מין במינו-דין שישים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / שישים

חולין צו: דין שישים במין במינו

**א. דעת הראשונים דבעי שישים מדאורייתא בטכע"ק-**

קי"ל דכל איסורים שבתורה בטלים בס', וזה במין בשאינו מינו, אבל במין במינו בפשטות בטל ברוב כמבואר זבחים עט., אמר רבא מין במינו ברובא מין בשאינו מינו בטעמא, וכן שיטת רו"ר.

אבל מצאנו כמה ראשונים דס"ל דאף מין במינו בעי ס' מדאורייתא, עיין בעה"מ פסחים מד. דפליגי בזה הסוגיות דדעת ר"י פסחים מד. דאף במין במינו בעי ס' ואינו בטל ברוב, ורבא דאמר זבחים דמין במינו ברובא הוא דלא כריו"ח.

וע"ע בתוס' ב"מ נג. ד"ה ועולה באח ומאה ז"ל:"ואסמכתא בעלמא היא דמדאורייתא תרומה וערלה בטלים ברוב ביבש ובלח בס'", וכבר תמה ע"ז בגהש"ס דממ"נ אי איירי במין במינו הרי אי"צ ס' מדאורייתא, ואי במין בשאינו מינו ליכא כלל גזירת מדומע ואי"צ ק"א רק ס' כמבואר בתוס' חולין צט., עיי"ש מש"כ ליישב בזה.

[ויש מקום ליישב עפ"י דעת רש"י צט. והר"מ הל' מאכ"א דאף במין בשאינו מינו בעי ק"א אבל כבר כתב בפמ"ג שדוחק להעמיד כן שיטת התוס' בפרט שבתוס' חולין צט. לא נקטו כן].

ובקרי"ס פט"ו מהל' מאכ"א כתב להוכיח מד' התוס' שם דאף מין במינו בעי ס' מדאורייתא.

ובדעת כל הנך ראשונים צ"ע מסוגיא זבחים הנ"ל וצ"ל כש"כ בעה"מ שהוא פלוגתא דאמוראי.

וע"ע בר"ש טבו"י פ"ב דכל דאיכא כזית בכא"פ הרי הוא מדאורייתא אף במין במינו, אבל נתקשה מסוגיא זבחים הנ"ל ותי' ע"ז באופן מחודש, ואכ"מ בשיטתו.

והנה דעת הקרי"ס ובעה"מ שהוא אסור מה"ת צ"ע והרי אינו בכלל דין טכע"ק שהרי אין טעמו ניכר?

וי"ל בזה בשני אופנים:

א. י"ל דעצם הצו"ר הוא האוסר כדעת החוו"ד קה-ב, ואינו מתבטל עד שישים הואיל ויכול לתת טעם בשכנגדו באינו מינו.

ב. י"ל עפי"ד הגר"ח פי"ג תרומות דעצם הטעם אף שאינו נרגש יש בכוחו לאסור ואף במין במינו יש טעם והוא מורכב גם מן האיסור י"ל דאף במין במינו בעי ביטול בס'.

ונפק"מ מדרכים אלו אם יהיה במינו דין היתר נהפך לאיסור מדאורייתא לשיטת הקרי"ס ובעה"מ, ואם יש בו דין טכע"ק שפיר יש מקום להיתר נהפך לאיסור, ובמקו"א נתבאר לדון כעי"ז לדידן דלא קי"ל כהקרי"ס או יש במע"מ במינו דין היתר נהפך, ואכ"מ.

וע"ע בפמ"ג פתיחה לתערובות שער ב' שהביא ד' הקרי"ס ותמה ע"ז א"כ היאך אפשר ללמוד מדם הפר דמין במינו אינו בטל אפי' בכ"ש דלמא משום דליכא ס'?

ואם נפרש ד' הקרי"ס לא מתורת איסור הצו"ר אלא מתורת טכע"ק שפיר י"ל דל"ש דין טכע"ק אלא במאכלות אסורות ולא בשאר דינים, וכש"כ הרשב"א יבמות פב: ור"ש טבו"י פ"ב ותוס' בכורות כב. וע"ע ביצה לח:, ואכ"מ.

אבל יל"ע בזה מד' התוס' צח: דהק' לשיטת רש"י אם בקדשים אסור אפי' באלף א"כ למה הוצרכו ר"י ורבנן לטעם מיוחד שאין דם הפר והשעיר בטלים ותיפו"ל משום דבקדשים אין ביטול אפי' במין במינו?

ובדעת רש"י כתב בקה"י-כט דס"ל דלא אמרינן דין טכע"ק אלא במאכ"א, אבל בדעת התוס' מתבאר לכאו' לא כן, וצ"ע.

והנה בדעת התוס' יש מקום ליישב קצת דכיון שפי' ד' רש"י שהוא חומרא מיוחדת בקדשים דאף מין במינו אינו בטל הבינו התוס' דלאו משום טכע"ק הוא, ולכך הק' דא"כ אף שלא במאכ"א נימא כן, אבל לפמשנ"ת במקו"א בדעת רש"י י"ל שהוא מתורת טכע"ק ול"ש זה אלא במאכ"א.

**ב. בד' הרמב"ן דטעמו וממשו בעי שישים במינו-**

ועיין ברמב"ן צח: ז"ל בתו"ד: "ושמעינן מינה דאפי' בממשו במינו בטל ברובא וכו' ומסתפקא לי דלמא ה"מ לר"ל [כמבואר זבחים עח:] אבל לר"י כל כזית בכא"פ דאורייתא הוא אפי' מין במינו דסוגיין הכי בפ' אלו עוברין דמקשינן עלה מב' קופות דהוי מין במינו ואיכא למימר התם לרווחא דמילתא מתרץ אבל מסקנא כר"ל דרבא אית ליה הכי פ' התערובות".

ומבואר ברמב"ן שיש לו מקום לומר דאף במין במינו בעינן שישים מדאורייתא, אבל מתבאר שם שכל דבריו הוא גבי טעמו וממשו אבל בטעמו ולא ממשו פשיטא ליה דמדאורייתא בטל ברוב.

ומבואר דפשיטא ליה דדין טכע"ק אינו אוסר במין במינו, אבל מ"מ טעמו וממשו הוא מסברא שאינו בטל וזה אף במינו.

ומבואר לפי"ז הטעם שטעמו וממשו אינו בטל אינו משום שמכיר את האיסור ע"י הטעם דהא במינו לא שייך ענין זה כלל, רק עצם מה שהוא נותן טעם חשיב שהוא קיים בתערובת אף שאינו טעם הנרגש, ולכך אינו בטל.

אבל דין טכע"ק ס"ל להרמב"ן שיסודו הוא בטעם הנרגש דוקא ול"ש זה במינו.

[וס"ל להרמב"ן דלענין הצו"ר לא שייך לומר שיהיה בו שיעור ביטול ע"י שהוא נו"ט ורק בממשות אמרינן שאינה בטלה, והטעם י"ל או משום דס"ל שאין איסור על הצו"ר בתערובת כלל אף בלא ביטול ברוב,

או משום דאין בכח הטעם להחשיב את הצו"ר ורק גבי ממשות אמרינן דע"י הטעם חשיב קיים בתערובת, וכש"כ במקו"א בשיטת רש"י צח: ליישב קו' הנחל"ד].

**ג. בגדר תקנ"ח דבעינן שישים-**

ועכ"פ דעת רו"ר דאי"צ שישים מדאורייתא ובטל ברובא, אבל מ"מ מדרבנן הצריכו ס' אף במין במינו, כמבואר בסוגיין צז:.

וטעם התקנה מבואר ברא"ש-לז שהוא גזירה אטו אינו מינו.

אבל ברשב"א בתוה"ב (יז.) מבואר באופן אחר עיי"ש בלשונו, ונחלקו האחרונים בכוונתו [והארכנו טובא בסוגיא דיבש ביבש ונביא רק הנוגע לדידן]:

א. באבנ"מ תשובה-ד כתב דהנה דעת הרבה ראשונים דאף דהיכא דליכא ס' ל"מ קפילא לקולא, והטעם בזה כתב הר"ן שנתנו חז"ל דין שיעור והשוו מידותיהן להצריך לעולם ס' אף בדליכא טעמא.

וכתב האבנ"מ דגזירה זו וגזירת שישים במינו הכל היינו הך, דגדר תקנ"ח הוא שכל שהוא מסוגל לתת טעם אף שבמקרה זה לא נתן טעם אסרו רבנן, שאין האיסור תלוי בטעם רק שהוא שיעור ביטול בהצו"ר, וממילא כלול בזה גם מין במינו דבעי ס'.

וזה ע"ד שנתבאר במקו"א בשיטת רש"י דיסוד דין שישים הוא מכח שיעור ביטול בצו"ר, אלא דלדעת רש"י נתבאר שהוא מדאורייתא ולשא"ר הוא ניהו גדר תקנ"ח.

[ודעת הרא"ש הנה לפי"ז מתבאר בפשטות דאזיל הרא"ש לטעמיה דס"ל דקפילא מהני אף בפחות מס' לקולא כשיטת התוס' צט., א"כ לשיטתו אין מקום לחומרא של שישים גבי מין במינו שהרי הוא כמו שטעמו קפילא ורואה שאין בו טעם, וע"כ גדר החומרא הוא משום גזירה בעלמא אטו אינו מינו.

ונראה שאף אם הרא"ש יודה לד' הרשב"א דל"מ קפילא פחות מס' שנתנו חז"ל דין שיעור וחשיבות עד שישים כיון שמסוגל לתת טעם, מ"מ יתכן לומר שחשיבות זו אינה שייכת גבי מין במינו שהרי במאכל זה אינו מסוגל לתת טעם, וכדחזינן נמי לשיטת רש"י דבמין במינו אין בו איסור תורה בפשטות כמבואר זבחים עח: וע"כ דלא נאמרה ההלכה אלא במין בשאינו מינו שבזה יש לו חשיבות ע"י שיכול לתת טעם].

ולפי"ד האבנ"מ הרי לנו שהטעם דמהני שישים במינו הוא משום סילוק הכח של נתינת טעם שהצריכו שיעור שיכול מלסלק הטעם של האיסור וכמו באינו מינו.

וכ"ה גם לשיטת הרא"ש שהוא מגזירה אטו אינו מינו.

ב. אבל בפמ"ג נקט דבאמת יסוד האיסור של שישים בלח בלח הוא כש"כ הרשב"א לענין יבש ביבש שאסור לו לאכול את כל הג' חתיכות, ה"נ לענין לח בלח.

ואף אם אינו אוכל הכל מ"מ כיון שהכל מעורב הרי נמצא אוכל גם את האיסור ואסור מדרבנן.

ומכח זה דן בפמ"ג דאף במקום שאין בו טעם כלל יש בו איסור שהוא אוכל את כולו ולא גרע מיבש.

וצ"ע דא"כ מה מוסיף מה שיש בו ס' והרי אינו תלוי בטעם כלל וסו"ס הוא אוכל את הכל, וכתב בפמ"ג דצ"ל שהוא משום ביטול בעוצם מיעוטו, דכל כה"ג לא חשיב כלל.

ויסוד ענין זה מבואר בר"מ פט"ו מאכ"א גדר הטעם דבמינו נמי בעי שישים היינו עד שיהיה האיסור בטל בעוצם מיעוטו, והיינו שאין דין שישים משום ביטול הטעם אלא שאסרו חז"ל שאין לסמוך על הביטול אלא עד שיתבטל בעוצם מיעוטו.

**ד. אם אמרינן טכע"ק והיתר נהפך במינו עד שישים-**

והנה מד' האבנ"מ ופמ"ג מבואר שאין בכלל גזירת שישים במינו לתת דין טכע"ק כלל, ורק הצריכו שיעור ביטול אחר להאבנ"מ משום הצו"ר ולהפמ"ג משום שאוכל גם את האיסור לא התירו אלא כשמתבטל בעוצם מיעוטו.

וי"ל דרך נוספת בדין שישים במינו, שנתנו חז"ל דין טכע"ק במינו ג"כ ואף שאין הטעם נרגש בפועל מ"מ החשיבו זה לטעם ג"כ, וייאסר לפי"ז מתורת טכע"ק.

וחומרא זו אינה שייכת לדין שישים באינו מינו דל"מ קפילא לקולא, דהתם הרי ליכא טעם ומ"מ אסרוהו משום השוו מידותיהן או טעם אחר, אבל מין במינו בשישים הוא חומרא אחרת לגמרי שעשו מין במינו כדין טכע"ק דאינו מינו [וכיון שאין קפילא יכול לטעום ממילא לעולם צריך שישים], וכ"ז דלא כהאבנ"מ.

[ולפמשי"ת לקמן דעת הרשב"א בדין נימוח הגיד דאסור מגזירת שישים אף שאין בו טעם לכאו' מבואר להדיא שאין האיסור משום טכע"ק, שהרי התם הוא כמו שידוע לנו שאין טעם, אבל יל"ד דלא פלוג רבנן ואסרוהו בכל ענין וכמו שנתנו שיעור שישים באינו מינו ודעת הרשב"א דל"מ ביה קפילא לקולא אף שידוע שאין בו טעם ה"נ במינו ג"כ השוו מידותיהן, ודוחק].

[הערה- אח"כ התבוננתי שמש"כ כאן ע"ד האבנ"מ שעיקרו הוא שיעור ביטול אינו מוכרח וי"ל דאף לד' האבנ"מ נתנו דין טכע"ק, שגם במינו יש מושג טכע"ק אף שאינו טעם הנרגש וכש"כ הגר"ח הל' תרומות, אלא שהוא בטל א"כ י"ל דחז"ל אמרו שלא יתבטל הטעם כל שהוא יכול להיות נרגש בשכנגדו באינו מינו, ודו"ק ומשי"ת לקמן דעת האבנ"מ שהוא שיעור ביטול הוא שלא בדקדוק].

והנה יש לדון היאך הדין במין במינו עד שישים מרבנן, אם אמרינן ביה היתר נהפך לאיסור או לא.

ובפשוטו הוא תלוי בדרכים הנ"ל, דלפמש"כ הרי מסתבר שכיון שנתנו בו חז"ל דין טכע"ק הרי יש לומר בו היתר נהפך לאיסור ככל אינו מינו [ויש קצת לדחות דהיתר נהפך תלי דוקא בטעם הנרגש, ואכ"מ].

והנה במקו"א הבאנו פלוגתת הראשונים אם יש טכע"ק במינו במע"מ מדאורייתא, ולפי מש"כ הרי גם אי נימא כדעת הט"ז קב-י שאין בו טכע"ק ה"מ מדאורייתא אבל מדרבנן שהצריכו שישים י"ל שנתנו בו דין טכע"ק.

אבל לדרכו של האבנ"מ שעיקרו הוא שיעור ביטול על הצו"ר מסתבר לכאו' שאין בו היתר נהפך לאיסור.

ומ"מ יל"ד דלפי"ד הסוברים דאף במע"מ יש בו דין טכע"ק והיתר נהפך לאיסור במין במינו, א"כ כל מה שאינו אוסר ביותר מזה הוא משום ביטול וכל כמה שגזרו שלא יתבטל עד שישים ממילא יהיה בו גם דין טכע"ק.

ונמצא לפי"ד האבנ"מ שנידון זה יהיה תלוי בפלוגתא הנ"ל לענין מע"מ מדאורייתא.

**ה. ראיות מד' האחרונים לחקירה זו-**

ובגוף הדין אם עד שישים אסרו טעם ודין היתר נהפך, נראה שהוא פלוגתא באחרונים, עיין תשובת רעק"א א-פב מבואר דעתו להדיא שנתנו בו דין טכע"ק ואף היתר נהפך לאיסור, עיי"ש מש"כ עפי"ז לדון בהיתר דנשפך[[1]](#footnote-2).

אבל בהגר"א רסי' צח מבואר לא כן, עיי"ש שהק' בגמ' צח. דס"ד לשער חצי שיעור בשלושים ולא הצריכו שישים, והק' הגר"א מה יתן לך שלושים יותר מרוב והרי אי חיישת לטעם ה"נ בשלושים אית ביה טעם?

וכתב הגר"א דאיירי במין במינו, ואם נפרש דאף במינו אסרו את הטעם ה"נ תיקשי מה הועיל בשלושים, וע"כ ס"ל שלא נתנו אלא שיעור ביטול ובזה יש לחלק שבחצי שיעור הקילו שמתבטל בשלושים, ודלא כרעק"א.

[אח"כ העירוני שיתכן דעיקר תקנ"ח הוא דין שיעור כש"כ הגר"א אלא דממילא אחר שאינו בטל יש דין טכע"ק גם במין במינו עפי"ד הגר"ח הל' תרומות ואין סתירה בין הגר"א לרעק"א, ולא עיינתי].

**ו. שתי קדירות-**

עיין ברשב"א ורא"ה (כג.) גבי נפל איסור לשתי קדירות וא"י כמה נפל ובסה"כ יש שישים, ודעת הרשב"א להתיר והרא"ה תמה ע"ז איך אפשר להתיר והרי יש לחוש שמא יש בו טעם, ואפי' במין במינו הרי עיקר הגזירה היא משום טעם ומה יהני צירוף של שתי קדירות.

והרא"ה העמיד דין הקדירות דאיירי דוקא בתרומה וכה"ג שאיסורם במאה ואינו משום טעם.

והנה כנראה מזה דכו"ע מודו שיש לצרף ביטול דלח עם בישול דיבש, ואף להרא"ה, יש לצרף השיעור שיש בקדירה אחת עם כל מה שנכנס בכלל הספק ואף קדירה השנית בכלל.

וכתבו הפר"ח והגר"א בסי' קיא דאף הרשב"א יודה במין בשאינו מינו לאסור, שהרי יש לחוש שיש בו טעם ורק במינו היקל שאינו אלא מדרבנן.

[וע"ע בש"ך צב-ח בשם המ"מ נראה דעתו דאף לענין אינו מינו אמרינן שמצטרפים שתי קדירות וכבר תמה עליו בחזו"א, ואכ"מ, ועוד הבאנו במקו"א ד' הרשב"א במה"ב ה: דג"כ משמע כעי"ז, אבל אינו ענין לנידו"ד].

וביאור הדברים כנראה דס"ל להרשב"א דדין שיעור שישים שנתנו חז"ל לא נתנו בו דין טכע"ק רק שיעור ביטול ובזה שפיר מצטרפים שתי קדירות לשיעור שישים, וע"כ לא נתנו דין טכע"ק להרשב"א דא"כ הוי כאינו מינו שאין מצטרפות שני קדירות לפי הפר"ח והגר"א.

אבל דעת הרא"ה מתבאר לכאו' דדין שישים הוא דין טכע"ק והוי ככל אינו מינו ומה יועילו שתי קדירות.

והא דבתרומה מהני כנראה הטעם משום דכל היכא ששיעורו במאה אין איסורו מכח הטעם אלא שנתנו חז"ל שיעור ביטול לחוד.

[ובמקו"א נתבאר דבתשובת מהר"ם בתשובת הרשב"א-תשל דעתו דאף בתרומה עיקרו איסור על הטעם, ובתמים דעים-ז מבואר כהרא"ה שאיסורו הוא שיעור ביטול לחוד].

אבל אינו מוכרח לפרש כן בדעת הרא"ה ונראה דאף לדרכו של האבנ"מ יש לפרש קו' הרא"ה, דכיון שהגזירה היא שלא יתבטל כל שהוא מסוגל לתת טעם א"כ מה יוסיף לך עוד קדירה הרי אינו מתבטל שהוא עדיין מסוגל לתת טעם וכלפי דין זה וודאי אין לצרף קדירה השניה דאף ע"י צירוף מ"מ אכתי נשאר בו הענין שהוא מסוגל לתת טעם, ודו"ק.

**ז. עוד בגדר גזירת שישים במינו ואם אינו מינו קיל טפי ממינו-**

ובעיקר ד' האבנ"מ שגזירת שישים במינו היא מתורת השוו מידותיהן באינו מינו להצריך שישים, הנה זה ניחא לדעת הר"ן דלעולם השוו מידותיהן אבל לשיטת הדרישה ברמב"ן שהבאנו במקו"א הרי אם בצו"ר מהני קפילא לקולא משום שלא השוו מידותיהן בזה ולא דמי לנימוח גופו של איסור שהשוו מידותיהן, וכן לדעת רש"י לעולם מהני קפילא לקולא.

ולפי"ז נמצא דאיסור אינו מינו הוא רק מכח הטעם, ויש כאן קו' גדולה דהיאך ייגרע אינו מינו ממינו, והרי כיון שהצריכו שיעור שישים גם בלא טעם במינו ממילא אף באינו מינו הוא בכלל זה להצריך שיעור שישים?

ואם נפרש גדר גזירת שישים כש"כ שתקנו דין טכע"ק גם במינו הרי וודאי אשה"ט, דאף במינו לא הצריכו שישים אלא שתקנו דין טעם ולו יצוייר קפילא במינו ג"כ היה מועיל רק ששם אין הכ"ת להטעימו לקפילא אבל באינו מינו שיש הכ"ת להטעימו ורואה שאין בו טעם שפיר מהני.

אבל אם הוא דין שיעור שישים בעלמא שהצריכו שיעור ביטול צ"ע למה באינו מינו לא יהיה זה?

והפשוט בזה לומר עפ"י יסוד האבנ"מ שכל גזירת שישים במינו הוא משום שכנגדו באינו מינו נותן טעם, וי"ל דהיכא שחזינן גם באינו מינו שאינו נותן טעם וודאי אין מה לאסור, ואדרבה חמיר מינו טפי שמצ"ע היה יכול לתת טעם במקום אחר ורק מכח תערובת זו אינו נותן טעם שהוא מינו לכך החמירו בו.

ולד' הר"מ והפמ"ג שעיקרו הוא משום שהצריכו ביטול בעוצם מיעוטו הרי צ"ל דבאינו מינו ג"כ ע"י שטועם קפילא ואין הטעם נרגש הוא ג"כ כביטול עוצם מיעוטו שעיקר הביטול הוא במה שאינו מסוגל לתת טעם ולא דמי למינו שאין בו ביטול בעוצם מיעוטו.

וע"ע לקמן משי"ת בענין זה גבי נימוח הגיד, וע"ע ברמב"ן קח: משמע שם שאינו מינו עיקרו תלוי בטעם אבל במינו לעולם בעי שישים והוא דין שיעור ולא דין טעם ולכך דן שם משום אין הנאסר חמור מן האוסר.

ועוד משמע שם דאף שהוא דין שיעור מ"מ הכי תקנ"ח שאין דין זה נוהג אלא במינו ולא באינו מינו שאפשר לעולם להטעימו לקפילא לא תקנו בו מעיקרא דין שיעור, עיי"ש היטיב מה שדן ע"ז משום אין הנאסר חמור מן האוסר, ואכ"מ להרחיב בדבריו שם קחנו ממש"כ שם.

**ח. מין במינו אחר שישים באופן שיש בו גזירה אטו א"מ-**

בש"ך צח-ל הביא מד' התו"ח דבתבלין במין במינו סגי בס', והק' חוו"ד סק"ז למה לא נגזור אטו אינו מינו להצריך כל שהוא והרי באינו מינו וודאי היה נותן טעם אפי' באלף שהרי תבלין לעולם נרגש במאכל אחר.

וכתב דדין תבלין אינו מתורת טכע"ק דאורייתא, רק הוא חומרא מיוחדת מדרבנן ודין בפנ"ע דכל שהוא נרגש בפועל אינו בטל, ואינו ענין של חשיבות ולא גזרו בזה אטו אינו מינו.

והוכיח זה מד' האו"ה שכתב שאחר שישים אינו אלא דרבנן, ופי' חוו"ד דה"מ בתבלין אבל בטעם ממש וודאי כל שהוא טועם הרי גם יותר מס' הוי דאורייתא [וכש"כ הר"ן לה: וכמו שציין בהג' רעק"א, ורעק"א נקט דדעת הר"ן דלא כאו"ה אבל להחוו"ד אין כאן פלוגתא].

(ועיין צז: כל האיסורין משערינן כבצל וקפלוט, ומקשינן תבלין נמי, ומשני דלא מצאנו באיסורין אלא בצל וקפלוט, ויתכן ביאור הדברים דקמ"ל דדין תבלין הוא חומרא בפנ"ע ואינו ענין לחשיבות הטעם ומיהו צ"ע דבס"ד משמע שלא כד' החוו"ד).

[וע"ע בפר"ח צח-ז האריך לדון בהא דמשמע בר"מ דמתבל הוא דוקא במין במינו וככל חומרות דרבנן שלא גזרו אלא במינו, ועיי"ש שדחק כל ד' הר"מ דאף באינו מינו כן וכפי דעתו שם איסור מתבל הוא איסור טעם דעלמא מדאורייתא.

אבל בחוו"ד נראה שפי' דעת הר"מ שאין בו טעם ממש והוא חומרא מיוחדת משום שעשוי לתבל ומחמת פרסום הפעולה, והוי ככל חומרות שלא גזרו אלא במינו].

ויל"ד לבאר באופ"א, דהנה לדעת הרא"ש שעיקר הגזירה הוא אטו אינו מינו וודאי תיקשי קו' החוו"ד, אבל לפי"ד האבנ"מ שעיקרו הוא להצריך שיעור ביטול של שישים י"ל דלק"מ.

והביאור דבאמת כל שהוא במינו הרי תבלין בתבלין אין טעמו נרגש אלא ככל מאכלים, ורק הק' החוו"ד שבאינו מינו היה נרגש אפי' באלף, וא"כ י"ל פשוט דלענין שיעור הביטול הכל תלוי בחשיבות שיכול לתת טעם ובתבלין אינו חשוב ומה שבמאכל אחר שאינו תבלין היה נו"ט הוא משום חלישות מאכל ההוא [ומה שבפועל היה נותן טעם באינו מינו אינו מחשיב אותו שלא יתבטל].

ויותר יתיישב היטיב כן לפמש"כ שנתנו דין טעם במין במינו וממילא צריך שישים כיון דלא משכח"ל קפילא אבל יותר משישים וודאי אי"צ שהרי אין בו טעם ומה לי דבאינו מינו היה נו"ט.

וי"ל הדברים בנו"א קצת [והכל היינו הך] דכל במינו אין לו שם תבלין דכלפי תערובת זו אינו תבלין רק ככל מאכ"א.

ונפק"מ משתי הדרכים בבצל וקפלוט וכה"ג, דלד' החוו"ד יאסור במין במינו כפי שיעורו באינו מינו, ולא סגי בס', ורק תבלין שאני.

אבל לדברינו גם בבצל וקפלוט לא יאסור יותר מס' לעולם, וכל דינו של ריו"ח הוא דין לא מחמת עצם הבליעה רק בטעם הנרגש.

והנה עיקר יסוד זה מתבאר נמי בד' רי"ו בב"י-צט עיי"ש דעתו המחודשת דעצמות מצטרפים לבטל את האיסור דוקא במינו אבל באינו מינו אין מצטרפות שהרי א"י לבטל את הטעם.

וגם בזה יש לתמוה כקו' החוו"ד למה לא יגזרו אטו אינו מינו שהרי אם היה באינו מינו היה נותן טעם שהעצמות אין מבטלות את הטעם?

וע"כ צ"ל שאין הגזירה אטו אינו מינו בלחוד.

והנה דברי רי"ו מורים שלא תקנו דין טעם במינו דא"כ לא יהני עצמות לבטל ורק ע"כ כש"כ באבנ"מ תקנו שיעור ביטול לחוד ולענין שיעור ביטול שפיר מהני העצמות ג"כ לבטל, ודו"ק.

ואף שכתב באבנ"מ שהגדר של החשיבות הוא משום שכנגדו באינו מינו היה נותן טעם, היינו דוקא כלפי האיסור שכיון שהוא בכוחו לתת טעם שפיר צריך שישים כנגדו, אבל כלפי צירוף ההיתר לבטלו שפיר מצטרפים גם עצמות.

**ט. מין במינו שאינו יכול לתת טעם באינו מינו ודין נימוח הגיד-**

והנה יל"ד לאידך גיסא היאך הדין במין במינו היכא שאינו מסוגל לתת טעם אף בשאינו מינו אם צריך שישים, והנה לשיטת הרא"ש דמהני קפילא לקולא ולא נתנו חז"ל דין שיעור וכל הגזירה הוא אטו אינו מינו וודאי לא שייך זה בכה"ג.

[וע"ע בהגר"א צח-כ מבואר מדבריו שבמקום שאין לגזור אטו אינו מינו לא יהיה בו דין חו"נ אבל עיקר תקנת שישים שפיר איכא ולא סגי ברוב, ונתבאר במקו"א, וזה לכאו' דלא כהרא"ש דלהרא"ש גם עיקר תקנת שישים הוא אטו אינו מינו ולא דין שיעור].

אבל עיין ברשב"א בתוה"ב (יח.) שנסתפק דאף אם אין בגידין בנו"ט מ"מ בנימוח הגיד במינו יצטרכו שישים, ובתוה"ב הקצר הכריע לאסור ונפסק כן להלכה בשו"ע ק-ב.

[ועיין בפמ"ג תמה מה הצד להתיר בנימוח הגיד והרי להרשב"א קפילא לקולא ל"מ א"כ וודאי ייאסר אף בכה"ג משום השוו מידותיהן וכמו דאמרו ע"ז סט. דעכברא בשכרא בעי ס' אף שידוע שאינו נותן טעם בשישים.

אבל הוא פשוט דשאני עכברא דאף דבשכרא אינו ראוי לתת טעם מ"מ ראוי לתת טעם במאכלים אחרים משא"כ גיד אינו ראוי לתת טעם בשום פנים והוא מצ"ע אינו נותן טעם ולא מחמת חוזק השכרא].

ומשמע שם להדיא ברשב"א דלענין אינו מינו וודאי אין בו איסור תורה ומ"מ נסתפק אם יש בו דין שישים במינו מגזירת חכמים.

ותמה ע"ז בפר"ח ק-א איך שייך בזה גזירה של שישים שהרי אף במין במינו כל הגזירה הוא מכח שבאינו מינו היה נותן טעם אבל הכא שאינו נותן טעם אף בשאינו מינו למה יהיה בכלל הגזירה?

ומבואר כאן בד' הרשב"א דלא כש"כ באבנ"מ שעיקר שיעור שישים הוא משום שכנגדו באינו מינו נותן טעם לכך הוא חשוב ואינו בטל, אלא דלא פלוג רבנן ולעולם הצריכו רבנן שיעור שישים בעלמא ואינו בטל בפחות מזה.

והנה בפמ"ג בפתיחה לתערובות ח"א נתקשה מ"ט בצמר רחלים שבטל בגמלים לא הצריכו שישים, וכתב להוכיח מזה דאי"צ שישים באיסור דרבנן, עיי"ש.

אבל בהג' רעק"א שם דחה דהיכא שאין שייך ענין טעם וודאי לא תקנו, ואף דלא פלוג ואסרו גם בנימוח הגיד ה"מ באיסורי אכילה אבל לא בדברים שלא שייך ענין טעם כלל, וכעי"ז ביד יהודה סט-סא [מט.], וע"ע ברשב"א בתוה"ב יז: לענין מקוה.

וע"ע במג"א תצח-כח דאפר באפר הוי לח בלח ומה"ט הצריך שישים לבטל אפר מוקצה באפר אחר [אלא שדן שם דבאיסור דרבנן לא הצריכו שישים].

והג' רעק"א דחה דבריו דבמידי דלאו דאכילה אין בו דין שישים, ודוקא בנימוח הגיד נסתפק הרשב"א ולא יותר.

ובפמ"ג בפתיחה לתערובות ג-ג הצדיק ד' המג"א, וזה עפי"ד דלעיל עיקר גזירת שישים במינו אינו משום טעם אלא משום שהוא אוכל גם את האיסור בעי ביטול בעוצם מיעוטו ולכך גם במידי דלאו דאכילה כלל בעי שישים, וזה דעת הפמ"ג לעיל גבי צמר רחלים ג"כ, ומ"מ לשאר המהכלים בדין גזירת שישים וודאי מסתברא כד' רעק"א שאינו אלא במידי דאכילה.

ויש להעיר כאן בסתירת ד' רעק"א, עי' בהג' רעק"א-קו שג"כ נקט דלענין ירק מוקצה דנים דין שישים להתירו באכילה.

ואולי שאני איסור מוקצה דמלבד איסור טלטול יש בו גם איסור אכילה, ולענין איסור אכילה של מוקצה בעי שישים ולא תלי במידי דאכילה דוקא אלא באיסורי אכילה, וכל השגת רעק"א על המג"א הוא לענין טלטול.

אבל אינו נראה דעיקרא דמילתא דאיסור מוקצה הוא שימוש ולא אכילה דוקא.

**י. עוד בענין נימוח הגיד בדעת השו"ע-**

והנה למדנו דעת הרשב"א שיש לאסור בנימוח הגיד מדרבנן מגזירת שישים.

והנה בפשוטו להרשב"א ייאסר בין במינו ובין באינו מינו, דאף אינו מינו לא גרע ממינו ולמה לא יהיה בו גזירת שישים.

אבל באמת יש לדון בזה די"ל דלא גזרו דין שישים אלא במינו דוקא אבל באינו מינו לעולם הוא תלוי בטעם לחוד, ולא גזרו בו גזירת שישים כלל.

אבל הנה בשו"ע ק-ב פסק כהרשב"א ומבואר שם להדיא דאף באינו מינו צריך שישים בנימוח הגיד, ובפשוטו שמענו מכאן דה"נ להרשב"א נאסר גם באינו מינו [מיהו כ"ז לפמשי"ת לקמן דעת הט"ז שם שהשו"ע ג"כ אסר משום גזירת שישים אבל להחוו"ד השו"ע לא אתא עלה מטעם הרשב"א ולפי"ז אין להוכיח כלום לענין גזירת שישים].

ובעיקר דעת השו"ע תמה עליו הפר"ח שם בשם המנח"כ דתינח להרשב"א לשיטתו דס"ל באינו מינו דקפילא לא מהני לקולא ובעי שישים א"כ שפיר יש להצריך שישים גם בנימוח הגיד, אבל לשיטת השו"ע שנקט הש"ך צח-ד בדעתו דמהני קפילא לקולא צ"ע היאך יש לאסור והרי כל נימוח הגיד הוי כאילו טעמו קפילא שידוע שאין בו טעם?

ובאמת בהגר"א סי' צח חלק ע"ד הש"ך בשיטת השו"ע ודעתו דאף להשו"ע ל"מ קפילא לקולא ואין ראיה מלשון השו"ע, והוכיח כן מסי' ק-ב והיינו מדין נימוח הגיד.

[ובחוו"ד צח-ב יצא לדון מכח זה דדעת השו"ע דל"מ קפילא לקולא בנימוח גוף האיסור רק בפליטתו וכש"כ הרמב"ן].

עוד תמה המנח"כ דאף לשיטת הראשונים דל"מ קפילא לקולא הרי הטעם משום דאמרינן דמשקר העכו"ם, אבל נימוח הגיד וודאי אינו משקר?

ואי משום הא לא איריא דאדרבה פשטות לשון הראשונים נתבאר דעיקר הטעם דל"מ קפילא פחות משישים משום השוו מידותיהן וה"נ בנימוח הגיד י"ל כן.

אבל עכ"פ תיקשי קו' הראשונה מה גרע מקפילא [והנה בד' הרשב"א עצמו היה מקום לדון דלא גזרו כן אלא במינו אבל באינו מינו אין גזירת שישים, אבל בדעת השו"ע א"א לומר כן דהא איירי באינו מינו].

וי"ל דעת השו"ע בשני אופנים:

א. י"ל בדעת השו"ע, וכעי"ז ביד יהודה ק-ט, עפי"ד הר"מ דענין שישים הוא כביטול עוצם מיעוטו, וי"ל דמ"מ מצאנו שיטת הר"מ דמהני קפילא לקולא והביאור דע"י קפילא שאינו נותן טעם הרי הוא ג"כ כבטל כעוצם מיעוטו.

ולפי"ז כל מה דמהני קפילא הוא רק בדבר שאמור לתת טעם ואינו נותן וחזינן שבטל בעוצם מיעוטו, אבל בגיד הסיבה שאינו נותן טעם הוא משום שכך צורתו מעיקרא שאין בו טעם אבל אינו מודד שנתבטל בעוצם מיעוטו ולכך לעולם בעי שישים.

[וכעין מין במינו דלא מהני מה שאין בו טעם להחשב נתבטל בעוצם מיעוטו בפחות משישים שהרי אדרבה כך הוא צורתו שאינו נותן טעם, ובעי דוקא שישים].

וע"ע במש"כ בדין איסורין מבטלין זא"ז דעת הסוברים דאיסור אחד עם שני טעמים אינו בטל אף דקפילא לקולא מהני, ונתבאר שם עפ"י סברא הנ"ל דעיקר האיסור הוא במה שהאיסור יכול לתת טעם ולא אכפ"ל דבפועל אין הטעם נרגש, והרי בצירוף כל האיסור יש כאן מספיק כדי לתת טעם.

וכ"מ בלשון הרמב"ן קח: להדיא דנחית לענין זה, ונתבאר במקו"א.

ב. אבל בחוו"ד יצא לדון באופן מחודש, דאף בגיד יש איזה טעם קלוש ולכך כל שנימוח הגיד אסור.

ובביאור חילוקו יש אחרונים שהבינו דכל הדין שאין בגידין בנו"ט הוא רק בפליטתן, אבל באוכל הגיד עצמו לא, אבל זה וודאי לא יתכן שהרי מבואר פסחים כב. חולין פט: דאף באוכל גוף הגיד פליגי וקי"ל אין בגידין בנו"ט.

וצ"ל כוונת החוו"ד כש"כ במטה יהונתן דאף שאין בגידין בנו"ט הוא רק לענין דין טכע"ק דטעם קלוש אינו בכלל טכע"ק, אבל טעמו וממשו עיקרו הוא שאינו בטל בתערובת ולזה סגי אף בטעם קלוש [ומ"מ אחר שישים ליכא אף טעם קלוש להכי מהני קפילא לקולא].

ולכך בנימוח הגיד יש לאסור מתורת טעמו וממשו, ונתבאר עוד במקו"א.

ולפי"ד החוו"ד נמצא שלא אסר השו"ע אלא באינו מינו אבל במינו מותר, ודלא כהרשב"א.

עוד מבואר לד' החוו"ד שאיסור נימוח הגיד הוא מדאורייתא, ודלא כהרשב"א דאתא עלה רק מדרבנן משום גזירת שישים.

וע"ע בפמ"ג מ"ז ק-ה שהביא מד' הט"ז דמבואר שאינו אלא דרבנן, ומבואר שלא פי' כהחוו"ד רק כהרשב"א משום גזירת שישים, ולפי"ז א"א לתרץ כהחוו"ד.

אבל כבר כתב בפמ"ג די"ל שהוא דאורייתא שיש בו טעם קלוש, וכנראה הוא כדרך החוו"ד.

**יא. ספיקות בגזירת שישים בלח ויבש יחד-**

בפמ"ג מ"ז צב-טז נסתפק בשלושים לח ושלושים יבש ונפלה חתיכת איסור לח, דאף דוודאי ליכא טעם שהוא מתפשט בשוה מ"מ יש לאסור מכח ממשו ואין היבש מועיל לבטל לח.

[ועיקר הנחה זו שאין יבש מבטל לח כ"נ רעק"א קח:, אבל במקו"א נתבאר דלאו מילתא דפשיטא הוא].

וצ"ב שהרי אם אין בו טעם הוא בטל מכח חד בתרי ביבש או לח, וכנראה צ"ל משום דגזרו להצריך שישים כנגדו לעולם ואף שאין בו טעם מ"מ גזרו [כהא דנימוח הגיד], ואף באופן דכוותה באינו מינו לא היה נותן טעם מ"מ איכא גזירה, וכש"כ לעיל.

ולכאו' מבואר מדבריו דאין גזירת שישים על הטעם שהרי לענין הטעם יש כאן שישים ולמה לא נצרף גם היבש לזה, ורק הוא שיעור ביטול על הצו"ר או הממשות, ולכך אמרינן שאין היבש מצטרף לבטל לח.

עוד יתכן שהפמ"ג אזיל לטעמיה דגזירת שישים הוא משום שאוכל הכל יחד גם האיסור והצריכו שיתבטל עוצם מיעוטו דוקא וגם לזה אין מצטרף היבש.

ועדיין לא נתיישבו מהלכים אלו על לבי שהרי לכו"ע סו"ס יסוד ענין שישים הוא משום שעי"ז אינו מסוגל לתת טעם וכש"כ באבנ"מ דכנגדו היה נותן טעם, דאל"כ מה"ת ישערו בשישים דוקא, וא"כ ה"נ הכא יצטרף לזה גם היבש ולמה לא ייחשב חלק מהשיעור.

וצ"ל דעת הפמ"ג דשיעור שישים אינו שייך כלל להטעם אלא שהוא חומרא בעלמא, ודוחק.

וע"ע בפמ"ג שפ"ד קט-ד נסתפק בנידון כזה באופן שנפל שם יבש, ודעת המ"י שלא גזרו בו שמא יבשל כיון שיש בו גם רוטב ואם יבשל לא יתן טעם.

אבל במנח"כ נקט שיש בו משום שמא יבשל שהרי לעולם יש רוטב בבישול ואיך נחוש שמא יבשל וע"כ שגזרו כל שאין שישים בחתיכות כנגד החתיכה ולא מצטרף הרוטב לזה.

ועצ"ע דעת המנח"כ למה לא יתקיים דין שישים ע"י הרוטב והרי הוא מצטרף לשישים.

[ואולי ס"ל דגזירת שמא יבשל אינו דין שישים כלל רק גזירה בפנ"ע שמא יבשל ואף בכה"ג גזרו ובשישים לא גזרו שאין חשש אף אם יבשל].

וכנראה דעת המנח"כ שגזרו שיעור ביטול ואין לח ויבש מצטרפים וכמו שצידד בפמ"ג לעיל.

והנה בזה לא שייך לומר שהוא וודאי אוכל את האיסור ומ"מ מבואר שאינו מצטרף לשישים ומבואר שאין ד' הפמ"ג כפי שיטתו דוקא.

1. אבל בד' רעק"א נראה שנשמר ממשה"ק לעיל מנימוח הגיד, עיי"ש שנראה שבאמת עיקר תקנ"ח הוא לתת כל דין אינו מינו עליו בין שיעור שישים אף שאין בו טעם, והיכא שיש בו טעם נתנו בו גם דין טכע"ק והיתר נהפך להשוותו לאינו מינו. [↑](#footnote-ref-2)