יח - כתובות י_ח ב_
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / מ_מ

**י"ח ב' - לא שנו אלא שאמרו אנוסין היינו מחמת ממון, - בפירש"י כתב דהוא משום דאאמע"ר וכ"כ התוס' והרמב"ן, והגרע"א בדו"ח הק' דא"צ לזה, דבלא"ה אין עדותם מועלת, דלדבריהם רשעים הם ואין עדותם עדות, ובתורע"א פ"ב דיבמות הוסיף, דמש"א בל"ב דרמב"ח דבאנוסין היינו מחמת ממון אין נאמנין משום דאאמע"ר, ולא אמרו משום דלדבריהם רשעים הם, הוא משום נאמנותם היא במיגו ואינה בתורת עדות, ולפ"ז נמצא דלרש"י לטעמי' שם דא"א להאמינם במיגו אלא בתורת עדות, וכדלהלן, מוכח מסוגיית הגמ' דלא אמרינן לה"ט דלדבריהם וכו', - ועי' בחי' הגרנ"ט וחי' ר' שלמה סימן ז' שכתבו דלרמב"ח דיכול לחזור בו מעדותו, ל"ב שיהא על חזרה זו תורת עדות, וע"כ ליכא למימר לדבריך, וצ"ע דא"כ מה מהני הא דאדם קרוב אצל עצמו ואינו נאמן לפסול עצמו, הרי ל"ב כלל להאמינם בתורת עדות, ועי' שערי חיים סימן נ"ג מש"כ בזה, ובסו"ס נ"ד כתב עוד לפ"ד התומים בסימן פ"ז סקכ"ז דרשע שלא נודע פסולו בבי"ד, אינו פסול.**

**עי' תוס' דהא דאין נאמנין לומר קטנים היינו ופסולי עדות היינו, הוא משום דחזקה אין וכו' אא"כ נעשה בגדול, ומשום דמלוה גופי' מידק דייק, וכ"כ הרשב"א, והגרע"א בדו"ח מכת"י הק', דמה מהני הני טעמי שלא יהיו נאמנים, הרי עדים במקום חזקה אמרינן, עיי"ש, - ועי' בחי' הגרנ"ט סו"ס ל"ג שהוכיח מזה דכל הא דחוזר ומגיד הוא דהוא נאמן לחזור בו מהגדתו הראשונה ולבטלה, ולפ"ז ל"ה זה כתו"ת, אלא בטלה הגדתו הראשונה לגמרי, ונת' להלן, וע"כ כל דהוי זה נגד חזקה, אין אנו מקבלין את חזרתו, וע"כ אינו נאמן, - ועי' בחי' ר' שלמה סימן ז', דאי נימא דאף אם חוזר ומגיד הו"ל כתו"ת, י"ל דמהני חזקות אלו להכריע במקום תו"ת, ואמנם לקמן י"ט ב' מבו' דבאחרים שאמרו דקטנים או פסולי עדות היו הו"ל תו"ת, ולא אמרינן דחזקה זו תכריע במקום תו"ת, והיינו משום דכל הא דאיכא להחזקה, הוא רק משום שהם אומרים שהיתה הלואה, אלא שהיו קטנים ופסולים, וכמש"כ הראשונים, אך התם מאן יימר שהיתה הלואה כלל, ועמש"כ עוד בזה בחי' הגרש"ש סימן י"ח.**

**ועי' בחי' הרמב"ן שכתב, דרמב"ח ס"ל, דאף אין אדם משים עצמו שעשה שלא כהוגן וע"כ אף בקטנים היינו ופסולי עדות היינו, כיון דשלא כדין עשו ובאיסור כתבו שטרם, אינם נאמנים, וכ"כ הרא"ה והריטב"א, וכתב הריטב"א דזה שלא כד' רש"י שכתב דהא דבאנוסין מחמת ממון אין נאמנין, הוא משום דאינו נאמן ליעשות רשע ופסול על פיו, - ואמנם מ' בד' הרמב"ן דכ"ז הוא לל"ק דרמב"ח, ונת' להלן.**

**ועי' בחי' הרי"מ שכתב, דא"א להאמינם שהיו קטנים או פסולי עדות, כיון דלדבריהם פסולין הן להגדה זו, דהוי תחילתו בפסלות, ובהגה' הגרא"מ הורביץ הוסיף דהיינו משום דאין אומרים שלא העידו בגדלותם או בהכשרם, אלא אומרים שזכורים שחתמו בקטנותם ובפסלותם, ועי' בזה בשערי חיים סימן נ"ג ענף ב' אות ב'.**

**עי' רמב"ן שהק', דאם כשאין כת"י יוצא ממק"א אין נאמנין משום דאאמע"ר, א"כ מ"ט כשכת"י יוצא ממק"א נאמנין, וכתב דהוא משום דאי אמרת דאינם נאמנין במה שאומרים אנוסין היינו, אינם נאמנים גם במה שאומרים כת"י הוא זה, דלית לי' פלגינן דיבורא, ומ' דמכח זה מהימנינן להו גם באמירתם שאנוסין היו, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דמתניתין דהרי אלו נאמנים, וכ"ה בל' רבינו קרשקש, - ועי' רשב"א שכתב, דהא דבאין כת"י יוצא ממק"א נאמנין לשוויי נפשייהו רשעים, הוא משום דאינהו משוו לי' שטרא, וע"כ מצו פסלו לי' שהפש"א הוא הפה שהתיר, וכ"כ הרא"ה, וכ"ה מבו' בד' התוד"ה מחמת, ועי' בחי' רבינו קרשקש שכתב לב' הטעמים, ולכאו' לד' הרמב"ן, אי"ז שייך כלל לדינא דהפש"א, וצ"ע דא"כ מ"ט נשנית משנה זו בפירקין, - ולכאו' לב' הטעמים ודאי דאינם נאמנים לקרוע את השטר, דלענין זה הדר דינא דאמרינן דאאמע"ר.**

**ועי' תוס' שם שהק' דיהיו נאמנים במיגו דאנוסין מחמת נפשות, כ"ה דברישא הן נאמנים במיגו, ומבו' דס"ל דבכל מיגו הם נאמנים להשים עצמם רשעים, ול"ב בדוקא להפש"א, ועי' ריטב"א שכתב לישב דאין עד נאמן במיגו כשיש בעדותו חשד מחמת גוף עדותו, והא דברישא נאמנין, לאו מיגו ממש הוא, אלא משום דאי בעי שתקי, ועי' ברכ"ש סימן כ"ד בזה, - ועי' רמב"ן ב"ב ל"א א' שכתב דאין אומרים מיגו בעדים להאמינם יותר ממה שהאמינה תורה משום מיגו, ולא נאמר מיגו בעדים אלא וכו' במקום חוזרים ומגידים דאמרינן מיגו דיכול לשתוק והפש"א הוא הפה שהתיר וכו', הא בעלמא להמוני להו טפי מדינא לא וכו', ולפ"ז הרי דהכא שפיר מצינו להאמינם מדין מיגו, ואך דלפ"ד הרמב"ן גופי' מטעם אחר ל"מ, דאאמע"ר, (וכל הא דלרמב"ח נאמנים הוא משום דלית לי' פלגינן דיבורא), ועי' מה שפירשו בזה בברכ"ש סימן כ"ח ובקוב"ש ב"ב אות קכ"א.**

**אבל אנוסין היינו מחמת נפשות הרי אלו נאמנים, - עי' רמב"ן דהא דס"ל דלי"ב משום הא דאין חוזר ומגיד, הוא משום דלא אמרינן דאין חוזר ומגיד אלא בעדות בע"פ, אך בהפלאה כתב דהוא משום דכשאומרים שהיו אנוסין, לי"ב משום חוזר ומגיד, ובחי' חת"ס כתב דהוא משום דכ"ז שלא בא השטר לבי"ד עדיין ל"ה הגדה.**

**עי' מהר"ם שי"ף דלל"ק דרמב"ח הם נאמנים לחזור בהן ולעקור לגמרי עדותם הראשונה וקורעין את השטר, אך ההפלאה והבית יעקב כתבו דאף דהם חוזרין ומגידין, מ"מ אי"ז אלא כתרי ותרי, וכ"כ התומים בכללי מיגו סקנ"א, ויישב בזה למש"כ התוס' דבב' עדים לא אמרינן מיגו, ולא אמרינן דסגי במה דאיכא לאחד מהן מיגו ויהא יכול לחזור בו, ועי' בזה בחי' חת"ס ובחי' הגרנ"ט סימן ל"ג ובברכ"ש ב"ב סימן מ"ב וסימן מ"ד ובחי' ר' שלמה סימן ז', - ומסוגיית הגמ' לקמן ל"ג א' ומכות ג' א' הוכיחו דאם הי' חוזר ומגיד, אף אם חזר בו א' מן העדים, עדותם בטילה, ומבו' דבלא דינא דאין חוזר ומגיד הו"מ לחזור בו מעדותו ולבטלה, וכ"נ מד' הריטב"א דהא דאין חוזר ומגיד ילפינן לה מדכתיב יקום דבר, וכדלהלן.**

**א"ל רבא כל כמיני' כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, - בפירש"י כתב דהוא משום דלגבי עדות חדא הגדה כתיבא, ועי' ריטב"א די"מ דילפינן לה מדכתיב אם לא יגיד, ודרשינן דכיון שלא הגיד בתחילה בענין זה אינו חוזר ומגיד, וי"מ דילפינן לה מחיובא דשבועת העדות, דאם הוא חוזר ומגיד, מ"ט הוא חייב קרבן, וכתב דהוא קרוב לפירש"י, ועיי"ש שתמה ע"ז, ופירש דילפינן לה מדכתיב יקום דבר, דאם יכולים לחזור ולהעיד היאך יקום דבר, ועי' קוה"ע סימן ע"ח סק"ג שהק' דאכתי ניחוש שמא יכחישום עדים אחרים, וכתב דס"ל להריטב"א דחזרת עצמו עדיפא מהכחשת אחרים דאינה אלא תו"ת והויא ההכחשה מכאן ולהבא, אבל כשחוזר בעצמו, עוקר עדותו למפרע בודאי ולא בספק כהכחשה.**

**ועי' חי' הרמב"ן והריטב"א קידושין ס"ה ב' דאף בעדות איסורין אמרינן דאינו חוזר ומגיד, וכ"כ בתשו' הר"ן סימן מ"ז, והביא כן מהתוספתא במכילתין פ"ב ה"א, ואך שכתב דכל שהעיד חוץ לבי"ד הוא חוזר ומגיד, משום שאינו מדקדק בדבריו חוץ לבי"ד, ועי' רשב"ם וש"ר ב"ב קכ"ז ב' דבנאמנות יכיר אמרינן דאינו חוזר ומגיד, ועי' רמב"ן ורשב"א קידושין ס"ד ב' דבנאמן מחמת בידו, אינו חוזר ומגיד, (ונתחדש בדבריהם דאלמלי הא דאין חוזר ומגיד הי' חוזר בו, אף דעל החזרה אי"ז בידו), ועי' קוה"ע שם דזה כד' הריטב"א דילפינן לה ממה שסמכה תורה על עדותם, אך אם ילפינן לה מקרא דאם לא יגיד או מחיובא דשבועת העדות, הרי דבשאר נאמנויות ה"ה חוזר ומגיד, וצ"ל לפ"ז דהתוספתא איירי רק במקום שהעידו ב' עדים, ונתקבלה עדותם בתורת נאמנות דעדות, (וניחא הא דתניא בתוספתא דרק אחר דו"ח אין יכולין לחזור בהן, עי' ש"ש ש"ו פי"ג שתמה בזה), - ועי' בשו"ת חוט המשולש להגר"ח ז"ל סימן ג' שכתב בפשיטות דבשאר נאמנויות ליכא לדינא דאינו חוזר ומגיד, ורמז להוכיח כן מהס"ד דאף בעדות בשטר ליכא לדינא דאין חוזר ומגיד, ועי' חו"ש הגרב"ד יבמות סימן מ"ג.**

**עי' ברכ"ש ב"ב סימן מ"ב וסימן מ"ד, דבדינא דאין חוזר ומגיד יש בזה ב' גזה"כ, חדא, דאין להם דין עדות בחזרתם, וע"כ ל"מ לחזור ולהעיד בתורת עדות בפנ"ע, ועוד, דעדותם הראשונה נשלמה וא"א להוסיף עלי', ומכח זה אף אם יגידו שנית אותה ההגדה ה"ה פסולה, ועיי"ש שכתב דמה"ט איכא גווני דאף דעדים אחרים נאמנין ולא חשיב כתו"ת, מ"מ הם עצמן אינם נאמנים כלל.**

**והא אמר ר"ל עדים החתומין על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותם בבי"ד, - עי' רמב"ן וש"ר דד' ר"ל קיימי על הא דתניא דעדים שנחקרה עדותם אין יכולין לחזור בהן, וע"ז קאמר דעדים החתומין על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותם בבי"ד, וכנראה הוצרכו לזה, משום דהס"ד דחוזר ומגיד בשטר, אי"ז משום דלא חשיב כנחקרה עדותם בבי"ד, אלא משום דבעדות בשטר ליכא לדינא דאין חוזר ומגיד, ותיקשי דא"כ מה מייתינן מהא דר"ל דאף בעדות בשטר חוזר ומגיד, ובע"כ דעיקר ד' ר"ל הם דאף בעדות בשטר אין יכול לחזור בו משום דהו"ל כמי שנחקרה עדותם בבי"ד.**

**אלא כי איתמר ארישא איתמר, - עי' רשב"א דאוקמינא להא דרמב"ח דארישא אתמר ואיפכא איתמר, ומ' דאין המכוון דרמב"ח חזר בו, אלא המכוון הוא דמעולם לא אמר רמב"ח כן, אלא אמר איפכא, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן דרבא משני הכא למילתי' דרמב"ח, וכתב ב' דרכים אם רבא לנפשי' מתרץ דאית לי' פלג"ד, או דרבא לרמב"ח מסיק דלית לי' פלג"ד, וכ"נ בל' התוס' ד"ה ואין, - ולפ"ז ניחא משה"ק ההפלאה והגר"ש איגר דמ"ט חזר בו רמב"ח בתרתי.**

**לא שנו אלא שאמרו אנוסין היינו מחמת נפשות, - בפירש"י כתב דהא דלי"ב משום אין חוזר ומגיד, הוא משום דכל דאין כת"י יוצא ממק"א ועלייהו סמכינן כולה חדא הגדה היא דהא בתוכ"ד קאמרי אבל אנוסין היינו והפש"א הוא הפה שהתיר, ומבו' דכל דאינו חוזר ומגיד אינו נאמן במיגו והפש"א, והכא מהני הא דהפש"א, דמה"ט הוי זה חדא הגדה עם הגדת הקיום, ולא חשיב כחוזר ומגיד, אך מ"מ בעינן שיאמרו כן בתוכ"ד, דבלא"ה ל"ה זה חדא הגדה, וע"כ ל"ד לכל הפש"א דדעת רש"י לקמן ק"ט ב' דהוא נאמן אף אחר כ"ד, ועי' בפירש"י לקמן י"ט ב' ד"ה אפי' תרוייהו וד"ה אלא, דכל הא דנאמנין ולי"ב משום חוזר ומגיד, הוא משום דאין קיומם קיום, וצ"ב, - ועי' מאירי דהא דהם נאמנין מטעם הפש"א, הוא משום דכל שהאוסר בעצמו מתיר אין כאן גמר הגדה כלל, ועיי"ש שכתב עוד דהיינו דוקא בתוכ"ד, ול"ד לאשת איש הייתי ונתגרשתי דנאמנת אף לאחר כ"ד, משום דבבע"ד לא אמרינן אינו חוזר ומגיד, וצ"ב, - אך בחי' הגרע"א נקט דאין נאמנותם כלל מדין עדות אלא מדין הפש"א, וע"כ לי"ב כלל להא דאין חוזר ומגיד, והובא שם מהגרש"א שהוכיח מד' רש"י לא כן.**

**ועי' רשב"א לקמן י"ט ב' דלדעת רב נחמן כל הא דהן נאמנין כשאין כת"י יוצא ולא אמרינן דאין חוזר ומגיד, הוא רק משום דלפי דבריהם דאנוסין היו, ל"ה הגדה מעולם, דלא נכתב השטר מדעת המתחייב, ומ' דבלאו ה"ט הוי זה הגדה מעליא, ולא אמרינן דעדות אנוסין לאו עדות היא, ובקטנים ופסולי עדות נמי ל"ה הגדה מעולם, דאין מעשה קטנים או פסולים כלום.**

**ועי' או"ז בתשו' סימן תשמ"ה, דכל הא דנאמנין הכא במיגו ולא חשיבי כחוזרים ומגידים, מיירי כשלא הובא השטר לבי"ד ולא נקרא לפני בי"ד, וע"כ הן נאמנין, אך אם כבר הוחזק השטר בבי"ד אין נאמנין דהו"ל כחוזר ומגיד, והובאו מקצת מדבריו בש"ך סימן מ"ו סק"ט, וצ"ב.**

**מ"ט אין אדם משים עצמו רשע, - בפירש"י כתב דהוא משום דקרוב הוא אצל עצמו וקרוב פסול לעדות, ובפשוטו לפ"ז כ"ז הוא במקום שבאנו להאמינו מדין עדות, - ועי' בדו"ח הגרע"א שהובא מהגרש"א שפירש לד' רש"י, דהא דהכא א"א להאמינם מדין הפש"א גרידא אלא מדין עדות, הוא משום דכל הא דלי"ב משום אין חוזר ומגיד, הוא משום דכולה חדא הגדה היא, וכ"ז הוא רק אם ה"ה נאמנים ע"ז מתורת עדות, ועיי"ש שפירש לפ"ז דבזה תליא פלוגתת תרי לישני, אם הן נאמנין באנוסין מחמת ממון כשאין כת"י יוצא ממק"א, דלל"ק הן נאמנין בהפש"א, ובזה ליכא משום אאמע"ר, אך לל"ב דאף בעדות בשטר אין חוזר ומגיד, וכל הא דכשאין כת"י יוצא ממק"א נאמנין הוא משום דכולה חדא הגדה היא, ע"כ באנוסין מחמת ממון דאאמע"ר ואי"ז חדא הגדה, אין נאמנין, - ועי' אבהא"ז פ"ה מחובל, דהכא א"א להאמינם מדין הפש"א גרידא אלא מדין עדות, משום דל"מ הפש"א אלא לבע"ד או לעדים, - וי"ל עוד, דכיון ד"הפה" שאסר הוא פה דעדות, בעינן דגם "הפה" שהתיר יהא פה דעדות, - ועיקר הך מילתא דא"א להאמינם הכא אלא מתורת עדות, מבו' כן בד' הרמב"ן בב"ב ל"א א' שהובא לעיל.**

**בעיקר ד' רש"י דהא דאאמע"ר הוא דין מסוים בעדות, נחלקו הראשונים בכ"ד, ועי' בזה בקוה"ע סימן כ"ב, - עי' ריטב"א ב"ב קכ"ז ב' ונימו"י שם שהק' באומר על בנו דבן גרושה הוא דנאמן מדין יכיר, דמ"ט לא אמרינן דאאאמע"ר, ומבו' דאף בשאר נאמנויות אמרינן דאאמע"ר, ועי' תוס' יבמות כ"ה ב' וב"מ ג' ב' דמבו' דהא דאאמע"ר הוא אף כשאומר מזיד הייתי לפטור עצמו מקרבן, ועיי"ש בחי' הרמב"ן שכתב דכל הא דאאמע"ר הוא רק לענין עדות דלא פסלינן לי' ע"פ עצמו, ועי' שטמ"ק שם בשם מהר"י כ"ץ שנחלק ע"ז דל"ש בזה הא דאאמע"ר, ועי' חי' הרשב"א והריטב"א לקמן ע"ב א' שהביאו בשם הראב"ד דהמודה שהיא עוברת על דת אינה מפסדת כתובתה דאאמע"ר, והרשב"א והריטב"א נחלקו ע"ז דאף במודה על מעשה רשע ה"ה נאמן מדין הודאת בע"ד, ועי' בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רל"א שהאריך בזה דל"ש הא דאאמע"ר אלא לפסול את עצמו או לחייב את גופו, משום דאדם קרוב אצל עצמו, ועי' בתוס' הרא"ש לקמן י"ט א' בשם מהר"ם שהק' במלוה האומר שטר אמנה, דנימא אאמע"ר, ועי' או"ז ב"ק סימן תי"ח שהביא בשם רבינו אפרים דהא דאאמע"ר הוא רק לענין קטלא או לפסול עצמו לעדות ולשבועה, אך לפטור עצמו מממון נאמן, והאו"ז נחלק עליו, והובא בהג"א ב"ק פ"ט סימן י"ח, ועי' בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ת"פ תרצ"ו תשל"ז, דאף בטענת בע"ד אמרינן דאאמע"ר, וכ"ה בשו"ע יו"ד סימן קע"ז סי"ב, ועי' ש"ך סימן קס"ח קס"ט סקע"ט.**

**לפ"ד כל הני קמאי דהא דאאמע"ר הוא אף בשאר נאמנויות, בפשוטו הא דאאמע"ר אינו רק כשפוסל עצמו לעדות, אלא כל שאומר על עצמו שעשה מעשה רשע, אך בד' רש"י ד"ה אלא, מבו' דכל הא דאאמע"ר הוא רק כשפוסל עצמו לעדות, - ועי' קצוה"ח סימן ל"ה סק"ד וש"ש ש"ז פ"ה שהוכיח כן מהא דעדים שאמרו אמנה היו דברינו אין נאמנים משום דאעולה לא חתמי, אף דאין נפסלין בזה לעדות, ומד' הרמב"ן לקמן י"ט א' דאאמע"ר שאינו חסיד, אך משמעות ד' הרמב"ן שם דהיינו רק לדעת ר"מ, ונת' להלן.**

**ועי' בחי' הגרע"א שהוכיח כן מעיקר דינא דסוגיין דבאנוסין מחמת ממון אין נאמנין, ולכאו' אף דאין נאמן לפסול עצמו יהא נאמן לפסול את השטר, דהרי אין פסול השטר בתולדה ממה שהן פסולין, וזה קשיא גם אי נימא דדינא דפלגינן נאמנות הוא רק מדינא דפלגינן דיבורא, שהרי הכא אתיא כרבא דס"ל דפלגינן דיבורא, ורוב הטעמים שכתבו הראשונים דלא אמרינן הכא פלגינן דיבורא, אינם טעמים דלא נימא פלגינן נאמנות, אך למש"כ התוס' דלא פלגינן לפסול השטר, ניחא, והוכיח מזה דהא דאאמע"ר אי"ז רק דאין דנים אותו לפסול עדות, אלא היינו דהבי"ד אין שומעין לדבריו שעשה מעשה רשע, ויש שכתבו, דאי נימא דהכא אין נאמנין אלא בתורת עדות, ע"כ אינם נאמנים לומר אנוסים מחמת ממון, משום דלדבריהם רשעים הם ופסולין לעדות, ולכאו' אי"ז מתישב, דבגמ' אמרו דהטעם דאין נאמנים הוא משום דאאמע"ר, ולא משום דלדבריהם רשעים הם, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' רש"י שפירש במש"א הכא דאאמע"ר, דהיינו דאין אדם נאמן לפסול את עצמו, וצ"ע.**

**ובביאור הך דינא דאין נאמן לומר שעשה מעשה רשע, עי' בתשו' מהר"ם מר"ב ד' פראג סימן תק"נ, שכתב דהוא משום דזהו כמעיד שקר, ומ' דהיינו משום דיש לתלות שהוא משקר, ובזה מתפרש מש"כ מהר"ם שם סימן תשל"ז דהיכא דמשים עצמו רשע משום שאינו רוצה ליתן רבית, ה"ה נאמן, ובש"ש שם בסו"ד כתב דהוא משום דהו"ל נגד חזקת כשרות, וע"כ כתב דכל דהוא נאמן בתורת עדות ליכא להך דינא, ונת' להלן, - ועי' בישועות ישראל סימן ל"ד סקט"ו דהוא משום פסול קרוב, וכ"כ בחי' הגר"ש סימן י"ח, אך אי"ז מתישב לדעת כל הני קמאי דאף בשאר נאמנויות אינו נאמן.**

**עי' יבמות כ"ה א' דלדעת רב יוסף דבפלוני רבעני לרצוני אינו נאמן, הא דבהרגתיו ה"ה נאמן, הוא משום דגזלן דאורייתא כשר לעדות אשר, ובתוס' הגרע"א שם הק', דמ"ט הוא נאמן, ומ"ש מהא דמבו' בסוגיין דאין נאמנין לומר אנוסין מחמת ממון משום דאאמע"ר, ואינו נאמן לומר שעשה מעשה רשע, וכן הק' הגרע"א בסוגיין והש"ש בש"ז פ"ה, עיי"ש, והיינו דמסוגיא דהתם מבו' דכל הא בלא פלג"ד אינו נאמן, הוא משום דלדבריך רשע אתה ואין עדות לרשע, וע"כ בעדות שרשע כשר לה, עדותו קיימת, והכא מבו' דהא דאינו נאמן הוא משום דאאמע"ר, ואינו נאמן לומר על עצמו שעשה מעשה רשע, - ועיי"ש בש"ש שכתב, דכל הא דאין אדם נאמן שעשה מעשה רשע, הוא רק כשבאנו להאמינו במיגו, דהו"ל מיגו כנגד חזקת כשרות, אך בעדות ה"ה נאמן, וכל הא דאינו נאמן בעדות, הוא רק כשמשים עצמו רשע הפסול לעדות, והיינו דבכה"ג אמרינן דלדבריך רשע אתה ואין עדות לרשע, ולפ"ז נמצא דדינא דאאמע"ר דהכא ודינא דאאמע"ר בפלוני רבעני לרצוני, ב' דינים הם, וצ"ע מד' התוס' ביבמות וב"מ שדנו באומר מזיד הייתי דאאמע"ר, והביאו לההיא דפלוני רבעני לרצוני, ולהנ"ל הרי ב' דינים הם.**

**ועי' בהגה' אמרי ברוך לש"ש שכתב דטעמא דרב יוסף התם הוא משום דאדם משים עצמו רשע, וכ"נ בד' רש"י והרמב"ם בפיהמ"ש שם דלרב יוסף הוא נאמן לפסול עצמו, (עכ"פ בכה"ג דאיכא למימר דמיגו דנאמן להתירה נאמן אף לפסול עצמו, ועי' שערי ישר ש"ו פי"א, אבהא"ז פ"ה מחובל, שערי חיים סימן נ"ג נ"ד, חי' הגר"ש סימן י"ח, חי' הגר"נ יבמות סימן כ"א, מש"כ לישב בכמה אנפי.**

**עי' סמ"ע סימן מ"ו סק"מ דהא דכשאומרים פסו"ע היינו נאמנים, ולא אמרינן דאאמע"ר שחתמו על שטר כשהן פסולין, הוא משום ולא דאמרינן דהענין אמת שהלוהו, ואף שגורמין שיטרוף משועבדים שלא כדין, אי"ז מעשה רשע, כיון שהלוהו באמת קודם שלקח ולא הו"ל ליקח. ועוד, דיכולין להתנצל ולומר, סברנו שהמלוה לא יסמוך עלינו אלא יחתום עלי' עוד עדים כשרים, ועי' ט"ז שם שכתב דסמכו ע"ז שידוע לכל שהם קרובים ולא ידונו עפי"ז, ועי' בתוס' הגרע"א מש"כ בזה, - ועי' רמב"ן לעיל בסוגיין דלל"ק דרמב"ח אין נאמנין לומר דקטנים או פסו"ע היינו משום דאין אדם משים עצמו שעשה שלא כהוגן, ומבו' דלל"ב דרמב"ח לא אמרינן דאין אדם משים עצמו שעשה שלא כהוגן, וע"כ הן נאמנין לומר קטנים או פסולי עדות כשכת"י יוצא ממק"א, וצ"ע ממש"כ הרמב"ן לקמן דאין אדם משים עצמו שאינו חסיד, אך משמעות ל' הרמב"ן דהיינו רק לדעת ר"מ, דאיהו ס"ל דאף בכה"ג אינו נאמן, וכן מבו' ממש"כ הרמב"ן בדעת רש"י דבאומרים משחקי בקוביא, ליכא משום אאמע"ר.**

**בפירש"י במתניתין פירש בהא דפסולי עדות היינו, דהיינו קרובים או משחקי בקוביא, ועי' תורי"ד שהק' דאין נאמנין לומר משחקי בקוביא היינו, דאאמע"ר אפי' ע"י מיגו, - ועי' רמב"ן שכתב בדעת רש"י דכיון דפסולא דרבנן הוא משום דאין עוסקין בישובו של עולם ה"ה נאמנים, ועי' שטמ"ק שכתב דד' רש"י במתניתין הם לל"ק דרמב"ח דכשאין כת"י יוצא ממק"א לא אמרינן דאאמע"ר, אך לל"ב דרמב"ח איירי בקרובים או בעבדים, וכמו שפירש"י בגמ', - ועיי"ש שכתבו בשם הר"י מיגש דאף אם אומרים שהיו גזלנים ה"ה נאמנים, דכיון שאין אומרים שהעידו שקר, אינם משימים עצמם רשעים, כיון שאינם עושים עצמם רשעים עכשיו, שהרי חזרו בהן, ותמהו ע"ז, דגם באנוסין מחמת ממון נימא דשמא עכשיו חזרו בהן, ומאי נפ"מ אם הם רשעים מחמת עדות אחרת או מחמת עדות זו.**

**בפירש"י כתב דאיירי כשאומרים קרובים או עבדים היינו ועכשיו אנו משוחררים, ומבו' דאם אין אומרים שנשתחררו אין נאמנים, וי"ל דהוא משום דבכה"ג אמרינן דלדבריכם פסולין אתם ואין עדות לפסולין, ולפ"ז גם כשאומרים דהם קרובים, איירי כשאומרים שנתרחקו, וכ"ה משמעות לישנא דמתניתין דתני פסולי עדות היינו, וכ"כ התורי"ד והרשב"א, אך צ"ע דגם כשנשתחררו או נתרחקו, הרי הוי תחילתו בפסלות, ונת' בזה לעיל, - וי"ל עוד, דהוא משום דבכה"ג הויא עדותם על עצמם, ודמי להא דלא מהימנינן להו כשאומרים אנוסין היינו, ולפירש"י הוא משום דאינו נאמן לפסול את עצמו, ולפ"ז י"ל דכשאומרים דהם קרובים, ה"ה נאמנים אף אם אין אומרים שנתרחקו, דזה לא חשיב כעדות על עצמם, וזהו דלא הזכיר רש"י בקרובים היינו דנתרחקנו, ועי' רמב"ן שכתב די"ל דהא דתני פסולי עדות "היינו" לאו דוקא, ומבו' דאף אם אין אומרים שנתרחקו, ה"ה נאמנים, ומצינו בד' הראשונים לקמן י"ט ב' שנחלקו בהך מילתא אם עדות על הנידון אם הן קרובין, חשיבא כעדות על עצמן, אך צ"ע מ"ט באמת לא פסלינן בזה משום לדבריך, והרי בד' הרמב"ן בב"ב ל"א א' מבו' דהנאמנות הכא היא מתורת עדות. - וי"ל עוד, דהוא משום דבכה"ג יש לפסול הקיום עצמו משום הפש"א, כיון שהם אומרים שהם עבדים ופסולין לקיום, ולפ"ז כשאומרים דהם קרובים, תליא בפלוגתת הראשונים אם קרובים כשרים לקיום.**

**עי' תוס' וש"ר שהק' דמ"ט באנוסין היינו מחמת ממון אין נאמנין ולא אמרינן פלגינן, ובד' התוס' והרמב"ן מבו' דהקו' היא דנימא פלגינן דיבורא, דאנוסין היו אבל לא מחמת ממון, אך בד' הר"י מיגש מ' דהקו' היא דנאמינם לענין פסול השטר ולא נאמינם לענין פסול עצמם, ומבו' לפ"ז, דליכא דין בפנ"ע דאין נאמן כשמעיד על מעשה רשע, וכל הא דאאמע"ר היינו דאין נאמן לפסול את עצמו, - ועי' רשב"א ורא"ה שהוסיפו, דמהא דמהימנינן להו דכת"י הוא זה אף דלא מהימנינן להו דאנוסין היו, ש"מ דפלגינן דיבורא, וא"כ מ"ט לא פלג"ד דאנוסין היינו אבל לא מחמת ממון, אך התוס' הק' רק משום דרבא אית לי' דפלג"ד, ומבו' דהא דמהימנינן להו דכת"י הוא, ל"ב בזה לפלג"ד, והיינו משום דב' עדויות הן, וכ"כ התוס' בסנהדרין ט' ב', ועי' רמב"ן שהביא ב' דעות בזה.**

**והתוס' כתבו בזה ד' דרכים, ולכאו' ג' הדרכים האחרונים הם טעם דלא נימא דאנוסין היינו אבל לא מחמת ממון, אך אי"ז טעם דלא נימא דהם נאמנים לענין פסול השטר ולא לענין פסול עצמם, ובפשוטו צ"ל כד' הגרע"א דזה ל"מ כלל, דאין אדם נאמן כשמעיד על מעשה רשע, אך ממש"כ התוס' דהא דבפלוני בא על אשתי פלג"ד, הוא משום דשכיח שבא על אשה אחרת כמו על אשתו, מבו' דגם התם ליכא למימר דיהא נאמן לגבי הפלוני ולא לגבי אשתו, וצ"ע, - ועי' רמב"ן בשם חכמי הצרפתים דאתיא כמ"ד דלא פלגינן דיבורא, וכתב דלפ"ז קי"ל דאף באנוסין מחמת ממון הן נאמנין, - ועי' תוס' סנהדרין ט' ב' שכתבו דאתיא כמ"ד דלא פלג"ד בחד גופא, ועי' רא"ה שכתב דהוא משום דבעדות אחת לכו"ע לא פלג"ד, - ועי' ר"י מיגש דהוא משום דלא אמרינן פלגינן היכא דאיכא שטרא דמכחיש לדבריו, א"נ דלא אמרינן פלגינן רק בפלוני רבעני לרצוני, כיון דאפשר שרבעו לאונסו, והיינו דע"כ הו"ל כב' עדויות, וע"כ מה"ט אנו מקבלין לדבריו שרבעו לרצונו לענין הפלוני ולא לגבי עצמו, - ועי' עוד בזה בד' הרמ"ה והמאירי בסנהדרין ט' ב'.**