האם כתם הנמצא בו טמא או לא. ומי לנו גדול מן הגרמ"פ שכתב (אג"מ יו"ד ג' סי' נ"ג) שאפי' לשיטות שבפת"ש המחמירות דנייר הוי דבר המקבל טומאה, מ"מ הניירות של היום אחרי שמצאו עליהם כתם הרי הם כקרועים ומושחתים ואינם מקבלים טומאה. ומשו"ה הרבה מורי הוראה בפרט בחו"ל מקילים בכל כתם הנמצא על טישיו אפי' אם הוא יותר מכגריס.

אמנם כאן באר"י מנהג רוב המורים להחמיר אכתם יותר מכגריס הנמצא על טישיו. וב' טעמים עיקריים נאמרו בדבר. חדא דהנה בשו"ע הגר"ז הקשה למה בבדיקה אנחנו מטמאים אע"פ שאין עד הבדקיה דבר המקבל טומאה. ובקו"א כתב שהרי איכא ספק הרגשת עד, ובדאו' אי אפשר להקל קולות הכתמים. אמנם כבר הזכרנו שהוא נידון גדול באחרונים אם כתמי עד הבדוק לה הם טמאים מדאו' או מדרבנן. ולפי הצד שהוא רק מדרבנן עדיין תיקשי. ובמהדו"ב של השו"ע הגר"ז כתב טעם אחר. והוא דכיון שהיא בודקת או"מ, אין זה חשוב ככתם שמצאו על עד הבדיקה, רק ככתם הנמצא במקום שהיא בודקת. ומקום שהיא בודקת שהיינו הגוף שלה הוא דבר המקבל טומאה. וע"פ סברא זו י"א (ע' כגון בביאורים שבסוף ספר מראה כהן) שגם קינוח הטישיו חשוב כלקוח מעל גופה ולכן לא איכפת לן בזה שהטישיו אינו מקבל טומאה כיון שהיא בודקת מקום המקבל טומאה. ולפי סברא זו לכאורה ג"כ לא איכפת לנו אם הטישיו הוא צבוע או לא כיון שמקום הכתם הוא בגופא שאין בו הקולא של דבר צבוע. ומ"מ אינו כ"כ פשוט שקינוח הוא כמו בדיקה, שהרי בבדיקה כל התכלית הוא לבדוק וא"כ הרי זה כמציאה במקום שהיא בודקת, אבל בקינוח הרי היא מקנחת את עצמה להוריד לכלוך, לא בודקת. אמנם י"ל דכן נחשב בדיקה כיון שדרך הנשים לבדוק הקינוח שלהן לראות אם כבר התחיל המחזור שלהן. וצ"ע.

ואפי' את"ל כן, מ"מ לא תהי' טמאה בכתם פחות מכגריס כיון דקיי"ל דלא כרמב"ם אפי' בכתם שעל גופה וכנ"ל. וגם במצאה טיפין טיפין יש מקום להקל. ואע"ג שבכתם שעל גופה ממש קיי"ל להחמיר וכנ"ל, מ"מ הרי איכא הדעה הראשונה של השו"ע. אלא שי"ל גם להיפך, שענין הטיפין טיפין שלו הוא מחמת הטישיו, ואה"נ על הבשר היתה כתם א' יותר מכגריס. ומ"מ גם עצם זה שנחשב לקוח מעל גופה אינה כ"כ פשוט וכנ"ל. ונראין הדברים שיש להקל גם בזה. וצריך עיון.

עוד סברא שאמרו לטמא כתם הנמצא על הטישיו משום שאע"ג שהטישיו אינו מקבל טומאה, מ"מ היד האוחז אותו מקבל טומאה. והרי כתב הסד"ט שיש להחמיר בכתם אדבר ראשון שאינו מקבל טומאה אם הוא על דבר שני המקבל טומאה. ואע"ג שהרבה אחרונים דחו את דבריו, היינו רק לענין זה שאין טומאת משא לכלים, אבל אדם המטמא טומאת משא יש לטמא. והבאנו כבר טעמו של הגרמ"פ להתיר בזה ומה שיש לדון בדבריו. ומ"מ ראיתי במשמרת הטהרה פ"ג סע' ט"ז להקל בכל דינו של הסד"ט. חדא, שהרי לשון הרשב"א (חי' נ"ז ע"ב) בטעם להקל בדבר שאינו מקבל טומאה "ואיפשר מפני שלא גזרו אלא על המצוי, ודבר שאינו מקבל טומאה אינו מצוי שתשב עליו או שתשתמש בו בישיבה ***ולבישה*** וכיוצא באלו וכו'". ומדכתב 'לבישה' משמע שבזה שלובשין אותו לבד אינו טעם לטמא, רק משום הכלי טימאו אותה. וכן הביא שם מפרי דעה שהעיר שמסתימת שאר הפוסקים מדבר דהו"ל להשמיענו. משמע דלית להו סברא זו. וכן הביא משמי' דהגריש"א דלא קיי"ל כסד"ט בזה.

**פד**

יש דעות שונות בין מורי הוראה אם כתם שעליו טמא או לא. צורת פד הוא כמו לבדים דלכאורה אינו מקבל טומאה בשיעור שעושים הפד. ולכן בהשקפה הראשונה אינו מקבל טומאה וכתם שעליו אינו מטמא את האשה. אמנם במשמרת הטהרה פ"ג הי"ד ובהערה שם מבואר שהגריש"א טימא אותו כיון שמחברים אותו לבגד המקבל טומאה ונטפל אליו. והגרמ"מ כותב שם שהתווכח איתו שהרי אינו מחברו אלא לזמן ולכן לכאורה לא נטפל אליו. ומצאתי בפתחי הלכה (ארטסקרול) עוד טעם להחמיר בזה כיון שבשיעור כגריס כיון שהפד סופג, חיישינן שהוא ראי ממש. ועוד שמעתי לטמא משום שהפד הוי כלי קיבול. וע' גם במראה כהן בשם עוד גדולי הפוסקים שמחמירים בזה. ויש להדגיש שנראה מסברא שפוסקי זמנינו יותר נוטים להחמיר בדינו כיון שהוא דבר העשוי דוקא לספוג דם מאו"מ.

שיעור ב'

# ביאור דברי הש"ך בס"ק י'

מכיון שהיו כמה שהתקשו בביאור הוכחת הש"ך מן הגמ', אבאר את דבריו בקיצור. בברייתא חילקו בין כתם שעל בשרה לכתם שעל בגדה. ובזה ביארו בגמ' ב' מהלכים אי מיירי במן החגורה ולמעלה או מן החגורה ולמטה וכמש"נ בשיעורים הקודמים. אמנם בדף נ"ח ע"א דקדק הגמ' מהא דעל בשרה ספק טמא ספק טהור טמא "מאי לאו כה"ג". וע' בכגון תוס' הרא"ש שביאר שיש דיוק נוסף שאומר לנו שיש איזה חידוש. ומעיקרא ס"ד דהוי הספיקות של הגמ'. והגמ' דחתה דמיירי בעביד כרצועה. ומשו"ה דקדק הש"ך דאיך אפשר לומר דספק טמא ספק טהור טמא מיירי בעביד כרצועה הא באותו ברייתא מבואר שעל בגדה ספק טמא ספק טהור טהור, ובביירתא דסוף פירקין אמרינן שכתם ארוך מצטרף ומיירי בכתם שעל בגדה. מזה הוכיח הש"ך דע"כ הכא מיירי בלי צירוף ומשום דלא בעינן כגריס על בשרה וזהו הטעם שעל בגדה טהור, ובסוף פירקין מיירי בצירוף לשיעור כגריס. אמנם כבר העיר התוה"ש על אתר דלכאורה יש לחלק שאמנם יש חילוק במתני' בין על חלוקה לעל בשרה, הנ"מ לעיקר דברי הברייתא וכמו שחילקו ביניהם בגמ' דדף נ"ז ע"ב, אבל הא דדף נ"ח ע"א אינו אלא מדיוק וזה שפיר יש לומר שאין חילוק בחידוש זה בין חלוקה לעל בשרה, וכן י"ל שאין תשובת הגמ' אלא דיחויא בעלמא. וזהו ג"כ כוונת הדגמ"ר על אתר לכאורה.

# שיעור כגריס למעשה

למעשה, השיעור המקובל להיות כגריס הוא השיעור כפי איך שמודפס בשו"ת מעיל צדקה וכמו שהעיד גם החת"ס יו"ד סי' ק"נ שהביא בפת"ש, וכבר הדפיסו אותו שוב בכמה מספרי הקיצורים של ימינו. והגרמ"פ כתב בתשובה (יו"ד ג' סי' נ"ו אות ב') ששיעורו "כעין 'פעני'". ואם תקח 'פעני' ותשים אותו בתוך העיגול של המעי"צ תראה ששיעורו של המעי"צ הוא טיפה יותר גדול מ'פעני'. ומ"מ כיון שהוא מטבע שכיח, טוב להשתמש בו כדי לעשות השערה אם כתם מסוים שיעורו כגריס ועוד או לא, דמדידה מדויקת מ"מ קשה לעשות כיון שברובם ככולם של המקרים אין צורת הכתם עיגול מדויק ובכל אופן צריכים לעשות השערה. ויש שהיו משתמשים ב'אסימון', שהוא הי' מטבע טפלונית כאן באר"י לפי שמונה עשרה שנה אבל עכשיו קשה להשיג המטבע הזאת.

# עוד נקודה בדבר המקבל טומאה – בגד ניילון

רוב הפוסקים נוקטים שאינו מקבל טומאה אפי' אם הוא ארוג. וע' באג"מ (יו"ד ג' סי' נ"ג) שהוכיח כן ממתני' דמס' כלים (פי"ז מי"ג) ד"כל שבים טהור", הרי שדברים הנעשים מחומרים שממעיינות בעומק האדמה אינו מקבל טומאה. וכן דעת החזו"א (מקואות סי' קכ"ו אות ז') וכן מסיק בש' שבט הלוי (סי' ק"צ סע' י' אות ג'). אמנם ע' שו"ת מנח"י (ח"ד סי' קי"ח) שכתב שכיון שעשאו בגד מקבל טומאה. (וע' מה שהעיר עליו במשמרת הטהרה עמ' פ"ז אות 32). אמנם שמעתי שכגון 'רייאן' ו'לייקרא' אינו עשוי מחומרים כאלו, ויש לדעת בכל חומר במה הוא עשוי בפרט בדברים כאלו שהם דברים המתחדשים בכל יום.

# בגד צבוע

איתא בגמ' ס"א ע"ב מחלוקת ת"ק ור' נתן בר יוסף אם בגד צבוע מטמא משום כתם. ואע"ג שיש ראשונים הפוסקים כת"ק שבגד צבוע מטמא משום כתם, השו"ע סתם כראשונים הפוסקים כר' נתן בר יוסף המטהר, והכי קיי"ל. ובטעם הדבר כתב רש"י "שאין הכתם ניכר בו כמראה דם גמור". ובהא שכתב רש"י דם 'גמור' ביארו כמה אחרונים (ע' כגון שו"ת חשב האפוד ח"ב סי' ?) שאפי' אם ניכר בו דם מ"מ בה' מראות דמים (שאין אנו יודעים אותם היום) אי אפשר להבחין. והנה בדרכ"ת ס"ק ס"ב הביא מס' מקור חיים שכתב שכיון שהטעם הוא משום שאין ניכר בו כמראה דם גמור, אם באמת ניכר מראה דם גמור טמא אפי' אבגד צבוע. אמנם שאר כל האחרונים חולקים על זה וסוברים שאפי' אם ברור שיש בו מראה דם, מ"מ לא גזרו על הכתם הנמצא אבגד צבוע כלל, וכמו שלא גזרו נמי אדבר שאינו מקבל טומאה. וע' בשו"ת שבט הלוי (ח"ב סי' פ"ז) שהוכיח כן מדברי הגהות מיי' (אות ז') שהרי הביא שם מר' שמחה שאפי' לרנב"י שכתם אבגד צבוע טהור, הנ"מ לטהרות אבל לבעלה טמאה. ואע"פ דלא קיי"ל כר' שמחה בזה וכנ"ל, מ"מ חזינן מדבריו שבאמת ניכר בו דם דאל"כ היכי מטמאינן לבעלה. וע"כ לדידן החולקין על ר' שמחה טהור אפי' כשניכר בו שהוא דם[[3]](#footnote-3).

**צבוע מהו**

הפוסקים דנים איזה גוונים נחשבים כצבוע. ולפי הנ"ל כל שהוא צבוע אפי' אם ניכר בו מראה הדם לא גזרו בי'. ונחלקו הפוסקים מה הדין הגוונים בהירים האם נחשבים כלבן. וקשה לתת בזה גדר מסוים. ונלעוק"ד פשוט ש”OFF WHITE” ו”CREAM” נחשבים כמראה לבן. וכן כשהבגד בעצם לבן רק יש קצת מראית צבע אחר (hue) של גוון אחר לכאורה יש לטמא. וסיפר לי א' ממורי ההוראה ששאל את הג"ר חיים פנחס שיינברג שליט"א על בגד ישן של ט"ק העשוי מצמר (שידוע בו שכשמתיישן הרי הוא נעשה צהוב כהה) האם נחשב בגד לבן ואמר לו שחשוב בגד צבוע. ושאלתי את הרב הנ"ל דא"כ אי אפשר ללבשו דהא קיי"ל שלכתחילה אין אנו לובשים בגד החייב בציצית אא"כ הוא בגד לבן (ע' מ"ב סי' ט' ס"ק ט"ז). ולאחר זמן מצאתי שבא"א מבוטשאטש עמד על זה שלאחר זמן כבר אינו לבן וכמדומני תי' דשפיר דמי כיון שמעיקרא הי' לבן.

# שעת מציאת הכתם

הא דלא גזרו על כתם הנמצא אבגד שאינו צבוע, אין זה אך ורק כל זמן שהוא בבגד צבוע, אלא גם אם אח"כ יעבירו את הצבע לבגד אחר, ואפי' יהא לו שם שיעור של כגריס ועוד, מ"מ כבר טיהרו חז"ל הכתם ושוב לא יטמא. דאי לא תימא הכי, יכול לצאת שאשה תמצא כתם אבגד צבוע ואח"כ תשמש, ולאחר השימוש הכתם יעבור הדם לבגד לבן ויצא למפרע ששימשה באיסור (דהא הכתם מטמא למפרע) וזו לא מצאנו. ומצאתי עוד יותר מזה בשו"ת בצל החכמה (ח"ה סי' קמ"ט) שאם אשה לובשת בגד שחלקו הפנימי צבוע וחלקו החיצוני לבן, ומצאה יותר מכגריס על החלק החיצוני, מ"מ הרי היא טהורה. וטעמו משום דע"כ עבר הדם דרך הבגד הצבוע, ואילו מצאה שם היתה טהורה אפי' יצאה אח"כ לבגד לבן וכנ"ל, וא"כ הה"נ בנד"ד. אמנם בזה כבר חלקו שאר הפוסקים דלא אמרינן הכי, שאין בגד צבוע דבר המטהר את הדם, אלא הדין הוא שכל הכתמים כשעת מציאתן, וכיון שמצאה אבגד לבן הרי היא טמאה אע"ג שידעינן שעבר דרך בגד צבוע מקודם.

**כמה קושיות אדינא דבגד צבוע**

האחרונים מקשים מכמה מקומות שמצאנו בהם שכנראה כסותרים האי דינא. וחדא מינייהו הגמ' דר"פ הרואה כתם שמסקנת הגמ' איכא מ"ד דכתם על הקרקע טמא מדרבנן, וקשה שהרי הקרקע חום הוא ואינו לבן (וע' ברמב"ם שאין קולא זו מיוחד רק לבגדים אלא גם לכל הכלים). עוד הקשו מכתם על עלה של זית שדנו עליו בגמ' (ס' ע"ב). ועוד הקשו מכתם שעל בשרה, הרי בשרה ג"כ אינו לבן. ואע"ג שי"ל דקרקע ר"ל חול לבן ובשרה ר"ל במצורע ועלה של זית היינו שהתייבש, ודאי שזה דחוק מאד. וצ"ע. ובחכמ"א (כלל קי"ג דין י') רצה לומר שדבר הצבוע בידי שמים טמא וכדמצאנו בנגעים שכן הדין. ואילו כן יתיישבו כל הקושיות הנ"ל. אלא שבלחו"ש ס"ק ט"ז תמה עליו שאין הנידון דומה לראי' דהכא משום שאינו נראה כמראה דם גמור אתינן עלה משא"כ התם. (וע' ובמשמרת הטהרה ח"א עמ' צ"ד בהערה מש"כ לחדש בזה). וצ"ע.

**כתם שמקצתו אצבוע ומקצתו אלבן**

זהו דבר השכיח כיון שבבגדים הצמודין לאו"מ של היום הרבה פעמים יש קצת לבן וקצת צבוע. בפת"ש ורע"א הביאו מן המעי"צ סי' ס"ב שכתב שאמנם החלק שעל הצבוע אינו עולה לשיעור כגריס, מ"מ החלקים של לבן שבב' הצדדין מצטרפין לשיעור גריס אע"ג שאינם נוגעים א' בשני. והטעם בזה פשוט, שהרי טיהרו לגמרי דם הנמצא על דבר צבוע, ולכן החלק שעל הצבוע אינו עולה בחשבון. אבל הא מיהת דכתם א' הוא ולכן אם יש בכתם זה שיעור גריס הרי היא טמאה. וע' בחוו"ד ס"ק ט' שחולק שבכה"ג גם החלק שעל הצבוע מצטרף. וטעמו דאמנם טיהרו החלק שעל הצבוע, מ"מ על חלק הלבן לא בעינן שיעור כגריס בעצם, רק צריכים שיהא בלתי אפשרי לתלות במאכולת. וכיון שגם הכא אי אפשר לתלות, דהא באמת הכל הוא כתם א' יותר מכגריס רק שחלקו טהור, לכן הרי היא טמאה אפי' בפחות מכגריס. ולכאורה המעי"צ לטעמי' דלעולם לא גזרו אכתם פחות מכגריס ועוד אע"ג שאי אפשר לתלות במאכולת. ומנהג המורים כמעי"צ.

עוד שם במעי"צ בכתם א' שמקצתו מראה טהור ומקצתו טמא. וגם בזה פסק המעי"צ שהמראה טהור אינו מצטרף לשיעור אבל גם אינו מפסיק, ולכן שאר החלקים של הכתם שיש להם מראה טמא מצטרפים לשיעור כגריס ועוד לטמא אותה אע"ג שאין המראות הטמאות אינם נוגעים זה בזה. וכתם כזה מאד שכיח.

**לבישת בגד צבוע לכתחילה**

בגמ' שלפנינו נראה שאפי' למ"ד שלא גזרו על כתם הנמצא אגבד צבוע, מ"מ לא תיקנו שהאשה תלבש בגד צבוע דוקא. אבל ברמב"ם מבואר שתקנו שהאשה דוקא תלבש בגדי צבעונים כדי להקל על כתמיהן. וע"ש בכס"מ שע"כ גירסא אחרת הי' לו לרמב"ם בגמ'. ולשון הרמ"א "לפיכך תלבש וכו'" (ולא כתב דהוי תקנה) והכי נהוג עלמא שיהא אפי' הבגד הצמוד לאו"מ דוקא צבוע וכן הסדינים יהיו צבועים כדי לטהר אשה לבעלה (חוץ מימי ז' נקיים). אמנם יש כאן מקום ספק דהא קיי"ל בר"פ שני שכל היד המרבה לבדוק הרי זה משובח. הרי דחזינן שהי' לחז"ל ענין שהיא תבדוק את עצמה לראות אם יש לה דם באו"מ. וצ"ע שלמה נבדוק, הא הכא חזינן שעדיף לנו שאשה תלבש בגדי צבעונים כדי שאפי' יצא דם מאו"מ תהא טהורה, שהרי תיקנו ללבוש בגדי צבעונים אפי' אם לא עוברת בשש"ט (שלא מצאנו אחרת, וכן אם עברה למה לנו צבעונים). ואולי י"ל שחז"ל לא תיקנו אלא בבגדים שבזמן חז"ל שלא היו צמודים לאו"מ וחששו לכתמים שעל בגדה שיבאו מעלמא ולאו אדעתא. ואולי עוד י"ל דדין כל היד היינו משום שאם יש דם באו"מ חיישינן שתרגיש ותראה, אבל אחרי שכבר מצאנו רק כתם לא חיישינן לה טפי. וצ"ע.

**תליית כתם שעל גופה בפצע**

אף על פי שברמב"ם ורשב"א מבואר שאין תולין כתם הנמצא על בשרה אע"פ שיש במה לתלות מ"מ כתב הטור שתולין כתם שעל בשרה בפצע שבגופה. וכ"כ הרמב"ם (בפ"ט הכ"ב) והרשב"א (בתוה"ב הקצר) בהדיא. והב"י כתב שכן משמע בגמ' שהרי בסוגיא דכתם שעל ראש גודלה (שהוא כתם שעל גופה) הקשו מתליי' בפצע שבצוארה (אע"ג דהתלי' שם אינו מפורש להיות בכתם שבגופה) ולא חילקו בין כתם שעל בשרה לעל חלוקה. ומ"מ אינו מפורש וגם הב"י הביא שמרש"י משמע לכאורה דליתי' לדיוק זה ע"ש בב"י שדחה המשמעות מרש"י. ובטעם הדבר כתב הב"י (בסמוך לעיל מיני') שהרי מבואר בגמ' הטעם דלא תלינן כתם שעל בשרה בשש"ט היינו משום שאילו הי' מעלמא אבשרה איבעי לי' לאשתכוחי. וא"כ טעם זה שייך רק בתלי' בעלמא, אבל תליי' בדבר שעל גופה הא ליתי' לטעם זה, דלמה לי' לאשתכוחי על בגדה כיון שבין הפצע ובין הכתם הם על גופה. וכבר ביארנו דאפי' למש"כ הרשב"א הטעם שאין תולין כתם הנמצא על בשרה לבד משום דמגופא קא חזיא ועל גופא לבד אשתכח, מ"מ ע"כ בעינן נמי לטעם הגמ' כדי שלא תיקשי לרשב"א מן הגמ' שממנו מבואר טעם אחר. ולכן גם לפי טעמו של רשב"א י"ל כמש"כ הב"י. אמנם ראיתי בהערות לב"י (הוצאת המאור) שהביאו משו"ת בית שלמה שאפשר לומר בזה טעם נוסף. והוא דכיון שעיקר הטעם משום דמגופא קחזיא ואגופא אשתכח וכנ"ל, י"ל דלא מהני סברא זו אא"כ התליי' הוא בדבר שמחוץ לגופה, אבל בדבר שבגופה, כמו דמגופה קחזיא, גם ממכתה חזיא.

# תליי' בדם שעל אצבעותי'

שם בטור הוסיף להביא דברי הרשב"א (ומקורם בתוה"ב הקצר) "דה"ה אם נתעסקה ממש בידיה בכתמים ונמצאו על ידיה תולין בהם".ובט"ז ס"ק י"ד כפי הנוסח שלפנינו נראה שהבין שאלמלא העסק בכתמים ממש בידי' לא היינו תולים כתם שעל ידי' בשש"ט כיון דהוי כתם שבגופה שאין תולין בשש"ט, אבל העסק ממש בכתמים הוי כמכה שבגופה שאפשר לתלות. ורע"א תמה על זה, דהא אמרנו שבגמ' מבואר שאין תולין בכתם שעל בשרה משום דאחלוקה איבעיא לי' לאשתכוחי, וסברא זו לא שייך לכאורה בידים שאין עליהם בגדים. ולכן כתב שכוונת הרשב"א לומר להיפך, שאם נתעסקה שבכתמים בידי', אז אפשר לתלות אפי' כתם שעל שאר הגוף בדם העסק. וכ"כ גם הפרישה. וע' גם חוו"ד שכתב שיש ט"ס בט"ז וגם הט"ז התכיון לדברי רע"א. וע"ש ברע"א עוד שיתכן אפי' אם אין אנו יודעים שהתעסקה בכתמים, רק שעברה בשש"ט, ג"כ אפשר לומר שתלינן הדם שעל ידי' בשש"ט, וממילא אפשר לתלות גם כתם שבשאר הגוף בדם שעל הידים. אמנם, הסתפק אולי לומר דכולי האי לא תלינן. ודקדוק לשון הרשב"א משמע דלא תלינן א"כ ידעינן בודאי שהדם שעל הידים הוא מעלמא.

שיעור ג'

# עוד ביאור למה בגד הצמוד לאו"מ אין לו אלא דין כתם אפי' בזה"ז

בשיעור א' הבאנו ביאורו של מרן הגריש"א למה אשה טמאה מדאו' בזה"ז שאין להן הרגשות. ושם נתבאר שאינה טהורה מדאו' אא"כ יש לנו ספק מאיפה הגיע הדם וכמאן דאמר שספק דם נדה טהור מגזה"כ דדם ולא כתם. ולפי ביאורו יוצא שהכתמים הנמצאים על הבגד הצמוד לאו"מ של היום יהיו טמאים מדאו' דהא אין לנו ספק היום מהיכן הגיע הדם (אם אין לה שם מכה או טחורים וכדו') וא"כ אי אפשר לטהר אפי' נמצאים על בגד צבוע או פחות משיעור גריס. ואין זה מנהג המורים אלא גם היום מטהרים כתמים כאלו. אמנם ראיתי בס' מגילת ספר סי' י' אות ד' שהביא מסד"ט ס"ק צ"ג (בשו"ע מהדורת פרידמן יוצא עמ' ת"ק ד"ה מבואר) דהא דמטהרינן ספק דם היינו אפי' אם הוא ספק רחוק. תדע דהא אפי' בבדקה קרקע עולם וישבה עלי' פי' התוס' רי"ד דנחשב ספק (לשיטתו דדינו של הרגשה הוא שיהא ודאי ממנה) והתם הא לא מסתבר כלל שלא הי' מאו"מ. ואפ כדבריו שפיר י"ל דאפי' בבגד הצמוד לאו"מ של היום עדיין חשוב ספק (וא"כ לכאורה לא יהא דבר הנחשב ודאי אא"כ הוא בדיקה). וצ"ע.

# על כתם על בגד חיצון באשה הלובשת בגד הצמוד לאו"מ

מבואר בגמ' נ"ח ע"ב שאפי' אשה הלובשת ג' בגדים ומצאה כתם על החיצון הרי היא טמאה. וכן אם מצאה על הפנימי אפשר לתלות בשוק של טבחים. אמנם הפת"ש כבר הביא מן האחרונים שדבר זה אינו כלל מוחלט, ובמדה שלא יתכן שדם עבר לבגד החיצון בלי לגעת בבגד הפנימי, אין כתם בבגד החיצון מטמא אותה, וכן להיפך לענין תליי' בשש"ט. ומשו"ה נקטו הפוסקים שהיום שאשה לובשת בגד הצמוד לאו"מ, אם אשה מצאה כתם על בגד החיצון, אין האשה טמאה דע"כ עברה בשש"ט ולאו אדעתא. אמנם הנ"מ כשיודעת בבירור שלא הסירה את הבגד הצמוד מאז שידוע לה שהיתה הבגד בדוק מכתם, אבל אם יתכן שהסירה הבגד הצמוד והכתם הוא מאז (וכגון שהאשה עשתה צרכי' או שהתרחצה או שהחליפה את הבגד) הרי היא טמאה. וכן ראיתי בששבה"ל סע' י"ב אות ב' ובמראה כהן. וע' שם בששבה"ל **סי' י"א אות ג' שרצה לחדש עוד שאפי' זה דקיי"ל שכתם על ידי' טמא משום שידים עסקניות הן, אם לובשת בגד הצמוד לאו"מ לא אמרינן הכי. אמנם לעוק"ד דבר זה צריך ראי', וכן שם בששבה"ל נשאר בזה בצ"ע.**

# תליית מראה אדום במראה שחור א"נ במראה אדום אחר

.................

ונשאלת השאלה למה לא תלינן כתם אדום בשחור...................

ובשו"ת תשורת שי (ומצוין בב"י הוצאת המאור) ................

# התעסקה בפחות מכגריס ונמצאו עלי' ב' גריסים

# ביאור דברי הש"ך בס"ק ל"ח

# ביאור דברי המחבר בסע' כ"ט בהרגה כמה פשפשים

אף על פי שברמב"ם ורשב"א מבואר שא

שיעור א'

# וניחוש דלמא מאכולת הרגה

בהא דחיישינן למאכולת בבדיקה של שעת תשמיש כתב רש"י שאפי' על הצד שחוששין למאכולת היינו לעשות ספק אבל מ"מ טמאה היא מספק וכן מביאה קרבן אשם תלוי. וכדברי רש"י מדויק גם בתוס' ותוס' הרא"ש. ששאלו דאי חיישינן למאכולת איך תתטמא אשה ע"י בדיקת עד. ותי' התוס' דאפי' להו"א ידענו שנטמא לחומרא. ומלשון זה לבד הי' אפשר לומר שזהו חומרא מדרבנן אבל מדאו' לא היינו חוששים. אבל לשון התוס' בהמשך דבסוגיין שאין לחייבו קרבן ***דלמא*** מייתי חולין בעזרה. ומשמע שזהו ספק מדינא. וכן הוא להדיא לשון תוס' הרא"ש "דמטמאינן להו מספיקא". וכמה מבני החבורה כבר שאלו דלמה תהי' טמאה מספק הא יש גזה"כ לקמן במתני' (נ"ח ע"ב) של דם ולא כתם, ולומדים כמה מגדולי האחרונים שהביאור הוא דלא חיישינן אלא לדם ודאי אבל לדם ספק לא חיישינן (וכמו הגזה"כ דממזר ודאי ולא ממזר ספק).

ובאמת המעיין בב"י יראה שלמד בשיטת הרשב"א דאה"נ ולפי ההו"א היינו מטהרין אותה לגמרי. ודקדק כן ממה שכתב הרשב"א (בתוה"ב הקצר[[4]](#footnote-4)) "ולא עוד אלא אפילו נמצא על הכתם מאכולת מעוכה טמאה וכו' לפי שאותו מקום בדוק הוא אצל מאכולת". ולכאורה לדברי רש"י אין צורך לזה שאותו מקום בדוק הוא אצל מאכולת, שהרי ידענו כבר מעיקרא שהיא טמאה אפי' אנו תולים במאכולת רק שהי' צד דהוי טומאת ספק. הרי דחזינן שהרשב"א סבר דאי חיישינן למאכולת הרי היא טהורה לגמרי. (ולפי הדברים האלו מאד מובן למה הרא"ש לא הביא סוגיא זו להלכה, שהרי לדידי' אינו אלא הלכתא למשיחא כיון שהיא טמאה מספק מ"מ). וכן לכאורה מדויק מדברי הרשב"א[[5]](#footnote-5) ורמב"ן בסוגיא דבדקה בעד הבדוק לה וטחתה בירכה. ששניהם הוכיחו שאין האשה טמאה נדה אא"כ שיעור הכתם יותר מכגריס, שהרי אפי' בבדיקה של המתני' היו תולים במאכולת אלמלא או"מ בדוק או דחוק אצל מאכולת. ולכאורה צ"ע כנ"ל, דלשיטת רש"י התם לענין חיוב קרבן חטאת ומשום חשש חולין בעזרה, אבל אפי' כשיש חשש מאכולת הרי היא טמאה. (ואע"ג שבטחתה בירכה הרי היא טמאה נדה, ואילו אם תולין במאכולת במתני' אינה אלא טמאה מספק, מ"מ מפורש בחי' הרשב"א שאם בטחתה בירכה הכתם פחות מכגריס הרי היא טהורה לגמרי, והפשטות היא שהראי' שמביא מקושיית הגמ' ג"כ הוי לטהר אותה לגמרי דאל"כ איכא למיפרך דאה"נ דתלינן במאכולת אבל הנ"מ לתלות אבל מה"ת לטהר. וע' בסמוך). ומסתבר לומר דסבר הרשב"א דאמרינן דם ולא כתם ומשו"ה הרי היא טהורה לגמרי.

ובישוב דברי רש"י נראה דהנה מצאתי בשו"ת צמח צדק (שניאורזון) סי' קמ"ב אות ז' שגזה"כ דדם ולא כתם אינו כולל דם הנמצא על עד הבדיקה. ונראה בביאור הענין דהנה א' מן הטעמים שלמדו האחרונים הנ"ל שהגזה"כ דדם ולא כתם בא למעט ספק דם הוא משום שהרי כל כתם הרי הוא ג"כ דם (ואע"ג שיכול להיות ספק צבע אבל הגזה"כ בא למעט אפי' כשהדם הוא ודאי רק יש ספק אם הוא מן המקור או ממקו"א). ולכן למדו ע"כ שכתם ר"ל ספק דם. וכן באמת מתבאר מכל הסוגיא כאן שהפי' של טמאה משום כתם ר"ל טמאה מספק. אמנם יש מקום לומר שאין כל מקום שיש צד אחר נחשב ספק דם ובכלל גזה"כ דדם ולא כתם. רק יש לחלק בין ב' מיני ספיקות. והיינו דכתם הוי דם במציאה. ופי' של דבר שאנחנו מצאנו דם שלא באו"מ, רק דרך מציאה. ואחרי שמצאנו את הדם חל עלינו חובת ביאור לברר מהיכן הדם, המן המקור או ממקו"א. ואפי' במקום שאין כ"כ במה לתלות חוץ מן המקור, וכגון שלא עברה בשש"ט או שבדקה קרקע עולם ומצאה עליו דם, מ"מ כיון שמצאנו אותו שלא באו"מ אינו אלא כתם שהרי חל עליו חובת ביאור, ואע"ג שהביאור אומר לנו שהוא מן המקור, מ"מ זהו הכרעה בספק שנולד לנו, ובזה יש לנו גזה"כ דדם ולא כתם. אחרת היא כשעשתה בדיקה, אז יש לנו חזקה שהדם הוא מן המקור. ולכן תחילת הדין הוא שלא יחול עליו דין להסתפק, דאין לנו לבדות מלבינו שהדם הוא ממקור אחר. ואע"פ שיתחדש לנו חשש מאכולת או דבר אחר להסתפק שאולי אינו מן המקור, מ"מ כיון שתחילת דינו של דם באו"מ להיות מן המקור, כבר אינו בכלל גזה"כ דדם ולא כתם והרי הוא כשאר הספיקות שספיקם להחמיר. וא"כ שפיר כתב רש"י שאפי' את"ל דדם מאכולת הוא מ"מ הרי היא טמאה מספק.

ואולי אפשר לחדש עוד שאפי' הרשב"א אינו חולק על זה. דהנה בתחילת דברי הגמ' הסתפקו בדם מאכולת אע"פ שלא הרגה. ורק אח"כ בנפ"מ שבין המ"ד בדוק, למ"ד דחוק אצל מאכולת אמרו דמיירי במאכולת רצופה בו. וכבר עמד בזה בתוס' הרא"ש ופי' דכיון שהענין של רציפת שמש הוא דבר רחוק, לא חיישינן לי' אא"כ יש מאכולת רצופה בו. אלא דא"כ חזר השאלה למה בהו"א של הגמ' הי' צד להסתפק במאכולת אפי' אינה רצופה בו. ואולי הי' אפשר לדחות דאה"נ שהי' אפשר לגמ' לומר דמיירי באין מאכולת רצופה בו, אבל האמת אמר דאפי' במאכולת רצופה בו איכא פלוגתא אי חיישינן לי'. אבל יותר מסתבר לומר (וכן ראיתי בהגהות של הר' העשיל מקראקא לב"י הוצאת מאור) דאפי' לרש"י אין אנו מטמאין מספיקא אלא במקרה שאין מאכולת רצופה בו, אבל במאכולת רצופה בו גם רש"י מודה שהיא טהורה. וכל זה הוא למ"ד דחקו הוא אצל מאכולת, אבל למ"ד בדוק הרי היא טמאה, ולכן שפיר הי' צריך גם רש"י לדברי הרשב"א שאינה טמאה אא"כ קיי"ל כמ"ד בדוק. ומיני' שאפשר לומר שגם לרשב"א תהי' חייבת באשם תלוי בהו"א של הגמ' שחששו במתני' לדם מאכולת, ולא כתב דבריו אלא למסקנא דמיירי במאכולת רצופה בו. ובאמת נלעוק"ד שיש משמעות כזה גם מדברי הרשב"א שכתב בתוה"א (עמ' רכ"ו הוצאת מה"ק) "אלא ודאי מתני' בעד הבדוק ובפחות מגריס ועוד דלא נפק מדין מאכולת ואי לאו דאותו מקום בדוק או דחוק אצל מאכולת לא מטמינן ***משום נדה***". ומשמע דהא דבעינן בדוק או דחוק, היינו לטמא משום נדה, אבל לעולם הרי היא טמאה כתם וכמש"נ.

וביאור הדבר ע"פ הנ"ל, דבדליכא מאכולת רצופה בו, אין זה נחשב כדרך מציאה. ולכן לא חל עליו דין להסתפק, ולית בי' משום דם ולא כתם. משא"כ כשמצאנו אותו ביחד עם מאכולת רצופה, אז כבר בשעת המציאה חל עלינו חובת ביאור כיון שאין דם המאכולת תליי' בעלמא אלא הרי הוא לפנינו להסתפק בו. ולכן שפיר חל עלינו חובה לבאר, ושייך גזה"כ דדם ולא כתם. ולכן אם יש מקום לתלות מאכולת, הרי היא טהורה.

# האם היינו חוששים לדם מאכולת אפי' ביותר מכגריס

הנה בקושיית הגמ' דליחוש דלמא דם מאכולת הוא, לכאורה הי' אפשר ליישב שמצאה יותר מכגריס ולכן אי אפשר לתלות במאכולת. וכבר עמד על קושיא זו בחי' הריטב"א, ותי' דמסתימת הדברים הי' משמע דמיירי אפי' פחות מכגריס. וכן מבואר בתוה"א שם שאילו הי' יותר מכגריס לא הי' מקום לקושיית הגמ'. אמנם הרי כבר הבאנו כמה פעמים יסודו של הלבוש ומעי"צ ועוד, שהטעם שלא תולים כתם יותר מכגריס בב' מאכולות, אע"פ שאנו תולים כמה טיפי דמים כל א' במאכולת, אין זה משום שאין טעם לתלות, אלא משום דא"כ בטלה תורת כתמים. ולכאורה לפי דבריהם אין צורך שקושיית הגמ' יהי' דוקא באופן שיש פחות מכגריס ועוד, אלא כל גודל שיהי' אפשר לתלות לענין לחומרא מדאו' בב' מאכולות. וכן פי' באמת בסד"ט (ס"ק ס"ז) דלדבריהם הקושיא היא לתלות במאכולת אפי' אם הכתם גדול יותר מכגריס. אמנם מדברי הראשונים הנ"ל לכאורה יש להוכיח שלא כדבריהם, ולעולם לא תלינן אפי' לחומרא מדאו' יותר מכגריס ביותר מב' מאכולות. והטעם דאע"פ דבטיפין טיפין תולין כמה טיפין במאכולות, היינו משום שלא צריכים לתלות שוב שנזדמנו לפונדק א', אבל לומר נמי שנזדמנו לפונדק א' לא חיישינן. א"נ, כיון שאינו כמות גדול של דם, אפשר לתלות במאכולת, אבל הרבה דם לא תלינן. וע' חי' רע"א לדף נ"ח ע"ב שרצה לומר שיש מחלוקת ראשונים בביאור קושיית הגמ' אי הוי משום דם פחות מכגריס ועוד או אפי' יותר.

# האם חיישינן אפי' כשיש כגריס בצמצום

לשון הריטב"א הנ"ל הוא דהיינו צריכים להעמיד בכגריס ***ועוד*** להוציא מדם מאכולת. ולכאורה צ"ע דהא התליי' בכגריס ועוד אינו אלא קולא דאמרו בכתמים וכדלקמן נ"ח ע"ב. וחזינן מהכא שאין זה קולא בעלמא, רק תליי' מדינא, וכל הסוגיא היא אם אמרו שאפשר לתלות כן גם לקולא, אבל לעולם מדאו' חיישינן לתליי' של כגריס בצמצום.

שיעור ב'

# תוד"ה וטחתו

התוס' ביארו דמיירי בטחתו במקום שדם המקור אינו יכול ליפול שם. וע' במהר"ם (אתוד"ה ולמחר) שביארו טעמם דהרי אם הי' במקום שדם יכול ליפול היתה טמאה אפי' אלמלא הבדיקה. ולכאורה צ"ע שהרי מ"מ איכא נפ"מ בין עשתה בדיקה ללא עשתה, דבעשתה בדיקה הרי היא טמאה נדה, ואילו לא עשתה בדיקה אינה טמאה אלא משום כתם. וע' בחדודי הלכות שהעיר בזה וכתב דמ"מ איכא מ"ד שאינה אלא חוששת. וכי תימא דהיא גופא קמ"ל האי מ"ד שאינה טמאה נדה, כתב החדודי הלכות שאפי' למ"ד חוששת אין המשמעות שרוצה לחדש לנו שאינה טמאה נדה רק שהיא טמאה, ולכן ע"כ לא מיירי במצאה במקום שדם יכול ליפול.

אמנם נראה שיש לומר ביאור אחר בדבריהם. דהנה יעוין בחי' הרמב"ן שמעיקרא ביאר דלא כתוס' ומיירי[[6]](#footnote-6) בטחתה במקום שיכול דם ליפול. וכתב שאע"פ שיכול להיות מירכה, מ"מ כיון שיכול להיות מן הבדיקה, וכן אפי' אם מצאה על ירכה הרי היא טמאה, הדין הוא להיות טמאה נדה. אבל בהמשך דבריו כתב צד שאילו הי' כן פשיטא דטמאה נדה. וביאור דבריו שהרי אין כאן מספיק דררא להסתפק. וא"כ י"ל שזהו ג"כ סברת התוס' שאילו הי' מקום שדם יכול ליפול שם ואין כאן חידוש ואין כאן צד לומר שאינה אלא חוששת. ואיכא למימר שזהו ג"כ כוונת המהר"ם.

והנה החוו"ד ביאר בדבריהם שצ"ל שלא יוכל ליפול שם דאל"כ איכא למימר שבאמת הדם נפל שם מאו"מ, ויש לנו לומר שלא ראתה עד עתה כיון שיש חזקה דמעיקרא. ומה שפי' בדעת התוס' נלעוק"ד שסתימת דבריהם לא משמע כדבריו, אבל מ"מ יש להקשות אפי' הרמב"ן הנ"ל למה באמת אמרינן שהיא טמאה נדה הא יש לנו לומר שלא ראתה עד שעת המציאה. והדבר קשה יותר מזה שמרמב"ן מבואר שהצד של ירידה ישירה מאו"מ לא רק שאינו מגרע מהא דטמאה מדאו' אלא גם מסייע לזה. וי"ל דהנה בכגון נמצא על שלו לא אמרינן הכי אע"פ שלא מצאנו את הדם עד לאחר זמן כיון דאיכא חזקה דמעיקרא. והטעם פשוט שהרי אי אפשר כלל שבא לאחר זמן כיון שאם בא הי' צריך לבא בשעת תשמיש. וא"כ י"ל דאפי' בנמצא על ירכה כיון שבדקה וחזקת דם שבא מן המקור, וזה שנמצא על ירכה אינה סתירה לחזקה זו, אין לנו לבדות מליבנו שהי' דוקא מקרה של כתם ולטמאות אותה רק טומאה דרבנן[[7]](#footnote-7).

# האם מצאה דם על העד או על ירכה – פירש"י (א)

גירסת רש"י דהא דטחתה בירכה מיירי במצאה הדם על ירכה. והקשו הראשונים דלמה לא נבדוק את עד הבדיקה ואם יש עלי' דם טמאה, ואם לאו טהורה. ונחלקו הראשונים בתי' קושיא זו, ומדבריהם יוצא שינוי בפי' הסוגיא לפי שיטת רש"י. התוס' והרמב"ן בתי' הראשון תירצו דמיירי בנאבד העד. ומיני' שסוגיית הגמ' לא מיירי בספק על עד בדיקה בכלל רק במציאת דם על הירך. ובזה יש לנו חידוש בגמ' שגם במציאת דם על הירך יש לומר שהיא טמאה נדה. והטעם, כיון שבדקה את עצמה וטחתה שם, והרי מצאנו את הדם דוקא במקום שנגעה, אין לנו להסתפק לומר שהדם הוא ממקום אחר והרי היא טמאה נדה. וביאר המ"ד חוששת דכיון שמצאה על ירכה חל עלינו חובה להסתפק, ולכן אינה טמאה אלא מספק.

ולפי ביאור זה מתיישב לנו עוד הערה שהרי יש מבני החבורה ששאלו מאי קא מחדש הכא רבף הא מתני' היא בסו"פ הרואה כתם שבמצאה על עד הבדיקה (וע"כ בדקה בה) משוך טמאה עגול טהורה (ולפי הצד ברע"א נ"ח ע"ב שבתחת הכר או הכסת אינה טמאה אלא משום כתם י"ל דהכא מחדש לן רב או שטמאה נדה או דאפי' הכא אינה טמאה אלא משום כתם, אבל לצד השני שהוא שיטת החוו"ד עדיין תיקשי). אמנם באמת קושיא זו בעצמה לא כ"כ קשה שהרי לא מבואר שם להדיא שביותר מכגריס הרי היא טמאה אפי' עגול, רק מחדש לנו המשנה שהיא טמאה במשוך. וכאן קא מחדש לן רב שבאמת היא טמאה (או במשהו או בכגריס ועוד, כל מאן כדאית לי'). ומ"מ לשיטת רש"י לא קרבו הסוגיות זה אל זה כלל, דהכא מיירי במצאה על ירכה והתם מיירי במצאה על עד הבדיקה.

# האם מצאה דם על העד או על ירכה – פירש"י (ב)

עוד תי' לקושיא הנ"ל תירצו בתוס' וכן הרמב"ן דאה"נ ומיירי בכה"ג שיש דם גם על העד ומ"מ אנחנו מסתפקין אם הדם של העד הוא מן הירך. וברמב"ן הוסיף לבאר כנ"ל שאם לא מצאנו דם על הירך פשיטא שטמאה נדה דאילו הי' מן הירך לא מסתבר שלא ישאר כלום על הירך. רק קמ"ל דאע"ג שמצאנו גם על הירך הרי היא טמאה נדה. ולפי' פי' זה יסוד הנידון הוא באמת בדם הנמצא על העד, שבה אמרינן חזקת דם מן המקור ולא חל עליו דין להסתפק אולי הוא ממקום אחר. וכן משמע מלשון הרמב"ן שפי' זה בדעת רש"י הוא פי' אחר לגמרי מן הראשון שאחר שהביא הפי' הראשון כתב "וי"ל וכו'" דמשמע שהראשון לא הי' אלא דיחוי בעלמא אבל זה מהלך אחר לגמרי, והנכון. אמנם מלשון התוס' אולי י"ל אחרת, שמשעות לשונו שאין זה אלא תי' שני ליישב למה לא נבדוק העד, ולא מהלך אחר לגמרי. וביאור הדבר, דמכיון שבאמת מצאנו דם על הירך, אלמלא זה שאפשר לתת לדם הנמצא על הירך דין טומאת נדה, היינו מטמאין טומאת כתם אע"ג שנמצא דם גם על העד. ורק מאותה סיבה שאומרים שהיא טמאה נדה בפי' הראשון בדעת רש"י וכמש"נ לעיל יש לנו לטמאותה גם הכא. ונפ"מ בין הפירושים, שלשיטת התוס' בתי' הראשון יש לנו לומר שהדין נכון גם בנאבד העד, אבל לפי המהלך של הרמב"ן, י"ל שאם לא נמצא אלא על הירך אינה אלא טמאה מספק.

# האם מצאה דם על העד או על ירכה – גירסת ר"ח

כל הראשונים מביאים דברי ר"ח דמיירי במצאה דם על העד. וזה שונה מפי' השני הנ"ל בדעת רש"י דהתם הקמ"ל הוי בזה שמצאנו גם על הירך (כל מאן כדאית לי' וכנ"ל) אבל הכא קמ"ל שעצם מציאת הדם על העד מטמא. ומשמעות הרמב"ן והתוס' שיש חידוש בזה לבד, דאע"ג שנגעה בירכה ויש צד שהדם מן הירך, מ"מ לא מסתפקינן בהכי והרי היא טמאה נדה. אמנם בחי' הרשב"א הסתפק אולי לומר שלגירסת זו הי' פשוט[[8]](#footnote-8) מסברא שאין אנו מסתפקין משום נגיעת ירך בלבד לטמא משום כתם, ומשו"ה כתב דע"כ קמ"ל הכא שהיא טמאה אפי' בפחות מכגריס. וברמב"ן וריטב"א כתבו עוד טעם לומר שהיא טמאה אפי' פכות מכגריס, דאילו הי' יותר מכגריס, אין צד בכלל לומר שהדם מן הירך, דבכמות דם כזה לא יתכן שלא ישאר קצת על הירך[[9]](#footnote-9).

# בדין פחות מכגריס בטחתה בירכה / ובביאור השו"ת בין רבי לר' חייא

הראשונים הביאו ראיות לכאן ולכאן אם אנחנו מטמאין הכא אפי' פחות מכגריס. והרמב"ן והרשב"א הוכיחו בקושיית הגמ' על המתני' דניחוש דלמא דם מאכולת הוא. וכבר דיברנו שי"ל ששם אינו אלא להוציא מטומאה ודאית לטומאת ספק משא"כ בנד"ד. אמנם הרשב"א ומהרש"א הקשו מהמשך הגמ' שר' חייא הוכיח דע"כ אינה אלא טמאה כתם מדבעינן שיעור כגריס ועוד. וא"כ לשיטתו איך יתכן דהכא טמאה נדה ומ"מ בעינן כגריס ועוד. ומהרש"א חידד הקושיא בזה שהתוס' כתבו במפורש דר' חייא הסובר שטמאה כתם ג"כ אית לי' הכא בטחתה בירכה שהיא טמאה נדה. ובתי' הראשון כתב הרשב"א דהא איכא רבי דלית לי' סברא זו. והי' אולי אפשר לומר שכוונתו לומר דלא כדברי התוס' הנ"ל ור' חייא חולק אהא דטמאה נדה כשטחתה בירכה. אמנם חוץ ממה דא"כ יש להתיישב בראית התוס', המעיין בדברי הרשב"א יראה שאין זה כוונתו, אלא דמדחזינן דאית לי' לרבי דטמאה נדה אע"פ שצריכים כגריס ועוד "אלמא לאו כללא הוא". פי' דכמו דחזינן לשיטת רבי דאיכא מי שטמאה נדה שצריכה כגריס ועוד, הה"נ דר' חייא מודה שיש אופנים כאלו. וזהו ממש תירוצו של המהרש"א.

ובביאור הענין יש להקדים ולבאר השו"ת שבין ר' חייא לרבי. ונראה לכאורה שכוונת ר' חייא לומר דהא דמטהרינן בפחות מכגריס היינו רק בדליכא אלא חשש טומאת ספק, אבל בטומאה דאו' לא מקילין לטהר לגמרי. ולכן מדמטהרין בפחות מכגריס, ע"כ ביותר מכגריס אינה טמאה אלא מספק. ונראה לומר שכוונת רבי לומר דאה"נ דלא מקילינן אלא בטומאת ספק, אבל בנד"ד אילו לא הי' כגריס ועוד, עצם החשש מאכולת עושהו טומאת ספק, וממילא אפשר לתלות במאכולת לטהר לגמרי. ולכאורה ר' חייא סבר דבעינן שתהא טומאת ספק אפי' אלמלא הדבר שתולין בו (ויל"ע מהו עומק המחלוקת בזה). וע"פ זה הקשה הרשב"א דלר' חייא צ"ל טומאת ספק אפי' אלמלא המאכולת וא"כ איך יתכן דהכא טמאה נדה אם אינה טמאה אלא ביותר מכגריס. והביאור בתי' הרשב"א שגם ר' חייא מודה שאינו ספק אלא משום החשש מאכולת.

אמנם הרשב"א בתי' שני כתב ביאור אחר בשו"ת של של הגמ'. והיינו דכוונת ר' חייא שיש להחשיב בידקת עד שאינו בדוק או ככתם או כבדיקה. וא"כ סבר ר' חייא דבשלמא לדידי עד שאינו בדוק אינה מטמא אלא משום כתם, אבל לדידך דמטמא משום נדה, ע"כ יש לו דין בדיקה, ובבדיקה אין לנו אלא ב' דינים דהיינו דהוי בדוק וטמאה בכל שהו, או שאינו בדוק ואינה טמאה כלל. והרשב"א סתם ולא פירש לנו למה לפי זה יהא טחתה ביריכה שונה דבעינן כגריס ועוד ומ"מ בכזה שיעור הרי היא טמאה נדה. ונראה לומר דבשלמא בעד שאינו בדוק שאין לנו דבר המסוים להסתפק בו, דוקא בזה שייך הסברא שאם אנחנו מסתפקים יש להסתפק בכל דבר ואם אין אנחנו מסתפקים יש לטמא אפי' פחות מכגריס. משא"כ בטחתה ביריכה יש לנו ספק מסוים דדלמא מה שמצאה היא מיריכה, ולכן בזה שפיר י"ל דחשש מאכולת ביריכה עושהו כתם וצריכה כגריס ועוד. והיינו דטיחה ביריכה אינו עושהו אינו בדוק רק מוסיף עוד חשש, ובזה שפיר י"ל שטמאה משום כתם ומ"מ צריכה כגריס ועוד.

אגב ראוי להעיר שמדברי רש"י כאן משמע דהא דמטהרינן כתם פחות מכגריס הדין שיעור, שהרי כתב הטעם לחלק בין הכא לטומאת נדה מזה שמצאנו בפ' יוצא דופן שאין שיעור לדם נדה דאו'. ואילו הי' דין תליי', מהו השייכות, הא גם כתם מטמאינן בפחות מכגריס, רק שיש תליי' במאכולת וגם בדאו' אפשר לתלות במאכול. וע' חי' הריטב"א בביאור המחלוקת שבין רבי לר' חייא שמשמע מיני' דהוי דין תליי'.

# החילוק שבין הסוגיא דטחתה ביריכה לעד שאינו בדוק

ז"ל הריטב"א ".... ואף על פי כן למעלה אמרו בבי מדרשא טמאה ודאי מפני שצד הגריעותא שבו חמור יותר וקולא דחשש מאכולת אינו כ"כ מה שאין כן בזה דכיון שאין העד בדוק הרי הדבר יותר בחזקת התר כי אינו מועיל כ"כ הנגעת העד שבא אח"כ".

# בענין 'ספק ספיקא'

רש"י ותוס' כתבו דמה שדנו בעד שאינו בדוק, היינו בכה"ג שלאחר הבדיקה הניחתו בקופסא, אבל אם טחתה אח"כ ביריכה הוי ספק ספיקא. ובשו"ע וכן במאירי מבואר שאם הוא ספק ספיקא הרי היא טהורה. ובש"ך ס"ק מ"ה חלק שאין כוונתם לומר אלא שאינה טמאה נדה רק טומאת כתם ע"ש כמה טעמים לזה והסכים על ידו בחוו"ד. והנה רע"א כבר העיר שהרי בטחתה בירכה טמאה טומאה ודאית והוכיח מזה שאע"פ שאין טיחתה ביריכה מספיק לעשות ספק בעצמו, מ"מ חזי לאיצטרופי לעשות ספק ספיקא. אמנם תמוה יותר הא דאיכא מ"ד שבהניחתו בקופסא ג"כ טמאה נדה וסתימת הדברים משמע שגם למ"ד ההוא טהורה. ולכאורה ביאור הדבר שאע"פ שכל ספק כשלעצמו אינו מחדש לנו דין להסתפק, מ"מ כשיש כבר שתים, הרי זה נותן לנו דין להסתפק ואין עליו אלא דין כתם. וזהו לשיטת הש"ך והשו"ע סבר דממילא כלפי טומאת כתם הוו ב' הספיקות האלו מספיק לטהר, ובספק ספיקא הרי היא טהורה.

שיעור ג'

# בדברי התוס' הרא"ש בד"ה

הקשה הרא"ש דאיך יתכן לומר שהדין בטחתה ביריכה אינה אלא חוששת, הא אמרו שאפי' כתם על יריכה ודאי טמא כיון שאילו מעלמא על חלוקה איבעיא לי' לאשתכוחי. וע"ש שתי' דאה"נ דהתם הוי ע"פ מסקנא דהכא והא דבעינן הכא 'טחתה' (ולכאורה ר"ל שיהא ע"י בדיקה ולא כתם בלבד) היינו או לאשמעינן דדוקא בבדוק הוי הדין הכי אבל אינו בדוק לא מאו"ד דהכא מיירי שיש לה מכה. ולכאורה צ"ע דהא הגמ' בפ' הרואה כתם הוכיחה מעצם דין זה דכתם על בשרה גופה דע"כ מודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן, וא"כ איך אפשר לומר דהתם היא טמאה נדה. ולכאורה חזינן מזה שכל הנידון בסוגיא אי טמאה נדה או משום כתם אינו שאלה אפ טמאה דאו' או דרבנן, רק אם טמאה מספק או טמאה ודאי, ונפ"מ לשרוף תרומה עליו וכדומה. אמנם עדיין אפשר לומר שבטמאה נדה הרי היא טמאה מדאו'. והיינו משום שחזקת דם שבא בהרגשה, ואע"ג שאינה חושבת שהרגישה אמרינן דארגשה ולאו אדעתה וכמחו שביארננו בר"פ הרואה כתם, ולכן אם היא טמאה נדה יש ל ננו לומר שהיא טמאה מדאו'. משא"כ כשיש ספק אם הדם ממנה או לא, דבה נאמר גזה"כ דדם ולא כתם דלא חיישינן לספק דם וכמו שביארנו אז. ובזה יהי' לנו עוד פירוש למהר"ם אתוד"ה וטחתו. וכן אם סברי התוס שם כדברי התוס' הרא"ש מבואר דלא כחוו"ד ס"ק כ"א דהא אין נידוון הסוגיא אם טמאה מדאו' או לא כלל.

# עד שאינו בדוק – שיטת התוס' והרמב"ן

כתבו התוס' והרמב"ן דמה שדנו בטומאת דם הנמצא על עד שאינו בדוק אין הכוונה שאינו בדוק כלל, שא"כ למה תהא טמאה נדה (פי' ודאי). ומשו"ה נקטו ד'אינו בדוק' מיירי בבדקו אותו לפני יום או יומים ואח"כ לקחתו ממקום מוצנע ובדקה בו. ושם ברמב"ן הביא שיטת הראב"ד (וכן הוא בבעלי הנפש סי' ג' אות ב') שחולק על ההנחה הזאת ומטמעא בבדיקת עד אע"ג דהוי עד שאינו בדוק. ומאד משמע מחי' הר"ן דהראב"ד מטמא משום נדה (שהרי לא הזכיר שם כלל אם היא טמאה משום כתם או טהורה לגמרי בעד שאינו בדוק). וטעם הדבר כיון שרוב דמים מצוין באשה. ולכאורה נחלקו אם הרגלים לדבר שע"י זה שבדקה בו הוא מספיק חזק נגד הריעותא שאינו בדוק לומר דאזלינן בתר חזקת דם מן המקור או לא.

# עד שאינו בדוק – דברי הרשב"א

והרשב"א הקשה כמה קושיות על שיטת התוס' והרמב"ן. חדא דהרי חזינן שדנו בג' נשים שיששנו אמטה א' שמטמאין את כולם, ולמה נטמא את ב' האחרונות הא אצלהם אינו בדוק (כן נראה הביאור בקושיא). וכבר הקשו מבני החבורה דאיזה קושיא היא זו, הא גם ר' חייא מטמא משום כתם. ובאמת רע"א כתב (ע' חי' רע"א הוצאת זכ"י לדף נ"ח ע"ב) שכל דברי הרשב"א הם לשיטתו דפסק כר' יוסי שהרי היא טהורה לגמרי. וכן קצת משמע מדברי הרשב"א ממה שהביא (בין בחידושים ובין בתוה"א) הקושיות על גדר דין עד שאינו בדוק מיד אחרי שפסק הלכתא כר' יוסי. אמנם נראה שאין צורך לזה, דהרי בצעירותו קסבר ר' חייא שהיא טהורה לגמרי. ולדידי' תיקשי כל הקושיות האלו. וכן י"א שזהו שיטת ר' יוסי אפי' לא קיי"ל כוותי'.

וביישוב קושיא זו לדעת התוס' ע' בתוס' הרא"ש שכבר הקשה קושיא זו ותי' דשאני התם שאנחנו דנים על כל הנשים ביחד, וכלפי כולהו הוי בדוק (וע' באמת בבד"ה שהתקשה דתי' זה כ"כ פשוט שאינו יודע מהו הקושיא). וכן הרשב"א עצמו בתוה"ב הביא תי' זה. אלא שלא התקררה דעתו בזה דהא בג' שלבשו חלוק א' מא"ל. וכן במה דמטמאינן כתם אבית יד חלוקה אמאי הא אין הידים שלה עלי וכל הזמן (ולכאורה הקושיא מג' שלבשו חלוק א' הוי כמו הקושיא שמבית יד חלוקה דלא יתכן שיהא בדוק בין אשה לאשה וכדומה, דאל"כ מה הוסיף בזה מעל הקושיא שמג' נשים שישנו במטה א'). ובבדק הבית תי' דבהנהו אין קושיא משום שכל שלובשתו תדיר הרי הוא בחזקת בדוק.

ומ"מ מכח קושיות אלו חלק הרשב"א אתוס' ורמב"ן וסובר דכל שבדקתו מקודם הרי זה חשוב כדבר בדוק. והוא דכל שלקחה את העד ממקום שדרך הנשים להצניע עדיהם ואינן מוליכות אותן בשוק וכדומה הרי זה אינו בדוק ויכולה להיות בזה טמאה נדה. ולכאורה ביאור דבריו שאע"פ שאין לנו ידיעה אם העד הזה הי' בדוק לפני שבדקה בו או לא, מ"מ כיון שלקחה ממקום שדרך הנשים להשאיר עדיהן הבדוקים הרי הוא בחזקת נקי ולכן איכא למ"ד שהיא טמאה נדה. (בסד"ט ס"ק ס"ג העיר דאי אמיירי בעדים שאין אנו יודעים אן הם בדוקים או לא, מהו זה שכתב הרשב"א בביאור שיטת רבי לעיל "שאינו מצוי שיתעסקו בכתמים או שיעברו בשוק של טבחים עם העדים הבדוקים". ולכאורה אין כאן קושיא, דאה"נ ואין לנו ידיעה שהם היו בדוקים, אבל הם בחזקת שהיו בדוקים, וכיון שאינו אלא חזקה יש לו דין עד שאינו בדוק). וכן מבואר בריטב"א והביאו הב"י בסי' ק"צ.

ומה שביאר הרשב"א עד שאינו בדוק הוא מה שקראו הפוסקים עד בינוני (ע' לשון הריטב"א). ואע"פ שאנחנו מחמירים כשיטת הר"ח לטמא דם אעד שאינו בדוק אפי' לר' יוסי דקיי"ל כוותי', מ"מ קיי"ל כרע"א וסד"ט (ולא כט"ז ס"ק כ"ט) דבבגד שאינו בדוק בינוני הרי היא טהורה.

ומדברים העולם על מעשה (אפי' אם זה מעשה שלא הי') שמצאו כתם במקוה על שטיח או מגבת והי' פחד שיצטרחו לטמא כל הנשים שטבלו באותו ערב. וי"א שהיו צריכים לטהר כיון דהוי בגד שאינו בדוק.

# הדמיון הדין בעד שאינו בדוק בדין דם במי רגלים

ברש"י ד"ה יושבת כתב "ומדקאמר רבי מאיר עומדת טמאה ואף על גב דאיכא לספוקינהו במקום מי רגלים כיון דרגלים לדבר דדחיק לה עלמא וחזקת דמים מן המקור מיטמיא ה"נ מיטמיא". אמנם עדיין אינו מובן מהו החילוק שבין עד שאינו בדוק שהוא דומה למ"ר לטחתה ביריכה. וע' בחוו"ד ס"ק ס"ק כ"ד שביאר שכמו שהעד אינו בדוק כך המ"ר אינם בדוקים. והביאור דיסוד אינו בדוק היינו דמספקינן בכל מה שאפשר להסתפק ולכן הוי מ"ר דומה לו. משא"כ בטחתה ביריכה שאנחנו מסתפקים דוקא באירוע מסוים, אז אינו דומה ויש לטמא אותה יותר.

שיעור א'

# תמצית סוגיית הגמ'

במתני' מבואר מחלוקת ר"מ ור"י באשה העומדת ומטילה מים ומצאה דם דר"מ מטמא ור"י מטהר. ולשיטת רש"י אין החילוק אלא בין שותתת למזנקת, דעומדת פירושו שותתת כיון שעומדת אי אפשר לה לזנק. ויסוד פלוגתתם היא אי בדם שבמי רגלים אמרינן הדור מי רגלים למקור ואייתי דם או לא והדם ממכה במקום מי רגלים. אבל אין צד שהדם בא כדרכו משום שאין דרך דם לבא בשעת הטלת מי רגלים וכמו שביארו התוס' בדעתו.

והתוס' פי' הסוגיא באופן אחר, דלעולם עומדת ג"כ אפשר לה לזנק (ולכאורה לא נחלקו במציאות[[10]](#footnote-10) וכמו שהקשה הרשב"א במס' חולין צ' ע"ב אהא דנחלקו אם יש בגידין בנ"ט או לא דלא יתכן מחלוקת במציאות, רק שעומדת אפשר לה בזינוק קלוש, ונחלקו רש"י ותוס' אם זינוק קלוש כזה שמי' זינוק או לא שמי' זינוק). והחילוק במתני' ביו יושבת לעומדת הוא משום שבעומדת יש עוד טעם לומר דהדור מי רגלים למקור ואייתי דם, והוא משום שאין רחמה נפתח ולכן אין המי רגלים יוצאים בהדיא אלא נעצרים שם וי"ל דהדור מ"ר למקור ואייתי דם (כן מבואר להדיא בתוס' הרא"ש שזהו הביאור בהא שאין רחמה נפתח). ובסוגיית הגמ' הביאו התוס' ב' פירושים. א' דקס"ד דמתני' מיירי בין במזנקת ובין בשותתת, וכיון דבעומדת טמאה לר"מ אפי' מזנקת, ע"כ חזינן דר"מ מטמא בחדא לריעותא, א"כ למה אינו מטמא ביושבת ושותתת. ומת' הגמ' דאה"נ ויושבת ושותתת טמאה לר"מ ואין המתני' מיירי אלא במזנקת. עוד פי' הביאו דמעיקרא קס"ד שעומדת אינו ריעותא בעצם והכל תלוי אם שותתת או מזנקת, ולכן הקשה הגמ' מאי שנא עומדת מיושבת, ובתי' נתחדש שעומדת בפני עצמו הוי חדא לריעותא כיון שאין רחמה נפתח, ולכן איכא למימר דמתני' מיירי במזנקת ולעולם ביושבת ושותתת טמאה. וע' ברא"ש שכתב דלפי פי' זה לא מצאנו לר' יוסי שחולק על ר"מ אלא בדאיכא חדא לריעותא, אבל בעיומדת ושותתת דאיכא תרתי לריעותא אולי מודה ר' יוסי שהיא טמאה.

# הביאור בחשש דהדר מ"ר למקור ואייתי דם

ע' בשו"ת אבנ"ז יו"ד סי' רל"א אות ב' שהביא ג' הסברים בחשש דלמא הדור מ"ר למקור ואייתי דם. וקודם כל יש להדגיש כמו שהדגיש כבר הט"ז בסי' קצ"א, שיש באשה ג' נקבים, נקב הרעי, נקב מ"ר, ונקב הדם ותשמיש (ונקב מ"ר הוא קטן יותר משאר הנקבים, ולא יכנס אבר לתוכו) א' דמתוך זה שמטלת מ"ר (בשותתת וכדו') יש התעוררות ליציאת דם אע"פ שאין מציאות באמת של מ"ר במקור. והעיר שם באבנ"ז בדוחק בלשון הגמ' לפי זה. ב' שבאמת המ"ר יוצאים לחוץ מנקב מ"ר וחוזרים ונכנסים למקור להביא דם. והביא שכן משמע משו"ע הגר"ז. ג' הביא משו"ת מהר"ח או"ז סי' ח' שאין המ"ר יוצאים לחוץ, אלא מתוך הלחץ נכנסים דרך סדק שבתוך הגוף למקור ומביא דם. ונפ"מ בזה לבדיקת המהרי"ל וכמו שנראה כשנלמד השו"ע בעזהי"ת.

# בחשש דדלמא בתר דתמו מיא אייתי דם

ובהמשך שואלת הגמ' דמ"מ דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם. ותי' הגמ' דמיירי כשיש הוכחה לזה משום שישבה על שפת הספל ומזנקת לתוך הספל, דאילו בא הדם בתר דתמו מיא היו צריכים למצוא דם על שפת הספל. ונחלקו רש"י ותוס' בביאור החשש דדלמא בתר דתמו מיא אייתי דם. רש"י פי' בכל הסוגיא דהא דלא חיישינן אלא להא דהדור מי רגלים למקור ואייתי דם, ולא חיישינן שראתה דם כי אורחה, משום דאין דרך הדם לצאת ביחד עם המי רגלים, וכמו שפירשו התוס' בדבריו. אמנם אחר שגמרה להטיל מי רגלים חזר החשש שראתה כי אורחה.

והתוס' חלקו עליו דלעולם טבע הנשים לראות דם באמצע הטלת מ"ר כמו בשאר זמנים. והטעם דלא חיישינן אלא לזה דהדור מ"ר למקור ואייתי דם משום שלא ראתה דם לא לפני המ"ר ולא אחרי, ולכן יש לנו סמך לומר דהוי דוקא מחמת המ"ר ולא ראי' כדרכה. ומשו"ה פי' קושיית הגמ' דדלמא בתר דתמו מיא אתא דם משום דבסוף הזינוק שותתת ולכן יש לטמא אותה כשאר שותתת.

והנה בכל הסוגיא פי' רש"י הטעם דבשותתת חיישינן דלמא הדור מ"ר למקור ואייתי דם משום דע"י זה דמוקמה אנפשה הדור מי רגלים למקור ואייתי דם. ולכאורה א"כ צ"ע דבשלמא קודם שהתחילה להטיל מ"ר שפיר אפשר לומר דבשותתת הרי זה סימן דמוקמה אנפשה ולכן חיישינן דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, אבל בתר דתמו מיא למה לנו לחשוש לזה. וראיתי בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קמ"ח שכתב שהתוס' חולקים על רש"י בזה, וסברי שהטעם שבשותתת דוקא חיישינן דלמא הדור מ"ר למקור ואייתי דם, היינו משום דבזינוק, עצם ההטלה מונעת דם לבא, אבל בשותתת אין מניעה ולכן חיישינן לדם. אמנם לולא דברי החת"ס הי' נלעוק"ד לומר דחוץ ממה שזה דחוק לומר דתוס' חולקים על יסוד זה אחרי שהביאו כן בשם רש"י ולא יצאו בהדיא לחלוק על זה, גם ראיתי בחזו"א (רסי' צ') שהקשה שהרי מפורש בגמ' בהמשך שהטעם לטמאות בעומדת משום דדחיק לה עלמא (אמנם נראה שפיר יש לחלק לשיטת התוס' בין החשש דעומדת דהוי משום שאין רחמה נפתח לבין שתיתה, וכן אולי גם מדויק כיון שלא אמרו טעם זה עד לבסוף בהא דעומדת). ועכ"פ הי' נראה לומר דלעולם גם בתר דתמו מיא הוי משום דמוקמא אנפשה, ומשום שדרך הנשים בסוף ההטלה לעצור המ"ר קצת כדי שיצא הכל ולכן משו"ה הדור המ"ר למקור.

# שיטת מהר"ם מרוטנברג

בהגהות מיי' פ"ה הביא שיטת מהר"ם מרוטנברג דאפי' לר' יוסי אם יושבת בתוך הספל ומצא דם במ"ר הרי היא טמאה, דחיישינן דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם גם לר' יוסי. וטעמו שהרי לא נחלקו במתני' אלא בעומדת אבל ביושבת לשניהם טהורה, וא"כ כמו שלר' מאיר חיישינן, הה"נ לר' יוסי. והוסיף המהר"ם שאין דבריו אמורים אלא לפי' התוס' בסוגיין, אבל לרש"י ודאי דליכא למימר הכי. וביאור דבריו (וכן ראיתי בשם לחו"ש סי' קצ"א ס"ק ג') דאם החשש של בתר דתמו מיא הוא כשיטת התוס' דבסוף הרי היא שותתת, הרי פשיטא שא"א אפשר לומר דר' יוסי חושש לזה שהרי לפירש"י כל שיטת ר' יוסי היא דלא חיישינן לשותתת. ואם החשש של בתר דתמו מיא הוא כשיטת רש"י הרי ג"כ אי אפשר לומר דר' יוסי חושש לזה, דא"כ היכי אפשר לומר דבעומדת טהורה דלעולם ניחוש דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם (אמנם בהוכחה בתרא זו ע' בסמוך). ולכאורה הביאור בשיטת המהר"ם דר' יוסי ור"מ לא נחלקו אלא בסברא של אין הרחם נפתח, דר"מ סבר דמשו"ה לבד חיישינן דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם. ור"י סבר שאין זה ריעותא והרי היא טהורה.

ומ"מ מתוס' והרא"ש נראה דלא סברי כמהר"ם. ומשום דמבואר מדברי שניהם (עכ"פ למסקנא) שיסוד המחלוקת בין ר' יוסי לרבנן אי חיישינן לדם בחדא לריעותא או לא. ובפרט לפי מה שנסתפק הרא"ש דדלמא ר' יוסי סבר דבתרתי לריעותא מודה ר' יוסי חזינן שזהו פלוגתתם. ואפי' אם כצד של הרא"ש דר' יוסי פליג גם בתרתי לריעותא, מ"מ אין יסוד פלוגתתם כמו שפי' המהר"ם, אלא דר' מאיר חייש אפי' בחדא לריעותא, ור' יוסי לא חייש אפי' בתרתי לריעותא.

**מהו הדין בתר דתמו מיא בעומדת**

הנה לשיטת התוס' החשש של בתר דתמו מיא הוא משום דלבסוף שותתת. והבאנו שלשיטת הרא"ש יש צד שאפי' לר' יוסי הרי היא טמאה בעומדת ושותתת כיון דאיכא תרתי לריעותא. וא"כ נשאלת השאלה למה בכל עומדת לר' יוסי הרי היא טהורה הא בכל עומדת יש גם שותתת כיון דבתר דתמו מיא שותתת. והב"ח כתב בזה דאה"נ ועומדת דמתני' מיירי בעומדת על שפת הספל ומזנקת לתוך הספל ומשו"ה יש הוכחה שלא בא הדם בתר דתמו מיא. והגר"ז דקדק מסתימת דברי הרמ"א שאין הדין כן, אמנם כתב הטעם משום שכל זה דחיישינן לתרתי לריעותא אליבא דר' יוסי אינו אלא משום ספק (שהרי לרא"ש לא ברירא לי' דבר זה), וכן הא דחיישינן לבתר דתמו מיא הוי ספק, ולכן בספק ספיקא לא מחמרינן. ובשם הפרד"ר ראיתי שהביא כמה הוכחות שלר יוסי עומדת טמאה אפי' אינה עומדת על שפת הספל, וא"כ עדיין תיקשי כנ"ל. ולכאורה י"ל (וכן ראיתי בשם הפרי דעה ועוד) שכל הצד לטמא תרתי לריעותא לר' יוסי אינו אלא טומאת ספק. וא"כ י"ל כנ"ל דלא מטמאינן טומאת ספק אלא בודאי עומדת ושותתת, אבל ספק שותתת טהורה. אמנם הא ניחא אם לא כפירוש הר"ח, אבל לר"ח דסבר דלעולם לא טיהר ר' יוסי אלא משום נדה, אבל גם ר' יוסי מודה שהיא טמאה כתם, ע"כ אי אפשר להסתפק ספיקת הרא"ש בספק אם טמאה נדה, וזה לא יתכן וכמש"נ.

ולשיטת רש"י ג"כ צ"ע דהא רש"י סבר דחשיינן בתר דתמו מיא ירדו דם כי אורחי'. וא"כ צ"ע כנ"ל דלמה ר' יוסי מטהר בעומדת, ניחוש דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם. ואיכא למימר כשיטת הב"ח הנ"ל שעומדת דטהורה ג"כ מיירי בעומדת על שפת הספל ומזנקת לתוך הספל. אמנם י"ל תו דסבר כשיטת הר"ן, שיסוד המחלוקת שבין ר' יוסי לר"מ אי חיישינן למיעוטא. דר"מ דסבר חיישינן למיעוטא חושש דלמא הדור מ"ר למקור ואייתי דם, ור' יוסי סבר לא חיישינן למיעוטא ולכן טהורה. ומיני' דרק לר' מאיר חיישינן דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם דהא לדידי' חיישינן למיעוטא, אבל ר' יוסי לא חייש לזה. (ובעצם זה דכתב דלא חייש ר' יוסי למיעוטא, הקשו רע"א וחת"ס דהא מצאנו ביבמות דף ס"ז דחייש ר' יוסי למיעוטא, ואמנם הראה הערול"נ לחי' הר"ן לעיל בדף מ"ד דלא סבר הכי בדעת הר"ן, מ"מ הרשב"א חלק שם על הר"ן ולכאורה סבר הכא כמו הר"ן וע' מה שהביא בזה המגי' לרשב"א, ואכמ"ל בזה).

ומקשים העולם לשיטת הר"ן דהא ר"מ מטמא משום נדה וא"כ איך אפשר לומר דיסוד שיטתו בנוי על זה דחיישינן למיעוטא. וע"כ צריכים לומר שמכיון שחיישינן למיעוטא, חזר הדין דחזקת דמים מן המקור, ורק למאן דלא חייש למיעוטא אין מקום לומר חזקה זו. ויל"ע בזה.

# שיטת הר"ן בדם על הספל

הב"י בסי' קצ"א הביא משו"ת הר"ן סי' נ"ט דנמצא דם על הספל ובתוך המים הרי היא טהורה לר' יוסי דלא חייש למיעוטא וכנ"ל, אבל בנמצא על הספל ולא בתוך המים גם לר' יוסי טמאה. והב"י ר"ל שהרשב"א חולק על זה מדבריו בר"פ, אמנם ע' חזו"א שאין משם ראי', דאע"ג דכתב שחזקת הדם ממקום מ"ר, אין זה אלא בנמצא דם גם בתוך המים, ולעולם מודה לר"ן כשלא נמצא אלא על שפת הספל.

# האם מציאת הדם הי' אדבר המקבל טומאה

בסד"ט ס"ק צ"ג כתב דע"כ מ"ר הוי דבר המקבל טומאה, דאל"כ אפי' הוי הדם מן המקור למה טמאה. וע' במשנ"א במכשירין פ"ו מ"ה שהעיר דלכאורה הוו מים סרוחים שאינו מקבל טומאה, ותי' דמ"מ מקבל טומאה מדרבנן. ותי' זה אינו כ"כ פשוט משום שדנו הפוסקים אם באמת דבר שאינו מקבל טומאה אלא מדרבנן מטמא משום כתם. ועוד תי' משום דמטמא הכלי שמתחת למ"ר משום משא וכבר הבאנו שכמה אחרונים התקיפו אותו בזה והוכיחו מכמה ראשונים שאין טומאת משא לכלים. וראיתי מי שכתב דהכא לא איכפת לן אם מקבל טומאה כיון שטמאה מדאו' וכמו שביארנו בר"פ הרואה כתם דאמרינן לעולם דארגשה וסברה הרגשת מ"ר הואי. אמנם דבר זה אינו פשוט כלל שהרי כבר הבאנו שהחזו"א כתב שלמסקנא הגמ' חזרה מחשש הרגשה של מ"ר. ועוד דאיכא מאן דמפרש התם לעולם דארגשה היינו שחושבת שהרגישה, וא"כ אם אינה חושבת כן תהא טהורה במתני' (ואולי י"ל דאה"נ). ועוד, שהרי לעיל בדף י"ד איכא מ"ד שאין בחשש דם במ"ר אלא טומאת כתם, וכן סבר הר"ח למעשה לשיטת ר' יוסי, ולשיטתם לכאורה אפי' אם יש חשש הרגשה מ"מ מדאו' היא טהורה מגזה"כ דדם ולא כתם, וא"כ ע"כ צ"ל שמצאו אותו אדבר המקבל טומאה. וכה"ג יש להסתפק נמי בכתם פחות מכגריס. וכמדומני שראיתי בבדה"ש שאין לטהר פחות מכגריס אדבר לח כיון שדרכו להתפשט. וצ"ע בזה ממש שהוכחנו מקודם דע"כ כל הכתמים כשעת מציאתן.

שיעור א'

# סעיף ל"ג

בשו"ע הדגיש שבבדקה בעד הבדוק לה הרי היא טמאה בכל שהוא אפי' אם יש מאכולת רצופה בה. והט"ז בס"ק כ' הוסיף משום שאותו מקום בדוק הוא אצל מאכולת. ומקור דבריו בתוה"ב הקצר לרשב"א המובא בב"י. ולכאורה דברי הרשב"א צ"ע שהרי בגמ' לא מצאנו בהדיא שיש חשש מאכולת אלא בשמשה ומשום דשמא שמש רצפה, אבל בבדיקת עד אינו מפורש. ובאמת זה היתה קושיית כל הראשונים דלפי ההו"א שחוששים למאכולת לאחר תשמיש א"כ אין לך אשה שטמאה ע"י בדיקה. והתוס' ותוס' הרא"ש כתבו דלא היתה שאלת הגמ' אלא לענין לטמא אותה ודאי אבל ספק ודאי טמאה, וכן מבואר לשיטת רש"י וכמו שביארנו לעיל בחבורה שעל הגמ'. אבל בחי' הרשב"א כתב דלעולם לא חששו לעד הבדיקה והא דחששו בסוגיין היינו משום דאיכא ריעותא משום שנמצא על שלו ולא שלה וכדומה. וא"כ לדידי' לא בעינן להא דאותו מקום בדוק הוא אצל מאכולת לענין עד הבדיקה, ולכן צ"ע למה הביאו הרשב"א. ופרט לפי פי' הב"י בדעת הרשב"א שחשש מאכולת של תחילת הסוגיא היתה לטהר אותה לגמרי וא"כ ע"כ אי אפשר לפרש ההו"א של הגמ' כפי' התוס' וסייעתו הנ"ל. צ"ע.

# סעיף ל"ד – ש"ך ס"ק מ"ב

הסע' מיירי בדין של המתני' דסו"פ הרואה כתם דבמצאה תחת הכר והכסת אם עגול טמא ואם משוך טהור. והש"ך בס"ק מ"ב הביא מה שמבואר שם בגמ' שבסוף הפרק שהחילוק שבין משוך לעגול הוא רק בבדיקת עד, אבל בכתם אפי' משוך בעי כגריס ועוד. ובביאור החילוק ע' בפרד"ר שכל הטעם שמטמאינן משוך בכל שהוא היינו משום שעשתה בדיקה ולכן חזקת דם שבא מן הבדיקה עד כמה שנראה שהגיע ע"י בדיקה וכגון שהדם משוך. אבל בכתם כיון שאין לנו צד שהדם הגיע ע"י בדיקה, א"כ ע"כ הוא משוך מדבר חיצוני, ובזה יש לנו ספק אם הוא מעלמא או ממנה (ואח"כ דבר אחר עשאו משוך וכנ"ל) ולכן בפחות מכגריס שאפשר לתלות במאכולת הרי היא טהורה וכן יותר מכגריס הרי היא טהורה אם יש מה לתלות בה אבל אם לאו הרי היא טמאה.

**שם בט"ז ס"ק כ"ג**

הט"ז הביא לשון הב"י בטעם שתולין אפי' כשבדקה את עצמה. ומלשונו הי' אפשר לומר שאם אינה חושבת שהרגישה אינה טמאה מדאו' אפי' אם בדקה את עצמה. אבל בסד"ט סי' קפ"ג ס"ק ב' הביא ממהרי"ך דא"כ יש סתירה מדבריו שם לדבריו בס"ק כ"ט ששם כתב דלשיטת רב דבבדקה בעד דאינו בדקה הרי היא טמאה נדה אמרינן שהיא טמאה מדאו'. וא"כ דבריו סותרים זה את זה. ותי' שם בסד"ט דאע"ג שאפי' אם לא חושבת שהרגישה אמרינן דארגשה ותולים בהרגשת עד או שמש, היינו רק מספק. ולכן בדאיכא עוד ספק שאולי אין הדם ממנה, הרי היא טהורה משום דהוי ספק ספיקא. והסד"ט הביא עוד ביאור בדעת הב"י (ומשמע שם דפשיטא לי' שאין זה דעת הט"ז, וצ"ע אמאי. וע' חוו"ד ס"ק כ"ז שבאמת כתב שזהו דעת הט"ז) והוא דהא דאמרינן שהיא טמאה מדאו' היינו משום שהדם ודאי ממנה, וכיון דחזקת דם נדות שבא בהרגשה, ע"כ אמרינן שטעתה בהרגשת עד וכדומה. אבל במקום שיש לומר שאין הדם ממנה, אז כבר עדיף לומר שכיון שהיא חושבת שלא הרגישה, באמת לא הרגישה והדם הוא מעלמא. דרק מכח ההכרח אמרנו דע"כ הרגישה אבל בדליכא הכרח משום דיתכן שאין הדם ממנה, לא אמרינן הכי.

עוד מבואר שם בסד"ט, וכן העירו מבני החבורה דהרי מבואר בט"ז שאם בדבר שתולין בו מסתבר שיהא הדם משוך, אנחנו תולין גם דם משוך. ורע"א בדף נ"ח הסתפק בזה דעגול טמא ומשוך טהור האם הוא משום הריעותא דמשוך או משום המעליותא דעגול, ונפ"מ בספק עגול וספק משוך. ולכאורה מדברי הט"ז נשמע שהוי ממצד הריעותא דנמשך, אבל בדליכא ריעותא דנמשך, אע"ג שהמעליותא שעגול ג"כ ליתא, הרי היא טהורה.

# סעיף ל"ה

כאן מיירי בדין בדקה בעד הבדוק לה וטחתה ביריכה. והשו"ע הביא קודם הדעה המקילה ואח"כ הדעה המחמירה לטמא במשהו כ'י"א'. והשו"ע נקט נמצא 'עליו' שפי' שמצאה על העד. וכבר העיר החוו"ד דמסתימת לשון השו"ע משמע דאפי' אם לא נמצא דם על ירכה כלל הרי היא טהורה לפי הדעה הראשונה. וכן נראה מדברי הט"ז בס"ק כ"ד שכתב שהביאור בדעת הי"א משום שלא מצאנו דם ביריכה ולכן ע"כ אינו ממאכולת, והנ"מ לי"א אבל הדעה הראשונה ע"כ לא סבר הכי. וזהו דלא כביאורם של הרמב"ן ור"ן וריטב"א לפי שיטה זו, שכולם סוברים דשליטת הר"ח אם לא נמצא על ירכה הרי היא טמאה במשהו משום דלא יתכן שהרגה מאכולת ולא מצאנו דם בירכה. וביאר החוו"ד שהשו"ע ע"כ פליג בזה וסבר שיתכן שכל הדם של הריגת המאכולת נספג ע"י העד ולכן לא מצאנו דם ביריכה כלל. והראשון היחיד שמצאתי כדבריו הוא בחי' הרשב"א שכנראה הסתפק בסברא זו. אמנם בשו"ע הגר"ז ס"ק ס"ט הביא כשיטת הרמב"ן שאם לא נמצא דם ביריכה הרי היא טמאה וכנראה התעלם ממשמעות השו"ע דלא כוותי'.

והשו"ע לא הביא הדין במצא 'עליה' דם, פי' ביריכה (וכגון שנאבד העד) וצ"ע למה. ועכ"פ בחוו"ד שם הביא שגם בזה הדין הוא הרי היא טמאה והביא מקור לדבריו דברי התוס'. ואע"ג שכמה ראשונים למדו דמיירי במצעא עליו ולא עלי' אין לנו ראי' שהם מטהרים בכה"ג, ואפי' אם הם חולקים י"ל דהיינו רק לענין זה שאינה טמאה נדה אבל לעולם טמאה משום כתם. ומ"מ שפיר יש להחמיר כשיטת התוס'. ומ"מ נראה שאין צורך להחמיר בזה בפחות מכגריס כדברי התוס', ודלא כשיטת גליון התוס'.

# שם בש"ך ס"ק מ"ג

הקשה הש"ך למה איכא למ"ד שבטחתה בירכה הרי היא טמאה אפי' אין בו כגריס ועוד, ואילו בתחת הכר ותחת הכסת אין מ"ד כזה. ותי' דשאני ירכה דלא שכיח לגבי' מאכולות. וכן לכאורה מבואר מדברי הט"ז ס"ק כ"ד שיסוד שיטת הרמב"ם דבפחות מכגריס על גופה טמאה משום דלא שכיח מאכולת בגופה. וכן מבואר גם בב"י מהגהות מיי' וכס"מ. והחוו"ד ס"ק כ"ב תמה בזה שהוא נגד החוש. ועוד תמה דעד כאן לא מצאנו אלא לאו"מ שבדוק או דחוק אצל מאכולת אבל שאר גופה לא. ולולא דמסתפינא הו"א דהאי קושיא בתרייתא אינו קשה כ"כ דהתם לענין הא דהוי בדוק, אבל שאר הגוף שפיר אפשר לומר דלא שכיח אע"פ שאינו בדוק.

אמנם יש באמת לע' שהרי החוו"ד שם ביאר שיטת הרמב"ם דפחות מכגריס על בשרה טמאה ע"פ דברי הרשב"א דכיון שבגופה אשכחית ומגופה קחזיא מחמירים טפי. ויל"ע אם זהו הביאור בהא דפחות מכגריס טמא כשטחתה ביריכה האם יש טעם לחלק בין טחתה בירכה לתחת הכר ותחת הכסת. ואפשר לומר דאה"נ ובהא פליגי. אמנם אמרנו שיש מקום לומר דשאני תחת הכר והכסת הענין הוא להסתפק מה שאפשר להסתפק, ואין לנו ספק מסוים, ולכן בעינן כגריס ועוד. משא"כ בטחתה ביריכה שאין אנו מסתפקים אלא בספק של הטיחה, שפיר מטמאינן אפי' פחות מכגריס.

# שם בט"ז ס"ק כ"ד

הט"ז בא לבאר שיטת הסוברים שהיא טמאה בפחות מכגריס שהם סוברים כשיטת הרמב"ם דפחות מכגריס על בשרה טמא. ואם מצאו על העד ולא על בשרה זה ג"כ טעם לטמא בפחות מכגריס כיון שאילו הרגה מאכולת היו מוצאים טיפי דם גם על בשרה. ולענין מש"כ מעיקרא העיר החוו"ד ס"ק כ"ב דהא שיטת הרמב"ם בנוי על סברת הרשב"א דכיון דמגופה קחזיא אגופה אשכחית הרי היא טמאה וסברא זו לא שייכת אלא בנמצא במקום שהדם יכול ליפול, והכא פי' התוס' דטחתה היכא שאין הדם יכול ליפול מעצמו. והנה בזה שכ' החוו"ד שטעם הרמב"ם משום סברת הרשב"א כבר הבאנו שיש אומרים שאין זה טעמו של הרמב"ם רק טעמו משום דלא שכיח מאכולת בגופה. ובזה שביאר דמיירי במקום שאין הדם יכול ליפול ג"כ ביארנו בשיעור שעל הגמ' שמן הרמב"ן ועוד מבואר שמצאה במקום שהדם באמת יכול ליפול וכה"ג כבר העיר בסד"ט ס"ק ס'. וע' ברע"א שהעיר עוד קושי בסברת הט"ז דשיטה זו סוברת כרמב"ם שהא לכאורה הוי כנמצא על גופה ובשרה שבזה גם הרמב"ם מודה (ע' הגהת רע"א לחוו"ד ס"ק ו').

# סעיף ל"ו

השו"ע החמיר דבעד שאינו בדוק הרי היא טמאה אם יש בה כגריס ועוד. והנה הרשב"א נקט מדינא שהיא טהורה, אבל בתוה"ב הקצר כתב שהמחמיר כשיטת הר"ח שגם ר' יוסי מטמא משום כתם תע"ב והב"י הבין דהיינו שלענין מעשה החמיר בזה. אלא דעדיין תיקשי שאם השו"ע סבר כר"ח למה טיהר לקמן בסי' קצ"א, הא לר"ח הרי היא טמאה משום כתם. וע"כ צ"ל דהכא החמיר משום שיטת הרמב"ם והראב"ד (ואולי בצירוף שיטת הר"ח) שחילקו בין מצאה דם במ"ר שהיא טהורה לגמרי לעד שאינו בדוק שהיא טמאה משום כתם. וע' בש"ך בסי' קצ"א ס"ק ג' שהאריך להוכיח שעיקר הדין כמו הר"ח.

וברמ"א החמיר עוד דעד שאינו בדוק לא הוי כפי' התוס' ורמב"ן דהוי כשבדקתו קודם ולאחר זמן בדקה בו, רק כרשב"א שלקחה בלי ידיעת בדיקה אבל לקחתו ממקום שדרך הנשים להצניע שם עדיהם ולכן הוי חזקת בדוק קצת. והרשב"א עצמו הרי טיהר בזה כיון דסבר כר' יוסי. והרא"ש שהחמיר כר"ח הרי הקיל כתוס' שאפי' בדקה ואח"כ הצניעו חשוב אינו בדוק. והכרעת השו"ע הוא כ"תע"ב" של הרשב"א, אלא שמלשון הרשב"א נראה שהחמיר כר"ח ולא כראב"ד, שהרי תמה על הראב"ד שהוא נגד הגמ' והשו"ע הרי אמרנו החמיר כרמב"ם.

וכבר הזכרנו ששיטת הראב"ד היא שאפי' בדקה בעד שאינו בדוק כלל ג"כ טמאה. וחזינן שהרמ"א לא חש לשיטתו כלל. אמנם ע' בשו"ע הגר"ז ס"ק ע"ב שבעל נפש יחמיר לעצמו בזה.

# סע' ל"ט

כאן הקיל השו"ע בכתם אבגד שאינו בדוק. והנה דין זה מובא בין בבעלי הנפש ובין בתוה"א. אמנם לא מתבאר בהדיא באיזה מדרגת אינו בדוק הקילו. והראב"ד הרי החמיר דבדקה בעד אפי' אינו בדוק כלל הרי היא טמאה, ולכן לשיטתו אין לנו ראי' אלא שבחלוק שאינו בדוק כלל הרי היא טהורה, אבל אינו בדוק בינוני אולי מטמא. והרשב"א הרי הקיל מדינא שאפי' בדקה בעד בינוני הרי היא טהורה אפי' אם הוא יותר מכגריס. ולכן יל"ע במה איירי כאן השו"ע שהרי החמיר לטמא עד בינוני ולא אינו בדוק כלל שהוא דלא חד מינייהו. ויש לדייק בתוה"ב הקצר שכתב להחמיר בעד שאינו בדוק שהיא טמאה וכשיטת הר"ח, ואילו בבגד שאטינו בדוק לא כתב להחמיר, וא"כ י"ל שזהו מקור לדברי השו"ע. והנה הט"ז ס"ק כ"ט נקט שכוונת השו"ע לטהר בעד שאינו בדוק כלל. אמנם ע' בהגהות רע"א שתמה עליו שהרי מקור הדברים ברשב"א וא"כ כיון דלדידי' אפי' בדקה עצמה בעד בינוני הרי היא טהורה, כ"ש בכתם אחלוק שאינו בדוק.

# להלכה בענין עד שאינו בדוק כלל, עד בינוני, וחלוק שאינו בדוק

ע' לשון הרשב"א בביאור ענין עד 'בינוני' ו'אינו בדוק כלל'. ודנו הפוסקים אם בזה"ז סתם בגדים המונחים עם הכביסה דינם כאינו בדוק כלל או לא. ואפי' אם אינו נחשב 'אינו בדוק כלל' מ"מ לא ימלט מהיות עד בינוני, ולדעת רע"א כל כתם בחלוק בינוני טהור. ולכן ראיתי במשמרת הטהרה שכתם אסתם מגבת טהור כיון דהוי אינו בדוק בינוני מיהת. ומ"מ הכל לפי הענין, ויש בתים שבגדים המונחים בכביסה ודאי הוי אינו בדוק כלל, ויש מגבת התלוי חשוב בדוק ממש.

שיעור ב'

# עוד הערה בדברי החוו"ד בס"ק כ"ב

כבר הבאנו בשיעור הקודם כמה הערות בהערת החוו"ד בדעת הט"ז. וראיתי להעיר עוד נקודה קטנה. דהחוו"ד כתב דע"כ הטעם שמחמיר הרמב"ם בפחות מכגריס הוי משום דמגופה קחזיא ואגופה אשכחית וכנ"ל. ומשו"ה הקשה דהא כאן מיירי במצאה הכתם במקום שאין הדם יכול ליפול. ולכאורה כל השאלה הזאת לא מתחילה בכלל, לא מיבעי משום זה דתוס' מטהרים פחות מכגריס שעל בשרה, אלא שמשמעות דברי התוס' בפ' הרואה כתם דלית להו סברא זו של הרשב"א. חדא מזה שתי' דבג' בגדים תולין אפי' בתחתון ולא על בשרה מטעם אחר של הרשב"א. ומשו"ה ביארנו שהתוס' בדף נ"ח בטעם שטיפין שעל בשרה מצטרפין אין זה במטעמו של הרשב"א הנ"ל, אלא מטעם הט"ז וסייעתו הנ"ל, דלא שכיחי מאכולות על בשרה.

**הש"ך בס"ק מ"ה**

כבר הבאנו תמצית דבריו בשיעור שעל הגמ'. וראיתי להביא גם קושיית המחצית השקל וחוו"ד שעל קושיית הש"ך דדלמא רש"י סבר כרשב"א. ולכאורה כוונתו לשיטת הרשב"א דבעד שאינו בדוק אפי' יותר מכגריס טהור. והקשו דא"כ לא בעינן טעמא דספק ספיקא. וע"ש מש"כ בזה. ועוד צ"ע דהא דין עד שאינו בדוק הביאו לעיל, ולשון הש"ך "לקמן". ואולי כוונתו לסע' ל"ט (דהא באמת שיטת הרשב"א בעד שאינו בדוק לא מובא לעיל), אלא שגם זה קשה דהא כיון שהשו"ע פסק כמאן דמטמא עד שאינו בדוק, א"כ אין יסוד השו"ע דלקמן משום שיטת הרשב"א. וצ"ע.

וע' במחצית השקל שהעיר בעצם הא דהוי ספק ספיקא, דאע"ג שאינו מתהפך, מ"מ אם השאלה מחייב להתחיל באופן זהוי ספק ספיקא, לא בעינן ס"ס המתהפך.

**פת"ש ס"ק מ'**

הביא שיטת החת"ס דאע"ג שבעלמא בעינן כגריס ועוד כשיעורו של המעי"צ המפורסם, בעד שאינו בדוק טמאה בשיעור דם השכיח במאכולות של היום. באופן שבזה"ז דלא שכיחי מאכולות כלל, הדין הוא להיות טמאה אפי' במשהו. וכן ראיתי שכתב בלבושי עז ססע' ל"ו. ויסוד דבריו (וכבר הערנו עליהם בתחילת הזמן) שמקילין בשיעור המעי"צ משום שהטעם שהחמירו לטמא כתמים משום טהרות, והיום שאין אנו מחמירים בטהרות לא מחמירים לטמא כתמים אלא משום דהוי דבר שבמנין. ולכן דיו כמו שהחמירו אז והוא הי' בשיעור כגריס ועוד. ולכאורה ר"ל שהדין לטמא בעד שאינו בדוק אינו מטעם כתם. וזו לכאורה צ"ע דהא אין אנו מטמאין עד שאינו בדוק כשיטת רבי אלא כר' חייא או כר' יוסי ומשום כתם. ולכן מאי שנא האי כתם מהאי כתם. ויש בזה נפ"מ גם לענין עד שאינו בדוק כשהוא מדבר שאינו מקבל טומאה או צבוע, האם יש לדם דין כתם והרי הוא טהור אפי' יש בה כגריס ועוד או לא. ואותו ספק יש בדם הנמצא במ"ר דקיי"ל שאינו טמא יותר מטומאת כתם. ומצאתי בשו"ע הגר"ז שכתב כדבר פשוט שאין להקל כיון שיש חשש דאו' ומשום דאמרינן דארגשה וטעתה בהרגשת העד וכדומה. ומצאתי במהדו' החדשה של השו"ע הגר"ז שכבר העירו בהערה דלכאורה קשה שהרי כבר ביארנו שהטעם דבעינן בין הגזה"כ דדם ולא כתם ובין הגזה"כ דעד שתרגיש בבשרה משום דאי משום הרגשה הי' לנו לטמאות כתם שמזמן רחוק, משום שיש לנו לומר שהרגישה כיון שחזקת דם שבא בהרגשה, ושכחה מזה. וא"כ לדברי הגר"ז נימא שכל כתם שמזמן רחקו לא יהא לו הקולות של כתמים, וזה לא יתכן. ולדעת החת"ס י"ל דאיהו סבר כסברא השני' שאמרנו אז, שדרשת שמואל ודרשת ר"ע כולם חדא. אבל לגר"ז אי אפשר לומר כן שהוא עצמו במהדו"ב סבר דמזמן רחוק י"ל דארגשה. ולכאורה צריכים לחלק בין חשש הרגשה דמי רגלים לחשש הרגשה של זמן רחוק. וצ"ע.

# סי' קצ"א - ט"ז ס"ק א'

מדברי הט"ז הבנתי עוד ביאור במחלוקת רש"י ותוס' אי עומדת מזנקת או לא. דמעיקרא אמרנו דכנראה היא מזנקת אלא לא כ"כ בחוזק, ונחלקו אם שמי' זינוק או לאו שמי' זינוק. אבל הט"ז כאן כתב שעומדת יכולה לזנק, אבל רק כשהיא מרחיבה את רגלי' אחד מן השני, אבל כשהם ביחד לעולם שותתת. א"כ י"ל דרש"י סבר שהכוונה בעומדת ר"ל עומדת כדרכה וזהו כשרגלי' ביחד. אבל תוס' סוברים שי"ל דמיירי ברגלי' מרוחקין א' מן השני ולכן מזנקת.

# בדיקת המהרי"ו

כל מה שדיברנו עליו עד כה בדין מ"ר מיירי בדלא הרגישה כאב, אבל כתב הרמ"א בדעה הראשונה דכשהרגישה כאב יש להתיר ולומר שהוא מן המ"ר. אמנם נוהגים כדעה השני' שאין מתירים אא"כ עשתה בדיקה. והוא שהרי נקב המ"ר הוא נקב אחר מן נקב הדם. ולכן הרי היא בודקת או"מ, ואח"כ היא משימה מוך דחוק נקי. ואחרי שהיא מטילה מ"ר עם דם, היא מנקה המקום ומוציאה את המוך. ואם המוך נקי חזינן שהי טהורה לחלוטין והדם הוא ממקום מ"ר. והש"ך מביא מן המהרי"ל שאין בדיקה זו בדיקה טובה. וע' בחוו"ד ס"ק ח' הטעם משחום שיש חשש שבמוך מתכווץ והדם זב דרך הצדדין. והקשה שהרי מצאנו דמהני בדיקה זו לענין רמ"ת, ותי' דהנ"מ לעקירת וסת, אבל לא לטהר. ועוד הקשה מהא דמהני מוך דחוק בראיית יום ראשון בלבד, ותי' דשאני התם שבדקה בחו"ס וכן שמתה מוך גם מבחוץ המכשה כל המקום דלא יתכן שהדם זב לחוץ. ורע"א בשו"ת סי' ס' העיר דעדיין איכא למיחש שהדם נשאר בפנים. וע"ש דמשו"ה מהני אם הוא דחוק טובא. אלא שגם לדברי רע"א צריך להיות יותר עמוק ממה שהאצבע מגיע שם. וע' בבדי השלחן סי' קצ"ו סע' ב' שהעיר דלדבריהם אין מוך דחוק שלנו מהני. אמנם המנהג הוא דמוך דחוק עד כמה שיכולה ע"י האצבע יש לו דין מוך דחוק. ויש לזכור שהש"ך עצמו הביא דממהרי"ו משמע דהוי בדיקה מעולה ודלא כמהרי"ל. ועוד ע' בשו"ת מהר"ח או"ז סי' ח' שכתב טעם אחר לזה דלא מהני הבדיקה. והוא משום הא דאמרינן דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, היינו בפנים הגוף. ויוצא דרך החור של המ"ר. ולכן זה שהמוך דחוק נקי לא מעלה ולא מוריד. ואם זהו הביאור במהרי"ל, שהסתפק בדברי המהר"ח או"ז, הנ"מ במ"ר, אבל בכגון מוך דחוק להפסיק בטהרה שפיר מהני.

ובתוך דבריו כתב החוו"ד דהא דכתב הרמ"א דלא מקילינן אא"כ יש לה כאב, היינו דלא מהני הבדיקה. אבל בנו"ב מבואר דקאי אלמעלה מיני', דלדעה הראשונה שמתירין דם עם מ"ר כשיש כאב, הנ"מ רק כשיש כאב, ולעולם בדיקה מהני אפי' בלי כאב.

ובעצם החשש של דם במ"ר, הרופאים יכולים לבדוק את זה ואין צורך בבדיקת המהרי"ו.

עוד יש להעיר מסוגריים של הרמ"א, שאחרי הדעה השני' הביא כמקור לדבריו שיטת המהר"ם וסייעתו. ודבר זה צ"ע טובא שהרי זהו השיטה של הר"ח, דלשיטת מהר"ם עומדת ומזנקת טהור והרמ"א הרי טימא. וע' בשו"ע הוצאת מכ"י שלא הביאו הסוגריים האלו ואפי' לא העירו מזה. והשו"ע הגר"ז כתב שהיש אומרים ברמ"א הוא שיטת המהר"ם, וראיתי מי שכתב שכוונתו לי"א זה. אבל נראה פשוט שכוונתו ל"אבל מצאה דם תוך מי רגליה וגם על העד שבדקה בו יש אומרים וכו'" שבהמשך.

# טומאת מ"ר – הנוגע למעשה

הנה כבר כתב רע"א בשו"ת סי' ס"ב שאין אנו בקיאים מהו שותתת ומהו מזנקת, ולכן אי אפשר לטהר דם במ"ר כיון שאנחנו מחמירים כשיטת הר"ח, ולעולם חיישינן שהיא שותתת. ואם מצאה דם בקינוח הדבר תלוי, שאם הוא על הקינוח בלבד ולאבמים, יש לזה דין על שפת הספל ולא בתוך הספל שבה הר"ן מטמא וכתב החזו"א שהוא לכו"ע. ואם הוא בתוך המים גם, א"כ יש לו דין על שפת הספל ובמים שטיהר הרשב"א, אמנם לר"ח דקיי"ל כוותי' מטמא משום כתם, וכבר הבאנהו לדון אם יש לו קולות הכתמים. וכדאי לדעת שפשוטו, המים שבתוך האסלה הם מקבלים טומאה, ואילו האסלה עצמה אינה מקבלת טומאה.

שיעור א'

# וסתות בכתמים

איתא בבעלי הנפש לראב"ד בסוף שער הכתמים "ונראה לי אע"פ שהחמרנו על הכתם ועשינו אותו כראיה לענין שבעה נקיים ולכל דבר, אעפ"כ לא נחמיר עליו לחוש ליום מציאת הכתם כמו שהיא חוששת ליום ראיה. ועוד אני אומר שאין הכתמים קובעים וסת ולא עוקרים וסת חוץ מכתמי עד הבדוק לה שהן מטמאין בכל שהן והרי הן כראיות לכל דבר". והביאוהו הטור וב"י בסוף הסי' וכן סתם בשו"ע בסע' נ"ד.

והנה בהא דאין עוקרים וסת פי' הפרישה (והביאוהו הגרע"א) דר"ל דאע"ג שאם קובעת וסת חדשה הרי זה חשוב כעקירה של הוסת הקודם, מ"מ קביעות שע"י כתם אינו עוקר. ובביאורים שבס' בדי השולחן הביא משערי טוהר לבאר דר"ל שאם עברו עונת הוסת שלה ג' פעמים בלי ראי' גמורה, מ"מ כיון שמצאה בהם כתם אינה עוקרת וסתה. וראיתי בס' פותח שער שדקדק דכיון שהפרישה הנ"ל לא פי' כן חזינן דאע"פ שראתה כתם מ"מ הרי זה חשוב כעקירה. ולכאורה יש לדחות שהפרישה פי' כן משום שמתוכן דברי הראב"ד משמע שעקירה דומיא דקביעות ותרוייהו מאותו טעם. ואילו כדברי השערי טוהר אין טעם האי-קביעות דומיא דאי-עקירה. דהטעם שאינה קובעת וסת הוי משום שאין חוששין לכתם, ואילו טעם העקירה משום דאדרבה חוששין לכתם לענין זה מיהת שאין הוסת נעקר. ועוד שהלשון שאין כתמים עוקרים לא משמע כ"כ כדברי השערי טוהר, דלדבריו אין הענין שאין הכתמים עוקרים, אלא הענין דכיון שיש כתם אין כאן עקירה ע"י האי-ראיה. ולכן אין דיוק מדבריו שאם ראתה כתם ביום הוסת שחשוב עקירה. ומ"מ אע"פ שאין דיוק מ"מ י"ל שהדין כן, וכן באמת פסק בלבושי עוז.

ונחלקו הפוסקים בטעם הדבר שאין חוששין לכתמים משום וסת. בשו"ע הגר"ז בסוהסי' ביאר משום שאין טומאת כתמים אלא דרבנן ולכן לא החמירו כולי האי לחשוש לפעם הבא. ודקדק כן מדברי הט"ז ס"ק מ"א, שהט"ז דקדק מלשון השו"ע דדוקא כתמי עד הבדוק לה חוששין משום וסת, אבל כתמי עד שאינו בדוק, אפי' בכה"ג שהוא מטמא, מ"מ אין בו משום וסת. והט"ז כתב להוכיח מזה דע"כ כזה כתם אינו מטמא מדאו'. ומבואר מדבריו דסבירא לי' שהכל תלוי אם היא טמאה מדאו' או מדרבנן. ולכן אילו היתה טמאה דאו' היינו חוששין לוסת. ומשו"ה כתב הגר"ז שאפי' אם היתה לה ראי' גמורה (לכאורה פירושו שיודעים בודאות שהדם ממנה) שלא בהרגשה ג"כ אינה חוששת לוסתה.

אמנם בשו"ת רע"א סי' פ"א מבואר טעם אחר להקל בכתמים משום וסת והוא שאין הדם ודאי ממנה. וכיון שאינו אלא ספק, אע"ג דחיישינן לספק זה הנ"מ לטמא או האשה, אבל לא מסתפקין אולי תראה גם פעם הבא. ולכן אם היתה לה ראי' ודאית מגופה, היתה חוששת לוסתה אע"פ שראתה שלא בהרגשה ואין טומאתה אלא מדרבנן. וכן ע"כ צריכים לומר לפי הצד שבדיקת עד אינו מטמא אלא מדרבנן, דאל"כ למה חוששין לכתמי עד הבדוק לה משום וסת. וע' חזו"א סי' פ' אות ט"ז שהסתפק בב' הצדדים הנ"ל.

# וסתות בכתמי עד הבדוק לה

כמו שהזכרנו, בכתמי עד הבדוק לה חוששין לוסתות. וכתב בשו"ת בית שלמה (ח"ב ס"ז מהגהת בנו) דלפי זה אשה שסתרה עצמה באמצע ז' נקיים ע"י דם שמצאה אעד בדיקתה חייבת לחשוש לוסת של הראי' הזאת, והעיר בזה שלא מצאנו שהנשים זהירות בזה. וי"א (כן מביאים משו"ת הרי בשמים סי' צ"ח, וכן מדייקים מלבוש, וכן הסתפק בזה הבית שלמה עצמו שם) דכל מה שחשש הראב"ד לוסתות בכתמי עד הבדוק לה, היינו אם קבעה וסת ע"י ג' פעמים, אבל אפי' בכתמי עד הבדוק לה אין חוששין לה בפעם א'. ולכאורה משמעות לשון הראב"ד וסייעתו שדם אעד בדיקה יש לו דין ראי' לכל דבר ושאין לחלק ביניהם כלל (וכ"כ שם בלבושי עוז בסוף דבריו בענין זה). וע' בלבושי עוז שהרבה מן המורים סומכים על זה (אמנם יש שמחמירים אם עבר לכה"פ יום א' מיום הפסק טהרתה).

ובטעם הוראה זו כתב בשו"ת שבט הלוי (ח"ב סי' פ"ט) דהוי כמו וסת הדילוג שאין חוששין לו בפעם א' כיון דלא שכיח, והה"נ כאן דכתמי עד הבדוק לא שכיח. וע' מה שהעיר עליו בלבושי עוז. ושם בלבושי עוז הביא עוד סברא משמי' דהגריש"א שאין חוששין לפעם א' כיון דהוי כוסת הקפיצות שאין חוששין לה בפעם א', וגם הכא הוי קפיצה די"ל שהבדיקה גורמת הבאת הדם.

ואפי' אם טימאו המראה שעל העד, מנהג המורים (אפי' למחמירים הנ"ל) שאין להחמיר משום וסת אא"כ היא מראה פשוט לטומאה, אבל אם החמירו בו מספק או אי-ידיעה, או שיש רגלים לדבר שהי' שם מקודם רק לא מצאוהו בזמן הפסק טהרתה, אין חוששין לוסת. והכל לפי ראות עיני המורה.

וראוי לציין שבלבושי עוז שבסוף הסי' הביא שקבלה היתה בידי מורי הוראה בירושלים שכל ראי שבתוך ז' נקיים, אפי' ראי' גמורה, לא היו חוששין לוסת.

# וסתות בכתמים שהיו לה מיד סמוך לראייתה

אע"פ שאין חוששין לכתמים משום וסת, מ"מ הגרמ"פ והגריש"א ועוד סוברים שהיום שאין דרכה של אשה לראות דם בהרגשה, אם ראתה כתם בעונה שלפני ראי' גמורה מונים מיום הכתם ולא מיום הראי', דחזינן שמאז כבר היתה מעיינה פתוח. ולכאורה כן הדין אפי' אם היתה כתם טהור כגון אדבר שאינו מקבל טומאה וכן בפחות מכגריס. והגר"ש ואזנר סובר שמונים מן הראי', ומשום שאין בכתמים משום וסתות כלל. ומ"מ נראה פשוט שאפי' לאלו שאין חוששין לדם על עד הבדיקה משום וסת בפעם ראשון, אם מיד אחרי כן ראתה ראיתה הגמורה, יש למנות מן הבדיקה. וכן ראיתי בלבושי עוז בשם הגריש"א.

# הקדמה בדין תליית אשה בחברתה

עד כה לא דיברנו אלא בתליית דם בשוק של טבחים וכדומה, ועכשיו עד סוף הזמן אנחנו נתעסק בתליית אשה בחברתה. וראוי להקדים דלכאורה יש ג' טעמים שיתכן שאשה יכולה לתלות דם בחברתה:

1. מפני שיותר מסתבר שהדם ממנה. ודוגמא לזה יש לנו בב' נשים שמצאו כתם וחד מינייהו מסולקת דמים, דתלינן הדם בשני שאינה מסולקת דמים. והטעם פשוט משום שיותר מסתבר שהדם ממי שאינה מסולקת דמים ממי שמסולקת דמים. (אמנם זאת למודעי דהנ"מ כשיש עוד אשה שאפשר לתלות בה, אבל ***סתם אשה מסולקת דמים שמצאה כתם טמאה***. ויש שטועים בזה).
2. מפני שאין נפ"מ אם הדם יצא ממנה. דוגמא לזה יש לנו בב' קופות א' של חולין וא' של תרומה, דאמרינן דתרומה לתוך תרומה נפל. ואע"ג שאין הסתברות לומר שהתרומה נפל לתוך קופה של תרומה מלומר שנפל לתוך החולין, מ"מ הקילו שאפשר לומר כן כיון שאין נפק"מ לבעל הקופה של תרומה אם נפל בה תרומה. וע' בשו"ת רע"א סי' קס"א שביאר הענין, שהרי באמת היינו צריכים לומר ספק דרבנן להקל (פי' א' משאר הטעמים שהיינו מקילים אילו היתה השאלה רק על אחד מהם). ומ"מ יש דין שאי אפשר להקל בב' שואלים בבת אחת כיון דהוי תרתי דסתרי. אמנם כשאין נפ"מ לחד מינייהו, ממילא לא הוי ההוא כ'שואל', וחזר הדין להיות סד"ר להקל.
3. מפני שהיא מקולקלת. יש צד בגמ' לתלות הקלקול במקולקלת, ואע"פ שלשתיהן יש נפק"מ. וזהו ודאי שיטת רשב"ג, ויתכן שאפי' רבי לא חולק על זה, ותלוי בשיטות ויתבאר בהמשך. ולכאורה טעם להקל בזה משום דעד כמה שאפשר מעמידין כל אחת על דינה. ולכן אע"ג שלכגון מי שכבר ספרה ז' נקיים יש נפ"מ גדולה אם נתלה בה, מ"מ (י"א) שיש לה שם טמאה ומשאירים אותה אדינה, וכן הטהורה משאירים על דינה.

ועכשיו נביא תמצית הסוגיא במחלוקת תוס' ורמב"ן (ומהרש"א בדעת רש"י) בביאור המחלוקת שבין ר' חסדא ל' אדא:

שיטת התוס' וסייעתו

לפום ריהטא (פי' היינו קודם שמעמיקים בסוגיא דתליי' בבעלת כתם) כל הסוגיא כאן הוי בדין ה3) הנ"ל, שאם אין נפק"מ זהו המתני' דב' קופות, וכן הוי הא דתלינן בשומרת יום כנגד יום בראשון שלה דלכו"ע תלינן. ומשו"ה היו התוס' מוכרחים להעמיד הא דב' שבילין דוקא כשכבר ספרה לכה"פ קצת. ובזה ר' חסדא סבר שנחלקו רבי ורשב"ג בגוף תליי' זו האם תולין במי שיש לה שם מקולקלת או לא. ור' אדא סבר דלכו"ע יש יסוד דתלינן במקולקלת ולא חלק רבי ארשב"ג בסופרת ז' אלא משום שמי שספרה כבר ז' נקיים יש לה שם טהורה ואינה מקולקלת, ולכן אפי' ע"פ יסוד דין תליי' במקולקלת אי אפשר לתלות. אבל מי שלא ספרה הכל ודאי אין עלי' שם טהורה ולכן תלינן בה.

שיטת הרמב"ן וסייעתו

לשיטתם נחלקו ר' אדא ור' חסדא בהא דלא סבר רבי מתליי' במקולקלת, האם זה אפי' כשאין נפק"מ למקולקלת (שכן סבר ר' חסדא), או"ד שמודה כשאין נפק"מ ולא חלק אלא בדאיכא נפק"מ ובסברא ה3) הנ"ל (וזהו שיטת ר' אדא). ולדבריהם הא דב' שבילין הוי כפשוטו בדלא ספרה כלל (וזהו באמת דוחק לפי' התוס' דמיירי בספרה קצת מה שלא מוזכר בגמ' כלל).

**יסוד הסוגיא ודברי החוו"ד בזה**

הקשה החוו"ד (ס"ק כ"ט) אדברי רש"י ד"ה בשני שלה למה כתב דרשב"ג תלינן בשומרת יום כנגד יום בשני שלה משום שמעיינה פתוח, הא בב' שבילין אין דבר הדומה למעין פתוח ומ"מ תלינן. ותי' שהרי יסוד הסוגיא הוא בהקדמה שהי' הדין בכל א' בפני עצמו להיות טהור או מותר, ורק משום שבאו בבת אחת אמרינן שאי אפשר לטהר שניהם כיון דהוי כחוכא ואטלולא. ובזה אמרנו בסוגיא דמ"מ אפשר לתלות במקולקלת וממילא וע"י זה לא הוי כחוכא ואטלולא. ולכן ביאר החוו"ד, דבכתמים הדין הוא לטמא אא"כ יש תליי'. ולכן אלמלא שהיתה מעיינה פתוח, הי' חסר ההקדמה, שצריך להיות שאילו שאלה בפני עצמה טהורה. משא"כ בב' שבילין היינו שמטהרים אלמלא שאלו בבת אחת. וע"ש בס"ק ל"ב שזהו ג"כ הטעם שאין תולים כתם בבעלת כתם, דכיון שאין כאן מעיין פתוח, אין לנו במה לתלות ולכן חסר ההקדמה לסוגיא. ושואלים על החוו"ד (כן ראיתי בשם שו"ת בית אפרים) שאם שומרת יום כנגד יום בשני שלה הוי מעיין פתוח ורק זה חשוב כתליי', וסתם אשה טהורה לא חשוב כתליי', א"כ למה בעינן לי' ליסוד דין תליי' במקולקלת בכלל, תיפו"ל משום שלאשה טהורה יש תליי' (פי' שאשפר לתלות בשומרת יכ"י) ולשומרת יכ"י אין תליי'). עוד שואלים שברש"י במתני' הרי משמע דתליי' באשה טהורה ג"כ שמי' תליי', ודלא כחוו"ד. וצ"ת.

שיעור ב'

# תליי' בבעלת כתם

בסוגיא מבואר דלרבי זהו דבר פשוט שאין תולין כתם בבעלת כתם. רק לרשב"ג יש ספק אם גם בבעלת כתם תולים או לא. וע' בתוס' (ושאר ראשונים) שהוכיחו דע"כ השאלה הוי אפי' בבעלת כתם ביום ראשון שלה. והנה כבר הבאנו בשיעור הקודם מחלוקת הראשונים שיש בביאור פלוגתת ר' חסדא ור' אדא. וע"פ דבריהם שם יש לבא ולבאר הסוגיא של תליית בעלת כתם בבעלת כתם. ונקדים פי' הרמב"ן וסייעתו. לשיטתם, יש מחלוקת בין ר' חסדא לר' אדא האם רבי מודה בתליי' במקולקלת היכא שאין נפ"מ למקולקלת לתלות בה. ולכן פירשו דסוגיא אי תלינן בבעלת כתם הוי אליבא דר' חסדא. ולכן פשוט דאליבא דרבי לא תלינן, שהרי לשיטתו אפי' אם אין נפק"מ למקולקלת לא תלינן וכנ"ל. ורק אליבא דרשב"ג יש מקום להסתפק. ובביאור הספק, ע' בחוו"ד ס"ק ל"ב שביאר ע"פ שיטתו שהזכרנו בשיעור הקודם, דלעולם אין דין לתלות במקולקלת אא"כ יש לנו תליי', וסתם אשה איננה חשובה כתליי' אא"כ מעיינה פתוח. ולכן הסתפקו בגמ' אם בעלת כתם הוי כמעיין פתוח או לא. ובחי' הר"ן מבואר פשט אחר. והוא שר' יהודה בר ליווי הסתפק בעצם שיטתו של רשב"ג, האם הטעם שתולה משום דתלינן במקולקלת וכמו שביארנו עד עכשיו, או"ד משום שמחשיב גם סופרת יום כנגד יום בשני שלה או סופרת ז' בשביעי שלה ג"כ בחזקת רואה. וע"פ זה באמת תמה על השיטות שפסקו שאין תולין בבעלת כתם כיון שרובם ככולם של השיטות בסוגיין סברי שטעמו של רשב"ג משום דתלינן במקולקלת. ומ"מ לכאורה חזינן מדברי הר"ן דלית לי' דברי החוו"ד.

וכל הנ"ל ניחא לשיטת הרמב"ן וסייעתו, אבל לשיטת התוס' לכאורה הסוגיא קשה טובא, וכמו שהקשה כבר הרמב"ן לשיטתם. שהרי לשיטתם אין מחלוקת בין ר' אדא לר' חסדא, ולכו"ע אם אין נפק"מ תולין את הקלקול במקולקלת, שזהו היסוד של תולין בב' קופות, וכן בשומרת יום כנגד יום לשיטתם. וא"כ מה ענין תליית כתם בבעלת כתם לשיטתו של רבי. דממ"נ, אם למשל כדברי החוו"ד, אין זה אלא שאלה אם כתם חשוב מקום לתלות או לא, וספק זה שייך להסתפק בין לרשב"ג ובין לרבי. ואם הוא חשוב מקום תליי', למה י"ל שרבי אינו סובר כן, הא גם לדידי' תולין הקלקול במקולקלת כשאין נפק"מ וכנ"ל.

ונראה בהקדם דהנה אמרנו בתחילת הסוגיא שיש ג' טעמים לתלות כתם באשה אחרת, וא' מהם תליי' כשאין נפק"מ במי שתולין בו, וא' כשיש נפק"מ אבל היא מקולקלת, ויסוד התליי' שונה בשניהם כמו שביארנו לעיל ע"ש. ולכאורה אפשר לומר דבאמת תרוייהו מחדא בקתא נינהו, ולעולם עיקר הכלל הוא שתולין כשאין צריך לשנות דינם, ולכן כיון שהסופרת ז' הרי היא טמאה, הכלל של 'שאני אומר' אומר לנו להשאיר את הדברים כמו שהיו עד כמה דאפשר, ולכן אמרינן שהכתם של הטמאה. והה"נ כשאין נפק"מ זהו הטעם דכיון שאין צורך לשנות את דינה תולין בה. וכן מוכח מדברי הרשב"א בתוה"א (ומובא בב"י כאן), שכתב שהטעם שתולין אליבא דרשב"ג הוא כמו שמצאנו בב' קופות. ולכאורה לפי דברינו לעיל, אין הנידון דומה לראי', דהא דב' קופות הוי דין דהרי הוא נעשה כשאלה רק על הטהורה וממילא אמרינן סד"ר להקל וכדומה, ואילו תליי' במקולקלת הוי דין שאין לשנות וכנ"ל. וע"כ חזינן דשניהם כלל א', וכמש"נ. ומיני', דהא דמודה רבי אליבא דר' חסדא בתליי' כשאין נפק"מ, היינו משום דאע"ג דאית לי' כללא דתליי' במקולקלת, היינו דסובר שאפשר לתלות כשאין שינוי בדין א' מהם כלל, ומשאירים כל א' מהם על כל דינם שלפני כן.

אמנם בזה לבד עדיין אינו מיושב למה אין תולין כתם בבעלת כתם ביום ראשון, דלכאורה גם בזה אין אנו משנים את דינה. והנראה לומר בזה, דהנה בהא דאין תולין כתם בכתם, ביאר החזו"א בסי' פ"ט ס"ק ו' משום דהא דנוהגין טומאה, אין זה משום שחוששין באמת שהי' טומאה, רק הנהגת טומאה בעלמא. ולכאורה כוונתו שהרי מדינא אין חיוב לחשוש שהדם ממנה, דהא דם ולא כתם כתיב. וא"כ ניתן לומר דלרבי דסבירא לי' דאמנם תלינן במקולקלת היכי שאין שינוי של דינה כלל, הה"נ שאין תולין אא"כ היתה טמאה מחמת ראי', אבל כגון לתלות ראי' גמורה במי שלא שמענו שראתה ג"כ אין תולין, ומשום שגם זה חשוב שינוי. וא"כ אולי אפשר לומר שאפי' במצאה כתם, כיון שגזרו חז"ל שבכתם לומר שראתה דם מן המקור, זה אין אנו אומרים במי שמדינא לא שמענו שראתה, שהדין דרבנן הוא לתלות שהיא ראתה דם שבכתם זה, ולכן גם זה חשוב שינוי ואין אנו אומרים כן לשיטתו של רבי.

ובעצם הביאור בכללא דתליי' במי שאין לה בה נפק"מ, הי' אולי מקום לומר שהרמב"ן שהקשה על התוס' חולק ולעולם הוו ב' כללים. אמנם הסבברא אומרת שגם הם סוברים שהכל הוא כלל א'. תדע שאם הוא ב' כללים, מאד קשים דברי ר' חסדא. שהרי לא מצאנו שנחלקו רבי ורשב"ג אלא בתליי' במי שיש נפק"מ רק יש לה שם מקולקלת, ומנ"ל לבדות מלבינו שרבי חולק גם כשיש נפק"מ. ולכן יותר מסתבר כנ"ל שהכל הוא כלל א', ומשו"ה סבר רשב"ג דלית לי' כללא זו כלל, מלומר שלפעמים סובר רבי מכללא זו ולפעמים לא.

# תליי' בבעלת כתם שהוא ודאי מגופה

בתוה"א מבואר הטעם שאין תולים בבעלת כתם שאינו ודאי ממנה. ולכאורה לפי זה אם הוא ודאי ממנה, אע"ג דהוי שלא בהרגשה שטומאתה אינו אלא דרבנן, מ"מ תלינן בה. אמנם בתוה"ש ס"ק מ"ג לכאורה מבואר שאפי' אם הוא ודאי ממנה אין תולין. דשם התקשה בטעמים שנאמרו לתלות בבתולה בזה"ז הא מ"מ היא מקולקלת, ותי' "דאף דמטמאינן לה מ"מ לא מקרי מקולקלת לתלות בה כיון דאינה טמאה מדאורייתא רק מדרבנן והוא טומאת ספק לכן אין תולין". ולכאורה ביאור כוונתו דאע"ג שבאמת הדם הוא ודאי, בכלל גזירת חז"ל היתה לתת לו דין טומאת ספק ולכן אין תולין בה כמו בשאר טומאת ספק שאין תולין בה. ובבדה"ש ס"ק ת' נקט בפשיטות שאפשר לתלות במי שנטמאה מדרבנן בכתם שהוא ודאי מגופה.

**אחורי כלי חרס / דבר המקבל טומאה מדרבנן**

בגמ' מבואר שדבר פשוט הוא שאין טומאת כתם בכתם שמצאו מאחורי כלי חרס כיון שאין כלי חרס מטמא מאחוריו. ולכאורה לדברי התוס' יש בזה קצת חידוש שהרי כתבו לעיל בדף נ"ח שאפי' דבר המקבל טומאת נגעים מטמא משום כתם – הרי דלא בעינן שיתטמא בפועל רק שיהא לו שם דבר המקבל טומאה. ומ"מ ע"כ סבר הגמ' דצריך להיות על מקום המקבל טומאה, אפי' אם אינו מקבל טומאה מן הכתם.

והקשה האו"ש (פ"ט ה"ז מהל' איסו"ב) מסוגיין אשיטת הרמב"ם פ"ז ה"ט מהל' אבות הטומאה שמשקים מטמאין אחרוי כלי חרס. ותי' שאין טומאת כתמים אלא בדבר המקבל טומאה מדאו'. ובטעם הדבר ביאר ע"פ דברי הנודע ביהודה (יו"ד קמא סי' נ"ב) שהטעם שגזרו על האשה משום טומאת כתמים כיון שהדבר שהכתם עליו טמא מדין ספיקא דאורייתא לחומרא. ולכן כשהדבר שהטומאה עליו אינו טמא אלא מדרבנן היינו אומרים סד"ר להקל ולכן אין טעם לטמאות האשה. אמנם בנו"ב עצמו שם מבואר שגם בדבר המקב"ט מדרבנן ג"כ גזרו משום לא פלוג, וא"כ לשיטתו תיקשי כנ"ל. וע' בביאורים לבדה"ש סי' ק"צ סע' י' שהוכיח שי"א שאין לדם נדה דין משקין ולכן אינו מטמא אחרוי כלי חרס. ואף שלשיטת התוס' הנ"ל היתה צריכה להיות טמאה, דלא גרע מנגעים, מ"מ מראשונים אחרים משמע שצריך הכתם לטמא הכלי בפועל כדי לטמא את האשה. ומ"מ כל זה לא מהני אלא לשיטת הרמב"ם, אבל בתוס' במס' שבת ט"ו ע"א מבואר מר"ח שגזרו טומאה על אחורי כלי חרס מדרבנן, ולדידי' עדיין תיקשי (בפרש לשיטת התוס' עצמם כאן שאפי' אדבר המקבל טומאת נגעים גזרו). וצ"ע. והכרעת הבדה"ש שם להחמיר בדבר המקבל טומאה מדרבנן.

1. ולדבריו יתבאר הא דנשי דידן טמאות נדה מדאו' אע"ג שאינן מרגישות, דהא מ"מ רואות כדרכן. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם הסבר זה שונה מהצד דהוי משום שלא גזרו בפחות מכגריס. ולמשל לפי איך שאנו מבארים עכשיו, אם אי אפשר לתלות במאכולת, אין אנו מקילין. דאע"פ שיסוד התקנה היתה לטהר כתם קטן, מ"מ אופן הטהרה הוא ע"י תליי' במאכולת. [↑](#footnote-ref-2)
3. דאי אפשר לומר שהיינו מחמירים מספק דהא אפי' בבגד לבן קיי"ל להקל כשיש ספק במראה הכתם כיון שכתמים דרבנן. וע"כ דכל הסוגיא מיירי כשעכ"פ נראה לנו שהוא מראה טמא. [↑](#footnote-ref-3)
4. עמ' רצ"ו בהוצאת מה"ק [↑](#footnote-ref-4)
5. וכן ראיתי שהעיר במגי' לחי' הרשב"א וכתב שכן דקדק גם בב"י, ולא מצאתי כן בב"י. ואולי אין כוונת המגי' אלא לומר שכן דקדק הב"י מדברי הרשב"א, אבל אה"נ שלא דקדק כן מדברי הרשב"א האלו, אלא מדבריו בקצר וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
6. ושם פי' לפי שיטתו של הר"ח בסמוך דמיירי בנמצא על העד. אבל מדלא פי אחרת לכאורה נשמע שכן פי' לפי כל הפירושים. והה"נ בדעת התוס' י"ל דהא דמיירי בחלק הירך שאין הדם יכול ליפול שם היינו בין לרש"י ובין לר"ח. [↑](#footnote-ref-6)
7. ויש באר דבר זה בב' אופנים: א) שיתכן שבא הכתם מיד אחר הבדיקה באופן שבכתם כזה ג"כ הי' טמאה מדאו'. ואע"ג דבעלמא לא אמרינן הכי היינו משום גזה"כ דחזקה דמעיקרא שאומר לנו דאזינן בר שעת המציאה, אבל הכא הוי להיפך שאין לנו לבדות מלבינו שלא הי' הדם בזמן שבדקה; ב) שיש כאן ב' נידונים א' – אם הדם ממנה וב' – מי יצא ממנה. וכלפי ההסתברות שהדם ממנה מיהת מהני הא דיתכן שנפל ישר מאו"מ. [↑](#footnote-ref-7)
8. וזהו כמש"כ לעיל בדעת התוס', דכיון שיש עוד צד שאפי' בירכה מסתמא הוא מן המקור, פשיטא שהיא טמאה שמשמעות הרשב"א ג"כ דמיירי בטחתה במקום שדם יכול ליפול שם (ממש"כ לעיל "דדם יריכה הוא וכו' אלא טמאה משום כתם"; ויש לדחות דר"ל דכיון שיכול להיות מריכיב ובכה"ג היא טהורה, משו"ה מנד"ד אינה טמאה אלא משום כתם). [↑](#footnote-ref-8)
9. וקשה לומר שזה הי' ג"כ כוונת הרשב"א כיון שסתם ולא פי'. משמע שעצם זה שהיא טמאה פשיטא אפי' אלמלא ההוכחה שלא מצאנו דם בירכה.

   ומ"מ יש בדבריהם חידוש. שהרי השיעור של כגריס ועוד מבוסס על שיעור דם היוצא מן המאכולת, וא"כ למה דוקא שיעור זה הי' נשאר על הירך ולא פחות או יותר. ולכאורה חזינן מכאן ג"כ כשיטת הלחו"ש ועוד שהשיעור כגריס הוי גם שיעור בדם המסתבר שבא מן האשה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ויש לזה סמך ממש"כ רע"א בשן"ת סי' ס"ב שבאמת אין אנו בקיאים מהו שותתת ומהו מזנקת. וע' עוד מש"כ לקמן בעמ' 44 על הט"ז בסי' קצ"א ס"ק א' [↑](#footnote-ref-10)