שיעורי תערובת צב - צג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תנינא

שיעורי תערובת – צב - צג

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

כללי ספק ספיקא

## תערובת חד בחד שנפל אחד מהם לתערובת אחרת

**[אות כד]** כתב הש"ך שכיון שנתבאר שחד בחד הוה ליה חזקת איסור וספיקא דרבנן לחומרא, יצא לנו דהיכא דנתערב אחר כך אחד מהב' בתערובות לא הוי ס"ס לומר שמא זו שאני אוכל לא זו היא שנפלה לכאן ואת"ל זו היא שמא מותרת, דחד בחד לא הוי ספיקא כלל אלא חזקת איסור, והוה כאיסור דרבנן שאינו בטל בתערובות, ועוד דחד בחד בכל דוכתא חשוב כגופו של איסור. אבל היד"י (אות ל) כתב שאע"פ שחד בחד הוא כגופו של איסור, מ"מ אי"ז אלא ספק, ולכך באיסור דרבנן אם נתערב אח"כ מותר. שהרי מבואר ברמ"א שפסק כהדעות שדוקא בספק איסור תורה החמיר הר"י שאין מתירים אחד בגוף ואחד בתערובת, אבל בספק איסור דרבנן משמע להתיר, וא"כ כשהיה תערובת חד בחד באיסור דרבנן כיון שהוא ספק דרבנן אין להחמיר כשנתערב אח"כ ברוב. ומיהו צ"ב דלעיל כתב היד"י שלעניין מעשה לכתחילה יש להחמיר כהרשב"א [שס"ל שאף באיסור דרבנן אין מתירים באחד בגוף ואחד בתערובת כמשנ"ת לעיל] וא"כ לכאורה היה לנו גם כאן להחמיר לכתחילה. וצ"ע.

**[אות כה]** בשאר ספיקות כתב הש"ך שספק דאורייתא שנתערב חד בחד יש להחמיר אף אם נתערב אח"כ ברוב. ואף בזה כתב היד"י (אות לא) לחלוק, מאותו טעם, שכיון שמדין תורה ספק דאורייתא שנתערב חד בחד יש להתירו מכח ס"ס, א"כ אין איסורו אלא מדרבנן, ונמצא שהוא איסור דרבנן שנתערב וא"כ דינו כנ"ל.

## ספק דאורייתא אם אסור מהתורה או מדרבנן

**והנה** במה שכתב הש"ך בסוגריים שספק איסור תורה הוא אסור מה"ת כודאי, הנה היא מחלוקת ידועה שנחלקו בזה הראשונים וכפי שהביא הפמ"ג שדעת הרמב"ם שספק דאורייתא אין אסור אלא מדרבנן, וכן כתב בהלכות איסורי ביאה (פי"ח הי"ז) לבאר מה שמצאנו שהקילו חכמים בשבויה, וכן גם דעת הראב"ד (כלאים פ"י הכ"ז). אולם הרשב"א (תוה"א ב"ד ש"א יב.) הביא כמה ראיות לחלוק על הרמב"ם. ועי' יד"י (ס"ק סא אות א) שהביא כמה ראשונים החולקים על הרמב"ם, ודעתו שכל הני ראשונים שפסקו כדעת ר"י להחמיר בספק אחד בגוף ואחד בתערובת, ודאי לא ס"ל כהרמב"ם, וכמו שכבר נתבאר שדעת היד"י שעיקר הטעם בר"י הוא משום שהחמרנו בספק הראשון והוי ספק מהתורה ולכך אין להתיר התערובת, אבל באיסור דרבנן באמת יש להתיר כשנתערב, ומעתה ברור שדוקא אם ספק דאורייתא אסור מהתורה שייך להחמיר כשנתערב אח"כ, אבל אם כל ספק דאורייתא אין איסורו אלא מדרבנן א"כ היה לנו להתיר בכל ספק בגוף וספק בתערובת, וכן דייק גם מהרא"ה. ולכך כתב שהלכה למעשה יש לפסוק כדעת הרשב"א שספק דאורייתא אסור מהתורה.

## הנפק"מ במחלוקת זו

**ועי'** בפמ"ג שהאריך למצוא נפק"מ במחלוקת זו, ומצינו בזה כמה נפק"מ

**א.** הפמ"ג כתב לבאר שביאור טעם ההיתר בס"ס הוא תלוי במחלוקת זו, שלדעת הרמב"ם י"ל שכיון שכל ספק אינו אסור אלא מדרבנן נמצא שכל שיש ס"ס הספק השני אינו אלא בדרבנן, ולכך ספיקו לקולא, אבל לדעת הרשב"א שהספק הראשון אסור מהתורה, צ"ל בטעם ההיתר בס"ס שהוא מדין רוב. וא"כ יהא נפק"מ אם אומרים ס"ס לחומרא באיסור דרבנן, דאי נימא שטעם היתר ס"ס הוא מדין רוב, א"כ אם יהא ס"ס לחומרא היה לנו לאסור אף באיסור דרבנן, כיון שיש רוב לאסור. אבל לדעת הרמב"ם שאין זה מטעם רוב, אין להחמיר בס"ס לחומרא באיסור דרבנן.

אמנם כבר נתבאר לעיל שהשערי יושר (שער הספיקות פרק יט) האריך לבאר שאף להרשב"א אין צריך לומר שס"ס מותר מטעם רוב, אלא ביאור ההיתר בס"ס הוא משום שאף שצריך להחמיר בספק אבל אם יש עוד ספק אין חיוב להחמיר מספק שמא הוא ספק.

**ב.** ויש עוד נפק"מ אם ס"ס אסור מטעם רוב או מטעם שאי"צ להחמיר בספק אם להסתפק, לעניין אם צריך שיהא ספק השקול, וכבר הארכנו בזה לעיל שהפנ"י (בכתובות ט.) הקשה שאם ס"ס מטעם רוב אי"צ שיהא ספק השקול, שכיון שספק אחד הוא שקול הו"ל כמחצה, וא"כ אף אם יהיה עוד צד להיתר אפילו שאינו שקול מ"מ כבר יש רוב להתיר. והקשה שם שמהתוס' בכתובות (שם) עולה שצריך שיהא דוקא ספק השקול, וכן פסק הש"ך להלן (אות לג). אמנם הפמ"ג ס"ל שלהרשב"א הוא מטעם רוב וכן דעת היד"י.

**ג.** והנה לפי מה שנתבאר מהיד"י יהא עוד נפק"מ לעניין ספק אחד בגוף ואחד בתערובת, אי הלכה כר"י או כר"ת.

**ד.** במשנ"ב (סי' קפד ס"ק יד) הביא מחלוקת הפר"ח ורע"א (תשו' ו') בספק אם בירך ברכהמ"ז שמחוייב לחזור ולברך אם יכול להוציא מי שלא בירך, וכתב הפר"ח שזה תלוי במחלוקת הראשונים הנ"ל, שלדעת הרשב"א שכל ספק דאורייתא צריך להחמיר בו מה"ת, נמצא שהוא מחוייב לברך ברכהמ"ז מה"ת, וא"כ יכול להוציא מי שלא בירך, שהרי שניהם מחוייבים לברך מה"ת. אבל להרמב"ם שאין חיובו אלא מדרבנן אינו יכול להוציא מי שעדיין לא בירך, כיון שהוא מחוייב מה"ת. ורע"א בתשובה (שם) כתב לדחות דבריו שודאי יכול להוציאו יד"ח לכו"ע, שהרי מה"ת יכול להוציא אף מי שאינו מחוייב, וכל הדין שצריך שיהא מחוייב בדבר הוא מדרבנן. ובעיקר מה שכתב הפר"ח שכיון שהוא מחוייב מחמת ספק יכול להוציא את הוודאי, כתב רע"א להקשות מה מועיל שמוציאו, הרי אף שמחוייב בודאי לברך ברכהמ"ז, מ"מ כל חיובו אינו אלא מחמת ספק, נמצא אותו שיוצא ממנו שיהיה ג"כ בספק, ומה מועיל מה שהוא מחוייב מה"ת מחמת הספק לברך ברכהמ"ז [ואף שלעניין ברכהמ"ז מסיק רע"א שיכול להוציאו, מ"מ הוא נפק"מ לעניינים אחרים כגון טומטום אם יכול להוציא אחרים בתקיעת שופר וכדו'].

**וביאור** דברי הפר"ח, נראה עפ"י המבואר בשערי יושר (שער הספיקות פ"ח) שכתב שאי נימא שספק דאורייתא לחומרא מה"ת, האוכל ספק נבילה עובר איסור ואפילו אם באמת כלפי שמיה אינו נבילה, ועיי"ש שהוכיח דבריו, ולפי"ז נראה ליישב דעת הפר"ח דס"ל שאף אם כלפי שמיה גליא שאינו מחוייב בברכהמ"ז, כיון שיש לו ספק מעתה הוא חייב מה"ת על כל צד. ומה שהטומטום אינו יכול להוציא אחרים בתקיעת שופר אינו דומה, שאף שמחוייב הוא בתקיעת שופר מחמת ספק, מ"מ להצד שאינו זכר אין חיובו אלא מכח דין הספק, ולא שווה חיובו לחיוב מי שבודאי חייב בתקיעת שופר, משא"כ לעניין ברכות אף שמחוייבים מחמת שני דינים אחרים מ"מ חיוב הברכה שווה.

**ועי'** רע"א או"ח סי' ריט שהביא בשם אורים גדולים שנסתפק בשני אנשים שמחוייב כל אחד בברכת הגומל מחמת דבר אחר, כגון שאחד היה חולה ונתרפא והאחד יצא מבית האסורים אם יכול אחד להוציא את חברו [ובתחילה היה נראה שבזה יהא תלוי גם אם היה יו"ט בערב שבת אם יכול בן חו"ל לצאת יד"ח בהבדלה של מוצ"ש מבן אר"י, שהרי בן אר"י מבדיל רק על של שבת אבל בן חו"ל צריך הבדלה גם על של יו"ט, ולכאו' יהא תלוי בספק של האורים גדולים, מיהו באמת נראה שדין הבדלה אינו שייך ליום שמבדיל עליו, דאל"כ איך מהני מה שמבדיל בן אר"י במוצ"ש והלא עדיין יהא מחוייב הבדלה מחמת היו"ט שהיה קודם השבת].

**והנה** מקור הדין לאסור בספק מהתורה, אינו מפורש, ויש סוברים שלמדו כן מספק ממזר ועי' רש"י קידושין (עג.) שהוצרכו לפסוק להתיר ספק ממזר, ומוכח ששאר ספק אסור מהתורה. ועי' ברשב"א ובר"ן סוף פ"ק דקידושין (טו:) שהביאו עוד ראיה מחולין (יא:) שיש פסוקים לסמוך על רוב להתיר איסורים משמע שאם אין רוב צריך להחמיר בספיקות. מיהו משום לא יהא ראיה שיש איסור חדש מהתורה בספק איסור [שאסור אף להצד היתר].

שיעור צג

## ספק ספיקא נגד חזקת איסור

**[אות כז]** כתב הרמ"א ואפילו היה לו חזקת איסור, כגון עוף שבחזקת איסור עומד ונשבר או נשמט גפו ספק מחיים או לאחר שחיטה, ואם תמצא לומר מחיים, שמא לא נקבה הריאה, יש להתיר מכח ספק ספיקא. מבואר להתיר אף כנגד חזקה, אלא שדברי הרמ"א צ"ע דאף שבגמרא מבואר שכל ספק שחיטה הוא כנגד חזקה כיון שמעיקרא הייתה אסורה, אבל כאן הרי לא היה ספק בשחיטה אלא ברור הדבר שנשחטה כדין, וא"כ כאן אי"ז נגד חזקה וכמו שמצאנו להדיא שספק טריפה לא חשיב כנגד חזקה. ויבואר להלן.

**ובט"ז** (ס"ק טו) הביא מחלוקת ראשונים בשוחט בסכין בדוק ולאחר שחיטה נמצא פגום ונתערבה, אם יש להתיר מכח ס"ס, והביא מהאו"ה שאין להתיר כיון שהוא נגד חזקת איסור [וממילא אף לדעת ר"ת כאן יש לאסור כיון שהוא נגד חזקה]. מיהו היד"י (אות לה) כתב שאי"ז נחשב כנגד חזקה, כיון שיותר מסתבר שנפגמה הסכין במפרקת ולא בעור וא"כ יותר שכיח בזה צד ההיתר, ולכך ס"ל שלדעת ר"ת שאחד בגוף ואחד בתערובת הוי ס"ס יהיה מותר, אבל לדעת ר"י יש לאסור דמ"מ הוי ספק אחד בגוף ואחד בתערובת.

**והנה** בש"ך הביא דברי התו"ח שהביא מהאו"ה שס"ל שס"ס כנגד חזקת איסור אסור, וכתב התו"ח שאין דבריו נכונים דהרשב"א כתב בתשובה סימן ת"א דמהני ס"ס אפילו בדבר שהיה לו חזקת איסור. והנה הרשב"א בתשובה שם השואל העלה צד להחמיר בס"ס כנגד חזקה, כמו שספיקא דרבנן לא מהני כנגד איתחזק, והיינו כמו שנתבאר לעיל בדעת הרמב"ם שביאור הדין שס"ס מותר הוא משום שהספק הראשון אסור רק מדרבנן והוי הספק השני כספק דרבנן לקולא, ולכך מסתבר שכמו שספק דרבנן לא מהני כנגד איתחזק ה"ה דס"ס לא יהני. וברשב"א הביא שם כמה וכמה סוגיות להוכיח דין זה, ובתוך דבריו הביא גם דברי רב הונא (חולין דף י) בשוחט ונמצאת הסכין פגומה שאסורה דאימר בעור נפגמה, ומבואר בגמרא שאוסרים את כל הבהמות מזמן בדיקת הסכין ואף שיש ס"ס ספק נפגם הסכין במפרקת [של הבהמה האחרונה, וא"כ כל הבהמות מותרות], ואפילו אם נפגם העור שמא נפגם רק בבהמה האחרונה. וא"כ זה ראיה שס"ס נגד חזקה לא מהני. ומיד אח"כ כתב שס"ס מהני כנגד איתחזק, תדע לך דהא ס"ס עדיף כרוב ואפשר דאלים התירו יותר מרוב, וכיון שמצינו שרובא מתיר אף כנגד איתחזק איסורא כמו שתי חתיכות היתר וחתיכה אחת של איסור, כ"ש שיש להתיר בס"ס כנגד איתחזק.

**וצ"ל** שיש חילוק בין ס"ס כנגד חזקה לס"ס כנגד איתחזק איסורא, שבאמת לא מהני ס"ס כנגד חזקה אבל כנגד איתחזיק מהני [וכמו שביאר שם הרשב"א בתשובתו לעניין מה שהביא השואל מאלמנת עיסה שמתירים משום ס"ס אף שהוא כנגד איתחזק, דהתם אי"ז חזקה כיון שמעולם לא קבענו על בני המשפחה שהם אסורים אלא רק חלל אחד נתערב במשפחה, והיינו איתחזק איסורא ובזה כתב הרשב"א דודאי מהני ס"ס להתיר עיי"ש].

**ובלשון** הפוסקים מבואר שחזקה הוא כמו ודאי [עי' ט"ז], ולכך אינו נחשב ס"ס כלל. ובאמת אף הרמ"א שכתב דמהני ס"ס כנגד חזקה ג"כ לא כתב בחזקה גמורה, שהרי לעניין נשמט הגף אין חזקת איסור על הבהמה שהרי אנו באים לאוסרה מדין טריפה, ואין לבהמה חזקת טריפה כמבואר בגמרא בחולין (ט.) נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה. וכמו בספק דרוסה שמקילים בס"ס שכל אלו לא היה להם חזקה שהם חלב או דרוסים. והתוס' ביבמות (ל:) הקשו אמאי מחמירים בספק דרוסה והרי מבואר בגמרא בחולין שאם נשחטה בחזקת היתר עומדת, וכתבו התוס' ליישב שדרוסה הוא דבר שכיח ולכך חוששים לזה, ואף לקושיית התוס' לא כתבו התוס' שיש לבהמה חזקת איסור רק כתבו לאסור משום שאין לבהמה חזקת היתר, ומבואר להדיא שבהמה אינה בחזקת איסור לעניין טריפה. וצ"ל דכוונת הרמ"א שהוא כנגד חזקת האיסור שיש לבהמה אבל באמת אי"ז ממש ס"ס כנגד חזקה.

**[ובביאור** דברי התוספות נחלקו האחרונים עי' ש"ך סי' נ סק"ג שביאר בשם הד"מ שהטעם שמחמירים בספק דרוסה הוא משום שנולדה הריעותא מחיים אבל המהר"ם חולק ע"ז וסובר שגם כשיש ריעותא מחיים מעמידים על חזקת היתר אא"כ שכיח לאיסורא טפי ומסקנת הש"ך שבאין הפסד מרובה יש להחמיר כדעת הרמ"א שכל שאין תליה שנעהש לאחר שחיטה יש להחמיר אבל בהפסד מרובה סמך על המהר"ם שספק טריפה לקולא]

## ספק ספיקא כשיש חזקה כנגד ספק אחד

**וס"ס** כשיש חזקה כנגד ספק אחד, בפמ"ג (אות כח) מבואר שהוא יותר חמור שכתב "דבהא אפשר כ"ע מודים דספק א' כמאן דליתא דמי דסותר חזקה, ובשלמא כשיש ב' ספיקות נגד חזקה אמרינן רובא עדיף מחזקה, משא"כ הכין... ועדיין צ"ע עכ"ל. אולם ביד יהודה (אות לז) כתב דאדרבה מן הסברא יש להקל יותר כשיש חזקה רק נגד ספק אחד, והיינו משום דס"ל שחזקה אי"ז כודאי ואינו מבטל את הספק, וא"כ כיון שיש ספק אחד גמור ועוד ספק אחד נגד חזקה מסתבר להתיר [שדעת היד"י שס"ס מטעם רוב וכיון שיש ספק אחד הו"ל כמחצה על מחצה, וא"כ אם יש עוד ספק אפילו שהוא כנגד חזקה מ"מ נחשב כעוד צד מועט, וא"כ יש כאן כבר רוב להתיר]. ומ"מ מסיק היד"י להחמיר בזה.

**והש"ך** [אות כח] ס"ל שכנגד שתי החזקות לא מהני ס"ס אבל בג' ספיקות סובר שמהני גם כנגד חזקה, אבל הט"ז (ס"ק טו) ושאר אחרונים לא קיבלו דבריו.

## למה לא מהני ס"ס כנגד חזקה

**ובאמת** עיקר הדבר צ"ב למה לא מהני ס"ס כנגד חזקה. ובאחרונים לא ראינו שביארו כ"כ, והנה דעת היד יהודה (אות לה) שס"ס מטעם רוב, ועל כן נתקשה למה באמת לא מהני כנגד חזקה דהא רובא וחזקה רובא עדיף, וא"כ ראוי שיהני ס"ס כנגד חזקה. וכתב היד"י שהוא דין מדרבנן דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, ולכך כתב (בקצר אות נג) שאם חזר ונתערב באחרים יש להתיר. שהרי פסק הרמ"א להחמיר בספק שנתערב רק אם הוא ספק דאורייתא, וכיון שנתבאר שכל האיסור הוא מדרבנן שאמרו סמוך מיעוטא לחזקה א"כ כשנתערב יש להתיר [אלא דגם כאן יש לתמוה שהיד"י באות ד' כתב לחוש לדעת הרשב"א שאף באיסור דרבנן אין אומרים ספק אחד בגוף ואחד בתערובת משום דס"ל שהטעם שא"א ס"ס באחד בגוף ואחד בתערובת הוא משום שכבר הכריעו את הספק הראשון לאיסור, וא"כ אמאי בכל מקום נטה היד"י להקל בספק איסור דרבנן שנתערב וצ"ת].

## אי בעינן שיהיו שני הספיקות שקולים

**[אות לג]** כתב הש"ך לא הוי ס"ס אלא היכא דהאיסור והיתר שוים, אבל היכא דאיכא למתלי באיסור טפי מבהיתר או שהאיסור שכיח טפי מן ההיתר, לא. הנה מהדין הראשון שכתב הש"ך שצריך שיהיו הספיקות שווים, יש להוכיח שס"ס אינו מטעם רוב [וכמו שכבר נתבאר לעיל, שאם היה ס"ס מטעם רוב הרי ספק הראשון הוי כמע"מ, ואין צריך להוסיף ע"ז אלא צד כל דהו, ושוב יהיה מותר שהרי יהיה רוב צדדים להיתר]. ובפמ"ג הוכיח דבעינן שיהיה שני הספקות שקולים, כמו שכתבו התוספות בכתובות (ט.) לבאר למה אין ספק מוכת עץ מצטרף לס"ס, ותירצו שמוכת עץ לא שכיח והיינו שאין לתלות כ"כ בזה. אלא שבדברי התוספות שם קשה, שלגבי ספק באונס ספק ברצון כתבו להקשות אמאי לא מעמידים בחזקת כשרות ונימא דודאי היה באונס, ותירצו התוס' שספק ברצון יותר מצוי. ויש להקשות שאם כן אמאי מצטרף לס"ס הא לא הוי ספק שקול ויותר איכא למתלי באיסור [דהיינו ברצון]. ותירצו התוספות שרוב רצון הוא רוב דרבנן ואין בכחו לבטל ס"ס אבל מבטל הוא חזקת כשרות.

**והנה** לגבי דרוסה ביארנו שמחמירים מחמת דשכיח לאיסורא יותר מהיתרא [כמ"ש בתוס' יבמות ל:] ואעפ"כ מצטרף הוא לס"ס, שאם יש עוד ספק מתירים. ועי' פמ"ג (אות לג) שנתקשה למה ספק דרוסה מצטרף לס"ס אחר ששכיח האיסור טפי, והיד יהודה [אות מד) תירץ שהיות והחזקת היתר נגד השכיח טפי הוי ספק השקול ואם מצטרף עוד ספק הוי ס"ס.

**ובסי'** פד ס"ק יז כתב הט"ז גבי ספק הרגיל שמצטרף לס"ס, ובנקוה"כ פליג עליו [עיי"ש בתשובת הט"ז], והיד"י [אות מד] ס"ל כהט"ז. ולכאו' מחלוקת זו תלויה במחלוקת מהו ביאור ההיתר בס"ס, דהש"ך מתאים עם דברי הגרש"ש, אבל הט"ז ס"ל שס"ס מטעם רוב [רק שספיקות רחוקים לא מצטרפים] וכדעת היד"י.

**ולעניין** מעשה דבר דלא שכיח כלל לכו"ע אין אומרים ס"ס כמבואר בתוס' לעניין מוכת עץ. ובספק דרבנן רק שלא שכיח כ"כ לכו"ע הוי ס"ס. והיינו ש'ספק דרוסה' ו'ספק רצון' ודאי מצטרף לס"ס [דהוא רק רוב מדרבנן], ובספק רחוק כמוכת עץ לכו"ע אין מצטרף, ובספק הרגיל מצאנו מחלוקת.

**והש"ך** בדבריו כתב שלעיל סי' נג מבואר שאין אומרים ס"ס אלא כשהאיסור וההיתר שווים, והיינו דהתם גבי נשבר הגף כתב הרמ"א שיש מתירים מכח ס"ס, ספק אם נשברה קודם שחיטה ספק לאחר שחיטה, ואפילו אם נשברה קודם שחיטה שמא לא ניקבה הריאה וכתב הש"ך(שם ס"ק יג) שאם יש ריעותא אין אומרים ס"ס. וכתב היד"י (אות מה) דליכא ראיה משם שצריך שיהיו הספיקות שווים, אלא משם ראיה להמשך דברי הש"ך שכל שהאיסור שכיח טפי מההיתר אין אומרים ס"ס, והיינו שכיון שיש שם ריעותא תולים יותר באיסור לומר שנשבר הגף מחמת אותה ריעותא, שיותר שכיח שישבר מחמת אותה ריעותא.

## ספק חסרון חכמה

**[אות לד]** כתב הש"ך שספק חסרון חכמה אינו ספק ואף אינו מצטרף לס"ס. והמנח"י [קונטרס הספיקות שלו אות נד] ס"ל שספק חסרון חכמה זה מדרבנן וע"כ מיקל בתערובת. והיד"י (אות מו) כתב שספק חסרון חכמה מה"ת אינו ספק, ורק בספק חסרון חכמה לכל העולם זה מצטרף לס"ס. והנה בפמ"ג (אות לד) כתב כמה חילוקים בדן זה. ובחילוק הראשון כתב שאף אם ספק חסרון ידיעה אפשר דהוי ספק, אבל בלא ידע כמה נפיק מיניה אין להקל דכל אחד ישער כפי ראות עיניו. וכ"כ היד"י (קצא אות סו וכ"כ לעיל סי' קג ס"ק כז) כלל זה, ושם כתב שהוא כמו דאורייתא ממש ולא רק כוודאי דרבנן.

**והנה** ספק חסרון חכמה שנאבד נסתפק בפמ"ג (ש"ד סי' נג ס"ק טו) אם יש להתיר, או שאין טעם להתיר יותר אחר שנשפך כיון שקודם לכן היה אסור משום ספק חסרון ידיעה, ומשמע בדבריו שנוטה לאיסור. וביד"י (אות מו) כתב לחלק, שאם לא היה זמן לשאול לחכם דבר פשוט הוא שהוא מותר, דהוי ככל נשפך שמבואר בסי' צח דהוי ספק, אמנם כשיש לו זמן לשאול החכם, כתב היד"י שיש לאסור כיון שכבר נאסר [מיהו אם בדעתו לשאול את החכם יש סברא לומר שלא נאסר עדיין, שהרי כל זמן שרוצה לשאול לא נאסור עליו שהרי אפשר שהחכם יתיר לו].