42 מום דהו_מ לברורי והו_ל לאתנויי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

אור ליום ה' כ"א סיון תשע"א

א] כתב המ"מ פט"ו ממכירה ה"ג, ז"ל, ויש מי שכתב שאם הי' הדבר שהלוקח יכל להבחינו לאלתר כגון שיכולין לנסותו ולטועמו ולא הקפיד לעשות כן והמוכר מכר לו סתם אינו חוזר, עכ"ל.

ובמל"מ שם כתב, ז"ל, נראה בעיני שאם הי' המקח בהקפת המעות, כיון שהלוקח עדיין מעות המוכר בידו, י"ל דמש"ה לא הקפיד הלוקח לנסותו מיד ולעולם לא מחיל, עכ"ל, ובנתיה"מ סימן רל"ב סק"א כתב ע"ז, ז"ל, דא"כ באונאה אחר שיראה ג"כ נימא הכי דכשלא נתן המעות לא מחיל, והש"ך בסימן רכ"ז בסק"ד כתב דדוקא בשיש לו מיגו נאמן, מוכח דבלא מגו לא אמרינן דמחיל, עכ"ל.

אמנם באמת מצינו מפורש כיסוד ד' המל"מ, בסוגיית הגמ' בבכורות די"ג:, אמר אביי רישא משום דאיכא מק"ט, א"ל רבא רישא משום דאיכא מק"ט סיפא ליכא מק"ט, אלא אמר רבא רישא וסיפא מק"ט וכו', ואביי אמר לך רישא מק"ט דלא ידע דהא לא יהיב לי' זוזי, סיפא לאו מק"ט הוא, דכיון דיהיב זוזי כי קא משיך איבעי לעיוני והדר מימשך, ופירש"י, ז"ל, דלא הוה ידע דאית בהו ע"ז, דהא לא יהיב זוזי דלימא איבעי לעיוני דסתם תגר לא מעיין עד שעת מתן מעות, איבעי לעיוני, ומדלא עיין אחולי אחיל והוי משיכתו משיכה גמורה, עכ"ל, והרי להדיא דלא אמרינן דמדלא עיין אחולי אחיל, אלא היכא דיהיב זוזי, אך כ"ז דלא יהיב זוזי ליכא ראי' מדלא עיין, ושו"ר שכבר כתב כן בשער משפט סימן רל"ב סק"א.[[1]](#footnote-2)

עוד מצינו כד' המל"מ כמש"כ בגל' הגרע"א שם בד' התוס' בכתובות דנ"ח., ז"ל, ורבינו אלי' הי' מקיים פירוש הקונטרס, דהיכא דקיבל המוכר מעות אמרי' מדלא בדק הלוקח קודם נתינת מעות הני מומין דאית להו קלא א"כ סבר וקיבל, והא דאומר לו הרי שלך לפניך מיירי קודם שנתן הלוקח מעות, עכ"ל, וכ"כ התוס' בקידושין די"א., ומד' התוס' מקור גם לעיקר דינא דהמ"מ, דכל מום שביד הלוקח לבדקו ולא בדקו, ל"ה מק"ט.

ומצינו כן עוד בד' הש"ך סימן ס"ו ס"ק קי"ג, שכתב בדעת הרמב"ן ובעה"ת, דהמוכר שט"ח ונמצא שהלוה עני, ל"ה מק"ט, משום שהי' לו לשאול עליו, עיי"ש.

ב] והנה כתבו התוס' בבכורות שם, ז"ל, דכיון דיהיב זוזי איבעי לי' לעיוני והדר ממשיך, ואע"ג דבשאר מק"ט לא אמרינן הכי, שאני לוקח גרוטאות מיד עובד כוכבים דאיבעי לי' לאסוקי אדעתא טפי שמא יש בהן עבודת כוכבים, עכ"ל.

והנה משמעות ד' התוס' דבכל מק"ט הוא כן, דלא אמרינן דאיבעי לי' לעיוני, וזה שלא כד' המ"מ.

אך נ', דודאי מודה המ"מ ליסוד ד' התוס', וע"כ במום דלא שכיח כלל, ה"ה חוזר אף בשהי' יכול להבחינו לאלתר ולא הקפיד לעשות כן, דליכא ראי' מזה שמחל על מום זה, אלא מה שלא בחנו לאלתר, הוא משום דלא אסיק אדעתי' שיהא מום זה, וכל מש"כ המ"מ דכה"ג אינו חוזר, הוא רק במום דשכיח מעט, דבזה הוא דאמרינן דממה שלא הקפיד לבחנו, ש"מ דמחל ע"ז, אך בד' התוס' נ' דפליגי ע"ז, וס"ל דרק במום דשכיח טובא ואיבע"ל לאסוקי אדעתי' טפי, הוא דאמרינן דהו"ל לעיוני, ושו"ר בס' קרית מלך רב בהל' מכירה שם שמבואר כן בדבריו, וכ"ה מבו' גם בשער משפט סימן רל"ב סק"א ובחכמת שלמה וכסף הקדשים שם.

ג] ויש להביא מקור לעיקר הדברים, ממש"כ הרמב"ן בחולין דנ"א. בשם רבינו אפרים, בהא דהמוכר בהמה ונמצאת טרפה הו"ל מק"ט, ז"ל, וה"מ בטרפה דמחמת מכה וכיוצא בה אבל טרפה דגופא ל"ה מק"ט, דהוה סליק אדעתי' דשכיחא הוא" ולוקח הוא דבעי אתנויי וכיון דלא אתני ל"ה מק"ט, עכ"ל, וכ"כ בעה"ע הל' שחיטה לה:, ז"ל, ומסתברא לן דווקא טריפות דכה"ג דלא ס"ד דלוקח, אבל טריפות בריאה דס"ד ושכיח לא הדרי וכאלו התנו דמי, עכ"ל, וכן דעת הרא"ש שם סימן ל"ד, ונ' דה"נ הוא במום שהי' בידו לבדקו, דכל הא דל"ה מק"ט הוא רק במום דשכיח והוה סליק אדעתי', אך במום דלא שכיח ול"ה סליק אדעתי', לא איבעי לי' לבדקו.

ואמנם נ', דחלוק הוא מידת השכיחות דבעינן לגבי הא דהו"ל לאתנויי, לבין מידת השכיחות דבעינן לגבי הא שהי' לו לבדוק, והיינו משום דאף במום דלא שכיח כ"כ דאין דרך בנ"א להתנות עליו, מ"מ אם בידם לבדוק, דרכם לבדוק, וע"כ מדלא בדק ש"מ דמחל ע"ז, וע"כ בנמצא ליסטים מזוין או מוכתב למלכות, כתבו התוס' שהי' לו לבדוק, ואילו לגבי דינא דהו"ל לאתנויי חשיב כמום דלא שכיח דלא אמרינן דהו"ל לאתנויי, וז"פ.

ד] ובמל"מ שם כתב עוד, ז"ל, ואין ספק דיש מי שכתב שהביא ה"ה חולקים עליו הרי"ף ורבינו ז"ל, דלדברי יש מי שכתב משמע דאין חילוק בין אונאה בדמים לנמצא בו מום דכך לי יכול להבחינו לאלתר כמו עד שיראנו לתגר או לקרובו, ולפ"ד הרי"ף ורבינו לא אמרו אלא גבי אונאה וכו', שוב דקדקתי בדברי רבינו במ"ש והוא שלא נשתמש בו אחר שראה המום משמע דאפי' ראה המום ושתק חוזר דאי לא מאי איריא נשתמש אפילו ראה ושתק אינו חוזר. ומעתה הדברים ק"ו בהי' יכול לבדוק ולא בדק דודאי חוזר, עכ"ל, וכ"כ בשו"ת מהריט"ץ סימן ק"ה וסימן רכ"ה ובשו"ת ראנ"ח סימן ל"ט.

אמנם בשו"ת שבו"י ח"ג סימן קס"ט כתב, דאין כאן מחלוקת כלל, והחילוק דאם קודם גמר המקח הי' יכול להבחינו וכו' ולא הבחין, ש"מ דמחל אף אם יהי' בו מום זה, אבל אם כבר גמור המקח ונתגלה בו מום אף אם אח"כ שתק זמן מה יכול לחזור בו, והא דשתק לפי שלא הי' לו עוד צורך במקח ההוא וכיון שיודע שיש לו עוד שהות לחזור כל אימת שיצטרך לדבר לכן כל זמן שלא השתמש במקח ל"ה מחילה, עכ"ל, וכ"כ בתרוה"כ סימן רל"ב ובהגה' אמרי ברוך שם, ובאו"ש בהל' מכירה שם, וכעי"ז כתב גם בס' קרית מלך רב שם, ועי' גם בד' מהריק"ש בסימן רל"ב שכתב שאין הדינים סותרים זל"ז.

ה] ולכאו' יש להוכיח מד' הרמב"ם דס"ל להך דינא דאם הי' ביד הלוקח לבדוק המום ולא בדק, דאין בידו לבטל המקח, וזה ממש"כ הרמב"ם בפי"ח ממכירה ה"ו, ז"ל, ואם הי' טעמו ניכר מותר לערב בכל מקום, שכל דבר הניכר טעמו מרגיש הלוקח ולפיכך מותר לערב אותו, עכ"ל.

ובביאור הגר"א סימן רל"ב סק"ד בהשמטות, כתב ע"ז, ז"ל, ואם הי' כו', כן מפרש הרמב"ם וכעובדא דרבא שם, אבל רש"י והטור מפרשים במקום שאדם טועם כו' וכמ"ש בסי"ד, עכ"ל, וכונתו, דהטור שם כתב, ז"ל, ובמקום שנהגו שכל מי שקונה דבר טועמו תחילה מותר לערב בו לעולם אבל אם אין הכל טועמין לא, עכ"ל, וכ"כ השו"ע בסי"ד, וכ"ה מבו' בל' רש"י ב"מ ד"ס. דכל הא דשרי בדבר הנטעם, הוא משום שאדם טועמו קודם שלוקחו, וכ"ה בל' הריא"ז ורבינו ברוך ותלמיד הרשב"א שם, אך בד' הרמב"ם מבו' דאף אם אין הכל טועמין, מ"מ כל שטעמו ניכר מותר לערב אותו.

ולכאו' נראה, דממש"כ הרמב"ם דכל שטעמו ניכר מותר לערב אותו, ואף אם אין כל הלוקחין טועמין אותו, מבו' דכל שבידו לטועמו ולא טעמו, אמרינן דמחל ע"ז, וע"כ לי"ב איסורא, וזה כדינא דהמ"מ, ושו"ר שכבר עמד בכעי"ז בקרית מלך רב בפט"ו ממכירה.

ובדעת רש"י ודעימי' דפליגי ע"ז, וס"ל דלא שרי אלא בדבר שכל הקונה אותו טועמו תחילה, י"ל דמודו להך דינא דכל שאפשר להלוקח לבדקו ולא בדקו אי"ז מק"ט, ואך דס"ל דאכתי יש בזה משום גניבת דעת, ורק בדבר שכל הקונה אותו טועמו תחילה, ליכא משום גניבת דעת, שו"ר בהגה' רי"א חבר ב"מ שם שכתב ללמוד מדבריהם דפליגי ע"ד המ"מ.

ו] אך נ' דיש לדון בזה, דהנה בד' הגר"א נרמז להעיר ע"ד השו"ע, שכתב בסי"א כל' הרמב"ם דכל דבר הניכר טעמו מותר לערב אותו, ואילו בסי"ד כתב דלא שרי אלא בדבר שכל מי שקונה אותו טועמו תחילה, וכן עמד ע"ז בס' קרית מלך רב פי"ח ממכירה ה"ה.

ונ' לדון בזה, דכל מש"כ הרמב"ם דסגי במה שטעמו ניכר וביד הלוקח לטעמו, הוא רק במערב יין קשה ברך, די"ל דאף אם לא ידע הלוקח מכך, אי"ז מום גמור המבטל המקח, וע"כ הגם דאסור לערב יין קשה ברך משום שמטעה את הלוקח, מ"מ כל שביד הלוקח לטעמו ולא טעמו איהו דאפסיד אנפשי' ולי"ב איסורא, אך במערב מים ביין דאם מכרו ללוקח בחזקת יין חי, הוי מק"ט גמור, הרי דאף דביד הלוקח לטעמו ולא טעמו, הוי מק"ט, ורק אם טעמו הלוקח והרגיש במזיגתו, הוא דלא הו"ל מק"ט.

ז] והנה במ"מ ולח"מ פי"ח ממכירה ה"ו עמדו דמ"ט לא כתב הרמב"ם דגם במערב במים ביין שרי בדבר הנטעם, עיי"ש, אך למש"נ מד' השו"ע, באמת לא שרינן בדבר הנטעם אלא במערב יין קשה ברך, אך במערב מים ביין ה"ז אסור אף בדבר הנטעם, אא"כ כל הלוקח אותו טועם תחילה, דכה"ג ל"ה זה מק"ט, אך לדעת הרמב"ם אי"ז שייך לדינא דדבר הנטעם, ואף אם פליגי רבנן עלי' דר' אחא, לא פליגי אהך דינא.

והנה אמנם בקונט' הראיות להריא"ז בשלהי פ' הזהב כתב דאף בעירוב מים ביין שרי בדבר הנטעם, ולמד לזה ממש"א בגמ' שם דרבא אייתו לי' חמרא מחנותא מזגי' טעמי' לא הוה בסים שדרי' לחנותא, א"ל אביי והא אנן תנן ולא לתגר אע"פ שהודיעו, א"ל מזגא דידי מידע ידיע, ואך שכתב דלא שרי אלא במזיגה מרובה שהיא ניכרת, וכ"כ הב"י בסימן רכ"ח שזהו מקורו של הטור שהתיר למכור יין מזוג במים במקום שטועמין אותו, ולכאו' למש"נ בדעת הרמב"ם דביין מזוג לא שרינן אף בדבר הנטעם, תיקשי מההיא דרבא.

והאמנם נ' דמודה הרמב"ם דבמקום שהכל טועמין אותו שרי אף ביין מזוג, אך הרי לדעתו לא מצינו שהי' הדרך שכל הלוקח יין טועמו תחילה, דמש"א דביין קשה ברך שרי, הוא משום שביד הלוקח לטעמו, אף שאין דרך כל הלוקחין לטעמו, וכנ"ל, וא"כ תיקשי דמ"ט שרי בההיא דרבא.

אך נ' פשוט לדעת הרמב"ם, דלעולם לא שרינן למכור יין מזוג במים אף שהוא ניכר בטעמו, וההיא דרבא דינא אחרינא הוא, דאף דאסור למכור יין מזוג במים לתגר שמא ירמה בו אחרים, מ"מ כל שהוא ניכר בטעמו אין לחוש שירמה בו אחרים, שהרי יהא הדבר ניכר בטעמו, ולא חשדינן להתגר בכך, וז"ב.

ח] ועכ"פ אם כנים הדברים הרי נמצא, דגם לדעת הרמב"ם כל שנמצא מום במקח, הו"ל מק"ט, אף הי' ביד הלוקח לבדקו, ול"מ הא דביד הלוקח לבדקו, אלא במקום שאי"ז מום המבטל המקח, ואך דאתינן עלה משום גניבת דעת, ובזה הוא דאמרינן דכל שביד הלוקח לבדקו, איהו דאפסיד אנפשי', ולי"ב משום גניבת דעת.

ט] ובעיקר הך דינא, יש להעיר עוד, דהנה בכתובות דע"ה. תנן, וחכ"א בד"א במומים שבסתר אבל מומין שבגלוי אינו יכול לטעון, ואם יש מרחץ באותה העיר אף מומין שבסתר אינו יכול לטעון מפני שהוא בודקה בקרובותיו, וכתב הרמב"ם פכ"ה מאישות ה"ב, ז"ל, כיצד הי' מרחץ בעיר והיו לו קרובים, אינו יכול לומר לא ידעתי מומין אלו וכו' מפני וכו' וחזקה ששמע ורצה, ואם וכו' אבל במומין שבגלוי אינו יכול לטעון שהרי הכל רואין אותן ואומרין לו וחזקתו ששמע ונתפייס, עכ"ל, ונ' להדיא דכל הא דאינו יכול לטעון, הוא רק משום דאמרינן דחזקתו ששמע ורצה ונתפייס, אך אם יתברר לנו שלא נודע לו, יכול לטעון טענת מומים, הגם שהי' בידו לבדוק, וי"ל דלא אתי אלא לאפוקי אם נודע שלא אמרו לו קרובותיו וכיו"ב, והוא סמך על דבריהם, דכה"ג ליכא ראי' שנתרצה למומין אלו.

וי"ל בזה, למש"נ לעיל סק"ב דכל הך דינא שאם הי' ביד הלוקח לבדקו ל"ה מק"ט, הוא רק במום דשכיח, אך במום דלא שכיח הו"ל מק"ט אף אם הי' בידו לבדקו, ולפ"ז נ', שהרי באמת כל מום ומום באשה לא שכיח, והא דדרך לבדוק הנשים, הוא משום דשכיח שיהא בהן א' מכל המומין, אך מי שאינו מקפיד אלא על מום א', אין דרכו לבדוק, דאינו חושש שיהא בה מום זה, וע"כ כל שלא בדק הבעל ואח"כ נמצא בה מום, מצי טעין שהוא מקפיד על מום זה, ומה שלא בדק, הוא משום דאי"ז מום דשכיח, ולא חשש שיהא בה מום זה.

י] במחנ"א אונאה ג', הק' עמש"כ הרמב"ן להוכיח דאף מום דשכיח הו"ל מק"ט, ולא אמרינן דאיבע"ל לאתנויי, מההיא דמוכר עבד ונמצא גנב או קוביוסטוס, דאי לאו דכולהו הכי אתיניהו הו"ל מק"ט, ואע"ג דלא אתני לוקח, והק' המחנ"א, שהרי התם איירי בשעדיין לא נתן הלוקח דמים, וכמו שהוכיחו התוס' בכ"ד, וכיון שהלוקח מוחזק א"צ להתנות, וכה"ג מחלק תלמודא בפ"ב דבכורות גבי לוקח גרוטאות מן הגוי ומצא בהן ע"ז, אם עד שלא נתן המעות ה"ז מק"ט, ואם משנתן המעות אי"ז מק"ט דאיבע"ל למבדק תחילה ואח"כ ליתן הדמים.

ודבריו צ"ב, שהרי הא דקודם שנתן המעות אמרינן דלא הי' לו לבדוק, הוא משום שסומך בדעתו שקודם שיתן לו המעות יבדוק, אך בגוונא שנתחייב ליתן המעות בעוד זמן מועט ולא יהא בידו לבדוק קודם נתינת המעות, נ' דחשיב כנתן המעות דל"ה מק"ט, וא"כ שפיר נקט הרמב"ן, דאם מום דשכיח ל"ה מק"ט משום דהו"ל לאתנויי, בדין דאף קודם שנתן הדמים ל"ה מק"ט, שהרי אין בידו להתנות אלא בשעת המקח עצמו, וכל שלא התנה בשעת המקח אין בידו להתנות קודם נתינת הדמים, וע"כ ממה שלא התנה בשעת המקח, ש"מ דמחל ע"ז, ואה"נ בגוונא שאינו עתיד ליתן דמים עד שיוודע אם יש בו מום, ליכא ראי' ממה שלא התנה, ושו"ר כן בשער משפט סימן רל"ב סק"ד.

יא] ממש"כ המ"מ שאם הי' הדבר שהלוקח יכל להבחינו וכו' "והמוכר מכר לו סתם" אינו חוזר, מבו' דאם פירש המוכר שאין בו מום זה, הו"ל מק"ט אף אם הי' ביד הלוקח לבדקו, וכ"כ בשו"ת מהרשד"ם סימן שפ"ה ובשו"ת פני משה ח"ב סימן פ"ה.

ובפשוטו נ' דהטעם בזה הוא, משום דכה"ג סמיך הלוקח על המוכר, וע"כ לא בדק אותו, וליכא ראי' מזה שמחל ע"ז, וכ"כ הקרית מלך רב בהל' מכירה שם בתו"ד.

אך נ' דיש עוד טעם אחר בזה, דהנה כתב הרמ"א סימן רל"ב ס"ז, ז"ל, מכר לו כלי של עץ ואמר לו שהוא של זהב, הואיל והלוקח חזי לי' מצי א"ל דטוב כשל זהב אמרתי, עכ"ל, והוא מנמו"י פ' בית כור, ולמד לזה מסוגיית הגמ' שם דק"ו:, וצ"ע דמה בעינן לה"ט דמצי א"ל דטוב כשל זהב אמרתי, הרי בלא"ה כיון שראה הלוקח שאינו של זהב, סבר וקיבל, והו"ל ככל מום שהוא ניכר ללוקח, דל"ה מק"ט, וכמבו' בל' השו"ע שם ס"ג, וכ"ה מבו' בפירש"י קידושין די"א. וכתובות דנ"ח., וכ"ה מבו' עוד בכ"ד.

ונ' מזה, דכל הא דבמום הניכר ללוקח ל"ה מק"ט, הוא רק במוכר סתמא, אך כל שפירש המוכר להדיא שהוא של זהב והוא של עץ, הרי דאף שה"ז ניכר ללוקח, אי"ז ראי' דסבר וקיבל, אלא מצי אמר דלא לקח המקח אלא בדרך שחוק בעלמא, וע"כ כל הא דהמקח קיים בכה"ג, הוא רק משום דמצי המוכר למימר דטוב כשל זהב אמרתי.

ולפ"ז, הרי דכ"ש דהיכא שלא ידע הלוקח מן המום, אלא שבידו לבדקו, דהגם דמהני זה דל"ה מק"ט, מ"מ כל שפירש המוכר להדיא שאין בו מום זה, הו"ל מק"ט, וז"ב.

אך שמא י"ל, דכל הך דינא הוא רק בכלי של עץ שאמר לו שהוא של זהב, דהוי זה כמין אחר, דבזה אין ראי' ממה שלקח, דכיון שלהדיא הי' המקח על מין אחר, אי"ז מתפרש אלא כדרך שחוק בעלמא, אך במקח שיש בו מום, י"ל דאף אם אמר לו שאין בו מום זה, כל שידע הלוקח שיש בו מום זה, אמרינן דודאי סבר וקיבל, גם יש מקום לחלק בדין, בין ב' מינים לבין מום, ודו"ק, וצ"ע בזה.

יב] בעיקר הך דינא דמום שהי' בידו לבדקו, או דמום שהי' לו להתנות, ל"ה מק"ט, בפשוטו הי' מקום לדון, דכ"ז הוא היכא שגם המוכר לא ידע ממום זה, ובכה"ג אמרינן שנתרצה הלוקח ליקח המקח אף שיש לחוש שיש בו מום זה, אך כל שידע המוכר ממום זה, ודאי אין הלוקח מתרצה ליקח מקח זה, שלא נתרצה אלא במקח שיתכן שיש בו מום, ולא במקח שידוע למוכר שיש בו מום והוא מטעהו.

אך באמת אין לומר כן, דמלבד דסתימת הדברים לא מ' כן, גם הרי הרמב"ן הוכיח דהוי מק"ט אף במום דשכיח, ממוכר שור ונמצא נגחן וממוכר עבד ונמצא גנב או קוביוסטוס, והתם סתמא דמילתא יודע המוכר מזה, וכמש"כ הרא"ש לישב, דמה"ט לא חשש הלוקח שהוא כן, ול"ה לי' לאתנויי, ואפ"ה נקט הרמב"ן דלדעת רבינו אפרים בדין דלא יהא זה מק"ט, וגם הרא"ש כתב דהא דהוי זה מק"ט, הוא משום דהמוכר מכיר בכך וע"ז סמך הלוקח ולא התנה משום דשארית ישראל לא יעשו עולה ולא יאנהו במקחו, והרי דאלמלי הא דסמך הלוקח ע"ז ל"ה זה מק"ט, הגם דסתמא דמילתא באמת ידע המוכר מכך, ובע"כ מזה, דכל דאמרינן שנתרצה הלוקח אף על הצד שיהא בו מום, נכלל בזה שנתרצה אף אם המוכר יודע שיש בו מום ולא הודיעו.

והנה אמנם בפת"ש סימן רל"ב סק"ד הביא מתשו' שבו"י ח"ב סימן קס"ט, אודות ראובן שהי' לו טבעת מזוייף וא"ל שמעון מכור לי טבעת זו שהי' סבור שהוא טוב, וא"ל ראובן איני ערב לך שהוא טוב כי אולי הוא מזויף כאילו מסתפק בדבר, וכתב השבו"י, דפשיטא אם המוכר ידע שהוא מזויף ועשה עצמו כמסתפק לפני הלוקח דהוי מטעהו גמור, עכ"ד, והרי דאף שהלוקח נתרצה לקבל על עצמו את הספק שמא הטבעת מזויף, מ"מ כל שידע המוכר שהוא מזויף הו"ל מק"ט.

אך באמת בד' השבו"י שם מבו' דכ"ז הוא משום שהמוכר הטעהו ועשה עצמו כמסתפק, ועיי"ש מה שדימה ד"ז לדינא דב"מ ד"פ., וצ"ב, אך כל שלא הטעהו המוכר ולא אמר לו שאין ידוע לו שיש בו מום, הרי דכל שקיבל עליו הלוקח מום זה, ל"ה מק"ט.

יג] אמנם אכתי יל"ד בזה בהך דינא דבמום דשכיח דהו"ל לאתנויי ל"ה מק"ט, דהנה ז"ל הרא"ש בחולין שם, אבל בדבר שאין המוכר יודע כמו שהלוקח אין יודע בעי ליה ללוקח לאתנויי במידי דשכיח ומדלא אתני אחולי אחיל וקנה "כדרך כל לוקחי בהמות שאינם נמנעין מלקנות בשביל ספק טריפות", עכ"ל.

ובתשו' הבית אפרים שנד' בשו"ת אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ו, פירש לד' הרא"ש, ז"ל, כיון שאין דבר ודאי שהיא טריפה רק ספק מחמת מיעוט דשכיח, א"כ שפיר י"ל דנתרצה במקח כיון שעל הרוב כשרה היא, ולמיעוטא אינו מקפיד עליו ואינו חוזר במקח, וע"כ לומר כן שהרי לוקחי בהמות לשחיטה אין נמנעים לקנות שמא תטרוף בידם, ואפי' לסירכות דשכיח אין חוששין שהרי משהין אותם כמה ימים ברשותם שאף אם תמצא טריפה בסרכא אין לו על המוכר וכו', לפי שדרך לוקח שלא למנוע מלקנות כשהוא קרוב לשכר, ולכך שפיר י"ל דאמדינן דעתו מדלא אתני שדעתו שיתקיים המקח בכל אופן ואינו חושש להפסד רחוק קצת, וזה נראה בכוונת הרא"ש דמייתי ראיה מגיטין דעכ"פ אמרינן מדלא אתני שיהא המקח בטל מסתמא מרוצה הוא ליקח. ואין לומר דמ"מ לא מחל אדמיה דלא עבדי דיהבי מתנות לנוכראה וכו', שי"ל שעושה כדרך לוקחי בהמות שלוקחים על הספק ואין חוששין לטריפות לפי שאם תמצא כשרה ירויח בה, ולכן גם בזה שלא התנה אמרינן דגמר ומקנה המעות למוכר בכל ענין, עכ"ל.

ולפ"ז הי' נראה, דכ"ז שייך היכא שלא ידע המוכר שיש בה מום זה, דבכה"ג דעת הלוקח שיתקיים המקח בכל ענין, כיון דהוי קרוב לשכר, אך היכא שידע המוכר שיש בה מום זה, דאי"ז קרוב לשכר כלל, ודאי דמקפיד הלוקח ע"ז, ואף דהו"ל לאתנויי, מ"מ הו"ל מק"ט, ואמנם י"ל דכ"ז הוא בטרפה, דודאי דאם אי"ז קרוב לשכר מקפיד הלוקח ע"ז, אך בנמצא נגחן ובנמצא גנב או קוביסטוס, י"ל דמכח הא שלא התנה אמרינן שאינו מקפיד ע"ז כלל, וצ"ע בזה.

יד] עוד ילה"ע בזה, דלפמש"כ הרא"ש דכל הא דכה"ג אין המקח בטל, הוא משום דתלינן דאחולי אחיל וקנה כדרך כל לוקחי בהמות וכו', ופירש הבית אפרים דהוא משום דאינו חושש להפסד רחוק קצת, הרי דלפ"ז היכא דהוי זה הפסד גדול וגם צד ההפסד קרוב, דכה"ג אין דרך בנ"א שלא לחוש לספק הפסד זה, הרי דהגם דהו"ל לאתנויי, מ"מ הוי זה מק"ט.

1. והנה צ"ע ע"ד המ"מ, שהרי רבא התם פליג וס"ל דאף בכה"ג שהי' בידו לבדוק, הו"ל מק"ט, וקי"ל כוותי', ובשער משפט שם כתב בזה, דרבא ס"ל דאי"ז מידי דשכיח שימכור הגוי ע"ז דילי', וע"כ הו"ל מק"ט אף שלא עיין, ובאו"ש בהל' מכירה שם כתב, דרבא ס"ל דהתם אמרינן דודאי לא ניח"ל לישראל למעבד איסורא, ולעבור על ל"ת דלא תביא תועבה אל ביתך, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

   וי"ל עוד בזה, למש"כ בס' קרית מלך רב בהל' מכירה שם, ז"ל, דעד כאן לא אמר היש מי שכתב דמדלא ניסהו דמחל, כ"א בדבר שאינו נפסד לגמרי, אבל כל כה"ג שמת השור ומפסיד כל הדמים אין סברא לומר שמחל ובודאי הוא דלא אסיק אדעתי' והלכך חייב המוכר להחזיר הדמים, עכ"ל, ולפ"ז ניחא, דה"נ בלוקח גרוטאות ונמצא בהן ע"ז, כיון שנפסד הלוקח לגמרי, אמרינן דודאי לא אסיק אדעתי'. [↑](#footnote-ref-2)