בדין קבלן שטרח ולא נעשתה המלאכה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות פועלים

א] כתב הרמב"ם פ"ט משכירות ה"ח, ז"ל, השוכר את הפועל להביא לו שליחות ממקום למקום והלך ולא מצא שם מה יביא נותן לו שכרו משלם, שכרו להביא קנים לכרם והלך ולא מצא ולא הביא נותן לו שכרו משלם, שכרו להביא כרוב ודורמסקנין לחולה והלך ומצאו שמת או הבריא וכו' נותן לו כל שכרו, וכן כל כיו"ב, עכ"ל.

ובלח"מ שם כתב, ז"ל, קשה דבפרק הגוזל בתרא אמר בעא מיניה רב מרבי ירד להציל ולא הציל מהו אמר לו וזו שאלה אין לו אלא שכרו איתיביה השוכר את הפועל להביא כרוב ודורמסקנין לחולה והלך ומצאו שמת או שהבריא נותן לו שכרו משלם א"ל מי דמי התם שליח עבד שליחותיה הכא לא עבד שליחותיה ע"כ, ולמה לא הקשה מרישא דתוספתא דקאמר השוכר את הפועל להביא לו שליחות ממקום למקום והלך ולא מצא שם מה יביא נותן לו שכרו משלם, והא התם לא עביד שליחות כלל, דבשלמא בסיפא כבר הביא אבל הכא לא הביא, וכי תימא הרי הלך ולא מצא הכא נמי הרי ירד להציל ומצאו שכבר מת, וכ"ת הכא אין המלאכה אלא ההליכה לבד, זה אינו דאם הוא דבר כבד מה שיביא גם ההבאה היא ההליכה וכדכתב ה"ה דמנכה לו מפני שאינו דומה הבא טעון לבא ריקן והשאר נותן לו, ובירד להציל ולא הציל אינו נותן לו אלא שכרו לבד, ועוד קשה בלאו הכי היה ראוי לו למקשה להקשות מרישא דתוספתא ולא מסיפא דהיכא דאיכא רישא לא מקשה מסיפא ומה גם כי קושיא דרישא עדיפא כדכתיבנא, ולקושיא הראשונה מדברי ה"ה נראה דאית ליה דההליכה לבד היא הפעולה אבל לא נתברר דבריו מאי שנא מירד להציל כדכתיבנא וצ"ע, עכ"ל.

אמנם הנה בירושלמי שביעית פ"ח ה"ד וע"ז פ"ה ה"א הובא במחנ"א שכירות סימן ה', תני השוכר את הפועל להביא יין לחולה או תפוח לחולה אם הביא חייב ליתן לו ואם לאו אינו חייב ליתן לו, אבל אם אמר לו יין לחולה ממקום פלוני תפוח לחולה ממקום פלוני בין שהביא בין שלא הביא חייב ליתן לו שכר רגליו הוא נותן לו.

ובפשוטו ביאור הדברים, דאם שכרו להביא יין או תפוח, הוי בכלל שעבודו למצוא יין ותפוח, וכל שלא מצא, לא עשה שליח שליחותו ואינו נוטל שכר כלל, ומשא"כ אם שכרו להביא יין או תפוח ממקום פלוני, אין שעבודו למצאם, אלא להוליכם ושכר רגליו הוא נוטל, וע"כ כל שהלך אף שלא הביאם, נותן לו כל שכרו, משום דאיהו קאי והוי האונס דבעה"ב.

וצ"ע בירושלמי שביעית שם, דפריך מינה על ר"ל, והגר"א ז"ל הגי' דפריך על ר' יוחנן, ולכאו' מבו' בד' הירושלמי שם, דהטעם דבהבא יין אינו חייב לו, הוא משום דהוי זה כמכירה, דהוא מביא היין לעצמ ומוכר לו, ולפ"ז אי"ז ענין לנידו"ד.

ולפ"ז נמצא, דזהו מש"א בגמ' ד הכא לא עביד שליח שליחותי', שהרי שליחותו היתה להציל את החמור, וכל שלא עלה בידו להצילו, לא עביד שליחותי', ול"ד לשכרו להביא והלך ולא מצא, דהתם שכר רגליו הוא נוטל, דכל שכירותו היא להביא ממקום למקום, וע"כ שפיר מצי אמר אנא הא קאימנא וכו', ומשא"כ בירד להציל דשכירותו היא להציל, ע"כ כל שלא עלה בידו להציל, אינו נוטל אלא שכרו.

ואמנם בד' הלח"מ מבו' דלא קשיא לי' אלא מגונא שכבר מת החמור, וא"א להצילו, ובכה"ג יל"ד דמצי אמר אנא הא קאימנא, שאני בידי להציל, ואך שאין חמור להציל, וצ"ע בזה.

ז"ל הב"י סימן קפ"ה, כתב הרא"ש בתשובות כלל ק"ה (סי' א) על ראובן שהיה סרסור של שמעון למכור ביתו והלך אצל לוי ונתרצה לקנותו ולא אבה למכור ללוי כי אמר שהיה שונאו ומכרו לאחר ותובע הסרסור דמי סרסרותו. לא ידענא במה נתחייב לו מעות מעשים בכל יום שיש במקח אחד כמה סרסורים זה מסרסר ללוי וזה מסרסר ליהודה ומי שנגמר המקח על ידו זכה בסרסרותו ודאי אם אחר שאמר לו הסרסור שלוי רוצה לקנותו ואמר שלוי שונאו ולא רצה למכרו לו ואחר כך מכרו ללוי זה ודאי היה רמאות וצריך ליתן לו שכרו אבל בנדון זה אינו חייב ליתן לו כלום ודמיא להא דהגוזל בתרא (ב"ק קטז.) ירד להציל ולא הציל מהו אמר ליה זו שאלה אין לו אלא שכרו פירוש שכר טרחו ולא דמי חמורו הכא נמי יתן לו שכר טרחו שהלך ודבר עמו ולא שכר סרסרותו. ועוד דלא דמי כלל דהתם הפסיד המציל חמורו כדי להציל חמור חבירו אבל הכא לא הפסיד מאומה הסרסור עכ"ל. נראה מדבריו ששכר טרחו מיהא צריך ליתן לו ואפילו לפי טעם שני שכתב דלא דמי כלל איפשר דהכא נותן לו שכר טרחו דמכל מקום מפסיד הוא זמנו אבל אין מנהג העולם כן ולפיכך נראה לפרש דברי הרא"ש דהכי קאמר אפילו אי הוה נדון דידן דומה לההיא דירד והציל יתן לו שכר טרחו אבל שכר סרסרותו ודאי לא יטול ועוד דלא דמי כלל והילכך אפילו שכר טרחו לא יטול כנ"ל, עכ"ל.

נתיה"מ של"ה סק"ב, עשה שליח שליחותו. עיין סמ"ע ס"ק ח' שפירש בדברי המ"מ [המובא בציונים אות י"ח], שהיה קשה להמ"מ אמאי אינו (מנכה לו) [משלם רק] כפועל בטל כמו בשוכר פועל להביא תבואה [ב"מ ע"ו ע"ב], והא דלא חילק בין משא כבד לקל, דהיה קשה לו דשם אפילו על הליכה ראשונה אינו משלם כפועל בטל, וע"ז מתרץ דשם ההליכה בטלה אצל השכירות ששכרו לעשות מלאכה כל היום. וכונתו אינו מובן כלל, דמה קשה לו מהליכה ראשונה הא כשמנכין לו כפועל בטל ודאי שמין לו כל הטרחות שהיה לו והמותר מנכין לו והכא נמי שמין כך, רק כשהמלאכה קלה שאין בה שום טורח כגון להביא איגרת אין מה לנכות שאין בזה שום טורח. והאמת הברור בכונת המגיד, דכיון לתרץ דלכאורה קשה, אמאי לא חילק בין אונסא דלא הוה להו למידע כו' כמו שמחלק בסימן של"ד סעיף א' בשו"ע, וכן הוא בש"ס [שם] גבי שוכר פועל להביא לו תבואה ולא מצא דמחלק בין סייריה לארעא מאורתא כדמוכח בש"ס שם. ועל זה תירץ דשאני הכא, דשם בש"ס מיירי בשכיר יום ולענין אם ישלם לו בעד מה שלא עשה עדיין מחמת שגרם לו ביטול מלאכה, וכיון שלא פשע אינו חייב מדינא דגרמי על ביטול המלאכה, וכיון דנתבטל כל היום אין מן הדין לשלם כשנאנס באונס ולא פשע בו יותר מהפועל, משא"כ כששכר פועל להביא ממקום למקום ולא מצא דעשה כבר כל ההליכה, רק שיש חילוק להפועל שעשה כל המלאכה קלה ולא עשה המלאכה בכבדות, אמרינן דשכר רגליו הוא נותן לו וכיון דעשה כל ההליכה משלם שכרו משלם רק שמנכה לו מה שיש הפרש בין בא טעון לבא ריקם כדמסיים, דמהיכא תיתי לא ישלם לו בעד המלאכה שכבר עשה על פיו, דמה לי אם הוציא מעות על פיו [או] שהוציא טרחתו על פיו. ולא דמי לירד להציל ולא הציל בב"ק דף (קי"ז) [קט"ז ע"א], דשם באמת שכר פעולה מיהא אית ליה כדקאמר שם אין לו [אלא] שכרו, דמשמע שכרו מיהא אית ליה, רק מה שהבטיח לו יותר משוויו דמי הפעולה בעד ההצלה מזה הוא פטור כשלא הציל, דאומדנא דמוכח הוא שלא הבטיח לו רק בעד ההצלה, ולזה מקשה התם בב"ק משכרו להביא כרוב ודורמסקנין לחולה, דשם ג"כ מיירי שהבטיח לו יותר ממה ששכרו כדפירשו התוס' שם [ע"ב] בד"ה להביא, ולא מקשה מרישא דתוספתא המובא ברא"ש בב"מ פרק האומנין [פ"ו סי' ו'] שהוא הדין המבואר כאן בשו"ע, דשכר הראוי (להשכיר) [לשכור] פועל כזה ודאי אית ליה, וכדקאמר ג"כ גבי ירד להציל דאין לו אלא שכרו ושכרו מיהא אית ליה, רק משכר שהבטיח יותר מהראוי פריך, וכן נראה לי ברור, עכ"ל.

נתיה"מ סימן רס"ד סק"ג, [ג] ודוקא שהתנה. עיין סמ"ע ס"ק י"א. ולכאורה קשה כיון שלא התנה רק כשיציל, ולא הציל, דמי ללא התנה [ובלא התנה ולא הציל אינו נוטל ואפילו שכרו מנכה לו]. ועוד, דלא עדיף מיורד להשביח דאין לו רק הוצאה שיעור שבח, וכן מבואר בסימן של"ד [סעיף א'] דכל אונס שאי אפשר לשניהם לידע, דהוא פסידא דפועל, לכן נראה הטעם, דכשהתנה, אז אף אם לא הציל מ"מ כיון שגילה דעתו שרצה לשכור מצילין הרי הרויח במה שהלך זה שלא היה צריך ליתן שכר למצילין אחרים, משום הכי צריך ליתן לו שכרו, משא"כ כשלא התנה ואין לו רק דין יורד לנכסי חבירו שלא ברשות, דאין לו רק הוצאה שיעור שבח, וכשלא השביח אינו נוטל כלל, עכ"ל.

ולכאו' דבריו סותרים לדבריו בסימן של"ה, דהכא נקט דבאונס דא"א לתרוייהו לידע הוי פסידא דפועל, אף אם עשה את המלאכה, ואינו חייב אלא מדין יורד, והתם נקט דעל מה שעשה ליכא לפטורא דאונס.