קונטרס מאוחד על כל הלכות הבדלה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רצד עד סימן ש - הבדלה

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות הבדלה

##### **או"ח סימן רצד-רצט**

**סימן רצד**

**סעיף א**- תקנת הבדלה בחונן הדעת | כשלא התפלל ערבית האם מבדיל בשחרית | אם מבדיל בתפילה הראשונה או בשניה | שכל לומר ותן טל ומטר וחוזר אם צריך להבדיל בשנית | נאנס ולא התפלל ערבית ושחרית | הזיד ולא התפלל ערבית | קושיות הביאור הלכה על הרעק"א | ההלכה בשכח ולא התפלל ערבית | שכח להבדיל בתשעה באב שחל ביום א'. | שיעור הטעימה | עשב מלאכה קודם הבדלה

**סעיף ב**- אם יודע שיהיה לו כוס ביום שני.

**סימן רצו**

**סעיף א**- אמירת הפסוקים בבית הכנסת או בישיבות | לתת את העיניים בכוס בשעת ברכה | שפיכת היין מהכוס של הבדלה | שתיית נשים מהיין של הבדלה | ליתן מהיין על עיניו.

**סעיף ו**- הבדלה מיושב או מעומד.

**סעיף ח**- חיוב נשים בברכת הבדלה | חיוב נשים בברכת הנר.

**סימן רצז**

**סעיף א**- גדר חיוב הברכה על הבשמים ואם מוציא אף אם הוא אינו מריח | בברכת הנר אם יצא מוציא | בשמים שעומדים אף לאכילה | הרחת בשמים במוצאי יום הכיפורים וכשחל בשבת.

**סעיף ה**- אם יש ספק אם מריח את הבשמים.

**סימן רצח**

**סעיף א**- טעם הדלקת הנר במוצ"ש ובמוצאי יו"כ. | גדר חיוב הברכה על הנר | ליהנות מהנר קודם הברכה | להסתכל בציפורניים קודם הברכה אולאחריה | אם יצא מוציא | אם צריך לשבת בשעת ברכת הנר | להוציא אחרים ידי חובתם בברכה שמברך עבור הקטנים | חילוק בין הדלקת הנר במוצ"ש למוצאי יו"כ | כשחל יו"כ בשבת | ליהנות מהנר קודם ברכת מאורי האש | ויתן לך קודם הבדלה או לאחריה | תפילת ראש השנה קודם ברכת הנר | שימוש באור החשמל קודם ברכת בורא מאורי האש.

**סעיף ב**- נרות המחוברים או דווקא אם קלועים ביחד | ברכה על נר במוצאי שבת שחל ביו"ט | לברך על נר העשוי משעוה | לברך על אור הכוכבים | לברך על אור הלבנה.

**סעיף ג**- הזמן להסתכל בציפורניים | אופן ההסתכלות בציפורניים.

**סעיף ד**- אם צריך ליהנות בפועל מהנר.

**סעיף ה**- איסור מלאכה ע"י גוי | לדבר עם גוי בטלפון לחו"ל | נר שהודלק ע"י שעון שבת | ספק אם הודלק הנר בשבת

**סעיף ו**- האיסור ליהנות מנר שהודלק ע"י גוי | ממתי נחשב 'עמוד שני' | בדיעבד אם בירך על נר שהודלק ע"י גוי.

**סעיף ז**- ברכה על הנר במחצה על מחצה | טעם האיסור ברובן עכו"ם ואי חשיב קבוע.

**סעיף ח**- על איזה נר מברכים במוצאי יום הכיפורים.

**סימן רצט**

**סעיף א**- אכילה אחר השקיעה אם לא אכל סעודה ג' | שתיית מים ותה קודם הבדלה | שתיית מים לפני הבדלה במוצאי יוה"כ | זמן התחלת סעודה ג' | התחיל לאכול מבעוד יום | גדר האיסור לאכול קודם הבדלה.

**סעיף ב**- אמרו בואו ונבדיל.

**סעיף ג**- ברכה על היין כששתה כבר קודם הבדלה.

**סעיף ד**- הפסק בין ההבדלה לשתיית היין | ההיתר לשתות את היין בסעודה ג' | שתיית היין בבין השמשות | המנהג בזמנינו בשתיית הכוס בסעודה ג'.

**סעיף ו**- זמן ההבדלה במוצאי יו"ט | הבדלה על שבת בליל יו"ט | להוציא אחרים כשהוא אינו שותה מהיין | הבדלה מבעוד יום.

**סעיף ז**- ברכת היין של הבדלה אם פוטר יין שבתוך הסעודה | לכוין שלא לפטור את היין שבתוך הסעודה | אם יכול לכוין להגביל את חלות הברכה | גרם ברכה שאינה צריכה

**סעיף י**- טעם האיסור מלאכה קודם שהבדיל | אמירת ברוך המבדיל קודם עשיית מלאכה | עשיית מלאכה אחר שאמר ברוך המבדיל.

**~ מהדורת ביקורת ~**

**[סעיף א] (א) אומרים הבדלה בחונן הדעת. (ב) ואם טעה ולא הבדיל משלים תפלתו ואינו חוזר מפני שצריך להבדיל על הכוס. ואם (ג) טעם קודם שהבדיל על הכוס צריך לחזור ולהבדיל בתפילה.**

**(א)**

## תקנת הבדלה בחונן הדעת

ומבואר בירושלמי (ברכות פרק ה הלכה ב) ב' טעמים מדוע התקינו להבדיל בחונן הדעת, טעם א' הוא שאם אין דעה הבדלה מנין, והיינו שצריך קודם לומר אתה חונן לאדם דעת ורק אח"כ להבדיל, וטעם שני שאסור לו לאדם לתבוע צרכיו עד שיבדיל, וע"ש שכתב לבאר דזה מחלוקתם של רבי יוסף ורבנן בברכות (לג, א) מה הטעם שקבעו הבדלה בחונן הדעת דרב יוסף אמר לפי שהיא חכמה, ורבנן אמרו לפי שהוא חול.

וכתב הגר"א דבזה מבואר הנוסח שאומרים אתה חונן ואח"כ חוזרים ואמרים אתה חוננתנו, והאחרונים האריכו מדוע חוזרים ואומרים אתה חוננתנו, ולפי"ז מיושב שרוצים לצאת ידי שתי הדעות דקודם אומרים אתה חונן כי אם אין דעה הבדלה מנין, ואחר שמבדיל שוב יכולים לבקש בקשות פרטיות ומסיימים וחננו מאתך וכו'.

ומדברי הירושלמי יוצא חידוש גדול דאף שכבר החשיך ויצאה השבת, מכל מקום אסור לבקש בקשות פרטיות קודם שיבדיל [ואמנם בדיעבד אם שכח להבדיל וגמר את הברכה ממשיך ומתפלל היינו דווקא בדיעבד דלא גרע ממי שהתחיל ברכה של חול בשבת שמשלים את הברכה שהתחיל].

## כשלא התפלל ערבית האם מבדיל בשחרית

בשו"ת הרדב"ז (חלק א סימן שסא) דן לגבי מי שנאנס ולא התפלל ערבית בלילה האם בבוקר הוא צריך לומר הבדלה בתפילה, ומסיק שם שחז"ל לא תיקנו להבדיל אלא בתפילת ערבית, אך בתפילת שחרית אינו מבדיל כיון שיכול להבדיל על הכוס, ולא תקנו תשלומין בדבר שיש לו תקנה.

והמג"א (ס"ק א) הביא את דברי הרדב"ז ותמה על דבריו דמשמע בגמרא שאם שכח חוזר כדי להבדיל בתפילה, שהרי בזמן חז"ל שתיקנו הבדלה בתפילה אז אם לא הבדיל בתפילה היה חוזר ומבדיל בתפילה השניה. ומסקנת דבריו שאם לא הבדיל בערבית צריך להבדיל בשחרית.

## אם מבדיל בתפילה הראשונה או בשניה

ובביאור דעתו נחלקו האחרונים דדעת התוספת שבת (ס"ק א) שכשמתפלל שחרית שתיים מבדיל בתפילה השניה שהיא תשלומין לתפילת ערבית, אך דעת הרעק"א שמבדיל בתפילה הראשונה שאחרי שבת, כיון שההבדלה בתפילה אינה דין בתפילת ערבית, אלא זה דין בתפילה הראשונה שלאחר השבת. וכן כתב בחידושי הגר"ח (סטענציל אות ב) דצריך לומר הבדלה בראשונה משום דדין הבדלה אינו סדר בתפילת ערבית של מוצאי שבת, אלא הוא דין בתפילה ראשונה של חול.

ויש להעיר לדעת התוספת שבת שההבדלה בתפילה הוא גדר של אזכרה בתפילה של מוצאי שבת דמדוע כשלא התפלל מנחה של שבת שצריך להתפלל ערבית שתיים קיי"ל שמבדיל בראשונה ולא בשניה (סימן קח סעיף י), הרי כשמתפלל של השלמה מתפלל את נוסח התפילה של אותו הזמן וכמו שאם שכח מנחה בערב שבת מתפלל שתיים של שבת, וא"כ צריך שבהשלמה יבדיל בתפילה בשניהם, ולאידך גיסא יש לעיין שאם זה אזכרה של ערבית מדוע בבוקר הוא אומר את זה בתפילתו השניה הרי צריך להשלים בשתי שחרית, ואין זה מנוסח האזכרה של שחרית, וע"כ צ"ל דגדרו אינו נוסח של תפילת ערבית אלא דין הבדלה בתפילה, ולא מסתבר שיהיה שייך בזה תשלומין, וצ"ע.

ועולה שנחלקו האחרונים האם דין הבדלה הוא הזכרה בתפילת ערבית או דין בתפילה הראשונה שלאחר השבת, ויש בדבר זה כמה נפק"מ.

## שכח לומר ותן טל ומטר וחוזר אם צריך להבדיל בשנית

הנה יש לדון באופן שהבדיל בתפילה אך שכח לומר 'יעלה ויבוא' בערבית של חול המועד או שכח להזכיר 'ותן טל ומטר' שצריך לחזור ולהתפלל, ויש לדון אם יצטרך לחזור ולהבדיל בתפילה השניה. ולכאורה הדבר תלוי במחלוקת הראשונים שהביא המשנ"ב בהלכות תפילה (סימן קח ס"ק לב) אם דין שחוזר ומתפלל הרי זה משום שהתפילה הראשונה כאילו בטילה, או שחייב לחזור רק כדי לומר את האזכרה [וע"ש נפק"מ אם שכח יעלה ויבוא במנחה של ר"ח אם צריך להתפלל ערבית שתיים לאחר ר"ח כיון דבלאו הכי לא יזכיר יעלה ויבוא בתפילתו], והנה לדעת הראשונים שאם לא הזכיר 'יעלה ויבוא' או 'ותן טל ומטר' בתפילה חשיב כמו שלא התפלל, אז פשוט שכשחוזר ומתפלל צריך לומר שוב הבדלה בתפילה, אך לפי הדעות שלא בטלה ברכתו לגמרי אלא חוזר רק כדי להזכיר את האזכרה ששכח, נראה דתלי בפלוגתא הנ"ל דלדעת הרעק"א אינו צריך לחזור ולומר הבדלה אף לכתחילה כיון שאמר כבר הבדלה בתפילה ראשונה של מוצ"ש, אך לדעת התוספת שבת יצטרך ודאי לחזור כי ההבדלה בתפילה זה דין אזכרה בתפילת ערבית של מוצאי שבת.

## נאנס ולא התפלל ערבית ושחרית

עוד יש נפק"מ בפלוגתא הנ"ל בגוונא שנאנס ולא התפלל ערבית, ומחמת אונסו לא התפלל אף שחרית, אם כשמתפלל תפילת מנחה יכול להבדיל בתפילה, דלדעת התוספת שבת אינו יכול להבדיל כיון שתפילה זו אינה תפילת תשלומין לתפילת ערבית ולא שייך להבדיל בתפילה זו, אך לדעת הרעק"א כיון שתפלת המנחה היא התפילה הראשונה שהוא מתפלל לאחר השבת יכול להבדיל בתפילה זו.

## הזיד ולא התפלל ערבית

עוד נראה דיש נפק"מ בהזיד ולא התפלל ערבית דאין לו תשלומין מדינא כמבואר בשו"ע בהלכות תפלה (סימן קח סעיף ז), האם יכול להבדיל בתפילת שחרית, דלדעת התוספת שבת שהוא מדין תשלומין, הכא שאין לו תשלומין לא שייך להבדיל בתפילה, אך לדעת הרעק"א יבדיל בתפילה בבוקר כיון שזה תפילתו הראשונה אחרי שבת.

## קושיות הביאור הלכה על הרעק"א

והנה הביאור הלכה הביא את שיטת הרעק"א, ותמה על דבריו דאם יכול לומר הבדלה אף בתפילת שחרית, מדוע אמרו בגמרא דטעה ולא הבדיל בתפילה אינו חוזר כיון שאומרה אחר כך על הכוס, הרי לדעת הרעק"א יכול לאמרה אף בתפילת שחרית, ועוד הקשה דאמאי כתב השו"ע (סעיף ב) שאם שכח להבדיל בתפילה וסבור שלא יהיה לו כוס למחר צריך לחזור ולהתפלל, הרי יכול לומר הבדלה בשחרית. וע"ש שמכח זה הכריע דהעיקר כדעת התוספת שבת.

ונראה לבאר את דברי רעק"א דאין כוונתו שיכול להבדיל אף בתפילת שחרית, אלא שדין ההבדלה הוא בתפילה הראשונה שלאחר השבת, ולכן אם לא התפלל ערבית דין ההבדלה הוא בתפילת שחרית כי זה התפילה הראשונה לאחר השבת, אך אם כבר התפלל את התפילה הראשונה לאחר השבת אינו יכול להבדיל בתפילה שלאחר מכן. ובזה מיושב קושיות הביאור הלכה דהיכא שכבר התפלל ערבית ושכח להבדיל ודאי אינו יכול להבדיל לאחר מכן.

## ההלכה בשכח ולא התפלל ערבית

ולעניין הלכה לגבי מי שלא התפלל ערבית אם מבדיל בתפילה, הביא הביאור הלכה שיש ספק האם העיקר כדעת הרדב"ז שאין לו תשלומין או כדעת המג"א שיש לו תשלומין למחר [וביאר הביאור הלכה דהכוונה היא שצריך לומר הבדלה בתפילה השניה וכדעת התוספת שבת, ודלא כרעק"א]. ולמעשה כתב כעין פשרה בין השיטות שאם כבר הבדיל על הכוס לא יבדיל בתפילה בבוקר, ואם לא הבדיל על הכוס יבדיל בתפילת התשלומין של הבוקר. והכרעתו צ"ב קצת שהרי קיי"ל שאף אם הבדיל על הכוס עדיין צריך להבדיל בתפילה, וא"כ אף אם הבדיל על הכוס עדיין צריך להבדיל בתפילה. אכן המשנ"ב לעיל בהלכות תפילה (סימן קח ס"ק לג) הביא את סברת הרדב"ז ונראה שנוטה לפסוק כדבריו שאם לא התפלל ערבית אינו משלים בשחרית, וצ"ע לדינא.

## (ב)

## שכח להבדיל בתשעה באב שחל יום א'

ומבואר בשו"ע שאם טעם קודם שהבדיל על הכוס צריך לחזור ולהבדיל בתפילה, כי ההבדלה על הכוס אינה כתיקונה, עוד מצינו בשו"ע לקמן (סעיף ג) לגבי מי ששכח להבדיל בתפילה במוצאי שבת שהוא תשעה באב, שאינו צריך לחזור ולהתפלל כיון שיכול לסמוך על מה שיבדיל במוצאי תשעה באב, ומעתה יש לדון באופן ששכח להבדיל בתפילה בליל תשעה באב ובמוצאי תשעה באב עבר וטעם קודם הבדלה, דלכאורה יצטרך לחזור ולהתפלל ערבית ולהבדיל בתפילה. ואמנם נראה דאינו כן כיון שכל הדין להבדיל הוא רק בתפילה הראשונה של השבוע וא"כ לא שייך לחזור ולהתפלל ערבית ולהבדיל בתפילה של מוצאי תשעה באב. וראה בספר שמירת שבת כהלכתה (פרק סד הערה צה) שהביא מהגרשז"א דהטעם שאינו חוזר ומתפלל כיון שכבר התפלל כמה תפילות שלא הבדיל בהם שוב אינו מבדיל, ובפשטות נראה דטעמו כנ"ל.

## (ג)

## שיעור הטעימה

ובשיעור הטעימה שמחמתה צריך לחזור ולהתפלל, יש אומרים שהוא בכזית או רביעית, אך בשו"ע הגר"ז (סעיף ג) כתב שאף אם טעם מעט צריך לחזור ולהתפלל, וכן משמע מלשון השו"ע שאם טעם צריך לחזור ומשמע שדהיינו בכל שהוא ואין צריך שיעור אכילה או שתיה.

## עשה מלאכה קודם הבדלה

ובביאור הלכה (ד"ה ואם) הביא בשם הרשב"א דהוא הדין אם עשה מלאכה קודם שהבדיל על הכוס גם כן צריך לחזור ולהבדיל בתפילה [אא"כ אמר ברוך המבדיל קודם שעשה את המלאכה], אך הביאור הלכה הביא שהפתחי תשובה הכריע דלא כהרשב"א, וטעמו דרק לגבי אכילה כיון שצריך להבדיל על הכוס קודם אכילה, אם אכל אז לא תועיל ההבדלה על הכוס, אך להתירו במלאכה אין צריך ברכה ולכן דין ההבדלה בתפילה אינו נוגע לעשיית מלאכה.

**[סעיף ב] טעה ולא הבדיל בתפילה ואין לו כוס בלילה וסובר שאף למחר לא יהיה לו צריך לחזור ולהתפלל.**

ובמשנ"ב (ס"ק ו) הביא שאם נזכר בתפילה יכול לסמוך על דעת הטור שאפשר להבדיל אף בשומע תפילה, ואף דלא קיי"ל כן מ"מ בדיעבד יש להקל כדעה זו.

## אם יודע שיהיה לו כוס ביום שני

והנה משמעות לשון השו"ע שאם יודע שיהיה לו כוס ביום השני שצריך לחזור ולהתפלל, והדבר צ"ע דא"כ מדוע כתב השו"ע (סעיף ג) שאם טעה ולא הבדיל בתפילה בתשעה באב שחל להיות באחד בשבת, דאינו צריך לחזור והתפלל, הרי הוא מבדיל רק ביום שני, וכתב הפרישה דמדינא כל שיודע שיהיה לו הבדלה על הכוס קודם שיאכל אין צריך לחזור ולהתפלל, וכיון שהדרך שאדם לא מתענה יום שלם לכן כתב השו"ע שאם יהיה לו כוס ביום ראשון אינו צריך לחזור ולהתפלל, כי לא יאכל עד אחר ההבדלה, אמנם במוצאי שבת שחל בו תשעה באב הרי באותו יום לא יאכל ולכן א"צ לחזור ולהתפלל קודם הבדלה.

והנה בגיליון הרעק"א (לקמן סימן רצט) הקשה על דברי השו"ע אצלינו דמדוע אם יודע שיהיה לו כוס ביום שני לא מהני הרי קיי"ל (סימן רצט סעיף ו) שיכול להבדיל עד יום ג', וכתב הרעק"א לחדש דהבדלה ביום א' אינו מדין 'תשלומין' אלא זה עיקר הזמן, דכל יום א' חשיב כמוצאי שבת, ולכן אינו צריך לחזור אלא רק באופן שיבדיל על הכוס בזמנו, אך אם יבדיל אחר כך מדין תשלומין לא הוי הבדלה מעלייתא ולכן צריך לחזור ולהבדיל בתפילה.

והוסיף הרעק"א על פי זה חידוש לדינא דאף שביו"ט אין תשלומין להבדלה, מכל מקום יכול להבדיל ביום ראשון כיון שההבדלה ביום א' אינו מדין תשלומין אלא זה עיקר זמנו. [אמנם בסוף דבריו הקשה מדברי הבה"ג שלדעתו דין זה שאם טעם קודם הבדלה חוזר ומבדיל בתפילה היינו רק אם טעם בלילה, אך אם טעם ביום א"צ לחזור [וזהו שיטת היש מי שאומר בשו"ע שם, אך לא קיי"ל כוותיה], ובאמת לפי הבה"ג נראה דההבדלה בלילה הוא בזמנו אך ביום אינו אלא בתורת תשלומין ולכן חילק בין טעימה בלילה לטעימה ביום. ולמעשה המשנ"ב (סימן רצט ס"ק טז) כתב דהרעק"א מצדד שכל יום ראשון שאחר יום טוב יכול להשלים ולהבדיל וכנ"ל.

**~סימן רצו~**

**[סעיף א] סדר הבדלה יין בשמים נר הבדלה וסימנך יבנ"ה. וצריך ליזהר שלא יהא הכוס פגום. הגה: (א) ונהגו לומר קודם הבדלה שעושים בבית הנה אל ישועתי וגו' כוס ישועות אשא וגו' ליהודים היתה אורה וגו' לסימן טוב. (ב) ובשעת הבדלה יתנו עיניהם בכוס ובנר. (ג) ונוהגין לשפוך מכוס של יין על הארץ קודם שסיים בפה"ג, כדי שלא יהיה הכוס פגום. וטעם השפיכה דאמרינן כל בית שלא נשפך בו יין כמים אין בו סימן ברכה, ועושין כן לסימן טוב בתחלת השבוע. (ד) גם שופכין מן הכוס לאחר הבדלה ומכבין בו הנר ורוחצים בו עיניו, משום חיבוב המצוה.**

## (א)

## אמירת הפסוקים קודם ההבדלה בבית הכנסת או בישיבות

הנה לשון הרמ"א שנהגו לומר קודם הבדלה שעושים בבית ליהודים וכו', ומדוקדק שדווקא בהבדלה שעושים בבית אומרים פסוקים אלו, אך אם מבדילים בבית הכנסת אין צריך לומר את אותם הפסוקים, וטעם הדבר דכיון שאומרים בבית הכנסת את אותם הפסוקים ב'ויתן לך', אין צריך לחזור ולאומרם קודם הבדלה. ולכאורה יש בזה נפק"מ לישיבות שמבדילים בבית המדרש מיד לאחר מעריב, שאינם צריכים לומר את אותם הפסוקים קודם ההבדלה, אכן כיום מנהג הישיבות שלא אומרים 'ויתן לך' בתפילה, וא"כ צריכים לומר את הפסוקים האלו קודם ההבדלה לסימן טוב.

## (ב)

## לתת את העיניים בכוס בשעת ברכה

כתב הרמ"א דבשעת הבדלה יתנו עיניהם בכוס ובנר, ובמג"א (ס"ק א) ציין לדברי הרמ"א לעיל (סימן רעא סעיף י) דלשון הרמ"א שם שכשמתחיל לומר את הקידוש יתן עיניו בנרות, וכאן כתב שיתנו עיניהם בנרות, ומשמע שלגבי קידוש רק המקדש צריך להסתכל בנרות, אך בהבדלה גם שאר השומעים צריכים לתת עיניהם בכוס ובנר. והטעם לחלק ביניהם לא נתבאר וצ"ב.

## (ג)

## שפיכת היין מהכוס של הבדלה

מנהג הרמ"א לשפוך מהכוס של יין על הארץ קודם שיסיים בורא פרי הגפן, ובמשנ"ב (ס"ק ד) ביאר דאין לשפוך קודם הברכה כדי שלא יברך על כוס פגום, וכן אין לשפוך אחר שסיים הברכה לפי שיש ביזוי לכוס של ברכה כששופך ממנו אחר ברכה וקודם ששותה ממנו, ולכן כתב הרמ"א לשפוך באמצע הברכה. אך הביא המשנ"ב (ס"ק ה) שהאחרונים הסכימו שלא לשפוך בשעת ברכה כלל, אלא בשעה שהוא מוזג את היין לכוס, ישפכנו מלא על גדותיו שישפך על הארץ, והוסיף שיש למעט בחלק הנשפך כדי שלא יהיה הפסד משקין.

וטעם המנהג לשפוך מהיין מבואר ברמ"א דכל בית שלא נשפך בו יין כמים אין בו סימן ברכה, ולכאורה הסימן לשפע הוא ששופכים מעט יין לאיבוד, ויל"ע קצת לפי מנהגינו היום שאין שופכים את היין על הארץ לאיבוד, אלא נוהגים לשפוך לתוך הצלחת של הכוס, שבזה אין כל כך סימן לשפע, שהרי מותר לשתות את היין שנשפך, ואולי י"ל דאחר שמכבין את הנר לתוך היין נפסד היין ויש בזה סימן לשפע.

## (ד)

## שתיית המסובין מכוס של הבדלה

כתב המשנ"ב (ס"ק ו) כוס של הבדלה רגיל המבדיל לשתותו כולו ואינו משקה ממנו בני ביתו, ומקור דבריו הוא מהמגן אברהם (ס"ק ד) שהביא כן בשם שבלי הלקט. ובטור לקמן (ריש סימן רצט) הביא בזה מחלוקת בין הגאונים דבסדר רב עמרם גאון מבואר דשותה מהכוס כמלא לוגמיו ומטעים ממנה לבני ביתו, אך רב סעדיה גאון שאין צריכים בני ביתו לטעום מכוס של ברכה [אמנם בב"ח שם כתב דאף לדעת רב סעדיה גאון צריך להשקות את בני ביתו הגדולים, וכוונת הרס"ג דאין ליתן לבניו הקטנים ולנשים לשתות כיון שאינם מחויבים בהבדלה.

והטעם שצריך לשתות את כל הכוס בהבדלה ולא לתת לבני ביתו מבואר במשנ"ב כאן דהוא כדי שיהיה לו שיעור ברכה אחרונה לכו"ע, דבשיעור של כמלא לוגמיו יש ספק אם מברך ברכה אחרונה כמבואר לעיל סימן רי (סעיף א). ולכן לגבי קידוש משמע מסתימת דברי הטור שיכול להשקות לבני ביתו כי שם א"צ לברך ברכה אחרונה על היין כי נפטר בברכת המזון.

וסברת רב עמרם גאון צ"ע דאם על ידי שתיית המסובין יבוא לידי ספק ברכה אחרונה מדוע צריך ליתן להם מהכוס שלו, וגם בארחות רבינו (עמוד קכח) הביא שנהגו החזו"א והקהילות יעקב לשתות רק כמלא לוגמיו, ונתנו לאחרים לשתות מהכוס של ההבדלה, וצ"ע מדוע לא חששו להיכנס לספק ברכה אחרונה.

ולעניין הלכה יש נוהגים שהמבדיל שותה את כל הכוס רק משאיר מעט, ועל זה הוא מוסיף יין ומחלק לבניו. ונראה שאם משאיר מעט יין לכו"ע שרי שהרי נשאר בכוס יין כשיעור ברכה אחרונה. וכן מבואר ברמ"א בסמוך שהיה משאיר מעט יין ומכבה בו את הנר, והיינו דהמעט יין שמשאיר כדי לכבות את הנר אינו מחסר משיעור ברכה אחרונה, ולכן למנהגינו שמכבה את הנר ביין שנשפך בזמן מילוי היין, יכול להשאיר מעט מהיין ולהוסיף על זה וליתן לבניו לטעום [אמנם יש להעיר שאם מוסיף יין על מה שהיה בכוס יתכן שהיין של הברכה מתבטל עם שאר היין, וכמו שנתבאר לעיל בשיעורים על הלכות קדוש (שיעור יג) דאפשר דאמרינן בזה קמא קמא בטיל].

## שתיית נשים מהיין של הבדלה

כתב המשנ"ב (שם) נהגו הנשים שלא לשתות יין, ובשל"ה (שבת אות צט) מבואר הטעם כיון שחוה האכילה את אדם הראשון מעץ הדעת והיה זה עץ הגפן, וכיון שרצתה להיבדל על ידי זה מאדם הראשון נהגו הנשים שלא לשתות יין בהבדלה כלל.

## ליתן מהיין על עיניו

מבואר ברמ"א שנהגו לרחוץ את העיניים ביין שמכבים בו את הנר מפני חיבוב מצוה. עוד מצינו בטור לקמן (ריש סימן רצט) שנהגו לשפוך מים לכוס של ברכה אחר ששתו ממנו את היין, ושותים את המים המעורבבים עם מעט היין שנשאר בכוס לפי ששיירי מצוה מעכבים את הפורענות. ואחר כך נוטל בידו מה שהשתייר מן המים ומעבירם על העיניים כדי לחבב את המצוה.

אמנם בפרקי דרבי אליעזר (פרק כ) הנוסח הוא להיפך שמה ששופך מים ושותה היינו כדי לחבב את המצוות, ומה ששמים על העיניים את מה שנשאר מן המים היינו שיירי מצוה המעכבות את הפורענות. ויש להעיר דעניין זה הוא דווקא ביין שנשאר בכוס אך אם שמים על העיניים מהיין שנשפך לצלחת לכאורה אינו שיירי מצוה.

**[סעיף ו] (א) אומר הבדלה מיושב. הגה: וי"א מעומד וכן נוהגין במדינות אלו. ואוחז היין בימין וההדס בשמאל ומברך על היין, (ב) ושוב נוטל ההדס בימין והיין בשמאל ומברך על ההדס, ומחזיר היין לימינו.**

**(א)**

## הבדלה מיושב או מעומד

ובמשנ"ב (ס"ק כז) ביאר דלדעת השו"ע צריך לישב בהבדלה כיון שמוציא אחרים ידי חובתם ולכן צריכים לשבת כי כך הוא דרך קביעות, ודעת הרמ"א לומר מעומד דכיון שהוא הלוית המלך אין מלוין אלא מעומד, ולעניין הקביעות מתוך שקובעין עצמן להבדלה מהני נמי קביעות זו לצאת בברכת היין [ובשיעורים על הלכות קידוש (שיעור ט) הארכנו לבאר דלכאורה נחלקו השו"ע והרמ"א בדיוק בהיפך לגבי קידוש דלדעת הרמ"א יושבים בקידוש ולדעת השו"ע צריך לעמוד יעו"ש באורך].

והנה מובא בספר עליות אליהו שהגר"ח מוולאז'ין נהג להבדיל מעומד, והדבר צ"ע דמצינו שהגר"א שהיה רבו צידד כדעת השו"ע שיש להבדיל בישיבה, ויש לבאר דהגר"ח נהג כן באופן שלא היה נצרך להוציא אחרים ידי חובה בהבדלה, דבזה כיון שאין צריך קביעות א"צ לשבת. אמנם הביאו שהחפץ חיים היה עושה הבדלה מעומד.

ויש להוסיף דמבואר במשנ"ב (ס"ק ו) דאפילו לפי השיטות שמבדיל בעמידה צריך לשתות את הכוס בישיבה, והוא מדינא דגמרא (גיטין ע, א) דשלשה דברים מתיזין גופו של אדם ואלו הן אכל מעומד ושתה מעומד וכו' ע"ש. ויש לידע דדין זה הוא אף בשתיית מים או שאר משקים שצריך להקפיד לכתחילה לשתות רק בישיבה.

## (ב)

## נטילת היין וההדס בהבדלה

מה שכתב השו"ע דכשמברך על הבשמים נוטל את ההדס בימין ואת היין בשמאל, מבואר בשו"ע דכן צריך לעשות לכתחילה ואין להניח את היין בזמן שמברך על הבשמים משום דכל הברכות של הבדלה מצוה לברכם על הכוס, וזהו בכלל מש"כ דסודרן על הכוס, ודלא כמו שיש טועים ומניחים את הכוס בזמן הברכה על הבשמים. אך מש"כ השו"ע שבשעה שמברך על היין אוחז היין בימין וההדס בשמאל, צ"ע אם הוא בדווקא דיתכן שאף זאת הבשמים צריך לסדר על הכוס אך אין צריך לסדר את הכוס על הבשמים.

## להסתכל בציפורניים בברכת 'בורא מאורי האש'

כתב המשנ"ב (ס"ק לא) שרואה בציפורנים ומברך בורא מאורי האש, ומשמע שמסתכל בציפורניים קודם שמברך בורא מאורי האש. ועיין לקמן בשיעורים (ריש סימן רחצ) שהבאנו דעות בזה אם קודם מסתכל ואח"כ מברך או להיפך, וע"ש שלכאורה תלוי אם ברכה זו היא כברכת השבח או כברכת הנהנין.

**[סעיף ח] נשים חייבות בהבדלה כשם שחייבות בקידוש ויש מי שחולק. הגה: על כן לא יבדילו לעצמן רק ישמעו הבדלה מן האנשים.**

## חיוב נשים בברכת ההבדלה

וביאר המשנ"ב (ס"ק לד) דאף על גב דהוי מצוה שהזמן גרמא מכל מקום נשים חייבות בזה משום דבדיני שבת איש ואשה שוין דאיתקש זכור לשמור. והוסיף דלפי שיטת הרמב"ם שחיוב הבדלה הוא מדאורייתא ודאי נשים חייבות בו כמו בקידוש, והביא דבמגיד משנה מבואר שאף למ"ד שחיוב הבדלה הוא מדרבנן חייבו נשים, כיון שתיקנו הבדלה כעין הקידוש. אך דעת הארחות חיים שנשים פטורות מהבדלה, וכמבואר במשנ"ב (שם) דהבדלה היא ככל מצוה דרבנן שהזמן גרמא דנשים פטורות. וברמ"א כתב שנשים לא יבדילו בעצמן אלא ישמעו מן האנשים, ומשמע דדעתו ששהאשה לא תברך בעצמה.

והנה הקשה הב"ח (סוף הסימן) דמדוע האשה אינה יכולה לחייב את עצמה בהבדלה, ומאי שנא מכל מצות עשה שהזמן גרמא שיכולה למשוך חיוב על עצמה ולברך [וע"ש שביאר דגם הארחות חיים לא התכוין שאשה אינה יכולה להבדיל לעצמה, אלא כוונתו שאינה חייבת להבדלה].

ובמג"א (ס"ק יא) הביא קושיא זו וכתב דבמצוה שיש בה מעשה יכולה לחייב את עצמה לעשות את המצוה ואז צריכה לברך, אך בדבר שאין בו אלא את הברכה עצמה אינן יכולות לחייב את עצמן. ובמג"א כתב דברא"ש (קידושין פרק א סימן מט) משמע שיכולות לחייב את עצמן בכל ברכה שלא מברכים בה 'וצונו'.

עוד הקשו האחרונים דבתוס' בראש השנה (לג, א ד"ה הא) מבואר שנשים יכולות לעלות לתורה למנין ז' קרואים ומחייבות את עצמן בברכת התורה [ואולי י"ל דחייבת בלימוד תורה]. ובערוך השולחן (סעיף ה) הקשה על חילוקו של המג"א דצ"ע בסברא, ועוד שהרי בהבדלה יש מעשה דהא צריך לשתות את היין, ומדוע אינה יכולה לחייב את עצמה בזה.

ובט"ז (ס"ק ז) ביאר שהאשה יכולה לחייב את עצמה במצוות עשה שהזמן גרמא שהאיש חייב בהם מדאורייתא, אך במצוה שחיובה רק מדרבנן לא יכולה לחייב את עצמה. ובפמ"ג (משבצו"ז שם) הקשה עליו מהא דמברכות על הלל בראש חודש וכן מלולב בחולו של מועד, ושופר ביום ב' של ראש השנה דמבואר שיכולות לחייב את עצמן אפילו בחיוב דרבנן.

ולעניין הלכה מבואר במשנ"ב (ס"ק לה) דלכתחילה לא תבדיל האשה בעצמה כיון שלכתחילה לא תשתה האשה מהכוס של הבדלה וכמו שנתבאר במשנ"ב לעיל (ס"ק ו ועיין לעיל בשיעורים שיעור ג), אך אם אין לה ממי לצאת תעשה הבדלה בעצמה ותשתה את הכוס. אך האיש לא יבדיל להוציא אותה ידי חובה אם כבר הבדיל בעצמו, דיש בזה חשש ברכה לבטלה וכמבואר במשנ"ב (ס"ק לו).

## חיוב נשים בברכת הנר

והנה בביאור הלכה (ד"ה לא יבדילו) הביא מהמג"א (ס"ק יא) דפשוט שהנשים יכולות לברך לעצמן על הבשמים ועל הכוס דברכת הנהנין הן. ודקדק הביאוה"ל שהמג"א השמיט את ברכת הנר, ומשמע דברכת הנר אינם רשאיות לברך, וביאר שם הטעם שאינה יכולה לחייב את עצמה דכיון דברכת הנר אינה ברכת הנהנין אינה יכולה לברך אלא כחלק מההבדלה [וע"ע לקמן בשיעורים (ריש סימן רחצ) שהארכנו בגדר ברכת הנר], ואף לפי הדעות שנשים חייבות בהבדלה הסתפק שם שאולי פטורות מלברך על הנר, כיון שברכה זו אינה ממש חלק מההבדלה שהרי אפשר לברך אותה בפני עצמה, וכן אין צריך לחזר אחריה כמבואר לקמן (סימן רחצ סעיף א).

אך צ"ע על דברי הביאור הלכה דמדוע אינה יכולה לחייב את עצמה בברכת הנר, וכמו שיכולה לחייב את עצמה בהבדלה אף אם אינה חייבת ככל מצות עשה שהזמן גרמא, וכבר הקשה כן האגרות משה (חושן משפט חלק ב סימן מז אות ב), וע"ש שהסיק דודאי יכולה לחייב את עצמה אף בברכת הנר. ואולי יש ליישב את דברי הביאור הלכה על פי סברת הערוך השולחן שהזכרנו לעיל, שהקשה על המג"א שאף בהבדלה יש מעשה שהרי מחוייב לשתות את היין, ולפי"ז יש ליישב דהביאור הלכה נקט כדברי המג"א שהאשה יכולה לחייב את עצמה רק במצוה שיש בה מעשה, וס"ל שיכולה לחייב את עצמה בהבדלה כיון שיש בה מעשה של שתיית היין, אך בברכת הנר אין מעשה כלל ולכן אינה יכולה לחייב את עצמה בברכה כיון שאין זה ברכת הנהנין [והדלקת הנר לא הוי חלק מהמצוה שהרי יכול לברך אפילו על נר שהיה דלוק ועומד].

ולעניין הלכה הנה בביאור הלכה (שם) מסיק דיותר נכון לומר שאינה חייבת בברכת הנר לכולי עלמא, אך כבר הבאנו דהאגרות משה (שם) כתב שרשאית לברך על הנר שיכולה לחייב את עצמה בברכה זו, ובספר שונה הלכות גם נקט שאשה יכולה לחייב את עצמה בברכת הנר [ובאמת במהדורה הראשונה כתב שאשה לא תברך על הנר, אך במהדורה השלישית כתב שאינה חייבת לברך על הנר, ומשמע שיכולה למשוך על עצמה חיוב], וכן הביאו בשם הגריש"א (ספר קרא עלי מועד עמוד נ) שיכולה לחייב את עצמה בברכת הנר.

**~סימן רצז~**

**[סעיף א] (א) מברך על (ב) הבשמים אם יש לו ואם אין לו (ג) אין צריך לחזר אחריהם.**

## (א)

## גדר חיוב הברכה על הבשמים ואם מוציא אף אם הוא אינו מריח

וכתב החזו"א (אורח חיים סימן לה ס"ק ז) דאף שאין צריך לחזר אחר הבשמים, אם יש לו בביתו חייב לברך עליהם רק שלא תיקנו לחזר אחרי זה.

והנה מבואר בשו"ע לקמן (סעיף ה) שמי שאינו מריח אינו מברך על הבשמים אלא אם כן נתכוין להוציא בני ביתו הקטנים או מי שאינו יודע, ובאמת בטור מצינו בזה מחלוקת ראשונים דדעת רבינו אפרים שאינו יכול להוציא אחרים כיון שברכה זו היא ככל ברכת הנהנין, שאם אינו נהנה אינו יכול להוציא אחרים [ובטור הוכיח מהא דמבואר בראש השנה (כט, ב) שבפת יכול להוציא את בניו הקטנים אפילו שאינו אוכל עמהם, אך הבית יוסף תמה על דבריו דשם הוא דין מיוחד שמברך עבור בני ביתו הקטנים מדין חינוך, ע"ש].

ובבית יוסף (שם) ביאר סברת הרא"ש דכיון שיש מנהג שמחייב אותו לברך על הבשמים הוי כברכה המחוייבת שיכול להוציא אחרים ידי חובה מדין ערבות, ומכח זה פסק בשו"ע שיכול להוציא אחרים אפילו מי שאינו מריח, אך המג"א (ס"ק ה) הקשה על דבריו דהא מבואר בשו"ע לעיל (סימן קסז סעיף כ) שאפילו בשבת שמחוייב לאכול פת אינו יכול להוציא אחרים בברכת המוציא אלא אם כן אוכל עמהם, וטעם הדבר דאף שהסעודה בשבת היא חוב אין החוב עליו משום מצוה אלא כדי שיהנה מסעודת השבת, וכיון שחיובו הוא רק משום הנאה אין ערבות. והוסיף המג"א דאף שבכרפס מצינו בסימן תפד (סעיף א) דאף על פי שאינו נהנה יכול לברך משום ערבות, לא דמי לחיוב דבשמים משום דבכרפס כל עיקר תקנתו הוא לקיים מצוה משא"כ הכא דגדר תקנת הברכה על הבשמים היא כדי שיהנה, ודמי לברכת הנהנין שאם אינו נהנה בעצמו אינו יכול להוציא אחרים ידי חובתם. ועוד כתב המג"א דהכא לא דמי לחיוב של כרפס דבברכת בשמים אינו מחוייב לגמרי שהרי א"צ לחזר אחריו. עכת"ד.

ומסוף דבריו משמע דחיוב ברכת הבשמים אינו ממש חיוב גמור, ולכן אין צריך לחזר אחריו, ולכאורה מוכח מדברי המג"א דלא כהחזו"א הנ"ל, אכן באמת מבואר בחזו"א עצמו סברא זו וז"ל 'אם יש לו חייב לברך עליו ולהריח בו, ומ״מ לא נפיק בזה מתורת ברכת הנהנין כיון דעיקרו ברכת הנהנין ואין החוב כל כך, וכמבואר בשו״ע שם סעי׳ ה'' עכ"ל, וצ"ל דאף שאם יש לו בשמים הוא מחוייב לברך עליהם, מכל מקום לא חשיב חיוב גמור שהרי כשאין לו בשמים אינו צריך לחזר אחריהם.

## בברכת הנר אם יצא מוציא

ובדומה לזה יש נידון לגבי חיוב ברכת בורא מאורי האש על הנר דמבואר במשנ"ב (סימן רחצ ס"ק לו) בשם האחרונים שאפילו אם בירך כבר ברכת בורא מאורי האש יכול לחזור ולברך בביתו כדי להוציא את בני ביתו, והיינו דס"ל דברכת מאורי האש אינה כברכת הנהנין ולכן יכול להוציא אף שאינו נהנה. ועיין עוד לקמן בשיעורים (ריש סימן רחצ) שהארכנו בזה בגדר החיוב של ברכת הנר.

## (ב)

## בשמים שעומדים אף לאכילה

כתב המשנ"ב (ס"ק א) דלכתחילה טוב שיקח לבשמים דבר שברכתו בורא מיני בשמים כגון ציפורן, וסיים שם שעל סתם פלפלין יש דעות בין הפוסקים והוי ספק ברכה.

וכוונת המשנ"ב דבסתם פלפלין יש ספק אם מברכים עליהם בורא מיני בשמים או שברכתם הנותן ריח טוב בפירות כמבואר בסימן רטז (סעיף ב וע"ש בשעה"צ ס"ק יב). והנה מדוקדק מדברי המשנ"ב שיכול לברך במוצאי שבת אף על פרי, אלא שלכתחילה יש לקחת דבר שברכתו בורא מיני בשמים. וכן מבואר להדיא במגן אברהם (ס"ק א) שיכול ליטול פרי ולברך עליו במוצאי שבת הנותן ריח טוב בפירות, והביא ראיה לדבריו דבבית יוסף הביא כמה שיטות שיכול לברך אפילו על פת חמה ולהריחה.

והנה מצינו בשו"ע לעיל (סימן רטז סעיף יד) שהביא שתי דעות אם המריח באתרוג של מצוה מברך עליו, או דכיון דלאו לריח עבידא אלא לצורך מצוה אין מברכין עליו. ובמשנ"ב (שם ס"ק נב) כתב דכל המחלוקת הוא דווקא בשעת נטילתו למצוה אבל קודם לכן או אחר כך מברך לכולי עלמא. ומתבאר דדעת המשנ"ב שיכול לברך על פרי שנותן ריח אף שעומד לאכילה או שעומד למצוה, כיון שבאותו זמן הוא נוטל את הפרי בשביל להריח בו.

אמנם החזו"א (אורח חיים סימן לה ס"ק ג ואילך) נקט שלא מועיל מה שנוטל את הבשמים בידו להריחם, אלא צריך שהם יהיו מיועדים להרחה בלבד, וטעמו דכיון שאין דבר זה מיועד להרחה, הרי מה שהוא נהנה מזה חשיב הנאה דממילא וכעין מתעסק, ולדבריו אפשר לברך על פירות רק אם ייחד אותם שלא ישתמש בהם למאכל לעולם אלא רק לריח, וכן ברכה על ריח של פת חמה יכול לברך רק אם זה מיוחד לריח [ואף אם זה עשוי גם לריח וגם לאכילה אין לברך לדעת החזו"א ע"ש].

ולעניין הלכה לדעת החזו"א צריך לייחד בשמים מיוחדים שמיועדים להריח בהם, ובשמים שאינם מיועדים להרחה אין מברכין עליהם, ואף לדעת המשנ"ב נראה דיש לנהוג כן דהנה במשנ"ב בהמשך הסימן (ס"ק י) מביא מהטור בשם רבינו אפרים שהיה לו כלי מיוחד מזכוכית שהיו בה מיני בשמים והיה מברך עליהם, כדי שלא ישתמש בבשמים שמיועדים לצורך תבשיל, ובמשנ"ב מסיק שלמצוה מן המובחר נהג כן ויחד בשמים מיוחדים לקיום המצוה וכך נוהגים העולם, וא"כ יוצא דלכו"ע ראוי לייחד כלי עם בשמים לקיום המצוה במוצאי שבת.

## (ג)

## הרחת הבשמים במוצאי יום הכיפורים וכשחל בשבת

כתב המשנ"ב (ס"ק ב) שמי שמתענה בשבת צריך לברך על הבשמים במוצאי שבת, מה שאין כן ביום הכיפורים אף כשחל בשבת אין צריך לברך על הבשמים. וטעם הדבר מבואר במשנ"ב לקמן (סימן תרכד ס"ק ה) שכיון שיום הכיפורים הוא יום תענית אין בו נשמה יתירה.

ואף שכאן סתם המשנ"ב שא"צ לברך על הבשמים במוצאי שבת שחל בו יום הכיפורים, לקמן (שם) הביא המשנ"ב דהרבה אחרונים חולקים על זה וסוברים שאם חל יום הכיפורים בשבת יש לברך על הבשמים, וסיים שם שאם מברך על הבשמים אין חשש ברכה לבטלה שהרי נהנה מהריח, אך אין למחות בבתי כנסיות שנהגו שלא לברך על הבשמים במוצאי יום הכיפורים שחל בשבת. וכן מטו בשם החזו"א (בספר עלי שיח עמוד קעז) דמברך על הבשמים בהבדלה כמו כל מוצאי שבת.

אמנם עדיין יש להעיר דאם אין צריך לברך על הבשמים הרי הברכה עליהם תחשב הפסק בין ברכת היין לשתייתו, ובחיי אדם (כלל קמה סעיף טו) כתב שיריח את הבשמים אחר ההבדלה ואחר שכבר שתה מהכוס, כדי שלא יהיה הפסק בין הברכה לשתיית היין.

ויש שחידשו שיברך על הבשמים קודם להבדלה ויריח מהם, ובשעת ההבדלה יריח שוב מהבשמים ונמצא שמקיים הבדלה כתיקונה, אמנם הגרי"ש אלישיב (קובץ תשובות חלק א סימן לג) דחה סברא זו, משום שעצם הרחת הבשמים בין ברכת הגפן לשתיית היין נחשבת כהפסק. ויתכן לומר בזה סברא נוספת שאם מריח את הבשמים לפני ההבדלה הרי הוא מקיים את דין התקנה של ברכת בורא מיני בשמים משום דדין הרחת הבשמים אינו אלא מדרבנן, ובדרבנן מצוות אינם צריכות כוונה וא"כ אף אם לא התכוין לקיים את התקנה הרי יצא בזה ידי חובתו וע"ע ביאור הלכה לעיל (סימן ס סעיף ד ד"ה לצאת) דלא ברירא ליה אם בכהאי גוונא נחשב שיש לו כוונה הפכית, אכן אם יחשוב להדיא כוונה הפוכה מבואר שם דלכו"ע לא יצא ידי חובה ויוכל לחזור ולהריח. [וע"ע במשנ"ב לעיל (סימן ס ס"ק י) דנראה מדבריו שנוטה יותר שמצוות דרבנן ג"כ צריכות כוונה].

**[סעיף ה] מי שאינו מריח אינו מברך על הבשמים.**

## אם יש ספק אם מריח את הבשמים

והאחרונים דנו באופן שהוא מסתפק אם יש ריח לבשמים שבידו אם יכול לברך עליהם. וכתב הכף החיים (ס"ק ג) שאם חושש שאינו יכול להריח או באופן שחושש שהבשמים התייבשו ויש ספק אם מריח, דמותר לבדוק ולהריח מהם מעט קודם הברכה כדי לדעת אם מותר לו לברך עליהם, והביאו מהגרח"פ שיינברג (בספר וזאת הברכה פרק יט אות ו) דדמי למה שנתבאר בשו"ע לעיל (סימן רי סעיף ב) דשרי לטעום מהמאכל בלא לברך עליו, אכן יל"ע דלכאורה לא דמי לטעימה דשם חיוב ברכה הוא על 'אכילה', וטעימה אינה בכלל אכילה, אך לגבי ברכת הריח חייב לברך אפילו אם מריח מעט ואיך התירו בלא ברכה וצ"ע.

**~סימן רחצ~**

**[סעיף א] (א) מברך על הנר בורא מאורי האש אם יש לו ואין צריך לחזר אחריו. (ב) והני מילי במוצאי שבת אבל במוצאי יום הכיפורים יש אומרים שמחזיר אחריו.** **הגה: (ג) מי שאין לו כוס להבדיל כשרואה האש מברך עליו וכן הבשמים.**

## (א)

## טעם הדלקת הנר במוצ"ש ובמוצאי יו"כ

ובמשנ"ב (ס"ק א) ביאר דהטעם שמברכין על הנר משום דתחלת ברייתו הוי במוצאי שבת כמבואר בפסחים (נד, א) שבמוצאי שבת נתן הקדוש ברוך הוא דעה באדם הראשון וטחן ב' אבנים זו בזו ויצא מהן אור. והטעם שמברכין על הנר במוצאי יום הכיפורים היינו מפני שהוא כעין הבדלה שכל היום היה אסור להשתמש בזה האור אף לאוכל נפש, ולהבדיל משאר יום טוב ועכשיו מותר.

## גדר חיוב הברכה על הנר

האחרונים דנו בגדר חיוב הברכה על הנר אם הוא כעין ברכת הנהנין דהיינו שבזמן תחילת ברייתו צריך ליהנות מהנר ולברך עליו, או שהוא כעין ברכת השבח, שבזמן בריית האור זה הזמן לתת שבח על יצירת האור.

והנה הביאור הלכה בסוף סימן רצו (ד"ה לא יבדילו) לגבי חיוב נשים בברכת הנר כתב שהנשים אינם רשאים לברך ברכת הנר לעצמן, כי ברכה זו אינה כברכת הנהנין על הנאת האור, דאם כן היה צריך לברך בכל פעם שנהנה מן האור. ומשמע דהוא כעין ברכת השבח שתיקנו לומר במוצאי שבת על מציאות האור.

## ליהנות מהנר קודם הברכה

וכן נראה להוכיח ממש"כ המשנ"ב בסמוך (ס"ק ד) בשם הרעק"א שאם משער שיהיה לו כוס בלילה ורוצה ללמוד קודם שיבוא לידו הכוס, דיכול ללמוד לאור הנר ויסדרם אחר כך על הכוס, וכן הביא בשעה"צ שם (ס"ק ג) שנהגו לאמר ויתן לך אצל הנר קודם שמבדילין, ומשמע נמי דגדר ברכת הנר הוא כברכת השבח, ולכן מותר ליהנות מהנר קודם הברכה [אכן עיין לקמן בשיעורים (בסימן זה אות ג) שיש בזה סתירה במשנ"ב ע"ש].

## להסתכל בציפורניים קודם הברכה או לאחריה

וכן יש לדקדק מלשון המשנ"ב (סימן רצו ס"ק לא) שכתב שרואה בציפורניים ומברך בורא מאורי האש, ומשמע שמסתכל בציפורניים קודם שמברך בורא מאורי האש ורק אחר כך מברך, ומקורו מהפמ"ג (משבצות זהב ס"ק ו), ושם ביאר הטעם שברכה זו היא כדין שאר ברכות השבח שמברכים אחר הראיה.

אמנם בסידור הגר"א (סדר הבדלה עמוד קמב) כתב להסתכל בציפורניים אחרי הברכה וכך נהג החזו"א, ונראה שלדעתם ברכה זו היא כברכת הנהנין שמברך תחילה ואחר כך נהנה. ויש נוהגים להחמיר כשתי השיטות דהיינו ליהנות מאור הנר גם קודם הברכה וגם לאחר הברכה [ועיין עוד בשיעורים לקמן (סעיף ג) באופן ההסתכלות בציפורניים].

## אם יצא מוציא

ויש עוד נפק"מ בזה אם הוא כברכת הנהנין או כברכת השבח דהנה מבואר במשנ"ב לקמן (ס"ק לו) בשם האחרונים שאפילו אם בירך כבר ברכת בורא מאורי האש יכול לחזור ולברך בביתו כדי להוציא את בני ביתו, והיינו דאף שבברכת הנהנין אינו יכול להוציא אחרים אם אינו נהנה בעצמו, הכא שאני דברכת מאורי האש אינה בגדר ברכת הנהנין ולכן יכול להוציא [וע"ע לעיל בשיעורים (סימן רצז אות א) שהארכנו בזה בגדר ברכת הבשמים].

ובאמת בחזו"א (אורח חיים סימן לה ס"ק ז) מבואר דברכת הנר לא חשיבא כברכת המצוות ואין בה דין ערבות, וכן מצינו בשו"ע הגר"ז (סימן רצז סעיף ט) שחושש לדעת האחרונים שסוברים שבברכת הנר אינו יכול להוציא אחרים אחר שכבר יצא בעצמו ידי חובתו.

## אם צריך לשבת בשעת ברכת הנר

עוד מצינו נפק"מ בזה אם צריך לשבת בשעת ברכת הנר

דהנה בכל ברכת הנהנין צריך שישב המברך והשומעים כי בכך יש קביעות וכמו שמבואר בשו"ע לעיל (סימן קסז סעיף יא) דאחד שמוציא את חבירו ידי חובה צריכים שניהם לשבת דבכך הוי קביעות, [ואף שמצינו ברמ"א לעיל (סימן רצו סעיף ו) שעושים הבדלה מעומד ואף שמברך על היין, ביאר המשנ"ב (שם ס"ק כז) דמתוך שקובעין עצמם כדי לצאת ידי ברכת הבדלה, מהני נמי קביעות זו לצאת בברכת היין].

ובאמת מצינו בביאור הלכה לעיל (סימן ריג סעיף א ד"ה על כל) שהביא שנחלקו האחרונים אם ברכת בורא מאורי האש חשיבא כברכת הנהנין וצריך לשבת כשמוציא את הרבים ידי חובה, או שדינו כברכת המצוות וא"צ שישבו כל השומעים ע"ש.

[ויש להעיר דבמוצאי שבת שהוא ליל תשעה באב דמבואר בשו"ע בהלכות תשעה באב (סימן תקנו סעיף א) שכשרואה את הנר מברך 'בורא מאורי האש', דבברכת בורא מאורי האש יש להחמיר ולשבת לחוש לשיטות שהוא ברכת הנהנין, ובזה אין את הטעם שכתב המשנ"ב שקובעין עצמן על ההבדלה כיון שמברכים רק על הנר].

## להוציא אחרים ידי חובתם בברכה שמברך עבור הקטנים

ובעיקר דברי החזו"א הנ"ל (שם) שכתב שאינו יכול להוציא אחרים ידי חובתם בברכת הנר אחר שכבר יצא כיון שהוא ברכת הנהנין, הנה כתב שם החזו"א בהמשך דבריו דמכל מקום מותר לו לחזור ולברך בביתו כדי להוציא את בניו הקטנים, כמו שמצינו בראש השנה (כט, ב) שיכול לברך בביתו ברכת הנהנין כדי לחנך את בניו הקטנים.

ובחזו"א שם הוסיף שאם חוזר ומברך בביתו כדי לחנך את בניו הקטנים, אין הגדולים השומעים יכולים לצאת ידי חובה בברכתו כיון שאין דין ערבות שיוכל להוציאם.

ולכאורה יש להוכיח מדברי החזו"א למה שדנו האחרונים אם אפשר לצאת ידי חובה באופן שסיבת הברכה של השומע וסיבת הברכה של המברך אינם מאותו טעם, וכגון אם אחד מברך שהחיינו מחמת בגד חדש אם יכול להוציא מי שצריך לברך על פרי חדש, ומצינו בהגהות הרעק"א (סימן ריט סעיף ה) שהביא מספר אורים גדולים שהסתפק אם אחד שנתחייב בברכת 'הגומל' שבא מן הים יכול להוציא מי שמחוייב שהיה חולה ונתרפא.

[עוד הביאו בזה מש"כ הרעק"א בהגהותיו (סימן קפד וכן בתשובה סימן ו והו"ד במשנ"ב שם ס"ק יד) לגבי מי שהוא מחוייב בברכת המזון מחמת ספק שאינו יכול להוציא את מי שחייב בברכת המזון בתורת ודאי, וכתב שם להקל רק משום שברכת המזון שצריך אכילה הוא רק מדרבנן ע"ש, והקשו דלמ"ד ספק דאורייתא מן התורה לחומרא, וכפי מה שביאר הג"ר שמעון שקופ בספר שערי יושר (תחילת שער א) דהיינו שצריך להחמיר בתורת ודאי, הרי כשיש ספק הוא מחוייב מדאורייתא לברך, ומדוע אינו יכול להוציא את מי שאכל ולא בירך, והוכיחו מזה שכיון שסיבת חיובו משום ספק דאורייתא לחומרא אינו יכול להוציא אחר שסיבת חיובו היא מחמת שאכל ונתחייב מדין ואכלת ושבעת וברכת ואכמ"ל].

ומדברי החזו"א כאן מבואר לכאורה שאף שנוסח הברכה שמברך בשביל להוציא את הקטנים הוא ברכת בורא מאורי האש, מכל מקום אינו יכול להוציא בזה את הגדולים כיון שסיבת חיובו שונה שהרי חיוב הברכה היא רק מדין חינוך, והגדולים חייבים בברכה מדינא. אכן יש לדחות דלשון החזו"א שם 'דלדידהו לא מיחשב ברכה', ונראה כוונתו דברכה זו שמברך בביתו לחנך את הקטנים אין על זה שם ברכה, כיון שמברך רק מדין חינוך ולכן אינם יכולים לצאת בברכה זו.

**(ב)**

## חילוק בחיוב ברכת הנר בין מוצ"ש למוצאי יו"כ

הנה מבואר בשו"ע שיש הבדל בין מוצאי יום הכיפורים למוצאי שבת, דבמוצאי יום הכיפורים יש אומרים שצריך לחזר אחר הנר ובשבת לכו"ע אין צריך לחזר, וביאר בשעה"צ (ס"ק ב) דביום הכיפורים שמברך על הנר כדי להראות שעד עכשיו היה אסור להשתמש בנר, אז ברכת הנר היא חלק מההבדלה בין היום טוב לחול, ולכן יש מחמירים שצריך לחזר אחר הנר, אך במוצאי שבת לכו"ע אין צריך לחזר אחר הנר כיון שהנר הוא רק תקנה בעלמא ולא חלק מההבדלה.

והנה בשעה"צ (שם) מבואר שהמג"א פירש בעניין אחר וז"ל המג"א (ס"ק ב) 'יש אומרים שצריך לחזר אחריו, היינו להורות שיום זה קדוש משאר יו"ט שנאסר להבעיר אור' עכ"ל, ונראה כוונת השעה"צ כמבואר בפרישה דהטעם שצריך לברך על נר ששבת במוצאי יום הכיפורים היינו כדי להבדיל בין היו"ט לחול, ולהראות שהיה אסור ביום טוב ליהנות מהנר, ולכן צריך נר ששבת, אך במוצאי שבת טעם הברכה על הנר הוא זכר לדבר שנברא האור במוצאי שבת, ולכך אדרבה אין צריך נר ששבת אלא נר שהודלק במוצאי שבת.

## כשחל יום הכיפורים בשבת

ואם חל יום הכיפורים בשבת לכאורה נראה דבהבדלה במוצאי שבת ויום הכיפורים אין צריך נר ששבת, וכמו שנתבאר לעיל דהטעם שצריך נר ששבת הוא כדי להבדיל בין יום טוב זה לשאר ימים טובים, אך כשחל בשבת אין צריך היכר שהיה אסור בהדלקת הנר כיון דבלאו הכי אסור מחמת השבת. א"צ נר ששבת כי א"צ להבדיל משאר יו"ט, ורק מדליק ככל מוצ"ש.

והנה המשנ"ב (סימן תרכד ס"ק ח) הביא דדעת המג"א (ס"ק ז) דאפילו כשחל יום הכיפורים בשבת צריך לברך על אור ששבת, ובשעה"צ (ס"ק ט) תמה על סברתו, והביא מחידושי הריטב"א בפסחים (נג, ב) שכתב שבזה אין צריך נר ששבת, אך הביא שגם בריטב"א כתב שנהגו להחמיר בזה, כי בזה מרויח את שניהם כי ניכר ההבדלה שהרי לא נשתמש בנר באותו היום.

והנה לעיל נתבארו ב' טעמים בהא דצריך נר ששבת במוצאי יום הכיפורים ובשלמא לפי הטעם שמברך על נר ששבת כדי שיהיה ניכר שהיה אסור ליהנות מהנר ובחול מותר, אתי שפיר דהכא עדיין אפשר להבדיל על ידי הנר שרק בחול מותר להשתמש בנר, אך לפי הטעם שנתבאר לעיל דבעינן נר ששבת להבדיל בין יום הכיפורים לשאר יו"ט, צ"ע מה בכך שמברך על נר ששבת הרי בלאו הכי אסור ליהנות מהנר מחמת השבת. וצ"ל דלא פלוג מיום הכיפורים שחל בימות החול שצריך לברך על נר ששבת.

ובמשנ"ב מסיק להלכה דמדינא יכול לברך על אור היוצא מהאבנים, אך לכתחילה יש להחמיר לברך על אור ששבת, אלא שבזה יש להקל ולברך אף על נר שהודלק מנר ששבת. ונראה שגם בכל מוצאי יום כיפור אם נכבה לו הנר יש להקל בדיעבד שיכול להעביר נר מאחר [עוד בעניין הדלקת הנר במוצאי יום הכיפורים עיין בשיעורים לקמן (על סעיף ח)].

## (ג)

## ליהנות מהנר קודם ברכת מאורי האש

כתב המשנ"ב (ס"ק ד) שאם משער שיזדמן לו כוס בלילה ורוצה ללמוד קודם שיבוא לידו הכוס מצדד הרעק"א שלא יברך עתה על הנר כדי לסדרו על הכוס. ובשעה"צ (ס"ק ג) הביא את דברי הכל בו (סימן מא) שכתב דבפורים שחל במוצאי שבת קוראים את המגילה לאור הנר קודם הבדלה, וצריך לברך על הנר קודם המגילה, ומשמע שאין ליהנות מאור הנר קודם שבירך עליו. אך מסיק דהמנהג להקל בזה שהרי נהגו העולם לומר ויתן לך לאור הנר קודם הבדלה. ומוכח דס"ל שאין איסור ליהנות מהנר קודם ברכת בורא מאורי האש.

אכן מצינו שהמשנ"ב סותר את עצמו דבמשנ"ב לקמן (סימן תקנו ס"ק א) מבואר שכשחל תשעה באב במוצאי שבת יש לברך על הנר קודם שיקראו מגילת איכה כדי שלא יהנו מאור הנר בלא ברכה, ומשמע דאין ליהנות מהנר בלא ברכה, אמנם יש לחלק דבתשעה באב שבלאו הכי אינו מבדיל על הכוס מחמת הצום, לכן עדיף טפי לברך מיד, אך במוצאי שבת הקילו שלא יברך על הנר קודם ויתן לך כי עדיף לסדרו על הכוס.

## ויתן לך קודם הבדלה או לאחריה

ובמש"כ השעה"צ שאנו נוהגים לומר ויתן לך קודם הבדלה, כן מבואר גם בביאור הלכה לעיל (סימן רצה ד"ה אבל) שמנהג העולם לומר ויתן לך קודם הבדלה, אמנם לקמן (סימן תרצג ס"ק ב) סתם המשנ"ב שיש לומר ויתן לך אחר הבדלה, [וע"ש בשעה"צ (ס"ק ג) שציין לדברי הפמ"ג, וצ"ע דבפמ"ג שם מביא כך בשם המנהגים, אך נראה שדעתו נוטה שיש לומר ויתן לך קודם הבדלה]. וגם על פי הקבלה יש לומר ויתן לך רק לאחר הבדלה. אכן יש שנהגו שלא לומר ויתן לך כלל, וצ"ע מה מקור המנהג, וממנהג העולם שלא אומרים בבית הכנסת אין ראיה שאין אומרים אותו כלל כי יתכן שאומרים אותו אחר שבירכו על הנר.

## תפילת ראש השנה קודם ברכת הנר

ולעניין תפילת ערבית בליל יום ב' של ראש השנה שחל במוצאי שבת כתב המשנ"ב לקמן (סימן תקצט ס"ק א) שאף שמתפללים תפילת ערבית קודם שמברכים על הנר המנהג להקל כיון שהתפילה קצת שגורה בפיו [והיינו שבכל מוצאי שבת ההיתר להתפלל תפילת ערבית קודם שבירך ברכת מאורי האש, כיון שהתפילה שגורה בפיו ואינו צריך לאור הנר, וכאן כתב לחדש שאפילו בתפילת ראש השנה אפשר להקל כיון שתפילתו שגורה בפיו קצת], ומכל מקום גם מדבריו הכא משמע שלכתחילה אין ליהנות מהנר קודם שמברכים עליו.

ולעיל בשיעורים (ריש סימן רצח) הבאנו דנידון זה אי שרי לקרוא לאור הנר קודם שמברך על הנר לכאורה תליא בגדר ברכת בורא מאורי האש, דאי חשיב כברכת הנהנין, אסור לו ליהנות בלא ברכה ולכן אין לומר 'ויתן לך' קודם הבדלה, אך אם הוא כמו ברכת המצוות אין איסור ליהנות קודם הברכה אלא זה חיוב לברך בהבדלה. והנה לעיל הבאנו דדעת החזו"א דברכת הנר נחשבת ברכת הנהנין, אך ידוע שמנהג החזו"א לומר 'ויתן לך' קודם ברכת הנר, ומוכח דאף דס"ל שברכה זו היא כמו ברכת הנהנין, מכל מקום מותר לו ליהנות מהנר קודם הברכה וצ"ע.

[ואגב יש להעיר במש"כ המשנ"ב דכיון שהתפילה שגורה בפיו יכול לקרוא לאור הנר אפילו קודם שמברך בורא מאורי האש, ומתבאר שאם קורא מתוך הסידור את התפילה שכבר שגורה בפיו לא חשיב שנהנה מהאור. ויש לדון לפי זה דהוא הדין שיהיה מותר לראות בסידור תפילה השגורה בפיו לאור נר שהודלק באיסור, וכגון שהודלק במעשה שבת וכדומה, דכיון שהתפילה שגורה בפיו לא מיקרי הנאה גמורה, אך באמת נראה שאין להקל בזה, דרק לגבי איסור הנאה מהנר קודם הברכה שוא איסור קל הקילו בזה].

## שימוש באור החשמל קודם ברכת בורא מאורי האש

ולגבי השימוש באור חשמל קודם הבדלה נראה דהדבר תלוי במה שדנו האחרונים אם אפשר לצאת על ידי אור חשמלי ברכת בורא מאורי האש, דבשו"ת הר צבי (חלק ב סימן קיד) הביא שהגאון הצפנת פענח התיר לעשות כן, אך הגרש"ז (בספרו מאורי האש פרק ה ענף א) נקט שאין לברך על אור החשמל דהוי כמו נר בעששית שמבואר לקמן (סעיף טו) שאין לברך עליו ברכת מאורי האש, ולדעת הגרש"ז שאינו יוצא ידי חובת ברכת בורא מאורי האש ע"י אור החשמל מסתבר שאין איסור ליהנות מאור החשמל קודם שמבדיל.

**[סעיף ב] (א) מצוה מן המובחר לברך על אבוקה ויש מי שאומר שאם אין לו אבוקה צריך להדליק נר אחר לצורך הבדלה חוץ מהנר המיוחד להאיר בבית. הגה: ונר שיש לו שתי פתילות מקרי אבוקה.**

## (א)

## נרות המחוברים או דווקא אם קלועים ביחד

איתא במשנ"ב (ס"ק ח) דנר שלנו שמונח שם כמה פתילות הוי כמו פתילה עבה ולא חשיב אבוקה, אך אם מפריד ביניהם שעוה או חלב חשיב אבוקה. עוד מבואר במשנ"ב שאם מדביק שתי נרות להדדי חשיב כאבוקה. והנה במג"א (ס"ק ד) כתב שאם מקריב שתי נרות להדדי לא חשיב אבוקה, והביא ראיה מסימן תלג (סעיף ב) דמבואר שם שבודקין חמץ לאור הנר ואין לבדוק לאור האבוקה, ובמג"א שם (ס"ק ו) נקט בפשיטות שאם מחבר שתי נרות לא חשיב אבוקה ויכול לבדוק את החמץ לאורם, כי יכול להפריד אותם בקלות ע"ש, והוכיח משם שאם אינו מדבק אותם ביחד לא חשיב שלהבת, אך בשעה"צ כאן (ס"ק ט) ציין לדברי הרעק"א שדוחה את הראיה, דהתם שאני שהחשש הוא שמא לא יגיע לחורים ולסדקים ולכן אם יכול להפרידם לא חשיב אבוקה, כיון שיכול להפריד ולבדוק רק עם נר אחד, אך בזמן שמחבר את שתי הנרות להדדי חשיב שלהבת שאורה רב ויכול לברך עליה.

## ברכה על נר במוצאי שבת שחל ביו"ט

והנה באופן שחל יו"ט במוצאי שבת יש לדון על איזה נר יברך ברכת מאורי האש, דהנה לחבר שתי נרות בשביל שיברך על אבוקה משמע בביאור הלכה שיש לאסור, כמבואר בביאור הלכה לקמן (סימן תקיד סעיף ב ד"נ ויכבה) דיש חשש שאם מטה את הנר הרי הוא מתיך מהשעוה טפות לארץ ויש לחוש דחשיב ככיבוי כיון שהוא ממעט את השעוה, וגם יש חשש שכאשר מפריד את הנרות אחר כך את הנרות חשיב כמכבה כיון שמוציא את הנר מהאבוקה, ודמי למה שנתבאר במשנ"ב לקמן (סימן תקב ס"ק יט) שאסור לקחת עץ הדולק מתוך המדורה דבזה חשיב כיבוי כיון שעל ידי זה יכול להתמעט אורו.

ולהדליק נר מיוחד עבור ההבדלה נראה דיש להחמיר דזהו נר של בטלה, ומבואר בשו"ע לקמן (סימן תקיד סעיף ה) דנר של בטלה אסור להדליקו [ואף דבביאור הלכה שם (ד"ה נר) כתב להקל בשעת הדחק להדליק נר של יאר צייט וכדו' שיש בזה צורך מצוה קצת, מכל מקום נראה דלכתחילה אין להדליק נר שאינו צורך גמור].

ולכאורה ראוי לברך במוצאי שבת שחל ביו"ט על הנר רגיל שהודלק לאורה, ואפילו שנר זה אינו אבוקה יש לסמוך בזה להקל ולברך על נר שאינו אבוקה. ואף שבשו"ע לעיל (סעיף ב) מבואר שיש מי שאומר שצריך נר אחר לצורך הבדלה חוץ מהנר המיוחד להאיר, ומבואר שם בביאור הגר"א שהוא משום שצריך היכר שהנר הודלק בשביל ההבדלה, כבר כתב במשנ"ב (ס"ק ז) דדין זה הוא רק למצוה בעלמא ולא לעיכובא.

אך יש לדון אם לעשות כן לכתחילה בזמנינו שהרי צריך להדליק נר מיוחד כדי לברך עליו כמבואר בשו"ע לקמן (סעיף י) דנר שלא הודלק בשביל להאיר, וכגון אור שהודלק עבור הכבשן אין לברך עליו בורא מאורי האש, ובזמנינו הרי מדליק את הנר רק לכבוד יום טוב שהרי יש כבר אור מהחשמל.

אכן י"ל ע"פ המבואר בערוך השולחן (סעיף יד) שהקשה שלעולם כשמדליק נר עבור קיום דין הבדלה הרי הנר אינו נעשה להאיר שהרי מדליקו למצוה, ואיך יכול לצאת ידי חובה בנר זה, ותירץ העורה"ש דכיון שמשום המצוה צריך להדליק את הנר להאיר, הרי דעתו להדליק אותו כמו שנעשה לאור. [ודוגמא לדבר מצינו בירושלמי (ערלה פרק א הלכה א) שדנה לגבי איסור ערלה באילן של אתרוג שנטעו למצוה, ומסקנת הסוגיא שם (כמו שפירשו המפרשים שם) דכיון ששיש דין ליטול אתרוג שראוי למאכל, הרי חשיב כנטיעה של עץ מאכל, ולכן יש בזה איסור ערלה]. ולפי"ז י"ל דאף נר שהודלק לכבוד יום טוב הרי מדליקו כדי שיהיה לו אור וא"כ יכול לברך עליו ברכת מאורי האש, וכן המנהג.

## לברך על נר העשוי משעוה

מלשון המשנ"ב נראה דלכתחילה יש לברך על נר העשוי משעוה, ובפשטות כוונתו שאין לברך על הנר העשוי משמן כיון שאין לעשות שלהבת ע"י הפתילות. אכן בערוך השולחן (סעיף ה) הביא שיש עניין על פי קבלה לברך דווקא על נר של שעוה.

## לברך על אור הכוכבים

כתב הטור (ריש סימן רצו) בשם פרקי דרבי אליעזר (פרק כ) שאם היה בדרך פושט ידו לאור הכוכבים שהן מן האש ומברך בורא מאורי האש. והנה בהגהות הרד"ל על הפרקי דר"א שם תמה מדוע לא הובא דין זה בפוסקים, ומכח קושיא זו חידש דהבבלי חולק על הפרקי דרבי אליעזר, דמבואר בברכות (נג, ב) שאין מחזרין אחר האור, ואם יכול לברך על אור הכוכבים הרי אור זה מצוי בכל מקום. וכן הוכיח ממה שפסק השו"ע (סעיף יד) שהיו יושבים בבית המדרש והמתינו מלברך, ומשמע שלא יכלו לברך על אור הכוכבים. וכתב הרד"ל דהטעם שאי אפשר לברך על אור הכוכבים דבעינן אש שנוצרה על ידי אדם, כמו האש שהדליק אדם הראשון במוצאי שבת על ידי ששפשף אבנים זה בזה. [וע"ש שכתב דיש פלוגתא בין הבבלי והפרקי דר"א, דלדעת הפרדר"א האור של מוצאי שבת ירד מהשמים ולכן א"צ אש שנוצר ע"י אדם, אך לדעת הבבלי (פסחים נד, ב) האור של מוצאי שבת נוצר ע"י שהקב"ה נתן דעה באדם הראשון וטחן ב' אבנים זה בזה ע"ש].

## לברך על אור הלבנה

ובעיקר דבריו שם כתב שאם יכול לברך על אור הכוכבים כל שכן שיוכל לברך על אור הלבנה שהיא מאירה טפי, ויש להעיר דיש לחלק דכיון שללבנה אין כח של אור בפני עצמה אלא האור שלה מגיע מהשמש א"כ אין לברך עליה, משא"כ הכוכבים שיש להם כח המאיר בפני עצמם ויל"ע.

**[סעיף ג] נוהגים להסתכל בכפות הידים ובצפרנים.** הגה: ויש לראות בצפרני יד ימין ולאחז הכוס ביד שמאל ויש לכפוף את האצבעות לתוך היד שאז רואה הצפרנים עם הכפות בבת אחת ולא יראה פני האצבעות שבפנים.

## הזמן להסתכל בציפורניים

הנה במשנ"ב לעיל (סימן רצו ס"ק לא) משמע שמסתכל בציפורניים קודם שמברך בורא מאורי האש ורק אחר כך מברך, ומקורו מהפמ"ג (משבצות זהב ס"ק ו). אמנם בסידור הגר"א (סדר הבדלה עמוד קמב) כתב להסתכל בציפורניים אחרי הברכה וכך נהג החזו"א, [ולעיל בשיעורים (ריש סימן רחצ) הארכנו שהדבר תלוי האם ברכה זו היא כברכת הנהנין שמברך תחילה ואחר כך נהנה או כברכת השבח שרואה הדבר ואחר כך מברך]. ויש נוהגים להחמיר כשתי השיטות דהיינו ליהנות קודם הברכה ולאחר הברכה.

## אופן ההסתכלות בציפורניים

ואופן ההסתכלות בציפורניים מבואר בשו"ע לקמן (סימן רחצ סעיף ג) שנוהגים להסתכל בכפות הידיים ובציפורנים, וברמ"א שם מבואר שיש לראות בציפורני יד ימין ולאחוז הכוס ביד שמאל, אך בשערי תשובה (שם ס"ק ד) הביא מהמהר"ש ויטל שיסתכל בציפורניו לבד ולא בתוך פני האצבעות. וגם בביאור הגר"א כתב שמשמע בזוהר שיש להסתכל רק בצפורניים, והביא כן גם מהילקוט שמעוני (תהילים רמז תשכג) דאיתא שם שהצפרניים נבראו בשביל פריעה או מליקת הראש ובוהן להסתכל אור להבדלה ע"ש.

**[סעיף ד] אין מברכין על הנר עד שיאותו לאורו דהיינו שיהיה סמוך לו בכדי שיוכל להכיר בין מטבע מדינה זו למטבע מדינה אחרת.**

## אם צריך ליהנות בפועל מהנר

ומלשון השו"ע מדוקדק דא"צ ליהנות בפועל מהנר אלא סגי שיהיה אור שאפשר להבחין על ידו בין מטבע למטבע. ולפי זה באופן שיש תאורה אחרת, וכן בזמנינו שיש אור בביתו מהחשמל אין צריך לכבות את האור בזמן שמברך על הנר, וכך נהג הסטייפלער (כמבואר בארחות רבינו חלק א עמוד קל) וכך הביאו שנהג החזו"א שלא כיבה את האור בשעה שמברך, ואמנם יש מחמירים לכתחילה לכבות את האור בזמן הברכה על הנר אך ביו"ט שחל במוצאי שבת כולם סומכים לברך על הנר אפילו כשאור החשמל דולק בבית.

**[סעיף ה] אין מברכין על הנר שלא שבת ממלאכת עבירה, לאפוקי אור שהודלק לחיה ולחולה שכיון שלא הודלק לעבירה מברכין עליו אבל (א) אם הדליקו אינו יהודי (ב) בשבת כיון שאם היה מדליקו ישראל היה עובר לא שבת ממלאכת עבירה מקרי.**

## (א)

## איסור 'מלאכה' ע"י גוי

מבואר בשו"ע שנר שהודלק ע"י גוי נחשב כנר שלא שבת ממלאכת עבירה, ובמשנ"ב (ס"ק טז) מבואר שאם הדליקו הנכרי לצורך חולה שאין בו סכנה שהתירו לומר לגוי להדליק בשביל כך, אז מותר לברך עליו. והיינו שאף שצריך נר ששבת, אין חיסרון במה שהודלק הנר בשבת, אלא בכך שנעשה בהדלקתו איסור, ומתבאר כאן חידוש גדול שגוי שמדליק נר בשבת נחשב כנר שנעשה בו 'מעשה עבירה', ואף שהגוי אינו מצווה על שמירת שבת.

אכן מצינו לקמן (סימן שז סעיף כא) דמותר לומר לגוי לעשות מלאכה לעצמו, כגון שיאמר לו קח בשר שלך ובשל אותו לצרכך, ומבואר שאין איסור בזה אף שעל ידי אמירתו יעשה הגוי את המלאכה.

## לדבר עם גוי בטלפון לחו"ל בשבת

ויש לדון לפי זה אם מותר להתקשר במוצאי שבת לחוץ לארץ ולדבר עם גוי, באופן שאצל הגוי עדיין לא יצא שבת, דלפי דברי השו"ע כאן מתבאר לכאורה שיש לאסור, כיון שהוא גורם למלאכה בשבת. אכן המנהג להקל בזה.

## נר שהודלק ע"י שעון שבת

ולעניין נר שהודלק ע"י שעון שבת בשבת מסתבר שאפשר לברך עליו דחשיב נר ששבת, דאף שהודלק בשבת לא נעשה בו מעשה עבירה ודמי לנר שהודלק לחיה או לחולה שיש בו סכנה.

## (ב)

## ספק אם הודלק הנר בשבת

ואפילו אם אין אנו יודעים אם הנר הודלק בשבת או בחול כתב המשנ"ב (ס"ק יח) דאין לברך על נר של גוי, דתלינן שמסתמא הדליקו בשבת, ואסור לברך עליו מספק, ומבואר שמחמירים מאוד בספק הזה. ועיין בסמוך כמה חומרות שגזרו בדין זה.

**[סעיף ו] אינו יהודי שהדליק במוצאי שבת מישראל או ישראל מאינו יהודי מברכין עליו, אבל אינו יהודי שהדליק מאינו יהודי אין מברכין עליו. ובמוצאי יום הכיפורים אין מברכין על נר שהדליק ישראל מאינו יהודי.**

## האיסור ליהנות מנר שהודלק על ידי גוי

כן מבואר בגמרא (ברכות נג, א) דאף שמדינא שרי ליהנות מנר שהדליק הגוי אחר שדלק למשך זמן, כיון שטבע הנר שמתווסף לו תמיד אור חדש, מכל מקום גזרו חכמים שלא לברך על נר זה כדי שלא יבוא לברך על נר מעמוד ראשון, היינו מיד לאחר שהודלק.

עוד מבואר שם בגמרא דאף גוי שהדליק מגוי גזרו שלא ליהנות מהנר השני כדי שלא יבוא ויהנה מהאור הראשון של הנר שאצל הגוי הראשון, וכך נפסק בשו"ע כאן (סעיף ו) דנר של עובד כוכבים שהדליק מעובד כוכבים אין מברכין עליו. וכתב המג"א (ס"ק יא) שבזה יש להקל בדיעבד ולברך עליו כיון שאין איסורו אלא משום גזירה [ועיין פרי מגדים (על המג"א שם) שתמה דמה בכך שהדבר נאסר רק משום גזירה. אכן מצינו כן במשנ"ב לקמן (סימן תרכט ס"ק נ) לגבי סיכוך בנסרים שנאסרו משום גזירת תקרה, דכתב דכל דבר שפסולו הוא רק משום גזירה קיל טפי ויכול לצאת בזה ידי חובה בדיעבד].

ובשו"ע הגר"ז (סעיף יא) כתב דאף בדין הראשון של נר שהודלק בשבת ועבר זמן דחשיב כעמוד שני, אפשר לצאת ידי חובתו בדיעבד כיון שאינו נאסר אלא משום גזירה, אך בשעה"צ (ס"ק כב) כתב שבזה צריך לחזור ולברך, כיון דבלאו הכי פקפקו האחרונים בעיקר חידושו של המג"א.

## ממתי חשיב 'עמוד שני'

ובעניין הזמן שנחשב שכלה עמוד ראשון וחשיב כעמוד שני, מבואר במאירי בברכות (נג, א ד"ה גוי) שעמוד ראשון היינו קודם שנעשה ראש הפתילה חשוך, ונראה כוונתו שהוא זמן קצר אחר ההדלקה שראש הפתילה משחיר, וכן נראה מלשון השעה"צ (ס"ק כב) שהוא זמן קצר ממש סמוך להדלקה [ומה שהביאו מהגרש"ז (שולחן שלמה ס"ק יא) דעמוד שני הוא רק משנשרף כל הפתיל שהדליק בו צ"ע דלא משמע כן במאירי ובשעה"צ וכנ"ל].

## בדיעבד אם בירך על נר שהודלק ע"י גוי

הנה בביאור הלכה (ד"ה אין מברכין) הביא מחידושי הרעק"א שאם בירך על נר שהדליק הגוי שהדין הוא שצריך לחזור ולברך, אז כשחוזר צריך לחזור ולברך גם ברכת בורא פרי הגפן, כיון דברכת מאורי האש שלא יצא בה נחשבת כהפסק בין ברכת הגפן לשתיית היין. ובאחרונים תמהו על דבריו דסותר את דבריו לעיל (סימן רעא ס"ק עח) שהביא שם המשנ"ב בשם המג"א שמי שקידש על היין ובירך בורא פרי הגפן, וכשבא לשתות מצא שזה מים, אם חשב בשעת הברכה לשתות עוד יין הועילה ברכת בורא פרי הגפן שבירך, ואין צריך לחזור ולברך בורא פרי הגפן רק חוזר ואומר קידוש על היין ושותה, ומבואר שאף שהפסיק בקידוש הראשון בין הברכה לשתיה מועילה הברכה וא"צ לחזור ולברך בורא פרי הגפן.

וביותר צ"ע דהרעק"א הביא ראיה לדבריו מדברי הט"ז (סימן תרכד ס"ק ב) שדן שם במה שנחלקו האחרונים האם מברכים על הבשמים במוצאי יום הכיפורים שחל בשבת [והובא לעיל בשיעורים (סימן רצז אות ג)], וכתב הט"ז דמספק יברך על הבשמים בתוך הברכה, כיון שבדיעבד לא הוי הפסק. והביא ראיה מדברי התרומת הדשן (סימן קמב) שכתב שבדיעבד יכול לצאת ידי חובה בתקיעות של תשר"ת לכל הדעות, דאף אם צריך לעשות תש"ת או תר"ת, יוצא ידי חובה בתקיעת תשר"ת, כיון שבדיעבד השברים או התרועה אינם נחשבים הפסק, אך ראייתו צ"ע שהרי דין זה אינו להלכה דהמשנ"ב לקמן (סימן תקצ ס"ק ו) פסק להדיא דאין יוצא בדיעבד במה שתוקע תשר"ת דדלמא כוונת התורה לעשות רק שברים והרי התרועה נחשבת כהפסק וצ"ע.

ואם בירך בדיעבד על נר שהדליק הגוי צ"ע אם יחזור ויברך ברכת בורא פרי הגפן, דיתכן שהפסק כזה אינו נחשב להפסק, ואפשר גם לצרף את דעת הגר"ז שאף אם בירך על נר של גוי באור שני בדיעבד אינו צריך לחזור ולברך וצ"ע לדינא.

**[סעיף ז] היה הולך לכרך וראה אור אם רובן אינם יהודים אין מברכין עליו, ואם רובן ישראל או אפילו מחצה על מחצה מברכין עליו.**

## ברכה על הנר במחצה על מחצה

ובאליה רבה (ס"ק יז) הקשה איך יכול לברך במחצה על מחצה הרי יש ספק ברכות אם הדליקו ישראל או שהדליקו האינו יהודי בשבת, ותירץ דאפשר דמכל מקום הברכה אינה לבטלה. ובפרי מגדים (יורה דעה סימן קח במשבצו"ז ס"ק י) ביאר דבריו דכיון שעבר זמן מועט מצאת השבת הרי האור אינו אסור מדינא כיון שהוא נחשב כעמוד שני [היינו שכח הנר התחדש בלא איסור כמבואר במשנ"ב (ס"ק כב)] אלא שאסור משום גזירה אטו עמוד ראשון ואם כן אין בזה משום ברכה לבטלה.

אך דבריו צ"ע דאף שנאסר רק מחמת גזירה הרי אסור לברך על נר כזה שאפשר שהגוי הדליק את האור במוצאי שבת, ובדוחק י"ל דמשום הגזירה אין איסורו אלא קלוש וכשיש ספק הקילו. ובפרי חדש (יורה דעה סימן קיד ס"ק ו) פירש דכוונת האליה רבה שכשרואה את הנר במוצאי שבת יש לצרף את הצד שהגוי הוציא את האש מעצים ואבנים במוצאי שבת, ועל נר כזה שהודלק במוצאי שבת מעצים ואבנים אפשר לברך כמבואר בסעיף ו, ולכן יש להקל במחצה על מחצה.

## טעם האיסור ברובן עכו"ם ואי חשיב קבוע

והנה במגן אברהם (ס"ק יג) הקשה על דברי השו"ע דמדוע אם רובן אינם יהודים אין מברכין על הנר הרי כל קבוע כמחצה על מחצה דמי, ובמחצה על מחצה יכול לברך כמבואר בשו"ע. והוסיף דדוחק לאוקמי באופן שראה אדם שפירש מהרוב והביא את הנר דלא משמע כן בגמרא. ותירץ דזה לא חשיב קבוע כיון שהאור פירש מהנר.

אכן לפי המבואר בדברי הפר"ח הנ"ל לכאורה לא קשה קושיית המג"א כלל, שהרי הטעם שמותר במחצה על מחצה ולא אמרינן דספק ברכות להקל הוא משום שמוסיפין את הצד שהגוי הוציא את האור מעצים ואבנים, אך הכא הרי הרוב גויים אלא דחשיב קבוע, וא"כ מה מוסיף בכך שיש צירוף של מיעוט שהדליק את הנר במוצאי שבת הרי בקבוע הכל נחשב כמחצה על מחצה [אכן אפשר לומר דכוונת הפרי חדש לעיל דהטעם שבמחצה על מחצה מותר הוא משום דהוי כעין ספק ספיקא דשמא הדליקו יהודי ואף אם הדליקו גוי שמא הדליקו במוצאי שבת מעצים ואבנים, ולפי"ז מובנת קושיית המג"א דכיון דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי הרי הוא כספק אם הדליקו היהודי או הגוי, ויש ספק נוסף שאף אם הדליקו גוי שמא הדליקו במוצאי שבת מעצים ואבנים].

ובספר ראש אפרים (ציין לדבריו בהגהות רעק"א כאן) כתב ליישב באופן נוסף דכיון שלא ברור אם יש נר שהודלק ע"י ישראל אין דין קבוע כיון שלא ידוע אם יש כאן נר של איסור שהודלק על ידי ישראל.

**[סעיף ח] אור היוצא מהעצים ומהאבנים מברכין עליו, אבל במוצאי יום הכיפורים אין מברכין עליו.**

## על איזה נר לברך במוצאי יום הכיפורים

ובדין זה שבמוצאי יום הכיפורים צריך להבדיל על נר ששבת יש לעיין על איזה נר ראוי לברך דהנה נהגו להדליק נר ביום הכיפורים כמבואר בשו"ע (סימן תרי סעיף א) דבמקום שנהגו להדליק נר צריך להדליקו בחדר שישנים כמבואר שם כדי שלא יבוא לתשה"מ, עוד מצינו שכל איש נשוי מדליק נר ביום הכיפורים כמבואר ברמ"א (שם סעיף ד), עוד מבואר ברמ"א שם שיש מנהג להדליק נר נשמה לאביו ואמו שמתו לכפרה.

ועתה יש לדון על איזה נר לברך, דברמ"א לקמן (סימן תרכד סעיף ה) מבואר שעל הנר שמדליקים בבית הכנסת יש ספק אם אפשר לברך עליו כיון שנר זה נעשה לכבוד, דיש אומרים שאין להבדיל עליו אלא מדליקין נר אחר ממנו ועליו מברכים, וסיים הרמ"א שם דהנכון לברך על שתיהם כאחד. [והטעם שאינו מברך על הנר שהדליק במוצאי שבת משום דלכתחילה אין להדליק נר מנר ששבת כי זה לא ממש ניכר שאור זה שבת, ולכן לכתחילה צריך לברך גם על הנר ששבת]. ויש לדון שגם הנר שמדליק האיש הנשוי ונרות הנשמה על המתים הודלקו רק לכבוד, ויש להחמיר שלא לברך עליהם בלחוד אלא להדליק מהם נר אחר ולברך על שתיהם [ואף שלאחר יום הכיפורים משתמש בנר כדי להאיר בו, מכל מקום יש ספק אם מהני כיון שמעיקרא לא הודלק להאיר, כמבואר בביאור הלכה כאן (סעיף יא ד"ה נר ביהכנ"ס) ע"ש]. ולגבי הנר שמדליק בחדרו כדי להימנע מתשה"מ שמדליקו בלילה, אם נשאר דלוק עד למוצאי יום הכיפורים לכאורה אפשר לברך עליו כיון שנעשה להאיר. ועיין במשנ"ב לקמן (סימן תרכד ס"ק יג) דיותר טוב שיניח בביתו לכתחילה נר דלוק מערב יום כיפור שיהיה דלוק עד למוצאי יום הכיפורים כדי לברך עליו ויוצא בזה ידי חובה לכל הדעות.

# ~סימן רצט~

**[סעיף א] (א) אסור לאכול שום דבר או אפילו לשתות יין או (ב) שאר משקין חוץ ממים משתחשך עד שיבדיל. (ג) אבל אם היה יושב ואוכל מבעוד יום וחשכה לו אינו צריך להפסיק.**

## (א)

## אכילה אחר השקיעה אם לא אכל סעודה ג'

וכתב המשנ"ב (ס"ק א) דמכל מקום אם לא אכל סעודה שלישית מקודם בודאי צריך לאכול אפילו אחר השקיעה. ויסוד ההיתר מבואר בביאור הלכה (ד"ה משתחשך) שכתב דהמנהג בכמה מקומות שהיו מתחילין סעודה בספק חשיכה, וכתב הביאור הלכה ליישב מנהגן דבדיעבד אפשר לסמוך בשעת הדחק על דעת הרז"ה ודעימיה שסוברים שאין איסור להתחיל סעודה בבין השמשות, ועוד כתב שיש לסמוך ולהקל כדעת רבי יוסי שסובר שבין השמשות הוא כהרף עין, וזמן בין השמשות מאוחר יותר. ועל פי זה היקל הביאור הלכה שאם לא אכל סעודה שלישית יכול לאכול בזמן בין השמשות. אמנם בשם החזו"א (דינים והנהגות פרק י אות יג) הביאו שאין להקל לאכול אחר השקיעה כלל, ואפילו אם עדיין לא אכל סעודה שלישית.

ומצינו כעין זה שנחלקו המשנ"ב והחזו"א לגבי מי שלא התפלל מנחה עד ששקעה החמה, דבמשנ"ב לעיל (סימן רלג ס"ק יד) הביא דבדיעבד יכול לסמוך על דעת המקילין להתפלל אחר השקיעה עד רבע שעה קודם צאה"כ, וע"ש בשעה"צ (ס"ק כא) שביאר דאפשר להקל בזה משום שבשעת הדחק אפשר לסמוך על דעת רבי יוסי שזה עדיין יום, אכן דעת החזו"א (בספר אמרי יושר על נזיקין אות צד) שאפילו בדיעבד אין לסמוך להקל ולהתפלל לאחר השקיעה.

## (ב)

## שתיית מים ותה קודם הבדלה

מבואר בשו"ע דמותר לשתות מים קודם הבדלה. ויש לדון אם שתיית תה דינה כמו שתיית מים דשרי, והנה מצינו באמרי נועם להגר"א (ברכות מה, א) על המבואר שם בסוגיא דהשותה מים שלא לצמאו אינו מברך עליהם, אך שאר משקין מברך עליהם אפילו שאינו צמא, ומבואר באמרי נועם שם שאם שותה תה בלא סוכר דינו כמו מים, ולכן אם הוא שותה תה שלא לצמאו אינו מברך עליו. ומבואר דאף שיש לתה עצמו טעם לא חשיב אלא כהעברת טעם רע שבמים ואינו טעם חשוב. ולפי זה נראה שיש להקל לשתות תה בלא סוכר קודם הבדלה כיון שדינו כמו מים. אכן נראה שאם בא לשתות תה העשוי מטעמים מיוחדים ונהנה מטעמו המיוחד דחשיב כשאר משקין שאסור לשתותם קודם הבדלה.

## שתיית מים לפני הבדלה במוצאי יוה"כ

ולגבי שתיית מים קודם הבדלה במוצאי יום הכיפורים, הנה אם אומר 'ברוך המבדיל' נראה פשוט שיכול לשתות מים כיון שנעשה אצלו כיום חול, ואף אם לא אמר 'ברוך המבדיל' יתכן שיש להקל בזה על פי מה שנתבאר במשנ"ב לקמן (סימן תצא ס"ק א) לגבי מוצאי יום טוב של פסח שכתב שאם החשיך היום מותר לאכול חמץ אפילו אם לא התפלל והבדיל, ומבואר שכיון שחשך היום שרי באכילת חמץ כיון שיצא חג הפסח, וחיוב הבדלה הוא רק כדי להתיר את האיסור מלאכה, וא"כ אפשר דה"ה הכא שכיון שיצא יום כיפור שרי באכילה ושתיה וההבדלה היא רק כדי להתירו במלאכה [וע"ע אלף המגן על המטה אפרים (סימן תרכד ס"ק ד) שהביא מכמה אחרונים שיש להקל בזה].

## זמן התחלת סעודה ג'

כתב המשנ"ב לעניין אכילה אחר השקיעה שאם תאב לאכול ולשתות אין להחמיר עד חצי שעה שקודם צאת הכוכבים. והנה דין זה הוא לפי שיטת ר"ת שיש זמן רב בין השקיעה לצאה"כ, ובזה היקל המשנ"ב שיכול לאכול אף לאחר השקיעה כיון שעוד לא הגיע חצי שעה שקודם צאת הכוכבים, וכשהגיע זמן של חצי שעה קודם צאה"כ אסור להתחיל לאכול כיון שהוא סמוך לזמן חיוב קריאת שמע ומבואר בסימן רלה שאסור להתחיל סעודה חצי שעה קודם זמן חיוב קריאת שמע ותפילה.

ולפי זה יש לדון למנהגינו שנוקטים כשיטת הגאונים דלשיטה זו ודאי אין לאכול לאחר השקיעה, אך יש לדון דלפי אותם שנוהגים לקרות ק"ש 20 דקות אחר השקיעה דס"ל שבזמן זה הוא כבר זמן צאת הכוכבים וא"כ יש לאסור להתחיל לאכול 10 דקות קודם השקיעה שהוא חצי שעה קודם השקיעה.

ובאמת כבר עמד על זה בקצות השולחן (סימן צד בבדי השולחן ס"ק ו) שמנהג העולם להקל בזה, וכתב דכיון שהוא צורך מצוה הקלו במקום מצוה להתחיל סעודה סמוך לזמן קריאת שמע, ועוד הוסיף דכיון שהוא שבע מסעודתו שאכל בבוקר אין חשש שימשך בסעודתו. ואפשר שאם יש שומר שיזכיר לו להתפלל יש להקל טפי, כמש"כ המשנ"ב (ס"ק ג) דאם רגיל ללכת לבית הכנסת יכול לסמוך על קריאת השמש.

ולדינא נראה דאותם שנוהגים לקרות ק"ש רק 30 דקות לאחר השקיעה יכולים לכתחילה להתחיל לאכול אפילו בסמוך לשקיעה, אך המקילין לפעמים לקרות 20 דקות לאחר השקיעה אפשר דלכתחילה יתחילו סעודה שלישית כ- 10 דקות קודם השקיעה.

## (ג)

## התחיל לאכול מבעוד יום

כתב המשנ"ב (ס"ק ב) שאם התחיל לאכול מבעוד יום אפילו התחלה בעלמא יכול להמשיך לאכול. ואם התחיל לאכול מזונות נחלקו האחרונים האם זה נחשב כהתחלה ומותר לו להמשיך לאכול או שאינו נחשב התחלה [בערוך השולחן (סעיף ה) נקט שאינו נחשב כהתחלה, ובשש"כ (פרק נט הערה מז) הסתפק בזה, ובשבט הלוי (חלק ח סימן לו) כתב שאם דעתו לצאת ידי חובת סעודה שלישית באכילה זו ודאי נחשב כאכילה חשוב שיכול להמשיך לאכול אף לאחר השקיעה, וצ"ע לדינא.

## גדר האיסור לאכול קודם הבדלה

מבואר במשנ"ב (ס"ק ג) שאם התחיל לאכול באיסור צריך להפסיק סעודתו ולהבדיל. ובשעה"צ (ס"ק ו) הביא דהמג"א תלה דין זה במחלוקת האחרונים האם חיוב הבדלה הוא מדאורייתא או מדרבנן, שלפי השיטות שהוא מדרבנן אין צריך להפסיק כמו כל איסור דרבנן שאף אם התחיל באיסור אין צריך להפסיק. אך בשעה"צ שם דחה דבריו דהכא הטעם שאסור לאכול אינו כמו כל איסור אכילה שאסור לאכול שמא ישכח לעשות המצוה אלא דקודם ההבדלה הטעימה אסורה בעצמותה ולכן אפילו טעימה בעלמא אסורה, ע"ש.

ומבואר שנחלקו האחרונים בגדר האיסור לאכול קודם הבדלה, דלדעת המג"א נראה שהאיסור הוא כמו כל איסור אכילה שלפני מצוה [וצ"ע מדוע נאסר אפילו טעימה], ולדעת השעה"צ הוא איסור דרבנן חדש שלא לטעום כלום קודם שיבדיל.

**[סעיף ב] היו שותים ואמרו בואו ונבדיל אם רצו לחזור ולשתות קודם הבדלה א"צ לחזור ולברך ויש מי שחולק בדבר.**

## אמרו 'בואו ונבדיל'

ובביאור הלכה (ד"ה ויש מי שחולק) הביא שהט"ז והמג"א ביארו טעם היש אומרים דכיון שאמרו בואו נבדיל הוי היסח הדעת ולכן צריכים לחזור ולהבדיל, ולדעת הגר"א טעם מי שחולק הוא כדעת היש אומרים בסעיף א דס"ל שכשחשכה צריך להפסיק מלאכול כדי להבדיל ולכן צריך לחזור ולברך. ולהלכה מסיק בביאור הלכה שם דהעיקר כדעה ראשונה דאף אם אמר בואו נבדיל יכול להמשיך לשתות ואינו צריך לחזור ולברך.

**[סעיף ג] כשמפסיק להבדיל אינו צריך לברך בורא פרי הגפן על כוס של הבדלה ויש אומרים שצריך.**

## ברכה על היין כששתה כבר קודם הבדלה

בביאור דעת היש אומרים שצריך לברך בורא פרי הגפן על הכוס של ההבדלה ביאר המשנ"ב (ס"ק י) דכוס של הבדלה הוא ענין בפני עצמו ואינו שייך לסעודה. ובמג"א (ס"ק ו) הקשה על דבריו מאי שנא ממה שמצינו בהלכות קידוש (סימן רעא סעיף ד) שסתם השו"ע שאם היו שותים יין וקידש היום מברך ברכת הקידוש בלבד ואינו צריך לחזור ולברך בורא פרי הגפן ומדוע הכא חוזר ומברך, וביאר המג"א דכוס של הבדלה אינה קשורה לסעודה כלל ולכן צריך לברך עליה, ואינו דומה לברכת הקידוש שהיא במקום סעודה ונחשבת כמו חלק מהסעודה.

ולהלכה מסיק במשנ"ב (שם) דלכתחילה טוב שלא לעשות הבדלה על שיכר בתוך הסעודה, וכן שלא לעשות הבדלה על יין אם שתה יין תחילה, כדי להוציא עצמו מהפלוגתא אם צריך לברך על הכוס. אמנם אם היה מוכרח לכך יכול להבדיל וא"צ לברך על הכוס דהעיקר כדעה הראשונה בשו"ע. ויש להוסיף דמטעם אחר עדיף לכתחילה שלא להבדיל בתוך הסעודה משום שנכנס לספק האם צריך להזכיר 'רצה' בברכת המזון, דמצינו במשנ"ב לעיל (סימן רסג ס"ק סז) שכתב שיש לעיין אם אפשר לאומרו אחר שכבר הבדיל ע"ש.

## [סעיף ד] כשהיה אוכל וחשכה שאמרנו שאינו צריך להפסיק גומר סעודתו ומברך ברכת המזון על הכוס (א) ואחר כך מבדיל עליו. ואם יש לו שני כוסות (ב) מברך ברכת המזון על אחד ומבדיל על אחר.

## (א)

## הפסק בין ההבדלה לשתיית היין

הנה מבואר בשו"ע שכשאין לו אלא כוס אחד אז הוא ממתין מלשתות את הכוס של ברכת המזון ואינו טועמו עד לאחר ההבדלה כדי שלא יפגום את הכוס כמבואר במשנ"ב (ס"ק יב), ואף שיש הפסק בין ברכת המזון לשתיית הכוס, עדיין נחשב הדבר כברכה על הכוס.

והנה בביאור הלכה (ד"ה מברך) הביא מהב"ח ומהאליה זוטא שכשאין לו אלא כוס אחד והוא מזמן על אותו הכוס של הבדלה, דצריך להבדיל מיד ואחר כך להתפלל, כדי שלא תתאחר שתיית הכוס הרבה מעת שברך ברכת המזון, אך הביא שאין העולם נוהגים כן אלא מתפללין ואח"כ מבדילין.

ונראה להביא ראיה לדברי הב"ח והא"ז דצריך לשתות את הכוס מיד דבגמרא בפסחים (קה, ב) איתא הנכנס לביתו במוצאי שבת ואין לו אלא כוס אחד מניחו עד לאחר המזון, והיינו שאוכל סעודה קודם הבדלה ואח"כ מברך על היין ברכת המזון והבדלה, ומסקינן שם שמע מינה המברך צריך שיטעום, ופירש הרשב"ם שם דאם אינו צריך לטעום יכול להבדיל על היין ולא לשתותו, ולהשאיר את היין בכוס, ולאכול סעודה ואח"כ לברך על אותו הכוס ברכת המזון ע"ש, ומתבאר דהדין שהמברך צריך שיטעום היינו שיטעום מיד, ואם אינו טועם מיד לא חשיב כמי שהבדיל על הכוס.

וכן יש להוכיח מהגמרא בעירובין (מ, ב) לגבי ברכת שהחיינו ביום הכיפורים שהקשתה הגמרא שיברך על הכוס ביום הכיפורים ותירצה הגמרא דהמברך צריך שיטעום וכיון שאומר 'שהחיינו' חל עליו קדושת היום ואינו יכול לשתות. ויש להקשות מדוע אינו יכול לברך על הכוס ולהשהות את הכוס עד לאחר יום הכיפורים, ועל כרחך שאם אינו טועם מיד ומניחו עד לאחר יום הכיפורים לא חשיב קידוש על הכוס.

## (ב)

## ההיתר לשתות את היין בסעודה ג'

במשנ"ב (ס"ק יד) כתב שכשמברך על הכוס בסעודה שלישית מותר לשתות מהכוס אף שהוא קודם הבדלה דכוס של ברכת המזון שייך לסעודה. אך הוסיף דכל זה הוא רק במי שמקפיד תמיד לברך ברכת המזון על הכוס אך מי שלפעמים אינו מברך על הכוס אינו יכול לשתות קודם הבדלה. ובתוספת שבת (ס"ק ז) כתב שאין דברי המגן אברהם מוכרחים דכיון שמצוה מן המובחר לברך על הכוס הרי זה כדבר מצוה, ומותר לשתות את היין קודם הבדלה.

ונראה שאף אם אינם מקפידים לברך על הכוס כשמברכים ברכת המזון ביחידות, אך כשמזמנים בשלושה מקפידים לברך על הכוס, יכולים לשתות את הכוס, כיון שהדעה העיקרית היא שמברכים על הכוס רק בזימון בשלשה, אך אם נוהגים לברך על הכוס בזימון בעשרה, ובזימון בשלשה אינם מזמנים על הכוס אין להקל לשתות את היין כיון שלא מצינו מקור בהלכה לחלק בין זימון בשלשה לזימון בעשרה, ואם כן הרי הוא נחשב כמי שאינו מקפיד לשתות יין בברכת הזימון.

## שתיית היין בבין השמשות

עוד התבאר במשנ"ב (שם) בשם החיי אדם שאם הוא ספק חשיכה יכול לשתות מכוס של ברכת המזון אף מי שאינו נזהר תמיד לברך על הכוס. ובשעה"צ (ס"ק כד) הביא טעמו דסומך על דעת הפוסקים דמותר להתחיל לאכול בספק חשיכה, אמנם הביא דכמעט כל הראשונים אוסרים בזה, אלא שיש להקל מטעם אחר דיש לצרף דעת התוספת שבת (הובא לעיל) שחולק על המג"א שאין לשתות מהכוס של ברכת המזון בסעודה שלישית ולדעתו לעולם יכול לברך על הכוס כיון שהוא דבר מצוה.

[ולפי מה שנתבאר בביאור הלכה לעיל (סעיף א ד"ה משתחשך) יש להוסיף סברא לקולא דבספק חשיכה אפשר לסמוך על דעת רבי יוסי דס"ל דבין השמשות הוא כהרף עין, ויש ספק אם הוא עדיין יום. אכן כבר נתבאר בשיעורים לעיל שלדעת החזו"א אין להתחיל לאכול סעודה שלישית אחר השקיעה, משום שלדעתו אין לצרף את הסברות הנ"ל שהתירו להתחיל אחר חשיכה, וכן לא צירף את דעת רבי יוסי לקולא, ולפי"ז צ"ע אם יש לסמוך לקולא לשתות את היין בין השמשות וצ"ע].

## המנהג בזמנינו כשלא שותים יין של ברכת המזון בסעודה ג'

והנה בזמנינו מנהג העולם שאף כשמזמנים על הכוס בסעודה שלישית מכל מקום אינם שותים את הכוס כיון שבחול נוהגים לזמן בלא כוס, ולכן נהגו להניח את הכוס של ברכת המזון בסעודה שלישית עד לאחר תפילת ערבית ואז אומרים עליו הבדלה, וסמכו עצמם על דברי הדרך החיים המובא בביאור הלכה דאף אם אינו שותה מיד חשיב ברכת המזון על הכוס. ומנהג זה צ"ע שהרי מבואר בשו"ע שאם יש לו שתי כוסות לא יברך ברכת המזון והבדלה על אותו הכוס, משום שאין אומרים שתי קדושות על כוס אחד דהוי מצוות חבילות כמבואר במשנ"ב (ס"ק יג), וגם צ"ע דכיון שאינו שותה את הכוס מיד הרי זה לא נחשב כברכת המזון על הכוס, כמו שהוכחנו מהגמרא ומהפוסקים. ונראה שסמכו על מש"כ הביאור הלכה בשם הדרך החיים שכן מנהג העולם. ובזה אף לדעת הב"ח והא"ז שכששותה את היין אחר שהתפלל לא חשיב כשתיית כוס של ברכת המזון הרי הוא שותה אותו מחמת כוס של הבדלה.

אמנם בסעודה שלישית בשבת שבע ברכות נראה דצריך לשתות את הכוס מיד, דהנה נחלקו הראשונים אם ברכת נישואין על הכוס הוא לעיכובא או שאינו לעיכובא, ובבית שמואל (אבן העזר סימן סב ס"ק ב) נראה שנוטה שברכת נישואין על הכוס הוא לעיכובא. ולפי זה אם שותה את הכוס אחר התפילה לדעת הב"ח והא"ז לא חשיב שאמר את השבע ברכות על הכוס, ולדעת הרא"ש שברכת שבע ברכות על הכוס הוא לעיכובא, אם כן כל השש ברכות שבירך על הכוס הוי ברכה לבטלה כיון שאינו שותה את הכוס בסמוך לברכה.

ובאמת בסעודה שבע ברכות בסעודה שלישית בשבת נראה דלכו"ע אפשר לשתות את הכוס מיד אף שהוא קודם הבדלה משום שיש מצוה לשתות את הכוס, ועוד דבשבע ברכות נהגו לשתות את הכוס והרי זה כמו מי שרגיל לעולם לזמן על הכוס שמותר לו לשתות את הכוס כיון שהכוס היא חלק מהסעודה, ולכן נראה שכשיש סעודת שבע ברכות צריך לשתות את הכוס מיד.

אך יל"ע אם אפשר להקל לחתן והכלה שישתו מהכוס של ברכה כפי המנהג, כיון שעיקר החיוב לשתות הוא רק למזמן. ולכן נראה שהמנהג הנכון שהחתן עצמו יזמן על הכוס ואחר כך יערב את שני הכוסות וישתה מהם. ויש להקל גם שהכלה תטעם מעט כפי המנהג, כיון שיש דעות שאשה פטורה מהבדלה.

ואף שצריך לשתות מהכוס יש לדון מהי הכמות שיהיה מותר לשתות דהנה השיעור של שתיית יין בכוס של הבדלה משמעות השו"ע לעיל (סימן רצו סעיף ג) דסגי בכל שהוא דכתב השו"ע ושותה ממנו מעט, וכן צידד השו"ע הגר"ז (סימן קצ) בדעת כמה ראשונים. אכן במשנ"ב (שם ס"ק כג) ביאר דהיינו מלא לוגמיו, ולפי זה צריך לשתות מהכוס של ברכה כמלא לוגמיו. ולפי מש"כ בשו"ע (סימן רי סעיף א) דאין לשתות יין כמלא לוגמיו משום שנכנס לספק אם צריך לברך ברכה אחרונה, ואם כן צריך לשתות שיעור רביעית.

**[סעיף ו] שכח ולא הבדיל במוצאי שבת מבדיל עד סוף יום ג'. ויש אומרים שאינו מבדיל אלא כל יום ראשון ולא יותר (א), ודוקא בפה"ג והמבדיל בין קודש לחול, אבל על הנר ובשמים אינו מברך אלא במוצאי שבת. הגה: ומי שמתענה שלשה ימים ושלשה לילות (ב) ישמע הבדלה מאחרים.** (ג) **ואם אין אחרים אצלו יכול להבדיל מבעוד יום ולשתות ולקבל אחר כך התענית עליו.**

## (א)

## זמן ההבדלה במוצאי יו"ט

ובמשנ"ב (ס"ק טז) הביא מחידושי הרעק"א בשם ספר לשון חכמים שכתב דבמוצאי יום טוב אין להבדלה תשלומין, כי רק בשבת שייך לומר שהשלושה ימים הראשונים שייכים עוד לשבת שעברה משא"כ ביום טוב, ומ"מ מצדד שם דביום ראשון שאחר יום טוב יכול להבדיל כיון שהיום הראשון אינו בתורת תשלומין אלא זה עיקר זמנו, ולעיל בשיעורים (שיעור ב) הארכנו בזה והבאנו דמקור דברי הרעק"א הוא מדברי השו"ע לעיל (סימן רצד סעיף ב) שכתב דאם טעה ולא הבדיל בתפילה וסובר שלא יהיה לו כוס עד למחר אז צריך לחזור ולהתפלל, ומשמע דאף שיכול להבדיל עד יום ג', אם לא יבדיל עד למחר צריך לחזור ולהתפלל, וביאר הרעק"א הטעם כנ"ל דכיון שכל יום ראשון זהו עיקר הזמן אז לכן לא צריך לחזור ולהבדיל בתפילה, אך מה שיכול להבדיל אח"כ בתורת תשלומין אינו סיבה שלא לחזור ולהתפלל.

ואם שכח להבדיל במוצאי ראש השנה ונזכר למחרת שהוא יום צום גדליה דאינו יכול לשתות את הכוס של הבדלה בו ביום נראה שיבדיל ויתן לקטן לשתות, ולא חיישינן דלמא אתי למיסרך כיון שאינו עושה כן באופן קבוע, וכ"כ השדי חמד (חלק ז מערכת הה"א אות טו).

## הבדלה על שבת בליל יום טוב

כתב המג"א (ס"ק ט) בשם השל"ה שמי שמתענה ב' ימים וב' לילות קודם ראש השנה מבדיל במוצאי יום ב', ואם חל ראש השנה ביום ג' אין להמתין עד ליל ג' כיון שאז צריך לקדש משום ליל יום טוב ויצטרך להבדיל יקה"ז ויהיה מילתא דתמיה. עוד כתב במג"א שם שאם המתין ולא הבדיל עד ליל יום טוב יקדש על כוס אחת ואחר כך יבדיל על כוס אחר משום שאין עושין מצוות חבילות. ובביאור הלכה (ד"ה ולקבל) כתב דדברי המג"א צ"ע איך יוכל לעשות הבדלה שהרי אינו יכול לומר 'המבדיל בין קודש לקודש' כי ההבדלה נתקנה בין שבת לחול, וגם אינו יכול לומר 'המבדיל בין קודש לחול' שהרי אותו היום הוא קודש, וסיים שם בצע"ג. ונראה דמספק לא יבדיל כלל דספק ברכות להקל.

## (ב)

## להוציא אחרים כשהוא אינו שותה מהיין

במג"א (ס"ק ח) ציין לדברי הרמ"א לעיל (סימן רעב סעיף ט) שכתב דמי שאינו שותה יין משום נדר יכול לקדש על היין בעצמו וליתן לאחרים לשתות או שישמע קידוש מאחרים, וכוונתו דיש להעיר מדוע לא כתב הרמ"א כאן שיכול להבדיל וליתן לאחרים לשתות.

אמנם במשנ"ב כאן הביא מדברי המג"א לעיל (סימן רעט ס"ק ט) שכתב על דברי הרמ"א שם שלא יברך על היין רק בשביל להוציא אחרים באופן שהאחרים הם בקיאים ויודעים לברך בעצמם, וכן שיטת השו"ע לעיל (סימן רעג סעיף ד) שלא יקדש בשביל להוציא אחרים אם השומעים יודעים לברך בעצמם. וכן כתב בשונה הלכות כאן (אות ח) שאם אין בקיאין יכול להבדיל בשביל ליתן לאחרים ואם הם בקיאין עדיף שישמע מאחרים.

אכן סתימת דברי המשנ"ב כאן צ"ע דלעיל (סימן רעג ס"ק כ) הביא המשנ"ב בשם הפרי חדש דיכול להוציא אף את מי שהוא בקי, ומסיק שם דמדינא יכול לנהוג כדעת הפרי חדש, ויכול להוציא אחרים אפילו אם הם בקיאים ואף על פי שאינו טועם בעצמו.

וכן נראה מסתימת דברי הרמ"א לקמן (סימן תקנא סעיף י) לגבי שתיית יין בהבדלה במוצאי שבת של שבוע שחל בו תשעה באב, שכתב שיבדיל ויתן לתינוק לשתות, ומבואר שיכול לברך בורא פרי הגפן רק בשביל להוציא את השני שהרי הוא אינו שותה בעצמו מהיין, ולפי דעת המג"א הנ"ל לכאורה צריך לכתחילה שישתה את היין בעצמו, וכמו שהיקל הרמ"א שם שאם אין קטן יכול לשתות בעצמו וצ"ע.

## (ג)

## הבדלה מבעוד יום

מבואר ברמ"א שאם קיבל על עצמו לצום יכול להבדיל מבעוד יום ולשתות, כיון שהתענית מתחילה רק מתחילת הלילה או מהשקיעה. וצ"ע מאי ששנא ממה שמצינו לגבי תשעה באב שחל במוצאי שבת דמבואר בשו"ע לקמן (סימן תקנו סעיף א) שמבדיל על הכוס במוצאי תשעה באב, ובטור שם הביא מהבה"ג דהטעם שאינו יכול להבדיל מבעוד יום דאי אבדיל קיבלה לתשעה באב, והיינו דמיד שמבדיל חל עליו קיבל עליו תענית ואסור לו לשתות. ודמי למבואר בגמרא בעירובין (מ, ב) לגבי ברכת שהחיינו על הכוס ביום הכיפורים דמבואר שם שאינו יכול להבדיל מבעוד יום דכיון שאמר זמן קבלה עליה ונאסר בשתיה.

וצ"ל דבתשעה באב ויום הכיפורים שהתענית היא חובת היום אז מתחייב להתענות מיד כשמבדיל, אבל בתענית בנדר אין דעת בני אדם לקבל על עצמו עד הלילה.

**[סעיף ז] המבדיל על היין על שלחנו אפילו הבדיל קודם שנטל ידיו פוטר היין שבתוך המזון שאין צריך לברך עליו. וי"א דלא פטר אא"כ נטל ידיו קודם שהבדיל.** **הגה: ואם הבדיל תחלה צריך לברך אחריו ברכה מעין ג'.**

## ברכת היין של הבדלה אם פוטר יין שבתוך הסעודה

ובמשנ"ב (ס"ק כו) ביאר שנחלקו האם שתיית היין שקודם הסעודה שייך למה שישתה תוך הסעודה, ומסיק להלכה דספק ברכות להקל ומספק אינו מברך על היין שבתוך הסעודה.

## לכוין שלא לפטור את היין שבתוך סעודה

והנה בשו"ע לעיל (סימן קעד סעיף ד) הביא את המחלוקת המובאת בשו"ע כאן וסיים שם הלכך המבדיל קודם נטילה יכוין שלא להוציא את היין שבתוך הסעודה, ובדיעבד אם לא כיון כך פוטר את היין שבתוך הסעודה דספק ברכות להקל.

אמנם במשנ"ב כאן לא כתב עיצה זו לכוין שלא לפטור את היין שבתוך הסעודה, וביאר בשעה"צ (ס"ק לט) שהשמיטו הט"ז בכוונה כמש"כ בתוספת שבת, וכוונתו למש"כ שם (ס"ק יד) דאין לעשות את התקנה שכתב השו"ע ולכוין שאין בדעתו לפטור את היין שבתוך הסעודה, דכשמכוין להדיא לא לפטור את היין שבתוך המזון הרי הוא גורם ברכה לבטלה, משום דבעל כרחו הוא נפטר מלברך על היין שבתוך הסעודה.

## אם יכול לכוין להגביל את חלות הברכה

ומדברי המשנ"ב שהשמיט עיצה זו נראה שאינו יכול לכוין שהברכה לא תפטור את מה ששותה בתוך הסעודה, ואם יחזור ויברך הוי ברכה לבטלה, ודלא כדברי הפרי חדש (יורה דעה סימן יט) שכתב בעניין מי שבירך על השחיטה ובין שחיטה לשחיטה דיבר בעניין שאינו מצרכי השחיטה, שיש מחלוקת האם צריך לחזור ולברך, וכתב הפר"ח שטוב שיכוין תמיד בברכת השחיטה שהברכה תחול עד שישיח שיחה בטילה, אמנם בתבואות שור (שם ס"ק יז) חלק עליו דלא מהני מה שמכוין שלא תפטור ברכתו דכיון שלא עשה היסח הדעת הרי הוא נפטר בעל כרחו כיון שדעתו להמשיך ולשחוט. ועולה דנחלקו האחרונים בזה דדעת הפר"ח שיכול להגביל את משך הברכה עד זמן מסויים, אך לדעת התבואות שור הוא נפטר בעל כרחו.

ובאמת בשו"ע בסימן קעד (סעיף ד) משמע להדיא כדעת הפרי חדש דכתב שם שיכול לכוין שלא לפטור את היין שבתוך הסעודה, וע"ש בתבואות שור דבברכת ההבדלה לכו"ע מהני כוונה שלא לפטור משום דיש לחלק בין ברכת הנהנין לברכת המצוות.

גם בפמ"ג בהלכות פסח (סימן תעד משבצו"ז ס"ק א) משמע כשיטת הפרי חדש, דכתב שם לגבי מה שנחלקו הראשונים האם מברכים על כל כוס מארבע כוסות ברכה בפני עצמה, שיש עיצה שיכוין בברכתו על כוס ראשון שתחול הברכה רק עד כוס שני ואז יצטרך לברך על הכוס השני לכולי עלמא [ובתבואות שור (שם) הביא מזה ראיה להיפך שאין מועיל מה שמגביל את ברכתו עד זמן מסויים, דהא לא מצינו לאף אחר מהפוסקים שכתבו עצה זו].

עוד מצינו שנחלקו האחרונים בעניין זה דהנה במג"א לקמן בהלכות סוכה (סימן תרלט ס"ק יז) כתב לגבי היוצא מחוץ לסוכה ויש ספק אם היה מחוץ לסוכה במשך זמן המחייב לחזור ולברך ברכת לישב בסוכה, והביא בשם הב"ח שיכול לכוין שדעתו לפטור את ישיבת הסוכה רק עד שיצא מהסוכה, וכך יוכל לחזור ולברך כשנכנס בפעם השניה, ובמג"א שם תמה על דבריו דאינו יכול להגביל את הברכה שתחול עד זמן פלוני ע"ש בדבריו, ובט"ז (שם ס"ק כ) צידד כדעת הב"ח, ומבואר שנחלקו כנ"ל אם יכול להגביל את חלות הברכה.

[ויש להוסיף עוד דכן מצינו בביאור הלכה (סימן מז סימן יג) דצריך לברך ברכת התורה בבוקר כי הכוונה בברכת התורה היא רק עד הבוקר. ומבואר שיכול להגביל את הברכה וצ"ע].

## גרם ברכה שאינה צריכה

ובעיקר מה שהתבאר בשו"ע לעיל שיכול להגביל את ברכת הגפן שלא תפטור את היין שבתוך המזון יש לעיין איך שרי לעשות כן, דהא לדעת הראשונים שיכול לפטור את היין שבתוך המזון ומכוין שלא לפטור, הרי הוא גורם בזה לברכה שאינה צריכה.

והנה בתבואות שור (יורה דעה סימן יט ס"ק יז) נקט שבכל גוונא דאיכא ספיקא אם צריך לברך יכול לעשות הפסק גדול באופן שיצטרך לברך בוודאי, ולא חשיב ברכה שאינה צריכה כיון שיש לו צרוך בזה לצאת מידי ספק.

וכן מבואר בשו"ע לקמן (סימן רצא סעיף ג) שאם נמשכה סעודת הבוקר עד שהגיע זמן המנחה, יפסיק את הסעודה ויברך ברכת המזון ויטול ידיו שוב ויברך המוציא ויסעד סעודה שלישית, וכתב השו"ע דנכון הדבר דאל"כ כשיאכל סעודה שלישית הרי תהיה אכילתו אכילה גסה. ואף שגורם לעצמו ברכה שאינה צריכה, התירו לעשות כן לצורך קיום מצוות סעודה שלישית כדין.

ולכאורה מוכח דלדעת המשנ"ב אין להקל כסברא זו, וכן יש לדקדק מדברי המשנ"ב לקמן (סימן תקנב ס"ק כא) דברמ"א שם (סעיף ט) מבואר דכיון שאסור לאכול בסעודה מפסקת שקודם תשעה באב אלא תבשיל אחד, המנהג בכל גלילות אשכנז לאכול סעודה קבועה קודם מנחה, ובסעודה זו אוכל כמה תבשילין, ואח"כ מתפללין מנחה ואוכלים סעודה מפסקת, ובמשנ"ב שם כתב דמיירי רק באופן שמברך ברכת המזון והולך למנחה ואח"כ נוטל ידיו בשנית, אך אם אינו מתפלל מנחה לא התירו לברך ברכת המזון וליטול ידיו בשנית כיון שגורם ברכה שאינה צריכה. אמנם בשעה"צ (ס"ק טז) שם הביא שהפמ"ג (א"א ס"ק יב) כתב שיכול לאכול תבשיל ולברך ברכת המזון, ואח"כ לאכול עוד תבשיל, אף אם לא התפלל מנחה וכנ"ל דלא חשיב ברכה שאינה צריכה כיון שיש לו צורך בדבר.

וכן יש להוכיח מדברי המשנ"ב לעיל (סימן רעא ס"ק לו) דבשו"ע שם הובאו ב' דעות אם כשפורס מפה ומקדש צריך לברך על הפת בשנית, ובחידושי הרעק"א שם כתב דהנכון שיברך ברכת המזון על כוס אחד ואח"כ יקדש על אותו הכוס ע"ש, ובמשנ"ב שם דחה את דברי הרעק"א דאין לעשות כן כי בה הוא גורם לברכה שאינה צריכה, ומדברי הרעק"א נראה דאין איסור בכך כיון שיש צורך בכך, אך נראה דהמשנ"ב לא ס"ל סברא זו.

אך צ"ע דמצינו בביאור הלכה לעיל (סימן ח סעיף יד ד"ה ויש אומרים) שהביא היתר זה להדיא דמבואר שם שיש ספק אם זמן השהות בבית המרחץ חשיב כהיסח הדעת והפסק שיצטרך לחזור ולברך על הציצית, ומסיק שם בביאור הלכה שיותר טוב שיכוין בבוקר בעת הברכה שלא תפטור הברכה רק עד שיפשטנו בבית המרחץ, ומבואר שיכול לכוין כך ולא חשש שגורם בזה ברכה שאינה צריכה וצ"ע. אמנם במשנ"ב (שם ס"ק מב) כתב שלא נכון בספק ברכות לגרום ברכה שאינה צריכה, ולפשוט את הטלית קטן על מנת שלא ללובשו.

**[סעיף י] אסור לעשות שום מלאכה קודם שיבדיל.**

## טעם האיסור מלאכה קודם הבדלה

ובטעם האיסור לעשות מלאכה קודם הבדלה כתב המשנ"ב (ס"ק לג) דכיון שלא הבדיל עדיין יש עליו קצת מקדושת שבת ואסרו אותו במלאכה.

והנה ברמ"א בסמוך הביא דעת היש אומרים שכל האיסור לעשות מלאכה קודם הבדלה היינו מלאכה גמורה כגון כותב או אורג, אבל הדלקת הנר בעלמא או הוצאה מרשות לרשות שרי מיד אף קודם שהבדיל. ובבית יוסף תמה על שיטה זו דכיון שאסור בעשיית מלאכה משום שקדושת שבת עליו מדוע התירו לו לעשות מלאכות קלות, וכך מביא המשנ"ב דצ"ע מנ"ל לחלק בין מלאכה למלאכה.

ובחידושי הגרי"ז על הרמב"ם (הלכות שבת) כתב דמדברי הרמב"ם נראה דאיסור עשיית מלאכה הוא מאותו הטעם שאסור באכילה ושתיה, והיינו דאינו אסור משום איסורי שבת אלא עיקר האיסור הוא משום שיש עליו חיוב הבדלה וכדי שלא ישכח להבדיל אסרו עליו לעשות מלאכה.

וכתב שם הגרי"ז דלפי זה אפשר להבין את דברי הרמ"א שכתב שיש חילוק בין מלאכות קטנות למלאכות גדולות, דכיון שיסוד האיסור אינו משום איסורי מלאכה דשבת, אלא רק איסור עשיית חפציו קודם שיבדיל, א"כ יש לומר שלא אסרו לעשות כן אלא במלאכה גמורה שמתעסק בה הרבה, אך מלאכה קטנה שרי.

## אמירת 'ברוך המבדיל' קודם עשיית מלאכה

מבואר בשו"ע דאם צריך לעשות מלאכה קודם שהבדיל בתפילה אומר המבדיל בין קודש לחול בלא ברכה ועושה מלאכה, ובמשנ"ב (ס"ק לט) כתב דכן יש לדרוש ברבים לומר המבדיל בין קודש לחול קודם שעושים שום מלאכה.

והנה מקור הבדלה זו שעושה כדי להתירו במלאכה הוא מהסוגיא בשבת (קנ, ב) דבבמערבא אמרו שאומר ברוך המבדיל בין קודש לחול ועושה צרכיו, ובביאור כוונת הגמרא מצינו כמה שיטות דרש"י בסוגיא (שם ד"ה המבדיל) פירש דעושה כן להכירא בעלמא כדי ללוות את המלך, ומשמע דא"צ לאומרו בשם ומלכות, ואינו מקיים בזה כלל דין הבדלה אלא עושה כן לכבוד השבת [והיינו ששבת היא 'מציאות' של קדושה, ובדומה למה שמצינו שיש חיוב מלוה מלכה דהיינו שמלוה את המציאות של השבת].

אמנם ברי"ף בשבת (סד, א מדפי הרי"ף) משמע שצריך לאומרו בשם ומלכות, וכן כתב הטור בשם הרא"ש.

ומצינו שיטה שלישית בזה בדברי הרי"ף בפסחים (כא, א מדפי הרי"ף) שכתב שם שיש להוכיח דמעיקר הדין אם פוחת משלשה הבדלות יוצא ידי חובתו, מדברי הגמרא בשבת שאם אומר הבדלה של ברוך המבדיל בין קודש לחול יוצא ידי חובתו, ומבואר בדבריו שהוא מקיים בברכה זו את דין ההבדלה ורק שאינו לעיכובא לומר את כל הג' הבדלות.

ובחידושי הגרי"ז שם ביאר את מחלוקת הראשונים דלדעת רש"י מוכרח שאיסור המלאכה לפני שמבדיל הוא משום שנשאר עליו קצת קדושת השבת ולכן כשעשה היכר בעלמא יכול לעשות מלאכה, וכן צ"ל אף לדעת הרא"ש שאומרו בשם ומלכות שהרי אינו מקיים בברכה זו את דין ההבדלה, אלא שבברכה זו הוא עושה היכר ולכן יכול לעשות מלאכה, אך לדעת הרי"ף בפסחים שבאמירת ברוך המבדיל הוא מקיים דין הבדל יש לפרש שהאיסור לעשות מלאכה הוא כמש"כ הגרי"ז בדעת הרמב"ם שהוא איסור של עשיית מלאכה קודם קיום המצוה וכמו שאסור לעשות מלאכה קודם התפילה, ולכן הוכיח הרי"ף מהסוגיא בשבת דסגי בהבדלה אחת שהרי אם הוא מותר בעשיית מלאכה אחר שאמר ברוך המבדיל על כרחך שיצא בזה ידי חובת הבדלה.

[ועל פי זה יש להעיר על מה שכתב הגרי"ז בדעת הרמב"ם דהאיסור הוא משום שלא קיים המצוה דהא מבואר ברמב"ם שם בסמוך (הלכה ו) שאם אומר ברוך המבדיל יכול לעשות מלאכה, ובפשטות הרמב"ם נראה שא"צ לאומרו בשם ומלכות, וכן הביא המגיד משנה שם בשם חלק מהמפרשים, ואף לפי הדעות שאומרו בשם ומלכות מכל מקום משמע שאינו יוצא בזה ידי חובת הבדלה, וצריך לחזור ולהבדיל על הכוס, ולפי דברי הגרי"ז צ"ע מדוע הוא מותר בעשיית מלאכה הרי הוא לא יצא ידי חובת הבדלה אם לא הבדיל על הכוס.]

## עשיית מלאכה אחר שאמר ברוך המבדיל

ובשו"ע פסק למעשה כדעת רש"י דאומר ברוך המבדיל בלא שם ומלכות, ובזה מותר לו לעשות מלאכה, ובמשנ"ב (ס"ק לט) כתב להחמיר דאין לעשות אף מלאכה קלה קודם שיבדיל, ולא סמכו בזה להקל על דעת היש אומרים שהביא הרמ"א דכל האיסור הוא במלאכה גדולה.