1. בורר לאלתר ואוכל מתוךפסולת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' כי תצא

**בביאור ההיתר דלאלתר ואוכל מתוך פסולת**

**סיכום שיטות הראשונים**

א]עיין שבת ע"ד. דהגמ' מביאה ברייתא דמבואר שיש מקרה שמותר לברור ויש מקרה שאסור לברור ומבואר בגמ' שלשה חילוקים בתחילה הגמ' מחלקת בין ביד שמותר לכלי שאסור ואחרי זה הגמ' מחלקת בין אוכל מתוך פסולת שמותר לפסולת מתוך אוכל שאסור ואחרי זה אביי מחלק בין לאלתר שמותר לבו ביום שאסור ובביאור מסקנת הגמ' מצאנו כמה שיטות בראשונים דעת ר"ח וכן דעת רוב הראשונים דצריך את שלשת התנאים כדי שיהיה מותר דהינו שגם לאלתר וגם ביד וגם אוכל מתוך פסולת וכל שחסר אחד מהם הוי בורר, דעת תוס' שהובא בריטב"א דלאביי מותר בין אוכל מתוך פסולת ובין פסולת מתוך אוכל ולאחר זמן הכל אסור ובפשוטו חייב חטאת וכן הוא פשטות הרשב"א בעבודת הקודש כמבואר בבה"ל סימן תק"י, ודעת ספר המכריע והובא בפסקי הרי"ד דלאלתר הכל מותר ובאוכל מתוך פסולת אפילו לאחר זמן פטור והבה"ל והאגלי טל נקטו שזה גם דעת תוס' והוסיפו שאוכל מתוך פסולת לאחר זמן מותר ובטור מבואר דצריך לעשות כמה שפחות טירחא ובפשוטו דעתו כדעת הריטב"א שלאביי מותר מצד בורר בין אוכל מתוך פסולת ובין פסולת מתוך אוכל רק יש עוד הלכה שצריך למנוע טירחא אמנם עיין ברבינו ירוחם דמבואר שהעתיק את דעת הרא"ש וכן את חילוק הטור ומשמע שזה סברא בהלכות בורר דהינו שמעיקר הצורת דרך אכילה צריך דוקא אוכל מתוך פסולת רק במקום שיש מניעת טירחא בפסולת מתוך אוכל א"כ אדרבא רק כך זה הדרך אכילה ואכמ"ל

**בטעם ההיתר דלאלתר וביסוד מלאכת בורר**

ב]והנה צ"ב מה החילוק אם זה לאלתר או לאחר זמן וכן מה החילוק בין אם זה אוכל מתוך פסולת או פסולת מתוך אוכל והנה לשון רש"י שלאלתר מותר כי אין זה דרך הבוררים ועיין תוס' שדייקו מרש"י שגם בנפה וכברה מותר וצ"ע מה שייך לומר שאין זה כדרך הבוררים הרי כל מי שבורר לאוצר בורר באותה צורה שבורר לצורך מיד ובהכרח דכוונת רש"י שעיקר מלאכת בורר זה ברירה שהיא לא לאלתר וממילא כשעושה לאלתר אין זה צורת עשית הברירה ויש לבאר שעיקר הברירה זה לאוצר או להכנה לשימושו של אחרי זה אבל כל שזה לצורך השימוש המידי אין כאן יצירה חשובה דהינו שחשיב שיש כאן נפעל אחר דדבר שנוצר שלא לאוצר אין כאן חפצא של יצירת בורר שזה סיבה שיהיה אסור וכן הוא לשון הגמ' נעשה כבורר לאוצר שזהו עיקר מלאכת בורר ועיין שיטה לר"ן שבתותים ורמונים שאין הדרך להפרידם אלא לבו ביום אין בזה איסור בורר דהינו שיסוד האיסור הוא לאוצר [אמנם יתכן שרק בדבר שלא שייך אוצר אין בו בורר]

והנה צ"ב הרי הדבר הנוצר הוא אותו דבר ומה שייך לומר שנוצר כאן דבר אחר אמנם דבר זה קשה גם על עולא שחילק בין אם זה לאוצר או לבו ביום והרי כאן וודאי שזה לא חילוק בצורת העשיה אלא רק במטרת האדם ומה שיך לפטור בזה ולפחות שזה יאסר מצד מלאכה שאינה צריכה לגופה אמנם בפשוטו יש מקום לבאר דבעלמא היצירה מצד עצמה חשיבה מלאכה וגם אם אין לו שום צורך חשיב מלאכה רק שהוי משאצל"ג אמנם עיין מ"מ דכתב דמצרף אין לזה חשיבות מלאכה אלא אם דעתו לתיקון זה דהינו דיש יצירות שמצד עמם לא רואים שנוצר כאן דבר ורק כיון שהאדם דעתו על יצירה זו יש לזה שם מלאכה ולפ"ז יש מקום לדון שגם בורר כיון שאין כאן שום שינוי בגוף הדבר א"כ הדבר מצד עצמו לא חשיב מלאכה ורק מצד שהוא עושה את זה בתור יצירה של ברירה וממילא עד כמה שהוא עושה את זה לצורך השימוש המידי שלזה אין חשיבות ברירה א"כ אפילו שההפרדה נעשתה אבל אין לזה חשיבות של מלאכה

והנה מבואר בט"ז סק"ב דביש לו תערובת ומוציא ממה שבא ליד אין בזה איסור בורר וכן בתרוה"ד דביש לו תערובת שני מינים ויש בכל מין גדולים וקטנים ומפריד הגדולים כיון שאין דעתו להפריד המינים מותר והנה באופנים אלו את אותו מעשה אם יעשה במטרה לברור המינים זה יהיה אסור אבל כיון שלא עושה את זה במטרה של ברירת המינים אין בזה איסור ויש לבאר דבר זה בשני אופנים או מצד יסוד הנ"ל דבבורר כל השם מלאכה הוא מצד התיקון שבדעת האדם לעשות וכל שלוקח מהבא לידו שאין דעתו כלל על הפרדת תערובת אפילו שנעשה כאן הפרדה אין לזה שם מלאכה כיון שהוא אין דעתו במעשה זה ליצירת הברירה וכנ"ל אמנם יתכן לבאר שזה סברא שחסר במעשה ברירה שרק כשעושה את המעשה בתור מעשה הפרדה בין שני מינים יש לזה שם מעשה ברירה אבל אם לוקח מהבא לידו ולא בתור לקיחה של מין מסוים חשיב שאין כאן מעשה מלאכה אלא רק חלוקת התערובת

ולכאורא יסוד זה דבבורר כל שאין לו ענין בתיקון שנעשה אפילו שבמציאות דעתו על ההפרדה ויש כאן את המעשה המלאכה ובכל אופן זה מותר יש להוכיח מהמבואר לקמן קמ. דמותר לברור חלמון מהחלבון ולשון הגמ' כיון שזה רק לגוון ויש אחרונים שנקטו שחשיב שני מינים ודעת הט"ז שגם אם זה מין אחד יש בזה ברירה וצ"ע סברת ההיתר מה איכפת לי שזה רק לגון הרי למעשה מטרתו לברור ועיין בה"ל ס"ג ד"ה היו שביאר כי כאן אין כוונתו לתקן דבר זה לאכילה לעולם וצ"ב הסברא ושלפחות יהיה מלאכה שאינה צריכה לגופה ובפשוטו הביאור שמטרה לגוון בביצה זה פעולת קלקול ולא פעולת תיקון דביצה עומדת לאכילה ולכן ההפרדה למטרת שימוש זו לא חשיב מעשה תיקון ומבואר שאפילו שבמציאות זה מופרד וראוי לשימוש נפרד אבל אם אין מטרתו שיהיה בזה תיקון לדבר הנברר אין בזה איסור אפילו שאם יברור לצורך אכילה יהיה בזה איסור דאוריתא לדעות אלו

ונפק"מ במקום שעושה הברירה לא כי מעונין לתיקון בתערובת אלא לסיבה צדדית וכגון ביש פרי שמפיץ ריח בחדר וזה מפריע לו ורוצה להוציאו מהתערובת וכן שמעתי לדון בבורר תכשיטים מפני הגנבים ומה שלא מכניס הכל למקום המשתמר מחמת שזה כבד שביחס לתערובת אין לו שום ענין שכל אחד יהיה בנפרד אמנם הוא עסוק בהפרדה דאם נימא שבמלאכת בורר יש תנאי שיעשה הברירה לצורך התיקון וללא זה אין לזה שם מלאכה א"כ כה"ג זה מותר

והנה יש שדנו לחדש שבמפריד שני מיני פסולת כגון פסולת בשביעית שכה"ג כיון שהכל הולך לאיבוד אין כאן שום תיקון בדבר שהרי זה פסולת ואין בזה איסור בורר וכן בכיור שהמסננת מפרידה המים מהפסולת אין בזה איסור בורר כיון שהדבר הולך לאיבוד ולא חשיב שיש כאן תיקון בדבר זה והנה לנ"ל זה וודאי א"ש אמנם גם אם לא נימא כנ"ל אמנם יתכן שכל שמפריד והדבר הוא דבר שבר שימוש אפילו אם לו אין צורך במיון חשיב שנעשה מלאכה אבל דבר שהולך לאיבוד וכולו פסולת בזה וודאי חשיב שלא נעשה שום תיקון

והנה בעיקר הביאור בדין דלאלתר אפש"ל שחשיב שנפעל כאן משהו אחר שכיון שעשה את זה לצורך השימוש המידי חשיב יצירה אחרת וגם ללא כל הנ"ל שכל היצירה היא מחמת מחשבתו אמנם צד זה הוא יותר מחודש

**דעת הרשב"א והריטב"א בגדר ההיתר דלאלתר ואוכל מתוך פסולת**

ג]והנה לפ"ז יסוד ההיתר הוא סברא מיוחדת לענין מלאכת בורר שזה מלאכה שבעצמותה אין בה חשיבות אלא כשנעשית לא לצורך השימוש המידי וכדהבאינו דחזינן שכל השם מלאכה נחשב מחמת צורך האדם אמנם עיין שו"ת הרשב"א ח"ד סימן ע"ה הובא בב"י סימן שכ"א דלמד שהיתר זה שייך גם במלאכת טוחן ומבואר שזה סברא בעצם המלאכה שכיון שזה נעשה לצורך אכילה זה מפקיע מזה שם מלאכה וע"ש שביאר שהתורה לא אסרה לאדם לאכול מאכלו כדרכו ומשמעות דבריו כמו שביאר החזו"א סימן ס"א שאין לזה שם של עמל מלאכה ולכאורא הכונה שבנפעל באמת לא חסר וחשיב שנוצר כאן דבר ברור אמנם כיון שהוא עושה את זה בתור חלק מאכילתו עשיה זו אין לזה שם מלאכה דהינו שזה סברא שאין לזה שם עשית מלאכה

והנה צ"ב מהו החילוק בין אוכל מתוך פסולת או הפוך ובאמת שגם לביאור הקודם צ"ב שכיון שהוא עושה לצורך לאלתר שכה"ג אין לזה חשיבות מלאכה א"כ למה בפסולת מתוך אוכל זה אסור ועיין ר"ן שכתב וז"ל וטעמא משום דעיקר בורר היינו פסולת מתוך אוכל עכ"ל ולכאורא הביאור דבמלאכת שבת תמיד יש שני דברים הדבר הנפעל והעשיה מצד האדם וביאר הר"ן שרק במקום שאין זה עיקר צורת המלאכה ועיקר חשיבות המלאכה מצד יצירת הדבר כה"ג יש את ההיתר כנ"ל שזה לא לאוצר או שזה מעשה אכילה אבל עד כמה שזה עיקר צורת המלאכה בזה לא עוזר הסברא שזה בתור חלק מאכילתו או שזה לא לאוצר ובפשוטו זה גם עיקר סברת תוס' שצריך לשנות מהצורה הרגילה שאז אין זה עיקר צורת המלאכה וכיון שביצירה שנוצרה כאן זה לא חשוב כל כך כי זה בתור חלק מאכילתו לכן כל שזה לא כעיקר צורת המלאכה אין בזה איסור

ודוגמא לדבר עיין רמב"ן בסוגין שלמד בדעת רב אשי שברירה בשני מינים גם לבו ביום פטור אבל בנפה וכברה חייב וצ"ב כיון שגם לא לאלתר מותר בהכרח הסברא שאין כאן יצירה חשובה להאסר וא"כ מה יעזור שיעשה בנפה וכברה ובהכרח כנ"ל שעד כמה שעושה את זה בעיקר צורת המלאכה זה עצמו נותן לזה שם מלאכה אפילו שהיצירה היא לא כל כך חשובה ועיין פמ"ג שכתב לדון שברירה במין אחד אסור בנפה וכברה וזה על דרך הנ"ל

והנה לפ"ז מצד עיקר ההיתר של דרך אכילה זה שייך גם בפסולת מתוך אוכל ורק ששם יש סיבה חיובית לאסור כיון שזה עיקר צורת המלאכה אמנם עיין רמב"ן וריטב"א שהביאו את תוס' שבמקום שהפסולת הרוב מותר לברור פסולת מתוך אוכל [וכן הביא ההגהות אשר"י בשם תוס' אמנם בפסקי התוס' מבואר שכוונת תוס' שכה"ג אסור שום דבר] וחלקו עליהם וכתבו שכל המושג של ההיתר רק שייך בלוקח האוכל שזה מעשה אכילה ולא בלוקח הפסולת דהינו שלא שיש כאן סיבה חיובית לאסור כה"ג אלא שכה"ג כל ההיתר לא שייך כלל

ובביאור כוונתם אפשר לבאר בשני אופנים ובהקדם דהנה כבר הבאינו לעיל דכתב הט"ז דאפילו שיש בורר גם בלוקח חתיכות קטנות מתוך גדולות או הפוך אבל כל שלוקח ממה שבא לידו אין בזה איסור ועיין לעיל דיתכן הביאור בזה דבמלאכת בורר כל האיסור אם הפעולה נעשתה בתור מעשה הבחנה בין שני דברים אבל מצד שבמציאות זה נפרד אפילו אם יש כאן תיקון אין בזה איסור ועיין בה"ל ס"ד לענין תערובת שכבות שכתב שבזה בלוקח מה שמפריע אין בזה איסור ולכאורא כוונתו שכה"ג אין זה מעשה הפרדה אלא מעשה סילוק בעלמא וחסר בכל צורת המלאכה ולפ"ז יתכן שזו כוונת הרמב"ן שמסתכלים על עשיתו כלקיחה של האוכל לאוכלו וממילא קורה כאן ברירה אבל הוא לא עסוק בלברור אלא בלקחת לאוכלם ולא חשיב מעשה ברירה כלל [אמנם בפשוטו זה נסתר מסוגיא דתורמוסים לחלק מהביאורים שהבורר זה מצד הקליפות ע"ש]

אמנם אין זה מוכרח דיתכן דגם הרמב"ן למד על דרך הנ"ל שזה סברא שהתורה לא אסרה לעשות מלאכת בורר כשזה מעשה אכילה אלא שס"ל שלא שייך להחשיב דבר זה בכלל מעשה אכילה רק אם זה באמת חלק מפעולת האכילה אבל לקיחת פסולת שפעולה זו היא לא חלק ממעשה האכילה אלא פעולת תיקון האוכל כה"ג לא שייך ההיתר כלל

**המורם מהנ"ל ובדין טוחן לאלתר**

ד]העולה מהנ"ל דבעיקר החילוק בין לאלתר ללאחר זמן יש לבאר בשני אופנים או דאין חשיבות של מלאכה אלא אם זה נעשה לשימוש של לאחר זמן ולא כל שזה נעשה לצורך שימוש מידי או שמצד הדבר הנפעל אין חילוק ורק כל שזה נעשה בתור חלק מהאכילה חסר בעשיה מצד האדם ואין לזה חשיבות מלאכה ובעיקר החומר של פסולת מתוך אוכל דעת הר"ן שאפילו שעיקר ההיתר שייך כאן אבל יש כאן סיבה חיובית שאסור ודעת הרמב"ן והריטב"א שכל ההיתר של מעשה אכילה רק שיך אם זה נעשה בצורה של אוכל מתוך פסולת

והנה יש לדון בזה כמה נפק"מ א.כבר הבאינו לעיל דדעת הרשב"א דגם בטוחן מועיל ההיתר של לאלתר אמנם דבר זה לא הוזכר בשאר ראשונים והנה אם הביאור שזה סברא מיוחדת בבורר שכל היצירה בזה שזה לאוצר א"כ וודאי שזה לא שיך בשאר מלאכות וכן אפילו אם ההיתר כי זה מעשה אכילה וזה מה שמפקיע השם בורר אבל לדעת הרמב"ן שזה סברא מיוחדת כיון שפעולתו היא פעולת אכילה א"כ כאן שפעולתו זה פעולת טחינה וודאי שזה אסור כמו שאסור פסולת מתוך אוכל ועיין שלטי גבורים שהשיג על הרשב"א וז"ל דהתם טעמא שבכה"ג שהתירו לא הוי ברירה ועוד דחכמים עצמם פירשו דין הבורר עכ"ל דהינו שהשיג שני השגות א. שההבנה ששיכת בבורר לא שיכת כלל בטוחן ב. שאין לחדש רק איפה שחז"ל פירשו ולכאורא לשונו מתפרש יותר שבאוכל מתוך פסולת אין כאן מעשה ברירה כלל וזה כביאור הראשון שביארנו ברמב"ן אמנם יתכן לבאר דבר זה גם לביאור שביארנו ברש"י שבברירה לצורך מיד אין לזה שם יצירה האסורה [אמנם בריטב"א מפורש שכל ההיתר מה שמתעסק לאכול אמנם בדעת הרמב"ן [האגלי טל טוחן כ"ג סק"ה ו'] נקט שכונתו שבפסולת כיון שמתעסק לא באוכל זה סיבה שלא יחשב מעשה אכילה ולפ"ז בטוחן שמתעסק באוכל חשיב מעשה אכילה אמנם לכאורא יש לבאר ברמב"ן כריטב"א]

הנה ידוע הרמ"א סוף סימן שכ"א שיש בורר בקילוף פירות וצ"ע א"כ איך מותר לאלתר הרי פסולת מתוך אוכל ועייין בה"ל סוף סימן שכ"א כיון שאי אפשר בדרך אחרת ועיין אגלי טל סקי"ג שכתב שהניחא לדעת הר"ן שהאיסור כי זה עיקר דרך ברירה א"כ יתכן שכאן שהנידון בקילוף שזה לא עיקר דרך ברירה לא איכפת לן שזה פסולת מתוך אוכל אמנם לרמב"ן שכל ההיתר לא שייך כשההתעסקות באוכל א"כ אין סיבה להתיר אמנם מצאנו באחרונים טעמים אחרים להתיר ויתכן שכאן שהקילוף הוא תמיד שאוחז בשניהם זה עדיף ועיין חזו"א

**ביאור שיטת הרמב"ם בחילוקים שבין שני מינים לאוכל מתוך פסולת**

ה]והנה עיין בה"ל שהאחרונים דקדקו מלשון הרמב"ם דרק באוכל ופסולת אסור פסולת מתוך אוכל אבל בשני מיני אוכלים מותר פסולת מתוך אוכל ועיין ראשי יוסף שדייק דבר זה גם משיטת רש"י שדחה הגירסא שני מיני אוכלים ומאידך בהמשך הגמ' ברב אשי מפורש שבשני מיני אוכלים יש גם ברירה ובהכרח שכל מה שדחה גירסא זו דהגמ' מחלקת בין אוכל מתוך פסולת להפוך ובשני מיני אוכלים זה לא שייך וצ"ב טעם החילוק ובפשוטו דבר זה תלוי בר"ן והרמב"ן דאם מצד עיקר ההיתר צריך להתיר גם פסולת מתוך אוכל רק שיש סברא שאם עושה כמו עיקר צורת המלאכה זה סיבה לאסור א"כ יתכן שכיון שעיקר המלאכה זה אוכל מתוך פסולת ולא ברירת שני מינים כה"ג לא איכפת לן שזה לא אוכל מתוך פסולת משא"כ אם כל ההיתר שייך בלקיחה של מה שרוצה שרק לקיחה זו יכולה להחשב מעשה אכילה א"כ אין שום סיבה להתיר בשני מיני אוכלים דלמעשה כה"ג לא קיים סיבת ההיתר כלל

והנה עדיין מסתבר שאם עיקר גדר המלאכה הוא הפרדת אוכל מתוך פסולת ורק ששני מיני אוכלים זה כמו אוכל ופסולת א"כ מסתבר שכה"ג חשיב כמו עיקר המלאכה אמנם מסתבר שדעת הרמב"ם שגדר המלאכה הוא ההפרדה בין שני דברים רק עיקר המלאכה זה הפרדה של פסולת ואוכל ושני מיני אוכלים זה לא עיקר צורת המלאכה ודו"ק

והנה עיין בב"י שכתב לדייק עוד מהרמב"ם שחלוק הדין ברירה של שני מיני אוכלים לבין אוכל ופסולת דבשני מיני אוכלים רק אם עושה שחרית לבין הערבים אסור אבל לאחר הסעודה להכין לסעודה אחרת מותר משא"כ באוכל מתוך פסולת צריך סמוך ממש ועיין מג"א שכן הוא הכרעת השו"ע ועיין בה"ל שכתב שראוי להחמיר בזה כיון שהוא מילתא דאוריתא ובפשוטו לדעת התוס' שהכל אסור מצד שזה כמו אוכל ופסולת א"כ לא שייך לחלק ביניהם דהיינו שלדעת הרמב"ם שיסוד המלאכה זה הפרדה בין שני דברים א"כ שיך לחלק בין הפרדה של שני מינים להפרדה של אוכל ופסולת משא"כ לתוס' שהכל אסור מצד שיש איסור אוכל ופסולת א"כ ממ"נ עד כמה שיש כאן איסור בורר בהכרח שזה מצד שחשיב פסולת וא"כ השיעור לאלתר הוא אותו שיעור וביותר דעד כמה שגרסו בבריתא שני מיני אוכלים ועל זה חילקה הגמ' בין אוכל מתוך פסולת או לא א"כ בהכרח שגם בזה אסור פסולת מתוך אוכל אמנם צ"ב דעת הרמב"ם מה פתאום שהשיעור של לאלתר ישתנה בין שני מיני אוכלים לבין אוכל מתוך פסולת

ועל דרך הפלפול אפשר לומר דיסוד הנידון האם השיעור לאלתר הוא מיד או שרק לפני הסעודה לצורך סעודה אחרת תלוי בגדר ההיתר של לאלתר שאם הסברא שכל החשיבות של בורר זה לאוצר א"כ כל שזה הזמן שכרגע כבר עומדים לפני שימוש זה חשיב שזה לא לאוצר משא"כ אם הסברא שמה שזה מעשה אכילה זה המתיר א"כ צריך שזה יהיה ממש סמוך לאכילה שכל שזה לא נחשב כחלק ממעשה האכילה אין לזה שם אכילה אלא יצירה ולפ"ז יתכן שבאמת חלוק דין ברירת שני מינים מאוכל ופסולת דבאוכל ופסולת שיש כאן תיקון הדבר בזה גם אם זה לא לאוצר חשיב מלאכה בורר ורק עד כמה שזה מעשה אכילה זה מותר וכנ"ל משא"כ בשני מיני אוכלים שאין כאן תיקון בדבר בזה כל החשיבות של מלאכה מה שזה נברר לאוצר ולא לצורך השימוש המידי ובזה א"ש שחלוק השיעור של לאלתר שלענין שני מינים מספיק שזה לסעודה הסמוכה שזה לא בכלל לאוצר משא"כ בפסולת מתוך אוכל שצריך שיחשב מעשה אכילה בזה רק סמוך ממש לאכילתו זה מותר

**בביאור מחלוקת הראשונים בישוב הקושיא מהגמ' קל"ח.**

ו]והנה עיין תוס' שהקשו דבסוגין מבואר דדרך בורר זה פסולת מתוך אוכל ובגמ' לקמן קל"ח מבואר שדרך בורר זה אוכל מתוך פסולת ועיין רמב"ן שכתב לישב שמדובר בבורר בנפה וכברה ובריטב"א תירץ שמדובר בבורר לאלר זמן וצ"ב למה תוס' לא תירצו כך והנה על נפה וכברה יתכן שס"ל כר"ח שיסוד החילוק בין מרקד לבורר שזה בכלי וזה ביד א"כ לא שיך לומר מה דרכו של בורר זה בנפה שהרי זה לא עיקר מלאכת בורר שלזה אפשר לדמות אמנם צ"ב למה לא ביארו לענין לאחר זמן ובפשוטו צ"ל שלשון הגמ' מה דרכו של בורר משמע שזה עיקר מלאכת בורר והרי אפילו שגם כה"ג חיבים אבל אין זה עיקר מלאכת בורר ולפ"ז יש מקום לומר שדבר זה תלוי בראשונים הנ"ל שלדעת הרמב"ן שכל החילוק שבאוכל מתוך פסולת זה הסיבה שזה מעשה אכילה א"כ באמת לאחר זמן זה מעיקר דרכו של בורר שכאן אין ההיתר כלל משא"כ לתוס' והר"ן שיסוד ההיתר שיש כאן שינוי מעיקר צורת המלאכה בזה הוקשה להם כנ"ל

והנה דנו במברר כלים לצורך להדיחם ואחרי זה חוזר ומערבם האם חשיב לאלתר ויש שדנו שלא שייך לדון שזה נחשב מעשה אכילה דהרי הוא לא עומד להשתמש בהם וכל ההיתר דדנים הברירה כמעשה השתמשות והרי אין כאן שום מעשה השתמשות והנה אם נימא כצד הראשון שכל הברירה הוא לאוצר א"כ לכאורא אדרבא עד כמה שאין כאן מעשה השתמשות אין בכלל סיבה לאסור משא"כ לשאר הצדדים יש מקום לדון כנ"ל

והנה דנו האחרונים במברר דבר לצורך עשית כלי ועכשיו לא משתמש בכלי האם חשיב לאלתר [עיין מנחת חינוך ובנשמת אדם כלל ט"ז ג] ולכאורא אם הגדר שזה ברירה לצורך השתמשות שזה לא לאוצר יש מקום לדון שכיון שכרגע יוצר מזה עכשיו דבר אין זה בגדר לאוצר וכן לדרך הרמב"ן אם נימא דכוונתו שהוא עושה את זה כדי להשתמש ולא עושה את זה בתור ברירה כלל א"כ גם כאן כיון שכרגע רוצה ליצור מזה משהו אפשר לראות את פעולתו כלקיחה לעשות מזה דבר ולא כברירה כלל אמנם אם ההיתר הוא שכיון שזה מעשה אכילה בזה אין איסור בורר בין אם כרשב"א שזה היתר מסוים בין אם חשיב שחסר ביצירה כיון שזה לצורך שימוש מידי א"כ כאן הרי זה לא כחלק מהשתמשות וממילא זה צריך להיות אסור

והנה עיין בה"ל שכתב לדון האם יש היתר לברור פסולת מתוך אוכל בשעת אכילה ממש ועיין ברכי יוסף דהביא דנחלקו בזה האחרונים והנה יסוד הנידון האם יש כזה היתר של שעת אכילה והנה הרא"ש כתב שמותר לסנן מים כשמניח מסננת בפיו והמהריט"ץ למד מזה שיש כאן היתר של שעת אכילה כשזה בפיו ולא קודם ועיין ט"ז ש"כ סק"ב שלמד מזה לענין למצוץ משקה מענבים כשזה בפיו שמותר ומשמעות דבריו שיש כאן היתר של עשית מלאכה מסוג מלאכות אלו בשעת אכילה ועיין סימן ש"מ שהתיר לאכול עוגה אם אותיות ולמד מבורר ולכאורא כוונתו מכאן אמנם עיין פמ"ג סימן שכ"א בסופו בא"א שלמד מדברי הרא"ש גם כשהאוכל בידו דהינו שלמד שהיתרו של הרא"ש של שעת אכילה זה גם קודם כשאוחזו בידו והבה"ל הקשה שברא"ש יש היתר אחר ומבואר שאין כאן היתר של שעת אכילה וצ"ב מהו ההיתר האחר וע"ש שכתב שהוא מעכב הפסולת על ידי פיו וצ"ב כוונתו ולכאורא כאן יסוד ההיתר שחשיב שלא נפעל כאן שום דבר שתיקון האוכל בשעת האכילה אין לזה חשיבות של יצירת מלאכה וזה סברא בטוחן ודש ועוד מלאכות ומבואר מדברי האחרונים שזה סברא גם בכלי כאופן דהרא"ש והנה הבה"ל הביא את לשון הרמב"ן דמשמע שמותר לקחת פסולת מהחתיכה שהוא אוכל ע"ש שכתב שההיתר של פחות מכשיעור שזה לא דרך ברירה כמו מי שמצא פסולת וכו' והנה בפחות מכשיעור וודאי שאין ההיתר כי זה מעשה אכילה דהרי עושה את זה לאוצר אלא וודאי כוונתו כנ"ל שכמו שבשעת אכילה ממש חשיב שלא נוצר כאן כלום ומצד שהמלאכה היא ליצור דבר ולהשתמש עמו ולא שיצירתו בשעת השתמשותו כך פחות מכשיעור חשיב שלא נוצר כאן כלום ועדין צ"ב אמנם לכאורא אין זה ההיתר דדרך אכילה בסוגין לביאור הרשב"א וצ"ע בזה

עיין רבינו חננאל דלאחר שהביא את הירושלמי שיש היתר של לאלתר וזה לא ממש לאלתר כתב שביאור הדין כמו בגמ' בביצה דמבואר שם שהגמ' שואלת איך מותר לקלף שעורים ולאוכלם הרי זה גמר מלאכה למעשר והגמ' עונה מלאכת מחשבת אסרה תורה וביאר ר"ח דלא קאמכוין למלאכה אלא לאכילה בלבד דהינו דהסיבה ששם אין חיוב על מה שזה נגמר לאכילה ולכן מתחיב במעשר דהאדם לא עושה יצירה זו בתור מלאכה ובביצה י"ג: כתב אלא בשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה ולא קאמכוין לפקוסי משום מלאכה אלא לאכשורי אוכלא עכ"ל והנה לשונו משמע שסיבת ההיתר דאין כאן כוונת מלאכה דהינו דהעשיה לצורך לאלתר יש סיבה שזה לא מלאכה אלא שדן שלמעשה נוצר כאן מלאכה ועל זה כתב שמלאכת מחשבת אסרה תורה והא לא מתכוין למלאכה ועדין צ"ב ועיין אגלי טל סקי"ד מה שביאר בדבריו