זבחים פרק ו_5
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק שישי**

**מהו דתימא בעינן על ירך וליכא קמ"ל**

בשיטמ"ק אות א' ואות י' מבואר דהטעם דעל גבי המזבח לא חשיב ירך המזבח הוא משום דהוי כמו באויר. דהנה לעיל כו א פסלינן תלה באויר ושחט משום דבעינן ירך המזבח וליכא, ופירש רש"י שם דירך המזבח משמע אצלו, ובאויר עזרה לא חשיב אצל המזבח, והוא הדין על גבי המזבח חשיב שהבהמה תלויה באויר עזרה, וחסר בירך המזבח.

והקשה השיטמ"ק אם כן מה הקמ"ל, הרי תלה ושחט פסול בדיעבד, דדין ירך המזבח מעכב, ומדוע על גבי המזבח שחיטתו כשרה. ותירץ, דהכא לאו באויר שחיט. ועוד תירץ, דקמ"ל דעל ירך מיקרי. ונראה לבאר דב' התירוצים נחלקו מה הדין בהניח בהמה על גבי תיבה או כלי בעזרה, האם הוי כתלה ושחט או לא, דלפי תירוצו הראשון דוקא תלה באויר חסר בירך המזבח, אך אם הניח את הבהמה על גבי איזה דבר הוי כקרקע העזרה, ולכן גם על גבי המזבח מהני, דהא הבהמה אינה תלויה באויר. ואילו לפי תירוצו השני גם על גבי תיבה הוי כתלה ושחט, והא דעל גבי מזבח מהני הוא משום דהבהמה היא בתוך המזבח, וחשיב ירך המזבח אפילו שאינה על גבי קרקע. וראה עוד בשיטמ"ק אות ה' דלפי המסקנא הא דלרבי יוסי אפשר לשחוט על גבי המזבח ואין פסול ירך המזבח הוא מקרא דוזבחת עליו, [ועדיין יש לומר כשני התירוצים הנ"ל, או דהקרא קמ"ל דבכל תיבה אין חיסרון על ירך, או דהקרא קמ"ל דעל גבי המזבח חשיב שפיר על ירך].

החזון איש [קמא סימן לא] נסתפק בתלה על גבי המזבח ושחט, האם שחיטתו כשרה או לא. וספיקו צריך ביאור, דכל הטעם דעל גבי המזבח מהני כתב השיטמ"ק דזה נחשב לירך המזבח, אך אם תלה על המזבח מדוע יהא עדיף מתלה באויר עזרה. ונראה דהחזון איש ביאר את הקמ"ל באופן אחר, דבאמת על גבי המזבח הוי כמו באויר, אלא דעל גבי המזבח לא נאמר דין ירך המזבח כלל, והשתא נסתפק האם לא נאמר כלל דין ירך המזבח, או שמא דוקא על גבי המזבח עצמו מהני אף דלא הוי ירך המזבח, אך בתלה על גבי המזבח לא מהני. [ויתכן דהחזון איש הבין כן רק לפי המסקנא, דהקרא קמ"ל דעל גבי המזבח אין פסול על ירך כלל].

השיטמ"ק באות ב' כתב בשם מהר"ם ביאור אחר בגמרא, דהנה המזבח מורכב משני חלקים, החצי הדרומי נקרא "פני המזבח", דמשם נכנסים למזבח דרך הכבש, והחצי הצפוני נקרא "ירך המזבח", דהוא החלק האחורי של המזבח. והס"ד בגמרא דאי אפשר לשחוט על גבי המזבח אף דכולו בצפון הוא בחצי הדרומי, דאף דהוא בצפון העזרה מכל מקום אינו נקרא ירך המזבח אלא פני המזבח. קמ"ל דגם פני המזבח כשר כיון שהוא בצפון העזרה.

יש לעיין בלשון המשנה "כאילו נשחטו בצפון", דלכאורה השחיטה באמת היתה בצפון, והו"ל למימר כאילו נשחטו בירך המזבח. וצ"ל דמרש"י לעיל [כ א] בכמה דוכתי מדוייק דדין ירך המזבח הוא הגבלה בדין צפון, דלא כל הצפון כשר אלא רק הצפון שהוא ירך המזבח. ולפי"ז ביאור המשנה כאילו נשחטו בצפון שהוא ירך המזבח. [ועדיין צריך ביאור לשון "כאילו" דמשמע שבאמת אינו בירך המזבח ומכל מקום מהני, דבשלמא לפי מש"כ בדעת החזון איש דעל גבי המזבח לא חשיב ירך המזבח ומכל מקום מהני ניחא, אך להשיטמ"ק דהקמ"ל הוא דחשיב על ירך מאי כאילו].

ולפירוש המהר"ם יש לומר באופן אחר, דכאילו נשחטו בצפון היינו בצפון המזבח, דגם אם שחט בפני המזבח הוי כאילו שחט בצפון המזבח, ואין חיסרון של ירך המזבח.

**אלא מעתה לריבר"י הכי נמי דחציו בצפון וחציו בדרום**

הקשה השיטמ"ק, אם נאמר דפליגי האם כל המזבח בצפון או חציו בצפון וחציו בדרום אם כן הו"ל לריבר"י נמי לומר כאילו נשחטו בצפון. ותירץ, דאה"נ וסמך על תנא קמא. ובשם מהר"ם תירץ, דכל הס"ד לפסול מצד על ירך הוא רק בחצי הדרומי, וכמש"כ לעיל, ולכן לריבר"י דרק החצי הצפוני כשר ליכא ס"ד לפסול משום ירך המזבח.

והנה לפי המסקנא דפליגי בקראי לכאורה נמי יש להקשות כן, דהא ריבר"י מכשיר על גבי המזבח אפילו שהוא בדרום העזרה, והו"ל לומר כאילו נשחטו בצפון. והכא אין לתרץ כהמהר"ם, דהא גם החצי הצפוני של המזבח נמצא בדרום העזרה, וצ"ע.

**שניהם מקרא אחד דרשו וכו'**

הקשה השיטמ"ק, הא לרבי יוסי אליבא דאמת המזבח בצפון, ולמה לי קרא להכשיר. ותירץ, דלולי הקרא הוה פסלינן משום דלא חשיב על ירך, ולכן בעינן קרא להכשיר. אמנם ברש"י כתב, כולו ראוי לשחיטת עולה, דקדושת צפון עליו מגזירת הכתוב. ומשמע דהגזיה"כ הוא דחשיב צפון ולולי הקרא לא חשיב צפון, [ואף לפי מש"כ לעיל דירך המזבח הוי הגבלה בדין צפון, מכל מקום הלשון "קדושת צפון" משמע דאיירי בדין צפון ממש ולא בדין ירך המזבח]. וראה עוד בשפת אמת.

ובמנחת אברהם זבחים ח"ג [פז א] כתב בשם הגר"ח ליישב קושית השיטמ"ק, דהקרא קמ"ל דכל המזבח כשר לשחיטת קדשים, ונפק"מ לכבש המזבח, דלכו"ע הכבש עומד בדרום, וגם הכבש בכלל הגזיה"כ דהמזבח כשר לשחיטה. [ועל דרך זה יש לומר נמי דנפק"מ באופן שיזיזו את המזבח לדרום, (ראה חזון איש שם שנסתפק האם מקום המזבח מעכב), דמכל מקום כל המזבח כשר לשחיטה, ואף אם אינו בצפון העזרה]. ולפי זה למסקנת הגמרא הביאור בדברי רבי יוסי כאילו נשחט בצפון הוא פשוט, דבראש המזבח מהני אפילו בחלק [או באופן] שאינו בצפון, ואין צריך לדברי הגמרא בס"ד דהחידוש הוא בדין ירך המזבח.

**דאי ס"ד כולו לעולה כשר השתא כולו לעולה כשר כולו לשלמים מבעיא**

בפשטות כונתו להוכיח, דהשלמים מגלה על העולה דאינו כשר בכל המזבח אלא בחציו. אך השיטמ"ק אות ו' לא הבין כן, והקשה לריבר"י למה לי קרא לשלמים, הרי גם דרום כשר לשלמים. ותירץ, דאם היה כתוב רק עולה ס"ד דהתורה ממעטת דדוקא עולה כשר על גבי המזבח ולא שלמים. ודבריו צ"ע, דאם כן כיצד הוכיח ריבר"י דלא כרבי יוסי מדאצטריך קרא לשלמים, הרי גם אם נאמר דכולו לעולה וכולו לשלמים יש לומר כן, דאילו לא נאמר שלמים ס"ד דהתורה מיעטה דדוקא עולה כשר ולא שלמים, ואיך הוכיח מכאן ראיה לדבריו. וע"כ צ"ל כמש"כ לעיל, דכיון שהשלמים מגלה על העולה דכשר רק בחציו שפיר אצטריך קרא דשלמים.

**ואידך אצטריך, סד"א עולה הוא דדחיק ליה מקום וכו'**

לכאורה אין זה סברא בפני עצמה לפסול, אלא סברא לחלק דליכא למילף שלמים מעולה, ואם כן צ"ב מה הס"ד לפסול שלמים, הרי גם דרום כשר לשלמים, וא"צ שישחט בירך המזבח, ומה איכפ"ל דלא דחיק ליה מקום.

**אלימא אמה יסוד ואמה סובב האי גופא דמזבח הוא**

משמע בגמרא, דאילו לא היה היסוד והסובב מגופא דמזבח ניחא הא דכנגדן בקרקע פסולות, וניחא הא דמייתי מינה ראיה דלריבר"י כולו בדרום, והקשה השיטמ"ק, דלמא המזבח בצפון, והא דביסוד והסובב פסולות היינו משום דלא הוי ירך המזבח. ואף דבגמרא אמרינן האי פסולא רק לרבי יוסי, מכל מקום אם לריבר"י המזבח בצפון הרי גם לדידיה איכא פסולא דירך המזבח. ותירץ, דלאחר דחזינן ברבי יוסי דקמ"ל שאין חיסרון על ירך אלא באויר, אך על גבי במה וכדו' חשיב שפיר ירך המזבח, אם כן גם לריבר"י אף דהיסוד והסובב אינם מגופא דמזבח מכל מקום אין בהם פסול ירך המזבח, כיון שאינו באויר.

ותירוץ זה תלוי בשני התירוצים של השיטמ"ק באות א', דאם הקמ"ל הוא דעל גבי המזבח חשיב ירך המזבח, אך בסתם כלי ובמה בעלמא לא חשיב ירך המזבח והוי כנתלה עדיין קשה קושית השיטמ"ק, דהא אם היסוד והסובב אינם מגוף המזבח לא חשיבי ירך המזבח. ותירוצו יתכן רק לתירוץ קמא, דבכל כלי ובמה חשיב ירך המזבח, ודוקא אויר פסול.

ולפירוש המהר"ם דהפסול דירך המזבח הוא רק בחצי הדרומי של המזבח, קושית השיטמ"ק מעיקרא ליתא, דהא הכא איירי ביסוד והסובב שבצפון המזבח, ולא שייך בזה פסול דירך המזבח כלל. ובאמת צריך ביאור איך סבר השיטמ"ק בקושיתו, דלפירוש המהר"ם לא קשה כלל כמש"כ, ולפירוש הראשון דריבר"י סמך על רבי יוסי, הרי מבואר דגם לדידיה שייך הקמ"ל דאין חיסרון דירך המזבח, וצ"ע.

המקדש דוד נסתפק האם אפשר לשחוט על הסובב במקום שאין יסוד, דיתכן דבמקום שאינו קדוש לזריקת דמים אי אפשר לשחוט. והוכיח כן, שהרי לדעת רבי יהודה ששלמה קידש את כל רצפת העזרה להקטרה מדוע אי אפשר לשחוט אף בדרום, הרי כל רצפת העזרה דינה כמזבח. אלא מוכח דבעינן מזבח לזריקת דמים.

**שלא יבננו לא על גבי מחילות ולא על גבי כיפין**

ראה משנה למלך פ"א מבית הבחירה הי"ג מה שכתב בזה.

**דף נח ע"ב**

**תוד"ה הא מני, ושמא סבר לה כרבי מאיר דאמר נכנסים**

התוספות במסכת סנהדרין [פג א ד"ה ולא] נסתפקו האם האיסור ליכנס בין האולם למזבח לחכמים הוא דאוריתא, או שמא הוי מעלה בעלמא. ובתוספות דידן יש לפרש בתרי אנפי, דאי ס"ל דהאיסור הוא דרבנן, כונתם לומר דלפי מ"ד אין נכנסים על כרחיך דהכיור היה משוך מהמזבח, שאם לא כן חכמים לא היו אוסרים ליכנס שם, וזה יתכן רק אם המזבח בצפון. אך אי ס"ל דהאיסור ליכנס הוא דאוריתא, הרי יתכן דזה גופא המקור שהכיור היה משוך מהמזבח, דלא יתכן שהכיור היה בין האולם למזבח ממש שהרי אסור ליכנס שם בלא קידוש יו"ר. ואם כן כונת התוספות להקשות רק על ריה"ג שפירש שהכיור משוך מהמזבח כדי שלא יחצוץ בין המזבח לפתח, וזה יתכן רק אם המזבח בצפון, ומשמע מדבריו דאם המזבח בדרום אפשר להניח את הכיור בין האולם למזבח, ועל זה כתבו דעל כרחיך ס"ל לריה"ג כרבי מאיר דנכנסים, אך אין ראיה שלפי מ"ד אין נכנסים המזבח בצפון, דשפיר יתכן דהמזבח בדרום ומכל מקום הכיור היה משוך מהמזבח משום שאין נכנסים.

ובהא דמבואר בתוספות דבין האולם למזבח היינו רק כנגד המזבח, ראה קרן אורה שתמה על זה, דבפשטות האיסור ליכנס הוא בכל רוחב העזרה שבין האולם למזבח.

בגליון הש"ס הקשה הגרעק"א על התוספות, דבשמעתין רבי יוסי סובר כוליה מזבח בצפון, ומאידך בספ"א דכלים ס"ל דאין נכנסים. וכבר תמה הרש"ש, דאין כאן קושיה כלל, דאדרבא, למ"ד כוליה מזבח בצפון הכיור לא היה בין האולם למזבח, ושפיר יתכן דאין נכנסים. אמנם בחידושי רעק"א מבואר דקושיתו היא להיפך, מדוע הגמרא לא הוכיחה שרבי יוסי סובר כוליה מזבח בצפון מהא דס"ל אין נכנסים, דאם חלק מהמזבח בדרום הרי הכיור היה בין האולם למזבח ואיך יתכן דאין נכנסים. וקושיתו יתכן רק אם נאמר דהאיסור ליכנס הוא דרבנן, אך אם האיסור הוא דאוריתא אין להוכיח מרבי יוסי שהמזבח בצפון, וכמש"כ לעיל.

ובעיקר קושית התוספות, הראב"ד בפירושו למסכת תמיד סוף פ"ק [לג א] תירץ בג' אופנים, חדא, דכיון דהוי מעלה דרבנן גזרו כן רק על מי שאינו צריך ליכנס, אך לצורך קידוש יו"ר שרי. אך כתב דזה תירוץ דחוק. ועוד תירץ, דהגזירה היתה רק על מי שלא טבל, כגון שקידש יו"ר והטיל מים, דאינו צריך לטבול כל גופו אלא לקדש יו"ר, וגזרו חכמים שלא יכנס בין האולם למזבח, [והוא לא יוכל לקדש מהכיור אלא מכלי אחר], אך מי שהסיך רגליו דטעון טבילה וטבל כל גופו, וצריך לקדש יו"ר רק משום עבודה, לא גזרו בו חכמים, ויוכל ליכנס בין האולם למזבח ולקדש מהכיור. ועוד תירץ, דלגבי ליכנס בין האולם למזבח אין צריך קידוש מהכיור, אלא ברחיצה בעלמא סגי, ורק לעבודה בעינן קידוש מהכיור.

**דף נט ע"א**

**ואי נמי קסבר קדושת אולם והיכל חדא היא וכו'**

כלומר, דבפסוק נאמר ונתת אותו בין אהל מועד ובין המזבח, ואהל מועד היינו ההיכל, והשתא אם האולם וההיכל שתי קדושות הן, אינו יכול ליתן את הכיור כנגד כותל האולם, שהרי רוחב ההיכל הוא עשרים אמה, ואין זה בין אהל מועד ובין המזבח. ומאידך אין איסור ליתן את הכיור כנגד פתח האולם, אף שעל ידי זה מפסיק בין המזבח לפתח, שהרי האיסור להפסיק הוא בין המזבח לפתח אהל מועד ולא לפתח האולם. אך אם קדושה אחת הן הדין הוא להיפך, דליתן כנגד פתח האולם אינו יכול שהרי הוא מפסיק בין המזבח לפתח אהל מועד, ואילו כנגד כותל האולם אין איסור, שהרי גם האולם נחשב אהל מועד. וכן מבואר בדברי רש"י ד"ה נוקמיה.

**שיהא צפון פנוי מכלים**

הקשה השיטמ"ק, אם כן מדוע הוצרך רבי יוסי להוכיח שהכיור משוך מהמזבח מהא דבעינן שלא יפסיק בין המזבח לפתח אהל מועד, תיפו"ל דס"ל לרבי יוסי דכל המזבח בצפון, ובעינן שיהא הצפון פנוי מכלים, [וכה"ק הרש"ש]. ותירץ, דס"ד שיתן את הכיור בחלל פתח האולם, דאין בזה הדין שיהא צפון פנוי מכלים, ולכן הוצרך לדין שלא יהא הפסק בין המזבח לפתח.

וראה בראמ"ה שתירץ על פי מש"כ התוספות דצפונה אמזבח קאי, והיינו, דכל מה דבעינן שיהא צפון פנוי מכלים היינו צפון המזבח, ולכן בעינן לקרא שלא יהא הפסק בין המזבח לפתח. ודבריו צ"ע איך יתכן לפרש כך בתוספות, הרי לפי רבי יוסי כל המזבח בצפון, ועדיין יש במזבח כב' אמות שלא כנגד הפתח שיוכל ליתן שם את הכיור, ועל כרחיך דבכל הצפון בעינן שיהא פנוי מכלים, וכונת התוספות כמו שהגיה הצ"ק ולא ממזבח קאמר.

**מאן תנא דפליג עליה דריה"ג רבי אליעזר בן יעקב היא וכו'**

בפשטות הסוגיא מבואר דאיכא ג' שיטות תנאי במקום המזבח, לריה"ג ורבי יוסי כוליה בצפון, לרבי יהודה חציו בצפון וחציו בדרום, ולראב"י כוליה בדרום, דהא בעינן שיהא צפון פנוי אף מהמזבח. אמנם הרמב"ם פ"ה מבית הבחירה פסק דכל המזבח בדרום מלבד ז' אמות שנכנסות לצפון, והוא על פי סתם משנה במסכת מדות, ראה יומא טז ב וברש"י ותוספות שם.

ובלחם משנה פ"ב מתמידין ה"ח הקשה, דאם כן מדוע פסק הרמב"ם דמסדר מערכה שניה של קטורת בקרן מערבית דרומית משוך כלפי צפון ארבע אמות, הרי בגמרא מבואר דיתכן ליישב המשנה או למ"ד כוליה בצפון או למ"ד חציו בצפון, אך למ"ד כוליה בדרום אין לזה טעם כלל. ותירץ, דהרמב"ם סובר שרק לפי רבי יוסי צריך להניח את המערכה כנגד הפתח, אך רבנן פליגי עליה, ודלא כרש"י שכתב דכו"ע אית להו דרבי יוסי. וכיון שאין צריך שתהא כנגד הפתח אתיא המשנה אף כמ"ד כוליה בדרום, ומרחיקים ד' אמות משום היסוד והסובב והקרנות ומקום הילוך הכהנים. וראה בחזון איש [נגעים סי"ב סק"ז] שתירץ, דבתחילה הוכיח רבי זירא כרבי יוחנן שרבי יוסי סובר כוליה בצפון מהמשנה, והוכרח לומר דלפי רבי יוסי בעינן שתהא המערכה כנגד הפתח וזהו הטעם שמרחיקים ד' אמות כלפי צפון. אך לפי הדחיה של הגמרא שאין ראיה לרבי יוסי, ומרחיקים ד' אמות משום היסוד והסובב, שפיר י"ל שגם לפי רבי יוסי אין צריך כנגד הפתח. והטעם דעבדינן בקרן דרומית מערבית הוא משום שאין מעבירים על המצות.

עוד הקשה הלחם משנה, מדוע פסק הרמב"ם פ"א מבית הבחירה ה"ו דמקום הכיור בין האולם למזבח משוך לדרום, הא ריה"ג קאמר כן רק משום שכוליה בצפון, אך אם יש חלק מהמזבח בדרום כנגד הכותל שפיר יוכל ליתן שם את הכיור. ותירץ, דבגמרא אמרינן כן רק משום שריה"ג למד שהכיור משוך מהמזבח מחמת סתירת הפסוקים, ומוכח דס"ל כוליה מזבח בצפון, אך אליבא דאמת יתכן שיש מקור אחר לזה, ולא מחמת סתירת הפסוקים, ולכן אף למ"ד כוליה בדרום הכיור היה משוך מהמזבח. ובחזון איש [שם סק"ט] תירץ עפ"י השיטמ"ק אות ח', דהקשה, דבמסכת מידות תנן הכיור היה בין האולם למזבח משוך כלפי דרום, ובמסכת יומא אמרינן מאן תנא מדות ראב"י היא, והכא אמרינן דלראב"י אין צריך שיהא הכיור משוך מהמזבח. ותירץ, דכונת המשנה שהכיור משוך מהאמצע לצד דרום, אך באמת אין צריך שיהא משוך מהמזבח. ורק בריה"ג דקאמר משוך קימעא מוכח דהיינו משוך מהמזבח, דאי משוך מהאמצע מדוע קאמר קמעא, הרי הוא יכול למשוך מהאמצע טובא. ולפי"ז יתכן דגם כונת הרמב"ם כן, דהרמב"ם נקט את לשון המשנה, ומשוך היינו מהאמצע ולא מהמזבח.

במסכת יומא [לו א] נחלקו תנאי מהו הצפון הכשר לשחיטה, דעת ריבר"י דרק מכותל המזבח עד כותל העזרה כשר, ולא בצדדים של המזבח. ראבר"ש מוסיף אף בין האולם למזבח, דהיינו מערב המזבח, ורבי מוסיף אף מזרח המזבח. ובפשטות אין שייכות בין המחלוקות מהו מקום המזבח למחלוקות מה נקרא צפון הכשר לשחיטה. והנה הרמב"ם כתב בפ"ה מבית הבחירה הט"ז, דכל המרובע שמכותל המזבח עד כותל העזרה ומכותל מערבי עד כותל מזרחי נקרא צפון לשחיטת קדשים. ומבואר שפסק הרמב"ם כרבי דמוסיף אף למזרח המזבח, אלא דס"ל דרק המזרח של בין כותל המזבח לכותל העזרה כשר, אך במזרח של אותם שבע אמות שהמזבח נכנס לצפון לא מהני. וכן כתב בפ"ה ממעשה הקרבנות ה"ב, דמקום השחיטה והקבלה הוא בצפון המזבח. ובתויו"ט פ"ג דיומא מ"ט ביאר טעמו של הרמב"ם, דכיון שלפי ריבר"י רק צפון המזבח כשר, לא מסתבר דרבי יחלוק עליו לגמרי, דצפון היינו צפון העזרה ולא צפון המזבח, עיי"ש.

והקשה הגרי"ז [הובא בספר הליקוטים מהדו' פרנקל הל' בית הבחירה שם], איך הרמב"ם יפרש את הסוגיא בריש פירקין, דמבואר שאם המזבח בצפון פשוט שאפשר לשחוט על המזבח, וצריך לחידוש של ירך המזבח, והא הצפון דקרא הוא צפון המזבח, ועל גבי המזבח בכל אופן לא חשיב צפון. ויתכן ליישב, דהרמב"ם כתב כן רק למ"ד דהמזבח בדרום, אך למ"ד כוליה בצפון מסתבר שטעמו הוא משום שהמזבח צריך להיות במקום המקודש יותר, דהיינו בצפון, ואם כן לדידיה ודאי דצפון היינו צפון העזרה, ורק למ"ד דהמזבח בדרום חידש הרמב"ם דצפון היינו צפון המזבח.

ועוד הקשה החזון איש [שם סק"ט], דאם צפון היינו צפון המזבח, מאי משני לגבי כיור דאין מניחים אותו בצפון משום שבעינן שיהא פנוי מכלים, הרי רק צפון המזבח צריך להיות פנוי, ועדיין יוכל ליתנו בין כותל האולם למזבח. ולפיכך כתב החזון איש, דלרמב"ם היה פירוש אחר בדברי ראב"י, דהא דקאמר בעינן שהיא צפון פנוי מכלום, אין כונתו לומר דבעינן שצפון העזרה יהא פנוי מהמזבח ולכן מוכח שהמזבח בדרום, אלא כונתו לומר דכיון שבעינן שכל הצפון יהא פנוי ואפילו מהמזבח זה מוכיח דצפון היינו צפון המזבח ולא צפון העזרה, ועיקר דברי ראב"י לומר דצפון היינו צפון המזבח, ובאמת יתכן דכל המזבח בצפון העזרה. והא דקאמר ראבר"ש דאף בין האולם למזבח כשר לשחיטה וכן הא דהוסיף רבי מקום דריסת רגלי הכהנים היינו בכל צפון העזרה, וראב"י פליג עלייהו וס"ל דרק צפון המזבח כשר. ופסק הרמב"ם כותיה דבכל מקום קיי"ל כראב"י דמשנתו קב ונקי, ולכן אף שפסק כסתם מתניתין דמדות שהמזבח היה בדרום ומשוך כלפי צפון ז' אמות אין זה סתירה כלל לדברי ראב"י. ועיי"ש שיישב על פי זה את הסוגיות במסכת יומא.

וביאור הגמרא דידן מאן תנא דפליג עליה דרבי יוסי וכו', היינו דלפי ראב"י צפון היינו צפון המזבח, ושפיר יוכל ליתן את הכיור בין כותל האולם למזבח לצד צפון, כיון שאין זה צפון המזבח, ואין הכרח לומר שהכיור היה משוך מהמזבח. [ולא איירי כלל במקום המזבח האם הוא בצפון או בדרום, אלא במקום הכיור האם צריך להיות משוך קמעא מהמזבח]. והא דפסק הרמב"ם דהכיור משוך לצד דרום היינו בין כותל האולם למזבח, ואין צריך שיהא משוך מהמזבח, וכמש"כ לעיל להשיטמ"ק. ובאמת היה יכול ליתנו בצד צפון בין האולם למזבח, שהרי המזבח משוך לצפון ז' אמות, והדין שיהא הצפון פנוי נאמר רק על צפון המזבח, אלא דבדרום רווח ליה טפי, ועוד, דלמ"ד חדא קדושה אסור להפסיק בין המזבח לכל פתח האולם, והמזבח אינו ממשיך כנגד כותל האולם בצפון.

ולפי"ז מיושב שפיר קושית הגרי"ז על הרמב"ם מריש פירקין, דהא ודאי לכל שיטות התנאים צפון היינו צפון העזרה, ורק לפי ראב"י צפון היינו צפון המזבח.

**מנין למזבח שנפגם שכל הקדשים שנשחטו שם פסולין שנאמר וזבחת עליו וכו'**

יש לעיין למה לי קרא, תיפו"ל דאי אפשר לזרוק את הדם בלא מזבח, וקרבן שאינו ראוי לזריקה נדחה מהקרבה, וכל שנדחה אינו חוזר ונראה, וכמבואר בגמרא להלן, דרב ורבי יוחנן נחלקו בקדשים שלא נשחטו בשעה שנפגם המזבח האם בעלי חיים נדחים, ומבואר דאם שחטן לכו"ע איכא דיחוי. ובחק נתן כתב דמהכא ילפינן דפסול משום דחוי, וצ"ע, דהא דין דחוי הוא דין בכל מקום, ולמה לי קרא הכא.

ותירצו הפנים מאירות והמקדש דוד [לג ב], דמצד הטעם של דיחוי אין זה אלא בנראה ונדחה, כגון ששחטו קודם שנפגם המזבח ולאחר מכן נפגם, אך אם שחטו את הקרבן בשעה שהמזבח פגום הרי זה דחוי מעיקרא, ודחוי מעיקרא לכו"ע לא הוי דחוי בדבר שבידו, כמש"כ התוספות. ובאמת בעינן גם לטעם של דיחוי, דאי משום וזבחת עליו אין זה פסול אלא במעשה השחיטה, דלמעשה השחיטה בעינן מזבח, אך אם שחט קודם שנפגם המזבח ואחר כך נפגם אין הקרבן פסול אלא מצד דיחוי, ושפיר בעינן לתרוויהו.

בחידושי הגרי"ז [מנחות נט ב] ובחידושי רא"ל מאלין [ח"ב סימן כו] תירצו, דמצד פסול דיחוי לחוד אין לפסול, כיון דהא דבעינן מזבח לזריקה הוא דין מציאותי, דאם אין מזבח אין מקום לזרוק את הדם, והיכא דהוי בידו לא אמרינן דיחוי אלא בפסול דיני ולא בחיסרון במציאות. ונתחדש בפסוק דשחיטה וזריקה צריכים מזבח לעצם הקרבן, ואינו רק מקום לזריקה גרידא, אלא הוי דין בעצם העבודה, והשתא שפיר שייך דיחוי אף דהוי בידו. ולפי"ז וזבחת עליו אין הכונה רק לשחיטה, אלא לכל עבודות הקרבן.

כתב הרמב"ם פ"ג מפסה"מ הכ"ב, מזבח שנפגם נפסלו כל הקדשים שהיו שם שחוטין במקדש שעדיין לא נזרק דמם, שהרי אין שם מזבח לזרוק עליו, ונאמר וזבחת עליו וגו', כלומר, תזבח והוא עומד כתקנו לא פגום. ולכאורה הרמב"ם כתב כאן ב' טעמים, חדא דאין מזבח לזרוק עליו [והוי קרבן דחוי], ועוד דילפינן מהקרא דבעינן מזבח בנוי, וצריך ביאור תרתי למה לי. ובמקדש דוד שם כתב דהרמב"ם הוצרך לשני הטעמים כמש"כ לעיל, דבטעם אחד לא סגי. אך בפשטות לא משמע ברמב"ם דכונתו לומר שני טעמים שונים, שהרי לא כתב ועוד שנאמר וכו', אלא ונאמר, ומשמע דהכל טעם אחד, וזה צ"ע, דמאחר שאין מזבח שלם לזרוק עליו הרי הקרבן דחוי וקרא למה לי.

והגרי"ז שם ביאר לפי שיטתו, דמהקרא ילפינן דיש דין בעיקר הקרבן שהוא צריך שיהא מזבח לזרוק עליו, ובלא"ה הוי קרבן דחוי מהקרבה, אך בלא הפסוק הרי זה נחשב לחיסרון במציאות ואין זה נחשב לדחוי. ולפי"ז ביאור הרמב"ם הוא, שהרי אין שם מזבח לזרוק עליו משום שהוא פגום, ונאמר וזבחת וכו' כלומר דהוי דין בעיקר הקרבן שיהא זבוח והמזבח עומד כתקונו, ואין זה רק חיסרון במציאות, ולכן חשיב דחוי.

והנה ברש"י מבואר דהא דקאמר רב כל הזבחים שנשחטו שם פסולים היינו שנשחטו בשעה שהמזבח היה פגום, דמעשה השחיטה צריך מזבח. אך בדעת הרמב"ם הקשה הקרן אורה, דבתחילה כתב כל הזבחים שהיו שם שחוטים בשעה שנפגם, משמע דדוקא אם נשחטו מעיקרא פסולים, אך אם נשחטו בשעה שנפגם כשרים, דאין חיסרון במעשה השחיטה שאין מזבח, ומצד דחוי אין חיסרון כיון דהוי דחוי מעיקרא. [ולפי"ז הא דאמר רב כל הזבחים שנשחטו שם פסולים היינו שנשחטו קודם הפגימה]. אך בסוף דבריו שכתב תזבח והוא עומד כתקנו, משמע דלמעשה הזביחה נמי בעינן שיהא מזבח. וכן בהמשך דבריו שם, דכתב דקדשים חיים שהיו שם בעזרה כשנפגם לא נפסלו, דאין בעלי חיים נדחים, וכן אם הקדיש בהמות קודם שנבנה המזבח לא נפסלו דדחוי מעיקרא לא הוי דיחוי, ומשמע דלא נפסלו משום שלא שחטן, אך אם שחטן בשעה שאין מזבח נפסלו. [ולפי מש"כ לעיל בשם הגרי"ז הספק הוא האם קרא דוזבחת עליו איירי רק על עבודת הזריקה, או גם על השחיטה].

ובחידושי הגרי"ז [מנחות ה ב] הוכיח מהרמב"ם שיש חיסרון גם בעצם מעשה השחיטה, דכתב שם פי"ד ה"ד שאם חישב מחשבת פסול במקום שאינו ראוי לעבודה לא הוי פיגול, דהיינו שנפגם המזבח, [ואיירי בזבחים, ולא רק במנחות כמו שפירשו שאר הראשונים]. ואם כל הפסול בנפגם המזבח הוא משום שאינו ראוי לזריקה ונדחה הקרבן, ואיירי בנפגם אחר שחיטה והפסול הוא משום דיחוי, אין זה פסול במקום, אלא דהוי דבר שאינו ראוי לעבודה, ועל כרחיך דאיירי בשחט בשעת הפגימה וחשב מחשבת פיגול, ומעשה השחיטה נמי צריך מזבח, ולפיכך חשיב מקום שאינו ראוי.

**שנאמר וזבחת עליו וכו' כשהוא שלם ולא כשהוא חסר**

הראשונים נחלקו האם הא דבעי מזבח שלם ילפינן מקרא ד"אבנים שלמות", והכא קמ"ל קרא דבשעת השחיטה נמי בעינן מזבח, והא דבעינן מזבח שלם בשחיטה הוא ממילא, דכיון דבעינן מזבח הרי פגום לא חשיב מזבח. או שמא, מהכא ילפינן גם עיקר הדין דמזבח פגום אינו נחשב מזבח. דהנה במסכת חולין [יז ב] כתב רש"י, דמזבח שנפגם פסול שנאמר וזבחת עליו וכו' בזמן שהוא שלם ולא בזמן שהוא חסר, והאי "עליו" בשבילו הוא, כלומר כשהוא בחזקתו. ומבואר דילפינן מ"עליו" דבעינן מזבח בחזקתו דהיינו שהוא שלם. וכן כתב רש"י במסכת מנחות [ה ב], דפגימת המזבח מהאי קרא נפקא וכו', "עליו" כולו במשמע. ואף דילפינן כבר מקרא דאבנים שלמות דבעינן מזבח שלם, ביאר הרשב"א בחולין שם, דבגמרא שם מבואר דשיעור הפגימה באבנים הוא כדי שתחגור בה צפורן, ובסיד השיעור הוא טפח או כזית, והטעם הוא, דאבנים ילפינן מאבנים שלמות, ולכן בעינן שלמות ממש, אך סיד ילפינן מוזבחת עליו, וכל שנראה שלם סגי.

ולפי"ז ילפינן מקרא דוזבחת תרתי, חדא דבעינן מזבח שלם ולא פגום, ועוד, דבעינן מזבח שלם בשעת שחיטה, וכפי שביארנו לעיל להמקד"ד כדאית ליה ולהגרי"ז כדאית ליה.

אך בשם התוספות כתב הרשב"א, דהא דפגימה בסיד פוסלת הוא מדרבנן בעלמא, [וכן כתב הרמב"ן שם], או שהיא פוסלת משום דבעינן ריבוע. ובאמת המקור לפגימה הוא רק מאבנים שלמות, ומקרא דוזבחת עליו לא ילפינן אלא שגם בשחיטה בעינן מזבח, אך הא דבעינן מזבח שלם ולא פגום לא ילפינן מהכא כלל.

**במאי פליגי רב סבר בעלי חיים אינם נדחים וכו'**

הרמב"ם פ"ג הכ"ג כתב, דקדשים חיים שהיו בעזרה כשנפגם לא נפסלו, שאין בעלי חיים נדחים. ועוד כתב, דאם הקדיש בהמות עד שלא נבנה המזבח, כשיבנה מקריבים אותם, שהדחוי מעיקרו אינו דחוי. והקשה הלחם משנה, מדוע הוצרך הרמב"ם לדחוי מעיקרא, הרי גם הכא הוי דחוי בבעלי חיים. ותירץ, דכתב כן משום מנחות, דאינם בעלי חיים, ואם הקדישם קודם שנפגם המזבח ונפגם הרי הם פסולים משום דחוי, אך אם הקדישם עד שלא נבנה המזבח, [וכן אם הקדישם בשעה שהמזבח פגום], כשרים משום דחוי מעיקרא. וכתבו המקדש דוד שם ועוד אחרונים דדבריו הם דלא כהתוספות ד"ה עד, שכתבו, דהקטרת מנחה לא צריכה מזבח, דלפי"ז אין דחוי כלל במנחה.

ובמקדש דוד תירץ, דהיכא דאדחיה בידים אף בעלי חיים נדחים, והיכא דהקדיש קודם שנבנה המזבח חשיב דחוי בידים, ולכן לא סגי בטעם שאין בעלי חיים נדחים, ובעינן לדחוי מעיקרא לא הוי דיחוי.

**והאמר רב גידל אמר רב מזבח שנעקר מקטירים קטורת במקומו**

יש לעיין מאי קושיא, הא לעיל ילפינן מקרא דשחיטה צריכה מזבח מגזיה"כ, ולזה לא סגי במקום המזבח. ולולי פירוש רש"י היה מקום לומר דקושית הגמרא היא מהברייתא דאם נפגם לאחר השחיטה נפסלו כל הקדשים מדין דיחוי, והיינו, דאינם ראויים לזריקה, ומבואר דבעינן זריקה על המזבח עצמו, וקשה לרב. אך רש"י כתב דהקושיה היא מרב על רב, ולכאורה התם הוי גזיה"כ בדין שחיטה.

וצ"ל דכיון דאמר רב שאפשר להקטיר במקום המזבח, הרי מבואר דלמקום המזבח נמי יש דין מזבח, ואם כן גם לשחיטה וזריקה יועיל מקום המזבח להחשב וזבחת עליו, כשם שמקום המזבח נחשב כמזבח לגבי הקטרה. וכן ביאר בחידושי רא"ל שם, והוסיף, דקושית הגמרא היא רק לאחר דמייתי הברייתא דדיחוי, משום שבלא זה היה אפשר לתרץ דילפינן מהקרא דלמעשה השחיטה בעינן מזבח, ואין זה שייך כלל לדין מזבח לגבי זריקה והקטרה, ולא יועיל לזה מזבח שנעקר. אך כיון דבברייתא מוכח דאין זה דין במעשה השחיטה גרידא אלא דהקרבן צריך שיהא מזבח לזרוק עליו, הרי זה תלוי במזבח לגבי זריקה, וכיון שמזבח שנעקר מקטירים במקומו וס"ד דה"ה לזריקה, הרי סגי במקום המזבח. ומשני, מודה רב בדמים, שלגבי זה לא סגי במקום המזבח.

ועוד יתכן לבאר, דקרא דוזבחת קאי גם על זריקה, דאף דמעיקר הדין סגי במקום המזבח מכל מקום בעינן למעשה הזריקה שיהא מזבח בנוי כמו דבעינן למעשה השחיטה. וס"ד דרב דאמר מזבח שנעקר מקטירים במקומו הוא הדין זורקין במקומו, וזה סותר לדין של רב דבעינן שיהא מזבח בנוי. ומשני, מודה רב בדמים, דאין זורקין במקום המזבח כיון דבעינן מזבח בנוי. ולפי"ז הא דבאמת לא מהני לזרוק במקום המזבח אין זה משום דבעינן זריקה על המזבח, אלא דיש דין אחר דבעינן בשעת הזריקה שיהא מזבח בנוי.

**מודה רב בדמים**

נחלקו הראשונים מה הדין בהקטרת כל הקרבנות, האם כונת הגמרא דבדמים דוקא מודה רב, אך בכל ההקטרות מהני מקום המזבח, או שמא עיקר התירוץ הוא לחלק בין מזבח הפנימי למזבח החיצון, והוא הדין בכל ההקטרות לא מהני מקום המזבח. התוספות [סא א] כתבו דמזבח שנעקר מקטירין קטורת במקומו והוא הדין אימורין, וכן כתבו התוספות בסוגיין לגבי מנחה. וכן משמע מהא דאמרינן כדאמר רבא מודה רבי יהודה בדמים, והתם ודאי דמים דוקא, שהרי על הקטרות דמזבח החיצון אמר רבי יהודה להדיא דמהני בכל העזרה, ומשמע דהוא הדין הכא דמים דוקא.

אך רש"י כאן כתב וקס"ד דהוא הדין לחיצון, ודייק הליקוטי הלכות, דלפי המסקנא החילוק הוא בין מזבח הפנימי למזבח החיצון, ולא בין דמים להקטרה, ואף הקטרת אימורין בעי מזבח. אמנם החזון איש [יז ב] נקט דאימורין אין צריכים מזבח, ודחק בדברי רש"י, דכתב כן משום שהוקשה לו לפי הס"ד מדוע נקט רב קטורת, הרי בכל הקרבנות הדין כן. ולכן כתב רש"י דרב איירי על מזבח הפנימי, ולכן נקט קטורת, והוא הדין לחיצון בכל הקרבנות. ולפי המסקנא דמודה רב בדמים באמת כל ההקטרות כשרות במזבח שנעקר, והא דנקט רב מזבח הפנימי, משום שבחיצון כשרים דוקא באופן שנעקר המזבח אחר הזריקה קודם ההקטרה, ולכן נקט חיצון שמצוי יותר. וראה עוד בשפת אמת דנקט שדין אימורין כדין דמים, מדנקט רב דוקא קטורת.

במסכת מנחות [ה ב] לגבי הא דליכא פיגול במקום שאינו ראוי לעבודה, אמרינן בגמרא דהיינו בנפגם המזבח. והקשו הראשונים, מה הנפק"מ בזה שאין פיגול, הרי בלא"ה הקרבן פסול. [ואי משום כרת, הא בלא"ה ליכא כרת על הפיגול משום שלא קרב המתיר כמצותו]. ותירץ רש"י שם, דנפק"מ לגבי מנחה, שאם פיגל בקומץ בשעת פגימת המזבח לאו פיגול הוא, ואם יתקן המזבח באותו היום יקטירנו. וביאור דבריו, שאם קמץ במחשבת פיגול בזמן שנפגם המזבח, אף שאין חיסרון במעשה הקמיצה, דמעשה קמיצה אין צריך מזבח, מכל מקום הפיגול לא פסל, לפי שהוא מקום שאינו ראוי לשאר עבודות. ולכן כאשר יתקנו את המזבח יוכל להקטיר את הקומץ. ומדדייק רש"י לומר דיקטירו את הקומץ רק לאחר שיתקנו את המזבח, מוכח דקודם לכן אי אפשר להקטיר במקום המזבח, ומבואר כהליקוטי הלכות דבכל ההקטרות לא מהני מקום המזבח, ולא רק בדמים. ובחזון איש שם דחה, דיתכן דהקטרת קומץ דינו כזריקה דבעי מזבח, כיון שהוא מתיר את המנחה כזריקה, אך בשאר הקטרות אין ראיה דבעינן מזבח. [ויש לעיין בעיקר דברי רש"י, דלכאורה כיון שאי אפשר להקטיר את הקומץ קודם שיתוקן המזבח, הרי הוא דחוי מהקטרה, ונימא דשוב אינו חוזר ונראה. ובאמת הכא הוי דחוי מעיקרא, שהרי בשעת הקמיצה כבר נפגם המזבח. אך היכא שהקמיצה היתה קודם שנפגם, ופיגל בקידוש כלי או בהולכה, לכאורה איכא פסול דיחוי. ותירץ הגר"א גרבוז עפ"י מש"כ לעיל בשם הגרי"ז, דלולי הקרא דוזבחת אין פסול דיחוי אף שאין מזבח, כיון שזה חיסרון מציאותי, והא דנתחדש בקרא דוזבחת דבעינן מזבח בנוי לעיקר הקרבן שיהא ראוי לזריקה אין זה אלא בזבחים ולא במנחות].

ובשיטמ"ק שם תירץ דהגמרא איירי בנפגם המזבח והקטיר את הקומץ במקומו, דדוקא במילי דזביחה בעינן מזבח בנוי, אך במילי דהקטרה כמו במנחה [דבשאר קרבנות בהקטרה אין פסול פיגול] ודאי לא מפסל במזבח שנפגם, [ומכל מקום חשיב מקום שאינו ראוי לעבודה משום שאר קרבנות לזריקה]. ומבואר מדבריו כדעת התוספות, דדוקא בדמים בעינן מזבח, אך בכל ההקטרות סגי במזבח שנעקר, ואפילו במנחה, ודלא כרש"י.

**תוד"ה עד, אמאי אמר רבי יוחנן דהמעלה בזמן הזה בחוץ חייב וכו'**

ואף דהתוספות לקמן כתבו דלהקטרת כל האימורין סגי במקום המזבח, מכל מקום כיון ששחיטה וזריקה ודאי צריכים מזבח הרי השחיטה פסולה, ואינו ראוי לפתח אה"מ. והנה יש להסתפק מה הדין בעבר ושחט כאשר המזבח פגום, האם עלו ירדו או שמא עלו לא ירדו, וראה להלן בשם הגר"ח. ואם נאמר דאם עלו לא ירדו צ"ע מה הקשו התוספות, הרי פסול של אם עלו לא ירדו נחשב ראוי לפתח אה"מ. וצ"ל דמכל מקום כל עוד שאין מזבח לעשות בו עלו, חשיב שאינו ראוי לפתח אה"מ.

בתירוצם הראשון דאיירי בקטורת, הקשה המקדש דוד [כז א], הא הגחלים צריכים להיות מהמזבח החיצון דוקא, ובזמן הזה דליכא מזבח וליכא גחלים שוב אינו ראוי לפתח אה"מ.

בתירוצם השני דאיירי במנחה, הוסיפו התוספות דהכא אין חיסרון במה שקמץ בלא מזבח, דאיירי שקמצה בפנים, ומהני אף שאין בית, ואין צריך שיהיה מזבח בנוי למעשה הקמיצה כמו דבעינן לשחיטה, דרק בזבחים בעינן מזבח ולא במנחות. והא דלהקטרת הקומץ אין צריך מזבח כבר כתבנו דשיטת התוספות דאין צריך מזבח לכל ההקטרות. ובקרן אורה הבין בדבריהם דמה שכתבו דדוקא בזבחים בעינן מזבח ולא במנחות איירי על הקטרת הקומץ, ואם כן מדוייק מדבריהם דהקטרת שאר זבחים צריך מזבח. והקשה, מנין לחלק בהקטרות בין זבחים למנחה. אך לפי מש"כ התוספות לקמן דבכל ההקטרות אין צריך מזבח מוכח כמש"כ, דכונתם שאין צריך בזבח למעשה הקמיצה כמו בשחיטה, אך מצד הקטרת הקומץ בלא"ה כל ההקטרות אין צריכים מזבח.

בתירוצם השלישי דס"ל כרבי יהודה דכל רצפת העזרה קדושה להקטרה, יש לעיין, הא מכל מקום לשחיטה בעינן מזבח, והקרבן נפסל בשחיטה, ושוב אינו ראוי לפתח אה"מ, [והרי בקמיצה הוצרכו התוספות להוסיף דאיירי שקמץ בפנים, וכאן זה יועיל שהרי אין מזבח]. ויתכן לומר, דס"ל להתוספות כמש"כ לעיל [יד א] דשלמה קידש את הרצפה גם להקטרת פסולים, דגם ברצפת העזרה איכא דין דאם עלו לא ירדו, ולא כמש"כ לקמן [פז א ד"ה כבש] דשלמה קידש את הרצפה לכשרים ולא לפסולים. ולפי"ז כונתם לתרץ דאף דהקרבן נפסל בשחיטה מכל מקום אם עלו לא ירדו, ואיכא רצפת העזרה לדין עלו לא ירדו גם בזה"ז, ולפיכך חשיב שפיר ראוי לפתח אה"מ.

ודחו התוספות, דמסתבר דכל מה שקידש שלמה את הרצפה היינו באופן שהמזבח בנוי, דהוא הרחיב את המזבח לכל הרצפה, אך כשאין מזבח גם הרצפה אינה קדושה. ויש לעיין מדוע לא דחו פשוט יותר, דכשם שבשחיטה בעינן שיהיה מזבח בנוי כך בהקטרת אימורין בעינן שיהא מזבח בנוי, ואף דאפשר להקטיר בכל העזרה מכל מקום בעינן שיהא מזבח בשביל עיקר ההקטרה. ומבואר בתוספות, דהא דקאמר רב מזבח שנעקר מקטירים קטורת במקומו היינו אפילו הקטרת אימורין במזבח החיצון, והדין דבעינן מזבח בנוי נאמר רק בשחיטה ולא בהקטרה, ולכן הוצרכו לדחות דכשאין מזבח ליכא קדושת עזרה לגבי הקטרה כלל. וכבר כתבנו לעיל דהליקוטי הלכות הקשה על זה מאכילת קדשים, וכתב דמרש"י מדוייק דלא כהתוספות.

בתירוצם הרביעי דאיירי בבנה מזבח, התוספות לקמן סא א הביאו תירוץ זה באופן אחר, דכיון שיכול לבנות מזבח חשיב ראוי לפתח אה"מ, ואין צריך להעמיד בבנה מזבח בפועל.

הרמב"ם בסוף הל' מעשה הקרבנות כתב, דמי ששחט קדשים בזה"ז והעלה חוץ לעזרה חייב, מפני שהוא ראוי ליקרב בפנים שהרי מותר להקריב אע"פ שאין בית. ולכאורה קשה עליו קושית התוספות, דלגבי השחיטה הא בעינן מזבח, וכיון שהשחיטה פסולה שוב אינו ראוי לפתח אה"מ, ומאי שנא משלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות ההיכל. והרמב"ם לא הזכיר דאיירי באופן שבנה מזבח או בקטורת או במנחה, ומסתימתו משמע דבכל אופן חשיב ראוי לפתח אה"מ. [וכן אין לומר דס"ל כרבי יהודה דסגי ברצפת העזרה, וס"ל דמהני גם בלא מזבח כלל, דהא הרמב"ם פסק כרבי יוסי ולא כרבי יהודה]. והרדב"ז כתב דדוקא בזמן שיש מזבח והוא פגום הקרבן פסול, אך כשאין מזבח כלל הא קיי"ל דמזבח שנעקר מקטירים קטורת במקומו. וצ"ע דמכל מקום השחיטה פסולה, ואין הקרבן ראוי לפתח אה"מ.

ובליקוטי הלכות תירץ, דכיון שיכול לבנות מזבח חשיב שפיר ראוי לפתח אה"מ, וכמו שכתבו התוספות לקמן, ולא חשיב מחוסר מעשה כמו שלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות ההיכל, עיי"ש.

ובגנזי הגר"ח סימן סא תירץ בדעת הרמב"ם, דלגבי הפסול של שלמים ששחטן קודם פתיחת ההיכל אם עלו ירדו, כיון דהפסול הוא בשחיטה, ולא חשיב פסולו בקודש, ולכן אם שחט בחוץ פטור, דאינו ראוי כלל לפתח אה"מ, אך לגבי הפסול של מזבח שנפגם אם עלו לא ירדו, כיון דהוי פסול גם בשחיטה וגם בזריקה, וזה סימן שהפסול הוא בקרבן, ולכן חשיב פסולו בקודש דאם עלו לא ירדו, ולכן חשיב ראוי לפתח אה"מ.

**דף נט ע"ב**

**תוד"ה הא אזקינן, הוראת שעה היתה**

האחרונים תירצו, דלפי המשנה למלך הל' איסורי מזבח דזקנה בבהמות תלוי ברותתות ולא בשנים, הרי כשם שהיה נס שחיו שנים רבות כך היה נס שלא היו זקנות, ולפיכך היו כשרות מעיקר הדין. והתוספות לשיטתם במסכת יומא דזקנה בבהמה תלוי בשנים, ולכן הוצרכו לומר דהוראת שעה היתה. [יש לעיין מדוע לא הקשו התוספות מאילו של יצחק שנברא בששת ימי בראשית. ואולי רק בביהמ"ק איכא פסול זקנה, וצ"ע].

**תוד"ה מה משכן, כיון דאיכא הקישא**

ראה שיטמ"ק מה שתירץ בזה, ובדעת רש"י כתב דביאר את הגמרא באופן אחר, דההיקש אינו לגובה המזבח, אלא לגובה הקלעים, דלמזבח היה היקף קלעים כשם שהיה למשכן.

**דף ס ע"א**

**ודלמא משום דבעינן מצוה מן המובחר**

כתב השיטמ"ק, דהוא הדין מצי למימר משום דבעינן יסוד. כלומר, דבקרבן פסח אפשר לזרוק בכל מקום במזבח ובלבד שיתן כנגד היסוד, ואם זרק על הרצפה הוי זריקה שלא במקומה דהא ליכא יסוד, וקיי"ל לעיל [כו ב] דבזריקה שלא במקומה בשר פסול ובעלים נתכפרו, ולכן היה זורק על המזבח ולא על הרצפה, כדי שהבשר גם יהא כשר. אך צ"ע, דהא בקרבן פסח קיי"ל דאם אינו ראוי לאכילה הקרבן פסול, ואם כן קשה טובא, למה הוצרכה הגמרא לומר דבעינן מצוה מן המובחר, תיפו"ל דבזריקה על הרצפה הקרבן פסול. והוכיח מכאן החזון איש [ס"ז סק"א], דבקרבן פסח זריקה שלא במקומה מתרת את הבשר, דכיון דילפינן מקרא דזריקה שלא במקומה מכפרת, ובקרבן פסח אין אפשרות לכפר אלא אם כן הבשר מותר באכילה, הרי הזריקה מתרת לגמרי. ועיי"ש מה שכתב עוד לבאר קושית הגמרא כאן.

אך באבי עזרי פ"ב מפה"מ ה"י נחלק עליו, וכתב דלא יתכן לומר כן, דאם בעלמא אין הזריקה מתרת את הבשר הוא הדין בקרבן פסח. והא דמקשינן שיועיל זריקה על הרצפה, היינו משום שלפי הס"ד הזריקה על הרצפה נחשבת כזריקה במקומה, והיא מתרת את הבשר באכילה, דרק בבנין המזבח יש חילוקי מקומות, אך ברצפה הכל נחשב כמקומה, ולכן הבשר כשר לאכילה.

**תוד"ה מודה, והא קרן ריבוע ויסוד מעכבין**

המצפ"א הבין שקושייתם היא למה לי קרן ריבוע ויסוד, הרי בלא"ה שלמה קידש את כל הרצפה, ועל זה תירץ המצפ"א, דמכל מקום בעינן שיהא מזבח שלם כדינו משום דינא דרב דמזבח שנפגם, ואמרינן לעיל דלגבי דמים בעינן שיהיה בעזרה מזבח שלם. אך בחזון איש שם הבין דקושית התוספות היא איך אפשר לזרוק על הרצפה, הרי אין לרצפה קרן ויסוד. ותירץ, דשלמה הרחיב את המזבח, והקרן והיסוד של המזבח מהני גם לרצפה, ובאמת הוי כזריקה שלא במקומה, אך מכל מקום ס"ד דמהני ככל זריקה שלא במקומה דבעלים נתכפרו. [כלומר, דהתוספות הבינו דמהני גם כזריקה במקומה, והיינו דשלמה נתן לרצפה דין מזבח בפני עצמו, ולכן הקשו איך רצפה יכולה להיות מזבח, הרי אין לה קרן וכבש. אך להחזון איש הוי רק הרחבה של המזבח].

ובאבי עזרי שם הקשה, דזה מיישב רק לגבי הס"ד דרבי יהודה איירי גם בדמים, אך לפי הס"ד לעיל דמהני מזבח שנעקר גם לגבי דמים נמי יש להקשות הא ליכא יסוד וקרן, והתם אי אפשר לתרץ דהוי כחלק מהמזבח. [וראה ראמ"ה שהעיר מדוע לא הקשו התוספות כן לעיל בדברי רב]. ועל כרחיך צריך לתרץ באופן אחר, דכל מה דבעינן יסוד וקרן היינו למזבח עצמו, אך לדברים אחרים שמועילים כמו מזבח אין צריך יסוד וקרן כלל, בין במקום המזבח ובין ברצפת העזרה. ולפי זה כתב, דאפשר להחשיב זריקה על מקום המזבח או על הרצפה כזריקה במקומה, כיון שאין זה מדין מזבח אלא מדין אחר.

עוד יש לעיין, מדוע לא הקשו התוספות כן אליבא דאמת בהקטרה, דהרי הא דקרן ריבוע ויסוד מעכבין היינו לכל דיני המזבח, ואפילו להקטרה. ויתכן דבזה היה פשוט לתוספות כמו תירוץ החזון איש, דשלמה הרחיב את המזבח, ומהני הקטרה שלא במקומו, ורק לגבי זריקה הבינו התוספות דחשיב זריקה במקומו ולכן הוקשה להם.

**דף ס ע"ב**

**אמר רבינא לעולם קסבר לא קדשה וכו'**

כן גירסת רש"י, ובתוספות הקשו דגם למ"ד קדשה לע"ל אתי שפיר, שהרי מהכא ילפינן דמזבח שנפגם אין אוכלים עליו קק"ל, והוא הדין אין אוכלים עליו מעשר שני, ואם כן אף אם קידשה כל זמן שאין מזבח ילפינן מעשר מבכור ובשרו מדמו שאין אוכלים. ובדעת רש"י יש לומר, דהילפותא בגמרא מעשר מבכור הוא רק על הא דאין אוכלים בלא בית, דלא חשיב לפני ד' אלוקיך כשאין בית, אך בלא מזבח אפשר לאכול מעשר שני, דאין שייכות בין המעשר למזבח, ולגבי זה לא שייך למילף מעשר מבכור. וכעין זה כתב השפת אמת, והוסיף, דההקש נאמר בקרא ד"והבאתם שמה", והתם איירי לגבי מקום ההבאה ולא לגבי דיני מזבח, ולא לכל דבר הוקש מעשר לבכור. ולכן רק למ"ד דלא קדשה ויש חיסרון במה שאין בית אין אוכלים מעשר שני בזה"ז, אך למ"ד קדשה, דמצד מה שאין בית אין חיסרון בבכור, שהרי אפשר לבנות מזבח ולזרוק את הדם, וכל החיסרון הוא שאין מזבח, שפיר אוכלים מעשר שני בזה"ז. וכן דייק השפת אמת מהגמרא לעיל דפריך קדשים קלים מנין, ולא פריך קדשים קלים ומעשר שני מנין, משמע דבמעשר שני אין פסול בנפגם המזבח. וראה בתוספות בבבא מציעא נג ב שנקטו, דגם מעשר שני אינו נאכל במזבח שנפגם, וכדעת התוספות בסוגיין.

ובדעת הרמב"ם הקשו האחרונים סתירה, דבפ"ו מבית הבחירה הט"ו כתב, דכיון שקדושה ראשונה קדשה לע"ל לפיכך מקריבים אע"פ שאין בית, ואוכלין קדשי קדשים בכל העזרה ואוכלין קדשים קלים ומעשר שני בכל ירושלים. ואילו בפ"ב ממעשר שני ה"א כתב, דאינו נאכל בירושלים אלא בפני הבית, משום שהוקש לבכור. ובטור יו"ד שלא כתב, דמעיקר הדין היה ראוי לאוכלו בירושלים בזה"ז כיון דקיי"ל קידשה לע"ל, אלא שאינו נאכל משום דבעינן מזבח, שהרי הוקש לבכור. ולפי"ז ניחא, דמש"כ הרמב"ם בבית הבחירה היינו שמצד הא דאין בית אפשר לאכול מעשר שני בזה"ז, אלא דיש חיסרון אחר שאין מזבח, אך בלשון הרמב"ם במעשר שני לא משמע שהחיסרון הוא מצד שאין מזבח אלא מצד שאין בית, וצ"ע.

ועוד הקשה השפת אמת, מדוע לא כתב הרמב"ם דמזבח שנפגם אין אוכלים עליו מעשר שני. ואי נימא דס"ל כרש"י שאוכלים מעשר שני בלא מזבח, קשה מדוע פסק במעשר שני דאין אוכלים בזה"ז, הרי קיי"ל דקדשה לע"ל, ועל כרחיך החיסרון הוא מצד שאין מזבח, וכדעת התוספות דמזבח שנפגם אין אוכלים עליו מעשר שני.

**בשעת סילוק מסעות קדשים נפסלים וכו'**

דעת רש"י דאין פסול יוצא כלל בשעת סילוק מסעות, דכשם שקדושת מחנה לויה ומחנה ישראל לגבי שילוח זבים ומצורעים נשארת בשעת סילוק מסעות, וילפינן לה מונסע אהל מועד, כך קדושת מחנה שכינה לגבי אכילת קק"ד נשארת, אלא מכל מקום אין אוכלים קק"ד משום שאין מזבח. והא דתניא אידך בשני מקומות וכו' להס"ד איירי בקק"ל דאין חיסרון במזבח, או דס"ל כרבנן דאין צריך מזבח בקק"ל. ולמסקנא איירי בקק"ד ובאופן שעדיין לא נעקר המזבח, ולכן אוכלים אפילו קק"ד. וראה בגליון הש"ס שהקשה מדוע כתב רש"י קס"ד מפני סילוק המזבח, הרי גם למסקנא החיסרון הוא משום מזבח ולא משום יוצא.

ובמסקנת הסוגיא כתב רש"י, דהא דנאכלים בשני מקומות לא אכילה משנעקר המזבח אתא לאשמועינן, אלא אכילת קק"ד בלא קלעים אתא לאשמועינן. ומבואר, דהא דאין פסול יוצא משום הדרשא דונסע הוא פשיטא, דכשם שיש שילוח מחנות בזבים ומצורעים כך יש קדושת מחנות לאכילה. אלא החידוש שנאכלים לפי הס"ד הוא שאין חיסרון בפגימת המזבח, ולפי המסקנא דאיירי בקק"ד החידוש הוא שאין פסול במה שאין קלעים, [וגם זה ילפינן מונסע]. ולפי זה אתי שפיר הא דלא משני אידי ואידי בקק"ל והא דנפסלים הוא בלא מזבח וכרבי ישמעאל והא דאין נפסלים הוא קודם שסלקו את המשכן. דאי איירי בקק"ל מה החידוש שהם כשרים, הרי אין צריך קלעים לקק"ל, ולכן למסקנא מוקי לה בקק"ד דוקא.

והא דקתני קדשים נפסלים לכאורה משמע שהם פסולים לגמרי, ואף לאחר שיעמידו את המזבח, והיינו משום דין דיחוי. וכן כתבו התוספות לקמן סא ב דיש דין דיחוי על אכילה, וגם לאחר שיעמידו את המזבח אינם נאכלים, וכן כתבו התוספות בבבא מציעא נג ב. אך השיטמ"ק אות ה' כתב בשם הר"מ, דאם הקדשים נפסלו מאכילה רק משום המזבח ולא משום יוצא אין בהם דין דיחוי, וכשיעמידו את המזבח הרי הם נאכלים. ומכל מקום כתבו בתירוצא דרבינא דאיירי בקק"ל, דהפסול הוא רק משום המזבח, ועל כרחיך צ"ל דנפסלים לאו דוקא, אלא דעכשיו אי אפשר לאוכלם. ויתכן דגם דעת רש"י כן, דהא דפסלינן קק"ד מחמת שאין מזבח אין זה פסול לעולם, אלא רק כל עוד שאין מזבח.

ובזה יש לפרש את דברי רש"י לקמן קטז ב, דכתב, דכיון דכתיב ונסע אהל מועד אפילו בשעת סילוק מסעות אין נפסלים, אלא מוליכן עמו ובמקום חנייתן אוכלין במחנה. ולכאורה כיון שאין פסול יוצא מדוע הוצרך לומר שאוכלן רק במקום חנייתן, הרי גם בשעת הליכתן אפשר לאכול, אלא צ"ל דבשעת הילוכן אי אפשר לאכול מטעם אחר, דליכא מזבח, ולרבי ישמעאל מזבח מעכב גם בקק"ל. ומכל מקום כתב רש"י דבשעת חנייתן נאכלים, ומוכח כהשיטמ"ק דאין פסול דיחוי על אכילה, ונפסלים דהכא לאו דוקא.

אך שיטת התוספות דונסע מהני רק לקדושת מחנות, אך להא דלאכילת קק"ד בעינן קלעים לא מהני קרא דונסע, והא דקדשים נפסלים היינו גם משום שאין קלעים וגם משום שאין מזבח. ולפי"ז למסקנא דאיירי בקק"ד על כרחיך הא דנאכלים איירי שלא סלקו את הקלעים ולא את המזבח. והא דלא מוקי לה בקק"ל וקודם שסלקו את המזבח, דהשתא אין צריך לומר שהשאירו גם את הקלעים, כתב החק נתן, דלא רצו להעמיד תרוויהו כרבי ישמעאל ודלא כרבנן.

**דף סא ע"ב**

**וכשעלו בני הגולה הוסיפו עליו ד' אמות מן הדרום וד' אמות מן המערב**

לדעת רבין הוסיפו כדי שיהיו השיתין בתוך המזבח. וראה שפת אמת שהקשה, דלפי"ז בבית ראשון עשו שלא כדין, דהשיתין היו חוץ למזבח. עיי"ש מה שתירץ.

לדעת רב יוסף הוסיפו משום דלא ספיק, ואף דכתיב הכל בכתב, מכל מקום קרא דרשו שאפשר להוסיף עד שישים. ומש"כ רש"י בד"ה אמר רב יוסף דשלמה לא הבין לדורשו צ"ב, דלמא שלמה נמי הבין לדורשו אלא שלא הוצרך ליותר, וצ"ל דדייק כן מהברייתא דהגיעו לסוף מדותיו, דמשמע שהגיעו לעומק הדין, דאי הגיעו לסוף מדות המזבח הרי אפשר להוסיף עוד עד שישים. אמנם להשפת אמת דלהלן שבבית שני היה שישים עם הכבש אין הכרח לומר שהם נחלקו בדין, אלא שהגיעו לסוף מדותיו של המזבח.

החזון איש [קמא לא סק"ה] הקשה, לפי מ"ד שכל המזבח בצפון, על כרחיך דבבית ראשון היה המזבח מגיע רק עד ד' אמות מהחצי הצפוני, ואם כן לא היה המזבח כנגד פתח אהל מועד. [הקושיה היא למ"ד היכל ואולם לאו חדא קדושה היא, דאי חדא קדושה איכא עוד חמש אמות של פתח האולם].

**דף סב ע"א**

**כי בית מה בית שישים אמה אף מזבח שישים אמה**

יש לעיין, דהכא מבואר דמדת המזבח היא עד שישים, וטפי מהכי אין להוסיף משום הכל בכתב, ואילו בגמרא להלן אמרינן דמדת ארכו ומדת רחבו ומדת קומתו אין מעכבים. וכן קשה ברמב"ם פ"ב מבה"ב, דבה"ג כתב דאין להוסיף על מדתו ולא לגרוע ממנה, ואילו בהי"ז כתב דמדת ארכו ומדת רחבו ומדת קומתו אינן מעכבין.

וצ"ל דהתם איירי לענין עיכובא, אך לכתחילה אין לשנות מהמדות שנאמרו, ובמזבח נאמר שאפשר לכתחילה להוסיף עד שישים. והא דכתיב הכל בכתב אינו מעכב, דהא חזינן בכמה דוכתי שאם יש צורך משנים מהמדות או מהצורה, ראה סוכה נא ב, ולעיל לג א תוד"ה ולעביד, ואי הכל בכתב מעכב איך עבדינן הכי.

אך בתוד"ה מדת מבואר מקושייתם דהכל בכתב מעכב, וכן נקט בחידושי רבינו חיים הלוי הל' ביה"ב בתוך דבריו. וראה בגליונות חזון איש שם שהשיג עליו מהכא, דמדת המזבח אינה מעכבת. ולשיטתם דהכל בכתב מעכב תירצו התוספות, דהא דמדת המזבח אינה מעכבת היינו עד שישים, אך יותר משישים מעכב משום הכל בכתב, וכן ביאר בדבריהם החק נתן. אך צ"ע, דאם כן למה לי המזבח לומר שקרן וכבש ויסוד וריבוע מעכבים, תיפו"ל מהכל בכתב, דהא דעת התוספות דהכל בכתב מעכב.

עוד הקשה המנחת חינוך [מצוה צה] על הרמב"ם, מדוע השמיט הא דאפשר להוסיף במזבח עד שישים. ומצינו בזה כמה תירוצים באחרונים:

א. השפת אמת כתב, דהא דאפשר להוסיף עד שישים אין הכונה כמו שפירש רש"י דבמזבח לחוד אפשר להוסיף עד שישים, אלא הכונה למזבח עם הכבש, ובאמת בבית שני הגיעו לשישים אמה, דהמזבח בלא היסוד והסובב הוא שלושים והכבש שלושים. [והא דחשיב כבש ולא חשיב יסוד וסובב, משום שהכבש נחשב חלק מהמזבח יותר מהם, דלקמן פז א מרבינן שאם עלו לא ירדו גם בכבש, וראה לעיל כו ב לגבי זריקה על הכבש האם חשיב זריקה שלא במקומה]. וכן מבואר בתוספות ד"ה אף, שכתבו היינו כשהיה המזבח עד שישים, ומבואר דהיה זמן שהמזבח היה שישים, ועל כרחיך היינו בבית שני, דזמן אחר לא מצינו, ומבואר דשישים היינו עם הכבש. ולפי"ז מיושב שפיר הרמב"ם, דבאמת אין להוסיף ממדת המזבח שהיה בבית שני.

ב. הליקוטי הלכות כתב, דהרמב"ם פירש הא דרבי יוחנן שהנביאים העידו על מדת המזבח, דאין כונתו כפירוש רש"י שאפשר להוסיף עד שישים, אלא שהם העידו על מדת המזבח שעשו, דהיינו ל"ב על ל"ב. וכתב, דלפי"ז אין צריך לומר כרב יוסף דדרשו שאפשר להוסיף עד שישים, אלא הם הוסיפו במדת המזבח על פי הנביאים, וכיון שהרמב"ם שם פסק כרבי יוחנן שפיר השמיט הא דאפשר להוסיף עד שישים.

ג. המקדש דוד [ס"א סק"ד] תירץ, דלפי ראב"י שכל המזבח בדרום, משום שדרשינן שיהא צפון פנוי מכלום ואף מהמזבח, על כרחיך אי אפשר להוסיף עד שישים, שהרי אין בחצי הדרומי של העזרה אלא ס"ז אמות, ואם המזבח יהא שישים לא יהיה מקום לכבש אלא שבע אמות, [ולא מסתבר שהפסוק מרבה באופן שירחיבו גם את העזרה], ועל כרחיך לדידיה לא ילפינן מבית, [וכן כתב הקרן אורה]. והרמב"ם הרי פסק כראב"י, ולכן שפיר השמיט הא דאפשר להוסיף עד שישים. אמנם לפי מש"כ לעיל בשם החזון איש דאף לראב"י אין צריך שכל המזבח יהא בדרום, שהרי לדעת הרמב"ם היו שבע אמות מהמזבח בצפון, אי אפשר לתרץ כן.

ד. עוד תירץ המקדש דוד שם, דלעיל נד א פליגי רב ולוי בהא דלא היה יסוד בדרומית מזרחית משום שלא היה בחלקו של טורף, האם היה יסוד בבנין אלא שלא זרקו שם דמים משום שהזריקה צריכה להיות בחלקו של טורף, או שמא לא היה יסוד בבנין כלל. [והא דבעינן ריבוע כתבו התוספות שם דסגי בריבוע מלמעלה, ואין צריך ריבוע ביסוד]. והנה לדעת רב לא יתכן להוסיף במזבח עד שישים, שהרי נשאר עוד כ"ח אמות, ואם נוסיף למזרח הרי זה בחלקו של יהודה, ואם נוסיף למערב הרי אין מקום בין האולם למזבח אלא כ"ב אמה, [ולצפון או לדרום לחוד לא יתכן דהא בעינן ריבוע], ועל כרחיך כל הדין שאפשר להוסיף עד שישים נאמר רק ללוי ולא לרב, וכיון שהרמב"ם פסק כרב שפיר השמיט הא דאפשר להוסיף עד שישים.

**רבי יוסי ברבי יהודה אומר אף הסובב**

הרמב"ם לא הזכיר כלל שהיו עושים כרכוב למזבח, וכתב השפת אמת, דהרמב"ם פסק כריבר"י דכרכוב הוא הסובב, וכבר הביא שצריך לעשות סובב למזבח. אך הקשה מדוע לא כתב דסובב מעכב. ובליקוטי הלכות כתב להיפך, דהרמב"ם פסק כרבי דכרכוב הוא כיור, ומשמע לו דלמסקנת הגמרא דתרי הוו הכיור אינו מעכב, עיי"ש. אך הקשה, מדוע לא כתב הרמב"ם שצריך לכתחילה לעשות כיור.

**ובלבד שלא יפחתנו ממזבח שעשה משה, וכמה, אמר רב יוסף אמה**

כתב השפת אמת, דלכאורה גם לגבי מדת קומתו בעינן שלא יפחות ממזבח שעשה משה, שהרי זה סברא, דפחות ממזבח שעשה משה לא מצינו דחשיב מזבח. והנה בגמרא מבואר דאין להוסיף על המזבח יותר משישים, וביארנו לעיל לדעת התוספות דזה מעכב משום הכל בכתב, ובתוספות ד"ה אף בתירוצם השני מבואר דהוא הדין לגבי מדת קומתו אין להוסיף יותר מעשר אמות, ואם כן, אף ששנינו דמדת קומתו אינו מעכב מכל מקום אין להוסיף על עשר אמות ואין לפחות ממזבח שעשה משה. והקשה השפת אמת, דלעיל נחלקו רבי יהודה ורבי יוסי במדת המזבח שעשה משה, לרבי יהודה ארכו ורחבו עשר אמות וקומתו שלש אמות, ולרבי יוסי ארכו ורחבו חמש אמות וקומתו עשר אמות. והכא קשה לתרוויהו, דאי רבי יוסי הרי מדת קומתו מעכבת, דאין לפחות על עשרה ואין להוסיף על עשרה, ואי רבי יהודה הרי מקום המערכה היה שש אמות, ומדוע אמר רב יוסף אמה.

ותירץ על פי מש"כ הרמב"ם פ"ב הי"ז, דמדת ארכו ורחבו וקומתו אין מעכבים, והוא שלא יפחות מאמה על אמה ברום שלש אמות כשיעור מקום המערכה של מזבח מדבר. והיינו, דהרמב"ם פירש בדברי רב יוסף דכל האיסור לפחות ממזבח של משה הוא רק על מקום המערכה, אך במקום הילוך רגלי הכהנים ובסובב ובקרנות שפיר אפשר לפחות אף ממזבח של משה. ולכן אמר רב יוסף אמה, ולא אמר חמש אמות כשיעור כל המזבח. [אך כתב דמרש"י משמע שכל ה' אמות מעכבות, וכן כתב הליקוטי הלכות, דפליגי בזה רש"י והרמב"ם].

ולפי"ז מיושב גם לגבי הקומה, דבאמת אזלא הסוגיא כרבי יוסי, וכן פסק הרמב"ם שם ה"ה, והא דמדת קומתו אין מעכב היינו בשאר גובה המזבח, אך מקום המערכה מעכב.

וראה בקרן אורה שהקשה על תירוץ התוספות שם דאין להוסיף על הגובה מהכא דמדת קומתו אינה מעכבת, ותירץ כהשפת אמת, דמכל מקום אין להוסיף על עשר אמות, והא דאין מעכב היינו דאפשר לפחות מעשר אמות ובלבד שלא יפחות במקום המערכה משלש אמות. ועוד תירץ, דכונת התוספות דלכתחילה אין להוסיף על עשר, אך אינו מעכב. ולפי"ז כל הסוגיא אזלא כרבי יוסי והא דמדת קומתו אינה מעכבת היינו אפילו יותר מעשר. [וכן לפי מש"כ לעיל דהכל בכתב אינו מעכב, ובדיעבד אף יותר משישים מהני, הוא הדין דיותר מגובה עשר מהני, ולא קשה כלל קושית השפת אמת].

והנה מבואר ברמב"ם, דכל גובה המזבח מהסובב ולמעלה נקרא "מקום המערכה", וכן כתב הרמב"ם שם ה"ח, דגובה מקום המערכה שמונה עשר טפח. וכתב הראב"ד שם דכונתו דמהסובב ולמעלה נקרא מקום המערכה. אך נחלק עליו שם, וכתב דהרמב"ם שינה לשון חכמינו. ובחידושי מרן רי"ז הלוי שם כתב, דדברי הרמב"ם הם גמרא ערוכה לעיל נד א, דחוזר ומביא מלבן שהוא כ"ח על כ"ח אמות וגובהו ג' אמות וכו' והוא מקום המערכה, ומבואר דכל הגובה שמהסובב ולמעלה נחשב מקום המערכה. וכן כתב הרמב"ם שם ה"ה, דהא דנאמר בתורה שלש אמות קומתו היינו מקום המערכה בלבד. [ודייק מביאור הגר"א יו"ד סימן קמא ס"ק לה דלא כהרמב"ם, דכתב הגר"א שמדת קומתו אינה מעכבת אף שהמדה נאמרה בתורה מפורש, ומבואר שגם המדה שנאמרה בתורה אינה מעכבת, והיינו השלש אמות].

אך הקשה הגרי"ז על הראב"ד, מדוע לא השיג עליו גם בהי"ז לגבי מדת קומתו אינה מעכבת, דלפי הראב"ד דמקום המערכה הוא רק גג המזבח אין מקום לומר דאין לפחות מגובה שלש אמות, אלא או שכל הגובה מעכב או שכל הגובה אין מעכב, שהרי מה דקאמר רב יוסף והוא שלא יפחות ממקום המערכה אינו כולל מדת קומתו.

**תוד"ה אף, והא דאמר בריש כיסוי הדם קמוסיף אבניין וכו'**

בתירוצם הראשון דאיירי כשהיה המזבח עד שישים, ביארנו לעיל בשם השפת אמת דהתוספות פליגי על רש"י, וסברי דשישים היינו עם הכבש.

בתירוצם השני דמגובה קפריך התם, ביארנו לעיל בשם הקרן אורה בתרתי, חדא, דיותר מגובה עשר מעכב כמו יותר משישים. ועוד, דיותר מגובה עשר אינו מעכב אך לכתחילה אין להוסיף על עשר.

בתירוצם השלישי דבעינן ריבוע, התוספות בחולין שם דחו תירוץ זה, דאם כן מדוע אמרינן שם קמוסיף אבנין וכתיב הכל בכתב, הרי ריבוע מעכב משום שנאמר המזבח. ובמקדש דוד שם הקשה, לפי מה שכתבו התוספות לעיל נד א דריבוע מעכב רק למעלה ולא ביסוד, אם כן בחטאת העוף שדמה ניתן למטה עדיין יוכל לעשות כיסוי הדם, דהתם אין ריבוע מעכב. [ויתכן דהדם הניתז על דופן המזבח ולא הגיע ליסוד נמי טעון כיסוי, וכל מה שכתבו התוספות דאין צריך ריבוע היינו ביסוד, אך משפת היסוד עד הסובב צריך ריבוע].

**דף סב ע"ב**

**גזירין שעשה משה אורכן אמה ורוחבן אמה ועוביין כמחק גודש סאה**

יש לעיין איך יתכן שכל גזיר היה אורך אמה ורוחב אמה, הרי בעינן שני גזירים, וכל אחד תופס את כל מקום המערכה. ותירץ השיטמ"ק, דהיו מניחים אותם על עוביין, וכן כתב השפת אמת. ובחידושי הגרי"ז [מנחות קו ב] תירץ, דהיו מניחים אחד על חבירו. ועוד תירץ, דשניהם יחד היו ברוחב אמה, אך כל אחד היה חצי אמה.

הרמב"ם פ"ז מאיסורי מזבח ה"ג כתב, וכמותן היו עושים לדורות. וכתב הרדב"ז, דאף דעיקר הדין הוא לעשות את ארכן כאורך המערכה, מכל מקום היו נוהגים לעשות גם את הרוחב והעובי כמו שעשה משה. וכתב הגרי"ז שם דמשמע שאין זה הלכה, אלא שכך היו עושים. אך החזון איש [מנחות כג סק"ו] נסתפק האם זה מעכב.

אך הקשה השפת אמת על הרמב"ם, איך יתכן שהיו עושים כמו שעשה משה, הרי בעינן שהגזירים יהיו כאורך המערכה, וכיון דהשתא המערכה כ"ח אמה בעינן שיהיו הגזירים נמי באורך כ"ח אמה.

ובהא דקאמר רב ירמיה באמה גדומה פירש רש"י, שלא יעכבו הכהנים מלהקיף. והקשה הגרי"ז שם, למה לי להאי טעמא, הא על כרחיך איכא הלכה שיהיו הגזירים אמה על אמה. ותירץ, דההלכה היתה שלא יפחות מאמה על אמה, אך יכול להוסיף על זה, ומשום שלא יעכבו הכהנים מלהקיף היו עושים אמה גדומה.

**מה דם בזריקה אף בשר בזריקה**

הרמב"ם בפ"ב מבית הבחירה הי"ג כתב ואויר מעט היה מפסיק בין הכבש למזבח כדי ליתן האברים בזריקה. אך בפ"ו ממעשה הקרבנות ה"ד כתב, דמעלים את כל האברים לראש המזבח, ומסיר גיד הנשה וכו', וזורק כל האברים על האש וכו'. ומשמע דהיו עושים את הזריקה מראש המזבח ולא מהכבש. וכתב המשנה למלך שם דהרמב"ם לא דק בזה, ובאמת הזריקה היא מהכבש כמש"כ בהל' בית הבחירה. אך בחידושי הגרי"ז לקמן [פז ב] כתב בדעת הרמב"ם, שהיו זורקים שתי פעמים, מהכבש למזבח, ואחר כך מהמזבח למערכה, עיי"ש. וראה עוד בחזון איש [יז סק"ה] מה שכתב בזה.

**תוד"ה אויר, קרקע לאו דוקא וכו'**

אך רש"י כתב מה דם אויר קרקע הרצפה מפסיק, משמע קצת דגם הכא בעינן קרקע הרצפה. וכן לקמן פז ב כתבו התוספות ד"ה אויר בשם רבינו חיים, דבעינן אויר רצפה ממש. ולפי"ז צ"ע איך יתכן אויר רצפה, הרי הכבש היה פורח על היסוד והסובב. ותירץ היעב"ץ בחידושיו על הרמב"ם בה"ב פ"ב הי"ג, דהחצי המזרחי של הכבש היה פורח על היסוד והסובב, דמשם היו הכהנים נכנסים למזבח, ואילו החצי המערבי של הכבש היה מגיע עד שתי אמות מהמזבח, [ולדעת רב דאין יסוד בבנין עד אמה מהמזבח], ומשם היו זורקים את האיברים.

**תוד"ה דאריך, ומיהו קשה דלעכב מהמזבח נפקא**

בהגהות הרמ"ה תמה על קושייתם, דהא המזבח נאמר על רבוע ולא על מדות המזבח, וכדאמרינן לעיל דמדות המזבח אינם מעכבות, ובאמת רבוע מעכב אלא דבלא סביב ס"ד דרבוע היינו אריך וקטין, ומה קשה להו.

**תנן התם הכבש והמזבח שישים ושתים, הני שיתין וארבעה הוו וכו'**

השיטמ"ק בהשמטות כתב בשם הר"פ, דאורך הכבש שלשים ושתים היינו במקום הליכתו. והקשה, דאם כן למטה בארץ הוא תופס פחות משלשים, שהרי האלכסון יותר ארוך מהשטח במקום ישר. ותירץ, דהכבש לא הגיע עד המזבח, והאויר שביניהם היה משלים את החיסרון של השיפוע. ובשם רבינו אליהו כתב, דהא דמנינן שלשים ושתים היינו למטה בארץ, ובאמת במקום הליכתו היה טפי, וכתב הר"פ דזה דוחק. וראה ברכת הזבח וצאן קדשים שהרחיבו בזה.

וברמב"ם בפיה"מ למסכת תמיד פ"ג מ"ג כתב, דאורך שיפוע הכבש שלשים ושתים אמות, ובארץ הוא תופס רק שלשים אמות. וצ"ע דאם כן מאי פריך הכא הני שתין וארבעה הוו, הרי בארץ אינם אלא שישים ושתים.

**תוד"ה שיתין, אבל לרב וכו' הרי ס"ג וכו'**

בפנים מאירות הקשה, דבגמרא לעיל מקשה הכי לרב, מאי קאמר נמצא פורח על יסוד אמה ועל סובב אמה, הרי לא היה יסוד בדרום, ומשני, אימא על כנגד יסוד אמה ועל סובב אמה, ואם כן מה הקשו התוספות. וכתב הרש"ש, דאין זה קושיה, דהגמרא קאי על הברייתא דאמרינן נמצא פורח וכו', והתוספות קאי על קושית הגמרא הני שיתין וארבעה הוו, דלרב אין זה אלא ס"ג, ותירוץ הגמרא שם לא יועיל לקושית התוספות, ועל כרחיך דהגמרא כאן לא קאי אליבא דרב.

**דף סג ע"א**

**תוד"ה כל, דגחלי יוה"כ צריך לפני ד'**

יש לעיין מדוע לא הקשו מפסוק מפורש, שנאמר ואת מזבח העולה שם פתח אהל מועד, וכדקאמר ריה"ג לעיל.

**שלמים ששחטן בהיכל כשרים**

רש"י לעיל יד א כתב, דאי אפשר לשחוט חטאת הפנימית בהיכל משום דלאו אורח ארעא לשחוט בהיכל. והקשה השיטמ"ק שם, דהכא אמרינן שאם שחטן בהיכל כשרים, ומבואר דאין חיסרון של לאו אורח ארעא. ועוד הקשו, דהכא מסקינן דאין אדם אוכל במקום רבו אך אדם עובד במקום רבו, ומבואר דשפיר הוי אורח ארעא. ולכן כתבו, דדוקא קק"ד אי אפשר לשחוט בהיכל, משום דבעינן צפון, והיכל לאו צפון הוא.

ובתוספות הכא הקשו לדעת רש"י דהיכל חשיב צפון, והחיסרון הוא רק משום דלאו אורח ארעא, למה לי קרא לרבות קמיצה בהיכל. אך לדעת השיטמ"ק לא הוקשה להם, דשפיר אצטריך קרא דלא נימא דבעינן צפון.

**אכילה דאין אדם אוכל במקום רבו, לא יהא טפל חמור מן העיקר לא אמרינן**

במנחת אברהם לעיל כט א כתב לפרש בשם הגרי"ז בשני אופנים מה התחדש בהא דאין אדם אוכל במקום רבו, האם הוי איסור אכילה מחודש, דאף דמצד המקום הוי מקום הראוי לאכילה מכל מקום איכא חיסרון במעשה האכילה, דאין אדם אוכל במקום רבו. או שמא, כיון שאין אדם אוכל במקום רבו הוי מקום שאינו ראוי לאכילה. ודייק מהרמב"ם דהחיסרון הוא בעיקר המקום ולא רק במעשה האכילה. ועיי"ש שכתב דבקדשים קלים איכא איסור אכילה בהיכל, שהרי הא דריבתה התורה דמותר לאכול בהיכל זה רק בקק"ד, ולא ילפינן מיניה קק"ל, ועל זה נשאר הסברא דאין אדם אוכל במקום רבו לאסור באכילה.

אך לכאורה ברש"י הכא משמע לפרש באופן אחר לגמרי, דהא דאין אדם אוכל במקום רבו אינו סברא לאסור בפני עצמו, אלא דזה סברא שלא שייך לומר לא יהא טפל חמור מהעיקר, דאדרבא, החומרא היא שלא יוכל לאכול, ולכן רש"י הדגיש דכיון דהוי זילותא לא הוי חומרא אלא קולא. ולפי"ז פשוט דבקק"ל אין איסור כלל, ואף בלא הפסוק, שהרי הם נאכלים בכל ירושלים, ואין צריך לומר לא יהא טפל חמור מהעיקר, ומה דאין אדם אוכל במקום רבו אינו סברא לאסור בפני עצמו.

והנה הובא לעיל שהשטמ"ק הקשה על רש"י מסוגיין דשלמים ששחטן בהיכל כשרים ואין חיסרון של לאו אורח ארעא. ויש לעיין מה הוקשה להם, דלמא כשרים היינו בדיעבד, ומה דכתב רש"י לאו אורח ארעא הוי טעם רק לאסור לכתחילה. אך לפי מה שכתבנו ניחא, דכיון דלאו אורח ארעא לשחוט בהיכל לא שייך לומר לא יהא טפל חמור מהעיקר, והשתא שחיטה בהיכל פסולה אף בדיעבד, דבתורה נאמר פתח אה"מ ואין זה כולל את ההיכל.

וברש"י במסכת מנחות [ח ב] פירש, דלולי הקרא דבקדש הקדשים ס"ד לאסור אכילה בהיכל משום יוצא, דמקומו בעזרה ולא בהיכל. [ואף דההיכל קדוש טפי, ולא שייך כאן פסול יוצא דעלמא, כתב הגרי"ז שם, דהכא האיסור הוא משום ובשר בשדה טריפה, דכל שיצא חוץ ממחיצתו נפסל]. ועל זה פריך למה לי קרא, תיפו"ל דאין פסול יוצא משום שלא יהא טפל חמור מהעיקר. ומשני, דאין אדם אוכל במקום רבו, ופירש רש"י, דהא דאצטריך קרא דבקדש הקדשים, לאו לאשמועינן דלא פסלי בכניסת היכל, אלא למישרי אכילה בהיכל, דלא נפקא מההוא דלא יהא טפל וכו', אבל אכילה אין דרך ארץ לאכול במקום רבו לא אמרינן דכיון דעיקר הוא כל שכן דמצי אכיל בגוויה אי לא אשמועינן קרא. ומבואר מלשונו דכיון שאין זה דרך ארץ, שוב לא שייך לומר לא יהא טפל חמור מהעיקר, וכמש"כ דאין זה איסור בפני עצמו.

אך צ"ע אם כן מדוע הוצרך לומר דאין צריך לאשמועינן דאין פסול יוצא אלא לאשמועינן להתיר אכילה, הרי אם לא שייך לומר לא יהא טפל שוב חוזר הס"ד דאיכא נמי פסול יוצא, שהרי בקושית הגמרא למי לי קרא נימא לא יהא טפל מבואר דמחמת לא יהא טפל ליכא פסול יוצא, וכיון שלא שייך לומר לא יהא טפל שוב חוזר פסול יוצא.

**חטאת העוף היתה נעשית על קרן דרומית מערבית, ובכל מקום היתה כשירה, אלא זה היתה מקומה**

בגמרא מבארינן ד"בכל מקום היתה כשרה" קאי על המליקה, ו"אלא זה היתה מקומה" קאי על ההזאה. והא דמליקה כשרה בכל מקום פירש רש"י, דהיינו בין למטה ובין למעלה, דהא דבעינן דרומית מערבית והא דבעינן למטה היינו בהזאה ולא במליקה. ונחלקו הראשונים היכן נעשית המליקה, הראב"ד במסכת קינים [הובא בשיטמ"ק בהשמטות] כתב, דאף דמליקה כשרה בכל מקום, מכל מקום בעינן שתהא במזבח, כדי שתהא קרובה למקום הזאתה ומיצוי דמה, שלא יתפזר דם הנפש. והקשה עליו הרז"ה, אם כן מדוע לא מפרשינן דכל המשנה קאי על מליקה, ובכל מקום היתה כשרה היינו בדיעבד, ואלא זה היה מקומה היינו לכתחילה, דבעינן לכתחילה מערבית דרומית כדי שלא יתפזר דם הנפש.

[הראב"ד לא כתב דבעינן מערבית דרומית, אלא דבעינן מליקה במזבח משום פיזור דם הנפש, והרז"ה הקשה, דנימא דלכתחילה בעינן מערבית דרומית ממש משום פיזור דם הנפש, וניישב בזה את המשנה. ומבואר מדברי הרז"ה דהא דבכל מקום היתה נעשית היינו בדיעבד, ומכל מקום בעינן בתוך המזבח, דחוץ למזבח פסול אף בדיעבד, וכמו שכתבנו להלן בשם הרמב"ם. והיינו, דמשום פיזור דם הנפש גזרו חכמים לפסול מליקה חוץ למזבח, והצריכו לכתחילה בקרן מערבית דרומית. אך צ"ע בסברא, איך יתכן דאם מלק שתים או שלש אמות מקרן מערבית דרומית פסול, כיון דלא הוי במזבח, ואילו מלק בצד שני של המזבח, דהוי רחוק טובא כשר, הרי הטעם דבעי מזבח הוא משום סמיכות למקום ההזאה, וצ"ע].

וכן כתב הרמב"ם פ"ז ממעשה הקרבנות ה"ו, חטאת העוף כיצד היתה נעשית, מולק אותה בקרן דרומית מערבית, ובה"ט כתב דכל מקום מהמזבח כשר למליקתה. ומבואר דלכתחילה בעינן גם למליקה מערבית דרומית, ובדיעבד כשר בכל המזבח, אך חוץ למזבח פסול אף בדיעבד. ומשמע דהרמב"ם פירש את הרישא דמתניתין, דחטאת העוף היתה נעשית על קרן מערבית דרומית קאי על המליקה. ומה שהקשה הרז"ה מדוע לא משני דכולה במליקה הא לכתחילה הא בדיעבד, תירץ הליקוטי הלכות, דכל זה מונח בתירוץ הגמרא, דחטאת העוף היתה נמלקת בקרן מערבית דרומית, ואף שמעיקר הדין בכל מקום היתה כשרה, כיון שזה היה מקומה של ההזאה, לכן גם את המליקה עבדינן שם לכתחילה, שלא יתפזר דם הנפש. [ולפי"ז בכל מקום אין הכונה בין למעלה בין למטה כמו שפירש רש"י, אלא הכונה בכל צד במזבח. ומהא דמייתי עלה תנינא להא דת"ר משמע כרש"י, דהתם איירי לגבי למטה].

אך לכאורה ברמב"ם לא משמע דהטעם הוא משום פיזור גם הנפש. ויתכן לומר דלפי הרמב"ם הא דבעינן מליקה במזבח לעיכובא וכן בעינן מערבית דרומית הוי מדין תורה, [ולא משום פיזור דם הנפש כהראב"ד]. דהרי איכא תרי ילפותות בחטאת העוף, חדא, דילפינן מהגשת מנחה דבעינן מערבית דרומית, ועוד, דילפינן מימצא על קיר המזבח דבעינן למטה. והא דבעינן מערבית דרומית דייק הליקוטי הלכות מהרמב"ם דאינו מעכב אף בהזאה, שהרי כתב בה"ט וכל מקום מן המזבח כשר למליקתה ובלבד שיזה דמה למטה, ומדכתב כל מקום משמע דקאי גם על כל הצדדים של המזבח. והיינו, דאף הגשת מנחה עצמה אינה מעכבת, ולא יתכן דנילף מינה דבעינן דרומית מערבית לעיכובא. ומעתה למד הרמב"ם, דהילפותא מהגשת מנחה קאי על כל מעשה החטאת, ואף על מליקתה, ולא כמו שכתבו רש"י ותוספות, ולכן לכתחילה בעינן מערבית דרומית בין במליקה ובין בהזאה, ובדיעבד כשר בכל המזבח. ורק הא דבעי למטה ולא למעלה זה נאמר רק בהזאה ולא במליקה. וראה חידושי הגרי"ז [מנחות ב ב] שביאר כעין זה, עיי"ש.

אך לשון המשנה לא אתי שפיר לפי"ז, דמאי בכל מקום היתה נעשית, הרי לכתחילה בעינן גם מליקה במערבית דרומית. ואי היתה נעשית היינו בדיעבד, הרי גם הזאה בדיעבד כשרה בכל מקום, ואין חילוק ביניהם. ועל כרחיך צ"ל דבכל מקום היינו בין למעלה בין למטה, דלגבי זה יש חילוק בין הזאה למליקה. אך צ"ע דלא איירינן בהכי כלל, דברישא איירי על מערבית דרומית ובסיפא איירי בלמטה ולמעלה, ומאי קאמר אלא זה היתה מקומה.

הרז"ה שם פליג, דאפילו לכתחילה אין קביעות מקום למליקתה, ולא חיישינן לפיזור דם הנפש. ולפי"ז רישא דמתניתין חטאת העוף היתה נעשית וכו' קאי על הזאה, ולא על מליקה.

ומרש"י קצת משמע כהרז"ה, דפירש הא ד"בכל מקום היתה כשרה למליקתה" דהיינו בין למעלה בין למטה, ומדוע לא פירש דהיינו בכל הקרנות, אלא על כרחיך דאין צריך מזבח כלל למליקה, ומתניתין קמ"ל דאפילו במזבח למעלה כשרה, אף שזה מקום של עולה ולא של חטאת. וכן כתב הרז"ה שם בביאור הברייתא ד"מלקה בכל מקום במזבח כשרה", דהא דנקט מזבח היינו לרבותא, דאפילו במזבח למעלה כשרה, אך לא אתא לומר דצריך מזבח. [ובאמת רש"י כתב להדיא "ומליקה לאו במזבח", אך באמת כונתו דאין שייכות בין המליקה למזבח, ובשיטמ"ק גרס "לאו במזבח נגעה", ולפי"ז אין להוכיח מכאן כהרז"ה].

במקדש דוד סוף סימן כח הקשה על הראב"ד, היכי משכח"ל המיעוט דאותו בצפון ואין בן עוף בצפון, דמליקה אינה טעונה צפון, הרי למ"ד כל המזבח בצפון באמת בעינן צפון מחמת המזבח, ולמ"ד כל המזבח בדרום בלא"ה אין צריך צפון, דהא בעינן מזבח והמזבח לא היה בצפון. ותירץ, דאצטריך לדעת ריבר"י דהמזבח ממוצע, ואפשר לשחוט רק בחציו הצפוני, קמ"ל קרא דהמליקה כשרה בכל המזבח, ולא רק בחציו הצפוני. והנה בחידושי הגרי"ז [מנחות ב ב] נקט דהא דבעינן מליקה במזבח הוי רק מדרבנן, ולפי"ז לק"מ.

**אלא זה היה מקומה**

כלומר דהזאת חטאת העוף בקרן דרומית מערבית, ובגמרא ילפינן לה מהגשת מנחה. וכתבו השפת אמת והליקוטי הלכות, דבדיעבד בכל מקום במזבח כשר, שהרי הגשת מנחה אינה מעכבת כלל. והקשה השפת אמת, אם כן נימא דכולה מתניתין לענין הזאה קאי, ובכל מקום היתה כשרה היינו בדיעבד, וזה היה מקומה היינו לכתחילה. ותירץ, דהלשון "היתה כשרה" משמע לכתחילה. [אך לעיל הובא דהרז"ה הוכיח מכאן דאין צריך מליקה במזבח אפילו לכתחילה, ולדבריו הדרא הקושיא נימא דכולה מתניתין לענין הזאה, ומוכח דלשיטת הרז"ה בעינן דרומית מערבית לעיכובא, ואף דילפינן ממנחה, מכל מקום הוי מראה מקום בעלמא].

**ועולת העוף כשהיא רבה במזרח**

רש"י פירש דכאשר היה הרבה כהנים בסובב בקרן מזרחית דרומית, היה עולה לראש המזבח בקרן דרומית מערבית, ומשם היה זורק את מוראתה ונוצתה לבית הדשן שהוא במזרחית דרומית. והא דלא היה עולה לסובב בדרומית מערבית, משום שלא היה כבש לסובב אלא לצד מזרח. והקשה החזון איש, אם בלא"ה עלה לראש המזבח, מדוע לא עלה לקרן דרומית מזרחית בראש המזבח, שזה סמוך יותר לבית הדשן. ובאמת התוספות נחלקו על רש"י, דגם לצד מערב היה כבש לסובב, ולא היה עולה לראש המזבח אלא לסובב.

**דף סג ע"ב**

**רבי אליעזר אומר יכול יגישנה למערבה של קרן וכו'**

ברש"י במסכת סוטה מבואר דלפי תנא קמא ההגשה נעשית בחודה של קרן דוקא, ולרבי אליעזר אפשר בשתי האמות המערביות של צד דרום. ובשיטמ"ק בהשמטות ביאר פלוגתתם, דלתנא קמא המזבח היה ממוצע, ולפי זה לפני ד' פירושו צד מערב שהוא הצד של ההיכל וקה"ק, וכיון שנאמר צד דרום ונאמר צד מערב על כרחיך צריך לעשות בחודה של קרן. אך לרבי אליעזר המזבח היה בצפון, ולפי זה לפני ד' פירושו כנגד פתח ההיכל, וזה אפשר לקיים בכל החלק המערבי של צד דרום, דגם זה כנגד הפתח. ועי' רש"ש סוטה שם ובמה שיישבנו קושייתו שם.

**תוד"ה בדרום, ותימה אם כן לפני ד' למה לי**

כלומר, דבשלמא לפי תנא קמא דבעינן חודה של קרן, שפיר אצטריך לפני ד' ולא סגי בהקש לחטאת דבעינן יסוד, שהרי מהתם לא שמעינן חודה של קרן, ואפשר כנגד כל היסוד, [וכן כתבו התוספות לעיל נח א סד"ה משוך]. אך לרבי אליעזר דבאמת אין צריך חודה של קרן שפיר קשה לפני ד' למה לי. ובשיטמ"ק בהשמטות תירץ, דאף לפי רבי אליעזר ילפינן מלפני ד' דבעינן שיהא סמוך לחודה, ולא יגישנה בכל שתי האמות שכנגד היסוד.

ובתוספות לעיל כתבו תירוץ אחר בשם הר"ר חיים, דלולי הקרא דלפני ד' ס"ד דאל פני המזבח הוי גזיה"כ דכשר בכל הדרום, ולא חיישינן להקש לחטאת, ואין צריך יסוד כלל. [ודבריהם צריכים ביאור, דאם כן מה יועיל הפסוק לפני ד', הרי במסכת מנחות מבואר דאי משום לפני ד' אפשר גם במזרח, וכיון דלפני ד' לחוד לא מהני דאפשר לפרשו במזרח, והקש לחטאת לחוד לא מהני דאיכא גזיה"כ דכשר בכל הדרום, מה מועיל שני הפסוקים יחד].

**ובלבד שיתן מחוט הסקרא ולמטה מדם הנפש**

וכן תנן לקמן ריש פרק חטאת העוף, דחטאת העוף שעשאה למעלה פסולה. ובתוספות שם כתבו דפסולה היינו לאכילה, אך בעלים נתכפרו לשמואל כדין זריקה שלא במקומה. אך בחידושי הגרי"ז דייק מהרמב"ם דפסולה לגמרי, וביאר, דבכל מתן דמים הדין במקומה שנאמר הוא שהדם יגיע לקרן מסויימת, ועל זה אמרינן דגם שלא במקומה מהני לענין כפרה, אך בחטאת העוף נאמר שעבודתה תעשה בקרן מערבית דרומית, דילפינן לה מהגשת מנחה, והתם הדין הוא על מעשה העבודה, ועל זה לא אמרינן שלא במקומה כמקומה. ודייק כן מרש"י ד"ה ומה מנחה שכתב אף חטאת העוף עבודתה בקרן מערבית דרומית, והזאתה היא עיקר עבודתה. והיינו, דהדין מערבית דרומית נאמר במקום העבודה, ולא דמי לכל מתן דמים. ובזה ביאר את דעת הרמב"ם דלכתחילה בעינן מליקה במזבח בקרן מערבית דרומית, והיינו, דכיון שהדין שנאמר הוא על מקום העבודה, מהזאתה נשמע לשאר עבודותיה, דלכל הפחות לכתחילה בעינן מערבית דרומית. [ובחידושי מרן רי"ז הלוי הל' פסולי המוקדשין כתב כעין זה, דאפילו לדעת התוספות שבחטאת העוף שעשאה למעלה בעלים נתכפרו, מכל מקום בעולת העוף שעשאה למטה מודו דפסולה לגמרי, דהתם הדין הוא במעשה העבודה שיהיה למעלה, ולא שייך בזה זריקה שלא במקומה, עיי"ש שהרחיב להוכיח כן].

ובשם הגר"ח כתב שם באופן אחר, דנאמר דין מיוחד שחטאת שעשאה כמעשה עולה פסולה, ולכן כאשר הזה מדם החטאת למעלה הרי זה גרע מזריקה שלא במקומה, כיון שעשה בחטאת מעשה עולה.

**תנינא להא דת"ר מלקה בכל מקום כשרה וכו' מאי קאמר**

פירש רש"י, והא ליכא למימר דהזה למעלה וחזר והזה למטה, דהא הזה דמה קתני כל דמה משמע, דלא קתני מדמה. ומצינו ג' ביאורים באחרונים בדברי רש"י: הקרן אורה והשהם וישפה [הובא בספר הליקוטים] ביארו, דלשון הברייתא משמע שהזה את כל דמה למעלה ולא נשאר דם להזות למטה, אך לענין דינא אם הזה למעלה ונשאר לו דם שפיר יוכל להזות למטה.

הלחם משנה ביאר דבעינן להזות את כל דם הנפש למטה, ולכן לאחר שהזה חלק מהדם למעלה שוב לא יוכל להזות למטה, שהרי לא נשאר לו כל דם הנפש.

המקדש דוד ריש סימן כח ביאר, דלאחר שהזה למעלה לא יוכל לחזור ולהזות למטה, שהרי הזאה שלא במקומה מכפרת לדעת שמואל, ואי אפשר לחזור ולתקונה ולהזות במקומה, ולכן גם הכא לאחר שהזה למעלה שוב אינו יכול להזות למטה.

**הכי קאמר מלקה בכל מקום במזבח כשרה מיצה דמה בכל מקום במזבח כשרה שאם הזה וכו'**

הרמב"ם בפ"ז ממעשה הקרבנות ה"ט הביא את הברייתא כצורתה, ואם הזה בכל מקום כשרה והוא שיתן למטה מעט מדם הנפש. והקשה הלחם משנה, הא בסוגיין מבואר דאי אפשר לפרש את הברייתא כצורתה, וכמו שפירש רש"י. וכתב, דיתכן שהרמב"ם לא גרס את כל הגמרא מאי קאמר וכו'. [ולפי שיטתו שפירש בקושית הגמרא דבעינן שיזה את כל דם הנפש, אם כן להרמב"ם דלא גרס כן אין צריך להזות את כל הדם, וכן שיטת התוספות לקמן סו ב].

המקדש דוד שם תירץ לפי שיטתו, דכל מה שהוקשה לגמרא שלאחר שהזה למטה לא יוכל לחזור ולהזות למעלה משום זריקה שלא במקומה, זה רק למ"ד אין מיצוי מעכב, דלאחר שהזה שלא במקומה ויצא ידי חובת הזאה נגמרו דין הזאות של הקרבן ואי אפשר לתקונה, אך הרמב"ם פסק דמיצוי מעכב, וכל זמן שלא עשה את המיצוי אפשר לתקן, ויחזור ויזה הזאה במקומה למטה, ולכן פסק דלא כהסוגיא. [אך דבריו מחודשים, דלפי"ז למ"ד שפיכת שיריים מעכבת יוכל לחזור ולתקן ולהזות במקומה עד שישפוך את השיריים. ובחידושי רבינו חיים הלוי כתב להדיא דלא כדבריו, אלא דזריקה שלא במקומה מהני גם במקום שפיכת שיריים].

והנה בקרן אורה הקשה על הרמב"ם, איך יכול לחזור ולהזות למטה הרי הו"ל זריקה שלא במקומה ואי אפשר לתקונה. ותירץ, דכונת הרמב"ם ובלבד שיזה מדם הנפש מעיקרא, אך באמת לאחר שהזה למעלה לא יוכל לחזור ולהזות למטה. ולפי מש"כ לעיל בשם הגרי"ז לא קשה מידי, דבחטאת העוף אין דין זריקה שלא במקומה, או משום דאיכא דין במעשה העבודה, או משום שכאשר עשאה כמעשה עולה הרי זה פוסל. וכן לפי מש"כ המקדש דוד לא קשה, דאי מיצוי מעכב אפשר לחזור ולתקן.

השפת אמת תירץ, דהרמב"ם ביאר את הגמרא באופן אחר, דהא דמקשה מאי קאמר היינו, דהו"ל לומר הזה דמה בכל מקום כשרה ובלבד שיתן מחוט הסקרא ולמטה, ולאחר מכן או קודם לזה לומר דהזה ולא מצה כשרה, ומדוע מכניסה הברייתא באמצע את הדין שאין מיצוי מעכב. ועל זה משני דבאמת צריך לגרוס אחרת, מלקה בכל מקום כשרה, הזה ולא מיצה כשרה, הזה דמה בכל מקום כשרה ובלבד שיתן וכו'. וכן גרס הרמב"ם בגמרא. ולפי"ז ניחא הא דהביא הרמב"ם כל הברייתא לפי תירוץ הגמרא כצורתה מלבד הדין דאין מיצוי מעכב, לפי שהרמב"ם פסק שמיצוי מעכב.

**דף סד ע"א**

**נסכים שמא יתעשנו**

ראה משנה למלך פ"ו מתמידין מש"כ בזה.