בן סורר - הרב ד הילדסהיים
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין

## מראי מקומות פרק בן סורר ומורה

# ס"ח ע"ב

**משנה. בן סורר ומורה.** יש לחקור על מה נענש הבן סורר, וי"ל ד' אופנים: **א.** על שהמרה פי אביו ואמו. **ב.** על הגניבה. **ג.** על שזלל וסבא. **ד.** על מה שעתיד ללסטם את הבריות. **ה.** אי"ז עונש כלל אלא משום תקנתו שימות זכאי ואל ימות חייב, וכן משום תקנת הכלל שלא ירבו ליסטים בישראל.

ועי' **רמב"ן** פ' כי תצא (כא ח) שנענש משום ההמראה וגם משום האכילה, ועי' **דעת זקנים** פ' כי תצא שבן סו"מ בסקילה כמו מקלל אביו ואמו, וב**פי' הרא"ש** שם כתב "מדכתיב איננו שומע מכלל שהוא מקלל אביו ואמו וחייב סקילה", ועי' ב**מפרשים עה"ת** פ' כי תצא שהק' למה דינו בסקילה הא מלסטם את הבריות היינו רוצח ודינו בסייף, משמע שהבינו שהוא עונש על העתיד, וב**גור אריה** פ' כי תצא כתב דבן סו"מ הוא כרודף המתחייב בנפשו.

וב**רמב"ם** קבע דינים אלו בה' ממרים משמע שהוא מדין ממרה, אך שם פ"ז ה"א כתב להדיא "שאינו נהרג אלא על אכילה מכוערת שאכל", **אך י"ל** דאי"ז כמו שאר איסורי אכילה שחייב על הנאת האכילה, אלא הוא שיעור בעזות פנים שלו כלפי הוריו, שממרה את פיהם עד כדי שגונב ואוכל לתאותו, **ועוד י"ל** שעיקר החיוב על המראת פיהם, רק אם היה בעניינים אחרים היה תקוה שישוב בתשובה, אך כיון שנמשך בבשר ויין אבדה תקותו, וע"ע בזה להלן ד"ה אטו בן סורר.

ולפי הצד שנענש על שממרה פי הוריו יש לחקור האם החיוב מיתה הוא כלפי שמיא או דלמא החיוב רק כלפי הוריו, כלומר שיש להוריו רשות לתבעו בב"ד שיסקלוהו, וראיה לזה שאם מחלו לו פטור, ולהלן נביא ראיה לזה מהרמב"ם.

**מאימתי נעשה בן סורר ומורה משיביא שתי שערות וכו'.** עי' יבמות פ' ע"א שסריס לא נעשה בן סו"מ משום שלא מביא שערות, ועי' **מנ"ח** מצוה מ"ח ס"ק ט"ו.

**בן ולא בת.** עי' **קו"ש** ב"ב אות ת"ו שהק' דבדין יכיר כתוב בן ונאמן גם על בת.

**בן ולא איש.** ב**רמב"ם** בפיהמ"ש ובחיבורו פ"ז מממרים ה"ה כתב שהוא משום שאז הוא ברשות עצמו, ע"ש, וצ"ב מאי נפק"מ באיזה רשות הוא, הא תמיד מצווה על כיבוד אביו ואמו ומוראם, ואמנם קטן שממרה את פי הוריו הוי עזות פנים טפי, אך מה זה שייך לרשות, ונראה דס"ל כהצד שנתבאר לעיל שגדר המיתה דבן סו"מ הוא שהתורה נתנה להוריו רשות להרגו ע"י ב"ד, וזה דוקא בזמן שהוא ברשותם אך כשהוא ברשות עצמו לא.

**גמ'. ותו היכא אשכחן דענש הכתוב.** עי' ביאור הקו'ב**חי' הר"ן** וב**ערוך לנר**, **ועי' תוס' רא"ש** שביאר למה יש מקומות שממעטים קטן.

**גמ'. אטו בן סורר ומורה על חטאו נהרג על שם סופו נהרג.** ידוע הקו' דבר"ה ט"ז ע"ב אמרי' "אין דנין את האדם אלא לפי מעשיו של אותה שעה" ויליף לה מישמעאל, וב**חזקוני** וב**פי' ר"ח פלטיאל** פ' וירא תי' דבן סו"מ כבר עתה התחיל לחטוא, והמהר"ל ב**גור אריה** הק' דמ"מ הא עדיין לא נתחייב מיתה, ובגמ' משמע דלא דנין כלל על העתיד, עוד תי' **ר"ח פלטיאל** דישמעאל נידון רק על זרעו, וכ"כ ה**מהרש"א** בר"ה שם ועי' **שפ"א** שם שהק' ע"ז, ועוד תי' **ר"ח פלטיאל** שרק בדיני שמים לא דנין ע"ש העתיד, וכ"כ ה**גור אריה**, וכ"כ ה**משך חכמה** פ' מקץ.

ועוד כתב ה**גור אריה** דהחיוב הוא על עכשיו, והא דירדה תורה לסוף דעתו וכו' הוא רק טעמא דקרא למה חייבה התורה מיתה על עבירה כזו, וב**שפ"א** בר"ה שם כתב דחייב מיתה על עכשיו משום שהוא גרם לעצמו שבסופו יבוא לידי כך, **ולכאו'** דבריהם תמוהים מאוד דא"כ מאי מקשי' אפי' קטן נמי, הא קטן לאו בר עונשין, **וצ"ל** דלמאי דס"ד דקטן חייב באמת ס"ד דלא נהרג על חטאו כלל, אך אליבא דאמת שקטן פטור אמרי' דבאמת על חטאו נהרג.

**ובזה** ניחא הא דתנן "קטן פטור שלא בא לכלל מצות", ולכאו' תמוה הא טעם זה נדחה כאן דאטו על חטאו נהרג וכו', ואיך כתבה המשנה טעם שאינו, אך להנ"ל ניחא שפיר, דדחיית הגמ' היא רק לולי הדרשה דלאיש, אך אחר הדרשה אמרי' דבאמת על חטאו נהרג, ולכן קטן פטור כי לא בא לכלל מצוות.

**ולכאו' י"ל עוד דרך,** דע"פ מידת הדין על כל חטא ראוי להתחייב סקילה, אך הקב"ה מתנהג במידת רחמים ולכן על עבירות קלות לא חייב מיתה, אך כאן מידת הרחמים עצמה אומרת שלא ראוי לרחם עליו כדי שימות זכאי ולא ימות חייב, וממילא חייב סקילה אפי' על עבירה קלה כזו, והא דאמרי' דא"כ אפי' קטן נמי, היינו שלפי מידת הדין גם קטן ראוי להיענש דמ"מ יש בו קצת דעת.

**עי'** היטב ב**רמב"ן** פ' כי תצא (כא ח) שהביא ד' הגמ' וכתב שמיתת בן סורר היא כדי שהעם ישמעו ויראו, וצ"ע דבגמ' לא משמע כן, ואולי כוונתו שיש ב' טעמים.

**גמ'. וכיון דעל שם סופו נהרג אפילו קטן נמי.** עי' חי' **רבינו חיים הלוי** על הרמב"ם פ"ו מגירושין ה"ט בסופו שהק' איך ס"ד הכי הא אין מעידין על הקטן ואין מקבלין עדות שלא בפניו וקטן כשלא בפניו דמי, ותי' דכיון שלא על חטאו נהרג אי"ז עונש אלא דין בעלמא להרגו ובזה גם בקטן הוי כבפניו, **וראיתי לבאר דבריו,** דהנה כתב רש"י ב"ב כ"ח ע"ב דהא דבעי קב"ע בפניו היינו כדי שיוכל לטעון ולהביא עדים להזימם, ולכאו' קשה דהא גם בשור צריך בפניו אף שאין לו דעת, וצ"ל דבאמת יש גזה"כ שא"א לקבל עדות על נידון שלא בפניו גם אם אין לו דעת, אך באדם שעונשין אותו יש עוד דין שצריך ישמע ויבין את העדות כדי שיוכל לטעון על העדות או להזימה, אך זה רק בעונש, אך אדם שפוסקים עליו דין שאינו עונש, שם בעי בפניו רק מגזה"כ אך אין דין שישמע ויבין את העדות, ולכן בעונשין אמרי' דקטן כשלא בפניו דמי כי אין לו דעת ולהבין ולטעון, אך במידי דהוא דין בעלמא בזה בעי בפניו רק מגזה"כ וא"צ שיבין כלום, ולכן בזה גם בקטן הוי כבפניו, (אמנם ב**קו"ש** ב"ב אות ק"ב ביאר דרק בגמר דין איכא גזה"כ דבעי בפניו גם בשור, אך הקב"ע א"צ שתהיה בפני השור, ע"ש).

**ולכאו'** לפ"ז יהיה אפשר לקבל עדות על הבן סו"מ בפניו גם כשהוא ישן או שיכור, וצ"ע.

**והנה** כל דברי הגר"ח הם לפי מאי דאמרי' שבן סו"מ שלא על חטאו נהרג, אך לפי משנ"ת לעיל בדעת הגור אריה והשפ"א שלמסקנא אכן על חטאו נהרג, נמצא דלמסקנא באמת יש לנו עוד טעם למה קטן לא נהרג, משום שא"א לקבל עליו עדות.

וב**אבי עזרי** הק' על הגר"ח דאיכא מ"ד דקטן שבא לעונת נדרים ונדר ועבר על נדרו לוקה, ושם ודאי הוא עונש, ואיך מקבלים עליו עדות, והיא קו' אלימתא, ואפ"ל בדוחק דכיון דלגבי זה חשיב שיש לו דעת ממילא אמרי' דיש לו דעת גם לענין קבלת עדות על זה.

## בענין סמוך לגבורתו של איש

**גמ'. בן הסמוך לגבורתו של איש**. ב**רש"י** ד"ה וכי יהיה כתב "לכשיגיע לכלל איש הבן הזה", מבואר דפי' דסמוך לאיש היינו שיהיה איש ממש, וכ"כ בד"ה לכדרב ובד"ה ה"ג, וכ"כ בד"ה שמע מינה "כשיגיע לגבורתו של איש", ולא כתב "סמוך", ועי' ב**חי' רבינו יונה** שג"כ פי' כן, והביא עוד פי' שסמוך לאיש היינו שעדיין אינו איש רק סמוך לאיש (כלומר שסמוך לגבורתו של איש דהיינו היקף הזקן).

**והנה** בתוס' ד"ה בן סורר הק'"וא"ת דילמא שנה שלפני גדלות" וכו', ולפירש"י שהוא כבר איש לק"מ, דהא לפני גדלות אינו איש, ומבואר דהתוס' פי' כפי' ב' דרבינו יונה דאכתי אינו איש, ולכן הוקשה להם כן, **ומה** שתירץ ר"ת "דהכא דריש לאיש דמשמע לשון גבורה", נראה דגם הוא מפרש דסמוך לאיש הוא רק קרוב לזה, אלא דמפרש ד"**ל**איש" בלמ"ד משמע גבורתו של איש, וכאן בעי בן שקרוב להיות "לאיש", ועפ"ז כתבו התוס' אח"כ דס"ד דזמן זה מתחיל לפני הבאת ב"ש, כך היה נראה פשוט בכוונת התוס'.

אמנם ה**מהרש"א** פי' דכוונת ר"ת שכבר בא לכלל איש, אך דבריו צע"ג דא"כ למה לו לומר דלאיש לשון גבורה די היה לומר דכבר בא לכלל איש, ועוד קשה איך ס"ד דזמן זה מתחיל קודם שהביא ב"ש, הא אז אינו איש, וה**מהרש"א** פי' דהיינו אם היה בן י"ג ואכתי לא הביא ב"ש, והוא דוחק דבתוס' משמע דס"ד דתמיד מתחיל זמן זה קודם שהביא ב"ש, ועוד צ"ע דאי ס"ד דחשיב איש א"כ מנ"ל שלא בא לכלל מצוות, ולכן נראה כמשנ"ת.

**ולפ"ז** לרש"י שכבר בא לכלל איש אכתי קשה קו' התוס' ל"ל טעמא דלא בא לכלל מצוות, **ואפשר לומר** דבאמת הטעם דלא בא לכלל מצוות אינו נכון דהא לא נהרג על חטאו אלא ע"ש סופו, אלא זהו כמ"ש ה**רש"ש** גיטין י"א ע"ב שדרך התנאים בכמה מקומות להעלים עיקר טעמם ולומר טעם שאינו, **ועוד י"ל** דאחר דילפי' לה מלאיש אמרי' דהטעמא דקרא הוא משום שאינו בר מצוות, ולפ"ז צ"ל דלמסקנא דבאמת נהרג על חטאו ולא ע"ש סופו, ולכן קטן פטור שאינו בר עונשין, [ולפ"ז ניחא מאי דאקשינן לעיל על הגור אריה והשפ"א].

**ולתוס'** שכתבו דאצטריך שלא נאמר דהזמן מתחיל לפני שהביא ב"ש, צ"ב הא טעם זה נדחה בגמ' וא"כ מנ"ל באמת דהזמן לא מתחיל קודם**,** ועי' **חי' רבינו יונה** מה שתירץ, (וכתב שהוא דוחק).

**תוס' ד"ה בן סורר. וא"ת דילמא שנה שלפני גדלות.** עי' ב**חי'** **רעק"א** להלן ס"ט ע"א שהק' איך נדע שעוד שנה יביא ב"ש, והוכיח מזה דסמכי' ארובא בד"נ, ע"ש.

## תוס' ד"ה קטן

**ואפי' למ"ד זכין לקטן היינו מדרבנן ולא מדאורייתא דזכייה מתורת שליחות וכו'.** עי' **חי' רעק"א** כתובות י"א שתי' דקטן בר שליחות רק לא יכול למנות אך בזכיה א"צ מינוי, וע"ש מה שהק' ע"ז בנו **הגר"ש איגר**, אמנם **התוס' בכתובות** שם כתבו דגם בזכיה יש מינוי דאנן סהדי דעביד ליה שליח, ועי' **קצוה"ח** סי' ק"ה שהק' ע"ז, והדברים עתיקים.

**שם. דעת אחרת מקנה אותן שאני.** וכן פסק ה**רמ"א** חו"מ סי' רמ"ג סט"ו, וה**ש"ך** שם השיג ע"ז אך **הקצוה"ח והנתה"מ** דחו דבריו, אך עי' **קצוה"ח** סי' רל"ה סק"ד בדעת ה**רמב"ם** דדעת אחרת מקנה לקטן היא משום זכין.

**שם. אי נמי במעשה ידיו דמלאכתו ושכר טרחו שלו מדאורייתא.** עי' **קצוה"ח** סי' רמ"ג סק"ד שחידש לפ"ז שכהן קטן זוכה במתנות כהונה מדאורייתא משום שהם חלף עבודתם, ע"ש.

**שם. הא אין נשבעין על טענת חרש שוטה וקטן.** עי' **ערל"נ** שתי' לפי שיטת **הר"י מיגש** דשבועת שומרים נשבעין לקטן מה"ת.

**שם. אבל ע"פ עד אחד נשבעים.** אך **הרמב"ם** פ"ה מטו"נ ה"ט כתב דגם בזה אין נשבעין לקטן, ועי' **ערל"נ**.

**שם. דא"כ תיקשי לן כל גרים היאך מטבילין אותן אלא כיון דזכייתו וידו באין כאחד שאני.** עי' **קו"ש** כתובות אות ל"ג שהק' מה צריך זכיה בכל גר הא בר דעת הוא ומתגייר מכח עצמו, וביאר דהב"ד עושים את חלות הגירות, ע"ש.

**שם. וי"ל כגון שנתגיירה אמו כשהיא מעוברת וכו'.** עי' **חי' רעק"א** כתובות י"א שהק' דקיי"ל דעובר לאו ירך אמו, והטבילה מהניא רק משום דהיינו רביתיה, ועי' **בית יעקב** שם שתי' דסוגיין אזלא כמ"ד עובר ירך אמו, וכן **הריטב"א** בכתובות שם תי' כן רק למ"ד עובר ירך אמו, אכן ה**תוס' רא"ש** בכתובות שם כתב דהטבילה מהניא משום דהיינו רביתיה, הרי שתי' כן גם למ"ד לאו ירך אמו, ועי' **חי' הגרש"ש** כתובות סי' י"ג, וביאור דבריו הוא שבטבילת גירות יש ב' עניינים: **א.** טהרת גופו, כמו טבילת נדה וטבילת כלים. **ב.** כניסה למשפחת עם ישראל. והא דצריך זכיה זה רק ליכנס לעם ישראל, שיש בזה חלות, אך ליטהר א"צ זכיה, כמו שטבילת כלים ונדה א"צ זכיה, וכאן במעוברת שנתגיירה הולד יהיה ממילא מעם ישראל והטבילה רק כדי ליטהר, לכן כאן א"צ זכיה, ולפ"ז חידש דמעוברת שנתגיירה בנה לא יכול למחות כשיגדיל, ע"ש, וע"ע ב**אמר"מ** סי' כ"ז וב**קה"י** כתובות סי' י'.

**שם. דמה שב"ד מטבילין אותו אינם זוכין בעבורו אלא הוא זוכה בעצמו ובגופו שנעשה גר ונכנס תחת כנפי השכינה.** לכאו' תמוה דבשלמא גדול יש לו דעת לזכות אך קטן היאך זוכה בעצמו, ועי' **קו"ש** כתובות אות ל"ג, ועוד צ"ב למה הזכירו כאן ש"נכנס תחת כנפי השכינה", ונראה כוונתם דגירות אינה קנין כמו קידושין וגירושין ושחרור אלא רק ענין רוחני שנכנס תחת כנפי השכינה, וממילא אפשר להטבילו בלי רשותו כמו בטבילת כלים.

וע"ע ב**תוס' בכתובות** שתי' דזכות גמורה יש גם לקטן, וצ"ב.

# ס"ט ע"א

**גמ'. איש אתה צריך לחזור עליו אם יש לו גואלין ואם לאו.** עי' **יד רמ"ה** ב' פירושים איך דרשי' הכי, וב**תו"ח** כיון לפירושו השני.

**תוס' ד"ה בידוע. הא אמרינן לקמן בשמעתין דורות הראשונים היו מולידין בח' שנים.** עי' בזה ב**יד רמה**, **חי' הר"ן**, **מאירי**, ו**תורת חיים**.

**תוס' שם. בדורות הראשונים שהיו ממהרים להביא שערות היה זמן גדלות מקודם הרבה.** אמנם עי' **רש"י נזיר כ"ט** ע"ב ד"ה ור' יוסי שלא מצינו בתורה שפחות מבן י"ג נקרא איש, והביא ראיה מלוי, וכ"כ **רש"י ורע"ב** באבות פ"ה מכ"א, מבואר דס"ל דגם אז רק בן י"ג היה גדול, ועי' **שו"ת מהרי"ל סי' נ"א** שכתב דהא דרק בן י"ג הוי גדול הוא הל"מ, ע"ש, אך מהתוס' כאן מבואר שגם בזמן דוד הגדלות היתה קודם.

**תוס' שם. והא דקאמר לקמן וכי עבד בצלאל משכן בר י"ג שנה הוה וכו'.** עי' **תוס' רא"ש ומהרש"א ומהר"ם**.

**גמ'. איש אין לי אלא איש בן תשע שנים ויום אחד שראוי לביאה מניין תלמוד לומר ואיש.** פירש"י גבי שפחה חרופה כתיב וכו', ועי' **רמב"ם** ספ"ג מאיסו"ב ופ"ט משגגות ה"ג שהקטן חייב קרבן, וה**ראב"ד** השיג ע"ז שלא מצינו קטן בר עונשין, וב**תורת חיים** כאן תמה דבגמ' כאן מפורש כהרמב"ם, אך עי' **יד רמה** בשם ר' יצחק בר' הלוי דהילפותא כאן רק שש"ז של קטן מטמא, ועי' ב**מאירי** בזה.

**ובביאור** דעת הרמב"ם צ"ל דקרבן לא הוי עונש אלא כפרה, **אך צ"ע** למה לו כפרה אם אינו בר מצוות, ואולי י"ל דמ"מ צריך כפרה על שבאה תקלה על ידו, וצ"ע, ועי' **רמב"ם וראב"ד** נזירות פ"ב הי"ג, וב**תו"כ** פ' אמור פ"ו מבואר דקטן שאכל תרומה חייב קרן וחומש.

**גמ'. בן ולא הראוי לקרותו אב.** פירש"י שאחר ג' חדשים הוכר עוברה, וכ"כ **הרמב"ם** בפיהמ"ש, אך עי' **רש"י נדה נ"ב** ע"ב כתב שמשהקיף זקן ראוי להוליד, ודריש לה מ"בן ולא הראוי להיות אב", ע"ש, וצ"ע דהא הכא אמרי' להדיא "דאיעבר בתר דאייתי שתי שערות", הרי שמשהביא ב"ש כבר ראוי להוליד, וב**תויו"ט** שם פ"ז מי"א נדחק דרש"י לא דק וכוונתו שראוי לקרותו אב, אך זה דוחק דלפ"ז גם מש"כ ראוי להוליד לאו דוקא וגם מש"כ ולא הראוי להיות אב לאו דוקא, וצ"ע.

**גמ'. לעולם דאיעבר בתר דאייתי שתי שערות ואוליד בתר דאקיף זקן.** עי' **חי' רבינו יונה וחי' הר"ן** שגרסו "ואוליד מקמי דאקיף זקן", ע"ש מה שפירשו בזה.

**גמ'. לעולם אימא לך עוברה ניכר לשליש ימיה זיל בתר רובא.** עי' **יד רמה** שאם באמת נשא אשה והוכר עוברה בתרי ותילתא פטור דהא ראוי לקרותו אב, (וצ"ע למה נקט "ראוי" הא בכה"ג באמת נקרא אב).

**רש"י ד"ה שמע מינה. ונפקא מינה לאשה שלא שהתה אחר בעלה שלשה חדשים.** עי' **מאירי**.

**גמ'. ובדיני נפשות לא אזלינן בתר רובא וכו'.** עי' **חי' הר"ן** שהק' דבחולין י' ע"ב ילפי' רובא מדקטלינן רוצח ולא אמרי' דלמא טריפה הרג, ע"ש, ועי' **סנהדרי קטנה**.

**רש"י ד"ה וחייבין עליה משום אשת איש אם קבל אביה קדושיה מאיש אחד וכו'.** עי' **תוס' לעיל נ"ה** ע"ב ד"ה וחייבין שהשיגו ע"ז ופירשו באופן אחר, ומבואר יותר ב**תוס' רא"ש** שם.

# ס"ט ע"ב

**רש"י ד"ה והא אחד. דאתו לה לחייבה משום קדושין.** עי' **רש"ש** מה שהגיה.

**רש"י ד"ה פסלה. ומיהו מיתה לא מחייבו כגון שלא התרו בהן.** עי' **רש"ש** מה שהגיה, ועי' **ערל"נ** דרש"י לא רצה לפרש דהיה באונס דמסוללת משמע מרצון, אך צ"ע דא"כ אמאי לא אמרי' דגם נאסרת על בעלה, **ונראה** דבהא גם ב"ש מודו דלא נאסרת דכתיב ושכב איש אותה פרט לקטן, ורק בכהונה ס"ל דהויא זונה דשם לא כתיב איש.

**גמ'. ובת שבע אולידא בשית.** עי' מש"כ בזה ה**פנ"י** בהקדמה לסדר נשים.

**גמ'. ואברהם גדול מנחור שנה ונחור גדול מהרן שנה.** עי' **מהרש"א** למה לא אמרי' שגדול ח' חדשים, ועי' **ערל"נ**.

**גמ'. וכי עבד בצלאל משכן בר כמה הוי בר תליסר דכתיב איש איש וכו'.** עי' **מהרש"א** בע"א מה שהק' על התוס' ד"ה בידוע, ותי' דרב חסדא לשיטתו דקטן מוליד וא"צ לידחק דהגדלות היתה קודם, ודפח"ח.

ב**חי' הגרי"ז** עה"ת פ' תצוה הק' מה אכפ"ל אם בצלאל היה גדול או קטן, ותי' דאומן קונה בשבח כלי וצריך אח"כ להקנותו לציבור, ועוד דצריך לעשות המשכן לשמה.

**תוס' ד"ה דל. ותימה גדולה פי' וכו'.** עי' **ערל"נ**.

**תוס' ד"ה אלא. תימה א"כ ליחשוב חם לבסוף.** עי' **ערל"נ**.

# ע' ע"א

**משנה. משיאכל תרטימר בשר.** ב**רמב"ם** פ"ז מממרים ה"ב כתב שיאכלנו במלוגמא אחת, וכתב ה**רדב"ז** דלא מסתבר שכוונתו שהכניס הכל לפה בבת אחת, אלא שאכל בלי הפסק, אמנם ב**תוספתא** פי"א ה"ב איתא "אינו חייב עד שיתן לתוך פיו כשיעור", ולכאו' משמע שנתן הכל בפיו בב"א, וצ"ע.

עי' **שו"ת חוט השני** סי' צ"ז שהק' דלכאו' הוא שיעור קטן מאוד, ואי"ז זלילה, (יש שכתבו שלר"ח נאה הוא כ-240 גרם, ולחזו"א כ- 480 גרם, ולא חישבתי זאת), אמנם אם נפרש שנתן הכל בפיו בב"א ניחא, דזה ודאי זלילה ובפרט בנער בן י"ג.

**רש"י ד"ה יין האיטלקי. טוב ומעולה הוא וממשיך בתריה.** עי' עירובין ס"ד ע"ב.

**רש"י שם. אבל בחמרא אחרינא אינו חייב בחצי לוג.** ב**ערל"נ** העיר דה**רמב"ם** לא הזכיר יין האיטלקי מכלל דס"ל שזהו השיעור בכל יין, אך צ"ע דא"כ למה כתבה המשנה יין האיטלקי, וביאר מרן ה**קה"י** ז"ל (בקובץ מוריה, הובא בספר דף על הדף) דהרמב"ם ס"ל כה**יד רמה** דגרס "חצי לוג יין **ב**איטלקי", ופי' הרמ"ה דהיינו לוג האיטלקי שגדול מלוג מדברי, וכתב הקה"י דצ"ל "שגדול כלוג מדברי", כמבואר בכלים פי"ז מי"א שאיטלקי ומדברי שוין.

**גמ'. אינו חייב עד שיקח בשר בזול וכו'.** עי' **יד רמה** דדוקא שקנה בזול בשער שבשוק.

**גמ'. יין חי וכו'.** פירש"י דמשיך משום שמשובח, וב**רמב"ם** פ"ז מממרים ה"ב כתב שהוא כדרך הגרגרנין.

**גמ'. כבשר כיבא.** עי' **יד רמה** שהביא גירסא "כבשר כובי", ופי' דהוא בין החביות, ע"ש.

**גמ'. ערב תשעה באב לא יאכל אדם שני תבשילין ולא יאכל בשר ולא ישתה יין.** עי' **תו"ח** כאן שהאריך בענין המנהג לא לאכול בשר ויין מר"ח אב.

**גמ'. בשר מליח עד כמה וכו' כל זמן שהוא כשלמים.** פירש"י שאח"כ אינו משמח ובתענית ל' ע"אפי' שאח"כ נפסל טעמו,ועי' ב**גבו"א** שם,וב**רמב"ם** פ"ה מתעניות ה"ז כתב "ואוכל בשר מליח שיש לו שלשה ימים או יתר", וע"ש ב**לח"מ** שתמה ע"ז, וב**שו"ע** או"ח סי' תקנ"ב ס"ב כתב שני ימים ולילה אחת, ובפ"ז מממרים ה"ד כתב **הרמב"ם** "בשר מליח ביום השלישי למליחתו", וצ"ב.

**גמ'. הכא מאי התם משום שמחה וכו'.** עי' **יד רמה** שכתב דפשטינן דהכא משום אימשוכי הוא, מבואר דלפי גירסתו איפשיטא בעיין, וה**רמב"ם** פ"ז מממרים ה"ד פסק דחייב על בשר עד ג' ימים, וע"ש ב**רדב"ז** שתמה דגם לפי גירסתינו היא איבעיא דלא איפשטא והיה לו להקל בד"נ, וכן הק' ב**ערל"נ**.

**גמ'. לא נברא יין בעולם אלא לנחם אבלים ולשלם שכר לרשעים.** עי' ב**תו"ח** דברים נחמדים בזה.

**גמ'. שנא' תנו שכר לאובד וגו'.** עי' ב**תו"ח** דברים יקרים.

**תוס' ד"ה י"ג ווי"ן.** עי' **תו"ח** ו**ערל"נ**, ועי' **מהרש"א** בח"א.

**גמ'. לא היה לך ללמוד מאדה"ר שלא גרם לו אלא יין כו'.** זהו כמ"ש ב**ב"ר** י"ט ה' דחוה סחטה ענבים ונתנה לו.

# ע' ע"ב

**רש"י ד"ה בר בטני. כדאמרי' במסכת נדה (ל"א ע"א) ג' חדשים האחרונים תשמיש יפה לולד.** צ"ע דשם איתא דגם בג' חדשים אמצעיים יפה לולד, ע"ש.

**רש"י ד"ה בער אנכי מאיש. בההוא משא כתיב.** עי' **מהרש"א** שהעיר שהוא כתוב קודם.

**גמ'. היו נודרות יהא לי בן הגון למלכות.** פי' ה**יד רמה** שהיו נודרות שאם יהיה לנו בן הגון למלכות נעשה כך וכך מצוה.

**רש"י ד"ה זהו. ואני שתיתי יותר מהן.** וה**רמ"ה** פי' שעונשי גדול משלהן, ע"ש.

**גמ'. הא לאו מצוה אף על גב דלאו כולה סריקין.** עי' **יד רמה.**

**גמ'. אכל בעיבור החודש.** לרש"י סעודה זו בליל ל"א, וכ"כ ה**רמב"ם** פ"ג מקדה"ח ה"ז, ולפ"ז פירש"י שסעודה זו לא לעיין אלא רק לפרסם שנתעבר החודש, [וב**רש"י** ד"ה אחריפו כתב "ומשאו ומתנו של דבר בלילה הוא", והק' ה**מהר"ם** איזה מו"מ היה שם, ע"ש], אמנם ה**רמ"ה** פי' שסעודה זו היתה בליל ל' [וכתב שכן פי**ר"ח**] ומעיינין בה אם ע"פ החשבון לא תראה הלבנה למחר וא"כ מעברין אותו עתה וא"צ לצפות לעדים למחרת (עי' **רמב"ם** פ"א מקדה"ח ה"ו), או משום ירקי.

**גמ'. אכל בעיבור החודש למימרא דבשר ויין מסקו.** הק' ב**ערל"נ** תיפו"ל דסעודת ר"ח הויא סעודת מצוה כמ"ש ב**טושו"ע** סי' תי"ט ע"פ הירושלמי מגילה פ"א ה"ד, ותי' דאולי המצוה רק ביום ר"ח וסעודת העיבור היתה בלילה, וכתב דלשי' הרמב"ם שסעודת העיבור ביום (כדלהלן) צ"ל דס"ל דסעודת ר"ח אינה סעודת מצוה, וכן מוכח מדלא נזכרה ברמב"ם, והירושלמי מיירי בסעודת עיבור החודש כמ"ש הר"ן במגילה,ואפשר עוד לומר דגם אם הירושלמי מיירי בסעודת ר"ח מ"מ ס"ל לרמב"ם דהבבלי פליג ע"ז,ועי' **ברכות מ"ט** סוע"א דספק אי אומרים שמחה בר"ח.

ואח"כ הביא הערל"נ דבמג"א מבואר דיש סעודת ר"ח בלילה, ולכן כתב די"ל דהכא מיירי שכבר אכל סעודת ר"ח או שיאכל למחר, אך צ"ע דאטו משום זה אי"ז סעודת מצוה.

**גמ'. אין עולין לה אלא בפת דגן וקטנית בלבד.** עי' ב**יד רמה** כמה טעמים לזה.

**גמ'. ואיהו אסיק בשר ויין ואכל.** הק' ב**שיעורי ר' שמואל** דא"כ אי"ז סעודת מצוה, ולכאו' י"ל דאף דלכתחילה אין מעלין מ"מ בדיעבד הוי סעודת מצוה.

**גמ'. אחריפו ועולו אחריפו ופוקו.** פירש"י דמש"כ אין עולין לה ביום היינו שעיקר הסעודה תהיה בלילה, וצ"ע דהא הלשון הוא "ואין עולין לה ביום אלא בלילה", משמע שהעליה עצמה בלילה, ועי' **יד רמה** שפי' דסמוך לשקיעת החמה לגבי שאר יומא ליליא קרי ליה, ואין עולין לה ביום היינו קודם שתחשך.

**ולכאו'** פירוש זה של הרמ"ה מתיישב יותר לשיטת ר"ת ששקיעת החמה היא ג' מילין ורביע אחר השקיעה הנראית, דלפ"ז שפיר י"ל דהזמן שבין השקיעה הנראית לביה"ש נקרא גם יום וגם לילה, אך לשיטת הגאונים קשה לומר שזמן שהשמש עדיין נראית נקרא לילה, ואולי מוכח מזה דהרמ"ה סבר כדעת ר"ת.

ואליבא דשיטת הגאונים אפשר לומר דהך ברייתא אזלא כשיטת ר' יוסי דגם אחר השקיעה הוי יום גמור עד כהרף עין לפני צה"כ, והזמן שעולין לסעודת העיבור הוא הזמן שבין השקיעה לביה"ש, וזמן זה יכול להקרא גם יום וגם לילה, ועוד אפ"ל דהך ברייתא אתיא כדעת רב יוסף בשבת ל"ד ול"ה דס"ל שביה"ש מתחיל דקה וחצי אחר השקיעה, וי"ל דבדקה וחצי זו עולין לסעודה.

וה**רמב"ם** פ"ג מקדה"ח ה"ז כתב "ואין עולין לשם בלילה אלא בנשף קודם עלות השמש", מבואר דפי' שעולין אליה בסוף הלילה, (ויש שפי' דכוונתו קודם השקיעה, ואי"ז נראה כלל), ולשיטתו ג"כ י"ל שזמן זה נקרא גם יום וגם לילה, כדאיתא להדיא בברכות ט' ע"א, ע"ש, ועי' ב**ירושלמי** ר"ה פ"ד ה"ד ותענית פ"ד ה"ג דמשמע דסעודת העיבור היתה בלילה.

**רש"י ד"ה אחריפו. אקדימו.** עי' ב**יד רמה** עוד פי' שיצאו כאחת שירגישו בהם, ואחריפו לשון חידוד וחריפות, ולשיטת **הרמב"ם** הנ"ל א"א לפרש אחריפו ועולו וכו' כפירש"י, ואפשר דמפרש כפי' היד רמה.

**רש"י ד"ה דכי אורחיה. כדרך מצותו נאמר בבקר ובצאן וביין ובשכר במעשר שני.** עי' **לח"מ** פ"ז מממרים ה"ב שביאר דהוא רק כדרך המצוה אך באמת אין מצוה באכילתו אלא לבעלים, ותמה על ה**רמב"ם** שם דמשמע מדבריו שהוא מצוה ממש, ע"ש, וב**מרכה"מ** שם כתב דאפשר דבן הסמוך על שולחן אביו הוי כבעלים לענין זה.

**רש"י ד"ה אכל בשר עוף. דלא ממשיך בתריה.** עי' י**ד רמה** בשם ריב"א דאין שמחה בבשר עוף, ועוד פי' דחייב רק על בשר בזול ועוף דמיו יקרים, (והעיר גיסי הרב יצחק אמיתי נ"י שכן מבואר ב**כתובות ס"ז ע"ב** שעופות יקרים מבשר, ע"ש ברש"י ד"ה משל עופות, והוספתי דכן משמע ב**מדרש** המובא בתוס' חולין פ"ד סוע"א ד"ה עשרה, ע"ש).

**רש"י ד"ה לאיתויי. דאי מרישא הוה אמינא חבורת מצוה היינו כהנים שאוכלין קדשים או פסחים.** הק' ב**צ"פ** דבן סו"מ חייב רק על בשיל ולא בשיל, ובפסח אסור לאכלו נא, ע"ש תירוצו, וב**דברי יחזקאל** בהשמטות לסי' ט"ו תי' לפמ"ש ה**מנ"ח** מצוה ז' דדוקא פחות ממאכל בן דרוסאי הוי נא, [ואמנם המנ"ח שם נסתפק בזה אך לכאו' כן מוכח ב**רמב"ם** פ"ח מהק"פ ה"ו שכתב שנא "אינו ראוי לאכילת אדם עדיין", ומאב"ד ודאי חשיב ראוי לאכילת אדם], ואכילת בן סו"מ היא כמאב"ד כדאמרי' בע"א "כבשר כיבא דאכלי גנבי", והיא אכילת בן דרוסאי שהיה ליסטים כמ"ש רש"י שבת כ' ע"א וע"ז ל"ח ע"א, וב**שיעורי ר' שמואל** תי' דבאמת הוא לא אכל פסח אלא חולין, ורק החבורה שאכל עמהם אכלו פסח, ולהכי דייקי' שאכל בחבורת מצוה.

**גמ'. וטעמא מאי אמר קרא איננו שמע בקלנו בקולנו ולא בקולו של מקום.** ל**רש"י** טעם זה קאי רק על דבר עבירה, אמנם ב**רמב"ם** פ"ז מממרים ה"ב משמע להדיא דהוא טעם גם על דבר מצוה, ע"ש היטב, וכ"כ ה**רדב"ז** שכן נראה מדבריו, והביא שכ"ה ב**ירושלמי** פ"ח ה"ב "ויסרו אותו ואיננו שומע בקולם יצא זה שהוא שומע בקול אביו שבשמים", אך כתב דבגמ' משמע דהטעם הוא משום דלא אתי לאימשוכי, ע"ש, **ואולי י"ל** לפמ"ש בשיעורי ר' שמואל הנ"ל דגם אם אכילתו אינו מצוה ורק החבורה אוכלים אכילת מצוה פטור, דבזה לא שייך טעמא דשומע בקול אביו שבשמים אלא הוא רק משום דלא מימשיך.

# ע"א ע"א

**גמ'. כל הישן בבית המדרש תורתו נעשית לו קרעים קרעים.** עי' **שו"ע** או"ח סי' קנ"ג ס"גו**משנ"ב** שם.

**רש"י ד"ה וקרעים. נומה שאדם מתגרה בה תלביש קרעים.** כתבה**יד רמה** דה"ה לענין ת"ת שהמתגרה בשינה נעשית תורתו קרעים.

**משנה. גנב משל אביו.** עי' **יד רמה** שביאר ב' טעמים מנ"ל דבן סו"מ חייב דוקא כשאכל ע"י גניבה, **א.** סברא שרק כך סופו ללסטם את הבריות, **ב.** דכתיב ויסרו אותו זה מלקות ולא ענש אא"כ הזהיר, על כרחך שעבר על לא תגנובו. וכן איתא ב**ירושלמי** כאן: "אזהרה לגניבה הראשונה מניין לא תגנוב אזהרה לגניבה שנייה מניין לא תגנובו", אך צ"ע דלעיל ס"ג ע"א איתא: "אזהרה לבן סו"מ מנין ת"ל לא תאכלו על הדם", ואפ"ל דהאזהרה דשם רק על האכילה השניה שמביאתו לחיוב מיתה, וכן משמע ב**סה"מ לרמב"**ם ל"ת קצ"ה, ע"ש, אך עי' ב**יד רמה** שם שהק' איך אמרי' דלא לוקין על לא תאכלו על הדם הא בן סו"מ לוקה ותי' דלא משום האזהרה לקי אלא משום דכתיב ביה מלקות בהדיא, ולכאו' סותר לדבריו כאן, וצ"ע.

**רש"י ד"ה מדמי סעודה המוכנת. דאיהי נמי שייכא בהם מדינא דבעלה חייב במזונותיה.** עי' **יד רמה** שהשיג ע"ז ופי' באופן אחר, ועי' גם ב**ערל"נ** שתמה ע"ז.

**גמ'. אלא אימא מדמי סעודה המוכנת לאביו ולאמו.** עי' **יד רמה** שנסתפק אי דוקא דמטו לידה או לא.

**גמ'. איבעית אימא דאקני לה אחר.** עי' **ערל"נ** שהק' דמשכח"ל בעוד כמה גווני, ע"ש.

**רש"י ד"ה ע"מ שאין לבעליך רשות בהן. דאי לא אמר לה הכי זכה בהן בעל דלא עדיף ממציאתה.** עי' **יד רמה.**

**משנה. היה אביו רוצה ואמו אינה רוצה וכו' אינו נעשה בן סו"מ עד שיהו שניהם רוצין.** לכאו' דוקא אם רוצים אך אין להם כל חיוב לרצות להביאו לסקילה, אכן בפי' **רבינו בחיי** פ' כי תצא (כא כא) כתב בשם **הרשב"א** דפרשת בן סו"מ באה ללמד גודל חיוב אהבת הש"י כי אין אהבה בעולם כאהבת האב והאם לבנם וכיון שהבן עובר על מצות הש"י "חייבין הם שתגבר עליהם אהבת הש"י על אהבת הבן עד שיצטרכו להביא אותו הם בעצמן לב"ד לסקילה", מבואר מדבריו שהם חייבים בזה, ומש"כ ותפשו בו אביו ואמו וגו' הוא חיוב ולא רק תנאי.

**גמ'. מדקול בעינן שוין מראה וקומה נמי בעינן שוין.** לכאו' תמוה מה ההכרח דמראה וקומה נמי שוין, ועי' **תו"ח**.

**גמ'. בן סורר ומורה לא היה ולא עתיד להיות ולמה נכתב דרוש וקבל שכר.** עי' ב**תו"ח** דברים נפלאים בזה.

**גמ'. אני ראיתיו וישבתי על קברו.** הק' ב**גליון הש"ס** דמבואר ב**שו"ע** שקבר המת אסור בהנאה, ויש שתי' שישב על הקבר אחרי שפינו את העצמות משם, כמבואר לעיל מ"ו ע"א שאחרי י"ב חודש מלקטים את עצמותיהם של הרוגי ב"ד.

**גמ'. ר"א אומר כל עיר שיש בה אפילו מזוזה אחת אינה נעשית עיר הנדחת מ"ט אמר קרא ואת כל שללה תקבץ אל תוך רחבה ושרפת באש וכיון דאי איכא מזוזה לא אפשר וכו'.** הק' ב**תו"ח** נימא עדל"ת, ועי' בזה ב**הגהות מהרש"ם** כאן ולק' קי"ג ע"א, ועי' **רש"י** לק' קי"ג ע"א שכתב דבעי שללה ולא שלל שמים, ועי' **רש"ש** שם ו**מנ"ח** מצוה קמ"ב סק"א.

**גמ'. בית המנוגע לא היה ולא עתיד להיות וכו' כמאן כראב"ש וכו'.** לכאו' תמוה הא נגעי בתים אינם טבע אלא נס, וכי יד ה' תקצר ח"ו לעשות בבית נגע כזה, **ולכאו' צ"ל** דאף שהוא מאת ה' מ"מ יש לזה הסבר ע"פ חוקי הטבע, וכמו כל הניסים הנסתרים, ועי' בהקדמת ה**תרומת הכרי** מה שנחלק עם החכם צבי.

**רש"י ד"ה חרשין. אינן יודעין אם קבל דבריהם וכו'.** ב**יד רמה** כתב דזה דוחק ופי' דמשמע ששניהם אומרים שאינו שומע בקול שניהם, ואם אחד מהם חרש מנין לו שאינו שומע בקול השני.

**רש"י ד"ה מתרין בו. לאו משום התראה גמורה וכו' דהא התראת עדים בעי.** עי' **יד רמה** שהק' דקיי"ל במכות ו' ע"ב דמתרה אפי' מפי השד, וכן העיר ב**גליון הש"ס** במכות שם, ועל מש"כ רש"י דהוי התראת ספק הק' הרמ"ה דקיי"ל דשמה התראה, ועוד הק' דבכל התראה לא יודעים אם יעבור או לא, ע"ש שהאריך, ובדעת רש"י צ"ל דבכל התראה רואים שרוצה לעבור אך כאן אינם רואים כלום, וה**יד רמה** גופיה כתב שאינה התראה גמורה משום דלא הוי בתוך כדי דיבור.

**והמנ"ח** מצוה רמ"ח אות י"א הק' על רש"י איך מלקין וממיתין בלא התראה, ועל מש"כ רש"י שלא עובר מיד כתב "איני יודע מנין דודאי צריך שיאכל אכילה זו תיכף להתראה ככל עוברי עבירות", וה**ערל"נ** כתב בדעת רש"י דאה"נ יש גם התראה סמוך לעבירה, אך ההתראה דכאן היא התראה מפי אביו ואמו, וזה ודאי לא סמוך לעבירה, דהא בעינן שלא יאכל ברשותם דבעית.

אמנם ב**רמב"ם** פ"ז מממרים ה"ז כתב: "ומביאין שני עדים שגנב משל אביו וקנה בשר ויין במה שגנב, ואכל אותה אכילה האמורה אחר ההתראה", משמע להדיא דס"ל שהיא התראה גמורה, דאם הוא דין חדש היה תחילה לבאר דין זה ולומר דאינו חייב אלא בהתראה, וגם ממש"כ "אחר **ה**התראה" בה"א הידיעה משמע שהיא ההתראה הידועה בכל מקום, וכן כתבו בדעתו ה**תויו"ט והערל"נ והמנ"ח** מצוה רמ"ח אות י"א, וכן ב**פיהמ"ש** כתב שהתראתו בשנים כמו כל התראה, משמע דהוא אותה התראה דכל מקום, ועי' **או"ש** שם שהביא ראיות לשיטת הרמב"ם.

**רש"י שם. אלא מוכיחין אותו דבעינן ויסרו אותו שלא ירגיל.** ב**יד רמה** השיג דויסרו אותו היינו מלקות, וכתב דהתראה זו ילפי' מאיננו שומע בקולנו, וצ"ב דעת רש"י, דהא הוא עצמו סיים דילפי' מלקות מויסרו אותו, **ואולי י"ל** דמדלא כתיב והכוהו ילפי' דהיינו תוכחה, ומדלא כתיב והכיחוהו ילפי' דהיינו מלקות, ותרווייהו איתנהו, וכן לעיל ע' ע"ב כתב רש"י "משא אשר יסרתו אמו. פרשת תוכחה שהוכחתו אמו", ואח"כ אמרי' שכפאתו על העמוד ופירש"י דיסור לשון מלקות, הרי דס"ל דתרווייהו איתנהו, אך היד רמה לטעמיה כתב גם שם שיסרתו היינו מלקות, ע"ש.

# ע"א ע"ב

**רש"י ד"ה ברח. כיון דאילו עבד השתא לאו בר קטלא הוא.** עי' **יד רמה** שכתב ולאו מילתא היא כדבעינן למימר קמן, **ונראה לבאר** דרש"י לטעמיה שכתב בסוף הסוגיא דריו"ח פליג אר' חנינא וס"ל דאשתני דינא חייב, ולפ"ז נמצא דלמאי דקיי"ל כר' יוחנן באמת הכא אי"ז משום אשתני דינא אלא משום דאי עבד השתא לאו בר קטלא הוא, אך הרמ"ה לטעמיה שם שכתב דאין ראיה מר' יוחנן דפליג אר' חנינא, ולכן ס"ל דאכתי קיי"ל כר' חנינא דאשתני דינא פטור, וק"ל.

**רש"י ד"ה ואם. ושוב אין לנו לחפש בזכותו ולהצילו.** מבואר דס"ל דהא דאשתני דינא פטור אין בזה טעם אלא הוא משום שמחזרין להצילו ממיתה אפי' בטעם כל דהו, ועי' **יד רמה** שהק' דלעיל מ"ג תנן דגם אחר גמר דין אפשר ללמד זכות, ועי' מה שנכתוב בזה לקמן בס"ד, ועי' **ערל"נ**.

וה**רמ"ה** ביאר דאם גדל לפני גמ"ד הוי כמו שעשה חלק מהעבירה לפני הקפת זקן וחלק אחר הקפת זקן, ע"ש.

**ולפי** דברי רש"י נמצא לכאו' דרק בחייבי מיתה אשתני דינא פטור, אך בחייבי מלקות ושאר עונשין לא שייך פטור זה, **ולכאו' צע"ג** מסוגיא דכתובות מ"ה ע"א דאמרי' התם דאישתני גופא אישתני קטלא תליא בפלוגתא דתנאי אם חטאו עד שלא נתמנו ונתמנו חייבים כהדיוטות או פטורים, הרי להדיא דגם גבי קרבן שייך הך פטור דאשתני גופא, ובסוגיין מדמינן אשתני גופא לאשתני דינא.

וב**רמב"ם** פ"ז מממרים ה"ז שאחרי שגנב ואכל פעם ראשונה מלקין אותו, ואחר שחזר וגנב ואכל בודקין אותו שמא הקיף זקן ואם לא הקיף גומרין דינו וסוקלין אותו, והק' ה**כס"מ** למה לא כתב הרמב"ם גם לבדקו קודם שמלקין אותו, ועי' **לח"מ** **ואו"ש** שם, ועי' **חי' רבינו חיים הלוי** שכתב לבאר בב' דרכים (והדרך הא' צ"ב טובא, ע"ש), והדרך הב' היא דהפטור של אשתני דינא נאמר רק במיתה ולא במלקות, והיינו כמשנ"ת בדעת רש"י, וב**הגהות החזו"א** שם הק' מסוגיא דכתובות הנ"ל דמבואר דאמרי' לה גם גבי קרבן.

**ונראה לומר** דודאי דדין אשתני דינא הוא דין גמור ושייך גם במיתה וגם בשאר עונשין, אך רש"י לטעמיה דס"ל דלהלכה קיי"ל דאשתני דינא חייב כריו"ח, והא דתנן דהקיף זקן פטור אינו משום אשתני דינא אלא משום דאי עבד השתא לאו בר קטלא הוא, וסברא זו באמת שייכא רק בחייבי מיתה ולא בשאר מילי, וי"ל דכן ס"ל להרמב"ם.

**גמ'. בן נח שבירך את השם ואחר כך נתגייר פטור.** עי' **יד רמה ומאירי** דאם נגמר דינו ואח"כ נתגייר חייב, ועי' **מנ"ח** מצוה כ"ו סק"ו שנסתפק בזה דשמא הגמ"ד דב"נ לא מהני לשווייה גברא קטילא, ולמד כן מ**הרמב"ם** פ"י ממלכים ה"ד דכתב שב"נ שבירך את השם ונתגייר פטור ולא חילק בין נגמ"ד ללא נגמ"ד כמו שכתב לגבי בן סו"מ, משמע דבזה אפי' נגמ"ד פטור.

**רש"י ד"ה תדון בסקילה. ה"נ נדייניה כדמעיקרא במיתתו הקלה.** כלומר דר' יוחנן פליג אר' חנינא וס"ל דב"נ שבירך את השם דיינינן ליה כמעיקרא, אך ה**יד רמה** כתב דאפשר דשאני הכא דלא אשתני דינא, אך בב"נ דאשתני דינא מודה ר' יוחנן.

**תוס' ד"ה קלה. הא דקרי ליה אישתני לאו אמיתה קאי אלא אישתני גופה.** וכן משמע ב**רש"י** ד"ה בסקילה, ע"ש.

**תוס' שם. אלא כלומר אית לן למידייניה בקלה כיון דמעיקרא נתחייב אף בחמורה מזו.** וכן משמע ברש"י הנ"ל דהוי אישתני אך מ"מ נידון בקלה, **ולכאו' צ"ב** למה לא פירשו דלגבי הקלה לא חשיב אשתני כלל כי הקלה בכלל חמורה דבכלל מאתים מנה, ורק לגבי החמורה חשיב אשתני כי בתחילה היה הענין החמור ועתה איננו, **וצ"ל** דא"כ גם אם נשתנה מקלה לחמורה היה הדין דנידון בקלה, כי החלק הקל שבמיתה לא נשתנה כלל, ומדלא אמרי' הכי על כרחך דכיון שהם ב' מיתות חשיב שינוי גמור, אלא דמ"מ נידון בקלה.

**תוס' שם. ולא דמי לב"נ שבירך את השם דלא דיינינן במיתה דהשתא, דחמורה דמעיקרא לא איחייב בה, ובמיתה דמעיקרא נמי לא כיון דהשתא לא שייכא ביה.** צ"ב א"כ גם בנשתנה מחמורה לקלה נימא דקלה מעיקרא לא איחייב בה וחמורה השתא לא שייכא ביה, **ונראה לבאר** דעיקר המחייב הוא המיתה דהשתא, כי הפסק נפסק עליו לפי מצבו עכשיו, אלא דאיכא בזה תנאי שהפסק דין לא יהיה יותר חמור מהעבירה שעשה, לכן אם נשתנה מחמור לקל שפיר קטלינן ליה בקלה, כי זה דינו עכשיו ואי"ז חמור מהעבירה, אך נשתנה מקל לחמור הפסק השייך בו כעת הוא רק המיתה החמורה, אך א"א משום דחמור מהעבירה שעשה.

**משנה. יין ושינה לרשעים הנאה להן והנאה לעולם וכו'.** עי' **מהרש"א** בעמוד הבא שפי' דכל הדברים שכאן שייכים לעניינו של בן סו"מ, ע"ש.

# ע"ב ע"א

## בגדר בא במחתרת

**משנה. הבא במחתרת נידון ע"ש סופו.** לפום ריהטא היה נראה דבא במחתרת ורודף היינו הך, אכן ב**תוס'** לק' ע"ג ע"א ד"ה אף וב**רמב"ם** גניבה פ"ט ה"ז מבואר דבא במחתרת רשות להרגו ולא חובה, מבואר דאינו רודף ממש דא"כ היה חובה להרגו, אכן ב**רמב"ם** שם כתב דבא במחתרת הרי הוא כרודף, וביאר ב**שיעורי ר' שמואל** דהבא במחתרת באמת יש לו דין רודף, אך הבעה"ב אין לו דין נרדף, ולכן אין חיוב להצילו.

**אכן צ"ב** דכיון דאיכא חזקה שיבא להרגו ומבואר ביומא פ"ה ע"ב דהוי כודאי פיקו"נ א"כ למה אין חיוב להצילו, **ועוד קשה** דלקמן מבואר שמותר להרגו גם בשבת, ואם אי"ז פיקו"נ למה מותר לחלל שבת ע"ז, (וב**שיעורי ר' שמואל** תי' דהוי מקלקל, ע"ש).

ועי' **כנה"ג** חו"מ סי' תכ"ה אות ל"א שביאר דברודף אין דרך אחרת להציל אך בבא במחתרת יתכן שבעה"ב לא יעמוד להציל ממונו, ודבריו צ"ב דהא איכא חזקה שיעמוד להציל ממונו, ואולי כוונתו שבעה"ב יהיה אשם בזה שעמד כנגדו והכניס את עצמו לסכנה, ולכן אין חיוב להצילו אלא רשות, ומ"מ דוחה שבת כיון שהוא פיקו"נ, [וה**מנ"ח** מצוה רל"ז חידש שאין חיוב להציל מאבד עצמו לדעת, ולהנ"ל יתכן שאע"פ שאינו חיוב מ"מ מותר להצילו גם בשבת], אך הוא דבר מחודש מאוד.

**ונראה לבאר עוד בס"ד,** דבזמן שאדם בסכנה ודאי חיוב גמור להצילו, אך אם כעת אינו בסכנה רק יש חזקה שבעתיד יכנס לסכנה אז אין חיוב להצילו עכשיו אלא מותר להמתין עד שתבא הסכנה שאז ישתדל להצילו, ורק בבא במחתרת חידשה התורה שנידון ע"ש סופו ודנים אותו כבר עכשיו כמו רודף גמור, אך חידוש זה נאמר רק על הגנב דהוי כרודף ומותר להרגו, אך לגבי הבעה"ב לא נתחדש שדנים כאילו הוא עכשיו בסכנה, ולכן כעת אכתי ליכא חיוב הצלת נפשות.

**נסתפקו בבית המדרש** בבא במחתרת כדי להזיק האם מותר להרגו, דאולי כשבא לקחת את ממונו כועס טפי, וצ"ע.

**רש"י ד"ה נידון ע"ש סופו. דהא לא קטל ומקטיל.** עי' **שיעורי ר' שמואל** שהק' דכל רודף לא קטל ומקטיל, ואי"ז משום דנידון ע"ש סופו אלא דהשתא חייב מיתה משום רודף, ועיקר הרבותא כאן היא שנהרג אע"פ שעדיין אינו רודף, ע"ש.

**רש"י ד"ה אין לו דמים. ואע"פ שניצל פטור מן התשלומין** **דקיי"ל חייבי מיתות שוגגין כגון שלא התרו בהן וכו'.** עי' **יד רמה** שתמה דהכא עדיף משם, דשם לא חייב מיתה כלל אך כאן בשעת המחתרת היה חייב מיתה ממש, ובדעת רש"י צ"ל דכיון שעתה אינו חייב מיתה אי"ז סיבה לפוטרו מעונש, ואפשר לפוטרו רק משום עצם המעשה כמו חיי"מ שוגגין.

**גמ'. והתורה אמרה אם בא להורגך השכם להורגו.** צ"ב האם זהו דין רודף הרגיל, או שנאמר כאן דין מחודש, ולכאו' נראה שהוא דין מחודש, דהא רודף רגיל כל אדם יכול להרגו וא"כ הוה לן למימר "הבא להרוג השכם להרגו", ומדנקט "הבא להרגך" משמע דהוא דין בפ"ע שהנרדף יכול להרוג, אך צ"ב מה נתחדש כאן טפי מדין הריגת רודף, וב**מל"מ** פ"ח מחובל ומזיק ה"י כתב שנרדף יכול להרוג ללא התראה וגם א"צ להצילו באחד מאבריו, ולפ"ז י"ל דזהו החידוש בנרדף, אכן ברש"י לק' ע"ד מבואר דגם הנרדף חייב להצילו בא' מאבריו, ועי' בזה ב**שו"ת משכנו"י** חו"מ סי' ע"ב, ועי' בספר **יד המלך** על הרמב"ם פכ"ד משבת שכתב כד' המל"מ והביא לזה ראיות.

ובאמת גם לפ"ד המל"מ קשה לפרש כאן דהבא להרגך וכו' הוא חידוש מיוחד בנרדף, דא"כ מה עניינו לכאן הא כאן יש רשות לכל אדם להרגו, ועל כרחך צ"ל דאורחא דמילתא נקט שהבא במחתרת בעה"ב מוצא אותו ולא אדם אחר, אך באמת ה"ה בכל אדם.

ועי' **כנה"ג** חו"מ סי' תכ"ה אות ל"א שדן אי בבא במחתרת יש דין יכול להצילו בא' מאבריו, וכתב דלראב"ד דבא במחתרת דוקא בלילה א"צ לדקדק אם יכול להצילו או לא, אך לרמב"ם דגם ביום צריך לדקדק בזה, והביא סמך לזה מדברי **רבינו יהונתן**, ע"ש, וכ"כ בספרו **חמרא וחיי** כאן, ועי' **שו"ת שבות יעקב** ח"ב סי' קפ"ז שכתב דבבא במחתרת לא מצינו בגמ' ובפוסקים חילוק בין יכול להצילו בא' מאבריו לאין יכול אלא תמיד מותר להרגו, [וכן משמע לישנא דאין לו דמים, וכן משמע לשון רש"י שאין לו דם ונשמה], וביאר דרודף אינו ודאי רוצח דשמא רק מאיים, אך בא במחתרת בחזקת רוצח, ועי' **חידושי ר' שמואל** סי' ט"ו אות ה', אך ב**שו"ת חוות יאיר** ס"ס ל"א כתב בפשיטות דגם בבא במחתרת יש דין יכול להצילו בא' מאבריו.

**רש"י ד"ה מאי טעמא. שאמרה תורה אין לו דמים כלומר הרי הוא לך כמי שאין לו דם ונשמה ומותר להורגו.** עי' **יד רמה** בסוף העמוד שפי' דיש לו דמים היינו שיש לדמיו תשלומין, ע"ש, ולפ"ז כאן הפי' שאין לדמיו תשלומין.

## בענין בדמים קננהו ושינוי קונה

**גמ'. אמר רב הבא במחתרת ונטל כלים ויצא פטור מ"ט בדמים קננהו.** עי' ב**צ"פ** כאן שביאר דמה שנתחייב מיתה הוי כמו תשלומין, ורב לשיטתו בב"ק ק"ו ע"א דשבועה קונה, ע"ש, הרי דס"ל דאם נתחייב משהו תמורת הדבר קנה כאילו שילם עליו דמים, ועי' ב**או"ש** פ"ג מגניבה ה"ב שביאר שבתחילת הגזילה נתחייב בדמי החפץ, וכיון שבמחתרת אין לו דמים חשיב כאילו שילם את דמי החפץ, (וסברתו צ"ב).

ועי' **קובץ שיעורים** ב"ק ס"ו ע"א שביאר שכל מה שמעכב את הגזלן מלקנות את הגזילה הוא החיוב השבה, וכאן שאין חיוב השבה ממילא קנוי לו ע"י הקנייני גזילה, ועפ"ז ביאר מה שגזלן קונה בשינוי מעשה, דכיון שלא חייב להשיב את החפץ משום שאינו כעין שגזל ממילא קנוי לו ע"י הקנייני גזילה, ע"ש.

אמנם לפ"ז צ"ב מאי מקשינן להלן על רב דגזלן לא קנה לגמרי מידי דהוה אשואל, הא לכאו' לק"מ, דמה ששם לא קנה לגמרי הוא משום החיוב השבה, אך כאן שאין חיוב השבה מה מעכב בעדו לקנות לגמרי.

וב**קוב"ש** שם כתב בזה: "והא דלא קיי"ל כרב בהא, היינו דס"ל דלא שייך קלב"מ אלא היכא שצריך לשלם משלו, ולא בהשבת חפץ שאינו שלו, אבל בהא דבלאו חיוב השבה נקנית הגזילה להגזלן כו"ע ס"ל הכי", כלומר דאם החפץ בעין אה"נ דגם ברודף איכא חיוב השבה, דפטורא דקלב"מ הוא רק על תשלומין שמשלם משלו, אך אם הגזילה בעין ליכא ע"ז פטור קלב"מ, אכן ב**קצוה"ח** סי' שנ"א סק"ג כתב דאע"ג שלא קנה מ"מ אינו חייב בהשבה, ע"ש.

**ולפי** דברי הקוב"ש אפשר לתרץ את שיטת רב, דרב ג"כ מודה דכל גזלן לא קונה לגמרי, אלא דס"ל דזה רק משום החיוב השבה אך רודף שאני דליכא ביה חיוב השבה, אך רבא ס"ל דכשהכלים בעין גם ברודף יש חיוב השבה, ולכן גם הוא לא קונה לגמרי.

**ולפי** דרכו יש לבאר פלוגתייהו דרב ורבא, דרבא ס"ל דקלב"מ הוא פטור מעונשין וחיובים, משום דסגי ליה בעונש הגדול, ופטור זה לא שייך על השבת חפץ שאינו שלו, דזה אינו עונש או חיוב כלל, דהא אינו שלו, אך רב ס"ל דקלב"מ היינו שהמעשה נקרא רק על שם הענין החמור שבו, נמצא שלא גזל כלל ולמה יתחייב להשיב.

**ולכאו'** צ"ב דא"כ למה ליה לרבא למימר שלא קונה לגמרי, הא אפי' אם קונה מ"מ חייב להשיב משום והשיב את הגזילה, וי"ל דאם היה קונה לגמרי א"כ החיוב השבה הו"ל חיוב תשלומין משלו והיה נפטר בקלב"מ, ולכן אמר רבא דאינו קונה וא"כ החיוב השבה אינו בגדר תשלום וליכא ע"ז קלב"מ.

**אמנם** מה שביאר הקוב"ש בהא דגזלן קונה בשינוי מעשה צ"ע מהתוס' ב"מ מ"ג ע"ב ד"ה משלם, שכתבו דשינוי קונה הינו דוקא היכא שמתכוין לקנות, ולפי דרכו מאי נפק"מ אם נתכוין או לא, הא מ"מ פקע החיוב השבה דתו אי"ז כעין שגזל, ומבואר מהתוס' שהשינוי עצמו הוא הקנין.

**ומה** שהק' הקוב"ש שם מנ"ל שגזלן קונה בשינוי דלמא רק נפטר מהחיוב להשיב אך לא קונה, אפשר דמסתברא לחז"ל דהא בהא תליא, שאם החפץ היה נשאר של הבעלים גם חיוב ההשבה היה נשאר על החפץ, וכיון דילפי' דאחר השינוי א"צ להשיב את החפץ מזה גופא מוכח שאז החפץ אינו של הנגזל, ושו"ר כן ב**נתיה"מ** סי' שנ"א סק"א, שכתב "וכיון דהתורה חייביה בדמים הרי מוכח דרחמנא אוקמיה ברשותיה".

**ונראה** לבאר את גדר הקנין ע"י שינוי, שהרי ברגע שפקע החיוב השבה מהחפץ נשתעבד לשלם לו דמים במקום החפץ, וקנה את החפץ תמורת השעבוד לשלם לו דמים חילופו.

**ולפ"ז** אפשר דרבא באמת פליג על סברת הקוב"ש וס"ל דגם בלי החיוב השבה אין הגזילה נקנית לגמרי ע"י הקנין גזילה, דכל עיקר הקנין גזילה בא רק כדי לחייבו באונסין, כלשון הגמ' כאן "כי אוקמינא רחמנא ברשותיה לענין אונסין", ולכן גם כשאין חיוב השבה לא קנה את הגזילה, ורק בשינוי קונה ע"י החיוב תשלומים אך כאן דליכא חיוב תשלומין לא קנה, (ועי' ב**נתיה"מ** הנ"ל שכתב "דכיון דאין עליו חיוב דמים לגריעותא דידיה, אין לו ג"כ קנין הגוף למעליותא"), ורק רב ס"ל כסברת הקוב"ש דכל מה שמעכב את הגזלן לקנות לגמרי הוא רק החיוב השבה, (ואפשר שהוא יבאר כך גם בהא דשינוי קונה).

וביאור זה הולם יותר את לשון הגמרא, אך לפ"ד הקוב"ש נמצא דעיקר יסוד מחלוקתם הוא האם יש קלב"מ על השבת חפץ שאינו שלו, וכ"ז זה לא נזכר בגמ' כלל.

**גמ'. דהא יש לו דמים ונאנסו חייב אלמא ברשותיה קיימי.** עי' **רש"ש** (על תוס' ד"ה נטל) שביאר דס"ל שכל גזלן קנה לגמרי אך מ"מ חייב להשיב, וכ"כ ב**שו"ת חת"ס** חו"מ ח"ה סי' קל"ב ובעוד אחרונים, ועי' **או"ש** פ"ג מגניבה ה"ב (ד"ה ודע) שדחה סברא זו דא"כ איך אמרי' דבהוכחשה יכול לומר לו הרי שלך לפניך, הא כבר אינו של הנגזל, וע"ש עוד קושיות, **ולפ"ד** הקוב"ש הנ"ל י"ל דרב מודה דכל גזלן לא קנה לגמרי, אלא דס"ל דרק החובת השבה מעכבת את הקנין מלחול לגמרי, אך כאן שאין חובת השבה ממילא קנה לגמרי.

**רש"י ד"ה הבא במחתרת. חתר את הבית ממש.** לכאו' כוונתו לאפוקי שבא לגגו חצירו וקרפיפו כמבואר בע"ב, **אך צ"ע** למה פי' זאת כאן ולא במשנה.

**גמ'. מסתברא מילתיה דרב בששיבר.** פירש"י ותוס' דאפי' שיבר לאחר זמן, ועי' **יד רמה** **ומלחמות** שהשיגו ע"ז דאז חייב משום מזיק ממון חבירו כדאמרי' במרובה בתברה או שתייה, ועי' ב**ב"ח** חו"מ סי' שנ"א שדייק מדברי **הרמב"ם** כשיטתם, וכ"כ ב**או"ש** פ"ג מגניבה ה"ב.

וידוע לתרץ את שי' רש"י ותוס' דבגנב וגזלן ליכא פרשת מזיק כלל, ומה שחייב בתברה או שתייה הוא מדיני גניבה ולא משום מזיק, וב**אמר"מ** הביא ראיה לזה ממש"כ הרמב"ם דמשלם כפל כשעת השבירה, וע"ע ב**חי' הגרש"ש** ב"ק סי' ל"ו שתי' דאף דקלב"מ מ"מ משעת הגניבה חייב באונסיה לצאת ידי שמים, וכיון שכבר מחוייב לו על ממון זה תו לא מתחייב ע"ז משום מזיק.

ועי' ב**מלחמות** שהוכיח כדבריו משון המשנה "היה" בא במחתרת ושיבר, משמע ששבר בזמן שהיה שם, דאל"כ ל"ל למימר "היה", ועי' **רבינו יונה** שדקדק כן מהלשון "אבל נטל לא" משמע דעד השתא לא אמרי' דנטל.

## בשיטת בעה"מ ברודף ששבר לאחר זמן

ועי' **בעה"מ** שכתב כרש"י ותוס' וביאר דהא דאמר רבא דצריך להחזיר היינו מדרבנן אך מדאורייתא א"צ דבדמים קנינהו קנין גמור, ו**המלחמות** וה**ר"ן** הק' עליו דהא אמרי' דהטעם הוא משום דלא אוקמא רחמנא ברשותיה לגמרי, אלמא מדאורייתא הוא.

ואחר העיון בלשון הבעה"מ נראה כוונתו דרודף עדיף מגזלן דאף דגזלן לא קנה לגמרי מ"מ רודף קנה לגמרי, ושיטת רבא היא שאם הכלים בעין שויוהו רבנן לרודף כמו כל גזלן שחייב להשיב, ורב ס"ל דא"א שתקנו כן כי גזלן ג"כ קונה לגמרי ומה שמשיב הוא בגדר תשלומין, ואם נחייב את הרודף מחזי כמת ומשלם, ורבא ס"ל דלא מחזי כמת ומשלם כי גזלן לא קונה לגמרי וההשבה שלו לא חשיבא תשלומין כלל, (ענין זה נתלבן עם גיסי הרב יצחק אמיתי נ"י).

**אמנם** עדיין צ"ב טובא בשיטתו מהיכ"ת שרודף יקנה טפי מגזלן הא לכאו' כל החילוק בינו לגזלן הוא רק לגבי החיוב השבה, אך לגבי הקנין שניהם שוים, **ואפשר** דס"ל דברודף איכא קנין ממש כמ"ש הצ"פ והאו"ש הנ"ל.

**ועוד נראה** דס"ל לבעה"מ כסברת הקובץ שיעורים הנ"ל דמה שכל גזלן לא קונה הוא רק מחמת החיוב השבה, אך ברודף שאין חיוב השבה קנה לגמרי, ומפרש דגם רבא מודה לסברא זו, אלא דס"ל דבמקום שהגזילה בעין החמירו רבנן ועשאוהו לרודף כסתם גזלן שחייב להשיב, ורב ס"ל דא"א לומר כן שהרי רודף קנה לגמרי, כנ"ל, ואם נאמר שחייב להשיב נמצא שמשלם משלו ומחזי כמת ומשלם, ורבא ס"ל דכיון דשויוהו כסתם גזלן וסתם גזלן לא קנה לא מחזי כמת ומשלם.

**תוס' ד"ה מסתברא. וא"ת מאי קמ"ל תנינא וכו'.** ב**מלחמות** תי' דלק"מ דהא רב אמר לה אפי' בנטל, וטובא קמ"ל, ו**רבינו יונה** כתב דזה דוחק, וצ"ע למה הוא דוחק.

**תוס' ד"ה אפי' נטל.** **וי"ל דהתם בגנב מגגו חצירו וקרפיפו דלאו בר קטלא הוא וכו'.** עי' **חי' הר"ן** שכתב כן ביתר ביאור, ועי' **רש"ש** שהק' דהא רב הוכיח לה מיש לו דמים ונאנסו, הרי דס"ל דגם ביש לו דמים קנה, ותי' דאה"נ קנה אך כיון שחייב להשיב לא חשיב בעלים ואי"ז "בית האיש", והא דאמרי' דאחר יאוש קנה היינו שאז נפטר מהחיוב השבה, והוא דוחק אך לפמשנ"ת לעיל ע"פ הקוב"ש ניחא שפיר.

**גמ'. והלכתא דשדנהו בנהרא.** עי' **יד רמה ומלחמות** שנתקשו בזה לפי שיטתם ששבר אח"כ חייב למה כאן לא חייב על הזריקה לנהר משום מזיק, ע"ש מה שביארו בזה, ועי' **חי' רעק"א** בשם ה**דרישה** דכאן פטור גם אם שבר אח"כ דעדיין חייב מיתה, משא"כ בא במחתרת שאחר שיצא נפטר ממיתה, וכ"כ ה**ש"ך** סי' שנ"א סק"א, ועי' **קצוה"ח** שם סק"ב שתמה עליהם.

וב**צ"פ** ביאר דהוא כמ"ש בב"ק צ"ח ע"א הזורק מטבע של חבירו לים הגדול פטור דא"ל הא מנח קמך אי בעית שקליה, ואמרי' שם "וה"מ דאדייה אדויי אבל שקליה בידיה מיגזל גזליה השבה בעי מיעבד", ולכן אי לאו דקלב"מ היה חייב בהשבה, **ולפי** דבריו ניחא למה נקט דוקא "שדינהו בנהרא" ולא קלינהו בנורא וכדו', דאז באמת היה חייב משום מזיק, שו"ר שכ"כ גם ה**או"ש** פ"ג מגניבה ה"ב (ד"ה אמנם הך), ע"ש.

**ומה** שהרמ"ה והרמב"ן לא ביארו כן אפשר דהוא משום דאמרי' שם דה"מ במים צלולין דקחזי ליה אבל עכורין דלא קחזי ליה לא, ובסתם נהר המים סוחפין עמם הכל למרחוק ולא קחזי ליה, אך מ"מ צ"ע שהרי הם עצמם תירצו דמיירי ברקק מים שרה"ר מהלכת בו, וברקק מסתמא אין המים זורמים בחזקה, א"כ הוה מצו למימר דאפי' אם אין רה"ר מהלכת בו, ואפי' אם זרקו לאחר זמן מ"מ פטור מהטעם הנ"ל.

**תוס' ד"ה לא קבלינהו. תימה הא מיחייב לצאת ידי שמים וכו'.** עי' **חי' הר"ן** מה שתי' בשם **רבינו דוד**, ועי' **קצוה"ח** סי' כ"ח סק"א, ועי' מה שתי'ה**יעב"ץ**.

**גמ'. אם זרחה השמש עליו דמים לו וכי השמש עליו בלבד זרחה וכו'.** עי' **ראב"ד** פ"ט מגניבה ה"ח דאע"פ שדרשו חכמים כן מ"מ אין מקרא יוצא מידי פשוטו שרק בלילה מותר להרגו אך לא ביום, והביאו ה**טור** חו"מ סי' תכ"ה וכ"כ ה**סמ"ע** שם, וכ"כ ב**תו"ח** כאן, ע"ש, וכ"כ ב**פי' הרשב"ם והאבן עזרא והרמב"ן ורבינו בחיי** בפ' משפטים על פסוק זה, וה**מ"מ** כתב שכ"כ בפי' ה**ר"ח** שם, (ועי' עוד פירושים ע"ד הפשט בתרגום וברש"י וברמב"ן ובחזקוני שם) אך ב**רמב"ם** שם ה"ז וה"ח כתב דמותר להרגו בין ביום בין בלילה, וכתב ה**מ"מ** שפי' את כוונת הגמ' כאן דמדכתיב עליו מוכח דאין הכוונה לזריחת השמש ביום דזריחה זו היא על כל באי העולם ולא רק עליו, וב**הגה"מ** שם הביא דב**מכילתא** פ' משפטים מסכתא דנזיקין פי"ג איתא להדיא כדברי הרמב"ם, דאיתא שם: "או לא בא אלא לחלק בין יום ללילה לומר אם הרגו ביום חייב ובלילה יהא פטור, ת"ל ולנערה לא תעשה דבר, וכי מה למדנו לרוצח מעתה אלא הרי זה בא ללמד ונמצא למד מה להלן לא חלק בו בין יום ללילה אף כאן לא תחלוק בו בין יום ללילה", ועי' **מרכה"מ** שתי' דעת הראב"ד דהברייתא דהכא אזלא כר' ישמעאל ביומא פ"ה ע"א דבא במחתרת ספק אם בא על נפשות, ולכן לא מחלק בין יום ללילה, דגם ביום איכא ספק, אך אנן קיי"ל כרבא שם (ע"ב) דהוי ודאי משום חזקה אין אדם מעמיד וכו', ולפ"ז דוקא בלילה דביום אי"ז ודאי, ויש להוסיף דבמכילתא שם מבואר להדיא דר' ישמעאל קאמר לה להך מילתא.

# ע"ב ע"ב

**גמ'. סד"א מידי דהוה אהרוגי ב"ד דבשבת לא קטלינן קמ"ל דקטלינן.** פירש"י שהוא משום פיקו"נ, אך ה**מאירי** כתב דהוא משום שאין לו דמים וכמת נחשב,וצ"ב וכי גרע מחיה שאסור להורגה בשבת, ועי' **שיעורי הגרי"ג** שליט"א שביאר דכוונתו שיש איסור מחודש להרוג הרוגי ב"ד בשבת, כמבואר ברמב"ם פכ"ד משבת ה"ז ובסה"מ ל"ת שכ"ב, והכא ליכא איסור זה.

**גמ'. לא נצרכא אלא לפקח עליו את הגל.** מוכח דאם בא על עסקי נפשות אין מפקחין, ועי' **מאירי** שכתב דאפשר דאם ודאי חי מפקחין דהשתא אינו רודף, או דגם עתה חשיב רודף, וצ"ע דאי לא הוי רודף למה לא מפקחין בספק הא הוי ספק נפשות, ועי' **מג"א ומשנ"ב** סי' שכ"ט.

**רש"י ד"ה זו היא התראתו. אבל נכנס לחצרו וגגו דרך הפתח אינו הורגו עד שיתרו בו בעדים.** עי' **יד רמה**,ו**הרמב"ם** פ"ט מגניבה ה"ח כתב כדברי הברייתא הראשונה דדרך גנבים לבא במחתרת, ולא הזכיר חילוק זה, ועי' ב**מ"מ** שם.

ועי' **ש"ק** על הירושלמי כאן ד"ה הבא במחתרת שתמה על רש"י למה צריך עדים, הא אם בא להרוג ודאי מותר להרגו, ואם לא בא להרוג א"כ גם בעדים אסור להרגו בלי ב"ד, וכתב דאין לומר דמיירי ביכול להצילו באחד מאבריו דא"כ גם בעדים אסור להרגו, **אמנם** לפי דעת השבו"י ועוד אחרונים שהובאו לעיל שבא במחרת מותר להרגו אף אי יכול להצילו בא' מאבריו אפ"ל דבאמת מיירי בכה"ג.

**גמ'. קטן הרודף ניתן להצילו בנפשו.** ב**סה"מ לרמב"ם** ל"ת רצ"ג מבואר דה"ה בקטן הרודף אחר הערוה, ע"ש, וכ"כ ה**מנ"ח** מצוה ת"ר סק"ח, אך ב**או"ש** פ"א מרוצח הי"ג וב**צ"פ** קונט' השלמה עמ' 46-47 כתבו שהרמב"ם חזר בו כיון שלא הזכיר דין זה בחיבורו, ע"ש.

**גמ'. קסבר רודף אינו צריך התראה.** צ"ב מהיכ"ת דיצטרך התראה, הא התראה היא רק כדי שיוכלו ב"ד לעונשו, אך כאן הריגתו היא הצלה ולא עונש, וביותר צ"ב לרב חסדא דס"ל דבאמת צריך התראה, **וצ"ל** דס"ל דאם אינו מתיר עצמו למיתה, א"א לדחות נפשו מפני נפש הנרדף, (**ואפשר** דגם בכל חייבי מיתות הא דבעי שיתיר עצמו למיתה, היינו כדי שלא יהיה בהריגתו משום רציחה).

**גמ'. שאני התם דמשמיא קא רדפי לה.** לכאו' לפ"ז גם עובר ל"ה רודף והא דנהרג הוא מפני שאינו נפש, אכן **הרמב"ם** פ"א מרוצח ה"ט כתב דהוא מפני שהוא כרודף, ע"ש, ועי' בזה ב**גליון רעק"א** שם, ועי' **חי' רבינו חיים הלוי** שם, ודבריו צ"ב טובא, ולשון המשנה באהלות "מפני שחייה קודמין לחייו" לכאו' לא משמע כרמב"ם, ועי' **ביאור הגר"א** חו"מ סי' תכ"ה ס"ק י"ב, ועי' **זכרון שמואל** סי' פ"ג שהאריך מאוד בענין זה.

**רש"י ד"ה יצא ראשו. התם משום דאפילו לא מסרוהו לו היה נהרג וכו'.** עי' **יד רמה** שהק' ע"ז ותי' דדוקא אם רצו אדם מסויים, ע"ש, ובאמת כן מבואר להדיא ב**תוספתא** ספ"ז דתרומות, ע"ש, ועי' בירושלמי שם דפליגי בהא ריו"ח ור"ל אם ייחדוהו מותר למסור או דרק מורד במלכות מותר למסור, וה**רמב"ם** פ"ה מיסוה"ת ה"ה פסק כר"ל, וע"ש בכס"מ למה פסק כוותיה נגד ריו"ח, ועי' **עמק ברכה** בתרומות שם ו**שיעורי ר' שמואל**, וע"ע בכס"מ שם שב**השגות הרמ"ך** הק' למה אסור למסרו הא בכה"ג לא שייך הטעם דמאי חזית דדמא דידך סומק טפי, ע"ש, ועי' **שיעורי ר' שמואל**, וע"עב**זכרון שמואל** סי' פ"ג שהאריך מאוד בזה.

**גמ'. רודף שהיה רודף אחר חבירו להורגו אומר לו ראה שישראל הוא ובן ברית הוא וכו'.** עי' **יד רמה** שביאר דלרב הונא אי"ז משום התראה אלא לאזהרה בעלמא דלמא הדר ביה, ועי' **מנ"ח** מצוה ת"ר סק"ב דאם א"א להתרות אפשר להורגו בלי התראה, ועי' **מהרש"א** שכתב שהוא להבחין בין שוגג למזיד, וצ"ע דאם לרב הונא רודף שוגג פטור מאי מקשינן עליה מעובר שהוציא ראשו, הא אין שוגג גדול ממנו.

ועי' **מל"מ** פ"ח מחובל ומזיק ה"י שהנרדף עצמו לא צריך להזהיר את הרודף, ע"ש.

# ע"ג ע"א

עי' **מל"מ** פכ"ד משבת ה"ז שנסתפק ברודף אחר ערוה אי שרי להרגו בשבת, והביא מ**הרי"ף** בפסחים דשרי, וכ"כ **רבינו יונה** כאן, ע"ש, אכן צ"ב אמאי שרי הא לא הוי פיקו"נ, וביארו **האחרונים** דאם שפיכות דמים הותרה משום זה כ"ש חילול שבת.

**תוס' ד"ה אף רוצח ניתן להצילו בנפשו. וי"ל דהתם רשות ואשמעינן קרא דאין לו דמים.** וכ"כ ה**רמב"ם** פ"ט מגניבה ה"ז, ועמשנ"ת בזה לעיל ע"ב ע"א.

**תוס' שם. אבל הכא קמ"ל דחובה להציל.** לכאו' קשה א"כ אמאי אמרי' בזה אין עונשין מן הדין, הא אנן ילפי' רק שהוא חובה ולא רשות, **ועוד** קשה דאי ידעינן שרשות להורגו, א"כ פשיטא שחייב להורגו מדין הצלת נפשות, ולמה לי קרא לזה, ועי' מש"כ בזה ב**שיעורי ר' שמואל**, ועוד הקשה גיסי ר' יצחק אמיתי נ"י דלפ"ד התוס' הוה לן למימר "חייב להצילו בנפשו", אך הלשון "ניתן להצילו בנפשו", משמע דהילפותא היא שמותר להורגו, וצ"ע.

והנה לעיל ע"ב ע"א הבאנו את דברי **שו"ת שבות יעקב** ח"ב סי' קפ"ז דבא במחתרת מותר להרגו אפי' אי יכול להצילו בא' מאבריו, [וכן משמע לישנא דאין לו דמים], ע"ש מה שביארנו בזה, ונראה דלפי דבריו ניחא קו' תוס', דא"א ללמוד מבא במחתרת לרודף כי בא במחתרת חמיר טפי.

**תוס' ד"ה להצילו בנפשו. משמעות הלשון שמצילין הנרדף בנפשו של רודף וכו'.** עי' בזה ב**יד רמה** ו**חי' הר"ן**.

**רש"י ד"ה מה נערה. ומדקאמר אין מושיע מכלל דבעיא תשועה.** כעי"ז בסוכה מא. ור"ה ל. "ציון היא דורש אין לה מכלל דבעיא דרישה".

**גמ' מהתם נפקא אבדת גופו מניין ת"ל והשבתו לו.** עי' **רמב"ם** פ"א מרוצח הט"ו שלא הביא עשה זה, וכבר עמד ע"ז ב**מנ"ח** מצוה רל"ז, וצ"ע.

**גמ'. אי מהתם ה"א ה"מ בנפשיה אבל מיטרח ומיגר אגורי אימא לא קמ"ל.** עי' **מנ"ח** מצוה רל"ז אי במקום שהיה צריך לשכור ולא שכר עבר רק בלאו או גם בעשה.

עי' **מנ"ח** מצוה רל"ז סק"ב שצידד דמאבד עצמו לדעת אין חיוב להצילו, כמו שאין חיוב השבת אבידה בכה"ג, אך עי' בהערות שם שהביא כמה ראשונים ואחרונים הסוברים שחייבים להצילו, ועי' **חכמת שלמה** על השו"ע יו"ד סי' קנ"ז שחידש דזקן ואינו לפי כבודו פטור מהצלת נפשות כמו שפטור מהשבת אבידה, ועי' **אגרות משה** יו"ד ח"ב סי' קע"ד שהאריך לחלוק ע"ז וכן על המנ"ח הנ"ל.

**גמ'. ואחר חייבי מיתות בית דין ואחר חייבי כריתות כו'.** ורודף אחר נדה עי' ב**גליון רעק"א** על הרמב"ם פ"א מרוצח הי"א ו**מנ"ח** מצוה ת"ר סק"י דב**רמב"ם** כתב כל העריות משמע דגם נדה, אך ב**רש"י** בע"ב מבואר דדוקא כשהולד ממזר.

**גמ'. נעבדה בה עבירה אין מצילין אותה בנפשו.** עי' **מנ"ח** מצוה ת"ר שכתב דברש"י משמע שגם אם נפגמה פעם אחרת אך ב**רמב"ם** כתב רק שהערה בה משמע דדוקא שנפגמה באותו מעשה, וכתב דהוא דלא כרב חסדא בע"ב שבא עלה שלא כדרכה וחזר ובא עליה כדרכה, ולכאו' יש לדחות דשם היה באותו אונס, משא"כ אם היה בפעם אחרת לגמרי.

# ע"ג ע"ב

**תוס' ד"ה חד. דאי"ז מקלקל בחבורה דאיכא תקוני גברא כיון דמיחייב מיתה כדפריך באחד דיני ממונות.** ב**צ"פ** כאן כתב דלא דמי דדוקא שם הוי תיקון דהוי כפרה על מה שחטא משא"כ כאן שעדיין לא חטא, וכ"כ ב**צ"פ** פ"א מהלכות תשובה ה"א.

**גמ'. אלא למ"ד העראה זו הכנסת עטרה מאי איכא למימר.** הקשה גיסי הרב אמיתי נ"י איך יהיה אז קלב"מ, הא כשהכניס העטרה כבר נקרעו הבתולים ואסור להורגו, ונראה דהמחייב אינו התוצאה אלא הפעולה, והפעולה היא רגע לפני התוצאה, נמצא שחיוב הקנס הוא על רגע לפני שהיתה העטרה בפנים, ודו"ק.

**תוס' ד"ה ממונא. וקשה דבלא השרת בתולים נמי משלם קנס כדאמר בפ"ק דקדושין וכו'.** עי' בזהבראשונים כאן ובתוס' ובראשונים ביבמות נ"ט וכתובות מ'**,** וב**חי' הר"ן** כאן כתב דגם רש"י מודה שחייב בשלא כדרכה וכוונתו רק דחייב רק בגמר ביאה, וב**מל"מ** פי"ז מאיסו"ב הי"ג דלרש"י א"צ ממש השרת בתולים אלא רק ביאה הראויה להשיר בתולים, ע"ש, אך לשון רש"י "דקרא אבתולים קפיד" משמע דבעי דוקא השרת בתולים, וצ"ע.

וה**רמב"ם** פ"א מנערה בתולה ה"ח כתב כרש"י שחייב קנס רק אם בא עליה כדרכה, והשיגוהו **הראב"ד והרמ"ך** שם, ועי' **מאירי** כאן ובקידושין ט' ע"ב מש"כ בדעת הרמב"ם, ועי' ב**פי'** המכונה **תוס' ר"י הזקן** בקידושין שם,(והוא פי' ר"א מן ההר כידוע).

וב**צ"פ** יישב שיטת רש"י והרמב"ם דהא דאמרי' בקידושין דכולהו משלמי היינו רק לרבי דס"ל דנעשית בעולה בשלכ"ד, אך לרבנן דס"ל דעדיין היא בתולה אין לה קנס.

**תוס' שם. אלא הכא ה"ט דלא משלם אתחילת ביאה משום דקלב"מ הלכך לא משלם הכא עד גמר ביאה.** עי' **תו' רא"ש** ביבמות שכתב דלא נהירא דכיון דנתחייב קנס בהעראה ואז נפטר תו לא מחייב אגמר ביאה, וצ"ב כוונתו, (ולא משמע דכוונתו דא"א לחייב על חצי ביאה), ואפשר דס"ל דקלב"מ חייב לצאת ידי שמים וכיון שכבר חייב חיוב זה א"א שיתחייב ע"ז שוב, (כעין מה שביאר ב**חי' הגרש"ש** ב"ק סי' ל"ו בהא דשבר כלים אחרי שיצא מן המחתרת פטור, הובא לעיל ע"ב ע"א).

**תוס' שם. וי"מ דלא אתרבאי העראה כגמר ביאה אלא לענין עריות וכו'.** עי' **תוס' יבמות** נ"ט ע"ב שהק' ע"ז דא"כ מאי פריך הכא למ"ד זו הכנסת עטרה, הא מ"מ חייב רק בגמר ביאה, ולא תירצו, ועי' **תוס' רא"ש** שם דמסיק כפי' זה ולא הביא את הקושיא, וצ"ע מה מיישב בזה.

**גמ'. אלא אר"ח כגון שבא עליה שלא כדרכה וחזר ובא עליה כדרכה.** לשיטת תוס' והראשונים קשה אמאי נקט כדרכה הא גם בשלכ"ד חייב קנס, ותי' התוס' והראשונים ביבמות וכתובות דכדרכה לאו דוקא, וה**יד רמה** תי' דקמ"ל דאע"ג דהשתא פגם בה טפי פטור.

# ע"ד ע"א

**גמ'. רודף שהיה רודף אחר חבירו להורגו ויכול להצילו באחד מאבריו ולא הציל נהרג עליו.** עי' **רמב"ם** פ"א מרוצח הי"ג שכתב שחייב מיתה אבל אין ב"ד ממיתין אותו, וב**טור** חו"מ סי' תכ"ה תמה למה לא ממיתין אותו, ועי' **כס"מ** שכתב שלא שייך בו התראה, וכתב ה**מל"מ** שדבריו צריכין תלמוד, וע"ע בזה ב**רמב"ם** פ"ט מלכים ה"ד וב**ראב"ד** שם וב**רדב"ז וכס"מ** שם.

ו**הגר"ש איגר** בדו"ח בכתובות יישב לפמ"ש המל"מ שהנרדף עצמו א"צ להציל בא' מאבריו וא"כ הרודף הוי גברא קטילא, וב**חי' מרן רי"ז הלוי** דחה דאי"ז חיוב מיתה אלא רק רשות לנרדף להרגו ולא הוי גברא קטילא משום זה, ודבריו צ"ע, דהא בא במחתרת ג"כ רק רשות להורגו ואמרי' ביה קלב"מ, הרי דהוי כמו עונש מיתה, ואמנם יש אחרונים דס"ל דבמחתרת הוא דין מיוחד שאין לו דמים וגם א"צ להצילו בא' מאבריו, אך הא הגרי"ז שם ס"ל דדין זה נאמר בכל רודף.

ו**הגרי"ז** ביאר בדעת הרמב"ם דבכל רודף יש ב' דינים, א. דאין לו דמים. ב. דמותר להורגו כדי להציל. ולפ"ז ביאר דביכול להציל בא' מאבריו אין היתר להורגו אך הדין דאין לו דמים נשאר לכן ההורגו פטור, וע"ש שדייק זאת מלשון הרמב"ם גבי בא במחתרת, **אמנם** לפי דברי האחרונים הנ"ל שבמחתרת יש דין מיוחד שאין לו דמים, אין ראיה מדברי הרמב"ם שם לכל רודף.

ולכאו' תמוה לשיטת הרמב"ם הלשון "נהרג עליו", וכתבו כמה מפרשיםשהרמב"ם פי' שנהרג ע"י גואל הדם, כמ"ש בפ"ו מרוצח ה"ה שגוה"ד יכול להרוג מי שהרג ללא התראה, וכ"כ **המאירי** לעיל מט. שמי שיכל להציל בא' מאבריו והרג המלך וגוה"ד רשאין להרגו, (ועי' **או"ש** פ"ג ממלכים ה"י שביאר דהריגת מלך וגוה"ד אינה ע"פ נימוסי התורה אלא ע"פ נימוסי המדינה ולכן דנין בהם כב"נ, ועי' **מאירי** לעיל נ"ז ע"ב).

וב**קרית מלך** למרן הגר"ח שליט"א הביא מקור נאה לרמב"ם מלק' פ"ב ע"א דאילו נהפך זמרי והרגו לפנחס לא נהרג עליו, והא זמרי יכל להציל עצמו ע"י שיפרוש, וכ"כ ב**שו"ת גליא מסכת**.

**רש"י ד"ה ויכול. הנרדף או הרואהו להציל בא' מאבריו ולא הציל אלא בנפשו נהרג עליו.** מפורש דס"ל דגם הנרדף חייב להציל בא' מאבריו ודלא כ**מל"מ** פ"ח מחובל ומזיק ה"י, ולכאו' ד' המל"מ נסתרים מסוגיין, דלדבריו מאי משני דיכול להצילו בא' מאבריו הא אכתי הנרדף יכול להורגו, וכתב ה**שעה"מ** פכ"ד משבת ה"ז דמחמת הנרדף לא אמרי' קלב"מ, ולא ביאר מה החילוק, וה**או"ש** פ"א מרוצח הי"ג ביאר שכיון שאין לנרדף חיוב להורגו רק רשות, ממילא אם יבוא הנרדף להורגו יהיה רודף ויהיה מותר לרודף להורגו, (כמו בזמרי ופנחס לק' פב.), וכיון שלשניהם מותר להרוג זה את זה לא מיקרי חיוב נפשות, וב**שיעורי ר' שמואל** הק' דבמחתרת ג"כ רק רשות להורגו ואמרי' קלב"מ, ונראה דהאו"ש ס"ל כאחרונים שהובאו לעיל דבא במחתרת אין לו דמים כלל וא"צ להצילו בא' מאבריו, ולפ"ז שם ודאי אם יבוא בעה"ב להורגו לא הוי רודף משום זה, כי התורה אמרה שאין לו דמים, משא"כ כאן.

ועוד כתב ה**שעה"מ** שם דהמל"מ מיירי רק ברודף אחריו להורגו שהוא בהול מאוד, ולא ברודף אחר הערוה, אך אכתי קשה מהא דאמרי' להלן דאם אסון יהיה מיירי ביכול להצילו בא' מאבריו, ושם מיירי ברודף להרוג, וכן הק' ב**ערל"נ**, וב**שו"ת משכנו"י** חו"מ סי' ע"ב תי' דר' יונתן בן שאול באמת ס"ל דהנרדף צריך להציל בא' מאבריו, אך רבנן דס"ל דלא מיירי במצות שבמיתה ס"ל דהנרדף תמיד יכול להרוג, וכן ס"ל לשאר האמוראים שלא תי' כאביי.

**ואפ"ל עוד** לפי שיטת ריב"א בתוס' כתובות ל"א ע"א דמיתה לזה ותשלומין לזה חייב, והא דאמרי' להלן דפטור זה רק ברודף שחייב מיתה לכל העולם, ולפ"ז מה שהנרדף יכול להורגו הוי מיתה לזה ותשלומין לזה וחייב.

**הרמב"ם** פסק דבאחותו חייב קנס גם במפותה ולא הביא שום חילוק, ותמה ע"ז ב**ערל"נ**, ועי' ב**ספר הליקוטים** במהדו' פרנקל.

**גמ'. אמר רבי ישמעאל וכו' מנין שיעבוד ואל יהרג תלמוד לומר וחי בהם ולא שימות בהם.** הקשו האחרונים דביומא פ"ה ע"א יליף ר' ישמעאל עצמו דפיקו"נ דוחה שבת מק"ו מבא במחתרת, עי' בזה ב**תוס' יוה"כ** ו**גבו"א** שםו**במנ"ח** מצוה רצ"ו סק"ב.

עי' **תוס'** להלן סוף ע"ב דבג"ע ושפ"ד מודה ר' ישמעאל דיהרג ואל יעבור, אך ב**תוס' כתובות י"ט** ע"א ד"ה דאמר כתבו דלר' ישמעאל גם ג"ע ושפ"ד יעבור ואל יהרג, וכ"ה ב**הגהות אשרי** שם, ע"ש.

## בענין קידוש ה' וחילול ה' בצנעה

**גמ'. יכול אפילו בפרהסיא ת"ל ולא תחללו את שם קדשי ונקדשתי.** וכן מבואר בע"ב דקרא דונקדשתי מיירי בעשרה מישראל, והנה ב**רמב"ם** פ"ה מיסוה"ת ה"ד כתב "וכל מי שנאמר בו יהרג ואל יעבור ועבר ולא נהרג הרי זה מחלל את השם, ואם היה בעשרה מישראל הרי זה חילל את השם ברבים ובטל מצות עשה שהיא קידוש השם ועבר על מצות לא תעשה שהיא חלול השם", וכ"כ ב**אגרת השמד**, והק' ה**מנ"ח** דבסוגיין דרק בפרהסיא הוי חילול ה', ועוד יש לדקדק למה ביחיד שעבר כתב הרמב"ם רק שמחלל את השם, ובמי שעבר בפרהסיא כתב גם שביטל מ"ע ועבר על ל"ת, וב**לח"מ** כתב שהלאו דלא תחללו איכא גם ביחיד אך העשה יש רק ברבים, ובזה ניחא הקו' מסוגיין, אך דבריו צ"ע דהא הרמב"ם שם כתב להדיא דאם נהרג ולא עבר ביחיד ה"ז קידש את השם, ופשוט שכוונתו למ"ע דונקדשתי, וכמ"ש הרמב"ם שם ה"א "כל בית ישראל מצווין על קדוש השם הגדול הזה שנאמר ונקדשתי בתוך בני ישראל", וכן מבואר ב**שאילתות** שאילתא מ"ב שאם נהרג ולא עבר בג' עבירות ביחיד הוי קידוש ה'.

וב**סהמ"צ** ל"ת ס"ג כתב הרמב"ם "והמצוה הס"ג היא שהזהירנו מחלול השם כו' והוא אמרו יתעלה ולא תחללו את שם קדשי כו' ואם עבר ולא נהרג כבר חלל את השם ועבר על לאו זה, ואם היה זה ברבים כלומר בעשרה מישראל כבר חלל את השם ברבים ועבר על אמרו יתעלה ולא תחללו את שם קדשי, וחטאו גדול מאד", הנה ביחיד כתב ש"עבר על לאו זה", וברבים כתב ש"עבר על אמרו יתעלה ולא תחללו את שם קדשי", וצ"ע מה בין זה לזה, הא בשניהם עבר על הלאו לא תחללו.

והנראה מדברי הרמב"ם הוא שיש בזה ב' דרגות: א. קידוש ה' ברבים שזה אפי' על מצוה קלה. ב'. קידוש ה' ביחיד שזה רק על ג' עבירות, וכן בחילול ה' יש ב' דרגות אלו, ועיקר המצוה דקידוש ה' היא ברבים כמ"ש בסהמ"צ מצוה ט'[[1]](#footnote-2), ולכן רק בזה כתב להדיא שעובר על עשה ול"ת, אך ביחיד כתב רק בסתם, ולפ"ז מבואר דהא דאמרי' בסוגיין דחילול ה' דוקא ברבים זה קאי על הדרגה הראשונה של קידוש ה' וחילול ה'.

ועדיין צ"ע איך ילפי' לתרווייהו מחד קרא, ועוד צ"ע מנ"ל לרמב"ם דבר זה שיש קידוש ה' וחילול ה' גם ביחיד, וצ"ע.

**גמ'. גילוי עריות ושפיכות דמים כדרבי וכו'.** לימודים אלו הובאו ב**רמב"ם** פ"ה מיסוה"ת ה"ז, ושם ה"ד כתב שאם עבר ולא נהרג הרי זה מחלל את השם ועבר על לאו דלא תחללו את שם קדשי, ועל עשה דונקדשתי בתוך בני ישראל, **אכן** פשוט דאין כוונתו שהטעם שבג' העבירות הללו יהרג ואל יעבור הוא משום חילול ה', דהא הוא גופיה הביא את הטעמים דהכא, אלא כוונתו שאחר שנצטווינו למסור את הנפש על ג' עבירות אלו יש בזה את המצוה הנשגבה של קידוש ה', וכיון שהיה מצווה לקדש את ה' ולא קידש עובר בזה על חילול ה', ופשוט, וע"ע ב**סהמ"צ** ל"ת ס"ג.

**גמ'. ומקיש נערה המאורסה לרוצח.** כתב ה**שאילתות** שאילתא מ"ב "וגילוי עריות נמי כיון דקא פגים לה הוה ליה כי דקטלא", וצ"ע כוונתו דהא פגומה ומפותה לא מצילין בנפשו ופשיטא דגם בזה יהרג ואל יעבור, ואולי כוונתו שכיון שמטמא את גופה בביאת איסור חשיב כאילו הרגה, (ומפרש כך את הקרא דכי כאשר יקום איש על רעהו ורצחו נפש כן הדבר הזה), וגם אם מתרצית ליהרג מ"מ אסור לרצוח, ועי' **חי' הר"ן** שכתב שמפני שיש בהן פגם שהרי מצילין אותן בנפשו בדין הוא שיהרג ואל יעבור, אך שוב כתב דלא זה הטעם דהא ע"ז יהרג ואל יעבור ואין מצילין בנפשו, וצ"ע מעיקרא מאי קס"ד, ועי' **ריטב"א** פסחים כ"ה סוע"א בשם ה**רא"ה**, וע"ע ב**חי' הר"ן** שדן אם גם בביאת בהמה יהרג ואל יעבור.

**גמ'. מי יימר דדמא דידך סומק טפי דילמא דמא דהוא גברא סומק טפי.** והא דאמרי' בב"מ סב. דחייך קודמין כתבו הפוסקים דהיינו דוקא בשב ואל תעשה אבל בקו"ע אמרי' מי יימר וכו', אך אכתי צ"ב דהלשון "חייך קודמין" משמע דאי"ז רק מצד שב ואל תעשה, אלא שבאמת חייך עדיפים על חיי חבירך, ולכאו' זהו נגד מה דאמרי' הכא "מי יימר דדמא דידך סומק טפי", דהיינו שאין הפרש בין חייו לחיי חבירו, **ועוד** הק' בקובץ שיעורים פסחים אות ה' דבהוריות י"ג ע"א מבואר דהאיש קודם לאשה להחיות ורבו קודם לאביו וכו' ולמה כאן דם כולם שוה, **ועוד** צ"ב דאם הוא ת"ח וצדיק והשני ע"ה ורשע איך נאמר בכה"ג מי יימר דדמא דידך סומק, הא לכאו' ודאי דדם ת"ח צדיק סומק טפי מדם רשע ע"ה.

**וצריך לומר** דזה פשוט שאם יש ב' אפשרויות את מי להחיות בזה ודאי יש דרגות מי קודם למי, כמו שיש דיני קדימה וכיבוד בכל התורה, שת"ח קודם לע"ה וכהן קודם ללוי ולוי לישראל וכו', אך אם אנו דנים אם מותר לרצוח אחד כדי להחיות אחר, בזה אמרי' דכל ישראל שוים וא"א להעדיף אחד על חבירו.

**וטעמא דמילתא נראה** דאף דיש הרבה מדריגות בבני אדם, מ"מ איסור שפיכות דמים הוא גזה"כ כמו כל חוקי התורה, וחומר האיסור לא נמדד לפי סברתינו, אלא כל שפיכות דמים הוא אותו איסור ממש בין אם הרג בור ועם הארץ ובין אם הרג ת"ח וצדיק, (ואמנם בדיני שמים ודאי יהיה חילוק בעונש כי שם דנים גם כל מה שנגרם כתוצאה ממעשהו, אך מ"מ עבירת השפ"ד בשניהם היא אותה עבירה ממש), וכן החיוב להציל משום פיקו"נ הוא גזה"כ ללא טעם, ויש אותו דרגת חיוב בהצלת בור ועם הארץ כמו בהצלת ת"ח וצדיק, ולכן כיון שהסברא נותנת שאיסור שפיכות דמים לא נדחה מפני פיקו"נ, כיון ששניהם הם משום החומרא דאיבוד נפש מישראל, שוב ממילא תמיד אין דוחין נפש מפני נפש, ואין חילוק בזה בין נפש לנפש, כי תמיד איסור הרציחה הוא אותו איסור וחיוב הפיקוח נפש הוא אותו חיוב, ואין אחד נדחה מפני חבירו.

**ונראה** דהכי דייק לשון הגמרא, דלא אמרי' מאי חזית דחיי דידך חשיבי טפי, או מאי חזית דנפשך חשיבא טפי, אלא מאי חזית דדמא דידך סומק טפי, דיתכן שבאמת חייו ונפשו חשובים יותר מחיי חבירו, ומה גם דקיי"ל חייך קודמין, אך מ"מ "מאי חזית דדמא דידך סומק טפי", כלומר דהשפיכות דמים של שניהם היא אותה שפיכות דמים, וכנ"ל.

**רש"י ד"ה סברא הוא. שלא תדחה נפש חבירו דאיכא תרתי אבוד נשמה ועבירה מפני נפשו דליכא אלא חדא אבוד נשמה והוא לא יעבור.** צ"ב למה לא די לרש"י בסברא דמאי חזית וכו', ואפשר דס"ל דהך סברא אינה סיבה שיהיה אסור להרוג, דהא בין כך ימות אחד מהם ומאי נפק"מ מי ימות, ולכן הוסיף שאם יהרוג יהיה תרתי לריעותא.

**אך** לכאו' צ"ע טובא על רש"י דלפי דבריו אם יאמר לו ישראל מומר הרוג את ישראל פלוני או תיהרג, נימא דיהרוג, דהא אם יהרג ג"כ יהיה ב' עבירות, ולכאו' פשיטא דאינו כן, **וי"ל** לפמש"כ ב**שו"ת חמדת שלמה** או"ח סי' ל"ח דבתר דילפינן ג"ע משפ"ד דיהרג ואל יעבור אף דשם לא שייכא הסברא דמאי חזית וכו', שוב ילפי' משם לשפ"ד דבכל ענין יהרג ואל יעבור גם היכא דלא שייכא הך סברא, ושוב ראיתי ב**שפ"א** יומא פ"ב ע"א שהקשה את הקו' הנ"ל ותי' מנפשיה כמ"ש החמד"ש, ועפ"ז יישב מש"כ ה**רמב"ם** שתנו אחד ונהרגנו או נהרוג כולכם אסור ליתן, והק' ה**רמ"ך** דבכה"ג לא שייכא הסברא דמאי חזית וכו', ע"ש.

אמנם יש להעיר מדברי ה**שאילתות** שאילתא מ"ב שכתב בטעמא דג"ע יהרג ואל יעבור "וגילוי עריות נמי כיון דקא פגים לה הוה ליה כי דקטלא", דהיינו דהוי כאילו רצח את הערוה שבא עליה, ולפי דבריו ליתא לתי' החמד"ש והשפ"א הנ"ל, דהא גם בג"ע שייכא הסברא דמאי חזית, וצ"ל דהשאילתות לא ס"ל כרש"י הנ"ל אלא ס"ל דדי בסברא דמאי חזית לאסור להרוג במקום פיקו"נ.

**בפרשת דרכים** ריש דרוש ב' כתב דבשפ"ד גם בב"נ יהרג ואל יעבור, דהסברא שייכא גם בב"נ, אך הביא ד**מהר"ש יפה כתב** דב"נ יהרוג ואל יהרג, וכן משמע ב**רמב"ם** פ"י ממלכים ה"ב שכתב דב"נ בכל מצוותיו יעבור ולא יהרג, אך צ"ב אמאי, **ואולי י"ל** דהסברא שכתב רש"י הנ"ל שאם יהרוג איכא תרתי איבוד נשמה ועבירה זה שייך רק בישראל, שאצלו יש ענין חלות מצוה ועבירה, אבל בב"נ האיסורים שלו הם רק משום תיקון האדם והעולם אך אין אצלו חלות מצוה ועבירה, וכל האיסור של ב"נ לרצוח הוא רק משום איבוד נפש אך אם בלא"ה תאבד נפש אחת אין לו כל איסור לרצוח, וע"ע ב**שיעורי ר' שמואל**.

**גמ'. אבל בפרהסיא אפילו מצוה קלה יהרג ואל יעבור.** עי' **בית הלוי** דרושים דרוש ז' שביאר בזה למה בפרשת שמע כתוב לשון יחיד ובפרשת והיה אם שמוע כתוב לשון רבים, כי על עול מלכות שמים צריך למסור אפי' ביחיד, ובעול מצוות צריך למסור רק ברבים, ע"ש.

כתב ב**ספר חסידים** סי' קנ"ה: "וכל דבר שבא לידך לעשות ואינך עושה מפני הבושת שיקראוך חסיד שוטה תחשוב כאלו היית בשעת השמד היית נהרג על עבירה קלה אפי' אערקתא דמסאנא וכ"ש שאכוף את יצרי המסור בידי".

**רש"י ד"ה ואפילו מצוה קלה. שלא ירגילו הגויים להמריך את הלבבות לכך.** ב**יד רמה** כתב עוד ב' טעמים, א. קידוש השם, ב. משום דאתי למיסרך.

# ע"ד ע"ב

**גמ'. אפילו לשנויי ערקתא דמסאנא.** עי' **שאילתות** שאילתא מ"ב שגרס "אפי' ערקתא דמסנא", [וכ"ה ב**רי"ף**], ופי' שיעמידוהו בפני ע"ז ויאמרו לו כפוף עצמך והתר ערקתא דמסנא והרואים יחשבו שהשתחוית לע"ז.

עי' **תוס'** שבת מ"ט ע"א איך אלישע בעל כנפים נטל התפילין מראשו בשעת השמד, ועי' **ר"ן** שם כ"ב ע"ב מדפי רי"ף ו**נימוק"י** כאן.

עי' **תו"ח** שכתב דבר נחמד דדרך הגוים לגזור על התפילין משום שמטילין אימה עליהם, וכן גזרו על רצועות המנעל שהם כנגדן כמ"ש שבשכר עד שרוך נעל זכו לתפילין ולכן קושרין שמאל תחילה, ולכן גזרו שלא יהיו שחורות כרצועות התפילין.

**רש"י ד"ה ערקתא דמסאנא. שאין כאן מצוה אלא מנהג בעלמא.** ב**יד רמה** כתב שיש בזה משום ובחוקתיהם לא תלכו.

**תוס' ד"ה אפילו. דשל עכו"ם שחורות ושל ישראל לבנות.** אך ב**רי"ף** כתב גוים היו אדומות ושל ישראל שחורות, וכ"כ ה**יד רמה**, וכ"נ מ**תשו' רב שרירא גאון** בתשו' גאוני מזרח ומערב סי' קמ"א.

**גמ'. בעי רבי ירמיה תשעה ישראל ונכרי אחד מהו.** הוא הרבה בעיות דר' ירמיה ששאל אם השיעור הוא דוקא או לאו דוקא, ועי' **ערל"נ**.

**גמ'. והא אסתר פרהסיא הואי.** עי' **מאירי** שביאר דאף שלא היה בפני עשרה מישראל מ"מ כולם ידעו בכך, או שמא היו רואים בשעה שמוליכין אותה, ועי' **ש"ך** יו"ד סי' קנ"ז סק"ד שהוכיח מכאן דא"צ בפני עשרה ממש אלא די שיודעים מכך.

**תוס' ד"ה והא. תימה דה"ל לאקשויי עריות הואי וכו' ותירץ ר"ת דאין חייבין מיתה על בעילת גוי וכו'.** קושייתם היא ע"פ מה שאמרו שמרדכי נשא את אסתר וא"כ הויא א"א, (וכ"ה ב**רא"ש**), ותי' דאי"ז נחשב כא"א שזינתה כי ביאת גוי אינה ביאה, ו**בעה"מ** כתב דאה"נ היה גם ג"ע והא דלא אקשינן הכי משום דלא מיחוורא ההיא דרשה דלקחה לו לבת, ועוד תי' דבנבעלת לגוי אין חיוב מיתה משום א"א דלאו אשת רעהו היא, (והסכים לזה הרמב"ן ב**מלחמות**), אמנם הראב"ד בספר **כתוב שם** כתב דגם אם לא היתה א"א מ"מ הוי חייבי מיתות דהא קנאין פוגעין בו, אך ב**מלחמות** כתב דזה דוקא בישראל הבועל גויה אך ישראלית הנבעלת לגוי אין קנאין פוגעין בה, (ומבואר דס"ל דקנאין פוגעין בו חשיב חיוב מיתה, ודלא כמ"ש ה**או"ש** פ"א מרוצח הי"ג דכיון דאילו נהפך זמרי והרגו לפנחס לא נהרג עליו לא חשיב דחייב מיתה, ע"ש), ועי' **ש"ך** יו"ד סי' קנ"ז ס"ק י"ב שהביא שיטה דדוקא בפרהסיא יהרג ואל יעבור משום דדוקא בפרהסיא קנאין פוגעין בו, ועי' **ר"ן** פסחים ו' ע"א מדפי הרי"ף שהק' למה לא הוי אביזרייהו דג"ע, ועי' בזה ב**מנ"ח** מצוה רצ"ה אות י"ט, וב**חי' הר"ן** ו**נימוק"י** כתבו דבא על גויה הוי ג"ע משום דחייב כרת.

וב**שאילתות** שאילתא מ"ב כתב "וגילוי עריות נמי כיון דקא פגים לה הוה ליה כי דקטלא אבל איהי לא מחייבא למימסר נפשה לקטלא אלא כשאר עבירות שבתורה דהא אסתר לא מסרה נפשה לקטלא", מבואר דס"ל כשיטת הריב"ם והראב"ד דבאסתר ג"כ היה ג"ע.

**תוס' שם. אלמא אפילו גבי עכו"ם שייך ונטמאה לאסור לבעל והוא הדין לבועל.** ידוע ליישב שיטת ר"ת דהאיסור לבעל הוא משום שמעלה בו מעל (כמ"ש ב**שו"ת מהרי"ק** שורש קס"ז דמה"ט אפי' אם חשבה שמותר נאסרת עליו) ולא תליא בשם ביאה, וכ"כ ב**ערל"נ**, ע"ש.

**תוס' שם. דקים ליה דמהני טעמא דקרקע עולם לענין דלא מיחייבא למסור עצמה משום עריות.** לכאו' אפשר לפרש דס"ל דעל שוא"ת ממילא לא נאמר כלל דיהרג ואל יעבור, דלא דמו לרציחה, וממילא נדחה מפני פיקו"נ כמו שאר מצוות, **אכן** לפ"ז צ"ב איך הותר ג"ע בשוא"ת הא הנאה חשיבא כמעשה כדדרשינן בב"ק מדכתיב הנפשות העושות, וא"כ הוי כמו שעשה בקו"ע, **אך י"ל** דאף דאחשביה רחמנא להנאה כמעשה מ"מ אכתי לא דמי לרציחה שהיא מעשה בידים, וכאן אינו בידים, ואפשר עוד דילפי' לה מדכתיב "כאשר יקום איש על רעהו ורצחו נפש", ובשוא"ת גם אי חשיב כמעשה מ"מ ודאי לא הוי בגדר "יקום איש על רעהו".

אמנם ב**קובה"ע** סי' מ"ח ביאר דתוס' ס"ל דפיקו"נ באמת לא נדחה מפני ג' עבירות אלא שוין הן ואמרי' שב ואל תעשה.

אך הביא ד**המלחמות** כאן הוכיח דג"ע להנאת עצמן אסור מרב כהנא ורב צדוק שתבעתם מטרוניתא וקפצו מאיגרא לארעא, הרי דס"ל דפיקו"נ נדחה מפני ג' עבירות וצריך להרוג עצמו בקום ועשה, ואפשר לדחות דאפשר דהוא רק רשות להרוג עצמו קודם מחשש שלא יעמוד בנסיון, כיון שבלא"ה עומדים ליהרג אם לא יעברו, אך עיקר החיוב הוא רק לא לעבור, וכמדומה שכן כתב ב**שיעורי ר' שמואל**, אכן אכתי יש להוכיח כן ממה שכתב המלחמות דקרקע עולם שרי רק משום שבלא"ה יכפו אותה לזה (וכ"כ ב**חי' הר"ן ונימוק"י**), משמע דלא סגי בטעמא דשוא"ת, ועי' **חי' רבינו יונה** שבאמת תמה על הרמב"ן שלא מצינו יהרג ואל יעבור בקום ועשה, ועי' **ש"ך** יו"ד סי' קנ"ז סק"א שהביא מח' הפוסקים אם מותר להרוג עצמו מחשש שמא יעבור.

וה**רמב"ם** לא הזכיר שום חילוק בין קום ועשה לשוא"ת, וכתב **הגר"ח** (בתחילת הספר) דס"ל דגם בשוא"ת יהרג ואל יעבור, וע"ש שביאר איך דוחה הרמב"ם ראיות התוס'.

ועי' בספר **כתוב שם** להראב"ד שכתב דיהרג ואל יעבור נאמר רק על האיש ולא על האשה כי הבועל הוקש לרוצח והנערה הוקשה לנרצח, ועי' **מלחמות** פסחים ו' ע"א מדפי הרי"ף שכתב שכך היה נראה לו ממשמעות הכתוב אך הר"ח פי' שגם הנערה הוקשה לרוצח, וב**שאילתות** שאילתא מ"ב כתב "וגילוי עריות נמי כיון דקא פגים לה הוה ליה כי דקטלא, אבל איהי לא מחייבא למימסר נפשה לקטלא אלא כשאר עבירות שבתורה דהא אסתר לא מסרה נפשה לקטלא", ונראה כוונתו כדברי הראב"ד, דהבועל הוקש לרוצח משום שפוגם אותה והוי כהורגה, אך היא לא כרוצחת אלא כנרצחת, **אכן** צ"ע למה אינה כרוצחת הא פוגמת את עצמה והויא כרוצחת את עצמה, (ורציחת עצמו ג"כ הוי שפ"ד כמ"ש בפסיקתא לא תרצח לא תתרצח), ואולי רק הוא אסור כיון שהוא כמציל עצמו בהריגתה, ודלמא דמה סומק טפי, אך היא הויא כמצילה עצמה ע"י הריגת עצמה, וזה שרי.

**תוס' שם. דאמר רבא אין אונס לערוה שאין קישוי אלא לדעת.** עי' מה שביאר בזה ב**משך חכמה** פ' יתרו (יט יז).

**תוס' שם. וי"ל דלא היה רוצה לגרשה שהיה ירא פן יודע למלך.** עי' **רשב"א** מגילה ט"ו ע"א שהק' שיכתוב לה גט בכת"י דכשר מדאורייתא, וכתב דאין משיבין באגדה, וב**חי' חת"ס** גיטין ג' ע"ב ביאר דתוס' לשיטתם שם סוע"א דלכו"ע לא מהני גט בלי עדי מסירה, וה**רשב"א** לשיטתו דמהני, וע"ע מ"ש בזה החת"ס שם.

**גמ'. אסתר קרקע עולם היתה.** פירש"י שלא עשתה מעשה, וצ"ב וכי משום שלא עושה מעשה הוי חילול ה' פחות מערקתא דמסאנא, וצ"ע, וכבר הבאנו דה**מלחמות** ו**חי' הר"ן** ו**נימוק"י** ביארו דקרקע עולם היינו שבידם לכפות אותה לכך גם אם תסרב, וב**שאילתות** שאילתא מ"ב כתב: "דאסתר לא דמיא לע"ג ולחילול שבת דנשים לכך נוצרו כשם שהארץ נוצרה לזריעה ולעבוד בה כך אשה נוצרה לבעילה", מבואר דפי' דמשום שלכך נוצרה לא הוי חילול ה' כ"כ, וצ"ב סברא זו.

## בענין הליכת אסתר לאחשורוש מרצון

**והנה** לכאו' קשה דתי' הגמ' ניחא על הזמן שנלקחה לבית אחשורוש, אך מה נאמר על הזמן שהלכה אליו מרצון לבקש על עמה, וידעה שיכול לבא עליה כמו שהביאו התוס' כאן, ובשלמא לדעת ר"ת ובעה"מ והרמב"ן שנבעלת לגוי לא הוי ג"ע [וכן לשי' הראב"ד דעל ג"ע דאשה לא נאמר יהרג ואל יעבור] י"ל דלא היה זה בגדר פרהסיא, דאף שכולם ידעו שהלכה, שהרי אמרה וצומו עלי, מ"מ לא ידעו שיבא עליה, דאדרבה יכל לכעוס עליה ולהרגה, וגם שם באה אליו ביום ואחשורוש לא היה משמש מטתו ביום, ולכן גם אם בא עליה באותו מעשה מ"מ לא היה זה בפרהסיא, ומותר במקום פיקו"נ, (וב**הגהות היעב"ץ** כאן הבין שכוונת הגמ' לאותו מעשה שהלכה מרצון, ודבריו צ"ע), אך לדעת הריב"ם שהיה שם ג"ע קשה איך הלכה מרצון, וכן קשה על יעל שפיתתה את סיסרא מעצמה להצלת ישראל.

וב**קובה"ע** סי' מ"ח כתב דלתוס' שבשוא"ת מותר משום פיקו"נ י"ל דמותר גם להכניס עצמה לידי כך, כדמצינו בפוסקים שמותר להכניס עצמו לפיקו"נ, **אך צ"ע** דהוא עצמו ביאר שם לפני כן דגם לתוס' לא הותר לגמרי אלא דיש לפניו ב' איסורים שוים ואמרי' שוא"ת, א"כ גם לתוס' אסור הוי כמו כל מכניס עצמו לאונס, אמנם לפי מה שצדדנו לעיל דלתוס' שוא"ת הותר לגמרי במקום פיקו"נ ניחא[[2]](#footnote-3).

וב**שו"ת שבו"י** ח"ב סי' קי"ז הוכיח מאסתר שמותר לאשה למסור עצמה לזנות כדי להציל נפשות, וכ"כ בשו"ת **בית יעקב** סי' ל"ט, וה**נוב"י** תנינא יו"ד סי' קס"א דחה דבריו[[3]](#footnote-4) דאם מוסרת עצמה מרצון אי"ז קרקע עולם, והביא ראיה מהא דאין מתרפאין בג"ע, וכתב דשאני אסתר שהיה להצלת כל ישראל ובהוראת מרדכי ובית דינו ואולי הורו כן ברוה"ק, **ונראה** דהשבו"י והבית יעקב ס"ל כמו שצידדנו לעיל דלתוס' ג"ע בשוא"ת נדחה מפני פיקו"נ, ולכן מותר גם למסור עצמה מרצון כדי להציל נפשות, אך צ"ע מה יענו אהא דאין מתרפאין בג"ע, וי"ל דבאיש אסור משום שעושה מעשה, ובאשה אה"נ דלה מותר, אך אסור לאף אחד להתרצות לה, דלגביו הוי ג"ע בקו"ע שאסור גם במקום פיקו"נ, ורק בגוי תוכל להתרפאות (גם אי נימא דחשיב ג"ע), ועי' **מלחמות ונימוק"י** שכתבו להדיא דאשה שהעלה לבה טינא ג"כ אסור, וכ"כ **המלחמות והשגות הראב"ד** **על בעה"מ** בפסחים ו' ע"א מדפי הרי"ף, והביא שכ"כ ב**שאילתות**, וביארו כך את הגירסא דנערה המאורסה תיהרג ואל תעבור, אך התוס' ובעה"מ שכתבו דל"ג לה משמע דס"ל דבאמת לה אין איסור להביא עליה ערוה משום פיקו"נ, וכנ"ל.

ומש"כ הנוב"י שהותר משום הצלת כלל ישראל כן מבואר ב**שו"ת מהרי"ק** שורש קס"ז, שכתב דפשוט יותר מביעתא בכותחא שאסתר לא עשתה שום נדנוד איסור, אלא מצוה רבה שהצילה את כל ישראל, ותדע שהרי אז שרתה עליה רוה"ק וכו', וכן יעל עם סיסרא לא עשתה שום איסור, והביא לשון ה**תוס' ר' יהודה** ביבמות "ודבר זה מותר לעשות עבירה זו לשמה אפילו היא אשת איש כדי להציל כל ישראל, וכן מצינו באסתר שהמציאה עצמה לאחשורוש בשעה שלא היה תובעה כדי שיתאוה לה ויהיה נח להתפתות לעשות לה בקשתה".

אכן צ"ב מנ"ל דפיקו"נ דכלל ישראל דוחה ג"ע, ובשם מרן **החזו"א** מובא לבאר דחילול ה' חמור מג' עבירות (כמ"ש ב**פי' רבינו יונה על אבות** פ"ד מ"ד), ואם היו נהרגין כל ישראל אין חילול ה' גדול מזה.

**גמ'. רבא אמר הנאת עצמן שאני.** עי' **בעה"מ** שפי' דאפי' ג' עבירות שרי אם הגוי אונס להנאת עצמו, וכ"כ ה**יד רמה,** אך ה**רמב"ם** וה**ראב"ד** בכתוב שם וה**רמב"ן** במלחמות ו**רבינו יונה** ו**הר"ן** ו**הנימוק"י** ועוד ס"ל דהיינו דוקא בשאר עבירות, ועי' **מאירי** כאן ובספר מגן אבות ענין י"ט שנסתפק בזה.

ואחת מקושיותיו של **המלחמות** על בעה"מ היא דחולה הנוטה למות אסור לרפאותו בג' עבירות אף שהוא להנאתו, ועי' ב**ר"ן** פסחים ו' ע"ב מדפי הרי"ף שתירץ דשם מ"מ כוונתו ליהנות מהעבירה, אך כאן כוונתו רק להציל את עצמו מהגוי, וכן אסתר כוונתה היתה רק להציל את ישראל, וע"ע ב**חי' רבינו יונה** וב**מאירי** כאן וב**מגן אבות** ענין י"ט וב**שלטי הגבורים** על הרי"ף מה שהשיבו על קושיות הרמב"ן בזה.

**אכן** עיקר שיטת הבעה"מ צ"ב, דמאי נפק"מ מה התכוין הא מ"מ העבירה היא אותה עבירה שנאמר עליה יהרג ואל יעבור, (ורק בשבת יש קולא במלאכה שא"צ לגופה), **ואפשר** דכיון דילפי' יהרג ואל יעבור מנערה המאורסה אמרי' לה רק היכא דדמי לנערה המאורסה שמתכוין להנאתו, ועדיין צ"ב הסברא בזה.

**ואפשר** דבעה"מ לשיטתו שביאר שם שגם ההנאה מג' עבירות אסור אף כשלא עושה עבירה כלל, ולכאו' מנא לן למילף גם העבירה וגם ההנאה, וי"ל דלכן ס"ל לבעה"מ דדין יהרג ואל יעבור לא נאמר כלל על העבירה, אלא רק על הנאת העבירה, ונפק"מ דהנאה בלי עבירה ג"כ יהרג ואל יעבור, אך בעבירה בלי הנאה יעבור ואל יהרג[[4]](#footnote-5).

**גמ'. הני קוואקי ודימוניקי היכי יהבינן להו.** עי' **נימוק"י** שביאר דלפני עור דע"ז אינו אביזרייהו דע"ז כיון שהוא איסור כללי, וכ"כ הרמב"ן ב**תורת האדם** שער הסכנה, אך ב**בעה"מ** משמע דבאמת הוא אביזרייהו דע"ז ואפ"ה שרי כי מכוונין להנאת עצמן, ועי' בזה ב**קובה"ע** סי' מ"ח אות ט'.

**גמ'. בעו מיניה מרבי אמי בן נח מצווה על קדושת השם כו'.** צ"ב למה נסתפקו על מצוה זו טפי מכל המצוות, ובשלמא אם היה גם בצנעה י"ל דהספק הוא אם נצטווה על מצוותיו גם במקום פיקו"נ או לא, אך להלן מוכח דהספק רק על פרהסיא, ועי' **מלחמות** כאן בסוף דבריו שכתב שהוא משום שהוא חיוב כולל את כל המצוות, וצ"ב, וע"ע להלן מה מש"כ בזה הערל"נ בדעת רש"י.

ועי' **ערל"נ** שהק' לדעת ה**רמב"ם** פ"ה מיסוה"ת דהנהרג על ג' עבירות גם בצנעה הוי קידוש ה' למה לא נסתפקו גם אם ב"נ מצווה על קידוש ה' בצנעה בג' עבירות, ותי' דדוקא אם היה חייב למסור נפש ועבר הוי חילול ה', אך מי שלא חייב ליהרג לא הוי חילול ה', וע"ע מש"כ בזה ב**אור גדול** סי' א' עמ' 34.

**גמ'. אמר אביי ת"ש שבע מצות נצטוו בני נח ואם איתא תמני הויין.** עי' **סהמ"צ** לרמב"ם סוף מ"ע ט' שהוכיח מכאן דמצות קידוש ה' נמנית במנין המצוות, וצ"ע איך הוכיח מאביי הא רבא פליג ע"ז ואמר דקידוש ה' הוי אביזרייהו דשאר המצוות, וקיי"ל בכל הש"ס כרבא.

ונראה ליישב בס"ד דאצל ישראל יש בכל מצוה ב' דברים: א. פעולת המצוה. ב. חלות המצוה, ומצד החלות הרי מצות קידוש ה' היא חלות אחר לגמרי משאר המצוות, ולכן אצל ישראל א"א לומר שקידוש ה' היא אביזרייהו דכל המצוות, כי המצוה למסור נפש עליהם בפרהסיא או בשעת השמד היא שם אחר וחלות אחר לגמרי, ולכן הויא מצוה בפני עצמה, אך אצל בן נח אין חלות מצוה ועבירה, ואצלו כל המצוה היא רק הפעולה, ומצד הפעולה אין כאן מצוה חדשה כלל, כי כבר נצטוה שלא לעבוד ע"ז, וכן כאן מצווה שלא לעבוד ע"ז, נמצא שאצלו ציווי זה הוא רק עוד פרט דין באותה מצוה שהיה מצווה עליה תמיד, שמה שהותר לו לעבור משום פיקו"נ זה רק בצנעה אך לא בפרהסיא, ולכן מה שאמר רבא אינהו וכל אביזרייהו זה שייך רק בבן נח אך בישראל יודה שקידוש ה' היא מצוה בפני עצמה, וזה נכון, ודו"ק היטב.

**רש"י. בן נח מוזהר על ע"ז כו' ואם אמר עבור ואל תהרג מצוה היא לקדש את השם או לא.** משמע דהבעיא רק אם צריך למסור נפש שלא לעבוד ע"ז, אך על שאר מצוות ודאי דא"צ, וביאר ה**ערל"נ** שבשאר מצוות מהיכ"ת דמצווה בהם, אך בע"ז מבעיא לן שמא חלק מהמצוה הוא שחייב למסור נפש כדי לפרסם את יחוד ה', ע"ש, ועי' **מרגליות הים**, אכן ברש"י ד"ה אביזרייהו כתב "על אותן מצוות" משמע דהבעיא על כל המצוות שלו, וצ"ע, [ולולי מסתפינא היה נראה להגיה ברש"י "ב"נ מוזהר על ז' מצוות"].

**תוס' ד"ה בן נח. וא"ת והא וחי בהם בישראל כתיב.** ב**מנ"ח** מצוה רצ"ו סק"א כתב דלכאו' י"ל דוחי בהם כתיב גם בב"נ דהא כתיב "אשר יעשה אותם האדם וחי בהם", ואמרי' לעיל נ"ט ע"א "מניין שאפילו נכרי ועוסק בתורה שהוא ככהן גדול שנאמר אשר יעשה אתם האדם וחי בהם כהנים לויים וישראלים לא נאמר אלא האדם", וכתב המנ"ח דיש לדחות, וצ"ע מה יש לדחות, הא לכאו' היא תמיהה גדולה על התוס', וצ"ע.

**גמ'. אבזרייהו**. ב**יד רמה** פי' דהוא תבלין, וכ"כ ה**ערוך** ערך אבזר, ע"ש.

**גמ'. והוא נשען על ידי והשתחויתי.** עי' **חי' הר"ן** שהק' דכיון שנשען עליו הוי להנאת עצמן, ותי' דהרואים אותו חושבים שמשתחוה מרצון, אך עי' ב**מלחמות** שהוכיח מנעמן דבע"ז גם להנאת עצמן יהרג ואל יעבור, וכתב דמ"מ בצנעה אין ב"נ מצווה ליהרג, וכ"כ הראב"ד בספר **כתוב שם**, ולכאו' דבריהם צ"ב טובא, דבהנאת עצמן מאי שנא פרהסיא מצנעה הא גם בפרהסיא ליכא חילול ה', וצ"ל דזה רק בשאר עבירות אך ע"ז בפרהסיא תמיד הוי חילול ה'.

# ע"ה ע"א

**רש"י ד"ה בצנעה. ואפילו נצטוו בני נח עליה לא נצטוו לקדשו בתוך הנכרים אלא בתוך ישראל.** אךב**חי' הר"ן** כתב דנצטוו גם בעשרה בני נח שאינם כופרים, ע"ש.

**תוס' ד"ה ואם איתא. ונראה יותר כספרים דגרסינן ואם איתא כו' וקא פשיט דלא מפקיד.** וכן פסק **הרמב"ם** פ"י ממלכים ה"ב דב"נ לא מצווה על קדושת השם.

**גמ'. מעשה באדם אחד שנתן עיניו באשה אחת וכו'.** ב**שאילתות** שאילתא מ"ב כתב ונתן בן צוציתא שמו, ועי' **רש"י** לעיל ל"א סע"ב, ועי' ב**ספר מעשיות** לרב ניסים גאון שכתב את המעשה בארוכה.

**גמ'. ימות ואל תעמוד לפניו ערומה.** ב**מגן אבות** למאירי ענין י"ט גרס "ואל תעבור לפניו ערומה".

**גמ'. ימות ולא תספר עמו מאחורי הגדר.** עי' **נימוק"י** שביאר דהוא בכלל לא תקרבו ולכן הוי ג"ע, ועי' **ש"ך** יו"ד סי' קנ"ז סק"י שהוכיח מכאן כדעת הרמב"ם שכל מעשי קירבה בכלל לא תקרבו, ועי' **גליון מהרש"א** שם שהק' מה איסור יש בלספר עמה, ועי' **שיעורי ר' שמואל** שהביא שיש בזה סתירה ברמב"ם.

ועי' **בעה"מ** שביאר שגם ההנאה מג' עבירות אסור אף כשלא עושה את העבירה עצמה, כמו שאין מתרפאין מעצי אשירה, וצ"ע דבשלמא אם היה רוצה לראות מעשה עבירה זה ודאי הנאה מג"ע, אך כאן רוצה רק להנות ממנה, והיא אינה חפצא דעבירה, וצ"ל דכל הנאה שהיא מעין הנאת העבירה אסורה.

ועי' **ר"ן** פסחים ו' ע"א מדפי הרי"ף שביאר דהוא משום אביזרייהו דג"ע, וכ"כ ב**חי' הרא"ה** ע"ז כ"ח ע"א, ועי' ב**שערי תשובה** שער ג' (אות קל"ח) שביאר דהוא משום דאבק ג' עבירות ג"כ יהרג ואל יעבור, ולפ"ז נדחית ראיית הש"ך הנ"ל, (וע"ש באות קל"ט חידוש נורא שהלבנת פנים היא אבק רציחה ויהרג ואל יעבור ולכן אמרו לעולם יפיל אדם עצמו לכבשן האש ואל ילבין פני חבירו ברבים, וכ"כ בפי' רבינו יונה על אבות פ"ג מי"א וכ"כ בפי' הרשב"ץשם).

ועי' **קוב"ש** ח"ב בקונט' דברי סופרים סי' א' אות כ"ח שהק' דלמ"ד דאיסור קריבה רק מדרבנן הוי רק לאו דלא תסור, ומאי גרע משאר לאוין, ע"ש.

**גמ' שם.** עי' **רמב"ם** פ"ה מיסוה"ת ה"ט דמשמע דאם היא פנויה מותר מעיקר הדין לספר עמה משום פיקו"נ, אך אין מורין כן, ולפי הגי' ברמב"ם הישנים לבעול אסור אפי' ימות אך לפי הגי' במהדו' פרנקל גם זה מותר בפנויה.

**גמ'. משום פגם משפחה.** עי' **ערל"נ** למה לא אמרי' משום פגם דידה, ולכאו' אפשר שידעו שכך היה המעשה שהיא נתרצתה לו ורק בני משפחתה לא הסכימו.

ובעיקר הדבר צ"ב וכי פיקו"נ לא דוחה פגם משפחה, וב**חכמת שלמה** יו"ד סי' קנ"ז הוכיח מכאן דזקן ואינו לפי כבודו פטור מהצלת נפשות, (ו**פוסקי זמנינו** דנו עפ"ז אם חייב לתת אחד מאבריו לצורך הצלת חבירו), וב**שו"ת אגרו"מ** יו"ד ח"ב סי' קע"ד דחה דכיון שיש בזה פגם משפחה חשיב כמתרפא בעריות, ולא הבנתי דבריו דהא פנויה ודאי אינה ערוה, ועי' ב**כלי חמדה** פ' כי תצא שהאריך בזה, וב**אבן האזל** פ"ה מיסוה"ת ה"ט ביאר דהוא גורם לעצמו למות כי בידו להתגבר ולהסיח דעתו מדברי הבאי.

**ולכאו' י"ל עוד** שחכמים ידעו בחכמתם שאם יאמרו ימות ואל תבעל לו ממילא תתבטל תאותו, כי ההרהור מתגבר דוקא בדבר שנדמה לו שהוא בהישג ידו, שהרי הכפרי לא יעלה לבו טינא מחמת בת המלך, כיון שברור לו שלא תנתן לו לעולם גם אם יהיה חולה מסוכן, ואכן כך היה, שאחר שאמרו חכמים כך שוב נתאוה רק שתעמוד לפניו ערומה, ואחר שאמרו שגם זה אי אפשר, שוב נתאוה רק לספר עמה מאחורי הגדר, ואחר שאמרו שגם זה אי אפשר שוב בטלה תאותו ונתרפא, **ואפשר** דלכן כתב הרמב"ם רק שלא מורים לעשות כן, כי ע"פ הדין מותר לבוא על פנויה משום פיקו"נ, וכ"ש לספר עמה, אלא היא רק תחבולה כדי לבטל תאותו.

**רש"י ד"ה מיום שחרב ביהמ"ק. כשל הכח מדאגות רבות כו'.** עי' **יד רמה ומהרש"א**.

**רש"י ד"ה דכתיב. כמו כי אם הלחם אשר הוא אוכל.** וכן פירש"י על התורה שם, ועי' **יד רמה** שחלק עליו, אך ב**ת"י** שם מבואר כרש"י.

**הדרן עלך בן סורר**

1. וזה לשונו שם: "והמצוה התשיעית היא שצונו לקדש השם והוא אמרו ונקדשתי בתוך בני ישראל, וענין זאת המצוה אשר אנחנו מצווים **לפרסם האמונה הזאת האמתית בעולם** ושלא נפחד בהיזק שום מזיק, ואע"פ שבא עלינו מכריח גובר יבקש ממנו לכפור בו יתעלה לא נשמע ממנו אבל נמסור עצמנו למיתה ולא נתעהו לחשוב שכפרנו ואף על פי שלבנו מאמין בו יתעלה, וזאת היא מצות קדוש השם המצווים בה בני ישראל בכללם רוצה לומר מסירת נפשנו למות ביד האונס על אהבתו ית' ואמונת יחודו, כמו שעשו חנניה מישאל ועזריה בזמן נבוכדנצר הרשע כשגזר להשתחות לצלם והשתחוו כל העמים וישראל בכלל ולא היה שם מקדש שם שמים, והיתה בזה חרפה גדולה על ישראל שנעדרה המצוה הזאת מכלם ולא היה שם מקיים אותה אבל פחדו הכל, **ולא נצטותה מצוה זו אלא למעמד הגדול ההוא שפחד ממנו העולם כלו והיה בו ראוי שיפורסם הייחוד ויגלה ברבים בעת ההיא** כו' ולשון ספרא על מנת כך הוצאתי אתכם מארץ מצרים על מנת שתקדשו שמי **ברבים**". [↑](#footnote-ref-2)
2. ומש"כ עוד בקובה"ע שם דאולי עשתה שלא כדין להצלת כלל ישראל משום גדולה עבירה לשמה, הוא נגד ד' המהרי"ק שיובא להלן, וגם תמוה מאוד מה ענין זה לעבירה לשמה הא מה שאמרו ביעל גדולה עבירה לשמה הוא רק אחר שהותרה העבירה משום הצלת כלל ישראל כמ"ש תוס' ביבמות ק"ג, ויותר להדיא במהרי"ק דלהלן בשם תוס' ר' יהודה, אך מ"מ ס"ד שהמעשה עצמו היה מעשה מכוער, וע"ז אמרו שכיון שהיה מותר והיה לש"ש אדרבה היה חשוב יותר ממצוה שלא לשמה, אך עבירה ממש ח"ו להתיר משום לשמה וכמ"ש הנפה"ח בפרקים. [↑](#footnote-ref-3)
3. הנו"ב שם כתב שאינו זוכר באיזה ספר ראה זאת, וכמדומה בספר בית יעקב, אך באמת המקרה שהביא שם הוא בשו"ת שבו"י הנ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. אפשר לבאר זאת לפמ"ש בספרים שג' העבירות החמורות הם הראשים לג' היצרים שבאדם, התאוני והכעסני והליצני, נמצא שג"ע נאסר משום שהיא ראש לתאוות, וזה דוקא במכוין להנאה. [↑](#footnote-ref-5)