5 בגדר מלאכת טוחן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול מלאכות

**בגדר מלאכת טוחן**

1. **בגמ' מבואר דמאן דפרים סילקא חייב משום טוחן**, ובראשונים נקטו דהוי דוקא בסילקא או מחמת אופן החיתוך דהוי דק דק, או דבעינן דלא יהא נאכל כמו שהוא חי, או כמו שנקט הכס''מ בדעת הרמב''ם דהא דנקט דבעינן שיחתוך את הירק דק דק כדי לבשלו הוי בדווקא [ויעוין בב''י שכא ט' דדן אי גם בנאכל כמו שהוא חי היכא דחשיב לבשלו הוי טוחן].וברא''ש פליג וס''ל דכל שהוא אוכל ומחתך אותו דק דק לא שייך בו טחינה, וצ''ב יסוד פלוגתתם.
2. **ונראה בהקדם יסוד תרומת הדשן סימן נו דבעינן גידו''ק בטוחן**, ומוכיח כן מהא דאין עימור אלא בגדו''ק ומכח זה מתיר לחתוך בשר דק דק וכן איתא ברמ''א שכא ט'. ויעוין בנשמת אדם דהקשה מהא דחולב מבהמה אסור משום דש וא''כ ממ''נ או דבהמה חשיב גדו''ק או דפוסקים דלא בעינן גדו''ק, ויעוין היטב בתרוה''ד וז''ל, והכי מצינו לענין מלאכת מעמר, דקאמר אביי אין מעמר אלא בגידולי קרקע. אף על גב דרבא פליג עליה התם, י"ל דלענין טחינת אוכלין דבלא"ה לא שייך בהו טחינה כולי האי, מודה דיש לחלק משום גדולי קרקע. דכיון דכתבו התוספות בהדיא דבאוכלין לא שייך טחינה [ורק בסילקא איכא טחינה] , וכן כתב אשירי דהוי תמיה איך שייך טחינה באוכלין [וברא'ש ס''ל דגם בסלקא אין טחינה], אין לסתור דבריהם מדברי שאר הגאונים, אא"כ מצינו שנחלקו עליהם בהדיא, אבל כל כמה שנוכל לחלק, לומר דבהך מילתא מודו אלו לאלו אמרינן הכי. ומבואר בדבריו דעיקר יסודו הוא דהיכא דלא הוי גידו''ק כו''ע מודו דבעי שיהא כקמח. ומבואר דגדו''ק הוי נתון בצורת המלאכה דכל כמה דהוי גדו''ק מישך שייכא יותר לטוחן ובהא סגי דק דק.

**ויעוין בחזו''א ס''ס נ''ז דדייק כן כן מהתרוה''ד** וז''ל, ואם אין טחינה אלא בגדו''ק הוא בכל דבר אף באינו אוכלא אינו ענין לפלוגתתם ואין אנו ממעטין פלוגתתן בזה, אלא סברת לאו גדו''ק מחזקת שאין טחינה בהאי אוכלא שאינו ג''ק. וכן מבואר בנשמת אדם כלל י''ז סק''ב דהבין כן. רק דבבאור הדבר נראה דאיכא בזה חילוק בין הנשמת אדם לחזו''א. דבנשמת אדם מבואר דעיקר הכלל בזה הוא דבעינן כדרך המלאכה ומאחר דדרך המלאכה היא להופכם לקמח א''כ כל כמה דלא הוי קמח ממש והוי רק דמיון למלאכה הטבעית ע''י דהוי דק דק, בהא בעינן דלכה''פ יהא דומה בהא דהוי גידו''ק, ולכן בריסוק גמור איכא איסורא גם בבשר דבזה הדמיון הוא בגוף הפעולה, ויעוי''ש דמבאר לפי''ז דהא דנקט הרמ''א דבשר חי לעופות כיון שאין יכולין לאוכלן כך אלא ע''י שמחתך אותו דק דק אסור משום דשוויא אוכלא דכונתו דע''י כך אורחייהו הכי הוי כדרך המלאכה.

1. **ויעוי''ש דמבאר לפי''ז דשרש החילוק בין נאכל כמות שהו חי, וכן סברת הרא''ש דליכא כלל טחינה באוכלין הוי נידון עד כמה בעינן שיהא כדרך המלאכה**. וז''ל, ובזה מחולקים הפוסקים, דתוס' ס"ל דדוקא סלקא אורחייהו לחתוך אותו דק דק והוי טוחן משא"כ שאר ירקות וא"כ הוי כסחיטת שאר פירות. והרא"ש ס"ל דלא שייך כלל באוכלין טחינה דמה שמחתך בסכין לא הוי טוחן אלא כשטוחן כמו שטוחנין קמח ואין חילוק בין חטין לעפר כיון דאורחייהו בהכי, אבל אוכלין אין דרך לטחון אותו הדק כמו קמח אלא חותכין חתיכות קטנות וזה לא נקרא טוחן.

ויעוין עוד בנשמת אדם דהיכא דטחן לגמרי כקמח בהא חשיב כדרך המלאכה כיון דהמעשה נעשה כצורת טחינה וז''ל, וזהו ג"כ כוונת התרומת הדשן דבודאי גם הוא מודה דבהמה נקרא גידולי קרקע ובחולב חייב כדאיתא ברמב"ם, אלא שכוונתו כיון שאינו טוחן ממש כדרך הטחינה להדק אותו עד אשר דק כקמח, ולכן חולקין הפוסקים אפילו בירקות אף על גב דלכ"ע הוי גידולי קרקע, מ"מ ס"ל ''כיון דאין נטחן ממש לא מקרי טחינה''.

**אולם בחזו''א סימן נז נראה דלא הוי מחמת שלא כדרך המלאכה אלא דהוי בעיקר צורת המלאכה והיחס שלו כמתעסק בהעמדת האוכל ותיקונו,** ולכן דן החזו''א בד''ה ואמנם, דבכתישה ליכא להיתרא דלאלתר המבואר בשו''ת הרשב''א והר''ן בסוגין [ומובא ברמ''א שכא סעיף י''ב] וז''ל, ולכן נראה דלא התיר הרשב''א רק חיתוך דק דק כיון דעיקר החיתוך הוא דרך אכילה אין חילוק בין חתיכות קטנות וגדולות והכל מקרי דרך אכילה אבל ריסוק היינו כתישה כמעשה הטחינה ממש ואין זו דרך אכילה אלא תיקון המאכל על צורה אחרת, אין אכילתו מיד פועלת כאן כלום. ונראה מדבריו דהיחס למעשה הטחינה כמלאכה נובע מחמת דאיכא בזה שינוי צורה באוכל ובזה חשיב דהתעסקותו בהעמדת האוכל, ולכן היכא דכותש וטוחנו ממש בהא ודאי חשיב מלאכה ורק בחותך דק דק דלא הוי שינוי ממשי באוכל בהא ס''ל לרשב''א דכל כמה דהוי לאלתר חשיב התעסקות באכילה ולא הוי מלאכה, ונראה לפי''ז דגם הא דנאכל כמות שהוא חי הוי סיבה לדון את החיתוך כהכשרה לאכילה ובזה לא בעינן לאלתר אלא עצם הדבר דנאכל כמות שהוא חי ואין משמעות בגוף הירק להעמדתו במצב של טחינה הלכך חשיב רק כהכשר לאכילה. ויעוין בד''ה אמנם, דדן דבכתישה גם בנאכל כמות שהוא חי הוי טוחן ונראה דהוי מחמת דכל כמה דאיכא שנוי ממשי בהא לא איכפת לן במה דנאכל כמות שהוא חי אלא חשיב ''מלאכה''.

**ובבאור הא דמהני גידו''ק להך חסרון**. נראה דלדרך הנשמת אדם דיסוד הך דינא הוי מחמת דהוי ''שלא כדרך המלאכה'' א''כ אפשר דגם עיקר הך דינא דבעי גדו''ק נובע מחמת האי כללא, דכיון דדרך המלאכה הוא בגדו''ק א''כ כל כמה דלא הוי גדו''ק חשיב שלא כדרך המלאכה. וכן נראה בלשון הרי''ף [דף לב ע''א] דבהא דאין עימור לא בגידו''ק כתב ללישנא דשלא כדרך. ויעוין בנשמת אדם כלל טו בדינא דהירושלמי דרוקק חייב משום זורה דכתב שם דהאי דינא תליא בפלוגתא דאין במינו ניצוד וכן בדינא דאין עימור אלא בגדו''ק, דבתרוויהו יסוד דינם הוא במה דהוי שלא כדרך המלאכה. ומחדש לפי''ז דבחמץ דדינו בפירור לרוח איכא בזה גם לדידן מלאכת זורה כיון דחשיב בהכי כדרך המלאכה.

**ובבאור החילוק בין חולב דמחייב משום דש,** וסגי בהא דבהמה אוכלת מהקרקע למחשביה גדו''ק, להא דבטוחן בעינן גדו''ק ממש, הוי מחמת דבחולב השלא כדרך הוא לא בגוף המעשה, דמעשה החליבה מצד עצמו הוי כמעשה דישה, ורק דהחפצא שבו נעשית המלאכה לא הוי גידו''ק, ובהא סגי במה דניזון מהקרקע, משא''כ בחותך ירקות דהוי חסרון בגוף המלאכה דלא הוי כדרך טחינה בהא בעינן דהוי גידו''ק ממש.

**ולדרך החזו''א דהוי גרעון בגוף היחס של הטחינה כהתעסקות בהכשרת הדבר נראה דהא דבעי גדו''ק הוי נתון בצורת המלאכה עצמה**,דהוי ''מלאכת קרקע'' כמו שמבואר בבהגר"א שכא סעיף ט וז''ל, דאין טחינה אלא בגדולי קרקע כמ"ש בעימור שם ע"ג ב' וה"ה לכל מלאכת הקרקע כמש"ש ע"ה א' עכ''ל. ומבואר דיסוד הך דינא דבעי גידו''ק הוי מחמת דכיון דהוי ממלאכות הקרקע בעי שיהא בדבר שבו נעשית המלאכה יחס לקרקע. ורק דנראה דגם בזה איכא שתי התיחסויות. האחד. מצד החפצא ולזה סגי במה דגדל מהקרקע כמו בבהמה. שנית. באופן הפעולה ובזה בעינן שיהא בזה יחס בגוף פעולתו ולא יהני מה דגדל מהקרקע אלא בעינן דיהא גדו''ק ממש, ולכן איכא בזה חילוק בין חולב לדש, דבחולב דבגוף המלאכה ליכא חסרון ורק בחפצא בזה סגי במה דגדל מהקרקע, אולם בטוחן דחסר בגוף המעשה בהא בעינן דיהא ממש גדו''ק.

**אלא דעדיין יש לעיין אי נימא דהא דכתב הרמב''ם כדי לבשלו הוי בדווקא,** צ''ב דמאי איכא בהא דמטרת הטחינה היא כדי לבשלו. ויעוין בנשמת אדם לפי דרכו דמבאר דכונת הרמב''ם דבירקות דדרך לבשלם הלכך החיתוך דק דק הוי כדרך טחינה דידהו. וז''ל, וה"ה דוקא ירקות דרכן בכך לבשלן אבל פירות אין דרך לחתוך אותן חתיכות קטנות ולכן פטור, וכו' דדוקא בירקות אורחייהו בהכי לחתוך אותן דק דק משא"כ בפירות וה"ה שחת דלאו אורחייהו,

ויעוין ב''שלום יהודה'' דמבאר דהרמב''ם בא להגדיר את יסוד מלאכת טוחן שענינה הפיכת החטים לראויות לשימוש ע''י טחינתם, ורק דהגמ' באה לחדש דגם בסילקא למורת דגם קודם הטחינה אפשר לאוכלו בכסיסה מ''מ כיון דמחדש בו שימוש מחודש של בישול גם בזה חשיב טוחן, והמקור לזה הוא מהא דילפינן את הטחינה מבישול סמנים דהתם הקידום שנעשה בסמנין הוא לבישול, ולפי''ז הכדי לבשלו בא להגדיר את השינוי שנעשה בטחינה, אבל לא דבעינן את הכדי לבשלו בעיקר מלאכת טחינה. ולכן בגוונא דאופן השימוש הוא לא בבישול כמו ב---------- בהא לא הצריך הרמב''ם כוונה לבשל. ולפי'ז מבאר הא דבשחיק תומא הוי טחינה למורת דנאכל כמו שהוא חי דכיון דעומד לשימוש במצבו כטחון הלכך חשיב הכשר בחפץ.

**ויעוי''ש עוד דמבאר לפי''ז את דינא ד''אין טוחן אחר טוחן**'', דלכאורה קשה דכיון דכעת עושה פעולת טחינה ממש מאי איכפת לן מה שנעשה בו כבר טחינה, ולפי''ז ניחא היטב דמאחר דמלאכת טוחן ענינה להעמיד את החפצא כראויה לתשמיש שנעשה בה, א''כ כל כמה דנעשה בחפצא טחינה נמצא דמצד החפץ הוא הוכשר לשימוש, ומה דאח''כ נאפה וכעת שוב פעם טוחנו הוי כבר צורת שימושו בחפצא, דבשעה שנעשה לחם לא דיינינן ליה שחזר למצבו הקודם כ''תבואה''. ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הא דאיכא טחינה בעפר וכן במתכות למרות דלא הוי גוף אחד מעיקר יצירתם אלא נעשו גוף אחד, דנראה דבזה לא יהני מה היו מפורדים כיון דמציאותם כעפר או כמתכת מעמידה אותם כחפצא שלא עומד לשימוש שראוי להעשות בו. ונראה דגם חתיכת אוכל הדבוקה בבגד דאסור לפוררה גם אי הוי אוכל שעבר טחינה, אפשר לומר דכל כמה דדבוק בבגד מאבד את יחסו כעומד לשימוש ונמצא דהטחינה פועלת שנוי בחפצא.

**אלא דכל זה שייך אי נימא דמלאכת טוחן היא בהכשרת החפצא,** אולם אי המלאכה היא בגוף הטחינה א''כ צ''ב יסוד דינא דאין טוחן אחר טוחן. ובאמת יעוין בחזו''א סימן נ''ז ד''ה ענין. וז''ל, ענין אין טחינה אחר טחינה שהזכירו פוסקים אינו ענין לאין בישול אחר בישול וכו' אבל הא דאין טחינה בפת היינו שאין טוחן אלא בהפרדה של חיבור טבעי אבל הפרדה של חיבורי בני אדם אינו בכלל טוחן אפילו בחיבר דבר שלא נטחן מעולם אלא בא לעולם מפורד. ומבואר בדבריו דעיקר היסוד הוא דליכא משמעות למעשה הטחינה מאחר דהוי טחון ועומד [ויעוי''ש דהוי מאותו יסוד דחיבורי אדם לא חיבור לענין מגע טומאה דלא מטמא רק מקום מגעו] . ולפי דבריו עדיין צ''ב מאוכל הדבוק בבגד דגם בזה הוי חיבורי אדם, וכן קשה ממתכות דהחיבור נעשה ע''י אדם, אא''כ נחלק בין מתכות ללחם דבמתכות הוי גוש אחד בעצמותו, ובאמת בדין מגע טומאה ודאי דבכלי מתכת כל הכלי נטמא וצ''ב.

**ולפי מהלך הנשמת אדם דאיכא יחס ל''דרך המלאכה'' א''כ אפשר דגם טוחן אחר טוחן לא הוי כדרך הטחינה.** וכן מצינו בר''ן ----- דמבאר דהא דאין בישול אחר בישול הוי מחמת דהוי שלא כדרך המלאכה. ונראה להוכיח מהנשמת אדם יסוד זה דיעוי''ש דממביא מהמל''מ פ''א ה''ג מהלכות חמץ ומצה דמחדש דהיכא דחותכו דק מאד כו''ע מודו דיש טוחן אחר טוחן. וז''ל, ועוד נראה דבנדון כזה שצריך לפרר עד אשר דק כדי לזרותו לרוח כ"ע מודו דהוי תולדה דטוחן וחייב חטאת וכדמוכח מדברי התוספות שבת [דף קי"ד ב] עכ''ל.

ובבאור ראיתו מתו' יעוין בנשמת אדם וז''ל, וכוונתו שהרי תוס' כתבו בפ' כלל גדול ע"ד ד"ה פרים סילקא דדוקא בסילקא חייב אבל לא שאר ירקות, וא"כ קשה מה שכתב בדף קי"ד ולא דמי לסילקא דחייב משום טוחן דהא י"ל דקניבת הירק היינו שאר ירקות, אע"כ דס"ל כשעושה חתיכות דקות מאד שייך טחינה בכל דבר, והא דכתב בפ' כלל גדול דוקא סלקא, היינו אפי' בחתיכות גדולות, ובדף קי"ד אינם סותרים דבריהם אלא שכתב די"ל דגם בכל דבר שייך טחינה אם הם דקין מאד עכ''ל. ומבואר דבגונא דהוי דקין מאד לא איכפת לן בהא דנאכל כמות שהוא חי, וכן איכא טוחן אחר טוחן. ונראה דהוי לפי דרכו דחסרון דנאכל כמות שהוא חי הוי ב''דרך המלאכה'' ולפי''ז ה''ה גם הא דאין טוחן אחר טוחן הוי ב''כדרך המלאכה'' והלכך היכא דהוי דק דק איכא בזה כבר לצורת המלאכה ומחייב משום טוחן.

**ובעיקר גדר איסור טחינה לכאורה מוכח ברי''ף כיסוד ה''שלום יהודה'', דיעוין ברי''ף דטוחן הוא הוצאת האבק הדק הנמצא בשיבי**. ובמאירי תמה עליו וז''ל, ואין הדברים נראים שהרי קמח זה כנוס בתוך העץ ואין הוא טוחנו אין זה אלא כשובר חבית מלאה קמה והקמח יוצא. ונראה דהרי''ף ס''ל דמלאכת טוחן היא בהפיכת התבואה לקמח ומעשה הטחינה הוי היכי תימצי להגדיר אותו כיוצר את הקמח וליכא חפצא בגוף מעשה הטחינה וא''כ איכא למימר דכל כמה דהוא בתוך השיבי ליכא לו עדיין יחס לש קמח וא''כ ברגע שמפרק את השיבי נמצא שהעמידו כקמח.

**ולפי''ז יבואר היטב הא דנקט במיוחס לר''ן דלדעת הרי''ף בעינן שיהא לו צורך** **בנעורת**, ולכן במסתת את האבן [דף עה ע''ב] ליכא חיוב טוחן דהתם לא צריך למה שמסתת. ובבאור הדבר נראה דמאחר דעיקר המלאכה הוא בתוצאה שבא להעמיד מכח הטחינה הלכך בעינן שיהא לו תועלת דאל''כ חסר בגוף המלאכה. אולם יעוין בר''ן שם דמביא בתחילה את באורו של רש''י בסלית סילתי דמבקע עצים דקים ומקשה ממסתת את האבן. ומיישב וז''ל, לא היא דגבי סילתי סלית להו לכולהו והוה ליה כטוחן מה שאין כן באבן דהנשאר הוא העיקר והסיתות אינו אלא ליפותה. ובפשטות נראה בדבריו דלשיטת רש''י לא מהני הא דל''צ למה שיוצא מהאבן.

ונראה דס''ל לר''ן דאי בטוחן סגי במה דחותך חתיכות דקות ולא בעינן שימעידו כקמח א''כ המלאכה הוא לא ביצירה שפעל בטחינה, דכל כמה דלא הוי קמח דהוי מציאות מחודשת לא דנים את המעשה כ''מלאכה'' מכח התוצאה. אלא דהמלאכה היא בגוף החיתוך של הדבר והפרדתו לחתיכות [ושאני ממחתך דעיקר ענינו במה שפעל בגוף החתיכה שחתכה לפי מידה ית משא''כ טחינה דהוי עשיה בחפץ בכללותו במה שהפרידו מדבר שלם לחיכות קטנות], ולזה מיישב הר''ן דבסיתות אבן כיון דמטרתו יפות את האבן א''כ נמצא דשעיתו לא מתיסת לאבן בכללותה אלא רק ביחס למה שמוציא ממנה והלכך ליכא בזה מלאכת טוחן והא דליכא בזה מחתך יעוי''ש בראשונים.