10פסיק רישא דלא ניחא ליה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / קונטרס דעת המחשבת

**פסיק רישא דלא ניחא ליה**

שיטת הערוך שפסיק רישא דלא ניחא ליה מותר, [והובא בתוס' וש"ר בכתובות ה: וכן בשבת קג. וכן בראשונים שבת קיא: ועוד]. וכן הביא הרשב"א (שבת קג.) בשם רב האי גאון. ובשיטת הרמב"ם נחלקו האחרונים אם דעתו כהערוך, עי' בחי' הגר"א (שבת פ"י הי"ד) שנקט שהרמב"ם ס"ל כהערוך, אולם החזו"א (בגליונות שם) נחלק עליו, משום שסתימת הרמב"ם בפ"א ה"ח דפסיק רישיה אסור, ולא חילק שאם לא ניחא ליה מותר.

וברש"י שבת קג. (ד"ה בארעא דחבריה) לכאו' מבואר כדברי הערוך, [אלא שלכאו' סתר שיטתו, שבדף עה. ד"ה טפי לכאו' מבואר שרק אם יש לאדם **התנגדות** לכך אין זה בכלל פ"ר, אולם אם אין לו התנגדות ורק שאין לו רצון בכך, הרי זה בכלל פ"ר. (וע"ע בבה"ל סי' שטז ס"ג ד"ה ויש בשם הפמ"ג שצירף שיטה זו להקל, עי"ש). ועי' בסי' \* משנ"ת בזה].

**סברת הערוך**

עי' במהרש"א קג. ובקרבן נתנאל (פי"ב סי' א' אות ד) שבאר דבריו דסברת הערוך היא דהיכי שאינו מתכוין וגם הוי מלאכה שאצל"ג, בכה"ג מותר אפילו אם הוי פסיק רישא. אמנם הקרבן נתנאל תמה על כך שהרי הערוך מתיר אפילו בשאר איסורי התורה ולא רק בשבת, שהרי הערוך הביא ראיה מהקוצץ בהרתו, ובשאר איסורי התורה הרי אין שייך פטורא דמלאכה שאצל"ג.

וע"ע לעיל \* שיתכן לבאר דדעת הערוך שאע"פ שפסיק רישא הוא סיבה **לשייכות** אל המעשה, מ"מ כל זה היכן שניחא ליה, אולם היכן שלא ניחא ליה אין מספיק שייכות אל האדם.

**דעת שאר הראשונים**

הנה רוב הראשונים פליגי על הערוך, אולם מתבאר בדבריהם שאף הם מודו שפסיק רישא דלא ניחא ליה **מותר מדאו'**, אלא שחלקו על הערוך שמ"מ **אסור מדרבנן**. ויש בזה שתי דרכים בראשונים:

[א] יש שמודו לסברת הערוך שפסיק רישיה דלא ניחא ליה לא חשיב פסיק רישיה, אלא שס"ל שמ"מ מדרבנן יש איסור כפי שחכמים אסרו מלאכה שאצל"ג ומקלקל ועוד. [כך מתבאר בדברי התוס' בכתובות ה: ועוד עיי"ש[[1]](#footnote-1)].

[ב] יש שמודו שפסיק רישיה דלא ניחא ליה מותר מדאו', אבל לא מטעמיה דהערוך, דהם ס"ל שאמנם גם היכא דלא ניחא ליה אכתי חשיב פסיק רישיה, אלא שיש להתיר מדאו' משום דהוי **מלאכה שאצל"ג** [כך מתבאר בתוס' בשבת קג. יומא לד:, ועוד עיי"ש].

עוד מצינו שהרבה ראשונים כתבו שהערוך התיר רק בשבת, משום דבשבת בעינן "מלאכת מחשבת", אבל בשאר איסורין מודה הערוך דאסור בכל גווני, כ"כ הרמב"ם (כתובות ו.), רשב"א (שבת קי:), ריטב"א (שם), רא"ש (פי"ד ס"ט), חידושי הר"ן (שם).

ויש בזה תמיהה גדולה, שהרי הערוך הוכיח כשיטתו מהגמ' בזבחים לענין זילוף יין ע"ג האישים, שאע"פ שפ"ר שמכבה מ"מ כיון שלא ניחא ליה מותר, וחזינן שהערוך התיר גם בשאר איסורין ולא רק בשבת. ואף הראשונים הנ"ל הביאו במ"א את דברי הערוך וראיותיו מזילוף יין ועוד. ועמדו בזה האחרונים. ויש שתירצו שאין כוונת הראשונים שהערוך **עצמו** התיר רק בשבת, אלא שאע"פ שהערוך התיר גם בשאר איסורין מ"מ **אנן** לא נקטינן כוותיה אלא לענין שבת בלבד.

**להלכה**

עי' בשו"ע ובמשנ"ב סו"ס ש"כ דלעיקרא דדינא לא נקטינן כהערוך אולם מצרפינן ליה אם יש צירופים נוספים. וע"ע בבה"ל סי' שי"ט סי"ז ד"ה מפזר. אמנם זהו רק בדיני **שבת** בלבד, אולם לענין שאר דיני התורה, אין מצרפים את דעת הערוך כלל, וכמבואר בראשונים הנ"ל. וכן מקילינן באיסורין דרבנן באופנים מסויימים, וכדלהלן.

**פסיק רישיה דלא ניחא ליה באיסור דרבנן**

מבואר בפוסקים שבפסיק רישיה באיסור דרבנן מקילים במקום צער, עי' במשנ"ב סי' שטז סק"ה בשם הח"א [שמותר לנעול ביתו אף אם נכנסה צפור לביתו, אם אין כוונתו רק להציל מן הקור ואינו רוצה כלל בצידת הצפור, ומבואר בח"א שהטעם הוא משום שאין בזה איסור מדאו' והוי פסיק רישא דלא ניחא ליה], וכ"ה במשנ"ב סי' שכא סקנ"ז בשם הבית מאיר, עיי"ש.

**בתרי דרבנן**

עי' במשנ"ב סי' שטז סקט"ו שמותר לסגור תיבה גדולה שיש בה זבובים, משום דהוי פ"ר בתרי דרבנן, ובי' בשעה"צ סי' של"ז סק"ב דהטעם הוא דהוי פ"ר דלא ניחא ליה בתרי דרבנן. אמנם במשנ"ב סי' שמ סקי"ז מבואר שלא הקיל בזה אלא רק בצירוף לסברא נוספת, עיי"ש [לענין האוכל עוגה שיש עליה אותיות, דהוא תרי דרבנן, כלאחר יד ומוחק שלא ע"מ לכתוב, ואעפ"כ אין להקל אלא באופן שאוכל כדרך אכילה עיי"ש]. וכן לכאו' מבואר בשעה"צ בסי' שלז (שם ובסק"י) שלכתחילה לא מקילים בפסיק רישא דלא ניחא ליה בתרי דרבנן [לענין גורר כלים ע"ג קרקע דהו"ל כלאחר יד ומקלקל לענין החריץ בקרקע].

ויש שמחלקים בין איסור שעיקרו דרבנן ומדאו' אין זו מלאכה כלל, לבין היכן שמדאו' זו מלאכה אלא שאי"ז בכלל מלאכת מחשבת, דהיינו שהיכן שהאיסור עיקרו מדרבנן מקילינן בתרי דרבנן בפסיק רישיה דלא ניחא ליה, אולם היכן שמדאו' יש על כך שם מלאכה ורק שנעשה באופן שאינו בגדר מלאכת מחשבת, בכה"ג הרי זה חמיר טפי ולא מקילינן לכתחילה בתרי דרבנן גם אם לא ניחא ליה.

ויתכן שטעם החילוק הוא שהיכן שעיקר איסורו הוא רק מדרבנן, יש לצרף את דעת התרומת הדשן דס"ל שלא אסרו כלל בפסיק רישא באיסור דרבנן, [וכמשנ"ת ב \* שהתרומת הדשן הקיל רק כדרבנן שעיקרו אינו מדאו'].

**פסיק רישיה דלא ניחא ליה במקום מצוה**

עי' בתוס' כתובות ו. שהביאו את ראיית הערוך מהמזלף יין ע"ג האישים וממעט ענבי הדס ביו"ט, ודחו התוס' דשאני התם דהוי מצוה. עכ"ד (וכ"כ האו"ז סי' נט וכ"כ המהר"ח או"ז סי' פג). ומבואר בתוס' שאף החולקים על הערוך מודו במקום מצוה, [והבאור הוא, שאף שהתוס' חולקים על הערוך, מ"מ מודו ליה שאין איסור מדאו' ורק לענין איסור מדרבנן פליגי, דהערוך ס"ל שאפילו מדרבנן ליכא איסורא כלל, והתוס' פליגי וס"ל שמדרבנן יש איסור, ובמקום מצוה לא גזרו]. וכעי"ז מבואר בתוס' בסוכה (לג:). [אולם התוס' בשבת קג. וביומא לה. לא תירצו כך, ויל"ע אם פליגי].

ובמשנ"ב (סי' תרמו סק"ח) מבואר שנקטינן לדינא שמותר במקום מצוה, [וכ"ה בשו"ת אמרי יושר ח"א סי' קנו].

אולם עי' בספר ארחות שבת (פכ"ו הע' ט') שהקשו מהא דדנו הפוסקים לענין ספר שיש אותיות בחודי דפיו אם מותר לפותחו בשבת, ולא התירו משום דהוי פסיק רישיה דלא ניחא ליה במקום מצוה.

ואולי גם בזה צ"ל דלהלכה מקילינן במקום מצוה רק היכן שהאיסור הוי עיקרו מדרבנן, וכגון בענבי הדס שיתכן שאין שייך בזה מתקן מנא מדאו' כלל, אולם היכן שעיקר האיסור מדאו' והוי מדרבנן רק משום דהוי פסיק רישיה דלא ניחא ליה, בזה לא מקילינן. וצ"ע.

**ניחותא מועטת**

עי' ארחות שבת (פ"ל הע' יא) שהביא מהרשב"א (שבת קכ:) והריב"ש (י' שצד) שהקשו מהא דאיתא בגמ' בשבת (קכ:) דאם נר דולק מאחורי הדלת, אסור לפותחה, משום דהוי פס"ר שיכבה את הנר, והקשו הרשב"א והריב"ש על הערוך שהרי הוי פס"ר דלא ניחא ליה, שהרי לא ניחא ליה בכיבוי. ותירצו דכיבוי הנר חשיב כניחא ליה כיון שנהנה בכך שמשתייר לו שמן. ולכאו' צ"ב שהרי כל המדליק נר הרי מעוניין בכילוי השמן, ומדוע חשיב כניחא ליה בכך.

והוכיחו בארחות שבת שם דין מחודש, שחזינן שכל הנאה חשיבא כניחא ליה, אף אם היא הנאה צדדית.

אמנם בריטב"א (שבת שם) ג"כ הקשה כקושיית הרשב"א על הערוך, ותי' וז"ל "וי"ל כגון **שצריך** הפתילה או שיור השמן וניחא ליה בכיבויו, אבל הוא אינו מתכוין לכך".

ויל"ע האם כוונתו שצריך לכך מאד ואם היה עתה חול הוא היה מכבה עבור כך, או שגם אם לא היה מכבה עבור כך, אי"ז אלא משום שאינו רוצה לישב בחושך, אבל הצורך בשמן הוא צורך חשוב מאד עבורו, וכיון שהנר נכבה כבר יש לו התרצות בזה. [ויל"ע האם אפשר לומר שזו גם כוונת הרשב"א, אולם בפשטות נראה יותר שלפי הרשב"א לא איירינן שיש לו צורך מיוחד בשמן אלא בסתם בני אדם שיש להם הנאה ביתור השמן].

1. ומה שכתבו התוס' שם שיש איסור מדרבנן כמו במלאכה שאצל"ג, נראה דאין כוונתם שגם כאן הטעם הוא משום דהוי כמלשזל"ג ממש, שהרי בדבריהם מבואר שגם בשאר איסורי התורה יש איסור לכתחילה, אלא כוונתם שכפי שמצינו במלאכה שאצל"ג דמדאו' מותר ואעפ"כ רבנן אסור, כך בפס"ר דלא ניחא ליה אע"פ שמדאו' מותר מ"מ מדרבנן אסור. [↑](#footnote-ref-1)