נה בדין הוצאה מבית לקרפף דחד גברא, ובפלוג_ הראשונים מהו קרפף דחשיב רשות לעצמו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**נה**

**בדין הוצאה מבית לקרפף דחד גברא**

**ובפלוגתת הראשונים מהו קרפף דחשיב רשות לעצמו**

**א'**

א] עירובין דכ"ג: רש"י ד"ה כדתנן, אבל לא לכלים ששבתו בתוך הבית והוציאן לחצר, אסור להוציאן מחצר לקרפף וכו' דבית וקרפף ב' רשויות הן "ואפי' דחד גברא", עכ"ל.

והנה הא מילתא דקרפף הוי רשות חלוקה אף כשהוא של חד גברא, למד רש"י כן ממש"א בסוגיין דלרבנן דס"ל דקרפיפות רשות לעצמן יש לאסור אף אם הוי הזרוע בית סאתים, משום שנפרץ החצר למקום האסור לו, והרי דאף דהוו הקרפף והחצר דחד גברא אסור לטלטל מזל"ז, וכ"ה בפירש"י לקמן דצ"א. ד"ה וקרפיפות, דמהכא מוכח דהא דס"ל לרבנן דקרפיפות רשות לעצמן ואסור לטלטל מן החצר לקרפף הוא אף בדהוו דחד גברא, וכן הוכיחו הרשב"א והריטב"א בסוגיין, ומזה למד רש"י דה"נ לר"ש דס"ל דבית וקרפף ב' רשויות הן, הוי הקרפף רשות חלוקה מן הבית אף בדהוי דחד גברא.

וכדעת רש"י מצינו בד' התוס' לקמן דכ"ה: ד"ה ההוא אבוורנקא, שכתבו בתו"ד דמהני הא דחילק הבוסתנא ומיעטה מסאתים, אע"ג דהיקף הבוסתנא הי' עשוי לנחת ולצניעות, הי' מותר לטלטל כלים ששבתו בתוכו, עכ"ד, ומבו' דכלים ששבתו בבית אסור לטלטל לקרפף, ואף דהוי דחד גברא, וכן מבו' שם בהמש"ד שכתבו, דהא דעירב רבה בר אבה לכולא מחוזא ערסייתא ערסייתא משום פירא דבי תורי, איירי אף בשלא הי' בהן יותר מבית סאתים, ומ"מ ל"ה מצי לערב יחד לכלים ששבתו בבית, עכ"ד.[[1]](#footnote-2)

וכ"נ גם מד' התוס' לקמן דפ"ד:ד"ה גג, שפירשו דהא דאוסרין בני רה"ר את הגג, הוא משום דמשוו לי' קרפף, וע"כ אסור לטלטל ממנו לחצר לרבנן, ולר"ש נמי כלים ששבתו בבית אסור להוליך מחצר לגג כיון דנעשה קרפף, והרי דאף דהוי הבית והקרפף דחד גברא, שהרי דעת התוס' שם דלא חשבי' לגג כרשות דבני רה"ר, דאילו הי' חשוב כרשות דבני רה"ר הי' אסור לטלטל לתוכו אף אם ל"ה חשוב כקרפף, מ"מ אסור לטלטל מזל"ז לדעת ר"ש.

וכ"ה דעת הרא"ש בפירקין סימן ב', והרשב"א בחידושיו בסוגיין, ובעבוה"ק ש"ג פ"ט וש"ד ספ"ב וספי"א, וכ"ה בתור"פ ובחי' הר"ן בסוגיין, וכ"ה בטושו"ע סי' שנ"ח ס"י.

ב] אמנם הנה ברמב"ם פ"ג מעירובין הי"ח, ז"ל, כל גגות וכו' ועם כל הקרפיפות שהוקפו שלא לשם דירה וכו' כולן רשות אחת הן וכו' אבל לא כלים ששבתו בתוך הבית אא"כ עירבו, עכ"ל, ובהלכה כ', ז"ל, וכן אם שבת הכלי בבית והוציאו לחצר לא יעבירנו וכו' או לקרפף, אא"כ עירבו אנשי כל המקומות שמעבירין בהן כלי זה עירוב אחד, עכ"ל.

ומבו' דעת הרמב"ם דמהני עירוב להתיר להוציא מבית לקרפף, ולפ"ז ודאי דאם הוו של אדם א' שרי,[[2]](#footnote-3) וכ"ה בפסקי ריא"ז ר"פ כל גגות, דמהני עירוב לקרפף, ודאם הוו הבית והקרפף של אדם א' מותר לטלטל מזל"ז, וע' מג"א סי' שע"ב סק"א שתמה ע"ז מסוגיין דמבו' דלרבנן אסור להוציא אף מחצר לקרפף דחד גברא, וה"נ לר"ש בדין שיהא אסור להוציא אף מבית לקרפף דחד גברא.

אמנם הנה בחי' הריטב"א בסוגיין כתב לחלק בזה, ז"ל, וי"א דוקא שהבית והקרפף הם של ב' בנ"א, אבל אם הם של אדם א' מותר, מידי דהוה אבית וחצר דחד גברא שהוא מותר לדברי הכל, ואע"ג דלרבנן אסרינן מחצר לקרפף ואפילו מחד גברא וכדמוכחא שמעתין להדיא, דאמרינן בסמוך אבל בית סאתים אסור כמאן כרבנן, והכא ודאי הזרוע ושאינו זרוע דחד גברא הוא מן הסתם שהרי כולו מקרפף א' וסתמא דחד גברא, אפילו הכי עדיף לר"ש בית וקרפף מחצר וקרפף לרבנן כיון דהוו דחד גברא, וטעמא דמסתבר הוא, וכן דעת מורי הרב הר"ם, עכ"ל.

וביאור ד' הריטב"א הוא, ע' בית מאיר סי' שנ"ח, דטעם פלוגתת רבנן ור"ש אם מותר לטלטל מחצר לקרפף, הוא דלרבנן כיון שחלוקין זמ"ז בתשמישן אסור לטלטל מזל"ז, ור"ש פליג וס"ל דליכא איסורא לטלטל מרשות לרשות החלוקה ממנה בתשמישה, והא דמודה ר"ש דאסור להוציא מבית לקרפף, אי"ז משום הא דהקרפף חלוק בתשמישו, שאם הי' אוסר משום זה, הי' לו לאסור להוציא אף מחצר לקרפף, דרק כד אתינן לאסור משום חילוק בעלים, ס"ל לר"ש דאין לאסור אלא בכלים ששבתו בתוך הבית, אך כד אתינן לאסור משום חילוק תשמיש, אין לחלק בין כלי הבית לכלי החצר, אלא הוא משום חילוק הבעלים, דכ"ה דאסור להוציא מבית לחצר, ה"נ אסור להוציא מבית לקרפף, וע"כ לדידי' אין לאסור להוציא רק לקרפף של אחר.

ג] ובד' הרי"ד לקמן דצ"א. מצינו שיטה חדשה בזה, דאף לדעת רבנן שרי לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, ז"ל שם, מה שפירש המורה דלרבנן אפי' חצר וקרפף פחות מבית סאתים שהן של אדם אחד שאין מטלטלין מזה לזה אינו נ"ל כלל, עכ"ל,[[3]](#footnote-4) וע' גם בתורי"ד לקמן דע"ד. דמבו' דלר"ש אין אסור אלא מבית ראובן לקרפף של שמעון, ומהני עירוב להתיר הקרפף, וכן הובא דעה זו בחי' המאירי במתניתין דכ"ג., והוכיחו כן מדעת ריב"ב במתני' שם, ועיי"ש במאירי מש"כ בזה, וע' בחי' הרשב"א לקמן דכ"ד. שדחה לראי' זו.

ואמנם תמוה טובא מסוגיין, דמבו' להדיא דלרבנן אסור לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, וכמו שהוכיחו הראשונים.

אמנם הישוב לזה מתבאר בתורי"ד בסוגיין, ז"ל, האי דאמרת שאם הי' בית סאתים מותר, וקא שרית חצר הפרוץ לקרפף ואין פרצתן אוסרתן לומר שיתערב זה האויר עם זה והו"ל יותר מבית סאתים, אלא אמרינן הזרוע שהוא בית סאתים חשבי' לי' קרפף ואותו שאינו זרוע הוי חצר וכו', כמאן קא שרית כולי האי כר"ש, דר"ש אשכחן דמיקל בחצר וקרפף שאע"פ שהן של ב' בנ"א הי' מתיר לטלטל מזל"ז, ויש לומר כמו שהי' מתיר ר"ש כשהן של שני בנ"א בלא עירוב, ה"ה נמי הי' מתיר כשהן של אדם אחד ונפרצו זל"ז, ורבנן כמו שהיו אוסרין בדיורין חלוקין, ה"ה נמי היו אוסרין כשהן של אדם אחד ונפרצו זה לזה, הלכך כל היכא דשרינן קרפף וחצר הפרוצין זה לזה אמרינן כר"ש, וכל היכא דאסרינן להו אמרינן כרבנן, עכ"ל.

וביאור דבריו נ', לפמש"כ התוס' לקמן דכ"ה: בקרפף שנפרץ לחצר, דלרבנן אויר החצר מייתרו, אע"ג דחצר מוקף לדירה, היינו למה שבתוכו אבל לקרפף שהוא רשות אחרת לא חשיב מוקף לדירה ומייתרו, אבל לר"ש שפיר דמי דחדא רשותא הוא והוי אויר מותר, עכ"ד, ואשר זהו מה שפירש הרי"ד לסוגיין, דהגם דלרבנן נמי שרי לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, מ"מ לדעתם מתערב אויר החצר עם הקרפף וחשיב כקרפף יותר מבית סאתים, דהיקף החצר לדירה ל"מ לקרפף שהוא רשות אחרת.

והאמנם דד' התוס' מתישבים טפי לדעתם, דלרבנן הוו קרפף וחצר ב' רשויות אף בשהן של אדם א', וע"כ ל"מ היקף החצר לדירה לקרפף שהוא רשות אחרת, אך לדעת הרי"ד דהיכא דהוו של אדם א' הוו חד רשותא, א"כ לכאו' הי' לנו לומר דאף לרבנן שפיר מהני היקף החצר לדירה אף לקרפף כיון שאינו רשות אחרת.

אך נ', דהא דמודו רבנן דמותר לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, לאו היינו משום דכה"ג הוו חד רשותא, דאם היו חד רשותא הי' מותר לטלטל מזל"ז אף בדהוו של ב' בנ"א, כ"ה דמותר לטלטל מחצר ראובן לחצר שמעון, אלא ודאי אף בדהוו של אדם א' הוו רשויות חלוקות, והא דמותר לטלטל מזל"ז הוא משום דחילוק רשויות לחוד אינו אוסר לטלטל מזל"ז, ולא אסרינן לטלטל מזל"ז אלא היכא דאיכא חילוק רשויות וחילוק בעלים, וה"נ בית וחצר הוו רשויות חלוקות, ומ"מ מותר לטלטל מזל"ז היכא דהוו דחד גברא, ואשר ע"כ כיון דס"ל לרבנן דחצר וקרפף הוו רשויות חלוקות, ע"כ ל"מ היקף החצר לדירה לקרפף, ואויר החצר מייתר את הקרפף.

ד] ובדעת הרמב"ם לכאו' יש להוכיח שדעתו כדעת הרי"ד, דאף לרבנן שרי לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא.

דהנה ז"ל הרמב"ם פ"ג מעירובין הי"ח, כל גגות העיר וכו' עם עובי הכתלים וכו' כולם רשות אחת הן, ובהלכה י"ט, ז"ל, כיצד כלי ששבת בתוך החצר וכו' מותר להעלותו מן החצר לגג או לראש הכותל וכו', ובהלכה כ', ז"ל, וכן אם שבת הכלי בבית וכו' לא יעבירנו וכו' או לראש הכותל וכו', עכ"ל.

ומבו' בכל ד' הרמב"ם, דראש הכותל הוי רשות בפנ"ע, ולמד הרמב"ם לזה מהא דתנן לקמן דע"ו: דאלו עולים מכאן ואוכלין וכו' ובלבד שלא יורידו למטה, ומבו' לקמן דצ"ב. דלרבנן ניחא דאסור להוריד מראש הכותל לחצר, והתוס' בדע"ו: הקשו, דאף לרבנן אמאי אסור להוריד למטה לחצר, הרי מודו רבנן דחצירות רשות לעצמן ומותר להוציא מחצר לחצר, ועיי"ש שפירשו דאיירי בשעירבו בני כל חצר לעצמן, וע"כ אסור להוריד מראש הכותל לחצירות גזירה אטו כלי הבית, ונתחדש לפ"ז, דהגם דלא שכיחי כלי הבית על הכותל, מ"מ כיון דבחצר שכיחי כלי הבית, ומכח גזירה אסרינן להעלות כלי החצר מן החצר לראש הכותל, ה"נ אסרינן להוריד מראש הכותל לחצר, ומזה הוא שלמד הרמב"ם דראש הכותל הוי רשות בפנ"ע, ודמי לקרפף, וע"כ אסור להוריד מראש הכותל לחצר.

והנה בתוס' שם דנו לפרש כן דראש הכותל כיון דלא ניחא תשמישתי' חשיב כקרפף, ודחו לזה, דא"כ מאי איריא כותל שבין ב' חצירות, אפי' יש לו כותל שלו בחצירו יא אסור להשתמש על גביו אי חשיב קרפף, שהרי אפי' מקרפף שלו אסור לטלטל לחצירו, עכ"ד.

אמנם אי נימא שדעת הרמב"ם כהרי"ד, דאף לרבנן שרי לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, א"ש היטב, דלעולם ראש הכותל הוי כקרפף, ואפ"ה לא אסרינן להעלות ולהוריד לראש הכותל אלא בכותל שבין ב' חצירות, אך מותר להעלות ולהוריד לכותל שלו בחצירו, משום דשרי לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא.

אך אי"ז מוכרח כלל, די"ל דלעולם לא חשיב ראש הכותל כקרפף, שהרי חשיב מקום המוקף לדירה, והא דאסור לרבנן לטלטל ממנו לחצר, הוא משום דדמי למבוי דלרבנן אינו רשות אחת עם החצר, כמבו' לקמן דצ"א:, ופירש"י ותוס' שם דלרבנן הוי מבוי כמו קרפף שאינו רשות אחת עם החצר, משום שאין בו תשמיש כ"כ, ומ"מ מהני שיתוף להתיר לטלטל מן החצר למבוי, והרי דמודו רבנן דאין מבוי חלוק כ"כ מן החצר כקרפף, ולא אסרינן לטלטל מזל"ז בדהוו דחד גברא, וי"ל דה"נ ראש הכותל דלא ניחא תשמישתי' דמי למבוי שאינו רשות אחת עם החצר, אך כל דהוו דחד גברא שרי לטלטל מזל"ז.

ה] ונ' נפ"מ לדינא בפלוגתת הרי"ד והריטב"א, אם אף לרבנן מותר לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, או דלרבנן אסור ורק לר"ש שרי לטלטל מבית לקרפף דחד גברא.

דהנה יש להסתפק אם מותר להוציא כלי בית דראובן מחצירו של שמעון לקרפיפו, או דכ"ה דאסור להוציא כלי בית דראובן מחצירו של שמעון לחצירו של לוי, וכמש"כ בתורי"ד לקמן דצ"א., ה"נ אסור להוציאן מחצירו של שמעון לקרפיפו.

ולדעת רש"י ודעימי' דאסור להוציא מבית לקרפף דחד גברא, נ' פשוט דה"נ אסור להוציא כלי בית דראובן מחצר שמעון לקרפיפו, אך מקום הספק בזה הוא לדעת הסוברים דמותר להוציא מבית לקרפף דחד גברא, ולדעתם יש להסתפק אם ה"נ מותר להוציא כלי בית דראובן מחצירו של שמעון לקרפיפו.

ונ' דזה תלוי בפלוגתת הרי"ד והריטב"א, דלדעת הרי"ד דאף לרבנן מותר לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, י"ל דה"נ לר"ש מותר להוציא כלי בית דראובן מחצירו של שמעון לקרפיפו, דהגם דאסור להוציאן לחצירו של לוי, היינו משום דאיכא חילוק בעלים ביניהם, וע"כ הוי זה תוספת הוצאה, אך להוציאן לקרפיפו של שמעון דהוי דחד בעלים שרי.

ונ' דזה תלוי בהנידון אם מותר להכניס כלי ביתו של ראובן מחצירו של שמעון לביתו, ונת' בזה במק"א, דאי נימא דשרי, נ' דודאי ה"נ שרי להוציאן מחצירו לקרפיפו, שהרי אין קרפף חלוק מן החצר טפי מחילוק הבית מן החצר, ואדרבה הבית חלוק טפי מן החצר, שהרי לר"ש אסור להוציא מבית לחצר דאחר, ומותר להוציא מחצר לקרפף דאחר, אך אי נימא דאסור להכניס כלי ביתו של ראובן מחצירו של שמעון לביתו, יתכן דה"נ אסור להוציאן לקרפיפו, ודו"ק.

אך לדעת הריטב"א נ' לכאו' שאסור להוציא כלי בית דראובן מחצירו של שמעון לקרפיפו, דכ"ה דלרבנן חצר וקרפף הוו ב' רשויות אף בדהוו דחד גברא, ה"נ לר"ש הוי זה תוספת הוצאה על כלי ביתו של ראובן ואסור, והדברים ק"ו, דאם אסור להוציא כלי בית ראובן מחצר שמעון לחצר לוי, הגם דאף לרבנן כל חצירות רשות אחת ומותר לטלטל מזל"ז, כ"ש דיהא אסור להוציאן מחצירו של שמעון לקרפיפו דחלוקים טפי זמ"ז, וכדחזי' דלרבנן אסור להוציא מזל"ז, וז"ב.

אך יש לדחות, דלר"ש דס"ל דמותר לטלטל מחצר לקרפף, אשר היינו משום דס"ל דלא אסרינן כלל משום חילוק תשמישים, וכמש"נ לעיל סק"ב דמה"ט לדעתו שרי אף להוציא מבית לקרפף דחד גברא, משום דלא אסרינן כלל משום חילוק תשמישים, י"ל דלדידי' לא חשיב הוצאה מחצר לקרפף כלל כתוספת הוצאה, וע"כ יהא מותר להוציא כלי ביתו של ראובן מחצירו של שמעון לקרפיפו, וצ"ע בזה.

ו] במ"ב סי' שע"ב סקי"ט כתב, דכלים ששבתו בבית והובאו לקרפף יותר מבית סאתים ע"י גוי וכה"ג, אסור להוציאן לקרפף אחר, ובשעה"צ שם סק"ט כתב ע"ז, ז"ל, היינו כשהקרפף הוא של אדם אחר, דאילו הי' הכל שייך לאדם א' בודאי שרי לדעת הרמב"ם וסייעתו שהבאנו בבה"ל, ואפי' לדעת רש"י שהובא במג"א סק"א, אפשר דכיון שכבר הוא מונח בקרפף, מותר לטלטל בתוך ד' אמות לקרפף אחר, ולא אסור לרש"י כ"א מחצר לקרפף, וצ"ע, עכ"ל.

והנה צ"ב מה שלא נסתפק השעה"צ בזה אלא לדעת רש"י, ולכאו' היכא דב' הקרפיפות הוו דחד גברא, והוציא גוי לשם כלי ביתו של אחר, יש להסתפק גם לדעת הרמב"ם אם מותר להוציא מזל"ז.

אך פשוט דבזה אין מקום להסתפק כלל, דודאי מותר להוציא מזל"ז, שהרי הדין פשוט בכלים ששבתו בבית ראובן ובאו לחצירו של שמעון דמותר להוציאן משם לחצר אחרת דשמעון, וכ"ה מבו' להדיא בתור"פ בסוגיין ובתורי"ד לקמן דצ"א., ומבו' שם בתורי"ד דאף מותר להוציאן מחצירו של שמעון לחצירו של לוי אם עירבו יחד, והיינו משום דכיון דכבר נמצא הכלי בחצירו של שמעון, אי"ז תוספת הוצאה להוציאו לחצר אחרת של שמעון, וא"כ ה"נ לדעת הרמב"ם דלר"ש דמי קרפף לחצר, ולא אסרינן להוציא אלא לקרפף של אחר, א"כ ודאי מותר להוציא כלי בית ראובן מקרפיפו של שמעון לקרפף אחר של שמעון, דאי"ז תוספת הוצאה.

וצ"ל לפ"ז דמה שנסתפק השעה"צ לאסור בזה לדעת רש"י, ול"ד להא דמותר להוציא כלי בית מחצר לחצר דחד גברא, משום דאי"ז תוספת הוצאה, אשר לכאו' מה"ט בדין שיהא מותר להוציא כלי בית מקרפף לקרפף דחד גברא, שהרי כבר נמצא הכלי בקרפף, ואי"ז תוספת הוצאה להוציאו לקרפף אחר, הוא משום דבאיסור ההוצאה מבית לחצר אשר הוא משום חילוק הבעלים, ודאי דהיכא שמוציאו מחצר לחצר דחד גברא ליכא כלל תוספת הוצאה, אך משא"כ באיסור ההוצאה מבית לקרפף דהוא משום חילוק תשמישיהם, י"ל דכל קרפף נידון לעצמו, וע"כ אף שכבר נמצא הכלי בקרפף, מ"מ אסור להוציאו לקרפף אחר, וצ"ע בזה.

**ב**

ז] בדברי הראשונים בסוגיין מבו', דכל דחשיב קרפף דאסור כשהוא יותר מבית סאתים, ה"נ אף כשאין בו יותר מבית סאתים אסור לרבנן לטלטל ממנו לחצר.

ומפורש בד' הראשונים, דאף היכא שהוקף ולבסוף פתח, והשתא משמש רשות זו לדירה גמורה, מ"מ כיון שלא הוקפה לדירה ואם היא יותר מבית סאתים דינה ככרמלית, ה"נ כשאינה יותר מבית סאתים חלוקה רשות זו מן החצר ואסור לטלטל מזל"ז.

ומה"ט דנו הראשונים לאסור לטלטל מבית לרחבה שאחורי הבתים שהוקפה ולבסוף פתחו לה הבתים, ועיי"ש שנטו להתיר בזה, משום דכל הא דרחבה חשיבא כקרפף, הוא רק היכא שהיא יותר מבית סאתים, אך היכא דלי"ב יותר מבית סאתים לא חשיבא כלל כקרפף.

וכ"ה מפורש גם בד' התוס' לקמן ד"צ: ד"ה לשמואל, דקרפף שהוקף ולבסוף פתח אסור לטלטל ממנו לחצר.

ואך שחילקו התוס' שם, דכ"ז הוא בקרפף שלא הוקף לדירה, אך בגג דבלא"ה חשיב קצת מוקף לדירה, דהא מותר לטלטל ממנו לחצר, מהני לי' הפחת לשוויי מוקף לדירה לגמרי, וכ"ה ברשב"א ובריטב"א שם.

ח] אמנם בדעת רש"י נ' דפליג בזה, וס"ל דל"ד כלל שֵם קרפף דחשיב כרמלית כשהוא יותר מבית סאתים, לשֵם קרפף דהוי רשות חלוקה מן החצר, דשֵם קרפף דחשיב כרמלית כשהוא יותר מבית סאתים, הוא כל שלא הוקף לדירה, אך שֵם קרפף שהוא רשות חלוקה מן החצר, הוא רק היכא שבפועל אינו עומד לדירה ואין תשמישו תדיר, אך כל שבפועל הוא עומד לדירה ותשמישו תדיר, הגם שלא הוקף לדירה, שרי לטלטל ממנו לחצר.

ומקור לזה נ', דהנה דעת שמואל לקמן ד"צ. דגג יותר מבית סאתים אין מטלטלין בו אלא בד', משום דמחיצות הבית למטה עבידן למעלה לא עבידן, והוי כקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה.

והנה בד' תוס' והראשונים שם מבו' דה"נ חשיב הגג כקרפף שהוא רשות חלוקה מן החצר, ועיי"ש בתוס' שהקשו, דא"כ מ"ט לרבנן מותר לטלטל מגג שאינו יותר מבית סאתים לחצר, הרי אסור לטלטל מקרפף לחצר, ותירצו דדירת גג הוי טפי דירה מקרפף לענין כשאינו יותר מבית סאתים.

ובתוס' שם ע"ב פירשו בהא דפריך התם דלרב אליבא דר"מ לטלטל מגג לחצר, ופירשו התוס' דלשמואל לא פריך, דאף בגג שאינו יותר מבית סאתים דל"ה כרמלית, מ"מ י"ל דאסור לטלטל ממנו לחצר משום דהוי כקרפף.

וכן פירשו התוס' שם בהא דפריך דלשמואל אליבא דרבנן לטלטל מגג לקרפף, ופירשו התוס' דהיינו בקרפף שאינו יותר מבית סאתים, דאע"ג דדירת גג חשיב טפי מקרפף שמותר לטלטל מגג לחצר ומקרפף לחצר אסור, מ"מ הוי לן למישרי מגג לקרפף דטפי דמי לקרפף מלחצר, דכשהוא יותר מבית סאתים הוי כרמלית כמו קרפף, וחצר אפי' בית י' כורים שריא.

אמנם הנה בד' רש"י בסוגיא שם, נ' להדיא דהגם דלשמואל גג יותר מבית סאתים הוי כקרפף שלא הוקף לדירה ואין מטלטלין בו אלא בד', מ"מ כד דייני' לענין הדין דקרפף חלוק מן החצר, לא חשיב גג כלל כקרפף, וכמו שכתבו כן הגאו"י והקר"א שם.

ועיי"ש בגאו"י שכתב כן, במה שפירש"י שם בהא דפריך לשמואל אליבא דרבנן לטלטל מגג לקרפף, דהיינו בגג יותר מבית סאתים, דכיון דהוי כרמלית, ע"כ בדין שיהא מותר לטלטל ממנו לקרפף יותר מבית סאתים דהוי נמי כרמלית, ופירש הגאו"י בד' רש"י, דהא דלא אסרינן בזה משום חילוק רשויות, שהרי אסור לטלטל מגג לקרפף, אי"ז משום דאף הגג חשיב כקרפף, דלעולם גג חשיב כחצר וחלוק מן הקרפף שמוקצה לתשמיש שאינו תדיר, אלא הוא משום דהיכא דב' הרשויות הוו כרמלית אין לאסור משום חילוק רשויות, וכבר עמדו שכן מתבאר מהמשך ד' רש"י שם, דקשיא לי' דגם לרב יהא מותר לטלטל מגגין השוין לרבנן דהוו ככרמלית לקרפף יותר מבית סאתים, והגם דבזה הרי ודאי רשויות חלוקות הן, דהגג ל"ה כלל כקרפף, מ"מ אין איסור חילוק רשויות היכא דב' הרשויות הוו כרמלית, (וע"ז תי' רש"י שם דאע"ג דגגין השוין חשיבי ככרמלית, היינו רק להחמיר, ואכמ"ל בזה).

ועיי"ש בגאו"י שכתב, דמה"ט פירש"י דכל הא דפרכי' דלשמואל אליבא דרבנן לטלטל מגג לקרפף, איירי בגג יותר מבית סאתים, ולא פירש כפי' התוס' וש"ר שם דהיינו מגג שאינו יותר מבית סאתים לקרפף יותר מבית סאתים, משום דס"ל לרש"י דודאי יש לאסור לטלטל מגג שאינו יותר מבית סאתים לקרפף, דכיון שהגג משמש לדירה ותשמישו תדיר, הוי כחצר שהוא רשות חלוקה מן הקרפף, עכ"ד הגאו"י.

ובקר"א למד כן, ממה שפירש"י בהא דפריך דלרב אליבא דר"מ לטלטל מגג לחצר, דהא דלשמואל ניחא הוא משום דלדידי' גגין השוין הוו כרמלית וע"כ אין מטלטלין מהן לחצר של רבים דהויא רה"י, והתוס' שם כתבו דאף בגג שאינו יותר מבית סאתים ניחא הא דאסר ר"מ לטלטל ממנו לחצר, כיון דחשיב כקרפף, אך רש"י לא פירש כן, ונ' מדבריו דאה"נ לפום קו' הגמ' יהא מותר לשמואל אליבא דר"מ לטלטל מגג שאינו יותר מבית סאתים לקרפף, והיינו משום דס"ל דאף לדעת שמואל לא חשיב גג כלל כקרפף שהוא רשות חלוקה מן החצר.

ועיי"ש שלמד כן עוד, ממש"כ רש"י שם בסוף דבריו, ז"ל, א"נ בגג יחידי שאינו יותר מבית סאתים, ואשמועינן אע"ג דגג לרבנן רשות מיוחדת וחצר הוא רשות שותפות מטלטלין, דלא גזור רבנן מרה"י לרשות שותפין אלא בבתים כגון מבית לחצר, עכ"ל, ומדלא כתב רבותא לאידך גיסא, דקמ"ל דאע"ג דגג חשיב כקרפף מ"מ מותר לטלטל ממנו לחצר, ש"מ שדעתו דלא חשיב גג כלל כקרפף, אלא חשיב כחצר כיון דחזי לדירה, עכ"ד הקר"א.

ומבו' לפ"ז דעת רש"י דאף גג יותר מבית סאתים, ל"ח כקרפף ליחלק מן החצר, והטעם בזה הוא כמבו' בד' הגאו"י והקר"א שם, דהא דגג יותר מבית סאתים חשיב ככרמלית, הוא משום שלא הוקף לדירה, וכל מקום יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוי כרמלית, אך כד דייני' כלפי דין קרפף שהוא רשות חלוקה מן החצר, אי"ז תלוי כלל בדיני היקף לדירה, אלא היינו דכל מקום שאינו משמש לדירה ואין תשמישו תדיר, הוי רשות חלוקה מן החצר, וע"כ גג שמשמש לדירה ותשמישו תדיר, אינו רשות חלוקה מן החצר.

ט] ונ' לפ"ז, דלדעת רש"י ה"נ מקום שהוקף ולבסוף פתח אינו רשות חלוקה מן החצר, דהגם שלא הוקף מקום זה לדירה, מ"מ כיון שעתה פתח לתוכו בית והוא משמש לדירה ותשמישו תדיר, מותר לטלטל ממנו לחצר, וז"ב.

ונ' להוכיח כן, ממה שפירש"י לקמן דכ"ו. בסוגיא דאבוורנקא, ז"ל, ההוא בוסתנא קרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוה, ואבוורנקא כמין אכסדרה או קובה שבונין המלכים בתוך פרדס שלהן, ועומד באמצע פרדס, ולא הוצרך ריש גלותא אלא לטלטל מפתח בוסתנא שהי' אצל הבית עד האבוורנקא, ועבד רב הונא בר חיננא כמין שביל מן הפתח עד האבוורנקא גדר מכאן וגדר מכאן בקנה קנה פחות משלשה "להפסיק בין הדרך לבוסתנא", ויטלטל באותו שביל, עכ"ל.

ומשמעות ל' רש"י, דלא הועילה מחיצה זו להקיף הדרך לדירה, אלא מהני להפסיק בין הדרך לבוסתנא, דעי"ז יהא הדרך פחות מבית סאתים, ומותר לטלטל בתוכו, וכ"ה מבו' בתוס' שם דכ"ה:, אך בד' הריטב"א שם נ' דפירש ד' רש"י דמחיצה זו מהניא להקיף לדירה, עיי"ש.

והנה בתוס' שם כתבו, דהא דשרי משום שמיעט מבית סאתים, אע"ג דהיקף האבוורנקי הי' עשוי לנחת ולצניעות, וחשיב כקרפף שלא הוקף לדירה, מ"מ הי' מותר לטלטל כלים ששבתו בתוכו, עכ"ד, והיינו משום דכלים ששבתו בבית אסור לטלטל לקרפף, ואף דהוי דחד גברא.

אמנם ל' רש"י שפירש דהוצרך ריש גלותא לטלטל מפתח בוסתנא שהי' אצל הבית עד האבוורנקא, נ' להדיא דטלטל לשם כלי הבית, וצ"ע היאך שרי לטלטל כלי הבית לשם, דהגם שמיעטו מבית סאתים, הרי אסור לטלטל מבית לקרפף פחות מבית סאתים.

ולכאו' נ' לישב לפמש"נ בדעת רש"י, דלא חשיב קרפף ליחלק מן הבית רק משום שאינו משמש לדירה ואין תשמישו תדיר, אך משא"כ אבוורנקי זה, הגם דל"ה הקיפו היקף מעליא שנעשה לנחת ולצניעות, מ"מ כיון דסו"ס מקום זה משמש לדירה, ל"ח קרפף ליחלק מן הבית.

אמנם אי"ז מסתבר, שהרי הא דל"מ מחיצה לצניעות, פירש"י שם דלאו דירה היא, וא"כ בדין שיהא דינו כקרפף ליחלק מן הבית.

ואשר ע"כ נ' בזה, דהא דל"ח כקרפף ליחלק מן הבית, אי"ז כלל משום האבוורנקי, אלא בלא"ה לא חשיב כל הבוסתנא כקרפף, שהרי הי' הבית פתוח לבוסתנא, וכמבו' כן להדיא בד' רש"י, (אך התוס' שם בחד תירוצא כתבו שלא הי' בית פתוח לשם), והא דל"ה הבוסתנא מוקף לדירה הוא משום דהוקף ולבסוף פתח, וכבר נת' לעיל בדעת רש"י דמקום שהוקף ולבסוף פתח לא חשיב כקרפף שחלוק מן החצר והבית, וזה מקור נאמן למש"נ בדעת רש"י.

י] ונ' דרש"י וש"ר לטעמייהו אזלי, שנחלקו ביסוד דינא דקרפף שלא הוקף לדירה, וכמו שיתבאר.

דהנה בפירש"י לעיל דט"ו., ד"ה אין מטלטלין בו, ז"ל, אם הי' היקפו יותר מבית סאתים כחצר המשכן, ושיעור זה נתנו חכמים לכל היקף המתוקן ואינו מתוקן כל צרכו, כגון למחיצה שאין בה שתי וערב בהאי פירקא, ולהיקף שלא הוקף לדירה בפרק שני, והכא נמי, אי בעומד מאליו מוקמת לה שפיר כו', הואיל ולאו להכי עבידא, יהבו בי' רבנן האי שיעורא, עכ"ל.

ואשר מבו' מד' רש"י, דיסוד הדין דהיקף שלא הוקף לדירה אין מטלטלין בו יותר מבית סאתים, הוא משום דהוי זה היקף גרוע, וכן הוא הדין בכל היקף גרוע שנתנו חכמים שיעור דבית סאתים, ופירש רש"י דאי"ז דין מסוים בהיקף שלא לדירה, אלא איכא גווני אחריני דהיקף גרוע דגם בהם ניתן שיעור זה, והיינו חדא במחיצה שאין בה שתי וערב, דנמי הוי זה היקף גרוע, וע"כ לא התירו בו ליחיד יותר מבית סאתים, וגם מחיצה העומדת מאלי', כיון שאינה עשוי' להקיף הוי זה היקף גרוע, ונתנו בזה חכמים לשיעורא דבית סאתים.

וכ"ה גם בל' רש"י לעיל די"ט:, ז"ל, יותר מבית סאתים אסור, שזה שיעור היקף שלא כתיקנו, עכ"ל, והרי דהא דלא שרינן בהיקף שלא לדירה יותר מבית סאתים, אי"ז שיעור מסוים בהיקף שלא לדירה, אלא כללא הוא בכל היקף שלא כתקנו ששיעורו הוא עד בית סאתים.

והנה במה שפירש"י דאיכא גווני אחריני דהיקף גרוע שנתנו בו חכמים שיעור דבית סאתים, הנה מצינו בד' הראשונים שנחלקו ע"ז, דהנה במה שפירש"י דהא דבעומד מאליו נתנו חכמים לשיעורא דבית סאתים, הוא משום דג"ז הוי היקף גרוע, עיי"ש בחי' הרשב"א והריטב"א שמבו' בדבריהם דהא דלא שרי בזה יותר מבית סאתים, הוא משום דחשיב כהיקף שלא לדירה, כיון שעמד מאליו ולא נעשה ע"ד דירה, ז"ל הרשב"א שם, אלמה אמר רב הונא ברי' דרב יהושע אין מטלטלין בו אלא בית סאתים, ואם נטעו מתחלה לדירה אפילו יתר מבית סאתים דלאו כקרפף הוא אלא כבית דירה ממש הואיל ונטעו לשם דירה, עכ"ל, וז"ל הריטב"א, אי אמרת בשלמא שלא נעשו מתחלה לכך שפיר, דהא קיי"ל שגזרו חכמים על כל קרפף ומחיצות שלא הוקפו לדירה שאם הוא יותר מבית סאתים שיהא דינו ככרמלית, עכ"ל.

וגם במה שפירש"י דהא דלא התירו במחיצה שאינה של שתי וערב יותר מבית סאתים הוא משום דהוי זה היקף גרוע, אשר היינו משום שדעתו דודאי חשיב היקף דשיירא היקף לדירה, וכמו שפירש כן לעיל דט"ז: ד"ה ליתן להן כל צרכן, וע"כ כל הא דלא שרי יותר מבית סאתים הוא משום דהוי זה היקף גרוע.

אך הנה בחי' הרשב"א והריטב"א לעיל דכ"ב. מפורש דפליגי בזה, וס"ל אף בזה הטעם הוא משום דל"ה זה היקף לדירה, ז"ל הרשב"א שם, דלא שרינן לעיל אפילו במחיצה דחבלים דעדיפא אלא כדי צרכן ואפי' לרבנן ובלבד שלא יהא בית סאתים פנוי, ואע"פ שהחבלים עדיפי, ולא חשבינן לה מוקפת לדירה כיון שאין דרים בה, עכ"ל, וז"ל הריטב"א שם, ועוד דכיון דאין תשמישו אלא לקיצין ולפי שעה אינו חשוב דירה, דא"כ תקשי להו לרבנן למה לא התירו בשיירא בית סאתים פנוי, דהא התם מחיצות חבלים חשובות יותר מפסים, כדאיתא בריש פרקין, ועיקרם לתשמיש אדם, וקשיא דרבנן דפסין לרבנן דחבלים, אלא ודאי דתשמיש לפי שעה ושהוא בא לקיצין כגון זה לא חשיב דירה ואין היקפו היקף דירה וכו', עכ"ל, והרי להדיא דהא דלא התירו בחבלים יותר מבית סאתים, הוא משום דהוי תשמישן לפי שעה ול"ח זה היקף דירה.[[4]](#footnote-5)

וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל די"ח. ד"ה אפילו, דהא דלא התירו בשיירא יותר מבית סאתים הוא משום דל"ה זה היקף דירה, וכמש"כ שם בתי' קמא, ז"ל, וי"ל דגבי שיירא הואיל ונעשה לצורך שעה ל"ה חשיב מוקף לדירה כמו פסין, עכ"ל, וכן מבו' גם בתוס' הרא"ש שם,[[5]](#footnote-6) וכן מבו' גם בל' התוס' לעיל די"א. ד"ה אילימא שכתבו בתו"ד, ז"ל, ועוד דבשיירא אין להתיר כמו בחצר "שמוקף לדירה", עכ"ל, והרי דשיירא ל"ח היקף לדירה, ועמד בזה האבנ"ז סוף הל' עירובין.

יא] ונראה לפ"ז, דבעיקר הגריעותא דקרפף שלא הוקף לדירה, פליגי בזה רש"י עם תוס' הרשב"א והריטב"א, דלדעת רש"י הוי הגריעותא בהמחיצות, דהיקף שלא נעשה לדירה הוא היקף גרוע, ודמי זה למחיצה שאינה שתי וערב, ולמחיצה העומדת מאלי', דהוי זה היקף גרוע, וה"נ היקף שלא לדירה הוי היקף גרוע, וכל' רש"י בדי"ט: דהוי היקף שלא כתקנו, וע"כ לא שרי בזה יותר מבית סאתים.

אך לדעת תוס' ודעימייהו דמצינו לשיעורא דיותר מבית סאתים רק בדין קרפף שלא הוקף לדירה, הרי יל"פ דהגריעותא דקרפף שלא הוקף לדירה אי"ז גריעותא בהמחיצות, אלא הוי הגריעותא בהרשות, דכל היכא שאין הרשות מקום דירה לא התירו חכמים יותר מבית סאתים.[[6]](#footnote-7)

והנה בסוגיין דכ"ד. אמרי' דאם הוקף ולבסוף פתח ל"מ, ואכתי לא שרי יותר מבית סאתים.

ולפמש"נ נראה דטעם דין זה תלוי הוא בפלוגתת רש"י ותוס' ודעימייהו, דלדעת רש"י דהגריעותא דקרפף שלא הוקף לדירה, הוא דמחיצות שלא נעשו לדירה הוו מחיצות גרועות, הרי דמה"ט אף אם פתח אח"כ, מ"מ כיון שבשעת עשיית המחיצות לא הוו לדירה, הוי זה היקף גרוע, וע"כ לא שרי בזה יותר מבית סאתים.

ולדעת תוס' ודעימייהו דהגריעותא דקרפף שלא הוקף לדירה הוא משום דאין הרשות מקום דירה, נ' דהא דל"מ הוקף ולבסוף פתח, הגם דהשתא משמש המקום לדירה, הוא משום דקביעות רשות למקום דירה הוי רק ע"י מחיצות, שהם מסיימים ומיחדים המקום לדירה,[[7]](#footnote-8) וע"כ כל שבשעת עשיית המחיצות אכתי ל"ה המקום משמש לדירה, ולא הועילו המחיצות לייחד ולסיים המקום לדירה, תו אף אחר שפתח לו בית, אין מתיחד המקום למקום דירה, דליכא מחיצות שייחדוהו למקום דירה.[[8]](#footnote-9)

ועי' היטב בד' תוס' וש"ר לקמן דס"ז: שמבו' בדבריהם דכל שהוקף לדירה עומד הוא בפועל טפי לדירה, וע"כ דעת התוס' והרא"ש והריטב"א והר"ן שם דהא דא' מבני מבוי שיש לו פתח לקרפף אינו אוסר, הוא דוקא בשלא הוקף הקרפף לדירה, אך אם הוקף לדירה הוי כביתו וחצירו ואינו עומד במקום המבוי, עיי"ש.

ומקור לזה נראה, ממש"כ הראשונים בסוגיין דכ"ג., דלדעת ריב"ב מהני שומירה ובית דירה בקרפף בית סאתים, אף שהוקף ולבסוף פתח, ומד' הראשונים שם מבו' דהוא חד דינא עם הא דמתיר ריב"ב בקרפף בית סאתים בשהוא סמוך לעיר, הגם שאי"ז היקף דירה גמור, וכן לדעת הרשב"א ודעימי' אף הא דמתיר בשומירה, הגם דלא חשיב זה דירה גמורה, וצ"ב מה ענין זל"ז.

ומצינו בתוס' הרא"ש שם שמבו' בדבריו הטעם בזה, ז"ל, הלכך נראה דהך שומירה ובית דירה דירה גרועה היא, ולא בעי' פתח ולבסוף הוקף וכו' אבל ביתר מבית סאתים בעי' דירה חשובה כגון פתח ולבסוף הוקף, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהגריעותא דהוקף ולבסוף פתח, הוא דכה"ג הוי זה דירה גרועה, וע"כ בבית סאתים דסגי לריב"ב בדירה גרועה, שפיר מהני אף הוקף ולבסוף פתח, וכ"ה גם בל' הרא"ש בפסקיו סימן ב', ז"ל, אבל למאי דפרישית דשומירה ובית דירה הוי דירה גרועה ומהניא אף בהוקף ולבסוף פתח בבית סאתים וכו', עכ"ל, ולפ"ז מבו' דהא דשרי ריב"ב בהוקף ולבסוף פתח, הוי חד דינא עם הא דשרי בסמוך לעיר ובשומירה, אשר היינו משום דל"ב בזה דירה גמורה, וע"כ מה"ט שרי גם בהוקף ולבסוף פתח, הגם דאי"ז דירה גמורה.

ואמנם עיקר הדבר צ"ב, מ"ט נימא דהוקף ולבסוף פתח הוי דירה גרועה, ונ' דזה מתפרש כמש"נ בדעת התוס' ודעימייהו, דהא דל"מ הוקף ולבסוף פתח, הוא משום דיחוד המקום לדירה הוי ע"י המחיצות, וע"כ כל שבשעת עשיית המחיצות לא נתיחד המקום לדירה, תו אף דהשתא הוא משמש לדירה ל"ח מקום דירה, ואשר ע"כ לדעת ריב"ב דל"ב שיהא המקום מקום דירה גמור, וסגי בדירה גרועה, שפיר מהני אף הוקף ולבסוף פתח, דהגם דאי"ז מקום דירה גמור, מ"מ כיון שה"ז משמש לדירה הוי זה דירה גרועה.

אך יל"פ בזה בע"א, דהנה בתשו' הרשב"א מכת"י שנד' בתשובותיו למכילתין הוצ' אורייתא, מבו' דהא דשרי ריב"ב אף בדאיכא שומירה ובסמוכה לעיר, היינו דהגם דאי"ז מקום דירה, מ"מ כיון דעי"ז הוא משתמש שם טפי, התירו חכמים בדלי"ב יותר מבית סאתים, ולפ"ז הרי דמה"ט ל"ב שיהא פתח ולבסוף הוקף, דכל הא דבעי' פתח ולבסוף הוקף הוא רק היכא דבעי' שיהא המקום מקום דירה, דלזה בעי' לכח המחיצות וכמש"נ, אך משא"כ בקרפף בית סאתים דשרי ריב"ב אף בשאינו מקום דירה, וסגי במה שהוא משתמש בו טפי, הרי דמה"ט שרי אף בפתח ולבסוף הוקף כיון דהשתא הוא משתמש בו טפי, וז"פ.

ונ' עוד מקור לזה, ממש"כ תוס' והראשונים לקמן ד"צ:, דבגג דבלא"ה חשיב קצת מוקף לדירה, מהני לי' הפחת לשווי' מוקף לדירה לגמרי כחצר, הגם דהוי הוקף ולבסוף פתח, עכ"ד, ומבו' להדיא בזה דהא דל"מ הוקף ולבסוף פתח, הוא משום דל"מ הפתח לשווי' המקום מוקף לדירה, דליחד המקום למקום דירה בעי' שיעשה מחיצות לשם דירה, ואשר זהו מש"כ דבגג דמעיקרא חשיב קצת מוקף לדירה, מהני הפחת לשווי' מוקף לדירה לגמרי.

שוב מצאתי שכבר נחלקו בזה האחרונים, דהנה בשו"ת נובי"ת או"ח סי' מ"ז כתב שאין ללמוד דין היקף לדירה מדין דירה למזוזה, שהרי לא בכל מילי שוה למזוזה, דאם הוקף ולבסוף ישב בשבת לא מקרי הוקף לדירה ובמזוזה חייב, עכ"ד.

ובהגה' החת"ס כתב ע"ז, ז"ל, ויש לדחות דחייתו דבשבת במחיצה תליא. ומה ענין מזוזה למחיצה, לכן אמרו כל מחיצה שלא הוקפה לדירה לא שמה מחיצה, ובמזוזה מה לי אם הי' שמה מחיצה או לא, אך גדר הדירה שיהי' אותה המחיצה היקף לה ילפינן ממזוזה דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, עכ"ל, וכ"כ גם בשו"ת או"ח סי' צ"ה.

והרי להדיא שנחלקו בטעם הא דל"מ היכא שהוקף ולבסוף ישב, דהנוב"י ס"ל דהגריעותא בזה הוא משום דכה"ג אינו מתיחד לדירה, דרק ע"י המחיצות הוא שנעשה למקום דירה, ומזה הוא שהביא דחזי' דאף דל"ה בית דירה לענין שבת מ"מ הוי בית דירה לענין מזוזה, והחת"ס פליג ע"ז דהא דלגבי שבת ל"מ הוא משום דהמחיצה ל"ש מחיצה, אך הוי מקום דירה מעליא, וע"כ ה"ז חייב במזוזה.

יב] ולפי המבואר נראה, דבזה הוא דפליגי רש"י וש"ר אם שֶם קרפף ליחלק מן החצר והבית, לא תליא כלל בשֶם קרפף דהוי כרמלית כשהוא יותר מבית סאתים, או דכל דחשיב קרפף דהוי כרמלית כשהוא יותר מבית סאתים, ה"נ חשיב קרפף שהוא רשות חלוקה מן החצר והבית.

ולפמש"נ נ' דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוי כרמלית, אי"ז משום שהמקום אינו מקום דירה, אלא הוא משום גריעות המחיצות דהוי ההיקף היקף גרוע, ואשר ע"כ כד דייני' לגבי הדין דקרפף הוי רשות חלוקה מן החצר והבית, ל"ד כלל לדינא דקרפף יותר מבית סאתים דהוי כרמלית, דהתם הוא משום דההיקף הוא היקף גרוע, אך הא דהקרפף הוי רשות חלוקה הוא משום שאינו מקום דירה, ול"ש כלל ב' הדינים להדדי.

ואשר ע"כ מקום שהוקף ולבסוף פתח, הגם שדינו כקרפף שהוא כרמלית ביתר על בית סאתים, הרי היינו משום דהמחיצות לא נעשו לדירה, אך המקום עצמו חשיב מקום דירה גמור, וע"כ מותר לטלטל ממנו לחצר ולבית.

אך משא"כ לדעת התוס' ודעימייהו דהא דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוי כרמלית, הוא משום שאינו מקום דירה, הרי דדמי ממש להא דקרפף הוי רשות חלוקה מן החצר והבית, דהוא נמי משום שאינו מקום דירה, ואשר ע"כ כל שהוקף ולבסוף פתח דאיסורו הוא משום שלא נתיחד למקום דירה, ה"נ הוי רשות חלוקה, ואסור לטלטל ממנו לחצר ולבית, ודו"ק.

בריך רחמנא דסייען

1. וצ"ע רב בזה בד' התוס' לעיל ד"ז: ד"ה בעירבו, שכתבו בתו"ד דמדנקט חצר ולא נקט קרפף דלי"ב דיורים, משמע דמשום דיורים שבחצר בא נמי לאסור, וכ"ה ברא"ש שם, וצ"ע רב שהרי אף בקרפף יש לאסור משום חילוק הרשויות, ולדעת תוס' והרא"ש גופייהו הרי אסור לטלטל מחצר לקרפף אפי' דחד גברא, וחיפשתי ולא מצאתי למי שעמד ע"ד התוס' והרא"ש בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' חזו"א סי' צ"ד סק"א שהוכיח מזה, דדעת הרמב"ם כרש"י שדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, שהרי בקרפף ליכא דיורים ומ"מ אסור לטלטל לתוכו משום חילוק הבעלים, וכ"ה בחזו"א סי' פ"ט סק"א.

   אמנם אי"ז מתישב בד' הריטב"א, שבסוגיין דעתו נוטה להתיר לטלטל מבית לקרפף דחד גברא, ואילו לקמן דפ"ה. לא הכריע בפלוגתת רש"י ותוס' בדין דירה בלא בעלים, עיי"ש, וכן תיקשי לדעת הרי"ד, דדעתו דמותר להוציא מבית לקרפף דחד גברא, ובדין דירה בלא בעלים דעתו לקמן ס"פ הדר שלא כדעת רש"י.

   אך הישוב לזה מת' בתורי"ד לקמן דע"ד., ז"ל, אי קשיא מהכא מוכח דאין מטלטלין מבית לקרפף בלא עירוב, והרי הוכחתי במהדורא תליתאה דכל מידי דלית ביה דיורין לא אסר אאחריני ולא אסירי נמי לטלטולי מבית לגוי', תשובה ה"מ כגון חרבתו וקרפיפו של שמעון הסמוכין לחצר ראובן ואין שמעון סמוך להן שישתמש בהן, בהא ודאי מותר ראובן להשתמש בהן וא"צ עירוב, אבל אם סמוך שמעון לחורבתו או לקרפיפו ומשתמש בהן והן סמוכין נמי לחצר ראובן, התם אמר ר' שמעון דמחצר ראובן לקרפיפו של שמעון או לחורבתו מותר לטלטל בלא עירוב שכולן הן רשות אחת, אבל מבית ראובן לקרפף שמעון לא ואע"פ שאינו בית דירה, שכיון ששמעון שלא עירב עמו סמוך לו ומשתמש בו אסור לטלטל מביתו לאותו קרפף, עכ"ל, וי"ל כן גם לדעת הרמב"ם ודעימי' שאין אסור לטלטל מבית לקרפף, אלא בשהקרפף סמוך לבית, ואך שלא הוקף לדירה דהוקף ולבסוף פתח.

   ובדעת החזו"א שהוכיח מזה, נ' דאזיל לטעמי' בסי' פ"ח סקי"ב שדעתו נוטה דמקום שהוקף ולבסוף פתח חשיב דלי"ב דיורים ואינו אוסר משום עירוב חצירות, והיינו דכל מקום שאינו "מוקף לדירה", חשיב דלי"ב דיורים, ולפ"ז הרי דמהא דאסור לטלטל מבית לקרפף של אחר, ש"מ דאף דירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, דהקרפף לעולם חשיב כדירה בלא בעלים. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה בתורי"ד שבת דקל"א. כתב, דטעמא דר"ש דס"ל דחצירות וקרפיפות רשות אחת הם, הוא משום דאע"פ שהחצרות מוקפות מחיצות, לא חשיבי הנהו מחיצות לר"ש כלל, דלא חשיבי לי' מחיצות אלא מחיצות הבתים המצריכות לערב בין בית ובית, אבל מחיצות דחצרות כאלו אינן, והוו להו כחמש חבורות ששבתו בטרקלין ואין מחיצות ביניהן שאינן צריכות לערב, עכ"ד.

   ונ' דדבריו אתיין לטעמי', דס"ל דהאיסור לטלטל מחצר לקרפף לדעת רבנן הוא רק בדהוו של ב' בנ"א, ואשר ע"כ שפיר י"ל דר"ש ס"ל דהמחיצות כאילו אינם והוו כה' ששבתו בטרקלין, וע"כ אין לאסור משום חילוק הדיורים, אך לדעת ש"ר דלרבנן אסור לטלטל אף מחצר לקרפף לחד גברא, הרי דאף אם מחיצות החצר כאילו אינם וליכא חילוק דיורים, נמי יש לאסור לטלטל מזל"ז, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. והראשונים שם הקשו מכח זה על פירש"י בר"פ עושין פסין, דפירש דטעמא דשרו רבנן בפסין יותר מבית סאתים הוא משום דחשיב היקף לדירה, והק' הראשונים דהא אפי' בחבלים בשיירא ל"ח היקף דירה, וכ"ש בפסי ביראות, וכן הק' תוס' ותוס' הרא"ש בר"פ עושין פסין.

   ולמש"נ נמצא, דלרש"י לטעמי' ל"ק כלל קו' זו, דלעולם אף בהיקף חבלים בשיירא חשיב היקף לדירה, וע"כ ה"נ פסי ביראות חשיבי שפיר היקף לדירה, והאמנם בחבלים בשיירא לא התירו יותר מבית סאתים משום דהוי היקף גרוע דאי"ז מחיצה גמורה, אך בפסי ביראות הקילו משום עולי רגלים לחשוב הפסין כמחיצה גמורה, וע"כ שפיר שרי יותר מבית סאתים, (האמנם דלפ"ז ניחא גם קו' הראשונים לפי דרכם, וכמש"כ התוס', והיינו משום דכל הא דבשיירא לא חשיב היקף לדירה הוא רק משום דהוי מחיצות גרועות, וע"כ י"ל דבפסי ביראות הקילו לחשוב הפסין כמחיצה גמורה, וממילא הוי שפיר מוקף לדירה, וכמש"נ בזה בהערה הבאה). [↑](#footnote-ref-5)
5. ונ' דגם בתי' בתרא דהתוס' שם שכתבו א"נ גבי עולי רגלים הקילו והחשיבו פסין כמו מחיצה גמורה וכו', נמי מודו לזה דהא דלא התירו בשיירא יותר מבית סאתים הוא משום דלא חשיב זה מוקף לדירה, ולא משום גריעות המחיצות, ואך דהרי אף בשיירא כל שעושה מחיצת שתי וערב שרי אף יותר מבית סאתים, והיינו כמש"נ להלן דכיון דאיכא דירה גרועה בעי' מחיצות גמורות כדי לאשוויי המקום לדירה, ומחיצות גרועות ל"מ לאשוויי מקום זה לדירה, וע"כ בשיירא דאי"ז דירה גמורה ל"מ מחיצות חבלים לאשוויי מקום זה למקום דירה, ואשר זהו מש"כ התוס' דגבי עולי רגלים הקילו והחשיבו פסין כמו מחיצות גמורות, וע"כ שפיר מהני הפסין לאשוויי המקום למוקף לדירה, ולכאו' כ"ה מבו' בגמ' לעיל די"ט: דר"י דס"ל דלא התירו בפסין יותר מבית סאתים, הוא רק משום דאינם מחיצות גמורות, והרי דאם הוו מחיצות גמורות הוי חשיב כהיקף לדירה, אך בחי' הרשב"א והריטב"א לעיל דכ"ב. פירשו בזה בע"א, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה בחי' הר"ן לעיל דט"ז: כתב דרק במחיצות שאינם של שתי וערב התירו בשיירא יותר מבית סאתים, אך בקרפף שלא הוקף לדירה לא התירו בזה, ופירש הטעם, ז"ל, דהכא במוקף לדירה עסקינן, אלא שמחמת רעות המחיצות החמירו בהם וכו', עכ"ל, והרי שדעתו כדעת רש"י דהתם חשיב שפיר היקף לדירה, והא דלא שרי יותר מבית סאתים הוא משום גריעות המחיצות, אך מ' מד' הר"ן, דהא דבקרפף שלא הוקף לדירה לא שרינן יותר מבית סאתים, אי"ז כפירש"י דהוא משום גריעות המחיצות דהוי זה היקף שלא כתקנו, אלא התם הטעם בזה הוא משום גריעותא דהרשות שאינה מקום דירה, ואך איכא דין נוסף במחיצות גרועות דלא שרי בהו יותר מבית סאתים, ודין זה הוי רק ביחיד, אך לשיירא התירו יותר מבית סאתים אף במחיצות גרועות. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומוכח כן, מדינא דמחיצות דחבלים, שפירשו הראשונים דהגריעותא בזה הוא משום דהוי היקף גרוע ולשעה, ול"ח היקף דירה, וצ"ב דא"כ מ"ט אם עשה מחיצות גמורות שרי אף יותר מבית סאתים, ונ' דהיינו דכיון שסיום המקום לדירה נעשה ע"י המחיצות, ע"כ כל דהוו המחיצות גרועות ל"מ לסיים המקום לדירה, כיון שבאמת אינו מקום דירה גמור, ומה"ט הקשו התוס' לעיל די"ח. דכיון דבחבלים לא התירו חכמים אם יש בית סאתים פנוי כ"ש בפסים דגריעי טפי, והיינו כנ"ל דכל דגריעי המחיצות טפי, אין בכחם ליחד המקום לדירה, וע' לעיל בהערה שנת' בזה גם תי' בתרא דהתוס' שם. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובתוס' לקמן דכ"ה: פירשו בדינא דבוסתנא, דאיירי שהוקף ולבסוף פתח והרחיקו ד' ועשו אשיתא וכו' ונפל אשיתא, סבר רב ביבי דכיון דפעם אחת היתה מוקפת לדירה, אע"ג שנפלה שרי, הואיל ופתוחה נמי לאפדנא, ואע"ג דפתח דאפנדא הוי לאחר שהוקף דלא יצא מהיתרו וכו', ורש"י לא פירש כן, עכ"ל, ונ' דכל פי' זה ניחא לטעמייהו דהא דבעי' פתח ולבסוף הוקף הוא משום דליחד המקום למקום דירה בעי' מחיצות לדירה, וע"כ שפיר י"ל דכל שהוקף המקום לדירה ונתיחד למקום דירה, תו אף שנפל כותל זה אכתי חשיב מקום דירה, שהרי עדין משמש לדירה דפתוח לאפדנא, אך לרש"י לטעמי' דהא דבעי' פתח ולבסוף הוקף הוא משום דבעי' שיהא ההיקף לדירה שזהו היקף מעליא, והא דמהני מה שעושה מחיצה אחת לדירה, הוא משום דכל דגמר ההיקף הוי לדירה, הוי זה היקף מעליא, הרי ודאי דכל שנפל הכותל שעשה לדירה אסור, שהרי שאר ההיקף הוי היקף גרוע שלא נעשה לדירה. [↑](#footnote-ref-9)