קלוטה כמי שהונחה חבורה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב חיים לייב אוירבך / חבורות הוצאה / הוצאה-חבורות

בס"ד  **בדין קלוטה כמי שהונחה**

בגמ' בדף צז: מבו' ד' ר' יהודה דס"ל דקלוטה כמי שהונחה דמי עי"ש ונתקשו התו' בכמה דוכתי וש"ר בסתירת ד' ר' יהודה דהנה בעירובין צח' מבואר ד' ר' יהודה בקורא בספר ונתגלגל מידו דבאיגודו בידו כל שלא נח ע"ג הקרקע ממש שרי להחזיר הספר ומבואר שם בגמ' הטעם דאפי' תוך ג' בעינן הנחה ע"ג משהו וע"כ ל"ח כנח ותמוה דכיון דס"ל קלוטה כמי שהונחה דמיא א"כ הרי יש כאן הנחה ועיין בתו' דף פ' וכן בדף ק' ובעירובין צח' ומסקנת דבריהם דלמסקנת הסוגיא בדף צז' דאיירי כשאומר עד דנפקא לרה"ר תנוח א"כ י"ל דכל ד' ר' יהודה דאמרי' קלוטה הוא רק בגוונא דרוצה שתנוח כמו התם אבל בגוונא דספר שנתגלגל דאין כאן רצון שתנוח לא אמרי' בזה קלוטה וע"כ בעי' הנחה על הקרקע אמנם לס"ד דס"ל בדף צז' דר"י מחייב שתיים ומבואר בגמ' דאיירי באומר בכ"מ שתרצה תנוח צ"ל דהתם עכ"פ אינו מקפיד בכ"מ שתנוח אבל בגוונא דספר המתגלגל הרי הוא מקפיד שלא יפול וינוח עי"ש והנה לכאורה נ' דכיון דמצינו חילוקים אלו בדין קלוטה לר"י א"כ ה"ה לר"ע נמי נימא הכי דכל שאינו רוצה שתנוח לא נימא קלוטה דמהיכ"ת דר"ע פליג בהכי כיון דגם ר"י ס"ל קלוטה ומ"מ מחלק הכי א"כ ה"ה לר' עקיבא,

אמנם נ' להוכיח מד' התוס' בתרי דוכתי לא כן האחד מד' התו' בעירובין צח' בריש הסו' שם דמקשי' בגמ' והא לא נח וכיון דהוי איגודו בידו וגם לא נח מ"ט דרבנן דאסרי וכ' שם תו' דהו"מ לאוקמי כר"ע שס"ל קלוטה כמי שהונחה ולכאורה תמוה מאוד הא כיון דמצינו להדיא דר"י ס"ל ג"כ קלוטה כמי שהונחה ומ"מ לא ס"ל שם כן מאיזה טעם א"כ מהיכ"ת דלר"ע נימא דחשיב מונח וראיתי שכבר עמד בזה במהרש"א שם בע"ב עי"ש כמו"כ יש להקשות בד' התו' בדף ה: שהק' דלר"ע דאמרי' קלוטה א"כ היכי משכחת לה זורק בד"א הרי לעולם חשיב כמונח בכל אמה ואמה ואין כאן ד' אמות וכ' תו' דהילכתא גמירי לה וקשה טובא לד' התו' הנ"ל דיש חילוק בין היכא שרוצה לנוח א"כ י"ל דההילכתא דזורק ד"א איירי רק בגוונא דאינו רוצה שתנוח בתוך ד"א דבכה"ג לא אמרי' קלוטה אבל בגוונא דאיכא קלוטה י"ל דיפטר וכבר הק' כן הגרע"א שם עי"ש ומבואר מכ"ז דנהי דכ' התו' כן בד' ר' יהודה מ"מ בד' ר"ע פשיטא להו דליכא לכל הנך חילוקים ולעולם אמרי' קלוטה כמי שהונחה אמנם צ"ב טובא מנ"ל לתו' כן דכיון דבדר"י אמרי' דל"א קלוטה רק בגוונא דרוצה שתנוח א"כ מנ"ל דלר"ע לא נימא הכי ,

ונ' להביא שתי מקורות מד' הגמ' דמבו' בזה דאיכא למ"ד דאמרי' קלוטה אף היכא דאינו רוצה שתנוח דהנה נראה דלד' התו' דבעי' שירצה שתנוח ע"כ הגדר בזה דבאמת מצ"ע וודאי ל"ח בעצם הנחה דאם מצ"ע הוי הנחה מה שייך דניבעי מחשבתו לזה כמו דפשוט לענין תוך ג' דחשיב הנחה אף בלא מחשבה כיון דבעצם הוי הנחה וע"כ ד' התו' דתלו זאת במחשבתו הוא משום דס"ל דהמחשבה הוא דמשויא הנחתו להנחה והוי מדין מלאכת מחשבת או כעין הגדר דמחשבתו משויא ליה מקום כמו"כ הכא המחשבה משויא ליה להנחה וממילא נראה דכ"ז שייכא לענין שבת שתלוי במחשבת העושה אבל לענין שאר דיני התורה דבעי' מונח ל"ש סברא זו ומעתה נ' דכיון דמבו' בגמ' בגיטין דף עט' דגם לגבי גיטין שייכא הדין דקלוטה כמי שהונחה וע"כ דהוי הנחה בעצם ולא בעי' בדווקא רצון שתנוח עוד יש להביא מקור לזה מד' הגמ' בדף צח' דאמרי' שם לענין המעביר שתי אמות ברה"ר ורה"י מפסקת והעביר עוד ב' אמות ברה"ר אחרת דמצטרף לענין חיוב העברת ד"א ואמרי' בגמ' דקמ"ל דרשויות מצטרפות ודלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה ועיין רש"י שם שפירש דההוכחה היא מהא דלא מחייבינן ליה משום מוציא מרה"ר לרה"י אמנם עי"ש ברשב"א שהקשה דמנ"ל דלא ס"ל קלוטה הא י"ל דאינו חייב משום מוציא כיון שמקפיד שלא תנוח שם וכמבו' בגמ' שם דבמקפיד אינו חייב וע"כ כ' הרשב"א שם דכוונת ד' הגמ' היא דאם הוי הנחה ביניהם א"כ הוי זה הפסקה בהעברת הד"א כיון שנח אחר ב' אמות עי"ש ולכאורה צ"ע לד' התו' דבעי' שירצה לנוח כדי דנימא קלוטה א"כ שוב קשה מנ"ל דל"א קלוטה הרי י"ל דהא דל"ח הפסקה הוא משום דאיירי שאינו רוצה שתנוח ביניהם וע"כ אין כאן הנחה דבכה"ג ל"א קלוטה וע"כ מוכח דס"ל דאיכא למ"ד דאמרי' קלוטה אף באינו רוצה שתנוח אמנם אף דמוכח כן מד' הגמ' אכתי צ"ע מנ"ל לגמ' כן דלר"ע אמרי' קלוטה אף בכה"ג וצ"ע [והנה לד' הר"מ והרע"ב בפרה פ"ח שביארו הפלוגתא דר"ע וחכמים שם לענין מעביר שרץ מע"ג תנור דפליגי בקלוטה עי"ש י"ל דמוכח כן מדר"ע דהרי כבר נתבאר דלכאורה נ' דעניין רוצה שתנוח ל"ש אלא לגבי שבת ולא בשאר דיני הנחה שבכל התורה דהתם בעינן הנחה גמורה א"כ מהא דר"ע מחשיב ליה כהנחה גם לגבי טומאה א"כ מוכח דלר"ע הויא הנחה בכל גווני אמנם זהו דוחק דזהו כוונת התו' דהרי תו' כלל לא הביאו הך משנה וגם בגמ' לא נזכר מזה ],

ולכאורה נ' לומר בזה דהנה עיקר ד' ר"ע נאמרו בזורק מרה"י לרה"י ורה"ר ביניהם כמבואר במשנה בהזורק ומזה ילפינן ד' ר"ע דמדמחייב מוכח דס"ל קלוטה כמי שהונחה ונ' לדון דיתכן דכל סברת ר' יהודה דבעי' בדווקא רוצה שתנוח לא שייכא אלא היכא דעכ"פ רוצה שתנוח באותו רשות אבל בגוונא דזורק מרה"י לרה"י ועובר דרך רה"ר אף אם רוצה שתנוח ברה"ר לא יהני והביאור בזה הוא דהרי נ' לעיל דיסוד דינא דר' יהודה לד' התו' הוא דע"י מחשבתו משויא ליה הנחה והוי כעין מחשבתו משויא ליה מקום וה"נ מחשבתו שתנוח ע"י קליטת הרשות מהניא להחשיב קליטת הרשות להנחה ומשויא ליה כמקום הנחה ומעתה נ' די"ל דכ"ז הוא רק היכא דעכ"פ קובע מקום להחפץ ברשות זאת דעי"ז מחשיבו לרשות זאת כמקום הנחה אמנם היכא דזורק מרה"י לרה"י אף אם רוצה שתנוח גם ברה"ר מ"מ הרי לא קבע מקום להחפץ ברשות הזו דהרי דעתו שיעבור ותקבע הנחתו ברשות היחיד וע"כ לא מהני בזה מחשבתו לאשוויי לרשות זאת כמקום הנחה ומעתה יתכן דזהו מקור ד' הגמ' דלר"ע ענין קלוטה כמי שהונחה לא תלוי במחשבתו ודעתו שתנוח וצ"ע ,

והנה לפי"ז יש לומר עוד דהנה יש להעיר בד' הגמ' דף ד' בזה דאמרי' בגמ' הא מני ר"ע היא ולא הביאו ד' ר' יהודה ובפרט דלד' שמואל הרי ר' יהודה מחייב שתים וע"כ דאמרי' קלוטה גם לגבי עקירה וא"כ מצינו תנא דס"ל דלא בעי' מקום ד' גם לגבי עקירה וליכא בזה הדחיה שדחתה הגמ' לדעת ר' עקיבא וצע"ק , [הנה יש להעיר עוד לפי מה שכ' הרשב"א בחידושיו במשנה דבור ברה"ר דאם יש חוליא עשרה יכול למלאות וכ' הרשב"א דאיירי למ"ד קלוטה כמי שהונחה עי"ש היטב צ"ע דא"כ מצינו דר"ע סבר כן אף לגבי עקירה ואכ"מ]

ונ' בזה דהנה יל"ע בעצם הפלוגתא דר"ע וחכמים דהנה בגמ' מבואר לפי פשוטו בסוגיין דלרבנן בעי' מקום' ד' ולר"ע ל"ב מקום ד' ומשו"ה לא ס"ל לרבנן לדינא דקלוטה כיון דבעינן מקום ד' אמנם עיין גיטין עט' דמבואר דפליגי דלרבנן לא ס"ל סברת קלוטה כלל דהרי בגיטין ל"ש הדין דמקום ד' וא"כ צ"ע מנ"ל דנחלקו בתרי מילי עוד צ"ע דהנה ד' התו' היא דמתגלגל ע"ג קרקע נמי פטור וא"כ לכאורה א"כ אף אי לרבנן הוה אמרי' קלוטה מ"מ לא היינו מחייבים משום שהוא מתגלגל וא"כ הרי דפליגי בזה דבר' עקיבא מוכח דמתגלגל ע"ג קרקע חייב וע"כ דפליגי רבנן עליה בזה וא"כ צ"ע עוד מנ"ל דפליגי גם בזה אי מתגלגל חייב או לא ופליגי בתלת מילי ומכ"ז מוכח לכאורה דגדר קלוטה הוא דעצם הקליטה ברשות היא ההנחה וגדר הדבר הוא דלא בעי' מקום כלל בהנחה אלא עצם הקליטה ברשות היא עצמה ההנחה וממילא דמזה מוכרח כל הני האחד מוכח מזה דלא בעי' מקום ד' דכיון דבפרשת הנחה לא נאמר כלל דין מקום א"כ ל"ש כלל דין מקום ד' ואפי' אי הוי כן במשכן ל"ש למילף דין זה כיון דכלל לא נאמר מקום ורק אחר דנאמר דין מקום ממילא ילפי' דבעי' מקום ד' וע"כ לר"ע דאיכא דין קלוטה ל"ש דין מקום ד' אמנם לרבנן דפליגי עליה וס"ל דלא מצינו הנחת קליטה ואין תורת הנחה רק ע"י הנחת "מקום" א"כ ממילא דע" כ ילפי' ממשכן דבעי' ד' וא"כ נמצא דבאמת פליגי אי אמרי קלוטה או לא אלא דבזה תליא בהכרח ג"כ דין מקום ד' ונ' דלפי"ז ה"ה ענין מתגלגל י"ל דג"כ תלוי בזה והביאור דכל שבעי' לדין מקום להנחה הרי דהיכא דהוא מתגלגל ל"ש להחשיבו שיש לו מקום שנקבע להנחתו כיון שהוא מתגלגל אבל לתורת הנחה דקלוטה שאינה כלל מדין מקום ל"ש חיסרון דמתגלגל [אמנם אי בעי' מקום אכתי לא מוכרח דמתגלגל פטור כדמוכח מדעת רבי דס"ל דמתגלגל ע"ג קרקע חייב כמו שהוכיח הגרע"א במערכה וס"ל ג"כ דבעי' מקום כל שהוא כמבואר בתו' לעיל אמנם אי לא בעי' מקום זה מוכרח דל"ש חיסרון דמתגלגל וע"כ א"א ללמוד מדר"ע דע"כ מתגלגל חייב] אמנם לכאורה מד' התו' הרא"ש לק' דף ז' מבואר לא כן וי"ל בזה כמושי"ת לק' ,

והנה לפי"ז נ' דיתכן לדון דלפש"נ לעיל בד' ר' יהודה דבאמת לד' ר' יהודה הנחה דקלוטה אינה הנחה מצ"ע אלא כל תורת הנחתה היא רק משום דמחשבתו משויא לה להנחה אבל מ"מ עיקר ההנחה בעצם היא רק בהנחת מקום א"כ י"ל בזה דדווקא לד' ר"ע ע"כ מוכרח מינה דלא ס"ל מקום ד' דכיון דעיקר ההנחה המחייבת היא ע"י קליטת הרשות וליכא דין הנחת מקום א"כ אין לנו ללמוד ממשכן דבעי' מקום ד' [וממילא דגם היכא דל"ש קלוטה מ"מ כבר לא ילפי' מקום ד' ] אמנם לד' ר' יהודה עצם הנחה לעולם היא ע"י דין הנחת מקום אלא דהמחשבה מהני לאשוויי לקליטת הרשות גם כהנחה אמנם אכתי מסתבר דעכ"פ לעיקר ההנחה מצ"ע היכא דל"ש קליטת הרשות שייך ללמוד ממשכן דאין הנחה גמורה אלא במקום ד' ורק היכא דמחשבתו מהני לאשוויי לקליטת הרשות להנחה אז כיון דאתי ע"י קליטת הרשות ולא ע"י דין הנחת מקום ממילא דגם לא בעי' מקום ד' וא"כ י"ל דכיון דהכא במתני' דהוא בידו של אדם דכ' התו' דל"ש בכה"ג קלוטה ובעי' ע"כ להנחה גמורה א"כ ממילא דגם בעי' למקום ד' ולפי"ז א"ש הא דלא הביאו בסוגיין ד' ר' יהודה וכנ"ל ,

אמנם בעיקר הסברא בד' התו' בד' ר"י דהוא משום דהמחשבה משוויא לה להנחה אכתי צ"ע בזה קצת דהלא עיקר ד' ר"י נאמרו כלפי לחייב העקירה שעקר מהנחה זו ואיך מהני המחשבה לזה [אמנם זה ל"ק כ"כ דהלא בדינא דמחשבתו משויא לה מקום מצינו ג"כ דמהני גם לענין עקירה שאח"כ וכבר פליגי בזה התו' ובעה"מא בסוגיין אי מהני מחשבה גם לזה עי"ש ] וראיתי בחבורות הגרנ"פ שדן לפרש ד' התו' באופ"א דעיקר סברתם היא כלפי ביטול עקירה הראשונה דכיון דאין רצונו שינוח ע"כ אכתי קיימא העקירה הראשונה של הנפילה וע"כ פטור על עקירתו השניה והביאור בזה לפי דבריו הוא דבאמת עיקר ההנחה דקלוטה לא תליא במחשבתו אלא דהוי הנחה בעצם ולא כמוש"נ לעיל וכל סברות התו' הוא כלפי ביטול עקירה הראשונה והבי' הוא כמוש"נ במק"א דלענין ביטול עקירה הראשונה בעינן בדווקא מעשה הנחה ונ' שם דהגדר הוא דכדי לבטל העקירה בעי' מעשה שגומר בזה עקירתו ע"י ההנחה וא"כ י"ל דע"כ בעי' רצונו ומחשבתו כדי שיחשב עי"ז שגומר עקירתו הקודמת בהנחה זו וכל שלא נתכוון לגמור בזה עקירתו אין כאן ממילא גמר מעשה אמנם נ' להוכיח מד' התו' שם לא כן דהנה תו' שם כ' להקשות מד' רבא ומבואר שם בתו' דגם בדינא דרבא דתוך ג' בעי' הנחה ע"ג משהו שייכי הנך סברות וחילוקים והרי ד' רבא הלא איירי בסופו לנוח שם ובאים לחייבו על גוף ההנחה ומבואר בתו' דגם לעיקר ההנחה דקלוטה ל"ח מונח היכא דאין רצונו שתנוח גם בעיקר ד' ר' יהודה בדף צז' לא איירי לגבי ביטול עקירה ומ"מ מבואר בתו' דבעי' רוצה שתנוח ומבואר ע"כ דהוא סברא בגוף ההנחה דקלוטה וכמוש"נ ,

[ואמנם יש לדון דמה"ט דל"ח מעשה הנחה לבטל א"כ ה"ה גם אינו נחשב מעשה הנחה לעניין חיוב דכל שאינו רוצה אף דבעצם החפץ נח מ"מ חסר בהמעשה הנחה דכיון דבעצם אין כאן גמר מעשה שהרי אכתי מתגלגל אף שחשוב כנח אין כאן גמר מעשהו ורק ע"י רצונו שתנוח כאן חשיב מעשה הנחה דכיון שרצונו שינוח ע"כ אפשר לדונו שנגמר מעשהו כאן וע"כ תלוי זה בזה דאם נחשב מעשה הנחה כדי לבטל ה"ה דנחשב לענין חיוב וכן איפכא ואי נימא כן י"ל דכיון דהוי נח אף דאין כאן מעשה הנחה מ"מ לעניין שיפסיק בד' אמות סגי בזה דסו"ס נח בינתיים ואין כאן ד' אמות כאחת ולפי"ז לא קשה ממה שהק' לעיל מהגמ' בדף צח' לפי' הרשב"א שם די"ל דאינו רוצה לנוח וע"כ ליכא קלוטה ולהנ"ל י"ל דסו"ס נח בתוך הד' אמות וע"כ ל"ח העברת ד' אמות כאחד[ועי"ש ברשב"א בדיבור שלפני כן שהביא גם תי' התו' הנ"ל דבאינו רוצה לנוח ל"א קלוטה ולהנ"ל יתיישבו דבריו גם בלא דנימא דהכא קאי לר"ע וכמוש"נ לעיל] ולפי"ז גם ל"ק הקושיא שהק' מד' התו' בשבת ה: דהילכתא גמירי לה הא י"ל דאיירי באינו רוצה שתנוח אמנם להנ"ל יתכן דמ"מ יש כאן הפסק בד' אמות ופטור וצ"ע ובאמת דכל מש"נ לעיל דר"ע הוא דין אחר אינו מיישב עדיין לגמרי דאכתי קשה מ"ט מחייב ר"י בהעברת ד"א גם היכא דרוצה שתנוח ועי"ש ברעק"א שהוסיף זאת בקושיא דר"י גופיה מצינו דמחייב על העברת ד"א בכה"ג כמבואר שם בגמ' לס"ד ולדידיה הרי אין הכרח מההלכתא גמירי לה דגם בגוונא דרוצה שתנוח דשייך קלוטה דמ"מ אמרי' ההילכתא אמנם להנ"ל א"ש,אך אכתי צ"ע בכ"ז מדינא דתוך ג' אינו מפסיק בד"א אף דהוי נח לרחב"ט כמבואר בתו' לק' דף ק' והתם ליכא הילכתא גמירי לה ועי"ש באחרונים בזה אמנם י"ל דהגדר הוא דכיון דבקלוטה הרי ל"ש אופן דליכא קלוטה ומ"מ הילכתא גמירי לה וע"כ נתחדש בההילכתא דאינו מבטל עקירה כל שלא נח מהילוכו ע"כ חזי' מזה דכל שלא נח לא מבטל ממילא ילפי' מזה גם לתוך ג' ועי"ש בתו' הרא"ש שכ' שהא דתוך ג' אינו מבטל הוא כמו דקלוטה אינו מבטל אמנם זה אינו דהרי לרחב"ט ל"ל קלוטה כלל וא"כ אין שום ראיה מההילכתא גמירי לה דקלוטה אינו מבטל ומנ"ל דתוך ג' אינו מבטל עוד צ"ע בזה מהא דמגרר אינו מבטל עקירה הראשונה אף דחשיב כמונח והתם ג"כ ליכא הילכתא גמירי לה וצ"ע בכ"ז ]

אמנם אכתי צ"ע בגוף הסברא שנ' בד' התו' דהגדר הוא דהמחשבה משוויא לה להנחה דלכאורה כ"ז שייכא כשעכ"פ עשה המעשה הנחה דאז מהני מחשבתו לאשווי מקום אמנם בגוונא דעירובין הלא איירי כשנפל מעצמו וכלל לא עשה מעשה כלל וא"כ איך שייך שתצטרף מחשבתו לזה ולכאורה ע"כ מבואר דהוי הנחה מצ"ע אלא דענין הרצון לנוח הוא רק מעכב להנחתו וצ"ע הסברא ואכתי צ"ע בכ"ז,[אמנם שוב מצאתי במרכבת המשנה שהבין להדיא בד' התו' דהגדר הוא דמחשבתו משויא ליה להנחה עי"ש וכמוש"נ ]

**בעיקר קו' התוס' בסתירת ד' ר' יהודה,**

והנה בעיקר קו' התו' והראשונים בסתירת ד' ר' יהודה לכאורה צ"ע טובא מה קשיא להו דהנה מבואר בגמ' דף ד": דיש לחלק לעניין קלוטה בין הנחה לעקירה דמהני רק להנחה ולא לעקירה ולא מצינו בגמ' דחיה להך סברא וא"כ הלא למסקנת הסוגיא בדף צז' איירי ר' יהודה לגבי הנחה ואילו בעירובין צח' איירי ר' יהודה לענין עקירה וא"כ י"ל דהיינו טעמו משום דמהני קלוטה רק להנחה ולא לעקירה ולא ראיתי שעמדו בזה אמנם מצאתי בס"ד שהראבי"ה בתשובה תתקסח' מיישב כן סתירת ד' ר' יהודה וצ"ע טובא על הראשונים שלא חילקו חילוק פשוט זה וצ"ע טובא בזה ,[והנה לד' ר"ת דס"ל דמקור החילוק בין עקירה להנחה הוא משום דבמשכן היו נוטלים מתיבתם שהיתה ד' על ד' ונותנים ליד עושי המלאכה עי"ש א"כ נראה לומר דכל חילוק זה שייכא רק להו"א דידו של אדם אינו חשוב מקום ד' אבל למסקנא דידו של אדם חשוב כד' על ד' א"כ אין כלל טעם לחלק בין עקירה להנחה דהרי גם נתינתם לידי עושי המלאכה נמי חשובה כד' על ד' וא"כ למסקנא ל"ש חילוק זה כלל וא"ש שלא תירצו כן אמנם הרי ד' הר"י וש"ר אינה כפי' של ר"ת ואכתי צ"ע],

ונ' בזה דהנה ד' ר' יהודה בעירובין צח' הלא איירי גם תוך ג' דל"ח הנחה רק כשנח ממש על הארץ וכמבואר בגמ' דס"ל כדרבא דתוך ג' לא מהני רק בהנחה ע"ג משהו וא"כ יש לדון דהנה מבואר בתו' דעיקר הסברא לחלק בין עקירה להנחה הוא משום דין מקום ד' דבהנחה לא בעי' מקום ד' ובעקירה בעינן כמבואר בתו' בסוגיין וא"כ י"ל דכיון דאיירי בתוך ג' הרי י"ל דליכא בזה חיסרון דמקום ד' דע"י תוך ג' וודאי חשיב כמקום ד' אלא דמ"מ בעי' הנחה ע"ג משהו [וכן נ' קצת ל' רש"י בשבת דף פ' עי"ש] וא"כ אי נימא דבעלמא ס"ל לר"י קלוטה אלא דלעניין עקירה לא ס"ל קלוטה מחמת דבעי' מקום ד' א"כ עכ"פ היכא דהוא תוך ג' דכבר ליכא בזה החיסרון דמקום ד' שוב יהני קלוטה כדי שיחשב הנחה גם לעניין עקירה [ולפי"ז א"ש ד' הראבי"ה שחילק בזה דאזיל לשיטתו דפירש שם בתשו' הנ"ל החילוק בין עקירה להנחה המבו' בדף ד' דאינו חילוק בדין מקום ד' אלא הוא חילוק בעצם לגבי כל דיני הנחה בין המונחות דבעי' להנחה למונחות דבעי' כדי שיחשב עקירה ממנו עי"ש שחילק כן בכמה דיני הנחה לפי יסוד זה ],

אמנם באמת צ"ע בזה דלכאורה היה נ' מסברא דלרבא דבעי' מקום כל שהוא היינו דלא סגי בזה שהוא תוך ג' אלא בעי' בפועל הנחה וממילא היה נ' דכמו דדין מקום כל שהוא בעי' בפועל ה"ה דבעי' מקום ד' אלא דלעולם כיון דיש כאן מקום כל דהו הסמוך לקרקע בתוך ג' א":כ ממילא ג"כ חשיב מקום ד'[דכלפי זה דיחשב ד' בזה י"ל דלזה יהני גם לבוד אבל עכ"פ בעי' מקום בפועל כדי שיוכל להחשב מקום ד'] וכיון דד' ר' יהודה ע"כ היא כרבא וכמבואר בגמ' שם וא"כ שוב קשה דאכתי י"ל דטעם דלא מהני בעקירה קלוטה הוא משום דבעקירה בעי' מקום ד' ולרבא לא מהני תוך ג' כלל גם למקום ד' וכיון דבעי' מקום ד' א"כ לא מהני קלוטה,

ולכאורה מוכח מזה דחלוק גדר מקום ד' מדין ע"ג משהו דבאמת גם לרבא דבעי' מקום משהו הוא רק חיסרון כלפי מקום כל שהו דזה בעי' שיהא בפועל אבל כלפי דין מקום ד' באמת מתקיים דין מקום ד' כיון דסמוך ג' לקרקע ונ' ראיה לדבר לפי מש"נ במק"א דד' התו' היא דאחזתו הרוח מלבד דחשיב נח משהו גם מהני לענין דיחשב ע"ג משהו [והיינו אף דדינא דרבא דע"ג משהו הוא דין בפ"ע דבעי' שלא יהא מונח באוויר גרידא ] והנה התם הרי פשוט דל"ש לומר דחשיב מקום ד' דהרי ליכא כאן מקום בפועל דשייך לומר בזה שיחשב לבוד לקרקע וע"כ דדין מקום ד' מתקיים בלא"ה במה דהוא תוך ג' ובי' הדבר הוא דנ' דמהא דאחזתו הרוח מהני ג"כ לעניין ע"ג משהו מבואר מזה דדינא דרבא אי"ז משום דנהי דלא בעי' דכל המקום ד' יהא בפועל מ"מ בעי' עכ"פ שיהא מקום כל דהו שיהא מקום הנחה בפועל דאם זהו דין מקום גמור ל"ש שיהני אחזתו הרוח דסו"ס אין כאן מקום שמונח עליו אלא נ' לפי"ז שעיקר הגדר בדינא דע"ג משהו הוא דבעי' שיהא כח החזקה שמחזיקו במקומו אבל אי"ז דין מקום וממילא נ' דמשום זה חלוק דינא דמקום ד' מדינא דע"ג משהו דבאמת ביחס לדיני מקום תוך ג' מהני לייחסו למקום זה וחשיב מונח על מקום זה אלא דרבא חידש שחוץ מדיני מקום בעי' עכ"פ שיהא כאן מציאות החזקה בפועל כלפי החפץ שיהיה כאן כח המחזיקו ולא סגי במה שעצר ממילא ומשו"ה לגבי מקום ד' דהוא דין מקום מהני נמי תוך ג' גם לרבא ורק משום דין אחר דבעי' כח המחזיקו לא מהני דזהו דין דבעי' בפועל ולא מהני התייחסות בעלמא לזה וא"כ אכתי י"ל התי' הנ"ל דע"כ אין חילוקו של ר"י משום דבעי' מקום ד' לעקירה דא"כ תוך ג' יש כאן מקום ד' וכלפי מה שחידש רבא דבעי' עכ"פ החזקה בפועל ע"ז אכתי יהני קלוטה כמו דמהני זה לר"ע אף דליכא כאן כח המחזיקו וע"כ דבקלוטה דר"ע דהיא קליטת הרשות אין חיסרון דבעי' בפועל כח המחזיקו כיון שעיקר הנחתה ל"ש למקום אלא לעיקר קליטתה לרשות וא"כ ה"ה לר"י יועיל,

אמנם נ' דפליגי בזה רש"י ותו' דהנה ברש"י בדף פ' כ' דהא דמהני מעביר הוא משום דמנחא בידו וידו סמוכה לקרקע וצ"ב האי לישנא דלמאי בעי שיהא סמוך לקרקע הא באמת החפץ עצמו בתוך ג' אלא דבעי' שיהא לו מקום כל דהו שיחזיקו וא"כ כיון דהוא בידו הרי יש כאן החזקה ע"י משהו ונ' בזה דהנה אם באנו לדון על הנחה דיד אפילו למה דקי"ל דידו של אדם כד' על ד' הרי דכיון דהאדם מהלך ל"ח הנחה על היד דאדם מהלך ל"ח מונח וא"כ ל"ש לדון על הנחה דיד בפ"ע וודאי עיקר ההנחה היא דחשיב מונח בקרקע וממילא דס"ל לרש"י דגם ל"ש שנדון על היד כהנחה ע"ג משהו כיון דמקום זה מצ"ע ל"ח הנחה וכל כח ההנחה היא מחמת הקרקע ורק אי ידו סמוכה לקרקע דאפשר לשייך הנחה זו כלפי עיקר מקום ההנחה שהיא הקרקע בזה מהני מה שמונח על היד לדין הנחת כל שהוא ומבואר מזה דדין הנחת כל שהוא בעי' שיצטרף למקום עיקר ההנחה אמנם לכאורה נ' דמד' התו' בפסחים פה' מבואר לא כן דהנה תו' כ' שם בהא דאמרי' שם דהא דפרים בנשרפין איירי בנגררין דאל"כ אין כאן הנחה וכ' תו' שם דאיירי ג"כ בתוך ג' ואי"צ דווקא שיהיו נגררין על הקרקע והטעם כ' תו' דחשיב כמעביר דחייב לרבא והנה התם אף דהוא מוחזק ע"י המוטות שעומדים על כתפיהם מ"מ המוטות אינם תוך ג' וע"כ דההנחה כל שהוא אי"צ שיהא בו שייכות למקום עיקר ההנחה שהיא הקרקע ואף דמצד ההנחה שע"ג האדם לא הוי מהני כיון שהוא מהלך מ"מ סגי בהך הנחה להחשב כהנחה כל דהו אפי' אם אין שייכת הנחה זו לקרקע[אמנם י"ל שכוונתם אינה משום דהוי כע"ג משהו אלא דס"ל כדעתם בעירובין צח' שכשנעקר בתוך ג' הוי כמונח גם בלא הנחה ע"ג משהו כמבואר בתו' שם שכן פירשו הסוגיא דשבת דף פ'],

עוד מוכח כן בד' התו' בדף ז' בד' הריב"א שם דהנה תו' כ' שם דטח בפניה מהני משום דרואה פני הקרקע וע"כ חשיב מקום ד' עי"ש והנה לכאורה צ"ע הא רבא ס"ל דאפי' תוך ג' לא מהני דבעי' הנחה ע"ג משהו וא"כ איך מהני רואה פני הקרקע וע"כ צ"ל דמה דחשיב הנחה ע"ג משהו זהו משום הטיחה דכיון דעומד על הכותל חשיב הנחה ע"ג משהו ואף דעיקר הנחתו הוא על הקרקע דהרי בעי' מקום ד' מ"מ חשיבא הנחה ע"ג הכותל לגבי דין ע"ג משהו וחזי' דאין צריך שיהא הנחה ע"ג משהו שייך לעיקר הנחתו[[1]](#footnote-2) [אמנם אולי יש לדון בד' הריב"א דאדרבא באמת עיקר הנחתו היא בהכותל אלא דחידושו של הריב"א דלעניין חשיבות מקום ד' סגי בזה דרואה פני הקרקע להחשיבו לזה אמנם עכ"פ מוכח דדין מקום ד' אינו תלוי בדין הנחה כל שהו דאם דין רואה פני הקרקע מהני למקום ד' כ"ש דתוך ג' מהני למקום ד' ואדרבא מוכח דמקום ד' ל"ש כלל לתורת הנחה וע"כ דין הנחה כל שהוא הוא דין בפ"ע והנה לעיל כבר הערנו דבד' התו' הרא"ש בדף ז' שם שהק' על ד' ריב"א שם שס"ל דרואה פני הקרקע חשיב מקום ד' דא"כ מנ"ל מדר"ע דל"ב מקום ד' הא י"ל דבכל קלוטה לר"ע חשיב מקום ד' משום שרואה פני הקרקע מוכח דלא כמןש"נ לעיל בביאור הפלוגתא דר"ע וחכמים דלכאורה לפי מש"נ לעיל הרי מעצם יסוד דין קלוטה מוכח כן דכל שהיה לו תורת מקום הרי דכיון שמתגלגל לא היה מהני הנחתו וע"כ ליכא דין מקום וממילא דמזה עצמו מוכח דלא בעי' כלל מקום ד' ואמנם אי נימא כצד זה בד' הריב"א ראיתי בשיעורי הגרד"כ שכ' דיתכן דד' התו' רא"ש קיימי בדווקא לשי' הריב"א שם דלפי"ז בד' הריב"א מבואר דמקום ההנחה הוא על הכותל ומ":מ מהני רואה פני הקרקע לענין מקום ד' וחזי' דדין מקום ד' אינו תלוי במקום ההנחה והוא דין בפ"ע וממילא דלשי' הריב"א באמת אין הוכחה ממה דמצינו חלות הנחה בלא מקום דלא בעי' ד' די"ל דדין מקום ד' ל"ש להנחה ואף אי בקלוטה אין תורת מקום בהנחה מ"מ אכתי שייך בזה מקום ד' וממילא לפי שיטתו הקשה דמקלוטה ליכא הוכחה שלא בעי' מקום ד' לעניין ד' הריב"א שהק' על הריב"א דלפי"ד מה מוכחי' מר"ע דלא בעי' מקום ד' הלא י"ל דבכל קלוטה כיון דרואה פני הקרקע חשיב מקום ד' אבל לדידן דלא ס"ל כהריב"א א"כ י"ל דגם התו' רא"ש מודה לעיקר הביאור הנ"ל] ,

בד' הריטב"א בדף ק' דמבואר שם דברייתא דאחזתו הרוח באויר קאי גם לרחב"ט ומשום דגם לרחב"ט בעינן שיאחזנו הרוח באוויר לכאורה תמוה טובא דהלא רחב"ט גופיה איירי לגבי דינא דר"ע דזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר וע"ז קאי רחב"ט דבתוך ג' כו"ע מודו וודאי לא איירי שם שאחזתו הרוח באוויר וגם דאי אחזתו הרוח א"כ לכאורה מה שממשיך אח"כ אינו מכוחו ואיך יתחייב שתיים ומשמעות ד' רחב"ט דאם בר"ע חייב שתיים גם בדבריון כן הוא דהא בזה מודו רבנן לר"ע ונ' בזה דהנה הריטב"א שם במשנה כ' וז"ל זרק לתוך ארבע אמות ונתגלגל חוץ לארבע אמות פטור חוץ לארבע אמות ונתגלגל לתוך ארבע אמות חייב. ובגמרא מפרש דמתני' כשנחה משהו במקום שנפלה תחלה, דהתם הויא נייחא מכחו ומכאן ואילך כאילו אזלא מנפשה, אבל כשלא נח כלל במקום נפילתה ברישא חייב ובסיפא פטור,עכ"ל ולכאורה מש"כ הטעם משום דמכאן ואילך הוי כאזלא מנפשיה צ"ע למה הוצרך לזה הא כיון דנייחא ואין כאן כבר מתגלגל א"כ אפי' הגילגול אח"כ הוי מכוחו מ"מ הא יש כאן כבר הנחה ומבואר מזה דכל שבאותו כח ממשיך לא מהני

בענין מקום ד' יש להעיר היכא דמונח בכלי שיש בו ד' ועוקרו עם הכלי ממקום שאין בו ד' אם חייב די"ל שסו"ס הוא מונח החפץ במקום ד' והיה לו הנחה חשובה ברשות וא"כ יהא חייב על החפץ או דבעי' גם שמעשה העקירה תהא ממקום ד' וכל שעקרו יחד עם הכלי ממקום שאין בו ד' לא הוי עקירה והנה יש לחעיר בזה מהגמ' בדף ג' לגבי ידו שעקירת ידו הוי עקירה ומ"מ פטור בידו משום דידו לא נייח ולכאורה יש להעיר דכיון דעוקר עם ידו מהאוויר נמצא שאף שהחפץ היה במקום ד' כיון שידו של אדם חשובה כד' מ"מ עקרו לא ממקום ד' ויהא פטור מחמת כן ולכאורה משמע דכיון דהחפץ מונח ברשות במקום חשוב של ד' סגי בזה אמנם נ' דלא יתכן כן דהרי לפי"ז נמצא דהעוקר כלי שאין בו ד' ואוכלין בתוכו יפטר לגמרי דהרי על הכלי פטור דטפל לאוכלין ועל האוכלין יפטר כיון שלא היה מונח ברשות במקום ד' וע"כ דאזלי' בתר מעשה העקירה מהיכן נעשה וסו' דידו י"ל דעמידת אדם לעולם אין לו חיסרון מקום ד' דזה נאמר על הנחת חפצים אבל אדם אין לו הנחה ברשות כמו חפץ ול"ש כלפיו ענין מקום ד' וה"ה ליד אדם ובמשכן איירי בהנחת כלים שהיה תיבה כמבואר בתו' שהוציאו מתיבתם עי"ש ויש ליישב בזה עוד ואכ"מ]

לכאורה יש להוכיח כן ממה שמבואר בתו' דף ז' דרואה פני הקרקע מהני והנה דין הנחה ע"ג משהו לכאורה מתקיים במה שמונח על הכותל וע"כ דא"צ דההנחה כל דהו תהא מקום ד' דהרי ההנחה היא על הכותל והשם מקום ד' הוא מכח הקרקע ונ' דתו הם בזה הם לשיטתייהו דהנה כידוע נחלקו אם קלוטה חשיב כמונח באוויר או כמונח בקרקע והנה בסוגיא מבואר דבדין קלוטה ל"ח כמונח על מקום ד' דהרי מחלקי' בזה בין עקירה להנחה וע"כ דאף דחשיב כמונח בקרקע מ"מ לא מתקיים בזה מקום ד' דבעי' בפועל שיונח וע"כ דדין מקום ד' הוא דין מציאותי אמנם הנה ד' התו' היא דאמרי' קלוטה למקום פטור דלמעלה מי' וע"כ דדין קלוטה הוא לאוויר אבל אי הוה כמונח בקרקע לא היה חיסרון דמקום ד' וכמו תוך ג' דחשיב מקום ד' וכן מבואר בתו' לקמן דרואה פני הקרקע מהני וע"כ דאינו דין מציאותי וכן לד' תו' שם דטח בפניה הוי מקום ד' משום שהכותל הוא רחב ד' גם מוכח כן דהרי סו"ס הכותל אינו מחזיקו וע"כ דדין מקום ד' אינו דין מציאותי וכן מוכח מתו' דאמרי' בזה חוקקין להשלים עוד מצינו דמחשבתו משויא ליה מקום וי"ל בכ"ז,

הגרע"א כ' דד' רש"י היא דמתגלגל ע"ג קרקע חייב לכו"ע ורק במתגלגל באוויר פטור לרבא[אמנם ד' התו' היא לא כן עי"ש ברעק"א ונ' דגם ד' הר"מ היעא דלא כרש"י דעיין בר"מ בהלכה כב' שהביא דינא דמתני' ומבואר מדבריו להדיא שם דלא איירי בתוך ג' אלא בקרקע ומבואר דגם בכה"ג פטור כל שלא נח ונ' דפליגי בזה הר"מ ורש"י לשיטתייהו במשנה עירובין צט' דאי' שם דקולט אדם מהמזחילה אבל לא יצרף ידו למזחילה והנה הב"י כ' דלד' רש"י חייב חטאת אמנם בר"מ כ' שם ומפני מה אינו חייב שהרי לא נחו המים אלא נזחלים והולכים עכ"ל ומבואר דכיון דמתגלגל אף דהוא ע"ג קרקע ל"ח מונח ומשא"כ לד' רש"י כיון דמתגלגל ע"ג קרקע חייב ממילא הוי חיוןב חטאת ] ועי"ש בד' הגרע"א דמשמע קצת ביאר הסברא דלדין לבוד בעינן דינוח דכל שלא נח ל"א לבוד וסברא זו מבוארת במאירי בדף צז' בדעת רבא עי"ש והנה מקור הדברים הוא מד' רש"י דף ק' במשנה דכ' שם דהמשנה דמתגלגל איירי באויר אבל ע"ג קרקע פשיטא דחייב אמנם עיין רש"י בד"ה והא לא נח דכ' שם רש"י דבעי' שיתעכב קצת וה"ה אחזתו הרוח באויר ומשמע דקודם לכן איירי שהיה על מקום סמוך לקרקע ג' ומ"מ בעי' שינוח וצ"ע דאי מתגלגל ע"ג קרקע חייב א"כ ה"ה כל דבר הסמוך ג' לקרקע ג"כ מהני [והיה מקום לדון דמה דרש"י כ' במשנה דאיירי דווקא באויר הוא רק אחר מה שמבו' בגמ' דאיירי בנח משהו דבאופן זה פשיטא דע"ג קרקע חייב אבל לעולם מתגלגל אף ע"ג קרקע פטור אמנם עיין רש"י בע"ב ד"ה מתגלגל קאמרת שנ' שפירש הא דמתגלגל דבעי' דינוח דהוא רק באויר ] ומבואר דאף מידי דסמוך לקרקע לא מהני ואף דאותו משהו שעומד עליו אינו נייד ומבואר דאין הטעם דל"א לבוד בדבר נייד וא"כ צ"ב הסברא בזה ,עיין בכתבים בי' אחר בהא דמתגלגל ע"ג קרקע ולפי"ז א"ש ,

והנה לביאור הגרע"א ניחא הא דמצינו בד' רבי דביתא כמאן דמליא דמי מהני ואי"צ אפי' הנחה ע"ג משהו ולכאורה צ"ע וכי עדיף זה מלבוד דאכתי בעי' ביה להנחה ע"ג משהו לרבא ואמנם לפי שיטתו א"ש דהוא סברא מסויימת בדין לבוד דכל שלא קבוע כאן לא מחברי' ליה ע"י דין לבוד אמנם כ"ז הוא רק בדין לבוד דהוא כלפי החפץ דמשייכים אותו לקרקע וכיון שהוא נע ל"ש לחברו אבל כלפי ביתא כמאן דמליא דל"ש להחפץ והבית עצמו גם בלא החפץ חשיב כמאן דמליא א"כ לא נ"מ כלום במה דהחפץ נע והוי כמו שמתגלגל על הקרקע ,

בד' רש"י בדף פ' ובפרט צ"ע לד' רש"י לק' דאף אחזתו הרוח מהני ועי"ש בתו' דמבואר דהוא חשיב ג"כ ע"ג משהו כיון שיש בזה כח אחיזה[עיין לק' בזה] וא"כ כמו דבאחזתו הרוח וודאי ל"ש ענין סמוך לקרקע ומהני א"כ ידו גם תועיל מה"ט ולכאורה יש מקום לדון דכיון דנייד החפץ במעביר ל"מ רק משום שהוא סמוך לקרקע והוי כמתגלגל ע"ג קרקע אמנם לפמש"נ לעיל דבכל לבוד לא מהני מתגלגל א"כ ל"ש לומר כן וגם דלכאורה החפץ אינו מתגלגל אלא הוי כמגרר דחשיב מונח ועוד דכלפי מקום היד שמונח שם אינו מתגלגל וא"כ צ"ע למה הוצרך להא דידו סמוכה לקרקע [ואולי יש לדון דס"ל לתו' דהוי הך החזקה כמו אחזתו הרוח וצ"ע אם שייך לומר כן]

והנה כעין זה מבואר [אמנם י"ל דהתם אדרבא עיקר ההנחה היא על הכותל ודין מקום ד' אינה רק ליתן חשיבות אבל דין רואה פני הקרקע אינו מהני לדין הנחה אבל הכא א"א לומר דההנחה היא על היד כיון דמהלך] ,

והנה לד' רש"י צ"ע טובא הסוגיא בדף ק' דהנה בגמ' מיתי' הא דרבא ו מקשי' עליה מהא דר' יוחנן דמאי קמ"ל רבא הא כבר אמרה ר"י עי"ש ולכאורה הדבר תמוה מאוד מ"ש זה לזה הא ד' ר' יוחנן הם לענין שצריך החפץ להתעכב מעט כמש"כ רש"י ואפי' אחזתו הרוח באוויר וכמבו' ברש"י ד"ה והא לא נח וא"כ ל"ש זה כלל להא דרבא דהרי רבא דין אחר הוא דאשמועי' דבעי' "מקום" הנחה כל דהו וכמבואר ברש"י דף פ' עי"ש וכדמוכח בעירובין צח' דהרי התם מחזיק החפץ ומ"מ בעינן הנחה [ואף דהגזירה היא אטו אין אגדו בידו מ"מ לכאורה בעי' בהאי גוונא דאין אגדו דעכ"פ החפץ עצר ועיין רמב"ן דף צז' וי"ל]עוד יש להוכיח כן לד' התו' דמתגלגל ע"ג קרקע ל"מ עכ"פ לרבנן דר"י והנה מצינו שמגרר חשיב כמונח אפי' בשעה שאכתי מגרר וכדמוכח בפסחים פה' ובכתובות לא' וצ"ע מ"ש ולכאורה החילוק הוא דמגרר חשיב מעשה מחודש כל רגע שמגרר דתלוי בדעתו להמשיך המעשה אבל מתגלגל כבר יש כאן בעצם את כח הגילגול והנה לכאורה במעביר הוי כמו מגרר וא"כ מה ק"ל לגמ' מד' רבא אם ד' רבא הם רק דבעי' דינוח הרי התם אין חיסרון במה שנע דהרי הוי כמגרר וע"כ דפשיטא ליה לגמ' דנאמר בד' רבא גם דין מקום וע"כ אף מגרר בעי' מקום דבזה ל"ש וגם צ"ע איך יפרש רבא הברייתא דאחזתו הרוח [עיין מאירי שיש שלא גרסו אמנם ברש"י נ' דגרס כן עי"ש ]ודוחק דפליג גם על הך ברייתא ועיין גם בתו' דמבואר דאחזתו הרוח מהני ומפורש בתו' דאדרבא הך ברייתא היא מקור לד' רבא עי"ש וע"כ צ"ל כמו דנ' מל' התו' שם דאחזתו הרוח חשיב נמי ע"ג משהו דהו"ל כאילו יש כאן מקום דיש כאן סיבת אחיזה מצד הרוח וצ"ל דל"ד לעירובין הנ"ל דהוא מוחזק מכח אחיזת היד אבל אין מונח על היד ובאותה רשות שנאחזת אין מקום סיבה המחזקת אותו או דנימא דכיון דהגזירה היא אטו אין אגדו בידו ושם ליכא החזקה כלל[ולכאורה מוכח כן בתו' פסחים פה' דמבו' שם דנשיאה ע"י מוטות חשיב כמונח ע"ג משהו] אמנם אכתי צ"ע ד' רש"י בזה דהנה בל' רש"י ד"ה והא לא נח מבואר דאף בדבר הסמוך לקרקע אם לא נתעכב לא מהני והיינו דאף דיש כאן מקום גמור מ"מ בעי' שיתעכב שם א"כ נמצא דעכ"פ ד' ר"י הם דין אחר שבעי 'שיתעכב החפץ וד' רבא הם דין אחר דבעי' שינוח ע"ג מקום מסויים שיהא לו דין מקום ומ"ש זה לזה ובפרט לגי' הגר"א כאן שגרס כן להדיא בהקושיא דר"י אמר דבעי 'דנח משהו ורבא אמר דבעי' ע"ג משהו עוד צ"ב בעצם הפלוגתא דרחב"ט ורבא אי בעי 'הנחה ע"ג משהו או לא שלכאורה נחלקו בשני דברים דלרבא בעי' שינוח וגם יהא ע"ג משהו ולרחב"ט גם לא בעי' שינוח וגם לא בעי' שיהא ע"ג מקום ומ,ש הנך תרי מילי להדדי ונ' דמבואר מזה דהוא חד דינא ובי' הדבר דכל שלא בעי' מקום הנחה כלל[ואף דוודאי בעי' תוך ג' וחשיב שיש מקום מחמת כן מ"מ לא בעי' שיהא לו מקום המחזיקו] א"כ ל"ש חיסרון דמתגלגל דעיקר חיסרון דמתגלגל הוא דבכה"ג אין לו מקום המחזיקו דהרי מתגלגל ממקום למקום אבל כל דלא בעי' מקום המחזיקו ל"ש החיסרון דמתגלגל וע"כ תלוי דינא דר"י בד' רבא דכיון דס"ל לר"י דבעי' מקום ממילא בעי' שינוח וזהו דמקשי' על רבא דכבר אמרה ר"י וצ"ע בזה אמנם בד' תו' לכאורה מבואר לא כן דהנה תו' לעיל דף פ' הק' סתירה בד' ר' יהודה דבדף צז' ס"ל לר"י דקלוטה כמי שהונחה דמיא ומאידך בעירובין צח' ס,ל דאפי' תוך ג' בעי' הנחה ע"ג משהו וכ' תו' לחלק דר"י בדף צז' איירי בגוונא דמתגלגל בקרקע וע"כ מהני ומשא"כ בעלמא אפי' תוך ג' לא מהני דבעי' הנחה ע"ג משהו והנה בפשוטו בי' ד' התו' הם דלענין הנחה ע"ג משהו לא מהני קלוטה וע"כ בעי' דיהא בקרקע והא דבעינן לקלוטה בדף צז' הוא דכיון דעכ"פ מתגלגל הוא בעי' לדינא דקלוטה דתחשב הנחה וא"כ מבואר דאף דס"ל לר' יהודה דבעי' מקום מ"מ ליכא חיסרון דמתגלגל ואין זה שייך להדדי ואמנם יש קצת לדחות דאפשר לפרש הסברא באופ"א דכוונת התו' היא לחלק דהוא שני דיני קלוטה דכל שקלוט ברשות הקרקע ממש מהני יותר להחשב קלוט וממילא דבאמת קלוטה מהני ג"כ שלא בעי' כלל מקום וע"כ מהני אפי' במתגלגל ומשא"כ באוויר לא מהני קלוטה ובעי' עכ'פ מקום וע"כ לא מהני גם אם לא נתעכב אף דיש לו מקום ונ' להביא ראיה לזה דהנה עיין תו' בדף ק' דכ' שם תו' להקשות על חילוק זה מהסוגיא הנ"ל דאמרי' בגמ' דמתגלגל גרע משום שאין סופו לנוח [והנה וודאי אין כוונת תו' להקשות מעיקר הדין דמבואר כאן דאף מתגלגל ע"ג קרקע בעי' דינוח משהו דזה ל"ק כלל דהתם הוא רק לר,י ורבנן פליגי עליה שם אלא דמקשו מכח הסברא דלא מסתבר דיהיה בזה סברות הפוכות] והנה יל"ע בסברת הגמ' דכיון דאין סופו לנוח ע"כ לא מהני דלכאורה לד' תו' דאיירי במתגלגל ע"ג קרקע [ודלא כרש"י שם דאיירי במתגלגל באוויר ]א"כ ל"ש לפרש החיסרון משום דבעי' מקום אלא עיקר החיסרון דכיון דלא נתעכב ל"ח מונח במקום זה ומשא"כ בסופו לנוח ל"ש החיסרון שלא נתעכב וא"כ צ"ע לד' התו מה מקשי' לרבא הא הכא כיון דאיירי דהוא מתגלגל ע"ג קרקע א"כ לא נאמר כלל בד' ר"י דינא דרבא דהרי ע"כ איירי הכא שהיה בקרקע ויש לו מקום וא"כ מה שייך זה לד' רבא וע"כ כנ"ל דכיון דחזי' דבעי' שינוח משהו א"כ ע"כ דבעינן דין מקום והוא ראיה לרבא וא"כ ע"כ צ"ל בד' התו' לעיל כמוש"נ דהוא חילוק בקלוטה בין קרקע לאוויר וכמוש"נ והנה עיין בתו' בעירובין צח' שכ' לחלק בין היכא דזרק תוך ג' להיכא דהגיע מחוץ לג' דבזה אי"צ הנחה ע"ג משהו עי"ש ועיין שם בתו' שכ' לפי"ז שם ליישב ד' רבא דס"ל דבעי' הנחה ע"ג משהו מהא דברייתא דרחב"ט ועי"ש עוד בתו' דכ' להקשות הא דר

אמנם לכאורה בד' התו' הרא"ש בדף ז' מבואר לא כןם

בעצם קו' התו' בכמה דוכתי בסתירת ד' ר' יהודה דבדף צז' ס"ל קלוטה ומאידך בעירובין צח' לא ס"ל קלוטה יש להעיר קו' עצומה דמה הק' תו' הא מבואר בגמ' דף ד' דיש לחלק בין עקירה להנחה שבהנחה מהני קלוטה ובעקירה לא מהני וא"כ הלא ד' ר"י אמורים כלפי לאסור אף איגודו בידו אטו אין איגודו בידו דנפיל ואתי לאיתויי ויעבור על הוצאה וע"ז אמרי' דכל שלא הגיע לקרקע ל"ח מונח וא"כ נידון קלוטה הוא להחשיבו כמונח לענין עקירה וא"כ י"ל דר' יהודה מחלק בין עקירה להנחה[והיה אפש"ל ע"ד פלפול דלד' ר"ת דהמקור לחלק בין עקירה להנחה הוא משום דבמשכן היו נוטלין מתיבתן שהיה בו ד' על ד' ונותנין ליד עושי המלאכה וא"כ י"ל דכל חילוק זה קיימא למאי דס"ד דידו של אדם לאו כד' על ד' הוא אבל למסקנא דידו של אדם כד' על ד' הרי גם כשנתנו על יד עושי המלאכה הרי מתקיים בזה דין ד' על ד' וא"כ לא שייך לחלק בזה בין עקירה להנחה אמנם אכתי לד' הר"י שם קשה] ולכאורה נ' לומר בזה דהנה ד' ר' יהודה שם מפורשים דאפילו הגיע עד סמוך לארץ ג"כ שרי ועי"ש בגמ' הטעם דהוא כרבא דאפי' תוך ג' בעי' הנחה ע"ג משהו וע"כ ל"ח מונח וא"כ י"ל דכלפי דינא דמקום ד' באמת כיון דהוא תוך ג' מתקיים כאן דינא דמקום ד' ורק דאכתי בעי' הנחה על מקום כל שהוא וממילא כיון דמבואר בתו' דסברת החילוק בין עקירה להנחה הוא משום דין מקום ד' א"כ אי איתא דזהו טעמו של ר"י שבעצם ראוי לומר קלוטה אלא דכיון דבעי' מקום ד' ל"א כן א"כ בתוך ג' עכ"פ נימא קלוטה ולא ניבעי מקום כל שהוא וכן משמע לכאורה ד' רש"י בדף פ' עי"ש שנ' דבתוך ג' ל"ש החיסרון דמקום ד'

והנה לכאורה יש להעיר על מה שנ' לעיל בד' רש"י ותו' דדינא דע"ג משהו ודינא דנח משהו תליין הך בהך דכל שאיכא דין מקום שוב ל"מ מתגלגל ואי ליכא דין מקום מהני מתגלגל וכמוש"נ דמה"ט פלוגתת רחב"ט ורבא לא פליגי בתרתי עי"ש ולכאורה צ"ע ע"ז מד' רבי דהרי הוכיח כבר הגרע"א מד' רבי דביתא כמאן דמליא דמי דמוכח מזה דליכא חיסרון במתגלגל ע"ג קרקע והנה הרי לד' רבי מבואר בתו' לעיל דס"ל דבעי' מקום כל שהוא ומ"מ ס"ל דמתגלגל מהני [ולד' רש"י דמתגלגל בקרקע מהני אפשר שהוא דין אחר אמנם לד' תו' צ"ע ] ועי"ש במהרש"א דר"י וודאי ידע לד' רבי דביתא כמאן דמליא ומוקים בבית מקורה עי"ש אמנם נ' דל"ק כ"כ דחלוק הדין מקום כל שהוא דרבי מדינא דמקום כל שהוא דרבא דע"ג משהו דהנה כבר נ' לעיל דתוך ג' מהני למקום ד' אבל לא מהני לדין ע"ג משהו דרבא והביאור דדין ע"ג משהו דרבא אינו דין מקום בעלמא אלא זהו דין דבעי' החזקה בפועל ומשו"ה הוא דמהני ג"כ אחזתו הרוח באוויר עי"ש וא"כ נראה דהך סברא דכיון שמתגלגל אינו נקבע במקום י"ל שזהו דין מסויים כלפי דין מקום החזקה דכיון דאינו מחזיקו אלא מתגלגל וע"כ ל"ח ע"ג משהו אבל דין מקום כל שהוא דרבי הוי כמו דין מקום ד' וכמו דמהני תוך ג' לזה מהני ג"כ למקום כל שהוא וי"ל ג"כ דלענין מתגלגל אינו חיסרון כלפי דין מקום זה דבעי' רק התייחסות למקום [וכמו דלד' התו' הרא"ש בקלוטה מהני למקום ד' לד' הריב"א דרואה פני הקרקע מהני ]ורק כלפי דינא דרבא דמקום כל שהוא בזה לא מהני דסו"ס אינו מחזיקו וכמו דתוך ג' לא מהני לזה ואכתי צ"ע בכ"ז

וכן יש קצת להעיר לר"י אמר שמואל דר"י מחייב תרתי מ"ט לא הביאו זה בסוגיין דר"י מחייב גם בעקירה וצ"ל דנדחו דבריו שם בסוגיא גם עיין מהרש"א עירובין צח' דלד' תו' עירובין צח' איירי רק בתוך ג' ואינו משום קלוטה וכן ניחא זה לד' תו' דף פ' דאיירי רק במגלגל ע"ג קרקע , עוד קשה לי לד' התו' במסקנתם בעירובין ובשבת דעיקר החילוק לד' ר' יהודה הוא אם רוצה שתנוח או לא ולכאורה נ' דה"ה לד' ר"ע כן הוא דמנ"ל דר"ע חולק בזה וצ"ע דא"כ מה הקשו בדף ה' דא"כ כל זורק ברה"ר נימא קלוטה וכ' תו' דהלכתא גמירי לה הא י"ל דאיירי שאינו רוצה שינוח שם דזהו בד"כ כשבא לזרוק רצונו שינוח אחר ד' אמות וממילא ל"א קלוטה ואיך אפשר ללמוד מזה דלא אמרי' קלוטה גם בכה"ג שרוצה שתנוח בכ"מ שהוא [ועיין באחרונים שדנו לגבי תוך ג' דע"ז ליכא הילכתא די"ל דאיירי למעלה מג'] עוד ק"ל ג"כ מה דכ' תו' בעירובין צח' ועוד ראשונים שם במה דמקשי' שם בגמ' והא לא נח דהוי מצי לאוקמי כר"ע דקלוטה כמי שהונחה מאי ק"ל הא ר"י נמי סבר קלוטה ומ"מ ס"ל דהכא ל"ח קלוטה כיון שאין רצונו שינוח שם א"כ מהיכ"ת דלר"ע אינו כן וצ"ע *ביאור הרב נוימן ברמב"ן והקו' ע"ז ממגרר דלכאורה מעביר הוי כמגרר*

*לברר ד' הר"מ לענין מתגלגל לבטל מונחות וכן לענין לעקור ממנו ועיין ר"מ לגבי מזחילה סברת הגרד"כ לענין ד' התו' הרא"ש בי' בריטב"א לענין מתגלגל דגרע כשחוזר בתשו' ראבי"ה והוא לשיטתו לענין החילוק בין עקירה להנחה*

*ד' ר"י לפי שי' התו' חילוק בין רוצה לנוח לאינו רוצה לכאורה ה"ה לר"ע ונ' להוכיח מד' תו' לא כן בתרי דוכתי ונ' דנמקור ד' התו' הוא מסו' דגיטין עט' וכן משבת צח' ולהר"מ יתכן דמקור הגמ' הוא מר"ע לגבי טומאה וסברא דר"י ל"ש אלא לענין שבת דתלוי במחשבתו ולפי"ז י"ל דר' יהודה אין ראיה דאי"צ מקום ד' וא"ש לפי"ז מה דלא הביאו הכא ד' שמואל דלר"י חיייב שתים ומוכח גם לגבי עקירה וע"כ דמר"י אין מוכח שאי"צ מקום ד' אלא דגוף הסברא צ":ב איך מהני לענין עקירה והיה מקום לדון דהוא סברא רק לגבי ביטול עקירה הראשונה דבעי' דעתו לסיים ויותר י"ל דהוא רק היכא שמחזיר החפץ ולכאורה יש לזה מקור מד' תו"י לעיל וכן מד' תו' רא"ש שלמד תוך ג' מקלוטה והביאור דלהפסק מעשה לא מהני אף דחייב שתים [ועיקר הסברא דתלוי איך גמר המעשה מבואר כאן בריטב"א ] ןלפי"ז יתיישב קו' הגר"ע מדף צז' אמנם מד' תו' שם שהק' מרבא נ' לא כן וצ"ל דהוי בגדר מחשבתו משויא ליה מקום דד' תו' דמהני נמי לענין הנחה והנה במה דמבואר בתו' דסברות דקלוטה הוא גם שייכא לענין תוך ג' יש לזה מקור מד' המאירי שכ' דרבא הוא רק באותה רשות וצ"ע מעירובין וע,כ דבעירובין ל"ש קלוטה מטעם אחר וע"כ בעי' הנחה גם לגבי רשות אחרת וצ"ע /*

1. אמנם אכתי צ"ע בד' רש"י דלכאורה נ' דגם רש"י מודה להא דאחזתו הרוח דמהני ג"כ לע"ג משהו עי"ש בהסו' ועיין במק"א מש"נ בזה וע"כ יתכן דגם רש"י מודה דאחזתו הרוח מהני וצ"ל דבאמת גם לד' רש"י הנחה ע"ג משהו לא בעי' שתצטרף למקום ד' וע"כ באחיזת הרוח מהני ג"כ למקום ד' ורק לעניין הנחת יד שהיא הנחה גמורה מצ"ע חולקת הנחה לעצמה וע"כ כל שא"א לדון על הנחת היד כחלק מהנחת הקרקע ל"ש לחייבו כיון דהנחת היד אינה מחייבת, [↑](#footnote-ref-2)