כט, - ל      ג
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / ארבעה אחין - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

1. תוד"ה ב"ש. תוס' נקטו בשיטת רש"י שמאמר מהני רק מדרבנן. ועי' בערל"נ. והתוס' נחלקו בזה. ועי' בריטב"א כאן שהמקור לקנין מאמר הוא מהדרשא של הירושלמי, ומ"מ נחלקו בגמ' אי הוי גמר קנין כביאה.
2. בביאור שי' ר"א. עי'רש"י ותוס' שנחלקו האם צרתה היינו אחותה מבית אחר, או צרתה בנפילה מאותו הבית. ובתוס' כתבו סברא לפטור את הצרה מדין בית אחד. ועי' בתו"י בשם רבינו נתנאל.
3. בביאור שי' רב אשי. עי' רש"י ותוס' שנח' לשיטתם. וצ"ב בשי' התוס' מה הסברא דיבמה דחזיא וכו' מדוע מאמר דאחר נפילה לא מפקיע חליצה כמו מאמר שלפני הנפילה.
4. בביאור שי' רב אמי. בגמ' בנדרים עה. מבואר דגם אם מאמר קונה מ"מנ אין חייב עליה סקילה כנערה המאורסה, ובפשיטות קאי גם בשיטת רב אמי, וכן נקטו הרמב"ן וברשב"א שהוכיחו דגם ב"ש אית להו לדרשא דביאה גומרת וכו', ומ"מ לגבי אחותה הוי כאשתו גמורה. וצ"ב למה לגבי איסור א"א לא הוי כאשתו גמורה.
5. תוד"ה לא תימא. עי' באמר"מ סי' ח' סק"ב שהביא בשם הגר"ח זצ"ל ליישב קו' התוס' שע"י מאמר נעשית ערוה לאחיו. ועי' בחזו"א לקמן צה שהוכיח שאינה ערוה לאחיו. וע"ע בברכ"ש סי' ט ובאמר"מ שם סק"ג-ח.
6. זה יעשה מאמר ויקנה. עי' תוס' לעיל יח: שפי' דאזלה סוגיין כמ"ד אין זיקה. ולפי"ז הק' האו"ש בקונ' הזיקה אות יז מה הק' זה יעשה מאמר וידחה וכו', סו"ס איכא ביטול מצות יבמין. אך בריטב"א הביא פי' רבינו יונה שפי' באופ"א.
7. עוד הק' בראשנים מדוע ליכא לדין נאסרה. עי' רשב"א. וע"ע בקונ' הזיקה לאו"ש אות יז. ובחי' הגרש"ש סי' טז.
8. ולא מיטמאת. עי' רש"י ותוס'. ונחלקו בזה ר"מ ור"א פ"ב מאבל ה"ו. ועי' בשאג"א סי' סו. ובמנ"ח מצוה רסד.
9. בעי רבה. בביאור הספק עי' ברש"י ובתורא"ש שפי' דקאי נמי בשי' ר"א דאינו קונה קנין גמור. אך בתו"י כתב דקאי בשי' רב אמי.
10. ת"ש שומ"י וכו'. עי' בראשנים שהק' השתא ארוסה וכו' עבד בה מאמר מבעיא. עי' רשב"א תורא"ש ומהרש"ל מהרש"א.

**מתני'. שלשה אחים וכו',** בש"א אשתו עמו והלזו תצא משום אחות אשה. ובה"א מוציא את אשתו בגט ובחליצה ואשת אחיו בחליצה, מבואר דלב"ש מהני המאמר להפקיע זיקת היבמה שלא תאסור את אשתו משום אחו"א. וכתב רש"י אשתו עמו דמאמר ככנוסה דמיא וכי נפלה אחותה לא מיתסרא הך עליה משום אחות זקוקה, דברי רש"י צ"ב, למה לא כתב רש"י כפשוטו שכיון שהיא ככנוסה ממילא אחותה אינה נזקקת כלל דערוה היא, וכמו שפירש"י להדיא לקמן נא: ד"ה אשתו עמו 'דקניה במאמר, וכי נפלה אחותה לא רמיא קמיה דאחות אשה היא, ולא מיתסרא קמייתא משום אחות זקוקה', ובאמת לפי מש"כ התוס' בדעת רש"י שאחותה תצא רק לאחר שיבעול בעלת המאמר שפיר י"ל שכל הקנין הוא רק כלפי זה שאין כאן איסור אחות זקוקה, אבל אינה אשתו ממש בשביל לפטור את אחותה ולומר שהיא ערוה ממש. וכבר עמד בזה הערל"נ. ומ"מ מבואר מהכא שגם אם אינה אשתו גמורה אפ"ה איסור אחות זקוקה אינו, וצריך הסבר בזה.

**ובגדר המאמר אליבא דב"ש נישנו בגמ' ג' שיטות.**

**א.** ר' אלעזר אומר לא תימא מאמר לב"ש קונה קנין גמור, דאי בעי לאפוקי סגי לה בגט, אלא מאמר לב"ש אינו קונה אלא לדחות בצרה.

**ב.** רב אשי אומר לא תימא מאמר לב"ש דוחה דחיה גמורה וצרתה חליצה נמי לא בעי, אלא דוחה ומשייר, [ולדעת רש"י והרמב"ן איתותב רב אשי, אך תוס' ושא"ר כתבו דרב אשי לא נדחה].

**ג.** רב אמי אומר מאמר קונה קנין גמור.

**ביאור שי' ר"א.**

עי' ברש"י שפי' בדברי ר"א דמאמר דוחה צרה, איזה צרה הוא דוחה, 'לדחות 'אחותה' שלא תאסרנה משום אחות זקוקה. וכ"פ בתוס' ישנים דצרתה היינו צרה מאחיו שהיא אחותה של בעלת המאמר. מבואר לשי' דרק אחותה נידחית, אבל צרת בעלת המאמר מאותו הבית עצמו לא נפטרת בלא חליצה, כמו שלא נפטרה בעלת המאמר עצמה. אך תוס' פי' דצרה היינו ב' יבמות שעמדו מבית אחד, וכיון שעשה מאמר באחת מהן נפטרה צרתה. 'מיהו פטורה צרתה בלא חליצה, דכיון שהתחיל הקנין לעשות בזו, אע"פ שלא נגמר, קרינן ביה בית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים, וטעמא דב"ש דסברי דאהני קרא דדרשינן ביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרין בה, לענין דאי בעי לאפוקי דלא סגי לה בגט'. הרי שנחלקו רש"י ותוס' האם צרת בעלת המאמר נפטרת ע"י המאמר. וצ"ב במאי פליגי. והנה בתוס' ישנים הביא שרבינו נתנאל פליג על התוס' בדעת ר"א וס"ל דאינו פוטר צרתה, 'קשה אטו מאמר בנין מיקרי, הא אמרינן בעשרה יוחסין הכל מודים במחזיר גרושתו בקידש ולא בעל דאינו לוקה, מ"ט דרך לקוחין אסרה תורה, אלמא לא מיקרי בנין אלא ביאה'.

וביותר, הרי גם לדעת התוס' רב אשי חלק בזה, וס"ל דצרת בעלת המאמר אינה נפטרת, 'ומשייר קצת זיקה לאוסרה לשוק עד שתחלוץ', וצ"ב במאי פליג.

וכתבו רבותינו האחרונים שנחלקו מהו הגדר של מאמר, והנה למ"ד קונה קנין גמור, מסתבר דהוי קנין יבום ממש, שהרי עיקר המקור שמאמר קונה הוא מהא דדרשינן בירושלמי, [הובא בראשנים] 'יבמה יבא עליה זו הביאה, ולקחה לו לאשה זו המאמר', הרי דיש שני סוגי קיום למצות יבום, א', ע"י ביאה דילפינן מיבמה יבא עליה, וב' ע"י קנין מאמר דילפינן מ'ולקחה' דע"י הקנין נפקעה הזיקה. אולם למ"ד אינו קונה אלא לדחות בצרה בלבד, ס"ל דלא הוי קנין גמור כמו שכתב הירושלמי שם 'יכול כשם שביאה גומרת בה כך יהא המאמר גומר בה, ת"ל ויבמה וגו', והיינו דלא הוי גמר קנין. ועדין יש להסתפק האם הוי קנין קידושין בעלמא, והיינו דבלא קרא דולקחה כלל לא הוי מהני בה מאמר, דלא שייך קדושין ביבמה כמבואר בקדושין יד:, ולכך בעינן ילפותא דאף שאין גומר בה אלא ביאה, אפ"ה מהני בה קדושין, או דלמא דהילפותא הוא ששיך בה קניני יבום ע"י כסף ושטר, ומאמר הוי כתחילת יבום, ואף שבכדי לגמור המצוה בעינן ביאה דוקא, וכל שלא בא עליה עדין איכא זיקה, דאי בעי לאפוקי לא סגי לה בגט.

ולפי"ז י"ל דלדעת רש"י ורבינו נתנאל ס"ל דמאמר הוי בתורת קדושין בעלמא, ונתחדש בקרא 'ולקחה לו לאשה' דביבמה תפסי קדושין של מאמר, ולהכי לא שייך לומר שצרתה נפטרה ע"י מאמר דבשביל לפטור צרה צריך שיתקים דיני יבום, וע"כ שהמאמר מהני להפוך אותה לאשת אח ואחותה הוי אחות אשה דיש בה קנין קידושין. ולכך פי' דברי ר"א דצרה היינו אחותה מבית אחר. אבל דעת התוס' דלא שייך בה קנין קדושין כלל, כמבואר בר"ת לקמן מט: ד"ה הכל דביבמה לא נתנה תורה דין קדושין כלל, ואפי' ביאה בתורת קדושין נתמעט בקרא דאין כסף ושטר גומרין בה, ומהני בה רק ביאה בתורת קנין יבמה, וע"כ צ"ל דהא דמהני בה מאמר ע"כ בתורת קניני יבום הוא, ושפיר קרינן ביה בית אחד הוא בונה וכו', דסו"ס יש כאן תחילת בנין של יבום, וצרתה נפטרת ע"י תחילת הבנין. דאם לא הוי כלל מדין קניני יבום, מה שייך לדון בה בית אחד הוא בונה וכו'.

וכן מדוקדק בדברי תוס' שאחר שכתבו שמאמר הוי תחילת קנין כתבו 'וטעמא דב"ש דסברי דאהני קרא דדרשינן וכו', לענין דאי בעי לאפוקי דלא סגי לה בגט', ולכאו' צ"ב דגם לפי' פרש"י צ"ל דב"ש דרשינן דאהני קרא וכו', ומדוע כתבו התוס' כאן איך דרשי ב"ש לקרא. ולהנ"ל ניחא דבשלמא לרש"י שמאמר מדיני קנין קדושין הוא, א"כ קרא אתא לדרשא כפשוטו שלא מועיל קניני יבום אלא ביאה, ופשיטא שבעיא חליצה. אבל לתוס' שגם מאמר מהני מדיני יבום, א"כ קרא למאי אתא, ולכך פי' וטעמא דב"ש וכו' דהיינו דלא הוי קנין גמור ובעיא חליצה.

[והנה בתוס' לעיל יח: ד"ה אומרים, הק' מדוע שומ"י שקידש אחיו את אחותה צריכה להמתין לשי' ריב"ב, הא כיון שקידשה פקע לה זיקה לגמרי כמבואר בסוגין זה יעשה מאמר ויקנה וכו'. וי"ל דריב"ב סבר דאין קדושין מפקעין הזיקה, אבל רב אבין סבר אין זיקה, ולא אסור אלא משום ביטול מצות יבמין, והכי פריך זה יעשה מאמר ויקנה וכו', ויכולים לעשות ע"י שליח בב"א דליכא ביטול מצות יבמין. הרי דסברי דע"י המאמר ליכא ביטול מצות יבמין משום שהוא מקניני יבום. וכתב ע"ז הרמב"ן בסוגין, 'לפי דעתי אפי' לב"ש קיום המצוה ליתא אלא בביאה, ואע"ג דקני לה במאמר, הילכך איכא למיחש לביטול מצות יבמין שמא ימות אחד מהן', הרי שפי' בדעת התוס' דלב"ש מקים מצות יבמין ע"י קנין מאמר].

**אלא שיש להעיר** בזה שרש"י כתב במתני', שהגדר של מאמר הוא דהוי ככנוסה, ולא כתב שמאמר קני, וז"ל בד"ה אשתו עמו 'דמאמר ככנוסה דמיא', ודבריו הם כעין דברי הירושלמי שהביא הרמב"ן 'דמאמר לב"ש כזיקת ר"ש', משמע דגדרו הוא מדיני יבום.

ולכך יש לפרש מחלוקתם באופ"א. דאף אי ס"ל לרש"י דמאמר מדיני יבום הוא, מ"מ כתבו התוס' דהא דמהני לפטור צרה היינו משום 'דכיון שהתחיל הקנין לעשות בזו אע"פ שלא נגמר קרינן ביה בית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים', היינו דסברי התוס' דכדי לחשיב בית אחד סגי בתחילת הבנין אף שלא נגמר הקנין, ובזה י"ל דס"ל לרש"י דבכדי לפטור הצרה בעינן גמר קנין ולא סגי במקצת בנין, ולכך אף שכלפי מצות יבום הוי כבר בכלל בית אחד, דהתחיל הקנין, מ"מ כדי לפטור צרתה מהזיקה בעינן גמר קנין. וכן יש לפרש בדעת רב אשי שחלק בזה וס"ל דצרתה נמי בעי חליצה, הוא מטעם זה, דאף דהוי מקניני יבום, מ"מ לא פוטרת צרה אלא בשנגמר הקנין בבית.

[אלא שיש לדון בדברי ר"א דס"ל שהצרה עולה רק לחליצה, מדוע אין כאן את הכלל דכל שאי"ע ליבום אי"ע לחליצה, כמבואר לקמן מד. דאם מיבם חד פטור מלחלוץ לשניה מדכתיב אם לא יחפוץ וגו', וזה קשה בין לרש"י ובין לתוס', דלרש"י דהצרה הוי אחות אשה ודמיא למתני' דלקמן מא. נמצא שעולה רק לחליצה, ולתוס' שהיא צרה מאותו הבית נמי אינה עולה ליבום משום שהתחיל הבנין. וצ"ל דהיכא שנפקעה ממצות יבום לגמרי, כגון שהבית נפטר ע"י שיבם אחת מהן, וא"כ שוב אי"ע לחליצה, אבל במקום שאין סיבה מושלמת לפטור צרתה מיבום, משום דעדין לא נתקיים בה מצות יבום לגמרי, א"כ אף שצרתה אינה יכולה להתיבם מ"מ לא חשיבה כל שא"ע ליבום אי"ע לחליצה. וכמו שמצינו לקמן מא. למ"ד יש זיקה, דאף שקידש אחותה מ"מ בעי חליצה, או מדרבנן או מה"ת למקצת ראשנים. משום דכיון דאיכא זיקה לחליצת].

**ביאור שי' רב אשי.**

ר"א אומר דאינו דוחה דחיה גמורה, וצרתה נמי בעי חליצה. ודוחה ומשייר בה. נחלקו בזה רש"י ותוס' לשיטתם לעיל, ופרש"י צרה היינו אחותה שנעשית לה צרה בזיקה, ומ"מ מהני המאמר שלא תאסור את בעלת המאמר עליו מדין אחות זקוקה, ובתוס' תמהו עליו דבמתני' משמע דתצא אוחתה בלא חליצה. ופי' התוס' דברי רש"י, דאין ה"נ כל עוד שלא ייבם את בעלת המאמר אין היא נפטרת בלא חליצה, אלא שמהני המאמר להסיר את הזיקה ויכולה אחותה להינשא, ולאחר שכנס יוצאת משום אחות אשה. ומ"מ לדעת רש"י רב אשי נדחה, מקו' הגמ' ואלא הא דקתני בש"א וכו' ומפורש דיוצאת בלא חליצה.

[וצריך להוסיף כאן ביאור, דמצד אחד אמרינן שמאמר מהני כדי שלא תאסרה משום אחות זקוקה, ומאידך היא זקוקה לחליצה, ולכאו' נראה בזה דכיון דאיסור אחיות בזיקה הוא מדרבנן, לכך מהני המאמר להחשיבה שהיא כבר קנויה, ומסיר הזיקה מאחותה, ולכך לא אסרו חכמים את אחותה. וצ"ע].

אך התוס' פי' ברב אשי דאחותה ודאי נפטרת, ומיירי לענין צרה מאותו הבית דלא מהני לפטור צרה בלא חליצה, ואף שהק' ע"ז ממתני' שיוצאת צרתה בלא חליצה כלל, מ"מ חילקו בין חזיא לכולהו וכו', פי' דאי הוי חזיא היינו שהיתה היבמה ראויה ליבו"ח בשעת נפילה, שוב לא מהני המאמר להפקיע את הזיקה מהצרה לגמרי אלא בעי חליצה, אבל במקום שבשעת נפילה לא חזיא לכולהו, כדינא דב"ש במתני', כיון שעשה מאמר באחותה לפני נפילתה, בכה"ג לא צריכה אפי' חליצה, וקאי דברי ר"א קאי למסקנא.

וצ"ב מ"ש אם עשה מאמר קודם שאינה נופלת כלל, אבל אם בשעת נפילה חזיא גם ליבום ורק אח"כ עשה מאמר באחותה, בזה צרתה צריכה חליצה. ומדוע לא נימא שגם אם עשה מאמר קודם נפילת אחותה שתפול רק לחליצה, כמו שמצינו במחזיר גרושתו ששיך נפילה לחליצה, ובאמת בריטב"א משמע דהוי בגדר כל שאי"ע ליבום, שכתב 'דכיון שלא עלתה לייבום מפני מאמרה של זו, גם לא תעלה לחליצה'. וכן פי' בק"א, והעיר מדוע שינה הש"ס לשונו, ולא קאמר כל שא"ע ליבום אי"ע לחליצה. וכן משמע להדיא בדברי הריטב"א. אך יש לדקדק בלשון התוס' שכתבו, 'ואידחיא ע"י מאמר חברתה לגמרי', וכ"ה ל' הרמב"ן 'דמאמר דוחה אותה לגמרי', משמע מדבריהם שהמאמר הוא שדוחה אותה מחליצה.

ובביאור הדבר נראה, דודאי שייך זיקה לחליצה לבד, אלא שבדין מאמר מה שאין אחותה מתיבמת, אין זה דין שאחות בעלת המאמר פטורה מיבו"ח, אלא משום שמאמר הוי אישות קלושה, ומשו"ה גם איסור אחו"א אינו אחו"א גמורה, ובזה סבר ר"א דאם מתחילה היתה זיקה גמורה, אף שנקלשה מחמת המאמר, מ"מ נשאר זיקה קלושה לחליצה, אבל אם קודם נפילה עשה מאמר, חסר בעצם הנפילה וחשוב נפילה על זיקה קלושה שאי"צ חליצה.

[ובאופ"א י"ל, עי' בבכרכ"ש סי' ט' סק"ה שחילק בין ערוה של שעת נפילה לערוה דלאחר נפילה, דערוה דבשעת נפילה כל שאית לה שם ערוה בעלמא איכא פטור מיבו"ח מדין ערוה דעליה, משא"כ בערוה דלאחר נפילה בעינן שהערוה תפקיע את הזיקה, ובזה י"ל דאף דמאמר עושה שם ערוה של אחו"א, מ"מ הרי מאמר לא הוי אישות גמורה כערוה, כיון דלא הוי קנין גמור].

**ביאור שי' רב אמי**

רב אמי סבר דמאמר קונה קנין גמור. ולכאו' לפי"ז לית ליה לב"ש הא דדרשינן לקמן נד. מקרא דויבמה, דביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרין בה אלא גם מאמר קונה את היבמה. אך ברמב"ן וברשב"א הוכיחו שגם ב"ש אית להו ההוא דרשא, מדלא פליגי על מתני' בריש קדושין. וצ"ב למאי נפק"מ בהא דביאה גומרת בה.

והנה בגמ' בנדרים עה. מבואר דר"ע דסבר דאין היבם מיפר נדרי יבמתו, סבר שאין חייבין עליה סקילה כנערה המאורסה, וכתב שם הר"ן בד"ה שאין דקאי גם אליבא דרב אמי, וזה חידוש גדול דלא רק לפי ר"א ורב אמי אין בה סקילה, אלא אפילו לרב אמי שמאמר קונה קנין גמור מהני דרשא דאין כסף ושטר גומרין בה לענין שאין חייב עליה משום אשת איש, וכן פי' הראשנים הכא הק"ו 'השתא ארוסה וכו' עבד בה מאמר מיבעיא', דמאמר קל מארוסה דהא ליכא ביה סקילה. אך בתורא"ש כאן נחלק בזה וס"ל דלרב אמי שקונה קנין גמור אית בה סקילה.

והנה מבואר במתני' דב"ש אומרים דהצרה יוצאת משום אחות אשה, ולכאו' צ"ב דאם מבואר בנדרים עה. דהבא על בעלת המאמר אינו חייב מיתה משום אשת איש. וא"כ חזינן דלא הוי אשתו גמורה, וא"כ אמאי אחותה יוצאת מטעם אחו"א. ומצינו בזה ב' דרכים.

**א.** דאין ה"נ אם יבא על בעלת המאמר אינו חייב משום א"א, וה"ה אם יבא על אחותה נמי אינו חייב משום אחו"א, דלא הוי אישות לענין איסורי עריות, ומ"מ אחותה פטורה, והטעם דכל דאית לה שם ערוה אחו"א, נאמר בה פטור לענין יבו"ח, דערוה דאחו"א פטורה מיבום, והא דקאמרי ב"ש והלזו תצא משום אחו"א, אין כוונתם שיש בה כרת דאחו"א, אלא דאית לה שם ערוה דאחו"א וממילא היא פטורה מיבום. וכעי"ז מצינו בתורי"ד לענין זיקה ככנוסה, דאף דהוי דאורייתא מ"מ תפסי קדושין באחותה וליכא עליה כרת. ועי' בחי' הגר"נ אות תפד.

**ב.** עוד מצינו למימר דבאמת חייב על אחותה משום אחו"א, ומ"מ אינה חייב עליה משום אש"א, והטעם בזה דחלוק דין אש"א משאר איסורי עריות, דאיסור א"א הוי מחמת שלוקח אישות חברו, וע"ז אמרינן דבעלת המאמר לא הוי אישות חבירו, ואינו חייב עליה משום אש"א, אבל לגבי איסור עריות תליא רק בדין קורבא, וכיון דאית ליה קנין באשה זו, נמצא שהיא קרובה אליו, ולכך אחותה הוי ערוה דאחו"א. ומצינו כעי"ז לעיל בדעת רב אושעיא דס"ל בדעת ר"ש דזיקה ככנוסה, ואחותה הוי אחו"א ופטורה לגמרי, והק' בקר"א הא יבמה לשוק ליכא בה חיוב דא"א אלא לאו, וביותר למ"ד קדושין תופסין ביבמה לשוק, ואי אית בה כרת, מדוע לא הוי איהי אש"א גמורה. והביאור בזה הוא כנ"ל, דאף דהאישות לא הוי גמורה לענין להחשיבה כא"א, מ"מ אסור באחותה מחמת קניני היבום שחשובה ככנוסה.

**תוד"ה ב"ש אומרים**, מצינו ג' ביאורים בדברי הגמ' השתא ארוסה וכו', ברש"י פי' דמאמר הוי מדרבנן, וביארו בתוס' 'ומיהו י"ל דצרתה יוצאת משום אחו"א היינו אחר שיבעול'. [ובדעת רש"י י"ל דלר"א שפיר הוי קנין מה"ת ולכך אחותה יוצאת בלא כלום, ורק בדברי רב אשי שס"ל שחודחה ומשייר שפיר י"ל דהוי דרבנן וצרתה יוצאת אחר שיבעול]. אך בתוס' פי' דאף דמאמר קני מה"ת מ"מ כיון דמקדושין גמרינן לה, דיו וכו'. ואין מכאן ראיה שכוונתם לפרש שמאמר הוי מדין קדושין, אלא כוונתם דכיון דילפינן מלשון ולקחה לכך לא עדיף מקדושין. ומצינו בראשנים שפי' באופ"א, עי' ברמב"ן וברשב"א דהא דקאמר הגמ' השתא ארוסה וכו', היינו דאינו קונה קנין גמור כקדושין דהבא על ארוסה בסקילה, ועל בעלת המאמר אינו חייב משום אש"א. [והתוס' שלא נחתו לזה, אפשר דסברי דדברי הגמ' בנדרים שם קאי כמ"ד אינו קונה קנין גמור אלא לדחות בצרה, וכמו שפי' בתורא"ש שם, אבל למ"ד קונה קנין גמור חייב עליה כבא על א"א].

ומ"מ התוס' נקטו בשי' רש"י דמאמר מהני רק מדרבנן[[1]](#footnote-1), וממילא ליכא איסור אחות זקוקה, ורק ע"י הביאה הוי אחו"א ממש. והטעם שמותר לו לבעול את בעלת המאמר היינו משום דאיסור אחות זקוקה הוא מדרבנן, ומדרבנן כיון שהמאמר מהני שוב אחותה כלל לא זקוקה לו, ולכך מותר לו לבעול. וכתב בערל"נ דכל דברי רש"י הם רק למ"ד מאמר אינו קונה קנין גמור אלא לדחות בצרה, אבל למ"ד דקונה קנין גמור וסגי לה בגט, בודאי דמהני המאמר מדאורייתא. ולפי"ז מיושב קו' התוס' מפ"ב שהוכיחו התוס' מהא שצרתה חשיבי כצרת ערוה ע"כ שקונה קנין מדאורייתא, וכתב בערל"נ די"ל דהתם אזיל כמ"ד דמאמר קונה קנין גמור, ולדידיה ודאי הוי דאורייתא, [אלא דיש להעיר בזה דהתם רבה קאמר לה, ולקמן בע"ב אמר ליה אביי לרבה עבד בה וכו', וע"ז פרש"י דהוא דרבנן].

ומדברי התוס' בדעת רש"י עולה, דאף דמאמר לא מהני מה"ת, מ"מ מהני שלא תהא אסורה מטעם אחות זקוקה. וכתב בערל"נ דהדברים מדוקדקים היטב בדברי רש"י, שכ' במתני' אשתו עמו 'דמאמר ככנוסה דמיא, וכי נפלה אחותה לא מיתסרא הך עליה משום אחות זקוקה', ולא כתב שאחותה יוצאת משום אחו"א, אלא שהיא לא אסורה מצד אחות זקוקה, וכן בגמ' ד"ה אלא 'כלומר לדחות אחותה שלא תאסרנה לזו משום אחות זקוקה', הרי דלא מהני להחשיב אחותה באיסור אחו"א, משום דמאמר מהני רק מדרבנן, אלא כתב רש"י דהך יבמה שעשה בה מאמר לא נאסרת משום אחות זקוקה, וממילא יכול ליבמה, ואחר ביאה יוצאת אחותה משום אחו"א.

והטעם בזה הוא פשוט, דכיון דאיסור אחות זקוקה ל"ה אלא מדרבנן, וע"י המאמר היא קנויה לו מדרבנן, ע"כ אין אחותה אסורה לו מדרבנן. וב"ה סברי דכיון דסו"ס היא רמיא קמיא הוי זקוקתו, וכל' הגמ' לעיל כח: כיון דמדאורייתא רמיא קמיא קא פגע באחות זקוקה וכו', סד"א משום מצוה עבוד רבנן קמ"ל, הרי דכל שהיא זקוקה מה"ת לא הפקיעו רבנן הזיקה.

**תוד"ה אי כר"ג וכו'** אע"ג דקדושי קטנה דרבנן [ואפ"ה אמרינן תמתין עד שתגדיל], ולמה בבעלת המאמר אמרינן שתצא, וע"ז תי' דהתם הקילו בה כיון דהיתה כנוסה אצלו קודם. ועי' ברמב"ן וברשב"א שהק' הרי ר"ג סבר אין זיקה וגם אין איסור לבטל מצות יבמין, ואילו תנא דידן אמר אם כנסו יוציא, ואיך אמרינן הכא אלא אי כר"ג וכו'. ותי' דמתני' דלעיל לית להו לב"ה דברי ר"ג, ואילו תנא דידן ס"ל כר"ג.

**בדברי הגר"ח.**

תוד"ה לא תימא הק' מאי קאמר ר"ש לעיל אם מאמרו של שני מאמר אשת שני הוא בועל, הא אכתי אשת שני מתים הוא דאין מאמר קונה קנין גמור. מבואר דס"ל לתוס' דלמ"ד אינו קונה קנין גמור ולא סגי לה בגט ובעינן גם חליצה, אינו דוקא מאותו אח שהוא בעל המאמר דוקא, אלא אפי' משאר אחין נמי בעי חליצה דהיא עדין זקוקה. ולכך הק' דגם אם מהני מאמר כלפי האח השלישי הוי אשת שני מתים. ומקו' התוס' חזינן דבר גדול מאד, דהתוס' לא חילקו בין צרות לאחין, וס"ל להתוס' דכי היכי שהצרה צריכה חליצה כך האחין צריכין לחלוץ. [ולכאו' בשלמא לישנא דרב אשי דלא דחי דחיא גמורה וצרתה נמי צריכה חליצה שפיר י"ל דכי היכי שצרתה צריכה חליצה מיניה משום שאין כאן בונה ב' בתים, ה"נ היא עצמה צריכה חליצה אף מן האחין. אבל ללישנא קמא דאינו קונה אלא לדחות בצרה וכו' היינו דהיא עצמה צריכה חליצה מבעל המאמר, אבל צרתה אינה צריכה אפי' חליצה כיון שהתחיל כבר הקנין וכו'. שפיר י"ל שהיא עצמה אף שצריכה חליצה מבעל המאמר מ" משאר האחין פקעה זיקה לגמרי. והדברים מפורשים בגמ' שהרי הק' זה יעשה מאמר ויקנה וכו' דהיינו דע"י המאמר פקעה זיקת אחיו לגמרי. וע"ז הק' בגמ' אלא מאי דוחה וכו' זה יעשה מאמר וידחה וכו' משמע דע"י מאמר זיקת אחיו נפקעת. ועי' בסמוך].

ומטו משמיה דהגר"ח [הובא דבריו באמר"מ סי' ח' סק"ב ובברכ"ש סי' ט'] ליישב קו' התוס' דאף אי מאמר אינו קונה קנין גמור ובעי חליצה, היינו דוקא לגבי בעל המאמר, אבל לגבי שאר האחין מהני המאמר להפקיע מהן הזיקה, משום ערוה של אשת אח, דכמו שמהני המאמר כלפי אחותה דהוי ערוה של אחו"א, כך כלפי האחין היא נעשית ערוה דאשת אח, דעכשיו היא אשת בעל המאמר. וממילא לא הוי אשת שני מתים. ומצינו באחרונים שהעירו כמה הערות בדברי הגר"ח.

**א.** באמת שדברי הגר"ח הם מח' ראשונים. דאי' בנדרים עד. דדעת רבי יהושע ששומרת יבם ליבם אחד מיפר, לב' יבמין אפי' שניהם אינם יכולים להפר, למרות שעשה מאמר. ומבואר בגמ' הטעם 'מי איכא מידי דכי אתי אחוה אסר עליה בביאה או בגיטא', מבואר להדיא דאף לאחר שעשה אחד מהן מאמר יכול השני לבא עליה, ואינה אסורה משום אשת אח, ונחלקו הראשנים האם ר"י קאי בשי' ב"ש, הר"ן שם בע"ב ד"ה אבל כתב דאף שמאמר קונה קנין גמור אפ"ה מצי האח לפסלו ע"י ביאה או גט, אך הרא"ש כתב שם בע"א בד"ה ור"י דלא סבר שמאמר קונה מה"ת קנין גמור אלא סבר כב"ה דמאמר קונה מדרבנן. וכן כתב בתורא"ש כאן. הרי שנחלקו האם אחר מאמר שקונה קנין גמור יכולים האחין לפסול את בעלת המאמר, דלר"ן אפי' שקנה קנין גמור לא פקעה עדין זיקת האחין ולכך יכולין לפסול, ולרא"ש קאי רק אי מאמר דרבנן הוא. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות קב.

וכן מבואר בגמ' לקמן לא: תנן ג' אחין נשואין ג' נוכריות, ומת אחד מהן ועשה בה השני מאמר ומת, הרי אלו חולצות ולא מתייבמות, [דכיון דאיכא עליה זיקת ב' יבמין], והק' בגמ' ואי הוי אשת שני מתים דאורייתא מ"ט בעי חליצה, ומשני דמאמר לא הוי אלא מדרבנן. וע"כ קאי הגמ' כמ"ד דאינו קונה אלא לדחות בצרה בלבד, ולדבריו הוי אשת ב' מתים, אבל למ"ד דמאמר קונה קנין גמור, לא הוי כלל אשת ב' מתים, אלא הוי אשת השני בלבד. מבואר דאף דמאמר קונה כשמת ראובן ועשה בה שמעון מאמר ומת, הוי אשת שני מתים כלפי לוי, ולא אמרינן שאחר שעשה שמעון מאמר באשת ראובן, הרי היא ערות אשת שמעון ללוי, דאם היא ערוה פקעה הזיקה מראובן.

ועוד הביא בחזו"א קלד סק"ה לתמוה מסוגיא ערוכה דלקמן צה. וביאר דלא הוי ערוה דאש"א, דכיון שיש צד שלא קנה המאמר, כלפי אותו צד לא הוי גם אש"א על שאר האחין, והוי כעין קדושי חוץ שקידש אשה חוץ מאחיו שאינה אסורה.

**ב.** בברכ"ש הנ"ל כתב דדברי הגר"ח תלוי בפלוגתא דהתוס' והתו"י המובא לעיל, האם מאמר הוי התחלת בנין של יבום או קדושין בעלמא. דבשלמא אי הוי מדיני קדושין בעלמא, א"כ י"ל דמחמת הקדושין הרי היא אשתו ממש, והא דבעי חליצה היינו משום שמאמר לא הוי קניני יבום, וממילא י"ל דמחמת קנין הקדושין הרי ערוה דאשת אח. אבל אי מאמר מהני מדיני יבום, ע"כ צ"ל דהא דבעיא אחר מאמר חליצה, היינו מחמת שלא קני לגמרי את היבמה ונשאר בה צד עם זיקת יבמין, וא"כ באותו צד יש גם לאחיו זיקה, ולא שייך לומר דהוי אש"א, דבאותו צד לא הוי אש"א. ולכך התוס' לשי' דהוי מדיני יבום שפיר הק' דהוי אשת שני מתים, אבל לרבינו נתנאל דהוי קניני קדושין בעלמא י"ל דהוי ערוה דאשת אח וכדברי הגר"ח.

**ג.** באמרי"מ סק"ג כתב דאף אי הוי ערוה דאש"א, מ"מ השתא דנינן לאחר מיתת בעל המאמר, האם היא זקוקה ללוי, ולאחר מיתת האח שוב אינה ערוה דאש"א, והו"ל יבמה שהותרה בשעת נפילה לאחין, ואח"כ נאסרה ע"י המאמר של שמעון משום דהוי ערוה דאש"א [כדברי הגר"ח], וכשמת שמעון חזרה והותרה ללוי, והדר זיקת ראובן, ולכך הק' התוס' דהוי אשת ב' מתים. ובשלמא לרשב"א דאינה חוזרת לזיקתה, ניחא דאינה חוזרת לזיקת ראובן ולא הוי אשת ב' מתים, אבל לריטב"א שחוזרת להתירה ולזיקתה ניחא.

**ד.** ובשיעורי הגרש"ר כתב עפ"י מה שנתבאר לעיל, דאף דאמרינן בנדרים שאינו חייב סקילה על בעלת המאמר משום א"א, אפ"ה חשוב הכא כאחו"א, והביאור הוא דאיסור אחו"א הוי מחמת קורבה ולכך מהני ע"י מאמר, משא"כ איסור א"א שתלוי באישות, ומאמר לא הוי אישות גמורה, ולפי"ז י"ל דאיסור אשת אח הוי כעין איסור א"א, דכשם שא"א אסורה לעולם, כך אשת אח אסורה לאחין, והאיסור הוא לקחת אישות האח, וא"כ כמו דע"י מאמר אינה א"א, דלא הוי אישות גמורה, ה"נ אינה באיסור אש"א דלא הוי אש"א גמורה.

**ה.** ועוד מצינו ליישב קו' התוס' בקונ' הביאורים בשם הגרי"ז וכ"פ באבי עזרי סוף הל' יבום, דאף דס"ל לר"א דבעי בעלת המאמר חליצה, מ"מ מהאחים כלל אינה צריכה, והביאור בזה, דהא דצריכה חליצה מבעל המאמר אינו משום שנשאר לה עדין זיקת יבמין, ולא אמרינן שעדין היא יבמה שקנאה רק בתורת מאמר, אלא ודאי ע"י המאמר קנאה בקניני יבום כמו למ"ד שקנאה קנין גמור, וליכא עליה כלל זיקת יבמין, אלא דס"ל לר"א דהדין שנתחדש לקמן לט. דאחר היבום נעשית כאשתו לכל דבר מלמד שמגרשה בגט ומחזירה, בזה בעלת המאמר צריכה עדין חליצה, והוי כעין חליצה שהוא רק מתיר על קנין מאמר, אבל לעולם פקעה זיקה משאר אחין. ומיושב קו' התוס'.

ו. עוד כתב באמרי"מ סק"ח ליישב קו' התוס' ואפי' בלא לחדש שהיא ערוה של אש"א על האחין. דהנה כתבו התוס' לעיל דאף דמאמר אינו קונה קנין גמור, מ"מ נפטרה הצרה כיון שהתחיל לבנות הבית, והו"ל בכלל בית אחד הוא בונה וכו', ודבר זה י"ל גם כלפי האחין, שכיון שהתחיל אחד מן האחין לבנות הבית ע"י מאמר, ממילא פקעה זיקה משאר האחין. וכמבואר לקמן נו. שאף בביאה גרועה דאינה נעשית כאשתו לכל דבר, מ"מ הוי בכלל 'לו לאשה ולא לאחיו לאשה', וא"כ כשם שאם עשה מאמר באחת נפטרה צרה, כך ע"י מאמר נפטרו האחין. [אלא שגם זה נסתר להגמ' לקמן לא: וצה. שמבואר שלא נפקע הזיקה מהאחין].

**כט:**

**זה יעשה מאמר ויקנה וזה יעשה וכו'.** מצינו בזה ב' דרכים בראשנים.

א. רש"י פי' דע"י מאמר שעשה באחת מהיבמות נעשית אחותה אחו"א, ואינה אוסרת את בעלת המאמר עליו משום אחות זקוקה. מבואר דע"י שע"י המאמר תאסר אחותה משום אחו"א, ושוב אינה זקוקה לו והיה מותר ביבמתו. וכן פי' התוס' לעיל יח: דע"י המאמר הרי הוא כאילו קידש אחיו את אחותה וממילא אין היא אסורה עליו משום אחות זקוקה. [ולפי"ז ניחא מדוע אין כאן נאסרה, דכיון שהוא תלוי במאמר של עצמו, הרי בידו לעשות מאמר ואח"כ לכנוס את אשתו, כמו שביאר האו"ש הובא בסמוך], ולכך הק' התוס' והרמב"ן קו' גדולה מהא דלקמן מא. דמבואר דקדושין לא מפקעין זיקה, ואם קידש אחות זקוקה, אסורה היא לו, וא"כ כשם שאין קדושין מפקעין זיקה כך גם קדושין מדרבנן לא מפקעי זיקה, וא"כ מה מהני הכא מאמר. ועל ק' זו מצינו כמה דרכים בראשנים.

בתוס' שם תי' דב"ש סברי אין זיקה, ולכך קידושין מפקעי זיקה, וס"ל דאיכא רק איסור לבטל מצות יבמין, והא דמקשה זה יעשה מאמר ויקנה וכו', לכאו' ע"י המאמר תיפטר השניה, ואיכא חשש לבטל וכו', ותי' דיעשו שניהם בב"א ע"י שליח. ולפי"ז מדויק מדוע אמרינן 'זה יעשה מאמר ויקנה וזה יעשה וכו', והראשנים נתקשו בזה מדוע צריך ששניהם יעשו, ולהנ"ל ניחא.

אלא שהק' באו"ש בקונ' הזיקה אות יז, דא"כ מאי מקשה הש"ס דזה יעשה מאמר וידחה וכו', הרי אף אם יעשה מאמר בב"א יש בזה ביטול מצות יבמין, משום דגם לאחר מאמר איכא עדין מצות חליצה, ואם ימות אחד לאחר מאמרו תתבטל מצות חליצה מהשניה.

אמנם ברש"י מבואר דקאי גם כמ"ד יש זיקה, מדפירש דע"י המאמר לא יהיה אסור באחות זקוקה.

ועי' ברשב"א לקמן מא. תי' דמאמר עדיף מקדושין, והוי כנשואין, ונישואין מפקעי זיקה, וה"נ מאמר הוי קנין יבום כנשואין שמפקיע זיקה. ובדרך זה כתב הרמב"ן לעיל יח:

ב. אך בריטב"א לעיל הביא שרבינו יונה פירש הסוגיא כמ"ד יש זיקה, וביאר הסוגיא כפשיטו, ואין כוונת הגמ' זה יעשה מאמר ביבמתו, וע"י זה פקע זיקה ולא הוי אחות זקוקה, אלא דע"י שעשה ראובן מאמר בלאה, חשיב שכבר עשה אחיו מעשה וכנס את יבמתו, וממילא נמצאת ששוב אין לאה זקוקה לשמעון, ויכול שמעון לקחת את אחותה, ממש כדברי המשנה ימתין עד שיעשה אחיו מעשה, ואחר המאמר הרי הוא המעשה, וכן אחר שיעשה שמעון מאמר ברחל, נמצאת ששוב אין רחל זקוקה לראובן, ושריא לאה לראובן. ולפי"ז אין כוונת הגמ' שהיה מותר ע"י המאמר שלו, אלא שכל אחד יהיה מותר ע"י המאמר של אחיו.

והנה הק' הראשנים, מאי קו' הגמ' הא כ"ז שלא עשה בה מאמר הרי היא אחות זקוקה ונאסרה ליבום, וא"כ איכא דין נאסרה. ותי' דקו' הגמ' היא על הראשונה דלית בה דין נאסרה בשעת נפילה, אלא הותרה ונאסרה והותרה. א"נ קאי כרב דלית ליה נאסרה בזיקה.

וכבר כתבנו לעיל דחזינן מקו' הראשנים דאף דסברי ב"ש שאחות זקוקה תפסי בה קדושין, כמבואר במתני' בריש פרקין דאם קדמו וכנסו יקיימו, מ"מ הק' דאיכא נאסרה, אף דיש סברא לומר דכיון שיש דין ביבמה שנעשית כאשתו לכל דבר מלמד וכו', הרי שאין היא ערוה של אש"א, ונפקע איסור ע"י היבום, וא"כ לא שייך כאן נאסרה כיון שב"ש סברי שתפסי בה קדושין. ובאמת באו"ש בקונ' הזיקה אות יז תי' קו' הראשונים בדרך זה, וכתב ליישב בב' אופנים. א. דב"ש לא שייך כלל נאסרה, דכיון שמהני לעשות בה מאמר, ודמאמר לב"ש הוי כיבום דילפינן מקרא 'דיבמה יבא עליה ולקחה לו לאשה', לכך לא חשוב נאסרה. ב'. דכיון דב"ש סברי בריש פירקין דאם קדמו יקיימו, ע"כ דלא שייך בזה נאסרה. ועי' בק"א בריש פירקין הק' לב"ש אמאי יקיימו הא איכא נאסרה.

ומבואר דהא דיבום מתיר האש"א, הוא רק על האש"א שיש לו התיר, אבל אש"א שנאסר אין היבום מתירו. וצ"ב.

והנה סברא זו שכתב האו"ש דלא שייך דין נאסרה כיון שיכול לעשות מאמר, כ"ז הוא לשי' הראשנים הנ"ל דע"י מעשה המאמר ביבמתו, הוא אוסר את אחותה וממילא מותרת לו היבמה, אבל לפי' רבינו יונה דע"י המאמר שלו עדין הוא אסור ביבמתו, וכל ההתר של המאמר הוא רק להתיר אחותה לאחיו, ורק אחר שעשה אחיו מאמר יהא מותר ביבמתו, א"כ שייך בזה דין נאסרה. ועי' בחי' הגרש"ש סי' טז.

**בעי רבה** מאמר לב"ש נשואין עושה או אירוסין עושה וכו', א"ל אביי וכו' השתא ארוסה בעלמא וכו'. ונתבאר לעיל ג' פרושים. א, רש"י פי' דמאמר דרבנן הוא, ועי' תוס' בע"א שפי' דהא דתנן הלזו תצא משום אחו"א, היינו אחר שבעל, [וביאר בזה הערל"נ דדברי רש"י הם רק לר"א בדעת ב"ש, אבל לר"א שקונה קנין גמור ודאי שהוא מה"ת]. ב. בתוס' פי' דכיון דילפינן מקדושין מקרא דולקחה וגו', אמרינן דיו. ג. ברמב"ן וברשב"א פי' שמאמר גרע מארוסה, כיון שאינו חייב על בעלת המאמר סקילה כמבואר בנדרים, וא"כ גרע מארוסה שחייבין עליה סקילה.

**ולא מיטמאת**. בלישנא קמא פירש"י דלאו דוקא נקט ולא מיטמאת דהא בנות אהרון לא הוזהרו וכו', היינו שאינם חייבים להטמא כיון שאינה מצוה על הטומאה, ועי' בתוס' בפי' בתרא דכתבו דקמ"ל דאינה חייבת. ונחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד פ"ב מאבל ה"ו, דדעת הרמב"ם דדין שבעה קרובים שצריך הכהן ליטמא להן, בד"א בזכרים שהוזהרו על הטומאה, אבל נקיבות הואיל ואינם מוזהרות על הטומאה, אינם מצוות להיטמא לקרובים, אלא אם ירצו, וזה חידוש דכל מה שציותה תורה ליטמא לז' קרובים הוא רק לכהן שמוזהר על הטומאה. ועי' הרע"א שם שה"ה ישראלים אינם מצוים ליטמא לז' קרובים, דמי שאינו מוזהר על הטומאה, ל"ל מצוה ליטמא. אך הראב"ד שם כתב 'א"א קשיא לי הא תניא ביבמות אשתו ארוסה היא לא מיטמא הא נשואה מטמאת לו'. וע"ע ברמב"ן שתמה על הרמב"ם.

עוד פירש"י דקאי ארגל שישראלים מוזהרים על הטומאה, ולכך רק ארוסה אינה מיטמאה ברגל, אבל נשואה מיטמאת גם ברגל. ולכאו' זה תלוי אם נשים חייבות לטהר עצמם ברגל. ובק"א הק' הא כל מה שמוזהרין על הטומאה ברגל היינו משום שחייבין להראות בעזרה, אבל נשים שאינם בנות ראיה מנ"ל שמוזהרין מליטמא ברגל. ותי' דאף שאינם חייבות בראיה מ"מ בשמחה חייבות, ומה"ט מוזהרות שלא להטמא, דשלמי שמחה אסור בטומאה.

וכתב בשאג"א סי' סו דהראב"ד לשי' בפ"א מחגיגה דס"ל שנשים אינם חייבות אף בשלמי שמחה א"כ אינם מוזהרות ברגל, וע"כ פירש דדוקא ארוסה אינה חייבת, אבל נשואה חייבת ודלא כהרמב"ם. וע"ע במנ"ח מצוה רסד

**בביאור הספק**

אלא לענין מסירה לחופה, מאי נשואין עושה ולא בעי מסירה וכו'. ומצינו בביאור הספק ב' דרכים.

**א.** ברש"י פי' בד"ה ולא בעי 'ואי בעי לאופקי בגיטא סגיא ליה', מתבואר דקאי בשי' ר"א דמאמר אינו קונה קנין גמור ובעיא חליצה, ומספק"ל אם בא עליה האם סגי בגט, או שצריך גם חליצה. וביאר בחי' הגר"נ זצ"ל אות תצב שרש"י לשי' חייב לפרש כן, דהא במאי דפריך אביי השתא ארוסה וכו' פרש"י שמאמר דרבנן ודאי אינו יורשה וכו', וכבר ביאר לן הערל"נ דכ"ז הוא רק לשי' ר"א שאינו קונה קנין גמור, אבל לרב אמי שקונה ודאי הוי מה"ת ואין מקום לקו' כלל, וע"כ סוגיין אזלא כר"א ולכך העמיד רש"י הספק אי סגי בגט. אלא דא"כ שוב קשה, אייך איכא צד שע"י המאמר יוכל לכונסה בע"כ טפי מארוסה, הא איכא טענת הגמ' השתא ארוסה וכו'.

וביאר בתו"י בד"ה אלא 'אכן קבעי אי מאמר דקודם הביאה גרע הביאה לשוויה כאשה דעלמא ובעיא מסירה לחופה', היינו ששורש הספק האם המאמר מגרע את הזכות שהיה לו קודם המאמר לקנות ע"י ביאה בע"כ, וכל הספק האם אחר המאמר איכא פרחה זיקת יבמין. וכן פירש בתורא"ש 'ומבעיא ליה אם בא עליה בע"כ אם קנאה מידי דהוה מקמי מאמר או דילמא לא'.

ונתקשה בתורא"ש לפי"ז מאד בלשון הגמ' דקאמר 'נשואין עושה', דמשמע שהמאמר עצמו עושה נשואין, ולפי פירושו הכוונה שאין המאמר מגרע דין הנשואין שתינשא ע"י ביאה בע"כ. ועוד דמשמע בגמ' 'שאני אומר כל העושה מאמר ביבמתו פרחה וכו', הוא דבר מוסכם לכל הצדדים. ועי' בק"א.

**ב.** בריטב"א פי' 'מאמר נשואין עושה ובמקום חופה קאי, וה"ק קרא שלקחה בכסף מאמר נעשית לו כאשה, להיות במקום חופה וקונה אותה לגמרי אם יבמה, או אירוסין עושה וה"ק קרא בכסף צריך לעשות מעשה אשה דהיינו חופה קודם ויבמה', מבואר דהא פשיטא לן שכל העושה מאמר ביבמתו פרחה ממנו זיקת יבמין וזה דבר מוסכם ולא הוי עוד כסתם יבמה, אלא הספק הוא שהמאמר יועיל במקום חופה, ובמאמר עצמו מונח עוד כח שאם יבא עליה אח"כ אפי' בע"כ יהא גמר לקנין המאמר, וכל מה דאמרינן לעיל השתא ארוסה וכו', כ"ז הוא רק שא"א להחשיב מעשה מאמר כנשואה מיד לגבי דינים של ירושה וכדו', אבל לגבי זה שמועיל אח"כ ביאה בע"כ לגמור קנין המאמר שפיר מהני. והטעם בזה כתב בחי' הגר"נ אות תצג דדוקא לגבי להיטמא או לירש דהוי דינים שלא היו קימים קודם, בהם אמרינן שהמאמר לא פועל אותם מחמת דהשתא ארוסה וכו', אבל בדבר שגם בלא המאמר היה לו כח לבא עליה בע"כ, בזה אמרינן שאף שפרחה לה זיקת יבמין, מ"מ מהני המאמר להחשיבה כנשואה דתהני בה ביאה בע"כ.

וכן יש להוכיח מדברי התו"י ד"ה בעי שכתב דלאו לשי' ר"א דלעיל בעי, דפשיטא לן דלכל תרי לישני אינו עושה נשואין, כיון שגרע מקדושין בעלמא, דלא סגי לה בגט, 'נשואין יהא עושה' [בתמיה]. דהיינו דאם מאמר לא הוי קנין גמור פשיטא שאין מקום לומר דהוי כנשואין. וכל הספק הוא רק לרב אמי דמאמר הוי קנין גמור, וע"ז הספק האם הוי כנשואין. והנה אם שורש הספק האם איכא פרחה, א"כ א"ש גם לדעת ר"א, ואדרבא לדברי ר"א ניחא טפי, כיון שאין המאמר מועיל לגמרי, וליכא פרחה, ואיכא זיקת יבמין ויכל ליבמה בע"כ. מוכח מדבריו שהא פשיטא שפרחה זיקת יבמין, וכל הספק הוא רק אולי מהני המאמר מצד עצמו לענין זה שאם יבא עליה אח"כ יהא זה גמר למאמר, ולכך כתבו דלר"א דמאמר אינה קונה ל"ש לומר שיהא כח במאמר, וכל הספק הוא רק לרב אמי. וזה סתירה לדברי התו"י שהובא לעיל. וכבר עמד בזה בשיעורי הגרש"ר אות קלו.

והנה בתוד"ה אלא הק' מאי משני דהשתא נמי תקשי השתא ארוסה וכו' עבד בה מאמר וכו', וי"ל דעבד בה מאמר ובא עליה והביאה עושה אותה ככנוסה. והנה אם הספק האם יש פרחה, אין מקום לקו' כלל, דאף שאין מאמר מהני יותר מאירוסין, מ"מ מהני הביאה בע"כ מחמת הזיקה דלא אמרינן פרחה, אלא ע"כ שתוס' בקו' סברי דהא דהוי נשואה אחר שבא עליה הוא מחמת המאמר, שמאמר בכוחו להחשיבה כנשואה לאחר הביאה, וא"כ ק' השתא ארוסה וכו', דבארוסה בעלמא לא מהני להוי כנשואה אף שיבא עליה בע"כ. וע"ז משני התוס' דלעולם אינו כן והמאמר לא מהעני, אלא הביאה עושה אותה כנשואה, והמאמר מהני להחשיבה כנשואה רק לגבי שאם יבא עליה בע"כ יגמר קנין המאמר, ובזה ליכא השתא ארוסה. וע"ע בחי' הגר"נ אות תצג ובשיעורי הגרש"ר אות קלו.

**זכות היבם לאחר שפקעה הזיקה.**

והנה לפי' התו"י שכל האיבעיא היא בשי' רב אמי שקונה קנין גמור, לכאו' צ"ב דא"כ מאי פריך בגמ' השתא לא עבד בה מאמר כתיב יבמה יבא עליה בע"כ, עבד בה מאמר מבעיא, וצ"ב הא לאחר שעשה בה מאמר שוב אינה יבמה כלל, ומהכי תיתי שיוכל עדין לקנותה בע"כ. ובאמת שגם לפרש"י שפי' שהספק הוא גם בשי' ר"א, אבל מ"מ גם לרב אמי פריך, וצ"ע.

וכן יש להק' לשי' הר"ן המובא לעיל דדברי רבי יהושע האם רק ליבם אחד, אבל לתרי יבמין, כיון דאי בעי פסל לה בגיטא או בביאה מגרע לכח המאמר, וביאר שם הר"ן שקאי בשי' ב"ש שמאמר קונה קנין גמור, וצ"ב דאם הוא קונה נמצא שאינה זקוקה לו כלל, ואיך יכול האח לפוסלה. ועמד בזה בק"א בנדרים שם.

וחידש בזה הגרש"ר בחידושים סי' טו סק"ה שבזכות שיש ליבם לקנות יבמתו, מונח ב' דברים, א' לקיים את הדברים האמורים בפרשה, וב' יש לו זכות להפוך אותה לאשתו הנשואה לו, ואף אם קיים זיקתו לענין דברים האמורים בפרשה, כגון שקנאה בביאת שוגג כמבואר לקמן נו. מ"מ כ"ז שלא קנה אותה לענין שהיא אשתו, נשאר לו בה זכות, ואף שאם בא להוציאה סגי לה בגיטא, דאין עליה זיקה לענין חליצה, אפ"ה נשאר לו בה זכות יבמין. ולפי"ז אף לרב אמי שקונה קנין גמור, דאי בעי לאפוקי סגי לה בגיטא, מ"מ כיון שנשארה לו זכות לענין לקנותה לכל ענין, ובזכות הזו יכולין האחין לפסלו. וה"נ בסוגיין אף שהמאמר קנה לגמרי, מ"מ כיון שעדין יש לו זכות בה, לכך הק' דאותו הזכות שיש לו בה יתיר לו לבא עליה בע"כ כמו לפני המאמר.

**זיקה לתרי.**

בשלמא ר"ע סבר אין זיקה אפי' לחד, לר"י לחד יש זיקה לתרי אין זיקה, אלא לר"א נהי נמי דקסבר יש זיקה, בשלמא לחד מיפר אלא לתרי אמאי.

ומצינו כמה ביאורים בראשנים מדוע לא מהני לרבי יהושע שיפרו שניהם יחד. רש"י כתב בד"ה לתרי דאפי' שניהם כאחד אין הפרתן הפרה דקלישא זיקתן, כיון דלא ידעינן להי מיניהו רמיא. ביאור הדברים נראה דאם הגורם לזיקה הוא מחמת שיכול ליבמה בכל עת, א"כ גם בב' כיון שיכול ליבם היא זקוקתו ולמה לא מהני ששניהם יפרו. אלא ע"כ שמחמת זיקת היבמה ליבם נוצר זיקה, וכיון שאין ידוע למי היא זקוקה, הוי קלישות בזיקה.

אך בר"ן שם פי' 'כיון שבשעת הפרתן אין ברור לנו למי היא אשה אין הפרתן כלום דרחמנא אמר אשה יקמינה ואשה יפירנה, ובעינן שיהא ברור בשעת הפרה מי הוא אשה. וכן כתב רש"י בפרק ד' אחים'. וכן פי' הרמב"ן בסוגין.

ועי' לעיל יז: דמפליג בין זיקה לחד ובין זיקה לב' יבמין לענין איסור קרובות, ובשלמא לרש"י דקלישא זיקתן, ניחא דלהכי ליכא איסור קרובות, דזיקה לב' הוי קלשא. אבל לראשנים שהוא הל' מיוחדת לענין הפרת נדרים, ודאי שאינה שיכת לענין איסור קרובות, דהתם ודאי תלוי בקלשא זיקתן.

ובדברי ר"א שהק' בגמ' נהי נמי וכו' אלא לתרי אמאי פרש"י נהי דיש זיקה לתרי מיהו יפרו שניהם מבעיא, לא נתבאר בדברי רש"י האם הכוונה שיש זיקה 'היינו זיקה לתרוויהו', או שיש זיקה לתרי היינו לאחד מתרי ולא ידעינן מהוא. וביאור קו' הגמ' הוא לשני הצדדים, דאם איכא לזיקה רק לאחד, הק' שפיר שיפרו שניהם, וממנ"פ הותר הנדר, ואם הכוונה שיש לשניהם זיקה, נמצא ששניהם בעלי הנדר, ואף שכל אחד יש לו זיקה שלמה, ואינו מעכב בזיקתו של חברו, מ"מ כיון ששניהם בעלי הנדר בעינן הפרה מתרוויהו.

בחי' הגר"נ אות תצה הביא מגמ' בנדרים שם דקאמר 'נהי דיש זיקה אין ברירה', הרי מבואר דיש זיקה לתרי היינו אחד מב', ולכך הק' הא אין ברירה. ובעינן ששניהם יפרו. ואפי' אם בעינן להפרת נדרים 'זיקה ככנוסה', גם בשנים אפשר לומר זיקה ככונסה לאחד מהן, כמבואר ברש"י לעיל יט. אך באמת ברא"ש כתב שם בק' הגמ' בדעת ר"א שלא מהני אפי' ששניהם יפרו יחד, דא"א לומר זיקה ככנוסה בתרי.

עוד כתב שם הר"ן בלישנא קמא, דרבי יהושע דסבר יש זיקה, 'אלימא מארוסה דזיקה ככנוסה', אבל בתרי לא שייך דהויא ככנוסה, משמע דהא דמהני זיקה להפרת נדרים הוא רק אם זיקה ככנוסה. אך ברש"י לעיל בריש פרקין בד"ה יש זיקה לא הזכיר ענין של זיקה 'ככנוסה' לענין הפרת נדרים, מבואר דזיקה רגילה סגי להפרת נדרים. ובאמת בר"ן שם כתב א"נ כי אמרינן רבי יהושע קסבר אין זיקה, לאו למימר דלהוי ככנוסה אלא דהוי כארוסה ומיפר בשותפות.

וע"ע ברש"י בסוגין בדעת ר"ע שכתב בד"ה אין זיקה 'דתהוי ככנוסה', וצ"ב. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות קמז.

**ביאור ראית הגמ'.**

ת"ש שומ"י בין יבם אחד וכו', אא"ב נישואין עושה משום הכי מיפר, אלא אי אמרתה אירוסין עושה הכי מצי מיפר והתנן וכו', אמר רנב"י מאי מיפר מיפר בשותפות. מבואר בגמ' דאי מאמר נשואין עושה שפיר מצי מיפר לבדו, אבל אי אירוסין עושה בעי שותפות עם האב.

והק' רבותינו הראשנים הא אמרינן לעיל למאי הילכתא, אילימא ליורשה וליטמא לה ולהפר נדריה, השתא ארוסה ועו' עבד בה מאמר מבעיא, ואיך פשטינן הכא מהא שיכול להפר יבם שיש לה דין נשואה, הא סו"ס ל"ש שמאמר יהא עדיף מארוסה. ומצינו בזה כמה דרכים.

**א.** ברשב"א ובתורא"ש [בסוף דבריו] תי' דפשיטות הגמ' לא נאמרה ע"י אביי, ובאמת למסקנה סתרו טענת אביי ורבה, ולעולם אליבא דרב אמי מאמר הוי כנשואה, ויכול להיבם להפר נדרים לבדו, וכ"ש שלא בעי מסירה לחופה, וה"נ יורשה ומיטמא לה. והעיר בחי' הגר"נ דתינח אם גם אביי ורבה סברי שמאמר מה"ת, א"כ שפיר פשטינן מרב אמי דמאמר הוי כנשואה גמורה, אבל לפרש"י שפי' דברי רבה ואביי לעיל מחמת שמאמר קונה רק מדרבנן, איך פשטינן מרב אמי שסבר שהוא מה"ת ולכך הוי כנשואה, מ"מ אפשר דלמ"ד שהוא מדרבנן לא הוי כנשואה, ואינו מיפר ויורש וכדו'.

**ב.** בתורא"ש כתב בתחילת דבריו דמיירי דאחר שעבד בא מאמר בא עליה בע"כ, ולכך יוכל להפר נדריה כיון שבא עליה, ודחה התורא"ש דבריו דא"כ כ"ש לרבי יהושע שיוכל להפר, כיון דסבר שמאמר אינה קונה קנין גמור, כ"ש שמהני בו הביאה שהרי לא פרחה וכו'.

ובמהרש"א פירש כדבריו, דלר"א מאמר נשואין עושה מהני להפר נדרים לאחר ביאה, אבל אי מאמר הוי רק אירוסין, לא מהני להפר גם אחרי הביאה, כיון שביאה בע"כ לא מהני לאחר אירוסין. וליישב קו' התורא"ש מר"י, כתב במהרש"א דרבי יהושע סבר דמאמר קונה מדרבנן, ולהכי אינו יכול ליבמה בע"כ אחר המאמר, משום שהמאמר מבטל קצת הזיקה, לענין שלא יועיל ביאה בע"כ, ומיהו בחד יבם כיון דאיכא זיקה מה"ת, אזלינן בתר זיקה דזיקה ככנוסה, משא"כ בב' יבמין א"א לילך אחר זיקה. ור"ע סבר דאפי' ביבם אחד כיון שהמאמר מבטל הזיקה, א"א לילך אחר הזיקה להפר נדרים.

**ג.** במהרש"ל פי' באופ"א, דהק' המהרש"ל לפי פי' התוס' דכל הספק הוא רק במקום שבא עליה, איך מביא ראיה מהא דתנן דמיפר נדרים, הרי התם א"א לפרש שבא עליה, כדמוכח מהמשך הגמ' שהק' ולר"א דאמר מאמר לב"ש אינו קונה אלא לדחות וכו', ואי מיירי בבא עליה א"כ אדרבא לר"א כיון שאין המאמר גמר בה ע"כ שנשארת זקוקה, וא"כ ודאי מהני הביאה לקנותה ככל יבמה. וע"כ מיירי בלא בא עליה.

ולכך תי' דכוונת הגמ' להוכיח דלענין הפרת נדרים אף שבארוסה אינו יכולה להפר, בשו"י יכול להפר, משום דלגבי הפרה יש לה דין נשואה מחמת הזיקה, אף שלכל מילי היא ארוסה, והביאור בזה דחזינן שם כח זיקה לבדה יכולה לתת כח להפר נדרים, ולכך ביבם חד מהני לר"י, וכל קו' הגמ' היתה איך מהני בב' יבמין דלא ידעינן להי מיניהו רמיא, אבל לאחר שעשה בה אחד מאמר, שוב נתברר שהיא זקוקה רק לו, וממילא השתא הוא מיפר נדריה מחמת הזיקה, ולא מחמת המאמר, ומאמר באמת לא עדיף מארוסה. ועיקר החידוש הוא שגם לאחר המאמר עדין איכא זיקה. וזה ניחא אם כל הספק היה האם יש פרחה לזיקה, וכפי' התורא"ש, דאי הוי כארוסה א"כ פרחה זיקת יבמין ולא מצי מיפרמחמת הזיקה, אבל אי נשואין עושה אין פרחה, והשתא מוכחינן שאף לאחר המאמר עדין היא זקוקה.

[ולפי"ז ק"ק מדוע הק' בהו"א השתא ארוסה וכו', הא סו"ס היבם איכא זיקה. ובאמת יש מהראשנים שלא גרסו דנפק"מ לענין הפרת נדרים]. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות קנח-קנט.

והנה לרש"י שפי' שעיקר הספק הוא גם לר"א דאינו קונה אלא לדחות בצרה, יל"ע מאי קאמר שאני אומר כל העושה מאמר ביבמתו פרחה וכו', הא עדין לא נפטרה ממנו ובעיא חליצה. וע"כ צ"ל דהא דפרחה זיקת יבמין הוא רק כח הזיקה לקנותה בע"כ, אבל אין ה"נ עיקר הזיקה ליבו"ח לא פרחה ואכתי צריכה חליצה.

ולפי"ז במסקנא שתי' שע"י מאמר נעשית כנשואה ומיפר נדריה, הק' בגמ' ולר"א דאמר דאינו קונה אלא לדחות בצרה אמאי מיפר, ותי' מיפר בשותפות. ולכאו' הרי לר"א כיון דעדין צריכה חליצה נמצא שיש זיקה, א"כ נימא שמיפר נדריה מחמת הזיקה ולא מחמת המאמר. וצ"ל דדין הפרת נדרים תלוי בזיקה שיוכל לקנותה בע"כ, דכיון שאינה מחוסרת מסירה לחופה הרי היא כאשתו לענין זה. ולענין זיקה זו הרי פרחה ממנו משום שכל העושה מאמר וכו', וכל מה שמסקינן שיוכל להפר נדרים הוא רק מחמת המאמר עצמו, ולכך פריך לר"א דמאמר אינו קונה וכו'.

**אמר לך ר"א** אימר דאמרי וכו' להפר נדריה מי אמרי. וצ"ב הטעם בזה. וביותר לשי' רש"י דלר"א הוי מאמר מדרבנן, א"כ איך מצי מיפר. ועי' בחי' הגר"נ אות תצז.

**אלא הב"ע שעמדה בדין.** מצינו בראשנים שנחלקו האם אייר כשעשה מאמר. רש"י פי' בדברי ר"א שאפי' בלא מאמר נמי. אך בתוס' נקטו שאיירי אחר מאמר. ובק"א הוכיח כדברי התוס' מסוגיא דנדרים, דאחר שתי' שמיירי שעמד בדין, דנו האם מאמר קונה.

ועי' בתוס' שהק' בדברי ר"ע שטעמו שאין אחר מאמר סקילה, מנ"ל לרש"י דס"ל לר"ע שאין זיקה, דילמא יש זיקה אלא מכיון אין בו סקילה לא קונה. וביאר בחי' הגר"נ אות תצז דכל סברת ר"ע שאין סקילה שייך רק במאמר, משום שמאמר הוא אישות ואפ"ה אין בו סקילה הרי שאינו קנין גמור. אבל על זיקה בלבד אף שליכא בהו סקילה אינו משום החסרן בזיקה, אלא משום שזיקה אינו אישות.

1. ובדעת רש"י היה מקום לומר שרק כלפי קנינים כמו יורשה ואונן וכו' בזה כתב רש"י שהקנין הוא רק מדרבנן, אבל לאישות הוא קונה אותה במאמר מדאורייתא, ומיושב למה אחותה יוצאת, אבל מ"מ התוס' נקטו לא כן. [↑](#footnote-ref-1)