בדין נשים סומכות רשות
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' ב' אייר תשס"ה

**א'**

א] עירובין דצ"ו. דתניא מיכל בת שאול היתה מנחת תפילין ולא מיחו בה חכמים, ופירש"י דהוי כתוספת על דברי תורה שפטרה נשים ממצות עשה שהזמ"ג, וכן פירש"י להלן בד"ה נשים סומכות רשות, דאין כאן בל תוסיף, ובד"ה הא נשים מעכבין, אע"ג דלאו חילול יו"ט הוא וכו' מיהו נראות כמוסיפות.

ומבו' בכל ד' רש"י, דהפלוגתא אם נשים סומכות רשות או אינם סומכות רשות, וכן פליגי לענין הנחת תפילין ולענין תקיעת שופר, הוא משום איסורא דבל תוסיף.

ובטעמא דמ"ד דלי"ב משום בל תוסיף, ע' בס' המכריע סי' ע"ח שפירש דהוא משום דס"ל דבל תוסיף בעי כונה, ובזה הוא דפליגי תנאי אי בל תוסיף בעי כונה או לא, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאם תברך אשה על מ"ע שהזמ"ג ה"ה עוברת בבל תוסיף לכו"ע, כיון דעושה לשם חובה ומצוה, עכ"ד, אמנם מד' ש"ר מבו' לא כן, וכ"ה מבו' בד' התוס' שדנו לומר בדעת רש"י דאף למ"ד דעוברת בבל תוסיף הוי זה כשלא בזמנו דבעי כונה, והרי דלאידך מ"ד אין עוברת אף בלא כונה, ובפשוטו צ"ל דטעמא דמ"ד דלי"ב משום בל תוסיף, הוא מאותו הטעם שכתבו הראשונים לחלוק על רש"י דלי"ב משום בל תוסיף, וכדלהלן, אך י"ל עוד, דלא הוצרכו הראשונים לטעם זה, רק למ"ד דאין נשים סומכות רשות, אשר לדידי' ליכא קיום מצוה בנשים, וע"כ הי' מקום לדון שיהא בזה משום בל תוסיף, אך למ"ד דנשים סומכות רשות, אשר לדידי' איכא קיום מצוה בנשים, פשיטא דלי"ב משום בל תוסיף, שהרי אדרבה אף הנשים מקיימות מצוה, שו"ר בברכ"י סי' תקפ"ט בתו"ד, ז"ל, ור' יוסי דשרי, היינו משום כיון שהוא רשות לא שייך בל תוסיף, עכ"ל, ולכאו' כונתו למש"נ, ועמש"נ בזה עוד להלן סק"ה לישב עפי"ז, אך לכאו' אי"ז מתישב לדעת רש"י גופי', שנת' להלן סק"י שדעתו דלכו"ע ליכא קיום מצוה בנשים, וצ"ע עוד בזה, ושו"ר בשאג"א סי' ק"ה שכתב בתו"ד דלדעת רש"י טעמא דמ"ד דלי"ב משום בל תוסיף, הוא או משום דדמי לשלא בזמנו (וזה לפ"מ שנקט שם דלמ"ד דאית בה משום בל תוסיף הוא משום דחשיב כבזמנו, ועמש"נ בזה להלן סק"ב), או מטעמא אחרינא, עכ"ד.

וכ"ה בפירש"י ר"ה דל"ג. ד"ה הא נשים מעכבין, ז"ל, דפטורות לגמרי דמ"ע שהזמ"ג הוא וכי תקעי איכא בל תוסיף, עכ"ל.

והנה ל' רש"י בר"ה נראה דעוברות בלאו גמור דבל תוסיף, אך ל' רש"י בסוגיין הוא רק דמיחזי כבל תוסיף, וע' שאג"א סו"ס ק"ו שעמד בזה, וע' גם בברכ"י סי' תקפ"ט שכתב דשמא אף רש"י בר"ה כונתו רק דמיחזי כבל תוסיף.

אמנם התוס' בד"ה מיכל בת כושי פליגי ע"ד רש"י, ופירשו דטעמא דמ"ד דל"ה רשות הוא משום דתפילין צריכין גוף נקי ונשים אין זריזות ליזהר, ועלי' לרגל משום דמיחזי כמביאה חולין לעזרה, או משום ראיית פנים בעזרה שלא לצורך, ותקיעת שופר וסמיכה נמי דמעכבין למאן דלי"ל רשות לאו משום דמיחזי מוסיף, אלא משום דתקיעה מלאכה דרבנן היא וכו', וסמיכה אפי' בהקפת יד מיחזי כעבודה בקדשים, עכ"ל.

והנה לא פירשו לנו התוס' טעמא דמילתא מ"ט לי"ב משום בל תוסיף, ועיי"ש בחי' הרשב"א שפירש הטעם, ז"ל, וי"ל דבכל המצות כיון שהאנשים חייבים, אף הנשים אינם חייבות משום בל תוסיף, דקולא היא שהקלה התורה אצל הנשים למפטרם מן המצות שהזמן גרמא, דומיא דסומא דפטור מכל המצות ואינו עובר בהם משום בל תוסיף, וכ"ה בחי' הריטב"א שם.[[1]](#footnote-2)

וטעם אחר בזה מצינו בפסקי ריא"ז ר"ה פ"ד ה"ב, ז"ל, ומז"ה אומר שאין מעכבין אותן אלא שאין מברכות על התקיעה, הואיל ומתכונות לתקיעה הן עוברות בבל תוסיף, וכן בהנחת תפילין ובכל מ"ע שהן פטורות עליהן, וכבר ביארתי בקונטרס הראיות שאין הנשים עוברות בבל תוסיף במצוה שלא נצטוו עלי', כמו שאין האיש עובר בבל תוסיף אם יניח תפילין במקום שאין ראוי להניחן,[[2]](#footnote-3) וכמו שאין ישראל עובר בבל תוסיף אם יברך ברכת כהנים שלא נצטוו עלי' אלא הכהנים וכו', עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

וע' עוד מש"כ המהרש"א בר"ה דל"ג. טעם דל"ש בזה בל תוסיף, ותמה ע"ד רש"י דאי"ב משום בל תוסיף, וע' גם מש"כ בפי' הר"א מזרחי לסמ"ג עשין מ"ב, ז"ל, דבל תוסיף נופל על המצוה לא על הגופות, עכ"ל, והיינו דליכא איסור בל תוסיף רק בשמוסיף על המצוות, ולא בשמוסיף על המחוייבין במצוה, ועמש"כ בזה בברכ"י או"ח סי' תקפ"ט באורך.

ב] והנה השאג"א סי' ק"ה תמה טובא ע"ד רש"י דטעמא דהך מ"ד הוא משום איסורא דבל תוסיף.

חדא הק' השאג"א, דהא קי"ל דשלא בזמנו לכו"ע אין עובר על בל תוסיף, ואשה כיון שאינה מצווה כשלא בזמנה דמי, וא"כ מ"ט עוברת על בל תוסיף, ועיי"ש שכתב דבעכצ"ל דל"ד לשלא בזמנו דאין זמן מצותו כלל לשום אדם, אבל מ"ע שהזמ"ג בזמן מצותו, אע"פ שנשים פטורות, אפ"ה כיון דזמן מצותו הוא לגבי אנשים לפיכך נשים נמי עוברין על בל תוסיף לר"י דלי"ל נשים סומכות רשות, עכ"ד.

ועיי"ש משה"ק ע"ז מהא דבברכת כהנים אחר שבירך ל"ח זמנו, אלמלי הא דאי מתרמי לי' ציבורא אחרינא, הגם דהוי זמן חיובא לכהנים אחרים, ועמש"כ בזה האו"ש פ"ב משופר ה"א.

וצ"ע שלא הזכיר לד' התוס' בסוגיין ד"ה מיכל, שכתבו בתי' בתרא דלגבי אשה דלא מיחייבא הוי כשלא בזמנו וכיון דלא מיכווני לה לא עברה, ומתבאר מזה שאף לדעת רש"י דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות הוא משום דעוברות בבל תוסיף, דמי לשלא בזמנו ואין עוברות רק אם מתכונות למצוה, וא"כ מה קשיא לי' להשאג"א, הרי באמת אה"נ דמי לשלא בזמנו ובאמת אין עוברות בבל תוסיף רק בשמתכונות למצוה.

שו"ר בטו"א ר"ה דל"ג. שהוכיח דלמ"ד דמעכבין את הנשים מלתקוע, אסורות לתקוע אף בלא כונה, דאל"כ אמאי מעכבין ליתקעו ולא ליכונו, וכתב דדוחק לומר דמשום גזירה אטו מכוני משו"ה מעכבין, ושוב הביא ד' התוס' בסוגיין דהא דהילני ישבה בסוכה הוא משום דהוי כשלא בזמנה, והק' ע"ז דאכתי למ"ד דאין נשים סומכות תיקשי מהא דהילני, עכ"ד, ונראה מזה דמשמע לי' מסתימת הדברים דהא דאין נשים סומכות הוא אף בדלא מיכוני למצוה, והרי דהך מ"ד ס"ל דעוברת אשה בבל תוסיף אף בדלא מיכונא, וא"כ תיקשי מההיא דהילני, וכנראה זהו גם כונת הקו' בשאג"א, דמשמע לי' דאין נשים סומכות אף בדלא מיכוני למצוה, וע"ז הק' שהרי כה"ג אין עוברות בבל תוסיף כיון דהוי כשלא בזמנו.

אמנם פשטות הדברים הוא וכן נראה מד' האחרונים, דלפמש"כ התוס' אה"נ כל הא דאסורות נשים לסמוך ולהניח תפילין ולתקוע הוא רק בדמיכוני למצוה, אך אה"נ אי לא מיכוני שרי, דל"ש בזה איסורא דבל תוסיף כיון דהוי כשלא בזמנו.

ויש להוסיף, דהרי לדעת התוס' דפלוגתייהו הוא אם אסרינן לנשים להניח תפילין משום גוף נקי ולתקוע משום שבות, הרי לכאו' פשוט דלמ"ד דמצוות צריכות כונה כל מה דשרי לנשים להניח תפילין ולתקוע, הוא רק בדמיכוני למצוה, לדעת הראשונים הסוברים שלא הותר לתקוע בר"ה תקיעה שאינה של מצוה, ועל אופן זה הוא דפליגי אם רשאות נשים להניח תפילין ולסמוך, וא"כ שפיר י"ל כן גם בדעת רש"י דפלוגתייהו איירי רק בדמיכוני למצוה, אך אם לא מיכוני לכו"ע שרי.

שו"ר באו"ש פ"ב משופר שכתב בביאור ד' התוס', דלעולם אסורה אשה להניח תפילין אף בדלא מיכונא למצוה, וכדמוכח מהא דמייתי ממיכל, דהגם שאין עוברות משום בל תוסיף אלא בדמיכוני למצוה, מ"מ אסור להן לקיים מ"ע שהזמ"ג אף בלא כונה, דמיחזי כמכוונה לשם מצוה, דאל"ה למאי עבדה זה, ומשא"כ בהילני המלכה דאין נראית כלל כמכונת דמשום בני' יושבת ולא מיחזי כאילו היא מוסיפה, עכ"ד.

ונראה די"ל עוד בזה, לפמש"נ להלן סק"ה, דמודה רש"י דלגבי סמיכה יש לאסור לנשים לסמוך גם משום עבודה בקדשים, ונת' שם הטעם דה"ז תלוי בהפלוגתא אם נשים מותרות לקיים מ"ע שהזמ"ג או עוברות בבל תוסיף, ולפ"ז ניחא דע"כ אסורות לסמוך אף בדלא מכוני למצוה, משום איסור עבודה בקדשים, וגם לענין תקיעה י"ל כן לפמש"נ שם לדון בדעת רש"י בחולין דיש לאסור בנשים לתקוע גם משום שבות, אך לפמש"כ רש"י בסוגיין דבתקיעה אין לאסור משום שבות אין לישב כן.

ג] עוד הק' השאג"א דאף אי נימא דחשיב כבזמנו משום דהוי זה זמנו לגבי אנשים, אכתי קשיא בהא דאמרי' בסוגיין דמהא דשרו ר"מ ור"י לאשה להכניס תפילין ש"מ מ"ע שאין הזמ"ג הוא ונשים חייבות, ופרכי' עלה ודילמא ס"ל כר"י דאמר נשים סומכות רשות, ודחינן לא ס"ד וכו', והשתא מאי מוכיח מדלא פליגי באשה ש"מ דמ"ע שלא הזמ"ג הוא, הא אפי' הוי מ"ע שהזמ"ג היא הנותנת דלא פליגי באשה, דכיון דשבת לאו זמן תפילין הוא דמ"ד דתפילין מ"ע שהזמ"ג היא ס"ל דשבת לאו זמן תפילין, ע"כ אין בו משום בל תוסיף לאשה כיון שאין זמן מצותו לשום אדם בשבת.

וקו' השאג"א צ"ב, שהרי הא דאמרי' בסוגיין דלמ"ד דאין נשים מניחות תפילין לא שרי לנשים להכניס תפילין, אין המכוון דמשום איסור הנשים להניח תפילין הוא דאסור להן להכניס את התפילין, וכמש"כ השאג"א גופי' להלן לדעת התוס' דהא דאסורות להניח התפילין הוא משום דתפילין צריכין גוף נקי ונשים אין זריזות ליזהר, והק' השאג"א דכיון דאי"ז אלא איסורא דרבנן, א"כ מ"ט פשיטא להגמ' דלהך מ"ד אסורות נשים להכניס תפילין בשבת, הרי י"ל דמשום בזיון תפילין לא גזרו רבנן, וכתב השאג"א דמכוון הגמ' הוא, דאי נשים סומכות רשות ורשאות להניח תפילין, מניחות לפעמים תפילין בחול, וכיון דרגילה בהנחתן הו"ל לדידה תכשיט ולא משאוי, אבל למאן דלי"ל נשים סומכות רשות, אע"פ דמה"ת שריא להניח תפילין, מ"מ כיון דאסורה מדרבנן אינה רגילה בהן והו"ל לדידה משאוי, עכ"ד בקצרה, ועיי"ש מה שביאר לפ"ז דסוגיין וסוגיא דשבת דאמרי' דטעמא דאסור לאשה להכניסן הוא משום דנשים עם בפנ"ע מתישבות זע"ז, ומצינו הדברים מפורשים בחי' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, דדוקא לאיש שרגיל ללובשן הו"ל דרך מלבוש אבל אשה שאין רגילה ללובשן אי"ז להם דרך מלבוש דנשים עם בפני עצמן הם כדאמר התם בפרק במה אשה וכו', ומיהו אפי' למ"ד מ"ע שהז"ג הוא אי ס"ל דנשים סומכות רשות הוי נמי דרך מלבוש, דאף הן מניחות לעתים כמיכל בת שאול, הלכך אפי' אשה מצילתו, היינו דאמרינן ודלמא ס"ל כמ"ד נשים סומכות רשות, עכ"ל, ולפ"ז הרי ניחא גם לדעת רש"י, דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות, אף שאין לאסור להן בשבת משום בל תוסיף כיון דהוי שלא בזמנו, מ"מ כיון שאינן מניחות תפילין בחול משום איסורא הו"ל משאוי, וע"כ אסורין להכניס תפילין בשבת.

ובזה מתישב משה"ק השאג"א שם בסוף הסימן לדעת רש"י, מהא דפריך אביי בשבת דס"ב. אעולא דס"ל נשים עם בפנ"ע הן, מהא דהמוצא תפילין מכניסן זוג זוג א' האיש וא' האשה, ואי אמרת נשים עם בפנ"ע הן, והא מ"ע שהזמ"ג הוא, והק' השאג"א דלדעת רש"י דלמאן דלי"ל נשים סומכות רשות אסורה מה"ת להניח תפילין משום בל תוסיף, א"כ איך ס"ד דאביי לומר דהך תנא ס"ל דתפילין מ"ע שהזמ"ג הוא, דא"כ לא מיבעיא דבשבת אסור לאשה להכניס תפילין, אלא אף בחול נמי אסורה מה"ת להכניסן דהא אית בי' משום בל תוסיף, עכ"ד.

ולפמש"נ א"ש עפי"ד השאג"א גופי', דהאמנם דבחול אסור לאשה להכניסן משום בל תוסיף, אי נימא דבחול דהוי זמן המצוה לאנשים, חשיב כבזמנו אף לגבי נשים, אך הרי בשבת הוי שלא בזמנו ולי"ב משום בל תוסיף, וכל מה שיש לדון לאסור לאשה להכניסן, הוא משום דבחול אסורה ללבשן וע"כ הוי זה לדידה משאוי, וע"כ אסורה בשבת להכניסן, וזה תליא אם נשים עם בפנ"ע, דאם אינם עם בפנ"ע, הרי שהגם שאין דרכן ללבשן בחול, מ"מ כיון דלאנשים הוי זה תכשיט, חשיב תכשיט אף לנשים, ושפיר שרי לאשה להכניס תפילין בשבת, דמשום בל תוסיף ליכא כיון דהוי זה שלא בזמנו, ומשום משאוי ליכא כיון דהוי זה תכשיט לאנשים, וזהו דמייתי מינה אביי דמהא דשרי לנשים להכניס תפילין אף דהוי מ"ע שהזמ"ג ואינם מניחות תפילין בחול, ואפ"ה ל"ח כמשאוי, ש"מ דלא אמרי' דנשים עם בפנ"ע הן, וז"פ, וצ"ב מאי קשיא לי' להשאג"א, אחר שאיהו גופי' פירש כן לדעת התוס'.

ד] עוד הק' השאג"א שם, דבהא דאין נשים סומכות רשות אין לפרש דהטעם הוא משום בל תוסיף, שהרי אפי' למ"ד נשים סומכות רשות א"א להן לסמוך בכל כחם משום עבודה בקדשים אלא באקפויי ידייהו וכה"ג ליתא למצות סמיכה כלל דהא סמיכה בכל כחו בעינן כדאמרי' בפ"ב דחגיגה, וא"כ מ"ד דאין נשים סומכות רשות ליכא למימר משום בל תוסיף קאמר, דהא אין כאן למצות סמיכה כל עיקר בכה"ג דסמיכה בנשים אף לד' המתיר, וע"כ לאו משום איסור בל תוסיף אסר להו לנשים לסמוך, ומנ"ל ללמוד מנשים לשאר מ"ע שהזמ"ג דאסור לדידי' משום בל תוסיף כיון דבסמיכה ל"ש ה"ט, ועוד קשיא לאידך גיסא, שהרי י"ל דעד כאן לא קאמרי ר"י ור"ש נשים סומכות רשות, אלא גבי סמיכה דליכא משום בל תוסיף, אבל בשאר מצוות מודו דאסור משום בל תוסיף, ואמאי מוקי לסתם משנה דנשים מעכבין דלא כר"י ור"ש, הא י"ל דאינהו מודו בתקיעת שופר דמעכבין משום לתא דבל תוסיף, ולא שרו אלא בסמיכה באקופי ידייהו דלי"ב משום בל תוסיף, ועוד מאי קאמר בפ' כסוי הדם דר"י לטעמי' דאשה ודאית נמי תקעה מדס"ל נשים סומכות רשות, מאי לטעמי' הוא זה, דאע"ג דנשים סומכות רשות אכתי י"ל דלא תקעי משום בל תוסיף, משא"כ בסמיכה דליכא משום בל תוסיף ולפיכך סומכות רשות.

אך לפי משמעות ל' רש"י בסוגיין דלי"ב משום בל תוסיף גמור ואי"ז אלא מיחזי כבל תוסיף, וע' מה שהבאנו בזה לעיל סק"א, י"ל בפשיטות דזהו הא דמדמינן, דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות אשר ס"ל שלא התירו לנשים איסורא דרבנן דסמיכה בהקפת יד דמיחזי כעבודה בקדשים, ה"נ לא התירו להן איסורא דמיחזי כבל תוסיף, ולמ"ד דנשים סומכות רשות והתירו להן איסורא דרבנן דמיחזי כעבודה בקדשים, ה"נ התירו להן איסורא דרבנן דמיחזי כבל תוסיף, וז"פ, וכבר רמז לזה השאג"א בסוף הסימן שכתב דלפ"ד רש"י אלו מתישבים הרבה מן הקושיות שהק' עליו.

וע' ברכ"י סי' תקפ"ט שג"כ עמד בקו' זו ע"ד רש"י, דמ"ש בסמיכת נשים איסורא דבל תוסיף, הרי אינם סומכות אלא בהקפת יד, וכתב לישב בזה, עפמש"כ הקרבן אהרן בדעת רש"י בחולין דף פ"ה, דלמ"ד נשים סומכות רשות שרי אף סמיכה גמורה, וע' גם שעה"מ פ"ג ממעה"ק הי"ג שהאריך בזה בדעת רש"י ותוס', ועמש"נ עוד בפרט זה להלן סק"ט, ולפ"ז ניחא דשפיר אית בי' משום בל תוסיף, והא דלא שרי להו אף לסמוך בהקפת יד דלי"ב משום בל תוסיף, הוא שמא יבואו לידי סמיכה גמורה, ועיי"ש מש"כ עוד בביאור סוגיא דחגיגה, ואכמ"ל.

וי"ל עוד בזה, דהגם דמדאורייתא בעי' סמיכה בכל כחו, וסמיכה בהקפת יד ליכא עלי' תורת סמיכה כלל, אך הרי מדרבנן אף סמיכה בהקפת יד חשיבא סמיכה, וכדחזי' למ"ד דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא שכתבו התוס' בכ"ד דסומך עליו בהקפת יד, והרי דלקיום סמיכה דרבנן מהני אף סמיכה בהקפת יד, ואשר ע"כ י"ל דזהו טעמא דמ"ד דאין נשים סומכות רשות, דאף דאין סומכות אלא בהקפת יד, מ"מ איכא בזה משום בל תוסיף מדרבנן, וצ"ע אם י"ל כן.

ועיקר הדבר דסמיכה בהקפת יד אית בה קיום סמיכה מדרבנן, נראה שמוכח כן לדעת התוס' ודעימייהו, וזה לפמש"נ להלן סק"י בדעתם, דיסוד הפלוגתא אם נשים סומכות ומניחות תפילין ותוקעות בשופר ועולות לרגל, הוא דמאן דשרי ס"ל דאיכא קיום מצוה בנשים, וע"כ התירו להם לקיים הנך מצוות, הגם דאית בהו איסור דרבנן, ומאן דאסר ס"ל דליכא כלל קיום מצוה בנשים, וע"כ אסור להם לקיים הנך מצוות מכח הטעמים שכתבו התוס', ולכאו' קשיא ע"ז דא"כ מ"ט דמ"ד דנשים סומכות רשות, הרי כיון דלא שרי להו לסמוך אלא בהקפת יד, אין מתקיים בזה כלל מצות סמיכה, וא"כ מ"ט התירו להן לסמוך דהוי כעבודה בקדשים, אך לד' השאג"א שהבאנו שם, דפירש דיסוד הפלוגתא הוא אם משום נח"ר דנשים התירו איסורים דרבנן, ניחא, דע"כ אף דאין מתקיים בסמיכתן מצות סמיכה כלל, מ"מ משום נח"ר דידהו התירו להו לסמוך, ומוכח מזה כמש"נ, דאף בסמיכה בהקפת יד מתקיים מצות סמיכה מדרבנן, וע"כ שפיר התירו לנשים לסמוך בהקפת יד, דמקיימות בזה מצות סמיכה דרבנן, וע' להלן סק"ט בהערה שנת' כן גם בהא דקשיא בההיא דאבא אלעזר בחגיגה דט"ז: דסמכו הנשים בעז"נ, ואי נימא דדין תיכף לסמיכה שחיטה מעכב, א"כ היאך התירו להן לסמוך הרי אין מתקיים בזה מצות סמיכה, ונת' שם דבדין סמיכה דרבנן ל"ב תיכף וכדחזי' באשם מצורע, עיי"ש.

שו"ר בטו"א ר"ה דל"ג., שהק' לדעת התוס' דטעמא דמ"ד דאין נשים סומכות רשות הוא משום דאף שסומכות באקופי ידייהו מחזי כעבודה בקדשים, והק' ע"ז, ז"ל, וק"ל הא בפ"ג דזבחים אמר סמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, ובע"כ הא דסומך היינו באקופי וכן פי' התוס' התם, וא"כ למאן דלי"ל נשים סומכות רשות דבאקופי נמי מיחזי כעבודה בקדשים אמאי התירו גבי מצורע באקופי, עכ"ל, ומבו' בלשונו וכ"ה להדיא בתירוצו הראשון, דלמ"ד דנשים סומכות רשות באקופי ידא, ה"נ ניחא דשרי לסמוך על אשם מצורע בהקפת יד, וצ"ב דבפשוטו לא פליגי תנאי בדין סמיכה בהקפת יד אם יש לאסרה משום עבודה בקדשים, אלא פליגי בדין נשים אי שרינן להו משום נח"ר דידהו לסמוך בהקפת יד, וא"כ מ"ט תלי בפלוגתייהו דין אשם מצורע, וצ"ע בזה, וקושיתו צ"ב, שהרי בסמיכת אשם מצורע בהקפת יד מתקיים דין סמיכה דרבנן, דאל"כ למה הוא סומך, וכיון דכל איסור סמיכה בהקפת יד אינו אלא מדרבנן, ע"כ שפיר שרי לצורך קיום סמיכה דרבנן, וכמש"נ דמה"ט למ"ד נשים סומכות רשות שרינן להו לסמוך בהקפת יד, משום דאי"ב קיום סמיכה דרבנן, ולא מיבעיא למש"נ להלן סק"ז דיל"פ דהא דשרי לסמוך בקדשים ולי"ב משום עבודה, הוא משום דסמיכה אינה כלל עבודה האסורה בקרבן, דה"נ סמיכה בהקפת יד דמתקיים בה דין סמיכה דרבנן אינה עבודה האסורה, אלא אף לפ"ד הטו"א גופי' שנקט דהא דשרי לסמוך הוא דמצות סמיכה דוחה לאיסור עבודה בקדשים, לכאו' ה"נ מצות סמיכה דרבנן דוחה לאיסור מיחזי כעבודה דרבנן, וצ"ע בזה.

ה] ונראה די"ל עוד בזה, דהנה לדעת רש"י לא נתפרש טעמא דמ"ד דשרי לנשים לקיים מ"ע שהזמ"ג ולי"ב משום בל תוסיף, ועמש"נ בזה לעיל סק"א דיל"פ בזה דהוא משום דהך מ"ד ס"ל דאיכא קיום מצוה בנשים, וע"כ ל"ש בזה כלל איסורא דבל תוסיף, ואידך מ"ד דס"ל דאי"ב משום בל תוסיף, הוא משום דס"ל דליכא קיום מצוה בנשים כלל, וע"כ עוברות בבל תוסיף.

ולפ"ז י"ל, דאף אי נימא דטעמא דמ"ד דנשים אין סומכות רשות הוא משום דהוי כעבודה בקדשים, ולא משום בל תוסיף, מ"מ שפיר מדמי' לה דה"נ לדידי' אין לנשים לקיים מ"ע שהזמ"ג משום בל תוסיף, משום דמהא דס"ל דאין נשים סומכות רשות ש"מ דס"ל דליכא קיום מצוה בנשים, וא"כ ממילא דה"נ אסור להן לקיים מ"ע שהזמ"ג משום בל תוסיף, כיון דלי"ב קיום מצוה כלל, ומאידך שפיר מדמינן דמ"ד דס"ל דנשים סומכות רשות, ה"נ שרי לנשים לקיים מ"ע שהזמ"ג ולי"ב משום בל תוסיף, שהרי הא דס"ל דנשים סומכות רשות, הוא משום דס"ל דאף בנשים איכא קיום מצוה, וע"כ התירו להן למעבד עבודה בקדשים, וע"כ לדידי' אף ליכא בקיום מ"ע שהזמ"ג בנשים משום בל תוסיף, כיון שהן מקיימות מצוה בזה, ול"ש בזה בל תוסיף כלל, וא"ש היטב.

אך כבר נת' לעיל סק"א דק' לפרש כן בדעת רש"י, שהרי דעתו דהגם דקי"ל כמ"ד נשים סומכות רשות מ"מ אין נשים רשאות לברך על מ"ע שהזמ"ג, ונת' להלן סק"י דהוא משום דס"ל דלכו"ע ליכא קיום מצוה בנשים, וצ"ע בזה.

ונראה כן ממה שפירש"י בחולין דפ"ה., ז"ל, סומכות רשות, ואע"ג דלא מיחייבא ולא אמרינן עבודה עובדת בקדשים וכו', עכ"ל, ונראה מזה דטעמא דמ"ד דאין נשים סומכות רשות הוא משום דעבודה עובדת בקדשים, ולכאו' אי"ז מתישב עם ד' רש"י בשאר דוכתי דטעם הפלוגתא הוא משום איסורא דבל תוסיף, אך לפי המבו' ניחא, דבסמיכה ליכא למיתי עלה כלל משום בל תוסיף אלא משום עבודה בקדשים, ואפ"ה שפיר מדמינן לה להנידון אי שרי לנשים לקיים מ"ע שהזמ"ג או דאי"ב משום בל תוסיף, וכמש"נ.[[4]](#footnote-5)

ויש להוסיף עוד בזה, דאף אי נימא בדעת רש"י בחולין כמו שדקדק הקרבן אהרן שדעתו דלמ"ד דנשים סומכות רשות ה"ה סומכות סמיכה גמורה בכל כחן, מ"מ יל"פ דל"ש בזה איסורא דבל תוסיף, וניחא מה שנראה בפירש"י בחולין דטעמא דמ"ד דאין נשים סומכות רשות אי"ז משום בל תוסיף אלא משום עבודה בקדשים, והטעם בזה הוא משום דקרבן נשים לי"ב דין סמיכה כלל, ואי"ז החפצא הראוי לסמיכה, וע' היטב בחי' הרמב"ן קידושין דל"ו., וא"כ ל"ש בזה בל תוסיף, וה"ז כסומך על בהמת חולין דלי"ב משום בל תוסיף, ויל"ד בזה מכמה טעמים.

אמנם תיקשי לפ"ז, דא"כ מ"ט דמ"ד דנשים סומכות רשות, הרי נת' לעיל דהא דלי"ב משום עבודה בקדשים הוא משום דאיכא קיום מצוה בנשים, אך לפמש"נ דקרבן נשים לי"ב דין סמיכה כלל ואי"ז החפצא הראוי לסמיכה, א"כ ל"ש בזה כלל קיום מצות סמיכה, וא"כ מ"ט לי"ב משום עבודה בקדשים, אך אולי י"ל בזה, דהך מילתא גופה אם קרבן נשים שייך בי' קיום סמיכה או שאינו החפצא הראוי לסמיכה תליא בהך פלוגתא אם איכא קיום מצוה בנשים, והיינו משום דליכא דין בפנ"ע דקרבן נשים לי"ב דין סמיכה, אלא שורש הדין הוא דאין בנות ישראל סומכות, וע"כ ממילא דאין בקרבנן דין סמיכה, ואשר ע"כ למ"ד דליכא בנשים קיום מצוה כלל, הרי ממילא דאף ליכא דין סמיכה בקרבנן כלל, ואי"ז כלל חפצא הראוי לסמיכה, ומשא"כ למ"ד דאיכא בנשים קיום מצוה, אשר לדידי' ה"נ איכא להו קיום מצות סמיכה, ממילא דלא פקע דין סמיכה מקרבנן, ושפיר הוי חפצא הראוי לסמיכה, וצ"ע עוד בזה.

אך אכתי צ"ע במה שסיים רש"י בחולין שם, ז"ל, וה"נ לא אמרינן באשה התוקעת ביו"ט מחללת יום טוב היא, עכ"ל, ומת' מזה דטעמא דמ"ד דמעכבין את הנשים מלתקוע הוא משום חילול יו"ט, ולא משום איסורא דבל תוסיף, וזה דלא כמו שפירש"י בסוגיין ובר"ה דטעמא דמ"ד דמעכבין, הוא משום בל תוסיף, וכבר עמד בזה השאג"א, גם עמד שם שד' רש"י סותרים למה שפירש בסוגיין דלאו חלול יום טוב הוא, כדתנא דבי שמואל יצאה תקיעת שופר ורדיית הפת, שהיא חכמה ואינה מלאכה, ועיי"ש שתמה עוד על עיקר ד' רש"י בסוגיין דלי"ב חילול יו"ט, וצ"ע בזה.

והנה יעו"ש בשאג"א שהק', דאי בתקיעה יש לאסור משום שבות, א"כ מנ"ל להוכיח דר"מ לי"ל נשים סומכות רשות מהא דס"ל דמעכבין נשים מלתקוע, דילמא ס"ל דנשים סומכות רשות ולי"ב משום בל תוסיף, ומ"מ מעכבין את הנשים מלתקוע משום שבות דתקיעה, ולמש"נ לעיל י"ל בזה, דהא בהא תליא, דמאן דס"ל דמעכבין את הנשים מלתקוע משום שבות דתקיעה, בע"כ דס"ל דליכא קיום מצוה בנשים, וע"כ ה"נ לדידי' יש לאסור לנשים לקיים מ"ע שהזמ"ג משום בל תוסיף.

וי"ל עוד לפ"ז במה שמבו' בפירש"י בחולין דטעמא דמ"ד דמעכבין את הנשים מלתקוע הוא משום שבות דתקיעה, ולא פירש דהוא משום בל תוסיף, ולמש"נ י"ל דאה"נ בהא דמעכבין את הנשים מלתקוע איכא תרי טעמי, חדא משום בל תוסיף, ועוד משום שבות דתקיעה, וב' הטעמים מיוסדים על הא דס"ל דליכא קיום מצוה בנשים וכנ"ל, וע"כ בעלמא יל"פ שהטעם הוא משום בל תוסיף, אך בסוגיא דחולין ל"ה מצי רש"י לפרש לטעמא דבל תוסיף, שהרי מפורש שם בסוגיא שהנידון הוא משום דחיית יו"ט, וכמו שאמרו שם דספיקה דוחה יו"ט, והרי שנידון הסוגיא דהתם הוא משום חילול יו"ט, וכבר עמד בזה השאג"א שם דבסוגיא זו מפורש דבתקיעת שופר לנשים איכא משום שבות ודלא כפירש"י בסוגיין, ונראה שהטעם שדנו משום חילול יו"ט ולא משום בל תוסיף, הוא לפמש"כ הראשונים בר"ה דהיכא דעושה משום ספק לי"ב משום בל תוסיף, וע"כ ל"ש לדון לאסור לספק לתקוע משום בל תוסיף, וע"כ לא דנו שם בסוגיא אלא משום חילול יו"ט.

וי"ל לפ"ז בישוב סתירת ד' רש"י, דס"ל לרש"י דפליגי הסוגיות בזה, דסוגיא דילן דמדמי דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות ומעכבין אותן מלתקוע, ה"נ אין מניחות תפילין ועולות לרגל, הגם דלי"ב איסורא כלל, בע"כ דטעם הא דאין נשים סומכות ותוקעות הוא משום איסורא דבל תוסיף, וע"כ ה"נ אין מניחות תפילין ואין עולות לרגל, אך סוגיא דחולין שדנו לאסור לספק לתקוע משום חילול יו"ט ותלינן לה בהפלוגתא אם נשים סומכות רשות, בע"כ דס"ל דטעם פלוגתייהו בסמיכה הוא משום איסור עבודה בקדשים, וע"כ מדמי' לה אם אסרי' להו לתקוע משום חילול יו"ט, ומתישב לפ"ז מה שפירש"י בסוגיין דאין לאסור לנשים לתקוע משום שבות, כיון דחכמה היא ואינה מלאכה, אשר תמה ע"ז השאג"א מסוגיא דחולין ומפירש"י שם דמפורש דיש בזה חילול יו"ט, אך לפי הנ"ל ניחא, דס"ל לרש"י דסוגיא דילן בע"כ דפליגא וס"ל שאין לדון בזה משום חילול יו"ט, מדתלינן לה בהפלוגתא אם נשים סומכות רשות, ולא דחינן דשאני תקיעה שאסורה משום שבות, וא"ש היטב דעת רש"י.

**ב'**

ו] כתב ראבי"ה סי' תקל"ד, ז"ל, וכיון שאיכא מצוה, שהרי נשים תוקעות לעצמן אם ירצו, כדאמרינן בפרק בתרא, מותר נמי להוציא בשבילן השופר לרשות הרבים, כדקשרי בית הלל בהוצאת לולב דמצוה בפרק קמא דביצה, ושאינו מצווה שייך נמי קצת במצוה, עכ"ל, והביאו הרא"ש בפ"ד דר"ה סי' ז'.

והשאג"א סי' ק"ו פקפק בזה, ז"ל, דהא י"ל דע"כ לא שרו להו אלא תקיעת שופר דאין בו איסור אלא מדרבנן משום שבות וה"ה סמיכה בהקפת ידייהו דאין בו איסור מה"ת אלא מדרבנן משום דדמי לעבודה בקדשים ומשום נח"ר דנשים לר"י ור"ש לא גזרו רבנן, אבל להוציא הלולב לרה"ר שלא לצורך אסור מה"ת וכו', א"כ משום נח"ר דנשים א"א למישרי איסור דאורייתא, כיון דאינם חייבות בשופר ולולב ליכא למימר בדידהו מתוך, דהא אין כאן משום מצוה כל עיקר והו"ל הוצאה שלא לצורך לגמרי ואסורה הוצאה זו מה"ת, והרי בסמיכה גופי' ע"כ לא שרי לר"י ור"ש משום נח"ר דשנים אלא בהקפת ידייהו דאין בו איסור אלא מדרבנן אבל בכל כחו לא משום דהו"ל עבודה גמורה דאסורה בקדשים מה"ת כדאמרי' בפ"ב דחגיגה וכו', וש"מ דמשום דנח"ר דנשים א"א למישרי להו איסור של תורה אפי' לדידה עצמן כמו גבי סמיכה וזה פשוט וכו', עכ"ל.

ועיי"ש שכתב דאולי ראבי"ה ס"ל כדעת קצת המפרשים דלמאי דקי"ל כב"ה דאמרי' מתוך, שלא לצורך כלל נמי שרי, עכ"ד, ולא הי' לפניו ד' ראבי"ה עצמן שמפורש בדבריו דהא דשרי להוציא השופר לצרכן הוא רק משום דאיכא מצוה בתקיעתן.

ומבו' מד' השאג"א דמפרש דטעם הפלוגתא אם נשים סומכות רשות או לא, הוא אם משום נח"ר לנשים התירו איסורא דרבנן או לא, אך בהא מודו כו"ע דלי"ב משום מצוה כל עיקר, וע"כ נקט דל"ש בזה התירא דמתוך דחשיב הוצאה שלא לצורך כלל, ולא מצינו להתיר איסורא דאורייתא דהוצאה שלא לצורך משום נח"ר לנשים.

ועיי"ש בשאג"א שהוסיף, דאין לפרש דהך דלהך מ"ד שרי להוציא, הוא משום דחשיב כהוצאה לצורך, כיון דאית בה נח"ר לנשים, דא"כ מ"ט דאידך מ"ד דאסר, הרי בזה מודו כו"ע דאיכא נח"ר לנשים, ואך שנחלקו אם התירו איסורי דרבנן משום זה, עכ"ד.

ז] אמנם הנה בחי' הריטב"א סוכה ד"כ: פי' טעם הפלוגתא, ז"ל, דעד כאן לא איפליגו התם בנשים סומכות רשות או לא אלא במצות עשה שיש בעשייתן צד איסור כשהוא שלא במקום מצוה כגון סמיכה בקרבן שהוא סומך עליו בידיו וכל גופו ומשתמש בקדשים, ומשו"ה אסר בה מאן דלי"ל נשים סומכות רשות דכיון דלא מפקדי כלל ולית להו אגרא איכא איסורא, וכן בתקיעת שופר איכא שבות דרבנן, וכן בהנחת תפילין איכא איסורא שלא במקום מצוה מפני קדושתן, והיינו דאמרינן התם מיכל בת שאול היתה מנחת תפילין ולא מיחו בה ואתיא כמ"ד נשים סומכות רשות דכיון דאיכא מצוה בעשייתן שרי לה לאנוחי הא לאידך אסירי, וכן מה שאמרו באשתו של יונה שהיתה עולה לרגל כמאן דאמר נשים סומכות רשות, אבל לאידך היתה אסורה לפי שהיתה מקרבת שלמי חגיגה ויש בדבר איסור שלא במקום מצוה וכו', וסברא דכולהו רבוותא ז"ל דקי"ל כמ"ד נשים סומכות רשות, ואפילו במצות שיש בהם צד איסור שלא במקום מצוה רשאות לעשותן אע"פ שאין חייבות בדבר יש להם מצוה ונוטלות עליהן שכר, ולפיכך אם רצו לברך עליהן הרשות בידן ושפיר מצו למימר אשר קדשנו במצוותיו וציונו, עכ"ל, וכ"ה בקצרה גם בפי' הר"ן על הרי"ף שם.

ומבו' בד' הריטב"א והר"ן, דשורש הפלוגתא בזה הוא, דמאן דס"ל נשים אין סומכות רשות, הוא משום דס"ל דנשים לא מפקדי כלל ולית להו אגרא, וע"כ אסור להן לסמוך דהוי עבודה בקדשים, ואידך מ"ד ס"ל דהגם שאינן חייבות מ"מ יש להם מצוה ונוטלות עליהן שכר, וע"כ שרי להו לסמוך, כיון שמתקיים בסמיכתן מצות סמיכה, וה"נ הוא הא דפליגי אי שרי להו להניח תפילין, והיינו משום דאסור להניח תפילין שלא במקום מצוה מפני קדושתן, וע"כ תלי אם נשים אית להו מצוה או לא, וה"נ הוא הא דפליגי אם נשים עולות לרגל, משום שאסור להקריב שלמי חגיגה שלא במקום מצוה, וע"כ תלי אם נשים אית להו מצוה, וה"נ הוא הא דפליגי אם נשים תוקעות בשופר, משום דאית בי' שבות ולא שרי אלא במקום מצות תקיעת שופר, וע"כ תלי אם נשים אית להו מצוה.

וזהו גם הא דמסקי הריטב"א והר"ן דמה"ט אם רצו לברך עליהן הרשות בידן, דכיון דלהך מ"ד יש להן מצוה ונוטלות עליהן שכר, שפיר מצו לברך ע"ז, וכ"ה גם בחי' הריטב"א קידושין דל"א., ז"ל, מעתה אין לנו שום ראי' לדברי רבינו תם ז"ל, אפילו הכי הדעת מכרעת שעיקר הדין כדבריו, דכיון דנשים סומכות רשות והם נוטלות עליהן שכר בעשייתן, דין הוא שיהו מברכות וכדאי הן לומר אשר קדשנו במצותיו וצונו שהרי הם בכלל ישראל שהן מצווים לעשות ואף הם יש להם רשות ונוטלות שכר שפיר קרינן בי' וצונו בכלל כל ישראל הלכך מברכות ונשכרות, עכ"ל, וכ"ה גם בר"ן שם.

ונראה דמה"ט גם ס"ל להריטב"א והר"ן דלמ"ד דנשים סומכות רשות אף שרי להו לסמוך סמיכה גמורה בכל כחן ולא אך באקופי ידייהו, משום שמתקייים בסמיכתן מצות סמיכה, וע"כ שפיר בדין שסומכות בכל כחן, אך דעת תוס' וש"ר שלא הותר להן אלא לסמוך באקופי ידא, וכאשר כ"ה פשטות הסוגיא בחגיגה דט"ז:, ונראה דהיינו משום דפליגי וס"ל דהא שהותר לנשים לסמוך אי"ז משום שמקימות מצות סמיכה, אלא הוא משום דדחינן איסורא דרבנן מקמי נשים, וע"כ ל"מ להתיר לסמוך בכל כחן דהוי זה איסורא דאורייתא.

ומצינו כן בפי' הראב"ד לתו"כ, ויקרא דיבורא דנדבה פר' ב' ה"ב, ז"ל, איכא מ"ד לדעת ר"י ור"ש אפי' סמיכה גדולה עליו מותרת בנשים, שכך נתנה תורה לאנשים חובה ולנשים רשות, והנשים דומיא דאנשים לכל מ"ע שהזמ"ג אע"פ שיש בה איסור תורה כגון ציצית של תכלת לנשים וכו', עכ"ל.

ויש להוסיף בזה, דהנה הטו"א בחגיגה דט"ז: נקט דהא דשרי לסמוך על הקרבן, הגם דהוי זה עבודה בקדשים, הוא משום דמצות סמיכה דוחה לאיסור עבודה בקדשים, ועיי"ש שהק' דנילף מזה דעשה דוחה ל"ת שבמקדש, ותי' דלחומרא גמרינן, או דשאני הכא שמצותו בכך וא"א בענין אחר, ולפ"ז יל"ד דאף אם מתקיים בסמיכת נשים מצות סמיכה, מ"מ כיון שאינן מחויבות ומצוות ע"ז, ל"מ זה לדחות לאיסור עבודה בקדשים, וע"כ אין להתיר סמיכה בכל כחו, אך לכאו' לול"ד הטו"א הי' נראה בפשוטו דהא דשרי לסמוך על הקרבן אי"ז משום דמצות סמיכה דוחה לאיסור עבודה בקדשים, אלא הוא משום דסמיכה ל"ח כלל כעבודה בקדשים, דזהו קיום דין הקרבן, כ"ה שבשחיטת קדשים אין עוברים על איסור עבודה בקדשים,[[5]](#footnote-6) ולפ"ז מסתבר דאף דאין נשים מחויבות ומצוות לסמוך, מ"מ כיון שמתקיים בסמיכתן מצות סמיכה לי"ב משום עבודה בקדשים.

ולפ"ז הרי פשוט דלמ"ד דנשים תוקעות בשופר, אף מותר להוציא השופר לצורך תקיעתן, כיון שהן מקיימות בתקיעתן מצות תקיעה, והוי זה הוצאה לצורך.

ח] אמנם הנה מד' הרבה מן הראשונים מת' כד' השאג"א, דמ"ד דנשים סומכות ומניחות תפילין וכו', הוי זה היתר מסוים דלא גזרו רבנן משום נח"ר לנשים, וכמו שיתבאר.

והנה מצינו הדברים מפורשים כן בשו"ת ספה"י לר"ת סי' ס"ד אות ה', ז"ל, ומיכל בת שאול בברכת תפילין, וסומכות רשות באקפו ידייכו, בעל כורחך לר' יהודה כיון דבכל כחו מדאורייתא איכא מעילה, באקפן איסורא דרבנן, והכי פירושא לר' יהודה דפליג דלית לי' למידחי דרבנן מקמי נשים, ברכת תפילין ברכת סוכה עולת ראיי' לנשים אסור כמו באוקפי ידא בסמיכה, דבאנשים לאקופי ידי בקדשים שלא בשעת סמיכה דברי הכל אסור מדרבנן. ולר' יוסי דדחי דרבנן מקמי נשים כולהו שרו, עכ"ל, ומפורש בד' ר"ת דשורש פלוגתת ר' יהודה ור' יוסי היא אם דחינן דרבנן מקמי נשים, וזהו גם טעמא דלר' יוסי מותרות נשים לברך על המצוות, דהגם דאית בי' משום ברכה לבטלה, מ"מ אי"ז אלא איסורא דרבנן, ודחי' איסורא דרבנן מקמי נשים.

ועיי"ש בסי' ס"ה שהשיב ע"ז רבינו אפרים, ז"ל, ומה שאמרת הנחת תפילין משום ברכה לבטלה קאסר ר' יהודה לנשים, הא מפקינן לה מקרא משום דלא תשא את שם א"כ איסורא דאורייתא היא ולר' יוסי נמי אסור וכו', עכ"ל, והיינו משום דרק איסורים דרבנן דחינן מקמי נשים, וע"כ אי ברכה לבטלה הוי איסורא דאורייתא אין להתיר לנשים לברך אף לדעת ר' יוסי, ועיי"ש דמסיק דהא דמייתי' עלה מאשתו של יונה שהיתה עולה לרגל ולא מיחו בה חכמים, הוא משום פסי רגלים שהתירו לעולי רגלים ואשתו של יונה היתה שותה בשבתות ולא היתה חייבת היינו שבות דרבנן, והא דמייתי' מהא דמיכל היתה מנחת תפילין ולא מיחו בה חכמים הוא משום דמיכל בשבת היתה מנחת, וס"ל כמאן דאמר שבת זמן תפילין למי שהוא מחוייב, ולאשה איסורא דרבנן דהא אין תכשיט לה וגם אינו דרך משא דתהוי איסורא דאורייתא., עכ"ד, והדברים מחודשים ואכמ"ל,

וכן נראה גם בל' התוס' בחולין דפ"ה. ד"ה נשים, ז"ל, ומייתי הכא דכי היכי דשרי ר"י לסמוך לנשים באקפויי ידא אע"ג דנראה כעבודה בקדשים, ה"נ תקיעה דליכא אלא איסורא דרבנן שרי ר"י בנשים, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, ונראה להדיא מדבריהם דטעמא דר' יוסי הוא דכיון דאי"ז אלא איסור דרבנן לא אסרו חכמים בנשים משום נח"ר דידהו, דאי נפרש כמש"כ הריטב"א והר"ן דטעמא דר' יוסי הוא משום דאף נשים מקיימות מצוה וע"כ ממילא שאין לאסור עליהן, א"כ אי"ז היתר מסוים באיסור דרבנן.

ובאמת בלא"ה הוא כן, לפ"מ שהוכיח השאג"א שם מד' התוס' בחולין שם דאף למ"ד דנשים סומכות רשות אסור להוציא השופר לצרכן לרה"ר, והוא מוכח כן לפי' קמא דתוס' בסוגיא שם,[[6]](#footnote-7) ומינה שמעינן דאף למ"ד דנשים סומכות רשות אין מקיימות מצוה בתקיעתן, שאם היו מקיימות מצוה ודאי הי' שרי להוציא השופר לצורך זה והי' בזה התירא דמתוך, ולדעתם בע"כ דהא דשרי להו לסמוך הוי זה היתר מסוים על איסורי דרבנן, שלא אסרום על נשים משום נח"ר דידהו, וז"פ.

וכן מבו' בד' הרבה מן הראשונים, שהביאו ד' ר"ת דנשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג, ופירשו הטעם משום דאיסור ברכה לבטלה אינו אלא מדרבנן, ומבו' דאילו הי' איסור ברכה לבטלה מה"ת לא היו נשים רשאין לברך, ורק משום דאי"ז אלא מדרבנן הוא דשרי להו לברך, והיינו משום דלא גזרו חכמים בזה, וע' ברכ"י או"ח סי' תקפ"ט שכבר עמד בזה. [[7]](#footnote-8)

ומצינו כן עוד, במש"כ היראים מ' תי"ט, ז"ל, ונשים אין מתעסקין בהם, ואע"ג דקי"ל כר' יוסי דאמר נשים סומכות רשות משום נחת רוח דנשים שרינן להו לסמוך באקפו ידייהו, לעצמן שרינן משום נחת רוח אבל לאחרינא לא, דאין אומרים לאדם חטא משום נחת רוח דנשים וכו', עכ"ל, וכ"ה גם דעת בעה"ע הביאו הרא"ש בפ"ד דר"ה, אך לא פירש שם הטעם בזה, ובשבה"ל סי' רצ"ה הביא טעם זה, ומפורש דכל הא דשרי להו לתקוע ולי"ב משום שבות, הוי זה היתר שהתירו להן משום נח"ר, וע"כ ס"ל שאין להתיר לאיש לתקוע לצרכן, שאין אומרים לאדם חטא משום נח"ר דנשים, אך אילו הא דשרי לנשים לתקוע הוא כד' הריטב"א והר"ן שהן מקיימות מצות בתקיעתן וע"כ לי"ב כלל משום שבות, א"כ הרי מה"ט הי' מותר אף לאחר לתקוע לצרכן, וז"פ.

ומצינו כן גם בתרוה"ד פסקים וכתבים סי' קל"ב, ז"ל, ועל הנשים בעת נדותן, אמת התרתי להם בימים הנוראים וכה"ג שרבות מתאספות לבהכ"נ לשמוע תפילה וקריאה שילכו לבהכ"נ וכו' משום נחת רוח לנשים, כי היו להן לעצבון רוח ולמחלת לב שהכל מתאספין להיות בצבור והמה יעמדו חוץ. ואשכחן נמי דשרינן להו סמיכה באקפן ידייהו, אע"ג דנראה כמו עבודה וזלזול בקדשים, משום נחת רוח שלהן, כדאייתי רבותינו מיני' ראי' על תקיעת שופר בר"ה במס' ר"ה ע"ש, עכ"ל.

ומצינו כן עוד במש"כ התוס' במנחות דמ"א וחולין דק"י: דאסור כלאים בציצית לנשים, וזה שלא כדעת הראב"ד דלמ"ד דנשים סומכות רשות אף שרי כלאים בציצית לנשים, וע' קובה"ע מש"כ בטעם הפלוגתא, אך בפשוטו נראה דהתוס' לטעמייהו דס"ל דאף למ"ד דנשים סומכות רשות לי"ל מצוה גמורה, ולא התירו להן אלא איסורי דרבנן משום נח"ר דידהו, וע"כ ודאי לא שרי להו כלאים בציצית, והראב"ד דס"ל דשרי להו כלאים בציצית, הוא משום דס"ל דאית להו מצוה גמורה, וכדס"ל מה"ט דרשאות לסמוך בכל כחן, וז"פ.[[8]](#footnote-9)

ט] והנה לכאו' סוגיא ערוכה הוא כד' הנך ראשונים דכל הא דשרי לנשים לסמוך הוא רק כדי לעשות נח"ר לנשים, והוא בחגיגה דט"ז:, דמייתי' להא דתניא ר"י ור"ש אומרים בנות ישראל סומכות רשות, אמר רבי יוסי סח לי אבא אלעזר פעם אחת הי' לנו עגל של זבחי שלמים והביאנוהו לעזרת נשים וסמכו עליו נשים לא מפני שסמיכה בנשים אלא כדי לעשות נחת רוח לנשים, ע"כ, ולכאו' מה שאמרו כדי לעשות נחת רוח לנשים, היינו דמה"ט התירו להן לסמוך כדי לעשות להן נח"ר, ולכאו' זה מפורש כד' הנך ראשונים דהא דשרי איסורים דרבנן לצורך מצוות נשים הוי זה היתר שהתירו חכמים כדי לעשות נח"ר לנשים, ופשוט דמהתם הוא מקור ד' הראשונים דלהך מ"ד הוי זה היתר שהתירו חכמים לנשים משום נח"ר דידהו, ותיקשי מזה ע"ד הריטב"א והר"ן דמדינא שרו הנך איסורי, כיון שאף הנשים מקיימות מצוה ואית להו אגרא, וגם אי נימא דה"ט דכדי לעשות נח"ר לנשים הוא דמשו"ז הביאוהו לעזרת נשים וסייעו להנשים לסמוך, אכתי קשיא, דלדעת הריטב"א והר"ן דהנשים מקיימות מצוה גמורה, א"כ הרי מה"ט יש לנו לסייע להן לסמוך, ול"ב לה"ט דכדי לעשות להן נח"ר.

אמנם באמת בלא"ה קשיא מסוגיא דהתם ע"ד הריטב"א והר"ן, שהרי מפורש בד' הריטב"א והר"ן דשרי לנשים לסמוך סמיכה גמורה בכל כחן, ואזלי לטעמייהו דס"ל דנשים מקיימות מצוה גמורה בסמיכתן, וע"כ שפיר שרי להו לסמוך בכל כחן, וכמש"נ לעיל בזה, ואילו בסוגיא דהתם מפורש להיפך, דמותבי' מהך ברייתא למ"ד דסמיכה בכל כחן בעינן, דאי ס"ד סמיכה בכל כחו בעינן משום נחת רוח דנשים עבדינן עבודה בקדשים, אלא לאו ש"מ ל"ב בכל כחו, ודחינן לעולם אימא לך בעינן בכל כחו דאמר להו אקפו ידייכו, ופריך עלה אי הכי לא מפני שסמיכה בנשים תיפו"ל דאינה לסמיכה כלל, ומשני אמר רבי אמי חדא ועוד קאמר חדא דליתא לסמיכה כלל ועוד כדי לעשות נחת רוח לנשים, והרי מפורש דלא שרי' לנשים לסמוך בכל כחן וזה דלא כמש"כ הריטב"א והר"ן.

וי"ל בזה בתרי גווני, חדא הוא מש"כ הראב"ד בתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פר' ב' ה"ב, ז"ל, איכא מ"ד לדעת ר"י ור"ש אפי' סמיכה גדולה עליו מותרת בנשים, שכך נתנה תורה לאנשים חובה ולנשים רשות, והנשים דומיא דאנשים לכל מ"ע שהזמ"ג אע"פ שיש בה איסור תורה כגון ציצית של תכלת לנשים וכו', והא דאמר ר"י וכו' דמוקמי' לה במס' חגיגה דאמרי' להו אקפיין ידייכו, התם משום שלא הי' להם חלק בקרבן, אלא שהיו נשי המקריבין, ומשום נח"ר דנשים הוא דעבוד שם סמיכה, אבל נשים המקריבות עושות סמיכה גמורה כאנשים לר"י, ואע"פ שהיא עבודה בקדשים, מיהו לדעת ת"ק לא עבדי כלל לא לסמוך בכח ולא להקפות שמא יבא לידי קלקול, והיינו דקמייתי ר"י ראי' לדבריו ממעשה דאבא אלעזר אע"פ שלא היתה סמיכה גמורה וכו', עכ"ל.

וי"ל עוד בזה, ושו"ר כן בהגה' לטו"א מהרנ"ב אדלר, דהנה הטו"א שם הק' בהא דפריך הגמ' שם אהא דתניא לא מפני שסמיכה בנשים דתיפו"ל דליכא לסמיכה כלל, והק' הטו"א דבלא"ה אי"ז סמיכה כלל, כיון שהביאוהו לעזרת נשים לסמוך עליו, ואין מתקיים בזה דין תיכף לסמיכה שחיטה,[[9]](#footnote-10) וכתב דהומ"ל ולטעמיך, וי"ל עפי"ז דאדרבה עיקר הא דפריך מעיקרא דמשום נח"ר דנשים עבדי' עבודה בקדשים, היינו משום דאין מתקיים בזה מצות סמיכה דל"ה תיכף לסמיכה שחיטה, ואין בזה אלא נח"ר לנשים, וע"כ אין להתיר משו"ז עבודה בקדשים, ולא שרי אלא לסמוך באקופי ידא אך אי"ז מתישב כ"כ, דאם עיקר קו' הגמ' מעיקרא מיוסדת על הא דאי"ז סמיכה משום שאין מתקיים בזה תיכף לסמיכה שחיטה, א"כ הרי כבר ידעי' דליכא לסמיכה כלל, ומאי פריך תו.

שוב מצאתי בעזה"י הדברים מפורשים בתו"כ דיבורא דנדבה פר' ב' ה"ב, ז"ל, אר"י אמר לי אבא אלעזר וכו' והוצאנוהו לעזרת נשים וסמכו עליו הנשים, וכי יש סמיכה בעזרת הנשים, אלא מפני נח"ר של נשים, ע"כ, ולהדיא דמשום הא דהיתה הסמיכה בעזרת הנשים הוא דאמרי' דהויא הסמיכה לעשות נח"ר לנשים, אך בהגה' הגר"א ל"ג לזה, וכן בכמה מן הדפוסים גרסי כגי' הגמ' לא מפני שהסמיכה בנשים וכו', אך כגיר' שהבאנו כ"ה בכת"י, וכ"ה גם בתוס' אחרות לתו"כ שם.

וע' עוד בד' הראב"ד בתו"כ שם שג"כ הזכיר להא דלא נתקיים בזה מצות סמיכה משום שהיתה בעזרת נשים, ויישב בזה מה דקשיא לפירושו דשרי לנשים לסמוך סמיכה גמורה ושאני התם שלא הי' הקרבן שלהם, ז"ל, ואם ישאל השואל להך לישנא דקאמרת דר"י סמיכה גמורה שרי בנשים, והא דאמרי' להו אקפיין ידייכו משום דל"ה להו נשים שותפות בגוי', אלא דהוו נשי המקריבים, אדתריץ לה הכי לוקמי בדהו"ל שותפות בגוי' ועבוד נמי סמיכה גמורה, תשובתו שאילו וכו' הי' להן ליכנס לעזרת אנשים ולסמוך עליו כעין אנשים כדתנן במנחות במקום שסומכין שוחטין ותיכף לסמיכה שחיטה, ומשהוציאוהו לעז"נ לסמוך למדנו שלא הי' סמיכתן מתורת חובה אלא מפני שהיו נשי המקריבים ונראה כמו שיש להן חלק בנכסי בעליהן עשו להן נח"ר והוציאוהו להן לסמוך עליו, עכ"ל.

ולפ"ז ניחא הא דתניא דהא דשרי להו לסמוך הוא כדי לעשות נח"ר לנשים, ולא שרי להו משום קיום מצות סמיכה, והיינו גם משום שלא הי' הקרבן שלהן, וגם משום דאין מתקיים בזה מצות סמיכה כיון דל"ה תיכף לסמיכה שחיטה, ולמ"ד דסמיכה בכל כחו בעינן הרי גם מה"ט אין מתקיים בזה מצות סמיכה, וע"כ כל מה דשרי להו הוא רק כדי לעשות נח"ר לנשים.[[10]](#footnote-11)

ויש להוסיף, דלכאו' לא סגי למימר דהא דהויא הסמיכה רק משום נח"ר הוא רק משום דהיתה הסמיכה בעזרת נשים, אך לעולם הי' הקרבן שלהן, דא"כ תיקשי דמ"ט הוציאוהו לעז"נ וסמכו עליו הנשים שם שאין מתקיים בזה מצות סמיכה, ומ"ט לא הכניסום לפנים וסמכו שם סמיכה גמורה לקיים מצות סמיכה, וע' ברכ"י סי' תקפ"ט שהביא מהפר"ח שהוכיח ממה שסמכו בעזרת נשים דנשים אין רשאות ליכנס לעזרה ודלא כמש"כ התוס' בקידושין דנ"ב:, ובע"כ כמש"כ הראב"ד שלא הי' הקרבן שלהן וע"כ לא נתקיים מצות סמיכה בסמיכתן, וע"כ לא הי' צורך להכניסן לעזרת ישראל לסמוך שם, וז"ב.

י] אמנם נראה, דאף לפי המבואר בד' הרבה מן הראשונים דהא דשרי לנשים לקיים מצוות הגם דאיכא בזה איסורי דרבנן היינו שהתירו חכמים לאיסורים אלו לנשים, נמי יל"פ בתרי גווני, דיל"פ דבזה הוא עיקר פלוגתת תנאי אם לצורך נח"ר דנשים התירו חכמים איסורי דרבנן, וכן מבו' בד' השאג"א שם, אך יל"פ דאין עיקר הפלוגתא אם משום נח"ר דנשים התירו איסורי דרבנן, אלא שורש הפלוגתא הוא אם איכא קיום מצוה בנשים, דמ"ד דנשים סומכות רשות ס"ל דהגם שלא נצטוו הנשים מ"מ איכא להו קיום מצוה, וע"כ אף דאכתי לא סגי בזה להתיר איסורי דרבנן, מ"מ משום נח"ר דידהו התירו להן, ומ"ד דאין נשים סומכות רשות ס"ל דליכא כלל קיום מצוה בנשים, וע"כ לא התירו להן איסורי דרבנן משום נח"ר דידהו, גם י"ל, דאם לי"ל קיום מצוה אין בזה נח"ר לנשים, דהנח"ר דידהו הוא במה שהן מקיימות המצוה, וז"פ.

ונראה דבזה הוא עיקר פלוגתת הראשונים אם נשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג, דאי נימא דליכא בנשים קיום מצוה כלל, ואך שהתירו חכמים להנך איסורים משום נח"ר דנשים, הרי דל"ש כלל שיברכו ע"ז, דאי"ז כלל מעשה מצוה ול"ש ברכה ע"ז, ול"ש שיתירו חכמים לאיסור ברכה לבטלה, דל"ש שיברכו על תקיעת שופר ואי"ז מצות תקיעת שופר כלל, אך דעת הסוברים דנשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג, הוא משום דס"ל דאיכא בנשים קיום מצוה, ושפיר שייך ברכה ע"ז, ואך דמ"מ כיון שאינן מחויבות במצוה אף אינן מחויבות בברכה, וכל מה דשרי להו לברך הוא משום דברכה לבטלה אינו אלא מדרבנן, וע"כ הקילו חכמים דכל כה"ג אי"ז בכלל ברכה לבטלה.[[11]](#footnote-12)

ומקור לזה מצינו מד' הרמב"ן בקידושין דל"א, ז"ל, ויש מביאין ראי' שהן מברכות מהא דגרסינן בפרק בתרא דעירובין מיכל בת שאול היתה מנחת תפילין ולא מיחו בידה חכמים משום דקסברי נשים סומכות רשות, ומשמע דלרבי יהודה דאמר אינן סומכות מיחו, ואם אינן מברכות למה מיחו, אלא ש"מ דלר' יהודה אינן מברכות ולרבי יוסי ור' שמעון דאמרי רשות מברכות, וא"ת אי הכי מאי לא מיחו, אדרבה מודו וכו', יש לומר לאפוקי ממאן דאמר מיחו, קתני לא מיחו וכו', ויש לדחות דלר' יהודה מיחו וכו', ולרבי יוסי ולרבי שמעון לא מיחו כיון דרשות הוא, ומכל מקום שלא ברצון חכמים הוא, ולדברי הכל אינן מברכות וכו', עכ"ל, וכ"ה בפי' הר"ן על הרי"ף שם, ומבו' בדבריו דשורש הפלוגתא אם נשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג, הוא אם איכא קיום מצוה בנשים או לא, וע"כ לדעת הסוברים דנשים מברכות קשיא דמ"ט אמרי' דלא מיחו אדרבה מודו.

וכ"ה מפורש גם בסו"ד הרמב"ן שם, ז"ל, והכי מסתברא דמברכין על מ"ע שהזמ"ג מדאמרינן אין מעכבין את הנשים מלתקוע ביו"ט, ואע"פ שיש בתקיעה שלא לצורך איסור שבות, ש"מ צורך מצוה היא, עכ"ל, ומפורש דהנידון אם נשים מברכות הוא אם איכא קיום מצוה בנשים, וזהו שהביא הרמב"ן דמהא דשרי להו לתקוע ש"מ דהוי זה צורך מצוה, ולדעת החולקים דאין נשים מברכות, צ"ל דהא דשרי להו לתקוע, הוי זה היתר שהתירו חכמים משום נח"ר לנשים, הגם דלי"ב קיום מצוה כלל, או י"ל כמש"כ האו"ז בהל' ר"ה סי' רס"ו שהטעם הוא משום דבר"ה גופי' הותר שבות דתקיעה לגמרי ואף לתקיעה שלא לצורך, עיי"ש.

ועיי"ש עוד בד' הרמב"ן שהק' לדעת ר"ת מהא דאמרינן בירושלמי כל העושה דבר שאינו מצווה בו נקרא הדיוט, ותירץ דהתם שעושה דבר שאינו מצווה מן התורה כלל שהוא כמוסיף על התורה, אבל מי שעושה מצוות התורה כתקנן, אע"פ שלא נצטוה הוא בהם כגון נשים וגוים מקבלים עליהם שכר שכל דרכי' דרכי נועם וכל נתיבותי' שלום, ונראה מדבריו דלדעת הסוברים דאין נשים מברכות ל"ק מהתם, דבאמת אין עושות כן לשם קיום מצוה שאין מקיימות מצוה כלל, ורק למ"ד דמברכות אשר לדידי' חזינן דאית להו קיום מצוה אף שלא נצטוו, ע"ז הק' הרמב"ן דאדרבה כל שפטרתו תורה ממצוות ועושה נקרא הדיוט, וא"כ היאך נימא דאיכא לנשים קיום מצוה,.

וכן יש ללמוד גם מד' האו"ז הל' סוכה סי' שי"ד, ז"ל, מקבלת אשה מיד בנה ומיד בעלה את לולביהן ולא אמרי' קא מטלטלה מידי דלא חזי לה וכו', פשיטא מהו דתימא הואיל ואשה לאו בת חיובא היא אימא לא דלגבה איכא איסור טלטול, קמ"ל כיון דראוי לאנשים תורת כלי עליו ומותר בטלטול לכל, מכאן אני המחבר לומד לנשים שלא לברך על כל מ"ע שהזמ"ג, דאי יכולות לברך מאי איריא משום דראוי לאנשים תיפו"ל דראוי לה לעצמה ליטול ולברך, מיהו רש"י שפי' כך לטעמי' שהוא אוסר להם לברך כדפרישית בהלכות ראש השנה, אבל ר"ת מתיר להם לברך הוא יפרש דאשה לאו בת חיובא היא ואסורה לטלטלו שלא לצורכה, קמ"ל כיון שהרשות בידה ליטלו ולברך עליו הו"ל תורת כלי עליו לגבי דידה, עכ"ל, והובא בהג"א בסוכה פ"ג סי' ל"ג.

והברכ"י או"ח סי' תרנ"ד תמה ע"ז, ז"ל, דהיכי ילפי מפירש"י דאין נשים מברכות, והלא אף דאינם מברכות מ"מ רש"י והרמב"ם וסיעתם סברי דהלכה כר' יוסי, דנשים סומכות רשות, אלא דאינם מברכות וכו', וא"כ רשאות ליטול הלולב לקיים המצוה אף שלא נצטוו, וכיון שכן אכתי תיקשי, דאמאי נקט רש"י דכיון דחזי לגברי תורת כלי עליו, והלא חזי לנשי נמי, דאי בעו למעבד מצוה וליטול הן רשאות, וחזי לנשים נמי, ועיי"ש שכתב דפירש"י כן כי היכי דתיתי מתני' אף כמ"ד דנשים אין סומכות רשות, ונראה כונתו לרש"י לטעמי' דלהך מ"ד אסורות נשים לקיים כל מ"ע שהזמ"ג.

ונראה דמזה יש ללמוד כמש"נ, דיסוד פלוגתת רש"י ור"ת אם רשאות נשים לברך על מ"ע שהזמ"ג הוא, דלדעת רש"י ליכא לנשים קיום מצוה כלל במ"ע שהזמ"ג, וע"כ א"א לברך ע"ז, ואילו לדעת ר"ת מקיימות הנשים מצוה אם עושות מ"ע שהזמ"ג, וע"כ מברכות ע"ז, ואשר זהו דתלה האו"ז, דלדעת רש"י לא חזי כלל לנשים, כיון דלית להו קיום מצוה כלל, ומשא"כ לדעת ר"ת שאם נוטלות הלולב מקיימות בו מצוה, הרי שפיר חזי לדידהו.

וע' עוד בראב"ד בתו"כ דיבורא דנדבה פר' ב' ה"ב ובכתוב שם פ"ד דר"ה שהוכיח דקי"ל כמ"ד דאין נשים סומכות רשות, מהך מתני' דאיצטריך לאשמועינן דמקבלת אשה מיד בנה ובעלה, ולטעמי' הוא מוכח כן טפי, שהרי ס"ל דלמ"ד דנשים סומכות רשות אית להו קיום מצוה גמורה כאנשים, ואף שרי להו סמיכה בכל כחן וכלאים בציצית, וא"כ הרי חזי לגמרי לנשים, ואין טעם כלל שיהא זה מוקצה לדידהו, וז"פ.

ובאמת כ"ה מפורש בד' האו"ז בהל' ר"ה סי' רס"ו, ז"ל, מספק"ל לריב"א זצ"ל אליבא דר' יוסי ור"ש אם יכולות לברך על שופר או על שאר מצוות שאינן מחויבות, אי חשיב ברכה אי לאו, הואיל דשרינן להו לתקוע אע"ג דשבות הוא משמע דבטוב הם עושות ומקבלות שכר, להכי נמי מברכות דלגמרי רשות הוא להן לקיים כמו לאנשים, או דילמא האי דשרינן להו היינו משום שבות ותקיעה בר"ה כיון שהותרה לאנשים דהא אפילו רצה לתקוע כל היום הרשות בידו ואע"פ שיצא כבר להכי נמי בנשים אינה שבות, אבל היאך תברך אשר קדשנו וציונו והיא לא נצטוית, וכתב בשם רש"י שהי' אוסר, ורבינו יצחק בר יהודה הי' מתיר לנשים לברך על כל מצות עשה שהזמ"ג, עכ"ל, ומפורש להדיא דשורש הנידון בזה הוא אם בטוב הן עושות ומקבלות שכר, וע"כ הוא דשרי להו שבות דתקיעה, ולהכי נמי מברכות, או"ד דלית להו מצוה כלל, והא דשרי להו שבות דתקיעה, הוא כיון שהותרה לאנשים דאפי' רצה לתקוע כל היום הרשות בידו, וע"כ גם לנשים אינה שבות, ואשר זהו מש"כ האו"ז בהל' סוכה דלדעת רש"י לא חזי הלולב לנשים ולדעת ר"ת חזי לנשים, וז"ב.

וכ"ה גם בראבי"ה סי' תקצ"ז שהביא ד' ר"ת, ז"ל, ופירוש לא מיחו שהיו מתעסקין בהם שיעשו, מדלא קתני שלא ברצון חכמים כההיא דמקום שנהגו, כדאמרינן בחגיגה והביאונוה לעזרת נשים לעשות נחת לנשים, ש"מ דמתעסקין בהן. וכיון דקצת מצוה היא מברכין על לולב ושופר וסוכה ומגילה, דמברך ברכה שאינה צריכה דהוי משום לא תשא את שם וגו' לא הוי אלא אסמכתא בעלמא ומברכין, עכ"ל, ומבו' דהאמנם הא דנשים מברכות הוא משום דאיסור ברכה לבטלה אינו אלא מדרבנן, מ"מ לא סגי בזה, אלא היינו רק משום דחזינן דמתעסקין בהן וש"מ דקצת מצוה היא, וע"כ הוא דמברכות, והיינו כמש"נ, דאלמלי דהי' בזה קצת מצוה, ל"ה שייך כלל שיברכו ע"ז, ורק משום דקצת מצוה היא, הרי שהגם דאין מחויבות לברך ע"ז, מ"מ כיון דברכה לבטלה אינה אלא מדרבנן לא אסרו חכמים בכה"ג שמברכות על קיום מצוה שמקיימות.

ועיי"ש בד' ראבי"ה שכתב לקיים דין זה דמברכות על מ"ע שהזמ"ג, וכתב בתו"ד, ז"ל, ותו דאמרינן גדול המצווה ועושה ממי שאינו מצווה ועושה, שמע מינה דאינו מצווה שכר מיהת איכא, אף על פי שאינו כל כך כמצווה וכו', וכיון דאית בי' קיום מצות רצון היוצר ראוי לברך במצות לא תסור ושאל אביך ונר חנוכה ומגילה, עכ"ל, ובהמש"ד הוכיח עוד מדגרסינן בפרק מי שמתו וכו' בהני בני רב דטעו ומתחלי תפלת חול בשבת מהו לגמרה ואמר לן גומר אותה ברכה, ומפרשינן התם טעם בדבריו הא דמצלי שמנה עשרה ברכות בחיובא כבחול ורבנן הוא דלא אטרחוהו מפני כבוד השבת הלכך גומר, ומ"מ פטרוהו מלהתפלל ואפילו הכי אי מטריח נמי חותם הברכה וליכא ברכה לבטלה וכו'. ועוד ראי' לדברי דפסקינן בפרק תפלת השחר הלכה כרבי יהושע שאמר תפלת ערבית רשות וחתמינן בשמנה עשרה ברכות. ובפרק בכל מערבין גרסינן אנא אקרא חדתא נמי אמינא זמן אמר לי' רשות לא קמיבעיא לי וכו', ש"מ מכל הני דארשות נמי מברכין, עכ"ל, ומבו' מכ"ז דהא דנשים מברכות, הוא משום דאף שאינן מחויבות, מ"מ ארשות נמי מברכין, אך מ"מ בעי' שיהא ע"ז תורת קיום מצות רצון היוצר, דאל"כ ל"ש לברך ע"ז כלל, וכמש"נ.[[12]](#footnote-13)

יא] ולפ"ז נראה דמה"ט הוא שהתיר ראבי"ה להוציא השופר לצורך נשים, שהרי הראבי"ה ס"ל כדעת ר"ת דנשים מברכות על מ"ע, ופירש הטעם משום דאיכא קיום מצוה בנשים, ועיי"ש בד' ראבי"ה דכתב דכיון דקי"ל דנשים סומכות רשות, ועבדי סמיכה באקפו ידייכו, אע"ג דדמי קצת לעבודה בקדשים, ה"ה שתוקעים להם, שהיא חכמה ואינה מלאכה דאורייתא, ותוקעין להן אפי' אם יצא כבר, והיינו דמההיא דנשים סומכות רשות והותר להן איסור דרבנן דדמי לעבודה בקדשים, ש"מ דאיכא קיום מצוה בנשים, וע"כ ה"נ שרי לתקוע להן, ושלא כדעת בעה"ע והיראים דלא שרי לתקוע להן, דטעמא דהיראים הוא משום דליכא קיום מצוה כלל בנשים, ואך התירו להן לעבור אשבות משום נח"ר, וע"כ לא יתקע להן הוא שאין אומרים לאדם חטא בשביל שיזכה חבירך, אך להראבי"ה לטעמי' דאית בהו קיום מצוה, וזהו גדר ההיתר שהתירו להן איסורי דרבנן, דלא גזרו רבנן בכה"ג והוי בכלל ההיתר דתקיעת מצוה, א"כ הרי מה"ט אף שרי לאחר לתקוע להן, (אמנם בדעת בעה"ע מבו' שאף שדעתו שם דמותרות נשים לברך על התקיעה, מ"מ אין לאחר לתקוע להן).

ואשר זהו מש"כ הראבי"ה דכיון דאיכא מצוה, מותר נמי להוציא בשבילן השופר לרשות הרבים, כדקשרי בית הלל בהוצאת לולב דמצוה בפרק קמא דביצה, ושאינו מצווה שייך נמי קצת במצוה, עכ"ל, והיינו משום שלדעתו להך מ"ד דנשים סומכות רשות איכא קיום מצוה בתקיעתן, וא"כ הוי זה צורך מצוה, ושפיר שרי להוציא השופר לרה"ר לצורך זה, אך משא"כ למ"ד דאין נשים סומכות רשות, אשר לדידי' ליכא קיום מצוה בנשים, אסור להוציא השופר לצרכן.

יב] כתב הרא"ש בפ"ד דר"ה סי' ז', ז"ל, ונהגו באשכנז לתקוע לנשים יולדות קודם שתקעו בביהכ"נ כדי שיוציא התוקע את עצמו, וראבי"ה כתב כיון דנשים סומכות רשות ועבדי סמיכה בהקפת ידייהו אע"ג דדמי קצת לעבודה בקדשים, ה"ה בתקיעה שהיא חכמה ואינה מלאכה מותר לתקוע להם ואפי' מי שיצא כבר, ומותר נמי להוציא את השופר בר"ה לבהכנ"ס כדי לתקוע להן, וכן נ"ל דלא גריעא אשה מקטן שלא הגיע לחינוך דמתעסקין בהן כדי שילמדו, כ"ש לנשים דמכוונות למצוה מתעסקין בהן כדי שילמדו, עכ"ל.

והשאג"א בסי' ק"ד תמה על ראיית הראבי"ה מהא דנשים סומכות רשות, שהרי מודה בעה"ע ודעימי' דהנשים עצמן מותר להן לתקוע, ואפ"ה ס"ל דאסור לאחר לתקוע להן, והיינו משום דרק לנשים גופייהו התירו חכמים איסור שבות דתקיעה משום נח"ר דידהו, אבל לאחר לא התירו לעבור על איסור שבות משום נח"ר דנשים, וא"כ מה הוכיח ראבי"ה מדשרי להו לסמוך בהקפת יד, הרי לא חזינן בזה אלא דמותרות הן עצמן לסמוך, ודומיא דהכי מותרות הן עצמן לתקוע, אך לא חזינן התם דאף שרי לאחר לעבור על איסור דרבנן לצורך מצוה דנשים.

ונראה לדון בזה דמכוון הראבי"ה הוא, דאי לא התירו חכמים לאיסורא אלא להנשים עצמן, הי' בדין שלא נניח להן לסמוך, שאיסור עבודה בקדשים אינו רק משום לתא דהעובד, דנימא שלא גזרו על הנשים הבאות לעשות מצוה, אלא הוי משום לתא דהקדשים, שלא יעשו בהן עבודה שלא לצורך, ומדחזי' דהתירו לנשים לסמוך בהקפת יד, ש"מ שמתקיים בסמיכתן מצות סמיכה, וע"כ מדרבנן אין בזה משום עבודה בקדשים, וע"כ ה"נ אין בתקיעתן כלל משום שבות דתקיעה, וממילא דמותר אף אחר לתקוע להן, וזה כמש"נ לעיל סק"י בדעת הראבי"ה והרבה מן הראשונים, דמה שהתירו איסורי דרבנן לנשים, היינו דמדרבנן חשבי' לזה כמצוה גמורה, וע"כ ליכא כלל להאיסור.

עוד הק' השאג"א שם, במש"כ הרא"ש דכן נ"ל דלא גריעא אשה מקטן שלא הגיע לחינוך דמסתעסקין בהן כדי שילמדו, כ"ש לנשים דמכוונות למצוה, ותמה ע"ז השאג"א דשאני קטנים שסופן לבא לידי חיוב לפיכך התירו שבות דדבריהם מפניהם כדי שילמדו, והוכיח כן, שהרי חזינן דלמ"ד דנשים אין סומכות רשות, אשר לדידי' מעכבין את הנשים לתקוע, ומ"מ אין מעכבין את התינוקות ומתעסקין עמהן, וש"מ דקטן עדיך מאשה, וא"כ ה"ה למ"ד דנשים סומכות רשות י"ל דאשה גריעא מקטן, ולא שרינן באשה משום נח"ר אלא לתקוע בעתמן אבל לא לאחר, עכ"ד.

ונראה פשוט דכל קו' השאג"א הויא לטעמי', שכבר נת' לעיל ס"ק ו' וי' שדעתו דטעם הפלוגתא אם נשים סומכות רשות או לא, הוא אם התירו איסורי דרבנן משום נח"ר דנשים, אך לא פליגי כלל אם איכא קיום מצוה בנשים, ואשר זהו שהק' השאג"א דכ"ה דחזינן דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות לא התירו להן שבות דתקיעה, ה"נ י"ל דאף למ"ד דנשים סומכות רשות דה"נ התירו להן שבות דתקיעה, מ"מ לא התירו אלא להן משום נח"ר דנשים ולא לאחרים, אך כבר נת' לעיל סק"י בדעת הראבי"ה והרא"ש ועוד מן הראשונים דטעם הפלוגתא אם נשים סומכות רשות, הוא אם איכא קיום מצוה בנשים, ומ"ד דנשים סומכות רשות ס"ל דאיכא קיום מצוה בנשים, וע"כ אף דאי"ז מצוה גמורה, מ"מ לא גזרו בזה חכמים, ולפ"ז א"ש היטב ד' הרא"ש, דשפיר הוכיח דאם התירו לתקוע לקטן כ"ש לנשים שמכוונות למצוה, דאף דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות לא התירו לנשים לתקוע, היינו משום דלדידי' ליכא קיום מצוה כלל בנשים, וע"כ ודאי גריעי מקטן דשרי לתקוע לו כדי לחנכו, אך משא"כ למ"ד דנשים סומכות רשות אשר לדידי' איכא קיום מצוה בנשים, ודאי דעדיפי נשים מקטן שלא הגיע לחינוך, ושפיר הוכיח הרא"ש דאי שרי לתקוע לקטן, כ"ש דשרי לתקוע לנשים, וז"ב.

**ג'**

יג] לענין הלכה בפלוגתא זו אם נשים סומכות רשות, ודעת רוב הראשונים דקי"ל כמ"ד נשים סומכות רשות, אך דעת הריא"ז בר"ה פ"ד ה"ב דקי"ל דאסורות הנשים לתקוע בשופר בר"ה ולהניח תפילין, עיי"ש, וכ"נ דעת האו"ז ר"ה סי' רס"ו.

ובדעת הרמב"ם בזה, ע' שעה"מ פי"ט משבת הכ"ג, ושאג"א סי' ק"ד, וביאור הגר"א או"ח סי' י"ז ס"ב וברכ"י סי' תקפ"ט ותרנ"ד, שנחלקו בדעתו, וע' בשעה"מ ובברכ"י שם מש"כ בדעת עוד מן הראשונים.

והנה הכל בו בהל' תפילין סי' כ"א כתב בשם הר"מ דאם רצו נשים להניח תפילין אין שומעין להן מפני שאינן יודעות לשמור עצמן בנקיות, והשעה"מ שם למד מזה שדעתו דקי"ל דאין נשים סומכות רשות.

אך הנה בכל בו סימן ס"ד מפורש דנשים רשאות לתקוע בשופר בר"ה, והרי להדיא שדעתו דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, אשר לדידי' אף אין מעכבין את הנשים מלתקוע, ועיי"ש שדעתו נוטה שאף רשאות לברך ע"ז, וכן דעתו נוטה גם בסי' כ"ב דנשים רשאות לברך על ציצית, ובפשוטו גם מזה נלמד שדעתו דקי"ל כמ"ד נשים סומכות רשות, שהרי כתבו הראשונים דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות ודאי אין רשאות לברך על מ"ע שהזמ"ג, וע' להלן שנת' לדון בזה, וקשיא לפ"ז מ"ט מוחין בידן מלהניח תפילין.

ובאמת כבר תמה בזה בארחות חיים הל' תפילין ס"ג שהוא מקור ד' הכל בו על ד' הר"מ, ז"ל, וק"ל מהא דאמרינן בעירובין פ' המוצא דמיכל בת שאול היתה מנחת ולא מיחו בידה חכמים, והרשב"א מתיר להן כל מצות עשה ולברך עליהן מזה המעשה וכו' וכיון דמנחת ודאי מברכת, עכ"ל.

אמנם באמת מצינו כן גם בדעת הרמ"א שפסק בסי' ל"ח ס"ג סי' ל"ח ס"ג דאם נשים רוצות להחמיר על עצמן ולהניח תפילין מוחין בידן, וקשיא דהרי קי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, וכדקי"ל בסי' תקפ"ט דמותר להן לתקוע, ותמה בזה השאג"א סי' ק"ד, ועיי"ש בביאור הגר"א שפירש טעמו דהגם דקי"ל כמ"ד נשים סומכות רשות, מ"מ אסורות להניח תפילין משום שאינן זריזות לשמור על גוף נקי, וסמך בזה ע"ד הפסיקתא והירושלמי, עיי"ש בדבריו, ובאלי' רבה שם תירץ דבדורות האחרונים החמירו בזה משום שראו שאין הנשים יודעות לשמור עצמן בנקיות, עכ"ד, ומתישב לפ"ז גם ד' הכל בו, והא"ר שם כתב כן בדעת הכל בו.

יד] ובדעת הראב"ד בזה צ"ע, דהנה דעת הראב"ד בהשגות פ"ג מציצית ה"ט דנשים רשאות לברך על מ"ע שהזמ"ג, וכן נראה דעתו בפ"ו מסוכה הי"ג, ושלא כדעת הרמב"ם בהנך דוכתי דאין נשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג, ובפשוטו יש ללמוד מזה שדעתו דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, וכמש"כ הראשונים דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות ודאי אין נשים רשאות לברך על מ"ע שהזמ"ג.

אמנם הנה השעה"מ בפי"ט משבת כתב בדעת הראב"ד דקי"ל דאין נשים סומכות רשות, ולמד כן ממה שהביא הרשב"א לקמן דצ"ו: בשם הראב"ד דקי"ל דאשה אין רשאית להכניס תפילין בשבת, דהא לאו דרך מלבוש בחול הוא, והרשב"א תמה ע"ז, ז"ל, תמיהא לי טובא דכיון דקי"ל נשים סומכות רשות דרך מלבוש בחול הוא דהו"ל לנוי, ותדע לך וכו' דאמרי אחד האיש ואחד האשה, ואמרינן ודילמא ס"ל כמ"ד נשים סומכות רשות, דאלמא אע"פ שהזמ"ג, להכניס בשבת דרך מלבוש קרינן לי' אף לאשה הואיל ומנחת רשות, עכ"ל, וכתב השעה"מ דטעמא דהראב"ד דאסר להן להכניס, הוא משום דס"ל דקי"ל דאין סומכות רשות, ואסורות להניח תפילין בחול, וע"כ ל"ח התפילין מלבוש, עכ"ד.

וצ"ע דלפ"ז סתרי ד' הראב"ד זל"ז, שהרי ממה שהתיר לנשים לברך על מ"ע שהזמ"ג חזינן שדעתו דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, וכנ"ל.

וי"ל בזה, שדעת הראב"ד כדעת הכל בו דהגם דקי"ל דנשים סומכות רשות מ"מ אסורות להניח תפילין, וכמו שביאר בביאור הגר"א דתפילין שאני ואסורות נשים להניחן, וע"כ אי"ז דרך מלבוש ואסורות להצילן בשבת.

אמנם באמת נראה לדון, דמה שאסר הראב"ד לנשים להכניס תפילין בשבת, אי"ז כלל משום דאין נשים רשאות להניח תפילין בחול, דלעולם ודאי רשאות נשים להניח תפילין כיון דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, ואפ"ה אסורות להכניסן בשבת, וכמו שיתבאר.

דהנה הרשב"א שם הביא עוד בשם הראב"ד, ז"ל, וכתב הראב"ד ז"ל דאע"ג דקי"ל דשבת לאו זמן תפילין כר"ג, לענין הצלה קי"ל דזוג אחד טפי לא הואיל וסתם לן תנא הכי, דדלמא הוי טעמא משום דלא שרי אלא כדרך מלבושו בחול וכיון דבחול אחד אין טפי לא בשבת נמי אחד אין טפי לא, והרשב"א תמה עליו, ז"ל, דאם איתא דטעמא דמתני' כדרך מלבושו בחול אפי' למ"ד שבת לאו זמן תפילין היאך לא נאמר אותו הטעם בגמרא וכו', עכ"ל.

אמנם ד' הראב"ד מיוסדים על מה שאמרו בגמ' בתחילת הסוגיא, זוג אחד אין טפי לא לימא תנן סתמא דלא כרבי מאיר וכו', אמר רבא אפילו תימא רבי מאיר, התם דרך מלבושו כחול שווי' רבנן והכא דרך מלבושו כחול שווי' רבנן, התם דבחול כמה דבעי לביש לענין הצלה נמי שרו לי' רבנן, הכא דבחול נמי זוג אחד אין טפי לא לענין הצלה נמי זוג אחד אין טפי לא, ע"כ, ומבו' דטעמא דמ"ד דלא שרי להציל ב' זוגות אי"ז משום דשבת זמן תפילין ועבר בבל תוסיף, אלא הוא משום דבחול אין אדם מניח אלא זוג א', וע"כ לא שרו רבנן בשבת אלא זוג א', דלא שרו רבנן אלא כדרך מלבושו בחול.

ונראה פשוט לפ"ז דזהו גם טעמא דהראב"ד דלא שרי לנשים להציל, דהגם דבסוגית הגמ' מבו' דמצינו לפרש טעמא דמ"ד דנשים רשאות להציל, דהוא משום דס"ל דנשים סומכות רשות, היינו רק דלהך מ"ד מצינו למימר דרשאות נשים להציל, משום דחשיב התפילין מלבוש, אך לפי האמת אף דקי"ל נשים סומכות רשות מ"מ אין רשאות להציל, דכ"ה דאין איש רשאי להציל ב' זוגות הגם דשבת לאו זמן תפילין, משום דלא שרו לי' רבנן אלא כדרך מלבושו בחול, ה"נ אין אשה רשאית להציל, משום דלא שרו רבנן אלא כדרך המלבוש בחול ואשה אין דרכה להניח תפילין.[[13]](#footnote-14)

ויש להוסיף, די"ל דסוגיא דצ"ו: אזלא כסוגיא דלעיל מינה, דס"ל דטעמא דמ"ד דאסור להציל ב' זוגות הוא רק משום דשבת זמן תפילין, אך אי לאו זמן תפילין שרי לי' להציל ב' זוגות הגם שאי"ז כדרך מלבושו בחול, וה"נ אשה למ"ד דרשאית להניח תפילין מותרת להצילן בשבת, אך לפ"מ דקי"ל כסוגיא דריש פירקין דהא דאיש אסור להציל ב' זוגות הוא משום שלא התירו חכמים אלא כדרך מלבושו בחול, הרי דמה"ט אף אשה אין רשאית להניח תפילין, וז"פ.

אך הנה שו"ר בפי' הראב"ד לתו"כ שמפורש בדבריו דקי"ל כמ"ד דאין נשים סומכות רשות, וכדסתם לן תנא בר"ה דאין מעכבין את התינוקות מלתקוע הא נשים מעכבין, והוכיח כן גם ממתני' דס"פ לולב הגזול דמקבלת אשה מיד בנה ומיד בעלה, ומפרשי' התם דס"ד דהואיל ואשה לאו בת חיובא אימא לא תקבל, ואם אית לה מצוה א"כ ודאי אי"ז מוקצה לדידה, עמש"נ בפרט זה לעיל סק"י ועיי"ש דמסיק דהלכך לא מיבעיא תכלת בציצית דלא שרינן להו דאיסורא דאורייתא אלא ברכת סוכה ולולב נמי לא שרינן להו, עכ"ל, וכ"ה בקצרה גם בכתוב שם להראב"ד פ"ד דר"ה, וזה דלא כדבריו בהשגות שרשאות לברך, ובהשגות למד כן מרב יוסף שבירך אף דסומא פטור מן המצוות, ובפי' לתו"כ כתב דשאני סומא דמיחייב מדרבנן, ונראה מזה כמש"נ דבהשגות ס"ל דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, וע"כ אף רשאות לברך, ובפי' לתו"כ ובכתוב שם ס"ל דקי"ל כמ"ד דאין נשים סומכות רשות, וע"כ ה"נ אין רשאות לברך.

אך אכתי יש בזה מקום עיון, והוא במש"כ הראב"ד בהשגות בפ"ג מציצית דאין נשים רשאות ללבוש ציצית שיש בה כלאים, והנה בפי' הראב"ד לתו"כ שם מבו' דלמ"ד דנשים סומכות רשות אף רשאות ללבוש ציצית שיש בה כלאים, וזהו מכוון ההשגה שהשיג על הרמב"ם, עיי"ש בכס"מ דמש"כ הראב"ד דדוקא בציצית שאין בה כלאים. פשוט הוא ולא הוצרך רבינו לכותבו, עכ"ל, אך הראב"ד לטעמי' דלמ"ד נשים סומכות רשות אף רשאות ללבוש ציצית שיש בה כלאים, וא"כ אי"ז פשוט לאסור והי' להרמב"ם לכותבו, וא"כ ממש"כ בהשגות שאין רשאות ללבוש ציצית שיש בה כלאים, נראה שדעתו דקי"ל כמ"ד דאין נשים סומכות רשות, אך י"ל דהדר בי' הראב"ד בפרט זה.

גם עי' בשעה"מ שם שלפ"מ שדקדק מד' הרמב"ם שפסק כמ"ד דאין נשים סומכות רשות, כתב דממה שלא השיג עליו הראב"ד ש"מ שפסק כמ"ד דאין נשים סומכות רשות, אך לד' האחרונים שנקטו בדעת הרמב"ם שפסק כמ"ד דנשים סומכות רשות יש לדקדק איפכא.

ועכ"פ אי נימא כן בדעת הראב"ד, תיקשי דא"כ היאך התיר להן הראב"ד לברך, וכמש"כ הראשונים דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות ודאי אין רשאות לברך על מ"ע שהזמ"ג.

וי"ל בזה דס"ל להראב"ד דאף למ"ד דנשים אין סומכות רשות, מ"מ שפיר רשאות לברך ע"ז, ופליג ע"ד ש"ר דס"ל דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות אסורות לברך ע"ז, וע' מאירי חגיגה דט"ז: שהביא די"א כן דנשים רשאות לברך על מ"ע שהזמ"ג אף אם קי"ל דאין נשים רשאות לסמוך, עייש"ה.

ונראה דהראב"ד לטעמי' אזיל בזה, שהרי דעתו בפי' לתו"כ דלמ"ד נשים סומכות רשות מתקיים בזה מצוה גמורה דסמיכה וע"כ שרי להו סמיכה בכל כחן, וע"כ נמי שרי להו תכלת בציצית, ולפ"ז י"ל, דאף מ"ד דאין נשים סומכות רשות מודה דאיכא בזה קיום מצוה וע"כ אף רשאות לברך ע"ז.

ויסוד לזה ממה שהביא הראב"ד שם לההיא דרב יוסף דעבידנא יומא טבא לרבנן דלא מפקידנא ועבידנא, ואי נימא שפסק הראב"ד כמ"ד דאין נשים סומכות רשות, הרי יש ללמוד מזה דאף להך מ"ד מ"מ נשים שעשו מצוה מקבלות שכר ע"ז, ומתחילה סבר שאף גדול שכר זה שאינו מצווה ועושה משכר המצווה ועושה, וזה דלא כמש"כ הריטב"א בסוכה ד"כ: הובא לעיל סק"ז דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות לית להו שכר כלל, וכן מבו' גם בלשונו בר"ה דכ"ט: ובקידושין דל"א., וכ"ה מבו' גם בל' האו"ז ר"ה סי' רס"ו בשם ריב"א שהובא לעיל סק"י וכ"נ גם בד' ראבי"ה סי' תקצ"ז שהובא שם, ונראה דטעם פלוגתייהו הוא דהריטב"א ס"ל דטעמא דמ"ד דאין נשים סומכות רשות הוא משום דלי"ל קיום מצוה כלל, ואילו הראב"ד ס"ל דאף למ"ד דאין נשים סומכות רשות מ"מ אית לי' קיום מצוה, ואך דאי"ז מצוה גמורה כאנשים וע"כ לא שרי להו לסמוך בכל כחן, והוי אינו מצווה ועושה ושקיל אגרא ע"ז, וזה כמש"נ דמה"ט ס"ל להראב"ד דרשאות לברך ע"ז, וכ"ה בל' האו"ז שם דמה"ט דבטוב הן עושות ומקבלות שכר רשאות לברך ע"ז, וא"כ להראב"ד דגם למ"ד דאין נשים סומכות רשות הן מקבלות שכר, שפיר רשאות לברך ע"ז.

טו] ויש להוסיף בזה פלוגתת הראשונים בטעמא דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות אף מוחין באשה המנחת תפילין, דהתוס' כתבו דהוא משום שאין זהירות בגוף נקי, ור"ת בשו"ת ספה"י סי' ס"ד כתב דהוא משום דמברכת ע"ז, וכן הביאו הראשונים בכ"ד משמו, ובאו"ז הל' ר"ה סי' רס"ו פי' הטעם למחות ע"ז משום דשער באשה ערוה, ובפסקי ריא"ז פ"ד דר"ה כתב הטעם, ז"ל, וכן אסור לנשים להניח תפילין אפי' בלא ברכה מפני שנראה כדרך החיצונים שעוברים על דברי חכמים ואינם רוצים לדרוש המקראות כמותם, עכ"ל, ובתשובת רבינו אפרים שבשו"ת ספה"י לר"ת סי' ס"ה פי' הטעם משום שהיתה מנחת בשבת, והבאנו דבריו לעיל סק"ח, וע' עוד בפי' הראב"ד לתו"כ דיבורא דנדבה פר' ב' ה"ב בטעם האיסור.

ויש לציין עוד לד' הריטב"א בקידושין דל"א. דמבו' בדבריו דאף לר"י דאין נשים סומכות רשות, מ"מ לא מיחו באשתו של יונה שעלתה לרגל, והוכיח מינה דאף לר' יהודה אין לאסור משום דמיחזי כבל תוסיף, וצ"ע מסוגיין שמתבאר דהא דלא מיחו בידה חכמים הוא משום דסבר דרשות הוא, וי"ל.

וע' עוד במאירי ר"ה דל"ג. שמת' בדבריו דאף דמעכבין נשים מלתקוע, מ"מ שרי להו להניח תפילין ולעלות לרגל, והביא הפלוגתא אי שרי להו לברך, והביא ד' הראב"ד דאסור להן לסמוך וכלאים בציצית, וצ"ע היאך זה מתישב בסוגיין.

1. ובמה שדימו לסומא דפטור מכל המצוות ואינו עובר בהן משום בל תוסיף, הנה מצינו בספר המכריע סי' ע"ח שכתב דנשים אין חייבות במ"ע שהזמ"ג מדרבנן, דאסורות לקיים מ"ע שהזמ"ג משום בל תוסיף, ואין כח לחכמים לבטל לאו דבל תוסיף, ול"ד לסומא דלר"י פטור מה"ת מכל מצוות וחייב מדרבנן, דסומא לא מיפקד בבל תוסיף, וע"כ שפיר מצו רבנן לחיובי', וה"נ קטן שהגיע לחינוך חייב מדרבנן בכל המצוות משום שאינו מוזהר על בל תוסיף, ומשא"כ נשים דמוזהרות על בל תוסיף אין כח ביד חכמים לחייבן במ"ע שהזמ"ג, עכ"ד, והיינו שדעתו דאף במה שעושין משום תקנ"ח איכא בל תוסיף, וזה דלא כמסקנת הרשב"א בר"ה דכל שעושה משום תקנ"ח לי"ב משום בל תוסיף, ועד"ז כתב בתורי"ד ע"ז ד"ג:, דגוי שאינו מצווה ועושה אית לי' שכר קצת, ול"ש בפלוגתת תנאי אם נשים סומכות רשות, דמ"ד דאין סומכות רשות הוא משום לאו דבל תוסיף, אבל גבי גוים ליכא למימר הכי דהא לא נצטוו בלא תוסיף עליו כי היכי דנצטוו הנשים, עכ"ד.

   ולכאו' מד' הרשב"א והריטב"א שדימו נשים לסומא, דכ"ה דסומא אינו עובר משום בל תוסיף ה"נ נשים אינם עוברות, נראה שדעתם דאף לר' יהודה אין סומא פטור אלא מעשין ולא מלאוין, ומוזהר על לאו דבל תוסיף, וכאשר כ"כ בהגה' שבגליון המכריע לא' קדוש מדבר, דפליאה נשגבה לא אוכל לה דהיכי תיסק אדעתין דמ"ד סומא פטור מכל המצוה שיהא פטור אפי' מכל לאוין שבתורה כקטן ולא יענש בע"ז וג"ע ושפ"ד וחילול שבת ושאר כל העבירות מפני ישראל סומא, דההוא מ"ד וכו' לפטרו מכל מ"ע אבל מצוות דשוא"ת ודאי חייב, ובל תוסיף אזהרה דשוא"ת הוא וכו', עכ"ל, וע' גם בפי' הר"א מזרחי לסמ"ג הלכות שופר, שמבו' דעתו דפשיטא דסומא חייב בלאוין.

   אך ילה"ע בזה ממש"כ בחי' הרשב"א מגילה דכ"ד. דסומא חייב מדרבנן, ול"ד לנשים שפטורות מכל מצות עשה שהזמן גרמא ואפי' מדרבנן, דנשים אע"פ שפטורות ממצות עשה שהזמן גרמא חיובא מיחייבי בכל שאר המצות אבל סומא אלו אתה פוטרו מהכל הו"ל כגוי, וכ"כ בחי' הריטב"א שם, וכ"כ הרשב"א בב"ק דפ"ז. ושם מסיק דסומא לא מיחייב אף מדרבנן, והריטב"א בקידושין דל"א., וכאשר כ"כ התוס' בסוגיין ובשאר דוכתי, ולכאו' נראה מזה דאין סומא חייב אף בלאוין, שאם הי' חייב בלאוין א"כ ל"ה כגוי, וכאשר כן הוכיח בנובי"ת או"ח סי' קי"ב.

   ושו"ר בס' יעיר אוזן להחיד"א מערכת ס' אות כ' שהוכיח כן, ודחה דדילמא אפי' אם חייב בלאוין, מ"מ כיון שקיום הלאוין הוי בשוא"ת דמי לגוי, אך שוב הביא ל' תור"פ בב"ק דפ"ז, דכתב דסומא חייבוהו מדרבנן דאי הוה מיפטר אף מדרבנן ל"ה בי' הכירא מגוי, אבל אשה אע"ג דמיפטרא ממ"ע אף מדרבנן, מ"מ איכא הכירא טובא בינה לבין גוי' כמו דם נדה ושאר מצוות טובא, עכ"ל, ומסו"ד שכתב דם נדה וכו', ניכר שראש דבריו אמת דסומא פטור מלאוין והוא נראה כגוי, עכ"ד.

   ומצאתי הדברים מפורשים בתשו' הריטב"א סימן צ"ז, ז"ל, ויש מי שסובר דאע"ג דפטור מדאוריתא חיובי מחייב בזו מדרבנן דאע"ג דגבי נשים וכו' הן פטורות גם מדרבנן וכו', התם שאני דהא איכא מצות עשה דמיחייבי בהו ונוהגות בהן, אבל בזה שהוא פטור מכל מצות עשה וכל מצות ל"ת מדאוריתא אם אתה פוטרו אפי' מדרבנן הרי אתה עושהו כגוי וכמו שכתב ר"ת ז"ל ור"י הזקן ז"ל, עכ"ל, וכ"ה מפורש גם באבודרהם דיני ברכת המצוות ומשפטיהן, שהביא ד' ר"ת, ז"ל, ומה שחייבו סומא מדרבנן ואשה פטורה לגמרי וכו' ועוד שלא יראה כגוי שאינו נוהג בתורת ישראל אי פטרת לי' מכל המצות, אבל אשה מיחייבה במ"ע שלא הזמן גרמא "ובמצות ל"ת", עכ"ל, וכ"ה גם ל' הרא"ש בקידושין פ"א סי' מ"ט, אך הוקף שם במוסגר תיבות ובמצות ל"ת, ומפורש בדבריהם דסומא פטור אף מלאוין, ומה"ט הוא שחייבוהו רבנן, וצ"ע בזה.

   ויש לציין עוד לד' הגרע"א שהוכיח ממש"כ התוס' דאם סומא חייב מדרבנן שפיר מצי לברך, כמו שמברכין על כל מ"ע דרבנן, וכמו שאמרו בפ' במה מדליקין והיכן ציונו מלא תסור, והוכיח מזה הגרע"א דסומא חייב בלאוין, דאל"כ הרי אינו מוזהר על לא תסור, וע' גם בנובי"ת או"ח סי' קי"ב שדן בזה, ופי' כן מה שהוכיחו התוס' בקידושין מסומא דאף דלא מיפקיד מצי לברך, ולא דחו דשאני סומא דחייב מדרבנן, אך באמת יש מקום לדון בזה, לפמש"כ בקוב"ש קונט' דברי סופרים סי' א', דמחויבין לשמוע לדברי חכמים אף בלא ל"ת דלא תסור, עיי"ש באורך, אך אכתי ילה"ע מל' התוס' בסוגיין שהביאו למה שאמרו בפ' במה מדליקין והיכן ציונו מלא תסור, וצ"ע עוד בזה.

   גם ילה"ע מד' התוס' בר"ה דל"ג. ד"ה הא, דלכאו' מפורש בדבריהם דסומא מוזהר על לא תשא.

   ואאמו"ר שליט"א העירני, להסוברים דסומא אינו חייב אף במצוות ל"ת, א"כ מ"ט אין מערבין בדבר איסור, הרי חזי לסומא להסוברים דסומא לא מיחייב אפי' מדרבנן, ובשו"ת הריטב"א שם הביא ג' דעות אם סומא חייב מדרבנן או שהוא פטור או שרק אם הי' מעיקרא פיקח חייב, ודעת הריטב"א שם היא דפטור אף מלאוין, אך לפ"ד הרשב"א דל"מ חזי לקטן רק היכא שאין איסור בגופו, ה"נ מה"ט ל"מ חזי לסומא, גם י"ל דחזי לסומא הוי כחזי לגוי דל"מ, ויל"פ בזה, עוד העירני דהיאך סומא כשר לשחוט, ומ"ט חשיב בר זביחה, גם מ"ט סומא הבא על הבהמה נהרגת, ומ"ש בזה תקלה וקלון, דל"ד לקטן דאמרי' בגמ' דרק רחמנא הוא דחייס עלי', ?אך באמת נראה דגם בסומא י"ל עד"ז, דהרי הו"ל כאין מצווה ועושה, גם העירני להסתפק אם איכא איסור ספי' בסומא, וצ"ע בכ"ז.

   ועי' עוד בס' ביכורי יוסף להגרי"ז הוטנר זצ"ל סימן ה' שהאריך הרבה להוכיח מכ"ד דסומא חייב בלאוין. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם העירוני שבד' התוס' בפירקין נראה דעובר בבל תוסיף אף במניח תפילין במקום שאין ראוי להניחם, וזה ממה שפירשו בתחילת הסוגיא, דהא דלמ"ד שבת זמן תפילין לא שרי להכניס ב' תפילין, הוא משום בל תוסיף, והנה הרי אכתי לא ידעי' להא דמקום יש בראש להניח ב' תפילין, ואפ"ה נקטו התוס' דאי"ב משום בל תוסיף, ואף שמניח התפילין האחרים חוץ למקום תפילין, וי"ל דמה"ט פי' רש"י שם הטעם בע"א, אשר צ"ב שהרי בהמשך הסוגיא בהכרח לפרש הטעם משום בל תוסיף, וכמו שפירש"י גופי', אך להנ"ל ניחא דלפ"מ דס"ד דאין מקום בראש להניח ב' תפילין אינו עובר משום בל תוסיף, אך י"ל דאי"ז שלא כד' הריא"ז, דהריא"ז איירי במניח תפילין א' שלא במקומם, וע"כ בזה פשיטא שאינו עובר משום בל תוסיף, שאינו מוסיף מצוה אחרת, אלא עושה המצוה שלא כדינה, ומה"ט נת' במק"א לדון במה שהביאו בשם הח"ח דהקורא ק"ש אחר זמנה עובר בבל תוסיף, ודו"ק, והתוס' איירי במניח ב' תפילין שא' מהם שלא במקומם, שעובר משום בל תוסיף במה שמוסיף על המצוה, ואכתי ילה"ע ע"ד התוס', שהרי הו"מ להניח ב' התפילין שלא במקומם, דכה"ג לכאו' לי"ב משום בל תוסיף, כיון שאינו מקיים המצוה כלל, ואולי כה"ג גזרינן שמא יבא להניח א' מהן במקומן כדרכו בכל הימים ויעבור בבל תוסיף, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ב לדעת ש"ר דמ"ט אין ישראל עובר בבל תוסיף אם מברך ברכת כהנים, שהרי כל מה שאין נשים עוברות בבל תוסיף על מ"ע שהזמ"ג פירשו הראשונים דהוא משום דקולא היא שהקלה התורה אצל הנשים לפטרם מן המצות שהזמן גרמא, וע"כ אין עוברות בבל תוסיף, וה"ט ל"ש בישראל המברך ברכת כהנים שאי"ז קולא שפטרתו תורה מברכת כהנים, אלא אינו כלל בכלל המצוה.

   והנה המקור לומר דאין ישראל עובר בבל תוסיף אם מברך ברכת כהנים, הוא ממה שאמרו בכתובות דכ"ד: דנשיאות כפים לזרים הוי איסור עשה, ופירש"י דכתיב כה תברכו אתם ולא זרים, והרי דלי"ב אלא איסור עשה, ולי"ב לאו דבל תוסיף.

   והנה בפשוטו הי' מקום לומר, דאה"נ זר הנושא כפיו עובר משום בל תוסיף, אך כיון שאינו מצווה חשיב כשלא בזמנו דאינו עובר בלא כונה, ואך למה שדנו התוס' לדעת רש"י אם אשה עוברת בבל תוסיף בלא כונה, י"ל דזר בברכת כהנים גרע דודאי חשיב כשלא בזמנו ואינו עובר בבל תוסיף בלא כונה, ולפ"ז י"ל דמה שאמרו בכתובות דהוי זה איסור עשה, היינו בשאינו מתכוין למצות ברכת כהנים, וע"כ אינו עובר משום בל תוסיף.

   אמנם הנה במ"ב סי' קכ"ח סק"ג כתב דזר הנושא כפיו אין עובר בעשה למ"ד מצוות כונה, אא"כ מכוין למצוה, ולמ"ד דמצוות אין צריכות כונה עובר אף בלא כונה, ועיי"ש בביאוה"ל דאם מכוין שלא לקיים המצוה לכו"ע שרי, ולפ"ז הרי בע"כ דאף כשמכוין למצוה אינו עובר בבל תוסיף, וצ"ע הטעם בזה.

   אמנם לול"ד המ"ב הי' מקום לומר, דאף דודאי אינו עובר בעשה אם מברך שלא לשם ברכת כהנים, מ"מ ל"ב שיכוין לקיים "מצות" ברכת כהנים, אלא כל שמתכוין לברך כמו הכהנים, אף שאין כונתו לקיים בזה מ"ע, כבר עובר בזה בעשה, דנאסר על זרים לברך כמו הכהנים, אך משא"כ משום בל תוסיף אינו עובר אא"כ מתכוין לצאת בזה יד"ח מצות ברכת כהנים.

   אך אכתי אין מתישב בזה כ"כ הסוגיא דכתובות, דהתם בפשוטו איירי שעלה לדוכן לקיים מצות ברכת כהנים, וא"כ מ"ט לי"ב משום בל תוסיף.

   ואולי י"ל, דבזר המברך ברכת כהנים, מודו כו"ע לד' הריא"ז דל"ש בי' כלל בל תוסיף, דכל החפצא דברכת כהנים הוא ע"י הכהנים, וכאשר מברך זר אי"ז כלל החפצא דהמצוה, ול"ד לנשים המקיימות מ"ע שהזמ"ג דהוי זה החפצא דהמצוה, ואך שהם אינם מצוות, ולפ"ז יל"ע במש"כ המ"ב דאין עובר בעשה רק אם מכוין לשם מצוה משום דמצוות צריכות כונה, ויל"ע דכיון דבלא"ה אי"ז כלל בצורת החפצא דהמצוה י"ל דל"ש בזה כלל דין מצוות צריכות כונה.

   ואמנם ילה"ע בזה, ממש"כ המג"א סי' קכ"ח סק"א לישב מש"כ התוס' בסוטה דלא ידע ר"י מה איסור יש בזר העולה, אשר תמוה מסוגיא דכתובות דעובר בעשה, וכתב המג"א די"ל דלמ"ד דנשים סומכות רשות אף דכתיב דבר אל בני ישראל וסמך ולא בנות ישראל, א"כ ס"ל ג"כ דאע"ג דכתיב דבר אל אהרן וכו' מ"מ רשות לזר לישא כפיו, והא דאיתא בכתובות דעובר בעשה קאי אליבא דר' יהודה וכו' ולדידי' נשים אסורות לסמוך, ולכך זר שנושא כפיו עובר בעשה, עכ"ד, והשעה"מ פי"ט משבת תמה ע"ד המג"א, שהרי כתבו התוס' דטעמא דמ"ד דאין נשים סומכות רשות הוא משום דמיחזי כעבודה בקדשים, וא"כ גבי נשיאות כפים ליכא חשש איסור כלל וא"כ מ"ט יהא אסור לזר לישא כפיו.

   ולכאו' הי' נראה בדעת המג"א, דמפרש דשורש הפלוגתא אם נשים סומכות רשות, הוא אם איכא קיום מצוה בנשים, וע"כ למ"ד דאיכא קיום מצוה אין לאסור משום דמיחזי כעבודה בקדשים, ואשר זהו שנקט המג"א דה"נ להך מ"ד איכא לזר הנושא כפיו קיום מצוה, וע"כ ודאי דאינו עובר בעשה, ולפ"ז חדינן דלא כמש"נ אלא אף זר הנושא כפיו הוי חפצא דברכת כהנים, אך דלפ"ז לא תיקשי דמ"ט אינו עובר בבל תוסיף, דאם אף בזר איכא קיום מצוה, א"כ שפיר י"ל כמש"כ הראשונים דקולא היא שפטרתו תורה ולי"ב משום בל תוסיף, ולפ"ז לדעת רש"י דלר"י נשים המקימות מצות עשה עוברות בבל תוסיף, ה"נ זר הנושא כפיו עובר בבל תוסיף, וכ"נ להדיא בד' השעה"מ שם.

   אמנם באמת נראה שאי"ז כונת המג"א, אלא ביאור דבריו הוא דמפרש דטעמא דמ"ד דאין נשים סומכות רשות הוא משום דכתיב בני ישראל ולא בנות ישראל, ולאו הבא מכלל עשה עשה, ואידך מ"ד ס"ל דרק פטרינהו קרא מלסמוך אך לי"ב איסורא, וע"כ שפיר תלה המג"א בפלוגתא זו אם קרא דדבר אל אהרן אוסר על זרים לסמוך.

   ובאמת כן משמע מלישנא דברייתא דתניא בני ישראל סומכין ולא בנות ישראל סומכות, ר"י אומר נשים סומכות רשות, ומשמע דטעמא דמאן דאסר הוא משום דילפי' מקרא דרק בני ישראל סומכין ובנות ישראל אסורות לסמוך, אך אי"ז כד' כל הראשונים שפירשו טעמי אחריני בטעמא דמ"ד דנשים אסורות לסמוך, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. שו"ר באו"ש פ"ב משופר שכתב לדעת רש"י, דבסמיכה ל"ש לאסור משום בל תוסיף, דחשיב כשלא בזמנו, וכתב עוד ז"ל, אלא דנשים עברי משום דעבדי עבודה בקדשים, ומדמה דה לשאר מצוות דעברה בבל תוסיף ודו"ק, ופוק חזי דברש"י לא נזכר גבי סמיכה טעם דבל תוסיף עייש"ה וכו', עכ"ל, והרי שבקוצר אמרים כתב לפרש כמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. וגדולה מזו מצינו בירושלמי שהביאו התוס' בפסחים דס"ו: ד"ה והא, אהא דפריך בגמ' שם דהיאך תחבו הסכין בצמרו או בין קרניו והא קעביד עבודה בקדשים, וכתבו התוס' דבירושלמי מפרש בע"א דכל עבודה שהיא צורך הקרבן אין בו מעילה, ויליף מפרה דכ"ה דלא חשיב עבודה מידי דלצרכה לפסלה ה"נ לא חשיב עבודה להתחייב במעילה וכו', עכ"ל, ולפ"ז פשיטא דסמיכה ל"ה כלל עבודה בקדשים, ואף לדעת הבבלי דפליג היינו רק התם דהגם דהוי זה צורך הקרבן, מ"מ אי"ז קיום דין דהקרבן, אך סמיכה דהויא קיום דין הקרבן שפיר י"ל דל"ח כלל עבודה האסורה בקדשים. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה עיי"ש בשאג"א שהוכיח כן ממה שאמרו שם דר"י לטעמי', ואי מיירי התם מאיסור הוצאה, א"כ מה מייתי מהא דס"ל לר"י דנשים סומכות רשות, הרי לא שרי אלא איסור דרבנן דסמיכה בהקפת יד, וא"כ מנלן דשרי איסור הוצאה של תורה, עכ"ד, ובזה יל"ד כמש"נ להלן סקי"א בדעת ראבי"ה, דלמ"ד דנשים סומכות רשות, אשר לדידי' חזינן דאיכא קיום מצוה בנשים, ממילא דהוי זה הוצאה לצורך ושרי להו להוציא, ושפיר מייתי' מהא דס"ל לר"י דנשים סומכות רשות דה"נ שרי לי' להוציא, אך עיי"ש בשאג"א שהוכיח כן עוד מסוגיא דהתם לפי' זה דהתוס'. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה עיי"ש בברכ"י שכתב דיש להעיר קצת על הר"ן, דבפרק בתרא דר"ה כתב כדברי התוס' דמשום ברכה שא"צ ליכא דהוי דרבנן, ומזה משמע דלא שרי רבי יוסי בסמיכה גמורה, ואלו ממ"ש הר"ן רפ"ב דסוכה מוכח דס"ל דר' יוסי שרי סמיכה גמורה אף דהוי איסור תורה, כאשר יראה הרואה, והניח בויש לישב, ונראה דהוא, שהרי הר"ן בר"ה שם ובפ"ק דקידושין מסיים דאע"פ שנדחית ראית ר"ת, מ"מ נקטינן כוותי' דהא נוטלות עליהן שכר וכו' הלכך בכלל מצוה הן ומברכות, עכ"ד, ומבו' דדעת הר"ן גופי' דמדינא הוא שמברכות, משום שבכלל מצוה הן, ול"ב לטעמא דר"ת דברכה לבטלה אינה אלא מדרבנן, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ן ברפ"ב דסוכה דמה"ט דמקיימות מצוה גמורה ע"כ אף מברכות ע"ז, וע"כ אדרבה ה"ז מתישב עם שי' הר"ן דשרי להו לסמוך אף סמיכה גמורה, משום דמתקיים בסמיכתן מצות סמיכה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף בזה, דהנה הריטב"א בר"ה דכ"ט: הביא פלוגתת הראשונים אם שרי לאחר לברך לצורך נשים, ז"ל, ומ"מ הבא להוציאן אם יצא אינו מברך דכיון דרשות היא הוה ליה ברכת הנהנין שאין מוציא לאחרים בברכה אלא כשמוציא לעצמו, ויש אומרים דהכא כיון דלאו רשות גמור הוא דהא איכא צד מצוה רשאי לברך, והראשון נכון יותר, וכן כתב רבינו אפרים, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ב שאין אחר מברך להן, וכ"ה בדרכי משה סי' תקפ"ו ובהג"ה שם ס"ו.

   אמנם בארחות חיים דין תקיעת שופר ס"ח הביא ד' בעל המאורות, ז"ל, כיון שהברכה רשות להן הוי רשות נמי למי שתוקע בשבילן, עכ"ל, וכ"כ מהרי"ל בהל' ר"ה דיכול התוקע לברך בשבילה.

   ונראה דכל מקום הנידון בזה הוא רק לדעת הריטב"א ודעימי' דאיכא מצוה גמורה בנשים, ומה"ט אף מברכות ע"ז, וע"כ י"ל דאף יכול אחר לברך בשבילן, אך אי נימא דאי"ז אלא היתר שהתירו להן לברך משום נח"ר דידהו, לכאו' ודאי ל"ש ע"ז ערבות כלל, וודאי לא יהא מותר לאחר לברך בשבילן.

   ויש להוסיף עוד, מש"כ הברכ"י בסי' תקפ"ט דמל' כל הראשונים מבו' דאף לדעת ר"ת דנשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג אינם מחויבות לברך, ואי"ז אלא רשות להן לברך, והביא ד' הר"א מזרחי בפי' על הסמ"ג הלכות שופר שדעתו דחייבות לברך, ועיי"ש בד' הר"א מזרחי מה שהוכיח כן, וצ"ב, ונראה פשוט דלדעת כל הנך ראשונים דהא דנשים מברכות הוי זה היתר שהתירו להן משום נח"ר, ודאי אי"ז אלא רשות, וכל מקום הנידון בזה הוא לדעת הריטב"א ודעימי' שמקיימות מצוה גמורה וע"כ הוא שמברכות, ובזה יש מקום לומר דמחויבות לברך, אך בל' הריטב"א והר"ן מפורש שאי"ז אלא רשות.

   שו"ר בד' הרא"ש בהל' ציצית סימן ב', שכתב דאף דטלית שאולה פטורה מן הציצית, מ"מ השואל טלית מצויצת צריך לברך, וכתב דכ"כ בעה"ע, - והנה בד' בעה"ע בהל' ציצית עג: מבו' שטעמו הוא משום דדמי לנשים שמברכות על מ"ע שהזמ"ג, ולכאו' כן מוכח מד' הרא"ש, דאי נימא דטעמו הוא כמש"כ בפ' כל הבשר סימן כ"ו שהוא מקנה לו במתנה ע"מ להחזיר, הרי ל"ש כן בנידון הרא"ש שם שהיו שואלים מחבריהם טלית מצויצת כדי ליפטר מן הברכה, (וצ"ע בד' הדברי חמודות שם שנראה שדימה ד' הרא"ש זל"ז, וכ"נ גם בד' הב"י באו"ח סימן י"ד, עיי"ש), - ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' הרא"ש, דמטעם זה הוא חייב לברך, ואי"ז רשות בעלמא, וכ"ה משמעות ל' הבעה"ע שם שכתב בתו"ד דמחייב לברוכי, - אך שמא אף דמדמי לה בעה"ע לנשים דמברכות על מ"ע שהזמ"ג, מ"מ שמא חלוקין הן לענין חיוב הברכה, ורק הכא דהגברא הוא בר חיובא בעיקר מצוה זו, עדיף טפי, וה"ה חייב לברך, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועמש"נ בזה בדברינו ר"פ כל הפסולין סק"כ שד' הטו"א מיוסדים על הא דפשיט"ל דדין תיכף לסמיכה שחיטה מעכב בדיעבד, אך אי נימא דאי"ז מעכב בדיעבד עיי"ש באורך בזה ניחא, גם י"ל עוד כמש"נ שם דיל"פ דאף אם דין תיכף לסמיכה שחיטה מעכב, לאו היינו דכל שאי"ז תיכף ל"ח סמיכה כלל, אלא היינו דהגם דאף סמיכה בלא תיכף הוי סמיכה, מ"מ דין תיכף הוי קיום דין בפנ"ע, וכל שאין הסמיכה תיכף, לא נתקיים בזה סמיכה דתיכף.

   ויש להוסיף, דאי נימא דדין תיכף מעכב בדיעבד, א"כ תיקשי למש"נ להלן סק"י בדעת התוס' דכל מה שהתירו חכמים איסורי דרבנן לנשים הוא רק משום דאית להו קיום מצוה, וא"כ תיקשי דהיאך התירו להן לסמוך בהקפת יד, הרי כיון שסמכו בעז"נ לא נתקיים בזה מצות סמיכה כלל, אך י"ל בזה לפ"מ שהבאנו בדברינו בר"פ כל הפסולין סקט"ו ד' הפנ"י בביצה ד"כ: דלקיום דין סמיכה דרבנן ל"ב כלל שיהא תיכף לסמיכה שחיטה, וחזינן כן בדין סמיכת אשם מצורע דרבנן שהוא מתקיים אף שאינו נכנס לעזרה ול"ה תיכף לסמיכה שחיטה, ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר התירו להן משום סמיכה זו לסמוך באקפויי ידא, והרי בלא"ה אין מתקיים בסמיכתן אלא סמיכה דרבנן, שהרי אין סומכות בכל כחן אלא באקפויי ידא, ואפ"ה שרו להו לסמוך, וכמש"נ בזה לעיל סק"ד. [↑](#footnote-ref-10)
10. וניחא לב' דרכים אלו, מה דקשיא בסוגיא שם, דמ"ט פריך רק מהך מעשה דאבא אלעזר, ולא פריך מעיקר ד' ר' יוסי דנשים סומכות רשות, דהיאך שרי להו למעבד עבודה בקדשים, אך לב' דרכים אלו ניחא, דמעיקר ד' ר' יוסי ל"ק כלל, דאה"נ כיון דנשים מקיימות מצות סמיכה שרי להו לסמוך בכל כחן, ול"ק אלא ממעשה דאבא אלעזר שלא נתקיים בזה מצות סמיכה ולא הניחום לסמוך אלא כדי לעשות נח"ר לנשים, וע"ז שפיר מקשי' דמשום נח"ר דנשים עבדי' עבודה בקדשים, ובאמת כבר הק' מזה הראב"ד בתו"כ שם על פי' בתרא דלא שרי לנשים לסמוך סמיכה גמורה דא"כ ליפרוך עלי' מדר' יוסי גופי', ותי' דמעשה רב עדיף, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך אי"ז מתישב בד' הסמ"ג הל' שופר שמבו' בדבריו דאם אין סומא רשאי לברך, אף ל"מ לברך ברכת הפירות, עיי"ש, והרי דהא דל"מ לברך אי"ז משום דלא חשיב מעשה מצוה לברך עלי', אלא כיון שאינו מצווה בברכה אסור לו לברך משום איסור לא תשא, ועיי"ש בפי' הר"א מזרחי שתמה ע"ז, עיי"ש, ובד' כל הראשונים לא נזכר כלל ברכת הפירות, ונראה דזה ודאי רשאי סומא לברך.

    ויש להוסיף, שאם לא נפל ט"ס בד' הסמ"ג, יש ללמוד מזה שדעתו דסומא לא מיחייב אף מדרבנן, דאם מחייב מדרבנן ודאי מצי לברך ברכת הפירות, כמו שאר ישראל שמברכין ברכת הפירות ולי"ב משום לא תשא הגם שאין חיובה אלא מדרבנן, ועיי"ש בפי' הרא"ם שנקט כן בדעת הסמ"ג דסומא אינו חייב אף מדרבנן. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך ראיתי להעיר על כ"ז ממה שדנו התוס' בחולין דק"י: דשרי לברך על טלית שאולה דומיא דהא דשרי לנשים לברך על מ"ע שהזמ"ג, ומסקי התוס' דהמברך לא הפסיד, וע' כל בו סי' כ"ב, ז"ל, ומיהו יש אומרים אע"ג דטלית שאולה פטורה מן הציצית, מכל מקום יכול להחמיר ולהטיל בה ציצית ולברך עליה, ול"ה ברכה לבטלה, מידי דהוה אנשים שמברכות אלולב ואשופר, ואע"פ שיש לחלק קצת, עכ"ל, ולכאו' בטלית שאולה ליכא קיום מצוה כלל, אך אי"ז מוכרח.

    אך גדולה מזו מצינו בהגמי"י פ"ג דחנוכה שדימה הלל בר"ח שמברכין עליו להא דנשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג, והתם הוא צ"ב רב, שהרי מדינא ליכא כלל מצוה בהלל דר"ח, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. והרשב"א דלא ניח"ל בזה, לפרש דלהראב"ד לטעמי' דאף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין לא שרי אלא זוג א' משום דלא שרי אלא כדרך מלבוש בחול, ה"נ אשה אסורה להכניס משום דאי"ז דרך מלבוש בחול, הוא משום דמפרש לעיל דצ"ה: דמה שאמרו בגמ' דהכא דבחול נמי זוג אחד אין טפי לא לענין הצלה נמי זוג אחד אין טפי לא, היינו משום דבחול לעולם אין דרכו להניח יותר מתפילין א' משום בל תוסיף, אך אשה שרשאית להניח תפילין ומניחתו לעיתים כמש"כ הרשב"א בדצ"ו: בתו"ד, חשיב דרך מלבוש.

    ויש להוסיף, דהנה בפירש"י לעיל דצ"ה: נראה דמפרש לשנויא דגמ' דהתם, דשאני לגבי מלבוש שהוא רשאי ללבוש בחול כמה דבעי, וע"כ אף שאין דרכו בכך כלל, מ"מ חשיב דרך מלבוש, ומשא"כ ב' תפילין שאסור להניחן בחול משום בל תוסיף, ל"ה זה דרך מלבוש, וכ"ה בחי' הריטב"א שם בטעמא קמא, ולפ"ז ודאי דלמ"ד דנשים סומכות רשות חשיב כדרך מלבוש, אף שאין דרכן להניחו כלל בחול, (אא"כ נדון בזה דכיון שאין דרך נשים להניח תפילין לא חשיב כמלבוש לדידהו, דומיא דמצינו בכ"ד דכל שאין דרך ללבשו לא חשיב מלבוש, ונת' בזה במקומו). [↑](#footnote-ref-14)