ז - ברי באיסורין
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים תשע_ט

**בדין ברי באיסורין**

**א**

א] **כתובות י"ג א',** ראוה מדברת עם אחד ואמרו לה מה טיבו של איש זה, איש פלוני וכהן הוא, ר"ג ור"א אומרים נאמנת, ור' יהושע אומר לא מפיה אנו חיין אלא ה"ז בחזקת בעולה לנתין ולממזר עד שתביא ראי' לדברי'.

והנה בטעמא דר"ג ור"א דנאמנת, נחלקו האחרונים, דהש"ש בש"ב פי"ז כתב דהוא מכח דין טענת ברי דבע"ד, דומיא דדין טענת ברי בממון, עיי"ש, - אך הגרע"א בכ"ד והבית יעקב לעיל ט' ב' כתבו דהוא מדינא דע"א נאמן באיסורין, וכ"כ בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ז', וכ"ה מבו' בד' הש"ש בש"ד פכ"ב.

ב] **והבית** יעקב שם כתב לדקדק דנאמנותה הוא מדינא דע"א נאמן באיסורין, מהא דתניא בסוגיין דזו עדות שהאשה כשרה לה, וכבר דקדק כן הרשב"א לעיל ט' א' ובתשו' ח"א סו"ס אלף רכ"ט, ונת' להלן.

**אך הנה** מכ"ד משמע דנאמנות האשה הוא מדין טענת ברי דבע"ד, חדא, הוא ממה שאמרו לעיל י"ב ב' דפלוגתא דר"ג ור' יהושע הכא הויא חדא פלוגתא עם דפליגי לענין ממון, וקמ"ל דהלכה כר"ג אף בראשונה אע"ג דאיכא למימר אוקי ממונא בחזקת מרי', וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן י"ד ב' ד"ה כמאן דב' הפלוגתות תליין זב"ז, ואם פסק רב כר' יהושע דאינה נאמנת להתיר עצמה, ה"נ אינה נאמנת לענין כתובה.

**עוד** משמע כן, ממה שאמרו לקמן י"ד א' דר"ג אלים לי' ברי, ובפירש"י שם ד"ה הכא, פירש דהא דנאמנת בטענת ברי, הוא משום דברי ושמא ברי עדיף, - עוד משמע כן ממש"כ התוס' לקמן שם ד"ה חדא דכשהארוס מכחישה אינה נאמנת, משום דהוי ברי וברי, ודימו למה שאמרו לקמן ט"ז א' לענין ממון, דבברי וברי לא אמר ר"ג.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ג] **והנה** הראשונים לעיל ט' א' דנו בהא דהאומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו, אם היא נאמנת להכשיר עצמה, והרא"ש בסימן י"ח כתב בשם רבינו יונה דנאמנת משום דברי ושמא ברי עדיף, והרא"ש האריך לדון בזה, עיי"ש, - ומבו' מכל דבריו דאף באיסורין איכא לדינא דטענת ברי, וזהו שכתב לדון אם אמרינן בזה ברי ושמא ברי עדיף.[[2]](#footnote-3)

**וכ"כ** הרשב"א לעיל שם בתחילת דבריו, ז"ל, והא דר' אלעזר דאסר באשת כהן וא"נ בקטנה בת ישראל דוקא וכו', אבל במודה וטוענת שנאנסה קודם שנתארסה א"נ באומרת מוכ"ע אני נאמנת, דהא קיי"ל כר"ג ור"א דאמרי הנושא את האשה ולא מצא לה בתולים היא אומרת משארסתני נאנסתי וכו' נאמנת כדאיתא במתני', וכן בטוענת מוכת עץ אני והוא אומר לא כי אלא דרוסת איש את, וטעמא דמילתא משום דהתם שניהם מודים שלא נמצאו לה בתולים אלא שהיא אומרת משארסתני והוא טוען בשמא קודם שארסתיך והו"ל איהי ברי ואיהו ספק, וברי עם חזקת כשרות דגופא עדיף משמא דידי', עכ"ל, ומבו' דנאמנותה היא מדינא דטענת ברי, דברי עם חזקת כשרות עדיף משמא, דומיא דהא דנאמנת לענין כתובה.[[3]](#footnote-4)

**וכ"ה** מבו' גם ממש"כ הרשב"א שם בסו"ד, ז"ל, ומה שהעמידו בירושלמי הא דר' אלעזר בשותקת וכו', צל"ע בשותקת, דבפ' אלו נערות משמע דלר"ג טוענין לה משום פתח פיך לאלם הוא, עכ"ל, ואי נימא דהא דנאמנת להתיר עצמה הוא מדינא דע"א נאמן באיסורין, ל"ש בזה כלל דינא דטענינן, ובע"כ מד' הרשב"א דהא דנאמנת להתיר עצמה הוא מדין טענת ברי, ובזה הוא שחידש דיש בזה לדינא דטענינן.

ד] **אמנם** הנה הרשב"א שם כתב בתו"ד, ז"ל, אע"פ שראיתי לגדולי המורים שאמרו דאפי' בטוענת קודם שארסתני נאנסתי א"נ מוכ"ע אני וכו' לקיימה אינו רשאי משום דספק סוטה וכו', ואינו נראה, דאם איתא אונס בישראל דשרי היכי משכח"ל והיכי דרשינן להו, דדילמא אמרה שנאנסה ואינה אלא רוצה ואין אונס ורצון אלא אחר כוונת הלב, ולא גרע פ"פ ממי שראינוה שנבעלה וצוחה ואמרה אנוסה אני דנאמנת, וה"ה כחתיכה ספק חלב ספק שומן דע"א נאמן עלי', ואע"פ שזו עדות אשה בגופה הא אמרינן דנאמנת כדאיתא בברייתא לקמן, זו היא עדות שהאשה כשירה לה כלומר לעצמה וכו', עכ"ל.

**ועד"ז** כתב בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף רכ"ט בסו"ד, ז"ל, ולי נראה דבני מערבא פליגא אגמרא דילן, דאם איתא אונס בישראל למה שרי דילמא מרוצה היא בכך ואע"פ שצווחת, והיאך דורשין להן דאונס בישראל שרי, אלא ע"א נאמן באיסורין וכנדה שסופרת לעצמה, וכדתניא נמי בפ"ק דכתובות זו היא עדות שהאשה כשרה לה, כלומר בשנכנסה לבית הסתר וכו' ואמרה בן אחי אבא הוא וכהן הוא ר"ג ור"א אומרים נאמנת, וכן אפי' כרסה בין שיניה ונאמנת להכשיר את עצמה לכהונה, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בד' הרשב"א דהא דנאמנת להכשיר עצמה הוא מדינא דע"א נאמן באיסורין, דומיא דחתיכה ספק חלב ספק שומן דע"א נאמן עלי', ודקדק כן מלישנא דזו היא עדות שהאשה כשרה לה.

**וקשיא** טובא בסתירת דברי הרשב"א, דבתחילת דבריו כתב דהא דנאמנת להכשיר עצמה הוא מדינא דטענת ברי דברי וחזקה עדיף משמא, ובהמש"ד ובתשו' כתב דהא דנאמנת להכשיר עצמה הוא מדינא דע"א נאמן באיסורין, ודקדק כן מל' הברייתא.

**ג**

ה] **ורבים** פירשו בד' הרשב"א דס"ל דלהא דנאמנת להכשיר עצמה בעינן גם לדינא דטענת ברי, וגם לדינא דע"א נאמן באיסורין, ופירשו בזה בכמה דרכים.

**אך** הדברים צ"ע, חדא, דאם אכן בעינן לתרוייהו, מ"ט מעיקרא פירש הרשב"א רק לטעמא דטענת ברי, וכשנחלק ע"ד גדולי המורים פירש רק לטעמא דע"א נאמן באיסורין.[[4]](#footnote-5)

**וביותר** קשיא, דאם אכן לא סגי בדין טענת ברי בפנ"ע להכשירה, ובעינן בזה לדינא דע"א נאמן באיסורין, א"כ היאך התירה הרשב"א בשותקת מדינא דטענינן, הרי בעינן לנאמנות ע"א באיסורין וליכא.

ו] **ולכאו'** מוכח מד' הרשב"א דס"ל דבאמת הא דנאמנת להכשיר עצמה, הוא גם משום דין טענת ברי, וגם משום דינא דע"א נאמן באיסורין, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דטענינן, כיון דסגי בדין טענת ברי בפנ"ע להכשירה.[[5]](#footnote-6)

**אך** אכתי צ"ע דמ"ט מעיקרא נקט הרשב"א לטעמא דטענת ברי, ומכח הא דקי"ל כר"ג דברי וחזקה דגופא עדיי משמא דידי', ולא פירש בפשיטות דנאמנת מדין ע"א נאמן באיסורין, ורק כשנחלק ע"ד גדולי המורים פירש לטעמא דע"א נאמן באיסורין.

**ד**

ז] **והנה** בעיקר מש"כ הראשונים לעיל דנאמנת להתיר עצמה, יש להעיר דמ"ט לא כתבו ללמוד לזה אלא ממתניתין דמשארסתני נאנסתי, דהתם לא נתפרש דנאמנת אלא לענין ממון, והר"ן הוסיף דאע"ג דההיא דלקמן לענין כתובה אתניי', אפ"ה לענין אסורא נמי, ולא הביאו למשנתינו דלהדיא קאמר ר"ג דנאמנת אף לענין איסור.

**ונראה** דצ"ל בזה, דהוא משום דבמשנתינו הרי מדינא הי' לנו להכשירה אף בלא טענתה, ומשום דמוקמינן לה בחזקת כשרות, וכל הא דלא מכשרינן לה בלא טענתה, הוא משום דמעלה עשו ביוחסין, וכמש"כ התוס' ביבמות ס"ח א' ד"ה רישא, - והי' מקום לומר דדוקא בכה"ג היא נאמנת להכשיר עצמה, דכל שהיא אומרת לכשר נבעלתי, לא החמירו חכמים שלא להעמידה על החזקה, אך בההיא דפ"פ מצאתי, דמדינא היא אסורה, וכמו שפירשו התוס' לעיל שם בטעם הא דאינה מותרת מכח חזקה, י"ל דאינה נאמנת להכשיר עצמה, וזהו שהביאו הראשונים ממתניתין דמשארסתני נאנסתי, דאף דבלא טענתה היא מפסדת כתובתה מדינא, מ"מ היא נאמנת.

ח] **אך** צ"ע דא"כ מ"ט באמת היא נאמנת להתיר עצמה, הרי להדיא אמרו בסוגיין דכל הא דהיא נאמנת להכשיר עצמה הוא משום דאית לה חזקת כשרות, וזהו טעמא דמ"ד דהמכשיר בה פוסל בבתה, ואף מ"ד דהמכשיר בה מכשיר בבתה, פירשו התוס' לקמן כ"ו ב' דהוא משום דחזקת האם מהני לבת, וא"כ בההיא דפ"פ מצאתי דלא מצינו להתירה מכח החזקה, היאך היא נאמנת להתיר עצמה.[[6]](#footnote-7)

ט] **אמנם** הנה באמת בל' הרשב"א לעיל שם מפורש דהא דנאמנת להתיר עצמה הוא מכח דאית לה חזקת כשרות, וכמש"כ דברי עם חזקת כשרות דגופא עדיף משמא דידי', וכ"כ בסו"ד דהא דטענינן לה הוא משום דמהימנא משום חזקה דגופא, וכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שס"ט, ז"ל, ומתניתין דהנושא את האשה ודאי משמע לדעת גמרין דאפי' להתיר את עצמה קאמר, דהא אמרינן טעמא משום דאית לה חזקה דגופא, וכיון דתלינן בחזקה דגופה, אף גופה שרי, עכ"ל.

**אך** צ"ע, דהיאך מצינו להתירה משום חזקת כשרות דגופא, הרי כנגד זה איכא חזקת הגוף דתחתיו נבעלה.[[7]](#footnote-8)

י] **עוד** יש להעיר בזה במש"כ הרשב"א דהיא נאמנת להתיר עצמה מדינא דע"א נאמן באיסורין דומיא דחתיכה ספק חלב ספק שומן, וצ"ע דאם אכן דמי להתם, א"כ מ"ט אינה נאמנת להתיר עצמה אלא בדאיכא חזקה, ומ"ש מחתיכה ספק חלב ספק שומן דנאמן ע"א להתירה אף דליכא חזקה, - ואם הכא גרע, וע"כ אינה נאמנת אלא בדאיכא חזקה, א"כ מה מייתי הרשב"א מהתם דנאמנת, הרי בע"כ דהכא גרע טפי.

**ה**

יא] **עוד** צ"ע בזה, דהנה הרשב"א במשמה"ב בית ד' שער ב' כתב, ז"ל, ואילו אשת איש שראינוה שנבעלה אין תולין דבר תורה להקל משום חזקה דכשרות, שהרי שור שחוט לפניך, ואין כאן אלא חדא ספיקא ספק באונס ספק ברצון וספיקא דאורייתא לחומרא, ומה שאמרו ברפ"ק דכתובות ולדרוש להו דאונס בישראל מישרא שרי ומותרת לבעלה אע"פ שראינוה שנבעלה, דשאני התם דראינו מתחילת ביאה באונסה, ואפי' למ"ד תחילתו באונס וסופו ברצון אין חוששין שמא נתרצית לבסוף, וכ"ש למ"ד פטור דאנוסה הוא דיצר אלבשה, עכ"ל.

**ומבו'** שחזר בו הרשב"א ממש"כ בחידושיו, וס"ל דאין האשה נאמנת להתיר עצמה ולומר שהיתה אנוסה, וכל מה שאמרו דלדרוש להו דאונס שרי, הוא כשראינו באונסה.[[8]](#footnote-9)

יב] **והנה** בטעם הא דחזר בו הרשב"א ואינה נאמנת מדינא דע"א נאמן באיסורין, נראה בפשוטו דהוא משום דהו"ל דבר שבערוה ואין ע"א נאמן, והרשב"א לעיל שנקט דע"א נאמן בזה, י"ל דהוא משום דס"ל דכל הא דאין דבר שבערוה פחות מב', הוא רק היכא דאיתחזק איסורא,[[9]](#footnote-10) - אך צ"ע דמ"ט חזר בו שאינה נאמנת מדינא דברי, וכדקי"ל כר"ג דנאמנת להתיר עצמה.

**ו**

יג] **והנה** לקמן בסוגיין פריך ר' יהושע לרבנן, מהא דשבוי' שנשבית אינה נאמנת לומר דטהורה היא, ומפרשינן דהשיבו לו חכמים דהשבתנו על המעוברת מה תשיבנו על המדברת, והתוס' פירשו דהיינו דאמרו לו דלדבריך השבתנו על המעוברת, אך לדבריהם ניחא הא דשאני מעוברת משבוי', משום דאשה מזנה בודקת ומזנה.

**והרשב"א** שם כתב לפרש עוד, ז"ל, א"נ אפי' את"ל שאינה בודקת, כיון דמספקא לן אי לכשר או לפסול מפי' אנו חיין משום דאית לה חזקה דגופה, אבל בשבוי' משום שבאי אתה בא לפוסלה ולו אנו חוששין והוא פסול אצלה הוא, עכ"ל, וצ"ב דאף דבשבוי' פסול אצלה הוא, הרי אכתי מספק"ל אם נבעלה לו, ומ"ש היכא דמספק"ל בין כשר לפסול דאף דאיכא רוב פסולין נאמנת, מהיכא דמספק"ל אם נבעלה לפסול או לא נבעלה, דאינה נאמנת, ועמד בזה החזו"א באהע"ז סימן א' סקי"ב, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה.

**ז**

יד] **והנה** בעיקר הנאמנות דברי וחזקה, כתב הרמב"ן במלחמות לקמן ל"ו א', ז"ל, דעד כאן ל"ב ר"ג טענה, אלא גבי נושא אשה ולא מצא לה בתולים, שאלמלא טענתה אין חזקתה כלום שהרי בעולה היא שאין לה בתולים, "ובשביל חזקת גופא נאמנת לטעון טענה אחרת להעמיד חזקה ראשונה" וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דעיקר הא דהיא נאמנת הוא מכח החזקה, ואך דאלמלי טענתה אין חזקתה כלום שהרי היא בעולה לפנינו, ומהני טענתה לסלק הריעותא דבעולה לפנינו ולהעמיד חזקה הראשונה, וכ"כ הברכ"ש בכ"ד בביאור דבריו.

טו] **וכ"נ** גם ממש"כ הרשב"א בסוגיין בסו"ד, בטעם הא דאף השותקת מותרת משום פתח פיך לאלם, ז"ל, וטעמא כדאמרינן דהא דלר"ג מהימנא משום דחזקה דגופה, עכ"ל, ומשמע דעיקר הא דנאמנת הוא מכח החזקה דגופא, וכל הא דבעינן לטענתה הוא להעמיד החזקה הראשונה, וע"כ הוא דאף כשאינה טוענת אמרינן דפתח פיך לאלם, אך אם עיקר ההיתר הוא מכח טענתה, ל"ה מהני בזה דינא דטענינן, (וכאשר כ"נ גם בד' הרמב"ן במלחמות לקמן שם), וכ"כ בברכ"ש סימן כ"ב.

**וכ"נ** גם ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שס"ט, שהבאנו לעיל סק"ט, דהא דהיא נאמנת להתיר עצמה, ולא אמרינן דאין נאמנותה אלא לענין ממון, הוא משום דטעם נאמנותה הוא משום חזקה דגופא, וע"כ אף גופה שרי, והרי דעיקר נאמנותה הוא מכח חזקת הגוף, ול"ב להברי אלא להעמיד את חזקתה, וע"כ ה"ז מועיל אף לענין איסורין, (דאם עיקר זכייתה בממון הוא מכח טענתה, ל"ה מהני זה לענין איסורין, וצ"ע).[[10]](#footnote-11)

יז] **וזה** נראה בטעם מש"כ הרשב"א דאשת כהן שאמרה שנאנסה קודם שנתארסה נאמנת, משום ברי וחזקת כשרות דגופא, אף דכנגד חזקת כשרות דגופא איכא לחזקת הגוף דתחתיו נבעלה, - והיינו משום דמהניא טענתה להעמיד את חזקת כשרות דידה ולסלק להריעותא דבעולה לפנינו, וע"כ שפיר מהני חזקתה להכשירה, דכל הא דמהני חזקת הגוף כנגד חזקת כשרות, הוא רק כשיש ריעותא לפנינו, אך כיון דמהניא טענתה לסלק להריעותא, ואין לנו להסתפק כלל שנבעלה תחתיו, ל"מ החזקת הגוף כלל.

**ח**

יז] **ובביאור** הך מילתא דמהניא טענתה להעמיד החזקה נראה, ובהקדם, דהנה לדעת ר' יהושע דאינה נאמנת לומר מוכ"ע אני, יש להסתפק בגונא דמעיקרא אמרה לו שהיא מוכ"ע, ואח"כ בא עלי' ומצא פ"פ וטוען דשמא דרוסת איש היא, אם היא נאמנת.

**ומצאנו** הדברים מפורשים בד' הרמב"ן לעיל ט' ב' וי"א ב', דבכה"ג אף לדעת ר' יהושע היא נאמנת ואינה מפסדת כתובתה, עיי"ש.

יח] **ובפשוטו** הי' מקום לומר דהטעם בזה הוא, משום דטענתו דדרוסת איש היא, הוא להפסידה כתובתה בטענת מק"ט, וכיון דנשאת לו מעיקרא ע"ד דמוכ"ע היא, והי' ידוע לו שהוא עתיד למצוא פ"פ, לא מצי טעין טענת מק"ט.[[11]](#footnote-12)

**ואמנם** לפ"ז נמצא, דכל מש"כ הרמב"ן דבכה"ג היא נאמנת, הוא לענין ממון, אך לענין איסור אף בכה"ג אינה נאמנת, והיא אסורה לבעלה, ונמצא לפ"ז דלמש"כ הראשונים דהא דכשמצא פ"פ נאמנת לומר מוכ"ע אני להתיר עצמה, הוא משום דקי"ל כר"ג, ומשמע דלדעת ר' יהושע אינה נאמנת, הרי ממילא דלדעת ר' יהושע אין ביד מוכ"ע לינשא לכהן, דאחר שיבא עלי' וימצא פ"פ תהא אסורה עליו.[[12]](#footnote-13)

יט] **אך** יש להעיר בזה, דאם כל הא דהיא נאמנת בכה"ג הוא משום דלית לי' טענת מק"ט, הרי הדין נותן דכ"ז הוא שלא תפסיד כתובתה לגמרי, אך אכתי לא יהא לה כתובה מאתים, למ"ד דמוכ"ע כתובתה מאתים, דשמא דרוסת איש ואין לה אלא כתובה מנה, דלפחות כתובתה למנה ל"ב לטענת מק"ט, דאף בלא טענת מק"ט, כיון דבעולה היא אין לה אלא כתובה מנה,[[13]](#footnote-14) ובד' הרמב"ן משמע דבכה"ג היא נאמנת לגמרי, ולמ"ד דמוכ"ע כתובתה מאתים יש לה כתובה מאתים.

**ובאמת** בל' הרמב"ן משמע לפרש הטעם בזה בע"א, עיי"ש שכתב, ז"ל, שאם כנסה בחזקת מוכ"ע לא אמר ר' יהושע בזו דאינה נאמנת, דמאי קא טעין בעל היא אומרת פתח פתוח והוא אומר פ"פ, "וכיון דלא איתרע חזקתה" ודאי נאמנת ככל שאר אלמנות שאינו יכול לומר שמא זינו, עכ"ל, ובדף י"א כתב, ז"ל, דכיון דאיהו שמא הוה ולא ידע אי מוכ"ע היא או לא, אי ס"ד דאמרה לי' מעיקרא השתא מאי טעין בעל ואמאי אמר ר' יהושע לא מהימנא, אלא ש"מ כגון שכנסה בחזקת בתולה גמורה ולא מצא לה בתולים ועכשיו היא אומרת מוכ"ע אני, ומשו"ה אמר ר' יהושע לא מהימנא "דכיון דאיתרע חזקתה ולא מצא לה בתולים" חיישינן שמא דרוסת איש היא, עכ"ל, - ומשמעות דבריו דהטעם דאם אמרה לו מעיקרא דמוכ"ע היא נאמנת, אי"ז משום דבכה"ג אי"ז מק"ט כיון דידע מעיקרא שיהא פתחה פתוח, אלא הוא משום דבכה"ג לא איתרע חזקתה כלל במציאת הפ"פ.[[14]](#footnote-15)

כ] **ושמא** הטעם בזה, דכל הא דס"ל לר' יהושע דאינה נאמנת, הוא אחר שמצא פ"פ ואיתרע החזקה ונולד ספק לפנינו, - אך כל שעדיין לא נולד ספק לפנינו, ה"ה נאמנת לומר מוכ"ע אני, ותו ל"ה מציאת הפ"פ אח"כ ריעותא כלל, כיון דכבר ידענו דמוכ"ע היא, דבאשה שידוע דהיא מוכ"ע, הרי אין הפ"פ ריעותא כלל על זנות.

**ח**

כא] **ועד"ז** נראה בביאור מש"כ הרמב"ן דמהני טענתה להעמיד חזקה הראשונה, דכיון דכל הריעותא בחזקתה הוא מכח מציאת הפ"פ, מהניא טענתה דמוכ"ע היא לבטל לעיקר הריעותא, דלפי טענתה דמוכ"ע היא, אין הפ"פ ריעותא כלל בחזקתה, שהרי ידענו סיבה הגורמת לפ"פ, ותו הו"ל כחזקה מעליא בלא ריעותא.[[15]](#footnote-16)

כב] **ולפ"ז** נראה דזהו מש"כ הרשב"א לחלק בין היכא דמספק"ל אי לכשר או לפסול, לשבוי' דהשבאי פסול אצלה, - והיינו דבמשנתינו שבאנו לאסרה מכח שראינוהו מעוברת, והוי זה ריעותא שנבעלה לפסול, הרי לפי טענתה שנבעלה לכשר, ליכא ריעותא כלל בחזקתה, שהרי ידענו שעיבורה הוא מכח הכשר, ותו ליכא ריעותא כלל שנבעלה לפסול, וע"כ היא נאמנת להתיר עצמה, - ומשא"כ בשבוי' דהשבאי פסול אצלה, ומכח שהיא מסורה בידו הוי זה ריעותא שנטמאה, הרי דאף שהיא אומרת דטהורה היא, אי"ז מועיל לבטל לעיקר הריעותא, דאכתי הוי השבי' סיבה להסתפק שנטמאה, וע"כ בכה"ג אינה נאמנת להתיר עצמה.

כג] **ועיקר** מש"נ לחלק בזה, נראה דנפ"מ רבתא בזה לדינא, והוא בהא דתנן לקמן כ"ב א' דכשאומרת נשביתי וטהורה אני נאמנת משום דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, ומבו' דבלא דינא דהפה שאסר היתה אסורה, והיינו משום דאף שהיא אומרת שטהורה היא, אכתי הויא השבי' ריעותא שנטמאה, ובלא שתהא נאמנת במה שאמרה שטהורה היא, הוה אסרינן לה.

**ואמנם** פשוט דאשת כהן שאומרת מוכ"ע אני תחתיך, ה"ה מותרת לו, כל שלא מצא פ"פ, ול"ב בזה לדינא דהפה שאסר, אלא ליכא ריעותא כלל לאסרה, - ומסתבר דה"נ כשאמרה שנאנסה לאו תחתיו לפלוני כשר, דל"ב בזה לדינא דהפה שאסר, אלא כיון שהיא אומרת שנאנסה לאו תחתיו לכשר, אין לנו ריעותא כלל שנאנסה תחתיו או שנבעלה לפסול.[[16]](#footnote-17)

**ט**

כד] **ולפ"ז** נראה בדעת הרשב"א, דכל מש"כ בתחילת דבריו דנאמנת להתיר עצמה מדינא דטענת ברי, הוא רק בגוונא דטוענת שנאנסה קודם שנתארסה או שאומרת שהיא מוכ"ע, אך באשת ישראל שטוענת שאנוסה היא, אינה נאמנת להתיר עצמה מדינא דטענת ברי.[[17]](#footnote-18)

**והטעם** בזה הוא, דדוקא כשאומרת שנאנסה קודם שנתארסה, או שאומרת דהיא מוכ"ע, מהני טענתה לסלק לעיקר הריעותא, דאין מציאת הפ"פ ריעותא כלל על זנות, כיון דיש סיבה אחרת הגורמת לפ"פ, - אך באשת ישראל שטוענת שנאנסה תחתיו, יש מקום לומר דכיון שנבעלה תחתיו, הוי זה ריעותא לומר שנתרצתה לכך, ול"מ טענתה שאנוסה היא לסלק לעיקר הריעותא.[[18]](#footnote-19)

כה] **ולפ"ז** מתפרש היטב מש"כ הרשב"א בהמש"ד, דהא דאונס בישראל מישרא שרי, ונאמנת לומר שאנוסה היא, הוא מדינא דע"א נאמן באיסורין, דבאמת כל הא דנאמנת הוא רק מדינא דע"א נאמן באיסורין, דבלא"ה ל"ה נאמנת, דלא מצינו להאמינה מדינא דטענת ברי, וכנ"ל.[[19]](#footnote-20)

**ובזה** מתפרש גם מש"כ הרשב"א במשמה"ב דאינה נאמנת לומר דאנוסה היא, ואינה מותרת אלא כשראינו באונסה, והיינו משום דס"ל דאינה נאמנת מדינא דע"א, דהו"ל כדבר שבערוה, וגם אינה נאמנת מדינא דטענת ברי, דכיון שראינו שנבעלה הו"ל ריעותא שנתרצתה, וטענתה שאנוסה היא, אינה מועלת לסלק לעיקר הריעותא.[[20]](#footnote-21)

**י**

כו] **ואמנם** אכתי יש להעיר בזה, דמ"ט מעיקרא כתב הרשב"א דנאמנת מדינא דטענת ברי, ולא כתב בפשיטות דנאמנת מדינא דע"א נאמן באיסורין.

**ונראה** דהטעם בזה הוא כמש"כ החזו"א בסימן א' סקי"ג בתו"ד דביוחסין החמירו חכמים דלא סגי בע"א, וע"כ כל הא דאשת כהן נאמנת לומר דנאנסה לאו תחתיו הוא רק מדינא דטענת ברי.

**ובזה** מבו' עיקר מה שאמרו בסוגיין דאינה נאמנת להכשיר עצמה אלא מכח דאית לה חזקת כשרות, ול"ה כחתיכה ספק חלב ספק שומן דנאמן ע"א להתירה, דביוחסין החמירו חכמים דל"מ ע"א.

כז] **ומש"כ** הרשב"א לחלוק ע"ד גדולי המורים דהיא נאמנת להתיר עצמה מדינא דע"א נאמן באיסורין, אף דביוחסין אין ע"א נאמן, נראה דהוא משום דטעמא דגדולי המורים שאינה נאמנת להתיר עצמה, מבו' בדבריהם דהוא מכח דינא דספק סוטה, - ונמצא דלא באנו לאסרה מכח דינא דאיסור כהונה, אלא מכח איסור סוטה לבעלה, ובזה שפיר ע"א נאמן,[[21]](#footnote-22) - ומה"ט הוא דאשת ישראל שראינוה שנבעלה נאמנת לומר שהיא אנוסה, אף דלית לה חזקת היתר, (כמש"כ הרשב"א במשמה"ב ונת' לעיל סקכ"ה בהערה), משום דע"א נאמן באיסורין אף בדליכא חזקת היתר, ודוקא כשבאה להכשיר עצמה לכהונה, אינה נאמנת מדין ע"א, וע"כ אינה נאמנת אלא בדאית לה חזקת כשרות.

**יא**

כח] **ואמנם** עיקר מש"נ דביוחסין החמירו חכמים דלא סגי בע"א, וע"כ כל הא דנאמנת להתיר עצמה הוא מדינא דטענת ברי, לכאו' הוא נסתר ממש"כ הרשב"א לדקדק מלישנא דזו היא עדות שהאשה כשרה לה דהיא נאמנת מדין עדות דע"א, והרי דהיא נאמנת מדין ע"א להכשיר עצמה לכהונה.

**ונראה** דצ"ל בזה, דכיון דבמשנתינו מדינא היא מותרת אף בטענת שמא משום דמוקמינן לה בחזקת כשרות, הרי אף דהחמירו חכמים שלא להתירה, מ"מ שפיר סגי בזה בעדות דע"א, ולא החמירו חכמים בכך,[[22]](#footnote-23) - ודוקא בגונא דהרשב"א דאומר פ"פ מצאתי, דמדינא היא אסורה, דלא מצינו להתירה משום חזקת כשרות, כיון דאיכא חזקת הגוף כנגדה דתחתיו נבעלה, אינה נאמנת מדין ע"א, ובעינן בזה לדין טענת ברי.[[23]](#footnote-24)

כט] **והנה** נמצא לפ"ז, דבמשנתינו דראוה מעוברת, הא דלר"ג ור"א נאמנת הוא גם משום דינא דטענת ברי, וגם משום דינא דע"א נאמן באיסורין, וכדתניא דזו היא עדות שהאשה כשרה לה,[[24]](#footnote-25) ור' יהושע פליג בתרוייהו, דאינה נאמנת לא משום טענתה ולא מדין הנאמנות דע"א באיסורין.

**יב**

ל] **ונראה** די"ל דאי"ז ב' פלוגתות דלא שייכי זל"ז,[[25]](#footnote-26) אלא ביסודם חד פלוגתא היא.

**והביאור** בזה הוא, בהקדם, דהנה בעיקר דינא דר' יהושע דאינה נאמנת ולא מוקמינן לה בחזקת כשרות, כתבו התוס' לקמן ע"ה ב' דהוא משום דמעלה עשו ביוחסין, והריטב"א שם כתב דכיון דנסתרה רגל"ד שלא בדקה ובטלה חזקת גופה,[[26]](#footnote-27) ובחי' הגרע"א בסוגיין נקט דכל הא דלא אזלינן בתר חזקה, הוא רק משום דאיתרע חזקתה, וע"כ בספיקא דאפקרה דלא איתרע חזקתה, מודה ר' יהושע דה"ה נאמנת.[[27]](#footnote-28)

**ובדעת** ר"ג דפליג, מבו' דמ"מ אינה מותרת אלא בטוענת ברי, והרי דמודה לעיקר דינא דר' יהושע דא"א להכשירה מכח החזקה משום דאיתרע החזקה, וע"כ ל"מ החזקה משום מעלת יוחסין או דאינה מועלת מדינא, ואך דס"ל דכל דטוענת ברי נאמנת, - ובפשוטו ג"ז הוא בצירוף החזקה, וכמו שאמרו בסוגיין דמה"ט איכא למ"ד דלא מכשיר בבתה, ואף למ"ד דמכשיר בבתה כתבו התוס' לקמן כ"ו ב' דהוא משום דחזקת האם מהני לבת.

לא] **ואמנם** יש להסתפק בביאור יסוד הפלוגתא בזה, די"ל דפלוגתייהו היא בכח הברי, דר"ג אלים לי' ברי, וע"כ ס"ל דאף דאין להכשירה מכח החזקה דאיתרעא, מ"מ מהני הברי להכשירה, ור' יהושע לא אלים לי' ברי, וע"כ כיון דאיתרעא החזקה, א"א להכשירה מכח הברי.

**אך** י"ל דפלוגתייהו היא בכח החזקה, דכו"ע מודו דאלים ברי, ומן הדין כל דאיכא ברי וחזקה ה"ה נאמנת, ואך דר' יהושע ס"ל דכיון דאיתרע החזקה לאו כלום היא, וע"כ ל"מ הברי להעמיד החזקה ולהכשירה, ור"ג ס"ל דאף דאיתרע החזקה וא"א להכשירה מכח החזקה בפנ"ע, אכתי עיקר החזקה קיימת, וע"כ כל דאיכא טענת ברי המעמדת את החזקה, ה"ה נאמנת.[[28]](#footnote-29)

לב] **ומצאנו** שנחלקו בזה הראשונים ז"ל, דהנה לקמן ע"ה ב' פליגי ר' יהושע ורבנן בספק בהרת קדמה או שער לבן קדם, דרבנן מטמאים ור' יהושע מטהר, והתוס' הרא"ש בנדה י"ט א' כתב, ז"ל, הק' ר"ת בספר הישר סימן ג', מ"ט דת"ק דמטמא בספיקא, נוקי גברא אחזקתי' וכו', ועוד רבנן דפליגי עלי' דר' יהושע מאן ניהו ר"ג ור"א דאשכחן דפליגי עלי' "לענין חזקות" בפ"ק דכתובות "גבי ראוה מעוברת" וגבי משארסתני נאנסתי,[[29]](#footnote-30) ואמרינן עלה בפ' המדיר וכו' כי לא אזיל ר' יהושע בתר חזקה דגופא היכא דאיכא חזקה דממונא, אבל ליכא חזקה דממונא אזיל בתר חזקה דגופא וכו', והשתא י"ל התם דאיכא חזקה דממונא דמרעא לחזקה דגופא אזיל ר"א בתר חזקה דגופא, הכא דליכא דמרע לי' לא כ"ש, עכ"ל.

**ובפי'** הר"ש בנגעים פ"ד מי"א הק' כעי"ז, וכתב ע"ז, ז"ל, מיהו בזה י"ל דטעמייהו התם משום דאלים להו ברי כדאמרי' בפ"ק דכתובות דר"ג ור"א דפליגי עלי' אלים להו ברי שהאשה טוענת ברי אבל הבעל אינו יודע, עכ"ל.[[30]](#footnote-31)

לג] **ולמדנו** מזה דפליגי קמאי בביאור יסוד הפלוגתא דר"ג ור' יהושע, דדעת התוס' הרא"ש דפלוגתייהו בראוה מעוברת היא "בדיני חזקות", והיינו דלא פליגי ר"ג ור' יהושע בכח הברי, אלא דר"ג ס"ל דאף דאיתרע החזקה, אינה בטלה לגמרי, וע"כ כל שנצטרף לה טענת ברי היא נאמנת להכשיר עצמה, ור' יהושע ס"ל דכיון דאיתרע החזקה היא בטלה לגמרי, ול"מ הברי להצטרף להחזקה ולהכשירה, וברי בפנ"ע לכו"ע אינו מועיל להכשירה, וכדחזינן ממ"ד דפוסל בבתה, וכנ"ל.

**אך** דעת הר"ש דפלוגתייהו היא בכח הברי, והיינו דלעולם בדיני חזקות מודה ר"ג לר' יהושע דכל דאיתרע החזקה אינה מועלת, ואדרבה ר"ג מגרע כח החזקה מר' יהושע, ואך דאלים לי' ברי, וע"כ ס"ל דכל שטוענת ברי מהניא הטענת ברי להכשירה, ור' יהושע לא אלים לי' ברי, וע"כ כיון דאיתרע החזקה, לא מצינו להכשירה מכח טענתה.

לד] **ובד'** הראשונים במכילתין בכ"ד מבו' שדעתם כדעת התוס' הרא"ש בזה, - דהנה בחי' הריטב"א לקמן ט"ו ב' כתב, ז"ל, ואיכא למידק טובא אשמעתין דמאי פרכינן מההיא דתינוק דשאני התם דלית לי' חזקה דכשרות משא"כ בתינוקת דאית לה חזקה דכשרות, ונ"ל דקושיין למ"ד "דכל שנבעלה אבדה חזקתה וכסברא דר' יהושע", עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בדבריו, דהך דינא דכל שנבעלה אבדה חזקתה, הוא רק לדעת ר' יהושע, אך לדעת ר"ג אף שנבעלה לא אבדה חזקתה, - והנה הרי התם איירי בשאינה טוענת ברי, ומבו' מזה, דאף כשאינה טוענת ברי פליגי ר"ג ור' יהושע, דלר"ג לא אבדה חזקתה, והא דלא מכשרינן לה אלא בטוענת ברי, הוא משום מעלת יוחסין, ולר' יהושע אבדה חזקתה, והרי דעיקר פלוגתא דר"ג ור' יהושע היא בדיני חזקות.

לה] **עוד** יש ללמוד כן ממש"כ רש"י לקמן י"ד ב', במה שאמרו התם דאי ר"ג אפילו ברוב פסולין נמי מכשר, ופירש"י, ז"ל, דאית לי' העמד אשה על חזקתה, עכ"ל, ומשמע דיסוד דינא דר"ג, דבזה נחלק על ר' יהושע, הוא דאית לי' העמד אשה על חזקתה, ובזה הוא שנחלק על ר' יהושע.

**וכ"נ** גם מד' רש"י לקמן י"ד' א', ז"ל, מי אמר רבי יהושע אינה נאמנת, אלמא לא מוקמינן לה אחזקה, עכ"ל, והרי דיסוד דינא דר' יהושע הוא דלא מוקמינן לה אחזקה, ובזה הוא שנחלק על ר"ג.[[31]](#footnote-32)

לו] **ולפ"ז** י"ל דזהו דפליגי ר"ג ור' יהושע אם היא נאמנת משום טענת ברי ומשום ע"א, וביסוד הדברים חדא פלוגתא הוא, דפליגי בדין חזקה, דלר"ג דאית לי' דלא בטלה החזקה, הרי הגם דאינה מועלת להתיר בפנ"ע, מ"מ מהני הברי להעמיד החזקה, וגם סגי בזה בנאמנות דע"א, אף שהחמירו ביוחסין דל"מ ע"א, - אך לר' יהושע דאית לי' דבטלה החזקה, ל"מ הברי להעמידה חזקה, וגם ל"מ בזה נאמנות ע"א, כיון שהחמירו ביוחסין דל"מ ע"א.[[32]](#footnote-33)

1. ואם נאמנותה הוא מדינא דע"א, אי"ז ענין להא דלענין ממון לא אמר ר"ג בברי וברי, וגם א"צ לזה, דבלא"ה פשיטא דע"א בהכחשה לאו כלום הוא. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך הנה הבית יעקב לעיל ט' ב' פירש דמסקנת ד' הרא"ש דליכא כלל לדין טענת ברי באיסורין, ומה שקיים בסו"ד לדינא דרבינו יונה הוא מדין ע"א נאמן באיסורין, עיי"ש בדבריו.

   ואמנם הנה דבריו מתישבים רק לפ"מ שפירש שם בד' הרא"ש בסו"ד דמש"כ דבמשארסתני נאנסתי נאמנת, הוא לגבי איסור, אך הנה בד' תוס' הרא"ש לקמן י"ד א' שכתב ע"ד דבריו בפסקיו כתב להדיא דהא דנאמנת וכתובתה מאתים הוא משום דאלים לי' ברי, ומדמי לה למה שאמרו התם דאלים לי' ברי לענין להתיר עצמה, ולפ"ז ודאי דיש לפרש כן גם בדבריו בפסקיו, ומבו' לפ"ז דגם הא דמסיק להתיר, הוא מדינא דטענת ברי, ומהני טענת ברי אף באיסורין. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א והר"ן לעיל שם, ובד' הר"י מיגש בשלהי פירקין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם במה שפירש מעיקרא רק לטעמא דטענת ברי, י"ל דהוא משום דפשיט"ל דע"א נאמן באיסורין, - אך במה שפירש אח"כ רק לטעמא דע"א נאמן באיסורין, תיקשי דכיון דלא סגי בהכי, הו"ל לפרש דהטעם לחלוק ע"ד גדולי המורים, הוא מדינא דטענת ברי. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א להוכיח דנאמנת אף דהוי העדות על עצמה, מהא דתניא זו היא עדות שהאשה כשרה לה, ולא הוכיח כן מעיקר דינא דמתניתין דנאמנת להכשיר עצמה, משום דבמתניתין היא נאמנת מדין טענת ברי, ולא למדנו מזה דיש להאמינה גם מדינא דע"א נאמן באיסורין אף דהוי העדות על עצמה, ורק מהא דתניא דזו היא עדות שהאשה כשרה לה, למדנו דהיא נאמנת מדין עדות. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם הרא"ש לעיל שם עמד בכעי"ז, ומשמעות דבריו דמסיק דהא דנאמנת להכשיר עצמה הוא אף בדליכא חזקה, וזהו טעמא דמאן דמכשיר בבתה, וע"כ היא נאמנת, אך ד' הרשב"א לא נתישבו בזה, דבקידושין ס"ו א' כתב דטעמא דמאן דמכשיר בבתה הוא משום דחזקת האם מהני לבת.

   ויש להוסיף עוד, דבאמת ש"ר לעיל לא כתבו דנאמנת אלא באשת ישראל שאומרת נאנסתי, ובזה י"ל דשפיר מצינו להתירה מכח חזקת היתר לבעלה, ואף דבלא טענתה היא אסורה מדינא, י"ל דהוא משום דהוי זה ריעותא בחזקתה, וכל שהיא טוענת ברי מהני להעמיד חזקתה, אך הרשב"א כתב באשת כהן דנאמנת לומר לאו תחתיו, וכ"כ הר"י מיגש בשלהי פירקין, והב"ש בסימן ו' סקכ"ט ובסימן ס"ח דקט"ו נקט דאף הרא"ש ודעימי' מודו לזה, והתם הרי כנגד חזקת כשרות, איכא חזקת הגוף דתחתיו נבעלה, ולא מצינו להכשירה מכח החזקה, ובאמת בתשו' חת"ס אהע"ז ח"א סימן קל"א כתב בתו"ד דהרא"ש לא התיר אל באשת ישראל, אך באשת כהן דאיכא חזקת הגוף כנגד החזקת כשרות, אינה נאמנת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכמש"כ כן הרשב"א גופי' במשמה"ב בית ד' שער ב', בהא דאסרינן לה בספק תחתיו ספק לאו תחתיו, ולא שרינן לה משום חזקה, ז"ל, דכל שאתה מעמיד אותה על חזקתה העמידנה בחזקה שלא נבעלה עד עכשיו שנמצאת בעולה, ואין לומר שמא לא תחתיו זינתה דכל שאתה ממשיך זמן חזקתה לא נבעלה עד שנתארסה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. וזה דלא כמש"כ הרשב"א לעיל ובתשו' דאף אם ראינו שנאנסה א"א להתיר מכח זה, דשמא מרוצה היא, ואין אונס ורצון אלא אחר כוונת הלב. [↑](#footnote-ref-9)
9. וי"ל עוד, דהוא משום דהכא שאומרת דל"ה כאן דבר שבערוה כלל, לא חשיב כעדות בדבר שבערוה, וכמש"כ הש"ש בש"ו פ"ג בדעת תשו' מיימוני.

   ואמנם יש לסייע לדרך קמא, ממש"כ הרשב"א לעיל י"א א', ז"ל, דלעולם אין מוציאין ממון אלא בראי' ברורה, ותדע לך דע"א נאמן באיסורין ובממון אין פחות משנים, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דל"מ ע"א בממון, הוא משום דאין מוציאין ממון אלא בראי' ברורה, ולפ"ז הרי דכל הא דל"מ ע"א בממון, הוא רק להוציא ממון מחזקתו, וה"נ הא דל"מ ע"א בדבר שבערוה דילפינן לה דבר דבר מממון, הוא רק כשבא להוציא מחזקה. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך העירו בזה ממש"כ הרשב"א לעיל י"ב ב' בתו"ד, ז"ל, טעמי' דר"ג משום חזקה דגופא דמסייעא לברי דידה, עכ"ל, ומשמע דעיקר נאמנותה הוא מכח הברי, ול"מ החזקה אלא לסייע לברי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואף דקודם שבא עלי', ל"ה לו ריעותא להסתפק שמא דרוסת איש היא, ורק מכח מציאת הפ"פ הוא דאית לי' ריעותא, מ"מ כיון דהי' ידוע לו מעיקרא שהוא עתיד למצוא ריעותא דדרוסת איש היא, לא מצי טעין טענת מק"ט. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה אמנם יש לדון, דגם לדעת ר' יהושע היא נאמנת להתיר עצמה כשאומרת מוכ"ע אני, משום דבכה"ג איכא ספק ספיקא להתירה, דכל הא דהאומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו, ואינו מותרת משום ספק מוכ"ע וספק לאו תחתיו, הוא מדלא טענה מוכ"ע, וכמש"כ התוס' לעיל ט' א', אך כל שטוענת מוכ"ע אני, שפיר יש להתירה משום ספק ספיקא, - אך לדעת הרמב"ן לעיל ט' א' דהא דאינה מותרת משום ספק מוכ"ע וספק לאו תחתיו, הוא משום דיש בה דרכים לפסול שמא תחתיו ושמא מפסול, הרי דאף אם אמרה מוכ"ע אני אינה נאמנת להתיר עצמה, - וגם לדעת התוס' מוכח דלר' יהושע לא חשיב כספק ספיקא בכה"ג, משום דס"ל דמוכ"ע לא שכיח, דאל"כ מ"ט היא מפסדת כתובתה, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ס"ז סקכ"ז. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואמנם בגונא שכתב לה כתובה מאתים, י"ל דבעינן בזה לטענת מק"ט, וכ"ה בחי' רבינו קרשקש לעיל י"א ב' דהא דמוכ"ע שלא הכיר בה כתובתה מנה, הוא כדינא דקנה ומחזיר אונאה, אך בגונא שלא כתב לה, ואינו חייב בכתובתה אלא מכח חיוב כתובה, הרי דכל דבעולה היא אין לה אלא כתובה מנה, ול"ב בזה לטענת מק"ט.

    ויש להוסיף, דבד' הרמב"ן במלחמות לקמן ל"ו א' בסו"ד נראה להדיא, דלמ"ד דמוכ"ע בין הכיר בה בין לא הכיר בה כתובתה מנה, לי"ב כלל לטענת מק"ט, והא דכשלא הכיר בה כתובתה מנה, הוא משום דאף אם כתב לה כתובה, לא חייב עצמו בחיוב בפנ"ע, אלא בחיוב כתובה כדינה, וכיון דמוכ"ע היא אין לה אלא כתובה מנה, וזהו שכתב שם דכל שאינו חייב לה כתובה מדינא, וכתב לה כתובה מאתים, אינה מפסדת כתובתה אף אם לא הכיר בה, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן פ"ב סקכ"ד. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם יש לדחוק דמכוון דבריו הוא דלא איתרע חזקתה טפי ממה שידע מעיקרא, וע"כ ל"ה מק"ט. [↑](#footnote-ref-15)
15. והרי כשאומרת מוכ"ע אני, או שבאו עדים שהיא מוכ"ע, ה"ז מועיל להתירה, אף שאינה טוענת להדיא ולא העידו העדים שלא נבעלה, והיינו משום דכל שידענו שהיא מוכ"ע, תו ליכא ריעותא כלל שנבעלה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ונפ"מ בזה לדינא, דאף אם יבואו עדים שלא נאנסה לאו תחתיו, או שלא נאנסה לפלוני זה, לא תהא אסורה, שהרי ל"ב כלל להאמינה במה שאמרה שהי' זה לאו תחתיו ושהי' זה לפלוני, דבלא"ה נמי כיון שלא אמרה אלא שנאנסה לאו תחתיו לפלוני כשר, ליכא ריעותא כלל שנאסרה.

    אך בעיקר הדברים יש להעיר מד' המהר"ם שי"ף לקמן י"ד ב' ע"ד התוד"ה כמאן שנקט דאף כשלא ראינוה מדברת ואמרה שנאנסה לפלוני כשר, אינה מותרת אלא מכח דינא דהפה שאסר, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. וזה מדוקדק מאד בד' הרשב"א, דאף שפתח לדבריו בהא דאסר ר"א באשת כהן או בקטנה בת ישראל, מ"מ לא כתב דנאמנת אלא כשטוענת שנאנסה קודם שנתארסה דהוא באשת כהן, או כשאומרת מוכ"ע אני, דהוא אף באשת ישראל, ולא כתב דנאמנת כשאומרת אנוסה אני באשת ישראל, משום דבכה"ג באמת אינה נאמנת מדין טענת ברי. [↑](#footnote-ref-18)
18. ונפ"מ בזה, דאשת ישראל שאמרה דנבעלה באונס, י"ל דאינה מותרת אלא מכח דינא דהפה שאסר, ואם יבואו עדים שלא נאנסה, תהא אסורה, והיינו משום דכל שידענו שנבעלה ע"פ דברי' הוי זה ריעותא שנתרצתה בכך, ובעינן להאמינה בטענתה שהיתה אנוסה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ונפ"מ בזה לדינא, הוא דמש"כ הרשב"א בסו"ד דאף שותקת מותרת מדינא דטענינן הוא רק באשת כהן דטענינן לה דלאו תחתיו נאנסה, או אף באשת ישראל דטענינן לה דמוכ"ע היא, אך בגונא דידענו שנבעלה והיא שותקת, לא טענינן לה דאנוסה היא, - דכל הא דמהני דינא דטענינן, הוא רק בהני גווני דנאמנת להתיר עצמה מדין טענת ברי, אך בהא דנאמנת לומר דאנוסה היא דהוא רק מדין עדות ע"א באיסורין, ל"ש בזה דינא דטענינן כלל. [↑](#footnote-ref-20)
20. וי"ל עוד בפשיטות בטעם הא דאינה נאמנת לומר אנוסה אני מדינא דטענת ברי, דהנה הרשב"א במשמה"ב שם כתב, ז"ל, אילו אשת איש שראינוה שנבעלה אין תולין דבר תורה להקל משום חזקה דכשרות, שהרי שור שחוט לפניך, ואין כאן אלא חדא ספיקא ספק באונס ספק ברצון וספיקא דאורייתא לחומרא, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דכל שנבעלה ספק באונס ספק ברצון, לא מוקמינן לה מדאורייתא אחזקה, וזה דלא כמש"כ התוס' לעיל ט' א' דמוקמינן לה אחזקה, (אלא בגונא דליכא קול ואיכא רוב רצון), והיינו משום דהוי זה ריעותא בחזקתה, כיון שנבעלה ודאי בעילה הראוי' לאסור, - וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א לעיל שהוכיח דנאמנת לומר אנוסה אני, דאל"כ היכי משכח"ל אונס דשרי בישראל, והרי דאלמלי דנאמנת, הוה אסרינן לה, ול"ה מוקמינן לה בחזקת היתר.

    ולפ"ז י"ל דמה"ט אינה נאמנת בטענת ברי, דהרי כל הא דמהני טענת ברי באיסורין, הוא בדאיכא חזקה, דאף מאן דמכשיר בבתה הוא רק משום דחזקת האם מהני לבת, וכמש"כ הרשב"א בקידושין, וכיון דבספק אונס ספק רצון בטלה חזקתה לגמרי, ל"מ בזה טענת ברי. [↑](#footnote-ref-21)
21. ולפ"ז באו כל דברי הרשב"א על מכונם, דבתחילת דבריו כתב דהא דאשת כהן נאמנת להתיר עצמה כשטוענת שנאנסה קודם שנתארסה, הוא מדינא דטענת ברי, והיינו משום דלא מצינו להתירה מדינא דע"א נאמן באיסורין, דביוחסין החמירו חכמים דל"מ ע"א, ואינה נאמנת אלא מדין טענת ברי, - ובהמש"ד כשכתב לדון לאסרה מדין ספק סוטה, דאי"ז בכלל יוחסין, כתב דהיא נאמנת להתיר עצמה מדין ע"א נאמן באיסורין, ודימה להא דאשת ישראל שנבעלה נאמנת להתיר עצמה, דהתם אינה נאמנת אלא מדינא דע"א, ולי"ב לדינא דטענת ברי, כיון דאף אחר טענתה אכתי קיימא הריעותא שנתרצתה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ויש ללמוד כן מהא דבשבוי' נאמן ע"א לומר דטהורה היא, והרי דלא החמירו חכמים ביוחסין דלא סגי בע"א, אלא היכא דהיא אסורה מדאורייתא בלא עדותו. [↑](#footnote-ref-23)
23. ומקור דברי הרשב"א להך מילתא דכל מה שאמרו דהיא נאמנת להתיר עצמה מדין עדות, הוא רק היכא דבלא"ה היא מותרת מדינא משום חזקת כשרות, אך היכא דהיא אסורה מדינא לא סגי בעדות דע"א להתירה, נראה דהוא ממה שאמרו דאינה נאמנת להתיר עצמה אלא משום דאית לה חזקת כשרות, וזהו טעמא דמ"ד דפוסל בבתה, ואך מאן דמכשיר בבתה הוא משום דחזקת האם מהניא לבת, והרי דאינה נאמנת להכשיר עצמה מדין עדות דע"א, המועלת להתיר אף בדליכא חזקת היתר. [↑](#footnote-ref-24)
24. והא דתניא דזו היא עדות שהאשה כשרה לה, אף דהיא נאמנת גם משום טענת ברי, נראה דהשיבו חכמים כן לדבריו דר' יהושע, דאף דלא ס"ל להאמינה מדין טענת ברי, מ"מ יש להאמינה מדין נאמנות ע"א.

    ובזה מתפרש הא דמדמי לה ר' יהושע לשבוי', וכתב הרשב"א דלחכמים ל"ד לשבוי', ונת' לעיל סקכ"ב דהיינו דבשבוי' לא מצינו להאמינה מדין טענת ברי, וצ"ב דא"כ מה מייתי ר' יהושע משבוי', ולמש"נ הוא מתפרש היטב, דשפיר השיב ר' יהושע משבוי' דלא כמו שאמרו חכמים שיש להאמינה מדין עדות, אך אכתי לחכמים גופייהו יש להאמינה מדין טענת ברי, דע"ז אין להוכיח משבוי' דאינה נאמנת, וכנ"ל, - ועד"ז מתפרש מש"כ התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין בשם הר"ש בטעמא דחכמים דל"ד מעוברת לשבוי', עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-25)
25. אף דשפיר י"ל כן דפליגי בתרתי, והרי מלבד זה פליגי גם אם אשה מזנה בודקת ומזנה, וכמש"כ התוס' לקמן בסוגיין, ופליגי עוד אם מוכ"ע שכיח, וכמש"כ התוס' לעיל ט' ב'. [↑](#footnote-ref-26)
26. ובד' הרמב"ן והרשב"א והרא"ה לקמן י"ד א' מבו' דבמעוברת אין טעמא דר' יהושע משום מעלה ביוחסין, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, והיינו דעכ"פ במעוברת איתרע חזקתה, וע"כ מדינא לא אזלינן בתרה, ואמנם מסתברא מילתא דאי"ז אלא מדרבנן, אך הוי זה דין גמור, ואי"ז מעלת יוחסין בעלמא. [↑](#footnote-ref-27)
27. וכנראה דבריו קיימי גם לדעת התוס' דהא דל"מ חזקה הוא משום מעלה ביוחסין, דגדר המעלה ביוחסין דלא אזלינן בתר החזקה, הוא משום דאיתרע החזקה. [↑](#footnote-ref-28)
28. וזה תליא בביאור מה שאמרו לקמן י"ד א' דר"ג אלים לי' ברי דאפי' בחד ספיקא נמי מכשיר וכו', ור' יהושע אלים לי' חד ספיקא דאפי' בברי נמי פסיל, - אם היינו דפלוגתייהו היא בכח ברי, דר"ג אלים לי' ברי, ור' יהושע לא אלים לי' ברי, או דפלוגתייהו היא בכח חד ספיקא, דר' יהושע אלים לי' חד ספיקא לבטל החזקה לגמרי, וע"כ ל"מ הברי להכשירה, ור"ג לא אלים לי' חד ספיקא לבטל החזקה לגמרי, וע"כ מהני הברי להכשירה. [↑](#footnote-ref-29)
29. צ"ב, דמ"ט נימא דמשום דבחד דוכתא פליגי ר"ג ור"א עלי' בדיני חזקות ומאלימים כח החזקה טפי מיני', י"ל דרבנן דפליגי הכא עלי' ומגרעים כח החזקה, הם ר"ג ור"א. [↑](#footnote-ref-30)
30. ובחי' הגרע"א במערכה לקמן ע"ה ב' אות ל"א כתב לפ"ד הר"ש לישב משה"ק המהרש"א שם, במש"כ התוס' דפלוגתא דת"ק ור' יהושע בספק בהרת קדמה, הוא בשנזקק לטומאה, והק' המהרש"א דהו"ל סברא דר"ג הפוכה מסברת ר"י, דלר"ג חזקה דגופא עדיף מחזקת ממון ולא עדיף חזקת הגוף מחזקת הטומאה, דמה"ט ספק טמא משום דאזלינן בתר חזקת טומאה, ולר' יהושע אדרבה חזקת ממון עדיף מחזקת הגוף וחזקת טומאה לא עדיפא מחזקת הגוף, וכתב הגרע"א די"ל דלעולם לר' יהושע אלים חזקה טפי, וטעמא דר"ג דמשארסתני נאנסתי נאמנת אף כנגד חזקת ממון, הוא משום דאלים לי' ברי, ובדו"ח הגרע"א לקמן ע"ו ב' כתב דהר"ש עצמו הק' לקו' זו דהמהרש"א ויישב כן. [↑](#footnote-ref-31)
31. וכן נראה למש"כ התוס' לקמן ל"ו א' וע"ו א' דפלוגתא דר"ג ור' יהושע במשארסתני נאנסתי היא אף בטענת שמא, דר"ג ס"ל דכיון דלא איתרע חזקת רשות האב, מועלת חזקת הגוף להוציא ממון, עיי"ש, - והנה לפ"ז נמצא, דפלוגתא דר"ג ור' יהושע במתניתין דמשארסתני נאנסתי, הויא בדיני חזקות, וכיון דבגמ' לעיל י"ב ב' מדמינן לפלוגתא דר"ג ור' יהושע במשארסתני נאנסתי, לפלוגתייהו בראוה מדברת ומעוברת, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן די"ד: ד"ה כמאן, דחדא פלוגתא היא, הרי בע"כ דגם פלוגתייהו בראוה מדברת ומעוברת הויא בדיני חזקות, אך עדיין צריך לפרש הא דשייכי הפלוגתות זל"ז, דהתם הרי פליגי בחזקה דלא איתרע כלל, אם מהניא כנגד חזקת ממון, והכא פליגי בחזקה דאיתרע אם מועלת ביוחסין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-32)
32. ואמנם לדרך זו נמצא, דלדעת ר' יהושע דאינה נאמנת, הרי דה"ה ע"א אחר לא יהא נאמן להכשירה, ואי"ז במשמעות ל' הברייתא שנחלקו על עדות אשה בעצמה, וכ"ה מוכח מהא דמייתי ר' יהושע משבוי' דאינה נאמנת, והתם הרי ע"א אחר נאמן להכשירה, והאמנם אי נימא דהא דמייתי ר' יהושע משבוי' הוא להא דאינה נאמנת משום טענת ברי, י"ל דכלפי דין ע"א לא מדמי לה כלל לשבוי', אך למש"כ הרשב"א דהא דתניא זו היא עדות שהאשה כשרה לה, הוא מדין ע"א, וע"ז מייתי ר' יהושע משבוי' דאין אשה נאמנת על עצמה, הרי הדין נותן דע"א אחר נאמן להכשירה.

    ואשר ע"כ צ"ל, דלעולם עיקר הא דאינה נאמנת מדין ע"א לדעת ר' יהושע, הוא משום דהויא העדות על עצמה, וחשודה לשקר, ואך דגם לפ"ז י"ל דאזלי ר"ג ור' יהושע לטעמייהו, דלדעת ר"ג דלא בטלה החזקה, הקילו בזה דסגי אף בעדות אשה על עצמה, ולדעת ר' יהושע דבטלה החזקה, לא סגי בזה בעדות אשה על עצמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)