בענין כל האומר לא לויתי, ובדין הודעת בעל דין
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב יהודה אלבוים / חבורות

**בענין כל האומר לא לויתי, ובענין הודאת בע''ד**

א. כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, הגרעק''א כתב דכ''ז רק כשיודע אם פרע או לא, גם על הצד שכן לוה, דאל''כ לא שייך לומר שמודה שלא פרע דאמנם לפי דבריו שלא לוה ודאי לא פרע אך מכיון שאין אנו מאמינים שלא לוה מנלן שלא פרע, ולא שייך כאן לא פלגינן דיבוריה ולא פלגינן נאמנות לומר שכלפי פרעון נאמן שלא לוה, ורק כשיודע בעצמו אם פרע או לא לא מכח ידיעתו שלא לוה יש כאן הודאת בע''ד

ב. אך רעק''א עצמו כתב שבריטב''א כתוב שלא כדבריו ובכ''ג יש דין כל האומר וכו', וכן העירו מהקצוה''ח (קמו - ח) שכתב שהאומר של אבותי הודה שלא מחל, והרי אינו יודע אם מחל או לא, ועי' רמ''א סי' ק''ח ס''א – אך י''ל ששם הלשון לא לוה אבינו מעולם משמע שיודעים את כל מה שנעשה אצל אביו – ויע' ב''ח ריש סי' ס''ט שדן אם יש הודאת בע''ד שלא פרע אח''ך וכתב שכיון שנתחייב בדין אולי פרע ובודאי אין לו ידיעה עצמית שמחר לא יפרע, וכ''ז צ''ב כקושיית רעק''א וכנ''ל אות א'

ג. עוד צ''ב לדברי רעק''א מדוע באמת כשיש לו ידיעה עצמית יש כאן הודאה שלא פרע הרי לא אמר שלא פרע רק שלא לוה ואם ע''ז אינו נאמן מנ''ל שאומר גם שלא פרע גם אם לוה, ועי' זכר יצחק סי י''ב שתמה בסוגיין היכן יש הוראה, ואולי כוונת רעק''א דכיון שיודע שאנו יודעים שיש לו ידיעה אם פרע או לא וכשאומר לא לויתי יודע ששומעים גם שלא פרע הוי כאומר לא פרעתי

ד. עי' ריטב''א בסוגיין שהקשה דאי נקטינן שלא פרע א''כ העדים שקרו ופסולים ואיך מתקבלת עדותן שלוה ועי''ש מה שתי' וצ''ב בכוונתו

ה. ברא''ש בב''ק מבואר דטענו חטים והודה לו בשעורין פטור מדמי שעורין אף כשיש עדים שלוה או חטים או שעורים ותמה הש''ך דאיה השכל שיאמר כן, דלא שייך לומר שאם היה שעורין יש הודאת בע''ד שלא היה שעורין דאם באמת היה שעורין מדוע לא נחייבו שעורין – אם הודאת בע''ד הוא נאמנות ולא התחייבות – ועי' קצוה''ח (פ''ח – י') דהקשה ממ''נ באלמנה וכו' עי''ש אך בחטים ושעורין ניחא ליה דאין ממ''נ דאולי לא היה לא חטים ולא שעורין אף כשיש עדים שהיה א' מהם וצ''ב כנ''ל (ועי' נתה''מ סי' פ''ח סק''ג שנח' על הקצוה''ח וס''ל דכשלדברי שנייהם היה או חטים או שעורין אפי' בלא עדים חייב ממ''נ שעורין דלדברי התובע מגיע לו חטים ולדברי הנתבע שעורין וא''כ ממ''נ מגיע לו שעורין או משום שחייב שעורין או כפרעון לחטים ורק אם תובע שעורין דווקא יש ע''ז הודאת בע''ד שיכול לתת לו חטים אך שיפטר לגמרי לא שייך דלדברי תרוויהו חייב וכיצד שייך לומר ששניהם משקרים והביא שכ''כ הריטב''א, והקצוה''ח ס''ל דכיון שיתכן ואינו חייב כלום אין ממ''נ אך כשיש עדים עדיין יקשה וכנ''ל)

ו. ביסוד הדין דהודאת בע''ד יותר מק' עדים צ''ב וכי יש נאמנות יותר מעדים וידוע שתוס' דנו אם בתרי ותרי מהני מיגו והצד שלא מהני פ' דלא שייך יותר מעדים וצ''ב מדין הודאת בע''ד יותר מק' עדים, עוד ישל''ע בב''מ ג: מה לפיו שאינו בהכחשה ובהזמה תאמר בעדים שישנם בהכחשה ובהזמה, ומדוע פיו אינו בהכחשה ובהזמה כי הודאת בע''ד יותר מק' עדים וא''כ צ''ב מדוע לא אמרו מה לפיו שנאמן יותר מעדים שהרי הודאת בע''ד יותר מק' עדים, עוד ישל''ע מדברי הראב''ד שכתב שכשיש עדים שהודה וכעת כופר לא הוחזק כפרן ואם נאמן כעדים מדוע לא הוחזק כפרן, עוד ישל''ע מדברי בעל העיטור שבכל האומר וכו' משביעו היסת וצ''ב הרי יש כאן הודאת בע''ד וכי כשיש עדים משביעין היסת

ז. עי' רשב''ם בב''ב קכ''ח. דהמניה הוא מדין הודאת בע''ד וכ''ה ביד רמ''ה ב''ב סוף י''ג: ד''ה וממאי וצ''ב מה השייכות בין הודאת בע''ד להימניה וכי שייך לומר שמודה למה שיאמר אח''ך אם הודאת בע''ד הוא נאמנות ולא התחייבות כמוש''כ הקצוה''ח ועי' ר''ן נדרים כ''ז: דיכול להודות אם יקרה כך וצ''ב מה שייך הודאה בתנאי

ח. בראשונים דף מא: כתבו שבהמניה או בעל תפרעני אלא בעדים פסל את שאר העדים ובר''י מגאש הלשון שעשאן כקרובים או פסולין וצ''ב כיצד פוסלן וי''ל כהנתה''מ שהימניה הוא התחייבות, אך בריטב''א דף מ''א: ובבעל התרומות ובגידולי תרומה ובש''ך כתוב על הודאת בע''ד שפסל את העדים ואם לא נקטו שהודאת בע''ד הוא התחייבות צ''ב מהו כוונתם וי''ל שכשמודה אומר שהעדים משקרים, אך עי' תומים סי פ''ח סק''ז שדימה הודאת בע''ד להימניה לענין שבתרוויהו פוסל את העדים ואם לא ס''ל דהודאת בע''ד הוא התחייבות צ''ב כיצד פוסל עדים בהימניה

ט. ולכא' מבואר מכל הנ''ל – ועי' חידושי הרים גיטין דף סד. – דבפרשת הודאת בע''ד כתוב שכלפי ממונו ביד האדם לקבוע מי יהיה נאמן ומי לא יהיה נאמן, וא''כ אין נאמן יותר מעדים אלא קובע שאין לעדים כח נאמנות וזהו הימניה שנותן כח נאמנות לחבירו ומפרשת הודאת בע''ד הוא כמוש''כ הראשונים הנ''ל ועי' בתש' הרשב''א בכמה מקומות שכתב שהימניה הוא מכח בני העיר שיכולים לקבוע כפי שירצו ואם הכשירו עד פסול וחתם על שטר השטר כשר ואפשר למכור על ידו והרשב''ם והרמ''ה ס''ל כגדר הרשב''א אך מדין הודאת בע''ד הוא, וניחא הגמ' בב''מ ג: דאין כח בע''ד יותר מעדים אלא שאין עדים כשמודה, וניחא ששייך שבועה בכל האומר דבכל הודאה לא קובע שנאמן כב' אלא שנאמן – וכמש''כ הגרשש''ק שע''א כשנאמן נאמן כתרי אלא שבממון אינו נאמן כלל ויש לבאר דאין לו כח שיקבלוהו ב''ד וכראו בלילה ואכה''ל ואולי לכן פשיטא ליה לר''ן שע''א לשבועה הוא כב' לענין שבועה משום שאין נאמנות פחותה ואי נאמן נאמן לגמרי וכנ''ל שאם יש לו כח להיכנס לב''ד נשמעין דבריו ועד כמה שנשמעין דבריו דבריו מתקבלים לגמרי – ולכן גם לא הוחזק כפרן

י. ועל פי זה י''ל בדברי הרא''ש שאפ' כשיש עדים שחייב או חטים או שעורים פטור די''ל שפסל עדים שמעידים על שעורים והוי כמעידים שיתכן שחייב חטים ומה שאמרו או שעורים הוי כאמרו כן מחוץ לב''ד והש''ך שתמה י''ל דס''ל שלא פסלן על עדות של או חטים או שעורים אלא רק על עדות של שעורים לחוד

י''א. ולפ''ז י''ל שלעולם בכל האומר לא לויתי אין הודאת בע''ד כלל וכקושיית הזכר יצחק אלא שכשאומר לא לויתי פסל את כל העדים שיסתרו לזה ובכללם עדים שפרע ואף כשאין לו ידיעה עצמית שלא פרע וכהריטב''א שהביא רעק''א והא דחייב ואין נאמן שפרע הוא מדין הוחזק כפרן וכמוש''כ הרמב''ם – ותמהו על הרמב''ם שהוצרך לזה ולא די בהודאת בע''ד ולהנ''ל ניחא – ומה שכתבו הראשונים הודאת בע''ד נצרך כדי לפסול את העדים שכשאומר לא לויתי פוסל את העדים שאמרו שפרע מדין הודאת בע''ד

י''ב. ולפי''ז ניחא דברי הריטב''א דכיון שאין לו כח עדות אין נפסל דקרוב שמעיד ויודעים שקרוב הוא ושיקר לכא' לא נפסל לעדות מכיון שאין עדותו מתקבלת

יג. בתומים מבואר שהימניה הוא התחייבות וא''כ צ''ב מדוע הוצרך לומר שפוסל את העדים וכמו שפוסל בהודאת בע''ד וצ''ל דלא התחייב יותר מאשר אילו היה נאמן אידך. ואי לא פסל את העדים אף אי נאמן יש הכחשה לדבריו ולכן מוכרח לפסול את העדים מלבד ההתחייבות, וא''ת מדוע הוצרך לומר שהמניה הוא התחייבות וצ''ל דס''ל שאין לו כח לקבוע שאחר יהיה נאמן דלא מצינו בהודאת בע''ד אלא שהוא נאמן ושיכול לפסול עדים אך לו לקבוע שאחר יהיה נאמן