אורח חיים קצג - ציונים והערות_2
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסימן קצ"ג סעיף א'**

**א, ברכת המוציא**

מבואר כאן שבברכת המוציא יכול האחד להוציא את חבירו, גם באכילת שניים. אך לא התפרש כאן אם יש בזה עניין לכתחילה.

והנה, שני טעמים התבארו בראשונים מדוע ב'המוציא' מוציא את חבירו גם בשניים. האחד – מחמת הקביעות שיש בתחילת הסעודה ולא בסופה **(רא"ש).** והשני – מחמת שהוי רק דרבנן **(רשב"ם).** ולכאורה נפ"מ דאם הוא רק קולא דרבנן, ודאי אין עניין לכתחילה לעשות כן. ועי' **מ"ב לקמן (סימן רי"ג סק"ג)** שהביא בשם המעדני יו"ט שראוי לכתחילה שיוציא האחד את חבירו משום ברוב עם. והוא לכאורה כהטעם הראשון. אך זה אינו דהא לגבי ברכת הנר היא סוגיא מפורשת שלכתחילה יצאו כולם בברכת האחד משום ברוב עם, אף שאין שם את קביעות הזימון[[1]](#footnote-1).

ועי' **ט"ז (סק"א)** שהקשה, לפי הטעם שהכל תלוי בדאורייתא או דרבנן, מדוע ברכה אחרונה על פירות שאינה דאורייתא לא יוציא אחד את חבירו. וציין לסימן רי"ג, ועי' **פמ"ג** שביאר שכוונתו לתירוצו של **הא"ר,** אשר באכילת פירות אין קביעות, וזו הסיבה שלא שייך כלל שיוציא האחד את חבירו. והנפ"מ העולה מטעם זה היא שבפירות, גם בברכה ראשונה אינו יכול להוציא. והוא כהרמ"א לקמן סימן רי"ג ולא כהמחבר שם.

**ב, האם החילוק בין שניים לשלושה תלוי בזימון**

והנה, תוס' וסיעתם היה פשיטא להו שמה שיש חילוק בין שניים לשלושה הוא מחמת חיוב הזימון. והביאו התוס' את שיטת רש"י שגם בברכה ראשונה בשנים מצווה לחלק. והבינו בדעתו החיוב הזימון בברכה אחרונה יש לו משמעות גם לגברי ברכה ראשונה. והקשו ממה שמצינו שגם בפירות מוציא האחד את חבירו בברכה ראשונה אף שאין בהם זימון. אך עי' בהגהות הרמ"ך על הרמב"ם וכן בשלטי גיבורים בשם ריא"ז שיסוד החילוק בין שניים לשלושה הוא דרק בשלושה נחשב ברוב עם הדרת מלך ועל כן גובר על חילוק ברכות עדיף. ולביאור זה מובן בפשיטות ששייך זה הן בברכה ראשונה והן בברכה אחרונה ובלא שייכות כלל לזימון. אלא כל שיש שלושה, ישנו ברוב עם ועל כן מוציא האחד את חבירו. משא"כ רק בשנים. (והנה בסוגיא בחולין עצמה ביאר רש"י שכל הנושא הוא רק ברכה אחרונה וצריך עיון הכרחו לזה ויישוב דבריו עם דבריו שבכאן.)

**ב, זימון לפירות**

הביא **המ"א (סק"ב)** את הב"ח שמחמת השיטות שאף לפירות שברכתן מעין שלוש יש זימון, לחשוש לכתחילה שלא יקבעו שלושה על פירות. ועי' **מ"ב (סק"ו)** שהביא שלא נהגו לחשוש לזה.

ובעיקר העניין דזימון לפירות, בפשטות היא גמ' מפורשת בחולין ק"ו. שאין זימון לפירות. והסוברים שיש מעמידים שם את הגמ' בפירות שאין ברכתם מעין שלוש.

ובטעם מה שבאמת אין זימון לפירות להסוברים כן, הביא ב"**קונטרס מראי מקומות" להר"ד כגן**, ד' טעמים מהמפרשים: א, **בריטב"א ורא"ה** (מ"ב:) מבואר ששייך להא דהפת טעונה ברכה במקומה, וזה מה שגורם את הקביעות המשותפת לברכה. אבל ברכת מעין שלוש אינה צריכה להיות דווקא במקום (ובאמת זה גופא צריך להבין, עד כמה שמעין שלוש דאורייתא אמאי אינה טעונה ברכה במקומה). ב, כיון שאין קביעות לאכילת פירות א"א לזמן עליהם (כן נראה מלשון **הראב"ד בסוף פ"א דברכות**). ג, אם מעין שלוש דרבנן, נימא שאין זימון אלא בברכה דאורייתא (**דרישה סימן קצ"ב סק"א**). ד, גם אם מעין שלוש היא דאורייתא, הרי חזינא שלא הצריכה בה תורה ג' ברכות אלא ברכה אחת, ובהכרח שיש חילוק בין חיובי הברכות, וגם זימון שייך דווקא לחיוב החשוב של ג' ברכות (**פמ"ג א"א סק"ב**).

**ג, כוונה להוציא**

כתב הרמ"א שצריך המברך שיכוון להוציא והוסיף המ"ב שצריך גם השומע להתכוון לצאת. **ועי' ב"י כאן** (בד"ה "ומה שכתב רבינו במה") בשם הסמ"ג, שהיינו אף למ"ד דמצוות אינן צריכות כוונה (וכ"ה להדיא **ברשב"א ברכות דף י"ג,** שצריך כוונה מיוחדת בשביל שומע כעונה). אמנם עי' **ב"י לקמן סימן רי"ג** (סעיף ב' ג' ד"ה "ומ"ש רבינו שיוצאין") שכתב שכוונה זו נצרכת רק למ"ד מצוות צריכות כוונה (וצ"ע לכאורה). ועי' **פמ"ג משב"ז סק"ב** כאן שסתימת הפוסקים משמעה שאף שקיי"ל שבדרבנן אין מצוות צריכות כוונה, לגבי שומע כעונה בעי כוונה מיוחדת. ותמה על זה הפמ"ג מהמפורש בסוגיא בר"ה כ"ח: שתלתה הגמ' את כוונת השומע והמשמיע בדין הכללי של כוונה למצוות. (והנה נושא זה סבוך והאריכו בו ולא עיינתי כעת, אבל עצם ראיית הפמ"ג מהסוגיא בר"ה יש לדחות דשם מיירי בתקיעת שופר, אשר כידוע אינו מדין שומע כעונה, ואדרבא צריך להבין אמאי בכלל צריך כוונת משמיע. אבל במצוות הדיבור אשר יוצאים בהם מדין שומע כעונה יש לומר שבאמת לולי כוונה מיוחדת לא ייחשב שומע כעונה.)

**ד, אינו מבין**

חדשו הראשונים מסברא שכאשר אין השומע מבין את הלשון אינו יוצא. והסברא והגדר צע"ט[[2]](#footnote-2). ועי' בביאוה"ל שהביא מהברכת אברהם (בן דורו של הב"י) שבזימון ג' יוצאים ידי חובה אף מי שאינו מבין[[3]](#footnote-3). [והברכת אברהם בדבריו שם כלל כל אחד שמוציא את הצבור ודמה זאת להא דהש"ץ מוציא את העם שבשדות (וצ"ב).] **ועי' פמ"ג א"א** ד' שהביא מהכס"מ (ואינו מפורש שם) בדעת הרמב"ם שכאשר אינו מבין יוצא רק אם עונה אמן, משא"כ אם מבין, שיוצא בעצם השמיעה. (וכן הביאו מהגר"א באמרי נועם.)

**ה, רשאים לחלק**

הנה במבואר בסוגיא שבששה ובעשרים יכולים להתחלק, יש להעמיד ג' צדדים: א, דעדיין עדיף לכתחילה שלא להתחלק, משום ברוב עם. ב, שאין שום נפ"מ אם יתחלקו או לא. ג, שעדיף שיתחלקו, כדי להרבות בברכות ובזימונים. והנה **הדרכ"מ** שדן בעניין לא העלה כלל את הצד שעדיף שיתחלקו ודן רק האם ישנה עדיפות שלא יתחלקו, וצדד כן מלשון רש"י שכתב 'אם ירצו' (ונחלקו האחרונים בדעת הדרכ"מ האם היינו רק בעשרים או גם בששה, ראה **שעה"צ ח'**). אמנם ברמ"א בשו"ע לא הזכיר כלל שעדיף שלא להתחלק, ובא רק לאפוקי מהצד שיש עדיפות בדווקא להתחלק. וראה **ט"ז סק"ג** שבאמת יש עדיפות לכאן ולכאן ועל כן למעשה מה שירצה יעשה. ועי' מ"ב סקי"א שהביא את שתי הדיעות.

**ו, מעשה דריש גלותא**

הנה מבואר לגבי מעשה דריש גלותא שעדיף לוותר על זימון בעשרה כל שלא יוכלו לשמוע את המזמן, והיינו ששמיעת המזמן עדיפה על זימון בעשרה. אמנם לא התפרש בגמ' מה לא ישמעו. ולשון הרא"ש והטור היא שלא ישמעו את ברכת המזון. ובפשטות היינו לדידהו שהמזמן היה מברך ומוציא בכל ברכת המזון, ומבואר כאן חידוש, שעניין זה שכולם יצאו בברכת המזמן, אף שאינו לעיכובא, מ"מ חשוב הוא כ"כ עד שעדיף לוותר בשבילו על זימון בעשרה. וכל זה לדידהו, אבל לדידן שממילא איננו יוצאים מהמזמן, היה מקום לומר שדין זה אינו שייך כלל. וכך לכאורה היא הפשטות.

אמנם לא כך הבינו רבותינו הב"י והדרכ"מ, אשר למדו שניהם שדין זה שייך גם לדידן שתמיד לא יוצאים מהמזמן (וצ"ע מהיכא). והב"י נראה שלמד שאף בזמן הגמ' לא היה שום עניין בדווקא שיוציא המזמן את השומעים (והט"ז סק"ה הסתפק בזה בדעת הב"י, עיי"ש). ובהכרח שכל החסרון שם היה במה שאת **ברכת הזימון** עצמה לא יכלו לשמוע. [ויש להעיר שיש בזה חידוש, דלולי דבריו היה מקום לומר שאין שום עניין לשמוע את ברכת הזימון מהמזמן, דכל העניין הוא שיזדמנו ויגידו יחדיו "ברוך שאכלנו משלו"[[4]](#footnote-4).] ואילו **הדרכי משה** כתב שאף לדידן שלא יוצאים בברכה מהמזמן עדיין יש עניין בדווקא שיגידו בלחש וישמעו את המזמן ויענו אחריו אמן. ובשביל עניין זה עדיף לוותר על זימון בעשרה. [והנה **דעת הב"ח,** שגם לדידן ראוי לצאת בכל ברכת המזון מהמזמן, וזהו הנושא לגבי מעשה דריש גלותא. אך מבואר בדבריו שלא ניחא ליה לומר שיש עניין בעצם ה'ברכה המשותפת', אלא כל העניין הוא רק עניית האמן. ומבואר בדבריו שבעצם היה אפשר לקיים אותו עניין על ידי אמירה בלחש ועניית אמן אחר המזמן, אלא מחמת החשש שלא יספיקו לגמור קודם המזמן, לכן עדיף לשמוע את כל הברכות מהמזמן בעצמו. וביאור הדברים הוא שכל עניין הזימון מקורו הוא בגדלו לה' איתי, וזה לכאורה מתקיים בעניית האמן אחריו, וממילא אין מקור לומר שצריך דווקא שיברכו יחד עמו[[5]](#footnote-5).] והנה **בשו"ע** פסק כשיטתו בב"י שכל העניין הוא דווקא לשמוע את ברכת הזימון ושתק לו הרמ"א. ונראה שחזר בו ממה שכתב בדרכי משה וכ"ה **במ"א סק"ד**. אבל המ"א עצמו פסק כדברי הדרכ"מ שצריך לשמוע את כל הברכה מהמזמן למרות שהשומעים מברכים בלחש. ועוד הוסיף המ"א שלדידן שפוסקים כרב ששת ישנו עוד נושא שחייבים לשמוע מהמזמן עכ"פ את ברכת הזן אשר היא חלק מברכת הזימון (וגם זה דלא כדברי הב"י בסימן קפ"ג שדברי התשב"ץ לגבי ברכת הזן נאמרו רק אליבא דרש"י ולא אליבא דתוס' בביאור שיטת רב ששת). ולהלכה פסק המ"ב ששמיעת ברכת הזן מהמזמן דוחה זימון בעשרה. אבל שמיעת ברכת המזון כולה, לא[[6]](#footnote-6).

**ברכת הזן בזימון בעשרה**

כתב **המ"א ופסקו המ"ב** שכאשר לא יוכלו לשמוע את כל ברכת הזן מהמזמן, עדיף לוותר על זימון בעשרה. ומבואר בזה שהדין אליבא דרב ששת לשמוע את ברכת הזן הוא אף בזימון בעשרה. אמנם עי' **מ"ב לקמן סימן ר'** סק"ט שהביא מהאחרונים שבזימון של עשרה אין עניין לשמוע את כל ברכת הזן מהמזמן, והוא מהלבוש, וטעמו משום שכיון שיש הזכרת השם בזימון בעצמו, שוב אין עניין להצמיד את הזימון לברכת הזן. ובמ"א כאן לכאורה מפורש דלא כהלבוש הנ"ל, וסתירת דברי המ"ב בזה צע"ג. וכבר תמה בזה **בחזו"א (או"ח סי' ל"א סק"ב).**

**החשש מהקפדתו של הריש גלותא**

מבואר בגמ' שהסיבה שלא התחלקו לעשרה עשרה הוא משום שישמע הריש גלותא ויקפיד. ולא התבאר מדוע חששו כל כך מקפידתו של הריש גלותא עד כדי שכך שויתרו מחמתה על זימון בעשרה. ועי' ברשב"א שם שהביא בזה שני פירושים: הא', שהריש גלותא ימנע מהם לזמן כל לעצמם ויכריחם לצאת בזימון שלו, ושוב לא ישמעו את המזמן. והב', שיש כאן נושא של כבוד הבריות אשר דוחה לא תעשה שבתורה. ומבואר בדברי הרשב"א שעניין של קפידא גרידא ודאי לא ידחה זימון בעשרה. והנה המ"א הביא רק את דברי הרשב"א לגבי כבוד הבריות, ונראה שהביאם בתור פירוש נוסף על הפירוש של הקפדה כפשוטו. אבל את דברי הרשב"א שהקפדה היינו שלא יניחם לברך לא הביא. וצ"ע האם הוא מחמת שפשוט שהפירוש הוא כהרשב"א, או משום שבמחבר ודאי נראה שהקפדה גרידא היא סיבה להתחלק ועי' במה שנתבאר בהמשך בס"ד.

**לצורך מה מותר לבטל מצוות הזימון**

נושא גדול כאן הוא הנידון לצורך מה – אם בכלל – מותר לבטל את מצוות הזימון. ויש בזה שלושה נידונים: ביטול לגמרי של זימון בעשרה. ביטול לגמרי של זימון בשלושה. ביטול זימון בעשרה שיהיה רק זימון בעשרה.

וכשנבוא לדון מסברא, הרי צריך לדעת קודם כל האם זימון הוא מצווה דאורייתא או דרבנן. ואח"כ, לשקול את המצוות. דבעלמא כאשר נפגשות שתי מצוות, שוקלים איזו חשובה יותר ואותה עושים.

והנה המ"א הוכיח מהא דמחמת הקפדתו של הריש גלותא התירו לוותר על זימון בעשרה, שודאי שלצורך מצווה יותר לעשות כן. ועי' במ"ב שהביא בשם החיי"א שחלק. ומבואר בדברי החיי"א שישנה אבחנה נוספת, האם הזימון יתבטל גם מאחרים, או רק מאותו אחד שיוצא. ובמ"ב הכריע לחלק בזה בין אם יוצא למצווה דאורייתא או דרבנן. אמנם כל זה הוא רק באופן שיתקיים הזימון בשלושה, ועדיין לא שמענו לבטל את הזימון לגמרי. וישנה עוד הרחבת דברים בעניין זה בסימו ר', ויבואר שם בס"ד.

והנה בדברי הרשב"א עצמו מבואר שלצד שהבעיה היא מצד קפידתו של הריש גלותא (ולא מצד כבודו) הכוונה שבפועל לא היה הריש גלותא מאפשר להם לזמן לעצמם. וממילא לכאורה אין להוכיח מכאן כלל להיתר ביטול זימון בעשרה לצורך מצווה, דכאן לא היתה אפשרות אחרת. והמ"א שהוכיח שאם חוששים לקפידא, כל שכן שיחששו לצורך מצוה, כנראה הבין בדעת השו"ע שהחשש הוא מצד קפידא גרידא, ולא שאין ברירה אחרת. (ועי' בדברי החיי"א שתמה על המ"א, ואולי הדברים הנ"ל הם יסוד תמיהתו.)

1. ובהכרח צריך לומר שעד כמה שחיוב הברכה מצד עצמו אינו חמור, ואפשר להקל בגדרי השומע כעונה שלו, מעדיפים להדר ב"ברוב עם הדרת מלך", אשר הוא עניין בעצם של כבוד שמים. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכעת ראיתי בערוך השולחן שנראה שגם הוא התקשה במקור הדברים וגדרם וצדד מאוד כדעת רש"י שגם מי שאינו מבין יכול לצאת בשומע כעונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואף שתוס' עצמם העמידו את דבריהם על יציאת נשים שאינם מבינות בברכת המזון, ומשמע שגם זימון אינו מועיל לזה. היינו תוס' לשיטתם שנשים לעולם אינן חלק מהזימון, גם כאשר אכלו עם שלושה אנשים. ולדידן באמת ישתנה הדין. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובדעת הב"י יש לדון האם מוכח שבאמת המזמן "מוציא" בברכת הזימון את השומעים ועל כן צריכים לשמעו, או שהעניין הוא שאם לא ישמעוהו חסר בצורת הזימון והציווי של המברך אל השומעים. ויבואר עוד בסימנים הבאים בס"ד. (ועי' במ"ב סימן קצ"ה סקי"א, שלכאורה נראה מדבריו שיוצאים ידי חובת זימון גם אם לא שמעו את המזמן, ועי' ב"דרשו" שם. ועי' עוד בדברי הרמ"א לגבי חרש המדבר המצטרף לזימון, ומשמע שאף שאינו שומע את ברכת הזימון מהמברך אלא רק יודע שכעת הזימוןן, הרי הוא שותף לזימון.) [↑](#footnote-ref-4)
5. ועדיין היה מקום לומר שעניין זה מתקיים בשלמותו רק כאשר הברכה שעונים אחריה אמן, היא הברכה שבה יוצאים ידי חובה. וכן מבואר בשעה"צ שפשיטא ליה מחמת ה"גדלו לה' איתי" שעיקר צורת הזימון היא בשומע כעונה. [↑](#footnote-ref-5)
6. והנה פשטות דעת הב"י משמעה שעד כמה שמברך כל אחד לעצמו אין שום משמעות למה שמברכים בלחש ושומעים את המזמן. ולכאורה יש בזה נפ"מ רבתי, דהנה פסק השו"ע (סימן קפ"ג ס"ח) שאיסור הפסקה בברכת המזון הוא כמו בתפילה. ואם כן, ודאי שעניית אמן סתם על ברכת האחר אסורה. ואי נימא שאין שום משמעות לברכת המזון של המזמן כלפי השומעים, אם כן לא יהיה היתר לענות אחר הברכה. וכן באמת משמעות השו"ע בסימן קפ"ג שאין עונים אמן אחר ברכות המזמן וכן מנהג הספרדים. אמנם ברמ"א שם מפורש שעונים אמן אחר ברכות המזמן, למרות שאצלנו בסימן קצ"ג חזר בו מדבריו בדרכ"מ ולא כתב שיש את העניין של שמיעת הברכות מהמזמן, ומשמע שאפ"ה, עדיין יש משמעות לברכת המזמן. ובאמת תלוי בשאלה מהו דין ברכת המזון לגבי הפסקה. אשר החזו"א נקט שדינה כברכות קריאת שמע ובהם קיי"ל שבין הפרקים יכול לענות אמן (וממילא יכול לענות אמן גם על סתם ברכה). אבל הגרשז"א נקט שדינה כתפילה ממש וכפשטות לשון המחבר, וממילא אם מתיר הרמ"א לענות אמן אחר ברכת המזמן, בהכרח שסובר שישנה משמעות לברכותיו כלפי כל השומעים. [↑](#footnote-ref-6)