ז - שבת ד_ ב_ - ה_ א_, ז_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

סדר הלימוד אי"ה לע"ע, - ד' ב', - ז' ב' גופא - ח' א' אמר אביי, - ד' ב' אלא הא - ה' א' א"ר אבין צ"ז א' מרה"י לרה"י - צ"ח א' א"ר שמואל, - ק' א' זרק לתוך ד' אמות - ק' ב' הזורק בים, - פ' א' ואמר רבא - ת"ר, - ח' ב' א"ר יהודה - ט' א' אחרים, - ה' א' א"ר אבין - ו' א' ת"ר

ד' ב' - דרבי סבר שדי נופו בתר עיקרו, - בפירש"י כתב דמהני הא דשדי נופו, דחשיב כנח על מקום ד' דעיקר משוי לי' לנוף, ועי' תורי"ד ומהרש"ל דס"ל דלאשוויי לרה"י ל"מ הא דשדי נופו, - ועי' תוס' שהק' ע"ז דאם הנוף למעלה מג' ל"ה רה"ר, ועי' שפ"א בזה, - ועי' תורי"ד ורשב"א שהק' דמ"ט לא מוקמינן לה כשהאילן ונופו ברשות אחת, ועי' תוס' הרא"ש לקמן ח' א' דיש פי' מרש"י שכתוב דברשות א' לכו"ע אמרינן שדי נופו בתר עיקרו, וכ"ה בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד.

עי' תוס' וש"ר דמהני הא דשדי נופו בתר עיקרו דחשיב הנוף כרה"י, והתוס' הביאו ב' דעות אם כשהעיקר ברה"ר פחות מג' והנוף גבוה ג' מהני דינא דשדי נופו לחשוב הנוף כרה"ר, ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ט בביאור הנידון בזה.

עי' תורי"ד דהא דשדי נופו בתר עיקרו, הוא רק משום דהנוף נייד ואזיל ואתי, וע"כ ל"ד לחורי הבית הסמוכים לרה"ר דל"ה כרה"י, - ועי' מאירי לקמן ז' א' בטעם הא דבידו הפשוטה לרשות אחרת לא אמרינן דשדינן לה בתר גופו.

ז' ב' - נעץ קנה ברה"י וזרק ונח על גביו וכו' חייב, - עי' בפירש"י בע"א ובש"ר דס"ל דברה"י ל"ב מקום ד', ועי' תוס' לעיל ד' ב' בשם רשב"א דס"ל דגם ברה"ר ל"ב מקום ד', - ובטעם הדעות דברה"י ל"ב מקום ד', עי' תוס' סוד"ה אמר אביי, ובחי' הרמב"ן, ובתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד.

עי' תוס' לעיל ד' ב' שהק' מסוגיא דהתם דמבו' דברה"י בעינן מקום ד', וכתבו דסוגיא דהתם פליגא, ועי' רשב"א לעיל שם שהאריך לישב דגם סוגיא דהתם ס"ל כן, ועי' רמב"ן ור"ן בסוגיין ותשו' הרי"מ סימן כ"ד מש"כ בזה בע"א.

עי' תוס' דבחור שבכותל מודה ר"ח דבעינן שיהא בו דע"ד, ועי' בגליון תוס' שבס' שיטת הקדמונים במה שהביא מתוס' ר"י שיריליאון לפרש בזה.

ה' א' - ידו של אדם חשובה לו כדע"ד, - עי' בפיהמ"ש להרמב"ם, ובחי' הרשב"א לקמן ח' בטעמא דמילתא, - ועי' ראש יוסף דשאר המקומות שבגוף לא חשיבי כמקום ד', וי"ל דתליא בטעמי הרמב"ם והרשב"א, ועיי"ש שכתב דבעקירת והנחת גופו ל"ב שיהא מונח בגופו במקום ד', ועי' אבי עזרי פי"ג משבת הט"ו, - ועי' מ"ב סימן שמ"ז סק"ב ובשעה"צ שם דמבו' דאף שאר המקומות שבגוף חשיבי כמקום ד'.

ד' ב' - באילן וכו' וזרק ונח אנופו דרבי סבר אמרינן שדי נופו בתר עיקרו, - בפירש"י כתב דאיירי בזרק ברה"ר מתחילת ד' לסוף ד', ומהני הא דשדי נופו דהו"ל כמונח ברה"ר על מקום ד' דעיקר מחשיב לי' לנוף, וכ"כ רש"י לקמן ח' א' בפי' קמא, ועי' תורי"ד דלדעתו ל"מ הא דשדי נופו לחשוב הנוף כרה"י, ועי' מהרש"ל דהוא משום דל"מ הא דשדי נופו אלא לענין חשיבות ולא לענין שינוי רשות, - ועי' תורי"ד ורשב"א שהק' ע"ז דא"כ מ"ט מוקי לה באילן העומד ברה"י, ולא מוקי לה דגם האילן עומד ברה"ר, - ועי' תוס' הרא"ש לקמן ח' א' דיש פירושי רש"י שכתוב בהן דברשות א' לכו"ע אמרינן שדי נופו בתר עיקרו, וע"כ מוקמינן לה כשהאילן עומד ברה"י ואינו ברשות א' עם הנוף, וכעי"ז כתב המאירי בסוגיין ולקמן ז' ב', וכ"ה בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד, - ועי' שפ"א שכתב דכל דהוו ברשות אחת, כיון דעיקרו יש בו ד', חשיב כולו כמקום ד', והיינו דמקום ד' שבולט ממנו מקום שאין בו ד', ונח על גביו, חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', אך עי' בגליון תוס' לקמן ח' א' (בס' שיטת הקדמונים) דמבו' דבכה"ג לא חשיב כמקום ד', ונת' להלן.

עי' תוס' בסו"ד שהק' ע"ד רש"י, דאם הנוף הוא למטה מג' ל"ב רחב ד', ואם הוא למעלה מג' ל"ה רה"ר, וק' כן גם על מה שפירש"י לעיל דזיז דאיירי ברה"ר, (והרשב"א בתו"ד כתב דההיא דזיז בע"כ דאיירי ברה"י, והיינו משום דאם הוא ברה"ר, הו"ל כמקו"פ), ועי' שפ"א בדעת רש"י דכל הא דדבר הגבוה ג' ברה"ר ל"ה רה"ר, היינו כשהוא ע"ג קרקע והוא מעכב הילוך הרבים, אך כל שהוא באויר אינו חולק רשות לעצמו והו"ל רה"ר, וכ"כ בס' שערי ציון ח"א סימן ז', ועיי"ש שהאריך בזה, ומשה"ק ממש"כ התוס' בעירובין כ' א' בדעת רש"י דידו הפשוטה לרשות אחרת הויא מקו"פ, אף שהיא באויר ואינה מעכבת הילוך הרבים, צ"ע, דהתם הויא מקו"פ משום דהיא נגררת אחר גופו, ועי' רמב"ן לקמן ק' ב' בדרך קמא, דזיז כ"ש שבאויר כרמלית הוי כרמלית ואינו מקו"פ, ועיי"ש בהג' הגרא"ז זצ"ל, - אך צ"ע מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ג א' ובפירש"י ותוס' שם דנוף דלמטה מי' ל"ה רה"ר, אלא בשרבים מכתפין עליו, ועמד ע"ז החזו"א בגליונות לקובץ כתבי בית ישראל, וי"ל למש"כ התוס' שם ד"ה דהדר זקיף, דמיירי שסתום תחת הזקיפה.

עי' תוס' וש"ר שפירשו דמכח דינא דשדי נופו הו"ל כרה"י, - ובל' תורי"ד והרשב"א מ' דהיינו דחשבינן להמונח ע"ג הנוף כמונח ע"ג העיקר שהוא רה"י, וכ"נ בתוס' הרא"ש לקמן ח' א', - אך בד' הגרע"א במערכה בסופו מבו' דהיינו דמכח זה הוי הנוף עצמו כרה"י, ועי' בד' הגרע"א שם ולקמן ה' א' דמבו' שנסתפק אם אויר הנוף הוי רה"י, וזה לטעמי', דאם דינא דשדי נופו הוא דחשיב כמונח ע"ג העיקר, ל"ש כן כלל באויר הנוף.

עי' תוס' דברה"ר ל"מ לאוקמה דאי הנוף למעלה מג' ל"ה מחייב רבי דהוי ככרמלית או מקו"פ, ובשם הרשב"א כתבו דאף ברה"ר והנוף למעלה מג' אמרינן שדי נופו בתר עיקרו והוי הנוף רה"ר, וכתבו דהוא או בגונא דהעיקר הוא בתוך ג', או בגונא דהעיקר גבוה ט' ורבים מכתפין עליו, ועי' קה"י סימן י' מש"כ לדון בזה, - ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ט דטעם הנידון בזה הוא, די"ל דל"מ הא דשדי נופו בתר עיקרו, אלא לענין חשיבות מקום ד', או לענין ליעשות רה"י, דכיון דהנוף הוא חלק מהעיקר נחשב כגוף א' ונידון בתר רובו והוי כחורי רה"י, אבל ליעשות רה"ר ל"מ, דאין רה"ר אלא מקום רחב ידים שהוא מעבר לרבים, וכל מקום שנחלק מרה"ר ואין לרבים דרכם בו אי"ז רה"ר ולא שייך רה"ר ע"י טפילה, וכעי"ז בקה"י סימן י', וזה ע"ד מש"כ הראשונים לעיל ג' ב', דאף אם ידו הפשוטה לרה"ר הויא כרה"י, מ"מ ידו הפשוטה לרה"י ודאי ל"ה כרה"ר דאין רה"ר בתוך המחיצות, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ע דלדרך זו אכתי הו"ל לאוקמה כשהעיקר הוא פחות מג', וב' דרכים אלו מתישבים רק אם דינא דשדי נופו הוא דהנוף עצמו הוי כרה"י, אך אם דינא דשדי נופו הוא דחשיב כמונח במקום העיקר, לא א"ש.

עי' מאירי לקמן ז' ב' דהא דבידו לא אמרינן שהיא נגררת אחר גופו שיש בו מקום ד', דומיא דנופו דשדינן לי' בתר עיקרו, הוא משום דהיד אינה נגררת אחר הגוף אדרבה הגוף נגרר אחרי', ועוד שלא אמרו לילך נוף אחר העיקר אלא בעיקר הקבוע ושאינו מתנוענע כלל, - ועי' תורי"ד בסוגיין שהק' דמ"ש מבית דאף דכולו הוי רה"י, מ"מ חורי הכתלים הסמוכים לרה"ר לאו כרה"י דמו, וכתב דשאני חורי הכתלים דאינם זזים ממקומם, ומשא"כ בניף דנייד ואזיל ואתי, אמרינן דשדי נופו בתר עיקרו וכנח בעיקרו דמי.

ז' ב' - נעץ קנה ברה"י וזרק ונח על גביו וכו' חייב שרה"י עולה עד לרקיע, - עי' תוס' לעיל בשם רשב"א דר"ח ס"ל דאף ברה"ר ל"ב מקום ד', אך בפירש"י בע"א וש"ר כתבו דדוקא ברה"י ס"ל דל"ב מקום ד', - ועי' תוס' סוד"ה אמר אביי, דהוא משום דביתא כמליא דמי וחשיב כמקום ד', - ועי' רמב"ן דהוא משום דרה"י עולה עד לרקיע והויא כמונחת בקרקע, ואע"ג דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, מ"מ בהנחה כ"ד מיהא הויא הנחה כמו שהוא מקום ד', - ועי' תשו' הר"י מיגש סימן כ"ד דהוא משום דהקנה מחובר בארץ, וכשם שהארץ יש בו דע"ד כך זה הקנה, ואע"פ שאין בו דע"ד נראה אותו כאילו יש בו דע"ד, - ועי' רשב"א לעיל ד' ב' שכתב דגם בדין קלוטה יש לחלק בין רה"ר לרה"י, ובד' התוס' לעיל ה' א' ד"ה לא מחייב, מבו' דלא כן, ומד' הרשב"א מ' דהא דל"ב מקום ד' ברה"י, הוא משום דברה"י דיש לה מחיצות סגי בהנחה קלישתא לקבעו ברשות, וכ"ה בל' הרשב"א בסוגיין ולעיל שם דברה"י סגי בהנחה כ"ד.

עי' תוס' לעיל ד' ב' דסוגיא דהתם ס"ל דאף ברה"י בעינן מקום ד', והוכיחו כן ממש"א בטרסקל שבידו התינח ברה"י, והרי דאף ברה"י בעינן מקום ד', ומה שלא הוכיחו כן מהא דמייתינן התם מרבי דזרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע, וכמו שהק' הרשב"א שם, י"ל דהוא משום דס"ל דבהא דס"ל לרבי דחייב אף שלא נח כלל אין לחלק בין רה"י לרה"ר, ואכמ"ל, - ועי' רשב"א לעיל שם שהאריך הרבה בזה, ומסיק דגם סוגיא דהתם ס"ל דברה"י ל"ב מקום ד', עיי"ש, ובסו"ד כתב דכל הא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא רק בהנחה, אך בעקירה בעינן מקום ד' אף ברה"י, וכ"כ הריטב"א לעיל ד' א', ולפ"ז מתישבות בע"א רוב הקו' שהק' הרשב"א שם, וצ"ב.

עי' תשו' הר"י מיגש סימן כ"ד שכתב לישב, דדוקא בקנה הנעוץ שהוא מחובר לארץ ל"ב דע"ד, משום דכשם שהארץ יש בו דע"ד כך זה הקנה נראה אותו כאילו יש בו דע"ד, אך אם נח ע"ג מקום שאינו מחובר לקרקע, בעינן שיהא בו דע"ד, וכ"כ המאירי, ועי' קה"י סימן ד' דלדעתם גם אם משכחת ברה"ר כה"ג דקנה נעוץ ל"ה בעינן שיהא בו מקום ד', ואך דלא משכח"ל, דאם אינו גבוה ג', בלא"ה א"צ מקום ד', ולמעלה מג' הוי מקו"פ, - וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הט"ז, דמבו' בדבריו דאף ברה"י בעינן מקום ד', וכמש"כ בגל' הגרע"א שם, ושם פי"ד הי"ז הביא לדינא דר"ח, ועי' קה"י סימן ד' דהוא משום דס"ל כד' הר"י מיגש דרק בקנה המחובר לארץ ל"ב מקום ד'.

עי' רמב"ן שכתב לישב, דהא דל"ב מקום ד' ברה"י, הוא דוקא בקנה נעוץ דהוא כרה"י עצמה, אבל באדם העומד ברה"י שאינו רה"י עצמה, בעינן הנחה ע"ג מקום ד', וכ"כ הר"ן, ובד' הרמב"ן מבו' דהוא בצירוף הא דרה"י עולה עד לרקיע, והיינו דמה"ט הוי אף האויר מעיקר הרשות, וע"כ חשיב הקנה הנעוץ כרשות עצמה, - ועי' חזו"א הנד' ע"ס הדף לעיל בע"א שפירש ד' הר"ן, דשאני קנה שהוא דבר הקבוע ברה"י, ומשא"כ באדם שאינו קבוע ברה"י, אך נסתפק דשמא אף בכלי שאינו קבוע ברשות ל"ב מקום ד', ויש לחלק בין כלי לאדם, (דרק אדם דהוא נייד, לא חזינן לי' מכלל הרשות), ועי' ביאור הגר"א סימן שמ"ה ס"י דמבו' דאף בכלים ל"ב מקום ד', - ועי' קה"י סימן ד' שפירש ד' הר"ן ע"ד ד' המאירי, אך בד' הרמב"ן שכתב דהוא משום דרה"י עולה עד לרקיע, אי"ז מתישב, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומשה"ק בסתירת ד' הר"ן, מתישב למש"כ הרמב"ן דהוא רק ברה"י דעולה עד לרקיע.

תוד"ה אמר אביי, דהא איכא ברייתא לקמן דלא כר"ח וכו', - עי' רשב"א דהא דבעינן התם מקום ד', אי"ז מדינא דהנחה ע"ג מקום ד', אלא הוא משום דאינו נעשה רה"י עד שיהא בו ד', אך התוס' לטעמייהו לעיל ז' ב' ד"ה והלכה, שנקטו דבחורי רה"י ל"ב מקום ד' ליחשב כרה"י, ואכמ"ל.

ושמא י"ל וכו' אבל בכותל בעינן שיהא בחור דע"ד, - עי' בגליון תוס' שבס' שיטת הקדמונים שהביא מתוס' ר"י שירילאון דהיינו דבחורין ל"מ הא דביתא כמאן דמליא דמיא כיון דאף אם הי' הבית מלא עפר עד החור, ל"ה חשוב כמונח במקום ד', כיון דאין ברוחב החור ד', - ומבו' בדבריו דמקום שיש בו דע"ד ובולט ממנו מקום צר שאינו רחב ד' והניח עליו, לא חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', ועמש"נ בזה לעיל ד' ב', וכ"ה מבו' בד' התוס' ביומא י"א ב' ד"ה הכל, והשפ"א שם תמה על דבריהם, - אך בל' התוס' משמע דלא סגי שיהא ברוחב החור ד', ובעינן שיהא בעומקו ד', וכ"ה במ"ב סימן שמ"ה סק"ט, וצ"ב.

ועי' ריטב"א דל"מ הא דשדי נופו בתר עיקרו, ליחשב כמונח ע"ג מקום ד', - וצ"ע אם הוא משום דמיירי שאין בעיקר ד', או היינו דאף אם יש בעיקר ד', מ"מ ל"מ בזה הא דשדי נופו, דאף דהנוף הוי כדבר א' עם העיקר, לא עדיף ממקום ד' המתקצר דהמקום המתקצר לא חשיב כמקום ד', אך בד' התוס' לעיל ד' ב' מבו' דמהני הא דשדי נופו בתר עיקרו לדינא דהנחה ע"ג מקום ד', וי"ל דס"ל דדינא דשדי נופו הוא דחשיב כמונח במקום העיקר, וע"כ מתקיים בזה דין הנחה ע"ג מקום ד', ועי' במשנת ר"א סימן ד' מש"כ בזה, - ועיי"ש שדן לפרש כן בד' הר"ח בסוגיין שהצריך שיהא בעיקר ד', ולכאו' יל"פ דהר"ח לטעמי' דהא דל"ב ברה"י מקום ד' הוא משום דרה"י עולה עד לרקיע, ול"ש כן בנוף שאינו באויר רה"י, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

עי' תוס' לעיל ד' ב' דאם ברה"י ל"ב מקום ד', מהני הא דשדי נופו בתר עיקרו דלא נבעי בנופו שברה"ר מקום ד', וצ"ע דלמש"כ התוס' הכא דהא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא משום דכמאן דמליא דמי, וע"כ בעינן שיהא בחורים דע"ד, מה מהני בזה הא דשדי נופו בתר עיקרו, וי"ל דאם הא דשדי נופו בתר עיקרו, היינו דחשיב כמונח בעיקר, שפיר מתקיים בזה דין מקום ד', וצ"ע,

ה' א' - לא מחייב רבי אלא ברה"ר מקורה דאמרינן ביתא כמאן דמליא דמיא, - עי' תוס' במש"כ לפרש מהיכא משמע לי' הכי, ועי' בחי' הגרע"א ולעיל ד' ב' במערכה מש"כ בזה.

עי' בחי' הגרע"א במערכה דמהא דרבי מוכח דמתגלגל ע"ג קרקע חייב, דאל"כ ל"ה מהני הא דכמאן דמליא דמיא, דמ"מ הרי החפץ לא נח והוי כמונח על חפצים.

עי' משנת ר"א סימן ד' שעמד במש"כ התוס' לקמן ח' א' דטעמא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא משום דכמאן דמליא דמיא, שהרי בסוגיין אמרינן דלא אמרינן הכי אלא ברה"י מקורה, וגם דרבי הוא דס"ל כן ופליגי רבנן עלי', עיי"ש.

עי' צל"ח לעיל ג' א' שהק' בהא דבעי התם מרבי בהטעינו בפנים ויצא לחוץ, דכיון דס"ל לרבי דביתא כמאן דמליא דמיא, הרי הוי החפץ כמונח בקרקע, ונמצא דעקר החפץ ממקומו, וכתב די"ל דאיירי ברה"י שאינו מקורה, ועי' שיעורי הגר"נ סימן ב' ענף ב' מש"כ בזה, ובד' הירושלמי בפירקין מ' להדיא דאיבעיא זו דעקירת גופו, איירי בהך גוונא דס"ל לרבי דאויר מחיצות כממשן, עיי"ש, - ויל"ע גם בהא דמשני רבי דידו לא נייח, דמ"מ מ"ט לא מיחייב מכח הא דביתא כמאן דמליא, ועי' בחי' הגרע"א במערכה ד"ה דרך הא' שעמד בכעי"ז, וכתב דהוא משום אגד יד, ולכאו' זה ניחא לפ"ד התוס' לקמן צ"ב א' דלמעלה מג' לכו"ע אמרינן דידו בתר גופו גרירא, ניחא, אך למש"כ התוס' לעיל ד' א' דהא דלא מחייבינן בכה"ג משום קלוטה הוא משום דביד האדם לא שייך קלוטה, לכאו' ל"ש כן בדינא דכמאן דמליא, (וכאשר כן מוכח בפשוטו ממש"א הכא דלרבי יש לחייב כשיד בעה"ב ברה"י מקורה, אף דבפשוטו לרבי אף ברה"י מקורה בעינן מקום ד', ואך דע"י הא דכמאן דמליא דמי מתקיים דין מקום ד').

כאן למטה מי', - עי' תוס' דהא דל"ה כרמלית הוא משום דאין כרמלית בכלים, ועי' שערי ציון ח"א סימן ז' דלדעת הג"א בסימן ט"ו דאף דאין כרמלית בכלים מ"מ הוי מקו"פ, צ"ל דכל דהכלי הוא באויר ל"ה מקו"פ, והתוס' לטעמייהו לעיל ד' ב' שלא חילקו בזה, ועמש"נ שם בזה, - ועיקר דינא דכרמלית בכלים ית' בעזה"י במקומו.

עי' תוס' שהק' דמה עלה על דעתו של מקשה, ועי' רשב"א מש"כ בזה, ומה שהאריך הרשב"א בדין מוציא משוי למעלה מי', מקומו בסוגיא דלקמן צ"ב א'.

כגון ששלשל ידו למטה מג' וקיבלה, - עי' בחי' הגרע"א שבס' וזאת ליהודה לקמן צ"ב א' שהק' דהיאך מצי לאוקמה בכה"ג, הרי משעה שהיתה היד פשוטה לחוץ הי' החפץ כמונח בין הרשויות מדין אגד יד, וא"כ היאך הוא מתחייב על המשך ההוצאה, וזה ע"ד קו' הגרע"א לקמן שם לרבה דמתניתין אתיא כמ"ד דקלוטה כמי שהונחה, ועיי"ש מש"כ בזה.

ואיבע"א בגומא, - עי' תוס' בגומא דהיינו בגומא שהיא רה"ר, דאם היא כרמלית או מקו"פ פטור משום דאגד יד שמי' אגד, ועי' שפ"א במש"כ לדון בזה דכל הא דאגד יד שמי' אגד הוא רק כשהוציא מאותה רשות שגופו שם, עיי"ש.

ידו של אדם חשובה לו כדע"ד, - עי' בפיהמ"ש להרמב"ם דהוא משום דביד האדם נחים דברים גדולי הכמות ונשארים עלי' מחמת יכולת הכפיפה והפשיטה והתפיסה שיש לה, - ולפ"ז רק ידו חשיבא כדע"ד, אך שאר המקומות שבגופו לא חשיבא כמקום ד', וכ"כ הראש יוסף, וכ"נ בסוגיית הגמ' בעירובין צ"ט א' בדין השתין ורק, עיי"ש, ובסוגיית הגמ' לקמן ק"ב א' לפי' ר"ח שם דבמוציא אוכלין בפיו בעינן מקום ד', - ועי' ראש יוסף דכל דאיכא עקירת גופו והנחת גופו, ל"ב שיהא מקום ד', כיון דחשיב כעוקר וכמניח בקרקע שיש בה ד', וכ"נ ממש"א לקמן י"א א' דביוצא במחטו וכו' חייב, וממש"א לעיל ג' א' דהטעינו על כתפו וכו' והוציא חייב, ועי' אבי עזרי פי"ג משבת הט"ו.

אך עי' מ"ב סימן שמ"ז סק"ב כתב דכשנטל מכיסו והוציא חייב, דהבגד בטל לגופו, ובשעה"צ שם הוכיח כן מהא דלא יצא החייט במחטו, ומבו' דס"ל דגם שאר מקומות שבגוף חשיבי כמקום ד', וכ"כ בס' מעשה רוקח פי"ג משבת ה"ח, - ועי' רשב"א לקמן ח' דהא דידו חשובה כדע"ד הוא משום שדרכן של בנ"א להניח כליהם בידיהם, וכתב דה"נ בעמוד שמכתפין עליו כיון דהוא מקום חשוב וראוי לתשמישו חשיב כדע"ד, וכ"נ בד' הר"ן שם, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בשאר המקומות שבגוף שדרך להניח בהן, ודוקא בהשתין ורק פרכינן דליכא מקום ד', דאין דרך להניח במקומות אלו.

ועי' לקמן פ' א' דהוציא ב' אותיות וכתבן כשהוא מהלך חייב דכתיבתן זו היא הנחתן, ועי' בפי' ר"ח שם דמכח ה"ט חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', ודמי לידו דחשובה כמקום ד', וצ"ב, - ועי' ראב"ן בתשו' שבסוה"ס דאיירי בשכתבן על גב ידו או על צפרנו וידו של אדם חשובה כדע"ד, ומבו' דאף גב ידו חשובה כדע"ד, ועי' ראש יוסף שצידד לא כן, - ועי' משנת ר"א סו"ס א' שכתב דבהנחה דכתיבה דהוא נשאר שם לעולם, ל"ב מקום ד'.

עי' רשב"א שהק' בשם הראב"ד דאם ידו בתוך ג' לקרקע הרי ל"ב מקום ד', ואם היא למעלה מג', הו"ל כרמלית, וכתב דאדם אינו חולק רשות, - ומבו' בדבריו דמהני הא דידו כדע"ד, גם לענין דין ד' דבעינן ברשות, וע"כ נקט דאם היא למעלה מג' הו"ל כרמלית, ועד"ז מבו' בתורי"ד לקמן ק"ב א' דהא דמחשבתו משויא לי' מקום, מהני גם לשיעור ד' דרשות, וצ"ע.

עי' רשב"א שהק' בשם הראב"ד, דהיאך משכח"ל דין דע"ד ברה"ר, הרי למעלה מג' הו"ל כרמלית, ולמטה מג' ל"ב מקום ד', וכתב דמשכח"ל בשנח ע"ג בע"ח, וכתב עוד דמשכח"ל בעמוד ט' דרבים מכתפין עליו, וכתב דדעת רש"י והרמב"ם דל"ב בזה מקום ד', וכ"כ הר"ן, - ועי' בהגה' הגרע"א שנד' בסוף דו"ח שבת שכתב דמשכח"ל נמי בכלי גבוה ג"ט דאין כרמלית בכלים, וכתב דשמא ס"ל להר"ן דהא דאין כרמלית בכלים היינו דהו"ל מקו"פ אך ל"ה רה"ר, אך בחי' הרשב"א לעיל בסוגיין כתב דכלי ברה"ר בטל לרשות והוי רה"ר, וצ"ע.

י. תוד"ה באילן ,בביאור דין שדיה – עיין סוגית הגמ' ז: גופא – ח. אמר וברש"י ומהרש"א שם בראשונים שם וברשב"א בסוגין

י"א. האם יש דין דע"ד ברה"י – תוס' בסוגין ועיין חידושי הרשב"א שהאריך ובר"ן [א. מדפי הרי"ף והא] ובקה"י [וע"ש שהאריך בדעת הרמב"ם וכן הוא במאירי ובשו"ת רימ"ג סימן כ"ד] וברמב"ן ז: ועיין ביאור הגר"א סימן שמ"ה

.בביאור מחלוקת הרשב"א ור"י לגבי שדיה לעשותו רה"ר – חזו"א ס"ב סק"ט

.בדעת הרשב"א המובא בתוס' – עין מהרש"ל מהרש"א ורעק"א במערכה בסופו ד"ה ועתה

ה.

.תוד"ה לא – עיין רעק"א, ובמערכה ד"ה ומעתה י"ל במוסגר

י"ב. תוד"ה כאן ובדין אדם למעלה מעשרה - עיין ברשב"א [ובביאור כונתו עיין גר"ז שמ"ז ס"ב ס"ו ובקו"א שם] ובחזו"א ס"ב סקי"ט אות א'] ועיין תוס' לקמן ק"ב. תוד"ה והוציאו ובתורי"ד שם [עיקר ענין זה ענינו לקמן צ"ז.]

י"ג. תוך ג' ובדין אגד יד – עיין רמב"ן ובחידושי רעק"א

י"ד. ידו של אדם – עיין רשב"א בשם הראב"ד

ט"ו. ידו של אדם – בביאור הטעם ולגבי שאר איברים עיין פיה"מ ובראשי יוסף ד"ה ידו ובד"ה כ' בירושלמי ועיין מ"ב שמ"ז סק"ב [ועיין אבי עזרי פי"ג משבת הט"ו]

ב]והנה הקשו הראשונים למה אביי לא העמיד שמדובר שהאילן כולו עומד ברה"ר ויש בעיקרו ד' ואין בנופו ד' וכה"ג לרבי אמרינן שדיה ולרבנן לא אומרים שדיה ולא חשיב דע"ד ועיין לעיל דהבאינו מהתוס"ר שכה"ג לכו"ע אמרינן שדייה ועיין תוס"ר לקמן שכתב שמדובר שאין בעיקרו ד' ורוצים לחדש שגם שברה"י לא צריך מקום ד' וכר"ח ובתוס' כאן תירצו דברה"ר ממ"נ אם זה למטה מג' לא צריך ד"ט ואם זה למעלה מג' א"כ זה מק"פ או כרמלית אמנם הביאו מהרשב"א שחלק על זה ונקט שאם זה יוצא מפחות מג"ט או מט' טפחים ורבים מכתפים עליו הוי רה"ר וכן פשיטא ליה בתוס"ר ובפשוטו תוס' חולקים שלא שיך שדיה לשויה רה"ר ועיין חזו"א ס"ב סק"ט דביאר דמתנאי רה"ר שבמציאות זה מקום רבים וכל שחלק זה הוא לא מקום רבים לא שיך שזה יחשב רה"ר ועיקר סברתו מבואר בראשונים לעיל ג: שהשיגו על רש"י שלא יתכן שידו ברה"י תחשב רה"ר אמנם אם גדר שדיה שדנים שכאילו החפץ מונח בעיקרו ושם הרי זה רה"ר א"כ אין מקום לטענת הראשונים

והתוס' הביאו מרשב"א דנקט שגם ברה"ר מדין שדיה חשיב רה"ר ולפ"ז קשה למה הגמ' לא העמידה ברה"ר ותירץ שבאמת ר"ח ס"ל שאין דין מקום ד' גם ברה"ר ומה שנקט רה"י כיון שחידש גם שרה"י עולה עד לרקיע והנה עיין תו"י שתמהו על הרשב"א דעדין קשה למה ר"ח לא העמיד שהכל ברה"ר והנידון האם הנוף חשיב רה"ר מדין שדיה או לא ובפשוטו צ"ל שעד כמה ששיך להעמיד שהנידון של שדיה לגבי המקום דע"ד שזה כמו שהגמ' בתחילה הבינה שזה מחלוקת רבי ורבנן א"כ זה עדיף אמנם עד כמה שצריך לדבר על דין שדיה לגבי הרשות כבר אין עדיפות לדבר באופן ששניהם רה"ר אמנם עיין מהרש"ל ומהר"ם שכתבו לחדש דס"ל לרשב"א שלגבי קביעת הרשות לכו"ע אמרינן שדיה ובמהר"ם הוסיף כיון שלא צריך דע"ד [וצ"ע מלשון התוס'] ועיין מהרש"א שזה דבר ללא טעם ובמהרש"א ישב שעיקר כונת הרשב"א לישב כמו שהמשיך שזה אגב דברי ר"ח שדיבר על רה"י ועיין רעק"א במערכה בסופו ד"ה ועתה נבוא שכתב שלא שייך להחשב רה"ר רק מקום ששייך לרה"ר שזה תוך י' אבל למעלה מי' שזה מקום שלא שייך לרה"ר לא שייך על זה שדיה ולפ"ז כתב שהוקשה לרשב"א למה כתוב זיז כל שהוא הרי גם אם זה היה רחב ד"ט הרי יש הנידון כיון שזה למטה מי"ט רק שללא הרשב"א שיש דין ד"ט א"ש שנקט זיז דזהו החידוש שיש שדיה ולרשב"א א"ש עכת"ד ע"ש והנה בעיקר סברתו צ"ל שדין שדיה שזה הופך המקום לרה"ר ולכן מקום למעלה מעשר זה גרע ולפ"ז מסתבר שאת רה"י זה גם לא יכול להפוך לרה"ר אמנם בתו"י ובמרדכי סימן ת"נ מפורש שגם את רה"י זה יכול לעשות רה"ר

ג]בלשון תוס' מבואר שרק מחמת שברה"י צריך ד"ט לכן צריך שבעיקר שברה"י יהיה ד"ט אבל עד כמה שברה"י לא צריך ד"ט לא צריך שבעיקר יהיה ד"ט כיון שלרבי הרי אומרים שדיה וזה רה"י וכן הוא בתוס"ר ח. אמנם עיין בלשון ר"ח לקמן ח. מפורש שרק בעיקר יש דע"ד יש שדיה וצ"ב הסברא ויש מקום לומר שכיון שסברת ר"ח שרה"י עולה עד הרקיע ולכן לא צריך דע"ד א"כ כאן שהנוף בחוץ זה לא שייך א"כ לכן צריך דע"ד טפחים ובאמת בתוס' לקמן ח. מבואר שהטעם כי רה"י כמאן דמליה ולכאורא בנוף שסביבותיו זה לא רה"י זה לא שייך וצ"ע אמנם בלשון הר"ח מבואר שאם אין בעיקרו ד' אין שדיה ולא שחסר בדין ד"ט וביאר בזה הגרנ"פ דרק אם לעיקרו יש שם של רשות היחיד מצד עצמו יש דין שדיה אבל אם לא, לא שיך שדיה

ד]מבואר בגמ' ז: אמר ר"ח נעץ קנה ברה"י אפילו גבוה מאה אמה וזרק על גביו חייב ובפשוטו כונתו לחדש כמבואר ברש"י ז. דברה"י אין דין הנחה על גבי מקום ד"ט והקשו הראשונים דבסוגין מבואר שגם ברה"י צריך ד"ט ועיין תוס' שהוכיחו מהגמ' טרסקל בידו והגמ' שואלת שהניחא ברה"י ועין לקמן עוד ראיות מהרשב"א ומה שדחה אותם ושיטת תוס' שבאמת זה מחלוקת הסוגיות וסוגין דלא כר"ח אמנם עיין בר"ן כאן ולקמן דכתב דרק בדבר שנמצא ברה"י והוא חלק מהרשות חשיב כרה"י אבל יד אדם שזה דבר לעצמו כה"ג גם ברה"י צריך דע"ד ועיין קה"י שכתב שזה מדין שדיה בתר עיקרו וזה רק בדבר מחובר לקרקע ולפ"ז חפץ שמונח על הקרקע אין את סברת הר"ן אמנם פשטות לשונו שחילק בין אדם לקנה וכן הוא מפורש ברמב"ן ומשמע שכל דבר חשיב שהוא מונח ברשות ורק אדם שחולק מקום לעצמו חשיב הנחה באדם וצריך לדון מה האדם והנה בפשוטו סברת הר"ן שיכת גם ברה"ר אמנם ברמב"ן מפורש שכל הסברא זה רק ביחס לרה"י וצ"ב הסברא

והנה הרמב"ם פסק את ר"ח ומאידך כתב מפורש שבזורק חפץ מרה"ר לרה"ר דרך רה"י אין חיוב אלא אם זה נח תוך ג"ט על גבי משהו הרי מפורש שגם ברה"י יש דין מקום דע"ד ועין קה"י סימן ו' שכתב לישב לפי דרכו שיש הבדל אם זה מחובר לקרקע או לא וכן הוא מפורש בשו"ת הר"י מגאש סימן כ"ד ע"ש

והנה מבואר בגמ' לקמן שעמוד ברה"ר גבוה ט' ורבים מכתפים עליו הוי רה"ר ובראב"ד כתב שצריך שזה יהיה רחב ד"ט דאל"כ יש כאן חיסרון שזה לא מונח על גבי ד"ט אמנם ברש"י והרמב"ם מבואר לא כך וביארו הרשב"א והר"ן שכיון שרבים מכתפים עליו זה כמו ידו של אדם שזה כד"ט ועיין קה"י שהקשה שלכאורא כאן שזה מחובר לקרקע א"כ זה כמו נעץ קנה שביאר הר"ן שזה כקרקע וחשיב ד"ט וכן ביאר בגר"א סימן שמ"ה א"כ עד כמה שזה רה"ר לא צריך דע"ד אמנם הר"ן כל כונתו בצירוף לרה"י כמבואר ברמב"ן וא"ש אמנם הסברא צ"ב

ה]והנה הרשב"א בתחילה נקט שסוגין ס"ל דלא כר"ח והביא כמה ראיות וכדלקמן אמנם בסוף דבריו תמה על זה דהגמ' מביאה את אביי שכל דבריו דלא כסוגין ולכן ביאר שגם סוגין ס"ל שברה"י לא צריך דע"ד וכל קושית הגמ' מרה"ר ובסוף דבריו כתב לחלק בין הנחה לעקירה שכל דברי ר"ח רק לגבי הנחה ולא לגבי עקירה וצ"ב מה צירוף הסברא שהנחה ברה"י זה יותר קל [ובפשוטו לפ"ז נתישבו כמעט כל הראיות] ונבאר בס"ד הראיות שהביא ומה שדחה

א. שהגמ' אומרת הא רבי דזיז, והרי שם בהכרח שמדובר ברה"י דהרי למעלה מג' זה לא יכול להיות רה"ר והרי כה"ג אין דין ד"ט ודחה הרשב"א שזה כונת הגמ' התם כדאביי דהינו שביאר שברה"י לא צריך ומה שהגמ' לא תירצה סתם התם ברה"י דא"כ יקשה מה הטעם של רבנן ב.עוד הוכיח מהא דהגמ' בתחילה רצתה להוכיח מהדין של זרק לרה"ר דרך רה"י שחייב שתים וזה מצד קלוטה כמי שהונחה והרי זה רה"י וכה"ג לא צריך מקום ד"ט [ולכאורא היה מקום לומר שאם מספיק דרגא של קלוטה וזה גם ברה"ר ממילא זה עצמו סיבה שלא צריך ד"ט ואין כונת הגמ' להוכיח ישירות שלא צריך ד"ט וכדביארנו לעיל ומוכח מהרשב"א שאין הכונה שאם מועיל קלוטה ממילא ודאי שזה עצמו סיבה שלא יצטרכו ד' אלא שזה רק ראיה ולכן הוקשה לו כנ"ל] ועיין רשב"א שתירץ שהגמ' הבינה שאפילו שרה"י זה סיבה להקל בדין הנחה אבל ודאי שההנחה על גבי זיז זה עדיף מקלוטה וא"כ לא מסתבר שרה"ר חמיר בתרתי מרה"י א. שצריך הנחה ממש ב. שצריך ד"ט ואם צריך ד"ט ברה"ר א"כ רה"י קל דרגא אחת שלא צריך ד"ט אבל לא שלא צריך הנחה ע"ש [והנה בפשוטו לפ"ז גם בהו"א הגמ' הבינה שדוקא כי עבר ברה"י ומצד שיש קולא לדין קלוטה ברה"י אמנם צ"ע שבהמשך דבריו כתב שלהו"א דין רבי לא דוקא ברה"י וצ"ע ושמעתי לדון דלמסקנתו לחלק בין עקירה להנחה א"כ אין מקור לסברתו הנ"ל] והנה לכאורא למסקנתו שלענין עקירה ר"ח מודה שגם הרה"י צריך ד"ט א"כ א"ש שקושית הגמ' מהדין עקירה ג. הגמ' אומרת טרסקל שבידו ושואלת הניחא רה"י ומבואר שנקטה שגם ברה"י צריך ד"ט ודחה שכונת הגמ' שגם אם תאמר כמו המקשן שנקט שגם ברה"י צריך ד"ט כאן זה מיושב ד. הגמ' לקמן ה: גבי הכניס ידו לחצר חברו וקלט גשמים הגמ' שואלת הרי אין כאן מקום ד"ט ומבואר שגם ברה"י צריך ד"ט ודחה הרשב"א דשם כונת הגמ' לשאול שאין לזה מקום כלל ה. דהגמ' בעירובין צ"ט. ברק מפיו שואלת הרי אין ד"ט ובתחילה תירץ שכונת הגמ' לשאול מהסיפא שזה מרה"ר לרה"י ובסוף דחה שלענין עקירה אביי מודה ו. דהגמ' ז: מביאה מחלוקת לגבי חורי רה"י האם אומרים חוקקין להשלים ובפשוטו הנידון שיהיה ד"ט לדין הנחה ודחה שנידון הגמ' לענין חלות שם רה"י ולא מצד שצריך הנחה על גבי מקום ד"ט ועין תוס' ח. שישבו ששם לא שייך כמאן דמליא

ו]ביתא כמאן דמליא: מבואר בגמ' חידוש שזה לא רק סברא שעוזר קלוטה אלא גם לגבי החיסרון של מקום ד' זה מועיל והנה יש להקשות למה בפשט ידו העני בפנים לא חייב על זה וכן בנתן בעל הבית בידו והנה זה קושית הגמ' לקמן צ"ב. וצ"ל שסוגין ס"ל שאגד יד שמיה אגד וצ"ל שזה חיסרון גם ביחס לדין כמאן דמליא אמנם לרעק"א שנקט שעד כמה שיש הנחה זה רק חיסרון מצד אגד יד ותירץ כי לקולא לא אמרינן קלוטה א"כ כאן צ"ע שהרי דין ביתא כמאן דמליא זה סברא לכאורא וכן לתוס' לעיל לביאור רעק"א שכתבו סברא שביד האדם אין דין קלוטה אבל לענין כמאן דמליא זה לא שייך וא"כ קשה כנ"ל אם לא דנימא דתוס' לעיל לשיטות שאגד יש לא שמיה אגד וצ"ע ויתכן עוד שכאן שגדר הדין הנחה כאילו זה בקרקע זה דומה לאגד יד שזה מבטל ההנחה דתוך ג' ולא לדין קלוטה שהדין אגד יד לא מבטלו

ז]תוד"ה לא מחייב: עיין תוס' שכתבו שהראיה מזה שנקט מרה"ר דרך רה"י עין רעק"א שהקשה למה לא ביארו דהרי לעיל מבואר שצריך שנח על גבי זיז כל שהוא וזה סתירה לכאן ובהכרח מצד כמאן דמליא ועין במערכה סקי"א ד"ה ומעתה י"ל שכתב ליישב שאויר של הזיז שזה מדין שדיה לא נחשב כמו הזיז בעצמו וממילא אין קושיא שם שאם זה לא נח על הזיז זה גם לא נחשב באויר הזיז ובפשוטו זה תלוי בגדר דין שדיה האם זה הופך הזיז לרה"י או שזה רק ביחס להנחה של החפץ ואינו מוכרח והנה לרע"א מבואר כאן חידוש שיש חיוב אפילו שהחפץ מונח בחלל רה"ר כיון שמקום הנחתו הוא רה"י ועין בזה מה שכתבנו לקמן צ"ט: ובסוגיא דכוורת

ח]תוד"ה אמאי: מבואר בתוס' שזה כמו דיוטא אחת ובביאור תירוצם עיין תוס"ר שעד כמה שצריך שדוקא אדם יקבל א"כ גם צריך שהוא יעמוד ברה"י ואדם זה לא עומד ברה"י

ט]תוד"ה כאן למטה: הקשו התוס' הרי בהכרח מדובר שהניח ביד העני למטה מעשרה דאל"כ הרי זה מקום פטור דהרי ברה"ר אין חיוב אלא א"כ הניח תוך עשרה וכמבואר בגמ' לגבי דבילה והנה מבואר בגמ' צ"ז. שהעביר משאוי למעלה מעשרה חייב כיון שכך היה משא בני קהת ומצאנו בביאור גמ' זו שלש שיטות שיטת התורי"ד לקמן ק"ב. וכן פשטות הריטב"א עירובין ל"ג. בשם הר"מ בר שניאור דהנחה על בן אדם תמיד זה נחשב כאילו שזה מונח בקרקע ולא חשיב שזה למעלה מעשרה. שיטת תוס' בעירובין ל"ג. דכל החידוש של ר"א שרק ביחס להעברה זה יכול להיות למעלה מעשרה אבל העקירה וההנחה של הבן אדם צריך להיות למטה מעשרה ושיטת הרשב"א בסוגין שרק אם היה עקירת גופו והנחת גופו חייב גם אם החפץ על כתפו אמנם אם מישהו אחר מניח בידו או שהוא מניח ביד אדם אחר צריך שהיה למטה מעשרה ובביאור שיטתו פשטות לשונו שרק ביחס לעקירת גופו והנחת גופו דנים כאילו הכל מונח בקרקע אבל לגבי הנחת חפץ זה לא כך ולפ"ז בעקר החפץ מיד בעל הבית ועושה הנחת ידו שזה הנחת חפץ צריך שידו תהיה למטה מעשרה וכן נראה דנקט החזו"א ס"ב סקי"ט אות א' וג' אמנם הגר"ז שמ"ז ס"ו נראה דנקט שהכונה שלגבי עצמו חשיב שזה למטה מעשרה ולכן כה"ג חייב ע"ש וע"ש בקו"א שגם הוא נקט בשיטת תוס' כביאור החזו"א ולכאורא פשטות לשון הרשב"א כחזו"א [והארכנו בסוגיא דמשא בני קהת] והנה קושית תוס' בסוגין זה רק לתוס בעירובין ולרשב"א אבל לתוס' רי"ד לקמן לא קשה כי ביד אדם תמיד זה נחשב כאילו זה בקרקע והנה צ"ע דפשטות תוס' לקמן ק"ב. ד"ה והוציאו כרי"ד כמבואר בחזו"א ואולי כאן שזה בכלי שבידו גרע וצ"ע

ועיין רשב"א שתירץ על קושית התוס' שכונת הגמ' שכיון שס"ל לריבר"י שלמעלה מעשרה זה חולק רשות וזה נהיה רה"י א"כ למטה מעשרה אפילו שזה לא נהיה רה"י אבל זה צריך ליצור כרמלית והגמ' עונה שכיון שזה תוך י' שזה רה"ר ואין כרמלית בכלים זה נשאר רה"ר ע"ש ועיין עוד באבן העוזר

והנה עיין תוס' ורמב"ן ורשב"א שדנו למה הטרסקל לא יהיה כרמלית והביאו את חידושו של רש"י שאין כרמלית בכלים ובפשוטו הכוונה כמבואר כאן ברשב"א שזה רה"ר ואין זה חולק מקום לעצמו משא"כ לבינה לקמן ז. אין זה כלי והנה שיטת הראב"ד שיש כרמלית בכלים ועיין קה"י שכתב שכאן שזה ביד האדם שהאדם לא חולק מקום לעצמו ממילא גם הכלי שבתוכו הוא לא כרמלית ובאמת צ"ע שאר הראשונים שהקשו כן הרי לכאורא הסברא מוכרחת שאתה סברא שאדם לא חולק מקום כי הוא ניד א"כ גם כלי שבידו זה כך וצ"ב אמנם הראשונים הוכיחו כן מהדין למעלה מעשרה שאדם זה לא רה"י והכלי כן רה"י [והארכנו בסוגיא דכרמלית בכלים ע"ש]

י]הגמ' אומרת שהניח ידו תוך ג': עיין תוס דבפשוטו ס"ל אגד יד שמיה אגד ולכן אם זה ברשות אחרת פטור ועיין רעק"א שהקשה א"כ מה הגמ' אומרת איכפל תנא וכו' וביאר רש"י דלמה לא דיבר באופן רגיל והרי יש כאן חידוש שאגד יד שמיה אגד ועין רמב"ן שהקשה כן וביאר באמת שהגמ' ס"ל שאגד יד לא שמיה אגד ע"ש איך שביאר סוגין עוד דן שכונת הגמ' לשאול שכיון שכאן מבואר את עיקר דין הוצאה צריך לכתוב בצורה רגילה ולא בצורה משונה אפילו שיש בזה חידוש ע"ש

והנה לתוס' שכל המשנה זה למטה מג' ומדין אגד יד ועיין רע"א בוזאת ליהודה העותק בהאיר יוסף בדף צ"ב. שהקשה כקושיתו שהרי זה רק כאגודו בידו וא"כ למה בנתן בידו של בעל הבית חייב או בעקר הרי חשיב שזה נח כשזה תוך ג' וכתב שכיון שלא ס"ל קלוטה חשיב שזה לא נח ועיין בהגות הנ"ל שהקשה הרי הגמ' פ. אומרת שבמעביר בידו לכו"ע חשיב מונח וא"כ הדרא קושיא לדוכתא וע"ש שהביא מהחזו"א ס"ב סקכ"ג שכל הגמ' אם הוא באותו רשות ולא אם הוא ברשות אחרת ע"ש הסברא בזה אמנם כל הקושיא רע"א לשיטתו שזה רק חיסרון אגד כלי אבל לחזו"א שזה סברא שזה אגוד לרשות אחרת א"כ גם כאן זה שייך ולא קשה כלל

ובהאי ענינא ראיתי בחבורה מהגר"נ שהביא ראיה דל"א קלוטה בחפץ הנמצא ביד האדם מהסוגיא לקמן דצ"ז, דהנה בגמ' שם הוכיחו דר"ע ורבנן פליגי בדין קלוטה ממ"ש בברייתא "מרה"י לרה"י ועובר ברה"ר עצמה ר"ע מחייב וחכמים פוטרים" ואמרו ע"ז בגמ' ובמאי אילימא במעביר למטה מי' הוא דמחייב וכו', וצ"ע היאך ס"ל בגמ' לפרש דפלוגתייהו במעביר הא גם בזה שייך קלוטה ומ"ט פטרי רבנן [ובעיקר הך ס"ד נח' הראשונים, דברשב"א שם ובעירובין דל"ג פי' דלהך ס"ד ר"ע ס"ל כבן עזאי, ובשם התוס' כתב הרשב"א דטעמיה דר"ע מדין "מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר", וע"ע בהג' הב"ח שם שפי' דאיירי בעמד לפוש ופלוגתייהו בדין עק"ג כעק"ח]. ולכ' מוכח מזה דל"א קכש"ה בחפץ הנמצא ביד האדם ולכך לס"ד דפליגי במעביר אין ראיה מהך ברייתא דקלוטה לאו כמי שהונחה דמי.

שו"ר ברשב"א בדצ"ז שם שהוסיף דלהך ס"ד כו"ע ס"ל דל"א קלוטה כמי שהונחה (ולפי"ז גם להך ס"ד לא א"ש הצד דפליגי למעלה מי' ולמטה לכו"ע אמרי' קכש"ה), ולפי"ז ליכא הוכחה מהך סוגיא ואדרבה מד' הרשב"א מוכח שגם ביד האדם אמרי' קכש"ה.

וע"ע ברשב"א בעירובין דל"ג ע"ב במה שנח' על רש"י דל"א קכש"ה אלא בחפץ הנמצא באויר ולא בחפץ הנמצא במקום מסוים, אכן בדבריו שם לא נתבאר מהו הדין בחפץ הנמצא ביד האדם (העירני לזה הרר"א).

ובעיקר ד' התוס' יל"ע מ"ט העמידו את קושיתם זו רק להך צד באיבעיא דלכו"ע אמרי' קכש"ה למטה מי' דלכ' הו"ל להק' כן מיד בתחילת הסוגיא אי מתני' ר"ע מ"ט מפטר בנתן בעה"ב לידו והוציא, ובאמת בתוהרא"ש הק' כן מיד בתחילת הסוגיא. ועי' בחזו"א סי' ס"ג מש"כ בזה.

וע"ד הפשט י"ל דהנה כבר הבאנו לעיל את ד' המהרי"ט שכתב דמד' רבנן אין הכרח דפליגי על ר"ע בדין דע"ד וכונת הגמ' היא רק שמד' ר"ע איכא הוכחה גמורה דבעי' דע"ד, ולפי"ז י"ל שבתחילת הגמ' שפיר היה אפ"ל שאין כונת הגמ' להכריח דתנא דידן ס"ל דקכש"ה דמי אלא רק לומר דתנא דידן סבר כוותיה בזה שא"צ דע"ד (ומ"ש הא מני ר"ע היינו רק לענין דע"ד), ולכך בתחילת הגמ' לא הוק' להתוס' מידי מפשט העני את ידו די"ל תנא דידן לא ס"ל דקכש"ה דמי, ורק להך צד דכו"ע מודו דקכש"ה הוק' להתוס' דא"כ מ"ט לא מחייבי' לעני כשפשט ידו מלאה לפנים ודו"ק.