ג בדין תשלומי תרומה
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד י"א תמוז ס"ח

**סימן ג**

**בדין תשלומי תרומה**

א]בביאור שיטת רש"י ותוס' בדין לפי מידה משלם דבכל אופן לא גרע מגזלן

ב]בספק המשנ"ל האם משלם לפי דמי תרומה או חולין וביאור דברי הראשונים בגיטין בזה ודעת הר"ש והר"מ בזה

ג]בגדר דין הנתינה בתשלומי תרומה במחלוקת האם הפרשתו מקדשתו או נתינתו ובמחלוקת ר"י ור"ל בזה

ד]האם מדין תשלומי תרומה צריך לשלם דוקא לבעלים ובדין אוכל תרומת ע"ה

ה]ביאור דברי הר"מ באוכל תרומת אבי אמו וירשו שיתן ליורש אחר

ו]בדין לפי מדה האם ההפרש צריך לתת דוקא לכהן שאכל ממנו

ז]בגדר הדין דנותן לכהן ולוקח דמים ובדברי החזו"א דלוקח כשיעור שעת אכילה

ח]בדין אכל ואחרי זה מחל לר"ל האם יש דין נתינה

ט]באכל בצורה שזה לא מחייב בדיני ממון האם יש דין נתינה לר"ל

י]שיטות הראשונים בדין קלבדר"מ בתשלומי תרומה וביאור הדברים

י"א]ביאור שיטת הר"ש בגדר תשלומי תרומה וישובו לראיות תוס' שהוא כפרה

י"ב]בביאור דברי הירושלמי שהובאו בר"ש להוכיח שהקרן הוא לא כפרה

י"ג]בדין ספק קרן וחומש

י"ד]שיטות הראשונים האם הנתינה מקדשת או ההפרשה וביאור שיטת הר"מ בזה

**ט"ו] דיני תשלומי תרומה**

**בביאור שיטת רש"י ותוס' בדין לפי מידה משלם דבכל אופן לא גרע מגזלן**

א]גרסינן פסחים ל"ב. איבעיא להו כשהוא משלם לפי מדה משלם או לפי דמים משלם כל היכא דמעיקרא שויא ארבעה זוזי ולבסוף זוזא לא תיבעי לך דודאי כדמעיקרא משלם דלא גרע מגזלן דתנן כל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה כי תיבעי לך כגון דמעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ארבעה זוזי מאי לפי מידה משלם דא"ל גריוא אכל גריוא משלם או דילמא לפי דמים משלם בזוזא אכל בזוזא משלם והגמ' מביאה שנחלקו תנאים באוכל חמץ בפסח למאן דאמר שזה אסור בהנאה האם הוא חייב לשלם תשלומי תרומה ומבארת שנחלקו האם לפי מידה משלם ולכן שייך לשלם אפילו שזה לא שווה כלום או לפי דמים משלם וא"כ לא צריך לשלם כלום דזה לא שווה ולעניין הלכה הרמב"ם פסק דלפי דמים משלם והראב"ד השיג עליו דהמשנה סתמה שלפי מידה משלם וכן נקט בפסקי הרי"ד שם וכן משמעות רש"י גיטין נ"ד. ע"ש

והנה בדין תשלומי תרומה נתחדש שצריך לשלם דוקא דבר הראוי להיות קודש וכן שהכהן לא יכול למחול וכן איכא דין שצריך לשלם חומש ולפ"ז הקשה רעק"א מה הגמ' אומרת שאם בתחילה זה שווה ארבע ולבסוף זוז הוא וודאי חייב ארבע כי הוא לא גרע מגזלן הרי עד כמה שמצד דין תשלומי תרומה צריך לשלם לפי מדה א"כ עדין יש כאן נפק"מ שמצד תשלומי גזילה מועיל מחילה ולא צריך לשלם דוקא פירות ולא צריך לשלם חומש ורק אם לפי דמים א"כ התשלומי תרומה עצמו הוא כמו מעיקרא והניח בקושיא והנה בעיקר הדבר מפורש בתוס' בגיטין נ"ד. כמו שדייק החזו"א שבאמת מה שהגמ' אומרת לא גרע מגזלן הכונה שבדין תשלומי תרומה הוא צריך לשלם ארבע ולכן נקטו שבאכל תרומה טהורה ומשלם חולין טמאים כיון שזה נהפך לתרומה טמאה צריך לשלם שוי שאחרי שזה יהפך לתרומה טמאה זה יהיה שוה ארבע ומבואר שהכל זה תשלומי תרומה אלא שצ"ב הטעם וכמו שהקשה רעק"א

ובפשוטו הביאור שכונת הגמ' שכמו שבגזלן הדין תשלומין הוא לפי דמים דהינו שהשלמת הדבר הוא לפי שויותו א"כ בתשלומי תרומה שגם כך הוא הדין שללא השלמת שויותו אין כאן תשלום והגמ' רק דנה אולי צריך גם לפי מידה דהינו גם כמות הפירות תהיה שווה וכן הוא ברשב"א גיטין נ"ד. שכתב שכל הסברא של לפי מידה זה לחומרא ולא לקולא וכן הוא ברמב"ן ור"ן שם והנה לפ"ז גם באוכל תרומת עצמו דנקטו תוס' בכתובות ל: שמשלם לעצמו בכל אופן במעיקרא שויא ארבעה ועכשיו זוזא ישלם ארבעה דכך הוא דין תשלומי תרומה

ועיין זכרון שמואל סימן ב-ג שדן לבאר עוד דהנה נחלקו תנאים האם נתינתו מקדשתו או הפרשתו מקדשתו ופסק הרמב"ם שנתינתו מקדשתו ודעת ר"ל שזה דוקא מתי שיש חיוב ממון מצד האכילה ויתכן שגם לר"י שחולק מודה שאם באכילה היה חל חיוב ממון לכהן מסוים הדין תשלומי תרומה הוא דוקא לכהן זה והביאור בזה שבדין ונתן לכהן נתחדש שצורת התשלומי תרומה ע"י שהנתינה המשלימה את דין הממון שבזה ולפ"ז כיון שמצד הדין ממון צריך לשלם ארבע א"כ זה מחיב שגם בדין תשלומי תרומה זה יהיה ארבע ולפ"ז אם יאכל תרומת עצמו שאין כאן דין ממון באמת ישלם לצד שלפי מידה רק זוז עכ"ד ועיין לקמן בגדרי הדברים

והנה נתבאר שיטת תוס' רמב"ן רשב"א ר"ן שכונת הגמ' שבדין תשלומי תרומה עצמו נתחדש שוודאי צריך לשלם לפי דמים ורק אולי גם לפי מידה וכנ"ל אמנם לכאורא שיטת רש"י מבואר וכדלקמן שנקט כקושית רעק"א שלצד שלפי מידה הדין שאם מעיקרא שויא ארבעה ולבסוף זוזא צריך לשלם ארבע זה לא מדין תשלומי תרומה אלא רק מצד הדין ממון ויועיל על זה מחילה ודבר זה מבואר בשני מקומות א.עיין בדבריו בגיטין שנקט שאם אכל תרומה טהורה ושילם חולין טמאים כיון שלפי מידה משלם יצא ידי חובתו מדאוריתא והקשו הראשונים הרי הגמ' אצלינו אומרת שבמעיקרא שויא ארבעה ולבסוף שויא זוזי לא גרע מגזלן ובביאור שיטת רש"י צ"ל שכונת הגמ' מצד דין גזל אבל מצד דין תשלומי תרומה באמת מספיק אחד ב.וכן הוא לשונו בפסחים וז"ל כל היכא דמעיקרא כשאכלה הויא שויא הך גריוא ד' זוזי והשתא כשמשלם שויא זוזא ותו לא לא מיבעיא לן נהי נמי דאיכפר ליה אכילת תרומה בתשלומי מידה מיהו ממונא דכהן אוכל הוא ולא גרע משאר ממונא דחולין שהדיינים גובים ממנו כשעת הגזילה דכתיב אשר גזל כעין שגזל עכ"ל הרי מפורש שמצד תשלומי תרומה הוא באמת יוצא ע"י הלפי מידה וכל כונת הגמ' מצד דין גזלן

אלא שצ"ע קושית רעק"א א"כ מה הגמ' אומרת שבמעיקרא שויא ארבעה ולבסוף זוזא אין מקום ספק הרי עדיין נפק"מ שאם לפי מידה א"כ הדין ארבעה הוא רק מצד דיני ממונות ויועיל מחילה ולא צריך לשלם בפירות וכנ"ל משא"כ אם לפי דמים א"כ צריך לשלם את זה מדין תשלומי תרומה ועיין רש"ש שכתב לחדש שזה פשוט שכיון שיסוד הדין תשלומי תרומה הוא להשלים את התרומה בעולם שאם ישלם לפי מידה זה וודאי מספיק וכל נידון הגמ' שאולי בתשלום לפי שווי הדבר גם נחשב שהעמיד את התרומה ולכן במעיקרא שויא זוזא זה וודאי שאין צד לשלם כדמעיקרא אלא מצד דיני ממון ולא מצד תשלומי תרומה עכ"ד אמנם דבריו נסתרים מרש"י בגיטין שכתב מפורש שהדין דבשילם חולין טמאים זה עוזר רק אם לפי מידה משלם ומבואר שאם לפי דמים משלם זה לא יעזור ולא אמרינן שעד כמה ששילם לפי דמים זה וודאי מועיל [ועיין זכרון שמואל שם מה שהביא מהגרש"ש מהלך מחודש לישב שיטת רש"י ע"ש וגם זה לכאורא נסתר מרש"י בגיטין] ולכאורא גם מהגמ' משמע דלא כדבריו דהגמ' אומרת דבאכל חמץ בפסח למאן דאמר לפי דמים משלם לא צריך לשלם כי זה לא שווה כלום ואם נימא דיסוד הדין הוא השלמת הדבר אלא שגם ע"י שויו שייך לשלם א"כ במקום שאין לו שווי אין אפשרות לשלם הדבר אלא ע"י לפי מידה וי"ל

**בספק המשנ"ל האם משלם לפי דמי תרומה או חולין וביאור דברי הראשונים בגיטין בזה ודעת הר"ש והר"מ בזה**

ב]בהא דמבואר בגמ' דלפי דמים משלם עיין משנה למלך פ"י הי"ח שכתב לדון האם דנים כאילו התרומה היא חולין או לפי שווי תרומה וביאר החזו"א כונתו שכיון שהחולין שנותן נהפכים להיות תרומה וערכם יורד וא"כ יש לדון האם צריך לתת כמות שאחרי שזה יהפך להיות תרומה זה יהיה שוה כמו כשאכל או שנותן לפי ערך החולין ומה שיורד אחרי זה זה לא משנה

והנה פשטות הגמ' בגיטין שאם אכל תרומה טהורה ושילם חולין טמאים הוא יוצא ידי חובתו והבאינו לעיל שרש"י ביאר כי לפי מדה משלם והקשו הראשונים הרי זה ספק בגמ' עוד הקשו הרי הגמ' אומרת שבמעיקרא שויא ארבעה וודאי משלם ארבעה דלא גרע מגזלן ועיין רמב"ן ורשב"א שהביאו י"מ שכיון שחולין טמאים שווים יותר מתרומה טהורה והוא הרי שילם שווי חולין טמאים לכן יוצא את הדין דמים עכ"ד והנה מסברא צ"ע איך יתכן שיוצא בזה ידי חיוב הממון לכהן הרי זה וודאי יהפך לתרומה טמאה וזה פחות ממה שגזל לו והיה מקום לומר שכונת הראשונים שאת הדין תשלומי תרומה הוא יוצא כיון שהוא מצידו נתן שווי התרומה ולא איכפת לן מה שזה נהפך לתרומה אבל וודאי שאת החיוב ממון לחברו הוא לא יוצא בזה אמנם עיין ראשונים שכתבו שכל זה כיון שהתורה אמרה ונתן לכהן את הקודש דהינו שנתינתו מקדשתו וא"כ כשהוא נתן זה היה עדיין חולין ולכאורא כל מה שהוצרכו לזה כיון שדנו שגם הדיני ממון שבזה משתלמים לכן הוצרכו שזה יקרה אחרי שנתן לכהן אבל אם כונתם רק לעניין התשלומי תרומה א"כ גם אם הפרשתו מקדשתו הרי בשעת הפרשה זה חולין ואז הוא שווה יותר אמנם יתכן שכונתם שאם הפרשתו מקדשתו א"כ וודאי לא נחשב שהעמיד התרומה אלא ע"י שזה נהפך לתרומה ורק אז נחשב שהעמיד התרומה וא"כ צריך לדון לפי שווי תרומה משא"כ אם נתינתו מקדשתו אפשר לדון שהדין תשלומים מתקיים בנתינה לכהן וממילא אז זה עדין שווי חולין וצ"ע אמנם יש לדון עוד כיון דמבואר בראשונים שהדין שצריך לפי דמים בתשלומי תרומה מצד דלא גרע מגזלן א"כ כיון שלענין גזילה הוא סברא שדנים לאחר שזה משתלם א"כ ה"ה לענין תשלומי תרומה וצ"ע ולכאורא ודאי שפשטות הראשונים שדבריהם גם לענין הדין תשלומים

ועיין חידושי רעק"א שכתב להוכיח מסוגין דהגמ' דנה אם לפי מידה משלם או לפי דמים משלם ונפק"מ במקרה שיש שינוי במחיר והרי אם נימא שנותן לפי השווי לפני שזה נהפך להיות תרומה א"כ יש נפק"מ גם אם זה אותו מחיר דאם לפי מידה משלם א"כ יוצא שנותן שווי יותר מתרומה דהרי הוא נותן מחולין משא"כ אם לפי דמים משלם נותן כמה שזה שוה בתור חולין שזה פחות מהמידה של תרומה אלא ודאי שגם אם לפי דמים נותן שווי שלאחר שזה נהיה תרומה זה שווה כמו התרומה שאכל וצ"ע לראשונים הנ"ל

והנה מבואר פ"ו מ"ד הגונב תרומה ולא אכלה משלם תשלומי כפל דמי תרומה אכלה משלם שני קרנים וחומש קרן וחומש מן החולין וקרן דמי תרומה ועיין ר"ש שביאר שהנפק"מ שדמי תרומה זה יותר זול מאשר חולין וכן הוא בריבמ"ץ והוכיח מכאן המשנ"ל שאת הקרן צריך לשלם לפי שווי חולין אלא שיתכן שס"ל שלפי מידה משלם אבל אם לפי דמים משלם כל הנפק"מ האם צריך לשלם דבר הראוי להיות קודש או לא וכמו שביאר רש"י ב"מ נ"ד. ועיין ריטב"א שם שביאר כרש"י ולכאורא זה סותר לדבריו בגיטין אם לא שנדחוק שדבריו כאן למ"ד לפי דמים משלם

והנה כתב הרמב"ם פ"י הכ"ו וז"ל כל מקום שאמרו משלם קרן וחומש אם אכל שווה ארבעה משלם שווה חמשה כמין שאכל וכל מקום שאמרו קרן ושני חומשים אכל שווה ארבעה משלם ששה וכל מקום שאמרו שני קרנים וחומש אכל שווה ארבעה משלם שווה תשעה וכו' עכ"ל והנה הר"מ פסק שהולכים לפי דמים וקשה א"כ איך כתב שמחיר הקרן שווה הרי הקרן שנהפך להיות תרומה צריך לתת לפי שווי חולין שלאחר שיהיה תרומה הוא שווה ארבעה משא"כ הקרן של הקדש נותן לפי שווי חולין ומשמע שהדין לפי דמים הוא כראשונים שדנים כמה זה שווה לפני שנהפך להיות תרומה ואולי אפשר לדחוק כוונת הר"מ שווי ארבעה לאחר שזה נהפך להיות תרומה וצ"ע **ועיין עוד מה שכתבנו פרק ו מ"ג סק"ב להוכיח בדעתו כנ"ל**

**בגדר דין הנתינה בתשלומי תרומה במחלוקת האם הפרשתו מקדשתו או נתינתו ובמחלוקת ר"י ור"ל בזה**

ג]עיין ירושלמי פ"ו דתרומות דנחלקו ר"י ור"ל בכהן שמחל והרשה לישראל לאכול התרומה דר"י ס"ל שצריך לשלם תשלומי תרומה לשבט ור"ל ס"ל שמשלם לעצמו עוד מבואר שם שנחלקו באוכל תרומת אבי אמו ואחרי זה מת וירשו למי משלם דלר"ל משלם לעצמו ולר"י משלם לשבט [וכמדומה שהגר"א גרס שאכל לאחר שירש] ובירושלמי פסחים פ"ב מבואר לעניין אוכל תרומת חמץ בפסח דלמאן דאמר לפי מדה צריך לשלם אפילו שזה לא שווה כלום דלר"ל הוא משלם לעצמו ולר"י משלם לשבט ועיין ירושלמי תרומות דבפשוטו נחלקו במחלוקת תנאים האם נתינתו מקדשתו או הפרשתו מקדשתו דר"י ס"ל דנתינתו מקדשתו ור"ל ס"ל שהפרשתו מקדשתו והירושלמי דוחה שגם ר"ל ס"ל שנתינתו מקדשתו אלא שכל זה איפה שיש דין נתינה אבל במקום שאין דין נתינה מספיק לכו"ע הפרשה וכמו לענין פטר חמור דיש דין הפרשה ודין נתינה לכהן ואיכא מאן דאמר שאם הפריש ומת חייב באחריותו ובכל אופן איפה שירש מכהן מספיק הפרשה לבד עכת"ד הירושלמי

והנה בכל תרומה הרי איכא שני דברים א. חלות שם תרומה ב.איכא דין נתינה לשבט הכהנים ובפשוטו בדין תשלומי תרומה לא כתבה התורה רק להפריש תרומה אלא ונתן לכהן את הקודש חזינן שגם כאן יש את שני הדברים א. לעשות חלות תרומה ב. ליתנה לכהן ודעת ר"ל שכל הדין נתינה לכהן הוא רק עד כמה שבאכילה היה לקיחה מהכהן אבל במקום שלא היה כאן לקיחה משבט הכהונה או מהזוכים מכח הכהנים אין דין נתינה ולכן במחל הכהן קודם אכילה או באוכל דבר שאין לו שויות ממונית כה"ג אין אלא דין הפרשה ור"י ס"ל שבכל אופן חייבה התורה לתת לשבט הכהונה חוץ מההפרשה

אמנם מבואר שכל דבריהם למ"ד נתינתו מקדשתו אבל למ"ד הפרשתו מקדשתו מבואר בירושלמי שלאחר הפרשה הכהן יכול למחול ומבואר שהדין תשלומי תרומה הוא להעמיד תרומה במקום התרומה הקודמת והדין תשלומין הוא מצד דין ממון רגיל ולכן מועיל למחול ולפ"ז באוכל תרומה שלא הגיע ליד כהן שהדין שמזיק מתנות כהונה או שאכלם פטור כה"ג לא יהיה חיוב נתינה ואולי גם לשיטתו יש דין נתינה אלא שזה חוב ממון רגיל ומועיל על זה מחילה וצ"ע

והנה צ"ב למ"ד נתינתו מקדשתו איך תמיד יוצא בתשלומיו גם את חובו הפרטי של אכילת התרומה והניחא לר"ל שכל הדין נתינה הוא רק מצד שבאכילתו היה לקיחה משבט הכהונה או מהכהן הפרטי שזכה מכח הדין תרומה והוא חייב להחזיר לרשות זו א"כ וודאי יוצא בזה ידי חובתו שהרי זהו כל הדין אבל לר"י שחזינן שיש כאן דין נתינה גם עד כמה שלא היה לקיחה משבט הכהונה א"כ מה זה שונה מכל הפרשת תרומה שלא יכול לשלם בזה את חובו

והנה מבואר בפ"ו מ"ד שהגונב תרומת הקדש ואכלה משלם קרן ושני חומשים ועיין בירושלמי שר"ל הקשה על ר"י עד כמה שיש דין לשלם לשבט הכהונה איך יוצא תשלומי תרומה ע"י שמשלם להקדש ומבואר שרק כה"ג שלא משלם לכהנים הוקשה לו אבל במקום שמשלם לכהן שאכל לא הוקשה לו וצ"ב הטעם וצ"ל שכיון שהתורה אמרה לשלם פעם אחת ולא פעמיים חזינן שיש לו זכות בדין נתינת תרומה הנ"ל לצאת בזה את חיוב הממון שחל מכח אכילתו אלא שסבר ר"ל שכל זה אם יש כאן החפצא של תשלום לכהן ולא אם משלם להקדש וע"ש בירושלמי שיש פסוק שלא משלם יותר מקרן אחד ולכאורא גדר הדברים שבאמת הדין נתינה הוא לא דוקא לשבט הכהונה אלא גם אם נותן לרשות הממוני שהתרומה היתה מכח דין התרומה גם שם מתקיים הדין נתינה

**האם מדין תשלומי תרומה צריך לשלם דוקא לבעלים ובדין אוכל תרומת ע"ה**

ד]והנה יש לדון במקום שאכל תרומת כהן מסוים האם יכול לשלם לכהן אחר ולכהן שאכל ממנו ישלם לו במעות או שצריך לשלם דוקא לכהן שאכל ממנו והנה זה וודאי שאם אכל מכהן מסוים שזה לא מחייב בדיני ממון לכהן זה וודאי שאין דין לשלם דוקא לכהן זה כמבואר בירושלמי שבאוכל תרומת חמץ משלם לשבט אע"ג שזה היה שייך לכהן מסוים וכן במחל ואח"כ אכל שלכאורא זה אכילה מהכהן לחלק מהראשונים בכל אופן מבואר בירושלמי שמשלם לשבט אמנם הספק במקום שהאכילה חייבה ממון לכהן מסוים מצד דיני ממון האם כה"ג מדין התשלומי תרומה שיהיה דוקא אליו

והנה בירושלמי פ"ו ה"א מובא שאם אדם אכל תרומת ע"ה משלם התשלומין לחבר ולוקח ממנו את דמי הדבר ונותנו לכהן ע"ה והירושלמי שואל שלמאן דאמר נתינתו מקדשתו זה לא עוזר והירושלמי אומר שהוא מזכה את זה לכהן ע"ה ולוקח ממנו ונותן לו דמים ומבואר מדברי הירושלמי שצריך לתת דוקא לכהן שממנו אכלו את התרומה אמנם הרמב"ם לא העתיק אוקימתא זו ועיין זכרון שמואל וכן הוא בחידושי הגר"ח על הש"ס שדנו שיתכן שזה תלוי בר"י ור"ל, דלר"ל שכל הדין נתינה רק במקום שהיה כאן לקיחה מהכהן א"כ הדין תשלומין הוא דוקא לכהן זה אבל לר"י שגם אם לא היה לקיחה מכהן יש דין נתינה א"כ מסתבר שהדין לתת לאותו כהן במקום שאכל ממנו זה רק מזכות הנותן ולא שדוקא בזה מתקיים דינו ולכן יכול לתת לכהן אחר ובאמת הירושלמי שם זה ר"ל אבל הר"מ שפסק כר"י לכן כתב שיכול לתת לכהן אחר

עוד אפש"ל שזה וודאי שיש דין נתינה דוקא לכהן שאכלו ממנו אלא שבכהן ע"ה רבנן הפקיעו ממנו את הזכות ממון הזו אלא שכל זה שייך לר"י שיש דין נתינה גם לא לרשות ממון שממנו אכלו משא"כ לר"ל עד כמה שיפקיעו הדין ממון ממילא לא יהיה דין נתינה כלל אמנם למה דמשמע בירושלמי דאם מחל לאחר אכילה גם לר"ל איכא דין נתינה לאותו הכהן או לשבט עיין לקמן סק"ח א"כ חזינן שכה"ג שחל חיוב נשאר הדין נתינה גם אם אין הדין ממון וא"כ גם בזה יכלו רבנן להפקיע הדין נתינה לכהן מסוים וצ"ע ויתכן דזה הגדר בר"מ והיה לו מקור דלא כירושלמי

**ביאור דברי הר"מ באוכל תרומת אבי אמו וירשו שיתן ליורש אחר**

ה]והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם יש דין נתינה דוקא לבעלות הממונית שממנו אכלו את זה עיין חידושי מרן הגרי"ז זצוק"ל במכתבים בסוף הספר שנקט שיש דין לשלם דוקא לכהן המסוים שממנו אכלו את זה והוכיח דבר זה מהא דכתב הרמב"ם פ"י הכ"ב וז"ל גזל תרומה מאבי אמו כהן ואכלה ואחר כך מת אבי אמו אינו משלם לעצמו אלא משלם ליורש אחר משאר השבט עכ"ל וביאר הנ"ל שכיון שיש דין לשלם לבעלות שממנו אכל ולא יכול לשלם לעצמו לכן משלם ליורש שחוץ ממנו עכת"ד והדברים צ"ע דהרי לעניין אוכל תרומה שגבה בחובו כתב הרמב"ם שמשלם לכהן אחר ולוקח ממנו דמים וא"כ למה שכאן לא יקח דמים ואולי דוקא שם שמצד האכילה לא חל לשלם לרשות ממון אחר משא"כ כאן ועוד צ"ע שהרמב"ם כתב לענין אוכל תרומת ע"ה שמשלם לחבר וגובה ממנו דמים ונותן לכהן ע"ה ומבואר שאפשר לתת לכהן אחר [אמנם עיין לעיל סק"ה שיתכן שהפקיעו הזכות מהע"ה] ועיין זכרון שמואל מה שכתב לבאר בכל זה אמנם הביאור המסתבר בזה הוא מה שכתב בדרך אמונה דדעת הרמב"ם שכל גוזל את אביו ומת אביו צריך לשלם ליורש אחר במקומו ולא נוטל דמים ולכן גם כאן התשלומי תרומה הוא ליורש זה כמו כל תשלומי תרומה אלא שיתכן שההוה נקט אמנם יתכן דדעת הגרי"ז שזה רק הלכה מצד דיני הממון וזה לא קשור לדין תשלומי תרומה ואם הר"מ הזכיר פרט זה בדין תשלומי תרומה חזינן שבעיקר הדין תשלומי תרומה הוא לשלם למקום שמצד דיני ממון צריך לשלם אלא שצ"ע מכהן ע"ה ואולי זה רק דין לכתחילה אמנם הרי בכל מקום מוזכר הדין תשלומי הממנות אם הדין תשלומי תרומה דהמשניות תמיד כתבו קרן לבעלים וצ"ע

**בדין לפי מדה משלם האם דוקא לכהן שאכל ממנו**

ו]והנה לירושלמי דמבואר שצריך לתת דוקא לכהן שחייבים לו יש לדון באוכל תרומה למאן דאמר שלפי מדה משלם במעיקרא שויא זוזא ולבסוף ארבעה האם נקבע בשעת אכילה שחיוב תשלומי תרומה זה הוא לכהן זה או שרק השיוי הממוני שחייבים לו בין כה צריך לתת דוקא לו אבל התוספת יכול לתת לכל כהן שירצה והנה לר"ל לכאורא וודאי שיכול לתת לכל כהן שירצה ויתכן שההפרש יקח לעצמו אמנם לדעת ר"י יש להסתפק והחזו"א בפסחים נקט שהחלק הנוסף נותן לכל כהן שירצה ובאמת שלא מצאנו בשום מקום שגם אם אין חיוב ממון לכהן זה שיהיה דין לתת דוקא לכהן זה ועיין לקמן לענין מחל אחר אכילה אמנם עיין לקמן סקי"ב דמהירושלמי מוכח שאין דין לתת לכהן שאכל ממנו יותר ממה שחייב לו בדיני ממונות וזהו כהחזו"א הנ"ל וע"ש מה שכתבנו

**בגדר הדין דנותן לכהן ולוקח דמים ובדברי החזו"א דלוקח כשיעור שעת אכילה**

ז]והנה בעיקר הא מילתא דמבואר בר"מ שבגבה תרומה מבעל חובו ואכלה שמשלם לשבט וגובה דמים צ"ב שכיון שפסק שנתינתה מקדשתה ופסק שגם כשאין חיוב ממון יש דין לתת כר"י א"כ לכאורא יסודו הוא דין נתינה אלא שיש לו זכות לשלם בזה חובו וכנ"ל אבל עד כמה שנותן למה שיכול לבקש דמים הרי כמו שכל תרומה לא יכול לבקש דמים וצ"ל שכיון שהרי חזינן שיש לו זכות לשלם חובו בזה למדו מזה חז"ל שה"ה כל שהיה לו זכיה בתרומה יש לו זכות לגבות את מה שהיה לו בדיני ממון אבל באוכל תרומת חמץ ששם אין לו זכות ממון באמת ישלם לשבט הכהונה ולא יטול דמים ועיין חזו"א שחידש עוד דאם מעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ארבעה שמשלם ארבעה וזה היה תרומה שגבה בחובו כה"ג זוז אחד יקח לעצמו והשאר יתן לכהן והוא ע"פ הנ"ל שכל הזכות ממון שיכול לקחת מה שהיה לו בתחילה אלא שהיה מקום לדון שגדר הזכות לקבל התשלומין ולא לפי השוי שהיה בשעת אכילה

**בדין אכל ואחרי זה מחל לר"ל האם יש דין נתינה**

ח]לכאורא מדברי הירושלמי שהביא את מחלוקת ר"י ור"ל לעיל סק"ג במחל ואח"כ אכל ולא באכל ואחרי זה מחל לו משמע שכה"ג שכבר חל חיוב נתינה לכהן שאכל ממנו לא יועיל על זה מחילה ויצטרך דוקא לתת לו ואולי לשבט הכהונה וצ"ע מ"ש מירש מאבי אמו כהן שאפילו שאכל וחל חיוב לסבו ולא אמרינן שחל חיוב דוקא להוציא וצ"ל דלא שייך למי להוציא שכאן שזה היה אדם מסוים והוא קיים אפילו שפקע החיוב ממון שייך לדון שכבר חל חיוב תשלומי תרומה ע"י שיתן לו אבל באבי אמו שאין היום למי לתת שהרי הוא היורש ממילא אין ענין לתת לכהן אחר וכנ"ל שדעת ר"ל שכל הדין נתינה למי שחל אליו החיוב ממון וממי שלקחו ממנו

**באכל בצורה שזה לא מחיב בדיני ממון האם יש דין נתינה לר"ל**

ט]והנה בפשוטו כל הדין נתינה לר"ל כשהאכילה היה בה חיוב ממון אבל אם זה יהיה אכילה שאין בה חיוב ממון לא יהיה דין נתינה והנה הדין שמזיק מתנות כהונה או שאכלם פטור ולפ"ז באוכל תרומה שלא זכו בהם הכהנים לא יצטרך לשלם והרי מפורש פ"ו מ"ב שבת ישראל שאכלה תרומה שלא זכה בה הכהן ונישאת לכהן משלמת קרן וחומש לעצמה ומשמע שאם לא נישאת לכהן משלמת לשבט הכהונה וכן הוכיח הרש"ש שם ועיין מה שכתבנו שם [אמנם עיין דרך אמונה שהביא מרבנו הלל שנקט שאין חיוב תשלומי תרומה כלל קודם שהכהנים זכו והראב"ד הקשה על זה ממתניתין ע"ש] ובהכרח צ"ל שכל דברי ר"ל במקום שאין כאן לקיחת ממון אבל במקום שיש לקיחה אבל אין מחייב זה לא חיסרון

וכן עיין פ"ו מ"ג ובפ"ז מ"ג דבמאכיל פועליו או בניו תרומה יש עליהם חיוב קרן וחומש וכן הוא בירושלמי אע"ג דרמב"ח ס"ל שהגוזל ולא נתיאשו הבעלים רק הראשון חייב עיין ריש פ' הגוזל ומאכיל ודעת הבעה"מ דבמאכיל למישהו אחר לכו"ע רק הראשון חייב ע"ש וכן הוא שיטת הרא"ה הובא במחנ"א וא"כ למה כאן חייב קרן וחומש וכן בכל קאסבור שהוא שלו הרי חייב רק שיעור נהנה כמבואר בכתובות ל"ב: אלא בהכרח כנ"ל שכל שהיה לקיחת ממון מרשות מסוימת אפילו אם יש הלכה שזה לא מחייב זה מספיק שיחול לרשות הכהנים קרן וחומש מדין תשלומי תרומה ודבר זה הוא גם אם התשלומים אינם כפרה דפה החלות חיוב הוא וודאי גדרים אחרים וצ"ע בפרט זה

**שיטות הראשונים בדין קלבדר"מ בתשלומי תרומה וביאור הדברים**

י]מבואר במשנה שהאוכל תרומת חמץ בפסח משלם תשלומי תרומה והקשו הראשונים לר' נחוניה בן הקנה שחי"כ כחי"מ ויש בזה קלבדר"מ א"כ כמו שלענין מעילה מבואר בגמ' שפטור מלשלם א"כ ה"ה תשלומי תרומה שיהיו פטורים מלשלם והניחא לאביי שכל חייבי מיתה בידי שמים ג"כ פוטר א"כ אפש"ל שכל אוכל תרומה הרי יש חיוב מיתה בידי שמים והתורה חייבה א"כ זה ילפותא גם לסיבה אחרת ולא דוקא מצד איסור תרומה ולומדים מזה גם לכרת אבל לרבא שרק חי"כ פוטר א"כ תמיד אין סיבה לפטור ותירץ רש"י פסחים ל"ב. וכן בבעה"מ ומלחמות ה' בכתובות דבשוגג אין את ר' נחוניא ואם יהיה לגבי חמץ מזיד באמת יהיה פטור ובתוס' בכתובות ל: ובפסחים כ"ט. תירצו שתשלומי תרומה זה כפרה ואין על זה קלבדר"מ והר"ש תמה על זה דמאי שנא ממעילה והביא כן מהירושלמי ששיך קלבדר"מ על תשלומי תרומה עיין תחילת פ"ז ולכן תירץ שיש מקור שאין על זה פטור קלבדר"מ עכ"ד הראשונים

והנה אם נבוא לדון מסברא האם שייך קלבדר"מ בתשלומי תרומה הנה למ"ד הפרשתו מקדשתו ומבואר בירושלמי שמועיל מחילה אחרי ההפרשה א"כ ההפרשה אין זה דין ממון כלל והנתינה בפשוטו הוא דין ממון רגיל וא"כ על ההפרשה וודאי לא שייך קלבדר"מ ועל הנתינה אין סיבה שלא יהיה קלבדר"מ אם לא שנימא דהנתינה הוא גם מדין כפרה אלא שעל זה מועיל מחילה וא"כ יתכן שעל חיוב שיסודו מדין כפרה אין קלבדר"מ אמנם תוס' הוכיחו שזה כפרה מהא דלא מועיל מחילה וא"כ כאן שמועיל מחילה משמע שזה לא כפרה וכן הוא במסקנת התוס' שם

ולמאן דאמר שנתינתה מקדשתה הנה אם נימא שגם אם הכהן מחל לאחר אכילה צריך לשלם לכהן שאכל ממנו או לשבט לכאורא כה"ג זה לא מחמת הלקיחת ממון מהשני אלא מצד העניין שהוא יתן תרומה וזה הצורה שקבעה התורה לשלם והיה מקום לומר שאין על זה קלבדר"מ אמנם אין זה מוכרח שכיון שיסודו חיוב לתת לכהנים נקטו הראשונים ששיך על זה קלבדר"מ אמנם לכאורא וודאי שיצטרך להפריש ויתכן דבאמת הראשונים רק דנו על הדין נתינה לכהן ואם נימא שלא שיך הפרשה רק דרך נתינה אלא שכה"ג נוטל דמים צ"ע איך יהיה הדין כאן

והנה עיין תוס' בכתובות ותו"ד נראה דבתחילה סברו שהחיוב הוא על לקיחת הממון משבט הכהונה וא"כ זה חיוב ממון לשלם לשבט הכהונה או לכהן הפרטי ורק נתחדש שחיוב ממון זה צריך להיות לפי מידה ודבר הראוי להיות קודש כדי שיהפך להיות תרומה ואם יהיה מקום שאין חיוב ממון לא יהיה שייך תשלומי תרומה ותירצו שזה לא על הלקיחת ממון אלא על האיסור אכילת תרומה וממילא זה כפרה והראיה שהרי גם באכל תרומת עצמו וכונתם שהרי מזיק מתנות כהונה אין חיוב ממון או באופן שגבה התרומה בחובו שזה שלו [עיין מה שכתבנו פ"ו מ"ב] ובכל אופן צריך לשלם ובתחילה סברו שהנתינה מקדשת אלא שלא שייך קלבד"מ על דבר שבה בתור כפרה דסברו שגם הנתינה הוא בתור כפרה והקשו א"כ מה כתוב שמספק לא צריך לתת קרן וחומש הרי כאן זה דין כפרה ולא דין ממון ועד כמה שהכפרה הוא לתת א"כ מספק צריך לתת ותירצו שההפרשה מקדשת ובאמת מספק צריך להפריש ולא לתת עכ"ד והנה לפ"ז צ"ע בקלבדר"מ אפילו שצריך להפריש אבל שלא יצטרך לתת לכהן דהרי זה לא מצד כפרה כמבואר בגמ' שבספק לא צריך לתת ובבית יעקב ביאר שבהפרשה זה נהיה ממון השבט ולא שייך על זה קלבדר"מ ותמהו האחרונים שהרי באוכל של עצמו לא צריך לתת לכהן חזינן שזה לא נהיה ממון השבט ובפשוטו צ"ל שזה נהיה שייך למי שמצד דיני הממון שיכת התרומה שאכלו אותה

ולכאורא היה מקום לומר שכוונתם שבאמת לא צריך לתת לכהן שזה רק מצד דין ממון ועל זה יש קלבדר"מ והרי כתבו שלאחר הפרשה באמת יכול למחול חזינן שס"ל שהדין נתינה לא קשור לדין כפרה והרי באמת הירושלמי ביאר שמשלם לעצמו במקום שאין חוב ממון לר"ל ועיין פ"ו מ"ב סק"ד מה שביארנו עוד בדברי התוס'

ובדעת הראשונים והירושלמי דמבואר ששיך כאן קלבדר"מ לכאורא כונתם שאפילו שוודאי שיסוד הדין תשלומי תרומה הוא לכפרה אבל למעשה חל כאן חיוב ממון לכהן שאכלו ממנו ועל זה שייך קלבדר"מ ובאמת לכאורא וודאי שיהיו חיבים להפריש אלא שלא היו צריכים לתת את זה לשבט הכהונה וכנ"ל ובפשוטו מבואר שנקטו שע"י ההפרשה זה לא נהיה ממון כהן גם אם אכל לשבט הכהונה אלא שזה עוד דין ולמאן דאמר שנתינתו מקדשתו ולר"י שלא שייך רק ע"י נתינה גם כשאין דין ממון כלל יתכן שגם על זה יש קלבדר"מ וצ"ע ויתכן שנקטו שהדין לשלם לכהן מסוים זה רק מצד דין הממון ועל זה דנו שיהיה קלבדר"מ אלא שצ"ע אולי באמת כך הוא הדין דהרי ר"ל ביאר כונת המשנה משלם קרן וחומש לעצמו ור"י ביאר לשבט ויתכן שהראשונים הבינו שהלשון משלם קרן וחומש שיש חיוב לשלם למי שאכלו לו אמנם הירושלמי שהקשה צ"ע וצ"ל שבפירקין מבואר כמה פעמים שמשלם לבעלים

ואולי ס"ל לראשונים שגם על הדין שצריך להפריש תרומה לעצמו יש קלבדר"מ שס"ל שזה גדר של עונש ולא של כפרה ועוד יתכן שס"ל שרצון התורה לצורך הכהנים שיהיה להם תרומה או שזה מדיני קדושת התרומה להחזיר את מה שנחסר אמנם דעת תוס' שרק אם יסודו חיוב ממון אין בזה קלבדר"מ ועיין מה שביארנו לקמן סקי"א בדעת הר"ש ואולי זה גם דעת הראשונים

והנה הר"ש הקשה על תוס' שתשלומי תרומה זה כפרה ואין קלבדר"מ מהירושלמי שנקט שלר"ל יש קלבדר"מ ועיין ח' הגר"ח על הש"ס שכתב שיתכן שזה ר"ל לשיטתו דמבואר לעיל שכל הדין נתינה לכהן במקום שזה היה אכילה שהיה בה מחייב של לקיחה א"כ כיון שיש על זה קלבדר"מ ממילא זה לא חל בכזו צורה משא"כ לר"י שהוא בצורת התשלומי תרומה עכ"ד אמנם למה שנתבאר לעיל שגם לר"ל גם אם אוכל בצורה שזה לא מחייב איכא דין לתת לכהנים עיין לעיל סק"ח-ט א"כ בהכרח שאין יסודו דין ממון ודו"ק בכל זה. ולא זכיתי לירד לעומק הדברים

**ביאור שיטת הר"ש בגדר תשלומי תרומה וישובו לראיות תוס' דהוא כפרה**

י"א]הנה הובא לעיל דשיטת התוס' שקרן וחומש זה כפרה והר"ש חלק עליהם דכיון דבמעילה יש קלבדר"מ חזינן שזה לא כפרה והרי אין שום סברא לחלק בין מעילה לתשלומי תרומה ועוד הוכיח מהירושלמי דמבואר דלולי פסוק היה שייך קלבדר"מ על תשלומי תרומה ועיין בר"ש פ"ו מ"א שכתב שאין לומר שזה כפרה והראיה מהא שמשלם חומש דהרי גוזל את חברו ונשבע שמוסיף חומש ומועיל מחילה וכונתו שהגמ' מוכיחה מזה שזה ממון וחזינן שגם במקום שיש חיוב חומש זה לא חייב להיות כפרה [ובזה נתישבה קושית הקובץ שיעורים בפסחים]

והנה התוס' הוכיחו שזה כפרה משני דברים א. מהא דלא מועיל מחילה ב. מהא דאכלה תרומה ונישאת לכהן שמשלמת לעצמה דהינו שמזה נקטו שיש דין הפרשה של תרומה ואין הגדר כלל שאת החיוב ממון שיש צריך לשלם בדבר שנהיה תרומה ועיין ר"ש שדחה דבריהם וביאר שמה שלא מועיל למחול שכיון שיש דין לשלם דבר הראוי להיות קודש אין הדבר תלוי בבעלים ומשמע כונתו שזה סוג חיוב שלא שיך עליו מחילה ומשמעות הדברים שיצטרך לשלם לבעלים ויש לדחוק ועיין לקמן מ"ב שביאר למה משלמת לעצמה וכונתו לדחות ראית תוס' וז"ל דאע"פ שנעשית עכשיו כהנת לא מיפטרה מלהפריש מידי דהוי המחילה דאין כהן מוחל ובעיא נמי חולין מתוקנים ונעשים תרומה הואיל והיתה זרה בשעת אכילה וכל זה ילפינן מגזירת הכתוב דאצריך רחמנא דבר הראוי להיות קודש ומכל מקום לעצמה הוי דתרומה נמי שאכלה אם היתה בעין לא היתה חייבת ליתן לכהן דנעשית כהנת בנישואיה עכ"ל ולכאורא כונתו שכמו שלא מועיל למחול כך ע"י שנהית כהנת לא פוקע חיובה דעד כמה שהיה שיך למחול א"כ מה שנהיתה כהנת זה סיבה שיפקע החיוב אלא שאת החיוב לשלם לשבט הכהנים יכולה לשלם לעצמה ודו"ק ולכאורא לפ"ז שיש כאן חיוב אם תתגרש וודאי שתשלם דהרי לא פקע חיובה וס"ל שכל החיוב הוא תמיד לשלם הדין ממון ובזה א"ש הדין שמספק לא צריך לתת ולא להפריש דאין דין נתינה ללא חיוב ממון וא"כ אמרינן הממע"ה ובאמת הר"ש לא הזכיר בשום מקום שכתוב שפטור מקרן שצריך להפריש אלא שלפ"ז בגובה תרומה בחובו ואכלה וודאי יצטרך לשלם אלא שיקבל דמים או שישלם לעצמו כמו בישראלית שנישאת לכהן ודו"ק בכ"ז

**בביאור הוכחת הירושלמי שקרן זה לא כפרה**

י"ב]והנה עיין ר"ש שהביא הירושלמי וז"ל קאסבר ר"ל שהחומש קרבן והדר פריך אטו קרן מי הוי קרבן ומשני שהקרן קנס דתנן אינו משלם אלא חולין מתוקנים והן נעשו תרומה ותנן נמי אכל תרומה טמאה משלם חולין טהורים ולא דמי עצים חייב לו הדא אמרה שהקרן קנס ופריך כמה דתימא קרן קנס ודכותא חומש קנס [בתמיה] וכו' עכ"ל והנה כונת הירושלמי בתחילתו שכמו שיש דין לשלם דבר הראוי להיות קודש או חולין טהורים כך יש גם הלכה שצריך לשלם מדין תשלומי תרומה למי שאכלו ממנו ומדין קרבן ולכן לא שייך על זה קלבדר"מ והירושלמי דוחה שכמו שאת החומש אין דין לתת דוקא לכהן שאכל ממנו א"כ גם הקרן זה כך ובהכרח מה שצריך לתת למי שאכלו ממנו מצד החיוב ממון וא"כ קשה שיהיה על זה קלבדר"מ ולכן הירושלמי עונה שיש פה פסוק שאין על זה קלבדר"מ והנה לכאורא לפ"ז היה מקום לומר שבאמת תשלומי תרומה זה כפרה אלא שמצד זה יכול לתת לכל כהן שירצה כמו חומש והדין לתת לכהן שאכל ממנו זה מדין ממון רגיל אמנם הר"ש הרי כותב שאין סברא לחלק בין מעילה לתרומה ובמעילה מפורש בגמ' שיש קלבדר"מ וחזינן שנקט שזה דין ממון ובפשוטו לר"ל שאין דין נתינה אלא כשהיה לקיחה וזה דוקא למי שממנו לקחו וכדחזינן בירש אבי אמו שלא צריך לתת א"כ אין דין נתינה נפרד וודאי שלא שייך לומר כך אמנם יתכן שההפרשה הוא כפרה והנתינה הוא דין ממון

והנה מבואר מדברי הירושלמי שאין שום הלכה מצד תשלומי תרומה לשלם למי שאכלו ממנו דמה זה שונה מחומש אלא זה רק מצד דיני הממון והנה הובא לעיל שהירושלמי הקשה שלמאן דאמר נתינתו מקדשתו צריך להביא דוקא לכהן שאכלו ממנו וגם אם הוא כהן ע"ה וצ"ע הרי ביחס לתשלומי תרומה מבואר כאן שאין דין לתת דוקא לכהן שאכלו ממנו וצ"ל שמה שבין כה חייב מצד דיני ממון יתכן שנקבע שזה נצרך לצורת התשלומי תרומה וכל קושית הירושלמי עד כמה שיש קלבדר"מ ואין חיוב ממון כלל כה"ג אין לחיב מצד תשלומי תרומה לתת דוקא לכהן שאכל

והנה לפי דברי הירושלמי הנ"ל וודאי מסתבר שאם בתחילה היה שווה זוז ולבסוף ארבעה שמשלם לפי מדה שאת השלשה הנוספים יכול לתת לכל כהן שירצה ולר"ל לא יצטרך לתת כלל ודו"ק בזה

**בדין ספק קרן וחומש**

י"ג]עיין תוס' בכתובות הנ"ל שלאחר שחידשו שתשלומי תרומה זה כפרה הקשו למה מבואר בגמ' בכמה דוכתי דבספיקות לא צריך לשלם וכונתם דאם זה דין ממון א"כ א"ש דהממע"ה אבל כיון שזה כפרה הרי אדרבא ספק כפרה לחומרא וכתבו שבאמת צריך להפריש אבל לוקח לעצמו וכן הוא בתוס"ר ביבמות אמנם סתימת הרמב"ם שלא צריך לשלם לא קרן ולא חומש וצ"ע דאפילו אם לענין לתת לכהן יש כאן הממע"ה אבל לענין ההפרשה שזה לכאורא לא דין ממון לא שייך הממע"ה ואולי כיון שס"ל שנתינתו מקדשתו וכל הקיום הדין רק נעשה ע"י שנותן לכהן אפילו שיכול לבקש תמורה כה"ג שיך דין הממע"ה ועדין צ"ב דלכאורא זה רק היכי תימצי איך לשלם אבל לא שכל הדין הוא נתינת דבר. ואולי ס"ל שגדר הדברים שלקיחת התרומה מחיבת להחזיר תרומה לכהנים ושיך החזרה בעצם המציאות שיש תרומה גם ללא שזה בבעלותם וזה נידון כדיני ממונות ולמה שנתבאר לעיל בר"ש בסקי"א א"ש

והנה מבואר חלה פ"ג דאיכא אופן שזה ספק חלה והמשנה אומרת שהאוכלו פטור מן החומש וכתב הרא"ש שם אבל קרן הוא מפריש ולוקח לעצמו וצ"ב א"כ למה חומש זה אחרת ובאמת התוס"ר ביבמות נקט שגם על החומש צריך להפריש והוא לא נותן לכהן וצ"ב וצ"ל שס"ל שהקרן שהוא בא להשלים את התרומה שחסרה אין יסודו דין נתינה אמנם החומש שהוא לא תשלום גוף התרומה יסודו דין נתינה וממילא הוא נהיה תרומה ולכן כל שהוא ספק ובספק חיוב נתינה אמרינן הממע"ה ה"ה כאן הוא פטור ועין מה שכתבנו פ"ו מ"ב

**שיטות הראשונים האם הנתינה מקדשת או ההפרשה וביאור שיטת הר"מ בזה**

י"ד]עיין ר"ש שהביא מהירושלמי שנחלקו תנאים האם הפרשתו מקדשתו או נתינתו מקדשתו והנה עיין ראשונים בגיטין נ"ד. הובא לעיל סק"ב שנקטו פשוט שזה חל ע"י הנתינה לכהן והביאו את לשון הפסוק ונתן לכהן את הקודש ועיין תוס' בכתובות ל: שכתבו שזה חל ע"י ההפרשה וסתימת דבריהם שתמיד זה כך והרי כתבו מפורש שלאחר הפרשה יועיל מחילה ומשמעות הדברים שהדין נתינה הוא לא מצד כפרה והרש"ש שם רצה לדחוק שכונתם במקום שאין דין נתינה והנה בפשוטו ראשונים אלו לא הזכירו כלל מהירושלמי משמע שלא היה ידוע להם ודנו מסברא וז"ב

והנה לעניין הלכה בפשוטו דעת הרמב"ם שנתינתו מקדשתו דהרי כתב דבגבה תרומה בחובו נותן לכהן וגובה ממנו דמים משמע שצורת קיום התשלומי תרומה הוא דוקא ע"י נתינה והנה כבר הובא לעיל דאם גנב תרומה של הקדש נותן להקדש וצ"ע שאין כאן נתינה לכהנים ועיין לעיל סק"ג שבהכרח גדר הדברים שאין דין לתת דוקא לכהנים אלא למי שהדין ממון של התרומה הנאכלת היתה שלו וזה נחשב נתינה לכהנים כיון שבעלותו הוא מכח הנתינה לכהנים והנה בישראלית שאכלה תרומה שלא באה ליד כהן מבואר במשנה דמשלמת לעצמה ומשמע שמפרישה ולוקחת לעצמה וצ"ע הרי לא היה כאן נתינה למישהו אחר ומבואר שעד כמה שהיא עצמה כהנת אין דין דוקא לתת למישהו אחר וצ"ע א"כ למה באכל של עצמו לא יכול לשלם לעצמו כיון שיסוד הדין תשלומין הוא לבעלות התרומה הנאכלת ולא דוקא לכהן כדחזינן בהקדש והרי חזינן שאם היא עצמה כהנת אין דין לתת למישהו אחר וצע"ג אמנם בפשוטו משמע שזה דין מיוחד בהקדש ואם אדם גבה בחובו ומישהו אחר אכל לא יוכל לשלם אלא לשבט וא"כ א"ש ועיין רדב"ז הכ"א דבאכל תרומה שלא הגיע ליד כהן חייב לשלם לבעלים הישראל וכונתו אם טוה"נ ממון [אמנם להלכה קי"ל שאינה ממון וצ"ע] וזה דלא כנ"ל אמנם עיין ברמב"ם לעניין גזל אבי אמו כהן כתב שישלם ליורש אחר באותו השבט ובפשוטו המקבל כה"ג הוא לא כהן הרי מפורש שלא צריך לתת לכהן וצ"ע

**דיני תשלומי תרומה**

א]כהן שאכל תרומה בשוגג משלם קרן וחומש ונחלקו תנאים האם חומשא מלגיו או מלבר וקי"ל חומשא מלבר

ב]נחלקו אמוראים בשגגת מיתה האם חשיב שוגג לענין זה וקי"ל שחשיב שוגג

ג]מבואר במשנה שלא מועיל מחילה ועיין לקמן האם זה רק על ההפרשה או גם על הנתינה

ד]נחלקו תנאים האם השיעור בכזית או פרוטה והרמב"ם פסק בכזית וע"ש שנקט שגם שתיה בכזית וי"ג בתוספתא ברבעית

ה]צריך לשלם דבר הראוי להיות קודש ולקשו"פ דעת הר"מ שנחלקו בזה תנאים וקי"ל שאפשר לתת ובירושלמי איכא מאן דאמר שלכו"ע אי אפשר לתת

ו]בירושלמי מבואר תבואה שלא הביא שליש אי אפשר לתת אמנם יתכן שזה כמו לקשו"פ

ז]נחלקו תנאים האם אפשר לתת ממין אחר והר"מ פסק שאי אפשר לשלם אלא מאותו מין שאכל

ח]הגמ' בפסחים מביאה שנחלקו תנאים האם לפי מדה משלם או לפי דמים משלם ונפק"מ במעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ארבעה שאם לפי דמים משלם אחד ואם לפי מדה משלם ארבע והרמב"ם פסק שלפי דמים משלם אמנם הראב"ד ורש"י והרי"ד פסקו שלפי מדה משלם

ט]אם בתחילה היה שוה ארבע ולבסוף אחד אם לפי דמים משלם וודאי משלם ארבע ואם לפי מדה דעת רש"י שכה"ג מצד תשלומי תרומה משלם אחד ורק מצד דיני ממון משלם ארבע ודעת תוס' והרמב"ן ורשב"א ור"ן שמצד דין תשלומי תרומה וודאי צריך לשלם גם לפי השיווי שרק ע"י זה נחשב ששולם הדבר ובפשוטו דין זה גם אם אכל משל עצמו

י]בפשוטו בדין לפי דמים אבל כיון שמשלם דבר הראוי להיות קודש א"כ צריך שלאחר שזה יהפך להיות תרומה זה יהיה אותם דמים אמנם ברמב"ם משמע שדנים לפי מתי זה חולין ובראשונים בגיטין משמע שזה עוזר גם לדיני ממון אמנם רק אם נתינתו מקדשתו א"כ הוא מצידו נתן שווי של מה שאכל ולא איכפת לן שזה נהפך לתרומה ודבר זה צ"ע אמנם תוס' שם חולק ודעתם שתמיד הקובע שויו לאחר שנעשה תרומה בין לתשלומי תרומה ובין לדיני הממון

י"א]נחלקו תנאים האם הפרשתו מקדשתו או נתינתו מקדשתו ולמאן דאמר הפרשתו מקדשתו בפשוטו הדין תשלומי תרומה מתקיים על ידי ההפרשה והנתינה הוא רק מצד דיני ממון ויועיל על זה מחילה וכן נקטו תוס' בכתובות ולכאורא לפ"ז באוכל תרומה שלא זכו בה הכהנים משלם לעצמו דהרי מזיק מתנות כהונה או שאכלם פטור וכן פשטות תוס' בכמה דוכתי ועיין מש"כ פ"ו מ"ב

י"ב]אמנם הרמב"ם פסק שנתינתו מקדשתו וכן נקטו הראשונים גיטין נ"ד מסברא שכן הוא לשון הפסוק ובפשוטו מבואר בירושלמי שנחלקו ר"י ור"ל בגדר הדבר שר"ל ס"ל שרק במקום שהיה לקיחת ממון חל גם דין נתינה אבל במקום שלא היה לקיחת ממון חל רק דין הפרשה ולא דין לקיחה ולכן אוכל חמץ בפסח משלם לעצמו ור"י ס"ל שבתשלומי תרומה נאמר דין נתינה ובפשוטו שחל כאן חיוב כמו כל תרומה שזה לא רק הפרשה אלא גם נתינה ולכן כה"ג נותן לשבט הכהונה אלא שגם הוא מודה שיש לו זכות לשלם בזה את דיני הממון שחל עליו ע"י אכילה זו

י"ג]בפשוטו גם לר"ל באוכל תרומה שעדין לא זכו בה כהנים משלם קרן לשבט הכהונה אע"ג שמזיק מתנות כהונה או שאכלם פטור וצ"ע

י"ד]עיין ירושלמי שמחל ואחרי זה אכל לר"ל משלם לעצמו ולר"י לשבט

ט"ו]עיין ירושלמי דבאכל של אבי אמו וירשו לר"ל משלם לעצמו ולר"י משלם לשבט והר"מ כתב ליורש אחר ובפשוטו שס"ל שבדיני הממון הדין שגוזל אביו ומת משלם לאחד היורשים ויש שנקטו שבתשלומי תרומה צריך לבעל הממון וזה תימא

ט"ז]בפשטות הירושלמי משמע באכל ואחר זה מחל לר"ל זה לא יעזור ויצטרך לתת ואינו מוכרח

י"ז]במשלם לפי מדה את החלק שלא חייב בדיני ממון לכאורא לר"ל לוקח לעצמו ולר"י נותן לכל כהן שירצה וכן נקט החזו"א

י"ח]עין חזו"א דבאכל תרומה שזכה בה מכהן והוקרה משלם לעצמו כשויה בשעת אכילה והשאר לכהן וצ"ע בזה

י"ט]אכל תרומת ע"ה מבואר בירושלמי שמזכה את זה לע"ה ונותן לו דמים ואת התרומה נותן לחבר והרמב"ם כתב שנותנה לחבר ומשלם דמיו לע"ה ויתכן שזה דוקא לר"י שאין דין נתינה לכהן שממנו אכלו

כ]גבה תרומה בחובו ואכלה כתב הר"מ שמשלם לכהן ונוטל ממנו דמיו

כ"א]ישראלית שאכלה תרומה ונישאת לכהן אם תרומה שזכה בה הכהן משלמת קרן לכהן וחומש לעצמה ואם לא זכה משלמת קרן וחומש לעצמה ובנתגרשה קודם שנישאת בירושלמי מבואר שמשלמת לעצמה והרמב"ם פסק שמשלמת לשבט הכהונה

כ"ב]אכל תרומת הקדש משלם הקרן להקדש ובפשוטו ה"ה באכל משל ישראל שזכה מכהן אמנם ברמב"ם משמע שכה"ג ישלם לכהן והישראל יקבל ממנו את שויה וצ"ע

כ"ג]אכל תרומת הקדש פחות מש"פ ויש בה כזית החומש לתרומה ואם יש בה ש"פ וכזית החומש של תרומה גם להקדש ומשלם שני חומשים

כ"ד]שיטת הר"מ שגזל תרומה מחברו ונשבע ואכלה והודה משלם רק חומש אחד והראב"ד חולק

כ"ה]דעת תוס' שתשלומי תרומה זה כפרה ולא מועיל על זה קלבדר"מ ובפשוטו כונתם שהכפרה היא בהפרשה ואין דין נתינה אלא מצד דין גזל ואולי על זה יש קלבדר"מ

כ"ו]דעת רש"י והרמב"ן והראב"ד והר"ש שיש קלבדר"מ על תשלומי תרומה ולא נתבאר בדבריהם האם כונתם רק על הנתינה או גם על ההפרשה ובדעת הר"ש משמע שזה על הכל דיסודו נתינה וצ"ע בזה אמנם לחלק מהשיטות יש הכרח מהתורה שאין על זה קלבדר"מ

כ"ז]ספק חיוב קרן וחומש סתימת לשון הר"מ שלא צריך להפריש ולתת כלום ודעת תוס' הנ"ל שזה כפרה שמפריש קרן וחומש ולא צריך לתת ודעת הרא"ש בחלה שקרן מפריש לעצמו וחומש לא מפריש כלל

כ"ח]אכל חולין טמאים הבבלי ס"ל שמשלם חולין טמאים והירושלמי סובר שחייב חולין טהורים והרמב"ם פסק כבבלי

כ"ט]אכל תרומה במזיד בפשוטו דעת רוב הראשונים שאין דין לשלם אלא מצד דיני ממון ודעת הרמב"ם בפשוטו שיש דין לשלם דבר הראוי להיות קודש וצ"ע אמנם זה מוכח בגמ' שאין דין לפי מדה משלם וכן בפשוטו אם יהיה ממון שלא זכו בזה כהנים יהיה פטור

ל]מבואר במשנה שיש פטור טעה בדבר מצוה בתרומה וחשיב אונס וברמב"ם מבואר שגם אם לא בהול אבל חשב שהוא כהן שזה ברשות יש חיוב קרן ומשמע שזה כר"מ מדין תשלומי תרומה במזיד