3 פרקמטיא בדבר האבד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב משה חדש / חבורות

# פרקמטיא בדבר האבד

א. בגמ' דף י"א ע"א אמרינן דאסור לצוד דגים ולמלחן אלא אם צדן לאכילה דאז מותר למלוח מה שנותר כדי שלא יפסדו או לל"ב כשראויין לאכילה במועד ע"י איצצא, אבל בלא"ה אסור אף שאם לא יצודן עכשיו לא ישאר לאחר המועד ולא התירו להרווחה. והרא"ש פ"א סי' כ"ח הביא בשם הראב"ד להקשות דבירושלמי פ"ב ה"ג מבואר דשיירא שבאה מותר לקנות מהם ולמכור להם אם לא ימצא במחיר זה לאחר המועד, והביאה הרי"ף בפ"ב להלכה. ומשמע דלהרווחה מותר פרקמטיא. ותי' הראב"ד ב' תירוצים. חדא, דבמציאה בעלמא לא התירו להרווחה ושאני פרקמטיא דביטול דידה חשיב פסידא, והטעם כתב הב"י סי' תקל"ט דדעתו של אדם על הפרקמטיא [וכוונתו נראה דמשו"ה חשיב כאילו כבר קנה החפץ ועכשיו שלא יכול לקנותו הרי הוא מפסידו]. ובמחה"ש כתב דזהו כדי חייו של אדם שמזה הוא פרנסתו. וע"ע בפמ"ג משב"ז ד' דכיון שנותן ממונו להרויח אם לא ירויח מקרי קצת הפסד. ועוד תי' הראב"ד דפרקמטיא אין בה טירחה ולא מלאכה ולכך מותר אף הרווחה משא"כ הכא דאיכא טירחה וגם מלאכה במליחה. והרמב"ן בתוה"א [ענין האבילות סי' נ"ה] חולק על הראב"ד, ופי' דהא דשרי לקנות בשיירא מיירי בצורך תשמישו עי' להלן.

ולתי' א' דההיתר דוקא בפרקמטיא כדכתבו הפוסקים משום דדעתו עליו או משום דכדי חייו ופרנסתו הוא, לפי"ז ע"כ טעמא דחשיב פסידא כדכתב הראב"ד, ולכן אף במלאכה גמורה מותר פרקמטיא ורק במציאה אסרו. אבל לתי' ב' דהכא שרי משום דאין בה מלאכה בפשוטו אין ההיתר משום דחשיב פסידא אלא דנתחדש דאף להרווחה מותר כל היכי דליכא מלאכה או טירחה, ולכן אף במציאה היה מותר להרווחה אי לאו דאיכא מלאכה או טירחה.

ב. והנה בתוס' דף י' ע"ב ד"ה בדבר האבד כתבו דאסור למכור אלא בדבר שאם לא ימכרנה היום שמא יפסיד מהקרן אבל אם לא יפסיד אלא שלא ירויח אסור, ולכאורה זה דלא כהראב"ד אלא כהרמב"ן דאסר עבורי רווחא. אולם קשה בדעת הרא"ש שכתב כתוס' דכשלא יפחות מהקרן אסור למכור אף שבשיירא התיר כהראב"ד דמותר לעבורי רווחא. וכבר הקשה כעי"ז הב"י שהרא"ש אסר לקנות ביום השוק אף שלאחר המועד יהא יותר ביוקר ומ"ש משיירא דשרי כשאין מצוי לקנות, ותי' דלא אסר הרא"ש אלא משום דאין ודאי שיהא הפסד דשמא ביום השוק הבא ימצא יותר בזול עי"ש שכ"מ בשו"ת הרא"ש. וכ"כ בשו"ע. [ובקר"א כתב באו"א דהרא"ש לא התיר כהראב"ד אלא בהפסד מרובה וזה מש"כ דכשאין מצוי מותר].

ובנשמ"א כלל ק"ו הוכיח מהב"י דספק דבר האבד אסור דלא כהמ"א ריש סי' תקל"ז. אולם הביאוה"ל ריש סי' תקל"ז כתב דיש לדחות דשאני הכא דאינו פסידא ממש אלא עבורי רווחא ולכך לא התירו אלא כשודאי יהא לו ריוח עכשיו.

והנה לדברי הב"י דהרא"ש אסר למכור משום דספק ריוח הוא צ"ע דא"כ אמאי התיר הרא"ש למכור כשיפחת מהקרן הרי שמא ביום השוק הבא יוכל למכור ביוקר ולא יפסיד מהקרן. וע"כ צ"ל כמש"כ המ"א ס"ק ו' בשם מהריב"ל דכשיפחות מהקרן ספק נמי מותר. וצ"ב מ"ש. ומזה מוכרח דבאמת ספק דבר האבד מותר ורק בספק ריוח אסור משום דאינו פסידא ממש אלא עבורי רווחא וכמש"כ הביאוה"ל ודלא כהנשמ"א. אלא דצ"ע דהנשמ"א עצמו כתב דבספק שיפסיד מהקרן מותר, ואיך כתב דספק דבר האבד אסור, וגם המ"ב לא הוכיח כן מהא דשרי בספק שיפסיד מהקרן, וצ"ע[[1]](#footnote-1).

ולפי המבואר נמצא דאף לתי' א' אין הכוונה דמניעת הריוח בפרקמטיא חשיב ממש פסידא אלא דחשיב קצת כפסידא ולהכי התירו גם מלאכה אבל מ"מ אין זה פסידא ממש ולכן לא התירו אלא בודאי ריוח ולא בספק, משא"כ כשיפסיד מהקרן דהוי פסידא ממש מותר גם בספק כהמ"א דספק דבר האבד מותר. [אמנם הנשמ"א שלמד מכאן לספק דבר האבד ע"כ דס"ל דהכא חשיב ממש דבר האבד].

ולאידך גיסא יל"ע לתי' ב' דלא חילק הראב"ד בין פרקמטיא למציאה אלא אי איכא מלאכה, וכתבנו דלתי' זה לא נתחדש כלל דהרווחה חשיב פסידא אלא דאף דלא הוי דבר האבד מ"מ איסור פרקמטיא הותר להרווחה. אולם לפי"ז לתי' ב' יהא מותר לקנות ביום השוק אף שלא יפסיד מהקרן וכל הגבלות הרא"ש דרק באינו מצוי הותר וכדו' הם רק לתי' א' ולא משמע הכי ברא"ש. ומשמע דגם לתי' זה ההיתר הוא משום דחשיב כפסידא, ולאידך גיסא מהנמוק"י שהקשה מהשקאת שדות משמע דהכא הרווחה בעלמא היא ולתי' ב' לא הדרינן מזה אלא דשרי כשאין עושה מלאכה וצ"ת. וע"ע להלן.

**שיטת הרמב"ן**

ג. והנה הרמב"ן חולק על הראב"ד ואוסר לקנות לעבורי רווחא, ורק למכור פרקמטיא המוזלת מותר למכור אפי' להרויח אף שאין מפסיד מהקרן. וביאו"ד כמש"כ הריטב"א ויותר מפורש בריב"ש סי' ש"כ דמאחר שכבר בא החפץ לרשותו נחשב הכל כקרן ואם לא ימכרנו בשויו נחשב פסידא אף שקנאו בפחות מזה. והא דשרי לקנות בשיירא מפרש הרמב"ן דמיירי שקונה לצורך תשמישו דבר שודאי היה עומד לקנותו **דכיון שדעתו ודאי ליקח אותם ונזדמן לו לקנותו בזול זה ודאי דבר האבד הוא אצלו וכמיעוט כיסו אם אתה מונעו עכשיו** עי"ש. וכוונתו נראה דכיון שהיה עומד להוציא מעותיו לקנות החפץ הנצרך לו חשיב שהיה עומד ליפסד ממונו ועכשיו שמוצא לקנות בזול ולא יצטרך להוציא ממונו הרי זה הצלה מהפסד, עי"ש. שוב ראיתי אח"ז בדברי הרמב"ן בתוה"א דמבואר שרק לצורך תשמישו התיר ולא כשקונה למכור, ולהנ"ל דטעמיה משום דהיה עומד להוציא הכסף וכמציל מהפסד א"כ גם בקונה לצורך מסחר יהא מותר כה"ג. וצל"ע.

ומלשון הרמב"ן מבואר להדיא דבאופן זה חשיב הפסד גמור ולהכי שרי, ולא משום דהתירו אף עבור ריוח. ולדבריו ודאי בכה"ג מותר אף מלאכה, וכמבואר שם בקושיתו על הראב"ד דאין לחלק בין מלאכה לשבות דבדבר האבד הכל מותר ואם אינו דבר האבד הכל אסור. ולפי"ז לדברי המ"א דספק דבר האבד מותר ה"נ מותר, ולא דמי להיתר הרא"ש והראב"ד להרווחה דבספק אסור כמש"כ הב"י ופי' המ"ב דהתם טעמא משום דלא חשיב פסידא ממש, דהכא שקונה לצורך תשמישו דלהרמב"ן חשיב דבר האבד ממש א"כ גם בספק יהא מותר [מיהו בלשון הרמב"ן נראה דדוקא בודאי פסידא התירו, ולדברינו יהא מוכח דסובר דספק דבר האבד אסור וצ"ע].

ולפי"ז נראה דגם לדידן דשרינן להרווחה כהראב"ד, מ"מ באופן שקונה לצורך תשמישו דבר שהיה עומד לקנותו חשיב פסידא ממש, ונפ"מ בספק דאע"ג דבפרקמטיא במניעת ריוח בספק אסור, הכא דחשיב פסידא ממש מותר. ועוד נפ"מ לתי' ב' דהראב"ד דבעבורי רוווחא לא התירו אלא איסור פרקמטיא אבל מלאכה לא התירו, כ"ז בריוח בעלמא אבל בקונה לצורך תשמישו אם מוצא עתה בזול יהא מותר אף מלאכה כמשנ"ת ברמב"ן.

**בדעת השו"ע**

ד. והנה בדברי השו"ע מצינו מבוכה, דבסי' תקל"ג ס"ג כתב פירות שלקטן לאכילה מותר לכבשן אבל אסור ללקטן, ואם אין נמצא אחר המועד מותר לקנות ולכבוש. וכתב המ"א שם דטעמא דאסור ללקטן משום דמלאכה גמורה לא התירו בפרקמטיא דאינה אלא לעבורי רווחא ולא פסידא. והיינו כתי' ב' דהראב"ד. אולם בביהגר"א ורעק"א הוכיחו להיפך דמהא דכתב השו"ע שמותר לקנות ולכבוש, מבואר דמשום דלא יפסיד הפרקמטיא מותר גם מלאכה וטירחה ודלא כתי' ב', והא דאסור ללקטן עי' ביאוה"ל דצ"ל דמיירי דמלקט מההפקר או שיכול למצוא לאחר המועד. וצ"ע דעת המ"א.

ובביאוה"ל דחק דהמ"א יפרש דהשו"ע פסק כהראב"ד אבל לא לגמרי, שרק במלאכה גמורה מה"ת אסור פרקמטיא אבל מליחה דאין בה מלאכה גמורה דאין עיבוד באוכלין מותר אף לריוח דפרקמטיא. וקשה טובא דהא הראב"ד הוכיח דבריו מכח הקושיא מהגמ' דלא התירו מליחה אי לאו דכבר צד לאכילה, ולזה תי' דהכא איכא מלאכה וטירחה ולכן אסור, אבל אי נימא כהמ"א דמליחה מותר א"כ יקשה מהגמ' דאסרו לצוד כדי למלוח, וע"כ צריכים אנו לתי' א' דבמציאה לא התירו, וא"כ תו ליכא ראי' דבמלאכה גמורה אסור בפרקמטיא.

והנראה מזה - ויסוד הדבר כתב בגנזי חיים [לזקני בעל החדרי דעה] סי' תקל"ט - דהא דנקטינן כהראב"ד דמלאכה לא הותר אין זה מכח הקושיא מהגמ' [ושם ביאר דלרא"ש דשיירא מותר רק באינו מצוי משא"כ במליחת דגים דהמציאה מצוי עי"ש, ולדרכינו הטעם משום די"ל כתי' א'] אלא דמסברא הוא דאמרינן דלא מצינו בירושלמי להתיר פרקמטיא לעבורי רווחא אלא באיסור דרבנן דפרקמטיא אבל לא מצינו שהתירו איסור מלאכה. ובזה סובר המ"א דבמלאכה דרבנן שפיר דמי לפרקמטיא. ונמצא לפי"ז דנקטינן לדינא לחומרא כב' התירוצים ולא משום דמספק"ל אי נקטינן כתי' א' או כתי' ב' אלא דגם לתי' א' נקטינן דמלאכה אסורה. ויש לסייע לזה מדברי המ"א סי' תקל"ט סק"ו שהביא מלשון הנמוק"י בפ"ב דהותר פרקמטיא משום דאין בה טירחה משא"כ במליחה, והוסיף דמותר משום דעסקי סחורה כך הם, ופי' הלבו"ש והמחה"ש דב' טעמים הם דהיינו דפרקמטיא אין בה איסור גמור דמלאכה או טירחה, ועוד דדרך סחורה כך היא, והיינו כטעמם הנ"ל דפרקמטיא חשיב טפי פסידא משום דעיקרו להרויח. ובפשטות כוונתם דכל אחד מהטעמים מהני לחוד, אבל לשון הנמוק"י ומ"א סתום מאוד, אכן להנ"ל יתפרש דכוונתו דרק מחמת ב' הטעמים מתירין בפרקמטיא למניעת הפסד חדא דאיסורה קל שאין כאן מלאכה ועוד דהוי קצת פסידא משום שכך דרך סחורה.

ולפי"ז מוכרח כדהבאנו מהמ"ב דאף לתי' א' דעבורי רווחא בפרקמטיא חשיב דבר האבד מ"מ אין זה ממש דבר האבד אלא רק קצת הפסד, ולכן בספק אסור, ומשו"ה לדעת המ"א אליבא דהשו"ע לא הותר אלא איסור פרקמטיא ולא מלאכה כיון שאין זה ממש דבר האבד.

אמנם בעיקר הדבר, המ"ב נקט בדעת השו"ע דלא כהמ"א אלא כהגר"א ורעק"א שגם מלאכה הותרה. אלא שלדינא כתב להחמיר לאסור מלאכה וכמש"כ הרעק"א דבנמוק"י מבואר דנקט כתי' ב'. [ויש בזה חומרא טפי מהמ"א, דלמ"א מלאכה דרבנן מותר כמש"כ הביאוה"ל, אבל לרעק"א דחיישינן לראב"ד לגמרי אף מלאכה דרבנן כמליחה אסור ולכן אסור לקנות פירות ולכבשן].

והנה בטור ובשו"ע סי' תקל"ט ס"ט כתב **מותר לקנות יין במועד לצורך שתייתו לכל השנה אם לא ימצא כמו עתה וגם מותר לתקן החביות ולזפתן**. ומקורו ברא"ש פ"ב סי' ט"ו, וביאר הב"י דכוונת הטור שלא ימצא במחיר זול כמו שהוא עתה. ולדברי המ"א דלא שרינן לעבורי רווחא אלא פרקמטיא ולא מלאכה צ"ע היאך התירו כאן לתקן החביות. ועי' מש"כ במנחת פתים. ועי' ח"א שתי' שמאחר שכבר קנה תו חשיב דבר האבד דעכשיו היין יפסד. ולזה נראה שנתכוון המ"ב שם[[2]](#footnote-2). אך צ"ע טובא דהלא מבואר בגמ' דאין להתיר לצוד על דעת לכבוש ורק לאחר שצד לאכילה מותר לכבוש אם ניתותר אבל אם לא צד לאכילה אסור לצוד על דעת לכבוש ולא אמרינן דאחר שצד ממילא הכבישה חשיבא דבר האבד. וגם לל"ב ההיתר הוא רק משום דחזי לאיצצא אבל בלא"ה אסור לצוד ולמלוח לעבורי רווחא[[3]](#footnote-3). וכ"מ בביהגר"א ורעק"א סי' תקל"ג ס"ג דהא דהתיר השו"ע לקנות פירות ולכבוש הוא רק משום דס"ל כתי' א' דבפרקמטיא מותר אף מלאכה. וצ"ע דברי הח"א.

וראיתי בגנזי חיים סי' תקל"ג דהכא אפשר לדון על הקניה לחוד ולא דמי לדגים, דהתם המליחה נצרכת לגוף הדגים עצמם דבלא זה אין ראויים לאחר המועד ולכן א"א לדון על הצידה לחוד, דע"כ צריך גם מליחה ואיכא מלאכה, אבל בקניית יין דהיין גופיה ראוי לשתיה בלא החביות והרי אם יש לו חביות אין צריך למלאכה וא"כ לצורך היין עצמו אי"צ לעשות מלאכה [עי"ש שהוסיף דלא מינכרא מילתא אך נראה כוונתו כמש"כ] ולכן שפיר יש להתיר לקנות היין ושוב אח"כ מותר גם לעשות החביות משום דבר האבד. אמנם כתב דבהא דסי' תקל"ג ס"ג שמותר לקנות הפירות ולכבשן א"א לתרץ כן דהתם הפירות יתקלקלו אם לא יכבשן, ולכן הקשה הרעק"א. עכ"ד. שו"ר שבשפ"א ביאר כן גם בדברי השו"ע בקנית פירות, וצ"ל דהא דאסר השו"ע ללקטן מיירי ביכול למצוא אחר המועד, אמנם זה דלא כמ"א דכתב דלקנות מותר משום דאין בה מלאכה.

אכן נראה לבאר באו"א דברי השו"ע, דהנה בביהגר"א שם בדין זה דמותר לקנות יין לצורך שתייתו, ציין לרמב"ן דכשקונה לצורך תשמישו והיה דעתו עליו חשיב כמפסיד הקרן, ומעתה למבואר לעיל דהיתר הרמב"ן לצורך תשמישו הוא כדבר האבד ממש ומותר גם מלאכה ועדיף מהיתר הראב"ד לעבורי רווחא, א"כ א"ש דברי השו"ע אף למ"א, דהא דשרי לקנות יין אין זה משום עבורי רווחא גרידא אלא דחשיב הצלה מהפסד ממש כמשנ"ת משום שעומד להפסיד הקרן. [מיהו בדעת הגר"א נראה דמש"כ בטעם ההיתר משום הרמב"ן לא כתב כן לבאר מ"ט שרי מלאכה דהרי להגר"א השו"ע נקט כתי' א' שמותר מלאכה ואי"צ לדברי הרמב"ן. אלא מטעם אחר כתב כן ויתבאר להלן, ומ"מ לדברי הגר"א מתיישב גם למ"א].

והנה השו"ע כתב שמותר לקנות רק לצורך שתייתו ולא יותר מכדי שתייתו, וכ"ה בטור. אבל הרמ"א כתב דאם הריוח אינו מצוי מותר אף להרווחה. ותמהו האחרונים לדעת השו"ע שהרי בסעי' ה' נקט כהראב"ד דאף לריוח מותר פרקמטיא ואמאי אסר הכא יותר מכדי שתייתו. עי' בביאוה"ל [ובא"ר ומחה"ש נקטו דאיה"נ להרווחה מותר כהרמ"א וכוונת השו"ע שלא יקנה לצורך שנה שאח"כ ולא פליג על הרמ"א, אבל הב"ח וח"א כתבו כפשטות השו"ע], ולהאמור יש לדחוק דאיה"נ דלקנות מותר אף יותר מכדי שתייתו אלא דמשום תיקון החביות הוא שכתב דרק כדי שתייתו מותר, אלא דלפי"ז יקשה לדברינו מ"ט דהרמ"א שהתיר אף להרווחה דהרי מלאכה לא הותרה, ויהא מוכח מהרמ"א דלא כמ"א. ואם אין כוונת הרמ"א להתיר תיקון החביות א"כ הדק"ל על השו"ע אמאי לא כתב כהרמ"א [אא"כ נימא כהמחה"ש דבאמת אין פלוגתא בין השו"ע לרמ"א עי"ש].

ומצאתי שעמד בזה במנחת פתים להגר"מ אריק, עי"ש שהוכיח מהשו"ע דבפרקמטיא מותר אף מלאכה [ומדבריו נראה דהכא אף למ"א א"ש וצ"ע]. והביא דחכ"א דחה דהכא הוי דבר האבד ממש ונראה כוונתו כהרמב"ן משום דצורך תשמישו הוא. וכתב ע"ז דזה א"ש לשו"ע אבל להרמ"א דהתיר אף להרווחה ומשמע שגם תיקון החביות מותר אף להרווחה וש"מ דאף לפרקמטיא מותר מלאכה. ושו"ר גם בגנזי חיים שהעיר על הגר"א שביאר דברי השו"ע כהרמב"ן דאין זה בדווקא שהרי הרמ"א התיר אף להרווחה ומשמע אף לתקן החביות מותר. ועכ"פ לפי"ז בדברי הרמ"א אין תירוצינו מעלה ארוכה. [ויתכן דלכן לא יישב המ"ב כהגר"א].

והנה בעיקר הקושיא על דברי השו"ע אמאי לא התיר אף להרווחה כהרמ"א, תי' האחרונים בכמה אופנים והמתבאר מדבריהם דהכא מיירי באופן שמצוי אח"כ לקנות ביום השוק וליכא התירא דשיירא, ולפי"ז מבואר דכדי שתייתו מותר אף באופן שאין את ההיתר של שיירא, וצ"ב אמאי מותר. ומזה היה נראה כהגר"א דהכא שרי מטעם הרמב"ן דמתיר לצורך תשמישו וס"ל דזה עדיף מהיתר הראב"ד לעבורי רווחא ולהכי כדי שתייתו מותר אף במצוי לקנות לו, ויתבאר כנ"ל עפ"י הב"י דביום השוק לא התירו לעבורי רווחא משום דאינו ודאי הפסד דאפשר שימצא כן ביום השוק הבא, ומ"מ בהפסד הקרן מותר אף בספק דחשיב דבר האבד ממש ולכך אף ביום השוק מותר. ומעתה בקונה לצורך תשמישו דחשיב כפסידא ממש מותר אף ביום השוק דאין זה ודאי הפסד. והיינו דכתב השו"ע שמותר לקנות לצורך תשמישו. ואפשר דלכך כתב הגר"א הכא טעם הרמב"ן. [מיהו כבר כתבנו דברמב"ן גופיה מבואר דרק בודאי שאח"כ לא ימצא כמו זה מותר. ולדברינו צ"ל דס"ל דספק דבר האבד אסור אבל למאי דנקטינן דבספק מותר ה"נ מותר וצ"ע].

וראיתי בגנזי חיים שם שעמד בזה דמשמע דהכא שרי אף שאין היתר דשיירא והביא את דברי הגר"א, אך תמה דבמ"א להלן סי"ב כתב דהרמב"ן לא התיר אלא בשיירא דאינו מצוי. אמנם יל"פ דכוונת המ"א דבלא צורך כלל אסור דהיינו כשיכול לקנות במחיר זה אף לאחר המועד, ובזה כתב המ"א דליכא היתרא אף בכלי תשמישו ודלא כהמ"מ שהביא שם. אבל אם קונה בזול אף ביום השוק מותר וצל"ע. וגם הוא עצמו כתב דברמב"ן גופיה אפשר לומר שהתיר אף שלא בשיירא.

והגנזי חיים שם ביאר דברי השו"ע עפ"י המבואר במ"מ והובא ברמ"א סי"ב שמותר לגמרי לקנות כלי תשמישו במועד וכוונתו באופן דאחר המועד לא ימצא במחיר זה ואע"פ שיום השוק מצוי בכלי תשמישו התירו. [אמנם המ"א הבין דהמ"מ מיירי בכל גווני אף שימצא אח"כ כמו שהוא עתה, והקשה מכאן דלא התירו אלא כשלא ימצא כמו שהוא עתה, אבל הגנזי חיים מפרש דהתם נמי לא שרי אלא בכה"ג דאח"כ לא ימצא כמו שהוא עתה]. ועצ"ע בהיתר זה.

ד. והנה לדברי הרמב"ן משמע דלא התיר אלא כשודאי עומד לקנות לאחר המועד דבזה חשיב פסידא משום ביטול כיסו שהיה עומד להוציא ממונו ע"ז וע"י שיקנה עכשיו לא יפסיד, אבל אם כשלא יקנה עכשיו לא יקנה לאחר המועד לא חשיב ביטול כיסו ולא הוי דבר האבד. וכ"מ בלשונו עי"ש היטיב. [וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א].

ולפי"ז העירו דהנה בשו"ע סי' תקל"ג ס"ג התיר לקנות פירות שלא ימצא אחר המועד ולכבשם. ולמבואר הרי בזה אין להתיר מטעם הרמב"ן [וזה דלא כהשפ"א דף י'], ונראה דזהו טעמיה דהגר"א שם שלא ביאר מטעם הרמב"ן אלא הוכיח כתי' א' דהראב"ד דמשום עבורי רווחא שרי בפרקמטיא אפי' במלאכה ולכן התירו אף לכבוש, [ולמ"א הטעם משום דאינו מלאכה גמורה דאורייתא כמבואר בביאוה"ל]. והנה הב"י שם ציין את דברי הרא"ש שמותר לקנות יין בשעת הבציר והיינו דינא דס"ט דידן. ואי נימא דדינא דקנית יין הוא מטעם הרמב"ן הרי אין זה שייך בדין קנית פירות שלא ימצא לאחר המועד, ומדברי הב"י שהשוה אותם משמע שגם דין קנית יין אינו מטעם הרמב"ן ודלא כהגר"א [ולכן לא ציין הב"י את הרמב"ן]. אמנם למש"כ בגנזי חיים דהכא הוא מטעם המ"מ א"ש דהתם נמי שייך הך התירא. וזהו שציין הב"י וצ"ע.

מיהו הריטב"א בדף י' נקט כהרמב"ן דאסור לקנות לעבורי רווחא דלא כהראב"ד, ורק למכור בשיירא מותר מטעם הנ"ל דהוי פסידא. ומ"מ כתב בדף י"ח שמותר לקנות דברים שצריך לגופו ולתשמישו שלא ימצא כמותם לאחר המועד וכגון קדושי אשה ועבדים, ואע"פ שאם לא יקנה עכשיו לא יקנה לאחר המועד, וזה דלא כמשנ"ת להרמב"ן. ולכאורה צ"ל דס"ל שצורך תשמישו הוי צורך חשוב ולכן חשיב דבר האבד, אבל ברמב"ן לא נראה כן. ועכ"פ לפי"ז איכל"מ הכי בדעת השו"ע. אמנם יל"ד דהריטב"א מיירי בדבר חשוב מאוד כאשה ועבדים וצל"ע.

**\* \* \* \* \***

ה. ובעיקר דברי הראב"ד דהיתר דפרקמטיא לעבורי רווחא לא מהני להתיר מלאכה, עי' ברא"ש שכתב דבפרקמטיא ליכא לא טירחה ולא מלאכה אלא מעשה חול בעלמא משא"כ במציאה דאיכא טירחה ואיכא מלאכה. ויל"ע באופן דאיכא רק מלאכה או רק טירחה. ומצינו דנחלקו בזה רבותינו דבביאוה"ל סי' תקל"ט הביא מהאחרונים להחמיר בפתיחת חנויות כיון שיש בה מלאכת מחתך, והחזו"א חולק ע"ז דכל דליכא עמל וטורח מותר אע"ג דאיכא מלאכה. וכעי"ז מבואר בביהגר"א סי' תקל"ג דלתי' ב' דהראב"ד מותר צידה להרווחה דדוקא מלאכה וטירחה אסור, וכוונתו נראה דדוקא בתרוייהו אסור אבל בצידה אע"ג דאיכא מלאכה מ"מ ליכא טירחה. אמנם במ"א שם מבואר דיש לאסור צידה, ואולי יל"ד דס"ל דבצידה איכא טירחה.

אולם בראשונים משמע כהמ"ב דבאיכא מלאכה אע"ג דליכא טירחה אסור, דבנמוק"י סופ"ק כתב דאין לומר דבפרקמטיא שרי משום ליכא טירחה יתירה - משא"כ במציאה אסור משום דאיכא טירחה יתירה - דא"כ אמאי אסור השקאה בבית הבעל ור"ל דהתם נמי ליכא טירחה יתירה, ותי' בשם הראב"ד דבמציאה איכא מלאכה משא"כ בפרקמטיא. ומשמע דר"ל דבמלאכה אף שאין בה טירחה אסור ולכך השקאה אסורה. ולאידך גיסא בפ"ב [דף ו' בדפי הרי"ף] הביא רק החילוק דהכא איכא טירחה משא"כ בפרקמטיא, ולכאורה זה סותר למש"כ בפ"א דהאיסור משום מלאכה, וצ"ל דגם בפ"א לא חזר בו ממש"כ דכשיש טירחה אסור אלא דמהשקאת בית הבעל הוכיח שגם כשאין טירחה אי איכא מלאכה אסור.

והכי משמע ברמב"ן בתוה"א דהקשה להראב"ד דהא יתכן שיש יותר טירחה במו"מ ממליחת דגים ועוד הקשה דלא מצינו חילוק בין מלאכה שחייבים עליה בשבת למלאכה שאסורה רק משום שבות. ומשמע דנקט דלראב"ד איכא חילוק בין טירחה ללא טירחה וגם איכא חילוק בין היכי דאיכא מלאכה להיכי דליכא מלאכה. ונמצא לפי"ז דהיכי דאיכא טירחה אסור אף בלא מלאכה והיכי דאיכא מלאכה אף בלא טירחה אסור וזה דלא כהגר"א.

ולדברי הגר"א נראה דל"ק מהא דאסרינן השקאה דהתם אע"ג דליכא טירחה גמורה מ"מ איכא טירחה בינונית, והיכי דליכא טירחה כלל באמת מותר כדעת רש"י כת"י במושכין מים מאילן לאילן דשרי אף להרווחה. ובאמת דברי הנמוק"י שהוכיח מהשקאה צ"ע דהתם נמי איכא טירחה אלא שאינה טירחה מרובה. [שו"ר בגנזי חיים בסי' תקל"ט שהעיר בתו"ד דהוכחת הנמוק"י אינה ראי' גמורה ולא ביאר כוונתו, וצל"ע]. ונראה דהנמוק"י נקט דגם במו"מ איכא קצת טירחה כהשקאה אלא דאינה טירחה כמו מליחה וכדכתב דליכא טירחה **יתירה**, ולכך הוכרח לומר דבהשקאה איכא מלאכה. ומעתה י"ל שגם הגר"א מפרש דברי הנמוק"י דאסר אף בלא טירחה כמש"כ דאין ר"ל בלא טירחה כלל אלא דליכא טירחה גמורה אבל איכא טירחה קצת משא"כ בצידה דליכא טירחה כלל, [ומ"מ מה דפי' כן בלשון הראב"ד דאיכא טירחה ומלאכה לא מצינו כן לפי' הנמוק"י וצ"ע].

והנה החזו"א הוכיח דהרווחה מותרת בליכא טירחה אף דאיכא מלאכה, מהא דמרביצין שדה, והיינו כיסוד רש"י כת"י. וי"ל דגם המ"ב דאסר מו"מ היכא דאיכא מלאכה אף בלא טירחה, אין כוונתו דאף בלא טירחה כלל אסור אלא כוונתו דבמו"מ נמי איכא קצת טירחה, משא"כ בהרבצה או מושכין מאילן לאילן דשרי אף להרווחה להנך ראשונים, ס"ל דטירחתם מועטת ממו"מ. וצל"ע.

והנה התורא"ש דף ב' חולק על רש"י כת"י דלא מצינו היתר בהרווחה כלל ומשמע דס"ל דליכא היתר כלל להרווחה, וצ"ע מהא דשרינן פרקמטיא להרווחה. ולתי' א' דפרקמטיא חשיב פסידא ל"ק, אבל לתי' ב' דשרי משום דאין כאן טירחה הרי מבואר דהתירו להרווחה כשאין טירחה, וע"כ צ"ל דהכא שרי משום דאין בה מלאכה אבל אי איכא מלאכה באמת אף בלא טירחה אסור, [ולפי"ז גם בנמוק"י יל"פ כן ודלא כנ"ל], וזה דלא כהגר"א וחזו"א. [ובאמת החזו"א גופיה כתב כתורא"ש דאין להתיר הרווחה אף בלא טירחה, וכבר ידוע דסותר דבריו וצ"ע ואכמ"ל].

ובאמת דעדיין יקשה לסברת הראב"ד בקושיתו דהיתרא דהירושלמי הוא אף כשעושה מלאכה ואף דהרווחה היא, הו"ל להקשות אמאי אסרו בהשקאה ולא הוצרך להקשות מהגמ' דאסרינן צידת דגים. ואמנם הנמוק"י הקשה מהשקאה אבל הרא"ש לא הביא כלל להקשות ממתני', [וגם בדברי הנמוק"י יל"ע דהו"ל להקשות מפרקמטיא על השקאה בלאו דינא דצידת דגים, אמנם זה לא יתישב בדברינו להלן]. ומזה היה נראה דהרווחה דמתני' לא דמיא להרווחה דסוגיין, והכא הנידון אי חשיב עבורי רווחה כהפסד אבל בהשקאה אין נידון דיחשב פסידא אלא דהרווחה גופא יהא מותר ובזה סבר התורא"ש דלא התירו כלל הרווחה אבל הכא לא חשיב הרווחה אלא פסידא. ויש לבאר על דרך שכתבו הראשונים דפרקמטיא חשיב הפסד כיון דדעתו על זה ונחשב כאילו כבר קיבל ההרווחה ולכך חשיב פסידא, וה"נ נימא גם לס"ד דהראב"ד דאף מציאה מותר דה"ט דכיון דבידו לזכות בה נחשב שכבר באה לידו וחשיב פסידא, משא"כ בהשקאה אין להחשיבו כאילו בא לידו הריוח כיון שצריך פעולה לחדש הדבר ועדיין לא בא ולכן ודאי לא הוי אלא הרווחה, ולכן אף לס"ד דגם מציאה מותר להרווחה מ"מ השבחת שדהו גרע, ולפי"ז איכל"מ דגם להגר"א שהתיר מלאכה בלא טירחה מ"מ השקאה אסורה אף בלא טירחה, ולכך לא הקשה הרא"ש מהשקאה. אבל הנמוק"י השוה אותם ולדבריו אי נימא דהיכי דאיכא מלאכה אסור אף בלא טירחה כלל, יהא מוכח כהמ"ב ודלא כהגר"א, אא"כ נימא כנ"ל דכוונתו דליכא טירחה יתירה.

ו. בעיקר דברי החזו"א דבפרקמטיא להרווחה מותר במלאכה בלא טירחה, נחלקו תלמידיו אם כוונתו דמלאכה בלא טירחה לא נאסר בחוה"מ כלל או דרק להרווחה התיר כדברי הראב"ד בפרקמטיא דשרי להרווחה ובזה כתב דלא אסרינן במלאכה אלא כשיש בה טורח. דהגרנ"ק שליט"א בס' חוט שני הוכיח מהחזו"א הנ"ל דהוצאה אסורה ורק הכא מותר משום הרווחה, ואילו הגרח"ק שליט"א כתב [הובא במבקשי תורה] דבחזו"א מבואר דהוצאה מותרת כיון שאין בה טירחה [אלא שבע"פ אמר להחמיר משום דלא ברירא ליה ד"ז]. ובפשטות נראה כהגרנ"ק מדהביא סוגיא דידן וכן הביא הא דמרביצין משמע דההיתר משום הרווחה. אלא שאפשר דכוונתו לדון מצד איסור פרקמטיא וע"ז קמ"ל דכל דליכא טירחה מותר להרווחה, אבל מצד המלאכה לא נאסר כלל בלא טירחה, וצל"ע. אולם מסברא נראה דע"כ דליכא איסור מלאכה כלל בלא טירחה דאי איכא איסור מהיכי תיתי לחלק בהרווחה בין אי איכא טירחה לליכא טירחה, דבפשטות כוונת הראב"ד דרק איסור קל דפרקמטיא התירו להרווחה אבל איסור מלאכה דחמור מנלן להתיר, וא"כ אי בלא הרווחה אסור מלאכה אף בלא טירחה אמאי בהרווחה יהא מותר. ומזה נראה דגם אי נימא דהתירא דהחזו"א הוא רק בהרווחה אבל בעלמא אסור, היינו רק מדרבנן אבל מדאורייתא באמת בלא טירחה מותר, והכי משמע ברמב"ן בע"ז דף כ"ב שכתב ליישב הסתירות אי איסור מלאכת חוה"מ הוא מה"ת או מדרבנן, וכתב דעיקר איסור מלאכה הוא מה"ת אלא שכ"ז רק במלאכה כמלאכת קרקע שיש בה טירחה אבל בלא"ה איסורה רק מדרבנן. ומשמע דאף בלא טירחה כלל איכא איסור מדרבנן ולא מה"ת. וה"נ יל"פ דברי החזו"א דלהרווחה לא אסרינן אלא כשיש איסור מה"ת וזה במלאכה של עמל וטורח אלא שהותר דבר האבד ובזה אמרו דהרווחה לא חשיב דבר האבד, אבל בלא טירחה דאיסורה מדרבנן מותר גם להרווחה דומיא דאיסור פרקמטיא שהתירו להרווחה. וצל"ע בזה.

1. וצ"ל דס"ל דהפסד הקרן גרע משאר דבר האבד, ואפשר דכיון שהשקיע בזה כדי להרויח הוי טפי פסידא כשאף את הקרן לא יהא לו, והרב ש, ברוורמן אמר ליישב דהכא לאחר המועד ודאי שיוזל ולא יוכל למכור במחיר שקנה והוי ודאי פסידא אלא דאפשר שביום השוק הבא יעלה מחירו וירויח שוב את הקרן וא"כ הוי ודאי פסידא ורק דאיכא ספק הצלה, אמנם כ"ז דווקא לגבי הפסד הקרן אבל לגבי מניעת הריוח כל מה דנחשב פסידא הוא משום העתיד שעמד להרויח ואם לא ימכור עכשיו לא ירויח וע"ז אמר הב"י דכיון שיתכן שביום השוק הבא יעלה מחירו נמצא שלא הפסיד כלל, ודו"ק היטיב. ודפח"ח. [↑](#footnote-ref-1)
2. וראיתי להקשות על המ"ב דהרי הוא נקט כהגר"א דהשו"ע סובר דלעבורי רווחא מותר אף מלאכה ואמאי הוצרך לפרש כן. והרב מאיר ויליג שליט"א תי' דלא ניחא למ"ב בזה דהרא"ש לעיל הביא ב' תירוצי הראב"ד ומדסתם הכא משמע דנקט דהכא שרי אף לתי' ב'. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובבימ"ד אמרו דהח"א יפרש דהצידה עצמה אסורה משום מלאכה כיון שצד ע"ד למלוח לאחר המועד וע"ז אמרו בגמ' דכיון דחזי לאיצצא חשיב דראוי למועד אבל אם הצידה היתה מותרת באמת אף המליחה מותרת משום דבר האבד [ושו"מ כעי"ז בגנזי חיים סי' תקל"ג ס"ג בתו"ד שבגמ' היה אפשר לפרש דרק כשהצידה אסורה א"א להתיר המליחה מטעם דבר האבד]. אך א"כ אמאי הוצרכו לומר דחזי לאיצצא תיפו"ל דבשעה שצד יכול לאכול בלא מליחה ואי משום דדעתו לאחר המועד מה יועיל דחזי לאיצצא, וע"כ דהנידון על המליחה עצמה שאינה ראויה למועד וע"ז אמרו דחזי לאיצצא, וכן מבואר בנמוק"י שהמליחה מותרת משום הערמה דכל אחד חזי ליה, ועי' מ"א תקל"ג ס"ג דזה לא מתיר הצידה אלא הצידה מותרת משום דיכול לומר דהשני משובח ממנו וזה חשיב כצורך ממש, ובביהגר"א כתב דהצידה מותרת משום דאין בה טירחה, ומבואר דעדיין הוצרך הנמוק"י להיתר דהערמה משום המליחה. ומה שהקשה הרעק"א על המ"א שם דא"כ אף המליחה מותרת דחשיב דבר האבד היינו משום דנקט דלמ"א חשיב כצד לאכילה וממילא הנותר מותר למלוח משום פסידא אבל אם רק אין בה איסור עדיין לא חשיב דבר האבד [וע"כ צ"ל כן דגם הרעק"א יפרש בנמוק"י דהצידה אינה אסורה מאיזה טעם דאל"כ יקשה קושית המ"א אמאי מותר הערמה בצידה, ועי' חזו"א וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-3)