מוחק
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק וישלח י"ג כסליו תשס"ח

שבת דע"ה:, ת"ר כתב אות א' גדולה ויש במקומה לכתוב שתים פטור, מחק אות גדולה ויש במקומה לכתוב שתים חייב, אמר רבי מנחם ברבי יוסי וזה חומר במוחק מבכותב.

א] הנה בד' הפמ"ג בכ"ד מבו', דבמלאכת מוחק איכא תרי גווני, הא', היכא שמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, דבכה"ג הוי עיקר המלאכה בההכשר לכתיבה, וע"כ הוא חייב אף בשמחק אות א' ואף בשמחק טשטוש דיו וכיו"ב הגם שאי"ז כתב כלל, והב', היכא שמוחק ב' אותיות ויש לו צורך בעצם המחיקה, דבכה"ג הוי המלאכה בעצם המחיקה, ול"ב שתהא המחיקה ע"מ לכתוב.[[1]](#footnote-2)

ומצינו כן בכ"ד בדבריו, חדא הוא במש"כ בסימן ש"מ אש"א ז', ז"ל, ונטף שעוה והסיר מע"ג פנקס כדי לכתוב ב' אותיות חייב, צ"ע א"כ בכותב ע"ג עץ וכדומה בשעה ניתך וכדומה יהא חייב, ושם כתב דיו וקומוס וכיו"ב משמע שעוה לא מתקיים הוא, וסבור הייתי אני העני לומר, דמוחק ב' אותיות על דבר מתקיים והי' כתוב איזה ענין שחייב הוא או חבירו חייב לו ורוצה למחוק זה חייב, אע"פ שאין רוצה ע"מ לכתוב ב' אותיות,[[2]](#footnote-3) הא מוחק טשטוש וכדומה בעי' ע"מ לכתוב ב' אותיות, ומשום הכי שם בה"ט מחק ע"מ לקלקל העור פטור, ומ"ש המוחק "כתב" ע"מ ב' אותיות, י"ל שאותו כתב אין מועיל לו ולא מוריד, ושעוה מע"ג פנקס ע"מ לכתוב ב' אותיות חייב, ומוחק ב' אותיות חייב או פטור שלא לכתוב ב' אותיות אז בעינן דבר המתקיים מע"ג מתקיים, וכ"ז צ"ע ואין פשטות הדברים מורים כן, וצ"ע, עכ"ל.

והיינו דמש"כ הרמב"ם פי"א הט"ו, דאין המוחק חייב עד שימחוק כתב העומד מעל דבר העומד, היינו רק בגוונא דאין מחיקתו ע"מ לכתוב, דבכה"ג כל עיקר תורת מלאכה שבזה הוא מכח מחיקת האותיות, ובכה"ג אינו חייב אא"כ מחק ב' אותיות, אך אם ימחוק טשטוש דיו, או אף ימחוק אות א' גדולה כב' לא יהא חייב, וע"כ אינו חייב אלא בשמחק כתב העומד מעל דבר העומד, דאיכא ע"ז חשיבות כתב, ומאידך בכה"ג חייב אף בשמוחק ע"מ לקלקל העור, אך בגונא שמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, דתורת מלאכה שבזה היא משום הכשר הכתיבה, הרי דכ"ה דהוא חייב אף בשמחק טשטוש דיו הגם דאין ע"ז תורת כתב, ה"נ הוא חייב אף בשמחק דבר שאינו עומד מע"ג דבר שאינו עומד, וע"כ המוחק שעוה ע"מ לכתוב חייב, אף דשעוה הויא דבר שאינו מתקיים, אך מאידך בכה"ג אינו חייב בשמחק ע"מ לקלקל העור, שהרי כל תורת מלאכה דמחיקה זו היא במה שהיא מכשרת לכתוב, וכל שמחק ע"מ לקלקל העור ולא ע"מ להכשירו לכתיבה, אי"ז בכלל מלאכת מחיקה כלל.

עוד מצינו כן בד' הפמ"ג שם אש"א ד', ז"ל, שעוה וכו' על הפנקס והסיר ע"מ שיהא ראוי לכתוב ב' אותיות חייב, משא"כ כשכתוב ונפל שעוה וגורר לא עביד מידי ואין כאן מחשבה לחייב עלי', עכ"ל.

והנה בביאוה"ל שם כתב לאסור אף בשנפל שעוה על הכתב וגרר, ופירש הטעם בזה, ז"ל, כיון דמ"מ הכתב לע"ע מטושטש ע"י השעוה וע"י הסרתו יתגלה הכתב הוי בכלל מוחק ע"מ לכתוב, ואף דגבי תפילין ס"ל דע"י נטיפת שעוה שלמעלה לא נתבטל האותיות שתחת השעוה וכו', מ"מ לענין שבת כיון דמתחלה לא היו יכולים לקרותו ועכשיו כשמסיר השעוה מתקן האותיות שיהיו יכולים לקראו הוא בכלל מוחק ע"מ לתקן וכמ"ש למעלה, שוב מצאתי בנ"א שהקשה ג"כ על דברי הב"ח הנ"ל מהאי דינא דתפלין וכנ"ל, ולפע"ד נראה לתרץ כמו שכתבתי דמ"מ הוא בכלל מוחק ע"מ לתקן, עכ"ל.

אמנם בד' הפמ"ג מבו' דבכה"ג אין לחייב משום מוחק ע"מ לתקן, הגם דאיהו גופי' ס"ל דמוחק ע"מ לתקן חייב וכמו שהביא הביאוה"ל לעיל, והיינו משום דס"ל דכל הא דמוחק ע"מ לתקן חייב, הוא רק בשמוחק אותיות, דבכה"ג הוי חיובו על מחיקת האותיות גופייהו, אך בשמוחק שעוה, דכל עיקר חיובו הוא על הכשר הכתיבה שבזה, אינו חייב אלא בשמוחק ע"מ לכתוב, וע"כ כיון שהכתב שתחת השעוה לא נתבטל, ל"ה מחיקת השעוה מחיקה ע"מ לכתוב, ופטור עלי', ועי' להלן סק"? מש"נ בדעת הביאוה"ל.

והנה ממש"כ הפמ"ג דבכה"ג שמוחק ע"מ לכתוב ה"ה חייב אף בשמחק כתב שאינו מתקיים, יש ללמוד שדעתו, דהא דהמוחק דיו ע"מ לכתוב חייב, אי"ז משום דאף טשטוש דיו תורת כתב עליו, וע"כ הוא דיש ע"ז שם מחיקה, אלא אף אם מוחק דבר שאין עליו כלל תורת כתב, מ"מ אם מוחקו ע"מ לכתוב דה"ז מכשיר המקום לכתוב עליו, ה"ה חייב, וע"כ יש לחייבו בזה אף שמחק כתב שאינו מתקיים.

וגדולה מזו כתב הפמ"ג שם מש"ז א', ז"ל, יראה לי לקח טבלא שחורה וכדו' ולבנה שתהא לבנה לכתוב עלי' בידו וכן להיפך אם יש במקומו לכתוב ב' אותיות חייב, דמ"ש מוחק דיון שלא הי' כתב כלל ע"מ לכתוב ב' אותיות חייב וכו', א"כ הלוקח טבלא או קלף שאין יפה לכתוב כך ומשחרו יפה או להיפוך כדי לכתוב ב' אותיות חייב דעיקר החיוב על מלאכת מחשבת, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דחיובא דמוחק ע"מ לכתוב, הוא אף בשאינו מוחק כתב כלל, ומה"ט הוא דחייב במחיקת דיו, ומזה הוא שלמד דאף משחיר טבלא שתהא ראוי' לכתוב עלי' וכיו"ב חייב, הגם דליכא בזה פעולת מחיקה כלל.

ועיקר הך מילתא דחיובא דמחיקת טשטוש דיו, אי"ז משום דאף טשטוש דיו יש עליו תורת כתב, אלא משום דמלאכת מחיקה הויא בכל גווני שמכשיר לכתיבה ואף שלא מחק כתב כלל, נ' דיש ללמוד כן גם ממש"כ בפסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, נ"ל דה"ה אם מחק דיותא בעלמא או טיט או שמן או כל לכלוך כדי לכתוב ב' אותיות חייב, דבמחיקה לא קפדינן אאותיות אלא בלבד שימחוק כדי לכתוב ב' אותיות, עכ"ל, והרי דחייבין אף על מחיקת לכלוך, הגם שודאי אין עליו תורת כתב כלל, וזה דלא כמש"כ בס' ארחות שבת פט"ו הערה ע"ב, והיינו משום דכל עיקר המלאכה היא במה שמכשרת כתיבת ב' אותיות, וע"כ ל"ב דוקא מחיקת כתב, וזה כיסוד ד' הפמ"ג, ועמש"נ עוד בפרט זה להלן סק"ה בהערה.

אמנם גם לד' הרי"ד יש מקום גדול לומר, דצורת המלאכה היא בשהכשיר הכתיבה ע"י מעשה מחיקה, אך במשחיר קלף וכיו"ב שאין בזה מעשה מחיקה כלל, י"ל דאף שה"ז מכשיר לכתיבה, אפ"ה אי"ז בכלל מלאכת מחיקה, אך הפמ"ג חידש דכל שמכשיר לכתיבה הגם שאי"ז כלל ע"י מעשה מחיקה, אפ"ה הוי זה בכלל מלאכת מחיקה.

ב] אמנם מש"כ הפמ"ג כן בדעת הרמב"ם, ופירש דמש"כ דאין המוחק חייב עד שימחוק כתב העומד מעל דבר העומד, היינו רק בגוונא דאין מחיקתו ע"מ לכתוב, ילה"ע בזה, שהרי הרמב"ם שם ה"ט כתב, ז"ל, המוחק כתב ע"מ לכתוב במקום המחק ב' אותיות חייב וכו', הכותב ע"מ לקלקל העור חייב שאין חיובו על מקום הכתב אלא על הכתב, אבל המוחק ע"מ לקלקל פטור, נפלה דיו ע"ג ספר ומחק אותה, נפלה שעוה ע"ג הפנקס ומחק אותה, אם יש במקומה כדי לכתוב ב' אותיות חייב, עכ"ל.

והנה הרי כבר כתב הפמ"ג לפי דרכו, דמש"כ הרמב"ם דהמוחק כתב ע"מ לכתוב ב' אותיות חייב, איירי בשאותו הכתב אין מועיל ולא מוריד, דבכה"ג דליכא תיקון בעצם המחיקה אינו חייב אלא אם הויא מחיקתו ע"מ לכתוב, ועכ"פ נמצא שלא נזכר כלל בד' הרמב"ם דמוחק אותיות חייב אף בשאי"ז ע"מ לכתוב, משום דחיובו על מחיקת האותיות גופייהו, וא"כ רחוק הדבר לומר דמש"כ הרמב"ם בהט"ו דאין המוחק חייב עד שימחוק כתב העומד מעל דבר העומד, איירי רק בגונא שמוחק אותיות שלא ע"מ לכתוב, דכלל לא הוזכר ברמב"ם קודם לכן לחיובא דמוחק בכה"ג, וזה בכלל מש"כ הפמ"ג בסו"ד דכ"ז צ"ע ואין פשטות הדברים מורים כן.[[3]](#footnote-4)

ובפשוטו הי' נ', דמזה שלא הזכיר הרמב"ם בה"ט כלל לחיובא דמוחק אותיות לצורך תיקון אחר, ולא הזכיר אלא דהמוחק כתב ע"מ לכתוב חייב, אשר בכה"ג הוא חייב אף בשלא מחק כתב אלא מחק טשטוש דיו, יש ללמוד שדעתו דליכא כלל חיוב בפנ"ע במחיקת אותיות, אלא בכל גווני הוי חיובו על הכשר הכתיבה, דמה"ט הוא חייב אף בשמחק טשטוש דיו, וע"כ אף המוחק כתב אינו חייב אלא בדהוי זה ע"מ לכתוב ב' אותיות.

ג] אמנם הנה כבר דקדק הנשמ"א כלל ל"ח סק"א, ממש"כ הרמב"ם שם דהמוחק ע"מ לקלקל חייב, דמ' דכל דהויא מחיקתו ע"מ לתקן ה"ה חייב, אף בשלא מחק ע"מ לכתוב.

עוד העירוני להוכיח בזה, ממש"כ הרמב"ם שם הי"ז, ז"ל, רושם תולדת כותב הוא, כיצד הרושם רשמים וצורות בכוחל ובששר וכיוצא בהן כדרך שהציירין רושמים הרי זה חייב משום כותב, "וכן המוחק את הרשום לתקן הרי זה תולדת מוחק וחייב", עכ"ל.

והנה מלבד דממש"כ הרמב"ם דהמוחק את הרשום "לתקן" חייב, מ' דכל דהויא המחיקה תיקון הוא חייב אף בשאינה ע"מ לכתוב, וכבר עמד ע"ז המנ"ח מ' ל"ב, גם לכאו' הוא מוכח כן מעיקר ד' הרמב"ם, דאי נימא דאין המוחק חייב אלא בדהויא מחיקתו ע"מ לכתוב, הרי נמצא דליכא נפ"מ כלל בין מחיקת כתב למחיקת דיו, וא"כ מהו שכתב הרמב"ם דהמוחק את הרשום חייב, אשר נתחדש בזה דכיון דרושם תולדת כותב הוא, ע"כ אף חייבין על מחיקתו, הרי אף אם רושם ל"ה חשוב כתיבה כלל, מ"מ היו חייבין על מחיקתו דלא גרע מחיקת רושם ממחיקת טשטוש דיו שחייבין עלי', וביותר, שהרי כתב הרמב"ם דהמוחק את הרשום ה"ז "תולדת" מוחק, והרי להדיא דכל הא דחייב על מחיקה זו, הוא רק משום שהרושם תולדת כותב, וה"נ המוחק את הרשום תולדת מוחק, ואי אינו חייב אלא בשמוחק ע"מ לכתוב, דבכה"ג הרי חייב אף בשמוחק טשטוש דיו והוי זה אב דמוחק, א"כ מאי גרע המוחק את הרשום דאינו אלא תולדה.

ובע"כ מד' הרמב"ם דהמוחק אותיות ע"מ לתקן חייב, דבכה"ג שמוחק אותיות ה"ה חייב משום מחיקת האותיות גופייהו, ואילו המוחק טשטוש דיו אינו חייב אלא בדהוי ע"מ לכתוב, ואשר ע"כ אילו ל"ה רושם תולדת כותב לא היו חייבין על מחיקתו אלא בשמחק ע"מ לכתוב, אך כיון שרושם תולדת כותב הוא, חייבין גם על מחיקת הרשום ע"מ לתקן, משום מחיקת הרשום גופי', וכיון דכל חיובו הוא משום מחיקת הרשום גופי', ע"כ אי"ז אלא תולדת כותב, וזהו מה שהדגיש הרמב"ם המוחק את הרשום ע"מ "לתקן", ומשום דאם הי' מוחקו ע"מ לכתוב, פשיטא שהוא חייב, דלא גרע רושם מטשטוש דיו, וגם הי' זה אב דמוחק ול"ה זה תולדה, ורק משום שמחקו שלא ע"מ לכתוב אלא ע"מ לתקן, ע"כ הוצרך הרמב"ם לחדש שהוא חייב, ואי"ז אלא תולדת מוחק, וז"ב.

אמנם הגם שלכאו' הדברים מוכרחים, לא נתישבו הדברים על לבי, דאם אכן איכא תרי גווני במחיקה, מ"ט לא השמיענו הרמב"ם לזה בהל' ט' כשפירש לעיקר חיובא דמלאכת מחיקה, וכתב שם במוחק כתב שחיובו הוא בשמחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, ולא הזכיר שהוא חייב אף בשמחק ע"מ לתקן, ואם אכן חלוק הדין במוחק כתב מבמוחק דיו ושעוה דבמוחק כתב חייב אף בשאי"ז ע"מ לכתוב, ובמוחק דיו ושעוה אינו חייב אלא בדהוי זה ע"מ לכתוב, הי' להרמב"ם להשמיענו לזה.

ד] ונ' לדון בזה בדעת הרמב"ם, דהנה יש לדקדק בל' הרמב"ם בה"ט שכתב, ז"ל, המוחק כתב ע"מ לכתוב במקום המחק ב' אותיות חייב וכו', מחק אות אחת גדולה ויש במקומה כדי לכתוב שתים חייב וכו', נפלה דיו ע"ג ספר ומחק אותה, נפלה שעוה ע"ג הפנקס ומחק אותה, אם יש במקומה כדי לכתוב ב' אותיות חייב, עכ"ל, וצ"ע מ"ט במוחק כתב פירש הרמב"ם דבעי' שתהא המחיקה "על מנת" לכתוב ב' אותיות, ואילו במוחק אות גדולה ובמחק דיו או שעוה פירש דבעי' שיהא במקומם כדי לכתוב ב' אותיות, ולא הצריך שתהא המחיקה ע"מ לכתוב ב' אותיות.

ונ' לישב דהנה בנשמ"א כלל ל"ח סק"א כתב, ז"ל, ז"ל הטור סי' ש"מ וכן הוא ברמב"ם ורא"ש, נפל דיו על ספר ושעוה על הפנקס ומחק, אם יש במקומה כו', והנה מלשון זה משמע שעיקר קפידא שימחוק שלא ע"מ לקלקל, וכמ"ש הרמב"ם שם המוחק ע"מ לקלקל פטור עכ"ל, משמע אבל כשאינו מקלקל אף שאין בדעתו לכתוב רק שיש במקומו לכתוב ב' אותיות חייב, וא"כ עכצ"ל הא דאיתא במתני' והמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות כו' לאו דוקא, אלא ר"ל ע"מ שלא לקלקל, וכמ"ש הרמב"ם בהקורע ע"מ לתפור, וכתב הרמב"ם דקורע שלא ע"מ לקלקל חייב וכו', ואף דבמשכן היה דוקא מוחק ע"מ לכתוב, הא קורע ג"כ היה שם על מנת לתפור וכו' ואפ"ה לרמב"ם בקורע על מתו חייב, וא"כ ה"ה במוחק וכו', עכ"ל.

ומחודש בד' הנשמ"א, דהא דס"ל להרמב"ם דהמוחק ע"מ לתקן חייב, אי"ז רק היכא שמוחק ב' אותיות, אלא אף בשמוחק טשטוש דיו וכיו"ב ה"ה חייב אף בשאי"ז ע"מ לכתוב,[[4]](#footnote-5) וכ"ה מבו' גם בד' הביאוה"ל שהבאנו לעיל סק"?, שכתב דאסור להסיר שעוה שנפלה ע"ג הכתב, משום דהוי זה מוחק ע"מ לתקן, והרי דגם במחיקת שעוה כל דהוי זה מוחק ע"מ לתקן חייב.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז הי' מקום לומר, דמה"ט הוא שבמחיקת כתב הצריך הרמב"ם שתהא המחיקה ע"מ לכתוב, ואילו במחיקת דיו ושעוה לא הצריך אלא שיהא במקומה כדי לכתוב ב' אותיות, דמחיקת כתב סתמא דמילתא הוי זה קלקול, וע"כ אינו חייב אלא בדהוי זה ע"מ לכתוב, אף במחיקת דיו ושעוה דסתמא דמילתא הוי זה תיקון, ה"ה חייב אף בשאין מחיקתו ע"מ לכתוב, ושו"ר שכ"ה להדיא בקרית ספר שם, עיי"ש,[[6]](#footnote-7) אך במק"א נת' בדעתו דלעולם במחיקת דיו אין חייבין אלא על הכשר הכתיבה, והא דחייב אף בשלא מחק ע"מ לכתוב, הוא להרמב"ם לטעמי' דמשאצל"ג חייבין עלי', ואכמ"ל, אך אכתי לא נתישב בזה מה שלא הצריך הרמב"ם במחיקת אות גדולה אלא שיהא במקומה לכתוב ב', ולא הצריך שתהא המחיקה ע"מ לכתוב ב' אותיות.

אמנם צ"ב בזה, דא"כ מ"ט בעינן שיהא במקומו כדי לכתוב ב' אותיות, הרי כיון דבלא"ה אין מחיקתו ע"מ לכתוב, וחיובו הוא משום המחיקה גופה, הי' בדין שיהא חייב אף בשמחק טשטוש דיו כ"ד, ומ"ט בעינן שיהא במקומו כדי לכתוב ב' אותיות.

ובפשוטו צ"ל בזה, לפמש"כ הנשמ"א שם, דהרמב"ם דמחייב בזה אזיל לטעמי' דמשאצל"ג חייב עלי', והיינו דע"כ הגם דמלאכת מחיקה במשכן היתה ע"מ לכתוב, מ"מ ה"ה חייב במחיקה לכל צורך שהוא, דל"ב שתהא המלאכה צריכה לאותו צורך שהיתה במשכן, אך מ"מ כיון שבמשכן היתה המחיקה ע"מ לכתוב ב' אותיות, ע"כ אין לחייב אלא דומיא דמחיקה זו, וע"כ אינו חייב אלא על מחיקה שיש במקומה כדי לכתוב ב' אותיות, ואכמ"ל בזה.

ה] ונ' לבאר בזה, שהרי דעת הרמב"ם דהמוחק ע"מ לתקן חייב אף בשאי"ז ע"מ לכתוב, והרי דמלאכת המחיקה הויא במחיקת הכתב גופי' ולא בהכשר המקום לכתיבה, וע"כ הי' בדין שלא יהא חייב אלא במחיקת ב' אותיות כ"ה דאין חייבין אלא על כתיבת ב' אותיות, אך נתחדש דאי"ז כן, אלא חייבין אף על מחיקת אות א' גדולה, ואף על מחיקת טשטוש דיו,[[7]](#footnote-8) אך מ"מ כ"ז הוא בשיש במקומן כדי לכתוב ב' אותיות, דכה"ג אית להו חשיבות כב' אותיות, אך כל שאין במקומן כדי לכתוב ב' אותיות, אין חייבין על מחיקתן.

וכבר נת' במק"א לפרש עד"ז בד' השיטה להר"נ בדע"ה: דכתב בהא דמוחק אות גדולה ויש במקומה כדי לכתוב ב' חייב, דבעינן שיהי' כעין אות שמחק שיהיו בינונית ומאותה כתיבה שמחק, עכ"ד, וצ"ב דמ"ט בעינן שיהא במקומה לכתוב ב' אותיות כעין אותה שמחק ומאותה כתיבה שמחק, הרי אין מחיקתו ע"מ לכתוב ב' אותיות אלו, וא"כ מה טעם יש להצריך שיהי' במקומה לכתוב ב' אותיות אלו, ונת' בזה, דהשיטה להר"נ מפרש דהא דמחק אות גדולה שיש במקומה כדי לכתוב ב' חייב, אי"ז משום דל"ב במחיקה שימחוק ב' אותיות, אלא הוא משום דאות גדולה חשיבא כב' אותיות, וכאשר כ"ה להדיא בלשונו שם, ז"ל, חייב פי' משום דהו"ל כמוחק ב' אותיות, עכ"ל, ואשר זש"כ דכל הא דאות גדולה חשיבא כב' אותיות, הוא רק בשיש בה כדי לכתוב ב' אותיות כעין אות שמחק ומאותה כתיבה שמחק, ואכמ"ל.

אמנם בד' הרמב"ם אלו נתחדש טפי מזה, דאף במחיקת דיו ושעוה מהני הא דיש במקומן כדי לכתוב ב' אותיות, דעי"ז אית להו חשיבות דב' אותיות, וע"כ הוא דחייבין על מחיקתן, אך לא נתפרש באלו אותיות משערינן לזה, דבמוחק אות גדולה כתב השיטה להר"נ דמשערינן באותיות כעין אות שמחק ובאותה כתיבה, אך במוחק דיו ושעוה היאך נשער לזה.

וכבר עמד ע"ז במנ"ח מ' ל"ב, וכתב דמצד הסברא נראה דבאותיות בינוניות משערינן, עיי"ש, אך לכאו' סגי בשיש במקומה כדי לכתוב ב' יודי"ן בכתב בינוני, וצ"ע בזה, ומצינו כן גם בד' המאירי ס"פ הבונה בדין מוחק אות גדולה, ז"ל, או שמחק אות אחת גדולה שיש לכתוב במקומה ב' אותיות בינוניות, עכ"ל, ונ' שאין דעתו כדעת השיטה להר"נ דבעי' שיהא במקומה כדי לכתוב ב' אותיות כעין אות שמחק בכתיבה בינונית, אלא סגי שיש במקומה כדי לכתוב ב' אותיות אחרות בכתיבה בינונית, דומיא דמש"נ לדעת הרמב"ם במוחק טשטוש דיו דלכאו' סגי בשיש במקומה כדי לכתוב ב' יודי"ן בכתב בינוני.

ו] ולפ"ז נ', דמה שפירש הרמב"ם במוחק כתב דבעי' שתהא המחיקה "על מנת" לכתוב ב' אותיות, ואילו במוחק אות גדולה ובמחק דיו או שעוה פירש דבעי' שיהא במקומם כדי לכתוב ב' אותיות, ולא הצריך שתהא המחיקה ע"מ לכתוב ב' אותיות, אי"ז משום דבמוחק אות גדולה ובמוחק דיו או שעוה ל"ב שתהא המחיקה ע"מ לכתוב ב' אותיות, דזה פשיטא דכ"ה דהמוחק כתב אינו חייב אלא בדהויא המחיקה ע"מ לכתוב ב' אותיות או בדהויא ע"מ לתקן, כ"ש דבמוחק אות גדולה ובמוחק דיו או שעוה אין חייב אלא בכה"ג, ולא הוצרך הרמב"ם לפרשה.

ומש"כ הרמב"ם במוחק אות גדולה ובמוחק דיו או שעוה דבעי' שיהא במקומם לכתוב ב' אותיות, דינא אחרינא הוא, דאם אין במקומן כדי לכתוב ב' אותיות אינו חייב אף אם הויא מחיקתו ע"מ לתקן, דכל הא דחייבין על מחיקת אות גדולה ועל מחיקת דיו או שעוה, הוא רק בשיש במקומן כדי לכתוב ב' אותיות דבכה"ג חשיבי כב' אותיות וחייבין על מחיקתן.

ואשר ע"כ לא פירש הרמב"ם לזה אלא במוחק אות גדולה ובמוחק דיו או שעוה, ולא פירש לזה במוחק כתב, דבמוחק כתב אשר היינו דמחק ב' אותיות, ל"ב לזה, אלא אף אם הוו ב' אותיות קטנות מאד נמי חייב על מחיקתן, הגם שאין במקומן כדי לכתוב ב' אותיות בינוניות, ורק במוחק אות גדולה ובמוחק דיו או שעוה, שאינם ב' אותיות, אינו חייב אא"כ יש במקומם כדי לכתוב ב' אותיות בינוניות, דעי"ז חשיבי כב' אותיות.

והך דינא דאין חייבין על מחיקת אות גדולה ועל מחיקת דיו או שעוה אלא בשיש במקומן כדי לכתוב ב' אותיות, נ' דמשכח"ל ג' נפ"מ בזה אף בשמחקן ע"מ לכתוב אותיות, חדא, הוא בשמחק אות גדולה או מחק דיו או שעוה ע"מ לכתוב ב' אותיות קטנות, דחשיב שפיר כמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, ומ"מ כיון שאין במקומן כדי לכתוב ב' אותיות בינוניות לא חשיבי כב' אותיות, ואינו חייב על מחיקתן.

עוד נפ"מ בזה, דהנה בפשוטו הי' נ', דכ"ה דאות שלא נשלמה צורתה והשלימה בשבת חייב, וכמש"א בס"פ הבונה בנטלו לגגו של חי"ת ועשאו שני זיינין, ובנטלו לתגו של דל"ת ועשאו רי"ש, ה"נ בדינא דהמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות סגי במה שמחק ע"מ לכתוב השלמת ב' אותיות, ולפ"ז הי' בדין דאף אם נפל מעט דיו או שעוה ומחקן ע"מ לכתוב, כל שדעתו לכתוב מקצת מן האותיות במקום שמחק, יהא חייב, דאף שלא יכתוב במקומן את כל ב' האותיות אלא את מקצתן, מ"מ כ"ה דחייבין על השלמת כתיבת ב' אותיות, ה"נ חייבין על הכשר מקום לכתיבת השלמת ב' אותיות, ובזה הוא שנתחדש שאי"ז כן, אלא אינו חייב אלא על מחיקת דיו או שעוה שיש במקומן לכתוב ב' אותיות, דחשיבי כב' אותיות.

עוד נפ"מ בזה, במש"כ הפמ"ג דהמוחק ע"מ לכתוב אות א' להשלימה לספר חייב, ולפ"ז הי' בדין דה"נ אם מחק דיו שיש במקומו כדי לכתוב אות א', ע"מ לכתוב אות א' להשלימה לספר יהא חייב, ונתחדש שאי"ז כן, אלא כל שאין במקום הדיו כדי לכתוב ב' אותיות אין חייבין על מחיקתו.

ז] אשר לפ"ז נ' דזהו מש"כ הרמב"ם בהי"ז דהמוחק את הרשום לתקן הרי זה תולדת מוחק וחייב, דהגם דחייבין אף על מחיקת דיו ושעוה, הרי אינו חייב ע"ז אלא בשיש במקומן כדי לכתוב ב' אותיות, דכה"ג חשיבי כב' אותיות, אך אם אין במקומן כדי לכתוב ב' אותיות אין חייבין על מחיקתן, אך במחיקת רשום, כיון דרשימה הוי תולדת כתיבה, ע"כ המוחק את הרשום חייב אף שאין במקומו כדי לכתוב ב' אותיות, דכיון דהרושם תולדת כותב הוא, ע"כ הוי רשום מצ"ע ככתיבה שחייבין על מחיקתה, ובכה"ג שאין במקומו כדי לכתוב ב' אותיות, אשר בכה"ג לא חשיב כב' אותיות, וכל הא דחייבין על מחיקתו הוא משום דרשימה מצ"ע חשיבא ככתב, הוא דאין חייב המוחקו אלא משום תולדת מוחק, ודו"ק.

ובאמת למש"נ לעיל דהמוחק טשטוש דיו אינו חייב אלא אם יש במקומו כדי לכתוב ב' אותיות שלימות, ולא סגי במה שעתיד לכתוב במקומו מקצת מן האותיות, הרי דלפמש"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ דרושם רשמים דחייב משום כותב היינו בשעשה את הרושם של התמונה, והיינו שרשם רשימה מסביב למקום התמונה, ואח"כ צובעין בתוכה, הרי דסתמא דמילתא אין במקום הרשימה עצמה כדי לכתוב ב' אותיות, וע"כ כל הא דחייב על מחיקתה הוא רק משום דהרושם תולדת כותב, וה"נ מחיקת הרושם הויא תולדת מוחק.

ח] ובעיקר הנידון בזה, אם החיוב במחיקת אותיות ובמחיקת טשטוש דיו, הוי חד דינא דחייבין על כל מחיקה, ואף מחיקת טשטוש דיו תורת מחיקה עלי', וכמו שנקטו כן החיי אדם והביאוה"ל, או הוי זה ב' דינים, חדא דחייבין על מחיקת אותיות כל שאי"ז קלקול ועוד דחייבין על מחיקה שמכשרת הכתיבה ומשום הך דינא חייבין אף על מחיקת טשטוש דיו היכא דהוי זה ע"מ לכתוב, וכמו שנקט כן הפמ"ג, הנה יש לדון בזה מכ"ד.

חדא, הוא ממש"כ המרדכי דאסור לאכול עוגה שיש עלי' אותיות, והנה הרי לא אסר המרדכי אלא בשיש עלי' אותיות, אך אם יש עלי' טשטוש בעלמא מותר לאכלה, וצ"ב שהרי אף המוחק טשטוש דיו חייב, וא"כ מ"ט בהא דאסרו לאכול עוגה שיש עלי' אותיות לא אסרו אלא בשיש עלי' אותיות ולא בשיש עלי' טשטוש בעלמא.

ולפ"ד הפמ"ג הוא מת' היטב, שהרי באכילת עוגה שיש עלי' אותיות מלבד דאי"ז כלל ע"מ לכתוב, גם ליכא בזה כלל הכשר לכתיבה, וע"כ אין לאסור בזה אלא בשמוחק אותיות, דאיכא ע"ז תורת מחיקה משום מחיקת האותיות גופייהו, ומשא"כ בשאין עלי' אלא טשטוש בעלמא אין מקום לאסור כלל, שהרי בטשטוש הוי כל תורת מחיקה שבזה משום ההכשר לכתיבה.

אך לפ"ד החיי אדם והביאוה"ל צ"ב דמ"ט לא אסרו אלא בשיש עלי' אותיות, ואולי כיון שאי"ז אלא איסור דרבנן כיון שאי"ז ע"מ לכתוב, וכמש"כ המרדכי, ע"כ לא אסרו אלא במחיקת אותיות דדמי טפי כמחיקה, ונ' דיל"פ דהוא משום דהגם דטשטוש שעל הקלף חזינן לי' ככתב, מ"מ טשטוש שעל עוגה לא חזינן לי' כלל ככתב אלא זהו צורת העוגה, וע"כ אין בזה משום מחיקה, ורק בשכתוב עלי' אותיות הוא דחזינן להו ככתב, ויש בזה משום מחיקה, ודו"ק.

עוד יש להעיר בזה ממה שדנו האחרונים לאסור לפתוח ספר שכתובין אותיות על חודי הדפים, וצ"ב דמ"ט לא דנו לאסור אלא בשכתוב עליו אותיות ולא בשיש עלי' טשטוש דיו בעלמא, ולפ"ד הפמ"ג הוא מתבאר היטב, דהרי פתיחת ספר אינה מכשרת כלל לכתיבה, וע"כ אין מקום לאסור בזה אלא בשכתוב עליו אותיות דבזה יש לאסור משום מחיקת האותיות גופייהו.

אך נ"פ דזה מתישב גם לד' החיי אדם והביאוה"ל, שהרי בפתיחת ספר אין הכתב נמחק כלל, אלא מתרחק קצתו מקצתו, וע"כ ל"ה זה מעשה מחיקה כלל אלא בשכתובין אותיות על חודי הדפים, דכשפותח הספר מתרחקין חלקי האותיות זמ"ז ואינם נקראין יחד, אך בשאין עליהן אלא טשטוש דיו בעלמא, ל"ה פתיחת הספר מעשה מחיקה כלל, וז"פ.

א] שבת דע"ה:, ת"ר כתב אות א' גדולה ויש במקומה לכתוב שתים פטור, מחק אות גדולה ויש במקומה לכתוב שתים חייב, אמר רבי מנחם ברבי יוסי וזה חומר במוחק מבכותב.

ופירש"י, ז"ל, כתב אות אחת גדולה כו' פטור, שבקרשי המשכן שתים היו כותבים אחת בזו ואחת בזו כדי לזווגן כשסותרים אותן, מחק אות אחת כו' חייב, שאין מלאכת מחיקה חשובה אלא ע"מ לכתוב והרי יש מקום לב' אותיות, עכ"ל, וכ"ה בפסקי ריא"ז פי"ב ה"ב, ז"ל מחק אות א' גדולה ויש במקומה לכתוב ב' חייב, שהרי אינו חייב על המוחק אלא מפני שהוא מוחק ע"מ לכתוב והרי יש בו לכתוב ב' אותיות, עכ"ל.

ומבו' בל' רש"י, דאלמלי הא דמלאכת מחיקה היתה ע"מ לכתוב, הי' בדין שלא יתחייב אלא על מחיקת ב' אותיות, ונ' דהיינו משום דבכל מלאכות הסתירה אין לחייב אלא על סתירת דבר שחייבין על עשייתו, וע"כ כיון שאין חייבין אלא על כתיבת ב' אותיות, אף אין לחייב אלא על מחיקת ב' אותיות, ואך משום דחשיבות מלאכת מחיקה היא ע"מ לכתוב, ע"כ הוא חייב בשהכשיר כתיבת ב' אותיות.

אמנם הנה ז"ל הרא"ש בסימן ט', מחק אות א' גדולה ויש במקומה לכתוב שתים חייב וכו', והיינו טעמא כי פעמים כתב במשכן טעות על קרש א' ומוחק כדי לכתוב אחרת במקומה, מן הדין היה ראוי לחייב אף מוחק אות א' כדי לכתוב אות אחרת במקומה, אלא שאינו ראוי לחייב על מחשבת כתיבה יותר מעל כתיבה עצמה, עכ"ל, וע' בתוס' הרא"ש תוספת דברים בזה, והרי דפליג ע"ד רש"י וס"ל דמן הדין הי' לחייב על מחיקת אות א', שהי' כן במשכן, ואך משום דאין ראוי לחייב על מחשבת כתיבה יותר מעל כתיבה, ע"כ אינו חייב אלא בשמחק ע"מ לכתוב ב' אותיות.

1. וכן נקט האבנ"ז סו"ס ר"ט, ז"ל, וכן המוחק אינו חייב עד שימחוק כתב העומד מע"ג דבר העומד, יש לדקדק למה לא אמר ג"כ ע"מ לכתוב כתב העומד וכו', ונראה מזה דרמב"ם ס"ל כדעת רש"י דבכל הניד פטור שלא ע"מ כו' הטעם משום מקלקל וכו', וע"כ בע"מ לכתוב כתב שאינו מתקיים, ומ"מ הוא מתקן לשעתו חייב, דמ"מ לאו מקלקל הוא אלא מתקן והוא צריך לתיקון זה, ומ"מ נראה במחק אות אחת או נטף שעוה וסילקה, דהחיוב משום שהוא ע"מ לכתוב ב' אותיות, בודאי בעינן על מנת לכתוב בדבר המתקיים, ומשום דבמוחק ב' אותיות חייב אפילו לא כוון לכתוב בדבר המתקיים, לא פסיקא לי' לרמב"ם לומר על מנת לכתוב בדבר המתקיים, עכ"ל.

   אמנם הנה עיקר מה שדקדק כן מד' הרמב"ם דהמוחק ע"מ לכתוב כתב שאינו מתקיים חייב, כמדומה שאי"ז מוכרח כלל, ולכאו' הי' נראה, דגם אם הא דהחיוב הוא בע"מ לכתוב הוא כ"ה דלא ליהוי מקלקל, מ"מ לא יתחייב אא"כ מחק ע"מ לכתוב כתב המתקיים, דכ"ה דלא מיחייב אלא בדהוי ע"מ לכתוב ב' אותיות, הגם דאף ע"מ לכתוב אות א' הוי זה תיקון, והיינו משום דהמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן, הרי דה"נ לא מיחייב אלא בדהוי ע"מ לכתוב כתב המתקיים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ראיתי להעיר בזה, דלכאו' בכה"ג דהוי הצורך בעצם המחיקה, יש לפטרו משום משאצל"ג, עכ"פ לדעת התוס' לקמן דצ"ד., וצ"ע בד"ז לדעות הראשונים בדין משאצל"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומה שהוכיח הפמ"ג כן מהא דמוחק שעוה חייב, אף דשעוה אי"ז דבר המתקיים, הנה בביאוה"ל סימן ש"מ כתב בתו"ד, ז"ל, הנה רש"י במשנה דכתבן על שני לוחי פנקס כתב שהן טוחין בשעוה משמע דשעוה מקרי דבר המתקיים וכן מסתברא דלא גריעא שעוה מחלב הקרוש דאיתא בתוספתא דחייב הכותב עליו, ולקמן בסימן תקמ"ה ס"ז איתא דבלוחות של שעוה הוי דבר שאינו מתקיים וכתב שם הג"א דאף בשבת פטור, עכ"ל, ואי נימא דשעוה הוי דבר המתקיים הרי דע"כ המוחק שעוה שנפלה ע"ג הפנקס חייב. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בנשמ"א ח"א כלל מ' כתב, ז"ל, מי שנתפחמה ידו משחרות קדרה כיצד יתנהג בנט"י בשבת וכו', והמוחק טשטוש דיו או שאר דבר על מנת לכתוב שתי אותיות חייב, וא"כ עכ"פ בשלא ע"מ לכתוב הוי שבות דרבנן, עכ"ל, והנה הרי מחיקת שחרות הקדירה הויא תיקון, וא"כ מ"ט אינו חייב בשמחק שלא ע"מ לכתוב, הרי דעת הנשמ"א דהמוחק טשטוש דיו ע"מ לתקן חייב, אך פשוט דהנשמ"א שם כתב כן לדעת הרא"ש ודעימי' דרק המוחק ע"מ לכתוב חייב, ופירש הנשמ"א בדיני שבת כלל ל"ח שטעמו משום דהוי זה משאצל"ג והרמב"ם דמחייב בזה אזיל לטעמי' דמשאצל"ג חייב עלי', וע"כ לפ"מ דקי"ל דמשאצל"ג פטור עלי', שפיר כתב החיי אדם דהמוחק שחרות קדירה שלא ע"מ לכתוב אינו אלא שבות דרבנן, וז"פ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ונ' לסייע עוד לזה דלדעת הרמב"ם חייבין גם במחיקת דיו ושעוה ע"מ לתקן, דאי נימא דבמחיקת דיו ושעוה הוי כל החיוב משום הכשר הכתיבה, וע"כ אינו חייב אלא בשמחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, א"כ הי' בדין דהמוחק דיו ע"מ לרשום יהא חייב משום תולדת מוחק, דכ"ה דרושם תולדת כותב, ה"נ המוחק ע"מ לרשום הוי תולדת מוחק, והרמב"ם בהי"ז לא כתב אלא דהמוחק את הרשום לתקן ה"ז תולדת מוחק, ולא כתב דהמוחק ע"מ לרשום הוי תולדת מוחק, ונ' מזה דכה"ג הוי זה אב, כיון דכל דהויא מחיקתו ע"מ לתקן חייב משום מוחק, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. שו"ר שכ"ה גם בפי' קדמון שם, ז"ל, ואע"פ שלא נתכוין לכתוב במקום המחק אם נפלה הדיו או השעוה על הכתיבה, שהרי אינו מוחק הכתיבה אלא הדיו בלבד והוא מתקן ואינו מקלקל כמו פותח בית הצואר שהוא חייב אע"פ שלא קרע ע"מ לתפור, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. והיינו משום דגם טשטוש דיו ושעוה חשיבי ככתב, וע"כ חייבין על מחיקתן, ולפ"ז נ' פשוט דהמוחק לכלוך בעלמא יהא פטור, וזה דלא כמש"כ הפסקי רי"ד שהבאנו לעיל סק"א שחייבין אף על מחיקת לכלוך.

   ומצינו כן בנשמ"א כלל ל"ח סק"ב, במש"כ הב"ח דנטף שעוה על ספר אסור לסלקו משום מוחק, ז"ל, כ"כ הב"ח מהא דתוספתא נטף שעוה על הפנקס, וצ"ע דבשלמא פנקס דדרך כתיבה שם בשעוה ולכן הוי מוחק, אבל בנטף על ספר אין זה דומה אלא כמונח איזה דבר על אותיות, וכי נאסר ליטלנו משם, עכ"ל, ונ' דאזיל לטעמי' דהא דהמוחק טשטוש דיו חייב הוא משום דחשיב כמחיקת כתב, וע"כ לדעת הרמב"ם הוא חייב אף בשאי"ז ע"מ לכתוב, וזהו שכתב הנשמ"א דשעוה לא חשיבא ככתב אלא בפנקס דדרך כתיבה שם בשעוה, אך בנטף על ספר לא חזינן לה כלל ככתב, ואין איסור בהסרתה, וע"ע בשו"ת שבות יעקב ח"ב סימן ד' דליכא איסור מחיקה בשעוה שע"ג הקלף רק בשעוה שע"ג פנקס, והסכים לזה הגרע"א במהדו"ת סימן י"א. [↑](#footnote-ref-8)