מראי מקומות מ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

**מראי מקומות מ. מ: 18**

**אסרו להן את חמי טבריא והתירו להן את הצונן**. עיין בב"י סי' שכ"ו סעיף א' שלמד מספר התרומה שהתיר בחמי טבריא רחיצת כל גופו יחד. שגם בצונן התירו לרחוץ כל גופו יחד. אלא שהביא מהמרדכי סי' ש"ג שכתב שההתר בצונן הוא רק להשתטף כל גופו ולא רחיצת כל גופו במים. מיהו כתב שזה בכלי אמנם בנהר התירו רחיצת כל גופו. וכמו שהוכיחו התוס' לעיל לט: ד"ה והא. מהברייתא להלן קט. [ועיין להלן תחילת הדיבור הבא. מה שהבאנו בזה מהרמב"ם.] והבאנו בחבורה כבר את דברי הב"ח שהביא את המהרי"ל שנהגו שלא לרחוץ כלל בנהר בשבת דחיישנן לסחיטה ולנשיאת מים ומשום שיט על המים. ועיין בשו"ת אג"מ או"ח ח"ג פ"ז. שכתב שאסור רחיצה באמבטיה ואם האמבטיה היא כלי גדול שאינו מחובר לקרקע אז לפי המרדכי זה נאסר גם מדינא אפי בצונן וכן בתוס' לט. ד"ה והא יהיה מבואר דנאסר בצונן מדינא. ועיין באג"מ או"ח ח"ד סי' עד רחיצה אות ג' וסי' ע"ה בהרחבה שכתב. שהמנהג היה על רחיצה ולא על שטיפה בצונן. והגם שהטעם של סחיטה קיים גם בשטיפה מכל מקום המנהג היה מכלל החששות ביחד ולא רק משום סחיטה ולא מחדשים מנהג. וממילא מעיקר הדין לא היה מנהג על סחיטה ולכן ביום שרב שגם מצטער לכאורה מותר להתקלח בביתו[וכן כתב בשו"ת מנחת יצחק שראה באחרונים שהקילו כשמצטער. [וכנראה דסבר דעל זה לא היה את המנהג על אופן של מצטער.] למעשה הוא כתב דהמנהג באמריקא היה גם לא להתקלח בצונן אבל ביורואפ לא היה מנהג בזה. אמנם החזו"א [הובא בספר מנוחה נכונה עמוד מט] אסר על שטיפת כל גופו והתיר פניו ידיו ורגליו. והגרשז"א כתב שמותר לקלח את גופו ורק שלא יקלח את מקום השיער. ולגבי רחיצת הזקן שהרי התירו פניו ידיו ורגליו ולכאורה זה כולל גם את הזקן עיין בשש"כ פרק י"ד הערה א. שבתחילה אסר הגרשז"א. והביא כן מהפמ"ג סי' שכ סעיף יז שהוא עצמו נהג כן אלא שכתב הפמ"ג שאין שאין מזה הרהור על המתירים. והביא מהמ"ב שכ"ו סעיף כה וסעיף כ"ח שהתיר וביאר דאין סחיטה תוך כדי רחיצה דסוחט את המים כלפי הגוף ולא כלפי החוץ ועיין בשו"ת אג"מ או"ח סי' קל"ג שהתיר רחיצת הזקן בשבת מטעם שסחיטה בשיער היא רק דרבנן ולא גזרו באינו מתכוון ולא ניחיה ליה. ולגבי ניגוב השיער דעת הבן איש חי שנה ב פרשת פקודי אות ח' וכן דעת הגרי"ש אלישיב הובא באורחות שבת ח"א פי"ג סעיף נא שלא ינגב בכח אלא בנחת לאט לאט עד שיבלעו המים במגבת. אמנם רבי חיים קנייבסקי כתב שאין לגעת בשיער כלל אמנם דעת הגרש"ז אוירבעך שאם המים נבלעים מיד בתוך המגבת ואינם נראים בעין אין איסור לנגבם והיינו באופן שאין בשערות מים מרובים ששייך לחשוש לסחיטת המגבת. **והנה לגבי רחיצה בפושרין** עיין באמרי בינה סי' כ"ה שדייק מהרשב"א שגזירת מרחצאות נאמרה גם בפושרין [ועיין רשב"א הוצאת מוסד הרב קוק הערה 237] והנוב"י תניינא סי' כ"ד חולק.

**ראו שאין הדבר עומד להן התירו להן חמי טבריא וזיעה במקומה עומדת**. עיין רמב"ם פכ"ב ה"ב. ועיי"ש במ"מ ובלח"מ ומבואר מדבריו דאסרו זיעה גם של חמי טבריא. ועיי"ש בלח"מ דדייק מדברי הרמב"ם דנאסרה גם הרחיצה בחמי טבריא והותרה רק שטיפה [ועיין לעיל מה שהבאנו מהב"י.] ועיין רמב"ן רשב"א ור"ן שהתירו ואסרו רק זיעת חמי האור ושורש הנידון הוא בביאור הסוגיא להלן קמז. במי מערה אסורין האם איירי בחמי טבריא ולענין זיעה או במי מערה שהוחמו באור מע"ש **ולענין איסור רחיצה**.ועיין בשו"ע שכ"ו סעיף ב' שהביא את שני הדעות ועיי"ש במ"ב ובפוסקים.. עוד נחלקו הראשונים עיין בטור סי' שכ"ו האם הותרה הרחיצה בחמי טבריא בכלי או רק בקרקע דהסמ"ג אסר והרא"ש התיר בכל ענין ועיין שו"ע שכו א שפסק לאסור בכל ענין.

**אמר רבא האי מאן דעבר אדרבנן שרי למיקרי ליה עבריינא כמאן וכו'.** עיין הגהות מהרי"ץ חיות שציין לדברי רבא עצמו יבמות כ. שמי שאינו מקיים דברי חכמים נקרא רשע וכן בעוד מקומות בש"ס. ובביאור עבריינא עיין מאירי שמותר לגנותו ולבזותו ולהרחיק אנשים ממנו שלא ילמדו מדרכיו ואין בזה איסור לשון הרע. ועיין חפץ חיים הלכות לשון הרע כלל ד' דהיינו בעובר כמה פעמים או שעבר על זה בפרהסיא. עיי"ש. והמהרי"ץ חיות עמד על זה שהשמיט הרמב"ם הלכה זו עיי"ש מה שדן ליישב אמנם הרמב"ן בסה"מ שורש א' תמה על הרמב"ם מכח סוגייתנו ועיי"ש במגילת אסתר.

**אמבטיאות של כרכים וכו' אמר רבא דווקא כרכים אבל דכפרים לא.** עיין רש"י, הרא"ש סי' ז וכן הטור בסי' שכ"ו סעיף י"ב הביאו את חילוקו של רבא להלכה אמנם הרי"ף השמיט חילוק זה והרמב"ם גם לא חילק בין כרכים לכפרים ועיין שם בב"י שהביא את הר"ן שביאר משום שאין השיעור של מה נחשב כרך ומה נחשב כפר לענין זה ברור. עוד כתב שם הב"י שמדברי הרמב"ם משמע שכל האיסור הוא רק במתכוון להזיע. אמנם דייק מדברי רש"י לעיל בע"א דהאיסור בלעבור בלבד גם באין מתכוון להזיע וכן משמע בטור. ועיין בשו"ע בסעיף יב וברמ"א ובמ"ב שם.

**ת"ר מתחמם אדם כנגד המדורה וכו'** **ובלבד שלא ישתטף בצונן ויתחמם כנגד המדורה מפני שמפשיר מים שעליו**.מבואר בברייתא זו שאין איסור שטיפה בצונן בשבת וגם אם חימם את גופו קודם אין חום גופו יכול לחמם את המים שעליו ומותר עיין ר"י מלוניל ומאירי. ובאופן ששטף ואז נתחמם כנגד המדורה מבואר שאסור. ועיין ברש"י שהחימום כן הוא להפוך את המים לפושרים ולא לשיעור שיד סולדת בהן וזהו הנקרא הפשר. ובשיעור זה אין איסור בישול ומכל מקום נאסר להפשיר מים והטעם שכאן נאסרה ההפשרה עיין בתוס ד"ה מפני שלהחמם מים לשתייה ומותר וכאן האיסור מפני שנראה כרוחץ במים חמים בשבת וכן מבואר ברוב הראשונים. עיין רמב"ן במלחמות וחידושים מאירי ר"ן פסקי ריא"ז ריטב"א בשם ר"י ועוד. וכן כתב הרמב"ם פכ"ב ה"ג. ובגדר האיסור של רחיצה זו נראה דנחלקו הראשונים מחלוקת יסודית דעיין ברמב"ן ושיטה לר"ן בשם הרא"ה שכתבו דזהו משום גזירת מרחצאות דלעיל. ובפשוטו כוונתם דזה דומה לרוחץ בחמין שהוחמו מע"ש ועיין רשב"א. ולפי"ז לכאורה נאסר רק רחיצת כל גופו. אמנם עיין תורא"ש בשם ריב"א ועיין מרדכי סי' ש"ה וברא"ש סי' ט ועיין מאירי. דמבואר מדבריהם דאסור לאדם לאחר שנטל ידיו לחמם נגד המדורה עד שינגבם תחילה ומבואר דנאסר יותר מאשר רחיצה של ע"ש. ועיין ק"נ אות ו' שציין לדברי הר"ן שכתב ונראה **כרוחץ בחמין שהוחמו בשבת**, ואם כן אסרו ברחיצה בחמין שהוחמו בהתר בשבת דהרי אין איסור להפשיר מים לשתייה. ומכל מקום לרחיצה נאסרה אפילו אבר אחד. אמנם עיין ב"י סי' שכ"ו סעיף ה' שנסתפק בכוונת דברי הרא"ש ודן שאפשר שכוונתו הוא כהירושלמי בפרקין ה"ד הובא בראשונים שהאיסור הוא משום מבשל שיש חשש שיתחמם עד שיעור יד סולדת בו. וכשיטות הראשונים בסוגיא דהאיסור הוא משום מבשל בעל המאור. וכן ריטב"א בשם ר"י בדעת הירושלמי [וכעי"ז פי' לעיל הבעל המאור את טעמו של רבי מאיר שאסר שטיפה בצונן הוא משום שמפשיר המים שעליו. וברייתא דהכא פי' דהיא כר"י. אמנם המלחמות שם השיג עליו שאין דרך אדם לצלות עצמו באור עד שיפשיר ויבשל המים שיבואו עליו. ] ועיין בשו"ע סי' שכו סעיף ד' וסעיף ה' שהביא את שני השיטות ועיין שם במג"א סק"ו שדייק מדברי השו"ע שאסר רחיצת ידיו רק במקום שיש חשש שיגיע לשיעור יד סולדת בו אמנם המג"א דייק מדברי הרא"ש שנאסרה רחיצה במים שנתחממו בשבת אפילו אם נתחממו בהתר. וכן משמע שם בביאור הגר"א שלמד כן בדברי הרא"ש. אמנם נחלקו שם המג"א והגרא בביאור דעת הרמב"ם שאסר רק להחמם נגד המדורה בשטיפת כל גופו דדעת המג"א הוא דבלי"ז אין לזה שם רחיצה אמנם ברחיצה ממש במים שהוחמו בששבת בהתר נאסר גם אבר אחד ודעת הגר"א דהרמב"ם הוא כהרמב"ן דלא נאסרה באופן זה. ודנו בחבורה מה דעת הגר"א בנתחמם באיסור האם יש איסור חדש ונפק"מ במקום שאין איסור מצד מעשה שבת כגון בשוגג לר"מ או גם לר"י בשוגג בדרבנן ולשיטות שלא נאסר מצד מעשה שבת באופן זה ויל"ע בזה. ועיין תורא"ש.

**ת"ר מיחם אדם אלונטית וכו'.** עיין רש"י שפירש שהחשש שמא ישפכו עליו ונמצא רוחץ בחמין ועמד עליו הב"י בסי' שכ"ו סעיף א' דהרי נשפך רק על מקצת גופו. ועיי"ש שדן שני דרכים האם מוכח מכאן דנאסרה רחיצת מקצת גופו במים שהוחמו מע"ש. והותר רק פניו ידיו ורגליו או דחיישינן שישפך עלרוב גופו. וזה דוחק דלכאורה צריך להיות תלוי בגודל הקומקום וגם דלכאורה זהו חשש רחוק וכי עד כדי כך חיישינן. ועיין במג"א סי' שכ"ו דפירש בכוונת רש"י דהמים הוחמו מעט בשבת ומשום כן חיישינן שיישפך על מקצת גופו דהרי גם בנתחמם בהתר נאסרה הרחיצה בשבת. והתוספות פליגי על רש"י ועיין בריטב"א דביאר דהוי גזירה לגזירה ועד כדי כך לא חיישינן. ויתכן לדון דכוונת התוס' היא משום שסובר דמקצת גופו הותר ויש לעיין בזה. ועיין בשפ"א שחידש שזהו משום איסור זיעה ולכן הובא איסור זה בסוגיית זיעה. ויש לדון בנפק"מ בין הפירושים ועיין בקרבנן נתנאל אות ז' ועיין במ"ב סי' שכ"ו סעיף יט.

ת"ר מביא אדם קיתון מים ומניחו כנגד המדורה וכו' עיין רש"י ד"ה לא בשביל שיתבשל דכתב שלא יניחנו שם כדי בישול שתהא היד סולדת בו.. ודייקו הראשונים[ הרשב"א והר"ן וכן מבואר במ"מ פכ"ב ה"ד.] מרש"י דאע"ג דהניחו מתחילה במקום שיכול לבוא לידי שיעור בישול אלא שלקחו קודם שהגיע לשיעור זה מכל מקום כל שלא הגיע לשיעור מאב"ד מותר לעשותו בשבת. [וכתב המ"מ דכן דעת הרמב"ם ] ועיין רמב"ן שדן להתיר אפי' על גבי האש ממש. והר"ן והרשב"א תמהו על דבריו דהרי זה נתינה בתחילה שנאסרה בפרק כירה וזה מיחזי כמבשל. ויל"ע בדעת הרמב"ן. הר"ן והרשב"א עצמם פליג על רש"י עפ"י הירושלמי בפ"ד שהובא לעיל שלא הותר להפשיר אלא במקום שאין היד סולדת בו אבל במקום שיכול להגיע לידי יד סולדת נאסר [ועיין בדברי הראשונים שדנו בביאור הסוגיא להלן מא. בנותן מים חמים לתוך מיחם להפשירם אם יש ראיה לרמב"ן או להפך שקשה על דבריו משם]. ועיין בתוס' להלן מח. ד"ה מאי שנא. ועיין ברא"ש בסי' י' ועיין אגלי טל אופה סקמ"ה. מה שהקשה. ועיין בשו"ע סי' שי"ח סעיף יד שפסק כהשיטה השנייה וביאר הב"י לפי שהם רבים ועוד דהירושלמי מסייע להם. ועיין שם ברע"א שדייק שאיסור זה נאמר רק בתולדות האור ולא בתולדות חמה.

**שם.** עיין ברא"ש בסימן י' וכן התורא"ש כתב כן דההתר הוא רק כנגד המדורה ולא אצל המדורה דאחרת הוא נאסר משום נתינה בתחילה בשבת וכמבואר לעיל לז. בתוד"ה ת"ש שהותר לסמוך קדירה לכירה ולא לאש. וכנ"ל הרמב"ן התיר בסוגייתנו ליתן גם על גבי האש ועיין מ"ב סי' שי"ח סקצ"ד שהביא להלכה את דברי הרא"ש.

**לא בשביל שיחומו אלא בשביל שתפוג צינתן וכו' אלא בשביל שיפשר**. עיין ריטב"א שעמד על שינוי הלשון בין שמן למים ועיין פנ"י מה שרצה לחדש וחזר בו ועיין ראש יוסף שנשאר בחי' זה. **רשב"ג אומר אשה סכה ידה כנגד המדורה** עיין שפ"א שביאר דלהרא"ש שאסר רחיצת היד נגד המדורה הטעם שהותרה הסיכה כנגד המדורה משום שסיכה לאו רחיצה היא ועיין בביאור הלכה סי' שכ"ו סק"ה ד"ה יש אומרים. **רבה ורבי יוסף דאמרי תרוויהו להתירא וכו' קסבר ת"ק שמן אין בו משום בישול וכו' ורשב"ג למימר יש בו משום בישול והפשירו היינו בישולו.** ובטעם הדבר מדוע בשמן אין בו איסור בישול עיין במ"מ פ"ט ה"ג ובכס"מ שם ומשמע מדבריהם דאין מעלה בשמן עצמו בבישולו אלא רק כלפי דברים אחרים שהוא מבשל אותם. ויש לדון במה פליג רשב"ג שסובר שיש בו משום בישול. והנה בשיטת רשב"ג דסובר דהפשירו היינו בישולו יש לדון האם סובר דהפשר הוי בישול דאוריתא. עיין פנ"י דהקשה לרשב"ג מדוע התיר כלאחר היד הרי מדרבנן נאסר ומזה הכריח דהפשר נאסר רק מדרבנן משום מיחזי כמבשל. וממילא כלאחר יד התירו.

**אר"י אמר שמואל וכו' יד סולדת בו אסור.** מבואר מדבריו דבכלי ראשון נאסר היכן שהמים או השמן מתחממים בשיעור יד סולדת בו זהו לדרכו של רש"י ולדרך הראשונים שהוזכר לעיל נאסר להניחם במקום שיכולים להגיע לשיעור יד סולדת.

**הנה הכלל בבישול הוא**. דאינו חייב אלא אם כן נתבשל כשיעור מאב"ד כמבואר ברמב"ם פ"ט ה"ה והנה זה ביבש אבל בלח מבואר דהשיעור הוא ביד בסולדת בו כך משמע מלשונו של הרשב"א כאן דכתב שלא אמרו דסולדת אסור אלא במים יין ושמן שהם קלים להתבשל. ועיין בראש יוסף לעיל לח: שנקט דבכל דבר לח יש בו בישול משיעור של יד סולדת בו. ומשום כן השיעור בסוגייתנו בדבר לח הוא יד סולדת בו וכן זה הטעם באותם ראשונים שסוברים שאין בישול אחר בישול אם הגיע לשיעור יד סולדת בו בדבר לח. והנה החזו"א דן ביבש שנתבשל בשיעור יד סולדת בו האם נאסר מהתורה משום חצי שיעור דזה ברור שפחות משיעור זה אין זה אפי' חצי שיעור אמנם בשיעור של יד סולדת בו דן החזו"א ש אסור מן התורה כחצי שיעור. אמנם מדברי השעה"צ שי"ח סק"ה ובשביתת השבת מבשל אות נט ועוד חבל אחרונים שנקטו שאין זה אסור מן התורה אלא מדרבנן משום שאין לזה כלל שם בישול כל שלא נתבשל כשיעור מאב"ד.

**בגדר שיעור יד סולדת בו.** עיין רש"י ד"ה סולדת אמנם עיין רש"י בחולין קה: שפירש שהיד נכוות בו וקשה על דבריו מהמשך סוגייתנו שמבואר שכריסו של תינוק נכוות בו ומשמע שהיד עצמה אינה נכוות בו. ועיין בירושלמי הובא ברא"ש סי' י' וברשב"א שהגירסא היא יד שולטת בו עד שתהא נותן ידו לתוכה והיא נכוות. אמנם החזו"א הובאה דעתו בספר חוט השני ח"ב פכ"ט סק"ז דדעתו דתהא נותן ידו לתוכה הכוונה בשיהוי זמן מרובה. וזה חומרא בשיעור החום. ויש לעיין דמשמעות הלשון הוא שהיא נכוות בנתינה לתוכה ולא בשהייה. ונחלקו הפוסקים בשיעור זה ומקובל דיש חילוק בין השיעור לקולא לשיעור לחומרא. והשיעור לחומרא מובא בשו"ת מנחת שלמה ח"א סי' צא אות ח' שהשיעו הוא 45 מעלות צלסיוס. והביא ראיה מהסוגיא בחולין דמבואר דבית השחיטה נחשב צונן ובמציאות בית שחיטה של ברווז בשעת שחיטתו הוא יותר מ45 מעלות ומוכח שפחות משיעור זה אינו נחשב חום שהיד סולדת בו. ויש שחלקו עליו משום שטענו שכריסו של תינוק נכווה פחות מחום של 45 מעלות והחמירו מ40 וכתב האור לציון דבית השחיטה לא ניתן להביא ראיה משום שנחשב ככלי שני. וכן דעת החזו"א והגרי"ש אלישיב דחה הראיה דשם איירי לגבי בליעות ופליטות ואינו תלוי בשיעור יד סולדת בו. וכן החמיר הרב וואזנר לעומת זאת דעת הגרי"ש אלישיב היא שראוי להחמיר מ43 מעלות וכן כתוב באג"מ ח"ד סי' עד בישול אות ג'. אמנם לקולא כדי לדון שאין בישול אחר בישול מבואר שם באג"מ שהשיעור הוא 71 מעלות צלסיוס וכן הסכים הגרש"ז אוירבעך אמנם האור לציון החמיר עד 80 מעלות צלסיוס על פי הבן איש חי שכתב שהשיעור הוא חום שאדם נמנע לאוכלו מחמת חומו.