נדרים ונדבות א
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

יום ועש"ק תצוה ט' אד"א תשס"ח

א] ביצה די"ט., מיתיבי אמר רשב"א לא נחלקו ב"ש וב"ה על עולה שאינה של יו"ט שאינה קריבה ביו"ט וכו', על מה נחלקו על עולה שהיא של יו"ט ועל שלמים שאינן של יו"ט, שב"ש אומרים לא יביא וב"ה אומרים יביא.

ומבו' דאף דס"ל לרשב"א לדעת ב"ה דנו"נ קריבין ביו"ט, כ"ז הוא בשלמי נדבה, אך עולת נדבה אינה קריבה.

ובפשוטו הטעם בזה, דהא דס"ל לב"ה דשלמי נדבה קריבין, הוא משום דאית בהו אכילת הדיוט והוי הקרבתן צורך אוכ"נ, אך בעולת נדבה שאינה נאכלת ואין הקרבתה צורך אוכ"נ, מודו ב"ה שאינה קריבה.

ובפשוטו מצינו הדברים מבוארים כן בד' התוס' בשבת דכ"ד: ד"ה לפי, ז"ל, ואומר ריב"א וכו' מידי דהוי אנו"נ דאין קריבין ביו"ט למ"ד משלחן גבוה קא זכו וכו' אע"פ שיש בהן אכילת אדם משום דעיקרן לצורך גבוה, "ולמ"ד קריבין ביו"ט היינו משום דקסבר דעיקר שחיטתן ואפייתן נמי לצורך אדם", עכ"ל, וכעי"ז כתבו התוס' בפסחים דמ"ו., והרי להדיא דטעמא דמ"ד דנו"נ קריבין ביו"ט הוא משום דהן נאכלין להדיוט והוי הקרבתן צורך אוכ"נ, ואשר ע"כ כ"ז הוא בשלמי נדבה שנאכלין להדיוט, אך בעולת נדבה שאינה נאכלת מודו ב"ה שאינה קריבה.

ועיקר הך מילתא דאף למ"ד דנדרים ונדבות קריבין ביו"ט, היינו רק בשלמי נדבה, אך עולת נדבה אינה קריבה מה"ת, מצינו כן גם בפי' הרשב"ם שהביאו התוס' לקמן ד"כ:, ז"ל, והר"ר שמואל הי' מפרש פי' אחר, נו"נ יוכיחו במקום שיש חלק להדיוט כגון שלמים ואסורין לגבוה כגון עולות, במאי קמיפלגי ת"ק סבר נו"נ קריבין ביו"ט מדקאמר במקום שמותר להדיוט כגון שלמים דהוו נו"נ, אלמא דס"ל דנו"נ קריבין ביו"ט, ואסורין לגבוה כגון עולה וכו', עכ"ל, והרי דאף למ"ד דנו"נ קריבין ביו"ט, אין עולת נדבה קריבה מה"ת, דאם אי"ז אלא מדרבנן ל"ה למיפרך מינה.

ב] אמנם הנה ז"ל תוס' הר"ש משאנץ פסחים דפ"ג:, עוד ק' לרבי דלא מישתמיט תנא בשום מקום דס"ל נדרים ונדבות קריבין ביו"ט שיחלק בין שלמים לעולה אלא רשב"א גרידא בפ"ב דביצה וכו', הרי אע"ג דשרו ב"ה בשלמים בעולה אסרו, ואמאי הא אבא שאול דלי"ל לכם ולא לגבוה שרי לגמרי אפי' עולת נדבה וכ"מ מס"פ אלו קשרים דקאמר דלר' ישמעאל נו"נ קריבין ביו"ט דמשו"ה לא איצטריך לי' קרא של שבת ביו"ט דכל נו"נ קריבין ביו"ט אפי' עולות, דאי הוה אסור עולת נדיבה הו"ל למיסר נמי איברי חול בקרבן ציבור כיון דאפשר מערב יו"ט דקרבן ציבור חשיב נמי כנדבה כדאשכחן בשתי הלחם באפייתן בפ"ב דביצה דמשמע דשתה"ל ונדרים שאין דוחין יו"ט חד טעמא הוא דאמרי' התם אמר ר"ה לדברי האומר נו"נ אין קריבין ביו"ט לא תימא וכו', דהא שתה"ל וכו', אלמא משמע דבתרוייהו איכא חד טעמא דלכם ולא לגבוה, ובסנהדרין פ' אד"מ נמי מוכח בהדיא דמאן דשרי נו"נ ביו"ט שרי לגמרי ולא אסר שום קרבן בעולם, דפריך אאביי דאמר לעיל ואלא הא כתיב מעם מזבחי ההוא בקרבן יחיד דלא דחי שבת, אמר רבא לא תהא רציחה דוחה קרבן יחיד מק"ו וכו' קרבן יחיד שדוחה יו"ט אינו דין שלא תהא רציחה דוחה אותו, הניחא למ"ד נו"נ אין קריבין ביו"ט פי' לא מצי למיפרך הכי, אלא למ"ד קריבין ביו"ט דליכא שום קרבן דלא דחי יו"ט מאי איכא למימר וכו', אלמא מוכח בהדיא דלמ"ד נו"נ קריבין ביו"ט ליכא שום קרבן דלא דחי יו"ט,[[1]](#footnote-2) דאי איכא קרבן דלא דחי יו"ט א"כ הו"מ לאוקמי מעם מזבחי בההוא קרבן דלא דחי יו"ט, דההוא לא אתי בק"י שלא תהא רציחה דוחה אותו, ונראה לרבי דלא אסר עולת נדבה ביו"ט אלא מדרבנן ולכו"ע אסור, עכ"ל.

גם בחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין הביא מתוס' שהוכיחו כן מפ' אד"מ ומפ' אלו קשרים דלמ"ד דנו"נ קריבין ביו"ט, אף עולת נדבה קריבה מה"ת, ואינו אסורה אלא מדרבנן, וכ"כ גם בחי' הרא"ה בסוגיין והוכיח כן מפ' אד"מ.

ולפי ד' הר"ש בע"כ דטעמא דמ"ד דנו"נ קריבין ביו"ט, אי"ז כמש"כ התוס' דהוא משום דעיקרן לצורך הדיוט, שהרי אף עולה שאין נאכלת להדיוט קריבה, ובע"כ דהטעם בזה הוא משום דאמרי' מתוך וכמש"כ התוס' לעיל די"ב. דיש בזה צורך קצת שלא יהא שלחנך מלא ושלחן רבך ריקן, או משום דרבי קרא דוחגותם אותו חג לד', כל דלד' ואפי' נדרים ונדבות, וכמש"כ כן התוס' בפסחים ד"ה., וע"כ מדאורייתא אף עולה קריבה, ומדרבנן הוא דאין עולה קריבה.

ואמנם צ"ע בזה בסתירת ד' הר"ש, שכתב בפסחים דמ"ו. כד' התוס' שם דלמ"ד נו"נ קריבין ביו"ט קסבר עיקר שחיטתו נמי לצורך אדם, אשר לפ"ז הי' בדין שלא יקרבו אלא שלמים וכנ"ל, וזה שלא כדבריו בדפ"ג: דלמ"ד דנו"נ קריבין ביו"ט, אף עולת נדיבה קריבה מה"ת.

ונדצ"ל בזה, דמש"כ התוס' דלמ"ד דנו"נ קריבין ביו"ט קסבר עיקר שחיטתו נמי לצורך אדם, לאו היינו דזהו כל עיקר הטעם דנו"נ קריבין, שהרי מה"ת אף עולת נדבה קריבה אף דלי"ב לה"ט, אלא מכוון התוס' הוא, שהרי מדרבנן אין עולת נדבה קריבה ומ"מ שלמי נדבה קריבין, והיינו דהגם דמרבינן מקרא דלד' דנו"נ קריבין ביו"ט, מ"מ אסרו חכמים להקריבן, ומה שלא אסרו בשלמי נדבה להקריבן, בע"כ היינו משום דאית בהו התירא אחרינא דהויא הקרבתן לצורך אוכ"נ, ואשר זהו מש"כ התוס' דמ"ד דנו"נ קריבין ביו"ט קסבר דעיקר שחיטתו נמי לצורך אדם, ומה"ט הגם דמדרבנן אין עולת נדבה קריבה ביו"ט, מ"מ שלמי נדבה קריבין ביו"ט, כיון דהויא הקרבתן לצורך אוכ"נ, וז"פ.

ג] ובמש"נ לעיל בתוך דברינו דבהא דעולת נדבה קריבה מה"ת ביו"ט יל"פ ב' טעמים, או דהוא משום דינא דמתוך, או דהוא משום רבויא דלד', נ' דיש לפשוט מסוגיא דסנהדרין דל"ו. דיליף רבא מק"ו דקרבן יחיד שהוא דוחה את יו"ט אינו דין שלא תהא רציחה דוחה אותו, והנה אם הא דנו"נ קריבין ביו"ט אי"ז כלל מדין דחי' דקרבן דוחה יו"ט אלא הוא משום דינא דמתוך, הרי לא מצינו כלל דקרבן דוחה יו"ט, והיאך נילף מינה דאין רציחה דוחה אותו, [[2]](#footnote-3) ובע"כ מזה דהא דנו"נ קריבין ביו"ט הוא מרבויא דלד' דילפי' מינה דהקרבת קרבן יחיד דוחה את יו"ט, וע"כ שפיר ילפי' מינה בק"ו דאין רציחה דוחה אותו.

והטעם דאין נו"נ קריבין ביו"ט משום מתוך אלא משום רבויא דלד', נ' דהוא משום דמקרא דלכם דממעטי' מיני' לכם ולא לגויים, יש למעט גם לכם ולא לגבוה, דכל שאינו בכלל לכם לא הותר, וגם גבוה אינו בכלל לכם, וע"כ כל הא דנו"נ קריבין ביו"ט הוא רק משום דכתיב לד' דמינה ילפי' דהקרבה לגבוה דוחה יו"ט.[[3]](#footnote-4)

והנה בחי' הרא"ה בסוגיין כתב, ז"ל, ומיהו לב"ה נו"נ מדינא מישרא להו משום מתוך וכו', אלא ה"ק השתא אין קריבין מדרבנן בעלמא דהו"ל לגבי גבוה כדברים של הדיוט שדרכו למנוע עצמו מהן בחול וכו', וה"נ כיון דמילי דרשות נינהו שהרי בנדר הן באין ואף לאח"כ שנדר אינו מחוייב בהן לאלתר אלא לאחר כמה ימים, אסור לו להקריב ביו"ט, ולעולם דרבנן, אבל יותר נ"ל לומר דכי קאמר הכא בנו"נ דאין קריבין מדאורייתא קאמר וכו', עכ"ל.

ועיי"ש שכתב ע"ז, הא דאמר בפ' אד"מ לא מיבעיא למ"ד נו"נ קריבין ביו"ט וכו' אלא אפי' למ"ד אין קריבין ביו"ט וכו', והא דאמר אלא אפי' למ"ד אין קריבין ביו"ט, אי לדידי הא איכא מ"ד הכי ואפי' לב"ה מדאורייתא, ואי לפום אידך שיטתא לב"ש קאי, עכ"ל.

אמנם לפמש"נ דאם הא דקרבן יחיד ביו"ט הוא משום דינא דמתוך, ל"ש למילף מק"ו דאין רציחה דוחה אותו, יל"פ דגם להנך דס"ל דהא דנו"נ אין קריבין ביו"ט אי"ז אלא מדרבנן, שפיר קאמר רבא דלמ"ד דנו"נ אין קריבין ביו"ט לא מצינו למילף מק"ו דאין רציחה דוחה קרבן יחיד, והיינו משום דשורש הפלוגתא אם אסרו חכמים להקריב נו"נ ביו"ט, היא בעיקר התירא דהקרבת נו"נ ביו"ט, דמ"ד דנו"נ קריבין ביו"ט ולא אסרום חכמים, הוא משום דס"ל דמרבינן מקרא דלד' דכל הקרבנות דוחין יו"ט, ומ"ד דנו"נ אין קריבין ביו"ט מדרבנן, הוא משום דס"ל דכל הא דמה"ת הן קריבין הוא משום דינא דמתוך, וע"כ אסרו בזה חכמים כיון דהוו כדברים של רשות וכמו שפירש הרא"ה, אשר לפ"ז זהו שאמר רבא דלמ"ד דנו"נ אין קריבין ביו"ט, לא מצינו למילף מק"ו דאין רציחה דוחה קרבן יחיד, דהגם דאף לדידי' קרבן יחיד קרב ביו"ט מדאורייתא, מ"מ לא מצינו למילף שלא תהא רציחה דוחה אותו, שהרי הא דהוא קרב ביו"ט הוא משום דינא דמתוך, ולא מצינו שהקרבן דוחה יו"ט, וכמש"נ, ורק למ"ד דנו"נ קריבין ביו"ט ולא אסרו רבנן להקריבם, אשר הוא משום דס"ל דמעיקרא דדינא כל הקרבנות דוחין יו"ט, הוא דאיכא למילף מק"ו דאין רציחה דוחה את קרבן יחיד, וז"ב.[[4]](#footnote-5)

ובדעת הרא"ה שהוצרך לדחוק דמש"א התם למ"ד נו"נ אין קריבין ביו"ט ב"ש היא, ול"ה ניח"ל לפרש ? נ' דאזיל לטעמי' שפירש דהא דשרי להקריב נו"נ מדין מתוך, אי"ז במתוך שהותר לשחוט לצורך אוכ"נ, אלא הוא במתוך שהותר להקריב שלמי חגיגה ועולת ראי', וכמש"כ בסוגיין בתו"ד, ז"ל, ומיהו לב"ה נו"נ מדינא מישרא להו משום מתוך, כיון דאישתריא חגיגה ועולת ראי', השתא שייך שפיר מתוך שהותרה הקרבה בחגיגה ועולת ראי', השתא הותרה בנו"נ, דהא והא לגבוה נינהו, עכ"ל, וכ"כ בחי' הרא"ה לעיל די"ב. והביא כן בשם הרמב"ן, והוא בחי' הרמב"ן לשבת דקכ"ד:.

אשר לפ"ז י"ל, דכיון דהא דנו"נ קריבין ביו"ט הוא במתוך שהותרה הקרבת שלמי חגיגה ועולת ראי', הרי נמצא דהיתר הקרבתן אינו מכח התירא דמלאכת אוכ"נ, אלא הוא מכח התירא דצרכי גבוה, דשלמי חגיגה ועולת ראי' דוחין יו"ט, ומכח דין מתוך אף נו"נ דוחין יו"ט, וע"כ שפיר מצינו למילף מינה דאין רציחה דוחה קרבן יחיד שהוא דוחה יו"ט, כיון דהא דקרבן יחיד קרב יו"ט אינו משום דחשיב כצורך היום והותר בהתירא דמלאכת אוכ"נ, אלא הוא משום דהקרבתו דוחה יו"ט, ודו"ק.

אך אכתי ילה"ע בזה, דמ"מ כיון דמעיקרא דדינא אין הקרבתו דוחה יו"ט, אלא רק משום דינא דמתוך, הרי דהגם דהא דהוא קרב ביו"ט הוא משום דהקרבתו דוחה יו"ט, מ"מ כיון דכ"ז הוא משום דין מתוך, היאך מצינו למילף מינה שאין רציחה דוחה אותו, דהתם ל"ש כלל דינא דמתוך, והק' כן הקר"א בשבת דכ"ו., וצ"ע בזה.

??

הרא"ה פירש בדי"ט. דטעמא דמ"ד דאין קריבין הוא משום דחג לד' מיעוטא הוא, וכ"ה בתוס' הרשב"א פסחים דמ"ז., ולפ"ז ניחא סוגיא דפסחים, וכמש"נ במק"א.

אמנם באמת גם בד' התוס' בפסחים שם יש להעיר, דממש"כ בדמ"ו. דמ"ד נו"נ קריבין ביו"ט קסבר עיקר שחיטתו נמי לצורך אדם, מבו' דרק שלמים הוא דקריבין אך עולה אינה קריבה, ולעיל בדף ה. כתבו דמאן דשרי שרי מלד', והרי

בתמים דעים סימן ק"כ כתב הר"א ב"ר משולם, דלמ"ד נו"נ קריבין ביו"ט אף עולה קריבה מה"ת, ורק מדרבנן הוא דאינה קריבה, ולמד כן מסוגיית הגמ' די"ב., ופירש דהא דלא מוקמי' לה כמ"ד דנו"נ אין קריבין, דא"כ מ"ט נקט עולת נדבה אפי' שלמים נמי, וזה כמש"נ בביאור ד' בעה"מ, וכל ד' הר"א ז"ל שם הם כד' בעה"מ.

עוד כתב שם, דהא דלא אמרי' מתוך לשלא לצורך כלל, ילפי' לה ממיעוטא דלכם ולא לגויים ולא לכלבים, דמזה חזינן דמלאכה שלא לצורך כלל אסורה.

1. מבו' להדיא בד' הר"ש, דלמ"ד דנו"נ קריבין ביו"ט אף חטאות ואשמות קריבין ביו"ט דאין שום קרבן שאינו קרב ביו"ט, והוכיח כן מסוגיא דסנהדרין דאי נימא דאיכא קרבן שאינו קרב ביו"ט, בעי' לקרא דמעם מזבחי למילף שאין רציחה דוחה אותו, וזה דלא כמש"כ בס' ברכת אברהם לקמן ד"כ: ובחשק שלמה זבחים דע"ה: הובאו דבריהם בס' שלמי יוסף סימן ק"ח דלכו"ע אין חטאות ואשמות קריבין ביו"ט, ועי' בס' שלמי יוסף שם שהאריך עוד בענין זה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והיינו משום דאי כל התירא דקרבן יחיד הוא במתוך דאוכ"נ, דאף קרבן יחיד חשיב כצורך היום, לא מצינו כלל למילף מינה דאין רציחה דוחה אותו כמו שאינה דוחה את יו"ט, שהרי אף אוכ"נ עצמו שדוחה יו"ט רציחה דוחה אותו, וגם דהרי הא דקרבן יחיד קרב ביו"ט, אי"ז כלל משום דין הקרבתו, אלא משום צורך הדיוט שבזה שלא יהא שלחנך מלא וכו', ואי"ז טעם שלא תהא רציחה דוחה אותו, וגם ה"ט דשלא יהא שלחנך מלא, ל"ש רק בקרבנות הקריבין ביו"ט.

   שו"ר בקר"א שבת דכ"ו. שעמד בזה מטעם אחר, דאם התירא דקרבן יחיד הוא משום מתוך א"כ מנ"ל דקרבן יחיד חמיר מדדחי יו"ט, דילמא ה"ט משום מתוך "אבל ברציחה ליכא לימר בה מתוך", ועיי"ש שהוכיח מזה דסוגיא דסנהדרין ס"ל דלא אמרי' מתוך אלא בהוצאה והבערה, ולא בשאר מלאכות, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ל לפ"ז דמש"א בפסחים דמ"ז. דמ"ד דנו"נ קריבין ביו"ט דריש לקרא דלכם לכם ולא לגויים ולא לכלבים, לאו היינו דלדידי' לא ממעטי' מינה לגבוה, דלעולם מודה דמקרא דלכם יש למעט ולא לגבוה, וע"כ אין להתיר להקריב נו"נ מדין מתוך, אלא היינו דלדידי' ל"ב לקרא דלכם למעט לגבוה, שהרי הקרבה לגבוה דוחה יו"ט מקרא דלד', וליכא נפ"מ במיעוטא דלכם ולא לגבוה, ול"ב לה אלא למיעוטי לכם ולא לגויים ולא לכלבים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיקר מש"נ לפרש דמש"א בגמ' למ"ד אין נו"נ קריבין ביו"ט, אין המכוון למ"ד דאינם קריבין מה"ת, אלא המכוון למ"ד דאינם קריבין מדרבנן, ואך דשורש הפלוגתא הוא בטעם הא דהן קריבין מה"ת, מצינו כן בד' הרא"ה גופי' לקמן ד"כ: בהא דתניא התם א"ל ב"ש נו"נ יוכיחו וכו', וכתב ע"ז, ז"ל, דסבר האי תנא נו"נ אינם קריבין ביו"ט, ולפמ"ש לעיל דמדאורייתא אסור א"ש, ולפום אידך שיטתא איכא למימר, דודאי לב"ה עיקר ההיתר ותחילת הדין הוא בעולת ראי', ואח"כ נתרבו נו"נ במתוך, והני דמרבינן במתוך אסורים מדרבנן, ועולת ראי' דמעיקר דינא מותרת ביו"ט, ולהכי טרחי' לאתויי דמעיקר דינא שריא לגמרי, והשתא הכי מהדרי ב"ש לב"ה מ"ט מייתי מעיקרא דינא עו"ר טפי מנו"נע דלא מייתי מעיקרא דדינא וכו', עכ"ל, וגם במש"א התם דלמ"ד נו"נ אין קריבין ביו"ט לא תימא מדאורייתא מיחזא חזו ו? אלא אפי' מדאורייתא נמי לא חזו, כתב הרא"ה, ז"ל, וזה עולה יפה ומחוור לפי שיטתינו, ואף לפי אותה שיטה אפשר לומר לא תימא מיחזא חזו מעיקר הדין ומדין עצמן ורבנן הוא דגזרו בהו, וכיון דמדין עצמן ראויות אמאי גזרו בהו רבנן, ודאי שמא ישהה וכו', אלא ודאי מכיון דאסרינהו לא חזו מדאורייתא, שאין מותרות מדין עצמן מעיקרא דדינא אלא משום מתוך, ולהכי אסרי רבנן כדאמרי' לעיל [↑](#footnote-ref-5)