ציונים והערות -19 נט בר נט א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

# שמעתא דנ"ט בר נ"ט – א' סיון מס' 5

**דין טעם שני**

**יסוד ההיתר דנ"ט בר נ"ט**

**נ"ט בר נ"ט באיסורא**

**הערות בגפ"ת**

**גמ' קי"א: ושמואל אמר מותר לאוכלן בכותח, נ"ט בר נ"ט הוא.** בדברי שמואל מתחדש דאע"פ שטעם כעיקר, יש אופנים דאין בכוחו לאסור, והוא בטעם דלא קאתי מהממש, והיינו דאע"פ שנרגש הטעם, מ"מ אינו אוסר. **וכמה נידונים יש בשמעתין,** ראשית, אם הטעם שלישי הוא המותר (כדגים שעלו בקערה, דהבלע בקערה הוא טעם א', ובדג הוא טעם ב', ובכותח הוא ג'), או דכבר הטעם השני שרי, דכל שלא בא מהממש שרי. **וכן** יש לברר את סברת דינו דשמואל והרי סוף סוף איכא טעמא. **ונידון נוסף** הוא מה שחילקו הראשונים דהוא נאמר דוקא בבשר או בחלב דהם התירא ולא נאמר באיסורא. (פלוגתת הראשונים בנתבשלו, וכן הנידון 'בהדחת קערות', וכל ענין חריף בנ"ט בר נ"ט נעסוק בהמשך בעזה"י), הקדמה חשובה לסוגיין עי' הערה[[1]](#footnote-2).

**עיקרי הראשונים בסוגיין, תוס' בשמעתין ותוס' בזבחים צ"ו., הרמב"ן קי"א: - קי"ב., הר"ן על הרי"ף קי"ט. ורש"י קט"ז:**

# טעם שני או טעם שלישי

**השיטות דרק טעם ג' -** בפשוטו, נ"ט בר נ"ט היינו דכל שהוא טעם **שני** שרי, דלא אסרה תורה אלא את הטעם הבא מן הממש. **וכתבו הרמב"ן והראשונים**, דא"כ קשיא הא דתניא קדרה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם בישל בנו"ט, והרי טעם שני הוא, (הבשר בקערה, ובלע הקערה בחלב). והוכיחו מהא דלא שרי שמואל אלא טעם ג', (הבשר בקערה והקערה בדג והדג בכותח). והא דקאמר נ"ט בר נ"ט דמשמע דקאי על הטעם השני, כתב הרמב"ן דה"ק "דהטעם השני אינו כעיקר לאסור את תערובתו, דאע"פ שעשתה תורה טעם כעיקר לאסור תערובתו כמוהו, הנ"מ בטעם ראשון אבל טעם שני דהוא בר נ"ט אחר אין בו כח לאסור את אחרים דהיינו נ"ט שלישי". וכתב הרמב"ן **דכן דעת רש"י** שפירש שלא נתבשל עם בשר, דאי נתבשל הדג עם בשר א"כ הטעם דג שבבשר נחשב כבשר לגבי לאסור אחרים, (אבל אי נימא דטעם ב' שרי, א"כ אף דהדג עצמו הוא ראשון, מ"מ בכותח הוא שני ושרי). **וכ"כ רש"י** דחלב בקערה אסור מה"ט. ונפק"מ נוספת כתב **הריטב"א** בפסחים ל. דאי בעינן טעם ג', המבשל בקדירת חמץ התבשיל אסור בפסח[[2]](#footnote-3).

**השיטות דגם טעם ב' -** **בתוס'** (ד"ה והלכתא) **והרא"ש** (סי' כ"ט) כתבו דהא דשרי לבשל בקדרה שבישלו בה שלמים אתמול, היינו מדינא דנ"ט בר נ"ט, וכ"כ תוס' בזבחים צ"ו., והרי השלמים בתבשיל הם רק טעם ב' ואפ"ה שרי לאוכלם, ומבואר דס"ל דטעם ב' שרי. **וכן הביאו הרמב"ן והר"ן** די"מ דטעם שני מותר. ועי' **רש"י** (קט"ז:) בקיבה שמלחה בעורה, ובקיבה יש מעט חלב וע"י המליחה קאתא טעם בשר הקיבה בחלבה והרי"ז בב"ח, והכניסו לשם עוד חלב שיעשה גבינה, וכתב רש"י דיש שהתירו משום נ"ט בר נ"ט, היינו טעם הבשר במעט חלב והחלב בגבינה, ורש"י דחה ההיתר רק משום דהוה חענ"נ. **והביא הרמב"ן** דיש שלמדו מזה דדעת רש"י דגם טעם ב' הוה נ"ט בר נ"ט[[3]](#footnote-4). ודחאם, דבאמת אי"ז דעת רש"י, אלא דרש"י רק הביא דיש שפירשו כן[[4]](#footnote-5). ועי' הערה[[5]](#footnote-6). [[6]](#footnote-7).

**והנה** קשה לדידהו הא דתניא קדרה של בשר וכו', וב' דרכים מצינו בזה. **א.** **כתבו הראשונים** ליישב "שעל ידי האור פולט ממשו של איסור ראשון". **ב.** **בתוס' בזבחים** כתבו "דהתם לאו נ"ט בר נ"ט הוא, שהטעם שני באיסור, אבל כאן הטעם שני בהיתר, וקודם שיבא לידי איסור נתבטל הטעם בדגים לפי שהוא שני". וכ"כ **הרא"ש** בסוגיין תו"ד. **ולכאו'** אינו מובן הרי ס"ל דטעם ב' שריא, ועי' **ביד יהודה** צ"ד ס"ק י"ט ד"ה דהנה, ומתבאר בדבריו, דיש לחקור האם הקלישות נעשית משום שנבלע בכלי ויצא, או משום **שנבלע** בעוד דבר, דתוס' ס"ל כהצד השני, וממילא הכא נעשה "בשר בחלב" לפני שנקלש, משא"כ בדגים דתחילה הוא נקלש בדג (ועדיין התירא הוא) ורק אח"כ קאתי החלב (היינו אכילתו עם הכותח).

**ועולה,** דלמהלך א' אפי' **העלו בשר בעין בקערה עם הדג** שרי לאוכלו בכותח, דטעם ב' שריא, וכן יש להתיר **בחלב בעין בקערה של בשר,** דהרי דוקא בקדרה שע"ג **האור** אסרו, אבל למהלך התוס' דכל שהבליעה השניה היא בחלב עצמו אסור, א"כ יש לאסור בב' הנ"ל. **והנה** עי' **בר"ן** ד"ה אבל אחרים, דהביא דהמתירים טעם שני מפרשים דאיירי שמעתין בדגים שעלו עם בשר, ואפ"ה שרי[[7]](#footnote-8), והיינו לטעמיה דתירץ כמהלך א'[[8]](#footnote-9), אבל לתוס' והרא"ש לכו"ע אסור בכה"ג וכמש"נ. **והנה** רש"י כתב דשמעתין איירי שלא היה בשר בעין בקערה, וכן שלא נתן חלב בעין בקערה, וא"כ מוכח מרש"י או כדעת הרמב"ן ודעימיה דרק טעם ג' שריא, או כדעת התוס' והרא"ש הנ"ל, ועי' הערה[[9]](#footnote-10).

**הוכחה מהגמ' דשייפא בצעא -** הנה בסוגיין אמרינן, הא דרב מכללא אתמר, דרב עבדו ליה שייפא בצעא וכו'. **והקשה הרמב"ן** דהתם טעם שני הוא כקדרה של בשר, וכתב דבאמת זו ראייתם של השיטות דגם טעם שני מותר, ושרי ליתן חלב **בקערה** של בשר. **והרמב"ן תירץ,** שאותה 'שיפא' לא היה הדבר המר בעצמו אלא דעירבו בו דבר מר[[10]](#footnote-11), וא"כ הטעם שקיים ממנו בתבשיל האחרון, הוא טעם ג'[[11]](#footnote-12). **והר"ן** שם תירץ דכוונת רב לומר דחזינן דטעם שני חזק וחשוב וא"כ ראוי לאסור בג'.

**הערה ברמב"ן ודעימיה -** הנה **לדעת הרמב"ן ודעימיה**, הטעם השני, היינו הטעם בשר שבדג, שמיה בשר, וקשה דא"כ איך שרי לאוכלו בכותח, דהגם דאינו אוסר אחרים אבל החלב יאסור אותו. **וישוב לזה** מתבאר **ברמב"ן** גופיה, דתורת בשר בחלב היא רק כאשר הבשר מטעים את החלב והחלב את הבשר, עי' בדבריו בקי"ב. "שאין אומרין בדגים דטעם החלב שבכותח נבלע בדגים ויהא אוסרן, וכן בדין, לפי שאין בשר שבדגים אוסרין עד שיתערבו עם החלב ויתנו טעם זה בזה, שאין בשר בחלב אוסר לעולם אלא בנותן טעם[[12]](#footnote-13). וכן העמיד **רע"א** בשו"ת ר"ז, דברמב"ן מתבאר דאיסור בב"ח לא הוי עד ששניהם יתנו טעם זה בזה[[13]](#footnote-14), [וכתב דלתוס' החולקים על הרמב"ן ומפרשים לסוגיין דטעם שני לא שמיה בשר, א"כ אין ראיה לחדש יסוד זה]. **אמנם** לכאו' עדיין צ"ע דאי הטעם שבדג נחשב 'בשר' הרי אסור מדרבנן לאכול באותה שעה תבשיל בשר עם חלב אפי' אינם נו"ט זב"ז כלל, ועי' הערה[[14]](#footnote-15).

# ביסוד ההיתר דנ"ט בר נ"ט

**הנה** פשוט דגם בנ"ט בר נ"ט נרגש הטעם[[15]](#footnote-16), ולכך לרב אסרינן כדין כל טעם כעיקר, אמנם שמואל חדית דאעפ"כ כיון דהוא נ"ט בר נ"ט אינו אוסר. ולכאו' ניתן לחקור, האם יסוד ההיתר דנ"ט בר נ"ט הוא משום שלא נתחדש טעם 'כעיקר' אלא **בקרוב להעיקר** ולא בנ"ט בר נ"ט, או"ד **משום קלישות** היא, ובדר"כ ע"י נ"ט בר נ"ט נקלש, [ונפק"מ דגם באופנים אחרים שהטעם יוקלש נמי מותר, ואפי' דקאתי מהממש, וכן איפכא לפעמים יהא הנ"ט בר נ"ט חזק, ויאסר], ולכאו' נראה דמצינו בראשונים דפליגי בזה[[16]](#footnote-17).

**א. עי' רש"י** ד"ה נותן טעם בר נותן טעם, דכתב "דנותן טעם ראשון הוי כבשר גמור **אבל קערה זו היא עצמה אינה בשר אלא על ידי נותן טעם ואינה כבשר**". וכיו"ב לעיל סוף ד"ה וצנון שחתכו, וכן בריש קי"ב. ועי' גם ברש"י קט"ז: דכתב "ההוא טעם בשר לאו טעם הוא, שהרי לא בא מן הממש אלא מנ"ט אחר". והיינו דהחידוש דין דטעם הוא כמו העיקר, הוא רק בטעם שבא מהעיקר, אבל טעם שלא בא מהעיקר אע"פ שיש הרגשת טעם אינו כעיקר (אינו כבשר), ולא הזכיר רש"י כלל 'קלישות' הטעם, **וכן משמע ברמב"ן** דכתב "דהטעם השני **אינו כעיקר** לאסור את תערובתו, לומר דאע"פ שעשתה תורה טעם **כעיקר** לאסור תערובתו **כמוהו הני מילי בטעם ראשון**, ולא הזכיר קלישות (וכן נראה במלחמות פרק כיצד צולין, עי' הערה כ', וכן העתיק הרמב"ן את לשון רש"י הנ"ל עי' בסוף ד"ה ויש שמתמיהין).

**ב. ברשב"א** בשו"ת ח"א תקט"ז כתב "ועיקר טעמו של דבר זה שאמרו בנ"ט בר נ"ט, היינו לפי שכל בלע היתר **שנחלש ונקלש** עד שאין בו אלא נ"ט בר נ"ט אינו ראוי לחול עליו שם איסור כו'". וכיו"ב כתב **בתוה"ב** בית ג' ש"ד דף פ"ו. "**נקלש הטעם הרבה ונתמעט** עד שאינו ראוי לחול עליו עכשיו איסור בשר בחלב", יעו"ש שהאריך בלשונות כגון אלו[[17]](#footnote-18). וכן עי' **בר"ן** (קי"ט ד"ה ואין אלו) דלא שרי נ"ט בר נ"ט אלא בשל היתר כבשר בחלב, דכיון דטעם שני אכתי היתרא הוא כיון דאקליש כולי האי לא חשיב למיסר, עכ"ל. **ובריטב"א** (עמ' רפ"ב) 'דגים שעלו בקערה אע"ג שיש בהן טעם מותר לאכלן בכותח משום דקליש איסוריה, דהוה נ"ט בר נ"ט, וקליש לן אפילו מריחא דאתי מממשו של בשר, דהכי קים לן כיון דאיקליש כולי האי לא יהיב טעמא כלל[[18]](#footnote-19), בכותח שהוא שלישי. **מכל דבריהם** נשמע דיסוד ההיתר הוא משום דנקלש.

**ונפק"מ בחקירה זו**, **א.** עי' **במשב"ז** צ"ה ס"ק א' דהביא מהספר בית ישראל להוכיח מדברי הגמ' 'שאני התם דנפיש מרריה טובא', דמשמע דבדבר חריף הבלוע לא שיך נ"ט בר נ"ט, וכן הוא **בהג' דרישה** בשם ר' אנשיל, ועי"ש בפמ"ג שהסיק בצ"ע[[19]](#footnote-20). ועי' **רע"א** שם בגליון השו"ע דחולק עליו, וס"ל דמ"מ הוה נ"ט בר נ"ט[[20]](#footnote-21). **ולכאו'** הוא תלוי בב' צדדים הנ"ל, דאי הלכה היא דטעם כעיקר לא נתחדש אלא במי שקיבל מהממש אבל נ"ט בר נ"ט אינו כעיקר, א"כ בחריף נמי, אבל אי משום הקלישות א"כ בחריף שלא נקלש אסור. **ב.** כתב **הרשב"א בתוה"ב** (בית ג' ש"ד פ"ו.) דהנה כלי שנבלע בו איסור ע"י חום האש דינו הוא דלא סגי לו בהגעלה אלא בעי ליבון, אבל אי קודם זמן איסורו הגעילוהו, אהני לו, כיון דנקלש איסורו ולא חל עליו איסור, **דומיא דנ"ט בר נ"ט,** והיינו לטעמיה דמשום קלישות הטעם קאתינן.

**אמנם** הצד הראשון דכל שלא בא מהממש הוה כעיקר, צ"ע, דא"כ מאי קאמר רב לאסור כשמצא 'דיהיב טעמא כולי האי', והרי לא מצד קלישות הטעם התיר שמואל, ועי' הערה[[21]](#footnote-22). **ומאידך** גם להצד דההיתר משום הקלישות, קשה, דהרי כל טעם הנרגש אסור, וכי ניתן שיעור לחוזק הטעם, ואדרבה לפעמים יש אופנים דהטעם הראשון הוא יותר חלש מהטעם השלישי, אלא כל שנרגש טעם האיסור עצמו שמיה טעם, ויש ליישב.

**האם צריך ביטול -** כתב **הראש יוסף** (ד"ה החקירה האחת) לחקור בנ"ט בר נ"ט אי בעי נמי דין 'ביטול' ברוב, ונפק"מ באיסורי משהו, [ולכאו' ספק זה אינו תלוי בב' טעמים הנ"ל מ"ט אין כאן את האוסר של טעם]. ועי"ש דהוכיח דאי"צ ביטול **מהריטב"א** קי"ב. דאהני גם לחמץ בפסח, וביאר הריטב"א משום דלא חשיב איסור כלל, והיינו דאפי' משהו לא הוי, עכ"ד. **ובאמת** מצינו שנחלקו בזה הראשונים, שהנה **הרי"ף** כתב דפת שאפאה עם בשר אסור לאוכלו עם כותח, דאע"פ שריחא לאו מלתא היא, מ"מ בעי ביטול ואסור כיון שהוא דשיל"מ, **והר"ן** (לעיל ל"ב: מדפי הרי"ף) הקשה משמעתין דשרי לאוכלו בכותח ולא אמרינן דיש לו מתירים לאוכלו עם דבר אחר, (אלמא כיון דאין לו היתר לאוכלו עם חלב לא נחשב ישל"מ). **ובדעת הרי"ף** יישב **הגר"א** סימן ק"ח ס"ק ט', בזה"ל, ומדגים אין קושיא, דשם אף משהו ליכא[[22]](#footnote-23), ור"ל דלא בעי בזה לדין ביטול. **ובאמת, תוס'** בשמעתין ובזבחים כתבו 'דטעם שני הוא **ונתבטל** קודם שיבוא לידי איסור', ולכאו' מבואר דרק ע"י דמתבטל בחתיכה אהני לו שאינו נאסר. ועי' הערה מש"כ בעיקר הנידון[[23]](#footnote-24).

# נ"ט בר נ"ט באיסורא

**כתבו הראשונים** דכל עניניא דנ"ט בר נ"ט אהני שלא יתחדש עליו דינים ואיסורים, כגון בשר וחלב שעדין לא נאסרו, וכקדשים שעדיין לא נעשו נותר, וכן חמץ קודם זמנו שלא יחול בו איסורא דחמץ, אבל אי"ז קולא באיסור דכבר חל. **והמאירי** הוכיח זאת מדלא העמידו בגמ' קולא זו אלא בהתירא.

**הראשונים העיקרים בזה הם הר"ן בסוף ד"ה דגים, והרשב"א שו"ת תקט"ז ותוה"ב בית ג' פ"ו., ועי' ב"י סי' צ"ד, ועי' רש"י קט"ז:**

**הרשב"א** בשו"ת תקט"ז **ובתוה"ב** פ"ו. העמיד להדיא דנ"ט בר נ"ט הוא רק בהתירא ולא באיסורא, דהקלישות גורמת דא"א שיתחדש עליו דינים אבל איסור שבו להיכן הלך. וגם **תוס**' בשמעתין ובזבחים נקטו כן תו"ד בפשיטות[[24]](#footnote-25). וכ"כ **הריטב"א והר"ן. ובמאירי** כתב דהוא מוכרח, מדלא אמרו בגמ' נ"ט בר נ"ט אלא בהתירא[[25]](#footnote-26), ועוד מקורות לזה עי' הערה[[26]](#footnote-27). ועי' **ב"י** בסי' צ"ה דדעת כל הפוסקים שוה בזה דבדבר איסור לא שייך נ"ט בר נ"ט, וכ"כ **הש"ך** צ"ד כ"א, דהוא מוסכם ופשוט בראשונים לחלק בין איסורא להתירא, ומטעמא שכתב הר"ן וסייעתו דכיון דכבר נאסר לעולם הוא באיסורו עומד, עכ"ד.

**השיטות דגם באיסורא -** עי' **מאירי** ד"ה יש חוככים, דהביא די"א דגם באיסורא שרי נ"ט בר נ"ט, עי"ש ראייתם, והמאירי כתב על דבריהם 'אין זה כלום'. ועי' **רש"י** לעיל ד"ה קערה, דביאר דהאיסור לאכול הוא משום טעם ראשון. ותמה **הרש"ש** הרי איסורא הוא, אלמא לרש"י ליכא חילוקא, וכן צידד **היד יהודה** צ"ד ס"ק י"ט ד"ה ומעתה נבוא. **וכן** מוכח **מרש"י** קט"ז: דקאתי להתיר הקיבה משום נ"ט בר נ"ט, אע"פ שנעשה איסורא דבב"ח, (והחמיר רק משום חענ"נ), וכן הוכיח **היד יהודה**.

**הב"י** סי' צ"ד הביא **מספר התרומה והסמ"ק**, דהסיבה דבאיסורא ליכא להיתירא דנ"ט בר נ"ט, הוא משום דינא דחענ"נ, דנמצא דהוא כטעם ראשון של האיסור, וכ"כ **באיסור והיתר הארוך** כלל ל"ד ז'. **ומתבאר מדבריהם** דביסודו היה ראוי להיות ניתר גם באיסורא וכהנ"ל[[27]](#footnote-28), אלא דמשום דנעשה חענ"נ ממילא אינו נ"ט בר נ"ט[[28]](#footnote-29).

**והנה** לכאו' היה אפשר דהוא תלוי בב' צדדים הנ"ל ביסוד התירא דנ"ט בר נ"ט, דכל הנ"ל הוא לראשונים דההיתר משום קלישות, אבל לרש"י והרמב"ן שהיתר דנ"ט בר נ"ט הוא משום ש"**נותן טעם בר נותן טעם אינו כעיקר לאסור את תערובתו**", א"כ דאיסורא נמי, דהרי ההלכה היא בדין טעם כעיקר **דאינו נחשב כעיקר** בכה"ג, ובאמת כ"כ היד יהודה לדייק מרש"י עי' לעיל. **ובאמת הרמב"ן** בשמעתין לא רמז כלל לחילוק בין התירא לאיסורא, ולכאו' א"ש לשיטתו. **אמנם** לכאו' א"א לומר כן דברמב"ן ק"ח: מפורש דנ"ט בר נ"ט הוא רק בהתירא, אמנם יש לדחות דכוונתו שם משום חענ"נ בשאר איסורים וכמו שהובא לעיל, וכמו שנראה ברש"י קט"ז:, ועי' הערה[[29]](#footnote-30).

**הראש יוסף** (ד"ה עוד יש לחקור) מסתפק האם חילוק הנ"ל בין איסורא להתירא הוא מהתורה או דמדרבנן החמירו באיסורא, (ונפק"מ בספיקות דבדרבנן אזלינן לקולא), **ובמשב"ז** צ"ה א' כתב דמהרשב"א מוכח דהוא סברא מדאורייתא יעו"ש, וכן הוכיח **הפמ"ג** באו"ח תנ"ב באשל אברהם ס"ק י"א, וכן הוא פשטות הדברים. [אמנם לספר התרומה והסמ"ק דרק משום חענ"נ, א"כ הוא תלוי בנידון אי חענ"נ בשאר איסורים מדרבנן או מדאורייתא].

**מחלוקת הראשונים לגבי חמץ בער"פ -** **הרשב"א** כתב דחמץ קודם פסח הוה איסורא. **אולם תוס'** ק"ח: ד"ה שנפל כתבו דהוה התירא, וכן מתבאר בריטב"א בסוגיין. וצריך לבאר מחלוקתם. **ולכאו'** דברי תוס' מובנים, דעתה התירא הוא, וסברת הרשב"א צ"ב. **ובפשטות** כוונתו דדוקא באיסורא דבב"ח ונותר דבאנו להחיל הגדרה חדשה על הדבר[[30]](#footnote-31), לכך לא יחול על 'הקלוש', משא"כ חמץ דכולא שתא הוא בשם חמץ, אלא דבפסח אתא זימנא דאסור לן לאוכלו, וכן ביאר **בשו"ת רע"א** ר"ז, ונראה דתוס' והראשונים דפליגי וס"ל דגם מהני לחמץ לא פליגי בגדרי חמץ בפסח, אלא דס"ל דאין לחדש תביעת איסור בחפצא דאינו חמץ כ"כ, והרשב"א ס"ל דסברא זו נכונה רק בהחלת שם חדש.

# הערות בגפ"ת

**קי"א: יתיב רב כהנא וכו' אמר אביי האי היתרא בלע וכו'.** הנה בפשטות איירי בבליעת טעם מהסכין, ולכך קאמר אביי לחלק בין התירא לאיסורא, וכמו שמבואר בראשונים דנ"ט בר נ"ט אמרינן רק בהתירא. אך לפי"ז נמצא דרבא פליג על התירא דנ"ט בר נ"ט, וזו לא שמענו. **אבל** באמת רש"י פירש דלא איירי בענין נ"ט בר נ"ט, אלא 'בממשות' בשר שהיתה בסכין. **ועי' תוס' ומהר"ם**, וגם בדברי התוס' עולה דאי"ז מדין נ"ט בר נ"ט, (ובאמת הראשונים דהעמידו דנ"ט בר נ"ט לא אמרינן באיסורא לא הזכירו גמ' זו, ש"מ דאינו מדינא דנ"ט בר נ"ט), וא"כ צ"ע סברת אביי מהו הסברא להקל משום דהתירא בלע, וכן תמה הראש יוסף והניח בצ"ע, ולא מצאתי עוד מי שעמד בזה, ועי' ריטב"א הו"ד בהערה ודבריו אינם מבוארים[[31]](#footnote-32).

**האי אפשר למיטעמיה.** עי' **ריטב"א ור"ן** דא"כ צ"ע מקמ"ל בזה, ועי' **רשב"א** מש"כ כאן בדיני קפילא.

**מותר לאוכלם בכותח.** הנה מבואר דשרי לאכול דגים עם חלב, ואותם המחמירים בזה, צ"ע מה יענו על גמ' ערוכה, ועי' יו"ד סי' פ"ז ובנו"כ. **עוד** מבואר לכאו' דשרי לאכול דגים עם בליעות בשר מהכלים, דבסכנתא לא חשו לבליעות, עי' **בט"ז** יו"ד סי' קט"ז.

**רב אמר אסור נותן טעם הוא.** יל"ע אם רק פליג על עיקר חידושא דשמואל, או דדוקא הכא מחשיבו לנו"ט, וזהו דקאמר נו"ט **הוא,** ושמואל נ"ט בר נ"ט **הוא,** דהיינו דמודה רב לעצם המושג דיש להקל בנ"ט בר נ"ט, רק דס"ל דזה נו"ט הוא, אבל בטעם רביעי או חמישי אולי יודה רב, ולא ראיתי מי שעמד בזה. (ועי' משב"ז צ"ה ט' דאע"פ שלא עבדינן לכתחילה נ"ט בר נ"ט, אבל טעם ד' שרי, ועי' מג"א ובמ"ב ריש ס' תנ"ב דהטעם דשרי הגעלת כלים בפחות מס' בזמן היתר, כי הוא טעם ד' החמץ בכלי הכלי במים והמים בכלי והכלי בתבשיל. והיינו דהסוגיא לא איירי בטעם ד' וחזינן דיש חילוק בין ד' לג', וממילא אפשר דרב מודה).

**יהיב טעמא כולי האי.** עי' **פרש"י**. וצ"ב דהא ודאי נרגש הטעם ואפ"ה שרינן משום נ"ט בר נ"ט, וצ"ל ד'כולי האי' הייינו דטעם כאן טעמא **דשייפא**, ר"ל דהרגיש טעם בדיוק כמו השייפא עצמו, ולפיכך אין ראוי לדון נ"ט בר נ"ט. ועי' **ריטב"א ור"ן** דה"ק דהיה טעם חזק מאוד (ולאו דוקא כמו השייפא), ולכך אין ראוי לדון דנקלש בנ"ט בר נ"ט.

חס ליה לזרעיה דאבא ב"א דליספי לי מידי ולא סבירא לי. עי' ריטב"א דשמואל דרך גוזמא קאמר, יעו"ש אמנם י"מ דהאכיל אותו שמואל משום דס"ל בפשיטות דשרי וכן סמך אהא דאין הקב"ה מביא מכשול לצדיקים בדבר מאכל, ורב קאמר דחס ליה דמ"מ מפני אהבתו לא יספה לו דבר דאינו חפץ.

**רד"ה דגים לתוך הקערה 'שאכלו' בה בשר.** וכן פירש **רגמ"ה**, ויש להעיר דלכאו' קערה שאכלו בה בשר אינו אלא כלי שני, ועיין **בשו"ע** סימן קה, ב דאנן קיי"ל שכלי שני איננו מפליט ואיננו מבליע בכולו, וא"כ איזה חשש יש במה שעלו בו הדגים. **וי"ל** דעי"ש בשו"ע שם דמצדד דכלי שני מפליט כדי קליפה, ובהא איירי, וכן מבואר בתוס', [ובש"ך ס"ק ח' כ' שדבר גוש דינו לעולם ככלי ראשון, וא"כ בדג רותח מפליט בכולו].

רד"ה רמו בישולא, לאחר זמן. הנה צ"ע דודאי אינו תלוי בזמן אלא שקינחו את השייפא.

# פסק ההלכה

**בגמ' נפסק הלכתא כשמואל דנ"ט בר נ"ט שרי,** וכך נפסק **בשו"ע** צ"ה א' דנ"ט בר נ"ט בהתירא שריא, ולפיכך אוכל פרווה שכבר ניתן על צלחת בשרית רותחת (או שהאוכל רותח) מותר לכתחילה לאוכלו עם חלב. אמנם לכתחילה לא יעשה כן. ואם הבלוע בצלחת הוא חריף הרי"ז נידון בפוסקים, ולמעשה צ"ע.

**בדין טעם שני** נתבאר לעיל ג' שיטות, **א.** הרמב"ן מחמיר. **ב.** תוס' והרא"ש ס"ל דשרי, אמנם כאשר תחילת התערבותו אוסרת אסור. **ג.** הר"ן הביא דיש מקילים (חוץ מע"ג האור). **בפוסקים** באו"ח תמ"ז (עי' מג"א כ"ג כ"ד, ושעה"צ פ"א בשם האחרונים והגר"א) מתבאר דטעם שני שרי, ונפק"מ לאוכל שבישלו בער"פ בכלי חמץ דאי חמץ הוה 'התירא', א"כ הוא שריא מדין נ"ט בר נ"ט, אבל לא שמענו דהתירו בשר ודגים שעלו יחד בקערה, דדוקא בכלי בשרי התירו הפוסקים, והיינו כתוס' והרא"ש ודעימיה [וכן מבואר מהגר"א ס"ק ב'].

**דין 'נתבשלו' ודין 'הדחת קערות', וכל ענין נ"ט בר נ"ט ב'חריף', יתבאר בעזה"י בדף מס' 6**

1. יש להקדים דבשמעתין מבואר בפשיטות דאיכא טעם כעיקר גם על היתר, דהרי כל הנידון הוא על נ"ט בר נ"ט וכו' אלמא עצם זה שלטעם בשר יש דין טעם כעיקר הוא פשוט, ובאמת מוכח כן לכאו' מהברייתא דקדרה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב, אמנם עי' ברא"ש פרק גיד הנשה דכתב בשם ר"ת להוכיח דלא רק באיסור אמרינן טעם כעיקר אלא גם בענינים אחרים וכגון אורז בטעם דגן דיוצא יד"ח מצה ונראה בדבריו דהוא דבר חידוש, ואי נפרש לשמעתא דיוצא יד"ח מצה באורז באופן אחר וכגון מדין 'גרירה' כמו שפירש הירושלמי והרמב"ן א"כ ליכא ראיה, ואולי אפשר דבש"ח לגבי נידון איסור והיתר דבשר וחלב ודאי הוא בכלל פרשת טעם כעיקר דכל לגבי איסורא החשיבה תורה טעם כעיקר, עוי"ל לפי הרשב"א ודעימיה דלעולם יש משמעות גם לחלקיקים אלא דהם בטלים בחד בתרי א"כ נימא דבהיתר אין ביטול והם אח"כ בשעת איסורא מופיעים כטעם, וא"כ שמעתא דנ"ט בר נ"ט קאי על החלקיקים נמי אבל לראשונים דכלל לא נאסר ציר בתערובת א"כ לא שייך למימר הכי ועי' בגמ' לעיל דאביי אמר דהכא התירא בלע וכתבו התוס' דאינו נ"ט בר נ"ט משום דהוא חריף וכ"כ האו"ז וע"כ כוונת אביי לומר דאין טעם כעיקר בהיתר אלא מיד הוא בטל ומוטבל בהתערבותו, וצ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וז"ל,** והוי יודע שדגים ובשר שנתבשלו בקדירה של חמץ מקונחת יפה קודם זמן האיסור אינו מותר לאכלו בפסח, כי אע"פ שנ"ט בר נ"ט דהיתירא הוא, **לא הותר הטעם השני** הזה אלא לענין בב"ח, כי כשבא לאוכלו בכותח **חוזר להיות טעם שלישי** מה שנותן בכותח, אבל השני עצמו טעם בשר יש בו קצת, וכיון שכן לחמץ בפסח היאך יהא מותר, אבל אם כבר נתערב בשלישי קודם זמנו, אותו השלישי מותר בפסח, והזהר בזה שטעו בו רבים וגדולים" ועי' חידושי הריטב"א בשמעתין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וכתבו,** דמה שהוצרך רש"י לפרש שלא היה בשר בעין בקערה, משום שאם היה בה בשר אין כאן אלא חד נ"ט, שהבשר נ"ט בדגים והכותח נ"ט בדגים ומתערבין שני הטעמים. ועי' ברמב"ן דדחה את דבריהם, דכל שאין הבשר נו"ט בחלב גופיה אינו אוסר. ועי' לק' 'הערה ברמב"ן ודעימיה'. [↑](#footnote-ref-4)
4. **והכריח** כן הרמב"ן מדכתב שם רש"י "טעם היתר הדגים משום **דההוא טעם בשר לאו כלום הוא, שהרי לא נאסר מן הממש אלא מנותן** טעם **כמו שפירשתי**, ותו לא מידי". וצריך לבאר איך מוכח מזה דרש"י כהרמב"ן ולא כהמתירים טעם שני. [↑](#footnote-ref-5)
5. **עי'** שו"ת רע"א ר"ז אחר שהביא דברי הרמב"ן הנ"ל, העמיד את השיטות המקילות וז"ל, "כפי מה שנראה **משארי הפוסקים** דנ"ט בנ"ט דהתירא היינו דהטעם הב' דקלוש א"י לחול עליו שם איסור וכו', אלא דהרשב"א כתב דחמץ שמו עליו ומקרי דאיסורא, נשמע דנותן טעם בר נותן טעם בעצמותו לא חל עליו שם איסור, ואם כן מהאי טעמא לא נאסר הבשר שבדגים מהחלב שבכותח, עכ"ל. הרי מתבאר דהרשב"א מיקל בטעם ב', וכן מבואר בתוה"ב פ"ו. וכן בשו"ת הרשב"א תקט"ז ד"ה מתבאר כתוס' והרא"ש, אולם עי' היטב בחידושי הרשב"א בשמעתין ד"ה והא דאמרינן, וצ"ע. **ועי'** עוד בשו"ע או"ח תמ"ז ס"ה ב' שיטות בדין הכינו אוכל בכלי חמץ (בער"פ) האם האוכל מותר או לא, ואפשר דהם ב' שיטות הנ"ל אם נ"ט בר נ"ט מתיר גם טעם שני (והתבשיל שבלע מהכלי היינו שני), אמנם עי"ש במג"א ס"ק כ"ד וס"ק כ"ה, דנקט דלכו"ע טעם שני שרי, אלא פליגי אם חמץ נחשב התירא בלע, ובמקו"ח ס"ק י"ב תמה עליו מ"ט פירש את ב' השיטות דלא כהרמב"ן. עי' שעה"צ ס"ק פ"א, (ועי' אשל אברהם כ"ה דראוי להחמיר מצד שבנתבשלו ס"ל לרמ"א להחמיר דאין נ"ט בר נ"ט). [↑](#footnote-ref-6)
6. **סתירות בראשונים** - בריטב"א כתב מפורש דבעינן טעם ג', ומאידך כתב 'דגים שעלו בקערה של חמץ בין לבישול בין למליחה **קודם זמן איסורו**, הרי הן מותרין בפסח משום דהוי נ"ט בר נ"ט דלא חשיב איסור כלל, ומש"ה אע"ג דחמץ בפסח איסוריה במשהו, לית לן בה, דכל כה"ג לא חשיב דאיכא חמץ כלל בשלישי, וכבר נתבטל **גם בשני**, עכ"ל, וצ"ע מש"כ להתיר את המתבשל בכלי דהא אינו אלא טעם שני והרי כתב דבעינן טעם ג' וכן צ''ע דבאור זרוע [בב"ח שס"ו] כתב דבעינן טעם ג', ואח"כ בהמשך דבריו כתב את דברי תוס' דשלמים מותרים כיון דטעם שני הוקלש והתירא הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. **אמנם** עי' רמב"ן ד"ה ויש שמתמיהין וכו' וזו שהוצרך כאן לפרש וכו', דכתב שם סברא לחדש דגם הם יסכימו לאסור בבשר בעין עם הדג, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ומתבאר** לפי שיטה זו שההלכה של נ"ט בר נ"ט היא גם **באוכל** שנותן טעם **באוכל** גם ללא שנבלע הטעם **בכלי**, שהרי הבשר נתן טעם בדגים והדגים נותנים טעם בכותח, ואין כאן כלי כלל, ודלא כמו שכתב הספר התרומה [סימן ס"א] שכל הדין נ"ט בר נ"ט היינו במקום שנבלע הטעם גם בכלי. וספר התרומה למד כרש"י והראשונים דאיירי הכא בכלי בשר ולא בבשר בעין, ולכך נקט דאין מקור לחדש דנקלש בלא כלי. ועי' משב"ז ריש סי' צ"ה. [↑](#footnote-ref-9)
9. **והנה** הרש"ש קט"ז: הקשה על הצד להקל שם, והרי הכא כתב רש"י דאין להתיר חלב בקערה. וכן צ"ע מה שנראה ברמב"ן דיש ראשונים דס"ל דרש"י נוקט להתיר טעם שני, ובשלמא הא דכתב רש"י דלא היה בשר בעין, עי' ברמב"ן דנקטו דהוא טעם ראשון, אבל מ"ט כתב רש"י דלא יתן חלב לקערה. ועי' במטה יהונתן בגליון שו"ע צ"ה ב' דחידש לומר דקלישות דנ"ט בר נ"ט היא דוקא בבלע בחתיכה דנעשה חד עם החתיכה, משא"כ בכלי אי"ז אלא איחסון בעלמא, ולכך אסור ליתן חלב בקערה, וכל ההיתר הוא כשנבלע הבשר ב'דג'. אמנם צ"ע דהרי המתירים הוכיחו את שיטתם ממעשה דשייפא, ולפי"ז ליכא ראיה דהתם כלי הוא. [↑](#footnote-ref-10)
10. **והיינו** דהדבר המר בשייפא לא היה אלא בגדר 'טעם', וכן כתב להדיא הריטב"א בשם הרמב"ן, דבשייפא לא היה שם ממשו אלא טעמא. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וכ"כ** התורא"ש. וצ"ע דלכאו' הוא סותר דבריו, דהרי ס"ל דגם טעם שני שרי. **וכיו"ב** ילה"ק ברשב"א דהקשה כהרמב"ן, ומאידך בשו"ת תקט"ז כתב כתוס' והרא"ש גבי בישול בכלי קודש, וכן בתוה"ב ב"ג ש"ד כתב דנותר הוי נ"ט בר נ"ט. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וכ"כ** לעיל בד"ה ויש שמתמיהין, וז"ל, **שאינו אסור אלא מפני שטעם הבשר שבדגים נותן טעם בכותח** שנתערב בדגים. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי"ש** דהקשה מלעיל ק"ח: כזית בשר שנפל ליורה של חלב, דחלב מותר והבשר אסור, והא כיון דאין הבשר נותן טעם ביורה גם הבשר לא ליתסר. ותירץ דהבשר עם החלב שנכנס בתוכו מופרד מן שאר החלב, והבשר והחלב ההוא נותנים טעם זה לזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ועי'** יד יהודה צ"ד ס"ק י"ט ד"ה לעיל, דכתב לתרץ "דזה דוקא אם יכולין ליתן טעם זב"ז גזרו רבנן אף על צונן, משא"כ באם אינו יכול עוד ליתן טעם זב"ז תו לא חשוב בב"ח ולא גזרו רבנן". [↑](#footnote-ref-15)
15. **וכן** הוכיח הראש יוסף כאן מלשונות הראשונים, ובאמת לכאו' הוא פשוט כביעתא בכותחא כדקאמר רב "נותן טעם הוא", וכן אי ליכא טעמא פשיטא דשרי, ומקמ"ל שמואל. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ויש** לדון אי חקירה זו שייכת לפלוגתת הראשונים הנ"ל, והנה אי הסיבה דנ"ט בר נ"ט משום קלישות, א"כ שפיר נחלקו אי הקלישות בטעם ב' או רק בג', אמנם לצד דבעינן טעם מהממש, היה נראה יותר להתיר טעם שני. אבל אי"ז מוכרח, דהרי הרמב"ן כתב דרק טעם ג', וכתב מפורש דהוא משום דרק הראשון נעשה כעיקר ממש **לאסור אחרים**, והשני אסור כיון דהראשון הוא שוה לערך האיסור, אבל אינו יכול לאסור. והיינו דהשלישי אינו אסור משום גריעות השני, אבל מ"מ **השני עצמו אסור**, ועי' בסמוך דבאמת משמעות הרמב"ן כצד הראשון. [↑](#footnote-ref-17)
17. **אמנם** צ"ע מהרשב"א בחידושיו בשמעתין ד"ה דגים, יעו"ש, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-18)
18. **לשון** זה צ"ע דנראה דאין טעם, ולא יתכן, וע"כ כונתו דלא חשיב טעם אלא קיוהא בעלמא. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ואינו** ענין לדין דצנון דחריף בולע מהסכין בליעה גמורה שלא נחשבת נ"ט בר נ"ט, אלא הכא עסקינן שהטעם דהנ"ט הוא חריף. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ועי"ש** ברע"א דהנה הר"ן הקשה על דחיית הגמ' דשאני התם דנפיש מרריה, דא"כ מקמ"ל רב, ועי"ש דנדחק דבאמת רב קמ"ל לאסור, אלא דהש"ס קאמר דאנן לא נילף מינה. ואי כהפמ"ג דיש לאסור בחריף, א"כ אמאי לא נימא כפשוטו דמסקנת הגמ' דרב ס"ל כשמואל, והתם קמ"ל לאסור טעם חזק וחריף, ומזה הוכיח דע"כ דחריפות לא אהני, עכ"ד. [בטעם הדין דלא יהני חריף עי' מש"כ בפנים, ואפשר עוד דכוונתו ד'חריפות' אינה מענין טעם, אלא היא דין נוסף, ולכך מה שמורגש חריפותו הוא סיבה להחשיב את עצמותו, וכמו שנתבאר בחידושי הרי"ם בתוס' ק"ח:]. [↑](#footnote-ref-21)
21. **דעת** הרי"ף דמה דאפשר לאכול הדגים בלא חלב מחשיבו לישל"מ ולא בטיל, והקשה בעה"מ (פרק כיצד צולין) דא"כ מ"ט קאמר רב הכא דאסור משום נו"ט, והרי בלא נו"ט נמי יש לאסור מכח משהו בשר. ותירץ המלחמות שם בזה"ל, דרב ה"ק אותו טעם שנתערב מן הקדרה בדגים, בין שהוא הרבה כדי ליתן טעם בין שהוא משהו, **ט****עם ממשו** של איסור הוא חשוב, ולאפוקי מדשמואל דשרי משום דנ"ט בר נ"ט הוא **ואינו כדאי לאיסור**, ולעולם אימא לך דלרב אפי' אין טעם בשר ניכר בדגים נאסרו במשהו משום דהוו ליה דשיל"מ, עכ"ל. והיינו דפליגי בהגדרת הדבר אי טעם ב' וג' נחשב כממשו של איסור או לא, [וצריך לבאר לפי"ז מה דאיתא בגמ' דמכח טעימתו את השייפא קאמר הכי]. [↑](#footnote-ref-22)
22. **ונפק"מ** אי שרי לעשות נ"ט בר נ"ט לכתחילה, דאי בעי ביטול הרי אין מבטלין איסור לכתחילה, והנה הפוסקים הביאו דהסמ"ג דייק דאיתמר דגים שעלו בקערה, לשון דיעבד אלמא לכתחילה אסור, ועי' משב"ז צ"ה ה' דהמנחת כהן כתב לאסור משום אין מבטלין, אולם הפר"ח צ"ה א' כתב לאסור לכתחילה רק משום דרבנן עשו הרחקה. [↑](#footnote-ref-23)
23. **והנה** בעיקר הנידון אי בעי ביטול, צ"ע, דהרי לא חשיב טעם, ובפרט דבהתירא עסקינן, וא"כ משום נ"ט בר נ"ט לא יחול עליה כלל איסור. וי"ל דהנה גם במקום דהטעם לא אוסר כגון בנטל"פ, כתב הרשב"א דבעי רוב היתר, והכי קי"ל בשו"ע ק"ג ס"ב, ופירשו האחרונים דהוא משום דבעי ביטול ברוב על 'הציר', היינו על עצם מציאות האיסור שיש בכל טעם, וא"כ ה"נ בעי ביטול ברוב, ולכך במחצה יהא אסור וכן באיסורי משהו. והנה להרבה ראשונים לא נאסר כלל ציר בתערובת, וליכא למימר הכי, אמנם י"ל דבאיסורי משהו שהחשיבו כל משהו כ'בעין' שפיר יש מקום לדיון הנ"ל. אך להראשונים דשרו נטל"פ באיסורי משהו והיינו דס"ל דכאשר ליכא ביה 'אוסר דטעם', ליכא איסורא, וא"כ ה"נ לא ליבעי ביטול. (ובאמת עוד סיבה לומר דאי"צ ביטול, דהכא גרע מ'ציר', דהטמאים ריבה דוקא יוצא מגוף האיסור אבל הכא דמטעם קאתי אפי' 'משהו' ליכא, וכמו שהבאנו בפנים). **והנה** הבאנו בפנים דלהר"ן בעי הכא ביטול, ואע"פ דס"ל להר"ן דנטל"פ לא בעי ביטול עבור הציר, וע"כ צ"ל דהכא שאני דטעם לשבח הוא. [↑](#footnote-ref-24)
24. **עי"ש** דגבי נותר הוא 'התירא' וגבי חטאת הוא 'איסורא'. והנה החילוק הוא דעל ה'קלוש' לא יחול שם חדש, (וכ"כ רע"א שו"ת ר"ז בביאור דבריהם), וא"כ צ"ב דהשם קודש שמחייב את הדין נותר כבר חל, ויהא דינו כאיסורא. ומתבאר בזה דאיסור 'נותר' אין ענינו דכלה זמן אכילתו, אלא דיש שם בפ"ע של "בשר שנשאר נותר", והאוכל דבר שהוא בשם נותר הרי הוא בלאו וכרת, ושם זה לא יחול על נ"ט בר נ"ט כיון דאיקלש. [↑](#footnote-ref-25)
25. **אולם** לאידך גיסא לא מצינו בגמ' חילוק זה להדיא בדיני נ"ט בר נ"ט, והא דאיתא בגמ' לעיל כהאי חילוקא בדברי אביי לכאו' אי"ז ענין להכא עי' הערות לגפ"ת, ועי' בסוגיא סוף ע"ז. [↑](#footnote-ref-26)
26. **הרשב"א** בשו"ת שם הוכיח זאת מהא דאסרו כלי מדין אע"פ שהוי נ"ט בר נ"ט, והביא עוד, דהוכיחו כן מהגמ' דקערה שמלח בה בשר אסור לאכול בה דבר רותח, (אמנם עי' לק' הערות בגפ"ת, דדעת רוב ראשונים דלא איירי שם בנ"ט בר נ"ט). **עוד ראיה** כתב הגר"א צ"ב ס"ב, דתוס' בזבחים צ"ו. כתבו דהא דקדרה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב הוא משום נ"ט בר נ"ט דאיסורא יעו"ש, וא"כ הוא מקור ברור להאי חילוקא. ועי' לקמיה דיש שיטות דמתירים נ"ט בר נ"ט אפי' באיסורא, ויש ליישב לדידהו להני ראיות. ואי נסבור כרמב"ן ודעימיה דרק טעם ג' שריא, אזלו כל הני ראיות, שפ"ד צ"ד כ"ב. [↑](#footnote-ref-27)
27. **וכ"כ** השפ"ד צ"ד ס"ק כ"ב מהסמ"ק הנ"ל, דכתב דרק משום חענ"נ יש לחלק בין איסורא להתירא, משמע דבלא"ה אין חילוק. ועי חזו"א כ"ט ט' דתמה דהרי הב"י כתב בסימן צ"ה דליכא חולק בזה דאין נ"ט בר נ"ט באיסורא, והוא גופיה הביא לסמ"ק יעו"ש. [↑](#footnote-ref-28)
28. **וס"ל** דרק טעם ג' שרי ולכך טעם' ב' קעביד חענ"נ, או דס"ל כדעת התוס' בזבחים דרק אחרי שנבלע בחתיכה הוא נקלש וא"כ חענ"נ יעשה מיד בתחילת תערובתו. ועי' ראש יוסף ד"ה ודע שראיתי שהקשה דאי לולי חענ"נ לא היה אוסר א"כ אין החענ"נ יכול לאסור דאין הנאסר חמור מהאוסר יעו"ש, וי"ל. [↑](#footnote-ref-29)
29. **ובאמת** מצינו לרש"י (ק"ח, ק"ט), והרמב"ן דיש חענ"נ בשאר איסורים. (וכן הרמב"ן פליג על 'אין הנאסר', וכן מצריך טעם ג', עי' הערה הקודמת). [↑](#footnote-ref-30)
30. וז"ל הרשב"א ב"ד ש"ד דף ל"ג: "דהתם לא חל שם איסור עליו ממילא דהיתר גמור הוא וכשנתערב אותו טעם המועט עכשיו עם החלב הרי מחמת מיעוטו אינו ראוי לקבל שם חדש דהיינו בשר בחלב אבל חמץ הרי הוא ושמו עליו כמו שהיה אם מעט ואם הרבה יהיה אלא שעד עכשיו לא אסרו הכתוב ועכשיו אסרו והרי הוא עכשיו כגוף הנבלה", ועי' בשו"ת מיוסחות קנ"א וח"א תקט"ו דאין נ"ט בר נ"ט אלא בבש"ח וקדשים. [↑](#footnote-ref-31)
31. **עי"ש** דהסכים הריטב"א דאינו נחשב נ"ט בר נ"ט לפי כללי הסוגיא דלק', אבל מ"מ אביי חידש כאן בדעת רב כהנא, דכיון דלא בלע אלא בצונן, סגי בהדחה או בגרירת מקום החתך, והחשיב זאת כנ"ט בר נ"ט, להקל בהתירא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)