קידוש טז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעא עד רעג - קידוש

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות קידוש

##### **או"ח סימן רעב סעיף ט- רעג סעיף א**

##### **שיעור טז**

**[המשך סעיף ט]** **הגה: ומי שאינו שותה יין משום נדר יכול לקדש עליו וישתו אחרים המסובין עמו ואם אין אחרים עמו יקדש על הפת ולא על היין או ישמע קידוש מאחרים.**

## להוציא אחרים שיודעים לברך בעצמם

ובמשנ"ב (ס"ק לג) הביא שהמג"א (ס"ק ט) הכריע דלא כהרמ"א שאסור לקדש על מנת שישתו אחרים באופן שהאחרים יודעים לברך בעצמם בורא פרי הגפן, וכמו שמבואר לקמן בסימן רעג (סעיף ד) שיכול להוציא אחרים בקידוש אפילו כשהוא אינו אוכל עמהם אם אינם יודעים לקדש בעצמם, ומשמע שאם יודעים לקדש לבד אינם יכולים לצאת ע"י אחר, אמנם במשנ"ב שם (ס"ק כ) הביא דהפרי חדש (סימן תקפה סעיף ב) והארצות החיים (סימן ח) חולקים וס"ל דמדינא יכול להוציא את חבירו אפילו אם הוא בקי, רק דלכתחילה המצוה שיקדש בעצמו כיון שהוא בקי ויכול לקדש בעצמו [ויש לבאר שנחלקו האם מה שיכול לקדש כדי להוציא את חבירו מדין ערבות הוא כערב קבלן או כערב רגיל, דערב קבלן חייב לשלם אפילו אם יש ללוה כסף, וערב רגיל משלם רק אם אין כסף ללוה, ולדעת השו"ע הרי הוא כערב רגיל ורק אם אינו יכול לברך בעצמו יכולים אחרים להוציא אותו ידי חובתו, אך לדעת הפר"ח והארצות החיים הרי הוא כערב קבלן ולכן אף אם יודע לברך בעצמו יכול לצאת על ידי אחר].

ובפשטות משמע שלפי דברי המג"א כיון שאינו יכול לברך על היין בעצמו כדי להוציא אחרים, יכול לקדש הוא בעצמו, אלא דבעינן שאחד השומעים הוא יברך ברכת בורא פרי הגפן וישתה את הכוס. ומתבאר דאף אם אחד מקדש והאחר מברך ברכת בורא פרי הגפן שפיר דמי.

ויל"ע דהנה מצינו בביאור הלכה בסימן קצ (סעיף ד ד"ה יטעו) שהביא את דעת הרעק"א שאם המברך ברכת המזון נותן לאחר לשתות מהיין, הטועם צריך שיברך דאינו יכול להוציא אחרים אם אינו מברך בשביל עצמו, אמנם הביא שם דדעת החכם צבי (סימן קסח) שאם יברך אחר על הכוס לא קיים הראשון מצוות כוס כלל, וכתב דכן משמע מלשון המחבר שם שהמזמן מברך בורא פרי הגפן אפילו אם אחד המסובים טועם מהיין. והשתא לפי"ז צ"ע איך אפשר שהמקדש יקדש והשומע יברך בורא פרי הגפן וישתה את הכוס, הרי נתבאר בדברי החכם צבי שאם המקדש אינו מברך בורא פרי הגפן לא חשיב קידוש על הכוס כלל.

[ויתכן לפרש דכוונת המג"א שכיון שאינו יכול לברך בורא פרי הגפן א"כ דינא הוא שלא יקדש כלל, וכדעת החכם צבי דכל שאינו יכול לברך בעצמו בורא פרי הגפן לא נחשב קידוש על הכוס כלל, וכיון שהאחרים בקיאים וחיישינן לדעות דאם יודע לברך אינו יכול להוציאו אם אינו מברך גם לעצמו, א"כ אם נדר את עצמו מן היין אינו יכול לקדש כלל על היין. גם לשון המשנ"ב דאסור לקדש על מנת שישתו אחרים משמע כך.]

ובעצם מש"כ המג"א שאם המקדש אינו שותה יין משום נדר אסור לקדש על מנת שישתו אחרים שיודעים לקדש בעצמם דדמי למש"כ השו"ע לקמן בשם הגאונים דאינו יכול להוציא ידי חובה אם הוא אינו יוצא ידי חובה בברכת הגפן, מצינו באליה רבה (ס"ק יז) שכתב דיש לחלק דהתם אינו אוכל עמהם כלל ואינו שייך כלל בקידוש, ולכן כתב השו"ע שאינו יכול להוציא אותם ידי חובה אם הם יודעים לברך בעצמם, משא"כ כשנאסר משום נדר הרי הוא מחוייב בקידוש ולכן יכול לברך בפה"ג, ורק משום שאינו יכול לשתות נותן לאחרים לשתות.

ומצינו בביאור הלכה לעיל (סימן קצ ד"ה מהמסובין) שכתב לחלק כעין זה, דמבואר שם בשו"ע (סעיף ד) לגבי כוס יין של ברכת המזון שאם המברך אינו רוצה לטעום יטעם אחד מהמסובין כשיעור, ובביאוה"ל שם הביא דהחכם צבי (סימן קסח) כתב שיכול ליתן לאחד המסובין רק באופן שהמסובין אינם יודעים לברך בעצמם, אך אם הם יודעים לברך אינו יכול לברך על היין ולתת להם לשתות כמו שמבואר בשו"ע בסימן רעג דאין להוציא את חבירו בקידוש לאחר שיצא בעצמו אם חבירו יודע לקדש בעצמו, ובביאוה"ל שם דחה את דבריו וכתב לחלק דהיכא שמברך ברכת המזון על היין יכול לברך ברכת הגפן להוציא אחרים אפילו אם הוא עצמו אינו שותה מהכוס, דלא דמי למש"כ השו"ע דאחר שיצא בקידוש אינו יכול להוציא אחרים משום דשאני התם שהוא כבר יצא בקידוש וא"כ למה ליה לקדש ולברך עוד הפעם לאחרים במקום שהם בעצמם יכולים לקדש, משא"כ בברכת הגפן כשמברך ברכהמ"ז על הכוס דהוא מברך בהמ"ז לחיובו ומברך על הכוס כדינא, וא"כ הוא מברך גם לעצמו אלא שאינו רוצה לטעום, ובזה מודה השו"ע דיכול גם אחר לטעום אף על פי שהוא יכול לברך בעצמו.

וכן יש לפרש את דברי הרמ"א לקמן (סימן תקנא סעיף י) לגבי תשעת הימים שבין ר"ח אב לט' באב, שכתב שם שנוהגים להחמיר שלא לשתות יין בברכת המזון ולא בהבדלה אלא נותנים לתינוק, ומבואר דאף שאותו הקטן יודע לברך בעצמו, יכול לברך ברכת הגפן על היין רק בשביל להוציא את הקטן ואפילו שהוא עצמו אינו שותה ע"י ברכה זו, ולכאורה דבר זה סותר את סברת הגאונים, וצ"ל כמו החילוק הנ"ל דכיון שהוא מחוייב בברכת ההבדלה הרי ברכתו אינה רק כדי להוציא את הקטן אלא כדי להשלים חיובו, ורק משום שאסור לשתות נותן לקטן לשתות.

וצ"ע לפי"ז מדוע הביא המשנ"ב את דברי המג"א לגבי נדר מן היין שאסור לקדש על מנת שישתו אחרים, שהרי כשנודר מן היין אינו מברך רק כדי להוציא את חבירו, שהרי הוא מחוייב בקידוש, וא"כ מדוע אינו יכול לברך אף אם אינו טועם בעצמו. ובאמת צ"ע דאם המג"א לא ס"ל לחילוק הנ"ל מדוע לא העיר על דברי הרמ"א בהלכות תשעה באב וכתב דאין לתת את הכוס לקטן כיון שאינו שותה בעצמו, וצ"ע.

[ומצינו במחצית השקל לקמן (סימן רצט ס"ק ח) שעמד בזה וכתב לפרש דברי המג"א כאן דחשש לדעת הגאונים לעיל (סימן רעא סעיף יד) דצריך שישתה המקדש מהכוס של קידשו והוא לעיכובא, ולכן כתב המג"א דכיון שכשהוא אסור משום נדר הוא אינו שותה מהיין, ובצירוף לשיטת הגאונים שאם אינו מקדש בעצמו אז אינו יכול להוציא אחרים, לכן אינו יכול לקדש על הכוס אם הוא אסור בשתיית היין. אכן במחצה"ש על דברי המג"א כאן נראה שפירש דברי המג"א כפשוטם וצ"ע.]

## קידוש היום על שכר

בעניין המנהג לצאת בקידוש בשתיית שכר, הנה כתב המג"א (ס"ק ט) דבקידוש היום אפשר לעשות כן דאף אם אינם יוצאים ידי חובתם בקידוש על השכר, הרי אח"כ מברך על הפת ויכול לצאת ע"י הפת ידי חובת קידוש היום, ואף דקיי"ל שבקידוש היום אין לקדש על הפת כיון שאינו ניכר, כתב המג"א דכיון שמקדש קודם לכן על שכר חשיב ניכר. ומ"מ בזמנינו אין להקל בזה לכתחילה כיון שלא ברור כלל אם יש לנו חמר מדינה וכמו שנתבאר בשיעור הקודם (שיעור טו).

## קידוש על יי"ש בפחות מרביעית

כתב המשנ"ב (ס"ק ל) שאף לדעת המקילין שאפשר לעשות קידוש היום על יין שרף צריך שישתה מזה רביעית. ויש שנהגו להקל לעשות קידוש על יין שרף אף בפחות מרביעית, וסמכו דבריהם על דברי הט"ז לעיל (סימן רי ס"ק א) לגבי ברכה אחרונה על יין שרף שכתב דמשום חריפותו אפילו בפחות מרביעית חייב לברך ברכת בורא נפשות כיון דבשיעור זה מייתבא דעתיה, וסברו דלפי"ז ה"ה שאפשר לקדש על זה כיון דמייתבא דעתיה בזה. אכן צ"ע הדימוי לשם דלעניין קידוש לא מצינו שהדבר תלוי אם מייתבא דעתיה, ועוד צ"ע דבמשנ"ב (סימן קצ ס"ק יד) הביא שכל האחרונים דחו את דברי הט"ז דכל שלא שתה רביעית שלם בין ביין בין בשאר משקין אינו מברך ברכה אחרונה, ובלא"ה נראה דאין להקל בזה שהרי התבאר כבר בשיעור הקודם (שיעור טו) שבזמנינו שכר אינו נחשב כחמר מדינה, וגם אין לקדש עליו כיון שיין מצוי.

ואפילו אם אין לו יין יש לדון שלא כדאי לקדש על השכר דהא מבואר במשנ"ב לעיל (סימן רפט ס"ק י) שבדיעבד יאכל פת, כי לדעת כמה פוסקים יוצאים ידי חובת קידוש בפת. וא"כ אפשר שאם יוצאים בדיעבד בפת אסור לשתות יי"ש קודם לכן, שהרי הוא שותה קודם הקידוש.

**[סעיף י] ברכת יין של קידוש פוטרת יין שבתוך הסעודה ואינו טעון ברכה לאחריו כי ברכת המזון פוטרתו בין שהוא על הכוס בין שאינו על הכוס.**

## ברכה אחרונה על יין של קידוש

וכן פסק השו"ע לעיל (סימן קעד סעיף ו) כמו שציין הרמ"א כאן, דברכת המזון פוטרת את היין שלפני המזון. אמנם בביאור הלכה (שם ד"ה וכן) כתב שדין זה אינו ברור דדעת הרמב"ן והר"ן דיין שלפני המזון אינו נפטר בברכת המזון וצריך לברך עליו ברכה אחרונה. וע"ש שמסיק דלכתחילה טוב שלא ישתה יותר משיעור של מלא לוגמיו מהכוס של קידוש כדי שלא יכנס לספק אם צריך לברך ברכה אחרונה [אכן כבר נתבאר לעיל בשיעורים (שיעור יד) שקשה לשער שיעור זה]. ואם שתה כל הכוס יכוין בברכת המזון לפטור את היין ומועיל בדיעבד כמבואר בסימן רח (סעיף יז) דברכת המזון מועילה בדיעבד לפטור אף את היין. אכן אם שותה יין אף בתוך הסעודה נראה דלכו"ע מהני ברכת המזון לפטור אותו מברכה אחרונה וכמבואר בסימן קעד (סעיף ו), וממילא נפטר גם היין ששתה קודם הסעודה.

## אם ברכת המזון פוטרת את היין כשעשה קידוש בבית הכנסת

יש לדון בגוונא שיצא ידי חובתו בקידוש בבית הכנסת על היין, וחוזר ועושה קידוש בביתו כדי לפטור את בני ביתו האם ברכת המזון תפטור את היין שלפני המזון דהא הטעם שברכת המזון פוטרת את היין של הקידוש הוא משום שהוא בא מחמת הסעודה וחשיב כחלק מצרכי הסעודה וכמבואר במשנ"ב כאן (ס"ק לה), אך כאן שכבר יצא ידי חובת קידוש דמי למשנ"ת בשו"ע לעיל (סימן קעד סעיף ד) שהביא מחלוקת הראשונים לגבי המבדיל קודם הסעודה אם היין שלפני המזון נחשב כחלק מהסעודה ופוטר את היין שבתוך המזון, והביא השו"ע דיש אומרים שאינו פוטר את היין שבתוך המזון כיון שאינה שייכת לסעודה כמו קידוש, והשתא לדעת הי"א בשו"ע אפשר דה"ה דאם עושה את הקידוש לפטור את בני ביתו לא שייכא לסעודה ואינו פוטר היין שבתוך המזון וכן אינו נפטר בברכת המזון.

והנה בשו"ע (שם) כתב שהמבדיל קודם הנטילה יכוין שלא להוציא את היין שבתוך המזון ואז יברך ברכה אחרונה על הכוס של הבדלה. והיינו שיכול לכוין להדיא בברכה שלא תפטור אלא עד זמן מסויים וכך יתחייב לברך ברכה אחרונה, ולפי"ז יש לדון שגם המקדש בביתו אחר שקידש בביהכנ"ס שצריך לכוין בברכת היין שתפטור רק עד הסעודה וכך יתחייב בברכה אחרונה. אכן מנהג העולם שלא לברך ברכה אחרונה על היין שקודם המזון, וכן פסק בשו"ת שבט הלוי (חלק ט סימן מ) שברכת המזון פוטרת את היין שקודם הסעודה אפילו כשקידש כבר בבית הכנסת.

ובעצם דברי השו"ע דמבואר שיכול להגביל את הברכה שתחול עד זמן מסויים, מצינו בזה מחלוקת באחרונים דמצינו בפרי חדש (יורה דעה סימן יט) כתב לעניין מי שבירך על השחיטה ובין שחיטה לשחיטה דיבר בעניין שאינו מצרכי השחיטה דכיון שיש מחלוקת האם צריך לחזור ולברך טוב שיכוין תמיד בברכת השחיטה שהוא מכוין שהברכה תחול עד שישיח שיחה בטילה, ובתבואות שור (שם ס"ק יז) חלק עליו דלא מהני מה שמכוין שלא תפטור ברכתו דכיון שלא עשה היסח הדעת הרי הוא נפטר בעל כרחו כיון שדעתו להמשיך ולשחוט. ועולה דנחלקו האחרונים ודעת הפר"ח שיכול להגביל את משך הברכה עד זמן מסויים, אך לדעת התבואות שור הוא נפטר בעל כרחו.

וכבר הבאנו דמהשו"ע משמע כדברי הפרי חדש, וכן מצינו בפמ"ג בהלכות פסח (סימן תעד משבצו"ז ס"ק א) לגבי מה שנחלקו הראשונים האם מברכים על כל כוס מארבע כוסות ברכה בפני עצמה, וכתב הפמ"ג שיש עיצה שיכוין בברכתו על כוס ראשון שתחול הברכה רק עד כוס שני ואז יצטרך לברך על הכוס השני כלולי עלמא [ובתבואות שור (שם) הביא מזה ראיה להיפך שאין מועיל מה שמגביל את ברכתו עד זמן מסוים, דהא לא מצינו לאף אחר מהפוסקים שכתבו עיצה זו].

ולגבי מי ששותה מיץ ענבים לקידוש יש לדון שיצטרך לברך ברכה אחרונה שהרי המיץ ענבים אינו חריף כמו יין ואינו סועד את הלב וממילא אינו נפטר בברכת המזון, ונחלקו בזה הפוסקים, אך מנהג העולם שלא לברך ברכה אחרונה על המיץ ענבים.

# סימן רעג

## [סעיף א] אין קידוש אלא במקום סעודה.

## המקור שאין קידוש אלא במקום סעודה

וברשב"ם בפסחים (קא, א ד"ה אף ידי) ביאר שהמקור שאין קידוש אלא במקום סעודה הוא מדכתיב וקראת לשבת עונג במקום שאתה קורא לשבת כלומר קרייה דקידוש שם תהא עונג, ועוד ביאר דסברא היא שקבעו קידוש על היין שבשעת סעודה דהוא יין חשוב. והיינו דלפי הפירוש הראשון זה דין בסעודה שתהיה במקום הקידוש, ולפי הפירוש השני זה דין בקידוש שיהיה במקום הסעודה דבזה שתיית היין חשובה יותר.

וברא"ש (פסחים פרק י סימן ה) כתב שקידוש במקום סעודה הוא דאורייתא, אך שיטת רוב הראשונים שהוא דרבנן, וכן נקט הביאור הלכה לקמן (סעיף ג ד"ה לאלתר) בפשיטות.

**[המשך סעיף א] ובבית אחד מפינה לפינה חשוב מקום אחד וכו'.**

## שינוי מקום בתוך ד' אמות

ובמשנ"ב (ס"ק ג) הביא שלכתחילה טוב שלא לשנות אפילו מפינה לפינה, אם לא שהיה דעתו לכך בעת שקידש שמסתבר שאין להחמיר בזה. ובשעה"צ (ס"ק ד) הביא שהמג"א החמיר שלא לשנות כלל אפילו אם היה דעתו לכך, אך די לנו להחמיר באופן שלא היתה דעתו לכך.

ובגדר מהו שינוי מקום מפינה לפינה נראה שאם הוא בתוך ד' אמות לא חשיב שינוי מקום. וכן מצינו לגבי ברכת המזון שצריך לברך קודם שיעקור ממקומו, ומבואר במשנ"ב (סימן קפד ס"ק ב) שאם מברך בתוך ד' אמות למקום שאכל חשיב מקום אחד ויוכל להעתיק ממקומו. וכן מצינו לגבי קובע מקום לתפילתו שכתב המשנ"ב (סימן צ ס"ק ס) שבתוך ד' אמות חשיב כמקום אחד. ודמי להא דאסור לשבת אצל המתפלל שהוא דווקא בתוך ד' אמות שהוא מקום אחד.

**הדינים העולים:**

1. מבואר ברמ"א שאם המקדש אסור ביין משום נדר יתן לאחרים לשתות, ובמשנ"ב הביא דלהמג"א אין לתת לאחרים אם הם יודעים לקדש בעצמם, וצ"ע דמצינו בכמה מקומות שאם הוא בעצמו יוצא ידי חובה בקידוש לכו"ע יכול להוציא אותם אף אם לא שותה.
2. יש שנהגו לקדש ביום על יין שרף ויש שנהגו לקדש אפילו בפחות משיעור, ולמעשה נראה שאין לקדש עליו כלל, ואפילו אם אין לו יין עדיף לא לשתות די"א שיוצא בפת ואין לו לשתות קודם קידוש.
3. מבואר בשו"ע שא"צ לברך ברכה אחרונה על יין של קידוש דנפטר בברכהמ"ז, ויש חולקים וע"כ טוב לשתות כמלא לוגמיו או שישתה יין בתוך הסעודה.
4. אם כבר קידש בבית הכנסת וחוזר ומקדש בביתו צ"ע אם נפטר בברכת המזון. והמנהג להקל. ואפילו אם מקדש על מיץ ענבים נהגו להקל שלא לברך ברכה אחרונה.
5. לכתחילה אין לשנות את מקומו מפינה לפינה אם לא היתה דעתו לכך, ובתוך ד' אמות לא חשיב שינוי מקום.