חבורה פרק ערבי פסחים  1  צט
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין / הרב משה יפהן / עניני זכור וכבוד שבת / קידוש

**חבורה פרק ערבי פסחים 1 צט: בסוגיות קידוש וסעודות שבת.**

**סוגית איסור אכילה בערבי שבתות וימים טובים, ודיני הפסקה,**

**מתני' ערבי פסחים סמוך למנחה וכו'** רש"י בד"ה ערב פסחים סמוך למנחה מעט, הפמ"ג בסי' רל"ב סק"א דייק מלשונו של רש"י שהשיעור סמוך למנחה אינו דווקא חצי שעה אלא זמן כל שהו, ומבואר דשיעור הזמן סמוך למנחה, הקודם לזמן המנחה דמנחה זמנה היא בשעה תשיעית ומחצה וסמוך למנחה אינו דווקא חצי שעה, ומבואר מדברי רש"י דיסוד זמן זה של סמוך למנחה הוא משום הרחקה שאי אפשר לצמצם משו"ה חייבו אותו רבנן לאוסיף זמן כל שהוא. אמנם עדיין יש לעיין מלשון הגמ' להלן דרב פפא רצה לחלק בין ערבי פסחים דזמן האיסור הוא סמוך למנחה לבין ערבי שבתות דזמן האיסור הוא מנחה עצמה והגמ' הקשתה מברייתא דכתוב שלא יאכל אדם מתשע שעות ולמעלה בערבי שבתות אם חזינן דגם בערבי שבתות זמן הסמוך למנחה הוא משעה תשיעית דהיינו חצי שעה קודם. והגמ' נשארה אם זה בדעת רב הונא, ובפרט דלשונו של רש"י מתשע שעות היינו סמוך למנחה, ודוחק לומר דהמכוון הוא בעיקר קודם תשע ומחצה, ובאמת גם הרשב"ם הביא לשונו של רש"י דהיינ סמוך למנחה מעט חצי שעה, ולכן נראה דרש"י והרשב"ם לא פליגי אלא השיעור של מעט קודם המנחה הוא חצי שעה.

**לא יאכל אדם עד שתחשך.** עיין ברש"י וברשב"ם דכתבו דהטעם הוא כדי שיהא אוכל מצה של מצוה לתאבון משום הדור מצוה,ובפשוטו המכוון הוא שהמצה שנאכלת בתחילת הסעודה תהא נאכלת ברעבון וזהו ההדור מצוה אמנם בדעת הרשב"ם לא שייך לומר כן דהרי שיטת הרשב"ם ורש"י להלן קיט: ד"ה אין מפטירין, דעיקר המצוה היא המצה של אפיקומן שהיא בסוף הסעודה, וכן איתא לעיל מ. דאדם ממלא כריסו בבציקות של נכרים ובלבד שיאכל כזית מצה באחרונה וחזינן דאין דין שתהא כזית של מצה צריכה להאכל ברעבון, אלא עיקר המכוון שלא יהא נאכל אחר שכבר שבע אלא תוך כדי הסעודה דעדיין אינו שבע, וזהו ההידור מצווה וכן משמע ברשב"ם בסמוך ד"ה משום חיובא.,

**והנה יש לעיין בדין זה** האם זה חיוב מדרבנן לאכול את המצה לתיאבון וזה חיוב לקיים את ההידור מצוה ומשום הכי נאסרה האכילה, אמנם אין כאן איסור אכילה אלא שזה חיוב לקיום הידור מצוה או דלמא דיסוד הדין הוא דין איסור דמדרבנן קבעו איסור אכילה כדי שיהדר במצווה והנה באמת שייך לומר דההידור אינו חיוב ואם אינו רוצה להדר אינו חייב אמנם רבנן קבעו איסור אכילה וזה חיוב גמור שנאסר באכילה כדי שיקיים אכילת מצה לתאבון, ויתכן דיש בזה נפק"מ דאם הוא יודע בעצמו שאם הוא אוכל אפילו לפני שיעור הזמן הזה הוא אינו יכול לאכול לתאבון האם יש לו חיוב להדר או דלמא דמכל מקום לא עבר על האיסור אכילה אמנם בוודאי אם רוצה להדר אז באמת אם יודע בעצמו שזה יגרום שלא יאכל לתאבון אם כן כדי שבשעת קיום המצוה יוכל להדר אם כן בוודאי צריך להמנע מאכילה כדי שיוכל להדר באכילת המצה. וכנ"ל יש לדון באיסור אכילה בערבי שבתות וימים טובים האם זה מכבוד שבת או שיש כאן איסור אכילה דרבנן.

**והנה רש"י והרשב"ם כתבו דהטעם הוא משום המצה**, ויש לעיין מדוע לא כתבו משום בשר הפסח, ויתכן דהטעם שיש רבותא במצה דנוהגת גם בזמן שאין הפסח נוהג. **ועיין להלן קז:** בדברי הרשב"ם עצמו ד"ה או שהביא שני ביאורים מדוע הגמ' דיברה על המצה ולא על בשר הפסח. וביאור אחד כתב דהוי רבותא אמנם התוס' כבר הקשו על זה דאפילו אם הטעם הוא משום קרבן פסח מכל מקום לא בטל האיסור גם בזמן שאין קרבן והביאו ראיה מרב הונא שישב כל היום בתעניתא אמנם אפשר שזה הידור אבל באמת לגבי איסור אכילה כל זמן שאין קרבן לפנינו לא אסרו באכילה, והתוס' הבינו דקבעו גדר של איסור אכילה, ואפילו שבטל הטעם לא בטל התקנה משום שמהרה יבנה המקדש. ולכן לא מובן הרבותא, **טעם אחר** כתב הרשב"ם דחלוק שיעור אכילה גסה לגבי מצה מלגבי בשר הפסח דלגבי מצה אפילו בשיעור פחות הוי אכילה גסה, [ויתכן דהטעם דבבשר אדם יש לו טעם טפי ולכן גם באופן ששבע עדיין יש לו תאבון לבשר משא"כ למצה] אמנם בחידוש הרש"ש כתב דהמכוון הוא דהוי אכילה גסה שאינה מן המובחר ולא הוי אכילה גסה שאינו יוצא בה כלל. אמנם כפשוטו משמעות דברי הרשב"ם אינו כן

**והנה שם מבואר** שטעם האיסור שלא יאכל בערב פסח הוא כדי שלא יבוא לאכול אכילה גסה. אמנם עיין שם ברש"י שמשמע שהמכוון הוא אכילה שאינה לתאבון אמנם הרשב"ם והתוס' שם פי' כפשוטו דהמכוון הוא שלא יבוא לכדי אכילה גסה שאינה אכילה עיין שם היטב בדבריהם, ויש לדון מה שורש מחלוקתם. **עיין בר"ן, ברבינו דוד, וברש"ש, ובחת"ס.**

והנה על עצם הסתירה בין דברי הרשב"ם דבסוגייתנו פי' דהטעם הוא כדי שהוא יאכל מצה לתאבון ושם פי' דהוא כדי שלא יהא אכילה גסה ולא יקיים כלל את המצווה, והנה החת"ס תי' דהשינוי נובע מזה שהגמ' תי' דמשנתינו היא כרבי יוסי והנה רבי יוסי מחלק בין פסח לבין שבת ובהכרח החילוק דבפסח חיישינן שיאכל אכילה גסה ולא יקיים כלל את המצוה משא"כ בשבת, וכמו שכתב רבינו דוד דבשבת אם הוי אכילה גסה הוא לא ביטל מצוות עונג אלא כלל ליתא למצוות עונג או כהחילוק שחילקו התוס' רי"ד שבשבת הוי רק מצווה דרבנן, ולא הוי דאוריתא, אמנם החת"ס עצמו כתב דלגבי שבת לסעודת שבת יש לה תשלומים משא"כ למצה ליתא לתשלומים וזה הוא מתייחס לחובת סעודת שבת וכנראה לגבי עונג שבת היה פשוט לו החילוק של רבינו דוד ויש שני נושאים יש נושא של סעודת שבת ויש נושא של עונג שבת ושניהם נלמדים ממקומות אחרים וכמו שמצינו ברבינו דוד שהתייחס לנושא של עונג שבת והתורי"ד שהתייחס לנושא של סעודת שבת וזה ענה שזה דרבנן והחת"ס עונה על זה שיש לזה תשלומים

**גמ' מאי איריא ערבי פסחים אפי' ערבי שבתות ויו"ט נמי**. הקשה הצל"ח לפי מה שנתבאר בתוס' ד"ה ערב דבפסח שני נמי אסור א"כ פשיטא שצריך לאשמיעינו ערבי פסחים משום פסח שני שאינו יו"ט. אמנם עיין בשפ"א שדן דבפסח שני אין איסור לאכול משום שהמצה נאכלת על השובע.[ ולכאורה זה רק כפי השיטות שמצת המצוה נאכלת בתחילה] ובפסח שני דין המצה הנאכלת אם הפסח דינה כפסח שנאכלת על השובע ולא צריך שתאכל לתאבון, אמנם עיין בכסף משנה הלכות קרבן פסח פ"ח ה"ג דהביא דהמצה הנאכלת עמו אינה נאכלת על השובע. ויש לדון עוד לפי המבואר בחי' הגר"ח דמצה שנאכלת עם הפסח אין בזה כלל חיוב מצוות אכילה ואפילו לא בעינן בה שיעור כזית כי המצוות אכילה היא רק על הקרבן. ועיין בזה בהרחבה בשו"ת זכר יצחק סי' פ'. וממילא לא שייך בזה הידור מצווה ובמרדכי בריש פירקין מבואר דחלק על התוס' וסבר דבפסח שני ליכא איסור אכילה. ולפי"ז מובן דלא שייך בזה הידור מצווה. אמנם במאירי מבואר דגם בפסח שני יש דין שהמצה צריכה להאכל לתאבון ודלא כהגר"ח.

**רבי יוסי אומר הולך ואוכל עד שתחשך**. בבי' הגר"א סי' רמט ס"ב מדגיש שההתר הוא רק שמותר סעודה כמו בימות החול אבל סעודה גדולה אסור כמבואר שם, **שם.** הקשה רע"א הרי צריך להפסיק חצי שעה קודם מצוה, ותי' דאה"נ מכ"מ יש נפק"מ א. דאם התחיל לא צריך להפסיק ב. דמועיל אם העמיד שומר. ומכל מקום לרבי יהודה שהטעם הוא משום שיאכל לתאבון זה לא מועיל וצריך להפסיק וכן לא מועיל להעמיד שומר.

**רש"י ד"ה כשהוא תאוה** וכתב רש"י שהטעם שלא תבוא סעודת שבת על השובע. וברשב"ם ד"ה אפילו ערבי שבתות כתב שטעם האיסור שיהא קידוש וסעודת שבת חביבא עליו. והנה צריך ביאור מדוע לגבי איסור אכילת מצה כתבו הראשונים דטעם האיסור הוא משום הידור מצווה, ולגבי שבת כתבו דזהו ענין של חביבות ולא כתבו דהוי הידור מצוה ורש"י כתב לשון שלא תהא נאכלת על השובע ולא כתב כלל הטעם אם הוא משום הידור מצוה או משום חיבוב מצוה ורש"י כתב רק סעודת שבת ולא כתב קידוש והרשב"ם הוסיף קידוש. וצ"ב במחלוקתם. **ויתכן דשורש החילוק** דבפסח יש מצוות אכילה משא"כ בשבת המצווה הוא עונג שבת. ואם הוא שבע לגמרי אין זה כלל עונג שבת ואם אינו שבע אז זה עונג, וממילא לא שייך כאן הידור דאין כאן מצוות אכילה , ורק אם יש חובת אכילה אז יש הידור לעשות אכילה מהודרת משא"כ בעונג יש לדון אם יש מושג כזה עונג מהודר. ואדרבה המהות של עונג הוא לפי המצב שהוא נמצא ובאמת אם הוא שבע לגמרי אינו צריך כלל לאכול וממילא יתכן דלא שייך כלל ענין של הידור בעונג. אלא שיש בזה ענין של חיבוב אם הוא רעב יותר.

**אמר רב הונא ל"צ אלא לרבי יוסי אבל בער"פ משום חיובא דמצה מודה**. והנה לדעת רש"י והרשב"א יש לבאר דרבי יוסי סבר דאיסור אכילה הוא רק במקום הידור מצוה ולא במקום חיבוב מצוה. ובחי רבינו דוד הקשה דלפי הטעם שביאר דאכילה גסה לא שמה אכילה כלל מדוע שבת שאני ובחי הר"ן הוסיף דעונג שבת הוי מדאורייתא ועיין ברבינו דוד מה שתי' שבשבת אם הוא שבע הוא לא ביטל כלל מצווה דאין כאן עונג באכילה. ומבואר ברבינו דוד דקודם השבת שלא הגיע זמן המצווה אינו מחויב להכניס עצמו למצוה אמנם משמע דבשבת עצמה הוא מחויב. ועיין ביאור הלכה סי' רמט ס"ב בד"ה מותר שהאריך בזה ועיין בתורי"ד שדן גם מאי שנא מצה משבת והקשה מג' סעודות, ולכאורה זה שאלה אחרת דנלמד משבת קיח: מקרא דאכלוהו היום אמנם יתכן דדין זה הוא רק דרבנן ועין פסקי הרי"ד ועיין בדרכי משה סי' תרל"ט דדן באיסור אכילה בערב סוכות ויש לדון האם שם זה מצוות אכילה או סוכה.

**תד"ה לא יאכל אדם פי אפילו התפלל** דבלא התפלל מנחה אפי' בשאר ימות השנה אסור, ועיין במרדכי דחולק וביאר שאפילו אם לא התפלל מ"מ יש נ"מ דאם משום מנחה נכון שנאסרה סעודה גדולה אבל הותר סעודה קטנה. ודעת המרדכי דמותר אפילו להתחיל בסעודה קטנה וכמו שנפסק במ"ב סי' רל"ו סקכ"ו, [לגבי ערב פסח מבואר לכאורה דדעת התוס' דשוה האיסור של קודם מנחה לאיסור אכילה בערב פסח, אמנם בסי' רל"ב מבואר דהותר לאכול פת קודם מנחה כל זמן שאינו קובע, לכו"ע ואילו בערב פסח נאסר לאכול פת כלל. עיין להלן קז: תוד"ה מיני תרגימא וברא"ש שם ובשעה"צ סי' תע"א סק"ד. אמנם כנראה התוס' סברו בפשט דברי הגמ' דנאסרה אפילו סעודה קטנה.

**תוד"ה עד שתחשך** **וכו'** דגבי מצה בעינן דווקא עד שתחשך וכו' אבל סעודת שבת מצי אכיל מבעוד יום וכו', מדברי התוס' משמע דלדין קידוש במקום סעודה בעינן דווקא סעודת שבת ולכן רק אם יכול לצאת סעודת שבת מבעוד יום מתקיים הדין קידוש, אבל אם לא היה שייך לצאת את סעודת שבת הדם שהיה עושה סעודה לא היה ניתן לצאת ידי חובת קידוש, אמנם עיין בשו"ע סי' רע"ג ס"ה. ודו"ק.

**בא"ד אבל סעודת שבת ויו"ט מצי אכיל מבעוד יום וכו' ורבינו יהודה תי' וכו' וכן יש בירושלמי** **וכו'** מבואר שנחלקו הראשונים האם ניתן לקיים סעודות שבת מבעוד יום ועיין בשו"ע סי' רס"ז ס"ב ובמג"א והט"ז שם. ויש לעיין במה נחלקו ויתכן דנחלקו האם תוספת שבת היא רק לאיסור מלאכה או גם לתוספת קדושה, כמו שכבר דיברנו או שהם סברו כהרמב"ם דאין דין תוספת ועיין בב"י סי' רס"א ובמה שהוכיחו התוס' מהגמ' בברכות דניתן לומר קידוש מבעוד יום הרמב"ם יבאר גמ' זו כפי שכתב בפכ"ט הלי"א מהלכות שבת שמצוות זכירה היא בכניסת השבת אע"פ שעדיין לא חלה קדושת השבת כמו שקדשהו ביציאתו הוא לאחר יציאת השבת. ובאמת לגבי הסעודה יסבור הרמב"ם דצריך לעשות בלילה, ויל"ע דאם כן לא הוי קידוש במקום סעודה, עיין בספר תורת רפאל הלכות שבת ס"ח שעמד בזה. **בתוס' בא"ד וכן בירושלמי לא יטעום כלום עד שתחשך** צ"ב לשון הירושלמי מדוע לא יטעום כלום הרי מותר לאכול מיני תרגימא,

**תוד"ה לא יפחתו לו, וכו' ומיהו גם בקידוש שמא היה לכל אחד כוס וכו'.** מבואר מדברי התוס' שנסתפקו האם גם בקידוש בעינן כוס לכל אחד מהשומעים או שיוצאים בכוס של המקדש והתוס' הכריעו דיוצאים בכוס של המקדש, ומכל מקום צריך ביאור מהם צדדי הספק מדוע שנצטרך כוס לכל אחד. **עיין בחזו"א סי' כט שביאר** שהספק היה בדין שומע כעונה האם השמיעה היא כדיבור וכמו כתיבה כדיבור וממילא צירך לכל אחד כוס בפני עצמו דמה שייך מה שהשומע מדבר לכוס של המקדש, משא"כ אם היסוד של שומע כעונה שהוא מצטרף על ידי זה למקדש אם כן לא בעי לכל אחד כוס של קידוש בפני עצמו, ולפי"ז כתב החזו"א דאם שניים יקדשו כאחד על כוס אחד לא מהני דאם מהני אז מדוע לצד הראשון לא יועיל אפילו אם שמיעה היא כדיבור.

**ויש לדון באופן אחר**, דזה נידון בחיוב שתיית יין של קידוש [ויש משמעות כן מראיית התוס' מהשקה לבניו ולבני ביתו עיין בזה..] עיין ברש"י עירובין מ: שמבואר שם שמה שצריך לשתות מיין קידוש הוא משום שגנאי הוא שתהא ברכת בפה"ג שלא לצורך ומבואר דדין השתיה אינו מעיקר הדין קידוש ולפי"ז שפיר יוצאים ידי חובה מהכוס של המקדש, אמנם ברש"י ר"ה דף כט מבואר דהשתיה היא מעיקר דין קידוש ועיין עוד קז בחידושי רבינו דויד, ועיין בשו"ע הגר"ז סי' קצ שכתב שעיקר מה שהטעינו כוס לשתות ממנו הוא כעין דין שירה על היין שמנסכים על גבי המזבח אף כאן נאמר הדין שהשירה טעונה שתיית יין, ולפי"ז יש לדון דאולי כל אחד צריך לשתות דאולי בשתיה לא שייך שומע כעונה ויש לדחות טענה זו.

**בא"ד וסברא זו דמאי שנא ד' כוסות מקידוש** עיין בחידושי מרן רי"ז הלוי על הרמב"ם פ"ז מחמץ ה"ט ד"ה והנראה דכתב בשם הגר"ח להקשות על התוס' מה הדמיון בין קידוש לבין ד' כוסות דשאני קידוש דעיקר המצווה היא הברכה משא"כ ד' כוסות עיקר המצווה היא השתיה ומה שייך להוציא בזה והוכיחו מכאן דשיטת התוס' דגם בד' כוסות עיקר המצווה היא הברכה ולא השתייה אמנם הוכיח דשיטת הרמב"ם ועוד ראשונים דעיקר המצווה היא השתייה וממילא לא מספיק שתיית מלא לוגמיו אלא בעינן שתיית רוב כוס, ועיי"ש שהאריך בזה ועיין בדבר שמואל מה שכתב בזה.