חציצה
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ב' אלול ע"ו

דף מס' 1

**עירובין ד' ב' - נימא אחת קשורה חוצצת,** הריטב"א כתב דהיינו כשנקשרו רוב שערות ראשו, דאל"כ הו"ל מיעוט שאינו מקפיד ואינו חוצץ, וכ"כ הרא"ש בהל' מקואות סו"ס כ"ו, וס"ל כדעת הגאונים דהשער נידון בפנ"ע, ונת' להלן, - ובאבנ"ז יו"ד סימן רס"ג סק"ד כתב דבע"כ איירי דקשר כל שערה ושערה בקשרים הרבה עד שחוצץ ברובה, וכ"כ בסו"ס מגילת ספר נדה בשם הגרי"ז, וכ"נ בתשו' תפארת צבי יו"ד סו"ס י', - אך בד' קמאי ובתראי משמע להדיא דכל שיש קשר א' בכל שערה, ה"ז חוצץ,[[1]](#footnote-2) ועי' בפרד"ר סימן קצ"ח בשפ"ח סקי"א ובשפ"א סוכה ו' ב' במש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' עוד בס' משנת אליהו סוכה במילואים לסימן ט' סק"ב ובסימן י' סוסק"א, וצ"ע.

באבנ"ז יו"ד סימן רס"ו סקט"ז הק', דמ"ט נימא קשורה חוצצת, ולא אמרינן דמין במינו אינו חוצץ, ועיי"ש בסקי"ז שכתב לפמש"כ הרמב"ן בבכורות דהיכא דבעי נגיעה ל"מ הא דמין במינו אינו חוצץ, וכ"כ בתפא"י בבועז זבחים פי"ג, - ועיי"ש בתפא"י שכתב די"ל עוד למש"כ התוס' בסוכה ל"ז א' דכל דלאו אורחי' בהכי, אף מין במינו חוצץ, - ועי' עוד בפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ח שהאריך בהך מילתא אם בחציצה בטבילה אמרינן דמין במינו אינו חוצץ, ועי' גם בשפ"א סוכה ו' א' ובקובה"ע בהוספות סק"ד שדנו בזה.

**ד"ת רובו ומקפיד עליו חוצץ,** בפירש"י כתב דהא דכל שאינו מקפיד עליו אינו חוצץ מדאורייתא, הוא משום דהו"ל כגופי', ובסוכה ו' ב' הוסיף לפרש דהוא משום דאין סופו ליטלו ובטל לגבי', - ובחזו"א יו"ד סימן צ"ד סוסק"א כתב לפ"ז, דל"מ אלא כשהמים עוברין על החציצה, דכיון דפני החציצה הוו כבשרה, ע"כ כשעוברים המים על החציצה חשיב כמים עוברים על בשרה, וכ"ה במאירי חולין ע"ג א' בשם הראב"ד, אך מד' כמה מקמאי שם משמע דפליגי ע"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו.

בטעם הא דמיעוטו המקפיד אינו חוצץ מדאורייתא, כתב הר"י מלוניל בפ"ב דשבועות דהוא משום דרובו ככולו, וכ"כ בקרית ספר פ"ב ממקואות, ובדבריהם מבו' דהיינו דכיון דרובו ככולו, ע"כ סגי במה דברוב הגוף ליכא חציצה, דחשיב כביאת מים בכל בשרו, אך במרדכי הל' נדה סימן תשמ"ח משמע קצת להיפך, דכיון דרובו ככולו, ע"כ כל דאיכא חציצה ברוב גופו, חשיב כחציצה בכולו, עיי"ש, וכ"נ בד' ראבי"ה סימן תתקצ"א,[[2]](#footnote-3) ולכאו' נפ"מ בזה בדין מחצה על מחצה, אם חשיב כרובו או כמיעוטו, ועמש"כ בדין זה במנחת שלמה ח"ב סימן ע"ו.

אך בתשו' זכרון יוסף יו"ד סימן י' הובא בסד"ט סימן קצ"ח סקכ"ג כתב, דהוא משום דאותו דבר החוצץ כיון דאינו רובו, מחשב כגופו ובשרו ממש, וכ"כ הסד"ט בסימן קצ"ח סק"א, - ועיי"ש בזכרון יוסף שכתב לפ"ז דכ"ז הוא בגונא דמצינו לחשבו כגופו, ועי' בגלות עליות פ"ח מ"ה מש"כ לפ"ז, אך בחזו"א יו"ד סימן צ"ה סוסק"ג נחלק ע"ז, עיי"ש.

בד' היראים סימן כ"ו והרוקח סימן שע"ה ושע"ז מבו', דהא דכשאינו מקפיד אינו חוצץ, הוא אף בשאר דיני חציצה שבתורה, ואף בדין חציצה בין רגלו של כהן לרצפה, כל שאינו מקפיד אינו חוצץ, - ובשבו"י ח"א סימן ס"ט ובסד"ט סימן קצ"ח סקנ"ב נקטו דאף הא דמיעוטו אינו חוצץ, הוא אף בשאר דיני חציצה שבתורה, וכ"כ בכפו"ת סוכה ל"ז א', ובהגה' החשק שלמה שבמחה"ש סימן קצ"ח סקי"א, עיי"ש,[[3]](#footnote-4) - ועי' בקר"א זבחים כ' א' שכתב לדון בזה דשמא לענין חציצה בבגד"כ אף מיעוט שאינו מקפיד חוצץ, עיי"ש, וכ"כ בגאו"י עירובין ק"ג ב', ובאו"ש פ"ד מאיסו"ב ה"ח, עיי"ש, וכן נקט באבנ"ז יו"ד סימן שצ"ב סק"ז בתשו' החלקת יואב, ובזכר יצחק ח"א סימן ס"א, - ובאבנ"ז שם סימן שצ"ד סק"ב כתב די"ל דד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בסוגיין אם בלא ההלכתא ל"ה חוצץ אלא בכולו, או דבלא ההלכתא הי' חוצץ אף במיעוטו שאינו מקפיד, עיי"ש.

**חציצה בבשרו במיעוט ובאינו מקפיד**

בפירש"י בסוגיין ובסוכה שם כתב דרובו היינו רוב שערו, והתוס' כתבו בדעתו דבבשרו אפי' מיעוטו שאינו מקפיד חוצץ, וכ"כ הרא"ש בחולין פ"ח סו"ס ט"ו והר"ן בפ"ב דשבועות בדעתו, וכ"כ התוס' בסוכה שם בשם י"מ, ועיי"ש בד' הר"ן במש"כ לפרש מקור ד' רש"י לכך, אך הריטב"א בעירובין שם כתב דמכוון ד' רש"י הוא לפרש שמשערין את הרוב בשערו לחוד, וכדעת הגאונים, וכ"כ הקר"א שם, והפנ"י בסוכה ו' ב', - והתוס' הק' ע"ז מסוגיית הגמ' ביבמות ע"ח א', דמשמע דאף בבשרו אין מיעוט שאינו מקפיד חוצץ, והתוס' ביבמות שם כתבו לישב דעדיפא מינה פריך.

והתוס' הק' עוד, מהא דדם שעל בגדו של טבח אינו חוצץ, ובאו"ז סימן שס"ג אות ח' הק' עוד מהא דתנן לקמן ספ"ט דכל שאין מקפיד עליו אינו חוצץ - ומצינו כמה דרכים בדעת רש"י.

**א** בתורי"ד ובפסקיו בעירובין שם כתב, דכל החילוק בין בשרו לשערו, הוא בדין מיעוט המקפיד, דבשערו אינו חוצץ מדאורייתא ובבשרו הוא חוצץ מדאורייתא, אך הא דרוב שאינו מקפיד אינו חוצץ הוא אף בבשרו,[[4]](#footnote-5) - ובשערי ציון ח"א סימן ל' כתב לפרש בזה, לפמש"כ רש"י בסוגיין, דהא דרובו שאינו מקפיד אינו חוצץ הוא משום דהו"ל כגופי', ובסוכה שם הוסיף לפרש דהוא משום דאין סופו ליטלו ובטל לגבי', וע"כ אף דההלכתא נאמרה בשערו, מ"מ הך דינא דכל שאינו מקפיד אינו חוצץ, ילפינן בזה בשרו משערו, כיון דטעם ההלכתא שייך גם בבשרו, ומשא"כ בהההלכתא דמיעוט המקפיד אינו חוצץ, דהוא כהלכתא בלא טעמא, לא ילפינן בשרו משערו.[[5]](#footnote-6)

**ב** באו"ז שם כתב לישב, דבגד הוי כמו שערו דכל שאינו מקפיד אינו חוצץ, ודוקא בגופו אפי' משהו מקפיד עליו וחוצץ,[[6]](#footnote-7) וצ"ב דהרי איירי כשאינו מקפיד, ועמש"כ בזה בקה"י סוכה סימן ה', - ובס' משנת אליהו סוכה סימן ט' סק"א כתב בזה, דהא דבבשרו חוצץ אף כשאינו מקפיד, הוא משום דעיקר דינא דכל שאינו מקפיד אינו חוצץ, הוא משום דה"ז טפל וחשיב כחלק ממנו, ובחציצה שע"ג בשר האדם, א"א לחשוב את החציצה שהוא בטל לאדם, דדבר אחר אינו יכול ליחשב מכלל האדם, וזהו מש"כ האו"ז דבגופו אפי' משהו מקפיד עליו, והיינו דאפי' משהו דינו כמקפיד דאינו בטל לגופו, וע"כ כל הא דדבר שאינו מקפיד אינו חוצץ הוא רק בכלים או בשערו.

**ג** באבנ"ז יו"ד סימן רס"ו סקכ"ג כתב לישב, לפמש"כ הר"ש לקמן פ"י מ"ה דבבית הסתרים דכלים ל"ב ראוי לביאת מים, וי"ל דהוא משום דהא דבבית הסתרים בעינן ראוי לביאת מים, כתבו התוס' דילפינן לה מדכתיב כל בשרו, ובכלים לא כתיב כל, ומה"ט גם הא דחציצה פוסלת במיעוטו, הוא רק באדם, ולא בכלי, ועיי"ש מש"כ לפרש עפי"ז דגם הא דרובו שאינו מקפיד חוצץ מדאורייתא הוא רק באדם ולא בכלי.

**דין חציצה בכולו**

ביבמות ע"ח ב' אמרו דבכולו חוצץ מדאורייתא אף כשאין מקפיד, ובלחו"ש סימן קצ"ח סק"ב הק', דמ"ט לא אמרו בסוגיין נמי דכי אתאי הלכתא הוא לכולו אע"פ שאינו מקפיד.[[7]](#footnote-8)

אמנם הנה בטעם הא דכולו חוצץ אף כשאינו מקפיד כתב המאירי בסוגיין ובנדה ס"ו א' דהוא משום דבלא ההלכתא ל"ה חציצה פוסלת מקרא דכל בשרו אלא בכולו אף שאינו מקפיד, ואתאי הלכתא דאף רובו המקפיד חוצץ, אך כולו דפוסל מכח קרא דכל בשרו, לא קאי ע"ז ההלכתא, וה"ז פוסל אף כשאינו מקפיד,[[8]](#footnote-9) ועי' באבנ"ז יו"ד סימן רס"ו סקכ"ג ושצ"ד סק"ב שכתב כעי"ז מדעתו, ולפ"ז ניחא דלא אמרו דההלכתא קאי לכולו ואינו מקפיד, דהרי הא דכולו חוצץ אף כשאינו מקפיד, אי"ז מכח ההלכתא,

אמנם עיקר ד' המאירי אינם מתישבים למש"כ בתוס' הרא"ש בסוגיין דבלא ההלכתא היתה חציצה פוסלת אף במיעוטו, ולדעתו צ"ל כמש"כ בחי' הגרי"ז בפ"ב ממקואות, דהא דכולו חוצץ אף כשאינו מקפיד, דהוא משום דכל שכולו מכוסה ליכא ביאת מים כלל, ול"ב בזה לדין חציצה, ורק ברובו דיש כאן עכ"פ ביאת מים, שהביאת מים שעל מקצתו חשובה ביאת מים על כולו, שם הוא דנאמרו דיני חציצה וההלכה דרובו המקפיד חוצץ, - וגם לפ"ז ניחא דלא אמרו בסוגיין דבעינן לההלכתא גם להא דכולו חוצץ אף כשאינו מקפיד, דזה אינו מההלכתא דחציצין, אלא משום דליכא ביאת מים כלל.

**פלוגתת הראשונים אם השער נידון בפנ"ע**

הרמב"ם בפ"ב ממקואות הט"ו הביא דעת הגאונים, דכל דרוב שערו קשור נימא נימא ה"ז חוצץ אף כשאינו מקפיד, והרמב"ם נחלק ע"ז דשערו ה"ה גופו לענין טבילה ואינו כגוף בפנ"ע, וע"כ אי"ז חוצץ אלא כשנצטרף לרוב גופו, והראב"ד שם כתב דהעיקר הוא כד' הגאונים, וכ"כ הראבי"ה בסימן קפ"ו בשם רשב"ם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ז לב. ובתשו' המיוחסות סימן קכ"ד, ובד' הרא"ש בהל' מקואות סימן כ"ו, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ובסוכה, - ובפי' הר"י מלוניל בשבועות פ"ב כתב דכל אבר ואבר נידון בפנ"ע, וכ"כ המאירי בסוגיין.

הר"ן בסוגיין ובפ"ב דשבועות כתב לפרש טעמא דהגאונים, דהוא משום דאית לן תרי קראי חד לשערו וחד לבשרו, וע"כ כל חד וחד באפי נפשי' הוא רוב בשרו ואע"פ שאין רוב שערו, או רוב שערו ואע"פ שאין רוב גופו חוצץ.

והנה בפרישה סימן קצ"ח סקכ"ג נסתפק לדעת הגאונים, אם תליא ברוב השער שבגוף, או דתליא ברוב דמקום שער זה, ובתפארת למשה שם כתב דדנים כל מקום כינוס שער בפנ"ע, והובא בסד"ט שם סקי"ז, וכתב דלא ידע הכרע לזה, ובחכמ"א כלל קי"ט ס"ג נראה שנקט לעיקר דדנים כל מקום כינוס שער בפנ"ע,[[9]](#footnote-10) והפרד"ר בסוף הפתיחה לסימן קצ"ח הכריע שדנים את כל השער יחד, עיי"ש שהאריך בזה.[[10]](#footnote-11)

ובאבנ"ז יו"ד סימן רס"ח סק"א כתב דלפמש"כ הר"ן בטעמא דהגאונים, יש לדון את כל השער יחד, וכ"כ בתשו' תפארת צבי יו"ד סו"ס י', אך י"ל דאחר דהשער נידון בפנ"ע ואינו מכלל הגוף, ע"כ כיון דכל מקום כינוס שער עומד לעצמו, יש לדון כל מקום ומקום בפנ"ע, וכעי"ז דן באבנ"ז שם.

בד' המאירי בסוגיין והרוקח בסימן שע"ד מבו', דגם בהך דינא דכולו חוצץ אף שאינו מקפיד נידון השער בפנ"ע, וכ"כ בסד"ט סימן קצ"ח סקי"ט בשם הפמ"א, ובחכמ"א כלל קי"ט ס"ג, ובמנ"ח מצוה קע"ה, - אך בפרד"ר סימן קצ"ח לש"ך סקכ"א הוכיח מד' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ז לב. דלענין זה אין השער נידון בפנ"ע,[[11]](#footnote-12) וכ"כ בחדרי דעה ריש סימן קצ"ח, ועי' במשנת אליהו סוכה סימן י' סק"א מש"כ לפרש הטעם בזה.

בחי' הגרי"ז פ"ב ממקואות כתב לפרש טעם פלוגתת הגאונים והרמב"ם, לפמש"כ שם דהא דכולו חוצץ אף כשאינו מקפיד, הוא משום דכל שכולו מכוסה ליכא ביאת מים כלל, ול"ב בזה לדין חציצה, ורק ברובו דיש כאן עכ"פ ביאת מים, שהביאת מים שעל מקצתו חשובה ביאת מים על כולו, שם הוא דנאמרו דיני חציצה וההלכה דרובו המקפיד חוצץ, ובזה הוא שנחלקו הגאונים והרמב"ם, דהגאונים ס"ל דאף דמרבינן שער בכלל כל הגוף שהוא טעון ביאת מים כמו הגוף כולו, אך לענין עצם חלות מעשה הביאת מים, הגוף והשער ב' גופין הן, וע"כ אזלינן בשער בתר רוב ומיעוט דידי', והרמב"ם ס"ל דרבויא דשער הוא דהשער חשיב כגופו לענין טבילה, והביאת מים של כל הגוף נחשב ביאת מים גם על שער, וע"כ לא אזלינן בתר רוב ומיעוט של השער עצמו, אלא בתר רוב ומיעוט של כל הגוף, - ונתחדש בדבריו, דדינא דחציצה הוא דמכח החציצה אין הביאת מים שעל מקצתו חשובה כביאת מים על כולו, וע"כ דין רוב ומיעוט לענין חציצה, תליא אם השער נידון כגוף בפנ"ע לענין מעשה הביאת מים, וכ"ה באבי עזרי פ"ב ממקואות, עיי"ש.

ולפ"ד הגרי"ז נמצא, דלדעת הגאונים כל דאיכא חציצה על כל שערו, יש בזה לדינא דכולו חוצץ אף כשאינו מקפיד.

באבי עזרי שם הביא בשם הגרי"ז שהגר"ח הק' על ביאור זה בד' הגאונים, דאם השער הוא כגוף בפנ"ע, הי' בדין דנדון על שער ושער בפנ"ע, דמה שייכות יש בין שער א' להשני, ועיי"ש מש"כ לישב בזה, - ועכ"פ מסתברא מילתא דלדרך זו, כיון דכל מקום כינוס שער עומד לעצמו, ל"מ ביאת המים שעל מקום שער זה ליחשב כביאת מים על מקום שער אחר, ולפ"ז דין רוב ומיעוט בשער, תליא בכל מקום כינוס שער בפנ"ע, וכמש"כ התפארת למשה, וצ"ע.

בישועות יעקב סימן קצ"ח סק"א כתב לחדש, דאף דרובו ואינו מקפיד אינו חוצץ אלא מדרבנן, מ"מ אחר שתיקנו חכמים דה"ז חוצץ, ומכח זה מקפידין עליו להסירו בשעת טבילה, ה"ז חוצץ מדאורייתא, דאף דאשה זו אינה מקפדת להסירו, מ"מ כיון דרוב נשים מקפידות להסירו, הו"ל כמקפיד, עיי"ש.[[12]](#footnote-13)

אך באחיעזר ח"ג סימן ל"ז כתב, דאף אחר שתיקנו חכמים דחוצץ אינו חוצץ מדאורייתא, משום דאינו מקפיד אלא על מיעוטו, שהרי סגי להסיר את החציצה ממיעוטו, ותו הו"ל מיעוט שאינו מקפיד דאינו חוצץ, וכ"כ בקובה"ע בהוספות אות ד' בשם הגר"ח, - אך באבנ"ז יו"ד סימן רנ"ב סק"ד נחלק ע"ז, דכיון שהוא עומד להסיר מקצת שאינו מסוים מן החציצה מגופו, אין כל החציצה בטלה לגופו, והו"ל כרובו המקפיד, וכ"כ בס' אור הנר עירובין ד' ב' בשם החזו"א, ועי' במנחת שלמה ח"ב סימן ע"ד מש"כ בזה, ועי' בקובה"ע מש"כ לישב עוד בזה, ועי' במנחת שלמה שם בתחילת דבריו שתמה ע"ז.

ובפתחא זוטא בפתיחה לסימן קצ"ח אות כ"א הק' עוד, דלמש"כ הרמ"א בסימן קצ"ח ס"א דלכתחילה לא תטבול אף בדברים שאינם חוצצין, א"כ מ"ט מיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ, הרי רוב נשים מקפידות להסירו בשעת טבילה, ועוד, דגם אשה זו מקפדת היא תמיד לטבול כדין, אלא שעכשיו שכחה וטבלה, - ובמנחת שלמה שם כתב דצ"ל, דכיון דאין הקפידא רק מחמת זהירות בדיני טבילה, ע"כ כיון דאין הזהירות אלא לענין לכתחילה, הו"ל כאילו אינה מקפדת אלא לענין לכתחילה ולא לענין דיעבד, וע"כ אחר שטבלה, הו"ל כמו שאין דרכה להקפיד,[[13]](#footnote-14) וכתב דלפ"ז י"ל, דאף אחר דגזרו חכמים על רובו שאינו מקפיד, מ"מ כיון דאין הקפידא אלא לענין שתעלה טבילה מדרבנן, אך לענין טבילה דאורייתא אין מקפידין ע"ז, ע"כ שפיר עלתה לה טבילה מדאורייתא,[[14]](#footnote-15) וצ"ב.

ג' אלול ע"ו

דף מס' 2

**פ"ח מ"ה - קרצה שפתותי' כאילו לא טבלה,** הר"ש בפי' קמא כתב דהיינו שהדביקה שפתותי' ולא נכנסו המים לפי', ואף דבבית הסתרים ל"ב ביאת מים, מ"מ בעינן ראוי לביאת מים, וכ"כ התוס' בנדה ס"ז א' ד"ה פתחה, וכתבו דיש ללמד את האשה לפתוח פי' שיהא ראוי לביאת מים.

אך בפי' בתרא כתב הר"ש, דקרצה הוא ל' דוחק שדוחקת שפתותי' זב"ז ביותר, וכ"כ הרא"ש, וכן מסיק הר"ש בשלהי מכילתין, וכתב דהא דלא עלתה לה טבילה בכה"ג הוא משום דעי"ז מתכסה הבשר החיצון, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה סימן ב' ה"ג, והרמב"ן והרשב"א בנדה ס"ז א', והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ז לב:.[[15]](#footnote-16)

ובטעמא דכל הני קמאי דלא פסלינן בקרצה שפתותי' משום שאין תוך הפה ראוי לביאת מים, משמע בד' הר"ש בשלהי מכילתין דהוא משום דהוי כאינו מקפיד, עיי"ש,[[16]](#footnote-17) ולכאו' נתחדש בדבריו, דגם בחציצה שע"י הגוף עצמו, אמרינן דמיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ, ולא אמרינן דהגוף אינו בטל לגוף, ואף כשאינו מקפיד ה"ז חוצץ, - ובאג"מ יו"ד סימן צ"ח ענף א' ד"ה וא"כ תמוה תמה בזה, דודאי דחשיב כמקפיד, שהרי בכל עת צריכה לפתוח פי' לאכילתה ולדיבורה.[[17]](#footnote-18)

ובפרד"ר סימן קצ"ח שפ"ח סקמ"ח כתב, דלא פסלינן מכח הא דאינו ראוי לביאת מים, אלא בדבר שאינו כדרך גדילתה, אך בדבר שהוא כדרך גדילתה והיינו רביתי', חשיב שפיר כראוי לביאת מים, - ולכאו' הוא משום דהוא ראוי לביאת מים ע"י שתפתח פי', דכ"ה צורת טבילת הפה, ע"י שפותחת פי', ורק אם יש דבר שאינו כדרך גדילתה המעכב את ביאת המים, הוא דחשבינן לי' כאינו ראוי לביאת מים,[[18]](#footnote-19) וצ"ע.

ובד' הראב"ד בבעה"נ שם מבו' דפשיטא לי' כן דאף שסתמה שפתי', חשיב דהפה ראוי לביאת מים, וע"כ נקט דאי נימא דהקפידה המשנה על סתימת השפתים, בע"כ דהוא משום דבעינן ביאת מים ממש, עיי"ש, ונמצא דלמש"כ הר"ש והתוס' דהא דלא עלתה לה טבילה בכה"ג, הוא משום דאי"ז ראוי לביאת מים, ניחא קו' הראב"ד שם.

**דין ראוי לביאת מים בבית הסתרים**

בעיקר הך דינא דבבית הסתרים בעינן ראוי לביאת מים, נחלקו הראשונים, דהתוס' בנדה ס"ו ב' כתבו דהוא משום דכל בשרו משמע אפי' בית הסתרים, וע"כ הגם דממעטינן דל"ב ביאת מים בבית הסתרים, מ"מ בעינן שיהא ראוי לביאת מים, וכעי"ז כתבו התוס' בסוכה ו' ב' ובקידושין כ"ה ב' ובמנחות י"ח ב', - והתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דלפעמים נכנס בו המים, - והרמב"ן בקידושין כ"ה א' כתב דאפשר דהואיל ומצינו לענין טומאה שהוא גלוי, אף לענין טבילה גלוי הוא, שצריך שיהא ראוי לבא בו מים, - ובשלנ"ל שם כתב דהוא משום דזימנין דמיגלי.

אך הרמב"ן שם כתב בשם י"מ דהא דבעינן ראוי לביאת מים הוא מדרבנן, ואע"פ שלא הצריכו חכמים שיהא צריך לבא בו מים, הצריכו שיהא ראוי לכך, ומה שאמרו דהוא משום דכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו, היינו דתקון רבנן כעין דאורייתא, דמצינו שהחמיר בראוי לבילה יותר מן הבילה עצמה, וכ"כ הרשב"א בשם י"מ והריטב"א, אך בד' הריטב"א בחולין פ"ג ב' משמע דמדאורייתא בעינן שיהא ראוי לביאת מים, - ובטעם התקנ"ח כתב הרשב"א שם, דהוא משום דלשון ושינים פעמים מגולין, והריטב"א כתב דהוא משום דלענין טומאה דינו כגלוי מה"ת, וע"כ שויוה רבנן לענין טהרה נמי כגלוי.[[19]](#footnote-20)

בחזו"א יו"ד סימן צ"ה סק"ג כתב דאף דבבית הסתרים ל"ב ביאת מים, מ"מ אם טבלה כבוניתא במים ופי' למעלה ופתחה פי' בשעת טבילה, אע"ג דהמים מגיעין על כל שפתי פי', מ"מ חשיב כמו דביה"ס הוא חוץ למים, ולא עלתה לה טבילה מה"ת, ונסתפק אם הוא אף לדעת הסוברים דל"ב ראוי לביאת מים אלא מדרבנן, ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז, דכל דאיכא חציצה בביה"ס ואינו ראוי לביאת מים, הוי כחוץ למים ולא עלתה לה טבילה מה"ת אף דאי"ז אלא במיעוט, וצ"ב.

**המקומות דבעינן שיהיו ראויים לביאת מים**

הראב"ן בסימן שכ"ו כתב דדין אותו מקום אם בעינן שיהא ראוי לביאת מים, תליא בפלוגתת אביי ורבא בנדה מ"ב ב' אם אותו מקום בלוע הוא או בית הסתרים, ולפ"מ דקי"ל דהוא בית הסתרים בעינן שיהא ראוי לביאת מים, והך מילתא דבאו"מ בעינן שיהא ראוי לביאת מים, כ"ה מבו' גם בד' הראבי"ה בסימן קפ"ה, והביאו הרמ"א בסימן קצ"ח סמ"ג, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ט מ"ב, ובד' הר"ש לעיל מ"ד, ומבו' בדבריו דכל מקום דלא חשיב כבלוע לענין טומאה, בעינן שיהא ראוי לביאת מים, וכן נקטו הנובי"ק סי' ס"ד ותנינא סי' קל"ה, והסד"ט קצ"ח סקכ"ג, והביא כן מהזכרון יוסף יו"ד סימן י', והחת"ס בתשו' יו"ד סי' קצ"ב וקצ"ג, ועוד מרבוותא.[[20]](#footnote-21)

אך הנה למש"כ בתוס' הרא"ש דהא דבבית הסתרים בעינן ראוי לביאת מים, הוא משום דפעמים נכנס בו המים, לכאו' ל"ב ראוי לביאת מים אלא במקומות שפעמים נכנס שם המים, ועמד ע"ז באבנ"ז יו"ד סימן רנ"ה סק"ב, - וכ"כ השואל בנובי"ת שם מדעתו, והנוב"י שם כתב דאף דהוא דבר המסתבר, מ"מ א"א לנו לחדש חילוק במקומות ביה"ס, וכעי"ז כתב בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס' בשם החוו"ד, ועיי"ש בד' הגרע"א במש"כ לדון בזה.

בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ק"י כתב דל"ב ראוי לביאת מים, אלא במקום שדרכו להיות מתגלה לפעמים, כגון תוך העין ובית הסתרים והקמטים, אך בחלל הפנימי שבתוך החוטם שאין דרכו להתגלות לעולם, ל"ב ראוי לביאת מים, וזה כד' השלנ"ל בקידושין, והביאו בגל' הגרע"א בסימן קצ"ח ס"ז, ואמנם בד' הרמב"ם והרא"ש בפיהמ"ש במשנתינו משמע דאף תוך החוטם הפנימי בעינן שיהא ראוי לביאת מים, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דס"ל דאף בתוך או"מ בעינן שיהא ראוי לביאת מים, אף שאינו מתגלה לעולם.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס' כתב כן השואל מדעתו לפמש"כ הרשב"א דהא דבעינן ראוי לביאת מים מדרבנן, דהוא משום דלשון ושינים פעמים מגולין, וכתב דאף למש"כ הרשב"א בשם התוס' דמדאורייתא בעינן ראוי לביאת מים, ג"כ הוא רק בדברים שפעמים מגולין, דמשמע דליכא נפ"מ לדינא בין הטעמים, והגרע"א שם כתב דודאי דאי"ז הוכחה, דפעמים רבות מצינו דיש חילוקי דינים בין ב' טעמים וב' תירוצים אף שלא ביארו אותם להדיא, ועיי"ש בד' הגרע"א במש"כ לדון בזה.

למש"כ הריטב"א דמה שהצריכו חכמים ראוי לביאת מים, הוא משום דהוי כגלוי לענין טומאה, וכן למש"כ הרמב"ן דמדאורייתא בעינן ראוי לביאת מים, משום דלענין טומאה גלוי הוא, לכאו' הדין נותן דאו"מ ותוך החוטם הפנימי דל"ה כגלוי לענין טומאה, ל"ב שיהא ראוי לביאת מים.[[21]](#footnote-22)

ובתשו' הגרע"א שם עמד בזה, וכתב דלכאו' ה"נ בבית הקמטים ל"ב שיהא ראוי לביאת מים, משום דהוי כטמון לענין טומאה, כמבו' בנדה מ"ג א', - אך כתב דבנדה ס"ו ב' משמע דאף בבית הקמטים בעינן שיהא ראוי לביאת מים, וכתב דצ"ל כיון דמשכחת דבאותו מקום פעמים בטומאה דהוי כגלוי אולי יתפשטו הקמטים, משו"ה אמרו חכמים דלא פלוג ואף בשעה שאינם מתפשטים בעינן ראוי לביאת מים, וכתב לדון לפ"ז דאף במקום דלעולם הוי כטמון לענין טומאה, לא פלוג רבנן, ובעינן שיהא ראוי לביאת מים, - ובחלקת יואב יו"ד סימן ל"א כתב, דהא דבבית הקמטים בעינן ראוי לביאת מים, הוא משום דכל הא דקומטו חשיב כטמון לענין טומאה הוא רק כשהוא מכוסה, אך כשהוא מגולה לא חשיב כטמון, וכמש"כ המקנה בקידושין כ"ה א', - ובגלות עליות במשנתינו פיסקא ד' סק"ה כתב דדוקא קומטו אינו מטמא במגע, אך בית הקמטים מטמאין במגע, וע"כ בעינן בהו שיהיו ראויים לביאת מים, עיי"ש.[[22]](#footnote-23)

בקרית ספר פ"ב ממקואות הק' בהך דינא דבבית הסתרים בעינן ראוי לביאת מים מדאורייתא, דהרי אף אם אינו ראוי לביאת מים, אי"ז אלא מיעוטו ומדאורייתא אינו חוצץ,[[23]](#footnote-24) ועיי"ש שכתב דאיירי כשיש דבר חוצץ בגופו ובהאי חציצה דבית הסתרים מצטרף לרוב, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ב, וכ"כ בסד"ט סימן קצ"ח סקכ"ג,[[24]](#footnote-25) ובפנ"י סוכה ו' ב' כתב דהוא דוחק.

ובתשו' זכרון יוסף סימן י' הביאו הסד"ט שם כתב לישב, דבקרצה שפתותי' אף דהוי זה במיעוט, לא עלתה לה טבילה מה"ת, דכל הא דמיעוטו אינו חוצץ מה"ת, הוא משום דחשיב הדבר החוצץ כגופו ואיכא ביאת מים על גופו, אך בקרצה שפתותי', כיון דפנימיות פי' ושיני' ולשונה ודאי גופה הוא ואין המים יכולין לבא עליהן מפאת קריצת שפתותי', לא עלתה לה טבילה מה"ת,[[25]](#footnote-26) אמנם למש"כ הראשונים דהא דמיעוטו אינו חוצץ הוא משום דרובו ככולו, לכאו' אף בכה"ג עלתה לה טבילה מה"ת, וכן מסיק בחזו"א יו"ד סימן צ"ה סק"ג, ובסד"ט שם עמד ע"ז דזה תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דקרצה שפתותי' לא עלתה לה טבילה, והיינו דלדעת הסוברים דחשיב כראוי לביאת מים, ורק בדאיכא חציצה הוא דחשיב כאינו ראוי לביאת מים, הרי דכל דאי"ז אלא במיעוט, אי"ז חוצץ מה"ת.

**ספק חציצה בבית הסתרים**

הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה סימן ב' ה"ב כתב, דאף דקי"ל דאם לא בדקה גופה קודם טבילה לא עלתה לה טבילה, מ"מ בבית הסתרים כה"ג עלתה לה טבילה, ואף אם אכלה אחר טבילתה ומצאה אח"כ עצם בין שיני', לקולא תלינן בהו ואמרינן דבתר טבילה עיילו בה, הואיל וא"צ שיבואו בהם המים, והובאו דבריו בטוש"ע סימן קצ"ט ס"ט י"ב, ובשו"ע סימן קצ"ח סכ"ה כ"ו, והש"ך בסימן קצ"ח סקל"ב הביא מהרוקח סימן שי"ט דפליג ע"ז.

והט"ז בסימן קצ"ט סקי"א תמה דכיון דבעינן ראוי לביאת מים, מ"ט עלתה לה טבילה בכה"ג, וכתב שם דהוא משום דהוא מקום נסתר ואין דרך לבא שם דבר החוצץ, והסד"ט שם סקכ"ה תמה ע"ז דד' הראב"ד קיימי על בין השינים, דדבר רגיל הוא שיהא שם חציצה, - והסד"ט בסימן קצ"ח סק"נ כתב די"ל דהוא משום דל"ב ראוי לביאת מים אלא מדרבנן, וכ"כ בנובי"ק יו"ד סימן ס"ד, ועוד, דאף אם בעינן ראוי לביאת מים מדאורייתא, מ"מ כיון דהקילה התורה בביה"ס דל"ב ביאת מים, הקילו חכמים בגזירתם להכשיר בכה"ג, שהרי בכה"ג אין הפסול אלא מדרבנן, כיון דאין החציצה אלא במיעוטו.

ובכ' הגר"ח החדש חולין מ"ב א' כתב לפרש, דהוא משום דכל הא דלא עלתה לה טבילה בספק, הוא דוקא בכל גופה דבעינן ביאת מים, וכל דאיכא ספק חציצה הוי ספק בעיקר הטבילה, ומשא"כ בבית הסתרים דל"ב ביאת מים, והחציצה היא דבר המעכב בטבילה, הרי דכל דמספק"ל דאם נעשה הדבר המעכב, עלתה לה טבילה, וכעי"ז כתב בזכר יצחק ח"א סו"ס ס"א, - ועי' בפרד"ר סימן קצ"ח במקש"ז סקכ"ה שכתב כעי"ז ובע"א קצת.

ח' אלול ע"ו

דף מס' 3

**פ"ח מ"ה - האוחז באדם ובכלים והטבילן טמאים,** הט"ז בסימן קצ"ח סקכ"ז בתו"ד כתב דהא דלא עלתה להן טבילה בכה"ג אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא בעינן רובו ומקפיד, וכ"ה בתשו' מהר"י ברונא סימן ק"ז, והוכיח מזה דאשה מקפדת על אחיזת ידה, דאל"כ מ"ט לא עלתה לה טבילה בכה"ג, הרי הוי מיעוט שאינו מקפיד.

אך הפרד"ר בסימן קצ"ח מקש"ז סקכ"ח עמ' צ"ח ד"ה ואין לומר כתב דבכה"ג לא עלתה לה טבילה מדאורייתא, דהא דמיעוט המקפיד אינו חוצץ אלא מדרבנן, הוא משום דה"ז בטל לגבי גופו, וכמש"כ הסד"ט שם סק"א, וע"כ הכא דיד חברתה חוצצת בין יד הטובלת לבין מי המקוה ל"מ מה"ת, דא"א לומר דיד חברתה בטלה לגבי גוף הטובלת, ונמצא דמקום אחיזת היד לא בא במים, וזה מעכב מה"ת שיבא כולו במים, וכעי"ז כתב הגלות עליות בפיסקא ב'[[26]](#footnote-27) - ובבדה"ש בביאורים לסימן קצ"ח סכ"ח כתב, דלמש"כ הראב"ד דאף במיעוט שאינו מקפיד בעינן שיהא כולו במים, ויתבאר בעזה"י לקמן פ"י מ"ה, הרי דהכא לא עלתה לה טבילה מדאורייתא, כיון דהאשה האוחזת בה אינה משוקעת כולה בתוך המים.

**ואם הדיח את ידו במים טהורים, ר"ש אומר ירפה כדי שיבואו בהם המים,** הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש פירשו דר"ש לקולא פליג, דלת"ק בעינן שידיח את ידיו ולא סגי במה שירפה, גזירה שמא לא ירפה, ור"ש ס"ל דסגי במה שירפה ולא גזרינן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממקואות הי"א, דאע"פ שריפה ידיו לא עלתה טבילה גזירה שמא לא ירפה, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ח הט"ו, והרא"ה בבדה"ב בית ז' סוף ש"ז.

אך הרשב"א בתוה"ב שם נחלק ע"ז ופירש דר"ש לחומרא פליג, דלת"ק סגי במה שהדיח ידו במים מפני שהמשקה שעל ידיו טלה"ט ומתחבר במי המקוה ואין כאן חציצה, ור"ש מחמיר ומצריך שירפה ידיו שיבואו בהן המים, ועיי"ש משה"ק על פי' הרמב"ן, ועיי"ש בבדה"ב ובמשמה"ב בזה, וכ"כ המאירי, וכן הכריע הטור בסימן קצ"ח, וכ"כ הש"ך שם סקל"ה בדעת הבה"ג.

הרשב"א במשמה"ב שם פירש טעם פלוגתא דת"ק ור"ש, דר"ש ס"ל דלא סגי במה שהוא מדיח ידיו, דכיון שהוא עשוי לדחוק ידיו על האדם והכלים כשהוא מטביל, הו"ל כטבעת מהודקת וליכא חיבור אפי' במשקה טופח, ות"ק לא חייש להכי ואיכא משקה טופח מחובר ואין כאן חציצה, וקי"ל כת"ק דאפי' אין מרפה ידיו, כל שהדיח ידיו תחילה ואינו דוחק הרבה עלתה להן טבילה, עכ"ד, ומבו' בדבריו דכו"ע מודו דאם דחק ידיו הרבה, לא עלתה לו טבילה, כיון דבכה"ג ליכא חיבור אף במשקה טופח, ופלוגתת ת"ק ור"ש היא בסתמא אם חיישינן שידחוק ידיו, דר"ש חייש להכי, ות"ק לא חייש, ומבו' עוד בדבריו, דאיכא תלת גווני, דאם מרפה ידיו, מהני אף בלא שהדיחם, כיון דהמים נכנסים תחת ידיו, ואם אינו מרפה ידיו, ל"מ אלא אם הדיח ידיו תחילה, ואם דוחק ידיו הרבה, ל"מ אף אם הדיח ידיו, וכ"כ הט"ז בסימן ק"כ סק"ג.

בתשו' מהר"י ברונא סימן ק"ז כתב דכל הא דסגי באוחז באדם וכלים בחיבור טלה"ט, הוא רק למ"ד דטלה"ט חיבור, אך לפ"מ דקי"ל כרבנן דטלה"ט ל"ה חיבור ל"מ,[[27]](#footnote-28) ועיי"ש שכתב לפ"ד התוס' דגם לר' יהודה ל"מ טלה"ט אלא במקום דאיכא למימר גוד אחית, ולא נתפרש בדבריו דא"כ היאך יתפרש הא דתנן הכא דאם הדיח את ידו במים טהורין.

ובתשו' משאת בנימין סימן פ"א כתב דאף דלרבנן ל"מ בכה"ג, מ"מ קי"ל כר' יהודה דסתם מתניתין דהכא כוותי', וצ"ע דהרשב"א בשער המים פסק כרבנן דלא סגי בטלה"ט, וכ"כ הש"ך בסימן ק"א ס"ק קי"ט, וכבר תמהו בכעי"ז הלחו"ש סימן קצ"ח סקל"ה והפרד"ר שם שפ"ח סקל"ו.

ובחזו"א תנינא סימן ט' סק"ו כתב, דאף לרבנן דטלה"ט ל"ה חיבור, מ"מ סגי הכא ובמתניתין לעיל ספ"ז בטלה"ט, משום דבחורי המערה סגי בטלה"ט,[[28]](#footnote-29) ועמש"כ בזה בלחו"ש סימן קצ"ח סקל"א.

המרדכי בשלהי ע"ז סימן תת"ס כתב בשם המהר"ם, דיש ליזהר כשמטביל כלי בתוך כלי מלא מים, שלא יושיב את כלי הפנימי על שולי הכלי החיצון, פן יהי' חציצה מחמת כובדו של כלי, כמו שאמרו בחגיגה כ"א א', אלא יטהו על צידו ויתגלגל הנה והנה בתוך הכלי בבור, וכתב דל"ד לפרסת רגל האדם העומד בקרקע במקוה ואינו חוצץ משום דאמרינן שהמים באין לשם טרם יתן רגלו בארץ, כדתנן לעיל ספ"ז דאע"פ שרגלי' שוקעות בטיט העבה טהורה מפני שהמים מקדמין, די"ל דדוקא במקוה שלם שהם מחוברין, ומשא"כ כשנותן כלי בתוך כלי, אף אם הכלי החיצון מלא מים ל"מ, כיון דהמים תלושין, עכ"ד.

ועפי"ז כתב הרמ"א בסימן ק"כ ס"ב דכל הא דמהני במשנתינו כשהדיח ידו במים, הוא דוקא כשהדיח ידו במי המקוה, אך אם הדיח ידיו במים תלושין ל"מ, והט"ז שם סק"ד נחלק ע"ז, דמשמעות משנתינו דמדיח ידיו במים תלושין, והגר"א שם תמה עוד ע"ז, דאף אם הדיח ידיו במי המקוה, מ"מ כשהוציאם מן המקוה הו"ל מים תלושין, וכל מש"כ המרדכי דל"מ במים תלושין, הוא רק בכובדו של כלי דחוצץ, ודמי למש"כ הרשב"א דאם דוחק ידיו הרבה ל"מ, וכ"כ הפר"ח שם סק"ט והגר"א סק"ז, - והסד"ט בסימן קצ"ח סוסקס"א כתב דהרמ"א מודה לזה, ומש"כ סתם לאסור במים תלושין, הוא משום דס"ל דאין אנו בקיאין בין דיבוק בינוני לדיבוק חזק.

בביאור מה שחילק המרדכי בין מים מחוברין למים תלושין, מבו' בד' הט"ז שם ובסימן קצ"ח סקכ"ז דהיינו, דכשאוחז בכח ליכא אף טלה"ט, וע"כ ל"מ זה להשקה, ומ"מ במים מחוברין מהני, דהן נשארו בחיבורן ולא נפסלו ויש להן חיבור בכל צד שיהיו נשארין בהכשרן, וצ"ב, - ולכאו' יש לדמותו למש"כ הרא"ש לעיל פ"ו מ"ח דאחר שנתחברו המים למקוה בכשפוה"נ, סגי בחיבור דכשעורה, ופירש בגידו"ט נחל מ"ב דהוא משום דחלוק שיעור תחילתו משיעור שייריו, אך יש שפירשו ד' הרא"ש בע"א, ונת' לעיל שם.

אך בל' הגר"א שם נראה, דעיקר החילוק הוא בין מים תלושין דבעינן להכשירן ע"י השקה, למים מחוברין שלא נעשו שאובין ול"ב להכשר השקה, ובחזו"א סימן ט' סק"ו כתב לפרש בזה, דהוא משום דלא סגי חיבור טלה"ט להשקה, וכמש"כ התוס' בגיטין ט"ז א' דלענין השקה לא איפשיט אם סגי בטלה"ע, - ועיי"ש שכתב דדעת הגר"א דסגי בחיבור טלה"ט אף להכשיר את השאובין, הוא משום דחורי המערה עדיף וסגי בהו בטלה"ט אף להשקה, כמו דעדיפי חורי המערה, דסגי בהו בטלה"ט אף לרבנן דס"ל בעלמא דבעינן כקלה"ש, - וי"ל עוד, דהוא משום דקי"ל דלענין שאובין סגי בהשקה דכשערה, וכמש"כ הגר"א בסימן ר"א ס"ק ק"ב דכן דעת כל הפוסקים לבד הרא"ש והטור.

ובפרד"ר סימן קצ"ח מקש"ז סקכ"ח האריך דטעמא דהמרדכי הוא משום דלא סגי כלל בטלה"ט, דבעינן כשפוה"נ, ועיי"ש בסו"ד שכתב דאף למש"כ התוס' בחגיגה כ"א ב' דהיכא דליכא כותל מפסיק סגי בטלה"ט, מ"מ הכא שיד חברתה מפסיק בין המים שבתוך ידה ובין מי המקוה, בעינן כשפוה"נ, ועי' גם בדבריו בשפ"ח סקל"ז מש"כ בענין זה, - אך בד' האחרונים מבו' דפשיטא להו דיד האדם אינו חולק מקום לעצמו, ודמי להיכא דליכא מחיצה המפסקת דסגי בטלה"ט.

הגר"א בסימן ק"כ שם נחלק על עיקר דינא דהמרדכי, וכתב דסתימת משנתינו משמע דאף דאף אם דוחק ואוחז בכח מהני, ומה שאמרו דכובדו של כלי חוצץ, הוא רק כשלא היו בכלי החיצון מים, וכיון דכובדו של כלי חוצץ אין המים נכנסין שם,[[29]](#footnote-30) ודמי לדינא דמשנתינו דאם לא הדיח ידו ל"מ, אף אם אין ידו מהודקת הרבה, משום שאין המים נכנסין שם, - וכ"כ הט"ז שם בדעת הרא"ש, ונת' להלן, וכ"כ הט"ז בסימן קצ"ח סקכ"ז בדעת הרמב"ם והרמב"ן, והגרע"א בגליון שם פקפק בזה, ועמש"כ הפרד"ר ע"ד הט"ז שם בישוב דבריו.

בתוספתא ספ"ה שהביא הר"ש לעיל פ"ז מ"ו תניא דהאומר לחבירו כבוש ידך עלי במים ה"ז מגונה, והר"ש בכת"י שם פירש דהוא משום דדילמא חייץ, וכ"כ המאירי לעיל ספ"ה, ולכאו' מוכח מדבריהם כדעת הרשב"א דל"מ הדחת ידיו כשדוחק הרבה, וכ"כ בחס"ד לתוספתא שם, ועיי"ש שכתב דר' יהודה דפליג התם וס"ל דאומר כבוש ידך עליו עד שתצא נפשו, הוא משום דס"ל דכל שהדיח ידיו מהני אף כשדוחק הרבה

הט"ז שם נקט דאדם העומד על רצפת המקוה, הוי כאוחז בחוזק,[[30]](#footnote-31) ועפי"ז כתב דמד' הרא"ש בסו"ס כ"א מבו' דס"ל דאף במים תלושין מהני אף באוחז בחוזק, דבד' הרא"ש שם מבו' שלא חילק בין מים מחוברין למים תלושין, וכ"ה דבמים מחוברין מהני אף שאוחז בחוזק, ה"נ במים תלושין, וכן נקט הט"ז בסימן קצ"ח סק"ל, אך שם נקט בדעת הרא"ש דל"מ זה אלא במים מחוברין, ועמד ע"ד בסד"ט שם סקס"א,[[31]](#footnote-32) וכן נקט הגר"א שם סוסק"ז, והסד"ט בסימן קצ"ח סקס"א.

ועפי"ז כתב הט"ז בסימן קצ"ח שם, דמד' הרשב"א בתוה"ב מבו' דגם במים תלושין מהני אף כשאוחז בחוזק, עיי"ש, והסד"ט שם הק' דזה דלא כמש"כ הרשב"א במשמה"ב דאף לת"ק ל"מ כשאוחז בחוזק, וכתב דצ"ל דהרשב"א במשמה"ב חזר בו, ועיי"ש במש"כ לפרש פלוגתת ת"ק ור"ש לדעת הרשב"א בתוה"ב.

אך צ"ע דהרשב"א במשמה"ב שם כתב דהא דל"מ לדעת ר"ש כשאוחז באדם וכלים, ול"ד לרגלי הטובל שע"ג קרקע מקוה, הוא משום כיון שהמים קדמו ועדיין איכא משקה טופח מחובר למקוה ל"ה חציצה, ומשא"כ באוחז באדם וכלים דיש לחוש שידחוק ידו עליהן, עיי"ש, ולכאו' מבו' להדיא דברגלי הטובל שע"ג קרקע המקוה לא חשיב כאוחז בחוזק, וע"כ הוא דמהני, ועי' בלחו"ש שם סקל"א מש"כ בזה, וצ"ע, וכ"כ הפרד"ר שם מקש"ז סקכ"ז וסק"ל בדעת הרשב"א, ובסק"ל שם פירש דגם הט"ז מודה דכ"ה דעת הרשב"א, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז ד' הט"ז, וצ"ע, - ונפ"מ עוד בזה, דלפ"ז מבו' בד' הרשב"א דאף במים מחוברין ל"מ אלא כשאינו אוחז בכח, שהרי מבו' בדבריו דכל הא דמהני כשהמים מקדמין, הוא רק משום דלא חשיב כאוחז בחוזק, וצ"ע.

הש"ך בסימן קצ"ח סקל"ו כתב דכל הא דשרי בהדיחה ידה, הוא בדיעבד, אך לכתחילה לא שרינן בזה, אך הט"ז שם סוסקכ"ז נקט דלכתחילה שרי בכה"ג, והביא כן מד' הדרישה, וכ"כ הסד"ט שם סקנ"ז ללמוד מל' הטוש"ע, ועמש"כ בזה הפרד"ר ע"ד הש"ך שם.

**פ"ט מ"ג - קלקי הראש ובית השחי ובית הסתרים שבאיש,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דהא דתנן שבאיש, קאי על בית הסתרים, והיינו דהא דקלקי הראש ובית השחי אין חוצצין הוא אף באשה, ורק הא דקלקי בית הסתרים אין חוצצין הוא רק באיש, וכ"כ המאירי, וכן משמע מד' הרא"ש, וכ"ה בטוש"ע סימן קצ"ח ס"ו.

אך הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף ש"ז כתב דגם בדין בית השחי חילקו בין איש לאשה, וכן הוכיחו הסד"ט בסימן קצ"ח סקי"ח והגרע"א במשנתינו מד' הר"ש והמהר"ם שהובא בתוי"ט שעמדו דמ"ט תני בית השחי הרי הוי בכלל בית הסתרים.[[32]](#footnote-33)

הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהא דתני בית הסתרים, היינו קלקי בית הסתרים, ובחזו"א קמא סימן ט' סקי"ב פירש דהיינו שער הערוה, וצ"ע דלהדיא כתב הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ב דקלקי שער הערוה חוצצין, (ומשמע שפירש כן להא דתנן קלקי הזקן, דקאי על זקן התחתון), וכ"ה בטוש"ע סימן קצ"ח סק"ו, - ובלחו"ש שם סק"ו כתב דמד' כמה מקמאי משמע שלא פירשו כן, עיי"ש.

**ר"א אומר אחד האיש ואחד האשה, כל המקפיד עליו חוצץ ושאין מקפיד עליו אינו חוצץ,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דס"ל, דהא דתנן כל המקפיד וכו' אינו מדברי ר"א, אלא אתאן לכו"ע, דזהו כללא דכל השנויים לעיל דאין חוצצין,[[33]](#footnote-34) - אך הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף ש"ז פירש דכ"ז הוא מדברי ר"א, דבין איש ובין אשה, אם הן מקפידין ע"ז ה"ז חוצץ ואם אין מקפידין אי"ז חוצץ, - ובד' הרא"ש בסימן כ"ו משמע דגריס ר"א אומר אחד האיש ואחד האשה כל המקפיד עליו חוצץ, זה הכלל כל המקפיד וכו', וכמש"כ התוי"ט, אך בתוס' הרא"ש סוכה ו' ב' גריס כגיר' שלפנינו, ועיי"ש שכתב לדון דכ"ה גם גיר' הרמב"ם, אך בנוסח המשנה שבפיהמ"ש הוא כגיר' שלפנינו.

הרא"ש בסימן כ"ו כתב דטעמא דרבנן דפליגי, הוא משום דס"ל דכל אשה נשואה מקפדת, ומשמעות דבריו דעיקר פלוגתא דרבנן ור"א הוא בדין אשה, דלרבנן כל אשה נשואה מקפדת, וע"כ ה"ז חוצץ, ולר"א אין כל אשה נשואה מקפדת, וע"כ אי"ז חוצץ,[[34]](#footnote-35) - ומבו' לפ"ז דמודו רבנן דאף דאין דרכם של אנשים להקפיד, מ"מ כל שהוא מקפיד ה"ז חוצץ, ולא אמרינן דבטלה דעתו, ומודה ר"א דכל שדרך כל הנשים להקפיד, אף אם אשה זו אינה מקפדת, בטלה דעתה, ונחלקו אם אמרינן דכל אשה נשואה מקפדת, - וכ"כ הב"י בריש סימן קצ"ח בדעת הטור שם, דכל שרוב הנשים מקפידות ה"ז חוצץ אף אם אשה זו אינה מקפדת, ומאידך כל שאשה זו מקפדת ה"ז חוצץ אף אם רוב הנשים אינם מקפידות,[[35]](#footnote-36) וכן נקטו הפוסקים שם ובאו"ח סימן קס"א לדינא,[[36]](#footnote-37) - ועיי"ש בב"י שהוכיח מד' הרמב"ם דכל שהיא מקפדת ה"ז חוצץ אף שרוב הנשים אינם מקפידות, וצידד בדעתו דאזלינן בתר דידי' אף לקולא, וכל שאינו מקפיד, אף שרוב בנ"א מקפידין, אי"ז חוצץ, ועמש"כ בזה בסד"ט שם סק"ה.

והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ז לב. פירש פלוגתא דרבנן ור"א, דרבנן ס"ל דכיון שדרכם של נשים נשואות להקפיד אפי' אינה מקפדת בטלה דעתה, ובאיש כיון שאין דרכם של אנשים להקפיד אע"פ שזה מקפיד בטלה דעתו, ולר"א כל אחד ואחד לפי הקפדתו בין איש ובין אשה, ומשמעות דבריו דמודה ר"א דדרכם של נשים נשואות להקפיד ואין דרכם של אנשים להקפיד, ואפ"ה ס"ל דאזלינן בתר דידי' ולא אמרינן בטלה דעתו, וכ"כ המאירי, ומבו' בדבריו דלפ"מ דקי"ל כרבנן, אזלינן בתר דרך הנשים בין לחומרא ובין לקולא, וכ"כ הב"י שם לדקדק מל' הרשב"א בתוה"ב הקצר, וכ"כ המאירי במשנתינו ובנדה ס"ו ב', וכ"כ היראים בסו"ס כ"ו, דכל שהוא מקפיד בדבר שאין דרך בנ"א שהם כיו"ב להקפיד, או אינו מקפיד בדבר שדרך בנ"א להקפיד, בטלה דעתו אצל כל האדם, וכ"נ בד' הרוקח סו"ס שע"ה.

והט"ז בסימן קצ"ח סק"ב כתב דכל שדרך קצת בנ"א להקפיד וגם אשה זו מקפדת ע"ז, ה"ז חוצץ, ומבו' מדבריו דאף דאם אין אף דרך קצת בנ"א להקפיד אי"ז חוצץ אף אם היא מקפדת, דבטלה דעתה, מ"מ כל שדרך קצת בנ"א להקפיד, וגם היא מקפדת, לא אמרינן דבטלה דעתה, ועמש"כ בזה הסד"ט שם סק"ד, והפרד"ר ע"ד הט"ז שם, ועיי"ש שכתב לחדש, דכל הא דאם אין אף קצת בנ"א להקפיד אי"ז חוצץ אף היא מקפדת, היינו רק כשאינה מקפדת בשעת טבילה, אך היא מקפדת בשעת טבילה ה"ז חוצץ, וכ"כ שם במקש"ז סק"ג, ועי' עוד בדבריו בשפ"ח סק"ב שהאריך בדינים אלו.

בתוספתא שהביא הר"ש לקמן פ"י מ"ד תניא דקשרי העני שמקפיד עליהן ושל בעה"ב הרי אלו חוצצין, ושל בעה"ב שאינו מקפיד עליהן ושבעני הרי אלו חוצצין, והמאירי לקמן פ"י כתב דאין הלכה כן, שהרי על הסתם אנו דנים, וכתב די"ל דמכוון התוספתא דאם איכא מין קשרים דאף העניים מקפידין עליהן חוצץ, ואם איכא מין קשרים דאף בעה"ב אינו מקפיד עליהן אינם חוצצין.

אך הרמב"ם בפ"ג ממקואות הכ"א הביא להך דינא דסתם קשרי בגדי עניים אין חוצצין ואם הקפיד עליהן חוצצין, וקשרי בעה"ב סתמן חוצצין ואם אינו מקפיד עליהן אינן חוצצין, ולכאו' מבו' מזה כמו שצידד הב"י בדעתו דלא אזלינן בתר רובא דעלמא, אלא אזלינן בתר דידי', ורק כשאין לו דעת להדיא ע"ז, אזלינן בתר רובא דעלמא, - אך י"ל דשאני התם, דכיון דבעה"ב מקפידין על קשריהן, ביד העני לעשות עצמו כבעה"ב, וביד בעה"ב לעשות עצמו כעני, וכן משמע מהא דלא תני להך דינא בשאר דברים החוצצין, דאם הוא מקפיד חוצץ אף כשאין דרך בנ"א להקפיד, ואם אינו מקפיד אינו חוצץ אף שדרך בנ"א להקפיד, - וי"ל עוד, דהא דקשרי בעה"ב שאין מקפיד עליהן אין חוצצין, הוא משום דכל שאין מקפיד עליהן הוי זה צורת הבגד, ול"ב בזה לדינא דאינו מקפיד,[[37]](#footnote-38) ובזה לא אזלינן בתר רוב בנ"א.

**פ"ט מ"א - אלו חוצצין באדם חוטי צמר וחוטי פשתן והרצועות שבראשי הבנות,** הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה סימן ב' ה"ו הק' דמ"ט הן חוצצין, הרי הו"ל כמיעוט שאינו מקפיד, וכתב דכיון שהיא מקפדת להסירן בשעה שחופפת את ראשה, אף שאינה מקפדת בשעת טבילה, חשיב כמקפדת, ומה"ט טבעת שבידה חוצצת, כיון דא"א שלא תעבירנו בשעת הלישה או בשעה שהיא אופה או מבשלת,[[38]](#footnote-39) וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף ש"ז, והרא"ש בסימן כ"ה וסימן כ"ו, והר"ן בפ"ב דשבועות ז., וכ"כ הטוש"ע בסימן קצ"ח ס"א.[[39]](#footnote-40)

אך בהל' הר"א מטול פי"א ה"א, נד' בשטמ"ק נדה עמ' תת"ג כתב דהא דטבעת וחוטי צמר חוצצין אף שאין מקפידין עליהן, הוא משום דכל הא דדבר שאינו מקפיד אינו חוצץ הוא רק בטיט או בלכלוך שיכול להתבטל אל הגוף, וזה כמש"כ רש"י בכ"ד דהא דדבר שאינו מקפיד אינו חוצץ הוא משום דה"ז בטל לגוף, אבל דבר חשוב דלאו בר איבטולי חוצץ.

המאירי בנדה ס"ו ב' כתב לפ"ד הראב"ד, דצבע חוצץ אף במי שאומנותו בצביעה, משום שהוא מקפיד להסירו בערבי שבתות,[[40]](#footnote-41) - אך הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף ש"ז, והרא"ש בסימן כ"ז, והטוש"ע בסימן קצ"ח סי"ז כתבו דאינו חוצץ במי שאומנותו בצביעה, וצ"ע דמ"ט אי"ז חוצץ מכח הא דמקפיד עליו להסירו בערבי שבתות.

ובתשו' זכרון יוסף יו"ד סימן י' הוכיח מזה דכל מש"כ הראב"ד דסגי במה שמקפדת בשעת לישה, הוא רק משום דמקפדת לפעמים גם עכשיו, שהרי אם מיקלע לה עיסה ללוש כמה פעמים היום או מחר מסירתו ממנה, וכתב לפ"ז דבטבעת ברחם שאינה מסירתו אלא בשעת לידה לא חשיב כמקפדת,[[41]](#footnote-42) ועיי"ש שהוכיח כן עוד מהא דשער שבאו"מ אינו חוצץ בפנוי' אע"ג דאחר שתינשא תהא מקפדת ע"ז, וממה שאמרו בפסחים מ"ו א' דבצק שבסדקי עריבה אינו חוצץ בשאר ימות השנה, אע"ג דכשיגיע פסח הוא צריך ליטלו,[[42]](#footnote-43) וממה שאמרו ביבמות ע"ח א' דבמעוברת שנתגיירה חשיב כאינו מקפיד, אף דלאחר גמר עיבורו יקפיד לצאת מרחם אמו,[[43]](#footnote-44) עכ"ד, - ובאג"מ יו"ד ח"א ריש סימן צ"ז כתב, דאין כוונת הזכרון יוסף לחלק בין זמן מרובה לזמן מועט, דמנ"ל ליתן קצבה ושיעור לד"ז מאחר שבגמ' לא מצינו זה, אלא כונתו לחלק בין הקפידא להסיר בשעת לישה שאין לזה זמן קצוב דאפשר שיזדמן לה בכל יום וגם בלילה, ובין כשהקפידא להסיר הוא רק לזמן קצוב, דעד זמן ההוא ודאי לא תסלקנו דחשיב כאינה מקפדת עד הזמן ההוא, וצ"ע דא"כ מ"ט חוטי צמר וכו' וטבעת חוצצין בשבת, אף דאין חופפת ראשה ואינה לשה בשבת.

אך הקשו בזה בד' הב"י בסימן קצ"ח סי"ח שכתב די"ל דאף דצואה תחת הצפורן חוצצת לטבילה מ"מ אינה חוצצת לנט"י, דהא דהיא חוצצת לטבילה הוא לפי שדרך הנשים כשהולכות למרחץ להקפיד עליו שלא יתגנו על בעליהן שיאמרו שהלכו למרחץ ומצואתן לא רוחצו, ואינה מקפדת ע"ז אלא בטבילה שהיא רוחצת כל גופה, אך בנט"י אינה מתגנה בכך על בעלה ואינה מקפדת ע"ז, ותיקשי דמ"מ כיון שהיא מקפדת בכך בשעת רחיצה, מ"ט אי"ז חוצץ אף בנט"י, ומ"ש מחוטי צמר וכו' דחוצצין מכח הא דהיא מקפדת עליהן בשעת חפיפה, - עוד צ"ע בזה, ממש"כ הר"ן בחולין ע"ג א' דהא דידות הכלים שעתיד לקצצן אין חוצצין, הוא משום דהוי כמיעוט דאינו מקפיד, דניח"ל שיעמוד שם עד שעת קציצה, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שהביא המאירי שם, והרי דאף שהוא מקפיד להסירו לאחר זמן, אינו חוצץ, ועמד בזה בחלקת יואב יו"ד סימן ל', עיי"ש מש"כ בזה, ועמש"נ בזה להלן פ"י מ"ה.

ט"ו אלול ע"ו

דף מס' 4

**לפלוף**

במתניתין תנן דלפלוף שחוץ לעין חוצץ, ולפלוף שבעין אינו חוצץ, ובנדה ס"ז א' אמר מר עוקבא דלפלוף שבעין לח אינו חוצץ, יבש חוצץ, ונחלקו הראשונים בזה.

**א** הר"ש פירש דמר עוקבא קאי על לפלוף שבעין דתנן דאינו חוצץ, וקמ"ל דאם הוא יבש ה"ה חוצץ, ובפי' הר"ש מכת"י כתב דמשמע דחוץ לעין אף לח חוצץ, והיינו או משום דאף דלח ל"ה חציצה כלל, ודמי לשאר מילי דלחין אין חוצצין, מ"מ גזרו לח אטו יבש, ובתוך העין דלא שכיח יבש, לא גזרו, או דאף לח הוי חציצה, וכל הא דבתוך העין אינו חוצץ, הוא משום דאינו מקפיד ע"ז, וע"כ חוץ לעין דמקפידין ע"ז אף לח חוצץ, וכדרך בתרא כתבו הרמב"ן והרשב"א בנדה שם, - ובחזו"א יו"ד סימן צ"ד סק"ב כתב דהא דלפלוף לח חוצץ, ול"ה כשאר מילי דלחין אין חוצצין, הוא משום דלפלוף הוא עב ודבוק ואין מניח המים לעבור בו.

והתוס' בנדה שם כתבו דטעם החילוק בין לפלוף שבתוך העין דלח אינו חוצץ ללפלוף שחוץ לעין דאף לח חוצץ, הוא משום דלפלוף שבתוך העין הדמעה שבעין מלחלחתו ואינו מניחתו להיות יבש, ועמש"כ לפרש בזה בחזו"א שם.

**ב** בסה"ת סימן ק"ג כתב דהא דלפלוף שבעין אינו חוצץ ושחוץ לעין חוצץ, הוא משום דבתוך העין סתמו הוא לח, ושחוץ לעין סתמו הוא יבש, ולעולם אף בתוך העין אם הוא יבש ה"ה חוצץ, ואף חוץ לעין אם הוא לח אינו חוצץ, וכ"כ הסמ"ג לאוין קי"א בשם ר"ת, והמרדכי בהל' נדה סימן תשמ"ח.

**ג** הטור בסימן קצ"ח כתב דלפלוף שבעין לעולם אינו חוצץ, ולפלוף שחוץ לעין לח אינו חוצץ ויבש חוצץ, וכ"כ הב"י שם בדעת הרא"ש בסימן כ"ה, ופירש דהוא משום דלפלוף שבתוך העין לא שייך בי' יבשות אע"פ שהוא יבש הרבה, מפני שדמעה מלחלחתו במקום דיבוקו.

**ד** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו', דלפלוף שחוץ לעין ולפלוף שבעין תרי מילי נינהו, דלפלוף שחוץ לעין היינו ליחה המתקבצת בעפעפים ובזויות העינים, ולפלוף שבעין הוא ליחה המתהוה בתוך העין כשיש בה חולי, - ולכאו' לדעתו זהו טעם הא דלפלוף שחוץ לעין חוצץ ולפלוף שבעין אינו חוצץ, דהליחה המתקבצת חוץ לעין, לא עיילי בה מיא, והליחה המתהוה בעין מחמת חולי עיילי בה מיא.

**ה** התוס' בנדה שם כתבו בשם ר"ת, דמשמעות משנתינו דלפלוף שתוך העין אינו חוצץ אף אם הוא יבש, ודינא דמר עוקבא דאף בתוך העין אם הוא יבש חוצץ, הוא רק לטהרות, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה סימן ב' ה"ח בדרך בתרא, וכ"כ הב"י בסימן קצ"ח בדעת הרמב"ם, וכ"כ המרדכי בסימן תשמ"ח, וכתב עפי"ד היראים, דכ"ז הוא בדיעבד אף לכתחילה אף לבעלה ה"ז חוצץ, וכ"כ הסמ"ג לאוין קי"א, ועמש"כ בזה הש"ך בסימן קצ"ח סקי"ג.

והראב"ד שם בדרך קמא כתב, דלא קי"ל כלל כמר עוקבא, ולפלוף שתוך העין אינו חוצץ כלל אף כשהוא יבש, כסתימת מתניתין, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בנדה שם וביבמות מ"ז ב', והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ז הביא לב' הדעות בזה.[[44]](#footnote-45)

ובד' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ז מבו', דאף דלא קי"ל כמר עוקבא, מ"מ לפלוף שחוץ לעין אינו חוצץ אלא אם הוא יבש שהתחיל לירוק, וכנראה אזיל כדעת סה"ת דמר עוקבא קמ"ל דכל שהוא יבש ה"ה חוצץ אף בתוך העין, וכל שהוא לח אינו חוצץ אף חוץ לעין, ואף דלא קי"ל כוותי' לחומרא, מ"מ קי"ל כוותי' לקולא, וצ"ע, - אך בד' הרמב"ם בפ"ב ממקואות ה"א והרמב"ן בהל' נדה פ"ט הי"ב מבו' דלפלוף שחוץ לעין חוצץ בכל ענין, וכ"נ בד' הראב"ד בבעה"נ שם, ובסד"ט סימן קצ"ח סקכ"א כתב, דלמש"כ הראשונים דהא דלית הלכתא כמר עוקבא, הוא משום דסתימת מתניתין משמע דלפלוף שבעין בכל ענין אינו חוצץ, הרי דה"נ סתימת מתניתין משמע דלפלוף שחוץ לעין בכל ענין חוצץ.

**בצק וצואה שתחת הצפורן**

במתניתין תנן דבצק שתחת הצפורן חוצץ וצואה שתחת הצפורן אינה חוצצת, והתוס' בנדה ס"ז א' פירשו דהיינו דבצק שתחת הצפורן הוא יבש, וצואה שתחת הצפורן הוא לח, וע"כ אינו חוצץ, וכ"כ המרדכי בהל' נדה סימן תשמ"ז.

ועד"ז כתב הסמ"ג לאוין קי"א בשם ר"ת, דבצק דחוצץ הוא משום שהוא נדבק מאד, וגם הא דתניא בתוספתא דטיט שתחת הצפורן חוצץ איירי בטיט הדומה לבצק שנדבק מאד, וצואה שתחת הצפורן אינה נדבקת מאד, וע"כ אינה חוצצת, וה"נ שאר טיט שאינו דומה לבצק, אינו חוצץ, וכ"כ השבה"ל סימן קל"ד והרשב"א בחולין ק"ז א', והוסיפו לפרש דצואה כל שעה אדם נוטלה לפי שהיא מסרחת, וכשהיא שם אינה מהודקת וא"א לה לחוץ, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ו' ש"ה עג..

אך באו"ז סימן שס"ג אות ח' כתב דצואה שתחת הצפורן היינו כעין שחרורית הנראית בין בשר לצפורן, דאין אדם מקפיד ע"ז, דדרך כל שעה שיש שחרורית בין צפורן לבשר, ובצק שתחת הצפורן הוא שנדבק שם בצק מבחוץ.[[45]](#footnote-46)

הר"ש והרא"ש הביאו מתוספתא דצואה שתחת הצפורן שלא כנגד הבשר חוצצת, וד' התוספתא הובאו גם בבעה"נ שער הטבילה סימן ב' ה"ה וה"ז, ובהלכות נדה להרמב"ן פ"ט הי"ב, ובתוה"ב בית ז' ש"ז, ובפי' הר"ש מכת"י פירש הטעם בזה, דהוא משום דשלא כנגד הבשר מקפידין על הצואה הדבוקה שם, וכ"כ האו"ז בסימן שס"ג אות ח' בשם היראים, והטור בסימן קצ"ח כתב דאין דרך בנ"א להקפיד בכך, הלכך מי שאינו מקפיד אינו חוצץ, ועמש"כ בזה הב"י שם.

והרמב"ם בפ"ב ממקואות הי"ד כתב דצואה שתחת הצפורן אינה חוצצת, ולא חילק דשלא כנגד הבשר חוצצת, והב"י בסימן קצ"ח סי"ח כתב בדעתו דס"ל דמתניתין פליגא על התוספתא.[[46]](#footnote-47)

ולכאו' כ"ה גם למש"כ התוס' דהא דצואה שתחת הצפורן אינה חוצצת הוא משום דהיא לחה, ולמש"כ ר"ת דהא דאינה חוצצת הוא משום דאינה נדבקת, דלפ"ז אף אם היא שלא כנגד הבשר אינה חוצצת,[[47]](#footnote-48) וכ"נ בשבה"ל סימן קל"ד שהביא ד' ר"ת וכתב דרבינו שמחה כתב ע"ז דצ"ע בתוספתא דמשוי חילוק בצואה שתחת הצפורן כנגד הבשר ושלא כנגד הבשר, אך בד' הריטב"א בחולין ק"ז ב' מבו' דאף לד' ר"ת, צואה שלא כנגד הבשר חוצצת, וכ"נ בד' הסמ"ג לאוין קי"א, וצ"ע, - והסמ"ק במצוה רצ"ג כתב בשם ר"ת, דהא דתנן סתמא דצואה שתחת הצפורן אינה חוצצת, הוא בצואה שאינה נדבקת, והא דתניא בתוספתא דצואה שתחת הצפורן שלא כנגד הבשר חוצצת, איירי בנדבקת.

והרשב"א בתוה"ב בית ו' ש"ה עג. כתב לענין נט"י דצואה שתחת הצפורן אינה חוצצת משום דאין אדם מקפיד עלי' ועוד שאינה מהודקת כ"כ, והב"י בסימן קצ"ח סי"ח דקדק מדבריו דאף אם היא שלא כנגד הבשר אינה חוצצת, והק' ע"ז ממש"כ בבית ז' ש"ז דאף צואה חוצצת כשאינה כנגד הבשר, ועיי"ש מש"כ בזה,[[48]](#footnote-49) ובסו"ד הק' דלמש"כ בבית ו' דהא דאינה חוצצת הוא משום דאינה מהודקת, אין לחלק בזה בין נט"י לטבילה.

**דבר שאין מסירין אותו מחמת סכנה**

הראבי"ה סימן תתקצ"א הובא באו"ז סימן שס"ב כתב בדין שער המדובלל מחמת שד שהוא סכנת נפשות לגלחו דאינו חוצץ, ולמד לזה מהא דחץ של מתכת אינו חוצץ ופירש הריבמ"צ דהוא משום דלא מפיק לי' דילמא מיית, וכ"נ בד' הלבוש בסימן קצ"ח ס"ו, - וכ"כ הגאב"ד מברעסלא בתשו' זכרון יוסף יו"ד סימן ט' דטבעת שנותנין ברחם משום סכנה אינה חוצצת, דדמי לחץ של מתכת, והסכים לזה הזכרון יוסף שם סימן י', וכ"כ בסד"ט סימן קצ"ח סקי"ט והביא כן מתשו' פמ"א ח"ב סימן קמ"ז, וסוסקכ"ו, ובתשו' הגרע"א שבסו"ס דו"ח נקט כן מסברא, דודאי דכל דאיכא סכנה להסירו חשיב כאינו מקפיד, וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן קצ"ב וקצ"ג,[[49]](#footnote-50) - והמרדכי בהל' נדה סימן תשנ"א הביא לד' הראבי"ה בדין שער המדובלל, ולא הביא לה"ט דכיון שיש סכנה להסירו חשיב כדבר שאינו מקפיד, ובתשו' פמ"א ח"ב סימן קמ"ז ובסד"ט סימן קצ"ח סקי"ט ובתשו' הגרע"א שבסו"ס דו"ח כתבו דהוא משום דהויא החציצה ברוב שערו, ורובו חוצץ אע"פ שאינו מקפיד, (אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק ריש סימן ס' נסתפק בזה).

והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ס' הביא בשם החוו"ד שהק' ע"ד הסד"ט בסוסקכ"ו דהרי קי"ל כרבנן דרבי דאף חץ של מתכת חוצץ,[[50]](#footnote-51) וכתב הגרע"א דיותר יפלא ע"ד הגאב"ד מברעסלא והזכרון יוסף שהוכיחו מדין חץ של מתכת דכל דיש סכנה להסירו אינו חוצץ, ותיקשי דאדרבה הרי קי"ל כרבנן דחוצץ, וכתב הגרע"א לישב, דרבנן ס"ל דליכא בזה סכנה, דגם לרבי אינו אלא חשש רחוק דסכנה, אך זה דלא כמש"כ המאירי בשלהי מכילתין, דיש בהוצאתו "סכנה גדולה" ומתיאש הימנה ואינו מקפיד, או דטעמייהו הוא משום דאפשר בתחבולה בהמשך הזמן להוציא את החץ, וע"כ הוא חוצץ כיון דדעתה להסירו לאחר זמן, - ובאמת הוא מפורש כן בד' הריבמ"צ שהביא הראבי"ה שם, דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דמתכת נמי קפיד עלי' לאפוקי.

בהגה' החשק שלמה למחה"ש סימן קצ"ח סקי"א כתב, דבגונא דליכא סכנה אלא בשעת טבילה, ודאי דהוא חוצץ, ועיי"ש שהוכיח לזה, וכ"ה מבו' בד' האחרונים שדנו בדין אשה שיש לה נקב בעור התוף והוי סכנה שיבואו שם מים, ולא עלה על דעתם להתיר ליתן שם דבר החוצץ, משום דאינו מקפיד עליו משום הסכנה, ולכאו' הטעם בזה הוא משום דהיא מקפדת להסירו אחר הטבילה, וע"כ ודאי דחשיב כדבר המקפיד.[[51]](#footnote-52)

**דבר שאין מסירין אותו מחמת צער**

בתשו' ר"י הזקן שנד' בשטמ"ק עמ' תשכ"ה כתב דהא דגלד שעל המכה אינו חוצץ, הוא משום דכ"ז שלא נתיבש הגלד שעל המכה כ"כ שדרך בנ"א להסירו, שאם הם מסירים אותו יהי' במקומו חבורה ודם יוצא או מוגלה והי' מזיק או מצטער, אינו חוצץ, דלא חשיב מקפיד, כיון שלא הי' ראוי להסירו מעולם כ"ז שהוא כמו שהוא עכשיו, ואפי' אם יקרא מקפיד, חשיב מעיקר גוף, כיון שאין דרך להסירו בעוד שהוא כ"כ רך מפני הצער, - ומבו' בדבריו שנסתפק אם דבר שאין דרך בנ"א להסירו מפני היזק או צער, חשיב כדבר שאינו מקפיד, או דכיון דמצ"ע מקפידין עליו, ורק מפני ההיזק והצער אין מסירין אותו, חשיב כדבר המקפיד, וכל הא דאין גלד חוצץ הוא רק משום דחשבינן לי' מעיקר הגוף כ"ז שאין דרך להסירו.[[52]](#footnote-53)

ובסה"ת סימן ק"ג כתב בשם ר"י דגלד שמצטערין בהסרתו אינו חוצץ מדינא דחשיב כאינו מקפיד, ומ"מ רגילות הוא להסיר הכל או להמתין עד שתתרפא, והובא גם בסמ"ג לאוין קי"א ובמרדכי הל' נדה סימן תשמ"ח, ומבו' דנקט לעיקר כטעמא קמא דר"י, דכל שאין מסירין אותו מחמת צער, חשיב כאינו מקפיד,[[53]](#footnote-54) - וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן והרשב"א בנדה ס"ז א' כתבו דהא דגלד שעל המכה אינו חוצץ הוא משום דלא עביד אינש לקלף גלד מכתו משום דקשה למכה, ולהדיא מבו' בדבריהם שם דאי"ז משום דחשבינן לי' מכח ה"ט כעיקר הגוף, אלא הוא מדינא דדבר שאינו מקפיד אינו חוצץ.

ובתשו' ר"י שם הביא דעת רש"י דס"ל דכל גלד חוצץ מדינא, ומבו' בדבריו שפירש בדעתו דאף דאין מסירין אותו מחמת הצער, חשיב כדבר המקפיד,[[54]](#footnote-55) וכ"כ בסד"ט סימן קצ"ח סקכ"ג סוד"ה ותו ק"ל בדעת הר"ש מקוצי ומהר"ח או"ז שהביא הט"ז שם סקי"ד.[[55]](#footnote-56)

**בדין רטי' שע"ג המכה, ואגד וקשקשים**

בסד"ט סימן קצ"ח סוסקי"ט הק', דמ"ט רטי' שע"ג המכה ואגד שע"ג המכה וקשקשים שע"ג השבר חוצצין, אף דה"ז משמש לרפואה ואין בנ"א מקפידין ע"ז,[[56]](#footnote-57) ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בסד"ט שם כתב, דשאני רטי' ואגד וקשקשים דאפשר להסירן לפי שעה, וע"כ הן חוצצין, - וצ"ב דאם מהני הא דאין דרך בנ"א להסירן משום רפואה, לחשבו כאינו מקפיד, א"כ מה לי דאפשר להסירן לפי שעה, הרי מ"מ אין מקפידין להסירן, וכ"ה בתשו' הגרע"א שבסו"ס דו"ח, דבדבר שאין מסירין אותו מחמת סכנה, אף אם אפשר להסירו לזמן מועט, מ"מ כיון דצריכה שיהא שם מחמת חשש סכנה, חשיב כאינו מקפיד.

**ב** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס' כתב בשם החוו"ד, דכל הא דדבר שיש צער להסירו אינו חוצץ, הוא רק בגלד שהוא מגופו, אך אגד וקשקשים דאינם מגופו, ה"ה חוצצין, אף שהן נצרכין לרפואה, - והך מילתא דדבר שאינו מגופו חוצץ אף כשיש צער להסירו, כתב גם בסד"ט שם סוסקכ"ו,[[57]](#footnote-58) - אך בתשו' כת"ס יו"ד סימן צ"א ד"ה אלא דקשיא תמה ע"ז, דמ"ט יש לחלק בכך.

**ג** בתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן קנ"ח אות ה' כתב דהא דרטי' חוצצת, הוא משום דדעתו להסירה אחר שנתרפאה המכה, והוי כדבר המקפיד עליו לאחר זמן, וכ"כ האבנ"ז ביו"ד סימן רנ"ג סק"א, והך מילתא דיש מקום לדונו כמקפיד מחמת כן, מבו' גם בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס', לפ"מ שפירש שם בד' הסמ"ג, - אך מד' הסד"ט ודעימי' נראה דפשיטא להו דכיון דאין דעתו להסירה כ"ז שהמכה קיימת, ל"ד למקפיד לאחר זמן דחוצץ, וכאשר כ"ה מבו' בד' ר"י הזקן בדין גלד, דכיון שאין ראוי להסירו כ"ז שהוא כמו שהוא עכשיו, לא חשיב כמקפיד, ונת' לעיל בהערה.

**ד** בתשו' כת"ס שם ד"ה היוצא לנו כתב דהוא משום דמסירים לפעמים כדי לראות אם נתרפא, או לתקן האגד וקשקשים, לכן מקרי מקפיד וחוצץ,[[58]](#footnote-59) דדמי לטבעת דחוצצת משום שמקפיד עלי' בשעת לישה, - ולכאו' מכוון דבריו, דאף דמשום מה שמסירין האגד והקשקשים אחר שתתרפא המכה והשבר, לא חשיב כמקפיד, כיון דבזמן שהמכה קיימת אינו מקפיד, מ"מ כיון דמסירין אותם אף בשעה שהמכה קיימת, חשיב כמקפיד.[[59]](#footnote-60)

**בדין כחול הניתן לרפואה**

הש"ך בסימן קצ"ח סקי"ד הביא מבה"ג, דכוחלת עיני' לרפואה ה"ז חוצץ, והבינת אדם סקכ"א כתב דהוא משום דמצ"ע היא מקפדת ע"ז ורק מחמת הרפואה א"א לה להסיר, וע"כ חשיב כדבר המקפיד, אך זה שלא כדעת הסוברים דכל שאין מסירין אותו מחמת צער, חשיב כאינו מקפיד, אף אם אינו מגופה,[[60]](#footnote-61) - אך הפרד"ר בשפ"ח שם כתב דהוא משום דה"ה מקפדת להסירו כשהיא בין בנ"א דגנאי הוא לה, - ובתשו' כת"ס יו"ד סימן צ"א ד"ה ואחרי דברים כתב דהוא משום שמחליפין הכחול מזמן לזמן.

**דבר שאין מסירין אותו מחמת איסור**

בשבת ק"כ ב' אמרו דהי' שם כתוב על בשרו, ה"ז חוצץ בטבילה, ורק אם הוא לח אינו חוצץ, ובאו"ש פ"ו מיסוה"ת עמד דמ"ט ה"ז חוצץ, הרי כיון דאסור למחוק את השם, הו"ל כמיעוט שאינו מקפיד, ועיי"ש מש"כ בזה.

ובחי' הריטב"א והר"ן שם מבו' דלא פסיקא להגמ' הך מילתא דהדיו חוצץ ולא חשיב כמיעוט שאינו מקפיד, ופירשו דהא דפריך דתיפו"ל משום דיו, הוא רק להמקשן דס"ל דהגמי חוצץ ולא חשיב כאינו מקפיד, ולכאו' הוא מכח הא דאסור למוחקו, וצ"ע.[[61]](#footnote-62)

**דבר שמניחין אותו לזמן**

בתשו' חלקת יואב יו"ד סימן ל' כתב בדין מוך שנותנת באזנה דכל שמניחין אותו שבוע, אינו חוצץ, דדמי לדין קושר דכה"ג חשיב כקשר של קיימא מדרבנן, וה"נ הכא אין החציצה אלא מדרבנן, וכתב שם דאף דמשום הא דמיעוט המקפיד אינו חוצץ אלא מדרבנן אין להתיר, שהרי גזרו אטו דאורייתא, ובדאורייתא לא חשיב כשל קיימא, מ"מ יש להתיר משום דכל הא דה"ז חוצץ כשמקפדת עליו לאחר זמן, אף שהיא רוצה בו עכשיו, אינו אלא מדרבנן, עכ"ד, וצצ"ע דאי"ז במשמעות ד' הראשונים דכל הא דטבעת חוצצת אף שהיא רוצה בה עכשיו, אי"ז אלא חומרא דרבנן לחשבו כמקפיד, - וצ"ע, דלא מצינו דכלפי כל דינים דרבנן חשבינן לה כשל קיימא, אלא דגזרו חכמים בקשר שאין מתירין אותו עד אחר ז' ימים, אטו קשר של קיימא.

ובאבנ"ז יו"ד ריש סימן רנ"ג כתב דכל שמניחין אותו חצי שנה אינו חוצץ, דיש לסמוך ע"ד רבינו ירוחם דכה"ג חשיב כשל קיימא מדאורייתא, וכל דחשיב כשל קיימא אינו חוצץ, כמבו' בד' הרא"ש בפ"י מ"ג ובהל' תפילין סימן י"ג דקשר של קיימא א"צ שיבואו בו המים, וצ"ע, דבכלים ודאי דכל דהוי של קיימא הוי מכלל עיקר הכלי, ול"ש בזה חציצה כלל, ומנ"ל דאף בדבר שנותנים על גוף האדם מהני הא דהוא של קיימא.

ומד' הנוב"י ודעימי' שדנו בדין טבעת ברחם שמסירין אותה בשעת לידה, דחשיב כמקפיד לאחר זמן דחוצץ, מבו' דפשיטא להו דאינה מקפדת עלי' אלא לאחר זמן רב, חשיב כדבר המקפיד.

**בדין סתימות בשינים**

בבינת אדם סקכ"א כתב נשים שיש נקבים בשיניהן וסותמות הנקבים ע"י רופא בשעוה או עופרת, ה"ז חוצץ, דכיון דמצ"ע היא מקפדת ע"ז, ורק מחמת הרפואה א"א לה להסיר, חשיב כדבר המקפיד,[[62]](#footnote-63) - ובאג"מ יו"ד ח"א סו"ס צ"ז כתב דפשוט דדבריו קיימי רק בגונא דהוא רק כדי שלא יכנס הרוח ולא יכאב השן, אבל אינה טובה ללעוס בה, וע"כ חשיב כמקפיד, כיון דהיא מקפדת עלי' ורק דא"א לה להסירה מפני הרפואה, אך סתימות שבזמנינו דאין מקפידין עליהן כלל, אין חוצצות.

באג"מ שם כתב דמה"ט אף סתימה זמנית אינה חוצצת, דאף שמסירין אותה לאחר זמן, מ"מ כיון שמסירין אותה כדי ליתן סתימה אחרת, לא חשיב כמקפיד, ועיי"ש בענף ד' שהוכיח להך מילתא דכה"ג לא חשיב כמקפיד, וכ"כ בתשו' מהרש"ם ח"א סימן ז' ד"ה אך לפמ"ש דכל שמסירין כדי להחליפו באחר, לא חשיב כמקפיד, אך בתשו' כת"ס יו"ד סימן צ"א מבו' דפשיטא לי' דכה"ג חשיב כמקפיד, (ופירש דמה"ט הוא דרטי' ואגד וקשקשים חוצצין, ודכחול לרפואה חוצץ, ונת' לעיל), - ואמנם טעם זה ל"ש באופן המצוי שמסירין את הסתימה לצורך המשך הטיפול, וצ"ע.[[63]](#footnote-64)

ובגידו"ט בתשו' סימן כ"ב כתב בדין שן תותבת שמסירין אותה לצורך ניקוי החניכים, די"ל דכיון דהיא משמשת כשן אינה חוצצת, וכתב עוד די"ל דבכה"ג דמסירין לצורך ניקוי, לא חשיב כמקפיד, וצ"ע.[[64]](#footnote-65)

כ"ב אלול ע"ו

דף מס' 5

**פ"י מ"א - כל ידות הכלים שהכניסן שלא כדרכן הרי אלו חוצצין,** הר"ש פירש דהוא כגון יד הקרדום וכיו"ב שהכניסן בברזל בעיקום שלא כדרכן, ומבו' דכל שהכניסן כדרכן אינם חוצצין, וכן תניא בתוספתא שהביא הר"ש, - ובד' הראבי"ה בסימן תתקצ"א מבו' דהוא משום דהוי היד כגוף הכלי, עיי"ש, וכ"ה בד' מהר"ם שהובאו בתשב"ץ קטן סימן שס"ג ובכל בו סימן מ"ח, דהא דידות שאין עתיד לקצצן אין חוצצין, הוא משום דהוו חיבור לכלי.

ובמשנ"א עמד בזה, דאף כשהכניסן כדרכן הרי אינם חיבור לכלי, וכדתנן בפרה פי"ב מ"ח דידות החרוקות אינם חיבור להזאה, ופירש הרמב"ם שם דהיינו ידות הנכנסין בנקב שבכלי, ועיי"ש שכתב דהא דאינם חוצצין, הוא משום דאינו מקפיד עליהן,[[65]](#footnote-66) - ובאג"מ יו"ד ח"א סימן צ"ו סוף ענף ג' כתב לדקדק כן מל' התוספתא דידות הכלים שהכניסן כדרכן הרי אלו אין חוצצין, ומשמע דלעולם אינם מגוף הכלי, ואך דאינם חוצצין משום דאינו מקפיד, דאם הוו מכלל הכלי, פשיטא דאינם חוצצין, וגם ל"ה לי' למיתני בל' חציצה, אלא הו"ל למיתני שהם כלי א'.[[66]](#footnote-67)

ובגלות עליות כתב לדון דהר"ש לטעמי' שפירש למתניתין דפרה שם בע"א, ולדעתו אף כשהיד נכנס לנקב שבכלי הוי חיבור, וי"ל כן אף בדעת הראבי"ה, אך לדעת הרמב"ם שם דבכה"ג אינו חיבור, ה"ז חוצץ, - ועיי"ש שדקדק כן מד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ג ממקואות הי"א שפירש למשנתינו בידות הקדוחות שהיד חלולה והכלי נכנס לתוכה שהם חיבור אף להזאה, - אך עיי"ש דמסיק דודאי דאף ידות החרוקות אינם חוצצין, משום דהמקום שתחת היד הו"ל כבלוע, וצ"ע דכיון דהיד אינה חיבור לכלי, לכאו' אינה חושבת את המקום שתחתי' כבלוע.

הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ג ממקואות הי"א, פירש למשנתינו, דלא קאי כלל לענין חציצת היד על הכלי, אלא איירי לענין היד עצמה שהיא חלולה וצריך שיכנסו בה המים, ובזה הוא דתנן דכל שהכניסן שלא כדרכן, או שלא נענע יד הכלי כדי שיכנסו בו המים, או דנשברה היד באופן שא"א שיכנסו בה המים, ל"מ הטבילה, - ובחס"ד לתוספתא כתב דלפ"ז הא דהכניסן שלא כדרכן חוצצין, היינו כשהכניסן שפי היד למטה, דאין המים נכנסין לתוכה, ודמי להכלי שהטבילו דרך פיו דכאילו לא טבל.

הר"ש הביא מתוספתא, דידות הכלים שנשברו, אם משמשין מעין מלאכתן הראשונה, אינם חוצצין, והמאירי לעיל פ"ט כתב דהוא משום דאינו מקפיד להסירן, - ובאג"מ יו"ד ח"א סימן צ"ו ענף ג' כתב דאיירי בכה"ג שהוא עתיד להחליפו באחר,[[67]](#footnote-68) דאם יניחנו כן פשיטא דאינו חוצץ, דמי גרע מאם עשה מתחילה כן, ואפ"ה אינו חוצץ, כיון דהוא מחליפו משום שרוצה יד מעולה טפי, וכל כה"ג לא חשיב כמקפיד, ולמד מזה לדין סתימה זמנית, דאף דמחליפתה באחרת, לא חשיב זה כמקפיד, וזה לפי דבריו שם, דהא דידות הכלים החרוקות אינם חוצצות, הוא מדינא דאינו מקפיד.[[68]](#footnote-69)

אך צ"ע, דמשמעות ל' התוספתא, דרק משום דהיו מעיקרא ידות מעליין ונשברו, הוא דאם משמשין מעין מלאכתן הראשונה אינם חוצצין, אך אם מעיקרא ל"ה ראויים כ"כ למלאכתן, ה"ה חוצצין.[[69]](#footnote-70)

הר"ש הביא מתוספתא דמגל שנשברה ידה מן הסיטה ולפנים אינה חוצצת מפני שהיא כבית הסתרים, והר"ש והרא"ש לקמן מ"ה הוכיחו מזה דבבית הסתרים דכלים לא חיישינן לחציצה, ובפי' הר"ש מכת"י פירש דהוא משום דאין אדם מקפיד שם, וכ"נ בד' הר"ש בשלהי פירקין, וצ"ל דהא דנשברה ידה מן הסיטה ולפנים, היינו שנפל מעט מן היד לתוך חללה, וכמש"כ בחזו"א קמא סימן י' סק"א ובחזון יחזקאל, וכיון דה"ז בבית הסתרים אין מקפידין ע"ז.

אמנם משמעות ד' המאירי בפירקין, דבבית הסתרים דכלים ל"ב כלל ראוי לביאת מים, - ובאבנ"ז יו"ד סימן רס"ז סקכ"ג פירש בזה למש"כ התוס' דהא דבבית הסתרים בעינן ראוי לביאת מים, הוא מדכתיב כל בשרו, וע"כ בכלי דלא כתיב כל, ל"ב שיהא הבית הסתרים ראוי לביאת מים.[[70]](#footnote-71)

ולדעת הני קמאי דס"ל דכל הא דבבית הסתרים בעינן ראוי לביאת מים, הוא משום שהוא כגלוי לענין טומאה, או משום דהוא מתגלה לפעמים, ונת' לעיל פ"ח מ"ה, לכאו' מה"ט הוא דכשנשברה ידה מן הסיטה ולפנים אינה חוצצת, דבית הסתרים זה אינו כגלוי לענין טומאה, ואינו מתגלה לעולם, ואין ללמוד מזה דאין חציצה פוסלת בבית הסתרים שבכלים, וכעי"ז כתב בחזו"א קמא סימן י' סוסק"א.

**כלי שהטבילו דרך פיו כאילו לא טבל,** בתורי"ד חגיגה כ"ב א' ובתש'ו סימן ט"ו הביא פי' הריבמ"צ דהוא משום דהמים נשאבין לתוכו, - והר"ש הק' על פי' זה, דזה ניחא במקוה שאין בו כ"א מ"ס מכוונות, אך במקוה שמימיו מרובין, הרי אף אם תחילה נשאבו המים בתוכו, מ"מ כשהכניסו כולו במים מושקין המים שבתוכו למי המקוה ועלתה לו טבילה, וצ"ב דמ"ט בתחילת הכנסתו ליכא השקה על המים, וכשהכניסו כולו איכא השקה על המים, ועי' בגלות עליות, - ובתשו' הרי"ד שם כתב ללמוד מזה, דל"מ השקה לטהר למים שאובין שבתוך הכלי, אף בתורי"ד שם חזר בו, דודאי מהניא השקה למים שאובין, ופירש למשנתינו כפי' הר"ש.

ובעיקר פי' זה צ"ב דמ"ט כשהטבילו דרך פיו נעשו המים שבתוכו שאובין, וכשהטבילו דרך שוליו לא נעשו המים שבתוכו שאובין, ובתשו' הרי"ד שם כתב דהוא משום דכשהטבילו דרך פיו הוי זה דרך שאיבה, ודרך שוליו ל"ה זה דרך שאיבה, וצ"ב.[[71]](#footnote-72)

אך המאירי פירש דאיירי במקוה מצומצם ומרודד דאין הכלי נכנס כולו אא"כ נתחב בקרקע, וכשהוא נתחב בקרקע נעשים המים שבתוכו שאובין,[[72]](#footnote-73) - ובזה ניחא הא דנעשו המים שאובין, ול"ד לזקפה לידוח דאי"ז דרך שאיבה, ועמד ע"ז בחזו"א קמא סימן י' סק"א, (וניחא נמי הא דנעשין המים שאובין, אף אי נימא דמים שלא נתלשו מן המקוה אינם נעשין שאובין, ועמד ע"ז בחזו"א שם).

ועי' עוד בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"ד בתשו' הר"ש ב"ר ברוך מש"כ לדון לפ"ד הר"י מסימפונט, ועיי"ש בסימן ס"א וסימן ס"ג, וצ"ע שם.

הרמב"ם והר"ש פירשו דהא דכאילו לא טבל, הוא משום דכל שמכניס הכלי דרך שוליו אין המים נכנסין לתוכו, ובקרית ספר פ"ג ממקואות צידד דכה"ג ל"ה טבילה מדאורייתא, וכדתנן כאילו לא טבל,[[73]](#footnote-74) ופירש דהוא משום דאינו ראוי לביאת מים, כיון שאין המים נכנסין לתוכו לעולם ואפי' מכניסו כולו במים, וצ"ב, ובסו"ד נסתפק דשמא אי"ז אלא מדרבנן, כיון דהוי זה במיעוט הכלי, - ובמשנ"א כתב דהכא לא עלתה לו טבילה אף במיעוטו, משום דליכא ביאת מים כלל לתוך הכלי, ואי"ז מדין חציצה.

**פ"י מ"ב - הכר והכסת של עור הרי אלו צריכין שיבואו בהן המים,** בגלות עליות כתב דבד' הר"ש והרא"ש נראה דדוקא של עור עשוי להכניס ולהוציא מה שבתוכן, אבל של בגד אינו עשוי להכניס ולהוציא וטובלין כמו שהוא, אך מד' מהר"ם המובא בתוי"ט נראה לפרש, דלרבותא נקט של עור, וכ"ש של בגד דדרכו להכניס ולהוציא מה שבתוכו בעת הכיבוס, פשיטא דבעינן שיבואו בהן המים, עכ"ד, - ולכאו' לפ"ז נמצא, דדעת הר"ש והרא"ש דמה שהוא עתיד להכניס ולהוציא לצורך הכיבוס, לא חשיב כעשוי להכניס ולהוציא, דרק אם הוא עשוי להכניס ולהוציא בשעת שימושו, או כדי להחליף מה שבתוכו, הוא דלא חשבינן לי' ככלי אטום, וצריך שיבואו המים בתוכו, וצ"ע.

**והתפילה א"צ שיבואו בהן המים,** בתוי"ט כתב בשם מהר"ם, דהא דתפילין א"צ שיבואו בהן המים, אף שמוציאין את הפרשיות כדי לבדקן, הוא משום דלא חשיב כעשוי להכניס ולהוציא, אלא כגון הכרים והכסתות שמוציאין מה שבתוכן בשביל החיצון לכבס ולתקנו וגם להוסיף עליהם נוצה, אבל התפילין אין מוציאין אותן אלא לבדוק הכתב שבתוכן ולא בשביל החיצון,[[74]](#footnote-75) - והתוי"ט כתב די"ל דהא דא"צ שיבואו בהן המים, הוא משום דתפילין א"צ בדיקה.

**זה הכלל כל שאין דרכו להכניס ולהוציא טובלין סתומין,** הרמב"ם פירש דהוא משום דדינם כדין גוף אטום שאין לו חלל, ומשמע דאלמלי הא דדינם כדין גוף אטום, לא היתה עולה להם טבילה, ולא אמרינן דהו"ל כמיעוט שאינו מקפיד, והיינו משום דכל שלא נכנסו המים לתוכם, חשיב דתוכם הוא חוץ למקוה, וליכא טבילה כלל על תוכו, וזה תליא במש"נ לעיל בדין כלי שהטבילו דרך פיו.

והנה בפשוטו הא דטובלין סתומין, היינו דליכא דין טבילה כלל על תוכן, וכמש"כ הרמב"ם דהוו כגוף אטום, - אך בד' המאירי בריש פירקין משמע, דהא דל"ב שיבואו בהן המים, הוא משום דהוו כבית הסתרים,[[75]](#footnote-76) - ובאבנ"ז חו"מ סימן ע' סק"ג הביא מתשו' גבעת פנחס שכתב דהא דל"ב שיבואו בהן המים, הוא משום דכל דבר שביטלו לעולם אינו חוצץ, והאבנ"ז נחלק ע"ז וכתב דהוא משום דהוי כבלוע דלא חיישינן לחציצה, - ושם סימן ע"א ד"ה ובאמת הוסיף, דלמש"כ בתוס' הרא"ש בנדה ס"ו ב' דהא דבבית הסתרים בעינן ראוי לביאת מים, הוא משום דלפעמים נכנסים בו המים, ע"כ בכלים שלעולם סתומים ולעולם אין נכנסים מים בפנים, לא פסלה חציצה.

**פ"י מ"ג - אלו שאינם צריכין שיבואו בהן המים קשרי העני,** הרא"ש כתב דכשנקרעו בגדיו קושרן קשר של קיימא שאין דעתו להתירו ולתופרו, ובאבנ"ז יו"ד סימן רנ"ג סק"א וסימן רנ"ה סק"א כתב דכל דחשוב קשר של קיימא לענין שבת, אף א"צ שיבא בו המים, ודקדק כן גם מל' הרא"ש בהל' תפילין סימן י"ג שכתב דכל שאינו קשר של קיימא צריך שיבואו בו מים, - ועפי"ז כתב שם דלדעת רבינו ירוחם דקשר שעשוי להתקיים חצי שנה חשיב כקשר של קיימא, הרי דכל חציצה דעתידה להתקיים חצי שנה, חשיב כדבר שאינו מקפיד ואינו חוצץ.

וצ"ע דלכאו' דינא דהכא אינו כלל מכח דינא דאינו מקפיד, אלא הוא משום דהמקום שתחת הקשר א"צ ביאת מים כלל, והוא ע"ד דינא דכלים שאין דרכם להכניס ולהוציא דטובלין סתומים, דליכא דין ביאת מים כלל על המקום שבתוך הכלים, וכ"ה להדיא בד' המאירי, ואין ללמוד מזה לדינא דאינו מקפיד, דכל שהוא עתיד להתקיים חצי שנה חשיב כאינו מקפיד, ולכאו' הך דינא דליכא דין ביאת מים כלל על המקום שתחת הקשר, ל"ש כלל באשה שנתנו עלי' דבר מן החוץ, דודאי דהמקום שבתוכו צריך ביאת מים.

בתוספתא שהביא הר"ש תניא דקשרי בעה"ב חוצצין, ומד' הרא"ש מבו' דהטעם בזה הוא משום שדרכן להתירן ולתפרן, ולכאו' מבו' מזה, דאף דכ"ז שאינו תופרן, הוא משתמש בהן ע"י הקשירה, והא דהוא מתירן הוא כדי לעשות תיקון מעליא טפי, חשיב כמקפיד,[[76]](#footnote-77) וצ"ע.

בתוספתא שם תניא, דקשרי עני שמקפיד עליהן חוצצין, וקשרי בעה"ב שאין מקפיד עליהן אין חוצצין, והמאירי כתב דנראה שאינה הלכה, שהרי על הסתם אנו דנין, ועייש שכתב דאפשר דצורת הקשרים מוכחת שאף סתם עני מקפיד או שאף סתם בעה"ב אינו מקפיד, - אך בד' הרמב"ם בפ"ג ממקואות הכ"א מבו' דאיירי באותם הקשרים דאין עניים מקפידין עליהן ודבעה"ב מקפיד עליהן, דמ"מ אם הקפיד עליהן העני ה"ה חוצצין, ואם בעה"ב אינו מקפיד עליהן אינם חוצצין, ועמש"נ בזה לעיל פ"ט מ"ג.

**פ"י מ"ה - כל ידות הכלים שהם ארוכין ועתיד לקצוץ מטבילם עד מקום המידה, ר' יהודה אומר עד שיטביל את כולו,** בחולין ע"ג א' מפרשינן לפלוגתייהו, דר"מ ס"ל דהעומד לחתוך כחתוך דמי, ור' יהודה ס"ל דלאו כחתוך דמי.

והנה לענין דין ידות לטומאה תנן בכ"ד במס' כלים, דחלק היד דא"צ לכלי אינו מקב"ט, ושם פי"ג מ"ד תנן לדינא דשלשלת דלי גדול ד' טפחים ושל קטן י', - ובד' הרמב"ם והר"ש שם פ"ה מ"ב, והרמב"ם בפי"ז מכלים ה"א ופ"כ מכלים ה"א מבו' להדיא, דאי"ז כלל משום דהוא עתיד ליקצץ, אלא הוא משום דהא דנתרבו ידות לקב"ט, הוא משום דהם צורך הכלי, וע"כ היד שאינו צורך הכלי, אינו מקב"ט.[[77]](#footnote-78)

ולפ"ז הרי דמהא דהכא ס"ל לר' יהודה דעד שיטביל את כולו, ואף ר"מ לא פליג אלא משום דהעומד לחתוך כחתוך דמי, מבו' דאף יד דאינו מכלל הכלי לקב"ט, מ"מ כיון דהוא חיבור לכלי, יש בזה לדינא דאין טבילה לחצי כלי, ואין לומר דר' יהודה פליג גם בדין ידות לענין טומאה, דלהדיא מבו' במתניתין שם פ"ה מ"ב דמודה ר' יהודה לדין זה, (עכ"פ ביד העומדת לינטל), עיי"ש, - וצ"ע במש"כ המהרש"ם בח"ב סימן ר"ע דטעמא דר"מ הוא משום דכל שהוא עתיד ליקצץ אין ע"ז תורת יד לקב"ט, וע"כ א"צ להטבילה, ור' יהודה דפליג, ס"ל דאף כשהוא עתיד ליקצץ יש עלי' תורת יד לקב"ט,[[78]](#footnote-79) - ועד"ז צ"ע במש"כ בפרד"ר סימן קצ"ח שפ"ח סקכ"ה, ובקובץ שמועות חולין אות נ"ח, ובחזון יחזקאל בסוף טהרות, דהא דמטבילין אף את הידות, הוא משום דנתרבו ידות לקב"ט, ובקוב"ש וחזו"י שם הוכיחו מזה דהא דנתרבו ידות לקב"ט, היינו דהיד עצמו נטמא, דאם אינו אלא מכניס ומוציא טומאה, ל"ה צריך טבילה, אך בקה"י ח"ג סימן ב' כתב דאף דאין היד מקב"ט, מ"מ צריך להטבילה, דאין טבילה לחצי כלי, וזה כמש"נ.

ואמנם בתוספתא בפירקין תניא דר' יהודה אומר צריך להטביל את כולו מפני החתך, והמאירי פירש דהיינו משום דהעתיד לקוץ הוי חציצה למקום חתך, ומבו' לפ"ז דאף לדעת ר' יהודה אין היד טעונה טבילה מצ"ע, וכל הא דצריך להטבילה, הוא כדי שלא יהא זה חציצה למקום החתך, ונתחדש לפ"ז, דאף דא"צ להטביל את היד, מ"מ כל דהוי בכלל הטבילה, ליכא משום חציצה על מקום החתך, ונת' להלן, - אך מד' התוס' בחולין שפירשו למשנתינו ביד של חוליות, דליכא חציצה כלל, וכן דנו הר"ש והרא"ש ועוד מקמאי, מבו' דטעמא דר' יהודה הוא משום דאף היד טעונה טבילה, וכ"ה מבו' למש"כ המאירי בחולין בשם הראב"ד, דגם לר"מ צריך לשקע כל היד במים, ומה שאמר דמטביל עד מקום המידה, היינו דלמעלה ממקום המידה אין חציצה פוסלת, וכ"ה מבו' בפשוטו מסוגיית הגמ' בחולין שם דמפרשינן דטעם הפלוגתא הוא אם העומד לחתוך כחתוך דמי.[[79]](#footnote-80)

הרמב"ם בפ"ג ממקואות הכ"ה פירש למשנתינו בידות הכלים שהן ארוכים "יותר מכדי צרכן" ועתיד לקצצן, ומשמע דאיירי דוקא כשהן ארוכין יותר מכדי צרכן, וכפי המבו' במתניתין בכלים, אך כל שאינם יותר מכדי צרכן, אף שדעת הבעלים לקצצן, לא סגי להטביל עד מקום המידה, ובגלות עליות במשנתינו נקט בפשיטות לא כן, - ויש להסתפק אם הוא משום דכל הא דאמרינן דהעומד ליחתך כחתוך דמי, הוא רק כשהוא עומד מצ"ע ליחתך, ולא סגי במה שדעת הבעלים לחתכו, וכן משמע בד' הב"ח בסימן קצ"ח בדין שערות, דכיון דרוב נשים אין דרכן לקצצן, ע"כ אף אם דעת אשה זו לקצוץ, לא חשיבי כקצוץ, או דהוא משום דכל שאינם ארוכין יותר מכדי צרכן, יש עליהן דין ידות לטומאה, וע"כ ודאי דצריך להטבילן.[[80]](#footnote-81)

התוס' בסוטה כ"ה ב' כתבו, דהא דס"ל לר"מ דהעומד ליחתך כחתוך דמי, הוא לטעמי' דס"ל דענבים העומדות ליבצר כבצורות דמיין, וכ"כ המרדכי בשבועות סימן תש"נ, וכן משמע קצת בד' הראבי"ה בסימן תתקצ"א.

ובפרד"ר סימן קצ"ח שפ"ח סקכ"ה הק' לפ"ז עמש"כ הפוסקים בסימן ר"ב כר"מ דמטביל עד מקום המידה, דכ"ז ניחא לדעת השו"ע בחו"מ סימן צ"ה דקי"ל כר"מ דענבים העומדות ליבצר כבצורות דמיין, אך לפ"מ שהאריך הש"ך שם סק"ט דקי"ל כרבנן דלאו כבצורות דמיין, מ"ט קי"ל הכא כר"מ, ובאמת הראבי"ה והמרדכי שם כתבו דקי"ל כר' יהודה, וזה לטעמייהו דר"מ לטעמי' אזיל דס"ל דכל העומד וכו', ולא קי"ל כוותי'.

ועיי"ש שכתב לישב, דהא דהכא מטביל עד מקום המידה, אינו כלל מכח דינא דכל העומד וכו', אלא הוא משום דמעיקר הדין ידות אינם מכלל הכלי, רק דמרבינן לידות מקרא, וע"כ לא נתרבו רק היד הצריך להכלי, אבל מה שאינו נצרך לתשמיש הכלי אינו נחשב מהכלי לענין טומאה, וה"נ אינו נחשב מהכלי לענין טבילה, - וצ"ע, שהרי להדיא אמרו בחולין דטעמא דר"מ הוא משום דכחתוך דמי, ומדמינן לה דה"נ בעובר שהוציא ידו וכו' נטמא הבשר במגע, משום דלחתיכה קאי וכל העומד לחתוך כחתוך דמי, והרי דאי"ז דין מסוים בידות דכה"ג אינם מקבלין טומאה, אלא הוא משום דל"ה חיבור זל"ז, ואמנם י"ל דאף הא דהיד אינה מקב"ט הוא משום דהיא עומדת ליחתך וכחתוך דמי, אך הפרד"ר גופי' לא כתב כן, אלא הוא משום דלא נתרבית יד שא"צ לכלי, (וכאשר כ"ה בד' הרמב"ם והר"ש, ונת' לעיל),[[81]](#footnote-82) - ועי' במהרש"ם ח"ב סימן ר"ע שכתב כעין ד' הפרד"ר, ועיי"ש במש"כ לפרש לסוגיית הגמ' בחולין, וצ"ע.

**בטעם הא דאין היד חוצצת על מקום דיבוקה**

הראשונים הק' לר"מ דמטביל על מקום המידה, דמ"מ תהא היד חציצה למקום חתך, ומצינו בזה ד' דרכים בד' הראשונים.

**א** הר"ש והרא"ש דנו לפרש דהוא משום דמקום החתך חשיב כבית הסתרים, והק' ע"ז דאף בבית הסתרים בעינן ראוי לביאת מים, וכתבו דבבית הסתרים דכלים לא חישינן בחציצה כלל, ובפי' הר"ש מכת"י כתב דהוא משום דאין אדם מקפיד שם, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש בשלהי פירקין, - וצ"ל דאף דהכא הרי הוא מקפיד לקצצן, מ"מ כיון שאין הקפידא משום מקום החתך, דבמקום זה אין אדם מקפיד על חציצה, אלא מכח טעמים אחרים, לא חשיב כמקפיד, וצ"ע.[[82]](#footnote-83)

ובעיקר הך מילתא דמקום החתך חשיב כבית הסתרים, הק' באבנ"ז יו"ד סימן רס"ז סק"ב וחו"מ סימן ע"א ד"ה אך באמת, דלהדיא אמרו בחולין ע"ב ב', דמהני הא דהעומד לחתוך כחתוך דמי, דלא חשיב כבית הסתרים לענין טומאה, - וביו"ד שם כתב לדון, דאף דלענין טומאה הוי כגלוי, מ"מ לענין טבילה הוי כבית הסתרים, דומיא דלשון דהוי כגלוי לענין טומאה וכבית הסתרים לענין טומאה, וכ"כ בגלות עליות לעיל פ"ט מ"ב פיסקא א' סק"ד, - וכ"כ באג"מ יו"ד ח"א סימן נ"ח, ופירש דהיינו, דלענין טומאה כל דהוי בר מגע, חשיב כגלוי, וע"כ בעומד ליחתך כיון דאחר שיחתך יכול ליגע בטומאה, חשיב כגלוי, אך לענין טבילה הוי כבית הסתרים, כיון דאינו דומיא דבשרו דהוא מאבראי ממש.[[83]](#footnote-84)

**ב** התוס' בחולין ע"ג א' כתבו דאיירי בידות הכלים העשויין כעין חוליות כאותן שלשלאות של ברזל העשויין בטבעות, דליכא חציצה כלל, ועיי"ש שכתבו דהא דבשלשלת סגי להטביל עד מקום מידה, ול"ב להטביל כל הטבעת, איירי כשאותה טבעת עצמה עשוי' כחוליות מטבעות קטנות וליכא חציצה,[[84]](#footnote-85) - וצ"ע מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש בכלים פי"ט מ"ב בכת"י בדין חבל שבמטה, דכשהוא מטביל את המטה צריך להטביל את החבל י' טפחים, ותיקשי דמ"ט ל"ה שאר החבל חציצה, ואין לומר דהתם אין מקפידין על היתר על י' טפחים ואין חותכין אותו, והו"ל מיעוט שאינו מקפיד, דאינו חוצץ, דא"כ מ"ט א"צ להטביל אלא עד י' טפחים, הרי להדיא אמרו בחולין שם דטעמא דר"מ דמטביל עד מקום החתך הוא משום דהעומד לחתוך כחתוך דמי.

**ג** הר"ן בחולין שם כתב, דמקפיד עליו היינו שקשה עליו כשעומדת שם בשעת טבילה ולפיכך חוצץ, אבל כאן ניח"ל שיעמוד שם עד שעת קציצה, - ובאבנ"ז יו"ד סימן רס"ז סק"ג וסימן שס"א סק"י הק' דאי"ז כמש"כ הר"ן גופי' בפ"ב דשבועות דכל דמקפיד בו לפעמים חוצץ אף דאין מקפיד עליו בשעת טבילה, ומה"ט הוא דטבעת חוצצת, כיון שמקפדת עלי' בשעת לישה, ותיקשי כן ע"ד הראב"ד שהביא המאירי בחולין שם, דחשיב לה כמיעוט שאינו מקפיד, וזה סותר לד' הראב"ד גופי' דכל שמקפדת עליו שעה אחת חוצץ, אף דאין מקפיד עליו בשעת טבילה, ועמש"כ בזה בחלקת יואב יו"ד סימן ל'.[[85]](#footnote-86)

**ד** הראבי"ה בסימן תתקצ"א ד"ה וקשיא לי כתב לישב, דחציצה לא שייכא אלא בדבר שאינו מגופו ונראה לכל וכו', אבל צפורן עצמה וכו' אפי' גדולה שעתיד לחתכה ופורחת ועוברת מכנגד הבשר אינה חוצצת, - ומבו' בדבריו שם דיש בזה ב' טעמים, חדא, דכיון דהידות הם מגוף הכלי, אינם חוצצין, דחציצה הוא רק בדבר שאינו מגופו, ועוד, דכיון דמקום החתך אינו נראה, הו"ל כבלוע, דאין חציצה פוסלת בו,[[86]](#footnote-87) ושם בד"ה וראיית דיבוקו, כתב רק לטעם זה דהוי כבלוע, וכתב עפי"ז (בד"ה ומן הראיות) להתיר לפ"ז בשער המדובלל ע"י שד, דחשיב מקום הדיבוק כבלוע.

ואמנם צ"ע בזה מסוגיית הגמ' בחולין ע"ב ב' דלענין טומאה חשבינן למקום החתך כגלוי, ואין לומר דחלוק תורת בלוע לענין טבילה מתורת בלוע לענין טומאה, דהראבי"ה בתו"ד שם כתב בד"ה ומה שחילקתי, דבלוע לענין טומאה ולענין חציצה שוין, וצ"ע.

**בדין מיעוט שאינו מקפיד שמקצתו חוץ למקוה**

המאירי בחולין שם הביא בשם הראב"ד שהק', דמ"ט אין היתר על השיעור חוצץ, ואע"פ שהוא כמיעוט שאינו מקפיד, מ"מ מקום החציצה מיהא צריך לשקעו במים, - וכתב דבאמת צריך לשקעו כולו במים, אלא שעד מקום המידה תורת טבילה עליו וחציצה פוסלת בו, אבל מה שבדעתו לקוץ אין עליו תורת טבילה ואין חציצה פוסלת בו, - ונתחדש בדבריו, דאף דבעינן שיהא כל היד המים, דבלא"ה לא חשיב דאיכא ביאת מים על מקום החתך, מ"מ אין חציצה פוסלת שם, וזה ע"ד מש"כ הב"י בסימן קצ"ח בדין אבר ובשר המדולדלים ובדין צפורן שפירשה, דאם אינם חשובין כגופו, אין חציצה פוסלת שם, ובפשוטו דבריו שם קיימי גם למש"כ שם לעיל מינה דמקום חיבורם לא חשיב כבלוע, והא דאינם חוצצין הוא משום דחשיב כאינו מקפיד.[[87]](#footnote-88)

בעיקר קו' הראב"ד דמקום החציצה צריך לשקעו במים, הנה כן נראה גם בסה"ת סימן ק"ד שכתב בשם ר"י שהק' דמ"ט דר"מ דאמר עד מקום מדה, והלא העודף שאינו מטביל (הוא) [מחובר] לעיקר כלי, ולא באו שם מים, והוכיח מזה דאיירי בחוליות, ומשמעות דבריו שם דלא קשיא לי' משום חציצה, דע"ז דן שם לעיל מינה, אלא משום דליכא ביאת מים כלל במקום החתך, וזה כד' הראב"ד דאף בדבר שאינו חוצץ, בעינן לשקעו במים, ובלא"ה חשיב דמקום החתך אינו בתוך המים.[[88]](#footnote-89)

אך בד' ש"ר דניח"ל עיקר דינא דמטביל עד מקום המידה, ולא קשיא להו אלא דיהא בזה לדין חציצה כיון דהוי מיעוט המקפיד, ואם חשיב כאינו מקפיד סגי להטביל עד מקום המידה, וכמש"כ הר"ן, מבו' דס"ל דבדבר שאינו חוצץ, א"צ לשקע כולו במים,[[89]](#footnote-90) - ובתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן קנ"ח סק"א כתב לפרש בזה, דודאי לא סגי במה שמטביל עד מקום המידה מצומצם, דבכה"ג גם אם הי' נחתך העודף, ל"ה המים באים מעל מקום החתך, ונמצא דמקום החתך הוא מחוץ למקוה, אלא הוא עד ועד בכלל, ואף דלא באו המים ע"ג מקום החתך, מ"מ כיון דמקום החתך הוא בתוך המים, רק שמחמת העודף לא באו המים עליו מלמעלה, חשיב שהוא בתוך המקוה, ואין לדון בזה אלא משום חציצה, וכ"כ באג"מ יו"ד ח"א סו"ס נ"ח, ובאבנ"ז יו"ד סימן רס"ז סק"ה כתב לישב לזה בע"א, עיי"ש.

**צפרנים ושער העתידין ליקצץ**

הראב"ן בסימן שכ"ו כתב דצריכה לחתוך צפורני ידי' ורגלי', דכיון דעתידה ליטלן חייצי השתא, ובסה"ת הל' נדה סימן ק"ד כתב דא"צ לקצוץ הצפרנים משום זה, שהרי שערות ראשו שגדולין יותר מדאי ועומדין ליקצץ ואין רגילות לגלחן בשעת טבילה, ולא נתפרש בדבריו דכיון דקי"ל כר"מ דהעומד לחתוך כחתוך דמי, מ"ט באמת אין הצפרנים חוצצין, ומ"ש מידות שעתיד לקצצן שהק' הראשונים דמ"ט אי"ז חציצה, ותי' הראשונים ל"מ על צפרנים שעתידה לקצצן, מלבד תי' הראבי"ה דליכא חציצה בדבר דהוא מגופה וגם דהוי כבלוע.[[90]](#footnote-91)

והנצי"ב במרומי שדה בחולין ע"ג א' כתב, דכל משה"ק הראשונים דמ"ט אי"ז חציצה, הוא רק כשאינו טובל את היד, אך כשהוא טובל את היד, ודאי מהני, וכ"כ הגלות עליות לעיל פ"ט מ"ד פיסקא ב', - וכ"ה מבו' להדיא בד' המאירי במשנתינו שפירש דטעמא דר' יהודה דמטביל את כולו, הוא משום דבלא"ה איכא חציצה על מקום החתך, ומבו' דכל שמטביל את כולו, ליכא משום חציצה.

1. ועי' בתשו' חת"ס יו"ד סו"ס קצ"ה, וצ"ע אם יש ללמוד מדבריו דאף דאין החציצה אלא על מיעוט כל שער ושער מ"מ כל דהוי החציצה ברוב השערות, חשיב כחציצה ברובו, דלכאו' בנידון דידי' הוי החציצה במקום חיבור היתר עם החלק הצריך, וכמש"כ שם לעיל מינה, ואי"ז אלא חציצה במיעוטו, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בסוגיין, דבתו"י כתבו דבלא ההלכתא ל"ה חציצה פוסלת אלא בכולו, וקמ"ל הלכתא דאף ברובו, וכ"כ המאירי, אך בתוס' הרא"ש כתב דבלא ההלכתא היתה חציצה פוסלת אף במיעוטו, דבעינן כל בשרו במים, וקמ"ל ההלכתא דאינה פוסלת אלא ברובו, וכ"כ הר"ן, וכ"נ בתורי"ד, - והיינו דלמש"כ התו"י ודעימי' דבלא ההלכתא ל"ה חציצה פוסלת אלא בכולו, מסתבר דגדר ההלכתא דחציצה פוסלת אף ברובו, הוא משום דרובו ככולו וחשיב כחציצה בכולו, אך למש"כ התוס' הרא"ש ודעימי' דבלא ההלכתא היתה חציצה פוסלת אף במיעוטו דבעינן כל בשרו במים, מסתבר דגדר ההלכתא דאין חציצה פוסלת במיעוטו, הוא משום דרובו ככולו וחשיב ככל בשרו במים. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם יש מקום לחלק, דהא דכל שאינו מקפיד אינו חוצץ, דהוא משום דה"ז בטל לגופו, ילפינן מינה גם לשאר דיני התורה, אך הא דמיעוטו אינו חוצץ, הוא גזה"כ מסוימת לענין דין חציצה בטבילה, וזה ע"ד מש"כ בשערי ציון ח"א סימן ל' בדעת רש"י בדין חציצה בבשרו, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך צ"ע, שהרי בגמ' אמרו דהא דלא גזרו על מיעוטו שאינו מקפיד אטו מיעוטו המקפיד, הוא משום דהיא גופה גזירה והו"ל גזירה לגזירה, ולפ"ז הרי בדין דבבשרו דמיעוטו המקפיד חוצץ מדאורייתא, גזרו על מיעוטו שאינו מקפיד אטו מיעוטו המקפיד, ולפ"ז אכתי קשיא מהא דדם על בגדו של טבח אינו חוצץ, ומהא דתנן דדבר שאינו מקפיד אינו חוצץ, ובקה"י סוכה סו"ס ה' כתב דבאמת דעת הי"מ היא דבבשרו אפי' מיעוטו המקפיד חוצץ, דאף דמדאורייתא אינו חוצץ אלא במיעוטו המקפיד, מ"מ גזרו חכמים אטו זה במיעוטו שאינו מקפיד, (ובזה ניחא קו' התוס' מההיא דיבמות, דמדאורייתא אף בבשרו אינו חוצץ אלא במקפיד).

   ועי' בשערי ציון ח"א סו"ס ל' שעמד בכעי"ז, וכתב לישב, דכל הא דפריך דלגזור על מיעוט שאינו מקפיד, הוא רק בשערו, דיש תקנה ע"י חפיפה, אך בבשרו אי נימא דאף מיעוטו שאינו מקפיד חוצץ אין לה תקנה, וע"כ לא גזרו ע"ז, עיי"ש, - אך צ"ע דאם בבשרו לא גזרו על מיעוט שאינו מקפיד משום דאין לו תקנה, מהיכ"ת יגזרו בשערו ע"ז, ואטו בכל מקום שבגופו דיש לו תקנה, יגזרו על מיעוט המקפיד, וצ"ל דכיון דשערו יש לו דין בפנ"ע לענין חציצה, ע"כ שפיר יש לגזור על השער אף בדבר שלא גזרו בבשר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובשפ"א בסוכה שם כתב לפרש, דהא דרובו שאינו מקפיד אינו חוצץ, אי"ז כלל מהההלכתא, אלא הוא מסברא דה"ז בטל לגופו, ורק הא דמיעוטו המקפיד אינו חוצץ, הוא מההלכתא, וההלכתא היא רק בשערו ולא בבשרו, אך אי"ז מתישב בד' הרי"ד, דלהדיא בדבריו שם דגם החילוק בין מקפיד לאינו מקפיד, הוא מכח ההלכתא. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולכאו' לפי דבריו כל החילוק בין בשרו לשערו, הוא רק בהא דאינו מקפיד אינו חוצץ, אך הא דמיעוטו אינו חוצץ מדאורייתא, הוא אף בבשרו, ואך דמדרבנן גזרו בבשרו אף במיעוט שאינו מקפיד, כיון דבבשרו לעולם הוי כמקפיד, וע"כ בכלים אינו חוצץ מדאורייתא אלא ברובו ומקפיד, וע"כ הוא דמיעוטו שאינו מקפיד אינו חוצץ אף מדרבנן, ולא גזרו אטו מיעוטו המקפיד, דהו"ל גזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שכתב דמה"ט השמיטו הרמב"ם וש"ר לדין זה, ולא מצינו לדין זה בד' הראשונים, אלא ברוקח סימן שע"ד, ובמאירי בסוגיין ובנדה ס"ו א', וגם משום דבסוגיית הגמ' בנדה דשם נשנו עיקר דיני חציצה, לא מייתינן להך דינא, - אמנם האחרונים נקטו דקי"ל כהך דינא, ועמדו על השמטת הרמב"ם בזה, עי' בחכמת אדם כלל קי"ט ס"ג ובגל' הגרע"א על הרמב"ם פ"א ממקואות הי"ב, ועמש"כ לישב בזה באחיעזר ח"ג סימן ל"ז בשם מהרי"א הלוי, ובקה"י סוכה סימן ה', - ועי' עוד בפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ח שהאריך הרבה בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובזה ניחא משה"ק התוס' בסוכה ו' ב' ועוד מקמאי, דאחר דנאמרה ההלמ"מ דרובו ומקפיד חוצץ, מה בעינן לקרא דורחץ את כל בשרו, ולפ"ד המאירי ניחא, דבעינן להך קרא להא דכולו חוצץ אף כשאינו מקפיד. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובגלות עליות פ"ט מ"ב פיסקא א' סק"ח צידד דכל הא דהשער נידון לעצמו, הוא רק בשער הראש, אך שאר שער שבגוף נידון בכלל הגוף, ודקדק כן מל' רש"י והרמב"ם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קצ"ה נראה שנקט דדנים את כל השער יחד, וע"כ לא פסיקא לי' הך מילתא דהשער שמגלחות הנשים הוא חציצה ברובו, וצ"ע עוד בכונתו. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך אי נימא דלא קי"ל לדינא דכולו חוצץ אף כשאינו מקפיד, אין להביא מזה, - ויש לדחות עוד, אי נימא דכל השערות שבגוף נידונים יחד, וע"כ דהוי הצבע בכל שער הראש, מ"מ אי"ז אלא רוב משער הגוף, אך בל' הרשב"א שם נראה דחשיב ככל השער, והיינו או משום שדנים כל מקום כינוס שער בפנ"ע, או משום דכל הא דהשער נידון בפנ"ע הוא רק בשער הראש. [↑](#footnote-ref-12)
12. אמנם לכאו' זה נסתר ממה שאמרו בסוגיין ובסוכה דלא גזרו על מיעוטו שאינו מקפיד משום רובו שאינו מקפיד, משום דהו"ל גזירה לגזירה, ואם אחר שגזרו חכמים ברובו שאינו מקפיד, ה"ז חוצץ מדאורייתא, מ"ט לא גזרו ע"ז, וי"ל דכיון דהא דה"ז חוצץ מדאורייתא הוא משום דהו"ל כמקפיד, אין לגזור אטו זה במיעוט שאינו מקפיד, ובישועות יעקב שם עמד בזה, וכתב דהא דלא גזרו אטו רובו, אי"ז משום דהוי גזירה לגזירה, אלא הוא משום דחציצה ברובו לא שכיח, וזה ע"פ ל' הגמ' בנדה ס"ו ב' שלא אמרו לה"ט דגזירה לגזירה אלא להא דלא גזרו אטו מיעוטו המקפיד, עיי"ש, אך אי"ז מתישב עם מה שאמרו בסוגיין ובסוכה דגם הא דלא גזרו אטו רובו שאינו מקפיד הוא משום דהוי גזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובברכי יוסף סימן קצ"ח סק"ב הביא מס' אדמת קדש סימן י', דלפ"מ שנהגו להעביר שער ביה"ע, הו"ל כדבר המקפיד, וכל ששכחה להעבירו וטבלה ה"ז חוצץ, ולכאו' זה רק לדעת הראב"ן דכל העומד ליקצץ כקצוץ דמי וחוצץ, וצ"ע, והברכ"י נחלק ע"ז, דכיון דכל ימי טהרתה ועיבורה אינה מקפדת ע"ז, אי"ז חוצץ, ומבו' שנחלקו בדבר שרגילין להסירו מכח זהירות בטבילה, אם חשבינן לי' כדבר המקפיד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם לכאו' יש לחלק בין דבר שא"צ להסירו אלא לכתחילה, דכיון דאחר טבילתה כבר א"צ להסירו, נמצא דבשעת הטבילה כבר אין מקפידין עליו להסירו, ואמנם יש לדון בזה משום דמקפדת להסירו בטבילה אחרת, ודמי לדינא דטבעת דמקפדת להסירה בשעת לישה, ואכ"מ, לדבר דאף אם טבלה צריכה לחזור ולטבול, דנמצא דאף בשעת הטבילה מקפידין עליו להסירו.

    ואמנם במנחת שלמה שם כתב להוכיח עוד, מהא דבשכחה ולא הסירה צפורן, אף דצריכה טבילה אחרת, מ"מ אם לנה אצל בעלה אינה חוזרת וטובלת, והרי דאע"פ שאין לך קפידא גדולה מזו של הסרת הצפרנים, אפ"ה שפיר עלתה לה טבילה בדיעבד, ואי"ז חשוב כלל כמיעוט המקפיד, עכ"ד, והתם הרי מקפידין עליו אף בשעת הטבילה, שהרי כ"ז שלא לנה אצל בעלה, צריכה לחזור ולטבול, ואפ"ה אי"ז חוצץ, - אך הדברים צ"ע, דבצפורן הרי לפ"מ דקי"ל לעיקר דאף דעומד ליקצץ אינו כקצוץ, נמצא דליכא חציצה כלל, וע"כ אף אם מקפידין ע"ז, אי"ז חוצץ. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובחכמ"א כלל קכ"א ס"י י"א נקט, דהא דקרצה שפתותי' ביותר לא עלתה לה טבילה, הוא משום דאין תוך הפה ראוי לביאת מים, והא דכשלא קרצה ביותר עלתה לה טבילה, הוא משום דבכה"ג ראוי לבא מים לתוך הפה, וכ"כ בלחו"ש סימן קצ"ח סק"ל, וצ"ע דזה שלא כד' הר"ש בשלהי מכילתין והראב"ד וש"ר שכתבו דהא דקרצה ביותר לא עלתה לה טבילה הוא משום דעי"ז מתכסה הבשר החיצון, - אך הנה בפי' הר"י מלוניל בשבועות פ"ב כתב, ז"ל, קרצה שפתותי' דמהדק להו קאמר, ומשום חתוך השפתים הנראה שהוא מסתתר בקריצתה, אבל סתימת הפה כי אורחא שרי דכיון דלא עביד בחוזק ראוין המים להכנס לתוך הפה, עכ"ל, והרי דכייל לב' הטעמים יחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואמנם אף דאינו מקפיד, מ"מ אילו הוה בעינן בבית הסתרים ביאת מים, ל"ה הטבילה מועלת, והיינו משום דהא דחשיב דליכא ביאת מים לתוך הפה, ל"ב בזה לדין חציצה, שהרי איירי אף כשהפה פתוח מעט דליכא חציצה כלל, אלא הוא משום דביאת המים על הראש מבחוץ, לא חשיבא כלל כביאת מים בתוך הפה, ול"ד לשאר חציצה, דחשיב דאיכא ביאת מים על הבשר והחציצה שעליו, וכל הא דל"מ הוא משום דין חציצה, וע"כ אף דאינה מקפדת על קריצת שפתותי', מ"מ כיון דאין המים באים לתוך פי', ל"מ אלא משום דבבית הסתרים ל"ב ביאת מים, - ויסוד הדברים מבוארים בתשו' זכרון יוסף סימן י' הובא בסד"ט סימן קצ"ח סקכ"ג עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. ושמא דעת הר"ש, דלא חשיב כמקפיד, אלא בדבר שהוא מקפיד עליו להסירו לגמרי, וע"כ בקרצה שפתותי' דאף דהיא מקפדת לפתוח פי' לדיבור ולאכילה, מ"מ אח"כ היא חוזרת וסוגרת פי', לא חשיב כמקפיד, אך לכאו' זה נסתר מהא דטבעת חוצצת וכתב הראב"ד בבעה"נ משום שהיא מקפדת להסירה בשעת לישה, ועי' באג"מ יו"ד ח"א סימן ק"ג ענף ג' שעמד בכעי"ז.

    שוב העירוני דיש מקום לומר דדוקא בחציצה מבחוץ, הוא דכל דהוא מקפיד ע"ז בשעה אחרת ה"ז חוצץ, אך בקרצה שפתותי', הרי דכל דדרך הפה שפעמים שהיא קורצת שפתותי' ואינה מקפדת ע"ז, אי"ז חציצה כלל, והיינו דבדבר מבחוץ, הרי דכל הא דחשבינן לי' כחלק מן הגוף, הוא דוקא כשאינו מקפיד עליו לעולם, אך משא"כ בפה עצמו, הרי דכל שפעמים שהיא קורצת שפתי' ואינה מקפדת, חשבינן דגם זהו הוא מכלל צורת הפה, וע"כ אי"ז חציצה, ולפ"ז יש לדחות מש"נ למעלה להוכיח מזה דגם בחציצה שע"י גופה אמרינן דמיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובאבנ"ז יו"ד סימן רס"ב סק"ג מבו' ג"כ דהוא משום דה"ז ראוי לביאת מים ע"י שתפתח פי', אך נקט דהיינו אף בדבר שאינו דרך גדילתה, וע"כ אם תחבה אצבעותי' בבית הסתרים, עלתה לה טבילה, דהוא ראוי לביאת מים אם תסלק אצבעותי', ובדומה לזה מצינו באבנ"ז שם סימן רנ"ג סקי"ט דאם כשתשבע שלא להסיר את החציצה הו"ל כאינו מקפיד, שוב אף אם לא נשבעה, חשיב כראוי לביאת מים, כיון דבידה לישבע ועי"ז יתבטל החציצה לגופה, וצ"ע, - ועי' עוד בענין זה בלחו"ש סימן קצ"ח סקכ"א, ועי' באג"מ יו"ד ח"א סימן צ"ח ענף א' מש"כ בזה דברים מחודשים. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס' מבו' שפירש דהרשב"א והריטב"א אמרו דבר אחד, וכנראה פירש דמש"כ הרשב"א דלשון ושינים פעמים גלוים הם, היינו דמה"ט הוו כגלוי לענין טומאה, וע"כ הצריכו חכמים לענין טבילה שיהא ראוי לביאת מים, ומכח זה הק' דמ"ט בבית הקמטים בעינן שיהא ראוי לביאת מים אף דהוא כטמון לענין טומאה, ונת' להלן, - אך לכאו' משמעות ל' הרשב"א שלפנינו דמה שהצריכו חכמים בביה"ס שיהא ראוי לביאת מים, הוא משום הא גופא דפעמים מגולין הן, והיינו דהגם דלא חשיבי מאבראי כיון שמכוסין הן, מ"מ כיון דלפעמים מגולין הן והוו מאבראי, הצריכו חכמים שיהיו ראויים לביאת מים, ולפ"ז ניחא הא דבבית הקמטים בעינן שיהא ראוי לביאת מים, וכ"ה בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ק"י, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-20)
20. והך מילתא דמקום דהוא בלוע לענין טומאה, אין חציצה פוסלת בו, כתב בתשו' זכרון יוסף שם דהוא מבו' כן בתוספתא שהביא הר"ש בשלהי מכילתין בדין חץ שקרם עליו העור מלמלעלה, ובנוב"י שם דן בדין זה להוכיח כן, עיי"ש, ועי' באבנ"ז יו"ד סימן ר"ס סק"ח במש"כ בטעם הא דלא הביא לד' התוספתא, ואך דבד' הר"ש שם מבו' דהטעם הוא משום דהחציצה בטלה לגופו, דומיא דהא דטומאה בלועה לא מטמאה, וכ"ה במאירי שם ובאו"ז סימן ע', וכעי"ז כתב הראבי"ה בסימן תתקצ"א, ולא משום דמקום בלוע ל"ב שיהא ראוי לביאת מים.

    עוד יש להעיר בזה, דלפ"ד הר"ש ודעימי', לכאו' הדין נותן דתליא במה שהדבר החוצץ בלוע, ולא תליא במה שהמקום שהוא חוצץ עליו הוא בלוע, וכ"כ בתשו' הר צבי יו"ד סימן קס"א, ונחלק בזה ע"ד הכוכב מיעקב, אך לכאו' בד' הראבי"ה גופי' שם מבו' דלא כן, שכתב בדין שער המדובלל ע"י שד, דאינו חוצץ משום דהו"ל כבלוע, ולכאו' התם הדבר החוצץ אינו בלוע, ול"ש לומר דכמאן דליתי' דמי, ויש לדחות, וצ"ע.

    ואמנם לכאו' צ"ל, דכל מה שהוצרכו לה"ט הוא דוקא התם דהעור שקרם עליו עתיד ליפול, וע"כ בעינן שיהא העור התחתון ראוי לביאת מים, וכל הא דאין החץ חוצץ הוא משום דהוא בטל לגוף, אך בבלוע גמור, ודאי ל"ב שיהא ראוי לביאת מים. [↑](#footnote-ref-21)
21. אמנם הנה בד' הנובי"ק יו"ד סי' ס"ד מבו' דמפרש, דמש"כ הריטב"א דכיון דלענין טומאה דינו כגלוי שויוה רבנן לענין טהרה נמי כגלוי, אין המכוון רק למקומות דהוו כגלוי לענין טומאת מגע, אלא אף במקומות דהוו כבית הסתרים לענין טומאת מגע, מ"מ כיון דאית בהו טומאת משא, הצריכו חכמים שיהיו ראויים לביאת מים, וכ"נ להדיא מד' הסד"ט סי' קצ"ח סקכ"ג עיי"ש, וכן נוטה בשו"ת אג"מ יו"ד ח"א סי' צ"ז סוף ענף ה', אך צ"ע, דהריטב"א כתב דהא דגזרו חכמים הוא משום דלענין טומאה דינו כגלוי, ולכאו' הא דבית הסתרים מטמא במשא, אי"ז משום דדינו כגלוי לענין זה, אלא הוא משום דאף מקום שאינו גלוי מטמא במשא, ורק בלוע אינו מטמא במשא, משום דטומאה בלועה אינה מטמאה, ואין בזה טעם שיצריכו חכמים שיהיו מקומות אלו ראויים לביאת מים, ובע"כ דמכוון הריטב"א הוא כמו שנקט הגרע"א דדינו כגלוי לענין טומאת מגע, וכאשר כ"ה ל' הגמ' בקידושין שם בדין לשון, דהוא כגלוי לענין השרץ, והיינו לענין טומאת מגע, וכנראה זהו שהשיג הגרע"א בתשו' שם ד"ה מה שהשיג ע"ד הנוב"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובעיקר הנידון בזה יש להעיר ממש"כ הר"ש והרא"ש לקמן פ"י מ"ה דבבית הסתרים דכלים ל"ב ראוי לביאת מים, והוכיחו כן מהא דתניא בתוספתא דמגל שנשברה ידה מן הסיטה ולפנים אינה חוצצת מפני שהיא כבית הסתרים, ולכאו' מבו' מדבריהם דאף בית הסתרים דאינו מתגלה לעולם, ואינו כגלוי לענין טומאה, בעינן שיהא ראוי לביאת מים, וזה כמש"נ לעיל בדעתם, ודע"כ מבו' בד' הר"ש דתוך או"מ בעינן שיהא ראוי לביאת מים, ובד' הרא"ש מבו' דתוך החוטם בעינן שיהא ראוי לביאת מים, - ולפ"ז יש ללמוד דהכי קי"ל, ממש"כ הב"י והפרישה והב"ח בסי' ר"ב ע"פ התוספתא דבבית הסתרים דכלים לא חיישינן לחציצה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובאבנ"ז יו"ד סימן רס"ח כתב לדון דבית הסתרים נידון לענין חציצה בפנ"ע, דומיא דשער, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-24)
24. ובחזו"א יו"ד סימן צ"ה סק"ג כתב דכל הא דמצרפין את בית הסתרים לרוב, הוא רק לחומרא, אך לקולא אין מצרפין את בית הסתרים, ואם איכא חציצה ברוב המקום הגלוי הו"ל כרובו, אף דאי"ז רוב מכל שטח הגלוי והסתר, - והיינו דכיון דבבית הסתרים ל"ב ביאת מים, הרי דכל דברוב המקום הגלוי איכא חציצה, הרי דכלפי דינא דביאת מים, הו"ל כחציצה ברובו, אך מאידך כל דהוי החציצה במיעוט הגוף ובצירוף החציצה דבביה"ס הוי זה רובו, ה"ז חוצץ, כיון דכלפי דינא דראוי לביאת מים, איכא חציצה ברובו, וכעי"ז כתב באבנ"ז יו"ד סימן רס"ג סק"ג, עיי"ש, ועי' בגלות עליות במשנתינו פיסקא ד' סק"ו מש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-25)
25. ויש שפירשו בדבריו דהוא משום דהגוף אינו בטל לגוף, וע"כ בכה"ג אף מיעוטו חוצץ, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הזכרון יוסף שפירש דאי"ז משום חציצה אלא משום דאין המים ראויים לבא לגופה, - וע"כ נראה דמכוון דבריו הוא, דאמנם אם הא דחציצה אינה פוסלת במיעוטו, הוא משום דאף דאיכא חציצה במיעוט וליכא ביאת מים, מ"מ סגי בביאת מים ברובו, ה"נ היתה מועלת הטבילה כשקרצה שפתותי', אף דאין תוך הפה ראוי לביאת מים, אך כיון דהא דחציצה אינה פוסלת במיעוטו הוא משום דה"ז בטל לגוף וחשיב דאיכא ביאת מים לגוף, הרי דבקרצה שפתותי' ל"ש להכשיר מכח זה, דודאי דלא שייך לחשוב דהמים ראויים לבא לתוך הפה, ודמי להא דאם הוה בעינן שיהא ביאת מים בבית הסתרים, ל"ה מהני כשלא נכנסו המים לתוך פי', ואי"ז משום חציצה, אלא משום דליכא ביאת מים כלל לתוך פי'. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואמנם למש"כ כמה מקמאי דהא דבמיעוט המקפיד עלתה לה טבילה מה"ת, הוא משום דרובו ככולו, הדין נותן דאף בכה"ג עלתה לה טבילה מדאורייתא.

    אך מ"מ למש"כ הפרד"ר דביד חברתה ל"ש לומר שהיא בטלה לגופה, הרי הדין נותן, דאף אם אינה מקפדת על אחיזת יד חברתה, לא תעלה לה טבילה, שהרי הא דדבר שאינו מקפיד אינו חוצץ פירש"י דהוא משום דהוא בטל לגופה, - אך בד' המהר"י ברונא מפורש דאם אינה מקפדת על אחיזת ידה עלתה לה טבילה, וכ"ה משמעות ד' הט"ז דגם באחיזת יד חברתה אי"ז חוצץ מדאורייתא אא"כ הוי רובו "ומקפיד", וצ"ע אם הוא משום דס"ל דהא דאינו מקפיד אינו חוצץ אי"ז משום דה"ז בטל לגופו, או דס"ל דשפיר מצינו למימר דיד חברתה בטלה לגופה. [↑](#footnote-ref-27)
27. ועיי"ש בדבריו מש"כ בנידון דידי' אם מהני לטבול אשה ע"י שב' נשים אוחזות אותה, וכתב לאסור בזה משום דלפ"מ דקי"ל כרבנן לא סגי בטלה"ט, ועוד משום דהכא הוצרכו הנשים לאחזה בחוזק דא"א כלל לבא מים במקום האחיזה, והוי חציצה, ומש"כ שם טעם נוסף דאע"ג דלח ומתחבר, כיון שמקפדת על אחיזת ידי' הוי חציצה, צ"ב, דלכאו' אם הוו המים שבמקום אחיזת ידה חיבור לשאר המים, ליכא חציצה כלל, (אלא לדעת רבותיו של רש"י בשבת נ"ז א' דאיכא חציצה אף בדבר רפוי שהמים נכנסין שם.

    ובפרד"ר סימן קצ"ח מקש"ז סקל"ו האריך בד' המהר"י ברונא, וכתב דכל הא דס"ל דלא סגי בחיבור טלה"ט, הוא רק במים תלושין, אך במים מחוברין מהני, וזה כדעת המרדכי בשם מהר"ם שחילק בין מים תלושין למחוברין, ונת' להלן, ולא קשיא לי' אלא ע"ד הטור שהתיר אף בהדיח ידיו "תחילה", עיי"ש בדבריו, - אך לכאו' אי"ז בד' מהר"י ברונא שלפנינו, שלא היו לפני הפרד"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-28)
28. אך ילה"ע ע"ז, דהראב"ד בבעה"נ בסוף שער הטבילה, והרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף ש"ז, פירשו דהא דמהני חיבור דטלה"ט הוא משום דטלה"ט חיבור לטומאה ולטהרה, וזה צ"ע, שהרי דעת הרשב"א דקי"ל כרבנן דטלה"ט אינו חיבור לטהרה. [↑](#footnote-ref-29)
29. ובפרד"ר סימן קצ"ח שפ"ח סקל"ז בהג"ה כתב ע"ד הגר"א שכתב דאין בחיצון מים דהוא תמוה מאד ולא זכיתי להבינם, - אך לכאו' ד' הגר"א מתפרשים בפשיטות, דאין כונתו דאין מים בכלי החיצון כלל, אלא כונתו שלא היו בחיצון מים קודם הטבילה, וכיון שכובדו של כלי חוצץ, אין המים נכנסים שם. [↑](#footnote-ref-30)
30. ולפי דבריו הוא מבו' כן בד' המרדכי דס"ל, דכובדו של כלי הוא כאוחז בחוזק, ולכאו' רגלי האדם שע"ג קרקע המקוה דמי לכובדו של כלי, אך בפרד"ר סימן קצ"ח מקש"ז סוסקכ"ז כתב לחלק בזה, דבאדם חי העומד במקוה אמרינן דחי נושא את עצמו ואין כאן כובד כ"כ, עיי"ש, אך לכאו' אי"ז מתישב עם ד' המרדכי דמדמי לה לפרסת רגל האדם העומד במקוה, והרי דס"ל דג"ז הוא כאוחז בחוזק. [↑](#footnote-ref-31)
31. ובעיקר מש"כ הט"ז שם לפ"ז, דהא דמהני כשהיא דורסת על הרצפה, הוא דוקא שנתלחלחו רגלי' במי המקוה, אך אם היו רגלי' לחות כבר ממים תלושים ל"מ, צ"ע, דלכאו' אף כשהיו רגלי' לחות ממים תלושין, הרי מיד כשהכניסה רגלי' למקוה, הושקו המים למקוה והוו מכלל המקוה, והוו כמים מחוברין, - ובבדה"ש שם כתב דצ"ל דאיירי כשלא הוכשרו המים שעל רגלי' כשהכניסה רגלי' למקוה, וכגון שהיתה המקוה דמים שאובין, ורק אחר שדרסה ברגלי' על הרצפה, הכשירו את המקוה בהשקה, עכ"ד, אך צ"ע דבכה"ג הרי גם אם נתלחלחו רגלי' ממי המקוה ל"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
32. אמנם לכאו' למש"כ הר"ש לעיל ספ"ח בפי' קמא דהא דנשואה מקפדת הוא שלא יהא דבר חוצץ במקום תשמיש, הרי דבקלקי בית השחי אין לחלק בין איש לאשה, ובע"כ דהא דתני שבאיש, קאי רק על בית הסתרים, וד' הר"ש הכא שנקט דגם קלקי בית השחי חוצצין באשה, הוא כפי' בתרא שכתב לעיל שם, דנשואה מקפדת על כל חציצה שבבית הסתרים שלא תתגנה על בעלה. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובתוי"ט הק' דהו"ל למיתני לקמן מ"ד אחר כל הני דאין חוצצין, ומ"ט תני לה הכא, ועיי"ש מש"כ בזה, - ולכאו' י"ל עוד, דהני דתנן במשנתינו דאין חוצצין הוא משום דאינו מקפיד עליהן והני דתנן לקמן מ"ד דאין חוצצין הוא משום דעיילי בהו מיא, ויתבאר בעזה"י בזה לקמן שם, וע"כ פירשה מתניתין הכא להך כללא דכל שאינו מקפיד אינו חוצץ. [↑](#footnote-ref-34)
34. וזה ניחא טפי לפי גירסתו דר"א אומר אחד האיש ואחד האשה כל המקפיד עליו חוצץ, וקמ"ל דאף באשה רק אם הוא מקפיד עליו חוצץ, אך לגיר' דילן דקאמר ר"א כל המקפיד עליו חוצץ וכל שאינו מקפיד עליו אינו חוצץ, משמע טפי דר"א קמ"ל תרתי, חדא, דכל המקפיד עליו חוצץ אף באיש, ועוד, דכל שאין מקפיד עליו חוצץ אף באשה, ות"ק פליג בתרוייהו, וכמש"כ הרשב"א. [↑](#footnote-ref-35)
35. והדרכ"מ שם כתב, דכ"ה להדיא בד' המרדכי בהל' נדה סו"ס תשמ"ח, דכל שהוא מקפיד ה"ז חוצץ אף שרוב בנ"א אינם מקפידין, - וצ"ע דד' המרדכי שם הם מד' היראים סימן כ"ו, והיראים שם בסו"ד כתב להדיא דכל שהוא מקפיד בדבר שאין דרך בנ"א כיו"ב להקפיד בטלה דעתו. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך המג"א שם סק"ה הביא מס' פני יצחק שכתב להקל בנט"י במקפיד בדבר שאין רוב בנ"א מקפידין, וכ"כ הגר"ז שם ס"ג במוסגר, - והמ"ב שם סק"ז כתב בדעת הטור, דכל שאינו מקפיד בדבר שרוב בנ"א מקפידין, אינו חוצץ, וצ"ע דזה שלא כדבריו ביו"ד דבכה"ג אמרינן דבטלה דעתו. [↑](#footnote-ref-37)
37. והיינו דקשר שבבגד שהוא משמש את הבגד, הרי דכל שדעתו לקיימו, הוי מכלל הבגד, ול"ב בזה לדינא דדבר שאינו מקפיד אינו חוצץ, ורק באדם הוא דא"א לחשוב לדבר אחר כחלק מן הגוף ובעינן בזה לדינא דדבר שאינו מקפיד אינו חוצץ,?עמש"נ בפ"י דהוא מגדר אחר, דהוי ככלי שאין דרך להכניס ולהוציא?, - ומצינו מקור לעיקר החילוק בזה מד' כמה מקמאי שכתבו דצבע שצובעות הנשים שערותיהן אינו חוצץ רק משום דצבע אין בו ממש, ול"ד לכלים צבועין דודאי דאין הצבע חוצץ אף אם יש בו ממש כיון דהוא מכלל הכלי, ויתבאר בעזה"י במקומו, - וצ"ע לפ"ז במש"כ האבנ"ז יו"ד סימן רנ"ג ללמוד מהא דקשר של קיימא אינו חוצץ, לדין חציצה באדם דכל שאינו מסירתה זמן מרובה, דחשיב כשל קיימא, אינו חוצץ, ולהנ"ל הרי שאני בכלים דכל דהוא של קיימא הוי מכלל הכלי, ול"ב בזה לדינא דדבר שאינו מקפיד, ועמש"נ לדון עוד בדבריו להלן פ"י מ"ג. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובד' הרמ"א באו"ח סימן קס"א ס"ג מבו' דהא דמסירתו בשעת לישה, הוא כדי שלא תיטנף, ונתחדש בזה דאף דאין הקפידא מחמת הגוף, אלא מחמת הטבעת, חשיב כדבר המקפיד דחוצץ, ועי' בגלות עליות פיסקא ב' במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-39)
39. והמאירי בנדה ס"ו ב' כתב לפ"ז, דנזמי האזנים אין חוצצין אף אם הם מהודקין, כיון שאין מקפידין ליטלו בשום זמן, וכ"כ התשב"ץ בח"ג סימן נ"ח וסימן ר"פ, והביאו בגל' הגרע"א סימן קצ"ח סכ"ג, - אך עיי"ש שהביא מתשו' הב"ח החדשות סימן מ"א שנקט דאף נזמי האזן חוצצין, וכ"כ הב"ח בסימן קצ"ח סכ"ז, וצ"ע, - ומה שהוכיח התשב"ץ שם מהא דמותר לצאת בשבת בנזמי האזן ולא אסרינן משום דילמא מיתרמי לה טבילה של מצוה, עי' בתוס' שבת נ"ז ב' שפירשו דהך בבא דלא בקטלא ולא בנזמים איירי ברפוים דאין חוצצין בטבילה, והא דלא תצא בהן הוא משום דילמא שלפא ומחויא, והרמב"ן שם כתב דהוא משום דדרכן ברפויין. [↑](#footnote-ref-40)
40. וצ"ל דל"ד למה שאמרו בזבחים צ"ח ב' דדם אינו חוצץ בטבח ורבב אינו חוצץ במוכר רבב, דהתם הוא בחציצה שעל בגדו, וע"ז אינו מקפיד לעולם, דבשבת יש לו בגדים אחרים, ומשא"כ בצבע שעל ידיו, ה"ה מקפיד להסירו בערבי שבתות. [↑](#footnote-ref-41)
41. אך בפת"ש סימן קצ"ח סקט"ז הביא מנוב"י והחת"ס שדנו בדין טבעת, ולא התירו מכח זה, עיי"ש, אך החת"ס שם חילק בין מה שמקפדת להסירו בשעת הפס"ט דחשיב כמקפיד, למה שמקפדת להסירו בשעת לידה דלא חשיב כמקפיד, עיי"ש בטעמו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-42)
42. ובאבנ"ז יו"ד סימן רנ"ג סק"ז כתב דהתם הוא משום דהבצק עשוי לחזק והוא צורך הכלי, וע"כ הוא מכלל הכלי ואינו חוצץ, ול"ב בזה לדינא דאינו מקפיד, עיי"ש, - וי"ל עוד, דהתם דמי לחציצה שאינו מקפיד עלי' אלא כשתשתנה, דל"ה כמקפיד, וה"נ הכא אינו מקפיד על החמץ אלא בפסח שנעשה דבר האסור, - וי"ל עוד, ע"ד מש"נ לעיל בהערה די"ל דחלוק דין חציצה באדם מדין חציצה בכלים, דבאדם א"א לחשוב לדבר אחר כחלק מן הגוף, ומשא"כ בכלים, ולפ"ז י"ל דבכל דבר שאינו מקפיד בכלים חשבינן לי' כחלק מן הכלי, ולא רק בדבר שמשמש את הכלי, וע"כ בזה לא איכפת לן במה שמקפיד לאחר זמן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
43. ולכאו' יש לחלק, דהתם הרי העובר במצב זה, אינו מקפיד על האם, ורק כשיגדל העובר ויגיע זמנו לצאת יקפיד ע"ז, וכה"ג לא חשיב כאינו מקפיד, ושמא זה מכוון הנובי"ת יו"ד סימן קל"ה, עיי"ש, - ועד"ז יש לדון במה שהוכיח הזכרון יוסף שם עוד, מהא דצבע אינו חוצץ במי שאומנותו בכך, אף דאם יעזוב אומנתו יקפיד ע"ז, - ויש מקום לדון לפ"ז גם בהא דבית הסתרים בפנוי' אינו חוצץ, אף דכשתינשא תקפיד ע"ז. [↑](#footnote-ref-44)
44. והב"י בסימן קצ"ח כתב בדעת רבינו ירוחם, דמה שאמרו ולית הלכתא ככל הני שמעתתא, לא קאי על לפלוף, וכ"כ בפרד"ר שם שפ"ח סקי"ג עמ' נ' ד"ה אולם לדקדק מסידור ד' הרא"ש, - והש"ך שם סקי"ג נחלק ע"ד הב"י, - ובגל' הגרע"א שם כתב דלמש"כ הב"י בדעת הרא"ש ורי"ו דמר עוקבא קאי על שחוץ לעין, ובא להקל דכל שהוא לח אינו חוצץ אף חוץ לעין, ודאי דלא קאי ע"ז הא דלית הלכתא, ובתפאל"מ ע"ד הש"ך שם כתב, דלפ"ד הרא"ש נמצא דאם גרסינן ולית הלכתא וכו', אין לפלוף שחוץ לעין חוצץ אף כשהוא יבש, וצע"ג דהרי להדיא תנן במתניתין דלפלוף שחוץ לעין חוצץ, ועמש"כ בזה הסד"ט שם סקכ"א, והפרד"ר שם. [↑](#footnote-ref-45)
45. והאו"ז שם לעיל מינה הק' ע"ד רש"י דבבשרו אפי' אם אינו מקפיד חוצץ, מהא דצואה שתחת הצפורן אינה חוצצת, אך התוס' וש"ר לא הקשו מזה, - ופשוט דהוא לטעמייהו, דהאו"ז לטעמי' דהא דאינה חוצצת הוא משום שאין אדם מקפיד עלי', אך התוס' וש"ר לטעמייהו דהא דאינה חוצצת הוא משום דהיא לחה או משום דאינה נדבקת ועיילי בה מיא, אך בד' הדרכי משה בסימן קצ"ח סוסק"ו מבו' שפירש בד' התוס', דהא דלחה אינה חוצצת, הוא משום דאין דרך להקפיד בכך. [↑](#footnote-ref-46)
46. וי"ל דהרמב"ם לטעמי' אזיל, שפירש להא דתנן לעיל מ"ג דכל המקפיד עליו חוצץ ושאין מקפיד עליו חוצץ, אתאן לת"ק דזהו כללא דכל השנויים לעיל מינה דאין חוצצין, והק' התוי"ט דהו"ל למיתני לה בתר כולהו, ומ"ט הפסיק ביניהם, ונראה מזה בדעת הרמב"ם דהני דתנן במ"ג דאין חוצצין הוא משום דאין מקפיד עליהן, והני דתנן במ"ד דאין חוצצין, הוא משום דעיילי בהו מיא, או משום דהם מגוף האדם, - ולפ"ז נמצא, דהא דצואה שתחת הצפורן אינה חוצצת, הוא משום דעיילא בה מיא, וע"כ אין לחלק בזה דאם אינה כנגד הבשר ה"ה חוצצת, - וכ"ה בד' המאירי שכתב ע"ד התוספתא דיש לפקפק שהרי כשהיא בין צפורן לבשר יראה שהיא מהודקת יותר מאותה שהיא למעלה מן הבשר. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך בד' הדרכ"מ סימן קצ"ח סוסק"ו מבו' שמפרש לדעת התוס' דצואה שתחת הצפורן לחה אינה חוצצת, דהא דתניא דצואה שתחת הצפורן שלא כנגד הבשר חוצצת, איירי ביבשה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובתפארת למשה שם כתב, למש"כ הרשב"א בחולין דהא דצואה אינה נדבקת, הוא משום דנוטלין אותה כל שעה, וע"כ כ"ז הוא בצפרני היד, אך בצפרני הרגל דאין נוטלין אותה כל שעה, ה"ה נדבקת וחוצצת, ובזה איירי הרשב"א בבית ז', - אך בפת"ש שם סק"י הביא מחמודי דניאל דצואה שתחת צפרני הרגל אינה חוצצת כלל בדיעבד, דאין דרך הנשים להקפיד ע"ז, וכ"ה גם למש"כ הב"י שם סי"ח בטעם הא דמקפידין על צואה שתחת הצפורן, וכמו שעמד ע"ז בתפארת למשה שם. [↑](#footnote-ref-49)
49. ובד' החת"ס בסימן קצ"ב מבו' דכל שנתנוהו בכונה וניח"ל בהכי, יש להתיר גם משום דהיינו רביתי', אך הסד"ט שם סקי"ט והגרע"א בתשו' מהדו"ק שם נקטו דל"ש ה"ט דהיינו רביתי', רק בדבר שהוא מגופה, וכ"נ בד' החת"ס גופי' בח"ו סו"ס פ"ב, ועמש"כ בזה באג"מ יו"ד סימן צ"ז ענף ו' ד"ה והנה זהו. [↑](#footnote-ref-50)
50. ובאמת כבר עמד בזה הסד"ט גופי' בסקי"ט וכתב דאנן קי"ל כטעם הא' של הר"ש דהחילוק בין של מתכת לשל עץ הוא משום דבשל מתכת עיילי מיא טפי, אבל לכו"ע אם הי' סכנה להוציאו הי' חשיב כדבר שאינו מקפיד, - וצ"ע דכיון דלטעם הב' של הר"ש חזינן דרבנן ס"ל דאף דבר שיש סכנה להוציאו חשיב כדבר המקפיד, מהיכא פשיט"ל להסד"ט דלא קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-51)
51. ואף דכל דבר דמכח הסכנה אין מקפידין להסירו אינו חוצץ, אף דאחר שיתרפא מסירין אותו, היינו משום דמה שתתרפא המכה הוי זה שינוי במצב הגוף, וע"כ חשיב כדבר שאינו מקפיד, כיון דבמצב זה אין מקפידין ע"ז, ומשא"כ בנידו"ד. [↑](#footnote-ref-52)
52. אך יש לדחות, דהנה הר"י שם כתב בתו"ד דהא דגלד חשיב כאינו מקפיד, דל"ה ראוי להסירו מעולם "כ"ז שהוא כמו שהוא עכשיו", והיינו דאף שעכשיו אין מסירין את הגלד, מ"מ מסירין אותו כשתתרפא המכה ולא יהא צער בהסרתו, והי' מקום לדונו כטבעת דחוצצת משום דמקפיד עלי' בשעת לישה, וע"ז כתב ר"י דכיון דאין ראוי להסירו כ"ז שהוא כמו שהוא עכשיו, אלא כשתתרפא המכה, חשיב כאינו מקפיד, וכ"כ הגר"ז באו"ח סימן קס"א ס"ו דהא דגלד אינו חוצץ, הוא משום דאין דעתו להסירו כ"ז שיהי' בענין זה, - ולפ"ז י"ל דלעולם פשיט"ל לר"י דכל שאינו מקפיד להסירו מחמת צער חשיב כאינו מקפיד, ומה שנסתפק בדין גלד, הוא משום די"ל דחשיב כמקפיד משום מה שהוא מקפיד להסירו לאחר זמן. [↑](#footnote-ref-53)
53. ואמנם בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס' פירש בד' הסמ"ג דמש"כ דרגילות להסיר הכל או תמתין עד שתתרפא, היינו דאף דהיא מצטערת בנטילתו, מ"מ רגילות להסיר הכל אף בכה"ג, וע"כ חשיב כמקפדת, וגם משום דכשתתרפא תסירנו חשיב כמקפדת, - אך בתשו' ר"י הזקן מבו' להדיא דמכוון הדברים הוא דרגילות להסיר או להמתין עד שתתרפא, אף דמדינא אי"ז חוצץ, וכן פירש הגרע"א גופי' בתשו' שבסו"ס דו"ח, וכ"ה מבו' להדיא בסה"ת סימן ע"ט ובסמ"ג עשין כ"ז, דבטבילה רגילין להסיר הכל משום חומרא, ובנט"י לא החמירו בכך, והובא בב"י או"ח סימן קס"א, וכבר עמד בכ"ז הסד"ט בסימן קצ"ח סקכ"ג ד"ה ותו קשה. [↑](#footnote-ref-54)
54. אך הי' מקום לפרש בד' רש"י, דאזיל לטעמי' דס"ל דבבשרו אף מיעוט שאינו מקפיד חוצץ, וכמש"כ התוס' בדעתו, ועי' בסה"ת סימן ע"ט שכתב כן דלדעת רש"י דבבשרו אף מיעוט שאינו מקפיד חוצץ, יש לאסור בגלד אף שאין מסירין אותו מחמת הצער, ומד' ר"י שלא פירש כן, נראה דס"ל בדעת רש"י דאף בבשרו אין מיעוט שאינו מקפיד חוצץ. [↑](#footnote-ref-55)
55. אך בתשו' כת"ס יו"ד סימן צ"א ד"ה ויש להטעים כתב דיש לדחות, דמה שהחמירו כ"כ, הוא משום דאיירי בכה"ג דרוב נשים אינם מצטערות כ"כ בנטילתו, ורק נשותיהם היו רכות וענוגות והרגישו בצער מועט ובטלה דעתם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-56)
56. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק שם כתב די"ל דהסוברים דכל שאינו מקפיד מחמת צער חשיב כאינו מקפיד, ס"ל דאגד וקשקשים אינם חוצצין, וכמש"כ הב"י לדון בדעת הר"ש, שפירש לד' התוספתא לענין חציצה, ואך דהב"י מסיק דמודה הר"ש דהן חוצצין דומיא דשירים ונזמים, אך לדעת הני קמאי י"ל דל"ד לשירים ונזמים, כיון דאינו מקפיד עליהן מחמת הצער, עכ"ד, ובפרד"ר סימן קצ"ח שפ"ח סקכ"ח ד"ה ובתשו' תמה ע"ז, דאכתי תיקשי מהא דרטי' חוצצת. [↑](#footnote-ref-57)
57. ואך דמה שהוכיח כן מהא דחץ חוצץ אף שהוא מצטער בנטילתו, צ"ב, דלכאו' כל הא דדבר שהוא מצטער בנטילתו אינו חוצץ, הוא רק בגונא דמחמת כן אינו מסירו, אך בחץ שדרך בנ"א להסירו, ה"ז חוצץ, אף שיש צער בנטילתו, וכבר כתב כן בתשו' כת"ס יו"ד סימן צ"א ד"ה אלא דראיתי. [↑](#footnote-ref-58)
58. וכ"נ מד' הטור באו"ח סימן קס"א דמשמעות דבריו דאיכא גוונא דרטי' דאינו מקפיד עלי' ואינה חוצצת, וזה מתישב לפ"ד הכת"ס, דבגונא דאין מסירין את הרטי' עד שתתרפא המכה, חשיב כדבר שאינו מקפיד ואינו חוצץ, אך לד' שאר רבוותא, לכאו' ליכא גוונא דרטי' דאינה מקפדת. [↑](#footnote-ref-59)
59. וכ"ה מבו' בתשו' חת"ס יו"ד סימן קצ"ב, דאף שכתב דטבעת שנותנים ברחם משום סכנה אינה חוצצת, דהוי כמיעוט שאינו מקפיד, מ"מ דן שם דמ"ט לא חשבינן לה כמקפיד משום שהיא מסירתו בשעת הלידה, והרי דכל דאף בשעת הסכנה מסירין אותה לפעמים, ה"ז חוצץ, ובדבריו שם נתחדש, דאף שכתב להתיר בזה גם משום דהיינו רביתי', מ"מ גם טעם זה ל"מ אם היא מקפדת לפעמים להסיר. [↑](#footnote-ref-60)
60. גם צ"ע דהחכמת אדם גופי' בכלל קי"ט ס"ה כתב דדבר הניתן לרפואה, כיון דכל הנשים שיש להן חולי אין מקפידות ע"ז, חשיב כדבר שאינו מקפיד, ועמד ע"ז באג"מ יו"ד ח"א סימן צ"ז ענף ו'. [↑](#footnote-ref-61)
61. אך צ"ע דאם הצד דחשיב כאינו מקפיד הוא משום דאסור להסירו, ל"ש טעם זה על הגמי, שמסירין אותו אחר הטבילה, ומה דאסור להסירו בשעת הטבילה, לכאו' ל"מ מידי, וכמש"נ לעיל, ועי' בזה בתשו' חלקת יואב יו"ד סימן ל', ובתשו' אמרי ישר ח"ב סימן פ"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
62. והוכיח כן מד' הש"ך דכוחלת לרפואה חוצץ, ונת' לעיל, וממש"כ המרדכי בדין שער המדובלל, דכל הא דאי"ז חוצץ, הוא משום דסכנה לגזזו והיינו רביתי', וצ"ע, דכבר כתבו האחרונים דהוצרך המרדכי לטעם זה משום דהוי החציצה ברוב שערו דאף כשאינו מקפיד חוצץ, ועמד ע"ז באבנ"ז יו"ד סימן רנ"ט סק"ז. [↑](#footnote-ref-63)
63. ויש שכתבו להתיר משום דהוא סכנה להסיר את הסתימה ולהניח השן מגולה, ודבר שאין מסירין אותו מחמת סכנה חשיב כאינו מקפיד, וצ"ע דכיון דמקפידין עלי' להסירה בעוד שהסכנה קיימת, דמי לטבעת שמקפדת עלי' בשעת לישה דחוצצת, וכמש"נ לעיל מד' הכת"ס. [↑](#footnote-ref-64)
64. ויש שהתירו בזה כל שדעתה להשאיר את הסתימה ז' ימים, ועפי"ד החלקת יואב שהבאנו לעיל, ויש שהתירו רק כשדעתה להשאירו ל' יום, - ולכאו' בגונא דאין דרך בנ"א להמתין שיעור זמן זה, והיא ממתנת כדי שלא יחוץ בטבילה, ל"מ מידי, דדמי לדבר שדרך בנ"א להקפיד עליו, דאף אם היא אינה מקפדת ודעתה לקיימו ה"ז חוצץ, אך בגונא דפעמים שממתינים בנ"א שיעור זמן זה, ל"ש טעם זה. [↑](#footnote-ref-65)
65. וצ"ע בד' המהר"ם שם שדן בדין בית יד של עץ במחבת אם היא חוצצת, וכתב דאינה חוצצת משום דהוי חיבור, ומ"ט הוצרך לזה, הרי מפורש בדבריו דאיירי כשאין עתיד לקצצו ולהסירו, ובכה"ג הוי כדבר שאינו מקפיד שאינו חוצץ, - ושמא דעתו כדעת הר"א מטול, דדבר חשוב חוצץ אף כשאינו מקפיד עליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
66. ולכאו' יש מקום לדון עוד בזה, לפמש"כ הרמב"ם בפי"ב מפרה הי"ב דידות הקדוחות דאינם חיבור הוא רק להזאה, אך לטומאה הוו חיבור, ובד' הרמב"ם שם ה"ד מבו' דכל הני דהם חיבור לטומאה ולא להזאה, היינו דמדינא הוו בשעת מלאכה חיבור ושלא בשעת מלאכה ל"ה חיבור, וגזרו על טומאה שלא בשעת מלאכה אטו שעת מלאכה, ועל הזאה בשעת מלאכה אטו שלא בשעת מלאכה, - ולפ"ז י"ל, דכיון דבשעת מלאכה הוו הידות חיבור מדינא, הרי דאף שלא בשעת מלאכה דאינו חיבור, מ"מ הויא היד טפילה לכלי ואינה חוצצת, ואי"ז מדינא דאינו מקפיד, ונפ"מ דאף בגונא שהוא מקפיד עלי', אינה חוצצת, ועוד, דאינה מצטרפת לשאר חציצות להשלים לרוב, - ויש מקום לדון עוד, דכיון דמדרבנן הוו חיבור לטומאה אף שלא בשעת מלאכה, ומדרבנן אף היד טעונה טבילה, ע"כ אינה חוצצת, דכיון דהא דמיעוטו חוצץ אינו אלא מדרבנן, לא גזרו רבנן בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
67. אך בתוי"ט בשם מהר"ם משמע, דרק כשאינם עושין מעין מלאכתם, אינו עומד להתקיים כך, אך כל שהן עושין מעין מלאכתן, ה"ז עומד להתקיים כך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. ועיי"ש שכתב דל"ד לידות הכלים שהכניסן שלא כדרכן או כדרכן ולא מירקן דחוצצין, ולא אמרינן דכיון דאינו מקפיד שיהא מגולה, אלא רוצה להחליפן באחרים, לא חשיב זה כמקפיד, וכתב דשאני התם דהוא מונח שלא כדרך יד ואין משתמשין ביד כה"ג, וע"כ שפיר חשיב כמקפיד מכח מה דהוא מקפיד ע"ז דהוא מונעו מלהכניס יד אחר, עכ"ד, וצ"ע, דלכאו' אף כשהכניסן שלא כדרכן, ה"ה משמשין תשמיש יד, ואך דאינם משמשין לכך כראוי, ומ"ש מיד העושה מעין מלאכתו. [↑](#footnote-ref-69)
69. ולכאו' הי' נראה מזה דלעולם בכה"ג דאין היד עושה את מלאכתה כראוי, הו"ל כמקפיד, והא דאינה חוצצת הוא משום דהויא מכלל הכלי, וכן פירש בחזו"י על התוספתא, וע"כ כ"ז הוא ביד גמורה שנשברה, דכל שהיא עושה מעין מלאכתה הוי אכתי מכלל הכלי, וכאשר מצינו כן בכ"ד בהל' כלים, דכלי שנשבר ועושה מעין מלאכתו הראשונה, מקב"ט, אך כל דמעיקרא ל"ה עושה מלאכתה כראוי, ל"ה מכלל הכלי, וה"ה חוצצת, - אמנם בד' המאירי מפורש דהוא משום שאינו מקפיד להסירו, ולפ"ז לכאו' גם אם מעיקרא עשאה כן אינה חוצצת, אא"כ נימא דבגונא דמעיקרא לא נעשית כראוי, ה"ה מקפיד טפי להסירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-70)
70. וצ"ע, דלכאו' הא דבבית הסתרים דכלים ל"ב ביאת מים, הוא נלמד מהא דבבית הסתרים דאדם ל"ב ביאת מים, דכמדומה דבכלים ליכא קרא למעט דל"ב ביאת מים בבית הסתרים, וא"כ הדין נותן דאף בבית הסתרים דכלים ניבעי ראוי לביאת מים, דלא עדיף מאדם דבעינן בי' ראוי לביאת מים, שו"ר באבנ"ז חו"מ סימן ע"א ד"ה ומה שכתבתי שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-71)
71. והי' מקום לפרש בדבריו, דלפי' זה מתפרש דרך פיו ודרך שוליו להיפך, דדרך פיו הוא דפיו למעלה, ודרך שוליו הוא דשוליו למעלה, וע"כ אי"ז דרך שאיבה, - אך להדיא מבו' בדבריו דלא כן, עיי"ש שכתב דגם כשמטביל דרך שוליו, נעשין המים שאובין כשמגבי' שפתותיו מן הקרקע, והרי דטבילה דרך שוליו הוא דשוליו למטה. [↑](#footnote-ref-72)
72. ומשמעות דבריו דאלמלי הא דנעשין המים שבתוכו שאובין היתה עולה לו טבילה בכה"ג שהוא תוחבו בקרקע, וניחא בזה משה"ק הר"ש דכשהכניסו כולו במים מושקין המים שבתוכו למי המקוה, - ונתחדש בזה דלא אמרינן דהמים שבתוכו אינם מחוברים למקוה, ונמצא דתוך הכלי הוא מחוץ למקוה, ושמא הוא משום דכלי טמא אינו חוצץ בתוך המקוה, ומ"מ כל דנעשו המים שבתוכו שאובין, לא מכשרינן להו מכח חיבורם למי המקוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-73)
73. ולפי דקדוק זה מבו' דגם הא דתנן לעיל ספ"ח דקרצה ידה וקפצה שפתותי' כאילו לא טבלה הוא מדאורייתא, אך הרמב"ם בפ"ב ממקואות כתב גם בנתנה עצם בין שיני' דכאילו לא טבלה, אף דהתם בפשוטו אי"ז אלא מדרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-74)
74. ובגלות עליות הק' ע"ז, דאם כשהוא עשוי להוציא ולהכניס בשביל הפנימי א"צ שיבואו המים בתוכו, מ"ט בכר וכסת צריך שיבואו המים בתוכם גם משום הא דפותחין אותן כדי להוסיף עליהן, - ולכאו' י"ל, דכל שהוא פותח אותם כדי להוסיף עליהן, חשיב כפתיחה לצורך החיצון, דהחיצון צריך שיהא בתוכו מילוי במידה זו, ורק כשפותח לצורך בדיקת הפרשיות, הוא דלא חשבינן לה כפתיחה לצורך החיצון. [↑](#footnote-ref-75)
75. וצ"ע דלכאו' הכא הרי אי"ז ראוי לביאת מים, ודעת המאירי גופי' לעיל ספ"ח דהא דקרצה שפתי' לא עלתה לה טבילה, הוא משום דעי"ז אין תוך הפה ראוי לביאת מים, - וי"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דבבית הסתרים דכלים ל"ב ראוי לביאת מים, אך המאירי לא הביא מקור ממשנתינו להך דינא, - וי"ל עוד, דכיון דהוא ראוי לביאת מים ע"י שיפתחוהו, חשיב כראוי לביאת מים, דכ"ה צורת טבילתן, ול"ד לקרצה שפתי', דאי"ז כדרכה, וע"כ חשבינן לה כאינו ראוי לביאת מים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-76)
76. ואמנם י"ל דהוא דוקא משום דהוא מקפיד על הקשירה משום נוי וכיו"ב, וע"כ כל שאין דעתו לקיימה חשיב כמקפיד, אך כל דאינו מקפיד ע"ז כלל, וכל הא שאין דרכו לקיימה, הוא כדי לעשות דבר מעולה טפי, לא חשיב כמקפיד. [↑](#footnote-ref-77)
77. וכ"ה מבו' מהא דתנן שם פכ"ט מ"ג דחוט משקולת יתר על השיעור טהור, אף אם רצה לקיים, וכ"ה מבו' בתוספתא שהביא הר"ש שם מ"ח דפליגי תנאי ביד יתירה על השיעור שהוא עתיד לקיים, ואף למ"ד דטמא, הוא רק מדרבנן, וע"כ אינו חיבור אלא לטומאה, והרמב"ם שם מ"ח פירש דטעם הא דאם רצה לקיים ה"ז מקב"ט, הוא משום דבכה"ג הו"ל מכלל צרכי הכלי, - אך בפירש"י בחולין נ"ד ב' ד"ה ועד עשרה, ובנדה כ"ו א' ד"ה חבור, מבו' דהא דיד דא"צ לכלי טהור, הוא רק משום דה"ז עתיד ליקצץ, והיינו דאף דיד דאינה צורך הכלי, אינה מקב"ט אף בלא הא דהיא עתידה ליקצץ, (וכמבו' בד' רש"י בחולין שם ד"ה עד ה' טפחים, מ"מ כל שמקצת מן היד נצרכת לכלי, הרי דכל הא דשאר היד אינה מקב"ט, הוא משום דהיא עתידה ליקצץ, וצ"ע.

    ואמנם גם לפ"ד רש"י אי"ז ענין לדינא דהכא, שהרי דעת ר' יהודה בכלים פ"ה מ"ב דאבן היוצאת מן התנור אף יותר מטפח הויא יד, ורק בין התנור ולכותל ל"ה יד, ופירש רש"י בנדה כ"ו ב' והר"ש בכלים שם דהוא משום דבכה"ג היא עומדת לינטל, והרי דר' יהודה גופי' דלא ס"ל הכא להא דכל העומד וכו', מ"מ לענין דין ידות לטומאה מודה, דכל שהוא עומד לינטל, לא חשיב כיד דהכלי. [↑](#footnote-ref-78)
78. ועיי"ש שכתב דגם מה שנחלקו ת"ק ור' יהודה באהלות פט"ו מ"ח בדין גולל אם טמא אף החלק שעתיד לגוד, הוא לטעמייהו הכא, וכ"כ בתפא"י באהלות שם, - אך צ"ע דבתוספתא שהביא הר"ש שם מבו' דה"נ פליגי בגל של צרורות, והכא לא פליג ר' יהודה אלא ביד שהיא גוף אחד והוא עתיד לקצוץ את מקצתו, אך בשלשלת מודה ר' יהודה דהטבעות שהוא עתיד להסירן, לא חשיבי כיד, ואם ר' יהודה התם הוא לטעמי' הכא, הי' בדין דה"נ התם לא יהיו תורת גולל על הצרורות שאינם צרכו של קבר. [↑](#footnote-ref-79)
79. והא דתניא בתוספתא דהוא מפני החתך, כתב המרדכי בהל' נדה סימן תש"נ דהוא מפני שהחתך אינו נגלה, ובפשוטו הוא מתפרש כמש"כ המאירי דכיון דהחתך אינו נגלה, ע"כ הוי שאר היד חציצה על מקום זה, אך אי"ז מתישב עם מש"כ המרדכי שם דטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דהעומד ליחתך לאו כחתוך דמי, - ושמא יש לפרש למש"כ דטעמא דר' יהודה הוא משום דהחתך אינו נגלה, דהיינו דכל הא דס"ל לר' יהודה דלא אמרינן דהעומד ליחתך כחתוך דמי, הוא רק מפני שהחתך אינו נגלה, אך אם הי' מקום החתך נגלה, הי' מודה דאמרינן דכחתוך דמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-80)
80. והך מילתא דכל שהוא כדי צרכן יש עליהן דין ידות לקב"ט, אף שדעתו לחתכן, כ"ה מבו' בכלים ספכ"ט ובתוספתא שהביא הר"ש שם, דל"מ הא דדעתו לגוד, אלא ביותר משיעור יד, אך כשיעור יד טמא אף כשדעתו לגוד, - ואך דיש להסתפק אם הוא משום דל"מ הא דדעתו לגוד להפקיע תורת יד לקב"ט, או דהוא משום דל"מ הא דדעתו לגוד כשהדבר מצ"ע אינו עומד לכך. [↑](#footnote-ref-81)
81. ועד"ז צ"ע עוד, דהרי לענין טומאה מודה ר' יהודה דיד שא"צ לכלי והוא עומד לינטל אינו מקב"ט, וכדתנן בכלים פ"ה מ"ב, ולפ"ד הפרד"ר בע"כ דר' יהודה פליג ביסוד הדין ע"ד ר"מ, וס"ל דאף יד דאינה בכלל הכלי לקב"ט, צריך להטבילה עם הכלי, והוי זה פלוגתא מסוימת בדין טבילה, ומ"ט תלו בחולין שם לדין עובר שהוציא ידו, בפלוגתא דר"מ ור' יהודה, הרי פלוגתייהו הויא במסוים בדין ידות. [↑](#footnote-ref-82)
82. ובאבנ"ז חו"מ סימן ע"א ד"ה ומה שכתבתי נקט בפשיטות דהכא חשיב כמקפיד, והוכיח מזה דמש"כ הר"ש דבבית הסתרים דכלים אין חציצה פוסלת, הוא משום דבבית הסתרים דכלים ל"ב ראוי לביאת מים, עיי"ש, ועי' גם בדבריו ביו"ד סימן שס"א סק"י שכתב דכיון שעתיד לקוצצו, איך תאמר שאינו מקפיד עליו להסירו. והוא מן ההפכים, ועי' גם באג"מ יו"ד ח"א סימן נ"ח שעמד בכעי"ז, - אך אחר שזכינו לד' הר"ש בכת"י מבו' להדיא דלא כן, וכאשר כן נראה גם בד' הר"ש בשלהי פירקין. [↑](#footnote-ref-83)
83. והנה באבנ"ז שם דחה לזה למש"כ רש"י בקידושין בדין לשון, דהוי כגלוי לענין טומאה, משום שמוציא לשונו ונוגעין בו בגלוי, והוי כטמון לענין טבילה, משום דאינו יכול להוציא כל הלשון, וטבילה למקצת לא אשכחן, ולפ"ז הרי דבשאר מילי אין לחלק בין טומאה לטבילה, ועי' בדבריו בסימן שס"א סקי"א במש"כ לישב.

    אך לכאו' מצינו דחלוק הוא דין בית הסתרים לענין טומאה מדין בית הסתרים לענין טבילה, בדין אותו מקום, שאמרו בנדה מ"א ב' דבמקום שתינוקת יושבת ונראית חשיב כגלוי לענין שרץ, ולענין טבילה הוי כבית הסתרים, דכשטובלת דרך גדילתה, הוי מקום זה מכוסה, ועי' בגלות עליות לעיל פ"ח מ"ה שהאריך דכמה מן המקומות דכשטובלת דרך גדילתה אין באין להן מים וחשבינן להו כבית הסתרים, הוו כגלוי לענין טומאה, - וגם מצינו בד' הרמב"ם בפ"א מטו"מ ה"ג דשן חשיב כגלוי לענין טומאה, אף דלענין טבילה הוי כטמון, ובזה ליכא לטעמא דרש"י. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך הר"ש והרא"ש הוכיחו מההיא דשלשלת דלא כפי' זה, - וי"ל דהא דלא ניח"ל לפרש דאיירי בטבעת העשוי' כחוליות מטבעות קטנות, הוא משום דא"כ הי' מודה ר' טרפון דא"צ להטביל את כולה, כ"ה דמודה דא"צ להטביל את שאר הטבעות, - אך בדעת התוס' צ"ל דאף דשאר הטבעות חשבינן להו כדבר בפנ"ע, ומודה בזה ר' טרפון דאינו מכלל הכלי, מ"מ אותה הטבעת חשובה כולה מכלל הכלי, אף שהיא עשוי' חוליות מטבעות קטנות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-85)
85. ושמא י"ל, דהנה הר"ן שם כתב בקושייתו, ז"ל, ואפילו מיעוטו המקפיד קי"ל דחוצץ בטבילה "ואפי' בכלים", עכ"ל, ומבו' דהי' מקום לחלק בזה בין אדם לכלים, ושמא הוא משום דבכלים י"ל דהחציצה טפלה להן יותר, ולפ"ז י"ל דמש"כ הר"ן דבעינן שיהא קשה עליו שעומדת החציצה בשעת טבילה, הוא רק בכלים, דכל דבשעת טבילה אינו מקפיד ע"ז, ה"ז טפל לכלי, אך באדם לא סגי בזה.

    וי"ל עוד, דשאני טבעת דמקפדת עלי' בשעת לישה, הרי לענין הלישה היא מקפדת עלי' גם עכשיו, ואך דעכשיו אינה לשה, ומשא"כ בידות הכלים דבשעת טבילה אינה מקפדת עלי' כלל. [↑](#footnote-ref-86)
86. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשהיד כתיקנה ולא נשברה אלא שארוכה ביותר, אבל אם הכניס היד שלא כדרכו שהפכו ועתיד להסירו ואינו מגוף הכלי או נשבר, דמהשתא לא הוי מגופו וגם נראה לעין כל, חוצץ, והביא לזה ממתניתין דריש פירקין, - ושמא הטעם בזה, דרק היכא שעתיד לחתוך באמצע היד, הרי דכיון דהחלק היתר הוא גוף אחד עם שאר היד, הוי כדבר שמגופו דאינו חוצץ, וגם חשבינן לי' כבלוע, אך היכא דכל היד אינה כתקנה, ה"ה חוצצת על הכלי, דהיד ל"ה גוף א' עם הכלי, וע"כ גם לא חשיב מקום חיבורם כבלוע, אך לפ"ז נמצא, דאם נשברה היד בראשה, ומכח זה הוא עתיד לקוץ מקצת מן היד, לא יהא זה חציצה, ול' הראבי"ה לא משמע כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-87)
87. ומבו' מזה, דהא דמיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ, אינו משום דחשבינן לי' כבשרה, ומהני מה שבאה החציצה במים, דא"כ הוה בעינן שלא תהא חציצה אחרת עליו, אלא הוא משום דמיעוט שאינו מקפיד דהוא טפל לגופה, אינו חוצץ בין המים לגופה, וע"כ כל דליכא חציצה אחרת על כולו, שפיר מהני הביאת מים שעליו ליחשב כביאת מים על בשרה, - וכ"ה מוכח גם מד' ש"ר דפליגי ע"ד הראב"ד, וס"ל דל"ב כלל שתהא כל החציצה משוקעת במקוה. [↑](#footnote-ref-88)
88. ואמנם י"ל דכ"ז הוא משום דמקום החתך צריך ביאת מים, ואך דהיד אינה חוצצת, וע"כ בעינן לשקע את היד במים, דאל"כ ליכא ביאת מים כלל על מקום החתך, אך אלמלי הא דמקום החתך צריך ביאת מים, שפיר הי' מהני להטביל עד מקום המידה, - וכאשר כן נראה מהא דבעינן קרא בתו"כ אמור פר' ד' למעט דל"מ להטביל אבר אבר, והרי דאי לאו דינא דבעינן לטבול כל גופו כא', הי' מועיל להטביל אבר אבר, אף שלא הקיפו המים את האבר מצידו השני, ובע"כ דסגי במה דכל המקום דטעון ביאת מים הוא בתוך המים, ול"ב שיהיו המים מקיפין אותו מכל צד, וכן נראה גם מהא דבעינן קרא לרבויי טבילה לשערו, ובלא קרא היתה עולה לו טבילה אף כששערו מחוץ למים, ולא הקיפו המים את כולו, אך י"ל דל"ב קרא אלא להא דחציצה פוסלת בשערו, דאם כל הא דבעינן שיהא שערו במים הוא משום דבעינן שיקיפו המים את כולו, אין חציצה פוסלת שם.

    אך בחזו"א כלים סימן כ"ט סק"ב ויו"ד סימן צ"ד סק"ו נקט דלא חשיב כטבילה כשאין כולו בתוך המים, עיי"ש, ובכלים שם רמז להוכיח דלא כן מד' הרא"ש במשנתינו, - ועי' עוד בדבריו במקואות קמא סימן י' סק"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
89. שוב העירוני דיש מקום לומר דכ"ז הוא משום דהוי מקום החתך כבית הסתרים, וכמש"כ הר"ש והרא"ש, וי"ל דגם ש"ר מודו לזה, וע"כ הוא דא"צ לשקע את היד כולה במים, כיון דבבית הסתרים ל"ב ביאת מים וסגי במה שהוא ראוי לביאת מים, וה"נ הכא חשיב דהוא ראוי לביאת מים, דראוי להכניס את כל היד במים, (וע"ד מש"נ לעיל פ"ח מ"ה דלדין ראוי לביאת מים, סגי במה שבידה לפתוח פי' דעי"ז יבואו בו המים), אך לעולם במקום גלוי דבעינן שיבואו בו המים, הרי דאם יש עליו חציצה שאינו מקפיד עלי', בעינן לשקע כל החציצה במים, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-90)
90. והי' מקום לדון, דכל הא דאמרינן דהעומד לחתוך כחתוך דמי, הוא רק בידות שאינם מכלל עיקר הכלי, אך בצפרנים ובשער דהם טפי מגוף האדם, לא אמרינן הכי, - אך לכאו' זה נסתר ממה שאמרו בחולין ע"ב ב' דאם הי' הבגד עומד לחתיכה, הי' בזה לדינא דהעומד לחתוך כחתוך דמי, - ולד' התוס' בסוטה והראבי"ה שדימו דינא דהכא לדינא דענבים העומדות ליבצר, הרי דמהא דמדמינן לה בגיטין ל"ט א' ובסנהדרין ט"ו א' דין שערו העומד ליגזז, מבו' דאף בדברים שהם מכלל עיקר הגוף מהני הא דהוא עומד לחתוך לחשבו כחתוך, ובאמת הראבי"ה שם כתב בתו"ד דלדעת ר"מ א"צ להטביל את הצפורן אלא עד מקום שעתיד לקוץ, ואך דקי"ל כר' יהודה. [↑](#footnote-ref-91)