27 בדין אתי אוירא דה_ג ודה_ג ומבטל - ב
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

יום ועש"ק וישב כ' כסליו תשס"ה

בדין אתי אוירא דהך גיסא ודהך גיסא ומבטל לי' - ב'

א] בדינא דאתי אוירא, מצינו בכ"ד, דעיקר הביטול חייל ע"י אויר אחד דמחד גיסא, ואך דבעי' שאף מאידך גיסא יהא אויר שיצטרף לבטל, אך לעולם עיקר הביטול חייל רק ע"י אויר א'.

ומצינו כן במש"כ בחי' הריטב"א והר"ן בסוגיין, וכן מבו' גם בל' הרשב"א, דהגם דמסקי' בסוגיין דאף היכא דהאויר שוה להעומד אמרי' אתי אוירא, היינו רק היכא דמאידך גיסא מרובה האויר על העומד,[[1]](#footnote-2) ובחי' הריטב"א לקמן דט"ז. למד כן מהסוגיא שם, וע' גם ברש"ש לקמן שם ובחזו"א, וע' לקמן סוסק"ה שנת' בדעת רבינו יהונתן דפליג ע"ז, ופירש בסוגיא דלקמן דט"ז. שהוא מטעם אחר, וראיתי באגרות משה שכתב שאין טעם לחלק כן, ולא הביא ד' הראשונים שחילקו כן, וכנ' טעם החילוק הוא, דעיקר דינא דאתי אוירא הוא דהאויר דמחד גיסא מבטל להעומד, כל שנצטרף לו אויר דמאידך גיסא, וע"כ כל דמחד גיסא מרובה האויר על העומד, ה"ה מבטלו, כיון דאף מאידך גיסא שוין הן זל"ז.

ויש להוסיף, דהרש"ש והחזו"א שם נקטו דכ"ז הוא למ"ד פרוץ כעומד מותר, אך למ"ד דאסור ודאי דאף בכה"ג דמב' הצדדין הוי פרוץ כעומד אמרי' אתי אוירא, והראי' מסוגיא דלקמן דט"ז. דכה"ג לא אמרי' אתי אוירא הוא למ"ד דפרוץ כעומד מותר, וכן נ' גם בדעת הר"ן, שהרי פי' בסוגיין דהס"ד דלא נימא בכה"ג אתי אוירא, הוא רק לדעת מ"ד דפרוץ כעומד מותר, וע"ז משני דאף להך מ"ד היכא דמחד גיסא פרוץ מרובה אמרי' אתי אוירא, אך לאידך מ"ד דפרוץ כעומד אסור, אשר לדידי' מעיקרא הוה פשיטא לן דאמרי' אתי אוירא, הרי דאמרי' כן גם בשב' הצדדין הוי פרוץ כעומד, וכן נ' להדיא בל' הר"ן בחידושיו לקמן ר"פ עושין פסין, דהא דהיכא דב' האוירין שוין לעומד לא אמרי' אתי אוירא הוא רק משום דפרוץ כעומד מותר, עייש"ה, אך בד' הרשב"א והריטב"א שמבו' בדבריהם שפירשו דהס"ד בסוגיין הויא לכו"ע, והיינו דאף למ"ד דפרוץ כעומד אסור מ"מ ל"א אתי אוירא רק בשהפרוץ מרובה, ומבו' בדבריהם דפשיטא להו דאין לתלות נידון זה אם אמרי' אתי אוירא בשהאויר שוה לעומד בפלוגתא דפרוץ כעומד מותר או אסור, דאל"כ הי' להם לפרש סוגיין כפי' הר"ן, והי' מתישב קושייתם, הרי דלפ"ז הא דמסיק דאף בכה"ג אמרי' אתי אוירא ומוכח מסוגיא דלקמן דהיינו רק בשמרוח א' הוי האויר מרובה על העומד, היינו אף למ"ד דפרוץ כעומד אסור, וז"ב, אך צ"ע בזה מל' הריטב"א בחידושיו לקמן דט"ז. דמפורש לכאו' דהיינו רק למ"ד דפרוץ כעומד מותר, אף הדברים שם באו משובשים בדפוס, וצ"ע שם.[[2]](#footnote-3)

ב] ומצינו כן עוד, בד' הירושלמי שהביא הרשב"א בסוגיין, ז"ל, ונראה מן הירושלמי דדוקא בשאין מניח קורה אלא לצד אחד כלומר מן הקנה לכותל האחד כגון זה אבל אם היה מניח את הקורה מכותל לכותל בכי הא לא אמרי' דליבטיל קנה וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דטעמא דהירושלמי דמהני בשמניח הקורה מכותל לכותל הוא משום דאויר שתחת הקורה אינו מבטל להקנה, וכ"ה מבו' בל' הרשב"א בהמש"ד, שכשתב שאין נ' כן מתלמודין, פירש דאפי' אוירא דתחת הקורה מבטל, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א שם.

וצ"ל לפ"ז, דמה שהצריך הירושלמי שם פס ד' טפחים, אי"ז משום דינא דאתי אוירא, אלא היינו דפס פחות מד' טפחים ל"מ לחלק הפתח לב' פתחים, ורק בד' טפחים דהוי שיעור מחיצה הוא דמהני לחלק הפתח לב' פתחים, ועד"ז גם מצינו בד' הירושלמי שהביא הרשב"א שם בהמש"ד כלפי דינא דרשב"ג דמבוי שיש לו ב' פתחים נותן קורה על א' מהן ודיו, ואמרי' התם דהלכה כרשב"ג היכא שיש פס ד' טפחים ביניהם, והיינו משום דרק פס ד' טפחים מהני לחלק הפתח לב', וע"כ בכה"ג מהני שנותן קורה על א' מהן, אך בקנה בעלמא לא נתחלק הפתח לב', וע"כ ל"מ מידי מה שנתן קורה על א' מהן, דה"ז כנותן קורה על חצי פתח דל"מ ולא מידי, ויש לציין עוד לד' הירושלמי בפירקין סוף ה"ח, שדעת ר' יוחנן דעומד פחות מד' טפחים ל"מ להתיר בעומ"ר על הפרוץ, והרי דשיעור ד' טפחים אי"ז רק שיעור בהרשות, אלא הוי שיעור בהמחיצה דפחות מד' טפחים ל"ח מחיצה, וע"כ אף דהוי זה עומ"ר על רשות גדולה ל"מ, וע"כ הוא מובן טפי דל"מ זה לחלק הפתח לב' פתחים.

וצ"ב מ"ט הצריך הירושלמי שיתן קורה על שניהם, הרי כיון דס"ל דאויר שתחת הקורה לא מהני לבטל להעומד, א"כ בדין דאף היכא שנתן קורה על א' מהן לא נימא דאתי אוירא, ובאמת כן מבו' בדעת תנא דתוספתא לפ"מ שפירש הרשב"א שם בהמש"ד, דרחב מי' אמות נותן פס באמצע ונותן קורה על א' מהן ודיו, ופי' הרשב"א בדרך השני' דהיינו משום דס"ל דמבוי שיש לו פתחים סגי בקורה לפתח א', וצ"ב דמ"ט לא אמרי' בזה אתי אוירא, ובע"כ דהוא משום דאויר שתחת הקורה לא מבטל לי' לקנה, והרי דסגי לזה בקורה על פתח א', ומ"ט דאידך מ"ד בירושלמי דבעי' שתהא הקורה על כל הכותל.

והנה הי' מקום לפרש, דאה"נ הא דמצריך שתהא הקורה על כל הכותל אי"ז כדי שלא יבטל האויר לקנה, דלזה סגי בקורה על פתח א', אלא הטעם הוא דהך מ"ד ס"ל דמבוי שיש לו ב' פתחים צריך לתקן שניהם, וע"כ צריך ליתן קורה על שניהם, אך אי"ז במשמעות ל' הרשב"א, אלא נ' להדיא בדבריו דטעמא דהך מ"ד הוא משום דכה"ג שנותן הקורה על כל הכותל ל"ש דינא דאתי אוירא.

ונ' להוכיח כן עוד, דהנה בעיקר ד' הירושלמי דהיכא שנותן הקורה מכותל לכותל סגי בפס ד' טפחים לחלק, ורק היכא שאין נותן הקורה על כל הכותל בעי' שיעשה פס ג' אמות ומשהו, צ"ב רב, דמ"ט בעי' פס ג' ומשהו, ואמאי לא סגי שיהא הפס מעט ד' טפחים ומשהו, ואותו משהו יועיל משום לחי, וכמבו' התם בירושלמי דנותן פס ג' ומשהו ואותו משהו עולה משום לחי, ומבו' דאף שהג' אמות אינם מכלל הלחי, מ"מ המשהו מצי הוי לחי, וא"כ ה"נ הגם דהד' טפחים הוו לחלק הפתחים, מ"מ בדין שאותו משהו יועיל בתורת לחי, וגם מבו' בפשוטו מד' ירושלמי אלו דל"ב שיהא הלחי סמוך לכתלים שבצידי המבוי, וע' בזה בשו"ת הגרע"א סי' י"ח, וא"כ ה"נ בדין שיועיל פס ד' טפחים ומשהו, והנראה מוכרח מזה, דרק אויר ש"תחת" הקורה אינו מבטל לקנה, אך אויר המתוקן בלחי ודאי מבטל לקנה, והרי מבו' בתוס' בסוגיין דאף אויר המתוקן בעומ"ר מבטל לי' לעומד, ע' בזה בחזו"א ובמכתביו באורך, וה"נ אויר המתוקן בלחי ודאי מבטל לעומד, ורק אויר שתחת הקורה דתיקון קורה דמי לדין פי תקרה יורד וסותם, וע' או"ש פי"ז משבת דהירושלמי ס"ל דקורה משום מחיצה והיינו דפי הקורה יורד וסותם, ע"כ חשיב האויר כסתום ואינו מבטל לקנה, וע"ז ל"מ מה שיעשה פס ד' טפחים ומשהו ואותו משהו יהא משום לחי, דכל שאינו עושה קורה על ב' הפתחים אמרי' בזה אתי אוירא ובטל הפס, ול"מ הלחי מידי דהוי פתח הרחב מי', וע"כ בעי' בדוקא שיעשה קורה על כל הכותל, וז"ב.

ולפ"ז הרי מבו' להדיא דמה שהצריך הירושלמי קורה על כל הכותל הוא משום דרק משו"ז לא אמרי' אתי אוירא, דאי נפרש דסגי בקורה לפתח א' כ"ה דלא נימא אתי אוירא, והא דמצריך הירושלמי קורה לב' פתחים הוא כדי לתקן ב' הפתחים, הרי הי' בדין שיועיל קורה לפתח א' ולחי לפתח השני, וא"כ מ"ט לא יועיל אותו משהו בתורת לחי, כיון שעשה קורה בפתח השני ול"ש בזה אתי אוירא, וז"ב ומוכרח.

ונ' שהטעם בזה הוא ע"פ הנ"ל, דס"ל להך מ"ד דהיכא דא' מהאוירין אינו מתוקן בקורה, מהני הך אויר לבטל להקנה, דהגם דאויר שתחת הקורה אינו מבטל, מ"מ ה"ה מצטרף להאויר דמאידך גיסא לבטל, וע"כ רק היכא שעשה קורה על כל הכותל דב' האוירין הוו תחת הקורה ליכא כלל אויר שיבטל להקורה, וז"ב.

ולפ"ז נמצא, דמש"א בסוגיין דהיכא דעושה פס אמה ומניח אמה וכו' ל"מ משום דאתי אוירא, ואף דהאויר שוה לעומד מ"מ מצטרף אויר זה להאויר שתחת הקורה לבטל העומד, הרי לפי המבואר נמצא דכ"ז הוא להבבלי לטעמי' דס"ל דאויר שתחת הקורה מהני לבטל העומד, אך לדעת הירושלמי דאויר שתחת הקורה אינו מבטל העומד ורק מהני להצטרף להאויר דמאידך גיסא לבטל, הרי דהיכא שהאויר דמאידך גיסא אינו רבה על העומד, ל"ש כלל דינא דאתי אוירא, כיון דב' האוירין אין בכחן לבטל העומד, האחד משום שהוא אויר שתחת הקורה, והשני משום שאינו מרובה על העומד, ואף שהן מצטרפין לבטל העומד, אך בעי' שאויר א' יהא בכחו לבטל וכה"ג מצטרף אליו אויר זה, אך היכא שב' האוירין אין בכחן לבטל אין העומד מתבטל, וז"פ.

ג] ונ' עוד לפ"ז, במש"נ במק"א דמה שדנו התוס' לגבי עור האסלא דנימא אתי אוירא אף באויר שמחוץ לכלי, היינו רק היכא דאויר א' הוא בתוך הכלי, אך היכא שב' האוירין הן חוץ לכלי ודאי ל"ש אתי אוירא, ולמש"נ יל"פ הטעם בזה, דודאי האויר שמבטל להעומד הוא רק אויר שאני חושבו כסתום, דאויר זה שהעומד בא לסתמו, אמרי' דאדרבה הוא מבטל להעומד, ויל"פ גם מטעמים אחרים, אך אויר שמחוץ לכלי ודאי אינו מבטל להעומד, ואך דהוא מצטרף להאויר שבתוך הכלי לבטל, וע"כ היכא שב' האוירין הן מחוץ לכלי ודאי דלא אמרי' אתי אוירא.

ובזה י"ל קו' המהרש"א שהק' ע"ד התוס' שם דמ"ט הק' כן רק עמש"א בגמ' ואצבעיים וב' שלישים באמצע, ולא הק' כן אמימרא דרב דימי דאצבעיים מכאן ואצבעיים מכאן ואצבע ריוח באמצע, דגם בזה י"ל אתי אוירא, וכמבו' בסוגיין דאף באויר השוה לעומד אמרי' דאתי אוירא, וכתב דיש לישב, וע' נימוקי הגרי"ב שם מה שפירש הישוב, והעירוני על דבריו, דא"כ דלמסקנת הגמ' לא קאי הך שנויא, א"כ הרי ה"נ י"ל דאף שנויא קמא דאמרי' אתי אוירא אף בשהעומד מרובה מב' רוחות נמי לא קאי למסקנא, וע' ריטב"א שהביא י"מ דכל הנך שנויי לא קאי למסקנא, וע"כ מה הק' התוס', וי"ל, ולפי המבואר יל"פ הישוב לזה, שהרי כל הא דאויר השוה לעומד מבטל לעומד הוא רק היכא שהאויר דמאידך גיסא מרובה על העומד, והיינו משום דעיקר הביטול הוי ע"י האויר המרובה מהעומד, והאויר דמאידך גיסא השוה להעומד מהני להצטרף, אך בדהוו תרוייהו שוין לעומד ל"מ חייל עיקר הביטול ע"י אויר השוה לעומד, ולפ"ז הרי דבעור האסלא דעיקר הביטול מצי חייל רק ע"י האויר שבתוך הכלי, דהאויר שחוץ לכלי מועיל רק להצטרף לביטול אך ל"מ עביד לעיקר הביטול, הרי שכל שהאויר שבתוך הכלי אינו מרובה על העומד ל"מ חייל ע"י אויר זה הביטול, וגם ע"י האויר המרובה מן העומד שמחוץ לכלי ל"מ חייל הביטול, דאויר שמחוץ לכלי ל"מ עביד ביטול, דל"מ אלא להצטרף להביטול, ודו"ק.

ואמנם עיי"ש בחי' הרשב"א שהעמיד הקו' דנימא אתי אוירא על מימרא דרב דימי דאצבעיים וכו', וזה דלא כמש"נ בד' התוס' דעל הך גוונא ל"ש כלל לדון דנימא אתי אוירא.

וצ"ל לפ"ז לדעת הרשב"א, דהא דבדליכא בעור נקב ל"ש לדון דנימא אתי אוירא, הוא משום דכל דאיכא בעור שיעור חשוב דאוהל טפח אינו מתבטל ע"י אתי אוירא, ע"ד שכתבו התוס' בסוכה ד"ז. דדופן טפח דסוכה אינו מתבטל, וע"ד שכתב הרשב"א בסוגיין דכותל מבוי ד' אמות אינו מתבטל, ובמק"א נתבאר דיל"פ דמה"ט הוא דב' מחיצות לר' יהודה אין מתבטלות משום אתי אוירא, וע"כ רק כאשר אית בי' נקב ולי"ב בהעומד חשיבות, הוא דיש לדון דנימא אתי אוירא.

ויל"פ עוד בד' הרשב"א, למש"נ לעיל סק"א בהערה לדון בדעת הרשב"א שדעתו דאף היכא דב' האוירין הוו כעומד נמי אי"ב לדינא דאתי אוירא, ולפ"ז הרי חזינן דאף מצי חייל הביטול מכח אויר שאינו רבה על העומד, וע"כ שפיר דן הרשב"א בעור האסלא דנימא אתי אוירא, אף בשהאויר שבנקב הוי כעומד, וז"פ.

ויותר נ' בדעת הרשב"א, דהא דהיכא דב' האוירין הם מחוץ לרשות ל"ש כלל לדון משום אתי אוירא, הוא משום דכה"ג אין אנו דנים כלל על האויר, ול"ש דינא דאתי אוירא אלא היכא שאנו דנים שיהא העומד מחיצה גם כנגד האויר, ובזה אמרי' דאדרבה האויר מצטרף עם האויר שמאידך גיסא לבטל העומד, אך כל שאין אנו דנים אלא על העומד עצמו, ל"ש כלל דינא דאתי אוירא, ומה שדן בחי' הרשב"א לקמן די"ט: מ"ט לא אמרי' אתי אוירא בכלאים, נת' במק"א דהוא משום דבכלאים לא מצינו לדון על העומד בפנ"ע, ואכמ"ל בזה, ואשר ע"כ היכא דליכא נקב בהעור אין ב' האוירים שמב' צידיו מבטלין אותו, ומשא"כ היכא דאית בי' נקב, הרי אף שנקב זה אינו רבה על העומד, מ"מ ה"ה מצטרף עם הנקב דמאידך גיסא לבטל העומד, וז"פ.

ד] ויש להוסיף עוד עפי"ז, דהנה דעת הראב"ד דהא דצוה"פ מן הצד ל"מ, היינו צוה"פ שאינה על כל הרוח, ובס' ההשלמה ובס' הבתים פירשו שהטעם בזה הוא משום דאתי אוירא דה"ג ודה"ג ומבטל לי' לקנה, וכ"ה בחי' הרשב"א בסוגיין בשם הראב"ד, אך בחי' המאירי לקמן די"א. נ' שהטעם בזה הוא משום דצוה"פ ל"מ ליחשב עומ"ר, וקשיא דאם אויר דהצוה"פ חשיב כאויר לבטל, א"כ בכל גווני היאך מהני הקנה העליון דהצוה"פ, הרי אתי אוירא דלמעלה מן הקנה והאויר שבתוך הצוה"פ ומבטל לי' לקנה זה.

ובפשוטו צ"ל בזה כמש"נ במק"א, דהא דס"ל להראב"ד דל"מ קנה דצוה"פ אם ה"ז בטל משום אתי אוירא, היינו רק בב' הקנים שבצדדין, אך הקנה העליון מהני שפיר אף אם איכא עליו אתי אוירא, וכמש"כ המחה"ש בסו"ס שס"ב דהקנים שבצדדין הוו מחיצה והקנה העליון ל"ה מחיצה, ונת' בזה באורך במק"א.

אך לפי הנ"ל העירוני די"ל עוד, דהנה הגם שכתבו התוס' דאויר שמעל למחיצה ל"ח כאויר שחוץ לרשות, מ"מ י"ל דל"מ אויר שמעל למחיצה רק להצטרף להאויר שמבטל להעומד, אך ל"מ חייל הביטול מכח אויר זה, ואשר לפ"ז י"ל דהגם דס"ל להראב"ד דאויר שבתוך הצוה"פ חשיב כאויר לדינא דאתי אוירא, היינו רק היכא שעיקר הביטול חייל מכח האויר שמחוץ לצוה"פ, דבזה מהני האויר שבתוך הצוה"פ להצטרף לו, אך ל"מ חייל עיקר הביטול מכח אויר זה, שהרי אדרבה הצוה"פ בכחה לגדור אויר זה, וע"כ ל"מ אויר זה לבטל להצוה"פ, ואשר לפ"ז ניחא, דע"כ הקנה העליון אינו מתבטל כלל, דל"מ חייל הביטול לא מכח האויר שמעליו ולא מכח האויר שמתחתיו.

והנה לפ"ז נמצא, דהגם דאמרי' לקמן דט"ז: בעומ"ר בערב, דהחבל העליון אתי אוירא דמה"ג ומה"ג ומבטל לי', היינו רק היכא שהאויר שמתחת החבל מרובה עליו, דכה"ג מצי חייל הביטול מכח אויר זה, אך היכא דהאויר שמתחת החבל שוה לו, הגם שהאויר שמעל החבל מרובה ממנו, מ"מ ל"ש למימר בזה אתי אוירא, שהרי נתבאר דהא דאמרי' אתי אוירא באויר השוה לעומד רק היכא דמאידך גיסא מרובה האויר על העומד, הוא משום משום דעיקר הביטול חייל מכח האויר המרובה, ואשר ע"כ הכא דל"מ חייל הביטול מכח האויר שמעל החבל שהוא אויר שמעל המחיצה, ובעינן שיחול עיקר הביטול מכח האויר שמתחת החבל, הרי שכל דהאויר שמתחת החבל שוה לו ל"מ מבטל לו.

ויתישב בזה קו' הביאוה"ל בסי' שס"ב ס"ט במש"כ הטושו"ע דפרוץ כעומד מתיר בערב, והק' הביאוה"ל דלא משכח"ל שיתיר פרוץ כעומד, כיון דכה"ג דהוי הפרוץ כעומד אמרי' אתי אוירא, וע"כ אם עשה למעלה פס של ג' ומחצה טפחים והחלל נמי ג' ומחצה טפחים אין להתיר משום פרוץ כעומד, דכיון שיש אויר למעלה מהפס עד לרקיע אמרי' אתי אוירא וכו', עיי"ש בדבריו, ועיי"ש שכתב דהטור ל"ד כתב כן, ותמה ע"ד הבית יוסף, אך עי' בחי' הריטב"א לקמן דט"ז: שדן אם פרוץ כעומד מתיר בערב, ודעתו נוטה שה"ז מתיר, והרי דשפיר משכח"ל, וע' חזו"א סי' ד' סק"ט ושם ס"ק ט"ז י"ז י"ח מש"כ כמה אנפי דשייך התירא דפרוץ כעומד בערב.[[3]](#footnote-4)

והנה אי נימא דהא דלא אמרי' אתי אוירא בשב' האוירין שוין לעומד הוא רק למ"ד דפרוץ כעומד מותר, עמש"נ לעיל סק"א בזה, הרי דשפיר איכא נפ"מ בהא דפרוץ כעומד מותר בערב, דמה"ט לא אמרי' במחיצת ערב אתי אוירא היכא שב' האוירין שוין לעומד, וכגון עומד טפח פרוץ ב' עומד ב' פרוץ ב' עומד ג', דאם אמרי' אתי אוירא בטל העומד ב' שבאמצע והוי זה פרוץ מרובה ואסור, אך כיון דפרוץ כעומד מותר לא אמרי' בזה אתי אוירא כיון שב' האוירין שוין לעומד , אך ל' הטוש"ע ל"מ שכונתם לנפ"מ זו.

ולפמש"נ ניחא בפשוטו, דכה"ג שעשה למעלה פס ג' ומחצה והחלל שמתחתיו ג' ומחצה, לא אמרי' אתי אוירא, דכיון שהאויר שוה לעומד, לא אמרי' אתי אוירא רק היכא שעיקר הביטול חייל ע"י האויר המרובה, והכא הרי ל"מ חייל הביטול ע"י האויר המרובה, דהוי זה אויר שמעל המחיצה, וע"כ כה"ג לא אמרי' אתי אוירא, וכמש"נ, ומד' הביאוה"ל מבו' שדעתו דמצי חייל עיקר הביטול מכח האויר שמעל המחיצה, וע"כ אף בכה"ג שהאויר שמלמטה הוי כעומד, אמרי' שפיר אתי אוירא, וחייל עיקר הביטול מכח האויר שמעל המחיצה.

ה] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בפי' רבינו יהונתן לקמן די"ד: פירש טעמא דר' יוסי דבעי לחי רחב ג' טפחים, ז"ל, דבעי דבר חשוב במחיצה שאפי' ירחיקנו מן הכותל בג' דלא ליתי אוירא דהאי גיסא והאי גיסא ומבטל לי' וכו', עכ"ד, והגרע"א תמה ע"ז, ז"ל, ותמיהני דאף בלחי ג' אם מרחיקו מן הכותל בג' ל"מ וכו', דאף דקי"ל פרוץ כעומד מותר, מ"מ כיון דמהאי גיסא שוה לעומד ומהאי גיסא רבה על העומד מבטלים לי' כדאיתא בסוגיא ד"י ע"ב, וצע"ג, עכ"ל.

וי"ל בזה, שדעת רבינו יהונתן דלמסקנת סוגיין דמשני דכולי האי לא אטרחוהו רבנן, הדרי' בן מהא דמשני לעיל מינה דאף בפרוץ כעומד אמרי' אתי אוירא, וכמו שהביא הריטב"א שיטת רבוותא דס"ל הכי.

ולפמש"נ י"ל ד' רבינו יהונתן, דהנה עיקר דינא דלחי הרחוק ג' טפחים ל"מ משום אתי אוירא, הוא חידוש, שהרי בכח הלחי לגדור אויר הפתח, וא"כ היאך יבטל אויר זה להלחי, אך נ' דזהו דומיא דאויר השוה לעומד, דהגם דפרוץ כעומד מותר ובכח העומד לגדרו, מ"מ אמרי' בזה אתי אוירא, ולפ"ז הרי דכ"ה דאויר השוה לעומד ל"מ רק להצטרף להביטול אך ל"מ חייל הביטול מכחו, וע"כ בעי' שיהא האויר שמרוח השני רבה על העומד, ה"נ אויר הניתר ע"י הלחי לא חייל הביטול מכחו, אלא חייל עיקר הביטול ע"י האויר שמרוח השנית, שהוא אינו ניתר ע"י הלחי, דל"מ הלחי להתיר מב' צדדים, ולפ"ז הרי דהיכא שמהרוח השנית הוי פרוץ כעומד ליכא בזה לדינא דאתי אוירא, דל"מ חייל הביטול לא מכח אויר הפתח שהלחי מתירו, ולא מכח האויר שכנגדו שאינו רבה על העומד, וע"כ שפיר כתב רבינו יהונתן דלחי ג' מהני אם הרחיקו ג' מן הכותל, וז"פ.

אמנם כ"ז לפלפולא, אך האמת נ' במכוון ד' רבינו יהונתן כמש"כ בדברי יחזקאל סי' ו' סק"ז, עיי"ש, אשר לכאו' כ"ה מוכרח ממה שסיים רבינו יהונתן, ז"ל, כדאשכחן במידה אמצעית של מידות כלאים, כל שהוא ג' ומג' עד ד' צריך שלא יהא בין זה לזה במלואו ומוקמי' לה במלואו נכנס ויוצא וכו', עכ"ל, ואינו מובן מה ענין מידה אמצעית זו להכא, ובע"כ מכוון דבריו להביא הא דחזינן התם דעומד ג' אינו בטל אף שמב' צידיו הוי אויר כמות ושייך בזה דינא דאתי אוירא, ולא ס"ל כד' הריטב"א שהוכיח מזה דלא אמרי' אתי אוירא רק היכא שא' מן האוירים מרובה על העומד, ובע"כ דעומד ג' ה"ה חשוב, ואף היכא דאיכא למימר בזה אתי אוירא, אי"ז מבטל אלא שלא יגדור העומד להאויר, אך העומד עצמו אינו בטל וה"ז מתיר כנגד העומד, ול"ד לעומד פחות מג' דל"ח כלל בפנ"ע, וכל דאמרי' אתי אוירא ה"ה בטל לגמרי, וזה כמו שביאר הדברי יחזקאל בדבריו.

1. אך ילה"ע בזה בל' הרשב"א בסוגיין ד"ה ש"מ עומד כפרוץ, ז"ל, ובודאי אלו נפרץ המבוי מצדו בשני מקומות ויש בין שתי הפרצות יתר מעשר כגון זה, ואין בעומד יתר על כל אחד ואחד משני האוירין של הפרצות אנו אומרים בזה אתי אוירא דהאי גיסא דפס שבנתים ואוירא דהאי גיסא ומבטל לי' והויא לי' פרצה יתירה על עשר ואין הקורה מתירתו, עכ"ל, וממה שהצריך הרשב"א שיהא בעומד יתר על כל א' וא' מב' האוירין, נ' להדיא שאם הוא שוה לב' האוירין אמרי' בזה אתי אוירא וכו', וזה דלא כמשמעות דבריו לעיל מינה דלא אמרי' אתי אוירא אלא היכא שא' מן האוירין רבה על העומד, וצ"ע בזה, ויש להעיר דמה שהוכיח הריטב"א לקמן דט"ז מסוגיא דהתם דכה"ג לא אמרי' אתי אוירא, הנה כ"ז הוא לטעמי' די"ז: דס"ל דדין אתי אוירא בעומד שאינו חשוב הוא מדאורייתא, ודין זה נוהג אף בכלאים, אך לדעת הרשב"א לקמן די"ט: דכל אתי אוירא אינו אלא מדרבנן, אין להוכיח מהתם, והעירוני לזה, עוד ילה"ע בל' הרשב"א שלא יהא בעומד יתר "על כל א' וא'" מב' האוירין, וצ"ב מה בעי' לזה, הרי אף אם הוא רבה על א' מהן לא אמרי' אתי אוירא, וצ"ל דל"ד הוא, ומכוון הרשב"א שאינו יתר אף על א' מן האוירין.

   שו"ר בעבוה"ק להרשב"א ש"ב ספ"ב, שכתב דמבוי שיש לו ב' פתחים מצדו וכו', ויש באמצען פס יתר על כל אחד ואחד מן האוירין, "או אפילו ככל אחד ואחד מהן", אע"פ ששני האוירין לכשיצטרפו רבין עליו, נותן קורה על אחד מהן ודיו ואין צריך השני כלום, עכ"ל, והרי להדיא דהיכא דאין א' מן האוירין רבה על העומד ל"ש בזה דינא דאתי אוירא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר פלוגתת הראשונים אם הנידון בדין אתי אוירא באויר השוה לעומד תלי בפלוגתא דפרוץ כעומד, צל"פ בזה, דהר"ן ס"ל דדינא דאתי אוירא הוא משום דעומד זה בפנ"ע אין בכחו לגדור להאויר, והאויר חשוב ממנו, וע"כ בכה"ג שהאויר שוה לעומד יש לתלות לזה בפלוגתא דפרוץ כעומד, אך הרשב"א והריטב"א ס"ל דדינא דאתי אוירא לא תלי כלל אם יש כח להעומד לגדור להאויר, אלא בכל גווני האויר מבטל להעומד, ובזה יש לדון אם האויר מבטל לעומד רק בשהוא מרובה ממנו או אף בששוה לו, אך אי"ז שייך לפלוגתא דפרוץ כעומד.

   וראיתי להעיר דמצינו דהר"ן לטעמי' אזיל, דהראשונים בר"פ עושין פסין הק' דנימא בפשוטין אתי אוירא, ע' בדבריהם, ובחי' הר"ן שם כתב, ז"ל, דלא אמרי' אתי אוירא וכו' אלא היכא שא' מן האוירין מרובה על העומד, אבל בפסי ביראות שפרוץ מרובה על העומד ניתר בהן, הרי הוא כאילו הי' עומד כפרוץ דל"ש למימר בי' אתי אוירא דה"ג ומבטל לי', עכ"ל, והיינו לטעמי' דהא דרק באויר שרבה על העומד אמרי' אתי אוירא הוא משום דאין כח להעומד לגדור לאויר זה, וע"כ בפסין שהתרת פרוץ מרובה ל"ש כלל דינא דאתי אוירא, אך לדעת הרשב"א והריטב"א דפליגי עליו בסוגיין, אין לישב כן התם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובסקי"ז כתב החזו"א לישב, דעומד שמעל י' טפחים אינו מצטרף לעומ"ר, אך ודאי הוא מצטרף דלא נימא אתי אוירא, ואשר ע"כ שפיר משכח"ל שבתוך י' הוי פרוץ כעומד, ולא אמרי' אתי אוירא כיון שהעומד נמשך למעלה, והוא רבה על האויר שתחתיו, עכ"ד, ומצאתי באבהעו"ז סי' שס"ב שמפורש דין זה בדבריו, וכתב דמה"ט פריך הש"ס דהוי עומ"ר מב' רוחות ולא פריך משום אתי אוירא, דנפ"מ במחיצה שגבוהה הרבה יותר מי', ויש למעלה עומד מרובה מהפרוץ, כיון שבתוך י' אינו עומד מרובה מהפרוץ כ"א מב' רוחות לא נתבטל הפרוץ, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-4)