‏‏ מד,א           ח
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**אם רצה הרשות בידו.** עי' בק"א שחידש דאם אין עוד אחין חייב ליבם כולם. ולפי"ז יישב דברי הירושלמי.

**וניבם לתרווהו**. מדוע ליכא הו"א דבעינן שב' היבמין ייבמו יבמה אחת.

**ונחלוץ לתרוויהו.** מדוע צריך קרא הרי אינם עולים ליבום וכו'. עי' בק"א. האם למסקנא בעינן לדרשא דבית חלוץ עי' ברמב"ן. וברמב"ם פ"א מיבום ה"ט. ובתוס' ד"ה כי.

**אמר קרא בית חלוץ.** עי' בב"ח ריש קסא ובב"ש שנחלקו האם איכא איסור. ועי' בריטב"א.

**ונחלוץ לחדא ונייבם לחדא**. עי' בתוס' שדחה גיס' מכמה טעמים. ועי' בתוס' לעיל י: ועי' ברמב"ן וברשב"א שקיימו גי' זו.

**כל שאי"ע לייבום.** בתורי"ד הק' הא חיי"ל עולין לחליצה אף שאי"ע ליבם. ועי' בק"א שחיי"ל שאני, והדברים מדוקדקים מאד ברש"י כאן. וע"ע בדברי הרמב"ן ריש פרקין גבי חליצת מעובת לר"ל.

**תוד"ה כל.** עי' ברע"א משניות סנהדרין פ"ב אות ז'.

**תוד"ה כי.** מדוע לא הק' התוס' מקרא דבית אחד הוא בונה. עי' ברבינו פרץ

**תוד"ה אלמא**. וי"ל. עי' בק"א.

**הכתוב קראו ביתו.** גדר הדברים עי' רדב"ז בירושלמי פ"א ה"א האם חליצה הוא קנין או פטור. ועי' בק"א שדן אם יבא עליה החולץ האם הוא בכרת או בלאו. ועי' ריטב"א ובתוס' רי"ד. עוד דנו האחרונים האם לאחין ששליחותיהו קעביד נמי נחשב כביתו. ועי' ברש"י. וע"ע בערל"נ ובדבר אברהם ח"ג סי' י' סק"י.

**הספק שבועי: מד. סוף העמוד אמר רב יוסף אמר ר"ש**

**מתני' אם רצה גדול לייבם וכו'**. ובגמ' ושבקי ליה וכו', ל"צ דאפשר ליה. משמע דאף בהו"א דמשיאים לו עצה וכו', מ"מ עדין הרשות בידו לייבם כולם, וכל קו' הגמ' היא רק דבמתני' משמע שהרשות בידו, ולא אמרינן דמשאין לו וכו' משמע שמייבם לכתחילה. וכ"פ בריטב"א. ומתרצי ל"צ דאפשר לו. אך עדין יש להעיר מהו הלשון 'הרשות' בידו הלא עד כמה דאפשר ליה הרי מצוה בגדול, ולא רק רשות.

ובעיקר הא דמשיאין לו עצה הוגנת מחמת מיעוט פרנסה, הק' בקרן אורה וכי בגלל שקשה לו לפרנסם ימנע ממצות יבום, ונותנין לו עצה לחלוץ. ותי' דאין הכוונה שנותנים לו עצה לחלוץ אלא נותנים לו עצה שלא ייבם הוא את כולן אלא יניח לקטן לייבם האחרות, ובכה"ג משיאין לגדול עצה מחמת פרנסה, אבל במקום שתתבטל מצות ייבום כגון דליכא עוד אחין, וחליצה במקום יבום לאו מצוה היא כלל, לא דחינן מצות יבום מחמת קושי הפרנסה. ובזה יישב המעשה המובא בירושלמי דרבי צוה לאחד שנפלו לו י"ב יבמות ליבם את כולם, והקשו הא אמרינן הכא דיותר מד' לא משום דלימטיי' עונה בחודש, ולהנ"ל ניחא דהכא איירי שיש אחין שייבמו. [והעירו בזה שלא נזכר חילוק זה ברמב"ם ובשו"ע. ועוד דמשמע דמשום עצה הוגנת אינו מייבם אלא קטן מייבם, הרי דביאת קטן נחשבת כמצוה אפי' במקום גדול, ולעיל לט. הובא דברי הק"א שעיקר המצוה על הגדול, ולא חשיב אפשר לקיים ע"י אחר].

**כי היכי דנמטיה עונה בחודש.** עי' רש"י שעונת ת"ח משבת לשבת. ובראשנים הק' הא מתני' בכל אדם איירי, וכתבו בריטב"א ובנמוק"י לחדש שביבמה שנפלה לפניו אין ליבם חיוב עונה אלא בעונה כל דהו סגי, משום שאשה הקנו לו מן השמים, ואפ' עונת ת"ח אינה חובה, אלא עצה טובה. אבל בנושא אשה דעלמא ודאי חייב בעונה כל אחד לפי דינו כמבואר בכתובת.

אך ברמב"ם פי"ד מאישות הל ג-ד כתב דהנושא כמה נשים העונה היא לפי חשבון, ולפיכך צוו חכמים שלא ישא אדם יותר מד' נשים אע"פ שיש לו ממון הרבה וכו', וכתב המ"מ דהרמב"ם למד מסוגיין ששיעור עונה האמור במשנה פ"ה דכתובות אינו לכל אשה ואשה, אלא הוא שיעור עונה שחייב האיש, וממילא כשיש כמה נשים חולקים את עונתו ביניהם. וכ"כ בשו"ע עו סעי' ז', וביאר בזה הב"ש והח"מ סקי"ב דהוי כאילו התנה עמה שאם ישא עוד אשה יפחות מעונתה, וע"ע בסקי"ד שהבין שהוא דלא כריטב"א והנמוק"י. דלדבריהם הכא שאני משום שהיא יבמה, אבל באשה דעלמא הוא חייב כדינו.

**וקראו לו זקני עירו הן ולא שלוחן.** לא נתבאר מההוא ההלכה המחודשת שרק בי"ד קוראין לו ולא שלוחן. וראיתי שהביאו בשם הישעות יעקב שדין זה קאי רק על הדין של משיאין לו עצה הוגנת רק בזה נתחדש דלא ע"י שליח, כדי שיכנס באזניו יותר, אבל לקרוא לו אפשר גם ע"י שליח.

ועי' ברמב"ם פ"ד מיבו"ח ה"א כתב כיצד מצות חליצה היבמה הולכת אחר יבמה למקום שהוא שם, ובאה לדיינים והן קוראין לו ונותנין לו עצה הוגנת לו וכו'. ובשו"ע לא נזכר דין זה דהן ולא שלוחן. ועי' בבי"מ קסו סעי' א'.

**ונייבם לתרוויהו.** הנה לעיל י: נחלקו ר"י ור"ל האם ע"י יבום חד או חליצת לחד, מהני החליצה והייבום לכל האחין מדין שליחות. ולכאו' יל"ע מה ס"ד דנייבם לתרוויהו, הרי בביאת אחת מהן מתקיים דין יבום בכולן. ופשוט שצ"ל דכל דינא דר"י לעיל הוא אחר המסקנא הכא, דהכא הוי סד"א דכשם שלכל אחת ואחת היתה אישות לבעלה, כך היבם חייב בהקמת שם על כל אישות ואישות, וע"ז קמ"ל הכא דזה אינו אלא סגי בהקמת שם לאחיו ובאחת מהן סגי. ומעתא נחלקו ר"י ור"ל איך נפקע הזיקה משאר הצרות, דלר"י הוא מדין שליחות משום שנתקיים מצות היבום בבית, ולר"ל נתברר למפרע שלא היתה זקוקה לו וממילא נשארה הצרה באיסורא, כמבואר לעיל שם. ופשוט.

ולפי"ז ניחא דחזינן הכא דהוצרכה הגמ' לקרא רק לענין שאין מיבמין ב' יבמות, אבל לענין ב' יבמין שאחד פוטר אחיו, לא בעינן קרא. [ובשלמא אם יבם קודם אחד, הרי אמרינן לעיל לט. שנעשית כאשתו לכל דבר וממילא נפקע ממנו הזיקה, אבל אם אחד חלץ אמאי ליכא חיוב לשני]. ולמבואר ניחא דכל הנידון בסוגיין הוא האם איכא דין יבום עצמי לכל יבמה שנפלת, ומוטל על כל אחת ואחת להקים את האישות שלה, אבל לגבי היבמין ברור שאין כאן אלא בית אחת לאחד מהן.

והנה לעיל יא. אתמר הבא על היבמה, ובא אחד מן האחין על צרתה וכו' חד אמר בכרת וחד אמר בעשה, וביאר רש"י שם דלר"י כיון שהמייבם עביד שליחות של האחין ולכך הצרה בין עליו ובין על האחין היא באיסור עשה דבית אחד הוא בונה ואין בונה ב' בתים. והק' שם הקרן אורה מנלן שגם שאר האחין הם באיסור עשה, אולי רק המייבם הוא באיסור עשה, אבל שאר האחין יכולים לייבם את הצרה. ולהנ"ל י"ל דחלוק דין הזיקה שעל היבמות מהזיקה שיש על האחין, דבשלמא על היבמות מכיון שלכל אחת ואחת היה אישות אצל האח ממילא היה מקום לומר שעל כל אישות ואישות יש זיקה נפרדת, משא"כ בזיקת האחין פשוט שאין זיקה נפרדת לכל אח ואח, אלא שיש זיקה על בית אחיו המת. וממילא פשוט שאי"צ ילפותא מיוחדת לומר שאותה יבמה עצמה שנתייבמה או נחלצה נפטרה ע"י זה מכל האחין. וממילא כיון שנתחדש שייבום או חליצה של אחת מהן מהני לכל היבמות שאין בהם זיקה, וכאילו נעשה בהם חליצה או ייבום, ממילא פשוט שאין זיקה גם לאחין של המייבם והחולץ.

**ונחלוץ לתרוויהו.** נראה פשוט שהגמ' בתחילה סברא שאפי' שיש פסוק שאין מייבים לשניהם, מ"מ הו"א שהוא חולץ לשניהם, שהרי חלוק דין יבום מדין חילצה, דאפי' שאין דין ייבום לשניה, מ"מ סד"א שהיא צריכה מתיר של חליצה, ולכך איכא ס"ד שנחלוץ לתרוויה.

עי' בקרן אורה שהק' הא כיון שאין שניהם עולים ליבום שוב א"א לחלוץ לשניה מדין כל שאי"ע וכו'. ותי' בק"א דסד"א שחשיב עולה ליבום כיון שבשעת נפילה היתה ראויה לייבום. וכיון לדברי הריטב"א בסמוך שהק' איך ס"ד שנייבם לחדא ונחלוץ לאידך הא פשוט לכל תלמודא הכלל דכל שאינו עולה ליבום וכו'. ותי' 'וי"ל דקס"ד דהא כבר עלתה לייבום בשעת נפילה שאילו רצה לכנסה היה רשאי, וכיון שכן עולה לחליצה קרינן ביה, והשתא מפרקי ודבעי שתהא עולה לייבום בשעת חליצה ממש'. ולפי"ז נמצא דלמסקנא באמת אי"צ לדרשא זו ששאינם עולים שניהם לחליצה, שהרי מהכלל שכל שאינה עולה ליבום ידעינן נמי שאינו חולץ לשניהם. שהרי רק אחת מהן עולה ליבום ולחליצה.

וכ"כ להדיא ברמב"ן [לחד תי'] 'אבל כיון דמסיק כל העולה ליבום וכו', תו לא צריכי להך דרשא, דכיון דאין שתיהן מתייבמות, אחת פוטרת חברתה אפי' מחליצה, בין ביבום בין בחליצה דידה'.

וכן נראה בדעת הרמב"ם פ"א מיבום ה"ט שכתב מי שהיו לו נשים רבות ומת, ביאתה או חליצתה של אחת מהן פוטרת את השאר ואינו מייבם לשניהם שנא' אשר לא יבנה וגו' בית אחד הוא בונה, הרי שהביא את הדרשא דבית אחד הוא בונה על 'ביאתה או חליצתה של אחת מהן פוטרת כולן', ובסוגין מבואר שהחליצה של אחת פוטרת צרתה מדרשא אחרינא דבית אחד הוא חולץ ועי' בלח"מ שם שלא חש להאריך. ולהנ"ל אולי למסקנא אי"צ לזה קרא. אך מק' התוס' בסמוך ד"ה כי משמע דגם למסקנא בעינן לקרא. וצ"ע.

[ובאמת יש להתבונן בשלמא כשמיבום לאחת, ילפינן שהשניה פטורה בין מיבום ובין מחליצה, משום שהוא בנה את הבית, וזה בכלל בית אחד הוא בונה וגו'. אבל כשחלץ לאחת מנלן שהשניה פטורה ע"י חליצה זו. וצ"ע. והביאור בזה שאחר שילפינן שמעשה יבום של אחת מהן פוטרת חברתה, הרי ילפינן שדין יבו"ח הוא דין בבית ולא באישות של כל אחת ואחת, וכיון ששבית זה הוא עשה יבום שוב הוא פוטר את צרתה מיבו"ח, וממילא גם מעשה חילצה של אחת מהן פוטרת את הבית כולו].

[ולפי"ז ניחא דעת רש"י לעיל יא. ד"ה בעשה שכתב דמקרא דבית אחד הוא בונה ילפינן איסור דהוי לאו הבא מכלל עשה, ובתוס' שם הק' עליו הא בעינן להאי קרא. ולהנ"ל ניחא דלמסקנא לא בעינן תרי קראי. ועי'].

**אמר קרא בית חלוץ הנעל.** מצינו שנחלקו הב"ח ריש קסא והב"ש האם איכא איסור לחלוץ לשניה, דעת הב"ח דאיכא איסור ובזה יישב שם לשון הטור שם, והב"ש נחלק עליו, וכתב דאישתמיט' ליה גמ' לקמן נ: דליכא איסור, דאמרינן שם דכל הני תחלוץ ותיזיל, ופרש"י דמאי איכפת לן כל ימיה תחלוץ, ואי איכא איסור איך חוזר ע"ש.

והנה בגמ' בסמוך אמרו דהא דאינו מייבם לאחד וחולץ לאידך, 'ועוד שלא יאמרו בית מקצתו בנוי וכו', וכתבו בתוס' דלא גרסינן לה דאי מדאורייתא מייבם לחדא וחליץ לאידך משום גזירה לא יניח. אך הרמב"ן כתב שאין הכוונה שאע"פ שמדאורייתא צריך חליצה ומדרבנן משום גזירה לא בעינן, אלא אע"פ שמה"ת אין חיוב לחלוץ מ"מ מדרבנן תבעי חליצה שלא יאמרו דנפטרת בלא כלום, וע"ז תי' שיש גזירה שלא יאמרו וכו', ולכך לא תיקנו רבנן חליצה.

אבל הריטב"א פי' 'דאנן אמרינן דבדאורייתא פטור מן החליצה, ואפשר נמי דקפידא ואיסור דאורייתא הוא שלא תחלוץ ולבזות כי אם לצורך'. היינו דהגמ' הוסיפה שאף שאינה צריכה חליצה איכא גם איסור וכו'. והאריך בזה הרב המגיה שם הערה 938.

**ונייבם לחדא ונחלוץ לחדא**. עי' בתוס' שהביא שיש שגרסו 'ונחלוץ לחדא ונייבם לחדא, אמר קרא לא בנה כיון שלא בנה שוב לא יבנה'[[1]](#footnote-2), והק' עליו התוס' כמה קו'.

**א.** דאין צריך לזה קרא דכיון שנתברר מקרא דבית אחד הוא חולץ, א"כ אינה עולה לייבום, מהכלל שחידשו התוס' בסמוך בד"ה כל, דמי שאינו עולה לחליצה אינו עולה לייבום.

**ב.** ועוד הק' בתוס' דכיון שילפינן מקרא שאינו חולץ לשניה, משמע שהשניה מותרת לשוק בלא כלום. ומלשונם משמע דבלא הטעם של כל שאי"ע לחליצה אי"ע ליבום, נמי משמע שפטורה לגמרי ומותרת לשוק. והק' מהרש"א דא"כ גם מקרא דאשר לא יבנה וגו' שממעט שאין שניהם מתיבמות נמי משמע שהשניה מותרת לשוק בלא כלום, וא"כ קשה מה הק' בגמ' ונייבום לחדא ונחלוץ לחדא וכו'. וע"ש מה שתי'. ולא נתבאר כוונתו. ועי' בק"א שביאר כוונתו דבאמת הא דמשמע שנפטרת בלא כלום הוא מחמת הדין שכל שאי"ע לחליצה אי"ע לייבום והכל חד תי' הוא, ונמחק 'ועוד'. וכן משמע בתורא"ש.

אך בק"א תי' קו' מהרש"א באופ"א דמקרא דאינו חולץ לב' בתים ודאי משמע שפטורה לגמרי, דאם אתא לקרא לומר שאינה חולצת ודאי שפטורה ומותרת לשוק, אבל כשאתא קרא לומר דלא יבנה ב' בתים, י"ל דלא הוי פטור אלא מיבום אבל עדין חליצה היא צריכה.

עוד הק' הראשנים ותוס' לעיל י: לגי' זו דאם דרשא דלא יבנה קאי על הצרה שמותרת לשוק, א"כ איך סבר ר"ל לעיל י: שחייב על הצרה כרת, והטעם שאינו חייב על החלוצה עצמה כרת הוא משום שקרא דלא יבנה מנתקו מאיסור כרת לאיסור לאו, ולכאו' הא מבואר הכא דקרא דלא יבנה קאי על הצרה שאין יכול ליבמה. וא"כ כיון שצריך את הפסוק על הצרה שוב אין לנו פסוק מיותר לנתק את החלוצה מכרת. ומצינו בזה ב' דרכים שחלוקים מאד בביאור דברי ר"ל.

**א.** תוס' לעיל שם כתבו דלאחר שמשני כל שאינו עולה וכו' לגבי הא דאינו מייבם לחד וחולץ לאידך, תו לא איצטריך קרא להא דאינו חולץ לאחד ומייבם לאחד, מהכלל החדש שחידשו שכל שאינו עולה לחליצה אינו עולה ליבום, כמו שכתבו הכא, ושוב אייתר קרא דלא יבנה לנתק את החלוצה מכרת ללאו. [עולה בשי' בתוס' ב' חידושים, חדא כלל חדש שכל שאינו עולה לחליצה אינו עולה ליבום, ואידך שבאמת ר"ל צריך קרא דלא יבנה לחלוצה עצמה לנתקה מכרת ללאו].

**ב.** אך ברמב"ן וברשב"א חולקים עליו בכל זה, וכתבו דאף שאינו יכול לחלוץ מ"מ אינו סיבה שלא היה בו ייבום, וצריך קרא דלא יבנה ללמד שלא יכול לייבם. ועוד נחלק על דברי התוס' דהא דאינו חייב על החלוצה כרת, לא משום שהלאו של לא יבנה מנתק את הכרת, אלא מסברא אמרינן שפרח ממנה איסור אש"א, [הובא דבריו ברשב"א ובריטב"א],

וביאר הרמב"ן דכל הנידון בסוגין האם ב' יבמות הבאות בית אחד זקוקות כל אחת ואחת מהן למצות יבום, ומקרא דבית אחד הוא חולץ, א"א למעט שתפטר צרתה בחליצה של הראשנה, דכמו שלא מצינו שב' נשים יוצאות בגט אחד ה"ה אין יוצאות בחליצה אחת, אלא קרא אתי למימר שלא יעשה בשניהם חליצה, ולפום האי קרא היה צריך להיות הדין שחולץ לאחת ומייבם לאחת, וזה מה דמקשה בגמ' ולחלוץ לחדא ולייבם לחדא. ומשני דכיון דכתיב אשר לא יבנה ולא בנה אלא חלץ לראשנה שוב לא יבנה, דהיינו דעיקר קרא הוא לומר שאין בצרה דין יבום, וממילא לאחר שגילה הפסוק שהיא פטורה, שוב ס"ל לר"ל שהצרה הוי אש"א שלא במקום מצוה, דאיסורא כדקיימא קיימא, אבל החלוצה עצמה אינה צריכה קרא דלא יבנה לומר שאין בה כרת, משום שהיא נחשבת במקום מצוה ופרח ממנה איסור אש"א מסברא. [ולפי"ז יסוד ההיתר אש"א בחלוצה עצמה הוא כמו שפי' הרשב"א לעיל מא. בשי' רב].

**הכלל החדש של תוס'.**

**תוד"ה כל.** מקו' נראה דאיכא כלל חדש שכל שאי"ע לחליצה אי"ע לייבום. ולכאו' היה מקום לומר דבשלמא חליצה שהיא תוצאה מהדין יבום, ניחא דכשאינו עולה ליבום אי"ע לחליצה, אבל יבום במקום שאין חליצה מנלן.

ודומה לזה מצינו בפ"ב ממלכים ה"ג דמלך לא מייבם משום דאינו חולץ דגנאי הוא לו. ועי' בתוי"ט פ"ב דסנהדרין שתמה בזה, היכן מצינו דין זה, וציין התוס' רע"א אות ז' לתוס' דידן דמבואר כלל זה. רק הק' דכמו דכתבו התוס' דגבי חרש וחרשת פומיהו כאיב להו, וחשוב עולה לחליצה, א"כ גם במלך נימא כן שהוא איסור צדדי. ועי' בקובה"ע סי' ה' סק"ד-ה. [וע"ע בשו"ת עונג יו"ט סי' קעו ובאו"ש פ"ד מיבום ה"ח].

ובאגרות משה אבה"ע ח"א קנח כתב לחלק דאם האיסור הוא חסרון במציאות כחרש, ליכא חסרון, אבל מאחר דמלך החסרון מחמת הדין שאין מצות חליצה דוחה כבודו, ממילא איכא הדין דכל שאי"ע לחליצה וכו'.

[ובעיקר קו' התוס' הק' באחרונים הרי קטן אינו חולץ דאיש כתיב בפרשה כדאמרין לקמן סא: וא"כ מדוע עולה ליבם כמו שהק' התוס' בחרש. ותי' דגם בקטן שנתמטע מחליצה מ"מ אין חסרון בעיקר זיקתו לחליצה, אלא שנתמטע ממעשה חליצה, וע"ז נמי אמרינן פומיה הוא דכאיב ליה. וראיה לדבר בשי' התוס' קידושין יט. דלא מהני יבום בקטן, ואפ"ה בעינן גזה"כ שאינו חולץ, ולכאו' קשה מאד הרי אי"ע ליבום ופשיטא שאינו חולץ, מוכח מהא דקטן אינו מייבם לאו משום שחסר בזיקתו ליבום אלא שיש חסרון במעשה הקטן, ולכך בעינן לדרשא שאינו חולץ].

[ועי' במשנת רבי אהרן סי' ח' אות ג' שדן ביסוד ההיתר של חליצה, האם כמו שיש מצוה ליבם כך יש מצוה בפנ"ע לחלוץ, וכשני חלוקי מצוה הם, חד להקים שם ע"י יבום, ואידך להתיר היבמה לשוק, אלא שמצות יבום קודמת, או דילמא שאינו מצוה בפנ"ע, אלא יסוד המצוה הוא להתיר את הזיקה ולפטור היבמה מן היבום. ולפי"ז נראה שהנידון האם יש כלל כל שאינו עולה לחליצה אי"ע ליבום תלוי בזה. דאם יבום וחילצה הם שני מצות נפרדות, א"כ כמו שנאמר גזה"כ דכל שאי"ע ליבום אי"ע לחליצה, הרי שנתחדש שצריך שיהיה אפשרות לקיים את שני המצות, וכל שחסר אחת מהן מאיזה טעם, פטור גם מן השניה, וא"כ ע"כ איכא גם לכלל שכל שאי"ע לחליצה אי"ע ליבום, אבל אם כל יסוד המצוה הוא רק להתיר היבום, א"כ בגזה"כ נאמר שכל שאי"ע ליבום אי"צ לחליצה, דכל החליצה היא רק לפטור היבום וכאן אי"צ לפטור, וא"כ מהיכ"ת לחדש כל שאי"ע לחליצה אינ"ע לייבום].

**כל שאינו עולה ליבום וכו'**. עי' בתוס' רי"ד שהק' הא כיון דליכא אלא עשה דבית אחד הוא בונה, הו"ל כחילו"ע דאמרינן לעיל כ. דיש לך יבמה אחרת שעולה לחליצה אף שאי"ע ליבום. ותי' בק"א 'דח"ל שאני דמה שאינו עולה ליבום הוא מחמת האיסור לאו או העשה, ומ"מ זקוקה היא לו לגמרי, אבל הכא דהתורה פטרה מזיקתו ואסורה לייבם חשיבא אינה עולה ליבום, אע"ג דלא קאי עליה אלא בעשה'. ונראה שהדברים מדוקדקים מאד ברש"י שכ' 'דרחמנא פטריה דכתיב וגו', והיינו דהוסיף דהפטור הוא מעצם דין היבום ולא סתם איסור.

ודבריו הנפלאים הן הן דברי הרמב"ן בריש פרקין לענין חליצת מעוברת לר"ל שהק' הרמב"ן והרשב"א מ"ש מחייבי לאוין ועשה שהם בעלו ולא קנו ואפ"ה צריכה חליצה כמבואר לעיל כ. ולא אמרינן כל שאינו עולה ליבום וכו', ותי' 'התם דבר אחר גורם לה ורחמנא רבינהו, אבל הכא אם כשהיא מעוברת אינה ראויה ליבום שאם בא עליה לא קנה א"כ אשת אח שלא במקום מצוה היא, ולחליצה נמי לא חזיא'. [וכבר נתבאר לעיל שם בב' אופנים, או כמו שביאר בברכ"ש סי א' שגליתה תו' דהיבמה עצמה אינה כעת בת יבום, ונמצא דלענין קנין יבום היא כערוה, משא"כ בחלו"ע דלא הוי חסרון ביבמה עצמה ורק שד"א מעכב בה, בזה אף שאינה מתייבמת שפיר חולצת. (ולפי"ז ודאי דלא שייך לומר הכא שהיא ערוה). או כמו שביאר בשיעורי הגרש"ר אות שעח שעיקר כוונתם לחלק דבחלו"ע אין הפטור מדיני יבום אלא הוא איסור צדדי, משא"כ במעוברת שנתחדש עיקר הפטור מהל' יבום בעיין עליו.

**ואימא כי איכא חדא תתקים וכו'.** והק' התוס' דא"כ ל"ל לקרא דאינו חולץ לב'. עי' במהדורא בתרא שהק' אמאי לא הק' התוס' מדוע בעינן קרא שאינו מיבם לתרוויהו, ותי' שהתוס' נקטו דבאמת הך קרא לדין זה אתא לומר דאם יש יותר מבית אחד לא מתקיים מצות יבום. ולכך הק' התוס' רק מקרא דאינו חולץ לב' ל"ל קרא, דהרי כיון שאינו מייבם שוב אינו חולץ מדיון כל שאי"ע וכו'. [ומ"מ מוכח מתוס' שגם למסקנא בעינן לקרא דאינו חולץ לב', ולא מטעם כל שאינו עולה].

אמנם בתוס' רבינו פרץ תי' דמקרא דבית אחד הוא בונה ליכא למילף שאינו מייבם לתרוויהו, אלא אדרבא אתא קרא למימר שכשיש שני יבמות מיבם אחת, אבל קרא דבית חלוץ שאינו חולץ לתרוויהו, למאי אתא, הרי פשיטא שאינו חולץ לתרוויהו משום שאינו עולה ליבום, אלא ע"כ שאתא לומר ששניהם פטורים.

**תוד"ה אלמא.** וי"ל דמשכ"ל כשהערוה היא חי"ע לכל האחין וכו', פי' דכיון דהערוה היא גם אסורה על כולם מחמת שהיא חיי"ל עליהם נמצא שהיא לאו בת יבום לכולם, וממילא צרתה יכולה להתיבם ולהנשא לאחין. ועולה מתוס' חידוש גדול מאד, דבשלמא היבמה שהיא ערוה שפיר שייך לומר שכיון שהיא ערוה אבראי קיימי, אבל חיל"וע הרי אין להם פטור מיבום, שהרי הם חולצות ולא מתייבמות, ואיך שייך לומר אבראי קיימי. ועי' בערל"נ.

והק' בקרן אורה הרי עד כמה שדרשינן מקרא דאינו בונה ב' בתים היינו שאם נפלו לפניו ב' יבמות שניהם פטורות מיבום, א"כ גם מקרא דאינו חולץ ב' בתים נמי נילף שאם נפלו לפניו שני יבמות לחלוץ אינו חולץ לאחת מהן ושניהם פטורות. וא"כ מה תי' התוס' שחילו"ע שאסורה לייבום השניה היא בת יבום, הרי עד כמה שהיא צריכה חליצה שוב יש לנו לפטור את שניהם לגמרי מחליצה. וכתב דמהתוס' לעיל מיניה שהק' אמאי בעינן קרא דאינו חולץ לב' הרי אינו עולה ליבום, הרי מבואר דלא ס"ל לתוס' שהפסוק בא למעט אותם מחליצה.

**היתה אחת מהם כשרה וכו'.** אמר רב יוסף כאן שנה רבי וכו'. ברש"י במשנה ביאר מהו 'ואחרים צרכים להם' היינו דלא יפסול הכשרה לכהונה. ומעתא יש לברר מה הדין במקום שהכשרה רוצה שיחלוץ לה האם שייך כאן הכלל שלא ישפוך אדם מי בורו. עוד דנו בני הישיבה מה הדין אם החולץ רוצה לחלוץ לכשרה משום שיש לו רווח כגון שהוא רוצה לישא את אחות הפסולה, ולכך אינו רוצה לחלוץ לפסולה, האם בכה"ג י"ל דלא הוי שופך מים סתם שהרי הוא עושה זאת לצורכו. וצ"ב.

**הכתוב קראו ביתו**

א. מבואר במתני' שאחות חלוצתו לרבנן היא אסורה מדרבנן, ולר"ע היא אסורה מה"ת, ואמר רבי חייא וכו' הכתוב קראו ביתו, מבואר בשאין הטעם של ר"ע משום שאין קדושין תופסין בחיי"ל, ולכך הוי הולד ממזר, אלא אדרבא הולד ממזר משום שהכתוב קראו ביתו. ועי' בירושלמי פ"א ה"א שהביא פלוגתא דאמוראי אי חליצה קנין הוי או פטור, וגדר הקנין ביאר שם הקה"ע דחשבינן לה כאילו כנסה וחזר והוציאה בחליצה, ואין בינה לבין גרושה, וכל הדינים האמורים כשמגרש את אשתו כ"ז שייך לאחר חליצה, וכתב הרדב"ז שם שזהו דעת ר' עקיבא בסוגיין. הרי שלר"ע הגדר הוא שהיא אשתו ממש. וכן כתב בתו"י כאן דלר"ע חלוצה אסורה לכהן מה"ת כגרושה.

והנה האחרונים דנו כאן האם איכא כרת באחות חלוצתו, או דאיכא לאו בעלמא. ובקרן אורה נסתפק בזה אם יבא עליה החולץ האם דינו בכרת כמו אחות גרושה, או רק בלאו [ולא נתבאר איזה לאו, האם לאו חדש של אחות חלוצה, או לאו של אחות גרושה, ורק שאין בזה כרת משום שסו"ס אינו אשתו ממש]. ומסיק דאיכא כרת. והיינו כמבואר לעיל דהגדר הוא שהיא כאשתו שגירשה. וכן כתב להדיא בריטב"א 'ולפיכך דן ר"ע אותה כאחות אשתו ממש לחייב עליה כרת'.

והנה הרמב"ם שהובא לעיל פ"א מיבו"ח הי"ב כתב לדינא את שיטת ר"י שהחולץ ליבמתו נאסרה החלוצה היא וכל צרותיה על החולץ ועל שאר האחין, 'מדברי סופרים' כשניות, מאחר שמת אחיו בלא ולד נסתלק איסור ערוה מעל כל נשיו, ולפיכך תופסין בהם קדושין כשניות, ומיסום דברי הרמב"ם מבואר להדיא כסברת הרשב"א לעיל דהטעם שאין איסור אש"א ביבמה הוא משום שמשעת נפילה פקע איסור אש"א, וזהו הטעם של ר"י שלאחר חליצה ליכא כרת בחלוצה ובצרותיה.

והק' האחרונים [רע"א וק"א וערל"נ ועוד] על הרמב"ם שהגמ' לעיל י: הביאה ברייתא שכתוב שלא תופס קדושין בחלוצה ובצורתיה, והק' מזה על ר"י. ותי' בגמ' דהברייתא קאי כר"ע דאין קדושין תופסין בחיי"ל, הרי להדיא שיש בחלוצה לאו מדאורייתא.

וכתבו רבותינו ליישב דעת הרמב"ם. דהנה הרמב"ם בפיה"מ בפרק ר"ג נג. כתב דהטעם שלר"ע לא תופס קדושין בחלוצה הוא משום 'ואמנם זהו דעת ר"ע דס"ל אין קדושין תופסין בחלוצתו, לפי שכשנחלץ חזרה ערוה כמו שהיתה קודם מיתת אחיו, ואין הלכה כר"ע', הרי שלר"ע כשחלץ לה הרי היא כערוה גמורה של אש"א, ומשו"ה אין קדושין תופסין בה, [ושפיר י"ל שיש בה כרת]. וזה הביאור בגמ' לעיל י: דאין הכוונה שם לר"ע דאין קדושין תופסין בחיי"ל, אלא לר"ע דס"ל שאחר החליצה היא חוזרת להיות ערוה של אש"א.

ורבותינו הוסיפו בזה, דהרי נתבאר לעיל שגם לפי הרשב"א שכל יבמה יש בה היתר על האיסור ערוה של אש"א, מ"מ כל ההיתר הוא רק כ"ז שהיא יבמה וזקוקה ליבום, אבל ברגע שהיא כבר לא זקוקה שוב יש לומר שחוזר בה האיסור של אש"א גם לפי סברת הרשב"א, [ובזה מיושב הק' מכסברת הגמ' לעיל לט. שלאחר שגירשה הוי ס"ד שהיא אסורה עליו באיסור אש"א, כמבואר לעיל] ובזה י"ל דבחלוצה אין בה את היגזה"כ שמגרשה בגט ומחזירה, וממילא היא נשארת באיסור ערוה של אש"א כמו סברת הגמ' לעיל. אבל כ"ז הוא רק לר"ע שחליצה הוא כמו קנין, והוי כאילו נעשה בה קנין יבום, בזה י"ל שהיא כבר לא ערוה וחוזרת לאיסור אש"א, אבל אליבא דרבנן דחליצה הוי פטור בעלמא, א"כ הוי כמו יבמה לפני יבום, שאין האיסור אש"א חוזר.

ב. עוד דנו האם קאי רק על החולץ או גם לשאר האחין, בספר דבר אברהם ח"ג סי' י' סק"י כתב דלר"י דהחולץ שליחותיהו דאחין קעביד, א"כ ע"י חליצתו של זה הוי כמו שכל האחין חלצו לה, והכתוב קראו ביתו לכל אחד ואחד מן האחין, וממילא אם יבא עליה אחד מהן חייב משום גרושת אח מחמת אחיו, ולא עוד אלא אפי' החולץ עצמו חייב משום אשת אח כיון דהוי ביתו של כל האחין. [והא דקאמר בגמ' דהכתוב ניתקו מכרת ללאו, וכשבא החולץ על החלוצה הוי רק בלאו דלא יבנה, היינו דוקא כשאין לו עוד אחין, אבל כשיש עוד אחין, וחשיב כאילו כולם חלצו, הוא נמי בכרת משום ביתו של אחיו]. וכן כתב בערל"נ כאן.

[וכן כתב הערל"נ לעיל מ: גבי מותר אדם בקרובת צרת חלוצתו, וקאמר שם אמר לך ר"י ותיסברא אחות חלוצה דאורייתא וכו'. משמע שאם היתה דאורייתא היה אסור בקרובת צרת חלוצתו, לר"י משום שהצרה נחשבת כחלוצה מדין שלחותיהו, וא"כ אסור בקרובתיה. וכתב דלפי"ז לר"ע דס"ל לקמן מד. דאיסור אחות חלוצה דאורייתא מטעם שהכתוב קראו ביתו, א"כ לכאו' ה"ה שקרובת הצרה נמי אסורה].

וכל זה נסתר מגמ' מפורשת לעיל י: דקאמר על החולץ ליבמתו ועמד אחד מן האחין וקדשה אין לה עליו כלום [אינה צריכה הימנו גט דאין קידושין תופסין בחי"כ], והק' לר"י אי חיי"ל לאוין נינהו אמאי אין עליו כלום, ותי' אתאן לר"ע דקאמר אין קידושין תופסין בחי"ל, ולכאו' אמאי לא אמרו בפשיטות אתאן לר"ע דקאמר שעשהו הכתוב כביתו, וקאי עליה באיסור אשת אח [מחמת בית אחיו], מוכח דלא חשיב כביתו רק לחולץ ולא לשאר אחין.

וכן דקדקו מרש"י שהוא רק לחולץ ולא לכל האחין. שכתב ולית ליה סתמא דמתני' דלעיל מא. החולץ ליבמתו ונשא אחיו את אחותה ומת חולצת, דלר"ע פטורה לגמרי. ולכאו' אם נחדש לומר שגם כלפי כולם נחשב כביתם מכח שלויחותיהו, א"כ הו"ל ליה למימר ביותר דלא תפסי כלל קידושי אחיו באחותה, הרי הו"ל אחות גרושתו. מוכח דלגבי שאר האחין לא אמרינן שהכתוב קראו ביתו.

והביאור בזה, דהדין שליחותיהו הוא רק לענין לפטור אותם ע"י חליצת אחד, או לפטור שאר הצרות, שהמתיר שיש בחליצה כאילו נעשה ע"י כולן, אבל מעשה החליצה שמחשיבו כביתו הוא רק לגבי החולץ שעשה המעשה, וכמו דע"י יבום ודאי שהיא נעשית רק אשתו של המיבם, אפי' ששלחותיהו קעביד, ה"נ לגבי החליצה שהכתוב קראו ביתו, מ"מ הוא רק למי שעשה מעשה החליצה, ולכך תפסי קידושי אחיו באחותה, רק דפטורה לר"ע לגמרי משום שנפלה לפני החולץ שהכתוב קראו ביתו. ופשוט.

ג. הנה יש לדון האם צרת חלוצה מותרת לכהן, דלכאו' היה מקום לאסור הצרה מחמת שליחותיהו דחלוצה. ועובדא הוה בזה למעשה קמיה הגאון רי"ז דיסקין זצ"ל, ואמר לו חתנו הגאון הגדול רבי גרשון אדלשטין שליט"א דמסוגין מבואר להדיא דשריה, דתנן במתני' היתה אחת כשרה ואחת פסולה, אם היה חולץ חולץ לפסולה, ואם היה מייבם מייבם לכשרה, ואיתא ע"ז בגמ' כאן שנה רבי לא ישפוך אדם וכו', הרי מוכח להדיא דאם חלץ לפסולה אין הכשרה נפסלת משום כך.

והסכים החזו"א בזה להלכה למעשה, וכתב להגרי"ז דיסקין 'אין שום חשש בצרת חלוצה לכהן כמו שאמר חתנו היקר שליט"א'.

והנה כל זה הוא לדידן שחלוצה עצמה אסורה לכהן הוא רק דרבנן, ולכך אפשר לומר שלא החמירו רבנן כ"כ לגבי הצרה, אבל מ"מ עדין יש לעין לר"ע שחלוצה אסורה מה"ת האם הצרה אסורה לכהן. ולפי מש"כ לעיל ד'ביתו' הוי רק לחולץ מצמו, וע"ז ליכא שליחותיהו, לפי"ז שפיר מותרת הצרה לכהן.

1. ולכאו' צריך הסבר דאם יש לאו שלא יבנה מה הק' בגמ' ונייבם חדא ונחלוץ לחדא הרי מיד שהוא יעשה חליצה בשניה נמצא שהרשונה היא בלא יבנה, כמו שמצינו שאם הוא חלץ בתחילה הרי השניה בלא יבנה, ובפשיטות צ"ל שכיון שייבם את הראשונה מיד היא נעשית אשתו לכל דבר וממילא אין היא יבמה כלל. אבל הגר"א ויס שליט"א אמר שאי"צ לזה דכל הלאו שלא יבמה הוא רק אם היו לפניו ב' יבמות שעמדו בין ליבום ובין לחליצה, בזה י"ל שכיון שחלץ לאחת הרי שהוא עשה מעשה שלא יבנה בבית זה כיון שלא ייבם, אבל אם הוא קודם יבם לאחת מעתה גם אם הוא חולץ לשניה אית כאן מעשה שלא יבנה על הבית, שהרי השניה עומדת רק לחליצה. [↑](#footnote-ref-2)