נ_ט בר נ_ט בשני ושלישי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נ_ט בר נ_ט

חולין קיא: נ"ט בר נ"ט

**א. שיטת הרמב"ן דדוקא נ"ט שלישי הותר-**

דגים שעלו בקערה לשמואל מותר לאוכלם בכותח דנ"ט בר נ"ט שרי, ונחלקו הראשונים ביסוד ההיתר של נ"ט בר נ"ט אם עיקרו הוא היתר בנ"ט שני או שאין ההיתר אלא בשלישי:

א. דעת הרמב"ן בסוגיין שלא הותר אלא נ"ט שלישי, והיינו כגון דגים שעלו בקערה דהוי טעם שני ובכותח הוי טעם שלישי.

וברמב"ן האריך להוכיח שיטתו דלא כהי"מ שהביא שם דס"ל דסגי בנ"ט שני, ומכח זה נתקשה הרמב"ן גבי שיפא בצעא דרב רצה להוכיח מדיהיב טעמא כולי האי ש"מ דנ"ט בר נ"ט שרי, ומאי ראיה והרי הוא טעם שני ולא שלישי, ועיין לקמן.

והנה בסוגיין איירי לענין אכילת הדגים עם הכותח בצונן והנידון משום איסור דרבנן שאסרו צונן בצונן, וצ"ב לשיטת הרמב"ן דטעם שני חשוב בשר למה לא ייאסר לאוכלו עם חלב מתורת צונן בצונן?

וכתבו בראש יוסף וביד יהודה-סט סג-יב דלא אסרו צונן אלא במקום שאם יתבשלו זב"ז יהיה בו איסור תורה, והכא אם יתבשל בכותח לא יהיה בו איסור תורה וה"נ בצונן לא גזרו רבנן, ויסוד זה מבואר ברעק"א בתשובה-רז גבי בשר שנתבשל בשישים חלב כנגדו שאין בו דין בב"ח דבעי שיתנו טעם זב"ז, והוסיף דאף איסור דרבנן משום צונן בצונן לית ביה [ואין לבוא מטעם ביטול כש"כ התוס' ע"ז סה: שאין ביטול בב"ח] דלא גזרו אלא היכא שבבישול יתן טעם.

עוד צ"ע לשיטת הרמב"ן דנהי שאין הבשר יכול לאסור את הכותח שהרי טעם שלישי הוא, אבל מ"מ הרי אם מבשל את הכותח ייכנס הטעם חלב בבשר והרי הבשר הוא טעם שני ולמה לא יהיה בו דין בב"ח?

ועיין רעק"א תשובה-רז העמיד ג"כ שיטת הרמב"ן שאין היתר אלא בטעם שלישי ולא בשני, וכתב דבד' הרמב"ן מבואר תי' לקו' זו ערמב"ן קיא: אחר שהביא ד' ספר התרומה הוסיף בתו"ד בזה"ל: "ואע"פ שהסכמנו לפרש דג' נ"ט בעינן כאן נמי ג' נו"ט הם, וכו' כשם שאין אומרים בדגים דטעם החלב שבכותח נבלע בדגים ויהיה אוסרן, וכן בדין לפי שאין בשר שבדגים אוסר עד שיתנו טעם זב"ז".

וכתב רעק"א דמבואר בד' הרמב"ן שאין איסור בב"ח אלא אם כ"א נותן טעם בחבירו, אבל הכא אף שהכותח נותן טעם בבשר שבדגים מ"מ הבשר הבלוע אינו נותן טעם בכותח ואין בו דין בב"ח כלל.

ועיקר מש"כ רעק"א לפרש כן בכוונת הרמב"ן נתבאר עוד בסוגיא דהדחת קערות שבפשוטו אינו נראה כוונת הרמב"ן כן, ונתבאר שם באורך ליישב ד' רעק"א.

**ב. שיטת התוס' דאפי' נ"ט שני דהיתרא הותר-**

הרמב"ן הביא י"מ שהתירו נ"ט שני ואי"צ דוקא נ"ט שלישי, והוכחה שלהם כתב הרמב"ן מסוגיא דשיפא, דמשמע דטעם שני נמי הוא בכלל היתר דנ"ט בר נ"ט, אלא שהק' הראשונים לשיטה זו מהא דקי"ל קדירה שבישל בה בשר אל יבשל בה חלב ואין מתירים משום דהוי נ"ט שני?

הנה בתוס' קיב. וביתר ביאור בתוס' זבחים צו. מבואר שאין היתר דנ"ט בר נ"ט בטעם שני אלא בטעם דהיתרא וכגון נותר בסוגיא דסוף ע"ז דקודם חל עליו שם נותר כבר היה טעם שני בהיתר, תו פקע מיניה שם בשר ולא חייל עליה איסור נותר.

אבל לענין קדירה שבישל בה בשר הרי בשעה שנעשה טעם שני הוא יוצא אל החלב ומיד נאסר, ובכה"ג אין היתר בטעם שני דהוי טעם שני דאיסורא.

וכבר עמד רעק"א בתשובה-רז דדעת התוס' דלא כהרמב"ן ויש היתר נ"ט בר נ"ט גם בטעם שני אלא דבעינן שיהיה טעם שני דהיתרא משא"כ בקדירה דמיד כשנעשה טעם שני חייל בו האיסור אין להתירו.

ולד' התוס' אשה"ט קו' הרמב"ן גבי שייפא שדן רב דין נ"ט בר נ"ט על הטעם שני.

וכתב רעק"א דלשיטת התוס' אין הכרח ליסוד הרמב"ן דאין בב"ח בשאינו נותן טעם זב"ז, שהרי י"ל דשפיר אית ביה דין בב"ח אלא דהכא בין הבשר ובין החלב הוי טעם שני [וע"ע בחזו"א סוס"י טו שנביא לקמן שדן דע"כ התוס' יחלקו על הרמב"ן, ובמקו"א הבאנו ד' החזו"א דבשו"ע-צד מוכח דלא קי"ל סברת הרמב"ן].

ונפק"מ לשיטת התוס' שיש להתיר בחמץ קודם זמן איסורו או נותר גם בטעם שני משא"כ לשיטת הרמב"ן וכ"כ הראשונים לענין הגעלת כלים שיש להתיר קודם זמן איסורו אף בטעם שני.

וכ"ה שיטת הרשב"א בתשובה-תקטז ובתוה"ב לג: לענין חמץ שיש לדון להתיר משום טעם שני בהיתרא, אלא דלענין חמץ דעת הרשב"א שם דחמץ שמו עליו ומיקרי איסורא בלע ואין בו היתר דנ"ט בר נ"ט כלל, אבל בעיקרו ס"ל כשיטת התוס'.

והנה בפשוטו מבואר לנו שיטת התוס' דטעם שני הוא כבר קלוש וא"י לחול בו איסור, ושיטת התוס' צ"ב רב כיון דטעם שני לא חייל עליה שם בשר א"כ אף אם מיד יוצא אל החלב לא ייאסר שהרי מרגע שיצא מן הקדירה הוא קלוש והוי טעם שני ואינו בכלל בשר?

ובביאור שיטת התוס' י"ל כמה דרכים:

א. בנפש חיה-כט באר דקלישותו ואיסורו באים כאחד אין בו ההיתר של נ"ט בר נ"ט, וצ"ב.

וביד יהודה צד-יט פי' דס"ל לתוס' שעיקר הקלישות הוא בטעם שני ולא בטעם שלישי, אלא דס"ל לתוס' של טעם שני הוא רק כשמתערב במאכל אחר אבל עצם מה שהוא יוצא מן הכלי אכתי אינו קלוש.

וכן דקדק מד' התוס' ע"ז עו. גבי הגעלת כלים שמודה הריב"ן להתיר כתבו הטעם משום שיותר נקלש הטעם בכלי מאוכל, משמע שעיקר הקלישות אינו משום שיוצא אלא שבכלי עצמו נפגם ולכך יש מקום לחלק בין כלי לאוכל.

ואכתי אינו מבורר כ"כ, דגבי דבר חריף מבואר דע"י שיוצא מן הסכין בשלימות אין בו קלישות, משמע דקלישות הטעם הוא מחמת שאינו יוצא בשלימות ולא משום שמעורב בדבר אחר, וכנראה צ"ל שהוא צירוף דע"י שא"י בשלימות לכך יכול המקבל להכחישו.

וצריך להוסיף דאף בכלי חדש שאין בו שום בליעה מ"מ נקלש הטעם במה שהוא בתוך הכלי.

[וצריך להוסיף דאף דסופו להקליש מ"מ לא חשיב כמו סופו להתפשט ואכתי יכול לחול בו איסור בב"ח, דדוקא בסופו להתפשט יסודו הוא דחשוב כמעורב עם הכל אבל סופו להקליש לא אמרינן, א"נ דהוא סברא בהל' חנ"נ דהוי כאורח ואינו חנ"נ אבל בב"ח שפיר איכא, אבל בחוו"ד צו-א כתב דאף סופו להקליש אמרינן].

והנה דן רעק"א (בהג' לשו"ע-צה ובחי' לסוגיין) בנ"ט בר נ"ט שנתערב במין במינו אם נימא שהוא נקלש או דהכא ע"י שהוא מינו הרי הוא מחזקו ואינו מקלישו.

וכתב רעק"א להוכיח מד' התוס' גבי שלמים שיש בו היתר נ"ט בר נ"ט אף שהוא יוצא למינו [וכן הוכיח מהש"ך סי' צה].

ואם נימא דעיקר הקלישות הוא ע"י שיוצא מהכלי הרי וודאי אף במין במינו י"ל כן שכבר נקלש כשיצא, אבל אם נימא שעיקר הקלישות הוא מצד המקבל שנמצא במאכל אחר צ"ע איך שייך כן במינו, ועיין יד יהודה דהוא עצמו נקלש וכל הטעם הוא מכח המקבל ונקרא על שם המקבל [ובאמת בשו"ת טוטו"ד ג-קפא החמיר בנידון זה דלא כרעק"א, ועיין בבדה"ש מש"כ לדון על ראיות רעק"א].

ב. שמעתי מהגר"ג כהאן לבאר באופ"א לגמרי שיטת התוס' שיש כאן פלוגתא עקרונית עם הרמב"ן בגדר ההיתר של נ"ט בר נ"ט.

לשיטת הרמב"ן יסוד ההיתר הוא משום קלישות הטעם, אבל לשיטת התוס' יסוד ההיתר הוא אחר, ויסוד הדברים דקדק מלשון הגר"א או"ח תנב-א ז"ל:"משא"כ לאחר ד' שעות שאז דאיסורא והוי כמו קדירה שבישל בה בשר אל יבשל בה חלב דטעם שני הוא באיסור כמ"ש הרא"ש וה"ה לכמה נ"ט דדוקא בהיתרא, ורבא לא פליג עליה דאביי שם קיא: אלא בטעם ראשון".

וביאור הדברים, הנה מבואר קיא: דסבר אביי דקדירה שמלח בה בשר מותר לאכול בה חלב רותח כיון דהיתרא בלע, ומבואר שם בתוס' שאין עיקר ההיתר משום נ"ט בר נ"ט רק הוא סברא בפנ"ע דהיתרא בלע.

[וצ"ע מה יענה אביי בדתניא קדירה שבישל בה בשר אל יבשל בה חלב, עריטב"א קיא: ובתוס' שם ל"נ כדבריו].

ושורש ההיתר לאביי כנראה משום דס"ל דלא נתחדש דין טכע"ק אלא באיסורים, או אף בטעם חלב שמתערב מיד בבשר שזהו דין בב"ח דמיד כשהוא טעם נאסר, אבל הכא הטעם היוצא אל הכלי לית ביה דין איסור ולא שייך בו דין טכע"ק.

ורבא פליג עליה דהאי היתרא נמי אתי לכלל איסורא, והיינו דאף בקדירה שקיבל טעם בשר הרי אתיא לכלל איסורא ועי"ז חל בה דין טכע"ק.

וע"ז נקט הגר"א לבאר ד' התוס' והרא"ש דקדירה שבישל בה בשר אסור משום דהוי טעם דאיסורא, ובאר הגר"א דיסוד הסברא הוא ע"ד סברת אביי דבהיתרא לא שייך דין טכע"ק, ורבא לא פליג אלא בטעם ראשון דאתי לכלל איסורא, אבל בטעם שני הרי טעם הראשון לא היה אתי לכלל איסורא כלל ואין בו דין טכע"ק.

ומבואר שם בהגר"א דזהו ג"כ הענין שכתבו הפוסקים דבאיסורין אין היתר דנ"ט בר נ"ט, דכל ההיתר הוא מכח דהוי דהיתרא ולא אתא לכלל איסורא, ודו"ק.

ולפי"ז עיקר ההיתר דנ"ט בר נ"ט להתוס' הוא במה שהטעם ראשון לא אתא לכלל איסורא.

וזה ביאור שיטת התוס' דטעם שני מותר אבל אם מיד כשיוצא מהראשון הוא נאסר אין בו היתר דנ"ט בר נ"ט שהרי הוא היתרא דאתי לכלל איסורא, ואכתי הדברים צ"ב בסברא.

אבל באמת הדברים תמוהים דבגמ' גבי שיפא מבואר להדיא דטעם ההיתר הוא מכח קלישות הטעם ולכך דן רב לאסור נ"ט בר נ"ט מכח שהיה בו הרבה טעם, וצ"ע, ומחוורתא כד' היד יהודה.

[ואולי י"ל בנו"א ממש"כ לדקדק מלשון הגר"א, דדוקא ע"י שקלש הטעם הרי אמור להתבטל כבר בטעם שני, אלא שאם הוא אוסר את כל התערובת א"י להתבטל].

**ג. פלוגתת הרמב"ן והתוס'-**

ושיטת הרמב"ן בפשוטו משמע דפליג וס"ל דטעם שני אינו קלוש רק טעם שלישי הוא הקלוש.

אבל שהרי התוס' נקטו דאף בטעם שנקלש [שלשיטתם הוא טעם שני] אם מייד כשיוצא אתי כלל איסור שפיר נאסר, ולשיטת הרמב"ן מבואר דאף דטעם שלישי מיד כשנקלש אתי לכלל איסורא עם הכותח מ"מ אינו נאסר, וצ"ב במה פליג עם התוס'.

ויש מקום לומר דהרמב"ן פליג בעוד פלוגתא עם התוס' וס"ל דעיקר הקלישות של הטעם אינו מכח המקבל שקיבל את הטעם אלא עצם היציאה מקלישתו ותו א"א לומר דמיד אתי לכלל איסורא דמיד שיצא כבר הותר, וכ"נ ביד יהודה צד-יט (ד"ה אך, וד"ה לעיל), וכתב דמזה גופא הכריח הרמב"ן שעיקר ההיתר הוא בטעם שלישי דהוקשה לו מקדירה ולא ניח"ל בתי' התוס' דאתא לכלל איסורא שהרי כבר נקלש והותר ביציאתו.

אבל יותר נראה שיש כאן פלוגתא עקרונית בין התוס' לרמב"ן בעיקר דין נ"ט בר נ"ט, דדעת התוס' שעיקר ההיתר הוא בטעם שני קלוש דלא חייל ביה איסורא אבל אם מיד יוצא לאיסור שפיר ייאסר.

אבל בשיטת הרמב"ן אין ההיתר משום שטעם שלישי קלוש כמו לשיטת התוס' בטעם שני, ואף להרמב"ן יסוד ההיתר ג"כ חל בשני ורק ס"ל יסוד ההיתר באופ"א.

וביאור ד' הרמב"ן דס"ל דטעם שני קלוש אכתי יכול לחול בו איסור ודינים, אלא שאין דינו לאסור בטעמו את הבא אחריו, וכן לענין בב"ח עיקר דין בב"ח שבשר נותן שם בשר בחלב וכשהוא קלוש א"י לתת שם בשר בחלב, וממילא פשוט דאף אם טעם שלישי הוא מיד באיסור מותר שהרי זהו גופא ההיתר של טעם שני שלא יכול לאסור את השלישי.

וא"ש בזה לשון הגמ' נ"ט בר נ"ט שלא הזכירה מטעם שלישי שעיקר חלות ההיתר גם להרמב"ן הוא בטעם שני שהוא קלוש וא"י לתת דין בשלישי.

אלא דצל"ע טובא במהלך זה מד' הרמב"ן גבי שיפא, שהרמב"ן הק' שאין היתר נ"ט בר נ"ט אלא בשלישי ומה הויח רב מטעם שני, ולפי מהלך זה לכאו אין כאן קו' כלל שהרי גם להרמב"ן עיקר הקלישות במציאות חלה בשני, ורק שדינו הוא שא"י לאסור דבר אחר בטעם, וא"כ שפיר הוכיח רב מטעם שני שאין היתר נ"ט בר נ"ט?

ובאמת בריטב"א והר"ן הק' קו' הרמב"ן גבי שייפא ותי' הריטב"א בזה"ל:"ול"נ דלא קשה דאנן שרינן שלישי משום דאף בשני לא יהיב טעמא אלא פורתא והכא חזי דיהיב טעמא טובא", וקרוב לזה בר"ן.

ויל"פ תי' דאף לשיטת הרמב"ן שאין ההיתר אלא בטעם שלישי מ"מ עיקר ההיתר חל בשני שהוא קלוש, ודו"ק.

[ומ"מ אינו מוכרח לפרש כן בכוונתם רק י"ל דאף אם נימא כפשטות ד' הרמב"ן שההיתר חל במה שהשלישי קלוש מ"מ הכל הוא מכח שבשני כבר נקלש קצת וממילא גם בשלישי קלוש, אבל התם הרגיש רב שאין השני קלוש כלל וממילא גם בשלישי לא יוקלש כ"כ].

אבל ברמב"ן שלא תי' כן חזינן שנקט שעיקר הקלישות היא רק בטעם שלישי ודלא כש"כ, וצ"ע.

**ד. עוד בד' הרמב"ן-**

כתב רעק"א להקשות על יסוד הרמב"ן דאין בב"ח אלא בשנתנו טעם זב"ז, מגמ' קח: כזית בשר שנפל ליורה אמרינן שבלע חלב וחוזר ופולט ונאסרה החתיכה.

והק' רעק"א למה נאסרה והרי הבשר אינו נותן טעם בחלב שיש שישים בחלב כנגד הבשר, וכתב דאותו חלב שנבלע בחתיכה הוא נפרד משאר החלב הוא קיבל טעם מן הבשר ונאסר.

ויל"ע דא"כ ה"נ בדגים שעלו בקערה נימא כן, שהרי אף שאין הטעם בשר שבדגים יכול לתת טעם לכל הכותח אבל מ"מ טעם הכותח שנבלע בדגים הוא טעם שני של חלב שמעורב עם טעם שני של בשר, ונמצא שטעם הבשר נתן טעם בטעם חלב ולמה לא יאסור?

ובפשוטו צ"ל דלק"מ דלא סגי מה שטעם חלב מעורב בבשר לדין בב"ח ובעי דוקא שהוא יטעים ותו ויתן בו מטעמו, והרי טעם שני של הבשר א"י לתת טעם בשר בטעם חלב שנבלע בו, וכנראה הוא סברא מסויימת בדין דרך בישול דלבשל אין הכוונה לערב את הטעמים זב"ז אלא שמבשל אותו באופן שמוציא טעם אליו.

אבל לפמש"כ בדעת רמב"ן י"ל ביתר פשיטות דעיקר ההיתר של הרמב"ן הוא שהטעם שני של בשר א"י לתת שם בשר על החלב, וא"כ אף אם טעם החלב נבלע בבשר מ"מ לא חל בו שם בשר בחלב, ופשוט[[1]](#footnote-2), אלא דצ"ע מהלך זה מהא דשייפא וכש"כ.

**ה. סתירת ד' הראשונים-**

ויש כאן מקום עיון בדעת כמה ראשונים בסתירת דבריהם, דהנה ברשב"א נקט כהתוס' דעיקר ההיתר הוא בטעם שני דהיתרא, ומ"מ הק' קו' הרמב"ן גבי שייפא, וצ"ב.

וכן בריטב"א נקט כשיטת התוס' דחמץ קודם זמן איסורו יש בו היתר נ"ט שני דהיתרא ומ"מ הק' קו' הרמב"ן גבי שייפא.

וע"ע בתו"ר שנקט כהתוס' דטעם שני בהיתר מותר גבי שלמים, ומאידך הביא קו' הרמב"ן גבי שיפא.

וע"ע ביד יהודה צד-יט שהעיר דבר"ן בסוגיין נקט כרמב"ן דבעי טעם שלישי, ובסוגיא דטיפת חלב נקט גבי חמץ שיש בו היתר בטעם שני [אבל עיי"ש בלשונו וכנראה כוונתו לטעם שלישי].

ומצאנו דבר נפלא בחזו"א סוס"י טו עיי"ש דהבין דכל סברת התוס' דנ"ט שני דהיתרא לא חל עליו איסור הוא סברא מסויימת שלא יחול איסור על הטעם, אבל עדיין נתקשה למה לא יחול איסור על הכותח.

[וכנראה הבין דאין כוונת התוס' דטעם שני קלוש ואין לו שם בשר כלל, אלא שהוא סברא מסויימת שא"י לחול עליו איסור, אבל בכותח שפיר יחול איסור בב"ח דחשיב מעורב עם בשר].

וכתב בחזו"א דע"כ ס"ל לתוס' ג"כ כסברת הרמב"ן דטעם שני א"י לאסור את השלישי ולכך לא נאסר הכותח, ומה שהוצרכו התוס' לסברא דטעם שני לא חל עליו איסור הוא משום דפליגי על שיטת הרמב"ן דבב"ח צריך שיקבלו טעם זמ"ז ויכול להאסר הבשר אף בלא הכותח, ולכך הוצרכו לטעם נוסף דטעם שני לא חל בו איסור [ולפי"ז ע"כ תוס' לא ס"ל כהרמב"ן].

ולפי"ז א"ש כל ד' הראשונים דלעולם מודו ליסוד דטעם שני בהיתר שרי ומ"מ לענין הכותח יסוד ההיתר הוא משום טעם שלישי, ודו"ק.

אלא דצ"ע לפי"ז בדעת רב דפליג על היתר נ"ט בר נ"ט, אטו בשתי סברות פליג, וכנראה צ"ל דרב לא פליג על הסברא דטעם שני בהיתר לא חל בו איסור ורק מ"מ יש לאסור את הכותח דלית ליה הסברא דטעם שני א"י לאסור את הכותח, וכדמוכח בקו' הראשונים גבי שייפא דרב פליג בזה ולך נתקשו דהא אין היתר זה אלא בטעם שלישי, ודו"ק.

ולפי"ז לענין נותר וחמץ יודה רב להתיר ע"י דהוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא, ואדרבה יתיישב בזה ד' התוס' שהביאו מסוגיא דכל יום ויום נעשה גיעול ורצו לפרש משום נ"ט בר נ"ט ותמהו על הריב"ן דבבישול אין היתר נ"ט בר נ"ט, וה"נ תיקשי לרב דלית ליה היתר של נ"ט בר נ"ט, ולהנ"ל אשה"ט דאף רב מודה דטעם שני בהיתר שרי.

[אבל יש לעיין בזה, דהא משמע בגמ' טעמיה דרב משום דאף טעם שני יהיב טעמא וכדמוכח מעשה דשייפא, וא"כ כשם דהוי טעם לאסור את השלישי ואינו קלוש ה"נ יהיה לענין שהוא עצמו ייאסר.

ואולי נחלק בזה דכל סברת רב שאינו נקלש הוא רק כלפי לאסור את השלישי אבל לענין שלא יחולו בו דינים הוא מספיק קלוש.

אבל א"א לומר כן דא"כ אף לריב"ן דטעם שני ע"י בישול אינו נקלש היה לתוס' לומר דלא תיקשי מהא דזבחים דמ"מ לענין שלא יחול בו עצמו דין שפיר הוא קלוש, וע"כ פשיטא להתוס' שאין לחלק בזה.

ואולי י"ל בדוחק דאף דס"ד ללמוד ממעשה דמרירתא דלרב אין טעם השני נקלש אבל למאי דמסקינן דלא ילפינן מהתם באמת אי"ז טעמיה דרב ולעולם מודה שהטעם נקלש אלא דלא ס"ל עיקר ההיתר של נ"ט בר נ"ט כלל אבל מ"מ לא חל איסור על טעם שני, משא"כ לריב"ן שהטעם חזק הק' התוס' דא"כ ה"נ יחול בו דינים, וכ"ז דוחק טובא כמובן].

עוד כתב שם בחזו"א די"ל דעיקר סברת התוס' דכיון דטעם שני לא חל בו איסור הרי ממילא לפי סברת הרמב"ן אין בב"ח אלא כששניהם נאסרים [ואינו תלוי במה שנותנים טעם זב"ז אלא במה ששניהם נאסרים].

[ורק בסו"ד כתב החזו"א כש"כ לעיל דכיון שהטעם שני קלוש אין לו שם בשר כלל גם לענין הכותח].

**ו. שיטת הי"מ-**

אבל ברמב"ן הבין שיטת הי"מ דס"ל דאף טעם שני שמייד נאסר שרי דכבר הוקלש טעמו מיד כשיצא מקדירה שבישל בה בשר, ושיטה זו הוא שיטת הג' הרמ"ך פ"ט מאכ"א דהיתר דנ"ט בר נ"ט הוא גם בטעם שני, ונפק"מ מזה לדינא בדגים שעלו עם בשר ממש מ"מ מותר לאוכלם בכותח ואף שמיד יוצא לאיסור.

ומקור לשיטה זו הביא הרמ"ך ממשה"ק הרמב"ן גבי שייפא דש"מ שההיתר הוא בטעם שני.

וטעם שיטה זו יל"פ דלא ס"ל ד' התוס' [לפי' יד יהודה] וס"ל שהקלישות מיד כשיוצא מהכלי אף בלא שמתערב, ולכך אף אם יוצא מהכלי אל החלב שרי דכשהוא נפגש בחלב הוא קלוש ואין עליו תורת בשר.

אלא שהק' הראשונים לשיטה זו מקדירה שנתבשל בה בשר אל יבשל בה חלב, ותי' הראשונים דשאני קדירה שנתבשל באור וע"י האור הוא בולע ממשו, ואין בו היתר דנ"ט בר נ"ט.

ועוד תי' נשנה באחרונים לשיטה זו, עיין מטה יהונתן על שו"ע-צה דשאני בליעה בכלי שאין הטעם נקלש אלא ע"י שהוא מעורב באוכל, אבל בכלי אינו קלוש [וצ"ע שהרי הוא מעורב עם האוכל שבכלי].

עוי"ל הא דקדירה שהטעם הבלוע בקדירה נאסר ע"י החלב ושוב אוסר את הקדירה [ונימא דבב"ח נאסר אף אם לא נתנו טעם זב"ז], והרמב"ן לא תי' כן או משום דס"ל שצריך שיתנו טעם זב"ז או משום דלא חייל חנ"נ בבלוע בכלי לשיטת הרמב"ן וה"נ א"י לאסור מתורת בב"ח.

ויל"ע מה יענו הרמ"ך ויש מתירים להא דקערה שמלח בה בשר אסור לאכול בה רוצח דלא משמע דאיירי ע"י האש דוקא, ולכאו' עכצ"ל כש"כ מטה יהונתן דכלי שאני, וצריך להוסיף דאף דהתם הוי נ"ט דאיסורא מ"מ להי"מ לא אכפ"ל כמבואר בכל דבריהם קטז:, ונתבאר במקו"א.

**ז. דעת רש"י-**

הרמ"ך הוכיח דעת רש"י כהי"מ, ממש"כ רש"י קטז: גבי חלב הקרוש בקיבה שנמלח עמה שיש מתירין אותו, דהוי כנ"ט בר נ"ט שהחלב הקרוש בקיבה קיבל הטעם מן העור ואח"כ נותן טעם בשאר החלב הוי נ"ט בר נ"ט ואינו אוסרו.

ורש"י תמה על הי"מ שהחלב הקרוש עצמו נאסר כדין בב"ח וחנ"נ ואוסר שאר החלב דמין במינו לא בטיל וכשיטתו בכ"ד דקי"ל כר"י דמין במינו לא בטיל.

ומבואר דעתם דאף בטעם בשר שקיבל ישירות מן הבשר יש היתר דנ"ט בר נ"ט, ואף רש"י לא פליג בעיקר זה רק הק' עליהם משום חנ"נ [ומה שהי"מ לא אסרו משום חנ"נ עיין מהרמ"ש שם מהרמ"ש דלא נאסר אלא כד"ק ל"ש חנ"נ וכדעת הר"ן, א"נ י"ל דהוי כאין הנאסר חוזר ואוסר, או דל"א חנ"נ באינו מינו כהראב"ד וס"ל דלא קי"ל כר"י דמין במינו כדעת רש"י.

ובעיקר ד' רש"י שם ילה"ע מאי קושיא והרי הוא איסור דרבנן דמליחה וכבישה ואין בו דין מין במינו לא בטיל, וגם הק' שעה"מ פט"ו מאכ"א דהוי חלב שחוטה ואינו אלא דרבנן, ועיין מהרמ"ש שם[[2]](#footnote-3).

ומכח זה הוכיח שעה"מ דרש"י פליג על התוס' צט: דס"ל דכל בדרבנן מין במינו בטל והוא דין מיוחד בדגים דאינו אלא זיעה בעלמא וכדעת התוס' ע"ז מ. וריטב"א צט:, וצ"ע עם ד' רש"י קט. דמשמע דרק משום דח"ש דאורייתא אמרינן מין במינו לא בטל אל בדרבנן לא, עיי"ש].

וברמב"ן ג"כ הביא סייעתא זו, אבל תמה דברש"י בסוגיין מבואר להדיא דנ"ט שני אסור, שהרי כתב שאם נתבשלו הדגים ישירות עם הבשר אסור לאוכלם בכותח [ובד' הגמ' כנראה י"ל דעלו דנקט היינו עם בשר ממש]?

וכתב הרמב"ן די"ל ולומר דכיון שהדגים נתערב בהם טעם בשר וגם טעם חלב הרי אין כאן אלא טעם ראשון ואסור.

אבל דחה הרמב"ן דהא אין איסור בדגים עם בשר וחלב וצריך שיתערב החלב עם הבשר עצמו והו"ל טעם שני מהחלב לדגים ומהדגים לבשר המעורב בהם.

ולכך מסיק ברמב"ן דוודאי רש"י ס"ל דנ"ט שני אסור ומש"כ רש"י קטז: הוא דעת אחרים אבל רש"י עצמו לא ניח"ל בזה [והטעם שלא דחה דבריהם משום טעם שני כתב הרמב"ן דרצה רש"י לאסור אף באופן שאין טעם כלל רק משהו בעלמא ולכך הק' רק משום שנאסר הבשר והחלב יחד ומין במינו לא בטיל].

ולכאו' בדעת רש"י וודאי א"א לומר כד' הי"מ שהרי עוד כתב רש"י אופן של נ"ט דאיסורא שאסור לאכול חלב רותח בקדירה של בשר, וצ"ע דהא הוי נ"ט שני ולמה אין בו היתר נ"ט בר נ"ט, ורק לענין קדירה שבישל בה בשר כתבו הראשונים דע"י האור שאני אבל רש"י לא איירי ע"י אור אלא בחלב רותח לחוד, וצ"ע.

**ח. שיפא לשיטת הרמב"ן-**

ותי' הרמב"ן:"ויש לי לומר שאותה שיפא דבר מר היה מעורב בה אבל לא היה עיקר ממשו מאותו דבר מר וכיון שנתן טעם בבישול הו"ל נ"ט בר נ"ט לגמרי".

ובפשטות כוונת הרמב"ן דכל היכא שאין עיקר ממשות הדבר מן האיסור רק שמעורב בהרבה היתר הרי הטעם שנותן השיפא בקערה לא חשיב כנ"ט ראשון הבא מן הממש רק כנ"ט שני, והתבשיל שבקערה חשיב כנ"ט שלישי ושפיר הוכיח רב דנ"ט בר נ"ט אסור דלא כשמואל.

ואף שבשיפא מעורב ג"כ ממשו של דבר מ"מ לא חשיב טעם הבא מן הממש כיון שאינו עיקר, וכנראה דס"ל להרמב"ן דיסוד דין נ"ט בר נ"ט הוא מכח קלישות הטעם, ואף בכה"ג שיש קצת ממשות כל שאינו עיקר ממשו כבר מקליש את הטעם היוצא ממנו והוי כטעם שני.

ובריטב"א ותו"ר הביאו תי' הרמב"ן בנו"א שעיקר הסימנין לא היה מעורב בהם ממשות של דבר מר רק רק נתנו בהם עשב שנותן בהם טעם מר ואין בהם אלא טעם לחוד, ולפי"ז אין מקור להקל בטעם הבא מן הממש.

ועיין פתחי תשובה צה-א בשם הפני אריה דתבשיל שנתנו בו חמאה והגיסו בו בכף ואח"כ נתנו הכף בתבשיל בשר לא חשיב נ"ט בר נ"ט, שהרי מסתמא נגע הכף גם בחמאה עצמה המעורבת שאינה נבלעת לגמרי בתבשיל, ולכאו' הוא תלוי בשני האופנים בתי' הרמב"ן, ועמד בעיקרי הדברים ביד יהודה צד-יט בסו"ד.

[אבל באמת אין סברא לומר שהרמב"ן יתיר גם בנידון הפני אריה בנוגע בממשות של האיסור עצמה שהרי כשנוגע בו לבדו וודאי אינו טעם קלוש ומה לי שהוא בתוך תבשיל, וכנראה הרמב"ן איירי בטעמו וממשו באופן שנימוח השיפא בתוך הסימנין דזה החשיב כטעם אבל לא נגע בממשות בפנ"ע, וצ"ע].

**ט. נ"ט באוכלין דלא דרך כלי-**

כתב בסה"ת-סא שלא לאפות עוגה קטנה בצד פשטידא פן יאכל העוגה בחלב, ואין להתיר משום נ"ט בר נ"ט חדא בעיסה של פשטידא ואח"כ בעוגה **שמא** דוקא פליטת טעם לכלי חשיב נ"ט בר נ"ט אבל לא באוכל, ובהגש"ד-ס כתב דלאו ספק הוא ובוודאי אין נ"ט בר נ"ט אלא בכלי ולא באוכל.

ועפי"ז פסק בפמ"ג וחוו"ד רסי' צה דבאוכל ל"ש נ"ט בר נ"ט, ודלא כפתחי תשובה בשם פני אריה שרצה להקל בזה וכתב שנוסחת הפמ"ג בהגש"ד היא טעות, וכ"נ בבי"מ שם להתיר אף באוכלין.

אבל בכמה ראשונים דקדק ביד יהודה (צד-יט בסופו) דשרי:

א. כתב רש"י דאילו נתבשלו עם בשר לא חשיב נ"ט בר נ"ט דהוי טעם ראשון, ומשמע דבעיקרו אף דרך אוכל יש ההיתר של נ"ט בר נ"ט.

ב. כ"מ ברש"י קטז: דקיבה חשיב כנ"ט בר נ"ט.

ג. וכן נראה דעת הי"מ שהביאו הראשונים דס"ל באמת להתיר טעם שני והיינו בדגים שנתבשלו עם בשר אף דהוי דרך אוכל.

ד. וברמב"ן גבי שיפא משמע דחשיב טעם אחד במה שהשיפא היה מעורב בו ממשות, ואף שהוא מאוכל לאוכל, ועיי"ש ביד יהודה עוד בשם הג"א בע"ז.

וע"ע ברשב"א קח: שכתב דבעי דוקא קדירה רחוצה והוסיף שלא נשאר בה לא משמנונית האיסור ופי' לא ממאכל שנתבשל עם האיסור, ובע"כ צ"ל בטעמו דמאוכל לאוכל לא חשיב נ"ט בר נ"ט אלא רק דרך כלי.

ובב"י-צה הביא כן מש"ד לאסור אם נשאר שמנונית אף מהמרק של בשר, ותמה ע"ז בבד"ה דדוקא בשמנונית של בשר עצמו יש לאסור אבל לא במרק של בשר, ודלא כהמבואר ברשב"א.

וכנראה משמע בזה דעת הבד"ה דמאוכל לאוכל ג"כ חשיב נ"ט ב"ר נ"ט ולא ראיתי שעמדו בזה הפוסקים, וצל"ע.

בפמ"ג רסי' צה נסתפק בטעם ראשון באוכל ואח"כ בכלי אם מצטרף האוכל להתיר כלל להחשב נ"ט בר נ"ט או דוקא מונים מהכלי ואילך ועד אז הכל חשיב כטעם ראשון שאין האוכל מקליש את הטעם, וביד יהודה צד-יט (פא:) מתיר בזה.

ועיין באו"ש פ"ט מאכ"א הוכיח מד' הרמב"ן גבי שייפא להתיר דהתם היה מעורב עם דבר אחר חשיב נ"ט אף קודם שבא לכלי.

[ועיי"ש שכתב דלפי דבריו המחודשים התם בגדר נ"ט בר נ"ט דיסודו הוא משום שנפגם בכלי הרי אם מתחילה היה באוכל וודאי אסור, עיי"ש].

**י. בד' הגר"א דאף אם נותן את כל המים חשיב נ"ט בר נ"ט-**

כתב בשו"ע או"ח תסז-יג שאם הגעילו יורה מחומצת וירדו המים לבור בתוך הפסח אסור לשתות מימיו בפסח שאוסר במשהו.

וכתב שם המג"א דאיירי שהגעיל קודם הפסח ובאר הפמ"ג דהוי ב' נ"ט ואסור לכתחילה, ורק אם בישל מהם תבשיל יש להתיר בדיעבד.

אבל הגר"א כתב שאם הגעיל קודם זמן איסורו הוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא ושרי, ועיי"ש דאף המג"א מודה בזה אלא כוונתו לאסור משום דלכתחילה אין עושין נ"ט בר נ"ט, ועיי"ש שדחה דהוי ג' נו"ט ושרי והו"ד בשעה"צ-קכ.

וצ"ב רב איזה ג' נו"ט יש כאן והרי המים שבלעו את הטעם הוי טעם שני, והוא נותן את כל המים בתוך הבור ונמצא שכל הטעם נבלע ולא שייך בזה קולא של נ"ט בר נ"ט, ודוקא במה שעובר ע"י בישול וכה"ג הוי טעם נוסף, וצ"ב רב, וכבר תמה ע"ז בדמשק אליעזר שם.

ובאמת בפמ"ג מבואר דהוי נ"ט בר נ"ט ולא ג' נ"ט.

וכעי"ז בפמ"ג א"א תמז-לב מעשה שהגעילו קודם פסח כלי חמץ ולא היה שישים במים כנגדו, וירדו לבארש"ט והתירו משום נ"ט בר נ"ט, ואף שהבארש"ט דבר חריף מ"מ כבר מקודם היה טעם שני והשתא בבארש"ט הוא טעם שלישי, וצ"ב כנ"ל.

1. ולפי"ז היה מקום ליישב ד' הרמב"ן גם בלא יסודו של רעק"א, דטעם שני של הבשר קלוש הוא לא רק לענין לתת שם בשר על החלב אלא שהוא קלוש גם לענין שא"א ליצור כאן מציאות חדשה של בשר וחלב אף בבשר עצמו, ורק דינים אחרים שחלים בבשר מצ"ע כגון חמץ שפיר יכולים לחול גם בטעם קלוש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. וברש"ש שם תירץ דדוקא חלב הכנוס בכחל של בהמה שעדיין לא פירש חשיב חלב שחוטה אבל חלב הכנוס בקיבה חשיב חלב ממש, ועיין בפר"ח ולבוש סי' פז שכתבו כדעת הרש"ש, אבל בחינוך-קיג מבואר כדעת השעה"מ וכנראה מתבאר כן מד' הגר"א סוס"י צא. [↑](#footnote-ref-3)