מ_מ יומא פ_ב
קטגוריות: ש_ס / יז יומא / יומא - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

י"ח טבת פ"ג

דף מס' 1

**כ"ב א'** **- בראשונה כל מי שהי' רוצה לתרום את המזבח תורם,** בפירש"י כתב דהיינו דכל כהן שהי' מאותו בית אב שרוצה לתרום הדשן שחרית תורם ולא הי' פייס לדבר, וצ"ב, שהרי איירי הכא כשלא הי' אלא כהן אחד, וכדתנן דבזמן שהן מרובין רצין ועולין בכבש, ואף אחר תקנת הפייס הרי ליכא פייס אלא בכהנים מרובין ולא בכהן אחד, - וצ"ל דהיינו דקודם תקנת הפייס הי' ביד מי שירצה לתרום, כל שלא בא אחר שאומר אני תורם,[[1]](#footnote-2) וכמש"כ בפירש"י דבזמן שהן מרובין היינו דזה אומר אני תורם וזה אומר אני תורם, ואחר תקנת הפייס אין בידו לתרום כל זמן שאפשר שיש אחרים הרוצים לתרום דיש לעשות פייס ביניהם.

**רצין ועולין בכבש,** בתשו' מעיל צדקה סימן י' עמד בזה דמ"ט נימא דכל דאלים גבר וקל ברגליו לרוץ שיזכה הוא יותר מחבריו,[[2]](#footnote-3) וכתב דאה"נ דאי"ז מצד הדין, אלא עשו כן משום דחששו שלא יבואו, כמו שאמרו בגמ' בסוגיין, ועמש"נ בזה להלן.

## ריצה ע"ג המזבח

התו"י הק' דהיאך היו רצין ועולין לכבש הרי אסור לילך אלא עקב בצד גודל כדילפינן לה מקרא דלא תעלה במעלות על מזבחי, ובמכילתא בשלהי יתרו ילפינן מדכתיב אשר לא תגלה ערותך עליו שלא יפסע פסיעה גסה אלא עקב בצד גודל וגודל בצד עקב,[[3]](#footnote-4) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתב די"ל דכיון דלא היו עוסקין עדיין בעבודה היו יכולין לרוץ, דאיסורא דפסיעה גסה הוא רק כשעוסקין בעבודה, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ, והעירו דכ"נ ממש"כ בתרגום המיוחס ליב"ע בשלהי יתרו כהניא המשמשין לשמשא קדמי וכו', ומשמע דהאיסור הוא רק בשעת העבודה.[[4]](#footnote-5) - **ב** התוס' הרא"ש כתב לישב עוד דרצין עקב בצד גודל קאמר שהיו ממהרין ללכת בענין זה. - **ג** היראים בסימן שי"א הוכיח מזה דהא דתניא במכילתא עקב בצד גודל ל"ד הוא ולא נאסר אלא פסיעה גסה, והביאו הסמ"ג לאוין רצ"א.[[5]](#footnote-6) - **ד** בכ' הגרי"ז כתב דמד' הרמב"ם שלא הביא לדין זה דאסור לפסוע פסיעה גסה, מבו' דלא קי"ל הכי, ולפ"ז ניחא הא דהיו רצין ועולין בכבש, אך הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת פ' הביא להך דינא וכתב דאם פסע פסיעה גסה לוקה, והמנ"ח במצוה מ"א כתב דגם בהלכותיו כונתו כן, עיי"ש. - **ה** הגבו"א כתב דשמא י"ל דכיון דריצה זו לצורך עבודה היתה לזכות הקודם בד' אמות בתרוה"ד לא נפקא לי' מכלל מורא ושרי, וכתב דאין דעתו נוחה בזה.

בעיקר קו' הראשונים צ"ב, דהרי איסור פסיעה גסה הוא רק כשעולין למזבח, וכדכתיב ולא תעלה במעלות על מזבחי, וכ"ה להדיא במכילתא בס"פ יתרו דבהיכל ובקה"ק מותר לפסוע פסיעה גסה ולא נאסר אלא במזבח, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בסהמ"צ לאוין פ' ובפ"א מביהב"ח הי"ז ועוד מקמאי, אך הכא שהיו רצין על הכבש ול"ה עולין משם למזבח, שהרי מי שזכה בתרוה"ד הי' יורד ומקדש ידיו ורגליו ונוטל את המחתה שהיתה מונחת במקצוע וכו' ועולה ותורם, כדתנן בספ"ק דתמיד, לי"ב לאיסור פסיעה גסה.

ובפשוטו צ"ל דקו' הראשונים היא משום דהכבש קדוש בקדושת מזבח, וכמו שמצינו בכ"ד, וע"כ איכא לאיסור פסיעה גסה על הכבש מצ"ע, ובחי' הגרי"ז בפ"א מביהב"ח כתב דכל הא דאיכא איסור עלי' במעלות על הכבש, הוא רק משום דהכבש קדוש בקדושת מזבח, עיי"ש.

אך הנה באמת בד' התוס' הרא"ש והתור"פ מבו' להדיא דאיסורא דפסיעה גסה הוא בכל הליכה לעבודה, אף שלא ע"ג המזבח והכבש, וזהו שכתבו דגם בהולכת הדם בעזרה צריך לילך עקב בצד גודל משום דעיקר עבודה היא, (וכ"ה מבו' גם ממה שהביאו מירושלמי ללמוד מזה דה"נ בתפילה צריך להשוות את רגליו),[[6]](#footnote-7) ומשה"ק דהיאך היו רצין ועולין בכבש מבו' בדבריהם ובד' התו"י דהוא משום דג"ז חשיב כהליכה לעבודה, וזהו שהקשו דכיון דעבודה היא היאך היו רצין, - ולכאו' בע"כ מזה דמי שהי' קודם את חבירו בתוך ד' אמות הי' עולה מיד ותורם,[[7]](#footnote-8) והא דתנן בספ"ק דתמיד דאחר שזכה בתרוה"ד הי' מקדש ידיו ורגליו ונוטל את המחתה שהיתה מונחת במקצוע וכו', הוא רק אחר תקנה שהוא זוכה בפייס, וכן אמר הגרד"ל שליט"א,[[8]](#footnote-9) ונמצא דהריצה ע"ג הכבש הוי לצורך עלי' למזבח, וע"כ יש בזה לאיסור פסיעה גסה.

**ואם היו שניהם שוין הממונה אומר להן הצביעו,** בפירש"י כתב דהממונה הוא נוטל מאחד מהן את המצנפת והוא מוציא מפיו מנין או ק' או ס' הרבה יותר משהיו שם הכהנים וכו',[[9]](#footnote-10) - אך הערוך בע' צבע כתב דהגדול שבהן הי' אומר את המנין, והממונה בא ונוטל מצנפת מראשו של אחד מהן ולא הי' יודע החשבון עדיין, וכ"כ התו"י והתור"פ והריטב"א דאם הי' יודע הממונה את המנין יש לחוש לרמאות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"ג דמסכימין על מנין פ' ק' או אלף או כל מנין שיסכימו עליו, והרי דלא הממונה הי' קובע את המנין.

ובירושלמי פרכינן הכי בהא דהי' הממונה מגבי' מצנפתו של אחד מהן דחש לומר שמא לאוהבו או לקרובו, ומשני דכמין קובלים היו עושין, ופירשו הקה"ע והפנ"מ דהיינו דהיו עומדין בענין שא"א לו לעמוד על מנינם.

בירושלמי נחלקו אמוראי בצורת הפיס דדעת ר' בון בר חייא דהי' הפייס מהלך לימין, ודעת תלמידוי דר' יונה בשם ר' חילפיי דהי' הפייס מהלך לשמאל, והובא בפי' ר"ח לקמן כ"ג א', עיי"ש.

בפירש"י כתב דכל שהיו שניהם שוין אין אחד מהם זוכה לתרום אלא כולם באין להטיל גורל, וכ"כ הר"י מלוניל, והגבו"א תמה דמנ"ל לרש"י דמטיל גורל בין כולם, הרי י"ל דאינו מטיל גורל אלא בין אלו ב' שהיו שוין לבד, והאחרים כבר איבדו זכותן בשעה שקדמו אלו בד' אמות, וכבר עמד בזה התוי"ט וכתב דהוצרך רש"י לפרש כן לפי שא"א לעשות פייס באצבעות בין שנים בלבד, שאם יהי' הסכמת המנין זוג או יהי' נפרד ממי שיתחיל נדע במי יסיים ומה גורל שייך בכך.[[10]](#footnote-11)

המג"א בסימן קל"ב סק"ב כתב ללמוד מהכא דכשמטילין גורל בין האבלים והיו לשנים אותיות שוים גדולים במנין הגורל בטל הגורל וצריכין כולן להטיל גורל מחדש, ואין יכולין השנים לומר שהאחרים כבר הפסידו חלקם ושנינו נטיל גורל, דדמי להכא דכל שהיו שנים שוים אומר להם הממונה הצביעו והיו מטילין כולם גורל אף שאותם השנים היו קרובים מאחרים,[[11]](#footnote-12) ומסתימת דבריו משמע דאף אם שנים אלו מתרצין ביניהם בלא גורל, מ"מ כיון דהיו שנים שוין בטל הגורל ומטילין גורל בין כולם.[[12]](#footnote-13)

והא"ר שם סק"ט כתב לדחות דשאני הכא דא"א להטיל גורל באצבעות של ב' לבדם כמש"כ התוי"ט, ומשא"כ התם דאפשר להטיל גורל על ב' אלו לבדם,[[13]](#footnote-14) - ובתשו' מעיל צדקה סימן י' כתב לדחות בע"א דהכא מה שהיו רצין ועולין אינו מן הדין אלא הוא כדי שלא להטריח בגורל, וכמש"נ לעיל, וע"כ אם אירע שהיו ב' שוים דבע"כ צריך לפייס למה יפסידו האחרים את שלהם ובמה זכו הראשונים, שהרי ההפסד שהפסידו הראשונים בריצת אלו השנים ל"ה כ"כ ע"פ הדין אלא לתקנת המצוה, ובזה ליכא פסידא אם בכה"ג שהיו ב' שוים יעשו גורל, ומשא"כ היכא דהפסידו אותם שהיו להם אותיות פחותין בדין וביושר, למה יחזרו שנית לגורל אחר שכבר הפסידו זכותן.[[14]](#footnote-15)

## יסוד דין הפייס

**ארבע פייסות היו שם וזה הפייס הראשון,** בספרי פר' קרח פיסקא קט"ז תניא ועבדתם, שומע אני מעורבבים, ת"ל עבודת מתנה אתן את כהונתכם מה מתנה בפייס אף עבודה בפייס, ובפס"ז שם פירש דהיינו דמה מתנו"כ בפייס אף עבודה בפייס, וכ"כ הזית רענן בפי' לילקוט שם, אך בפי' רבינו הלל שם פירש דהיינו דמה מתן דמים ע"ג מזבח בפייס דא"א שיהיו זורקין זה וזה,[[15]](#footnote-16) אף שאר עבודות דמקדש בפייס.

הרמב"ם בפ"ג מכלי המקדש ה"ט כתב דשמואל הרואה ודוד המלך חילקו הלויים לכ"ד משמרות וכו' וכל אנשי המשמר מחלק אותם ראש המשמר לבתי אבות וכל יום מימי השבת עובדים בו אנשים ידועים וראשי האבות מחלקין אלו העובדים ביום שלהן איש איש על עבודתו, והכס"מ שם כתב דהיינו בראשי בתי הלויים אבל ראשי אבות הכהנים לא היו מייחדים שום עבודה לשום אחד כי אם ע"פ הפייס, ועיי"ש שהק' דמ"ט הוצרכו לפייס הי' לראשי אבות לחלק העובדים ביום שלהם איש איש על עבודתו כמו שהיו עושין הלויים,[[16]](#footnote-17) והיינו דאף דבספרי ילפינן לדין פייס מקרא, הרי עיקר הא דילפינן הוא שלא יהיו מעורבבים, ושפיר מתקיים דין זה ע"י שיהא הראש בית אב מחלק העובדים איש איש על עבודתו.

ובחי' הגרי"ז בפר' במדבר כתב דב' ענינים נפרדים הם, דלגבי לוים הדין הוא בעיקר העבודה שצריכין שיהיו ממונים איש איש על עבודתו, וילפינן לה מקראי, וע"ז מינוי בעינן ולא פייס, והראש בית אב הוא הי' הממנה והמחלק לכל אחד את עבודתו, אך בכהנים בעיקר דינו א"צ מינוי כלל, ומשום הלכות עבודה רשאי כל אחד מהכהנים לעשות בעצמו כל העבודות, ועיקר הפייסות הם לענין זכויותיהם של הכהנים בהעבודות, וזהו דתנן הכא דבראשונה כל מי שהי' רוצה לתרום את המזבח תורם וא"צ שום דבר, אלא דבזמן שהם מרובין וכל אחד רוצה לעבוד ויש לו הזכות ע"ז, היו רצין ועולין בכבש וכל הקודם את חבירו בד' אמות זכה, והרי דהנידון הכא הוא מענין של זכויות מי הוא שזוכה בהעבודה לגבי שאר הכהנים, וע"ז הוא דתיקנו פייסות לענין זכותו של כל אחד בהעבודה, וכיון דהנידון הוא מי יזכה בהעבודה, ע"כ שייך ע"ז ענין פייס וגורל כמו כל ענין חלוקה שבין אדם לחבירו, אבל מינוי לא שייך בזה כלל, דכל עיקר דינא דמינוי הוא בעבודה לוי' וילפינן לה מקרא דאיש איש על עבודתו, ועיי"ש שכתב דזהו שאמרו בספרי דיכול מעורבבים, דמשום הל' עבודה יכולו לעבוד גם מעורבבים, אלא דהוקשה למתנה שכל אחד מהכהנים יש לו זכות בעבודות כמו במתנה ואינה נחלקת אלא בפייס.[[17]](#footnote-18)

בפי' רבינו הלל לספרי שם הק' בהא דילפינן התם מקרא לדין פייס, מהא דתנן הכא דבראשונה היו שניהם רצין וכו' ורק משום דראו שבאים לידי סכנה התקינו שלא יהיו תורמין אלא בפייס, והספרי דבי רב שם הוסיף להקשות שהרי גם בשאר עבודות אין הפייס אלא מתקנ"ח,[[18]](#footnote-19) ועיי"ש שכתב לישב דמה שאמרו דעבודה בפייס ל"ד הוא, ולא בא ללמד אלא שלא יהיו מעורבבים אלא זה עובד עבודה אחת וזה עבודה אחרת, אלא דכ"ה דלא ליתו לאינצויי שכל אד מבית אב ירצה לבחור לעצמו העבודה היותר חביבה, ע"כ תיקנו חכמים פייס,[[19]](#footnote-20) ויש להוסיף, דלמש"כ הפס"ז דמה מתנה בפייס היינו מתנו"כ, כתב בעמק הנצי"ב שם דל"ד נקט פייס, שהרי חלוקת מתנו"כ לא היתה בפייס,[[20]](#footnote-21) אלא עיקר הא דילפינן מקרא הוא דכ"ה דבמתנו"כ היו חולקין ביניהם ונותנין לכל אחד חלקו ולא שיחטפו מעורבבים, ה"נ הוא בעבודה,[[21]](#footnote-22) ועמש"כ בס' דברות אריאל סימן ט' להוסיף בזה.

החינוך במצוה שפ"ט כתב בהא דילפינן מקרא דלוי שסייע בעבודת חבירו במיתה, דמן הדומה כי הכהן שסייע במלאכת חבירו הכהן ג"כ במיתה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בסהמ"צ עשין ל"ו ורבינו בחיי בפר' קרח (י"ח ג'), והמנ"ח שם פירש דהיינו דאם זכה אחד מן הכהנים בפייס ובא אחר וסייע לו בעבודתו חייב מיתה,[[22]](#footnote-23) וכן פירשו הליקוטי הלכות בשלהי תמיד ובחי' הגרי"ז בפר' במדבר, ועיי"ש בליקוטי הלכות ובחי' הגרי"ז במה שעמדו בזה.

**מעיקרא סבור כיון דעבודת לילה היא לא חשיבא להו ולא אתו,** בפירש"י כתב דהיינו דלא אתו לאינצויי עלה, וכ"כ התוס' בתו"ד, וכ"נ בפי' רבינו אליקים, והיינו דכל תקנת פייס היא משום דאתי לאינצויי, אך בתרוה"ד דסבור דלא אתו לאינצויי עלה לא הוצרכו לעשות פייס אלא כל הקודם למקום העבודה זכה,[[23]](#footnote-24) - אך התור"י הלבן כתב דכיון דעבודת לילה לא חשיבא להו, הרי דאם יתקנו להם פייס לא יבואו, שיאמר כל אחד ואחד דמי יימר שיזכה בפייס, אלא היו רוצין ועולין בכבש והי' כל אחד סומך עליו במרוצתו שירוץ קודם חבירו ויזכה, וזה ע"ד מה שאמרו לקמן בסוגיין דכיון דתקינו לה פייסא לא אתו וכו', וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי, וכ"נ בד' התו"י והתוס' הרא"ש, וכ"ה בירושלמי דתרוה"ד כשרה כל הלילה אם אומר את יפיס אף הוא אינו משכים על הספק.

**והרי אברים ופדרים דעבודת לילה היא וכו',** נחלקו הראשונים בביאור הא דחשבינן לאברים ופדרים כעבודת לילה, **א** בפירש"י משמע דקאי אף על אברים ופרדים דתמיד של שחר, דכיון דהקטרת אברים כשרה כל הלילה חשבינן לה כעבודת לילה.[[24]](#footnote-25) - **ב** בפי' ר"ח כתב דהיינו אברים ופדרים שפקעו מעל המזבח בלילה שמחזירן ע"ג המזבח דהויא עבודת לילה. - **ג** הריטב"א כתב דקאי על אברים ופדרים של תמיד של בין הערבים, ועיי"ש שכתב דאע"פ שזמנו מט' שעות ולמעלה פעמים שלא הי' להם פנאי להעלות איברים למזבח ביום ומעלין אותן בלילה, וכ"ה מבו' בד' התוס', וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש, וכ"נ בד' המאירי.[[25]](#footnote-26)

**ותקנתא להך גיסא הואי תקנתא להאי גיסא הואי וכו',** בפירש"י כתב דפריך דוכי מפני תקלה שאירעה נתקן לה פייס, הרי כיון דהתורם הוא המסדר את המערכה וב' גזירי עצים וכולן בכהן אחד יש כאן עבודות חשובות ומעיקרא בעו פייס, אך בפי' ר"ח וש"ר פירשו בע"א, ובד' המהרש"א מבו' דהיינו דאע"ג דכולן עבודות לילה הן, כמו שאמרו בשלהי פירקין, מ"מ כיון שהן בכהן אחד חשיבי, אך בד' רבינו אליקים משמע דהיינו דעבודות אלו הם עבודות יום דחשיבי, ובפשוטו צ"ל דקאי על סידור ב' גזירי עצים, וכמ"ד בשלהי פירקין דסידור ב' גזירי עצים עבודת יום היא.[[26]](#footnote-27)

## איסור למנות את ישראל

**מסייע לי' לר' יצחק דא"ר יצחק אסור למנות את ישראל אפי' לדבר מצוה,** המג"א בסימן קנ"ו סק"ב כתב ללמוד מהכא דאסור למנות את ישראל אפי' אינו מכוין למנות רק להטיל גורל, שהרי הכא ל"ה צריך לידע את מנין האנשים, וכל המנין הי' לצורך הגורל.[[27]](#footnote-28)

אמנם הנה בפי' ר"ח לקמן כ"ג א' כתב דתחילה היו מוציאין אצבעותיהן למנין ואח"כ היו מוציאין אצבעותיהן לפייס, וכ"ה בתשוה"ג הרכבי סימן ש"ל דתחילה היו מונין אותן לידע שיש את המנין שצריכין לו בקרבן, (ואף דפעמים שמתכנסין כהנים רבים דידוע שיש בהן כדי צורך, מ"מ כיון דפעמים דאין מתכנסין אלא מועטין נהגו למנות תדיר), ואח"כ היו מפייסין, עיי"ש, ומבו' בדבריו דהכא איירי בהמצביעין למנין, ולפי דבריו י"ל דרק בזה איכא להאיסור למנות את ישראל.[[28]](#footnote-29)

**שנא' ויפקדם בבזק,** התור"י הלבן הק' דמ"ט לא מייתי מהא דכתיב בפר' כי תשא כי תשא את ראש בני ישראל לפקודיהם ונתנו איש כופר נפשו לד' בפקוד אותם ולא יהי' בהם נגף בפקוד אותם דמשמע דבלא נתינת כופר אסור למנות, וכן אמרו בברכות ס"ב ב' דא"ל הקב"ה לדוד וכו' הרי אני מכשילך בדבר שאפילו תשב"ר יודעים אותו דכתיב כי תשא את ראש בני ישראל לפקודיהם ונתנו איש כופר נפשו וגו', - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התור"י הלבן כתב משום דהו"א דהא דאסור למנות לגולגולת ה"מ שלא לדבר מצוה, דא"צ למנין לשום מצוה אלא לידע כמה הן, אבל לדבר מצוה מותר למנות לגולגולת, וכ"כ הט"ז בס' דברי דוד בפר' כי תשא ל' י"ב דס"ד דהתם ליכא מצוה במנין עצמו אלא בהבאת חצאי שקלים, וע"כ מביא ראי' משאול דהי' המנין של מצוה לדעת כמה יצאו למלחמה של מצוה, וכ"כ העיון יעקב והעץ יוסף. - **ב** המהרש"א בח"א כתב דהוא משום די"ל דלקח מהם חצאי שקלים לכפרה על שחטאו בעגל ולהגין בכך עליהם שלא יהי' בהם נגף ולא משום איסור מנין.[[29]](#footnote-30) - **ג** השפ"א כתב דמקרא דכי תשא אין ללמוד אלא דאסור למנות את כל ישראל, ומההיא דשאול נלמד דאסור למנות אף מקצת מישראל, דהתם לא מנה רק היוצאים עמו לזו המלחמה, וכ"כ החיד"א בס' עין זוכר מערכת המ' אות כ"ד,[[30]](#footnote-31) - ועמש"כ בזה החת"ס בקובץ תשובות סו"ס ח', ובתשו' הגאון בעל פאת השלחן שנד' בס' היובל לרב"מ לוין עמ' ש"ל, והגרי"פ ל"ת רס"ד ד"ה ועכ"פ מתבאר, ומש"כ באורך בתשו' ציץ אליעזר ח"ז סימן ג'.

## מנין ע"י דבר אחר

בפירשי כתב דויפקדם בבזק היינו שנטל כל אחד ואחד חרס והשליך לפניו ומנו החרסים, וכן הא דכתיב ויפקדם בטלאים הינו שציוה ליקח כל אחד טלה מצאן המלך ובאו למרחב ונמנו הטלאים, ונתחדש בזה דאף דאסור למנות את ישראל מ"מ מותר למנותם ע"י דבר אחר, וזהו גם הא דמנה משה את בנ"י ע"י השקלים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"ד.

והחת"ס בקובץ תשובות סימן ח' עמד בזה דמה לי אם מונה הגופים או השקלים והטלאים, הרי הכל אחד הוא שיודע מנינם, וקרא קאמר לא יספר, ועיי"ש במש"כ לחדש בזה, - ובתשו' הגאון בעל פאת השלחן שם עמ' שכ"ו כתב דהיינו משום דעיקר האיסור למנות את ישראל הוא משום עינא בישא וסילוק ברכתא בדבר המנוי ושליט סט"א כמ"ש בזוה"ק בפר' כי תשא ובפר' במדבר וכו', והיינו כשמונין האנשים אבל לא כשמונין הכופר או הטלאים, והיינו דהאיסור אינו במה שנודע מנינם, אלא במעשה המנין עצמו, וכל שאינו מונה אותם עצמם לי"ב איסורא.[[31]](#footnote-32)

התורי"ד כתב דלא הותר למנות ע"י דבר אחר אלא לדבר מצוה, אך שלא לדבר מצוה אף ע"י דבר אחר אסור,[[32]](#footnote-33) דאל"כ מ"ט נענש דוד כשמנה את ישראל והי' דבר בישראל ימנה אותם על ידי דבר אחר, ולמה לא מנו יואב וכל סנהדרין כשמנו את ישראל ע"י דבר אחר ויתנו את המספר לדוד, ובע"כ דשלא לדבר מצוה אסור למנותם אף ע"י דבר אחר,[[33]](#footnote-34) ומנין דדוד ל"ה לדבר מצוה,[[34]](#footnote-35) וכ"כ בפי' הרי"ד בשלהי שמואל, וכ"כ הרמ"ע מפאנו באלפסי זוטא בסוגיין, ועד"ז כתב הרד"ק בשמואל א' ט"ו ד', וכ"נ בד' הרמב"ן בפר' במדבר א' ד', עיי"ש, וכן האריך הגאון בעל פאת השלחן שם עמ' של"ג של"ד, ועמש"כ בזה בתשו' ציץ אליעזר ח"ז סימן ג' פ"ד.

## מנין ע"י אצבעות

האבנ"ז ביו"ד סימן ת"נ סק"י וסימן תנ"ב סק"ה עמד בזה דכ"ה דלא מנאום לגולגלותם משום האיסור למנות את ישראל, הי' לנו לאסור למנותם ע"י האצבעות דג"ז הוי מנין שמונה את הכהנים עצמן, ול"ד למנין ע"י דבר אחר שאינו מונה אותם עצמן אלא את השקלים והחרסים והטלאים, ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** החס"ד בפ"א ה"ט כתב דלדעת הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"ג דמי שמוציא ב' אצבעות מונין לו ב' ניחא, דנמצא דאינו מונה כלל את האנשים אלא את האצבעות, וכ"כ המרכה"מ בהל' תמידין שם,[[35]](#footnote-36) וכ"נ בד' הרדב"ז שם, וכ"כ החת"ס בקובץ תשובות סימן ח'.[[36]](#footnote-37) - **ב** האבנ"ז שם הוכיח מזה דהאצבע לא חשיב כגוף האדם והמונה את האצבעות לא חשיב כמונה את ישראל עצמם,[[37]](#footnote-38) ועד"ז ובע"א מבו' בתשו' תורה לשמה סימן שפ"ו, ועמש"כ בזה הכלי חמדה בפר' כי תשא אות א' (ד"ה אך גם).[[38]](#footnote-39) - **ג** בס' חוקת היום כתב דהוא משום דהכא עיקר המנין אינו כדי לידע מספר האנשים אלא לצורך הגורל, אלא דמ"מ כל שמונה את האנשים עצמן יש בזה לאיסור מנין, אך כל שמונה את האצבעות לי"ב איסורא כלל, דהגורל אינו במה שע"י האצבעות נודע מנין האנשים, אלא ע"י מנין האצבעות עצמן.

## מנין ע"י קריאת פסוק

בתשוה"ג הרכבי סימן ש"ל כתב דרגילים בנ"א דכשצריכין לראות אם הוו בי עשרה לפרוס על שמע או לירד לפני התיבה וכו' לא מנו להו ראשון ושני אלא קרו פסוקא כגון ואני ברב חסדך וגו', ובס' העתים סימן קע"ד כתב דהיינו משום דאסור למנות את ישראל אפי' לדבר מצוה וע"כ כדי שלא יעיין אחד בחבריו ויבא לידי מנין,[[39]](#footnote-40) פתח קמא ואמר ואני וחברי' ברוב והשלישי חסדך והרביעי אבא וכו' וכך כולן וכשמשלימין את הפסוק יודעין דאיכא בי עשרה, ועד"ז כתב בס' הפרדס לרש"י הל' שבת סימן צ"ו ובס' האורה סימן נ"ו, ומשמע דלא הותר למנותם ע"י קריאת פסוק, אלא כשאומר כל אחד תיבה אחרת ואי"ז מעשה מנין כלל, והיינו משום דכל שהמונה מונה ע"י קריאת פסוק, הוי זה מעשה מנין גמור, דמה לי אם אומר אחד שנים שלשה וכו' או אומר ואני ברוב חסדך ומשמשים התיבות כמספרים, - אך הקיצוש"ע בסימן ט"ו ס"ג דנהגו למנות את האנשים לידע אם יש מנין באמירת הפסוק הושיעה את עמך וגו' שיש בו י' תיבות,[[40]](#footnote-41) וצ"ע.

**כמה לא חלי ולא מרגיש גברא דמרי' סייעי' שאול באחת ועלתה לו דוד בשתים ולא עלתה לו,** המהרש"א בח"א הק' דכי משוא פנים יש בדבר, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הגבו"א והשפ"א, ובמש"כ בזה בס' אוצר חידושים בסוגיין בשם הגר"א.

י"ט טבת פ"ג

דף מס' 2

## נקימה ונטירה

**כ"ג א'** **- והכתיב לא תקום ולא תטור ההוא בממון הוא דכתיב,** היראים בסימן קצ"ז קצ"ח כתב דהא דבממון הוא דכתיב הוא דבר הלמד מענינו דבמה הכתוב מדבר בממון פעולת שכר שכיר וכו', ועיי"ש שכתב דל"ד שאלת כלים דלאו כלים כתיבי בקראי אלא אפי' שאר ממון.

בתשו' מעשה נסים להר"א בן הרמב"ם סימן י"ג הביא מסוגיין דפרכינן מהא דכתיב לא תקום ולא תטור ומשני ל"ק הא במילי דאורייתא הא במילי דעלמא, וכ"כ הריטב"א בר"ה י"ז א' דהא דת"ח שאינו נוקם ונוטר כנחש אינו ת"ח אע"ג דכתיב לא תקום ולא תטור התם במילי דעלמא אבל במילי דשמיא איבעי לי' להיות נוקם ונוטר, ועמש"נ בזה להלן בדעת הרמב"ם והחינוך.

בד' היראים שם מבו' דקי"ל הכי דלא נאסרה נקימה ונטירה אלא בדבר שבממון, וכ"כ רבינו יונה בשע"ת ש"ג אות ל"ח דאזהרת הנטירה על דבר שבממון, אבל על דברי גאוה ובוז ודרישת רעה מותר לשום הדברים על לבו,[[41]](#footnote-42) וכ"כ הסמ"ג לאוין י"ב והסמ"ק בסימן קל"א והמאירי בסוגיין והריא"ז בשלהי מכילתין והריקאנטי בסימן תקנ"ז.

אך בד' הריטב"א בר"ה שם מבו' דאיסור נקימה ונטירה הוא גם בצער הגוף,[[42]](#footnote-43) וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת ד"ש לפי הנוסחא שבמהד' פרנקל, וכ"כ החקרי לב ביו"ד ח"ג סימן פ' והגרי"פ עשין י"ט בדעת הרמב"ם והחינוך,[[43]](#footnote-44) וכ"כ הח"ח בבאר מים חיים לאוין סק"ח להוכיח מד' החינוך במצוה רמ"א ורמ"ב, וכתב דכ"נ בד' הרמב"ם בהלכותיו שלא חילק בזה, ועיי"ש שכתב דספיקא דאורייתא לחומרא.

החקרי לב שם תמה ע"ד הרמב"ם והחינוך דהוא דלא כמו שאמרו בסוגיין דאיסורא דלא תקום ולא תטור הוא רק בממון, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ הר"א בן הרמב"ם ל"ג הכי ולא הותר לנקום ולנטור אלא במילי דאורייתא, וזה נכלל במש"כ הרמב"ם בפ"ז מת"ת הי"ג דת"ח חכם שביזהו או חירפו אדם בפרהסיא אסור לו למחול על כבודו ואם מחל נענש שזה בזיון תורה אלא נוקם ונוטר הדבר כנחש עד שיבקש ממנו מחילה ויסלח לו.[[44]](#footnote-45) - **ב** החקרי לב שם כתב דלפ"מ דמשני דנקיט לה בליבי', תו ל"ק מהא דלא תקום ולא תטור, דלא התירו אלא בדנקט לי' בליבי',[[45]](#footnote-46) והגרי"פ שם תמה טובא ע"ז, עיי"ש. - **ג** הח"ח שם כתב דהא דמשני דההוא בממון הוא כתיב נדחה מהא דתניא הנעלבין וכו', והא דמשני במסקנא דנקט לי' בליבי' לא קאי רק על ת"ח משום דחרפו בפרהסיא ואיכא בזיון התורה, וכמש"כ הרמב"ם בסוף הל' ת"ת, וצ"ב.

בד' החקרי לב שם מבו' דלדעת הסוברים דאיסורא דלא תקום הוא רק בדבר שבממון, גם מעשה הנקמה האסור הוא רק כשנוקם ממנו בדבר שבממון, אך בשנאה אינו עובר משום לא תקום, וכ"כ בפי' הגרי"פ שם.

אך הח"ח שם כתב בסו"ד דודאי דאיסור הנקמה הוא בכל גווני, ועיי"ש שהוכיח כן ממשמעות הגמ' הכא דצערא דגופא חמור מממון, וכיון דאסרה תורה לנקום בממון כ"ש דאסור לנקום בצער הגוף.[[46]](#footnote-47)

הח"ח בבאמ"ח הל' רכילות פ"ה סק"ז כתב דאם גינה אותו שלא בפניו אסור לנקום ולנטור, דלא התירו אלא בצערא דגופא וגנות שלא בפניו לכאו' לא מיקרי צערא דגופא, ונתחדש בדבריו דאיסור נקימה ונטירה הוא בכל דבר, ולא הותר אלא בצערא דגופא, וכל שאינו בכלל צערא דגופא יש בו לאיסור נקימה ונטירה אף דאינו דבר שבממון, - אך למש"כ היראים דהא דבממון הוא דכתיב הוא דבר הלמד מענינו, לכאו' אף אם גנות שלא בפניו לא מיקרי צערא דגופא, מ"מ לי"ב לאיסור נקימה ונטירה, והח"ח לטעמי' דס"ל דהא דלא נאסר לנקום ולנטור על צער הגוף הוא משום דצער הגוף חמור מממון, (וכתב דמה"ט אם נאסר מעשה הנקמה בממון, כ"ש דאסור לנקום בצער הגוף, ונתבאר לעיל), וע"כ היינו רק בצער הגוף, אך כל שאינו בכלל צער הגוף אינו חמור מממון ולא הותר ע"ז נקימה ונטירה. וצ"ע.[[47]](#footnote-48)

בד' הח"ח בבבאמ"ח לאוין סק"ח מבו' דלדעת הסוברים דבצערא דגופא ליכא לאיסור לא תקום, אף לי"ב משום איסור לה"ר, אלא משום לתא דהשומע שלא הותר לו לשמוע הלה"ר, וגם מותר למנוע ממנו צדקה וגמ"ח, ונתחדש בזה דהא דבצערא דגופא שרי, אי"ז הגבלה באיסורא דלא תקום, דא"כ אי"ז טעם שלא יהא בזה לאיסור לה"ר ושיהא מותר למנוע ממנו צדקה וגמ"ח, אלא היינו דבצערא דגופא זכותו הוא להשיב לו כגמולו,[[48]](#footnote-49) וע"כ אף לי"ב משום איסור לה"ר ומניעת צדקה וגמ"ח, ומה"ט הותר לו לנקום בו אף דיש בזה משום אונאת דברים, וצ"ע.

**הנעלבין ואינם עולבין וכו' דנקיט לה בליבי',** בד' המאירי מבו' דהיינו דלעולם מן הדין מותר לנקום ולנטור בצערא דגופא, ואך דמה שאמרו דראוי לת"ח לעשות כן אף דהנעלבין ואינם עולבין וכו' הוא בדנקיט לה בליבי', ובזה מתפרש הא דהנעלבים ואינם עולבין וכו' אינו אלא מידת חסידות, והיינו משום דמן הדין מותר לנקום ולנטור בצערא דגופא.

אך הנה החינוך במצוה של"ח כתב דאין במשמע שאם בא ישראל אחד והתחיל והרשיע לצער חבירו בדברים הרעים שלא יענהו השומע, שא"א להיות האדם כאבן שאין לה הופכים, ועוד שיהי' בשתיקתו כמודה על החירופין, וכתב לדמותו להא דהתירה תורה הבא במחתרת להקדים ולהורגו, וכתב דיש כת מבנ"א שעולה חסידותם כ"כ שלא ירצו להכניס עצמם בהוראה זו להשיב חורפיהם דבר פן יגבר עליהם הכעס ויתפשטו בענין יותר מדי, ועליהם אמרו הנעלבין ואינם עולבין וכו', ומבו' מדבריו דהא דהנעלבים ואינם עולבין אי"ז אלא מידת חסידות, הוא משום דבשעת מעשה מותר להשיב,[[49]](#footnote-50) ואיסור נקימה ונטירה הוא רק לאחר זמן.

בפי' רבינו אליקים כתב דהא דפריך דצערא דגופא לא היינו דוכי לא הזהיר נמי הכתוב שאם מביישין את עצמו שאינו רשאי לנקום וליטור בלבו, וכ"כ הר"א מן ההר, ומבו' בדבריהם דהא דהנעלבים ואינם עולבין וכו' הוא מדינא, ומזה הוא דמייתינן דאיכא איסור נקימה ונטירה אף בצערא דגופא, ולפ"ז מתפרש הא דמשני דנקיט לה בליבי' דהיינו דלעולם לא הותר לנקום אף בצערא דגופא, ולא הותר אלא ליתן הדברים על לבו, וצ"ע.

הרמב"ם בפ"ז מת"ת הי"ג כתב דאע"פ שיש רשות לחכם לנדות לכבודו אינו שבח לת"ח להנהיג עצמו בדבר זה וכו' וכן הי' דרך חסידים הראשונים שומעים חרפתן ואינם משיבין וכו', בד"א כשיבזהו או חרפהו בסתר, אבל ת"ח שביזהו או חרפו אדם בפרהסיא אסור לו למחול על כבודו ואם מחל נענש שזה בזיון תורה אלא נוקם ונוטר הדבר כנחש עד שיבקש ממנו מחילה ויסלח לו, ומבו' מדבריו דהא דהנעלבין ואינם עולבין וכו' הוא בצינעא, אך בפרהסיא נוקם ונוטר כנחש, וצ"ע דהוא דלא כמו שאמרו הכא דהא דת"ח נוקם ונוטר כנחש אף דהנעלבין ואינם עולבין וכו' הוא בדנקיט לה בליבי'.

## הוצאת כמה אצבעות למנין

**השתא שתים מוציאין אחת מיבעיא וכו' כאן בבריא כאן בחולה,** בפירש"י כתב דהיינו דבריא מוציא אחת וחולה מוציא שתים וכן פירשו ש"ר וכ"כ בתשו' הרמב"ם סימן קכ"ו, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דבריא מוציא כמה אצבעות וחולה שהוא חלש אינו מוציא אלא אצבע אחת.

ולפירש"י ודעימי' דבריא מוציא אחת וחולה מוציא שתים, מצינו כמה דרכים בטעמו, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דחולה אינו יכול לכבש אצבעותיו וכשמוציא אחת יוצאת חברתה עמה,[[50]](#footnote-51) וכ"כ הפסקי רי"ד, ועד"ז כתב בפיר"ח ובפי' רבינו אליקים ובפי' קדמון, ועד"ז כתב בתשו' הרמב"ם שם שהבריא יוציא אחת ויחזיק שאר אצבעותיו והחולה בגלל חולשתו לכווצן בחזקה יוציא שתים. - **ב** המאירי כתב דהוא משום דבבריא יש לחוש דאם יוציא ב' יבא לידי רמאות, אך בחולה מתוך שאצבעותיו רותתות וכו' התירו לו להוציא אצבע אחת עם חברתה שאף כשהגביהה אינו מזומן כ"כ לכבשה ולחזור ולהוציאה ברמאות וא"א שלא ירגיש הממונה ששתיהן שלו ולא ימנה אלא אחד. - **ג** המאירי כתב די"מ דהוא משום דהבריא יכול להרחיבם ולהרחיקם זמ"ז עד שידמה לממונה כאלו הם משל ב', ובחולה אינו כן.

**והיחידין מוציאין שתים,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו חולין שאינם יושבין עם שאר בנ"א אם שוכבין או יושבין לבדם. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהיינו ת"ח, דחולים היינו רבנן כמו שאמרו בנדרים מ"ט א', וכ"כ הערוך בע' יחיד.[[51]](#footnote-52) - **ג** הערוך שם כתב די"ג יהירים, והיינו אנשים בעלי גאות דאין טוב להם לעשות כמעשה שעושין אחרים שגנאי הוא להם.

לפירש"י מסקינן דבריא מוציא אחד וחולה מוציא שנים, ואף המוציא שנים אין מונין לו אלא אחד, ואם הוציא גודל מוציאין אותו מביניהם ואין מונין לו כלל, - אך הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"ג כתב דמוציאין אחת או שתים ולא חילק בין בריא לחולה, ומבו' בדבריו דהמוציא שתים מונין לו שתים, ואף אם הוציא שלש מונין לו שלש, ואם הוציא גודל אינו מונין לו את הגודל, אך אין מוציאין אותו מביניהם,[[52]](#footnote-53) ועמש"כ בתשו' הרמב"ם סימן קכ"ו והובא בגל' הרמב"ם מהדו' רש"פ לפרש לסוגיין,[[53]](#footnote-54) - ועמש"כ בתשוה"ג הרכבי סימן ש"ל והובאה באוצה"ג בסוגיין.

המרכה"מ בהל' תמידין שם כתב להוכיח כד' הרמב"ם דהמוציא ב' אצבעות מונין לו ב', ממה שאמרו לעיל כ"ב ב' דהא דאין מונין אותם לגולגלותם הוא משום דאסור למנות את ישראל, ואי נימא דהמוציא ב' אצבעות מונין לו א', חשיב כמונה את האנשים, ומה לי אם מונה אותם בגולגלותם ומה לי אם מונה אותם באצבעותיהם, ובע"כ דהמוציא ב' אצבעות מונין לו ב', ונמצא דאינו מונה כלל את האנשים אלא את האצבעות,[[54]](#footnote-55) וצ"ע שהרי מעיקרא ס"ד דהמוציא ב' מונין לו אחת, ואפ"ה הוה ניח"ל הא דהותר למנותן ע"י האצבעות, ועמש"נ בזה בדף מס' 1.

בפי' ר"ח הביא מירושלמי דהמוציא אחת מונין לו אחת והמוציא ב' מונין לו ב' והמוציא ג' אין מונין לו את היתירה, וכתב דמה שאמרו הכא דהמוציא ב' או ג' מונין לו אחת היינו במצביעין למנין, אך במצביעין לפייס המוציא אחת מונין לו אחת והמוציא ב' מונין לו ב', וכ"כ בתשו' הגאונים הרכבי סימן ש"ל והובא באוצה"ג בסוגיין, עיי"ש.[[55]](#footnote-56)

כ"ג טבת פ"ג

דף מס' 3

## מצות הוצאת הדשן

**כ"ג ב'** **- והוציא את הדשן,** בפירש"י בפר' צו ו' ד' כתב דהוצאת הדשן אינה חובה בכל יום כתרוה"ד, אלא כשרבה הדשן הצבור בתפוח ואין מקום למערכה מוציאו משם, וכ"ה מבו' בדבריו בחולין צ' ב' ד"ה חולצו, וכ"כ התוס' לקמן כ"ז ב' ד"ה איכא דהוצאת דשן אינה עבודה בכל יום אלא כשהיו צריכין, וכ"כ המאירי לעיל כ"ב א', והראב"ד והמפרש והמאירי בתמיד רפ"ב, וכ"נ בד' החינוך מצוה קל"א בסו"ד.

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד שם ובפ"ב מתמידין הי"ג מבו' דהוצאת הדשן היתה בכל יום אחר תרוה"ד, וכ"כ הראב"ד שם ה"ז, וכן משמע קצת בל' המפרש במעילה ט' א' ד"ה הנהנה מאפר תפוח ובל' הרגמ"ה בתמיד שם.

בתמיד שם תנן דברגלים ל"ה מדשנין אותו מפני שהוא נוי למזבח, והתוס' לקמן כ"ז ב' הוכיחו מזה דמצות הוצאת הדשן אינה בכל יום, והמל"מ בפ"ב מתמידין הי"ג פירש דהיינו דאם היא מצוה תמידית בכל יום היאך יבטלו מצות עשה מפני נוי המזבח,[[56]](#footnote-57) - ועיי"ש בסו"ד שכתב בישוב ד' הרמב"ם, דגם לדידי' אין עיקר המצוה להוציא את הדשן בכל יום ואם לא הוציא לא ביטל מצות עשה, אלא דס"ל דכך הוא דרך כבוד שבכל יום יוציאו את הדשן כדי שיהי' מקום המערכה פנוי ויהיו הכהנים מהלכים במזבח כרצונם ולא יעכב אותם הדשן, וכיון דאי"ז אלא דרך כבוד ע"כ הוא דברגלים שהיו באים כל ישראל ומקריבים והי' נוי למזבח כשהי' עליו דשן רב, לא היו מדשנין אותו.[[57]](#footnote-58)

המל"מ שם עמד דמ"ט לא מנו מוני המצוות למצות הוצאת הדשן, וכתב דאין לומר דהיא בכלל תרוה"ד, שהרי ההוצאה אינה ממה שהרים אלא מן הדשן שנשתייר במזבח אחר שהרים,[[58]](#footnote-59) וכתב דדוקא תרוה"ד היא מצוה דגזה"כ היא שירים מלא המחתה בכל יום ויניחנו אצל המזבח, אך הוצאת הדשן אינה מצוה בפנ"ע אלא דבע"כ להוציא הדשן כדי לפנות מקום המערכה, והא דכתיב והוציא את הדשן, אי"ז צווי להוציא את הדשן, אלא בא ללמד דבשעת הוצאת הדשן ילבש בגדים אחרים, ואי"ז אלא מכשירי עבודה, - והחזו"א בזבחים סימן כ' (א) סוסק"א עמד בזה דלפ"מ דקי"ל כר' יוחנן במעילה ט' א' דמועלין באפר התפוח משום דכ"ז שלא הוציא הדשן לא נעשית מצותו מבו' דהוצאת הדשן היא ממצות הקרבן, והיינו דאם אי"ז אלא מכשירי עבודה, נמצא דכבר נעשית כל מצות הקרבן, ומ"ט מועלין בו.[[59]](#footnote-60)

## הורדת הדשן מהמזבח והוצאתו מחוץ למחנה אם הוו חד מילתא

בפירש"י משמע דהוצאת הדשן הוא מעשה אחד דמוציא את הדשן מן התפוח אל מחוץ למחנה, וכן משמע בדבריו בפר' צו ו' ד', וכ"נ בד' הראשונים בכ"ד, - אך הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"ג והי"ד כתב דאחר תרוה"ד גורפין את הדשן וכו' ומעלין אותו ערימה ע"ג התפוח וגורפין אותה הערימה בפסכתר וכו' ומורידין אותו למטה וכו', כל מי שירצה מן הכהנים ממלא מן הדשן שהורידו למטה ומוציא חוץ לעיר לשפך הדשן, ואין להוצאת הדשן לחוץ פיייס וכו', ומבו' בד' הרמב"ם דהוצאת הדשן נעשית בב' מעשים, דתחילה מורידין את הדשן מן המזבח ולמטה, ואח"כ מוציאין את הדשן שהורידו למטה אל מחוץ למחנה, וכ"כ הרדב"ז שם בדעתו, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' החינוך במצוה קל"א בסו"ד, וכן האריכו בזה המל"מ שם ה"י ד"ה ודע שראיתי והשיח יצחק בסוגיין.

הרמב"ם שם הי"ד כתב דאין להוצאתו לחוץ פייס, והרדב"ז שם כתב לדון אם להורדת הדשן מן המזבח הי' פייס, להרמב"ם לטעמי' דההורדה מן המזבח וההוצאה לחוץ תרי מילי נינהו, ועיי"ש במש"כ בזה, ומש"כ בזה המער"ק וההר המורי' שם.

הרמב"ם שם הט"ו כתב דאין הוצאתו לחוץ עבודה, ובד' המהר"י קורקוס שם משמע דמפרש דגם הורדתו מן המזבח ל"ה עבודה, ורק תרוה"ד הויא עבודה, וכ"ה מבו' בד' המל"מ שם ה"י ד"ה ודע שראיתי, וכ"ה בדבריו שם ד"ה ודע שזה דאין לחלק בין הוצאה להוצאה, וכ"ה דההוצאה אל מחוץ למחנה ל"ה עבודה ה"נ ההורדה מן המזבח ל"ה עבודה, וכ"כ האבהא"ז שם.

אך בד' הרדב"ז שם הי"ג מבו' דרק הוצאתו לחוץ ל"ה עבודה, אך הורדתו מן המזבח הויא עבודה, ועיי"ש שכתב דזהו שכתב הרמב"ם שם הי"ג דהכהנים שהיו מורידין את הדשן היו מקדשין ידיהן ורגליהן, והוא משום דהורדת הדשן הויא עבודה וצריכה קידוש ידים ורגלים, וכ"כ השיח יצחק בסוגיין, וכ"כ המקד"ד בסימן ל"ב סק"ב, ובכ' הגרי"ז בזבחים כ' א'.

והמקד"ד שם כתב לפרש דהא דההורדה מן המזבח הויא עבודה, הוא משום דדמי לדישון מזבח הפנימי, עיי"ש, - וי"ל עוד בפשיטות למשמעות ד' הרמב"ם בכ"ד דעיקר מצות תרוה"ד הוי בהסרת הדשן מן המזבח, ונתבאר לעיל בהערה, וע"כ הוא דהורדת הדשן מן המזבח הויא בכלל העבודה דתרוה"ד, דעבודת תרוה"ד היא לתרום הדשן ואח"כ להוציאו כולו, אך הוצאתו מחוץ למחנה היא מצוה בפנ"ע, וכ"כ בס' חוקת היום.

הלח"מ בפ"ב מתמידין ה"ז בסו"ד פירש בד' הרמב"ם, דאף דהורדת הדשן מן המזבח למטה היתה בכל יום, אך הוצאתו אל מחוץ למחנה לא היתה בכל יום אלא כשהי' רבה למטה, וכ"כ השיח יצחק בסוגיין בדעתו, עיי"ש, אך המל"מ שם הי"ג בסו"ד תמה ע"ד הלח"מ דמנ"ל הך מילתא דלא היו מוציאין אותו מחוץ למחנה בכל יום, - ובס' דקה מן הדקה סימן י"ב כתב להוכיח דלא היו מוציאין אל מחוץ למחנה בכל יום, שהרי ודאי דל"ה מוציאין בשבת משום מלאכת הוצאה, דאי"ז עבודה דזמנה קבוע דדוחה שבת, שהרי חזינן דברגלים ל"ה מוציא.

## אם היו מוציאין את כל האפר מן המזבח

הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד רפ"ב כתב דהיו גורפין את האפר כדי לנקות את המזבח מן האפר ומשמע קצת מדבריו דהיו גורפין ומוציאין את כל האפר מן המזבח, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בפ"ב מתמידין ה"ז, וכ"כ המל"מ שם הי"ג, - אך המהר"י קורקוס שם ה"ז כתב בדעת הרמב"ם דלא היו מוציאין את כל הדשן, כי לעולם היו מניחין צבור באמצע המערכה,[[60]](#footnote-61) וכ"כ המרכה"מ שם הי"ג דלמש"כ הרמב"ם שם דהי' גורפין מאותה הערימה בפכסתר המחזיק לתך ומורידין אותו למטה ודאי דנשתייר עדיין דשן ע"ג תפוח.[[61]](#footnote-62)

בפי' הראב"ד בתמיד שם הוכיח דלא היו מוציאין את הדשן בכל יום, דאם היו מוציאין אותו בכל יום מ"ט הוצרכו לעשות תפוח גדול תחילה ואח"כ להוציאו, הי' להם להוציאו לאלתר מן המזבח, - אך אי נימא דלא היו מוציאין בכל יום את כל הדשן, אלא היו מוציאין כמידת לתך, ניחא, וכ"כ העולת תמיד שם.

**שומעני כדרך יוהכ"פ שפושט בגדי קודש ולובש בגדי חול,** צ"ב שהרי ביוהכ"פ פושט בגדי קודש ולובש בגדי קודש, והתו"י והתוס' הרא"ש כתבו מכח זה דלא גרסינן כדרך יוהכ"פ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאף דביוהכ"פ משנה מבגדי לבן לבגדי זהב, מ"מ הכא שאין לו לשנות מבגדי לבן לבגדי זהב, ישנה בבגדי קודש שהרים בהם ויפשוט אותם וילבש בגדי חול. - **ב** בפי' ר"ח כתב דמדמינן לה ליוהכ"פ בשעה שרוצה לצאת שפושט בגדי קודש ולובש בגדי חול, ובפי' רבינו אליקים כתב דמדמינן לה להא דפושט בגדי קודש ולובש בגדי חול לקריאת הפרשה. - **ג** בפי' רבינו הלל לתו"כ צו פ"ב ה"ו כתב דהיינו הא דפושט הכה"ג בגדי לבן ולובש בגדי זהב, דבגדי זהב לגבי בגדי לבן דשימש בהן לפני ולפנים חול נינהו דלא מצי למעבד בהו עבודה לפני ולפנים.

התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דל"ג כלל כדרך יוהכ"פ, דמה שייך זה לכה"ג ביוהכ"פ שפושט בגדי קודש ולובש בגדי קודש, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"מ בדעת ש"ר.

## דין בגדים פחותין בהוצאת הדשן

**מה ת"ל אחרים פחותין מהן,** בפירש"י בפר' צו ו' ד' כתב דהא דכתיב ופשט וגו' אי"ז חובה אלא דרך ארץ שלא ילכלך בהוצאת הדשן בגדים שהוא משמש בהן תמיד וכו', והרמב"ן שם תמה ע"ז דמנ"ל דאינה חובה, דנראה דמצוה היא על הכהן דהבגדים שיעשה בהם הקרבנות ותרוה"ד יהיו בגדים נקיים ולא ישמש באותן אשר הוציא הדשן והמצוה מדרך מוסר העבד לרבו, ובתשו' הרדב"ז מכת"י סימן ר"ה כתב בתו"ד בדעת הרמב"ם דס"ל כד' רש"י דהיא מצוה ולא חובה.[[62]](#footnote-63)

## תרומת הדשן אם היתה בבגדים פחותין

בפירש"י לעיל י"ב ב' ד"ה את השחקין כתב דכ"ז הוא בהוצאת הדשן מפני שהבגדים מתבזים ומתלכלכין בהן, אבל תרוה"ד שאינו אלא מלא מחתה ליום ואין שם לכלוך בגדים לא היתה בבגדים פחותין, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ בפי' רבינו אליקים בסוגיין, וכתב דהא בגדים שבישל בהן קדירה לרבו אל ימזוג בהן כוס לרבו, היינו דבגדים שמוציא בהן את הדשן לא יעשה בהן תרוה"ד,[[63]](#footnote-64) וכ"כ התו"י בתו"ד, וכ"כ המאירי בסוגיין בשם י"מ,[[64]](#footnote-65) וכ"כ הרמב"ן בפר' צו ו' ד' דהבגדים שיעשה בהן תרוה"ד יהיו בגדים נקיים ולא ישמש באותן שהוציא הדשן.

אך בפירש"י לעיל שם כתב בשם י"מ דתרוה"ד הויא בשחקים דוקא משום בגדים שבישל בהן קדירה לרבו לא ימזוג בהן כוס לרבו, וכ"כ המאירי לעיל שם ובסוגיין,[[65]](#footnote-66) וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"י דבגד"כ שתורם בהן הדשן יהיו פחותין מן הבגדים שמשמש בהם בשאר עבודות שנא' ופשט את בגדיו ולבש בגדים אחרים והרים את הדשן וכו', וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ה מ"ג, והחינוך במצוה קל"א.[[66]](#footnote-67)

המהר"י קורקוס בהל' תמידין שם תמה ע"ד הרמב"ם, דקרא דופשט וגו' הוא בהוצאת הדשן והיאך כתבו הרמב"ם על תרוה"ד והרי בקרא איפכא כתיב דמעיקרא כתיב והרים את הדשן והדר כתיב וגו', והרמב"ם כתב דבקרא כתיב ופשט וגו' והרים, ובקרא לא כתיב הכי, וכבר עמד בזה המאירי בסוגיין וכתב דמקרא נדרש לפניו ולאחריו ובין תרומה ובין הוצאה היתה בבגדים פחותין,[[67]](#footnote-68) ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס והכס"מ והמרכה"מ שם והרדב"ז בתשו' סימן אלף שפ"ה ובתשו' מכת"י סימן ר"ה.

## אם הוצאת הדשן טעונה בגד"כ

**מקיש בגדים שלובש לבגדים שפושט וכו' ר"א אומר אחרים והוציא וכו',** התוס' כתבו בתו"ד דגם לר"א הוצאת הדשן טעונה בגד"כ דומיא דתרוה"ד, דמקשינן בגדים שלובש לבגדים שפושט, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש דר"א לא פליג אדרשת ת"ק, וכן צידד הריטב"א, וכ"כ השטמ"ק במעילה ט' א' בשם תוס', - אך התור"י הלבן כתב דלר"א דמכשיר הוצאת הדשן בבעלי מומין ל"ב בגדי כהונה, וכ"נ בד' הפי' קדמון, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בפר' צו ו' ד' דיש מרבותינו במס' יומא שאומר שאין הוצאת הדשן צריכה בגדי כהונה והא דכתיב ולבש בגדים אחרים הוא בגדי חול,[[68]](#footnote-69) וכ"כ הריטב"א בשם הרב החסיד.

המל"מ בפ"ב מתמידין ה"י נסתפק לדעת התוס' ודעימייהו דלר"א הוצאת הדשן טעונה בגד"כ, אם היינו אף כשהיא נעשית בבע"מ, או"ד דדוקא בכהן תמים כשעובד גזר הכתוב שילבש בגדי קדש, אך בבע"מ אף דהכשירו הכתוב לעבודה זו היינו בלא בגדי קדש, וע"ד שכתבו התוס' והריטב"א בקידושין ל"ו א' די"ל דאלמלי דמיעט הכתוב בנות אהרן מעבודה היתה עבודתן כשרה בלא בגד"כ כיון דלא נצטוו בבגד"כ, ועמש"כ בזה באורך בס' חוקת היום.

הרמב"ם בפ"ב מתמידין השמיט להך דינא דהוצאת הדשן היתה בבגדים פחותין, ולא הביאה אלא בתרוה"ד, והכס"מ שם ה"י כתב דלא הוצרך לכתבה דה"ז נלמד מתרוה"ד וכ"ש הוא, והמל"מ שם בתו"ד עמד ע"ד הרמב"ם שלא פירש להדיא דהוצאת הדשן בעיא בגד"כ, וכדילפינן הכא מהיקש בגדים שפושט לבגדים שלובש, וההר המורי' שם הט"ו כתב בתו"ד דכיון שכתב הרמב"ם לדין הוצאת הדשן סתם ולא כתב דל"ב בגד"כ, ממילא משמע דבעי, דמשמעות קרא דשוה דין הרמה להוצאה, ולא נשתנה דינם רק למש"כ הרמב"ם שם דלהוצאה א"צ פייס, וכ"כ בתשו' הרדב"ז סימן אלף שפ"ה בדעת הרמב"ם דבעי בגד"כ בהוצאת הדשן.

אך המאירי בסוגיין כתב די"מ דהוצאה אינה טעונה כלל בגד"כ שאינה עבודה, וכ"כ המרכה"מ בהל' תמידין שם בת"ד דלמש"כ הרמב"ם שם הט"ו דהוצאת הדשן לחוץ לאו עבודה היא, ל"ה לובש בה בגד"כ, וכ"כ השיח יצחק והשפ"א בסוגיין בדעתו, והשיח יצחק כתב דהיינו רק בהוצאת הדשן אל מחוץ למחנה, אך בהורדתו מן המזבח בעי בגד"כ, ונתבאר להלן.

במעילה ט' א' מפרשינן דטעמא דר' יוחנן דהנהנה מאפר תפוח שע"ג המזבח לאחר תרוה"ד מועלין בו, הוא כיון דכתיב ולבש הכהן מדו בד וגו' כיון דצריך לבגד"כ בקדושתי' קאי,[[69]](#footnote-70) ומבו' להדיא דהוצאת הדשן בעיא בגד"כ, ומכח זה הוא דמועלין באפר תפוח לאחר תרוה"ד, וקשיא מזה על מש"כ המרכה"מ ודעימי' בדעת הרמב"ם דהוצאת הדשן ל"ב בגד"כ, שהרי קי"ל כר' יוחנן.

והשיח יצחק בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דהורדת הדשן מן המזבח הויא עבודה וטעונה בגד"כ, אך הוצאתו מלמטה אל מחוץ למחנה לאו עבודה היא כמש"כ הרמב"ם שם הט"ו ואינה טעונה בגד"כ,[[70]](#footnote-71) וע"כ הוא דמועלין באפר תפוח, כיון דעדיין טעון בגד"כ להורידו למטה ובקדושתי' קאי.[[71]](#footnote-72)

## הוצאת הדשן בבעלי מומין

**לימד על הכהנים בעלי מומין שכשרים להוציא הדשן,** בגמ' לקמן אמרו לדעת ר' יוחנן דבהרמה דברי הכל עבודה היא ובע"מ פסולין, והמל"מ בפ"ב מתמידין ה"י כתב דמשמע דטעמא דר"א דבע"מ כשרין להוצאת הדשן הוא משום דהוצאת הדשן לאו עבודה היא, וזהו שאמר ר' יוחנן דלא פליגי אם היא עבודה אלא בהוצאה אך הרמה לכו"ע עבודה היא, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם, וכ"כ בפי' ר"ח ורבינו אליקים שם.

ובטעמא דת"ק דפליג ופסל בבעלי מומין מצינו כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח כתב דלת"ק עבודה היא וע"כ בע"מ פסולין בה, וכ"כ בפי' רבינו אליקים. - **ב** בד' התוס' בד"ה יש עבודה מבו' דלדעת ר' יוחנן דבהרמה כו"ע מודו דעבודה היא ובע"מ פסולין בה, הוי טעם הפלוגתא בהוצאת הדשן דלת"ק עבודה היא ולר"א אינה עבודה, אך לדעת ר"ל לכו"ע לאו עבודה היא מדכשרה בב' בגדים, וטעמא דת"ק דפסולה בבע"מ הוא משום דבע"מ חשיב כמו זר ואין זר קרב לגבי המזבח,[[72]](#footnote-73) ולר"א ילפינן מקרא להכשיר בבע"מ. - **ג** הרמב"ם בפ"ב מתמידין הט"ו כתב דהוצאת הדשן לאו עבודה היא ואפ"ה אין בע"מ מוציאין אותה, ומבו' דאף לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן אין הוצאת הדשן עבודה, ואפ"ה אין בע"מ מוציאין אותה.

לדעת הרמב"ם דהוצאת הדשן לאו עבודה היא, צ"ע דמ"ט אינה נעשית בבעלי מומין, ואין לומר דהוא משום דאין זר קרב לגבי המזבח, שהרי ד' הרמב"ם שם קיימי בהוצאת הדשן מלמטה אל מחוץ למחנה ואי"ז קריבה אל המזבח, - והמל"מ בפ"ב מתמידין ה"י כתב לפרש דהוא משום דרחמנא אצרכי' בגד"כ וגזה"כ דאף שאינה עבודה צריכה בגד"כ, וע"כ פסל ת"ק בבע"מ דאינו יכול ללבוש בגד"כ, דאע"ג דאמרינן דבגד"כ ניתנו ליהנות בהם ומותר ללובשם שלא בשעת עבודה, היינו דוקא לכהנים הואיל והותר אצלם בשעת עבודה הותר נמי שלא בשעת עבודה, אבל בע"מ אסורין ליהנות בבגד"כ, וע"כ פסל ת"ק בבע"מ, וגם לר"א בעינן קרא להכשיר בע"מ.[[73]](#footnote-74)

אך לדעת הסוברים דהוצאת הדשן אינה עבודה ול"ב בגד"כ, תיקשי דמ"ט אינה נעשית בבעלי מומין, והשיח יצחק כתב בתו"ד דהוא משום דהא דכתיב והוציא את הדשן קאי על הכהן דכתיב לעיל מינה דהוא כהן תמים,[[74]](#footnote-75) ומינה נלמד דהוצאת הדשן פסולה בבעלי מומין, ואף ר"א דמכשיר בבע"מ יליף לה מקרא.

**אמר מר אחרים פחותין מהם כדתנא דבי ר' ישמעאל וכו',** בד' הריטב"א מבו' דגריס ולר"א בגדים פחותים מנ"ל כדתנא דבי ר' ישמעאל וכו', - ועיי"ש שכתב דזה מתישב לדעת הסוברים דגם לדעת ר"א בעי בגד"כ להוצאת הדשן ולא שרינן אלא בבגדים פחותין, אך לדעת הסוברים דלר"א ל"ב בגד"כ להוצאת הדשן צ"ל דה"ק דמנ"ל בעלמא דכל כה"ג בעינן בגדים משונים שיהיו או פחותים או של חול דמכח זה הוצרך לפרש לקרא דאחרים דקאי על הכהנים.

**בגדים שבישל בהן קדירה לרבו לא ימזוג בהן כוס לרבו,** בפירש"י כתב דה"נ לענין הוצאת הדשן אין כבוד המלך לשרת בהן שירות אחר, וכן פירש"י לעיל דהא דמרבינן את השחקים הוא משום שהאפר מלכלכם כשנושאו חוץ למחנה וגנאי למלך שיהא משמש בהן על המזבח בעבודת אכילה, וצ"ב דאף דמכח זה א"א שיעשה שאר עבודות בבגדים ששימש בהן להוצאת הדשן, מ"מ מנ"ל דבעינן שיהיו בגדים אלו פחותין מבגדים דשאר עבודות, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"מ.

## טעם הפלוגתא אם לר"א תרוה"ד כשרה בבעלי מומין

**אמר ר"ל כמחלוקת בהוצאה כך מחלוקת בהרמה,**[[75]](#footnote-76) **ור' יוחנן אמר וכו' אבל בהרמה דברי הכל עבודה היא וכו',** בטעם הפלוגתא דר' יוחנן ור"ל מצינו כמה דרכים, ותליא בפלוגתייהו בטעם הפלוגתא דת"ק ור"א, **א** בד' התוס' מבו' דהיינו דלר' יוחנן לכו"ע תרוה"ד עבודה היא וע"כ היא פסולה בבע"מ, ופלוגתא דת"ק ור"א היא בהוצאת הדשן דלת"ק עבודה היא ולר"א ילפינן מקרא דלאו עבודה היא וכשרה בבע"מ, אך לר"ל לכו"ע תרוה"ד והוצאת הדשן לאו עבודה היא מדכשרה בב' בגדים, והא דלת"ק פסולה בבעלי מומין הוא משום דבע"מ חשיב כמו זר ואינו קרב לגבי מזבח, ולר"א דיליף מקרא דהוכשר בע"מ להוצאת הדשן ה"נ יש להכשירו לתרוה"ד.[[76]](#footnote-77) - **ב** הריטב"א כתב דהיינו דלר"ל דתרוה"ד והוצאת הדשן אינה עבודה שלימה, הרי דאף דלת"ק גזה"כ דכיון דיש בה צד עבודה בעיא כהן תמים, מ"מ לר"א דהוצאת הדשן כשרה בבע"מ ובבגדי חול לפי' הרב החסיד, בע"כ דגם תרוה"ד כשרה בבע"מ, דאם תרוה"ד הויא בכהן תמים, ל"ה נחית בהוצאת הדשן תרי דרגי שתהא בבע"מ ובבגדי חול,[[77]](#footnote-78) אך לר' יוחנן דתרוה"ד עבודה היא, אין ללמוד מהא דהוצאת הדשן כשרה בבע"מ ובבגדי חול דאף תרוה"ד כשרה בבע"מ. - **ג** בפי' ר"ח ורבינו אליקים מבו' דהיינו דלר' יוחנן לכו"ע תרוה"ד עבודה היא וע"כ פסולה בבע"מ, ול"ד להוצאת הדשן דלר"א לאו עבודה היא וכשרה בבע"מ, ולר"ל אף דלת"ק תרוה"ד והוצאת הדשן עבודה היא, מ"מ לר"א כ"ה דהוצאת הדשן לאו עבודה היא ה"נ תרוה"ד לאו עבודה היא וכשרה בבע"מ. - **ד** לדעת הרמב"ם דהוצאת הדשן לכו"ע לאו עבודה היא, הרי דבזה הוא דפליגי ר' יוחנן ור"ל, דלר' יוחנן דתרוה"ד עבודה היא, אין ללמוד ממה שהוכשר הוצאת הדשן בבע"מ דה"נ הוכשר תרוה"ד בבע"מ דשאני הוצאת הדשן דלאו עבודה היא, אך לר"ל דגם תרוה"ד לאו עבודה היא שפיר יש ללמוד מהא דהוכשר בע"מ בהוצאת הדשן דה"נ הוכשר בתרוה"ד.

במש"כ הר"ח ורבינו אליקים דמודה ר"ל דלת"ק תרוה"ד והוצאת הדשן עבודה היא, צ"ב, דהרי ר"ל הוכיח דלאו עבודה היא מהא דכשרה בב' בגדים, וא"כ היאך נימא דלת"ק עבודה היא, הרי כשרה היא בב' בגדים,[[78]](#footnote-79) ואין לומר דאף דמסברא הי' לנו לומר דתרוה"ד והוצאת הדשן לאו עבודה היא מדכשרה בב' בגדים, מ"מ מהא דפסל קרא בעלי מומין נלמד דעבודה היא, שהרי ליכא קרא כלל לפסול בעלי מומין, (ואדרבה לדעת ר"א איכא קרא להכשיר בעלי מומין, אך לת"ק דלא דרשינן לקרא להכשיר בעלי מומין, ה"ה פסולין משום דעבודה היא), - ועוד צ"ע דלהדיא אמרו לקמן בסוגיין לפ"מ דס"ד דלר' דוסא תרוה"ד כשרה בב' בגדים דהוא משום דלאו עבודה היא, והרי דכל דכשרה בב' בגדים בע"כ דלאו עבודה היא.

## אם זר חייב מיתה על תרוה"ד ואם טעונה קידוש ידים ורגלים

לקמן כ"ד א' פליגי רב ולוי, דלרב אין זר חייב מיתה על תרוה"ד דהויא עבודת סילוק, ולדעת לוי זר חייב מיתה על תרוה"ד, והמל"מ בפ"ב מתמידין ה"י כתב דתרוייהו ס"ל דלא כר"ל, דלר"ל דתרוה"ד לאו עבודה היא ודאי דאין זר חייב עלי', ול"ב להא דהיא עבודת סילוק, ועיי"ש שהק' דבירושלמי בפירקין פליגי בה ר' יוחנן ור"ל, ומפרשינן דטעמא דר"ל דפטר הוא מדכתיב עבודת מתנה יצא זה שהוא בהרמה, ותיקשי דמ"ט הוצרך ר"ל לה"ט תיפו"ל משום דלאו עבודה היא,[[79]](#footnote-80) - ולמש"כ הר"ח ורבינו אליקים דכל הא דלר"ל לאו עבודה היא הוא לר"א, אך לת"ק עבודה היא, ניחא, דע"כ לפ"מ דקי"ל כת"ק שפיר הי' לנו לחייב עלי' זר, וכל הא דפטור הוא משום דאי"ז עבודת מתנה.

בתמיד ספ"ק תנן דמי שזכה לתרום תרוה"ד הי' מקדש ידיו ורגליו, והגבו"א בסוגיין הק' דלדעת ר"ל דתרוה"ד לאו עבודה היא, ואף בע"מ אינו פסול אלא משום דהו"ל כזר ואינו קרב לגבי מזבח, מ"ט בעי קידוש ידים ורגלים, וכתב דשמא אי"ז אלא מדרבנן, - ולמש"כ הר"ח ורבינו אליקים דכל הא דלר"ל תרוה"ד לאו עבודה היא הוא לר"א אך לת"ק עבודה היא, י"ל דהא דתנן התם דתרוה"ד טעון קידוש ידים ורגלים הוא כת"ק דעבודה היא, אך לר"א דלאו עבודה היא אינו טעון קידוש ידים ורגלים,[[80]](#footnote-81) - ועמש"נ עוד בזה במ"מ לתמיד שם דף מס' 3.

**מ"ט דר"ל אמר לך אי ס"ד עבודה היא יש לך עבודה שכשרה בב' כלים,** התוס' עמדו דתיקשי איפכא דאי ס"ד דלאו עבודה היא יש לך דבר שאינו עבודה וטעונה בגד"כ, וכתבו דשפיר י"ל דלאו עבודה היא ואפ"ה טעונה ב' בגדים דגזה"כ הוא להחמיר וכו', ובחי' הגרע"א כתב די"ל דכיון דמרבינן מקרא להכשיר בע"מ להוצאה, והרי דהוצאה לאו עבודה היא, ואפ"ה היא טעונה ב' בגדים, ה"נ י"ל דתרוה"ד לאו עבודה היא ואפ"ה היא טעונה ב' בגדים, ועיי"ש שכתב דבזה מתישב גם משה"ק התוס' דמ"ט בעינן קרא לר"א להכשיר בבע"מ ומ"ט דת"ק דפסל, ולהנ"ל הרי אלמלי דילפינן מקרא דהוצאת הדשן כשרה בבע"מ ל"ה ידעינן דלאו עבודה היא, דאין לומר דאי ס"ד עבודה היא יש לך עבודה שכשרה בב' בגדים, שהרי מאידך י"ל דאי ס"ד לאו עבודה היא יש לך דבר שאינו עבודה וטעונה בגד"כ, והניח בצע"ג לד' התוס' שלא כתבו כן.

**להביא מצנפת ואבנט להרמה,**[[81]](#footnote-82)התוס' הק' מנ"ל דבהוצאה בעי ד' בגדים, הרי בקדשים אין דבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בהיקש, והמהרש"א כתב דמקור דבריהם דבהוצאה בעי ד' בגדים, הוא משום דלישנא דר' יוחנן משמע דטעמא דת"ק דבע"מ פסולין להוצאת הדשן הוא משום דהויא עבודה, ואי נימא דבהוצאה ל"ב ד' בגדים, הרי בע"כ דלאו עבודה היא דיש לך עבודה שכשרה בב' כלים.[[82]](#footnote-83)

המקד"ד בסימן ל"ו סק"א נסתפק לדעת ר"ל דתרוה"ד והוצאת הדשן נעשית בב' בגדים אם כשלבש כל הד' בגדים יש בזה משום יתור בגדים, - ולכאו' טעם הספק בזה הוא די"ל דכיון דבגדי כה"ד הם ד' בגדים, הרי דאף דבתרוה"ד והוצאת הדשן סגי בב' בגדים, מ"מ כשלובש ד' בגדים אי"ז יתור בגדים, דרק כשלובש בגדים שאינם בגדי כהונה דילי' הו"ל יתור בגדים.[[83]](#footnote-84)

**לרבות בגדי כה"ג ביוהכ"פ שכשרין לכה"ד וכו',** בפלוגתת ר' דוסא ורבי נתבאר באורך במ"מ לעיל י"ב ב' דף מס' 25, ואכמ"ל.

**אמר רבי שתי תשובות בדבר חדא דאבנטו של כה"ג לא זה הוא אבנטו של כה"ד,** התו"י הק' דמאי פריך לי' רבי מאבנט, הרי ר' דוסא לא מיירי באבנט שהרי מכשיר הרמה בב' כלים, וזה לפ"מ דס"ד דלר' דוסא לאו עבודה היא ול"ב מצנפת ואבנט, וכתבו לישב דר' דוסא בא לרבות שבגדי כה"ג כשרין לכה"ד בכל עבודות שיש שם ד' בגד"כ, וע"ז פריך רבי דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, ועמש"נ במ"מ לעיל י"ב ב' מש"כ השעה"מ והמקד"ד לפרש בע"א לעיקר הא דפריך רבי מהא דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, ולפי דבריהם ניחא גם קו' התו"י, ואכמ"ל.

**מאי לאו בהא קמיפלגי דמר סבר עבודה היא ומר סבר לאו עבודה היא,** בחי' הגרע"א תמה דהרי חזינן דלדעת רבי דדריש לקרא דילבש לרבות את השחקים, ולא מרבינן מינה מצנפת ואבנט, מ"מ בעי ד' בגדים לתרוה"ד, דאל"כ מהו דקאמר חדא דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, ובע"כ דמסברא בעי ד' בגדים לתרוה"ד וא"כ מאי אולמי' דר' דוסא מדרבי, והניח בצע"ג, - ולמש"כ התו"י דהא דפריך רבי דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד הוא אף אם סגי בב' בגדים לתרוה"ד, ניחא.

## שיעור תרומת הדשן

**תרוה"ד בכמה וכו' מה להלן בקומצו אף כאן בקומצו,** בפירש"י כתב דהיינו דלא יפחות מאומד מלא הקומץ ואם רצה להוסיף יוסיף, דליכא למימר דדוקא קאמר, שהרי א"א לפשוט ידו לקמוץ ברמץ גחלים רותחות, ובד' הריטב"א נראה שפירש לדבריו דהיינו דלא נימא דדוקא קאמר דבעינן להרים בקומצו ממש, דזה דבר שא"א, אך בד' התו"י נראה שפירשו לדבריו דהיינו דמה"ט הוא דאם רצה להוסיף יוסיף ולא אמרינן דאינו כשר יותר מקומצו, משום דא"א לו להרים בקומצו ממש, והרש"ש עמד בזה דהרי מצינו לעשות מידה לקומץ, ועיי"ש במש"כ לישב, וצ"ב.[[84]](#footnote-85)

ממש"כ בפירש"י דאם רצה להוסיף יוסיף משמע דכל שמה שמוסיף הוא בכלל התרוה"ד, וכ"נ ממש"כ בפירש"י לעיל י"ב ד"ה את השחקין ובפר' צו ו' ג' ובכ"ד דתרוה"ד הוא מלא מחתה, ובפשווטו היינו משום דאם בא להוסיף מוסיף מלא מחתה, כמש"כ המאירי בסוגיין,[[85]](#footnote-86) ומשמע דכל המלא מחתה הוא בכלל התרוה"ד, וכ"נ גם בדבריו לעיל כ' א' ד"ה תורמין, - ובהגה' הגר"א בשלהי תמורה כתב בדעת רש"י שם דהא דתרוה"ד לעולם אסור, וילפינן לה מקרא דושמו אצל המזבח, היינו בשיעור קומץ, אך היותר על הקומץ מותר, דושמו כולו היינו שיעור הקומץ, ומשמעות דבריו דאף דכל מה שמוסיף הוא בכלל התרוה"ד, מ"מ דינא דושמו אצל המזבח, הוא רק בשיעור הקומץ,[[86]](#footnote-87) וע"כ אין אסור בהנאה אלא בשיעור קומץ, וצ"ע.

הגבו"א כתב דכ"ה דבקומץ דמנחה תלי בקומץ דידי', ה"נ בתרוה"ד דילפינן מינה אזלינן בתר קומץ דידי', והוכיח כן עוד, דאל"כ באיזה מלא קומץ משערינן, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט לא חשבינן לה בכלים פי"ז מי"א בכלל יש שאמרו הכל לפי מה שהוא אדם, ובס' חוקת היום כתב די"ל דכיון דחשיב התם קומץ דמנחה נכלל בזה גם תרוה"ד דילפינן לה ממנחה.

הרמב"ם בהלכותיו לא הביא להך דינא דשיעור תרוה"ד הוא קומץ, והמל"מ בפ"ב מתמידין הי"ב עמד דמ"ט השמיט לדין זה, וגם בד' הרע"ב לעיל בספ"ק משמע דליכא שיעור בתרוה"ד, ותמה ע"ז בתוס' הגרע"א שם, והאבהא"ז שם כתב בדעתו דס"ל דלא ילפינן ממנחה אלא דלא נימא דבעינן שיעור תרומה כתרומת מעשר או כתרומת מדין, עיי"ש, ועמש"כ בזה החשק שלמה בסוגיין והמקד"ד בסימן ל"ב סק"א.

כ"ה טבת פ"ג

דף מס' 4

## חיוב זרות

**כ"ד א'** **- ד' עבודות זר חייב עליהן מיתה,** בפירש"י כתב דשאר עבודות אף שאין חייבין עליהן מיתה, מ"מ זר מוזהר עליהן, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ב וה"ה דעל שאר עבודות זר מוזהר ולוקה, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' ביבמות ל"ג ב' דאיכא מלקות דזרות בקבלה והולכה, (וכן איכא מלקות דזרות בשחיטת פרו של כה"ג למ"ד דפסולה בזר).

**זריקה והקטרה,** הריטב"א כתב דיש בכלל זריקה בין זריקת דם ובין הזאות שבפנים, ויש בכלל הקטרה בין הקטרת בשר על המזבח בין הקטרת מנחה ובין הקטרת קטורת דבפנים דשם הקטרה אחת היא, ועיי"ש שהק' דמ"ש דהני חשיב בחדא ואילו ניסוך המים וניסוך היין חשיב תרתי ולא אמרינן שם ניסוך אחד הוא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב בשם תוס' דכיון דניסוך היין איתי' בכל יום וניסוך המים ליתי' אלא פעם אחת בשנה לא בעי למחשבינהו בחדא, וכ"כ התו"י ותוס' הרא"ש ותור"פ. - **ב** התוס' לקמן בסוגיין כתבו דהוא משום דניסוך המים והיין חשיבי ומשכח"ל שהן באין בגלל עצמן, ולהכי חשבינהו באנפי נפשייהו, ומשא"כ בהזאות דשמן הבאות בגלל זבח שיש עמהן מיני דמים ולהכי הוה בכלל זריקה. - **ג** הריטב"א כתב לישב עוד דהוא משום דניסוך היין הכשר הזבח ואילו ניסוך המים חובת היום דקאי באפי נפשה, ונתחדש בדבריו דניסוך המים הוא חובת היום ואינו חובת הקרבן,[[87]](#footnote-88) והראשונים נחלקו בזה, ועמש"נ בזה בדף מס' 8. - **ד** התור"פ כתב לישב עוד דניסוך המים ל"ה בכלל ניסוך היין, משום דפליגי בה דאיכא למ"ד דהוא מדרבנן ואיכא למ"ד דהוא מהלמ"מ.

**ולוי אמר אף תרוה"ד,** בירושלמי בפירקין אמרו דבפלוגתא זו תליא גם דין חיוב זרות בהוצאת הדשן, ולמ"ד דחייב זר בתרוה"ד אף דהויא עבודת סילוק, ה"נ הוא חייב בהוצאת הדשן,[[88]](#footnote-89) - אך התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין ד"ה רבי רחמנא כתבו דאף לדעת לוי אין חייבין על הוצאת הדשן, ולא מרבינן מקרא דלכל דבר המזבח אלא לתרוה"ד דחשיבא עבודה טפי, ובד"ה הא בחוץ כתבו דהא דאין חייבין על הוצאת הדשן הוא משום דאינה עבודה חשובה ואין לנו לחייב בה זר אף בלא מיעוט.[[89]](#footnote-90)

## עבודה תמה

**עבודה תמה ולא עבודה שיש אחרי' עבודה,** בפירש"י כתב דממעטינן מינה שחיטה קבלה והולכה שיש אחריהן זריקה, וכ"כ התור"פ, - אך בפירש"י בזבחים ד' א' ד"ה זריקה כתב דהא דאין זר חייב אלא על זריקה, הוא משום דשחיטה כשרה בזר, וקבלה והולכה ל"ה עבודה תמה.

והרש"ש בסוגיין תמה ע"ד רש"י הכא שפירש דפטורא דשחיטה הוא משום דאינה עבודה תמה, שהרי שחיטה בזר כשרה ואין מקום לדון בזה על חיוב זרות, ועיי"ש שכתב דאין לומר דאיירי בשחיטת פרה ולרב לטעמי' לקמן מ"ב א' דשחיטת פרה בזר פסולה, דהרי על כל עבודות הפרה ליכא חיוב זרות, דאינו חייב אלא בעבודת פנים, - והדבר אברהם בח"ג סימן א' סקכ"ד כתב דד' רש"י קיימי בשחיטת פרו של אהרן למ"ד דפסולה בזר, ויש בזה לאיסור זרות, כמו שאמרו ביבמות ל"ג ב', ומ"מ אינו חייב עלי' מיתה, משום דאינה עבודה תמה,[[90]](#footnote-91) וכ"כ בס' יד דוד בסוגיין.

## היכא שיש אחרי' עבודה בדבר אחר אם חשיב כעבודה תמה

נחלקו הראשונים בטעם הא דחייב על הזריקה אף שיש אחרי' הקטרה, **א** בפירש"י ד"ה עבודה תמה כתב דהוא משום דהיא עבודה אחרונה שבדם, והריטב"א הוסיף דהוא משום דעבודת הדם לחוד ועבודת הבשר לחוד והזריקה סוף עבודת הדם, ומשמע דאם הי' אחרי' עבודה בדם, אף דהוי עבודה בדם אחר, ל"ה חשבינן לה כעבודה תמה. - **ב** התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה אלא מעתה כתבו דלמסקנא דגמ' הוא משום דהקטרה לא מעכבא, וי"ל דהוא בצירוף הא דהזריקה היא עבודה תמה בדם. - **ג** התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין כתבו דלא חשיב כעבודה שיש אחרי' עבודה אלא כשיש עבודה אחרי' באותו דבר עצמו, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דזריקה הויא עבודה תמה אף דיש אחרי' הקטרה.

התו"י ד"ה ואימא לכל דבר כתבו דהא דזריקה חשיבא כעבודה תמה אף דיש אחרי' שפיכת שירים, הוא משום דבאותו דם שזרק אינו עושה עבודה אחרת, וכתבו דמה"ט הוא דז' הזאות שבפנים חשיבי כעבודה תמה, אע"פ שאח"כ הי' עושה מתן דמים על מזבח הפנימי, וכן הזאה דחטאת חשיבא כעבודה תמה אע"פ שהי' אחריו מיצוי, וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין.

ולדעת התוס' ודעימייהו דאף היכא דהעבודה שאחרי' אינה נעשית באותו דבר לא חשיב כעבודה תמה, והא דזריקה הוי עבודה תמה הוא משום דעבודת דם לחוד ועבודת הבשר לחוד או משום דהקטרה לא מעכבא, תיקשי מהא דחייבין על זריקה ועל הזאות שבפנים ועל הזאה דחטאת אף שיש אחריהן עבודה, - והעולת שלמה בזבחים ל"ח א' כתב לישב דהא דאין חייבין על עבודה שיש אחרי' עבודה, היינו כשיש אחרי' עבודה אחרת, אך בעבודה אחת חייבין אף על מקצתה, וזריקה ושפיכת שירים חשבינן להו כעבודה אחת דמתן דמים, וע"כ חייבין על הזריקה אף שיש אחרי' שפיכת שירים, וה"נ י"ל בהא דחייבין על הזאות שבפנים אף שיש אחריהן מתן דמים על מזבח החיצון, ובהא דחייבין על הזאה דחטאת אף שיש אחרי' מיצוי.

הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ג כתב דחייב על הזריקה בין שזרק בפנים בין שזרק בחוץ בין שהזה הזאה אחת מכל הזאות הדם, ומבו' דאף בהזאות הדם שבפנים דמעכבות זא"ז חייב על הזאה אחת, והעולת שלמה בזבחים ל"ח ב' כתב דהא דחשבינן לה כעבודה תמה, הוא משום דבעבודה שאין אחרי' עבודה אחרת חייב אף על מקצתה, וכנ"ל.[[91]](#footnote-92)

העולת שלמה שם כתב דהתו"י מודו להך מילתא דבעבודה שאין אחרי' עבודה אחרת חייב אף על מקצתה, ומה שעמדו בטעם הא דחייב על זריקה אף דיש אחרי' שפיכת שירים הוא משום דס"ל דזריקה ושפיכה ב' עבודות בפנ"ע הן, - אך הנה התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין ד"ה לאיתויי כתב דסידור השלחן וסידור הבזיכים חדא עבודה היא, וע"כ אינו חייב על סידור השלחן ולא חשיב כעבודה תמה, ומבו' דאף בעבודה אחת אינו חייב על תחילתה, וכ"ה מבו' ממשה"ק התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין ד"ה איכא סידור בזיכין דמ"ט חייב על הקטרת כזית ולא אמרינן דלא נגמרה העבודה, דומיא דהא דפטרינן בסידור לחם הפנים משום דאיכא סידור בזיכין, והרי דאף בעבודה אחת אינו חייב על תחילתה.

## טעם הא דתרוה"ד חשיבא כעבודה תמה

בפירש"י בד"ה לכל דבר כתב דתרוה"ד עבודה תמה היא, והתו"י הק' דמ"ט חשבינן לה כעבודה תמה הרי יש אחרי' עבודה דהוצאת הדשן,[[92]](#footnote-93) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתב דהוא משום דבדשן שהי' מרים ל"ה עושה עבודה אחרת,[[93]](#footnote-94) וזה לטעמי' דלא חשיב כעבודה שיש אחרי' עבודה אלא כשיש אחרי' עבודה באותו דבר. - **ב** התוס' לקמן כ"ז ב' ד"ה איכא דאמרי גרסי בגמ' שם דפרכינן לה, ומשני דהוא משום דתחילת עבודה דיממא הוא, ופירשו דהיינו דהוצאה לא שייכא לה ולא גמר עבודתה היא דתרוה"ד תחילת עבודה דיממא הוא דאי בעי לא עביד שום עבודה אחרי' דהוצאת דשן אינה עבודה בכל יום אלא כשהיו צריכין, עמש"נ בזה בדף מס' 3. - **ג** הריטב"א בסוגיין כתב דהוא משום דהוצאת הדשן מילתא אחריתי היא דלא חשיבא עבודה כולי האי. - **ד** המל"מ בפ"ב מתמידין ה"י כתב דמזה הוא שלמד הרמב"ם שם הט"ו דהוצאת הדשן לאו עבודה היא, ונתבאר בדף מס' 3, וע"כ לא חשיבא תרוה"ד כעבודה שיש אחרי' עבודה, אך אי"ז מתישב למש"כ הרדב"ז שם הי"ג דהורדת הדשן מן המזבח הויא עבודה,[[94]](#footnote-95) וכ"נ בד' המאירי לקמן בע"ב שכתב דתרוה"ד חשיבא כעבודה תמה משום דאין אחרי' עבודה במיתה, ועמש"נ בזה להלן.

התו"י הק' דמ"ט חשבינן לתרוה"ד כעבודה תמה, הרי יש אחרי' הנחה אצל המזבח, וכתב דהוא משום שהכל עבודה אחת,[[95]](#footnote-96) או משום דהנחה היתה בזר,[[96]](#footnote-97) ועיי"ש שכתבו דלגירסת הספרים בשלהי פירקין ל"ה תרוה"ד עבודה תמה משום דיש אחרי' הנחה, (ואפ"ה חייב עלי' זר מיתה משום דהויא תחילת עבודה דיממא), ונתבאר בדף מס' 10.

המקד"ד בסימן ל"ב סק"ב הק' במש"כ המל"מ דהא דתרוה"ד חשיבא כעבודה תמה הוא משום דהוצאת הדשן לאו עבודה היא, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דזר שנתן פתילה פטור משום דאיכא אחרי' עבודה אף דהדלקה לאו עבודה היא, והרי דאף אם מה שאחרי' אינו עבודה, מ"מ לא חשבינן לה כעבודה תמה, וא"כ הי' בדין דלא יהא תרוה"ד חשוב כעבודה תמה משום דיש אחריו הוצאת הדשן אף דהוצאת הדשן לאו עבודה היא, וכן הק' הלבוש מרדכי בזבחים סימן י' והאבהא"ז בהל' תמידין שם, - ולמש"כ התוס' הרא"ש שם לפרש דה"נ סידור מנורה ונתינת הפתילה והשמן לאו עבודה נינהו, ונתבאר בדף מס' 5, ניחא.[[97]](#footnote-98)

**רבי רחמנא לכל דבר המזבח,** התו"י הק' דמ"ט לא מוקי לי' לקרא לרבות הוצאת כף ומחתה ודישון מזבח הפנימי והמנורה, וכתב די"ל שאינן עבודות חמורות ואינן חשובות סילוק כתרוה"ד שהיא על המזבח, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דאינן עבודות גמורות וחשובות כמו תרוה"ד שאינה באה לנקות המקום שיהי' ראוי לעבודה אחרת אלא מצות המקום היא.[[98]](#footnote-99)

**לאתויי שבע הזאות שבפנים ושבמצורע,** בפירש"י כתב דהזאות שבמצורע היינו שמזה מלוג של שמן בהיכל, ומשמע דההזאות דמצורע היו בפנים,[[99]](#footnote-100) וכ"כ בפירש"י מכת"י במנחות ע"ד ב' ד"ה מתנות דהי' מזה על הפרוכת, - אך בפירש"י במנחות כ"ז ב' ד"ה ושבמצורע כתב דהי' בשער ניקנור משמן של מצורע, וכ"כ התו"י והתוס' לקמן ס"א א' דהי' עומד בשער ניקנור ומכוין כנגד בית קה"ק, וכ"כ התוס' במנחות ע"ד ב' ד"ה איכא מתנות, והר"ש והרא"ש בנגעים פי"ד מ"י, וצ"ע.

**אי הכי ועבדתם נמי אלא מבית לפרוכת הוא וכו' ולא עבודה שיש אחרי' עבודה,** בפירש"י כתב דאתא למעוטי הולכת כף ומחתה שיש אחרי' חפינה והקטרה,[[100]](#footnote-101) - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו הזאות של דם הפר שלפני ולפנים שאחריהן עושה הזאות של שעיר לפני ולפנים דדם הפר ודם השעיר עבודה אחת היא,[[101]](#footnote-102) ונתחדש בזה דאף דאין אחר דם הפר עבודה אלא בדם השעיר, מ"מ חשבינן לדם הפר ודם השעיר כדבר אחד, וע"כ לא חשיב הזאת דם הפר כעבודה תמה.[[102]](#footnote-103)

**טעם הא דזר פטור על דישון המנורה**

**עבודת סילוק בהיכל מהו,** בפירש"י כתב דהיינו דישון מזבח הפנימי והמנורה דהוו עבודה תמה, ובחי' הגרי"ז בריש הל' תמידין תמה בזה ממש"כ בפירש"י בזבחים קי"ב ב' דהא דתנן התם דהמטיב את הנרות בחוץ פטור היינו המדשן את המנורה בבוקר, והרי דדישון המנורה חשיב עבודה שאינה תמה, שהרי לענין חוץ לא קפדינן אלא על עבודה תמה, וכ"ה בפירש"י בסנהדרין פ"ג ב' ד"ה לא משום זרות דדישון המנורה ל"ה עבודה תמה דיש אחרי' הדלקה, וכ"ה מבו' גם לקמן בסוגיין דהא דזר שסידר את המנורה (ופירש"י דהיינו שסילק את הנרות וקינח אפרן יפה) פטור הוא משום דאיכא אחרי' נתינת פתילה, ועיי"ש שעמד בזה גם בד' הרמב"ם שכתב בפ"ט מביאת מקדש ה"ה דזר המטיב את הנרות אינו חייב מיתה משום שיש אחרי' עבודה, ושם ה"ח כתב דעל דישון המנורה אינו חייב מיתה דהוי עבודת סילוק, וצ"ע דהרי הדישון וההטבה תרוייהו בכלל עריכת הנרות הם ונפקי מקרא דיערוך, כמש"כ הרמב"ם בפ"ג מתמידין ה"י, וא"כ כמו דההטבה אינה עבודה תמה מפני שיש אחרי' הדלקה, כמו"כ הדישון לא יחשב מטעם זה עבודה תמה, ומה בין דישון להטבה.[[103]](#footnote-104)

ועיי"ש שכתב לישב דבדישון המנורה תרתי איתנייהו בי', חדא הוא דין עריכת הנרות שהיא מצוה המתקיימת בהנרות כמו הטבה ונפקא מקרא דיערוך, ומלבד זה הוא מצוה המתקיימת בהדשן עצמו דהדשן עצמו יש בו מצות דישון כמו דשן מזבח החיצון, ועבודת הנרות דבהדישון, אינה עבודה תמה משום שיש אחרי' נתינת שמן והדלקה, אך העבודה שבדשן עצמו חשיבא עבודה תמה, דנגמרה מצותו בדישון לבד, שהרי אף אם לא תהי' הטבה והדלקה ג"כ איכא על הדשן בעצמו חובת דישון כמו בדשן המזבח, אלא דבזה פטור משום דהוי עבודת סילוק.[[104]](#footnote-105)

## חיוב זרות בדבר שאינו עבודה

המקד"ד בסימן ט"ו סק"ג הק' בהא מיבע"ל הכא בדישון מזבח הפנימי והמנורה אם חייב עליהן, דלמש"כ התוס' לקמן נ"ט ב' ד"ה והרי תרוה"ד דדישון מזבח הפנימי א"צ בגד"כ, והמל"מ בפ"ג מתמידין הי"ב כתב לדעתם דה"נ הוא בדישון המנורה, א"כ מ"ט יהא זר חייב עליהן מיתה, הרי לאו עבודה גמורה היא, וכדחזינן דא"צ בגד"כ, - ועיי"ש שהוכיח מהכא דאיסור זרות אינו תלוי בעבודה גמורה, ואף דא"צ בגד"כ, מ"מ כיון דנמסרה עשי' זו לכהנים יש בזה לאיסור זרות,[[105]](#footnote-106) וכתב לישב בזה משה"ק המל"מ בפ"ב מתמידין ה"י בהא דפליגי ר"י ור"ל בירושלמי אם זר חייב מיתה על תרוה"ד ומפרשינן דטעמא דר"ל הוא מדכתיב עבודת מתנה, ותיפו"ל דלר"ל גופי' תרוה"ד לאו עבודה היא.

אך ממה שאמרו לקמן בסוגיין דזר שהדליק את המנורה פטור משום דהדלקה לאו עבודה היא, ובד' התו"י והתוס' הרא"ש שם משמע דאף דבעיא כהונה ופסולה בזר מ"מ כיון דלאו עבודה היא אין זר חייב עלי', מבו' דחיוב זרות הוא רק בעבודה גמורה,[[106]](#footnote-107) וצ"ע.

**אלא מעתה זר שסידר את השלחן לחייב איכא סידור בזיכין,** התו"י הק' לפי דבריהם דלא חשיב כעבודה שיש אחרי' עבודה אלא כשיש אחרי' עבודה באותו דבר, דא"כ מה מהני הא דאיכא סידור בזיכין הרי אין עבודה אחרת בלחם, וכתבו דהוא משום דסידור לחם הפנים עבודת סידור השלחן היא ועבודת סידור השלחן לא נגמרה עד שיסדר הבזיכין, וכ"כ התוס' הרא"ש, והתו"י ותוס' הרא"ש לעיל בסוגיין הוסיפו לפרש דהוא משום דכתיב ונתת על המערכת לבונה זכה הלכך כולה חדא עבודה היא.

התו"י ותוס' הרא"ש הק' דמ"ט בהקטרה חייב כשמקטיר כזית, אף דיש אחרי' עבודה, ועמש"נ לעיל ללמוד מדבריהם דאף בעבודה אחת אין חייבין על תחילתה, ולכאו' מכוון דבריהם הוא דכ"ה דאין חייבין על סידור שלחן משום דלא נגמר עבודת השלחן עד סידור הבזיכין, ה"נ ל"ה לנו לחייב על הקטרת כזית, משום דלא נשלמה עבודת ההקטרה אלא בהקטרת כולו, ול"ד להא דחייבין על זריקה אף דאיכא אחרי' שפיכת שירים, משום דעבודת הזריקה נשלמה, וכתבו דהוא משום דכל כזית חשיבא הקטרה בפנ"ע.[[107]](#footnote-108)

כ"ו טבת פ"ג

דף מס' 5

**בהא דהדלקה לאו עבודה היא**

**כ"ד ב' - הדליק ליחייב הדלקה לאו עבודה היא,** בביאור מה שאמרו דלאו עבודה היא, מצינו כמה דרכים, **א** התו"י כתב דהוא משום דהשלהבת עולה מאלי', ול"ד להצתת האליתא דאיכא אש גדול, וכ"כ התוס' הרא"ש, ועיי"ש שהקשו דכיון דהדלקה לאו עבודה היא מ"ט כתיב בה כהן.[[108]](#footnote-109) - **ב** הריטב"א כתב דאף דכתיב בקרא אהרן ובניו מ"מ להכי לא אפקי' בלשון חיוב ואמר בהעלות או בהעלותך, לומר דלאו עבודה היא לחייב עלי' מיתה בזר, כשם שאין חיוב מיתה בעבודה שאינה תמה,[[109]](#footnote-110) והיינו דלעולם עבודה היא, וע"כ היא פסולה בזר, אך לי"ב לחיוב מיתה דזרות.[[110]](#footnote-111) - **ג** בחי' הגר"ח בפ"ט מביאת מקדש כתב בדעת הרמב"ם דבהדלקת הנרות אין המצוה בעצם מעשה ההדלקה אלא עיקר מצותה הוא שיהיו הנרות דולקים תמיד ובזה שהנרות דולקים הוא דהוי יסוד קיום מצוה זו, ועצם מעשה הדלקה אינו שייך לעיקר קיום מצוה זו, וע"כ הוא דהדישון ונתינת השמן דדינם הוא דעצם מעשיהם שייך לקיום מצוה זו הרי הן חשובין עבודה, ומשא"כ בהדלקה דלאו בעצם מעשה ההדלקה הוא דמיקיימא המצוה ע"כ אינה בכלל עבודה, דדין עבודה חלותה רק על עצם המעשה ובמקום שעצם המעשה הוא הכשר דין קיומה, משא"כ בהדלקה דמעשה ההדלקה אינו מוסיף כלל בהכשר דין קיומה, ע"כ לאו עבודה היא, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועד"ז כתב החזו"א במנחות סימן ל' סק"ח, עיי"ש.

הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ז כתב דהדלקת נרות כשרה בזרים, והראב"ד שם כתב דאף דלכתחילה יש להכהן להדליקן מ"מ אם הדליקן זר כשרות, ולדעתם מתפרש מה שאמרו הכא דהדלקה לאו עבודה הוא דהיינו דמה"ט ל"ב כהונה ולא שייך בזה כלל חיוב זרות, - אך לד' הריטב"א, הרי אף דהדלקה בעיא כהונה לעיכובא, מ"מ גלי קרא דא"ז עבודה לחייב עלי' זר, וגם בד' התו"י והתוס' הרא"ש משמע דאף דגלי קרא דהדלקה בעיא כהונה, מ"מ כיון דלאו עבודה היא לי"ב לחיוב זרות,[[111]](#footnote-112) ועמש"נ בדף מס' 4 בהערה דלד' התו"י ותוס' הרא"ש מבו' דחיוב זרות הוא רק בעבודה גמורה.

**טעם הא דאינו חייב על נתינת שמן אף דההדלקה שאחרי' לאו עבודה היא**

התוס' הרא"ש כתב דכיון דהדלקה לאו עבודה היא סידור מנורה ונתינת פתילה ונתינת שמן הבאים לצורך הדלקה כולהו לאו עבודה נינהו, ולכאו' הוצרך לזה, משום דאם היו עבודה הוה חשבינן להו כעבודה תמה, אף שיש אחריהן הדלקה, משום דהדלקה לאו עבודה היא, ולא חשיב כעבודה שאינה תמה, אלא כשיש אחרי' עבודה.[[112]](#footnote-113)

אמנם הנה למש"כ הריטב"א דהדלקה הויא עבודה, אלא דילפינן מקרא דאינה עבודה לחייב עלי' מיתה בזר, כשם שאין חיוב מיתה בעבודה שאינה תמה, ניחא דע"כ שפיר חשבינן לנתינת השמן כעבודה שאינה תמה, משום דיש אחרי' עבודה דהדלקה, - והמאירי כתב בזה בע"א, דאף דהדלקה לאו עבודה היא, מ"מ הואיל ומעשה הצריך הוא ה"ה מפקיע נתינת פתילה ושמן שלא ליקרא עבודה תמה.

## הצתת אליתא

**ולא והתניא וכו' לימד על הצתת אליתא וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהוא הצתת קיסמים דקים אם הוצרך להצית על המזבח באחת מן המערכות כגון שקרבה מערכה לכלות שנשרפה כל המדורה. - **ב** בפירש"י לקמן מ"ה א' כתב דהצתת אליתא הוא להצית בהן אור מערכה גדולה, ועד"ז כתב המפרש בתמיד כ"ט א' ד"ה שהיו מציתין דאחר נתינת אש על המזבח היו נותנין עצים דקין על האש ונדלקים הגדולים ע"י הקטנים, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש בסוגיין. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד שם כתב דהיא הגחלת שמבעירין בה מערכה שני' של קטורת.

**שלא תהא אלא בכהן כשר ובכלי שרת,**[[113]](#footnote-114)בפירש"י כתב דבכלי שרת היינו שיהי' לובש בגד"כ, וכ"כ הריטב"א והמאירי, - אך התורי"ד כתב דכהן כשר היינו בבגד"כ ובכלי שרת היינו בשפופרת של קנה, שמצית את האש ע"י שפופרת של קנה, ועד"ז כתב בפי' רבינו אליקים דבכלי שרת היינו שיהי' המפוח שנופחין בו האש כלי שרת, ועד"ז כתב בפי' רבינו הלל לתו"כ ויקרא פ"ה ה"ח.

התורי"ד הק' דמהכא מוכח דלא בעי הדלקה לא כהן ולא בגד"כ כהצתת האליתא, והרי להדיא כתיב בקרא דבעיא כהן,[[114]](#footnote-115) ומכוון דבריו דאם אף הדלקה בעיא כהן ובגד"כ, ואפ"ה לאו עבודה היא, א"כ מה מייתינן דהצתת אליתא עבודה היא מהא דבעיא כהן ובגד"כ,[[115]](#footnote-116) ולמש"כ הרמב"ם דהדלקת הנרות כשרה בזרים, ניחא, - ובד' הריטב"א מבו' לפרש בזה דהא דמייתינן דהצתת אליתא עבודה היא הוא מדכתיב בה ונתנו לשון אזהרה, והרי דעבודה חשובה היא, וזה מתפרש למש"כ שם דהא דהדלקה לאו עבודה היא לחייב עלי', הוא מדכתיב בהעלות או בהעלותך ולא אפקי' בלשון חיוב, אך בהצתת אליתא דאפקי' רחמנא בלשון חיוב, עבודה חשובה היא.[[116]](#footnote-117)

**הצתת אליתא עבודה היא הדלקה לאו עבודה היא,** הריטב"א כתב בשם רש"י דהוא משום דהצתת אליתא היא עבודה שיש בה טורח שצריך להצית האור בעצי המערכה, ומשא"כ בהדלקת נרות דלאו עבודה היא דלאו כלום עביד דהא כיון שהדליק ברוב היוצא השלהבת עולה מאלי', ועד"ז כתבו התו"י והתוס' הרא"ש ותור"פ, - אך המאירי כתב דהוא משום דבהדלקה אינו נותן דבר שיש בו ממש, וע"כ לאו עבודה היא, ומשא"כ בהצתת אליתא דנותן האליתא וע"כ הויא עבודה.

## טעם הא דאין זר חייב מיתה על הצתת אליתא

הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ה כתב דזר המצית את האש פטור משום דיש אחרי' עבודה, והכס"מ שם כתב דהיינו משום דיש אחרי' סידור ב' גזירי עצים,[[117]](#footnote-118) וכ"כ התו"י בסוגיין, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהוא משום דכשמסדרין את המערכה משימין עצים קטנים תחת הגדולים להצית בהן האור ובבקר מסדר ב' גזירי עצים על המערכה דלוקה, - ומבו' מדבריהם דנתינת ב' גזירי עצים היתה אחר הדלקת האש, וכ"כ הכס"מ בפ"ד מתמידין ה"ה בשם הריטב"א, והחזו"א במנחות סימן ל"ו סקי"ב כתב דזהו שאמרו בירושלמי בפירקין דמצוה להקדים אש לעצים, דאי"ז בכל עצי המערכה, דודאי דהעצים קודמין דאם לא נתן עצים אין לו מה להדליק, וכ"ה בתמיד פ"ב דמסדר המערכות ואח"כ מציתן, אלא היינו דאחר שהצית המערכה מצוה ליתן ב' גזירי עצים.

אך המקד"ד בסימן ל"ב סק"ד הוכיח מפירש"י לקמן כ"ז ב' ד"ה דאית לי' תקנתא דסידור ב' גזירי עצים הי' קודם הדלקת האש,[[118]](#footnote-119) וכ"כ המפרש בתמיד כ"ט א' ד"ה הציתו דהיו מציתין המערכות באש אחר שנתנו ב' גזירי עצים, וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק בזבחים ס"ב ב',[[119]](#footnote-120) וכ"נ בסדר עבודת יוהכ"פ לתלמיד הרשב"א.

## טעם הא דאין זר חייב מיתה על סידור המערכה

**זר שסידר את המערכה ליחייב איכא סידור ב' גזירי עצים,**[[120]](#footnote-121) המנ"ח במצוה קל"ב כתב דאף דהיו ג' מערכות וסידור ב' גזירי עצים הי' על מערכה גדולה, מ"מ מכח הא דאיכא סידור ב' גזירי עצים אינו חייב מיתה בסידור כל המערכות, והיינו דסידור כל המערכות הויא חדא עבודה, וכיון דאיכא אחרי' סידור ב' גזירי עצים לא חשיבא כעבודה תמה, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום ובס' יד הלוי.

## אם זר חייב מיתה על סידור ב' גזירי עצים

**סידר ב' גזירין ליחייב וכו',** לדעת הסוברים דהדלקת האש היתה אחר סידור ב' גזירי עצים, יש להעיר דמ"ט לא משני דהא דסידור ב' גזירין ל"ה עבודה תמה, הוא משום דיש אחרי' הדלקת האש,[[121]](#footnote-122) וע"ד מה שאמרו לעיל דאין זר חייב על נתינת שמן משום דאיכא אחרי' הדלקה, וביותר צ"ע בטעמא דר' יוחנן דמחייב בסידור ב' גזירי עצים, אף דיש אחרי' הדלקה, ושו"ר שעמד בזה בס' רנן לבקר בתמיד כ"ט א'.

**איכא סידור אברים,** הרמב"ם בפ"ו ממעה"ק ה"ד כתב בדין הקטרת אברים דעולה דזורק כל האברים על האש וכו' ואחר שזורקן וזר ועורך אותן על האש שנא' וערך הכהן אותם, והמל"מ שם כתב דמש"כ הרמב"ם דאחר שזורקן חוזר ועורך אותן כו', אפשר דהיינו מה שאמרו הכא דאיכא סידור איברים, וכ"כ המהר"י קורקוס שם, והיינו דמהכא נלמד דבאברים מלבד הא דבעינן שיתנם על המערכה כדי להקטירן אית בהו דין בפנ"ע שיסדרם ע"ג המערכה והוא גמר עבודת הסידור, וע"כ הוא דסידור ב' גזירי עצים ל"ה עבודה תמה, דאם נתינת האברים היא כדי להקטירן, אי"ז טעם שלא יהא סידור ב' גזירי עצים חשיב כעבודה תמה, וכ"כ בכ' הגרי"ז בזבחים ק"י א' ובמנחות כ"ו ב', ועיי"ש שכתב דבקומץ ליכא להך דינא דסידור, וכל דינו הוא דין הקטרה.

**בהא פליגי מר סבר עבודה תמה היא ומר סבר לאו עבודה תמה היא,** בפירש"י כתב דטעם פלוגתייהו הוא דלר' יוחנן חשבינן לסידור ב' גזירין כעבודה תמה משום דסידור מערכת עצים תמה וגומרת היא בה וסידור האברים תחילת סידור אחר הוא, ולר' יוחנן לא חשבינן לה כעבודה תמה משום דשם סידור אחד הוא, וכ"כ בפי' רבינו אליקים.

אך הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ה כתב דהא דזר המסדר ב' גזירי עצים על המערכה חייב, הוא משום דה"ה כמקטיר אברים וחייב מיתה שהעצים קרבן הוא, ומבו' דטעמא דר' יוחנן דחשיב לה כעבודה תמה, אי"ז משום עבודת הסידור, דבזה מודה לרב דלא חשיב כעבודה תמה משום דאיכא סידור אברים, אלא הוא משום דסידור ב' גזירי עצים הוי בכלל הקטרה משום דהעצים קרבן הוא,[[122]](#footnote-123) - והמקד"ד בסימן ל"ב סק"ד תמה ע"ז דאם סידור ב' גזירי עצים הוי בכלל הקטרה, א"כ מ"ט דרב דפטר, הרי בהקטרה לכו"ע זר חייב, ובהגה' הגרא"ז זצ"ל שם כתב בדעת הרמב"ם דבהא גופא פליגי רב ור' יוחנן, דרב ס"ל דסידור ב' גזירין הוא מדין סידור המערכה, וע"כ אין זר חייב ע"ז משום דיש אחרי' סידור אברים, אך ר' יוחנן ס"ל דהוי בכלל הקטרה, וע"כ חשיב כעבודה תמה וחייב זר ע"ז.[[123]](#footnote-124)

המנ"ח במצוה ש"צ הק' במש"כ הרמב"ם דסידור ב' גזירין הוי כמקטיר אברים דהעצים קרבן הן, דאף דעצים קרבן הן מ"ט הוי כמקטיר אם אינם דולקין עדיין, - ולמש"נ לעיל דנתינת ב' גזירי עצים הויא אחר הדלקת האש, ניחא.[[124]](#footnote-125)

## אם זר חייב מיתה על מיצוי חטאת העוף

**והמזה בחטאת העוף,** התו"י כתבו דהומ"ל הממצה בחטאת העוף, אלא דפליגי בה אמוראי במעילה ח' ב' אם מעכב בה מיצוי, וכ"כ הריטב"א דחיוב מיתה במיצוי חטאת העוף תליא בהפלוגתא אם מיצוי מעכב בחטאת העוף,[[125]](#footnote-126) וכ"ה מבו' בד' התור"פ, - אך הקר"א בזבחים ל"ח ב' כתב בדעת הרמב"ם דאף דקי"ל דמיצוי חטאת העוף מעכב מ"מ אין זר חייב ע"ז מיתה, כיון דאי"ז עיקר כפרה, ועמש"כ האבהא"ז בפ"ט מביאת מקדש ה"ג טעם אחר בזה.[[126]](#footnote-127)

## חיוב זרות בניסוך היין וניסוך המים

**והמנסך ג' לוגין מים וג' לוגין יין,** הגבו"א לעיל בע"א כתב דלפ"מ שאמרו לקמן כ"ז ב' דאין זר חייב מיתה על עבודה הכשרה בלילה, הדין נותן דאינו חייב על ניסוך היין אלא בבאין עם הזבח דאין כשרין אלא ביום, אך בבאין בפני עצמן דכשרים אף בלילה אין זר חייב ע"ז מיתה, ול"ד למה שאמרו שם דהא דזר חייב מיתה על הקטרת אברים ופדרים הוא משום דהוי סוף עבודה דיממא, דשאני אברים ופדרים דהוו מגוף הזבח הן וזריקת דם הזבח מכשירתן להקטרה, ומשא"כ בניסוך היין דאינו מגוף הזבח ואפשר להו בלא זריקת הקרבן שהרי אפשר להביאן לאחר זמן אף שלא נתקדשו בשעת השחיטה, - ועיי"ש שהק' דמ"ט זר חייב מיתה על ניסוך המים אף דניסוך המים כשר בלילה כמבו' בתענית ב' ב', וכ"כ הרמב"ם בפ"י מתמידין ה"ז, ואינו שייך לזבח כלל, ועיי"ש שכתב לדון דפליגי בה רבוותא וי"א דניסוך המים אינו כשר אלא ביום, ולפ"ז ניחא, ועי' בזה בדבריו בתענית ב' ב', ומש"כ החזו"א בסימן קכ"ו סק"כ, וכבר עמד בזה בתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ט, ועיי"ש שכתב בתו"ד דאף דניסוך המים כשר בלילה, מ"מ ה"ז פסול בזר וחייב ע"ז מיתה, משום דהו"ל סוף עבודה דיממא.[[127]](#footnote-128)

ובפי' הגרי"פ עשין ט"ז כתב דכל הא דאין זר חייב בעבודה הכשרה בלילה, הוא בעבודה הבאה לצורך היום ואפ"ה היא כשרה בלילה, ובע"כ דלאו עבודה חשובה היא, וע"כ אין זר חייב עלי' מיתה, אך ניסוך המים דאינו מצרכי עבודת היום, הרי דאף דה"ז כשר בלילה הוי עבודה גמורה וזר חייב ע"ז מיתה, וה"נ הוא בניסוך היין בנסכים הבאים בפנ"ע דכשרים אף בלילה, ועד"ז כתב החזו"א בסימן קכ"ו סקי"ט, - ועמש"כ בזה בחי' רמ"ש בסוכה מ"ח ב', והישועות מלכו בפ"ב מתמידין ה"ב, והצפנת פענח בפ"א ממעה"ק אות מ' מחתן המחבר.

## חיוב זרות בהקטרת דבר פסול

**והמעלה ע"ג המזבח בין דבר כשר בין דבר פסול,** בפירש"י כתב דהיינו בפסולין שפסולן בקדש דאם עלו לא ירדו וע"כ חשיב הקטרה, וכ"כ רבינו אליקים והמאירי, והריטב"א הוסיף דמה שאין פסולו בקדש, כיון דאם עלה ירד לא חשיבא עבודה לחייב עלי' ואינה בכלל כל דבר המזבח.[[128]](#footnote-129)

המל"מ בפ"ט מביאת מקדש ה"ד עמד בד' הרמב"ם שהשמיט לדין זה דאף המעלה דבר פסול חייב, והשיח יצחק בסוגיין כתב דלא הוצרך הרמב"ם לבארו דכיון דאם עלו לא ירדו ודאי דהוי בכלל עבודת הקטרה, ועמש"כ בזה השפ"א, וצ"ע.

כ"ט טבת פ"ג

דף מס' 6

**אם היו מפיסין בבגדי קדש**

**כ"ד ב' - במה מפיסין וכו' ורב ששת אמר בבגדי קדש וכו' דאי אמרת בבגדי חול אגב חביבותי' מיקרו ועבדי,**[[129]](#footnote-130)הגבו"א כתב דמהא דנקט בבגדי קדש סתמא משמע דהיו לובשין כל ד' בגדי כה"ד, ועיי"ש שהק' דלמ"ד לעיל י"ב ב' דאבנטו של כה"ד הי' של כלאים היאך הותרו ללבשו בשעת פייס, הרי לא יעבוד רק אחד מהן וכולן יצאו ריקן מן הפייס, ואף הזוכה בפייס אין לו ללבוש כלאים אלא סמוך לעבודה, ובשאג"א בסו"ס כ"ט כתב להוכיח מזה כדעת הראב"ד בפ"י מכלאים הל"ב ובפ"ח מכלי המקדש הי"ב ודעימי' דהתירא דכלאים בבגד"כ הוא אף שלא בשעת עבודה, ותמה מזה ע"ד הרמב"ם שם דס"ל דהתירא דכלאים בבגד"כ הוא רק בשעת עבודה.

והביה"ל בח"א סימן ב' סקי"ג האריך דגם לדעת הרמב"ם ליכא איסור כלאים בבגד"כ אלא כשלבשו לכתחילה שלא לעבודה, אך כל שלבשו לעבודה ליכא איסורא אע"ג דהם עליו אחר העבודה, וה"נ ליכא איסורא במה שהן עליו קודם העבודה, וע"כ הכא דהויא הלבישה לצורך העבודה לי"ב איסורא.[[130]](#footnote-131)

הגבו"א הק' דאם חיישינן דאגב חביבותי' מיקרו ועבדי, א"כ היו כל המפייסין צריכין לקדש ידים ורגלים קודם לפייס דילמא אגב חביבותי' מיקרי ועביד בלי קידוש ידים ורגלים, ולא משמע כן במתניתין בפ"ק דתמיד,[[131]](#footnote-132) ועיי"ש במש"כ לישב בזה,[[132]](#footnote-133) ועמש"נ עוד בזה במ"מ בתמיד שם דף מס' 3.

**לא יהא דבר קודם למכנסים**

**לא היו מניחין עליהן אלא מכנסיים בלבד והתניא מנין שלא יהא דבר קודם למכנסים וכו',** מבו' דהא דשלא יהא דבר קודם למכנסים הוא סדר בלבישה דצריך ללבוש המכנסים תחילה, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בסנהדרין מ"ט ב', וכ"כ בפירש"י לעיל ה' ב' ד"ה למסבר קראי, וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, ועמש"כ בזה בקונט' הגרי"ז לעיל שם.

המנ"ח במצוה צ"ט אות י"ג כתב דכיון דמכנסים קודמין לשאר הבגדים, ע"כ גם אם לקח בגד אחר קודם המכנסים צריך להעביר על המצוות וללבוש המכנסים קודם, כמו שמצינו בתפילין דאם לקח ש"ר קודם צריך להעביר על המצוות ולהקדים ש"י כיון דאקדמי' קרא, ועיי"ש שכתב לדון כשעבר ולבש בגד אחר קודם אם צריך לפשטו וללבוש המכנסים קודם, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בס' מנח"א לעיל ה' ב'.

הרמב"ם בסהמ"צ עשין ל"ג מנה ללבישת בגד"כ למצות עשה, והרמב"ן שם כתב בדעת הבה"ג דפליג ע"ז דאי"ז אלא הכשר העבודה שאם עבד בפחות מהן או ביותר תפסל עבודתו, והוא חלק ממצות העבודה, וכתב לדמותו להא דלא נמנה עשיית השלחן והמנורה והמזבח מצוה, מפני שהם הכשר העבודה, - ולדעת הרמב"ם י"ל דהא דמכנסים קודמין לשאר בגדים היינו במצות לבישת הבגדים, דמצותו ללבוש תחילה המכנסים, אך לדעת הרמב"ן דליכא מצוה בלבישת הבגדים, צ"ל דהא דמכנסים קודמין לשאר בגדים היינו דדינא הוא בעבודה שתהא ע"י בגד"כ שנלבשו כסדר,[[133]](#footnote-134) והגבו"א לעיל כ"ג ב' כתב דה"ז מעכב בהכשר העבודה, עיי"ש, אך בד' המנ"ח שנסתפק כשעבר ולבש בגד אחר קודם אם צריך לפשטו וללבוש המכנסים קודם, מבו' דפשיט"ל דאי"ז אלא דינא דלכתחילה.

**לשכת הגזית וכו' פייס במזרחה,** הראב"ד בתמיד כ"ט א' כתב דגם הפייס הראשון הי' בלשכת הגזית, וכ"כ המאירי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"א ובפ"ו ה"א, - אך הפסקי תוס' בתמיד אות ט"ו כתבו דהפייס הראשון הי' בבית המוקד, וכ"כ הראב"ד שם בשם ר"ת שהי' פיס זה בבית המוקד בחציו שהי' קודש,[[134]](#footnote-135) ול"ד לשאר הפייסות שהיו בלשכת הגזית משום דהכהנים שהיו בעזרה היו קרובים ללשכת הגזית, וע"כ היו מפייסין שם, אך הכא כיון שהיו בבית המוקד שעדיין לא ירדו לעזרה ויש בבית המוקד עצמו מקום מקודש, היו מפייסין שם, וכ"כ המפרש והשיטה לרשב"י שם כ"ו א', והרא"ש שם כתב דהי' פייס זה בבית המוקד לפי שעדיין לא נפתח שער העזרה.

**לשכה הפתוחה לקדש ולחול**

**חצי' בקדש וחצי' בחול וכו' ב' פתחים הי' לה אחד פתוח בקדש ואחד פתוח בחול,** התו"י כתבו דהא דחצי' קדש וחצי' חול הוא משום דחצי' בנוי בקדש וחצי' בנוי בחול, וע"כ פתח של חול מושך לחול הבנוי בחול וכן פתח של קדש מושך לקדש הבנוי בקדש, אבל אם הי' שליש בקדש וב' שלישים בחול אין פתח של קדש מושך לקדש אלא הבנוי בו,[[135]](#footnote-136) וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תשע"א, ומשמעות דבריהם דהא דלשכות הבנויות בקדש ובחול ופתוחות לקדש ולחול הבנוי בקדש קדש והבנוי בחול חול, אי"ז משום דבכה"ג שהן פתוחות לקדש ולחול לא אזלינן כלל בתר הפתחים, אלא היינו משום דהפתח הפתוח לקדש מושך את הבנוי בקדש והפתח הפתוח לחול מושך את הבנוי בחול.

אך המהרי"ט בקונט' צורת הבית פ"ה מביהב"ח ה"ט כתב הא דהבנוי בקדש קדש והבנוי בחול חול, הוא משום דכל הא דאזלינן בתר הפתח הוא כשכל תשמישה דרך הפתח, אך כשיש לה ב' פתחים אחד לקודש ואחד לחול לא אזלינן כלל בתר פתח, אלא אזלינן בתר המקום, דכל שהוא בקודש הוי קודש, וכל שהוא בחול הוי חול, וכ"כ החס"ד במע"ש פ"ב הי"ד.

המאירי הק' דהיאך היתה חצי' של חול לצד המערב וחצי' שבקדש למזרח והדין הי' נותן בהיפך שכל כמה שנכנס לפנים יותר ראוי לומר יותר שהוא קדש, וכתב דאפשר שמצד הפתחים הי' כן שחצי' הבנוי במקום קדש פתוח לחול וחצי' שבמזרח פתוח במקום קדש, ונתחדש בדבריו דלשכה הבנוי' חצי' בקדש וחצי' בחול, וחצי' שבקדש פתוח לחול וחצי' שבחול פתוח לקדש, הוי חצי' שבקודש חול, וחצי' שבחול קדש, וצע"ג,[[136]](#footnote-137) - ועמש"כ השיח יצחק לעיל יט א' לישב בכמה אנפי.

**ישיבה בעזרה**

**והאמר מר אין ישיבה בעזרה,** נחלקו הראשונים במקור האיסור, **א** בפירש"י בסוגיין כתב דילפינן לה מדכתיב לעמוד לשרת העומדים שם לפני ד', ולקמן ס"ט ב' (ד"ה אין ישיבה) הוסיף דלא מצינו בה ישיבה. - **ב** בפירש"י בסנהדרין ק"א ב' ד"ה גמירי דאין ישיבה כתב דהוא מהלמ"מ ולא מקרא. - **ג** בפירש"י בסוטה מ' ב' ד"ה אין ישיבה כתב דהוא משום דאין כבוד שמים בכך, ואפי' מלאכי השרת אין להן שם ישיבה.[[137]](#footnote-138) - **ד** הרמב"ם בסהמ"צ עשין כ"א דהוא בכלל מצות מורא מקדש, וכ"כ החינוך במצוה רנ"ד.[[138]](#footnote-139)

בד' התוס' מבו' דהא דאין ישיבה בעזרה הוא מדאורייתא, וזהו שהק' דמהו שאמרו דמה יושב שאוכל, וכ"נ בפירש"י הכא דילפינן לה מקרא,[[139]](#footnote-140) וכ"ה מבו' בפירש"י בסנהדרין דהוא מהלמ"מ, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוכה מ"ג ב' ד"ה תשבו ובזבחים ט"ז א' ד"ה ומה יושב, וכ"כ המנ"ח במצוה רנ"ד בדעת הרמב"ם והחינוך דהוא בכלל מצות מורא מקדש דאורייתא, - אך האו"ז בהל' פסחים סימן רכ"ז כתב דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכן נסתפקו התוס' בזבחים שם בהגה"ה,[[140]](#footnote-141) - ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ז מביהב"ח ה"ו.

**סמיכה בעזרה**

בד' התוס' בזבחים י"ט ב' ד"ה וליתב מיתיב מבו' דאף דאין ישיבה בעזרה, מ"מ סמיכה מותרת, וכ"נ בד' הירושלמי שהביאו התוס' בסוטה מ' ב' ד"ה והאמר מר, והמג"א בסימן קמ"א סק"ב כתב דהיינו דאף דסמיכה לא חשיבא כעמידה, מ"מ בישיבה בעזרה דלא כתיב בה עמידה לא נאסרה אלא ישיבה אבל סמיכה שריא דסמיכה אינה עמידה ולא ישיבה,[[141]](#footnote-142) וכ"כ הגר"א בחו"מ סימן י"ז סק"ו דהעיקר לדינא דסמיכה לא מיקרי עמידה ולא ישיבה, וע"כ היא מותרת בעזרה, וכתב דהוא דלא כמש"כ השו"ע שם סימן כ"ח סכ"ו דסמיכה כישיבה, - והברכ"י בחו"מ שם אות ג' האריך הרבה בזה, עיי"ש.

**ישיבה למלכי בית דוד ולכה"ג**

**אלא למלכי בית דוד בלבד,** לקמן ס"ט ב' ובסוטה מ' ב' ילפינן לה מדכתיב ויבא המלך דוד וישב לפני ד', ובפירש"י בסוטה שם כתב דהיינו שחלק להם המקום כבוד להראות שמלכותו שלימה, ועד"ז כתב המאירי שם ל"ב א'.

בירושלמי לקמן פ"ג ה"ב ובסוטה פ"ז ה"ז א"ר אמי בשם ר"ל דאף למלכי בית דוד ל"ה ישיבה בעזרה, והא דכתיב ויבא המלך דוד וישב לפני ד' היינו שיישב עצמו בתפילה, והביאוהו התוס' בסוטה מ' ב' ד"ה והאמר מר, ועיי"ש במש"כ בזה.

בסוגיית הגמ' לקמן ס"ט א' ובסוטה מ' ב' מבו' דאף לכה"ג אין ישיבה בעזרה, - אך התוס' בסוטה שם הביאו ממד' שוחר טוב בריש תהלים דלכה"ג יש ישיבה בעזרה, וכ"כ בפי' הראב"ד בתמיד כ"ז ב' דכן משמע בירושלמי.

**ישיבה בלשכות**

מעיקר הא דפריך דהיאך הי' זקן יושב במערבה הרי אין ישיבה בעזרה, מבו' דאין ישיבה בלשכות, וכ"ה מבו' בפירש"י לעיל ו' א' ד"ה מביתו למה פירש ובד' הראשונים בכ"ד, - אך התורי"ד לעיל שם כתב דהא דאין ישיבה בעזרה הוא דוקא באויר העזרה שנראה כנגד פתח ההיכל, ואי"ז דרך כבוד לישב אדם לפני הבורא, אבל הלשכות שהיו בנויות בעזרה כיון שהן מוקפות מחיצה מותר לישן ולשכב בהם ואי"ז דרך זלזול כיון שאין עומדים באויר העזרה, והתורי"ד בסוגיין עמד בזה מהא דפריך הכא דהיאך הי' זקן יושב במערבה, וכתב דשאני לשכת הגזית מפני שהיתה בסילקי גדולה ושם היו מתקבצין כל הכהנים לפייס כאויר העזרה דמיא, א"נ משום דהויא סמוכה למזבח ופתוחה למזבח.

**ישיבה בלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש**

**ואי ס"ד פתח אחד יש לה ופתוח לקדש,**[[142]](#footnote-143) **זקן יושב וכו' והתנן הלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש תוכן קדש,** התוס' בסוד"ה אין ישיבה בעזרה הוכיחו מהכא דאף דלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש אינם חשובין כעזרה להתחייב עליהן משום טומאה,[[143]](#footnote-144) מ"מ יש בהן לאיסור ישיבה,[[144]](#footnote-145) וכן הוכיחו התוס' לעיל ח' ב' סוד"ה דאי, וכ"כ בפי' הראב"ד בתמיד כ"ז ב'.

אך התוס' לעיל שם כתבו בשם י"מ דלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש מותר לישב בהן, כיון דלא קדשי לגמרי בקדושת עזרה, וכדחזינן דאין חייבין עליהן משום טומאה, וכ"כ השעה"מ בפ"ו מביהב"ח ה"ח בדעת הרמב"ם שם, וכ"כ החס"ד במע"ש פ"ב הי"ד והר"מ קזיס במדות פ"א מ"ו, - והמהרי"ט בקונט' צורת הבית פ"ה הי"ז כתב דכל מה שאמרו הכא דאין ישיבה בלשכות אלו, הוא רק לפ"מ דס"ד דלשכות אלו נתקדשו לגמרי בקדושת עזרה, אך לפ"מ דמסקינן בזבחים דמה"ת תוכן חול, והא דאוכלין בהן קק"ל הוא מגזה"כ, י"ל דע"כ יש בהן ישיבה.[[145]](#footnote-146)

המנ"ח במצוה שס"ב סק"ג כתב דאף למש"כ התוס' דאסור לישב בלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש, אין האיסור בזה אלא מדרבנן, דמדאורייתא לי"ב לאיסור ישיבה, כ"ה דאין חייבין עליהן משום טומאה, - וצע"ג דלהדיא מבו' בד' התוס' הכא דמדאורייתא אין בהן ישיבה, וזהו שכתבו דאין לפרש למה שאמרו דיושב אוכל דהוא בלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש, דהרי אסור לישב בהן, ולהדיא דהאיסור לישב בהן הוא מדאורייתא.

**ישיבה לצורך עבודה**

התוס' בסוגיין כתבו בתי' הב' דכל הא דאין ישיבה בעזרה הוא לדברים שאינם לצורך עבודה אך לצורך עבודה שרי, וע"כ הותר יושב לאכול בעזרה דאכילה צורך עבודה היא דכתיב ואכלו אותם אשר כופר בהם, והא דאסרו הכא לישב בפייס, הוא משום דפייס לא חשיב כצורך עבודה, וכ"כ בפי' הראב"ד בתמיד כ"ז ב' בשם ה"ר שמואל החסיד דהותרה ישיבה לצורך שמירה או לצורך עבודה, - אך הראב"ד שם נחלק ע"ז דהפייס ג"כ חשיב כצורך עבודה ואפ"ה לא הותר לישב, והרי דלא הותרה ישיבה לצורך עבודה.

**ישיבה בעזרה היכא דא"א בענין אחר**

בפי' הראב"ד בתמיד כ"ה ב' וכ"ז ב' כתב דאף דאין ישיבה בעזרה מ"מ היכא דא"א בענין אחר שפיר דמי, וע"כ היו מותרין זקני בית אב לישן בעזרה, והיו מותרין השומרים בבית המוקדש ובבית אבטינס לישן, והי' מותר כה"ג לישב ולישן בלשכת פרהדרין, אך בד' רש"י לעיל ו' א' שעמדו בטעם הא דהותר כה"ג לישב ולישן בלשכת פרהדרין, משמע דס"ל דנאסרה ישיבה בעזרה אף היכא דא"א בענין אחר.

**טעם הא שהי' פייס על השחיטה אף שהיא כשרה בזר**

**הפייס השני מי שוחט,** בירושלמי בריש פירקין אמרו דאף דשחיטה כשרה בזר אפ"ה יש לה פייס, ובטעם הא דיש לה פייס כתב הריטב"א דהוא משום דמצותה בכהן לכתחילה, והמאירי כתב דאף דכל שחיטה כשרה בזר לכתחילה, מ"מ שחיטת התמיד צריכה כהן לכתחילה, ובס' מנח"א כתב לפרש דהוא משום דבקרבן ציבור מוטלת הקרבתו על הכהנים,[[146]](#footnote-147) ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - אך הרע"ב בתמיד רפ"ג כתב דתיקנו בה פייס משום דתחילת עבודת התמיד היא וחביבה להו ואם לא יטילו פייס אתו לאינצויי עלה ואתו בה לידי סכנה, וכ"כ הבאר שבע שם.[[147]](#footnote-148)

**מי הי' מקטיר את האברים**

הריטב"א הק' דמ"ט לא קתני מי מקטיר, וכתב דהינו משום דמן הסתם הזורק הוא המקטיר כדי שתעשה עבודת הדם והבשר בכהן אחד, וכתב די"ל עוד, דכשלא הי' הכה"ג מקטיר ידוע הי' בכל בית אב מי הוא המקטיר בכל יום, וכתב דהראשון יותר נכון.

והמל"מ בפ"ד מתמידין ה"ו תמה ע"ז שהרי הפייס הרביעי דמי מעלה אברים מן הכבש למזבח, היינו להקטירן, וכמש"כ כן בפירש"י בסוכה נ"ד ב' ד"ה ניתנין, ומהו שכתב הריטב"א דהזורק הוא המקטיר, - וכתב לפרש בד' הריטב"א דאותו המעלה האברים מן הכבש למזבח אינו המקטיר אותן, אלא מתחילה היו ו' כהנים מעלים את האברים לכבש מחציו ולמטה, ואח"כ הי' הזוכה בפייס מעלה אותם מן הכבש לראש המזבח, ואח"כ הי' הולך הזורק ומקטיר, וכתב דלמד הריטב"א לזה מהא דתנן מי מעלה אברים למזבח ולא תני מי מקטיר אברים, ומשמע דזה המעלה אינו מקטיר, - ועיי"ש שכתב דמד' הרמב"ם שם פ"ו ומד' הרמב"ן במלחמות בפירקין משמע דס"ל כדעת רש"י דהמעלה אברים מן הכבש למזבח הוא המקטירן.[[148]](#footnote-149)

**טעם הא דנקט שחיטה וזריקה קודם דישון מזבח הפנימי והמנורה**

**מי מדשן מזבח הפנימי ומי מדשן את המנורה,** התו"י הק' דמ"ט נקט שחיטה וזריקה קודם דישון מזבח הפנימי והמנורה שהיו קודמין לשחיטת התמיד כדתנן בתמיד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' לעיל י"ד ב' ד"ה אמר אביי וט"ו א' ד"ה אימא סיפא כתבו דתנא דהכא ס"ל דשחיטת וזריקת התמיד קודמין לדישון מזבח הפנימי ודישון המנורה, ועמשה"ק הרש"ש לעיל ט"ו א', וכן הק' הלח"מ בפ"ו מתמידין ה"א בסו"ד. - **ב** התו"י כתב בשם רבו דכיון דשחיטה וזריקה הן עיקר עבודות היום היו מפייסין להם קודם,[[149]](#footnote-150) וכ"כ התוס' הרא"ש, ועד"ז כתב הריטב"א לעיל י"ד ב' בשם רשב"ם, וכ"כ הרע"ב בתמיד רפ"ג. - **ג** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בשם הרשב"ם דקודם דישון מזבח הפנימי והמנורה היו אותן שזכו בתמיד מביאין אותו מלשכת הטלאים ומבקרין אותו לאור האבוקות אם יש בו מום, וע"כ מפייסין לו קודם, וכ"כ הריטב"א לעיל שם בשם ר"י, והתור"פ לעיל שם, וכ"כ הראב"ד בתמיד ל' ב' והמפרש שם ל' א'. - **ד** בחי' הגר"א בתמיד רפ"ג כתב דאף דדישון מזבח והמנורה קודם לדם התמיד, היינו לזריקה, אבל שחיטת וקבלת התמיד היתה קודמת,[[150]](#footnote-151) ובעוד שהי' שוחט ומקבל ואח״כ הי' הולך יותר מק' אמה עד שהוא חוזר לקרן מזרחיח צפונית הי' נגמר דישון מזבח והמנורה, והא דהקדים גם מי זורק, אף דזריקת דם התמיד היתה אחר דישון מזבח הפנימי והמנורה, הוא משום דהזורק הוא המקבל, ועד"ז כתב הראב"ד בתמיד שם בתו"ד. - **ה** הרש"ש לעיל ט"ו א' כתב די"ל דאע"ג דדישון מזבח הפנימי והמנורה היו קודם לדם התמיד, מ"מ גמר מצותן דהיינו הנחתם במקומן היו אחריו ואין המצוה נקראת אלא בגמרה, - ועמש"כ הגבו"א בסוגיין לפרש עוד בזה.

**והגרה,** בפירש"י כתב דהוא הצואר ובו מחובר הקנה והכבד והלב, וכ"כ הר"י מלוניל ורבינו אליקים והמאירי, וכ"כ הרגמ"ה והראב"ד בתמיד ל' א', והרע"ב בפירקין ובתמיד שם, - והתוי"ט בפירקין ובתמיד שם תמה ע"ז דלהדיא תנן בתמיד ל"א א' דהכבד היתה תלוי' בדופן הימנית, ובגרה היו תלוין הקנה והלב והריאה, וצע"ג.[[151]](#footnote-152)

**מי הי' זוכה בשחיטה ובשאר י"ב עבודות**

**לעבודה אחת מפייסין,** בפירש"י כתב דהיינו דכשיזכה מי שזכה בשחיטה שוב אין פייס לשאר י"ב עבודות אלא כהנים שמוקפין לימינו נמשכין אחריו לפי סדר משנתינו, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריטב"א והמאירי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מתמידין ה"ו, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דאותו שהי' זוכה בשחיטת התמיד הי' אומר לכל מי שירצה זכה עמי בעבודת התמיד, ועל פיו היו זוכין הי"ג בעבודת תמיד ולא ע"י הפייס.[[152]](#footnote-153)

לדעת רשי ודעימי' דכהנים שמוקפין לימינו נמשכין אחריו, יש להסתפק אם היינו דהוי כמו שעשו פייס בפנ"ע לכל אחד מי"ג העבודות, והכהן שזכה בפייס זכה בשחיטה והכהן שלימינו זכה בזריקה והכהן שלימינו זכה בדישון מזבח הפנימי וכו', או היינו דהכהן שלימינו זכה להיות שני בעבודה והכהן שלימינו זכה להיות שלישי בעבודה, וכמה נפ"מ בדבר, **א** בגונא שנעשה אחד מכהנים אלו אונן או בע"מ, אם הכהנים שאחריו עומדין בדינם, ועבודה זו שזכה בה כהן זה חוזרין ומפיסין עלי', או שהממונה נותנה לאחד מן הכהנים, או דהכהן שאחריו נכנס במקומו וכו', והעבודה האחרונה חוזרין ומפיסין עלי' וכו'. - **ב** בגונא שבא כה"ג ושחט, אם הכהנים שזכו בזריקה וכו' עומדין בדינם, או דהכהן שזכה ראשון זורק והכהן שאחריו מדשן מזבח הפנימי וכו', והכהן האחרון מפסיד.[[153]](#footnote-154) - **ג** לפ"מ שאמרו לקמן כ"ו א' דל"ה פייס לתמיד של בין הערבים אלא כהן שזכה בו שחרית זוכה בו ערבית, והתוס' שם ד"ה אלא כהן כתבו דדישון מזבח הפנימי והמנורה לא היו בערב, ויש להסתפק לפ"ז אם אותם הכהנים שהיו מוליכין אברים בשחרית היו מוליכין אברים ערבית, והכהן השלישי והרביעי ל"ה עובדים ערבית, או דהכהן השלישי והרביעי היו מוליכין אברים, והכהן הי"ב והי"ג ל"ה עובדים ערבית.[[154]](#footnote-155)

בד' רש"י וש"ר מבו' דהזוכה בפייס הי' שוחט ואותו שלימינו הי' זורק וכו', וכ"כ התוס' לקמן כ"ז ב' ד"ה אין זר והרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד רפ"ג והמפרש והמאירי שם, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין כתב דאותו שזכה בפייס זורק והסמוך לו שוחט וכו',[[155]](#footnote-156) וכתב דמה שהקדמנו זורק לפני שוחט הוא לפי שהזריקה חשובה טפי דשחיטה כשרה בזרים, וכ"כ הרע"ב בפירקין ובתמיד שם, והבאר שבע שם תמה ע"ז.

**מי הי' זוכה במחתה**

**ר' יהודה אומר ל"ה פייס למחתה אלא כהן שזכה אומר לזה שעמו זכה עמי במחתה,** בפירש"י פירש דהא דאומר לזה שעמו היינו לזה שבימינו, ומבו' דאין הדבר תלוי בדעתו, וכ"כ התוס' בפי' קמא, וכ"כ המאירי, - אך התוס' בפי' בתרא פירשו דפליגי בזה ר' יהודה ורבנן, ולר' יהודה תלוי הדבר בדעתו, - ובפי' רבינו אליקים לעיל בסוגיין מבו' דגם לרבנן תלוי הדבר בדעת הזוכה בפייס, ונתבאר לעיל.

התוס' הק' דמה מייתי מר' יהודה הרי פליגי רבנן עלי', וכתבו ב' דרכים בזה, ובחי' הגרע"א תמה טובא על דבריהם, עיי"ש, ועמש"כ בזה הגבו"א והרש"ש.

הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"ה כתב דהפייס הראשון מי תורם את המזבח ומי שזכה לתרום הוא מסדר את המערכה וכו' והוא מכניס מחתה מלאה אש מן המזבח החיצון למזבח הזהב להקטיר עלי' קטורת, וכ"כ המאירי לקמן ל"ג א', והמהר"י קורקוס והלח"מ שם תמהו דהוא דלא כמאן, והרדב"ז שם כתב דט"ס נפלה בד' הרמב"ם, ועמש"כ בזה המרכה"מ וההר המורי' שם.

**איבע"ל מי מקבל שוחט מקבל וכו' או"ד זורק מקבל,** התו"י הק' דמ"ט לא פשיט לה מהא דתנן לקמן ל"א ב' קרצו ומירק אחר שחיטה על ידו, ומשמע דדוקא בכה"ג ביוהכ"פ היו עושין כן משום דהוא צריך לקבל את הדם, אך בכל ימות השנה א"צ אחר למרק על ידם לפי שאחר הי' מקבל,[[156]](#footnote-157) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו די"ל דאה"נ דאף בשאר ימות השנה צריך אחר למרק שחיטה על ידו והא דלא תני לי' אלא בכה"ג הוא לאשמועינן דממרק אחר שחיטה על ידו אף דכל העבודות אינם כשרות אלא בו, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ. - **ב** התו"י כתבו לישב עוד דהתם משום חולשא דכ"ג מירק אחר ולא משום שלא הי' יכול לקבל אם הי' ממרק, וכ"כ התוס' הרא"ש, והתור"פ הוסיף לפרש דהיינו דבשאר ימות השנה ל"ה צריכין מירוק משום דכהנים זריזין הן לקבל הדם קודם שישפך לארץ, אבל ביוהכ"פ ל"ה רוצים להטריח כה"ג כ"כ משום חולשא וע"כ הי' אחר ממרק. - **ג** הריטב"א כתב בשם תוס' דשמא ביוהכ"פ הוא חיובא לעיכובא משום דא"א בכהן אחר, אך בשאר ימות השנה כדיני' או שממרק הוא וזורק מקבל או שמקבל הוא ואחר ממרק. - **ד** המרומי שדה לקמן ל"א ב' כתב דבכל השנה דשחיטה בזר כשרה, מצי לשחוט בשמאל ולקבל בימין, אך ביוהכ"פ דמצוה היא שיהא הכה"ג שוחט, בעינן שיהא שוחט בימין, דבכל מקום דבעינן כהונה הוי דוקא בימין, כמו שאמרו בזבחים כ"ג ב', וע"כ א"א לו לשחוט ולקבל ובעינן שיהא אחר ממרק שחיטה על ידו, וכ"כ המקד"ד בסימן ז' סק"א, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

הגבו"א הק' דמ"ט לא מיבע"ל גם מי מוליך, שהרי קבלה והולכה היו בין שחיטה לזריקה, ואיכא למיבעי אי שוחט מקבל ומוליך או זורק מקבל ומוליך, ועיי"ש במש"כ בזה באורך, ובד' המאירי לעיל במתניתין משמע דהאיבעיא היתה גם על ההולכה.

א' שבט פ"ג

דף מס' 7

## סדר הולכת האברים

**כ"ה ב'** **- הראש והרגל,** בתמיד ל"א ב' תנן דהיינו הרגל של ימין, ובפירש"י במנחות י' א' ד"ה ותנן כתב דהיינו דכיון דמוליך את הרגל עם הראש היינו רגל ימין דחשיב.

בתמיד שם תנן דמוליך הראש בימינו והרגל בשמאלו, ובפירש"י במנחות שם כתב דהיינו דהראש שהוא כבד וחשוב הי' מוליך בימין והירך בשמאל, וכ"כ בפירש"י בזבחים כ"ד ב' ד"ה הרגל דמוליך הראש בימין שהוא חשוב, וכ"כ בפי' הרא"ש בתמיד שם, - אך המפרש בתמיד שם כתב דכיון דהראש קודם לכל האברים כדילפינן לה מקרא ע"כ מוליך הראש בימינו.

**ריה"ג אומר דרך עילויו הי' קרב וכו' הראש והרגל החזה והגרה ושתי הדפנות והעוקץ והרגל ושתי הידים,**[[157]](#footnote-158)כן גירסת רש"י,[[158]](#footnote-159) - אך התור"פ כתב בשם ר"י דגרסינן העוקץ והרגל אחר שתי הידים, דמשמע דלא פליג ר' יוסי אתנא דמתניתין דשתי הידים היו קודם העוקץ והרגל, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, וכ"כ המפרש בתמיד ל"א ב', - והתו"י והתוס' הרא"ש הביאו לב' הגירסאות.

**והכתיב כל נתח טוב וירך וכתף,** בפירש"י כתב דפריך דאלמא ירך מעלי' מכתף, והתור"פ תמה ע"ז דזה ניחא לגירסת ר"י דהעוקץ והרגל היו קרבין אחר שתי הידים, וע"ז פרכינן דירך מעלי מכתף, אך לגירסת רש"י הרי אה"נ דהעוקץ והרגל היו קרבין קודם ב' הידים, וא"כ מאי פריך, וכתב דצ"ל דפריך דמהא דקרי לירך וכתף נתח טוב ש"מ דמעלי טפי מחזה וגרה,[[159]](#footnote-160) וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח ובפי' רבינו אליקים.

**מר אזיל בתר איברא דבישרא**, בפירש"י כתב דהיינו דתנא דידן הולך אחר עילוי גודל האברים, וכ"כ הריטב"א, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דתנא דידן הולך אחר האברים שיש בהן בשר יותר, וכ"נ בפי' ר"ח, וזה לטעמייהו שפירשו דבכחושה מעלי ירך וכתף משאר אברים משום דיש בהן בשר יותר משאר אברים.

**מ"ט סלקא רגל בהדי רישא משום דרישא נפישי בי' עצמות קרבא רגל בהדי',** המאירי לעיל במתניתין כתב דהיינו דמתוך שהראש בעצמות מרובים והרגל דומה לו בכך נתחבר אצל מינו, ועד"ז כתב הר"י מלוניל דמשום דראש כולו עצמות קרב הרגל עמו שיש בו קצת בשר. - אך בפי' רבינו אליקים כתב לפרש איפכא, דהראש בלבד ל"ה דרך כבוד שאין בו כי אם עצמות, וע"כ מוליכין הרגל עם הירך עמו שמסורבל בבשר דהשתא הוי דרך כבוד,[[160]](#footnote-161) ועד"ז כתב המפרש בתמיד ל"א ב' דכיון דהראש נפישי בי' עצמות מוליכין הרגל עמו שהוא כולו בשר דכך ראוי שיהא בהקטרה עצמות ובשר ואין בשום אבר כ"כ בשר עמו כמו ברגל, ועד"ז כתב בפי' קדמון.

המאירי לעיל שם הביא מירושלמי דטעם הא דמוליכין הראש עם הרגל, למ"ד דדרך הילוכו הי' קרב, הוא משום דעקר רישי' ופשט רגלי', ופירש דהיינו דהרגל הימיני קודם לתנועת ההילוך אחרי שהכינה ראשה לקום.

**דכו"ע מיהת ראש קרב ברישא מנ"ל דתניא מנין לראש ופדר שקודמין לכל האברים וכו',** הריטב"א כתב דמהתם ילפינן דראש ופדר קודמין לכל האברים בסידור האברים על המערכה, והליקוטי הלכות בזבח תודה בפ"ג דתמיד כתב דאף דהך קרא מיירי בעצם ההקטרה, מ"מ כיון דההעלאה לכבש היא לצורך ההקטרה דינה כהקטרה, וע"כ הראש קודם.

הליקוטי הלכות שם עמד בד' הרמב"ם שלא הביא להך דינא דמקטירין הראש תחילה, ולא הביא בפ"ו ממעה"ק ובפ"ד מתמידין ה"ו אלא להא דמוליכין תחילה את הראש והרגל.

הליקוטי הלכות שם הק' בהא דפדר קודם לכל האברים מהא דכתיב בפר' צו ח' כ' ויקטר משה את הראש ואת הנתחים ואת הפדר, ועמש"כ בזה בס' מנח"א בסוגיין.

## חדשים לקטורת

**חדשים לקטורת באו והפיסו,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו דאותם כהנים שהיו באותו בית אב שלא זכו מימיהם להקטיר קטורת הם הבאים לפייס הקטרת עד שהיו כל כהני בית אב שוין שזכו כולן כל אחד ואחד פעם אחד, אך אם לא היו מספיקין בית אב של יום ראשון ל"ה באין להקטיר של יום שני אלא חוזרין חלילה, וכ"כ המאירי,[[161]](#footnote-162) - והרדב"ז בפ"ד מתמידין ה"ז כתב דאם ל"ה באותו בית אב אלא כהן אחד שלא הקטיר קטורת מימיו ל"ה מפיסין אלא הי' מקטיר בלא פייס, והא דתנן דד' פייסות היו שם אורחא דמילתא קתני, דאל"כ שמא לא יזכה בפייס ונמצא חבירו שונה והוא עדייין חדש ועני.

**והרביעי חדשים גם ישנים וכו',** בביאור מה שאמרו בפייס זה חדשים גם ישנים מצינו כמה דרכים, **א** המאירי כתב דהיינו דמתוך שהופקעו הישנים מפייס שלישי חוזר וקורא לפייס זה חדשים גם ישנים, ועד"ז כתב הראב"ד בתמיד ל"ב ב'. - **ב** בפי' הר"י מלוניל מבו' דהיינו דאף אותם שזכו בפייסות הראשונים חוזרין ומפיסין בפייס זה, שאפי' יצא הפייס להעלות מן הכבש למזבח לאחד שזכה להעלותם על גבי הכבש אין אנו חוששין לזה. - **ג** השושנים לדוד כתב בשם הרמ"ז דהיינו דבפייס הראשון והשני ל"ה באים הכהנים שעדיין לא זכו בקטורת, שרצו לזכות בפייס השלישי דהקטורת,[[162]](#footnote-163) ולפייס הרביעי היו באין אף החדשים לקטורת.

**מעולם לא שנה בה אדם,** הריטב"א לעיל י"ד ב' כתב די"מ דהיינו שלא שנה בה ממש דהכהנים היו מרובין כנגד כל הקטרה והקטרה, וכתב דזה רחוק, אלא הא דלא שנה בה אדם היינו שלא הוצרך לשנות בה, א"נ שלא שנה בה עד שהקטירו כל הכהנים ופעמים שמת קודם לכן ולא שנה כלל.

**עולה נמי וכו' א"ל הא שכיחא והא לא שכיחא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י מבו' דפריך דמ"ט עולה אינה מעשרת אף דכתיב בהך קרא וכליל על מזבחך ומשני דמסתברא דכי כתיב עושר אדלא שכיחא דאל"כ נמצאו הכל עשירים, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל,[[163]](#footnote-164) והתוס' הרא"ש הק' דלמה לא תעשיר העולה כיון שהיא כליל כמו קטורת ולואי שיהיו כולם עשירים.[[164]](#footnote-165) - **ב** התו"י ותוס' הרא"ש כתבו לפרש דפריך דכיון דעולה נמי ומעשרת יפיסו חדשים על אברי התמיד, ומשני דשכיח ויוכל כל אחד ואחד להתנדב עולה ולהביאה, ומשא"כ בקטורת דאינה באה נדבה, וכ"כ התור"פ בשם הקדוש ה"ר ורדימוס, וכ"ה מבו' בד' התוס' במנחות נ' א' ד"ה דלא שכיחא. - **ג** הריטב"א כתב בשם ר"ח דפריך דמשום טעמא דמעשרת בלחוד ליכא למימר דכ"ש דבעו כולהו לחזור ולפייס, ואם משום חומר קדושתה שכתוב בה כליל וראוי לעשותה בחדשים דזהירי טפי, הרי עולה דכתיב בה כליל, כדכתיב ויקח שמואל טלה חלב אחד ויעלהו עולה כליל לד', ואף דאינה מעשרת מ"מ כיון דחמירא למיהוי כליל לא תהא אלא בחדשים, ומשני דעולה שכיחא וא"א לה בחדשים בלחוד ומשא"כ בקטורת דלא שכיחא ואפשר לה בחדשים לחוד.

התוס' הרא"ש הק' לפירושו, דמ"ט היו צריכים לדקדק כ"כ ליקח חדשים לקטורת, כיון דכל כהן יכול להתעשר ע"י עולה, וכ"ה דלא דקדקו על איברי התמיד משום דיכול להתנדב עולה, ה"נ ל"ה להם לדקדק על הקטורת, ועמש"כ בזה הברה"ז במנחות שם, ובתשו' חת"ס או"ח סימן קנ"ח.

המהרי"ל בהל' מילה אות א' כתב דגדול מצות בעל הברית ממצות המוהל מפני שרגליו נדמו למזבח כאילו מקטיר קטרת לשמים, וכתב בשם רבינו פרץ דמה"ט אין כופלין לתת בני לבעל ברית אחד פעמים ושלש רק לכל בן בורר בעל ברית אחר, דדמי להא דלא הי' אדם שונה בקטורת משום דמעשרת, וכ"כ התור"פ בסוגיין דמנהג שלנו שלא ישנה אדם להיות בעל ברית מב' תינוקות לאחד כדאמרינן גבי קטורת שלא שנה בה אדם, והביאו הרמ"א ביו"ד סימן רס"ה סי"א, ועמש"כ בזה הגר"א שם ובתשו' נובי"ק יו"ד סימן פ"ו ובתשו' חת"ס או"ח סימן קנ"ח.

**ואימא נמי יהודה דכתיב יהודה מחוקקי,** התו"י כתבו בפי' קמא דהו"מ לאתויי מדכתיב בפר' ויחי לא יסור שבט מיהודה ומחוקק מבין רגליו, אך התוס' וש"ר כתבו כמה טעמים בהא דלא מייתי להך קרא, **א** התוס' כתבו דההוא בברכה הוא דכתיב, וע"כ לא מייתי אלא מדכתיב ויהודה מחוקקי והרי שכך הי' שביהודה יש מחוקקים, והמהרש"א בח"א תמה ע"ז, דאף דההוא בברכה הוא דכתיב אטו לא נתקיימה ברכת יעקב ח"ו. - **ב** התו"י כתבו בפי' בתרא דהומ"ל בנשיא וראש הגולה שבאו מדוד, ודוד נמי מלוי קאתי, וכ"כ התוס' הרא"ש. - **ג** הריטב"א כתב דההוא קרא הוא לנשיאים שבארץ ישראל דלא היו מבית דוד אלא מצד האם שאינה קרוי' משפחה.

**אין מפייסין על תמיד של בין הערבים אלא כהן שזכה בו שחרית זכה בו ערבית,** התוס' הק' דהי' צריך להפיס ערבית בשביל סידור ב' גזירי עצים, שאותם של בקר היו בכהן הזוכה בתרוה"ד וב' כהנים זוכין בהן בערב, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמפיסין בבקר גם על ב' גזירין של בין הערבים,[[165]](#footnote-166) וכ"כ התורי"ד דט"ו כהנים היו זוכין בפייס השני, דמלבד י"ג כהנים דהיו זוכין בו כדתנן לעיל כ"ה א' היו זוכין בו ב' כהנים בב' גזירי עצים של בין הערבים, וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן בע"ב. - **ב** התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דאותו כהן שזכה בתרוה"ד וזכה בב' גזירי עצים הי' זוכה בו ערבית והי' אומר לכהן שעמו זכה עמי בשני, וכ"כ הריטב"א לקמן בע"ב. - **ג** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ב מ"ג מבו' דמי שזכה בו שחרית זכה בו ערבית, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ד מתמידין ה"ח בדעתו דהי' זוכה בו לבדו, אלא דכיון דצריך לכך ב' כהנים הי' הרשות בידו ליתנו לקרובו או לאהובו, וכ"כ הרדב"ז שם פ"ב ה"ג.

התוס' כתבו בתו"ד דאותם ב' דמדשן מזבח הפנימי והמנורה שהיו בפייס של תמיד השחר לא היו בערב, ועמש"נ לדון בזה בדף מס' 6 אם אותם שזכו בבוקר בדישון מזבח הפנימי והמנורה ל"ה עובדין בבין הערבים, או ב' כהנים האחרונים שזכו בפייס בבוקר ל"ה עובדין בבין הערבים, - אך הפסקי רי"ד לקמן בע"ב כתב דאותם ב' כהנים שהיו בשחרית מדשנין מזבח הפנימי והמנורה היו גם בערבית, דאחד הי' מדשן מזבח הפנימי מן הקטרת שעשו שחרית ואחד הי' מדליק את המנורה, וכ"כ בתורי"ד בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ו מ"ג.

**ולמאי דסליק אדעתין מעיקרא נפישי להו פייסות וכו',** התוס' הרא"ש הק' דגם למאי דמסקינן תיקשי, שהרי בקטורת הי' צריך פייס דלא שנה בה אדם וא"כ נפישי פייסות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דאה"נ גם לפ"מ דמסקינן בעינן להך שנויא בקטורת דכולהו מצפרא אתו וכו'. - **ב** התוס' הרא"ש כתב לישב עוד דלא היו מדקדקים כ"כ אם כהן אחד הי' מקטיר פעמיים ביום אחד, והכהן שזכה בו שחרית הי' זוכה בו ערבית, וכ"כ התור"פ, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל, וכ"כ המהרש"א לעיל בסוגיין בדעת התוס', והריטב"א הוסיף לפרש דהינו דביום אחד תרוייהו כחדא חשיבי, וע"כ שפיר חוזר ושונה בו מי שזכה בו שחרית.[[166]](#footnote-167) - **ג** התוס' הרא"ש כתב לישב עוד דל"ה פייס בפנ"ע לקטורת של בין הערבים אלא כהן הזוכה שחרית כהן שעמו זוכה בו ערבית, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ. - **ד** הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"ח כתב דהיו מפייסין פייס אחר לקטורת בין הערבים, ואם כבר הקטירו כולן מימיהן מפייסין לה כולן בשחרית בפייס שלישי וזה שזכה בה שחרית מקטירה בין הערבים, וכ"כ המאירי בסוגיין, ובתוס' הגרע"א בפירקין כתב לדעתו דאף דנפישי לה פייסות, מ"מ מילתא דפסיקא נקט דד' פייסות היו, שהרי כל שכבר הקטירו כולם ל"ה פייס לקטורת בין הערבים.

## העלאת אברים מן הכבש למזבח

**מתניתין דלא כראב"י דתנן ראב"י אומר המעלה אברים לכבש הוא המעלה אותן למזבח,** בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה עצמו וד"ה והא תניא כתב דלתנא דמתניתין דהי' פייס בפנ"ע להעלאת אברים מן הכבש למזבח הי' כהן אחד מעלה את כל האברים, וכ"נ בדבריו בסוכה נ"ד ב' ד"ה ניתנין מחצי כבש, וכ"כ התוס' בסוגיין ד"ה דתנן ולקמן בע"ב ד"ה הוא, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל במתניתין והתורי"ד לקמן בע"ב והמאירי לעיל כ"ה א', וכ"כ הרא"ש בתמיד ל"ב ב', וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ו מתמידין ה"ג וה"ה, - אך התור"פ בסוגיין כתב דגם העלאת אברים מן הכבש למזבח היתה נעשית בו' כהנים, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בע"ב והריטב"א לעיל במתניתין, וכ"ה מבו' בפי' הר"ש לתו"כ ויקרא פ"ו ה"א.

**מר סבר ברוב עם הדרת מלך ומר סבר במקום שכינה לאו אורח ארעא,** בד' התוס' מבו' דהיינו דתנא דמתניתין סבר ברוב עם הדרת מלך וע"כ הי' מעלה אותן כהן אחר, וראב"י סבר דבמקום שכינה לאו אורח ארעא להוליך עד הכבש ולילך לו,[[167]](#footnote-168) וע"כ אותם הכהנים שהעלו את האברים לכבש היו מעלין מן הכבש למזבח, והתו"י והתוס' הרא"ש לקמן בע"ב הק' לפירש"י דלתנא דמתניתין הי' כהן אחד מעלה את כל האברים, דא"כ אי"ז הדרת מלך, וטוב שיעלו אלו הראשונים, וכן הק' הריטב"א לעיל במתניתין, - אך בד' המאירי לעיל כ"ה א' מבו' שפירש דמכוון הגמ' הוא להיפך, דראב"י סבר דאותם שהעלו את האברים לכבש היו מעלין מן הכבש למזבח משום ברוב עם הדרת מלך, ות"ק ס"ל דכהן אחד הי' מעלה אותם לבדו שלא ידמה כמו שהוא עליו למשא, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל.

בד' התוס' ד"ה דתנן מבו' דלת"ק דהי' פייס בפנ"ע להעלאת אברים מן הכבש ולמזבח, הרי דאף אותם הכהנים שזכו בפייס השני היו נכנסין לפייס זה, וזהו שכתבו דזימנין דזכה בהעלאת אברים מן הכבש למזבח אחד מן הכהנים שזכו להוליך לכבש, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל במתניתין, ופירש דזהו דתנן והרביעי חדשים עם ישנים, ונתבאר לעיל.

והגבו"א לקמן בסוגיין תמה ע"ז דאי"ז סברא לומר דמי שזכה כבר באיזה עבודה ע"י פייס שיהי' מן המפיסין עוד הפעם בעבודה אחרת, אלא כיון שזכה כבר באיזה עבודה מן עבודת היום שוב אין מכניסין אותו בתוך המפייסין לעבודה אחרת, וכ"כ השושנים לדוד בשם הרמ"ז, ונתבאר לעיל, וכ"כ הרדב"ז בפ"ד מתמידין ה"ח דאותם שכבר זכו בשאר הפייסות לא היו נכנסין בפייס זה.

## טעם הא דחילקו את הולכת האברים לחצאין

בתמיד ל"א ב' תנן דאחר הולכת אברים לכבש ירדו ובאו להן ללשכת הגזית לקרוא את שמע, והמפרש שם כתב דהייו דאחר קר"ש יקטירו את הקטורת דכך נכון הדבר שיתפללו קודם שיקטירו שם הקטר ויעלה קרבנם לריח ניחוח, וכ"כ הרא"ש שם, והגבו"א לקמן בסוגיין כתב דזהו עיקר הטעם שחילקו את הולכת האברים לחצאין,[[168]](#footnote-169) - ועיי"ש שכתב לפ"ז דבתמיד של בין הערבים א"צ לחלק העלאת אברים לחצאין להניח על הכבש תחילה ואח"כ להעלות מן הכבש למזבח, כיון דאין להם להפסיק בנתיים בקר"ש דאינו זמן קר"ש וברכותי', וכיון דאין להם במה להפסיק בינתיים למה לי לתנם על גבי הכבש ולחזור להעלותם לאחר זמן, אלא היתה כל ההולכה נעשית בפעם אחת, ובהערות שם תמה ע"ז מהא דתנן בשלהי שקלים דגם במוספין היו נותנין את האברים מחצי הכבש ולמטה, אף דהתם ליכא לה"ט דמפסיקין בקר"ש, וא"כ הדין נותן דה"נ בתמיד של בין הערבים היו מחלקין את העלאת האברים לחצאין, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"ח, ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

## טעם הא דהיו מניחין תחילה את האברים מחצי כבש ולמטה

בתמיד ל"א ב' תנן דאותם שזכו בתמיד היו מניחין את האברים מחצי הכבש ולמטה, ואח"כ היו מעלין מן הכבש למזבח, ובטעם הא דהיו מניחין מחצי הכבש ולמטה כתב בפירש"י הכא דהוא כדי שלא יצטרך להוליכו כל הכבש, ובטעם הא דלא היו מניחין מחצי הכבש ולמעלה, מצינו כמה דרכים, **א** המפרש בתמיד שם כתב דהוא משום דאחר הקטרת הקטורת חוזרין ומוליכין אותן למזבח, ואם היו קרובים למזבח לא תראה הולכה, וע"כ צריך להניחן מחצי כבש ולמטה שאח"כ כשיחזירו ויוליכום תראה הולכה חשובה, והוסיף דהכי יפה לעשות שאם קרובים למזבח נראה כמוקטרים. - **ב** המפרש שם כתב לפרש עוד דהוא משום דחיישינן שאם יהיו קרובים כ"כ למזבח יבואו להקטירם קודם הקטורת, ועד"ז כתב הרא"ש שם דחיישינן שיבואו להקטירם קודם שילכו ללשכת הגזית לקרוא קר"ש ולהתפלל. - **ג** הרא"ש שם כתב לפרש עוד דהרחיקום מן המזבח כדי שתהא העלאתם למזבח חשובה בעיניהן דאיכא למ"ד דהיא צריכה פייס. - **ד** המקד"ד בסו"ס ד' כתב דהוא משום דהעלאת האברים מחצי הכבש ולמעלה הוי תחילת ההקטרה, עמש"כ בזה בדבריו שם ובסימן ה' סק"ב, ומש"כ בס' מנח"א בסוגיין, וכיון דקודם הקרבה רוצים להתפלל בלשכת הגזית שיתקבל קרבנם, ע"כ היו נותנים תחילה מחצי כבש ולמטה.

ג' שבט פ"ג

דף מס' 8

**כ"ו ב'** **- תמיד קרב בתשעה,** בפירש"י עמד בזה דמ"ט לא חשיב גם להכהן שהי' מעלה אברים מן הכבש למזבח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאתיא כראב"י דלית לי' חד להעלות מן הכבש למזבח. - **ב** התוס' לעיל בע"א ד"ה דתנן כתבו דהוא משום דפעמים שלא הי' קרב אלא בט', שהזוכה בהעלאת אברים לכבש הי' אחד מאותן שזכו להוליך לכבש, וזהו דתני דלא הי' פחות מט', וכן בחג לא הי' פחות מי'.[[169]](#footnote-170) - **ג** התוס' שם כתבו די"ל עוד דלא קא חשיב אלא תחילת הולכות, אבל גמר הולכת אברים מכבש למזבח לא קא חשיב. - **ד** הריטב"א כתב דלא נחית למימני אלא כהנים שיש בהעלאה ראשונה, אבל כהנים דהעלאה שני' כיון דפלוגתא דראב"י ורבנן היא לא מני להו. - **ה** המהרש"א לעיל שם כתב די"ל דלא חשיב הכא אלא אותם כהנים שזכו בפייס השני ומשא"כ בהעלאת אברים מן הכבש למזבח שהיתה בפייס אחר.

**בחג ביד אחד צלוחית של מים,** נחלקו הראשונים בדין ניסוך המים אם הוא חובת היום או חובת הקרבן, והאריך בזה הקה"י בסימן ח', והריטב"א לעיל כ"ד א' כתב דהוא חובת היום, ונתבאר בדף מס' 4,[[170]](#footnote-171) ועיי"ש שעמד בזה דלכאו' יש להוכיח לזה מהא דמצרפינן הכא הולכת המים למזבח עם הולכת אברי התמיד, והרי דניסוך המים הוא מכלל דיני התמיד, וכתב דאי"ז ראי' כלל, שהרי תנן דבשבת ב' בידם ב' בזיכי לבונה, והבזיכין ודאי אינם ממצות התמיד אלא ממצות לחם הפנים, ומ"מ כיון שצריך להעלותם על המזבח באותה שעה שמעלים אברי התמיד מצרפינן להו עם אברי התמיד להעלותם יחד למזבח.

**בין הערבים וכו' וב' בידם ב' גזירי עצים,** התוס' במנחות פ"ט ב' ד"ה תמיד של שחר כתבו דהא דלא חשיב בתמיד של שחר לאותו הכהן המעלה ב' גזירי עצים, הוא משום דלפני שחיטת תמיד השחר היו משכימין לסדר המערכה ולא חשיב אלא העוסקין בשעת התמיד, וסידור ב' גזירין הי' אפי' קודם תרוה"ד, וכ"כ הר"י מלוניל והתורי"ד והמאירי, ועד"ז כתבו רבינו אליקים והפי' קדמון.[[171]](#footnote-172)

**בשבת וכו' ושנים בידם ב' בזיכי לבונה של לחם הפנים,** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהיו זוכין בהן בכלל הפייס השני, ועיי"ש במש"כ בטעמא דמילתא שהיו בכלל הפייס השני ול"ה בכלל הפייס הרביעי אף שהיו אחר הקטרת איברי התמיד, ונחלקו בזה מי הי' זוכה בהן, **א** התו"י כתב דזוכה בהן אותו שאחר אחרון של מוליכי אברים לכבש, ובד' השיח יצחק מבו' דהיינו דזוכין בהן הכהן הי"א והי"ב, וכ"כ התוס' הרא"ש בפי' קמא. - **ב** הריטב"א צידד דזוכין בהן אותן שהיו אחרונים אחר הי"ג שזכו בתמיד, והיינו שהיו זוכין בהן הכהן הי"ד והט"ו והביאו הכס"מ בפ"ד מתמידין ה"ט. - **ג** התוס' הרא"ש כתב דשמא בשבת היו מפייסין עליהם עם הפייס השני, ולכאו' היינו דהיו מפייסין עליהן פייס בפנ"ע בשעת הפייס השני.

התו"י והתוס' הרא"ש האריכו דאתיא כמ"ד דבזיכין קודמין למוספין, דלמ"ד דמוספין קודמין לבזיכין ל"ה חשיב הכא לבזיכין דלא שייכי לפייס השני, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, וכ"כ התורי"ד לקמן ל"ד א', - אך המאירי כתב דאף דמוספין קודמין לבזיכין הואיל ומ"מ הזוכה בשל שחר זוכה במוספין וכן שהבזיכין מוקטרין קודם ניסוך היין של מוספין כמש"כ הרמב"ם בפ"ו מתמידין הי"א נעשה הכל בעבודה אחת.[[172]](#footnote-173)

התו"י והתוס' הרא"ש כתבו עוד דאף דגם למ"ד דבזיכין קודמין למוספין מ"מ תמיד קרב שחרית ובזיכין בחמש, כמו שאמרו בפסחים נ"ח א', מ"מ כיון דהיו בפייס השני חשיב להו בהדי תמיד של שחר, וכתבו עוד דיכול להקטיר את הבזיכין לאלתר בשחרית אחר התמיד,[[173]](#footnote-174) ומה שאמרו דבזיכין בחמש הינו עיקר מצותן שלא יתעכבו יותר, אבל לכתחילה יכול לעשותן שחרית מיד אחר נסכי התמיד, וזה דלא כמש"כ המקד"ד בסימן ט' סק"ג להוכיח מהכא דהקטרת איברי התמיד היתה בתחילת חמש.

התו"י והתוס' הרא"ש נסתפקו במוסף של שבת אם היו עושין לו פייס, או שמא אותו שזכו שחרית בתמיד היו עושין גם המוסף,[[174]](#footnote-175) והרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"ט כתב דכל שזכה בעבודה מעבודות התמיד של שחר הוא זוכה בה בב' כבשי מוסף, וכ"כ המאירי.

**אין מנסכין מים בחג אלא עם תמיד של שחר,** בפירש"י בד"ה ממאי מדקתני ובמאירי משמע דלהצד דמנסכין עם תמיד של בין הערבים היו מנסכין ב' פעמים ביום עם תמיד של שחר ועם תמיד של בין הערבים, - וזה מתישב לדעת הסוברים דניסוך המים היא חובת הקרבן, וע"כ י"ל דגם תמיד של בין הערבים טעון ניסוך המים, אך אם הוא חובת היום לכאו' אין מקום לדון דינסכו ב' פעמים ביום, וצ"ע.

התוס' בתענית ב' ב' ד"ה איבע"ל כתבו דניסוך המים הוי אף בלילה קודם הקרבת התמיד, ומה שאמרו דאין מנסכין אלא עם תמיד של שחר היינו דאינו חייב לנסך אלא בתמיד של שחר, אך מ"מ אם רוצה מנסך בלילה, והקה"י בסימן ח' כתב ללמוד מדבריהם דניסוך המים אינו חובת הקרבן אלא חובת היום, דאם הוא חובת הקרבן הדין נותן דא"א לנסך בלילה קודם שחל חובת התמיד, ועיי"ש שכתב דזהו שחילקו התוס' בתענית שם דניסוך דקרבנות הוא רק לאחר הקרבת הקרבן וניסוך המים הוא אך קודם הקרבת התמיד, והיינו משום דכל הנסכים הם חובת הקרבן וכ"ז שלא הוקרב הקרבן א"א שיעשה נסכיו, ומשא"כ בניסוך המים דהוא חובת היום, וע"כ שפיר אפשר להקדימו בלילה קודם התמיד, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**שטעון ב' גזירי עצים בב' כהנים,** הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"ג כתב דמעלין אותן ב' כהנים כל אחד ואחד בעץ יחיד בידו, ועמש"כ הרדב"ז שם בטעם הא דהיו מעלה כל אחד עץ יחידי לבדו ול"ה תופסין שניהם בב' העצים ומעלין אותן.

**תני ר' חייא פייס וכו' פעמים י"ד,** בפירש"י כתב דהיינו בחג דביד אחד צלוחית של מים, ומבו' דהיו מפייסין על צלוחית של מים בכלל הפייס השני, כמבו' בד' התורי"ד דחשיב הכא לאותם שזכו בפייס השני, וכ"ה מבו' בד' התו"י והתוס' הרא"ש, וכ"ה גם בד' התוס' לעיל בע"א, וכמש"נ לעיל בהערה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן כ"ח א' ד"ה יפיסו, עיי"ש, וכ"כ התוי"ט, וכתב דהכהן הי"ד הי' זוכה בו, - ולכאו' מוכח מזה דניסוך המים הוא חובת הקרבן, דאם הוא חובת היום לא היו עושין אותו המשמר הקבוע אלא כל המשמרות שוין בו, ול"ה בכלל הפייס השני שהי' לעבודת התמיד הנעשות במשמר הקבוע, ועמש"כ בס' שמועת חיים סימן כ"ה.

**פעמים ט"ו,** בפירש"י כתב דהיינו בשבת, וכ"כ הפי' קדמון, אך בפי' רבינו אליקים כתב דמשכח"ל גם בבין הערבים בחול, ועמש"כ השיח יצחק בטעם הא דלא ניח"ל לרש"י לפרש כן.

**והתניא י"ז ההיא דלא כראב"י וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י מבו' דאיירי בשבת שבתוך החג, והא דהיו י"ז כהנים הוא דלא כראב"י אלא הי' כהן אחר המעלה אברים מן הכבש למזבח, והתורי"ד הוסיף לפרש דתנא דידן לא מנה אלא לאותם שזכו עמו בפייס השני וע"כ לא זכה לכהן המעלה אברים מן הכבש למזבח שהי' בפייס הרביעי, ותנא דברייתא מנה את המעלה אברים מן הכבש למזבח משום דהוא צריך לאברי התמיד וע"כ מנה אותו עם כל אותם שזכו בפייס השני בעבודת התמיד. - **ב** התוס' כתבו דאיירי בכל יום והזוכין בכל הפייסות היו י"ז, י"ג דתמיד וחד בתרוה"ד וחד בהעלאת אברים מכבש למזבח ותרי דקטורת, והוא דלא כראב"י דלדידי' ל"ה כהן אחר המעלה אברים מן הכבש למזבח, ודלא כר' יהודה דלדידי' ל"ה זוכה בפייס בקטורת אלא כהן אחד, ועד"ז כתב בפי' רבינו אליקים. - **ג** התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א כתבו דאיירי בשבת שבתוך החג וס"ל דהיו י"ז כהנים בפייס השני, דהיו מפייסין למחתה בכלל הפייס השני, והוא דלא כר' יהודה דלדידי' בפייס של קטורת הי' זוכה זה שעמו במחתה, ודלא כראב"י דלדידי' הי' פייס בפנ"ע למחתה דאל"כ בצרי להו פייסות, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הא דלהך תנא היו מפייסין למחתה בפייס השני, וכ"כ הפי' קדמון. - **ד** הגבו"א כתב דאיירי בשבת שבתוך החג והא דהיו י"ז כהנים הוא דלא כראב"י אלא הי' כהן אחר המעלה אחר מן הכבש למזבח, וס"ל דהיו מפיסין עליו בכלל הפייס השני, דכל הא דלתנא דמתניתין הי' פייס בפנ"ע על העלאת אברים מן הכבש למזבח, הוא משום דס"ל כר' יהודה דל"ה פייס למחתה, וע"כ הוצרכו לעשות פייס בפנ"ע על העלאת אברים דאל"כ בצרי להו פייסות, אך הא תנא ס"ל דלא כר' יהודה והי' פייס בפנ"ע למחתה, וע"כ לא הוצרכו לעשות פייס בפנ"ע על העלאת אברים אלא הי' נכלל בפייס השני, וע"כ חשיב להו בכלל הכהנים שהיו בפייס השני, וכ"כ הרש"ש.

**איל קרב בי"א וכו' הקרבים והסלת והיין בשנים שנים,** בפי' הר"י מלוניל נסתפק אם היינו דהי' מביאם בב' כלים, או דהי' מביאם בכלי אחד ויש לו ב' אזנים אחד אוחז בזה ואחד אוחז בזה, והמאירי כתב דהי' מביאם בכלי אחד והיו ב' כהנים אוחזין בו, והרדב"ז בפ"ו מתמידין הי"ח כתב בהא דתנן בפר דהקרבים והסולת והיין בשלשה שלשה דהיינו דהיו מחלקין אותן בג' כלים, עיי"ש, ועמש"כ בזה השפ"א.

**פר קרב בכ"ד הראש והרגל הראש באחד והרגל בשנים וכו',** המאירי כתב דהא דהי' הראש קרב באחד, הוא משום דלא היו יכולים לנתחו שאבר אחד הוא וכתיב לנתחי' ולא נתחי' לנתחים, והא דהרגל בשנים היינו דהיו מחלקין אותו בפרק,[[175]](#footnote-176) או דאף שלא היו מחלקין אותו מ"מ היו שנים מתחברין בהבאתו,[[176]](#footnote-177) וכ"כ רבינו אליקים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעה"ק הי"ט דהא דלא חילקו האבר הגדול של שור לחלקים הוא משום שנאמר ונתח אותה לנתחי' ולא נתחי' לנתחים, ומשמעות דבריו שם ובהי"ח דאת הרגל ואת העוקץ היו מוליכין ב' כהנים יחד, ואת הגרה היו מוליכין ג' כהנים יחד, (וכ"כ הרדב"ז שם הי"ח), וכ"כ הפסקי רי"ד דהא דתני העוקץ בב' והרגל בב' היינו דב' כהנים מוליכין אותו שלם ולא היו רשאין לנתחו.

אך בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא פ"ו ה"ג כתב דהא דהיו מחלקין הרגל ועוקץ לב' והגרה לג' אף דכתיב ולא נתחי' לנתחים, הוא משום דהנתחים הוא כפי מנהג הקצבים שבאותו המקום ובזה הוא דקאמר שלא ישנה מן המנהג ולא יחלק נתחים בחלוקה אחרת, ועיי"ש שכתב דבראש ופדר ילפינן התם מקרא דאין מנתחין אותן, וע"כ אף דהדרך דהראש הגדול מתחלק לכמה חלקים, מ"מ אין מנתחין את הראש, וע"כ הי' הראש קרב באחד.

**והיין בשלשה,** השפ"א הק' דמ"ט היו מביאין את היין בשלשה, הרי כיון דבכבש התמיד שהי' נסכו רביעית ההין סגי בכהן אחד, הדין נותן דבנסכי פר שהוא חצי ההין יהא סגי בב' כהנים, ועיי"ש במש"כ בזה, ומש"כ לדון אם היו מחלקין אותו לג' כלים, עמש"נ בזה לעיל.

**בד"א בקרבנות ציבור אבל בקרבן יחיד אם רצה להקריב מקריב,** הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ו ממעה"ק הי"ט כתב דהיינו דבקרבן יחיד מוליכין את אבריו בכמה כהנים שירצה, בין פחות ממנין הכהנים שנשנו הכא ובין יותר, והשיח יצחק כתב בדעתו דלענין פייס לא שאני דין קרבן יחיד מדין קרבן ציבור, ואף בקרבן יחיד היו זוכין בו ע"י פייס.

אך בפירש"י כתב דמלבד הא דחלוקין הן זמ"ז במנין הכהנים, חלוקין הן עוד דבקרבן ציבור בעינן פייס ובקרבן יחיד אם רצה להקריב בלא פייס מקריב, וכ"כ הר"י מלוניל ורבינו אליקים והמאירי, - והמל"מ בפ"ד מתמידין ה"ט נסתפק אם היינו דהדבר תלוי בדעת הבעלים דלמי שירצו הבעלים יתנו אותו להקריב, או"ד דכל הקודם זכה, ועיי"ש שכתב דמפשטן של דברים נראה דכל הקודם זכה, והק' דמ"ט לא חששו דילמא אתו לאנצויי, ומ"ט לא תיקנו פייס בקרבן יחיד כמו שתיקנו בקרבן ציבור, וכתב דשמא דוקא בקרבן ציבור חששו חכמים דאתו לאינצויי משום דחביב להם טובא עבודת ציבור, וכתב דהוא דוחק, - ובהגה' מהר"י לנדא כתב דהא דבקרבן יחיד ל"ב פייס הוא משום דהדבר תלוי בדעת הבעלים, ואה"נ דאם לא ביררו הבעלים כהן היו עושין פייס כ"ה דלא ליתי לאינצויי, וכתב לישב בזה למש"כ בפירש"י לעיל ב' ב' (ד"ה מי ידעינן) דע"י פייס היו עובדין, ועמש"כ הפנ"י והשיח יצחק לעיל שם בע"א, וכ"כ החקרי לב באו"ח ח"א סימן י"א.

החזו"א בסימן קכ"ו סקכ"א כתב לפרש בד' רש"י דלעולם אף בקרבן ציבור אם יש ב' או ג' רוצין מפיסין ביניהם, אלא דבקרבן ציבור קבעו חכמים פייס חובה ומצוה, ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דביד הבעלים למסור לכהן שירצה, מ"מ עבודתו ועורו מתחלק לכל בית אב, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**הפשטן וניתוחם של אלו ואלו שוין וכו' הפשטן וניתוחן שוין בזר,** הגבו"א הק' דמאי קמ"ל, דמהיכ"ת לחלק בין של ציבור לשל יחיד לענין הכשר זר, וכתב דמילתא אורחא קמ"ל דניתוח דקרבן יחיד שוה לשל ציבור לכל דבר, ופר וטלה היו מתחלקין לה' נתחים ופר הי' מתחלק לט"ו נתחים, ולא היו מתחלקין ליותר מכך דהו"ל נתחי' לנתחים,[[177]](#footnote-178) ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמש"כ הרמב"ם דבקרבן יחיד מוליכין אבריו בכמה כהנים שירצה בין פחות ובין יותר.[[178]](#footnote-179)

ז' שבט פ"ג

דף מס' 9

## זר שסידר את המערכה

**כ"ז ב'** **- זר שסידר את המערכה חייב מיתה כיצד הוא עושה פורקה וחוזר וסודרה,** התוס' הרא"ש נסתפק אם הא דפורקה וחוזר וסודרה הוא כדי להכשיר את המערכה להקטיר עלי', אך אי"ז מועיל לפטרו ממיתה כיון שעשה העבודה, או דאף ה"ז מועיל לפטרו ממיתה דלאו עבודה גמורה היא כ"ז שלא הקטירו עלי', וצידד דאי"ז מועיל לפטרו ממיתה, וכ"כ הריטב"א, וכן משמע בד' רבינו אליקים והמאירי דכל הא דפורקה וחוזר וסודרה הוא כדי להכשיר את המערכה.[[179]](#footnote-180)

במנחות ו' א' תנן דכל המנחות שקמצן זר וכו' פסול, ובגמ' שם ב' אמרו דלת"ק אין לו תקנה, ופליג על בן בתירא דס"ל דיחזיר את הקומץ ויחזור הכהן ויקמוץ, ובכ' הגרי"ז שם נסתפק בטעם הא דאין לו תקנה אם הוא משום דעבודת זר פוסלת את המנחה, או דהוא משום שע"י שקמץ חל בהמנחה שם קומץ ושם שירים וע"כ א"א לחזור ולקמוץ.

והמקד"ד בסימן ט"ו סק"א כתב להוכיח דעבודת פסול אינה פוסלת את הקרבן, ואין הפסול אלא משום חיסרון העבודה דחשיב כמו שלא נעשית העבודה עצמה, ממה שאמרו הכא דאף שסידר זר את המערכה פורקה וחוזר וסודרה ולא נפסלו העצים בסידור דזר, וכתב דיש לדחות דשאני עצים דכ"ה דאין נפסלין בטומאה מדאורייתא ה"נ אין נפסלין בעבודת פסול, עיי"ש, - והשפ"א בסוגיין כתב דשאני סידור המערכה דאינו אלא מצוה להכין כדי לסדר ולהבעיר אח"כ, אך בעבודה גמורה שעשאה זר ה"ז פוסל את הקרבן, דומיא דהא דמנחה שקמצה זר פסול ול"מ שיחזור הכהן ויקמוץ, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבהעלאת אברים דהוא גוף המצוה הרי דכל שהעלה זר נפסלו האברים, וליכא תקנה לחזור ולסדרן.

אמנם הנה מצאנו שכבר עמד בזה הראבי"ה בסימן תתקכ"ב, ועיי"ש שכתב דמה שאמרו הכא דזר שסידר את המערכה פורקה וחוזר וסודרה, אתיא כמ"ד בזבחים ט"ו א' דהוליכו זר אפשר לתקונה, אף למ"ד דא"א לתקונה ה"נ הכא ל"מ שיפרקה הזר ויחזור ויסדר.

בתשו' הנתיה"מ שהביא החמד"ש באהע"ז סימן ט"ז סק"ט כתב דזר שהעלה אימורים ע"ג המזבח לא ירדו, והחמד"ש שם סימן י"ז סק"ט נחלק ע"ז והוכיח ממש"כ הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ט דזר שסידר את המערכה פורקה וחוזר הכהן וסודרה מפני שסידורה פסול, ומשמע להדיא דפסולה לגמרי ומשו"ה צריך לפרקה, ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

**פורקה זר וסודרה כהן,** בפירש"י משמע דקמ"ל דא"צ כהן לסתור סידורה אלא הזר בעצמו מצי לסתור, ובס' גבורות שמונים במפתחות אות כ"ח (ד"ה ועיין יומא) הק' דמ"ט לא חשבינן להפריקה כעבודה הטעונה כהונה, ומ"ש ממה שאמרו בזבחים ט"ו א' דהוליכו זר והחזירו כהן וכו', ומשמע דאסור הזר להחזירו, והרי דכיון דא"א להולכה השני' בלא שיוחזר תחילה, ע"כ הויא גם ההחזרה מכלל עבודת ההולכה והיא צריכה כהן, וא"כ ה"נ הכא הי' לנו להצריך כהן בפריקה.

ובס' חוקת היום כתב לישב בפשיטות, דהא דהתם בעיא ההחזרה כהונה, הוא משום דגם ההחזרה הויא מעשה הולכה, ולא מיבעיא למ"ד בזבחים ט"ו ב' דאף כשמוציאו לחוץ הויא הולכה ופוסל בה מחשבה, אלא אף למ"ד דל"ה הולכה, היינו משום דהויא הולכה דלא צריך, אך בכה"ג שהוליכו זר דצריך להחזירו, יש ע"ז תורת הולכה, אך הכא הרי הפריקה אינה מעשה סידור, ואין מקום להצריך בה כהונה.

בחי' בית מאיר הק' דמ"ט פורקה זר הרי אין זר קרב לגבי מזבח, והול"ל דפורקה כהן, והמקד"ד בסימן ט"ו סק"ג כתב להוכיח מזה דאף דאסור זר ליכנס למזבח, וכמש"כ המל"מ בפ"ט מביאת מקדש הט"ו, אין האיסור אלא בכניסה, אך כל שנכנס אפי' באיסור ליכא איסור בשהייתו שם, ועמש"כ המל"מ בפ"ג מביאת מקדש הי"ט בסו"ד בדין שהי' בביאה ריקנית, - אך בס' גבורות שמונים שם כתב די"ל דהא דפורקה זר היינו כשעומד ע"ג קרקע רחוק מן המזבח ומפרקה ע"י דבר ארוך שבידו, וי"ל עוד דלא איירי הכא אלא באיסור עבודה בזרות, וקמ"ל דהפריקה לאו עבודה היא להתחייב עלי' משום זרות, ולא איירי בהאיסור משום קריבה למזבח.

## זרות בעבודת לילה

**וכי יש לך עבודה שכשרה בלילה ופסולה בזר,** התו"י כתב דלא פריך אלא אהא דזר חייב עלי' מיתה, דכיון דכשרה בלילה אינה עבודה חשובה ואין זר חייב עלי' דביום צוותו כתיב, אך ודאי דזר מוזהר עלי', כדכתיב צו את אהרן וגו' היא העולה על מוקדה, וכ"כ התורי"ד והתוס' הרא"ש ותור"פ והריטב"א, והתורי"ד כתב דגרסינן וכי יש לך עבודה שכשרה בלילה וזר חייב עלי' מיתה, וכ"ה מבו' בל' רבינו אליקים.

אמנם הנה בתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ט כתב דא"א לומר דנסכים הוו עבודת לילה דא"כ ל"ה פסולה בזר, וכמו שאמרו הכא דעבודה שלימה שכשרה בלילה אינה פסולה בזר, ואילו נסכים בין ניסוך היין בין ניסוך המים פסולה בזר ולא עוד אלא שהוא חייב עלי' מיתה, ומשמע דס"ל דעבודת לילה כשרה בזר, וכל הא דנסכים פסולה בזר הוא משום דלא חשבינן לה כעבודת לילה, - וכ"נ ממש"כ ממש"כ בפירש"י ד"ה והרי תרוה"ד דהא דמייתינן מתרוה"ד הוא מהא דכתיב בה כהונה, ולא הזכיר כלל להא דזר חייב עלי', ומשמע דס"ל דעבודה שכשרה בלילה ל"ב כלל כהונה, וכמש"כ כן הליקוטי הלכות בעין משפט, דלדעת ש"ר הא דמייתינן מתרוה"ד היינו מהא דללוי זר חייב עלי' מיתה ואף רב לא פטר אלא משום דהויא עבודת סילוק,[[180]](#footnote-181) ועיי"ש שרמז להוכיח כן עוד ממש"כ רש"י לקמן בסוגיין ד"ה שיש אחרי' דהא דפריך דכי יש לך עבודה שיש אחרי' עבודה ופסולה בזר, היינו להתחייב עלי' מיתה, וממה דהכא לא פירש כן, משמע דהכא פרכינן דעבודת לילה אינה פסולה כלל בזר,[[181]](#footnote-182) - וכ"נ גם בפי' קדמון דעבודת לילה כשרה בזר.

הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ט כתב דזר שסידר את המערכה פורקה וחוזר הכהן וסודרה מפני שסידורה פסול, והכס"מ שם עמד בזה שהרי אמרו הכא דסידור מערכה כשר בזר משום דהוי עבודת לילה, וכתב דס"ל דאף עבודת לילה פסולה בזר ולא פריך אלא אהא דזר חייב עלי' מיתה, - אך הליקוטי הלכות בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דאף דלהך לישנא עבודה שכשרה בלילה כשרה בזר, מ"מ לא קי"ל הכי אלא כלישנא בתרא דלא פריך אלא משום דהויא עבודה שיש אחרי' עבודה, אך לעולם היא פסולה בזר אף דהיא עבודה הכשרה בלילה,[[182]](#footnote-183) וכ"כ האבהא"ז שם.[[183]](#footnote-184)

בתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ט מבו' דקי"ל כהך לישנא דעבודה הכשרה בלילה אין זר חייב עלי' מיתה, ודלא כמש"כ הליקוטי הלכות והאבהא"ז בדעת הרמב"ם דקי"ל כלישנא בתרא דזר חייב מיתה אף על עבודת לילה,[[184]](#footnote-185) ועיי"ש שהק' דמ"ט זר חייב מיתה על ניסוך המים אף דהיא כשרה בלילה, וכתב דהוא משום דהוי סוף עבודה דיממא, - והאחרונים כתבו כמה דרכים בזה, ונתבאר בדף מס' 5.

**והרי אברים ופדרים, סוף עבודה דיממא היא,** בפירש"י כתב דפריך מהקטר חלבים ואברים שהוא כשר בלילה וזר חייב עליו מיתה, כמו שאמרו לעיל כ"ד א' דהקטרה היא אחת מן העבודות שזר חייב עליהן מיתה, וכ"נ בפי' רבינו אליקים, - אך בפי' ר"ח כתב דפריך מאברים ופרדים שפקעו מע"ג המזבח שמחזירן עד חצי הלילה ופסולה בזר,[[185]](#footnote-186) ומשני דסוף עבודה דיממא היא שכבר העלום ע"ג המזבח ביום וזה סוף אותה העבודה היא, ומבו' דעיקר הקטרת אברים ופדרים לא חשיבא כעבודת לילה, דאף שהיא כשרה בלילה מ"מ עיקר זמנה ביום, ורק דין אהדורי פוקעין חשבינן לה כעבודת לילה, וע"ז הוא דמשני דכיון דה"ז סוף ההקטרה שהיא עבודת יום, אף האהדורי פוקעין חשיב כעבודת יום.[[186]](#footnote-187)

**סוף עבודה דיממא היא,** בתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ט מבו' דלאו היינו דאף דההקטרה כשרה בלילה, מ"מ כיון דהיא סוף עבודת היום חשיבא כעבודת יום לחייב עלי' זר, אלא היינו דעיקר הא דהקטרת אברים ופדרים כשרה בלילה הוא משום דהיא סוף עבודה דיום, דעבודה שהיא גמר עבודת יום כשרה אף בלילה, וע"כ לא חשיבא כלל כעבודה הכשרה בלילה, כיון דהכשרה בלילה הוא מכח הא דהיא סוף עבודת יום וסוף עבודת יום כשרה בלילה,[[187]](#footnote-188) עיי"ש, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין דהא דסידור המערכה כשרה בלילה הוא משום דהיא תחילת עבודת היום.[[188]](#footnote-189)

**והרי תרוה"ד, תחילת עבודה דיממא היא,** התוס' הרא"ש הק' דמ"ש דתרוה"ד חשיב כתחילת עבודת היום, וסידור מערכה דהוא אחר תרוה"ד, כדתנן דמי שזכה בתרוה"ד זכה בסידור המערכה לא חשיב כתחילת עבודת היום, וכתב דהוא משום דבקדשים הלילה הולך אחר היום שלפניו להקטרת אברים ופדרים של אתמול וצריך כמה פעמים לסדר את המערכה בלילה, וע"כ לא חשבינן לה כתחילת עבודת היום, ומשא"כ בתרוה"ד דלא שייכא ליום שלפניו והיא תחילת עבודה לצורך היום, והרמת הדשן מכשרת המערכה להקטרת היום כמו תרומה שמכשרת השירים, וע"כ חשיבא כתחילת עבודת היום, ועד"ז כתבו התו"י והתור"פ והריטב"א.

## פייס בעבודת לילה

**אלא מעתה תיבעי פייס,** בפירש"י כתב דהיינו דאם חשיבא כולי האי שתהא עבודת יום וזר חייב עלי' תיבעי פייס, והריטב"א הוסיף דעיקר פירכא הוא משום חיוב מיתה, דאם עיקר הפירכא הוא משום דעבודת יום היא, מ"ט לא פריך לה אלא אההיא דר' יוחנן, הרי כו"ע מודו דסידור ב' גזירי עצים עבודת יום היא כדכתיב בקרא וביער עלי' הכהן עצים בבקר בבקר, וכ"נ בד' התו"י, אך התוס' כתבו בתו"ד דפריך גם מכח הא דקרי לה עבודת יום, וצ"ע.

**למימרא דעבודת יום בעיא פייס עבודת לילה ל"ב פייס,** למש"כ הריטב"א דעיקר הא דפריך רבא דאלא מעתה תיבעי פייס הוא משום חיוב מיתה, צ"ב דהיכא שמעינן מההיא דרבא דעבודת לילה ל"ב פייס, - והתוס' הרא"ש כתב דדייק מהא דלא פריך רבא אלישנא קמא דמ"ט סידור המערכה ל"ב פייס, ולא פריך אלא אסידור ב' גזירי עצים, והיינו משום דס"ל דעבודת לילה ל"ב פייס, וכ"כ התו"י בתו"ד.

**והרי תרוה"ד,** התוס' הק' דמ"ט לא משני דתחילת עבודת יום היא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בתחילת דבריהם דמשמע לי' דל"ב פייס אלא בעבודת יום שזר חייב עלי' מיתה, וזהו דפרך מתרוה"ד דבעיא פייס אף לדעת רב דאין זר חייב עלי' מיתה, ודחו לזה דבירושלמי אמרו דר' יוחנן גופי' ס"ל דזר חייב מיתה על תרוה"ד, וליכא למיפרך על ר' יוחנן מהא דמפייסין על תרוה"ד.[[189]](#footnote-190) - **ב** התוס' כתבו דפריך ללישנא קמא דלעיל כ"ב א' דס"ל דתרוה"ד חשיבא כעבודת לילה. - **ג** התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דעדיפא מינה משני, וכ"כ הריטב"א. - **ד** התו"י ותוס' הרא"ש כתבו לישב עוד דמה שאמרו לעיל דתרוה"ד חשיבא כעבודת היום, היינו דכנגד סידור המערכה שהיא בלילה חשיבא תרוה"ד טפי כיון שהיא תחילת עבודת היום, אך כנגד סידור ב' גזירי עצים ביום, לא חשיבא תרוה"ד מכח דהיא תחילת עבודת היום, והיינו דמשמעות ד' רבא דליכא פייס אלא בעבודת יום גמורה כסידור ב' גזירי עצים.[[190]](#footnote-191)

במש"כ התוס' דהגמ' הכא אתיא כהך לישנא דתרוה"ד חשיבא כעבודת לילה, הק' התור"פ דא"כ נמצא דזר חייב מיתה אף על עבודת לילה, ודלא כדמתקיף ר' זירא, ובכולה סוגיא משמע דאתקפתא דר' זירא איתא, דמה"ט הוצרכו להעמיד לדברי ר' יוחנן בסידור ב' גזירי עצים,[[191]](#footnote-192) ועד"ז הק' הגרע"א בגהש"ס.[[192]](#footnote-193)

ח' שבט פ"ג

דף מס' 10

## פייס בעבודה שאין זר חייב עלי'

**כ"ז ב'** **- אין זר חייב עלי' מיתה לא בעיא פייס והרי שחיטה שאני שחיטה דתחילת עבודה היא,** התורי"ד כתב דל"ג לה, שהרי כל עבודות דתנן דבעו פייס לאו עבודה תמה נינהו ואפ"ה בעי פייס.

אך התוס' וש"ר גרסי לה, והתוס' כתבו דהא דדישון מזבח הפנימי והמנורה בעו פייס, אף דאין זר חייב עליהן מיתה, הוא משום דדישון מזבח הפנימי תחילת עבודה דהקטרה ודישון המנורה תחילת הדלקה היא, ודמי להא דשחיטה בעיא פייס משום דתחילת הדלקה היא, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והתור"פ והריטב"א, וכ"כ המפרש בתמיד ל' א'.

והתור"פ הוסיף דהא דלדידי' דישון המנורה בעי פייס הוא משום ס"ל דהדלקה עבודה היא, והיינו דכל הא דתחילת עבודה בעי פייס, הוא משום דהעבודה שהיא תחילה לה היא עבודה גמורה דזר חייב עלי' מיתה, וע"כ אף תחילתה חשיבא להצריך בה פייס, אך למ"ד דהדלקה לאו עבודה ואין זר חייב עלי' מיתה, ל"מ הא דדישון המנורה הוי תחילת הדלקה להצריך בה פייס, וכן נקט המהרש"א, - אך השיח יצחק כתב בדעת התוס' דאף דהדלקה לאו עבודה היא ואין זר חייב עלי' מיתה, מ"מ כיון דדישון המנורה חשיב דהוא תחילת ההדלקה דהוי צורך פנים תיקנו לה פייס.

התוס' הק' דלרבנן דהמעלה אברים לכבש אינו מעלה אותם למזבח הרי אין זר חייב עליהן מיתה ומ"ט הן טעונין פייס, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו די"מ דהא דאין מפייסין על עבודה שאין זר חייב עלי' מיתה, היינו פייס בפנ"ע, ומשא"כ בהולכת אברים דעיקר הפייס הוא בשביל השחיטה וי"ב אחיו הכהנים נמשכין עמו.[[193]](#footnote-194) - **ב** התוס' כתבו דכיון דאין אחרי' עבודה אלא מענין גמר הולכת אברים לא גריעא בהכי לענין פייס.[[194]](#footnote-195) - **ג** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהולכת אברים לכבש תחילת הקטרה, וע"כ בעו פייס, וכ"כ התור"פ והריטב"א והמפרש בתמיד ל' א'.[[195]](#footnote-196)

מד' התוס' מבו' דלמ"ד דהמעלה אברים לכבש הוא המעלה אותן מן הכבש למזבח זר חייב עלי' מיתה דאין אחרי' עבודה, ולכאו' דבריהם הם לטעמייהו לעיל כ"ב א' ד"ה בראשונה דאותו המעלה אברים מן הכבש למזבח הי' מקטירם, וע"כ אין אחרי' עבודה, אך לדעת הריטב"א לעיל כ"ה א' דהמעלה אברים מן הכבש למזבח ל"ה מקטירם, אלא הזורק הי' מקטיר, הרי דאף למ"ד דהמעלה אברים לכבש הוא המעלה אותן מן הכבש למזבח אין זר חייב עלי' מיתה דיש אחרי' הקטרה, ולדעתו נמצא דהקו' דמ"ט היו מפייסין על הולכת אברים, הוא גם הא דהיו מפייסין על העלאת אברים מן הכבש למזבח, דג"כ אין זר חייב עלי' מיתה דיש אחרי' הקטרה.[[196]](#footnote-197)

**הך דאית לי' תקנתא לא קתני,** בפירש"י כתב דהיינו דאם סידרן בלילה פורקן וחוזר וסודרן ביום, וכ"כ בפיר"ח ובפי' רבינו אליקים והפי' קדמון, והמקד"ד בסימן ל"ב סק"ד כתב להוכיח מדבריו דסידור ב' גזירי עצים הי' קודם שהציתו את המערכה באש, דאם הי' לאחר שהציתו המערכה באש ונותנן על מערכה דלוקה, הרי דאין לו תקנה לפורקן ולחזור ולסדרן ביום שכבר נתעכלו, - ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דסידור ב' גזירי עצים הוא אחר הדלקת האש, ונתבאר בדף מס' 5, מתפרש מה שאמרו דאית לי' תקנתא היינו דהנך עצים שסידר בלילה יהיו לסתם עצים ואח"כ יסדרו ב' גזירים אחרים.[[197]](#footnote-198)

## הקטרת אברים ופדרים ותרוה"ד אם חשיבי כעבודה תמה

**וכי יש לך עבודה שיש אחרי' עבודה ופסולה בזר, והרי אברים ופרדים סוף עבודה דיממא הוא, והרי תרוה"ד תחילת עבודה דיממא היא,** בפירש"י מבו' שפירש לגירסא זו, דאף דאברים ופרדים ותרוה"ד ל"ה עבודה תמה, מ"מ זר חייב עליהן משום דאברים ופדרים סוף עבודה דיממא ותרוה"ד תחילת עבודה דיממא, וכ"ה מבו' בפי' רבינו אליקים, וכתב דהיינו דכיון דתרוה"ד תחילת עבודה דיממא הויא עבודה חשובה, וע"כ זר חייב עלי' אף שיש אחרי' עבודה,[[198]](#footnote-199) וכ"ה מבו' בד' התו"י לעיל כ"ד א' דלגירסא זו ל"ה תרוה"ד עבודה תמה ואפ"ה חייב עלי', - אך התוס' פירשו לגירסא זו דכיון דאברים ופדרים סוף עבודה דיממא ותרוה"ד תחילת עבודה דיממא, ע"כ חשבינן להו כעבודה תמה, ונתבאר להלן.

בפירש"י כתב דל"ג לה דאברים ופדרים ותרוה"ד הוו עבודה שאין אחרי' עבודה, וכמבו' לעיל כ"ד א', וכ"כ התו"י,[[199]](#footnote-200) והריטב"א כתב דאם גרסינן לה נקט לה בריהטא אגב פירכא דלעיל ולא דק בהו.

אך בפי' ר"ח גריס לה ופירש דהא דאברים ופדרים יש אחרי' עבודה היינו דלדעת רבנן לקמן מ"ה א' כל שלא נתעכלו מבערב מחזירן למערכה גדולה,[[200]](#footnote-201) ולדעת ר"מ עושה להן מערכה בפנ"ע, והא דתרוה"ד יש אחרי' עבודה היינו דיש אחרי' הוצאה חוץ למחנה וסידור המערכה, - והתוס' פירשו דהא דאברים ופרדים יש אחרי' עבודה היינו דיש אחרי' תרוה"ד שהיא זקוקה לעיכול אברים ופדרים, והתרוה"ד הויא גמר עבודת עיכול אברים, והא דתרוה"ד יש אחרי' עבודה היינו הוצאת הדשן,[[201]](#footnote-202) וכ"כ בפי' רבינו אליקים, - והתו"י לעיל כ"ד א' פירשו לגירסא זו דהא דתרוה"ד יש אחרי' עבודה הוא דיש אחרי' הנחת הדשן.[[202]](#footnote-203)

בעיקר המו"מ בסוגיין אם זר חייב מיתה על עבודה שיש אחרי' עבודה, צ"ב, שהרי לעיל כ"ד א' אמרו דאין זר חייב מיתה על עבודה שיש אחרי' עבודה, ולא דנו שם בזה, ובד' הר"ח משמע דנידון הגמ' הכא הוא אם זר חייב מיתה על עבודה שיש אחרי' עבודה בלילה, וצ"ב.

אך התוס' פירשו דנידון הגמ' הכא הוא בסידור המערכה דהיא עבודת לילה וסידור גזירין שאחרי' אינה אלא ביום, ובזה י"ל דחשיב כעבודה תמה, דרק עבודת יום שיש אחרי' עבודת יום לא חשיבא כעבודה תמה, וע"ז הוא דמייתינן מהא דאברים ופדרים חשיב כעבודה תמה אף שיש אחרי' תרוה"ד, והיינו משום דאברים ופדרים זמנם מתחיל ביום ותרוה"ד אינה אלא בלילה, ודחי דהא דאברים ופרדים חשיבא כעבודה תמה הוא משום דסוף עבודה דיממא הוא, ותרוה"ד לא שייכא לה ואינה גמר עבודתה וטפילה לה, דאדרבה העלאת אברים עצמה טפילה לגמר עבודת יום שלפני', ומייתינן מהא דתרוה"ד חשיבא כעבודה תמה אף שיש אחרי' הוצאת הדשן,[[203]](#footnote-204) והיינו משום דתרוה"ד דוקא בלילה והוצאת הדשן אף ביום,[[204]](#footnote-205) ודחי דהא דתרוה"ד חשיבא כעבודה תמה הוא משום דתחילת עבודה דיממא הוא והוצאה לא שייכא לה ולאו גמר עבודתה, דתרוה"ד היא תחילת עבודת היום והוצאת הדשן אינה עבודה בכל יום אלא כשהיו צריכין,[[205]](#footnote-206) (ועמש"נ בדף מס' 3 בפלוגתת הראשונים בזה).

בד' התוס' מבו' דכל מה שדנו דתרוה"ד לא חשיבא כעבודה תמה משום דיש אחרי' הוצאת הדשן, הוא רק למ"ד דהוצאת הדשן חשיבא עבודה, אך למ"ד דהוצאת הדשן לא חשיבא עבודה, שפיר חשבינן לתרוה"ד כעבודה תמה כיון דהוצאת הדשן שאחרי' לאו עבודה היא, - וצ"ל לפ"ז דהא דאין זר חייב מיתה על נתינת שמן אף דהדלקה שאחרי' לאו עבודה היא, הוא משום דגם נתינת השמן לאו עבודה היא, וכמש"כ התוס' הרא"ש לעיל כ"ד ב', או כמש"כ הריטב"א לעיל שם דהדלקה עבודה היא, אלא דאינה עבודה חשובה לחייב זר עלי' מיתה, וע"כ שפיר חשיבא נתינת השמן כעבודה שיש אחרי' עבודה,[[206]](#footnote-207) ועמש"כ במשנת ר"א קדשים סוגיות סימן ח' סק"א לישב בע"א.

**אלא אי איתמר הכי איתמר וכו' זר שסידר ב' גזירי עצים חייב הואיל ועבודה תמה היא,** התוס' בד"ה יפיסו לה כתבו דהא דחשבינן לה כעבודה תמה, אף דיש אחרי' סידור אברים, הוא משום דעבודת לילה היא ועבודת התמיד שהיא עבודת יום לא שייכא לה,[[207]](#footnote-208) וכתבו בדרך בתרא דמה"ט ל"ד לזריקה שיש אחרי' עבודה בו ביום ומשא"כ בב' גזירי עצים שאין עוד עבודה כל הלילה,[[208]](#footnote-209) - ובחי' הגרע"א תמה בזה, שהרי מעיקרא הוה פשיטא לן דסידור ב' גזירי עצים הוא ביום, וזהו שתמהו בגמ' אאתקפתא דר' זירא, דמ"ט סידור המערכה חשיב כעבודה שיש אחרי' עבודה, הרי סידור המערכה הוא רק בלילה וסידור ב' גזירי עצים הוא רק ביום, וא"כ היאך אמרינן אלא אי איתמר הכי איתמר וכו' ולומר דסידור ב' גזירין הוא בלילה, והניח בצע"ג.[[209]](#footnote-210)

## פייס בפנ"ע לעבודה שאין אחרי' עבודה

**ה"ק יפייסו לה בפנ"ע כדאמרינן,** המהרש"א כתב עפי"ד התוס' דגרסינן אלא כדאמרינן, והיינו דמכח קו' זו דיפייסו לה בפנ"ע הדרינן בן מהך לישנא וקאמר אלא כדאמרינן לל"ק דזר שסידר ב' גזירי עצים חייב הואיל ועבודת יום היא, ולפ"ז לא תיקשי דיפייסו לה בפנ"ע, וכמש"כ התוס' בד"ה איכא דאמרי בתו"ד בטעם הא דלל"ק לא פריך הכי.

אך בפי' ר"ח גריס כלפנינו ופירש דהיינו דמן הדין הי' להפיס לב' גזירי עצים בפנ"ע, והא דאין מפיסין להן בפנ"ע הוא כמו שאמרו לעיל כ"ב א' דכיון דתיקנו פייס לתרוה"ד ל"ה אתו וע"כ תיקנו דמי שזכה בתרוה"ד יזכה בסידור המערכה ובב' גזירי עצים, וכ"כ הפי' קדמון.

**למימרא דעבודה תמה בעי פייס וכו' והרי אברים ופדרים וכו' הרי תרוה"ד וכו',** בפירש"י כתב דל"ג לה, משום דאברים ופדרים ותרוה"ד הוו עבודה תמה, - אך התוס' בד"ה איכא דאמרי כתבו דגרסינן לה, דאברים ופדרים אי"ז עבודה תמה שמעולם אין עבודה אחרי', דאף דאברים ופדרים זמנם מתחיל מבעו"י ותרוה"ד היא בלילה, ומה"ט דנו לעיל דחשיבא כעבודה תמה, מ"מ לא חשיבא כעבודה תמה שמעולם אין עבודה אחרי', דכיון דכשנעשין בלילה יש אחריהן תרוה"ד, וא"כ מ"ט מפיסין לאברים ופדרים בפנ"ע,[[210]](#footnote-211) ומשני דסוף עבודה דיממא היא ואף כשנעשין בלילה לא שייכא להו תרוה"ד, וכן תרוה"ד אינה עבודה תמה שמעולם אין עבודה אחרי', דאף דהוצאת הדשן אינה בכל יום, מ"מ כיון דכשהיו צריכין היו מוציאין אחר תרוה"ד א"כ אי"ז עבודה תמה גמורה, ומ"ט מפיסין עלי' בפנ"ע, ומשני דהוא משום מעשה שהי'.

## טעם הא דסידור ב' גזירי עצים חשיב כעבודה תמה

**אף אנן נמי תנינא וכו' ואילו זמן סידור ב' גזירי עצים לא קתני,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דסידור ב' גזירי עצים חשיב כעבודה תמה אף שיש אחרי' סידור אברים, הוא משום דסידור ב' גזירי עצים הוי עבודת לילה והוא גמר סידור המערכה, וסידור האברים שהוא עבודת יום תחילת עבודה אחרת היא ולא גמר סידור המערכה היא, וזהו דמסייעינן לה מהא דלא קתני הגיע זמן סידור ב' גזירי עצים והרי דסידור ב' גזירי עצים הוא עבודת לילה.

ואמנם הנה התוס' בד"ה יפייסו לה כתבו כיון דדחי לה לסייעתא תו לא מיתוקמא מילתא דר' יוחנן, וצ"ל כלישנא דלעיל דזר שסידר ב' גזירי עצים חייב הואיל ועבודת יום היא, כדכתיב בקרא בבקר בבקר, ולפ"ז צ"ל דהא דזר חייב עלי' מיתה וחשבינן לה כעבודה תמה אף דיש אחרי' סידור אברים, הוא כמש"כ בפירש"י לעיל כ"ד ב' ד"ה בהא פליגי דהוא משום דסידור מערכת העצים תמה וגומרת היא בה וסידור האברים תחילת סידור אחר הוא, או כמש"כ הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ה דהוא משום דהוא כמקטיר אברים, (ונתבאר בדף מס' 5).

## הכרעת ההלכה בדין סידור ב' גזירין בלילה

נחלקו רבוותא בהכרעת ההלכה בדין סידור ב' גזירי עצים בלילה, **א** התו"י והריטב"א לקמן ל"ג א' כתבו דסידור ב' גזירי עצים כשר בלילה, וכ"כ בסדר העבודה להר"א בן אסמעאל שהביא רי"ו בנתיב ז' ח"ג, ומבו' בדבריהם דקי"ל כלישנא בתרא דהכא דסידור ב' גזירין כשר בלילה.[[211]](#footnote-212) - **ב** התבו"ש בסדר הקרבנות סקי"א כתב דיכול לומר פרשת תרוה"ד בלילה משום דאף סידור ב' גזירין כשרה בלילה ללישנא בתרא דהכא, והביאו הפמ"ג באש"א סימן א' סק"י, ומבו' דס"ל דלא הוכרעה ההלכה בזה. - **ג** בגל' הגרע"א באו"ח סימן א' למג"א סק"י נקט לדינא דסידור ב' גזירי עצים פסול בלילה, ותמה לפ"ז על מש"כ המג"א שם דיכול לומר פרשת תרוה"ד בלילה, ולכאו' הוא משום דס"ל דלישנא בתרא דהכא אידחי, וכמש"כ התוס', וקי"ל כל"ק דסידור ב' גזירין הוא עבודת יום, וכ"כ המאירי בסוגיין דסידור ב' גזירי עצים אינו אלא ביום.

1. ובד' המאירי מבו' דגם הא דכל הרוצה לתרום תורם, לאו היינו דמצי לתרום אף בלא שזכה בה, אלא היינו דהזכי' בה הוא לאותו הכהן הרוצה לתרום וקודם בכך, והדבר תלוי בזריזותו. [↑](#footnote-ref-2)
2. בפשוטו צ"ל דאה"נ הא דרצים ועולין בכבש אי"ז ע"ד גורל, אלא כיון דמדינא כל הרוצה לתרום את המזבח תורם, אלא דהן מרובין וזה אומר אני תורם וזה אומר אני תורם, ע"כ דינא הוא דכל הקודם למקום העבודה זכה בה, וכ"נ בד' המאירי, ומש"כ בפירש"י (ד"ה וכל הקודם) דזהו גורלם, לאו היינו דזהו ע"ד גורל, אלא היינו דזהו אופן הזכי' בעבודה, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"מ. [↑](#footnote-ref-3)
3. בס' לחם שמים להריעב"ץ בפ"א מביהב"ח הי"ז כתב לחדש דאף דמקרא דלא תעלה במעלות על מזבחי ילפינן דאין עושין מעלות למזבח, מ"מ איסור פסיעה גסה הוא רק על המזבח עצמו ולא ע"ג הכבש, ומה"ט הוא דהיו רצין ועולין בכבש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך מסתימת ד' הרמב"ם בפ"א מביהב"ח הי"ז משמע דהאיסור הוא בכל זמן, וכן הוכיח המנ"ח במצוה מ"א ממש"כ החינוך שם דנוהגת בזכרים ונקבות, והרי דהאיסור הוא אף בנקבות דלי"ב עבודה, ועמש"נ להלן בהערה בטעם הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"נ גם בד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת פ' והחינוך במצוה מ"א דלא נאסר אלא פסיעה גסה שנגלית ערותו. [↑](#footnote-ref-6)
6. והיינו דהא דצריכין להשוות רגליהן אי"ז משום כבוד המזבח, אלא הוא מדיני העבודה, וע"כ הוא בכל הליכה לעבודה, וע"כ נמי ילפינן מינה לתפילה דצריך להשוות רגליו, והמכילתא דס"ל דאין האיסור אלא במזבח, הוא לטעמי' דאיסורא דפסיעה גסה הוא משום כבוד המזבח, ועיי"ש דילפינן מינה לחברך שהוא בדמות יוצרך שלא תנהג בו מנהג בזיון, - ובזה מתפרש טעם הפלוגתא אם איסורא דלא תעלה במעלות על מזבחי הוא רק בשעת עבודה או אף שלא בשעת עבודה, עמש"נ בזה לעיל בהערה, דהתו"י ודעימי' לטעמייהו דהאיסור הוא מדיני העבודה, ע"כ אי"ז אלא בשעת עבודה, אך בד' הרמב"ם והחינוך מבו' דאין האיסור אלא במזבח, והוא משום כבוד המזבח וכמש"כ החינוך שם, וע"כ הוי האיסור אף שלא בשעת עבודה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והיינו משום דעיקר הזכי' שזוכה מי שקדם בתוך ד' אמות הוא משום דהוא סמוך למזבח וראוי לתרום, ואם הי' צריך לירד קודם שתורם, אין טעם שיזכה במה שהגיע בתוך ד' אמות למזבח, והעירו עוד, שהרי מבו' לקמן מ"ג ב' ובפירש"י שם דאף אין ראוי שיהא הכהן מקיף בכבש שלא לצורך, וכ"ש דאין ראוי שירוצו בכבש שלא לצורך העבודה, - אך העירו דבקו"א לשאג"א סימן כ"ט כתב בשם הג"ר יעקב מאיר די"ל דמי שזכה בתרוה"ד הי' יורד ולובש בגד"כ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך יש להעיר מהא דמפרש אביי בתמיד כ"ח א' דהא דתנן דמי שהוא רוצה לתרום את המזבח משכים וטובל, הוא קודם תקנה, ומהא דתני דמשכים וטובל ולא תני דמקדש ידיו ורגליו, משמע דהי' מקדש ידיו ורגליו אחר שקדם את חבירו בתוך ד' אמות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומש"כ דהי' מוציא מפיו מנין הרבה יותר ממה שהיו שם הכהנים, מבו' בד' המהר"י קורקוס בפ"ד מתמידין ה"ג דהוא לטעמי' שהממונה שהי' נוטל מאחד מהן את המצנפת הוא שהי' קובע את המנין, ואם ל"ה אומר מנין הרבה יותר ממה שהיו שם הכהנים יש לחוש לרמאות, אך לדעת ש"ר שאחר הי' קובע את המנין י"ל דא"צ שיהא המנין הרבה יותר ממה שהיו שם הכהנים. [↑](#footnote-ref-10)
10. המחה"ש בסימן קל"ב סק"ב כתב דהיינו לרש"י לטעמי' דהאומר המנין הי' מתחיל למנות, וא"כ אם לא יעשה פייס אלא בין שנים למי שירצה יזכה, דאם ירצה לזכות לשני יאמר סך מספר זוז, ואם ירצה לזכות לראשון שבו מתחיל יאמר סך מספר נפרד, ומשא"כ כשהכהנים מרובים דא"א לידע מהר במי יכלה החשבון, - ועיי"ש שכתב דגם לדעת ש"ר הוא מוכח כן שהיו עושין הפייס בין כולן, דלשון הצביעו משמע גורל גמור כמו בכל שאר פייסות ובב' לא שייך כן, וגם ל"ה צריך לומר הצביעו דלא שייך בזה האיסור למנות את ישראל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. לכאו' יש מקום לדון בזה, למש"נ לעיל בהערה דהא דכל הקודם את חבירו זכה, אי"ז ע"ד גורל, אלא היינו משום דכל הקודם למקום העבודה זכה בה, ולפ"ז י"ל דכל שהיו שנים שוין לא שייכא כלל זכי' זו דהקודם למקום העבודה, כיון דאכתי אין העבודה מזומנת בידו, כיון דחבירו שוה לו, וע"כ היו עושים כולן פייס, ומשא"כ בזכי' דגורל דכל שהיו שנים שוין, י"ל דזכו שניהם יחד בגורל, ובכה"ג אין חוזרין ומטילין גורל אלא בין שניהם. [↑](#footnote-ref-12)
12. וזה דלא כמש"כ השפ"א בסוגיין דאפשר דאם השנים מתפשרין ביניהם אין עושין פייס כלל, ורק כשרוצין לעשות פייס נכנסין כולן להפיס, וכתב דמה"ט תנן דאומר להם הצביעו דמשמע דאומר לאותם השנים, - אך למש"כ המעיל צדקה דכל הא דהכא נכנסין כולם להפיס הוא משום דכל דבע"כ צריך לפייס יש לעשות הפייס בין כולן, י"ל דאם הם מתפשרין ביניהם בלא פייס, אין עושין פייס בין כולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. המחה"ש שם תמה ע"ז, דמש"כ התוי"ט הוא דמזה הוא שלמד רש"י להך מילתא דכולם באין להטיל גורל, ולא נימא דמכוון מתניתין דהיו עושין הגורל בין שניהם, אך על מתניתין גופה תיקשי, דאי נימא דמדינא זכו אותם ב' כהנים שהיו שוים תוך ד' אמות, למה יצביעו כולם, הי' להם לעשות ע"י גורל אחר, דמ"ט יפסידו אותם שנים שכבר זכו ויפייסו עם כל הכהנים, ובע"כ דכל שהיו שנים שוים לא זכו כלל, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. בס' שמועת חיים סימן א' פירש לדבריו דהיינו דמי שקדם לתוך ד' אמות לא זכה בעבודה, אלא היתה זו הסכמת הכהנים דכל הזריז נשכר ועושה את תרוה"ד, ועיי"ש במה שהאריך לדון בזה, - אך בפשוטו נראה דגם לד' המעיל צדקה היתה זו תקנ"ח דהקודם לתוך ד' אמות זכה בעבודה, אלא דכיון דאי"ז מן הדין אלא כדי שלא להטריחם בפייס, ע"כ כל שהיו ב' שוין והיו צריכין לפייס, עושין את הפייס בין כולן. [↑](#footnote-ref-15)
15. הספרי דבי רב שם הק' דאטו מתן דמים א"א להיות ב' או ג' אוחזין במזרק וזורקין, ועיי"ש במשה"ק עוד בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. המגי' בדפו"א שם תירץ דמה שתיקנו פייס הוא כדי שלא לטיל קנאה בין הכהנים בעבודה קטורת דמעשרת, ומדאיצטריך פייס לקטורת עשו כל העבודות ג"כ ע"פ הפייס, והמנ"ח במצוה שפ"ט כתב דשאני בעבודת הלויים דהיו כל העבודות שוים ולא מצינו עבודה חשובה מחברתה, אבל בעבודת כהנים מצינו עבודה חשובה מחברתה וכו' והיו באין לידי קנאה, וע"כ היו פייסות, ועד"ז כתב המער"ק בהל' כלי המקדש שם, ועמש"כ בזה ההר המורי' שם. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך עיי"ש שהביא דהרמב"ן בסהמ"צ עשין ל"ו כתב להדיא דדין זה שיהיו ממונין איש איש על עבודה ידועה לו נוהג בין בכהנים ובין בלוים, וכתב דבזה נחלקו הרמב"ם והרמב"ן שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. וזה כמו שאמרו בסוגיין דבאברים ופדרים תקינו רבנן פייסא, וכ"נ ממה שאמרו לקמן כ"ד ב' דלמה מפייסין כדאמרן, ומשמע דכל הפייסות היו כ"ה דלא ליתו לאינצויי, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' לקמן כ"ה א' ד"ה אין ישיבה דמדינא אפשר בלא פייס. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובדעת רבינו הלל שהק' כן, נראה דהוא משום דהכא תנן דבראשונה כל מי שהי' רוצה לתרום את המזבח תורם, ונתבאר לעיל דהיינו דיש ביד מי שירצה לתרום, כל שלא בא אחר שאומר אני תורם, וזה דלא כדילפינן מקרא דעבודה בפייס ואין הדבר בידו לילך ולתרום, - וגם כשהיו מרובין דרצין ועולין בכבש, הרי אי"ז זכי' ע"ד גורל, דמהיכ"ת דמי שקל ברגליו לרוץ יזכה, אלא הוא משום דהקודם למקום העבודה זכה בה, וזה דלא כדילפינן מקרא דעבודה בפייס, - אך י"ל למש"כ המאירי דהפקידוה לזכות בה בלא גורל כל כהן שיהא רוצה לתרום ושיהא קודם בכך וכו' ובזמן שיארע שיהיו ב' או ג' וכו' היתה הסכמתם שיהיו רצים ועולים וכו', וכיון דהוא הסכמתם שיזכה בה הקודם ושאם יהיו כמה יהיו רצים ועולים לכבש, ע"כ מתקיים בזה דינא דעבודה בפייס דעיקרו הוא דלא יהיו מעורבבים ויהא הדבר תלוי בדעת כל אחד, אלא יחלקו ביניהם בהסכמה. [↑](#footnote-ref-20)
20. צ"ע דלהדיא תנן בשבת קמ"ח ב' דמטילין חלשים על הקדשים ביו"ט, והתוס' שם קמ"ט ב' כתבו דהיינו דמטילין היו חלשין לתת לכל אחד חלקו פן יריבו ביחד. [↑](#footnote-ref-21)
21. לעיל ב' ב' אמרו דהא דלא מפרשינן דדין הפרישה הוא בכל הקרבנות הוא משום דמי יימר הי כהן מתרמי דבעי לי' פרישה, ובפירש"י שם כתב דהיינו שהרי ע"י פייס היו עובדין, והגבו"א שם תמה ע"ז דהרי פייס לא כתיב בקרא ואינו אלא מתקנ"ח, - ולפ"ד הספרי דבי רב י"ל דאף דהא דזוכין ע"י פייס אינו אלא מתקנ"ח, מ"מ עיקר הא דאין ביד כהן שרוצה לעבוד אלא ע"י שיזכה בה הוא מדאורייתא, וע"ז אמרו דמי יימר דמיתרמי, - ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"מ בסוגיין. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך המעיין החכמה נקט בפשיטות דלא קאי על זכיית הפייס, ועיי"ש שעמד ע"ד החינוך דהיאך שייך בעבודת כהנים שיסייע בעבודת חבירו, וכתב דגם במשמרות שייסדו דוד ושמואל צ"ע אם שייך בזה אזהרה ועונש, - ובד' הרמב"ן בסהמ"צ שם משמע להדיא דלא קאי על חלוקת המשמרות שייסדו דוד ושמואל ועל הפייסות, אלא קאי על הא דנתחלקו הכהנים שיהא כל משמר ממונה על מקום מיוחד ועל עבודה מיוחדת, וכדתנן בשקלים פ"ה דאלו הם הממונים שהיו במקדש יוחנן בן פינחס על החותמות וכו', עיי"ש, וכ"נ גם בתו"ד החינוך שם, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
23. וזה דלא כמש"כ המעיל צדקה דאין טעם שיזכה מי שקל ברגליו לרוץ אלא שעשו כן משום שחששו שלא יבואו ושלא להטריחם בפייס. [↑](#footnote-ref-24)
24. ואזיל לטעמי' דהא דתרוה"ד הויא עבודת לילה, אינו משום שזמנה הוא בלילה, אלא הוא משום שהוכשרה בלילה, וכנראה ס"ל כדעת הרמב"ם דזמן תרוה"ד הוא אף ביום, (עמש"נ בזה במ"מ לעיל כ' א' דף מס' 33), וע"כ ה"נ הקטרת אברים ופדרים שהוכשרה בלילה חשיבא כעבודת לילה, - אך התוס' הק' דמ"ט לא משני דעבודת אברים ופדרים כשרה אף ביום, וזה לטעמייהו דתרוה"ד זמנה בלילה, וע"כ הוא דחשיבא כעבודת לילה, ומשא"כ בהקטרת אברים ופדרים דכשרה אף ביום ולא חשיבא כעבודת לילה, ואמנם המהרש"א כתב דעיקר קו' התוס' היא לשנויא בתרא הטעם דהוא משום אונס שינה, אך מבו' בד' התוס' דחשבינן להקטרת אברים ופדרים כעבודת יום, (וזהו שהק' המהרש"א דמ"ט לא הק' התוס' כן לשנויא קמא, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-25)
25. המאירי כתב דאתיא כמ"ד לקמן כ"ו א' דהי' פייס בפנ"ע לתמיד של בין הערבים, אך התוס' הרא"ש הק' דהרי אף לדידי' היו מפייסין בבוקר אגב תמיד של שחר, וכתב דפריך במה שתיקנו שמי שזכה בתמיד של שחר יזכה בתמיד של בין הערבים או דהיו עושין לו פייס בפנ"ע, ואם עבודת לילה לא חשיבא להו ולא אתו אמאי הוצרכו לתקן להם פייס, וכ"כ התו"י, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-26)
26. אך בד' התור"פ משמע דגם סידור המערכה הויא עבודה חשובה של יום דבעיא פייס, וכ"נ בד' הריטב"א שפירש כן גם בד' רש"י, דעיקר פירכת הגמ' הוא דהוצרכו לתקן פייס לצורך סידור המערכה וב' גזירי עצים, וכ"ה להדיא בד' המאירי דעבודות אלו חשובות וטעונות בגד"כ חשובין וכן הם עבודות יום גמור, וצ"ע שהרי להדיא אמרו לקמן כ"ז ב' דסידור המערכה כשרה בלילה, ושמא י"ל למשמעות ד' המאירי שם דהא דכשרה בלילה הוא משום דתחילת עבודת יום היא, (ודלא כמש"כ התו"י והתוס' הרא"ש שם). [↑](#footnote-ref-27)
27. החת"ס בקובץ תשובות סימן ח' כתב דמכוון ד' המג"א הוא משום דבפייס לא נודע מנין הכהנים אלא במקום שכלה מנין שאמר האומר ויש שהי' צריך לסבב ב' פעמים או כמה פעמים או רק חצי ההיקף, ובמה יודע איפוא מספר הכהנים שעמדו בהיקף, ואפ"ה מיקרי מנין, - אך לכאו' יש לפרש לד' המג"א דאף אם נודע עי"ז מנין הכהנים, מ"מ הוצרך להשמיענו דה"ז אסור אף דאין כונתו כלל למנין. [↑](#footnote-ref-28)
28. אך בד' ש"ר לא מצינו לזה, ולדעתם מוכח מהכא דהאיסור למנות את ישראל הוא אף כשאינו מכוין למנות אלא להטיל גורל. [↑](#footnote-ref-29)
29. העיון יעקב הק' ע"ז ממה שאמרו בברכות דהריני מכשילך בדבר שאפי' תשב"ר יודעים והרי דיש ללמוד מהך קרא איסור מנין, ועמש"כ בזה בתשו' ציץ אליעזר ח"ז סימן ג' פ"א. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש שהביא מש"כ הר"א מזרחי בר"פ כי תשא דהא דבמנין שולט בהן עין הרע הוא כשנמנין כל ישראל יחד כדכתיב כי תשא את ראש בני ישראל לפקודיהם ונתנו איש כופר נפשו לד' בפקוד אותם ולא יהי' בהם נגף, אבל כשמונה מקצתן אין בכך כלום. [↑](#footnote-ref-31)
31. הפאה"ש שם כתב לישב בזה מה שנהגו למנות את מנין העניים וכיו"ב, דכל שהמנין הוא לצורך הותר כשאינו מונה את הגופים עצמן, אך החת"ס שם כתב בהא דמונה אדם את אורחיו דהיינו רק כשאינו מונה את מספרם, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דכל שהוא שלא לצורך אסור למנותם אף שלא בפניהם, וצ"ע במה שדרך בנ"א למנות את בני הישיבה וכיו"ב ובמה שדרך בנ"א למנות את זרעם אף שאין בזה צורך כלל, ושמא י"ל דלא נאסר אלא כשמונה את האנשים עצמן בפניהם, ואף במנין ע"י דבר אחר הוי זה מנין דהאנשים עצמן, (אלא דכיון דמונה אותם ע"י דבר אחר שרי לדבר מצוה), אך כל שאינו מונה את האנשים עצמן בפניהם לי"ב איסורא, (אך החת"ס והפאת השלחן שם נקטו דלא כן, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-32)
32. צ"ב בגדר הדברים דמנין שמונה אותם עצמן חמיר ולא הותר לדבר מצוה, ומנין ע"י דבר אחר קייל והותר לדבר מצוה, - ושמא ב' איסורים נינהו, דבמנין שמונה אותם עצמן הוי האיסור במעשה המנין עצמו, ובמנין ע"י דבר אחר אין האיסור במעשה המנין אלא במה שנודע מספרם וד"ז הותר לצורך מצוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. בתשו' הפאת השלחן שם עמ' של"ד משמע דנקט דל"ד לצורך מצוה, אלא לכל צורך שרי, עיי"ש, אך בד' התורי"ד משמע קצת דלא הותר אלא לצורך מצוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
34. החת"ס בקובץ תשובות סו"ס ח' כתב דאף כשמונה ע"י דבר אחר צריך ליתן חצאי שקלים לכפר על נפשותינו, ורק היכא דאי"ז מנין ממש אלא ע"ד גורל, הוא דמותר למנות ע"י דבר אחר וא"צ כפרה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-35)
35. ועיי"ש שכתבו דמזה הוא שהוכיח הרמב"ם להך מילתא, משום דאי נימא דהמוציא ב' אצבעות מונין לו א', חשיב כמונה את האנשים, ומה לי אם מונה אותם בגולגלותם ומה לי אם מונה אותם באצבעותיהם, - אך צ"ע שהרי גם לדעת הרמב"ם ס"ד בגמ' לקמן כ"ג א' דהמוציא ב' מונין לו א', ואפ"ה הוה ניח"ל הא דמותר למנותם ע"י האצבעות. [↑](#footnote-ref-36)
36. ועיי"ש שכתב דאף לדעת ש"ר דהמוציא ב' אצבעות מונין לו אחד, מ"מ כיון דאם אחד מהן לא יוציא אצבע או יוציא ב' אצבעות ולא ישגיחו ע"ז נתבלבל המנין ולא נודע מספרן, אף דאנו מחזיקין דאי"ז כן, מ"מ אי"ז ודאי ממש, וע"כ לי"ב לאיסורא דמנין ישראל. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכ"נ בד' החרדים במצוות ל"ת מדברי קבלה ומד"ס פ"ד, דלא נאסר אלא למנות לגלגלותם ולא ע"י אצבעות, - וכ"כ בתשו' הגאון בעל פאת השולחן שם עמ' רכ"ו, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וכתב דזהו שכתב בפירש"י הכא ולימנינהו לדידהו לגלגלותם, דלא חשיב כמנין האנשים עצמן אלא כשמונה לגלגלותם, ועיי"ש בעמ' ש"ל שכתב דכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"ד דהא דשרי למנות ע"י אצבעות הוא משום דחשיב כמנין ע"י דבר אחר. [↑](#footnote-ref-38)
38. בס' חוקת היום כתב בשם הגר"י מפוזנא שהוכיח דאסור למנות את ישראל אף ע"י האצבעות, דאל"כ מ"ט הוצרך שאול למנותם בטלאים ולא מנאם ע"י האצבעות. [↑](#footnote-ref-39)
39. משמעות דבריו דאסור למנות את ישראל אף במחשבה, - אך החסד לאלפים בסימן נ"ה סק"י כתב דמותר למנות במחשבה, וכ"ה בספרו פלא יועץ בע' מונה, וכ"ה מבו' בד' החת"ס שהובאו בתשו' כת"ס יו"ד סו"ס ק"ו דלא נאסר למנות אלא בפה או בכתב, אך כל שמונה במחשבה לי"ב איסורא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-40)
40. ואמנם גם לפ"ד הקיצוש"ע מסתברא מילתא דעכ"פ חשיב כמנין ע"י דבר אחר ולא הותר אלא לדבר מצוה. [↑](#footnote-ref-41)
41. והנה אמנם משמעות דבריו דרק אזהרת הנטירה היא רק בדבר שבממון, אך אזהרת הנקימה היא אף בצער הגוף, - אך ממה שהביא שם להא דכל ת"ח שאינו נוקם ונוטר כנחש לא משמע כן, - וי"ל דס"ל דלפ"מ דמשני דנקיט לה בליבי' ופירש"י דהיינו דאם בא אחר לנקום נקמתו בקיום המשפט ישתוק, לא הותרה אלא נטירה, אך נקימה ממש לא הותרה. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועיי"ש שהק' במה שאמרו במגילה דרב פפא כל רמשא אמר שרי לי' ומחיל לי' למאן דמצערן, דאי במילי דידי' מאי רבותא הא כתיב לא תקום ולא תטור, וכתב לישב דנהי דאמרה תורה לא תקום ולא תטור לגמול לו כרעתו מ"מ לא אמרה למחול לו מחילת שמים וזה מוחל לו לגמרי, ולדעת היראים ודעימי' דלא נאסרה נקימה ונטירה אלא בדבר שבממון, ניחא. [↑](#footnote-ref-43)
43. הגרי"פ שם כתב דכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן בפר' קדושים י"ט י"ח דענין הנקימה והנטירה הוא בדבר שאין בו חיוב ממון, דבדבר שנתחייב לו חבירו ממון כגון בנזקין וכיו"ב אינו מחויב להניח לו אבל יתבענו בב"ד וכו', וכ"ש בענין הנפש שיהי' נוקם ונוטר לו עד שיגאל דמי אחיו מידו ע"פ בי"ד, ומשמע דגם בעניני נפשות איכא משום לא תקום ולא תטור אלמלי הא דיש לו עליו חיוב בי"ד. [↑](#footnote-ref-44)
44. והנה אמנם בד' הריטב"א בר"ה שם מבו' דאף בת"ח לא הותר לנקום ולנטור אלא כשציערוהו במילי דשמיא, אך כשציערוהו במילי דידי' אסור לנקום ולנטור, - אך בד' הרמב"ם מבו' דכל שביזוהו או חרפוהו בפרהסיא מותר לנקום ולנטור משום בזיון התורה, והגרי"פ לאוין נ"ג כתב לדעתו דכל שביזוהו וחירפוהו בצינעא אסור לנקום ולנטור מדינא, כיון דאין בזה בזיון התורה, (וכתב דזהו מקור ד' הרמב"ם לחלק בין פרהסיא לצינעא). [↑](#footnote-ref-45)
45. ועמש"נ להלן דכ"נ להדיא בד' רבינו אליקים והר"א מן ההר. [↑](#footnote-ref-46)
46. ועיי"ש שנסתפק להיפך אם כיון דמותר לנקום ולצערו צער הגוף כמו שעשה לו כ"ש דמותר למנוע ממנו טובת ממון, או שמא אף שהותר לנקום למי שציערו צער הגוף, מ"מ בענין ממון אסור לנקום ממנו, דכיון דקרא איירי בענין ממון נלמד מזה דכל שהרע לו בענין ממון או שהנקימה היא בענין ממון אסור. [↑](#footnote-ref-47)
47. אמנם הנה הרמב"ם בסהמ"צ לאוין ש"ב כתב דכל שהוא שונא את חבירו עובר בלא תקום ולא תטור, ומבו' דגם כששונא אותו שלא מחמת שעשה עמו רעה עובר בלא תקום ולא תטור, וכ"ה מבו' בפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ קדושים, ועמש"כ בזה הקה"י בערכין סו"ס ד', ולפ"ז בע"כ דהא דבצערא דגופא הותר לנקום ולנטור, הוא היתר שהותר כשציערו צער הגוף דחמיר, והיינו דאי נימא דאיסור נקימה ונטירה הוא רק כשעשה עמו רעה, י"ל דהיינו רק בדבר שבממון, אך שאר מילי אינם אוסרים בנקימה ונטירה, אך אם איסור נקימה ונטירה הוא אף כשלא עשה עמו רעה, בע"כ דהא דשרי בצער הגוף הוא היתר שהותר נקימה ונטירה על צער הגוף, ומסתברא מילתא לפ"ז דכל שאינו בכלל צער הגוף אית בי' לאיסור נקימה ונטירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. ולפ"ז מסתברא מילתא כמש"כ הח"ח דאיסור נקימה ונטירה הוא בכל דברים ולא הותר אלא בצערא דגופא, דאמנם אם הא דבצערא דגופא שרי הוא הגבלה באיסורא דלא תקום ולא תטור דהוא רק בדבר שבממון, י"ל דכל שאינו דבר בממון לי"ב לאיסור נקימה ונטירה, אך כיון דהא דבצערא דגופא שרי הוא משום דבזה זכותו להשיב לו כגמולו, מסתבר דהיינו רק בצער הגוף דחמיר. [↑](#footnote-ref-49)
49. וזה לטעמי' דאיסור נקימה ונטירה הוא אף בצערא דגופא, ובע"כ דהא דהנעלבין ואינם עולבין וכו' אינו אלא מידת חסידות הוא משום דבשעת מעשה מותר להשיב. [↑](#footnote-ref-50)
50. המרכה"מ בפ"ד מתמידין ה"ג הק' דמי שהוא במדרגת חולה שאינו יכול להוציא אצבע אחת הוא מוטל על ערש דוי ואינו יכול לשאת בכתף רגל בהמה. [↑](#footnote-ref-51)
51. הערוך שם כתב דלפ"ז הא דמשני כאן בבריא כאן בחולה, חולים היינו רבנן, ומשמע לפ"ז דאין מכוון הגמ' כלל דכל חולה מוציא ב', ורק רבנן מוציאין ב', וכ"ה בתשוה"ג הרכבי סימן ש"ל שהובאה באוצה"ג בסוגיין בסו"ד, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-52)
52. והיינו דמקור ד' רש"י דאם הוציא גודל אין מונין לו כלל הוא ממה שאמרו דאין מונין לו, וכיון דכל המוציא ב' אצבעות אין מונין לו אלא אחת, בע"כ דהמוציא גודל אין מונין לו כלל, אך לדעת הרמב"ם דהמוציא ב' אצבעות מונין לו ב', מתפרש הא דהמוציא גודל אין מונין לו דאין מונין לו את הגודל, ולמש"כ בתשו' הרמב"ם נתפרש כן להדיא בהא דתניא מוציאין שתים ואין מונין לו אלא אחת, ומפרשינן דהיינו כשהוציא גודל, והרי דאף המוציא גודל מונין לו, אלא דאין מונין לו את הגודל. [↑](#footnote-ref-53)
53. אך לא נתפרש בדבריו שם טעם הא דלא חילק בין בריא לחולה, ואמנם למש"כ בפיהמ"ש דחולה מוציא אחת ובריא מוציא כמה אצבעות ניחא, כמש"כ החס"ד בפ"א ה"ט והמרכה"מ בהל' תמידין שם, אך בתשו' שם כתב דהבריא יוציא אחת והחולה יוציא שתים, - וצ"ל דהוא משום דלפ"מ דמסקינן דהמוציא שתים מונין לו שתים אין מקום לחלק בין בריא לחולה, וגם הא דמייתינן מהא דתניא אחת מוציאין שתים אין מוציאין וכו', הרי לפ"מ דמסקינן איירי בגודל, ובע"כ דהא דתנן אחת או שתים הוא כדאמרי אינשי, וכמש"כ הריטב"א דהא דפריך השתא ב' מוציאין אחת מיבעיא לאו לאו פירכא רבה היא, ומצינן למימר אחת ושתים כדאמרי אינשי, אלא כיון דידעי דאית בי' טעמא פריכו לה. [↑](#footnote-ref-54)
54. בתשוה"ג הרכבי סימן ש"ל בתחילת דבריו משמע שהוכיח מהתם להיפך, דמהא דפריך דלימנינהו לדידהו נלמד שכונתם היא למנות את האנשים, ומה"ט הוא דאף המוציא ב' אצבעות מונין לו אחת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-55)
55. צ"ב דבמוציאין למנין למש"כ בתשוה"ג שם דהוא לידע כמה כהנים יש שם מה מקום יש לחוש לרמאים, ומ"ט אם הוציא ג' לוקה מן הממונה בפקיע. [↑](#footnote-ref-56)
56. בפי' רגמ"ה בתמיד שם פירש דהא דתנן וברגלים לא היו מדשנין אותו היינו דלא היו מדשנין אותו ברַגְלַיִם דהוא נוי למזבח שידשנוהו בידם במגרפות ולא ברגלים, ועד"ז כתב בפי' הראב"ד שם, אך עיי"ש דמסיק דלא קאי על העלאת הדשן לתפוח, אלא על הוצאת הדשן, ולפ"ז לא מצינו כלל דהיו ימים שלא היו מוציאין בהן את הדשן, אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ם שכתב בפיהמ"ש שם ובפ"ב מתמידין הי"ג דברגלים היו מניחין את האפר על המזבח ולא היו מוציאין אותו, - ושמא י"ל בדעת הרמב"ם דעיקר המצוה להסיר את הדשן בכל יום מע"ג המזבח מתקיימת במה שמסיר את הדשן ממקום המערכה לתפוח, דעיקר מצות ההוצאה היא לנקות את המזבח ולהוציא את הדשן המעכב במזבח, ולזה סגי במה שמסירו ממקום המערכה, ואך דכיון דאף כשהוא על התפוח הוא מעכב במעט את המערכה ע"כ בכלל המצוה היא גם להוציא את הדשן מן התפוח, ובזה מתפרש הא דסגי במה שמוציאין מקצת מן הדשן, שכבר אינו מעכב את המערכה, ולפ"ז י"ל דע"כ הוא דברגלים דהתפוח הוי נוי המזבח, אין בכלל המצוה להוציא את הדשן מן התפוח, דברגלים לא חזינן לריבוי הדשן שבתפוח כקלקול במזבח, אלא אדרבה הוא נוי למזבח. [↑](#footnote-ref-57)
57. החזו"א בזבחים סימן כ' (א) סוסק"א כתב בדעת הרמב"ם, דמה שמוציאין בכל יום אי"ז חובה אלא הנהגה, ומה"ט הוא דברגלים לא היו מוציאין בכל יום מפני נוי המזבח. [↑](#footnote-ref-58)
58. הרמב"ם בפיהמ"ש במכילתין בספ"ק כתב דתרוה"ד הוא הוצאת האפר ממנו, וכ"כ הרמב"ם בריש פירקין דתרומת המזבח היא שיסיר ממנו אפרו, ומשמע דהוצאת הדשן מן המזבח היא בכלל מצות תרוה"ד, ועמש"נ להלן די"ל דהיינו רק בהורדה מן המזבח, וכ"כ הגרי"פ עשין קכ"ח דממש"כ הרמב"ם בסהמ"צ עשין ל' במצות תרוה"ד דהיינו שנצטוו הכהנים להסיר הדשן בכל יום מע"ג המזבח, מבו' דמצות תרוה"ד ומצות הוצאת הדשן היא מצוה אחת, דנצטוו לתרום הדשן ואח"כ להוציאו כולו, וזה לטעמי' דבכל יום מוציאין את הדשן, ולפ"ז ניחא דאין הוצאת הדשן נמנית למצוה בפנ"ע, ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם בשאר דוכתי לא משמע כן, וגם אי"ז מתישב לפ"מ שהוכיח המל"מ דאין עיקר המצוה להוציא הדשן בכל יום, - ובס' דקה מן הדקה סימן י"ב האריך דודאי דהוצאת הדשן הויא מצוה, והא דאינה נמנית הוא משום דהיא נכללת עם תרוה"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-59)
59. ועיי"ש שכתב דרב דפליג התם וס"ל דאין מועלין באפר תפוח הוא משום דס"ל דהוצאת הדשן אי"ז מצות הקרבן אלא מצות המזבח, וכתב דאף לדידי' ודאי דהוא מ"ע, אלא דאין למצוה זו זמן מיוחד ותלוי כפי קביעות חכמים. [↑](#footnote-ref-60)
60. העולת תמיד בתמיד שם כתב להוכיח כן מהא דתנן התם דראשי הגזירין הפנימים היו נוגעין בתפוח, וכ"כ הרמב"ם שם ה"ז דראשי הגזירין הפנימים היו נוגעין בדשן שבאמצע המזבח, ובע"כ דאף אחר הוצאת הדשן הי' נשאר דשן, דאל"כ היאך היו ראשי הגזירין הפנימים נוגעין בדשן שבאמצע המזבח, הרי הוצאת הדשן היתה קודם סידור המערכה. [↑](#footnote-ref-61)
61. וכ"כ החק נתן בתמיד שם דמהא דהיו גורפין בפסכתר המחזיק לתך מבו' דלא היו מוציאין את כל הדשן, וכתב דיש לפרש כן גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, אך בסו"ד כתב דאי"ז מוכרע, די"ל דהיו מוציאין את כל האפר והיו גורפין בפסכתר ומורידין אותו וחוזרין ועולין וגורפין עד שיכלה האפר. [↑](#footnote-ref-62)
62. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק החכם השואל שם במש"כ הרמב"ם דתרוה"ד היתה בגדים פחותין דבכ"ד משמע דהיתה תרוה"ד בבגדים ששימש בהן, וכתב דהוא משום דאי"ז חובה לעשותה בבגדים פחותין. [↑](#footnote-ref-63)
63. מבו' בדבריו דאינו לובש בהוצאת הדשן בגדים שלובש בתרוה"ד דגם תרוה"ד חשיבא כמזיגת כוס לרבו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בפר' צו שם, - אך בפירש"י בשבת קי"ד א' ד"ה ולבש בגדים אחרים כתב דהא דהזקיקו הכתוב ללבוש בגדים פחותין בהוצאת הדשן, הוא כדי שלא ימאסו בגדיו החשובין שעובד בהן עבודת אכילה ושתי' כגון קיטור וניסוך, וכ"ה גם בפירש"י בסוגיין דגנאי למלך שיהא משמש בהן על המזבח "בעבודת אכילה", ומבו' דשפיר הי' רשאי ללבוש בגדים שלובש בתרוה"ד דאי"ז עבודת אכילה ושתי' ולא חשיב כמזיגת כוס לרבו, וכל הא דלובש בגדים פחותין הוא משום עבודת קיטור וניסוך דהיא עבודת אכילה ושתי' וחשיבא כמזיגת כוס לרבו. [↑](#footnote-ref-64)
64. אך משמעות דבריו דטעם הא דתרוה"ד אינה בבגדים פחותין והוצאת הדשן הויא בבגדים פחותין, אי"ז משום דבתרוה"ד ליכא לכלוך בגדים ובהוצאת הדשן איכא לכלוך בגדים, אלא הוא משום דתרוה"ד הויא עבודה גמורה והוצאת הדשן אינה עבודה. [↑](#footnote-ref-65)
65. ובסוגיין כתב דיש מכריעין דאף דגם תרוה"ד נעשית בבגדים פחותין, מ"מ אותן שבהוצאה צריך שיהיו פחותין יתר על אותם של הרמה. [↑](#footnote-ref-66)
66. ואמנם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובהלכותיו והמאירי מבו' דילפינן לה מקרא דופשט וגו', - אך בפירש"י לעיל שם כתב בשם י"מ דילפינן לה מקרא דילבש לרבות את השחקים, - והחינוך שם כתב דהוא מסברא דכ"ה דבהוצאת הדשן בעי בגדים פחותין, גם בתרוה"ד אין ראוי לעשותה באותן בגדים שהוא משמש. [↑](#footnote-ref-67)
67. וכתב די"מ דדרשינן להך קרא רק על הרמה, דהוצאה אינה טעונה כלל בגד"כ שאינה עבודה, וכ"כ השיח יצחק בסוגיין בדעת הרמב"ם דהוצאת הדשן אל מחוץ למחנה אינה עבודה ואינה טעונה בגד"כ, ובע"כ דהא דכתיב ופשט את בגדיו ולבש בגדים אחרים דמקיש בגדים שלובש לבגדים שפושט שהם בגד"כ קאי על תרוה"ד, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ה מ"ג דגם ההיקש דבגדים שלובש לבגדים שפושט הוא בתרוה"ד, ועמש"כ בס' חוקת היום להוסיף לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-68)
68. המלבי"ם שם כתב לפרש דהיינו דהא דכתיב אחרים הוא דלא כפירש"י דקאי על הכהנים, דהוא נגד הלשון, אלא קאי על הבגדים דהם בגדי חול, והא דמרבינן בעלי מומין היינו דכמו שכשר בבגדי חול ה"נ כשר בבעלי מומין דלאו עבודה היא, אך צ"ע היאך הוא מתישב לדעת ר"ל דלר"א אף תרוה"ד כשרה בבע"מ, אף דאינה כשרה בבגדי חול, ואם כל הא דהוצאת הדשן כשרה בבע"מ נלמד מהא דכשרה בבגדי חול, הרי דבתרוה"ד דבעיא בגד"כ ליכא מקור להכשיר בבע"מ, (וי"ל למש"כ הריטב"א דטעמא דר"ל הוא משום דלא מסתבר דבהוצאת הדשן נחית תרי דרגי). [↑](#footnote-ref-69)
69. השטמ"ק שם כתב בשם תוס' דרב דס"ל דאין מועלין בו דכבר נעשית מצותו הוא אף אם ס"ל כר' יוחנן דהכא דבעי בהוצאת הדשן ד' בגדים וכרבנן דבעי כהן כשר, דמ"מ כיון דאין להוצאת הדשן זמן קבוע אינה עבודה לענין שימעלו בה, ור' יוחנן דס"ל דמועלין בו הוא אף לר"ל דס"ל דסגי בב' בגדים ואף לר"א דמכשיר כהן בע"מ להוצאת הדשן, דמ"מ כיון דצריך בגד"כ מצוה היא, והו"ל דבר שלא נעשית מצותו ומועלין בו, - והפי' קדמון שם כתב דטעמא דרב דאין מועלין בו הוא משום דבהוצאת הדשן בעי בגדים פחותין מן הראשונים, וע"כ לאו בקדושתייהו קיימי, ור' יוחנן ס"ל דאף דהיו בגדים פחותין מאותם ששימש בהן, מ"מ כיון דצריך בגד"כ אכתי לא נעשית מצותו ובקדושתי' קאי. [↑](#footnote-ref-70)
70. ומבו' בדבריו דגם הא דמכשיר ר"א בבע"מ הוא רק בהוצאתו אל מחוץ למחנה, אך בהורדתו מן המזבח מודה ר"א דפסולה בבע"מ, והיינו לדעת ר' יוחנן דמחלוקת בהוצאה אבל בהרמה דברי הכל עבודה היא, וה"נ הוא בהורדתו מן המזבח דג"כ הויא עבודה, וזה דלא כמש"כ המל"מ בפ"ב מתמידין ה"י דר"א דמכשיר בבע"מ הוא אף בהורדתו מן המזבח. [↑](#footnote-ref-71)
71. ומבו' בדבריו לפ"ז דאין מועלין בו אלא קודם הורדתו מן המזבח, וכלישנא דהנהנה מאפר תפוח, אך אחר הורדתו מן המזבח אין מועלין בו, דאף דהוא טעון להוציאו אל מחוץ למחנה למקום שפך הדשן, מ"מ כיון דל"ב לזה בגד"כ לאו בקדושתי' קאי, - וצע"ג דבגמ' שם מסייעינן לר' יוחנן מהא דתנן דמועלין בהן עד שתצא לבית הדשן, ומבו' דאף אחר שהורידו מן המזבח מועלין בו עד שיוציאוהו לבית הדשן. [↑](#footnote-ref-72)
72. בד' הריטב"א מבו' דטעמא דת"ק הוא דגזה"כ לפסול בבע"מ, וכנראה ס"ל דמהא דכתיב בתרוה"ד ולבש הכהן ילפינן דהוא כהן תמים, דכהן סתמא הוא כהן תמים, והא דכתיב ופשט וגו' והוציא את הדשן קאי על כהן זה, ומזה נלמד דאף הוצאת הדשן היא בכהן תמים. [↑](#footnote-ref-73)
73. ועיי"ש שתמה ע"ד התוס' שנתחבטו בטעמא דת"ק ובטעם הא דבעינן קרא לר"א, הרי ודאי הדין נותן דכיון דבעינן בגד"כ אין להכשיר בבע"מ, אך לכאו' בד' התוס' משמע דהא דבגד"כ ניתנו ליהנות בהן הוא אף בבע"מ, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-74)
74. וכ"ה מבו' בד' הריטב"א דכל דכתיב סתמא כהן הוא כהן תמים, ומה"ט הוא דבעינן קרא להכשיר בע"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-75)
75. הריטב"א הק' דהיאך מצי למימר דר"א מכשיר בע"מ אף בהרמה, הרי להדיא קתני לימד על כהנים בע"מ שכשרין להוצאת הדשן והרי דאינם כשרים אלא להוצאה, וגם קרא דאחרים דמיני' ילפינן להכשיר בע"מ כתיב בהוצאה, אך בהרמה כתיב סתמא הכהן דמשמע כהן כשר, וכתב דס"ל לר"ל דלר"א גלי קרא בהוצאה וה"ה בהרמה משום דגם הרמה לאו עבודה היא מדכשרה בב' בגדים, וע"כ כתיב אחרים בל' רבים למידרשי' בין על הכהן המרים ובין על הכהן המוציא, והא דקתני שכשרים להוצאת הדשן נקט לי' אקרא, א"נ דכל הוצאות הדשן במשמע ואפי' דתרומת הדשן, וכתב די"ג שכשרים בדשן, ולפ"ז ניחא, - והתו"י ותוס' הרא"ש הוסיפו דלר"ל הא דכתיב בקרא אחרים לאו היינו אחרים שלא עשו תרוה"ד, שהרי לדידי' בע"מ כשרים אף לתרוה"ד, אלא אחרים לשאר עבודות. [↑](#footnote-ref-76)
76. בד' המל"מ בפ"ב מתמידין ה"י מבו' דהיינו דכל הא דלר' יוחנן מפלגינן לר"א בין הוצאת הדשן לתרוה"ד הוא משום דלדידי' יליף ר"א מהך קרא דהוצאת הדשן לאו עבודה היא, ואין ללמוד מזה דגם תרוה"ד לאו עבודה היא, אך לר"ל דתרוה"ד והוצאת הדשן לאו עבודה נינהו, אלא דס"ד דבע"מ פסול משום דחשיב כזר ואינו קרב לגבי מזבח, הרי דכיון דילפינן מקרא דהכשירתו תורה להוצאת הדשן, מסתברא מילתא דה"נ הוא כשר לתרוה"ד. [↑](#footnote-ref-77)
77. צ"ב, שהרי לא נתפרש להדיא בד' ר"א דהוצאת הדשן כשרה בבגדי חול, וא"כ הרי שפיר י"ל דתרוה"ד פסולה בבע"מ, ובהוצאת הדשן נחית חד דרגא וכשרה בבע"מ ואינה כשרה בבגדי חול, - ושמא מכוון הריטב"א דלפי' הרב החסיד בכלל קרא דולבש בגדים אחרים הוא דה"ז כשר בבגדי חול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
78. י"ל למש"כ בחי' הגרע"א דלת"ק אין להוכיח דלאו עבודה היא מהא דאין לך עבודה שכשרה בב' כלים, דאדרבה יש להוכיח דעבודה היא דאין לך דבר שאינו עבודה וטעון בגד"כ, ורק לדעת ר"א דמצינו דהוצאת הדשן לאו עבודה היא ואפ"ה היא טעונה ב' כלים, שפיר יש להוכיח דגם תרוה"ד לאו עבודה היא מהא דכשרה בב' כלים, - וי"ל עוד עד"ז דמכוון ר"ל דכיון דאין לך עבודה שכשרה בב' כלים, ע"כ מסתבר לפרש דלפ"מ דילפינן מקרא דמכשר בבעלי מומין דהוצאת הדשן לאו עבודה היא, הרי דמה"ט הוא דהיא כשרה בב' כלים, וע"כ ה"נ תרוה"ד דכשרה בב' כלים לאו עבודה היא וכשרה בבעלי מומין, אך לר' יוחנן דתרוה"ד והוצאת הדשן הוו בד' כלים, הרי אף דילפינן מקרא דהוצאת הדשן לאו עבודה היא וכשרה בבעלי מומין אין ללמוד מזה דה"נ תרוה"ד לאו עבודה היא. [↑](#footnote-ref-79)
79. המקד"ד בסימן ט"ו סק"ג הוכיח דחיוב מיתה דזרות לא תליא בעבודה, אלא אף דבר דלאו עבודה היא, מ"מ כל דהוא מסור לכהנים שייך בו איסור זרות, ומה"ט הוא דפליגי אם חייב זר בדישון מזבח הפנימי ודישון המנורה, אף לדעת הסוברים דל"ב בגד"כ והרי דלאו עבודה נינהו, וכתב דלפ"ז אף לר"ל דתרוה"ד לאו עבודה היא, מ"מ כיון דהיא מסורה לכהנים שייך בה איסור זרות, וע"כ לא פטר ר"ל אלא משום דאי"ז עבודת מתנה, ונתבאר בדף מס' 4. [↑](#footnote-ref-80)
80. והעירו די"ל עוד, דמתניתין דתמיד אתיא כר' יהודה בברייתא דלקמן דבעי ד' בגדים בתרוה"ד, ולדידי' מודה ר"ל דתרוה"ד עבודה היא, וכמו שאמרו לקמן דר' יהודה ס"ל דעבודה היא, וע"כ בעיא קידוש ידים ורגלים. [↑](#footnote-ref-81)
81. בד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב' משמע דכה"ג התורם את הדשן לובש ח' בגדים, וכ"כ בפי' רבינו בחיי בפר' צו ו' ג', ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"מ. [↑](#footnote-ref-82)
82. אך למש"כ הר"ח ורבינו אליקים בדעת ר"ל דלת"ק תרוה"ד והוצאת הדשן הויא עבודה אף דכשרה בב' בגדים, ונתבאר לעיל, אין ללמוד מהא דלת"ק הוצאת הדשן הויא עבודה דאינה כשרה בב' בגדים, ושפיר י"ל דאף דתרוה"ד בעיא ד' בגדים מ"מ בהוצאת הדשן סגי בב' בגדים. [↑](#footnote-ref-83)
83. ויש לדון בזה עוד מטעם אחר, דלדעת התוס' דלר"ל לכו"ע תרוה"ד והוצאת הדשן ל"ה עבודה, וע"כ היא כשרה בב' בגדים, אף לי"ב לפסולא דיתור בגדים, דפסולא דיתור בגדים הוא בשעת עבודה, ולפ"ז אף אם ילבש עוד בגדים אחרים לא יהא לפסולא דיתור בגדים, אך לדעת הר"ח ורבינו אליקים דלדעת ת"ק תרוה"ד והוצאת הדשן הויא עבודה, וע"כ היא פסולה בבע"מ, ליכא לטעם זה. [↑](#footnote-ref-84)
84. ובתוס' אחרות לתו"כ צו פ"ב ה"ד כתב דהא דלא חשיב לה בהדי ה' קומצין הוא משום דלא חשיב אלא אותן שנקמצין ביד אבל זה שנקמץ במדה לא, דא"א לקמוץ גחלים ביד. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך המאירי לעיל כ' א' כתב דבכל יום ויום היו תורמין את המזבח וכו' מלא מחתה בכל יום "לפחות", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-86)
86. דאי נימא דמה שמוסיף על שיעור קומץ אינו בכלל התרוה"ד, ודאי דלי"ב לדינא דושמו אצל המזבח דאסור בהנאה, ומ"ט הוצרך לפרש דהיותר על הקומץ אינו בכלל ושמו כולו, ובע"כ דאף מה שמוסיף על שיעור קומץ הוא בכלל התרוה"ד, ואך דמ"מ לי"ב לדינא דושמו אצל המזבח. [↑](#footnote-ref-87)
87. וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' דניסוך המים והיין באין בגלל עצמן, והרי דניסוך המים אינו חובת הקרבן אלא הוא חובת היום, ועמד ע"ז בשיעורי הגרי"מ, ועיי"ש שכתב דמש"כ התוס' דניסוך היין בא בגלל עצמו הוא ביין הבא בנדבה וכמ"ד בזבחים צ"א ב' דהוא לספלים. [↑](#footnote-ref-88)
88. המקד"ד בסימן ל"ב סק"ב כתב לדון דלמש"כ הרמב"ם דהורדת הדשן מע"ג המזבח והוצאתו אל מחוץ למחנה הוו ב' מעשים י"ל דאין חייבין אלא על הורדתו מן המזבח ולא על הוצאתו אל מחוץ למחנה, משום דהא דמחייבינן בעבודת סילוק מרבינן לה מדכתיב לכל דבר המזבח, והיינו רק בעבודת סילוק שבמזבח, ועיי"ש דמסיק דחייבין אף על הוצאתו אל מחוץ למחנה, דלא ממעטינן לקמן בסוגיין אלא עבודת סילוק שבהיכל. [↑](#footnote-ref-89)
89. והיינו דלהס"ד דסוגיין דטעמא דלוי דמחייב בתרוה"ד אף שהיא עבודת סילוק הוא משום דרבי רחמנא לכל דבר המזבח, לא מוקמינן להריבוי אלא לתרוה"ד ולא להוצאת הדשן והדר דינא דאין חייבין עלי' משום שהיא עבודת סילוק, אך לפ"מ דמסקינן דטעמא דלוי הוא משום דמיעוטא דעבודת סילוק הוא רק מבית לפרוכת ולא בחוץ, הרי דליכא קרא למעט להוצאת הדשן, והא דאין חייבין עלי' הוא משום דאינה עבודה חשובה. [↑](#footnote-ref-90)
90. השעה"מ בפ"א מעבודת יוהכ"פ ה"ב כתב דלמ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה חייב עלי' הזר מיתה, וכבר תמה ע"ז בס' בית ישחק שם דודאי דאינו חייב מיתה, דאי"ז עבודה תמה, ושמא ל"ד נקט השעה"מ דחייב מיתה, ועיקר מכוון דבריו הוא דעובר בלאו ולא נימא דאי"ז אלא עשה בעלמא, וכ"כ בתשו' בית יצחק יו"ד ח"א סו"ס קכ"ה והגרי"פ לאוין קפ"ג ד"ה אלא דסוגיא, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום בסוגיין, ודבריו צ"ע, דביבמות שם מפרשינן מעיקרא דאיירי בזר ממש, ואף לפ"מ שאמרו דאיירי אף בכה"ד שזר אצלו משמע להדיא דליכא חיוב בכה"ד טפי מבזר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-91)
91. השפ"א בסוגיין כתב דהא דחייב על הזאה אחת הוא משום דבדם שהזה אינו עושה עבודה אחרת, וכמש"כ התו"י דכה"ג חשיב כעבודה תמה, - אך העולת שלמה שם כתב דאין לומר כן, דזה דמי למש"כ התו"י לקמן בסוגיין בהא דאינו חייב על סידור לחם הפנים משום דאיכא סידור בזיכין, דהוא משום דלא נגמרה עבודת סידור השלחן עד שיסדר הבזיכין. [↑](#footnote-ref-92)
92. המקד"ד בסימן ל"ב סק"ב כתב לישב דאיכא תרי גווני דעבודה שיש אחרי' עבודה, חדא, היכא דיש אחרי' עבודה מאותו שם עצמו כסידור המערכה דיש אחרי' סידור ב' גזרי עצים וכו', דהיינו דאיכא אחרי' עבודה מאותו השם דהוא עבודת סידור, ועוד, אף כשיש אחרי' מעבודה משם אחר, אם אותה עבודה הויא צורך עבודה שאחרי' לא חשיבא עבודה תמה, כקבלה דיש אחרי' זריקה, דאע"ג דהויא עבודה משם אחר מ"מ הקבלה היא צורך הזריקה, ומשא"כ בתרוה"ד והוצאת הדשן דהם ב' עבודות מב' שמות, וגם אין תרוה"ד צורך הוצאת הדשן, וע"כ לא חשיב כעבודה שיש אחרי' עבודה. [↑](#footnote-ref-93)
93. משמע דהקיום דתרוה"ד אינה בכל הדשן אלא בדשן שמרים, עמש"נ בזה במ"מ לעיל כ' א' דף מס' 33, וכיון דבדשן שמרים אינו עושה עבודה אחרת חשיב כעבודה תמה. [↑](#footnote-ref-94)
94. ולמש"כ המקד"ד בסימן ל"ב סק"ב דהא דהורדת הדשן הויא עבודה הוא כדישון מזבח הפנימי, ניחא, דאי"ז עבודה בדשן אלא במזבח, וע"כ שפיר חשיב תרוה"ד כעבודה שאין אחרי' עבודה, - וי"ל עוד למש"נ בדף מס' 3 די"ל בדעת הרמב"ם דהורדת הדשן הויא בכלל העבודה דתרוה"ד, וע"כ חשיבא התרוה"ד כעבודה תמה, וכמש"נ לעיל בדעת הרמב"ם דבעבודה אחת חייבין אף על מקצתה. [↑](#footnote-ref-95)
95. למש"נ לעיל בדעתו דאף בעבודה אחת אין חייבין על תחילתה, צ"ל דמש"כ דחייבין על תרוה"ד אף דיש אחרי' הנחה משום דהכל הוא עבודה אחת, היינו דכיון דהכל הוא עבודה אחת מתפרש מה שאמרו דזר חייב על תרוה"ד דהיינו כשעשה גם את ההנחה, ושו"ר מש"כ בזה בשיעורי הגרי"מ אות תס"ג, - ומעיקר מש"כ דההנחה היא בכלל העבודה דתרוה"ד, משמע דעיקר העבודה דתרוה"ד אינה משום לתא דהמזבח לתרום ממנו את הדשן, אלא הוא משום לתא דהדשן, וע"כ י"ל דהנחת הדשן היא בכלל העבודה דתרוה"ד. [↑](#footnote-ref-96)
96. צ"ע דא"כ מ"ט הנחת פתילה לא חשיבא כעבודה תמה, אף דההדלקה שאחרי' לאו עבודה היא וכשרה בזר, וי"ל בכמה גווני, **א** למש"כ התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין דלפ"מ דמשני דהדלקה לאו עבודה היא ה"נ הנחת פתילה לאו עבודה, ומה"ט הוא דפטור עלי', ואה"נ דלא חשיב כיש אחרי' עבודה. - **ב** דאף דהדלקה לאו עבודה מ"מ היא פסולה בזר, וכמו שהביאו התו"י לקמן בסוגיין מהא דכתיב בקרא דבר אל אהרן ואל בניו. - **ג** למש"נ לעיל בהערה י"ל דהתם שאני דכל ההנחה היא לצורך ההדלקה. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך תיקשי בד' המאירי דמשמעות דבריו דהא דתרוה"ד חשיבא כעבודה תמה הוא משום דהוצאת הדשן לאו עבודה היא, וזה דלא כמש"כ המאירי גופי' דאף דהדלקה לאו עבודה היא מ"מ הואיל ומעשה הצריך הוא ה"ה מפקיע נתינת פתילה ושמן שלא ליקרא עבודה תמה, - וי"ל בזה בפשיטות, דיסוד הפטור דעבודה שאינה תמה הוא כשאי"ז סיום עבודתו ואינה מתממת את הדבר, וע"כ בתרוה"ד חשבינן לה כעבודה תמה משום דסיים עבודתו בכך, וההוצאה לאו עבודה היא, אך בהנחת פתילה כיון דכל ההנחה היא לצורך ההדלקה, הרי דאף דההדלקה לאו עבודה היא, א"א לחשוב להנחת הפתילה כסיום עבודתו, וע"כ לא חשיבא כעבודה תמה. [↑](#footnote-ref-98)
98. מבו' מדבריו דעיקר מצות תרוה"ד אינה משום ניקוי המזבח להסיר ממנו את הדשן, אלא הוא מצות המקום בפנ"ע, ולקמן כ"ז ב' כתב דתרוה"ד מכשרת המערכה להקטרת היום כמו תרומה שמכשרת השירים וע"כ חשיבא כתחילת עבודה דיממא. [↑](#footnote-ref-99)
99. אך השיח יצחק כתב דצ"ל דמכוון דבריו הוא דהי' מזה בחוץ כנגד ההיכל. [↑](#footnote-ref-100)
100. בהג' ר"ש מדעסויא כתב דהא דיש אחרי' חפינה הוא כמ"ד לקמן מ"ט א' דחופן וחוזר וחופן, ומבו' לפ"ז מדבריו דמה"ת צריך לחזור ולחפון, וע"כ חשיבא הולכת כף ומחתה כעבודה שיש אחרי' עבודה, ועמש"נ בזה לקמן שם בדף מס' 8. [↑](#footnote-ref-101)
101. בטעם הא דלא ניח"ל בפירש"י, י"ל דהוא משום דהולכת כף ומחתה היא עבודה הנעשית אף בחוץ, וע"כ אם בעבודה שבחוץ חייבין אף על עבודה שאינה עבודה תמה, הי' לנו לחייב על הולכת כף ומחתה אף כשמוליכה בפנים, אך לדעת רש"י צ"ל דלס"ד זו כל שמוליך זר את הכף והמחתה בחוץ חייב, וכל שמוליכה בפנים פטור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך לעיל בסוגיין פירש רבינו אליקים דהא דמרבינן ז' הזאות שבפנים הוא גם ההזאות שעושה מדם הפר, וצ"ל דכל מש"כ הכא דלא חשיב כעבודה תמה הוא רק לפ"מ דפרכינן דמיעוטא דעבודה תמה הוא מבית לפרוכת, דלפ"ז בע"כ צ"ל דהזאת דם הפר לא חשיבא כעבודה תמה, דלא משכח"ל מבית לפרוכת עבודה אחרת שאינה עבודה תמה. [↑](#footnote-ref-103)
103. החזו"א במנחות סימן ל"ו סק"י כתב בישוב ד' רש"י והרמב"ם, דהסרת הפתילות אינה תחילת עבודת ההדלקה אלא הוא עבודת סילוק, ומה שאמרו דזר שסידר את המנורה ליחייב, היינו על סידור המנורה דהויא תחילת עבודת הדלקה, והא דתנן בזבחים קי"ב ב' דאין חייבין על הטבת הנרות משום זרות נכלל בזה נקיון וסידור הנרות ונתינת השמן והפתילה, ועל הנקיון אין חייבין משום שהוא עבודת סילוק ועל סידור ונתינת השמן והפתילה אין חייבין משום דיש אחריהן עבודה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועד"ז כתב השפ"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-104)
104. וכבר תמהו רבים ע"ז דא"כ מ"ט הוא פטור על דישון המנורה בחוץ, ואינו חייב ע"ז משום העבודה שבדשן דהיא עבודה תמה, - וצ"ל כמש"כ החזו"א במנחות סימן ל"ו סק"י דסילוק ודאי אינו ענין לחיוב חוץ, דהתם שחיטה וזריקה והעלאה כתיב ולא סילוק, אך בד' הגרי"ז שם לא משמע כן, - ועמש"כ בשיעורי הגרי"מ אות תס"ד לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-105)
105. ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ החינוך במצוה שפ"ט דכהן שזכה בעבודה בפייס ובא כהן חבירו וחטפה איכא משום זרות וחייב מיתה דהוי זר לאותה עבודה, וצ"ב, דהתם דין אחר הוא דכל שעשה עבודת חבירו חייב מיתה, ואי"ז כלל משום לתא דזרות. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ז כתב דהדלקת הנרות כשרה בזרים, והראב"ד שם כתב דבדיעבד אם הדליקן זר כשרות, ומבו' דמפרשי דמה שאמרו דהדלקה לאו עבודה היא, היינו דע"כ ל"ב כהונה, וע"כ הוא דזר פטור עלי', ולפ"ז אין ללמוד מהתם דחיוב זרות הוא רק בעבודה גמורה. [↑](#footnote-ref-107)
107. לכאו' מכוון דבריהם דכיון דכל כזית חשיבא הקטרה בפנ"ע, ע"כ אף דאיכא אחרי' הקטרה אחרת חשבינן לה כעבודה תמה, משום דבמה שהקטיר אינו עושה עבודה אחרת. [↑](#footnote-ref-108)
108. בהגה"ה שבתור"פ כתב לישב דודאי עבודה היא ומיהו ל"ה עבודה דליחייב עלי' זר הואיל ול"ה אלא להפיס דעתו דאהרן שהי' מצטער דכל הנשיאים הביאו נדבותם לחנוכת המזבח והוא לא הביא, - ובדבריו משמע דכדי להפיס דעתו דאהרן חשבי' רחמנא כעבודה, אך כיון דמצ"ע ל"ה זה עבודה אין זר חייב עלי', וצ"ב, אך ע"ד דבריו יש לפרש דלעולם לאו עבודה היא, והא דמסרה הכתוב לכהנים הוא להפיס דעתו דאהרן. [↑](#footnote-ref-109)
109. ועד"ז כתב בהגה"ה שבתור"פ דודאי עבודה היא, ומיהו ל"ה עבודה דליחייב עלי' זר הואיל ול"ה אלא להפיס דעתו דאהרן שהי' מצטער דכל הנשיאים הביאו נדבותם לחנוכת המזבח והוא לא הביא. [↑](#footnote-ref-110)
110. ונפ"מ רבתא בזה, דלכאו' לפ"ז אף דאין זר חייב עלי' מיתה, מ"מ זר מוזהר עלי' ולוקה, דדמי לעבודה שאינה תמה דאף דאין זר חייב עלי' מיתה מ"מ הוא מוזהר עלי' ולוקה, אך לדעת ש"ר לי"ב כלל לאיסורא דזרות, וכ"כ בס' יצחק ירנן בפ"ט מביאת מקדש ה"ז. [↑](#footnote-ref-111)
111. ולא קשיא להו אלא דכיון דלאו עבודה היא מ"ט כתיב בה כהן, אך לא קשיא להו דכיון דכתיב בה כהן מ"ט אין זר חייב עלי'. [↑](#footnote-ref-112)
112. וכ"נ גם בד' התוס' לקמן כ"ז ב' ד"ה איכא דאמרי דלא חשיב כעבודה שיש אחרי' עבודה, אלא כשהמעשה שאחרי' חשוב עבודה, וע"כ כל מה שדנו שם דתרוה"ד חשיבא כעבודה שיש אחרי' עבודה הוא רק למ"ד דהוצאת הדשן חשיבא עבודה, אך למש"נ בדף מס' 4 בהערה בדעת המאירי, אין להוכיח מד' התוס'. [↑](#footnote-ref-113)
113. צ"ב דמה ענין זל"ז, ומ"ט ס"ד לדמות הדלקת המנורה להצתת אליתא, דאם הצתת אליתא עבודה היא ה"נ הדלקת המנורה עבודה היא, ואף בהא דמשני דהצתת אליתא עבודה היא והדלקה לאו עבודה היא הוצרכו הראשונים לפרש דמ"ש זמ"ז, וכנראה הוא משום דהא דהדלקה לאו עבודה היא הוא מסברא דהדלקת אש אי"ז עבודה, וזהו דפרכינן דמ"ש מהצתת אליתא דעבודה היא, - אך למש"כ הריטב"א דהא דהדלקה לאו עבודה היא לחייב עלי' מיתה ילפינן לה מדלא אפקי' בלשון חיוב ואמר בהעלות או בהעלותך, צ"ב דא"כ מאי פרכינן עלה מהצתת אליתא, ומ"ט לא מצינו למימר דהצתת אליתא במערכה הויא עבודה והדלקת נרות המנורה ל"ה עבודה, ועד"ז הק' בס' מעשי למלך בפ"ט מביאת מקדש ה"ז, והדבר אברהם בח"ג סימן א' סקי"ד כתב דצריך לדחוק דאי לאו סברא דלאו עבודה היא ל"ה דרשינן לקרא הכי דבהעלות ובהעלותך דלאו עבודה היא. [↑](#footnote-ref-114)
114. ועיי"ש שהוסיף להקשות דמ"ט לא משני דלעולם זר חייב מיתה על הדלקה דעבודה תמה היא, ואף דלא מנה רב אלא ד' עבודות, היינו במזבח החיצון. [↑](#footnote-ref-115)
115. ולכאו' זהו גם משה"ק התו"י ותוס' הרא"ש דכיון דהדלקה לאו עבודה היא מ"ט כתיב בה כהן, שהרי בהצתת אליתא מייתינן דעבודה היא מהא דבעיא כהן, וא"כ מ"ט הדלקה בעיא כהן אף דלאו עבודה היא. [↑](#footnote-ref-116)
116. לכאו' יש מקום לפרש עוד, דמכוון הגמ' הוא דבהדלקת המנורה י"ל דהא דבעיא כהונה הוא דומיא דמראות נגעים, אך בהצתת אליתא דבעינן כהן כשר ובגד"כ בע"כ דעבודה היא, דאם ל"ה בעינן כהן אלא דומיא דמראות נגעים ל"ה בעינן כהן כשר ובגד"כ, ויתחדש לפ"ז דבהדלקת המנורה ל"ב כהן כשר ובגד"כ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
117. נתחדש בדבריו דהצתת האש היא בכלל עבודת סידור המערכה, וע"כ מהני הא דאיכא סידור ב' גזירי עצים לחשוב דיש אחרי' עבודה. [↑](#footnote-ref-118)
118. ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ש ב' גזירי עצים משאר עצי המערכה, ומאי הכירא איכא שאלו עצים למערכה ואלו לב' גזרי עצים, והלא יכול לעשות מערכה מכמה שירצה, ודוחק לומר דזה דנותן אותם לשם ב' גזירי עצים עי"ז אינם שייכים למערכה, דלא אשכחן דבעי לשמה, וכתב דצ"ל למש"כ בפירש"י לעיל כ"ב א' ד"ה ב' גזירי עצים דהם ב' בקעיות עצים ארוכים כמידת רוחב המערכה ונותן אותן ממעל לעצי המערכה כו' והרי דאותם העצים של הב' גזירין משונין משאר עצי המערכה וארוכים ביותר כמדת כל רוחב המערכה וגם סידורן משונה שנותנן לרוחב המערכה, ולפ"ז אפשר דעי"ז הי' ההיכר שהם לב' גזירי עצים ולא למערכה. [↑](#footnote-ref-119)
119. צ"ע לדעתם דא"כ מ"ט אין זר חייב מיתה על הצתת אליתא, הרי הו"ל עבודה תמה, דסידור ב' גזירי עצים הי' קודם לה, ובלא"ה צ"ע כן למש"כ בפירש"י דהצתת אליתא אי"ז עיקר הדלקת האש בבוקר, אלא הוא כשהוצרך להצית על המזבח באחת מן המערכות כגון שקרבה מערכה לכלות שנשרפה כל המדורה, - וי"ל לפ"מ שאמרו לקמן כ"ז ב' דאין זר חייב מיתה על עבודה הכשרה בלילה, וי"ל דהצתת אליתא כשרה בלילה, וע"כ אין זר חייב עלי' מיתה. [↑](#footnote-ref-120)
120. הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ה לא הזכיר להא דזר שסידר את המערכה פטור, ושמא ס"ל דעיקר העבודה דסידור המערכה הוא בקיום האש, וה"ז בכלל מש"כ שם דהמצית אש במזבח פטור. [↑](#footnote-ref-121)
121. ואמנם במה שאמרו דזר שסידר את המערכה פטור משום דאיכא סידור ב' גזירין, ולא אמרו דהוא משום דאיכא הדלקת האש, י"ל דעדיפא מינה קאמר, דאף אם סידר את המערכה והדליק את האש פטור מכח הא דאיכא סידור ב' גזירין. [↑](#footnote-ref-122)
122. אך הכס"מ שם כתב דטעם הא דחייב על סידור ב' גזירי עצים הוא כמש"כ בפירש"י דהוא משום דסידור האברים תחילת סידור אחר הוא, וכ"נ בד' המהר"י קורקוס והקרית ספר שם, וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ הרמב"ם דחיובו הוא משום דהעצים קרבן והוא כמקטיר אברים, - ובד' הרדב"ז שם מבו' דאף דחיובו הוא משום עבודת הסידור, מ"מ כ"ז הוא משום דעצים קרבן הן, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
123. אך אכתי קשיא משה"ק השיח יצחק בסוגיין דמנ"ל להגמ' דלרב אינו חייב על סידור ב' גזירי עצים, הרי אי נימא דזר חייב עלי' מיתה משום דהויא בכלל הקטרה, ה"ז נכלל במה שאמר רב דזר חייב מיתה על הקטרה, ועד"ז הק' הגרע"א בסוגיין והמנ"ח במצוה ש"צ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-124)
124. ומתישב בזה הא דאין זר חייב אלא על סידור ב' גזירי עצים ולא על סידור המערכה, וכיון דעצים קרבן הן הי' בדין דגם סידור המערכה חשיב כהקטרה, ויהא חייב ע"ז, אלא דהוא משום דסידור המערכה הי' קודם הדלקת האש ואי"ז מעשה הקטרה, ועמש"כ בזה בס' יד הלוי. [↑](#footnote-ref-125)
125. וזה כמבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בזבחים ל"ח ב' דליכא חיוב זרות בשפיכת שירים, ועמש"כ בס' שמועת חיים סימן ט"ז לפרש בזה, אך החזו"א בזבחים ליקוטים סימן א' סקי"ג צידד דאיכא חיוב חוץ בשפיכת שירים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-126)
126. אך המרכה"מ בהל' ביאת מקדש שם והשיח יצחק בסוגיין כתבו בדעת הרמב"ם דהממצה בחטאת העוף חייב, כיון דקי"ל דמיצוי חטאת העוף מעכב. [↑](#footnote-ref-127)
127. לכאו' מבו' מדבריו דניסוך המים הוי חובת הקרבן, עמש"נ בזה בדף מס' 8, וע"כ חשיב כסוף עבודה דיממא, וכמש"כ הרשב"א שם דהוא חלק מחלקי התמיד. [↑](#footnote-ref-128)
128. בס' מנח"א הק' דלמש"כ המל"מ בפ"ג מפסוהמ"ק ה"ו להוכיח דאף באותן ג' פסולין דאם עלו ירדו, מ"מ אם משלה בהן האור לא ירדו, א"כ מ"ט אין זר חייב ע"ז, הרי יש ע"ז תורת הקטרה, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בס' שמועת חיים סימן י"ז. [↑](#footnote-ref-129)
129. הריטב"א כתב דקפידא משום שאר עבודות, דאילו שחיטה שכשרה בזר כשרה בבגדי חול, ומיהו לא היו מחלקין בפייסות ואף שוחט לבוש כמו שאר המפייסין, - וצ"ב דמ"ט הוצרך להא דלא היו מחלקין בפייסות, הרי אף אם משום הפייס לשחיטה ל"ה לו ללבוש בגד"כ, מ"מ כיון דהי' פייס אחד לשחיטה וזריקה וכו', לובשין בגדי כהונה משום הפייס על שאר העבודות. [↑](#footnote-ref-130)
130. אך בסימן א' סק"ז כתב דלדעת הרמב"ם בע"כ דל"ה לובשין האבנט בשעת הפייס דהוי כלאים שלא במקום מצוה, ורק שאר בגדים לבשו משום ה"ט דדילמא משום חביבותא דעבודה ישכח מללובשו אח"כ, אך באבנט דליכא תקנה דאסור ללובשו קודם העבודה, ל"ה לובשין אותו עד אחר הפייס. [↑](#footnote-ref-131)
131. אמנם הנה בד' הריטב"א מבו' דהא דחיישינן דאגב חביבותא מיקרי ועבדי, הוא משום דאינם בגדי חול ממש, אלא כדרב שמואל בר יהודה שהן ראויין לעבודת יחיד, וע"כ חיישינן דיעבוד בהן גם עבודת ציבור, ולפ"ז ניחא דל"ב קידוש ידים ורגלים קודם הפייס, דלא חיישינן דמיקרי ועביד בלא קידוש ידים ורגלים כלל. [↑](#footnote-ref-132)
132. בתשו' דובב מישרים ח"ב סימן י"ז תמה ע"ד הגבו"א ממה שאמרו ביומא ל"ז א' דהא דעשה בן קטין י"ב דד לכיור הוא כדי שיהיו שנים עשר אחיו הכהנים העסוקין בתמיד מקדשין ידיהן ורגליהן בב"א, והרי דלא היו כל הכהנים הבאים לפייס מקדשין ידיהן ורגליהן, אלא רק אותן י"ב כהנים שזכו בפייס היו מקדשין ידיהן ורגליהן, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-133)
133. ולפ"ז ודאי דאם עבר ולבש בגד אחר קודם המכנסים צריך לפשטו וללבוש המכנסים קודם, כדי שתהא העבודה כדינה, וכמו שצידד כן המנ"ח שם. [↑](#footnote-ref-134)
134. בפי' הר"ש במדות פ"א מ"ה כתב דבית המוקד הי' כולו בחול, והגבו"א ביומא כ"ד ב' כתב לפ"ז דהי' הפייס לתרוה"ד בחול, - אך העזרת כהנים במדות שם מ"ו כתב דלדעת הר"ש בע"כ דהי' גם הפייס לתרוה"ד בלשכת הגזית, כיון דבעינן בפייס שיהא בקודש כדילפינן לה ביומא כ"ה א' מדכתיב בבית אלקים נהלך ברגש. [↑](#footnote-ref-135)
135. וכ"ה להדיא בתוספתא במע"ש פ"ב הי"ד ומייתינן לה בירושלמי שם פ"ג דבנויות בקדש ופתוחות לקדש ולחול תוכן קדש, ובנויות בחול ופתוחות לקדש ולחול תוכן חול, - אך הרמב"ם בפ"ו מביהב"ח השמיט לדין זה, והמהרי"ט בקונט' צורת הבית בפ"ה מביהב"ח ה"ט כתב בדעתו דאף כשיש לה ב' פתחים הולכין אחר הפתחים, והחצי הסמוך לפתח הפתוח לקדש הוי קדש והחצי הסמוך לפתח הפתוח לחול הוי חול, אף אם כולה בנוי' בקדש, וכ"כ הר"מ קזיס במדות פ"א מ"ו בדעתו, אך הרדב"ז בהל' ביהב"ח שם נקט דמודה הרמב"ם לדין זה דכשהיא פתוחה לקודש ולחול, מכנגד הקודש ולקודש קודש מכנגד החול ולחול חול, וכ"כ השעה"מ שם. [↑](#footnote-ref-136)
136. והיינו דלא מיבעיא למש"כ המהרי"ט דכל שהיא פתוחה לקדש ולחול אין הולכין כלל אחר הפתח אלא אחר המקום, דודאי דהחצי הבנוי בקדש ופתוח לחול הוי קדש והחצי הבנוי בחול ופתוח לקדש הוי חול, אלא אף למשמעות ד' ספה"י לר"ת ודעימי' דהפתח לקדש מושך חציו לקדש וכו', הרי היינו דהפתח לקדש מושך את הבנוי בקדש, ומה"ט הוא דאם הי' שליש בקדש וב' שליש בחול אין הפתח לקדש מושך אלא שליש, וא"כ הדין נותן דאם חצי' שבקדש פתוח לחול וחצי' שבחול פתוח לקדש הוי חצי' שבקדש קדש וחצי' שבחול חול, וכאשר כ"נ להדיא מהא דתנן במע"ש פ"ג מ"ח דבנויות בקדש ובחול ופתוחות לקדש ולחול וכו' מכנגד הקדש ולקדש קדש מכנגד החול ולחול חול. [↑](#footnote-ref-137)
137. המל"מ בפ"ז מביהב"ח ה"ו כתב דמשמעות דבריו דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכתב דיש לדחות דלעולם האיסור בזה מדאורייתא ובא ליתן טעם מ"ט אסרה תורה הישיבה. [↑](#footnote-ref-138)
138. המנ"ח שם כתב דאף דמצות מורא מקדש היא בכל הר הבית, מ"מ לא נאסרה ישיבה אלא בעזרה, משום דמסרו הכתוב לחכמים באיזה ענין נקרא מורא, והם חילקו לפי קדושת המקום, דבהר הבית אע"פ שמוזהרים ג"כ על מורא מקדש, מ"מ ישיבה אין בה גנאי, ובעזרה דהוא מקום מקודש יותר, אף ישיבה הויא גנאי. [↑](#footnote-ref-139)
139. אמנם הנה המל"מ בפ"ז מביהב"ח ה"ו כתב דלא סתרי ד' רש"י הכא לדבריו בסנהדרין דהוא מהלמ"מ, די"ל דהני קראי אסמכתא בעלמא נינהו, ולפ"ז אין להוכיח מדבריו הכא דהוא מה"ת, - ועמש"כ בחי' רא"ל ח"א סימן י"ט לישב לסתירת ד' רש"י בע"א. [↑](#footnote-ref-140)
140. האו"ז והתוס' שם הוכיחו כן מהא דלא פרכינן בזבחים שם דמה ליושב שכן אסור בעזרה, - ולכאו' למש"כ הרמב"ם והחינוך דאיסור ישיבה בעזרה הוא משום מורא מקדש, ליכא למיפרך דמה ליושב שכן אסור בעזרה, שהרי אין הישיבה אסורה מצ"ע, אלא משום חיסרון מורא מקדש. [↑](#footnote-ref-141)
141. והנה אמנם למש"כ בפירש"י דהא דאין ישיבה בעזרה הוא מדכתיב לעמוד לשרת וכתיב העומדים שם לפני ד', הדין נותן לאסור בסמיכה שאינה בכלל עמידה, וד' המג"א הם לשאר הדרכים באיסור הישיבה, והתומים בסימן י"ז סק"כ כתב דהוא כמש"כ הרמב"ם והחינוך דאיסור ישיבה הוא משום מורא מקדש והיינו רק בישיבה ולא בסמיכה. [↑](#footnote-ref-142)
142. בתוספתא במע"ש פ"ב הי"ד תניא דאין מקיימין לשכה הבנוי' בחול ופתוחה לקודש, והביאוה הריבמ"צ והר"ש שם פ"ג מ"ח, אך מהכא משמע דמקיימין כן דאל"כ היאך מצינו למימר דפתח אחד יש לה ופתוח לקדש, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בסוד"ה אין ישיבה, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' לעיל ח' ב' ד"ה דאי דלשכת פרהדרין היתה בנוי' בחול ופתוחה לקודש, וכ"כ הראב"ד בתמיד כ"ז א', וכ"נ בד' הרמב"ם בהלכותיו שהשמיט לדין זה דאין מקיימין כן, ועמש"כ בזה בס' משנת יעבץ יו"ד סימן כ"ז סק"ג. [↑](#footnote-ref-143)
143. בד' התוס' ממשמע דגדר דינא דלשכות הוא שהן כעזרה לאכילת קק"ד מריבויא דקרא, ואין חשובין כעזרה להתחייב משום טומאה, וזהו שדנו אם יש בהן לאיסור ישיבה בעזרה, והיינו דליכא עלייהו קדושה גמורה דעזרה, ואין עליהן אלא קצת קדושת עזרה דסגי בזה לאכילת קק"ל, - אך הקר"א בזבחים נ"ו א' פירש בד' רש"י שם דנתקדשו לשכות אלו בקדושת עזרה, והא דאין חייבין עליהן משום טומאה הוא משום דל"ה בכלל משכן ד'. [↑](#footnote-ref-144)
144. המהרש"א כתב דליכא ראי' גמורה מהכא די"ל דהכא דחצי' בקדש וגם היא פתוחה לקדש אסור לישב בכולה, ומשא"כ בלשכות שכולן בחול י"ל דאף דפתוחות לקדש מותר לישב בהן, ועמש"כ בזה הגרע"א והרש"ש, ומש"כ השעה"מ בפ"ו מביהב"ח ה"ח. [↑](#footnote-ref-145)
145. וזה לטעמי' בתשו' יו"ד ח"ב סימן ד' ד"ה והי' אפשר לומר דלא נתקדשו הלשכות כלל בקדושת עזרה, וכאשר כ"ה משמעות הגמ' בזבחים נ"ו א' דהא דאין שוחטין שם אף כנגד הפתח הוא משום דלא קדיש, (ועיי"ש בגירסת השטמ"ק), והא דאוכלין שם קק"ד, גזה"כ הוא, וע"כ מסתברא מילתא דלי"ב להא דאין ישיבה בעזרה, - ויש להוסיף, דהמהרי"ט שם כתב דהא דתנן דמע"ש פ"ג מ"ח דלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש תוכן קדש, היינו דמדרבנן הוי תוכן קדש אף לענין טומאה, וצ"ל לפ"ז דהא דלי"ב לאיסור ישיבה, הוא משום דלא גזרו רבנן שיהא תוכן קדש אלא לענין טומאה ולא לענין איסור ישיבה. [↑](#footnote-ref-146)
146. ואמנם הנה בד' המאירי לקמן ל"א ב' ומ"ב א' משמע להדיא דשחיטת כל קרבנות ציבור כשרה לכתחילה בזר, ורק שחיטת התמיד נעשית לכתחילה בכהן, - אך הגרי"פ עשין ק"י בסו"ד פירש לדבריו שם דבכל קרבנות ציבור בעינן כהן לכתחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-147)
147. והעירו דכ"נ בד' התוס' לקמן כ"ו ב' ד"ה ההיא שכתבו דאין לומר דהא דלא חשיב את המפשיט וכו' בכלל הי"ז המקריבין, הוא משום דכשרין בזר, דהא קא חשיב שוחט, ואי נימא דשחיטת התמיד מצותה בכהן לכתחילה, הרי שפיר י"ל דלא חשיב אלא את אותם שמצותן בכהן. [↑](#footnote-ref-148)
148. וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן כ"ז ב' ד"ה אין זר דהעלאת אברים מן הכבש למזבח היא הקטרתם, ואין אחרי' עבודה אחרת, וכ"ה מבו' גם בדבריהם לעיל כ"ב א' ד"ה בראשונה דאותו המעלה אברים מן הכבש למזבח הי' מקטירם, וע"כ הי' צריך להיות ניעור בלילה עד שיתעכלו שאם יפקעו מע"ג המזבח יחזירם למערכה, וכ"נ גם בפירש"י שם ד"ה והא הקטרת אברים, וכ"ה מבו' גם בד' התו"י והתוס' הרא"ש לקמן כ"ז א' ד"ה למדנו. [↑](#footnote-ref-149)
149. הגבו"א שם כתב דצ"ל דמה"ט לא הקדימו לפייס התמיד אלא שחיטתו וזריקתו שהן עיקר ומעכבין כפרה, אבל לא הולכת איברין והקטרתן דאי"ז מעכב. [↑](#footnote-ref-150)
150. וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם פ"ו מ"ג דאחר שחיטת התמיד מדשנין מזבח הפנימי, - ובפ"ו מתמידין ה"ב כתב דהמדשן את המזבח מדשנו בשעה שהשוחט שוחט את התמיד, והלח"מ שם ה"א פירש דהיינו דשחיטת התמיד ודישון מזבח הפנימי נעשין בב"א, וכ"כ הגר"א בתמיד פ"ו מ"א בדעתו, ונחלק ע"ז, אך החזו"א במנחות סימן ל"ו סק"ד פירש דהדישון הי' אחר השחיטה, עיי"ש, - ועמש"נ בפלוגתת רבוותא בזה במ"מ לפ"ג דף מס' 9. [↑](#footnote-ref-151)
151. הקול הרמ"ז במשנתינו כתב דמכוון ד' רש"י ודעימי' הוא לפרש דגרה הוא מקום כל הצואר שבו מחוברים ריאה וכבד ולב, אך אה"נ דלא היו מוליכין את הכבד עם הגרה אלא עם הדופן הימנית, וכ"כ השושנים לדוד והלחם שמים שם, - אך אי"ז מתישב במש"כ רבינו אליקים לקמן כ"ו ב' דהא דבפר הי' הגרה בשלשה היינו הכבד באחד והלב באחד והריאה באחד, ועד"ז כתב המאירי שם. [↑](#footnote-ref-152)
152. פשוט דמקור דבריו הוא מהא דמייתינן דלעבודה אחת מפייסין מהא דתניא ר' יהודה אומר ל"ה פייס למחתה אלא כהן שזכה בקטורת אומר לזה שעמו זכה עמי במחתה, והרי דאם לעבודה אחת מפייסין תלוי הדבר בדעת הכהן שזכה בפייס, ועמש"נ להלן בדעת ש"ר בזה. [↑](#footnote-ref-153)
153. ועד"ז הוא בגונא שבא הכה"ג ונטל עבודתו של אחד משאר הכהנים שזכו בפייס, אם אותו כהן אינו עובד, או דהוא זוכה בעבודה שלאחריו וכו'. [↑](#footnote-ref-154)
154. בל' התוס' לקמן שם משמע קצת דאותם הכהנים שהיו מדשנים מזבח הפנימי והמנורה בשחרית ל"ה עובדים ערבית, וכ"נ להדיא ממש"כ הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"ח דכל כהן שזכה בעבודה מן העבודות שחרית יזכה בין הערבים, אך י"ל שדעתו כדעת התורי"ד לקמן כ"ו א' ובפסקיו לקמן כ"ו ב' דאותו שהי' מדשן מזבח הפנימי בבקר הי' מדשנו בין הערבים מקטורת הבקר, ואותו שהי' מדשן את המנורה בבקר הי' מדליק את המנורה בין הערבים, וכ"ה מבו' ממש"כ שם ה"ט דכל שזכה בעבודה מעבודות התמיד של שחר הוא זוכה בה בב' כבשי מוסף, - אך אין להוכיח מזה לעיקר הנידון בגדר זכיית י"ג הכהנים, די"ל דאף אם היינו דהכהן שלימינו זכה להיות השני בעבודה וכו', מ"מ חשבינן לההעלאת אברים לכבש דתמיד של שחר ושל בין הערבים ודמוספין כחדא, וע"כ הוא דאותו כהן שזכה בהן שחרית זכה בהן ערבית ובמוספין. [↑](#footnote-ref-155)
155. וזה כפי גירסתו במתניתין דהכא מי זורק מי שוחט, ודלא כגירסא דילן מי שוחט מי זורק, - אך בפיהמ"ש בתמיד שם כתב דהא דהקדים ביומא זורק לפני שוחט ביארו בתלמוד דהוא משום דשחיטה כשרה בזרים. [↑](#footnote-ref-156)
156. אמנם הנה בפי' רבינו אליקים לקמן שם כתב דה"ה לכל תמידי השנה דהלמ"מ דאין שחיטת התמיד באחד, ומבו' דאה"נ דאף בשאר ימות השנה הי' אחר ממרק שחיטה ע"י השוחט. [↑](#footnote-ref-157)
157. המפרש בתמיד ל"א ב' גריס הראש והרגל ב' הדפנות החזה והגרה, וכ"ה מבו' בפי' קדמון, וכ"נ בפי' ר"ח ובפי' רבינו אליקים, והדק"ס כתב דכ"ה בכמה כת"י, ובחינם כתב בס' הר המורי' בפ"ו ממעה"ק הט"ו להגי' בד' המפרש. [↑](#footnote-ref-158)
158. ואמנם משמעות דבריו דל"ג ריה"ג אומר, אלא גריס ר' יוסי אומר, וכ"ה בפי' ר"ח, והדק"ס כתב דכ"ה בכת"י. [↑](#footnote-ref-159)
159. אך לא נתישב בזה פירש"י גופי' שפירש דלא כן, ולא פריך מהא דירך וכתף מעלי משאר אברים, אלא מהא דירך מעלי מכתף, ועמש"כ בזה בהג' הב"ח, ומש"כ ההר המורי' בפ"ו ממעה"ק הט"ו. [↑](#footnote-ref-160)
160. ובדעת הר"י מלוניל והמאירי דפליגי ע"ז צע"ג, שהרי להדיא אמרו בהא דכתיב כל נתח טוב ירך וכתף דהיינו בכחושה, והרי דבירך איכא בשר הרבה, - והי' מקום לפרש דס"ל דהרגל הוא הרגל עצמה בלא הירך שאין בה אלא מעט בשר, וכ"נ ממש"כ המאירי לעיל במתניתין דהעוקץ והוא הזנב עם הירך והרגל השמאלי, והרי דהירך הוא בכלל העוקץ ואינו בכלל הרגל, - אך באמת אין לומר כן, דלהדיא תנן בתמיד ל"א א' דעלה לרגל הימנית חתכה ונתנה למי שזכה בה וב' ביצים עמה, והרי דהירך הוי בכלל הרגל, דאם אין הירך בכלל הרגל היאך היו ב' ביצים עם הרגל, וכ"ה מבו' גם מהא דפריך הכא מהא דכתיב כל נתח טוב ירך וכתף, ומש"כ המאירי דהעוקץ והוא הזנב עם הירך והרגל השמאלי, צ"ל דמכוון דבריו הוא דהעוקץ הוא הזנב, והי' מעלה עמו את הירך והרגל השמאלי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-161)
161. ממש"כ דהיו חוזרין חלילה משמע דאותו שזכה פעם שני' בקטורת ל"ה חוזר ומפייס עלי', ונמצא דאף אחר שכבר הקטירו כל הבית אב, עדיין הי' בזה לדינא דחדשים לקטורת, דלא היו מפיסין אלא על אותם שלא זכו פעם שני', - אך בד' הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"ח בסו"ד מבו' דכל שכבר הקטירו כל הבית אב, ל"ה בזה כלל לדינא דחדשים לקטורת, והיו מפיסין כולן, עייש"ה, וצ"ע לפ"ז בסתירת ד' המאירי דבדבריו הכא משמע דאף אחר שכבר הקטירו כל הבית אב, ל"ה מפיסין אלא בין אותם שלא הקטירו פעם שני', ולקמן כ"ו א' כתב כד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-162)
162. מבו' בדבריו דאותם שזכו בפייסות הראשון והשני ל"ה נכנסין לפייס השלישי, וע"כ אותם שהיו חדשים לקטורת ל"ה נכנסין לפייס הראשון והשני שמא יזכו בהן ולא יכנסו לפייס השלישי, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-163)
163. בפי' רבינו אליקים פירש קצת בע"א דמפרשינן דהא דכתיב וכליל על מזבחך קאי ג"כ על קטורת שהיא כליל, וע"ז פריך דעולה נמי הויא כליל ואימא דקרא משתעי בעולה דמעשרת, ומשני דעולה שכיחא וקטורת לא שכיחא ואין הברכה מצוי' אלא בדבר שאינו מצוי. [↑](#footnote-ref-164)
164. הריטב"א הוסיף לפרש לד' רש"י דכיון דעולה שכיחא ביחידים וקרבה ע"כ בכולהו כהנים ואין הכל ראויין שיתעשרו, משו"ה אינה מעשרת אפי' למי שראויין, ותמה ע"ז דכמו שמתעשרין בקטורת כל הזוכה בו בין גדול בין קטן, למה לא יתעשרו בעולה. [↑](#footnote-ref-165)
165. מבו' בדבריהם דפשיטא להו דהכהן שזכה בשחרית בתרוה"ד ובב' גזירי עצים, ל"ה זוכה בהן כלל בבין הערבים, והיו מפיסין על ב' הגזירין של בין הערבים, וזה דלא כמו שנקטו התו"י והתוס' הרא"ש דהדין נותן דהכהן שזכה שחרית בב' גזירי עצים זוכה בהן בבין הערבים, ולא קשיא להו אלא משום דבבין הערבים בעי ב' כהנים, ועמש"כ בזה בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-166)
166. בד' הריטב"א לעיל י"ד ב' משמע דלעולם הי' פייס בפנ"ע לקטורת של בין הערבים, אלא דרק בקטורת של שחר בעינן חדשים לקטורת, אך בקטורת של בין הערבים אף מי שהקטיר בו שחרית חוזר ומפיס בו ערבית, וכ"נ בד' השטמ"ק במנחות נ' א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-167)
167. בפי' רבינו אליקים כתב לפרש עוד בזה, דהיינו דהואיל דקרבו האיברים כ"כ לגבי המזבח אין דרך כבוד בכך לפייס עליהן. [↑](#footnote-ref-168)
168. הריטב"א לעיל במתניתין כתב דמדאורייתא אין לנו ב' העלאות אלא מדרבנן בעלמא משום ברוב עם הדרת מלך, ולכאו' מבו' בדבריו דעיקר מה שחילקו את ההעלאה לחצאין הוא משום ברוב עם הדרת מלך, - אך צ"ע דאי"ז מתישב לדעת ראב"י דהמעלה אברים לכבש הוא מעלה אותן למזבח. [↑](#footnote-ref-169)
169. מבו' בדבריהם דהפייס על ניסוך המים הי' בכלל הפייס השני, וע"כ ל"ה בחג פחות מי', ומבו' דניסוך המים ל"ה כקרבנות הרגל שכל המשמרות שוין בו, אלא הי' בכלל עבודת התמיד דהוא למשמר הקבוע, ועמש"נ בזה להלן, - עוד יש להוסיף דדבריהם מתישבים לטעמייהו לעיל בד"ה אלא כהן דהפייס על ב' גזירי עצים של בין הערבים הי' בכלל הפייס השני, דלדעת הסוברים דהי' זוכה בהן הכהן שזכה בתרוה"ד, הרי שפיר אפשר בתמיד של בין הערבים שיהא בפחות מי"א כהנים. [↑](#footnote-ref-170)
170. ובדף מס' 6 בהערה נתבאר ללמוד מד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ע"ט דהוא חובת הקרבן, ומה"ט הוא דזר חייב עלי' מיתה אף דהיא כשרה בלילה משום דהיא סוף עבודה דיממא. [↑](#footnote-ref-171)
171. התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהא דלא חשיב להו הוא משום דהיו בפייס של קריאת הגבר עם תרוה"ד, ובפשוטו מכוון דבריהם דכיון דלא היו בכלל הפייס השני לא חשיב להו, וזה כמש"כ המהרש"א לעיל בע"א די"ל דלא חשיב הכא אלא אותם שהיו בפייס השני, אך אי"ז מתישב, דא"כ מ"ט חשיב לב' גזירי עצים בבין הערבים, הרי גם הזוכין בהן ל"ה בפייס השני, למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש גופייהו לעיל בע"א דאותו שזכה שחרית בב' גזירי עצים זוכה בו ערבית ואומר לזה שעמו זכה עמי בשני, וצ"ל דעיקר הא דלא מני להו הוא משום דהיו קודם התמיד, ואך דמ"מ אם היו זוכין בהן בפייס השני הוה חשיב להו, וי"ל עוד דמכוון דבריהם הוא דכיון דהיו עם הפייס דתרוה"ד הי' סידורן קודם התמיד, וזהו שהביאו להא דהי' פייס זה בשעת קריאת הגבר, דמינה נשמע דסידור ב' גזירי עצים הי' קודם לתמיד. [↑](#footnote-ref-172)
172. ועיי"ש שהוסיף דאף דבני משמר הנכנס היו מקטירין שני הבזיכין, מ"מ הואיל וקודם שיפייסו בתמיד הערב הי' הוא מונהו עם של שחרית. [↑](#footnote-ref-173)
173. בד' התורי"ד לקמן ל"ד א' משמע שפירש לדינא דהכא דהוא דמקטיר את הבזיכין עם תמיד של שחר, והמקד"ד בסימן ט' סק"ג הביא כן מתוספתא במנחות פי"א ה"ז דנותנין אותן ע"ג המזבח עם איברי התמיד, אך החס"ד במנחות שם כתב דלא אתיא כמ"ד דבזיכין קודמין לבזיכין, דלדידי' הרי אברים קודמין למנחה ומנחה לחביתין וחביתין לנסכים ונסכים לבזיכין, אלא תנא אחרינא הוא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-174)
174. וכתבו דאי נימא דאין מפייסין לא תיקשי מהא דתנן בשלהי סוכה דבשמיני חוזרין לפייס, דנהי דמפייסין כולהו משמרות איזה משמר יעבוד, אפשר דמשמר הזוכה במוסף ל"ה מפייסין מי שוחט מי זורק, והשיח יצחק כתב דמכוון דבריהם דל"ה מפייסין אלא היו מסכימין בין המשמר שעלה בגורלו היום להקריב מוסף מי שוחט מי זורק וכו', דאין לומר דאותם שזכו בתמיד של שחר דשמיני יזכו במוספין, שהרי תמיד של שחר הוי למשמר הקבוע ואותו שזכה במוסף הוא משמר אחר, - ועיי"ש שכתב דהומ"ל דבשמיני דזכה משמר אחר בהקרבת המוסף היו מפיסין ביניהם, ומשא"כ בכל שבת שהי' המוסף נעשה במשמר היוצא ל"ה מפיסין אלא הזוכה בו שחרית זוכה במוסף, ודמי למה שאמרו לעיל בע"א דבחול ל"ה מפיסין על תמיד של בין הערבים ובשבת היו מפיסין עליו הואיל ומשמרות מתחדשות. [↑](#footnote-ref-175)
175. ועיי"ש שכתב דה"נ הוא בהא דהעוקץ בשנים הוא משום דב' אברים הם, והא דהגרה בשלשה הוא משום דהיא ג' אברים והם הצואר והריאה והכבד, וכן נקט הגבו"א בסוגיין דפר הי' מתחלק לט"ו נתחים. [↑](#footnote-ref-176)
176. לא נתפרש בדבריו דאם ל"ה מחלקין את הרגל לשנים אלא היו ב' כהנים מתחברין להביאו, מ"ט בראש לא הביאו אלא כהן אחד. [↑](#footnote-ref-177)
177. נתחדש בדבריו דהא דולא נתחי' לנתחים אינו רק באבר אחד שלא לחלקו לנתחים, אלא אף בכמה אברים שדרך להוליכן יחד דאין לחלקן לנתחים, וזה כמשמעות ד' הראב"ד בתו"כ. [↑](#footnote-ref-178)
178. אך לכאו' לא נתפרש בד' הרמב"ם דבקרבן יחיד בידם לחלק את הבהמה ליותר נתחים, אלא דבידם להוליך ביותר כהנים, וי"ל דהיינו דיוליכו כמה כהנים אבר אחד, כמש"כ הרמב"ם שם בהא דהרגל והעוקץ בב' כהנים ובהא דהגרה בג' כהנים דהיינו דב' וג' כהנים מוליכין יחד. [↑](#footnote-ref-179)
179. הצפנת פענח בהשמטות השמטה ב' כתב בתו"ד בפשיטות דזר שסידר את המערכה ופרקה ה"ז מועיל לפטרו, דכיון דלא נתתקיים הדבר אין ע"ז שם עבודה. [↑](#footnote-ref-180)
180. אך השיח יצחק שם כתב לפרש לד' רש"י שם כד' ש"ר, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-181)
181. ועיי"ש בליקוטי הלכות שכתב כן לדינא דלהך לישנא עבודה שכשרה בלילה כשרה בזר, ואך שכתב דלא קי"ל כהך לישנא אלא כלישנא בתרא, וע"כ אף עבודה שכשרה בלילה פסולה בזר, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-182)
182. ויש להוסיף דללישנא בתרא נתפרש להדיא דזר חייב מיתה אף על עבודת לילה, שהרי ס"ד דהא דזר חייב על סידור ב' גזירי עצים וחשבינן לה כעבודה תמה, הוא משום דעבודת לילה היא, והרי דזר חייב על עבודת לילה, - ויש להוסיף עוד, דגם ללישנא קמא, הרי דכל הא דמצינו למימר דאין זר חייב מיתה על עבודת לילה, הוא רק אי נימא דתרוה"ד חשיבא כתחילת עבודת יום, אך אם תרוה"ד חשיבא כעבודת לילה בע"כ דזר חייב מיתה אף על עבודת לילה, והרי בגמ' בריש פירקין פליגי בה תרי לישני אם תרוה"ד חשיבא כתחילת עבודת יום או כעבודת לילה, וכמש"כ כן התוס' בסוגיין דכל הא דמקיימינן לאתקפתא דר' זירא הוא רק להך לישנא דתרוה"ד חשיבא כתחילת עבודת יום. [↑](#footnote-ref-183)
183. וכ"ה מבו' בד' המהר"י קורקוס שם דכל הא דאין זר חייב מיתה על סידור המערכה הוא משום דיש אחרי' עבודה, והרי דלא קי"ל להא דעבודה הכשרה בלילה אינה פסולה בזר ואינו חייב עלי'. [↑](#footnote-ref-184)
184. וי"ל דהוא משום דס"ל כפי' התוס' לקמן בסוגיין, דלדעתם דחינן בגמ' ללישנא בתרא, וכמש"כ המהרש"א דלדעתם גרסינן בגמ' "אלא כדאמרינן", ונתבאר בדף מס' 10. [↑](#footnote-ref-185)
185. נראה מדבריו דס"ל כדעת הרשב"א ודעימי' דעבודת לילה כשרה בזר, דאי נימא דעבודת לילה פסולה בזר אלא שאין זר חייב עלי' מיתה, א"כ מאי פרכינן מדינא דאהדורי פוקעין, והיכן מצינו דזר חייב עלי' מיתה. [↑](#footnote-ref-186)
186. וכ"ה גם בפי' ר"ח לעיל כ"ב א' דהא דפרכינן התם דהרי אברים ופדרים דעבודת לילה היא ותקינו לה רבנן פייס, קאי על אברים ופדרים שפקעו מעל המזבח בלילה שמחזירן ע"ג המזבח, ודלא כמש"כ בפירש"י שם דקאי על כל הקטרת אברים שהיא כשרה בלילה, וזהו שאמרו דתקינו לה רבנן פייס כדתנן דמי מעלה אברים לכבש ומן הכבש למזבח, וכ"כ ש"ר שם. [↑](#footnote-ref-187)
187. ובביאור הך מילתא דסוף עבודה דיממא כשרה בלילה, י"ל דהוא משום דפסול לילה ל"ד לשאר הפסולין דהוא פסול במעשה העבודה, אלא הוי הפסול בגוף הקרבן דהכשר הקרבן אינו אלא בקרבן יום, וכמו שהוכיחו כן ממה שאמרו בב"ק ק"י א' דגזל הגר שהשיבו בלילה לא יצא משום דאשם קריי' רחמנא, והרי דפסולא לילה אינו מפסולי עבודה, אלא הוא דין בהכשר הקרבן, וע"כ שפיר י"ל דכל דהוי סוף עבודה דיממא, חשבינן לה כקרבן יום, וע"כ ה"ז כשר אף בלילה. [↑](#footnote-ref-188)
188. והעירו דמתישב בזה משה"ק התוס' במנחות פ"ט א' ד"ה אין לך במה שאמרו דאין לך עבודה הכשרה מערב עד בקר אלא זו בלבד דהא איכא הקטרת אברים ותרוה"ד, ולפ"ד הרשב"א ניחא, דהקטרת אברים ותרוה"ד ל"ה בכלל עבודות הכשרות בלילה, אלא הקטרת אברים כשרה משום שהיא סוף עבודת היום ותרוה"ד כשרה משום שהיא תחילת עבודת היום, וכמש"כ כן הרשב"א שם דמה"ט הוא דנסכים כשרים בלילה ואי"ז סותר לכללא דאין לך עבודה הכשרה מערב עד בקר אלא זו בלבד. [↑](#footnote-ref-189)
189. הגרע"א בגהש"ס כתב לישב דאף דר' יוחנן גופי' ס"ל דזר חייב מיתה על תרוה"ד, מ"מ פריך מהא דתניא בחד ברייתא לעיל כ"ד א' דזר אינו חייב מיתה על תרוה"ד, ואפ"ה הי' בה פייס, דלא מצינו בזה פלוגתא, ובע"כ דאיכא פייס אף בעבודה שאין זר חייב עלי' מיתה. [↑](#footnote-ref-190)
190. צ"ע, דהתו"י והתוס' הרא"ש גופייהו כתבו דהא דמדייקינן מרבא דעבודת לילה ל"ב פייס, הוא מהא דלא פריך רבא דתיבעי פייס ללישנא קמא דדברי ר' יוחנן קיימי בסידור המערכה, ומהתם אין ללמוד אלא דעבודת לילה גמורה ל"ב פייס, וא"כ מאי פרכינן עלה מתרוה"ד, הרי י"ל דכיון דתרוה"ד חשיבא כעבודת יום טפי מסידור המערכה ע"כ היא טעונה פייס. [↑](#footnote-ref-191)
191. לכאו' קשיא טפי בהא דמפרשינן דר' יוחנן קאמר דזר שסידר ב' גזירי עצים חייב הואיל ועבודת יום הוא, והרי דאין זר חייב מיתה אלא בעבודת יום, ור' יוחנן גופי' ס"ל דזר חייב על תרוה"ד אף דעבודת לילה היא, - ובד' התור"פ שלא הק' מזה, י"ל דהוא משום דמפרשינן להא דזר חייב מיתה על סידור ב' גזירי עצים דהוא משום דעבודת יום היא הוא להך לישנא דתרוה"ד חשיבא כתחילת עבודת היום, דלהך לישנא י"ל דאין זר חייב מיתה על עבודת לילה, ואה"נ דלאידך לישנא דתרוה"ד חשיבא כעבודת לילה, בע"כ דזר חייב מיתה אף על עבודת לילה, והא דזר חייב על סידור ב' גזירי עצים ל"ב בזה להא דעבודת יום היא. [↑](#footnote-ref-192)
192. לכאו' יש מקום לומר דאה"נ דלהך לישנא דתרוה"ד הויא עבודת לילה ליכא לאתקפתא דר' זירא, ומצינו לפרש לההיא דר' יוחנן דקאי על סידור המערכה, אך מ"מ כיון שלמדנו מדברי רבא דס"ל דרק עבודת יום טעונה פייס, פרכינן עלה דאי"ז מתישב להך לישנא דתרוה"ד הויא עבודת לילה. [↑](#footnote-ref-193)
193. התוס' כתבו ע"ז דלא נהירא, ולכאו' הוא משום דרק בלישנא בתרא מפרשינן להא דרבא דהיינו דיפייסו עלי' בפנ"ע, אך להך לישנא מכוון ד' רבא הוא דאין מפייסין עלי' כלל, וזהו שאמרו דאישתמיטתי' הא דתניא מי שזכה בתרוה"ד זכה בסידור המערכה ובסידור ב' גזירי עצים, והרי דאין מכוון רבא לפייס בפנ"ע, ועד"ז כתב השיח יצחק. [↑](#footnote-ref-194)
194. צ"ב, דהרי הא דיש אחרי הולכת אברים לכבש עבודה, אי"ז מה שיש אחרי' גמר ההולכה, אלא מה דיש אחרי' הקטרה, ומ"ט לא גריעא בהכי לענין פייס. [↑](#footnote-ref-195)
195. בדעת התוס' דלא ניח"ל בזה, לכאו' הוא משום דס"ל דמה שאמרו דשחיטה בעיא פייס משום דתחילת עבודה היא, היינו משום דהיא תחילה לכל עבודת הקרבן, וע"כ חשיבא בהכי לענין פייס, וה"נ הוא בדישון מזבח הפנימי ובדישון המנורה, אך בהולכת אברים לכבש דאינה תחילה לכל עבודת הקרבן, אף דהיא תחילת הקטרה אי"ז מועיל דתהא טעונה פייס, ועמש"כ בזה השיח יצחק. [↑](#footnote-ref-196)
196. אך בד' הריטב"א משמע דלא קשיא לי' אלא אהא דהיו מפייסין על הולכת אברים לכבש, ולא על הא דהיו מפייסין על העלאת אברים מן הכבש למזבח, - ושמא י"ל למש"כ ההמקד"ד דהעלאת אברים מחצי הכבש ולמעלה הויא תחילת הקטרה, וע"כ זר חייב עלי' מיתה, ולא חשיב כעבודה שיש אחרי' עבודה, כיון דאין אחרי' עבודה אחרת, וכמש"נ בדף מס' 4 דבעבודה שאין אחרי' עבודה אחרת חייב אף על מקצתה. [↑](#footnote-ref-197)
197. לכאו' מכוון דבריו דאף דגם בתמיד אית לי' תקנתא להביא תמיד אחר, מ"מ התמיד ששחט בלילה פסול ולית לי' תקנתא, ומשא"כ בסידר ב' גזירי עצים בלילה דהגזירין שסידר בלילה כשרים כסתם עצים ויחזור ויסדר ביום ב' גזירין אחרים. [↑](#footnote-ref-198)
198. ולכאו' היינו דיסוד הפטור בעבודה שיש אחרי' עבודה הוא משום דל"ה עבודה חשובה, וע"כ הוא דזר חייב על תרוה"ד אף שיש אחרי' משום עבודה, משום דהיא תחילת עבודה דיממא וע"כ הויא עבודה חשובה אף דיש אחרי' עבודה, וה"נ הוא באברים ופדרים הוו סוף עבודה דיממא, דמכח זה הו"ל עבודה חשובה וחייב עלי' אף שיש אחרי' עבודה. [↑](#footnote-ref-199)
199. ולפ"ד התוס' ניחא, דאה"נ דאברים ופדרים ותרוה"ד חשיבי כעבודה תמה, אך נידון הגמ' הכא הוא בטעם הא דחשבינן לה כעבודה תמה, אם הוא משום דהעבודה שאחרי' אינה באותו זמן, או הוא משום דהעבודה שאחרי' לא שייכא לה ואינה גמר עבודתה. [↑](#footnote-ref-200)
200. נתחדש בדבריו דמהני הא דאם לא נתעכלו מחזירן למערכה גדולה לחשבן כעבודה שיש אחרי' עבודה, אף דהחזרתן למערכה גדולה אי"ז עבודה בפנ"ע אלא הוא משום עבודת ההקטרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-201)
201. בביאור פלוגתת הר"ח והתוס' אם תרוה"ד חשיב דיש אחרי' עבודה מכח הא דיש אחרי' סידור המערכה, י"ל דהר"ח ס"ל דעיקר עבודת תרוה"ד הוא להסיר את הדשן מן המזבח כדי לפנות מקום למערכה, וע"כ חשיב דיש אחרי' סידור המערכה, אך התוס' ס"ל דעיקר עבודת תרוה"ד הוא קיום דין בהדשן עצמו, וכאשר כ"נ ממה שאמרו במעילה ט' א' דלכו"ע מועלין בדשן קודם תרוה"ד, וע"כ לא חשיב דיש אחרי' סידור המערכה, דסידור המערכה אינה גמר לעבודת תרוה"ד, - ואזלי לטעמייהו שנחלקו בהא דאברים ופדרים חשיבי דיש אחריהן עבודה, דהתוס' פירשו דהוא משום דיש אחריהן תרוה"ד, וזה לטעמייהו דעיקר עבודת תרוה"ד הוא קיום דין בהדשן עצמו, והוי גמר להקטרת אברים ופדרים, והר"ח שפירש בע"א הוא לטעמי' דעבודת תרוה"ד הוא משום לתא דהמזבח ואי"ז קיום דין בהדשן עצמו, ואי"ז גמר להקטרת אברים ופדרים. [↑](#footnote-ref-202)
202. דאם משום שיש אחרי' הוצאת הדשן לא חשיב דיש אחרי' עבודה, כיון דבאותו דשן שמרים ל"ה עושה עבודות אחרות. [↑](#footnote-ref-203)
203. ובד' ש"ר מצינו כמה דרכים בטעם הא דתרוה"ד חשיבא כעבודה תמה אף שיש אחרי' הוצאת הדשן, ונתבאר בדף מס' 4. [↑](#footnote-ref-204)
204. דבריהם הם לטעמייהו בכ"ד דזמן תרוה"ד הוא רק בלילה, ונתבאר במ"מ לעיל כ' א' דף מס' 33, אך לדעת הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"א ודעימי' דזמן תרוה"ד הוא אף ביום אין לפרש כן. [↑](#footnote-ref-205)
205. המל"מ בפ"ב מתמידין ה"י בתו"ד תמה ע"ז, דכיון דעיקר הא דתרוה"ד חשיבא כעבודה תמה הוא משום שהיא בכל יום והוצאת הדשן אינה עבודה בכל יום אלא כשהיו צריכין, א"כ מה ענין זה לההיא דר' יוחנן דקידש ידיו וכו' דתרוה"ד היא תחילת עבודת יום, הרי אף אם תרוה"ד אינה תחילת עבודת יום ל"ה לנו לחשבה כעבודה שיש אחרי' עבודה משום דהוצאת הדשן הוא רק כשהיו צריכין, - ועמש"כ בזה השיח יצחק. [↑](#footnote-ref-206)
206. וי"ל עוד כמש"נ בדף מס' 4 בהערה בדעת המאירי דיסוד הפטור דעבודה שאינה תמה הוא כשאי"ז סיום עבודתו ואינה מתממת את הדבר, וע"כ הוא דאם הוצאת הדשן לאו עבודה היא חשבינן לתרוה"ד כעבודה תמה משום דסיים עבודתו בכך, וההוצאה לאו עבודה היא, אך בנתינת שמן כיון דכל הנתינה היא לצורך ההדלקה, הרי דאף דההדלקה לאו עבודה היא, א"א לחשוב להנחת הפתילה כסיום עבודתו, וע"כ לא חשיבא כעבודה תמה. [↑](#footnote-ref-207)
207. מבו' לפ"ז דאף דסידור ב' גזירי עצים הוא עבודת לילה מ"מ זר חייב עלי' מיתה, וכ"ה מבו' גם לפירש"י, דגם לדידי' מפרשינן בשלהי סוגיין דטעם הא דחשבינן לה כעבודה תמה הוא משום דעבודת לילה היא, וזה דלא כמו שאמרו לעיל בסוגיין דאין זר חייב מיתה על עבודת לילה. [↑](#footnote-ref-208)
208. ובהמש"ד כתבו דמה"ט ל"ד לניסוך היין והמים דאין מפיסין להן בפנ"ע, משום דיש אחריהן כמה עבודות ביום, והשיח יצחק כתב דמה שדנו בזה אף שכבר כתבו לעיל מינה דהא דאין מפיסין לזריקה בפנ"ע הוא משום דיש אחרי' עבודה בו ביום, הוא משום דהי' מקום לחלק דדוקא בזריקה דיש אחרי' עבודה דהעלאת אברים ומנחת סולת דשייכי לתמיד וכן יש אחרי' סיום שאר עבודות שחרית הוא דאין מפיסין לה בפנ"ע, ומשא"כ בניסוך היין דהיא גמר עבודות שחר י"ל דאף דיש אחרי' עבודות דתמיד של בין הערבים או דנדרים ונדבות מ"מ כלפי עבודת שחרית חשיבא כעבודה שאין אחרי' עבודה כלל ודמיא לסידור ב' גזירין, וע"ז כתבו דמ"מ כיון דיש אחרי' כמה עבודות ביום אין מפיסין עלי' בפנ"ע, - ובעיקר ד' התוס' העירו דמ"ט אין מפייסין בפנ"ע על ניסוך היין, הרי ניסוך היין דתמיד של בין הערבים אין אחרי' עבודה, ודמי להא דהיו מפייסין על אברי התמיד משום דבשל בין הערבים אין אחריהן עבודה, וכמש"כ התוס', וגם יש להעיר דמ"ט היו מפייסין על אברי התמיד של בין הערבים, הרי יש אחריהן ניסוך היין. [↑](#footnote-ref-209)
209. לכאו' יש מקום לומר דאמנם מעיקרא נקטו בגמ' דסידור ב' גזירי עצים הוא ביום, כפשטא דקרא, אך לפ"מ דמשני דהא דדברי ר' יוחנן קיימי בסידור ב' גזירי עצים וחשיב להו כעבודה תמה, בע"כ צ"ל דסידור ב' גזירי עצים היא עבודת לילה, דאם היא עבודת היום הרי יש אחרי' סידור אברים, ואמנם בלישנא קמא ס"ל דאף דסידור ב' גזירי עצים היא עבודת יום מ"מ חשבינן לה כעבודה תמה, (והיינו משום דסידור האברים הוא סידור אחר וכמש"כ בפירש"י לעיל כ"ד ב'), אך הגמ' בהך לישנא ס"ל דכל הא דמצינו לחשוב לסידור ב' גזירי עצים כעבודה תמה הוא רק אם היא עבודת לילה. [↑](#footnote-ref-210)
210. התוס' בסוד"ה יפיסו לה כתבו דמה שאמרו דמפיסין לאברים ופדרים בפנ"ע היינו משום דבפייס דשחרית היו מפיסין נמי אאברי תמיד של בין הערבים, והמהרש"א כתב דהיינו דאף דר' יוחנן גופי' קאמר לעיל כ"ו א' דאין מפיסין לתמיד של בין הערבים, היינו דל"ה חוזרין ומפיסין בבין הערבים, אך בפייס דשחרית היו מפיסין נמי על אברים של בין הערבים, ובחי' הגרע"א תמה שהרי להדיא אמרו לעיל שם דכהן שזכה בו שחרית זכה בו ערבית, והרי דל"ה מפיסין כלל פייס בפנ"ע על אברים של בין הערבים, ואמנם גם המהרש"א כתב בתו"ד דמאן דזכה באברים בשחרית זכה בהן נמי בערבית, ובע"כ דמש"כ דהיו מפיסין גם על אברי תמיד של בין הערבים, היינו דלא נימא דעיקר הפייס הוא על אברי תמיד של שחר ואחר שזכה בתמיד של שחר זכה גם בתמיד של בין הערבים, אלא עיקר הפייס הוי גם על אברי תמיד של בין הערבים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-211)
211. התו"י לעיל כ"ב א' כתבו דסידור מערכה הי' בלילה וב' גזירין הי' ביום כדמשמע הכא, וצ"ל דמכוון דבריהם דאף דקי"ל דסידור ב' גזירין כשר ביום, מ"מ משמע הכא דבפועל הי' סידור הב' גזירין ביום. [↑](#footnote-ref-212)