נ - שבועת הפקדון ושבועת העדות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - נ, נמסר בש"ק ויקרא תשס"ח

שבועת העדות ושבועת הפקדון

א) שלש שבועות מפורשות בסדר ויקרא; שבועת ביטוי, שבועת העדות, ושבועת הפקדון. שבועת ביטוי, לכל אשר יבטא האדם בשבועה, להרע או להטיב - העובר עליה במזיד לוקה ובשוגג מביא חטאת, 'עולה ויורד'. שבועת העדות, שהשביעהו חברו שאם יודע לו עדות שיעיד לו, וידע עדות ולא העיד, בין במזיד בין בשוגג - דינו בחטאת 'עולה ויורד'. שבועת הפקדון האמורה בסוף הפרשה, שכפר ממון לחברו ונשבע על כך לשקר, והודה - משלם קרן וחומש ומביא קרבן אשם, בין במזיד בין בשוגג - כמבואר בסוגיות הגמרא וברמב"ם פ"א מהלכות שבועות (ופ"ט הי"ד), ע"ש.

ואזהרתן מנין - מן המקראות שבפרשת קדושים; שבועת ביטוי ושבועת העדות, אזהרתן מ'לא תשבעו בשמי לשקר'. כן מפורש בגמרא שבועות (כא.) לענין שבועת ביטוי. וכן כתב בסמ"ג (ל"ת רמא) לענין שבועת העדות שהיא בכלל לאו זה. ואילו שבועת הפקדון, דרשו בתורת כהנים (קדושים, ומובא בגמרא ב"ק קה:): למדנו עונש, אזהרה מנין - תלמוד לומר '..ולא תשקרו איש בעמיתו'. וכבר הקשה המשנה-למלך (בפרשת דרכים, דרך מצותיך סוף ח"ב) מדוע צריך מקור אחר לאזהרת שבועת הפקדון, הלא לכאורה בכלל 'לא תשבעו בשמי לשקר' הוא, תדע שהרי כן כתב הרמב"ם (בספר המצוות ל"ת רמט) ובעל ספר החינוך (רכו), שהכופר ממון לחברו ונשבע לשקר, מלבד מה שעבר ונתחייב בדין האמור בשבועת הפקדון, עבר גם על 'לא תשבעו בשמי לשקר' כאדם הנשבע שאכל ולא אכל[[1]](#footnote-2). וא"כ מדוע הוצרכו לאזהרה נוספת המיוחדת לשבועת הפקדון. ועוד, מאי שנא משבועת העדות שאין בה אזהרה מיוחדת אלא אזהרתה מ'לא תשבעו' כאמור[[2]](#footnote-3).

אמנם כבר עמדו על כך קדמונים; בשיטה מקובצת (ב"ק קה:) הביא בשם גאון על מה שאמרו 'אזהרה מנין' - הוה מצי למימר לא תשבעו בשמי לשקר אלא איידי דתנא לא תכחשו תנא סיפא לא תשקרו.

ב) הגאון רבי ראובן גראזווסקי (בחדושי ר' ראובן ב"מ ג) כתב לחלק בין מהות החיוב האמור בשבועת העדות ושבועת ביטוי, לחיוב האמור בשבועת הפקדון; בשבועת העדות ובשבועת ביטוי אין שם אלא קרבן, כי יסוד האיסור בשניהם הוא ההישבעות בשם ה' לשקר, ואילו בשבועת הפקדון הלא יש גם חיוב חומש, וזה מורה שיסוד העבירה הוא בין אדם לחברו, בכך שכפר לו ממון ונשבע על כך, והרי השבועה מאלימה את הכפירה, על כן נצרך חיוב זה לאזהרה נפרדת כי אין ענינו איסור שבין אדם למקום גרידא, בכך שהשתמש בשם ה' להישבע לשקר, אלא ענינו גזלת ממון מחברו בדרך של הכחשה ושבועה. וכפי שמורה מקור האזהרה (כפי שהביא שם בשם חותנו הגרב"ד), מ'לא תכחשו [המדבר בכפירת דברים בלא שבועה, כמ"ש בתורת כהנים] ולא תשקרו [שנשבע על כפירת ממון] איש בעמיתו' - משמע שיסוד האיסור הוא בכך שמשקר לחברו ע"י שבועה.

ויש לסייע למה שכתב שעיקר האיסור בשבועת הפקדון הוא בין אדם לחברו, שהרי הרמב"ם ברמזי המצוות הקודמים להלכות שבועות, מנה לאו של כפירה בפקדון ולאו של שבועה על כפירת ממון. ומדוע הביא בהלכות שבועות אזהרת כפירת ממון [מ'לא תכחשו' כנ"ל] שאין לה ענין עם השבועה, והיה לו להביאה בהלכות גזילה או טוען ונטען ולא עם הלכות השבועה - אלא מפני שגם איסור השבועה על כפירת ממון ענינו משום העצמת הגזילה, ועל כן כרך את שני האיסורים הללו יחדיו, כפירת הממון והשבועה על הכפירה.

וכן מדוייק ממה שהביא הרמב"ם בספר המצוות בלאו דגזילה (רמה) ובעשה דהשבת הגזילה (קצד) דין שבועת הפקדון, שאם כפר בממון חברו ונשבע חייב בחומש ואשם - ומזה נראה שחיוב זה עניינו משום תוספת בגזילה ולא משום ההישבעות לשקר.

ובזה יבואר דבר נוסף. מפורש במשנה ובגמרא שאין חייבים חומש ואשם אלא על כפירה הפוטרתו מממון, אבל כפירה שאינה פוטרת, כגון שומר חנם שאבד לו הפקדון באופן שפטור והוא נשבע לשקר שנאנס - הרי זו כפירת דברים ולא כפירת ממון. ואמר רב (שלהי שבועות): חייב משום שבועת ביטוי [מלקות במזיד וקרבן בשוגג]. והקשו בתוס' מאי שנא משבועת העדות שאמר רבא (בדף כה:) הואיל ויצאה לידון בדבר החדש [בראויין להעיד, ובבית דין דוקא] אין לך בו אלא חידושו ולפיכך אין חייבים עליה שתים, משום שבועת העדות ומשום שבועת ביטוי אלא משום שבועת העדות בלבד, והכא נמי נימא בשבועת הפקדון שלא יתחייבו עליה משום שבועת ביטוי כיון שיצאה לידון בדבר החדש. וכתב באור שמח (שבועות א,ח) לתרץ ששבועת העדות אזהרתה מ'לא תשבעו בשמי לשקר' שהיא אזהרת שבועת ביטוי, על כן נחשבת יצאה לידון בדבר החדש ואין חייבים עליה אלא חיוב האמור בשבועת העדות. לא כן שבועת הפקדון שאזהרתה מ'לא תשקרו' הרי מעולם לא היתה בכלל לאו דשבועת ביטוי. ועל כן כשנשבע מפטור לפטור או מחובה לחובה שאין כאן כפירת ממון, הרי זו כשאר שבועת ביטוי שנשבע לשקר, ולכן חייב משום שבועת ביטוי.

והרי יוטעם הדבר היטב לפי דברי הג"ר ראובן, שחיוב שבועת הפקדון ענין אחר הוא משבועת ביטוי ושבועת העדות, שמשום גזילה הוא חייב ולא משום ההישבעות לשקר, ועל כן אין זה בגדר דבר שיצא מן הכלל לידון בדבר החדש, שענין לעצמו הוא.

ויש להוסיף בזה דברים; הנה ביארו שלשה מרבותינו האחרונים (הגרי"ז והגר"א קוטלר, מובאים באבי עזרי הל' שבועות ד,ט; חזון יחזקאל ב"ק פ"ח) שיש חילוק בין חיוב חומש לאשם בשבועת הפקדון, ויסדו דבריהם על דברי הרמב"ם (שבועות ז,ט): כפר ונשבע ארבע או חמש פעמים חייב קרבן אשם על כל שבועה ושבועה שהרי אילו הודה אחר שכפר היה חייב לשלם ונמצא פוטר עצמו בכל כפירה וכפירה מן התשלומין. ובהמשך (בהט"ז) כתב שאם טען שאבד הפקדון וכד' ונשבע ואחר כך הודה וחזר וטען שאבד ונשבע וחזר והודה - משלם הקרן הראשון וחומש אחד על כל שבועה ושבועה שנאמר 'וחמישיתיו' - התורה ריבתה חומשין הרבה על קרן אחד. הנה בתחילה לא כתב שהודה בין שבועה לשבועה ואילו אחר כך כתב שהודה ביניהם. ופירשו שבתחילה דיבר הרמב"ם אודות חיוב קרבן אשם כמבואר בדבריו, ולזה די בחמש כפירות ושבועות, כי חיוב האשם בא על שבועת השקר של כפירת ממון [והואיל ויכול להודות בינתים ולא עשה כן אלא כפר ונשבע, הרי כאן שבועה על כפירת ממון נוספת], ואילו בסוף מדבר הרמב"ם על חיוב חומש שענינו משום הגזילה שע"י השבועה, ועל כן רק כשהודה ושוב כפר יש כאן 'גזילה' חדשה, משא"כ אם לא הודה, אין תוספת גזילה בכך שנשבע שוב ושוב הלכך אינו חייב אלא חומש אחד. והראו שכן הדבר מבואר בירושלמי והוא מקור דברי הרמב"ם.

הרי עולה מדבריהם שהקרבן בא על חטא שבין אדם למקום והחומש על החטא שבין אדם לחברו. ולאור זאת היה נראה לכאורה לומר שאמנם שני החיובים הללו באים על שתי אזהרות; האשם בא על אזהרת 'לא תשבעו בשמי לשקר' [וכמו החטאת האמורה בשבועת ביטוי ובשבועת העדות, הבאה על אזהרה זו שבין אדם למקום], הקיימת גם בשבועת הפקדון - כדברי הרמב"ם בספר המצוות והחינוך, ואילו תשלום החומש שענינו חיוב ממון, אזהרתו מ'לא תשקרו איש בעמיתו' וכדברי הגר"ר הנ"ל שיסודו הוא משום האלמת הכפירה בחברו וגזילתו. והרי אזהרות אלו סמוכות הן בכתוב: 'לא תכחשו ולא תשקרו איש בעמיתו. ולא תשבעו בשמי לשקר'.

אלא שבדברי האור-שמח הנ"ל אין ניתן לפרש כן, שהרי מפרש ששבועת הפקדון לא היתה מעולם בכלל 'לא תשבעו', שלכך לא מיקריא יצאה לידון בדבר החדש, ואם נאמר כנ"ל הלא חיוב אשם דשבועת הפקדון בא על לאו זה. אמנם אם משום הא לא איריא, כי להרמב"ם עצמו ישנו מהלך אחר בבאור הסוגיא ד'יצא לידון בדבר החדש' וכפי שהאריך הג"ר מאיר שמחה בחדושיו (שבועות כה), וא"כ לשיטתו זו הרי אפשר לקיים חילוק זה שבין החומש לאשם. אלא שמצד אחר אין נראה לפרש כן, שכבר העיר המנחת-חינוך (רכו) על כך שהרמב"ם בהלכותיו לא הביא חיוב ד'לא תשבעו בשמי לשקר' בשבועת הפקדון. וכן כתב הגריי"פ פערלא (בבאורו לרס"ג לא תעשה מה) שהרמב"ם בחיבורו חזר בו מדבריו בספר המצוות וסובר שבשבועת הפקדון אינו עובר משום שבועת ביטוי.

וא"כ נראה ששני הדינים הנ"ל, חיוב האשם על שבועת השקר שבין אדם למקום, וחיוב החומש על גזילת ממון חברו, שניהם נובעים מאזהרת 'לא תשקרו' המיוחדת לשבועת הפקדון. והלאו ד'לא תשקרו' גופא המיוחד לפרשת שבועת הפקדון, כולל שני ענינים; איסור שבועת שקר שבין אדם למקום ואיסור כפירת וגזילת ממון בשבועה שהוא איסור שבין אדם לחברו. ואמנם כן מלמד פשוטו של המקרא 'נפש כי תחטא ומעלה מעל בה' וכחש בעמיתו בפקדון' וגו' - הרי לפי פשוטו איסור שבין אדם למקום ואיסור בין אדם לחברו.

אכן צריך ליתן טעם מדוע בשבועת הפקדון אין קיימת אזהרת 'לא תשבעו בשמי לשקר' האמורה בכל שבועה, לחייב את הנשבע על כפירת ממון גם משום שבועת ביטוי.

ג) אמנם, במה שכתב הג"ר ראובן שחיוב קרבן בשבועת העדות בא משום איסור שבין אדם למקום של שבועת ביטוי, שלכך אין בו אזהרה מיוחדת, נראה להוכיח בכמה ראיות שכשם שעצם החיוב להעיד לחברו הוא חיוב שבין אדם לחברו, כך גם חיוב הקרבן הוא על העוון שבין אדם לחברו, כי יש להוכיח מכמה מקומות שיסוד חיוב שבועת העדות קשור ותלוי בעיקר החיוב להעיד, ואין חיוב הקרבן דבר נפרד הבא על שבועת שקר אלא על העוון שהעוה כלפי חברו במניעת מתן העדות.

ונפתח בדקדוקים: מלשון הרמב"ם בספר המצוות (עשה קעח) בבארו את המצוה להעיד בבית דין בכל מה שנדעהו, כתב שהעובר על מצוה זו וכבש העדות - ענשו גדול והוא אמרו אם לא יגיד ונשא עונו. ואם היתה העדות שכבש עדות ממון וכחש בה ונשבע על שקר - חייב קרבן עולה ויורד. הרי שכרך את חיוב קרבן שבועה עם החיוב להעיד לחברו.

רש"י בשבועות (מו:) פירש ששבועת העדות ושבועת הפקדון, העובר עליהן רע לשמים ורע לבריות. משמע שדין שבועת העדות מתייחס לכבישת העדות לחברו ולא לשבועה גרידא. וכמבואר בכל פרק שבועת העדות שאין חייבים עליה אלא בגרימת הפסד ממון ע"י כבישת העדות. ואפילו אם ידע עדות בקנס ולא העיד פטור כי לא הפסידו ממון בודאי, שאולי היה מזדרז להודות קודם שיבואו העדים והיה נפטר. הרי נראה מזה שעיקר החיוב הוא על העוון לחברו.

יתר על כן, הראשונים (בב"ק נו.) עמדו על מה שאמרו בגמרא (שם) שאם שנים יודעים עדות לחברם ואינם מעידים לו פשיטא שחייבים בדיני שמים, מכך שאמרה תורה 'אם לא יגיד ונשא עונו' - ומה ראיה מנשיאת חטא ועונש הנשבע, לחייב את הנמנע מלהעיד ולא נשבע. ופירש הרשב"א דממילא שמעינן לה, שהרי מדובר בשמע קול אלה אע"פ שלא ענה אמן, ואפילו הכי אם לא הגיד יש נשיאות חטא, ואם איתא דכשלא שמע קול אלה אין נשיאות חטא ולא חייבתו תורה להעיד, למה מביא קרבן על שמיעת קול בלבד, אטו האומר לחברו משביע אני עליך שתאמר כך וכך, ולא הגיד - וכי חייב. הרי מבואר מדבריו שעיקר החיוב להעיד לחברו, והחיוב בדיני שמים לחברו כשלא העידו, נלמדים מכך שחייבה תורה קרבן על שבועת העדות. מזה מוכח שחיוב הקרבן אינו מפני שבועת השקר, שאם כן אין מזה שום ראיה ליודע עדות לחברו בעלמא, אלא יסוד החיוב הוא משום עוון לחברו שלא העיד לו.

ועוד זאת, כתב הרמב"ם (ריש הלכות עדות. וכ"ה בספר החינוך קכב): העד מצווה להעיד בבית דין בכל עדות שיודע.. והוא שיתבענו להעיד בדיני ממונות. וכבר עמד הכסף-משנה שאין מפורש בגמרא שצריך תביעה אלא לענין חיוב קרבן שבועה אבל לא לענין עצם המצוה להעיד לחברו, ומנין הוציא הרמב"ם שאף לענין המצוה הדברים אמורים. ופירש טעמו מדאמרינן דכל היכא דמחוייב קרבן שבועה איכא נשיאות עוון מיהא אף אם לא נשבע, מכלל דבלא תבעו דליכא קרבן שבועה, כי לא נשבע ליכא נשיאת עוון. עכ"ד. הרי משמע שחיוב קרבן שבועה מישך שייך ותלוי במצוה להעיד, ולכן למד הרמב"ם שדין 'תבעו' אמור בעיקר המצוה להעיד [ואמנם מצווה להעיד אף בלא תבעו מטעמים אחרים, משום 'לא תעמד על דם רעך' (ערמב"ם בספר המצוות ל"ת רצז) או השבת אבידה[[3]](#footnote-4), אבל לא בחיוב הגדה המסוים של 'אם לא יגיד']. הרי מוכח מזה שחיוב הקרבן על השבועה וחיוב הגדת העדות, בני חדא בקתא נינהו וקשורים זה בזה. וא"כ כשם שחיוב הגדת העדות הוא חיוב כלפי חברו, כך חיוב השבועה יסודו משום העוון כלפי חברו.

גם מובן לפי זה טעם הדין שמושבע מפי אחרים חייב בשבועת העדות והפקדון ואינו חייב בשבועת ביטוי, כדילפינן בגמרא מקראי - כי שבועת העדות והפקדון יסודם משום חיוב כלפי חברו ועל כן יש לחברו זכות תביעה והשבעה, משא"כ שבועת ביטוי שאין אדם אחר בעל דבר להשביע, ורק אם ענה 'אמן' חייב שהוא כמוציא שבועה מפיו. ואמנם מזה לבד אין ראיה מכרחת, שיש לומר גזרת הכתוב הוא, מ"מ אם נוקטים שגדר חיוב קרבן שבועה אינו עוון שבועת שקר גרידא אלא מניעת עדות מחברו, מובן טפי ששייך על כך תביעת חברו.

גם לשון הרמב"ם בפירוש המשנה (פ"ד דשבועות) מסייע, שכתב ושנה את לשון התביעה על הגדת עדות: 'יש לי אצלכם עדות'. לשון זו מורה שתביעת הגדת עדות כתביעת ממון היא, כאילו יש לו לבעל דין זכות אצלם. ומכל זה נראה שנשיאת החטא האמורה בפרשה ענינה משום עוון שבין אדם לחברו ולא משום שבועת שקר, וא"כ הדרה קושיא לדוכתה, מאי שנא משבועת הפקדון שהצריכו לה אזהרה מיוחדת שלא כשבועת העדות שאזהרתה כלולה ב'לא תשבעו בשמי לשקר'.

יתרה מכל זה, מצינו שנחלקו הראשונים בשני עדים היודעים עדות, האם חייבים לשלם ממון אם לאו; הרמב"ן (בקונטרס דינא דגרמי, ומובא בנמו"י ב"ק שם בשם הרא"ה, תלמיד הרמב"ן) על המבואר בגמרא שפטור מדיני אדם, מדוע לא יתחייבו מדינא דגרמי. ותירץ מפני שהחיוב להעיד לו אינו אלא מדין גמילות חסדים שחייבה תורה להעיד ואם לא רצה לקיים אותה מצוה אין מן הדין לחייבו ממון. ואולם דעת הריא"ז (שם, ומובא בב"ח וברעק"א חו"מ כח. וכן הביא מרבנו ירוחם) שבשני עדים חייבים לשלם מדינא דגרמי, ומה שמשמע בגמרא לפטור היינו כמאן דלא דאין דינא דגרמי. וכן גרס זקנו הרי"ד (בפסקיו שם) בגמרא להדיא [וכנראה גרסת הריא"ז לא היתה כן אלא כלפנינו]. וכן נראה עפ"י פשט דברי הרמב"ם בהלכות עדות (יז,ז), וכמו שעמד בזה בספר 'קרית מלך רב' (לרבי יהודה נבון, בנו של בעל מחנה אפרים, הל' שבועות)[[4]](#footnote-5). א"כ לפי דעה זו הרי יש לו זכות תביעה ממונית על מתן עדות. ועוד הביא המאירי בשם בעל ההשלמה שהיודע עדות לחברו ואינו מעיד לו אעפ"י שאינו חייב אלא בדיני שמים, נפסל לעדות כדין גזלן. ואכן הולך המאירי לשיטתו שם שפירש מדוע שני עדים היודעים עדות לא יתחייבו מדינא דגרמי - משום שאינם עושים מעשה אלא נמנעים מלהעיד. הרי שנקט שיש כאן תביעת ממון ולתא דגזילה.

וכן רש"י בתמורה (ג. ד"ה וזו היא) פירש החילוק בין שבועת ביטוי לשבועות העדות והפקדון, שבשבועת ביטוי לא גזל ליה. ומשמע שבשבועת העדות אכן גזלו במה שנמנע מלהעיד. וכמשמעות פשט לשון הגמרא בשבועות (מו) ששבועת העדות מוגדרת כ'כפירת ממון', והיינו שכופר בזכות הממונית שיש לחברו עליו להעיד לו עדות [ולא רק שהנושא הוא ענין ממוני, לא דברים בעלמא].

ואם כן לפי הדעות הללו תגדל הקושיא, מה בין שבועת הפקדון ושבועת העדות שזו צריכה אזהרה מיוחדת וזו אינה צריכה, הלא בשניהם באה השבועה על תביעת ממון.[[5]](#footnote-6)

ד) על כן נראה לבאר הענין בדרך אחרת, בהקדם דברי רש"י בשני מקומות (בשבועות לז: וב"ק קה.) שפירש מה שנתמעטו עבדים שטרות וקרקעות מחיוב חומש ואשם בכופר ממון לחברו, הוא משום שאין נשבעים על הקרקעות, וכיון שאין בית דין משביעים עליהם, גם כשנשבע אין לה דין חיוב שבועה להביא עליה קרבן[[6]](#footnote-7). וכבר תמה האור-שמח (גזילה ח,יא) מה ענין זה לזה והלא חלוקים הם בדיניהם שהרי חיוב חומש ואשם אינו אמור דוקא בשבועה המחויבת על ידי בית דין אלא בכל כפירת ממון, גם בכופר הכל וגם בקפץ ונשבע. וכן הקשה הרש"ש (בב"ק קג) מפחות משתי כסף שאין בית דין משביעין עליו ואילו חיוב הכופר בשבועה הוא בשוה פרוטה.

ובאור הדבר נראה על פי דברי הרמב"ם (שבועות יא,יד) שנטה מהוראת רבותיו ששבועת הדיינין נעשית בלשון הקודש דוקא אלא בכל לשון היא, ופירש הטעם: 'ששבועת הדיינין היא שבועת הפקדון בעצמה', והרי שבועת הפקדון נאמרת בכל לשון כדתנן בסוטה (לב.). והדברים צריכים באור טובא הלא שבועת הדיינים ושבועת הפקדון שני ענינים הן, זו שבועה שב"ד מטילים עליו כחיוב באופנים מסוימים, וזו שבועה שנשבע מעצמו על כל תביעת חברו, ומתחייב עליה חומש ואשם.

והנה במשנה בסוטה שנינו אלו נאמרין בכל לשון.. שבועת העדות ושבועת הפקדון. ולא נתפרש דינן של שבועת ביטוי ושבועת הדיינין, וכבר עמדו על כך בתוס'. וסברו רבותיו של הרמב"ם[[7]](#footnote-8) ששבועות אלו אכן נאמרות בלשון הקודש ולא בכל לשון [עכ"פ לכתחילה. ע' לח"מ]. ואילו הרמב"ם סבר להפך, ששבועת הדיינין היא שבועת הפקדון בעצמה והריהי בכלל הא דתנן שבועת הפקדון בכל לשון. ומה שהחסיר התנא שבועת ביטוי - כתב הלחם-משנה - אפשר שהיא בכלל 'שבועת העדות' דדמי לביטוי. והדברים טעונים באור, מה פשר הדבר ששבועת הדיינים היא שבועת הפקדון בעצמה, ושבועת העדות היא שבועת ביטוי.

כענין הזה מצינו במאירי בפתיחתו למסכת שבועות, שביאר את חלוקת עניני המסכת למיני השבועות, וכתב שענין השבועה יפרד לארבעה ראשים: שבועת שקר, שבועת שוא, שבועת העדות, ושבועת הפקדון. ואילו שבועת הדיינין מכלל שבועת הפקדון היא.

ולא זו בלבד אלא אף נפקותא לדינא הוציא המאירי (בסוף פ"ג) על פי סברא זו, שכשם ששבועת הפקדון חלה במושבע מפי אחרים, כך שבועת הדיינין יכולה להעשות על ידי השבעת הדיינים בלא שיוציא שבועה מפיו. וכיוון לסברא זו התומים [שכתבי המאירי לא היו לפניו] שכתב שיכולים בית דין להשביע את האילם על ידי שישמע את השבועה ויקבל אותה בכתב אעפ"י שאינו מוציאה בפה ואינו אומר 'אמן' [נקט שכתיבה אינה כדיבור לענין שבועה דכתיב בה 'לבטא בשפתים'. וכבר דנו בדבר האחרונים]. ובקצות החשן (צו סק"ג) חלק על דברי התומים, שאעפ"י ששבועת הפקדון מחייבת חומש ואשם גם במושבע מפי אחרים כפי שלמדו מדרשה, בשבועת הדיינין המוטלת על הנתבע לא נתחדש דין זה אלא צריך שיוציא שבועה מפיו. אמנם סברת התומים יש לה בית אב במאירי כאמור.

ופירוש הענין הוא שישנם שני סוגי שבועות; שבועה שבין אדם למקום ושבועה לחברו. הראשונה היא שבועת ביטוי האמורה בפרשת קרבן עולה ויורד, ואזהרתה מ'לא תשבעו בשמי לשקר', כי מהותה הוא 'שבועה לשמים', והשניה היא שבועת הפקדון האמורה בפרשת אשם, ומהותה היא 'שבועה לחברו'. והנה שבועת העדות ושבועת הפקדון הן שני טכסיסים ואופנים של הנתבע הרוצה להבטיח דבריו להפיס דעת חברו, ובא להשתמש ב'מכשיר' השבועה לשם כך. כשנשבע שאינו יודע לו עדות, הריהו משתמש ב'שבועת ביטוי' כדי להניח דעתו של חברו, והרי זה ממש כמו שנשבע שלא אכל או לא יאכל, כך נשבע בשם ה' שאינו יודע עדות. נמצא ששבועה זו אין עיקרה שבועה לחברו אלא כשבועת שבין אדם למקום, רק שמשתמש בה לצורך חברו. לא כן הכופר ממון ונשבע על כך, הריהו משתמש ב'שבועה לחברו' בדומה ממש לשבועת הדיינין שחייבה תורה באופנים מסוימים, וכמו שכתב הרמב"ם ששבועת הדיינין ושבועת הפקדון היא אותה שבועה בעצמה. [[8]](#footnote-9)

ואם כן מובן שהמשנה בסוטה פירשה רק שבועת העדות ושבועת הדיינין, שהם שני אופנים המייצגים את שני מיני השבועות שבתורה; שבועה לשמים ושבועה לחברו. וא"כ שבועת ביטוי הריהי 'שבועת העדות' דתנן, ושבועת הדיינין הריהי 'שבועת הפקדון'.

וזהו שכתב רש"י בטעם שנתמעטו עבדים שטרות וקרקעות מחיוב שבועת הפקדון, מפני שאין נשבעים על הקרקעות - כי שבועת הפקדון היא בעצם שבועת הדיינין. ומה שהקשו האחרונים מכמה וכמה הלכות ותנאים הנצרכים בשבועת הדיינין ואינן בשבועת הפקדון - יש להבחין בין הלכות שנאמרו בחיוב שבועה, כגון דין קפץ ונשבע, או פחות משתי כסף שאין שם חיוב שבועה - בזה ודאי יש חילוק פרשיות בחיובי השבועות הללו, לא כן הלכות הנוגעות לחפצא של השבועה, בזה דמיין אהדדי שהרי שבועה אחת היא כאן וכאן. ונקט רש"י שזה שאין נשבעים על הקרקעות אינו דין האמור בחיוב שבועה אלא שהקרקע מופקעת בעצם מתורת שבועה לחברו, וממילא טעם אחד הוא לשבועת הדיינין ושבועת הפקדון, שהרי היא היא השבועה. [ומקור הדבר הוא מדרשת כלל ופרט וכלל, אלא שמשם למדנו גדר הדברים, ששבועה אחת היא בשניהם]. [[9]](#footnote-10)

אמנם הרמב"ם עצמו אינו נוקט כפרש"י בענין זה דעבדים שטרות וקרקעות, שהרי לשיטתו (בהל' טוען ונטען ה,ב) יש חילוק בין שבועת הדיינין לשבועת הפקדון לענין דמי קרקע, וכפי שביאר הגר"ח (שם), שלכך פסק הרמב"ם שהתובע את חברו על שחפר בשדהו שני בורות והלה מודה באחד, אינו נשבע שבועת התורה של מודה במקצת. ואולם אם כפר ונשבע על דמי קרקע - חייב קרבן, כמו שהוכיח בקצות החשן משבועות לו: - ופירש הגר"ח שלענין חיוב שבועה צריכים אנו לדון בעיקר החיוב ושרשו, והואיל ועיקר החיוב הוא הפסד הקרקע - פטור משבועה, אבל לענין קרבן שבועה החיוב הוא מדין גזלת ממון וא"כ דנים לפי מה שתובעו בפועל דהיינו תשלומין שהם מטלטלין, ולא לפי התחלת החיוב. הרי שלהרמב"ם גם באופן שאין נשבעים על הקרקעות שייכת שבועת הפקדון, ודלא כפרש"י.

ואכן הרמב"ם בהביאו את הדין שאין חייבים על כפירת קרקעות (שבועות ז,ד), הוסיף נימוק 'ויצאו קרקעות שאין מטלטלין והרי הן לפני בעליהן ובחזקתן'. והיינו כטעם הדין דקרקע אינה נגזלת. וסובר הרמב"ם שאין חיוב קרבן שבועה אלא בכפירה שיש עמה הוצאת ממון וקניני גזילה, אבל קרקע שאינה נגזלת והרי לא הוציא ממון מרשות הבעלים בכפירתו - אין בו חיוב משום שבועת הפקדון (וכפי שבאר הגרנ"ט בב"ק דף יג). א"כ לשיטתו אמנם לא הופקעה הקרקע משבועה בעצם אלא שאין בכפירה זו משום גזילת ממון המחייבת. ונראה שכן פירש הרמב"ם פשט הגמרא בשבועות [(לז:) שדנה לתלות נידון זה של שבועה בקרקע, במחלוקת התנאים אם קרקע נגזלת. [ורש"י לשיטתו פירש שהתלייה היא רק בחשבון הדרשות ולא מצד עצם הענין]. ויש להאריך בענין זה טובא.

ומכל מקום עיקר היסוד לחלק בין שבועת הפקדון שבמהותה היא שבועה לחברו כשבועת הדיינין, לשבועת העדות שהיא במהותה שבועה לשמים כשבועת ביטוי, גם הרמב"ם סובר כן, וא"כ נתישבה קושית המשנה-למלך, שבשבועת הפקדון דווקא הוצרכנו לאזהרה מיוחדת, כי היא חפצא של שבועה לחברו ואינה כלולה בשבועת ביטוי. ובזה היא חלוקה משבועת העדות[[10]](#footnote-11).

נמצינו למדים שהחילוק בין שבועת העדות לשבועת הפקדון, אינו חילוק במהותו של האיסור, כי בשניהם החיוב בא על עוון שבין אדם לחברו, כפירת ממון או כבישת עדות עם האלמה שלהן ע"י שבועה, אלא החילוק הוא בחפצא של השבועה שהשתמש בה החוטא; בשבועת העדות השתמש בשבועת ביטוי שבין אדם למקום, ובשבועת הפקדון השתמש בחפצא של שבועה שבין איש לרעהו.

עיקרי דברים

א) החיוב על 'שבועת הפקדון' למי שכפר ממון לחברו ונשבע לשקר, יסודו משום גזילה מחברו ולא משום ההישבעות לשקר, אלא שהשבועה נצרכת להאלים את הגזילה.

ויש אומרים על פי דקדוק דברי הרמב"ם שחיוב החומש הוא משום הגזילה ואילו חיוב הקרבן ענינו משום שבועת השקר. ולפי"ז פירשו, כשנשבע כמה פעמים בלא שהודה בינתים, אעפ"י שמביא אשם על כל שבועה ושבועה, אינו משלם אלא חומש אחד.

גם לפי סברא זו, אזהרת השבועה אינה מ'לא תשבעו בשמי לשקר' האמורה בשבועת ביטוי אלא מ'ולא תשקרו איש בעמיתו'. ויש ראשונים שכתבו שיש בה שתי אזהרות, 'לא תשקרו' ו'לא תשבעו'. (ב)

ב) טעמה של הדעה שאין בשבועת הפקדון אזהרת שבועת ביטוי, כי שבועה זו שבועה אחרת היא ביסודה, 'שבועה לחברו' האמורה בפרשת משפטים בטוען ונטען, ולא שבועת ביטוי שהיא שבועה בין אדם למקום.

ואכן לדעת כמה ראשונים שבועת הפקדון היא שבועת הדיינים במהותה. מטעם זה אמר הרמב"ם שכשם ששבועת הפקדון נאמרת בכל לשון, כך שבועת הדיינין. ומטעם זה כתב המאירי שבשבועת הדיינין אין צריך להוציא שבועה מפיו אלא די בהשבעת אחרים, כשבועת הפקדון. וכן פסק התומים מדנפשיה. (ד)

ג) חיוב חטאת בשבועת העדות, עניינו משום העוון שבין אדם לחברו שכבש לו את עדותו, ולא משום שבועת השקר. חיוב הקרבן כרוך ותלוי בעצם החובה להגיד עדות לחברו.

לדעת כמה ראשונים, חובת הגדת עדות לחברו הריהי כחובת-ממון, ויש לחברו זכות תביעה על כך. (ג)

שבועת העדות עצמה היא בעצם שבועת ביטוי ולא שבועה לחברו, ואזהרתה מ'לא תשבעו בשמי לשקר'. אלא שיצאה מכלל שבועת ביטוי לדון בדבר החדש, ועל כן אין חייבים עליה גם משום 'לא תשבעו' (א ד)

ד) זה שאין חיוב קרבן שבועה בכפירת קרקעות, לפרש"י הגדר הוא שקרקע מופקעת משבועה, שבועת הדיינים. ולהרמב"ם הטעם הוא מפני שקרקע אינה נגזלת ואין חייבים אלא על כפירה שיש עמה הוצאת ממון וקניני גזילה. (ד)

1. וכ"ה בסמ"ק קכח *< לבדוק בפנים >* [↑](#footnote-ref-2)
2. והרי קרבן צריך אזהרה (תוס' ב"ק קה:), ועכ"פ מחלוקת תנאים או אמוראים היא (עתוס' יבמות ט. וזבחים קו.).

   ואולי י"ל דשבועת העדות א"צ אזהרה מיוחדת שהרי עונשה הוא העונש האמור בשבועת ביטוי, ופרשה אחת לשתיהן [ורק במזיד דינן חלוק - שלכך יצאה לדון בפנ"ע (כדאמרינן בשבועות כה:), אבל בלא"ה מבואר שם שהיתה נכללת בשבועת ביטוי. וגם אם יסוד החיוב הוא משום עוון לחברו ולא משום שבועת השקר, מ"מ הלא די באזהרת שבועת שקר כדי להזהיר ולמאי צריך אזהרה נוספת], משא"כ שבועת הפקדון שענשה באשם, צריכה אזהרה נפרדת כי האזהרה הכללית של 'לא תשבעו' נצרכת לעונש אחר וכל עונש טעון אזהרה לעצמו. אך יש להעיר מדברי הרמב"ן (בספה"מ שורש שני) שאזהרה למכה אביו ואמו נלמדת מאזהרת כל אדם - הרי שאזהרה לעונש אחד מועילה גם לעונש אחר. [↑](#footnote-ref-3)
3. ע' קצוה"ח כח,ג; העמק שאלה סט; מנחת שלמה סוס"י פב. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן נקט בספר צפנת פענח (שבועות י,טו). [↑](#footnote-ref-5)
5. בפירוש ראב"ע (קדושים) כתב על לא תכחשו - 'בפקדון מופקד אצלך, והיודע ואיננו מעיד גם הוא מכחש'. מדבריו נראה שאזהרה זו קיימת גם על שבועת העדות. [ושמא יש לקיים דבריו להלכה, באופן שלא נשבע בעצמו אלא השביעו חברו והלה כפר ולא קיבל את השבועה כלל, שבאופן זה אין שייך 'לא תשבעו בשמי לשקר' ואזהרתו מ'לא תכחשו ולא תשקרו']. [↑](#footnote-ref-6)
6. גם בתוס' בשבועות (שם ד"ה מתניתין) כרכו שני הדינים כאחד. וע"ש בתורת חיים שתמה על דבריהם. ועתוס' כתובות מב. (סד"ה הפלת) שאף למ"ד נשבעים על הקרקעות אין חיוב קרבן שבועה. [↑](#footnote-ref-7)
7. כ"ה בר"י בן מגאש רפ"ו דשבועות. [↑](#footnote-ref-8)
8. יש לעיין מסוגית הגמרא בשבועות לד. שלמדו דשבועת העדות מדברת בכפירת ממון משבועת הפקדון, שמסתבר יותר להשוותה לשבועת הפקדון מלשבועת ביטוי, דדמיין לה ביותר צדדים [וכן הרמב"ם (ט,ג) הביא טעם זה]. והרי לפי מה שנתבאר בעצם היא שבועת ביטוי וחלוקה בעיקר השבועה משבועת הפקדון.

   וצריך לחלק ששם הנידון הוא על החיוב האמור בפרשה ולא על החפצא של השבועה, שמצד החיוב וגופא דעובדא, ששניהם דינים שבין אדם לחברו, ישנם יותר צדדים הדומים לשבועת הפקדון, קרבן במזיד, תביעה וכפירה ושבועה לשעבר, משא"כ לענין עצם מהות השבועה. וצ"ע.

   ובעיקר מש"כ הראשונים דשבועת הדיינים היא שבועת הפקדון, נראה בפשוטו שחיובי שבועת הפקדון, קרן חומש ואשם, אמורים גם באופנים שב"ד השביעוהו וכפר ונשבע לשקר, וכמפורש ברמב"ם (שבועות יא,כ טוען ונטען ב,יא) ובמאירי (שבועות לח:) וכיו"ב כתב (שם) הרמב"ן 'דשבועת הפקדון גופה שבועת דיינין היא ברוב'. [↑](#footnote-ref-9)
9. יש לבאר שהחילוק בין סוגי השבועות אינו משום תוכן השבועה, שכאן נשבע על כפירת ממון חברו וכאן נשבע דברים אחרים, שאם כן בדין היה שהנשבע על עבדים שטרות וקרקעות לא יתחייב משום שבועת ביטוי שהרי שבועה לחברו היא ולא שבועת ביטוי, ולא כן פסק הרמב"ם (בפ"ז ה"ג). אלא שפרשת שבועת הפקדון היא המוציאתה מגדר שבועת ביטוי דעלמא.

   ועדיין צריך טעם ומקור לחלק בינה לשבועת העדות. [ושמא יש ליתן טעם הגיוני, שלולא הפרשה שנתחדשה כאן הו"א שמדין שבועת ביטוי פטור בגוונא שיש לו תביעת ממון אחרת על חברו וכד', באופן שלפי דעתו הוא בא להציל נזקו ע"י שנשבע לשקר בכפירת ממון זו, ודמי לההיא דנודרין למוכסין ולחרמין שאף משום שבועת שקר פטור - להרמב"ם שבועות רפ"ג וב"י ורמ"א יו"ד רלב,יד. ועל זה נאמרה פרשת שבועת הדיינין והפקדון בתורה, לחייב אף בכגון זה].

   עוד יש לשאול הלא כל דיני שבועה האמורים בשבועת ביטוי קיימים הם בשבועת הדיינין, ולא מצינו להצריך הקש ולימוד זמ"ז, ומשמע לכאורה שהשבועה עצמה אחת היא. [ומ"מ גם אם נאמר ששבועה אחת היא בחפצא, שפיר י"ל ששבועת הדיינין היא היא שבועת הפקדון, שהרי שתיהן ענינן כפירת ממון, אלא שכאן התורה מטילה עליו להשבע שבועה זו וכאן הוא מעצמו עשה כן. ושפיר למד הרמב"ם מכך ששבועת הפקדון בכל לשון כמו כן שבועת הדיינין. וכן למד המאירי לענין מושבע מפי אחר]. [↑](#footnote-ref-10)
10. יש להעיר מדברי הרמב"ן (בשבועות לט) שאזהרת שבועת הדיינין מ'לא תשבעו בשמי לשקר' [וכן בחובת הלבבות (שער אהבת האלקים פ"ו) מבואר שעיקר אזהרת שבועת שקר היא בשבועה על ממון המחוייבת ע"י ב"ד]. וגם כתב בהמשך כדברי הרמב"ם שאף שבועת הדיינין כשבועת הפקדון ונאמרת בכל לשון, 'תדע דשבועת הפקדון גופה שבועת הדיינין היא ברוב'. הרי שלדעתו שפיר י"ל שאזהרת 'לא תשבעו' כוללת השבועות כולן הגם ששבועת הפקדון היא שבועת הדיינין מצד ענינה. [וששאלו אזהרה מנין י"ל כדברי הגאון בשיטמ"ק דהומ"ל מהאזהרה הכללית. או גם י"ל דבכלל 'אין עונשין אא"כ מזהירין' נאמר דבעינן אזהרה מסוימת על כל חיוב פרטי ולא סגי באזהרה הכללית וכמוש"כ בהערה לעיל]. [↑](#footnote-ref-11)