חבורות נדה וסתות מהדות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר מרילס

שיעורי שערי טהרה

חבורות שנאמרו בזמן חורף תשע"ב לחבורת אברכים בני עלי'

וסתות

[בגדר דין עונה בינונית 1](#_Toc436227901)

[שיטת הריטב"א 3](#_Toc436227902)

[רש"י ד"ה דאורייתא 3](#_Toc436227903)

[שיטת הזכר"י 3](#_Toc436227904)

[שיטת רבה בר בר חנה ושיטת ר' יוחנן 5](#_Toc436227905)

[ביאור המחלוקת אם וסתות דאורייתא או דרבנן 5](#_Toc436227906)

[י"א שוסתות אינם אלא מדרבנן מדלא ארגשה 7](#_Toc436227907)

[איך יתכן שוסתות דאורייתא אם לא ארגשה 8](#_Toc436227908)

**[י"א שוסתות אינם אלא מדרבנן משום שאין לנו יסוד לבנות החזקה עליו](#_Toc436227909)** [8](#_Toc436227909)

**[פתיחה בדברי הגר"ח בהא דוסתות דרבנן](#_Toc436227911)** [8](#_Toc436227911)

[עוד בדברי הגר"ח 9](#_Toc436227912)

[חוששת לוסתה וחוששת לראייתה 11](#_Toc436227913)

[בגדר חיוב בדיקה שלאחר הוסת 11](#_Toc436227914)

[גדר דין בדיקה בשעת הוסת 11](#_Toc436227915)

[עוד בחיוב הבדיקה שלאחר הוסת 12](#_Toc436227916)

[תליי' במכה בעונת הוסת 12](#_Toc436227917)

[וסת הגוף 13](#_Toc436227918)

[וסת הגוף המורכב בימים 14](#_Toc436227919)

[זמן הפרישה בוסת הגוף 18](#_Toc436227920)

[וסת הפיהוק המורכב עם ימים והקדימה לפהק 18](#_Toc436227921)

[וסת הקפיצות 18](#_Toc436227922)

[וסת ליום השבוע 20](#_Toc436227923)

[שיעור ז' 24](#_Toc436227924)

[בביאור המחלוקת שבין ר' יוסי לר' יהודה 24](#_Toc436227925)

[בביאור שיטת האו"ז 25](#_Toc436227928)

**[הערות בדעת ר' יוסי לפי הנ"ל](#_Toc436227930)** [25](#_Toc436227930)

[דעת הראב"ד בוסת השעות אליבא דר' יהודה 26](#_Toc436227931)

[ספק אם ראתה קודם נץ החמה או אחרי נץ החמה 27](#_Toc436227932)

[שיעור ח' 28](#_Toc436227933)

[למודה שאני 28](#_Toc436227934)

[שיעור ט' 30](#_Toc436227935)

[שיטת הר"ח בוסת הדילוג 30](#_Toc436227936)

[ביאור החשש בוסת שאינו קבוע 31](#_Toc436227937)

[וסת הסירוג עם ראיות באמצע 33](#_Toc436227938)

[וסת ההפלגה בסירוג 33](#_Toc436227939)

[אין אשה קובעת וסת אא"כ ראתה באותה עונה 34](#_Toc436227940)

[כיצד עוקרים וסת 34](#_Toc436227941)

[אם הפלגה קצרה עוקרת את הארוכה 35](#_Toc436227942)

[האם מונים הפלגות למנין הראוי 36](#_Toc436227943)

[חשבון הוסתות שבימי זיבה 37](#_Toc436227944)

[היום אין אנו מתחשבין בימי נדה וזיבה 38](#_Toc436227945)

**[הביאור בראית ר' פפא](#_Toc436227946)** [39](#_Toc436227946)

**[יסוד המחלוקת אי אזלינן בתר מנין הראוי](#_Toc436227947)** [40](#_Toc436227947)

**[סתירה בדברי ר' פפא](#_Toc436227948)** [41](#_Toc436227948)

**[כל היד המרבה לבדוק הרי זה משובח](#_Toc436227949)** [43](#_Toc436227949)

**[חיבוק ונישוק](#_Toc436227950)** [43](#_Toc436227950)

**[עונת האו"ז](#_Toc436227951)** [44](#_Toc436227951)

**[שיטת האביאסף](#_Toc436227952)** [45](#_Toc436227952)

**[בדיקה בעונת וסת שאינו קבוע](#_Toc436227953)** [46](#_Toc436227953)

**[שיטת התפארת ישראל (פלתי) בעו"ב](#_Toc436227954)** [49](#_Toc436227954)

**[דרכה לראות תמיד לאחר ל' יום](#_Toc436227955)** [49](#_Toc436227955)

**[עקירת עו"ב](#_Toc436227956)** [50](#_Toc436227956)

**[אם חוששים לעו"ב אפי' יש לה וסת ועברה עונת הוסת ולא ראתה (ובדברי הט"ז ס"ק ה')](#_Toc436227957)** [50](#_Toc436227957)

**[וסת לשעות](#_Toc436227958)** [51](#_Toc436227958)

**[וסת שאינו קבוע ליום השבוע](#_Toc436227959)** [52](#_Toc436227959)

**[וסת ההפלגה בדילוג](#_Toc436227960)** [56](#_Toc436227960)

**[קביעת הוסת לפי עונות או ימים](#_Toc436227961)** [57](#_Toc436227961)

**[חשש עונה בינונית כשהיתה ראי' באמצע](#_Toc436227965)** [60](#_Toc436227965)

**[שיעור י"ח](#_Toc436227967)** [61](#_Toc436227967)

**[הקושיא השניי' של הב"י](#_Toc436227968)** [61](#_Toc436227968)

**[הקושיא השלישית של הב"י](#_Toc436227971)** [61](#_Toc436227971)

**[הדין למעשה בשאה שראתה בכ' ואח"כ בי"ט והמשיכה לכ'](#_Toc436227977)** [62](#_Toc436227977)

**[עוד בקושיא השלישית של הב"י, ובדין מין ההפלגה מאיזה ראי' מונים](#_Toc436227980)** [63](#_Toc436227980)

**[שיעור י"ט](#_Toc436227984)** [64](#_Toc436227984)

**[הקושיא הרביעית של הב"י](#_Toc436227985)** [64](#_Toc436227985)

**[קביעות וסת העוקרת חששות לוסת שאינו קבוע](#_Toc436227991)** [64](#_Toc436227991)

**[סוף דברי הרמ"א ודין וסת של ימי המבוכה](#_Toc436227997)** [66](#_Toc436227997)

**[שיעור כ'](#_Toc436228007)** [68](#_Toc436228007)

**[דברי הטור בשינתה פעמיים ליום ל', ובדין הפלגה קצרה אי עוקרת את הארוכה](#_Toc436228008)** [68](#_Toc436228008)

**[האם אשה קובעת וסת להפלגה כשההפלגות אינן מסודרת](#_Toc436228012)** [69](#_Toc436228012)

**[בדברי הש"ך בס"ק ל"ד](#_Toc436228014)** [69](#_Toc436228014)

**[דברי הטור בהגיע יום להפלגת כ' ולא ראתה, ובדין מנין הראוי](#_Toc436228016)** [69](#_Toc436228016)

**[עוד הערה קטנה בהפלגה מראי' קודמת](#_Toc436228019)** [70](#_Toc436228019)

**[שיעור כ"א](#_Toc436228021)** [71](#_Toc436228021)

**[חשש וסת שאינו קבוע כשקפצה וראתה](#_Toc436228022)** [71](#_Toc436228022)

**[פיהוק או קפיצה בראי' הראשונה של וסת ההפלגה](#_Toc436228025)** [71](#_Toc436228025)

**[ישוב הסתירה בדברי הראב"ד בזמן החשש בוסת המורכב מפיהוקים וימים](#_Toc436228027)** [72](#_Toc436228027)

**[חשש עונה בינונית למי שיש לה וסת הגוף לבד](#_Toc436228029)** [72](#_Toc436228029)

**[וסת הגוף כשהראי' נמשכת לאחר הוסת](#_Toc436228033)** [73](#_Toc436228033)

**[שיעור כ"ב](#_Toc436228038)** [74](#_Toc436228038)

**[מעוברת ומינקת](#_Toc436228039)** [74](#_Toc436228039)

**[מתי חוזרת לוסתה אחרי לידה](#_Toc436228046)** [75](#_Toc436228046)

**[כדורים](#_Toc436228050)** [76](#_Toc436228050)

*[סימנים השכיחים באשה כוסת הגוף](#_Toc436228054)* [76](#_Toc436228054)

[מילואים 77](#_Toc436228056)

**[יום ל' לחודש](#_Toc436228057)** [77](#_Toc436228057)

**[דברי הש"ך בנקוה"כ בא' א' כ"ה א'](#_Toc436228058)** [77](#_Toc436228058)

**[גילוי מילתא למפרע אחרי ג' פעמים בהרכבה](#_Toc436228062)** [77](#_Toc436228062)

**[וסת הדילוג למפרע לדידן (ש"ך)](#_Toc436228063)** [77](#_Toc436228063)

**שיעור א'**

# הקדמה קצרה לוסתות

אמנם דנו הפוסקים בטעם וגדר הדין של וסת לכל פרטיו ודיניו, יש לדעת ש'וסת' (וסתם וסת הוא מה שקוראים 'וסת קבוע') עיקר ענינו חזקת ג' פעמים כמו בשור המועד ושארי הזקות המוזכרות במס' יבמות דף ס"ה ע"ב ועוד מקומות. וכן השוו דיני זה בזה במס' ב"ק. ומה שיש לדון ובאר ע"פ זה (כגון הא דא"כ למה איכא מ"ד שוסתות דרבנן) יתבאר בהמשך.

# בגדר דין עונה בינונית

במתני' מבואר שסתם נשים בחזקת טהרה לבעליהן. וע' לעיל בסופ"ק שמזה הוכיח הגמ' שאין צורך לבדיקות לפני תשמיש אפי' לאשה שאין לה וסת (והר"ח שם ע"כ למד אחרת ואכמ"ל). וכאן בגמ' קאמר ר"ל דהנ"מ כשמצאה בתוך ימי עונתה. ושיטת הרמב"ם ורי"ף (כמו שביארו הראשונים בשיטתם) והרא"ה בבד"ה (ב"ז ש"ב) שכוונת הגמ' לעונת הוסת. ויוצא לדידהו שאין כזה ברי' של 'עונה בינונית', וזהו עצם כוונת הרא"ה לאפוקי מדעת התוה"ב שם שסבר כשיטת עוד הרבה ראשונים שיש חשש נוסף של 'עונה' וכמו שיתבר בסמוך. ואע"ג דלעיל בדף ט' ע"ב מבור בהדיא דעונה בינונית שלושים יום, אין זה ענין לכאן, דשם מיירי בג' עונות שמוכיחות שאשה היא זקנה המסולקת דמים, וכיון שעברו עונות אלו ולא ראתה, אפשר לקוע שהיא מסולקת דמים. ומ"מ אין מזה ראי' שיש חיוב בדיקה וכדומה בעונת הוסת (ונראה שמשו"ה לא הביאו שאר הראשונים ראי' משם שעו"ב הוא פעם לל' יום משום שהי' אפשר לומר דהתם שאני כנ"ל, רק מן הירושלמי). וע' בחי' הרמב"ן שפי' לדעתם שכוונת ר"ל לאפוקי יום עונה עצמו דלא, שלא תעלה על דעתך שבבא מן הדרך לא חששו אף לעונת הוסת או שיתלו להקל לומר שמא עקרתו וקמ"ל דבעי מיחשב דלא בעונת וסת קיימא האידנא. וע"ש בבד"ה שגם הוסיף לבאר דברי ר' הונא ורבב"ח, שנחלקו בעברה עונת הוסת והיתה יכולה לטבול (וכמו שביארו התוס').

אמנם רש"י ורוב ראשונים ביארו שכוונת ר"ל בבא ומצאה בתוך ימי העונה לחשש אחרת של 'עונה' והוא מה שקוראים 'עונה בינונית' וכלשון הגמ' לעיל בדף ט' ע"ב). והביאו מן הירו' דעונה בינונית שלושים יום (והרשב"א הביא מלעיל דף ט' ע"ב וכנ"ל). והגמ' בהמשך דן בוסתות ושיטת ר' הונא שאינה מותרת אלא קודם שהגיע שעת וסתה אבל הגיע שעת וסתה אסורה. ורבב"ח חולק על זה שאפי' הגיע שעת וסתה מותרת. וביארו בגמ' שנחלקו אי וסתות דאו' או דרבנן, דלמ"ד אסורה סבר וסתות דאו', ולמ"ד מותרת סבר וסתות דרבנן. ומ"מ אפי' למ"ד מותרת, הנ"מ בעברה יום הוסת אבל לגבי עו"ב אסורה וכנ"ל מר"ל. ויוצא לפום ריהטא שעו"ב יותר חמור מוסת, שהרי לרבב"ח עברה וסתה מותרת ואילו עבר העו"ב אסורה.

אמנם לקמן בדף ט"ז ע"א ביאר רש"י שאפי' למ"ד וסתות דאו', אין עו"ב אלא דרבנן. והקשה הגרע"א שם דלכאורה כיון שמדייקים מן המ"ד דעברה יום הוסת אסורה דע"כ סבירא לי' דוסתות דאו', לכאורה הה"נ דצ"ל שעו"ב דאו', ואיך כתב רש"י דזה לכו"ע אינו אלא מדרבנן. ונשאר רע"א בקושיא.

והי' נראה לכאורה שכבר התייחס הרמב"ן להערה זו. שהרי הרמב"ן דן בזה שהתיר ר' יוחנן אם היתה יכולה לספור ולטבול אחרי שעת וסתה מה יהא הדין אם כן הוא, אבל עברה גם יום העונה שלה, ומזמן העונה לא היתה לה מספיק זמן לטבול, וכתב דכה"ג אפשר לתלות בוסתה ולומר דעד כמה שראתה הי' זה מזמן הוסת ולכן היתה יכולה לטבול. והוסיף לבאר "ולא החמירו בעונה יותר מן הוסת מפני שהיא חמורה אלא מפני שאי אפשר לנו לומר שאשה זו לא תראה לעולם לפיכך תולין בעונות וחוששין להן אבל אם בא לתלות נמי בוסת תולין". וכוונתו לכאורה שלפום ריהטא הי' נראה שיש לתלות בעונה יותר מן הוסת, וע"פ החשבון הנ"ל, שהרי בעונה מחמירין ואילו בוסת מקילין למ"ד וסתות דרבנן. ולזה תי' שאמנם חוששין לעונה, היינו משום שיש סברא נוספת דוכי לעולם לא תראה, אבל לעולם הסברא של וסת יותר פשוט מעונה. ובמילים אחרים לכאורה ר"ל דהסברא ד'וכי לעולם לא תראה' הי' אומר לנו שתראה או בעונה או בוסת, ולכן כיון שעברה עונת הוסת ולא ראתה, אע"ג שלא חוששים שראתה בעונת הוסת, מ"מ אי אפשר אחרי העונה בלא כלום.

והנה הרמב"ן דקדק מפירש"י דהא דקאמר ר' הונא 'ל"ש אלא שלא הגיע שעת וסתה' דקאי אדר"ל. ורצונו לומר שכוונת ר' הונא לומר דהא דאמר ר"ל והוא שמצאה בתוך ימי עונתה נמי לא אמרן אלא כשלא עבר שעת וסתה אבל עבר שעת וסתה אסורה. והרמב"ן הבין ששיטת רש"י להחמיר אפי' אם הוסת לאחר העו"ב, והוא לכאורה משום שלשון ר' הונא היא "לא שלו אלא שלא הגיע שעת וסתה וכו'" משמע שוסת יש לה, רק שלא הגיע[[1]](#footnote-1). ומשו"ה תמה עליו שאם יש לה וסת למה תהא חוששת לעו"ב.

וביאור הדבר, דלא הרי החשש של וסת הרי היא החשש של עונה. שענינו של וסת הוא שיש לנו סיבה לומר שאשה תראה דוקא בעונת הוסת כיון שהיא התרגלה ג' פעמים לראות באותה עונה, ומשום שזהו הטבע שלה. ולא נחלק המ"ד וסתות דאו' עם המ"ד וסתות דרבנן אלא לענין חומר החשש, דלמ"ד וסתות דאו' חוששין לחזקת הוסת מדאו', ולמ"ד וסתות דרבנן אין בחזקה של וסת מספיק דררא לחשוש מדאו', אבל דררא להסתפק מיהא איכא, והחמירו חז"ל לחשוש גם לחשש זה (אמנם דיני החשש שונה וכדמבואר בגמ'). אחרת היא דינו של עו"ב, שאין חוששין לה משום שיש סיבה לומר שהיא תראה דוקא בעונה בינונית, רק דכיון שעבר כ"כ זמן ועדיין לא ראתה, צריכים לחשוש שהדם יבא כל רגע כיון דלא יתכן שלעולם לא תראה.

ועוד יותר מזה, דעיוין בחי' הריטב"א שכתב להדיא שאין החדד של עונה משום שתראה דוקא ביום הל', אלא קצת לפני ואחרי. והוא כאשר דיברנו שאין טבע ליום מסוים. וא"כ הי' נראה לכאורה שהחשש של עונה לא מחייב בדיקה ביום מסוים. אמנם מלשון הרמב"ן הנ"ל הי' נראה דאע"ג שהטעם שחששו לזה הואמשום סברא דוכי לעולם לא תראה, מ"מ גדר הדין היתה ד'תולין בעונות', ור"ל דכיון שזהו משך זמן הבינוני שרואים, אמרינן שיש חשש שתראה.

ועכ"פ אם יסוד החשש של עו"ב הוא מחמת סברא של "וכי לעולם לא תראה" לא שייך כלל קושיית רע"א. דהא לא דייקינן מהא דבעבר שעת וסתה אסורה דוסתות דאו' אלא בחשש של וסת שהוא סיבה לחשוש שדם בא דוקא בעונת הוסת מחמת החזקה של הוסת, אבל לזה שחוששין לאחר עו"ב משום חשש של "וכי לעולם לא תראה", אמנם הסברא ד'וכילעולם לא תראה' הוא יותר חזקה מסברת הוסת, מ"מ עיקר החשש של עונת הוסת עצמו אינו חזקה כ"כ וכמש"נ.

והנה הבאנו שהרמב"ן דקדק בשיטת רש"י שחוששין לזמן העונה אפילו באשה שיש לה וסת ועדיין לא הגיע עת וסתה. והרמב"ן והרשב"א חלקו עליו, אבל יש חילוק בין שיטת הרמב"ן לשיטת הרשב"א.

אלא שבעיקר קושיית רע"א יש להעיר בתרתי. חדא, ראיתי בספר "משנת יעקב" שהעיר שאיך אפשר לדמות הוכחת הגמ' מר' הונא לעו"ב. הא ר' הונא אמר שעבר יום הוסת '*אסורה*' – פי' שאפי' אם בדקה אח"כ ומצאה טהורה הרי היא טמאה וכדמבואר בגמ' דלקמן. ובדר"ל לא מבואר שהיא אסורה. ויתכן דליכא אלא חיוב בדיקה, ואולי מחיוב בדיקה לבד ליכא להוכיח דהוי מדאו'. ואולי י"ל שדקדק גם מרבב"ח שכתב דכיון שמותרת (פי' בלי בדיקה) חזינן דוסתות דרבנן, ומשמע דאילו הי' חיוב בדיקה אינו כן. אלא שגם בזה נימא דהוו דיוקים סותרים. ומ"מ דדבר זה אינו אלא יישוב אקשיית רע"א, אבל הקושיא שהקשנו דאיך יתכן שעבר יום הוסת מותרת ועבר העו"ב אסורה עדיין אינו מתיישב.

אלא דלכאורה יש להקשות עוד על רע"א, דהיכן מצא בדברי ר"ל שכשעבר העו"ב עדיין צריכה בדיקה. ואולי דקדק כן מדברי רש"י ד"ה בתוך שכתב "אבל *לאחר* ל' בעיא בדיקה הואיל וסתם נשים חזיין לסוף עונה". ומשמע שיש חיוב גם לאחר עונת הוסת. אבל בזה הדבר תלוי. דהנה שיטת הש"ך (סי' קפ"ט ס"ק ל') והחוו"ד (שם ס"ק י"ב) שהעו"ב הוא ביום הל"א. ואע"ג שעונה בינונית אינו אלא ל' יום ולא ל"א, ביארו שהזמן החשש הוא *לאחר* שעבר ל' יום, אבל בל' יום עצמו ליכא חשש. וע"ש בש"ך שדקדק כדבריו מדברי רש"י. וא"כ ליכא כל ראי' מדברי רש"י שאפי' עבר יום העו"ב צריכה בדיקה, רק כוונתו שעדיין לא הגיע עונת העו"ב עד שיעברו ל' יום. ורע"א ע"כ סבר כשו"ת חכ"צ סי' קי"ד שכוונת רש"י לבדיקה שאחרי עו"ב.

# שיטת הריטב"א

הבאנו לעיל שיטת הרמב"ן שיסוד החשש של עו"ב בנוי על סברא דוכי לעולם לא תראה. וע' בריטב"א שג"כ הלך בדרך זה, רק שהוסיף שאין הדין של עו"ב אך ורק בל' יום לראיתה, אלא דלפעמים הרי היא מקדימה או מאחרה. ובזה קאמר ר"ל שרק עד שיגיעו הימים שדרכה לראות בהם הרי היא בחזקת טהורה לבעלה, אבל אחרי שהגיעו הימים שעלולה לראות בהם עלי' לבדוק אפי' אם זה קודם לל' יום. והנה בזמן שעבר הבאנו שיטת התרוה"ד שאפי' לר"ח שכל אשה שאין לה וסת חייבת לבדוק לפני תשמיש, הנ"מ אחרי שהגיעו הימים שעלולה לראות בהם, אבל קודם לזמן זה הרי היא מסולקת דמים ומותרת בלי בדיקה. ושיטה זו הריטב"א היא כשיטת התרוה"ד ודלא כשיטתו. שמצד א' זהו ממש שיטתו שהיא מותרת עד הימים שהיא עלולה לראות בהם ואסורה אח"כ. אמנם הוא חלוק בזה, דאילו הריטב"א מיירי לשיטת רש"י וסייעתו דכל לבעלה לא בעי בדיקה, ומשמע דאילו כר"ח אין לחלק בזה. וע' בביאורים לריטב"א סי' י"ד שהוכיח מדברי הריטב"א האלו שאם אין דרכה לראות עש אחרי ל' יום, אינה חייבת לחשוש לעו"ב. ואכמ"ל בזה.

# רש"י ד"ה דאורייתא

כתב רש"י שלמ"ד וסתות דאו' הרי זה מכח הלל"מ דמחזקינן לה בטומאת ספק. וחזינן לדעתי' דבין למ"ד וסתות דאו' ובין למ"ד וסתות דרבנן, הסברא הראשונה היא דוסתות אינן מדאו', ולא חלק המ"ד דוסתות דאו' אלא מכח הלל"מ. וכדאי לזכור פרט זה כשלומדים הסוגיא של וסתות דאו' או דרבנן.

עוד מבואר מדברי רש"י שאפי' למ"ד וסתות דאו' מ"מ אינה אסורה אלא מספק. ולכאורה לדבריו יש להתיר אשה ע"י שמחשב ימי וסתה אפי' למ"ד וסתות דאו' כיון שאינו אלא ספק. וכ"כ להדיא בערול"נ לדעת רש"י. ובתוס' מבואר שרק למ"ד וסתות דרבנן אפשר להתיר ע"י שמחשב ימי וסתה, ומשמע דסבר דלמ"ד וסתות דאו' הרי היא אסורה בתורת ודאי. וכן מבואר להדיא בחי' הרשב"א.

# שיטת הזכר"י

בהא דפסק ר' יוחנן שמחשב ימי וסתה ובא עלי' לכאורה יש להקשות דנהי דתלינן דידעינן מתי התחילה לראות, אבל מנין לנו כמה ימים היא המשיכה לראות מבלי לדעת. ומכח קושיא זו חידש הזכר"י שאם יודעת האשה שאף פעם לא תראה דם יותר ממשך זמן מסוים, אזלינן בתר חזקה ואחרי שעברו מספר ימים אלו אמרינן שנפסק מעיינה אפילו אם לא עשתה בדיקת הפסק טהרה. וע' בסד"ט סי' קצ"ו ס"ק כ"ג שביאר שאע"פ שהגמ' מסיקה דלא אמרינן הכי אלא בזמן שספק ראתה, אבל ודאי ראתה לא היינו מטעם דלא אמרינן ספק טבילה מוציא מידי ודאי טומאה, אבל משום משך זמן ראייתה לא אמרינן. וכן נקטו כמותו לדינא החזו"א ושו"ת או"ש. אמנם שם בסד"ט הקשה עליו ממתני' דלקמן ס"ח ע"א דבדקה ומצאה טמאה ולאחר זמן מצאה טהורה הרי היא בחזקת טומאה עד הבדיקה הטהורה. ורע"א בשו"ת סי' ס' הסכים לראייתו משם, ודחה דמכאן אין ראי', דאה"נ דמבואר כאן דאזלינן בתר חזקה, מ"מ י"ל דלא מטהרינן ע"פ חזקה אלא במקום שכל טומאתה אינו אלא ע"פ חזקה, דהכא איננה טמאה אלא משום שהחזקה אומרת לנו שראתה, אבל כשיודעים בודאות שהיא טמאה י"ל דלעולם לא מהני חזקה.

**שיעור ב'**

# הנפק"מ אם וסתות דאורייתא או מדרבנן

בסוגיין מבואר שנפק"מ בין המ"ד וסתות דאורייתא למ"ד וסתות דרבנן הוא בעברה עונת הוסת ולא בדקה בעונת וסת, שלמ"ד דאורייתא אמרינן שהיא טמאה, ולמ"ד דרבנן היא טהורה. וכן לשייטת התוס' חזינן שלמ"ד וסתות דרבנן הרי היא טמאה מספק, ולמ"ד וסתות דאורייתא הרי היא טמאה ודאי. ועוד חזינן שאם יש דם מן המכה, והיא מרגשת שהדם מן המכה (וכמש"כ התוס'), למ"ד וסתות דאורייתא הרי היא טמאה, דאמרינן שמסתמא גם הי' דם וסת, ולמ"ד וסתות דרבנן לא חיישינן.

ונראה לבאר בזה יותר. דהנה מבואר בגמ' (ללישנא בתרא עכ"פ) שאפילו למ"ד וסתות דרבנן, אם לא בדקה בשעת וסתה ולאחר מכן ראתה, אנחנו חוששים עכ"פ שהדם הגיע בשעת וסת. ומקשים התוס' בד"ה אלמא (א) שלכן איך הוכיחו הל"ק דסבר ר' הונא שוסתות דאורייתא מדחיישינן לוסתה ולראיתה, לימא שהוא משום דחיישינן לוסתה גם למ"ד וסתות מדרבנן וכמו שמבואר לל"ב. ובגליון הש"ס תמה רע"א שלכאורה יש לומר שבזה נחלקו הל"ק והל"ב, ולל"ק אמרינן דאע"ג שראתה לאחר מכן לא חיישנן שראתה בשעת וסתה כיון שע"פ החזקה דמעיקרא לא ראת עד עכשיו. ונשאר בקושיא.

ולכאורה הי' נראה שהדבר תלוי. שמרש"י בכמה מקומות מבואר שהדין בוסתות הוא שיש חיוב בדיקה, אבל אעפ"כ הרי היא טהורה בעצם. ולכן שפיר י"ל שמעיקר הדין לא חיישינן לזה שהיתה טמאה מעיקרא. אבל התוס' סוברים שלמ"ד וסתות דרבנן הרי היא טמאה מספק, וכדמבואר מדבריהם דלעיל, שמשו"ה בעינן להמתין עד כדי שתוכל לטהר את עצמה עד שנחזיקנה כטהורה, משום דספק מוציא מידי ודאי. ולכן ע"כ סוברים התוס' שאם ראה לאחר מכן חוששין לוסתה, שהרי כל היסוד של הוסת הוא להיות בטומאת ספק, וכיון שראתה דם ויכול היות מן הוסת הרי היא טמאה. וזהו גם הטעם שבהמשך כתבו שאם יש מכה ולא ידעינן שהדם מן המכה, אמרינן שהוא מן הוסת (רק באופן שידעינן שכל הדם מן המכה אמרינן שהיא טהורה, דהא אין אן דם נוסף שהוא מן הוסת).

אמנם לרש"י לכאורה י"ל כמש"כ רע"א, שהרי רש"י פי' החוששת לוסתה לענין טומא ולא לענין להיות מקולקלת למנינה, ולכן אינו יכול לומר כמש"כ התוס'. וע"כ הוא יבאר שלל"ק אפילו ראת לאחר מכן מ"מ אין חוששין לוסתה, וכשיטתו שהיסוד של הוסת למ"ד וסתות דרבנן אינו אלא לחייבה בבדיקה.

# ביאור המחלוקת אם וסתות דאורייתא או דרבנן

מקשים העולם, מהו הטעם שיהיו וסתות רק מדרבנן, ומאי שנא משאר חזקת ג' פעמים כגון שור המועד או שאר חזקות המוזכרות ביבמות ס"ד ע"ב שהם דאו'. ועוד יותר מזה, שהרי רש"י פי' הטעם במ"ד וסתות דאו' משום שיש בזה הלל"מ דמחזקינן לה בטומאת ספק, ומשמע שאלמלא ההלל"מ גם המ"ד דוסתות דאו' הי' מסכים שאינו אלא מדרבנן, וצ"ע כנ"ל, דמאי שנא משאר חזקות של ג' פעמים שאינם צריכים הלל"מ.

עוד מקשים המפרשים, דהא איכא גזה"כ ד"והזרתם את בנ"י מטומאתם" ובברייתא למדו מזה (לקמן ס"ג ע"ב, והביאו התוס' כאן) אזהרה לבנ"י שיפרשו מנשותיהם סמוך לוסתן. וצ"ע למ"ד וסתות דרבנן. ולכאורה הי' אפשר לומר דאה"נ וברייתא זו אינו אלא למ"ד וסתות דאו' וקיי"ל דלא כוותי', שהרי בדף ט"ז ע"א מבואר דאי וסתות דאו' או דרבנן הוי מחלוקת תנאים. אלא שכנראה הראשונים שהקשו כן הי' קשה להם לומר שסתם ברייתא המוזכר בש"ס הוי כמ"ד וסתות דאו' מאחר ולתוס' ורוב ראשונים קיי"ל דוסתות דרבנן. ומשו"ה פי' הראב"ד (בריש שער תקון הוסתות) והרשב"א התוה"א שאין זה אלא אסמכתא בעלמא. וכי תימא דמ"מ גזה"כ ד'והזרתם' מאי עבדינן בי', ע' בפי' הראב"ד לספרא (ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"ו) שנראה מדבריו שאינו אלא אזהרה לפרוש מאשה נדה (ולא אשה בשעת וסתה).

**דברי הנודע ביהודה בזה**

מפורסמים דברי הנו"ב (יו"ד קמא סי' נ"ה) שפי' דהא דאמרינן דוסתות דרבנן אע"ג דאיכא חזקת הוסת, היינו משום שכנגד הוסת יש חזקת טהרה של האשה. ולכן כיון דאיכא חזקה כנגד חזקה אינו דאו'[[2]](#footnote-4). ומשו"ה כתב שיש נפ"מ דהא דאיכא חזקת האשה היינו כשעבר עונת הוסת ולא ראתה, אבל בשעת וסתה ממש אין לה חזקה. והטעם שהרי כשעבר עונת הוסת השאלה היא 'שמא ראתה', ובשמא ראתה מהני חזקת טהרה של האשה. אבל ביום הוסת השאלה היא 'שמא תראה', ובזה לא מהני חזקה ומשום שאין החזקה מהני אלא למציאות של עכשיו ולא לעתידות, וכדמצאנו במס' גיטין דלשמא מת מהני חזקה אבל לשמא ימות לא מהני. ולכן כתב הנו"ב דהא דאמרינן וסתות דרבנן, הנ"מ כשעבר עונת הוסת, אבל החיוב פרישה בעונת הוסת ממש הוי דאו' כמו שאר החזקות. ופי' בזה הא דאיכא גזה"כ ד'והזרתם' (והביא מתוס' ביבמות ס"ב ע"ב דסבר דהוי דרשה גמורה והוא מב"י, וכבר תמהו האחרונים שבתוס' שם לכאורה מבואר ההיפך) לומר שיש חיוב פרישה בעונת הוסת עצמו[[3]](#footnote-5).

ויש בדברי הנו"ב כמה הערות. חדא העירו הברוך טעם והבית מאיר (השואל לנו"ב בתשובה שם) בהא דסבר שיש כאן חזקה כנגד חזקה, דלכאורה לא דמי החזקה דג' פעמים לחזקה דמעיקרא של האשה. שהיסוד של חזקה דמעיקרא הוא דכמו שהי' כן יהי', ואילו החזקה דג' פעמים הרי היא כעין רוב דכיון שראתה ג' פעמים מסתבר שתראה כרגילות שלה. ולכאורה הדין של החזקה דמעיקרא הוא ללכת בתרי' עד שיהי' בירור כמו רוב, וא"כ הכא דאיכא בירור דחזקת ג' פעמים ליזיל בתר הבירור. וראיתי בביאורים שבסוף חי' הריטב"א סי' י"ז אות ב' שהביא תנא דמסייע לי' לנו"ב בסברתו והוא ר' יהודה בר קלונימוס בס' יחוסי תנאים ואמואים עמ' רצ"ו שכתב שהחזקה של וסתות הי' צריך להיות מדאו' (כקושיא הנ"ל) "כדאיתא בהכל שוחטין". הרי התם בהכל שוחטין למדו הדין דחזקה דמעיקרא ולא חזקת ג' פעמים. הרי דחזינן לדעתי' ששני החזקות יסוד א' להם.

ונראה לבאר דברי היחוסי תנאים ואמוראים והנו"ב ע"פ מה שדקדק הגר"נ פרצוביץ מרש"י בתחילת מסכתין. ששם בד"ה העמד כתב "הלכך העמד אשה על חזקתה שהיתה קודם ראייה *כשנתעסקה בטהרות אלו*" וצ"ע (ע' רש"ש שם שהעיר בזה) דלכאורה אין החזקה מזמן ההעתסקות רק בזמן דמעיקרא שידענו שהיתה אז טהורה ומעמידים אותה על חזקתה של אז. ואמר הגרנ"פ דחזינן מזה שענין של חזקה הוא **להעמידה על המצב הסתמי שיש לה בשעת שאלה**, רק בעינן לקבוע מהו באמת המצב הסתמי שלה בשעת שאלה, וא' מן הדרכים לקבוע את זה הוא ע"י מה שידענו בה מקודם, דכיון דמעיקרא היתה כך וכך, ממילא המצב הסתמי שלה עכשיו הוא כך וכך, ואחרי שקבענו שהמצב הסתמי שלה עכשיו הוא כך וכך, דין החזקות הוא לתת דין זה. וזהו הביאור בדברי רש"י הנ"ל, שפוסקים ע"פ המצב הסתמי שהיתה לה בשעת ההתעסקות שהיא הזמן שאנו מסופקים בה, רק שלא עמדנו על המצב הסתמי שלה בשעת ההתעסקות אלא מכח מצבה מקודם. ולפי זה יש לומר שיש עוד דרכים לקבוע מהו המצב הסתמי שלה עכשיו. ולכן איכא למימר שע"י הג' פעמים אין זה כמו רוב, רק הוי היכי תמצא נוסף לקבוע מצבה הסתמי (וכמו כן יהא הא דמצאנו במס' במס' קידושין פ' ע"א "סוקלין על החזקות", שכשמצאנו איש ואשה דרים כדרך הנשואים יחד, ואח"כ הגיעו עדים שזינתה עם אחר, אין צורך בעדים על נישואיהם דמעיקרא, רק המצב שהיו גרים ביחד כדרך ואשה עושה 'סתמא' שזהו אשתו וסוקלים על פיו). וא"כ שפיר לומר שיש כאן חזקה כנגד חזקה, פי' יש לנו ב' דברים שאפשר לקבוע הסתמא על פיו הסותרים זה את זה.

ועוד העיר הבית מאיר שם דלכאורה אין כאן משום 'שמא ימות'. דבשמא ימות שבמס' גיטין מיירי בכתב לה גט שיחול שעה אחת קודם מיתתו. ולכן המיתה שלאחר זמן היא הגורמת לגירושין של עכשיו, ולכן שפיר הוי השאלה 'שמא ימות'. אבל בוסתות אין השאלה על השמא תראה לאחר תשמיש, אלא כל רגע של תשמיש אנחנו סומכים ש*עכשיו* היא טהורה ואין זה שמא ימות. וכבר התתעורר בזה הנו"ב עצמו והביא מתוס' במס' קידושין מ"ה ע"ב בשם ר' מנחם מיונ"י שכתב באשה שהלך אבי' למדינת הים שהיא אסורה להתקדש (קידושין דרבנן) כיון דחיישינן שקידשה אביה ואילו מצאנו אותו שמת לא חיישינן שקידשה, ומשום שהראשון הוי שמא ימות והשני הוי שמא מת – ולכאורה גם בהא דהר' מנחם ג"כ לא איכפת לן העתידות בעצם, רק נפק"מ יש בשעת תשמיש ואז הוי שמא היא מקודשת עכשיו ולא שמא יקדש. וע"ש בנו"ב אם ר"ת חולק על ר' מנחם וסברא זו ע"ש עוד מה שפלפל בזה ואכמ"ל.

עוד הקשו עליו דנהי נמי דאיכא חזקה כנגד חזקה, אבל מ"מ לא יהא אלא ספק וספק דאו' לחומרא. ולשיטת הרמב"ם דספיקא דאו' לחומרא רק מדרבנן ניחא דוסתות דרבנן אבל כמובן זה לא יבאר הא דוסתות דרבנן לשיטת הרשב"א דספיקא דאו' לחומרא מדאו'. וכן הקשה בשער"י ש"ב פ"ח.

ובפרד"ר (סי' קפ"ד ס"ק ל') דקדק מדברי התוס' ט"ו ע"א ג"כ דלא סבירא להו לתוס' כנו"ב. שהרי תוס' הקשו מה שיש חיוב פרישה סמוך לוסת אהא דחיישינן בסוגיין בעבד יום הוסת. ולדברי הנו"ב מה קשה הא גם למ"ד וסתות דרבנן פרישה בעונת הוסת דאו'. ועוד יותר קשה מדברי התוס' הרא"ש שכתב שאם יש חיוב פרישה בעונה הסמוך לוסת 'כ"ש' שיש לחשוש כשעבר עונת הוסת.

סוף דבר, ע' בפרד"ר בפתחי נדה עמ' כ"ה "היוצא מדבריו דמה שחידש הנו"ב דסמוך לוסתה איסורה מה"ת אפי' למה דקיי"ל וסתות דרבנן יטול מה שחידש אחר דכל חכמי ישראל חולקים עליו בזה וכבר הראנו לדעת דאין לדברי הנו"ב שום שורש ועיקר בסוגיא וכו'"

# י"א שוסתות אינם אלא מדרבנן מדלא ארגשה

יש אחרונים (ערוה"ש סי' קפ"ד סע' ד') שביארו הטעם דוסתות אינם אלא מדרבנן משום שיש לנו ריעותא בחזקת ג' פעמים שלה והוא מדלא ארגשה. (ולכאורה הי' אפשר להוסיף בזה דיש ריעותא בזה שגם דם לא ראתה, אבל חזינן מהא דאשה שיש לה דם מן המכה ומ"מ למ"ד וסתות דרבנן אינה חוששת, שאין זה מספיק, רק משום דלא ארגשה). והחזו"א (סי' פ') העלה צד כזה[[4]](#footnote-6) והקשה עליו כמה שאלות חמורות. חדא שיוצא לפי זה שבשוטה לכו"ע וסתות דאו' דהא ליכא ריעותא של מדלא ארגשה (שאין לה לדעת לומר לנו אם הרגישה או לא). וע"ש שהוכיח שאין מקום לומר דבר כזה דאה"נ ובשוטה וסתות דאו' לכו"ע. ועוד הקשה דא"כ אם הטילה מ"ר או בדקה את עצמה ונאבד העד ג"כ יהיו הוסת דאו', דהא איכא למימר דארגשה והרגשת עד או מ"ר הואי. ובזה לכאורה יש לדחות, שי"ל דעד כאן לא אמרינן דארגשה ולאו אדעתא אלא כשראתה דם, ולכן כיון שחזקת דם שבא בהרגשה תלינן במה שאפשר לתלות. אבל משום וסת לבד י"ל דלעולם אמרינן דכיון שלא ארגשה מסתמא לא ראתה. אלא שעוד הקשה (ולענוק"ד זהו היא קושיא חזקה מאד) מסוגיין דמיירי בבא מן הדרך אם אפשר לומר שאשתו טהורה. והכא ודאי ליכא ריעותא דהא איכא למימר דארגשה רק הוא אינו יודע מזה. וע"ש עוד כמה קושיות.

# איך יתכן שוסתות דאורייתא אם לא ארגשה

ובעצם הענין התקשו האחרונים איך באמת אפשר לומר שוסתות דאו', הא אין אשה טמאה אא"כ ארגשה. ולכן ממ"נ, אם הרגישה הרי היא טמאה אפי' בלי הוסת (וכשיטת התרוה"ד), ואם לא הרגישה הא לא הוי מדאו'. ונאמרו בזה ב' מהלכים. החוו"ד (סי' קפ"ד ס"ק י') ביאר דאה"נ ואינה טמאה אלא מדרבנן. והיינו שהחשש שראתה הרי היא חששא דאו', רק שהדבר שאנחנו חוששין לו אינו אלא איסורא דרבנן. והעירו מבני החבורה דלכאורה אי אפשר לומר הסבר זה אא"כ הטעם שוסתות היו צריכות להיות דאו' הוא משום דמאי שנא משאר חזקות. ולכן אפשר לומר דאה"נ והוי בכלל שאר חזקות רק שאינו אנו חוששין אלא לדבר שאיסורו מדרבנן. אבל לפמש"כ רש"י שטעם שוסתות דאו' משום דאיכא הלל"מ הא ע"כ לא אמר רחמנא למשה מסיני לחשוש לדבר שאין חיוב מדאו' לחשוש לה.

עוד תי' אמרו (ע' סד"ט סי' קצ"ו ס"ק ג' וחזו"א שם) דאמרינן דארגשה ולאו אדעתה. וזה מתאים למש"כ כמה אחרונים שבזמן ארוך מרינן ארגשה ולאו אדעתא, ולכן בעינן עוד גזה"כ ד'דם ולא כתם' למעט ספק דם (והכא משום הוסת לא יחשב ספק). ואכמ"ל בזה.

**י"א שוסתות אינם אלא מדרבנן משום שאין לנו יסוד לבנות החזקה עליו**

מכח הקושיות הנ"ל הסיק החזו"א שהטעם במ"ד וסתות דרבנן משום ד"כיון שהימים חלוקין במאכל ובמשתה ובשינוי האויר אשר כל אלה עלולין לשנות את זמני הראי' ולכן אין להוציאה מחזקתה". וכה"ג מבואר גם בראשונים ביישוב קושיא זו. שזהו לשון היחוסי תנאים ואמוראים שם "ואע"ג דחזקה [בעלמא] נמי דאוריית' וכו' א"כ מאי טעמ' דמ"ד וסתות דרבנ' ולא קשה דלא דמי חזקה דוסת לשאר מילי כי כמה נשים רגילות לשנות וסתן וכו'". וביאור הענין, דהא דמהני חזקת ג' פעמים, אין זה בכל מקרה שיקרה ג' פעמים, רק צריך להיות שיש יסוד למה שיהי' לפי רגילות מסוימת, ורק אז אמרינן דכיון שקרא ג' פעמים מסתמא האמת כמו היסוד המסביר השנות האירוע ג' פעמים, ולכן מסתמא זה יקרה גם פעם ד' וה' וכו'. אבל בוסתות, כיון שיש לו כל מיני גורמים, סבר המ"ד דוסתות דרבנן שאין לתלות ביסוד א' דהא כל מיני גורמים יש. והמ"ד וסתות דאו' או סבר דהוי מ"מ הלל"מ לחשוש. או"ד דסבר שיותר מסתבר לתלות שטעם א' לשלשתם אע"ג שיתכן שיש לוסת כל מיני גורמים.

**פתיחה בדברי הגר"ח בהא דוסתות דרבנן**

הגר"ח הקשה אהא דסבר הרמב"ם וסתות דרבנן מהסוגיא שבמס' שבועות י"ח ע"א. שבמתני' דדף י"ד ע"א מבואר שאם בדקה תוך שיעור אותיום לאחר תשמיש ומצאה טמאה הרי היא חייבת בקרבן חטאת. ושם בשבועות העמידו דמיירי בסמוך לוסת, דאילו הי' שלא בשעת וסת הא אנוסה היא ואינה חייבת בקרבן. והקשה הגר"ח בשם המפרשים שאם וסתות לאו דאו' הא עדיין תיקשי דאנוס הוא. ומכח קושיא זו חידש הגר"ח שאפי' למ"ד וסתות דרבנן, מ"מ יש וסת מדאו', רק דמדאו' אינה חייבת לפרוש בעונת הוסת. והוכיח הגר"ח כן דהא ימי נדה וזיבה קבועים ע"פ שעת וסתה לפי הרמב"ם, הא ימי נדה וזיבה הוו דינים דאו' ואיך אפשר לקבוע ימים אלו ע"פ שעת שלא קיים מדאו'. וע' בחזו"א בגליונות שם שהוכיח ג"כ כיסוד זה דאל"כ תיקשי לר"מ דסבר שאשה שאין לה וסת אסורה לבעלה, וא"כ למ"ד וסתות דרבנן אין לך אשה המותרת לבעלה, דהא מדאו' אין וסת. וע"כ שיש וסת מדאו' רק דלא חיישינן לי' אלא מדרבנן וכנ"ל.

**שיעור ג'**

# עוד בדברי הגר"ח, ודברי הגמ' שבמס' שבועות

כדי ליכנס אל הקודש פנימה ולבאר דברי קדשו של מרן הגר"ח, יש להקדים עם סוגיית הגמ' שבמס' שבועות י"ז ע"ב. שם מבואר שיטת אביי שבמי שההי' משמש עם הטהורה ואמרה לו נטמאתי ומ"מ בא עלי' שחייב ב' קרבנות, א' על הכניסה וא' על היציאה. ומסקנת הגמ' בביאור דבריו, דמיירי במי שהוא שוגג משום שאינו יודע שחייב על מעשה הפרישה משום ביאת איסור, וכן הוא שוגג על הכניסה משום דסבר 'יכולני לבעול' והוסיף רש"י בפי' הדבר "לפרוש קודם שתראה". ומ"מ צאיך להיות סמוך לוסתה, משום שרק אז חשוב שוגג, אבל אם אינו סמוך לוסתה הרי הוא אנוב ופטור.

ורבא רצה לומר ששנני הדינים מפורשים במתני', שחיוב כניסה הוא מבואר במתני' ד'נמצא על שלו טמאין וחייבין בקרבן' (נדה י"ד ע"ב), וע"כ מיירי על הכניסה משום שכבר שמענו על הפרישה. וא"ל ר' אדא בר מתנא שיש לדחות ולומר שהחידוש הוא על הפרישה ולעולם אינו חייב על הכניסה. ולשונו שם דמיירי שלא בשע וסתה, אבל כמו שביארו התוס' ועוד ראשונים, ע"כ סבר שאפילו בשעת וסתה חשוב אונס, שזהו כל דחייתו ממה שרבא להוכיח.

וע' ברז"ה ורמב"ן שנחלקו בביאור שיטת ר' אדא בר מתנא. הרז"ה פי' דסבר שהגזה"כ ד'והזרתם' אינו אלא אסמכתא, וליכא חיוב מדאורייתא לפרוש ממנה, ומשו"ה חשוב אנוס ואינו חייב על הכניסה. והרמב"ן חלק וסבר דיתכן שהגזה"כ ד'והזרתם' יא דרשה גמורה,, מ"מ אינו מזיד אלא על דרשה זו, אבל לעולם לענין עיקר האיסור נדה הרי הוא אנוס.

(ויש בדבריהם חידוש נוסף, שהרי בגמ' לא אמרו שחשוב אנוס אלא שלא בשעת וסתה, והי' אפשר לומר שזהו רק באשה שיש לה וסת, שבשאר הימים הרי היא מסולקת דמים וכמש"כ התוס' בדף ס' ע"ב. וא"כ הי' אפשר לומר שדוקא אשה שיש לה וסת שלא בשעת וסתה הרי היא נוסה, אבל אשה שאין לה וסת לט חשובה אנוסה. תדע שהרי ר"מ סבר שחייבים לגרש אשה שאין לה וסת, ואם הבא על אשה שאין לה וסת ונמצא טמאה הרי הוא אנוס ופטור, למה חייבים לגרשה. וי"ל שבאמת ר"מ פליג בזה. ויש גם לדחות באופן אחר, אכמ"ל. ומ"מ לכאורה הרמב"ו והרז"ה סוברים שאשה כזו הרי היא כאשה שאין לה וסת, ומ"מ הרי הוא אנוס).

ודבריהם מתבארים בחי' רמ"ש על אתר, שביאר שיש לחקור מהו גדר הגזה"כ ד'והזרתם', האם הוא לומר שנתחדש שיש כאן חשש אמיתי של דם וממילא צריך לפרוש, או"ד דאע"ג שאין מספי חשש של דם וחשוב עדיין אנוס, מ"מ חייבה תורה לפרוש. ולכאורה נחלקו הרז"ה והרמב"ן בזה, שהרז"ה סבר כסברא קמייתא, והרמב"ן סבר כסברא בתרייתא.

ולכאורה נחלקו הרמב"ן והרז"ה אם למ"ד וסתות דאוריייתא מ"מ חייב קרנן, או"ד שאין זה סברא אלא למ"ד וסתות מדרבנן. ומיני' שיש להקות על הרמב"ם,, שהרי הרמבם פסק שוסתות הם מדרבנן, ועל פי זה יאר הרה"מ דסבר דגזה"כ ד'והזרתם' אינו אלא אסמכתא בעלמא. וא"כ לכאורה בין לפי הרז"ה ובין לפי הרמב"ן דברי הרמב"ם קשים. דהא הרז"ה סבר אם וסתות הם מדרבנן הרי הוא חשו באנוס. והרמב"ן לא חלק עליו אלא בזה שאפילו אם הגזה"כ ד'והזרתם' הוא מדאורייתא ג"כ חשוב אנוס (ועכ"פ לכאורה נחלקו בזה אביי רבא עם ר' אדא בר מתנא). וא"כ האיך אפשר לומר וסתות דרבנן ומ"מ חייב קרבן. זהו הקושיא שבא בגר"ח ליישב.

והנה בשיעור הקודם הבאנו חידושו של הגר"ח ליישב קושיא זו, שאפילו למ"ד וסתות דרבנן היינו לענין החשש, אבל עצם הוסת הוי דאורייתא. ונראה לבאר בזה יותר, דהנה הגר"ח ביאר את דבריו ע"י משל משור המועד וז"ל "והרי דין וסתות לשור המועד מדמינן לי'[[5]](#footnote-7), ובשור המועד ליכא שום דין שנחוש לנגיחה בזמן העדאתו". ובודאי כוונתו שאין דין שנחוש לנגיחה אפי' כשידענו שיש שם שור ליגח אותו. והחזו"א בגליונות הקשה על זה דהא אם ראה שור ג' פעמים ולא נגח הרי זה חשוב כעקירה. ומ"מ כן נקט הגר"ח שאין חוששין שיגח והה"נ שאין חוששין שהיא תראה דם[[6]](#footnote-8). ואולי הי' אפשר לבאר שכוונת הגר"ח דהא דקאמר שלא חוששין לנגיחה בשעת העדאתו דר"ל שלא חוששין ש*כבר נגח*, אבל לעולם חוששין ש*יגח.* וזה יהא על דרך הנו"ב שהבאנו בשיעור הקודם דהא דוסתות דאו' היינו לענין שמא ראתה אבל לא לשמא תראה. אבל לשון הגר"ח אינו משמע שחוששין שתראה, רק שאם באמת תראה בעונת הוסת הוי ע"פ וסת הקיים מדאו'. אמנם נראה פשוט שכמו כן אי אפשר לומר שהויית הוסת אינו יוצר מקום לחשוש לדם. חדא שהרי ר' חיים בא ליישב לפי זה הא דבסמוך לוסת אינו אנוס אפי' למ"ד וסתות דרבנן, ולכאורה אם אין טעם לחשוש למה לא יחשב עדיין אנוס. אע"פ שהגר"ח כתב דלדבריו הוי הגזה"כ דוהזרתם ג"כ דרשה גמורה, מ"מ מסידור דבריו שם משמע שלא הי' צורך בזה ליישב הסוגיא שבמס' שבועות, רק שהוסיף שע"פ דבריו אין צורך לומר שהגזה"כ ד'והזרתם' אינו אלא אכמסתא, ודרשה גמורה היא אפילו למ"ד וסתות דרבנן. ועוד טעם שאי אפשר לומר כן, שא"כ למה חייבים נז"ש בשור המועד, הא עדיין בחזקת שימור קיימי אם לא קיים חשש שיגח.

ומשו"ה נראה לבאר את דבריו, דהנה הי' אפשר לומר שלמ"ד וסתות דרבנן אין כאן חזקה כלל מדאורייתא. אמנם הוכיח הגר"ח שיש כאן חזקה מדאורייתא. אבל בכל חזקה מדאורייתא, אין דין לומר שיבא המקרה גם פעם ד' וה' וכו'. רק זה עושה למקרה בר חששא, באופן שאם יקרה המקרה אינו חשוב אנוס אלא פושע. ולדוגמא, בשור המועד, אע"ג שאיכא חיוב שמירה, מ"מ אין זה חיוב בעצם, ואילו פשע אדם בשורו לב' וג' שעות ולא יצא מזה נזק, לא עבר שום עבירה. רק שכשפשע והזיק אמרינן שאיהו הוא שהכשיר את הנזק (לשון המתני' ב"ק ט' ע"ב). וכן מתבאר מדברי הגמ' במס' ב"ק ל' ע"ב שאם לא הזיק לא עבר אע"פ שפשע. ולכן אמנם אין צווי מיוחד לשמור ולא גזה"כ שאומר שכך וכך יקרה, מ"מ כיון שקבענו שזהו טבעו, יש מקום לחשוש להיזק, ואם לא שמר הרי הוא פושע וחייב. על דרך זה נמי י"ל בוסתות, דכוונת הגר"ח לומר שאין החזקה אומר שודאי הי' דם וגם שודאי יהי' דם. אבל זה עושה דררא להסתפק שאולי יהי' דם. ולכן אם יבעול ולא יהי' דם לא עבר בשום עבירה מדאורייתא (משא"כ למ"ד וסתות דאו'), אבל מ"מ כיון דבר חששא הוא מדאו', אם בעל וראתה דם, אינו אנוס וחייב בקרבן (וממילא יוצא שכדאי לפרוש אפי' למ"ד וסתות אינם דאו', ואפי' אלמלא הדין דרבנן דוסתות, אבל מ"מ ליכא חיוב פרישה בעצם). ומש"כ הגר"ח דשייך על זה גזה"כ דוהזרתם מדאו', היינו דכמו שכדאי לפרוש כדי שלא יכשל, כן בא הכתוב ליתן על זה צווי מפורש לחשוש לזה, אבל בלי הגזה"כ ליכא איסור בעצם ולא טעם לומר שהיא ודאי (או ספק) תראה.

ונראין הדברים דלגר"ח היישוב בהא דוסתות דרבנן אע"ג דשור המועד הוי דאו', הוא שלא הרי הנידון של וסתות דאו' הרי היא הנידון של שור המועד. דענין וסתות דאו' היינו לענין שהיא תראה ודאי או ספק, ובזה שור המועד ווסתות שוין שאין כזה דין, משא"כ לענין עצם החזקה שבשניהם הוי דאו'. ולמ"ד וסתות דאו', לא נראה שחולק אהא דכתב הגר"ח דבשור המועד ליכא שום דין שנחוש לנגיחה בזמן העדאתו', רק דסבר שיש בזה הלל"מ וכמש"כ רש"י.

ומקשים על הגר"ח דהא חוששין למתו אחיו מחמת מילה לא למול פעם נוסף, וכן בקטלנית. והנה במקום נפשות יש לנו גזה"כ דונשמרתם, וא"ל שהוא כמו והזרתם ולכן אסור מדאורייתא. אלא שעוד י"ל שאפילו את"ל שבוסתות לא אמרינן שיקרה המקרה, י"ל שבחזקות אחרות לא מארינן כן. תדע שהרי לא נחלקו בגמ' אלא אם וסתות דאורייתא או מדרבנן, משמיע שיש נידון מיוחד בוסתות ולא בכל החזקות.

**שיטת הרי"ף והרמב"ם**

והראשונים (ע' ר"ן על הרי"ף ה' ע"א וחי' הרמב"ן ועוד) ביארו בדעת הרמב"ם (פ"ד מהל' איסו"ב) והרי"ף שאם עבר עונת הוסת ולא בדקה אינה צריכה בדיקה. והא דקאמר תנא "תבדק" ר"ל דהא דקאמר ת"ק אסורה אינו נכון, שדינו של וסת אינו אלא דין בדיקה, ולכן עבר יום הוסת אינה טמאה וכן לא דמענו שיש בה חיוב בדיקה. וכן הא דבעי ר' יוחנן לחשב ימי וסתה (פי' דבעינן לדעת שהיתה יכולה ליטהר) סבר וסתות דאו', ואנן קיי"ל כרבב"ח דסבר וסתות דרבנן. ולכן לדידהו לא קשה מידי. אבל הרמב"ן ורשב"א ועוד הבינו שיש חיוב בדיקה לאחר זמן, וא"כ לדידהו תיקשי כנ"ל, דאיך אפשר לומר שיש חיוב בדיקה לאחר זמן אם אין הבדיקה מבררת שהי' דם בשעת וסתה.

# בגדר חיוב בדיקה שלאחר הוסת

ובאמת דבר זה צריך עיון דלמה בכלל בעינן בדיקות לאחר הוסת. ובט"ז סי' קפ"ד ס"ק י"ב מבואר שבודקים כדי לראות אולי נשאר דם מעונת הוסת ולא חוששין שנפל לארץ. ובזה יש להעיר בתרתי. חדא ראיתי בשו"ת קנה בשם (ח"א סי' ס"ג דהא כותלי בית הרחם לא מוקמי דם. ועוד דיוצא חידוש לדינא לפי זה, שכתב הפרישה בס"ק י"ח שאם רחצה או"מ בין הוסת עד הבדיקה כבר לא מהני בדיקתה, שאיך אפשר לברר אם יצא דם בשעת הוסת אם כבר נקתה את עצמה מאז. וכן סתם בקיצור שו"ע לדינא דכה"ג הרי היא טמאה. אמנם העיר שם בקנה בשם דסתימת שאר המפרשים הראשונים משמע שאין לחלק בזה, וכן הוא שיטת הב"ח להדיא. ובעזהי"ת בשיעור הבא נביא מה שאמרו האחרונים ליישב בזה. (ואגב אזכיר שמצאתי בס' לבושי עז דלא קיי"ל כפרישה בזה ובדיעבד מהני בדיקה).

#

**שיעור ד'**

# עוד בחיוב הבדיקה שלאחר הוסת

הבאנו בשיעור הקודם שיש מקשים אהא דקאמר הט"ז שהחיוב בדיקה שלאחר הוסת הוי משום חשש שנשאר דם באו"מ מעונת הוסת (וכן מצאתי משמעות הרשב"א בתוה"א). ולדבריהם נשאלת השאלה למה בודקים לאחר עונת הוסת. וראיתי בזה ב' מהלכים. בשו"ת קנה בשם ח"א סי' ס"ג אות ד' שזהו כדי לאלומי חזקת טהרתה. והיינו שתיקנו שתהא ריעותא בחזקת טהרתה כיון שעבר עונת הוסת. ומהני לזה בדיקה אע"פ שאין אתה מברר את מקור הדבר שעשה הריעותא בחזקת טהרתה. ונראה שדבר זה מובן יותר ע"פ יסודו של הגר"נ המוזכר לעיל. שדין החזקה הוא לסמוך על המצב הסתמי של עכשיו. וא' מן הדרכים לקבוע המצב הסתמי הוא ע"פ איך שהי' המצב מקודם. ובנד"ד אמרו רבנן שיהא ריעותא בקביעות המצב הסתמי של עכשיו מכיון שעבר יום הוסת. ולכן תיקנו לנו שתבדוק וע"י זה חזר המסתמא למקומו.

ודרך ב' יש בפרד"ר (סי' קפ"ד מ"ז ס"ק י"ב) שכל הטעם שתיקנו בדיקה לאחר הוסת הוא כדי לחזק החיוב בדיקה בעונת הוסת, דאילו היו מתירים אותה לאחר הוסת בלי בדיקה היו מזלזלין בחיוב הבדיקה כיון שמ"מ לאחר העונה היא מותרת בלי בדיקה. ומשו"ה תיקנו שלא תהא מותרת בלי בדיקה. וחידוש הוא.

ומ"מ לפי הדברים האלו נחזור למש"כ בשיעור הקודם. דקס"ד להביא ראי' דבבדקה ומצאה טמאה מחמירים לומר שהיתה טמאה משעת וסתה אפי' למ"ד וסתות דרבנן, ומשום דאל"כ למה בדקינן. ולכאורה הנ"מ לשיטת הט"ז וסייעתו, אבל לשאר הפרשים אין מכאן ראי'. ושוב יקשה לנו קושיית רע"א הנ"ל.

# תליי' במכה בעונת הוסת

מבואר בגמ' שלמ"ד וסתות דרבנן אפשר לתלות דם במכה בעונת הוסת. ותוס' בד"ה ומר פירשו דהיינו רק במרגשת שבא דם זה מן המכה, אבל באינה מרגשת אינה תולה בפצע בעונת וסתה ומטעם ד"וכי לעולם לא תראה והלא קודם מכה הוה לה וסת". וכן סתם הרמ"א סי' קפ"ז סע' ה' שבין בוסתה הקבוע ובין בעו"ב אינה תולה בפצע אא"כ מרגשת שהדם מן הפצע.

וביאור הטעם דוכי לעולם לא תראה, היינו דאם נתלה גם אז, הרי אשה שיש לה פצע לעולם לא תהא טמאה, וזה דבר שאי אפשר לומר דהא ודאי סופה לראות. ולכן בשאר הימים תלינן כיון שיש חזקה שלא יגיע הדם עד עונת הוסת. אבל בעונת הוסת ממש, אם לא נטמא אותה, מתי נטמא אותה, ואי אפשר לטהרה לעולם דוכי לעולם לא תראה. וכי תימא דאי מטעם זה א"כ גם במרגשת שהדם מן הפצע למה לא תהי' טמאה, כתב הש"ך (סי' קפ"ז ס"ק כ"ו) דלא שייך בזה סברא ד"וכי לעולם לא תראה" דהא תהי' טמאה כשאינה מרגשת הדם מן המכה. ופשוט.

ובחי' הרמב"ן, וכן ברשב"א בתוה"א (שער ד' - דף כ"ג ע"א, ועמ' רע"ד בהוצאת מה"ק) כתבו דאמנם יש חיוב פרישה לאחר הוסת עד שתבדוק, הכא דלא שייך לבדוק לא אסרוה. אמנם לא התייחסו להערת התוס' דוכי לעולם לא תראה. ובחוו"ד סי' קפ"ד ס"ק י"א כתב דליכא סברא ד"וכי לעולם לא תראה" דהא תטמא כשתרגיש הרגשה המטמא אותה כגון זעזוע אברי' (אבל זבד"ל ופתיחת פי המקור לא מהני כיון שגם במכה תרגיש הרגשות אלו). ונראה יותר בסוגיא זה כשנלמד ההלכות של רמ"ת בעזהי"ת.

**שיעור ד'**

#

# וסת הגוף

במתני' מבואר כמה מיני וסתות הגוף. וכתבו הראשונים שכמו שמצאנו ששייך וסת המורכב מקפיצות וימים, הה"נ שיש וסת המורכב מגוף וימים. אמנם רוב רובם של הראשונים נקטו שיש לחלק בין וסתות הגוף לוסת הקפיצות, דלרוב ראשונים (חוץ מדעת רש"י ורז"ה) לא שייך וסת הקפיצות קבוע שאינו מורכב עם ימים, אבל וסת הגוף שייך שיהי' קבוע בפני עצמו בלי הרכבת ימים. זהו לאפוקי שיטת הרמב"ם (פ"ח מהל' איסו"ב ה"א וה"ב) שמשמע שגם וסת הגוף לא שייך בלי הרכבת ימים. (ונחלקו האחרונים אם לשיטת הרמב"ם שייך וסת הימים בפני עצמו גם, או שגם בוסת הימים תמיד יש נמי וסת הגוף).

וביארו הרשב"א ועוד שהחילוק שבין וסת הגוף לוסת הקפיצות, שבוסת הקפיצות הקפיצה גורמת יציאת הדם, משא"כ בוסת הגוף שאינו אלא סימן. אמנם אע"ג שזהו חילוק בין יסוד הוסתות האלו, מ"מ עדיין לא ביארו לנו למה לא יהי' קביעות של ג' פעמים בדבר הגורם את הדם. ואין לומר שאין וסת לקפיצות בפני עצמו משום דלא מסתבר שיהיו קפיצות סיבת הדם, חדא שאין זה משמעות הראשונים, שהם כתבו הטעם שאין חוששין לוסת של קפיצות בפני עצמו משום שהוא גורם לדם ולא הוסת גורם הסימן, ולא משום שאינו מסתבר שאונס גורם לדם שתבא. ועוד מביאים מן התוספתא (פ"א ה"ב) שאם ראתה מחמת קפיצות די' שעתה, ואילו לא הי' מסתבר שקפיצה גורמת לדם למה יהא הדין דדי' שעתה.

בפרד"ר (פתיחה, וסת הי' אות ב') כתב דכיון שבא ע"י קפיצה, הרי אי אפשר שכל קפיצה יהא שוה לחברתה ולכן כיון שהוא ע"י גרם מבחוץ אי אפשר לקבוע וסת ע"י זה. וע"ש שלפי זה רוצה לבאר דברי התוס' שכתבו שהחילוק שבין אכילת שום לקפיצות הוא שקפיצות הם ע"י טורח, משא"כ אכילת שום, שהביאור הוא שהגרם שע"י השום הוא דבר טבעי בגוף המתחדש ע"י הגוף ולכן י"ל שגורם באופן שוה. אלא שבעיקר דבריו צ"ע שאפילו אם הוו כוחות שוות, לכאורה הוי כנגח שור חמו וגמל ונעשה מועד לכל. ומצאתי בבית הלוי עה"ת פ' בשלח (ד"ה במדרש שיר השירים) שאמנם דבר חיצוני יכול להשפיע על ראית דם, מ"מ זה יכול ליעקר בקלות כיון שאינו טבע של הגוף, ורק דבר שהוא טבע הגוף קשה לשנות (וע"ש שע"פ זה רצה לבאר למה קל לעשות תשובה משום שהנטיי' לעשות החטאים אינו טבע בגוף רק הוי משום גרם חיצוני כגון שאור שבעיסה).

# וסת הגוף המורכב בימים, וגדר הדין של וסת הגוף

והנה לכאורה לפי דבריהם הנ"ל יש לבא לבאר הדין בוסת הגוף המורכב בימים. ולפום ריהטא אין כאן הרכבה, רק שב' וסתות קיימות ביחד. והיינו שיש טבע לאשה לראות לפי סדר ימים מסוימים כגון לר"ח, או לכ"ה ימים. ועוד יש לנו סימן שהדם יבא וזהו החלק של וסת הגוף. (ונראה להדגיש שאפי' התוס' שכתבו שאכילת שום ג"כ נקבע בפני עצמו אע"ג שזהו גורם לדם, וא"כ לכאורה לדבריהם אפשר לומר שכל הדברים של המתני' אינם וסת מחמת שיש סימן שבא הדם, רק שההרגשות של המתני' הם גורמים לדם וכמו בקפיצות. הא ליתא דהא גם הרא"ש וגם התוס' כתבו שאין אלו סימנים אא"כ באים לזמן ממושך כמו שעה או שעתיים, ולא כל עיטוש רגיל. ולכאורה אילו הי' העיטוש גורם הדם, מה איכפת לן שזהו העיטוש הרגיל אצלה הא גם זה יכול לגרום דם אם היא קובעת לו. הרי דמוכח שאין הוסת של המתני' אלא לסימן לדם ואפי' לשיטת תוס' והרא"ש).

והנה ברוב ראשונים מבואר שאם יש וסת הגוף המורכב בימים, יש חיוב פרישה כל עונת הוסת, מה שאין הדין כן בוסת הגוף לחודי'. יוצא מן הכלל היא שיטת הראב"ד, שהראב"ד (בעה"נ סי' א' אות ו') סבר שאפי' בוסת המורכב אינה חוששת אלא לשעת הוסת כשאר וסת הגוף. ולכאורה סברת הראשונים, דהנה בוסת הימים לחודי' הדין שהיא אסורה כל עונת הוסת. והטעם פשוט שהרי יש חשש בכל עונת הוסת שתראה ולכן חייבת בפרישה משום חשש שתראה בשעת תשמיש רח"ל. וא"כ למה יהא וסת המורכב שונה, הא אותו חשש שיש בוסת הימים לחודי' יש גם בוסת המורכב, ומה איכפת לן שיהא לה גם סימן, הא אין טעם שהסימן יבא קודם הראי' (אי מיירי ברואה דם בתחילת הוסת, דמסתמא הראשונים מדברים גם בזה), וכמו שחוששין לראי' בלי סימן ניחוש נמי לראי' עם סימן. באופן דיקשה לנו שיטת הראב"ד למה אינה חוששת מתחילת העונה כמו וסת הימים לחודי'. וע"ש באמת בבעה"נ בהשגות הרז"ה שכתב "הא קשיא טובא, בשלמא למודה לראות לימים וקפיצות אפשר שתשמור עצמה ואינה אסורה עד שתקפוץ באותו יום, אלא מפהקת ומעטשת וכל שמנו חכמים במשנתינו שהוא מאורע שיכול לבא לה בתוך שמושה האיך תהא מותרת כל אותה עונה שקבעה בה הוסת מאחר שיש לה יום קבוע לאותן וסתות". אמנם גם לשון הרז"ה צ"ע, שלשונו משמע קצת אחרת מדברינו, דאיהו לא קשיא לי' אלא מחשש שמא תראה בשעת תשמיש, ולא משום שאינו אלא וסת לימים ממש.

והנה ביארנו לעיל שוסת הגוף המורכב בימים לכאורה ר"ל שיש באמת ב' וסתות נפרדות, וסת לימים הגורם את הדם ווסת הגוף שהוא סימן לדם. ולכאורה א"כ צ"ע, שהרי הראשונים כתבו שאם קבעה לה וסת המורכב בגוף וימים, אינה חוששת אלא לתרוייהו יחד, אבל אם הגיע סימן הפיהוק וכדומה אינה חוששת לה. ולכאורה צ"ע אמאי הא קבענו שיש לנו סימן שרואה דם, ומה זה קשור לזה שראתה לפי סדר מסוים. וכה"ג צ"ע בוסת הגוף בימי נדה וזיבה, שבראב"ד מבואר ששוה לקביעות שאר וסתות בימי נדה וזיבה. וצ"ע אמאי הא יש לנו סימן להגעת הדם ומה איכפת לי מתי היא רואה. ולכאורה הפשוט בזה, שאין לנו ראי' שהפיהוק הוא סימן לדם שלה אלא כשרואה לפי הקביעות שלה, אבל כשרואה שלא לפי הקביעות עדיין לא קבענו שזהו סימן שיבא הדם אפי' בכה"ג. והה"נ שאינה קובעת בימי נדה וזיבה מהאי טעמא, דלא הוי סימן כשאינה רואה באופן שרגילים לראות, רק בזמן שרגילים לראות, ואע"ג שלא קבעה אלא וסת לגוף לחודי' ולא מורכב עם ימים.

אמנם עדיין יש לעיין (וכן ראיתי בשם ס' פרי דעה) דהנה עוד מבואר בראשונים שאם קבעה לה וסת הגוף המורכב בימים, אינה עוקרת את הוסת אא"כ יעברו גם היום וגם הפיהוק ולא תראה, אבל אם עבר היום ג' פעמים ולא פיהקה ולא ראתה, אין זה עקירה. וצ"ע, דכיון דנעקר עונת וסת הימים לענין זה שאינה עלולה לראות באותה עונה והרי היא מותרת עד שתפהק, א"כ למה חוששין לכשתפהק, ומאי שנא ממש"כ לעיל ששלא בעונת וסת הימים אינה חוששת לפיהוקה[[7]](#footnote-11).

***ומכח קושיות אלו מצאתי בקונ' להגר"א גרבוז והגרא"ד אפשטיין שכתבו דהא דחילקו הראשונים בין וסת הקפיצות לוסת הגוף, אין זה בגלל שבקפיצות האונס גורם להגעת הדם ובוסת הגוף הדם גורם לסימן. דלעולם גם בוסת הגוף יש דבר בגוף הגורם לדם לבא, רק שאין אנחנו יודעים מהו, ודבר זה גורם לא רק לדם לבא אלא גם לסימן הפיהוק וכדומה. ולכן אמנם וסת הגוף אינו אלא סימן ואינו גורם לדם לבא, מ"מ יש דבר הגורם וזהו הדבר המסדר את וסתה. ולכן אם עברו עונת היום ג' פעמים ולא ראתה ולא פיהקה, אין זה עוקר הוסת לכשיעבור עונת הוסת פעם רביעי משום שאין היום הגורם היחידי של הוסת, ולכן אין לנו ראי' שלא תראה כששני הגורמים נמצאים יחד[[8]](#footnote-12).***

***והנה כיסוד זה לכאורה מדויק היטב בדברי הרא"ש. דז"ל הרא"ש "דכל חוש שינוי הגוף כיון שהוחזקה בו הוא סימן* להתעוררות עקירת הדם*". ומשמע שאין הדם גורם רק ההתעוררות להוציאו הא שגורם הסימן. וכן בזה מובן שיטת הראב"ד שאין חוששין אפי' בוסת המורכב עד שיבא הסימן. שהרי אין היום הגורם היחיד של הדם, שיש גם גורם שני. ולכן אינו כשאר וסתות היום שחייבת בפרישה כל עונת הוסת, דהתם שאני שהגורם היחיד כבר קיים ולכן חיישינן שמא יבא דם. משא"כ בוסת המורכב שהיום אינו הגורם היחיד אלא יש גם גורם אחר שגורם גם לסימן, ולכן אינה חייבת לחשוש. ונראה לומר שאפי' הרז"ה שחלק ואסר כל עונת הוסת, אין זה בגלל שסובר שהגורם היחיד בוסת המורכב הוא וסת היום. תדע שנראה מדבריו שמסברא הי' אוסר גם בוסת הקפיצות המורכב בוסת היום כל עונת הוסת (רק שדחה דבזה מיהת יהבינא לי' לראב"ד שתוכל לשמור את עצמה), והתם ודאי אין היום הגורם היחיד. ולכן נמי לא כתב דהוי כשאר וסת דיומי, רק הקשה מסברא דהא צריכה לחשוש שיבא הסימן כיון שא' מן הגורמים כבר קיימים.***

# בהא דאשה שיש לה וסת די' שעתה

מבואר במתני' דאשה שיש לה וסת די' שעתה, ור"ל שאמנם גזרו שאשה שראתה דם חוששת מעת לעת ומפקידה לפקידה, אש יש לה וסת אין חוששים לטומאה אלא משעת ראי' ואילך. וגמ' הקשו שדבר זה כבר התבאר במתני' דיש מסכתין, וא"כ למה חזה ונשנו דבר זה כאן. ותי' דריש פירקין מיירי בוסת דיומי, וכאן בוסת הגוף (וצע"ק שהגמ' לא מבאר לנו מהו הצריכותא בשניהם).

ובכמה אחרונים ראיתי שביארו שיש בטעמו של דבר זה מחלוקת בין הראשונים. שרש"י בריש מסכתין ביאר שהוא משום שהוא משום דאורח בזמנו בא, ואילו תוס' בדף ס' ע"ב ביאר שהוא משום דעד אז היא מסולקת דמים. ונלעוק"ד לבאר הפלוגתא בזה, שאם הטעם משום דאורח בזמנו בא, כוונת הדברים דהנה כל הטעם שחוששים שאולי הדם הגיע מעיקרא הוא משום חשש דכיון שראינו דם עכשיו, מאן לימא לן שהגיע עכשיו, דלמא כבר הגיע מקודם, ולא סמכינן אחזקה דמעיקרא וכדומה וכמו שנתבאר הטעם בזה בארוכה בתחילת מסכתין. אבל אם יש סברא ד'אורח בזמנו בא', אמרינן שבזה שראינו דם עכשיו אין דררא להסתפק שאולי הי' גם מקודם, דאדרבה החזקה אומרת לנו שצריך להגיע עכשיו. והסברא שהיא מסולקת דמים הוא טעם אחר, דהא בכגון מעוברת ומינקת שגם בהן אמרינן די' שעתה, כך הדין אע"ג דליאכ למימר דאורח בזמנו בא' דהא הרי היא מוחזקת שלא לראות שום דם כלל, ולכן הי' סברא לומר דכיון שמ"מ ראתה דם עכשיו אולי הדם הגיע גם מעיקרא. אלא שמ"מ אומרים דכיון שהיא מסולקת דמים. יש לה חזקה שלא ראתה דם, ולכן אמרינן שמסתמא לא הי' דם מקודם.

ולכן בוסת גוף ניחזי אנן. אם הטעם לומר די' שעתה הוא משום דאורח בזמנו בא, לכאורה מובן היטב למה בוסת גוף ג"כ די' שעתה, וע"פ הביאור הנ"ל בסברא זו. אבל אם הוא משום שהיא מסולקת דמים, צ"ע דבשלמא בוסת הפלגה שפיר י"ל שהיא מסולקת דמים עד הזמן של הראי', אבל בוסת הגוף ואפילו בוסת יום החודש מאן לימא לן שלא תראה דם גם בזמנים אחרים, הא יכולה שפיר לקבוע עוד וסת ליום אחר וכדומה. ואיכא למימר שיש חידוש נוסף בוסתות והוא שהיא מוחזקת שלא לראות אלא בזמן וסתה כל זמן שלא ראינו שקובעת עוד וסת. ואם כן הוא, לכאורה דבר זה לא יתבאר בוסת הגוף אא"כ אמרינן כנ"ל, שיש לה טבע שמביא א הדם, ולכן טבע זה אומר לנו שזהו הטבע שלה ואין טבע אחר. אבל מ"מ יהי' נפק"מ שאם באמת היא קבועה לראות בזמנים אחרים אפילו כשאין לה סימני הגוף, יהא הדין אז שחוששת מעל"ע ומפקירה לפקידה. ויל"ע אם יש סתירות לזה.

**שיעור ה'**

וסת הקפיצות

בדף י"א ע"א מובא המימרא דר' הונא "קפצה וראתה קפצה וראתה קפצה וראתה קבעה לה וסת". ולפום ריהטא הי' נראה לפרש שראתה לסדר מסוים, רק לקפיצות, דהא לא הזכיר אלא הקפיצות. אלא דא"כ אין ביאור להמשך הגמ', שהא הגמ' המשיך לבאר את דבריו ושאל " למאי אילימא לימים הא כל יומא דלא קפיץ לא חזאי", ואם אין כוונת ר' הונא אלא לכה"ג שקבעה וסת לקפיצות בימים שאינם מסוימים, איך יתכן ס"ד שקבעה לימים. ולכן הי' נראה דר' הונא מיירי בכה"ג שקפצה וראתה לפי סדר של ימים מסוימים.

ולכן למדו תוס' ועוד כמה ראשונים בדעת רש"י שלמסקנא כשאמרו "אלא לקפיצות", כוונת הגמ' לומר דאע"ג שראתה לימים מסוימים מ"מ לא קבעה לה וסת אלא לקפיצות. ומשו"ה הקשו, דאי ס"ד שקבעה וסת לקפיצות לחודייהו אע"ג שראתה לימים מסודרים, למה הי' הכרח לחזור מזה מכח הברייתא. ומ"מ נמצאנו למדים לשיטת רש"י שלמסקנת הגמ' אה"נ ואם ראתה לימים מסודרים לא קבעה לה וסת לקפיצות לחודייהו, אבל לימים שאינם מסודרים קבעה וסת לקפיצות לחודייהו. וכן הוא דעת הרז"ה בהשגותיו לבעלי הנפש (שער הוסתות ס"ק י"ח)

והדברים יותר מפורשים בחי' הרשב"א, שהרשב"א למד בדעת רש"י שאמנם ס"ד שכוונת ר' הונא היתה כשראתה ע"י קפיצה בימים מסוימים, מ"מ כשאמרו הגמ' "אלא לקפיצות" הגמ' חזרה בה מאוקימתא זו, ופי' דברי ר' הונא דמיירי בימים שאינם מסודרים, ולכן קבעה וסת לקפיצות לחודייהו. ולכן אפילו להו"א לא אמרו שאם קפצה בימים מסומים דקבעה וסת לקפיצות לחודייהו, ולכן מובן היטב למה לא פירשו כן בברייתא. כל זה פי' הרשב"א בהדיא, אלא שהקשה דא"כ הו"ל לגמ' להדגיש שהי' חזרה בפי' דברי הברייתא דמיירי במורכב, ולומר 'אלא הב"ע' וכדומה.

ובדעת רש"י יש גם פי' חידושי הר"ן דסבר שמכח הברייתא הגמ' חזרה בה מזה שבדעת ר' הונא קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, ולמסקנא אין וסת הקפיצות אפילו בימים שאינם מסודרים. וכבר העירו האחרונים שמרש"י ד"ה קמ"ל מדויק שאפי' למסקנא שייך וסת לקפיצות בפני עצמו. שכתב רש"י שם שבמקרה שפעמיים קפצה בא' בשבת וראתה ואח"כ קפצה בשבת ולא ראתה עד א' בשבת שלא קבעה וסת לקפיצות בפני עצמו "מדלא חזיא מאתמול". ומשמע דאילו ראתה אתמול היתה קובעת לקפיצות לבד.

וכל זה הוא לדעת רש"י ורז"ה, אבל דעת התוס' והרשב"א והרמב"ן שכוונת ר' הונא לומר שאם קבעה וסת הקפיצות לימים מסוימים שקבעה לימים וקפיצות, וזהו כוונת ר' הונא כשאמר "אלא לקפיצות" דר"ל עם הימים. וע' באבן האזל (הל' נזק"מ פ"ו ה"ה) שהעיר משום פירושם בדברי הגמ' לכאורה אין ראי' דסברי שאין וסת לקפיצות לחודייהו בימים שאינם מסודרים, דיתכן שאינם חולקים אלא על פירוש השו"ת של הגמ'. ולכן הקשה על הרשב"א שכח פירושו בסוגיא נקט דליכא וסת לקפיצות לחודייהו. וכן מש"כ התוס' "אבל קפיצות לודייהו פשיטא להש"ס שלא קבעה" י"ל שכוונתו לכה"ג שקבעה לקפיצות בימים מסודרים וכהו"א של הגמ' אליבא דרש"י, אבל לעולם בימים שאינם מסודרים קבעה לקפיצות לחודייהו אפילו לתוס'. וראיתי בחזו"א שכתב שלפירושם, כיון שהגמ' לא יצא לפרש ר' הונא דמיירי בקפיצות לחודייהו, ע"כ לא סבירא להו שיש וסת כזזה כלל.

והנה א' מן הראיות שהביאו הראשונים לדעת הרז"ה וסייעתו ששייך וסת הקפיצות בפני עצמו הוא ממה שאחר שהגמ' פירשה הברייתא דמיירי בוסת המורכב, ומש"כ בברייתא שאינה קובעת וסת היינו לא לקפיצות לחודייהו ולא לימים לחודייהו, שואלת הגמ' לימים לחודייהו פשיטא. הרי דמשמע דלקפיצות לחודייהו לאו פשיטא היא. והיינו משום שיש טעם גדול לתלות בקפיצות מעל ימים. והריטב"א דחה ראי' זו שיש לומר דחד מינייהו נקט, ואה"נ כמו שהגמ' הקשה דמימים לחודייהו פשיטא, הה"נ דלקפיצות לחודייהו פשיטא. וכן לכאורה הבין התוס' הרא"ש.

אמנם בחי' הרשב"א דחה ראי' זו מטעם אחר. והוא משום דבוסת המורכב מימים וקפיצות אינו פשוט שאינה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, ורק לימים פשוט כיון שלא ראתה בלי קפיצה, ומשו"ה לא הקשה הגמ' אלא מימים. וצ"ע דהא גם לא ראתה בימים שאינם סודרים וא"כ למה אינו פשוט שאינה קובעת לקפיצות לחודייהו כמו ימים לחודייהו. ועוד תמוה, שהרי שיטת הרשב"א היא שאינה קובעת לקפיצות לחודייהו, ואילו לימים לחודייהו קובעת. וא"כ נראה כאן כסברא הפוכה, דלמה לקפיצות לחודייהו, שלמעשה לא קובעת להו וסת, אינו פשוט, ולימים לחודייהו, שאשה קובעת להם וסת, פשוט.

וחזינן מכאן כיסוד שהבאנו בשיעור הקודם מן הבית הלוי (ונרחיב בה עכשיו קצת יותר). והוא שבקביעות וסתות יש ב' ענינים: א' מהם לתלות קשר בין הוסת לראית הדם, וב' לומר שבפעם הבא תראה עוד הפעם. ובוסת הקפיצות, ודאי הדין הוא שאומרים שהקפיצה היא שגרמה הדם, אבל אעפ"כ אין זה אומר שבפעם הבא שתקפוץ שתראה דם שוב. והוא מטעם הנ"ל מן הבית הלוי, שרק דבר המוטבע בגוף האדם אמרינן בי' דכיון שהוחזקה בה, אינו משתנה כ"כ מהר. משא"כ דבר שאינו מוטבע בגוף האדם כגון קפיצות שיכול להשתנות בקלות, ולכן לא חוששין לה בפעם הבא. ובזה מבוארים דברי הרשב"א[[9]](#footnote-18), דאילו הי' וסת לדבר חיצוני הגורם לדם, אז הי' עוד יותר מסתבר לתלות הדם בגרם החיצוני ולכן יש צד לומר שקובעת לגרם אפי' בלי ימים. אבל מאחר ואין וסת לגרם חיצוני, אין לה שם וסת בפני עצמו כלל.

ונראה לחדש בזה יותר. דהנה בגמ' יש ב' לשונות בביאור דברי ר' הונא. והרמב"ן הסתפק אם הלשונות נחלקו א' עם השני או לא. ונפ"מ אי אמרינן בקפצה בשבת ולא ראתה עד א' בשבת שקבעה לה וסת המורכב או לא. והסיק דלכאורה מדרבנן היינו צריכים לשמוע להקל, אלא שהרמב"ם פסק להחמיר, ומשו"ה לא הביא אלא אוקימתא בתרייתא. אמנם בלחו"ש (סי' קפ"ט ס"ק מ') ואבן האזל (נז"מ פ"ו ה"ה) העירו שלא מצאנו ברמב"ם שאשה קובעת וסת הומרכב מקפיצות וימים כלל. ולכן רצו לומר עוד יותר, דסבר הרמב"ם לא רק שאין אשה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, אלא אפי' לוסת מורכב אינה קובעת. ובביאור הסוגיא פי' על דרך הנ"ל, דהא שיש וסתת המורכב, הנ"מ לל"ק אבל ל"ב לית לי' וסת הקפיצות לא לחודי' ולא בהרכבת ימים.

והנה לשון הרמב"ם שם הוא כלשון הגמ' לל"ב שאם קפצה פעמיים בא' בשבת וראתה ושוב קפצה בשבת ולא ראתה עד א' בשבת שלא קבעה לה אלא וסת הימים "שהרי נודע שהיום גרם לה לראות לא הקפיצה". ולכאורה צ"ע דמשמע שכל הטעם שקובעת לימים לחודייהו משום הגילוי שאין הקפיצה גורמת, הא אילו קפצה בא' בשבת וראתה היתה הקפיצה גורמת, וא"כ איך אפשר לומר שאין וסת לקפיצות המורכב בימים כלל. אמנם ע"פ היסוד הנ"ל הדברים מובנים היטב, דאה"נ ושפיר יש לומר שהקפיצה גורמת את הראי', אבל אין זה אומר שיש וסת לקפיצות, שבגרם חיצוני לא אמרינן שיבא הוסת בפעם הבא שיבא הגרם וכנ"ל. ולכן אילו היינו אומרים שהקפיצה גורמת, היינו אומרים שלא קבעה לה וסת כלל, לא לימים לחודייהו, לא לקפיצות לחודייהו, ולא לוסת המורכב. ועפ"ז מיושב היטב לשון הברייתא כפשוטו, וכמו שהבין הגמ' בס"ד בפי' דברי הברייתא (לפי כמה פירושים הנ"ל) דמיירי בראתה ע"י קפיצות לימים מסוימים, ומ"מ חשבו שלא קבעה וסת כלל.

# וסת ליום השבוע

מהא שכתב הגמ' בוסת המורכב דמיירי בקפצה בא' בשבת וקפצה בא' בשבת הוכיחו הראשונים שיש וסת ליום השבוע. ווסת ליום השבוע הוא על דרך יום החודש, דכמו שהיום של החודש יכול לגרום ראי', הה"נ יום של השבוע. ושונה מוסת ההפלגה שאינה קשורה לעצם היום רק לכמות הימים שעברו. זהו חוץ מדעת הרמב"ן בחי ס"ד ע"א שפי' שאין כוונת הגמ' לוסת של יום השבוע, רק דתמיד בין יום השבוע ליום השבוע יש הפלגה שוה, ולכן כל כוונת הגמ' היתה לתת סימן להפלגה שוה ולא ליום השבוע. והרשב"א ועוד הדגישו שאין הכוונה שראתה בא' בשבת שבשבוע הבא, דהא כה"ג הוי וסת בימי זיבה, ואין אשה קובעת וסת בימי זיבה. אלא הכוונה שראתה אחרי מספר שבועות.

והפוסקים הקשו מהו הנפק"מ בין יום השבוע להפלגה כיון שבין יום השבוע ליום השבוע יש הפלגה שוה. והנפ"מ המפורסם ביותר בזה הוא דלהפלגה של כ"ט ימים צריכים ד' ראיות עם ג' הפלגות ביניהם כדי לקבוע וסת. ואילו בוסת יום השבוע, כיון שאין ההפלגה קובעת הרי אינה צריכה לשלש בהפלגה רק בימים, ולכן אם ראתה בב' הפלגות יש בהם ג' ימי השבוע וכבר קבעה לה וסת. (כבר העיר הגרמ"פ ועוד שלשיטת הט"ז שצריכה לשלש בסירוג אליבא דשמואל, שוב לא יהא נפק"מ לענין זה בין הפלגה ליום השבוע). ויש עוד נפק"מ לענין אם ראתה בין הראיות, דליום השבוע קבעה אבל להפלגה לא קבעה.

והנה החוו"ד נקט ע"פ הראשונים הנ"ל דוסת יום השבוע הוי תמיד בסירוג, דהא אי אפשר שיהא ביום השבוע של שבוע הבא, רק אחרי כמה שבועות. ולכן כתב שעצם זה שיש וסת ליום השבוע הוי ראי' שאשה קובעת וסת לסירוג, דלא משכחת לה וסת יום השבוע אלא בסירוג. וא"כ פשוט שאין חוששין לה בוסת שאינו קבוע כיון שתמיד אין חוששין לוסת הסירוג שאינו קבוע וכדמבואר בשו"ע. ובחכמ"א נקט שחוששין לה כוסת שאינו קבוע, אבל רק אחרי שראתה לאותו יום השבוע פעמיים (פי' עם הפלגה אחת בינתיים),

וסת הפיהוק המורכב עם ימים והקדימה לפהק

בגמ' בדף י"א ע"א מבואר (עכ"פ לל"ק) שאם אשה קפצה בא' בשבת וראתה ושוב קפצה בא' בשבת וראתה ושוב קפצה בשבת ולא ראתה ואח"כ ראתה בא' בשבת שקבעה עצמה וסת המורכב לקפיצות ולימים, והקפיצה דאתמול גרמה לה לראות ביומה. וברשב"א (בין בחי' ובין בתוה"א) כתב דהה"נ בפיהוקים שאם פיהקה בא' בשבת פעמיים וראתה ושוב פיהקה בשבת ולא ראתה עד אחד בשבת שקבעה לה וסת המורכב לימים ופיהוקים.

ובבד"ה (עמ' קנ"ג בוצאת מה"ק) חלק ומטעם שיש לחלק טובא בין וסת הקפיצות לוסת הגוף. שבוסת הגוף הקפיצה גורמת את הדם לבא, ולכן שפיר אפשר לומר שהקפיצה דמאתמול גרם לדם של היום. אבל בוסת הגוף הדם גורמת לסימן, ולכן איך אפשר לומר שהסימן בא קודם לדם. הרי שלכאורה מבואר דלא כמש"כ בשיעור הקודם שיש גורם לדם ולפיהוק, רק הדם הוא שגורם את הפיהוק.

אמנם יעוין ברשב"א במשמה"ב שם שחולק על הרא"ה, והרשב"א ביאר את עצמו שמלוי הדם ברחם מביא לידי פיהוקין, ולכן הפיהוקין קודמין ליציאת הדם, אע"ג שהם באים מחמת מילוי הדם. אמנם עדיין צ"ע מהו כוונת הרשב"א בסוף דבריו שם "ובכל מקום המסבב קודם בטבע למסובב", דמה זה שייך לה שכתב . וכן מ"מ יל"ע לשיטת הרשב"א שאמנם שייך שיבא הסימן שבא בגרם הדם קודם לדם, אבל מ"מ איזה ראי' יש ששייך הקדמת דבר שבא בגרם הדם ממה שמצאנו שהדבר הגורם יכול להיות קדום לדבר שהוא גורם לו, הא ב' ענינים הם. ולכן איזה ראי' יש מהקדמת קפיצה להקדמת פיהוק. וצ"ע.

**שיעור ו'**

# במתני' מבואר שיש מחלוקת בין ר' יוסי לר' יהודה אם ימים ושעות וסת או לא. ו ולכאורה הי' אפשר לומר שנחלקו בעיקר דבר זה שיש טבע לאשה לראות לשעה מסוימת, דר' יוסי סבר דוסת לשעות שמה וסת, וא'' יהודה סבר שאין כזה ברי' של וסת השעות. ולכן לר' יוסי, כיון שיש וסת לשעות, כיון שראתה תמיד לשעה מסוימת, אינה אסורה אלא בשעתה, ור' יהודה סבר דשעה מסוימת לא מעל ה ולא מוריד, ולכן הרי היא אסורה כל העונה.

# אמנם בראשונים מתבאר שלכו"ע וסת לשעות מילתא היא, וכמו שיתבאר. ולכן יל"ע מהו באמת יסוד המחלוקת שבין ר' יוסי לר' יהודה. '() הא וסתות הוו מדאורייתא אפילו אלמלא הגזה"כ דוהזרתם

# גם לכו"ע (ולס"ד היינו אפילו עונה אחריתי)וזהויודעים .

# והנה כל הנ"ל מיירי באשה שראתה לשעה קבועה. אבל יל"ע מה יהא הדין באשה שהיתה רגילה לראות ליום מסוים וכן בעונה מסוימת, אבל לא תמיד באותה שעה. ונקט החוו"ד שם דכה"ג קובעת וסת לא רק לשעה אל גם לכל העונה מעיקר הדין (ולכאורה גם לר' יוסי הוי הכי דמאי שנא). ונראה שמקור לדבר זה הוא ממה שמאנו במס' ב"ק (ל"ז ע"א) שבשור שראה שור ונגח וגמל ונגח וחמור ונגח נעשה מועד לכל. ור"ל דכיון שקבעה ולא קבעה למין מסוים אמירנן שהוא מועד לכל. ומ"מ ע"פ זה מייסד החוו"ד את שיטתו הידועה דעד כאן לא אמרינן דמספיק בדיקה בשעת הוסת לר' יהודה אלא כשלא קבעה אלא לשעה מסוימת. אבל אם קבעה בשעות שאינם מסודרות, אמרינן שכל העונה הוא וסתה, ולכן צריכה בדיקה בכל העונה מעיקר הדין.

# באופן שיש להסתפק לר' יוסי למה בעינן לי' לגזה"כ דוהזרתם כיון שאינה אוסר אלא שעת הוסת[[10]](#footnote-19). ולכאורה יש לומר שאשה יכולה לקבוע וסת לא רק לשעות אלא גם לחלקי שעה. ולכן יתכן שקבעה שרואה תמיד בשש וחצי שעות וכדומה. ומ"מ סבר ר' יוסי דאע"פ שלא קבעה אלא לזמן מסוים, מ"מ הרי היא אסורה כל השעה, וזהו מה שלמדנו מגזה"כ ד'והזרתם'. אלא דא"כ לפי החשבון של החוו"ד לכאורה מעיקר הדין לא יצטרך בדיקה אלא בזמן המסוים של שש וחצי שעות. וא"כ זה שאמרו כאן שצריכה בדיקה שאותה שעה, היינו כשלא היתה לזמן מסוים בתוך אותה שעה. וצ"ע.

# דעת הראב"ד בוסת השעות אליבא דר' יהודה

א' מן המקורות שיש וסת השעות גם לר' יהודה הוא מדברי הראב"ד בבעלי הנפש. שבבעלי הנפש (סי א' אות י') כתב דהא דלית לי' לר' יהודה וסת לשעות, הנ"מ כשקבעה לוסת לימים, אבל אשה שקבעה לה וסת לשעות ולא לימים שפיר קבעה לעצמה וסת אפי' אליבא דר' יהודה.

ומ"מ, אע"פ שמבואר מדברי הראב"ד שיש קביעות וסת השעות אליבא דר' יהודה, מ"מ מוכח מדבריו שלא כביאור שלהחוו"ד הנ"ל במחלוקת ר' יוסי ור' יהודה. דהנה בביאור הדבר שבקבעה וסת ליום אינה קובעת לשעה, וכשלא קבעה ליום קובעת לשעה, כתב הראב"ד "דכיון דלמודה ביום עשרים אע"ג דלמודה בשש שעות קביעותה דיומא אסר לה ועקר לקביעותה דשעה". ואם כביאורו של החוו"ד לכאורה אין הבנה לדברי הראב"ד, דהא אין קביעות כלל ליומי, ותמיד הוי קביעות לשעה, רק דר' יהודה מחמיר לאסור גם כל העונה כשקבעה לשעה. ועוד לדבריו מהו העקירה הזאת, הא כמו שבוסת קבוע אמרינן שכשיש קביעות לשעה אסרינן כל העונה, גם בוסת שאינו קבוע יהא הדין כן.

ונראה הביאור במחלוקת שבין ר"י לר' יהודה לדעת הראב"ד, דהנה ראינו בשיעור הקודם שלשיטת הרשב"א (ואולי גם רש"י) הי' הו"א שכשאשה קבעה וסת המורכב מקפיצות וימים שלא קבעה וסת אלא לקפיצות. והיינו דאע"ג שאשה יכולה לקבוע וסת לימים בפני עצמו, מ"מ בהרכבת קפיצות ס"ד שאין אנו מתייחסים לימים. ולכאורה הטעם שכשיש קפיצות, שהוא גורם חזק לדם, אין אנו מתייחסים לגורם החלש מיני' כלל. ויתכן שהטעם בזה משום דכיון שהגורם של קפיצות אפי' בפני עצמו כל כך חזק, אפי' כשיש גם ימים אין לנו מספיק טעם לומר שגם הוא משפיע לדם כיון שאנחנו כבר יודעים שיש משפיע להבאת הדם. ויתכן שיש עוד סיבה לזה, דס"ד שקפיצות אינם מושפעים מן הימים, ועד כמה שהקפיצה גורמת הרי היא גורמת בכל זמן שהיא.

אותו דבר ממש לכאורה הי' אפשר לומר בימים ושעות. והיינו דלכו"ע י"ל שהשעה של היום הוי סיבה לביאת הדם, וגם היום יכול משפיע להבאת הדם. ומשו"ה גם לר' יהודה כשקבעה לעצמה וסת לשעות לחודייהו ג"כ קבעה לה וסת. ולא נחלקו ר' יהודה ור' יוסי אלא בזה, דר' יוסי סבר דכשקבעה גם ליום וגם לשעה, הרי היא קובעת וסת לשניהם, וכשאר וסת המורכב. משא"כ לר' יהודה, דאיהו סבר שבא וסת דיומי ועקרה לה לוסת השעות.

ובעיקר דברי הראב"ד נחלקו המפרשים בביאור שיטתו. הרז"ה בהערותיו על אתר כנראה למד שלשיטת הראב"ד כיון שקבעה לשעות ולא לימים, יש לה וסת קבוע לשעה זו כל ימי' עד שתעקרנה. והנה על פניו הי' אפשר לומר כן במי שאין לה וסת קבוע כלל, אבל הראב"ד מיירי באשה שיש לה וסת קבוע ושינתה, והיינו שעדיין יש לה וסת קבוע רק ששינתה פעם א' ולכן חוששת לשניהם. וא"כ עד כמה שמי שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לוסת השעות, למה הי חוששת. ואיכא למימר דכיון ששינתה הרי זה ריעותא בוסתה ולכן חוששין לדברין אחרים, ומשו"ה, כמו שחוששת לוסת שאינו קבוע של השינוי, הה"נ שחוששת לוס השעות. אלא דא"כ לכאורה הי' צריך להיות הדין שחוששת לשעה גם בוסת שאינו קבוע, כ"ש משא הימים, ובראב"ד מבואר ההיפך, שבכה"ג מקילין עלי' לומר שאפילו בוסת שינו קבוע שלה אינה חוששת אלא לשעת הוסת. וע"ש ברז"ה שג"כ תמה על הראב"ד לפי הפירוש שלו בדבריו.

והחוו"ד (קפ"ט ס"ק א')[[11]](#footnote-20) וחזו"א (סי' פ"ו ס"ק ע"ד) ופרד"ר ביארו שגם הראב"ד לא התכוין לומר שהיא תמיד אסורה באותה שעה, רק שבזמן שהיא אסורה דהיינו בוסת שאינה קבועה שלה, אין לנו לאסור אלא בשעה הקבועה שלה. וכן הרי לא הביא הראב"ד שם דבר זה אלא לומר דהא דאסרינן כל העונה גם בוסת שאינו קבוע, הנ"מ בלא קבעה לה וסת לשעות, אבל קבעה לשעות אינה אסורה כל עונת הוסת בוסת שאינו קבוע.

ונראה שיש כאן מחלוקת הראשונים. דהנה לעיל מיני' כתב הראב"ד שאם יש לאשה וסת קבוע המורכב מימים ופיהוקים, אינה חוששת לכשיגיע היום עד שיגיע הפיהוק. והראב"ד מדמה דבר זה למחלוקת ר' יוסי ור' יהודה בוסת השעות, וביאר שמשמעות המתני' דעד כאן לא נחלקו אלא בהרכב של שעות וימים, אבל בהרכב של גוף ןימים, לכו"ע וסת הגוף הוי וסת. וע"פ דרכינו הנ"ל כוונת הדברים שזמן הפיהוק הרי הוא וסת השעות, רק שמחלוקת ר' יהודה ור' יוסי הוא בשעה מסוימת, ובזה סבר ר' יהודה דוסת שעות הוא כמאן דליתא עד כמה שיש וסת לימים. אבל בוסת הגוף גם ר' יהודה מודה דלא אמרינן שהוא כמאן דליתא ואין חוששין לה עד שיגיע.

והרשב"א (ורוב ראשונים) חולקים על הראב"ד וסוברים שבכה"ג חוששת כל העונה. והטעם שחוץ ממה שקבעה וסת המורכב משניהם שאם עברה עונת הוסת ולא ראהת סימני הגוף אינה חוששת, הרי היא קבעה גם וסת שתראה לימם מוסים עם הוסתות הגוף, ולכן כשיגיע היום חוששין שיבאו הסימנים והדם ולכן הרי היא אסורה כל העונה. (וביארו האחרונים (חוו"ד ס"ק ל"ב, והסד"ט ס"ק ל"א) שבאמת הוסת זה גם יכול ליעקר במקצת, שאם עברו ג' עונות ולא ראתה, נהי נמי שיש לה וסת קבוע שבזמן שיחזו סימנים אלו בעונת הוסת חוששת, אבל בזה מיהת חזרה בה שאין אנחנו חוששין לסימנים אלו.

ומ"מ גם הרשב"א הוכיח שאם יש לאשה וסת הקבוע לפיהוקים בלבד, והגיעו הפיהוקים בעונת יום או לילה שאינו קבוע לה כוסת, שאינה חוששת אלא לשעת הפיהוק. וביאר שבזה גם ר' יהודה מודה ששעות וסת. ונראה הביאור בדברי הרשב"א, שהיסוד של שיטת ר' יהודה הוא שאם יש לאשה טבע לראות דם ביום מסוים, אע"ג שאינו מחמת היום רק מחמת דבר אחר, מ"מ חיישינן שתראה כל היום ולכן כל היום אסור. וזהו הטעם שאין וסת השעות לר' יהודה, דאע"ג שאינה קבועה אלא לשעה מסוימת באותה יום, מ"מ יש תכונה לראות באותה יום. ולכן הי' אולי ס"ד דהה"נ בוסת הגוף בפנ"ע (פי' שאינו מורכב), כיון שהגיע וסת הגוף אמרינן שיש חשש לכל העונה. וקמ"ל שבזה מודה ר' יהודה שאינה חוששת אלא לזמן הפיהוקים, ור"ל דהא דאמרינן דחיישינן לכל היום, היינו כשהגורם הוא השעה, שבזה אמרינן שאם השעה גורם יתכן שגם היום גורם, אבל בוסת הגוף אמרינן שאין השפעה על היום בכלל.

ויוצא מחלוקת הראב"ד והרשב"א בביאור המחלוקת שבין ר' יהודה לר' יוסי. שהראב"ד סבר דלכו"ע יש וסת השעות, רק שר' יהודה סבר דוסת הימים עקר וסת השעות. אבל הרשב"א סבר שהיסוד של שיטת ר' יהודה היא שאמנם קבעה לשעות, זה עצמו גורם לנו לחשוש לכל העונה. וזהו על דרכו של החוו"ד (אבל לא נראה שהוא מכח גזה"כ דוהזרתם, רק שכן הוא בעצם, והרשב" הרי לא הזכיר גזה"כ זו).

אלא שנראה מדברי כמה ראשונים דלית לי' ביאור זה. חדא, שבריטב"א במס' שבועות (י"ח ע"ב) מבואר שגזה"כ ד'והזרתם' אינו מחדש איסור לכל העונה, דאינו מסתבר כיון שוסתות אינם אלא מדרבנן, רק אוסר כחצי שעה סמוך לוסת[[12]](#footnote-21). ולכאורה אם כדברינו הנ"ל בדעת הראב"ד, הא אין וסת השעות לר' יהודה עד כמה שקבעה לימים, דהא עקרה לי' וסת הימים לוסת השעות. וכן מדברי הרא"ה בבד"ה שכתב שלכו"ע וסתות דאו' משעת הוסת עד סוף העונה, דלזה מהני הגזה"כ ד'והזרתם' למ"ד וסתות דרבנן, דלמ"ד וסתות דאו' הרי היא אסורה מדאו' כל עונת הוסת. ולכאורה גם לדבריו לא יתכן כנ"ל, דהא חזינן דכקבעה לימים ג"כ קבעה וסת לשעות.

אלא דנראה שגם בדעת הראב"ד לא יתכנו דברינו, דהא מבואר כמה פעמים דמודה ר' יהודה לר' יוסי שיש וסת השעות, ומשו"ה הכי אם התחילה קודם נץ החמה והמשיכה אחרי נץ החמה אסורה בעונה השניי' עד סוף שעת וסתה. וכן הרשב"א כתב להקל ביש לה ספק אם קודם או אחרי הנץ החמה משום דוסתות דרבנן וכש"כ סמוך לוסתה – הרי דמשמע גם לדידי' שיש תוספת חומרא של סמוך לוסתה. וכן אם אין תוספת חומרא של סמוך לוסתה, עדיין צ"ע למה בעינן לי' לגזה"כ דוהזרתם, וכמעט מפורש בראב"ד שלמ"ד וסתות דאו' הוי דרשה גמורה.

ולכן צריכים לומר שאפי' לדעת הראב"ד, שיש גרם של שעת הוסת, רק דבתחילת הוסת אמרינן שהגורם של יום עושה חשש של כל העונה ולא רק השעה. והנ"מ כשיש לה וסת קבוע, אבל כשאין לה וסת קבוע ולא קבעה ליום, אינה חוששת אלא לשעת הוסת.

אלא דהנה ברשב"א לא משמע כלל כיסוד זה. חדא דלשון הרשב"א בחדושים בביאור החילוק בין וסת הקפיצות לוסת הגוף שבוסת הגוף "אדרבה מקרים אלו אינן באין אלא מחמת הוסת הוסת הוא שגורם להם שיבאו". ועוד יותר מזה בתוה"א (י"ג ע"ב, ועמ' ק"נ בהוצאת מה"ק) "אדרבה האורח הוא שגורם למקרים הללו כמקרים המתילדים ממותרי הלחות והדמים". ועוד דלשון חי' הרשב"א בטעם שבוסת המורכב היא אסורה כל עונת הוסת משום ד"כל שהגיע ליום הוסת חוששת לכל עונת הוסת מתחלת העונה עד סופה כדרך שהיא חוששת לוסת הימים הפשוטין". הרי דמאד משמע כסברתינו הראשונה הנ"ל שחייבת לחשוש לכל העונה משום דהוי כמו שאר וסת לימים לחוד. ולכאורה היינו מטעם הנ"ל, שהדם גורם את הוסת ואינו נוגע להא דהיום גורם את הדם .

אלא שלדבריו חזרנו קושיות הנ"ל. והנה בקושיא מהא שאינה חוששת לוסת שאינו קבוע שפיר אפשר לומר שחוששת לה אע"ג שכבר קבעה וסת הגוף קבוע, ויש ממחברי זמנינו שכן הורו (ע' בבדה"ש סי' קפ"ט סע' כ' בביאורים עמ' קכ"ז ומגילת ספר סי' ל"ט אות י"ג ס"ק ד'). ולענין השאלה מעבר עונת הוסת ג' פעמים ולא ראתה שחוששין כשיגיע פעם ד' ותהי' לה הפיהוק, נראה דלא קבעה הסימן דוקא כשהוא כפי הרגילות שלה, אלא גם אם זה לא הרגילות שלה מ"מ לא קבעה שזהו סימן אלא כשמגיע לאותו יום או הפלגה שראינו אותו מקודם. ולכן שפיר חוששת לכשיבא העונה פעם אחר אם תהי' לה הפיהוק אע"פ שהפיהוק אינו בא אלא בהגרמת הדם.

# תוספת

**זמן הפרישה בוסת הגוף**

הראשונים מדייקים מן המתני' ס"ג ע"ב שאמנם יש מחלוקת בין ר' יוסי לר' יהודה אם יש וסת לשעות או לא, מ"מ הנ"מ בוסת דימים אבל בוסת הגוף לכו"ע אינה חוששת אלא לשעת וסתה בלבד. אמנם נחלקו בדין אשה שיש לה וסת הגוף והיא ממשיכה לראות דם גם לאחר שנגמר הסימן שבגוף. שיטת הרשב"א וראב"ד שבמקרה כזה הרי היא אסורה מזמן הפיהוק עד סוף העונה. ושיטת הרז"ה והרא"ה בבד"ה (עמ' קס"א הוצאת מה"ק) שגם בזה אינה אסורה אלא בשעת וסתה בלבד. ויל"ע מהו יסוד פלוגתתם.

ומצאתי בחוו"ד ס"ק ל"א שהתקשה בלשון הרשב"א (היא לשון השו"ע בסע' כ"ד) שאם נמשכה ראייתה גם לאחר הוסת הרי היא אסורה גם מתחילת הוסת, ומשמע שזהו הדין אע"ג שאינה מוחזקת להתחילת ראייתה אלא עד סוף הוסת. וצ"ע למה יש לנו לאוסרה מתחילת הוסת אם אינה מוחזקת להתחיל עד סוף הוסת. ותי' "ונראה הטעם דהוי כוסת הימים דהוי כמוחזקת ביום שתפהק תראה משום הכי אסורה מתחילת הפיהוק דמתחילת הפיהוק שוב נראה יום שמפהקת וכו'". ונראה הביאור בכוונתו, דלכאורה יש ב' סוגי וסתות של גוף. חדא, הרי בגדר מרגשת את הדם. ואע"פ שביארנו לעיל מחלוקת הרשב"א עם הרא"ש והראב"ד אם הפיהוק הוא פועל יוצא מן הוסת, או שיש דבר צדדי הגורם לפיהוק ולדם, מ"מ אפי' אם אינו פועל יוצא מן הדם, מ"מ אם אין ראיית דם אלא בשעת ההרגשה, הרי היא כמרגישה את הדם (תדע שהרי לשיטת הדברי חמודות וסד"ט בדעת הרמב"ם זהו ההרגשה שהוא מתנאי טומאתה מן התורה) ומשו"ה הוי סימן. אחרת היא כשיש דם אחר הסימן, שבזה אין גדר הסימן משום שמרגישה את הדם, רק שזה אזהרה שיבא הדם.

ודוגמא לב' סוגי הסימנים, הנה יש ב' אופנים לדעת שטילים באים רח"ל, או בגלל שיש אזעקה, או בגלל ששומעים פיצוץ. אבל בגדר הידיעה שונים הם א' מן השני. באזעקה יש לו אזהרה שיבא טילים. ובפיצוץ יש לו ידיעה שירד טיל כיון שזהו הרעש שעושה עצם התיל.

ולכן סוברים הרשב"א וסייעתו שאם אין דם אלא בשעת הוסת, הרי זה כאילו אנחנו מרגישים את הדם, ואין טעם לאסור אותה אח"כ כיון שאין הרגשה זו סימן שיבא הדם אלא סימן שיורד דם עכשיו. אבל אם נמשך גם אחרי הוסת, רואים שיש להרגשה זו תכונה של אזהרה לדם שיבא, ולכן דינה כשאר וסתות שתמיד אסורה כל העונה (אבל לא יותר מזה אפי' נמשכה אחרי זה כיון דתמיד אזלינן בתר תחילת הוסת. וכל זה הבין החוו"ד כבר בקושייתו, אבל התקשה בזה שהיא אסורה גם מתחילת הוסת, הא אם אין למודה לראות אלא בסוף הוסת, אפי' אם הוא אזהרה למה תהא אסורה קודם שהאזהרה אומר שיבא הדם. ולכן ביאר החוו"ד דע"כ אין זה רק אזהרה שיבא הדם, רק אזהרה שזהו יום וסתה. ובעצם יש לאוסרה כל העונה, רק שאי אפשר לאוסרה עד שתהי' לה הסימן כיון שאנחנו לא יודעים שזהו עונת וסתה עד שתהי' לה הסימן. אבל מיד כשיהי' לה הסימן כבר אנחנו יודעים שזהו יום וסתה, וממילא הרי היא אסורה כל עונת הוסת כמו בשאר וסת הימים וכדקיי"ל כר' יהודה שאין וסת לשעות בוסת הימים.

ויל"ע במה חולק הרז"ה. והנה הרז"ה ביאר את עצמו דהא תמיד אזלינן בתר תחילת הוסת. ובזה הרי דחה הראב"ד בטוב טעם שאפי' הכי תמיד אסרינן את העונה הראשונה. ויל"ע מה יענה הרז"ה בזה. ולפום ריהטא סבר דכיון שאין לוסתה שום שייכות ליום מסוים (ודלא כחוו"ד הנ"ל) רק לסימן, אין לאוסרה בעונה שלימה, שרק בוסתות הקשורות לזמן אוסרים עונה שלימה.

ונראה להוסיף, שהרי דיברנו בשיעור הקודם שיש מחלוקת האחרונים אם חוששין לוסת שאינו קבוע ליום החודש או להפלגה כשקבעה לעצמה וסת הגוף. ונראין הדברים, שאפי' למי שסובר שיש חיוב לחשוש לוסת שאינו קבוע ליוה"ח ולהפלגה, כשקבעה לעצמה וסת הגוף וממשיכה לראות גם אחר הוסת, לכו"ע (פי' לשיטת השו"ע ורוב ראשונים ודלא כרז"ה) אינה חוששת לאינו קבוע כיון שזהו עונת היום שלה.

#

#

# בביאור שיטת האו"ז

# ולפי זה יש לבאר שיטת האו"ז הידועה. דהנה בסוגיא לכאורה מבואר שאין האשה אסורה אלא בעונת הוסת ולא עונה שלפני הוסת. ומשו"ה תמהים הב"י ועוד על שיטת האו"ז האוסר גם עונה שלפני הוסת. וביישוב דברי האו"ז כתב הש"ך שי"ל דהא דמבואר בגמ' דלא אסרינן לה אלא אותה עונה, הנ"מ כשדרכה לראות תמיד באותה שעה, אבל כשדרכה לראות בשעות שונות בתוך העונה, אסרינן גם העונה שלפני עונת הוסת. והחוו"ד על אתר התקשה בזה שיהא עונת הוסת יותר ארוך במקרה כזה ממה שהי' בזמן הגמ', ולכן ביאר דאה"נ ועונת הוסת אינו אלא אותה העונה, אבל יש גזה"כ לאסור גם סמוך לוסת, ולכן בסוגיית הגמ' דמיירי באשה שהי' לה וסת לשעות אפשר לקיים הגזה"כ ע"י זה שאוסרים כל העונה, אבל בזמן שדרכה לראות בשעות שונות אין בזמן של כל העונה משום סמוך לוסת שהרי כל העונה וסתה ממש, ומשו"ה יש לאסור גם העונה שלפני הוסת (וצ"ע לפי זה למה אסרינן דוקא העונה שלפני הוסת ולא שלאחרי). וע' מה שהקשה בשו"ת חת"ס סי' קע"ט ביישובו של הש"ך. וגם החוו"ד לא ניחא לי' בדברי האו"ז לפי מה שביאר בדבריו, משום דיום ולילה הם גורמים שונים לענין וסת (דבכגון קבעה וסת ליום אינה חוששת ללילה וכן להיפך) ולכן איך אפשר לומר שבקבעה לה וסת לא' מהם חוששת גם בשני.

**הערות בדעת ר' יוסי לפי הנ"ל**

והנה לפי הנ"ל לכאורה יוצא דגזה"כ ד"והזרתם" לא נאמר אלא לשיטת ר' יהודה, אבל ר' יוסי לית לי' גזה"כ זה, דהא זהו גופא המחלוקת שבין ר' יוסי לר' יהודה אי אסרינן כל העונה משום גזה"כ ד"והזרתם" או לא. וכן מצאתי ברש"ש שכתב כן, והעיר על התוי"ט שמשמע מדבריו דהוי גזה"כ גם לר' יוסי[[13]](#footnote-22). אמנם נראה שיש לדחות ולומר שגם ר' יוסי אית לי' גזה"כ זה. דהנה יש להסתפק מהו וסת השעות לר' יוסי, האם היא אסורה רק ברגע שרואה דם או"ד כל השעה השלימה. וכבר הזכרנו שלכאורה לפי יסודו של החוו"ד דבעינן בדיקה כל עונת הוסת ומ"מ מהני בדיקה בשיעור אותיום של הוסת, דע"כ אין דין לבדוק אלא ברגע שרואה דם ממש ולא שעה שלימה. אמנם בתוס' משמע שיש דין להחמיר שעה שלימה. ואיכא למימר שלא סותר את החוו"ד ומיירי בראתה בתוך אותה שעה ובזמנים שונים, וע' בסמוך. אמנם יש לומר עוד דשפיר מיירי בראתה תמיד לאותו רגע ממש, אמנם סבירא לי' לר' יוסי דמהני הגזה"כ לאסור כל השעה. והיינו שנחלקו ר' יוסי ור' יהודה בעד כמה אסר לנו הכתוב בסמוך לוסת, האם אסר לנו עונה שלימה או רק שעה.

עוד יש להסתפק, האם גם ר' יוסי מודה שיש לו וסת לעונה שלימה אפילו כשאינה לשעה מסוימת, או"ד שאין וסת אלא לשעות. ונפ"מ מה יהא הדין בראתה ג' פעמים באותה עונה אבל בזמנים שונים, האם אומרים שגם ר' יוסי מודה שקבעה לה וסת או"ד דכיון שאינה לשעות שוות, כמו שלא אמרינן שאשה קובעה וסת לשבוע שלם או ליום שלם, הה"נ שלר' יוסי אינה קובעת וסת אלא לשעות. ונראה שגם ספק זה הוא מוכרע לפי הנ"ל. שהרי פשיטא להו לפוסקים הנ"ל שעכ"פ לר' יהודה אם ראתה בזמנים שונים בתוך עונה אחת קבעה לה וסת. וכיון שכן מה"ת לומר שר' יוסי חולק על זה, הרי כל המחלוקת בין ר' יוסי לר' יהודה אינו אלא אי בוסת השעות מחמרינן לאסור כל העונה או לא, אבל בעיקר קביעת הוסת לא מצאנו פלוגתא. וא"כ כמו שהי' פשוט לפוסקים שבראתה כמה פעמים באותה עונה קבעה לה וסת, הה"נ לר' יוסי. ואולי יש מקום לדחות ולומר שבאותה גזה"כ שאסר כל העונה מונח שיש סבירות שראיות שבתוך אותו זמן שייכים א' לשני, ולכן דוקא לר' יהודה קבעה לעצמה וסת בכה"ג, אבל לר' יוסי לא קבעה. וע' בחזו"א שכנראה היו לו צדדים בשאלה זו.

# ספק אם ראתה קודם נץ החמה או אחרי נץ החמה

הרא"ש מביא מהראב"ד בבעלי הנפש מחלוקת בדין אשה המסופקת אם ראתה קודם נץ החמה או אחרי נץ החמה, שי"א שהרי היא אסורה בין בעונת היום ובין בעונת הלילה, שהאי מינייהו מפקת, והכרעת דבריהם שבדרבנן מקילינן ואינה אסורה אלא ביום כיום שמ"מ ראתה גם ביום. ולכאורה דבריהם צריכים עיון, שהרי שיטת הראב"ד היא שאם ראתה בלילה והמשיכה עד ליום שאינה אסורה אלא בעונת הלילה, אבל אבל ביום אינה אסורה אלא בשעת וסתה, אבל בעונת היום שלאחר שעת וסתה מותרת. וזהו לשיטתו דשעת וסתה הוי כל משך זמן ראיתה. ולכאורה א"כ מאיזה טעם נטמא כל עונת היום, הא על זה גופא יש לנו ספק אם העונה האסורה היא היום או הלילה, ומשום דלענין לאסור כל העונה תמיד אזלינן בתר תחילת הוסת. ועוד יותר קשה לדעת הרא"ש דאיהו סבירא לי' שאם המשיכה לראות כמה עונות אחרי תחילת ראיתה, אין שעת וסתה אלא בתחילת ראיתה. וא"כ לדידי' עוד יותר קשה, דהיכי נימא שהיא אסורה בעונה השני' משום קולא דדרבנן, הא אין לנו לאסור אלא עונה אחת ואנחנו מסתפקים אם זהעונת היום או עונת הלילה, ומה מהני לן שמ"מ ודאי המשיכה גם ביום הא אין הוסת תלוי בהמשך. ולכאורה חזינן מזה, דאע"ג שעיקר הוסת אינו אלא בתחילתו, לראב"ד לאסור כל העונה ולרא"ש לכל איסורא דוסת, מ"מ קצת השפעה יש גם בהמשך וסתה, ולכן כשיש לנו ספק, אין אוסרים את שניהם משום סברא דהאי מינייהו מפקת, אלא אזלינן בתר הזמן שודאי ראתה בה. ועדיין צ"ע.

# שיעור ז'

**שיעור ז'**

**וסת ליום החודש ווסת ההפלגה**

# הראשונים כן דנין בכמה סוגי וסת. וב' מן העיקריים שבהם הם וסת ההפלגה, ווסת ליום החודש. וסת ליום חודש הינו טבע לראות אחרי משך זמן מסוי. ווסת יום החודש הוא לראות ליום מסוים של החודש. ויש ילוק במהות ב' וסתות אלו. והוא שאמנם שניהם נקבעו ע"י זה שראתה ביום מסוים, אבל נקבעו באופנים שונים, שבוסת ההפלגה, אין היום המסוים שראתה בה גרם לראיתה, משא"כ ביום החודש שהיום גורם. ולדוגמא, כמה ראשונים נקטו שיש חילוק לדינא בין וסת ההפלגה לוסת ליום החודש, שביום החודש אינה צריכה אלא ג' ראיות כדי לקבוע את וסתה. אבל בוסת ההפלגה צריכה היא לד' ראיות. וטעמו של דבר, שהרי קיי"ל כרשב"ג שבג' פעמים קובעים חזקה, ולכן בוסת ליום החודש באמת אינה צריכה אלא ג' ראיות. אבל בוסת הפלגה צריכים ד'. והטעם הוא ע"פ הנ"ל, שביום החודש עצם היום הוא שגורם את ראית הדם, ולכן בג' פעמים שרואה ביום ההוא כבר קבעה וסת. אבל בהפלגה, משך זמן שבין ראי' לראי' היא הקובעת את הוסת, ואי אפשר ג' ראיות אחרי משך זמן מסוים אא"כ ראתה ד' פעמים, דמראי' ראשונה עד ראי' השני' לא חשוב אלא א', שרק אז יש לנו ראי' אחת אחרי משך זמן של בין ראי' לראי', ולכן רק אחרי ד' ראיות קבעה לה וסת.

# ויום השבוע הווא מאותו סוג של יום החודש, רק דא' הוי ליום של החודש וא' וימי השבוע. ופשוט.

#

**מחלוקת רב ושמואל**

בגמ' מבואר מחלוקת רב ושמואל בראתה ט"ו לחודש זה, ט"ז לחודש זה, וי"ז לחודש זה, האם קבעה לה וסת, דרב סבר שבכה"ג קבעה לה וסת, ושמואל סבר דבעינן עוד ראי' רביעית עד שקובע וסת. והראשונים דנו איזה וסת יש כאן, דהא לכאורה אין ההפלגה בין ט"ו לט"ז כמו ההפלגה שבין ט"ז לי"ז, דבדר"כ א' מלא וא' חסר. ומכח זה הוכיח הראב"ד שאין כוונת הגמ' לוסת ההפלגה, רק לוסת ליום החודש.

ויל"ע מהו סברת המחלוקת בין רב לשמואל. ובגמ' מפורש ד"רב סבר חמשה עשר ממנינא, ושמואל סבר כיון דלאו בדילוג חזיתיה לאו ממנינא הוא". ולכאורה המחשבה הראשונה הוא עם שיטת שמואל, דהא מיירי בקביעות וסת לדילוג, והרי ליכא ג' ראיות בדילוג, ולכן למה תקבע וסת בג' פעמים. ולכן צ"ע מהו סברת רב דט"ו ממנינא הוא, ומה יענה לטענת שמואל.

ונראה לומר בזה, שבוסת הדילוג לימי החודש, עיקר הוסת אינו דילוג, רק לימי החודש. ודילוג הוא מין ממיני וסת ליום החודש. ולכן סבר כיון שהיא קובעת וסת ליום החודש, סבר רב דסגי לן בזה, והא דבעינן דילוגין, היינו רק גילוי מילתא שהוא מין וסת ליום החודש לדילוגין, אבל אין צורך שיהא חזקת ג' פעמים גם לדילוגין. ובזה סבר שמואל שאין זה נכון אלא גם הדילוגין צריכים חזרה, ולכן כיון דליכא ג' דיולגין אלא בד' ראיות לימי החודש לא קבעה לה וסת הדילוגין.

**כמה ראיות בעינן לוסת ההפלגה**

כמו שביארנו שיטת הרבה ראשונים שיש לחלק בין וסת ההפלגה לוסת ליום החודש, שהפלגה צריכה ד' ראיות ויום החודש סגי לי' בג'. ומשו"ה הקשו התוס' מן הגמ' שבמס' ב"ק דף ל"ז, דשם הגמ' (בע"ב) דימתה העדה בשור הנוגח לוסתות באשה. ומ"מ בע"א מבואר שאם דור ראה שור נגח, שור לא נגח, שור נגח, שור לא נגח, שור נגח, ושור לא נגח, נעשה מועד לסירוגין לשוורים אע"פ שלא שילש בהפלגות שבין שור לשור.

ולעוק"ד לבאר קושייתם. שלכאורה זה הי' פשוט שליטתם שיש חילוק בין וסת ההפלגה לוסת הסירוג. שבוסת ההפלגה הענין הוא בזה שיש משך זמן בין ראי' לראי'. ובהפלגות אינו ענין של הפלגת זמן בין ראי' לראי', רק שהוא קביעות באופן מסוים, שחזקה פשוטה היא שמקרה קורה כל פעם ופעם, וסירוג היינו לפי סדר אבל לא כל פעם ופעם. ולדוגמא, יתכן ששייך וסת ההפלגה לסירוגין (ונחלקו בזה הפוסקים) דהיינו שאשה רואה משך זמן מסוים, לא כל זמן שמגיע עת ראיתה, אלא כל פעם שני או כל פע שלישי, וכגון שראתה בהפלגות של 30,26,30,22,30. ולכן לא היתה קושיית התוס' שהוסת לסירוגין ההיא וסת ההלפגה, ולכן כמו שבוסת הההפלגה צריכה ד' ראיות, הה"נ בוסת הסירוגין.

רק קושייתם דאע"פ שזו בהפלגה חזיתי', וזו בסוריגין חזיתי', מ"מ הטעם שאין הראי' ראשונה מן המנין לוסת ההפלגה הוא משום שלא ראתה ליום מסוים. ור"ל שבזה שאני מוסת יוה"חלדיולג אליבא דרב, דבזה הרי ראתה לפי החזקה שלה, דהיינו ביום החודש אע"ג שאי אפשר לראות ממנה שהיא היתה לדילוג אבל בסירוג לא ראינו דבר מסוים בראיתה לומר שזהו תחילת הוסת, וזהו ג"כ החסאון בוסת ההפלגה, וא"כ למה בזה קבעה וסת בג"פ וזה צריך ד'.

והתוס' תי' בזה "ויש לחלק בין סירוגין דימים לסירוגין דשוורים". וצ"ע מהו כוונתם בזה. ויעוין בחי' הרמב"ן הביא שתירצו לקושיא זו "שאני הכא דכיון דאין הפלגה ידועה אלא בשתי ראיות ג' הפלגות בעינן דהיינו ד' ראיות אבל התם האיכא ג' נגיחות". ולכאורה הי' נראה הביאור בדבריו, שבסירוגין, לא בעינן חזקה ליום מסוים, דאדרבה, עיקר חזקה דילי' לההיות קבוע בנגיחות. ולכן מיד שיש ג' נגיחות הרי הוא מועד, והא דסירוגין אינו אלא גילוי בחזקה שלו. אחרת הי וסת ההפלגה, שהמשך זמן היא עיקר החזקה, ולכן בדליכא ד' ראיות עם ג' הפלגות, לא קבעה לה וסת.

**דברי הרמב"ן בסוגיין**

הרמב"ן בחידושיו הביא את דברי הראשונים הנ"ל בביאור הסוגיא, ולבסוף לא היחא לי' בדבריהם. וטעמו משום שהוש מעיד שאין זה דרכן של נשים לראות ליום מסוים של החודש או של השבוע. ולכן פי' דלא כראב"ד הנ"ל ולעולם מחלוקת רב ושמואל הוא בכה"ג שהיו הפלגות שוות בין ט"ו לט"ז ובין ט"ז לי"ז. והיינו משום שדסבר הרמב"ן שוסת ההפלגה נקבע בג' ראיות עם ב' הפלגות ביניהם.

ובביאור המחלוקת שבין רב לשמואל, מבואר ברמב"ן שהוא משום שהיתה וסת הדילוג. וכאן הבן שואל, הא הרמב"ן פי' דמיירי בהפלגות שוות, וא"כ מה ענין דילוג לימי החודש כיון שאין אשה רואה לימי החודש. לכאורה מה שצריכים לומר בזה, דאע"ג שאין אשה קובעת וסת לימי החודש בפני עצמן, מ"מ יכול להיות מורכב מימי החודש והפלגה. ולכן, אם לא היו הראיות הראשונות בהפלגה שוה, לא היתה קובעת וסת כלל, שא"כ אינו אלא ליום החודש וזה ליתא וכנ"ל. אבל אחרי שקבעה לוסת ההפלגה שוה, והוא היתה לימי החודש בדילוג, אמירנן שהו אמורכב משניהם ביחד, ויוצא שלאחר מכן חוששת לימי החודש בדילוג אע"ג שלא יוצא בדיוק אותו הלפגה כיון שהוא יום פחות או יותר, וגם יום החודש גורם.

וכוונת הרמב"ן לומר שאמנם קובעת וסת להפלגות שוות בג' ראיות בלבד, מ"מ בוסת הדילוג לימי החודש (שהוא מורכב בהפלגה וכמש"נ) לא סגי. והטעם ביאר הרמב"ן שבהלגות שוות שבהם רואים את הסת כבר בראי' הראשונה, משא"כ בדילוג. ונראה כוונת הדברים, שאם ע"י הראי' הראשונה הרי היא קובעת, אע"ג שהוא רק ביחד עם הראי' השני', מ"מ ע"י שניהם ביחד רואים את הכל, ולכן הראשונה מן במנין. אבל בדילוג, לא רואים הענין של דילוג מן הראי' הראשונה כלל, וענין זה לא מתחיל עש הראי' שבין שננית לשלשית,ולכן רק משני' ואילך אפשר למנות הג' פעמים כדי לקבוע חזקה.

**החשש דוסתשאינו קבוע**

הגמ' בדף ס"ד ע"א מדגישה שחוץ מן החשש לש וסת קבוע יש חשש של וסת שאינו קבוע, ודבר זה מבואר כבר במתני'. והנה רש"י לעיל בדף ס"ג ע"ב ובעוד מקומות ביאר הטעם שחוששים משום שחוששים שזהו וסתה. ומשמע שאין החשש משום שכיון שקרה פעם א' אולי יקרה פעם שנית, דא"כ למה בעינן לי' לחשש דאולי יקבע לה וסתה בזה, שאפילו אם לא יהא וסתה לבסוף מ"מ חיישינן אולי ישתנה במקרה. רק החשש הוא משום שחוששים שאוי זהו וסתה, ואין חשש אלא לדבר שהוא הטבע שלה, וזה אינו מתבאר עד ג' פעמים.

והנה לא מצאנו במםורש שיש חיוב לחשוש לוסת שאינו קבוע אלא בכה"ג היתה לה וס קבוע ולאחר מכן שינתה. ובהשגות הרז"ה על הבעלי הנפש הבין שדוקא בכה"ג חוששת, וכן דוקא באותה אופן שקבעה מקודם. ונראה הטעם בדבריו פשוט, שבעלמא מה"ת לחשוש לחזקה קודם שקבעה אותו. אבל כאן, כיון שכבר יש לה חזקה שטבעה לראות לכגון יום החודש, איכא למימר שעדיין יש לה טבע זו רק ששינתה ליום אחר. אבל סתם לחשוש מה"ת, שזו דבר שלא מצאנו בשאר החזקות, ואפילו בסכנתא כגון מתו אחיו מחחמת מילה צריכים חזקה, ובלי זה מלין את התינוק ולא חיישינן למקרה של פעם א'.

אמנם בראב"ד מבואר שחוששת לפעם א' אע"ג שעדיין לא קבעה שום וסת קבוע. ולדידי' תיקשי בתרתי. חדא כנ"ל, דמה ראו למיחש בזה בחדא זימנא ולא בשאר החזקות כגון מתו אחיו מחמת מילה. ועוד שהרי מבואר שחוששת לוסת שאינו קבוע גם בימי זיבה וכן בימי עיבור אע"ג שאינה יכולה לקבוע וסת בזמנים ההם. ולענין הקושיא הראשונה, י"א דשאני וסתות כיו שרוב נשים יש להן וסת. ולעני השאלה השני', איכא למימר שבאמת קובעת חזקה בימים ההם, רק דלא חיישינן לחזקה שקבעה, כיון שאינו מסתבר לראות אז דם. וע' בקונ' להג"ר אפשטין וגרבוז בזה.

**מילואים**

# למודה שאני

בסוגיין הביאו מחלוקת בין רב לשמואל באשה שראתה ט"ו לחודש זה, ט"ז לחודש זה, וי"ז לחודש זה, דרב סבר שקבעה לה וסת ושמואל סבר עד שתשלש בדילוג. ובגמ' מבואר שאפי' לרב אין האשה קובעת וסת במקרה הנ"ל אם מקודם היתה לה וסת קבוע לט"ו לחודש. ולא זו בלבד אלא שהגמ' כותבת שדבר זה פשוט עד שהיו צריכים למצוא חידוש נוסף בזה. וצע"ק למה זה הי' כ"כ פשוט, דהא כשקובעים וסת מבואר בתוס' י"ב ע"ב ד"ה אילו בשם ר"ש מדריוש דאמרינן שהיתה לה וסת קבוע מראי' ראשונה, רק שלא ידענו את זה עד ששילשה. וא"כ מאי חזית דראי' ט"ו בתרא שדינן לקמי' ולא בתרי', ולמה הי' כ"כ פשוט שלא אמרינן הכי. ואולי י"ל דהנה הבאנו כמה פעמים יסודו של הגר"נ פרצוביץ דהא דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא, אין הביאור שפוסקים המצב של עכשיו ע"פ מה שראינו מקודם, אלא פוסקים ע"פ המצב הסתמי של עכשיו. רק שאפשר לעמוד על המצב הסתמי של עכשיו ע"פ מה שראינו מקודם. ואמרנו שאפשר לומר דזהו ג"כ הביאור בחזקת ג' פעמים, שגם זה יכול לקבוע המצב הסתמי של עכשיו. וא"כ י"ל דכיון שבשעה שקבעה ט"ו לחודש היתה המצב הסתמי לראות לט"ו, א"כ אין אנחנו משנים המצב הסתמי של כל שעה ושעה אא"כ ידעינן בודאות שאינה נכונה, אבל בנד"ד שאין לנו ראי' שלא היתה הראי' של ט"ו משום הקדמה לדילוג, רק שיש לנו ספק שאולי הוי הכי, אין אנחנו משנים למפרע מה הי' המצב הסתמי אז[[14]](#footnote-26).

# שיעור ט'

# שיטת הר"ח בוסת הדילוג

התוס' בסוף דבריהם מביאים שיטת הר"ח דוסת הדילוג של הסוגיא היינו שראתה ט"ו ט"ז י"ז וחזרה לראות ט"ו ט"ז י"ז ושוב ט"ו ט"ז י"ז, שקבעה וסת לחזור חלילה לט"ו ט"ז י"ז. ותוס' מקשים על זה דלמה נטו מפירש"י בסוגיא (דלכאורה אחזו דכפירש"י הוא הפשטות, ומסתמא היינו משום שלא מוזכר שלשת החלילות בגמ' כלל). וחשבתי לומר בזה דהנה בוסת הסירוג לרש"י יל"ע דלכשתדלג עד כ"ז, כ"ח, וכ"ט, ול' לחודש, לאיזה יום יש לה לחשוש לחודש הבא, דהא אין חודש של יותר מל' יום. ובאמרי אברהם סי' ב' הביא מן החזו"א[[15]](#footnote-27) שסבר דאחר שיגיע יום ל' כבר נפסק הוסת דהא לא שייך שתדלג עוד. ובמגילת ספר סי' ל"ז אות י' הביא מהגר"ש אוירבך שליט"א לדייק מהא שדנו הפוסקים ביום השבוע בדילוג שחוזרת לתחילת החודש דהא התם ודאי אי אפשר אא"כ תחזור חלילה[[16]](#footnote-28) (ולכאורה לדבריו חוששת לראש חודש שמיד אחרי סוף החודש שעבר, דאם ממתינה עד חודש הבא הוי לי' סירוג, והרי לא קבעה וסת הדילוג בסירוג). והנה אם כדברי החזו"א יוצא שוסת הדילוג אליבא דרש"י היא וסת שסופה להתבטל, וע' בס' האשכול סי' ל"ו וכן בתפא"י סי' קפ"ט ס"ק ו' שאי אפשר לקבוע וסת שסופה להתבטל. וא"כ י"ל שזהו הסיבה שלא פי' הר"ח כפירש"י.

ובעצם פירושו של הר"ח מבואר מדברי התוס' שכל המחלוקת שבין רב לשמואל היא אם צריכים עשר חדשים או ט, דלשמואל אינה צריכה אלא ראי' נוספת מעיקרא, אבל בראיות השניות והשלישיות אינה צריכה אלא ג' ראיות. והרשב"א בתוה"א למד אחרת, ולשמואל אינה קובעת לדילוג אלא בי"ב ראיות, דהיינו ג' חלילות של ד' ד' ראיות. ונראה טעמו של הרשב"א שהרי בכל ראי' של דילוג צריך שיראה הראי' בדילוג, ואיננה רואה הראי' הראשונה בדילוג אא"כ ראתה ד' פעמים. ומיני' שיש לע' בדעת התוס' במה פליגי על הרשב"א בזה. ולכאורה הפשוט בזה, שהתוס' סוברים שבראיות השניות והשלישיות הרי היא רואה בדילוג, והיינו שהיא רואה באמצע שלשת החלילות של ראיות בדילוג, ורק בראשונה שלא ראתה מקודם לה סדר של דילוג מחייב שמואל שיהא בדילוג מראי' אחרת כדי שהראי' הראשונה יראה כראי' של דילוג.

והנה משמעות הראשונים שלר"ח עכ"פ בעינן ג' ראיות בכל סט כדי לקבוע וסת, דהרי לכגון פי' הרשב"א למה לשמואל לא תקבע וסת אלא בד' פעמים. וא"כ בכגון ט"ו ט"ז, ט"ו ט"ז, ט"ו ט"ז אינה קובעת וסת לכו"ע. ומשו"ה תמה התפא"י בסי' קפ"ט ס"ק י"א על הש"ך ס"ק כ"א ועוד שנקטו שכה"ג קובעת וסת. ותי' שאין דבר זה מוכח אלא לפי פירושו של הר"ח בגמ', ואנן לא קיי"ל כפירושו בגמ' אלא כפירש רש"י. אמנם כתבו הפוסקים שאעפ"כ יש לחשוש גם לוסת של דילוג חלילה אע"פ שאינו מפורש בגמ'. וכיון שאין לנו ראי' לוסת זו מן הגמ' אפשר לומר שאפי' ראתה רק ט"ו ט"ז, ט"ו ט"ז, ט"ו ט"ז קבעה וסת.

עוד יש להעיר דהנה התוס' הקשו על פיר"ח שיוצא לדבריו דלהו"א שנחלקו רב ומשואל בפלוגתא דרבי ורשב"ג יש פירוש שונה בפלוגתא דרב ושמואל מאיך שאנחנו מפרשים אותו למסקנא. ולשון התוס' שלהו"א "לא פליגי בראייה ראשונה לחוד אלא בשלש ראיות של דילוג ראשון", וע' ברש"ש שהגי' 'דילוג אחרון', אמנם אפי' לגירסתנו י"ל ככוונתו וראשון לאו דוקא נקט (וכ"כ התפא"י שם), וביאור דבריהם דלהו"א אין צורך אליבא דרב אלא בב' פעמים ג' ראיות, ובזה חלק שמואל דבעינן ג' פעמים ג'. ובזה שונה מן המסקנא דלכו"ע בעינן לכה"פ ט' ראיות וכנ"ל. אמנם עדיין קשה לי שהרי התוס' היו צריכים לשאול עוד יותר, דלכאורה אם כפי' זה, צע"ג שלא מרומז כלל בשיטת רב דבעינן לחזור על שלשת הראיות פעמיים, ורק בשמואל דבר זה מודגש, ואיך נבין מדברי רב שצריכים פעמיים. ובשלמא למסקנא י"ל שהגמ' לא נכנס לפרט זה כמה פעמים חזרה חלילה, שהגמ' אינה עסוקה אלא בכמות ראיות יש בכל חלילה, אבל להו"א אינו כן וכנ"ל. וצ"ע.

# ביאור החשש בוסת שאינו קבוע

במתני' מבואר שאפי' אשה שלא קבעה וסת חוששת בפעם א' משום וסת שאינו קבוע. והנה רש"י בכמה מקומות (ס"ג ע"ב ד"ה זה וזה, וכן ל"ט ע"א ד"ה זה וזה) כתב שחוששת אפי' בפעם א' משום שחוששין דלמא תקבע לה וסת[[17]](#footnote-29). ולפום ריהטא דבריו צ"ע דמה איכפת לן בעתידות הא עדיין לא קבעה וסת, ואי משום שיש חשש שמקרה יחזור עוד הפעם, מה איכפת לי אם שלבסוף יהי' קבוע או לא. ולכאורה הביאור בכוונתו שאנחנו חוששין שהטבע שעל פיו תקבע וסת כבר קיים, רק שדבר זה לא יתגלה עד הראיי' השלישית. ולכן כיון שחוששין שיש לה טבע כזאת, יש טעם לחשוש כבר מעכשיו. ובמילים קצרים, כוונת רש"י לומר שחוששין שיש לה טבע שעל פיו תראה גם פעם שני.

ויש כמה קושיות בחשש זה של וסת שאינו קבוע. הפרד"ר הקשה ממה שאנחנו חוששין לוסת שאינו קבוע גם בימי זיבה ובימי עיבורה. דלכאורה צ"ע, דהא אין אשה קובעת וסת בימים אלו, וכמו שאין חוששין לטבע קיים בתקופה כזו, כ"ש שלא ניחוש שיש לה טבע כזה כבר מעכשיו. ועוד מקשים דמאי שנא משאר החזקות שאין אנו חוששין להם בפעם א'.

ובהאי קושיא בתרא כתב הפרד"ר הטעם שחוששין לפעם א' בנדה משום שרוב נשים יש להם וסת קבוע, ולכן יש לחשוש יותר שתקבע לה וסת. ובזה רצוני להעיר, שאמנם זהו לשון של כמה ראשונים, מ"מ קשה לי לקבוע ההיסטורי' שבאמת היו לרוב הנשים וסת קבוע ורק בימינו השתנה המצב ולכל הנשים אין וסת קבוע. תדע שמצאתי בראב"ד בשער תקון הוסתות סי' א' אות כ"ב[[18]](#footnote-30) שכתב "שהוא דבר המצוי ברוב נשים שהם משנות את וסתן להקדים שלשה ימים או לאחר שלשה ימים ואחר כך חוזרות למקומן" – הרי דמשמעות הראב"ד היא להיפך מהנ"ל ושרוב נשים אין רואות באותה עונה תמידין כסדרן. וא"כ י"ל שאין כוונת הראשונים שהי' רוב ממש, רק שהוא דבר המצוי (וזה י"ל שהשתנה היום שאינו מצוי כלל). וכן אם זה רוב כ"כ חזק יהי' קשה להבין איך יתכן שוסתות אינם אלא מדרבנן (אמנם שאלה זו תלוי בפירושים שנאמרו בכלל זה דוסתות דרבנן).

וכלפי הקושיא ראשונה מצאתי ***בקונ' להגר"א גרבוז והגרא"ד אפשטיין שפירשו, דהנה לעיל בוסת הקפיצות הדגשנו שיש בקביעת וסת ב' ענינים: א) דמאי דחזינן שרואה ליום מסוים או לפיהוק, זה אומר שיש קשר בין הראי' לוסת; ב) שיש חשש שהיא תראה בעתיד באותו יום או פיהוק. וא"כ י"ל שאין כוונת רש"י בהא דחיישינן שמא תקבע לה וסת לומר שחוששין שיש לה טבע מסוים שעל פיו תראה פעם ב', אלא כוונתו לומר שאנו חוששין שיש קשר בין שני הדברים, והקשר יתגלה אחרי ג' ראיות. אבל הסיבה שאנחנו חוששין לפעם ב' בוסת שאינו קבוע, אין זה בגלל שאנחנו חוששין שיש לה טבע מסוים כבר, רק שאפי' אם אין לה טבע , מ"מ חוששין שהאירוע יקרה פעם שני.***

אלא שא"כ אי אפשר לומר ביישוב הקושיא השני' הנ"ל כדברי הפרד"ר, שאם החשש אינו משום שחוששין שיש לה טבע לראות לפי סדר מסוים, א"כ מה איכפת לנו אם רוב נשים יש להן וסת קבוע. אלא שיש לע' בקושיא זו' שהרי משור המועד ודאי אין קושיא, שהרי חוששין אפי' קודם שנגח פעם א', שזהו פרשת שור תם. ואע"ג שדין שור המועד שונה משור תם, הרי גם דיני וסת שאינו קבוע שונים מדיני וסת קבוע. אלא שממתו אחיו מחמת מילה וכן מקטלנית יש לשאול, שהרי אנחנו מתירים לה לישא פעם אחרת וכן מלין עוד בן ואין חוששין לפעם א'. אמנם גם בזה לכאורה י"ל דהוי חומרא יותר מדי גדול, שאם ניחוש לפעם א' באשה שמתה בעלה, הרי אנחנו מעגנין אותה, וכן במת א' מן האחין מחמת מילה, יצא שאנחנו נבטל מצות מילה דאו'. וא"כ י"ל דשאני וסת דהוי חומרא ואינו חומרא כ"כ חמור, משא"כ בשאר ההלכות.

**בדיקות בעונת וסת שאינו קבוע**

הנה בחשש וסת שאינו קבוע מבואר בגמ' שהיא חייבת בפרישה מתשמיש. אמנם לא מצאנו במפורש שיש חיוב בדיקה. ועוד יותר מזה, שבתוה"א (המובא בב"י ססי' קפ"ד) כתב הרשב"א שאם עברה עונת הוסת ולא בדקה שאינה חייבת לבדוק, וסומכים על זה שלא הרגישה (ודלא כדבוסת קבוע שאם עבר עונת הוסת ולא בדקה שאינה חייבת לבדוק). אמנם עדיין י"ל שלכתחילה חייבת היא לבדוק, ואולי אפי' מדויק כן בדבריו. וראיתי בס' הזכרון זכור לדוד מהג"ר שמחה ולדנברג ז"ל מערכה בענין זה והוכיח שיש חיוב בדיקה בעונת הוסת שאינ קבוע, וכן עמא דבר.

ובהאי ענינא ראוי להעיר, דשמעתי שמורים לאשה שיש לה וסת שאינו קבוע בעונת הלילה שחייבת לבדוק פעמיים (וגם זה לא פשוט וכמו שהזכרנו כבר שבחזו"א יש סתירה בזה, ויתכן שבוסת שאינו קבוע אינה צריכה אלא בדיקה א'), וכיון שלעשות עוד בדיקה בסוף עונת הלילה קשה דהא צריכים לעשות את זה קודם שתנץ החמה, אומרים שהיא תבדוק לאחר שתקום משינתה. ולכאורה כיון שאין חיוב בדיקה לאחר עונת הוסת איך נוכל לחייב אותה בזאת. ואע"ג שהיא סומכת על זה לכתחילה לבדוק אחר שהיא תקום במקום לקום מוקדם, מ"מ מנין לנו להחמיר לבדוק אז כשהכרעת הדברים שאין חיוב בדיקה אלא בתוך עונת הוסת.

**האם קביעות וסת עוקרת וסת שאינו קבוע**

בהלכות נדה לרמב"ן פ"ה הכ"א כתב דהא דאשה חוששת לוסת שאינו קבוע היינו עד שתקבע לה א' מהם, אבל משתקבע לה וסת אינה חוששת לוסת שאינו קבוע. והנה במתני' מבואר שכששינתה הרי היא חוששת גם לראי' ששינתה בה. אמנם אין מזה קושיא לדברי הרמב"ן כלל, דנראה פשוט בכוונתו שאינה חוששת לוסתות שאינן קבועות הקודמות אבל אם לאחר שקבעה התחדש חששא חדשה, יש לחשוש לשינוי וסתה שלפנינו.

ובעצם דברי הרמב"ן יש מחלוקת האחרונים. הדרישה למד שכוונת הרמב"ן לראיות שבהם קבעה וסת. דהיינו שאם דר"מ אשה ראתה ג' הפלגות לכ"ו יום, הרי קודם שקבעה וסת חששה לכל ראי' לוסת שאינו קבוע ליום החודש. אמנם אחרי שראינו שראיות אלו היו לוסת ההפלגה, אין חוששין שהביאור בראיות אלו היתה משום יום החודש שלהם. אמנם אם היו לה ראיות אחרות שאינם קשורות לוסתה הקבוע, עלי' לחשוש להם אפי' לאחר שקבעה וסת. ודעת הגר"ז (קו"א סי' קפ"ט ס"ק ד) שכל הוסתות שאינן קבועות שהיו לה מקודם נעקרו.

עוד מקשים האחרונים שהרי מצאנו בגמ' דדף ל"ט ע"ב דאשה שראתה א' א' כ"ה א', שקבעה לה וסת לא' ואין ראית א' האחרון חשוב כבתוך ימי נדה משום דאמרינן שדמים יתירים אתוספו בה. ומ"מ הרי היא חוששת גם ליום כ"ה, וצ"ע אמאי הא וסת קבוע עוקרת וסת שאינו קבוע. ונחלקו החוו"ד (ס"ק ט"ו) והמקור מים חיים ביישוב הקושיא. החוו"ד סבר שאין וסת קבוע ליום החודש עוקר אלא וסת שאינו קבוע להפלגה, אבל אינו עוקר וסת שאינו קבוע ליום החודש. וטעמי' דילי', שהרי מבואר בשו"ע שאשה יכולה לקבוע וסת לב' ימי החודש, וא"כ איזה ראי' יש מזה שקבעה לה וסת ליום החודש שלא תקבע עוד וסת ליום החודש. אמנם אינה חוששת לוסת שאינו קבוע להפלגה שאין אשה קובעת וסת להפלגה ויום החודש בבת אחת. וכן אם אשה קבעה וסת להפלגה אינה חוששת לא ליום החודש (ומטעם הנ"ל) ולא להפלגה חדשה, ומשום שאין אשה קובעת וסת לב' ימי ההפלגה. ומקור מים חיים סבר שכל הוסתות שמקודם נעקרו, ושאני הא דא' א' כ"ה א' דהוי וסת חלשה ולכן אין חוששין לה אלא לחומרא ולא לקולא.

שיעור י'

# וסת הסירוג עם ראיות באמצע

כבר הזכרנו שענינו של וסת הסירוג הוא שיש וסת לימים שרואה בהם ולא לימים שבינתיים, ומשו"ה נקטו כמה ראשונים שוסת הסירוג נקבע בג' ראיות ואע"ג שאין ביניהם אלא ב' סירוגים. ומשו"ה לכאורה סברא פשוטה היא שאפי' אם רואה ראיות אחרות בינתיים עדיין קבעה לעצמה וסת הסירוג. ולא הייתי אפי' מזכיר את הדבר הזה אלא שראיתי בס' משמרת הטהרה (פ"ז הס"ו, עמ' רצ"ד) שכתב משמי' דהגריש"א דכה"ג אינה קובעת וסת. טעמא דילי' דכה"ג שרואה באמצע שלא כסדרן אין הראיות שלפי הסירוג חשובים כעל הסדר. ולכאורה כוונתו שאנחנו חייבים לראות הראיות של הסירוג ביחד עם שאר הראיות, וכשמסתכלים על הכל ביחד אין זה סדר אלא עירבוב. והוסיף להוכיח כן מדברי החוו"ד ועוד שהקשו אהא דמבואר שיש וסת הסירוג לימי החודש שוין דלמה לא יהא וסת להפלגות שוות. ולכאורה צ"ע מהו הביאור בקושייתם הא י"ל דנפק"מ אם ראתה בינתיים, וכן הביא שם מתפארת למשה שתמה על האחרונים שלא תירצו כן בפשיטות. וע"כ שאם יש ראיות בינתיים אין זה חשוב וסת הסירוג.

והנה לענין קושיית החוו"ד הא שפיר י"ל שרצה ליישב אפי' לפי סתימת השו"ע שלא הזכיר ראיות בינתיים. ותו דלכאורה אישתמיטתי' לחוו"ד ס"ק ד' וסד"ט ס"ק ד' שכתבו בהדיא שאם יש ראיות באמצע אינו מבטל וסת הסירוג. דשניהם כא' כתבו שיש נפק"מ בין וסת ליום השבוע לוסת ההפלגה לכ"ט יום כשראתה בין הראיות, שלוסת יום השבוע קבעה וסת אבל לוסת ההפלגה לא קבעה כיון שלא הפליגה לכ"ט יום. ובפרט שהחוו"ד עצמו כתב במפורש שוסת ליום השבוע הוי ע"כ הוי וסת הסירוג עד כדי כך שהיא המקור לסוג הוסת של וסת הסירוג. וכן ראיתי מחברים אחרים של היום שנקטו כדבר פשוט דכה"ג קבעה וסת.

וע' בס' פתחי מגדים פכ"ד הכ"ד – כ"ח ובביאורים שם סי' ט"ז אריכות בדיני וסת הסירוג כשראתה בין הראיות של הסירוג לענין מה חוששין להם, האם לוסשא"ק לפלגה ויוה"ח או לעו"ב[[19]](#footnote-31).

# וסת ההפלגה בסירוג

הזכרתי כלאחר יד בשיעור ח' שיש וסת ההפלגה בסירוג. ואם יש וסת כזה הא מוכח דלא כדברי הגריש"א הנ"ל, שהרי לא יתכן וסת ההפלגה בסירוג אא"כ יש ראיות בינתיים. אמנם לאחר העיון מצאתי בס' טעם ודעת (שבסוף ס' חוו"ד החדש להגר"ש געלערמאן שליט"א) סי' ס"ה שהעיר שמדברי הרמב"ן בדף ל"ט ע"א מוכח דלא שייך וסת ההפלגה בסירוג. שהרי הרמב"ן כתב שלא קבעה לה וסת אם היתה לה וסת ההפלגה לט"ו יום כיון שראיות ט"ו הזוגיות תמיד נמצאות בתוך ימי זיבה. ואין אשה קובעת לה וסת בתוך ימי זיבה. ולכאורה צ"ע הא יש וסת ההפלגה בסירוג, שהרי כל הפלגה שני' הוי בתוך ימי נדה, וליהוי וסת ההפלגה בסירוג. אלא ע"כ אין וסת ההפלגה בסירוג. ולכאורה טעם הדבר משום שאין טבע כזאת לראות הפלגות בסירוג, משא"כ כשהיום גורם, אז אפשר לומר שיש וסת לסירוג.

# אין אשה קובעת וסת אא"כ ראתה באותה עונה

כתב הרמב"ן בהל' נדה שלו (פ"ה הי"ד) שאין אשה קובעת וסת אא"כ ראתה כל הראיות לאותה עונת יום או לילה. ודבר זה לכאורה מבואר ממה שמחמירים בוסתות להיות אסורה רק לאותה עונת יום או לילה – ואילו הי' אפשר לקבוע בעונות שונות היתה צריכה להחמיר כל היום. אלא דלכאורה יש לדחות, דהא דאמרינן שאינה אסורה אלא אותה עונה, הנ"מ כשבאמת ראתה כולם באותה עונה, אבל אם ראתה בעונות שונות אולי קבעה וסת וחייבת לפרוש כל היום (ע' דוגמא לזה לעיל בשיעור ז' שי"ל שלר' יוסי אע"ג שיש וסת לשעות מ"מ איכא למימר שאם ראתה בזמנים שונים שבתוך הוסת הרי היא אסורה כל העונה). ומ"מ השו"ע (סי' קפ"ט סע' י"ג) סתם כדברי הרמב"ן, והכי קיי"ל.

ויש בשו"ת נובי"ת (יו"ד סי' פ"ג) שהשואל רצה לומר שגם כשמונים הפלגות, מונים לפי עונות ולא לפי ימים. והנו"ב אע"פ ששיבח את סברת השואל מ"מ חלק עליו וכן נוהגין. ונפ"מ בזה אם ראתה בעונת יום ואח"כ בעונת לילה מה יהא דין וסתה.[[20]](#footnote-32)

# כיצד עוקרים וסת

במתני' מבואר שאין האשה מטהרת מן הוסת עד שתעקר ממנה ג' פעמים. ובהל' נדה לרמב"ן (פ"ה הי"ט) משמע שאינה עוקרת את הוסת על ידי אי-ראי' בלבד, אלא צריכה גם לבדוק. ור"ל שאין החיוב בדיקה בזמן הוסת רק להתיר אותה לבעלה אלא גם כדי שיהא עקירה לוסתה. וע' חוו"ד ס"ק י'. וראיתי בשם ס' דע"ת דבדיעבד מהני בדיקה שלאחר הוסת לעקור את הוסת. אמנם דבר זה לכאורה תלוי בטעם של חיוב בדיקה לאחר הוסת, שהבאנו שי"א שאינו כדי לבאר אם יצא דם בעונת הוסת, רק מטעמים אחרים ע"ש (בשיעור ג' וד'). ומ"מ נראה פשוט דלא מהני בדיקה לאחר עונת הוסת אם ניקתה או"מ בין עונת וסתה לבדיקתה.

**בביאור דברי הגמ' בראי' שמן הברייתא לשיטת ר' פפא**

איתא בגמ' דאמר ר' פפא שאפי' אשה שראתה פעמיים לושא"ק הרי היא עוקרת חשש זה בפעם א'. והגמ' מביאה ראי' לזה מברייתא. ויש גירסאות שונות לברייתא ונפ"מ לכמה דיני וסת ונבאר אותם בס"ד.

גירסת רש"י והרא"ש בברייתא שהיתה וסת קבוע ליום כ' ואח"כ היתה אי ראי' של יום כ' פעמיים, וראי' לל' פעמיים, ואח"כ היתה אי ראי' של כ' וגם של ל' ושוב חזרה לכ' (ורש"י פי' בהדיא דמיירי בימי החודש ולכן מובן למה שייך לחזור ליום כ' אם לא ראתה בינתיים, ובחי' הרמב"ן פי' דמיירי בימי ההפלגה ופי' דהכא אזלינן בתר מנין הראוי', ובעזהי"ת כשנלמד דף ל"ט נעמיק בזה יותר). ולפי גירסא זו פי' הרא"ש שאע"פ שהיו ג' עקירות לוסת, אין זה עוקר אלא לענין זה שאינה חוששת לה עתה, אבל במידה שהיא חוזרת אפי' פעם א' לוסתה אמרינן שחזרה לטבעה הראשון וצריכה ג' עקירות עוד הפעם כדי לעקור אותו. ורק כשעוקר ג' פעמים וגם קובע וסת חדשה אמרינן שהוסת עקורה לגמרי ואינה חוששת לה אפי' אם תראה בה לאחר זמן.

ומרש"י שלפנינו הי' אולי משמע פי' אחר. שהרי לא כתב אלא שהעקירה *האחרונה* לאו עקירה היא כיון שלא שינתה ליום שלושים. ואם כרא"ש אין חילוק בין השניים הראשונים לאחרונה, דכולהו מצטרפין לעקירה עד שתחזור לוסתה, ואינם עקירה לענין זה שאם תחזור לוסתה צריכה עקירה ג' פעמים. ולכאורה הפי' בדבריו, שאין עקירה ע"י אי-ראי' בלבד וכמשמעות דברי הרמב"ן שהבאנו לעיל, אלא צריכים גם ראי' לזמן אחר. ונפק"מ בין ב' הפירושים מה יהא הדין במקרה כמו בברייתא הנ"ל אלא שחזרה וראתה ביום אחר ולא ביום כ', שלרש"י י"ל דהוי עקירה גמורה ולא חוששין לה אפי' חזרה אליו אח"כ, משא"כ לשיטת הרא"ש שבכה"ג אם חוזרת לוסתה הישנה, אמרינן שחזרה לוסתה הישנה, וצריכה ג' עקירות.

ומ"מ יל"ע לגירסת הרא"ש מהו ההוכחה מן הברייתא לדברי ר' פפא. ולכאורה פשוט דהוי מזה שראתה פעמיים ליום ל' ועקרה החשש של יום ל' ע"י זה שלא ראתה ביום ל' שלאחר מכאן. אמנם הקשה הסד"ט בס"ק י"ט שהרי יש כאן ב' עקירות, חדא הא דלא ראתה ביום ל', ועוד הא דשוב קבעה וסת ליום כ', שהרי כבר הזכרנו בשיעור הקודם שקביעות וסת עוקרת חששות של וסת שאינו קבוע. וכיון שכן איך הוכיחו מברייתא זו שעקירה א' עוקרת ב' ראיות הא יש כאן ב' עקירות.

ויש הוכחה יותר ברורה שקביעות הוסת נחשב עקירה מגירסת עוד ראשונים. שבחי' הר"ן וכן הרשב"א (להגהת הט"ז) גרסו בברייתא הנ"ל שאחרי ב' אי-ראיות של כ' וב' ראיות לל', חזרה לכ'. והיינו שלא היתה עקירה של אי-ראי' רק עקירה של קביעות חדשה. ולפי"ז ע"כ הראי' לרב פפא מסוג אי-ראי' של קביעות חדשה. וא"כ לכאורה מיני' גם לשאר ראשונים דהוי החזרה לקביעותה עקירה נוספת מעל האי-ראית שלשים וא"כ קשה כנ"ל. והסד"ט שם רצה לומר שיש בזה מחלוקת הראשונים, ולרא"ש אין קביעות חדשה עוקרת וסת[[21]](#footnote-33). אמנם כבר העירו כמה ראשונים דדבר זה לא מסתדר עם כל הראשונים שיש מאלו שגרסו כרא"ש ומ"מ מפורש בדבריהם שקביעות וסת עוקרת חששות ישנות[[22]](#footnote-34).

ולכאורה ע"כ צריכים לומר שיש מחלוקת הראשונים בגדר דבר זה שקביעות חדשה עוקרת יום הוסת, דלכאורה יש לחלק בין גדר העקירה של אי הראי' לעקירה של קביעות חדשה. והיינו שבאי-ראי' יש לנו הוכחה מפורשת נגד הוסת, דהא לא ראתה בזמן שהיתה צריכה לראות לפי הוסת. אבל בקביעות חדשה אין לנו הוכחה נגד הוסת, דלמשל אם הקביעות ליום החודש א' עוקרת החשש ליום החודש שאינו קבוע של יום אחר (ע' מזה לעיל בסוף שיעור ט'), אין זה בגלל שיש לנו הוכחה נגד חשש זה, דהא אשה קובעת וסת בתוך וסת, ויכולה לקבוע עוד וסת ביום ההוא חוץ מוסת הקבוע הראשון שלה. וע"כ הטעם משום שאין אנו חוששין לוסת שאינו קבוע אא"כ יש תוספת דררא להסתפק בזה שאין לה וסת קבוע. אבל אם יש לה וסת קבוע, אין לנו לחשוש לה עוד (אא"כ שינתה שבזה יש לנו ריעותא בקביעות וסת שלה). ולכן לא שייך לצרף עקירה של אי-ראי' ביחד עם עקירה של קביעותה, דהוו ב' טעמים לעקור. ומשו"ה כתוב בגמ' שיש הוכחה לר' פפא מן הברייתא, שלא חשוב שיש כאן ב' עקירות, רק עקירה א'[[23]](#footnote-35). וע"כ הר"ן וסייעתו חולקים על זה וסוברים שקביעות וסת הוי כהוכחה נגד החשש של הוסת שאינו קבוע, ולכן שפיר אפשר להוכיח ממנו שעוקרים ראי' של פעמיים ע"י עקירה א'.

# אם הפלגה קצרה עוקרת את הארוכה

ומ"מ חזינן מדברי הראשונים שגרסו יום ל' וראתה יום כ' וראתה, שהטעם שיש עקירה משום שחזרה לוסתה הקבועה, וכלשון הגמ' שאורח בזמנו בא. ומכאן הוכיחו האחרונים דלא כשיטת הש"ך המפורסמת. שהש"ך בס"ק מ' וס"ק ל"א נקט שלוסת ההפלגה יש עוד עקירה, והוא ששינתה ההפלגה ליום אחר, ואפי' אם הפלגתה יותר קצרה. (ויש בזה נפק"מ בין לוסת קבוע ובין לוסת שאינו קבוע. דבוסת שאינו קבוע הפלגה יותר קצרה עוקרת אותה ואין חיוב לחשוש לה פעם ב', ובוסת קבוע הוי הפלגה יותר קצרה עקירה א' מיהת, באופן שאם יהיו עוד ב' עקירות תיעקר הוסת קבוע). ומן הראשונים מבואר שאע"ג שההפלגה יותר קצרה, מ"מ אין כאן עקירה אלא משום שחזרה לקביעותה ולא משום זה לבד שהפליגה הפלגה יותר קצרה. ויש נידון בפוסקים עד כמה אנחנו סומכים על שיטת הש"ך[[24]](#footnote-36).

**שיעור י"א**

# האם מונים הפלגות למנין הראוי

הגמ' הביאה מר' הונא בר חייא בשם שמואל דהא דאיתא במתני' שי"א ימי זיבה בחזקת טהרה היינו שאינה קובעת וסת בתוך ימי זיבה. ולאחר מכאן הגמ' דנה אם מ"מ חוששת לפעם א' (לרש"י כשקבעה בתוך ימי זיבה, ולשאר ראשונים כשקבעה בימי נדה) והביא ר' פפא ראי' שחוששת מהא שהיתה למודה להיות רואה ט"ו יום שהוא כ"ב מראיתה ושינתה לכ"ז, ומשום דסבר דנדה ופתחה מכ"ז מנינן, ווסתה מונים מיום כ"ב שהיתה ראוי' לראות בה. ור' הונא ברי' דר' יהושע דחה דכמו דנדה ופתחה הם מכ"ז, הה"נ שמכ"ז מונים וסת הפלגתה.

והנה הגמ' הביא ראי' לר' הונא ברי' דר' יהושע מתרנגולת המטילה ביצים כל יום שני, שאם הטילה ימי א', ג', ה', ושוב לא הטילה לא ביום ו' ולא ביום ז' ואח"כ חזרה להיטל ביצה ביום ח', שהוא דבר פשוט שאין אנו חושבים שתחזור לסדרה הקודם ותטיל ביצה ביום ט'. ולכאורה ביאור כוונת הגמ', משום שהתרנגולת צריכה לחדש את הכוחות שלה כדי להטיל ביצה פעם הבא. ולכן לא יתכן שהתרנגולת יטיל ביצה יום אחרי יום. וכוונת הגמ' דהה"נ ברית דם של אשה שהיא צריכה לחדש את עצמה עד שתראה פעם שני, ולכן לא יתכן ללכת בתר מנים הראוי. ולכאורה מיני' יל"ע מהו הביאור בשיטת ר' פפא דאזלינן בתר מנין הראוי.

ונראה הביאור שי"ל שהפלגה אינה צריכה להיות מיום ראית דם ליום ראית דם. שיכול להיות *מיום שיש אירוע בגוף הגורמת ראית דם* לראית דם. והיינו שי"ל שיש דבר בגוף הגורם לדם לבא על פי סדר הפלגת ימים. ואחרי שהאשה קובעת וסת עמדנו על דבר זה שדבר זה פועל ומוציא דם מן האשה כל מספר ימים קבועים. ובמקרה שלא ראתה פעם א' אחרי שעברו מספר ימים אלו, לא אומרים שהפעולה שבגוף לא היתה, רק דאע"פ שהיתה מ"מ היתה גרם צדדי שגרם שהדם לא יצא בפועל בזמנו. אמנם עדיין יש לנו למנות הוסת מן היום ההוא כיון שאין לנו ראי' שהאירוע בגוף שלה לא היתה.

ומיני' יל"ע במה חולק ר"ה ברי' ר"י. והנה הבאנו בשיעור הקודם שיש גורסים בגמ' ס"ד ע"א ש"עברה יום כ' ולא ראתה יום ל' ולא ראתה יום כ' וראתה". ובפירש"י מבואר דמיירי בראי' בימי החודש, ולכאורה הטעם משום דאל"כ הוי הראיית כ' למנין הראוי, והא מסקנת הגמ' כאן דלא אזלינן בתר מנין הראוי. אמנם בחי' הרמב"ן שם כתב שמשמעות הגמ' דמיירי בוסת ההפלגות[[25]](#footnote-37) (וביאור כוונתו ע' בחי' הר"א דהוי משום דלא כתיב יום כ' 'לחודש' וכדומה. ובלחו"ש ס"ק כ"ט מבואר משום דמיירי בעברה יום ל' ג' פעמים רצופים, וכמעט ולא משכחת לה ג' חדשים מלאים זה אחר זה חוץ במקרה אחד שאינו בכל שנה ושנה והוא שיהיו חדשי חשון, וכסלו שניהם מלאים[[26]](#footnote-38)). והקשה כנ"ל דהא א"כ יוצא דראית יום כ' לבסוף הוי למנין הראוי. ותי' דהא דלא אזלינן בתר מנין הראוי היינו בכה"ג שראתה בכגון יום כ"ז, אבל בכגון הא דסו"פ האשה לכו"ע אזלינן בתר מנין הראוי. ונראה הביאור לדבריו, שהרי הבאנו שמן המשל של תרנגולת כוונת הגמ' שהתרנגולת צריכה לחדש את כוחותיו, והה"נ באשה שאי אפשר לה לראות דם כל הזמן והיא צריכה לחדש כוחות הגוף שלה המורידות את הדם. וסבר הרמב"ן דמ"מ אין זה סותר את עצם הסברא דאזלינן בתר מנין הראוי, רק דהוי מכריע דכיון שיש צורך לחדש כחות האשה אי אפשר שתראה למנין הראוי, וע"כ היא רואה מן הראי'. אבל בדליכא טעם זה, וכגון בהא דסו"פ האשה שלא ראתה כלל עד שהגיע יום כ' פעם ב', אז ודאי אפשר לומר שאנחנו נשארים עם הסברא שיש לראות למנין הראוי, וכטעם שנתבאר.

ואלו שחולקים על הרמב"ן (ודבר זה הוא מחלוקת הנו"כ בשו"ע וכמו שנראה שעזהי"ת) לכאורה אוחזים דלא כנ"ל, שמכיון שאשה צריכה לחדש את הכוחות שלה, ע"כ זהו ראי' דלא אזלינן בתר מנין הראוי כלל וליכא טבע כזה.

וראוי להזכיר, שמשיטת ר' פפא לכאורה יש לנו ראי' מפורשת דלא כשיטת הרמב"ם שחשבון ימי נדה וזיבה, שהרי אפי' ר' פפא דאזיל בוסתות בתר מנין הראוי מ"מ לימי נדה וזיבה אזיל בתר הראי' ממש, וע' במהרש"א כאן וכן בחי' הרמב"ן לקמן דף נ"ד ע"א שהעירו מכאן אשיטת הרמב"ם.

# חשבון הוסתות שבימי זיבה

הרמב"ן בסוגיין הביא שיטת הראב"ד בסוגיין שכיון שאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, אם ראתה כסדר להפלגות של ט"ו יום, אמרינן שקבעה לה וסת להפלגת כ"ט ימים. וטעמו משום דהא כל ראית ט"ו שני הוי בימי זיבה, וא"כ דל מהכא ראי' זו, ואחרי עוד ט"ו יום רואה בימי נדה, ויוצא שבין הראיות של ימי נדה יש סה"כ כ"ט יום. והרמב"ן שם חלק עליו, ולכאורה טעמו דאע"פ שאין חוששין שהראי' שבימי זיבה יחזור על עצמו, מ"מ לא היתה הפלגתה בפועל ליותר מט"ו יום.

והנה שיטת הדרכ"מ והט"ז שאפי' שלא בימי זיבה אפשר למנות הפלגה מראי' קדומה יותר מן הראי' הנוכחית. ולכן אם דרכ"מ אשה ראתה הפלגה של ל' יום, ואח"כ לי"ט יום שעדיין לא עקרה וסתה (אם לא כש"ך דסבר שהפלגה קצרה עוקרת את הארוכה), עלי' לחשוש להפלגת ל' יום מראי' של ל' הקודם ולא מראיית י"ט. ולכאורה חזינן בין מן הרמב"ן ובין מן הראב"ד שלא כדבריהם, דהא הרמב"ן כתב שאפי' בימי זיבה מונים מן הראי' שבימי זיבה, וגם הראב"ד לא חלק אלא משום שהוא באמצע ימי זיבה, אבל אלמלא זה גם הראב"ד מודה. ואין להביא ראי' לדבריהם מהא דלר' פפא אזלינן בתר מנין הראוי אע"פ שהפסיק ראית כ"ז באמצע, שפשוט דהיינו לר' פפא דאזיל בתר מנין הראוי, ולכן הראי' של כ"ז לא מעלה ולא מוריד. אבל לדידן דלא אזלינן בתר מנין הראוי, שפיר מונים מיום כ"ז.

ומ"מ טעמא בעי למה הראב"ד אינו מתחשב בראי' של ט"ו שבימי זיבה הא למעשה לא היתה הפלגה ליותר מט"ו יום. ונראה לומר דהנה עוד מובא שם בשם הראב"ד דהא דאמרינן שאין אשה קובעת וסת בתוך ימי זיבה אין זה משום הדין ההלכתי שיש ליום שהיא רואה בה[[27]](#footnote-39), רק משום שאין הטבע של האשה לראות בין ח' לי"ח יום אחר ראיתה. ולכן אם היא זבה ועדיין לא טהרה את עצמה מזובה, דבכה"ג עדיין היא בימי זיבה עד שתטהר אצ עצמה, מ"מ הרי היא קובעת וסת בתוך הימים האלו כיון דהוי יותר מי"ח יום מראיתה הראשונה. ונראה פשוט דהה"נ להיפך, שאם לאחר ראי' זו שלאחר י"ח יום והוא בימי זיבה, שוב ראתה תוך בין ח' לי"ח מיני', אינה חוששת לוסת אע"פ שיוצא בימי נדה.

ועפ"ז יש לומר דהפלגת וסת אינו מכל ראי' שהאשה תראה. רק צריך להיות מראיות הרגילות. דכיון שהטבע של האשה לחדש את עצמה כל כמה זמן, אמרינן שראיות שהיא מפליגות מהם ג"כ צריכות להיות ראיות כאלו, וראי' שאינה רגילה אינו עולה בחשבון. ואע"ג שעדיין יש להקשות שהא האשה צריכה לחדש את עצמה, וכמשל של התרנגולת וכנ"ל, ע"כ צריכים לומר שראי' חריגה אינה תלוי' בכוחה הרגיל לראות דם, ולכן אינו שייך למנין וסתה[[28]](#footnote-40).

# היום אין אנו מתחשבין בימי נדה וזיבה

אחרי שחז"ל תיקנו שאין אנו מתחשבין בימי נדה וזיבה, כתב הרמב"ן דממילא היום אשה קובעת וסת בימי נדה וזיבה, דהא י"ל שאינן ימי זיבה רק ימים הראוים לנדה שאשה קובעת בהן וסת. ויש מחלוקת שם ברמב"ן אם כולם היו בימי זיבה אי אמרינן שעד כדי כך אינה טועה שלפחות א' מהם הם בימי זיבה, או"ד דהוי קביעות וסת ומשום שתיקנו שאין אנחנו מתחשבין בימי נדה וזיבה כלל. ובחי' הר"ן תמה עליו דהא יש בקביעות וסת גם קולא, כגון דכשקבעה וסת אינה חוששת שוב לושאי"ק, וא"כ איך תיקנו לחומרא דבר שיוצא ממנו קולא. ובאמת הש"ך בסי' קפ"ט ס"ק ע"א (וכן גם בנקוה"כ[[29]](#footnote-41)) כתב דאה"נ ולא היתה כוונת הרמב"ן לומר שקובעת בימי זיבה גם לקולא רק לחומרא. ושארי האחרונים (ע' תוה"ש ס"ק כ"ז וסד"ט סס"ק לד) תמהו עליו, שמשמעות הראשונים שתקנו זו היתה להקל עליהם שלא יצטרכו לחשבן ימי נזה וזיבה, ולדברי הש"ך הרי היא עדיין צריכה לחשבן אותם והוי חשבון עוד יותר קשה כיון שהיא צריכה לקחת בחשבון גם החשש שאינן הימי זיבה (וכן הר"ן ע"כ הבין שזהו שיטת הרמב"ן). ומ"מ טעמא בעי דהא איך תיקנו להחמיר דבר שיוצא ממנו קולא וטענת הר"ן והש"ך. וע' בלחו"ש סי' קפ"ט ס"ק ג' שכתב שכיון שוסתות דרבנן וכן ע"פ רוב יוצא מזה חומרא, דהא בדרך כלל וסת קבוע הוי חומרא, הקילו מעט שקובעת וסת גם לקולא כדי שהאשה לא תצטרך לחשבן ימי נדה וזיבה.

וע' גם בבעלי הנפש לראב"ד שהביא שיטה שצריכים לחשוש לכל משך זמן הראי' בין משום חשש של ימי נדה וזיבה, וכן משום שאין אנחנו בקיעים במראות הדמים. וע"ש שהראב"ד חלק עליו בזה (אמנם החמיר בכל משך זמן הראי' מטעם אחר ומשום שחשוב הכל כשעת וסתה, והבאנו שיטתו בקיצור לעיל בסוף שיעור ז').

**שיעור י"ב**

**הביאור בראית ר' פפא**

אחרי שר' הונא ברי' דר' יהושע דחה את הראי' שאשה חוששת בימי זיבה כוסת שאינו קבוע משום דלא אזלינן בתר מנין הראוי, חזר ר' פפא להוכיח דאזלינן בתר מנין הראוי ממחלוקת ר' יוחנן ור"ל אם אשה קובעת וסת בתוך ימי נדה שלה. וביאר ר' פפא דע"כ אזלינן בתר מנין הראוי משום דצ"ל שנחלקו בכה"ג שראתה ריש ירחא וה' בירחא, ריש ירחא וה' בירחא, ואח"כ בה' בירחא ובריש ירחא לא חזאי. ומזה הוכיח ר' פפא דע"כ אזלינן בתר מנין הראוי, דאל"כ למה הוי הראי' שבייום ה' שבפעם הג' ראי' בימי זיבה הא לא ראתה בריש ירחא. וכבר תמהו התוס' בתרתי. חדא דמה"ת דהוי מחלוקת בקביעת וסת בימי נדה משום הראי' האחרונה, נימא דהוי משום ב' הפעמים הראשונים. ובזה כתבו התוס' ב' תירוצים, או שמשמע ששעת הקביעות (פי' פעם הג' שאז קובעת וסתה) היתה בימי נדתה, וזה אי אפשר אא"כ אזלינן בתר מנין הראוי (ולכאורה הביאור בדבריו שאע"פ שגם אלמלא הא דאזלינן בתר מנין הראוי אינה קובעת במקרה הנ"ל כיון שב' הפעמים הראשונים היו בתוך ימי נדה, מ"מ *משמעות* הדברים שגם האחרון הוי ג"כ בימי נדה). ועוד תירצו משום דאלמלא הא דאזלינן בתר מנין הראוי לא היתה קובעת וסת כיון שראית ה' בירחא האחרון לא היתה אחרי ראית ריש ירחא כמו הראשונים.

ועוד הקשו התוס' בשם ריב"א דמה"ת שהמחלוקת שבין ר' יוחנן לר"ל מיירי בכה"ג שלא ראתה בריש ירחא בפעם ג', נימא דנחלקו בכה"ג שראתה גם בפעם ג' בריש ירחא ואין צורך לומר דאזלינן בתר מנין הראוי. והביאו שרש"י השיב לו שא"א לומר כן כיון דכה"ג הוי מעין פתוח ולעיל בדף י"א ע"א הוכיחו שגם ר' יוחנן מודה שאין אשה קובעת וסת בתוך ימי נדה אם ראתה ממעין פתוח. וכדי להבין תי' של רש"י יותר בעומק יש להביא תמצית הסוגיא דהתם. במתני' שם מבואר שאע"פ שהאשה צריכה להיות בודקת שחרית וערבית מ"מ נדה אינה צריכה בדיקה. ושואלת הגמ' שם על זה דהא ניחא לר"ל שסובר שאין אשה קובעת וסת בתוך ימי נדותה, אבל לר' יוחנן שקובעת הא צריכה בדיקה כדי לברר אם קבעה וסת. ומתרצת הגמ' דמתני' מיירי במעיין פתוח, ור' יוחנן לא מיירי אלא במעיין סתום.

[והא דקאמר בגמ' שאשה צריכה לבדוק כדי לדעת אם קבעה וסת, ע' בתוס' הרא"ש שתמה דהא לא מצאנו חיוב בדיקה כזו, ועוד שאשה שאין לה וסת אינה צירכה בדיקות לבעלה. ונשאר בקושיא. וע' בתפא"י סי' קפ"ט ס"ק ג' שהתכוין לקושיית הרא"ש ותי' שבאשה טהורה אין צורך בבדיקה משום שסומכים על זה שהיתה מרגשת בעצמה, ואם היתה מרגשת היתה בודקת את עצמה. אבל אשה שהיא בימי נדה ואין נפ"מ בראיתה לענין טהרתה כלל, אין לנו לסמוך על זה וצריכה בדיקה][[30]](#footnote-42).

וברש"י יש ב' פירושים מהו מעיין פתוח. פירוש א' דמיירי שהראיות הראשונות של הוסת ראתה בכגון ריש ירחא וה' בירחא, דהו"ל ה' בירחא אחרי שכבר התחילה לראות דם. ומעיין סתום היינו א' א' כ"ה א', דאמרינן בה שראיית יום כ"ה אינו אלא תוספת דמים. ופי' ב' דמעין פתוח היינו כשראתה דם ברצף וכגון בריש ירחא ב' ג' ד' ה'. וכלפי הפי' הראשון הקשו בתוס' דהא ניחא לר' הונא ברי' דר' יהושע, אבל לר' פפא דסבירא לי' שקובעת גם בא' ה' א' ה' ה' מתי סבר ר' יוחנן שאינה חייבת בבדיקה. ותי' דמתני' מיירי בראתה ג' פעמים ר' ירחא וה' בירחא, והוסיפו שלפי מה שפי' לקמן די"ל דר' פפא עצמו מיירי בראתה ג' פעמים בריש ירחא וה' בירחא, ע"כ מתני' מיירי במעיין פתוח כפי' רש"י השני הנ"ל.

ובתוס' אצלנו ביארו בזה יותר. דהנה צריך להיות שיש זמן שהיא אינה חייבת לבדוק, דהא בזה מיירי מתני', וגם צ"ל זמן שחייבת לבדוק, דהא מבואר בגמ' שיש חיוב בדיקה אליבא דר' יוחנן. וביארו שחייבת לבדוק בפעמיים הראשונים בה' בירחא (קודם שידעה שהוא יום הראי') אחרי שמצאה בריש ירחא כיון שיתכן שחודש השלישי תראה בה' בירחא ולא בריש ירחא ותקבע לה וסת. אבל אם כבר ראתה בחודש השלישי בריש ירחא אינה חייבת לבדוק בה' בירחא, ובזה מיירי מתני' שאינה חייבת לבדוק. והקשו מבני החבורה דלכאורה גם בשבוע השלישית עלי' לבדוק דלמא בחודש הרביעי תראה בה' בחודש בלי ראש חודש ותקבע לה וסת. ולכאורה חייבים לומר אחת מן השתים. או דכיון שכבר ראתה ג' פעמים בריש ירחא וה' בירחא, כבר לא חיישינן שתראה בחודש הרביעי בה' בירחא בלי ריש ירחא. ולכאורה הביאור בזה פשוט, דבשלמא אם לא ראתה אלא פעמיים, שייך לומר שהראשונים הם דמים יתירים ודבר זה יתגלה לבסוף אם לא תראה בחודש השלישי אלא בה' בריחא ולא בריש ירחא. אבל כשכבר ראתה ג' פעמים ריש ירחא וה' בריחא, כבר אי אפשר לומר שהראי' הראשונה היתה דמים יתירים, ולכן לא חיישינן שתראה בה' בירחא ולא בריש ירחא. ואיכא למימר עוד דלא זו בלבד שלא חיישינן שתראה בחודש הרביעי בה' בירחא ולא בריש ירחא, אלא שאפי' אם תראה כך מ"מ לא קבעה לה וסת, דכיון שאי אפשר לומר על הראשונה שהיתה דמים יתירים כבר אין אנו אומרים ששאר הראיות היו דמים יתירים כלל, והוי בכלל מה שאמרו בגמ' (ס"ד ע"א) 'למודה שאני'.

והתוס' התקשו בב' הפירושים הראשונים משום קושיא דמאיזה טעם ניזיל בתר מנין הראוי אם עדיין לא ראתה כן ג' פעמים. ומשו"ה פירשו דבאמת מיירי כשראתה ג' פעמים לריש ירחא וה' בירחא, ורק בפעם הד' ראתה בד' ולא בריש ירחא. ונפק"מ בראי' ד' אי אמרינן די' שעתה. ואי משום המתני' דלעיל תי' או דהו"מ למימר ולטעמיך או שראתה ראיות רצופות וכנ"ל בתוס' בפ"ק. ולענין הא דיש הכרח דפעם הד' מיירי בלא ראתה בריש ירחא פי' בחזו"א דלענין די' שעתה לא איכפת לן אם היתה כבר טמאה מריש ירחא, ולכן ע"כ אין נפק"מ אלא כשלא ראתה בריש ירחא.

ומ"מ יל"ע בשיטת ר' פפא למה הי' כ"כ פשוט לו דמיירי בא' ה' א' ה' ה' עד שממנו רצה להוכיח דאזלינן בתר מנין הראוי ולא ניחא לי' במאי דקאמר ר' הונא ברי' דר' יהושע. ואולי י"ל דס"ל לר' פפא שבא' א' כ"ה א' גם ר"ל הי' סובר דכ"ה הוי דמים יתירים ולא חשוב בתוך ימי נדה.

**יסוד המחלוקת אי אזלינן בתר מנין הראוי**

הנה בחי' הרמב"ן הוסיף עוד קושיא בפי' הסוגיא אליבא דתוס' ודעימייהו, והוא דאיזה ראי' הביא ר' פפא לדבריו. הא ר' פפא לא קאמר דאזלינן בתר מנין הראוי אלא במנין הפלגתה, אבל לענין נדה ופתחה ודאי אחרי הראי' אזלינן. וא"כ כיון דהכא רוצים לומר דע"י הא דאזלינן בתר מנין הראוי חשוב בתוך ימי זיבה, תיקשי לי' ר' פפא לעצמו הא גם איהו מודה לענין נדה ופתחה. ובחי' הר"א תי' שיש לחלק בין הנידונים. דהא ודאי דלא תהא מנין ימי נדה וזיבה ממש תלויים במנין הראוי, ואפי' בכגון א' ה' א' ה' ה' לא יהיו הימי זיבה עד יום י"ב אפי' אי אזלינן בתר מנין הראוי. ולא קאמר ר' פפא אלא לענין להחשיב את הראי' כראי' בתוך ימי זיבה לענין וסתות, ובזה שפיר אפשר לומר דאזלינן בתר מנין הראוי.

ומ"מ חזינן לכאורה ב' ענינים שונים שהולכים בתרייהו לענין מנין הראוי אליבא דר' פפא, חדא במנין ההפלגה, שמונים מיום שהיתה ראוי' לראות, ועוד לענין אם חשוב ראי' בימי זיבה, וזה האחרון הוי נפק"מ אפי' לענין ימי חודש, וכן מפורש בתוס' לקמן ס"ד ע"א דהא דסוגיין מיירי בימי החודש. ויל"ע מהו הקשר בין ב' הדברים. ולכאורה צריכים לומר שתוס' ודעימייהו סוברים שהנידון אי אזלינן בתר יום שהיתה ראוי' לראות הוי נידון כללי לכל הדינים אי מחשיבים יום זה כיום הראי' ביחס לראיות אחרות או לא (אע"ג שאין לו דין ראי' לטומאה וכנ"ל).

ולכן לכאורה מבואר לשיטתם שראי' באמצע הפלגה אינו מבטל המנין הקודם. דהא בהיתה למודה לראות כ"ב ושינתה לכ"ז אי אזלינן בתר מנין הראוי היתה חוששת לכ"ב מראי' של כ"ב. ולכאורה צ"ע, שאפי' אם מחשיבים יום כ"ב שלא ראתה בו כיום ראי', מ"מ הא בא אח"כ הראי' של יום כ"ז והיינו צריכים למנות מכ"ז כמו שהיינו מונים מכ"ז אילו ראתה בפועל ביום כ"ב. וע"כ שאין ראית כ"ז מבטל מנין ההפלגה מראי' של יום כ"ב. וע' בנקוה"כ שהעיר בזה ודחה שי"ל דעד כאן לא אמרינן שראי' של כ"ז מבטל ראי' של כ"ב אלא כששניהם ראיות של פעם א'. אבל אה"נ אם היתה לה וסת קבוע וראתה אח"כ באינו קבוע, ודאי שאין האינו קבוע מבטל המנין של הראיות הקבועות, ועלי' להחמיר וסת הפלגתה מן הראי' הקודמת.

ועוד מבואר לדבריהם לכאורה, שלפי מאי דקיי"ל דלא אזלינן בתר מנין הראוי, אם לא ראתה ביום הקבוע שלה וגם לא ראתה אח"כ עד מנין הראוי הבא, שאינה חייבת בפרישה (ודלא כדברי הרמב"ן שהבאנו בשיעור הקודם). ודבר זה מוכח כיון שהנידון של הסוגיא היא אם יום הראי' חשוב יום הראי' או לא לכל הדינים, ולכן כיון שלא חשוב כיום הראי', אין לנו ממה למנות ההפלגה.

ומאידך, הרמב"ן, מכח קושייתו הנ"ל וכן קושיית התוס', נקטו פי' אחר בגמ'. והוא דראיית א' ה' א' ה' ה' לא מיירי בוסתות של ימי החודש, רק בוסתות של הפלגה. וביאר דאי אזלינן בתר מנין הראוי, אפשר לומר שבמקרה כנ"ל יש לה וסת קבוע להפלגת ל' יום אע"פ שהפסיקה בין ראית ה' לראית ה' וכן בין ראית ריש ירחא לראית ריש ירחא. לדבריו יוצא מפורש בגמ' דלפי מאי דקיי"ל כר' הונא ברי' דר' יהושע דלא אזלינן בתר יום הראוי, שאם ראתה ראי' באמצע הפלגה הרי זה מבטל אותו. וכן הרמב"ן לשיטתו הי' יכול לפרש שאפי' לר"ה ברי' דר' יהושע אזלינן בתר מנין הראוי אילו לא היתה ראי' אחרת.

**סתירה בדברי ר' פפא**

לכאורה יש סתירה בדברי ר' פפא. דהכא הוכיח שאשה חוששת בתוך ימי זיבה כדין וסת שאינו קבוע מן המתני'. ואילו לקמן בדף ס"ד ע"א קאמר ר' פפא עצמו שחוששת לוסת שאינו קבוע ושואלת הגמ' דמאי קמ"ל מתני' היא ותי' שחוששת אפי' בימי זיבה. וצ"ע דהא ר' פפא עצמו כתב שדבר זה כבר מוכח במתני'. ואולי י"ל שכוונת הגמ' בדף ס"ד היינו דקמ"ל ר' פפא שכן מוכח במתני' וכשיטתו הנ"ל. ובמהרש"א שם מבואר דקמ"ל שחוששין בימי זיבה אפי' לראי' שלא ראתה אלא פעם א', דממתני' לא מוכח אלא שחוששין פעם א' לוסת הקבוע שנפל בימי זיבה. אמנם הא ניחא לרש"י וסייעתו דהא דדף ל"ט מיירי בוסת שקבעה בימי זיבה, אבל לרשב"א ועוד עדיין צ"ע. דהא הם פי' דהשאלה שבדף ל"ט מיירי בקבעה בימי נדה, וכתב בפתחי נדה דע"כ לשיטתו לא מיבעי להו בגמ' אי חיישינן לג' ראיות שבימי זיבה ומשום שפשוט דלא חוששת, א"כ כ"ש שאינה חוששת לראי' שבימי זיבה. ולכאורה י"ל דהתם מיירי בראתה פעם א' בימי נדה והכא ג' פעמים בימי נדה.

**ראי' ממעיין פתוח**

הנה מבואר למסקנת הגמ' שאם אשה ראתה א' א' כ"ה וא' דאמרינן שראית א' היא העיקר והא דכ"ה אינו אלא דמים יתירים. ולכאורה יש בזה נפק"מ גדולה לכמה וסתות שראו אותם פעמיים, ובראי' השלישית הקדימה לראות והמשיכה עד יום שראתה בו מקודם שקבעה וסת לעצמה. וכן לכאורה מבואר מן החוו"ד סי' קפ"ד ס"ק ד'[[31]](#footnote-43). אמנם כבר העירו כמה אחרונים[[32]](#footnote-44) (ע' שו"ת חשב האפוד ח"א סי' קכ"ו ומשמרת הטהרה עמ' רמ"ד הערה 13) שלא נאמרו דברי הגמ' אלא בראתה כ"ה *והפסיקה* ורק אח"כ ראתה בה'. והטעם בזה פשוט דהא לעולם לא אזלינן אלא בתר תחילת הראי', ואם המשיכה הא לא הוי תחילת ראי'[[33]](#footnote-45). וכן הרי שיטת רש"י דמעיין פתוח היינו שהמשיכה לראות א' ב' ג' ד'. ולכאורה גם לפי' הראשון דבר זה חשוב מעין פתוח, רק דלא הי' מסתבר דבזה מיירי מתני' לר' יוחנן דהא כה"ג לא חיישינן לראיות האמצעיות מטעם אחר ומשום שלא היתה תחילת ראי' ביום אחר ולא משום דממעיין פתוח יש יותר סברא לומר דהוי קביעות בימי נדה ואינה קובעת וסת[[34]](#footnote-46).

**שיעור י"ג**

**כל היד המרבה לבדוק הרי זה משובח**

מבואר בסי' קפ"ד סע' א' וכן בסי' קצ"ו סע' ט' שכל היד המרבה לבדוק (שלא בשעת תשמיש עכ"פ) הרי זה משובח. ומקור הדברים במתני' ברפ"ב דמס' נדה. ולכאורה הטעם בזה פשוט, דעד כמה שאפשר לברר יותר שאינה עוברת על איסור נדה עדיף טפי. ומ"מ מקובל אצל מורי הוראה שהיום אין להרבות בבדיקות. אמנם חשוב מאד להבין טעמו של דבר, שיש בזה טעות אצל המון העם. שיש מן ההמון שחושבים דעדיף לא לראות דם נדות, כיון שאם תראה אותו תהי' טמאה ואם לא תראה אותו תהי' טהורה. ודבר זה טעות ומשום דזה דבר פשוט שאם יש שם דם נדות, אע"פ שאינה רואה אותו הרי היא בעצם טמאה בכל אופן. ומה שמצאתי בס' פתחי הלכה שכ' בעמ' 135 " since the woman is not required to do a bedikah, there is no reason to go beyond halachic requirements and cause unnecessary niddus." צע"ג שהרי אינה גורמת נדות, אלא ההיפך, מבררת אם היא נדה או לא.

והטעם העיקרי שאומרים שלא להרבות בבדיקות משום שריבוי הבדיקות גורם פצעים לאשה. וכנראה בזמן חז"ל לא היו הנשים חלשות כ"כ והיו יכולות לבדוק את עצמן יותר בלי בעיות של פצעים.

ובאג"מ (יו"ד ד' סי' י"ז אות כ"ח) הביא עוד טעם לא להרבות בבדיקות. ששאלו אותו אם יש ענין לאשה להשתמש בנייר טוילט לבן כשהיא מקנחת את עצמה אחרי הטלת מ"ר באצמע שבעה נקיים "ואף שכל היד המרבה לבדוק בנשים משובחת, נראה בפשיטות שאין זה בבה"כ אחר שעשתה צרכיה, שאף כשנאסור אותה ברוב הדברים יהיה רק מדין ספק". הרי שיש לנו עוד טעם שלא להרבות בבדיקות היום והוא משום שלא ליכנס למצב שנטמא אותה מספק. ולכאורה הביאור בזה משום דאע"ג שכשיש ספק חייבים לטמא אותה, מ"מ כיון שאנחנו עדיין לא יודעים מספק זה, אין ענין לברר אם יש איסור במקום שאפי' הבירור לא יגיד לנו אלא שיש ספק אם יש איסור. ולכאורה כ"ש בכגון גי"ר, וכמ"ד שאין תולין דם של בדיקה בגי"ר, דכיון דזה שאין תולין אינו אלא חומרא מדברנן, אין ענין להכניס את עצמינו לתוך החומרא שלא לתלות בגי"ר.

ובעיקר דברי הגרמ"פ, הנה דעתו שדם על הקינוח שלאחר הטלת מ"ר דינו ככתם על דבר שאינו מקבל טומאה והרי היא טהורה אפי' מצאה יותר מכגריס (ע' אג"מ יו"ד ג' סי' נ"ג). ולכאורה הא דכתב לא יכנס לספק בדם שעל נייר טוילט כוונתו למש"כ שם לעיל מיני' שם באות י"ג שחוששין שהיתה מיד לאחר הטלת מ"ר (וכשיטת החוו"ד סי' קפ"ג ומובא ש בפת"ש). ובזה ג"כ מובן הא דמכניסה את עמצה לספק סתם, דהא יש בזה הרבה חומרות, כגון לענין הזמן של מיד אחרי המ"ר, וכן אם חוששין לחוו"ד בכלל, ועוד.

ואין לומר שאין להסתכל משום שיהי' מראה אדום ונצטרך לטמא אותה מספק משום שאין אנו בקיאים בה' מראות הדמים, דהא מבואר בתרוה"ד סי' רמ"ו שרוב הדם שיוצא מגוף האשה הוא מראה טמא.

**חיבוק ונישוק**

הב"י מביא הרבה ראשונים שכתבו שהחיוב פרישה בשעת הוסת אינו אלא מתשמיש ולא משאר קריבות. והתרוה"ד (סי' ר"נ) נקט שיש לאסור גם חיבוק ונישוק, וכתב שכן מדויק בהגהות מיי' בשם הראשונים שלא התירו אלא ההרחקות ופרישות בשעת הוסת, אבל חיבוק ונישוק שגוף האדם נהנה מהם עדיין אסורים. וע' בב"י ששלל משמעות זה מן הראשונים. ויש לע' מהו יסוד המחלוקת שלהם.

והנה הט"ז בס"ק ג' הביא ראי' שיש לאסור חיבוק ונישוק מצד הדין, כדמצאנו בהל' אבילות בסי' שמ"ב. ששם הביא הטור (כן נראה להבנת הט"ז) מחלוקת בין הראב"ד לרא"ש אם יש איסור בחיבוק ונישוק בימי אבלה, שהראב"ד מיקל והרא"ש מחמיר[[35]](#footnote-47), וע' ברמ"א סי' שפ"ג סע' א' שיש להחמיר בחיבוק ונישוק בימי אבלה, וא"כ כ"ש שיש להחמיר בעונת הוסת. ובשו"ע הגר"ז ס"ק ו' דחה ראיתו משום שי"ל דאבילות חמירא טפי כיון שהיא אסורה מדברי קבלה שהם כדברי תורה. וע"ש בקו"א שבזה מיושב גם יוה"כ וט' באב. וא"כ י"ל שזהו המחלוקת שבין התרוה"ד לשאר המפרשים, שלתרוה"ד כל מי שאסורה בתשמיש יש גם איסור חו"נ, ושאר ראשונים אינם מחמירים אלא בדבר דהוי לפחות מדברי קבלה.

ואני חשבתי עוד מהלך בזה. דהנה לכאורה יל"ע עוד בהא שיש איסור חו"נ בשניות לעריות שג"כ אינן אסורות אלא מדרבנן, דמאי שנא מוסת. ובאמת י"ל בזה ג"כ דהוי איסור יותר חמור כיון שיש בזה רמז מן התורה (ע' יבמות כ"א ע"א). אלא שי"ל עוד דשאני ערוה שיש בה איסור בעצם. וא"כ י"ל דהה"נ באבילות, ט' באב, ויוה"כ, שיש שם ג"כ איסור תשמיש בעצם, ולא משום שאולי התשמיש יביא לידי דבר אחר. אחרת היא האיסור בשעת וסת שאין בה איסור בעצם, רק משום שיש חשש שתבא על ידו לאיסור משמש את הנדה. ואע"פ שמי שבא על אשתו בשעת וסתה עבר עבירה וחייב בתשובה אפילו כשלבסוף לא ראתה דם בשעת וסתה, מ"מ עדיין הוי גדר איסור של גזירה, וגזירה לגזירה לא עבדינן[[36]](#footnote-48). ולשיטת התרוה"ד י"ל שחז"ל נתנו גדר דין של ערוה, אלא שלא משמע שם כן בתרוה"ד. דשם משמע שמ"מ גזרינן, וכן באמת אין זה כלל מוחלט שלא גוזרים גזרה לגזרה, בפרט כשאפשר לומר דכולה חדא גזירה היא.

ולמעשה ידועים דברי הב"ח שאע"פ שאין איסור חו"נ בשעת הוסת, מ"מ המחמיר תבא עליו ברכה, והביאו הט"ז והש"ך את דבריו. ובביאור דבריו י"ל שאע"ג דלא סבירא לי' כשיטה המחמירה כלל מ"מ עצה טובה קמ"ל. אבל מקיצור שו"ע (ריש סי' קנ"ה) נראה שהטעם להחמיר משום שבאמת חוששין לשיטת התרוה"ד וסייעתו. ולמעשה אע"פ שאי אפשר לחייב א' לנהוג פרישה מחו"נ בעונת הוסת, מ"מ מי שרוצה לזכות בברכה מן הב"ח וש"ך, עליו לפרוש. ולמעשה כמדומני שהכי נהוג אצל בני תורה. ומ"מ אפי' למחמירים היינו מחו"נ שיש בזה הנאה, אבל מן הרחקות בעלמא כגון אלו המוזכרות בסי' קצ"ה לכו"ע אינה חייבת לנהוג, וכדמבואר מתרוה"ד עצמו.

ויש טעם גדול להקל בחו"נ בוסתות שאינן נהוגות אלא מתורת חומרא (כגון עונת הוסת של האו"ז), ואפי' מצד תע"ב ליכא.

והשו"ע הגר"ז שם הביא דלשיטת הט"ז לכאורה מכיון שמחמירים חו"נ כ"ש שיש לאסור שינה במטה א', שהרי בחו"נ לא כתב הרמ"א אלא שיש להחמיר, ובמטה א' אסר מדינא. וא"כ לכאורה לפי זה, כמו שמחמרים בחו"נ משום תע"ב, הה"נ שיש להחמיר שלא לשכוב במטה א' בזמן עונת הוסת. ומיני' שאין לישון אפי' בב' מיטות הנוגעות א' בשני בעונת הוסת, וכדמבואר בסי' קצ"ה סע' ו' שזה חשוב כמטה א'. אמנם אולי י"ל דכיון שכל הענין אינו אלא תע"ב, יש להקל ולומר שאין זה חשוב כמטה א'. ולכאורה הדבר תלוי לפי הענין, שאם באמת מביא לידי הרגל דבר אולי יש להמנע.

**עונת האו"ז**

כבר הבאנו (בשיעור ז') את שיטת האו"ז ומה שביארו הש"ך והחוו"ד בדבריו. ויש להביא גם את דברי הב"ח שהוא כתב להחמיר כשיטת האו"ז, לא משום דינא אלא משום מנהג טוב. והיכי קיי"ל לענין שיטת האו"ז. יש מכתב מפורסם מן החזו"א שמודפס בס' טהרת בת ישראל, שהחזו"א כתב שם (אות ו') שאין להחמיר בזה כיון שיש חבל פוסקים המתירים. אמנם צורת הדברים שם שבא להשיב למי שכתב מכתב נגד כמה נקודות בספר טהרת בת ישראל, שא' מהם הוא שאין חיוב להחמיר כשיטת האו"ז, שבזה השיב לו החזו"א חזרה שאין להחמיר, אבל בחוט שני מובא משמי' דהחזו"א שיש לבן תורה להחמיר בזה. וכן מבואר בפת"ש מהחת"ס שיש להחמיר עונת האו"ז אפי' בוסת שאינו קבוע אא"כ הוי שעת הצורך, והכי נהוג אצל בני תורה.

אמנם כיון שאינו נהוג אלא מתורת חומרא מקילים בה בהרבה ענינים. חדא שאין מחמירים בה בחו"נ וכנ"ל. ועוד שלרוב פוסקים אין חיוב בדיקה בעונת האו"ז (אמנם ע' בששבה"ל סי' קפ"ד סע' ט' אות ד' שהחמיר לעשות בדיקה בעונת האו"ז. וכן יש להקל בה אם כל הוסת נוהגים רק משום חומרא.

ויש לדון אם יש מקום להחמיר עונת האו"ז בעונה בינונית. והנה שיטת התפא"י שזמן החשש של עונת האו"ז הוא עשרים וארבע שעות של היממא. וטעם הדבר משום שאין שייכות בעונת האו"ז לזמן שראתה מקודם, רק שיש לחשוש שהיא רואה כסתם נשים הרואות אחר ל' יום. ולסתם נשים אין טעם לומר שרואות ביום או בלילה, ולכן יש להחמיר את כל היום. ומיני' יש לדון בעונת האו"ז. והנה אם עונת וסתה ביום, הרי שעלי' להחמיר עונת הלילה שלפני לא רק משום חומרת האו"ז אלא גם משום שיטת התפא"י. ולהחמיר עונה לפני עונת הלילה (שחייבים להחמיר משום שיטת התפא"י) הוי חומרא יתירה. וכן מסברא נראה דהוי תרתי דסתרי, שאם כשיטת התפא"י אין שייכות לעונות לפני או לאחרי, שכל הענין הוא להחמיר כל יום הל', ואם הוי כוסת, שבזה שייך להחמיר חומרת האו"ז, הא אין טעם להחמיר כ"ד שעות.

אלא שיש לע' מה הדין אם ראתה מקודם בלילה אם יש לה להחמיר עונה לפני משום שיטת האו"ז. והטעם להסתפק בזה שהרי כל החשש הוא משום דלמא תראה ליום ל', והא בעונת היום שפני אינו אלא יום כ"ט. ובשו"ת שבט הלוי (ח"ח סי' קצ"ח) החמיר בזה ע"ש טעמו.

**שיטת האביאסף**

הב"י הביא שיטת האביאסף להחמיר תמיד שש שעות שוות קודם חצות היום ושש שעות שוות לאחר חצות היום, וכמו שהוא בתקופת ניסן ותקופת תשרי. ואע"פ שנראה שהש"ך ס"ל כוותי', וכן הביא דבריו גם בחכמ"א, למעשה המורים אינם חוששים לדבריו. אמנם כדאי להביא הערה אחת שראיתי בס' מגילת ספר. והוא שלדוגמא אם ראתה האשה מיד אחרי נץ החמה בחורף יש לדון מתי יש עלי' להחמיר בימות הקיץ. והביא שבנקוה"כ משמע שכיון שזמן זה יוצא בתוך השש שעות שלפני חצות תמיד מחמירים בעונת היום, שהיא ו' שעות אחרי ולפני חצות היום. אמנם הוא כתב שמסברא אין טבע לאשה לראות ע"פ מרחק זמן מחצות היום או לילה. רק כוונת האביאסף שבדין חיוב פרישה סמוך לוסת אזלינן בתר הו' שעות שלפני ואחרי חצות שהוסת נמצא בתוכו, ולכן בדוגמא הנ"ל בימות הקיץ, כיון שהוסת הוא לתחילת היום, ובקיץ יוצא תחילת היום בתוך הו' שעות של קודם חצות *הלילה*, עלי' להחמיר עונת הלילה ולא עונת היום. ויל"ע בזה.

**שיעור י"ד**

**בדיקה בעונת וסת שאינו קבוע**

הב"י הביא לשון הרשב"א בתוה"א (סוף שער ג') שכשיש לה וסת שאינו קבוע "אע"פ שלא בדקה כיון שלא הרגישה בדם הרי זו טהורה בלא בדיקה כלל". ומבואר לדעתו שעכ"פ בדיעבד אין הבדיקה מעכבת. אמנם עדיין יש מקום ספק בתרתי. חדא דאולי היינו רק בדיעבד, אבל לכתחילה לעולם בעי בדיקה. וכן באמת משמע מדברי הרשב"א ממה שלא כתב אלא לענין בדיעבד. וע' גם שם בתוה"א שער א' שכתב "היה לה וסת שאינו קבוע אם לא בדקה *בשיעור וסת* ולא ראתה הרי זו טהורה ואינה צריכה בדיקה וכו'". הרי שעוד יותר משמע שכל זה אינו אלא לענין בדיעבד, דהא אל"כ למה דקדק וכתב "בשיעור וסת" הא אין חיוב בדיקה כלל. הרי דמשמע שיש חיוב בדיקה לכתחילה. אמנם בב"י בסוף הסי' לא משמע כן שכתב "אבל אם יש לה וסת שאינו קבוע והוא לפחות מל' יום א"צ בדיקה ביום הוסת הזה". הרי דמאד משמע שאפי' לכתחילה אין חיוב בדיקה בעונת הוסת. אמנם כבר הבאנו (בשיעור ט') את המערכה של הג"ר שמחה וולדנברג ז"ל בס' הזכרון זכור לדוד שהאריך להוכיח שיש חיוב בדיקה בעונת הוסת, וכתב שממשמעות הרשב"א הנ"ל[[37]](#footnote-49) ע"כ צריכים לדחוק שאין כוונת הב"י שאין חיוב בדיקה בעונת וסת שאינו קבוע אפי' לכתחילה, אלא שאין חיוב בדיקה בדיעבד.

ובעצם הענין של חיוב בדיקה לכאורה יש לע'. דהנה לכאורה אפשר לומר שטעם החיוב בדיקה משום שאמנם היא מותרת לאחר עונת הוסת בלי בדיקה, הנ"מ בדיעבד, אבל לכתחילה אין לה לסמוך על זה לטהרה לבעלה. ואע"ג דכשעברה עונת הוסת ולא בדקה אינה חייבת בבדיקה להתירה לבעלה, י"ל דכיון שהבדיקה שלאחר הוסת אינו מברר כ"כ, (דהא כותלי ביה"ר לא מוקמי דם וי"ל שיצא ונפל לארץ) לכן כולי האי לא חייבו בוסת שאינו קבוע. ואם זהו הטעם היחיד לחייב בדיקה לכאורה יהא הדין באשה שבעלה נוסע למרחקים מיד לאחר עונת הוסת שאי"ק שאינה חייבת לבדוק. שהרי לענין לטהרה לבעלה כבר אין נפק"מ לבדוק שהרי מ"מ הוא נוסע קודם גמר הוסת, ועד שהוא יחזור ודאי תראה. וא"כ איזה תכלית יש לבדוק.

אמנם כבר הבאנו שבדף י"א ע"א (וכן בתוס' בדף ל"ט ע"ב) מבואר שיש חיוב בדיקה כדי לברר אם אשה קבעה לה וסת. ואע"ג שהתוס' הרא"ש (בדף י"א) תמה בזה. מ"מ כבר יישבו האחרונים דבר זה (ע' שיעור י"ב) דיתכן שימי נדה שאני. ולכאורה איכא למימר דהה"נ דשעת וסתה שאני. דאע"ג שהיא שמה לב אם הרגישה, מ"מ הרי יש יותר חשש דוקא ביום הזה, ולכן י"ל שחייבת לבדוק בעונת הוסת[[38]](#footnote-50).

ועוד יש להסתפק דאע"ג שהיא מותרת בלי בדיקה, מ"מ אולי זה עדיין לא עוקר את החשש של ושא"ק בלי בדיקה. ונפק"מ שלאחר שתראה פעם שני תצטרך לחשוש לה עוד הפעם. והנה החוו"ד הסתפק אם צריכים בדיקה כדי לעקור וסת שאינו קבוע או סגי בזה שלא הרגישה. והסיק שחייבת לבדוק (וכבר הבאנו מזה לעיל בשיעור י') ובלי זה עדיין חוששת. וכתב עוד שאם אשה ראתה פעמיים ליום מסוים, ואח"כ הגיע אותו יום ולא ראתה וגם לא בדקה, ושוב בחודש הד' ראתה באותו יום, שקבעה לה וסת. והטעם שהרי לא היתה עקירה בינתיים, ולכן היו ג' ראיות לאותה עונה בלי הפסק של עקירה בינתיים. והאחרונים תמהו עליו דהא מפורש בהל' הרמב"ן (פ"ה הי"ט וכ') שאם עברה עונת וסת שאינו קבוע ולא ראתה אינה חוששת לה אח"כ כלל אע"ג שלא בדקה את עצמה. ומשמע שאין חוששין לה פעם הבא כלל. ומ"מ ע' בחזו"א סי' פ' שג"כ הסתפק בדינו של החוו"ד.

אמנם עדיין יש להסתפק בדין אחר, אפי' אם דלא כדברי החוו"ד הנ"ל. והוא דמה יהא הדין בכגון מי שראתה י"ד, י"ד, י"א והמשיכה לראות בי"ד, וי"ד, האם קבעה לה וסת. ולעת עתה לא מצאתי מי שדן בזה. והנה דבר זה תלוי. שהרי הזכרנו בשיעור י"ב ששיטת החוו"ד (סי' קפ"ד ס"ק ד') שאם ראתה א' א' כ"ה א' אפי' המשיכה לראות מכ"ה עד א' שקבעה לה וסת, והוא מבוסס על שיטתו בביאור הסוגיא דסו"פ בנות כותים. ועכ"פ לשיטתו אין מקום לספק כלל שהרי כבר קבעה לה וסת בחודש השלישי. וכל[[39]](#footnote-51) המקום לספק הוא למי שסובר שאין קביעות וסת ממעיין פתוח.

עוד יש להדגיש דהנה יש מחלוקת הפוסקים שמגיע עד המורים של היום מה הדין באשה שראתה ביום י"ד בחודש הראשון, ובחודש השני ראתה ביום י"ג והמשיכה עד י"ד, האם חוששת בחודש השלישי גם לי"ד. ומסברא חייבת לפרוש גם ביום י"ד שהרי עדיין לא היתה כאן עקירה לחשש של יום י"ד. ואע"ג דקיי"ל שאין חוששין משום וסת אלא בתחילת הראי', מ"מ הסברא אומרת שחייבת לחשוש. והטעם דהא דאמרינן שאין חוששין אלא לתחילת הוסת, היינו משום שאין המשך הראי' יוצר חשש שאולי היא תראה ביום זה. אבל אם כבר היתה לנו חשש, אין הראי' של היום ההוא עוקר לנו חשש קיים. ומ"מ יש מן המורים שמקילים בזה. וסברתם טעון ביאור. ועכ"פ לפי השיטה המקילה ג"כ פשוט שאינה קובעת וסת אם חזרה ליום י"ד בחודש הד', דהא הראי' של חודש השלישי עקרה את החשש.

וביאור הספק בזה לפי שאר השיטות דלכאורה אע"ג דלא ס"ל כחוו"ד, הנ"מ כשלא ראתה אע"ג שלא בדקה, שגם אם לא בדקה חשוב זה כעקירה לענין וסת שאינו קבוע. אבל בנד"ד הרי לא היתה עקירה. דהא המשך ראית הדם אינו סתירה לוסתה רק שאינו טעם לחשוש בפני עצמו וכנ"ל. אלא שאעפ"כ עדיין אינו מוכרח להיות שקבעה וסת, דיתכן שכל התכסיס של עשיית וסת קבוע הוא בהוית הדבר שלש פעמים רצופים, אבל כשאינם רצופים, אע"פ שלא הי' הפסק ביניהם, לא קבעה וסת לעצמה. וצ"ע[[40]](#footnote-52).

**חיוב פקידה בעונת הוסת כשיוצא לדרך**

בסע' ט' מבואר מחלוקת אם החיוב לפקוד את אשתו בזמן שיוצא לדרך הוא חיוב פקידה בתשמיש או בשארי הדברים. בשו"ע הדבר סתום אם כוונתו לפקידה של תשמיש או בדברים אחרים, אבל הרמ"א הביא דהיינו בתשמיש וי"א רק בשארי הדברים ומסקנתו דמי שמחמיר בזה תע"ב. ומשמע שעיקר הדין שמותר לשמש. ועוד יותר מזה העיר בשו"ע הגר"ז דאע"פ שהמחמיר תע"ב, אבל חומרא זו אתי לידי קולא, שהרי יש לו חיוב עונה לאשתו והרי הוא מבטלו מתוך חומרתן. ולכן כתב דהמחמיר דהכא היינו ע"י זה שיפייס את אשתו למחול (והיינו ע"כ משום ששורת הדין שתשמיש מותר וגם יש חיוב, דאילו הי' ספק, היתה לכאורה צ"ל הדין דהמוציא מחבירו עליו הראי').

אמנם שאלו להגרמ"פ (אג"מ יו"ד ג' סי' נ"ח, א') אם מותרים בתשמיש משורת הדין, והגרמ"פ הביא דברי החת"ס המובאים כאן בפת"ש שיש כאן מחלוקת הפוסקים והוי ספק דאו' כיון שעונת הוסת עצמה הוי דאו' אפי' לדידן דוסתות דרבנן ולכן חייבים לפרוש מדינא. וחוץ ממה שיש חידוש בדבריו דנקט דשעת הוסת דאו', שהרי הוכחנו בשיעורים דלעיל שיש גם מן הראשונים וגם מן הפוסקים האחרונים שנקטו דעונת הוסת הוי ג"כ רק מדרבנן, וכן לכאורה מבואר מן הרשב"א והראב"ד דנקטו דגזה"כ דוהזרתם אינו אלא אסמכתא, וכן מעוד מקומות. אלא גם יל"ע בזה, דלכאורה אם הוי וסת שאינו קבוע הרי אינו מדאו' לכו"ע, ולכאורה יש להקל. ובפשוטו סתימת לשונו של הגרמ"פ משמע שכוונתו גם לוסת שאינו קבוע. וצ"ע אמאי וכנ"ל.

**חיוב פקידה בעונת הוסת בליל טבילה, כלה בליל חופתה**

בפת"ש הביא משו"ת כנסת יחזקאל סי' ל"ג דכמו שהתירו תשמיש ביוצא לדרך, הה"נ בליל טבילה. וטעמא דילי' משום שמצאנו בסי' תקע"ד סע' ד' דאע"ג שאסור לו לאדם לשמש מטתו בשנת רעבון, בליל טבילה התירו. והוכיח מזה דע"כ יש מצוה בליל טבילה, וא"כ לכאורה כמו שהתירו ביוצא לדרך הה"נ בליל טבילה. וכה"ג דנו עוד אחרונים גם בכלה בליל חופתה שגם בזה כתבו חז"ל דהוי ביאת מצוה. ובחוו"ד ס"ק י"ג חלק עליו בתרתי, חדא שאין לדמות מילתא למילתא, דלא התירו אלא משום שאשה משתוקקת לבעלה, וליל טבילה אינו משום זה אלא משום פו"ר. ועוד שביוצא לדרך הרי הגיע הזמן לצאת לדרך, אבל טבילה מי אמר לטבול היום, למה לא תטבול למחר. וכה"ג דחה הנובי"ת יו"ד סי' קי"ז לענין כלה בליל חופתה שהרי אין זמן לבעילת מצוה זו, וגם למחר יהא עליו שם ביאת מצוה. וראיתי בהערות שבסוף ס' נו"ב (מהדו' מכ"י) בשם תשו' שם ארי' שהעיר על הקושיא השני' הנ"ל, הרי גם ביוצא לדרך הרי אפשר לדחות היציאה עד למחר. תדע שהרי לא חייבו לבא על אשתו אלא ביוצא לדרך הרשות ולא לדרך מצוה, וא"כ מה מחייב אותו לצאת. ואפי' לעניני פרנסה איכא למימר שחשוב דבר מצוה לענין זה, וכן נקט ב***פתחא זוטא (סי' קפ"ד מהדו"ת ס"ק ד', וע' גם שו"ת מנח"י ח"ו סי' י"ז) שדבר זה חשוב לדבר מצוה (אמנם הרבה חולקים על זה ע' א"ר סי' ר"מ ס"ק ד' ושו"ת שבה"ל ח"ג סי' ק"כ על סעי' י')***

**שיעור ט"ו**

**שיטת התפארת ישראל (פלתי) בעו"ב**

כאן השו"ע מביא שבעו"ב אשה אסורה לבעלה וכשיטת הרשב"א שבעו"ב יש חיוב פרישה ולא רק חיוב בדיקה. ומפורסמת היא שיטת התפא"י (ס"ק ט"ו) דהא דבעינן למיחש לל' יום היינו לכל הכ"ד שעות של היום הל'. ור"ל שבין אם תחילת ראיתה מקודם היתה ביום ובין אם היתה בלילה, צריכה להחמיר ביום הל' בין ביום ובין בלילה. ואם התחילה לראות ביום, אז חוששת גם בלילה שלפני כמו שחוששין לעונת האו"ז. ואם התחילה לראות מקודם בלילה אז חוששת לעונת יום *שלאחרי'* (בניגוד לחשש של או"ז שהי' מחייב לחשוש לעונת יום שלפני'). והתפא"י שם כתב שטעמו משום "דהא לא משום וסת אייתינן עליה". והאחרונים התקשו בביאור כוונתו, שהרי כל מאי דחיישינן היינו משום דאמרינן שהיא מסתם נשים שוסתן מל' יום לל' יום, וא"כ לכאורה חזינן דאייתינן עלה משום וסת. וראיתי בס' סוגה בשושנים סי' ב' אות י"ד (ומובא בהערות לתפא"י החדש) שביאר שהרי הא דחיישינן ליום ל', אין זה משום שחיישינן שמה שראתה עד כה יחזור על עצמו. אלא שאע"ג שאין לנו סיבה ע"פ ראיותי' לומר שתקבע ליום ל', מ"מ חיישינן שהיא רואה כסתם נשים. ובזה אין לנו טעם לומר שהיא תראה בעונת יום יותר מעונת לילה, ולכן יש להחמיר את שניהם. ואע"ג שמקודם התחילה לראות או בעונת יום או בעונת לילה ולא בשניהם, מ"מ הרי כתב הנובי"ת סי' פ"ג דאע"ג שבוסת יש קפידא אם ראתה בעונת יום או עונת לילה, מ"מ אין קפידא בראי' שמונים ממנו אם היתה ביום או בלילה.

ומ"מ הסד"ט (סס"ק ל"א) חלק על התפא"י וכתב שלא ידע הכרע לדבריו ולעולם אינה חוששת אלא לעונה שראתה בה מקודם. ולכאורה הביאור בדבריו דאע"ג דלא חיישינן ע"פ ראיתה הקודמת. מ"מ היינו לענין מנין הימים שהיא עלולה לראות בהם, אבל הא מיהת אמרינן שהיא תראה לאותה עונת יום או לילה שראתה בה מקודם. ובאמת האחרונים העירו על התפא"י שסתימת השו"ע והפוסקים מזה לא משמע כדבריו, ומביאים שגם בב"ח מבואר שאין חוששין אלא לעונה א' ולא ליום שלם.

ולענין מעשה, מסברא הי' נראה דאפי' אם ננקוט כדברי התפא"י, היינו לחומרא. תדע שהרי עונה בינונית אינו אלא מדרבנן, ושיטת הרי"ף והרמב"ם שאין כזה דבר שקוראים עו"ב, והש"ך בס"ק ל' סבר דעו"ב היינו יוה"ח, וכן אפי' למ"ד שיש חשש עו"ב י"א שאין חיוב פרישה בעונה בינונית, וכן אין יום מבורר שבעונת העו"ב (וכמו שנראה בשיעורים הבאים), ובפרט הכא שבכגון ששבה"ל (עמ' כ"ג) כתב שרוב פוסקים חולקים על התפא"י. ונפק"מ בזה כשיצא כגון ליל טבילה בלילה שלפני עונת העו"ב. שאם ננקוט כתפא"י מעיקר הדין אסורה אפי' בליל טבילה, ואם אינו אלא חומרא הי' לנו להקל בליל טבילה. ובששבה"ל כאן (אות ה') כתב שיש להחמיר בזה. וכן אמרו לי כמה רבנים שהמנהג בא"י להחמיר כשיטת התפא"י אפי' בליל טבילה. אמנם גם לדבריהם צע"ק שהרי כתבו הרבה אחרונים שאם העונה היא ביום וחוששין גם בלילה משום שיטת התפא"י, מ"מ אינה חייבת לחשוש בעונה שלפני לילה זו ומשום דהוי ב' חומרות. וצ"ע שאם חייבים להחמיר אפי' בליל טבילה, לכאורה אינו חומרא אלא מעיקר הדין. ולכן כמו שמחמירים בעלמא בעונת האו"ז, הי' לנו להחמיר גם כאן. סוף דבר, דבר זה מן המקובלות אצל הבני תורה כאן בא"י בין שמבינים אותו ובין שאין מבינים אותו.

**דרכה לראות תמיד לאחר ל' יום**

מצאנו לעיל בסי' קפ"ו סע' ג' שאם דרכה של אשה שלא לראות דם עד לאחר כגון י"ד יום, שהיא חשובה כמסולקת דמים עד אז, ואינה חייבת בבדיקות לפני תשמיש. ודנו האחרונים מה יהא הדין באשה שאף פעם אינה מתחילה לראות דם בתוך ל' יום, האם היא חוששת לעו"ב. ושיטת הגרמ"פ (אג"מ יו"ד ב' סי' ע"ב) דאה"נ שאינה חוששת לא לעו"ב ולא ליום החודש. והסד"ט סי' קפ"ט ס"ק כ' חולק שאין דברי השו"ע אמורים אלא לענין בדיקות שלפני תשמיש, אבל לעולם חוששת אז לוסתה. והטעם לחלק ביניהם משום שי"ל שגם לתרוה"ד לא הקיל אלא בבדיקות לפני תשמיש כיון שיש שיטות הסוברות שאינה צריכה אפי' אין לה וסת קבוע, אבל בוסת שאין מקום להקל לא[[41]](#footnote-53). וכדבריו הסיק גם המנח"י (ח"ו סי' ע"ב).

והמנח"י שם הביא ראי' לדבריו מדברי הב"י ססי' קפ"ד. ששם בטור כתב "וכתב בעוד [הרשב"א] יש לה וסת שלא קבעתו עדיין שלש פעמים והוא פחות מעונה בינונית כגון שראתה מעשרים וחמשה [לעשרים וחמשה] וכיוצא בזה אף על פי שלא בדקה כיון שלא הרגישה בדם טהורה". ופי' שם בב"י את דבריו "ומשמע לי דהוא הדין אם היה לה וסת שאינו קבוע והוא ליותר מעונה בינונית שצריכה בדיקה יום שלשים ואינה צריכה בדיקה ביום אותו וסת וכו'". הרי שהב"י פי' להדיא שאפי' אם ראתה לאחר ל' יום חוששת ליום ל' שמקודם. אלא דלא ירדתי לסוף דעת המנח"י בזה. שאע"פ שהב"י כתב שאם ראתה לאחר ל' שחוששת לל', היינו אם *במקרה* ראתה לאחר ל', אבל אין לנו ראי' מה יהא יהדין אם *תמיד* אינה רואה קודם לל'. ושם במנח"י פי' דכוונת הב"י שתמיד רואה לאחר ל', ולא ידעתי מנין לו.

**עקירת עו"ב**

ע' בתוה"ש (ס"ק ד') שכתב "ואפילו עונה בינונית שלא נקבע רק פעם אחת נעקר בפעם אחת וכו' ודלא כעטרת זהב שבסעיף י"ג כתב דעונה בינונית הוה כוסת קבוע ממש ואינו נעקר אלא בשלש פעמים וכו'". וכה"ג חזר וכתב שם בס"ק ו'. ולפום ריהטא משמעות דבריו שאם עברה עונת העו"ב ובדקה ולא מצאה דם, הרי היא עקרה חשש זה לעולם. ומסברא דבר זה מאד מובן, שהרי אנחנו לא שמענו שאשה זו יש לה וסת לל' יום, ואע"ג שאנחנו חוששין שהיא מסתם נשים הרואות לל' יום, מ"מ עד כאן לא חיישינן להכי אלא עד שראינו להיפך, אבל אחרי שראינו להיפך לל"ב. אמנם כבר העיר בביאורים לס' בדי השולחן (עמ' צ"א) מפרד"ר שכל דברי הלבוש שם היינו כשלא ראתה בכלל עד לאחר צ' יום, וכוונתו שאם עבר יום ל' ולא ראתה שעדיין צריכה היא לחשוש ליום ס'. וזהו כשיטת הט"ז (ורמב"ן סו"פ האשה) דאזלינן בתר מנין הראוי' היכא שלא ראתה בינתיים. וא"כ בזה שפיר קאמר בתוה"ש שאם לא ראתה עד יום ס' מ"מ אינה חייבת לחשוש. ולעולם י"ל דסבר התוה"ש שאחרי שחזרה וראתה צריכה היא לחשוש לעו"ב. אמנם עדיין יל"ע מה יהא הדין אם באמת עקרה ג' פעמים לעט"ז ואח"כ ראתה האם חוששת שוב או לא. וכמדומני שהבדי השולחן נקט דכה"ג מודה העט"ז שחוזרת וחוששת. ולי לא כן פשוט דהא שפיר אפשר לומר שהיא עוקרת חשש עונה בינונית לעולם. וכן אין לנו ראי' שהתוה"ש חולק על זה. וע' בספר טהרת ישראל (סע' י"ט) שנקט דנעקר. אמנם רוב מנין ובנין של הפוסקים נוקטים שחוששים לעו"ב לעולם (ע' מנח"י שם וכן ששבה"ל ולבושי עז). וכן עמא דבר.

**אם חוששים לעו"ב אפי' יש לה וסת ועברה עונת הוסת ולא ראתה (ובדברי הט"ז ס"ק ה')**

כבר הבאנו בתחילת הזמן שיש מחלוקת ראשונים אם חוששין לעו"ב באשה שיש לה וסת קבוע ועברה יום וסתה ולא ראתה והוא עדיין תוך ל' לראיתה, שהרמב"ן ור"ן מחמירין, והרשב"א מיקל. והוא יוצא מחלוקת החוו"ד והסד"ט כאן. שהרי הט"ז הקשה למה כתב כאן שכשעברה עונת וסת קבוע ולא בדקה שחייבת בבדיקה[[42]](#footnote-54) ובוסת שאינו קבוע אינה חייבת בבדיקה הא בסי' קפ"ו מבואר שאשה שאין לה וסת לעולם צריכה בדיקה לפני תשמיש (ולכאורה לולא דבריו הי' אפשר לומר שהדעה העיקרית שאין חייבת אלא בג' פעמים הראשונים, שזהו הדעה הראשונה שם שמביא סתם ורק אח"כ בשם הרמב"ם והרא"ש. וע' בהערה מה שכתבנו בכללי השו"ע בזה). ותי' דהכא מיירי באשה שיש לה וסת ושינתה, שאינה חייבת בבדיקות לפני תשמיש. והקשו החוו"ד וסד"ט דא"כ קשה מש"כ בסוף הסע' דעו"ב יש דין של וסת קבוע, וצ"ע דהא אם יש וסת קבוע הא אינה חוששת לעו"ב. והחוו"ד תי' ע"פ שיטת ברמב"ן והר"ן הנ"ל שלעולם חוששת אם עברה עונת וסתה ולא ראתה. והסד"ט נשאר בקושיא, וזהו לכאורה כשיטת הרשב"א.

ולמעשה נראה לי לחדש, שאף אם נחמיר כשיטת הרמב"ן והר"ן, לא מסתבר להחמיר אלא כשיטתייהו, והיינו לחייב בדיקה, אבל לכאורה הרשב"א דלית לי' חשש עו"ב אם עברה עונת וסתה ולא ראתה לשיטתי' אזיל, וכן ראיתי שהעירו אחרוני זמנינו, ולכן אין מקור להחמיר עו"ב כה"ג לענין חיוב פרישה.

**וסת לשעות**

כבר הבאנו בשיעור ז' שיטת הראב"ד שאשה שקבעה וסת לשעה מסוימת ולא ליום מסוים שקבעה לה וסת לשעות. ונחלקו בביאור כוונתו. הרז"ה, וכן סד"ט נקטו שכוונתו לאסור האשה לאותה שעה כל יום ויום. והחוו"ד ועוד למדו שאין כוונתו אלא לומר שכשהיא אסורה וכגון בעונת וסתה שאינה קבועה, שאינה חייבת לפרוש אלא בעונת הוסת.

והנה הראב"ד, וכן השו"ע בעקבתו, מסיימים שדבר זה נעקר בפעם א' בלא בדיקה. וביאר החוו"ד לשיטתו דכיון דמיירי בוסת שאינו קבוע, הא וסת שאינו קבוע תמיד נעקר בפעם א'. והסד"ט פי' דאע"ג דהוי קבוע, מ"מ הרי הוא כמו וסת הקפיצות שקבעו ג' פעמים שדינו כוסת שאינו קבוע הנעקר בפעם א'.

ומה שיש לע' הוא בשיטת החוו"ד. דלכאורה זה פשוט שלא נעקר אלא החשש אינו קבוע לשיטתו. אבל אם עבר עונת הוסת ולא ראתה כלל, ושוב ראתה לאותה שעה, שאינה אסורה אלא לאותה שעה, דהא לא נעקר הוסת השעות, רק הוסת שאינו קבוע. וא"כ יל"ע האיך אפשר באמת לעקור קביעות זו. וראיתי בס' סוגה בשושנים (סי' ד' אות ה') שדן בזה, וכתב שאם ראתה אח"כ לשעה אחרת הא פשיטא שצריכה לחשוש לוסת שאינו קבוע את כל העונה, דהא הוי כשינתה שחוששת לתרוייהו. וכן אם הי' כה"ג ג' פעמים, אפי' אם עבר השעה ולא ראתה רק אח"כ, מ"מ אם ראתה שוב לאותה שעה, אמרינן שחזרה לוסתה ושוב אינה חוששת אלא לאותה שעה. ויל"ע בזה.

**שיעור ט"ז**

**וסת שאינו קבוע ליום השבוע**

השו"ע בסע' ב' וי"א כתב שלכל הוסתות יש חיוב פרישה גם כשאינם קבועים חוץ מוסת הדילוג. וכוונתו ע"כ גם לוסת הסירוג וכדמבואר בסע' י"ב, ולפעמים הפוסקים קוראים גם לוסת הסירוג וסת הדילוג. אמנם יל"ע מה יהא הדין בוסת ליום השבוע, האם חוששים לו גם כשאינו קבוע. וסתימת לשון השו"ע הי' לכאורה משמע שחוששים לו.

והנה בזמן שהיו מונים ימי נדה וזיבה, לכאורה הי' פשוט שאי אפשר לחשוש ליום השבוע בשבוע הבא, ולא לשבוע שאחרי זה[[43]](#footnote-55), שהרי ימים אלו הם בתוך ימי זיבה. ואי אפשר לה לחשוש עד השבוע השלישית, שהוא כ"ב יום לאחר ראיתה ליום השבוע הקודם. וא"כ לכאורה הי' נראה שאי אפשר שיהא וסת ליום השבוע כ"א בסירוג. וכן באמת נקט החוו"ד בכמה מקומות, עד כדי כך שהחוו"ד (סס"ק י') כותב שיש לנו מקור לוסת הסירוג מעצם זה שיש וסת ליום השבוע, דלא משכחת לה לוסת יום השבוע אא"כ יהא בסירוג. וא"כ לכאורה מובן היטב שאין חוששים ליום השבוע כוסת שאינו קבוע כיון שהרי הוא וסת הסירוג. וכן אין לנו השמטה בשו"ע בזה שלא הזכיר שגם ליום השבוע לא חוששים בפעם א', כיון שכל זה כלול בזה שאין חוששין לוסת הסירוג בפעם א'.

הנה לכאורה יל"ע בזה. דהא השו"ע סתם וכתב שחוששין ליום השבוע אחרי שראתה ג' פעמים לאותו יום השבוע. ואם וסת ליום השבוע הוא וסת הסירוג, ע"כ צריכים לומר שאין בזה מחלוקת בין רב ושמואל, ואפי' לשמואל סירוג נקבע בג' פעמים, וכן הוא שיטת הראב"ד, ותוס' בב"ק, וש"ך ס"ק כ"ב, וכן הוא הפשטות בשו"ע. אמנם שיטת הט"ז (ס"ק י"א) ודרישה (מובא בש"ך שם) דוסת הסירוג ג"כ תלוי במחלוקת רב ושמואל, (וכן הוא שיטת רש"י בב"ק). ולכן הקשה הג"ר ראובן פיינשטיין שליט"א את אביו הגרמ"פ (אג"מ יו"ד ג' סי' צ"ו) דלדבריו היינו צריכים להחמיר שאין וסת ליום השבוע אא"כ ראתה ד' פעמים, ואיך סתם השו"ע שבג' פעמים סגי, וכן הט"ז לא העיר בזה כלום אע"ג שבוסת ההפלגות כתב שלשונו של השו"ע אינו אלא למ"ד אחד. ולכן כתב הגרמ"פ שי"ל שאין זה וסת הסירוג היכא שראתה לאחר כ"ב יום כיון שאי אפשר לקבוע וסת עד היום ההוא[[44]](#footnote-56). וכן נקטו עוד כמה אחרונים (ע' בהערות לחוו"ד ובמגילת ספר סי' ל"ז אות ז'). אלא שהגרמ"פ עצמו העיר בדוחק שבתירוץ שלו, שהרי מ"מ אין זה אלא ביום השבוע שאחרי כ"ב יום, אבל אחרי כ"ט יום כבר הוי בסירוג, וסתימת השו"ע משמע שכל וסת ליום השבוע נקבע בג' פעמים. עוד יש להעיר דלכאורה הנ"מ בזמן שהיו מונים ימי נדה וזיבה, אבל היום שאין מונים לכאורה קובעת וסת ליום השבוע גם בשבוע הראשון, וא"כ איך אפשר לפרש לשיטת השו"ע דלית לי' ימי נדה וזיבה שלכ"ב יום אינו סירוג. ואולי י"ל דסבר הגרמ"פ שסוג וסת שמוכח ע"פ טבע הוסת שלא יכול להיות בשבוע הראשון, עדיין לא חוששים לה.

והנה בשו"ע הגר"ז (ס"ק כ"ב בסוגריים, וכ"כ במגילת ספר שם) כתב דכיון שאין מונים ימי נדה וזיבה, אנחנו באמת חוששים לוסת שאינו קבוע ליום השבוע, רק שתמיד דבר זה יוצא באמצע ז' נקיים[[45]](#footnote-57). מ"מ אם כדברי הגרמ"פ לכאורה יש לנו לחשוש ליום כ"ב משום וסת שאינו קבוע ליום השבוע. אלא המעיין בבעלי הנפש לראב"ד (סי' ג' אות י"ב) יראה שהוא כבר דן בזה. וע"ש שטעמו שונה לגמרי מהנ"ל. שהוא מביא שם דעה שמתחילים לחשוש מיום כ"ב, ואח"כ יום כ"ט, וכן הלאה, ואח"כ הביא שיותר מסתבר שאינה חוששת ליום השבוע עד יום כ"ט, כיון שדרכה של אשה לראות מחדש לחדש או קצת פחות או קצת יותר. ושוב כתב שי"ל שאינה חוששת כלל, ומשום שלכ"ב אינה חוששת כיון שאינו מחדש לחדש, ולכ"ט אינה חוששת כיון שעבר יום השבוע ביום כ"ב ולא ראתה. וכל הרואה ישתומם דהא כיון שאינה עלולה לראות ביום כ"ב, האיך יהא הא דעברה יום כ"ב ולא ראתה כעקירה. וע"ש בהערות לנפש תדרשנו שעמד בזה. ולכאורה צריכים לומר, שאין עקירה משום הוכחה שהיתה אמורה לראות ולא ראתה, אלא משום שצריכים המשכיות, וכיון שהיתה הפסקה בהמשכיות של וסתה, אינה חוששת שוב לוסתה. ועדיין יל"ע אם דבר זה שייך אם נימא שאין הטעם שחוששין לוסת שאינו קבוע משום שמא תקבע. ואולי י"ל שגדר החשש בוסת שאינו קבוע הוא חשש לזמן מועט דהיינו עד שיגיע אותו מצב פעם הבא, אבל ליותר מזה, אע"פ שיש לנו סיבה צדדית שלא ראתה בזמן הראשון, מ"מ שוב אינה חוששת.

ומ"מ כבר חזינן לדעתו דלכאורה יש מקום לחשוש ליום כ"ט כוסת שאינו קבוע ליום השבוע, ולא אמרינן דהוי וסת הסירוג. והטעם ע"ד מש"כ הגרמ"פ ועוד הנ"ל, שלזמן שאינה אמורה לראות דם, אין הפסק לראיותי' ויש מקום לחשוש. וע' גם בחכמ"א (כלל קי"ב דט"ו) שפסק שבאמת חוששת ליום השבוע בפעם א', אבל רק אחרי שראתה פעמיים לאותו יום. ויתכן שהביאור בשיטתו שיום השבוע הוי מורכב עם הפלגה (אע"ג שהפרד"ר כתב שלא יתכן הרכבה של יום החודש עם הפלגה, יתכן שיום השבוע שאני כיון ששייך בהפלגות שונות). ולכן אין אנחנו רואים את הוסת ליום השבוע עד שתפליג.

**וסת ליום השבוע בהקדמת דמים**

מקשים האחרונים, דכיון שאין אשה קובעת וסת ליום השבוע אא"כ ראתה לאותם הפלגות וכמש"כ הש"ך בס"ק י"ד, א"כ למה לי וסת ליום השבוע, תיפו"ל משום וסת ההפלגה. והפת"ש הביא ממנח"י דנפ"מ שכמות הראיות שצריכה לקבוע וסת, דליום השבוע קובעת בג' ראיות, והפלגה רק אחרי ד' ראיות. אמנם דבר זה אינו מיישב לשיטת הט"ז הנ"ל, דלדידי' יוצא אליבא דשמואל שגם וסת ליום השבוע צריך ד' ראיות (אם וסת ההפלגה היא וסת הסירוג וכחוו"ד ועוד הנ"ל). אלא שיש עוד נפק"מ והוא מוזכר בחוו"ד וכרו"פ ועוד, שיש נפק"מ באשה שראתה באמצע הראיות, שאם ראתה אפי' פעמיים אחרי כ"ט יום, ושוב ראתה אחרי ט"ו יום, והפסיקה ולא ראתה עד יום ט"ו שהוא כ"ט יום מראיתה של כ"ט שמקודם, הרי היא קובעת וסת ליום השבוע, אבל להפלגה הרי לא היו אלא כ"ט כ"ט ט"ו ט"ו ולא קבעה להפלגה[[46]](#footnote-58). ובמחצית השקל על הש"ך שם הבין בדעת הכרו"פ שהנפק"מ הוא בענין זה: שראתה לכ"ט יום ואח"כ הקדימה לראות הפלגה יותר קצרה, רק שהמשיכה לראות עד יום כ"ט. דכה"ג קובעת וסת אע"ג שבראי' שלישית ליום השבוע לא התחילה לראות באותו יום, מ"מ קובעת וכדחזינן בסו"פ בנות כותים שאשה קובעת לא' א' כ"ה א'. יוצא דבר שהרבה לא חושבים עליו שאם אחרי הפלגה של כ"ט יום ראתה הפלגה קצרה והמשיה עד כ"ט, קבעה לה וסת ליום השבוע. וצריכים להדגיש שזה הכל אם ראתה גם בראי' הראשונה שממנה הפליגה כ"ט בפעם הראשון היתה באותו עונת יום או לילה של הראי' שביום כ"ט, שהרי היא מן המנין לענין יום השבוע. ומ"מ הרבה פוסקי זמנינו נקטו דלא כמחצית השקל. יש כמה מהם דלית להו וסת ע"י הקדמת דמים אם הי' ממעיין פתוח וכמו שהזכרנו בשיעור י"ב. אלא שאפי' לאלו שחוששים לא' א' כ"ה א' אפי' כשראתה א' האחרון ממעיין פתוח מ"מ יש טעם להקל.

דהנה יעוין בחוו"ד ס"ק ד' שהקשה ממה שמצאנו בדף ל"ט ע"כ שאשה קובעת וסת ההפלגה לכ"ב יום, וצ"ע היכי משכחת לה הא קודם שקבעה לפלגה כבר קבעה ליום השבוע. ותי' (ויסוד זה כבר מוזכר בפת"ש) דעד כאן לא חיישינן לוסת ליום השבוע אלא כשאי אפשר לומר שהוא להפלגה שוה, אבל כשהוא להפלגה שוה לא תלינן ביום השבוע. ולכן אם ראתה פעמיים לכ"ט יום, אע"ג שהיו כל שלשת הראיות באותו עונת יום או לילה, מ"מ אם חזרה וראתה פעם ג' ביום כ"ט אמירנן שישלה וסת קבוע להפלגות בלבד.

והחוו"ד הביא עוד ראי' לדבריו. שהרי מבואר בסו"פ האשה שאם אשה ראתה פעמיים לוסת הפלגה (לפי הראשונים שמבארים ששם מיירי בוסת ההפלגה) הרי היא עוקרת וסת זו בעקירה א'. ולכאורה צ"ע דכל וסת ההפלגה הרי היא וסת ליום השבוע או שוה או בדילוג[[47]](#footnote-59). שאם דרך משל ראתה לאחר 31 יום והראי' הראשונה היתה ביום שב"ק, א"כ ע"כ הראי' השני' היתה ביום שני לשבוע. ואם ראתה שוב ל31 יום, ע"כ היתה הראי' ביום רביעי. ויוצא שקבעה וסת ליום השבוע ביחד עם תוספת דילוג של יומיים, ובפעם הג' יש לה לחשוש אחרי 31 יום ביום ששי בשבת, ואפי' אם ראתה בינתיים. וא"כ היכי משכחת לה לוסת ההפלגה שאינה קבועה פעמיים. ולכן הוכיח החוו"ד כנ"ל, שכל זמן שאפשר לתלות בוסת דיומי תלינן.

אלא שלכאורה זה עדיין לא מיישב כל הצורך. דלחוו"ד כל פעם שאשה ראתה פעמיים לאותה הפלגה, אע"ג שאח"כ שינתה להפלגה יותר ארוכה, מ"מ חייבת היא לחשוש לוסת קבוע ליום השבוע, וזו לא מצאנו. ובסד"ט (ס"ק ל"א) והגר"ז (קו"א ס"ק ב') כתבו טעם אחר דלא חיישינן בכגון ראי' ל31 פעמיים. והיינו משום דכיון שכל יום השבוע ע"כ הוי סירוג, א"כ אינה קובעת וסת בכלל, ומשום דדילוג וסירוג ביחד לא אמרינן. והטעם דאע"ג שתלינן בסירוג או דילוג כשקבעה, הרי אינה חוששת לאינו קבוע. וכפשוטו הטעם בזה[[48]](#footnote-60) משום דמ"מ דבר רחוק הוא ולכן נהי שאם ראתה ג' פעמים תולים דבאמת הוי וסת לסירוג או לדילוג, אבל דילוג ביחד עם סירוג כבר לא מסתבר. ולשיטתם צריכים לומר דמש"כ השו"ע בסע' ו' "כך קובעת בימי החדש ובימי השבוע שוים *ואינם שוים*" ה"אינם שוים" קאי אימי החודש, או פי' אחר. וכדבריהם ראיתי שהסיק בלבושי עז (עמ' ק"פ ד"ה אמנם).

ועכ"פ ע"פ יסוד האחרונים הנ"ל יש לנו עוד טעם לומר שאין אשה קובעת וסת ליום השבוע בהקדמת דמים. והוא דאפי' אם נימא שקובעים וסת בהקדמת דמים, מ"מ וסת חלשה היא ולא קובעת אלא לחומרא, דהא עדיין חוששים לאינו קבוע של הראי' של ההקדמה (ע' בזה במקור מים חיים שאין וסת כזה עוקרת חששי וסת שאינו קבוע). ולכן אם הוא ביחד עם וסת הסירוג, יש שפיר לומר דלא קבעינן לתרוייהו ביחד. אמנם כמובן כל זה הוא דוקא אם וסת ליום השבוע יסודו וסת הסירוג, אבל אל"כ וכמו שהבאנו לזה צדדין לעיל, עדיין תיקשי הא דוסת ההפלגה פעמיים, וכן לא יתיישב קושיית החוו"ד.

**קבעה לה וסת לדילוג ואח"כ לא ראתה לפי דילוגה**

ע' בחוו"ד (ס"ק ה') שאם קבעה לה וסת לדילוג, כגון ט"ו, ט"ז, י"ז, י"ח. ובחודש שאחרי זה לא ראתה ביום י"ט, שמ"מ עלי' לחשוש בחודש שאחרי חודש שחיסרה ליום כ' לחודש. וע"ש שהוכיח את זה מדברי הראב"ד סי' ג' אות כ"ב שכתב דלשמואל אם יש שור שנגח ט"ו לחודש זה, ט"ז לחודש זה, י"ז לחודש זה, ולא נגח בחדש הד' שאין צריך לשלם '*אפילו נגח בי"ט' –* הרי שרואים שע"פ סדר הי' צריך לחשוש לי"ט אע"ג שלא היתה נגיחה לי"ח. ומיני' לוסתות דנשים. וראיתי בשם פרי דעה דלפי זה יש להסתפק מה יהא הדין בקבעה בכגון א, ב, ג, ואח"כ עקרה ג' פעמים דהיינו על פי הנ"ל בד, ה, ו, ואח"כ ראתה ביום ז'. דלכאורה בזה שראתה ביום ז' חזרה לוסתה הקבוע כיון שלא קבעה וסת חדש.

עוד דנו האחרונים מהא יהא הדין בוסת ההפלגה בדילוג ע"פ הנ"ל. שאם קבעה למשל לל"א, ל"ב, ל"ג, ל"ד ואח"כ ראתה שוב הפלגה לל"ד, האם חוששת בהפלגה הבאה לל"ה או לל"ו. ע' בזה בדרכי תשובה ובפרד"ר על ש"ך ס"ק י'. ומה שיש להסתפק בזה עוד (וראיתי בהערות חוו"ד החדש שהתעורר בזה) דלפי הצד שבציור הנ"ל חוששת לל"ה, מה יהא הדין אם במקום הל"ד השני ראתה לל"ז, האם ג"כ חוששת לל"ה או דכה"ג חוששת לל"ח. והיינו שיש צד לומר שהקביעות הוא לראות תמיד יום יותר ארוך מהפלגתה הקודמת. ויל"ע בזה.

**שיעור י"ז**

**וסת ההפלגה בדילוג**

בטור וגם בשו"ע סע' ד' מבואר שאשה קובעת וסת להפלגה בדילוג כשראתה לל' ל"א ל"ב. וכבר העיר הפרישה (ס"ק ל"ז) דלכאורה סתימת דבריו משמע שזהו לכו"ע ואפי' למאן דפוסק כשמואל. וא"כ צ"ע דלכאורה לשמואל אינה קובעת וסת אא"כ ראתה ג' דילוגים וא"כ לשמואל לכאורה הי' צ"ל שאינה קובעת עד שתראה גם לל"ג. ומ"מ מתוך הדוחק פי' שדברי הטוש"ע הם אליבא דרב אבל לשמואל אה"נ וצירכה היא עוד ראי' לקביעת וסת. וכ"כ גם הט"ז בס"ק ו'. ועל דרך זה הקשה הש"ך ס"ק ל"ז בדברי הרמ"א בססע' י"ג. שהרמ"א שם הביא דיני וסת הדילוג ליום החודש לענין חששות של וסת שאינו קבוע ולבסוף כשקבעה וסת הסיק "קבעה לה וסת דילוגין לימי החודש וחוששת לי"ט באב, וכן בדרך זה בהפלגה ודילוגין כי אין חילוק ביניהם רק י"א כי בדילוג חדש הראיה הראשונה מן המנין כמו שנתבאר". והקשה הש"ך ששיטה זו היא שיטת רב ולדידי' גם בוסת ההפגות הראשונה מן המנין, ולמה נקט הרמ"א דוקא בוסת ליום החודש.

וביישוב הדברים הנה הט"ז והש"ך נקטו דכמו שנחלקו רב ושמואל וסת ליום החודש בדילוג, הה"נ לוסת ההפלגה בדילוג. אבל יש מן האחרונים שנקטו שבוסת ההפלגה כו"ע לא פליגי. ויש בזה ב' דעות. הלחו"ש ס"ק י' נקט דלכו"ע לא בעינן אלא ד' ראיות אפי' בוסת ההפלגה. ובזה מיושב היטב לשון הטוש"ע בסע' ד', שהרי לכו"ע כה"ג קובעת וסת. ובטעם הדבר כתב שמכיון שעדיף לצמצם המחלוקת בין רב לשמואל, עדיף לומר שעד כאן לא נחלקו אלא בוסת ליום החודש, אבל בוסת ההפלגות מודו. וכתב שהטעם לחלק ביניהם שבוסת ליום החודש אין אנו רואים הוסת עד שתדלג, שהרי מראי' א' אין לנו לומר שיהא ליום החודש כיון שרוב נשים רואות להפלגת ל'. ואע"ג שלבסוף היא רואה דילוגה, מ"מ כיון שבשעתו לא ראינו את זה, אינו מן המנין. אבל בהפלגות, כיון שכבר היו ב' ראיות כבר חזינן את ההפלגה, ולכן אפשר כבר לצרף את הראי' השניי'. ובלחו"ש שם ס"ק כ"ח כתב שלדבריו מיושב גם קושיית הש"ך הנ"ל. ולכאורה צ"ע שמשמעות דברי הרמ"א שיש קולא בוסת החודש ומשמע שבוסת להפלגות ליכא קולא. וללחו"ש אדרבה בהפלגה לכו"ע יש קולא ורק ביום החודש נחלקו. וע"כ שיעור דברי הרמ"א ללחו"ש כך הוא שבתרוייהו יש קביעות לד' ראיות, וי"א שביום החודש סגי בג' ראיות.

ומאידך החזו"א (סי' פ"ו) והרש"ש (ס"ד' ע"א) נקטו שלכו"ע צריכה ה' ראיות לוסת ההפלגה בדילוג, וע"ש שדקדקו כן מדברי התוס' ט' ע"ב. ובטעם הדבר ע"ש בחזו"א שביאר שביום החדש עצם היום גורם. ואע"ג שצריכים גם דילוג, מ"מ אחרי שראינו את הדילוג עדיין אומרים שעצם היום גורם ולכן גם פעם הראשון יכול להיות מן המנין אליבא לרב. אבל בהפלגות, ששם הוסת להפלגת דילוג, ואין לזה שייכות להפלגה שלא בדילוג. ולכן אחרי ב' ראיות אע"ג שאנחנו רואים הפלגה, אין אנחנו רואים דילוג. ולכן עד שתראה פעם ג' לא ראתה אלא דילוג א', ומיני' בעינן עוד ב' דילוגים שהם סה"כ ה' ראיות. ודבר זה מובן מאד לפי הצד שהבאנו בסוף שיעור הקודם, שהקביעות בוסת ההפלגה בדילוג הוא לראות תמיד הפלגה יותר גדולה מהפלגה הקודם, ולכן אפי' אם שינתה ליום אחר ולא היו ג' עקירות מ"מ חוששת להפלגה יותר ארוכה מן ההפלגה האחרונה ולא יותר ארוך מהפלגתה שע"פ סדר קביעותה. ומ"מ לדברי החזו"א מיושב להפליא לשון הרמ"א שבסע' י"ג. אבל כלפי לשון הטוש"ע שבסע' ה' הוי עוד יותר קשה שהרי אינו הולך אפי' לרב לדבריו. וצריכים לומר או שדברי התוס' שבדף ט' אינם כפי השיטה של השו"ע, או כמו שראיתי במגילת ספר סי' ל"ז ס"ק י"א דסבר כב"ח שמש"כ שראתה היום ר"ל ביום הפלגה של כ"ט (ודחוק).

**קביעת הוסת לפי עונות או ימים**

השו"ע בסע' י"ג הביא שיטת הראב"ד שאין אשה קובעת וסת לימי החודש אא"כ ראתה את כולם לאותו עונת יום או לילה. והראב"ד לא כתב בהדיא דהה"נ לוסת ההפלגה, אבל משמעות דבריו שם ששייך לכל הוסתות אפי' הוסת ההפלגה. והשואל לנובי"ת יו"ד סי' פ"ג (הוא הג"ר דוד טעבלה, מחבר ספר לשון זהב למס' הוריות) רצה לומר שבכל הוסת לפלגה אנחנו מונים עונות. ויש בזה נפק"מ שאם דרך משל ראתה פעם ראשון בעונת לילה, ואחר כ' יום ראתה בעונת יום, שאין אומרים שיש לה וסת לכ' יום אלא ל39 עונות, ולכן הרי היא מונה 39 עונות מראיתה השניי' לעונת הוסת. יוצא הוסת לכ"א יום בעונת *היום*. ובשו"ת נו"ב הוצאת מכ"י הביאו לשון הגר"ד טעבלה מספרו לשון זהב שם, ושם הוסיף שלפי דבריו יש פירוש אחר לדברי השו"ע שבסע' ג', דמש"כ שיש קביעת וסת לשעות היינו דבדליכא וסת השוה ליומי, אם יוצא וסת השוה למנין השעות שקבעה לוסת, ע"ש שהביא דוגמא לזה.

ומשמעות הדברים שכל הנפק"מ בדבריו אינו אלא בוסת ההפלגה. אבל העיר לי א' מבני החבורה דלכאורה יש בזה נפק"מ גם בוסת ליום החודש כשהוא בדילוג. דלכאורה לפי הבנת הגר"ד הביאור בהא שאין חוששין בוסת ליום החודש אא"כ היו כולם באותה עונה, היינו משום שלענין וסתות, החודש מתחלק לא לימים אלא לעונות, ויש או 58 או 60 עונות לחודש. ולכן צריכה לראות דם באותו יום לחודש ובאותו עונה משום דאל"כ הוי כאילו ראתה ביום אחר. וא"כ לכאורה יוצא שאם ראתה כגון יום ט"ו בלילה בחודש הראשון, ואח"כ ביום ט"ו ביום, ואח"כ ביום ט"ז בלילה, שקבעה לה וסת ליום החודש בדילוג. וזה חידוש ולא משמע כן בשו"ע לכאורה. וכדברי השואל נקט גם בלחו"ש.

והנו"ב אע"ג שקלסי' לדבריו האריך להוכיח שלא כדבריו, חדא מהא דכתב הראב"ד והשו"ע שאם ראתה ג' פעמים ביום וד' בלילה או ג' פעמים בלילה וד' בלילה שחוששת ביום ובלילה. משום חשש וסת הראשון והאחרון. וכמו שהזכרנו משמעות הראב"ד במש"כ שאר הוסתות דדבר זה כולל גם וסת ליום ההפלגה. ולכאורה צ"ע שאם ראתה ג' פעמים בהפלגות שוות בעונת יום, ואח"כ לאותה ההפלגה בעונת לילה, הרי החשש של עונת הלילה מחייבת לאחר זמן בעונת יום ולא בלילה, שהרי הפליגה מראי' ביום לראי' בלילה, ומיני' שמונה מראית לילה ויצא המנין עונות לבסוף בעונת יום. ואע"פ שדחה הנו"ב שלכאורה לדברי הגר"ד טעבלה אע"ג שחוששת משום לאחר זמן ביום משום הראי' שבלילה, מ"מ חוששת ג"כ לאחר זמן בעונת לילה משום ההלפגה של היום. והוא משום שמונים ההפלגות לפי העונות של הוסת הקבוע מן הראי' האחרונה וכיון שמקודם ראתה כולם באותו עונה, הרי החשש שמונים מן הראי' האחרונה יהא ג"כ באותה עונה שמפליגים ממנה. מ"מ הנו"ב דחה מסוף דברי המחבר שהביא שיש לה לחשוש אם ראתה ג' עונות ביום ואח"כ ג' עונות בלילה, ולא כתב רק ב' עונות בלילה, וע"ש ביאורו בזה ואכמ"ל. ומיני' הסיק הנו"ב דע"כ לא קיי"ל כגר"ד טעבלה בזה.

והנה אע"ג שדבר זה יוצא ברור מדברי הנו"ב דלא קיי"ל כדברי השואל, מ"מ לא יוצא ברור מה באמת כוונת הנו"ב למסקנא, וכמו שכבר העיר בפת"ש. ובחזו"א (סי' פ"א ס"ק ס"ב) נקט בכוונתו לחלוק שאין מונין אלא מיום שלם, ולא איכפת לן אם הי' הראי' ביום או בלילה, אבל לאחר מכאן מונין ההפלגה בעונות. ובערוה"ש ראיתי שהבין בדעתו שלעולם גם את ההפלגה מונים בימים, ולאחר שיגיע יום ההפלגה הרי היא אסורה כל היום. וגם החזו"א העלה צד כזה ושוב דחאו. וע' בדומה לזה בשו"ת אג"מ (יו"ד ג' סי' נ') שאם הדרך של האשה לראות בין ביום ובין בלילה, הרי היא אסורה ביום וסתה כל היום ולא רק בעונה מסוימת.

ויהיה' פי' דברי הנו"ב איך שיהי', מ"מ למעשה נהוג עלמא שבוסת ההפלגות אינה קובעת וסת אא"כ ראתה לאותו מספר ימים, ולאותה עונת יום או לילה כל פעם.

**ארבעת הקושיות של הב"י**

בחשבון של חששי וסת שאינו קבוע שבדברי הטור הקשה הב"י ד' קושיות:

1) למה השמיט החשש של עונה בינונית.

2) למה חוששת לא' באייר אחרי שראתה כ' ניסן ואין הראי' של כ' ניסן חשוב כעקירה.

3) כיון שראי' לכ' אינו עוקר חשש של ר"ח אייר, למה אינה חוששת לט' אייר אם ראתה בא' אייר.

4) מהו ביאור לשון הטור שכתב שחוששת לוסתות שאינן קבועות עד שתקבע א' מהן ותעקר פעם א', דלכאורה בחד מינייהו סגי (ובהאי בתרא הביא בסוף דבריו שברמב"ן מבואר גירסא אחרת).

**ביאור הקושיא הראשונה**

קודם שנבא לתירוצים שנאמרו לקושיית הב"י עלינו לבאר מה היתה כ"כ השאלה. שהרי התחילה לראות בר"ח ניסן, ובזה החשש לעו"ב צריך להיות בר"ח אייר, ובזה הרי כתב הטור שחוששת לר"ח אייר. ואח"כ כתוב שראתה בר"ח אייר שחוששת לר"ח סיון שזהו הזמן של עו"ב לראי' של ר"ח אייר. ואח"כ כתוב שאם לא ראתה בר"ח סיון חוששת לב' משום וסת ההפלגה. וא"כ איפה הי' הטור צריך לכתוב החשש של עו"ב שלא כתב.

והנה הט"ז (בס"ק י"ז) הקשה בדומה לזה על הרמ"א שג"כ השמיט החשש של עו"ב, ושם כוונתו לזה שכתוב ברמ"א שאחרי שראתה בא' וכ' ניסן חוששת לא' אייר, ואילו לל' אייר לא כתוב. ולכאורה לפי החשש של עו"ב היתה צריכה לחשוש לל' ניסן ג"כ משום חשש עו"ב. וע"ש שכתב דאה"נ וחוששת. ואם זהו כוונת הב"י, ע"כ צ"ל לפי"ז שמה שהביא כהקדמה לקושיא שלו "ומ"מ צריך לבאר למ"ש שחוששת לב' בסיון משום דחיישינן שתקבע מל"א לל"א לאו למימרא וכו'" ר"ל דכיון שאנחנו רואים שהטור הביא כל החששות ולא רק את החששות של ימי החודש, הי' לו להביא גם את חששי עו"ב, וא"כ למה מקודם לא כתב החשש לעו"ב מראי' של ר"ח ניסן. ואם זהו הקושיא לכאורה יש ליישב כמו שראיתי בטור הוצאת מכון המאור בשם ס' תפארת צבי (ס"ק ט"ו) שהרי הטור לא כתב שחוששין לא' אייר כמו שכתב הרמ"א הנ"ל אלא *לר"ח* אייר, ואיכא למימר שבדווקא נקט לשון זה משום שחוששין ליום ראשון של ר"ח אייר שהוא ל' ניסן משום עו"ב, וגם לא' אייר משום יוה"ח (אלא שעדיין יש בזה קצת דוחק בזה שהטור לא פרט בהדיא את ב' החששות).

ובש"ך ס"ק ל' נראה שלמד הביאור בקושיא דלמה לא כתב הטור שאם ראתה בב' בתמוז שחוששת או יום אחר שתחוש ממנו ביום הל' לעו"ב. ואם זהו הקושיא לכאורה אינו מובן כלל שהרי הטור לא הביא את החששות שיש לראיות שראתה אחרי ראי' של ר"ח אייר, ואיזה קושיא יש מזה שהטור לא הביא אותו. ובאמצע דבריו הביא הש"ך שהעט"ז כתב שאע"פ שלא תראה ליום ל' אינו נעקר בפעם א'. וכבר הזכרנו שיטה זו לעיל בשיעור ט"ו, ור"ל שעדיין חוששת ליום ס' ויום צ', ומשום שאע"פ שלא ראתה בינתיים מ"מ חוששת למנין הראוי, וכשיטת הרמב"ן ודעימי' שחוששין למנין הראוי' אם לא ראתה בינתיים (ע' לעיל שיעורי י"א). ואם כן סבר גם הב"י[[49]](#footnote-61), אז קושיייתו מובנת היטב, שהרי כמו שהטור הזכיר שחוששת לב' סיון אם לא ראתה בר"ח סיון, הי' לטור להזכיר נמי לחשוש ליום ס' וצ' כיון שחששות אלו עדיין קיימים.

**התירוצים שנאמרו לקושיא הראשונה**

כתי' לקושייתו כתב הב"י דאה"נ וחוששת גם לעו"ב אע"פ שלא הזכירו. ולעיל הבאנו שהתפארת צבי ביאר (ע"פ דרכו בהבנת קושיית הב"י) שהכל כלול במש"כ ר"ח אייר. ויש בזה עוד תי' של השו"ע הגר"ז בקו"א רסי' קפ"ט שהרי הרמב"ן אינו סובר כלל שיש חיוב פרישה בעונה בינונית, ואינו אלא חיוב בדיקה ותביעה (ע' מזה בשיעור א'). ולכן לרמב"ן לשיטתו ודאי לא הי' לו להזכיר החשש של עו"ב כיון דמילתא אחריתי היא. ואף דאנן קיי"ל כרשב"א שיש חיוב פרישה בעו"ב, מ"מ הטור והרמ"א סתמו כלשונו של הרמב"ן וסמכו על מה שכתבו בתחילת הסימן.

והש"ך תי' בהקדמה דהמנין שלושים של עו"ב אינו ביום ל' אלא ביום ל"א. ודקדק כן מדכתבו כמה מפרשים שחוששת לל' יום ולא ליום ל'. וע' בשו"ת חכם צבי (סי' קי"ד) שהאריך לחלוק על כמעט כל שורה של הש"ך כאן, ובתוך דבריו התקשה בכוונתו בזה, שהרי ל' כתיב ולא ל"א. אלא שבזה שפיר ביאר החוו"ד (ס"ק י"ב) דיום ל' מתייחס ל'יום' ואילו כתבו יום ל' אה"נ שהי' החשש צריך להיות בל'. אבל מכיון שכתבו לל' יום רצונם לומר אחרי שעברו ל' ימים שלמים, והיינו בתחילת יום ל"א. וכיון שכן כתב הש"ך שהטעם שכולם השמיטו החשש של עו"ב משום שאין חשש עו"ב, וכל כוונתם בעו"ב היא לחשש יום החודש, והיינו החשש ליום א' אייר שהוא ל"א יום. וכן השאר.

ובתוך דברי החכם צבי שם יש ב' קושיות שהתייחס אליהם החוו"ד שם. חדא הא דמבואר לעיל בסע' ד' דאע"ג שבוסת שאינו קבוע אם עברה עונת וסתה ולא בדקה אינו צריכה לבדוק, מ"מ בעו"ב צריכה לבדוק, ומשום שיש לו דין וסת קבוע. ולש"ך צ"ע שהרי בוסת שאינו קבוע ליום החודש אם עבר עונת הוסת ולא ראתה אינה חייבת לבדוק, ואיך אפשר לומר שיוה"ח ועו"ב הם דבר א'[[50]](#footnote-62). ועוד הקשה למה הרשב"א הביא ראיות לחשש עו"ב וראיות אחרות לחשש ליום החודש, הא שניהם דבר א'. ותי' החוו"ד לשיטת הש"ך, דלכאורה יש לחלק בין אשה שיש לה וסת קבוע ושינתה, לאשה שיש לה שאין לה וסת קבוע כלל (ע' בט"ז ס"ק ה', וע' מש"כ לעיל בשיעור ט"ו בזה). שאשה שיש לה וסת קבוע אלא ששינתה, אע"ג שחוששת לראי' החדשה ליוה"ח, אינו אלא כשאר וסת שאינו קבוע, ואם עבר עונת הוסת ולא בדקה אינה חייבת לבדוק. אבל אם אין לה וסת כלל, אז הדין שחוששת לעו"ב כדין וסת קבוע, דהא אין לנו ראיות על הסדר לאשה זו, ולכן אם עברה עונת יוה"ח ולא בדקה אינה חייבת לבדוק.

ומ"מ בסופו של דבר החוו"ד חלק על הש"ך, ומשום שבדף ט' לא משמע ששיעור עו"ב היינו חודש אלא מספר ימים. ומ"מ במקצת הרי הוא מודה לש"ך והוא שהשיעור זמן לחשש עו"ב הוא ביום ל"א. ולענין מעשה, קודם כל תמיד צריכים לזכור שהחשש ליוה"ח יוצא או בל' או בל"א, וא"כ הרבה פעמים אין נפק"מ בחשש דעו"ב. ובמקום שכל הנפק"מ הוא לענין עו"ב ולא לששות אחרות, אע"ג שהגרמ"פ (אג"מ יו"ד ג' סי' נ') כתב שהעיקר כחוו"ד, מ"מ מכיון שלט"ז ולכאורה גם הב"י מקושייתו הנ"ל וכן החכמ"א ועוד סתמו שהוא ליום ל', זהו עיקר הדין. ומ"מ מקובל אצל בני תורה להחמיר את שניהם. ועיקר הנפק"מ במהו עיקר הדין ביום העו"ב הוא לענין שעה"ד ככגון ליל טבילה וכדומה.

**חשש עונה בינונית כשהיתה ראי' באמצע**

במש"כ הט"ז (ס"ק י"ז) הנ"ל שחוששת לעו"ב בל' ניסן אחרי שראתה לא וכ' ניסן, הקשה רע"א דהא כיון שהיתה ראי' בינתיים הרי אינה מונה אלא מראי' של יום כ'. ולכאורה הביאור בהשגתו הוא כמש"כ החוו"ד ס"ק י"ג דלא מיבעי לשיטת הב"ח וסייעתו (ונדבר בזה בשיעור הבא בעזהי"ת) שתמיד מונין ההפלגה מן הראי' האחרונה הא ודאי אינה חוששת אלא לל' יום מן הראי' דיום כ' (וא"כ לב"ח עצמו ודאי ליכא קושיא). אלא אפי' לט"ז וסייעתו דסברי שמונין גם מראי' קודמת, מ"מ בחשש לעו"ב מודו, שהרי כל החשש של עו"ב היא משום "וכי לעולם לא תראה", וזה לא שייך אם כבר ראתה. ולכאורה יש לפקפק בדבריו ליישב דברי הט"ז, שהרי כל הסברא של "וכי לעולם לא תראה" הוא לשיטת הרמב"ן וסייעתו דלא סברי שיש חיוב פרישה בעונת הוסת (ע' מזה בשיעור א'), והשו"ע הרי פסק כרשב"א שחוששים לעו"ב כמו שחוששין לעונת וסת, וא"כ שפיר י"ל שחוששים לל' יום גם מראי' קודמת, וכשיטת הט"ז שאין ראי' באמצע מפסיק לענין הפלגה. וע' בהערות לחוו"ד שם שהעיר דכן לכאורה משמע בחי' הרשב"א בדף ט"ו שחוששין לעו"ב בכה"ג (וע"ש שיתכן שזה סותר לרשב"א בתוה"א, ואכמ"ל בזה).

**שיעור י"ח**

**הקושיא השניי' של הב"י**

הבאנו לעיל שהב"י הקשה למה חייבת לפרוש בר"ח אייר כשראתה בכ' אייר, הא וסת שאינו קבוע נעקר בעקירה א'. ותי' דאין כאן עקירה כיון שלא עבר ר"ח בלי ראי'. ובאמת לא כ"כ מובן מאי קס"ד לב"י שיהא כאן עקירה. ומלשונו משמע דס"ד דכיון ששינתה הרי זה כעקירה. וזה עצמו צ"ע דלמה יש כאן שינוי הא אשה יכולה לקבוע ב' וסתות לימי החודש, וא"כ מה ענין הראי' ליום כ' לראי' של ר"ח. ועוד יש להקשות שהרי בתירוצו כתב הב"י שחוששים לר"ח אייר כיון שי"ל שהראי' לכ' היתה דמים יתירים. וכה"ג כתב גם בהמשך. וצ"ע דלמה הי' צריך לטעם של דמים יתירים, הא מ"מ לא היתה עקירה של יום ר"ח.

וכמדומני שראיתי בקובץ בית יצחק הלוי מהג"ר אפרים קירשנבוים שליט"א ליישב בזה, וכדי להבין את דבריו צריכים כמה הקדמות. והנה יש נידון גדול בין הפוסקים של היום בכגון אשה שראתה יום כ' לחודש בחודש הראשון, ובחודש השני ראתה בי"ט לחודש וגם המשיכה לראות עד כ' לחודש. ודנו מה יהא דינה בחודש השלישי. וזה ודאי שחייבת לחשוש ליום י"ט שהרי זאת היתה ראיתה ליום החודש האחרון ולא נעקר. אמנם מקום הספק הוא לחשוש בחודש השלישי גם ליום כ' לחודש. והטעם לחשוש ליום כ' אינו משום הראי' ליום כ' שבחודש השני, שהרי בחודש השני לא ראתה לכ' לחודש כ"א ממעיין פתוח, והרי קיי"ל שאין חוששין אלא ליום תחילת ראיתה. רק הטעם לחשוש בחודש השלישי בכ' לחודש משום הראי' ליום כ' שבחודש הראשון. שהרי בחודש השני לא הגיע יום כ' בלי ראי', שהרי גם ביום כ' ראתה. ונהי שלא היתה בראי' זו מספיק ליצור חשש, כיון שלא היתה תחילת ראי', מ"מ גם עקירה לא היתה שהרי ראתה. ובמילים אחרים, הראי' ליום כ' גם בחודש השני יכול להיות מחמת הוסת ליום כ' אע"ג שראתה ממעיין פתוח, וכל הטעם שבעלמא אין חוששין לימים שראתה ממעיין פתוח, היינו משום שראי' ממעיין פתוח אינו עושה חשש בפני עצמו, אבל אם כבר הי' לנו חשש, יתכן שגם ראי' זו מחמת חשש זה.

**הקושיא השלישית של הב"י**

עוד עלינו להקדים תי' הב"ח והש"ך לקושיא השלישית. שהב"י כתב מכח קושיא זו כמה חידושים בהלכות חשש לוסת שאינו קבוע. והרמ"א חלק עליו וכתב דהא דלא ראתה בר"ח לרבותא נקטי' ע"ש. אבל הש"ך והב"ח כתבו שאילו ראתה בר"ח הרי יש לה עכשיו הפלגה של י"ב יום, וכיון שקבעה הפלגה קצרה כבר אינה חוששת להפלגה ארוכה הקודם. ולא ראיתי מי שכתב בהדיא הטעם בזה[[51]](#footnote-63). ולכאורה הביאור בסברתם משום שאי אפשר לאשה לקבוע ב' וסתות להפלגה בבת אחת. ויש בזה ב' טעמים פשוטים לכאורה, שהרי אם כבר תראה להפלגתה הקצרה הרי לא יתכן גם את השני' (אא"כ מונים ההפלגה מראי' מוקדמת ולאו דוקא מן הראי' האחרונה, וע' בזה בסמוך). ועוד דלא יתכן שיהא לאשה טבע להפליג לזמנים שונים באותה ראי'. וכי תימא דמ"מ יכולה האשה לראות ב' הפלגות בסירוג כגון ל"ב ל"ה ל"ב ל"ה ל"ב ל"ה, מ"מ אין חוששין לזה בפעם א' כיון דהוי סירוג. ועוד שהרי לעיל בשיעור י' הבאנו הוכחה דלא שייך הפלגה בסירוג.

וכי תימא דמ"מ יש לחשוש לשניהם, ולאו משום שאפשר לקבוע את שניהם, אלא משום שאין אנחנו יודעים איזה מהם יקבע, ולכן יש לחשוש לשניהם מספק, לכאורה בזה צריכים לומר דכיון שאינו קבוע, אין אנחנו חוששים אלא לראי' האחרונה.

ולכאורה לפי דברי הש"ך אם חוששים ליום ר"ח אע"ג שראתה ליום כ' צ"ל הטעם משום שאפשר לקבוע את שניהם, וכנ"ל שאשה יכולה לקבוע וסת לב' ימים בחודש. אמנם עדיין יש מקום לומר דאע"ג שאשה יכולה לקבוע לב' ימים בחודש, מ"מ דבר רחוק הוא, ולכן כל זמן שלא קבעה את שניהם לא חיישינן אלא לאחרון שבהם.

ועפ"ז י"ל שזהו פי' דברי הב"י. דאלמלא הסברא של הקדמת דמים, לא היינו חוששים לר"ח, דכיון ששינתה אין אנו חוששים אלא לאחרון שבהם אא"כ אפשר באמת לקבוע את שניהם. אבל מכיון שי"ל שהראי' לכ אינו אלא הקדמת דמים, לכן י"ל באמת לא שינתה ולכן עדיין עלי' לחשוש ליום ר"ח.

והנה לענין מעשה לכאורה אין בזה מספיק לפטור בכה"ג שראתה ביום כ' ואח"כ בי"ט והמשיכה לכ'. דאע"ג שאין חוששים לב' וסתות בבת אחת אא"כ קבעה את שניהם, מ"מ הרי כשאפשר לומר שהשני אינו אלא הקדמת דמים חוששים לישן גם וכנ"ל[[52]](#footnote-64). וכן בעיקר פי' זה בדברי הב"י לעוק"ד לומר בענין אחר, דלכאורה י"ל דבעינן הקדמת דמים משום דאל"כ הו"ל ראי' בתוך ימי זיבה ואין אשה קובעת וסת בימי נדה וזיבה. ואע"ג שהיום אין אנחנו מונים ימי נדה וזיבה, מ"מ הוסיף כן הב"י לרווחא דמילתא, ונפ"מ לזמן שהיו מונין.

**הדין למעשה בשאה שראתה בכ' ואח"כ בי"ט והמשיכה לכ'**

הנה בלשון המחבר בשו"ע איתא שאם ראתה ג' פעמים ביום ורביעית בלילה או ג' פעמים בלילה ורביעית ביום שחוששת בין ביום ובין בלילה. והטעם שבחד מינייהו חוששים משום וסתה הקבוע ובחד משום וסת שאינו קבוע. והאי דהוי משום וסת שאינו קבוע נעקר בפעם א', ופשוט וכן הדגיש בשו"ע הגר"ז ס"ק ל"ח. אלא שהוסיף הגר"ז שם בסוגריים "אבל אם האחרון הוא ביום ושוב הקדימה לראות בליל ר"ח ונמשכה ראייתה בתוך היום לא נעקר במה שהקדימה לבד". הרי שלכאורה יוצא מפורש מדברי הגר"ז שבהקדימה לראות עדיין חוששת לראשון. וראיתי בס' פותח שער (סי' ל"א אות ד') שרצה לומר שדברי הגר"ז הם רק בענין מסוים ע"ש. ואפילו אלמלא דברי הגר"ז עדיין יש לעיין מאיזה טטעם יש לנו להקל בזה. וע' גם בביאורים שבס' פתחי מגדים (סי' י"ב אות י' וי"א) שרצה לבאר הטעם להקל בזה משום שהרי אינה יכולה לקבוע וסת לכ' אם ראתה לכ' ואח"כ לי"ט אפי' אם המשיכה לכ'. וכיון שהטעם שחוששים לוסת שאינו קבוע משום דלמא תקבע. והכא הרי אינה יכולה לקבוע, לכאורה אין צורך שוב להחמיר בראי' דיום כ'.

ויש להעיר על ביאור זה כמה הערות. חדא דאע"ג שאין אשה קובעת וסת ממעיין פתוח אא"כ היו כבר ב' ראיות ממעיין סתום, מ"מ עדיין י"ל שהיא תקבע וסת אם אח"כ היא תראה שוב לאותו זמן ממעיין סתום וחזי לאיצטרופי (ע' מזה לעיל בשיעור י"ד). ואפי' את"ל שבכה"ג שתראה כ' י"ט כ' כ' לא תקבע וסת, מ"מ י"ל דהיינו משום שעדיין אין לנו הוכחה מספיק גמורה לקבוע וסת, אבל אם ראתה כ' י"ט כ' כ' כ' שפיר אמרינן שוסתה התחיל כבר מראית כ' הראשון. ותו שכבר הוכחנו לעיל שאין הטעם שחוששים לוסת שאינו קבוע משום שמא זה יבא לידי וסת קבוע בעתיד (ע' מזה לעיל בשיעור ט'). וכיון שכן נלעוק"ד שקשה להקל בזה. וכן הגרמ"פ (יו"ד א' סי' קכ"ב) כתב להחמיר בזה. אמנם אזכיר שבס' אוצרות הטהרה יש הוראה של הגרשז"א להקל בזה[[53]](#footnote-65), ויש באמת מורים היום שמקילים בזה.

**עוד בקושיא השלישית של הב"י, ובדין מין ההפלגה מאיזה ראי' מונים**

כבר הזכרנו שהש"ך והב"ח מתרצים קושיא זו שאילו ראתה בר"ח היתה מתחיה וסת ההפלגה חדשה וזה עוקר את הישנה. אמנם מפורסמים דברי הבית מאיר לדחות הוראה זו ושלעולם חוששים להפלגה ארוכה אפי' אם אח"כ שינתה להפלגה יותר קצרה. (וכבר הבאנו מזה לעיל סוף שיעור י' ע"ש). ומ"מ הבית מאיר כתב בזה יישוב אחר, והוא דאע"ג שאין הקצרה עוקרת את הארוכה, מ"מ אין מונים הפלגה אלא מן הראי' האחרונה (וכיסוד זה כתב גם הב"ח). ולכן אילו היתה רואה בר"ח אייר, אע"ג שעדיין לא עקרה החשש להפלגת כ' יום, מ"מ אינה חוששת לט' אייר ומשום שעכשיו מונים החשש להפלגת כ' יום מר"ח, ולכן חוששים ליום כ' לא רק משום יוה"ח אלא גם משום הפלגה.

והנה ביסוד זה הבית מאיר חולק על ארבעת עמודי ההוראה שהם הב"י, הרמ"א, הט"ז, והש"ך (שהרי הש"ך לא חלק אלא משום דהוי עקירה, אבל אילו לא היתה עקירה היתה מונה מראי' הקודמת). ויש בזה נפק"מ בכה"ג שהיתה לה וסת ההפלגה קבועה, ואח"כ שינתה להפלגה יותר קצרה, שאין זה אלא עקירה אחת, ולכן עדיין חוששת להפלגה הארוכה, ומראי' קמייתא ולא מראי' בתרייתא). ואעפ"כ מנהג המורים מעיקר הדין כמו הבית מאיר. (אלא שמ"מ דבר רחוק הוא שיהא בנידון זה נפק"מ למעשה).

וכלפי הדין של הפלגה קצרה אם עוקרת את הארוכה, הנה ברא"ש בקיצור הל' נדה לבנות ישראל (אות ב') משמע כדברי הש"ך שקצרה עוקרת את הארוכה[[54]](#footnote-66). ומ"מ העיר הבית מאיר שם שמלשונות השו"ע, וכן מכמה ראשונים משמע דלא כש"ך. ולכאורה הטעם לחשוש לארוכה אע"ג ששינתה לקצרה משום דאע"ג שאי אפשר לקבוע ב' וסתות להפלגה, מ"מ אין אנחנו לאיזה וסת תקבע, ולא אזלינן דוקא בתר הבתרייתא. ואעפ"כ הגרמ"פ כתב (אג"מ יו"ד א' סי' קכ"ב ויו"ד ג' סי' נ') שהעיקר כמו הש"ך. והבני תורה מחמירים דלא כש"ך, ומ"מ אין צורך להחמיר החומרות בוסת כזה כגון עונת האו"ז (ע' משמרת הטהרה עמ' רס"ג מהגריש"א).

**שיעור י"ט**

**הקושיא הרביעית של הב"י**

בסוף דבריו הקשה הב"י אלשון הטור שכתב שחוששת לשניהם עד שתקבע א' מהן ותעקר פעם א', דלכאורה למה בעינן תרוייהו. ומעיקרא חידש חידושים גדולים בהל' וסתות עד שלבסוף מצא בלשון הרמב"ן בהלכות שכתב "או תעקר פעם א'"[[55]](#footnote-67). אמנם עלינו לבאר דבריו בפי' דברי הטור קודם שחזר בו.

והכלל בדבריו (וכן ראיתי בחי' ר' העשיל מקראקא בסוף הטור הוצאת מכון המאור) שיש בזה ג' כללים: א) כל זמן שהאשה לא קבעה שום וסת הרי היא חוששת לשניהם (ואם ראתה פעמיים לא' מהם אינה חוששת לאידך וכמש"כ לעיל מיני'); ב) לאחר שקבעה א' מהם, ועדיין לא עקרה השני, עלי' לחשוש לשני אע"פ שקבעה הראשון, ומ"מ נפק"מ ביניהם שהוסת שקבעה אינה נעקרת אלא בג' פעמים, אבל הוסת שאינו קבוע נעקרת בפעם א'; ג) אם קבעה את שניהם, חוששים לשניהם עד שיעקר א' מהם בפעם א'.

ומה שקשה בדבריו הוא הציור שהביא שבה קבעה וסת קבוע לחודש ועדיין לא עקרה החשש לוסת הפלגה שאינו קבוע. ולפי לשונו שכתב שם היינו שראתה א' ניסן, כ' ניסן, כ' אייר, ט' סיון (וכמובן כוונתו לי' סיון, וכן העיר שם בההג"ה להוצאת מכ"י), וכ' סיון. וכתב דאע"ג שלא ראתה בט' באייר אין כאן עקירה כיון שעדיין חוששת ליום החודש. ולכאורה דבריו אינם מובנים, דאע"ג שעדיין חוששת ליום החודש למה לא יהא כאן עקירה כיון שלא ראתה בט' באייר.

ובהוצאת מכ"י הביאו מס' מלבושי טהרה שהגי' בדבריו וכתב שראתה גם בא' אייר. וא"כ לדבריו אפשר להבין היטב למה לא עקרה הוסת אע"ג שלא ראתה בט' אייר. והוא שי"ל דאע"ג שחוששים להפלגה אפי' מראי' קודמת יותר, היינו לכתחילה, אבל בדיעבד אם לא ראתה אין זה עקירה, דהא איכא למימר שהטעם שלא ראתה בט' באייר היינו משום שראתה בינתיים, אבל עדיין יתכן שהיא תראה להפלגת כ' אם לא תראה בינתיים. אלא שמ"מ קשה להכניס הסבר זה לתוך המילים של הב"י. ועוד צ"ע לפי זה בדברי הב"י דמה איכפת לן אם עקרה ההפלגה של הפלגת כ' דמעיקרא, הא יש לנו עכשיו הפלגה פעמיים לכ' דהיינו מא' אייר לכ' אייר, ומכ' אייר לי' סיון. ובשלמא אם לא כדברי המלבושי טהרה ניחא, דאילו עקרה הראי' לכ' יום שמא' ניסן לכ' ניסן, א"כ אין לה וסת להפלגת כ' פעם א', דהיינו מכ' אייר לי' סיון, וא"כ אין לנו היכי תמצא של וסת שאינו קבוע שראתה פעמיים, ובוסת של פעם הרי הוא נעקר אפי' ע"י ראית וסת אחר פעמיים, וכמש"כ הב"י מקודם לזה, ולכן אי אפשר שיהא קיים אחרי שקבעה לחודש. אבל לגירסת המלבושי טהרה הא מ"מ יש ראי' להפלגת כ' פעמיים[[56]](#footnote-68).

ועוד צ"ע בדבריו, דלכאורה יוצא שיש ג' הפלגות של כ',דהיינו מא' לכ' ניסן (שהרי לא נעקר וכנ"ל), א' לכ' אייר, וכ' אייר עד י' סיון. וא"כ למה לא קבעה גם וסת ההפלגה. אמנם בקושיא זו לכאורה אפשר לומר דכיון שלא ראתה ג' פעמים *על הסדר[[57]](#footnote-69)*,אלא שינתה שלא להתחיל הפלגתה השניי' עד ר"ח אייר, אין קובעים בכה"ג וסת. וכל הענין עדיין צ"ע.

**קביעות וסת העוקרת חששות לוסת שאינו קבוע**

הטור, ורמב"ן, ובעקבתם גם הרמ"א כתבו בסוף דבריהם שאשה חוששת לכל החששות לוסת שאינו קבוע רק עד שתקבע, אבל משתקבע שוב אינה חוששת כ"א לוסת הקבוע. והקשה החוו"ד (ס"ק ט"ו) דהא בסו"פ בנות כותים מבואר שמי שראתה בא' א' כ"ה וא' שקובעת וסת. ובטור מבואר שמ"מ חוששת גם לכ"ה. וצ"ע אמאי הא מבואר כאן שאשה שקבעה וסת אינה חוששת לוסתות שאינן קבועות. ותי' החוו"ד דהא דאמרינן שכשקבעה וסת כבר אינה חוששת לוסת שאינו קבוע, הנ"מ וסת שאינו יכול להיות ביחד עם וסתה הקבוע, אבל ב' וסתות שיכולים להיות ביחד שפיר חוששת לשני אע"ג שכבר קבעה את הראשון. ולכן אם קבעה וסת ההפלגה, אינה חוששת לשום וסת שאינו קבוע דהא אי אפשר ב' וסתות להפלגה, וכן אי אפשר וסת ההפלגה ביחד עם וסת ליום החודש. אבל אם קבעה וסת ליום החודש, נהי נמי שאינה חוששת לוסת שאינו קבוע להפלגה הקודם דהא אין אשה יכולה לקבוע וסת להפלגה ביחד עם וסת ליום החודש וכנ"ל. מ"מ חוששת לוסת שאינו קבוע ליום החודש אחר. וע"ש שהקשה על הט"ז ס"ק י"ט שמשמע אחרת ע"ש.

והא דאי אפשר לקבוע וסת ליום החודש ביחד עם וסת להפלגה, ע"ש שכתב הטעם דכיון דע"כ יבא יום החודש באמצע הפלגתה, זה יבטל הפלגתה. ולכאורה דבריו נראים יותר לשיטת הב"ח ודעימי' שראי' שבאמצע מבטל ההפלגה. אבל א"כ אין כל קושיא על הט"ז, דהא הט"ז סבירא לי' שאין ראי' באמצע מבטל ההפלגה. ושם בהערות לחוו"ד כתב שהחוו"ד כתב הדברים לשיטתו בס"ק י"ד שם, דלא אמרינן שהפלגה אינה מתבטלת אא"כ אפשר לומר שהראי' אמצעית היא תוספת דמים, וזה לא אמרינן אם הפסיקה באמצע הראי' הראשונה ע"ש. וביאור הדברים, דאמנם אפשר לוסת ההפלגה להתקיים ביחד עם וסת ליום החודש, והוא כשקבעה קודם להפלגה ואח"כ ליום החודש, דאז לא אמרינן שהראי' באמצע מבטל ושפיר אמרינן דהוי תוספת דמים[[58]](#footnote-70). מ"מ כוונת החוו"ד דכיון שכבר קבעה ליום החודש בזה אי אפשר לקבוע וסת ההפלגה ביחד הראי' של וסתה הקבוע עכשיו. אלא שאם זהו ביאור דברי החוו"ד צ"ע למה בכבר קבעה להפלגה אין חוששין ליוה"ח הא שפיר אפשר לקבוע שניהם וכנ"ל, וכה"ג העיר בהערות לחוו"ד שם ס"ק ס"ו, ולא ברירא לי כוונתו שם. ואולי רצונו לומר, דכיון שראי' באמצע מבטלת ההפלגה כל זמן שלא ראתה לפחות פעם א' ממעיין סתום, לכן אע"ג שבעצם שייך שיקבעו שניהם, מ"מ כיון שמתחילת ראי' אי אפשר שיהיו קבועים ביחד, לכן לא חיישינן שיקבעו שניהם באופן בלתי רגיל, וממילא אינה חוששת לוסת שאינו קבוע.

עוד הוסיף החוו"ד שאפי' אם שינתה מוסת הפלגה להפלגה חדשה, אינה חוששת לחדשה אא"כ הגיע הוסת הישנה ולא ראתה, אבל אם קבעה ואח"כ ראתה כגון וסת יותר קצר, כיון שלא היתה אפי' עקירה א' לוסתה ההפלגה הקבועה הקודם, אינה חוששת לוסת הקבוע.

ומ"מ המקור מים חיים בגליון השו"ע חלק על החוו"ד בביאור דברי הטור הנ"ל. והביא דברי הראב"ד שביאר שאמנם בא' א' כ"ה א' חוששת לוסת קבוע לא', ומשום דאמרינן דכ"ה הוי תוספת דמים, אין זה בתורת ודאי, אלא מספק דאולי הוי הכי, אבל לעולם יש צד שאינו תוספת דמים וחוששת גם לכ"ה. וכיון שכן פי' דלעולם אשה שקבעה וסת אינה חוששת לשום וסת שאינו קבוע שמקודם לקביעות שלה, ורק בהקדמת דמים חוששין מספק. ואע"פ שבשינתה חוששת לוסת שאינו קבוע אע"ג שעדיין לא עקרה לגמרי וסתה הקבוע, התם שאני כיון שהתחדש שינוי לאחר שקבעה, וזה עושה דררא להסתפק, אבל לעולם לוסתות שמקודם אינה חוששת הקבוע.

ולהלכה ע' בש' שבט הלוי שכתב דנקטינן עיקר הדין כמקומ"ח.

**סוף דברי הרמ"א ודין וסת של ימי המבוכה**

הרמ"א בסוף הסעיף הביא השיטה שסוברת שאם ראתה וסת שתחילת הראיות היו בדילוג, וכן המשך הראיות היו באופן שראתה ג"כ כל פעם באותו יום שוה, שחייבת לחשוש לשניהם, אבל למעשה כתב שאינה חוששת אלא תחילת הראיות בלבד. והקשה הש"ך בס"ק ל"ט דהא לעיל בסי' קפ"ד כתב הרמ"א שאשה שמשנית את וסתה להקדים או לאחר ב' או ג' ימים שחוששת לכולם, וא"כ מאי שנא הכא שלא חשש לזה. ותי' שאין כוונת הרמ"א שם שחייבת לחשוש בכל הימים שהקדימה, רק כוונתו לדין שינתה, דאשה שיש לה וסת קבוע ושינתה ליום אחר חייבת לחשוש לשניהם. והקשו החוו"ד[[59]](#footnote-71) (סי' קפ"ד ס"ק ד') והכרו"פ (שם ס"ק ה') דלכאורה לדברי הש"ך, דבר זה פשוט במתני' וכן שנוי בשו"ע סי' קפ"ט סע' י"ד, וא"כ איזה חידוש נוסף השמיענו הרמ"א שהי' צריך להביא ההגהות מיי' כמקור לדבריו.

ובשו"ת אג"מ יו"ד ב' סי' ס"ז תי' שיש בזה חידוש. דהנה כבר הבאנו שאשה שראתה בא' א' כ"ה א' קובעת וסת אלא שחוששת גם ליום כ"ה. והי' מקום לומר דלא אמרינן שהיא חוששת לכ"ה אלא כשלא ראתה בא' ג' פעמים ממעיין סתום, ולכן יש לנו להסתפק שאולי הראי' לכ"ה אינו מעיין פתוח וחוששת לכ"ה, אבל אם ראתה א' א' א' כ"ה א', יש צד לומר שתולין תליי' גמורה שהראי' לכ"ה היתה הקדמת דמים בעלמא ואינה חוששת לכ"ה כלל. וזהו מאי דקמ"ל הרמ"א לפי דברי הש"ך, דמיירי שכשהקדימה לראות קודם גם ראתה ביומה הקבוע, וקמ"ל שאפי' בוסת שכבר נקבעה מ"מ חוששים לוסתה שאינה קבוע.

ומ"מ ידועים דברי הנובי"ק סי' מ"ו שכתב שהרמ"א בסי' קפ"ד מיירי באשה שאין לה וסת קבוע כלל, דבזה אמרינן דכיון שיש לה ימים מסוימים שהיא עלולה לראות בהם, הוו כל הימים האלו ימי הוסת שלה וחייבת לפרוש בכולם. ובזה שאני מדברי הרמ"א בסי' קפ"ט דמיירי שקבעה וסת קבוע. וכן נראה דנקט בתוה"ש בסי' קפ"ט ס"ק כ"ו. והוכיח כדבריו שהרי התרוה"ד (מובא בסי' קפ"ו סע' ג') סבר שאם אין האשה רואה עד לאחר י"ד יום הרי היא אשה שיש לה וסת ואינה חייבת בבדיקות, וא"כ כש"כ לחומרא יש לנו לומר שאם היא מוחזקת לראות בימים אלו הרי היא אסורה.

ולכאורה דבריו צריכים עיון. שהרי עד כאן לא מצאנו אלא שאשה יכולה לקבוע וסת או לשעה או לעונה א', אבל אם אינה רואה אפי' באותה עונה אע"פ שהיא רואה תמיד באותו יום, אינה קובעת וסת, כש"כ כשמשנית וסתה בין מספר ימים. וראיתי בס' מגילת ספר סי' ל"ו שכתב דע"כ אם כדברי הנו"ב זהו חומרא שהחדש לאחר סתימת הש"ס. וצ"ע.

ועוד הקשה החוו"ד על הנו"ב דא"כ תצטרך מוך דחוק כל שבעת הימים, וזהו מילתא דלא מסתבר (וכמובן קושיא זו אינו אלא שליטתו שיש חיוב לשים מוך דחוק לכל משך זמן הוסת. ושם חילק החוו"ד בין דברי התורה"ד לנד"ד, דאילו בהא דהתרוה"ד מוחזקת ודאי שלא תראה כלל באותן הימים, ואילו הכא אינה מוחזקת לראות בכל הימים, רק שאיזה זמן בתוך ימים אלו, ולזה לא חיישינן.

ואגב אורחי' הוסיף החוו"ד דאילו היתה לה וסת ליום ידוע, רק שאין אנחנו יודעים לאיזה יום זה, שאינה חייבת לפרוש כלל. ויש בזה נפק"מ גדולה למי ששכחה יום וסתה, שאם הוא ספק בין א' מג' או יותר ימים, שאינה חייבת לפרוש בכולם לחומרא. ויש בזה מחלוקת הפוסקים, ודעת השו"ת חת"ס (סי' קס"ו) להחמיר בזה. וע' בש' שבט הלוי (סי' קפ"ד סע' ב' אות ב') שהביא גם משו"ת מהרי"א (יו"ד סי' ק"צ) שהקיל בזה. וטעמו משום דוסתות דרבנן, וכן משום שרוב הימים מותרים (ע"ש שדן בזה לפי מה דקיי"ל בא' ששכח איזה יום הוא שבת שצריך להחמיר בכל הימים – ע' שו"ע או"ח סי' שד"מ).

וראוי להזכיר דכדברי הנו"ב בביאור דעת ההגהות מיי' מפורש בשלטי הגיבורים על הרי"ף במס' שבועות, וכן הוכיח כדבריו שם ע"פ התרוה"ד. ומ"מ אחרי שהביא כל הטעמים להחמיר בזה הביא שהי' לו משא ומתן עם מהר"ן בזה ובסופו של דבר המהר"ן הקיל בזה.

ונאמרו בדברי הרמ"א עוד ב' פירושים. החוו"ד ביאר שאם קבעה בכגון ג' לחודש, ואח"כ ראתה פעמיים בב' ולא בג', ושוב ראתה בב' ובג' שחוששת לשניהם. ואם לאחר מכאן ראתה פעמיים בא' לחודש, ולא בב' וג', ואח"כ בא' ב' וג', הרי היא חוששת לשלשתם. ואם כי שבכה"ג אפשר לומר שחוששת לכולם, מ"מ כתבו האחרונים שהרמ"א לא משמע שמיירי בכה"ג שקבעה בכה"ג. ולכן כתבו החזו"א (סי' פ"ה ס"ק כ"ג) והגרמ"פ (אג"מ שם ענף ג') שכוונת החוו"ד לומר שאפי' אם אנחנו לא יודעים אם קבעה וסת זה או לא, מ"מ חיישינן שקבעה ואסורה. ובזה כתב הגרמ"פ דלא חיישינן לזה מסתמא.

ובכרו"פ פי' דברי הרמ"א, דהנה שיטת ר' מאיר בסו"פ ראשון שאשה שאין לה וסת חייב בעלה לגרש אותה. וכתב הכרו"פ שאע"ד דלא קיי"ל כר"מ, אבל הא מיהת שאנחנו מודים במקצת לר' מאיר דעד הזמן שהיא עלולה לראות הרי היא אסורה. ולכן זהו כוונת הרמ"א, דכיון שאין וסת הרי אדורה בכל הימים. ומקשים האחרונים בזה בתרתי. חדא דא"כ בטלה החיוב בדיקה לפני תשמיש. דהא אם הוא קודם הזמן שהיא עלולה לראות, הרי אינה חייבת וכמש"כ התרוה"ד הנ"ל. ואם לאחר מכאן הרי היא בכל אופן אסורה. עוד מקשים סתירה בדברי הכרו"פ, שהרי בסי' קפ"ו הוא עמו כתב שבימים אלו המנהג שעושים בדיקות לפני תשמיש, וצ"ע שהרי הוא עצמו כתב שהיא אסורה כל הימים. אמנם בזה בתרא י"ל שאין דברי הכרו"פ שבסי' קפ"ד אלא לבאר שיטת הרמ"א, אבל הוא עצמו לא סבירא לי' הכי.

**שיעור כ'**

**דברי הטור בשינתה פעמיים ליום ל', ובדין הפלגה קצרה אי עוקרת את הארוכה**

ז"ל הטור בסי' קפ"ט "היתה רגילה לראות ליום כ' ושינתה ליום ל' זה וזה אסורין וכו' ואם לאחר ששינתה פעם או פעמים ליום ל' ראתה לסוף כ' חזר וסת של כ' למקומו והותר ל'" והב"י הביא כמקור להוראה זו דברי הרא"ש ורש"י בפי' הגמ' שבסוף פ' האשה וכגירסתם. והוא דאשה ששינתה פעמיים ליום ל' ואח"כ עבר כ' ול' ולא ראתה ואח"כ שוב הגיע כ' וראתה, הרי היא עוקרת יום ל' וחזרה לכ'. וכבר העיר הבית מאיר דלכאורה דבר זה קשה דהא לשון הטור לכאורה מבוססת על גירסת הר"ן בגמ' דלגירסת הר"ן החזרה לכ' הוא העקירה ולא אי-ראי' של ל', וזהו ממש דברי הטור. ובעקבת הב"י דרך גם הש"ך, והוסיף דלא יתכן שפי' דברי השו"ע הוא כנ"ל מהר"ן (וכמו שפי' המע"מ) דהא אם לאחר הפלגה לל' הפליגה לכ', הרי זה עקירה ולא צריך להיות שההלגפת כ' היא וסתה הקבוע. וכבר העירו הסד"ט דמכמה ראשונים מוכח דאית לי' כר"ן הלא המה הרמב"ם והר"ן וכן הרמב"ן בהלכות שלו (פ"ו). ומכולם נשמע שאין הפלגה קצרה עוקרת את הארוכה, וכדקדוקו של הש"ך עצמו דאילו כגירסא זו רק וסת הפלגה קצרה קבוע עוקר אבל לא כל הפלגה קצרה, וכן העיר הבית מאיר. ואפי' לרא"ש שהי' לו גירסא אחרת, מ"מ אין זה ראי' שחולק על עצם הסברא שהפלגה קצרה אינה עוקרת את הארוכה.

עוד דקדק הבית מאיר שאם היתה לה וסת ארוכה קבוע, ואח"כ שינתה ג' פעמים לקצרה קבוע, שמ"מ לא עקרה הוסת הארוכה. ולכן כשלא תראה בוסתה הקצרה, עדיין חוששת לארוכה. והוא דהנה שיטת הראב"ד (בבעלי הנפש לפי מהדורות שונות, וכן הזכירו הרמב"ן בקצרה בסו"פ בנות בותים) שכששינתה פעמיים לל' ושוב חזרה ליום כ', שהדין הוא שעדיין היא חוששת לל' לכשלא תראה לכ'[[60]](#footnote-72). והרמב"ן בהלכות חלק עליו וז"ל "ויש מי שהורה [דלא כנ"ל] שאינה חוששת כלום (משעה) [שמשעה] שחזר הווסת הקבוע למקומו נעקר שאינו קבוע שהרי לא מסתבר שאשה תראה כל ימי' לכ' ועדין היא חוששת לל' ולזה דעתי נוטה שאם אין אתה אומר כן תהא האשה זו כל ימיה רואה מעשרים לעשרים ועדיין צריכה לחוש לשלשים". וכתב הבית מאיר שמדויק מדבריו שדוקא וסת שאינו קבוע נעקר בכה"ג, אבל וסת קבוע לעולם אינו נעקר. ואין זה דוקא מי שאין לה וסת קבוע אלא משום שחזרה, שהרי כתב דאל"כ תהא האשה רואה תמיד לכ' ותחשוש לל', ומ"מ גם בכה"ג רק לוסת שאינו קבוע אינה חוששת אבל לוסת קבוע, אע"ג שראתה כמה פעמים לכ', מ"מ אינו עוקר.

והאחרונים מביאים שהרא"ש (בקיצור הלכות נדה לבנות ישראל, אות ב') שחולק על הרמב"ן הנ"ל בהדיא, ושאם קבעה וסת חדשה להפלגה קצרה הרי זה עוקר את הארוכה. ומ"מ נראה להדגיש שעדיין אפשר לומר דבב' וסתות שאינן קבועות גם הרא"ש יודה שאין הפלגה קצרה עוקרת את החשש של הארוכה. והוא משום שי"ל דעד כאן לא קאמר הרא"ש אלא שקביעות חדשה עוקרת את הארוכה כשהחדשה היא סתירה לארוכה, אבל כששניהם אינם קבועים י"ל דסבירא לי' דאע"ג שאי אפשר לקבוע את שניהם, מ"מ אנחנו עדיין לא יודעים לאיזה מהן היא תקבע ולכן חוששת לשניהם.

**האם אשה קובעת וסת להפלגה כשההפלגות אינן מסודרת**

לעיל בשיעור י"ד הסתפקנו מה יהא הדין באשה שראתה ג' פעמים להפלגה ולא היתה עקירה ביניהם אבל גם לא היתה עקירה מה יהא הדין. והלום ראיתי בשם ס' פרדס שמחה (סי' קפ"ט ס"ק ל"ז) שרצה לדייק מעצם זה שהוכיחו האחרונים שהפלגה קצרה אינו עוקרת את הארוכה דע"כ כה"ג קובעת. והיינו משום דאל"כ, מאיזה טעם נחשוש לארוכה אם אינו קבוע הא אינה יכולה להיות קבוע, והרי כל הטעם שחוששים לוסת שאינו קבוע היינו משום דלמא תקבע, והכא הרי אינה יכולה ליקבע. אמנם יש לדחות שהרי לעיל בשיעור ט' הבאנו הוכחות שיש לחשוש לוסת שאינו קבוע אף כשאינו יכול להיות קבוע, וא"כ הה"נ הכא. ועל דרך זה העיר עליו במגילת ספר סי' ל"ח ס"ק י"ב.

**בדברי הש"ך בס"ק ל"ד**

הש"ך בס"ק ל"ד העיר בדברי הרמ"א בשם הרמב"ן שבסע' י"ג שכשמתחילה לדלג, וראתה בט"ו ניסן, ט"ז אייר, עדיין אינה חוששת אלא לט"ז סיון ולא לי"ז סיון כיון שאין חוששין לוסת הדילוג בפעם א'. והעיר הש"ך דלכאורה צריכה לחשוש לי"ז משום הפלגה שמיום ט"ו ניסן לט"ז אייר שזהו ל' יום כיון שניסן תמיד מלא, והפלגה זו יוצאת בי"ז סיון כיון שאייר תמיד חסר. וע"ש שהוכיח מזה כשיטתו שהפלגה קצרה עוקרת את הארוכה. ומיני' דקשה למה שהוכיחו האחרונים שאין הפלגה קצרה עוקרת ארוכה למה באמת אינה חוששת. וצריכים לומר כמו שראיתי בס' מגילת ספר (סי' ל"ח ס"ק י"א) דאה"נ שחוששת, רק דהרמב"ן לא נחית אלא לחששות של יום החודש כיון שזהו דילוגה. ויש בזה גפ נפק"מ אם ראתה בינתיים, דלב"ח וסייעתו דתמיד מונים מראי' אחרונה אינה חוששת להפלגה, ולכן בכה"ג אינה חוששת לי"ז. אבל לרמ"א וסייעתו שמונים גם מקראי' קודמת תמיד חוששת לי"ז, רק לא מטעם דילוג וכמש"נ.

**דברי הטור בהגיע יום להפלגת כ' ולא ראתה, ובדין מנין הראוי**

כתב הטור "שינתה ראיותיה ולא השוה אותם כגון ששינתה פעם אחת ליום ל' והשנית לל"ב ושלישית לל"ד נעקר וסת הראשון ואין לה וסת כלל ואם הפסקיה ולא ראתה משעבר עליה יום עשרים ובדקה ולא ראתה שוב אינה חוששת לעולם". ונחלקו המפרשים בביאור כוונתו. הט"ז והב"י מפרשים דהא דכשעבר עלי' יום עשרים ולא ראתה שוב אינה חוששת לעולם, היינו דומיא דהא דשינתה, דהיינו עברו ההפלגה ג' פעמים, ואע"ג שלא ראתה בינתיים, מ"מ אזלינן בתר מנין הראוי ולכן כשיגיע יום כ' שני אחרי היום הכ' הראשון שלא ראתה בו, יש לה לחשוש. ואע"ג דקיי"ל כר' הונא בדר"י שאין חוששים למנין הראוי, היינו כשראתה בינתיים, אבל אם לא ראתה בינתיים אזלינן בתר מנין הראוי, וכבר הבאנו לעיל בשיעור י"א הטעם שבעצם יש לאשה תכונה לראות למנין הראוי, אבל מ"מ היא ג"כ צריכה לחדש את עצמה, ולכן אם ראתה בינתיים לא חוששת למנין הראוי כיון שמתנגד לזה הצורך לחדש את עצמה. אבל אם לא ראתה בינתיים חזר הדין שחוששת למנין הראוי. והמהרש"ל והש"ך מפרשים שאין כוונת הטור לעבר ההפלגה ג' פעמים ולא ראתה, רק לעבר פעם א', דכיון שעבר הוסת ולא ראתה, שוב אינה חוששת, ולאו משום דלא חיישינן לוסת בעצם, רק כיון דלא אזלינן בתר מנין הראוי הרי אינה חוזרת לכ' יום עד שתראה פעם שני. ולמעשה ההלכה כמותם, דהא בהלכות של הרמב"ן (פ"ו ה"ד) מבואר להדיא כשיטתם. ואע"ג שכבר הבאנו לעיל שיעור א' שהרמב"ן עצמו בחידושים כתב בהדיא כשיטת הט"ז, מ"מ ידוע שהרבה פעמים הרמב"ן חזר בו בהלכות ממש"כ בחידושיו.

ונידון זה מאד נוגע בג' חדשים הראשונים של הריון. שבזה מדינא דגמ' אינה מסולקת דמים עד שיעברו לה ג' חדשים (ויש בזה נידון בזה"ז, ונדבר בזה שהמשך בעזהי"ת). והוא שאם אין לה אלא וסתות שאינן קבועות, בדרך כלל אין נפק"מ בזה אם היא מסולקת דמים, דהא בדרך כלל כבר עברו כל הוסתות ולא ראתה, וא"כ אפי' אם אינה מסולקת מ"מ כבר עקרה הוסת. אבל אם יש לה וסת קבוע הדבר תלוי. שאם הוא ליום החודש, הרי היא צריכה לעבור היום לחודש ג' פעמים כדי לעקור החשש. אבל אם זה להפלגה, אפי' אם עבר רק פעם א' ולא ראתה כבר אינה חוששת להפלגה לפי מאי דקיי"ל כמהרש"ל והש"ך. אבל לט"ז וסייעתו עדיין חוששת למנין הראוי.

**עוד הערה קטנה בהפלגה מראי' קודמת**

ראיתי במגילת ספר (סי' ל"ח אות י') שהביא מכמה מקומות בס' חזו"א שהיא חוששת להפלגה כשראתה בינתיים אפי' אם ראתה בין כל הראיות (ודלא כשיטת החוו"ד בס"ק י"ד). ומ"מ ע"ש דמסתמא גם החזו"א מודה שאין חוששין לזה עד שתקבע ג' פעמים אבל בפעם א' לא.

**שיעור כ"א**

**חשש וסת שאינו קבוע כשקפצה וראתה**

כבר למדנו שיש מחלוקת הראשונים אם אשה קובעת וסת לקפיצות לבד או רק בהרכבת ימים. ולמעשה המחבר (בסימן קפ"ט סע' י"ז) לא הביא השיטה שקובעת לקפיצות לבד כלל, והרמ"א בשם הגהות מיי' עשה פשרה שאחרי שראתה לקפיצות לבד ג' פעמים הרי היא חוששת לה כוסת שאינו קבוע ולכן בפעם הבא הרי היא אסורה אבל הוסת נעקר בפעם א'. וזהו חידוש עצום שיש וסת כזה, דלא מצאנו אלא קביעות של ג' פעמים שנעקר בג' פעמים, ושל פעם א' הנעקר בפעם א'. וע' גם בש"ך סי' קפ"ד ס"ק י"ט שהביא ג"כ וסת כזה.

ושם בש"ך (ס"ק מ"ח) דן מהו דינה בחששי וסת שאינו קבוע אם ראתה ע"י קפיצה פעם א'. והסיק שאם קפצה באותו יום לחודש או להפלגה פעם שני הרי היא חוששת (לוסת המורכב), אבל אינה חוששת לאותו יום אם לא קפצה. וביאר שבזה שונה מוסת הגוף, שאם ראתה פעם א' ביחד עם סימן בגוף, הרי היא חוששת לג' וסתות שאינן קבועות, יוה"ח, הפלגה, וגוף (חוץ מן החשש לעו"ב, וע' בסמוך). ובביאור הדבר נראה (וכן ראיתי במגילת ספר) שהרי ביארנו (ע' שיעור ו') שאע"פ שאין אשה קובעת וסת הקפיצות, אין זה משום דלא אמרינן שהקפיצה גרמה את הראי', אלא משום דאע"ג שהקפיצה גרמה את הראי' מ"מ אינה חוששת לפעם הבא, שרק בדברים שיכולים להיות הטבע שלה אמרינן שבהשנות המקרה ג' פעמים מסתמא תמשיך לראות, אבל קפיצות שאינו בטבע לא ימשיכו. זאת ועוד שמבואר מן הראשונים (ע"ש בשיעור ו') שאפי' אם ראתה לקפיצות בימים מסודרים יש צד שתקבע לקפיצות בלבד ולא לימים אע"ג שודאי אינה קובעת לימים בלבד. ולכן גם כאן, אע"ג שלא תקבע וסת לקפיצות, מ"מ לא תלינן הראי' בימים בלבד, רק בהרכבה, ולכן אינה חוששת לפעם הבא אא"כ קופצת. וליהוי יודע שאע"פ שכתב כן הש"ך, החכמ"א (כלל קי"ב ד' ל"ה) כתב שחוששת ליוה"ח והפלגה גם בלי קפיצה, וצ"ע שלא העיר מזה שבזה הוא חולק על הש"ך.

**פיהוק או קפיצה בראי' הראשונה של וסת ההפלגה**

ויש בדברי הש"ך האלו עוד חידוש. שהרי כתב וז"ל "אבל לוסת החדש ולהפלגה צריכה לחוש אפילו בפעם אחת כגון ש*קפצה וראתה* ואחר כ' יום חזרה וקפצה וראתה וכו'". ולכאורה צ"ע דלמה כתב שהראי' הראשונה צריכה להיות ביחד עם קפיצה, הא זהו הראי' הראשונה שממנו מפליגים, וכמו שאינו צריך להיות באותו עונת יום או לילה של השאר וכמש"כ הנובי"ת סי' פ"ג, וכן אינה צריכה לראות אותו בהפלגת ימים מסוימים, הה"נ כלפי קפיצות שאינה צריכה לקפוץ בה. וכן העיר בשו"ע הגר"ז סי' קפ"ז קו"א ס"ק י"ב. וכה"ג יש להקשות גם על דברי הטור, שכתב וז"ל ""וכן הדין בימים פיהקה היום ופיהקה לסוף ל' וכו'" וכה"ג יש גם בב"י שם מהרשב"א. והעיר בס' סוגה בשושנים (סי' ז' אות כ"ג) דלכאורה אין צורך לזה כיון דהוי וסת ההפלגות וכנ"ל. וכתב שם שע"פ דברי החוו"ד ס"ק כ"ד יש יישוב לדבר הזה. ששם כתב שאם קפצה וראתה ולאחר ל' קפצה וראתה, חוששת להפלגת ל' יום בהרכבת קפיצה, אפי' אם ראתה בינתיים שלא ע"י קפיצה. והטעם שבוסת המורכב מהפלגת ימים וקפיצות הוי דין בהפלגת ראיות ש*על ידי קפיצה*. והסיק דהה"נ בוסת הגוף. וא"כ שפיר מובנים דברי הש"ך והטור, דהא אין לנו הפלגה בין ראיות שע"י קפיצה או עם סימן הגוף, ולכן אינה חוששת. ויש בזה מדת חידוש שהרי מן המשל שהביאו בדף ל"ט הי' משמע לכאורה שבין ראי' לראי' צריכה היא לחדש את עצמה (ע' לעיל שיעור י"א) , ולכן מאיזה טעם תראה שוב להפלגת אותן ימים שבין ראי' לראי' ע"י קפיצה. וכן הי' מקום לחלק בין וסת הקפיצות לוסת הגוף, ומשום שבקפיצות שפיר י"ל שא' הוי ראי' ע"י הטבע שלה, וא' ע"י הקפיצה, אבל בוסת הגוף, כיון שיש לומר שהכל ע"י הטבע שלה, שפיר י"ל שראי' בלי סימן בגוף מפסקת.

**ישוב הסתירה בדברי הראב"ד בזמן החשש בוסת המורכב מפיהוקים וימים**

בסע' כ"ה מבואר שאשה שיש לה וסת קבוע לימים ופיהוקים, הרי היא אסורה לאותה עונה אפי' אם עדיין לא קפצה. וכבר הבאנו (בשיעור ה') ששיטת הראב"ד בבעלי הנפש שאינה חוששת אלא לכשיגיע הפיהוק. והקשו האחרונים (מעדני יו"ט, ב"ח וט"ז ס"ק ל"ט) שזה סותר דברי השו"ע הנ"ל, וצ"ע שהרי מקור דברי השו"ע הם רא"ש בשם הראב"ד. והט"ז תירץ שגם לשיטת השו"ע שאינה אסורה אלא לכשתפהק, אבל לאחר הפיהוק הרי אסורה עד סוף העונה. והקשה הנקוה"כ שמשמעות דברי השו"ע שהיא אסורה מתחילת העונה. וכנראה הט"ז יבאר שאין זה נחשב עונת הוסת עד שתפהק. ובנקוה"כ תי' שהראב"ד אינה חוששת לכל העונה אא"כ הוא וסת קבוע, אבל בבעלי הנפש כוונתו שאמנם יש לה וסת קבוע לפיהוקים, אין לה וסת לפיהוקים בשעת ראי', ולכן לוסת שאינו קבוע אינה חוששת אלא לאחר שתפהק. וע' גם בחוו"ד שחילק בין ב' סוגי וסת המורכב. והיינו שכשקבעה סתם, הרי היא חוששת מתחילת העונה כמו כל וסת הימים. אבל הראב"ד בבעלי הנפש מיירי באופן שקודם קבעה וסת המורכב, ואח"כ הגיע היום ג' פעמים ולא ראתה וגם לא קפצה, שבזה אמרינן שאין וסתה נעקר לגמרי, ואם יבא אותו יום פעם אחר ותפהק צריכה לחשוש. אבל אם יבא היום ועדיין לא פיהקה, כיון שעבר היום ג' פעמים ולא ראתה, אינה צריכה לחשוש שתראה ותפהק.

**חשש עונה בינונית למי שיש לה וסת הגוף לבד**

בססי' קפ"ד כתב הש"ך בביאור לשון הרמב"ן שאשה שיש לה וסת הגוף קבוע ואינו קבוע ליום מסוים שעלי' לחשוש לעונה בינונית. והטעם בהוראה זו פשוט שהרי איננה מסודרת כלל ע"י זה שיש לה וסת הגוף, וכל מה שיש לנו מזה הוא שיש לנו סימן שהיא רואה דם, ולכן עדיין יש לנו לומר שתהי' כסתם נשים שרואות לל' יום. והש"ך הבין בדעת השו"ע שאפי' יש לה וסת המורכב בימים ופיהוקים. אבל בתוה"ש וחוו"ד ביארו שגם השו"ע מודה שאם הוא מורכב בדרך כלל אינה חוששת לעו"ב, ושהשו"ע מיירי בציור מסוים ע"ש.

אמנם עדיין אין הדבר פשוט. דהנה בסע' כ"ד כתב דבאשה שקבעה לה וסת הגוף, אם ראית האשה נמשכת גם אחרי הוסת הרי היא אסורה בכל עונת הוסת. ועל זה כתב הש"ך בס"ק ס"א דהנ"מ כשאינה רואה קודם הוסת אבל כשרואה קודם הוסת עלי' להחמיר בעונה. ולפום ריהטא דבריו מרפסין איגרי, דאיך נדע שזהו הזמן שיהי' לה פיהוקין כדי שנוכל לשמור מתחילת הוסת. ומשום קושיא זו פי' החוו"ד ס"ק ל"ב שכוונת הש"ך לחששא דעו"ב, שאם אין דרכה לראות אלא בשעת פיהוק, אכן אינה חייבת לשמור עו"ב. אבל אם דרכה לראות גם קודם הסימן, עלי' להחמיר בעו"ב. ושם הקשה החוו"ד על זה דהא צריכים לחשוש שמא תפהק. והסיק דע"כ כוונת הש"ך לשיטת הראב"ד, וציין בדבריו לט"ז הס"ק ל"ט הנ"ל. ולכאורה כוונת החוו"ד לדברי הנקוה"כ שם דכיון שאין כאן וסת ודאי, רק חוששים שהיא בכלל סתם נשים, לכן אין אנחנו חייבים לפרוש עד שיהי' לנו את הסימן, אבל כשעדיין לא ראינו סימן, אינה חוששת. אלא שלפי זה דברי הש"ך שבססי' קפ"ד צריכים פירוש במה איירי, ולומר דמיירי כשהתחילה לראות קודם הסימן דחוק מאד כיון שבדרך כלל לא מיירי בכה"ג ואם זה הי' כוונתו הול"ל לפרש. וראיתי בלבושי עז (אות ה') שרצה לומר שכוונת החוו"ד להקל כשהראי' היא בסוף הוסת, דלומר שמא תפהק וגם שמא תתחיל לראות בתחילת הפיהוק, כולי האי לא חיישינן. ולכאורה כוונתו למש"כ החוו"ד בחידושים ס"ק ב' שרק אם הראי' בתחילת הוסת יש לאסור. אבל גם בזה כתב החוו"ד שם שאם היא ממשיכה גם לאחר הוסת חוששת לעו"ב. והטעם כמש"כ החוו"ד בס"ק ל"א, שכשאשה ממשיכה לאחר עונת הוסת אמרינן שהפיהוק הוא סימן שזהו עונת הוסת, ולכן חוששת לכל העונה (רק שאי אפשר לחשוש עד שתפהק דהא עד אז לא ידעינן שזהו עונת הוסת). ומ"מ כסברת הלבושי עז משמע בשו"ע הגר"ז ססי' קפ"ד שאינה חוששת לעו"ב אא"כ ראיתה בתחילת הוסת, ואפי' אם ממשיכה לאחר הוסת, כיון שאינה רואה בתחילת הוסת מותרת. ולא ביאר שם טעמו אבל לכאורה הטעם משום שתמיד יש לנו אזהרה שהיא תראה דם בזה שהיא מפהקת[[61]](#footnote-73). וע"כ לגר"ז יש פי' אחר בהא שחוששת מתחילת הוסת כשדרכה לראות בסופו ולהמשיך גם לאחר הוסת[[62]](#footnote-74). ומ"מ החוו"ד שם חלק על פירושו בדעת הש"ך שאין הדין כן אלא חייבת לפרוש כל העונה כמו כל שאר חששא לעו"ב. והוא לשיטתו בהא שחלק על הנקוה"כ הנ"ל.

ולכאורה אין מקום להקל בזה אלא לסד"ט ועוד החולקים על הכרו"פ ס"ק ט"ו וסוברים שהחשש לעו"ב הוא לפי מה שראינו בה עד עכשיו חוץ מן היום דבזה אזלינן בתר סתם נשים. אבל לכרו"פ, כיון שאין החשש בנוי על מה שראינו עד עכשיו, אלא ההיפך, יש לנו צד לומר שהיא תראה כמו סתם נשים מה שעדיין לא ראתה, א"כ כמו שהיא אסורה בין בעונת יום ובין בעונת לילה, דמה"ת לחלק ביניהם, הה"נ שהיא אסורה גם אם לא פיהקה.

**וסת הגוף כשהראי' נמשכת לאחר הוסת**

הט"ז והש"ך ההתקשו בסתירת דברי השו"ע, שבסע' י"ז מבואר כשיטת הרמב"ם שאם קפצה וראתה בא' בשבת, ושוב קפצה וראתה בא' בשבת, ואח"כ קפצה בשב"ק וראתה בא' בשבת, שאינה קובעת אלא וסת לימים גרידא. ואילו בסע' כ' מבואר שאם הקדימה וראתה בכה"ג בוסת הפיהוק שקבעה לה וסת המורכב. ושניהם תירצו דשאני אונס מפיהוק, דבאונס אית לי' לרמב"ם דלא חוששין אלא ליום אבל בסימן אמרינן שקבעה לתרוייהו. וזהו לכאורה חידוש עצום שהרי לא מוזכר בגמ' וסת זה אלא בקפיצות, וממנו למדו הרשב"א וסייעתו גם בפיהוקין, ועכשיו אמרינן דלא קיי"ל כן לענין קפיצות רק לפיהוקין. וזהו סברא הפוכה מסברת הרא"ה דאית לי' דלא אמרינן שקבעה לתרוייהו אלא בקפיצות ולא בפיהוקין.

והנה בסי' קפ"ט סע' כ"ד הביא השו"ע ב' סוגים של וסת הפיהוקין. א' מהם שהראי' כולה מובלע בתוך הוסת, והשני כשממשיכה לראות גם לאחר הוסת. אמנם עדיין לא מצאנו הדין באשה שיש לה סימן ואינה רואה כלל עד לאחר הוסת מה דינו. ולכאורה הי' משמע שאין לזה דין וסת כלל ומשו"ה לא הזכירוהו הראשונים. ולכאורה הטעם בזה משום דאיך נדע שהסימן מסמן לדם, ואיך נדע שיש שייכות בין הסימן לראי'. וכן ראיתי שדקדק במשנה אחרונה פ"ט מ"ח.

אמנם ע' בחוו"ד ס"ק כ"ג שכתב שאם קפצה ג' פעמיים ביום שפני הראי' ולא היו הראיות לימים שוים, הרי היא קובעת וסת לוסת הפיהוקים בפני עמצם, ובאופן זה. והיינו שכל פעם שקופצת חייבת היא לחשוש ליום המחרת שתראה דם. וע' בבדה"ש ס"ק קצ"ח שלמד מדבריו ג"כ לפיהוקים.

ומ"מ יל"ע עד מתי חוששין לפיהוק לומר שהוא סימן לדם. וראיתי בפרד"ר שכתב מילתא דמסתברא, והוא דאע"ג שלא בעינן שעדי יהיו הפיהוקים קיימים, מ"מ צריך להיות שעדיין קיימים השאריות של הפיהוקים, ועדיין היא מרגשת התוצאות מסימנים אלו. ובחוו"ד סי' קפ"ז ס"ק ט"ו מבואר שבקפיצות אין תולין ליותר מיום א'. ויש מחלקים ביניהם לפיהוקין, שבפיהוקין אפשר לתלות יותר (ע' בדי השלחן סע' כ' ושו"ת שבט הלוי ח"ג סי' קכ"ד).

**שיעור כ"ב**

**מעוברת ומינקת**

בדף ט ע"א מסיק הגמ' שמעוברת אינה צריכה בדיקה בשעת וסתה, וכן אינה חייבת בפרישה מבעלה (ע"ש ברא"ש). ובראשונים מבואר דהה"נ במניקה (ע' בהמשך). ומאידך, ע' בגמ' דדף י"א ע"א ששם מבואר נידון אם אשה חייבת לבדוק בימי טוהר שלה, שהם ז' ימים אחרי לידה לזכר, י"ד ימים לנקבה. ומשמעות הגמ' שאין הטעם אלא משום שהם ימי דם טוהר, אבל זה דהוי תוך כ"ד חודש ללידתה לא איכפת לן. ומשו"ה נקט הרמב"ן שאשה קובעת וסת בימי מניקתה, וכן בימי עיבורה (כן משמע מדבריו בהל' נדה סוף פ"ה). והרשב"א והראב"ד חולקים עליו שאינה קובעת וסת, וביאר הרשב"א שהגמ' שם מבאר כשיטת התנאים דאית להו דקובעת וסת, ולא קיי"ל כוותייהו.

ומדינא דגמ' אין האשה חשובה כמעוברת לענין שתהי' מסולקת דמים עד שהוכר עוברה והוא אחרי ג' החדשים הראשונים של עיבורה. ורוב המפרשים מפרשים (ע' כגון אג"מ שבסמוך) דשיעור זמן זה אינו כדי שנדע שהיא בהריון, רק הוא שיעור בעצם, שרק אחרי שיעור זמן זה אברי' כבדים עלי' ולא קודם. ובמניקה קיי"ל כר' יוסי ור' שמעון (ט' ע"א) שאין הענין שהיא מניקה בפועל, רק בגלל שהיא יולדת, שאברי' מתפרקין ואין נפשה חוזרת עד עשרים וארבעה חודש.

ויל"ע מה הדין בנשים בזה"ז האם חשובות כמסולקות דמים בזמנים אלו או לא. וקודם יש להדגיש שאפי' מעוברת ומינקת חוששת לראי' שתראה כדרך שחוששת לוסת שאינו קבוע, וכמש"כ הראב"ד ומובא בשו"ע (סע' ל"ג, וע"ש בביאור הגר"א). אמנם יש בזה נפק"מ לענין עונה בינונית שאינה חוששת (ע"ש בפת"ש מסד"ט). וכן יש בזה נפק"מ לענין וסתות קבועות הקודמות, וכן לענין וסתות שתקבע אז.

והנה היום אנחנו רואים שמיד כשאשה מתעברת אין דרכה לראות דם. וכן אין אשה מסולקת דמים כל כ"ד חודש, שכשהאשה אינה מינקת דרכה לראות דם. ואפי' כשהיא מינקת יש נשים שרואות. ולכאורה לפי זה יש טעם לומר שהיא מסולקת כל ימי העיבור אפי' ג' חדשים הראשונים, ולאחר לידה אינה מסולקת, אם אינה מניקה מיהת. אלא דע' בשו"ת רע"א סי' קכ"ח שכתב שמשמעות השו"ע היא שלא נשתנה הדין להקל אע"ג שנשתנה המציאות (כנראה הי' פשוט לרע"א שהשתנה המציאות גם בזמן ר' יוסף קארו). ובאג"מ[[63]](#footnote-75) (יו"ד ג' סי' נ"ב) הקשה על רע"א מב"ח ונו"ב שסמכו על טבע הנשים של זמנינו שלא לראות כשהן מעוברות. (ומ"מ גם הגרמ"פ שם לא כתב להתיר בזה למעשה).

והנה לענין מעשה אין כ"כ נפק"מ אם היא מסולקת דמים בג' חדשים הראשונים או לא. שהרי בדרך כלל אין האשה יודעת שהיא מעוברת עד שכבר עברו ימי הוסתות שלה, וכיון שעברו ולא ראתה בהם הרי עקרתם ואינה צריכה לחוש עוד אפי' על הצד שאינה מסולקת דמים בזה"ז. וכן בוסת קבוע להפלגה לפי מאי דקיי"ל כמהרש"ל (ולא כט"ז ס"ק ל"א) אין מה לחוש אם אינה רואה פעם ב' כיון דליכא ראי' למנות ההפלגה ממנה. וכן לא חיישינן לעונה בינונית ליום ס' או צ' (דלא כעט"ז המובא בש"ך ס"ק ל'). רק נפק"מ יש שבמי שיש לה וסת קבוע ליום החודש וכדומה, שעדיין תצטרך להחמיר בה בג' חדשים הראשונים.

אמנם אחרי לידה יש נפק"מ גדולה (והרבה נשים היום הם בתוך כ"ד חודש של לידתן) האם חוששת לעו"ב או לוסת קבוע. וראיתי בשו"ת מחזה אליהו (סי' ק"ו) שאמנם הביא חוץ מהגרמ"פ גם בשם מהחזו"א, וכן מהגריש"א שחייבת לחשוש. מ"מ הביא שם גם בשם התוספות חדשים למשניות, וכן שו"ת חת"ס יו"ד סי' ע' ד"ה והנה שכתבו שגם בזמן הש"ס הי' המציאות כמו היום, ומ"מ הזמנים של סילוק דמים הם כמפורשים בגמ'. וכן מ"מ צ"ע שהרי יש מחלוקת בגמ' בכגון מינקת אם היא מסולקת דמים אפי' מת הולד או לא, ולכאורה צ"ע דפוק חזי, ובמה נחלקו. וכן מלחו"ש סי' קפ"ט ס"ק נ"ד כתב שגם היום לא השתנה הדין. וכבר הבאנו שרע"א דקדק במעוברת שלא השתנה הדין, ולכאורה הה"נ במינקת (וע"ש במחזה אליהו שהביא גם באבנ"ז כה"ג). וכן מצאתי בשם הגר"א קוטלר (בס' הלכות נדה להגר"ש איידר פ"א הערה ע"ח) ג"כ שגם היום יש למינקת ומעוברת דיני מסולקת דם כמו בזמן הגמ' (אמנם לא כתב כן בהדיא לענין וסתות, רק כלפי לחשוש להרגשה בלי ראי' וכשיטת התרוה"ד). ועוד שאפי' בשיטת החזו"א ע' בס' גנזי שערי ציון עמ' מ"ד אות י"א) שכתב "מינקת שראתה תוך שנתים, האם צריכה לחוש לווסת לראייתה. תשובת החזו"א: לראיה אחת *א"צ לחוש כי תולים במקרה עד שנראה שקבעה שוב ווסת כמקודם*. אע"פ שהאחרונים מסכימים לדעת המחבר שתוך שנתיים אין לחשוש כלל לוסת, נראה שאצלנו נשתנו הטבעים, אך בודאי איו להחמיר עד שקבעה שוב כדלעיל". הרי שגם החזו"א לא החמיר עד שהיא רואה מסודר, אבל בפעם א' לא. ולכן יש לנו עכ"פ סניף גדול להקל תוך כ"ד חודש בעו"ה וכדומה לענין עו"ב או לוסת קבוע. וראיתי בשו"ת קנה בשם ח"ב סי' מ"ט שכתב שמ"מ זה פשוט שאשה שנכנסה להריון באמצע הכ"ד חודש לאחר לידה, שהיא ודאי מסולקת דמים ממ"נ, דאי אזלינן בתר מאי דחזינן, הרי בזה"ז אינן רואות בתוך ג' חדשים הראשונים, ואי אזלינן בתר מאי דאמרו חז"ל, הא קיי"ל שהיא מסולקת דמים תוך כ"ד חדשים שאחרי לידה.

**מתי חוזרת לוסתה אחרי לידה**

בטור מבואר שאחרי שעברו הכ"ד חודש שאחרי לידה הרי היא חוזרת לוסתה. ויש ג' שיטות לענין ממתי חוששת. קודם הביא שיטה שהרי היא חוזרת מיד בתום הכ"ד חודש אפי' לא ראתה פעם א'. ובשם "יש מגדולי המורים שהורו" הביא שאינה חוששת לוסתה עד שתראה לאותו וסת פעם שני. ואח"כ הביא שיטת הרמב"ן שאינה חוששת עד שתראה פעם א' ואפי' אינה בשעת הוסת.

ובביאור השיטות הנה השיטה הראשונה מובנת כפשוטו, דהא מיד אחרי הסילוק חוזרת, דהא אין לנו טעם לומר ששינתה הטבע שלה לראות בשעת הוסת, רק הי' דבר צדדי שהי' מונע ממנה הדם, ואחר שהלך ממנה דבר זה הרי היא חוזרת מיד לוסתה. ושיטת הגדולי המורים היא שיש לנו חשש שבאמת השתנה הטבע שלה, ולכן עד שתראה בו לפחות פעם א' לא אמרינן שחזרה לוסתה[[64]](#footnote-76). ושיטת הרמב"ן דלא אמרינן שהיא חוזרת לעצמה מיד אחרי כ"ד חודש, ורק אחרי שראינו שהיא רואה אמרינן שחזרה לעצמה ולוסתה[[65]](#footnote-77). ולהלכה השו"ע סתם כדעה הראשונה המחמירה, והש"ך תמה למה לא הביא שיטת הרמב"ן שהיא שיטת רוב ראשונים.

ולענין מאימתי חוששין לראייתה משום וסת ע' במראה כהן (עמ' קס"א ס"ק קכ"ח) מהגרי"ש אלישיב שליט"א דכל שניכר שהדם הוא מחמת לידה אין חוששין לה משום וסת.

**כדורים**

יש בשאלה זו ב' נידונים: א) האם היא חוששת לראיות שהיו לה אחרי גמר לקיחת הכדוים; ב) האם חוששת לוסתות הקודמות בזמן שהיא לוקת הכדורים. והנה כלפי השאלה הראשונה יש כבר שו"ת רדב"ז (ח"ח סי' קל"ו) בנושא, שאע"פ שאין לנו ראי' שזה מסלק אותה, כיון שיש לנו הוכחה לזה מהני. ויש נידון בפוסקים עד כמה אנחנו סומכים על זה (ע'

***שו"ת שבה"ל ח"ד סי' צ"ט אות ט',*** ושו"ת ***מנח"י ח"א סי' קכ"ז).***

***וכלפי השאלה השני', לכאורה הראי' שע"י הפסקת לקיחת הכדורים הוי כוסת של אכילת שום, שנחלקו בה הראשונים האם היא כוסת הקפיצות או כוסת הפיהוקים. ואם יש לו דין וסת הקפיצות, הרי כתב הש"ך שאינה חוששת לראי' של הקפיצה ליום החודש או להפלגה אא"כ קופצת (ע' בשיעור הקודם שדברנו בזה). אולם נראה דבנד"ד לכאורה גם התוס' מודים שיש לו דין וסת הקפיצות, שהתוס' לא אמרו אלא שגם אכילת שום אפשר לה ליקבע בפני עצמו, ולד כוסת הקפיצות, אבל כפלי הסברא שהזכרנו לעיל, לכאורה לכו"ע יש את ההסתברות שבא הדם מחמת הקפיצה, ולכן אינה חוששת אא"כ קופצת. ואע"ג שהבאנו מחוו"ד (סי' קפ"ז ס"ק ט"ו) דלא תלינן בקפיצה אא"כ הוא תוך יום מן הקפיצה, לכאורה הסברא אומרת דהנ"מ כשאין לנו טעם אחר לתלות א' בשני, אבל אם יש לנו ידיעות בזה, לכאורה יש לתלות אפי' בזמן ארוך יותר.***

*סימנים השכיחים באשה כוסת הגוף*

דבר שכיח הוא שיש לאשה הרגשים בתקופה שהיא עלולה לראות דם. ויש לדון אם יש להרגשים אלו דין וסת הגוף או לא. וע' בזה בששבה"ל סי' קפ"ט סע' י"ט אות י'. ונראין הדברים שהדבר תלוי, שאם יש לה הרגשה זו שלא כסדרן, כגון לפעמים שבוע, ולפעמים שעה קודם ראית הדם, לכאורה אין מקום להחמיר הרגשים אלו. אבל אם יש לה הרגשה כזו רק זמן מסוים קודם הראי' לכאורה יש לחשוש אליו, ואם קבעה לה יש לה דין וסת הגוף.

מילואים

**יום ל' לחודש**

**דברי הש"ך בנקוה"כ בא' א' כ"ה א'**

בסוף פרק בנות כותים מבואר שאע"פ שאין אשה קובעת וסת (מדינא דגמ') בתוך ימי נדה, מ"מ אשה שראתה בא' א' כ"ה א' קבעה לה וסת, ומשום דאמרינן שדמים יתירים היו לה. ודין זה מובא בטור אבל השו"ע לא הביא אותו כלל. ובנקוה"כ (אחרי הנקוה"כ שעל הט"ז בס"ק י"ב, ובהוצאת מכ"י הדפיסו אותו על הש"ך בס"ק ע"א) ביאר שהשו"ע לא הביא אותו משום שהיום אין אנחנו מבחינים בין ימי נדה וזיבה לימים שאינם ימי נדה וזיבה, וא"כ אפי' אלמלא היסוד של דמים יתירים היתה קובעת וסת. והנקוה"כ שם חלק עליו וכשיטתו בס"ק ע"א דהא דאשה קובעת וסת בימי נדה וזיבה בזה"ז אין זה אלא לחומרא ולא לקולא.

והנה מ"מ לכאורה עדיין יש כאן מקום עיון, דלכאורה יש בזה נפק"מ ג"כ לדידן, שאם המשיכה לראות מיום כ"ה עד יום א', אלמלא היסוד של דמים יתירים לא היתה קובעת וסת, דהא קיי"ל שאין חוששין אלא לתחילת הראי', ורק משום דאמרינן שיום כ"ה הוא דמים יתירים קובעת וסת. ואע"ג שבגמ' מיירי בראתה בכ"ה ואח"כ הפסיקה, לכאורה הסברא אומרת שאם כשהפסיקה אמרינן שיש קשר בין הראי' של כ"ה לראי' של א', כ"ש דנימא דהוו דמים יתירים כשהמשיכה לראות מכ"ה עד א'. וכן מבואר בחוו"ד סי' קפ"ד ס"ק ד' דכה"ג קובעת וסת. וא"כ עדיין תיקשי למה השו"ע השמיט את זה.

אמנם כבר הזכרנו (ע' לעיל סוף שיעור י"ב) שבשו"ת חשב האפוד ח"א סי' קכ"ו ועוד מבואר דלא מהני הסברא של דמים יתירים במקום שאין תחילת ראי', ורק כלפי החסרון של ימי נדה וזיבה מהני. וא"כ לדבריהם דברי הש"ו ע מיושבים היטב, שיוצא שגם לענין זה אין נפ"מ בהא דתוספת דמים. ולכאורה א"כ יש לנו ראי' מן השו"ע שלא כדברי החוו"ד.

**גילוי מילתא למפרע אחרי ג' פעמים בהרכבה**

**וסת הדילוג למפרע לדידן (ש"ך)**

1. והרשב"א כתב בשם רש"י להחמיר רק בוסת קודם לעונה. וע"כ מפרש ד"שלא הגיע" ר"ל בגלל שאין לה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולכאורה המ"ד דאורייתא סבר דהוי הלל"מ וכמש"כ רש"י [↑](#footnote-ref-4)
3. אלא שלכאור לדברי הנובי"ק דבר זה יוצא תי ולא קושיא. דעד כאן שהוא בבחינת שמא ימות ומשום וסתות דאורייתא, למה בעינן לי' לגזה"כ דוהזרתם – תיפו"ל משום שאין חזרה המתנגד לחזקת הוסת. [↑](#footnote-ref-5)
4. וע"ש שלפי זה המ"ד וסתות דאורייתא סבר דאיכא למימר דארגשה ולאו אדעתא, ולכן ליכא ריעותא דמדלא ארגשה. וכן הא דהצריכו בדיקה למ"ד וסתות דרבנן היינו משום שגם הוא מודה שמדרבנן חיישינן דארגשה ולאו אדעתה. [↑](#footnote-ref-6)
5. הנה עצם הדבר שוסתות מדמינן לשור המועד לכאורה צ"ע (ואין זה שייך דוקא לדברי הגר"ח רק למה שמבואר בגמ' שדימו א' לשני) דהא י"א שטעם העדאה אינו משום שיש גילוי שזהו טבע של השור, אלא משום שהשור הרגיל את עצמו להיות נגחן. ע' בחי' ר' שמעון למס' ב"ק סי' ל"ג דלדעת מהרי"א זהו ביאור מחלוקת הראשונים באו"ח ססי' קי"ד. ואילו בנדה לכאורה אין זה גדר הדין רק גילוי שזהו הטבע שלה (ואפילו אם יתעקש המתעקש לומר שגם בוסתות כן הוא, אבל במתו אחיו מחמת מילה לא יתכן ולכאורה מבואר שכולם דין א' להם). וע' מש"כ בכעין ענין זה בחי' ר' נחום למס' ב"ב, פ' חזקת הבתים אות ט'. ועדיין הדברים טעונים ביאור. [↑](#footnote-ref-7)
6. ולכאורה יש ליישב קושיית החזו"א דאע"פ שאין חוששין שיגח בפעם הראשון, מ"מ אם עברו ג' פעמים ולא נגח זה אומר לנו שנעקר החזקה (העירו לי מבני החבורה דבר זה). [↑](#footnote-ref-8)
7. ועוד יל"ע, דהנה מבואר בשו"ע דכשהאשה קבעה לה וסת כבר אינה חוששת לוסת שאינו קבוע. וסתימת הדברים משמע שאפי' קבעה לה וסת הגוף לחודי' ג"כ כבר אינה חוששת לוסת שאינו קבוע להפלגה ולא ליום החודש. וכן כתבו כמה מבעלי הקיצורים שאינה חוששת (ע' סוגה בשושנים סי' ז' סעי' ה', פרדס שמחה סי' קפ"ט ס"ק ס"ג, פתחי מגדים פרק כ"ד סעי' י"א וסי' ט"ו ענף ג'. ולכאורה הדבר תלוי אם מי שקבעה וסת הגוף חוששת לעו"ב אמנם ע"ש בפתחי מגדים. ואכמ"ל). ולכאורה אם וסת הגוף אינו אלא סימן ולא מסדר את הדם, למה אינה חוששת ליוה"ח והפלגה כשקבעה לה וסת הגוף קבוע, הא הרי היא כשאר אשה שאין לה סדר לראיותי', רק שיש לנו סימן שבא הדם. [↑](#footnote-ref-11)
8. וכן בקבעה וסת הגוף אינה חוששת ליוה"ח ולא להפלגה, דכיון שיש לה דבר המסדר את וסתה אמרינן שזהו המסדר ולא דבר אחר כמו בשאר וסתות הקבועות. [↑](#footnote-ref-12)
9. ונראה שהריטב"א שכתב שהקושיא שוה בוסת הימים ווסת הקפיצות יכול ג"כ לסבור שיש לתלות הדם בגרם הקפיצה יותר מן היום, אבל מ"מ סבירא לי' דכיון שיש וסת לימים, ובכל פעם שקפצה היתה ביומי', דשפיר פשוט שאינה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו היכא שלא ראתה אלא וסת המורכב [↑](#footnote-ref-18)
10. שו"ר שהעיר בזה הרש"ש [↑](#footnote-ref-19)
11. ובחוו"ד שם פי' דמיירי בראתה בימים שאינם מסודרים בשעה קבועה, דכיון שאין לה אלא וסשא"ק אינה חוששת אלא לשעתה. ויל"ע אם הדין כן גם בקבעה כה"ג בימים שקבעה בהם וסת קבוע לימים, דנהי נמי דלא חיישינן לשעות לגהי הוסת שיש לה לימים, אבל אם יש לה וסשא"ק אינה חוששת אלא לשעתה. ובאמת הראב"ד מיירי בשינתה, ולחוו"ד נצטרך לומר שהיו בזה עוד ראיות אחרות שלא קבעה בהם לימים שקבעה בהם לשעות. יתכן שגם החוו"ד לאו דוקא נקט. [↑](#footnote-ref-20)
12. ולכאורה דברי הריטב"א צ"ע דהא למ"ד וסתות דרבנן היכי משכחת לה גזה"כ ד"והזרתם" כלל, הא אין וסתות אלא מדרבנן וכמו שהקשו הראשונים. ולא נראה מדבריו ששעת וסתה ממש הוי דאו', והשאר דרבנן, שאין זה משמעות לשונו. ולכאורה מבואר מדבריו כמו שביארנו לעיל מהגר"ח, שגם למ"ד וסתות דרבנן הוסת קיים מדאורייתא, רק דלא הי' חיוב לחשוש לה. ובזה בא גזה"כ לחדוד לה. אמנם בזה כתב הריטב"א שלא מסתבר שאם לולא גזה"כ אינה חייבת לחשוש כלל שיבא הגזה"כ לאסור כל עונת הוסת. [↑](#footnote-ref-21)
13. וכן משמע קצת ממה שהקשו הראשונים בדרשה דוהזרתם למ"ד וסתות דרבנן ולא הקשו לר' יוסי [↑](#footnote-ref-22)
14. וע' בחי' הרמב"ן שהדגיש דהא דאמרינן דלמודה שאני הנ"מ כשכבר קבעה וסת לט"ו קודם הראיית ט"ו הראוי להצטרף לט"ז י"ז, אבל אם ראתה כגון ט"ו ט"ו ט"ו ט"ז י"ז, זהו ספק בגמ' שבמס' ב"ק ל"ז ע"ב ע"ש. ובביאור הענין נראה שאם כבר קבעה המסתמא לט"ו כבר קודם הראי' של ט"ו שדנים בה עכשיו, א"כ י"ל כמו היסוד שכתבנו לעיל. אבל אם לא קבעה וסת אלא בצירוף הט"ו האחרון, אז יש להסתפק שאולי אף פעם לא היתה 'מסתמא' של ט"ו לחודש כלל, ואיגלעי מילתא למפרע שזה לא היתה וסתה, בפרט שעכשיו אחרי הראי' של י"ז נראין הדברים יותר שראיותה הם לפי דילוג. וע"ש שמשו"ה אין ספק בגמ' אי אמרינן למודה שאני אלא בט"ו ט"ו ט"ו ט"ו ט"ז י"ז, שבזה אפי' אם היתה לה קביעות לט"ו הרי גם בדילוג אזלינן קצת בתר קביעות של ט"ו ולכן אפשר לומר שמצטרף לט"ז י"ז. [↑](#footnote-ref-26)
15. שו"ר בס' פתחי מגדים פכ"א ה"י שהביא כדברי החזו"א בשם ההפלאה. אמנם דקדק שם שלשון השו"ע "וכן לעולם" לא משמע כדבריהם. וע"ש שהביא גם מפרד"ר בפתיחה שער ח' שהסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-27)
16. ואולי יש לחלק בין יום השבוע ליום החודש, שאין יום השבוע קשור למספר מסוים (אע"ג שקוראים לו יום ראשון וכו') והוא גלגל החוזר, משא"כ ביום לחודש שתלוי במספר. [↑](#footnote-ref-28)
17. וע' בהשגות הרז"ה לבעלי הנפש וכן בבד"ה שכתבו שאין חשש לוסת שאינו קבוע אלא באשה שכבר יש לה וסת, אבל אם אין לה וסת עדיין כלל אינה חוששת לוסת שאינו קבוע. ולדבריהם לכאורה יקשו כמה מן הקושיות שבסמוך. [↑](#footnote-ref-29)
18. ע' גם לשונו בסי' ג' אות י"ב "מחדש לחדש חזיין או סמוך לו יום אחד לפניו או לאחריו. [↑](#footnote-ref-30)
19. שו"ר שלכאורה גם מהש"ך סי' קפ"ט ס"ק כ' משמע שקובעת בסירוג אפי' ראתה בינתיים. [↑](#footnote-ref-31)
20. וע' מה שנכתוב בזה לקמן שיעור י"ז [↑](#footnote-ref-32)
21. וע' לקמן בשיעור כ' שהדגשנו שכן הוא באמת שיטת הראב"ד. [↑](#footnote-ref-33)
22. ואולי יש לחלק בין קבעה וסת חדשה, לחוזרת לוסתה הקודם. שרק כשקבעה וסת אין לנו לבדות מלבינו שיש חשש אחר. משא"כ בחוזרת לוסתה שי"ל דכיון שהי' הפסק בוסתה, אע"ג שחוששין לוסתה מחדש מ"מ אין זה לחומרא ולא לקולא ולכן אין קביעות כזאת מספיקה לעקור הוסתות הקודמות. [↑](#footnote-ref-34)
23. וכי תימא דמ"מ כיון שחזרה לקביעותה ובזה אין אנו חוששין לוסת שאינן קבועות הקודמות, וא"כ עדיין איך אפשר להוכיח שהאי-ראי' של יום ל' עקר, דלמא הוי משום הקביעות. לכאורה י"ל שמדויק בברייתא שאינו משום שאחרי קביעות לא חיישינן מלשון הברייתא "הותר יום שלושים" שמשמע שהי' הוכחה מיוחדת נגד החשש של ל' ולא רק משום שאין לנו לחשוש. ועדיין צע"ק. [↑](#footnote-ref-35)
24. ע' מזה לקמן סוף שיעור י"ח, וכן בשיעור כ' [↑](#footnote-ref-36)
25. ויוצא שיום כ' היינו מיום כ' שעבר והוא ט' ימים אחרי יום ל'. [↑](#footnote-ref-37)
26. ולשיטת הרמב"ן עצמו בחידושים שם ע"כ מיירי בהפלגות שוות דהא סבירא לי' דליכא וסת שאינו להפלגות שוות. אמנם משמעות הרמב"ן שם דהוי להפלגות שוות משום דמשמע הכי ולכאורה רצונו לומר לכו"ע, ואפי' לשיטות שהביא שם דלא סבירא להו הכי. [↑](#footnote-ref-38)
27. ולכאורה מתוס' בע"א ד"ה רב משמע שחולקים על זה. [↑](#footnote-ref-39)
28. ובהא דר' פפא לא אמרינן שהראי' של כ"ז הוא כמו ראי' של אמצע הזיבה, שכיון שאינו בימי זיבה מה"ת לומר כן, וזה שאינה לפי סדרה הקודם לא אומר לנו כלום. [↑](#footnote-ref-40)
29. בשאר שו"ע הוא אחרי נקוה"ב על הט"ז ס"ק ל"ב, ובהוצאת מכ"י הדפיסו אותו על הש"ך ס"ק ע"א [↑](#footnote-ref-41)
30. ע' בזה עוד בשיעור י"ד [↑](#footnote-ref-42)
31. וע"ש בהערות אות ט' עוד בזה. [↑](#footnote-ref-43)
32. וע' גם שו"ע הגר"ז סי' קפ"ט קו"א אות ד' [↑](#footnote-ref-44)
33. ואם אינה קובעת וסת בא' א' כ"ה א' אם הראי' בא' היתה ממעין פתוח עדיין יש מקום עיון מה יהא הדין כשכבר קבעה וסת לא' ואח"כ ראתה בכ"ה האם חוששת לכ"ה, או אמרינן דהוי דמים יתירים ואינה חוששת. וע' בזה בהערה הנ"ל משו"ע הגר"ז סי' קפ"ט ס"ק נ"ג ואג"מ יו"ד סי' ס"ז ענף ב'. [↑](#footnote-ref-45)
34. ע' בזה עוד במילואים. [↑](#footnote-ref-46)
35. ובקו"א לשו"ע הגר"ז ס"ק ב' תמה על הט"ז דמשמע מהטור שם בשם הרא"ש שלא חלק לדינא על הראב"ד בחו"נ. [↑](#footnote-ref-47)
36. ובאמת זהו לשון הגר"ז בטעם שלא אסרו חו"נ בעונת הוסת, אבל כלפי החילוק בין זה לאבילות כתב תי' אחר וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-48)
37. וכן הוכיח מדברי הב"י בסי' קפ"ט שיש חיוב בדיקה וסת שאינו קבוע לפיהוקין. ודבר זה תלוי בהבנת חיוב זה דיתכן ששונה הוא דהא לשון הרא"ש דאסרינן אפי' כשעבר עונת הוסת, ובזה מפורש ברשב"א שאין הדין כן בושאי"ק דיומי. [↑](#footnote-ref-49)
38. שו"ר שדן בנידון אם יש חיוב בדיקה בעונת הוסת כשאין נפק"מ לבעלה בסוג"ב סי ג' ס"ק ל"ז, וע"ש ברועה בשושנים במילואים סי' ג' באריכות בנידון. [↑](#footnote-ref-50)
39. ולכאורה יש נפק"מ גם לחוו"ד לענין האם חייבת לחשוש לראי' של יום י"א. אמנם לשיטת החוו"ד עצמו אין נפק"מ כיון שאפי' קבעה אין וסת ליום החודש עוקר ושאי"ק ליום החודש אחר (ע' לעיל סוף שיעור ט'). אבל למקור מים חיים יש נפק"מ. [↑](#footnote-ref-51)
40. שוב מצאתי שבמגילת ספר סי' ל"ח ס"ק י"ב דן בזה. והבאנו מזה לקמן בשיעור כ'. וע' גם לקמן שיעור י"ט מה שנכתוב בעזהי"ת בדברי הב"י בקושייתו הרביעית. [↑](#footnote-ref-52)
41. אמנם יל"ע בזה לענין חיוב פרישה [↑](#footnote-ref-53)
42. ואגב אורחא כדאי להדגיש שאמנם בסי' קפ"ד סע' ט' המחבר סתם שאין צריך בדיקה ורק אח"כ כתב שחייב בבדיקה מ"מ כבר העיר הרמ"א מכאן דע"כ גם השו"ע סבר שהדעה העיקרית היא שחייבת בבדיקה. וע' בפרד"ר על הש"ך שם שהדגיש את זה. וע' בס' בית דוד דלא אמרינן שעיקר דעת המחבר כסתם אא"כ הדעה הראשונה מפורטת להקל, משא"כ בנד"ד. [↑](#footnote-ref-54)
43. ואפי' אם חזרה וראתה באמצע ז' נקיים, דאע"ג ששבוע השני כבר אינו ימי זיבה, מ"מ אין אשה חוששת לראיות שהיו לה בימי זיבה [↑](#footnote-ref-55)
44. ויש לדבריו נפק"מ גדולה לאשה שקבעה וסת קבוע ליום השבוע קודם שנכנסה להריון, מה יהא דינה לאחר ימי מניקתה, האם חוזרת ליום השבוע שהיתה אמרוה לראות לפי חשבון בשבועות הקודמות, או שאומרים על תקופת סילוק הדמים דל מהכא וממשיכה לחשבן הוסת ע"פ מה שהיתה אמורה לראות אילו עקפה תקופה זו. ועוד נפק"מ יש אם קבעה ואח"כ עקרה פעם א' האם חוששת גם לשבוע שמיד אחרי זה או רק לפי חשבון. [↑](#footnote-ref-56)
45. ושם כתב שיוצא ביום ז' לנקיים. אבל דבר זה אינו אא"כ ראתה ליום א' בלבד. אבל אם המישכה רק ה' ימים יכול לצאת גם ביום ב' לז' נקיים, ויהי' בזה נפק"מ, דאע"ג שהיא צריכה לבדוק לכתחילה משום ז' נקיים, מ"מ שלפעמים מקילים בזה משום קושי, ואם יהא יום וסת נצטרך להחמיר יותר משום וסת. אמנם זה הכל אם יש חיוב בדיקה בוסת כדי לברר אם קבעה אע"ג שאין נפק"מ לבעלה, וע' מזה לעיל שיעור י"ד. [↑](#footnote-ref-57)
46. וכמ"ד דלא מונין וסת ההפלגה אלא מראי' הקודמם ולא מקודם לו – ע' מזה בשיעור י"ב ד"ה ולכן וד"ה ומאידך [↑](#footnote-ref-58)
47. ובאמת יש לדחות דמשכחת לה כשראתה הראי' הראשונה בעונה אחרת ממה שראתה השאר. ומ"מ דחוק הוא שכל וסת שאינו קבוע פעמיים הוי קבוע ליום השבוע חוץ ממקרה כזו.

    וע' בשיעור ט' לעיל אם יש להוכיח מזה שבוסת הדילוג כשהגיעה לסוף החודש האם חוזרת חלילה תחילת החודש או לא. [↑](#footnote-ref-59)
48. אמנם ע' בראב"ד בבעלי הנפש טעם אחר. [↑](#footnote-ref-60)
49. וכן נראה שזהו שיטת הב"י, ע' לקמן שיעור כ' [↑](#footnote-ref-61)
50. ולכאורה ביאור קושייתו דסתימת המחבר בסי' קפ"ד סע' ט' שבכל וסת שאינו קבוע אם עבר עונת הוסת ולא בדקה שאינה חייבת לבדוק, כולל וסת ליוה"ח. [↑](#footnote-ref-62)
51. שו"ר בחזו"א סי' פ"ה ס"ק ל"ו שנגע בכמה נקודות שהזכרנו. [↑](#footnote-ref-63)
52. שוב ראיתי הקונ' הנ"ל ושם כתב שיש לחלק דבכגון נד"ד אי אפשר לומר שהראי' של י"ט אינו אלא תוספת דמים כיון שהיתה הראי' של יום כ' שלאחריו ממעיין פתוח, וכה"ג לא אמרינן דהוי הקדמת דמים. וכתבנו מסברא זאת לעיל בסוף שיעור י"ב. ולכאורה כוונתו דכשיגיע שוב יום כ', אי אפשר שהראי' של יום י"ט שלפני חודש הוי תוספת דמים, דבמרחק כולי האי לא אמרינן שאינו אלא תוספת דמים. [↑](#footnote-ref-64)
53. שו"ר בהערות לחוו"ד סי' קפ"ד ס"ק ד' אות י' שג"כ הביא כה"ג מהגרשז"א. וע"ש שהביא שהגרי"ז גוסטמן החמיר בזה. [↑](#footnote-ref-65)
54. ע' מזה בסמוך בשיעור כ' [↑](#footnote-ref-66)
55. ובטור הוצאת מכון המאור יש בזה טעות הדפוס. [↑](#footnote-ref-67)
56. אלא דאלמלא גירסא זו של המלבושי טהרה מ"מ קשה, דלמה הב"י באמת לא פירש כהא דהמלבושי טהרה [↑](#footnote-ref-68)
57. ע' מזה לעיל בשיעור י"ד שהסתפקנו בזה. [↑](#footnote-ref-69)
58. ואף שאפשר לומר דלא אמרינן בוסת הקבוע שהיא תוספת דמים, מ"מ כיון שכבר קבעה וסת להפלגה, אף אם לא נאמר דהוי תוספת דמים (ע' מזה במגילת ספר סי' ל"ח ס"ק ט"ז), מ"מ לא הי' כאן עקירה למ"ד הפלגה קצרה אינה עוקרת את הארוכה, ולכן בוסופו של דבר היא תקבע את שניהם [↑](#footnote-ref-70)
59. ושם בחוו"ד הקשה גם מדברי הראב"ד דלא משמע כש"ך. ולא הבנתי קושייתו, שהרי ודאי שהראב"ד אינו מסכים לדברי הש"ך, אבל כתב לדעת השו"ע דלית לי' כשיטת הראב"ד, וכדמבואר בסי' קפ"ד סע' ו'. [↑](#footnote-ref-71)
60. ובהוראה זו מאד מובן גירסת הרא"ש, דאע"ג שהיתה גם אי ראי' לל', וגם חזרה לכ', מ"מ אין זה אלא עקירה א', דהא קביעות אינו עוקר. וע' מש"כ בזה לעיל בשיעור י' [↑](#footnote-ref-72)
61. ע' סוגה בשושנים סי' ז' אות ל"ד ומקור מים חיים [↑](#footnote-ref-73)
62. שו"ר בלבושי עז סע' כ"ד אות ד' בזה. ולא הכריע למעשה הדין עם מי. [↑](#footnote-ref-74)
63. שו"ר כן גם בשם החזו"א, ע' ארחות רבינו ח"ד עמ' מ"ג אות י', עי' ס' גנזי שערי ציון עמ' מ"ג אות י'. וזה טועם לשיטתו שבהמשך. [↑](#footnote-ref-75)
64. ויל"ע אם לפי השיטה הזאת אפשר גם לעקור הוסת עד שתחזור לה פעם א'. [↑](#footnote-ref-76)
65. ויל"ע אם מהני לזה גם ראי' שבתוך כ"ד חודש. [↑](#footnote-ref-77)