1.פועלים שהטעו אחד את השני
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / שכירות פועלים ובתים

אלול תש"ע

בסוגיא דפועלין דהטעו זה את זה

]בעל הבית שאמר לשלוחו לשכור פועלים בארבע ושכרם בשלש אין להם אלא שלש אפילו אם העבודה שווה ארבע ואם אמר שכרכם עלי גובה מבעל הבית רק שלש כן הוא בש"ך והטעם כמבואר ברמ"ה שכיצד הלה עושה סחורה בפרתו של חברו ויתכן שבריטב"א הישן יש משמעות לא כך

]מבואר בגמ' שכה"ג יש לפועלים תערומת על השליח ובריטב"א משמע שזה תמיד כיון שבעל הבית הסכים לתת ארבע ובשטמ"ק בשם הרמ"ך מבואר הטעם כיון שעשו פעולה שבאמת שווה ד'

]אם בעל הבית אמר לו לשכור בשלש והוא שכרם בארבע ואמר שכרכם עלי הוא משלם להם ארבע ומבואר ברי"ף שחוזר וגובה מבעל הבית שלש והב"י נקט שזה אפילו אם העבודה שווה ד' וכן הוא בריטב"א הישן אמנם כל האחרונים נקטו שמשלם לו ארבע

]אם בעל הבית אמר שלש והוא אמר להם ארבע ושכרכם על בעל הבית אם העבודה שווה ארבע משלם ד' ואם יש שנשכרים בשלש ויש בארבע מגיע להם ארבע ויש להם תערומת על השליח ואם עשו עבודה טובה ששוה ארבע יכולים לתבוע על זה ארבע מבעל הבית

]אם בעל הבית אמר ארבע והוא אמר להם שלש והם אמרו לו כמו שאמר בעל הבית יש בגמ' ספק האם כוונתם שמאמינים לו שכך בעל הבית אמר ויש להם רק שלש או שכוונתם שאם הוא אמר יותר מגיע להם יותר ופסקו הראשונים שמספק מגיע להם שלש ועיין ש"ך שלראשונים שבספיקא דדינא מועיל תפיסה גם פה יועיל תפיסה אמנם מבואר בגמ' שאם בעל הבית אמר שלש והשליח אמר ארבע והם אמרו כמו שאמר בעל הבית וודאי שלא נתכוונו לפחות משלש

]עיין רמ"א סימן של"ב ס"ד שהביא מתלמידי הרשב"א וז"ל בעל הבית שאמר לפועלים עשה עמי מלאכה בארבעה כמו שעשו חבריכם ואמרו כמו שעשו חברינו ואשתכח דיהיב להו יותר חייב ליתן להם יותר ומקורו מתלמידי הרשב"א דהובא בב"י ועיין ש"ך שהקשה על זה שני קושיות א. הרי הוא אמר שהוא הסכים רק בארבע וא"כ אפילו אם הם אמרו שרוצים כמו חבריהם אבל הוא לא הסכים לזה ב.הרי לגמ' יש צד שהכוונה כמו שאמר בעל הבית שסומך שכך אמר בעל הבית דהיינו שדעתו למחיר ששמע וא"כ ה"ה כאן ועיין נתה"מ שעל הקושיא הראשונה כתב שכיון שהם אמרו כמו שעשו חברינו וזה היה השני ובצורה זו התחילו לעבוד וודאי שהוא חייב להם כמו שהוא אמר אלא שעדין קשה שזה תלוי בספק הגמ' בזה מצאנו כמה חילוקים הסמ"ע כתב שכאן שהוא הטעה אותם גרע וביאר רעק"א שבגמ' אין שום טעות בעצם המחיר ולא היה כאן סיבה לפסיקה כי כך אמר בעל הבית אבל כאן שהסיבה לפסיקה כי באמת חשב שזה המחיר שהם רוצים כה"ג וודאי כוונתו שיהיה כמו המחיר ולא שמאמין שכך המחיר

ובקצוה"ח כתב ליישב שכל דברי הגמ' כי השליח אמר להם רק שלש אבל אם השליח היה אומר שלש שכך אמר בעל הבית והפועלים אומרים כמו שאמר בעל הבית בזה הכוונה וודאי לאפשרות השניה שהזכיר וא"כ ה"ה כאן שהוא אמר שני שערים א. כמו שכולם נשכרים וכן אמר מחיר ממילא מתפרש כוונת הפועלים בדוקא למה שאמרו כמו שכולם נשכרים

ובנתה"מ יישב שבאמת זה תלוי בספק הגמ' אלא שכאן זה תפיסה שלא ברשות ממילא צריך לשלם כמו שפועלים נשכרים

והנה האחרונים לא התיחסו כלל לטענת הש"ך שהרי הוא לא הסכים רק לארבע וצ"ל שזה וודאי שהדין כמו שכתוב בנתה"מ שמי שאמר אחרון הפסיקה כמו שהוא אמר וכל קושית הש"ך מצד שהוא ס"ל שמצד הדיבורים שביניהם זה כמו הגמ' שכיון שדיברו ארבע חל ארבע אלא שעדין דן שיש כאן טעות וממילא בטל הפסיקה ושישלם ארבע ובזה כתב הרי הוא אמר שלא מוכן לשלם אלא שלש והאחרונים ישבו שזה לא דומה לגמ' וממילא אין מקום לקושית הש"ך

]עיין בראשונים שהביאו מהירושלמי שאם בעל הבית הטעה את הפועלים או הפוך אין להם זה על זה אלא תערומת והסכימו אם זה הריטב"א והמאירי והטעם בפשוטו כיון שלמעשה זה המחיר שסיכמו דעתם על זה ועיין מאירי שהוסיף שהרי דרך אנשים לגזם אמנם הרשב"א כתב שהקציצה בטילה וממילא בעל הבית שהטעה לפועלים לא חייב להם אלא כמועט שבפועלים אבל פועלים שהטעו את הבית אין לו חיוב אלא כמועט שבפועלים

והנה האופן המובא ברשב"א שבעל הבית אמר לפועלים ששוכר אותם כמו שנשכרים רוב הפועלים ושאלו אותו בכמה ואמר בחמשה והתברר אחרי זה שדרך הפועלים בעשרה וכן הפוך שהפועלים אמרו שרוצים להשתכר כדרך פועלים ושאלם כמה זה דרך פועלים ואמרו לו בעשר והתברר שזה חמש וע"ש שביאר הטעם שבטל הקציצה דהרי הם שאלו מפורש כמה כולם נשכרים ומשמע שלולי זה דהינו במקרה שרק בעל הבית אמר דרך אנשים להישכר בחמש ואני שוכרכם בחמש והתבר שזה לא נכון או אפילו אם הם אמרו כמו שכולם נשכרים כה"ג וודאי שהקציצה כמו שהם דיברו וכן נקט הט"ז

ועיין סמ"ע שכתב שבשני האופנים כיון שהסיכום ביניהם היה כמו רוב הפועלים ממילא צריך לשלם כמו שרוב הפועלים נשכרים ולא שמשלם כמו המחיר הכי נמוך אמנם הגרעק"א כתב שיש הבדל שבמקרה שהפועלים הטעו אותו הרי הוא הסכים לעשר אלא שיש כאן טעות שזה לא המחיר שנשכרים אבל עד כמה שזה כמו רוב הנשכרים שהרי לזה הסכים אין סיבה שלא יהיה חייב אבל כשבעל הבית הטעה את הפועלים הרי הוא לא הסכים למעשה ליותר מחמש א"כ אין סיבה שישלם יותר מחמש דאפילו שהוא הטעה אבל למעשה הוא לא הסכים לקציצה של רוב וממילא חייב כשיעור נהנה וזהו השיעור הכי פחות

והנה גם ברשב"א שחלק על הירושלמי וכתב שבמקרה שבעל הבית הטעה אותם מסכים אם הירושלמי אבל משמע מדבריו שאם כל הפועלים נשכרים ביותר מחמש הוא משלם יותר דהקציצה בטילה וממילא הוא חייב כדין נהנה אמנם הש"ך חלק על זה וכתב שכיון שהוא אמר שמוכן רק בחמש יש גמירות דעת מצידם שלא יקבלו יותר מחמש והסכימו לעבוד בכזו צורה דהיינו שביחס למה שהוא מוחזק כה"ג האומדנא כמו הירושלמי עכ"ד אמנם ברשב"א מפורש דלא כדבריו וכנ"ל

אמנם הרמ"א העתיק את דין הירושלמי שבעל הבית הטעה את הפועלים שאמר להם שכך נשכרים ועיין נתה"מ שתמה על זה מכמה דוכתי שכה"ג זה רק בדין הונאה וע"ש שכתב שאם היה אומר רק שמשכיר כמו שרגילים פועלים ואחרי זה אמר המחיר א"כ עיקר הקציצה כמו מחיר הפועלים ואם אמר שני לשונות א"כ יש כאן סתירה בצורת הקציצה האם בעשר או כמי מחיר הפועלים ו.........

]מבואר בגמ' פ"ז. דאם שכר פועל ואמר כאחד וכשנים מבני העיר משמנין ביניהם והרמב"ם ביאר שעושים מחיר באמצע ורש"י ביאר שהכוונה שעושים כמו המחיר הרגיל דהינו רוב הפועלים ועיין רמב"ן שם ועוד ראשונים שכתבו שה"ה אם אמר כדשימי בי תלתא א"נ דפסק לפי דמים שמוכרים בעיר עושים כמו המחיר הממוצע ועיין ריטב"א בב"מ ע"ז. שכתב שאם אדם שוכר פועל בסתמא אין לו חיוב אלא כפועל הכי זול בעיר והריטב"א הישנים למד שזה כוונת הרי"ף בסוגין ע"ש

והנה עיין רמ"א ס"ד שכתב בבעל הבית שהטעה פועלים ואמר להם שכך נשכרים פועלים בעיר שהוא משלם כפחות שבפועלים ועיין ט"ז שהקשה למה שלא ישלם כמחיר ממוצא שהרי אמרו כמו שנשכרים פועלים וכתב שמשמע מזה שרק אם אומר מפורש כאחד וכשתים מבני העיר ולא אם אומר כבני העיר אמנם עיין בלשון הרמב"ן שגם אם אמר כמחיר שפוסקים בעיר צריך כמו המחיר הממוצע וצ"ע החילוק

ובקצוה"ח ס' של"א סק"ג הביא מהרמב"ן שהביא מהתוספתא שאם מכר לו סאה חיטים לגורן נותן לו כמו מחיר ממוצע והקשה למה שלא יתן לו כמחיר הכי זול וע"ש שחידש שכיון שעכשיו אין שום שער זה כמו שאמר שיהיה כמו השער של מחר הממוצע וצ"ב ויתכן כוונתו שרק בדבר שיכול לקבוע מחיר עכשיו ולא קובע אבל פה שלא ידוע המחיר של שער שיהיה בגורן כה"ג וודאי כוונתו כמחיר הממוצע ונפק"מ לאדם שלוקח אומן לתיקול שלא ידוע מהו הקלקול דכה"ג לא יכל לומר מחיר בתחילה שזה יחול כמו המחיר הממוצע ולא כמו המחיר הכי זול ולכאורא היה אפשר לומר שכאן שהוא מוחזק עדיין בפירות יש מקום לדון שאדרבא הוא יוכל לתת לפי מחיר היוקר ויתכן שכה"ג נקבע לפי הממוצע וצ"ע בטעם שזה כמחיר הזול דלשון הרמב,ן וכן הוא בירושלמי שזה מצד המוציא מחברו עליו הראיה

והנה מבואר בגמ' שאם אדם מוכר בית לחברו ואומר לו בית מבתי או שור משורי מראהו נפול וכתב הריטב"א שה"ה אם מוכר בית סתם דתמיד יכול לתת לו מה שהוא רוצה אמנם הר"ן כתב שזה דוקא בבית מבתי אבל אם מכר לו בית סתם נותן לו הבית הממוצע ולא יכול לתת לו הכי גרוע והנה היה מקום לומר שגם בשוכר פועל סתם צריך לשלם לו כמו הממוצע ואין זה דומה לסוגין שחייב לשלם מצד נהנה שזה וודאי כמו המחיר הכי זול אמנם כבר הבאינו שפשטות הרי"ף שבפועל בשכרו נותן לו כמו המחיר הזול וצריך לומר שזה סברא מיוחדת בפועל שכיון שאדם מקבל רק פעולה הוא לא מוכן להתחייב אלא כמו הכי זול וצ"ע והנה לשיטת הר"ן הנ"ל שבמקח הדין תמיד כמו המחיר הממוצע אין קושיא מהתוספתא הנ"ל

ועיין ר"ן שהביא התוספתא הנ"ל שקבע כמו שער שבגורן ולפ"ז יתכן שדוקא כה"ג שאמר מחיר שזה מתפרש לפי הממוצע אבל בסתמא באמת יהיה כמו המחיר הזול ומיושב קושית הקצוה"ח

ומסתבר שהיום המנהג לא כך אלא שאם לא קבעו מחיר אם הפועל זה כמו שהוא יקבע לאחר העבודה חוץ מאם אומר מחיר מופרז שאדעתא דהכי לא הסכימו

]הגמ' בב"מ קי"ח. אומרת שלפועל צריך לשלם מעות והגמ' מביאה בריתא שיכול לומר לו טול מה שעשית בשכרך והגמ' מתרצת בתחילה כאן שהראו בשלו כאן בשל חברו והגמ' שואלת שיש בריתא שאם שכרו לעשות בשלו והראו בשל חברו הוא חייב לשלם לו אלא הגמ' מתרצת כאן בשל הפקר ועיין רש"י שביאר שכה"ג ששכרו לעבוד בשל הפקר יכול להגיד לו טול מה שעשית כיון שהוא עדיין לא זכה בזה ומשמע ברש"י שחל חיוב רק שלא חייב לתת מעות וברמב"ן כתב שאין בזה סברא וע"ש שנקט שממ"נ אם הפועל לא ידע שזה של הפקר או של חברו כה"ג הוא עצמו חייב לו ואם הפועל ידע שזה של הפקר או של חברו בשניהם הוא לא מתחייב אלא בשל חברו, חברו מתחייב לו ובשל הפקר הוא פטור

אמנם עיין רשב"א שכתב להקשות מ"ש שהגמ' לעיל אומרת שבשל חברו רק אם אמר לו שכרכם על בעל הבית השליח פטור אבל בסתמא הוא חייב ולמה בשל הפקר הוא פטור וכתב לחלק שבשל חברו יש כאן חיוב כעין ערב משא"כ בהפקר והנה בפשוטו דיבר שהפועל ידע שזה של חברו ובזה הוא חולק על הרמב"ן והר"ן וס"ל שכה"ג כל שלא אמר שכרכם על בעל הבית החוב עליו ובזה הקשה למה הפקר זה אחרת וכתב לחלק כנ"ל והנה לכאורא לפי הרשב"א שביאר שמה שבשל חברו חייב זה כעין ערב ולכן בהפקר פטור א"כ אם יראה לו בשל הפקר גם אם הפועל לא ידע אין סיבה לחייב אותו אמנם היה מקום לדון דאם הפועל סבור שזה של בעל הבית שעושה באמת עבודה בשבילו בזה יש כאן מחיב של פועל גמור וגם בשל הפקר ורק כשהוא יודע שזה לא של מי ששכרו כה"ג מצד פועל אין לחיב ורק מצד ערב ולכן בהפקר פטור

אמנם בפשוטו זה נסתר מהגמ' קי"א. שמביאה בריתא ת"ר האומר לחברו צא ושכור לי פועלים שניהם אין עוברין משום בל תלין זה לפי שלא שכרן וזה לפי שאין פעולתו אצלו והגמ' שואלת איך מדובר אם הוא אמר לו שכרו עלי א"כ הוא חייב לו וכמו דמבואר בבריתא דבשכרו לעשות בשלו והראו בשל חברו הוא חייב לו ע"כ הרי מבואר בגמ' שמדמה מקום שידוע שזה של חברו רק אמר שכרך עלי לבין אם חשב שזה שלו ואם נימא שבמקרה הראשון אין מחיב של פועל א"כ עד כמה שהגמ' מחפסת להביא ראיה אין להביא ראיה ממחיב של ערב ויש שרצו לומר שכוונת הגמ' שאמר שכרכם עלי גם הכוונה שהפועל לא יודע שזה לא שלו ובשניהם זה מדין פועל ולפ"ז אין לנו גמ' שאם ידוע שזה לא שלו חייב ואז רק מסברא יש לחייב מדין ערב אמנם ברשב"א מפורש שלמד מהבריתא של שכרכם על בעל הבית שללא זה חייב אפילו אם יודע שזה לא שלו משמע שכך העמיד הגמ' ע"ש ולפ"ז אין מקום לומר שיש כאן שני דינים אמנם יתכן לומר דגם המקרה ששכרו בשלו והראו בשל חברו מדובר שהפועל יודע שזה של חברו ובאמת שני הדוגמאות זה מדין ערב ובזה חילק הרשב"א שהפקר פטור אבל אם חשב שזה של חלו כה"ג זה פועל גמור

והנה היה מקום לדחוק שהרשב"א נקט שהגמ' מדברת גם בהפקר שהוא לא יודע שזה הפקר אבל אם הוא יודע גם בשל חברו הוא פטור אמנם במאירי משמע לא כך ע"ש אמנם בפשוטו זה וודאי אינו דהרי הגמ' כאן דנה בדין מגביה מציאה לחברו וזה בפשוטו וודאי רק אם מתכוין לזכות לחברו ובהכרח שידע שזה של הפקר

ועיין בטור שהביא מהרמ"ה דכל הדין שבהפקר יכול לומר לו טול מה שעשית בשכרך זה רק אם אין לו כסף אחר ומשמע שנקט כרש"י שחל חיוב אמנם יתכן שנקט שמדובר דומיא דבשל חברו שהוא לא יודע שזה הפקר אמנם כבר הוכחנו לעיל מהגמ' שוודאי מדובר שידע שזה הפקר ועיין בטור ס' של"ט שהביא מהרמ"ה שאם אדם שכר פועל סתמא וזה היה של חברו שהוא חיב לו וכתב הטור שזה דוקא אם הוא לא ידע שזה של חברו דהינו שאם ידע רק חברו חייב ובפשוטו צריך לחלק שהפקר זה אחרת אם לא דנימא שבהפקר דיבר שחשב שזה של המשכיר ולא ידע שזה הפקר וכה"ג גם בשל חברו חייב וצ"ע

והנה לדעת הרמ"ה שחל חיוב רק שיכול לומר לו טול מה שעשית בשכרך צ"ע כיון שלא זכה בזה איך יכול לשלם בדבר שלא שלו וצ"ל שכיון שוודאי שלא יכול לזכות לעצמו דעד כמה שיזכה לעצמו וודאי שבעל הבית לא צריך לשלם לו דכל עבודתו בזה שמעמיד לי הדברים א"כ יכול לשלם בזה וצ"ע

והנה לכאורא גם אם נימא דדעת הרשב"א שחיוב של פועל זה רק בשלו ולא בשל חברו דהינו שלא עצם זה שעובד על פי זה מחייב אבל זה וודאי שאם שכרו לעשות פעולה ובסופו של דבר לא היה מזה שום תועלת שהוא חיב לשם לו שגם בזה נחשב שקיבל הפועלה ורק אם מלכתחילה כל הפעולה היא לא בשבילו זה נחשב שלא עשה לו כלום וזה לא מחייב מדין פועל

והנה בפשוטו אם אדם ישכור פועל לעבוד בשל הפקר ויהיה לו תועלת בזה הוא וודאי יהיה חייב וכמבואר בב"מ נ"ח. לדעת רש"י ששכרו פועלים לשמור על ההפקר לצורך קציר העומר ומשמע שזה מדין פועל רגיל ולפ"ז צ"ע כאן ששכרו ללקט מציאות הרי וודאי התכוין לתועלת עצמו כמו לפי הצד שבגמ' שהוא זוכה בזה שכה"ג וודאי שבעל הבית חייב א"כ לכאורא גם אם הדין שהוא לא זוכה אבל הוא חשב שיש לו בזה תוע וביקש ממנו שיעשה הפעולה לטובתו וצ"ע ואולי הכוונה שעד כמה שלא זוכה א"כ יודע הדין ולא חשיב שיש כאן פעולה לעצמו אבל אם יתכוין שיביא לו והוא יעשה מעשה קנין בזה וודאי שיהיה מחייב של פועל וצ"ע

והנה בהא דמבואר ברשב"א שבשל הפקר כיון שאין כאן פעולה לאף אחד אין מחייב וצ"ע דהרי הרשב"א בקידושין נסתפק האם יש ערב בזרוק מנה לים ולמה לא הוכיח מסוגין שפטור ואולי כי היה אפשר לבאר כרמב"ן אמנם עדין צ"ע שהרי שם הוא מסתפק בזה ופה הפשוט לו שלא מתחייב ואולי יש כאן סברא מיוחדת שבפועל אין החיוב אלא בקבלת פועלה ולכן גם בשל חברו רק מצד שיש כאן קבלת פעולה לכן הוא מתחייב וצ"ע

]באומר שכרכם עלי עיין חת"ס בב"מ י"ד שכה"ג הבעל הבית לא חייב כלום דכל העבודה בכלל לא היתה בתור עבודה בשבילו אלא לשליח

]עיין רי"ף שכתב שבמקרה שבעל הבית אמר שלש והשליח אמר ארבע והעבודה שווה ארבע שהוא חייב לשלם ארבע והטעם כי הם אומרים לכן עבדנו עבודה טובה וצ"ע מה צריכים להגיע לטעם זה תיפו"ל שכיון שזה שיעור הנהנה ושמעתי לבאר דהרי להם השליח אמר ארבע ולפי מה שאמר להם גם אם היו עושים עבודה רגילה היה מגיע להם ארבע וא"כ מה שעשו עבודה טובה זה בתור מתנה וא"כ עכשיו שעל עבודה רגילה מגיע שלש הם לא יכולים לתבוע ארבע על העבודה המיוחדת דאת זה עשו בתור מתנה ולכן הוצרך הרי"ף לסברא שמה שהם עשו עבודה טובה זה מחמת שנתן להם ארבע וממילא זה לא מתנה ומגיע להם ארבע

ועיין ש"ך שהביא מתלמידי הרשב"א שאם בעל הבית אמר שלש והשליח שכרם סתם ועשו עבודה של ארבע שמגיע להם רק שלש ובפשוטו הסברא שכיון שהוא לא אמר להם שיעשו עבודה טובה א"כ בפשוטו מתפרש שקצצו על עבודה רגילה שמחירה הוא שלש וא"כ גם אם עשו ארבע זה סתם מתנה וכמו אם קצצו שלש ועשו עבודה של ארבע שלא מגיע להם ארבע אמנם עיין ש"ך שכתב שכל זה דוקא כי הבעל הבית אמר לשליח שלש אבל אם הוא לא היה אומר כלום צריך לשלם ארבע ועיין אולם המשפט שתמה מה ההבדל מה בעל הבית אמר הרי יש כאן מלאכה ששוה ארבע ואם מקבל שלש מצד הסברא הנ"ל א"כ גם אם לא אמר כלום זה כמו שסיכמו על שלש וע"ש שדן שבאמת סתם פועל כשלא מדברים על מחיר יש כאן אומדנא שאם יעשה עבודה של ארבע מגיע לו ארבע ורק שבסתם שליח שלא דיברו על מחיר האומדנא שאם בעל הבית אמר מחיר זה יחול כמו שהוא אמר ולכן כאן שבעל הבית אמר שלש לא יחול יותר משלש וצ"ע בזה