24. סוגיא דאין הולכין בממון אחר הרוב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

# סוגיא דאין הולכין בממון אחר הרוב

### שיטת רב

א] מבואר בגמ' דרב ס"ל שהולכין בממון אחר הרוב וכתבו תוס' בב"ק כ"ז. שכל זה דוקא כמו בסוגין שהמוכר שמא אבל במקום שהוא ברי כמו לגבי מכירת כד וחבית שאם הוא כוונתו לכד אין לו חיוב יותר מכד כה"ג גם רב ס"ל שלא הולכים אחרי רוב והנה הגמ' שואלת מהמשנה של ספק אם נישאת בתולה או אלמנה דהלך אחר רוב נשים ורוב נשים בתולות נישאות והנה מבואר בגמ' בכתובות ט"ז. דמדובר בברי וברי ולפ"ז הקשו רעק"א והנחלת דוד בב"ק שלכאורא כה"ג רב מודה ומה קושית הגמ' ובפשוטו צ"ל שכל סברת התוס' רק שבברי נגד שמא זה מועיל אבל אם יש ברי וברי או שמא שמא כה"ג לרב הולכים אחרי הרוב וכדביאר הגרש"ש שם אמנם עיין רעק"א שתמה מנ"ל לגמ' להקשות אולי כל מה שחולק במקום שיש ברי כמו הרוב ומיעוט כמו השמא אבל במקום ברי וברי רב מודה

אמנם עיין תוס' בבכורות כ. שכתבו שבמקום שמא ושמא גם רב מודה שאין הולכים אחרי הרוב וצ"ל שזה גרע מברי וברי שכל שלבעל הרוב יש טענת ברי כה"ג הולכים אחרי הרוב ועיין רעק"א שהקשה הרי לגבי סמוכוס מבואר בראשונים שבמקום שמא ושמא יחלוקו אבל במקום ברי וברי אמרינן המוציא מחברו עליו הראיה א"כ אם כאן במקום שמא ושמא אמרינן שמעמידים אצל המוחזק כ"ש בברי וברי וצ"ע מסוגין עוד הקשה דהגמ' שאולת משור שנגח את הפרה ולא ידוע אם הפילה או שהנגיחה היתה על הולד ובפשוטו שם זה שמא ושמא וצ"ע

וע"ש בתוס' שחידשו עוד דבממון שאין לו תובעין כגון בספק בכור לא הולכים אחרי הרוב והנה בפשוטו לרב דין ממון זה כשאר דיני איסור של התורה אמנם מהא דמבואר בראשונים שיש אופנים שגם לרב לא סומכים על רוב מבואר שגם הוא מודה שזה חלוק משאר דוכתי וצ"ע הגדרים בזה

### בטעם דלשמואל לא הולכים בממון אחר הרוב

ב] מבואר בגמ' ששמואל ס"ל שאין הולכין בממון אחר הרוב ועיין קצוה"ח סימן ר"פ סק"ב שהביא להקשות בשם התרוה"ד הרי רובא וחזקה רובא עדיף ותירץ הקצוה"ח שחזקת ממון זה חזקה אלימא יותר מרוב דהינו שנקט שדין חזקת ממון יסודו מדין חזקה קמא דאיסורים כמבואר בדבריו בסימן ל"ד סק"ה וכמבואר במהרי"ק שורש ע"ב שיסודו לא לשנות דבר ממצבו הקודם והוסיף שחזקת ממון חשיב שינוי יותר גדל ולכן כה"ג זה עדיף מרוב וביאר למה זה שינוי יותר גדול כיון שתמיד הנידון לא לשנות מהמצב של אתמול וכאן הנידון לא לשנות מהמצב של עכשיו וכתב שלפ"ז נגד מר"ק באמת יועיל רוב דשם זה כמו חזקה רגילה וכן כתב בש"ש ש"ד פכ"ד והנה למה דביארו האחרונים דמה דרוב עדיף מחזקה דחזקה זה הלכה בספיקות וכל שיש רוב שזה מברר לא שייך חזקה א"כ גם כאן לא היה צריך להועיל חזקה אמנם אם נימא שחזקת ממון אין זה ענין לחזקת איסור אלא שזה סברא מדיני הממון א"כ יתכן שזה מסברא שרוב לא יכול להועיל להוציא מחזקת ממון ויתכן שזה גם ביחס למר"ק והקונטרס הספיקות נקט שלא מועיל רוב גם כנגד מר"ק וכן הביא המגיה לקצוה"ח להוכיח מהרא"ש בקידושין פ"ב ס"ה ע"ש [אמנם עיין קונה"ס ס"ט דהוכיח שאם יש מר"ק כמו הרוב בזה הולכים בממון אחר הרוב נגד מוחזק]

והנה בגמ' בב"ק מ"ו: מבואר שהדין המוציא מחברו לא צריך פסוק כי זה סברא ובנתה"מ סימן ל"ד הוכיח מזה שדין חזקה בממון זה לא מצד פרשת חזקה של איסורים אמנם יתכן שכונת הגמ' שלאחר שנתחדש דין חזקה של איסורים ממילא מסברא מעמידים הממון בחזקתו וכמשמעות המהרי"ק ודוחק אמנם ע"ש בחידושי הראב"ד שכתב שבמקרה שיש רוב שלא סומכים על רוב, זה ודאי מצד פסוק המבואר שם בסוגיא דהינו שבספק השקול זה סברא שלא מוציאים הממון מחזקתו אמנם במקום שיש דין הכרעה להוציא הממון וכאן זה סברא שלא תועיל הכרעה רגילה זה רק מצד פסוק וכן מבואר שם בפנ"י בישבו שיטת רש"י שהביא פסוק על דין מוחזק ועיקר הדבר דיש דין תפוס ויש דין מוחזק הוא מבואר בהרבה מקומות ועיין חידושי ר' ראובן בב"ב סימן ח' ועיין ספר זר זהב [לגר"י דגני] על קונטרס הספיקות בסופו סימן י"ט כ' שהאריך ביסוד זה

ועיין קצוה"ח שם שהביא מהתרוה"ד סימן שמ"ט שביאר דמה דלא אומרים שרוב עדיף מחזקת ממון מצד שבממון יש הלכה שהמוציא מחברו עליו הראיה דאין להוציא ממון אלא בראיה ומשמע שרק ראיה ברורה עוזרת ורוב זה לא ראיה ברורה והנה גם לדבריו בפשוטו זה רק במקום שבא להוציא ממוחזק אבל ממון שברה"ר ואין מי שמוחזק בו בזה ודאי יועיל רוב לקבוע מי בעליו [וכמבואר בראשונים לגבי השבת אבידה וכן התרוה"ד סימן שי"ד כתב שבשנים אוחזין בטלית מועיל רוב כיון ששניהם מוחזקים לא חשיב להוציא מרוב וצ"ע] אמנם כשיש מוחזק בזה צריך ראיה ברורה וע"ש שבזה ביאר שבמקום שהיה יורש ויש ספק האם נולד בן ויש רוב נשים מתעברות ויולדות דחשיב רוב להוציא ממוחזק הכונה שכיון שמצד דין הממון זה מגיע למי שהיה מוחזק כיורש זה גם חשיב להוציא ממוחזק שרוב לא מועיל ועיין ש"ש ש"ד פ"ח בד"ה אמנם שגם הביא שיש הלכה שעל פי שנים עדים דהינו שרק ראיה ברורה עוזרת להוציא ממון וזה הסיבה שרוב לא מועיל ובפשוטו הוא מסברא כמבואר בגמ' שכל שאדם מוחזק בממון אין להוציא ממון אלא בראיה ברורה ורב לא חשיב ראיה ברורה ועדין צ"ע בכל זה

### ביאור שיטת תוס' בסנהדרין ג:

ג] מבואר בגמ' ששמואל ס"ל שאין הולכין בממון אחר הרוב ועיין תוס' בסנהדרין ג: שהקשו שהרי בדיני נפשות מבואר בגמ' סנהדרין ס"ט. שהולכים אחרי רוב ובגמ' סנהדרין ג: מבואר שאפשר ללמוד ק"ו מדיני נפשות לדיני ממנות לגבי רוב בדינים א"כ ה"ה לגבי רובא דליתא קמן א"כ איך יתכן שלא יועיל רוב בדיני ממון ותירצו שרק ברוב גרוע כמו רוב לרדיא חידש שמואל שלא הולכים אחרי רוב דהינו שבאמת אין שום חילוק בין דיני נפשות לדיני ממונות ובמקום דמבואר בגמ' שלא הולכים בממון אחרי רוב ה"ה בדיני נפשות ובמקום דמבואר בגמ' שהולכים אחרי רוב בדיני נפשות גם בממונות הולכים אחרי רוב עכ"ד והנה לא נתבאר בדבריהם מה נחשב רוב גרוע שבזה לא הולכים אחרי רוב בדיני ממונות ומצאנו בזה כמה ביאורים וכדלקמן

א. עיין ב"ח סימן רל"ב שביאר ששם אפילו שרוב השוורים לחרישה אבל נגד אדם אחד שקונה מאה שוורים לחרישה יש מאה שקונים עשר לשחיטה דהינו שרוב הבני אדם לשחיטה אבל רוב השוורים לחרישה וכן הוא לגבי זרעים והנה עיין רש"ש בב"ק שהקשה שאם רוב הקונים קונים לשחיטה א"כ למה שלא נלך לפי רוב הקונים וע"ש שהעמיד בסרסור שקונה לאחרים וכן הוא בתלמיד הרא"ש והרשב"א שם אמנם יתכן שכיון שמדובר בגברא דזבין להכי ולהכי כמבואר בגמ' א"כ כלפיו שדנים לקבוע לשם מה קנה תלוי ברוב קניות השורים למה הם נעשים ועיין קונטרס הספיקות כלל ו' ס"א שהקשה הרי הגמ' מעמידה מחלוקת ר"י ורבנן האם הולכים לפי רוב קונים או רוב הזרעים ולנ"ל זה המחלוקת רב ושמואל אמנם בפשוטו כאן רו"ש כלפי דין רוב הולכים אחרי השוורים ולא לפי הקונים רק שזה סברא שזה לא רוב טוב

ב. עיין ש"ש ש"ד פ"ו שביאר על פי המבואר ברמב"ן במלחמות קידושין נ: ובריטב"א שם שרוב התלוי במנהג כיון שזה לא רוב התלוי בטבע החמירו בא"א לא לסמוך על רוב זה והנה האבני מילואים סימן מ"ה סק"ב הקשה מסוגין על ראשונים אלו דבסוגין ברב חזינן שחשיב רוב אמנם באמת בדבריהם מבואר שחשיב רוב רק משום חומרא דא"א לא סמכו על זה ולגבי ממון שכל צד זה חומרא וקולא העמידו על עיקר הדין רק שמואל ס"ל שכיון שזה רוב גרוע לא סומכים על זה בממון וזה מעיקר הדין

והנה עיין ש"ש שהקשה דמה הגמ' שואלת מרוב נשים בתולות נישאות הרי כאן זה רוב טוב ולכו"ע קשה למה לא מועיל רוב וכן מה הגמ' שואלת משור שנגח את הפרה שרוב בהמות מתעברות ויולדות הרי שם זה רוב טוב וקשה לכו"ע וכתב לישב שבאמת הגמ' יכלה לשאול שגם לשמואל קשה רק שלרב זה ודאי קשה עוד הקשה שהגמ' שואלת מגמל האוחר בין הגמלים ודוחה שחזקה זו עדיפה מרוב ולמה לא עונה שכאן זה כמו רוב טוב

ג. ועיין תוס' שאנץ כתובות ט"ז. שכתב שרוב לרידיא חשיב רוב גרוע כיון שאדם זה קונה להכי ולהכי וע"ש שביאר שקושית הגמ' מרוב נשים בתולות נישאות מצד שהגמ' ידעה שרוב נשים הנישאות בתולות יש להם קול אמנם לא נתבאר בדבריו למה שאר רוב המבואר בגמ' זה רוב גרוע

והנה בעיקר החילוק המבואר בתוס' בין רוב טוב לרוב גרוע רגילים לבאר שיש רוב שמסלק את הספק ויש רוב שמשאיר את הספק רק מכריע כצד זה וא"ש שברוב גרוע זה לא יכול לסלק צד הספק ויש שביארו שכל שיש טענת ברי לא שיך לדון שאין צד ספק ובזה מיושב הקושיא מרוב נשים בתולות נישאות וכן משור שנגח את הפרה דשם מדובר שהמוחזק טוען ברי ובזה חשיב שיש צד ספק ועדין צ"ע

והנה בהא דמבואר בתוס' לדמות דיני ממונות לדיני נפשות עיין חזו"א אבן העזר סימן ל"ב וכן נקט בש"ש דהוצאת נפשות זה כמו הוצאת ממון ועיין תוס' בב"ב נ. שהקשו שבספק נפשות ודאי לא שיך מספק להרוג כמו שלא מוציאם ממון מספק אמנם אין זה מוכרח בכונתם ועיקר קושיתם מהגמ' שלומדת ק"ו דיני ממונות מנפשות דהינו שלגבי נפשות צריך ודאות כיון שזה הריגת אדם כמו לגבי הוצאת ממון אבל באמת אין זה אותו טעם ויתכן שזה מדין והצילו העדה שבזה נתחדש שצריך ודאות לגבי נפשות ושלכן מבואר בגמ' חולין צ"ו שלא הורגים על פי סימנים אפילו אם סימנים דאוריתא

### ביאור תוס' בב"ק

] עיין תוס' בב"ק כ"ז: שכתבו וז"ל וי"ל דהתם גבי דיינים שאני דחשיב מיעוט דידהו כמי שאינו וליכא למימר התם אוקי ממונא בחזקת מריה דהא בי"ד מפקי מיניה אבל לגבי שאר ממון דאיכא מיעוט וחזקה לא אזלינן בתר רובא עכ"ל ובפשוטו כונתם דבאמת יש לחלק בין ממון לנפשות שרק ממון לא הולכים אחרי רוב אבל לא בנפשות מצד שבממון יש סברא שמוציא ממוחזק ובנפשות לא חשיב שמוציא ממוחזק ומה שהגמ' אומרת ק"ו זה רק ביחס לדינים דשם אין החיסרון שמוציא ממוחזק כיון שבי"ד מפקי מיניה וצ"ב הסברא ועיין קונטרס הספיקות שביאר מצד שהמיעוט חייב להסכים לרוב והנה צ"ע א"כ איך לומדים מכאן שהולכים אחרי הרוב הרי כאן מה שמוציאם ממון מצד שכל הבי"ד מוציאים ודין התורה שמה שרוב סוברים חשיב של הבי"ד מוציאים הממון ועיין רעק"א שהקשה כן ועיין חידושי הגר"ח שביאר שיש בבי"ד שני נידונים א. הכרעת ההלכה ובזה עוזר רוב אמנם הרי צריך שכל הבי"ד יפסוק ולזה עוזר דין רובו ככולו ולפ"ז יתכן לומר כך גם לקונה"ס הנ"ל שללא שהיה הלכה שהכרעת ההלכה כמו הרוב לא היה שיך לומר שכל הבי"ד מוציאים ובעיקר דברי הגר"ח שבי"ד זה מדין רובו ככולו לא מצאנו דבר זה ואדרבא בגמ' בנזיר מביאה מקור לרובו ככולו מנזיר ולא מבי"ד וברש"י בכל מקום מבואר שזה מדין ביטול ברוב ועיין חידושי הגרש"ר סנהדרין סימן ו' שדן שצריך גם ביטול ברוב וגם דין רובו ככולו ע"ש

והנה בעיקר המבואר בתוס' שלגבי נפשות לא חשיב מוחזק הקשו דבתוס' בב"ב נ. מבואר לגבי ספק בנפשות שחשיב כמו ממון אמנם עיין חידושי ר' ראובן בב"ב סימן ח' שיש דין תפוס ודין מוחזק וזה ודאי שאדם חשיב תפוס בעצמו אבל אין לו מעלת מוחזק שזה רק בממון ולכן במקום ספק ודאי שבנפשות לא יהרגו מספק מצד שהוא תפוס בעצמו דהינו שהדין הכרעה של מוחזק אין כאן אבל הדין של אל תוציאנו מספק שייך כאן

והנה בעיקר הנידון שהקשו תוס' דלגבי נפשות הולכים אחרי הרוב עיין ש"ש שכתב לדון ששם זה מצד יוחזק שכיון שלגבי האיסור מכריעים מדין רוב שזה אסור ממילא גם לגבי התוצאה של הממון והגרש"ש הקשה שכל המושג יוחזק זה בע"א שכלפי איסורים זה נאמנות גמורה וראיתי להעיר דברשב"א כתובות י"א. לגבי גר קטן כתב שחוששים שימחה לגבי ממון ולא לגבי איסור כמו שמצאנו שע"א נאמן באיסור ולא בממון ומבואר שזה גדר שזה נאמנות לא גמורה וזה לא עוזר לממון אמנם צ"ע ראית הרשב"א שהרי גם דבר שבערוה צריך שני עידים ובפשוטו כלפי חששות ושאר הכרעות של התורה זה לא בחומר ממון

ובשם ההפלאה ורעק"א הביאו שכל שהדבר נוגע לשאר דיני התורה כיון שהכרענו כרוב ממילא זה גם לגבי ממון ונפשות אמנם כבר הקשו על זה מדברי הראשונים בכמה דוכתי עיין מה שכתבנו בחולין בסוגיא דרוב

ועיין ש"ש ש"ב שכתב שכל הדין שלא הולכים בממון או בנפשות אחרי הרוב זה במקום שיש סיבה להסתפק אבל כשאין שום סיבה לפנינו להסתפק הולכים אחרי הרוב ולכן לא חוששים בכל קונה פרה ומתה אולי היא היתה טריפה וצ"ל שכל שיש טענת ברי חשיב מספק לפנינו ועיין סוגיא דרוב בחולין שהקשנו מתוס' שהוכיחו מהדין שהולכים בתר רוב בליתא קמן לאיתיה קמן אפילו שכה"ג ודאי חשיב מספק לפנינו ע"ש

] עיין ר"ש במכשירין פ"ב בכת"י שכתב שברובא דאיתיא קמן הולכים אחרי הרוב אמנם הראושנים כתובות ט"ו: ששאלו למה צריך להחזיר אבידה חזינן שלא ס"ל כן ובסברת הר"ש רעק"א ביאר שגדר הדין לא הולכים בממון אחר הרוב שסומכים מיעוטא לחזקה והרי באיתיה קמן לא סומכים והנה צ"ע הרי קי"ל רבנן שלא אומרים סמוך וצ"ל שחזקת ממון זה עדיף שכאן רבנן סוברים כר"מ אמנם למה שביארו שזה תלוי בשאלה האם מיעוטא כמאן דאיתיה או כמאן דליתיה א"כ כאן זה לא שייך ובלשון הר"ש משמע שרובא דאיתיא קמן זה הכרעה יותר טובה ובזה יש מקור מדיינים שהולכים אחרי הרוב ולא ס"ל סברת תוס' שבי"ד זה אחרת ועיין שטמ"ק בב"ב בשם התוס"ר שהקשה מה סברת רב שהולכים אחרי הרוב ולמה לא נימא סמוך מיעוטא לחזקה ותירץ שכאן אין עדיפות באדם אחד מהשני דלפעמים הוא מוחזק ולפעמים הוא מוחזק ולכאורא דנקט שחזקת ממון זה אל חזקת איסור וצ"ע ומשמע קצת ששמואל זה מצד שבאמת ס"ל שאומרים סמוך וצ"ע

] מבואר בגמ' שתינוק הנמצא במקום שיש רוב ישראל מחזירים לו אבידתו והקשו הראשונים הרי לא הולכין בממון אחר הרוב ולכאורא תירצו שכאן הוא לא חשיב מוחזק דעד כמה שזה של המאבד הוא לא מוחזק כלל ובלשון הרא"ש משמע שכיון שלפני שמצא הוכרע שזה שייך למאבד ממילא אחרי זה לא חשיב מוחזק

עוד הקשו הראשונים למה בנגח שור שלו שור שלנו ויש רוב עכו"ם הוא צריך לשלם ותירצו שעכו"ם לא חשוב מוחזק דהינו שאפילו שאם הוא ישראל הוא נחשב מוחזק אבל כיון שאם כמו הרוב הוא לא מוחזק זה מספיק סבה לסמוך על רוב והנה בספק לא צריך לשלם ובפשוטו הביאור שהוא חשיב תפוס ולא מוחזק ולפ"ז מבואר שכל הדין שלא הולכים בממון אחרי הרוב זה רק ממוחזק ולא מתפוס אמנם עיין קונטרס הספיקות שהביא דעות דגם בתפוס לא הולכים אחרי הרוב אמנם יתכן שבישראל ששיך מוחזק גם התפוס שלו זה אלים משא"כ בעכו"ם

והנה הטור כתב שאם נגח שור שלנו שור של תינוק הנמצא אפילו אם ברוב ישראל לא צריך לשלם מצד אין הלכים בממון אחר הרוב אמנם בתוס' בכתובות וביומא מבואר שצריך לשלם וצ"ב הטעם ועיין במגיה לש"ש שדן שכיון שמעיקר הדין גם לעכו"ם צריך לשלם כמבואר בב"ק ורק מצד שהפקיר ממונם יתכן שזה תולדה מהדין הכללי של העכו"ם

]עיין ספר כלל גדול לגר"מ דגני סימן כ' שהביא מהשטמ"ק בב"ק י"א שבספק מתנות כהונה סומכים על רוב וכן הוא בקוטרס הספיקות כל ו' ס"ה וצ"ב עד כמה שבספק חזינן שלא צריך לתת דהינו שדנים את זה כדיני ממון א"כ למה לגבי רוב זה אחרת וכן עיין שם שהביא מתוס' כתובות ט"ו: דמבואר לגבי המצוה להחיותו שהולכים לפי רוב וביאר ההפלאה מצד דהוי דבר של איסור וצ"ע א"כ למה בספק מבואר בגמ' שלא צריך וע"ש שביאר שחזקת ממון יש בזה דין הכרעה של איסורים וזה עוזר גם לגבי דין המצוה של מתנות כהונה והדין להחיותו אבל נגד רוב כה"ג רק ביחס לגזל מותר מצד שזה נקבע לפי דיני הממון אבל לגבי שאר מצוות זה לא שייך ע"ש שהאריך

] בעיקר הדין של אין הולכין בממון אחר הרוב היה מקום לומר שזה רק באדם שהממון שלו והנידון האם צריך לשלם אבל כשיש נידון על חפץ והנידון למי הוא שייך בזה עד כמה שהרוב שזה של מישהו מסוים לא חשיב להוציא ממוחזק דאין כאן הוצאה מבעלותו אמנם מהראשונים לגבי אבידה וכן עיין קונטרס הספקות ממקרים שהנידון מי הבעלים על החפץ שגם בזה יש הכלל של אין הולכים בממון אחר הרוב ע"ש

]עיין רעק"א שהקשה שר' יוסי ס"ל שחישינן למיעוטא וא"כ ודאי שלא הוכלים בממון אחר הרוב ומה הגמ' שואלת אמנם היה מקום לומר שחישינן למיעוטא זה דין לחשוש וכאן שאין עדיפות לצד אחד יותר מהשני ממילא הדרינן לעיקר הדין עיין מה שכתבנו בסוגיא דסמוך מיעוטא לחזקה ועיין תוס' יבמות ס"ז: ובתוס"ר שם דמשמע שיתכן שחישינן למיעוטא זה רק חומרא דרבנן וזה לא שייך בממון ועיין תוס' בכורות כ. ובמשנת הגר"א קוטלר שם

]הגמ' בסנהדרין דנה האם הולכים אחרי הרוב והגמ' לומדת מהא דעידי שמכחישים בשעה כיון שרוב אנשים טועים בדבר זה לא חשיב הכחשה ומבואר בשו"ע סימן ל' שגם בממון סומכים על הרוב כה"ג אפילו שלא הולכים במון אחר הרוב וקנוטרס הספקות ס"ד מהשביאר בזה ובפשוטו צ"ל ששם עד כמה שיש דין רוב זה מעמיד את העידים בחזקת כשרותם וזה בכלל נאמנות העדים לא לומר שהם שקרנים רק שאם לא היה דין רוב זה לא שייך ועיין מאירי דשם זה בצירוף לחזקה אבל בעלמא לא הוכלים בנפשות אחר הרוב ולכאורא הכונה כנ"ל