נאמנות כותי וחשוד
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין

חולין ג. נאמנות כותי וחשוד

**א. אם נאמנות ע"א מבוסס על לפנ"ע-**

מבואר בסוגיין דא"א לאכול משחיטת כותי שאינו נאמן להתיר אא"כ הוא בעצמו ג"כ אוכל מהשחיטה[[1]](#footnote-2), והטעם כתב רש"י כיון שהוא חשוד על לפנ"ע.

וצ"ב למה לא יהיה בו פרשת עדות של ע"א?

בקו"ש כתב דכל פרשת נאמנות ע"א יסודו הוא מכח שאינו חשוד להעבירו על האיסור משום לפנ"ע, וכותי שאין בו ענין זה לית ביה נאמנות ע"א.

[ובמקו"א נתבאר דלענין שני עדים אי"צ לטעם להאמינם ואף במקום שאין להם שום טעם שלא ישקרו מ"מ האמינתם תורה, וכמבואר בתוס' ב"ק ל: דאף באנוסין מחמת נפשות יש להם דין עדות, ופשוט שיש לחלק בזה בין ע"א שעיקרו נאמנות לדין עדות].

אבל נתקשה טובא בקו"ש דא"כ למה ע"א נאמן לאסור ומבואר בר"מ פט"ז סנהדרין דלאו ספק בעלמא הוא רק נאמנות גמורה ומלקין על פיו, והרי אין בו לפנ"ע כלל ולמה האמינתו תורה וע"כ דין ע"א הוא דין נאמנות בפנ"ע וא"כ ה"נ להתיר יהיה נאמן אף שהוא חשוד על לפנ"ע?

ועיי"ש בקו"ש שנדחק דיסוד הנאמנות לאסור משום שלא יכשיל את השליח בי"ד בלא יוסיף, ותימה לומר כן.

ונראה לי יסוד דבריו אמת, דכל הנאמנות להתיר יסודה היא במה שאימת האיסור עליו, אבל לאסור אי"צ לזה רק יסוד הנאמנות הוא משום שנטיה הטבעית של האדם שאינו רוצה לאסור על חבירו את ההיתר ולהפסידו לשוא, ופשוט.

[ראיתי בחי' הגרנ"פ גיטין-לו שהביא מלשון הר"מ פי"א עדות ה"ח דכל נאמנות ע"א הוא מכח שחזקה אימת האיסורין עליו.

ועיי"ש שרצה לפרש דבאמת מה"ט אינו נאמן אלא להתיר ולא לאסור וכדעת כמה ראשונים, ודלא כש"כ דלענין לאסור אי"צ לטעם זה כלל.

והמעיין בלשון הר"מ שם משמע דדוקא גבי חשוד הוצרך לזה דאף שהוא חשוד על ממון מ"מ אימת האיסורין עליו ואכתי יש לו נאמנות של ע"א, אבל בע"א דעלמא לא משמע שהוא מטעם זה.

וע"ע בגרנ"פ מה שהביא מהש"ך קכז-כ דאף להסוברים דע"א נאמן בין לאסור ובין להתיר מ"מ חשוד אינו נאמן אלא להתיר, ויתבאר לפי הנ"ל דגבי חשוד אין נאמנותו אלא משום אימת האיסורין עליו ואין נאמן אלא להתיר אבל לאסור אינו נאמן].

ובס' שחיטת חולין כתב דבאמת דין ע"א הוא דין נאמנות בפנ"ע, אלא שזה היה פשוט לרש"י שאין להאמין כותי ע"ז שהוא חשוד [וצ"ע הטעם בזה].

אלא דמבואר בסוגיא שאם הכותי עצמו אוכל משחיטתו שפיר מותר לסמוך עליו כיון שאינו חשוד לעבור במעשה על האיסור, וע"ז הוקשה לרש"י דא"כ יש להאמינו גם משום שלא יעבור על לפנ"ע וכתב שהוא חשוד לעבור על לפנ"ע.

ונמצא לפי"ז חידוש גדול דבכל ע"א מלבד שיש להאמינו משום דין ע"א ה"נ יש להאמינו משום חזקה שלא יעבור בלפנ"ע.

וכנראה יסוד הדבר מבואר בהג"א סי' יד, עיי"ש שהק' היאך ע"א נאמן על השחיטה והרי איתחזק איסורא [וכמה תי' בראשונים בזה], וכתב שאם השוחט בעצמו אוכל משחיטתו שפיר יש להאמינו משום חזקה שלא יעבור על האיסור, אבל אם אינו אוכל בעצמו בעינן לדין ע"א וא"א להאמינו.

ואח"כ הוסיף:"וליכא למימר דמהימן משום דלא עבר אלפנ"ע לא תתן מכשול כדמוכח באורך", ומבואר מדבריו דס"ד לומר כד' השחיטת חולין דאף ע"י שיש חזקה שלא יעבור על לפנ"ע יהיה נאמן, אבל כתב שבאו"ז דחה זה, והדחיה מבוארת באו"ז דהא קי"ל בעלמא דע"א אינו נאמן באיתחזק איסורא, וכוונתו דע"כ ש"מ שאין לסמוך על מה שלא יעבור בלפנ"ע.

ומבואר לפי"ז דאין נאמנות מכח שלא יעבור על לפנ"ע והאו"ז הוכיח כן ממה דע"א אינו נאמן כנגד איתחזק איסורא, מיהו לשא"ר דס"ל דשחיטה לאו איתחזק איסורא הוא אינו מוכרח כ"כ די"ל דגם החזקה שהוא אוכל משחיטתו לא מהני כנגד חזקה.

ומ"מ כן מוכרח מעצם מה דבעי ילפותא לדין ע"א, והוא פשוט וברור.

ולפי כ"ז הדר בע"כ צ"ל כפי דרכו של הקו"ש דד' רש"י איירי בעיקר הנאמנות של ע"א שהוא ג"כ מבוסס על לפנ"ע.

ושו"ר בתשובת חת"ס יו"ד-קמז מש"כ בפשטות שאין חזקה ממה שאינו עובר על איסורין דא"כ יהיה נאמן גם בדשב"ע, וע"כ עיקרו הוא משום נאמנות ע"א ורק לסלק מה שהוא חשוד לעבור על לפנ"ע ע"ז מהני מה שהוא אוכל, עיי"ש, אמנם ברמב"ן ריש נדה מבואר לא כן ואף בלא נאמנות ע"א יש חזקה זו, ועצ"ע.

ויש לציין כאן מה שראיתי בתשובת אגרו"מ יו"ד א-נד שאם אדם יודע באופן פרטי על מומר או חשוד אחד שלא ישקר לו ולא יאכיל אותו איסור [כגון שהוא אביו ורוצה לכבדו בכל אופן] יכול לסמוך עליו, ואף שאין לו נאמנות של ע"א מ"מ דמי להא דאמרו כתובות פה. קים לי בגוה מילתא היא, עיי"ש.

ועוד יתכן דכל כה"ג לגביו חוזר לו נאמנות ע"א דיסודו הוא בסתמא דמילתא שלא ירצה לשקר ובכל טעם שיש שלא ירצה לשקר סגי.

**ב. נאמנות ע"א בקטן-**

בפמ"ג או"ח מ"ז תנא-ו נסתפק בהגיע לגיל י"ג ואין ידוע אם הביא שערות אם סמכינן אחזקה דרבא לענין ע"א נאמן באיסורין, וצ"ע דהא בכל דוכתא אמרינן דלענין דאורייתא לא סמכינן אחזקה דרבא?

ובבדה"ש הל' טבילה ביאורים לסי' קצח-מ באר דעיקר הטעם שאין קטן נאמן באיסורין אף שאין כאן דין עדות מ"מ כיון שאינו מצוה על הכשלת חבירו אין לו נאמנות.

ועפי"ז נסתפק הפמ"ג אם ע"י שהגיע לגיל י"ג והוא מוזהר בפועל מספק שלא להכשיל מכח חזקה דרבא שוב יש להאמינו [ואמנם לכאו' צ"ע שהרי הקטן עצמו יודע אם הביא שערות ועל הצד דחיישינן שלא הביא שערות הרי הוא יודע מזה ואינו מוזהר שלא להכשיל אחרים, עי' בדה"ש דהאידנא אין בקיאין בבדיקה כמבואר אה"ע קנה-כב].

אמנם צ"ע שהרי מבואר ברמ"א קכז-ג דקטן אינו נאמן אף להחמיר ובזה א"א לפקש טעם הנ"ל.

וע"כ כש"כ שם בדה"ש הטעם דקטן אינו נאמן באיסורין משום דלאו בר דעת הוא ויש לחוש לבדדמי או שחשוד לשקר מה"ט, וד' הפמ"ג צ"ב.

**[ג. מ"ט אין לכותים נאמנות משום איסור שקר-**

ויש לעיין מ"ט לא יהיו הכותים נאמנים שלא יעברו על מדבר שקר תרחק, ועיין בקו"ש דאיסור זה אינו אלא בממון כעין המבואר שבועות לא., עיי"ש.

אח"כ ראיתי שהוא נידון גדול, עיין בפי' הגרי"פ על הרס"ג עשה-כב (קנו:) האריך בזה טובא, והביא ד' הרשב"ץ-נט שמנה מצוה זו בסה"מ שלא לשקר ואף שכבר נשנתה מצוה זו במצוות הדיינים שלא לשקר מ"מ נתווסף במצוה זו שא"י לשקר אף במילי דעלמא.

והוכיח כן מכתובות יז. דאמרו ב"ש לב"ה כלה כמות שהיא משום מדבר שקר תרחק [ודעת ב"ה כתב הרי"פ לרס"ג דצ"ל לפי דרכו כש"כ ריטב"א כתובות יז. שמפני דרכי שלום התירו], וכ"נ בחזו"א אמונה ובטחון ד-יג ואגרו"מ חו"מ ב-ל בא"ד.

אבל בפי' הגרי"פ לרס"ג חלק ע"ז באריכות וכתב דדעת רו"ר נראה שאין איסור לשקר מדאורייתא כלל במילי דעלמא וכל מצוה זו היא רק בהל' דיינים דשפיל לסיפיה דקרא ונקי וצדיק אל תהרוג, והוא פירוש לאיסור שקר [ובמילי דממונא נמי אית ביה איסור משום גניבת דעת ואונאה].

והוסיף דבאמת זהו טעמייהו דב"ה והביא כן ממסכתא דכלה רי"פ בתרא בזה"ל:"כי אמר רחמנא מדבר שקר תרחק משום ונקי וצדיק אל תהרוג הא לקיומי שפיר דמי".

והוכיח כן מהא דב"מ כג: הני תלת מילי עבידי רבנן דמשנו במילייהו למאי נפק"מ וכו' וצ"ע מאי קו' הא וודאי נפק"מ אם מותר לשקר בזה, וע"כ שאין איסור לשקר במילי דעלמא, ויש לסייע דבריו מהכותים שאין חוששין על איסור שקר.

והוסיף דאף איסור דרבנן לית ביה ואינו אלא מידה מגונה, וכ"מ בר"מ דעות ב-ו ובשע"ת ג-קפא.

אלא דעדיין דוחק הוא בגמ' כתובות דחזינן בדעת בי"ש דאית ביה איסור אף במילי דעלמא, ובריטב"א שם מבואר דלא פליגי ב"ה אלא מפני דרכי שלום, וכתב הרי"פ די"ל דהתם נמי כעין גניבת דעת של חבירו הוא ויגיע לו היזק מזה.

והדברים מפורשים כעי"ז ביראים-רלה עיי"ש שכתב להדיא שאין איסור מדבר שקר תרחק אלא במקום שיגיע לחבירו היזק מזה כהא דנקי וצדיק אל תהרוג, והא דכתובות הוא משום דהתם נמי יש לו היזק מזה.

ומבואר מדבריו דלאו דוקא בדיינים הוא, אלא אף כל שקר שיביא היזק אסור, אבל מ"מ מילי דעלמא אין בו איסור.

ובזה תתיישב המכילתא שלמדה איסור לשה"ר מדבר שקר תרחק, והובא בח"ח במנין העשין, וצ"ע לד' הרי"פ, ולד' היראים יתבאר היטיב שאי"צ דוקא בדיינים אלא כל שיש בו היזק אסור.

וע"ע יבמות סג. סוכה מו: דמבואר בפשוטו שאין לשקר לקטן משום למדו לשונם דבר שקר ולא איסור ממש.

ע"ע ברכות מג: דלגי' רש"י שם ר"פ שיקר בדבריו כדי לאשתמוטי נפשיה והגר"א מחק גי' זו, ודעת רש"י כנראה עפ"י הנ"ל שאין בזה איסור, וע"ע בשו"ת הרא"ש-פב כתב שמצאנו בש"ס שהיו משנים בדבורם להנצל מכיסופא, וע"ע בלח"מ גזו"א יד-יג כן[[2]](#footnote-3).

ולפי כל המבואר נמצא שכל שהוא עושה היזק לחבירו יש בו איסור שקר, הדר צ"ע למה אין נאמנות לכותים משום איסור שקר שהרי גם הכותים מאמינים באיסור לאכול נבילה וא"כ אסור לשקר לחבירו בזה?

וכנראה צריך לדחוק שהכותים מפרשים איסור שקר בדיינים דוקא, וכפשטיה דקרא ולא ס"ל דכל היזק הוא בכלל זה].

**ד. אם יכול לסמוך על חכם המתיר-**

ולפי המבואר נמצא לנו דדין נאמנות של ע"א מבוסס על לפנ"ע, והנה בריטב"א סוכה י: הביא פלוגתא בחכם המחזיק בדבר שהוא היתר אם רשאי לתתו לחכם אחר המחזיק בו כאיסור, עיי"ש הוכיח מחולין קיא: לאסור ועיי"ש מה שדחה, ועי' בהערה[[3]](#footnote-4).

וע"ע בריטב"א יבמות יד: דב"ש וב"ה היו מודיעים זל"ז מי צר"ע כדי שלא יפגעו באיסור, ואמרינן התם שהוא משום שנוהג בהם חיבה וריעות, ונתקשה הריטב"א דתיפו"ל משום לפנ"ע ומשמע מכאן כהשיטות שמותר להכשיל זל"ז, וכתב דוודאי אסור לו להכשילו והתם קמ"ל דאף כשבאו לישא מעצמם היו מודיעים להם להפרישם מן האיסור משום חיבה ורעות.

ומבואר בד' הריטב"א דאף אם נימא שיש לו איסור לפנ"ע שלא להכשילו כמה שלפי דעת העובר הוא איסור והוי כעצה שאינה הוגנת, מ"מ לענין אפרושי מאיסורא אין לו חיוב מדינא כיון דלפי דעתו לאו איסור הוא, והיינו רבותא דב"ש וב"ה שנהגו חיבה זב"ז.

והנה ברמ"א יו"ד קיט-ז שמותר לאדם הנוהג בדבר מסויים איסור להתארח אצל חבירו המתירו, ואין לו לחוש שיאכילוהו מזה ומקורו במרדכי.

והנה לפי המבואר הרי בפשוטו כ"ז רק לשיטות שיש איסור על האחרים להאכילו משום לפנ"ע אבל לשיטת המתירים ה"נ לא יוכל לסמוך עליהם שהרי עיקר נאמנות ע"א מבוססת על איסור לפנ"ע.

וכ"מ בש"ך סק"כ שכתב לבאר ד' הרמ"א שמותר לסמוך שלא יאכילוהו איסור משום שעוברים בזה על לפנ"ע, אלא דלהלכה פסק הרמ"א דקי"ל כשיטות האוסרים ומה"ט מעשים שבכל יום שנאמן וסמכינן עליה.

אבל בפר"ח או"ח-תצו (דיני מנהגי איסור-כג) דן בזה בארוכה ומסקנת דבריו שאין בו משום לפנ"ע בכה"ג, וסמך על הסוגיא יבמות הנ"ל דמשמע דדוקא משום שנהגו חיבה ורעות לא הכשילו זל"ז דלא כהריטב"א [ובמהרלב"ח דחה כש"כ הריטב"א דהכא אף שנשאו מעצמן הודיעו להם להפרישם מן האיסור].

ומה שהוכיחו הראשונים מחולין קיא: דחה דהתם כוונת הגמ' שאינו ראוי לעשות כן [וכמבואר בגמ' יבמות דכיון שהיו נוהגים חיבה ורעות לא היו מכשילים זא"ז], אבל אין בו משום לפנ"ע ממש ודלא כהש"ך.

ולפי"ד לכאו' ה"נ יחלוק על דינו של הרמ"א ה"נ לא יהיה נאמן אצלו, וכ"נ להלכה בבנין ציון א-סב להחמיר בזה היכא דאפשר לשאול את בעה"ב.

[ומ"מ אם אומר לו בפירוש שהוא מותר רשאי להאמינו שהרי יש בו איסור משום מדבר שקר תרחק ואינו חשוד לעבור באיסור זה, ודוקא הכותים פירשו דלא איירי קרא אלא בממון וכש"כ לצדד לעיל].

אבל ראיתי בפר"ח סי' קיט מבואר דעתו שמסכים לדינא להרמ"א שם, וכנראה פשוט דכיון דאף לפי שיטתו דבר מגונה הוא יש לסמוך גם עי"ז שלא ישקר, ולא דמי לכותים דלא אכפ"ל להכשיל כלל.

ודבריו מוכרחים בדעת הראשונים, שהרי בחי' ראמ"ה יבמות ומרדכי יבמות-ד [הו"ד ביש"ש-י] למדו מהסוגיא דין זה שאסור להמיקל לתת להמחמיר וגם למדו מזה שיכול לסמוך המחמיר על המיקל שלא יתן לו איסור.

ולכאו' מה שלמדו מכאן לאיסור היינו דס"ל דאף דאיירי שהיו נושאין מעצמם כש"כ הריטב"א מ"מ יש על המתיר גם חיוב אפרושי מאיסורא בזה, וזה חידוש וצ"ע.

אמנם באמת א"א לפרש כן שהרי בסוגיין הטעם משום האמת והשלום אהבו ולא מדינא, ואיך למדו מזה לאסור לכל אדם?

ועכצ"ל שבאמת לא נתכוונו לאסור מדינא דלפנ"ע ואפרושי מאיסורא רק משום האמת והשלום אהבו, וכן מבואר בלשון היש"ש, ומ"מ למדו מזה שמותר לאכול אצלו מה"ט שגם בכל אדם אמרינן שלא יכשילנו משום האמת והשלום אהבו, והוא כדברי הפר"ח.

[וד' הנך ראשונים הם מקורו של הרמ"א והרי הם למדו כן מהגמ' יבמות וע"כ ש"מ דהפר"ח לא יחלוק על הרמ"א בזה שהרי גמ' ערוכה היא לפי דבריהם].

עפ"י הנ"ל יש לדון בבעה"ב שמיקל לאכול מהכשר מסויים ואדם אחר המחמיר בזה [או שרגיל לעשר שנית] מתארח אצלו יש לו להודיעו ע"ז, ואף דמסתבר שאין כאן לפנ"ע ממש כיון דמעיקר הדין בד"כ הוא כשר מ"מ מסתבר שיש כאן משום דבר מגונה כש"כ הפר"ח.

ועיקר ענין זה יש מקום לדמותו לנידון השעה"מ פ"ט אישות גבי שויא אנפשיה אם מותר לאחר לתת לו, והביא משטמ"ק נדרים שיש בזה לפנ"ע, ועי' בפר"י ב-לח ובכת"ס יו"ד-עז, ואכ"מ.

1. ועי' רעק"א ד. מש"כ לדקדק מלשון הגמ' שצריך לתת לו דוקא כזית שהכותים אין מקפידין על פחות מזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה שקר הותר מפני דרכי שלום, ועיין ב"מ כג: תלת מילי וכו' דשרי ובתוס' מבואר שהוא מתורת דרכי שלום ולכך לא הזכירו הא דמצוה לשנות מפני השלום דהיא היא.

   אמנם ברי"ף כתב דמצוה לשנות מפני השלום לא קחשיב הוא מצוה ממש ולא קחשיב אלא מה שהוא מותר לשנות ולא מצוה.

   ובשר דבר מצוה, עי' דרישה חו"מ רסב-כא דאף לכל דבר מצוה שרי, וכ"נ בשע"ת לרבינו יונה ג-קפא, ומה דאיתא בגמ' דוקא ג' דברים עי' עמק ברכה דרך ארץ-ג דבעלמא רבנן מחמירים ע"ע אבל בהנך ג' מילי נוהגים לשנות.

   ועיי"ש שהאריך בסוגיא דסוכה לד: אמר להו שמואל להנהו דמזבני וכו' דבריטב"א שם תמה על התוס' היאך יתכן להפחידם במה דלא ס"ל הרי הוא גנבת דעת, עיי"ש באורך.

   וע"ע בשבט הלוי ב-קיט מה שדן אם מותר לגבאי צדקה לשנות בסיפורו כדי שיתנו לו יותר צדקה, ועיין בירושלמי סוף פאה שאמוראים היו גובים צדקה עבור עצמם אף שלא היו צריכים לכך ונתנוהו לעניים, וע"ע מנח"ש צז-ט שהק' על מה שנהגו שליחי צדקה להגזים במספר התלמידים איזה היתר יש בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובפשוטו טעם האוסרים יל"פ בתרתי:

   או משום דלא גרע ממשיא עצה שאינה הוגנת אבל לא שייך כאן לפנ"ע של השתתפות באיסור.

   או משום דלדידיה איסורא הוא ולא מהני מה שידוע לו דקמיה שמיא היתר הוא, וכעי"ז הבאנו במקו"א דעת החזו"א כריתות יב: דאם יודע על דבר שהוא היתר ויש עדים שמעידים לכו"ע להיפך מזה ואוסרים אותו, דמבואר שם בגמ' שאינו רשאי להכשיל אחרים בזה ודעת החזו"א שהוא איסור תורה כיון דכו"ע מחוייבים להעדים, ואכ"מ, ובפשוטו הוא פלוגתת הראשונים כאן [ומיהו יתכן דעת האוסרים אינו אלא מדרבנן ופי' כן גם בסוגיא כריתות שם].

   אבל עיי"ש בד' הראב"ד בהשגות ע"ד בעה"מ שהוכיח דהלכה כר"נ דנויי סוכה אינם פוסלים מדלא חש התם ר"נ להכשילם והרי אסור לאדם להכשיל את חבירו היכא שחבירו סבור שהוא איסור, והוכיח כן מחולין קיא: חס ליה וכו' דליספי ליה מידי דלא ס"ל, וע"כ דהכא היה ר"נ בטוח שהצדק עמו, וש"מ דהלכתא כוותיה.

   ומבואר בראב"ד חידוש דאם הוא בטוח בעצמו שפיר מותר לו להאכיל אחרים, וטעמו של הראב"ד צ"ב דאם צריך לחוש שהוא טועה א"כ אף הוא עצמו לא יאכל, וכנראה הביאור דכל היכא שיש ספק בדין הרי יש כאן שני צדדים ואף שנראה לו טפי כחד צד מ"מ א"י לשלול את הצד של השני לגמרי, וממילא יש הנהגה זו אצל חבירו והוי בדין לפנ"ע, אבל היכא שברור לו שחבירו אינו צודק הרי אין כאן הנהגה של איסור כלל ורשאי להאכיל את חבירו.

   ולפי"ז למדנו מד' הראב"ד דאף הוא חולק על החזו"א ובספק במציאות והוא ברור לו אין בו משום לפנ"ע, ורק בספק בדין אמר כן שאינו ברור בוודאי שהצדק עמו.

   אבל בריטב"א כתב ליישב הגמ' באופ"א דלא חש להאכילם משום דאיירי באופן שרואים את המכשול ויכולים לימנע מלאכול, ועיין בפר"ח או"ח-תצו דאף דבעלמא בכל לפנ"ע אסור לו אף שיכול לישמר מהאיסור שא"ה שיש לתלות שחזר בו לכך אוכל ממנו, וע"ע מש"כ בדין כפיה במקם עדים ב"מ ג:.

   [יל"ע במקום שהרב בטוח להיתר, אבל יש בזה פלוגתא בין הפוסקים, אם חייב הרב לומר לו שיש בזה מחלוקת ועליו לעשות כדברי המחמיר, ומסתבר דבזה יודו כו"ע להתיר, דכיון שהוא עצמו אינו יודע רשאי הרב להורות לו להיתר ולא נחלקו הראשונים אלא כשהחולק סבור לאיסור]. [↑](#footnote-ref-4)