ז - שנים שהגביהו מציאה, ומיגו דזכי לנפשי_ זכי נמי לחברי_
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים ב_מ פרק שנים אוחזין

**סימן ז**

**בדין שנים שהגביהו מציאה**

**ומיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי'**

**א**

א] **ב"מ ח' א',** אמר רמב"ח זאת אומרת המגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, דאי ס"ד לא קנה חבירו תעשה זו כמי שמונחת ע"ג קרקע וכו', אמר רבא לעולם אימא לך המגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, והכא היינו טעמא מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי'.

**והנה** בפשוטו הי' נראה דה"נ הוא בגונא דהגביהו שניהם מציאה ודעתם לזכות לזה ג' חלקים ולזה רביע, דשפיר מהני, דכ"ה דכשדעתם לזכות את המציאה לשניהם בשוה מהני משום דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', ה"נ כשדעתם לזכות לזה ג' חלקים ולזה רביע מהני.

ב] **אמנם** הנה התוס' הרא"ש לעיל ב' ב' כתב, ז"ל, מי יימר דאיכא שבועת שוא אימור תרוייהו בהדי הדדי אגבהוה, וסיפא נמי דקתני זה נוטל ג' חלקים וזה נוטל רביע, אפשר דבשעה שהגביהה נטל ג' חלקים בידו וכו', א"נ אותו שנוטל רביע נתכוין לקנות רביע לעצמו והשאר לצורך חבירו "למ"ד המגבי' מציאה לחברו קנה חבירו", עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בד' הרא"ש, דכל הא דמהני כשנתכוין לקניות רביע לעצמו והשאר לחבירו, הוא רק למ"ד דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, אך למ"ד דלא קנה חבירו ל"מ בכה"ג, - והרי דאף דגם למ"ד דלא קנה חבירו, מ"מ כל דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', מ"מ בכה"ג דלא זכי לנפשי' אלא רביע, ל"מ למזכי לחברי' ג' רבעים.

**ולכאו'** יש ללמוד מד' הרא"ש דבר חדש, דל"מ לזכות לחבירו במיגו דזכי לנפשי', אלא כפי מה שזכה לעצמו, אך ל"מ לזכות לחבירו יותר ממה שזכה לעצמו, וע"כ כל שלא זכה לעצמו אלא רביע, ל"מ לזכות לחבירו ג' רבעים, אך טעם הדברים צ"ב,[[1]](#footnote-2) ושאלתי ד"ז מהגר"ד לנדו שליט"א, והניח הדברים בצ"ע.

**ב**

ג] **והנה** בעיקר הא דמהני ההגבהה בשנים שהגביהו, משום דמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, או משום דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', הק' בחי' הגרש"ר סימן י"ד סק"י דכיון דכל הגבהה בפנ"ע לאו מידי היא, כיון דחצי' מונח ע"ג קרקע, מה מהני הא דכל אחד זוכה לחבירו, הרי הגבהה זו שהגבי' לאו מידי היא, והיאך הוא זכוה בה לחבירו.

ד] **והנה** קו' זו תליא כמש"כ בחי' הגרש"ר שם ביסוד דינא דקנין ע"י שליח, די"ל דהיינו דאף דהשליח עושה את המעש"ק, מ"מ מדין שליחות חשבינן לה כמעש"ק דהמשלח, - והיינו משום דאם ל"ה חשבינן לה כמעש"ק דהמשלח, אלא כמעש"ק דהשליח, ל"ה זה מועיל לקנות להמשלח, דמעש"ק זה אינו מורה כלל על קנין למשלח, וכגון כשהגבי' השליח, אם חשבינן לה כהכנסה לרשות השליח, אי"ז טעם כלל שיהא הדבר נקנה למשלח.

**אך** י"ל דלעולם הו"ל כמעש"ק דהשליח, וכגון כשהגבי' השליח, דלא נכנס הדבר אלא לרשות השליח, וא"א כלל לחשבו כמעש"ק דהמשלח, וכמש"כ בחי' הגרש"ר שם,[[2]](#footnote-3) אלא דמצי השליח לזכות למשלח עם מעש"ק דילי'.

ה] **ומצינו** בכ"ד דתליא בנידו"ז, אף דיש לחלק הרבה בזה בין האופנים, ואכמ"ל, דהנה בפירש"י בקידושין ז' א' פירש במה שאמרו שם דהילך מנה והתקדשי לפלוני מקודשת מדין עבד כנעני, דאיירי כשהוא שלוחו אלא שקידשה משלו, וכ"כ הרא"ש שם דגם בגונא דהוא שלוחו בעינן לדין עבד כנעני, - אך הריטב"א שם כתב דכל הא דבעינן לדין עבד כנעני, הוא בגונא שאין הנותן שלוחו של מקדש, אך כל שהוא שלוחו של מקדש ל"ב לדין עבד כנעני.

**והנה** מד' הריטב"א מבו' דמצי השליח לקנות למשלח עם מעש"ק דידי', וע"כ הוא דמהני כשקידשה השליח משלו אף בלא דינא דעבד כנעני, דכיון דכלפי השליח הו"ל מעשה קידושין מעליא, שפיר מצי לקדש בזה למשלח, - אך בד' רש"י והרא"ש מבו' דפליגי ע"ז, ול"מ קידושי שליח, אלא כשיש ע"ז תורת מעשה קידושין כלפי המשלח, וע"כ הוא דכל שקידשה השליח משלו ל"מ אלא מדין עבד כנעני.

ו] **עוד** מצינו שנחלקו עד"ז, דהנה הטור באהע"ז סימן ק"כ כתב בשם הרמ"ה דאף כשמגרש הבעל ע"י שליח צריך שיהא הגט משל הבעל, עיי"ש, והפר"ח שם נחלק ע"ז, ז"ל, ואני תמה עליו דאמאי אצטריך למימר דמזכו ומקנו לבעל, דאי משום דכתיב ונתן דבעינן שיהא הגט שלו, ה"מ כי קמגרש איהו, אבל כי עביד שליח למכתב גיטא ולמיהב לאתתי', הרי השליח נכנס במקומו דשלוחו של אדם כמותו, ול"ב תו דלהוי הגט מהבעל, אלא כיון דהוי משל שליח סגי לן בהכי, דכי היכי דוכתב הוי איהו או שלוחי' אע"ג דלא כתב איהו מידי, ה"נ ונתן הוי הוא או שלוחי' אע"ג דלא קיהיב איהו מדידי' מידי, וכי קאי ונתן אשליח מצי למהוי הגט מהשליח דהא ונתן קרינן בי', עכ"ל.

**והנה** מד' הפר"ח מבו' דמצי השליח לגרש עם מעשה נתינה דילי', ול"ב לחשבו כנתינה דהבעל, וע"כ ל"ב שיהא הגט של הבעל, דאף אם הוא של השליח, מתקיים בזה דין ונתן דהשליח, אך מד' הרמ"ה והטור מבו' דל"מ השליח לגרש עם מעשה נתינה דילי', ובעינן לחשבו כמעשה נתינה דהבעל, וע"כ בעינן שיהא הגט של הבעל, וכבר כתב הבית מאיר באהע"ז שם דפלוגתא זו תליא בפלוגתת רש"י והריטב"א אם כשמקדשה השליח משלו בעינן לדינא דעבד כנעני.

ז] **עוד** מצינו בד' הרמ"ה בב"ב נ"ז א' אות רמ"ז, ז"ל, כי הויא חזקה בישיבה והצעת מצעות וכיו"ב, דוקא בישיבה דקונה גופי', אבל בישיבת שלוחו וכו' אע"ג דמיכוון למזכא לי' למשלחו, נמי לא קניא, דגבי האי אנפא דישיבה מידי דמתהני לי' לקונה בעינן, והא לא קמתהני לי', אבל ודאי גבי נעל גדר פרץ, כיון דלאו בהנאת הקונה תליא מילתא אבל במעשה דעביד בגוף הקרקע תליא מילתא, שלוחו של אדם כמותו, עכ"ל.

**ואזיל** הרמ"ה לטעמי' דס"ל דל"מ קנין ע"י שליח, אלא משום דעי"ז הו"ל כמעש"ק דהמשלח, ומה"ט ס"ל דבעינן שיהא הגט של המשלח, וע"כ כ"ז הוא בנעל גדר ופרץ, דמדין שליחות חשבינן דנעשו ע"י המשלח, והו"ל מעש"ק דילי', אך ישיבת השליח אינה מועלת לקנין, דא"א לחשבה כמעשה חזקה של המשלח, כיון דלא נהנה גופו, ודמי למצוות שבגופו דלא שייך בהו שליחות.[[3]](#footnote-4)

ח] **והנה** אי נימא דמדין זכי' ושליחות מצינו לדון לההגבהה כהגבהה דהמשלח, ניחא הא דמהני ההגבהה בשנים שהגביהו, דאף דכל הגבהה בפנ"ע דחצי הטלית לאו מידי היא, מ"מ כיון דמגבי' כל אחד בעד חבירו, חשיב כמו שהגבי' כל אחד את כל הטלית, והוי הגבהה מעליא, - אך אי נימא דמדין שליחות לא חשבינן להגבהת השליח כהגבהת המשלח, כיון דלא נכנס החפץ ע"י ההגבהה לרשות המשלח, אלא לרשות השליח, אלא דזוכה השליח למשלח בהגבהתו, תיקשי דמה מהני הא דזוכה כל אחד לחבירו, הרי כל ההגבהה בפנ"ע לאו מידי היא.

**ג**

ט] **ובעיקר** מש"נ לדון בהא דמהני הכא זכיית אחד לחבירו, אם הוא משום דמכח זה חשבינן לה כמו שהגבי' כל אחד את כל הטלית, או הוא משום דזוכה אחד לחבירו בממון בהגבהתו, כמדומה שנחלקו בזה האחרונים.

**דהנה** הסמ"ע בסימן רס"ט סק"ג כתב, ז"ל, ואמרינן דמסתמא ניחא להו להיות כל אחד שלוחו של חבירו כדי לזכות כל אחד בחצי', והיינו דאמרינן שראובן הגבי' הראש שבידו גם לצורך שמעון כאילו הגביהו שמעון, וכן שמעון לצורך ראובן, וה"ל כאילו כל אחד הגביהו כולו מהקרקע והוו שותפין בו, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בל' הסמ"ע, דהא דמהני הכא זכיית אחד לחבירו, הוא משום דעי"ז חשבינן לה כמו שהגבי' חבירו, והו"ל כמו שהגבי' כל אחד את כל הטלית מהקרקע, ואינה מונחת ע"ג קרקע.

י] **ומצינו** בד' הגרע"א שעמד ע"ד הסמ"ע בזה, דהנה הש"ך בסימן ק"ה סק"ב הביא פלוגתת רבוותא במלוה התופס מנכסי הלוה לו ולאחרים, אם יכול לתפוס אף יותר מכדי חובו במיגו דזכי לנפשי', ועיי"ש שכתב, ז"ל, ועכשיו דקדקתי היטב בסוגיא פ"ק דמציעא ונלע"ד שהדין עם הב"י והע"ש, דכיון דאית לי' זכי' בהגבהה זו זכי נמי לחברי' אפי' יותר ממה שיכול לזכות לעצמו, אע"ג דלא שייך מיגו, דהא אפי' מ"ד דלא אמרי' מגו דבעי זכי לנפשי' זכי נמי לחברי' מודה דהיכא דזכי לנפשי' מידי זכי לחברי' אפי' מה דלא מצי למזכי לנפשי', וכדמוכח מרבא דפליג ארמב"ח וכו' דלא ס"ל מיגו, ואפ"ה ס"ל גבי טלית שהגביהו ביחד, "דאע"ג דהתם לא יוכל לזכות בטלית רק החצי שלו זכי לחברי' אידך פלגא", מטעמא דכיון דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', עכ"ל.[[4]](#footnote-5)

**והגרע"א** בכו"ח סימן נ' כתב ע"ד הש"ך, ז"ל, נראה דהש"ך פירש זכי לחבירו בצד השנית, אבל לענ"ד נראה כוונת הש"ס דבהך צד גופי' שמגבי' ודעתו שתהי' הגבהה לנפשי' דעתו להגבי' גם לחבירו שיהא גם חבירו כאילו הגבי' ולא כמונח ע"ג קרקע, והכל על הך גופי' שזוכה לנפשי', וכן מבו' בסמ"ע סימן רס"ט סק"ג, עיי"ש, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הגרע"א, דדעת הש"ך דהא דזוכה כל אחד לחבירו בהגבהתו, לאו היינו דהויא ההגבהה עצמה לחבירו, אלא היינו דבזכיית הממון שע"י ההגבהה, הוא זוכה חצי לעצמו וחצי לחבירו, וזהו שלמד מזה דמצי לזכות לחבירו בהחצי השני, אף דאין בידו לזכות בו לעצמו, אך דעת הסמ"ע דמדין זכי' הויא ההגבהה עצמה גם לחבירו, וחשיב כמו שהגבי' חבירו את כולה, ונמצא שבאותו חצי שהגבי' לעצמו, הוא זוכה גם לחבירו, שיהא זה גם כהגבהתו.

יא] **ובפי'** הר"י מלוניל בסוגיין שהובא בשטמ"ק משמע כד' הש"ך, ז"ל, בזמן ששניהם מודים שאומר ראובן אני הגבהתי מחצית הטלית לעצמי "והחצי השני" לצורך שמעון חבירי כמו שצוני, ושמעון טוען כמו"כ חברי צוני להגבי' "לו חציו והשאר לעצמי" וכו', עכ"ל, ומשמע להדיא דלאו היינו דאותו החצי שהגבי' לעצמו הוא מגבי' גם לחבירו, אלא היינו דהגבהתו בכל הטלית היא ע"מ לקנות חצי לעצמו וחצי לחבירו, וכמש"כ הש"ך.

**ד**

יב] **והנה** בסוגיין מוכיח רבא דאמרינן מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי' משותפין שגנבו דחייבין, ופירש"י, ז"ל, ואילו שותפין שגנבו והאחד הוציאה מרשות בעלים לדעתו ולדעת חבירו, אמרינן בב"ק דחייבין, עכ"ל, - והתוס' נחלקו ע"ז, ז"ל, פי' בקונטרס וכו' ואין נראה וכו', אלא שותפין שגנבו שהגביהו שניהם, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן וש"ר.

**והנה** בד' התוס' לא נתפרש להדיא אם פליגי ע"ד רש"י וס"ל דכל הא דשותפין שגנבו חייבין הוא כשהגביהו שניהם, אך אם הגבי' אחד לדעתו ולדעת חבירו אין חבירו חייב, או דמודו לד' רש"י דהא דשותפין שגנבו חייבין הוא אף כשהגבי' אחד לדעתו ולדעת חבירו, ואך שנחלקו דא"צ להעמידה בכה"ג, - ובד' הרמב"ן משמע להדיא דלא פליג לדינא ע"ד רש"י, עיי"ש, אך בד' התוס' הרא"ש והריטב"א מפורש דס"ל דכל הא דשניהם חייבין הוא כשהגביהו שניהם, אך אם הגבי' אחד לדעתו ולדעת חבירו אין חבירו חייב, וכ"כ הקצוה"ח בסימן שמ"ח סק"ג גם בדעת התוס'.

**והקצוה"ח** שם תמה ע"ז, דהרי אף כשהגביהו שניהם ל"מ אלא משום דאמרינן מיגו דזכי לנפשי', והרי דאף דאין שלד"ע, מ"מ כל דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', וא"כ הדין נותן דאף אם הגבי' אחד לדעתו ולדעת חבירו נימא מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי' ויתחייבו שניהם.

יג] **והנתיה"מ** בסימן ק"ה סק"ג כתב לפרש בזה, דדינא דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', הוא במקום שאם לא יזכה לחבירו בהגבהה זו גם הוא בחלקו לא יזכה, כגון בב' שהגביהו, דאם חבירו לא יזכה, גם הוא בחלקו לא יזכה, דבכה"ג פשטה זכייתו בכל החפץ, אך כשהגבי' לדעתו ולדעת חבירו דאף אם לא יזכה חבירו בהגבהה זו מ"מ הוא עצמו קונה, ליכא לדינא דמיגו דזכי.

**וצ"ב,** דהרי אף בשנים שהגביהו, אין עיקר זכייתו עצמה תלוי' בזכיית חבירו, אלא דבפועל אם לא יזכה חבירו לא יהא בידו לזכות לו את חצי' השני, וממילא דתהא גם הגבהתו כמונחת ע"ג קרקע, אך כיון דעיקר זכייתו אינה תלוי' בזכיית חבירו, מ"ט נימא מכח זה דפשטה זכייתו בכולה, וגם עיקר הך מילתא דמכח הא דזכייתו תלוי' בזכיית חבירו, אמרינן דפשטה זכייתו בכולה, (וה"ז מועיל אף בהני דלאו בני שליחות וזכי'), הוא דבר הצריך פירוש.

**ה**

יד] **והברכ"ש** בסימן ח' כתב לפרש לד' התוס', דהנה הקצוה"ח שם בסו"ד עמד במש"כ בפירש"י בב"ק ע"ח ב' דהא דשותף שטבח לדעתו ולדעת חבירו חייבין, הוא משום דבטביחה יש שלד"ע, דמ"ט לא כתב דהוא משום דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', וכמו שפירש"י בסוגיין דמה"ט הוא דשותפין שגנבו חייבין כשהוציא מרשות בעלים לדעתו ולדעת חבירו, וכתב דהוא משום דלא שייך מיגו דזכי לנפשי', אלא בקנין שעושה לו ולחבירו, כמציאה ומו"מ, ואף בגניבה וגזילה דצריכין קנין לאונסין כדרך שקונין בלקוחות, אך בטביחה דאין בה משום קנין, אלא על מעשה טביחה הוא דחייב רחמנא, ל"ש בזה דינא דמיגו דזכי.

**והנה** הקצוה"ח שם סק"ב כתב ללמוד מד' רש"י לקמן י' ב', דאינו נעשה גזלן במחשבה בעלמא עד שיעשה מעשה, ומה"ט אף אם נכנסה לחצירו אינו נעשה גזלן, אלא כשנעל בפני', - ולפ"ז י"ל דכיון דאינו חייב משום גזילה אלא כשעשה מעשה גזילה, ע"כ אין לחייב בשותפין שגנבו אלא כשהגביהו שניהם ועשו שניהם מעשה גניבה, אך כל שהוציא האחד לדעתו ולדעת חבירו, הרי דהגם דעל קניני הגניבה אמרינן דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', מ"מ כיון שלא עשה חבירו מעשה גניבה אינו חייב.[[5]](#footnote-6)

**ובד'** הברוך טעם בהגה' לנובי"ת אהע"ז סימן קי"א ולקצוה"ח בסימן ק"ה מבו' לפרש בזה בע"א, דאין הגנב חייב, אלא כשעשה הוא את הגניבה, ואף אם ל"ב מעשה גניבה וחייב אף במחשבה בעלמא, היינו משום דע"י המחשבה גנב את החפץ, (דבלא שחישב לגנבו ל"ה החפץ גנוב כלל, וע"י מחשבתו נעשה החפץ גנוב), וע"כ כל שהגבי' אחד לדעתו ולדעת חבירו, אין חבירו חייב, דאף דמדינא דמיגו דזכי נכנס החפץ לרשותו בגניבה, מ"מ כיון דלא הוא עשה לגניבה זו, דע"ז ל"מ דינא דמיגו דזכי, אין לחייבו ע"ז, - ורק כשהגביהו שניהם ועשו שניהם את הגניבה, הוא דמהני דינא דמיגו דזכי דעי"ז נכנסה הגניבה לרשות שניהם, ושניהם חייבין.

טו] **והנה** למש"כ הקצוה"ח דבמעשה גרידא ליכא לדינא מיגו דזכי לנפשי' זכי לחברי', לכאו' אין לפרש דהא דשנים שהגביהו קנו משום דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', הוא משום דמדין זכי' הויא ההגבהה עצמה אף לחבירו, וחשבינן שעשה כל אחד לכל ההגבהה, ובע"כ כמש"כ הש"ך דהא דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', היינו דהוא זוכה בהגבהתו חצי הטלית לחבירו.[[6]](#footnote-7)

**ולפ"ז** הדק"ל, דמה מהני הא דזוכה כל אחד לחבירו בהגבהתו, הרי הגבהת כל אחד בפנ"ע לאו מידי היא, והיאך הוא זוכה בה לחבירו.

**ו**

טז] **ונראה** לישב, ובהקדם, דהנה האבנ"מ בסימן ל"א סק"כ פירש בד' התוס' בקידושין ז' ב', דאם נתן אדם למוכר פרוטה בשליחות ב' בנ"א, שנתן כל אחד מהם חצי פרוטה, ה"ז מועיל לקנות ממנו ב' קרקעות, כיון דבתר מקבל אזלינן והמקבל קיבל פרוטה, - והחזו"א באהע"ז סימן קמ"ח לדף ז' ב' תמה דמה מהני הא דהמקבל אחד, כיון שהם ב' קבלות נפרדות.

**ובדעת** האבנ"מ נראה, דאף דאם באנו לדון על נתינת ראובן כמעש"ק בפנ"ע ועל נתינת שמעון כמעש"ק בפנ"ע, לאו מידי נינהו, מ"מ מצינו לדון על נתינת ראובן ושמעון כמעש"ק משותף דתרוייהו, ובמעש"ק המשותף דתרוייהו איכא נתינת וקבלת פרוטה.

יז] **ועד"ז** נראה לפרש גם בהא דמהני הגבהת שנים, דאף דאם נבא לדון על הגבהת כל אחד כהגבהה בפנ"ע והכנסה בפנ"ע לרשותו, לאו מידי היא, כיון דחצי' השני לא נכנסה לרשותו והויא כמונחת ע"ג קרקע, מ"מ מצינו לדון להגבהת שניהם כהגבהה משותפת דתרוייהו שהם מכניסם לרשותם, והגבהה זו היא הגבהה מעליא,[[7]](#footnote-8) וכאשר כן נראה דאם הגביהו שנים יחד כדי לזכות לאדם אחר דודאי דמהני, דכשהם באים לזכות יחד בהגבהתם אנו דנים להגבהת שניהם כהגבהה אחת והויא הגבהה מעליא, ואך דכיון דכל תורת הגבהה שבזה הוא בהגבהת שניהם יחד, ע"כ אי"ז מועיל שיזכו עי"ז אלא מדין זכי', שזוכה כל אחד לחבירו בחצי הטלית ע"י מעשה הגבהה זה.[[8]](#footnote-9)

**ז**

יח] **והנה** למש"נ עפי"ד הקצוה"ח דל"מ דינא מיגו דזכי לנפשי' לחשוב להגבהת השליח כהגבהת המשלח, כיון דלא אמרינן מיגו דזכי במעשה גרידא, הרי נמצא דכל שהגבי' אחד לדעתו ולדעת חבירו, ל"מ דינא דמיגו דזכי לנפשי' לחשוב להגבהתו כהגבהה דתרוייהו, והא דמהני בזה דין מיגו דזכי לנפשי', הוא משום דאף דהוי זה הגבהה דידי', הוא זוכה בהגבהה זו לו ולחבירו.

**אמנם** הנה לדעת הסוברים דכל הא דמהני קנין ע"י שליח הוא משום דחשבינן להמעש"ק כמעש"ק דהמשלח, דאם הוי זה מעש"ק דהשליח והכנסה לרשות השליח, אי"ז מועיל כלל לזכות להמשלח, הרי הדין נותן דבכה"ג שהגבי' אחד לדעתו ולדעת חבירו, לא תועיל הגבהתו לזכות לחבירו, דכיון דל"מ דינא דמיגו דזכי לנפשי' לחשוב להגבהתו כהגבהה דתרוייהו, א"א לזכות בהגבהה זו לחבירו.

**ולפ"ז** נמצא טעם חדש במש"כ הנתיה"מ בדעת התוס' דלא אמרינן מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', אלא כשהגביהו שניהם, אך כל שהגבי' אחד לצורך שניהם ל"מ, - והיינו משום דכל שהגביהו שניהם והו"ל הגבהה דתרוייהו, דהגבהה זו דינה לזכות לשניהם, שפיר מהני בזה דינא דמיגו דזכי לנפשי' שיזכה כל אחד לחבירו בהגבהה זו, אך כל שהגבי' אחד לבדו, כיון דל"מ דינא דמיגו דזכי לנפשי' לחשוב להגבהה זו כהגבהה דתרוייהו, א"א שיזכה בהגבהה זו לחבירו.

יט] **ובזה** זכינו לישב מש"כ התוס' הרא"ש דכל שהגביהו שניהם ודעתו לזכות רביע לו וג' רבעים לחבירו, ל"מ אלא למ"ד דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, אך למ"ד דלא קנה חבירו ל"מ, ולא אמרינן בזה דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי'.

**והטעם** בזה הוא, משום דכל דהויא ההגבהה משותפת לתרוייהו, דינה לזכות לכל אחד מחצה, וא"א בהגבהה זו לזכות לזה ג' רבעים ולזה רביע, דדמי להגבהה דשליח דל"מ לזכות למשלח אלא ע"י דחשבינן לה כהגבהה דמשלח, וה"נ הגבהה משותפת ל"מ לזכות לאחד יותר מחבירו, - וע"כ אי"ז מועיל אלא למ"ד דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, דמדין זכי' חשבינן לההגבהה כהגבהה המכנסת ג' חלקים לזה, דכ"ה דמהני דין זכי' לחשוב דכל ההגבהה היא למשלח, מהני נמי לחשוב דהיא ג' חלקים למשלח וחלק אחד לשליח, אך למ"ד דלא קנה חבירו, ול"מ אלא מדינא דמיגו דזכי לנפשי', ל"מ זה לחשוב להגבהה דהיא הגבהה המכנסת ג' חלקים לזה, דעל מעשה גרידא ל"מ דינא דמיגו דזכי לנפשי', וע"כ א"א שיזכה לזה ג' חלקים.

**ח**

כ] **בפירש"י** כתב בהא דשותפין שגנבו חייבין, דהיינו שהאחד הוציאה מרשות בעלים לדעתו ולדעת חבירו, ואמרינן בב"ק דחייבין, והתוס' הק' ע"ז דמה שאמרו בב"ק דחייבין הוא בטביחה, ובטביחה אפי' אמר צא וטבח לי חייב.

**והקצוה"ח** בסימן שמ"ח סק"ג כתב לישב לד' רש"י, דמש"כ דאמרינן בב"ק דחייבין, אי"ז מהא דחייבין על הטביחה, דזה אינו משום מיגו דזכי לנפשי', דאף אם אינו טובח רק לחבירו חייב, אלא הוא מהא דמשכח"ל שותפין שגנבו דאם טבח אחד מהם לדעתו ולדעת חבירו חייב, דאלמלי הא דמיגו דזכי לנפשי' בדבר עבירה, לא משכח"ל שותפין שגנבו, דאף אם הגביהו שניהם כאחד ל"מ, משום דתעשה זו כמונחת ע"ג קרקע וכו'.[[9]](#footnote-10)

כא] **ויש** להעיר בזה, דהנה דעת הראב"ד בסוגיין דכל הא דל"מ הגבהה דתרוייהו אלמלי הא דמיגו דזכי לנפשי', הוא ששלא הגביהו אותה כדי שאם יניח אותה האחד לא תעקר מן הקרקע, אבל אם הגביהו אותה כדי שאם יניח האחד תעקר מן הקרקע קנו שניהם מחמת עצמן, וא"כ הרי שפיר משכח"ל שותפין שגנבו בכה"ג, ומנ"ל דאף בגונא דלא הגביהו שניהם הגבהה מעליא חייבין שניהם.

**ובפשוטו** צ"ל בדעת רש"י, דפליג ע"ד הראב"ד וס"ל דאף כשהגביהו אותה כדי שאם יניח האחד שתעקר מן הקרקע ל"מ אלא משום דמיגו דזכי לנפשי', וכמש"כ הרשב"א והתוס' הרא"ש, וע"כ מהא דמשכח"ל שותפין שגנבו בע"כ דאמרינן מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי'.[[10]](#footnote-11)

**ט**

כב] **אמנם** יש להעיר בזה, דהנה בעיקר מש"כ רש"י דהא דשותפין שגנבו חייבין, הוא כשהוציאה האחד מרשות הבעלים לדעתו ולדעת חבירו, יש להעיר דמ"ט העמידה בכה"ג, ולא העמידה כשהגביהו שניהם, דבכה"ג הוא דאיירי בסוגיין.[[11]](#footnote-12)

**ובד'** הרמב"ן מבו' שפירש בד' רש"י דהוא משום דס"ל דכל שהוציאו שניהם, ל"ה בעינן להא דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', וע"כ בע"כ דאיירי כשהוציאה האחד לדעתו ולדעת חבירו, וע"ז הוא שנחלק הרמב"ן דל"ה צריך רש"י להעמידה בכה"ג, דאף כשהוציאוה שניהם ל"מ אלא משום דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי'.

כג] **ובטעמא** דמילתא נראה, ועד"ז כתב בחי' הגר"נ, דהרי אף כשחצי' מונחת ע"ג קרקע, איכא לעיקר ההגבהה על חצי זה שהגבי', אלא דאי"ז מועיל לקנות משום דה"ז אגוד בחצי השני שאינו ברשותו, וכמש"כ כן הנתיה"מ בסימן קצ"ה סק"ב, וי"ל דבגניבה סגי בהגבהה כה"ג, וע"ד שכתבו התוס' בכתובות ל"א ב' ד"ה וברה"ר דאף דמשיכה לרה"ר אינה קונה, מ"מ סגי בה להתחייב באונסין, ועד"ז כתבו התוס' לקמן צ"ט ב' סוד"ה כיון שיצאה.

**והנה** אמנם בסוגיית הגמ' בשבת צ"ב א' מבו' דכל שהי' מושך חפץ בגניבה מרשות הבעלים, אינו חייב עד שיוציאנו כולו מרשות הבעלים, - אך י"ל דכ"ז הוא כשמקצתו ברשות הבעלים, דהוי זה גריעותא גם בהלקיחה דגניבה, ומשא"כ בגונא שהגביהו שניהם והוציאו מרשות הבעלים, כיון דכל החפץ אינו ברשות הבעלים, הרי דאף דלא הגבי' הוא אלא את מקצתו, סגי בהגבהה זו לחיובא דגניבה.[[12]](#footnote-13)

כד] **ואמנם** לפ"ז קשיא טובא, דא"כ מה מייתינן מהא דשותפין שגנבו חייבין דאמרינן מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', הרי י"ל דהא דשותפין שגנבו חייבין הוא בגונא שהגביהו שניהם, דבכה"ג הן חייבין אף בלא דיזכה אחד לחבירו, ומנ"ל דהן חייבין אף כשהוציא האחד לדעתו ולדעת חבירו.[[13]](#footnote-14)

**י**

כה] **ונראה** די"ל בדעת רש"י, דב' שגנבו והוציאוה שניהם, אף דהן חייבין על הגניבה אף בלא שיזכה האחד לחבירו, מ"מ אם אח"כ טבח אחד מהן לדעתו ולדעת חבירו, אינם חייבין.

**והטעם** בזה הוא, דהנה הא דשותפין שגנבו וטבחו חייבין על הטביחה וחשיב וטבחו כולו באיסורא, כתב בפירש"י בב"ק ע"ח ב' ד"ה שותף שטבח לדעת חבירו, דהוא משום דטבח לדעתו ולדעת חבירו ואיכא טביחה דחיובא על חלקו ועל חלק חבירו.

**והנה** מסתברא מילתא, דהא דחשבינן לה כטבחו כולו באיסורא, הוא בגונא דהויא הגניבה משותפת לתרוייהו, וחשיבא כגניבה דשותפין, אך כל דגנב אחד חצי בהמה ואח"כ גנב חבירו חצי בהמה וטבח לדעתו ולדעת חבירו, לא חשיב כטבחו כולו באיסורא,[[14]](#footnote-15) ובפרט לפי המבו' בכ"ד דחיובא דטו"מ הוא בתוספת לחיוב הגניבה, דלפ"ז ודאי מסתברא מילתא דלא חשיב כטבחו כולו באיסורא אלא בדהויא חדא גניבה על כולה.

**ולפ"ז** י"ל דע"כ בב' שגנבו והוציאוה שניהם, אף דהן חייבין על הגניבה, מ"מ כיון דכל אחד מתחייב משום הגבהתו בפנ"ע, לא חשיבי כ"שותפין" שגנבו, דאי"ז גניבת שותפות, והוי ב' גניבות נפרדות, ואין לחייבן אח"כ על הטביחה, דלא חשיב כטבחו כולו בחיובא, - ומהא דהן חייבין על הטביחה, בע"כ דמשכח"ל "שותפין" שגנבו, והיינו כשהוציאה האחד לדעתו ולדעת חבירו, דכיון דנעשית הגניבה דתרוייהו ע"י הוצאת האחד, ומשום דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', הו"ל גניבת שותפות, ובכה"ג הן חייבין על הטביחה, דחשיב כטבחו כולו בחיובא.[[15]](#footnote-16)

1. ושמא יש מקום לפרש בזה לפמש"נ במק"א ביסוד דינא דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', דלאו היינו דמיגו דזכי לנפשי' זכי' אחת זוכה לחברי' זכי' אחרת, אלא היינו דהוא זוכה זכי' אחת לו ולחבירו יחד, - ולפ"ז שמא נימא דבזכי' אחת לב' בנ"א יחד, דינא הוא שזוכה כל אחד במחצה, וכל שבאנו לזכות לזה ג' רבעים ולזה רביע, בע"כ דאינו זוכה את כל הטלית לשניהם יחד, אלא מחצה הוא זוכה לחבירו לבדו, ובכה"ג ליכא לדינא דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי'.

   ושוב נתעוררתי לפרש לד' התוס' הרא"ש בע"א, דהנה בעיקר הא דאמרינן בשנים שהגביהו מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', בפשוטו נתחדש בזה, דאף דהוא זוכה לעצמו בחצי אחד ולחבירו בחצי אחר, מ"מ אמרינן בזה מיגו דזכי לנפשי', ול"ד להיכא דזוכה לעצמו חפץ אחד ולחבירו חפץ אחר, דלא אמרינן מיגו דזכי לנפשי', וכמש"כ בחי' הגרע"א בכתובות י"א א' בשם הגר"ש איגר, - אך י"ל דהא דאמרינן בזה מיגו דזכי לנפשי', הוא רק משום דהוא בא לזכות את כל החפץ לעצמו ואת כל החפץ לחבירו, והא דזוכה כל אחד במחצה, הוא משום דכ"ה הדין בשנים שעשו שניהם מעש"ק על כל החפץ, דזוכה כל אחד בחצי, וכמו שמצינו בב' שטרות היוצאין ביום אחד ובכ"ד, - ולפ"ז הרי דכל שבא לזכות רביע לו וג' רבעים לחבירו, בע"כ דמעשה הזכי' דילי' הוא רק על חצי, דאם יהא מעשה הזכי' דילי' על כל הטלית, יזכה בחצי', וכיון דלא בא לזכות לעצמו בכולה, ל"מ לזכות לחבירו בכולה, ולא אמרינן בזה מיגו דזכי לנפשי', ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם אי נימא דמדין שליחות חשבינן לה כמעש"ק דהמשלח, צ"ל דאף דלא נכנס הדבר אלא לרשות השליח, מ"מ מדין שליחות חשבינן לרשותו של השליח כרשותו של המשלח, וע"ד דינא דשליח קבלה דידו כידה, וכאשר כ"נ בד' הריטב"א בגיטין ע"ז ב', ז"ל, וחצירו של שליח כידו וחצירו של בעל, עכ"ל, וע"כ כל שלוקח השליח לרשותו לצורך המשלח, הו"ל כהכנסה לרשות המשלח, וע"כ חשבינן לה כמעש"ק מעליא דהמשלח. [↑](#footnote-ref-3)
3. עוד מצינו בד' התוס' ותוס' הרא"ש לקמן צ"ט א' דאיכא למ"ד דמשיכת המוכר מועלת לקנות ללוקח, ובע"כ דמדין שליחות חשבינן לה כמו שמשכה הלוקח והוי מעש"ק דהלוקח, דודאי א"א שיזכה המוכר ללוקח עם מעש"ק דילי', דמעש"ק דהמוכר אין תורת מעש"ק עליו כלל, וגם אין אדם זוכה בשלו לאחרים, ואמנם י"ל דכ"ז הוא כשמושך המוכר לסימטא, דמדין שליחות חשבינן לה כמו שמשכה הלוקח לרשותו, והו"ל מעש"ק דילי', אך בהגבהה א"א לחשבה כמעש"ק דהמשלח, (ומה"ט מבו' במתניתין בעירובין ע"ט ב' דל"מ אדם לזכות לחבירו בשלו ע"י הגבהה), ואכמ"ל, - עוד מצינו בד' הקצוה"ח בסימן ער"ה סק"ג דכל שהחזיק השליח או הגבי' שלא לשם קנין, והמשלח נתכוין לקנות בכך, שפיר דמי, ובע"כ דמדין שליחות חשבינן לה כמעש"ק דהמשלח, וע"כ סגי במה שנתכוין המשלח לקנות בכך. [↑](#footnote-ref-4)
4. התומים שם סק"ג כתב לדחות, דשאני הכא דיש לו יד לזכות בכל הטלית "אילו הגבי' אותו לבד", וכיון דיש לו יד לזכות בכל הטלית, זכה לחברי', ומשא"כ בחוב דל"מ לתפוס רק מאה, ל"מ לתפוס בשביל חבירו מאתים, עכ"ד.

   ולכאו' הוא מוכרח כן, שהרי דעת רמב"ח דהא דשנים שהגביהו קנו הוא משום דמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, והרי הא דמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, כתבו התוס' לקמן י' א' ד"ה א"ר יוחנן דהוא משום דמיגו דאי בעי זכי לנפשי' זכי לחברי', והרי דחשיב דאי בעי זכי לנפשי' בכל הטלית, אף שבהגבהה זו אין בידו לזכות בכל הטלית.

   ובדעת הש"ך העירו די"ל, דהא דלמב"ח המגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, אי"ז במיגו דאי בעי זכי, אלא הוא משום דס"ל כדעת רב הונא בגיטין י"א ב' דתופס לבע"ח במקום שחב לאחרים קנה, ומש"כ התוס' דהא דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו הוא במיגו דאי בעי זכי לנפשי', הוא רק בדעת ר' יוחנן דס"ל דתופס לבע"ח במקום שחב לאחרים לא קנה, ואפ"ה ס"ל דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, וע"כ שפיר מצי לזכות לחבירו בחצי הטלית השני. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך הנה בד' רש"י מבו' דאף דס"ל דאין גנב חייב אלא כשעשה מעשה גניבה, וגם ס"ל דלא אמרינן מיגו דזכי על מעשה גרידא, וכמש"כ הקצוה"ח בדעתו, מ"מ ס"ל דכל ששותפין שגנבו והוציאה האחד מרשות בעלים לדעתו ולדעת חבירו שניהם חייבין, וכ"ה מבו' גם בד' הקצוה"ח שתמה ע"ד התוס' דפטרו בכה"ג, אף דהוא גופי' כתב דלא אמרינן מיגו דזכי במעשה גרידא, וכתב ג"כ דחיוב גניבה הוא רק כשעשה מעשה גניבה, - והיינו משום דהא דבעינן מעשה גניבה, לאו היינו דחיוב הגנב הוא על מה שעשה מעשה גניבה, אלא היינו דבמחשבה בעלמא אי"ז חפצא דגניבה, ואין הדבר נעשה גנוב ע"י מחשבה בעלמא, ובחי' מכת"י בר"פ הזורק כתב דהוא משום דלא מוכחא מילתא, - וע"כ הכא שהוציא אחד מרשות הבעלים, והויא גניבה שע"י מעשה, ל"ב שיתייחס מעשה הגניבה לחבירו, וכבר עמד בזה הברכ"ש שם בשם תלמיד אחד, ועיי"ש במש"כ לדחות לזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך שמא יש מקום לומר דאף למש"כ הקצוה"ח דלא אמרינן מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', אלא בקנין שעושה לו ולחבירו, אי"ז רק בחלות זכיית הממון דהוא זוכה לו ולחבירו, אלא אף בההגבהה עצמה שהוא מכניסה לרשותו, אמרינן מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', ומהניא ההגבהה אף להכניסה לרשות חבירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ הקצוה"ח בסימן ר"ס סק"א דחצר השותפין אינה זוכה להם מציאה, דכיון דאף בב' שהגביהו מציאה אמרינן דתיהוי כמאן דמנח בקרקע ולא ליקני לא זה ולא זה, ול"מ אלא משום דהו"ל מגבי' מציאה לחבירו, הרי דכ"ז הוא בב' שהגביהו דב' ידים זוכות בו אמרינן דידו של זה זוכה לחבירו וכן ידו של זה זוכה לחבירו, אבל בחצר השותפין דאינו אלא יד אחת ואותה היד משותפת לשניהם א"כ לא זכה לא זה ולא זה והו"ל כמאן דמנח בקרקע, עכ"ד, ואם הא דמהני בב' שהגביהו הוא משום דהו"ל כהגבהה משותפת דתרוייהו, לכאו' יש לדמות לזה דין חצר השותפין, וי"ל דזהו מש"כ בתשו' הרא"ש כלל א' סימן א' לדמות דין חצר השותפין לדין ב' שהגביהו מציאה, דדמי ממש זל"ז, דבב' שהגביהו הוי הגבהה משותפת דתרוייהו, ובחצר השותפין הו"ל חצר משותפת דתרוייהו, - ועיקר ד' הקצוה"ח דביד אחת משותפת לשניהם ליכא למימר דאחד זוכה לחבירו, צ"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. והיינו דאלמלי דין זכי', הרי דאף דהגבהה זו הויא מעשה הכנסה לרשות דתרוייהו, מ"מ כיון שנעשית ההגבהה ע"י שניהם, אין אחד מהם יכול לזכות עי"ז, דאין אדם זוכה ע"י מעש"ק שלא נעשה על ידו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להעיר, דלמש"כ התוס' בב"ק ע"ט א' בדעת רש"י דכל שהשליח שוגג יש שלד"ע, הרי שפיר משכח"ל שותפין שגנבו כשגנב אחד בשוגג בשליחותם, ואמנם הנה בב"ק נ"א א' שו"ט היאך משכח"ל בור של ב' שותפין דאי שוו תרוייהו שליח אין שלד"ע, ולא משני דאיירי בשליח שוגג, והרי דלא ניח"ל לאוקמה בכה"ג, וי"ל דה"נ הכא דכוותה, אך י"ל דרש"י הכא ס"ל כמבו' בדבריו בקידושין נ' א' דאף כשהשליח שוגג אין שלד"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולדעת הראב"ד צ"ל, דמה שאמרו דשותפין שגנבו חייבין, הוא מהא דתניא בתוספתא בב"ק פ"ז דשותפין שגנבו משלמין תשלומי כפל, וכ"ה המיוחס להריטב"א לקמן בסוגיין דהא דשותפין שגנבו חייבין הוא ברייתא, ומסתימת התוספתא משמע דהוא בכל גווני, אף כשלא הגביהו אותה כדי שאם יניח האחד תעקר מן הקרקע, - וי"ל עוד, דבע"כ דאיירי בכה"ג, דאם הגבי' כל אחד בפנ"ע הגבהה מעליא, פשיטא דחייבין בתשלומי כפל, ומאי קמ"ל, ובע"כ דאיירי כשהגבהת כל אחד בפנ"ע ל"ה הגבהה מעליא, וזהו דקמ"ל דאפ"ה הן חייבין בתשלומי כפל, - ועד"ז צ"ל לדעת הסוברים דבשנים שמשכו מהני אף בלא דזוכה האחד לחבירו, ותיקשי דא"כ מ"ט לא מוקמינן להא דתניא דשותפין שגנבו חייבין בכה"ג דמשכו שניהם, ובע"כ כנ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. וביותר יש להעיר למש"כ הברוך טעם בהגה' הקצוה"ח בסימן שמ"ח סק"ג, דהמדייק בד' רש"י שכתב שותפין שגנבו ואחד הוציאו מרשות בעלים לדעתו ולדעת חבירו וכו', נראה דכל הא דשניהם חייבין הוא רק בכה"ג דהוו שותפין במעשה הגניבה ששניהם עשו הגניבה, רק דדרך הקני' דהיינו הוצאה מרשות בעלים שאז חל חיוב העונש והאחריות על הגנב נעשה רק ע"י אחד לדעת חבירו, והיינו משום דאם אחד עשה את עיקר הגניבה, אין השני חייב, דאף דמדינא דמיגו דזכי לנפשי' נכנסה הגניבה לרשותו בגניבה, מ"מ כיון דלא עשה הוא לגניבה זו אינו חייב, (וכמש"נ לעיל סוסקי"ד), - וכיון דאיירי כשעשו שניהם את עיקר הגניבה, מ"ט הוצרך רש"י לפרש דאח"כ כשהוציאוה מרשות הבעלים הוציאה אחד לבדו, ולא פירש דגם ההוצאה מרשות הבעלים נעשתה ע"י שניהם. [↑](#footnote-ref-12)
12. וזה מתפרש טפי למש"כ האחרונים דהא דסגי בגניבה במשיכה לרה"ר, אף דאינה קונה, הוא משום דבגניבה ל"ב להכניסה לרשותו, אלא להוציאה מרשות הבעלים, - ולפ"ז י"ל דע"כ כל שמקצתה ברשות הבעלים, ונמצא דאף המקצת שהוציא אגוד ברשות הבעלים, אינו חייב, ומשא"כ כשאינה כלל ברשות הבעלים, אלא שלא הגבי' אלא את מקצתה, שפיר סגי בזה לחייב. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולכאו' זהו משה"ק הרמב"ן ע"ד רש"י, ז"ל, שאין זו ראי' כלל להיכא שאחד מוציאה מרשות הבעלים, ואכתי איכא למימר שאין חייבין בגנבה "אלא כשגנבו שניהם" וכו', עכ"ל, - והיינו דכיון דדעת רש"י דכל שגנבו שניהם חייבין אף בלא דיזכה האחד לחבירו, א"כ מנ"ל באמת דשותפין שגנבו חייבין אף כשהוציאה האחד מרשות הבעלים. [↑](#footnote-ref-14)
14. והעיר רה"י הגר"נ שליט"א דיש לסייע לזה מהא דמייתינן דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי' מהא דשותפין שגנבו חייבין, דאל"כ ל"ה משכח"ל שיהיו חייבין על הטביחה, ולא מוקמינן לה בכה"ג שגנב אחד תחילה חצי שור, ואח"כ גנב חבירו את חציו השני, - ובע"כ דבכה"ג אינם חייבין על הטביחה, דלא חשיב כטבחו כולו באיסורא, וכנ"ל, - ושו"ר שכבר כתב כן בשיעורי הגר"א גניחובסקי זצ"ל לפירקין עמ' ס"ג, ועיי"ש במש"כ לפקפק בזה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ואמנם מסתברא מילתא דאחר דכשהוציאה אחד לדעתו ולדעת חבירו אמרינן דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', והו"ל גניבת שותפות, הרי דגם כשהוציאוה שניהם מצינו לחשבה כגניבת שותפות מכח דינא דמיגו דזכי לנפשי', - אך מ"מ אכתי יש להוכיח מינה דאמרינן בגניבה מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי', אף דאין שלד"ע, דאי נימא דלא אמרינן מיגו דזכי לנפשי', וכל הא דכשהוציאוה שניהם חייבין הוא משום דהגבהת כל אחד בפנ"ע מהניא לחייבו, ל"ה חשבינן לה כגניבת שותפות, ול"ה חייבין על הטביחה. [↑](#footnote-ref-16)