פרקים ג ד ה
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / יבמות - הרב יוסף שלמה לסיצין

# בעזרת ד' יתברך

# פרק ארבעה אחין

**דף כ"ו ע"א**

**בגדר איסור אחות זקוקה האם היא כערוה**

**במשנה** ארבעה אחים וכו' הרי אלו חולצות ולא מתייבמות ופירש"י דכיון דתרוייהו זקיקן להאי ולהאי קמא דמייבם פגע באחות זקוקתו דהויא כאשתו, והיינו כמ"ד יש זיקה, והוא דבמה שהיא זקוקה ליבום היא קנוי' לו [מה"ת או מדרבנן ותליא בפלוגתא] וזיקה זו אוסרת בקרובות והוא בפשוטו מדרבנן, ומאחר דאסירא מדרבנן אינה מתייבמת ומ"מ חולצת.

ויש לחקור בזה האם הביאור דמה"ת חייבת ביבום וחליצה, דהרי מה"ת אין איסור אחו"ז, ומדרבנן פטורה מיבו"ח דהיא כערוה, וממילא חולצת ולא מתייבמת, דא"א לייבם מאחר שיש איסור דרבנן, וליפטר בלא כלום א"א מאחר שהיא זקוקה מה"ת ע"כ חולצת ולא מתייבמת, או"ד דמדרבנן היא ג"כ חייבת חליצה ולא אסרוה אלא לייבם אבל אינה ערוה, ובפשוטו לכאו' היא חייבת חליצה אף מדרבנן דהא אינה ערוה של כרת דהא תפסי בה קידושין, אמנם הפוסקים דנו בסי' ט"ו דבשניות מדרבנן לא תפסי קידושין דהם כערוה, ובחמדת שלמה לק' מא: נקט דבאמת פטורה מדרבנן מיבו"ח, ובאחו"ז בפשוטו מבואר בראשונים דתפסי קידושין אף מדרבנן, דהא דנו בקידושין ונשואין אי מפקעי זיקה, ואי לא תפסי קידושין מדרבנן, א"כ אין כאן קידושין ונשואין, אמנם בתורי"ד לק' מא. כ' דלא תפ"ק מדרבנן.

ויש להוכיח דמדרבנן היא חייבת חליצה, דאל"כ מדוע האחות השני' אוסרת את הראשונה הרי מה"ת אינה אוסרת דאין איסור אחו"ז, ומדרבנן הרי מאחר שהראשונה זקוקה לו והיא כאשתו א"כ השני' אינה נופלת ליבום ומדוע אוסרת עליו את הראשונה, וע"כ דיש כאן זיקה אף מדרבנן, והכי מסתברא, דמדוע יעקרו חכמים את הזיקה הרי מה"ת זקוקה היא, ויתכן בזה בנוס"א דמאחר דמדאורייתא היא זקוקה זה ג"כ גורם לאיסור אחו"ז, וכעי"ז מבואר בתוס' בדף לה: ד"ה ונמצאת דבחליצה המועלת מה"ת אע"פ שאינה מועלת מדרבנן מ"מ יש איסור אחות חלוצה אע"ג דאיסור אחות חלוצה הוא מדבריהם, ומ"מ אכתי איכא לספוקי במקום שכל הקידושין הם דרבנן כגון בקטנה בזה ילהס"ת האם לא תפול ליבום כשהיא אחו"ז, וכיו"ב נסתפק האו"ש פ"ז מיבום באופן שהקידושין דרבנן והם שניות האם יש חיוב חליצה.

וכן נתבאר בס"ד לק' מא: להוכיח מראי' ברורה מהא דהקשו באחות זקוקה דנימא כל שאינו עולה ליבום אעל"ח כשהיא ספק אחות זקוקה, ואי נימא דמה"ת היא עולה ליבום, ומדרבנן פטורה גם מחליצה אין כאן כשאעל"י, וע"כ מוכרח דחשיב שאין כאן יבום ויש חליצה, אכן נתבאר שם די"ל דמאחר דמדרבנן אסורה חשיבא מה"ת אין עולה ליבום עי"ש, ועי' לקח טוב להגר"י ענגיל זצ"ל סי' י"ג וחלקת יואב אהע"ז סי' ל"ה הגרשש"ק סי' כ"ה וחי' הגרש"ר סי' ד', ובעזה"י יתבאר בגמ' עוד ראיות לחקירה זו.

**במשנה** נשואים שתי אחיות כ' הר"מ סופ"ז מיבום כ"מ שאמרו שתי אחיות וכו' או אשה ובתה וכו' וכ' התויו"ט דתנא נקט ב' אחיות משום דמינייהו ילפינן דכתיב בהו ואשה אל אחותה וגו' מבואר בדבריו דאיסורא דמתני' הוא משום צרת ערוה וכ"ה בר"מ בפה"מ כאן ובפ"ה דעדויות מ"ה ובשו"ע סי' קע"ה סעי' ו', ומקשים דהדבר תימה דהאיסור מדין אחו"ז ואין זה מדין צר"ע וצ"ע.

**במשנה** ואם קדמו וכנסו יוציאו כ' **הנמו"י** ולא מבעיא ראשון דמיבם דקפגע באחו"ז אלא אפילו שני דמיבם אחר ראשון דפקעה זיקתה יוציא משום דכל יבמה שנאסרה שעה אחת וכו' עכ"ד, ומש"כ ראשון דפגע באחו"ז יל"ע אי כוונתו מטעם דהשתא נמי היא אחו"ז או"ד משום קנס אבל באמת פקע הזיקה, ולמ"ד אסור לבטל מצות יבמין צ"ל דהוא מטעם קנס, ועי' בתוס' לעיל יח: סוד"ה אומרים, וע"ע ברשב"א ובריטב"א לעיל כג:, ויתבאר בעזה"י בגמ'. – העירוני דמשמע דיוציאו וא"צ חליצה, והטעם דהועיל היבום דאם בעלו קנו ואף מדרבנן, ומזה נראה דאף מדרבנן יש כאן יבום, ועי' או"ש בקו' זיקה אות ל' שכתב לפרש דיוציאו ויחלצו, ובקה"י סי' י"ט (ד"ה וכן) כתב דלא משמע כן לכאו' מסתימת הגמ' והפוסקים, ובעזה"י יתבאר לק' כח. בזה, וראיתי להעיר לד' התורי"ד לק' מא. דלא תפסי קידושין באחות זקוקתו א"כ מדוע מהני יבום, וכיו"ב אשכחן בשניות לדעת הדרכי משה סי' ט"ו דלא תפסי קידושין ואעפ"כ אם בעלו קנו ופוטרת צרתה, ועמד בזה החלקת מחוקק סי' ט"ו ס"ק א' ויעויין באבי עזרי סוף הל' יבו"ח דביאר דאע"פ שאין תופס קנין קידושין מ"מ יבום שפיר תופס, דקנין יבום שייך אף בערוה אלא דערוה פטורה מיבו"ח עי"ש ראייתו, ועמש"כ לק' לב. בזה, וראיתי לתרץ עוד דממ"נ מה"ת שפיר קנאה ומדרבנן אין כאן נפילה, אכן כבר נתבאר לעיל ובדף מא: ולק' ע"ב בראיות ברורות דבאחו"ז אין יבום ויש חליצה עי"ש [ושמא י"ל עוד בזה דחכמים לא גזרו שלא יתפוס קידושין דהא מה"ת תופס קידושין, אלא גזרו שיתפוס בה קידושי אחר וא"כ שפיר אם בעלו קנו, ובזה א"ש מה שהעירוני מ"ט מן הדין הי' לשני' כתובה הא אין כאן קידושין, ולפמשנ"ת הא לגבי דידה היא מקודשת וצ"ע] ובהעמק שאלה אחרי שאילתא צ"ה (אות ו') כתב על שניות דלאחר נישואין לא גזרו רבנן משום תקנת ולד, וע"כ יורשה ומיטמא לה, [והעירוני דיתיישב בזה הא דמדינא יש לה כתובה והרי לא תפ"ק, ולהעמ"ש ניחא דלאחר נישואין לא תיקנו, ויעוי"ש שכ' דמה"ט יורשה ומיטמא לה].

**במשנה** בש"א יקיים הר"מ בפה"מ כ' דמפכינן לה וב"ש סברי יוציאו עי"ש, ועי' בגמ' לק' כח., ומ"מ לדינא פסק הר"מ דיוציאו, ובפה"מ פסק כמ"ד יקיימו וכ"ה בטור סי' קע"ה פסק דיקיימו ועי' בנו"כ. – ובטעמא דיקיימו הוא כמשנ"ת דמן הדין מאחר שכנסו כבר פקע איסור אחות זקוקה דהשתא אינם זקוקות, ומ"מ לכתחילה אסור מדין אחות זקוקה, ואף כשאחד כנס אסור לשני לכנוס משום נאסרה, אבל אם כנסו יקיימו, דלא ס"ל מש"כ תוס' בדף יח: דיש דין חדש דקדמו וכנסו יוציאו, ומה"ט לכאו' אף אם א' קדם וכנס דאע"פ דעדיין היא אחו"ז מ"מ שרי לקיים, וכ"ה הגירסא לפנינו יקיים, שו"ר **במאירי** דפי' דהך תנא ס"ל אין זיקה והאיסור משום ביטול מצות יבמין וכיון שכנס לא יוציא, וראיתי להעיר א. לריו"ח דס"ל בדף כח. דלא חיישינן למיתה ול"ל ביטול מצו"י ב. לד' רש"י ותוס' לעיל דס"ל דביטול מצו"י משוי נאסרה וכמשי"ת ג. לד' הטור דפסק יקיימו אע"פ דס"ל יש זיקה, ד. עוד ילה"ע דבתוס' לעיל יח: ד"ה אומרים ובראשונים לק' כט. מתבאר דב"ש דמשנתינו סברי [או עכ"פ מצי סברי] יש זיקה, וברשב"א לק' כט: כ' דאדרבה ב"ש סברי יש זיקה דאל"כ לא הי' דין יקיימו.

**במשנה** איסור מצוה ואיסור קדושה חולצת ולא מתייבמת ומבואר דאע"ג דאינה חייבת אלא חליצה מ"מ חשיבא אחות זקוקתו, והנה רש"י פי' בד"ה איסור מצוה רמיא קמיה מדאורייתא הלכך אסור באחותה וכ' **העל"נ** דמד' רש"י נראה דבחייבי עשה דלא רמיא קמי' מדאורייתא ליכא איסור אחו"ז, ואע"ג דזקוקה לחליצה, מ"מ זיקה האוסרת היא מחמת שזקוקה ליבום וחשיבא כאשתו, אבל הזיקה לחליצה אינה אוסרת, [ויל"ע האם זה גם לכל עניני זיקה] [ויעוי"ש שהק' לדעת ר"ג לעיל דף כ' דחי"ל אינם מתייבמים מה"ת כיצד יפרנס למשנתינו דאוסרת אחותה, ובשי' הגרש"ר תי' די"ל דיפרש כמ"ד בגמ' דהטעם משום אסור לבטל מצות יבמין והוספו דהתם הוא רב, ורב סבר אין זיקה ומשנתינו משום איסור לבטל מצו"י וכמש"כ תוס' לק' כז: ד"ה איתיביה] וק' דמתני' סתמא תנן ובודאי כולל גם חילו"ע, ובעל"נ כ' דלא משכח"ל דהא חילו"ע הוא אלמנה לכה"ג, ובזה השני' הרי אינה מתייבמת דהיא ג"כ אלמנה, ועי"ש שכ' דמשכח"ל במצרי ואדומי.

והנה ד' רש"י הם גמ' לק' כח: וכמש"כ העל"נ וכ"ה לעיל כ., ויש לפרש בכוונת רש"י דהא התנא לעיל כ. קרי לאיסור מדברי סופרים איסור מצוה, וא"כ י"ל דע"כ אמרו דמדאורייתא רמיא קמי' דאילו מדרבנן היתה פטורה מיבו"ח דהיא כערוה וכחקירה הנ"ל, אלא דמאחר דמה"ת רמיא קמי' ע"כ חשיבא זקוקה ואוסרת את אחותה, ואדרבה מדוקדק דבגמ' לעיל ולק' וברש"י אמרו כן על איסור מצוה שהוא איסור מדברי סופרים ולא באיסור קדושה דהוא איסור מד"ת, דהתם א"צ לטעמא דמדאורייתא רמיא קמי' אלא משום דחייבת חליצה, [וערמב"ן ורשב"א שם בטעמא דלא אמר שם איסור קדושה], שו"ר כן בשי' הגרש"ר (אות א') עי"ש עוד כמה דרכים, אמנם **בריטב"א** לעיל כ. כתב חדא מינייהו נקט וה"ה דתיקשי איסור קדושה דהא חי"ל מדאורייתא חזו ליבום בביאה ראשונה עכ"ד, מדבריו נראה דבחייבי עשה דלא חזו ליבום אין איסור אחו"ז, וכ"נ **בטור** סי' קע"ה שכתב בדינא דמתני' בתו"ד אבל אם אין אסורות עליהם אלא באיסור לאו או עשה לא נדחית הזיקה מהם כיון שמה"ת הן בני חליצה ויבום וחולצת ולא מתיבמת עכ"ד, משמע דאי מה"ת אינה מתייבמת [ומשכח"ל בסוטה, דאילו חי"ע פסק הטור דאם בעלו קנו] אינה אוסרת אחותה, ועמד בזה הבית מאיר שם סעי' ב', וכ' דאין להוכיח ד"ז מל' הטור, והביא ליש"ש לעיל פ"ב סי' ג' דאסור, וע"ע חזו"א (סי' קל"ד בריש פרקין) שדן בחייבי עשה אי חשיבי צרות זל"ז בזיקה לר"ש והביא מד' רש"י בדף כט. ד"ה והאמר, ולפמשנ"ת דיש לחלק בין איסור מצוה לאיסור קדושה לכאו' אין ראי', וע"ע קר"א בסוגיין ובאו"ש פ"ז מיבום ה"א [ועמש"כ לק' מ: דמ"מ אם חלץ לה מיתסרא משום אחות חלוצה, ועי"ש עוד אי במעוברת יש איסור אחו"ז כיון דלא רמיא קמי' ליבום, ועי"ש עוד שנתבאר דזיקת יבום אוסרת הקרובות, ואשר ע"כ כשחלץ פקע זיקת יבום למפרע ואסורה רק מטעם אחות חלוצה].

# באיסור לבטל מצות יבמין

**בגמ'** אסור לבטל מצות יבמין וכו' ועפרש"י, ונתבאר בדף לט. מהעויו"ט סי' קע"ו וחש"ל כאן דמוכח מכאן דאע"ג דממ"נ לא חזו ליבומי דהרי אסרינן להו לייבם, מ"מ יש איסור לבטל מצות החליצה, ועוד דהרי לא יקיים בה יבום אלא חליצה, [ויש לדחות דמה"ת חזיא ליבומי ומבטל מצות יבום, אכן יל"ד דמדין מצות היבום כיון דבלא"ה אינו יכול לייבם שניהם ע"כ ליכא איסור, והרי מסתברא דבנפלו לפניו חרשות דלא חזיין לחליצה בודאי שרי לייבם ואין בזה משום ביטול מצות יבום, א"כ בהכרח הכא הביטול הוא החליצה] וכן מוכח מדקתני במשנה דאף בהיתה אחת איסור מצוה וקדושה ג"כ אסור לייבם השני' אע"ג דלא רמיא קמי' ליבומי, ומכ"ז מוכח דיש מצוה בחליצה וכמו שהארכנו שם בס"ד.

**בגמ'** דלמא אדמייבם חד מיית אידך וכו' מבואר דאי לא הוה מיית אידך אין בזה משום ביטול מצות יבמין ואע"ג דמבטל מעצמו מצות היבום מ"מ מאחר שתתקיים ביבמה מצות יבום אין בזה איסור, דהא בלא"ה היבום הוא רק ע"י יבם אחד, ובתוס' בע"ב ד"ה וחליצה מבואר דה"ה דשרי לבטל מצות יבום מיבמה אחת כל שמתקיים מצות יבום באחרת, ויל"ד בכ"ז דהא יבו"ח באחד הוא שליחותא דכולהו וחשיב שמתקיים בכולהו וא"כ ע"י שמייבם א' מפקיע עצמו מן המצוה, וכ"ש בשתי יבמות שיש מצוה בכ"א בפ"ע, ויעויין בקר"א לק' ע"ב שעמד בזה ע"ד תוס' שם, וע"ע באוסף חדו"ת להגרא"ק (עמ' נד בהגה) שכ' לחלק בין אחין לצרות עי"ש. והעירוני עוד בזה דמבואר בגמ' דלולי החששא דהוה מיית אידך הוה שרי לייבם אע"פ שמבטל המצוה ממנו, ומבואר לכאו' דהכא אין דנים משום האיסור לבטל אלא משום ענין המצוה שתתקיים וצ"ע, ויותר נראה דאי אחיו ייבם נמצא שאין מוטל עליו ב' היבומין ואין לו איסור לבטל ועי'.

חקר **הקר"א** בהא דאסרינן לבטל מצות יבמין האם יש בזה סרך איסור תורה דאסור לבטל מצוה המוטלת עליו או"ד דכיון דאינו מבטל אלא בגרמא ליכא חשש איסור תורה, וכ' דכן משמע מהא דר"ג ס"ל דמותר לבטל מצות יבמין את"ד, והיינו דאע"ג דאין חיוב על האדם לייבם מיד וכמש"כ החזו"א סוף נגעים מ"מ אסור לו לבטלה, וכן יל"ד בהרבה מצוות שבתורה האם מותר להפקיע עצמו מן המצוה, ודנו בקרבן פסח האם מותר לילך בדרך רחוקה וכהנה טובא, ועמש"כ לק' מח: בחיוב מילת עבדיו דמותר למוכרו ולא למולו, ומ"מ לא דמי למפקיע עצמו מן החיוב שלא יתחייב כגון מכניס תבואה במוץ שלה וכיו"ב דהתם מפקיע את עיקר החיוב, משא"כ הכא שנתחייב לייבם ומפקיע עצמו מהמצוה, ויש בזה ב חלוקות א. מצוה המוטלת על האדם לעשותה פעם א' ובזה בפשוטו אסור לבטלה ב. מצוה שכל רגע סיבת חיוב חדשה וכטלית בת ד' כנפות דמותר לחתוך כנף דמפקיע המצוה דמכאן ולהבא, ומה שעבר כבר עבר ולא יתוקן, ובפשוטו יבום דמי לחלוקה א' וכמשנ"ת מהחזו"א דע"כ אינו חייב לעשות מיד, ובמילת זכריו בפשוטו דמי לחלוקה הב' ועמש"כ לק' שם, **ובריטב"א** בסוה"ע [ויש דפוסים שנדפס בריש ע"ב] כ' להדיא דהוא מדרבנן, וכן מתבאר בפשוטו בתוס' בדף כז: ד"ה אבל בשם ר"ח וכמש"כ הרשב"א שם, שו"ר בנהור שרגא לעיל יז: שהאריך בחקירה זו, וכ' די"ל דכיון דהתורה התירה לחלוץ אע"ג דחליצה במקום יבום לאו מצוה ע"כ שרי לבטלה אף באופ"א, וצ"ב דמ"מ הכא מבטל מצות חליצה, ומצוה זו לא אשכחן שהתירה תורה לבטל, [ולפמשנ"ת לעיל דהכא משום ביטול מצות היבום ניחא].

הקשו **התוס'** לעיל יח. ד"ה דלמא וא"ת וליחלוץ חד והדר לייבם אידך דתו ליכא למיחש לביטול יבמין וי"ל דגזרינן דלמא אתי לייבם ברישא וריב"ן פי' משום דבשעת נפילה לא חזו תרווייהו כ"ז שלא חלץ לאחת וכו' עי"ש, ולמדנו מד' הריב"ן דמכח דין אסור לבטל מצות יבמין חל דין נאסרה, ומזה בודאי נראה דהוא איסור דרבנן דאסרו את היבמה ליבום, אבל אי משום איסור תורה דמבטל המצוה, לכאו' לא יעשה נאסרה, [ועי' שי' הגרש"ר אות ל"ד שכ"כ עי"ש באורך, ובאות ל"ז הביא אמר"מ סי' ח' אות א' שלא כ"כ עי"ש, עמש"כ לק' כז: בזה] וכד' הריב"ן כ"נ ברש"י לעיל כד. ד"ה ואי ובמהרש"ל מחק זאת, וע"ע בדף יח. ברש"י ד"ה לעולם שפי' כד' תוס' ולא כריב"ן, ובתוס' בדף כד. ד"ה אי פירשו כדבריהם בדף יח. ודלא כריב"ן, ולמדנו מזה דבחילו"ע אע"ג דחזיא לחליצה יש נאסרה, דלכאו' כ"ש הוא מאיסור לבטל מצות יבמין, והעירוני לחלק דשאני הכא שאסרו את היבום, אבל חילו"ע הוא איסור דבר אחר, ועי' בשי' מו"ר רבינו דוד זצ"ל שם, [ועי' ב"ש סי' קס"ה ס"ק ד' דחרם דר"ג שלא לישא ב' נשים משוי נאסרה].- ולהמבואר ברש"י ותוס' דיש בזה נאסרה מתבאר דביטול מצו"י אינו איסור חיצוני אלא הוא איסור עצמי בגוף האשה, ומה"ט כ' בשי' הגרש"ר (אות לג) דחשיב איסור ביאה ונפ"מ בדין אין הבעל מנוקה מעוון אין המים בודקים את אשתו דה"ה באיסור ביטול מצו"י כיון שהוא איסור ביאה.

**בגמ'** א"ה תלתא נמי ערש"י ותוס', וראיתי להעיר דלק' כח: תנן בתלתא.- ילה"ק דקתני ארבעה משום סיפא דקדמו וכנסו, דקמ"ל דאע"ג דא' כנס ואין כאן משום אסור לבטל מצו"י מ"מ חייב להוציא, ויעוי' קר"א שהק' כן ובנוס"א ודבריו צ"ע. עוד הק' בחי' ר' נחום דבארבעה קמ"ל דלא נימא דיחלוץ אחד ואח"כ ייבם השני, שו"ר בפור"י להפמ"ג שעמד בכ"ז.

**בתוד"ה** אי הכי אע"ג דחדא מינייהו לא חזיא ליבומי הק' **העל"נ** הא ביטול מצות יבמין הוא משום החליצה [כמשנ"ת בגמ' עי"ש] וא"כ הא חזיא לחליצה, ותי' דס"ד דבדלא חזיא ליבומי היא חליצה פסולה וכרש"י לק' ע"ב ולא יהא איסור לבטלה קמ"ל דאסור, ובריטב"א כ' הדברים כפשטן ול"ש תי' העל"נ עי"ש וצ"ע.

# דף כ"ו ע"ב

**בגמ'** למיתה דתרי לא חיישינן נמצא דנפ"מ בין מ"ד משום ביטול מצו"י למ"ד יש זיקה א. בדאיכא חמשה אחי דלמ"ד יש זיקה חולצות ולא מתייבמות, ולמ"ד משום ביטול מצות יבמין ה"ז מייבם, ב. וכמו"כ נפ"מ בדאיכא כמה צרות דליכא למיחש למיתה דתרי וכמבואר בתוד"ה וחליצה, ובקר"א שם כ' דה"ה בדאיכא תרי אחים ותרי צרות דלא חיישינן למיתה דתרי, ג. כ' **החש"ל** דנפ"מ כשאין האחין ראויין לחליצה דלמ"ד יש זיקה אסור לייבם משא"כ למ"ד משום ביטול מצו"י אדרבה המצוה לייבם, ד. עוד מבואר בתוס' לעיל יח. ד"ה משום דלרע"ק דסבר בדף מד. דאחות חלוצה אסורה מה"ת ופטורה מן החליצה א"כ אין לאסור לייבם משום ביטול מצות יבמין דממ"נ בחליצה ג"כ מתבטל המצוה, אבל למ"ד יש זיקה יש לאסור, [והעירו דלרש"י לעיל יז: רע"ק סבר אין זיקה, ונמצא דפליג אמתני' דהא לא ס"ל טעמא דביטול מצו"י כמש"כ תוס' לעיל יח.] ה. יל"ד בחייבי לאוין ועשה אי נימא דאין איסור אחו"ז וכמשנ"ת במשנה א"כ הוא נפ"מ להיפוך דלמ"ד יש זיקה שרי משא"כ למ"ד משום ביטול במצו"י, אכן י"ל דמ"ד יש זיקה מודה נמי לאיסור ביטול מצו"י וכמשי"ת.

דהנה יל"ח למ"ד יש זיקה האם מודה לאיסור דביטול מצו"י, ואי נימא דהוא איסור תורה לכאו' פשיטא דמודה, אבל אם איסורו מדבריהם י"ל דלא גזרו, ובפשוטו משמע דליכא איסור זה, דהא לר"ג אין איסור לבטל מצו"י, ועד כאן לא אשכחן דפליגי עלי' אלא משום דיש זיקה אבל לא אשכחן דפליגי משום ביטול מצו"י, ועי' היטב בריטב"א לק' עט: (ד"ה וסברא) שדן בזה דמ"ד יש זיקה מודה לאיסור ביטול מצו"י עי"ש. – ובדף מא. נתבאר עוד מד' הראשונים די"ל דלמ"ד יש זיקה לא שייך ביטול מצות יבמין דלא נתבטלה המצוה דאף אם ייבם האחת לא תיפטר אחותה וכדתנן שם דאחותה חולצת עי"ש.

# בסוגיא דחליצה פסולה צריכה חיזור

**בגמ'** ארבר"ה א"ר וכו' ואמצעית צריכה חליצה משניהם וכו' וחל"פ צריך לחזור על כל האחין בטעמא דחל"פ צריכה חיזור בעזה"י יתבאר בתוד"ה וחליצה פלוגתת רש"י ותוס' בזה, ועפרש"י בסוגיין ולק' נא. ד"ה לימא דהוסיף בביאוה"ד באר היטב, ויש בזה ביאור **ברמב"ן** לק' נא. וז"ל וכן נ"ל טעם חליצה פסולה שצריכה לחזר משום דעשאוה כפוטרת הזיקה ולא כפוטרת קידושין הראשונים של אח וכו' עכ"ד, וביאוה"ד דיש ב' אופנים דחליצה א. לפטור זיקת המת וזהו בחליצה מעליא ב. ויש שפוטר זיקת החי שאינה זקוקה לו וזהו בחליצה פסולה, ובזה פוטר רק את זיקתו ואינו מתיר את כל הזיקה, וכמו"כ צריך לבאר בצרות, [ובעיקר הדברים אם בזיקה יש אישות המת ואוסר לשוק נתבאר בס"ד בקידושין יד.] ולד' הרמב"ן לכאו' אפשר לבאר דה"ט דהוא רק למ"ד יש זיקה דלדידי' עשאוה כפוטרת הזיקה, אבל למ"ד אין זיקה בהכרח פוטרת קידושין הראשונים ויל"פ בזה, ולפ"ז נמצא דבפשוטו הטעם דלמ"ד יש זיקה לא מהני הוא משום דלזה שלא חלץ נשאר הזיקה, ואילו להרמב"ן הוא להיפוך דכיון דלחולץ יש זיקה ע"כ לא מהני, ויעויין היטב ברמב"ן שם דנראה דהוא אף למ"ד אין זיקה ולע"ב, וכן דעת הרמב"ן בשמעתין כשיטת רש"י דחליצה גרועה לא מהני אף למ"ד אין זיקה, ועי' להלן משנ"ת בזה, וע"ע ברשב"א לק' כז. (ד"ה ירושלמי) שהביא ירושלמי דפלוגתא דרב ושמואל בדין חל"פ תליא אי חליצה קנין או חליצה פטור, ויש לכוין הדברים עפ"ד הרמב"ן וצ"ע היטב שם, וע"ע ברמב"ן לק' מד. ביאו"ד חל"פ, ומתבאר מדבריו כשיטת תוס' דהוא משום קלישא זיקה [ומזה נסתר לכאו' ד' הגרשש"ק סי' כ"ה אות ב' שכ' דלד' תוס' שכתבו הטעם משום קלישא זיקה לא שייך ביאורו של הרמב"ן], ויעויין באוסף חדו"ת להגרא"ק (עמ' סב) מש"כ לבאר הירושלמי עפ"ד הירושלמי דכשא' מייבם או חולץ הוברר שהיתה זקוקה רק לו וא"כ מה"ט לא תצטרך חיזור דהרי דין חיזור רק למ"ד יש זיקה והכא הוא כלמ"ד אין זיקה, כיון שהוברר שהיתה זקוקה רק לו.

חקר **הקר"א** (ד"ה וראיתי לדקדק) האם דין חליצה פסולה צריכה חיזור הוא דין תורה או"ד אינו אלא מדרבנן, וכ' דבסוגיין בודאי הוא דרבנן דהרי כל האיסור שאינו מייבם הוא מדרבנן, ועוד דלהמבואר בתוס' דכל הדין דחליצה פסולה אינה פוטרת הוא למ"ד יש זיקה, א"כ הרי עיקר זיקה אינו אלא מדרבנן, [ויל"ד בזה דעיקר זיקה י"א דהוא מה"ת דהא מהני להפרת נדרים] אבל לשיטת רש"י דהוא אף למ"ד אין זיקה ומשכח"ל אף באיסור תורה ילהס"ת האם הדין צריכה חיזור הוא מה"ת ועי"ש. ובריב"ש סו"ס קצ"ט כ' וז"ל דהא האי דינא דחליצה גרועה חומרא בעלמא היא מדרבנן וליכא למידק ולאחמורי ביה כולי האי עכ"ד, וכ"ה בתרוה"ד סו"ס רכ"ה וז"ל כיון דעיקר של חיזור לכ"ע אינו אלא משל סופרים עכ"ד, **ומו"ר** **הגרי"ג שליט"א** הביא דברשב"א לעיל יט: (סוד"ה האי [א]) ובריטב"א יט. ד"ה תניא כ' ע"פ הירושלמי דחליצת זקוקה שהיא ככנוסה לר"ש מה"ת אינה פוטרת את הכנוסה דחליצה פטור ולא קנין, אבל ביאתה דהיא קנין הרי היא פוטרת, ונסתפק מו"ר שליט"א האם הוא מדין תורה, וכמו"כ נסתפק האם הוא אף למ"ד אין זיקה, והתוס' יט: ד"ה חלץ פליגי על הרשב"א והריטב"א ואפשר דסברי דזיקה היא ככנוסה גמורה, וע"ע בב"ח אהע"ז סי' מד' (ד"ה ואיכא למידק) שכ' דח"ש וחב"ח שנתקדשה כיון שאין קידושי' קידושין גמורים אינה פוטרת צרתה, והח"מ ס"ק י"ג והב"ש ס"ק ט"ז נחלקו ע"ז, וע"ע מנ"ח מ"ע תקצ"ח [א], וע"ע רע"א סי' קנ"ו בג' הב"ש ס"ק ג' שכ' דדין חליצת חיזור הוא דרבנן עי"ש.– כשם שיש דין חליצה פסולה כך יש דין ביאה פסולה וכדתנן לק' נ: ובר"מ פ"ה מיבו"ח ה"ט עי"ש. – מהא דאמרי' דאמצעית צריכה חליצה משניהם מוכח כמשנ"ת במשנה דאחות חלוצה אין הביאור דמה"ת חזיא ליבום וחליצה ומדרבנן פטורה משניהם דא"כ ממ"נ תועיל חליצה מאחד, וע"כ דהיא חייבת חליצה ולא יבום כן הוכיח הגרשש"ק סי' כ"ה ודוק.

**בגמ'** א"ל רבה מדקאמרת וכו' קסברת יש זיקה וכו' א"ה קמייתא נמי הא דלא מקשי בפשיטות מ"ש קמייתא מבתרייתא די"ל דסבר אין זיקה וא"כ קמייתא היא חליצה כשרה אבל בתרייתא היא חל"פ, וק' דהא קמייתא ג"כ לא חזיא ליבומי כדקתני מתני', ולכאו' מוכח מכאן כמו שהוכיחו תוס' ד"ה מדקאמרת דאיסור לבטל מצו"י לא משוי חל"פ, [וכן מבואר ברש"י סוד"ה קמייתא, ועמש"כ להלן כז. בשיטת רש"י] ויש לדחות דשמא סבר רב כר"ג דמותר לבטל מצו"י, ויש לפלפל בזה, שו"ר ברמב"ן דכתב פירושא בעלמא הוא דיש זיקה, והיינו דהו"מ לאקשויי רישא אסיפא, ודוק.

**בגמ'** א"ה קמייתא נמי ופירש"י שתים הראשונות וכ' **הרש"ש** דמד' הגמ' נראה דלא מקשי אלא על אחת ופי' שני טעמים לבאר מ"ש אחת עי"ש, ובפי' בתרא כ' לבאר ע"פ המבואר להלן בגמ' דשמואל סבר דאע"ג דחל"פ צריכה חיזור מ"מ כל שיש חליצה אחת עדיפא מחבירתה חשיבא כחליצה כשירה וא"צ חיזור, ומעתה כ' דהנה יל"ד באחות חלוצה ואחות זקוקה הי מינייהו עדיפא, ואי נימא דאחות חלוצה גריעא יותר, א"כ י"ל דשפיר חולץ לה שמעון דהיא אחות זקוקתו ופוטר זיקת ראובן שהיא אחות חלוצתו ועי"ש עוד, והדברים מבוארים להדיא ברמב"ן [וברמב"ן הוסיף דחליצת שמעון עדיפא משום דלא חליץ לאחיות כלל, משמע דאי חלץ לה אע"ג שהיא חליצת חיזור כבר אין עדיפות בחליצתו דהיא אחות חלוצה, וברש"ש לא כ"כ], ועוד יתבאר בסמוך בעזה"י.- ובעיקר הדברים האם איסורא דאחו"ח חמיר יותר מאחו"ז ע"ע מש"כ בתוד"ה דנפול, [והעירוני עוד מהא דצרת אחו"ח אסורה וצרת אחו"ז לדעת רש"י לק' כז. (וכפי שפירש הרשב"א) ה"ז מותרת ויש לדחות ואכ"מ] וע"ע מש"כ לק' כז: ברש"י ד"ה מתה ראשונה.

**בגמ'** נפלה אידך חלץ לה שמעון כ' **החזו"א** סי' קכ"ז ס"ק ד' דמבואר דאי שתיהן נפלו בב"א לא מהני שראובן יחלוץ לאחת ושמעון יחלוץ לאחת, ולא אמרינן דחליצת שמעון עדיפא דהיא אחות זקוקתו ולראובן היא אחות חלוצתו אלמא דשניהם שוות ודלא כהרש"ש הנ"ל, וברש"ש כ' דלישנא דגמ' לא"ד, ולד' הרש"ש עיקר המכוון דהראשונה נפלה לפני שנפלו האחרות וחלץ לה אחד, אבל השני' והשלישית אף אם נפלו בב"א ג"כ חולץ השני לאחת מהן וא"צ חיזור, ומד' רש"י לא נראה כן, וכשיטתו שפי' כאן דשתים הראשונות צריכות חיזור, וכ"כ בד"ה בבת אחת דכולן צריכות חיזור ולהרש"ש אין כולן צריכות חיזור דהנחלצת שני' סגי בחליצת שמעון ודוק, ובחזו"א בסו"ד הביא לב"ש סי' ק"ע סוס"ק י"ד דמבואר כסב' הרש"ש.

**ברש"י** ד"ה נפלה אידך ומיהו חליצתו וזיקתו שוות שתיהן לגרוע ופקעה זיקתו בחליצתו ראיתי להעיר דמבואר ברש"י דטעמא דמהני חל"פ להפקיע זיקה משום דהזיקה ג"כ קלישא, והא לשיטת רש"י דכל דלא מצי ליבם היא חל"פ ואע"ג דלא קלישא זיקה וכמבו' בתוס', וא"כ בכה"ג כיצד מפקעא זיקה דידי' וצ"ע בזה.- עוד העיר בחי' ר' נחום (אות תלא) דלמאי דמשני דלמפטר נפשה פוטרת אפי' חליצה גרועה תיקשי כיצד פוטרת הרי אין החליצה והזיקה שוים, וע"ע בתוס' חד מקמאי (בסוה"ע) שכ' דלל"ק חלץ לאחיות אף האחיות לא נפטרו, והיינו דאינה פוטרת את עצמה, ועי' חי' ר' נחום (אות תנד) ביאור שיטתו, וע"ע ברשב"א לק' נג. (סוד"ה מר) שכתב דאע"ג דחליצה פסולה פוטרת את עצמה, מ"מ מאחר שנשתייר זיקה בהאי ביתא יכול לקדשה בזיקת יבמין דהיינו דאף לדידי' נשאר זיקה, וע"ע לק' בד' תוס' משנ"ת בד' רש"י.- ע"ע מש"כ לק' כז: ברש"י ותוס' ד"ה חלץ בענין חל"פ לפטור עצמה, וע"ע לק' נ. ברש"י ד"ה אין ובמשנ"ת שם.

**בתוד"ה** מדקאמרת דלמ"ד אין זיקה נמי זה חולץ לאחת וכו' דא"א לייבם וכו' ראיתי להעיר דד' תוס' צ"ב דמה שדקדקו דחולץ ולא מייבם, הא למסקנא דנפול בזא"ז הרי בודאי היו יכולים לייבם, וע"כ מאי דקאמר חולץ משום דאי ייבם הו"ל אחות אשתו ופטורה מיבו"ח, שו"ר בתורא"ש סוד"ה דנפול שכ' בשם הר"ם דקאמר חולץ דאגב אורחי' קמ"ל דמצות חליצה קודמת.

**בא"ד** אין חל"פ של ראובן שכבר חלץ לאחת מפקעת זיקת שמעון החשובה אע"ג דלשמעון היא אחות זקוקה דהרי השלישית זקוקה לשתיהם מ"מ חליצת ראובן שהיא אחות חלוצה גריעא יותר משל שמעון שהיא רק אחו"ז, ומבואר דאחות חליצה גרועה מאחו"ז, דזה דוח"ל דלראובן היא תרתי גם אחו"ז וגם אחו"ח משא"כ לשמעון, כן שמעתי להוכיח בשם מו"ר הגרי"ג שליט"א.

**בא"ד** אין חליצת רחל פוטרת זיקת צרתה החשובה מבואר בתוס' דצרת אחות חלוצתו זיקתה חשובה יותר מאחות חלוצתו וכ"ה בתוס' לק' כז. ד"ה מאי, [והעירוני דשמא כתבו כן הכא בצרה לאחר מיתה דאינה צרה גמורה, ועי' בתוד"ה וחליצה, ובסמוך כ' אף בצרת אחו"ז דהאחו"ז גריעא מצרתה, אכן שם לא כתבו דלדינא יש בה מעלה ודוק] והדברים צ"ע דא"כ תיקשי מדוע באמת לא פטרה חליצת צרת רחל את רחל הא שמואל אמר דחלץ לצרת בעלת הגט נפטרה בעלת הגט כיון דהיא חליצה דעדיפא מינה, ועוד דבסוגיא שם מבואר דצרה כערוה חשיבא ורק לשינוייא דר"א מחלקים ביניהם, אבל הסוגיא שם דלא כר"א, ועוד תימה מדוע לא הוכיחו תוס' כפשוטו מעיקר דינא דשמואל דחלץ לבעלת הגט לא נפטרה צרה חלץ לצרה נפטרה בעלת הגט וכן במאמר והא מוקמינן לשמואל כמ"ד אין זיקה אלמא דאף למ"ד אין זיקה אין חליצת הגרועה פוטרת זיקה החשובה, וזה לכאו' היתה ראייתו של רש"י וכמשי"ת בסמוך בעזה"י, וד' תוס' צע"ג, ועי' בסמוך, ועי' אשר לשלמה סי' נ"ז מש"כ בזה.

**בא"ד** תדע דאותה סוגי' אינה לפי האמת עי' ראמ"ה משכ"ב, ודבריו מתבארים היטב למש"כ בחי' ר' נחום (אות תכח) עי"ש, והעירוני דתוס' לשיטתם לק' כז. ד"ה מאי דנקטו כדבריהם כאן ודלא כראמ"ה. – עוד צ"ב בד' תוס' דממ"נ אי מפלגינן בין מיפטר נפשה למפטר צרה א"כ ממ"נ תיקשי מ"ט למ"ד יש זיקה אינו כן, ומבואר בתוס' דלמ"ד יש זיקה אין לחלק בין מיפטר נפשה למיפטר צרה, וי"ל דהביאור בזה דלמ"ד יש זיקה יש זיקה לכאו"א בפ"ע, וא"כ כשם שאינו פוטר צרה כך אינו פוטר את האחים, אבל למ"ד אין זיקה י"ל דשאני אחים דהמצוה שאחד מן האחים יחלוץ וכיון שחלץ פקע הזיקה מכל הבית משא"כ בצרות הוא חיוב על כל יבמה, ובעזה"י יתבאר להלן בגמ' בזה.

**בא"ד** ולר"י נראה וכו' דלפי האמת וכו' רש"י לשיטתו לק' כז. דפי' הסוגיא דלא כתוס', ולדידי' מוכח דאף למ"ד אין זיקה יש דין חל"פ.

**בא"ד** דאמרי' בהדיא בפר"ג וכו' **הרמב"ן** דחה ראי' זו דכיון דלישני נינהו ניח"ל למפשט אליבא דכו"ע מסיפא דמילתי' עכ"ד, ובפשוטו ד' הרמב"ן צ"ב דהוכחת תוס' היא מהמשנה שם וכדמוכח שם, והרמב"ן לשיטתו לק' כז. דפי' בדעת שמואל דרבנן פליגי ע"ז.

**בא"ד** אע"ג דבעלת הגט חליצתה פסולה טפי משל צרה שהרי חשובה כחלוצה אצלו למיסר בקרובותיה ד' תוס' תמוהים דמדוע הוצרכו לחפש טעמים בהא דבעלת הגט פסולה טפי, ועפ"ז הוכיחו לדבריהם דחליצה פסולה פוטרת, הי' להם להביא ד' שמואל המפורשים דבעלת הגט גריעא מצרתה וע"כ חלץ לבעלת הגט לא נפטרה צרה ותיקשי מר"ג דפוטר וע"כ דשמואל כמ"ד יש זיקה, אבל למ"ד אין זיקה חליצה גרועה פוטרת חליצה חשובה, ומשמע דסברי די"ל דכ"ד שמואל דבעלת הגט חליצתה גרועה הוא משום דיש זיקה, אבל למ"ד אין זיקה לא חשיבא חליצתה חליצה גרועה, וע"כ הוצרכו לבאר מסב' עצמם דבעלת הגט גריעא, והביאור בזה ראיתי לבאר דלמ"ד יש זיקה כשנתן גט קלישא זיקתו דהא נתן גט לזיקתו, אבל למ"ד אין זיקה י"ל דתרוייהו שוים דמיתסר ליבומי, וע"ז פירשו דכו"ע מודו דבעלת הגט גריעא טפי ודוק היטב. ועפ"ז יש ליישב התמיהה הנ"ל בד' תוס' דהוכיחו מהסוגיא בדף כז. דחליצה מעליא אינה פוטרת חליצה גרועה דתימה הא ד' שמואל ברור מללו דחלץ לצרת בעלת הגט נפטרה צרה, הרי דחליצה מעליא פוטרת הגרועה, וע"פ הנ"ל נתעוררתי לבאר דהתוס' ס"ל דכל הדין חל"פ הוא למ"ד יש זיקה ושמואל סבר יש זיקה, וביאור הדין דחל"פ מבואר בתוס' בסוד"ה וחליצה דהוא משום דקלישא זיקתה, א"כ ע"פ דרכם אשה"ט הא דחלץ לצרת בעלת הגט נפטרה צרתה דבצרת בעלת הגט לא קלישא זיקתה דלא קיבלה גט, אלא דמ"מ אסורה להתייבם ולא אשכחן כלל לשמואל דחליצה מעליא פוטרת הגרועה, אלא כל שהיא חל"פ אינה פוטרת, וכ"ד תוס' דהוכיחו מפר"ג דחליצה גרועה אינה פוטרת החשובה הוא בשיטת רש"י דאף למ"ד אין זיקה ג"כ יש דין חל"פ ולדידי' צרת בעלת הגט היא ג"כ חל"פ דלא חזיא ליבומי, ובעלת הגט היא גרועה הימנה, ועי'.- שו"ר בהגר"א סי' ק"ע ס"ק מ"ט שכתב שלכל הדעות חליצה מעולה פוטרת הגרועה וראי' מגמ' לק' כז: מלבד תוס' דלא ס"ל כן.

במה שהוכיחו תוס' מאיסור קרובות הק' בחו"ש מרן ר' ברוך בער סי' כ"ב מאי ראי' דקלישא יותר הא בחליצה ג"כ רק החלוצה אסורה בקרובותי' ומ"מ הוקלשה זיקה בשוה מכל הבית, ועי"ש מה שביאר בזה.

**בא"ד** תדע וכו' אע"ג דלא אסירא צרה אלא מכחה וכ"ש אם היו שוות נתבאר לעיל דהתוס' ס"ל דצרת קרובת חלוצתו זיקתה עדיפא מקרובת חלוצתו, ולפ"מ שהוכיחו התוס' מהסוגיא שם דלא אמרינן בכה"ג דחליצה מעליא עדיפא שוב נפל מש"כ תוס' בתח"ד דהוכחת רש"י היא מהסוגיא שם, דהתם בהכרח צריך לתרץ באופ"א, וכבר נתבאר דלכאו' הוכחת רש"י היא מבעלת הגט, והדברים מבוארים ברמב"ן בדף כז. בשיטת רש"י דאחיות וצרות הם שוות וע"כ אין אחת פוטרת חבירתה, ובעלת הגט ומאמר שניהם חליצות פסולות נינהו, אלא דצרת בעלת גט ובעלת מאמר חליצתה עדיפא וע"כ פוטרת את חבירתה, ועי' היטב ברמב"ן בדין חליצה שווה בבעלת גט ומאמר מה שהוכיח מלק' נא.. – ובמש"כ תוס' דלא מיתסרא אלא מכחה לכאו' כ"ז לשיטתם לק' מא. ד"ה הך דהוא איסורא דצרת ערוה אבל לרש"י שם ובדף כז. דאף בנכרי אסורה א"כ אין זה איסור צרת ערוה ולכאו' לא חשיב שנאסרת מכחה, ע"ע ברא"ש סי' ב' שדן בזה אי הצרה עדיפא עי"ש.- ולכאו' הי' מקו"ל דרש"י לשיטתו דאיסור הצרה הוא גזירה אחריתא נמצא דהאחות חלוצה והצרה תרי איסורים נינהו וע"כ אין אחת פוטרת חבירתה, אכן ז"א דלק' כז: מבואר דאף שני איסורים כבעלת גט ובעלת מאמר אי כהדדי נינהו פוטרת אחת את חבירתה, אכן י"ל דצרת קרו"ח מחד גיסא חמירא דלר"ל וכן שמואל סבר כוותי' לק' מ: דצרת חלוצה בכרת א"כ צרת קרו"ח דמיחלפא בצרת חלוצה היא גזירה אטו כרת דצרת חלוצה, וא"כ אפשר דגזירתה חמירא מקרובת חלוצה, וע"כ לא חשיבי שוות דכל א' יש בה חומר, אכן אכתי תיקשי לשיטת הרמב"ן דס"ל בשמעתין כרש"י, ולק' מא. ס"ל כתוס' באיסורא דצרת קרו"ח, וכן תי' הראמ"ה לא יתכן ברמב"ן כמבואר למעי"ש.

**בא"ד** וגרסינן שפיר מדקאמר וכו' **הריטב"א** הביא גירסא דהכל מדקדק מרישא דמדקאמר זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת מכלל דס"ל יש זיקה וחל"פ צריכה חיזור, והיינו דלא מחלק כלל בין שוות לאינם שוות.

**בתוד"ה** וחליצה לא כמו שפ"ה וכו' גבי מחז"ג וכו' הנה **הרשב"א** לעיל יב. (ד"ה תריץ) **והריטב"א** לק' כז. (ד"ה ולפום) כ' דהברייתא התם סברה כמ"ד אין זיקה וע"כ אין פסול חליצה פסולה, ומ"מ אין בזה ישוב לשיטת רש"י דרש"י הא ס"ל דאף למ"ד אין זיקה ג"כ יש דין חליצה פסולה, ועמד בזה העל"נ, וע"ע דו"ח רע"א בכתבים נד' כאן שהאריך בזה, והעירוני די"ל דלמ"ד אין זיקה מודה רש"י דכל הדין חל"פ הוא רק משום דקלשא זיקה דבזה החולץ חליצה גרועה אינו מועיל לפטור המעולה דהוא כאחד מן השוק וכמשנ"ת להלן ויל"פ טובא בזה, [ובדעת רש"י י"ל עוד להמבואר להלן דמודה רב דצרה נפטרת בחליצה פסולה וכ"ד רב באחים א"ש, אכן אכתי תיקשי לשמואל] ולמדנו ישוב לקושיית תוס' מד' **הב"ש** סי' קע"ד ס"ק ד' שהביא **ב"ח** שכתב דהא דמחז"ג אינה חליצה פסולה משום דאתיא מקרא ועלתה יבמתו השערה, וכ' הב"ש דמתוס' לא משמע כן דהא הקשו על רש"י משמע דלא ס"ל סב' זו, ובדעת רש"י שפיר י"ל כן, ובבית מאיר (שם סעי' ב') תמה ע"ד הב"ש דהא חי"ל ושניות כ"ש שחליצתן ד"ת ואעפ"כ כ' הר"מ שאינם פוטרים צרתם, וביאו"ד הב"ש ביארו דכ"ד רש"י הוא דכשיש זיקת יבום ולא חזיא ליבומי נמצא דזיקתה גרועה אבל כשכל הזיקה היא זיקת חליצה בזה חשיבא חליצה מעליא, ויש להוסיף דברים בזה דהנה נתבאר מד' הרמב"ן בביאור ענין חל"פ, דחליצה כשרה מפקעת זיקת המת משא"כ חל"כ, ובחי' הגרשש"ק סו"ס כ"ו ביאר דחליצה כשרה עומדת במקום יבום וע"כ מפקיע כל זיקת המת, וכ"ז בדחזיא ליבומי דשייך לומר שעומדת במקום יבום, אבל בדלא חזיא ליבומי לא שייך לומר שעומדת במקום יבום ע"כ אינה מפקעת אלא זיקת החי, וא"כ י"ל דכשכל הזיקה רק לחליצה בזה אין כלל דין שצריכה החליצה לעמוד במקום יבום וסגי במה שנעשה חליצה בבית זה, והדברים מבוארים יותר להמבואר להלן בשיטת רש"י דיסוד דין חל"פ הוא מדין כל שאינו עולה ליבום וזה לא שייך במחז"ג דכל הזיקה לחליצה, אמנם בד' הרשב"א והריטב"א הנ"ל וכ"ה ברשב"א בתשו' ח"ד סי' צ"ו מבואר דיש דין חל"פ אף במחז"ג, וע"ע לק' בשיטת הרמב"ם.- ולהמבואר באופן שתהא גם מחז"ג וגם אחו"ז לא תהא חליצה פסולה כיון דכל זיקתה רק לחליצה, משא"כ לד' תוס'.

**בא"ד** אלמא חשיבא לה חל"כ אע"ג דאסירא ליבמה משום במ"י והנה רש"י שם ד"ה אלא כ' דהיא חליצה כשרה דאי הוה בעי מצי ליבומי ובתוס' שם ד"ה אלא כתבו דא"א לומר כן, ובעזה"י יתבאר שם ישוב הגון בדעת רש"י.

# צרה לאחר מיתה

**בא"ד** כיון שכבר לא היתה צרת אחו"א משמת בעלה מבואר בתוס' דאין צרה לאחר מיתה, וביאר **הרע"א** במהדו"ת סו"ס ק"ט הטעם משום שאינה צרתה דאינם נשואות כאחת וכ"נ הטעם בתו"י לעיל ח. ד"ה כי ובדף יג: סוף אות א', ומד' הרב השואל שם מתבאר דיש להתיר משום דקרא דעליה לא קאי אלא על שעת נפילה עי"ש, וערש"ש שכ' טעם אחר, ועי' מרחשת ח"ב סי' י"ז ב' שהאריך בענין זה.– וקשה ע"ז דבגמ' בדף כז. מבואר דצרת קרובת חלוצתו אסורה אע"ג דנחלצה לאחר נפילה ונמצא דנעשית צרת ערוה לאחר נפילה, וכ' **האו"ש** בקו' זיקה (אות יד) דמה"ט ס"ל לרש"י שם ד"ה אסור ולק' מ: ד"ה ואסור דהדין דאסור אדם בצרת קרובת חלוצתו הוא אף בנשואות לנכרי והוא משום גזירה דמיחלפא בחלוצה ואין זה מדין צרה, וע"כ אסורה אף לאח"מ, ויש בזה דבר חידוש דהא מודה רש"י דאיסורא הוא רק בצרה והכא אינה צרתה, אכן י"ל דמ"מ שייכא הגזירה, ועמש"כ לק' מא. בזה, אבל לשיטת תוס' לק' מא. ד"ה הך דס"ל דהוא איסור צרה תיקשי [דהא הסוגיא התם כמ"ד אין זיקה] ובאו"ש הביא ירושלמי דבאמת אין בזה איסור, ולמדנו מהירושלמי תרתי א. דאין צרה לאח"מ ב. דאף בצרת קרובת חלוצתו לא מיתסרא לאח"מ, ובדעת הבבלי צ"ל דאיסורא דצרת קרובת חלוצתו מיתסרא אף לאח"מ והדבר צ"ב מסב', ופי' **החזו"א** סי' קכ"ז ס"ק ט' דכיון דגזרו על החלוצה שתהא כגרושה, החשיבו את החלוצה כאשתו מכבר ואין התחלה לדבר, והיינו דבמה שגזרו איסור אחות חלוצה דמיחלפא באחות גרושה היינו דגזרו שהיא חשיבא כאשתו מחמת הזיקה, דאל"כ לא שייך לאסור בקרובות, [וכ' החזו"א דה"ה אם חלץ לשני' לנפילה ג"כ נאסרה הראשונה, אע"ג דבזה הי' מקו"ל דהראשונה לא חשיבא כאשתו משעת נפילתה דהרי סיבת האיסור היא מחמת שהשני' חשיבא כאשתו מ"מ אין לחלק בכך דמאחר דהגדר דאחות חלוצה דחשבינן לי' כאשתו מכבר א"כ חשיבא הראשונה ג"כ כאשתו מכבר וממילא ה"ה צרת ערוה] וכ' החזו"א דה"ה ביבום גזרו זאת, ואע"ג דביבום לא הוצרכו לזה מ"מ מאחר שגזרו בחליצה גזרו נמי ביבום וזהו כוונת תוס', ולהמבואר כ"ז הוא לדעת תוס' אבל לדעת רש"י אין הכרח לומר דגזרו גם ביבום כיון דלרש"י א"צ לכ"ז וכמו שביאר האו"ש, ויל"פ בזה.

**בא"ד** וכשיחלוץ לצרת רחל לא מיתסרא לאה ערש"ש מש"כ לפרש בזה ודבריו מחודשים מאד דלא אשכחן גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שני' אלא כשהיא אסורה השתא ולא באיסור המתחדש, וכמו שראיתי להעיר דכל אשה תיאסר משום שמא יבא עלי' בימי נדותה, ושמא יש לפרש עפ"ד החזו"א הנ"ל דגדר האיסור באחות חלוצתו דחשבינן למפרע כאשתו, וא"כ אי הוה איסור בקרובת צרת חלוצתו הוה חשבינן למפרע כאילו רחל אשתו ואוסרת את לאה.

**בא"ד** וליכא למימר דיש לרחל צרות הרבה עמש"כ בע"א מד' הקר"א דיש מקו"ל דאע"פ שיש כמה צרות מ"מ חשיב ביטול מצו"י מיבמה זו.

**בא"ד** א"נ כשחלץ ללאה וכו' עמהרש"א משה"ק בזה.

**בא"ד** אלא נראה לר"י וכו' לד' תוס' יסוד הדין דחל"פ הוא דיש כאן קלישות בזיקה, אבל מחז"ג וכיו"ב דאין קלישות בזיקה לא, ובטעמא דאחו"ז וכיו"ב חשיב קלישות בזיקה ומחז"ג לא חשיב קלישות בזיקה [ובקר"א נתקשה בזה] ביאוה"ד דמחז"ג נתרבתה לחליצה וכל חיובה הוא בחליצה, ואשר ע"כ אע"ג דפטורה מיבום כערוה מ"מ חליצתה חליצה גמורה דנתרבתה לחליצה אבל אחו"ז יסוד חיובה הוא בין ביבום ובין בחליצה אלא דהיא ערוה ויש בה קלישות בזיקה, [ובחי' הגרשש"ק סי' כ"ו ביאר דכיון דקלישא הזיקה שוב תופסים בה זיקת כולם וכעין קידושין דריו"ח דאשכחן דקידושין קלושים תופסים בכמה בנ"א] אבל רש"י ס"ל דכל שאינה עולה ליבום היא חליצה גרועה ואין בכח החליצה לפטור הזיקה, והיינו דלתוס' הוא חסרון מחמת הזיקה והוא חסרון בכח החולץ, ולרש"י הוא חסרון במעשה החליצה, וכאמור דברש"י סוד"ה נפלה אידך נראה דחל"פ ג"כ מן הדין אין בכוחה לפטור את עצמה מהחולץ ואשר ע"כ פירש"י דחליצתו וזיקתו שוין, היינו דכיון דקלישא זיקתה ממילא סגי בחליצה זו, אבל לד' תוס' אין בזה טעם שלא יפטור את עצמה דאין חסרון בחליצה, שו"ר בחי' ר' נחום (אות תמב) שעמד ביסוד הדברים, ועי"ש עוד (באות תכז) שהביא מד' רש"י לק' מא: ד"ה אלא שכ' בתו"ד וז"ל דהאי אינה עולה לחליצה לאו חליצה פסולה משמע שהרי כמה נשים שנינו חולצות ולא מתייבמות, ומבואר ג"כ דחל"פ מן הדין לא היתה פוטרת, ושם לא שייך שינוייא דרש"י הכא דחליצתו וזיקתו שוים דהתם הזיקה גמורה שהרי עומדת ליבום לאחר ג"ח, ור' נחום ביאר בד' רש"י דיסוד הדברים כיון שא"א לייבם הוא כעין דין כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה והוא חליצה גרועה, ועמש"כ עוד בד' רש"י.

ובשיטת רש"י בשמעתין דלמ"ד יש זיקה דין חל"פ הוא אף בשוות משא"כ למ"ד אין זיקה הוא רק בחליצה גרועה, הביאור דלמ"ד יש זיקה אין בכח חליצה גרועה לפטור את הצרה או את האחין, אבל למ"ד אין זיקה אין חסרון זה, אבל כשהיא חליצה גרועה אינה מועלת, והי' מקו' לבאר בזה דחליצה גרועה היינו דקלישא זיקתה וא"כ כלפי הזיקה האלימתא חשיב כאחד מן השוק שאינו יכול לחלוץ וע"כ אינה פוטרת, אכן ברש"י מתבאר דאין זה משום קלישות הזיקה.- עוד נתבאר לק' כז. דרש"י והר"מ ס"ל דאחו"ז אינה ערוה דהא תפסי בה קידושין ויבום וע"כ לא קלישא זיקתה.

**בא"ד** אחות חלוצתו לכו"ע מתבאר דאף למ"ד אין זיקה ג"כ יש דין חליצה פסולה וכוונתם להס"ד בגמ' בדף כז. דקאמר את"ל דאף למ"ד אין זיקה יש דין חל"פ. ומתבאר דאף לס"ד דדין חל"פ הוא אף למ"ד אין זיקה מ"מ הוא מדין קלישא זיקה, וכן מוכח דאל"כ תיקשי להס"ד קו' תוס' ממחז"ג, ועדו"ח רע"א ודוק.

**בא"ד** וכן סוטה דרבנן דקרי לי' בירושלמי ח"פ כ' **העל"נ** דתוס' לשיטתם בדף יא. דסוטה דאו' פטורה גם מן החליצה והיא כערוה, ואשר ע"כ סוטה דרבנן חשיבא כערוה, אבל לדעת הראב"ד דחייבת בחליצה א"כ אינה כערוה ואין כאן קלישא זיקתה, ועי' ב"ח סי' קע"ג דכ' דלד' הראב"ד דסוטה צריכה חליצה הרי היא פוטרת צרתה, והב"ש ס"ק י"ב תמה עליו מד' תוס', ובחזו"א סי' קכ"ז ס"ק ז' כ' דתוס' כ"כ ע"פ דרכם דהיא כערוה ופטורה מן החליצה עי"ש.

**בא"ד** ואסור לבטל מצו"י לא נגרעה בהם הזיקה לכאו' לד' רש"י ותוס' לעיל שיש נאסרה באיסור לבטל מצו"י לכאו' נגרעה הזיקה, אכן בתוס' לק' כז. סוד"ה שמואל כ' דנאסרה לא חשיב חל"פ.

והנה דעת הרמב"ם כשיטת רש"י וכמש"כ הגר"א, והא לך ד' הרמב"ם פ"ז מיבו"ח ה"י ויראה לי שכן הדין בשתי יבמות הבאות מבית אחד והאחת מהן אסורה על יבמה משום שנייה או מחייבי לאוין או מחייבי עשה שאם חלץ לאסורה לא הותרה צרתה חלץ לצרה הותרה האסורה עכ"ד, ומתבאר דאף בחי"ל ועשה ג"כ חשיבא חליצה פסולה, וכ"ז לא יתכן לד' תוס' דהא לא קלישא זיקתה, ועי' מהרש"ל שכתב דהתוס' יכלו להק' ע"ד רש"י מצרת חי"ל, ותיקשי ע"ד הר"מ קו' תוס' ממחז"ג דא"צ חיזור, [ובר"מ לא הביא דין צרת מחז"ג דפוטרת צרתה] וביותר דהמ"מ פ"ו הי"ג כ' דפוטרת צרתה ותיקשי מ"ש מחי"ל ועשה, ועמד בזה הכס"מ, ועי' ב"ש סי' קע"ד ס"ק ד' מה שתי' (והובא לעיל), וביארו בזה דהר"מ לשיטתו בפ"ו ה"י דבחי"ל או עשה או שניות אם בעלו קנו ויש זיקת יבום משא"כ במחז"ג אין זיקת יבום וכל הזיקה רק לחליצה ובזה ליתא הדין בחל"פ וכמשנ"ת בדעת רש"י. – ולד' רש"י והר"מ לכאו' ה"ה חליצת נדה חשיבא חליצה פסולה ועי' שי' הגרש"ר (אות לד), ויל"ע האם ה"ה חרם דר"ג שלא לישא ב' נשים, עוד ילהס"ת באשה שאסורה ליבום מספק האם חליצתה חשיבא חליצה פסולה דלא חזיא ליבומי, ולכאו' זה תליא ברש"י ותוס' דלדעת רש"י והר"מ דכל לא חזיא ליבומי חשיבא חל"פ ה"ה הכא לא חזיא ליבומי מספיקא, אבל לד' תוס' דהוא משום דקלישא זיקה הכא ממ"נ לא קלישא זיקה דאי בעיא יבום הא חזיא ליבומי, ואי לא חזיא ליבום א"צ חליצה, ובב"ש סי' קנ"ו ס"ק ג' הביא אחרונים דהוי חל"פ ונתקשה בזה, וברע"א בג' הביא עוד אחרונים שנחלקו בזה, ואפשר דאף לרש"י תחשב חליצה כשרה וכעין שאמרו לק' מא: דאם יבא אלי' ויאמר חשיבא בת יבום, וא"ש דהריטב"א לעיל כג: (ד"ה קדמו שנים) כ' דהיא חליצה כשרה והוכיח כן מהמשנה שם, ותיקשי ע"ד רש"י והר"מ ולהנתבאר א"ש, וע"ע באו"ש בקו' זיקה (אות כ"ד) שדחה הראי' מהמשנה בדף כג: עי"ש, וע"ע בחי' הגרש"ר (אות ל"ו).

**והרשב"א** הק' ע"ד הר"מ מברייתא לעיל כ: דאיסור מצוה או איסור קדושה בא עליה או חלץ לה נפטרה צרתה וכ' ה"ה די"ל דצרתה שהיא כיו"ב קאמר, וכ' ה"ה שאין בזה ישוב לדעת הר"מ דאף בשוות ג"כ צריכה חיזור, והגר"א סי' ק"ע ס"ק מ"ה תי' דהך ברייתא אתיא כמ"ד אין זיקה וכ' וכ"מ ברשב"א, ותימה ע"ד ה"ה שלא תי' כן, וי"ל דסובר ה"ה דמאחר דדעת הר"מ דח"פ אין זה מחמת דקלישא זיקה אלא משום דא"א ליבומי א"כ הוא אף למ"ד אין זיקה, ואע"ג דבשוות אמרי' בשמעתין דלמ"ד אין זיקה אין דין חל"פ הכא אינם שוות, [ובעזה"י יבואר להלן כז. עוד בשיטת הר"מ דיש חילוק לדינא בין שוות לאינם שוות], עוד הק' הרשב"א וה"ה והרמב"ן לק' מד. מתוספתא פ"ו ה"ה דקתני בהדיא דבהיתה אחת מהן איסור מצוה או איסור קדושה חליצתה פוטרת צרתה, ולמדנו מזה דאף חליצת שני' פוטרת צרתה, וצ"ב דלכאו' שני' דמיא לשמעתין, ובמ"מ כ' די"א דרק כשנאסרה בזיקה אבל בשני' וכיו"ב שהן אסורות מתחלתן חליצה כשרה היא ופוטרת צרתה עכ"ד, וצ"ב הסב' לחלק בין נאסרה מתחילתה לנאסרה אח"כ, ועכ"פ אין בזה ישוב לד' תוס' שנראה מדבריהם שחילקו באופ"א וא"כ שני' לכאו' דמיא לשמעתין, וביותר דמבואר בטור ודרכ"מ רס"י ט"ו דשניה מדרבנן לא תפ"ק הרי דהיא כערוה, ועמהרש"א לק' קח: דצרת שניה אינה מתייבמת ותמה עליו הק"ר מד' הרי"ף פ' כיצד דמתייבמת, וכ"ה בר"מ פ"ו ה"כ, וע"ע מש"כ בדף כז. בדין צרת שניה.

עוד הק' **הלח"מ** פ"ו ה"י **והגר"א** סי' ק"ע ס"ק מ"ה דלד' הר"מ דחייבי לאוין חשיבא חליצה פסולה, א"כ הרי כשם דחליצה פסולה אינה פוטרת כך ביאה פסולה וכמש"כ הר"מ פ"ה ה"ט ולהלן, וא"כ איך פסק הר"מ פ"ו ה"י דביאתה פוטרת צרתה והניחו בקושיא, [ויעוי"ש בהגר"א דהק' מברייתא לעיל כ: דפוטרת צרתה ותי' דאתיא כמ"ד אין זיקה, ולא הו"מ הגר"א לתרוצי כמש"כ בס"ק ט"ו דמיירי שהצרה ג"כ חילו"ע, דביאה פסולה אינה פוטרת את עצמה וכדתנן בפ' ר"ג] ויש לתמוה ע"ד דא"כ הו"ל לאקשויי מדינא דמתני' דקדמו וכנסו יוציאו ומשמע דא"צ עוד חליצה ולא נזכר בפוסקים דחולצת, ותיקשי מדוע אין כאן ביאה פסולה שצריכה חיזור [ובאמר"מ סי' ח' אות ב' וי"ג וקה"י סי' י"ט פי' דהאחים פטורים מדין אשת אח החי, ולפ"ז הצרה לא תיפטר] **ובחזו"א** סי' קכ"ז ס"ק ו' ביאר דחלוק דין ביאה פסולה מחל"פ וראיה לדבר דלק' נ: מפרשי' טעמא דביאה פסולה יש אחריה כלום והוא משום גזירה ולא מסב' ושמעתין דחל"פ הוא מסב', ואשר ע"כ באחו"ז לא חשיבא ביאה פסולה, וא"כ אין לדמות זל"ז, ומו"ר הגרי"ג שליט"א הוסיף דהר"מ בפ"ה הביא דין ביאה פסולה וחל"פ ושם הוא בדין ביאה וחליצה אחר מאמר ואחר הגט, ובפ"ז הביא דינא דאחו"ז וחי"ל ועשה ושם כ' רק דין חליצה פסולה, אלמא דתרי דיני נינהו וביאה פסולה לא כתב בחי"ל ועשה ולא באחו"ז, ונתבאר בזה בס"ד לק' כח., ואפשר דד' הגר"א הם השגה על השו"ע ובשו"ע הביא ב' הדינים יחד, ודין אחיות לא ביאר השו"ע וכלל הכל בדין חליצה פסולה עיש"ה, וא"כ ה"ה דהיא ביאה פסולה, ובאמת דלפמשנ"ת בגדר חל"פ מד' הגרשש"ק שח"פ אינה עומדת במקום יבום א"כ כ"ז ל"ש בביאה פסולה דהרי יש כאן יבום ודוק.

**בד"ה** דנפול הקשה ה"ר אברהם מבורגויי"ל וכו' דכאו"א חולץ לשתיהן מבואר מד' ה"ר אברהם דחליצת אחו"ז אינה פוטרת אחות חלוצה דאל"כ השני' לא תצטרך חליצה רק משני דלדידי' היא אחו"ז, ובחזו"א סי' קכ"ז ס"ק ד' מתבאר עוד דאי נימא דאחות חלוצה גרועה יותר מאחו"ז, א"כ אף הראשונה לא תצטרך חיזור דמאחר דבשעה שחלץ לה ראובן היתה חליצה של אחו"ז ועתה אם יחלוץ שמעון יהא חליצה של אחות חלוצה בכה"ג אין דין חיזור אי נימא דאחו"ז עדיפא מאחות חלוצה וכמבואר במהרש"א עי"ש. – וצ"ב בסב' המהרש"א הא מאחר שבשעתה לא הועילה החליצה דהיתה צריכה חיזור איך תועיל אח"כ, ויש לתלות זאת בטעם הפסול דחל"פ, ובכל חליצה פסולה לאחד וחלץ לה לא תיקשי מדוע צריכה חיזור הרי לאחר שחלץ נמצא שנאסרה גם לשני ומדוע צריכה חיזור די"ל דמ"מ צריך חליצת השני דשוה לראשון, אבל הכא חליצת השני גרועה היא. – ועיקר הוכחת החזו"א הוא רק אי נימא דחליצה מעולה פוטרת הגרועה, אכן תוס' בד"ה מדקאמרת נתבאר די"ל דאינה פוטרת.-ובעיקר קו' הר"ר אברהם יל"ע דהנה רב אשמועינן דין חליצה פסולה משום אחות חלוצה ולפום קו' דלימא בשני אחים התם החל"פ הוא משום אחו"ז, והרי להמבואר בסותוד"ה וחליצה דלא כל איסור לייבם משוי חל"פ א"כ י"ל דרב השמיענו באחות חלוצה,וי"ל דאדרבה באופן דהר"ר אברהם יש כאן גם משום אחו"ז דהיינו בנחלצת הראשונה וגם משום אחות חלוצה בנחלצת השניה, ואי הוה אמר רב בכה"ג שצריכות שתיהם חליצה משניהם הוה שמעינן תרתי [ואין לומר דהנחלצת שני' מאח השני אסורה משום נאסרה דאחו"ז דנאסרה לא משוי חל"פ וכמש"כ תוס' לק' כז. סוד"ה שמואל] ודוק היטב, שו"ר בראמ"ה שעמד בזה עי"ש.

**בא"ד** הויא ראשונה יבמה שהותרה וכו' לפמש"כ תוס' לק' כז. סוד"ה שמואל דנאסרה לא משוי חליצה פסולה א"כ אף בנחלצה ראשונה יוכל השני לבדו לחלוץ לשני' דאע"ג דאסירא ליבומי מ"מ אין זו חליצה פסולה כיון דלא מיתסרא אלא מדין נאסרה, ומה"ט ילה"ע בדבריהם בקו' שהק' דכאו"א חולץ לשתיהן הא השני' אינה צריכה חליצה אלא מא' דהיא חליצה כשרה דהוא רק מדין נאסרה, וע"ע בסמוך.

**בא"ד** מ"מ אינה אסורה לו משום אחו"ח דכיון דחליצה זו לא עשה אלא משום חיזור וכו' הר"א חידש דחליצת חיזור אינו אוסר קרובות, ובבית מאיר סי' קס"ב סעי' ג' כ' דה"ה אחות זקוקה תליא בזה, ודן דאפשר דבאחו"ז כו"ע מודו דזיקת חיזור אינה אוסרת, ודקדק כן מתוס' בדף כז. ד"ה ושמואל דנראה דזיקת חיזור קילא טפי, ושוב מסיק דלדידן דקי"ל דלא כהר"א יש לאסור בזה, ועי' ישרש יעקב, וע"ע בבית מאיר בספרו צלעות הבית סו"ס א' מש"כ לדינא בספק חליצת חיזור, וצ"ע דבד' ה"ר אברהם נראה דהשני חולץ לראשונה דהק' דהיא אחות חלוצתו, ובאמת צ"ב טעמא דמילתא הא מאחר דס"ל דאין איסור אחו"ח משום חליצת חיזור ה"ה דלא יהא איסור אחו"ז משום חיזור וכדנקט הב"מ וכ"ה בחזו"א סי' קכ"ז ס"ק ג' ובהשלמות בסוף הספר אות י' וצ"ע, ילהס"ת אי חליצת חיזור פוסלת לכהונה וברמב"ן לק' מד. (ד"ה הא) כ' דפוסלת, וצ"ע לשיטת ה"ר אברהם, שו"ר בתורא"ש בדף נג. ד"ה לימא שכתב שאינה פוסלת וכ"ש מהא דאין איסור קרובות [ודבריו שם צ"ע דנראה דדינא דה"ר אברהם הוא פשיטא, ועמד בזה העל"נ שם].

**במהדו"ב** הביא **תו"י** שהק' ע"ד ה"ר אברהם דמ"מ אכתי יכול להשמיענו דין חל"פ צריכה חיזור בראשונה שצריכה חליצה משתיהם, ובחי' ר' שלמה סי' ו' כ' לתרץ בדרך חידוד דלה"ר אברהם כיון דחליצת חיזור אינה אוסרת קרובות ה"ה זיקת חיזור אינה אוסרת קרובות וא"כ יכול השני לייבם השני' דאינה אסורה עליו ותיפקע הזיקה מהראשונה מדין אחות אשתו [דנישואין מפקעי זיקה עי' לעיל יח: בתוד"ה שומרת ובד"ה אומרים] והעיר באור תורה דלכאו' ייאסר לו לעשות כן משום ביטול מצות חליצה, ושמא י"ל דחליצת חיזור אין איסור לבטלה, אכן א"כ יקשה מ"ט בנפלו ג' בב"א אמרי' דצריכה חיזור והרי אפשר שאח אחד יחלוץ לשני' ולשלישית ואח"כ השני ייבם הראשונה, ושמא י"ל דחליצה שחלץ לשלישית היא חליצה גרועה דלדידי' היא אחות חלוצתו ולאחיו אחו"ז, ובכה"ג הצריכה חיזור אוסר באחותה ועכ"פ אסור לו לבטל חליצה זו, אכן נתבאר בתוס' דס"ל דאחו"ח ואחו"ז שוים וא"כ אינה גרועה, ועי' בישרש יעקב שנקט שיש איסור לבטל חליצת חיזור, ועפ"ז דחה ד' הב"מ עי"ש, וע"ע חי' הגרשש"ק סו"ס כ"ה משכ"ב. ונתעוררתי ליישב בזה עפמשנ"ת דקו' הר"ר אברהם דלימא רב בשתים דבכה"ג נשמע בין אחות חלוצה ובין אחו"ז דתרוייהו משוי חל"פ, אבל מהא דהראשונה צריכה חליצה משתיהם לא שמעינן אלא אחו"ז ולא אחו"ח, [ובפרט דלפמשנ"ת עולה דאחות חלוצה קיל טפי מאחו"ז וכמשנ"ת דחליצת חיזור אינה אוסרת באחו"ח ואוסרת באחו"ז] אכן לפ"ז ילה"ע לפמשנ"ת בדף כז. בתוד"ה ושמואל דר"י מודה להרר"א דחשיבא חליצה כשרה אלא דאוסר ליבום א"כ לדידי' ג"כ מתיישבא קו' תוס', ולפמשנ"ת שם באופ"א א"ש, וע"ע **בתוס' חד מקמאי** שתי' בדרך זו, וא"כ אשה"ט הא דלא קמ"ל בשתים דרב בא לאשמועינן דאחות חלוצה בעיא חיזור וזה לא שמעינן בשתים דהתם הוא רק אחו"ז ודוק.

והנה ר"י נחלק ע"ד הר"א, ומ"מ מבואר בתוס' לק' כז. ד"ה שמואל דמודה דחליצת שמעון היא חליצה כשרה כיון דלא מיתסרא רק משום חיזור [כ"ה להדיא בתורא"ש שם] ונמצא דר"י לא נחלק ע"ד הר"א שאין השני' צריכה חליצה משתיהם, א"כ במה נחלק ר"י, ובהכרח צ"ל דמ"מ משכח"ל דינא דחיזור בראשונה וכקו' התו"י, אלא דלד' ר"י א"א לייבם ולהפקיע החליצה מהראשונה ודוק.

**בא"ד** ואין ראי' דאיכא למימר דריו"ח וכו' דסבר כשמואל מטעם זה פסק הרא"ש סי' ב' כשמואל דריו"ח סבר כוותי'.

**בא"ד** ולפי סברתו וכו' כ' העל"נ וחזו"א סי' קכ"ז ס"ק ב' דהר"א ס"ל כר"ח שהובא בתוס' לק' כז: ד"ה אבל דלמ"ד יש זיקה מודה רב דנאסרה.

**בא"ד** ואין נראה לר"י וכו' ד' התוס' הם פלא דלא ביארו במה דחי ד' הר"א הא רב סבר דיבמה שהותרה ונאסרה תחזור להתירה הראשון וא"כ נמצא דהראשונה חוזרת להתירה ואי משום דתיקשי ממתני' דחולצות ולא מתייבמות הא רב דסבר אין זיקה בהכרח מפרש דהוא משום ביטול מצו"י ושמעתין אזיל רב למ"ד יש זיקה, ולדידי' אין הכרח דיש ביטול מצו"י די"ל דנחלק על המשנה ושרי ראשונה לייבם, וביאר **החזו"א** סי' קכ"ז ס"ק ב' דכוונת ר"י דלהלכה דקי"ל יש זיקה וקי"ל תחזור להתירה הראשון בהכרח מוכח מהמשנה דשתיהן חולצות חליצת חיזור אוסרת קרובות, ובחזו"א במכתב החזיק פי' זה בד' התוס' וכ' שאין ביאור אחר בתוס', ובתוס' לק' כז: ד"ה איתיביה מתבאר דהפי' במשנה הוא משום דחליצת חיזור אוסרת קרובות וכד' החזו"א ודוק, ובבית מאיר סי' קס"ב סעי' ג' צידד דר"י לא נחלקו בדינו דהר"א אלא נחלק בראייתו עי"ש, וצ"ב כיצד פירש לד' תוס'.

בעיקר קו' ה"ר אברהם הרשב"א הביא יש מתרצין דנקט כן להודיעך כחו דשמואל שאע"פ שחליצת שמעון חליצה כשרה לגמרי וחליצת ראובן פסולה לגמרי מ"מ פטרה חליצת ראובן ועי"ש משה"ק ע"ז, וע"ע תורא"ש בשם ר"מ, וברמב"ן הביא לתרץ דראשונה שבשעת נפילתה היתה מותרת אינה חל"פ, והרמב"ן דחה זאת עי"ש, ובטעם שיטה זו י"ל דאי נימא דערוה לאחר נפילה לא מפקע זיקה (ונתבאר בס"ד בדף מא.) א"כ לא קלשה זיקה. ובזה א"ש דלא תיקשי מחלץ לבעלת גט ובעלת מאמר דלא נפטרו צרתם והא התם נעשה לאחר נפילה דהתם הגט והמאמר בודאי מקלשי זיקה.

**בתוד"ה** לדברי דהתם קמ"ל תרתי כ' בדו"ח **רע"א** והדברים מחוסרי ביאור דמה נ"מ אם אשמע לן תרתי או חדא ותו דגם הכא אשמעינן תרתי דיש זיקה ויש חיזור על כל האחין עי"ש, ולעיל יז: כ' הרע"א על קו' תוס' ולפי פירושנו אין כאן קושיא כלל דבשלמא אי דנפשיה קאמר ובא להשמיענו הלכתא דאין זיקה היינו דקאמר גוף הדין דלאחר מיתה אבל אם הוא סבר דיש זיקה ויהי' מאמרו רק למ"ד אין זיקה מותר באמה זהו משנה שא"צ דפשיטא דכן הוא עי"ש.- ע"ע תורא"ש בביאו"ד תוס'.

# דף כ"ז ע"א

**בגמ'** ה"מ למיפטר צרתה אבל מפטרא נפשה פטרה יש לבאר בזה עפמשנ"ת בדף מג: דהא דאח א' פוטר כל האחין הוא סב', ואילו הא דיבמה אחת פוטרת כל היבמות הוא קרא, ונתבאר דיסוד החיוב הוא ביבמה דכל יבמה טעונה הקמת שם משא"כ באחין יסוד החיוב שאח א' יחלוץ, ועוד דכלפי היבמות י"ל דכולם זקוקות אבל ביבמים הא איתתא לבי תרי לא חזיא, וא"כ י"ל דמה"ט יש לחלק בין מיפטר נפשה למיפטר צרה, וצ"ע היטב בסוגיא בדף י' בפלוגתא דריו"ח ור"ל, שו"ר בחי' הגרנ"ט סי' ה' שכ"כ, וע"ע חי' ר' ראובן סי' א', וע"ע לק' כח: בתוד"ה שנעשו ולק' כט. ולק' נא: ברש"י ד"ה ואין מש"כ ביסוד זה, ויעויין בריטב"א דנראה מדבריו דהוא סב' בדין שליחותא, ובנהור שרגא ביאר דבריו ע"פ הירושלמי דאיכא מ"ד דהאחין אינן חייבין על החלוצה כרת והוא חייב על הצרה כרת אלמא דאחין הוא מדין שליחותא משא"כ צרה, וכ' הנהור שרגא דכן מדוקדק בד' שמואל לק' מ: דקאמר דהבא על צרת חלוצה ולא אמר דהאחין חייבין על החלוצה כרת ויעוי"ש מה שביאר עפ"ז בסוגיין, והאריך בזה הרב המגיה במילואים לריטב"א סי' ט"ו.- ומסתברא דאם יש אח אחד דלדידי' שתי היבמות חליצה פסולה ולאחיו השני הוא חליצה כשרה, יוכל לפטור האח האחד בחליצתו גם את הצרה, דכל שנפטרה מיבם א' נפטרה מכל הבית ודוק, ע"ע משנ"ת לעיל כו: בתוד"ה מדקאמרת בזה. – וברמב"ן לעיל כו: הביא י"א דלרב אדרבה למפטר צרה פטרה אבל למפטר אחיו לא פטר והרמב"ן דחה זאת, אמנם הטור סי' ק"ע (סעי' ה') נקט כן בדעת רש"י, והאריך הגר"א בס"ק י"ג וי"ד והוכיח כן מרש"י נ: ד"ה וחליצה ונג. ד"ה צריכות ועי"ש עוד, וכן מבואר בתוס' חד מקמאי בסו"ד, ובחי' ר' נחום (אות תלא בהערה) ביאר טעם שיטה זו דס"ל להיפוך מהנ"ל דבצרות הוא דרשא בית א' חולץ דסגי בחליצה אחת משא"כ באחים בעינן חליצה לכל א', אלא שא' פוטר את כולם, ועמש"כ לק' נא: מהמאירי בביאור שיטה זו, ובעזה"י יתבאר עוד בע"ב בזה.

העולה מסוגיין דפליגי רב ושמואל למ"ד יש זיקה [וכן פסק שמואל כמ"ד יש זיקה, ועי' מהדו"ב] לשינויא קמא פליגי בחליצה שווה לרב אינה פוטרת ולשמואל פוטרת, ולאבע"א פליגי במיפטר נפשה דלרב אינה פוטרת ולשמואל פוטרת אף חליצה גרועה, ובלמפטר צרתה י"ל דמודה לרב, כ' **הנמו"י** (ז: מדפי הרי"ף) דכ"ז בחליצה גרועה אבל בשוה פוטרת גם את צרתה, והר"מ ס"ל דאף בשוות אינה פוטרת וכמשי"ת בסמוך, וע"ע מש"כ לק' ע"ב בתוד"ה אלא.

**ברש"י** ד"ה חלץ לאחיות מיהו קל איסורם וכו' לכאו' ד' רש"י הם כרב אשי במסקנת הסוגיא בסמוך, ובעזה"י יתבאר שם בד' רש"י.

בד"ה חלץ דזיקה גרידתא היא הרש"ש לעיל כו: (סוד"ה א"ה) פי' כוונתו דמיירי בנפלו [שני' ושלישית] בבת אחת ומ"מ חליצתה עדיפא דהיא אחות זקוקה ולראובן היא אחות חלוצה, ולפ"ז רש"י סתר משנתו דלעיל כו: מבואר דהם שוות, ובהכרח צ"ל דכוונתו דנפלו בזא"ז ויש כאן זיקה גרידתא בלא איסור כלל, ועמהרש"א דשמואל מיירי בזא"ז [ובעיק"ד המהרש"א עחזו"א סי' קכ"ז ס"ק ב' משכ"ב, ונתבאר בס"ד לעיל כו: בתוד"ה דנפול].

**בד"ה** אבל היכא דליכא צרות בהדייהו צ"ב דאף בדאיכא צרות יכול א' לחלוץ גם לצרות ולא תצטרך חליצה מן האחין, ואפשר דכוונת רש"י דאם איכא צרות עדיף טפי שיחלצו לצרות שעי"ז לא יצטרכו לפסול את האחיות מן הכהונה וכדאמר לעיל יא: לא ישפוך אדם מי בורו ואחרים צריכים לו, ועי' בסמוך מד' הר"מ.

**בתוד"ה** מאי וכ"ש היכא דשניהן שוין התוס' לשיטתם לעיל כו: ד"ה מדקאמרת דחליצת הצרה היא חליצה מעולה יותר, אכן ד' תוס' שם הם בצרת קרובת חלוצתו וכמ"ד אין זיקה, וד' תוס' כאן הם כמ"ד יש זיקה [וכמש"כ בד"ה ושמואל] ובזה ג"כ כתבו דהצרה מעולה יותר, ומד' הרשב"א נראה דיש לחלק בזה עי' בדבריו לעיל כו: ובדבריו בשמעתין (ד"ה ה"א) ודוק.

**בא"ד** דלהאי שינויא וכו' גם בזה הלכו לשיטתם שם.

**בא"ד** וחליצת צרות הויא חליצה כשרה דבריהם צ"ב ובתורא"ש הוסיף חליצה כשרה טפי, **ובלח"מ** פ"ה הי"ב כ' דתוס' ס"ל דצרת אחות זקוקה מתייבמת ויתבאר להלן בעזה"י, וראיתי לבאר עוד די"ל דהצרה אסירא ליבומי אך אין בה דין ערוה ולא קלישא זיקתה ע"כ חשיבא חליצה כשרה. – **הרא"ש** סי' א' כ' דשינוייא קמא עיקר דאתיא כר"א, ובק"נ הביא ליש"ש שתמה ע"ד דהא שינוייא בתרא ג"כ אתיא כר"א עי"ש, וכן הק' הגר"א סי' ק"ע ס"ק י"ד, ופלפלו בזה הרבה ליישב ד' הרא"ש ולק' בד' ר"א כתבנו בס"ד ישוב עי"ש.

כתב **הרמב"ם** פ"ה מיבו"ח הי"ב נחלצה אחת מהן חליצה פחותה הותרה להנשא לזר זו שנחלצה אבל צרתה אסורה עד שתחלוץ גם היא או עד שיחלצו כל האחין לראשונה שנחלצה החליצה הפחותה, שאין חליצה פחותה מסלקת זיקת יבום מבית זה עד שתחזור על כל האחין או עד שתחלוץ כל אחת מהן עכ"ד, הנה הר"מ יש לו שיטה חדשה דחליצה פסולה פוטרת את עצמה, ומ"מ כדי לפטור את חבירתה בזה יש ב' אופנים או שיחזרו ויחלצו לה כל האחין או שיחלוץ הוא לכל הצרות, והוא דבר מחודש מאד דנמצא דלאחר שחלץ א' חליצה נפטרה לשוק מ"מ חוזרת וחולצת להתיר צרתה, ותמה הרשב"א ע"ז עי"ש, ומקורו של הר"מ כ' **הגר"א** סי' ק"ע ס"ק מ"ח שפי' כן בד' שמואל, והביא דבפה"מ סופ"ה ג"כ אזיל בדרך זו, **והרמב"ן** (בד"ה ותמהני) נחלק ע"ד הר"מ, ועוד הק' דא"כ ביבם אחד חלץ לאחיות נפטרו צרתן והו"ל לשמואל לפרושה והרי הרב עצמו ז"ל מודה שאפילו ביבם אחד חלץ לאחיות לא נפטרו צרות עכ"ד, והיינו דביבם א' בזה ה"ז כמי שחלצו כל האחין ופוטרת צרתה, והגר"א (שם) תי' דמודה הר"מ בחליצה גרועה דבזה אינה נפטרת עד שתחלוץ מכל האחין וכ"ד הר"מ הם בשוות, ונמצא לפ"ז דלדינא יש תרי דיני בחל"פ א. בשוות ב. בגרועה, ועמשנ"ת לעיל כו: בזה לענין ביאה פסולה, ולא ברירא לי ד' הגר"א דממ"נ הא באחין הוא אף באופן דחלץ לגרועה במקום מעולה ג"כ א"צ חליצה מכל האחין וזהו דינא דשמואל ואילו בצרות לא מהני בכה"ג וצ"ב, שו"ר בשי' הגרש"ר (אות נב) שעמד בזה. ובברכ"ש סי' י"ב כ' לבאר שיטת הר"מ דע"י שחולצים כולם לאחת משוי לי' חליצה מעולה ודן שם דמהני למפרע, ונסתפק באופן שחלץ א' מן האחין ואח"כ מתו שאר האחין, האם השתא צריכות הצרות חליצה דהשתא ליכא עוד אחין או"ד דמ"מ בשעתה לא הועילה, ועי' בחי' הגרשש"ק מש"כ בד' הר"מ, וכ' לחדש דלהר"מ אע"ג דהותרה לשוק מ"מ עדיין אסור בקרובותיה מדין אחו"ז דהרי יש בה זיקה דהא מהני חליצתה להתיר צרתה.

**בגמ'** גופא אמר שמואל וכו' חלץ לבעלת הגט פירש"י דקלישא זיקתה וכן האריך רש"י לק' נא. ד"ה לימא עי"ש, צריך לבאר דהא שיטת רש"י דחל"פ היא כל דלא מצי ליבומי, ומדוע נטה רש"י מפירושו, והביאור פשוט דרש"י בא לפרש מדוע בעלת הגט גריעא טפי ע"ז פי' דקלישא זיקתה, והוסיף מו"ר הגרי"ג שליט"א דמשום האיסור לייבם אדרבה לשמואל גופי' דסבר לק' מ: דצרת חלוצה בכרת א"כ אדרבה הצרה אסורה יותר, ואף לריו"ח מסתברא דהאיסור בשניהם שוה, ונמצא דמודה רש"י דקלישא זיקתה משוי חל"פ אלא דס"ל דדין חל"פ הוא אע"פ דלא קלישא זיקתה, ואפשר דאתיא כמ"ד יש זיקה וכמש"כ התו"י, ומש"כ רש"י דקלישא זיקתה מתבאר **ברמב"ן** **וברשב"א** (ד"ה שמואל) וכ"ה בתוס' בע"ב ד"ה בעלת דאותה שעשה בה מעשה קלישא זיקתה וה"ט דבעלת גט ובעלת מאמר, וכ' הרשב"א ותדע דבעלת הגט ובעלת מאמר נאסרות בקרוביו והוא נאסר בקרובותיהן ושאר היבמות מותרות, ועי' בתוס' לעיל כו: ד"ה מדקאמרת שג"כ הוכיחו מאיסור קרובות ועמש"כ שם.

**בגמ'** חלץ לבעלת המאמר ופירש"י שחליצה זו אינה פוטרת לגמרי שעדיין צריכה גט למאמרו ודקדק **הרש"ש** דאם נתן גט למאמרו החליצה פוטרת, וכ' דלסב' תוס' לעיל כו: סוד"ה וחליצה דבעלת מאמר דמיא לכנוסה ואין בה זיקה אין לחלק בזה עי"ש עוד, ועחזו"א סי' קכ"ח ס"ק ט' דכ' טעם אחר דלאחר שנתן גט יהני החליצה דהגט מפקיע המאמר למפרע עי"ש. ובשו"ע סי' ק"ע סעי' ז' נראה דאף בכה"ג היא חליצה פסולה.- ובמש"כ רש"י הטעם דהחליצה אינה פוטרת לפ"ז הוא לא משום דקלישא זיקה אלא זה סב' שהוא חסרון בחליצה, ובהא דהוי חסרון בחליצה ביאר **מו"ר הגרי"ג שליט"א** דהמאמר אינו דין נפרד מהזיקה אלא הוא אלימות בזיקה, וע"כ יש חסרון במה שאינה נפטרת לגמרי, וע"ע במשנ"ת לק' ע"ב בזה, וא"ש רש"י לשיטתו שם וכמשנ"ת שם בעזה"י.אכן התוס' לעיל כו: סוד"ה וחליצה פירשו דדמיא לכנוסה דאין בה זיקה, וכשיטתם דחל"פ הוא משום דקלישא זיקה. והא דלא פירש"י כמו שפי' בעלת הגט משום דקלישא זיקה משום דרש"י לשיטתו דמה שא"א לייבם משוי חל"פ א"כ צרת בעלת מאמר היא פסולה דא"א לייבמה ואילו בעלת מאמר אפשר לייבמה ע"כ הוצרך רש"י לפרש שיש חסרון חדש בבעלת מאמר, אכן העירוני דיכול לייבם צרת בעלת מאמר ע"י שיתן גט למאמרו וכד' רבא לק' לב. ולרש"י לשיטתו שם דלא הותרה אלא לאחין ניחא.- כ' בחי' ר' נחום (אות תלג) דלפ"ז מימרא דשמואל הוא ג' דינים א. חלץ לצרות לא נפטרו אחיות והוא מדין חל"פ שאינה פוטרת צרתה ב. חלץ לבעלת הגט לא נפטרה צרתה משום דקלישא זיקתה ג. חלץ לבעלת מאמר הוא דין נוסף דחליצה שאינה מתרת אינה פוטרת צרתה, ואשה"ט דאיצטריכו תלתא דיני ומ"מ הכל משורש א' דחל"פ אינה פוטרת, וכ"ז דלא כמשנ"ת לעיל כו: בתוד"ה מדקאמרת דרש"י הוכיח דחליצה גרועה אינה פוטרת המעולה מבעלת גט ומאמר, ולהנתבאר הוא מטעם אחר.

**בגמ'** מ"ש לאחיות וכו' ערשב"א דפי' דבבעלת גט ומאמר לא תיקשי ונתבאר לעיל בסמוך.

**בגמ'** צרות אחו"א בזיקה מבואר דאחות זקוקה אוסרת צרה, ובעזה"י יתבאר לק' בשינוייא דרב אשי בענין זה.

# שם הק' הרשב"א בתשו' ח"ו סי' כ"ו (נדפס בראש ס' קוה"ע לדף יג:) דהו"מ לשנויי דחלץ לצרת לאה דאינה אסורה מדין צרת אחות אשה בזיקה דהוי צרת ערוה לאחר נפילה ואין איסור צרת ערוה וכמשנ"ת לעיל כו: ד"ה וחליצה ותי' דפשיטא דשריא, ובחזו"א סי' קכ"ז ס"ק ט' עמד בקו' זו מדנפשי' והוכיח דאסורה אף לאחר נפילה, ונראה טעמו דכיון דיש זיקה ה"ז ככנוסה והזיקה אוסרת קרובות, ועי' באו"ש בקו' זיקה אות י"ד (ד"ה ולפ"ז) ואות ט"ז, והדבר צ"ב דהא לא נפלו לפניו ע"י הזיקה ואיך תאסור את חברתה, ובעזה"י יתבאר בדף ל. בתוד"ה זאת. וע"ע מש"כ בתוד"ה שמואל. –יש להקשות לפ"מ שהביא הרמב"ן לעיל כו: (ד"ה לדברי) דכל שהיתה ראוי' בשעת נפילתה לא חשיבא חליצה פסולה א"כ לאה וצרתה שנפלו ראשונים לא הויא חל"פ, וי"ל דאה"נ ויפרשו כהרשב"א דכל קו' הש"ס היא מרחל, אכן אכתי תיקשי בסמוך דמקשי בצרה דרחל מי מיפטרא ויל"פ בזה.

**בגמ'** קסבר שמואל אין זיקה מבואר דאף למ"ד אין זיקה יש דין ח"פ ובפשוטו כ"ה למסקנא דאל"כ הדרא הקו' לדוכתה וכן פירש"י בד"ה יגמור, אכן שיטת תוס' לעיל כו: ד"ה מדקאמרת ובשמעתין דלמסקנא לא קאי, ונתבאר שם בס"ד. ובתוס' שם הק' דבפר"ג אמרי' דלמ"ד אין זיקה חל"פ פוטרת ונתבאר מד' הרמב"ן דההיא פליגא, ובתו"י תי' בשם הר"מ דכ"ז בדין חלץ לבעלת הגט אבל דינא דאחיות וצרות הוא אף למ"ד אין זיקה, וצ"ב הסב' לחלק בזה, והנה ברש"י ד"ה לבעלת הגט פי' דבעלת הגט היא ח"פ משום דקלישא זיקתה, וא"כ י"ל דכ"ז למ"ד יש זיקה אבל למ"ד אין זיקה אין בה גריעותא, ומ"מ אכתי ליהוו שוות ובשוות ג"כ אינו פוטר למ"ד אין זיקה וכדאמר שמואל דחלץ לאחיות לא נפטרו צרות וכן להיפוך אע"ג דהם שוות, וכבר עמד הרמב"ן בזה וכ' וז"ל גבי עריות אית ליה הכי ובכל אביזרייהו אבל בבנות גט ומאמר כל היכא דשוות הן זו פוטרת את זו וכו' עכ"ד, והיינו דבבעלת גט ומאמר החל"פ משום חסרון בזיקה ולא מהניא חליצה בזיקה גרועה לפטור זיקה אלימתא וכמו שפירש"י לק' נא. ד"ה לימא, דהיינו דכלפי הזיקה אלימתא הוא כחליצת אחד מן השוק, אבל באחיות וצרות בזה הגדר דחל"פ היא חליצה גרועה בעצמותה דלא חזיא ליבומי וע"כ אינה פוטרת אף בשוות, [והעירוני דאכתי צריך לבאר מ"ט בבעלת גט אין חסרון משום שאסורה לייבם, וא"כ החליצה פסולה בעצמותה]. – עוד הק' התוס' לעיל דבסוגיא בדף כו: מבואר דלמ"ד אין זיקה אין דין חל"פ עכ"פ בשוות ובשמעתין מבואר דיש דין חל"פ, ועמש"כ שם.

**בגמ'** ואצרת רחל מי מיפטרא והא תנן אסור אדם בצרת קרו"ח והיינו דהיא צרת קרובת חלוצתו וק' דהא נעשית צרה רק לאחר נפילה ועי' לעיל תוד"ה וחליצה ומשנ"ת שם בס"ד.- לא מצאתי בר"מ שהביא ד"ז דצרת קרו"ח אסורה אף לאח"מ.

**בגמ'** והא תנן אסור אדם בצרת קרו"ח מבואר דאיסורא דצרת קרובת חלוצתו משוי ח"פ, והנה רש"י בד"ה אסור ס"ל דאף בנשואה לנכרי אסורה ולדבריו אין זה מדין צרת ערוה אלא כדפירש"י לק' מא. דמחלפא בחלוצה, אכן התוס' שם ס"ל דהוא כדין צרת ערוה, וראיתי לדון בשם הגר"י אברמסקי זצ"ל דאזדו לטעמי' דלשיטת תוס' דחל"פ הוא במיקלשא זיקה א"כ י"ל דכיון דאיסורה מדין צר"ע ע"כ מיקלשא זיקה, אבל לרש"י דהוא משום דמחלפא בחלוצה הוא איסור עצמי משום גזירה דלא יבנה וי"ל דלא מקלשא זיקה, ויש להוסיף דהר"מ ג"כ אזיל לשיטתו דס"ל בצרת קרו"ח דמיחלפא בחלוצה, וכשיטתו דמפני שאסור לייבם משוי חל"פ וכדעת רש"י, דאילו לדעת תוס' לא ייחשב חל"פ, ואינו מוכרח די"ל דאף לרש"י עשאוה כערוה ובפרט אי נימא דלא יבנה הוא איסור ערוה וכמשנ"ת בדף מט. ברש"י ד"ה כל, ועוד דשמואל ס"ל לק' מ: כר"ל דצרת חלוצה אסורה באיסור אשת אח, ועוד ראיתי להעיר דלד' הר"מ דלא מיתסרא אלא במקום מצוה יותר נראה דהגדר דעשאוה כערוה שאוסרת צרתה.

**ברש"י** ד"ה דתנו וכ"ש דלא יגמור באחיות ביאוה"ד דבאחיות איכא תרי איסורי חדא אחות חלוצה כאחות אשתו וחדא דמחלפא בחלוצה וכשם דאסירא צרתה אבל הצרה אין בה אלא איסור אחד, ועמש"כ לק' מא. עוד בזה.

**ברש"י** ד"ה יגמור אי הוה בעי לייבומי לרחל מייבם הק' **הרש"ש** דאסור לייבמה משום ביטול מצו"י, ומתבאר בדבריו דרש"י לשיטתו לעיל דכ' על לאה דהו"מ ליבומי.

**בא"ד** ולא ברחל דשכיחא מילתא טפי הרש"ש הגיה דשביחא וצ"ב בד' רש"י אי נימא דלא ס"ל איסור לבטל מצו"י א"כ תרוייהו שוות ומשמע דיש איסור ומ"מ חשיבא חליצה כשרה, וע"ז כ' רש"י דצרתה שביחא טפי.

**בתוד"ה** אלא וא"א לומר כן דאסירא ליה משום ביטול מצו"י וכו' כדפרשתי לעיל ולדברי רש"י לעיל דנחלק ע"ד תוס' בהכרח הוצרך לפרש כאן דשרי לייבם וע"כ חשיב חליצה כשרה, וצ"ב כקו' תוס' דהא אסירא לי', וברשב"א פי' דמיירי בנפול בזא"ז וע"כ חשיב חליצה כשרה, אכן כ' דמדברי רש"י נראה דאף בנפלו בב"א ג"כ חשיבא חליצה כשרה, ואשר ע"כ פי' וז"ל כיון דביאתה כשרה שאין לה פסול מחמת עצמה אלא משום גזרה דילמא מאית ומבטל מצות יבמין עכ"ד, וכ"כ בסוד"ה הא דאמרינן עי"ש, ולכאו' ביאוה"ד דדין חליצה פסולה הוא רק כשהאיסור הוא בחפצא אבל הכא איסור גברא הוא ואינו חשוב חליצה פסולה, ולכאו' כ"ז לא יתכן לד' רש"י לעיל כד. ד"ה ואי ותוס' לעיל יח. ד"ה דלמא בשם הריב"ן דביטול מצו"י משוי נאסרה א"כ בודאי הוא דין בחפצא של האשה ותחשב חל"פ, עוד תי' **הרשב"א** (סוד"ה הא דאמרינן -יש דפוסים שנדפס בהגהה ואינו מכתה"י) לפרש ד' רש"י דה"ק דאי בעי מתחלה אפשר ליה ליבומה ללאה דאי חליץ לצרת רחל הוה שריא לאה אף ליבום משום דהוית לה קרובת צרת חלוצתו עכ"ד, ולכאו' כוונתו דכל שהיתה ראויה ליבום אין בזה דין חל"פ, וכן הבאנו לעיל מהרמב"ן בדף כו: יסוד זה ועי' או"ש קו' זיקה (אות ל') שלמד מזה דכל שהיתה ראוי' תחילה אין בה דין חל"פ, והאמר"מ כ' דכ"ד הרשב"א הוא ביטול מצו"י עי"ש, אמנם ברמב"ן הנ"ל כ"כ אף ביש זיקה.– ובריטב"א כ' וז"ל כיון דאיסורה אינו משום זיקה אלא משום ביטול מצו"י אבל היא ראויה היתה ליבום לא חשיבא חל"פ שלא תפטור צרה כיון דצרתה גרועה כמותה עכ"ד, ודבריו צ"ב מדוע צרתה גרועה כמותה הא הצרה חזיא ליבומי ויל"פ בזה, וע"ע ברמב"ן לק' ע"ב דדן דביטול מצו"י משוי חל"פ, ובעיקר קו' תוס' ביאר בחי' ר' נחום (אות תלה) כוונת רש"י כפשוטו דעד כאן לא אמרו דאסור לבטל מצו"י הוא בשני אחין דחיישינן דלמא אדמייבם חד מיית אידך וכמש"כ תוס' לעיל יח. ד"ה דלמא דיתכן שימתין השני לחלוץ לאחר זמן מרובה, אבל הכא בידו לחלוץ לצרת רחל וע"כ שרי בלא"ה, וביותר י"ל דאף את"ל דלא חשיב בידו לחלוץ דהא תליא בדידה, מ"מ הא בידו לייבם צרת רחל ותוס' לשיטתם כו: ד"ה וחליצה דאסרי וכמשנ"ת דלרש"י ל"ל גזירה שכ' תוס' דדמי לצרת קרו"ח דלרש"י היא גזירה מיוחדת בחליצה ולא ביבום, ועלה בידינו ישוב הגון על קו' תוס' לעיל כו: ד"ה וחליצה ע"ד רש"י, דרש"י לשיטתו פי' דאין כאן משום במ"י.- ולכאו' הי' מקו' לפרש עוד בטעמא דביטול מצו"י לא משוי חל"פ לפמשנ"ת דגדר חל"פ הוא דאינה עומדת במקום יבום א"כ י"ל דכ"ז הוא כשאין דין יבום דאסורה עליו, אבל הכא מה דאין יבום הוא דבפועל אסור לייבם משום ביטול המצוה, ושפיר י"ל דהחליצה עומדת במקו' יבום, אכן לפמשנ"ת דביטול מצו"י משוי נאסרה א"כ בהכרח הוא הפקעה בעיקר היבום.

**בתוד"ה** שמואל ואע"ג דחליצת הצרה הו"ל ח"פ דהו"ל צרת אחו"א בזיקה מבואר בתוס' דאע"ג דבפשוטו לאה נפלה ראשונה מ"מ חשיבא צרת אחו"א בזיקה ודלא כתשו' הרשב"א דחשיבא צרה לאח"מ ונתבאר בגמ', ועי' באו"ש בקו' זיקה אות ט"ז ובחי' הגרשש"ק סי' כ"ז ושי' הגרש"ר משכ"ב.

**בא"ד** חליצת רחל חליצה כשרה וכו' כעין שפירש ה"ר אברהם בתורא"ש מבואר דס"ל דהיא חליצה כשרה אע"ג דפליג ע"ד ה"ר אברהם דמתיר לייבם מ"מ חליצה כשרה הוי, ונתכוין לזה החזו"א סי' קכ"ז ס"ק ג', ולכאו' זה מתבאר ע"פ שיטתם בסוגיא דחל"פ הוא בקלישא זיקה ולא במה דמיתסר לייבם, וא"כ רש"י לשיטתו לא מצי לפרושי כן, אמנם בבית מאיר סי' קס"ב סעי' ג' נקט דתוס' כאן אזדו כשיטת ה"ר אברהם וכ"נ באו"ש קו' זיקה אות ל' (ד"ה ואף), והעירוני לפרש עוד דהתוס' כ' דכבר חלץ לצרתה חליצה חשובה טפי, ויש לפרש כוונתם ע"פ שיטתם בכל הסוגיא דחליצת הצרה משובחת משל אחיות ואעפ"כ צריכה חיזור, וא"כ י"ל דרק בחיזור דכה"ג שכבר חלצה חליצה חשובה בזה אין איסור אחות חלוצה, והתורא"ש לשיטתו שלא כ' כד' תוס' בד"ה מאי ומבואר בדבריו דשניהם שוות וכ"כ בפסקיו סו"ס ב', ומש"כ לעיל כו: כד' תוס' אפשר שכ"כ בדעת רש"י ודוק.- וראיתי בחי' ר' נחום (אות תמה) שנסתפק באופן דחלץ חליצה גרועה ואיכא חליצה מעולה ממנה האם גם בזה ס"ל לה"ר אברהם דאינה אוסרת את אחותה, נמצא ג' חלוקות א. באופן שחלצו חליצה פסולה והיא מעולה מודה ר"י דחליצה שני' אינה אוסרת ב. באופן דהחליצה פסולה בשוות זהו ד' ה"ר אברהם ג. באופן דהיתה חליצה גרועה בזה ילהס"ת ודוק.

**בא"ד** ושמואל סבר בהחולץ וכו' ק' דהתם פליגי בהותרה ונאסרה אבל הכא נאסרה בשעת נפילה וכו"ע מודו דנאסרה, וי"ל דכוונתם דשמואל סבר דיש נאסרה באחות זקוקה ודלא כרב לק' כז: וכן מתבאר בתורא"ש, ובחי' הגרשש"ק והגרש"ר נתחבטו בזה.

**בסוה"ד** כיון דעכשיו אינה אחו"ז מבואר בתוס' דנאסרה לא משוי חל"פ והוא אף בנאסרה בשעת נפילה וכמשנ"ת דהכא הוא בשעת נפילה, והגרשש"ק והגרש"ר ע"פ דרכם לא כ"כ, ועמהרש"א. – לכאו' כ"ז יתכן ע"פ דרכם בח"פ דהוא משום דקלישא זיקה ע"ז חידשו דנאסרה לא חשיב קלישא זיקה אבל לד' רש"י דהוא משום דלא מצי לייבם לכאו' אין טעם לחלק בזה ורש"י לשיטתו אזיל בפי' השמועה. ובביאו"ד תוס' ביאר בחי' ר' נחום (אות תמט) דנאסרה דאיסורו מטעם אשת אח לא יתכן לומר דאש"א היא ערוה ליבום דאדרבה דין התורה שתתייבם ולא שייך לומר דקלישא זיקה, וכל מאי דאשכחן דאשת אח הוא ערוה הוא באופן שאין זיקה כלל אבל כאן יש זיקה דהא אם בעלו קנו לא שייך לומר שקלישא זיקה מחמת אשת אח, ובזה ביאר ג"כ ד' ר"א דהצרה היא חליצה כשרה וכמש"כ תוס' בד"ה מאי דכיון דכל האיסור בצרת ערוה הוא אש"א, ולא שייך לומר דהאש"א הוא ערוה ליבום, וע"ע גליונות קה"י מש"כ בד' תוס'.– כ' **החזו"א** סי' קכ"ז ס"ק ג' דלרב אשי דמשני בסמוך שינוייא אחרינא ס"ל דנאסרה משוי חליצה פסולה, דר"א סתמא קאמר חלץ לאחיות לא נפטרו צרות ומשמע אף בחלץ לצרת לאה ואח"כ לרחל קרינן ברחל חלץ לאחיות.- ע"ע בס' גבורות שמונים (למהר"י ענגיל) מש"כ בביאו"ד תוס'.

# צרת אחות זקוקה

**בגמ'** רב אשי אמר וכו' ומשום דלא אלימא זיקה לשויי לצרה כערוה ופירש"י ולא גזרו חכמים אלא באחו"ז **ברשב"א** (הנדמ"ח) כ' לכאורה משמע מדבריו ז"ל שאפילו ליבום שריא, ואינו מחוור בעיני מדאמרי' לק' אי כב"ש יבומי נמי תתיבם אלמא לדידן לא תתיבם אלא לא אלימא כערוה ומעולה היא טפי מינה קאמר כנ"ל עכ"ד, ונדפסה הגהה ברשב"א וכ' הרב המגי' דאף רש"י כוונתו לזה וכדמבואר בדבריו לעיל בד"ה חלץ וכ"כ הרש"ש לעיל כ., וכתבנו לעיל בתוד"ה מאי דמדבריהם ג"כ נראה דלר"א מותרת ליבום וכמש"כ הלח"מ פ"ה מיבו"ח הי"ב, ומתבאר היטב דשיטת תוס' בכל הסוגיא דזה פשיטא דצרה עדיפא מהערוה וכמש"כ בדף כו: ד"ה מדקאמרת ולעיל ד"ה מאי ובע"ב ד"ה אלא, וא"כ לפ"ז מאי חידושא דר"א, וע"כ דר"א חידש דהיא מותרת, [ויש לדחות כמשנ"ת לעיל דר"א חידש דהצרה חשיבא חליצה כשרה דלא קלישא זיקתה, והתוס' לשיטתם דחל"פ הוא משום קלישא זיקה, וא"ש מה שדקדק **הרש"ש** מתוס' ד"ה אחריו דנראה דהצרה אסורה די"ל דמודו תוס' דאסורה ומ"מ חידש ר"א דהיא חליצה כשרה, וע"ע בהגר"א סי' ק"ע ס"ק מ"ט דשיטת תוס' דחליצה מעולה אינה פוטרת הגרועה, וא"כ לפ"ז לר"א ע"כ מותרת] ובלח"מ כ' דכן מוכח בר"מ לשיטת ה"ה שם דדעת הר"מ דחליצה מעולה אינה פוטרת הגרועה כל ששניהם חליצות פסולות, וא"כ ק' מדוע פסק הר"מ דחלץ לצרות נפטרו אחיות וע"כ דצרת אחו"ז מותרת, ובעזה"י יבואר עוד לפנינו בזה, ואשה"ט דרש"י והר"מ לשיטתם דחל"פ אין זה משום קלישא זיקה וא"כ לא יתכן לומר דהצרה אסורה להתייבם ואין בה דין חל"פ וע"כ דמותרת, ומ"מ עדיין י"ל דחליצת הצרה עדיפא מאחיות ודוק, ויש להוסיף עוד בזה דהתוס' כ' בדף כו: בטעמא דאחות חלוצה ואחו"ז הוי חליצה פסולה הוא משום דגזרו אטו אחות אשתו שאין בה זיקה, ומתבאר דגדר הגזירה היתה שהיא ערוה וא"כ מה"ט ג"כ תאסור צרתה כערוה, אכן לד' רש"י והר"מ דהטעם דהיא חל"פ הוא משום דלא חזיא ליבומי אצ"ל שהיא כערוה, וא"כ מה"ט אינם אוסרות צרותיהם ובאחות חלוצה היא גזירה מיוחדת. וע"ע מש"כ לעיל בהא דאזלי רש"י ותוס' והר"מ לשיטתם בהא דצרת קרובת חלוצתו היא חל"פ, וע"ע מש"כ לק' ל. בשיטת הר"מ בצרת אחות אשה בזיקה ונתבאר דהר"מ לשיטתו בשמעתין.

נמצא ג' דרכים בביאו"ד ר"א א. דעת רש"י [להרשב"א] ודעת תוס' [להלח"מ] ודעת הר"מ [להמגיד משנה] דצרת אחו"ז מותרת וזהו שינוייא דר"א, ב. דעת הרשב"א דזה סב' דחליצתה מעולה טפי מינה וע"כ פוטרתה וכן דעת הרמב"ן וכ"ה ברש"י ד"ה חלץ ג. י"ל בשיטת תוס' דהצרה היא חליצה כשרה דלא הוקלשה הזיקה אבל מודו דאסור לייבם, וכ"מ **בנמו"י** (ז: מדפי הרי"ף) וכ"ה בריטב"א, וביארו דכך היתה גזירת חז"ל באיסור אחו"ז דלא אמרו דצרתה כערוה לענין חליצה וכלפי חליצה אוקמוה אדאורייתא דהיא חליצה כשרה, וראיתי לדון דנפ"מ כשיש ב' צרות האם חליצת צרה אחת פוטרת חברתה דלטעם א' וג' ה"ז פוטרת, ולטעם ב' לא תפטור למ"ד דחליצה שווה אינה פוטרת.

והנה לביאור א' וג' כ"ז יתכן בצרת אחו"ז דרבנן אבל בצרת ערוה דאורייתא לא יתכן ד"ז, ובכל צר"ע ליכא נפ"מ דהא פטורה מיבו"ח, אכן נפ"מ בצרת סוטה ומחז"ג דחייבת בחליצה להסוברים דהיא חליצה פסולה [וכמשנ"ת לעיל כו: ד"ה וחליצה] לא תפטור צרתה דשניהם שוות, אמנם להביאור הב' יתכן כן אף בדאורייתא, ובאמת הרשב"א כשיטתו כ' בתשו' ח"ד סי' צ"ו דצרת מחז"ג פוטרת את המחז"ג ולא להיפוך, ובב"ש סי' קע"ג ס"ק י"ב כ"כ על צרת סוטה, ובחזו"א סי' קכ"ז ס"ק ז' תמה דלא מצינו כן אלא בדרבנן, עוד כ' החזו"א בס"ק ח' דה"ה בצרת אחות חלוצה ג"כ פוטרת צרתה, דלא אלימא איסור אחות חלוצה לשווי' לצרה כערוה, ולביאור הא' דבשמעתין הכוונה דהצרה מותרת אין מקור לזה, ועוד ילה"ע לשיטת רש"י לק' מא. וכן פסק הר"מ דאיסורא דצרת אחות חלוצה אין זה משום צרת ערוה אלא משום דמיחלפא בצרת חלוצה א"כ אין מקור לזה. וראיתי להוכיח כד' החזו"א דהנה לדברי ר"א הא מימרא דשמואל כפשטי' חלץ לצרות נפטרו אחיות חלץ לאחיות לא נפטרו צרות וק' בשלמא חלץ ללאה לא נפטרה צרתה חלץ לצרת לאה נפטרה לאה, אבל ברחל בשלמא חלץ לצרות נפטרו אחיות א"ש דחלץ לצרות היינו שחלץ לצרת לאה ואח"כ לצרת רחל, א"כ צרת רחל חליצה כשרה, ובאמת דבכה"ג דחלץ לצרת לאה ה"ה דיכול לחלוץ לרחל וכשינוייא קמא [ובחזו"א שם לא כ"כ ונתבאר בתוד"ה שמואל] אבל בחלץ לרחל היינו שחלץ ללאה ואח"כ לרחל מדוע לא נפטרה צרתה הא תרוייהו שוות, ודעת הרשב"א (הובא בסמוך) דבשוות פוטרות זא"ז לרב אשי, וברשב"א כ' להדיא דחלץ לרחל לא נפטרה צרתה וכ"ה ברא"ש סי' א' וכן משמע ברש"י ד"ה לעולם שכתב ואפילו צרת לאה לא מיפטרא משמע דכ"ש צרת רחל, ולהחזו"א ניחא דצרת אחו"ח אינה פוטרת אחו"ח.

עוד נחלקו הראשונים לדעת ר"א דחליצה גרועה אינה פוטרת המעולה ומעולה פוטרת הגרועה מה הדין בשניהם שוות, דעת הרשב"א דלר"א בשניהם שוות פוטרת זו את זו, אמנם דעת הרמב"ן בחי' ובס' הזכות והובא ברא"ש סי' ב' דהלכה כר"א וחליצה מעולה פוטרת הגרועה ואעפ"כ בשוות אינה פוטרת, וכן מתבאר ברמב"ן לעיל כו: דאליבא דרב חליצה מעולה פוטרת, ונתבאר שם באורך דנפ"מ באחות חלוצה ואחו"ז הי מינייהו עדיפא, ובסב' הרשב"א י"ל דאי בשוות אינו פוטר א"כ מה טעם שמעולה תפטור את הגרועה, הא המעולה היא ג"כ פסולה, ובשלמא הא דהגרועה אינה פוטרת המעולה הוא כמשנ"ת דכלפי תוספת הזיקה אין בכחה לפטור דהוא כא' מן השוק, אבל המעולה מדוע תפטור, [וצל"ע מד' הרשב"א לעיל סוף ד' כ"ו דמבואר לכאו' להיפוך] ולפ"ז צ"ל ללישנא דהתחיל ולא התחיל דסבר דשוות אינו פוטר ואעפ"כ צרת בעלת הגט ובעלת מאמר פוטרים צרתם צ"ל דהתם חליצה כשרה היא וכמשנ"ת לעיל כו: בתוד"ה מדקאמרת, ובזה ראיתי ליישב ד' הרא"ש בסי' א' שכתב דמרב אשי מוכח דס"ל כשינוייא קמא דלעיל, ותמהו רבים דהן אמת דשינוייא דהתחיל לא אתיא כשינוייא קמא מ"מ ר"א מצי סבר כשינויא בתרא, ולהנתבאר אשה"ט דמרב אשי מוכח דבשוות פוטרות זא"ז והדברים נפלאים. – וכ"ז לדרך הראשונים דלד' ר"א שניהם פסולות אבל אי נימא דהצרה היא חליצה כשרה אין מקום לכ"ז, ובעזה"י יתבאר עוד לק' ע"ב בזה.- ולפמשנ"ת א"ש ג"כ שיטת הר"מ לגירסת ה"ה פ"ה מיבו"ח ה"י דהר"מ פסק דלא כשמואל דצרת בעלת מאמר אינה פוטרת בעלת המאמר, וק' מנלן למפסק דלא כשמואל, ולפמשנ"ת אשה"ט דמאחר דפסק כרב דשוות אינם פוטרות זא"ז ה"ה המעולה לא תפטור.

והנה בפשוטו העולה מהסוגיא דצרת אחו"ז אסורה דהכי הוא ריהטא דכל הסוגיא בפשיטות, אלא דבדעת ר"א יש שפירשו דצרה מותרת, והרשב"א דחה פי' זה מכח הגמ' בסמוך, אכן בדעת תוס' והר"מ נקט כן הלח"מ, והנה יל"ד בכל צרות של איסור דרבנן, והנה צרת אחות חלוצה אסורה, אמנם בגמ' בדף מ: מקשי מה טעם אסרוה, ומשני התם לפירש"י והר"מ דהיא גזירה מיוחדת אלמא דאיסור דרבנן אינו אוסר צרה, ואשה"ט כשיטתם בשמעתין לדעת ר"א, ואף לתוס' י"ל דהוא גזירה מיוחדת באחות חלוצה ואין ראי' לאחו"ז וכמש"כ הלח"מ בשיטתם, ובר"מ לא הביא דין צרת אחו"ז לאסור, ויעויין קר"א לק' מ: שעמד קצת בזה.- שו"ר בירושלמי בפרקין (טז:) דשו"ט האם צרת אחו"ז אסורה ויליף ק"ו מצרת אחו"ח עיש"ה, וצ"ב מדוע אחו"ח חמירא מאחו"ז, ועמש"כ לעיל כו: לענין חל"פ אי אחו"ז חמירא.

**צרת שניה**

ובצרת שניה הנה ברי"ף פ' כיצד (ד: מדפיו) כ' דמתייבמת, וכ"ה בר"מ פ"ו מיבו"ח ה"כ, וכ"ה בשו"ע סי' קע"ד סעי' א', ובמהרש"א לק' קח: כתב דאינה מתייבמת ותמה עליו הק"ר, ובמאירי לק' קט. הביא ליקוטי הגאונים שנסתפקו שצרת שניה אינה מתייבמת, והרש"ש לעיל כ. הביא לחוסן ישועות דנקט דאסורה והאריך לתמוה עליו, והביא להגר"א באהע"ז סי' קע"ד ס"ק ב' שהביא תוספתא בפ"א דקתני דמתייבמת, [ויעויין בתוספתא שלפנינו שאין הגירסא כן, ועוד העירוני דבתוספתא קתני מי שיש לה קידושין ובשניות לדעת הדר"מ סי' ט"ו הרי אין תופסין קידושין, אכן בתוספתא פ"ב איתא דיש קידושין בשניות א"כ אשה"ט הוכחת הגר"א דחשיב יש קידושין, ומ"מ אין סתירה מהתוספתא לדר"מ די"ל דמה"ת תפסו קידושין] וכתב הרש"ש דלא דמי לאחו"ז דאוסרת צרתה, דאשכחן דאחו"ז חשיבא חליצה פסולה ואילו שניה לא חשיבא חליצה פסולה וכמשנ"ת לעיל כו: סתוד"ה חליצה, וא"כ מבואר דשניות לא עשאום כערוה, ובחי' הגרש"ר סי' ד' ביאר דהא דצרת אחו"ז אסורה אין הגדר דאחו"ז אוסרת צרתה דבאמת אינה ערוה לאסור צרתה אלא דחז"ל גזרו על צרת אחות זקוקה, וא"כ בזה שפיר י"ל דלא גזרו על צרת שניה.- ע"ע מש"כ לק' לב. בצרת אשת ב' מתים.

ובאמת צ"ב בגדר הדין דשניה דהא בטור ובדר"מ רס"י ט"ו מבואר דלא תפסי קידושין בשני' אלמא דעשאוה כערוה, ואילו לענין חל"פ ולענין צרתה לא עשאוה כערוה, וכן אשכחן דאין הולד ממזר משניה כדתנן לק' פד. אע"ג דלא תפ"ק ולא אמרי' דהוא ממזר מדרבנן [ועי' תוס' לעיל טז: ד"ה קסבר דבעכו"ם ועבד דלא תפ"ק הולד ממזר לרע"ק מדרבנן ע"ש]**ובחלקת מחוקק** סי' ט"ו ס"ק א' עמד בזה דמהא דשניה פוטרת צרתה בביאה וחליצה ומפקיע הזיקה אלמא דתפסי קידושין, **וברמב"ם** פ"ו ה"י כתב דשניה אינה מתייבמת משום גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה, אבל מן הדין הוה עשה דוחה ל"ת, ואי נימא דמדרבנן היא כערוה א"כ מה"ט לא תתייבם דתיחשב כערוה שיש בה כרת [ערע"א תשו' י"ג שכתב כעי"ז דבדרבנן דנים דהוא כאיסור שיש בו כרת ולא נדחה עי"ש, וע"ע אבנ"ז אהע"ז סי' רל"ו ס"ק ה' שהוכיח כן בכמה ראיות, והשיג על האבנ"מ סי' מ"ד ס"ק א' עי"ש].

הרש"ש לק' קט. נסתפק באופן שהקידושין הם רק מדרבנן והיא שניה האם חייבת בחליצה עי"ש, וכן דן באו"ש פ"ז מיבו"ח ה"א, ולכאור' לפמשנ"ת דמוכח דשניה אף מדרבנן אינה כערוה שאינה אוסרת צרתה א"כ חייבת בחליצה, אבל באחו"ז ואחו"ח שהיא ערוה מדרבנן י"ל דפטורה מחליצה, וראיתי להעיר עוד בזה מד' הרע"א בתשו' קכ"א (ד"ה גם) עי"ש בהערות שנדפסו בסוה"ס. – ואשכחן ברמ"א סי' מ"ב סעי' ה' דהמקדש קידושין דרבנן בפסולי עדות דרבנן אינה מקודשת, והגר"א שם מדמי למקדש באיסוה"נ דרבנן.- ע"ע לק' כט. בתו"י ותורא"ש ומשנ"ת שם בס"ד.

**בגמ'** כריב"נ דאמר בואו ונתקן להם וכו' ראיתי להק' דא"כ הדק"ל דהו"ל חליצה פסולה והרי עשאוהו כערוה וכדאמר לעיל טו. דהולד ממזר, ושמא י"ל דמ"מ בערוה דרבנן לא גזרו, ועחזו"א בהשלמות בסוף הספר אות ו'.- בירושלמי (יז.) מתבאר דלב"ש דאם קדמו וכנסו יקיימו ולא חמירא כ"כ, מה"ט לא הוי חל"פ עיש"ה.

**בתוד"ה** א"ה כמו שמואל ללישנא דהתחיל ולא התחיל ה"מ למנקט יבום היינו בנפלו בזא"ז וכתי' קמא בד"ה שמואל וכ"ה ברשב"א ותורא"ש. – מבואר בתוס' דלשינוייא דר"א לא הו"מ למנקט יבום משום דאסורה לייבם וצ"ע עמש"כ הלח"מ לבאר בדבריהם בד"ה מאי שמותרת להתייבם.

# דף כ"ז ע"ב

**בגמ'** בעלת הגט ובעלת מאמר וכו' בעלת הגט עדיפא מדברי רש"י נראה (וכמש"כ התו"י) דעדיפא היינו שבעלת הגט תפטור צרתה, ובטעמא דבעלת הגט עדיפא מפרש הש"ס משום דאתחיל בה ופי' תוס' בשם ריב"ן דלכך יגמור בה חליצתו, והיינו דהגט והחליצה מצטרפים להתירה, [ומ"מ חלץ לבעלת הגט לא נפטרה צרתה מה"ט דמ"מ היא חליצה פסולה] ובתו"י הק' ע"ד רש"י דא"כ מאי קאמר בעלת מאמר עדיפא משום דקרובה לביאה אדרבה משו"ה הוי חל"פ דאיקלשה לה הזיקה, וכה"ק הרשב"א והריטב"א, עוד הק' דמאי קאמר בעלת הגט עדיפא דאתחיל בה בחליצה אדרבה מה"ט איקלישא זיקתה, ולכאו' י"ל דרש"י לשיטתו דחל"פ אין זה מחמת דאיקלשא הזיקה אלא משום דאסור לייבם, וכן פירש"י בשמעתין בד"ה בעלת דטעמא דהוי חל"פ בבעלת הגט משום דאסור לייבם דקם לי' בלא יבנה ולא משום דאיקלשא הזיקה.[אכן בע"א פירש"י בבעלת הגט דאינה פוטרת צרתה משום דאיקלשא הזיקה, ונתבאר דרש"י הוכרח לפרש כן דאל"כ מאי גריעותא דידה מדצרה, דממ"נ שניהם אסורות לייבם, א"כ בשמעתין ג"כ צריך לפרש כן דאל"כ מאי שייך להעדיף אחד הא ממ"נ שניהם אסורות] וי"ל דהכא הטעם דבעלת הגט עדיפא כסב' ריב"ן דאתחיל בה, וכן בעלת מאמר עדיפא משום דקרובה לביאה וע"כ חשיבא טפי עומדת ליבום והחליצה עומדת במקום יבום, ורש"י לשיטתי' בע"א שכתב דבעלת מאמר חליצתה גרועה משום שאינה פוטרת לגמרי ולא משום דאיקלישא זיקתה וכד' תוס' לעיל כו: סוד"ה וחליצה, ועי' בריטב"א שפי' על דרך זה, והוסיף דאדרבה בעלת מאמר נתחזק זיקתה טובא, והגריעותא דידה הוא כדפירש"י דאין החליצה פוטרתה, ונמצא דתוס' לשיטתם דבמאמר איקלישא זיקה לא מצו לפרושי כפירש"י, וקצ"ב מדוע תוס' לא עמדו בזה. ודע דאע"ג דבכל בעלת מאמר לא הוי חל"פ לרש"י רק מטעם דאין החליצה פוטרת וכמשנ"ת בע"א דאדרבה חזיא ליבומי, מ"מ הכא דאסורה מדין צרת בעלת הגט א"כ לא חזיא ליבומי.- ובמש"כ הריטב"א וכ"ה ברש"י בע"א דחליצת בעלת מאמר אינה חליצה טובה משום דאינה מתרת, יש לבאר עפ"ז ד' הר"מ בפה"מ לק' דף כט. שכתב דאם עשה מאמר ובא לחלוץ לכתחילה יתן גט ואח"כ יחלוץ, ויש לבאר טעמו משום דעי"ז תהא חליצה כשרה יותר, ויל"ד בזה דהשתא נעשית בעלת הגט.

והתוס' פי' דבעלת הגט עדיפא משום שנעשה בה מעשה והיינו דמה"ט איקלישא זיקתה טפי וחליצתה גרועה יותר, וכן הטעם דבעלת מאמר עדיפא דקרובה לביאה וקלישא זיקתה יותר.- צ"ע למש"כ הגר"א סי' ק"ע ס"ק מ"ט בשיטת תוס' דחליצה מעולה אינה פוטרת הגרועה מ"ט הכא פוטרת, ויעוי"ש בהגר"א דכפה"נ כוונתו להק' זאת.

**בגמ'** אר"א ת"ש וכו' אי גט עדיף לא ליהני מאמר אבתרי' וכו' ק' דהא טעמא דר"ג מפרש"י לק' נא. דבחד צד מהני בה גט ובחד צד מהני בה מאמר וע"כ גט אחר גט ומאמר אחר מאמר לא מהני אבל מאמר אחר גט וגט אחר מאמר מהני, וכשם דמרבנן אין ראי' וכמו שפי' תוס' בד"ה תא שמע ה"ה מר"ג בגט אחר מאמר ומאמר אחר גט דבזה שוה ר"ג לרבנן, ועמד בזה החזו"א סי' קכ"ח ס"ק י"ג, ועי"ש משכ"ב, והוסיף להקשות לשיטת הריב"ן דהסב' דהגט והחליצה מצטרפין א"כ מאי ראי' מר"ג ובזה נשאר בצ"ע.

**בגמ'** ש"מ כי הדדי נינהו ופירש"י שהאחת פוטרת חבירתה והעירוני דלכאו' דקדק רש"י כן מלישנא דגמ' דבעי איזו מהן קודמת ומשני דכי הדדי נינהו והיינו דאין כאן קדימה ומשמע שאיזה שירצה יחלוץ, וכ"כ התוס', והנה מרא דשמעתתא הוא ר"א ומבואר דלר"א שוות פוטרות זא"ז, וכן נתבאר בע"א מד' הרשב"א, אמנם הובא שם דעת הרמב"ן דשוות אינם פוטרות, וכ' הרמב"ן דפשטינן דכי הדדי ושתיהן צריכות חליצה, [ויעוי"ש ברמב"ן שכתב דמשום איסור לבטל מצו"י חשיב חליצה פסולה ועמשנ"ת בע"א בזה], ועמש"כ בע"א בסב' הרשב"א דלרב אשי מוכרח דבשוות פוטרות זא"ז דאל"כ המעולה ג"כ לא תפטור, ומד' תוס' שכתבו דלמ"ד דבשוות אין פוטרות הכא תרוייהו צריכות חליצה ומ"מ אי היתה אחת מהן עדיפא היתה פוטרת צרתה מבואר דלא כסב' זו, ובשו"ע סי' ק"ע סעי' ז' הובאו ב' השיטות, ובב"ש ס"ק ז' הק' דלהלן לא פסק כהר"מ ומדוע כאן הביא ב' השיטות, ועי"ש בהגר"א ס"ק י"ג וי"ד מש"כ בדעת רש"י ע"פ שיטתו דבשני יבמות אין דין חל"פ. – ובר"מ ל"מ שהביא ד"ז.

**בתוד"ה** בעלת אבל ריב"ן פי' וכו' ולכך יגמור בה חליצתו ומ"מ מודה ריב"ן דהיא חליצה גרועה וע"כ חלץ לבעלת הגט אינה פוטרת בעלת הגט.

**בתוד"ה** אי אע"ג דאפילו אחר חליצה קידושין תופסין וכו' אבל ביבמה וכו' היינו דגזירת מאמר אינה אטו קידושין אלא אטו יבום וכדאיתא לק' נ:, והכא שכבר נתן גט אי גט עדיף אין לו להועיל, דלא שייך שיועיל מתורת יבום, וקו' תוס' היא שיועיל מתורת קידושין כיון דמדרבנן פקע זיקה, וע"ז תירצו דאכתי זקוקה היא, ומתבאר דמאמר הוא קנין מדין יבום והאריכו בזה, ועמש"כ בקידושין מד., ונתבאר בס"ד לק' כט. נ., ומ"מ עדיין צ"ב דמאחר דמה"ת אכתי זקוקה לו א"כ שייכא הגזירה [וכעין שכ' תוס' לק' לה: ד"ה ונמצאת] ומתבאר דבזה לא גזרו כל דמדרבנן הוקלש הזיקה, וקו' תוס' דממ"נ יועיל בתורת קידושין, כיון דפקע זיקה מדרבנן, ותי' דמאחר שהיא יבמה אין בה דין קידושין, דאף מדרבנן יש לה דין יבמה וכמו שנתבאר כמה פעמים דהמאמר והגט אינם פועלים לגמרי מדרבנן, וממילא לא חל המאמר דלא גזרו אלא מאמר אטו ביאה, ובתי' בתרא ס"ל דכיון דמדרבנן פקע הזיקה במקצת, א"כ כלפי מה שפקע הזיקה ויש כאן צד פנוי בזה יהני מתורת קידושין. – והנה התוס' לק' ר"פ ר"ג הק' בהא דלא מהני מאמר אחר מאמר הא קידושין תופסין אחר ביאה ותי' כעין ב' התי' שתי' כאן, וא"כ צ"ע מה הוקשה לתוס' בסוגיין הא ממ"נ תיקשי מדוע מאמר אחר מאמר לא מהני, ובתורא"ש כאן תי' כתי' קמא וברפר"ג תי' כתי' בתרא וצל"ע.

**בא"ד** א"נ אור"י וכו' וה"ה דאין להם להועיל אחר הגט אי גט עדיף וכו' וצריך לבאר דאי מאמר עדיף מהני והא אין קידושין תופסין אחר חליצה וה"ה אחר הגט, וצ"ל דאי מאמר עדיף הוא תופס בצד שאין גט ודוק.

**בתוד"ה** אלא והיינו כשמואל וכלישנא וכו' העירוני דלכאו' לישנא בתרא ג"כ יכול לסבור דבשוות פוטרת צרתה, והא דלא ניח"ל בשינוייא קמא משום דק"ל מאי וכולן וכ"ה באמת דעת הריטב"א, ומד' תוס' משמע דלשינוייא בתרא לא מהני למפטר צרתה אף בשוות, ואפשר דהוכרחו לזה דלא מסתברא דפליג אדרב דאמר דחל"פ הוא אף בשוות, וכל מה דנחלק הוא במיפטר נפשה, וכד' תוס' כ"ה דעת הרא"ש סי' א' וסו"ס ב' וכמשנ"ת בע"א.- עוד ילה"ע לפמש"כ הטור סי' ק"ע בשיטת רש"י דמודה רב למפטר צרתה וכ"ד רב באחין א"כ אתיא נמי כרב.

**בא"ד** בחליצת צרתה דעדיפא התוס' אזדו לשיטתם לעיל ע"א ד"ה מאי ובדף כו: ד"ה מדקאמרת דנקטו דצרה עדיפא, וברא"ש סי' ב' נחלק ע"ש.

# נאסרה באיסור דביטול מצות יבמין ובאיסור דרבנן

**בגמ'** אר"ה א"ר ב' אחיות יבמות שנפלו לפני יבם א' וכו' משום דהויא יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה והנה רב סבר אין זיקה וכדאמרי' לעיל כו:, ומימרא דהכא גופי' אזיל למ"ד אין זיקה וכמש"כ תוס' בד"ה חלץ [ועמש"כ בתוס' בזה] ולפ"ז מה דאסור לייבם הוא משום איסור לבטל מצות יבמין, ונמצא דיש סייעתא מכאן לד' רש"י לעיל כד. והריב"ן לעיל יח. דאיסור לבטל מצו"י עושה נאסרה, והיינו דגזרו חז"ל שחוזר האשת אח דדין נאסרה הוא באיסור אש"א, ונתבאר בזה בס"ד בריש פרקין וע"ע בסמוך.

עוד ילה"ע דהא בעיא חליצה ותיקשי ג"כ מ"ט דריו"ח דס"ל דנאסרה משום אחות זקוקה הא מ"מ בעיא חליצה ומוכח דאעפ"כ יש דין נאסרה, ולכאו' יש לפשוט מזה ספיקת המנ"ח מ"ע רע"ג [ד] האם יש נאסרה בחייבי לאוין ועשה לפמש"כ הפר"ד דאית בי' איסור אשת אח, או"ד דמאחר דאיכא חליצה אין נאסרה, והכא חזינן דאיכא נאסרה אע"ג דאיכא חליצה, ובשלמא משום איסור אחות זקוקה י"ל דעשאוה כערוה וממילא אית בי' דין נאסרה וכמבואר בתוס' לעיל כו: סוד"ה וחליצה דעדיפא מחי"ל, ומ"מ עדיין יש להוכיח מהא דאיסור ביטול מצו"י משוי נאסרה והרי בזה לא הוי כערוה וכמבואר בתוס' הנ"ל, ועי' שי' הגרש"ר (אות סח).

עוד ילה"ק לפמש"כ תוס' לעיל ב. דדינא דנאסרה הוא משום דרכיה דרכי נועם א"כ כ"ז בנפטרה לשוק, אבל הכא דחייבת חליצה לכאו' ל"ש דרכיה דרכי נועם, וביותר דמ"ט לא משני דה"ט דרב דסבר דאין נאסרה, [וע"ז י"ל לפמשנ"ת בתוד"ה ורב מד' הרמב"ן דקו' הש"ס דמימרא דרב כל יבמה וכו' משמע אף בנאסרה מדרבנן] ואפשר דזהו כוונת הרע"א בגלהש"ס, ונתבאר בס"ד בדף מא. מד' רבותינו זללה"ה דהביאור בד' תוס' דמדין דרכיה דרכי נועם אמרינן דנפילה ליבום הוא בשעת מיתה ולא אח"כ, וממילא אע"ג דחייבת חליצה מ"מ הוא סב' דאין נפילה ליבום לאחר מיתה.

**בגמ'** אבל הכא זיקה דרבנן בפשוטו הפי' דחכמים לא החמירו בדין נאסרה, ואע"ג דהיא ערוה מ"מ לא החמירו בה שיהא נאסרה, ואין לומר דהביאור דחכמים לא גזרו שיהא בה איסור אשת אח, וכל האיסור הוא רק משום ערוה וכיון שנסתלקה הערוה חזרה להתירה, דבפשטות הסוגיא בע"א מתבאר דיש בה איסור אשת אח דהרי אוסרת צרתה, ובצרה בפשוטו הוא איסור אשת אח, ודוח"ל דרב פליג ומתיר צרתה וכמשנ"ת בע"א בדעת כמה ראשונים בדעת רב אשי, ועי' שי' הגרש"ר אות נ"ח ואות ס"ד.

**ובקוה"ע** סי' י"ב אות ג' ביאר בטעמא דרב די"ל דדין נאסרה הוא דמעיקרא נאסרה לעולם, ומעתה י"ל דאיסורא דאחו"ז הוא איסור המתחדש בכל שעה מחמת הזיקה דהשתא וע"כ לא אמרינן נאסרה משא"כ באחות אשה דאורייתא דהוא איסור עולמי, ולדבריו ה"ה אחות חלוצה יהא נאסרה וכמשנ"ת ברש"י, וכן מה"ט אם עשה מאמר וכדלק' מא. בזה יהא נאסרה ומיתרצא קו' תוס' וכמשנ"ת ברש"י, ומד' תוס' מוכח דלא פי' כן, ובאור תורה העיר ע"ד הקוה"ע דא"כ אין עיקר הטעם משום דזיקה דרבנן דאף אם זיקה דאורייתא דינא הכי דהוא דבר המתחדש מחמת שהיא זקוקה לו. וע"ע ברש"י לק' קיא. ד"ה וחרשת דבנשואי קטנה דרבנן יש נאסרה. ולכאו' החילוק דהתם היא ערוה גמורה מדרבנן ולא תפסי קידושי אחר מדרבנן משא"כ אחו"ז אכן צ"ב דבדין נאסרה בפשוטו א"צ איסור ערוה.

**ברש"י** ד"ה חלץ וה"ה אם חלץ לשני' ערש"ש שלכתחילה יחלוץ לראשונה ועי"ש טעמו, ולפמש"כ הרמב"ן לעיל כו: בשם י"א דמי שבשעת נפילתה היתה ראוי' ליבום חשיבא חליצה מעליא יל"ד בזה, והרמב"ן דחה שיטה זו.- ובעיק"ד הרש"ש דיש עדיפות לעשות חליצה מעולה, אשכחן כן בר"מ בפה"מ בעשה מאמר שכ' הר"מ שתחילה יתן גט למאמרו, ולכאו' כ"ז מתבאר כשיטת רש"י והר"מ דחליצה פסולה היא גריעותא בחליצה, אבל לד' תוס' לכאו' אין מקום לכ"ז, וא"ש הר"מ לשיטתו.

**ברש"י** ד"ה מתה ראשונה בלא חליצה צ"ב במש"כ רש"י בלא חליצה הא אע"פ שחלצה ג"כ מותרת, דלא עדיפא מאחות אשתו שמותרת לאחר מיתה, והי' מקו"ל דרש"י לטעמי' בע"א ולק' מ: ומא. דגזירה דצרת אחות חלוצה הוא משום דמיחלפא בצרת חלוצה, ומה"ט אסורה אף מנכרי, א"כ מה"ט יש לאסור אף לאח"מ, אכן ז"א דבהדיא שנינו לק' מ: ומט. דמותרת, וכבר הק' תוס' בדף מא. ד"ה הך ע"ד רש"י בזה, וא"כ תיקשי ע"ד רש"י מדוע כ' בלא חליצה, **ובעל"נ** כ' דבר נפלא די"ל דהנה רב אתא לאשמועינן דאף במתה ראשונה דהשני' נאסרה מתחילתה ג"כ מותרת, וא"כ אי מיירי בחלצה, נמצא דמתחילה היתה השני' אסורה משום אחות זקוקה, ולאחר שחלצה אחותה נאסרה משום אחות חלוצה, ונמצא דמשום איסורא דאחות חלוצה הוא איסור שחל בשניה לאחר נפילה, ורב קמ"ל אף באיסור שחל בשעת נפילה, ואיכא למשמע מינה כמה הלכתא גבירתא א. דלכאו' בפשוטו יסוד הדין דהותרה ונאסרה הוא משום דבפועל חל היתר אבל הכא הרי לא חל היתר בפועל, ואעפ"כ ס"ל דהוי הותרה, וצ"ב טעמא דמילתא, ב. דלכאו' בכל אחות חלוצה איכא נמי איסורא דאחות זקוקה, וא"כ אה"נ דנתחדש איסור אחות חלוצה, אבל מ"מ איכא נמי איסור אחו"ז, וזה יש לדחות דהכא לרב קיימינן דסבר אין זיקה ומתחילה הי' איסור דביטול מצות יבמין ואיסור זה פקע לאחר חליצה ונאסר באיסור חדש, ובעזה"י יתבאר עוד בד"ה ואין בזה.

**ומו"ר הגרי"ג שליט"א** ביאר בד' רש"י די"ל דעד כאן לא סבר רב דלא אמרי' נאסרה אלא באיסור אחות זקוקה דקיל אבל באיסור אחות חלוצה דחמיר מודה רב דאמרי' נאסרה, [ולעיל הובא מהקוה"ע סי' י"ב אות ג' טעם נוסף לאסור באחות חלוצה, ועמש"כ בע"א מד' החזו"א סי' קכ"ז ס"ק ח' דמדמי צרת אחו"ח לצרת אחו"ז] ולפ"ז י"ל דה"ה בעשה מאמר אע"ג דמאמר דרבנן י"ל דמודה רב דאמרי' נאסרה, ויתיישב דלא תיקשי עליו מברייתא לק' מא. דאמרי' נאסרה במאמר עי"ש בתוד"ה ואמאי וברע"א, ובמשנ"ת שם בס"ד, ולד' ר"ח בתוד"ה אבל לכאו' ג"כ מודה רב במאמר]. – וצריך לבאר דהא אף אי נימא דאחות חלוצה עושה נאסרה, הרי הכא נחלצה לאחר מיתה וכלפי איסור אחות חלוצה הו"ל הותרה ונאסרה, ואי משום דהיתה אחו"ז הא אחו"ז אינו עושה נאסרה, וביאר מו"ר שליט"א עפ"ד החזו"א סי' קכ"ז ס"ק ט' דגדר אחות חלוצה הוא דדיינינן לי' כאשתו מכבר א"כ חשיב כנאסרה בשעת נפילה, וצל"ע דמודה החזו"א דלא חל איסור למפרע אלא הגדר דחשיבא כאשתו למפרע וע"כ חשיבא צרתה צרת ערוה ולא הוי כצרה לאח"מ, ומוכרח כן דהא החזו"א כ' יסוד דבריו אף בצרת אחות זקוקה עי"ש, ובזה הא בהדיא אמרי' בשמעתין דאין בזה נאסרה למפרע, וע"כ דמודה החזו"א דלא הוי נאסרה. – ובחי' ר' נחום (אות תס) הלך בדרך זו וביאר דאע"ג דבשעת נפילה לא היתה אחות חלוצה מ"מ לא הי' הותרה דהא היתה אסורה מדין אחו"ז ועי'.

ולכאו' י"ל עוד בד' רש"י עפמש"כ האו"ש בקו' זיקה (אות טז) [והובא בחזו"א שם ובהשלמות בסוף הספר] דע"י החליצה פקע הזיקה למפרע ונמצא דמעולם לא היתה אחו"ז, ובאו"ש שם כ' דמה"ט לא יהא נאסרה, וא"כ אשר ע"כ פירש"י דמיירי בלא חלצה, אכן האו"ש כ' דשמעתין לא ס"ל הכי דאל"כ מאי קמותיב ריב"ח לר"י ממשנתינו הא מיירי בחלצה, ואם כי יש ליישב ד' רש"י בדוחק, אכתי תיקשי דהא רב ס"ל אין זיקה והאיסור הוא מדין אסור לבטל מצו"י ובזה לא שייך ד' האו"ש ופשוט.

**בא"ד** וכי מתה קמייתא פקעה זיקה כ' **הרש"ש** דלטעם זה אפי' אשה ובתה נמי אכן הק' דלעיל יח. אמרינן דזיקה בכדי לא פקעה [ועי"ש בתוס' בדף יז: ד"ה אבל דכו"ע מודו לזה] וכ' הרש"ש אמנם הכא בלא"ה מותרת דאפי' אשתו שמתה מותר באחותה, וכ"ה במאירי, וצ"ב אם כוונת רש"י לזה, ואם אין כוונתו לזה צ"ב מדוע לא פי' כן, ועוד ילה"ע דרב סבר אין זיקה וא"כ כשמתה מותרת דלא שייך עוד אסור לבטל מצו"י וכדאמר רב לעיל יז: שומ"י שמתה מותר באמה, וע"ז י"ל דרש"י מפרש הסוגיא דרב סבר כמ"ד יש זיקה דאל"כ לא שייך נאסרה, אכן בדף כד. מבואר ברש"י דאף משום ביטול מצו"י יש נאסרה.

**בד"ה** ואין ולא חלצה הכא ג"כ יקשה מדוע פירש"י ולא חלצה, וכאן לכאו' לא שייך כל הישובים הנ"ל דמ"מ הראשונה הותרה ונאסרה דבשעה שנפלה עדיין לא היתה אסורה, ולד' החזו"א דחשבינן לה כאשתו מכבר צ"ע אם שייך לומר שהראשונה נאסרה בשעת נפילתה דהא עדיין לא היתה אחות אשתו וצ"ע.

**בתוד"ה** חלץ ואר"י דקמ"ל דהותרה אפי' צרתה דרב אית ליה אין זיקה וחלץ לאחיות נפטרו צרות כדפרישית לעיל ולד' רש"י דס"ל דאף למ"ד אין זיקה לא נפטרו צרות כדפרישית לעיל ולד' רש"י דס"ל דאף למ"ד אין זיקה לא נפטרו צרות תיקשי, ולפמש"כ הטור סי' ק"ע הובא בבהגר"א ס"ק י"ד בדעת רש"י דלרב חליצה פסולה צריכה חיזור מן האחין אבל בצרות א"צ חיזור אשה"ט דה"ט דפטרה צרתה, והתוס' לשיטתם בד"ה אלא דנראה דלרב אינו פוטר. – **בנמו"י** (ז: מדפי הרי"ף) כ' להיפוך דקמ"ל דהותרה היא ולא צרתה וכ' דמימרא דרב דהכא כמ"ד יש זיקה, וכ"ה ברמב"ן, ולכאו' כוונתו דאי כמ"ד אין זיקה לא שייך כלל נאסרה, וד' הנמו"י הם דלא כר"ח שהובא בתוד"ה אבל דרב כמ"ד אין זיקה. - ובעיקר קו' תוס' דפשיטא נתעוררתי להעיר דהי' מקו"ל דהא גופא קמ"ל דחליצה פסולה פטרה נפשה, וי"ל דנתבאר לעיל כו: דלשיטת תוס' דחל"פ הפסול משום דקלישא זיקה א"כ פשיטא דפוטרת עצמה, ובדעת רש"י שם נתבאר דיש בזה חידוש דפטרה נפשה, וכמו שפירש"י שם דחליצתו וזיקתו שוות לגרוע, וא"כ לרש"י לשיטתו י"ל דלא ק"ל קו' תוס' דרש"י ס"ל דיש גריעותא בעיקר החליצה וקמ"ל רב דפטרה נפשה.

**בא"ד** כדפרישית לעיל לכאו' הא דחלץ לראשונה פוטרת צרתה למ"ד אין זיקה הוא גמ' ערוכה לעיל ע"א, אלא דהכא אמר רב אף חלץ לשני' הותרה וזהו מד' תוס' דלמ"ד אין זיקה אין דין חל"פ, ולפמשנ"ת בע"א בד' רש"י י"ל דאיסור לבטל מצו"י ג"כ משוי חל"פ, ואף הראשונה היא חל"פ עי"ש, ועי' היטב ברמב"ן.

**בד"ה** ורב אלא ניחא להקשות דבהדיא אמר רב אותו לשון עצמו הרמב"ן תי' דמד' רב דאמר כל יבמה קס"ד דאפילו בדקאי באפה איסור זיקה קאמר, ואפשר דזהו ג"כ כוונת תוס'.

**זיקה דרבנן**

**בתוד"ה** אבל פר"ח דרב לטעמי' דאמר אין זיקה וכו' צ"ב לפ"ז לישנא דזיקה דרבנן, ולכאו' הכוונה דהאיסור לבטל מצות יבמין הוא דרבנן וכ"ה ברשב"א, ועמש"כ לעיל כו. לבאר דמהא דיש נאסרה מוכח דהוא איסור דרבנן דאמרו שלא יהא היתר באשת אח, והעיר בשי' הגרש"ר (אות סט) דא"כ מאי קאמר דזיקה דרבנן דאדרבה כ"ש אי איסור לבטל מצו"י הוא מה"ת דלא יהא נאסרה דהוא איסור גברא וצ"ע. ומתבאר לד' ר"ח דשו"ט בסוגיין דיהא נאסרה בביטול מצו"י ואמרנן דרב סבר דאין נאסרה בזה ועמשנ"ת בגמ', ובחי' ר' נחום (אות תסב) הוסיף לבאר דר"ח לשיטתו וכמש"כ הרשב"א לק' קיא: בשמו דקטן דלא מצי לייבם שמא ימצא סריס חשיב נאסרה אלמא דכל שבפועל א"א לייבם חשיב נאסרה. וע"ע רשב"א קידושין ס. דבקידושין דריו"ח יש נאסרה, אע"ג דהמקצת השני נופל ליבום, אכן דעת הרשב"א דקידושין דריו"ח הוא מדין קידושי חוץ, וע"ע ברשב"א גיטין פג:, ועי' חש"ל ריש מכילתין באבילות אי משוי נאסרה, ועברכ"ש סי' ב' אות ג'.

ובדברי ר"ח כ' הרשב"א דנראה מדבריו דלריו"ח זיקה דאורייתא והוא כאשת אח שיש לה בנים, והק' ע"ז מדחולצת אלמא דזיקה דרבנן, דאי מה"ת ה"ז פטורה מחליצה וכר"ש דאמר לק' כח: דפטורה מיבו"ח, ולכאו' הו"ל להקשות מהמשנה בדף מא. דשומ"י שקידש אחיו את אחותה אלמא דתופס קידושין, ואי נימא דכוונת ר"ח שאינה ערוה גמורה שבכרת אלא הוא כחצי שיעור באיכות וכדאשכחן בכ"מ ד"ז א"כ מה"ט תיבעי נמי חליצה, אמנם אשכחן בתורי"ד רפ"ב דלר"ש דזיקה ככנוסה ליכא כרת ותפסי קידושין ומ"מ פטורה מיבו"ח, ועי' חו"ש מרן ר' ברוך בער סי' כ"ד (מכתי"ק) וברכ"ש סי' ט' משכ"ב, ויעוי"ש (אות ג') שהק' בד' הרמב"ן שהוכיח מאם בעלו קנו אלמא דאינה מה"ת, וק' דהא בודאי תפסי קידושין וא"כ ה"ה דאם בעלו קנו ועי"ש, ועוד דזה ג"כ לא יתכן דאי נימא דלר"ח אינו בכרת אלא איסור דאמרי' בדף מא. כאן שנה רבי אחות גרושה מד"ת אחות חלוצה מדברי סופרים, והראי' דאחות חלוצה מדברי סופרים מדחולצת, ואי נימא דזיקה הוא כחצי שיעור ואינו אישות גמורה א"כ ה"ה בחליצה י"ל כן, וע"ע ברשב"א שהק' עוד דלא יתכן דזיקה אוסרת מה"ת, וכ' דאפשר דאף ר"ח אין כוונתו לזה.- ומטו משמי' **דהגאון ר' אהרן קוטלר זצ"ל** שאמר די"ל דאחות זקוקה איסורה מה"ת, ומ"מ מה"ת מתייבמת דמאחר שאין בה כרת אמרי' בה עדל"ת וכל איסורה רק מדרבנן, ובחי' ר' נחום (אות תסא) הק' דלא שייך למגזר ביאה ראשונה אטו ביאה שני' דבביאה שני' שריא דיבום מפקע זיקה וכמש"כ תוס' לעיל יח:, ותליא בפלוגתת הראשונים. ויעוי"ש מש"כ לבאר מדוע הראשונים לא נחתי לזה דס"ל דאע"ג דאין בה כרת מ"מ הוא ל"ת שיש בו כרת ואינו נדחה עי"ש, והוכיח כן מתורי"ד רפ"ב דלר"ש זיקה ככנוסה ליכא כרת ואעפ"כ אינה מתייבמת מה"ת עי"ש, ויש לדחות דהתם הוא מדין ערוה וכחי"ל לרע"ק ואכמ"ל, ויעויין בשי' הגרש"ר (אות עב) בדרך זו.- ע"ע בנאות דשא (לבעל הלבושי שרד) סי' ל"א שהאריך בכמה ראיות דזיקה דאורייתא עי"ש, ובעזה"י יתבאר עוד להלן כח. בדעת ר"ח. – ובעיק"ד ר"ח בפי' שינוייא דהש"ס כ' בקוה"ע דמד' רש"י, וכן מתוס' לעיל כו: ד"ה דנפול מבואר דלא פי' כר"ח, דבתוס' לעיל כ' דאף אי יש זיקה אין נאסרה, וכן נתבאר מד' תוס' בדף מא., וכן מבואר בראשונים דפירשו מימרא דרב כמ"ד יש זיקה.

**בגמ'** איתיביה ריוב"ח לריו"ח וכו' לחלוץ לה לשני' וכו' מבואר בשמעתין דאם חלץ לראשונה בודאי אסור לשני' והק' הרש"ש לעיל כג: להמבואר ברש"י שם דע"י שא' חולץ פקע זיקה מאידך למפרע נמצא דלא נאסרה על אחיו, ועי' או"ש קו' זיקה (אות טז), ועמש"כ ברש"י ד"ה מתה ראשונה, **ומו"ר הגרי"ג שליט"א** ביאר בזה ע"פ דרכו דאין הביאור דאיגלאי מילתא למפרע שלא היתה זקוקה לו אלא הוא דין עקירה למפרע ונמצא דבשעתו הי' אסור, ועי' קה"י סי' י"ח, וע"ע מש"כ לק' מ:.

**בתוד"ה** איתיבי' לעיל פי' בקונטרס דלרב נמי פריך אבל ריב"ן וכו' צ"ב מדוע לא ניח"ל לרש"י בתי' התוס', ותי' הריב"ן י"ל דס"ל כדעת ה"ר אברהם לעיל כו: דחליצת חיזור אינה אוסרת קרובות, כ"כ הפור"י להפמ"ג, ויל"ע היטב בזה בשיטת רש"י בכל הסוגיא ויש בזה כמה דקדוקים וערש"ש לעיל כו:, ומש"כ תוס' דלד' ר"ח ניחא י"ל דרש"י לא ס"ל כר"ח, ותי' ר"י י"ל דהא לכאו' תי' ר"י הוא א' מתירוצי הש"ס אלא דריו"ח דחי לה, וא"כ שפיר י"ל דכוונת רש"י דאיכא למפרך על רב ולא מתרץ, [והעירוני דכוונת תוס' דרב הא חייש למיתה] ולכאו' י"ל עוד דרש"י לשיטתו לעיל כד. דטעמא דלמ"ד אסור לבטל מצו"י לא אמרינן לחלוץ חד והדר לייבם אידך משום נאסרה א"כ לרב דל"ל נאסרה לא מצי לתרוצי כן, ומה"ט הריב"ן ג"כ לא תי' כן כשיטתו לעיל יח., אמנם התוס' שם הק' ע"ז משמעתין דאמרי' דריו"ח הו"מ לשנויי משום ביטול מצו"י.

**בא"ד** אבל ריב"ן פירש וכו' **הרשב"א** דחה זאת דתיקשי מסיפא היתה אחת מהן אסורה על הא' איסור ערוה דהשני אסור בשתיהן הרי הכא א"צ חיזור, ועי' לק' כח. תוד"ה הך שעמדו בכעי"ז, ע"ע ברמב"ן שכ' דמתני' משמע אף בדאיכא צרות ובזה הדין חלץ לצרה הותרה וכדלעיל ע"א עי"ש, [וילה"ע במש"כ הרמב"ן דמתני' אף בדאיכא צרות דהא למ"ד אסור לבטל מצו"י לא מיירי בדאיכא צרות דבכה"ג לא חיישינן למיתה דתרי וכמבואר בתוס' לעיל כו: ד"ה וחליצה, ועמש"כ שם מהקר"א ודוק], עוד הק' החזו"א (סי' קכ"ז ס"ק א' ד"ה ודעת) דאכתי תיקשי מקדמו וכנסו יוציאו דמאחר שכנס הראשון הא פקע אחות זקוקה ולישתרי לשני, וכ' דכיון דהיא אחו"ז הו"ל ביאה פסולה והראשונה עדיין אסורה משום אחו"ז, [ובס"ק ו' (ד"ה ולעיל) חזר בו] א"נ בכנס ראשון ראשונה איירי, אכן אכתי תיקשי דרב ל"ל נאסרה כלל, ועחזו"א שם (ד"ה יבמות), ובעזה"י יתבאר להלן כח. האם בביאת אחו"ז יש דין צריכה חיזור.

**בא"ד** ולר"ח נמי וכו' צ"ב דאכתי תיקשי דהו"ל הותרה ונאסרה וחזרה והותרה ובזה סבר רב דאף באיסור דאורייתא אמרי' תחזור להתירה הראשון וכדלק' מא., ועמדו בזה הבית מאיר סי' ק"ע סעי' ה' והקרני ראם לק' כח. אות ב' (ונפל שם ט"ס שכתוב ר"י וצ"ל ר"ח) ועי' בעל"נ, ושמא י"ל דיתרץ כשינוייא דנפלו בבת אחת, ומה דאמר ריו"ח לא סתם לן תנא כריוה"ג הרי כ"כ תוס' שם דריו"ח לטעמי' אמר כן אבל ר"ח ולכאו' ה"ה רבא פליגי וא"כ י"ל דרב סבר כוותי', ומ"מ בהך שינוייא בלחוד לא סגי דהא רב אית לי' דאף בלא הותרה מתחילה ג"כ שרי, ועחזו"א סי' קכ"ז ס"ק א' עוד דרכים בזה ודוק.

**בא"ד** אבל ריו"ח סבר דע"כ יש זיקה וכו' צ"ב דהא מ"מ ריו"ח אמר תחזור להתירה הראשון ותיקשי ממתני', וי"ל דכוונתם די"ל דריו"ח הוא כמ"ד אסור לבטל מצו"י אבל למ"ד יש זיקה לא אמרי' תחזור להתירה הראשון, וצ"ב דממ"נ אי בביטול מצו"י יש נאסרה ואעפ"כ אמרי' תחזור להתירה הראשון א"כ ה"ה בזיקה, ויעויין ברא"ש בהחולץ סי' כ"ג דמתבאר די"ל דבאיסור דאורייתא אמרי' הותרה ונאסרה לא תחזור להתירה הראשון ובאיסור דרבנן לא אמרי' כן ועי"ש ק"נ ורע"א, ויש לפלפל בזה עפמ"ש דאיכא תרי דיני בנאסרה א. דלא מתחדש זיקה לאחר נפילה ב. דחל דין באשת אח דהוא אש"א שאין ראוי ליבום, וע"ע שי' הגרש"ר (אות עט) ודוק.

**בא"ד** ומיהו נראה לר"י כדפרישית לעיל לא ברירא לי מהו כל האריכות הרי בגמ' מקשי ולימא לי' גזירה שמא ימות ואסור לבטל מצו"י ומשני ריו"ח למיתה לא חייש וא"כ י"ל דרב חייש למיתה ועי' תורא"ש וצ"ע, ע"ע בתו"י לעיל כו. שכתב דרב יתרץ כשינוייא דר' אליעזר היא.- ע"ע בהגר"א סי' ק"ע ס"ק י"ד מש"כ בד' תוס'.

**בסוה"ד** אבל לעיל במתה אחת מהן ליכא למיגזר וכו' כיון דליכא אלא אח א' ראיתי להעיר לפמש"כ תוס' בד"ה חלץ דמיירי בדאיכא נמי צרה א"כ אכתי איכא למיחש שיבא לייבם וצ"ע.

# דף כ"ח ע"א

**בתוד"ה** ולימא אבל במיתת שניה לא שייך למגזר עמהרש"ל ומהרש"א מש"כ בטעמא דלא גזרינן אטו מתה הראשונה, ומש"כ המהרש"ל לדמות לאחות אשתו שמתה צ"ב דהכא לא משום אחות אשתו אסרינן לה אלא משום ביטול מצו"י, ועוד ראיתי להעיר דתיקשי באשה ובתה, וע"ע ברשב"א (ד"ה ולימא) מש"כ בטעמא דלא גזרינן במתה.

**בגמ'** ולימא לי' גזירה דלמא קדים וכו' עפרש"י ותוס' בפי' קמא דאע"ג דלמ"ד יש זיקה לא גזרינן לאסור אם חזרה והותרה מ"מ לכתחילה גזרו, ובכס"מ פ"ז מיבו"ח ה"ד כ' דמה"ט כ' הר"מ קדם א' מן האחין דמיירי בדיעבד אבל לכתחילה אסרינן, וע"ע בסמוך מד' הרשב"א בדעת הרי"ף, ועי' ק"נ אות כ' וקר"א בסוף העמוד, וראיתי להעיר מד' רש"י בסמוך ד"ה ולימא ליה שפירש שאומרים לו חלוץ לשניה ומשמע דלמסקנא הדר בי' הש"ס וליכא גזירה.

**בגמ'** ולימא ליה גזירה שמא ימות ואסור לבטל מצו"י בתוס' חד מקמאי (נדפס בדף כו:) כ' פירוש וקעבדא חליצה פסולה, וביאר מו"ר הגרי"ג שליט"א דכוונתו דקאי הכא לריו"ח דיש זיקה א"כ אע"פ שיכנוס הא לא פקעה זיקה וחייבת בחליצה, אלא דתהא חליצה פסולה מאחר שהיא ערוה ונמצא שמבטל החליצה המעולה, וק' מדוע לא פי' דמה"ת הרי פטורה מהחליצה, ואינה אלא מדרבנן דמה"ת פקע זיקה, ועמש"כ בזה בדף מא.

**בגמ'** דנפול בב"א וריוה"ג הברכת שמואל סי' י"ד ס"ק ו' הוכיח מכאן דנאסרה א"צ שייאסר מחיים וסגי כשנאסרה בשעת נפילה והטעם בזה דהא הסב' דכל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה וכו' וא"כ תליא בשעת נפילה [ועמש"כ לעיל כו: בתוד"ה וחליצה לענין צרה בשעת נפילה], ובחזו"א (סי' קל"ד לדף י') מתבאר לכאו' דאין דין נאסרה כשנאסרה בשעת נפילה, ובאחיעזר ח"א סי' ל"ד אות ט' השיגו, וצ"ע שלא הביאו מסוגיין.

**בגמ'** ולימא לי' דלא ידעינן הי נפול ברישא וכן הביא הר"מ פ"ז מיבום ה"א ד"ז, ומבואר דמספק אסרינן לייבם ולא אמרי' בזה ספק דרבנן לקולא ואין לומר משום דיש כאן ודאי אשה א' אסורה לא שייך ספק דרבנן לקולא דז"א דמאחר שייבם הראשון אין כאן ודאי איסור דמהראשונה פקע זיקה, והדין יוציא הוא משום קנס וכמשי"ת בסמוך, ועמש"כ בדף מ: בתוד"ה אבל בדין ספק אחו"ז, והכא הוא ספק נאסרה.

**בגמ'** בשלמא ראשונה אמרינן לי' מאן שריא לך כ' **החזו"א** סי' קכ"ז ס"ק ו' דהא לכאו' הראשון ג"כ יש להתיר דלאחר שכנס השני נמצא שאינה אחו"ז והו"ל ספק שמא היא השני' והו"ל הותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, וכ' דמוכח דמאחר שכנס באיסור, דבשעת כניסה היתה אחו"ז הרי הוא חייב להוציאה, ונתקשה ע"ד תוס' לעיל כג: שדנו בזה. – ולהמבואר נמצא דיוציאו הוא משום שכנס באיסור, ולא משום שעתה היא אחו"ז או נאסרה, וב"ש דאמרי יקיימו הוא משום דל"ל קנס זה, דדוחק לומר דבתרתי פליגי, ועמש"כ לבאר (בתשובות בסוף) מדוע לא אסרי ב"ש מטעם נאסרה.

# ביאה פסולה באחו"ז

**בגמ'** חבראי שניה ייבם כ' **החזו"א** (שם) דמוכח דע"י שכנס פקע הזיקה דאל"כ אכתי היא אחות זקוקה, ולכאו' י"ל דאכתי צריכה חליצה וכדין חליצה פסולה דצריכה חיזור, אבל בשמעתין לא חששו לזה, או משום דריו"ח סבר דא"צ חיזור וכמש"כ תוס' בדף כז: ד"ה איתיביה או דחליצת חיזור אינו אוסר בקרובות וכמש"כ תוס' לעיל כו: ד"ה דנפול, אכן הנה יש חילוק בין חל"פ לביאה פסולה דחל"פ לכו"ע פוטרת את עצמה כשיש יבם א' ויבמה אחת, ואילו ביאה פסולה תנן לק' ר"פ ר"ג דאינה פוטרת אף את עצמה, ועוד דבביאה פסולה כו"ע לא פליגי וכדתנן שם, ולא שייך לומר דריו"ח פליג, וא"כ שפיר הוכיח החזו"א דבשמעתין אין זו ביאה פסולה, וביאר דביאה פסולה הוא דין אחר משום גזירה ביאה אחר חליצה וכדלק' פר"ג, ואין בזה הגזירה דחל"פ עי"ש, ובאמר"מ סי' ח' אות ב' וי"ג ביאר בטעמא דביאה פסולה א"צ חיזור משום דנעשית אשת אח של החי והרי היא פטורה מדין ערוה, ויל"ע דלריב"ב לק' מא. אע"פ שנעשית ערוה חייבת חליצה וי"ל דהכא נישואין מפקעי זיקה ועי"ש בדבריו, ועי"ש מה שתמה ע"ד הגר"א ונתבאר בס"ד לעיל כו: בתוד"ה וחליצה. – **הרמב"ן** הוכיח מכאן דזיקה דרבנן דאי דאורייתא יבום דקמא לא פטר דהא צד ערוה היא ואכתי רמיא זיקה אשני עכ"ד, וצ"ב דהא בודאי תפסי קידושין וכדתנן לק' מא. וא"כ ה"ה אם בעלו קנו וממילא פקע זיקה ומאי ראי' דזיקה דרבנן, ועמד בזה האמר"מ סי' ח' אות ז' עי"ש, וביאר הגרש"ר (אות עד) דאי הוי דאורייתא הוי כחילו"ע דאם בעלו לא קנו וכמש"כ הרמב"ן בדף כ:, ועפ"ז כ' די"ל לדעת הר"מ דאם בעלו קנו א"כ אין ראי' דזיקה דרבנן.- וע"ע מש"כ לעיל במשנה להוכיח דאע"ג שחכמים עשו אחו"ז כערוה מ"מ אם בעלו קנו ולא אמרי' דמדרבנן כשם שהיא ערוה לאסור צרתה ויש בה דין נאסרה ה"ה מדרבנן אין כאן נפילה ליבום עי"ש.

בהא דשרינן ליה מספק הק' האו"ש בקו' זיקה (סוף אות ל') דהא איכא חזקת איסור דמתחילה היתה אסורה והספק שמא אחיו כנס את השני' והותרה לו, [ובדין ספק דרבנן במקום אתחזק נחלקו בעירובין לה: ודנו הפוסקים בזה] ועי"ש מש"כ לייסד מדוע אין כאן חזקה, ונתעוררתי ליישב עוד דאי נימא דבנאסרה לאחר נפילה אין איסור אשת אח, א"כ הספק שמא היא הראשונה ומעיקרא לא חל עליה איסור אשת אח, ואי משום איסור אחו"ז הרי ודאי פקע, ויל"פ עוד בזה ע"פ הסוגיא לק' ל:.

**ברש"י** ד"ה ולימא שקול רבנן דין יבום באחיות לגמרי מתבאר דאין זה איסור גברא אלא חז"ל הפקיעו דין יבום, וא"ש מש"כ רש"י לעיל כד. דיש נאסרה, וצריך לבאר דלמש"כ רש"י לעיל דהוא משום נאסרה יקשה דהכא הא חזרה והותרה וכמשה"ק תוס' לעיל יח. ולזה כ' רש"י דהטעם דשקול רבנן רבנן דין יבום מאחיות לגמרי, וראיתי להעיר דא"כ כי מתה שניה נמי הא שקול דין יבום ומ"ש מהותרה ע"י חליצה או ע"י מיתה.- ע"ע ברשב"א לק' כט: דנקט דהוא מדין שקלו יבום מאחיות ולא משום נאסרה וע"כ יוציאו עי"ש, וע"ע משנ"ת בדף כז. דלרש"י ביטול מצו"י משוי חליצה פסולה.

**ברש"י** ד"ה בשלמא דהכי אמר בפ' כיצד קדמו וכנסו אין מוציאין מידם משום דליכא אלא ספק **בתורע"א** תמה דבפ' כיצד ליכא השתא ספק איסור דבודאי פקע הזיקה אבל הכא יש עתה ספק איסור דשמא היא היבמה שנאסרה, וי"ל דזה ודאי דאחר שכנסה ליכא לאסור מדין נאסרה וכדמוכח מב"ש דיקיימו וכמשנ"ת בגמ', וכן מוכח מתוס' לעיל יח: ד"ה שומרת דהק' דנישואין מפקעי זיקה ולמה יוציאו עי"ש, וק' הא יוציא מדין נאסרה וע"כ דאין נאסרה וכמש"כ בחו"ש מרן ר' ברוך בער סי' כ"א ובשי' הגרש"ר (אות קיז) דמאחר דאם בעלו קנו ונעשית כאשתו לא שייך איסור אשת אח, וא"כ לא שייך נאסרה דיסודו מכח איסור אשת אח, וא"כ כל הדין יוציאו הוא משום שכנס באיסור, והחילוק בין הראשון לשני הוא משום דהראשון בודאי עשה איסור משא"כ השני, וא"כ שפיר הוכיח רש"י דבספק לא קנסינן, שו"ר כן בשי' הגרש"ר (אות פח), ויעויין עוד ברע"א שהק' דמד' רש"י שם מבואר דאם עתה עומדת בספק איסור בזה הדין דמוציאין וע"ז תי' מו"ר הגרי"ג שליט"א די"ל דהתם בספק איסור אחות זקוקה דחמיר משא"כ הכא דליכא משום אחו"ז אלא ספק נאסרה קיל יותר וכדאשכחן בתוס' לעיל כז. ד"ה ושמואל דנאסרה קל יותר מאחו"ז, ועריטב"א לעיל כד. דבספק אחות חלוצה יוציא ולא דמי לספק חלוצה לכהן, דאחות חלוצה גזרו אטו אחות גרושה שהיא בכרת וע"כ בספק ג"כ יוציא.

והנה באו"ש בקו' זיקה (סוף אות ל') כ' דמוכח מכאן דאחות זקוקה אסורה מדרבנן דאי נימא דאסורה מה"ת כיצד שרינן מספיקא, ולפמשנ"ת דמאחר שכנס בודאי ליכא איסורא דפקע הזיקה ואין כאן נאסרה דהא אם בעלו קנו כדמוכחא מתני', א"כ כל הדין יוציא הוא מדרבנן ומספק לא אסרו.- ועמש"כ לק' כט: דמבואר בראשונים דבעלו קנו אינו מתיר נאסרה.

**בתוד"ה** לא לריו"ח הוא דמסקינן הכי עמש"כ לעיל כז: בתוד"ה איתיבי' עפ"ז לדעת רב.

**בד"ה** הך עמהרש"א וק"ר, ומש"כ בק"ר ר"י הוא ט"ס וצ"ל ר"ח.

**בגמ'** אר"פ כגון דנפלה הך דאינה חמותו ברישא כ' הרשב"א מדלא משני גזירה דלמא מיבם אידך ברישא אלמא דלמ"ד יש זיקה לא גזרינן, ולעיל מקשינן דלמא תנא אית לי' הכין אבל אליבא דאמת אינו כן, ולהלכה אין אנו יודעין מי שנה המשנה, וכ' דהרי"ף פסקה למשנתינו בהלכות וכן השמיט שינוייא דר"פ וצ"ל דס"ל דחיישינן לביטול מצות יבמין, והיינו דאף למ"ד יש זיקה אסור משום ביטול מצו"י ודלא כהריטב"א לעיל יז:, וע"ע במלחמות ובעה"מ לק' סופ"י.

הר"מ פ"ז מיבו"ח ה"ה כתב דין המשנה שאם קדמו וכנסו יוציאו ותמהו התויו"ט ועוד אחרונים דמאחר דפסק הר"מ בהלכה ד' כריו"ח דתחזור להתירה הראשון א"כ מדוע השני יוציא, ובאו"ש קו' זיקה (אות ל') כ' דהר"מ פסק דביאה פסולה צריכה חיזור וא"כ אף לאחר שכנס לא פקע הזיקה ואין כאן חזרה והותרה, וכבר הובא לעיל דהחזו"א הוכיח מסוגיין דאין זו ביאה פסולה, [ועי"ש באו"ש מש"כ לפרש בסוגיין עפ"ד הרשב"א לעיל כז. ועי' אמר"מ סי' ח' אות א' משכ"ב] ועוד ילה"ק דהר"מ פסק בהלכה ד' דאם קדם א' מן האחין וחלץ לאחרונה הותרה הראשונה, ובאמת טעמא בעי הא צריכה חיזור, אכן הר"מ לשיטתו דדין חיזור הוא רק כשלא חלץ לכל הצרות והכא שיש רק אחת א"צ עוד חליצה, ואכתי צ"ע בדעת השו"ע סי' קע"ה סעי' א' שהביא ד' הר"מ דחלץ לשני' הותרה ראשונה ואילו בדין חליצה פסולה לא הכריע כדעת הר"מ כמ"ש בסי' ק"ע סעי' י"ט, אכן י"ל דשם אדרבה מיקל שא"צ חיזור עיש"ה. – ע"ע בב"ש סי' קע"ה ס"ק ד' שתמה ע"ד ה"ה שכתב בהלכה ה' דאף בספק מי מתה ראשונה ג"כ יוציאו והוא דלא כסוגיין, וכמו"כ הק' בשו"ע סעי' ג' דכתב דמתו בב"א או בזא"ז קדמו וכנסו יוציאו והא בב"א לא משכח"ל דקי"ל א"א לצמצם ומספק אין מוציאין והניח בקו', ובס' קובץ כ' דהר"מ ס"ל דלמסקנא מוקמינן למתני' בלא ידע הי נפול ברישא ובזה הדין דיוציאו, אבל בחלץ לשני' הותרה הראשונה, וי"ל דהטעם או משום דמספק מוציאין או דכיון דאף אם כנס חבירו השני' אסור לו לכתחילה לכנוס הראשונה ע"כ קנסינן לי' עכ"פ בספק שמא שניה היא, וע"ע בבית מאיר סי' קע"ה סעי' ב' בדרך זו. – עוד הק' הב"ש דבסוגיין מבואר דאם כנס א' את השני' מותר לאחר לכנוס את הראשונה דהו"ל הותרה ונאסרה וחזרה והותרה, והק' ע"ד כל הפוסקים [וכ"ה בר"מ] דכתבו דאם חלץ מותרת הראשונה ולא כ' אם ייבם, ומשמע דבייבם לא שרינן לי' אלא בדיעבד.

בטעמא דב"ש לר"א או ב"ה לאב"ש ור"ש נתבאר בס"ד לעיל במשנה, וכן נתבאר שם כמאן הלכתא, וע"ע מש"כ בשאלות בסוף.

# דף כ"ח ע"ב

**בגמ'** סד"א ליקום איסור מצוה במקום איסור ערוה וכו' הק' בחי' הגרז"ס דלכאו' שמעינן לה מרישא דמדוע אותה שנפלה ראשונה אינה מתייבמת הא נימא דאחותה דהיא אחו"ז אינה נופלת, ומ"ש איסור אחו"ז מאיסור שניות דעלמא.

**בגמ'** סד"א משום מצוה וכו' הק' הקר"א הניחא לטעמא דזיקה אבל לטעמא דביטול מצו"י מה טעם יש לחלק בזה.

**בגמ'** כיון דמדאורייתא רמיא קמיה הרמב"ן והרשב"א לעיל כז: הוכיחו מכאן דזיקה דרבנן. – ע"ע מש"כ במשנה בד' רש"י בהא דנקט הכא דמדאורייתא רמיא קמי', וכן בהא דנקט איסור מצוה ולא איסור קדושה.

**ברש"י** ד"ה באונסין ובא שמעון ואנס הא דלא משכח"ל ששמעון נשאה דא"כ מיתסרא בת ראובן עליו משום בת אשתו כ"כ תוס' לעיל ט: ד"ה בתו ועי"ש על"נ.

# אחיות בזיקה לר"ש

**במשנה** שלשה אחין וכו' הא דקתני שלשה אחין הוא משום ר"ש וכמבואר בתוס', ע"ע לעיל כו. דמקשי א"ה תלתא נמי ובמש"כ שם.

**במשנה**  אשה ובתה בגמ' יליף ר"ש מקרא דאשה אל אחותה, וכ' התויו"ט דהא דשמעינן כל העריות הוא מהקישא דר' יונה, ועתויו"ט ריש פרקין.

**בגמ'** תניא ר"ש פוטר בשתיהן וכו' בשעה שנעשו צרות זל"ז כ' **הנמו"י** דס"ל דמדאורייתא זיקה ככנוסה דמיא נמצא שאחות זקוקה היא כאחות אשה דכתיב ואשה אל אחותה וגו' עכ"ד, ד' הנמו"י הם הו"א בגמ' לעיל יט. דטעמא דר"ש דזיקה ככנוסה ולפ"ז אינה פטורה אלא השני', והיינו דהראשונה ככנוסה אצלו ואוסרת את אחותה, וכן הביא היפה עינים מירושלמי פ"ג ה"ג, אכן למ"ד דלא סבר ר"ש זיקה ככנוסה א"כ טעמא דר"ש דכל שנפלו ב' אחיות שתיהן פטורות, וכבר תמה הרע"א ע"ד הנמו"י שפי' כהו"א עי"ש. – וע"ע בתוס' לעיל יט: ד"ה ר"ש שכתבו בחד תירוצא דר"ש סבר אין זיקה.

ובטעם הפטור לכאו' הי' משמע דהפטור מדין אחות אשה, וכ"נ במאירי בסוגיין ולעיל ח. (ד"ה יתבאר) וכ"נ מד' הרשב"א לעיל כז: (ד"ה והא) דכ' דודאי איסור אחו"ז הוא דרבנן וז"ל ותדע לך שהרי חולצת היא ואי מדאורייתא אפילו לחליצה אינה עולה וכר"ש דאמר בזמן שנעשו צרות זל"ז וכו' עכ"ד, משמע דלר"ש באמת טעם הפטור משום אחו"ז, והדבר צ"ב דאי מדין אחו"ז א"כ תיפטר רק השני', ומדוע ר"ש פוטר בשתיהן, ועוד יל"ע אי מדין אחו"ז א"כ כשמתה שני' ליהוי ראשונה הותרה ונאסרה וחזרה והותרה דתחזור להתירה הראשון, ועמד בזה הפורת יוסף בריש פרקין עי"ש, ועוד ילה"ע אי נימא דכל שחל זיקת יבו"ח תו לא פקע וכמשנ"ת בס"ד בדף מא. א"כ ה"ה הכא לא יפקע זיקה מהראשונה, ועחזו"א סי' קל"א סוס"ק ג' דהוכיח מדפוטר ר"ש הראשונה אלמא דערוה לאחר נפילה מפקעת זיקת יבום עי"ש.

והנה איתא בקידושין נ: דהמקדש ב' אחיות כאחת דריש רמב"ח מקרא דלא תקח שאין קידושין תופסין באחת מהן ומקשי רבא דאי קידושין לא תפסי כיצד חייב כרת, והק' התוס' מדפטר ר"ש הכא מן החליצה אלמא דאיכא כרת, ותיקשי מאחר דקידושין לא תפסי מדוע חייב כרת, [דבריהם צ"ע לאיזה קידושין כוונתם, ואם נפרש בדוחק כוונתם על הזיקה הוה א"ש הכל וצ"ע] ומבואר מד' תוס' דהחיוב כרת הוא מדין אחות אשה וכמשנ"ת [ועי"ש במהרש"א וחזו"א] וק' כנ"ל מדוע הראשונה פטורה, ובתוס' תי' דחיוב כרת הוא מדין אשת אח, [וכ"נ מפירש"י בשמעתין] ומשמע דהאשת אח הוא הפוטר מן החליצה [ועמש"כ בדף מד. בשיטת תוס' בדין כל שאינו עולה ליבום אעל"ח] ונמצא דלמסקנת תוס' טעמא דר"ש הוא אשת אח, ולפ"ז הוא דרשא לפוטרו מן היבו"ח אבל אין כאן אחות אשה, ולפ"ז הוא פטורא בעלמא, אכן בד' המאירי דנראה דגדר הפטור הוא משום אחו"ז צ"ל דכך נאמר הדין דכל שהם אחיות בזיקה ה"ז פוטר מדין הזיקה. [ועי' במאירי לעיל יט: דנקט דר"ש סבר יש זיקה ודלא כתוס' שם, וראיתי לדון דאזדו לטעמי' דלשיטתו דהפטור משום אחיות בזיקה בהכרח דיש זיקה אבל לתוס' דהפטור מדין אשת אח אין ראי' לזה, ויל"פ בזה דהא זיקה דרבנן ועי'] [ע"ע במקנה קידושין שם דלר"ש לשיטתו לק' לב. בהכרח הכרת משום אשת אח, דהא ס"ל דלא אתי איסור אחו"א וחייל על אשת אח].

הקשה **האמרי משה** סי' ז' אות י"ח לשיטת הרשב"א בדף מא. דכל שהותר האשת אח אינו חוזר לאיסורו א"כ מדוע הראשונה בכרת דהא קרא כתיב ונכרתו ומשמע אף הראשונה, ותי' בזה דהכא גזה"כ דחוזר האשת אח, וי"ל עוד כמשנ"ת בס"ד בדף לט. דכ"ד הרשב"א הוא באופן שעדיין יש לה שם יבמה אבל כל שפקע שם יבמה מודה הרשב"א דחוזר האשת אח, וה"נ התורה הפקיעה אותה מדין יבמה, ולפ"ז בהכרח אין הפטור מדין אחות אשה דא"כ לא עדיפא מכל ערוה, אלא הוא פטור חדש, וע"ע חזו"א (סי' קמ"ח לדף נ:) ברכ"ש סי' ט' ובחי' ר' ראובן סי' ו'.

ויש לחקור אליבא דר"ש האם יש כאן נפילה של שתי האחיות ונעשו צרות זל"ז, וזה מפקיע מן היבום והחליצה [וכ"ה בהכרח לד' המאירי הנ"ל] או"ד דאין כאן נפילה כלל לשני' דכך נאמר הדין דשתי אחיות אין נופלות ליבום, ובראשונה הוא דין שפוקע הזיקה ובשני' הדין שאין נפילה, ולכאו' אם אין כאן נפילה א"כ מדוע חשיב נעשו צרות זל"ז, אכן **מו"ר הגרי"ג שליט"א** הוכיח מד' הרשב"א בתשו' (יובא להלן בעזה"י) דכ' דפוטר צרה א"כ בהכרח דהפטור הוא מיד, דאם הפטור הוא אח"כ הא אין צרה לאח"מ וכמש"כ תוס' לעיל כו: וכך דעת הרשב"א בתשו' כ"ה, ולכאו' יש להוכיח עוד דבהכרח השני' אינה נופלת, דמאחר שאם תפול יפקע הזיקה לא חל הנפילה וכיסודו הנודע של הגרשש"ק, דכל חלות שאם תחול לא יחול לא חל, אם לא דנחלק בין חלות דממילא לחלות הנעשה ביד"א ועי', ושוב צ"ב בגדר הדברים מדוע הראשונה פטורה הרי השני' לא נפלה, ועי' כ' קה"י החדשים סי' ל"ה דנתחבט טובא בזה ועי"ש מה שפי'. – כ' בחי' ר' נחום (אות תעד) דאם נפלו שתי אחיות ואח"כ נפלה שלישית, השלישית חייבת ביבו"ח דמאחר ששתים הראשונות פטורות א"כ אין כאן צרה בזיקה.

כתבו התו"י לעיל ח: ד"ה לצרור דר"ש מפיק צרת ערוה דפטורה מיבו"ח מהך קרא דלצרור, דקרא מיירי בצרת ערוה בזיקה ודרשינן נמי כל צרות וצ"ב.

**בתוד"ה** שנעשו אבל כשנפלו לפני שני יבמין מודה ר"ש לכאו' הי' נראה הטעם דבשני יבמין דאפשר שכל א' יכול לייבם אחת לא חשיבי צרות בזיקה, וא"כ לפ"ז ה"ה כשיש צרה דמאחר דאפשר שהצרה תתייבם לא חשיבי אחיות בזיקה, אמנם ברשב"א בתשו' (יובא להלן בעזה"י) מבואר דאף כשיש צרה ג"כ פוטר ר"ש, אע"ג דס"ל כתוס' דבב' אחין לא אמר ר"ש, וצ"ל דסב' תוס' דכשיש ב' אחין קלישא זיקה וכדפליגי תנאי בנדרים עד. האם בתרי יש זיקה, (ועי' לעיל יז:) אבל בשתי יבמות יש זיקה לכ"א מהן, והוא כמשנ"ת לעיל כז. ולק' מג: דחלוקים בגדרם הא דיבם א' פוטר את כל האחין מהא דיבמה א' פוטרת את כל הצרות עי"ש, ועמהרש"א לעיל יט. דכתב דלר"ש דזיקה ככנוסה ואמרו שם דמודה ר"ש בשני יבמים מ"מ בשתי יבמות ה"ז ככנוסה בשתיהם, ופי' הטעם דבב' יבמות כיון דברצונו תליא מלתא לייבם איזה מהן שירצה שפיר חשבינן כ"א מהן ככנוסה משום זיקתה משא"כ בב' יבמין דלא ברצונו תליא מלתא עי"ש, ולדבריו יש לבאר ג"כ דה"ט דחלוקים לענין אחיות בזיקה, אמנם בתו"י ותורא"ש שם כ' לדמות ב' יבמות לב' יבמין דלא אמרי' זיקה ככנוסה, ועי' היטב בריטב"א שם, וע"ע חזו"א סי' קל"א ס"ק ב' מש"כ בכוונת המהרש"א. – והנה לד' תוס' דבב' יבמין לא אמר ר"ש אם היו בתחילה שני יבמים ונפלו שתי אחיות ומת א' מהן לכאו' השתא הוה כנפלו לפני יבם א' והוו אחיות בזיקה ויפטרו מיבו"ח, ומקשים דלעיל יט. בעי לאשכוחי שנפלו בב"א ומשכח"ל רק למ"ד אפשר לצמצם ומדוע לא קאמר בכה"ג, והעירוני דלעיל יט. מייתי למשנתינו, ובמשנתינו קתני ג' אחין ולא ד' אחין, ועחזו"א סי' קל"א ס"ק ג', ובאו"ש בקו' זיקה (אות כ') הק' במה שאמרו לעיל ע"א ולימא לי' גזירה שמא ימות והיינו דמטעם זה חולצות ולא מתייבמות, וטעם זה הוא אף לר"ש דאמר אם קדמו וכנסו יקיימו אבל לכתחילה לא משום ביטול מצות יבמין דשמא ימות [וכן צ"ל לד' תוס' לעיל יט: דר"ש סבר אין זיקה] והק' האו"ש דאם ימות אחיו הרי שניהם פטורות מיבו"ח, ודן לומר דבכה"ג לא פקע דין חליצה, וצ"ב טעמא דמילתא, ועי"ש עוד באות י"ט, ובקר"א ריש פרקין נסתפק בזה, וכ' שו"מ בירושלמי בפרקין להדיא דגם בזה צריכה חליצה לר"ש עי"ש. – הא דתוס' לא העמידו דבריהם על המשנה דר"ש פוטר, נתעוררתי די"ל דהטעם משום זיקה ככנוסה וכמש"כ הנמו"י וע"ז בהדיא אמרי' בפ"ב דיש לחלק בין יבם א' לשתים.

**הרשב"א** בתשו' ח"ו סי' כ"א (נדפס בראש ס' קוה"ע לדף י') נשאל מ"ט לא קתני במתני' ט"ז נשים פוטרות צרותיהן דאיכא צרת אחיות בזיקה לר"ש, והשיב הרשב"א דלא משכח"ל בצרת צרה כיון דכשיש ב' יבמין לא אמר ר"ש וכהוכחת תוס' [ועמש"כ בד' תוס'], והנה הא דס"ל לרשב"א דפוטרות צרותיהן הוא באותה שנפלה שני' אבל אותה שנפלה ראשונה בודאי לא תפטור צרתה דאין צרה לאחר מיתה וכמש"כ תוס' לעיל כו: ד"ה וחליצה, וכ"ה ברשב"א שם בתשו' כ"ה, וע"כ כוונתו על אותה שנפלה שניה, אכן אף בשני' צריך לבאר דאי נימא דהפטור הוא במה שהם אחיות בזיקה א"כ הוא ע"י מה שחל זיקה בשתיהם, א"כ אף השני' הו"ל ערוה לאחר נפילה דרק ע"י שחל הזיקה חל האיסור בצרה, ואף אי נימא דהוא בשעת נפילה מ"מ להטעם שאין צרה לאחר מיתה משום שאינה צרה (וכמשנ"ת לעיל כו: בתוד"ה וחליצה) א"כ ה"נ הרי אינם צרות דהא האיסור לא הי' מחיים, ועי' ברכ"ש סי' י"ד וחי' ר' ראובן סי' ח' בדין ערוה בשעת נפילה דאינה פוטרת צרה דבעינן ערוה מחיים, ועע"ש סי' ז' בהגה.- ואכתי ק' דהא הו"ל אשת אח בנפילה זו ואינה פוטרת צרה, אכן למשנ"ת מד' תוס' בקידושין דפוטרת מן החליצה דהכא יש פטור בעיקר היבום ה"ה דפוטרת צרה, וכ"ש דאם הפטור משום אחו"א דלקמ'.

# דף כ"ט ע"א

**ברש"י** ד"ה והאמר הא כיון דמדאורייתא חזיא ליבומי **החזו"א** (סי' קל"ד לסוגיין) למד מד' רש"י דכשאין זיקת יבום מה"ת כגון בחייבי עשה לא אמר ר"ש, והיינו דאחיות בזיקה הוא זיקת יבום, ובריש פרקין כ' די"ל דרש"י בא לפרש דאילו מדרבנן איסור מצוה אינה חייבת לא ביבום ולא בחליצה ואין נפילה כלל לא ליבום ולא לחליצה, וע"כ פירש"י דמדאורייתא חזיא ליבומי, אכן נתבאר שם בראיות ברורות דאיסור מצוה לא הוי כערוה מדרבנן. – ולפמש"כ החזו"א ללמוד מד' רש"י דכל שאין זיקת יבום לא אמר ר"ש העיר באור תורה דא"כ הא מדרבנן אין זיקת יבום דהיא אחות זקוקה וא"כ מדרבנן אין כאן אחיות בזיקה, וי"ל דמדרבנן יש זיקת יבום אלא דא"א לייבם וכמשנ"ת בדף מא: דמקשינן שם שיהא כשאעל"י עי"ש, וא"ש בזה ג"כ באיסור מצוה דמבואר בגמ' דאיכא לדינא דר"ש הא מדרבנן אין כאן ב' אחיות בזיקה דאינה חייבת יבום, וי"ל כנ"ל דאף מדרבנן רמיא קמי' ליבום [ועי' בסמוך] והנ"ל תי' למש"כ תוס' בדף יט: ד"ה רבי דר"ש סבר אין זיקה, אכן אדרבה תיקשי דאי אין זיקה ואעפ"כ ס"ל דאסור לעיל דאסור לייבם ב' אחיות שנפלו לפני שני אחים, בהכרח הוא משום אסור לבטל מצו"י, והרי כ' רש"י בדף כח. ד"ה ולימא דבאסור לבטל מצו"י שקול רבנן דין יבום מאחיות לגמרי.

**בד"ה** והא ולא אמרינן תחלוץ ערוה גזירה משום אחותה **הבעה"מ** **והרמב"ן והריטב"א** לא ניח"ל בפירש"י, וכפה"נ הוקשה להם דמהכ"ת לגזור בערוה, בשלמא באיסור מצוה כיון דאחותה פטורה מטעם אחיות בזיקה ה"ה האיסור מצוה תיפטר משום זה, אבל בערוה מדוע נגזור, אשר ע"כ פי' דהקו' בערוה שהיא גם איסור מצוה דנגזור אטו ערוה דעלמא שתחלוץ.

**בד"ה** דמגמר אבל ערוה דנעשו צרות וכו' עמהרש"א.

**בתו"י** ד"ה והאמר וא"ת ודלמא משום דאיסור מצוה פקעה קצת זיקה וכעי"ז הוא בתורא"ש לכאו' כוונת קושייתם כמשנ"ת דמדרבנן לא רמיא קמי' ליבום ואין כאן ב' אחיות בזיקה, ותי' בשם הר"ם דהקו' על איסור מצוה עצמה דממ"נ דאי משוי לה כערוה תהא פטורה גם מחליצה ואי לא משוי כערוה א"כ תתייבם, ונמצא דלמאי דמשני גזירה משום איסור מצוה דעלמא מתבאר דביסוד הדין איסור מצוה פטורה מן החליצה אלא דחולצת משום דמה"ת בעיא חליצה, וצ"ע ממשנ"ת לעיל כו: בתוד"ה וחליצה דלא הוי חליצה פסולה, וכן צרת שני' מתייבמת וכמשנ"ת בדף כז. אלמא דאינה כערוה וצ"ע.

במראה כהן לעיל (כח:) כ' דבמשנה ש**בירושלמי** הגירסא ר"ש פוטר אף באיסור מצוה וכ' המרא"כ דס"ל דליכא גזירה ודלא כהבבלי, והעיר **מו"ר הגרי"ג שליט"א** דלפ"ד הירושלמי דטעמא דר"ש משום דזיקה ככנוסה (וכמשנ"ת במשנה) והיינו דהזיקה משוי לי' כאשתו א"כ בחייבי עשה דלא רמיא ליבומי, וכן בחייבי לאוין לשיטת הירושלמי פ"א ה"א (הובא ביפ"ע לעיל כ.) א"כ לא שייך זיקה ככנוסה דהא לא רמיא קמי' ליבומי, ובאמרי משה (סי' ז' אות כח) כ' דאף בזיקה לחליצה אמרינן זיקה ככנוסה [ויעוי"ש שהוכיח כן מדינא דאיסור מצוה וצל"ע, וע"ע קר"א בדף יט. שדן דקטן דלא חזי ליבום לא נימא זיקה ככנוסה].

**במשנה** ועשה בה מופנה מאמר וכו' בש"א אשתו עמו יש לחקור אי מאמר לב"ש קונה מדין יבום או מדין קידושין דעלמא, ובעזה"י יתבאר בתוד"ה ב"ש בזה.

**במשנה** תצא הלזו משום אחות אשה ק' דאיתא בנדרים עה. דאין חייבין עליה סקילה כנערה המאורסה, והיינו אע"פ שעשה בה מאמר וכמבואר בר"ן ובר"מ בפה"מ שם (ועמש"כ שם עמ' רנח) וכ"ה בראשונים בע"ב והיינו שאינה אשת איש שבמיתה ולכאו' ה"ה ליכא כרת, וא"כ מ"ט אחותה פטורה מיבו"ח, [ולפמש"כ תוס' בד"ה ב"ש בשיטת רש"י דהכוונה לאחר שיבעול ניחא, אכן התוס' עצמם לא פי' כן, ואף בדעת רש"י יתבאר שם בעזה"י מד' המהרש"א דלא פי' כן] ולכאו' מוכח דערוה פוטרת מיבו"ח אע"פ שאין בה כרת, וכיו"ב מבואר בתורי"ד לעיל רפ"ב בזיקה ככנוסה דליכא כרת ואעפ"כ פוטרת מיבו"ח, ובתורי"ד שם כ' דתפסי קידושין, ויעויין ברכ"ש סי' ט' אות ה' דכתב דבמאמר לא יתפסו קידושין אף לתורי"ד עי"ש טעמו, ויעויין עוד בחי' ר' נחום (אות תפה) שהביא מהגרב"ד שאמר דתפיסת קידושין וערוה לאו הא בהא תליא וכדחזינן בתורי"ד, וכן להיפוך דכ' תוס' בדף טז. דאשת איש אינו מפקיע זיקה אע"ג דלא תפ"ק, ועמש"כ לעיל כז: בזיקה לדעת ר"ח, וע"ע משנ"ת להלן בהמשך הסוגיא דלפ"ז הוא רק בערוה דבשעת נפילה אבל לאחר נפילה לא תפטור עי"ש, וי"ל עוד דאע"ג דאין חיוב מיתה על אשת איש מ"מ על אחות אשה יש כרת, והנה הק' הקר"א לעיל פ"ב לר"ש דאמר זיקה ככנוסה ותצא הלזו משום אחו"א, הא זיקה בודאי לא חשיבא אשתו גמורה דהרי יבמה לשוק היא בלאו ואיכא למ"ד דתפסי בה קידושין, א"כ מדוע תצא אחותה משום אחו"א, ולהנתבאר י"ל דכ"ז באיסור אשת איש לא חשיבא כאשתו, אבל קורבה יש כאן, וראיתי לבאר דאיסור אשת איש הוא על שלוקח אישות חבירו ובעינן אישות שלימה משא"כ איסור קורבה, ואשכחן כיו"ב שדנו האחרונים בשפחה חרופה שאין חיוב מיתה על אשת איש, האם יש חיוב מיתה על איסור קרובים דדעת האבנ"מ סי' מ"ד ס"ק ד' שיש חיוב מיתה, [והעירוני דהאבנ"מ לשיטתו אזיל בס"ק ז' דח"ש וחב"ח הם קידושין גמורים אלא דגזה"כ דפטור ממיתה, וא"כ בקרובים שפיר חייב מיתה] ובמנ"ח מ"ע קצ"א [ב] נסתפק בזה עי"ש, ועחזו"א (סי' קמ"ז לדף מ"ג ס"ק י"א) שנקט דאין איסור קרובים וכ' דמה"ט לא תיפול ליבום שאין איסור אשת אח, וכיו"ב יל"ד מהא דמאמר זוקק ליבום, וע"ע מש"כ בתוד"ה לא לדון האם מאמר פוטר מדין אשת אח החי.

# קידושין דרבנן אי מפקעי איסור אחות זקוקה

**בתוד"ה** ב"ש ואין נראה לריב"ם **הרשב"א** כתב ולאו למימרא שסבור הרב ז"ל דמאמר לב"ש אינו קונה ד"ת וכו' עי"ש.

**בא"ד** ומיהו י"ל דתצא משום אחו"א היינו אחר שיבעול עמהרש"א שכ' דמד' תוס' בד"ה אלא מבואר דרש"י גופי' ל"ל הכי עי"ש, וכבר עמד בזה התורא"ש עי"ש, ובעל"נ דקדק מד' רש"י במשנה שכתב דע"י המאמר אינה נאסרת משום אחו"ז ולא כתב דתצא משום אחות אשה, אלא דהמאמר מתיר לו לכונסה ואח"כ תצא אחותה משום אחו"א, ועי' היטב לק' נא: ברש"י ד"ה אשתו עמו דפי' באופ"א עיש"ה. – צריך לבאר סב' תוס' מדוע שרי לבעול הא היא אחות זקוקה ותיאסר, ובפשוטו י"ל דמאחר שקנאה במאמר והיא כאשתו ע"כ אין איסור אחות זקוקה כיון דכל איסורא דזיקה הוא מדרבנן, ומדרבנן היא כאשתו, ואדרבה צ"ב טעמייהו דב"ה הא מדרבנן היא כאשתו, וע"ז י"ל דהמאמר אינו קונה קנין גמור [וכמשי"ת בעזה"י] ע"כ לא חשיבא אשתו גמורה להתיר אחותה, אכן לכאו' יש לדחות זאת ממשנה ערוכה דתנן לק' קט. [ומייתי לה בסמוך] דר"י אומר דאם נשא אשה קטנה ונפלה אחותה ליבום הרי זיקת אחותה שהיא מה"ת אוסרת את אשתו הקטנה וכדפירש"י שם ד"ה מת, וק' הא עד כאן לא פליגי במאמר אי קונה אבל בקטנה לכו"ע קונה, וי"ל דרש"י לשיטתו לעיל יח. ד"ה דתנן שפי' וז"ל מלמדים את הקטנה למאן וכו' שזיקתה של זו חמורה לאסור הקטנה עליו שלא היו נישואיה גמורים שמא תמאן עכ"ד, מבואר ברש"י דטעמא דקידושי קטנה אינם מפקיעים זיקה דאינם נישואין גמורים דשמא תמאן, וא"כ אשה"ט דרש"י לשיטתו הוצרך כן דהכא מבואר דקידושין דרבנן מפקיעים הזיקה, וכמו"כ צ"ל בקידושי חרשת דתנן לק' קיד: דאינם מתירים איסור אחות זקוקה אע"ג דקני מדרבנן משום שאינו קנין גמור וכדאמרי' התם דהיא קנויה ומשויירת [ועי' היטב ברשב"א בתשו' אלף ר"ד ובש"ג לח: מדפי הרי"ף אות א'], וכיו"ב צ"ל במשה"ק בריש פרקין דלמ"ד יש זיקה הא מאחר דהראשונה זקוקה לו תצא שני' משום אחות אשה דמדרבנן היא אחות אשתו, וע"כ דזיקה אינו קנין גמור מדרבנן, ואף מדרבנן אחותה זקוקה, והוא דלא כמשנ"ת בריש פרקין דהוא משום דרמיא קמיה מדאורייתא עי"ש. - אכן כ"ז ניחא לטעמא דיש זיקה, אבל לטעמא דביטול מצו"י [ובתוס' לעיל יח: פי' כן בדעת ב"ש לר' אבין בסמוך] א"כ אכתי תיקשי דמאחר שאחותה זקוקה מה"ת מדוע אין כאן ביטול מצו"י, ויעויין בתוד"ה אי כר"ג ובמשנ"ת שם דיש לחלק אף באיסור ביטול מצו"י דכל שהיא כבר אשתו לא אסרו.

**בא"ד** אבל קשה דלעיל פ"ב וכו' **העל"נ** תי' דהתם כמ"ד מאמר קונה קנין גמור ומודה דקונה מה"ת, דהרי אמרו בסמוך דלמ"ד מאמר קונה קנין גמור סגי ליה דגיטא, ואדרבה מדוקדק היטב דלעיל יח. ולק' ל. אמרו לב"ש דקונה קנין גמור, ומדוע הוצרך הש"ס להוסיף זאת, ולרש"י ניחא היטב דהתם קאי אי קונה מה"ת, וראיתי להעיר דהגמ' בדף יח. הוא מדברי רבה וד' רש"י בע"ב דמאמר דרבנן הוא ג"כ בדעת רבה וצ"ע.

# מאמר לב"ש

**בא"ד** דמאמר קני מדאורייתא היינו משום דגמרינן מקידושין דעלמא **התו"י** ד"ה אשתו כ' דנפק"ל מדכתיב ולקחה לו לאשה כאשה מה אשה בשטר אף יבמה בשטר, וכ"ה בפי' **הרא"ש** בנדרים עד. ד"ה כב"ש, **וברשב"א** לק' מא. (ד"ה ומסתברא) כ' דכן משמע מירושלמי [ובקר"א לעיל יט: בתוד"ה גמרינן כ' דלרבי דדריש ולקחה לפטור צרה ע"כ דמאמר דרבנן עי"ש]. – והנה חקרנו במשנה האם מאמר קונה מדין קידושין או מדין יבום, ומלישנא דתוס' לכאו' נראה דהוא מדין קידושין, אכן לפמשנ"ת מד' הראשונים דילפינן לה מקרא דלקחה א"כ בפשוטו הוא מדין יבום, ונראה דאף כוונת תוס' לזה, אלא דכתבו דכיון דילפינן מקידושין ע"כ אמרי' דיו לבמה"ד וכו', אבל מודו דהוא קנין יבום, וכן מבואר בדבריהם בד"ה אלא דכתבו דאית בי' דינא דבית א' הוא בונה, אלמא דמאמר הוא מדין יבום, וכן לכאו' מוכח מדבריהם לעיל יח: ד"ה אומרים דע"י מאמר מתקיים מצות יבום וכמשי"ת לק' ע"ב בעזה"י, והרי למ"ד מאמר קונה קנין גמור וסגי לה בגיטא בודאי הוא קנין יבום דאל"כ כיצד מותרת לשוק בלא יבו"ח, ומ"מ אף למ"ד שאינו קונה קנין גמור ג"כ מוכח דהוא מדין יבום וכמשנ"ת, עוד יש להוכיח מהא דאין חייבין מיתה על מאמר לב"ש, וכמו שהביאו תוס' בע"ב ד"ה כגון מגמ' בנדרים, ואי קידושין נינהו מדוע לא יתחייב מיתה, כן הוכיח בחו"ש מרן רב"ב סי' כ"ח, וכן מוכח מהא דמהני מאמר אחר מאמר אף למ"ד מאמר מה"ת וכמשנ"ת בתוד"ה לא, ואי מאמר הוא קנין קידושין א"כ הרי היא אשת איש גמורה ולאו תפסי בה קידושין, והיא כהוכחה הנ"ל דמהא דאינו קונה קנין גמור הוא ראי' דהוא מדין יבום, ובזה הדין דאינו גומר, ולפ"ז מש"כ תוס' בדף מט: דאין ממזר מיבמה משום דלא תפסי קידושין לא לדידי' ולא לאחריני אלא ביאה הוא דאית בה הוא אף לב"ש, דב"ש ג"כ מודו דקונה מדין יבום, [ועי' במקנה קידושין סז: ד"ה בגמרא וד"ה בתוס'] ומה"ט א"ש דהנה רש"י לק' נב. פי' בטעמא דמאמר אינו קונה מה"ת משום שאין קידושין תופסין באשת אח, וק' מ"ט דב"ש ואי נימא דהוא מדין יבום א"ש, ובקר"א לעיל יט: בתוד"ה גמרינן כ' דלב"ש דמאמר קונה מה"ת וגמרינן מלקחה ה"ז מועיל בע"כ וכיבום, ועי' דב"א ח"ב סי' י"ח, ולכאו' יל"ד בזה לד' תוס' דנימא דיו כקידושין,וכמו"כ נפ"מ אי מועיל בלא עדים וכיבום להסוברים דא"צ עדים, ויל"פ בזה, ובעזה"י יבואר עוד לק' ע"ב בזה.

# בגדר מאמר דרבנן

ואליבא דב"ה מאמר אינו קונה מה"ת, ונתבאר לעיל מד' רש"י בדף נב. דהוא משום איסור אשת אח, ויש שפי' עוד דילפינן לה מדרשא לק' נד. ובקידושין יד. ביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרין בה, ועמשנ"ת בקידושין שם לד' רש"י למ"ל הך קרא. – ומ"מ מודו דמאמר קונה מדרבנן, ויש להוכיח דהוא מדין קנין יבום א. לרבי דסבר לעיל יט: דקונה בע"כ כיבום אלמא דהוא מה"ת, ואף לרבנן דפליגי הוא משום דדמי לקידושין, [ועמש"כ בקידושין מד.] ועי' תוס' לק' נא: ד"ה אי דביאת בן ט' דכמאמר מהני בע"כ אף לרבנן, ב. בתוס' לעיל כו: סוד"ה וחליצה כ' דע"י מאמר קלישא זיקה והיא ככנוסה, ג. ברש"י לעיל כז. ד"ה חלץ ובריטב"א שם ע"ב כ' דחליצת בעלת מאמר היא חליצה פסולה משום שאינה ניתרת לשוק, ונתבאר שם ממו"ר הגרי"ג שליט"א דמוכח דהמאמר מצטרף לזיקה [וכ"ה להדיא בריטב"א שם] דאי נימא דמאמר לחודיה קאי מדוע יש חסרון בחליצה הא החליצה מתרת הזיקה, ד. ובאמת מוכח כן מיסוד הגזירה לק' נ: דגזרו במאמר שא"א לייבם את צרתה אח"כ גזירה אטו ביאה אחר ביאה ועובר בבית א' הוא בונה וכדפירש"י שם.- וע"ע משנ"ת בתוד"ה אי כר"ג דמאמר גרע מקידושין דרבנן, וכן הובא מהר"מ פי"א מנדרים הכ"ד עי"ש, ומזה נראה דמדרבנן הוא בגדר יבום ואינו קונה קנין גמור ואינו ככל קידושין דרבנן, וע"ע מש"כ בדף לה: מד' הגרש"ר (אות שעב) בביאו"ד הראשונים דלא מהני מאמר במעוברת, דמאמר הוא מדין יבום וכשם דא"א לייבם מעוברת כך אין מאמר, ובעזה"י יתבאר עוד בהמשך הסוגיא בזה.

**בד"ה** או אר"י דבכל הני דפ' חרש וכו' ואת אשת אחיו בחליצה יעוי"ש דלא נזכר כן אלא פעם א', ואם כוונת תוס' להא דקתני מוציא את אשתו בגט ואשת אחיו אסורה לעולם הא ע"ז לא תי' כלום דלא הכניס עצמו בספק חרשות דהוא עצמו חרש ומה הי' לו לעשות.

**בא"ד** בספק חרשות שלא הי' לו לישא חרשת ד' תוס' סתומים דמדוע בקטנה ובמאמר לא אמרי' כן, וראיתי לפרש דהכא לא הי' לו לחוש שמא תפול אחותה קודם שיכניסנה משא"כ בחרש, ועי' בחכמת מנוח.

**בגמ'** אי כר"א היינו דמלמדין הקטנה שתמאן ועי"ז יכול לייבם את אחותה, והא דלא אמרי' דנאסרה הוא משום דהמיאון עוקר הקידושין למפרע והק' הקה"י סי' י"ח ממשנ"ת לעיל כז: דאמרי' נאסרה באחות זקוקה אע"ג דע"י החליצה הוברר למפרע שלא היתה זקוקה לאחיו ויעוי"ש תי', ואינו עולה לכאו' לד' הגר"ח פ"ב מאישות ה"ט (ד"ה והנה) בגדר מיאון שעוקר למפרע, וע"ע קוה"ע סי' ה' אות י"ג ובשיעו"כ ממו"ר הגרי"ג שליט"א.

**בתוד"ה** אי כר"ג משום דכנוסה היא אצלו מבואר בתוס' דלא התיר ר"ג לבטל מצות יבמין בידים אלא הכא משום דכנוסה היא אצלו, ואזדו לשיטתם בסמוך בסותוד"ה אלא, וכן לעיל יז: ד"ה אבל [וברע"א בגלהש"ס שם ציין לתוס' דידן] **וברשב"א** שם (ד"ה קמ"ל) נחלק ע"ד תוס' וכ' דר"ג מתיר לבטל מצות יבמין אף בלא כנוסה, ולדבריו לכאו' לא אתיא כב"ה, ודעת הריטב"א לעיל יז: דמודה ר"ג דאסור לקדש אחות יבמה משום ביטול מצו"י, אבל אם היא זקוקה לו מותר, ועיקר הסב' הוא דמה טיבו אצל הפנויה ועי"ז מבטל מצות יבום משא"כ כשהיא זקוקתו או אשתו שרי, ולפ"ז תיקשי נמי דלא אתיא כב"ה, ותימה דברשב"א ובריטב"א בסוגיין מבואר דמתני' אתיא שפיר כר"ג עיש"ה וצ"ע. – ולד' תוס' תיקשי קו' הראשונים דהיכי מצי למימר דמתני' כר"ג הא לר"ג אמרי' לעיל יח. דאם קדמו וכנסו יקיימו וי"ל דיתרצו כהרשב"א דאה"נ משנה דריש פרקין לא אתיא כר"ג, ולכאו' הי' מקו' לומר עוד דשאני מאמר שאינם קידושין גמורים דאינו קונה קנין גמור וכמשי"ת בעזה"י בע"ב מד' הר"מ פי"א מנדרים הכ"ד.

**בד"ה** אי כר"א והא בשעת נפילה נראית כאחו"א ראיתי להעיר דלפ"מ שנראה ברש"י לעיל יב. ד"ה אלא וכ"ה ברמב"ן לק' קז: דהנראית ככלתו הוא שנראית כממאנת בזיקה ולא בנשואין קמאי א"כ לק"מ קו' תוס' דהכא מאחר שממאנת בזיקה ה"ה מותרת, והתוס' לשיטתם שם ד"ה תני דמפרשי דלא כרש"י.

**בגמ'** אר"א לא תימא מאמר לב"ש קונה ק"ג דאי בעי לאפוקי סגי לה בגיטא בפשוטו אי מאמר קונה קנין גמור הוא קנין יבום, ומתקיים בזה ג"כ מצות יבום דלא דרשי' לקרא דביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרים בה, ובודאי הוא דין תורה כמשנ"ת בתוד"ה ב"ש דאל"כ מדוע סגי לה בגיטא [וקצ"ע מדוע תוס' לא הוכיחו מזה, ואפשר דזה בכלל מש"כ וכולה סוגיא דגמ' מוכח הכי] אכן באמת נראה דאף לב"ש אינו יבום גמור ודרשי להך קרא דביאה גומרת ואין כסף ושטר גומרים, דהא אמרי' בנדרים עה. דאין חייבין עליה סקילה, דהיינו דאין חיוב מיתה על מאמר וכ' הראשונים בע"ב דהוא מדרשא דביאה גומרת בה, והיינו דב"ש ג"כ מודו לדרשא זו, וא"כ הו"ל להש"ס להוכיח מזה שאינו קונה קנין גמור ויש לדחות, והדברים מפורשים **ברמב"ן** בע"ב (ד"ה זה) שכ' וז"ל ועוד לפי דעתי אפילו לב"ש קיום מצוה דיבום ליתיה אלא בביאה עכ"ד, ויעוי"ש שכ"כ אף למ"ד מאמר קונה קנין גמור, וצ"ב דא"כ מדוע סגי לה בגיטא הא לא נתקיים מצות יבום, ובשי' הגרש"ר (אות תפ) נסתפק האם יכול לקיים מצות ביאה אף לאחר שיגרשנה, ועי"ש עוד בד' המנ"ח מ"ע תקצ"ח במי שייבם בלא כוונה שיחזור ויבא עליה כיון שלא קיים מצות יבום, והיינו דאע"פ שכבר קנאה יש עדיין חיוב לקיים המצוה, ועמש"כ לק' דף ל"ט בזה.- באו"ש בקו' זיקה (הובא בברכ"ש סי' ט' אות ה') נסתפק אם יחלוץ לאחר המאמר למ"ד דבעיא חליצה, האם פקעי קידושי מאמר או גמרי, ומדמי לח"ש וחב"ח שנתקדשה ונשתחררה.

**בגמ'** דאי בעי לאפוקי סגי לה בגיטא **הקר"א** (ד"ה לא) נסתפק דאי אינו קונה קנין גמור אינו יכול לגרשה, או"ד דיכול לגרשה ומ"מ מחוייב הוא להחזירה ולגמור המצוה, וכ' דמ"מ ודאי שאינו יכול לחלוץ לה כיון שכבר בנה אותה עי"ש, [והיינו כיון שהתחיל בקנין מאמר א"א לעשות חליצה] וראיתי להעיר דכל דבריו הוא אי מאמר הוא מדין יבום אבל אי מדין קידושין לא שייך כ"ז, ושוב הביא הקר"א מגמ' לק' ע"ב בסוה"ע דקאמר דבעי נמי חליצה [וכ"ה לק' לט.] אלמא דמהני חליצה, ודן לומר דע"י הגט פקע המאמר וכאילו לא עשה מאמר מעולם [ואשכחן כן לרבנן בתו"י לק' לב.] וע"כ מהני החליצה.- בירושלמי רפ"ה מייתי לר"א בן ערך דמאמר קונה קנין גמור.

**ברש"י** ד"ה אלא שלא תאסרנה לזו משום אחו"ז ילה"ע קצת דרש"י לא פי' דאחותה יוצאת משום אחות אשה אלא דלא תאסרנה משום אחו"ז והוא כמש"כ תוס' בד"ה ב"ש דלרש"י אין אחותה יוצאת אלא לאחר שיבעול, והמאמר מועיל לדחות שלא תאסרנה משום אחו"ז, וכ"נ ברש"י במשנה בד"ה אשתו, אכן נתבאר בתוס' מד' התורא"ש ומהרש"א דברש"י גופי' ליכא לפרושי כן, ועי' היטב ברש"י לק' נא: ד"ה אשתו דנראה דאף קודם שיבעול אחותה פטורה.

**בתוד"ה** לא מ"מ אמרי' לעיל ולקמן גבי אחו"א דפוטרת [צרתה] לב"ש ע"י מאמר ק' דהתם אמרו כן למ"ד דקונה קנין גמור, וא"כ שפיר י"ל דלמ"ד אינו קונה קנין גמור אינו פוטר, ומבואר דהתוס' פירשו דמה שאמרו התם קונה קנין גמור אין הכוונה לקנין גמור דשמעתין אלא שקונה מה"ת, ואזדו לטעמייהו בד"ה ב"ש וכמשנ"ת שם ראייתם לזה, [ועי' לק' נא: בגמ' אריו"ח וכו' קנין גמור ובתוס' שם ד"ה כולהו], ומהגמ' בדף ל. י"ל עוד דהתם הוא רב אשי ור"א הא סבר דקונה ומשייר וע"כ דאין כוונת הגמ' לקונה קנין גמור.

# הפקעת זיקה משום אשת אח החי

**בא"ד** תימה וכו' כי הוי נמי מאמר אשת שניהם בועל האמרי משה סי' ח' וברכ"ש סי' ט' הביאו **מהגר"ח** שתי' דאף אי מאמר אינו קונה קנין גמור מ"מ ה"ז פטורה משאר האחים מדין ערות אשת אח החי, וכמו שאמרו במשנה דתצא הלזו משום אחו"א ה"נ תצא משום אשת אח, ובדעת תוס' שלא תי' כן שמא יש לחלק עפמשנ"ת במשנה להק' דהא ליכא כרת וכדסברי ב"ש שאין חיוב מיתה על מאמר, ואם נימא לחלק דבאחות אשה איכא כרת מאחר שיש כאן לקיחת ב' אחיות ובאשת אח ליכא כרת דאין כאן אישות גמורה א"ש, וצ"ע לחלק ביניהם, ועי' להלן שנתבאר היטב החילוק.

והקשה האמר"מ דאה"נ דבשעה שעשה בה מאמר פקע זיקה מכל האחים מדין ערות אשת אח, מ"מ כשמת הו"ל יבמה שהותרה ונאסרה דתחזור להתירה הראשון, אלא דזה תליא בפלוגתא דקמאי דלד' הרשב"א דלא חזרה לזיקתה א"כ אין כאן אשת ב' מתים, אבל לד' הריטב"א דחזרה לזיקתה יש כאן אשת ב' מתים [ואע"ג דמודה הריטב"א דבאידחי מהאי ביתא אינה חוזרת לזיקתה דאין זה דרכי נועם הא לשיטת תוס' לעיל ב. אין לחלק בזה וכמשנ"ת בדף מא., ועוד דה"נ לא הותרה לשוק דהא המאמר לא מהני דתיסגי לה בגט ושפיר י"ל דתחזור לזיקתה] ובקו' הביאורים סו"ס כ"א הובא בשם **מרן הגרי"ז זצ"ל** שביאר דמה שאמרו דבעיא חליצה אין זה מצות חליצה אלא מתיר בעלמא וכהס"ד בדף לט. דאף לאחר יבום תיבעי חליצה ובזה לכו"ע לא אמרינן חזרה לזיקתה, דאין כאן זיקה גמורה, ויעויין באב"ע פ"ז מיבו"ח (ד"ה ונראה) דהלך בדרך זו, ונקט דמה"ט לא תיקשי קו' תוס' משום דאינה זקוקה לאחין כשם שהצרות אינם זקוקות דחד דינא הוא עי"ש עוד, ועקה"י סו"ס כ"ו שכ' לחדש דאע"ג דאין זיקה מהראשון כיון שנאסרה מדין אשת אח, מ"מ מאחר שלא הי' הקמת שם חשיב אשת שני מתים.- עוד הק' האמר"מ ע"ד הגר"ח דפקע זיקה משום שנאסרה באשת אח החי א"כ מ"ט אמר ר"ש אם מאמרו של שני מאמר אשת שני הוא בועל הא אכתי מיתסרא עלי' משום נאסרה מחמת נפילה ראשונה, דהא לא שייך נעשית כאשתו דהא המאמר לא הועיל לגמרי, וא"כ אכתי אסורה משום אשת אח מחמת הראשון למ"ד לא תחזור להתירה הראשון ועי' שי' הגרש"ר (אות קז) משכ"ב.

**ובחזו"א** סי' קל"ב ס"ק ו' כתב דאין לומר דתיפטר מדין ערות אשת אח דהא מבואר לק' צה. דאף אי מאמר קונה מה"ת מ"מ יכול האח האחר לעשות בה עוד מאמר [וכמבואר בתוס' שם ד"ה עבד דהסוגיא למ"ד מאמר קונה מה"ת, וי"ל דהוא כמ"ד דוחה ומשייר, ובר"ן בנדרים עד: ד"ה אבל כ' דאף למ"ד מאמר קונה קנין גמור יכול אחוה למיסר עלי' בביאה או בגיטא, ובתורא"ש בדף צה. תמה בזה דמאחר דמהני מאמר מה"ת כיצד מועיל מאמר דאחיו עי"ש עוד וע"ע רשב"א לק' נא. (ד"ה ואי) דאף אי מאמר קונה מה"ת מ"מ אינו גומר כביאה לכו"ע ומהני ביאה אבתרי', ולכאו' מד' רש"י שם מבואר לא כן וכמשה"ק הרשב"א] א"כ בהכרח שעדיין זקוקה לשאר האחין, וצ"ב בגדר הדברים הא כשם שיוצאת משום אחות אשה כך יועיל מדין אשת אח, ועחזו"א שם ס"ק ה' משכ"ב, ועי' להלן ביאו"ד, והי' מקו"ל עוד עפמשנ"ת דאין כאן כרת אלא דמ"מ יש לה דין ערוה וכ"ז בשעת נפילה אבל לאחר נפילה בעינן לכרת ובמשנה הוא בשעת נפילה משא"כ אשת אח החי, אכן לק' ע"ב מוכח דהוא אף לאחר נפילה, ושמא יש לחלק בין איסור אחות אשה דיסוד האיסור הוא שלא ליקח ב' אחיות, וא"כ אע"פ שהמאמר אינו גומר מ"מ מקצתו היא אשתו, ויש לבאר עוד דהנה הק' מו"ר הגרי"ג שליט"א (בשיעו"כ) למש"כ הפנ"י דלא תפסי קידושין באשת איש שהיא קנויה לראשון, א"כ כיצד תופס מאמר אחר מאמר הא כבר קנוי' לראשון, וביאר דכיון דמאמר אינו קונה קנין גמור היינו שנשאר צד פנוי ע"כ מהני הקידושין בצד הפנוי (ועי' לק' ע"ב שהרחבנו בזה) וא"כ י"ל דמה"ט ג"כ אין בו משום אשת אח כיון שהוא בצד הפנוי, אבל אחו"א הרי היא אחות אשתו ועי', (שו"ר דכפה"נ זהו כוונת החזו"א שם), ויסוד הדברים דבמאמר נשאר צד משוייר כ"כ גם הברכ"ש, וכ' דכ"ז לד' תוס' דקונה מדין יבום אבל לתו"י להלן בשם ה"ר נתנאל דקונה מדין קידושין אין כאן צד משוייר, ונמצא דהתוס' לשיטתם שפיר ס"ל דהיא אשת ב' מתים.

עוד ראיתי לבאר בזה בנוס"א דכשם דנתבאר במשנה דאע"ג דאין חיוב מיתה על אשת איש מ"מ יש כרת על אחו"א, דאיסור אשת איש הוא שלוקח אשת חבירו, וכיון שאינו קנין גמור הוא איסור קל, אבל איסור אחו"א הוא משום קורבה, וקנין קלוש ג"כ מהני לקורבה, ומעתה י"ל דהנה מובא בשם הגר"י מפוניבז' זצ"ל דאיסור אשת אח הוא ג"כ משום שלוקח אישות אחיו, ומה"ט אשכחן בפ' המגרש דמגרש חוץ מאיסור אשת אח, ולא אשכחן חוץ מאחות אשה, דאיסור אשת אח האוסר הוא קנינו ובזה שייך שיור, משא"כ אחו"א מאחר שאשתו מקודשת לו אסור באחותה, ויסוד הדברים הוא בזכ"י ח"ב סי' י"א דכ' דזהו יסוד הדין דאשת אח הותר ביבום דיורש אישות אחיו ואין איסור אשת אח עי"ש, וא"כ י"ל דמאמר כשם שאין אשת איש במיתה כך אשת אח משא"כ אחו"א ודוק. – ובעיק"ד הגר"ח ראיתי להעיר דהא תנן לק' מא. דערוה לאחר נפילה אינו פוטר מן החליצה ועדיין הוי אשת ב' מתים, ולפמש"כ תוס' לעיל יט: ד"ה רבי דר"ש סבר אין זיקה א"ש, דלמ"ד אין זיקה ערוה מפקעת זיקה וכמ"ש לעיל יח: ודוק.

ומדברי תוס' מבואר דלמ"ד קונה קנין גמור לא הוקשה להם ולכאו' למש"כ הר"ן דמצי אחוה למפסלא בגיטא וביאה, א"כ אכתי היא אשת ב' מתים, וי"ל בפשוטו דאה"נ דאם שני אחים יעשו מאמר הו"ל אשת ב' מתים אף למ"ד קונה קנין גמור, מ"מ הכא מאחר שפקעה זיקת הראשון לא חשיבא אשת שני מתים, ועיק"ד הר"ן דאף למ"ד קונה קנין גמור מ"מ מצי אחוה למפסלה בביאה מה"ת ראיתי לדון דכשיטתו אזיל דס"ל דאין חייבין סקילה אף למ"ד קונה קנין גמור א"כ אין זה אישות גמורה, ועוד דתפסי קידושין דאינה ערוה שבכרת, ועי' תורא"ש לק' כט: ודף צה. ודוק.

ובמה דמתבאר בתוס' דאם נתקדשה לאח אחד באופן שאין קנין יבום ומת הוי אשת ב' מתים אלא דלעולם לא משכח"ל דין זה כיון שאין קידושין תופסין ביבמה, אכן באחרונים הק' דמשכח"ל לדעת הרשב"א דיבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה ואינה חוזרת לזיקתה וא"כ יכול אח זה לקדשה וא"כ משכח"ל בכה"ג אשת ב' מתים, ועמדו בזה בקבא דקשייתא קו' ט"ז חזו"א (סי' קל"ד לדף י' ס"ק ח' ד"ה ויש להסתפק) אחיעזר ח"א סי' ל"ד אות י', וע"ע קה"י סי' כ"א אות ג', ע"ע בתוד"ה אלא ולהלן משי"ת בעזה"י עוד בד' תוס' דידן.

**בא"ד** וכ"ת דלר"ש אי קני קני לגמרי טפי מלב"ש ראיתי להעיר דאין להקשות דהא ר' אבין מוכיח מהא דבש"א יקיימו יקיימו אין לכתחילה לא וכו' וראי' זו מוכחת גם מר"ש דג"כ תני לעיל כח. יקיימו, ומדוע לא יעשה מאמר אלמא דאינו קונה ק"ג, דלק"מ דר"ש מספק"ל אי מאמר קונה ק"ג וע"כ אינו יכול לעשות מאמר מספק.

**בד"ה** אלא וי"ל דסבר רב אשי וכו' עמש"כ לעיל בתוד"ה ב"ש.

**בא"ד** וי"ל דהכי מייתי וכו' נתעוררתי לבאר דהנה יסוד הסב' דמאמר דאיסורא לא קני נתבאר בע"ב דמאמר במקום יבום וע"כ אינו קונה כשא"א לייבם, וא"כ י"ל דאי מאמר קונה ומשייר בהכרח הוא מדין יבום ובזה שפיר יש לחלק בין מאמר דהתירא לדאיסורא, אבל אי דוחה דחייה גמורה י"ל דהוא מדין קידושין דעלמא, ובזה אין לחלק בין התירא לאיסורא ודוק.

**בא"ד** בית א' הוא בונה נתבאר לעיל דמוכח מד' תוס' דמאמר לב"ש פועל מדין יבום וע"כ אית בי' דינא דבית א' הוא בונה, **ובתו"י** הק' הרב רבינו נתנאל דאטו מאמר בנין הוא עי"ש, ולכאו' כוונתו דאה"נ דמאמר קונה מדין יבום אבל לא נתמעט מבית א' הוא בונה כיון דאין זה בנין, אמנם בקוה"ע סי' ל"ה אות ז' ובברכ"ש סו"ס ט' פי' בכוונתו דמאמר אינו קונה מדין יבום. – **הרמב"ן והרשב"א** (בע"ב) פי' דכיון שעשה מאמר קם לי' בצרה בלא יבנה.- בחי' ר' נחום (אות תצא) כ' דה"ה למאי דס"ד בדף לט. דלאחר יבום ומגרשה בגט תיבעי חליצה מ"מ הצרה תיפטר דבית א' הוא בונה, [ועמש"כ לעיל מהגרי"ז לדמות החליצה להדדי].- ראיתי להעיר בד' תוס' דמבואר דבית א' הוא בונה הוא במה שחל קנין יבום ולא במצות יבום דהא המצוה לא נשלמה דהא בעיא חליצה, וזה שלא כד' המהרש"א לעיל כ: דכ' דביאת כה"ג באלמנה אע"ג דפוטרת את עצמה דאם בעלו קנו, מ"מ לא תפטור צרתה כיון דליכא מצוה עי"ש, ומתבאר דהפוטר צרה הוא המצוה, אכן לפמשנ"ת מד' הגרי"ז ואב"ע דמודה ר"א דמתקיים יבום א"ש.

**למ"ד דמאמר פוטר צרה האם פוטר אחין**

וילהס"ת לפמש"כ תוס' דהצרה פטורה מדין בית א' הוא בונה אבל היא עצמה בעיא חליצה, האם ה"ה לגבי האחים ג"כ נימא דהם פטורים לגמרי או"ד דחליצה מיהא בעי, ובאמת הדברים מבוארים בתוס' לעיל בד"ה לא דכתבו דהיא אשת שני מתים אלמא דלא נפקעה הזיקה מן האחין וק' מ"ש אחין מהצרות, וי"ל עפמשנ"ת בדף מג: דבאחין ליכא דרשא דבית א' הוא בונה אלא הוא מסב' דכיון דנתקיים יבום או חליצה ע"י אחד מהן שוב פקע זיקה מכל הבית, משא"כ בצרות דביסוד הדין כל א' זקוקה ליבום אלא דרשינן מקרא דבית א' הוא בונה ואינו בונה שתי בתים, ומעתה י"ל דלענין הצרות שפיר דרשינן דכל שעשה בה מאמר והתחיל לבנותה נפקעו כולם, משא"כ באחים דהוא מסב' א"כ י"ל דכל שלא נשלם היבום אצל המייבם לא נפטרו כולם, ולפמש"כ לעיל מהקה"י סו"ס כ"ו די"ל דאין זיקה לאחים ומ"מ חשיבא אשת ב' מתים משום דאכתי לא נתקיים מצות יבום א"ש, אכן הבאנו שם ראי' דנשאר זיקה מהא דאחים אחרים יכולים לעשות בה מאמר, ולפמשנ"ת בצרות לא יועיל עוד מאמר דכבר הופקעה זיקתם, ועמש"כ לעיל כז. בלמיפטר נפשה עוד בזה דבאחים ליכא פטורא דבית א' הוא בונה.- שו"ר באוסף חדו"ת להגרא"ק (עמ' נד) שעמד בזה עי"ש, וע"ע מש"כ לק' ע"ב כמה ראיות בזה.

**ובריטב"א** לעיל יח: (ד"ה ודוחק) כ' לפרש דע"י שעושה מאמר שוב אינה זקוקה לשאר האחין וע"כ אין להם איסור אחות זקוקה, וכ' דזו שיטת רבותינו ז"ל וכן פירש הרב יונה ז"ל, ובשמעתין נראה דאזיל כד' תוס' ומשמע דאינו מחלק בין אחין לצרות, ולדידי' לא תיקשי דהו"ל אשת ב' מתים כיון דאין זיקה לאחים, ויש לדחות לפמשנ"ת בריש פרקין בשיטת הריטב"א דיבמה דלא חזיא ליבום אין בה איסור אחו"ז א"כ הכא תו לא חזיא ליבום לאח השני ואינה אוסרת את אחותה, אבל מודה הריטב"א שאכתי היא זקוקה לכולם וכמשנ"ת מגמ' לק' צה. לד' תוס' שם, וע"ע משנת ר"א סו"ס י"ח מש"כ לדחות הראי' מהריטב"א עי"ש.– שו"ר דהתוס' בד"ה לא הק' ממ"ד קונה ומשייר ולדידי' בודאי צריכה חליצה מן האחין כשם דהצרות צריכות חליצה, ואף הריטב"א יודה בזה, ומה"ט צ"ע בתי' הגר"ח דהא למ"ד דוחה ומשייר מבואר בגמ' שאחותה אינה יוצאת משום אחו"א וה"ה לא תצא משום אשת אח, והעירוני לזה.- ע"ע מש"כ לק' ע"ב בד' רב אשי בזה.

ויסוד הדברים לד' תוס' בדעת ר"א הי' מקו' לבאר דאע"ג דמאמר הוא כיבום מ"מ לא נשלם בזה היבום ועדיין יבומין הראשונים עליה ולא נאמר בזה נעשית כאשתו, ומה"ט לענין צרתה ואחותה היא כאשתו, אכן בגמ' בע"ב אמרו דלר"א אינו יכול להפר נדריה שאינו קנין גמור וכן לק' לח. אלמא דלר"א מגרע קניינו. ולכאו' יש לבאר עוד דהצרה פטורה מדין כל שאינו עולה ליבום דהרי כבר א"א לייבם את צרתה, וכדאמר לק' מד. דמה"ט פטורה מחליצה משא"כ היא עצמה חזיא ליבום, ויעויין בחי' הגרשש"ק סי' כ"ה (ד"ה ומה) וסי' כ"ח משכ"ב.

**בא"ד** וטעמא דב"ש דסברי דאהני קרא דדרשינן ביאה גומרת בה ראיתי לפרש דכ' תוס' כן לשיטתם דמאמר הוא יבום א"כ צריך לפרש מדוע לא סגי לה בגיטא, אבל לו"ד י"ל דמאמר כקידושין וכמש"כ תו"י וא"כ פשיטא דלא סגי לה בגיטא, ובתורא"ש כתב זאת אף לפירש"י.

**בא"ד** אלמא ע"י מאמר מידחי אחותה לגמרי ה"נ תדחה צרתה לגמרי צ"ב דשאני אחותה דהו"ל אחות אשה ופטורה מיבו"ח אבל צרתה אינה נפטרת כ"ז שלא נשלם היבום.

# בא"ד דכיון דבהך זיקה איחזייא ליבום וכו' לכאו' יש לבאר בכוונתם דכל דאיחזיא ליבום לא אתי ערוה ומפקיע מידי זיקה, [אף דהכא קיימינן למ"ד אין זיקה] מאחר דאין כרת בערוה זו, אבל כל שלא הוזקקה שפיר מפקיע, דבשעת נפילה יש פטור ערוה, ועי' ברכ"ש סי' ט' אות ז' (ד"ה וזהו) בדרך זו, וע"ע גליונות קה"י.

**בא"ד** הקשה ה"ר יעקב דאורלינ"ש וכו' ומותר לבטל מצו"י ולפ"ז מה שאמרו ב"ש אשתו עמו ותצא הלזו משום אחות אשה היינו לאחר שיבעול, והתוס' לשיטתם בד"ה בש"א דאיכא לפרושי הכי לד' ב"ש, אבל לד' רש"י ליכא לפרושי הכי, דהא הש"ס פריך דתצא הלזו משמע קודם שיבעול.

**בסוה"ד** דלמא טעמא דב"ש משום דזיקה ככנוסה **הרמב"ן** (ד"ה מתני') הביא **ירושלמי** דטעמא דב"ש משום זיקה ככנוסה ועי"ש, ומש"כ הרמב"ן דאי הוו סברי דזיקה ככנוסה ה"ה דהוה שרי באאשלה"ב הוא תמוה מאד, דהא בייבם ולבסוף נולד ג"כ אסרינן ומה יועיל בזה זיקה ככנוסה, וכ' בגליונות קה"י דלפ"ז צ"ל דזיקה ככנוסה הוא רק באח אחד ולא בשני אחין דהא במשנה בר"פ סברי ב"ש יקיימו, ועי' ברמב"ן וברשב"א.

# דף כ"ט ע"ב

**בגמ'** זה יעשה מאמר ויקנה וכו' הק' התוס' לעיל יח: ד"ה אומרים דמה יועיל המאמר הא קידושין לא מפקעי זיקה וכדתנן לק' מא. בשומ"י שקידש אחיו את אחותה ותי' דהתם ריב"ב דסבר יש זיקה ור' אבין סבר אין זיקה, ובראשונים לא ניח"ל לאוקמי שמעתין כמ"ד אין זיקה, ועוד הוקשה להם על המשך ד' התוס' שם [ויובא להלן בעזה"י] ואשר ע"כ תי' **הרמב"ן** (שם) וז"ל ואיכא דמתרץ קידושין דהתירא פוטרין צרתה דאיסורא אין פוטרין כדאיתמר התם מאמר דהיתרא קני דאיסורא לא קני עכ"ד, וצ"ב דהא זהו שינויא דהש"ס ודוח"ל דזה גופא כוונתם דזהו שינוייא דהש"ס, וראיתי לבאר דלפמש"כ הרמב"ן בהמשך דבריו בטעמא דקידושין לא מפקעי זיקה דמקצת קנין שיש לו בה מה"ת פוגם עליו קדושי אחותה בין קידושין גמורין בין קידושי מאמר שאינן גומרין בה, אבל להס"ד דמאמר קונה כיבום א"כ יועיל להפקיע הזיקה ועיש"ה בד' הרמב"ן ודוק.

**וברשב"א** לק' מא. כ' דמאמר קונה קנין גמור כיבום וע"כ מפקיע הזיקה, ומתבאר מדבריו דלא ס"ל לר' אבין הא דאמרי' בסמוך דמאמר לא עדיף מקידושין, וק' דנראה ברשב"א שם שכל דבריו הם למ"ד קונה קנין גמור וסגי לי' בגיטא, א"כ כיצד יפרנס למאי דמתני רב אשי דאף אי מאמר קונה רק לדחות בצרה ג"כ מקשינן זה יעשה מאמר ויקנה הא לדידי' בודאי גרע מאירוסין וכמו שנראה ברשב"א שם וכ"ה בהדיא בגמ' בסמוך דלא מהני להפרת נדרים דגרע מקידושין ועיש"ה ברשב"א וצ"ע, וע"ע בהגר"א סי' קנ"ט ס"ק כ"ב בדרך זו דהשו"ט בשמעתין דמאמר נישואין עושה עי"ש שביאר כל השו"ט דסוגיין.

**ובריטב"א** לעיל יח: **והנמו"י** שם (ג: מדפי הרי"ף) תי' דהכא ע"י המאמר פקעה זיקתה מאחיו וממילא לא מיתסרא עלי' מדין אחו"ז, והיינו דכשם דלאחר יבום וחליצה אין איסור קרובות לאחים ה"ה לאחר שעשה מאמר, והתוס' והראשונים שלא תי' כן י"ל דקשיא להו למ"ד דוחה דחייה גמורה וצרתה בעיא חליצה ה"ה דלא פקעה זיקה מאחין, וא"ש דהראשונים בסוגיין כתבו דע"י מאמר פקע זיקה מהאחין ואין להם איסור אחו"ז די"ל דכתבו כן למ"ד מאמר קונה קנין גמור, ועמש"כ בע"א בתוד"ה אלא דתוס' סברי דלא פקע זיקה מהאחין [למ"ד קונה לדחות בצרה].

ונמצא דתוס' אזדו לשיטתם בפרט זה בד' מקומות א. לעיל יח: ב. לעיל ע"א ד"ה לא וכמשנ"ת שם ג. בדף צה. ד"ה עבד ד. וכן נתבאר בע"א בתוד"ה אלא דלפמש"כ הטעם משום בית א' הוא בונה זה לא שייך באחין, וע"ע בחי' ר' נחום (אות תפז) שכ' דאף אי נימא דאינה זקוקה לאחין מ"מ מאחר דאין בה כרת תפסי בה קידושי האח, אכן ק' בדעת תורא"ש דס"ל דיש מיתה ואעפ"כ ס"ל דהיא אשת ב' מתים, וע"ע להלן שיישבנו ד' תוס' בדף יח: בכמה אופנים בטעמא דלא פי' כהריטב"א ומודו תוס' דפקע זיקה מהאחין עי"ש.

ובעיקר קו' התוס' והראשונים באמר"מ סי' ח' אות ט' תי' עפ"ד הנ"ל (בע"א בתוד"ה לא) דע"י המאמר פוקע זיקה משאר האחין מדין ערות אשת אח, ולא דמי לערות אחות אשה דלא מפקיע זיקה עי"ש טעמו, ולכאו' יש לבאר עוד בזה עפ"ד הרמב"ן לעיל יח: בטעמא דאחות אשה לא מפקע זיקה וז"ל דלמ"ד יש זיקה מקצת קנין שיש לו בה מה"ת פוגם עליו קדושי אחותה בין קידושין גמורין בין קידושי מאמר שאינן גומרין בה עכ"ד, ונתבאר בדף מא. בביאו"ד עפ"ד עה"ת דיסוד איסור ב' אחיות הוא האיסור ליקח שתי אחיות, וא"כ מאחר שיש פגם בקידושין אין כאן לקיחת ב' אחיות, אבל באשת אח י"ל דמאחר שחל המאמר הרי היא קרובתו ופקע זיקה ודוק. [ועי' ברכ"ש סי' ט' אות ז' (ד"ה והנה) שהביא מחתנו הגר"ר דבנעשה פצוע דכא לרע"ק לד' הרמב"ן יפקע הזיקה עי"ש].- ולכאו' י"ל עוד דסבר הש"ס דמאמר כנשואין וכסב' רבה בתוד"ה עבד, וכן עולה לפירש"י דכל הטעם דמאמר גרע מקידושין משום דמאמר דרבנן, אבל השתא הא סבר דמאמר מה"ת.

והנה נתבאר דהתוס' פי' הסוגיא כמ"ד אין זיקה והק' התוס' בשמעתין ולעיל יח: דמ"מ מיתסר משום ביטול מצו"י ותי' דהכי פריך דיעשה מאמר ע"י שליח בבת אחת וליכא למיחש לביטול מצו"י, ובראשונים הק' ע"ז דהאיכא למגזר שמא לא יעשו בב"א כשם דגזרינן דאסור לחלוץ והדר לייבם [ומש"כ הריטב"א דכיון דלא מייבמים הכא ע"כ לא גזרו צ"ב דהא איכא למיגזר שמא יעשו מאמר בזא"ז] וברשב"א הוסיף דלמ"ד משום ביטול מצו"י שקלו רבנן דין יבום מאחיות כלל עי"ש, והרמב"ן הוסיף להקשות ועוד לפי דעתי אפילו לב"ש קיום מצוה דיבום ליתי' אלא בביאה ואע"ג דקני מאמר הילכך איכא למיחש שמא יתבטל במיתת אחד מהם עכ"ד, ולכאו' מד' תוס' מבואר דבמאמר מתקיים מצות יבום, ואזדו לטעמי' בכמה דוכתין דהמצוה בקנין וכמשנ"ת בס"ד בדף ל"ט, ובשיטת תוס' י"ל דכשם דבחליצה לא חשיב שמבטל המצוה ה"ה במאמר, אכן אכתי תקשי דבסמוך אמרינן דאף לר"א דאינו קונה אלא לדחות בצרה ג"כ זה יעשה מאמר ויקנה והא לר"א אכתי חייבת חליצה אלמא דלא מיקיימא מצות יבום, ועוד דמאחר דבעיא חליצה א"כ ע"י המאמר הוא מבטל מצות חליצה מאחותה, וביותר תיקשי ע"ד הרמב"ן דמדוע לא הק' מטעם זה, ועמדו האו"ש בקו' זיקה (אות י"ז) וקוה"ע סי' כ' אות ה' בזה, ובאמר"מ סי' ח' אות ח' כ' דכמדומה שראה קו' זו בס' אלפי מנשה, והוסיף לתמוה דממ"נ אי נימא דנתקיים מצות יבום וע"כ אין בזה משום איסור לבטל מצו"י א"כ מדוע למ"ד יש זיקה הוקשה לתוס' דמיתסרא משום אחו"ז והא פקע זיקה, וע"ז י"ל דלמ"ד אין זיקה פקע זיקה מהאחין מדין ערוה דאשת אח החי, משא"כ למ"ד יש זיקה אע"פ שנעשית ערוה לא פקע זיקה.- ובעיקר הקו' דלמ"ד דוחה ומשייר בודאי לא נתקיימה מצות יבום דהא בעיא חליצה וא"כ ליתסר משום ביטול מצו"י תי' האבי עזרי פ"ז מיבו"ח (ד"ה ונראה) דכו"ע מודו דמאמר קונה מה"ת ויש בה קיום מצות יבום, ומה דטעונה חליצה הוא כהס"ד בדף לט. דאף לאחר שנתייבמה צריכה חליצה, [והיינו שאין בזה נעשית כאשתו, דמהתם ילפינן דלאחר יבום א"צ חליצה] וכן הבאנו יסוד זה מהגרי"ז. עוד הק' בראשי שערים סי' כ' דמדוע יש כאן ביטול מצו"י ע"י מאמרו הא בלא"ה אינו יכול לייבם מחמת מאמרו דאחיו דמפקע זיקה, ואי נימא דד' תוס' הם למ"ד אינו קונה אלא לדחות בצרה א"כ י"ל דמשום מאמרו של שני עדיין איכא זיקה, וע"י מאמרו מפקיע לגמרי המצוה.

ובמש"כ תוס' דזה יעשה מאמר ויקנה הוא ע"י שליח כ' הראשונים דלפ"ז מדוקדק הא דמקשי זה יעשה מאמר ויקנה וזה יעשה מאמר ויקנה, דבעינן שיעשו שניהם מאמר, אבל לפום פשטי' הא כל א' עושה מאמר ומתיר, וכ"מ ברש"י דע"י מאמר דידי' הותר, ובאמר"מ סי' ח' אות ח' הק' דהול"ל זה יעשה מאמר וזה ייבם וערש"ש.

והנה בהא דמקשי זה יעשה מאמר ויקנה פירש"י דהא אין איסור במאמר, והיינו דכל האיסור הוא בביאה אבל במאמר אין בזה איסור, וק' דתוס' לעיל י. ד"ה לרבי דנו דיש איסור קידושין בחייבי לאוין וי"ל דהטעם לאסור משום שמא יבעול והכא הבעילה מותרת, אכן אכתי ק' לדעת החינוך מ"ע ר"ו דיש איסור תורה לקדש א"כ ה"ה דייאסר באחות זקוקה. – ולפמש"כ תוס' דשמעתין משום אסור לבטל מצו"י ניחא דבזה אין איסור לקדש, ואף לפ"מ שפירש"י לעיל כד. בטעמא דלמ"ד אסור לבטל מצו"י אסור לייבם לאחר שחלץ אחד משום נאסרה, א"כ הרי יש כאן ערוה וייאסר לקדש, ואפשר דלא אסר החינוך אלא באחו"א דכתיב לא תקח ולא בשאר עריות, ולפ"מ שיבואר לפנינו בעזה"י שאין כאן נאסרה א"ש, וי"ל עוד דהכא מאחר שע"י המאמר פוקע הערוה אין איסור לקדש, אכן כ"ז לד' התוס' אבל לד' הריטב"א דהקו' דע"י המאמר פקע זיקתה מאחיו א"כ נמצא דלדידי' אכתי היא ערוה, וזכינו די"ל דמה"ט הראשונים לא ניח"ל בתי' זה, ולעיל נתבאר באופ"א.- שו"ר **בקר"א** שעמד בזה דהא יש איסור בקידושין ותי' דכדי לקיים מצות יבום היה להם להתיר לכתחילה כיון שאין איסור כ"כ בקידושין, ולכאו' י"ל דאף אי נימא דהוא איסור תורה מ"מ יבא עשה וידחה ל"ת ואין כאן גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה, וכ"ז אם יש קיום מצוה במאמר דאל"כ אינו בעידנא.

הקשו הראשונים כיצד זה יעשה מאמר ויקנה הא נאסרה עליו שעה א', וקו' זו תיקשי בין אי טעמא דאסור משום יש זיקה בין אי טעמא משום ביטול מצו"י, הא ממ"נ מדאסרינן לחלוץ והדר לייבם אלמא דמיתסר משום נאסרה, ולכאו' הי' מקו' לדון דמאחר דיש עצה ע"י שזה יעשה מאמר ויקנה ע"כ מעולם לא נאסרה, והרי בפשוטו דין נאסרה הוא שאין כאן נפילה ליבום, וא"כ הכא דמשכח"ל יבום ע"י מאמר א"כ יש כאן נפילה ליבום, ועמד הישרש יעקב בזה, ומד' הראשונים מבואר דמאחר שאסורה בביאה א"כ יש נאסרה, וכ"ש שיקשה לד' תוס' דכל ההיתר הוא ע"י שיעשו שניהם מאמר כאחד ע"י שליח א"כ לכל א' היא נאסרה, וכן להריטב"א הנ"ל דכל א' מותר משום מאמר דאחיו ולא משום מאמר דידי', [ובשי' הגרש"ר כ' דמה"ט התוס' לא ניח"ל בד' הריטב"א, דא"כ ייאסר לכתחילה לעשות מאמר, אכן לכאו' לתי' התוס' דיעשו שניהם מאמר ע"י שליח א"כ ג"כ יקשה דלכ"א היא נאסרה, וע"ז י"ל דתוס' אזלו למ"ד ביטול מצו"י וי"ל דאין בזה נאסרה עי' בדבריהם לעיל יח: וכז:] ובשי' הגרש"ר (אות קטז) כ' דלכאו' י"ל דכיון דמאמר הוא א' מדרכי היבום א"כ הרי אין כאן נאסרה לענין מאמר, וכ' דמוכח דדין נאסרה לא תליא בעיקר נפילה ליבום, אלא דבעינן שיוכל להתקיים יבמה יבא עליה, ועי"ש עוד (באות קיז) שכ' ליישב קו' הראשונים די"ל דמאחר דאם בעלו קנו פקע איסור אשת אח דהא נעשית כאשתו לכ"ד, ועדיין אין בזה ישוב כל הצורך דהא במאמר לא אמרינן נעשית כאשתו דהא למ"ד אינו קונה קנין גמור ובעיא חליצה ג"כ אמרינן בסמוך זה יעשה מאמר וידחה, וכמו"כ העירוני לד' רש"י אליבא דרב אשי דהמאמר אינו מועיל אלא להפקיע איסור אחו"ז אבל באמת בעינן בעילה וכן נקטו תוס' בד"ה ב"ש דאף לר' אלעזר כן הוא ותיקשי כיצד שרי לבעול הרי נאסרה ובזה לא יועיל תי' הראשונים, עוד ראיתי להעיר דממ"נ תיקשי מ"ט יקיימו והרי נאסרה וע"כ מאיזה טעם שיהיה מאחר שכנסה ליכא משום נאסרה א"כ ה"ה לאחר שעשו מאמר, וע"כ צ"ל דטעמא דב"ש הוא דבדיעבד לא גזרו אבל לכתחילה לא יעשה כן וצ"ע אם זה שייך לענין מאמר. – ובראשונים כ' דבאמת יש כאן נאסרה והקו' על הראשונה דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, וק' דממ"נ הא מקשי' לעיל דלחלוץ והדר לייבם ומאי מקשי טפי משום מאמר, ע"ע או"ש קו' זיקה (אות יז) משכ"ב.

עוד ילה"ק בסוגיין דנתבאר במשנה בטעמא דב"ש דתצא משום אחות אשה אע"ג דאין בה מיתה, משום דערוה פוטרת אע"פ שאין בה כרת, וק' הניחא ערוה בשעת נפילה אבל הכא דהיא ערוה לאחר נפילה מדוע פוטרת, ועי' היטב לק' עט: בערוה לאחר נפילה דנחלקו אם יש פטור ערוה, ועי' ברכ"ש סי' ט' אות ד' משכ"ב, ועמש"כ בע"א בתוד"ה לא.

**בגמ'** אלא מאי דוחה דחייה גמורה זה יעשה מאמר וידחה הק' **הריטב"א** (ד"ה הכא) היאך ר' אבין לא חזי להאי פירכא עי"ש מה שתי', ולפמשנ"ת לעיל י"ל בכמה אופנים א. לד' תוס' דר' אבין סבר דטעמא דב"ש משום איסור לבטל מצו"י, וא"כ י"ל דכל קושייתו למ"ד קונה קנין גמור דלדידי' אין במאמר ביטול מצו"י, וכן נתבאר לד' הרשב"א דטעמא דר' אבין דמאמר כנישואין ומפקע זיקה וכ"ז אי קונה קנין גמור, וכן למשנ"ת ברש"י דלמ"ד קונה קנין גמור הוא מה"ת ע"כ אין בזה איסור ביטול מצו"י, וכן נתבאר לעיל לד' הריטב"א והנמו"י דטעמא דזה יעשה מאמר ויקנה משום דעי"ז פקע זיקה מהאחין, וא"כ י"ל דכ"ז למ"ד קונה קנין גמור, עוי"ל לפמשי"ת בסמוך מד' הרמב"ן בביאור שינוייא דהש"ס א"כ י"ל דכ"ז למ"ד אינו קונה קנין גמור א"כ הוא במקום יבום אבל למ"ד קונה קנין גמור הוא כיבום ממש ולא תליא ביבום, והריטב"א לא הוה ניח"ל בכ"ז ודוק.

**בגמ'** מאמר דהתירא קני דאיסורא לא קני עפרש"י, הק' **התורא"ש** תמיה לי כיון דמאמר דוחה מה"ת מה שייך למימר דאיסורא לא דחי כיון דאין כאן איסורא דאורייתא וצ"ל דה"ק וכו' לא רצו חכמים לתקן שיעשה מאמר לדחות במקום שיש איסור מדרבנן עכ"ד, וצ"ב כוונתו דמה איסור יש כאן הא מדמקשי זה יעשה מאמר ויקנה משמע דאין איסור בעשיית המאמר וכמשנ"ת, עכ"פ מדבריו נראה דפי' דיש איסור במאמר, וכ"ה **בר"ן** פ"ק דקידושין (ה: מדפי הרי"ף ד"ה גרסי') שכתב בתו"ד וז"ל כיון שביאת איסור היא דהא קי"ל הבא על ארוסתו בבית חמיו לוקה אינו בדין שתקנה דהא בפד"א אמרי' דאפילו למ"ד מאמר קונה קנין גמור מאמר דהתירא קני מאמר דאיסורא לא קני עכ"ד, הרי דג"כ פירש דהוא משום האיסור בעשיית המאמר, ולכאו' מד' רש"י וכן מתוס' בע"א מבואר דלא פי' דהוא מחמת האיסור אלא דמאחר דלא חזיא ליבומי ע"כ לא קני מאמר, והק' בשי' הגרש"ר (אות קכג) מאחר דאם בעלו קנו א"כ הרי חל היבום ומדוע לא יועיל המאמר, וראיתי להקשות דכן יקשה בד' הר"ן דמשום איסורא לא קני דא"כ ה"ה לא יקנה בביאה, **וברמב"ן** לעיל יח: (ד"ה אומרים) כ' וז"ל ואיכא דמתרץ קידושין דהתירא פוטרין צרתה דאיסורא אין פוטרין כדאיתמר התם מאמר דהתירא קני דאיסורא לא קני ולא נהירא לי כלל דהתם מאמר במקום יבום קאי וכל שאינו עולה ליבום אין מאמר קונה בה לגמרי וכן נראה מדברי רש"י שם וכו' עי"ש, והן הן הדברים דפליגי בפי' דשמעתין וצ"ע דבקידושין דף י. כ' הרמב"ן כד' הר"ן הנ"ל.

**בגמ'** רב אשי וכו' דוחה ומשייר ופירש"י דאחותה בעיא חליצה אם באת לינשא כ"ז שלא כנס, והק' תוס' בע"א דא"כ כיצד תצא הלזו משום אחו"א ותי' דהמאמר מהני רק שלא יהא איסור אחו"ז אבל אה"נ אחותה לא תצא אלא לאחר שיבעול, וכ' רש"י ולקמיה פריך ליה הא קתני הלזו תצא משום אחו"א והיינו דמשמע דאף קודם שיבעול, אבל רב אשי יפרש דהיינו לאחר שיבעול, ולפ"מ דדחי הש"ס לרב אשי משמע דמפרשינן קודם שיבעול, ועמהרש"א בע"א בתוד"ה ב"ש. – וראיתי להקשות אליבא דרב אשי כיצד שרי לבעול ומדוע לא מיתסר משום ביטול מצו"י הרי ע"י הבעילה מפקיע מצות יבום מאחותה.

**בגמ'** אר"א אף אנן נמי תנינא וכו' הק' התוס' בע"א דהא ממ"נ תיקשי מתני' דהלזו תצא משום אחו"א ועי"ש מה שתירצו, וערמב"ן. העירוני לפמשנ"ת בריש פרקין די"א דכשאין זיקה ליבום אין איסור אחו"ז א"כ ה"נ אין זיקת יבום לאחר המאמר, ובשלמא לתוס' בדף יח: דשמעתין משום ביטול מצו"י ניחא, אך להראשונים תיקשי, ושמא הכא דחל זיקת יבום מתחילה ה"ז אסורה, ועמש"כ בע"א בתוד"ה אלא בד' הריטב"א.

**בגמ'** יבמה דחזיא לכולהו עפרש"י, ובתוס' בע"א הק' דאמאי שני בלישני' הא זהו מאי דמשני מאמר דאיסורא לא דחי, וברמב"ן כתב ובדין הוא דלימא הכי כדאמרן מעיקרא אלא רב אשי הכי מתני בהאי לישנא עכ"ד, ועמש"כ לעיל לפרש בשינוייא דמאמר דאיסורא לא דחי, ואי נפרש התם דהכוונה משום איסור א"כ אין זה שינוייא דהכא והרמב"ן לטעמי' כ"כ ודוק.

**מאמר נישואין עושה**

**בגמ'** בעי רבה מאמר לב"ש נישואין עושה או אירוסין עושה כ' **התו"י** לאו לשיטת ר"א וכו' דהשתא מקידושין גרע דלא סגי לה בגט כקידושין דעלמא ונשואין תהא עושה וכו' עי"ש, דבריהם צ"ב דמה דלא סגי לה בגט כקידושין דעלמא אינו למיעוט קניינו אלא דאכתי לא פקעה זיקה, והטעם דלא פקעה זיקה י"ל דמאמר הוא מדין קידושין דעלמא או משום דלא נשלם המצוה וכמשנ"ת בע"א מהרמב"ן וכמשנ"ת דאין בזה הדין דנעשית כאשתו ואין יבומין הראשונים עליה אבל באמת י"ל דהיא כנשואה, וברש"י ד"ה ולא מבואר דפי' הספק אף לר' אלעזר דבעיא חליצה דפירש"י דהספק שמא ע"י שבא עליה קנאה וסגי לה בגיטא, אלמא דבלא ביאה לא סגי לה בגיטא, וכן יש להוכיח מדבריו בד"ה השתא דפי' דמאמר יבמין דרבנן, והא נתבאר בע"א בתוד"ה בש"א דלמ"ד מאמר קונה קנין גמור מודה רש"י דהוא מה"ת, א"כ בהכרח דשמעתין למ"ד דאינו קונה קנין גמור.- וראיתי להעיר בד' התו"י דבגמ' לק' לט. אמרינן דיש ירושה אף לר"א א"כ שפיר י"ל דמספק"ל אי נישואין עושה, וע"ע מש"כ בסמוך לענין הפרת נדרים.

**בגמ'** השתא ארוסה בעלמא וכו' פירש"י דקדושין דידה דאורייתא וכו' מאמר יבמין מדרבנן הוא וכו' צ"ב דמ"מ מדוע ליכא לספוקי בדרבנן האם היא כנשואה. – והתוס' בע"א ד"ה בש"א נחלקו על רש"י ופי' דמאמר קונה מה"ת וכתבו דכיון דמאמר גמרינן מקידושין דעלמא הלכך לא עדיף מקידושין ודיו לבא מה"ד להיות כנדון, ובראשונים פי' דהוא משום דמודו ב"ש לדרשא דאין כסף ושטר גומרין בה, וכן תנן בנדרים עד. שאין חייבין סקילה על אישות דמאמר, אכן בתורא"ש בסמוך ד"ה כגון) ולק' צה. ד"ה עבד כ' דלב"ש דמאמר קונה מה"ת הרי היא כנערה המאורסה וחייבין עליה סקילה, ועמש"כ בנדרים (עמ' רנח) דלפירושו בנדרים שם אין ראי' לד' הראשונים דהתם כמ"ד מאמר דרבנן, וכן י"ל בשיטת תוס' בע"א דלא הביאו מהא דאין חייבין סקילה די"ל דיסברו דחייבין, וברש"י נדרים עד: ד"ה או כ' דלמ"ד נשואין עושה הבא עליה בחנק עי"ש, ועקר"א.

**בגמ'** דתני ר"ח וכו' העיר בחי' ר' נחום למ"ל לאתויי ברייתא דר"ח הרי זה מוכח מתוך דבריו דמספק"ל אי אירוסין עושה ולית בי' הנך דיני.

**בגמ'** ולא מטמא לה בהגהות ראמ"ה הק' ע"ד הרשב"א בתשו' הובא ביו"ד סי' שע"ג סעי' ד' דמטמא לשומרת יבם דבסוגיין מבואר שאינו מטמא, ובכ' קה"י החדשים סי' ל"ז השיב דטעמו של הרשב"א משום דהבעל יורש וכיון שקרוביה לא ירתי לה הו"ל כמת מצוה וע"כ מטמא לה, וא"כ לב"ש דס"ל בדף לח. דיחלוקו יורשי האב עם יורשי הבעל א"כ אינהו נמי ירתי לה ושמעתין לב"ש.

**בגמ'** ואלא לענין מסירה לחופה מאי נישואין עושה ולא בעיא מסירה לחופה ופירש"י דאם בא עליה בע"כ בלא חופה קני ולכאו' יסוד הספק הוא עפמ"ש בסמוך דכל העושה מאמר ביבמתו פרחה ממנו זיקת יבמין וא"כ לא יוכל לבא בע"כ, והצד דיכול לבא בע"כ לכאו' הוא משום דלא פרחה, כן ביאר הגרש"ר (אות קלה-ו) ויעוי"ש שהאריך בפלוגתת הראשונים בזה, דבפשוטו לישנא דגמ' משמע דודאי דפרחה ואעפ"כ מספק"ל אי נישואין עושה, וביאר די"ל דאף אי פרחה מ"מ מדין המאמר ג"כ יש לו זכות לקנותה בע"כ, ועריטב"א מש"כ לפרש הלשון אירוסין עושה או נישואין עושה, ומדבריו מתבאר דהצד דנשואין עושה הוא דהמאמר עצמו עושה נשואין, והיינו שיש לו כח לקנותה בע"כ, והוא דלא כמשנ"ת דהצד דנישואין עושה הוא דלא פרחה וממילא הביאה עושה נשואין עיש"ה, וכבר עמד **הקר"א** בלישנא דגמ' מאמר נישואין עושה הרי אין זה ע"י המאמר ועחזו"א סי' קכ"ג ס"ק א' דג"כ נתקשה בזה ויעוי"ש שכתב אלא מאמר הוי נתינת רשות לביאה וכחופה, אף שאינו כדין חופה לקנין נשואין עכ"ד, ויעוי"ש בחזו"א דהוכיח מהרשב"א לק' נו. דהספק אינו אם פרחה, אלא בודאי פרחה והספק אי יש לו כח לישאנה בעל כרחה עי"ש, ונמצא שני דרכים בביאור הסוגיא דלהרשב"א והריטב"א הספק בכח המאמר, אבל בפשוטו וכ"נ בראשונים דהספק אם פרחה, ולפמש"כ תוס' בע"א דהטעם דמאמר קל מאירוסין משום דיו א"כ לא יתכן שיהא כח במאמר לישאנה בעל כרחה, אבל לד' הראשונים דהוא משום דביאה אינה גומרת בה אפשר דלענין לישאנה בעל כרחה יש בו כח וצ"ב.- ע"ע בריטב"א דלהצד דאירוסין עושה צריך חופה קודם ויבמה, היינו חופה וביאה, ומתבאר לכאו' דאע"פ שקנאה בחופה מ"מ אח"כ מצוה ביבום, ועמש"כ בדף לט. בשיטת הריטב"א במצות יבום האם המצוה בקנין או בביאה, והא דבעי חופה קודם הביאה, אפשר משום דבעינן ביאת אישות ועי' .

והנה רש"י פי' דהספק אי סגי לה בגיטא, וק' מ"ט הדרינן מקמייתא ולא מספק"ל ליורשה וליטמא לה בביאה בלא חופה, ובפשוטו י"ל דממ"נ אם בא עליה הא קנאה מתורת חופה [ועי' לק' נח. בבא עליה בבית חמיה, ומה שדנו שם דמשכח"ל גווני דהוי יבום ואין זה נשואין, ועי' קר"א] וכל הנפ"מ הוא בבא עליה בעל כרחה, וא"כ י"ל דאף אם לא פרחה הא בביאה בעל כרחה סבר שמואל לק' נו. דלא קנאה לדברים הללו, ואשר ע"כ פירש"י דהספק אי סגי לה בגיטא, אכן ברמב"ן ובראשונים לק' נו. אדרבה הביאו משמעתין דבביאה בע"כ קנאה להנך דברים, ומשמע דפי' דבאמת זה גופא הספק האם קנאה בע"כ לדברים הללו, וכן מבואר בתורא"ש בשמעתין, והוא שלא כד' רש"י דפי' דהספק אי סגי לה בגיטא. [ובד' הראשונים שם יל"ד טובא אי ביאה בעל כרחה חשיב ביאה גרועה וכן ביאור ראייתם מסוגיין, ועחזו"א סי' קכ"ג ס"ק א' ב' ובחי' הגרשש"ק והגרש"ר (אות קלט ולהלן) וע"ע ברמב"ן בקידושין י. דדן אי ביאה אחר אירוסין משוי נישואין ומצדד דלא מהני לנשואין [ומה שהביא הרמב"ן מפרקין כוונתו לגמ' לעיל מאמר דאיסורא וכ"ה בר"ן שם ועמש"כ לעיל בזה] וק' דא"כ מאי ראי' משמעתין דביאת יבמה בע"כ קונה לכל הדברים הללו הא י"ל דשמעתין מדעתה ומ"מ אי מאמר כקידושין דעלמא לא נעשית נשואה, וי"ל דמ"מ מלישנא דהש"ס דקאמר יבמה יבא עליה בעל כרחה אלמא דאף בכה"ג קנאה. – וכבר נתבאר דרש"י דפי' דהספק אי סגי בגט אלמא דשמעתין כר' אלעזר דע"י מאמר לחודי' לא סגי לי' בגט ודלא כתו"י, ואפשר דהראשונים סברי כהתו"י וא"כ בהכרח הנפ"מ הוא אם קנאה בע"כ לדברים הללו, ועדיין צ"ב דמ"ט לא פי' דהספק האם יכול לבא עליה בעל כרחה.

ובדברי רש"י שפי' שבא עליה בע"כ והספק אי בגיטא סגי לה ק' דאף אי בעיא מסירה לחופה ולא קנאה מ"מ הרי בא עליה ונתקיים מצות יבום, ומוכח דאין יבמה נפטרת בביאה, ויעויין בחזו"א סי' ק"ל ס"ק ו' שהוכיח יסוד זה בכמה ראיות, ועמש"כ בדף לט. דאמרו בזה דאף אי המצוה בביאה מ"מ כל שלא קנאה עדיין יבומין הראשונים עליה ובעיא חליצה וכס"ד בדף לט. עי"ש, וי"ל עוד דאף אי נימא דמצות יבום מתקיימת בביאה לחודה, מ"מ כשעשה מאמר בזה דרך המצוה הוא ע"י קנין. ועדיין צריך להבין דא"כ מה יועיל שיעשה חופה ויבא עלי' ויתן לה גט הא פרחה זיקת יבמין וצ"ל דמה שאמרו פרחה זיקת יבמין היינו שאינה נקנית בעל כרחו אבל כשקנאה מדעתו היא כיבמה ונעשית כאשתו ועי' בסמוך.

**בגמ'** עבד בה מאמר מיבעיא הק' בחי' הגרש"ר (סי' ט"ו אות ה') לד' התו"י דשמעתין כמ"ד מאמר קונה קנין גמור וסגי לה בגיטא מ"ט יוכל לבא עליה בע"כ הא כבר נגמר דין יבום, והוכיח דאע"ג דפקע זיקת יבמה ומותרת לשוק מ"מ עדיין יש לו זכות בה לבא עליה בע"כ, ויעוי"ש שכ' דאף למאי דמשני כל העושה וכו' לא נדחית עיקר הסב' אלא דמאמר שאני עי"ש עוד ראיות לזה.

**בגמ'** יבא עליה בע"כ העיר בחי' ר' נחום למ"ל לאתויי הך דרשא הא זה מוכח מתוך ספיקו דמספק"ל אי אית בה דין ביאה בע"כ.

**פרחה זיקת יבמין**

**בגמ'** שאני אומר כל העושה מאמר ביבמתו פרחה ממנו זיקת יבמין צ"ב לד' רש"י הא בעיא עדיין חליצה ובעל"נ לק' נח. (ד"ה עוד יש ליתן) כ' דלר"א דמאמר אינו קונה אלא לדחות בצרה פשיטא דלא אמרינן פרחה, ולכאו' סברתו כנ"ל דכיון דאכתי חייבת חליצה לא יתכן לומר דפרחה, וצ"ע דברש"י מבואר להדיא דאמרי' פרחה אע"ג דבעיא חליצה, וע"ע במהרש"ל בסמוך דמבואר כד' העל"נ וכמשנ"ת שם, וצ"ע מד' רש"י, ובד' רש"י י"ל לפמשנ"ת מד' הגרי"ז ואב"ע דאין מצות חליצה וא"ש. והנה בקה"י סי' א' סוף אות ב' הוכיח מכאן דעיקר זיקת יבמין דהיינו מה שיש לו להיבם זכותי אישות ביבמתו הוא לא משום המצוה לבא עליה, אלא משום דרמיא עלי' לקנותה, ואשר ע"כ כאן מאחר שקנאה ורק איכא מצוה בעלמא לבא עלי' בזה פקעה זכותו ביבמה עי"ש, וצ"ל לדבריו דאע"ג דהכא הרי בא עליה כדפירש"י וא"כ בפשוטו הזיקה הוא לקנין, וצ"ל כמשנ"ת דכל דלא נעשית כאשתו עדיין יש זיקה וצ"ב בכ"ז, ולד' התו"י דשמעתין אזלא לר' אמי דקונה קנין גמור, העירוני דא"כ בודאי פרחה זיקת יבמין דהרי א"צ חליצה, אכן בר"ן בנדרים עד: מבואר דאף למ"ד קונה קנין גמור ג"כ מצי אחוה למפסלה בגיטא, אלמא דנשאר הזיקה, שו"ר בריטב"א בסוגיין והדברים מפורשים יותר לק' נח: (סוד"ה אלא) דהוא גזה"כ בדין יבמה יבא עליה בע"כ דכל שעשה בה מאמר לא נאמר ד"ז ובעיא מסירה לחופה, א"כ אשה"ט דבעיא חליצה, ומ"מ מה שאמרו פרחה היינו לענין לקנותה כיבמה אלא קונה אותה כאשה. וצ"ב מגמ' לק' נב. דנראה דפרחה הוא הפקעת המצוה לגמרי עי"ש, ומאידך מהגמ' שם הוכיח בחי' ר' נחום דזה פשיטא דפרחה וכלישנא דגמ' הכא שאני אומר וכו' ודלא כמשנ"ת בפשטות הסוגיא. – וראיתי להעיר בכ"ז מד' הר"ן בנדרים עד: ד"ה אבל שכתב דאף לאחר שעשה מאמר וכב"ש דקונה קנין גמור מצי אחוה למפסלה בביאה או בגיטא והיינו דקנאה אחיו ומבואר דיש לו זכות לבא עלי' בע"כ דאל"כ כיצד יפסלנה, ואף אם נדחוק דהכוונה מדעתה ג"כ צ"ב דלכאו' מאחר שפקע זכותו בה היאך יפסלנה וצ"ע.- בשי' הגרש"ר (אות קלד) נתקשה מאחר שאין חייבין סקילה על מאמר א"כ כיצד יגמור אח"כ שיהיו חייבין סקילה, וביותר לד' רש"י (הובא להלן) דאח"כ יכניסנה לחופה וכיצד מועיל חופה לגמור קנין הקידושין.- ע"ע באמר"מ סי' ה' אות ד' מש"כ בשם הגר"ח (ונדפס בכ' הגר"ח בדף נב.) בטעמא דרש"י בדף נב. שכתב שאין מאמר תופס ביבמה משום אשת אח היינו משום דפרחה זיקת יבמין, ופי' האמר"מ דכוונתו דאם יחול המאמר פקע זיקת יבמין וממילא היא אשת אח עי"ש, ומתבאר מדבריו דהדין פרחה הוא אף ע"י קידושין דעלמא ולא ע"י יבום, ומסב' צ"ב דכיצד יהיה פרחה ע"י קידושין, ויותר נראה דמדאמרינן פרחה זיקת יבמין אלמא דמאמר הוא מדין יבום וכמשנ"ת בע"א.

כתב רש"י בדף נח: ד"ה וב"ש דלב"ש העושה מאמר ביבמתו כונסה אח"כ לחופה, וברמב"ן בדף נו. כ' בשם הירושלמי דביאת שוגג לשמואל דקנאה רק לדברים האמורים בפרשה יכול אח"כ לכונסה לחופה, וכ' הרמב"ן ולא אתיא בגמ' דילן דחופה מאי עבדא ביבמין עכ"ד, וצ"ב דמאחר שפקעה זיקת יבום שפיר יועיל חופה, ןכמגרשה בגט ומחזירה דקונה בחופה, וביאר בשי' הגרש"ר (אות קכח) דרש"י אזיל לשיטתו בדף נב. בטעמא דלא מהני מאמר ביבמה הוא משום איסור אשת אח, והכא הותר אשת אח לגמרי וע"כ מהני חופה, אבל הרמב"ן יסבור דהטעם דלא מהני מאמר הוא משום דדרשינן ביאה גומרת ולא כסף ושטר, וע"כ ה"נ כל שיש לה עדיין שם יבמה לא נקנית בחופה. ועמש"כ לעיל בסמוך מד' הריטב"א דנקנית בחופה ועריטב"א בסוגיין.- עוד כ' הרמב"ן שם דאע"ג דבהעראה לא קנה אלא לדברים האמורים בפרשה מ"מ כי גמר ביאתו קנאה לכל, ומקשים דנימא דע"י העראה פרחה זיקת יבמין וכמאמר לב"ש ולא יועיל שוב גמר ביאה לקנותה לגמרי, ולפמשנ"ת מד' הריטב"א י"ל דהוא רק כשקנאה בדרך מאמר ולא בביאה בזה הוא דאמרינן פרחה.

**ברש"י** ד"ה ולא מיטמאת א"צ להתעסק בו ראיתי לדקדק דמשמע דהטומאה הוא משום ההתעסקות, ועי' יו"ד סי' שע"ג סעי' ה'.

**בא"ד** דהא בנות אהרן לא הוזהרו על הטומאה כ' הר"מ פ"ב מאבל ה"ו אבל הכהנות הואיל ואינן מוזהרות על הטומאה כן אינן מצוות להתטמא לקרובים, ובהשגות א"א קשיא הא דתניא אשתו ארוסה וכו' וכן היא לא אוננת ולא מיטמאה לו הא נשואה מיטמאה לו עכ"ד, ובכס"מ כתב בשם הרמב"ן דלהר"מ לא"ד נקט ארוסה וה"ה נשואה, ובלח"מ ובשאג"א סי' ס"ו כתבו דהר"מ יפרש כפי' ב' ברש"י דמיירי ברגל, והק' המנ"ח מ"ע רס"ו [כג] דאכתי הקו' במקומה עומדת דכיון דאין לה מצווה ליטמאות א"כ אף הנשואה לא תטמא ברגל, ובהג' אמרי ברוך על הטו"א ר"ה טז. כתב דהר"מ מפרש לא מיטמאה היינו לא מתאבלת, וכ"ה בר"מ פ"ב מאבל ה"ג שכתב לא מתאבלת תחת לא מטמאה.- ע"ע ברמב"ן בסוגיין שנתקשה בד' הרמב"ם.

**בא"ד** כגון ברגל כ' העל"נ דלמש"כ הראב"ד פט"ז מטו"א ה"י דהחיוב ליטהר ברגל משום ראי' וחגיגה ושמחה א"כ נשים שפטורים מהם מותר להם ליטמאות עי"ש, [וערש"י ר"ה ו: בבעלה משמחה] וראיתי להעיר דנפ"מ בפסח למ"ד דמשום בראשון חובה, ועמש"כ לק' מג: בזה.

**בתוד"ה** עבד וי"ל דהכא גרס רבה צ"ב בטעמא דרבה האיכא ק"ו דסוגיין השתא ארוסה בעלמא, ועמש"כ בגמ' להעיר על הק"ו וי"ל דזהו טעמו של רבה. – עי' חי' הגרש"ר סי' י"ד אות ג' ובשי' מש"כ ליישב קו' תוס' ונתבאר בס"ד בדף לח:.- ע"ע בתו"י ד"ה בעי דגרסי בשמעתין רבא ותיקשי קו' תוס'.- העירוני עוד דממ"נ תיקשי דבסוגיא התם מבואר לאידך אמוראי דמיירי בלא מאמר ואעפ"כ יש ירושה, וא"כ כ"ש שי"ל דע"י מאמר יש ירושה, ולפמשנ"ת בגמ' דזיקה עדיפא א"ש דזיקה הוא קנין קלוש משא"כ מאמר הוא קנין שאינו גמור, ויש לפרש עוד דבזיקה כיון שיכול לכונסה בע"כ ע"כ היא כנשואה, משא"כ במאמר אי פרחה זיקת יבמין א"כ אינו יכול לכונסה בע"כ, ויש לבאר עוד דזיקה הוא אישות שבאה לו מכח המת וי"ל דשפיר מהני ליורשה משא"כ מאמר הוא קנין שבא לו מכח החי ולא מהני לירושה.- **ובמהר"ם** לק' לט. הקשה דאף אי נגרוס רבה מ"מ תיקשי דהתם רבה אמר דע"י זיקה ה"ז ספק נשואה לירושה ובשמעתין אמר דאף מאמר לא מהני ותי' דע"י מאמר פרחה זיקת יבמין וכדאמר בגמ' [ומד' המהר"ם משמע דרבה ס"ל דבתורת ודאי פרחה זיקת יבמין] ועי"ש עוד, והארכנו עוד בס"ד בדף לח. בזה עי"ש.

**בד"ה** אלא וי"ל דעבד בה מאמר ובא עליה והביאה עושה אותה ככנוסה וק' דאכתי הקו' במקומה עומדת השתא ארוסה בעלמא וכו', וצ"ל כמשנ"ת בגמ' דהספק אם פרחה זיקת יבמין ולא מהני ביאה בע"כ.

**בגמ'** שומרת יבם וכו' רא"א יפר כ' **המאירי** דכל הפלוגתא בשומ"י מן הנשואין אבל מן האירוסין כיון שלא הי' לארוס כח להפר לא יפר היבם, וצ"ב דבפשוטו כח היבם הוא מחמת שזקוקה לו, והזיקה שוה בין באירוסין ובין בנשואין, וביותר צ"ב מש"כ דהאב לבד מיפר נדריה ומדוע גרע היבם מהארוס, שוב התבוננתי די"ל ע"פ הגמ' לק' נו. דבנפלה מן האירוסין בזה אמרינן דביאה גרועה אינה קונה אלא לדברים האמורים בפרשה וא"כ לא קנאה להפרת נדרים וא"כ כח הזיקה הוא רק במה שיכול לקנותה בע"כ, ועי' בחי' הגרשש"ק סי' כ"ט בדרך זו, והק' דבמסקנא מוקמינן למתני' באירוסין דהא מיפר בשותפות.

**בגמ'** ר"י סבר לחד יש זיקה הק' **השמ"ק** בנדרים עד. דהא במאמר אמרי' לעיל דגרע מארוסה וא"כ כיצד יפר ע"י זיקה, ובר"ן שם (הובא במהרש"ל) כ' דזיקה ככנוסה והיינו דעדיפא מאירוסין, ובשמ"ק תי' דה"מ ליורשה וליטמא לה דבעי שארו וארוסה מיקרבה קירוב בשר דידה טפי מיבמה עי"ש, והנה הק' התורא"ש ע"ד רש"י בדף יז: דכתב דמ"ד אין זיקה הוא רע"ק, והק' התורא"ש הא מד' רע"ק שמעינן דזיקה דאורייתא אבל התם בעינן לאשכוחי מ"ד דאין זיקה אף מדרבנן דאיסור קרובות שם הוא מדרבנן, וביארו בזה באבי עזרי ריש הל' יבו"ח ובשי' הגרש"ר ומו"ר הגר"ד זצ"ל ויסוד הדברים הוא עפ"ד הגר"ח בספרו פ"ז מאישות הט"ז דיש ב' דינים באישות א. הקנין ב. האישות עי"ש בהגר"ח, ומעתה י"ל דבזיקה הקנין הוא מה"ת והאישות הוא מדרבנן, והפרת נדרים תליא בקנין והוא מה"ת, ואיסור קרובות תליא באישות והוא מדרבנן, וע"כ שפיר י"ל דזיקה עדיפא מקידושין כיון דעומדת לינשא לו בעל כרחה, ובזה ביארו ד' רש"י דיסוד הפלוגתא ביש זיקה הוא מה"ת, דאם לא הי' קנין מה"ת לא הוו מתקני רבנן איסור קרובות, וע"כ מ"ד אין זיקה לחד סבר כרע"ק דאין קנין מה"ת, וע"ע מש"כ בנדרים (עמ' רנו).- ועדיין צ"ב מאי מקשי לעיל השתא וכו' הא י"ל דלהפר"נ היא כאשתו, ובשמ"ק בנדרים עד: נראה דלא גרסי' לי' להפר נדריה עי"ש.- ובחו"ש מרן רב"ב סי' כ"ח כ' לחלק בין זיקה דהוא מכח המת, בזה י"ל דזוכה מכח המת להפר נדרים, משא"כ מאמר דהוא ע"י מעשה דידי' לא עדיפא מקידושין.

**ברש"י** ד"ה לתרי אין זיקה דלא ידעינן להי מינייהו רמיא ואפילו שניהם כאחד אין הפרתן הפרה דקלישא זיקתן עכ"ד, ויעויין כיו"ב לעיל יז: ברש"י ד"ה ה"מ וז"ל דכיון דלא ידיע קמי מאן מינייהו רמיא לא חשיבא למיסר קרובות עכ"ד, וכעי"ז כ' לעיל כו. בד"ה תלתא עי"ש, ובקושיית הש"ס דלר"א בתרי אמאי פירש"י דיפרו שניהם מבע"ל, וברמב"ן הביא מגמ' נדרים עד. דקאמר בטעמא דר"י דאין ברירה, היינו שלא הוברר למי היא זקוקה, ומתבאר דלפ"ז אם שניהם הפרו ה"ז מופר, וכן הביא מרבינו ברוך בן שמואל ז"ל, דהוא משום דשמא לא ישאנה, ולפ"ז אם היפר ולבסוף נשאה ה"ז מופר, והרמב"ן נחלק ע"ז דלא מהני ההפרה דבעינן שמשעה ראשונה נדע מי הוא הבעל עי"ש, וצ"ב לדבריו דהניחא לענין הפרת נדרים אבל לשאר דיני זיקה כגון לאיסור קרובות בזה אף בתרי יהא זיקה מספק לכל א', והרי ספק אחו"ז אסורה כמבואר לעיל כג:, ושמא י"ל דהרמב"ן בא לפרש מדוע פשיטא להש"ס דאין זיקה בתרי, אבל שפיר י"ל דאין זיקה בתרי, א"נ דיש לחלק בין קרובות דזיקה מדרבנן לשמעתין, ורש"י לשיטתו לעיל יז: דמדמי זל"ז, ובר"ן בנדרים עד. ד"ה ורבי כתב כטעמו של הרמב"ן וכ' שכ"כ רש"י בשמעתין, וצ"ע דברש"י שלפנינו מבואר הטעם דהוא סב' בעיקר הזיקה דבתרי קלישא זיקתן, **וברא"ש** בנדרים בד"ה ור' יהושע סבר יש זיקה ובד"ה ואלא ר"א כתב דבתרי כיון שאין לברר למי היא כנוסה אין זיקה כלל, וצ"ב דבפ"ב איכא למ"ד דאף בתרי יש זיקה וכ"ה בריש פרקין, ומזה מבואר דזיקה דאיסור קרובות אין זה הזיקה להפרת נדרים, והעירוני דהרא"ש פי' שם דזיקה ככנוסה וכ"ז להפר"נ אבל לאיסור קרובות א"צ ככנוסה, ועי' באוסף חדו"ת להגרא"ק סי' ז' אות ו' מש"כ דסוגיין ונדרים הוא מחלוקת הסוגיות, ע"ע מש"כ בנדרים (עמ' רנו) בזה.

**בגמ'** ואמר ר"א וכו' כגון דעבד מאמר ד' הגמ' צ"ת הא לעיל אמרינן בפשיטות דמאמר לא עדיף מקידושין ומדוע הכא אמרי' דע"י מאמר יכול להפר לבדו, וכ' **המהרש"ל** דאין לומר דמיירי כגון שבא עליה וכמש"כ תוס' לעיל דא"כ מאי מקשי ולר"א דאמר שאינו קונה אלא לדחות בצרה וכו' הא שאני הכא שבא עליה, [ודבריו צ"ע דהא מ"מ פרחה זיקת יבמין, וע"כ לא יוכל להפר, ונראה מדבריו דלר"א שאינו קונה קנין גמור בודאי לא פרחה, וצ"ע דברש"י ד"ה ולא מבואר לא כן וכמשנ"ת] וכ' המהרש"ל דלא קשה כלל הקו' הנ"ל השתא ארוסה בעלמא דהא חזינן דזיקה אלימא להפרת נדרים טפי מקידושין וכמשנ"ת וא"כ כ"ש מאמר, וכ' דמ"מ שפיר מייתינן דלא אמרינן פרחה זיקת יבמין דאי נימא דפרחה זיקת יבמין א"כ היא ארוסה בעלמא, וביאוה"ד הוא כמשנ"ת דהפרת נדרים תליא בקנין ולא בשארות וע"כ שפיר י"ל דלענין הפרת נדרים היא כנשואה, וק' דלעיל מקשי אף על להפר נדריה השתא ארוסה וכו', ונתבאר לעיל דבשמ"ק בנדרים עד: נראה דלא גרסי' התם להפר נדריה, וראיתי לבאר דכוונת המהרש"ל פשוטה דהא מבואר בסוגיא דזיקה מהני להפר"נ אלא דמקשי דבתרי אין זיקה וא"כ י"ל דמאחר שעשה מאמר בזה הדר הו"ל כחד כיון דפרחה זיקה מאחין, אבל מאי דאמר לעיל דמאמר לא מהני להפר נדריה וק"ו מאירוסין התם השו"ט מדין המאמר ולא מדין הזיקה, ומתבאר היטב משה"ק המהרש"א מאי מייתי דפרחה זיקת יבמין דלפ"ז הוא פשוט דאם פרחה זיקת יבמין א"כ הוא כארוסה, וזהו ביאו"ד המהרש"ל עי"ש, ולפ"ז מאי דאמר תפשוט דנשואין עושה היינו דלא פרחה וממילא בבא עליה הרי היא נשואה, והוא פי' נכון ומוכרח, אכן לפ"ז מהא דמקשי לר"א דמאמר אינו קונה אלא לדחות בצרה מבואר דאליבא דר"א לא פרחה זיקה מן האחין, ועמש"כ לעיל ע"א בתוד"ה לא, [ולפמש"כ שם דעת הריטב"א ורבינו יונה דפרחה זיקה מהאחין, א"כ ק' שיפר משום הזיקה, וי"ל דשמעתין כרב אשי דדוחה ומשייר ולדידי' לא פקע זיקה מאחין] [והי' מקו' לפלפל דלמסקנא דמוקי לה בארוסה בזה ליכא למידן משום הזיקה וכמשנ"ת לעיל מד' המאירי ודוק], והעירוני דא"כ מאי משני דמודה ר"א דמהני להפרת נדרים, הא מדין הזיקה א"א להפר מאחר שיש זיקה לכולם, ומדין המאמר הא קיימא הפירכא השתא ארוסה בעלמא וכו', וי"ל דמיפר בשותפות מחמת המאמר, **ועמהרש"א** משה"ק על המהרש"ל ועי' ק"ר מש"כ ליישבו, ובמהרש"א פי' דהשתא נמי מיירי שבא עליה [וכ"נ בר"ן בנדרים עד: ד"ה או נשואין עיש"ה] והק' דא"כ מ"ט דר"י דלא מפר הא כיון שבא עלי' קנאה, ותי' דמאמר מהני מדרבנן להפקיע זיקת יבמין ועמ"ש עוד לבאר בזה, והנה מש"כ המהרש"א דאף במאמר דרבנן אמרי' פרחה, כ"נ בגמ' לק' נב., אכן לדבריו עולה דבמאמר דרבנן אם בא עלי' בע"כ לא קנאה, וצ"ע ברי"ף ור"מ ופוסקים שלא הביאו הך דינא דמאמר מפקיע זיקת יבמין. ועי' רש"י בדף נח: ד"ה וב"ש דכתב דלב"ה ליכא למימר פרחה, אכן י"ל דכוונתו דמדאורייתא לא פרחה. – ובעיקר הקו' כבר עמד בזה **הרשב"א** ונקט דהכא לא מיירי בבא עליה, וכ' דהאי ת"ש לאו אביי קאמר לה, ובאמת מהכא מוכחינן דמאמר עדיף מקידושין דעלמא עי"ש, ובאמת דאשכחן בתוד"ה עבד דרבא סבר דמאמר עדיף מקידושין, וע"ע בתורא"ש משכ"ב, ומה שדחה פי' המהרש"א, ולד' רש"י דמ"ד קונה קנין גמור ס"ל דקונה מה"ת וכמשנ"ת בע"א בתוד"ה ב"ש א"כ הכא דאמר ר"א קונה קנין גמור הוא מה"ת, ולא שייך הק"ו דלעיל דכל הק"ו פירש"י משום דמאמר דרבנן, אכן אכתי תיקשי בסמוך דאמר כן אף לר"א ועמש"כ בסמוך.

כתב הר"מ פי"א מנדרים הכ"ד היתה יבמתו נערה מאורסה לאחיו ואביה קיים אין היבם עם האב מפירין נדריה כאחת אלא האב לבדו הוא שמפר כל שתדור ואפילו עשה בה היבם מאמר אינה כנערה המאורסה שאין המאמר קונה ביבמה קנין גמור כמו שבארנו עכ"ד, וכ' הכס"מ בהל' כ"ג דמקורו דהא מוקי למשנה בשעשה מאמר וע"ז קאמר רע"ק שלא יפר, ועי"ש בלח"מ מש"כ בדעת הטור האם נחלק ע"ז, ומתבאר בר"מ דלב"ה דמאמר קונה מדרבנן גרע מקידושין דעלמא והאב מיפר לחודי', ועי' לק' לט. דמתבאר ג"כ דמאמר לב"ה אינו קונה מדרבנן כמו שקונה לב"ש מה"ת, ועמש"כ בע"א בתוד"ה אי כר"ג לחלק בין מאמר לקידושי קטנה דרבנן.

**בגמ'** ולר"א דאמר מאמר לב"ש אינו קונה אלא לדחות בצרה וכו' מקשים הא י"ל דהוי כקידושין וכמש"כ תו"י בע"א ומיפר בשותפות ועמד בזה הקוה"ע סי' ל"ה אות ז', ודוח"ל דזה גופא שינוייא דהש"ס, ועוד דמדוע איצטריך לאבע"א, ועוד דבנדרים לא מייתי הך שינוייא.- עוד מקשים לד' הגרי"ז והאב"ע דלכו"ע במאמר חל קנין יבום, והא דחייבת בחליצה הוא משום שאין ביאה גומרת בה, וכמשנ"ת דלא נתחדש הדין דנעשית כאשתו, א"כ מדוע לא יפר נדריה.

**בגמ'** להפר נדריה וכו' יל"ע לשיטת רש"י דמאמר אינו אלא מדרבנן כיצד מהני להפר"נ, ובחי' ר' נחום כ' דהכוונה דלחומרא ניבעי גם הפרת ארוס, אבל מה"ת אב לחודי' מיפר עי"ש.

**בגמ'** כל הנודרת וכו' הארכנו בס"ד בנדרים (עמ' רנ).

**ברש"י** ד"ה אין זיקה דתיהוי ככנוסה צ"ב מדוע פירש"י דתיהוי ככנוסה הא ל"ל זיקה כלל, וביותר דלעיל יז: פירש"י בטעמא דמ"ד אין זיקה דסבר כרע"ק, וק' דברע"ק שמעינן דאין זיקה ככנוסה, אבל מנלן שאין זיקה כלל, ובר"ן בנדרים כ' דזיקה דמהני לנדרים הוא ככנוסה.

**ברש"י** ד"ה אלא לדידי [אפילו] בלא מאמר ולרב [אמי] אחר מאמר צ"ב מנ"ל לרש"י דלדידי בלא מאמר, וי"ל דמאחר דאינו קונה אלא לדחות בצרה אין מעלה במאמר, **וברמב"ן** כ' דלר"א דמוקי במאמר לא מיירי בעמד בדין דאי בעמד בדין למ"ל מאמר דכיון דס"ל יש זיקה הו"ל כארוסה ששהתה שרא"א יפר [וצ"ב במש"כ דיש זיקה הא מיפר משום המאמר ועמש"כ לעיל] וצ"ב מדוע מפר במאמר והא אינו עושה נשואין, ושמא י"ל דלר' אמי עושה נשואין, א"נ דיפר בשותפות, ומד' תוד"ה כגון נראה דנחלקו על רש"י ואף לר' אלעזר מיירי בעבד מאמר, ואזדו לטעמייהו לק' מא: ד"ה עמד דבלא מאמר אינו חייב במזונות עי"ש, אכן בתוס' כאן מבואר דבעינן למאמר כדי שתידור על דעתו, ובקר"א בנדרים כתב דאם לא עשה מאמר הו"ל כאדם מן השוק שזן אותה דבודאי אינה נודרת על דעתו ואינו יכול להפר [וכן מוכח מרע"ק דסבר אין זיקה וע"כ לא מצי מיפר].

**בתוד"ה** כגון ולר"י דוקא בחד אבל בתרי לא כיון דאי בעי אחוה פסיל לה עליה בביאה או בגיטא כ"ה בגמ' בנדרים שם, וכ' **התורא"ש** דסבר דמאמר אינו קונה מה"ת דאי קונה מה"ת לא מצי פסל עלי', וטעמא דביבם א' מפר הוא משום דעמד בדין, אכן הר"ן בנדרים עד: ד"ה אבל כ' דאף אי קונה קנין גמור מצי אסר עלי', וק' מאחר דקונה קנין גמור וא"צ חליצה כיצד יכול אחיו לפוסלה הא אינה זקוקה לו, וי"ל דס"ל כהרמב"ן דמצות יבום אכתי לא נתקיים, ועוד ק' דהא מיתסרא על אחיו משום אשת אח וצ"ע בכ"ז, וע"ע מש"כ בע"א בתוד"ה לא האם פקעה זיקה מהאחין, [העירו לד' תוס' נג. ד"ה רבינא דמשכח"ל שמותרת לשוק ומהני מאמר בזיקת יבמין, אכן התם בדרבנן].

**בא"ד** דאין חייבים עליה סקילה בר"ן בנדרים שם וברמב"ן וברשב"א בסוגיין כתבו דהוא אף למ"ד מאמר קונה קנין גמור, ובתורא"ש כ' דאי קונה מה"ת חייבים סקילה ועמש"כ בע"א בזה.- באמר"מ סי' ח' אות ז' נסתפק בזיקה ככנוסה לר"ש בפ"ב האם יש כרת או"ד דהוא כמאמר לב"ש דליכא כרת, ולפמשנ"ת בסמוך יש לחלק טובא ממאמר לב"ש דאינו קנין גמור, ולעיקר הדברים בתורי"ד רפ"ב כ' דאין סקילה.

**בא"ד** ולא יתכן לפ"ז מה שפי' בקונטרס ברפ"ב דמ"ד אין זיקה אפי' בחד וכו' וכה"ק הרמב"ן והרשב"א לעיל יז:, [וע"ע ברש"י לעיל כו. ד"ה יש זיקה שכתב כדבריו בפ"ב] וצ"ב דבלא"ה הו"מ לאקשויי דזיקה דהתם הוא דרבנן וכמש"כ רש"י בדף כז. ד"ה לעולם [ויש לדחות למש"כ הרב המגיה ברשב"א שכוונת רש"י שם שלא עשאוה כערוה ודוק] ובדף כח: ד"ה משום דאיסור אחו"ז הוא דרבנן [ועמש"כ לעיל כז:] ובשמעתין אמר דאין זיקה מה"ת, וכן הק' התורא"ש, וכן עולה בדעת הר"מ דפסק דיש זיקה ואעפ"כ פסק כרע"ק שאינו מפר, וע"כ צ"ל כמשנ"ת לעיל דסבר רש"י דלא הוי אסרי רבנן קרובות אם אין זיקה מה"ת, וא"כ לרע"ק דלא מהני זיקה למידי מה"ת לא הוו מתקני רבנן זיקה. – ובעיקר קו' תוס' לכאו' הי' מקו"ל דהתם מוכחינן מדאין חייבין סקילה אלמא דמאמר אינו קנין גמור, וע"כ לא מהני להפר"נ, ובירושלמי (הלכה ד') מדמי מאמר לקידושין דריו"ח בקידושין ס. דהיינו דאינו קנין גמור, והיינו דזהו דילפינן מביאה גומרת ואין כסף ושטר גומרין שאינו קנין גמור ונשאר צד פנוי, אבל זיקה הוא קנין גמור אלא הוא קנין קלוש וע"כ אין חייבין סקילה, ומסתברא הכי דמה טעם הוא דדין הפרת נדרים יהא תלוי בסקילה, וע"כ דהוא בתורת ראי' והוכחה שאין קנינו גמור וזה ל"ש בזיקה דהוא קנין גמור אלא קלוש, ועמש"כ כיו"ב בנדרים (עמ' רנח) לענין שפחה חרופה שאין חייבין עליה סקילה די"ל דיכול להפר, ובמנ"ח מ"ע ת"ו [ז] נסתפק בזה, ועי' או"ש קו' זיקה (אות כו), וכיו"ב ראיתי להעיר בד' התורע"א בנדרים שכתב להעיר ע"ד הר"ן דפי' בטעמא דר"י דאין זיקה לתרי ומ"ט לא פי' דהוא משום שאחיו יכול לפוסלו בביאה או בגיטא וכדמפרש התם לענין מאמר, ולפמשנ"ת אשה"ט דלמסקנא דמיירי במאמר ר"י הוכיח דהמאמר אינו גמור דהרי אחוה מצי למפסל בגיטא, אבל בזיקה הוא קנין גמור אלא דלאחיו יש ג"כ זיקה וע"כ יכול לפוסלה עליו, ועי' ברכ"ש סי' ט' אות ה' בגדר הקנין במאמר ומש"כ לדון בח"ש וחב"ח עי"ש.- וא"ש הא דבנשואי קטנה מיפר נדרי' אע"ג שאין חייבין סקילה דהתם יש אישות גמורה מדרבנן, שו"ר יסוד הדברים בשיעו"כ **ממו"ר הגרי"ג שליט"א**.

אכן הנה הראשונים דנו כמאן הלכתא, ובר"ן בנדרים עה. ד"ה כשם כ' דאע"ג דקי"ל יש זיקה. מ"מ קי"ל כרע"ק דאינו מפר ואע"ג דבגמ' מפרש טעמא דרע"ק משום דאין זיקה מ"מ לפ"מ דמסקינן דמאמר לא מהני משום דאין חייבים סקילה מה"ט ג"כ זיקה לא מהני להפר"נ, והוא דלא כמשנ"ת בשיטת הר"ן ליישב קו' הרע"א, אמנם המאירי בשמעתין (ד"ה נערה) ובנדרים שם כ' דרוב פוסקים פסקו כר"א דהיבם מפר משום דקי"ל יש זיקה, וכ"כ בתוס' חד מקמאי, ותיקשי מדוע לא חשו לסב' הר"ן דהא קיימא טעמא דרע"ק שאין היבמה גמורה לאשה ולפמשנ"ת ניחא.

# דף ל' ע"א

**בגמ'** אר"נ ז"א אין זיקה מבואר בסוגיין דאע"ג דמת ולא ייבם לבסוף ג"כ יש זיקה, וכמו"כ איתא לעיל יז: בשומרת יבם שמתה, והתם איכא הו"א דכשמתה פקעה זיקה וכן שיטת הירושלמי, ובנעשית ערוה מבואר בראשונים לעיל כט: ובתוס' בדף יח: ד"ה אומרים דפקע זיקה דלמ"ד נשואין מפקעי זיקה לא מיתסרא מחמת שהיתה אחות זקוקה מעיקרא, ועי' אוסף חדו"ת להגרא"ק (עמ' מו).

**הרמב"ם** פ"ז מיבו"ח ה"ו ז' העתיק המשנה כצורתה וק' דהר"מ פסק כמ"ד יש זיקה וא"כ אף בלא מאמר חולצת ולא מתייבמת, והנה בתוס' הביאו שכיו"ב שנינו בר"פ כיצד ושם ג"כ הביא הר"מ בפ"ו הי"ח המשנה כצורתה, והק' המ"מ דתיקשי למ"ל מאמר הא אף בזיקה ה"ז צרת אשת אחיו שלא הי' בעולמו בזיקה, ועמד בזה המ"מ, ועמד ע"ד הרי"ף שג"כ לא ביאר זאת שאף בזיקה ג"כ אסורה, ובכס"מ בהלכה י' כתב דהרי"ף הביא זאת במשנתינו, וכ' הכס"מ דהר"מ הביא המשנה כצורתה, וסמך עמש"כ בהכ"ה דצרה בזיקה ג"כ פטורה, ובעזה"י יבואר לפנינו עוד בשיטת הרמב"ם.

נתעוררתי להקשות להמבואר לעיל כט: דעיקר זיקה מה"ת אלא דאיסור קרובות מדבריהם, מדוע צרת ערוה בזיקה לא הוי צר"ע מה"ת, דהא מה"ת היא זקוקה, וי"ל דמאחר שאין איסור קרובות מה"ת ואין כאן איסור אשת אח, אין נפילה ליבום וכדלעיל יג:, וא"כ אינה צרת ערוה, ובאופן דהצרה היא בזיקה בזה ניחא יותר דאין איסור קרובות, וממילא אין איסור דצרת ערוה ושפיר תתייבם מכח נפילה האחרת ודוק.- ובמש"כ דאין איסור אש"א ואין נפילה ליבום, יל"ד בזה אי לב"ה בעינן איסור אשת אח לנפילה ליבום ועי' בתוס' בדף לב., וע"ע באב"ע פ"ו מיבו"ח הי"ח משכ"ב, ושוב נתעוררתי די"ל דאיסור צרת ערוה הוא ג"כ מדין איסור קרובות ועריות, וכל שאין איסור עריות בזיקה אין איסור צר"ע, אכן אכתי תיקשי מהא דע"י זיקה לא חשיבא אשת ב' מתים אלמא דאינו מפיל ליבום.

**בתוד"ה** אמר בתורע"א ובדו"ח כ' דלפמש"כ תוס' לעיל יח. ד"ה והאי י"ל דרק משום דאיכא תרי משניות מפרשינן לאפוקי ממ"ד יש זיקה עי"ש. – ע"ע באוסף חדו"ת להגרא"ק (עמ' פא) מש"כ בישוב קו' תוס'.

**במשנה** (ב) נכרית חולצת ולא מתייבמת הק' **המהרש"א** (הובא בתורע"א) דהא בלאו איסור אחות אשה ג"כ אינה מתייבמת משום דהו"ל אשת ב' מתים דהרי היא זקוקה גם מראשון וגם משני, וכ' דכה"ג הק' רש"י לק' ע"ב ד"ה זו היא עי"ש, והא דלא הק' המהרש"א כן במשנה א' דהו"ל צרת אשת ב' מתים והיא ג"כ פטורה וכדלק' לא:, די"ל דהתם אינה נופלת מכח הראשון ואין כאן אשת ב' מתים והוא רק מדין צרת ערוה, אכן א"כ הכא ג"כ אינה נופלת מכח השני דהו"ל צרת אחות אשה ואין כאן אשת ב' מתים, [ויעויין כעי"ז ב"ש סי' קע"ג ס"ק ט"ו] אכן ע"ז י"ל דשפיר הק' המהרש"א דלמ"ל לאשמועינן דין צרת ערוה תיפו"ל דהיא עצמה אשת ב' מתים, ובאמת דהמהרש"א הביא מד' רש"י בע"ב כדבריו, ויש לבאר עוד בזה דאף אם היא צרת ערוה מ"מ אית בה ג"כ פטור מדין אשת שני מתים, דאף דהיא צר"ע בזיקה מ"מ חייבת בחליצה וא"כ היא אשת ב' מתים, ויל"פ בזה די"ל דכיון דכל זיקתה מדרבנן ומדרבנן היא צר"ע ה"ז פטורה לגמרי וכמשנ"ת בריש פרקין.[ובתורע"א הובאו ד' הרע"א על משנה א' ואפשר דהוא טעות הדפוס], וע"ע קה"י סי' כ"ו שכתב על כעי"ז דאשת ב' מתים הוא אע"פ שהיא ערוה.

**במשנתינו** ג"כ ילה"ק מ"ט קתני מאמר הא בזיקה נמי תיאסר, ותי' הריטב"א (ד"ה אפילו) דהכא אינה נאסרת משום הזיקה דכיון דנפלה לשני יבמים ויבם א' מת ומייבם השני בזה לא שייך לאסור מדין זיקה, אכן שיטת רש"י לק' ע"ב דאף בכה"ג יש לאסור משום זיקה, ועמדו בזה הרמב"ן והרשב"א לק' ע"ב, וכ' דאיכא לפרושי דלאפוקי מב"ש, [ועי' בתוס' לעיל י"ח ד"ה מאי דמתבאר דמשנתינו לא אתיא לאפוקי מב"ש, וצ"ע לשיטתם בסמוך דס"ל כרש"י א"כ למאי קתני מאמר] ונתעוררתי להקשות דאף לב"ש ג"כ חולצת דהא מודו ב"ש דמאמר אינו קונה אלא לדחות בצרה, ואי נימא דאינו דוחה מהאחין וכמשנ"ת לעיל כ"ט א"כ עדיין צריכה חליצה מכח האח הראשון, וכ"ש לרב אשי דדוחה ומשייר דאינו דוחה את האחין וא"כ תיבעי חליצה, וצ"ל דאתא לאפוקי דלא נימא קונה קנין גמור ועמש"כ לעיל כט. בתוד"ה לא, שו"ר בשי' הגרש"ר (אות קסב) שחידש דכל שחל שם צרת ערוה מחמת השני ה"ז פוטר גם נפילה ראשונה, וכן תי' בחי' ר' נחום (אות תק).

**בגמ'** ומה התם דאחו"א הויא צרה לנכרית וכו' ביאוה"ד ראיתי לבאר די"ל דכל שחל פטור בעיקר הבית חל פטור בטפל, אבל במשנה א' דהפטור חל בטפל אינו פוטר את העיקר, וערש"ש שהק' דשמעינן לה מהשנה ריש כיצד עי"ש מה שביאר בשמעתין, ועי' להלן.- ע"ע באבנ"מ סי' מ"ד ס"ק ה' מש"כ דח"ש וחב"ח שאין קניינה גמור אינה פוטרת צרתה. – ילה"ע דבמשנה א' פשיט ר"נ דאין זיקה והא י"ל דשאני זיקה דקילא ובזה כשאחו"א צרה לנכרית אינה אוסרת בזיקה אבל בעלמא יש זיקה, ומתבאר דסב' הש"ס דאין לחלק בזה דאי מאמר אוסר ה"ה זיקה, ועוי"ל לפמשנ"ת לעיל כט: דיש מעלה לזיקה ממאמר דהא מהני להפרת נדרים ולירושה א"כ י"ל דה"ה דמהני לצרת ערוה.

והנה כאמור הר"מ הביא משנה א' כצורתה, ונתבאר עפ"ד הכס"מ דהר"מ סמך עמש"כ בפ"ו הכ"ה דצרה בזיקה אוסרת, וד' הר"מ שם הוא בכה"ג דמשנתינו, וכ' **האו"ש** בקו' זיקה (אות ל"ג) לכן חושש אני שסברת רבינו דדוקא היכי דהערוה היא האשה הגמורה והנכרית הויא צרתה אז הוי צר"ע בזיקה ואינה מתייבמת, אבל היכי שהאשה הנופלת כעת לפניו היא הנכרית, והערוה היא צרתה לא אסרינן ליבומי האשה משום דהואי צר"ע בזיקה ויעוי"ש מה שביאר הסברא בזה, וכ' ורמז לזה נמצא מפורש בגמ' והביא לסוגיין דאמרי' סב' זו לענין מאמר, אכן ק' דבסוגיין מבואר דלמסקנא לא קאי הך סב' ועי"ש משכ"ב, ע"ע **באוסף חדו"ת להגרא"ק** (עמ' פג) מש"כ בישוב שיטת הר"מ, ויסוד דבריו ע"פ המבואר לעיל כז. בשיטת הר"מ דמפרש לרב אשי דלא אלימא זיקה לשוויי לצרה כערוה היינו דאין איסור צרת ערוה בזיקה, והיינו דחז"ל לא אמרו דזיקה היא אישות גמורה לאסור צרת אחות זקוקה, א"כ ה"ה לא יהא איסור צרה בזיקה וק"ו הדברים, וכ"ז הוא כשהערוה רק זקוקה אבל במשנה ב' דהערוה היא אשתו גמורה בכה"ג אוסרת צרתה בזיקה, ויעוי"ש מש"כ ליישב הא דרב אשי גופי' ס"ל להלן דיש איסור צרת ערוה בזיקה עי"ש, וע"ע באב"ע פ"ו מיבו"ח הי"ח בדרך זו, וע"ע בחי' הגרש"ר סי' י"ג ובשי' שהאריך בשיטת הר"מ.

**הרמב"ם** הביא דינא דמאמר בפ"ז ה"ז והוא כה"ג דמשנה א', ולא הוצרך להביאו בכה"ג דמשנה ב' דמכ"ש שמעינן לה, ומקשים ע"ד ה"ה שכתב מקורו של הר"מ משנה ב', והא ממשנה ב' לא שמעינן דינא דמשנה א' וכמבו' בגמ' וצ"ע, ובטור ג"כ בסי' קע"ה הביא ד"ז כהר"מ בכה"ג דמשנה א', אמנם השו"ע בסעי' ז' הביא דינא דמאמר בכה"ג דמשנה ב', וק' דהו"ל לאשמועינן כה"ג דמשנה א', וי"ל דסמך עמש"כ בסי' קע"ג סעי' י"ב בדינא דאשת אחיו שלא הי' בעולמו דמאמר אוסר ליבום, שו"ר **בהגר"א** ס"ק ט"ז שעמד בזה, וכ' משום שכבר כ' בסעי' א', ויעוי"ש בסעי' א' דהוא דינא דמשנה ג' שאוסרת צרתה ולא מיירי בזיקה כלל, ולכאו' משמע כדרכו של הרש"ש, ועע"ש בהגר"א מה שציין לסעי' ח' וצ"ע.

# נאסרה שעה אחת

**במשנה** [ג] ה"ז אסורה עליו עולמית הואיל ונאסרה עליו שעה אחת צריך לבאר מדוע בעינן לדין נאסרה תיפו"ל דנפילה ראשונה התירה אשת אח דראשון, והכא בנפילה ראשונה לא הותרה לו דהיתה ערוה מי יתיר עתה את האשת אח דראשון, הרי הנפילה עכשיו מתרת את אשת אח דשני, אבל אשת אח דראשון אין כאן היתר דכבר נתייבמה, אכן באמת ק' בכל יבום בנפילה שניה מה מתיר לאחים את איסור אשת אח דראשון, הרי מצד האח הראשון כבר נתייבמה, וע"כ מאיזה טעם שיהי' יש בזה היתר, א"כ ה"ה הכא מדינא הי' צריך להתיר גם לבעל האחות, אלא משום דנאסרה לא הותר. – ועיקר הטעם בהא דבכל יבום שני מותר אשת אח דראשון עי' היטב לעיל כ., ועי' בחי' הגרש"ר (סי' ב' אות ה') ובשיעורים (אות קצ-א) שביאר שיש כאן היתר על אישות דראשון כיון דהשני בא מכחו, והוא מפיל ליבום אישות דראשון, ועוד ביאר דכשמייבם ונעשית כאשתו פקע איסור אשת אח דראשון, וע"י דין נאסרה אמרינן דלדידי' לא פקע, ועחזו"א סי' ק"ל ס"ק ט' ובסי' קל"א ס"ק ה' מה שביאר בזה, וע"ע בקר"א לעיל סוף דף י"ט מש"כ דדרשינן לר"ש מקרא לאסור נאסרה בנפילה שניה.

והנה יש לחקור בדינא דנאסרה שעה אחת האם הטעם דאין זיקה ונפילה אלא בשעת מיתה, וכיון שבשעת מיתה לא הי' זיקה שוב אינה זקוקה עוד וממילא אין היתר לאשת אח, או"ד דהלכתא הוא דכל שבשעת נפילה לא היתה זקוקה חל בה דין ערוה אשת אח ושוב אינה ניתרת, **ובקוה"ע** (סי' א' אות ב') הוכיח ממשנתינו כצד הב' דהרי הכא יש כאן כח המתיר בנפילה שניה, אלא דמ"מ מאחר שנאסרה שעה אחת חל בה דין אשת אח דערוה ושוב אין לה היתר, אכן לפמשנ"ת דהכא בעינן להתיר אשת אח דראשון, ואי נימא כדרך הא' דכח ההיתר הוא משום דבנפילה שני' יש כאן ג"כ יבום על אישות הראשונה, א"כ הכא דנאסרה עליו בנפילה ראשונה אין כאן היתר על אישות דראשון, דזהו יסוד דינא דנאסרה דכל שלא חל היתר בשעת נפילה שוב לא יחול היתר, וכל הוכחת הקוה"ע הוא כפשנ"ת בדרך הב' שביבום שני אין כאן נפילה דאשת אח דראשון, וההיתר הוא מכח שנעשית כאשתו של שני, א"כ בהכרח צ"ל דבדין נאסרה נאמר דחל בה דין ערוה אשת אח שאין לה היתר, וזה גופא הטעם דנעשית כאשתו של שני אינו מתיר נאסרה, ועמש"כ בדף כט: עוד בדין נעשית כאשתו דמבואר בראשונים שאינו מתיר איסורא דנאסרה.

כתבו התוס' לעיל ב. ד"ה ואחות דנאסרה הוא מדין דרכיה דרכי נועם, שאינו דרכ"נ שתחזור לזיקתה, וק' דבמשנתינו לא שייך דין זה דהא אנו דנים בנפילה שניה שיהא היתר ואין כאן חסרון דרכ"נ, וביארו בזה דמדין דרכי נועם דרשינן דאין נפילה ליבום אלא בשעת מיתה, וע"כ ה"נ לא תתחדש נפילה אח"כ, אכן זה תליא במשנ"ת לעיל האם בנפילה שני' הוא מדין נאסרה או דסגי במה שלא מתחדש נפילה על אשת אח הראשון, ועי' בחי' ר' ראובן ובשי' הגרש"ר מש"כ בכ"ז. - כ' הקר"ס פ"ז מיבו"ח בדין נאסרה וז"ל דכתיב יבמה יבא עליה ויבמה בתר ומת אחד מהם כל יבמה שאין אני קורא בה וכו' עכ"ד, ע"ע ברמ"ע מפאנו סי' ק"ה (הובא בלשונו באחיעזר ח"א סי' ב' אות ד') דכתב לדמות שמעתין לדין דחוי דכל התורה.

# צרת נאסרה

**בתוד"ה** ונאסרה לפי שהיתה צרת אחו"א שעה אחת **ברש"ש** דקדק דדוקא משום שהיתה צרת אחו"א שעה אחת, אבל אם מתה אשתו של שני ואח"כ נתייבמה אינה אוסרת צרתה, וכ' דנראה דאין חילוק לדינא בזה וצרת נאסרה ג"כ אסורה ועי"ש עוד, ועתורא"ש דמבואר שאין חילוק, ועי' שי' הגרש"ר (אות קפ) מש"כ ליישב ל' תוס' אבל לדינא אין חילוק.

**בא"ד** וק"ק שאינו מזכיר הצרה כלל הנה שיטת תוס' דצרת נאסרה אסורה וכ"כ לק' לב., אכן **הר"מ בפה"מ** כ' דלא נזכר בגמ' ובגאונים דין צרת נאסרה וע"כ כ' דחולצת ולא מתייבמת לפי שאני מסופק אם אסורה משום ערוה ותהיה צרתה פטורה מיבו"ח או אסורה עליו מדרבנן והיא כמו שנייה וצרת שנייה מתייבמת וע"כ תחלוץ להחמיר את"ד, ולשונו צ"ב דנראה מדבריו דמספק"ל אי נאסרה מה"ת או מדרבנן, וק' דא"כ הספק גם על עצמה, ואילו מדבריו נראה דהספק רק על הצרה, דהא כ' דהצרה חולצת ומשמע דהיא עצמה פטורה מן החליצה ועמד בזה **הרש"ש,** וראיתי לפרש דלענין הפטור בודאי נאסרה פטורה מה"ת, אבל לענין האיסור מספק"ל להר"מ, ולפטור צרה בעינן לאיסור, וע"ע קר"א שהק' מאאשה"ב דפוטרת צרתה בנפילה שני' אע"ג דהוא מדין נאסרה עי"ש, ועו"ק דעיקר דין נאסרה בודאי הוא מה"ת וכמבואר לק' קיא:, וכ' דכל ספיקו דהר"מ הוא בנפילה שניה, [ועברכ"ש סו"ס ב' מש"כ לדון עפ"ד דיש ב' דיני נאסרה בנפ"ר ובנפ"ש, ונפ"מ לחילו"ע] וביד החזקה פ"ז מיבו"ח הי"א פסק דצרתה פטורה מיבו"ח ואף בנפילה שניה, וחזר בו מדבריו בפה"מ.-עוד ילהס"ת דהנה ד' הר"מ הם בנפילה שניה אבל בנפילה ראשונה י"ל דאם היתה צרה שעה אחת ואח"כ מתה אשתו הצרה בודאי פטורה מיבו"ח, דהתם א"צ לדין נאסרה, דהא בלא"ה השתא אינה צרה, אלא היתה צרה שעה אחת, ושמא י"ל ע"פ המבואר להלן מחזו"א וקוה"ע י"ל דמ"מ הצרה לא עדיפא מהערוה, ועי' בחו"ש מרן רב"ב סי' כ"ה משכ"ב, ונפ"מ בזה לרב דאין נאסרה באחות זקוקה, ולמ"ד בדף כז. דאוסרת צרתה יל"ד במתה הערוה האם אסורה הצרה.

**בא"ד** ואח"כ מת בעלה של שניה וכנס נשוי נכרית את אשתו מה דהוסיפו תוס' דהנשוי נכרית נשאה הא לכאו' הנאסרה הוא נפ"מ כבר בנפילה זו, הוא משום דבגמ' מבואר דבמתני' מיירי בנפילה שני', וצ"ב דהן אמת דבגמ' מבואר דמשנתינו בנפילה שניה, היינו משום דהאופן דמשנתינו משכח"ל בנפילה שני' אבל באופן שכתבו תוס' הרי כבר נאסרה בנפילה ראשונה וא"כ מה לנו לנפילה שני', ומתבאר דיש חיודש בדין נאסרה בנפילה שני' וכמשנ"ת במשנה, וכן ראיתי להעיר בד' **הטור** סי' קע"ה שכתב וז"ל אפילו אם תמות אשתו אח"כ שפקע איסור אחות אשה אפ"ה אסורה ואפי' נפלה לפניו פעם אחרת אחר מות אשתו וכו' עכ"ד, וכ"ה בשו"ע שם סעי' א', ומבואר דיש חידוש שאין היתר בנפילה שניה, ולכאו' משמע כן מגופא דמתני' דמדוע קתני שכנס נשוי נכרית ואח"כ מתה אשתו של שני, ומ"ט לא קתני נאסרה בנפילה ראשונה, וע"כ דקמ"ל דאף בנפילה שניה יש נאסרה, ואכתי ק' דהו"ל למיתני נאסרה בנפילה ראשונה ונתייבמה שאינה ניתרת גם בנפילה שניה וצ"ב.

# בדברי תוס' בנאסרה בנשואין מפילין

**בא"ד** דלא מהני למימר נשואין מפילין וכו' ד' תוס' צ"ב דכשם דמהני לענין צרת ערוה כך יועיל לענין הערוה גופא שיהא בה דין נאסרה, וביאר בזה בחי' **מרן רי"ז הלוי** דדין פטורי יבום ודין נאסרה תליא בשעת נפילה ממש, אבל דין צרת ערוה אין זה דין דהערוה פוטרת צרתה, אלא יסוד דינו הוא דין איסור דחל בה שם צרת ערוה ונאסרת ליבום, וע"ז הוא דשייך הדין דנישואין מפילין דחשיב במקום מצוה ויש לה דין צרת ערוה, ומאחר שחל בה דין צרת ערוה הרי זהו הפוטרה אח"כ מן החליצה ומן היבום את"ד, ולמדנו מזה ב' יסודות א. בדין נאסרה דאף למ"ד נשואין מפילין בעינן שעת נפילה ממש, והוא דין בכל פטורי יבום, ב. בדין צרת ערוה דאין זה מדין פטור יבום אלא מדין איסור, ולזה בעינן צרה במקום מצוה וסגי שיחול בה שם צרת ערוה, [וראיתי לדון בזה אליבא דרבי דיליף מולקחה האם שייך ד"ז ויל"פ בזה] ויעויין בברכ"ש סי' י"ג שג"כ הלך בדרך זו, והוסיף לבאר דלדין נאסרה בעינן שיתבטל ממנה הנפילה לגמרי וע"כ זהו רק בשעת נפילה ממש, אבל דין צרת ערוה סגי במה שהיא במקום מצוה, ולזה סגי בנשואין דהוא מקצת נפילה, וע"ע בחו"ש מרן רב"ב סי' כ"ה וכ"ו בנוס"א, וע"ע בזכר יצחק סי' י"ב וסי' ע"ו בביאו"ד תוס', ובחי' **הגרשש"ק** סי' ט"ו אות ג' (ד"ה אולם) ובסו"ס י"ט ביאר דתוס' לשיטתם בריש מכלתין דנאסרה הוא מדין דרכ"נ וזהו רק בשעת מיתה, ומתבאר בזה דהא דגירש הערוה או מתה צרתה אסורה אין זה מדין נאסרה, דהא להמבואר בתוס' אין דין נאסרה מחיים, אלא הוא משום שחל בה דין צרת ערוה, ולמ"ד מיתה מפלת ג"כ לאחר מיתה כבר אינה צר"ע דאין צרה לאח"מ, מ"מ כבר חל בה צר"ע רגע א' ותו לא פקע, אמנם **במלחמות** (ח: מדפי הרי"ף) מבואר דהוא מדין נאסרה, דיעו"ש שכתב דאם נשא תחילה הנכרית ואח"כ הערוה ומתה הערוה הו"ל הותרה ונאסרה וחזרה והותרה, ומבואר מדבריו דכשגירש או מתה הוא מדין נאסרה, ונמצא דאמרי' נאסרה מחיים, [וכ"ה במאירי ב: ד"ה וכולן] ותיקשי מה יענה הרמב"ן על קו' תוס', [ועברכ"ש סי' י"ד מש"כ בד' המלחמות, וע"ע בחי' ר' ראובן סי' כ"ו דכתב דכשם שמתה אשתו פקע איסור אחות אשה ה"ה כשמתה אחותה דבעינן ששתיהם יהיו בחיים, ועי"ש מש"כ עפ"ז בד' המלחמות].

ולפ"ז במקום שהיו ב' נשים אחת אחות אשתו והשני' נכרית ומתה אשתו ואח"כ מת אחיו, האחות אין בה פטור ערוה דאין בה דין נאסרה, והצרה פטורה מדין צרת ערוה, וזה תימה דאם אינה ערוה כיצד צרתה עדיפא מינה, ועוד דהיא עצמה תיפטר מדין צרת צרה, ובכ' הגר"ח נדפס בשם הגרי"ז דבאמת פטורה מדין צרת צרה וצ"ע, ובחי' ר' ראובן (שם) הק' ממשנתינו למ"ד דתנא דפרקין סבר נישואין מפילין למ"ל לדין נאסרה תיפו"ל מדין צרת צרה, **ובקוה"ע** סי' ו' אות ד' נקט דבודאי בכה"ג הצרה מותרת [וכ"ה בברכ"ש סי' י"ג] ונתקשה בטעמא דמילתא, והביא לבאר דכשם דאשתו שמתה מותר באחותה כך מותר בצרת אחותה, דאחותה במקום ערוה קיימא [ובשי' הגרש"ר (אות קפב) הוסיף דלפ"ז ה"ה במתה הערוה (או גירש כמש"כ בחי' ר' נחום אות תק"ו) ואח"כ מתה אשתו ג"כ צרתה מותרת, דא"צ שיחול היתר בערוה, אלא דמיתת אשתו מתרת איסור צרת ערוה, וכ"כ בחי' הגרשש"ק שם ע"פ דרכו] וכ"ז במתה הערוה דיש כאן מתיר על האיסור ערוה, אלא דאם מתה הערוה לאחר נפילה בזה היא וצרתה אסורים מדין נאסרה, אבל אם מתה קודם דאין דין נאסרה מחיים בזה צרתה מותרת. [ולסב' הקוה"ע כ"ז באחו"א שמתה, אבל באשת איש בבעלת תנאי אף אם נתגרשה תפטור צרתה, דההיתר שחל בגירושין הוא רק בערוה עצמה ולא בצרתה, כ"מ בחי' ר' ראובן].

אכן יסוד הדברים שאין נאסרה בערוה מחיים הוא תמוה טובא דהא ר"א אמר לק' קט. המגרש את אשתו והחזירה ה"ז אסורה משום שנאסרה שעה אחת, אלמא דאף מחיים אמרינן נאסרה, אשר ע"כ ביאר הגרש"ר (אות קפו) שאין כוונת תוס' דאין דין נאסרה מחיים וכמו שבפשוטו נקטו הגרי"ז והברכ"ש והקוה"ע, אלא חידשו תוס' דהדין ערוה מיתלא תליא במה שהיא ערוה בשעת מיתה, דנישואי ערוה ג"כ מפילין ליבום, ודין נישואין מפילין הוא דכל הנישואין גורמין להפיל ליבום, אבל אם היא צרת ערוה בנשואין חל בה דין צרת ערוה וכמשנ"ת דחשיב במקום מצוה, [והיא צרת ערוה לערוה שאין בה דין יבום ודינה כהערוה שאין בה דין יבום] ומה שאמרו בדף קט. דנאסרה התם מפני שנתגרשה ובאותה שעה בודאי אין היתר בנשואין וע"כ חל בה דין נאסרה, וכתב דאין לשון תוס' משמע כן, ויעויין **בחזו"א** סי' קל"א ס"ק ו' בדרך זו, והוסיף להוכיח דהרי אם נולד אח לאחר שנשא אחיו את אשתו היא ג"כ מתייבמת, והיינו דלא מיתסרא עלי' מדין אאשה"ב, וע"כ דכל הני הם נשואין הראויים ליבום, והדין נשואין מפילין הוא רק לקבוע שם צרת ערוה דחשיבי הערוה וצרתה כאחת, וכתב דמה שאמרו בדף קט. נישואין מפילין הוא פלוגתא אחריתא ואין זה הפלוגתא בדין צרת ערוה עי"ש, ויעוי"ש שתי' עפ"ז קו' המלחמות בסוגיין ע"ד הבעה"מ, ומד' המלחמות מבואר דמדמה זל"ז.- ועי' היטב **בתרוה"ד** סי' רכ"ג שדן במומר דאין חיוב יבו"ח, והאריך לדון אם נשתמד לאחר הקידושין האם אמרינן נשואין מפילין ויתחייב ביבום [עי' לק' פד: ודוק] והוכיח משמעתין דלא מהני נשואין מפילין לחייבו ביבום ע"י מה שבתחילת הנשואין לא היתה צר"ע, וכ' בתו"ד וז"ל וה"ט דלא אמרינן נשומ"פ אלא לענין זה שאם היתה שעה אחת צרת ערוה וכו' ונראה הטעם כיון דבלא"ה כל יבמה איכא עלה איסור אשת אח אלא דרחמנא שרי', וכי איכא עלה שעה אחת פטור מכח ערוה שוב אין לה להתיר וכו' והכי איתא בתוס' פד"א דהא דנשמ"פ אפילו למאן דאית לי' אינם מפילים לגמרי כמו מיתה מפלת עיש"ה.

**בירושלמי** מוכיח דמיתה מפלת מהא דהיו לו בנים ומתו נופלת ליבום, ולהמבואר בתוס' בין אם נפרש דהוא הלכה בדין נאסרה דאין נאסרה אלא בשעת נפילה, בין אם נפרש דהוא דין בערוה דתליא בשעת נפילה, א"כ ה"ה מה שיש לו בנים תליא בשעת נפילה. – ובעיקר קו' הירושלמי צ"ב מ"ש ממה שהוא עצמו חי ואין טעון הקמת שם מ"מ אמרי' שיפיל לשעה שיצטרך הקמת שם ה"ה שיפיל לשעה שימותו הבנים, וכ"כ החזו"א סי' קל"א ס"ק ו', ועוד דבגמ' לק' פז: מבואר דכל הדין דהוי לו בנים ומתו הוא מדין דרכ"נ ובלא זה היתה מתייבמת ולא הי' פטור נאסרה [ואפשר דהטעם משום שאין זה שעת נפילה] א"כ מחיים לא שייך פטור דרכ"נ ויל"פ בזה, ועי' שי' הגרש"ר (אות קפז).- ובירושלמי שם מבואר דמכח קו' זו מוכח דצרת ערוה בשעת נשואין לא חשיבא צרת ערוה, ומה דאר"א בדף קט. הוא מטעם אחר עי"ש, ועמש"כ לעיל מהחזו"א דתרי דיני נינהו, וע"ע זכר יצחק ח"א סי' ע"ו ענף ג' וח"ב סי' י"א.

**בגמ'** אר"י א"ר כל יבמה וכו' כאשת אח שיש לה בנים **הר"מ** פ"ז מיבו"ח הי"א כ' נאסרה עליו לעולם כדין אשת אחיו שלא היה בעולמו, ובמאירי כ' כדין אשת אח שהיו לו בנים ומתו, והיינו כדאמרי' לק' פז: דאינה מתייבמת משום דרכי נועם.

**בגמ'** ה"מ היכא דלא איחזיא לה בנפילה ראשונה היינו דלו"ד רב י"ל דהיתר אשת אח הוא כל זמן הנפילה, אבל אם כבר נתייבמה שוב אין היתר קמ"ל רב דנאסרה, ואע"ג דנתבאר במשנה דבנפילה שני' יש היתר על אשת אח דנפילה ראשונה מ"מ אין זה ממש נפילה ראשונה. – ע"ע מש"כ בתוס' דיש חידוש גם בדין נאסרה בנפילה שני' יותר מבנפילה ראשונה עי"ש. – ילה"ע ע"ד הר"מ שהביא דינא דנאסרה בפ"ז הי"א בכה"ג דמתני', ומדוע לא הביא בכה"ג דרב דאחזיא בנפילה ראשונה, ובטור סי' קע"ה הביא ד"ז וצ"ע.

**בגמ'** מיגו דחזיא וכו' משמע בגמ' דהטעם דבלא אידחי לה מהאי ביתא אין נאסרה הוא מתורת מגו, דהיינו דמאחר דיש זיקה להאי ביתא ע"כ י"ל דמתפשט הזיקה אף למי שנאסרה עליו קמ"ל דלא אמרי' מיגו. – ולכאו' לד' תוס' בדף ב. דנאסרה הוא מדין דרכ"נ הו"מ למימר דבלא אידחי מהאי ביתא אין נאסרה כיון שאין חסרון דרכ"נ וצ"ב, ועי' בתוס' לעיל כז: ד"ה ורב דכתבו דאם זקוקה לחליצה ה"ז כלא אידחייא מהאי ביתא, והי' מקו' לדון דכתבו כן לשיטתם דהוא סב' בדרכי נועם, אבל אי מדין נאסרה צ"ב הדמיון, עוד צ"ב באמת טעמא דמילתא דיש נאסרה הרי אין כאן משום דרכ"נ, ובאמת דעת הריטב"א לק' מא. דבלא אידחי מהאי ביתא אין בזה משום דרכ"נ אלא משום דין נאסרה ועיי"ש הנפ"מ בזה, אמנם הרשב"א שם פליג וכ' דלמסקנא ליכא סב' דמיגו כלל, ומקשים דלעיל יז: מבואר ברשב"א דכל דלא אידחי מהאי ביתא אין בזה משום דרכ"נ, ואמרו בזה דבדף יז: הרשב"א דן שכל הנפילה תהא אח"כ דכיון דלא אידחי מהאי ביתא אין כאן משום דרכ"נ ויחול נפילה אח"כ, והרשב"א לא הביא מסוגיין כלל דהוא סב' פשוטה שאין בזה משום דרכ"נ כיון דלא אידחי מהאי ביתא, אבל הרשב"א בדף מא. הוא בדין נאסרה שבדרכ"נ, ויעויין בדו"ח רע"א לעיל יז: דלא ס"ל כ"ז עי"ש.- ומד' הריטב"א לק' מא. מבואר דה"ה בזקוקה לחליצה ולא ליבום חשיבא לא אידחיא מהאי ביתא, וכדמוכח שם מהראי' דמייתי הש"ס, והתם ליכא טעמא דמיגו, ובריטב"א לא הביא מסוגיין, [וע"ע דהריטב"א לא כ' דבדאידחיא מהאי ביתא הוא משום דרכ"נ וכמש"כ הרשב"א] ודוק, ועמשכ"ב בס"ד בדף מא..

**בתוד"ה** גירש דנישואין מפילין ואם יש זיקה תיתסר מבואר בתוס' דע"י נישואין מפילין חשיבא כזקוקה, וצ"ע דהא בפשוטו הזיקה חלה רק בשעת נפילה, וביותר להמבואר בתוס' לעיל דאין בזה נאסרה כיון שאין נפילה ממש א"כ מדוע יש זיקה, ועוד איך יתכן שיש זיקה באשת איש ואשת אח החי, ועוד דא"כ ליתסר אדם באחות אשת אחיו וכיצד משכח"ל שני אחים נשואים שתי אחיות, וע"ז י"ל דאם לא נתייבמה לבסוף אין זיקה, ומאחר שנושא את אחות אשת אחיו א"כ נמצא שלא בא לידי יבום, [ויבואר בעזה"י לק' ע"ב בענין זה, והעירוני דאם תמות אשתו תפול אחותה ליבום, ונמצא שבשעתו עבר איסור], ומד' תוס' מבואר דהוא דבר פשוט ומוכרח דלמ"ד יש זיקה הוא אף מחיים, עד שהוצרכו לפרש טעמו של רב אשי שנחלק ע"ז. – ומש"כ תוס' בטעמו של ר"א דלא אמרי' תרי נישואין מפילין צ"ב טעמא דמילתא, ועחזו"א סי' קל"א ס"ק י' משכ"ב.

**בגמ'** אר"א ז"א יש זיקה אפילו בתרי אחי ילה"ע להמבואר בראשונים לעיל כט: בטעמא דאין זיקה בתרי אחי משום דלא הוברר שהיא זקוקה לו ומ"מ כשכנס הוברר למפרע שהיא זקוקה לו, א"כ הכא דמיירי בכנס ע"כ שפיר יש זיקה בתרי אחי, ואין ראי' מכאן ללא כנס.

**בגמ'** לאפוקי מב"ש דאמרי מאמר קונה קנין גמור עמשנ"ת לעיל כט. בתוד"ה בש"א דלד' רש"י הכוונה לדעת ר' אמי דס"ל לעיל כט: דקונה קנין גמור, אכן מד' תוס' שם ומד"ה לא מבואר דנקטו דמה שאמרו קנין גמור הכוונה דקונה מה"ת ואתיא אף כר' אלעזר דאינו קונה אלא לדחות בצרה, ולמדנו מזה דאע"פ שאינו קונה קנין גמור מ"מ סגי בזה לפטור צרתה, וכמש"כ תוס' לעיל ד"ה לא, והעירו דהכא רב אשי הוא, ור"א סבר לעיל כט: דדוחה ומשייר, ויל"ד אליבא דר"א שם האם פוטר צרה דלד' רש"י הרי אינו פוטר את אחותה, וה"ה דלא יפטור צרה, ונמצא דרש"י לשיטתו מוכרח לפרש דהכא למ"ד קונה קנין גמור. – וע"ע מש"כ במשנה ב' בטעמא דקתני מאמר עי"ש.

**ברש"י** ד"ה טעמא בשלמא אי לא כנסה וכו' מבואר ברש"י דאי לא כנסה ליכא למימר יש זיקה, וכן מבואר בדבריו בסמוך בד"ה אמר דפי' דמשנה א' הוא משום חד אחא משום דהתם לא כנס וע"כ הוצרך לזה, ובפשוטו ד' רש"י מוכרחים דאל"כ כיצד מתקיים מצות יבום כשיש שני אחים הרי היא זקוקה לאחיו השני ונמצא בא על אשת אח החי, והתורה אמרה דיש יבום אף בשני אחים דהכתיב דמצוה בגדול לייבם, אלמא דאיכא כמה אחים, ובטעמא דמילתא דליכא איסורא ביאר **הרמב"ן** בע"ב וז"ל מפני שכיון שכנס זה איגלאי מילתא שלא נזקקה משעת מיתה אלא לו עכ"ד, ויסוד הדברים דע"י שא' מייבם הוברר שהיא זקוקה רק לו מבואר ברש"י לעיל כג: ד"ה אין דמה"ט בחלץ א' מן האחין אין איסור אחות זקוקה לשאר האחין, דהוברר למפרע שהיתה זקוקה רק לו. – אכן עיק"ד רש"י דאם לא כנס אין איסור, ברש"י בע"ב מבואר להיפוך ועמד בזה הרש"ש ובעזה"י יבואר שם, ובבעה"מ כ' דאע"פ שלא כנס. – ובעיקר הדברים דזיקה מפלת ליבום הק' באוסף חדו"ת להגרא"ק (עמ' נ') דמאחר דמחיים האח השני הי' יכול לייבם נמצא שלא נאסרה משום אשת אח מחמת המת, וא"כ בכה"ג אין נפילה ליבום וכדסברי ב"ש לעיל יג: דאין יבום כשאין איסור אשת אח ועי"ש, וע"ע בדרך זו בחי' הגרש"ר סי' י"ג אות ג'.

**בד"ה** אמר על בעלה לבדו הא דפירש"י כן הא לרב אשי יש זיקה אף בתרי אחי, פי' **העל"נ** דהכא לא כנס ובזה אין זיקה וכמש"כ רש"י לעיל.

**בתוד"ה** זאת וא"ת וכו' והא הויא צרת אחו"א בזיקה מבואר בתוס' דאע"ג דלא נתיבמה אעפ"כ ס"ל דיש לאסור משום זיקה והוא כד' רש"י בע"ב, ועמהרש"א יש"ש סי' י' ישרש יעקב ורש"ש. – ובעיקר דבריהם צע"ג וכמו שתמה הקה"י סו"ס כ"ה דממ"נ תיקשי להו דהוא אשת אח החי וכקו' הראשונים הנ"ל, ומה שהק' משום צרה הוא תימה דהא אין צרה אלא במקום מצוה והכא לא נפלה ליבום וכ"ה ברמב"ן, וד' תוס' צ"ע.- שו"ר בס' המכריע (ערך ל"ט) שכתב דבתחילה הי' סבור דבאמת אסור לא' מבעלי אחיות לישאנה משום דהיא צרת אחות אשתו בזיקה, ומה דקתני במשנה דנשאה הוא בדיעבד, ושוב חזר בו דהיא צרה שלא במקום מצוה ומותרת, והביא לרבינו ברוך דמדבריו נראה כסברתו הראשונה, וכן פי' בדעת הרי"ף והר"ח עי"ש.- ע"ע קרבן נתנאל אות נ' ובהגר"א סי' קע"ה ס"ק י"ח מש"כ בד' תוס'.

# דף ל' ע"ב

**בגמ'** זו היא למעוטי מת בלא גירש מבואר ברש"י ד"ה זו דמיתסרא אע"פ שלא כנס, וכבר כתבנו בע"א דרש"י סתר משנתו דבע"א פשיטא לי' שאין לאסור, **וברש"ש וראמ"ה** כתבו דאליבא דרב אשי הוא דפי' כן בע"א משום שאין הכרח לומר חידוש זה, אבל לרבא בהכרח עלינו לומר חידוש זה דאל"כ מאי קמ"ל, וצ"ע דמי הכריחו לרש"י לפרש כן בדעת רב אשי דפליג ע"ז, והרי אין לזה הכרח בפירוש הסוגיא, ובחי' ר' נחום (אות תקיב) ביאר דמדרב אשי לא תי' כרבא, אלמא דס"ל דבכה"ג שריא, ומשמי' דהגרא"ק זצ"ל אמרו דרב אשי סבר בדף יא. כר"ל, ואליבא דר"ל איתא בירושלמי דע"י שחולץ א' הוברר שהיתה זקוקה רק לו, א"כ אם אח אחר ייבם או יחלוץ הוברר שהיתה זקוקה רק לו ולא ייאסר מחמת זיקת אחיו, **וביש"ש** סי' י' מחלק בין מת וגירש דבזה הוא דכתב רש"י בע"א דאם לא כנסה מותרת אבל הכא דמת ולא גירש אסורה אע"פ שלא כנסה, וצ"ב טעם החילוק הא בנישואין גמורין אסור אע"פ שגירש דנישואין מפילין א"כ ה"ה בזיקה, ויעויין בקו' זיקה לאו"ש (אות ז') דג"כ אזיל כחילוק היש"ש דתליא אם גירש קודם המיתה או לא גירש, וע"ע בחי' הגרנ"ט סי' י"ג.

והנה עיקר שיטת רש"י דאע"ג דלא כנס לבסוף ג"כ אסור, הוא תימה דהא מחיים מותר לאח השני לכנוס ולא אמרי' דהיא זקוקת אחיו, ומדוע כשמת אסור, [והרי יסוד איסור צרת ערוה הוא איסור אשת אח, והכא דמחיים לא הוה מיתסרא מדין אשת אח החי מדוע כשמת אסורה] וכבר הק' הריטב"א לעיל יח: נמצא כחו גדול במותו מחייו וכונס את יבמתו בקבר, וברשב"א שם יט. (ד"ה יבומי) כ' דזו סברא דחוקה מאד וזהו שאומרים במשל כשהוא חי קולו אחד כשהוא מת קולו שבעה, וכן הק' בסוגיין יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, והרשב"א לעיל (שם) כ' וז"ל דדוקא כי קיימי תרוייהו ומייבם חד מפיק לה מידי זיקה דאידך דהא קאי אחא ולא מייבם לה אבל כי מאית ליה אם איתא דזיקת שני יבמין ככניסה הו"ל למימר אלו הוה קאים איהו כניס ליה ומעיקרא ככנוסה הות ליה עכ"ד, וא"כ י"ל דהא דאמרי' דהיא ככנוסה לאח שמת הוא רק בשעת מיתה דאמרי' אילו הוה חי הוה מייבם אבל מקודם לכן לא אמרינן דהיא ככנוסה, וע"כ אם גירש את הערוה מקודם לא אמרי' דהיא צרת ערוה, ואע"ג דאם היה מייבם הוה אמרינן דלמפרע היא אשתו והיא צר"ע מ"מ השתא שלא ייבם אלא אמרינן אילו היה חי הי' מייבם לא חשיבא צרת ערוה אא"כ היא צר"ע בשעת מיתה, ועדיין הדברים צ"ב, ועוד צ"ב דהרשב"א בסוגיין נחלק ע"ד רש"י וס"ל דאם לא כנס לא שייך לאסור משום זיקה ומ"ש מהא דלעיל י"ט אמרינן כן, ותי' בחי' הגרנ"ט סי' י"ג דהתם למ"ד זיקה ככנוסה א"כ אמרי' דכנתייבמה למת ושוב אין השני יכול לייבם, אבל הכא אף אם היא כזקוקה למת מ"מ לא פקע דין יבום מכח ראשון ושפיר מייבם ועי"ז מפקיע זיקת אחיו ודוק, ועי' חזו"א סי' קל"א ס"ק א' בבירורא דמילתא, ועי' אוסף חדו"ת להגרא"ק (עמ' נ') וחי' הגרשש"ק סי' י"ח, ושי' אשל"ש סי' ע'.

ובעיקר שיטת רש"י דאע"פ שלא כנס ג"כ אסור לשני לייבם כאמור נתקשו בזה הראשונים, ומתבאר ברש"י דכשמת נאסר, וברשב"א בסוגיין הק' דכיון דמחיים הות שריא ולא אמרי' דהיא צרתה בזיקה (וכקו' תוס' בע"א ד"ה זאת) משום שהיא צרה שלא במקום מצוה, א"כ איך תאסר לאחר מיתה, והא אין צרה לאח"מ עי"ש, ומתבאר לכאו' ברשב"א דצרה בשעת מיתה ג"כ מותרת, ועי' שי' הגרש"ר (אות קעד) שהאריך בד' הרשב"א.

וכשיטת רש"י כ"ה דעת הרבה ראשונים וכמו שהביא בהגהות הגר"א, וכן דעת הרמב"ם פ"ו מיבו"ח הכ"ה, מלבד דעת הרשב"א, ומש"כ הגר"א בדעת הטור עתורע"א שהביא מהרש"א וב"ש שלא פי' כן, ודעת הרי"ף דאע"פ שגירש אסורה, וק' דהא קי"ל מיתה מפלת ומדוע בגירש אסורה, ועי' רי"ף שכ' דהוא גזירה עי"ש, והיינו דביסוד הדברים ס"ל דיש צרת ערוה בזיקה אע"פ שלא כנס, ויש חידוש דבזה מיתסר אע"פ שגירש משום גזירה ועי' בראשונים, אמנם הרשב"א ס"ל בדעת הרי"ף דלא אסרינן אא"כ כנס וכנ"ל. והעירוני דרש"י והרשב"א אזדו לטעמי' דרש"י ס"ל לעיל כט: דבתרי יש זיקה אלא דקלישא הזיקה, ומאחר דיש זיקה בשתים ע"כ כשמת ג"כ יש לאסור, אבל הרשב"א שם ס"ל דהזיקה רק לחדא וא"כ כשלא כנס הוברר שאינה זקוקה לו, [והוא כעין משנ"ת בישוב סתירת רש"י מד' הגרא"ק] וילה"ע בזה מד' רש"י בדף כג: דכ' דע"י חליצת א' פקע זיקה מאידך למפרע ומזה נראה כסב' הרשב"א.

כתב הש"ג (ח: מדפי הרי"ף) בשם **הריא"ז** ונראה בעיני שאם היו ג' אחים נשואין ג' נשים נכריות ומת א' מהן והרי אשתו זקוקה לב' אחיו והיו בנים לאחד מהם ומת ה"ז אסורה להתיבם לאותו האח הנשאר הואיל והיתה זקוקה לאחיו שיש לו בנים הרי היא כאש"א שיש לו בנים ואסורה כמבואר בקו' הראיות עכ"ד, והובא ברמ"א סי' קע"ה ס"ח [ועי' במוצל מאש ציינו הרע"א שם] והוא כהמבואר בסוגיין דאע"פ שלא כנס חשיבא כזקוקה לו, וכשם דאוסר לענין צרת ערוה כך אוסר לענין דחשיבא כאשת אח שיש לו בנים, דאין זה דין מיוחד בצר"ע וכמבו' ברש"י דאף מדין אשת ב' מתים יש לאסור, ובחי' **הגרש"ר** סי' י"ד אות ב' ובשיעוריו בסוגין הק' דהשו"ע בסי' קנ"ט סעי' ז' פסק בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, ומבואר בשו"ע דהוא אף כשיש אחים אחרים ומתו קודם שחזרה והותרה, ותיקשי דמאחר דבשעה שמתו היתה ערוה, וערוה זו היא בשעת נפילה מהאחין והיא נאסרה מעיקרא, ואע"פ שחזרה והותרה כ"ז הוא משום זיקה קמייתא, אבל הכא הרי נאסרה משום נפילה דאחין וזהו שעת נפילה וצע"ג.

**דעת בעה"מ ורבינו אפרים** לחוש להלכה כמ"ד נשואין מפילין דרב אשי ס"ל כוותי', והמלחמות נחלק עליו, והשיגו מהא דמגרש את אשתו והחזירה קי"ל דמותרת ליבם, והובא לעיל ע"א בתוד"ה ונאסרה מד' החזו"א שכתב דהתם פלוגתא אחריתא היא.

**ברש"י** ד"ה זו היא וא"ת וכו' דזיקת שני יבמין עמהרש"א בע"א במשנה ב' ומשנ"ת שם בס"ד.

**הרמב"ן** כ' ולי הוקשה הואיל ובזיקה חשובה כצרה שתי יבמות נכריות שנפלו משני בתים לא תתיבם אלא אחת מהן א"נ יחלוץ לשתיהן שלא יאמרו בית מקצתו בנוי ומקצתו חלוץ שהרי נעשות צרות זל"ז בזיקה אף בזו י"ל זיקה דרבנן היא ולא גזור רבנן אלא במקום ערוה עכ"ד, ולכאו' כוונת קושייתו בנפלו בזא"ז דחשיב שהשני' נופלת גם מכח אח השני והו"ל ב' יבמות הבאות מבית אחד, וע"ז תי' דלא גזור אלא במקום ערוה, וק' הניחא לריו"ח דבית א' הוא בונה הוא בעשה או בלאו אבל לר"ל דהוא בכרת [ושמואל סבר כוותי' בדף מ: וס"ל דיש זיקה] א"כ ה"ז ערוה ומדוע לא גזרו, ועי' בקה"י סי' כ"ה שנתכוין לקו' הרמב"ן ועי"ש מה שתי', ודבריו ג"כ אינם עולים לדעת ר"ל עי"ש.

**במשנה** וכולן שהיו בהן קדושין או גירושין בספק הנה קידושין הוא ספק ממש ואילו גירושין מה"ת הם גירושין ומדרבנן גזרו שאינם גירושין, אכן בקידושין ג"כ להמבואר בגמ' מה"ת אין כאן קידושין, ועי' בנמו"י.

**במשנה** ספק גירושין כתב בכת"י וכו' כ' בחי' **ר' מאיר שמחה** דאם גירש גם את הצרה בגירושין אלו ממ"נ היא פטורה מיבו"ח דמה"ת שניהם מגורשות ומדרבנן היא צרת ערוה.

**ברש"י** ד"ה ספק שהיו ח' אמות מצומצמות ביניהן בר"ה מד' רש"י מבואר דד' אמות קונים ברה"ר, ועי' בב"מ י: ובגיטין עח: תוד"ה ריו"ח ובאב"מ סי' ל' ס"ק ד'. – והנה עיקר דין ד"א הוא תקנתא דרבנן והביא האבנ"מ שם ס"ק ה' לד' הר"ן בהזורק (מ: מדפי הרי"ף) דהא דמהני בגירושין והא מתירים אשת איש, ופי' דרבנן תקנו שיהא הד"א שלו והפקר ב"ד הפקר, ודעת הרמב"ן דהוא משום אפקעינהו רבנן לקידושין מיני', והק' האבנ"מ הא תינח בגירושין אבל בקידושין כיצד מהני מה"ת, ויעוי"ש שהוכיח דמהני מה"ת, ובחלקת מחוקק שם ס"ק ה' כתב דהוא מדרבנן, ומד' רש"י מוכח דהוא מה"ת דאל"כ אף בודאי קידושין לא תפטור צרתה כיון שאינה מקודשת אלא מדרבנן. – בעל"נ הקשה דאי טעמא משום דאפקעינהו א"כ נמצא דלא היתה צרת ערוה מעולם, ומדוע כ' תוס' [והרמב"ן] בד"ה אשה דלמ"ד נשואין מפילין הרי היא פוטרת צרתה, והן אמת דאע"ג דאפקעינהו מ"מ כ"ז על הדין תורה אבל מדין דרבנן י"ל דהיו קידושין והותרה וה"ט דכ' הרמב"ן בכתובות דף ג. שיש איסור קרובות, מ"מ משמע דאי ודאי קרוב לה ה"ז פטורה גם מן החליצה.

**בד"ה** כתב בכת"י דקי"ל הוציא עליו כת"י שהוא חייב לו וכו' כ' **הנמו"י** (ח: מדפי הרי"ף) והקשו עליו ז"ל דלא דמי כלל דהתם ראיה בלחוד בעינן והא איכא דהובע"ד כמאה עדים דמי אבל גבי גט כריתות בעינן אלא הא דמהני כת"י בגט טעמא דמילתא דכיון דכתיב וכתב לה הרי כת"י כעדים גמורים וכו' עכ"ד, וע"ע ברשב"א בגיטין ג. תוד"ה שלשה, ועי' שי' הגרש"ר (אות קצו) מש"כ בביאור פלוגתתם.

**בד"ה** יש אי שרית לי' אמרי אינשי צר"ע מתייבמת הק' **העל"נ** מה הוצרך רש"י לזה תיפו"ל דמדרבנן אינו גט והיא צר"ע ומדוע הוצרך לאמרי אינשי.

**בתוד"ה** כתב ולעשות עם האשה קנוניא בירושלמי (ה"ט) שו"ט האם הטעם משום קנוניא עי"ש.

# חזקה דרבה

**בגמ'** אמר רבה אשה זו בחזקת היתר לשוק וכו' הנה רבה חידש דאע"ג דהשתא אינה מותרת לשוק מ"מ יש חזקה דעומדת שכשימות בעלה תהא מותרת לשוק, ובפשוטו אביי נחלק על חזקה זו, דלא אשכחן חזקה אלא אם בפועל היתה בחזקת היתר או בחזקת איסור. – והנה יל"ד מדוע הוצרך רבה לחזקה זו והא יל"ד חזקה גמורה ומכמה טעמים **א.** דנוקי הערוה בחזקת שלא נתגרשה וממילא צרתה מותרת, ובעזה"י פרט זה יבואר בתוד"ה אשה, **ב.** יש לצרה חזקה שהיא צרת ערוה, וי"ל דמאחר דאין נפ"מ בזה אלא לענין היתר לשוק לאח"מ, א"כ לא הוחזקה בזה מחיים אלא מדינא דרבה. **ג.** הקשה בשער"י שער ב' רפי"ט מדוע אין חזקה שאין בה איסור יבמה לשוק דעודה תחת בעלה לא הי' איסור יבמה לשוק וחזקה שלא נתחדש איסור זה [וכמו"כ ילה"ק שיש לה חזקה שאין חיוב יבו"ח, ונפ"מ דמה"ט אף אם היו אחים אחרים דבזה לא שייך בחזקת היתר וכמו שדקדק הרשב"א בתשו' ח"ד סי' ש"ב, מ"מ יהא חזקה שהיא פטורה ממנו מיבו"ח, ונפ"מ שלא יועיל חליצתו, וכן אם ימותו האחים אח"כ ג"כ תיפטר, וצ"ע בפרט זה] ותי' דיסוד חזקה הוא רק בדבר שהי' שייך בו ענין האיסור אבל בדבר שלא הי' שייך בו ענין האיסור לא הוי חזקה.

ויש לבאר בטעמא דמילתא דיסוד חזקה מבואר בכמה דוכתי דהוא משום שהחזקנו כך עד עתה, [וכדמוכח מחזקה שלא נתבררה בשעתה אינה חזקה וכמש"כ תוס' חולין יא., ולפנינו יבואר בעזה"י בתוד"ה אשה עוד בזה] ואמרה תורה אל תוצא דבר מחזקתו אבל בדבר דלא הי' שייך ענין זה ל"ש חזקה, ויסוד הדברים מבואר ברע"א בג' שו"ע יו"ד סי' כ"ה דבספק אם נתנבלה בשחיטה לא שייך חזקת טהרה, ולכאו' הטעם כנ"ל דמחיים לא היתה בת קבלת טומאה, וכ"כ בפתחי נדה ריש נדה (ד"ה אשר) בפרי שנולד לו ספק טומאה לא שייך חזקת טהרה שהי' לו קודם הכשר, אכן בנובי"ק אהע"ז סי' מ"ג (ד"ה ועוד ראיה ברורה) כתב דלא כהרע"א ושייך חזקה, וכ"כ הפמ"ג יו"ד סי' כ"ה ס"ק א' בדעת התבוא"ש, ולכאו' מוכח כן מתוס' חולין יא: דספק בכור יש חזקת חולין שהי' לו במעי אמו אע"ג דבמעי אמו לא שייכא קדושה, ובשעה"מ פ"ט מטו"מ ה"ב [הובא באבנ"מ סי' ד' ס"ק י"ז] למד מזה לחלב כוי שיהא לו היתר כיון שבמעי אמו הי' מותר, ויעויין בהגהות רעק"א על השעה"מ דנראה דהסכים עמו ליסוד הסב', וע"ע ש"ש ש"ו פט"ז בספק כהן שיש לו חזקת זר ממעי אמו, ובשער"י שם ביאר דבספק בכור החזקה היא שבמעי אמו לא פטר את הרחם ומחזיקין אותו בחזקת שלא פטר את הרחם, ועפ"ז תמה על הש"ש שלמד מזה לספק כהן, ולפמשנ"ת ביסוד הדברים דלא שייך חזקה משום דלא החזקנו כן עד עתה דלא הי' שייך הדין ק' לחלק בזה, ואפשר דבפטר רחם הוא משום חזקת הגוף שלא פטר את הרחם ודוק, שו"ר בעויו"ט סי' פ"א שכתב יסוד זה דל"ש חזקה כשלא הי' שייך בדין מעיקרא, וכ' דמה"ט א"א להחזיק קטנה פחותה מבת ג"ש שלא הי' בה איסור דה"ה אח"כ ליכא איסור, (ועי"ש משה"ק משמעתין ע"ז) וכתב ג"כ כד' הרע"א הנ"ל לענין טומאה, וביאר וז"ל לא מיקרי חזקה משום דבמה שנטמא אותה עכשיו אין אנו משנין אותה ובעצמותה הקדום משום שלא הי' בה גדר טומאה כלל וכו' דכל כחו של חזקה הוא רק שלא לשנות דבר מעצמותו הראשונה עכ"ד, ויעוי"ש בהגה מה שביאר בספק בכור, ועי' אחיעזר ח"ב סי' ב', וי"ל דאף אי אמרינן חזקה זו, כ"ז הוא אליבא דרבה, אבל לו"ד רבה כיון דהשתא היא בחזקת איסור לא שייך חזקה.

והוכיח כן השער"י מהא דמקשה א"ה בקדושין נמי וק' הא י"ל דטעמא דרבה משום דאיכא חזקה דלא נאסרה באיסור יבמה לשוק משא"כ בקידושין אדרבה היא בחזקת איסור אשת אח, ועמדו בכעי"ז בש"ש ש"ה פ"ו וברע"א תשו' קס"ז [ויל"ד דבקידושין נמי איכא חזקה שאין בה איסור יבמה לשוק, אכן קו' אביי היא שתתייבם, ועמש"כ בתוס' מד' הרמב"ן בזה] ומוכח דבהכרח אין טעמו דרבה משום חזקת היתר יבמה לשוק דכ"ז שהוא חי לא שייך חזקת היתר זה, אלא בהכרח דינא דרבה הוא דמעיקרא החזקנו לכשימות תהא מותרת לשוק, וע"ז שפיר מקשי דא"ה בקידושין נמי נימא הכי, [וע"ע מש"כ בתוד"ה אשה בטעמא דבקידושין לא אזלינן בתר חזקת אשת אח לאוסרה ליבם].- [כ' הזכר יצחק סי' י"ב וסי' ע"ו דכ"ד רבה דאיכא חזקת היתר הוא בצרת ערוה, דבמקום ערוה אין חיוב יבום כלל, אבל בספק שיש לו בנים לא אמרי' חזקת היתר, דולד הוא דין פוטר מהיבום וכדלק' לו. דיש דין ולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם, ותי' בזה תמיהת המלחמות פ' האשה רבה (כט: מדפי הרי"ף) ע"ד הבעה"מ עי"ש].

ולפ"ז א"ש ג"כ משה"ק **הש"ש** ש"ה פ"ה והנובי"ק יו"ד סי' נ"ז (ד"ה ועוד) דמדוע ליכא הכא חזקת היתר לאיסור יבמה לשוק קודם שנשאת, וכשנשאת ונאסרה באיסור א"א הא איסור זה פקע ואין מחזיקין מאיסור לאיסור, וזה יקשה אף בקידושין שנתיר אותה משום חזקת היתר לשוק, ועמד בזה בחי' ר' ראובן סי' כ"ז ועי"ש מה שדנו בזה, והביאו ממהרי"ט דס"ל דאזלינן בתר חזקה זו, אלא דס"ל דמחזיקין מאיסור לאיסור ומה"ט יש לאסור, ובנוב"י (ד"ה ואומר) כ' דא"כ ה"ה יש חזקה להתירה ליבם, ולא שייך למיזל בתרה, וכ"כ חזו"א סי' פ"א ס"ק ה', וע"ע בנובי"ת אהע"ז סי' קמ"ד וקמ"ה, ובש"ש נחלק ע"ז, והוכיח מתוס' בשמעתין דלא אזלינן בתר חזקה זו, ולפמשנ"ת י"ל דמה דהוחזקה קודם שנשאת שאין בה איסור יבמה לשוק לא חשיבא חזקה כלל דלא הי' שייך בה איסור זה, עוד תירצו בזה אי נימא דאיסור יבמה לשוק הוא המשך מאישות המת וא"כ לא פקע איסור אשת המת [ועמש"כ בענין זה בקידושין יג:], כ"כ זכר יצחק סי' ע"ו אות ג' עי"ש עוד.

**מכתב מהגאון רבי אברהם גניחובסקי זצ"ל**

קשיא לי בתשו' חתם סופר יו"ד סי' י"ט ד"ה ואמרתי, דספק שחיטה שרי לב"נ לאכול בני מעים דבישראל אסירא משום חזקת אינו זבוח, וכ' משום חזקת אבר מן החי ליכא למידן דלא לאברים עומדת, וצ"ע הא הי' בחזקתו לכשיעשה לאברים יהא אסור ובעינן להפקיע זאת ע"י השחיטה והו"ל חזקת איסור, כמו צרת ערוה וספק אם הערוה התגרשה דהצרה בחזקת היתר לשוק כאשר ימות הבעל, יבמות ל"א ע"א. עכ"ד.

**בגמ'** א"ל אביי א"ה בקידושין נמי בפשוטו אביי בא לסתור סב' רבה דלא אמרינן דבחזקת היתר לשוק עומדת כיון דעתה היא אסורה, וה"ה בקידושין לא אמרינן שהיא בחזקת היתר ליבם כיון דהשתא אסורה, אכן ק' דא"כ נימא להיפוך דהיא בחזקת אשת אח ותיאסר ליבם ומדוע חולצת, וי"ל דלא שייך להחזיקה בחזקת אשת אח דאיסור זה עומד הי' ליפקע במיתת הבעל והרי מת, וכל חזקה הוא בדבר שהי' עומד כך לעולם בלא שיהא שינוי, אבל הכא אדרבה בלא שינוי הרי הוא עומד להיות מותר, וא"כ אין כאן חזקה כלל והרי הוא ספק וחולצת, ולפמשנ"ת בתוד"ה אשה מהש"ש דאביי מודה דאיכא חזקה אלא דס"ל דבעינן למיזל לחומרא לק"מ, ובחי' ר' נחום (אות תקכד) כ' דמטעם חזקת איסור אש"א לא תיפטר מחליצה.

**בגמ'** התם לחומרא כתבו התוס' בכתובות כג. ד"ה תרויהו וז"ל כגון שאנו יודעים שזרק לה קדושין ומספק"ל אי קרוב לו או קרוב לה וכו' דכיון דודאי זרק לה קדושין לית לן למימר אוקמה אחזקה להתירה לכתחילה עכ"ד, והש"ש ש"ו פי"ח ובאבנ"מ סי' כ"ז ס"ק י"ח הביא מהרי"ט שכתב דמדינא לא מוקמינן אחזקה, ועי"ש בש"ש ובאבנ"מ שתמה ע"ז דלא אשכחן מן התורה חילוק בין לכתחילה לבדיעבד, ובאמרי בינה דיני שחיטה סי' ח' הביא להדברי אמת שתמה עליו מסוגיין דאזלינן בתר חזקה עי"ש. – ובהא דאמרי' לחומרא **בפנ"י** בקו"א בסוף קידושין (לדף סה:) הביא ד' הרשב"א בקידושין שם דלא אזלינן בתר חזקת היתר בשום מקום, וכ' דהרשב"א לשיטתו בסוגין (בדף לא.) דבספק קרוב לו ספק קרוב לה לא אזלינן בתר חזקה מדרבנן, והביא מהפר"ח בכללי ס"ס סי' א' שכתב דכללא הוא דלא אזלינן בתר חזקת היתר בשום מקום, אכן ציין הפנ"י לדבריו בקו"א לכתובות דף ט. שהרבה להשיג ע"ז, וערע"א מהדו"ת סי' מ"ה (ד"ה השבתי) מש"כ בד' הפנ"י, ועי"ש משה"ק על המהרי"ט, וע"ע באמ"ב שם ובדיני טריפות סי' א' ובחזו"א סי' פ' ס"ק כ"ה, וסי' פ"א סי' ד' ובעויו"ט סי' ע"א וסו"ס קע"א.- וע"ע מש"כ לק' לא. בזה.

**בגמ'** זימנין דאזיל הוא ומקדש לה לאחותה וכו' ודבתרא לאו קידושין מבואר דמדינא בתרא הוי קידושין או עכ"פ ספק קידושין והק' **החזו"א** סי' פ' ס"ק כ"ו דהא אית לה חזקת פנויה, וכ' די"ל דמאחר דהוכרע דקידושי הראשונה אינם קידושין ממילא קידושי אחותה הוו קידושין, והק' ע"ד הרמב"ן (הובא בתוד"ה אשה) דס"ל דאין מחזיקין מגוף לגוף עי"ש, ולכאו' י"ל בזה דכל שנעשה מעשה קידושין ודאים והספק אם היא אחות אשה לא שייך חזקת פנוי', וכפי שיסד לנו מו"ר הגרי"ג שליט"א דכל דין חזקה הוא כשהספק במעשה הגורם, והחזקנו דעד שלא יודע בירור שנעשה המעשה ה"ה בחזקתו, אבל כשהגורם ברור לא שייך חזקה, ומה"ט ספק נכרית שנתקדשה לא מוקמינן לה אחזקתה, ול"ד לספק נכרי שקידש, ופי' בזה ד' הרע"א בחולין קלד. בספק חמץ ספק מצה שהגיע פסח לא שייך חזקת היתר, כיון דהפסח בודאי גורם איסור והספק בחתיכה [ובשמעתין דהספק אם היא צרת ערוה חשיב ספק במעשה הגורם, דצרת ערוה אין בה גורם חיוב יבו"ח] ודוק היטב.

**ברש"י** ד"ה ודבתרא וישאנה אחיו מאמו הא דפירש"י שישאנה אחיו מאמו היינו דאם אחיו מאביו הרי ממ"נ מותרת לו דאם קידושיו קידושין הרי יש כאן יבום ואם אינם קידושין הרי אינה אסורה, והק' **העל"נ** דהא אכתי איכא חשש איסור דאם יחלוץ לצרה קאי עלה בלא יבנה, וכ' דלא חששו לאיסור לאו, וכ' העל"נ דהרשב"א עמד בזה, והנה הרשב"א הק' בקצרה אמאי נקט אחיו מאמו אפי' מאביו נמי, וכ' ובתשובה הארכתי בה יותר בס"ד, ובעל"נ כ' שלא מצא ד' הרשב"א בתשו', ובראש ס' קוה"ע הביא מתשו' הרשב"א ח"ד סי' ש"ב שהאריך בד' רש"י עי"ש.

**בתוד"ה** אשה וא"ת תינח כנס ואח"כ גירש וכו' עמש"כ ברש"י במשנה לדון בזה.

**בא"ד** דמוקמינן הערוה בחזקה שלא נתגרשה **הש"ש** ש"ה פ"ז פי' דברי תוס' דכוונתם דמה דאמר רבה חזקה היינו חזקת הערוה שלא נתגרשה, ולפ"ז מה דמקשה אביי מקידושין היינו ג"כ דלרבה נוקי הערוה בחזקת שלא נתקדשה וצרתה מותרת, ולפ"ז לא נתחדש ברבה דין חדש דחזקה על העתיד, והק' הש"ש דא"כ מה הק' תוס' בסמוך מספק דרוסה, הא התם החזקה היא בדין העתיד, ותי' דקו' תוס' היא דבגמ' לק' לא. מקשי מנפל הבית ומהתם מוכח דאמרי' חזקה על העתיד, וכ' הש"ש בפ"ח דלפ"ז נמצא דכו"ע מודו דאמרי' חזקת היתר על העתיד, ופלוגתא דאביי הוא דיש להחמיר שלא לילך אחר חזקה, וכתב דכ"ז דלא כהש"ך דאביי פליג על חזקה דרבה, ולד' הש"ך תיקשי מ"ט דאביי דלא מוקי הערוה בחזקת שלא נתגרשה, וכבר תמה **השערי יושר** שער ב' פי"ט (ד"ה ועפ"ד) דהדוחק מבואר לכל מעיין שהרי העיקר חסר מן הספר.

ואשר ע"כ פי' דהנה ילה"ק במשה"ק תוס' מספק דרוסה הא ממ"נ תיקשי דנוקי אחזקת הגוף שלא נדרסה, וביותר דהתוס' בחולין מג: שהק' קו' זו הק' להדיא דנוקי בחזקת שאינה דרוסה, וק' דא"כ מה תלו קושייתם בד' רבה, אשר ע"כ פי' דהנה יסוד חזקה אינה הכרעת המציאות אלא שאמרה תורה להתנהג למעשה עפ"מ שהוחזק לנו, ואשר ע"כ במקום שאינו נוגע לנו הדין לא שייך חזקה, וא"כ י"ל דמה"ט לא מוקמינן אחזקה דגופא שאינה דרוסה, אבל בד' רבה נתחדש דאיכא חזקה לומר על העתיד א"כ מה"ט נימא חזקה שאינה דרוסה, ומעתה ביאר דאע"פ שהחזקה היא על הערוה שלא נתגרשה, מ"מ כח החזקה הוא דמה"ט הצרה בחזקת היתר, [וכ"ה ל' הריטב"א] אלמא דאיכא חזקה אף בשעה שאינו נוגע לנו האיסור מ"מ מחזיקין על זמן העתיד, ולדבריו נמצא דהך דינא דמחזיקין אנו שהאיסור יפקע לאחר זמן דהיינו כפשטות חזקה דרבה זה פשוט בגדר חזקה, וכל הצד שלא נאמר חזקה זו הוא משום שאין החזקה נוגעת עכשיו, אבל מד' רבה למדנו דמוקמינן בחזקת שלא נתגרשה אלמא דאיכא חזקה א"כ ה"ה מעמידים בחזקה שכשיפקע האיסור ה"ה מותר. – ולא נתבררו לי דבריו דממ"נ בגירש ולבסוף כנס אזלינן בתר חזקת הערוה שלא נתגרשה ואח"כ כשכנס יש חזקה לצרה, א"כ אף אי נימא דלא שייך חזקה לצרה מ"מ בשעה שמת הבעל נימא מכח חזקה דהערוה לא נתגרשה הצרה מותרת, וי"ל דכשמת הבעל כבר לא שייך חזקה על הערוה שלא נתגרשה דאין בה נפ"מ, ובהכרח דחזקת הערוה הועילה לצרה מחיים, אכן בעיקר הדברים צ"ב מדוע בעינן לדון החזקה בצרה ולא מהני חזקת הערוה להכריע בצרה, ונתקשה בזה בשי' הגרש"ר (אות רג), [ועי"ש בשער"י (ד"ה ולפי) שהעמיד מחלוקת רש"י ותוס' בגדר חזקה דרבה דלרש"י מחיים היתה חזקת היתר אם ימות בעלה, ולתוס' מחיים לא שייך חזקה דעתה היא בחזקת איסור, אלא לאחר מיתה מעמידים על החזקה שהי' קודם שנתגרשה עי"ש, ושוב כ' להשוות ד' רש"י ותוס' עי"ש] וע"ע עויו"ט סי' ס"ט מש"כ לבאר ד' תוס' דתרוייהו צריכי עי"ש.

# והנה במש"כ תוס' דמוקמינן הערוה בחזקת שלא נתגרשה ברווחא שמעתתא (אות טז) הק' דהא רבה סבר בפ"ק דכתובות שחזקת אם לא מהני לבת, ותי' דהכא הוכרעה הערוה קודם שנשא הצרה, אבל התם ב' הספיקות נולדו יחד, ועפ"ז כ' דכ"ד תוס' הם בגירש ולבסוף כנס, אבל בכנס ולבסוף גירש, בזה בעינן לחזקה בצרה עצמה כיון שנולדו ב' הספיקות יחד, וניחא קו' הש"ש הנ"ל ודוק, וערע"א קידושין סו. ביסוד סב' זו, אכן התם הוא תולדה ממש ועדיפא מהכא, ועחזו"א סי' פ"א ס"ק ג'.

# בדברי הרמב"ן שאין חזקת הערוה מועלת לצרה

**הרמב"ן** כ' דבהכרח רבה סבר מיתה מפלת ומיירי בנשאת ואח"כ גירש, והביא לד' תוס' וכ' ע"ז ואין זה כלום עכ"ד, ולא פי' כוונתו, וכן הרשב"א והריטב"א הביאו דמיירי הכא בכנס ולבסוף גירש וכד' הרמב"ן ולא כד' תוס', ובחזו"א סי' פ' ס"ק כ"ו כתב ע"ד הרמב"ן ולא נתבאר למה, ולא דמי לב' שבילין והלכו שנים דמטהרים שניהם ולא אמרינן דחזקת השני מרעא לחזקת הראשון, דהתם אין סיבת טומאת האחד טהרת חברו, אלא שזה מברר שחברו נגע בטומאה, והלכך דנין על כל א' בפ"ע, אבל היתר הצרה הוא סיבת האישות של הערוה עכ"ד, ולכאו' כוונת הרמב"ן דאין חזקה מועלת מגוף לגוף, ואע"פ שכלפי הערוה אנו דנים בחזקת שלא נתגרשה מ"מ אין זה מועיל לצרה, וכ' האמרי בינה דיני שחיטה סי' כ' דאזיל הרמב"ן לשיטתו בגיטין סד. (בהשמטות ובדפו"ח נדפס במקומו) שכתב במה שאמרו האומר לשלוחו צא וקדש לי אשה ומת אסור בכל הנשים שבעולם שמא הם קרובותיו, וכ' הרמב"ן דהא דכל הנשים מותרות לינשא הוא משום דמוקמינן להו בחזקת פנויה, וכ' הרמב"ן וז"ל אבל הוא אסור בנשים שיש להם קרובות לפי שאין חזקה של קרובות שאינן באות לידון בפנינו מועלת לו הא אלו באות קרובות ואמרו לא קדשנו שליח ודאי מותר בהן דע"א נאמן באיסורין עכ"ד, הא קמן דלא מהני חזקת הקרובות להתיר אשה זו, דאין חזקה מגוף לגוף, ויעוי"ש שהביא לנובי"ק יו"ד סי' ו' שתמה טובא ע"ד הרמב"ן מכמה חזקות בש"ס דמהני מא' לחבירו, והרי דין חזקה ילפינן בפ"ק דחולין מנגע שבית ומהני חזקת הנגע לאדם הנכנס לשם, ובנוב"י פי' דד' הרמב"ן הם בחזקת פנויה שאינה חזקה גמורה (עי' כתובות עה: תוד"ה אבל) אכן אכתי תיקשי מד' הרמב"ן דידן, ועי"ש עוד שהביא מהבית מאיר סי' ל"ה מש"כ ביאו"ד הרמב"ן בגיטין ותמה עליו הרבה, [ובקוה"ע סי' כ"ז אות ג' ג"כ כ' דאזיל הרמב"ן לשיטתו, אלא דפי' הטעם דכיון שאינן באין לפנינו לא מהני חזקה דידהו שאין עליהם נידון דה"נ כיון שמת הבעל אין נידון על הערוה, ודבריו צ"ע דהא מ"מ מחיים הי' חזקה, וכן ברמב"ן בגיטין נראה להדיא דאף כשבאים לפנינו לא מהני חזקה אלא מדין ע"א], [ויל"ע לד' תוס' בסוגיין כיצד יפרשו בההיא דגיטין מדוע לא מהני חזקת פנוי' של הקרובות.- עוד צ"ב בד' הרמב"ן מדוע לא אזלינן בתר חזקה שאינה קרובתו וחזקה זו היא באשה עצמה (ועי' באמרי בינה שם ד"ה ודע משכ"ב) וי"ל עפ"ד הרע"א במהדו"ת סי' קי"א (ד"ה ולכאורה) שכתב אבל עדיין אנכי נבוך בזה אם נקרא חזקה לדון על איש פרטי שמותרת להנשא לו, דלא מצינו רק חזקת כשרות לכהונה או לבעלה הנשואה לו, או ליבמה דעומדת ליפול לפניו, אבל באינה נשואה ואינה זקוקה לו ואינה עומדת להנשא לזה דוקא אפשר דלא מקרי חזקה עכ"ד [ונתבאר בזה בס"ד באורך במקו"א].

אכן עיקר הדברים תמוה טובא דהא בכ"מ אמרי' חזקה מגוף לגוף והא אזלינן בתר חזקת המקוה להכריע הטובל, ושמא י"ל דכ"ד הרמב"ן הוא בחזקת דין, אבל מקוה הוא חזקת הגוף (ודנו בזה האחרונים אי מקוה הוא חזה"ג או חזקת דין) ובזה שפיר דנים אע"פ שאין נפ"מ לדבר עצמו, ויסוד זה צריך בדיקה בש"ס.- שו"ר בחו"ש מרן רב"ב סי' כ"ט שנתקשה טובא מדוע מועיל חזקת הערוה לצרה עי"ש בדבריו העמוקים.

והנה הקשו הראשונים במקוה שנמדד ונמצא חסר דכל טהרות שנעשו ע"ג טמאות משום דמוקמינן לגברא בחזקת טמא וק' דלטהרות יש חזקת טהרה, ונאמרו ב' תשובות בדבר א. דכיון דהוכרע האדם דטמא ממילא הטהרות טמאות כן תי' הריטב"א בעירובין לו. בשם הר"מ בר שניאור ז"ל. ב. דכיון דודאי נגע לא שייך חזקה על הטהרות, כן תי' הריטב"א שם וכן שיטת הריטב"א בכמה דוכתי דכל דודאי נגע ליכא חזקה, עי' בדבריו לק' סט: (ד"ה אמר) ובקידושין פ., וכן הוכיח הרמב"ן בחולין פו. וכן שיטתו בכמה דוכתי עי' לק' קיט. ובקידושין פ., ושיטת תוס' בכמה דוכתי דלא כהרמב"ן והריטב"א, עי' בדבריהם בדף סח. ד"ה רישא ולק' קיט. ד"ה מחוורתא ובכתובות יד. סוד"ה אלמנת ובפסחים ט: ד"ה היינו ובנדה יח: ד"ה למעוטי, ולדבריהם בהכרח צ"ל בטעמא דלא מוקמינן לטהרות על חזקתם משום דחזקת הטובל מכרעת דין הטהרות, ונמצא דלתוס' לשיטתם יש הכרח דאף בחזקת דין ג"כ מהני מגוף לגוף, והרמב"ן לשיטתו דלא מהני מגוף לגוף הוכיח דודאי נגע ליכא חזקה, [והעירוני דעדיין צ"ב מדוע מטמאים הטהרות ובהכרח הוא משום חזקת הטמא, ואמר לי מו"ר הגרי"ג שליט"א דהוא משום ודאי נגע, דדין ודאי נגע אין זה רק קלקול החזקה, אלא הוא דין שהכל דבר אחד] ובחזו"א סי' פ' ס"ק כ"ו כ' דהרמב"ן מודה בטומאה משום דטומאת האוכלין הוא תולדות טומאה הראשונה, והכא דינא אחרינא הוא עכ"ד, והיינו דכל שהוא בתולדה ממש מודה הרמב"ן דמהני חזקה מגוף לגוף, ולהנתבאר לכאו' א"צ לזה.

עוד י"ל בזה דכל הדין דחזקת אם מהני לבת, וחזקה מהני מגוף לגוף הוא בחזקת הכרעה, אבל בשמעתין אי מיירי בתרי ותרי, ובזה אע"ג דאזלינן בתר חזקה, מ"מ אין זה מתורת הכרעה, דא"א להכריע במקום תו"ת, והוא מדין הנהגה, ומדוקדק כן לישנא דגמ' אל תאסרנה מספק היינו דאין כאן הכרעה, [ובמקוה אמרו בקידושין עט. ובנדה ב: העמד מקוה על חזקתו ואימא לא טבל, ועי' דו"ח רע"א כתובות יג: ודוק] ובזה לא מהני חזקת אם לבת וחזקה מגוף לגוף, אכן אם הצרה היתה תולדה מהערוה בזה אף מגוף לגוף יש חזקה, והתוס' ס"ל דאף בתו"ת הוא חזקת הכרעה וכשיטתם בכמה דוכתי עי' לק' פח: תוד"ה והבא, אכן לק' לא. מוקי למתני' דלא מיירי בתו"ת, ומ"מ עדיין יש לחלק בין מקווה דבשעת הטבילה לא הי' ספק כלל ומה שחסר אינו מעורר ספק למפרע משא"כ הכא, וצריך לבאר אף בד' הרמב"ן בגיטין הנ"ל דחשיב דאיכא ספק לפניך מאחר דבודאי אחת נתקדשה, ובדרך זו ג"כ יש לבאר פלוגתת התוס' והרמב"ן הנ"ל לענין הטהרות, דכלפי הטהרות יש ספק לפניך כיון דהאדם הי' טמא מעיקרא, ועי' יסוד הדברים באמרי בינה דיני שחיטה סי' כ' (ד"ה אולם באמת) עי"ש, ועי' בכ"ז בשיעו"כ **ממו"ר** **הגרי"ג שליט"א** שנתבארו שם רוב הדברים.

וברמב"ן כ' דה"ה בספק קידושין דאמרינן דאיכא חזקת היתר ליבם הוא רק בנתקדשה הצרה תחילה והותרה ליבם, אבל נתקדשה הערוה תחילה לא, ולכאו' כ"ז לשיטתו, אבל לשיטת תוס' אף נתקדשה הערוה תחילה אית לה חזקת פנוי' ומכרעת דין הצרה, וכ' הרמב"ן וז"ל ומיהו אם קדש תחלה לא עמדה זו מעולם בחזקת היתר ליבם ואם תאמר קודם שנשאת לזה אין זו חזקת היתר ליבום אלא לשוק עכ"ד, וצ"ב בכוונת דבריו דמ"מ איכא חזקת היתר ליבם, ומשמע כמשנ"ת לעיל בשיטתו דאין חזקה שמותרת לאיש פרטי, ומעיקרא הוחזקה להיתר לשוק, ובעיקר דבריו בחזקה קודם שנשאת הארכנו בגמ' בזה, ועי' ישרש יעקב מש"כ בד' הרמב"ן.

**בא"ד** אבל אם נולד הספק מחיים כ' **הקוה"ע** סי' כ"ח (אות א') דד' תוס' צריכים ביאור דהרי כשנולד הספק אחר שחיטה מ"מ הספק שמא נעשית טריפה מחיים ואז היתה בחזקת איסור וא"כ מאי נפ"מ באיזה זמן נודע לנו הספק, וכ' דבאמת עיק"ד הגמ' צ"ת מהו נשחטה בחזקת היתר עומדת איזה חזקה איכא הא מספקינן שמא נטרפה קודם שנשחטה, ועי"ש מש"כ בישוב קו' זו, וע"ע חזו"א סי' פ"א ס"ק ג'.

הובא לעיל קו' השער"י (שער ב' פי"ט) דבדרוסה איכא חזקת הגוף שלא נדרסה וא"כ ממ"נ תיקשי קו' זו ומדוע תלו תוס' קושייתם בחידושו של רבה, ובקוה"ע (שם אות ב') ר"ל דלו"ד רבה י"ל דכיון דבשעה שנולד הספק היתה אסורה באיסור אבר מן החי או אינו זבוח לא שייך חזקת הגוף להתירה דאדרבה נוקי בתר חזקת איסור, אכן מד' רבה חזינן דאדרבה מחזיקים שעומד להתיר אח"כ ועי"ש משכ"ב, וקדמו החמדת שלמה יו"ד סי' ב' אות ג'.- ולפ"ז א"ש מה שילה"ק הא לכאו' הא יש כאן חזקה גמורה שאינה באיסור טריפה ואיסור זה נוהג גם מחיים, והוחזקה שאינה טריפה, ולד' הקוה"ע דלו"ד רבה י"ל דכל שהיא בחזקת איסור אין חזקה א"ש וצ"ב דמ"מ יש נפ"מ מחיים שאינה טריפה להתיר חלבה, ועי' לק'. ועוד ראיתי לתרץ לפמש"כ האמר"מ סי' ד' אות ל"ב דבשחיטת טריפה יש איסור אינו זבוח, א"כ נחזיקנו בחזקת איסור אינו זבוח, ובזכר יצחק ח"ב סי' כ' הק' בנוס"א דוכי משום שהוחזקה באיסור א' נימא דיש עלי' עוד איסור אחר עי"ש.

כתב בדו"ח רע"א חולין מג: בתוד"ה קסבר בסו"ד ובעיקר קו' התוס' לא הבנתי כל צרכו דאימא דהיכא דאיכא לאוקמי שלא יצאה מאיסור להיתר מחזקי' לאיסור כמו בקוץ ודרוסה, ושאני בההוא דיבמות דמיתת הבעל בודאי מתיר אותה או דמותרת (ליבם) [לשוק] או לייבם, וכיון דבודאי המיתה התירה עכ"פ בזה מספיקא יש לנו להעמיד דהמיתה התירה לזה שהיתה בחזקתה שהמיתה תתיר אותה, ובספק גירושין היא בחזקת היתר לשוק ובספק קידושין בחזקת היתר לייבם ועיין עכ"ד.- ע"ע ברע"א שם שהביא קו' האחרונים בד' תוס' דהק' דיש חזקה הא שיטת תוס' בחולין יא. דחזקה שלא נתבררה בשעתה אינה חזקה ואין חזקה שאינה טריפה עי"ש ברע"א מה שייסד בזה.

# מחזיקין מאיסור לאיסור

והנה בעיקר דינא דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת נחלקו רש"י ותוס', רש"י במס' יו"ט דף כה. ובחולין ט. פי' דהוא חזקת איסור אבר מן החי והתוס' שם נחלקו ע"ד וכ' דל"ש חזקת איסור אמה"ח דהא מתה לפנינו, והיינו דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, אשר ע"כ פי' דהוא חזקת אינו זבוח, והא דרש"י לא פי' משום אינו זבוח בפשוטו נחלק על איסור זה וס"ל כהריצב"א בשבועות כד. תוד"ה האוכל דוזבחת לא אתא לאיסור, ובדבר קו' תוס' דהרי מתה לפניך עי' רע"א בג' השו"ע יו"ד סי' כ"ז משכ"ב בדרך חדשה, ויסוד דבריו דכוונת רש"י כפשוטו משום חזקת אבר מן החי ממש עי"ש דנפ"מ למפרכסת ובני מעים, ועי' אחיעזר ח"ב סי' ב' ס"ק ז' ואכמ"ל, ובזכר יצחק ח"ב סי' ד' כ' דאמה"ח ונבלה חדא איסורא נינהו וכמש"כ הר"מ פ"ד ממאכ"א הי"ז.

אכן **הרמב"ן** בסוגיין וברשב"א בחולין ט. (ד"ה בהמה) פי' הדברים כפשטי' דמחזיקין מאיסור לאיסור, ומ"מ כ' הרע"א בג' הט"ז יו"ד סי' ד' ס"ק ב' דכ"ז באיסור שבא ממילא וכאמ"ה ונבילה דבלא תיקון שחיטה ממילא היא נבילה וכן בשמעתין אבל אין מחזיקין לאיסור חדש כגון לאיסור תקרובת ע"ז עי"ש, וכתב כמו שצ"ל לענין ספק טריפות דהוי חזקת היתר מה"ט, ובדו"ח בחולין דף י"ב הוסיף לזה ראי' מד' הרשב"א בסוגיין עי"ש, וכ"ז דלא כפ"מ שמבואר להלן מד' הש"ש שבטריפה ג"כ מחזיקין מאל"א, וע"ע בינ"א שער רו"ח סי' כ"ב שכ"כ [ע"ע ברע"א בג' התבו"ש (נד' בחי' כאן) דנקט דאף אי מחזיקין מאיסור לאיסור כ"ז לענין איסור ולא לענין מלקות, והדברים צ"ב כיצד יתכן איסור ולא מלקות, ושמעתי לבאר שיש איסור הכולל כל האיסורים, והאיסור הפרטי הוא נפ"מ למלקות, ודנו בזה בדין איסורים מבטלים זא"ז ואכ"מ, ובפמ"ג בפתיחה להל' טריפות שורש הרביעי כ' בטעמא דרש"י לא פי' כד' תוס' משום חזקת אינו זבוח דרצה לפרש איסור לאו כדי שיהיה מלקות, ועי' היטב בחולין פו. בתוד"ה מאי דמבואר דלקי עי"ש] ושיטת תוס' בפשוטו שאין מחזיקין מאיסור לאיסור, וזהו שהק' על רש"י דהרי מתה לפניך וכמש"כ הש"ש ש"ה סופ"ד, אכן כ' (לעיל מינה) להוכיח דדעת ר"ת דמחזיקין מאיסור לאיסור, מהא דכ' תוס' בכתובות עה: ד"ה ספק דמחזיקין מנגע לנגע, ולכאו' יל"ד דהתם שֵם א' של איסור דתרוייהו טומאה נינהו, ועי' בש"ש שם פ"ב משכ"ב בדין חזקה מאיסור לאיסור בשם אחד, ויש עוד לפלפל בזה בד' התוס' שם ואכ"מ.

עוד צריך לבאר בד' ר"ת בנגע מדוע לא אזלינן בתר חזקה דרבה שהוחזק שיוטהר לאחר שיסתלק נגע זה, ועי' שער"י ש"ב פ"כ (ד"ה אמנם) שעמד בזה ועי"ש מה שביאר, וע"ע חזו"א סי' פ"ב ס"ק י"ב (ד"ה שם), **ובאבי עזרי** פ"א משחיטה הי"ג (ד"ה ונראה) כ' דכל היסוד דחזקה דרבה הוא בשמעתין שהחזקנו שהמיתה תתיר לשוק או שתתיר ליבם ועתה אנו באים לשנותה מהחזקה, דהחזקה הוא בעיקר ההיתר שהמיתה תתיר לשוק או ליבם, אבל בנגע אין הנגע האחר שייך לנגע הקודם, ואין כאן שינוי הדין במה שהחזקנו שיטהר מנגע זה, והנגע האחר שמטמאו הוא דין חדש ואינו שייך לנגע הקודם ואין חזקה שלא יולד בו איסור או נגע אחר ודוק היטב. – וצריך לבאר ד' תוס' שכתבו בספק טריפה חזקה דרבה והרי התם הוא איסור דבר אחר ולא הוחזקה שלא יהא בה איסור זה, וביאר האב"ע בזה, ויסוד הדברים מבואר בחי' מרן רי"ז הלוי במכתבים בשם הגר"ח דטריפה הוא חסרון בהיתר השחיטה, וצריך לבאר דמ"מ האיכא ג"כ איסור טריפה והרי מחיים ג"כ יש איסור טריפה, וע"ז י"ל דחזקה תכריע שאין חסרון בשחיטה ואין איסור טריפה, ועי' חי' ר' ראובן סי' כ"ז אות ג' משכ"ב, וע"ע להלן בטעם הראשונים דפליגי ע"ד תוס', די"ל דפליגי ביסוד זה.- וע"ע מש"כ לק' לא. בתוד"ה נפל בחזקה על הערוה, ולכאו' זה סותר לשורש הדברים שנתבארו כאן ודוק.

והרמב"ן והרשב"א בסוגיין הק' בד' רבה דאמרי' אשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת, והא אדרבה נחזיק מאיסור אשת איש לאיסור לשוק, [ובריטב"א הביא קו' זו בשם תוס', וצ"ע דשיטת תוס' דאין מחזיקין מאל"א, והתם משום חזקת אינו זבוח, וכן תי' הריטב"א בסו"ד] והיינו דזה אין להקשות בהא דמחזיקין מאיסור לאיסור מדוע ליכא חזקה דרבה דהתם הספק אם נשחטה, וחזקה דרבה הוא כשבודאי נשחטה, כ"כ הש"ש ש"ה פ"ו, אבל הקו' דמ"ט דרבה והא מחזיקין מאיסור לאיסור, והק' **האו"ש** פ"א משחיטה הי"ג (ד"ה אולם אם) דהכא לא שייך מחזיקין מאיסור לאיסור דאי נימא דמחזיקין מאיסור אשת איש לאיסור יבמה לשוק הא נחזיק ג"כ לאיסור אשת אח ליבם דמחיים היתה אסורה לו, [ועי' לק' בתי' הרמב"ן] וביותר דמאי מקשי א"ה בקידושין נמי הא בקידושין אדרבה איכא חזקת אשת אח וחדא איסורא הוא ומאי מדמי לגירושין דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, וכן הק' האב"ע בהל' שחיטה (שם ד"ה ונראה), וביותר ק' מה תי' הריטב"א וכ"ה במאירי דהתם הוא חזקת אינו זבוח, הא בשמעתין הוא ג"כ חדא חזקה, ובשער"י שער ב' פי"ט (ד"ה והנה בחי') ביאר דהראשונים הק' ביסוד הסב', דהם סב' הפוכות דהכא דיינינן חזקה שתהא ניתרת אח"כ כשתתבטל סיבה האוסרת ואילו התם אמרינן להיפוך דמחזיקין מאיסור לאיסור, וכעי"ז ביאר החזו"א (שם), וע"ע חי' ר' ראובן סי' כ"ז אות ב' מה שביאר בזה.

ובישוב הקושיא ערמב"ן משכ"ב בב' אופנים, וברשב"א הביא תי' הראשון ונתקשה בזה, ועחזו"א סי' פ"א ס"ק א' ושי' הגרש"ר (אות כח) משכ"ב, ותירוצו השני ביאר **החזו"א** דמאחר דמדין מחזיקין מאיסור לאיסור ממ"נ היא אסורה בין לשוק ובין ליבם ע"כ מוקמינן בחזקת היתר לשוק כשימות בעל, וכ' החזו"א דלכאו' תירוץ זה מוכרע, ומד' הראשונים נראה שאין הכרח לזה, וכ' די"ל דהוקשה להם דאה"נ תיאסר בין לשוק ובין ליבם וכדין שני שבילין דאמרי' חזקה אף בסתרי אהדדי, אכן התם הוא תרי גופי והכא חד גופא, וע"ע בחו"ש מרן רב"ב סו"ס כ"ט משכ"ב, והרשב"א תי' ובביאו"ד כ' באב"ע שם (ד"ה והנה) דיסוד ענין חזקה הוא דכל ענין של התחדשות עליך הראי', וע"כ לענין שחיטה הוא התחדשות להכשירה ע"כ כ"ז שלא הוברר ההיתר הרי היא אסורה, וכן בסוגיין הגירושין או הקידושין הם התחדשות ועליך הראי', ויעוי"ש שהביא מרשב"א בחולין דף ט' דג"כ מתבאר יסוד זה, ובחוו"ד סי' ק"י כללי ס"ס בס"ק כ"ז כתב עפ"ד הרשב"א דמה"ט אף בספק נקובת הוושט ג"כ יש חזקה, דיסוד הדין הוא לומר שלא נעשה מעשה חדש, ועי' זכרו"ש סי' ע"א אות ה' מש"כ עפ"ד הרשב"א, וע"ע רע"א בג' הט"ז יו"ד סי' ד' ס"ק ב' ואפשר שכוונתו לסב' הרשב"א.ועי' באחיעזר ח"ב סי' ב' אות ג' ד' מש"כ בד' הרשב"א ובד' הרע"א, ועי' בחי' ר' נחום (אות תקכג) מש"כ ביאור פלוגתת הרמב"ן והרשב"א.- ע"ע **ברשב"א** לק' לז: דמבואר דחזקה דרבה מהני אף לענין ירושה עי"ש.

**בא"ד** ואר"י דהתם חיישינן לספק דרוסה משום דשכיחא ומוכחא מילתא לאיסורא וכו' צ"ל דאינו בגדר רוב, דהא רובא וחזקה רובא עדיף, ואפשר דהוא רוב גרוע וכנגד חזקה הו"ל פלגא ופלגא, ועמש"כ בפ' מי שמת (עמ' קמח).- ובעיק"ד תוס' צ"ת דמה תירצו הא דקדקו ממה שאמרו דנשחטה בחזקת היתר עומדת אלמא דמחיים אינו כן, ואי מיירי בשכיחא ומוכחא מילתא לאיסורא טפי מדלהתירא א"כ אף בנשחטה הכי הוא, ומשמע דכל שעמדה ממש בחזקת היתר עדיפא וצ"ב, ועי' תבוא"ש יו"ד סי' כ"ט (ד"ה כתב הד"מ) משכ"ב, ועי' שי' הגרש"ר (אות רו) משכ"ב מהשער"י שער ב' פט"ז.

**ספק נקובת הושט**

**בא"ד** וכן ההיא דישב לה קוץ בושט דחיישינן שמא הבריא היינו דשמא הבריא בקרום ולא ניכר הנקב ולא חשיב הבריא והוא טריפה. – **בש"ש** ש"ה פ"ו הביא לכו"פ סי' ל"ג (סי"ד) שכתב דכיון דנקובת הושט הוא נבילה ע"כ כשיש ספק אם היא נקובת הושט הרי היא בחזקת נבילה, והש"ש תמה עליו דהא בש"ס מקשי א"ה בקידושין נמי אע"ג דבקידושין האיכא חזקת אשת אח אעפ"כ איכא חזקה דרבה ה"ה בספק נקובת הושט, ומה"ט כ' דאף לתוס' דנבילה מיתסרא באינו זבוח והוא חדא איסורא ג"כ יש להתיר, דהא החזקנוה מקודם שאם ייעשה בה מעשה שחיטה בלא דריסה וחלדה תהא מותרת והרי נעשה בה מעשה זה, וכ"כ הרע"א בתשו' קס"ז ליישב וכהוכחת הש"ש מהגמ', וע"ע פמ"ג סי' ל"ג במ"ז ס"ק ו', ובשער"י שער ב' פי"ח (ד"ה ובס') כתב ע"פ דרכו דאיכא חזקת הגוף שאינה נקובת הוושט וכנ"ל לענין ספק דרוסה ואעפ"כ מדמו תוס' לרבה, דלו"ד רבה כיון דעתה אסורה אין דנים בה חזקה, והוא חידוש דאף חזקת הגוף ג"כ אין דנים לו"ד רבה, וע"ע **נובי"**ק יו"ד סי' ח' (ד"ה ונלע"ד) כ' דבספק נקובת הושט יש חזקה שהחזקנו עד עתה שהיא כשרה ושתינו חלבה, וכן בתרנגולת אכלנו ביצתה, וע"ע בינ"א שער רוב חזקה סו"ס כ"ב.- ע"ע או"ש סופ"ג משחיטה בדין ספק נקובת הושט מהלידה האם שייך חזקת היתר לתוס'.- ע"ע ב"מ כ: תוד"ה איסורא שכתבו דבספק נקובת הושט חשיב דאיכא חזקה לאיסורא, ועי' בה"ל ח"ג סי' כ"ו אות א'.

ובדעת הכו"פ מתבאר דבנקובת הושט הוא חסרון בעיקר מעשה השחיטה, וא"כ כל החזקה הוא אם ייעשה בה מעשה שחיטה, ונקובת הושט אין כאן מעשה שחיטה, ויעויין רע"א חולין מג: שבסו"ד ביאר היטב דהוי כספק בשחיטה, דאם היא נקובת הושט אין זה שחיטה אלא כמחתך בעפר, ועי' **קוה"ע** סו"ס כ"ח שחקר בגדר הפסול דנקובת הושט וביאר עפ"ז ד' תוס' עי"ש, והגר"י אברמסקי זצ"ל (נדפס בסה"ז שנדפס לזכרו ובשו"ת משנת ר"א סי' י"ד) כ' בשם **הגר"ח** שביאר דנקובת הוושט הוא פסול בשחיטה ויש כאן שחיטה כדין וע"כ איכא חזקה דרבה, וביאר בזה מש"כ הראב"ד בבעלי הנפש הובא בשו"ע יו"ד סי' קצ"ט סעי' ט' דאשה שלא עיינה בגופה קודם טבילה לא עלתה לה טבילה שהעיון ד"ת, בד"א בשאר כל הגוף אבל בית הסתרים עלתה לו טבילה, וביאר הגר"ח דבהס"ת הוא דין דכשאין ראוי לביאת מים הוא פוסל בטבילה, ולכאו' כוונתו דא"כ יש חזקה דרבה דאם תטבול תעלה לה טבילה, ועמש"כ במשנת ר"א שם אות ג' ע"ז, **ובחזו"א** סי' פ"א ס"ק ג' ביאר דחלוק ביסודו דהכא הספק אם נתגרשה הערוה ועי"ז משנה דין הצרה שהיא זקוקה, וכן בספק קידושין הוא משנה את הצרה להיות אינה זקוקה, אבל אין זה שינוי במעשה המיתה, משא"כ נקובת הושט אין זה שינוי בדין הבהמה שלא תועיל לה שחיטה כשרה, אלא דשחיטת נקובת הושט אין זה שחיטה ונתנבלה ותמה על הש"ש ורע"א שלא כ"כ. [ויל"ד בכ"ז בטריפה אי נימא דהוא חסרון בשחיטה, א"כ תיקשי מדוע יש חזקה שאינה טריפה הרי הוחזקה אם יהא לה שחיטה כדין אבל הכא הרי אין כאן שחיטה כדין ויל"פ בזה]. ובדעת הכו"פ צ"ב מדוע לא הכשיר מדין חזקת הגוף וכמשנ"ת מהשער"י.

ובקצרה: בדעת הכו"פ בפשוטו דבחדא איסורא לא שייך חזקה וזה ק' מספק קידושין וי"ל א. כסב' רע"א שהכא אין זו שחיטה ב. כסב' החזו"א שאינו שינוי הדין, ובדעת תוס' י"ל א. חזקה על פעולת השחיטה שיכשיר ב. סב' הגר"ח דנקוהו"ש הוא דין פסול ג. שער"י דאיכא חזקת הגוף.

העולה מד' תוס' דכל ספק טריפה יש להתיר ומטעם חזקה דרבה, וכ' הש"ש ש"ה פ"א דס"ל דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, ובש"ה פ"ט הביא דעת הרשב"א והר"ן והר"ר יונה בפ"ק דחולין דבספק אסור, ושאני בא זאב ונטל בני מעיים דשכיח יותר להיתר מלאיסור וכ' הש"ש דס"ל דמחזיקין מאיסור לאיסור, וא"כ מחזיקין מאיסור אמה"ח לאיסור טריפה, והא דבשמעתין אין מחזיקין מאיסור לאיסור כבר תי' הרשב"א וכנ"ל, ותמה החזו"א (סי' פ"א ס"ק ד') מאד ע"ד הש"ש דכל סב' הרשב"א הוא בספק בשחיטה דהרי מתה לפניך אבל הכא היא ודאי שחוטה לפניך, ועוד מקשים דע"י מחזיקים מאיסור לאיסור לא אשכחן דאמרי' דנולד איסור חדש, אלא שהיא בחזקת איסור, אבל הכא צ"ל שנטרפה, ואף בכל חזקה אין דנים ע"י חזקה שנעשה דבר חדש וכמבו' בתוס' בגיטין ב: סוד"ה עד [א], ובשער"י שער ב' סופי"ח הק' עוד דבמה שהוחזקה מתחילה באיסור אחד לא נחזיקנה שנטרפה מחיים ונמצא שהיו עליה ב' איסורים, וי"ל דבאמת לא אסרו הראשונים בתורת ודאי ואינו מדין מחזיקין מאל"א אלא מספק וכ"נ ברבינו יונה עי"ש, ובמגיני שלמה במס' יו"ט דף כה. ובהגהות הגר"ב פרעקיל על הנובי"ת יו"ד סי' קפ"ח (נדפס בסוף יו"ד) נקטו דאף לד' רש"י אין כוונתו דאיכא חזקת איסור אלא שאין חזקת היתר [ולפ"ז בודאי לא ילקה, ועמש"כ לעיל פלוגתת אחרונים אי לקי] וע"ע מש"כ לעיל מד' הרע"א ובינ"א דלא שייך מחזיקין מאיסור אמה"ח לאיסור טריפה עי"ש, ושמא הראשונים הנ"ל ס"ל דלדינא לא קי"ל כרבה, עי' ש"ך יו"ד סי' נ' ס"ק ג', א"נ דס"ל כמשנ"ת לעיל דלא שייך חזקה דרבה אלא בשמעתין דהוחזקה שהמיתה תתיר לשוק, אבל איסור טריפה הוא איסור אחר ולזה לא הוחזקה, ובאמת אינה אסורה בודאי מדין מחזיקין מאל"א אלא מספק דליכא חזקה, וע"ע בבינת אדם שער רוב וחזקה (אות ט"ז) מש"כ בביאור שיטת הראשונים.

כתב **הדרכי משה** יו"ד סו"ס ל"א מעשה בא לידינו פה ק"ק קראקא בראש בהמה שהיה בו מים וקודם שידעו הריעותא חתכו הגולגולת לשנים וכו' דהואיל ויש כאן ריעותא ברור מחיים אין להכשיר משום זה וכן משמע בתוס' פ' ד' אחין עכ"ל, וכן פסק בהגה סי' נ' סעי' א' לאסור, ובש"ך ס"ק ג' הביא למהר"ם שתמה דהתוס' דחו חילוק זה וס"ל דאף כשנולד מחיים ג"כ יש להתיר [וכ"ה בהגר"א שם ס"ק ד'] ובש"ך כ' דכוונת הרמ"א דכ"ד תוס' לרבה ולא קי"ל כוותי', והובא כ"ז בש"ש ש"ה פ"א, וכ' דפשטות ד' תוס' לא משמע כן, וכן הביא מפסקי תוס' דפסקו להיתר, ובש"ש כ' דהש"ך פוסק מחזיקין מאיסור לאיסור הוא תימה די"ל דאין מחזיקין מאל"א ומ"מ ליכא חזקת היתר, וכ"ש לפמשנ"ת לעיל די"ל דבספק טריפה לא שייך אין מחזיקין מאיסור לאיסור, ועי' תבוא"ש סי' כ"ט ונחל"ד חולין דף י"א ואמ"ב יו"ד טריפות סי' א' שער"י שער ב' פט"ז ופי"ט ובחי' ר' שלמה ח"ב סי' ס"ח משכ"ב באופ"א לבאר ד' הדר"מ.- וע"ע ברמ"א סי' ק"י סעי' ט' ובט"ז ס"ק ט"ו ובנו"כ, דמבואר ברמ"א דמחזיקין מאיסור אמה"ח לאיסור טריפה, ועי' ש"ש ש"ה פ"ד.

**דף ל"א ע"א**

**בגמ'** אם אתה אומר חולצת מתייבמת ומ"מ בג' גיטין פסולין לא חששו לזה והצריכוה חליצה, וע"ע בעה"מ ומלחמות פ' האשה רבה (כט: מדפי הרי"ף) ופ' בית שמאי (לז: מדפי הרי"ף).

**בגמ'** איתיבי' אביי וכו' הובא לעיל ל: ד' הש"ך ביו"ד סי' נ' ס"ק ג' שכתב דאביי נחלק על יסוד דין חזקה דרבה וכן רבא בסמוך, וכ' ואע"ג דאפשר לומר דלמסקנא נמי אמרינן אשה זו בחזקת היתר עומדת אלא דלחומרא אמרינן דבעיא חליצה וכדכתב הב"י לשם וכו' מ"מ כיון דאינו מוכרח ויש פנים לכאן ולכאן וגם פשיטא דש"ס משמע התם דאביי אעיקרא דדינא פליג א"כ מנ"ל ללמוד היתר עי"ש, ובדגמ"ר כ' דלק' קי"ט קאמר רבא דאיכא חזקה לשוק, אלמא דמודה רבא לחזקה זו, וכ' ואולי היכא דלא יצתה חמותה מלאה לא איתרע חזקת היתר לשוק מחיים, והובא לעיל ד' הש"ש בש"ה פ"ח דהוכיח דחזקה דרבה היא סב' פשוטה, וע"כ דאביי דפליג הוא משום דס"ל דלחומרא לא אזלינן בתר חזקה זו, [וכן צ"ל לפמשנ"ת שם דעכ"פ בגירש ולבסוף כנס לא שייכא לדינא דרבה, ואביי משמע דפליג אף בזה] ובנמו"י במשנתינו כ' מסקנא דשמעתין שיש חזקה ואעפ"כ לחומרא בעיא חליצה, והחומרא הוא משום דאיכא תרי ותרי ומדרבנן לא אזלינן בתר חזקה, ולא חיישינן לאם אתה אומר חולצת מתייבמת, וכ"ה במלחמות פ"ב דכתובות (ט. מדפי הרי"ף) אלא דדן שם דתו"ת סד"א, וע"ע מש"כ לעיל ל: מד' תוס' בכתובות דלא אזלינן בתר חזקה בספק קרוב לו, וע"כ ה"ט דאביי, כן הוכיח החזו"א סי' פ"א ס"ק ד', [והיינו דקי"ל כוותי', ומזה מוכח דלדינא מחמירין בזה] וע"ע **בהגר"א** יו"ד סו"ס נ"ה שכתב דלמסקנא דסוגיא כל ספק טריפה אסור וכדברי הש"ך, וע"ע בדבריו בסי' ל"ט ס"ק כ"ט.

**בגמ'** מפולת דלא שכיחי ערש"ש.

**בתוד"ה** נפל כאן יש תימה וכו' ד' תוס' צ"ב דהא זהו יסוד דינא דרבה דהוחזקה שהיא מותרת לשוק אם ימות הבעל והרי הבעל מת לפנינו, ולכאו' מכאן הוא סייעתא לד' הש"ש דבעיקר דינא דרבה י"ל כמש"כ תוס' לעיל ד"ה אשה דהוא משום דמוקמינן לערוה בחזקת שלא נתגרשה, אבל הכא נתחדש חזקה אף בזמן האיסור, וע"ז הק' תוס', ויעוין **בעל"נ** שכ' בכעי"ז, אמנם בתוס' לעיל משמע דאף לולי מה שחידשו דיש חזקה בערוה שלא נתגרשה הוה ניחא להו עיקר ד' רבה, ומ"ט הכא הוקשה להם, וי"ל דק"ל דהחזקה היא שכל זמן שלא נודע לנו שהערוה נתגרשה הרי הדבר בחזקתו שהערוה לא נתגרשה ופוטרת צרתה, והחזקה היא בצרה שעומדת בחזקת היתר, אבל הכא אע"ג שהחזקנו שכל זמן שהערוה קיימת הרי היא פוטרת צרתה, אבל הכא שהערוה מתה לפנינו אין לומר בזה חזקת היתר, דהא כל החזקה היא כ"ז שהערוה קיימת שהיא פוטרת הצרה, ועי' היטב **בתורא"ש. –** ובחי' ר' ראובן סו"ס כ"ז ובשי' הגרש"ר (אות רט) ביארו דכל החזקת היתר הוא שאם ימות הבעל בלא הערוה תהא מותרת לשוק, אכן הי' לה חזקה להיפוך שאם תמות הערוה הרי היא חייבת יבום, ולפמשנ"ת לעיל ל: בגדר חזקה דרבה מהאב"ע דהחזקה דמיתת הבעל תתיר לשוק א"כ הכא אין דין שמיתת הערוה מתרת אלא נסתלק האיסור ובכה"ג נתבאר שם דלא שייך חזקה.

**בא"ד** וכן יכול להיות שהיא מתה תחלה לכאו' אף אם מתו יחדיו ג"כ חייבת הצרה ביבו"ח, דפטורא דצרת ערוה הוא כשהערוה נופלת ליבום אבל כשאינה נופלת אינה פוטרת וכדאשכחן בצרת בתו איילונית, וא"כ אם מתה יחד עם הבעל הרי לא הי' נפילה בערוה, [ומש"כ בסוה"ד עד שימות הבעל עמה אין הכוונה שימותו יחד אלא שהבעל גם ימות וכ"ה בתורא"ש], ועמש"כ בשאלות בסוף מד' הש"ש ש"ה פ"י.

**בא"ד** וי"ל וכו' אבל במיתת הערוה אינה ניתרת לייבם וכו' צ"ב מה הועילו בדבריהם שמיתת הערוה אינה מתרת לייבם, הרי לא הקשו שתתייבם, אלא שאין חזקת היתר, וביאר הגר"ר עפ"ד דכל קו' תוס' משום שהוחזקה ליבום אם תמות הערוה, וע"ז תי' דכיון דמיתת הערוה לחודי' אינה מתרת והחזקת היתר הוא אם ימות הבעל אח"כ א"כ לא שייך לאוקמה בחזקה זו, דהא ספק מי מת תחילה.

**תרי ותרי ספיקא דאורייתא**

**בגמ'** רבה ור"י וכו' דהו"ל ספיקא דאורייתא ופירש"י לא מצי לאוקמי צרה אחזקה והיינו דמ"ד תו"ת סד"א ס"ל דלא שייך למיזל בתר חזקה, ולהלן בסמוך מבואר דאף בתר חזקת מ"ק לא אזלינן בתו"ת ושם יבואר בעזה"י. ובסמוך אמרי' דתו"ת ספיקא דרבנן כ"ה גירסת רש"י, אבל תוס' והראשונים לא גרסי כן, ומ"מ אף לדבריהם ס"ל דתו"ת ספיקא דרבנן, אמנם דעת **המלחמות** בפ"ב דכתובות (ט. מדפי הרי"ף) דס"ל להלכה דתו"ת סד"א, ויבואר בסמוך בעזה"י פירושו בגמ'.

וביסוד הנידון אי תו"ת סד"א או ספיקא דרבנן דהיינו אי מהני חזקה במקום תו"ת או לאו, ביאר **הרע"א** בתשו' קל"ו (ד"ה אולם) ונ"ל דשורש הפלוגתא הכי הוא, דמ"ד סד"א ס"ל כמו דאמרינן תרי כמאה ולא אמרינן אוקי תרי להדי תרי ונשארו אידך עדים, והיינו ע"כ דתרי אלים כחייהו כנגד כמה כתות, ה"נ נגד עדים וחזקה, דחזקה המסייע לאידך כת לא עדיפא מאלו עוד כת עדים מסייעים להם וכו' ואידך מ"ד ס"ל דדוקא תרי כמאה אמרינן דהכל רק מדין עדות משא"כ לענין חזקה אמרינן כיון דהוי עדות מוכחשת מסלקין לכל העדות ונתקיימה החזקה עכ"ד, ויעוי"ש שביאר דבזה תליא ד' תוס' בב"ב ל"א אי אמרי' מיגו במקום תו"ת, וכ' די"ל דאע"ג דקי"ל דחזקה מהני י"ל דמיגו לא מהני וז"ל דיש לחלק דלענין מגו הוא דרך הוכחה ובירור, והוי רק כמו אנ"ס מדלא טעין הכי, ולא עדיף מסהדי ממש ואמרינן דתרי כמאה, משא"כ לענין חזקה דאינו מדרך בירור לאוקמי על חזקה הראשונה, גם בתו"ת אמרינן הכי וכו' עי"ש, ויעוי"ש שנסתפק בחזקת סב' כחזקה אין אדם פורע תו"ז אי מהני בתו"ת, דהתם ג"כ הוא בגדר אנן סהדי ולא עדיף מעדים, ובסי' קל"ז הביא ספיקת שושנת העמקים דמהני רוב במקום תו"ת [ומש"כ להוכיח משטרך בידי מאי בעי דלא מהני במקום תו"ת עי' או"ש סוף הל' עדות משכ"ב, וקה"י כתובות סי' כ"ו ואכמ"ל] וברע"א כ' די"ל דרוב דמי לחזקה דמהני במקום תו"ת דכך אמרה תורה דבכל ספק תיזול בתר רוב.

וכן מבואר **בהגר"א** אהע"ז סי' קנ"ו ס"ק כ"א שכתב וז"ל דתו"ת ספיקא דרבנן ואוקמה אחזקה כמ"ש בפ"ד אחין וכ"ש הכא דאיכא רובא, אכן בש"ש ש"ו פכ"ב (ד"ה והנה) כ' דלא מהני רוב וז"ל ודוקא חזקה קמא הוא דמהני מה"ת משום דלפנינו ספיקא דתו"ת אזלינן בתר חזקה, ואינך יכול להוציאו מחזקתו קמא עד שיתברר שיצא מחזקתו הראשונה, אבל רובא אינו אלא ראיה שנוטה להתיר יותר מלאיסור, אבל כיון דאיכא תו"ת לעולם ספיקא דידהו ספק שקול אפי' במקום רוב, ומשום דרוב אינו מכריע במקום עדים כלום משום דתרי כמאה ומכ"ש תו"ת ורובא דלא עדיף מתרי עכ"ד, ועי' אמ"ב דיני עדות סי' מ"ו ומרחשת ח"ב סי' י"ב, וכמו"כ דנו בדין קרוב במקום תו"ת עי' חש"ל ב"ב כג: ובאו"ש סוף הל' עדות. וכיו"ב דנו אי מהני סימנים במקום תו"ת דברמ"א סי' רס"ז סעי' ח' איתא דלא מהני ונתקשה בזה הש"ך בס"ק ו' והניח בצ"ע, ובנתה"מ ס"ק ב' כתב דדמי למיגו דלא מהני בתו"ת, ובצלעות הבית סי' ט' כ' דסימנים עדיפי מחזקה ומהני בתו"ת, ולהנתבאר החילוק ברור דסימנים הוא בתורת הוכחה ולא מהני בתו"ת וכמיגו.

ויסוד הדברים נמצא בראשונים דבקוה"ע סי' כ"ז אות ב' עמד בקו' הרע"א מ"ש מיגו בתו"ת מחזקה בתו"ת וביאר כנ"ל, ובהשמטות הביא **רבינו יונה** בשמ"ק כתובות כו: וז"ל דבמקום תו"ת אין הקול מסייע, דלא עדיף קול משני עדים וכו' דתרי כמאה, אבל חזקה מסייעת לעדות, אע"פ שאין שני עדים אחרים המסייעים להם מועילים כלום שאין כח חזקה מתורת עדות עכ"ל, [וכ"ה ברבינו יונה ב"ב לב. ודלא כתורא"ש כתובות שם דמהני קול במקום תו"ת עי"ש] והן הן הדברים ודוק, וע"ע בקו"ש ח"ב סי' ד' שהביא פלוגתא אי בע"ד נאמן במיגו במקום תו"ת, ודעת רבינו יונה בב"ב קנד: (הובא בשמ"ק שם) דנאמן, וק' הא מיגו מתורת הוכחה ולא יהני ויעוי"ש מה שביאר בגדר מיגו, **ובריטב"א** עירובין לו. (ד"ה רבא) כ' וז"ל אלימי תרי חזקי לאפוקי מידי כת האומרת שהיה מת ולא אמרינן בהא תו"ת ספיקא דאורייתא אבל במשנתינו דליכא אלא חדא חזקה לקולא לא אלימא ההיא לאפוקי מידי כת האומרת שנטמאה וכל תו"ת סד"א היא ולחומרא עכ"ד, ובש"ש ש"ו פי"ז כ' דתרי חזקות מהני רק למ"ד תו"ת ספיקא דרבנן, דאע"ג דמדרבנן לא אזלינן בתר חזקה מ"מ תרי חזקות מהני, אבל למ"ד ספיקא דאורייתא לא מהני תרי חזקות, דכשם דתרי סהדי מפקי מחדא חזקה כמו"כ מפקי מאלף חזקות, אבל למ"ד ספיקא דרבנן י"ל דלא רצו חכמים להחמיר במקום תרי חזקות, והוכיח כן מסוגיין דהכא איכא תרי חזקות חזקת הערוה שלא נתגרשה וחזקת היתר בצרה. ויעויין במילואים לתשו' רע"א שהאריך בחבילי ראיות דמהני בירור במקום תו"ת עי"ש.

**ע"א בהכחשה**

**בגמ'** ומתני' דהכא בכת אחת ופירש"י עד אומר קרוב לו ועד אומר קרוב לה הק' **הרשב"א** דהו"ל ע"א בהכחשה ולאו כלום, ובדעת רש"י י"ל דס"ל דלא אמרי' ע"א בהכחשה לאו כלום, ונחלקו בזה הראשונים דדעת הר"מ פי"ב מגירושין הי"ט דהוא ספק, ודעת הרמב"ן בדף קיח. כהרשב"א דלאו כלום, ובשו"ע אהע"ז סי' י"ז סעי' ל"ו הובאו ב' דעות בזה, ועמחנ"א הל' עדות סי' ח' ובש"ש ש"ו פ"כ, וע"ע קה"י כתובות סי' כ"ה וכ"ו. – וע"ע **בתרוה"כ** סו"ס ל"א שחקר בהכחשת ע"א לגבי ע"א לדעת הרמב"ם דהוא ספק האם הוא כתו"ת דסד"א או"ד דשאני תו"ת דאלים ספקייהו להוציא מחזקה משא"כ ע"א וע"א, וכ' שו"מ בביאור ברש"י ביבמות עי"ש, והיינו דמה"ת אזלינן בתר חזקה, וע"ע בפר"ח יו"ד סי' ק"י כללי ס"ס קרוב לתחילתו (ד"ה הנה) דכ' דבע"א בהכחשה אזלינן בתר חזקה, ובשו"ע יו"ד סי' ל"ט סעי' ט"ז כ' דבע"א בהכחשה על טריפה הרי היא בחזקת היתר, וכ' הגר"א דהמקור משמעתין, והיינו כד' רש"י דמיירי בע"א בהכחשה, וצ"ב דמ"מ הא מדרבנן לא אזלינן הכא בתר חזקה, ועי' בסמוך. – עוד הק' הרשב"א והריטב"א דיש כאן רק ע"א, ואין דבר שבערוה פחות משנים, ובדעת רש"י י"ל כמש"כ הר"ן פ"ב דכתובות (י. מדפי הרי"ף) וז"ל דהב"ע כגון ששניהם מודים שזרק לה קדושין אלא שהם חלוקין אם קרוב לו אם קרוב לה וכיון שיש כאן שני עדים בזריקת הקדושין ועבידי אינשי דטעו בקרוב לו ובקרוב לה אמרינן דמדרבנן לא תנשא דחיישינן שמא בשעת הקדושין שניהם ראו שקרובים לה היו וזה טועה עכשיו, ובפד"א נמי אמרינן דבכת א' שא' אומר קרוב לו וא' אומר קרוב לה דספיקא דרבנן הוא עכ"ד, ובאפק"י סו"ס י"ג הק' דא"כ אף בתו"ת נימא דטעו וניזיל בתר חזקה והניח בקושיא. – עכ"פ להמבואר בר"ן דכל הטעם להאמינם משום דאמרינן דטעו, א"כ לכאו' זהו ג"כ ישוב על קו' קמייתא דהו"ל ע"א בהכחשה, דהכא הטעם דמדרבנן אמרינן דטעה, ולכאו' לפ"ז סרה ג"כ הוכחת התרוה"כ מד' רש"י דאזלינן בתר חזקה בע"א בהכחשה דשאני הכא דמה"ת אין כאן עדות כלל דאין דשב"ע פחות משנים וע"כ סמכינן אחזקה.

ואשר ע"כ פי' הרשב"א דמיירי בכת א' ומספק"ל אם קרוב לו או קרוב לה, וכ' שכן פר"ח ז"ל, ובב"ש סי' ל' ס"ק ט' הביא הג"א דבכה"ג לא הוו קידושין דאין כאן עדות לקיומי, ויעוי"ש דגמ"ר ובפ"ת שכתבו דלא נמצא כן בהג"א, ובפ"ת הביא שכן הוא במרדכי גיטין אות תנ"א, והרע"א בג' ציין לרשב"א והריטב"א דידן דהוי ספק קידושין, ועי' באבנ"מ שם ס"ק ט' וחלקת יואב אהע"ז סי' ז', וע"ע קה"י קידושין סי' ו'. – ובתרוה"כ סו"ס ל"א כ' שראה מי שמקשה על רש"י מ"ט לא פי' בכת אחת ומספק"ל אי קרוב לו או לה, ולהב"ש ניחא די"ל דיסבור רש"י דבכה"ג לא מהני, שו"ר בבית הלוי ח"ג סי' ט"ז שהביא תשו' מימוני אישות סי' א' דכתב דלא מהני וראייתו משמעתין דלא מוקמינן בכה"ג, וכ' הבה"ל דראייתו מד' רש"י, אבל הרשב"א והריטב"א לא כ"כ. – ונפ"מ עוד בכ"ז דלד' הר"מ והרשב"א והריטב"א מבואר דבמקום שהעדים מסופקים אם קרוב לו או קרוב לה לא אזלינן בתר חזקה לחומרא, אבל לד' רש"י והתשו' מיימוני בכה"ג איכא חזקה ועי' בה"ל שם, ועמש"כ לעיל ל: בגמ' דלחומרא. – וע"ע ברשב"א במשנה דכתב דמשנתינו כשנסתפק לעדים אם היא יכולה לשמרן והוא אינו יכול לשמרן והיינו כשיטתו, דמיירי כשהעדים מסופקים. – ע"ע רע"א מהדו"ת סי' נ"ה (ד"ה וביותר) שכתב וז"ל וביותר י"ל דכמו נ"ד הוי כעין קדושי טעות דמעולם לא רצו רק לקדושי ודאי אבל לא לקדושי ספק, וההיא דכת אומרת קרוב לו וכת אומרת קרוב לה התם לפי כת זו נעשית קדושי ודאי, אולם איני רוצה לתקוע עצמי בזה, כיון דהוא דבר חידוש ואינו כדאי לבנות ע"ז דייק עכ"ד, וצ"ע דלפמש"כ הראשונים דהעדים מסופקים א"כ הוא קידושי ספק, וי"ל דמה"ט רש"י לא פי' כן.

**בגמ'** אי בב' כיתי עדים תתייבם ואין בכך כלום ק' מ"ט ב' כיתי עדים עדיפי דתתייבם מבכת אחת, ועמד בזה הריטב"א, **וברמב"ן** כ' דמוקמינן לה אחזקה כיון דאיכא עדים דמסייעי לה לחזקה אין מחמירין עליה לבטלה עכ"ל, ובחי' ר' נחום (אות תקכז) ביאר עפ"ד תוס' ב"ב לב: ד"ה והלכתא דבתו"ת כיון שכל כת מוכחשת משני עדים הוא כמאן דליתא וע"כ אזלינן בתר חזקה משא"כ בחד וחד.

**חזקת מ"ק ומוחזק בתו"ת**

**בגמ'** בשתי כיתי עדים נמי ספיקא דרבנן וכו' מידי דהוה אנכסי דבר שטיא וכו' מבואר בגמ' דלמ"ד תו"ת סד"א לא אזלינן בתר חזקת מ"ק, והנה הקונטרס הספיקות בכלל א' סעי' ה' חקר בחזקת מ"ק האם הוא מדין חזקה קמייתא דאיסורים, או מדין מוחזק עי"ש, [ונפ"מ לכאו' דאי מדין מוחזק הוא אע"פ שאין האמת כן, מ"מ כ"ז שהדבר ספק אזלינן בתר מוחזק וכדלק' לז: דקם דינא, משא"כ אי מדין חזקה] וברע"א תשו' ל"ז ד"ה ויש כ' וז"ל דחזקת מ"ק הוא כמו כל ענייני חזקות דאוקי אחזקה דלא נשתנה ממקודם, וכמו חזקת איסור והיתר וכו' עי"ש, וכן דעת פנ"י ב"מ ו. (הובא בקוה"ס שם) וכ"ה בנתה"מ סי' פ"ח ס"ק ד' ובש"ש ש"ד פכ"ד, ובשער"י ש"ה פי"ד הוכיח בכמה ראיות דהוא מדין מוחזק, וכן דקדק הגרש"ר מגמ' ב"מ ק. דקאמר ונוקמא אחזקת מ"ק וליהוי אידך המע"ה, משמע דהוא מדין מוחזק, וע"ע קה"י ב"מ סי' ל"ב, והטעם לומר שאינו כחזקת איסור ביאר **הגרש"ר** (אות ריח) דדין חזקה הוא דלא נשתנה הדבר מכמות שהיה, ושינוי בעלים לא חשיב שינוי בחפץ, ומשמעתין לכאו' מוכח דהוא כחזקה דאיסורין, וע"כ בתו"ת כשם דלא אזלינן באיסור בתר חזקה, כן לא אזלינן בתר חזקת מ"ק, אבל אם הוא מדין מוחזק מה טעם דלא ניזיל בתרה, **וברע"א** בתשו' קל"ו (ד"ה אבל) כתב דאע"ג דתו"ת ספיקא דרבנן ומדרבנן לא אזלינן בתר חזקה מ"מ בממון שפיר אזלינן בתר חזקה, וכ' וראי' מפורשת מסוגיא דיבמות דמוכיח מההיא דבר שטיא דתו"ת סד"ר, והרי התם לא מיקרי הבר שטיא מוחזק ממש, ונהי דהלוקח לא מיקרי תפיס, דבקרקע לא שייך תפיסה, אבל מ"מ גם המוכר לא מיקרי מוחזק וכו' רק יש לו חזקת מ"ק שהוא רק חזקה דעלמא כמו חזקת אשת איש וכדומה וכו' עי"ש ברע"א שהאריך בזה האם עשו תקנ"ח בממון, [ובעיקר הדברים העירו דלכאו' הוא פלוגתת הרא"ש פ"ב דכתובות סי' כ"א ובר"ן שם האם עשו תקנ"ח בממון, ועבהגר"א חו"מ סי' ל"ד ריש ס"ק ס'].

האומנם לפמש"כ **בדו"ח רע"א** כתובות כ. דבתו"ת מסלקין לכל החזקות ואפי' חזקת מוחזק, ולא אלים כלל חזקת מוחזק במקום תו"ת והדין דיחלוקו עכ"ד, [וע"ע בדבריו במהדו"ת סי' ק"א (סוד"ה לענ"ד) ומש"כ שם בדין חזקת חיוב במקום תו"ת] לפ"ז אין ראי' משמעתין דהוא מדין חזקה, די"ל דאף דין מוחזק לא אזלינן בתו"ת דכל הכרעה לא מהני במקום תו"ת, ובשער"י שער ה' פי"ד עמד בראי' זו מסוגיין דחזקת מ"ק הוא חזקה של איסורים, ושוב כ' דהטעם דתו"ת סד"א הוא דמאחר דהספק הוא מכח עדים אין לנו רשות להכריע את הספק ע"י חזקה נגד עדים, ולמ"ד ספד"ר מאחר שכת א' עדי שקר ע"כ הוא כספק במעשה ומהני חזקה, וא"כ שפיר י"ל דאף מוחזק לא מהני, דא"א לפסוק דין נגד עדים, וכיסוד הרע"א מבואר **ברמב"ן** ב"מ ו. וז"ל י"ל דכל תו"ת לא אמרינן אוקי ממונא בחזקת דמ"ק אלא מאן דתפס תפס במטלטלי דסד"א הוא וכל סד"א אפילו גבי איסורי נמי לא אמרינן אוקמינן אחזקה כדפרישית בקידושין עכ"ד, [ובב"ב לא: כ' דבתו"ת לא אמרינן כל דאלים גבר דספיקא דאורייתא] והיינו דאע"ג דבכל מוחזק לא מהני תפיסה מ"מ בתו"ת מהני תפיסה, וביאוה"ד דהדין דמוחזק לא מהני תפיסה משום דהוא דין ודאי ובתו"ת ליכא למימר דהוא דין ודאי, אבל מ"מ שפיר אזלינן בתר מוחזק, דבדין מוחזק איכא נמי דין להעמיד דבר בחזקתו בתורת תפיסה בעלמא, ובפרט זה הוא דלא כהרע"א דלהרע"א הדין הוא שיחלוקו. – ולד' הרמב"ן דיש דין מוחזק בתו"ת אף למ"ד תו"ת סד"א, ומדחזינן דלא אזלינן בתר חזקת מ"ק לכאו' מוכח דחזקת מ"ק הוא מדין חזקה דאיסורים, ויעויין בקוה"ע סי' כ"ז אות א' שכתב דלכאו' ראי' משמעתין דהוא מדין חזקה, ושוב כ' די"ל דמוחזק ג"כ לא מהני, והביא ד' הרמב"ן הנ"ל, ועי"ש עוד ראיות לזה, וצ"ע דברמב"ן מבואר דעיקר דין מוחזק מהני, ובקוה"ס הוכיח מהרמב"ן דהוא מדין חזקה דאיסורים, ועיק"ד הרמב"ן צ"ע דלהמבואר בסוגיין למ"ד תו"ת סד"א לא מוקמינן בחזקת בר שטיא וא"כ מאחר שפסק הרמב"ן כמ"ד סד"א מ"ט מוקמינן בחזקת בר שטיא, ועמד בזה בחי' ר' שלמה כתובות סי' ח' עי"ש, **ובמאירי** כ' דממונא שאני, ולכאו' הכוונה דאזלינן בתר חזקת מ"ק וצ"ע, ועי' בחי' ר' שלמה כתובות סי' ח'. – ע"ע מש"כ לעיל דמוכח בסוגיין דאע"ג דחכמים החמירו דלא למיזל בתר חזקה בתו"ת מ"מ בתר חזקת ממון אזלינן, וביאר המהרש"א בכתובות כו: והרע"א בתשו' קל"ו דכיון דהוא קולא לזה וחומרא לזה ע"כ לא שייך להחמיר, וראיתי לדון עוד די"ל דרבנן גזרו רק בחזקה ולא במוחזק, ועי' שער המשפט סי' מ"ו סי"ד.

**בתוד"ה** אי והשתא לפי מסקנא זו וכו' העולה מד' תוס' דלתי' קמא משנתינו בתו"ת אבל בכת א' מתייבמת, ולתי' ב' לעולם חולצת וכ"נ ברש"י.

**בתוד"ה** שתי וא"ת וכו' ערש"ש.

**בא"ד** וכיון דמסקינן דבשתי כיתי עדים הוי סד"ר למה דחקו רבה ורב יוסף מבואר דלמסקנא אף לרבה ור"י תו"ת סד"ר, אמנם דעת **המלחמות** בפ"ב דכתובות (ט. מדפי הרי"ף) דלמסקנא תו"ת סד"א, ועי"ש מה שפי' בסוגיין, ויעוי"ש שהביא גירסא אחרת בשמעתין, וכ"ה ברמב"ן בקידושין סו. ובב"ב לא. [וע"ע בראשונים כאן מש"כ בגירסת הסוגיא] ובגלהש"ס לרע"א ובדו"ח עירובין לו. ובתורע"א שם (אות לב) ובתשו' קל"ו (ד"ה יכולני) כ' דרבה ורב יוסף סברי תו"ת סד"א, וצ"ע שלא הביא מד' תוס' דלמסקנא אינו כן, והרי העמיד קושיתו ע"ד תוס' שם עי"ש, [ובמהדו"ת סי' ק"א (ד"ה על) כתב לפי מה שרצו לומר ביבמות דרבה ור"י ס"ל דתו"ת סד"א] ובתשו' הרשב"א תתקע"ב הביא דעת ר"ח [ובח"ב סי' רכ"ט הגירסא רת"ם] דתו"ת סד"א, ע"ע בהגר"א חו"מ סי' ל"ד ס"ק ס' מש"כ בשיטות הראשונים לדינא בזה. – ע"ע **רע"א** בג' הפמ"ג יו"ד סי' מ"ד (נד' בחי' כאן) שכתב דפליגי הראשונים האם בכ"מ החמירו חכמים שלא לילך בתר חזקה בתו"ת או"ד דרק בעריות.

**דף ל"א ע"ב**

**בתוד"ה** למעוטי מספקא לר"י כתב בכת"י ואין עליו עדים אי מהני בקידושין אי לא דכיון שא"צ זמן וכו' ביאו"ד ע"פ שיטתו לעיל ל: בתוד"ה כתב דטעמא דכת"י פסול מדרבנן משום זמן, ע"כ מספק"ל אי כשר בקידושין אבל למש"כ רש"י דכת"י פסול בגט אטו כתב סופר, ראיתי להעיר דה"ה בקידושין יש לפסול, וצ"ב דמדוע תוס' נסתפקו הא לשיטתם בודאי כשר, ועי' ק"נ אות ק'. – ובפשוטו נראה מדבריהם דמה"ת בודאי כשר, אמנם **הנמו"י** (ח: מדפי הרי"ף) כ' דיש מרבוותא מגמגמין דלא מהני מה"ת לקידושין, דשאני גירושין דכתיב וכתב לה, [וכמשנ"ת במשנה משמו] אבל בקידושין דליכא קרא אין דבשב"ע פחות משנים עי"ש, וערשב"א שהאריך, אמנם לפמש"כ רש"י במשנה דכת"י כשר מסב' וכשטר שבממון, מה"ט כשר אף לקידושין, ואינו מוכרח די"ל דשאני ממון שהוא מתחייב בו וכן בגירושין שמגרש האשה, אבל שטר קידושין אין זה חובתו, ובגיטין ג: תוד"ה שלשה כ' דכת"י כשר דאין לך חתימה גדולה מזו, ולפ"ז אמר מו"ר הגרי"ג שליט"א דיועיל אף בקידושין, **ובחזו"א** סי' ק"א סוס"ק ח' כתב דכוונת תוס' לר"א דעדי מסירה כרתי ומסרו בפני עדים וכשאין בו זמן ה"ז פסול, אבל בכת"י מספק"ל, – וברמ"א סי' ל"ב סעי' ד' כתב דכת"י בקידושין ה"ז ספק מקודשת ועי"ש בנו"כ. – ובחי' ר' נחום (אות תקכח) הק' דלד' אביי דאמר יגיד עליו רעו וקאי גם על כתב בכת"י וכדפירש"י בד"ה ותנא מבואר דמה"ת כשר ומדרבנן פסול וכדין גט, והא דפסול מדרבנן מתבאר היטב לרש"י לשיטתו בגיטין וכמשנ"ת, וכן מה דכשר מה"ת מתבאר כשיטתו במשנה, וק' ע"ד הראשונים שלא למדו מאביי, וע"ד תוס' י"ל דלאביי פסול זמן בקידושין, אבל ע"ד הראשונים יקשה דמוכח מאביי דכשר מה"ת.

**בגמ'** והא עבדא וכו' עפרש"י ותוס', ובר"מ לא הביא ד"ז, ונתפלא בזה האב"ע פ"א מגירושין הכ"ד (ד"ה והנה) והניח בפליאה, וכן לא הובא ברי"ף וברא"ש.

בספר חידושי **רח"ה** פ"ג מעדות (ד"ה והנה בסנהדרין) הק' דבסנהדרין לב. אמרינן בטעמא דשט"ח המאוחרים כשרים והרי ד"ת בעינן דרישה וחקירה, ודרישה וחקירה היינו להעיד באיזה זמן נעשה ומדוע שטר מאוחר כשר, ומשני שלא תנעול דלת בפני לוין, והק' הגר"ח דא"כ בגט שאין בו זמן יפסל מה"ת, והביא לנמו"י בסנהדרין (י: מדפי הרי"ף) שעמד בזה, וכ' דאפקעינהו רבנן לקידושין מיני', והק' הגר"ח דא"כ מדוע הוצרכו לטעמים לתקנת זמן בגט תיפו"ל דמה"ת בעינן זמן, וכ' הגר"ח וז"ל וכן קשה מהא דאיתא ביבמות דף ל"א דבשטר קידושין לא תקנו זמן משום דלא שייך הך תקנתא דשמא יתפה ומשום פירי, וקשה דהרי אכתי מדאורייתא בעינן זמן משום דו"ח, וכן קשה מהא דאיתא שם דבשטר שחרור לא בעינן זמן, והלא מדאורייתא בעינן זמן משום דו"ח, וא"כ הוא עבד גמור מדאורייתא לכל דבריו, ובהא לא שייך תירוצו של הנ"י משום דאפקעינהו רבנן לעבדות מיני', דהלא אם גם אפקעינהו לא עדיף מהמפקיר עבדו דצריך גט שחרור, ואם נימא דאפקעינהו רבנן לעבדות מיני' כמו שלא הי' עבד מעולם, א"כ אין כאן גירות כלל, דהלא גייר עצמו רק לשם עבדות וכו' ויעוי"ש שייסד דבשטר כשם שאין כל דיני עדות ואינו בפני ב"ד כך אין בזה דין דו"ח, והרי אינה עדות הנאמרת בב"ד, והגמ' בסנהדרין הוא על שטר ראי' דהוא מדין עדות שבכתב עי"ש, ודבריו הם דלא כהנמו"י שכתב כן אף בגט, ולד' הנמו"י הקו' מסוגיין במקומם עומדים, ועי' תומים סי' ל"ד ס"ק ט' נובי"ק אהע"ז סי' נ"ח (ד"ה ובמה) קצוה"ח סי' ל' ס"ק ב' שעמדו בקו' הגר"ח, ובבית מאיר סי' קכ"ז ס"א תי' דליכא למימר דהא דבעינן זמן בגיטין הוא משום דו"ח, שהרי אין כותבין שעות אלא בירושלים, וא"כ אף אם כתוב בו זמן אין כאן קיום דו"ח דבעינן באיזה שעה, וע"כ שפיר מקשי מדוע תיקנו זמן, ובריטב"א בשילהי מכילתין כ' דגט וקדושין א"צ דו"ח מה"ת דלא ילפינן דבר דבר מממון לענין דו"ח עי"ש, וע"ע שי' הגרש"ר בגיטין (אות רצז ולהלן), וע"ע מש"כ בסנהדרין לב..

**בגמ'** לינחה גבי דידי' וכו' גבי עדים לכאו' מבואר כאן דשטר אינו מסירת הראי', דהכא השטר אינו עומד להיות בידה [ובפרט להמבואר ברי"ף והראב"ד הובא בס' הזכות] ואעפ"כ חשיב שטר קידושין.

**בגמ'** זמנין דחזו מכתבא וכו' מפיהם ולא מפי כתבם כ' **הנמו"י** (ט. מדפי הרי"ף) על פי שנים עדים ולא שיעידו מכתבם ובעלמא דרשינן באנפא אחרינא שלא ישלחו עדותם באגרת וכו' עי"ש, וכ"ה **בריטב"א** דתרתי שמעינן מהך קרא, ובעזה"י יתבאר בתוס' בזה. – **וברמב"ם** סופ"ח מעדות כ' אחד הכותב עדותו על השטר או שנמצא אצלו כתוב בפנקסו בכת"י וכו' אם זכר מעצמו או הזכירוהו אחרים ונזכר מעיד ואם לאו אסור להעיד, שאין זה דומה אלא למי שאמר לו אדם נאמן פלוני יש לו אצל פלוני כך וכך והעיד הוא שיש לזה אצל זה והוא אינו יודע מן הדבר כלום אלא מפי האחר שמע והעיד עכ"ד, מבואר ברמב"ם דטעם הפסול הוא משום עד מפי עד, והק' בס' חי' **רח"ה** פ"ג מעדות ה"ד (ד"ה והנה ביבמות) מדוע הר"מ פי' דהחסרון מדין עד מפי עד, ולא כדאמרי' בסוגיין דהוא משום מפי כתבם, ותי' דשני הטעמים אמת, דאם באנו לדון שעדותו הראשונה שבכת"י הוא מביא לב"ד, בזה הוי הפסול משום דהוי מפ"כ, ואין זה עד מפ"ע, כיון דעדות של עצמו הוא שמביא לב"ד, אבל אם נימא דעתה הוא מעיד עדות כשרה על פי מה שנודע לו מהשטר שנחקר בב"ד, זה הוי עד מפי עד ע"ש, ועברכ"ש סי' ט"ו משכ"ב. – ע"ע בר"מ שם ה"ג שכתב וקל הוא שהקלו בדיני ממונות שאע"פ ששכח הדבר מכמה שנים והכתב הוא שהזכירו ה"ז מעיד עכ"ד, וכ' הכס"מ דהר"מ סבר דשמעתין מיירי אף בנזכר ע"י הכתב ולא מהני דלא הקילו אלא בד"מ.

**התוס'** בגיטין ד. ד"ה מודה הוכיחו משמעתין שאע"פ שהדבר אמת אין לעשות אלא בעדות כשר, והיינו דמדוע חיישינן הכא דחזו בכתבא ומסהדי, הא ידוע לנו שהדבר אמת, והתוס' למדו מזה אף לדיני ממון עי"ש, ועקוה"ע סו"ס כ"ז.

**בתוד"ה** והא דאשטר שחרור קאי וכו' מתי נאסר בשפחה ובנמו"י (ט. מדפי הרי"ף) והראשונים ביארו דזהו כחשש שמא יחפה דה"נ יחפה על העבד, וכן שייך תקנת פירות שלא יאכל פירות מנכסי העבד עי"ש, ובגיטין יז. בסוד"ה מפני פי' שמא ימכרנו לאחר ואח"כ יכתוב שטר בלא זמן עי"ש.- העירוני דתיקשי בזה קו' הש"ס בסמוך היכי לעביד דהא העבד ימחוק הזמן או יכבוש השטר ועי'.

**בא"ד** וי"ל תי' התוס' לכאו' אינו מעלה ארוכה לד' הראשונים הנ"ל דחד טעמא הוא לתקנת זמן בעבדים ובנשים, ובגיטין [צויין בג' מהגרי"פ] תי' באופ"א וא"ש.

**בד"ה** דחזו ואר"י וכו' אבל חיישינן שמא לא יעידו שכך ראו וכו' הק' **הקוה"ע** סי' כ"ז אות ח' דא"כ פסולן הוא משום שקר ולא משום מפי כתבם, וכ' דאה"נ דאין כוונת הגמ' לפסול עדות שבכתב, אלא משום דאין העדות מפיהן ומידיעתן עי"ש, ודבריו צ"ע, ואף שהבאנו מהריטב"א והנמו"י דאיכא ב' דינים מפי כתבם, מ"מ כ"ז הוא בפסול מפי כתבם, אבל הכא הוא מדין עדות שקר, **ובשערי יושר** ש"ז פכ"ג (ד"ה ובדרך) ביאר בכוונת תוס' דכשעדים מעידים ראינו עדות שנחקרה בב"ד, אין הביאור דראיית נחקרה חשיבא כראיית המעשה, אלא דעי"ז ב"ד דנים ע"פ עדות הראשונים ואין בזה חסרון עד מפי עד כיון שנחקר עדותו בב"ד, ואשר ע"כ אם מעידים שכך ראו בשטר ב"ד דנים ע"פ השטר וה"ז כמו שהובא השטר לב"ד, אבל אם אינם מעידים כך אלא שהם זוכרים מעצמם בזה הב"ד ידונו ע"פ המעשה והם הרי לא ראו את המעשה [וכ"כ בקצרה באב"ע פכ"ד מאישות הי"א ד"ה אולם], והא דאמרו בשמעתין הטעם משום מפי כתבם עי' בשער"י מה שביאר בזה, ובזכרו"ש סי' מ"ג אות ג' ביאר דלולי קרא דמפיהם ולא מפי כתבם הו"א דראיית חתימת עצמם חשיב כידיעה, ולזה אמרינן דלא חשיב כידיעה, והיינו כד' הראשונים דילפינן מינה שלא יעידו על סמך הכתוב בכתב, והיינו דתוס' ג"כ מודו דא"א להעיד עפמש"כ עדותו בכתב, ובעינן בשמעתין לתרתי, א. שלא יעידו על סמך שראו בשטר דזה לא חשיבא כראי', ב. דאע"פ שיש לו תורת שטר לא מהני וכמשנ"ת, וע"ע בברכ"ש סי' ט"ו בדרך זו, וכ' הגרש"ש ע"פ דרכו בע"א שמעיד שראה עדות שנחקרה בב"ד לא יחייב שבועה, ואע"ג דכ"מ ששנים מחייבים ממון ע"א מחייבו שבועה, מ"מ הכא כ"ז שלא הוברר לב"ד עדות הראשונים אינם יכולים לדון עפ"ז, וא"כ ע"א לא סגי לזה ועי"ש, וע"ע בזכרו"ש שם ובשיעורים כאן משכ"ב. – ובעיקר קו' תוס' דבשטר אין דין מפי כתבם יעויין ברי"ף, ובראשונים מש"כ בביאו"ד, ויסוד הכל דהכא אין לו תורת שטר, ובשו"ע חו"מ סי' מ"ו סעי' ל"ה הובאה דעת הרי"ף דכ"ז שהשטר ביד עדים אין בו דין כמי שנחקרה, וע"כ אם נעשו העדים קרובים קודם שהגיע לבע"ד ה"ז פסול, ועי' חי' ר' ראובן סי' ל', וקה"י סי' כ"ד שהאריכו בביאור שיטתו, ועמש"כ לעיל מד' הר"מ סופ"ח מעדות שכ' הטעם משום עד מפי עד, ועי' בהגר"ח פ"ג (ד"ה והנה ביבמות) מש"כ בביאו"ד, ותי' גם קושית הראשונים דבשטר אין מפי כתבם עי"ש. – ובראשונים דנו עוד מדוע אין בשטר חסרון מפי כתבם ועי' בבעה"מ, ועקצוה"ח סי' כ"ח ס"ק ו' שהביא ד' שיטות, ויעויין בהגר"ח הנ"ל שכתב שזהו גזה"כ דשטרות דכמי שנחקרה ואין בו דין קבלת עדות והגדת עדות עי"ש.

**בעדות מפי הכתב**

**בא"ד** ואר"י דשמע מר"ת שנוהגין עכשיו ששולחין העדים עדותן בכת"י לב"ד וכו' והנה מבואר בתוס' דמהני רק כשזוכרים עדותן וכדמוכחא סוגיין ולא דמי לשטר דא"צ שיזכרו העדות, דהכא אינו שטר אלא זה הגדת עדות בב"ד, וע"כ בעינן שיזכרו העדות, **ובנתה"מ** סי' כ"ח ס"ק ו' האריך לבאר דבעדות בכתב העדות היא כשמגיע לב"ד וע"כ אם מת או נשתתק או שכח עדותו קודם שבא הכתב לב"ד אף לר"ת פסול, וכמו"כ יכולים לחזור מעדותם קודם שבא לב"ד וכמש"כ הרמ"א בתשו' י"ב, וכ' דאף בדין עדות בפני בע"ד מהני במה שב"ד קוראים הכתב בפני בע"ד עי"ש, ובחי' ר' ראובן סי' כ"ח כ' דאם אינם זוכרים הו"ל אינו ראוי להגדה ופסול כאלם, ועי' בשער"י שער ז' פ"ט (ד"ה והנה בתוס') שנתקשה בד' תוס' בכתובות כ: שכתבו דעדים כותבים מחאה ומהני כ"ז שזוכרים, דדבר רחוק הוא לומר דבעינן שיזכרו עד שיגיע ליד בי"ד, וכ' לחדש דההגדה נגמרת בשעה שמוציאים הכתב מתח"י ואינם יכולים להשיבו, דזהו שעת ההגדה ואף אם מתו אח"כ מהני, וכ' כ"נ פשוט בביאו"ד, אמנם **התוס' בב"ב** מ. ד"ה מחאה (נמשך מדף לט: - צויין בג' מהגרי"פ) כתבו דאם מוסר כת"י לב"ד מהני לר"ת אע"פ שאינו זוכר עדותו, והכא בשלא מסר לב"ד, [ומבואר דאע"פ שאינו זוכר יכול למסור עתה לב"ד, ובזה לא שייך ביאור השער"י] וביאר **התומים** סי' ל"ט ס"ק ח' דהגדר דבשעת כתיבה ה"ז כמסרו באותה שעה עדותם לב"ד ואז זכרו העדות, וכ' דכן למדו הרמ"א והש"ך שם, ושוב כ' דלר"ת מהני מתורת שטר עי"ש, וע"ע ברע"א בג' הש"ך סי' ל"ט ס"ק ט' מש"כ דלר"ת שטר עדיף מעדות שבכתב, וע"ע בדבריו בתשו' (נד' בחי' כאן) מש"כ בד' התומים, ויעויין **בקצוה"ח** סי' כ"ח ס"ק ו' דביאר שיטות הראשונים מ"ט בשטר אין פסול מפי כתבם וכ' בשיטה השלישית שיטת ר"ת דאין פסול מפי כתבם רק באלם, [והדברים מבוארים בש"ך הנ"ל] וילה"ע דמ"מ בפשוטו הא לר"ת ג"כ יש דין שטר, וא"כ צריך לבאר ע"י מה נעשה שטר, אכן י"ל דמ"מ לגבי הפסול דמפי כתבם א"ש לד' ר"ת, ובחי' ר' ראובן ביאר דכל מה דבעינן דעת המתחייב הוא שלא יהא פסול דמפי כתבם וכמש"כ הבעה"מ בשמעתין, ומעתה לר"ת דאין פסול מפי כתבם ע"כ לעולם הוא כשטר. – בחי' ר' נחום (אות תקלא) העיר ע"ד תוס' דמדבריהם נראה דלר"ת מהני בשמעתין אם זוכר עדותו, ולכאו' כ"ד ר"ת הוא אם שולח כת"י לב"ד, אבל בדינא דסוגיין שמעיד על פי כת"י זהו חסרון נוסף וכמש"כ הנמו"י ולא יועיל לר"ת.

כתב **הריטב"א** במכות ו: (הובא ברע"א בחו"מ סי' כ' סעי' י"א ובפ"ת שם ס"ק כ' ובאהע"ז סי' מ"ב ס"ק י"ז) דאם העדים מביאים כתבם לב"ד ואומרים מה שכתוב כאן אנו מעידים מהני.

**פסול אלם לעדות**

**בא"ד** שאני אלם שאין ראוי להגיד העירוני למ"ל תרי קראי אם לא יגיד ומפי כתבם הא מחדא שמעינן לה, ועמד בזה בשי' הגרש"ר (אות רל) ולא תי'.- כתב **הש"ך** סי' מ"ו ס"ק צ"ג דמד' הטור [וכ"ה בשו"ע שם] נראה דאלם אינו יכול לכתוב שטר, וכ' דהוא ע"פ שיטת ר"ת דאפשר לשלוח כת"י לב"ד ומ"מ אלם פסול דאינו ראוי להגדה, ומה"ט פסול אף בשטר, ומעתה הק' דהניחא בד' הטור דפסק כר"ת, אבל השו"ע והרמ"א בסי' כ"ח סעי' י"א דפסקו כרש"י אין מקור לכ"ז, דהא לדבריהם אף מי שאינו אלם פסול להגדה בכתב, ומאי דנקט הש"ס אלם אורחא דמילתא הוא, א"כ אין מקור לפוסלו לשטר ועי"ש, עוד הק' (בס"ק י"ז) עמש"כ בהגה בסעי' ז' בשם הריב"ש דעדות קיום מהני מפי הכתב א"כ מ"ט אלם פסול להעיד על קיום שטר, וכ' הש"ך ודוחק לחלק בין נשתתק לאינו ראוי להגיד דלפ"מ דקי"ל כדעת רש"י א"כ מאי דנקט אלם הוא לאו דוקא וצ"ע, **ובקצוה"ח** ס"ק י"ט הביא מהכנסת יחזקאל שכתב אמנם לזאת יחרד איש דלא אשתמיט חד מן הפוסקים לאשמעינן דאלם פסול לחתום שטר וכו' גלל כן אני אומר במחילה מעצמות הקדושים של הש"ך לא כן הדבר כי אם אלם רשאי לחתום בשטר אף לדעת ר"ת וכו' סוף דבר הכל נשמע לענ"ד להכשיר שטר שחתם אלם אמנם מי אנכי לומר נואש לדברי הש"ך אשר מימיו צלולין עכ"ל עי"ש, והיינו דאף לר"ת איכא דין בשטר דכשר אף באלם, [ומזה מבואר דיסוד דינא דר"ת דשולחים כת"י אין זה מדין שטר ועמש"כ לעיל] ובקצוה"ח נחלק בתוקף ע"ד הכנס"י, וסיים ולכן אחרי נשיקות עפרות זהב להגאון כני"ח לא העלה מזור לקושיות הש"ך, ואשר ע"כ חידש דכו"ע מודו דאלם הוא פסול הגוף, וכ' דמה"ט פסול לעדות לקיומי דקידושין אע"פ שא"צ הגדה [ובזה ילה"ע דיפסל מטעם אחר דדין עדות קיום הוא במה שראוי להגדה וכיון שאינו ראוי להגדה אין כאן קיום, ועי' חלקת יואב סי' י"ט ואכמ"ל] ומדבריו נראה דאם ראה כשהי' אלם ואח"כ הבריא פסול מדין תחילתו בפסלות, וכמש"כ הנתה"מ ס"ק כ', והעירוני דלמש"כ הקצוה"ח בסי' כ"ח ס"ק ו' בטעמא דאין פסול מפי כתבם דלר"ת א"ש דאין פסול מפי כתבם בשטר, א"כ באלם הדרינן לדינא דפסול, **ובתוס' חד מקמאי** בסוגיין מבואר דאלם כשר לעדות מפי הכתב, [ועי' חי' ר' ראובן סי' כ"ט מש"כ בביאו"ד] אכן בתורי"ד גיטין עא. נראה דפסול, וכ"נ מהרא"ש פ"ח דב"ב סי' כ"ד דמדמה לסומא משמע כד' הקצוה"ח דהוא פסול הגוף וכמש"כ השו"מ כרך ג' ח"ג סי' מ"ד, וע"ע בדברי משפט שהוכיח מרשב"ם ב"ב קכח. ד"ה ונתחרש דאלם אינו פסול הגוף עיש"ה, וע"ע זכרו"ש סי' מ"ד אות ו' משכ"ב מהגרי"ז.

**בד"ה** להצלה פי' בקונטרס וכו' ואין נראה וכו' בעל"נ כתב דמאחר דתיקנו זמן ומחקה לזמן איכא ריעותא ולא סמכינן ע"ז, וצ"ע דמ"מ היכי קטלינן לה.

והנה התוס' בגיטין יז. ד"ה משום כ' וז"ל משום בת אחותו שלא יחפה עליה כשאין בו זמן דלא אמרינן אוקמה אחזקת א"א והשתא הוא דאיגרשה כיון שהיא גרושה לעינינו ועוד אדרבה אוקמה בחזקת כשרה שלא נבעלה כשהיא אשת איש עכ"ד, וברע"א שם (בתד"ה ריש לקיש) הביא להפנ"י שהאריך ליישב דבריהם כי קשים להולמם דלא מצינו חזקה דהשתא בלא צירוף חזקה עמה דאזלינן בתרה, וא"כ מהו שכתבו דהשתא גרושה לפנינו הא ניזיל בתר חזקה דמעיקרא, ועי"ש מש"כ לבאר בדבריהם, ובאבנ"מ סי' קכ"ז ס"ק ב' פי' בד' תוס' דחדא שינוייא הוא דמאחר דאיכא חזקת כשרות וגרושה לפנינו ה"ז כתרתי לריעותא ואמרינן שמעיקרא היתה מגורשת, וכ"כ בש"ש ש"ג פי"ד והביא כן מהפנ"י, וע"ע מחנ"א אישות סי' ג' מש"כ בביאו"ד תוס', ובאמרי ברוך בג' השו"ע אהע"ז סי' י"ט פי' ד' תוס' כפשטן, ומה שתמהו האחרונים דחזקה דמעיקרא עדיפא בכ"מ פי' דמ"מ א"א להרוג ע"פ חזקה זו, ומאחר שהיא גרושה לפנינו לא קטלינן לה. – ומעתה לפ"מ שתי' תוס' דהוא משום חזקת כשרות ביארו הקה"י גיטין סי' י"ג ובשי' הגרש"ר די"ל דמאחר שתקנו זמן ומחקה לזמן איתרע חזקת כשרות דידה וממילא מוקמינן בחזקת א"א, והיינו לא מבעיא לדרך האחרונים הנ"ל דחד שינוייא הוא א"כ כל שנסתלק חזקת כשרות אזלינן בתר חזקת א"א, ואף להמחנ"א ואמרי ברוך דתרי שינוייא נינהו מ"מ י"ל דרש"י יסבור כתי' בתרא.

ובקצוה"ח סי' ל' ס"ק א' תי' ד' רש"י עפ"ד השו"ע שם דבדין מרומה אף בדיני ממונות בעינן דרישה וחקירה, ומעתה כ' עפ"ד הנמו"י דבשטר בלא זמן אין בו דו"ח ופסול מה"ת, והא דמהני בגט הוא מדין כל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש ואפקעינהו רבנן לקידושין מיני', ובגזייה לזמן הוי כדין מרומה בזה הדרא לדין תורה דבעינן זמן, והיינו דקאמר לרמאי לא חיישינן דאי איכא רמאי מיפסל מפאת שאין בו זמן, [ודלא כמש"כ תוס'] ותמה הגרש"ר (אות רלד) דמאחר שהי' בו זמן הרי הוכשר ואיך יפסל אח"כ, [ולכאו' י"ל דמ"מ ב"ד אינם יכולים לדון עפ"ז] עוד הק' דמה הוצרך רש"י לחזקת א"א תיפו"ל שאין כאן גט, עוד הק' הקה"י גיטין סי' י"ב דא"כ כשלא זינתה ג"כ יפסל ומדוע נשאת לא תצא.

**בא"ד** ומשני לרמאי לא חיישינן כ' הפנ"י בגיטין יז: ובעל"נ הא דבשמעתין לא אמרינן כן, דהכא להצלת עצמה תעשה כן.

**אשת שני מתים**

**בגמ'** ואי זיקת ב' יבמין דאורייתא הק' **התו"י** דהא המאמר הוא מדרבנן, וכ' דאתיא כב"ש דמאמר קונה מה"ת, והנה מש"כ דקונה קנין גמור צ"ב דא"כ אין כאן אשת ב' מתים דהא אמרי' לעיל כט. דלמ"ד קונה קנין גמור בגיטא סגי לה וא"צ גט מהראשון, ולכאו' כוונתו כר' אלעזר דקונה רק לדחות בצרה, וע"ז א"ש דהיא אשת ב' מתים, וכמש"כ תוס' לעיל כט. ד"ה לא, ועמש"כ שם באורך בזה, ומשמעתין מוכח כד' תוס', וצ"ע ע"ד הגר"ח, ועמד בזה החזו"א (סי' קל"ד לסוגיין) עי"ש, ושם הק' לד' הרשב"א דהו"ל הותרה ונאסרה וחזרה והותרה ולא תחזור לזיקתה, ובקה"י כ' דלדין אשת ב' מתים א"צ זיקה משתי מתים עי"ש, ואין בזה ישוב להגר"ח. – ולד' רש"י לעיל כט: ד"ה השתא דמאמר קונה מדרבנן אף לב"ש א"כ קו' התו"י במקומה עומדת, ואף למשנ"ת לעיל כט. בתוד"ה בש"א דלמ"ד קונה קנין גמור בודאי מודה רש"י דהוא מה"ת, אכן בשמעתין בפשוטו ליכא לפרושי הכי וכמשנ"ת דא"כ אין זיקה מחמת הראשון, ושמא י"ל למש"כ הרמב"ן שם דמ"מ לא נתקיימה המצוה א"כ שפיר חשיבא אשת ב' מתים, אכן מד' ר' שמעון מבואר דאי קונה המאמר אין כאן אשת ב' מתים.

**בגמ'** וגזירה שמא יאמרו וכו' מקשים למ"ל גזירה זו תיפו"ל דמדרבנן המאמר קונה והם ב' יבמות הבאות מבית א', וביארו בזה בחי' הגרנ"ט ובאב"ע פ"ו מיבו"ח הט"ז ובשי' הגרש"ר ע"פ המבואר בתו"י בדף לב. ד"ה נתן דכשנותן גט למאמרו פקע המאמר למפרע כאילו לא היתה אשתו מעולם, ומה"ט אף במת מן הדין פקע המאמר למפרע ואין כאן ב' יבמות הבאות מבית א', וע"כ הוצרכו לגזירה, ולפ"ז מה ששנינו לעיל יז. ולעיל ל. דע"י מאמר חשיבא צרת ערוה כ"ז ג"כ משום גזירה, אבל מדינא מאחר שמת אין כאן גזירה, אמנם **בחזו"א** סי' קי"ח ס"ק ח' הוכיח מדע"י מאמר היא צרת ערוה מוכח דבמיתה לא בטל המאמר למפרע, ואין לדמות מיתה לגט עיי"ש, וע"ע בסי' קכ"ח ס"ק ז', ולדבריו הדרא קו' הנ"ל לדוכתה. ובאב"ע שם כ' דאף בזיקה לאחר שמת פקע הזיקה, וביאר בזה ד' רש"י לעיל ל: [ויעוי"ש ברמב"ן] דמבואר דבעינן לגזירה דשמעתין ולא הוי ממש ב' יבמות הבאות מבית א', משום דכיון דמת בטלה הזיקה.– **הרמב"ם** פ"ו מיבו"ח הכ"ז וכ"ח חילק הגזירה לשתים, בהכ"ז כ' שאינו מייבם אשת ב' מתים מדרשא דזיקת יבם א', ובהכ"ח כ' מ"ט לא יחלוץ לבעלת מאמר וייבם צרתה משום גזירה שלא יאמרו ב' יבמות וכו' עי"ש, ועי"ש לח"מ, ועקר"א. וע"ע בדף לב. משכ"ב.

**בתוד"ה** מדרבנן משמע דאשת ב' מתים בשום מקום לא הויא אלא מדרבנן לכאו' כ"נ גם ברש"י לעיל ל: סוד"ה זו (ב). ועי' באוסף חדו"ת להגרא"ק (עמ' פח) דהק' לפ"מ שהוכיחו תוס' מלק' צו: דאשת ב' מתים מה"ת, א"כ תיקשי התם קו' רש"י דאף בלא כנס ולא עשה מאמר תיאסר מדין זיקת ב' יבמים עי"ש.– וע"ע בגיטין מג: תוד"ה ואין שהוכיחו מהסוגיא שם דאשת ב' מתים מה"ת וכ' דהכא במאמר דרבנן ע"כ הוא דרבנן, ועי"ש מהרמ"ש בביאו"ד, ויעוי"ש עוד בטעמא דאשת ב' מתים אינה מתייבמת מה"ת.- בעיק"ד תוס' שדנו האם אשת ב' מתים דאורייתא צ"ב דבגמ' בגיטין מבואר דמשכח"ל רק בקידושי חוץ, וא"כ תליא אי קי"ל דמהני קידושי חוץ, ואי לא מהני קידושי חוץ מבואר בגמ' דלא משכח"ל אשת ב' מתים ועי' בתו"י ד"ה ונגזור וצ"ע, אכן בתוס' לעיל י. מבואר דקידושי דריו"ח הוא ג"כ אשת ב' מתים וא"כ משכח"ל אשת ב' מתים מה"ת להלכה, וע"ע בר"מ פ"ז מאישות הי"ג שכתב דקידושי חוץ הוא ספק, והק' הלח"מ דא"כ הו"ל להר"מ להביא דנפ"מ לאשת ב' מתים.

**דף ל"ב ע"א**

**בא"ד** גבי בן תשע וכו' השני' חולצת או מתייבמת הראשונה שהיא בעלת זיקת ב' יבמין חולצת ולא מתייבמת לפנינו במשנה הגירסא להיפוך הראשונה חולצת ולא מתייבמת והשניה או חולצת או מתייבמת, וכ' האו"ש פ"א מיבו"ח הי"ז (ד"ה וזה) וזה רבות בשנים הקשיתי על שיטת רש"י [דביאת קטן קונה מה"ת] ממשנה ערוכה וכו' ותמוה טובא כיון דמה"ת קונה אותה לכל מילי דיבום וא"צ חליצה וסגי בגט א"כ הא חליצת הראשונה פוטרת השניה דצרתה מחד בית הואי וכו' ואף אם נגרוס כפי גירסת הירושלמי להיפוך השניה או חולצת או מתייבמת והראשונה חולצת ולא מתייבמת [א"ה היינו כגירסת התוס'] מ"מ קשה איך לא נגזור דילמא חליץ ברישא להא והדר מייבם לחברתה כמו שגזרו (בדף כח. ובדף ל"ב ובדף מ"ד) וכו' עי"ש, ביאוה"ד דדעת רש"י בקידושין יט. דביאת קטן קונה מה"ת א"כ משהגדיל הרי היא אשתו מה"ת וביאתה או חליצתה פוטרת חברתה, ואיך אפשר לייבם צרתה הרי מה"ת עובר בבית א' הוא בונה, ובשי' הגרש"ר (אות רמד) כ' ליישב דהא אף לרש"י אין חייבין מיתה על אשת קטן א"כ י"ל דאינה אישות גמורה, וכשחולץ לה לא מהני לפטור צרתה, וכיו"ב דנו האחרונים בחצי שפחה וחב"ח דאין חליצתה פוטרת חברתה, וכ"כ הראשונים בפ"ב בזיקה ככנוסה, והובא לעיל כו:, וע"ע עויו"ט סי' קע"ט משכ"ב.

**בא"ד** ומיהו כי ליכא צרה וכו' **ערע"א** שנתקשה דלתנא דהתם דאשת ב' מתים אסורה מצד עצמה ע"כ מיתסר אף בדליכא צרה אבל לתנא דמשנתינו אין מקור לזה עי"ש, וילה"ע דלכאו' מלישנא דמתני' משמע דכל שיש זיקת ב' יבמין אינה מתייבמת.

**צרת אשת שני מתים**

נמצא דפליגי סוגיא דידן ודלקמן בתרתי א. דלסוגיא דלק' אשת ב' מתים מה"ת ואסורה מצד עצמה, ולסוגיין מיתסר משום גזירה, ב. אי אסרינן צרתה דלסוגיין אסירא ולסוגיא דלק' שריא, והרע"א דן פלוגתא שלישית בדליכא צרה דלסוגיין שריא וסוגיא דלק' אסירא, והכל תליא בפלוגתא קמא דאי אב"מ מה"ת א"כ גזרו אף בדליכא צרה וי"ל דלא גזרו במקום צרה, אבל אי דרבנן בהכרח הגזירה משום צרה.- וצ"ב בטעמא דמילתא דסברה סוגיא דלק' דלא גזרו צרה ומ"ש מכל ערוה דרבנן דאוסרת צרה, וה"נ כיון שאסירא מדרבנן אטו אשת ב' מתים דאו' א"כ תאסור צרתה, ועמש"כ לעיל כז. האם כל ערוה דרבנן אוסרת צרתה, ומד' הר"מ הנ"ל מבואר דמדינא אשת ב' מתים אוסרת צרתה ובעינן לגזירה מיוחדת, והוא כמשנ"ת לעיל כז. בשיטת הר"מ דלא כל ערוה דרבנן אוסרת צרתה, ובחי' ר' ראובן סי' י"ב הביא מחתנו הגר"ד זצ"ל דאמר שמא היא אשת אח מנפילה זו ע"כ אינה פוטרת צרה, ויל"ד עוד אם הפוטר הוא מה שחל זיקת ב' יבמין א"כ הו"ל ערוה לאחר מיתה שאינה פוטרת צרה, אכן בפשוטו א"צ שיחול זיקה בפועל, ועוד העיר בחי' ר' נחום (אות תקלח) דלמאי דס"ד לעיל ל. דבעלת מאמר לא תאסור צרה א"כ ה"ה הכא לא תאסור צרה.

והנה בפשוטו לפום סוגיין אינו דין דאוסרת צרתה דהא עיקר הדין הוא משום גזירה אטו צרה, אבל אין זה דין שאוסרת צרתה דהיא עצמה לית בה איסור, והק' **הקר"א** דבגמ' לעיל יב. אמר רב יוסף דאיסור הצרה הוא משום צרת אשת אח מאב, ושמא י"ל דגדר הגזירה הוא דמדרבנן אשת ב' מתים אסורה ואוסרת צרתה, וזהו מקור לד' תוס' דאע"ג דליכא צרה אסורה ומתיישבא קצת קו' הרע"א, אכן בתוס' מבואר לא כן, דלפום תנא דסוגיין אין באשת ב' מתים איסור עצמי ותאסור צרתה, ובאמת צ"ב די"ל דתנא דמתני' סבר דאשת ב' מתים דאורייתא וגזרו במאמר דרבנן אטו אשת ב' מתים ואוסרת צרתה, וכן נתבאר לעיל בשיטת הרמב"ם, וכ"כ התו"י בדף לא: ועי' יש"ש סי' י"ד בדרך זו, וצ"ב מ"ט הש"ס הכא לא מפרש כן.- עוד יל"ע האם צרת אשת הראשון ג"כ חולצת ולא מתייבמת דאי מדין צרה הא אין צרה לאח"מ, אבל אי משום גזירה דשמעתין שפיר יש לגזור אף בזה.

**נתן גט למאמרו**

**בגמ'** אמר רבא נתן גט למאמרו הותרה צרתה ופירש"י אשתו הראשונה הק' **הרשב"א** דמד' רבא נראה דדוקא נתן גט למאמרו אבל אם נתן סתם או שפירש למאמרו ולזיקתו לא, וכדמוכח בפ' ר"ג, ואילו לטעמו דרש"י בכה"ג גם הותרה, וכה"ק הרמב"ן [וברמב"ן הביא מרש"י שפי' כשיטת הראשונים] ובתוס' לק' נב: סוד"ה אי כ' דאה"נ דאם נותן גט לזיקתו צרתה מותרת, ולד' רש"י ותוס' הא דאמר נתן גט למאמרו כ' הקר"א דקמ"ל דאע"פ שנתן גט רק למאמרו אעפ"כ היא אסורה. – ומבואר בתוס' (שם) דצרתה שעמה בבית אסורה, ולא הותרה אלא צרה דמתני' שהיא מבית אחר, וכ"ה לד' רש"י, והראשונים פירשו דצרתה היינו שעמה בבית דעד שלא נתן הגט צרתה אסורה, אבל כשנתן גט למאמרו הותרה, ולכאו' הוא מהטעם שאמרו בסמוך דמאמר דעבד שקלי', וצ"ב מדוע הכא לא מפרש זאת, ולרש"י ניחא.

**בגמ'** אבל היא אסורה דמחלפא בבעלת גט כ' התוס' לק' נב: ד"ה או דאסורה נמי לאחין, ועחזו"א סי' קכ"ח ס"ק ז' (ד"ה ויש) לדון לד' הראשונים דצרתה מותרת האם ה"ה היא מותרת לאחין, ואשכחן בכמה דוכתי חילוק בין אחין לצרות וכמשנ"ת בדף מ:.- בהא דגזרו בה דמיחלפא בעלת הגט ולא בצרתה לרש"י לק"מ דצרתה לא שייך לאיחלופי בבעלת הגט דהא אף אם נתן גט לזיקתו ג"כ צרתה מותרת, דצרתה אינה מבית א', והראשונים כ' דבדידה גזרו משום דעשה בה מעשה.

**ברש"י** ד"ה הותרה לשלישי כשימות שני וכ' הראשונים דדעת רש"י דהיא עצמה אסורה לו כדין בעלת הגט אבל לאחיו מותרת, וכ"ה ברש"י לק' נב: ד"ה נתן, וברמב"ן כ' דלרש"י ה"ה צרתה אסורה לו, דבדידיה גזרינן משום בעלת הגט, ולפמשנ"ת ברש"י דלא הותרה לאחין אלא כשמת, א"כ ה"ט דהוא אסור אף בצרתה דהרי לא הותר אלא כשמת וצ"ב, ויל"ע האם אסור בקרובותיה, והתוס' שם והראשונים כאן והתוס' לק' נב: נחלקו ע"ז, והביאו דדעת הרמב"ם (פ"ה מיבו"ח ה"ד) כרש"י, והשיגו הראב"ד. – עוד נראה מד' רש"י דרק כשימות שני הותרה לשלישי, אבל כ"ז שהוא חי מיתסרא כדין גרושת אחיו, כן דקדק **בתורא"ש** (לק' נ: ד"ה מאמר), וכ"נ בר"מ פ"ו הכ"ט, וצ"ב טעמא דמילתא מה עדיף מותו מחייו ועי' ראמ"ה משכ"ב, ובשי' הגרש"ר (אות רמ"א) ביאר דמחיים אסירא מדין גרושת אח אבל כי מת חל יבום על הזיקה, ובזה הותר גם איסור גרושת אח, דיבום מתיר את כל האיסור, וע"ע זכר יצחק ח"ב סי' י"א מש"כ לבאר בזה.

**בתו"י** ד"ה נתן ומאמר דעבד שקליה ונמצא כאילו לא היתה אשתו מעולם, והוא דבר חידוש דע"י הגט בטל המאמר למפרע, ולפ"ז לכאו' אף בלא מת שני מותרת לשלישי ודלא כמשנ"ת בד' רש"י והר"מ. – וכתבנו לעיל לא: לד' התו"י האם במת בעל המאמר ג"כ פקע מאמר למפרע. [העירוני בביאו"ד התו"י דמאמר יסודו תחילת יבום, וכל שלא בא הדבר לידי גמר פקע הקנין, ואשכחן יסוד זה בכמה דוכתי, ערשב"א קידושין ס. בקידושין דריו"ח במת תוך ל"י, וע"ע חי' הגרנ"ט בדין זיקה שהביא ד' הרשב"א, ועי"ש מש"כ עפ"ז בזיקה, וע"ע חי' הגרש"ר נדרים סו"ס ט"ז כיו"ב לענין הפרת ארוס].

והנה צ"ב בטעמא דהותרה אפי' היא ומדוע לא מיתסרא משום גרושת אחיו וזהו קו' התו"י ותי' דפקע למפרע והוא דבר הצ"ב וכנ"ל, וכן דמד' רש"י והר"מ לא נראה כן דא"כ אף בלא מת, ועוד מדוע היא עצמה אסורה, **ובקה"י** סי' כ"ח כתב לחדש דמאמר כיון שאינם קידושין גמורים דאינו קנין גמור אלא קונה ומשייר אינו אוסר בקרובות [ואע"ג דזיקה אוסרת בקרובות כבר נתבאר לעיל כט: דזיקה עדיפא ממאמר, דזיקה הוא קנין גמור אלא הוא קלוש משא"כ מאמר] ודימה זאת לחצי שפחה וחב"ח שאינו אוסר בקרובות, ויעוי"ש שכתב שאפשר שזהו כוונת התו"י וצ"ע, והעירו לו דברש"י לעיל כז: ד"ה ומודה וד"ה ומאמר מבואר דמאמר אוסר באיסור קרובות, ובשי' הגרש"ר (אות רלט) כ' די"ל דלא אסרו קרובות אלא כ"ז שהיא אשתו.- ובאמת דמהא גופא דהותרה לאחין ואין בזה משום בית א' הוא בונה מוכרח דפקע מאמר למפרע וכאילו לא נתייבמה.

**וברשב"א** בתשו' (ח"ד סי' ש"ג – נדפס כאן בראש ס' קוה"ע) נשאל בזה וז"ל השאלה וזה פלא דאיך הותרה היא לייבם הא הויא גרושת אחיו במאמר, והשיב וכ' בתו"ד וז"ל ועיקרה דמילתא משום דמאמר דרבנן הוא ואינהו לא אחמור בכה"ג טפי שיהא המאמר קונה קנין גמור ושתהא ככנוסה גמורה וכו' והיינו נמי שיש מאמר אחר מאמר וכו' עכ"ד, נראה דהן הן הדברים דמאמר אינו קנין לאסור בקרובות, (ולפ"ז מוכח דזיקה עדיפא וכמשנ"ת), וז"ל המאירי ר"פ ר"ג (ד"ה וקודם) וכן קדושין אלו אע"פ שפוסלין אותה לשאר אחים אינם מעמידים אותה עליהם באיסור אשת אח עכ"ד, וצ"ב דמדאיכא איסור צרת ערוה במאמר אלמא דיש איסור אשת אח, דאיסור צרת ערוה הוא מדין אשת אח, ע"ע בחזו"א סי' קכ"ח ס"ק ז. שנתקשה טובא מדוע אין איסור גרושת אחיו, ורצה לפרש פי' חדש דלא כהראשונים עי"ש. – ע"ע משנ"ת לעיל כז. ברש"י ד"ה חלץ מד' הרש"ש בדף כו: וחזו"א סי' קכ"ח ס"ק ט'.

כתב **המנ"ח** מ"ע רס"ח [ה] ונראה ג"כ דאם יבם עשה מאמר ביבמתו ונתן גט בפירוש למאמרו דמבואר בשו"ע די"א הותרה אף לבעל הגט מ"מ פסולה לכהונה מדרבנן, כיון דהגט פועל דהותרה לו ולאחין, כנ"ל אע"פ שלא מצאתי ד"ז בפירוש נ"ל כן מצד הסב' עכ"ד בקוצר.

**בתוד"ה** גט ולרבא יתן גט למאמרו כ' הרש"ש לק' סוף דף נ' דלד' רש"י י"ל דאף צרתה אסורה וכמשנ"ת, א"כ לא יקשה רק מב' יבמין ולא מב' יבמות. – והדברים מבוארים **ברמב"ן** לק' נ: (ד"ה עשה) וכ' די"ל דתנא לא תני תקנתא עי"ש, **ובתורא"ש** (לק' נ: ד"ה מאמר) תי' דלרש"י לא הותרה אלא כשמת וא"כ לק"מ.

**בא"ד** ותירץ דלכתחילה אין לעשות כן כ' החזו"א (סי' קכ"ח ס"ק ח') ונראה דר"ל אם דעתו לכנוס אחת, אסור ליתן גט למאמרו, אבל אם דעתו לחלוץ מותר עכ"ד.

**בגמ'** ת"ר בא עליה חייב משום אשת אח ופירש"י בא עליה בחיי אשתו, והיינו דקאי ארישא דמתני', אכן הרשב"א והריטב"א הביאו **ר"ח** דמפרש דאסיפא דמתני' קאי דבא עלי' לאחר מיתת אשתו, וכ' ע"ז הרשב"א ולא ידעתי מפני מה חייב משום אחות אשה אחר שמתה אשת החי, והביא תוספתא כד' ר"ח ועי"ש ובריטב"א מש"כ ליישב התוספתא. ובישוב שיטת הר"ח עי' בחי' הגרש"ר סי' ג' אות ה', ובשי' (אותיות רנג – ה') ובחי' ר' נחום (אות תקמו).

**קנין יבום כשלא חל איסור אחות אשה**

**בגמ'** כיון דאיסור אחו"א לא חייל תתייבם יבומי הק' **האחיעזר** ח"א סי' ג' דהרי זה נראה פשוט דאע"ג דאיסור אחו"א לא חייל מ"מ לא תפסי קידושין, ועי"ש דנפ"מ באשה שהיא נדה דלא חל בה איסור אשת איש או אשת אח דאאחע"א ובודאי לא תפסי בה קידושין, [ויעוי"ש שהביא ראי' לזה] וא"כ כיון דלא תפסי קידושין משום אחו"א הא פקעה זיקה, ויעוי"ש מש"כ לדון דיהא עשה דוחה ל"ת על איסור אחו"א וממילא תפסי קידושין עי"ש, **ובחזו"א** (סי' קל"ד לדף י"ג א') הביא דבריו וביאר דבפשוטו הקו' ע"ד הרמב"ן בדף כ' דמה דלא תפסי קידושין מונע זיקת יבום, ובחזו"א כ' דאף זולת הרמב"ן ק' דודאי מצות יבום הוא ליקח לו אשה כדכתיב ולקחה לו לאשה וכתב ריא"ז שאם ייבם בלא עדים שלא קנה צריכה חליצה אלמא דלא קיים מצות יבום כל שלא קנה [ומה שהוכיח החזו"א מהריא"ז נתבאר בדף לט. די"ל דמתקיים מצות יבום אלא דמ"מ אין בזה נעשית כאשתו וע"כ בעיא חליצה] ותי' דכל היסוד דאע"ג דאאחע"א מ"מ לא תפסי קידושין כ"ז הוא ע"פ הסב' דמשני ר"א דאיסור אחו"א מיתלא תלי וקאי, והאיסור איתא במציאות לקוברו בין רשעים גמורים, אבל להס"ד דלא אמרינן מיתלא תלי וקאי היינו דהאיסור השני אינו במציאות כלל, וא"כ אינו מונע תפיסת הקידושין, וא"כ לפ"ז למסקנא איסור אחו"א ג"כ מונע תפיסת הקידושין, ועפ"ז תי' קו' תוד"ה לא ובעזה"י יתבאר שם, ויל"ד בתירוצו די"ל דאע"פ דלא חל האיסור מ"מ אית בה שם ערוה, והדין דלא תפסי קידושין בערוה לא תליא באיסור, וכמבואר בפשוטו ברש"י בדף נב. דביבמה לא תפ"ק משום אשת אח אע"ג דליכא איסורא מ"מ היא ערוה ועמד בזה בשי' הגרש"ר (אות רנז) [ולפמש"כ בכ' הגר"ח בביאו"ד רש"י וכן הובא באמר"מ משמו לכאו' אין ראי'], וע"ע בתשובת האחיעזר ח"א לד' אות י"א משכ"ב.- ולכאו' יש להוכיח דערוה לא תליא באיסור מפחותה מבת ג"ש דאינה ערוה (ועמש"כ לק' לד: בתוד"ה מתוך) ואעפ"כ לא תפסי קידושין, וי"ל הטעם עפ"ד הרמב"ן בדף מט: דהטעם דערוה לא תפסי קידושין משום דלא חזיא לביאה, א"כ בפחותה מבת ג"ש מה דתפסי קידושין הוא משום דעתידה להיות בת ביאה אבל הכא לא עתידה להיות בת ביאה, ויל"ע בחייבי לאוין שהם ערוה אליבא דר"ש דלא חל הערוה האם תפסי קידושין.

**ובקוה"ע** סי' ג' אות י' תי' דיבום דאשה הקנו לו מן השמים שפיר חייל יבום אע"ג דהיא ערוה לתפיסת קידושין, וכל הדין דערוה אין בה יבו"ח הוא משום דהיא ערוה גמורה גם לאיסור, ולכאו' לפמש"כ החזו"א דהקו' היא לד' הרמב"ן בדף כ' דכל דלא תפסי קידושין אין זיקה לכאו' אינו עולה יפה תירוצו, והקוה"ע למד דהוא גזה"כ דלא תפ"ק אין זיקה, וכ"ז בערוה גמורה, וכד' הקוה"ע תי' גם באפק"י ח"ב סי' ל"ה (ד"ה אולם) והוסיף דכל יבום ג"כ הרי היא ערוה וכדפירש"י בדף נב. ואעפ"כ חייל יבום, וכמש"כ תוס' בדף מט: דביבמה לא תפסי קידושין אלא ביאה הוא דאית בה, היינו דיש בה רק דין יבום דילפינן מגזה"כ דולקחה.- והעירוני דלשיטת רש"י ודעימי' דערוה מפקעת קידושין א"כ אין סב' לומר דקנין יבום חייל, דלא עדיף קנין יבום ממה שהיא אשתו מכבר.

ויסוד הדברים דערוה דלא תפסי קידושין מ"מ יבום מהני מבואר **במקנה** קידושין סח. (בד"ה אלמא) דכ' דאף אי נדה לא הוו תפסי קידושין מ"מ מהני יבום עי"ש, ועמש"כ ריש פרקין כיו"ב מהאב"ע סוף הל' יבו"ח על אחות זקוקה לד' התורי"ד בדף מא. דלא תפ"ק מ"מ יבום קונה, וכן נתבאר שם דה"ט דבשניות חייל יבום אף להסוברים דלא תפ"ק, וכן הוכיחו מריש מכילתין דשו"ט דנימא עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, וק' דמ"מ כיצד יחול היבום הרי היא ערוה, ותי' דיבום קונה. – ולהיפוך נתבאר לעיל כז: בזיקה אי נימא דהוא מה"ת דהק' הרמב"ן דלא יחול יבום אע"ג דתפסי קידושין, וכ"ה בתורי"ד רפ"ב בזיקה ככנוסה.

**שם** הק' בשי' הגרש"ר (אות רסב) כיצד תתייבם יבומי הא אי שרי לייבם ע"כ פקע איסור אשת אח ונמצא עובר באיסור אחות אשה וצ"ע, [ולפמש"כ בסמוך מהאחיעזר י"ל דקו' הש"ס דנימא דאשת אח נדחה מפני היבום, ומ"מ לא יחול אחו"א, דאין איסור חל על איסור שנדחה, ויל"ד בזה דמ"מ בגמר ביאה כבר נעשית כאשתו ובזה בודאי יחול איסור אשת אח ונגזור אטו גמר ביאה וכמש"כ תוס' לעיל כ:]. – הק' החזו"א (סי' קל"ד ס"ק ט"ו לסוגיין) דכיצד תתייבם יבומי הא אע"פ שלא חל איסור אחות אשה כ"ז לענין חיוב ואיסור גמור אבל איסורא מיהא איכא, ותי' דר"ש לק' ע"ב ס"ל דאין דין לקוברו בין רשעים גמורים [ועמש"כ שם דמבואר בחזו"א דליכא איסורא, ועוד נתבאר שם דבתוס' מבואר דמודה ר"ש דיש איסור אלא שאינו נקבר בין רשעים גמורים] עוד כ' דמאחר דליכא כרת אמרי' עדל"ת, ויל"ד בזה עפמשנ"ת לעיל כז: בדעת ר"ח בזיקה דאורייתא דלא אמרי' עדל"ת כיון דהוא שֵם לאו שיש כרת, שו"ר בפמ"ג בכללי אאחע"א (ביו"ד סוף ח"א, ד"ה תשובה) שעמד בזה וכ' דשמעתין להס"ד דלא חל האיסור, ע"ע ברכ"ש סי' ט' אות ז' דמדבריו נראה דפי' דאין הקו' דתהא מותרת להתייבם אלא שלא יתחייב משום אשת אח עי"ש.

**בגמ'** אר"א איסור אחו"א מיתלא תלי וקאי אי פקע וכו' והילכך לא פקע באחיעזר (שם) הק' מנלן ההכרח לסב' זו, הא י"ל דפקע אשת אח וחייל אחו"א וממילא חוזר האשת אח, וביאר ע"פ דרכו דלשינוייא דהש"ס דמיתלא תלי מטעם זה יש כאן ערוה למניעת תפיסת קידושין ומשום ה"ט לא חל זיקה, ומה דאמר איסור אחו"א מיתלא תלי הכוונה להורות שבמציאות עומד אחו"א לחול, [ויעויין בקוה"ע סי' ל"ב סוף אות ח' דג"כ נקט דמהא דאמרי' מיתלא תלי וקאי מוכח דסיבת האיסור קיימת, ומה"ט זה מונע תפיסת קידושין, ולא ברירא לי דלכאו' הוא סב' פשוטה דמיתלא תלי וקאי ואין ראי' דאיכא השתא איסור השני].

ובאחיעזר תי' עפ"ז קו' חכ"א והיא כתובה על ספר אפק"י ח"א סי' ז', דהנה יסד האפק"י ונתכוין בזה למהרש"ל לק' לג. דאיסור ל"ת שנדחה מפני עשה לא חשיב שנסתלק האיסור לגמרי, ואין איסור אחר חל עליו, [ועמש"כ לק' לג. כוונה אחרת בד' המהרש"ל] א"כ מדוע לא נימא דאיסור אשת אח לא יופקע לגמרי, אלא יהא בתורת דחי', וממילא לא יחול איסור אחו"א, והאחיעזר תי' ע"פ דרכו דמ"מ ערות אחו"א פוטרת מיבו"ח אע"פ דלא חיילא האיסור, ועי' באפ"י אות י"ב מש"כ מהגרח"ע. והעירוני דהא בפ"ק מקשינן דיבא עשה וידחה ל"ת שיש בו כרת ומקשים דהא ערוה ולא תפסי קידושין ונאמרו ד' תירוצים **א.** דיבום קונה וכמשנ"ת, **ב.** דהערוה תלויה באיסור **ג.** דמצות יבום מתקיימת בלא קנין, **ד.** הגרשש"ק תי' דכח העשה לדחות השם ערוה, ומעתה בשינויא דהש"ס כיון דליכא איסור א"כ יבא עשה וידחה ל"ת, ושמא י"ל דמאחר שאין כח הדחי' על האיסור ה"ה אין כח דחי' על הערוה דיש בזה חומר דכרת, וכעי"ז נתבאר לעיל כז: בד' הרמב"ן למ"ד זיקה דאורייתא, ובאפק"י ביאר דהסב' דהיתר אש"א הוא לצורך יבום, ומאחר דלא יחול יבום לא חל היתר אש"א, וע"ע לק' בדעת ב"ש וב"ה בפ"ק אי ס"ל סב' רב אשי.

וכתב האחיעזר דלפ"ז מדוקדקים ד' רש"י שמבואר בדבריו דאחו"א הוא הפוטר ולא האשת אח, ונתקשה בד' תוס' דסברי דהאשת אח פוטר, הא להנתבאר יפטור האחו"א, וכ' דלד' תוס' צ"ל דאף לשינוייא דהש"ס סברי דתפסי קידושין, רק לפ"מ דאמרי' לק' דלקוברו בין רש"ג דהאחו"א הוא הפוטר ושמעתין לר"ש דל"ל לקוברו ברש"ג. ומש"כ דהאחו"א הפוטר כ"ה בחי' **מרן רי"ז הלוי** ופי' דסובר דכיון דאיסור אחו"א מוכן ועומד לחול מטעם זה גורם דלא יתפוס יבו"ח עי"ש, וכ' ע"פ דרכו דאף תוס' מודו לזה דהאחו"א פוטרת את עצמה מטעם אחו"א אבל לפטור צרתה לא מהני, דלהדין צרת ערוה בעינן לאשוויי בצרה דין ערוה, ולזה בעינן שבפועל יחול בה הערוה, וע"ע באפק"י מש"כ לבאר פלוגתת רש"י ותוס', ומדוע רש"י לא פי' כתוס' דהאש"א פוטר עי"ש, ויל"ד דרש"י ס"ל דהוא אשת אח מנפילה זו ואינו פוטר, וע"ע בשי' הגרש"ר (אות רסג).

**התוס'** לעיל יג: ד"ה דלא עמדו לכאו' בקו' הש"ס ופירוקה, וכבר תמהו שם המהרש"א והגרי"פ בג'. – **ברע"א** במהדו"ת סי' קט"ז כ' דלא אמרינן מיתלא תלי וקאי במחוסר מעשה, ואף אם נעשה המעשה לא יחול איסור השני, והרע"א האריך טובא בראיות שלא כיסוד זה, וצ"ב מה מקום הי' לחלק בזה, ומדוע כשנסתלק הראשון לא יחול השני.

**בתוד"ה** שנשא אע"ג דבכה"ג וכו' **המהרש"ל** פי' כוונתם דלהמבואר בפ"ק דכיון דלא חל איסור אשת אח חשיב שלא במקום מצוה, א"כ לאחר מיתת אשתו נתיר ליבום, והיינו דלא יהא נאסרה כיון דלא חל עדיין נפילה ליבום, והיינו דדין נאסרה הוא כשנאסרה בשעת נפילה אבל הכא אכתי ליכא נפילה, וק' דלשיטת תוס' בדף ב. דנאסרה מיתסרא משום דרכי נועם א"כ ה"נ יש לאסור משום דרכ"נ, ועי' בחו"ש מרן רב"ב סי' י"ד ובשי' הגרש"ר משכ"ב, **ובמהרש"א** פי' דק"ל דמאחר דר"ש סבר דאאחע"א א"צ צריך לסבור כב"ש דמתירין הצרות לאחים, והא בפ' כיצד ר"ש לא סבר כב"ש, וע"ז תי' התוס' דמ"מ הרי היא אשת אחיו, ומתבאר דר"ש פליג ביסוד הסב' על ב"ש דלא חשיב ערוה שלא במקום מצוה, ולכאו' ה"ה ב"ה סברי כן, ולפ"ז פליגי ב"ש וב"ה ביסוד הדין אי בעינן איסור אשת אח לנפילה ליבום, ובאחיעזר סו"ס ג' ביאר עפ"ד הנ"ל דחל ערוה אשת אח וא"צ איסור אש"א, וברשב"א ובריטב"א לעיל יג: כ' דב"ה פליגי כיון דשריא לשאר אחין חשיבא במקום מצוה [וצ"ע דבליכא אחין מ"ט פוטרת צרתה] ולפ"ז לא תיקשי קו' תוס' לר"ש, ועי"ש בריטב"א שתי' דב"ה סברי דחל איסור אשת אח משום מוסיף דמיתסרא לשאר אחים [ובזה ג"כ יל"ד בדליכא שאר אחים וכמבואר בריטב"א בדף לג. דכולל הוא רק כשכולל בפועל, ושמא יש לחלק בין כולל למוסיף והארכנו בע"ב, ועי' בחי' הגרשש"ק סי' י"א שעמד בזה עי"ש] ועי"ש עוד.

**בד"ה** לא ואע"ג דלא חייל וכו' נמצא דפליג בזה על ב"ש בדף י"ג: דסברי דמה"ט אינה פוטרת צרתה, ויעויין ברמב"ן לעיל יב., ועמש"כ בתוד"ה שנשא.- עי' אמר"מ סי' י' אות י"ב דאם קידשה אחיו כשהיא נדה או חייבי לאוין ולא אתי איסור אשת אח וחייל עלייהו לא יהא חיוב יבום כיון דלא חל איסור אשת אח.

**בא"ד** אע"ג דאין בה אלא איסור אשת אח לחודה עמש"כ לעיל מד' הגרי"ז דהתוס' סברי דאע"ג דלפטור עצמה נפטרת משום אחו"א מ"מ לפטור צרה כיון דלא חל בפועל איסור אחו"א בעינן לאשת אח לפטור צרה, ומתבאר לכאו' דאשת אח מאותה נפילה פוטרת צרה וכבר עמדו בזה, ובקה"י סי' ו' אות ב' כתב דמה"ט ב"ש סברי דלא פוטר צרה דהוא אש"א מנפילה זו, והדברים מבוארים בריטב"א לעיל יג: (ד"ה רבא) וז"ל וליכא הכא צר"ע אלא צרת אשת אח בלחוד דלא חשיבא ערוה עכ"ד, ולב"ה דפוטר צרה הוא משום אחו"א וכמש"כ הראשונים (הובאו בסמוך), ועי"ש באות ד' מש"כ בשיטת תוס' דאזדו לר"ש דסבר כרבי דיליף מולקחה ולדידי' אף אש"א מנפילה זו פוטרת צרה. וע"ע ברכ"ש סי' ה' מש"כ באש"א דערוה אי חשיב אש"א מנפילה זו. עוד אמרו לבאר פלוגתא דב"ש וב"ה עפ"ד הראשונים שם דמאחר דלא משכח"ל דתיתסר משום אחו"א א"כ ליכא לדרשא דלצרור לפטור צרת ערוה, ולב"ה אי ילפי מולקחה א"ש.

**ובתו"י** לעיל יג: אות א' מבואר דב"ה סברי דהאחו"א פוטרת צרה דכיון דמיתלא תלי ע"כ היא פוטרת צרה, וכן מתבאר **ברמב"ן** שם, **ובריטב"א** שם (ד"ה כיון) וז"ל איסור אשת אח לגבי יבום שריא רחמנא הו"ל לגבי יבום כמאן דליתיה וחייל איסור אחו"א למיסרה לדידה ולמיסרה לצרתה ועי"ש עוד, ולכאו' דבריו הם שלא כסב' הגמ' בשמעתין דאמרי' דלא חל איסור אחו"א, ואי נימא דר"ש פליג אכתי תיקשי לר"ש מ"ט פוטרת צרתה, ועקה"י שם משכ"ב, ובאחיעזר (שם) ביאר ע"פ דרכו דחל ערות אחו"א ופוטרת צרתה, וז"ל **המאירי** (שם) דאע"פ דאאחע"א מ"מ זהו דוקא לענין הוספת מלקות ללקות שתים הא להפקיע שם צרת ערוה מן האחרת לא עכ"ל.- ולדברי תוס' דמבואר דכדי לפטור צרה אינו פוטר האחו"א דמילתא תלי וקאי אלא בעינן איסור אשת אח בפועל הק' מו"ר הגרי"ג שליט"א (סי' ג' אות ג') דא"כ בקידשה אחיו כשהיא נדה נמצא דלא חל איסור אשת אח ואם היא ערוה לא תפטור צרה דנדה אינה פוטרת צרה, ואשת אח לא חל וצ"ע.

**בא"ד** וא"ת לר"ש משכח"ל אש"א מן האב וכו' באחיעזר (שם) כ' דע"פ דרכו דהפוטר צרה הוא אחו"א לא תיקשי קו' תוס' ופשוט.

**בא"ד** כמו איילונית כ' הבית מאיר דאף למ"ד דאיילונית אינה פוטרת צרתה הוא משום דחשיבא שלא במקו' מצוה משא"כ הכא עי"ש.

**בא"ד** למ"ד בפלוגתא היינו דלר"י יש כאן אחו"א דפוטר, וק' דלר"י ג"כ אחו"א לא תפטור לא מבעיא אי ל"ל כולל ואינו אלא לקוברו, ואף אם אית לי' כולל משכח"ל כשאין עוד אחיות שכ' הראשונים בדף לג. דבכה"ג אינו כולל, ולפמשנ"ת בגמ' מהחזו"א ואחיעזר דהשם ערוה דאחו"א פוטר א"ש, א"נ י"ל דכוונתם למ"ד דאיסור חע"א אף בלא כולל ומוסיף עי' חולין קיד. ומעילה טז. וברמ"ע מפאנו סי' קכ"ג.

**בא"ד** וכן האי דלעיל דקתני נאסרה וכו' היינו דצרת נאסרה פטורה מיבו"ח מדין אשת אח, וכשיטתם לעיל ל. ד"ה ונאסרה ועמש"כ שם.- בתורע"א (אות ה) עמד בקושייתו המפורסמת דכל צ"צ תיפטר מדין צרת אשת אח, והקדים לקושייתו ד' התוס' דידן דאשת אח פוטרת צרתה.

**אין איסור חל על איסור**

דין אאחע"א כ' התו"י לעיל יג: דמסברא ילפינן לה, אכן בפי' הרא"ש בנזיר ד. כתב דר"ש יליף מקרא דאאחע"א, והתם הדרשא על איסור כולל דלא חל על איסור, ור"ש ל"ל ג"כ איסור מוסיף כדמוכחא סוגיין וכ"ה בגמ' כריתות כג., ובתוס' בחולין קא. סוד"ה בנטמא כ' דילפינן מקרא דהתם דאאחע"א, והתם ג"כ הוא שאאחע"א אף בכולל, וכ"ה בסנהדרין פג: ד"ה פרט וכן בקידושין עז: ילפינן דלא חל איסור קל על חמור במוסיף, ובכריתות כג. ילפינן דבקדשים איסור חל על איסור ובזבחים ע. ילפינן דנבילה וטריפה חל על חלב, ואשכחן עוד קראי דיסודם מדין אאחע"א דבפסחים לה: דרשו שאין יוצאין יד"ח מצה בטבל דכתיב לא תאכל חמץ מי שאיסורו משום בל תאכל חמץ יצא טבל, ויעוי"ש ברמב"ן דהוא מדין אאחע"א (והארכנו בזה בס"ד בפסחים שם עמ' ריח) וכיו"ב דרשינן בזבחים סט: בנבילה בטמאה שאין איסורו משום בל תאכל נבילה אלא משום בל תאכל טמא. – ויל"ע בכ"ז ממ"ש בע"ב דאע"ג דאאחע"א מ"מ חל לקוברו בין רשעים גמורים, ומשנ"ת שם מד' האחרונים האם איסורא איכא, דלהסוברים דיש איסור ואין עונש, לכאו' בהכרח דדין אאחע"א הוא ילפותא ולא נתמעט אלא מעונש דאי מסב' מה מקום לחלק בזה.ובשו"מ מהדורא תליתאה ח"א סי' שצ"ו (ד"ה והנה במה) כ' ענין אאחע"א הוא דבאמת כל כוונת עונשי התורה הוא לא לנקמה רק למען שלא יוסיף לעשות כזאת והנשארים ישמעו ויראו ולכך כל שכבר נאסר לעשות מה נ"מ בין זה לזה ומה בצע כי נאסר עוד בשביל איסור אחר והא בלא"ה לא יאכל או לא יעשה בשביל זה ולכך כל שאין נ"מ כגון שאינו איסור חמור או כולל או מוסיף דאין נ"מ בעצם האיסור אם הוא מפני זה או זה הלכך אינו חל, ולכך אמרו נ"מ לקוברו בין רשעים גמורים והיינו שבאמת איסור חל רק שאין נ"מ להוסיף בענשו אבל האיסור יש לו חלות וכו' עכ"ד. ע"ע מנ"ח מ"ע ק"צ [ו] שנסתפק אי בב"נ אמרי' אאחע"א, ושוב כ' דמאחר דאאחע"א אין זה דרשא אלא סב' ע"כ נוהג אף בב"נ.

דנו האחרונים בחדא איסורא האם איסור חל על איסור, **באו"ש** פ"ד ממאכ"א הי"ז הוכיח מגמ' קידושין עז: אלמנת ראובן אלמנת שמעון אלמנת לוי דבחדא איסורא איסור חל על איסור, אע"פ שאינו לא מוסיף ולא כולל, דהיינו דכל היסוד דאאחע"א הוא שלא אסרה תורה איסור אחר אם כבר אסור מחמת איסור הראשון, וכ"כ בטעם המלך על השעה"מ הל' איסו"ב (ד"ה ואגב דאיירינן- סז: מדה"ס) ובמשנת ר"א נדרים סי' י"א אות י"ט ועי"ש מה שדחו דמשכח"ל בבת אחת בקטן שהגדיל, וכן תי' המקנה בקידושין שם, וזה תליא במשנ"ת בדף לג. האם באיסורי חפצא יש דין דחלים שני האיסורים בב"א, אכן האו"ש הוכיח כמשנ"ת דבחדא איסורא חל, ומה"ט כ' האו"ש דה"ה דחל איסור נבילה על טריפה דכיון דטריפה מצטרפת עם נבילה לכזית לדעת הר"מ ע"כ הוא כחדא איסורא וחייל זה ע"ז, ובתוס' בזבחים סט: סוד"ה רבי מבואר דנבילה לא חל על טריפה, ויעויין רע"א חולין לב. בתוד"ה ורמינהו דנתקשה בד' תוס' דהא נבילה לא חל על טריפה, וברמב"ן בחולין קא: כ' דשבת ויוה"כ איסור אחד הוא ותרוייהו שבת מקרי ע"כ איסור חל על איסור, וברשימות קה"י (יו"ל בשנת תשס"א) פי' כוונתו כיסוד הנ"ל שבחדא איסורא איסור חל על איסור, וראיתי ליישב בזה קו' הקוה"ע סי' ז' אות ה' בהא דאיתא בחולין פב. שחט שני בניה ואח"כ שחט אותה סומכוס אומר משום ר"מ חייב שתים, ואמאי הא אאחע"א, ולהנתבאר א"ש דבחדא איסורא איסור חע"א, ובעיקר הקו' עמד החת"ס בחולין פב. (ד"ה סופג) ותי' דמשכח"ל בכולל, וע"ע נובי"ת יו"ד סי' י"ג אמר"מ סו"ס ב' מלבושי יו"ט דין ק"ו סי' ד', וע"ע אחיעזר חיו"ד סי' ו' אות ה', והעירו ע"ז מהגמ' לעיל יג: דלב"ש מתירין הצרות לאחים משום דאאחע"א, והא מיירי אף בצרת אשת אח כגון אאשלה"ב וא"א מאמו, א"כ הוא חדא איסורא ואעפ"כ אאחע"א, אכן יעויין בתורע"א (אות יב) דבאמת בכה"ג דאיסור חל על איסור כגון בבת אחת מודו ב"ש דפוטרת צרתה, ובלא"ה העירוני דאאשה"ב הוא בבת אחת, אך ע"ז י"ל דב"ש סברי דאף ב"א לא חיילי תרויהו אכן התם הוא איסור אחד ממש ולכאו' אינו עובר ב' איסורים, ועוד העירו בזה לד' הרמב"ן שם בשם הראב"ד דכיון דלא משכח"ל צרה באחו"א ממילא לא דרשינן לצר"ע א"כ לק"מ, אכן בתו"י וברע"א שם לא נקטו כן, וע"ע מש"כ בנדרים (עמ' ד') בנזירות על נזירות ונדר על נדר דכ' הראשונים משום אאחע"א, והא חדא איסורא הוא.

**בגמ'** נידון בחמורה להלן נתבאר בטעמא דרבנן או דס"ל דהוא כולל דכולל שאר עריות וב' שמות הוי כולל או דס"ל דחמור חל על קל, וכ"ה בפמ"ג בכללי אאחע"א (ביו"ד סוף ח"א (ד"ה וראיתי)) שו"ר כן ברע"א דו"ח חולין דרוש ג' אות ח' ט'.

**דף ל"ב ע"ב**

**בגמ'** אר"א מודה ר"י באיסור מוסיף פירש"י בד"ה איסור מוסיף כשהאיסור מוסיף על החתיכה לאוסרה על מי [שהיתה] מותרת לו, איסור כולל שהאיסור חל על חתיכות אחרות ואותה גוררת לזו עמהם ע"י מגו [מש"כ רש"י בסו"ד ע"י מגו, ה"ה באיסור מוסיף הוא ע"י מגו כדמפרש בגמ']. – ומבואר בסוגיין דאשת איש ונעשית חמותו אינו איסור מוסיף, ובתוס' כ' דהוא איסור כולל, ובחמותו ונעשית אשת איש הוא איסור מוסיף, אלא דדנו רש"י ותוס' דאין נפ"מ עי' בתוד"ה ותו.

וקשה מכאן על פ"ה במכות כב. ד"ה מגו דכ' דחמותו ונעשית א"א דכולל הוא עי"ש, וברע"א בגלהש"ס ציין לנובי"ת [או"ח] סי' ק"כ שביאר דאה"נ דלגבי האיש בחמותו ונעשית א"א הוא מוסיף, אבל לדידה חשיב כולל שנאסרת בעוד חתיכות, ועפ"ז הגיה שם במקום לדידיה לדידה, וכ"כ הרמ"ע מפאנו סי' קכ"ג הובא בשעה"מ פי"ז מאיסו"ב ה"ח קרוב לסופו, וכ"ה במקנה (ציינו הרע"א בע"א) וכ"כ הקר"א לד. (ד"ה ועי' בדברי הרי"ף), וע"ע באפק"י ח"א סי' ח' שהאריך בזה, אמנם **בחזו"א** (סי' קל"ד לסוגיין) כתב דפרשת עריות נאמרה בתורה לדידי', וע"כ לעולם אזלינן בתר דידי', וכל מקום שהוא מוזהר היא מוזהרת, ואם הוא מוסיף לדידי' חשיב מוסיף אף לדידה, ואם הוא כולל לדידי' אע"ג דלאשה הוא מוסיף אזלינן בתר דידה, ומותיב לנפשי' (בס"ק ט"ז) מהא דלק' לד. דמבואר בגמ' (לגירסת רש"י) דבאיסור בבת אחת דנים על האשה בפ"ע ולא תליא באיש, וכ' החזו"א דדוחק לומר דהכוונה בשמעתין לגבי דידיה אבל לדידה באמת הוי איפכא והניח בצ"ע, **והגרש"ר** (אות רסט) ביאר דבעריות החפצא דאיסורא הוא האשה וע"כ דנים לעולם האם באשה חל האיסור והיינו כלפי האיש, וביאר דחלוק בזה מוסיף מבבת אחת, דבמוסיף כיון שנתוסף איסור בחפצא חשיב הוספה ואף היא ג"כ חייבת, אבל באיסורא בבת אחת כיון דלדידה החפצא דאיסורא אינו בבת אחת לא יועיל מה שאצל האיש הוא בבת אחת, [ובאמת דלפום סברתו דתליא בחפצא דאיסורא הו"ל לאקשויי בכל אאחע"א הרי חל על מי שנעשה בן י"ג דלדידי' הוא בבת אחת נמצא שחל בחפצא ב' האיסורים, וע"כ דלענין בת אחת בעינן שיחול עליו] ויעוי"ש עוד מה שביאר בסב' הנוב"י דנחלק בזה דס"ל דדין אחע"א לעולם תליא בפועל עי"ש.- ובעיק"ד הנוב"י העיר בעל"נ שם דאין בזה ישוב רק למחצה, ואכתי תיקשי במש"כ הריב"ן דא"א ונעשית חמותו הוא מוסיף ובגמ' מבואר דהוא כולל עי"ש.

**באיסור מוסיף אי בעינן שיהא בעולם וכשנתבטל המוסיף**

**בגמ'** מגו דאתוסף איסור לגבי אחים כ' **הריטב"א** וא"ת ולימא מגו דאיתוסף איסורא לכל בני העולם משום אשת איש וי"ל דניח"ל שום חלות דאשת אח עצמו דאיתוסף על אחרים ועוד דנקט איסור שאר אחים דחמיר טפי דאיתיה אפי' לאחר מיתת אחיהם עכ"ד, מש"כ הריטב"א מוסיף אשת איש אע"ג דהכא דנים שיחול איסור אחו"א הוא כמבואר בתוד"ה איסור דאיסור מוסיף הוא אף בב' שמות, אמנם בשמ"ק כריתות יד: אות ט' נקט דאשת איש לא חשיב מוסיף שיחול אשת אח כיון שאיסור אשת איש הוא רק מחיים וצ"ב כוונתו, והנה בבנין ציון סי' נ"ז תמה ע"ד הריטב"א דהא הכא מיירי לאחר מיתה וכבר נסתלק איסור אשת איש, וא"כ אין לדון משום מוסיף אשת איש, דכיון דבטל ההוספה בטל העיקר, והוכיח מכאן דאע"ג דבטל ההוספה לא בטל העיקר, והפור"י (לבעל הפמ"ג) עמד בקו' הריטב"א מ"ט לא קאמר מוסיף א"א וכ' דכיון דבטל ההוספה בטל העיקר, וכ"כ בספרו ראש יוסף עמ"ס חולין קא. בתוד"ה מאן דכל שבטל ההוספה בטל העיקר, וכ"ז דלא כהריטב"א דמבואר דלא בטל העיקר וכהוכחת הבנ"צ, וכן נקט התורת גיטין סי' קל"ז סעי' ג', והרע"א ח"ו סי' י"ז (נד' כאן) נסתפק בדבר, וע"ע אחיעזר ח"ב סי' כ"ו אות ט', וכ"ז אינו מעלה ארוכה בד' השמ"ק דהתם מיירי בעודה נשואה ואעפ"כ כ' דאינו מוסיף וצ"ב, וע"ע בסמוך בשיטת הר"מ.

והרב המגיה לאבנ"מ סי' קל"ז אות ב' (ד"ה ונסתפקתי) הוכיח משמעתין דאע"ג דבטל ההוספה לא בטל העיקר מהא גופא דאמרי' מיגו דאתוסף איסור לגבי אחין, והא הכא מיירי במת ונפלה ליבום וא"כ הותרה לאחין, וברש"ש בכריתות יד: עמד בזה, [והוסיף דהקו' לריו"ח דהותרה לכל האחין ויל"ע דהא אסירא לדידהו משום לא יבנה, ובפשוטו מיירי הכא שעדיין לא נתייבמה ונחלצה וא"כ מותרת לאחין] ותי' דמיירי שיש כאן אח סריס וכדומה שממנו לא פקע האיסור דאשת אח. והעירוני להק' עוד בנוס"א דמשנתינו מיירי בדליכא אחים וכדאמרי' דאידחי מהאי ביתא, ועלה מייתי הברייתא, וכ"ה בתוספתא פ"ה ה"ה א"כ הא לא נאסרה לשאר אחין, ואי בהיו אחים ומתו א"כ הרי בטל ההוספה, וצ"ל בדאיכא אח סריס ודוחק.– וביסוד הדברים דנמצא דאע"ג דחל המוסיף מ"מ כשנתבטל ההוספה בטל האיסור, ילה"ע ממשנ"ת לק' לג. מד' הרמב"ן והרשב"א האם יתכן שלאחר שחל האיסור ג"כ יפקע מדין אאחע"א, דהרשב"א ס"ל דלא יתכן משום דאין איסור דוחה איסור. [בהאי עניינא ילה"ע עוד בד' הרע"א בגלהש"ס גיטין צ. דהק' לד' ב"ש דכל גירושין הוא כשזנתה א"כ איך חל איסור מחז"ג על איסור סוטה, ולכאו' יל"ד דכשנתקדשה לאחר חל איסור אשת איש, ומתוך שחל א"א חל איסור מחז"ג (למ"ד דהאיסור מאירוסין, ונימא דהאיסור חל מיד כשקידש ולא כשנתגרשה) וכשגירשה אע"פ שפקע איסור א"א לא פקע איסור מחז"ג].

כתב **הרמב"ם** פ"ד משגגות ה"ג כל אלו שתיאסר זו הערוה עליהן באיסור מוסיף צריך שיהו האנשים האחרים מצויין בעולם כדי שתיאסר עליהן ומתוך שתיאסר עליהן יתוסף איסור אחר לזה, אבל אם אינן מצויין אין אומרים הואיל ואילו היו לזה בנים או אחים היתה נאסרת עליהן יתוסף בה איסור לזקן שהרי אין שם עתה לא בן ולא אח וכן כל כיו"ב עכ"ד, וק' מאחר דמיירי שהיא נשואה וכמש"כ הר"מ שם בה"ב דחייב משום אשת איש, א"כ נימא מיגו דחל אשת איש חלו כל איסורים הללו, והרי דעת הר"מ שם בהלכה ב' דמיגו דחל איסור אשת אח חל איסור אשת אב, וכן מיגו דחל אשת אח חל איסור כלתו, וכן מיגו דחל אשת אחי האב חל איסור אשת אח, וא"כ ה"ה מתוך שחל איסור אשת איש יחולו כל האיסורים הללו ומדוע הצריך הר"מ שיהיו כל האנשים הללו מצויין וזה בכלל קו' השמ"ק הנ"ל, וע"כ צ"ל כתירוצו דאיסור אשת איש לא חשיב מוסיף לאיסורים אחרים כיון שיש לו היתר לאחר מיתה וצ"ב.

שו"ר במהריק"ו (בסוף ה"ג) שעמד בזה וכ' וז"ל כי לחול כל אחד צריך מוסיף אחד ולכך לחול אסור אשת אב הוצרכו למגו דאתוסף איסור על שאר האחין וגם דדמי ליה דהוי איסור קורבה משא"כ באיסור אשת איש דלא הוי מחמת קורבה ולא דמי לאיסור אשת אב וגם כי איסור אשת אב הוא גם אחר מיתה וכו' לכך הוצרכו למגו דאתוסף על שאר אחין דהוי אסור עולמי אתוסף איסור אשת אב דהוי נמי לעולם וכו' עכ"ד, למדנו מדבריו דיסוד הדין דמוסיף מהני בשתי שמות הוא רק בדדמי לי' וע"כ בעינן שיהא דומה ששניהם איסור קורבה ושניהם איסור עולמי, ועוד כ' דמהני רק לחול איסור אחד, **ובראמ"ה** בכריתות שם כ' ואולי כל לאוין דשאר בשר כחד חשיבי דכתיב כללא אל כל שאר בשר לא תקרבו משא"כ אשת איש עכ"ד.

ובעיק"ד הרמב"ם דבעינן שהמוסיף יהיה בעולם הק' **הקוה"ע** סי' ל"ב אות ג' במה שאמרו בקידושין עז: דאיסור זונה חל על איסור חללה משום דשם זנות פוסל בישראל ופירש"י כגון אם זינתה תחתיו נאסרת על בעלה ה"נ אע"ג דהאי זנות לאו תחת בעלה הוא מיהו שם זנות אשכחן ביה מוסיף בעלמא עכ"ד, ופסקה הר"מ פי"ז מאיסו"ב ה"ט, וק' הא בפועל לא נאסר אדם בעולם, ותי' דכ"ד הר"מ דבעינן שיהא בעולם הוא כששני האיסורים שוים, וכל המעלה דמוסיף הוא מה שבפועל מוסיף, אבל הסוגיא בקידושין הוא שאיסור א' חמור שמוסיף גם לישראל, בזה א"צ שבפועל יהא מוסיף, אלא דבמה שחמור שבכחו להוסיף איסור על אחרים זה ג"כ חשיב מוסיף ודוק היטב. – ועפ"ז כ' להעיר ע"ד השאג"א סי' ע"ג שכתב דשבת מקרי כולל לגבי יוה"כ משום דבשבת מוזהר בשביתת עבדו ובהמתו ולא ביוה"כ, וכ' השאג"א דמ"מ כ"ז כשיש לו עבד או בהמה דאל"כ לא חשיב מוסיף וכד' הר"מ בהל' שגגות הנ"ל, וכ' הקוה"ע דע"פ דרכו לא דמי דהכא שפיר חשיב מוסיף דהוא חמור יותר, ואשכחן פלוגתא דקמאי בדינא דהר"מ, דהמאירי לק' לג: (ד"ה אמר המאירי) הביא י"א דאיסור אחו"א דהוא כולל הוא אע"פ שאין לה אחיות וז"ל וי"א אף אם אין לה הואיל והדין כך הוא עכ"ד.

ולכאו' יש להוכיח כן עוד מד' הרמב"ן והריטב"א בקידושין עז: וז"ל הרמב"ן שם (ד"ה כי) דאיסור אלמנה מוסיף הוא דמעיקרא לא אסירא אלא להאי הו"ל אלמנה מיגו דאתוסף בה איסורא לכה"ג אחר כגון משוח שעבר א"נ כהן משיח שאסור באלמנה כדאיתא בסוף הוריות א"נ שתהא אסורה אף לכה"ג שיתמנה אחריו אתוסף נמי איסורא אהאי עכ"ד, וכ"ה ברמב"ן לק' לג: (ד"ה אי) הרי להדיא דאע"פ שאין הכה"ג אחר בעולם מ"מ חשיב מוסיף, ועמדו בזה הקר"א בדף לג: (ד"ה ודרך עברי אות ה') והעל"נ בכריתות כג., ובשי' הגרש"ר (אות ש') כתב סברא גדולה לחלק דכ"ד הר"מ הוא באיסורי קורבה דכל שאינו בעולם אין כאן חפצא דאיסורא, דכל האיסור הוא כשיש שני קרובים, אבל אלמנה לכה"ג שפיר י"ל דהוא איסור מוסיף דאיסור אלמנה לכה"ג אוסר לכל הכהנים גדולים, ואף אם אינם בעולם מ"מ יש כאן חפצא דאיסורא ודוק היטב.

והעיר **מו"ר הגרי"ג שליט"א** (בשיעו"כ סי' כ"ג) דלפ"ז אם יש אחים קטנים אע"ג דבפועל אינם נאסרים מ"מ הרי יש כאן חפצא דאיסורא, ובזה הדר דמי לאלמנה לכה"ג דחשיב מוסיף, והק' מד' הר"מ בפה"מ פ"ג דכריתות מ"ה דכתב הר"מ דדודתו שנעשית אשת אביו [ע"י יבום] לא אתי איסור אשת אב וחייל על דודתו, וכ' הר"מ דאם נולד לאביו בן לכשיגדיל יחולו עליו ב' האיסורים, והק' מו"ר שליט"א למ"ל לכשיגדיל הא מאחר שיש בן קטן נמצא שיש כאן חפצא דאיסורא וא"צ שבפועל יחול איסור, וכמשנ"ת מד' הרמב"ן והריטב"א, ומוכח דהר"מ נחלק ע"ז, ויעוי"ש שכתב דנפל ט"ס בר"מ כדמוכח מהמשך דבריו [וכ"ה בפה"מ הנדמ"ח, וכ"ה במהריק"ו פ"ד משגגות ה"ב] עי"ש, אכן כ' דהתויו"ט בכריתות והרע"א בשמעתין העתיקו כלפנינו, ולדבריהם הראי' במקומה עומדת, ויעויי"ש שביאר יסוד הדברים באופ"א, ובאור תורה תי' דהתם אין איסור השני מוסיף יותר מאיסור הראשון, דכלפי הקטן נאסר בשני האיסורים, וא"כ י"ל דבזה דין מוסיף הוא רק כשהגדיל דבפועל יש כאן תוספת, והביא להוכיח יסוד חילוק הגרש"ר מד' הרמב"ן והריטב"א בדף לג. שכתבו דאשת איש ונעשית חמותו דחשיב כולל משום דנאסר בקרובות דאם אין קרובות בעולם לא חשיב כולל, וק' דהא אפשר שיולדו קרובות ודוחק לאוקמי בעקרה וזקינה דלאו בת אולודי דכל כי האי הו"ל לפרושי, ולכאו' הקו' ביותר דכיון שאפשר שיולד א"כ חשיב כולל בכח וא"צ בפועל אלמא דבאיסור קרובות בעינן שיהא בעולם, אם לא שנחלק דכ"ד הרמב"ן והריטב"א בקידושין הוא במוסיף והכא בכולל, וע"ע מש"כ בע"א בד' הריטב"א בדף יג: דנראה מדבריו דבמוסיף א"צ שיהיה בעולם, ויש לבאר החילוק עפ"ד הריטב"א בקידושין עז: (ד"ה האי) דמוסיף הוא שנוסף חומר באיסור האחרון על הראשון, וא"כ י"ל דע"כ מהני מוסיף בכח, וי"ל עוד דד' הריטב"א בדף לג. הוא בכולל מב' שמות, וס"ל דזה ג"כ כולל, ובזה י"ל דבעינן שיחול בפועל, דאל"כ איך יחול איסור השני הרי אין כאן מיגו דהא לא חל ודוק היטב. וע"ד הריטב"א בדף יג: שמעתי לחלק עוד דהתם החפצא דאיסורא הוא האשה וע"כ חשיב שחל איסור בחפצא שנאסרה לגבי אחיו משא"כ הכא מיירי בקרובות דידה, וכ"ז שאין קרובות אין כאן חפצא הנאסר, עוד שמעתי לת' ע"פ יסוד הזכר יצחק דאיסור אשת אח הוא מיסוד איסורא דאשת איש דלוקח אישות אחיו וא"כ י"ל דבזה א"צ שאחיו יהא קיים והוא דומיא דאשת איש די"ל דחשיב מוסיף אף אם אין אנשים בעולם ודוק.

ובמש"כ הרמב"ן והריטב"א דחשיב מוסיף לכהן שיתמנה תחתיו, הק' הרע"א בג' השעה"מ פי"ז מאיסו"ב ה"ח דא"כ אש"א ונעשית חמותו נימא דהוא מוסיף דחמותו מיתסרא לאחר מיתה, ותי' דכל סב' הריטב"א הוא בכה"ג באלמנה שיסוד האיסור הוא מוסיף לאחרים, אלא שבפועל אין אחרים בעולם אלא לכשימות זה ע"כ חשיב מוסיף, אבל א"א ונעשית חמותו אין כאן מוסיף, דמוסיף זמן לא חשיב מוסיף. ויעוי"ש מש"כ בשיטת הראב"ד פ"ד משבועות ה"י דבמוסיף זמן איסור חל על איסור ודן שם דהוי כולל, וא"ש דה"ט דחמותו לא חשיב מוסיף.

**בתוד"ה** איסור דמיגו דאיתסר בשאר קרובות העירוני מדוע לא כ' דמיתסר באם אמה דהוא חד לאו שנאסר בחמותו ואם חמותו, ותיקשי ביותר עמש"כ בסמוך דאיסור קרובות לא חשיב כולל דהניחא בב' שמות אבל בשם אחד מדוע לא חשיב כולל, ועפמ"ג בכללי אאחע"א (ביו"ד סוף ח"א ד"ה וראיתי) שכתב דאם חמותו וחמותו הוא שם אחד, וע"ע בספרו פור"י כאן שעמד בזה, **וברמב"ן** לק' לג. (ד"ה ואחרים) כ' וז"ל ואחרים פירשו דכיון דלאו חד שם הוא אפילו באם חמותו ואם חמיו לא מקרי איסור כולל ולא דמי להא דאמרן מגו דמיתסר בכולהו אחוותא דהא שם אחווא הוא דחייל עליה וכו' עכ"ד.

**בא"ד** ומיהו אר"י דלההוא לישנא וכו' צ"ל דאש"א וכו' לד' תוס' נמצא דפליגי אי כל הקרובות חשיב איסור כולל, ועי' מהרש"א. וברמב"ן ובריטב"א לק' לג. תי' דמיירי שאין לה קרובות ולא חשיב כולל והארכנו לעיל. – **וברמב"ן** בתחילה כ' לפרש וכ"ה ברשב"א בשם הרב אב ב"ד ז"ל דמה דאמרו לקמן דבאיסור כולל לר"י חייב תרתי היינו לקוברו בין רשעים גמורים, וכ' ע"ז הרמב"ן ואינו נכון בעיני ויעוי"ש דנחלק ע"ז דממ"נ אי לדינא דלקוברו בין רשעים גמורים א"צ כולל אלא בכל אאחע"א כך הדין ועיש"ה, ולכאו' לד' הרשב"א מוכח דדינא דלקוברו בין רשעים גמורים הוא רק בכולל ומוסיף וצ"ע, וע"ע להלן שיתבאר בעזה"י בזה.

**כולל בשני איסורים משם אחד**

**בא"ד** דשניהם נאסרו בלשון קריבה וק' מ"ש מעריות שג"כ נאסרו בלשון אחד, ושמעתי לבאר דכוונת תוס' דהכא יסוד האיסור אחד הוא שלא יקרב טמא למקדש וקדשיו, משא"כ עריות כל ערוה היא איסור עצמי ודוק, והעירוני דבעבודה בטומאה לא כתיב קריבה והתוס' הביאו מבע"מ, ומו"ר הגרי"ג שליט"א ביאר דאכילה היא עבודה כדאיתא בפסחים עב: באכילת תרומה וא"כ תרוייהו הוא איסור עבודה, וציין לתענית יז: תוד"ה דבר דמבואר דאכילת קדשים היא ג"כ כאכילת תרומה דעבודה היא.- הרמב"ן (שם) כ' כיון דשם טומאה הוא חאיל עכ"ד, וברמב"ן כ' דמה"ט כל הקרובות חשיבי שם א', וא"כ מה"ט התוס' מיאנו לפרושי כהרמב"ן, ובתו"י בדף לג. ד"ה מגו כ' ב' הביאורים, ועי' ישרש יעקב. ועי' בעל"נ שביאר פלוגתת הר"מ והראב"ד פ"ט מבאמ"ק הי"ב אי בע"מ חייל בכולל על טומאה, ונתבאר לק' לג.. – ע"ע בשעה"מ פי"ז מאיסו"ב ה"ח שהאריך בדין כולל בב' שמות.- כ' בדו"ח רע"א סוף ח"ב מכתב ד' (נד' כאן) דב' שמות לגמרי לכו"ע לא הוי כולל, ושאני עריות דנכללו בחד קרא, ויעוי"ש משה"ק ע"ז, וע"ע בדבריו בדו"ח חולין דרוש ג' אות ח' (נד' בדף לד.) שעמד בד' רש"י בחולין קא: דיוה"כ על שבת הוי כולל מיגו דחייל על אכילה, והא ב' שמות נינהו.

**בגמ'** וכן כי אתא רבין וכו' הבה"ל ח"א סי' מ"ד העיר דבכריתות מייתינן לה אהא דאר"א מודה ר' יוסי באיסור מוסיף, ומ"ט בשמעתין נטרינן לה עד לבסוף עי"ש משכ"ב.

**בגמ'** מאי נפ"מ לקברו בין רשעים גמורים ערש"י ותוס', ור' שמעון פליג, ונקטו הקר"א והחזו"א (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק ט"ו) וקדמם הנובי"ק או"ח סו"ס ל"ה דלר"ש ליכא כלל איסור, ועמש"כ בע"א בקו' הגמ' ותתייבם יבומי מד' האחיעזר, אמנם מד' התוס' בד"ה בין נראה דר"ש מודה דאיכא אסורא אלא דס"ל דמטעם זה אין לקוברו אצל רשעים גמורים וכ"ה להדיא בתורא"ש שם. – עוד נתבאר לעיל דלכאו' פליגי הרמב"ן והרשב"א בהא דקוברים אותו אצל רשעים גמורים האם הוא בכל איסור על איסור דכן דעת הרמב"ן, אמנם מד' הרשב"א נראה דהוא רק בכולל ומוסיף, וכ"ה בתו"י לק' לג: ובפמ"ג (יובא בסמוך בעזה"י) נקט דהוא בכל איסור על איסור, וע"ע בה"ל ח"א סי' מ"ד.- והנה ברמב"ם לא מצאתי שהביא דין לקברו ברש"ג, ושמא פסק כר"ש שאין דין לקברו ברש"ג, וא"כ להלכה ליכא איסור, וי"ל עוד דס"ל כהראשונים דרק בכולל ומוסיף חל לקברו ברש"ג, וא"כ להלכה אין נפ"מ בד"ז, עכ"פ נמצא דלהלכה לא קי"ל ד"ז, אמנם בהשגות הראב"ד פ"ב מאיסו"ב ה"ב כתב ד"ז, ובשו"ע או"ח סי' קכ"ח סעי' ב' איתא דכהן שמבטל נשיאת כפים עובר בג' עשה שנכפל הציווי ג"פ בתורה וציין הגר"א ליבמות ל"ב ב', ולכאו' כוונתו לאאחע"א דאעפ"כ נקבר בין רשעים גמורים ועי'.

**באאחע"א האם איסורא איכא**

ובמה שאמרו דחל לענין לקוברו בין רשעים גמורים מצאנו כמה דרכים באחרונים **המהרי"ט** בקידושין עז: כ' דהדין אאחע"א הוא שאין עונשים אותו בשתים, אבל אם התרו בו משום איסור השני ולא באיסור הראשון או שהי' שוגג באיסור הראשון פשיטא דחייב על השני, **ובשעה"מ** פי"ז מאיסו"ב ה"ח (ד"ה כתב) כ' ואני אומר מאי דפשיטא ליה להרב ז"ל טובא לדידי צריכא רבה ודבריו ז"ל הפך דברי התוס' פ' ד"א ד"ה חמותו וכו' ואם לא התרו בו משום חמותו וכו' עי"ש שהביא עוד מהריטב"א בסוגיין ומרש"י בחולין קיד. ד"ה ומר שאע"פ שלא התרו בו משום הראשון אלא משום השני אינו חייב והניח ד' המהרי"ט בצ"ע. וכמו"כ תמהו מד' תוס' בשבועות כג: שאיסור לאו לא חל על עשה והתם בהכרח הנפ"מ לענין מלקות אחד ואין שתי מלקיות, וע"ע קה"י סי' ל"א שהביא להמשכנ"י שהוכיח משמעתין דקטן אינו מוזהר מדאמרי' דכשהגדיל חלו עליו האיסורים, והקה"י דחה דמ"מ לענין עונש שפיר חל כשהגדיל, ולכאו' כ"ז לדרכו דהמהרי"ט דהוא דין דלא ענשינן בתרתי, אבל בפשוטו הוא דין שאין איסור חל על איסור, וכל שמוזהר לא חל איסור השני עכ"פ לענין עונש.- וד' המהרי"ט שם באו לבאר מדוע כהן הבא על אחותו עשאה זונה חזר ובא עליה עשאה חללה, הרי אאחע"א ולא חל איסור כהונה ולא תיעשה חללה ביאתו, ועי' אחיעזר ח"א סי' ל"ד אות י"א שדן לומר דא"צ איסור כדי שתהא חללה עי"ש, ועי' לק' מדברי האחרונים.

**ובפמ"ג** בפתיחה כוללת להל' פסח (בחלק השני פרק הראשון אות ט"ז) כ' וז"ל הנה כבר בארנו פעמים רבות דנהי דקי"ל אאחע"א אם לא בא' מג' פנים כולל ומוסיף וב"א היינו לחייב שתים אבל מ"מ תרין איסורין רביע עליה וביבמות ל"ג נ"מ לקוברו בין רשעים גמורים וכו' עי"ש שכתב כמה נפ"מ א. בדין איסורין מבטלין זה את זה דיש חילוק בין שם אחד לשתי שמות וא"כ נפ"מ אי חלו ב' האיסורין ב. לדין חולה שמאכילין הקל הקל [ותמה על הש"ך שכתב דהנשבע על נבילה לא חל השבועה וכשהוא חולה אח"כ א"צ להתיר השבועה, ונתפלא הפמ"ג הא איסורא איכא, ועי' באבנ"מ תשו' י"ב ומשנ"ת בעזה"י בנדרים עמ' ג'] ועי"ש עוד נפ"מ. ולמדנו מדבריו דדין אאחע"א הוא לענין עונש, אבל איסורא איכא, [וכ"כ בכללי אאחע"א ביו"ד סוף ח"א ד"ה תשובה] ואין זה כד' המהרי"ט, דלמהרי"ט הוא דין שאין מענישים בשתים, ולהפמ"ג הוא דין דאיסור השני לא חל לענין עונש, וכמו שביאר בשי' הגרש"ר [ובמש"כ הפמ"ג דנפ"מ בחולה לדין הקל הקל במרכה"מ פי"ד ממאכ"א ה"ז כ' לדון מטעם אחר דמאחר שהותר לו איסור הראשון ממילא יחול איסור השני, אכן בנובי"ת או"ח סי' ל"ו (ד"ה והנה) מתבאר כד' הפמ"ג דלא חשיב שפקע איסור הראשון ולא חל איסור השני, ועי' מלבושי יו"ט בקונטרס ק"ו סי' ה' (ד"ה אח"כ) משכ"ב, וראיתי לבאר בטעם המתירין, משום דלא יחול איסור השני דממ"נ אף אם יחול ג"כ ידחה ויהא בדרגת איסור דחוי, וכלפי איסור דחוי הרי אאחע"א ודוק, ועי' במהרש"ל לק' לג. דאיסור הנדחה מפני עשה לא חשיב שפקע איסור הראשון, ובמרכה"מ פי"ד ממאכ"א הי"ז השיג ע"ד הנוב"י דפקו"נ היא הותרה וע"כ חל איסור השני, ומבואר מדבריו דלמ"ד דחויה לא יחול איסור השני וכמשנ"ת במהרש"ל, וע"ע לק' לג. מש"כ כוונה אחרת בד' המהרש"ל, וע"ע בה"ל סי' מ"ד משכ"ב].

והנה כ' המנ"ח מ"ע רס"ז [ה] ומלבושי יו"ט ח"א אהע"ז סי' ט' אות ד' דכה"ג הבא על אחותו אלמנה אע"ג דלא חל איסור אלמנה מ"מ מחללה בביאתו, דהא איסורא איכא וכמ"ש בסוגיין לקברו בין רשעים גמורים, ובאמר"מ סי' י' אות ד' כתב דיש לפקפק טובא בדבריו דלענין חללה בעינן לאו ואף מחייבי עשה לא הוי חללה, וא"כ כ"ש מהא דלקוברו בין רש"ג, וכפה"נ המנ"ח נקט כהפמ"ג דאיכא לאו אלא שאין לוקין, ועמש"כ לעיל מדברי המהרי"ט ואחיעזר.

וביסוד הפמ"ג דדין אאחע"א הוא רק שלא חל עונש אבל איסורא איכא, וכ"ש לד' המהרי"ט דהוא דין שאינו נענש בשתים מלבד דהסב' צ"ב וכמו שהק' באב"ע פ"ה משבועות הט"ז דממ"נ אי חל האיסור השני מדוע לא ייענש ע"ז וכי יש כאן דין קלב"מ, ואף אי נימא דהוא דין מאיזה טעם שלא לעונשו מה מועיל כולל או מוסיף, ובהכרח שיסוד הדין דלא חל האיסור וע"ז מועיל כולל ומוסיף דחל האיסור, ע"ע משה"ק בעמוד א' מהיכן הילפותא לזה, ועי' בס' הזכרון להגר"ח שמואלביץ זצ"ל שהובא שיעור ששמע מהגרשש"ק בסוגיא דמושבע ועומד מהר סיני מה שביאר בזה, עוד הוכיחו מד' תוס' והראשונים בכמה דוכתי דלא חל איסור גמור **א.** דהנה יסד לן הר"מ בפה"מ בכריתות (פ"ג מ"ד) **נקודה נפלאה** דבשר בחלב לא חשיב מוסיף על נבילה אע"ג דמוסיף הנאה, דכיון דלא חל איסור אכילה דבשר בחלב לא חל איסוה"נ, והיינו דמותר בהנאה, ואם כד' הפמ"ג [והמהרי"ט] הרי חל איסור אכילה דבשר בחלב לענין איסור וה"ה יחול איסוה"נ, ועמדו בקו' זו בחמדת שלמה בסוגיין (ד"ה אך אי) [ויעוי"ש דנקט בפשיטות כד' הפמ"ג] ובקוה"ע סי' ל' אות ז' ובחי' הגרשש"ק נדרים סי' א'. ובשי' הגרש"ר (אות רעג) הק' בנוס"א דהא דעת הרמב"ם דאין מלקות על הנאה א"כ ממ"נ הרי לא נוסף מלקות ואי משום דנוסף איסור א"כ ממ"נ בכל אאחע"א נימא דנוסף איסור, ובהכרח דלא חל איסור. – והקו' זו ילה"ק בד' הרמב"ן ע"ז לה. (ד"ה הא) דכ' דהמבשל בשר נבילה בחלב אין בו משום בב"ח רק למ"ד איסור חל על איסור, וק' הניחא דהבשר לא נאסר אבל מדוע החלב לא נאסר, וייאסר הבשר משום טעם החלב שבו, ומבואר דבדין בב"ח בעינן שייאסרו בין הבשר ובין החלב, ומאחר דהבשר לא נאסר משום אאחע"א ה"ה דלא נאסר החלב, [ואשכחן יסוד זה ברמב"ן חולין קיא:] ואם כד' הפמ"ג הרי הבשר נאסר אלא שאין מלקות וה"ה ייאסר החלב, ובחמד"ש כ' ליישב די"ל דכל מאי דאמרי' לקוברו בין רש"ג הוא כשהוא כולל או מוסיף ואף למאן דל"ל כולל ומוסיף מ"מ לענין לקוברו ברש"ג מודה, אבל בדליכא כולל ומוסיף לא [ולעיל הבאנו פלוגתא בזה] ומ"מ אין בזה ישוב לד' הפמ"ג גופי' דנקט כן אף במקום שאינו כולל ומוסיף, **ב.** עוד הוכיחו הקוה"ע (שם) ובית הלוי מד' תוס' בחולין צ. ד"ה קדשים שכתבו בגיד הנשה דכל שלא נאסר מחיים לא נאסר לאחר שחיטה דומיא דיעקב שנאסר מחיים, וכ' התוס' דאם מחיים הי' איסור אחר ולא חל איסור גיד לא חל לאחר שחיטה ומותר באכילה, ואם כד' הפמ"ג הרי חל האיסור מחיים אלא שאין מלקות ומדוע שרי לאחר שחיטה, וכ"ש שיקשה ע"ד המהרי"ט, **ג.** עוד הוכיח בקוה"ע שם מד' תוס' לק' לג. ד"ה אלא ובעזה"י יתבאר שם, **ד.** וכמו"כ ילה"ק בד' התוס' בנדרים צ: ד"ה ותהא שהק' באשת איש שנדרה מכל היהודים דאמרינן דחל הנדר והא אאחע"א, ותי' דהוא כולל, והק' דר' יוסי בשמעתין ל"ל כולל, [ועתיו"ט ורע"א דהא הוי מוסיף ומדוע כ' דהוא כולל עי"ש ויל"ד אי תליא בנידון הנוב"י הנ"ל] וק' להפמ"ג ומהרי"ט הא חל האיסור אלא דאין מלקות ושפיר בעי התרה, וכאן לא יועיל תי' החמד"ש דהא ד' התו"י הם באיסור כולל ואליבא דר"י ואעפ"כ נקט שלא חל הנדר, ועמד בזה הבית הלוי סי' מ"ד (ד"ה אמנם גם). [ובד' התוס' שם העירוני דקתני התם יפר חלקו ותהא נטולה מן היהודים והא מאחר דיפר חלקו א"כ בטל הכולל ויבטל הנדר מכולם ותליא במשנ"ת לעיל בבטל ההוספה, וי"ל דכשיגרש ואינה אסורה להם באיסור אחר יחול הנדר מאחר דחל בשעתו ויל"פ בזה] וכעי"ד התו"י מבואר ג"כ בתוס' בשבועות כ: ד"ה דכי עי"ש, ובחי' הגרז"ס קדשים סי' ט' הובא מכתב מהגר"ח שהק' בד' הרא"ש בנדרים ח. דכ' בנדר ללמוד דאאחע"א, והק' הגר"ח הא התם לא מיירי לענין מלקות דבלא"ה לא לקי התם וא"כ הרי איסור חל.- כל הראיות האלו יתנו עידיהם ויצדיקו דלא חל איסור גמור, ובאחרונים הנ"ל דנו דאפשר דהראשונים אזדו למ"ד דל"ל לקוברו בין רשעים גמורים.

ובחידושי הגרשש"ק נדרים סי' א' (ד"ה וע"כ) ובקוה"ע סי' ל' אות ח' ובאב"ע שם ביארו דבודאי לא חל איסור גמור, אלא דמ"מ איסור זה מתועב לקב"ה והוא נגד רצון התורה, וכן השיב הגרז"ס דהוא איסור קלוש וגרוע מאיסור עשה וכעין חצי שיעור, ובקוה"ע כ' דסיבת האיסור קיימת וכדחזינן דהיא ערוה לתפיסת קידושין וכמשנ"ת בע"א, וביאר דמה"ט אמרי' איסורא מיתלי תלי וקאי כיון דסיבת האיסור קיימת. ועדיין צריך לבאר כיצד מתיישבות כל הקושיות הנ"ל, ויעויין בשיעו"כ ממו"ר הגרי"ג שליט"א מה שביאר בזה. וע"ע בס' הזכרון להגר"ח שמואלביץ זצ"ל משכ"ב בשם הגרשש"ק, ובחזו"א (סי' קל"ד לדף יג. סוד"ה ומיהו) כ' וז"ל דאאחע"א הוא לענין אם עבר אי נענש עליו עונש שוגג או עונש מזיד או נפגם בו אבל לכתחילה ודאי איכא צורת העבירה עכ"ד, אמנם כאמור הרבה אחרונים נקטו דהוא איסור גמור וכמשנ"ת מפמ"ג חמדת שלמה בית הלוי הגר"ח וכ"ה באו"ש פ"ו מתרומות סוף ה"ו, והעירו בזה מד' הראשונים (הובאו לעיל) שנחלקו האם רק באיסור כולל או מוסיף אמרינן דחל לקוברו בין רשעים גמורים, ואי נימא דהוא סב' דסיבת האיסור קיימת אין סב' לחלק בזה, ובהכרח דסברי דחל גופו של איסור.

ויל"ע בד' הצ"צ הובא ברע"א מהדו"ק סי' ס"ה ומהדו"ת סי' קט"ז שכתב דביצת טריפה שנולדה ביו"ט אף דאיסור טריפות בטל מ"מ איסור נולד ביו"ט לא בטל, ואיסור נולד חל על איסור טריפה משום כולל [וברע"א שם האריך לדון דלא חשיב כולל, והק' עוד למ"ל כולל תיפו"ל דמאחר שנתבטל איסור טריפה יחול איסור נולד] וילה"ע דתיפו"ל דחל לענין איסורא, ועמד בזה הבה"ל סו"ס מ"ד, וע"ע ברע"א מהדו"ק סי' ר"ד דכתב בדין קידושין שאין מסורין לביאה דכתבו תוס' דבעינן שהקידושין יעשו האיסור בביאה, וכ' הרע"א דאף אם היתה כבר אסורה, אם ע"י הקידושין נאסרה בעוד איסור חשיב קידושין שאין מסורין לביאה, ואע"ג דאאחע"א כ' הרע"א וז"ל מ"מ איסור אחות אשתו איכא אלא דאינו חייב תרתי וכדאמרי' יבמות נ"מ לקוברו ברש"ג עכ"ד, וכ"כ במהדו"ת סי' קנ"ג, ומבואר דנקט דקי"ל להלכה כן.

**ברש"י** ד"ה חייב שתים ב' איסורי קחשיב כוונת רש"י כמסקנא דגמ' לק' לג: דאיסורי בעלמא קחשיב לקוברו ברש"ג כ"כ הרשב"א, וערמב"ן שהביא אחרים פירשו דהוא למלקות וכמ"ד לאו שניתן לאזהרת מיתת ב"ד לוקין עליו.

**בתוד"ה** ותו ואם לא התרו בו משום חמותו עמש"כ בגמ' מד' השעה"מ פי"ז מאיסו"ב ה"ח שתמה מכאן ע"ד המהרי"ט שכ' דבאאחע"א אם התרו בו משום השני ולא משום הראשון חייב. – בתוספות [ישנים] כריתות יד: ד"ה מודה כ' דמודה ר"י באיסור מוסיף וכ"ז בחמור על קל או שניהם שוין, אבל קל על חמור לא חייל, וע"כ לא חל א"א על חמותו, ועי' בתוס' בקידושין עז:. – ע"ע שם בד"ה מודה (ב) שהביאו פירש"י דמודה ר' יוסי גם באיסור כולל וכ' ולא משמע הכי בפ' ד' אחין, ועי' בית הלוי סי' מ"ד מש"כ בישוב שיטת רש"י דלמסקנא י"ל דאין חילוק בין כולל למוסיף, והוא כמבואר בריטב"א בשם רש"י דלמסקנא לר"י ל"ל איסור מוסיף.

**בד"ה** בין ור"ש סבר וכו' עמש"כ בגמ' דמדבריהם נראה וכ"ה להדיא בתורא"ש דר"ש מודה דחל איסור, ומ"מ פליג לענין לקברו ברש"ג, כ"כ הבה"ל סי' מ"ד. והעירוני דלכאו' הוא דחוק מאד בלשון הברייתא דיחלקו היכן לקברו, והעירוני די"ל דפליגי בגדר הדין דלקברו ברש"ג דלר"י חל איסור גמור אבל לר"ש אינו איסור גמור וע"כ אין קוברין אותו ברש"ג.- עוד צריך לבאר דמבואר דפליגי ר"י ור"ש בתרתי א. באיסור מוסיף אי חל על איסור ב. באאחע"א האם יש דין לקוברו ברש"ג, ועוד ראיתי להעיר דבכריתות כג: מודה ר"ש דאחע"א בקדשים ודנו האחרונים האם הוא רק בכולל ומוסיף או אף בלא כולל ומוסיף, (ועי' חילופי מכתבים מהגר"ח והגרז"ס נד' בכ' הגר"ח הנדמ"ח) ואי נימא דהוא רק בכולל ומוסיף, נמצא דמודה ר"ש ליסוד המיגו ואעפ"כ בחולין פליג.- ע"ע יש"ש מש"כ בקבורה אצל צדיק.

**בגמ'** זר ששימש בשבת כ' **הר"מ** בפה"מ במכות (פ"ג מ"ט) במשנת יש חורש תלם א' וכו' וז"ל ואין בכל אלה אחע"א אבל הם איסורים הרבה נכפלו בזמן אחד ולפיכך אינו מן הנמנע שיצטרפו אל אלו הלאוין זולתם הרבה באותו הזמן עצמו עכ"ד, והוא תמוה דהרי יש הרבה איסורים שם שחלים בזא"ז, וכ' **הקר"א** (אות י') לחדש דכל הדין דאאחע"א הוא באיסור שחל בחפצא, אבל באיסורי גברא, חלות האיסור הוא בשעה שעובר העבירה, וע"כ חשיב בת אחת, ומותיב אנפשי' משמעתין דזר ששימש בשבת ובע"מ ששימש בטומאה הרי הוא איסור גברא ועי"ש משכ"ב.

**בגמ'** שבת לכל נאסרה כשהותרה במקדש הבית הלוי ח"א סי' ל"ח אות ו' הוכיח משמעתין דשבת הותרה בציבור דאי נימא דדחויה והמצוה היא שדוחה בודאי לא שייך דחי' אצל זר, וכיו"ב יש להוכיח מהגמ' בסמוך דה"ה טומאה הותרה בציבור ולא מדין דחויה, ועי' על"נ וקר"א משכ"ב.- וע"ע מהרש"ל לק' לג. דשמעתין כמ"ד דחויה.- ועדיין ק' דכ"ז הוא כשיש כאן עבודה אבל הכא עבודה פסולה היא ומאי שייך בזה דין דחויה, ועי' לק' לג: מש"כ מד' האחרונים האם יש בזה אם עלו לא ירדו. ובמשנת ר"א סי' י"ט אות ו' ביאר דסב' בר קפרא הוא לענין אאחע"א דחשיב דזרות חל תחילה, דסיבת איסור זרות קודמת לאיסור שבת, דשבת מצד עצמה לכל הותרה, וכן בבע"מ וטומאה, ועמש"כ לק' לג. בתוד"ה בר עוד בסב' זו.- ע"ע בתו"י בדף לג. ד"ה מגו דשמעתין בקר"צ דאילו קרבן יחיד לא הותרה, ועחזו"א (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק י"ב) מש"כ בדבריו, ובחזו"א הק' דכיון שהקרבן פסול לא הוי כקרבן ציבור אלא כקרבן יחיד שאינו נדחה עי"ש.

**זר שאכל מליקה האם נטמא**

**בגמ'** זר שאכל מליקה יש כאן הערה נפלאה שעמד בה **המחנה לוי** והובא במצפ"א דהא בהכרח מיירי שאכלו בעזרה דאל"כ נפסל ביוצא, וכל דנפסל ביוצא אין בו איסור זרות כיון דלא חזי לכהנים (ופרט זה יבואר בעזה"י לק' לג. בתוד"ה אלא) וא"כ ליחייב נמי משום טומאה במקדש דהא מטמא בבית הבליעה והניח בצע"ג, ובמצפ"א תי' דמשכח"ל באכלו בלשכות הבנויות בחול ופתוחות בקדש שהוא מקום אכילת קדשים ואין חייבין משום טומאה, וילה"ע דבתוספתא איתא שאין עושין לשכות אלו, אכן הר"מ השמיטה, ואי נימא דלטומאת נבלת עוף טהור בעינן שיאכל בבת אחת ואינו מצטרף בכדי אכילת פרס (עי' זבחים ע. ובחי' רח"ה ואכ"מ) א"כ משכח"ל שאין בו משום טומאה.

ובמה דנקטו המחנה לוי ומצפ"א דזר שאכל מליקה מטמא בבית הבליעה כיון שלא הותר לזרים כ' הקוה"ע סי' ל"ח אות ב' דבודאי זר ג"כ אינו נטמא, דכשם שאמרו בזבחים דעגלה ערופה עריפתה היא שחיטתה ואינה מטמאה ה"ה מליקתה היא שחיטתה ואינו מטמא, ובהכרח דכל הסוגיא הוא על איסור אכילה, דה"נ בעריפתה היא שחיטתה לא יצאת מידי איסור נבילה (ועמש"כ בב"ק עמ' קפח בסקילתו זהו שחיטתו) ע"ע באחיעזר ח"ב סי' ז' אב"ע פ"ב מאה"ט ה"י שי' הגרש"ר ובזכרו"ש סי' ע"א שגם כן חילקו בין איסור לטומאה דזר לא נטמא, ובאחיעזר הביא מהראב"ד בתו"כ פ' אחרי (פסקא י') דזר לא נטמא, וע"ע באתוו"ד כלל א' שכתב בדחי' לצוק זוהי שחיטתו דמ"מ מיתסר באכילה משום נבילה. ועע"ש (ד"ה אשוב) מה שחקר בגדר מליקה האם הוא שחיטה לכהנים או דהותר נבילה ועי"ש מה דהוכיח משמעתין, ויעויין בזכ"י סי' מ"ו מש"כ בגדר מליקה ומש"כ להוכיח משמעתין. ע"ע בכ' הגר"ח כריתות כג. (הנדמ"ח) בסוף מכתב ב' שנסתפק הגר"ח האם במליקה יש איסור אינו זבוח.

עוד הק' העל"נ בדף לג. ואחיעזר חיו"ד סי' ו' דמדוע לא חשיב הכא נמי איסור טריפה דהא בכל מליקה איכא נמי איסור טריפה דהא מתחילה חותך שדרה ומפרקת, ובשי' הגרש"ר (אות ערה) הביא מהגרי"ז שהביא ירושלמי דפליגי בנבילה וטריפה אי חייב שתים [ועמש"כ בע"א בזה] והק' בד' הר"מ דלדבריו בדין הוא שיתחייב שתים, משום נבלה ומשום טריפה, ואעפ"כ בזר שאכל מליקה לא כ' שתים.

**בתוד"ה** בעל מום דאטומאה לא הוזהרו זרים עמנ"ח מ"ע ער"ה [ד] דה"ה על איסור בע"מ וכיו"ב ג"כ לא הוזהרו זרים, וכ"כ באו"ש פ"ג מאיסו"ב ה"ב (ד"ה אמנם) עי"ש עוד שהביא כדברי תוס' כ"ה בר"מ פ"ט מביאת מקדש הי"א, והכס"מ הראה מקורו מתוספתא.

**דף ל"ג ע"א**

**בגמ'** במאי קמפלגי באיסור כולל הק' **הרשב"א והריטב"א** דהא ב"ק משום הותרה לכל הותרה קאמר ותי' דעל כרחין עיקר פלוגתייהו לאו בהכי תליא וכל א' אמר לסייע למה ששמע מרבו, וע"ע בקר"א לעיל לב: ד"ה זר מש"כ דלפום טעמי דב"ק הוא בעבודת ציבור דבזה הוא דהותרה ולא בעבודת יחיד, ויעוי"ש מש"כ לבאר להאמור בסוגיין דפליגי באיסור כולל ומוסיף, וע"ע חזו"א (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק ד'), ועי' בתוד"ה בר קפרא ובמשי"ת שם בעזה"י.

**בגמ'** אתיא לה שבת מגו דקא מיתסר במלאכה מיתסר נמי בעבודה בקוה"ע סי' ל"ג אות ז' הוכיח משמעתין דאף בפעולות חלוקות אמרינן כולל, והביא פלוגתא דקמאי בזה עי"ש, עי' משי"ת בעזה"י לק' לד. בתוד"ה והוציאו.

**בגמ'** בע"מ מעיקרא שרי באכילה וכו' פי' **הריטב"א** מעיקרא הוה שרי בחתיכות העומדות לאכילה ואסור בחתיכות העומדות לעבודה וכו' עי"ש. – ע"ע בתוס' לעיל לב: ד"ה איסור ובמשנ"ת שם בס"ד.

כתב **הר"מ** פ"ט מבאמ"ק הי"ב וכן בע"מ ששימש בטומאה חייב משום טומאה ומשום בע"מ, ובהשגות כ' הראב"ד א"א שתיהן שבאו עליו ב"א זר ששימש בשבת שהביא שתי שערות בשבת בע"מ שחתך אצבעו בסכין טמאה עכ"ד, וכ' הכס"מ ואיני יודע מי הזקיקו לכך וכו' כיון דרבינו פוסק אחע"א בכולל וכו' עי"ש שהניח בקו', ובעל"נ כ' עפ"ד תוס' לעיל לב: ד"ה איסור דאין כולל בב' שמות, והראב"ד סובר דזה חשיב ב' שמות ואינו חל בכולל, ואף שבת ועבודה כיון דעבודה אסורה אף בדבר שאינו מלאכה ע"כ חשיב ב' שמות. וע"ע במשנת ר"א סי' י"ט מה שביאר בזה.

**ברש"י** ד"ה מגו מיגו דאיתוסף עלה איסור לגבי כהנים עמש"כ להלן (בקטן שהגדיל) מד' הבני ציון ללמוד מד' רש"י דמוסיף הוא אף באיסור גברא.

**בתוד"ה** במאי עתורא"ש (ד"ה אלא) ורע"א משכ"ב.

**בד"ה** לא עמהרש"ל ומהרש"א, ומד' המהרש"א מבואר דדינא דלקוברו ברש"ג לאו כללא הוא בכל אאחע"א עי"ש, ונתבאר כן מד' הראשונים.

**בתוד"ה** אלא וי"ל דאיסור נבילה נמי לא חייל עד אחר הזריקה והנה מד' רש"י ד"ה אלא נראה דמיד שנמלקה חל איסור נבילה, וק' דא"כ הדרא קו' תוס' לדוכתה דאיסור זרות לא חל עד לאחר זריקה, וביאר **הגרי"ז** (נדפס בכ' הגר"ח) דפליגי רש"י ותוס' ביסוד הך דינא דאין חיוב זרות עד לאחר זריקה וכדילפינן מואכלו אותם אשר כופר בהם, דדעת תוס' כפשוטו דאיסור זרות חל ע"י הזריקה וככל האיסורים שחלים בזריקה, אכן בדעת רש"י י"ל דאינו דין שחל ע"י הזריקה, אלא דאיסור זה לא נאסר אלא כשיש אכילת קדשים, ונמצא דהזריקה אינו זמן לחלות האיסור, אלא הוא אופן לעבירת האיסור, והביא ראי' גדולה לזה מד' הר"מ פי"א ממעה"ק ה"ח דזר שאכל בחוץ אינו חייב משום זרות משום שאינו ראוי לכהנים, ומד' הר"מ שם נראה דדמי לדין אכילה קודם זריקה, הא קמן דהזריקה אינו זמן לחלות האיסור, דא"כ מדוע יפטר עליו בחוץ, אלא הוא אופן לעבירת האיסור.

ומעתה ביאר דרש"י סובר דמיד במליקה חל איסור זרות, ואע"ג דבפועל א"א לעבור משום דאינו ראוי לאכילת כהן, ואינו זמן לחלות האיסור, והאיסור שפיר חל מיד במליקה [אבל מחיים לא חל האיסור דאכתי לא נתקדש בשחיטה ואינו קרבן ואין בו איסור זרות] אבל תוס' ס"ל דהוא זמן לחלות האיסור והאיסור לא חל עד הזריקה. – ובאמת דבדעת תוס' י"ל דמודו דיסוד האיסור חל מיד והדין ראוי לאכילת כהנים הוא דין באופן עבירת האיסור ומה"ט י"ל דיודו להר"מ דפטור בחוץ, אלא דס"ל דלענין אאחע"א בעינן שהאיסור יחול בפועל, והביא הגרש"ר (אות רפח) ראי' לזה מהא דאיתא לק' לד. בתוד"ה מתוך דכשנעשית בת ג' חשיב שחלו כל איסורי ביאה כאחת, והרי הדין ג' אינו זמן לחלות האיסור אלא דבפועל קודם ג' א"א לעבור, ומבואר בשיטת תוס' דגם זה חשיב שחל בב"א, ורש"י לשיטתו לק' לד. שיש לו גירסא אחרת י"ל דס"ל דכל שחל האיסור אע"פ שבפועל א"א לעבור ע"ז חשיב שחל האיסור לענין לענין דין אאחע"א, [ועמשנ"ת להלן בד' תוס' באופ"א] וע"ע מש"כ במכות (עמ' עה) ע"פ ביאור הגרי"ז דאזדו רש"י ותוס' לשיטתם בשבועות דף כ"ד עי"ש. – ע"ע מש"כ לעיל לב: מהמצפ"א ומחנה לוי ביוצא שאין חייבין משום זרות כיון דאינו ראוי לכהנים, וכ"ז לד' הר"מ דהדין ראוי לכהנים הוא דין באופן האכילה, אבל אי נימא דהוא זמן לחלות האיסור לא שייך זאת, דהכא כבר נזרק הדם, אכן הק' הזכרו"ש שם דמד' הר"מ הנ"ל נראה דרק אם אכלו בחוץ פטור אבל אם הכניסו לפנים דהוא מקום האכילה אע"ג דהוא פסול חייב משום זרות.

**בא"ד** על איסור מעילה דחמיר מיניה כ' **הקר"א** ולא הבנתי למה הוצרכו לזה דאיסור מעילה חמור אפילו אם אינו חמור נמי לא יחול איסור נבילה כיון דליכא לא כולל ולא מוסיף עכ"ד, ועי' ישרש יעקב.

**בא"ד** מ"מ איסור איכא עד שיזרוק צ"ב מה איסור זה הא מאחר שנראה לזריקה יצא מידי מעילה, ובב"ח גרס איסור מעילה וצ"ב, ועי' מעילה ז: תוד"ה והא ממונא, **ובישרש יעקב** כ' דכוונת תוס' לאיסור קודם זריקה וכדאיתא במכות יז. ובר"מ פי"א ממעה"ק ה"ד ולפ"ז כוונת תוס' לאיסור גמור, והעירו דזה תליא במה שדנו אימת חל איסור אכילה דקודם זריקה, דדעת המקנה בקידושין נז: תוד"ה מה והחזו"א חו"מ ליקוטים סי' כ"ג למכות דף י"ז ובקדשים (עמ' 342 ס"ק ט') דאיסור זה חל מחיים עי"ש בחזו"א ראייתו, ולפ"ז אשה"ט דבזריקה מסתלק איסור זה וחלים שניהם כאחת, אכן בזכר יצחק סי' מ"ו ומ"ט נקט דאיסור זה חל בשחיטה דחל קדושת קרבן (וכיו"ב כתבנו לעיל לענין חלות איסור זרות) וא"כ כשנמלקה יבאו ב' האיסורים ויחולו כאחת, (ועמש"כ במכות עמ' עא).

ולדברי הב"ח דכוונת תוס' דליכא מלקות ואיסורא איכא, עולה מדבריהם דבדין אאחע"א א"צ איסור שיש בו מלקות, וכמו שהוכיח **המשכנ"י** אהע"ז סי' מ"ד (הובא בקה"י סי' ל"א אות א') וכ"ה במהרש"ל בגמ' (סוד"ה א"נ), ומבואר דלא כמהרי"ט דהנפ"מ באאחע"א הוא לענין מלקות שלוקה משום הראשון, דהכא משום הראשון ליכא מלקות, ובאמת דאף להישרש יעקב אין בזה מלקות, וכמבואר ברמב"ם שם ה"ח.

**בא"ד** הלכך לא חייל איסור נבלה עד לאחר זריקה הקוה"ע סי' ל' אות ז' והגרז"ס (קדשים סי' ט') הק' אי נימא דאאחע"א הוא רק לענין עונש אבל איסורא איכא, א"כ נמצא דאיסור נבילה חל מיד כשנמלקה אלא דעונש ליכא, ותיקשי כיצד חל איסור זרות על איסור נבלה דקדים, ואע"ג דליכא עונש נבלה מ"מ אאחע"א אע"ג דליכא עונש וכדמוכח מהא דלא חל נבילה על מעילה אע"ג דליכא עונש.

הקשה **העל"נ** מדוע לא יחול איסור מעילה על נבילה הא מעילה שיעורה בפרוטה ונבלה בכזית, וא"כ כשאכל כזית שאין בו שו"פ לא עבר באיסור מעילה וחייב משום נבילה, דאיסור חל על ח"ש וכמש"כ תוס' בשבועות דף כ"ג עי"ש משכ"ב, ועי' בחי' הגרשש"ק סי' ל"ד שהאריך מאד בקו' זו, ובאור תורה כ' ליישב עפ"ד החזו"א קדשים (עמ' 340) דהאוכל כזית שאין בו שו"פ עובר באיסור מעילה דילפינן מתרומה, וכ"ה בחי' הגרז"ס קדשים סי' ה' אות א' בתשובת הגר"ח, וא"כ שפיר יש בזה משום אאחע"א, שו"ר בחזו"א שם (קעא. מדה"ס ס"ק ג') שדן בזה עי"ש, אכן דבריהם אינם מעלים ארוכה בשיטת תוס', דהא דעת תוס' במכות יח. ד"ה ולילקי (א) דאף באכילה בעינן שו"פ, ותי' עוד דהכא אליבא דר"ש קיימינן ור"ש סבר במכות דכל שהו למכות א"כ בין משום מעילה ובין משום נבילה חייב בכל שהו, ואע"ג דלענין תשלומי מעילה י"ל דמודה ר"ש דבפרוטה מ"מ לענין איסורא הוא ככל איסורי תורה שהם בכל שהו, ועמש"כ במכות (עמ' עב).

ובעיקר קו' תוס' דבר קפרא סבר היתר זריקה שנינו ויוצא מידי מעילה מיד עי' בתו"י אות א' מש"כ מרבינו נתנאל לחלק בין עוף לבהמה, ובתורא"ש חילק באופ"א עי"ש.

**בא"ד** ועוי"ל וכו' דלא תוכל לאכול בשעריך כאן ג"כ צ"ל דאיסור זה לא חל מחיים דאל"כ הא קדים איסור זה ולא יחול איסור נבלה, והעירוני דמטעם זה לא ניח"ל בתירוצם דלעיל דס"ל דאיסור אכילה קודם זריקה ג"כ חל רק לאחר מליקה וא"כ אינו מונע איסור נבילה מלחול.- כ' הישרש יעקב דתי' זה קאי לשינוייא בתרא דב"ק בשיטת ר"ש אמרה.

הראשונים נתקשו מ"ט מליקה חשיב ב"א ולא ביארו קושייתם, ומדבריהם נראה דק"ל דזרות חל קודם שנמלקה, והביאו **להראב"ד** שתי' מ"ט מליקה הוא בבת אחת דכשהביא שתי שערות נתחייב בזרות ובנבלה אבל בע"מ ששמש בטומאה ליכא למימר דכי אייתי שתי שערות איחייב ליה משום בע"מ ומשום טומאה דאכתי מחוסר מעשה דטומאה ולא חל עליה איסור טומאה עד דאיטמי ליה, ובריטב"א בקידושין עז: כ' בשם הראב"ד ז"ל דלעולם קדים איסור נבילה לאיסור יוה"כ שאין דנין בענין זה בחתיכה זו עצמה אלא בחתיכה כיו"ב, והאי גברא משעה שנעשה גדול קודם יוה"כ נתחייב באיסור נבלה דאע"ג דעדיין לא נתנבלה בהמה זו האיכא כמה נבלות בעלמא דמתסר בהו אבל איסור יוה"כ לא חל עליו עד שנעשה יוה"כ, ובריטב"א שם הביא ד' הראב"ד דידן דאזיל בשיטתו דאין הולכים אחר החתיכה שלפנינו אלא אחר שעה שנעשה גדול, והק' ע"ז הרמב"ן דא"כ בחמותו ונעשית אשת איש נידון בחמותו ואמאי נימא האי גברא משנעשה גדול נתחייב באשת איש ואע"פ שזו לא היתה אשת איש, אבל איסור חמות לא נתחייב עדיין דהוא מחוסר מעשה, ותי' הרשב"א דמשעה שנעשית חמותו ועדיין לא היתה אשת איש כבר נתחייב משום חמותו, וכשנעשית א"א לא פקע איסור חמותו, והא דבנתנבלה ביוה"כ לא אמרינן דכיון דחל יוה"כ תו לא פקע ביאר הברוך טעם שער הכולל דין ב' דהתם מיירי שלא חל יוה"כ בפועל על חתיכה זו, דהא בחייה היתה אסורה משום אמה"ח וכמש"כ רש"י בקידושין שם, אלא דהק' הריטב"א שם דכשמתה ופקע איסור אמה"ח יחולו איסור יוה"כ ונבילה בבת אחת, וע"ז תי' הראב"ד דאיסור נבילה קדים.

וברשב"א הק' מחלב ומוקדשין וגיד ומוקדשין וגיד ובהמה וטמאה דבגמ' מקשי דאאחע"א והרי חלו שניהם בבת אחת, וכמו"כ ילה"ק מגמ' מעילה דף ט"ז דפליגי בנבלה ובהמה טמאה דאאחע"א ולא אמרינן משהגדיל חלו עליו שני האיסורים כאחת, ועי' שעה"מ פי"ז מאיסו"ב. ובקרן אורה (ד"ה והראב"ד) תי' דעת הראב"ד דכל דבריו הוא באיסור זרות דהוא איסור גברא בזה אמרינן דמשהגדיל נאסר באיסור זרות וכשנתנבלה חל איסור נבילה, דאיסור זרות דגברא אינו מעכב על הנבילה שיחול בה איסור חפצא, אבל בחלב ומוקדשין וכיו"ב התם א"א שיחול איסור הנוסף על החפצא כיון שכבר נאסר, וצ"ל לדבריו דמש"כ הראב"ד דליכא חדא מינייהו דקדימה היינו שצריך לדון גם כלפי הגברא דכיון שנאסר משום זרות לא ייאסר משום נבילה וע"ז אמרינן דכלפי הגברא חלו שניהם כאחת, אבל כלפי החפצא בזה שפיר חל נבילה על החפצא כיון דאכתי אין בה איסור אחר, אבל כששניהם איסור חפצא א"א שיחול איסור הנוסף בחפצא מאחר שכבר נאסר, אבל בנתנבלה ביוה"כ חשיב שהגברא כבר מוזהר בנבילה ולא חל איסור יוה"כ, ועי' מרכה"מ פ"ו משגגות ה"ד וברוך טעם שער הכולל דין ב' בדרך זו. [ועי' זכר יצחק סי' ל"ד שכתב דבאיסור חפצא לא יחול אף לענין לקוברו בין רשעים גמורים].

והראשונים שנחלקו סברי דלא חשיב שמשהגדיל נאסר בנבלה, דכיון דנבילה הוא איסור משום החפצא כל שאין החפצא בעולם לא חשיב שנאסר בזה, וילהס"ת באיסור גברא האם ג"כ סברי הראשונים שכל שאין החפץ בעולם לא נאסר, וכגון בשבת אם החפץ אינו בעולם חשיב שלא נאסר עדיין באיסור שבת, או"ד דכל דבריהם הוא באיסור שחל בחפצא, ובזה ס"ל דכל שאינו בעולם לא הוזהר, ובחזו"א (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק י"ג וי"ד) כתב דבאיסור גברא בודאי חל אע"פ שאין החפץ בעולם, [ולא כ"כ בדעת הראשונים עי"ש] אמנם בעל"נ בע"ב כ' דמקדיש בהמה בשבת קדים איסור שבת לאיסור זרות, ולהנתבאר הא איסור זרות הוא איסור גברא וחייל מעיקרא, וע"ע בעל"נ מכות כא: (ד"ה במתני' וכהן) אזיל כשיטתו כאן ועי"ש קה"י סי' ט"ו (ד"ה ולענ"ד) שעמד בזה ע"ד העל"נ, ובשי' הגרש"ר (אות רצו) הק' בד' הריטב"א קידושין עז: (סוד"ה תני) דכ' דבהמה שנולדה ביוה"כ חיילי יוה"כ ואמה"ח כאחת, והא יוה"כ קדים דאיסור גברא ולא יחול איסור אמה"ח, ומבואר דאף באיסור גברא ג"כ סבר הריטב"א דכ"ז שאין החפץ בעולם חשיב שלא חל האיסור, אמנם מד' הרמב"ן בשמעתין שכתב וז"ל אלא ודאי נראה שאף איסור נבלה וכן איסור א"א מחוסרין מעשה הן לפי שלא חל עליהן איסור באלו הנשים, אבל איסור זרות ובע"מ הוא שאינן מחוסרין מעשה לפי שהוא איסור שבגוף אדם שמעתה הן אסורין ליכנס למקדש וכו' עכ"ד, משמע דבאיסור גברא א"צ שהחפצא יהא בעולם, וכיו"ב ק' בזר שאכל מליקה דלכאו' איסור זרות הוא איסור גברא וא"כ חל קודם שנמלקה, אכן ע"ז שפיר י"ל דאיסור זרות הוא ג"כ איסור חפצא דהאיסור הוא מדין הקדשים, אכן בדעת הראב"ד נתבאר דאיסור זרות הוא איסור גברא [וכ"ז הוא בזרות דאכילה, אבל בזרות דעבודה כו"ע מודו דהוא איסור גברא].

**איסור בבת אחת**

**בגמ'** קמפלגי באיסור בבת אחת ואליבא דר"י כתב **התורי"ד** בקידושין נ: ע"ד רבה דכל שאינו בזא"ז בב"א אינו וז"ל ראיתי מקשים בזה והרי איסורין דאמרי' אאחע"א ואיתנהו בבת אחת דבאיסור ב"א חייב שתים, ואין זו קושיא של כלום וכו' דהאי דאאחע"א מפני שכבר הוא מוזהר ועומד כגון אשת אח ואח"כ נעשית אחו"א, או אחו"א ואח"כ נעשית אשת אח חייב שתים דהי מינייהו מפקית וא"ת כל שאינו בזא"ז אינו בב"א א"כ לא יחול אחד מהן ויהיה פטור אלו הם דברי בדות עכ"ד, וקיצר בביאוה"ד, ועי' שי' הגרש"ר קידושין (אות תכב) מש"כ בביאו"ד, ויש שביארו דדין כל שאינו הוא רק בחלות הנעשה ע"י האדם ולא בחלות דממילא, וכמש"כ תוס' בכורות ט., וא"כ באחע"א דהוא בידי שמים אין בזה דין אאחע"א, עכ"פ למדנו מד' התורי"ד דיסוד הדין דחלים שניהם משום דהי מינייהו מפקת, ולכאו' לפ"ז אם יש מעלה באיסור אחד על חבירו בזה הדין שיחול אחד מהם.

והנה **בשאג"א** סי' ע"ב (ד"ה אבל) כתב דלמאן דאית לי' איסור כולל ומוסיף, כל הדין דבב"א חייל הוא רק כששניהם שוים, אבל אם א' כולל או א' מוסיף בזה הדין דרק הכולל או המוסיף חייל ולא השני עי"ש טעמו, [ויעוי"ש בתו"ד שכתב ג"כ הסב' דהי מינייהו מפקת] ולפמשנ"ת מתבאר היטב דבזה לא שייכא הסב' דהי מינייהו מפקת, ובכ' הגר"ח (הנדמ"ח) בכריתות כג. הובא מכתב מהגר"ח (ובד"ה עוד נראה לי) כתב דזהו ספק בירושלמי פ"ט דסנהדרין ה"ו באלמנה וגרושה האם חלים שניהם בב"א דגרושה מוסיף על אלמנה, ובעזה"י יבואר בתוד"ה ובר קפרא עוד בזה.

והנה התוס' בשבועות כד. ד"ה האוכל הק' ע"ד רש"י דבהמה שנתנבלה ביוה"כ חייב משום נבילה ולא משום יוה"כ, והק' תוס' הא כי מתה פקע איסור אמה"ח וחיילי בב"א נבילה ויוה"כ, ובאהלי ישועה שם סי' ל' אות ג' תי' ע"פ יסוד הנ"ל דהא מכי אכל כזית נבילה חייב משום נבילה וכי השלימו לכותבת לא אמרינן דהי מינייהו מפקת, והו"ל בבת אחת ויחולו שתיהם, דלא שייך הי מינייהו מפקת, כיון דיש טעם שיחול הנבילה דכבר עבר ועי'.

והנה אמרי' בסמוך דבחתך אצבעו בסכין טמאה חשיב בבת אחת וברע"א בגלהש"ס ציין לתוס' בכתובות ל: שהוכיחו מכאן דאע"פ שלא חל ממש בב"א אעפ"כ חשיב בב"א, וכ"ה בתו"י ד"ה שחתך, והק' בכ' קה"י החדשים סי' מ"ב דאי הטעם משום הי מינייהו מפקת, הכא כבר חל איסור טומאה, ומזה נראה דהוא דין שבב"א חייל, ויש לבאר דכל היסוד דאאחע"א דהיינו דהתורה לא אסרה דבר שהוא אסור, אבל אם עדיין לא נאסר שפיר נאסר בשתיהם, וכ"נ מד' רש"י בד"ה ואליבא דר"ש שכתב וז"ל הואיל ולא קדים חד לחבריה, והיינו דבזה לא שייך יסוד הדין דאאחע"א, אכן ילה"ע בזה מד' הרמב"ן (הובא לעיל) דהק' ע"ד הראב"ד דחמותו ונעשית אשת איש יתחייב באשת איש, והרשב"א תי' דאין איסור דוחה איסור, וכיון שנתחייב משום חמותו א"א שיפקע איסור זה, ומד' הרמב"ן מבואר דגם פוקע, כיון דאשת איש חשיב קדים, ע"כ כשנעשית אשת איש פוקע איסור חמותו, ואי נימא דיסוד הסב' דאאחע"א הוא דין שלא אסרה תורה דבר האסור א"כ מדוע שיפקע הראשון, וכמו"כ ק' בד' האחרונים שהובאו לעיל לב: שכשבטל ההוספה פקע המוסיף ומדוע יפקע, ומוכח דהוא סב' דאיסור סותר לאיסור, וכן מוכח מקו' התורי"ד, ומ"מ בבת אחת חייל. – ויל"ד עוד בזה מגמ' בע"ב דיליף ק"ו אי כולל חל כ"ש בב"א, וכן דנו תוס' לענין מוסיף, ומשמע דהוא סב' בדין אאחע"א דבב"א חייל דומיא דכולל ומוסיף ודוק.- ע"ע מש"כ בתוד"ה באיסור.

איתא בחולין קא: דשבת ויוה"כ למ"ד אאחע"א אינו חייב אלא אחת היינו דחייב על א' מהן ואם שגג בא' והזיד בשני חייב אחת [וכדפירש"י שם ד"ה סוף] וכ"ה בריטב"א (הובא להלן בתוד"ה בר) לענין אשת אח ואחו"א, ומבואר לכאו' דהדין אאחע"א בב"א אינו משום דלא חל חלות האיסור דהכא בודאי שני האיסורים חלים אלא הוא דין דלא ענשינן בתרתי, ומתבאר היטב כמשנ"ת בד' רש"י דבב"א דלא קדים חד לחברי' בהכרח אין כאן טעם שלא יחול האיסור אלא הוא דין דלא ענשינן בתרתי, ועי' קוה"ע סו"ס ל' משכ"ב, וע"ע במכתב הגר"ח (נד' בכ' הגר"ח כריתות כג.) שדן לחלק דכ"ז בשתי איסורים שחלו כאחת ולא לענין קטן שהגדיל, אכן לא כ' דברים ברורים בזה, ולהמבואר דיש דין דלא ענשינן בתרתי ביאר בחי' ר' נחום (אות תקנו) דמה"ט מאן דל"ל ב"א ל"ל כולל ומוסיף, דיסוד הדין דכולל ומוסיף הוא שיחולו שתיהם אבל הכא הוא דין דלא ענשינן בתרתי, ומד' תוס' ד"ה בר שכתבו דבב"א חייל החמור, מבואר דבב"א יש חסרון דאאחע"א ולא חיילי שתיהם אלא החמור, ולפ"ז אינו דין דלא ענשינן בתרתי אלא דלא חייל א' מהם, וצ"ע בגמ' בחולין שיחול החמור.

**קטן שהגדיל**

**בגמ'** דאייתי שתי שערות בשבת מבואר בסוגיין דע"י שהביא ב' שערות חלו עליו ב' האיסורים כאחת, בפסקי תרוה"ד סי' ס"ב הוכיח מכאן דקטן אינו מוזהר עד שיגדיל ועקה"י שהאריך.- והנה דנו האחרונים דבשמעתין אמרינן לה באיסור גברא כזרות ושבת או בע"מ וטומאה, ויל"ד האם באיסורי חפצא ג"כ איכא הך דינא דאם חלו כאחת חייב שתים, ומוהר"ש לנדא בתשו' שנדפסה בנובי"ת או"ח סי' קי"ח (ד"ה ועוד) והחת"ס בחולין ק: כתבו לדבר פשוט דכ"ז באיסורי גברא אבל באיסורי חפצא בודאי לא חיילי הכל כאחת, והוכיח כן מוהר"ש מדבכ"מ שאמרו חייב שתים לא מוקמינן לי' בקטן שהגדיל, וכמו"כ יש להוכיח ממ"ש במעילה ט"ז דבהמה טמאה אין חייבין משום נבילה, וכן אמרו בזבחים סט: דעוף טמא אינו חייב משום נבילה ולא אמרו דקטן שהגדיל חייב, ובחת"ס שם כתב דזהו מן הנמנע ולא נשמע מי שסובר דקטן שהגדיל יתחייב על נבלת עוף טמא שתים. – אולם הק' ע"ז מוהר"ש מהא דאמרי' לק' לד. דקטנה שהגדילה חייבת כמה חטאות של עריות, אע"ג דלעלמא קדם איסור א' בחפצא, ויעוי"ש שכתב מה"ט שלא כדברי רש"י שם, ונתבאר בס"ד בדף לד. עי"ש.

אמנם **בתוס' בזבחים** מה: ד"ה אבל נקטו בפשיטות דכשהביא ב' שערות חלים עליו איסורי מאכלות בב"א, ועמדו בזה החת"ס בחולין שם והקר"א בזבחים שם ובאמרי בינה יו"ד דיני שחיטה סי' י"ח, וכן מוכח ג"כ **בתורא"ש** בקידושין עז: דחללה וזונה חלים בב"א בהגדיל אע"ג דהוא איסור חפצא.- וע"ע בחי' הגרשש"ק סי' י"ג אות ה' דנקט דאף כשאאחע"א כ"ז הוא על הגברא, אבל בחפצא בודאי חל האיסור, ומה"ט אין קידושין תופסין אף כשלא חל האיסור, וא"כ אין טעם שלא יחול על קטן שהגדיל ב' האיסורים, כיון דהנידון הוא כלפי הגברא.

ומדברי **הר"מ** בפה"מ פ"ג דכריתות מ"ה ג"כ יש ללמוד דאף באיסורי חפצא נאסרים לקטן שהגדיל דכ' הר"מ וז"ל כגון דאתייליד בן קטן לזקן חיילא איסור על הקטן וחייל נמי עליה דידיה עכ"ד, והיינו דכשיגדיל חלים עליו כל האיסורים, ובבני ציון סי' ס"ז (ד"ה ואף) כתב דלא דמי דאיסורי עריות כ"ז שהוא קטן לא הי' חל עליו ג"כ איסור החפצא, וכגון בדודתו כ"ז שהוא קטן אין כאן דודתו, דמה שהוא דודתו לאחיו לא חשיב דודתו לדידי', ובזה הוא דכ' הר"מ דחלים בב"א, אכן אכתי הק' מהגמ' בדף לד. עי"ש. – וצ"ב בסברתו מדוע באיסורי קורבה לא חשיב שחל בחפצא קודם שהגדיל, דבשלמא קודם שנולד אין כאן דודתו, אבל משנולד עד שהגדיל כבר חל בחפצא איסור דודתו והיא אסורה בו, וא"כ לא יחול כשיגדיל כל האיסורים יחד.

והנה הק' **הרע"א** בקושיות עצומות בכל כולל כגון זר ששימש בשבת וכן נבילה ביוה"כ ליהוי איסור מוסיף מגו דהחתיכה זו נאסרה משום שבת ויוה"כ לאותו שנעשה גדול ביום זה, דפשיטא שיש אדם בעולם שנעשה גדול היום וחל נמי ע"ז, וכ' הרע"א ואולי דמוסיף הוי דוקא דנתוסף לאסור על אדם רק מטעם איסור זה דלולי איסור זה היה מותר לאותו אדם וצ"ע את"ד, וכ"כ במערכה ז' (ד"ה אולם) וסיים ופרט זה עדיין צ"ע, ובטעמא דמילתא לכאו' הביאור למש"כ הריטב"א בקידושין עז: (ד"ה האי) וז"ל איסור מוסיף כל שנוסף בחתיכה זו תוספת חומרא באיסור האחרון יותר על הראשון, הן לנאסר הראשון כגון שנוסף בו איסור הנאה או חומרא אחרינא או שנוסף בו איסור לאחרים וכו' עכ"ד, מבואר דדין מוסיף הוא שנוסף חומרא (ועמש"כ לעיל לב: בשיטת הריטב"א דמה"ט א"צ שהמוסיף יהא בעולם) א"כ הכא אין תוספת חומרא במה שנאסר הקטן, דאין תוספת חומרא באיסור האחרון מן הראשון, דהראשון ג"כ אוסר על הקטן שהגדיל, אכן בפשוטו דין מוסיף הוא משום מגו וכדאמר לעיל לב:, ומה"ט דעת הר"מ פ"ד משגגות ה"ג דבעינן שהמוסיף יהיה בעולם, וכן מוכח ממש"כ תוס' דמוסיף חל בשתי שמות ואי נימא דהוא מדין חומרת האיסור לכאו' לא שייך זאת בב' שמות, וא"כ צ"ב סב' הרע"א, ועוד דהרע"א במערכה כ"כ אף על כולל, ובזה ל"ש הסב' הנ"ל, ועוד העירוני דכל איסור יחול מדין כולל דנאסר גם על הקטן שהגדיל דאע"פ שאין בזה דין מוסיף , מ"מ כל מוסיף לא גרע מכולל, ויעוין בשי' הגרש"ר (אות רצז) שהאריך בכ"ז.- וע"ע באותיות דרעק"א חולין קא. (נד' בדף לב:) שכ' יסוד דבריו הנ"ל דכולל ומוסיף הוא רק באופן שלולי האיסור החדש לא הי' נאסר לאחרים בכולל או על עצמו במוסיף עי"ש. ובשו"ת מהרי"ל דיסקין סי' י"ז כ' לחלק דכ"ד הר"מ בפה"מ הוא בדבר שאנו צריכין לאסור מחמת מעשה דלמפרע כגון באשת אח שנתגרשה דעתה אינה אשת אחיו, בזה אמרינן דכיון דחל על הקטן חל ג"כ על הגדול, אבל בנבילה או יוה"כ דהשתא יש כאן נבילה ויוה"כ בזה לא מהני וצ"ב הסב', ויעוי"ש עוד מה שחקר בזה.

ובדו"ח דחה הרע"א סב' זו מכח ד' הר"מ בפה"מ הנ"ל (והובא בתויו"ט בכריתות) דמבואר דע"י שהגדיל חשיב מוסיף שחל גם עליהם, וא"כ הדק"ל מדוע נבילה ביוה"כ לא חשיב מוסיף דהרי יש קטן שהגדיל ביוה"כ וצ"ע.

ובבני ציון שם (ד"ה ואחרי) ובסי' ר"ד (ד"ה וכמו"כ) כ' דמה שהקשה הרע"א בנבילה ביוה"כ לק"מ, דמה שניתוסף על הקטן שהגדיל לא חשיב מוסיף, דמוסיף הוא רק כשנוסף איסור בחפצא, אבל נבילה ביוה"כ הוא איסור גברא ולא חשיב מוסיף, ומותיב אנפשיה דדבריו נסתרים מד' רש"י ותו"י בשמעתין דרש"י בסוד"ה מגו דמתסרא כ' דזר ששמש בשבת לא חשיב מוסיף דלא מתסרי כהנים בעבודה בשבת, וכ"ה בתו"י ד"ה מגו, ומה"ט כ' דבקרבן יחיד דאסור לכהנים חשיב מוסיף, אלמא דאף באיסור גברא דנים דהוא מוסיף, ועי"ש מש"כ לבאר בזה, ומה"ט נתקשה בד' **השאג"א** סי' ע"ו דכתב דיוה"כ הוא איסור מוסיף דמיתסר שלא כדרך אכילתו, וכ' הבנ"צ ולא זכיתי להבין דבריו הקדושים דאיסור מוסיף הוא רק בנוסף איסור אחפצא ולא כשהאיסור על הגברא, [וכ"ה בברוך טעם שער הכולל דין ב' ד"ה והנה] והק' ע"ז מד' רש"י חולין קא: דשבת על יוה"כ חשיב מוסיף דאיתוסף מיתת ב"ד, הרי דאף באיסור גברא אמרינן מוסיף, וכ' דבהכרח אין כוונת רש"י למוסיף דא"כ יוה"כ על נבילה ג"כ ליהוי מוסיף דחמור שהוא בכרת, ובאמת **במאירי** קידושין עז: (ד"ה האוכל) כ' דיוה"כ על נבילה הוי מוסיף דנתוסף בו כרת, [ונתבאר בזה לק' ע"ב עי"ש] וע"ע חמדת שלמה יו"ד סי' י"א אות י"ט, ובסי' י"ב אות ח'.

**בדברי המהרש"ל באיסור על איסור הנדחה**

**בגמ'** בע"מ נמי וכו' הק' **המהרש"ל** אמאי לא מוקי שנטמא ואח"כ נעשה בעל מום, דמתחילה כשנטמא הי' מותר בקרבן צבור, ואח"כ כשנעשה בע"מ נאסר בבת אחת בטומאה ומשום בע"מ, ותי' דלא ס"ל הותרה לגמרי אלא דחויה ובדאיכא כהן טהור אסור לטמא לעבוד ומש"ה לא חל איסור בע"מ על איסור טומאה, וכ' המהרש"ל דא"צ שיהא מלקות לדין אאחע"א וכל שיש איסור ג"כ אאחע"א וכדמבואר בתוד"ה אלא, (ועמשנ"ת שם). – והק' העל"נ וחזו"א (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק י"א) דאכתי משכח"ל בדליכא כהנים וכל הכהנים נטמאו וכגון שמת הנשיא וכדאמר בפסחים ע: ויומא ו: עי"ש, ומתבאר דנקטו בכוונת המהרש"ל דיש איסור לכתחילה לכהן טמא לעבוד כיון דאיכא כהן טהור וע"כ לא חל איסור בע"מ, אכן לפ"מ שהובא לעיל לב. מהאפק"י ח"א סי' ז' אות ד' ובאחיעזר ח"א סי' ג' (ד"ה ובזה) וקדמם בשו"ת רבינו משולם איגרא או"ח סי' מ"ב, וכ"ה בשו"ת בית יצחק או"ח סי' נ"ה אות ו' דלמדו במהרש"ל דאע"ג דהאיסור נדחה מ"מ שֵם האיסור קיים ולא חל איסור אחר עליו לא תיקשי קו' העל"נ והחזו"א, אכן הדבר מחודש מאד דטומאה שנדחית בציבור אין איסור לבע"מ לעבוד עבודה, כיון דלא חל איסור בע"מ לטומאה, [ומ"מ איסורא איכא כדין אאחע"א דאיסורא איכא להסוברים כן לעיל לב:], והביאו מד' המקנה קידושין עח. (סוד"ה עוד) דכ' דעשה הדוחה ל"ת יחול עליו איסור אחר, וכן מבואר בפמ"ג בסוף ח"א בכללי אאחע"א, ובקה"י קידושין סי' ל"ד אות ב' (ד"ה ונראה) כ' דאף למהרש"ל ל"ת הנדחה מפני עשה איסור אחר יחול עליו, דשאני הכא דאסור לו לעבוד כשיש כהן אחר וכמשנ"ת מהעל"נ וחזו"א, וע"ע משנ"ת לעיל לב: (בענין אאחע"א האם איסורא איכא) בפלוגתת האחרונים בהיתר לחולה משום פקו"נ האם חל עליו איסור אחר.

ובעיקר קו' המהרש"ל, עמהרש"א מש"כ לחדש בזה, ועי' ק"ר על"נ וקר"א שנתקשו בדבריו, ובעל"נ תי' דכיון דלולי המום לא נאסר משום הטומאה והמום הוא שגורם לאסור לעולם חשיב שהמום חל תחילה, [ובמשנת ר"א סי' י"ט אות ו' כתב דזהו כוונת המהרש"א] והק' הקה"י סי' כ"ט (אות א') דא"כ אף כשחתך אצבעו בסכין טמאה ג"כ נימא שהמום חל תחילה, ובהכרח דכיון שנעשה בע"מ חלו שתיהם יחד, שא"צ שיחול תחילה איסור בע"מ, אלא מאחר שנעשה בע"מ יש כאן פסול בע"מ וחלו שתיהם כאחת, ובחזו"א (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק י"א) כ' דע"י המום פקע מיני' דין קרבן ציבור והוא כקרבן יחיד, ובקרבן יחיד כבר נאסר מעיקרא, ועי"ש מה שנתחבט בזה, וראיתי לבאר בנוס"א דכשנטמא נאסר לעבוד עבודה בטומאה באופן האסור, וא"כ כשנעשה בע"מ לא חשיב חלות חדש של איסור אלא נאסר ועומד מעיקרא [ויעויין פורת יוסף] ויל"ד בזה.- וכעין נידון דידן יעויין בחי' מרן רי"ז הלוי הל' יבו"ח (ד"ה והנה באור שמח) מש"כ באחו"א ואשת אח דהותר אשת אח וחל אחו"א וחוזר האשת אח כיצד חיילי האש"א ואחו"א עי"ש.

**בגמ'** אלא לב"ק למ"ל לאשתבועי כ' החזו"א (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק ח') לכאו' אין לזה מובן למה לא צריך ב"ק לאשתבועי לאפוקי מדר"ח דמודה ר"ש באיסור ב"א עי"ש, וכבר עמד בזה הריטב"א עי"ש.

**בתוד"ה** באיסור כגון שבא עליו איסור אש"א ואחו"א כאחד כ' החזו"א (שם ס"ק ה') נראה דאין לזה הכרח בגמ' דשפיר י"ל דהני תרי בריתות באיסור כולל ומוסיף פליגי אלא דר"ח סבר דכי היכי דר"י אית לי' איסור מוסיף ה"נ אית לי' איסור בת אחת וכו' עי"ש.

**בא"ד** אשת אח דחמור חייל הריטב"א הק' דאי ב"א אי אפשר לתפוס אשת אח טפי מאחו"א ולא אחו"א טפי מאשת אח והכי הו"ל למיתני אינו חייב אלא אחת עכ"ד, היינו דלא ס"ל דיש כאן איסור חמור.- ובעיקר דינא דב"א דמבואר בריטב"א דאפשר לחייבו אחת מאיזה איסור שיהיה ואין לחייבו שתים, נתבאר לעיל.

**בד"ה** בר לקוברו ברש"ג וכו' כמו שפי' בקונטרס מש"כ כמו שפירש בקונטרס הוא אסיפא דמילתא דמודה ר"י באיסור מוסיף אף לבר קפרא, אבל מש"כ דברייתא דאינו חייב אלא משום אשת אח הוא לקוברו ברש"ג כ"ז לשיטתם בד"ה לא, אכן לרש"י שם שנחלק ע"ז בפשוטו ה"ה להך לישנא פליג, וכ"ה ברמב"ן בדעת רש"י, [עי"ש עוד] ובמהרש"א בסמוך לא נראה כן עי"ש.

**בא"ד** דמודה ר"י באיסור מוסיף מבואר דאע"ג דמודה ר"י באיסור מוסיף מ"מ בב"א חיילי תרוייהו, ותימה גדולה על השאג"א שכתב דלמאן דאית לי' מוסיף לא יחול בב"א אלא המוסיף, וכד' תוס' כן מבואר לק' לד. ברש"י ד"ה ומאן וצ"ע.

**בא"ד** כדמוכח ממתני' ר"פ אמרו לו בתו"י ד"ה רבי תי' דהתם חמור דאיכא סקילה, אבל בכל מוסיף לא ס"ל דחייב, וברמב"ן כ' דהו"מ לאקשויי מינה.

**בא"ד** וקשה לר"י דמשמע דבאיסור מוסיף וכו' בכ' הגר"ח (הנדמ"ח בכריתות כג.) במכתב ד' (ד"ה ובאמת) הוכיח מירושלמי פ"ט דסנהדרין ה"ו דמוסיף ובת אחת לא תליא זב"ז, ונתקשה ע"ד תוס'.

**בא"ד** ואר"י וכו' דדוקא הגר"ח שם (ד"ה ולפי"ז) הוכיח מתוס' בזבחים מה: ד"ה אבל דפליגי ע"ד כאן, וס"ל דלב"ק בכל ב"א לא חייל.

**בא"ד** כגון אחו"א תמה המהרש"א דמה היתר יש באחו"א וכ' לפרש דמיירי במתה אשתו וכ' דק"ק אמאי חייב משום אחו"א לר"ח כיון שמתה אשתו וצ"ע, ועמש"כ לעיל לב. מד' הראשונים בשם ר"ח דמפרשי מה שאמרו בא עליה חייב משום אחו"א דמיירי לאחר מיתת אשתו עי"ש, וא"כ י"ל כן בשיטת תוס' וכמש"כ העל"נ, וע"ע משנת ר"א סי' י"ט, ובק"ר ומהדו"ב פי' דאחו"א קל יותר כיון שיש לה היתר לאחר מיתה, וכ' הק"ר דכ"מ בתורא"ש עי"ש, ובחזו"א (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק ו') כ' דמש"כ תוס' אחו"א אדלעיל קאי, והיינו דבאחו"א חייב שתים אבל לא בטומאה ושבת, וכ' החזו"א דלפ"ז הדרו ממש"כ בתח"ד דלבר קפרא לא מחייב ר"י תרתי אלא לקוברו ברש"ג דשפיר י"ל דחייב תרתי, וע"ע על דרך זו בית מאיר ורש"ש.

**בא"ד** וטומאה ושבת ונבילה החזו"א (שם ס"ק ג') ביאר דכיון דהותרה שבת בקרבן ציבור ונמצא דאיסור שבת בא מכח זרות ע"כ זרות אלים למיחל, וכן בע"מ ששימש בטומאה, דטומאה הותרה בציבור וע"י המום הוא שאוסרו בטומאתו, ע"כ אלים בע"מ למיחל, וחשיב כאילו זרות ובע"מ קדמי, והוסיף החזו"א (בס"ק ט') לבאר עפ"ז הא דמודה ב"ק דלר"י חייב שתים, והא מאחר דהסב' דשבת וטומאה הותרו מדוע חייב שתים, וביאר דלר"י הא בכולל חייב שתים, וא"כ אף דנימא דזרות ומום קדמו מ"מ אח"כ חייל שבת וטומאה בכולל, וראיתי לבאר עוד עפמשנ"ת בגמ' מהשאג"א דהוא סב' דהי מינייהו מפקת אבל הכא שפיר חל החמור, [והוא דלא כמשנ"ת מד' רש"י דב"א אין כאן כלל החסרון דאאחע"א דא"כ יחולו קל וחמור נמי דאין זה מדין שקולים ויבואו שניהם] ויל"ע בזה מד' התורא"ש שהק' ע"ד תוס' דאי מוסיף חל קל על חמור [וכמש"כ תוס' לק' ע"ב] כ"ש ב"א, ומבואר דלמד בד' תוס' באופ"א דהוא סב' דלא חל קל על חמור וצ"ע, עכ"פ בתורא"ש מבואר דלמד בתוס' דלא כחזו"א, וראיתי להעיר דלהמבואר בתורא"ש א"כ ה"ה בקרבן יחיד לא יתחייב שתים כיון דאיסור טומאה קיל, וברש"י פי' פלוגתייהו בקר"צ ועי' תו"י. וכתב החזו"א דבסב' תוס' נתיישב מה שיש להקשות מדוע חייב לב"ק משום זרות ומום ולא משום שבת וטומאה דחמירי, דבזה קיימא סב' בר קפרא דשבת וטומאה הותרה, והחזו"א ביאר כדרכו דע"כ חשיב שזרות ומום קדמי, וה"ה יש לפרש כן לשאר הפירושים.

ולדברי תוס' נתבאר היטב מה דאמר ב"ק הטעם משום הותרה והש"ס מפרש דפליגי בדין אאחע"א דהכל דבר אחד, וכ' החזו"א (שם ס"ק ד') דמ"מ להס"ד דפליגי בכולל לא נתיישב זאת, ועמש"כ לעיל מד' הראשונים. וראיתי לפרש דמשום שהוא קל לא חל כולל קל על חמור וכמש"כ תוס' לק' ע"ב ד"ה אמר דאין איסור קל חל על חמור בכולל, וא"ש לפ"ז הא דלא משני דלב"ק רבי שנה לר"ח אליבא דר"מ לק' לד. דסבר דבכולל וב"א חייב שתים, דאליבא דב"ק אף לר"מ אינו חייב שתים, וצל"ע ע"ד תורא"ש דהק' דנוקי כר"מ עי"ש.

**בד"ה** אצבעו שהיתה אצבעו חתוכה עד משהו אחרון וכו' הרע"א בגלהש"ס ציין לכתובות דף ל' ע"ב בתד"ה לא צריכא, ושם כ' תוס' בשם ריצב"א דאע"פ שאי אפשר שלא יקדום הטומאה למום אעפ"כ חשיב בב"א, והי' מקו"ל דאף תוס' שלפנינו כוונתם כן, אכן בתו"י מתבאר דהם ב' תירוצים, ובריטב"א כ' וז"ל דכיון דבאותו מעשה נעשה בע"מ ותוך כדי דיבור חשיב בת אחת ואע"ג דנגע מקמי דנחתך עכ"ד, משמע מדבריו דאם הם ב' מעשים לא חשיב בבת אחת, ונתכוין לזה הרע"א ח"ו סי' י"ז (נד' כאן), ומה"ט כ' דאם כשנעשית בת ג"ש ויום א' קנאה ביבום לא הוי בב"א וז"ל דהתם הוא בענין א' דע"י חתיכת אצבע בסכין נעשה טמא ותיכף כמעט רגע נעשה מחתיכה זו בע"מ וכו' אבל הכא ל"ש הביאת יבם להענינים אחרים, והוא ענין אחר וחדש בעי' הכל בב"א עכ"ד. – ע"ע מש"כ בגמ' (באיסור בת אחת) ללמוד מד' הראשונים בטעמא דחל בב"א.

**דף ל"ג ע"ב**

**בגמ'** השתא ר"י באיסור כולל מיחייב שתים באיסור ב"א מיבעיא ברש"י חולין קא: ד"ה שלח כ' ומיהו ריב"ח סבר דמאן דל"ל איסור כולל ל"ל נמי איסור בת אחת ופלוגתא היא ביבמות בפ"ג כך נראה בעיני עכ"ד, ועי"ש בתוס' בע"א ד"ה ואיסור.- בעיקר קו' הש"ס נתקשה בשי' הגרש"ר (אות שג) מה הדמיון כולל לב"א הא בכל א' הוא סב' בפ"ע שיחול, ועוד מ"ש ממוסיף דמתבאר ברש"י והראשונים בע"א די"ל דמוסיף חל אף אי בת אחת לא חייל, וע"ד הקו' הראשונה ראיתי לבאר דמ"ד דב"א לא חל, והא ב"א אין חסרון בחלות איסור על איסור וכמשנ"ת בע"א מד' רש"י, ובהכרח צ"ל דהוא סב' דלא יתכן שיהי' ב' איסורים, ומעתה י"ל דכל הסב' דכולל הוא סב' בחלות האיסור דחל א' על חבירו, אבל אם יש סב' דלא יתכן שיהי' ב' איסורים לא יועיל בזה כולל וצ"ע בזה.

**בגמ'** טלטול בעלמא הוא מכאן ק' ע"ד חי' הרשב"א במנחות דעזרה רה"ר היא לענין חיוב שבת, וברא"ש פ"ה דתמיד ד"ה על הביא שיטה זו ודחאה.

**בגמ'** והאר"י הבערה ללאו יצאתה האו"ש פי"ח מסנהדרין ה"ב דן אי לר' יוסי חייב מלקות בהבערה או"ד דחייב מיתה, ולא נתמעט אלא מכרת וחטאת, ובסו"ד ציין לסוגיין ולד' תוס' וריטב"א, היינו דבתוס' מבואר דאין מיתה, וכ"ה לריטב"א עי"ש, דמה"ט לא חל על איסור זרות דהוא קל על חמור, אכן להמבואר ברמב"ן וכ"ה ברש"י דהשתא ס"ד דחטאות קתני, א"כ שפיר פריך דלר' יוסי ליכא חטאת בהבערה, אכן הרמב"ן גופי' כ' דלר"י יש מלקות עי"ש.- הרע"א בגלהש"ס ציין לירושלמי דמשני כיון דהוא רוצה בעיכולם כמבשל הוא, ובמנ"ח במוסך השבת אופה [ח] כ' דהבבלי סבר דכיון דדעתו שישרף לגמרי הו"ל פסיק רישי' דלא ניח"ל, ובקה"י ביצה סי' י"ח הק' מגמ' זבחים מו: דילפינן מקרא שלא יצלה האברים ויעלם דבעינן שיהי' בהם ריח, א"כ חפץ בבישולם. – ומבואר במנ"ח דפי' ד' הירושלמי דהבישול הוא מה שמתבשל קודם שנשרף וכן פי' הנשמ"א כלל ב' אות ב' והאג"ט אופה סעי' ט' ס"ק י"א, וכ' דהבבלי ס"ל דכל שמניחו כדי לשורפו לא חשיב מבשל, ובקה"י (שם) ביאר ד' הירושלמי דהשריפה עצמה חשיבא כמבשל עי"ש, ובקה"י שם כ' דבשמן שבנר כו"ע מודו שאין כאן מבשל עי"ש טעמו, ודבריו צ"ע מד' התורא"ש לעיל סוף דף ו' דבכה"ג יש משום מבשל עי"ש, ובחת"ס יו"ד סי' ע"ב כ' דאין בשמן שבנר משום מבשל, ובזרע אברהם ח"ב סי' ס"ט אות ח' העיר עליו מד' התורא"ש, וע"ע פמ"ג סי' תקי"ד בא"א ס"ק י"ג שכתב שיש בזה משום מבשל, וע"ע או"ש פכ"ג משבת ובהעמק דבר פ' צו (ו, ב) מש"כ בד' הירושלמי. – באור תורה כ' להוכיח כביאור הקה"י, דאם כד' האחרונים דהבישול קודם שנשרף א"כ אין כאן אאחע"א כיון דההקטרה היא בשריפה ומלאכת שבת הוא בבישול שקודם השריפה, ועי"ש עוד, שו"ר בחי' ר' נחום (אות תקמט) דכתב בטעמא דהבבלי לא מפרש כירושלמי מסב' הנ"ל דלא שייך בזה אאחע"א, אבל בירושלמי מפרש טעמייהו משום שבת הותרה ולא משום אאחע"א וא"כ הבישול ג"כ הותר.

**הרע"א** בג' השעה"מ פ"א מיו"ט ה"ד (נד' כאן) והעל"נ הק' דאיתא במס' יו"ט כב: וכג. דהנחת בשר ע"ג גחלים יש בו משום מכבה, ודן בזה דהוא דבר שאינו מתכוין, והאריך בזה בתשובות שנדפסו בסו"ס על"נ עי"ש סי' ה' ו', ובקה"י סי' כ"ט אות ב' כ' דלק"מ דהכא דיינינן משום אאחע"א והוא איסור שחל בזמן העבודה, אבל הכיבוי הוא קודם לעבודה, ועדיפא מד' תוס' לק' לד. ד"ה והוציאו דהכא האיסור עובר בשני חפצים, אלא דמ"מ ילה"ק מדוע לא יתחייב משום מכבה ועי"ש משכ"ב, ועוד יל"ד בזה האם לר' יוסי מכבה ללאו יצאת, ועי' רש"ש שבת עג.. – עוד הק' בשו"ת חמדת שלמה אה"ע סי' כ"ה ס"ק ט' דהא הוי מקלקל דעבודתו פסולה, והשיבו הנתה"מ (בסי' ט"ז אות ח') דהקטרת זר אם עלו לא ירדו, וסגי בהא למחשב תיקון וכמבואר בפסחים עג., אכן החמד"ש (בסי' י"ז אות ט') נחלק עליו דהקטרת זר אם עלו ירדו, וע"ע בחזו"א זבחים סי' י"ט ס"ק י"א שהוכיח משמעתין דאם עלו לא ירדו, ולא דמי לזריקת זר דאם עליו ירדו עי"ש, ולפ"ז בהו"א דהוה בעי למימר דהוא קבלה והולכה הו"ל למפרך דהוא מקלקל ואם עלו ירדו, ובעל"נ בתשו' (נדפס בסו"ס על"נ) סי' ה' כ' דהאי תנא סבר מקלקל בהבערה חייב, ובזה תי' מדוע לא אמרו משום מכבה דהו"ל מקלקל, אכן תיקשי בד' הירושלמי דקאמר משום מבשל, ויעוי"ש עוד שתיקן שלא יבא לידי נותר עי"ש בכ"ד- וע"ע מש"כ לעיל לב: להקשות בטעמא דב"ק דהותרה במקדש, הרי אין כאן עבודה, ולהנתבאר דאם עלו לא ירדו ניחא.

**בגמ'** אראב"י בשחיטת פרו של כה"ג **השעה"מ** פ"א מיוה"כ ה"ב הק' משמעתין ע"ד התוס' ביומא מב. סוד"ה שחיטה בשם הר"י קלצון זצ"ל דהדין שחיטת פרו של כה"ג דבעי כה"ג הוא מדין בעלים, דהרי שחיטה לאו עבודה וליכא למיפסל מדין עבודה, ותימה דמדוע חייב משום זרות, ועי' חמד"ש על"נ ואב"ע הל' יוה"כ שם משכ"ב. ובחזו"א (סי' קל"ד לסוגיין) כ' בגמ' שזר אצלו קאמר יש לעי' היכי אשכחן אזהרת זרות בזה נהי דאסור משום פוסל את הקדשים ואפשר שחייב גם משום מטיל מום אבל אזהרת זרות היכי אשכחן עכ"ד. – כ' העל"נ דלפ"מ דמוקי בפר של כה"ג ביוה"כ א"כ לא מיירי בשבת אלא ביוה"כ. – עוד הק' בעל"נ הא איסור זרות של שחיטת פר לא חל אלא ביום בשעת עבודה וא"כ קדים איסור יוה"כ [ובשלמא אי מיירי בהקטרה ניחא דהקטרה כשרה בלילה, אבל אי בשחיטה הא בעיא יום ועי"ש], ונתבאר לעיל ע"א די"ל דבאיסורי גברא א"צ שיבא הזמן בפועל, וחל על האדם מיד כשהגדיל, והעל"נ לשיטתו דהק' עוד דהו"מ לאוקמי כשהקדיש הקרבן בשבת דבזה באו שניהם בב"א, ולהנתבאר י"ל דמיד חל עליו איסור זרות, ולא דמי לאיסור שבת דבעינן שיבא החפצא דשבת, ונתבאר בס"ד באורך בע"א דבפשוטו פליגי הרמב"ן והריטב"א בזה.

**בגמ'** לקוברו ברש"ג עמהרש"ל ומהרש"א בע"א בתוד"ה לא משכ"ב.

**ברש"י** ד"ה שחיטה בזר כשרה ואין כאן זרות כ' **הרש"ש** דמשמע דאיסור שבת איכא דלא הותרה שבת אלא לכהנים בלבד, ומ"מ בדיעבד שחיטתו כשרה, והביא לחכ"צ דבפשיטא לי' דזר שוחט לכתחילה בשבת, וכ' הרש"ש שאין ראי' משחיטת פסח דשאני פסח דמצותו לכתחילה בבעלים, וכבר קדמוהו השעה"מ פ"ו מבאמ"ק ה"י (סוד"ה זה) והבית מאיר בחי' כאן לדקדק מרש"י דלא הותר לזר לשחוט קרבן בשבת, וכ"ה בבה"ל ח"ב סי' ט', והטעם דמצות המקדש מוטלת על הכהנים, ומה"ט בפסח שרי דמצותו על הבעלים, אכן הבית מאיר פי' דכל שאינו יכול לגמור המצוה לא נדחית אצלו, ועפ"ז כ' דמי שאינו יודע לעשות הפריעה לא הותרה המילה, ולדבריו ק' מפסח, ובעל"נ תמה ע"ז מדוע ייאסר לזר לשחוט קרבן ציבור ועי"ש מה שפי', ובחי' ר' נחום (אות תקנ) כ' דזה בכלל ד' ר"ח דשבת לא הותרה לזרים אף במקום שעבודתו כשרה, דאילו כשעבודתו פסולה הא לכהנים ג"כ לא הותר, ובחזו"א (סי' קל"ד לסוגיין) כ' אין כונת רש"י דאיסור שבת איכא אלא כונתו ז"ל דאין כאן איסור זרות, וממילא אין כאן איסור שבת, ועי"ש מש"כ ע"ד הרש"ש, וע"ע בתוס' בקידושין יב: ד"ה אם דחלל שעבד בשבת חייב מיתה ועי"ש ברש"ש ודב"א ח"א סי' כ"ו אות י"ג וע"ע דבר"י סי' כ"ב אות ט', ועמש"כ בקידושין שם.

**בד"ה** טלטול ואין כאן שבות המהר"י לנדא והרש"ש הגיהו ברש"י שאין כאן שבת עי"ש, וכ"ה בעל"נ, אבל איסור שבות דטלטול מוקצה איכא וכמש"כ תוס' בסוכה (ציינם הרע"א בגלהש"ס),ועי' מרומי שדה.

# כולל ומוסיף

**בד"ה** אמר וי"ל דאע"ג דבאיסור מוסיף וכו' הנה חזינן כמה חילוקים בין כולל למוסיף **א.** דאיכא למ"ד דמודה באיסור מוסיף ולא בכולל **ב.** ד' תוס' דמוסיף חל קל על חמור משא"כ בכולל **ג.** שיטת תוס' לעיל לב: ד"ה איסור דמוסיף חל אף ב' שמות משא"כ כולל [והרמב"ן נחלק] **ד.** נתבאר בשיטת הריטב"א דמוסיף א"צ שיהיה בעולם משא"כ כולל, ועמשנ"ת לעיל בזה דמוסיף הוא משום חומר משא"כ כולל, [ויעויין ברע"א תשו' ק"ע תשובת הגרש"א (ד"ה עוד) שכתב דמוסיף הוא מדין חומר, וכ' דלכאו' מטעם זה יחול קל על חמור במוסיף והק' דתוס' לא כ"כ, וכ' דיש ב' אופני מוסיף עי"ש ונתבאר בזה לעיל שם. עוד נתבאר לעיל עפ"ז נפ"מ בד' הרע"א במוסיף וכולל על קטן שהגדיל, ועי' ברד"ל חולין קא: שדן אי מוסיף חשיב חמור, והוכיח מתוס' דידן דמוסיף לא חשיב חמור דאל"כ אין זה דין דמוסיף חל קל על חמור] **ה.** ע"ע מש"כ לק' לד. לדון בד' האחרונים האם שייך שע"י מוסיף וכולל יחול איסור חמור מהכולל והמוסיף דיש לחלק בזה בין כולל למוסיף ודוק.– ובעיק"ד תוס' דחלוק כולל ממוסיף הרמב"ן כ' דבכריתות מוכח דרק בקדשים חל קל על חמור ולאו כללא הוא בכל מוסיף, והביא כן מר"ת בסה"י, ויעוי"ש שהוכיח כן מקידושין עז: דלא חל קל על חמור במוסיף.

**בא"ד** דלא חייל קל על חמור וכו' **הרמב"ן** נחלק ע"ד תוס' דכל שם שבת אחד הוא וכיון דחייל איסור שבת עליו לכל דבריו הוא חל אפילו ללאו שבו, ופי' דקו' הש"ס דהשתא ס"ד דבשבת מיירי לענין חטאת וכד' רש"י. ועי' לעיל לב: בתוד"ה דלכאו' ג"כ נחלקו תוס' והרמב"ן בשם טומאה, ואינו מוכרח, – ע"ע שמ"ק כריתות כג: אות ב' מש"כ אי איכא תנא דס"ל דכולל חל בקל על חמור.- ובדו"ח חולין דרוש ג' אות י' תמה מאד ע"ד תוס' מהא דאמרי' בחולין ק"א דיוה"כ חל על שבת משום כולל, והא יוה"כ בכרת ושבת במיתה.

**בא"ד** יבא איסור נבלה ויחול על איסור חלב וכו' באיסור כולל התוס' במכות טז: סוד"ה ריסק כ' דהאי דינא הוא אף למאן דל"ל אחע"א כלל והיינו דהוא גזה"כ, וכ"כ במעילה טז. ד"ה אמר (הנמשך מדך טו) ואפשר דלמ"ד דחל בכולל מפרש הכא מדין כולל, ועי' שעה"מ פי"ז מאיסו"ב ה"ח ואחיעזר ח"ב סי' ו'. – ע"ע בשעה"מ שם שהק' דנבילה הוא מוסיף לגבוה, ובמוסיף חל קל על חמור, ומוסיף לגבוה חשיב מוסיף כדאיתא בכריתות יד. (הובא ברש"י לק' לד. ד"ה אם) ותי' דהכא בבהמת חולין, אכן בתוס' בחולין קא. ד"ה מאן מבואר דאף בבהמת חולין אמרינן מוסיף לגבוה ודבריהם צ"ע. – ובזבחים ע. תוד"ה יבא כ' דנבילה על חלב הוא מוסיף לגבוה ותמה שם הרע"א בגלהש"ס עי"ש.

**בא"ד** דיש חומרא בנבלה שכן מטמאה ואין להקשות מהא דחל טריפה על חלב ואינה מטמאה, דכל קו' תוס' היא בנבילה דהותרה במליקה משא"כ טריפה כ"כ טעם המלך בג' השעה"מ פי"ז מאיסו"ב ה"ח (סו. מדה"ס), ובצמח דוד על רע"א תשו' ק"ע הניח בצע"ג כיצד חל טריפה על חלב. וערע"א מהדו"ת סי' קכ"ב (ד"ה תו) מש"כ בשור הנסקל דחל על חלב אי ילפינן מנבילה וטריפה דחלים על חלב.- ע"ע נובי"ת או"ח סי' קכ"א (ד"ה ובעיקר) מש"כ בהגהמ"ח בהא דנבילה חמירא.

**בא"ד** מאי חזית וכו' עי' מהדו"ב, ובשעה"מ (שם) כ' דמוכח מתוס' דבשוין חייל, וכן מוכח מקושית הר"י מאורליינש לעיל, ובפורת יוסף להפמ"ג (לעיל לב: ד"ה ראיתי) כ' דדעת תוס' דידן דבשוין חל, אכן בחולין קא. ס"ל דלא חל, עוד כ' דדעת הר"מ דחל כולל על חמור דהר"מ לא כ' ד"ז, ועי"ש עוד ראי' דדעת הר"מ כן.

**בא"ד** וא"ת דאמר לקמן וכו' דאיסור א"א קיל הק' המהרש"ל ומהרש"א מהא דאחו"א חייל בכולל על אש"א והא הוא קל על חמור עי"ש, וכבר עמד התורא"ש עי"ש שתי' ב' תי'. – ובאפק"י ח"א סי' ח' הק' דאמרי' לק' דנדה חל על אשת איש ה"ז קל על חמור, וק' לד' הנוב"י דבעינן שכלפי האשה ג"כ יהא מוסיף א"כ בנעשית נדה הרי לדידה הוא כולל ולא מוסיף, שנאסרה בעוד אנשים, ובכולל לא חל קל על חמור, והרי התם קתני דהנשים ג"כ חייבות, ודן לומר דנדה יש בה חומרא דמטמאה את בועלה וכמש"כ תוס' בנבילה וכדפריך לק' נד. ועי"ש עוד ובסי' ט' משכ"ב, וכן צ"ל לדעת הרמב"ן דבמוסיף לא חל קל על חמור.

**בא"ד** איסור טריפה דקיל אפי' בלא כולל לפ"ז שמעינן דאיכא למ"ד דאיסור חל על איסור בלא כולל, וברע"א בדו"ח ח"ב לחולין דף ק"ג (נד' כאן) כ' דטריפה הוא כולל חלב ומי רגלים, ועמש"כ לק' לד. לדון בזה עפ"ד הר"מ בנקודה הנפלאה.

**בסוה"ד** ואור"י דיש חומרא בטריפה דכשנטרפה שוב אין לה היתר לפ"ז י"ל דהוא כולל דנוסף זמן וכמשנ"ת לעיל לב: מד' הרע"א בג' השעה"מ על א"א ונעשית חמותו, אכן הנה בקוה"ע סי' ל"ב אות א' כתב דמקשים דנבלה ביוה"כ ליהוי כולל דאוסר לאחר יוה"כ, ותי' דמה דנבילה אסורה לאחר יוה"כ הוא משום שהיא נבילה באותה שעה, אבל הנבילה דהשתא אינה אוסרת אלא לשעתה, ולו יצוייר שיתבטל ממנה שם נבילה תחזור להתירה, וא"כ כמו"כ י"ל על טריפה, וע"ע באחיעזר ח"א סי' ל"ד אות י"א שכתב דלא חשיב כולל במה שמוסיף זמן לאחר שחיטה כיון דמחוסר מעשה השחיטה.

**חמור על קל**

בעיקר דין איסור חמור על איסור קל הנה במכות כב. פ"ה בד"ה מיגו דא"א ונעשית חמותו מוסיף הוא דמעיקרא קיימא ליה בחנק והשתא קיימא ליה בסקילה, ומבואר דעונש חמור הוא מוסיף, ועיק"ד תמוהים מהברייתא דלעיל לב. דא"א ונעשית חמותו אמר ר"י דנידון בא"א דאאחע"א אע"ג דמודה ר"י באיסור מוסיף כמו שהביאו תוס' מהמשנה בכריתות, וראיתי ליישב דבכריתות יד: פליגי חכמים ואמרי דנידון בחמורה, ובקר"א נתקשה מ"ט דרבנן, וברד"ל שם כ' דכיון דמוסיף עונש חמור חשיב מוסיף, [עוד ראיתי ליישב דחכמים מחייבים משום כולל, ועי' לעיל לב: תוד"ה איסור] וברד"ל הביא כן מרש"י בחולין קא: ד"ה שבת הוא דשבת חשיב מוסיף דבסקילה, וברד"ל הק' מא"א ונעשית חמותו דלא חשיב מוסיף וכדאמר ר' יוסי ותי' דהתם תרוייהו מיתת ב"ד אלא שזו בשריפה וזו בחנק לא חשיב מוסיף, והי' מקו"ל דבהא פליגי רבנן ור"י, ולרבנן אף מיתה חמורה חשיב מוסיף וא"ש ד' ריב"ן, ועמש"כ לעיל ע"א מד' האחרונים בטעמא דרבנן.- וכן הובא לעיל ע"א מהמאירי דיוה"כ חל על נבילה משום מוסיף דחמור יותר, וברע"א מהדו"ת סי' קי"ט (סוד"ה וכדברים) הביא ר"ן בשבועות דאיסור חל על ח"ש מדין חמור על קל, והעירו שלא נמצא כן בר"ן אלא בחי' גלנטי שנדפסו יחד עם חי' הר"ן, ובדו"ח חולין דרוש ג' אות ג' (נד' בשבועות כד.) האריך להוכיח דלמאן דאית ליה כולל ה"ה דאית לי' דחמור על קל חייל, ונתקשה ע"ד תוס' בשבועות דא"כ מה"ט יחול לאו על עשה עי"ש, ובחזו"א (סי' קל"ד לדף י"ג א') כ' דאיסור חמור חל על איסור קל, ומקורו מתוס' בכריתות י"ד ב' ד"ה נישאת, ומדבריו נראה דאין זה משום כולל או מוסיף אלא דכיון שהוא חמור על קל שפיר חייל עי"ש, ועי' חולין ק: ברש"י ד"ה אע"ג ושם קב. תוד"ה ורבי יהודה שפי' בטעמא דר"י דגיד הנשה חל על בהמה טמאה הוא משום חמור, וראיתי להעיר מד' הר"מ פ"ד משגגות ופי"ז מאיסו"ב ה"ח שכתב דכולל מוסיף ובת אחת חל איסור על איסור, אלמא דחמור לא חל.

**בתוד"ה** לקוברו דהא חשיב בע"מ ששימש ערע"א שתמה מאד ע"ד תוס'.

**במשנה** מפרישין אותן ג' חדשים ערע"א תשו' ר"ו מש"כ לדון דתיאסר מדרבנן כגזירה דלק' פ' האשה רבה.

**בגמ'** אי במזיד מי איכא קרבן הק' **הרע"א** הא משכח"ל בשגג בכרת והזיד בלאו דהו"ל מזיד ומ"מ חייב קרבן כדאריו"ח בשבת דף ס"ט, ואף לר"ל דפליג התם מ"מ כ' תוס' שם דאם הזיד באיסור ושגג בכרת ולאו חייב קרבן וא"כ משכח"ל החליפו במזיד, ובאחיעזר ח"ג סו"ס פ"ב הביא מהגר"ח שתי' עפ"מ שייסד דבעריות כיון שלא נאמר בתורה אלא כרת א' לכולן, והטעם שחייב עכאו"א הוא משום דהלאוין מחלקין, ע"כ אם הזיד בלאו אין חילוק חטאות, ולכאו' אין בדבריו ישוב לקו' בתרייתא.

**בגמ'** ואי במזיד מי שריא ערמב"ן מש"כ לפרש הא דלא דחי דהאנשים היו מזידים והנשים שוגגות.

**בגמ'** פיתוי קטנה אונס דעת הר"מ פ"ב מסוטה ה"ד ופ"ג מאיסו"ב ה"ב דקטנה שזינתה ברצון נאסרת על בעלה והשיגו הראב"ד משמעתין דפיתוי קטנה אונס, ובמ"מ כ' דהר"מ סמך על הסוגיא בכתובות דף ט. דמבואר דנאסרת (עי"ש בתוס') ובקוה"ע סי' ס"ו אות ו' תי' דכ"ד הר"מ הוא בעונת הפעוטות שהגיעה לכלל דעת ושמעתין הוא קודם הזמן הזה, והיינו דהו"ל כשוטה שאין בה דעת כלל שאינה נאסרת, אכן אשכחן פלוגתא באחרונים בשוטה אם נאסרת לדעת הר"מ דהמל"מ פי"א מאישות ה"ח נקט שנאסרת, ועי' רע"א בג' השו"ע סי' קע"ח סעי' ג' ובתשו' רי"ח, ובצמח דוד שם, והעירוני דבמשנה משמע דכל קטנה שאין ראוי' לילד מותרת והתם אינו אונס, וע"ע קה"י סי' ל"ב בדבר מקורו של הרמב"ם.- ע"ע רע"א מהדו"ת סי' קל"ד (ד"ה אלא) שדקדק מדוע אמרו פיתוי קטנה אונס תיפו"ל שאינה מוזהרת, ומשמע מזה דלענין לאוסרה על בעלה לא תליא באזהרה אלא באונס, ע"ע מש"כ בכתובות (עמ' קפט) בפיתוי קטנה אונס.

**בגמ'** הא לאו מעוברת שריין עפרש"י ונתבאר יותר בריטב"א.

# דף ל"ד ע"א

**בגמ'** איסור כולל ואיסור מוסיף ואיסור בת אחת ערש"י שהאריך לפרש הא דהוי כולל ומוסיף וב"א, ועי' בתוס' לעיל לג: ד"ה אמר משה"ק דהוא קל על חמור ועמשנ"ת שם בס"ד.- ע"ע מש"כ לעיל לג. בתוד"ה ובר לתמוה מד' רש"י על השאג"א סי' ע"ב.

**בגמ'** אר"י א"ר ר"מ הק' התו"י מ"ט לא מוקי לה כר"י ובקר"א כ' דמכאן משמע כשיטת הרשב"א לעיל לג. דלמסקנא ר"י אינו מחייב בכולל אלא לקוברו ברש"ג, וע"ע רש"ש. – בהא דלא מוקי כת"ק דר"מ בפשוטו משום דלא שמעינן לי' איסור בת אחת, דאיסור בת אחת שמעינן מדר"מ דאמר אם היתה שבת והוציאו בפיו, אמנם הרשב"א הביא ר"ח ז"ל (הובא ברי"ף) שפירש דהא דחל איסור טומאה הוא משום דמיירי דאייתי שתי שערות בשבת, והק' הרשב"א דא"כ הו"מ לאוקמי כת"ק ותי' משום דסתם משנה ר"מ, וכמו"כ תי' הרשב"א לעיל לג. לדעת הראב"ד דלדידי' לעולם חלב ומוקדשין חשיב בב"א דמשהגדיל חלו עליו ב' איסורים אלו (ונתבאר בס"ד לעיל שם) א"כ הו"מ לאוקמי כת"ק, וכ' הרשב"א שם דכיון דלא איתפרש ת"ק מאן ניהו ע"כ מוקי לה כר"מ, וכ"כ **הרמב"ן** אי נפרש דשבת ויוה"כ לא חשיב איסור חל על איסור דשני ענינים הם וכמשי"ת בעזה"י, א"כ מאי דאמר דאית לי' איסור בת אחת היינו דמדס"ל כולל ומוסיף כ"ש בב"א, וא"כ שמעינן נמי מת"ק בת אחת דהא אית לי' כולל ומוסיף, ובהכרח צ"ל דכיון דלא ידיע ת"ק מאן ניהו ע"כ קאמר ר"מ. – ובעיק"ד ר"ח דפי' דטומאה וחלב בא בב"א הרשב"א הביא מקצת ספרים שגרסו כן בכריתות, [וכ"ה בר"מ בפה"מ בכריתות שם] והק' הרשב"א מדוע בעינן לזה, ולא מפרש משום כולל דהא האי תנא אית לי' כולל, ועוד צ"ב דא"כ ממ"נ איכא לפרושי כל האיסורים דמיירי בכה"ג, ותמה בזה השאג"א סי' ע', וי"ל דבב' איסורי חפצא לא חל איסור על איסור אף למי שהגדיל וכמשנ"ת בס"ד לעיל לג., ומ"מ זכינו ללמוד מד' ר"ח דאף בחלב דמיתסר בחפצא ג"כ מהני שהגדיל שיחול איסור טומאה, כיון דאיסור טומאה הוא איסור גברא, אבל כששניהם אסור חפצא לא, והוא כמשנ"ת לעיל דכששניהם איסור חפצא לא חל איסור השני, והוא ראי' לד' הרע"א בדו"ח בדף לג. דקטן שהגדיל ביוה"כ חייב על נבילה משום נבילה ויוה"כ, ועשאג"א שם וברוך טעם שער הכולל דין ג' ובשי' הגרש"ר (אות שכ).- כתב ה"ה פ"ד ממאכ"א ה"ז בתו"ד וז"ל ובודאי הסוגיות שבגמ' מורות שאין הלכה כדברי האומר אחע"א ומשמע דר"מ ור"י הוא דפליגי, וכ' הרע"א דהרמ"ע מפאנו סי' קכ"ג תמה על לשון זה דהא משמע בספ"ג דיבמות וכן בכריתות דגם ר"מ ס"ל כן דאאחע"א רק ע"י כולל או מוסיף או ב"א עכ"ד.

**בגמ'** ואם היתה שבת עקצוה"ח סי' כ"ח ס"ק א' משה"ק דיהא קלב"מ ונתבאר בס"ד בפסחים (עמ' קלג).

**במוסיף הנאה ובנקודה הנפלאה**

**ברש"י** ד"ה אם מיגו דאתוסף איסוה"נ על החלב וכו' ד' רש"י הם גמ' בכריתות יד. ומבואר ברש"י דהוא מוסיף וכמש"כ הריטב"א, וכ"ה בעה"מ פ"ז דחולין (לו: מדפי הרי"ף) וכ"ה בראשונים שם קיג:, ובשבועות כד: ברש"י ד"ה טמא פי' דהוא כולל ובתוס' שם ד"ה יש כתבו דזהו ג"כ כוונת הגמ' בכריתות, ולא קרי לי' מוסיף אלא משום שיהא חמור על קל, ובחולין קא. כ' תוס' בד"ה איסור דבגמ' שם מוכח דהוא כולל עי"ש, ולפ"ז מה שאמרו בסוגיין דהאי תנא סבר איסור מוסיף הוא מהא דנותר אתוסף למזבח, וביסוד הנידון האם הוא מוסיף היינו האם מוסיף הוא כל תוספת איסור או"ד רק במוסיף לאנשים אחרים, וכ"נ בתורא"ש חולין קא. (ד"ה מאן) דמה"ט לא חשיב הנאה למוסיף, ודעת רש"י דמוסיף חומרא בעונש ג"כ חשיב מוסיף, וע"ע רע"א בג' השעה"מ פי"ז מאיסו"ב ה"ח (נד' לעיל לב:) דמוסיף זמן הוא כולל ולא מוסיף, והיינו דמוסיף הוא בנוסף איסור על אנשים אחרים, ועי' בה"ל ח"א סי' מ"ו אות א'.- באבנ"מ תשו' י"ב הק' דתיפו"ל דמוקדשין איסור חפצא וחלב איסור גברא, ואיסור חפצא חל על איסור גברא וכמש"כ הראשונים בנדר על איסורים, ועי' קוה"ע סי' ל"ג אות ג' משכ"ב, ונתבאר בס"ד בנדרים (עמ' י"ז) ועי' מש"כ שם מהזכר יצחק סי' ל"ד עי"ש.

כתב **הר"מ בפה"מ** פ"ג דכריתות מ"ד ויש במה שנשאנו ונתננו עכשיו נקודה נפלאה וכו' שבשר בחלב אסור בהנאה וכו' לכשיבושל החֵלב עם החָלב למה אינו חל איסור בב"ח על איסור חלב וכו' והתשובה ע"ז שבב"ח נאסר בהנאה מפני שאסרו הכתוב לאכילה כמו שהקדמנו שכל איסור האכילה אסור בהנאה עד שיפרט לך הכתוב וכו' לא יחול בב"ח על איסור נבילה וכו' עי"ש, וכן פסק הר"מ פ"ט ממאכ"א ה"ו, יסוד הדברים דכיון דלא נתפרש בתורה איסור הנאה אלא הוא נלמד מאכילה אשר ע"כ כל שלא נאסר באכילה לא שייך שייאסר בהנאה [ועמש"כ לעיל לב: להקשות דאיסורא מיהא איכא באכילה, ועי"ש עוד מד' הרמב"ן שמבואר כיסוד הרמב"ם, [ועחזו"א יו"ד סי' כ"ב ס"ק א' משכ"ב] אבל לדינא נחלקו הראשונים בחולין קיג: וס"ל דחשיב מוסיף, ודעת תוס' דאיסוה"נ לא חשיב מוסיף, וכ' הדגמ"ר יו"ד סי' פ"ז סעי' ג' דאע"ג דלתוס' לא תיקשי קו' הר"מ דליהוי מוסיף מ"מ מודו ליסוד הר"מ עי"ש].

ובביאור חילוקו של הר"מ בין בב"ח להקדש נאמרו כמה דרכים **א.** בתורע"א פ"ב דפסחים (אות ה') כ' דבהקדש חל איסור הנאה על כללות הבהמה וע"כ נאסר גם החלב משא"כ בב"ח [ומתיישבא בהכי קו' הישוע"י יו"ד סי' פ"ז מגמ' פסחים כז: דחֵלב שור הנסקל אסור בהנאה והא אאחע"א, וכן הק' טעם המלך בג' השעה"מ פי"ז מאיסו"ב ה"ח מגמ' שם כד: דלר"י חלב שור הנסקל אסור בהנאה עי"ש דהתם חל על כללות הבהמה] ומתבאר בד' הרע"א דאין כוונת הר"מ לדין מיוחד בבשר בחלב, וכ"כ בדו"ח דרוש ט' אות ט' דבהמה טריפה ששחטה בעזרה לא נאסרה בהנאה לדעת הר"מ כיון שלא חל איסור אכילה, וכן מורה לשונו דהר"מ דהוא באיסוה"נ הנלמד מלא תאכל דכולל הנאה עד שיפרוט לך הכתוב דמותר בהנאה, ועוד דהאחרונים כ' דלדעת הר"מ בב"ח מיתסר מקרא דכל שתעבתי הרי הוא בבל תאכל א"כ כתיב בי' איסור אכילה וכולל הנאה.

**ב.** ובדו"ח חולין דרוש ט' אות ט' (נד' בב"ק ע"ב) הביא הרע"א למל"מ פ"ה מיסוה"ת ה"ה (ד"ה ויש לתמוה) שפי' בדעת הר"מ בהלכותיו דהמבשל חלב בחלב אינו נאסר משום דדעת הר"מ שאין לוקין על הנאה ע"כ לא חשיב מוסיף, וכעי"ז כ' הלח"מ פ"ט ממאכ"א סוף ה"ו משא"כ במוקדשין דלוקה על הנאה ע"כ חשיב מוסיף, וכ' דלד' הראשונים דלוקה על הנאה לא ידעתי טעם נכון מ"ט לא יהא מוסיף וסיים לעיין בד' הר"מ בפה"מ, וצ"ב מדוע לדין איסור חל על איסור בעינן שיהא מלקות, ושמא לד' הר"מ שאין לוקין היינו שאינו איסור גמור אלא כח"ש וכמש"כ המ"מ, א"כ כשם דאיסור חל על ח"ש ה"ה להיפוך זה לא מהני שייחשב מוסיף וצ"ב, וי"ל עוד להפמ"ג דאע"ג דאאחע"א מ"מ חל איסור וא"כ כל הנפ"מ הוא למלקות, ומ"מ אין בדבריו ביאור בד' הר"מ בפה"מ.

**ג.** הכו"פ סי' פ"ז ס"ק י"ג כ' וז"ל ולא יתכן לומר דיחול הואיל ואית בו איסוה"נ כי ע"ז אנו דנין דלא כוונה תורה רק לבשר המותר באכילה אבל לבשר דבלא"ה אסור באכילה כיון דאאחע"א ולא חל עליו לאו דאכילה גם לאו דהנאה לא חל ולא מיירי התורה כלל מכה"ג כמו דלא מיירי התורה מבשר טמאה עכ"ל, ויעויין בר"מ בסו"ד דנראה דמדמה לבשר טמאה, וברע"א (שם) פי' דבריו כפשטי' דצריך שיחול תחילה איסור אכילה ואח"כ איסוה"נ, וצ"ב דלכאו' לשונו של הר"מ מורה כוונה אחרת, דהתורה אסרה בב"ח בשר המותר באכילה, וע"ע ברמ"ע מפאנו סי' קכ"ג שביאר ד' הר"מ באופ"א, וע"ע קר"א בדף לג. בתוד"ה אלא, [ובעיק"ד הר"מ דכל שלא חל איסור אכילה לא חל איסוה"נ עחזו"א אהלות סי' כ"ב אות ל' שכתב דמה"ט כשבטל ברוב לענין אכילה בטל גם לענין הנאה, ובציונים שבסו"ס חמדת שלמה סי' ח' הק' מאפר בב"ח דאסור בהנאה ולא באכילה].

ובקוה"ע נקט בד' הר"מ כפשטן כמשנ"ת באות א' דהאכילה הוא מין ממיני ההנאה וכל שלא חל על אכילה לא חל על הנאה, ויש להוסיף דדעת הר"מ שאין מלקות על הנאה, ועיקר ההנאה הוא האכילה, וע"כ בעינן שיחול איסור אכילה, ויעוי"ש שדן בכמה אופנים בזה האם אמרינן דמתוך שיחול איסור השני יחול הראשון או"ד דכיון דא"א שיחול השני בלא הראשון ע"כ לא חל, ויש לציין עוד בזה לחמד"ש תשו' י"ח שכתב באיסור נדה דאינו חל על איסור סוטה אע"ג דנדה מוסיף איסור לא תקרבו משום דכל שלא חל איסור ביאה לא שייך איסור לא תקרבו, וראיתי להעיר בזה מגמ' קידושין עז: דשם זנות פוסל בישראל וע"כ זונה הוא מוסיף על חללה, והרי א"א שיחול ההוספה בלא העיקר, [ולמשנ"ת לעיל לב: מהקוה"ע דהתם הוא דין אחר דמוסיף יל"ד בזה], עוד יל"ד בזה ממש"כ הרע"א בדו"ח ח"ב לחולין דף ק"ג (נד' לעיל לג:) דטרפה על אמה"ח הוי כולל דטריפה אוסר בחלב ומי רגלים, והרי איסור החלב ומי רגלים הוא משום יוצא מן האיסור, ובעינן שיחול תחילה האיסור ואח"כ יהא יוצא, וע"ע אחיעזר ח"א סי' ל"ד אות י"א (ד"ה ומש"כ עוד) עוד אופן בזה.

הרע"א במערכה (שם) הק' בד' הר"מ דיחול בכולל שחל על החָלב איסור בב"ח יחול על החֵלב עי"ש ביאור נפלא בזה, וכ"ה בחזו"א יו"ד סי' כ"ב ס"ק א', ועי' קוה"ע סי' ל"ב אות ב'. [ויעוי"ש ברע"א בחתיכה שאסורה מדין טעם כעיקר האם יחול עליו איסור אחר כיון דכבר נאסר מצד הטעם, וע"ע בדבריו בג' הפמ"ג יו"ד סי' צ"ב (נדפס בח"ח עמ' קמב ד"ה אולם), עוד דנו בספק דאורייתא האם יחול ע"ז איסור אחר, ועי' דרכ"ת יו"ד סי' פ"ז ס"ק ל"א בשם שערי שמחה, ועי' ציונים והערות שבסו"ס חמד"ש סי' ח' משכ"ב].

**בא"ד** הו"ל נותר מיגו דאיתוסף איסור למזבח ראיתי להעיר דבשלמא לפ"מ שפירש"י דמוסיף הנאה חשיב מוסיף א"ש, אבל לד' תוס' דהוא כולל יל"ע מדוע מוסיף למזבח חשיב מוסיף, הא לכאו' הוא כאיסוה"נ שנוסף עוד פעולה בחפץ, וזה דוח"ל דדנים הגבוה כגברא ומיתסר לגבוה (עמש"כ בפסחים עמ' לט אי שייך איסור לגבוה) אכן מל' רש"י נראה דדנים הגבוה כגברא ודוק.

**בא"ד** ומדמחייב לי' ר"מ משום הוצאת שבת אלמא אית לי' איסור בת אחת העירוני לתמוה מדוע לא יחול שבת בכולל דהא שבת מיתסר להוציא כל דבר וצ"ע.- האחרונים דנו דיוה"כ תוספתו דאורייתא וא"כ קדם יוה"כ ולא יחול איסור שבת, ודנו בתרתי א. דתוספת אינו לאו ואיסור חל עליו ב. דכשמגיע עיצומו של יום פקע התוספת וחל איסורא דיומא בבת אחת. ועקר"א לעיל לג. אות ח' ומשנ"ת בעזה"י במכות (עמ' קיח).

הק' השאג"א סי' ע"ב דשבת מוסיף ויחול על יוה"כ ויוה"כ כולל ויחול על שבת עי"ש, ובחולין קא: פירש"י בד"ה שבת היא לד' דמה"ט שבת ויוה"כ חיילי אף אי ב"א לא חיילי עי"ש, ובדו"ח רע"א סוף ח"ב מכתב ד' (נד' בדף לב:) תי' דשמעתין סברה דב' שמות לא הוי כולל, ויוה"כ דהוי כולל הוא ב' שמות, וע"ע דו"ח חולין דרוש ג' אות ד' שעמד בתמיה נשגבה זו ועי"ש מה שתי', ולד' רש"י הקו' ביתר שאת דהרי שבת כולל שאר הוצאות ויוה"כ כולל שאר אכילות, ועמד בזה בכ' קה"י החדשים סו"ס מ"ב, והוסיף לתמוה מדוע תוס' לא הק' זאת על רש"י והניח בתימה.- ובשאג"א שם כ' לדון דשבת כולל מחמר וממילא יחול איסור מלאכה דשבת על יוה"כ, וכ' דכיון דבמחמר ליכא כרת א"א שיחול ע"י כולל איסור כרת דלא יהא טפל חמור מן העיקר, והק' ע"ז מהא דאמרי' דנותר הוא מוסיף לגבוה, והרי אין חטאת במקריבו לגבוה ואעפ"כ מהני, ויל"ד ולחלק בין כולל למוסיף, ובאחרונים דנו בסב' זו בד' הר"מ בנקודה הנפלאה דלא אמרינן מוסיף הנאה, דכיון דהנאה אין בה מלקות לא שייך שיחול מלקות באכילה, ועי' לח"מ פ"ט ממאכ"א סוף ה"ה ומל"מ פ"ה מיסוה"ת ה"ח (ד"ה ויש) וכו"פ סי' ס"ב ס"ק ה'.- ע"ע שאג"א סי' ע"ו דהק' דיוה"כ אוסר גם בשלא כדרך, ועי' ברוך טעם שער הכולל דין א' (ד"ה והנה השאגת), וע"ע בשיעו"כ ממו"ר הגרי"ג שליט"א.- בחי' ר' נחום (אות תקנח) הק' לד' תוס' לעיל לג. דלמ"ד ב"א לא חייל היינו דחל החמור א"כ ה"נ שבת החמורה תחול מדין חמור ויוה"כ מדין כולל, וביאר לפמשנ"ת שם דסב' תוס' הוא בדין הי מינהו מפקת, והכא מאחר שחל יוה"כ שהוא כולל לא יחול שבת.

**בתוד"ה** אם דבליעתן זו היא הנחתן מד' הראשונים נראה דתי' באופ"א דמאחר דהמוציא בפיו פטור אא"כ הוא דרך אכילה, וכמש"כ תוס' בד"ה והוציאו ע"כ שפיר שייך למיחשבי' בהדייהו.

# אאחע"א באיסורים חלוקים בגדרם

**בד"ה** והוציאו וקשיא לרבינו יצחק דמה ענין זה לאחע"א וכו' וכן תמהו הראשונים, ובפשוטו קו' תוס' דעד כאן לא שמעינן אאחע"א אלא כששניהם יסוד האיסור אחד כגון איסורי אכילה או איסורי ביאה דכולם ענין א' משא"כ הכא ב' ענינים הם.

אכן אשכחן דאע"ג דהם ב' ענינים ג"כ אמרי' אאחע"א דהא במוקדשים על חלב מבואר בכריתות דחשיב איסור על איסור, והרי חלב הוא איסור אכילה והקדש הוא איסוה"נ, וכן שמעינן לעיל בזר ששימש בשבת דבשבת האיסור הוא המלאכה ובשבת האיסור הוא העבודה ואעפ"כ אמרי' בזה אאחע"א, ועמד בזה הרש"ש, וע"כ דמאחר שפעולה זו אסורה לא אסרתו תורה עוד, אכן כ"ז לא דמי, דבהקדש האכילה אסורה משום חלב ולא תיאסר משום הקדש, ואע"ג דבהקדש איכא ג"כ איסוה"נ מ"מ כשאוכל ההנאה בצורת אכילה, וזהו ההנאה שנאסרה, ועי' קוה"ע סי' ל"ג אות ז', וע"ע חזו"א קדשים (קעא. מדה"ס ס"ק ג' ד"ה חולין) שכתב דבמעילה לא שייך אאחע"א כיון דההנאה לא נאסרה מקודם, וכ' ומיהו י"ל דהנאה של אכילה מקרי אחע"א עכ"ד, ולפלא שלא הביא מהגמ' בכריתות דתלי לה בדין אאחע"א, וע"ע שי' הגרש"ר (אות רעח), ובעין יצחק ח"א סי' פ"א הובא מכתב מבנו שכ' אטו האוכל חלב של חבירו לא יתחייב משום גזל, וה"ה מעילה יש בה משום גזל, וראיתי להעיר דאוכל חלב של חבירו, הא ודאי חייב לשלם, דהתשלומין אינם מחמת האיסור, וכן בזר ששימש בשבת בשניהם האיסור הוא ההקטרה אלא הם מב' טעמים, משום מלאכה בשבת ומשום עבודה במקדש, משא"כ הכא איסור יוה"כ הוא משום האכילה, ואיסור שבת הוא משום הבליעה, והם ב' ענינים אלא שהם באותו מעשה ובאותו אופן, והוסיף **מו"ר הגרי"ג שליט"א** (בסו"ס כ"ג) דשבת ויוה"כ שני מעשים הם דהרי אם יאכל שלא כדרך פטור על יוה"כ ויש כאן הנחה [ויל"ד דיפטר מדין הוצאה שלא כדרך וצ"ע], דאיסור יוה"כ הוא האכילה ואיסור הוצאה הוא הבליעה ושני מעשים הם, וע"ע בשי' הגרש"ר (אות רעז) משכ"ב, וראיתי לבאר עוד דכוונת תוס' דיש כאן ב' תוצאות דבשבת חיובו על ההוצאה, והבליעה היא השלמת ההוצאה, וביוה"כ חיובו על האכילה, ובכה"ג לא אמרינן אאחע"א. – ובאמת דילה"ע מגופא דסוגיין מדוע אכילת יוה"כ חשיב שחל איסור על איסורי מאכלות, הא יוה"כ איסורו הוא העינוי ומאכ"א האיסור הוא האכילה, ועמש"כ בס"ד בדף מ. בגדר איסור אכילת יוה"כ דהוא איסור אכילה עי"ש, וע"ע אבנ"ז או"ח סי' פ"ט משכ"ב.

ובהאי עניינא בשני איסורים שאין ענינם שוה האם יש בזה משום אאחע"א דנו בזה ממקומות רבים **א.** בקוה"ע סי' ל"ג אות א' כתב דבנשבע שלא לאכול נבילה דדנו בזה משום אאחע"א וכ' הקוה"ע דבשבועה כיון שהאיסור הוא על חילול הדיבור א"כ הם ב' ענינים דע"י האכילה מחלל הדיבור, ואיסור נבילה הוא בעצם האכילה ע"כ אין בזה משום אאחע"א, והדברים מבוארים במכתב הגר"ח (נדפס בחי' הגר"ח הנדמ"ח בריש נדרים) עי"ש, ולד' מו"ר שליט"א דכל ד' תוס' משום שהם ב' מעשים הכא הוא מעשה אחד, וכן יל"ד במשי"ת להלן בעזה"י, **ב.** וכיו"ב יל"ד במה שדנו הראשונים בנשבע לקיים מצות עשה אי חיילא השבועה, וערע"א במכתב שבסו"ד דו"ח (נד' בנדרים ח. ובשבועות כז.) דתלי לה בדין אאחע"א, והתם ג"כ הם שני עניינים חלוקים (ועמש"כ בס"ד בנדרים עמ' ד' בזה) **ג.** ע"ע מש"כ לעיל לג: במקטיר דיתחייב משום מכבה ונתבאר דהם ב' עניינים, ושם נתבאר מהקה"י דעדיפא מד' תוס' דהם בשני זמנים. **ד.** תנן במכות כא: דהחורש ביו"ט בשביעית חייב שתים והק' השעה"מ פ"ח ממאכ"א והשאג"א סי' ס' דאיך חל איסור יו"ט על שביעית עי"ש, [ובשעה"מ כ' דיו"ט הוא מוסיף דאסור גם תולדות, וראיתי להעיר לשיטת תוס' דהנאה לא חשיב מוסיף דבעינן מוסיף גברי ה"ה מוסיף תולדות לא ייחשב מוסיף, ובקר"א בדף לג. (אות ח') כ' ולענ"ד אין כאן קושיא דלא דמי איסור שביעית לאיסור יו"ט דשביעית אינה אסורה במלאכה לאדם אלא הארץ אסורה בעבודה ויו"ט איסור מלאכה חל אגברא ואיסורין כזה אין מעכבין זא"ז מלחול, ויל"ד אף אי נימא דשביעית ג"כ האיסור הוא העבודה, ואין חיוב שתשבות הארץ ממלאכת אחר (ועמהרש"ל ב"מ צ. ומנ"ח מ"ע קי"ב ואכ"מ) מ"מ יסוד האיסור חלוק דבשביעית האיסור שעשה מלאכה בקרקע, וביו"ט האיסור משום מעשה האדם, ומתבאר היטב למש"כ לעיל דהם ב' תוצאות דביו"ט האיסור הוא המלאכה, ובשביעית האיסור שביתת הקרקע, וע"ע בטעם המלך פ"א משמו"י ה"א מש"כ לדעת ר"ש דאאחע"א לא יתחייב בשביעית משום שבת. **ה.** בעל"נ מכות כ: הק' במה שאמרו דהנוטל שערה לבנה מתוך שחורה חייב משום לא ילבש ובשבת הו"ל מלאכה, ומשמע דבשבת ג"כ חייב והא אאחע"א, ולהנתבאר הם ב' ענינים דבשבת האיסור הוא מעשה תלישת השיער, ולא ילבש האיסור בתיקון ויפוי הגוף, ובעל"נ תי' דנתלבן השער בשבת וחלו שני האיסורים יחד, ועמש"כ לעיל לג. באיסורי גברא די"ל דחל מיד כשהגדיל וא"כ לא ילבש חל תחילה. **ו**. עוד מבואר בעל"נ מכות ח: דההורג נפש בשבת יש לפוטרו משום שבת דאאחע"א, וכ"ה בפנים יפות פ' מסעי, ובמש"ח פ' מסעי (לה, יא) כ' דהם ב' ענינים דשבת האיסור הוא מעשה האדם ורציחה האיסור משום נפש הנרצח ומדמי לשמעתין, ומדבריו נראה דהחילוק כמשנ"ת דהם ב' תוצאות דבשבת עניינו מעשה המלאכה וברציחה הוא משום נפש הנרצח. **ז.** עוד הק' העל"נ בשוחט בשבת לע"ז דחייב שתים והא אאחע"א, ובשי' הגרש"ר (אות שז) כ' די"ל דחלוקים בגדרם דבשבת עיקר האיסור הוא המלאכה ובע"ז עיקר האיסור הוא המחשבה. **ח.** הקשה החלקת יואב או"ח סי' ל' דלא יחול איסור שבת על חוה"מ למאן דל"ל כולל, ונמצא דמלאכות האסורות משום חוה"מ לא יתחייב משום שבת, וביארו בזה דבשבת האיסור הוא המלאכה ובחוה"מ האיסור הוא הטרחא, והוי כב' מעשים הנעשים ברגע א', ויש להעמיק בכל משנ"ת האם א"ש אף לד' רש"י בשמעתין, וברוך טעם שער הכולל דין ד' כתב דב' מיני איסורים תליא בפלוגתת רש"י ותוס' עי"ש, וע"ע קו"ש ח"ב בהערות על הש"ש אות י' (עמ' פח).

**בא"ד** ואפי' יעשה אכילה והוצאה בזא"ז ערש"ש ועל"נ שהק' דאדרבה ב"א הוא רבותא יותר.

**בא"ד** ואפילו חלו שבת ויוה"כ בזא"ז כ' **המאירי** כגון שהיו מקדשין ע"פ הראיה ולא נודע שהוקבע יוה"כ בשבת עד השחרית ושתמצא לומר שמשעת הידיעה דנין אעפ"כ חייב שתים שהרי שבת מוסיף הוא אצל יוה"כ לענין סקילה ויוה"כ כולל הוא אצל שבת באיסור אכילה עכ"ד, [ובמש"כ דתליא בידיעה עי' בדבריו בפסחים נד: (ד"ה לפי) שכתב שאם נודע לאחר שהתענה ביוה"כ שעיברו את החודש והוא ט' תשרי חייב להתענות למחרת, אבל בת"ב אינו חייב, ויש לבאר דבאמת עד הידיעה באמת הי' דינו כפ"מ שהי' ידוע לו, וא"כ לענין יוה"כ אע"ג דבאמת הי' יוה"כ, מ"מ השתא הוא י' בתשרי וחייב להתענות משא"כ בת"ב החובה להתענות פעם א' וכבר התענה, ועוין מנ"ח בגדר החיוב תעניות דרבנן, וע"ע חזו"א או"ח סי' ק"ל ס"ק ב' בגדר בני בבל שאינם יודעים בעיבור החודש].

**בא"ד** ואר"י דאיסור בבת אחת היינו איסור הוצאה דשבת ואיסור הוצאה דיוה"כ.

**בגמ'** ונודע שהוא ב"ג כ' **הריטב"א** ק"ל אדרבה התם לדברי הכל ליפטר דאנוס הוא דהיכן הו"ל לאסוקי אדעתיה שהוא פסול וי"ל דמיירי דנפק עליה קלא שהוא ב"ג ודייקא נמי דקתני ונודע שהוא ב"ג ולא קתני ונמצא עכ"ד, ויל"ע בהא דקתני רישא באשה שאכלה בתרומה ובאו ואמרי לה מת בעליך או גרשך וכן העבד שהיה אוכל בתרומה ובאו ואמרו לו מת רבך או מכרך לישראל או נתנך במתנה או עשאך ב"ח, האם התם ג"כ מיירי בכה"ג דנפק קלא וצ"ע. ובעיקר קו' הריטב"א דהוא אנוס יעוין במפרשי המשניות בתרומות שם שדנו בזה, דהנה התויו"ט כ' דטעמא דטעה בדבר מצוה פטור הוא משום אנוס, ובמשנ"ר דן דכיון דכפרה ע"כ חייב אף באונס, ועי"ש תפא"י שהובא מכתב מהרע"א, ועי"ש עוד בתוס' אנשי שם.– בהא דמייתי הש"ס מינה לטעה בדבר מצוה המשנה ראשונה בתרומות שם הוכיח דיש לאשה ועבד קיום מצוה באכילתן מדבעי לאוקמי בשמעתין משום טעה בדבר מצוה, והא אכתי תיקשי מרישא וע"כ דיש להם קיום מצוה, וכ' דמברכין עליה ודן בנוסח הברכה עי"ש, ועי' שי' הגרש"ר, והנה בתורע"א שם תמה דבגמ' בפסחים (הובא בתוד"ה בערב) דחי דאכילת תרומה איקרי עבודה וע"כ אף לאחר פסולו ג"כ פטור, וק' דאכתי תיקשי מרישא דמת בעלך ורבך דהוא זר והניח בצלע"ג, ובאחרונים שם דנו לפרש ברישא דהוא מטעם אחר עי"ש ברש"ש, ולפ"ז ליתא ג"כ לראיית המשנ"ר.- ומד' הרע"א דחשיב לי' טעה בדבר מצוה משמע דאשה ועבד שאוכלים מקיימים מצוה וכהמשנ"ר.

**בתוד"ה** טעה וי"ל דהתם לא בדחיה תליא מילתא אלא משום דטריד וכו' הק' **הרש"ש** דבתרומה דשמעתין אין לו במה לטרוד, והיינו דהרי אינו חייב לאכול דהוא זר.

**בד"ה** בערב דאכילת תרומה איקרי עבודה ערע"א בג' הלח"מ פ"ב משגגות סוף ה"ח שכתב דחלל שאכל אע"פ דחשיבא עבודה מ"מ לא הוי כטעה בדבר מצוה, וע"ע בתוס' אנ"ש בתרומות שם דאם הי' בערב הפסח חשיב טעה בדבר מצוה משום מצות ביעור.

**בגמ'** בשלמא כולהו משכח"ל וכו' צ"ב דהו"ל לאשכוחי בפשיטות שקידשו שיחול לאחר ל' והכל חל יחד, ומשכח"ל עוד שהיתה נדה וקדשו ולא חלו הנך איסורים על נדה ואח"כ טבלה וחלו האיסורים כאחת, ומשכח"ל שטבלו כאחת בכמה גווני.

**בגמ'** אמר רב עמרם אמר רב בשופעות מתוך י"ג לאחר י"ג משמעתין שמעינן כמה הלכתא גבירתא [ומקצתם נתבארו לעיל] **א.** מוכח משמעתין דאף באיסור חפצא ג"כ אמרי' דקטן שהגדיל חלו עליו ב' האיסורים כאחת, דהרי היתה נדה מכבר ואעפ"כ חלו כל האיסורים כשהגדיל, [והו"מ לאשכוחי שחל הנדה כאחת אליבא דרב בנדה לה: דבשופעת מתוך ימי טוהר לאחר ימי טוהר הרי היא נדה, א"כ חל הנדה בכניסת היום, אכן שמעתין לא מפרש בכה"ג משום דמיירי בבתולות וכדלקמן] והנה לגירסת תוס' אין ראי' דהא כשנעשית בת ג' חלו כל האיסורים בחפצא כאחת, ואי משום דהגברא לא הוזהר לזה שפיר מהני מה שהגדיל וחל הכל יחד, אכן לגירסת רש"י מוכח דחלים כל האיסורים על נדה, ועמד בזה **החזו"א** (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק ט"ז) [ויעוי"ש שהקדים לפרש דשופעות לא"ד וכמש"כ תוס', ונראה דכוונתו דאי הוה אמרינן דשופעות דוקא א"כ הרי חל השתא ג"כ החפצא דנדה, אבל מאחר דשופעות לא"ד א"כ הרי החפצא דנדה חל מעיקרא] ותי' החזו"א דיסוד הדין דאיסורים שחלים בחפצא לא אמרי' בזה דבהגדיל חלים כל האיסורים משום דכל שלא חל האיסור בחפצא שוב לא יחול כשיגדיל, משא"כ הכא דכל החפצא דאשת איש ואשת אח ואחו"א נעשה בשעה שהגדיל וע"כ חלים כל האיסורים יחד, והוא הבנה חדשה ביסוד הדין דאיסורים שחלים בחפצא אינם חלים לקטן שהגדיל דהוא סב' דכל שלא חל האיסור בשעתו שוב לא יחול משא"כ הכא, וצ"ב ביסוד הסב', הא אמרי' לעיל לב. דמיתלא תלי וקאי א"כ מדוע לא יחול כשיגדיל.

**ב.** הקשה הרמב"ן לד' רש"י הא א"א לצמצם שהביאו שערות יחד, והיינו דאע"ג דאיכא חזקה דרבא דהביא שערות כשהגדיל צ"ל דלא סמכינן ע"ז בדאורייתא וצ"ע, וערשב"א וריטב"א מה שתי', [ומבואר מדבריהם דנעשה גדול מצפרא, וכ"ה בתוס' נדה ב: ד"ה דרגילות שערות לבא מצפרא, וברמ"א סי' נ"ה כ' דיכול להיות ש"ץ במעריב] וע"ע מל"מ פ"ד מאישות ה"ז (ד"ה ולפי) שתי' ע"פ שיטת ר"ת דאם הביא שערות ביום אחרון של שנת י"ג לא הוי שומא אלא דלא נעשה גדול עד י"ג אתי שפיר דכשנכנס לי"ג נעשו כולם גדולים, וכ' המל"מ משום דכ"ז שלא הביאו שערות הו"ל מחוסר מעשה והוא דשלבל"ע משא"כ ביום אחרון של שנת י"ג אינו מחוסר מעשה דכבר הביא שערות, ובדו"ח רע"א סוף ח"ב (נד' כאן) כ' דכיון דהגדלות בודאי יבא לא חשיב מחוסר מעשה. **ג.** הוכיח המל"מ פ"ב מאישות הכ"א (ד"ה שוב) דשני גדלות א"צ מעת לעת דאל"כ לא משכח"ל שהגדילו יחד, וכ' הרע"א בגליון דלתוס' והרז"ה אין ראי' עי"ש עוד, וע"ע בתשו' קי"ב. ובמשאת המלך כ' לדחות דהכא באחיות תאומות וא"כ י"ל דמתה האם ועי"ז נולדו ונמצא שנולדו כאחת, עוד הביא לתרץ בנולדו בל' בחודש ובשנה שהגיעו למצוות לא הי' ל' ונמצא שנעשו ב"מ יחד בא' בחודש, אכן אין בזה ישוב לדברי רש"י דפי' דנעשו גדולים בר"ה, ועוד דכ"ז מעלה ארוכה איך משכח"ל שנים יחד ולא ארבעתן. **ד.** בעזה"י יבואר עוד בתוד"ה מתוך.

**בגמ'** מתוך י"ב לאחר י"ב לחיובי אינהי החזו"א (סי' קל"ד לסוגין ס"ק ט"ז) הוכיח משמעתין דלא אמרינן דהכל תלוי באיש ואם כלפי הבועל חלו כל האיסורים ה"ה לאשה הנבעלת, ועמש"כ לעיל לב: לחלק בין בב"א לבזא"ז.- ובחזו"א העמיד הוכחתו לד' רש"י דאילו לתוס' הכוונה דשפעו מתוך ג' לאחר ג' וממילא חל ב"א, ומה דאמרו דשפעו עד לאחר י"ב הוא משום דאל"כ האנשים ג"כ לא יתחייבו דנדות זו היא נדות חדשה וכמשנ"ת בתוס' ודוק.

כתבו התוס' בב"מ עא: ד"ה כגון (ציינם הגרי"פ בג') וה"נ איכא בשלמא בס"פ ד"א דלא קאי גבי בשלמא כולהו משכח"ל דשוו שליח עכ"ד, והנה לגריסת התוס' בודאי א"צ זאת למסקנא, אכן אף לד' רש"י כיון שהקידושין חלים כשיגדיל א"צ שליח, אכן בהו"א ג"כ הו"מ למימר שקידשו שיחול לאחר ל' ונמצא שהכל חל יחד, ועמשי"ת בתוד"ה מתוך.

**בגמ'** והא אין אשה מתעברת מביאה ראשונה הק' הראשונים דלמא מיירי בבעולות ותי' דקתני סיפא נפסלו מן התרומה אלמא דלא נבעלו מעיקרא בזנות עי"ש, ועוד תי' לד' תוס' דשופעות מתוך ג' א"כ היו אסורים משום נדה וקודם ג' בתוליה חוזרין, ובריטב"א כ' דמסתמא מתני' בבתולות צנועות מיירי שלא היו בקיאים בהן ולא הן בקיאות בהם ולפיכך באו לידי שגגת חילוף כנ"ל עכ"ד, ובתורא"ש תי' בשם **רבינו מאיר** דמשמע במשנה דקודם כניסה לחופה לא הי' ד' חטאות, והטעם דאז לא הויא אשת איש אלא נערה המאורסה, ובנערה המאורסה ליכא כרת ולא מיחייב על שגגתה חטאת, ואי מיירי בבעולה א"כ אין בה דין נערה המאורסה והיא כאשת איש דבחנק, ודבריו הם חידוש גדול דבנערה המאורסה אין חטאת, דנערה המאורסה יצאת לידון בדבר החדש שאין בה כרת, ובחש"ל תמה ע"ז מתו"כ פ' ויקרא דמרבינן נערה המאורסה לקרבן [ועי"ש תי' אחר בשם מהר"ם] ובאבנ"ז אהע"ז סי' ג' ס"ק ג' הוכיח מהר"מ ריש איסו"ב דלא כהתורא"ש. ויל"ע דבתחילת העראה הו"ל בעולה ויתחייב על גמר ביאה מדין אשת איש שבחנק, וצ"ל דחדא ביאה לא מפלגינן, וע"ע ברש"ש ומש"כ בגירסת **הגר"א,** וע"ע חי' רע"א מס' וזא"ל משכ"ב.

**דף ל"ד ע"ב**

**קידושי קטן**

**בתוד"ה** מתוך (נמשך מע"א) ולא לעשות שליח הק' המל"מ פ"ד מאישות ה"ז ד"ה שוב דלמסקנא כיון דהקידושין חלים כשיגדיל אצ"ל שקידשו ע"י שליח והביא כן למהריט"צ עי"ש, וענובי"ת אה"ע סי' נ"ב תשו' הגבהמ"ח, ועמש"כ בע"א בגמ'. – עוד יש לדקדק במה שהוסיפו תוס' שאינם יכולים לעשות שליח הא אף אי קטן בר שליחות מ"מ מאחר שאינו יכול לקדש ממילא לא מצי משוי שליח ולא יוכל השליח לקדש, ואפשר דכ"ז בכלל דבריהם.

**בא"ד** דאין מעשה קטן כלום הנה הראשונים הק' ע"ד רש"י דאין אדם מקדש דשלבל"ע, וכ' דליכא לאוקמי שמעתין כר"מ דהא לעיל מוקי מתני' דלא כר"מ, והמל"מ (שם) נקט דזהו ג"כ כוונת תוס' וכ"ה בתורא"ש, ותי' המל"מ דעת רש"י דס"ל דמחוסר זמן אין בו חסרון דשלבל"ע ומד' הראשונים אין ראי' דמחוס"ז אין חסרון דשלבל"ע דשאני הכא דמחוסר מעשה, דמחוסר הבאת שערות אכן הרמב"ן בסו"ד נדחק ברש"י דמיירי כשהביא שערות אבל רש"י מיירי כשכבר הביאו שערות וכמשנ"ת מד' המל"מ. וע"ע באבנ"מ סי' מ"ד סוס"ק א' דכתב דשמעתין משמי' דרב וסבר לק' צג. דאדם מקנה דשלבל"ע.

ובאחרונים תמהו ע"ד רש"י כיצד מהני מעשה קטן הא אין מעשה קטן כלום ועמד בזה הקר"א, וקו' זו תיקשי אף לד' הראשונים דנקטו דלר"מ מהני דאדם מקנה דשלבל"ע ותיקשי דקטן אין לו דעת ואין מעשיו כלום, [וע"ע בנמו"י לק' פי"ג (לח. מדפי הרי"ף) וברשב"א וריטב"א שם קט: דמהני קידושי קטנה לכשתגדיל, ותיקשי ג"כ כיצד מהני מעשה קטנה, ועוד תיקשי סתירת הראשונים דבשמעתין הק' ע"ד רש"י, ועי' אבנ"מ סי' מ"ג ס"ק א' וקר"א מש"כ ליישב, ובקוה"ע סי' כ"ט אות ד' הביא מהמהרי"ק לחלק בין קטן לקטנה, ועי' עויו"ט סו"ס קמ"א ובשי' הגרש"ר שכ' לבאר עפ"ד הר"ן בנדרים ל. דהאשה אינה אלא מפקרת עצמה וע"כ מהני בקטנה, וע"ע לק' מד' התורע"א אות קב לחלק בין קטן לקטנה, אכן בריטב"א בשמעתין מבואר דאף בקטנה לא מהני, וענובי"ת אה"ע סי' נ"ב ונ"ד וחזו"א סי' ס"א ס"ק ה' משכ"ב) וע"ע זכ"י סי' ט"ז (ד"ה אמנם (א)) מש"כ לבאר בזה בדרך מחודשת, ובקר"א וחזו"א (שם ס"ק ב') פי' כוונת רש"י דסמוך לערב קידשו, וה"ז כמדבר על עסקי גיטין וקידושין דא"צ אמירה מחדש וחל לכשיגדיל, ובזה פי' ד' רש"י דמוקי לה בקידשו ביום אחרון לקטנותם דבכה"ג מהני, (ועמש"כ לעיל מהמל"מ לבאר ד' רש"י באופ"א) ותוס' ס"ל דכיון דאין מעשה קטן כלום א"צ למחות כשיגדיל, ולפ"ז מד' הראשונים שהק' מדין אדם מקנה דשלבל"ע בהכרח שלא פי' כן, דבכה"ג שפיר יהני דהא הכל חל מחמת המעשה שאינו מוחה בגדלותו, ובדבריהם הקו' במקומה עומדת, ועחזו"א משכ"ב.

ובקוה"ע סי' כ"ט אות ה' כתב דנמצינו למדים מד' רש"י והראשונים דהא דאין מעשה קטן כלום אינו משום חסרון דעת, אלא דגזה"כ הוא שאין לקטן כח לפעול חלות הקנין, וכל שחל לכשיגדיל שפיר מהני, והא דקטן אינו יכול לקדש פירש"י בכתובות עג: ד"ה קטן דהוא ילפותא מקרא, וא"כ י"ל דאינו משום חסרון דעת, ועקה"י סי' ל' שהרחיב בהרבה ראיות לזה, ועמש"כ בקידושין דף יט. להוכיח מהסוגיא שם דהוא משום חסרון דעת, ונתבאר דמהמיעוט שכ' רש"י ילפינן דאין לו דעת לקידושין, וצ"ע מד' רש"י בשמעתין ולקר"א וחזו"א ניחא, וע"ע שי' הגרש"ר משכ"ב, ובחי' ר' נחום (אות תקס) דן דקידושין שאני דמהני מדין דעת אחרת מקנה, אלא דיש דין כי יקח ולזה הוה מהני קטן, והביא עוד לד' תוס' לק' נד. ד"ה ישן דפירש"י דישן לא קנה משום דאינו בן דעת, והק' תוס' מקטן דהוה קונה ביבום אע"ג דאינו בר דעת, ומבואר דאזדו לטעמייהו דלפירש"י בקטן אין חסרון דעת, ע"ע משנ"ת בס"ד בקידושין שם, כמה אופנים בקידושי קטן.

כתב **בתורע"א** (אות קב) במה דמסתפק המ"ל בקטן שקידש ואמר לכשאגדיל בזה היה נלע"ד דלא מהני כיון דא"י להקנות עתה המעות לא נתפסה הנתינה לקידושין דהא המעות לא נעשה שלה ואין כאן נתינה משא"כ בהוא גדול והיא קטנה דדעת אחרת מקנה אותה וזכתה במעות ונתפס הנתינה לקידושין לכשתגדיל עי"ש, וצל"ב דכשם דמהני הקידושין לכשתגדיל ה"ה הקנאת המעות יחול לכשיגדיל, ושמא קו' להסוברים דבעינן נתינה בקידושין, והא דלא כ' הרע"א בקידש בשטר הוא משום דבשטר ג"כ בעינן נתינה, והנובי"ת אהע"ז סי' נ"ט (ד"ה ומעתה) כ' דא"א לקדש קטן ע"י שהאשה תקנה עצמה מדין דעת אחרת מקנה, משום שאין הקטן יכול להקנות הכסף, וכן שטר אינו יכול להקנות השטר, ועוד דבעינן לשמה ולא מהני בקטן, ועי' שי' הגרש"ר (אות שמג).

**ביאה בפחותה מבת ג' שנים**

**בא"ד** מתוך ג' מבואר בתוס' דקודם ג' חשיב שלא חל האיסור ולא אמרינן דהוא חסרון היכי תימצי בעלמא דמ"מ כיון שבפועל א"א לעבור לא חל האיסור כן הוכיח הגרש"ר, ונתבאר לעיל לג. בתוד"ה אלא, וי"ל דרש"י נחלק ע"ז וע"כ לא פירש כן, דפי' תוס' לכאו' מרווח יותר שאצ"ל שנעשו כולם גדולים כאחת וכמש"כ, ונתיישבה קו' הרע"א בג' המל"מ פ"ד מאישות ה"ז, וע"ע דלפי תוס' צ"ל דלא טבלו ט' שנים, ואפשר דמה"ט רש"י לא הוה ניח"ל בזה, [ובכ' קה"י החדשים סי' מ"ה הק' להמבואר בפסחים כד: דהאוכל חלב חי פטור דהוא שלא כדרך, א"כ באוכל חלב המקודשין (דלעיל ע"א) הרי כשנתבשל חלו כל האיסורין יחד עי"ש].

ויל"ד בשיטת תוס' דפחותה מבת ג"ש הוא דין בעיקר חלות האיסור, ויעויין פלוגתת הרמב"ן והרשב"א לק' נז: בטעמא דפחותה מבת ג"ש אין ביאתה ביאה דדעת הרמב"ן דהוא משום בתוליה חוזרין, והרשב"א נחלק ע"ז עי"ש, וברע"א בתשו' קע"ב כ' בבא על מעוברת דאין כאן ביאה בולד דהיא פחותה מבת ג"ש והתם הרי היא ביאה גמורה, וע"ע סנהדרין נד: דבמשכב זכור אמר שמואל דבעינן שהנשכב יהא בן ג"ש דמקשינן לאשה, והתם ג"כ שיעורא בעלמא הוא, וע"ע משנ"ת לעיל לב. בטעמא דלא תפ"ק בפחותה מבת ג"ש אף להמבואר דאינה ערוה עי"ש, שו"ר בכ' קה"י שם שהביא שא' מבני הישיבה העיר לשיטת תוס' דאינה אסורה מדוע לא תפסי קידושין בקטנה פחותה מבת ג"ש כשהיא אשת איש עי"ש, ולא ידעתי מדוע הק' על א"א יתר משאר עריות, וכד' התוס' כ"ה בתו"י לעיל יג: ובתוס' בכריתות יד: ד"ה ואחות. – כתב הקר"א יש לדקדק לשיטת הרמב"ם ז"ל דכל קריבה של ערוה אסור בל"ת אפילו חיבוק ונישוק א"כ איסור זה ודאי חל אפילו קודם ג' וכו', ואולי קטנה כיון דאינה ראויה לביאה בקריבתה ג"כ אין כאן איסור תורה עכ"ד.

**בסוה"ד** שראתה בתוך ג' ולא טבלה עד לאחר י"ב פי' הרמב"ן דאם טבלה וחזרה וראתה כלפי הנדות השני' לא יחול על האנשים, וכיו"ב כ' על זר ששימש בשבת דבאייתי שתי שערות בשבת לא חל עליו בב"א אלא שבת זו, ושוב דן הרמב"ן דכל שם נדות אחת היא אע"פ שטבלה בינתים עי"ש, [אשכחן ברמב"ן ג' פעמים בשמעתין שנחלק ע"ד תוס' בשם אחד, א. בדף לג. כתב דשם טומאה לעבודה ואכילה א' הוא וע"כ חלו שניהם, ב. בדף לג: כ' דהצתת אליתא הוא חומר דשבת וחשיב איסור חמור דשם שבת א' הוא, ג. בשמעתין דאע"פ שטבלו ג"כ יחול איסור נדה].

**עוד בענין כולל ואאחע"א**

כתב הרע"א בתשו' ס"ה (ד"ה ואף) ובמהדו"ת סי' קט"ז (ד"ה הנה) דהא דתרומת חמץ בפסח מיקרי כולל הוא דוקא בנתחמצה קודם הפסח אבל לא בנתחמצה בפסח, וביאר הקוה"ע סי' ל"א אות א' דס"ל דבשעה שקידש היום חל איסור לכל הפסח, וע"כ בתוך ימי הפסח לא חשיב כולל, דדין כולל הוא בשעת חלות האיסור שסיבה אחת גורמת לכל האיסור חשיב כולל, משא"כ הכא דכל החמץ כבר אסור ועומד, וכ' הקוה"ע דלו"ד הרע"א הי' מקו"ל דכל רגע של פסח אוסרת כל חמץ שבעולם וא"כ חשיב דכל רגע חל איסור חמץ ויעוי"ש שהאריך בסב' זו, וכן הביא בשי' הגרש"ר (אות שב) מהגרשש"ק, אכן הק' ע"ז דא"כ נתנבלה ביוה"כ נימא דחל בב"א שני האיסורים כיון דכל רגע הוא סיבה חדשה לאסור ביוה"כ עי"ש, וע"ע משנ"ת לעיל לג: בסותוד"ה אמר מהקוה"ע.

בשו"ת רע"א סי' ק"ע נסתפק הגרש"א האם אמרינן מיגו שחל במוסיף יחזור ויחול בכולל עי"ש האופן, דהיינו האם אמרינן תרי מגו, וצ"ב שורש הנידון בזה.

**בגמ'** א"ל תמר באצבע מיעכה הרע"א בגלהש"ס ציין לרש"י עה"ת דפי' דבנות לוט נתעברו מביאה ראשונה עי"ש. עוד ציין הרע"א לתוס' לק' עו. דמה שאמרו דלאה נתעברה מביאה ראשונה הוא ע"י שמיעכה באצבעה, ובמהרש"א בשמעתין עמד בזה מדוע לא פריך מלאה עי"ש ועי' על"נ, ובנובי"ק אהע"ז סי' כ"ב כתב דרוב נשים אינם מתעברות מביאה ראשונה, והכא פריך דא"צ להפרישן דאין לחוש למיעוט שמתעברות, וכן מקשי' מתמר דכיצד היתה בטוחה שתתעבר מביאה ראשונה, אבל מלאה לא ק' דשפיר י"ל דהיתה מהמיעוט שמתעברת בביאה ראשונה, וע"ע בספרו שיבת ציון סי' ע"ג שהאריך בזה, והביא שכ"ה בר"ן בקידושין י..

**בגמ'** דש מבפנים וכו' ולא כמעשה ער ואונן עריטב"א שהק' ע"ד רש"י בחומש דלא פי' כן, וע"ע מהרש"א ורש"ש.

**בגמ'** בשלמא אונן משום לא לו יהיה הזרע היינו כדכתיב בקרא, ובאבן עזרא פי' שלא רצה שיקראו לבן ע"ש המת, והק' הרמב"ן דהא לעיל כד. מסקינן דמקרא יוצא מידי פשוטו ועי"ש בספורנו.

**בתוד"ה** ולא וכן אם תענה את בנותי כ' בדו"ח רע"א וק"ל הא ביומא (דף עז ע"ב) מבואר דאם תענה היינו מניעת תשמיש עי"ש.

**בטומאת משמשת**

**בגמ'** פרט לכלה שאין אשה מתעברת מביאה ראשונה עי' על"נ דהק' דא"כ ה"ה איילונית ועקרה.

**בגמ'** ור"י סבר שלא כדרכה והעראה מש"ז נפקא ערשב"א לק' נ"ה לענין שפחה הרופה דג"כ לפיכך מחד קרא כבשמעתין, ועי' על"נ משה"ק בסתירת הר"מ בזה.

**ברש"י** ד"ה לפי דמשום נוגע בש"ז נמי לא מיטמיא דטומאת בהס"ת לא מטמאה הר"מ בפה"מ פ"א דכלים מ"א כתב המקור להא דשכבת זרע מטמא מהך קרא דמשמשת, וק' דהתם אין הטומאה מדין נוגע דהא הו"ל מגע בית הסתרים, וי"ל דמ"מ סבר הר"מ דהטומאה היא ע"י הזרע, והנה הרס"ג מנה ג' מצוות בע"ק נוגע ומשמשת במ"ע קע"א קע"ב וקע"ג, והגרי"פ כ' דבאזהרות לא מנה משמשת דהוא בכלל נוגע.

**ברש"י** ד"ה להעראה שלא הזריע וכ"כ בד"ה שלא, כ' השעה"מ פ"ג מאיסו"ב הט"ו דמבואר ברש"י דבהעראה ראויה להתעבר, והכא משום שלא הזריע, ומה"ט אם הזריע בהעראה טמאה אף לר"י דבעי ראויה להתעבר, עוד מבואר מד' רש"י דעיקר הטומאה הוא בהזריע אבל בלא הזריע אע"פ שנגמר ביאתו טהורה, וכ"ה בר"מ פ"ה מאה"ט ה"י הבועל את האשה ולא הוציא ש"ז טהור אע"פ שהערה וכן האשה טהורה עד שיוציא האיש עכ"ד, מבואר ג"כ תרי דיני הנ"ל א. דהעראה משום שלא הוציא זרע ב. דבביאה בלא הוצאת זרע טהור. אכן במל"מ פ"ג מביאת מקדש סוף ה"ג ושעה"מ שם כ' דאם גמר ביאתו טמא אף בלא ש"ז, וכ"ה באו"ש פ"ה מאה"ט ה"י, ותמה ע"ז האב"ע בהל' אה"ט שם מד' רש"י, וע"ע בעל"נ, וחזו"א סי' ד' סוס"ק י"א.

**בגמ'** כל ששהתה וכו' שוב אינה יולדת הק' העל"נ דנפ"מ לדינא דמי שאין לו בנים אסור לישאנה כשם שאסור בעקרה וזקינה ותמה על השמטת הפוסקים ד"ז עי"ש. – וביש"ש (סי' כ') כ' דמייתי לה הכא דקאי אמתני' דבכה"ג ששהו י' שנים א"צ להפרישם, וכ' דע"ז מייתי עובדא דבסמוך דה"נ חיישינן שמא דעתה הי' לינשא.

**בגמ'** אבל דעתה להנשא מתעברת בעל"נ הביא יש"ש די"א דדוקא נשאת לו לבסוף אבל לא בנשאת לאחר, והיש"ש נחלק ע"ז, וכ' היש"ש דלפ"ז דינא דר"נ הוא שקפצו עלי' אנשים לישא אותה והיא לא רצתה מפני כבוד בעלה, אבל בל"ז י"ל דדעתה הי' לינשא, ועי"ש מה שפי' עפ"ז עובדא דרבא, והעל"נ הוכיח כדבריו מהריטב"א דפי' מה שאמרה לכותי נבעלתי לא נשאת לו אלא הי' דעתה עליו ואעפ"כ ילדה, ויעויין ביש"ש שכ' דאשה ששהתה עשר שנים ונשאת לכהן וילדה אמרינן בודאי זינתה ותצא כדין זונה עי"ש.

**בגמ'** א"ל לנכרי נבעלתי עמש"כ לעיל בסמוך מהריטב"א, וביש"ש (סי' כ') כתב דמקשים העולם מה היה לגלות סרחונה ולעשות צחוק עם רב יוסף ועי"ש מה שפי' בזה.

**בתוד"ה** אבל בגיורת קטנה ל"ש למגזר אטו גיורת גדולה ברש"י בדף לה. ד"ה וגזרו פי' דגיורת קטנה לא גזור משום דלא שכיחא, והיינו דגירות בקטנה לא שכיחא וכמש"כ הראשונים שם משמו, ובכתובות לז. כ' התוס' בד"ה צריכות כ' וכ"ת דוקא בגיורת ומשוחררת שבויה גזר טפי כדי להבחין בין זרע שנזרע בקדושה לזרע שנזרע שלא בקדושה זה אין נראה וכו' עי"ש.

**בא"ד** ולא אסירא אלא אטו בת ישראל ק' דלק' לה. מפרשינן דשמא לא נתהפכה יפה יפה ואין זה משום גזירה אטו בת ישראל ופי' המהרש"ל דשמואל פליג בזה עי"ש, ועמש"כ לק' לה. בתוד"ה גיורת.

**בא"ד** אלא בגיורת כמאן ס"ל כ' הרמב"ן איכא למימר שמואל ס"ל כר"מ דאמר לק' בפ' החולץ או שהיתה קטנה ועקרה ואיילונית צריכה להמתין וקסבר שמואל דה"ה לגיורת ומשוחררת גדולה ואע"פ שמתהפכת יפה יפה וקטנה בגירות לא שכיחא ולא גזרינן ואזדא שמואל נמי לטעמי' דאמר הלכה כר"מ בגזירותיו עכ"ד, והיינו דמדר"מ שמעינן דגזרו בה קטנה אטו גדולה, וסבר שמואל דה"ה בגיורת גזרינן גיורת גדולה אטו בת ישראל, אבל גיורת קטנה דלא שכיחא לא גזור.

**בא"ד** דסברת שמואל הפוכה וכו' לפום מאי דסברי התוס' בדעת ר"י דבגיורת גזר בקטנה ובת ישראל לא גזר לכאו' הטעם דמחמיר בגיורת לידע שהזרע נזרע בקדושה ובזה גזר קטנה אטו גדולה, והעירוני דהא בברייתא דגיורת קתני שבוי', ושבוי' היא בת ישראל, וי"ל דמ"מ כיון שעכו"ם בא עלי' שייך בזה משום זרע שנזרע שלא בקדושה.

**דף ל"ה ע"א**

**בגמ'** וחילוף לא שכיח ילהס"ת האם חילוף לא שכיח הוא ששתי הנשים יתחלפו זב"ז ושניהם לא הרגישו או אף בחדא ג"כ לא שכיח, שו"ר בר"מ פי"א מגירושין הכ"ג וז"ל מי שנישאת בטעות ונודע שהיא אסורה לבעלה והוציאוה ב"ד מתחתיו אם היתה קטנה א"צ להמתין שזה דבר שאינו מצוי הוא וכל דבר שאינו מצוי ברוב לא גזרו בו עכ"ל, אלמא דכללא הוא דכל נישואין בטעות הוא לא שכיח.

**בגמ'** משמשת במוך כדי שלא תתעבר עי' מגילה יג: תוד"ה וטובלת דמשמשת במוך א"צ להמתין וצ"ב דלדעת ר"י מפשוטו משמע דאף משמשת במוך ג"כ צריכה להמתין דאל"כ ממאי פליגי, ושמא חשש שמא לא שימשה במוך [ועי' טו"א (נדפס בהשמטות בסוף) ובאמרי ברוך שם, ובחת"ס אהע"ז סי' קע"ב מש"כ בד' התוס' שם].

**ברש"י** ד"ה וגזרו עמש"כ לעיל לד: בתוד"ה אבל.

**בד"ה** חוץ עי' תו"י ד"ה אבל.

**בד"ה** הוא ומיהו בישראלית גזר שמואל זנות אטו נשואין הרי"ף הביא מקצת רבואתה דפסקו כר' יהודה בברייתא דאנוסה ומפותה דצריכות להמתין, והרי"ף נחלק ע"ז דהלכה כר' יוסי, ובבעה"מ הביא לר"ח ז"ל שפסק כר' יהודה והסכים עמו, והוכיח הבעה"מ מד' שמואל דלא סבר כר' יוסי באנוסה ומפותה והוא כד' רש"י, [ועמהרש"א שכ' דבד' רש"י יתיישב פסק הר"ח עי"ש] והרמב"ן בחי' נחלק עליו ופי' דשמואל לרבותא נקט גיורת ומשוחררת דאפילו בעודן כותיות מתהפכות משום שדעתן להתגייר וכ"ש בישראל, וא"צ לשינוייא דזנות בקטנה לא שכיח דאף בגדולה שרי, וכ"כ הרשב"א.

**בא"ד** אבל בגיורת לא גזור וכו' דאפילו גיורת נשואה במהרש"א הביא דהרז"ה כתב דבגיורת נשואה גזרו, והק' דאם גזרו זנות אטו נשואין בישראלית מדוע בגיורת ל"ג ועי' קר"א מה שתי'.

**בתוד"ה** חוץ והא דתניא בהחולץ לפיכך גר וגיורת וכו' ראיתי להעיר דלד' בעה"מ הנ"ל דבנשואה גזרו א"ש.

**בד"ה** גיורת ולא לגזור אטו בת ישראל בדגמ"ר בג' השו"ע אהע"ז סי' י"ג (ונכפל ביו"ד סי' רס"ט) כ' דגר וגיורת זקנים שנתגיירו א"צ הפרשה כיון דליכא כוותה בישראל, וק' דהא בפשוטו אינה גזירה אטו ישראל, ולהמבואר לעיל לד: בתוד"ה אבל דהוא גזירה אטו בת ישראל א"ש.

**בד"ה** אשה אבל יוצאה בשו"ע מודה בה ר"י וברש"י ד"ה מתהפכת כ' דאף בזו מתהפכת, ועי' תו"י ד"ה אשה.

**הרמב"ם** פי"א מגירושין הכ"א פסק דגיורת ושפחה צריכות להמתין צ' יום ובהל' כ"ב כ' דהמזנה א"צ להמתין מפני שהיא משמרת עצמה שלא תתעבר וכן אנוסה ומפותה א"צ להמתין, וכ' המ"מ דמש"כ הר"מ דגיורת ושפחה צריכות להמתין הוא בנשואה דאל"כ א"צ להמתין וכמו שפסק הר"מ בדין מזנה, ובהגהת מל"מ הביא לב"י די"ל דגיורת ומשוחררת צריכות להמתין אף בזנות עי"ש. ע"ע מש"כ בשמעתין בס"ד בכתובות (עמ' קכח).- בירושלמי מקשי מ"ש אנוסה שא"צ להמתין ואילו במשנתינו צריכה להמתין ותמה הזכר יצחק סי' כ"ד הא באנוסה הטעם משום דאינה מעוברת אבל הכא דמעוברת צריכה להמתין, וכמו שתי' הרי"ף (י. מדפיו) והק' עוד על הרי"ף מדוע לא הביא מירושלמי, עוד דקדק דבירושלמי איתא אנוסה ולא מפותה ועי"ש בדרך נפלא.

**בתוד"ה** אע"פ פי' בקונטרס עמהרש"ל. – ושיטה זו הוא פי' ר"י בתוס' לק' מד: ד"ה הכא, ובדף סח: ד"ה עכו"ם (א) דאע"ג דחי"כ לית בי' הוי' מ"מ ממעטינן להו מכי תהיה לאיש זר, דכיון דחמירי א"צ זר מעיקרא, ודעת רש"י בשמעתין דממעטינן רק הנך דאית בהו הוי', וערש"י בסוטה כט. ד"ה אי הכי דפי ' כמו שהביאו תוס' כאן אכן התם הוא לרע"ק דלא תפסי קידושין בחי"ל ובהכרח דכי תהיה הוא כי תבעל וכמבואר ברש"י שם ופשוט.

**בא"ד** א"כ יהא לוקה נמי מהאי קרא למש"כ הגר"א סי' ו' ס"ק כ"ג דהא דלוקה הוא משום דובת כהן הוא גילוי על זונה א"כ א"א שילקה שתים גם משום זונה וגם משום הך קרא.

**בא"ד** וללישנא דאמר התם דכל באונס לא מיקריא זוכה פסולה לכהונה משום טומאה וכ"ז הוא באשת איש, אבל בכל חי"כ לא תיפסל באונס, ובתוס' לק' נו: ד"ה מאי כ' דבשאר עריות פשיטא דנפסלת באונס, ועי"ש בעה"מ ומלחמות.

**שם** הבעה"מ (יח: מדפי הרי"ף) נקט דבאמת לל"ב דהתם אשת ישראל שנאנסה לא נפסלה מהכהונה, ולכאו' הוא כק' תוס' דלא כתיב טומאה על אונס.

**בא"ד** דלא נאסרה על הבועל אלא כשנאסרה על הבעל עי' בתוס' לעיל ג: ד"ה לפי דטומאה דבועל לא חמירא מבעל, ועי' לק' מט: בתוד"ה סוטה דלבועל לא תפסי קידושין משא"כ לבעל ועי"ש רש"ש, ובמל"מ פ"ב מסוטה הי"ב (ד"ה מפי השמועה) נסתפק כשהבועל מזיד האם אסורה לו, או"ד דאיסור לבועל הוא משום שאסרה לבעל, וכיון שהיא שוגגת ומותרת לבעל לא נאסרה לבועל, וכ' שו"ר דהוא ש"ס ערוך בכתובות דף ט. דמותרת, [וכ"ה בראשונים לעיל לג:] ומתבאר במל"מ דהטעם הוא משום שהאיסור לבועל הוא משום שאסרה לבעל, [ויעויין קוה"ע סי' י"ב סוף אות ו' שצידד דאיסורא דבועל הוא תולדה מאיסור הבעל] אכן הביא שם ירושלמי דאסורה לבועל, ולפ"ז האיסור לבועל הוא איסור עצמי ולא משום שאסרה לבעל, ודנו באופן שכבר נאסרה לבעלה אם תיאסר לבועל ויעוי"ש במל"מ וברע"א בסנהדרין מא. בשם מהר"א ששון, ובפשוטו זה תליא האם איסורא דבועל הוא משום שאסרה על הבעל, והכא כבר אסורה וקיימא על הבעל, או"ד דהוא איסור עצמי, אכן יעויין במהרא"ש דספיקו מדין ונטמאה ונטמאה א' לבעל וא' לבועל, ופשיט דמהא דאסרינן בבועל עכו"ם אע"פ שלא נאסרה לבועל אלמא דלאו הא בהא תליא עי"ש, וכן מתבאר באבנ"מ סי' י"א ס"ק ב' עי"ש, עוד דנו כשהבועל שוגג האם נאסרה עליו, ובב"ש סי' י"א ס"ק ג' כתב דאסורה, והוא מתבאר ממ"נ או משום דאסרה לבעל, או דלבועל אין כלל דין דשוגג מותר, עוד דנו באשת כהן שנאסרת באונס האם נאסרת לבועל, ועי' ב"ש שם ובח"מ סוס"ק י', ובריטב"א לק' נו: כ' דאסורה לבועל, וע"ע במל"מ שם, ועי' חי' ר' ראובן סי' ל"ז ול"ח שהאריך בזה, ע"ע בחי' רע"א (הנמד"ח) בענין אם נאסרה לבועל כשהבעל אינו יודע עי"ש, ועמש"כ בנדרים (עמ' רצו).

**בסוה"ד** ולפי פר"י אין פסולה זונה וכו' היינו דלשיטתו דלא מיפסלא מטעם כי תהיה לאיש זר בהכרח דפסולה מצד עצמה, דזונה פסולה מתרומה, ונתבאר בעזה"י לק' מד:.

# פרק החולץ

**דפים לה: - לז.**

**במשנה** החולץ הא דקרי לי' חולץ אע"ג דהוא הנחלץ עי' נמו"י לק' פי"ב (לד. מדפי הרי"ף) משמרת הבית בית א' שער א' (יב: מדה"ס בסוה"ע) נובי"ק אהע"ז סי' צ"ד (ד"ה אבל).

**במשנה** הוא אסור בקרובותיה איסור זה הוא מדברי סופרים וכדלק' מא., דגזרו בקרובות חלוצתו אטו קרובות אשתו וגרושתו, ורע"ק סבר לק' מד. דקרובות חלוצתו אסורים מה"ת. – ובעזה"י יתבאר לק' מ. האם איסורא דקרובות חלוצתו הוא משום שהיו אסורים מקודם שהיו קרובות זקוקתו, או דהוא איסור חדש דקרובות חלוצתו.

# מזיד באיסור ספק

**במשנה** וחייבין בקרבן וכו' וחייבין באש"ת כ' התו"י ומזיד לא הוי דסבור הוא שאינה מעוברת לכאו' כוונת קושיתו דהרי מעיקרא הי' ספק שמא היא מעוברת והו"ל מזיד ומדוע חייב קרבן, וע"ז כ' דסבור הי' שאינה מעוברת ואינו מזיד, וכ"ה במאירי. [וצב"ק מדוע סבור שאינה מעוברת הא ספיקא הוא וכמשי"ת להלן דהוא ספיקא דאורייתא].

והנה חיוב קרבן הוא בשוגג אבל אם הוא מזיד אינו חייב קרבן, וילהס"ת במי שידע שהוא ספק איסור האם חייב קרבן, מי אמרינן דהוא מזיד דהא ידע שהוא ספק איסור, או"ד דהוא שוגג דלא ידע שהוא ודאי איסור, והנה שנינו רפ"ד דכריתות דאכל חתיכה ספק חלב ספק שומן חייב אש"ת ופירש"י שם (יז: ד"ה אכל) דמיירי שבשעת אכילה לא ידע שהוא ספק איסור אבל אם בשעת אכילה היתה לו ספק והזיד ואכלה מספק מזיד הוא ופטור, וכ"כ התוס' שם (בע"א ד"ה ספק) ופי' הטעם דהא לא שב מידיעתו, דהיינו דחיוב קרבן הוא דאם נודע לו לא הי' עושה והי' שב מהעבירה, אבל הכא הרי אכל אע"פ שידע שהוא ספק איסור ואין כאן שב מידיעתו, ומד' תוס' נראה דשפיר חשיב שגגה כיון שהוא פורש מאיסור ודאי אלא דמ"מ אין כאן שב מידיעתו, ועמד בזה בערוך לנר שם, והביא לשמ"ק כתובות כב: בשם תלמידי רבינו יונה דס"ל לדינא דחייב אש"ת אע"פ שידע שהוא ספק, וכ"ה בפירש"י נזיר כג. ד"ה דאיקבע, ועמד בזה הקרן אורה שם, וע"ע בחי' חת"ס בכריתות שם שהביא לד' השמ"ק בכתובות, וכ"כ בתשו' בחו"מ סי' כ"ט דחייב אש"ת אע"ג שידע שהוא ספק, ועי' אחיעזר ח"ג סי' נ"ז אות ה' שהק' עליו דלא הביא ד' רש"י ותוס' בכריתות דפטור. – נמצא ג' שיטות בזה א. שיטת רש"י בכריתות דהוא מזיד ב. שיטת תוס' דאינו שב מידיעתו ופטור מקרבן ג. שיטת תר"י ופרש"י בנזיר דחייב קרבן.

ובקרבן חטאת באופן שידע שהוא ספק איסור ואח"כ אכלו האם חייב קרבן כשנודע לו אח"כ שהוא ודאי איסור, הנה לטעמם של תוס' דפטור משום שאינו שב מידיעתו, הכא הרי הוא שב מידיעתו דאם יוודע לו שהוא איסור ודאי לא הי' אוכלו, ואף לפירש"י י"ל דרק כלפי אש"ת דחיובו על הספק הרי הוא מזיד בזה, אבל הכא דחיובו על הודאי, הרי כלפי הודאי הרי הוא שוגג, ובחזו"א יו"ד סי' ק"ג ס"ק א' הביא מאו"ש פ"ה מאיסו"ב שהביא ירושלמי פ"ו מתרומות ה"א לענין תשלומי קרן וחומש באכל תרומה בשגגה, דאם הי' מזיד וידע שהוא ספק איסור ונמצא שהוא ודאי איסור חיוב קו"ח אלמא דחשיב שגגה, [ובמהר"א פולדא פי' דלאחר שאכל אומר שאם הי' ספק איסור ג"כ הי' אוכל, וע"ע בפי' מיכל המים דפי' דלמסקנת הירושלמי פטור מחומש] וכן הוכיח הזכר יצחק סי' נ"ב מד' תוס' פסחים עב: ד"ה סמוך דחייב חטאת, והק' ע"ז מגמ' בכריתות יח. דמבואר דחשיב מזיד ופטור מחטאת, ולד' הר"מ דספק דאורייתא לקולא א"כ אין כאן מזיד, אכן באיקבע איסורא מודה הר"מ דאסור מספק, עי' חת"ס ועל"נ שם ובאחיעזר וזכ"י שם ובשו"ת משנת ר"א ח"ב סי' מ"ה.

ויש להוכיח דחשיב מזיד מהא דלמ"ד התראת ספק שמה התראה חייב מלקות אע"פ שלא הי' מזיד אלא בספק איסור, אלמא דמזיד בספק איסור חשיב מזיד, וע"כ לא פליג אידך מ"ד אלא דאין זו התראה, אבל מודה שהוא מזיד, ולפמש"כ תוס' בכתובות טו. ד"ה אלא דדינא דהתר"ס הוא כשיודע שעובר איסור בודאי וכהכה זה וחזר והכה זה דבודאי א' מהן אסור אין ראי', וע"ע ביבמות פ. בתוד"ה נעשה, ובש"ך יו"ד סי' ט"ז ס"ק י"ז מבואר דמי שעבר על ספק איסור ה"ז כשר לעדות וברע"א הק' דיפסל בספק דאם הוא איסור ה"ה פסול, ולכאו' זה תליא בהנ"ל האם חשיב עבירה במזיד א"כ י"ל דיפסל מספק אבל אם הוא שוגג לא יפסל מספק, ועמד בכ"ז הגר"מ דאנושעווסקי זצ"ל אב"ד סלאבאדקא בספרו באר משה עי"ש, וע"ע בהערות הגרשז"א על הש"ש ש"א פ"ג אות כ"ה, וע"ע שלמ"י זבחים ח"ב סי' צ"ח מה שהאריך בזה הגר"י אדלשטיין שליט"א, וע"ע משי"ת בעזה"י בתוד"ה החולץ.

**במשנה** וחייבין באש"ת בכריתות יז: מוקמינן למתני' כמ"ד דחייב באש"ת אע"פ שאין כאן חתיכה אחת מב' חתיכות, ודעת הר"מ דבעינן חתיכה מב' חתיכות וע"כ פסק דפטור מן הקרבן וכמש"כ הכס"מ [וכ"ה בר"מ בפה"מ], אלא שלא הביא לד' הגמ' ועמד בזה המל"מ.

**בתוד"ה** החולץ ובגמ' נקט נמי למעוברת לרבותא וכו' עי' רמב"ן שביאר החידוש בזה, ולהמבואר בקו' אחרון לרשב"א בדף קיט. (בדפו"ח נד' במקומו) מתבאר שיש בזה חידוש גדול עיש"ה.

**בא"ד** דא"כ מזיד הוא ולא מיחייב קרבן דלא שב מידיעתו כ' **העל"נ** דתוס' לשיטתם ברפ"ד דכריתות שכ' דמזיד באיסור ספק פטור מטעם לא שב מידיעתו ולא מטעם מזיד וכנ"ל, וכ' דהרמב"ן והרשב"א והריטב"א לא סיימו דלאו שב מידיעתו אלא כ' דהוא מזיד, וזהו כד' רש"י בכריתות הנ"ל, וכ"ז שלא כד' התר"י דבאמת חייב קרבן כיון שאינו מזיד באיסור ודאי, ובאמת דבשמעתין עדיפא דאיכא רוב דולד מעליא ילדן, ועי' בנמו"י דנראה דחייב בקרבן אלא דמתני' לא מיירי בהכי וערשב"א וצ"ע.

# אנוס שפטור מקרבן

**בד"ה** ונמצאת כיון דרוב נשים וכו' מאי הו"ל למיעבד וכה"ג אמרי' בשבועות פרט לאנוס מבואר דכל שסמך על הרוב והוברר שטעה חשיב אנוס ופטור מקרבן, והק' **הנובי"ת** יו"ד סי' צ"ו מאותה ששנינו לק' פז: דנשאת ע"פ עדים שמת בעלה ולבסוף בא הבעל חייבין בקרבן ופירש"י דאיבעי לה לאמתוני, והרי עדים עדיפי מרוב ואעפ"כ לא חשיב אנוס, וא"כ ה"נ הו"מ לאמתוני, ובדבר הוכחת תוס' מגמ' בשבועות עי"ש מה שדחה, ויש לדחות עוד וכמש"כ בשי' הגרש"ר דהתם י"ל דלא שייך הו"ל לאמתוני דא"כ לעולם לא תיבעל דשמא תיטמא, משא"כ הכא יכול להמתין ג' חדשים, ובנוב"י תי' דשאני עדים דעדי שקר הם ובטעות סמך על העדים, ע"כ לא חשיב אנוס, משא"כ רוב אף אם הוברר שהוא מן המיעוט מ"מ אין כאן טעות עי"ש עוד, וצ"ב בסב' החילוק דמ"מ הי' מותר לו לסמוך על העדים ועי' שי' הגרש"ר שנתקשה בזה, ועוד כ' דמוכח דכל עדים אין להאמינם מטעם רוב שרוב עדים אינם משקרים דא"כ האיכא נמי רוב ועי"ש, [ועי' בפה"מ להר"מ פי"ב דפרה מ"ד ובאליה רבה שם בסומך על הרבים דחשיב אנוס, ותמה בזה החזו"א פרה סי' ט"ו ס"ק ט'] ועי' חלקת יואב ח"א סוף חו"מ בקו' דיני אונס ענף א' ובח"ב סי' צ"ד, ובנהור שרגא הק' מד' תוס' עמש"כ החכ"צ סי' כ"א דבעל שטבע במים שאין להם סוף והלכה ונשאת אע"ג דיש רוב שמת חייבת בקרבן, והק' דזה כנגד ד' תוס' דידן.

תנן בפסחים עא: [בפסח ששחטו בשבת] שחטו ונמצא טריפה בסתר פטור שחטו ונודע שמשכו הבעלים את ידם או שמתו או שנטמאו פטור מפני ששחט ברשות ופירש"י פטור שאנוס הוא דלא היה יודע שכן ולא היה לו לבדוק על כך, ובתוס' שם עג. ד"ה שחטו מבואר דפטור מטעם טעה בדבר מצוה, וק' מ"ט לא פי' כרש"י דפטור מטעם דהוא אנוס דהרי רוב בהמות אינם טריפות, ולכאו' מוכח מד' תוס' דאע"פ שסמך על הרוב לא חשיב אנוס וק' מהסוגיא בשבועות, וכן ק' סתירת ד' התוס' ועמד בזה החמדת שלמה אהע"ז סי' כ"ג אות ל"ו, ועי"ש בתשו' הנתה"מ בסי' כ"ד אות י"ד, וע"ע ביו"ד סי' א' שכתב לפרש ד' התוס' דלא קאי אנמצא טריפה אלא אסיפא, וע"ע בהמאיר לעולם ח"א סי' ט' משכ"ב, עוד דן החמד"ש בסמך על חזקה והוברר דהוא טעות האם חשיב שוגג ועי"ש מה שהביא מרפ"ח דתרומות דמבואר דלא הוי אנוס, ועי"ש בתפארת ישראל בבועז במו"מ עם הרע"א.

והנה כ' הר"מ פ"ה משגגות ה"ו הבא על אשתו שלא בשעת וסתה וראתה דם בשעת התשמיש הרי אלו פטורין מקרבן חטאת מפני שזה כאנוס הוא ולא שוגג, שהשוגג היה לו לבדוק ולדקדק ואילו בדק יפה יפה ודקדק בשאלות לא היה בא לידי שגגה ולפי שלא טרח בדרישה ובחקירה ואח"כ יעשה צריך כפרה, אבל זה מה לו לעשות הרי טהורה היתה ושלא בשעת וסתה בעל אין זה אלא אונס עכ"ד, למדנו מד' הר"מ דאונס הוא דבר שא"א לבודקו בדרישה וחקירה, וה"ט דאם ראתה דם בשעת תשמיש פטורה דהרי אין זה דבר שאפשר לבודקו דהרי בשעת הביאה טהורה היתה, ואה"נ אם הוברר שהיתה טמאה קודם הביאה אע"ג דהוא שלא בשעת וסתה חייבים קרבן דהוא דבר שאפשר לבררו בדרישה וחקירה, [עי"ש בר"מ פ"ב ה"ח ובקרן אורה בסוגיין, וע"ע בהשגות הראב"ד פ"ז ממעילה ה"ב] וא"כ ה"ט דאשה שאמרו לה עדים שמת בעלה והוברר שהי' חי חייבים בקרבן משום דהוא דבר שאפשר לברר [ושלא כד' רש"י דהו"ל לאמתוני] וכן בטבעו במים שאין להם סוף דהרי חי הי' באותה שעה והי' אפשר לברר, משא"כ בשמעתין בתוך ג' חדשים הוא דבר שכעת א"א לברר, ולפ"ז בשחטו ונמצא טריפה בסתר ייחשב אנוס כיון דא"א לברר השתא, וא"כ עדיין צ"ע בד' התוס' שם, ולהיפוך בנודע שמשכו הבעלים ידיהם שם הוא דבר דאפשר לברר, ואעפ"כ מד' רש"י שם נראה דהו"ל אנוס, אכן כבר נתבאר דרש"י לא ס"ל גדר זה, ועי' שלמ"י נדה סי' פ"ו משכ"ב הגר"י אדלשטיין שליט"א.

**בא"ד** אמאי אסור בקרובותיה דתוך ג"ח לאו חליצה היא ק' דהא אדרבה אי לאו חליצה היא א"כ אסורה מדין אחות זקוקתו, ואמרו דמ"מ אם אח"כ אחר יחלוץ לה לא תיאסר על הראשון דאין כאן חליצה, ואיסור אחות חלוצה הוא רק על החולץ כדלק' מ..- ובתורא"ש הביא עוד מדפסלה מן הכהונה, ועי' משי"ת בעזה"י להלן בד' הגמ'.

**בא"ד** דמדאורייתא הויא חליצה כ' **העל"נ** דאע"ג דדין אין עולה ליבום אין עולה לחליצה הוא מה"ת, והכא אסורה ביבום מה"ת דספיקא דאורייתא לחומרא [ואף הר"מ מודה בזה מדחייבין באש"ת, וצ"ע בעל"נ שלא כ"כ] מ"מ כשהוברר לבסוף שהיתה מותרת חשיבא בת יבום וכדאיתא לק' מא:, וע"ע קר"א.- ובמש"כ העל"נ דאסורה מה"ת היינו משום דאין כאן חזקת היתר וכן לכאו' מוכרח דאם הי' חזקה א"כ לא הי' קרבן דאנוס דסמך על החזקה וא"א לברר וכנ"ל, ועי' תוס' ותורא"ש לק' לז. בד"ה וזו.

**בא"ד** ועוד דדיעבד אם חלצה אפילו מדרבנן א"צ חליצה אחרת עבהגר"א, ומבואר דיש דין כל שאינו עולה ליבום לכתחילה אין עולה לחליצה, ובמש"כ תוס' דחליצתה כשרה בדיעבד כ"ה בר"מ פ"א מיבו"ח הי"ט שא"צ חליצה אחרת ועי' בשו"ע סי' קס"ד סעי' א' ובנו"כ שם, ולכאו' לתי' קמא בתוס' דלא מהני החליצה ה"ה לא יועיל היבום, וביותר דכל מה דלא מהני החליצה הוא משום שאין עולה ליבום, וא"כ בהכרח דלא מהני היבום וצ"ע בשו"ע שם דמהני היבום ולא השיג הרמ"א, ועמד הבית מאיר שם בענין זה.

**פלוגתא דריו"ח ור"ל בחליצת מעוברת**

**בגמ'** איתמר החולץ למעוברת וכו' בביאור פלוגתת ריו"ח ור"ל ביאר בשערי יושר שער ז' פי"ח (עמ' רסד ד"ה וכן) דריו"ח סבר דכיון דהשתא אין לו בן יש כאן סיבה גמורה לחיוב יבו"ח, אלא דאם אח"כ יולד בן פקע זיקת יבום למפרע, והוא בגדר עקירה למפרע וכהתרת חכם בנדר, ואשר ע"כ כיון דהפילה לבסוף נמצא שלא הי' עקירה על הזיקה, והזיקה כדקיימא קיימא, ור"ל סבר דכ"ז שיש עובר אין כאן היתר ליבום, ובחידושיו סי' ל"ב מתבאר דר"ל סבר דמה שתפיל אח"כ זה גורם הדין לחיוב יבום, ומעתה אין כאן עדיין חיוב יבום, [ועמש"כ לק' פלוגתא דקמאי בטעמא דאין חליצה לר"ל].- ובזה מתבאר דלא תליא פלוגתא דריו"ח ור"ל בברירה, דהכא טעמא דר"ל משום דבעינן הפלה לגרום הדין יבו"ח, ובדברי ריו"ח י"ל דהוא מדין עקירה למפרע ועי' ראב"ן וע"ע ישרש יעקב וחשק שלמה מש"כ בדין ברירה.

**בגמ'** וביאת מעוברת ל"ש ביאה ומ"מ מודה ר"ל דאין חיוב קרבן וכדתנן במתני', ויעויין בתוד"ה תגלי מה שביארו בזה, ובעזה"י יתבאר שם.

**בגמ'** אבע"א קרא אבע"א סברא וכו' אם יבא אליהו ויאמר כ' הקר"א דנפ"מ בין האבע"א הוא באופן שיבא אלי' ויאמר, דלאבע"א סב' מהשתא בת יבום היא משא"כ לאבע"א קרא, ויעויין בעל"נ [בתוד"ה והא] דנקט דאין כאן ב' לישנות אלא דהקרא מגלה הסב', ועי' בתוס' שבועות כב: ד"ה אב"א (ציינו הגרי"פ בגליון) דאשכחן בכ"מ כן, [וכן מבואר בריטב"א (ד"ה ור"ל) לדעת ריו"ח דאין כאן ב' לישנות] ועי' בהמאיר לעולם ח"א סי' ט' שהביא לחכ"א שכתב שאם יבא אלי' ויאמר דלא מעיברא לא תתייבם ונחלק עליו וצ"ע, והביאו בזה פלוגתא דקמאי דברשב"א לק' קיא: מבואר דלא מהני אם יבא אליהו לר"ל, ובראב"ן כ' דמהני, ואפשר דכוונת הראב"ן אם יבא אלי' ויאמר דהשתא עומדת להפיל, וע"ע תורא"ש, וע"ע מש"כ בתוד"ה תגלי.

**בגמ'** ור"ל סבר ובן אין לו עיין עליו והנה נחלקו הראשונים בדעת ר"ל דלא מהני בחליצה **דבריטב"א** בסוגיין **וברמב"ן וברשב"א** לק' מא: מבואר דר"ל סבר דקרא דעיין עליו מהני בין על היבום ובין על החליצה, ובפשוטו ה"ה ללישנא דסב', אמנם בתוס' לק' מא: ד"ה קרא מבואר דאליבא דר"ל הטעם שאין חליצה הוא משום שאין עולה ליבום וכ"ה בתורא"ש שם וברא"ש פ"ק סי' ב', ועי' ברשב"א בדף מא: שדן בזה, [ובחזו"א סי' ק"כ (ד"ה יבמות) פי' ד' התוס' שם באופ"א, ודברינו הם לפי המבואר בתורא"ש להדיא עי"ש] וק' דתיפו"ל דכשם דלא מהני היבום ה"ה דלא מהני החליצה, ומתבאר דאליבא דר"ל הוא רק לחיוב המתנה ואיסור ליבם אבל לא דחשיב ממש בן [וכן בהכרח סבר אביי לק' בדעת ריו"ח], ובנדה מד. כ' **התוס'** בד"ה כנעוריה וז"ל דהתם לא קאמר אלא עיין והמתן אם יהיה ולד של קיימא וכו' עי"ש, ונמצא דפליגי קמאי בדעת ר"ל האם הוא סב' בעיקר הזיקה דהשתא אין זיקה ליבו"ח, דלא אמרינן ע"ז תיגלי מילתא למפרע, או דפליגי רק על היבום וחליצה אי אמרינן תיגלי מילתא למפרע, ואע"ג דמודה ר"ל דליכא איסור ביבום למפרע דהרי פטורין מן הקרבן מ"מ חשיב שאינו עולה ליבום וצ"ב, [וצ"ל דהגדר דכשהפילה חל למפרע דין יבום, וזה מהני רק להפקיע איסור אשת אח, אבל דין יבום לא שייך שיחול למפרע] וע"ע להלן בתוד"ה תגלי דנתבאר שיטה נוספת בראשונים דלר"ל כל הנפילה והזיקה הוא רק כשמת הבן, וילה"ע בד' המל"מ פ"ו מגירושין (הובא להלן) דנקט דלר"ל לא יועיל חליצה בקידשה על תנאי, ולהאמור דטעמא דר"ל מדין כל שאינו עולה ליבום א"כ בנתקדשה על תנאי שפיר עולה ליבום ודוק.

והנה מבואר בסוגיין דאליבא דר"ל כ"ז שהיא מעוברת לא מהני החליצה ומ"מ אסורה לשוק, וברע"א בג' השו"ע סי' ק"ס סעי' ג' ציין למהריק"ש שכתב דאע"ג דשומרת יבם שמתה היבם יורשה מספק וכדלק' לח., מ"מ במעוברת שמתה כיון דדרשינן ובן אין לו ה"ז חשיב כמי שיש לו בן ואינו יורשה, והיינו דכשמפלת אח"כ איגלאי מילתא למפרע דזקוקה לו והשתא אינה זקוקה, ובשו"ת משנת ר' אהרן סי' ס"ג דן האם יש איסור אחות זקוקה כ"ז שהיא מעוברת וביאר די"ל דהשתא אין זיקה כיון שיש בן, וכל הנפילה הוא דין מחודש מקרא דעיין עליו שיש נפילה על הזמן דאח"כ, [וכ' דמה"ט לא יהא איסור לישא אחותה משום ביטול מצות יבמין משום דהשתא אין נפילה] וראיתי מובא דבשו"ת נאות דשא סי' ל"א כ' שיש איסור אחו"ז [ומ"מ בדין הולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם נקט שאין איסור] ועי' קוה"ע סי' ל"ח אות ה', וכיו"ב יל"ד האם מיפר נדרי' למאי דאיתא לעיל כט: דיבם מיפר נדרי', וכן לשיטת ר"ת בכתובות נח. דיבם מאכיל בתרומה האם תאכל בתרומה, ולכאו' כפי"מ דנקט המהריק"ש לא יהא דין זיקה לכ"ז, ויל"ד עוד בזה עפ"ד הריטב"א הנ"ל דכ"ד ר"ל הוא מספיקא ועי' בסמוך, וע"ע מש"כ בסותוד"ה תיגלי.

**בתוד"ה** צריכה דה"ה דלא פקעה זיקת החולץ עי' רא"ש סי' א' שתי' עוד דחליצתו חליצה פסולה היא ואינה פוטרת שאר האחין, וברא"ש נראה דחליצת האחין חליצה כשירה וכ"ה בנמו"י ובריטב"א דלא נאסרה על האחין, דלא גזרו שתהא חליצה אלא לדידי', אמנם ברמב"ן וברשב"א נראה דהיא נפסלת על כל האחין, וע"ע בהגהות מרדכי סוף גיטין שהאריך בענין זה, ובר"מ פ"א ה"כ (הובא בריטב"א) מבואר דהיא חליצה כשירה וכד' תוס', ועי' שו"ע סי' קס"ד סעי' ב' ובהגה, וע"ע באו"ש קו' זיקה (אות כ"ד) מש"כ בשם המהרשד"ם בדין חליצה פסולה בשמעתין.

**בד"ה** והא כיון דהפילה לבסוף עי' על"נ דביאר אף לאבע"א קרא מ"מ הטעם משום תיגלי מילתא למפרע וכמשנ"ת.

**בא"ד** ומלא ימחה וכו' דרשא זו איתא בירושלמי הובא ברמב"ן.

**בד"ה** ור"ל הואיל ובאותה שעה הי' ראוי להתקיים לכאו' משמע דכוונתם דאח"כ נתחדש ענין שגרם לה להפיל, אמנם לכאו' להמבואר בדבריהם בסמוך בד"ה תגלי הוא אע"פ שעתה היתה עומדת להפיל מ"מ כיון שאין הדבר ידוע לא אמרי' תיגלי מילתא למפרע, ועי' בסמוך.

**בד"ה** תגלי אע"ג דלקמן וכו' לכאו' בקו' סברו תוס' דסברת ר"ל דחליצה מסופקת אינה חליצה ואין זה דין בעובר, ועי' לק' מד' הגר"א.

**בא"ד** דהכא אין זה ספק ראוי להתברר עכשיו שא"א לידע העתידות **ובנמו"י** תי' שאני הכא שאם בשעה שחלץ הי' ודאי שלא היתה ראוי' לבא לכלל לידה אה"נ דההוא עיבור כמאן דליתי' דמי וחליצה שחלץ לה כשרה אלא שאינו כן דאיהו חייש דילמא באותה שעה ראוי' היתה לילד ולד גמור אלא שאח"כ גרם לה איזה דבר להפיל וכו' עי"ש, וכ"כ **הריטב"א** בשם **מהר"ם**, ולפ"ז לר"ל הא דביאת מעוברת וחליצת מעוברת ל"ש ביאה ול"ש חליצה הוא מספק שמא אח"כ גרם לה דבר שתפיל וכ"ה בריטב"א (ד"ה אלא לדידך) דהוי ספק חלוצה ומותרת לכהן מספק, [והובא בתורע"א] וכ"כ בדף לו: (סוד"ה תניא) דבביאת מעוברת צריכה גט מספק, **ובקצוה"ח** סי' רע"ו ס"ק א' כ' דכיון דרוב נשים ולד מעליא ילדן אמרינן השתא הוא דגרם לה דבר שתפיל, ומש"כ שם הקצוה"ח דקי"ל כר"ל צ"ע דבפשוטו ריו"ח לא פליג בזה, אלא דס"ל דמ"מ כיון שהפילה לבסוף אמרינן איגלאי מילתא למפרע שהיא זקוקה ליבום וכ"ה להדיא בראב"ן, ויעויין בישרש יעקב דג"כ נקט דריו"ח פליג דנקטינן דהיתה עומדת להפיל מעיקרא, ובחי' ר' שלמה נסתפק בזה עי"ש, וע"ע בית מאיר סי' קס"ד ובספרו צלעות הבית סי' א' ומהרי"ט אלגזי בכורות פ"ג אות ל"ג ופ"ח אות ל"ו ובית אפרים אהע"ז סי' ו' (עמ' 39 ד"ה איברא) ובאמרי בינה אהע"ז סי' נ"ה.- ולד' הריטב"א דנו האחרונים דאם הפילה צורת בהמה וכיו"ב באופן דהוברר דמתחילתו לא הי' ראוי לחיות מודה ר"ל דשמה חליצה.

והנה כ' **המל"מ** פ"ו מגירושין ה"ג (ד"ה שוב) דהרשב"א בתשו' דן במקדש בתנאי האם יכול לגרש קודם שנתקיים התנאי, [ועברכ"ש סי' ט"ז בביאוה"ד] והביא המל"מ (ד"ה וראיתי) לטור סי' ל"ח דכ' בשם הרמ"ה דהמקדש על תנאי ומת יכולה לחלוץ קודם קיום התנאי, והק' המל"מ (בד"ה ודע) מסוגיין דמאחר דקי"ל כר"ל דתיגלי מילתא למפרע לא אמרינן כיצד מועיל החליצה, וכ' המל"מ דתליא בפלוגתת תוס' והנמו"י, דלד' תוס' מתבאר דבכה"ג לא אמרינן תיגלי מילתא למפרע משא"כ להנמו"י, **ובחזו"א** סו"ס נ"א כ' ע"ד המל"מ וז"ל ונראה דשא"ה דיש ביבמה ג' דינים יש לו בנים אינה זקוקה כלל, אין לו בנים היא יבמה גמורה, ועובר הוא מדה שלישית, ואינה ראוי' לחליצה שאין זה יבמה גמורה עדיין, אבל בתנאי לא שייך רק ב' מדות עכ"ד, והיינו דבתנאי לא יתכן לומר שלא יועיל החליצה דממ"נ או שהוא זקוקה או שאינה זקוקה משא"כ עובר שאין זה יבמה גמורה, ויש לבאר עוד בזה דבתנאי הוא גילוי מילתא ממש למפרע וע"כ שפיר יועיל החליצה, משא"כ הכא ההפלה גורמת הדין למפרע ומהשתא עדיין לא הפילה ולא יועיל החליצה, ובקר"א כ' דאטו המגרש על תנאי ונתקדשה בתוך הזמן לאחר לא יחולו הקידושין, והק' עוד ע"ד המל"מ דממ"נ כשם דמקדש על תנאי חלו הקידושין למפרע ה"ה הכא מ"ט דר"ל דביאת מעוברת ל"ש ביאה ומדוע לא אמרי' דאיגלאי מילתא שחל הביאה, וע"ע בשער"י ובחי' הגרשש"ק שם ובשי' הגרש"ר משכ"ב.

ולד' תוס' [לדרכו של המל"מ ומהריט"א וצלעות הבית הנ"ל] אף אם הי' עתידה להפיל מ"מ כיון שא"א לידע העתידות אין כאן יבו"ח, וצ"ב דאם עתידה להפיל א"כ מהשתא הוא נפל ולא חשיב ידיעת העתידות אלא ספק על עכשיו, ומזה הי' נראה דדעת תוס' ג"כ כהנמו"י דאם עומדת להפיל מהשתא חייבת ביבו"ח וכדמשמע בדבריהם בד"ה וריש דכ"ד ר"ל משום שמא היה ראוי להתקיים, וכל דבריהם הוא לבאר דהא ריו"ח סבר דאף אם השתא אינה עומדת להפיל מ"מ אמרינן איגלאי מילתא למפרע, וע"ז באו לבאר בטעמא דר"ל דפליג ופי' דזה חשיב ידיעת העתידות, דהיינו דאם עתה אין הגורם להפיל מ"מ אם היינו יודעים העתידות חשיב שעומדת עתה להפיל ואין כאן ולד בן קיימא וזהו ידיעת העתידות ופליג ר"ל, ונמצא דתוס' והנמו"י עמדו על שני ענינים דהנמו"י בא לפרש הא איגלאי מילתא דנפל, וע"ז תי' דשמא מתחילה לא היתה עומדת להפיל, והתוס' באו לפרש דאיגלאי מילתא דהיא בת יבו"ח, ויעויין בד' האחרונים הנ"ל שעמדו בזה דתוס' לא פליגי ע"ד הנמו"י, אכן בריטב"א נראה דיש בזה פלוגתא, ונקט דלשיטת מהר"ם הוא ספק וכמשנ"ת אבל לשיטת תוס' בודאי אין כאן יבום, דכל שהדבר מסופק אין כאן יבום, וכפל ושילש זאת בסוגיין עיש"ה, והוא דבר חידוש דבשלמא ללישנא דיליף ר"ל מקרא י"ל דזה ילפותא דכל צד בן אין יבו"ח, אבל ללישנא דסב' צ"ב מדוע הוי ודאי, ובריטב"א כ"כ אף ללישנא דסב' וצ"ע. ויעויין קר"א דר"ל מודה למה שאמרו לק' פ. נעשה סריס למפרע דהתם הוא בירור בעלמא, משא"כ הכא דההפלה גורמת דין למפרע וכמשנ"ת לעיל, [ועמש"כ בסמוך דמוכח כן מהא דאין איסור אשת אח].

והנה בעל"נ (ד"ה בגמרא) נסתפק בנולד ולד ומת תוך ל' יום דהוא ספק נפל האם מועלת החליצה ודן לתלות זאת בפלוגתא דריו"ח ור"ל, והיינו דנקט דפליגי ריו"ח ור"ל בספק ולד אם מועיל היבו"ח, ולד' הנמו"י בודאי יועיל דעד כאן לא פליג ר"ל אלא משום דשמא אח"כ גרם לה דבר שתפיל משא"כ הכא דהשתא הוא ספק גמור, וכ"ה **במאירי** דמודה ר"ל בזה עי"ש, ואף לשיטת תוס' הכא לא תליא בעתידות, דהעתידות אינו אלא בירור גמור למפרע אם השתא יש לו דין פוטר, משא"כ בעובר דיסוד הפטור הוא במה שיולד אח"כ וכ"ז שלא נולד אינו פוטר וכדלהלן וע"כ הוא תלוי בעתידות, ובשי' מו"ר רבי דוד זצ"ל הוכיח כן מגמ' לק' לו. דאמרינן דאשה שהלכה צרתה למדה"י יכולה לחלוץ לאחר ט' חדשים ותינשא דממ"נ אם צרתה ילדה הרי היא פטורה מדין הולד ואם לא ילדה החליצה פוטרתה, וק' שמא ילדה ומת הולד תוך ל' יום ובשעת החליצה הי' ולד ולא הועיל החליצה, וע"כ דממ"נ אהני החליצה, והעירו דיש לדחות בקל דכיון דרוב נשים ולד מעליא ילדן לא חיישינן לזה, וכ"ז הוא לר"ל אבל לריו"ח בנולד ולד ספק בן קיימא בודאי מועיל היבום והחליצה, אמנם בהגר"א סי' קס"ד ס"ק י"ח כ' דלא מהני היבום, וביאר האו"ש בקו' זיקה (אות כט) דכיון דאסור לבא עלי' מספק ה"ז ביאה פסולה ומדרבנן, ובמשנת ר"א סי' כ' ביאר בשיטת הגר"א דכו"ע מודו דמעשה יבום מסופק אינו מעשה יבום אלא דריו"ח סבר תיגלי מילתא למפרע דהוא יבום, אבל הכא דלא הוברר אח"כ לכו"ע אינו יבום ומ"מ נפטרת בחליצה עי"ש, והדברים תמוהים וכמו שהעירו דא"כ בספק בן ט' לראשון או בן ז' לאחרון לא יהא יבום מה"ת כיון שהוא ספק שאינו עומד להתברר, ובשו"ע איתא דיוציא בגט, ועוד צריך לבאר דהחליצה ג"כ לא תועיל מדין כל שאינו ועי"ש, ועי' אמר"מ סי' ז' אות כ"ד ובחי' הגרנ"ט.

והנה נתבאר לעיל דפליגי קמאי בטעמא דר"ל דלא מהני החליצה כשהיא מעוברת דדעת תוס' והרא"ש דהוא מדין כל שאינו עולה ליבום, ומבואר דכלפי החליצה יש כאן זיקה, אבל דעת הרמב"ן והריטב"א דמאותו טעם שפטורה מיבום מאותו טעם פטורה מן החליצה, וצ"ב בסב' תוס' מאחר דר"ל לא סבר איגלאי מילתא למפרע כיון דתלוי בעתידות א"כ מה"ט לא יועיל החליצה, וצ"ל דכלפי חליצה א"צ לדין תיגלי מילתא למפרע אלא דמאחר דיש זיקה מהני החליצה ועי'. – ע"ע מש"כ בגמ' באופן דיבא אליהו ויאמר האם מהני לר"ל, ולהמבואר בנמו"י לכאו' בודאי יועיל, ואינו מוכרח די"ל דאף להנמו"י הוא רק בעובר שעומד ליפול אין לו דין פוטר, משא"כ בעובר גמור.

**בא"ד** אמאי פטור מן הקרבן ראיתי להעיר דלד' הריטב"א דלר"ל הוא ספק א"כ הקו' דיתחייב בקרבן הוא אשם תלוי.

**היתר אשת אח במעוברת ובקטן**

**בא"ד** ואר"י דאפ"ה לא מחייב מידי דהוה אקטן שבא על יבמתו וכו' צ"ב מאי ראי' התם יש זיקה גמורה ואע"פ שאין קיום מצות יבום מ"מ מותרת לו משא"כ הכא דכיון דיש לו בן אין כאן זיקה, ומבואר בתוס' דזה פשיטא שיש זיקה, ומשמע דלר"ל היא זקוקה גמורה וכריו"ח ועמש"כ לעיל לדון בזה, וכל קו' הוא דאין כאן מצוה, ובראשונים העמידו הקו' דאין זיקה ותי' דילפינן מעיין עליו שלא תנשא ולא תתייבם, אבל לא הופקע הזיקה, וקו' תוס' דמאחר שאין מצוה מדוע אין חייבין קרבן לא הוקשה להם דהוה פשיטא להו כתי' התוס', וע"כ לא הביאו מיבם קטן, כ"ז מבואר בשי' הגרש"ר (אות שסט), ובראשונים הוכיחו שאין אשת אח דאל"כ יהא נאסרה שעה א' ושוב לא תותר, והתוס' לא הוכיחו מזה, וי"ל דהתוס' סברי דנאסרה הוא רק ע"י ערוה ואש"א מאותה נפילה אין עושה נאסרה, אבל הראשונים סברי דא"צ אש"א ודוק. [ובנודרת אם יש נאסרה עי' ריב"ש החדשות סי' ד' ותשב"ץ ח"ב סי' ר"ס] ומה שהוכיחו תוס' מקטן מבואר דאין קיום מצוה, וילה"ע מדבריהם לעיל כ. ד"ה יבא שהוכיחו דהמצוה מתקיימת אף בביאה דלא חזיא להקמת שם מקטן, וק' דהא קטן אין קיום מצוה וכדמוכח מדבריהם כאן, וכ"ה לשיטתם בקידושין יט. דלא קנאה, וראיתי לתרץ דכוונתם דאי ביאה דלא חזיא להקמת שם לא מתקיימת המצוה, א"כ ה"ה דלא יהא היתר בביאה זו ודוק, וע"ע מש"כ לק' לט. ברש"י ד"ה ביאת בדין ביאת קטן. – וצריך לבאר בכ"ז לפמש"כ הנמו"י דטעמא דר"ל דשמא מתחילה הי' ולד של קיימא ואח"כ הפילה דא"כ מ"ט אין איסור אשת אח, וצ"ל דכלפי איסור אשת אח שפיר אמרינן איגלאי מילתא למפרע, וכן צ"ל לדרכם של תוס', ורק כלפי יבו"ח לא אמרינן ועי' בסמוך ודוק, **וברמב"ן** הביא יש טועין דבאמת לר"ל אסורה משום אשת אח וע"כ לא קתני במתני' פטורין מן הקרבן, ונחלק ע"ז הרמב"ן וק' ע"ד מיבם קטן דתגדלנו אלמא דאין איסור אשת אח, וביאר בחי' ר' שלמה במכתבים סי' י"ז להגאון ר' אלחנן זצוקללה"ה (נדפס במילואים לקוה"ע) דסברי דהנפילה היא רק כשהפילה, אבל כ"ז שלא הפילה אין כאן נפילה כלל עי"ש וצריך לבאר לפ"ז מדוע אסורה לינשא לשוק. – בהא דמבואר בתוס' דאע"ג דליכא מצות יבום אין איסור אשת אח בעזה"י יתבאר לק' לט: מב. דק' ע"ז מאב"ש בבועל שלא לשם מצוה, ועי' קוה"ע סי' ל"ו ואמר"מ סי' ה'. – ע"ע קר"א (ד"ה והתוספות) דעמד על ראיית התוס' מקטן ותי' באופ"א, וע"ע בדבריו (ד"ה גמרא במאי ובדף לז. ד"ה והאחרונים) שכתב דאע"ג דאין הולד בן קיימא מ"מ איסורא איכא, ודלא כהגאון מלבוב שכ' שאין בזה איסור, וע"ע בהמאיר לעולם סי' ט'. – וצריך לבאר בטעמא דאם ילדה בן קיימא חייבין בקרבן לר"ל הא לא אמרי' תיגלי מילתא למפרע שלא היתה זקוקה, דבשלמא לענין פטור מיבום בזה א"צ לאיגלאי מילתא למפרע אלא דמ"מ הרי יש לו בן, ועי' בתוד"ה והא, אבל תיקשי מדוע חייב משום אשת אח, ולד' הנמו"י לק"מ דהא כל טעמו דר"ל משום שמא נשתנה ואח"כ הפילה משא"כ הכא, ואפשר דרק לענין חלות יבום לא אמרי' תיגלי מילתא למפרע משא"כ לענין איסור שפיר אמרי' תגלי מילתא למפרע, ומה"ט ג"כ לענין הזיקה עצמה הרי היא זקוקה דאמרי' תיגלי מילתא למפרע, ומה"ט ג"כ לענין היתר אשת אח מודה ר"ל דאיגלאי מילתא למפרע דאין זה חלות ובזה שפיר אמרי' איגלאי מילתא למפרע, וכיו"ב חזינן בדעת הרשב"א (שהובא במל"מ הנ"ל) דהמקדש על תנאי אין יכול לגרשה כ"ז שלא נתקיים התנאי, ובודאי כלפי הקידושין עצמם בודאי חלו למפרע, מ"מ כח גירושין ליכא, וה"ה הכא אין כח יבו"ח למפרע, ועי' היטב ברכ"ש הנ"ל.

**בגמ'** בשלמא לדידי וכו' משו"ה פסלה הק' **הראשונים** דהו"ל לאקשויי מרישא מדוע אסור בקרובותי' ותי' דהתם ממ"נ אסירא דאם אין כאן חליצה הו"ל אחות זקוקתו, [ועמש"כ לעיל ממשנת ר"א דאין איסור אחות זקוקה במעוברת לר"ל, ופי' דד' הראשונים הוא משום שהפילה] **ובריטב"א** תי' עפ"ד לעיל דלר"ל הוא ספק חליצה ובספק אחות חלוצה אסור מספק משא"כ לכהונה מספק מותרת עי"ש, [ונתכוין לזה הבית מאיר בצלעות הבית סי' א'] וכ"ה במרדכי [כא] דספק חליצה אסור בקרובותי', והובא בסי' קס"ב סעי' ג' בהגה ועי"ש באה"ט ובהגר"א, **ועמהרש"א,** ומש"כ דיש כאן חליצה מיהת לאסור בקרובות והוכיח כן מהראשונים, מקשים דד' הראשונים הוא לשינוייא דהש"ס דמודה ר"ל דאסורה מדרבנן וצ"ע, ועקר"א. ועמש"כ לק' מ: בתוד"ה אבל.

**בגמ'** א"ל מדרבנן ולחומרא בעלמא ופירש"י דלמא אתי למישרי חלוצה לכהונה וכ"כ הראשונים, ובמאירי פי' דכ"ד ר"ל דחליצת מעוברת ל"ש חליצה היא מדרבנן ולחומרא, ומ"מ מבואר בדבריו דביאת מעוברת אינה ביאה מה"ת דיעוי"ש שהק' שיתחייב קרבן, וק' מ"ש יבום מחליצה ומתבאר כמשנ"ת לעיל מהראשונים דנאמר רק לענין יבום, ועדיין צ"ב מדין כל שאינו עולה ליבום וצ"ע. – ולפ"מ דמסקינן דמודה ר"ל דהיא חליצה ואסורה לכהונה וה"ה בקרובותי' וכמשנ"ת א"כ ה"ה אם חלצה אסורה ליבום וכמשנ"ת בתוד"ה צריכה בדעת הראשונים דהיא חליצה פסולה, וכ"נ בריטב"א לק' לז. ובב"י סי' קס"ד כ' דמתיבמת ותמה עליו הקר"א (ד"ה והב"י).

**בגמ'** אלא לדידך א"צ חליצה מן האחין מבע"ל עי' **מהר"ם** בתוד"ה ונמצאת שתמה לתי' קמא דמודה ריו"ח דאינה חליצה מדרבנן, וכן תמה בדו"ח **רע"א,** ובתורע"א ובקושיות עצומות, ועי' במפרשים.

**בגמ'** מאי יקיים יחזור ויבעול ויקיים דלא סגי בלא"ה ופירש"י דבגט לא מצי למפטרה דכיון דביאת מעוברת ל"ש ביאה א"כ אין אדם מוציא את יבמתו בגט, ובחליצה נמי לא אפשר למפטרה הואיל ומ"מ בא עליה, ובפשטות כוונת רש"י דמדרבנן כשם דהוי חליצה וכדלעיל ה"ה דהוי ביאה, וכ"כ הראשונים לק' לו:, ובריטב"א שם כ' דהביאה קונה מדין מאמר, ועוד כ' הריטב"א כנ"ל דלא סגי בחליצה דשמא לא הי' ולד של קיימא וקנאה בביאה, ומד' הראשונים דלא פי' כן משמע דס"ל דבתורת ודאי אינו קונה לר"ל וא"נ ה"ה החליצה אינה חליצה בתורת ודאי וכמש"כ הריטב"א בשם תוס' ולא כמש"כ בשם המהר"ם, ובטעמא דהראשונים לא פי' דקונה מדין מאמר וככל יבמה שנקנית בכסף ושטר מדין מאמר פי' הגרש"ר דקנין מאמר הוא מדין יבום [עי"ש ראייתו מלעיל יט: ועי"ש עוד, ועמש"כ בקידושין מד.] ומאחר דלר"ל אין כאן יבום ה"ה דאין כאן מאמר, ובדעת הריטב"א וכ"נ במאירי דמהני מדין מאמר צ"ל דכיון דאיכא זיקת יבום ע"כ מהני מאמר, והביא ד' החזו"א סי' קל"ד לדף מ"ד דהוכיח מד' הראשונים דחייבי לאוין ועשה שאינם עולים ליבום אלא לחליצה אין בהם מאמר, ויעוי"ש בשי' הגרש"ר שדן בכמה נפ"מ אם הוא מדין מאמר או מדין יבום מדרבנן דמאמר אינו קונה בע"כ וי"א דבעינן עדים משא"כ מדין יבום ועי"ש באורך, ולכאו' לפ"ז א"ש הא דלא כ' הראשונים דקנה מדין מאמר דנפ"מ בהנ"ל דקונה מדין ביאה ודוק, ועי' אמר"מ סי' ו' משכ"ב, ובתוספתא פ"ו ה"א איתא להדיא דמאמר קונה במעוברת ועחזו"י, וע"ע בחי' הגרשש"ק סי' ל"ב בהערה מש"כ לפרש ד' רש"י דקנאה מה"ת בביאה עי"ש. – וילה"ע עוד בזה מאחר דאין איסור אשת אח וכמש"כ תוס', א"כ מדוע לא יקנה אותה בביאה, ויל"פ בזה.- בחזו"י פ"ו ה"א דן דלשיטת ר"ל בדף י: דהאחין על החלוצה בכרת א"כ הבא על המעוברת אסור לאח אחר לכונסה מה"ת דנמצא דעי"ז עבר הראשון משום אשת אח, וצידד דכ"ד ר"ל בפ"ק הוא בחליצה אבל בביאה לא נאסרו שאר אחין בכרת.

ומ"מ בגט וחליצה שפיר מיפטרא לר"ל וכמש"כ הראשונים בדף לו:, אמנם מד' רש"י נראה דבעיא נמי ביאה וכמש"כ הקר"א, וכ"מ לישנא דהש"ס דלא סגי בלא"ה, וצ"ב טעמא דמילתא, וערש"ש על הרא"ש, ומתבאר מדבריו דכיון דהורע זיקתו לא מהני חליצתו עי"ש, ובהגר"א סי' קס"ד ס"ק י"ז מבואר דנקט ברש"י דמהני גט וחליצה, ועי' באו"ז (נדפס בסוף המס') אות מ"ב שנסתפק בזה.

**בתוד"ה** כי ובביאה מודה שלא יבא לידי איסור כ' בשי' הגרש"ר (אות שעו) דבודאי אין כוונתם דמחמת האיסור לא קנה, [והרי הוברר שאין איסור אשת אח] אלא דסבר ריו"ח דקרא דעיין עליו דרשינן על יבום ולא בחליצה, וכ"מ בחזו"א סי' ק"כ (ד"ה יבמות), ולפ"ז בהכרח הוא מחמת הקרא אבל אי משום תיגלי מילתא למפרע לא אמרינן לכאו' אין לחלק בזה, אמנם לעיל נתבאר בשיטת ר"ל לדעת תוס' והרא"ש דאינו פוטר מחליצה אלא מדין כל שאינו עולה ליבום, וא"כ י"ל כן בשיטת ריו"ח, ומד' המהר"ם נראה דלמד בתוס' דהוא מדרבנן וכ"נ בהגר"א סי' קס"ד ס"ק ב' עיש"ה וצ"ע, וע"ע קוה"ע סי' ל"ח אות ד' ה' מש"כ בד' תוס', ועי' חי' ר' שלמה תשו' י"ז במכתבו להגאון ר' אלחנן זצוקללה"ה.

**בגמ'** ואי ביאת מעוברת וכו' דהא קי"ל וכו' משמע דלר"ל הטעם שאינה חליצה לא מדין כל שאינו אלא מאותו טעם שאינה ביאה ה"ה שאינה חליצה ולעיל הובא פלוגתת הראשונים בזה.

# דף ל"ו ע"א

**בגמ'** וכל שאין עולה ליבום אינו עולה לחליצה כ' **הרמב"ן** ואע"ג דאיכא חי"ל ועשה שאם בעלו לא קנו וצריכה חליצה, התם איסור דבר אחר גרם לה ורחמנא רבינהו, אבל הכא אם כשהיא מעוברת אינה ראוי' ליבום שאם בא עלי' לא קנה א"כ אשת אח שלא במקו' מצוה היא ולחליצה נמי לא חזיא וכ"כ הרשב"א, והדברים צ"ב דלכו"ע אם אין הולד של קיימא אין כאן אשת אח וכמשנ"ת לעיל בתוד"ה תיגלי, ובברכ"ש סי' א' ביאר דלגבי דין יבו"ח נשאר ערוה דאשת אח וצ"ב, ובשי' הגרש"ר (אות שעח) כ' דאין כוונתם דיש כאן אשת אח, אלא שאני חילו"ע דאין הפטור בדין יבום אלא האיסור גורם שאין יבום משא"כ הכא דהפטור הוא מדין היבום וצ"ע, [ועתורי"ד לק' מד. דמתבאר כיסוד זה לחלק בין אם הפטור מיבום הוא מצד איסור או מעצם דיני היבום] וע"ע ברא"ש ריש מכילתין מש"כ לבאר מ"ש נדה ממעוברת, ונתעוררתי להקשות דהתוס' לעיל ח. ד"ה תרי הק' מ"ט אילונית פטורה מחליצה ומ"ש מחייבי עשה, ולפמשנ"ת הא שאני אילונית דפטורה מדין הפרשה מיבום וממילא כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, וכמו"כ הק' לעיל ח: ד"ה כל מ"ט צרת ערוה פטורה מחליצה לרבי הא אין בה כרת, והא התם נמי נימא כל שאינו עולה ליבום כיון דהוא מיעוט בפרשה, ודוח"ל דקושייתם לאביי דפליג הכא.

והנה **בקוה"ע** סי' ל"ח אות ג' עמד ע"ד רש"י דבשמעתין פי' כל העולה לייבום דביאתה פוטרתה, ובדף ג. ד"ה דכל ובדף מד. ד"ה כל כתב כל שאינו עולה לזיקת יבום, וביאר דבדקדוק שינה רש"י דהכא הרי יש זיקה ליבום דהרי כשמת הולד חייבת ביבום, אלא דהכא הוא דין נוסף דכיון שאין ביאתה פוטרתה אין עולה לחליצה, ועפ"ז ביאר בסי' ה' ס"ק ג' דה"ט דלא דמי לחייבי לאוין דהתם אין זיקת יבום וחידשה תורה דיש זיקה לחליצה משא"כ הכא שיש זיקה ליבום אלא דלאו בת יבום בזה יש דין שאין עולה לחליצה, ויעויין בעויו"ט סי' קע"ז (ד"ה ונ"ל) דאזיל ביסוד זה, ובזה תי' ד' הר"מ פ"ב ממלכים ה"ג באשת מלך עי"ש, וכ' בשי' הגרש"ר (אות שעט) דעפ"ז מיושבת קו' הראשונים וכד' הקוה"ע ויעוי"ש עוד, וא"ש מה שנתקשינו ע"ד תוס' בדף ח' מ"ש אילונית ממעוברת, ולפמשנ"ת אשה"ט דמעוברת יש בה זיקת יבום, וע"ע בחי' הגרשש"ק סי' א' ומשנת ר"א סי' כ' בדרך זו, ולכאו' כ"ז שלא כד' הראשונים שלא תי' כן, וראיתי להעיר דלפ"ז מעוברת שהיא גם חי"ל דאין בה זיקת יבום בזה יועיל החליצה, והעירו דהקוה"ע פי' כן בד' הרמב"ן דבעלת תנאי, והרי ברמב"ן הכא דלא תי' כן מוכח דלא כיסוד זה. וע"ע מש"כ לק' מא: ותיקשי ביותר לפמשנ"ת לעיל בשיטת תוס' והרא"ש דאליבא דאמת טעמא דר"ל דלא שמה חליצה מדין כל שאינו וצ"ע. – ע"ע בריטב"א שביאר בטעמו של אביי דלא חש לזה.

**בגמ'** והולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם הך דינא הוא בין לריו"ח ובין לר"ל, ובתוס' לעיל לה: ד"ה וריש לקיש פי' דדרשי' לי' מקרא שלא תחלוץ ולא תנשא כ"ז שעומדת בספק, ודבריהם לר"ל וצ"ל דה"ה לריו"ח דרשי' לה, ועי' רמב"ן שהביא מירושלמי דרשא לזה, ועי' שי' הגרש"ר (אות שפ) משכ"ב. – וכ' הקר"א בדף לה: (ד"ה והתוספות) דמשמע דאית בה לאו דיבמה לשוק, ובקוה"ע סי' ו' אות ב' נסתפק לפ"מ דמשמע ברמב"ן שאין בה זיקה א"כ תפסי בה קידושין לעלמא, ולא דמי לכל יבמה לשוק שאין קידושין תופסין בה, ובשו"ת משנת ר"א סי' ס"ג אות ג' כתב שאין בה איסור אחות זקוקה, וא"ש בזה מה שהעירוני מדוע קתני מתני' דאם הולד של קיימא מותר בקרובותי' דליתסר מיהת משום אחות זקוקה דהרי מתחילה הי' זיקה, ויל"ד בזה בזיקה שפקעה האם נשאר איסור ועי' לעיל כג: במשנה וברש"י סוד"ה אין, ואפשר דה"נ כשילדה פקע זיקה למפרע, ולהגרא"ק א"ש.

כתב **הרמב"ם** פ"א מיבו"ח ה"כ החולץ ליבמתו וכו' שחליצת המעוברת אינה חליצה וביאת המעוברת אינו יבום, ובהלכה כ"א לפיכך הכונס או החולץ ליבמתו המעוברת לא תנשא צרתה עד שתלד זו שאין הולד מתיר עד שיצא לאויר העולם עכ"ד, והק' **הבית מאיר** סי' קס"ד ס"ג דהא דינא דהולד אינו מתיר וכו' הוא אף לריו"ח דביאת מעוברת שמה ביאה, ומאי שייך זאת לדינא דביאת מעוברת ל"ש ביאה.

# אשת אח מאותה נפילה

ויש בכאן קו' נפלאה שהק' **הגר"ח** (הובא בכ' הגר"ח ובקוה"ע סי' ג' אות ב' ובאמר"מ סי' ז') דאה"נ דהולד אינו פוטר מתורת ולד, מ"מ מאחר דיש כאן איסור אשת אח, וכדקתני מתני' דחייבין קרבן, א"כ מדוע ערות אשת אח לא תפטור מיבו"ח מדין ערוה, ומ"ש ערות אשת אח מכל העריות [והא אשכחן דערות אשת אח פוטר כגון אשת אח מאמו או אשת אחיו שלא הי' בעולמו וכן באילונית] והוכיח הגר"ח דאשת אח מאותה נפילה אינו פוטר, והיינו דמה שאין חיוב יבו"ח אין זה משום דבערוה לא שייך יבו"ח כשם דלא תפסי קידושין, אלא הוא דין דערוה פוטרת מיבו"ח, וכ"ז כשהערוה היא סיבת הפטור, אבל כשהפטור מצד אחר וממילא נעשית ערות אש"א בזה לא חשיבא ערוה לענין יבו"ח, ועקוה"ע שם אות י"ב וי"ג ומשנת ר"א סי' ג' וקה"י סי' ו' וחי' הגרש"ר סי' ב' שהרחיבו בזה.

ובאמרי משה סי' ז' אות ב' דחה הראי', דכ' דהנה ילה"ק מאחר שיש זיקה מדוע לא יועיל היבום לפוטרה, וכ' די"ל דמאחר דאיכא כרת א"כ אם בעלו לא קנו, והק' דמ"מ תיפטר מחליצה, והביא לד' רש"י ד"ה שמא דפי' דכאן לא שייך איגלאי מילתא למפרע, אכן הק' דאכתי טעמא בעי דמאחר שזקוקה מדוע החליצה לא יפטרנה, ותי' דאה"נ השתא יש זיקה גמורה אלא כשנולד הולד עוקר את הזיקה וגורם לכרת, וא"כ אשה"ט קו' הגר"ח דהשתא הא ליכא כרת ואע"ג דאח"כ כשנולד נמצא דיש כרת למפרע, מ"מ זה א"א שיפטור למפרע כשם שהולד אינו פוטר למפרע, וכ' דמה"ט לא מהני חליצה דאין חליצה על זיקה שהיא רק לשעה, וע"ע מכתב הגרא"ז להגרא"ב (נדפס במילואים לקוה"ע) שדחה ראיית הגר"ח, וע"ע בקה"י (שם) משכ"ב, ועי' בסמוך.

עוד מבואר בסוגיין דאע"ג דעתידה לילד והולד יפטרנה מיבו"ח מ"מ אסורה לשוק, וק' דבפשוטו האיסור לשוק הוא מכח הזיקה ליבום או לחליצה, והכא אינה זקוקה לא ליבום ולא לחליצה, וביאר הגרשש"ק סי' ל"ב דעצם הזיקה אוסרת, ולידת הבן מתרת הזיקה.וע"ע בסי' מ' סוף אות א' דנקט דיבמה שא"א בפועל לעשות בה יבו"ח מ"מ אכתי זקוקה היא עי"ש, ועקה"י סו"ס ו'. – עי' היטב **ברשב"א** בקו' אחרון לדף קיט. (בדפו"ח נדפס במקומו) מש"כ להק' מ"ט צריכה להמתין עד שתלד ולא סמכינן ארובא דולד קיימא, וצ"ע דהא הכא יש דין דהולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם, וע"ע בדבריו שם והדברים צריכים תלמוד גדול. [וע"ע זכר יצחק ח"ב סי' י"א] ועכ"פ יסוד הדברים מתבאר שם דהדין דהולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם הוא משום ספק שמא לא יהא ולד בן קיימא, וכן מבואר בירושלמי הובא ברמב"ן, דבעינן שתדע שהולד בן קיימא, ומספק"ל בירושלמי האם החליצה אינה מועלת עי"ש, וע"ע בירושלמי פ"ג ה"א (יז☺ דקאמר דספק חליצה ספק יבום אינם פוטרים ומדמי למעןברת דבעינן שתדע במה היא ניתנת, ועי' זכר יצחק ח"ב סי' י"א דביאר בשיטת הירושלמי דנתחדש כאן דלא סמכינן ארובא ובעינן ודאי, עי"ש שהוכיח כן מירושלמי פ"ב ה"א ולפ"ז לכאו' נדחית ראיית הגרשש"ק ודוק.- ובחזו"י פ"ו ה"א (ד"ה העושה) תי' בדרך זו קו' הגר"ח הנ"ל דהוא דין שיהא ברור באיזה פטור היא נפטרת א"כ כ"ז שלא נולד הולד אינו ברור שיש כאן ערות א"א דדלמא תפיל.

**בגמ'** ונמצא אתה מצריכה כרוז לכהונה עי' תוס' חד מקמאי הא דבמתני' כשרה לכהונה ולא מצרכינן כרוז עי"ש, וערשב"א וריטב"א לעיל לה: דכ' לחלק בין צרתה שבמדה"י למתני', ועי' פרי יצחק ח"ב סי' ל"ו. – ע"ע ריטב"א ורעק"א מש"כ בסוגיין.

**בתוד"ה** ונמצא ודוקא בשאר נשים וכו' כ"ה בירושלמי.

**ברש"י** ד"ה לא אמר כלום שהחנה עמשכ"ב ותנאו בטל הואיל ולא חילק לפשוטים בשוה ולבכור פ"ש העירו דמשמע דאם חילק בשוה אהנו מעשיו שכל א' יטול שדה שחילק דזה לא חשיב כנגד התורה וצ"ע.

# דף ל"ו ע"ב

**בתוד"ה** ורבי וי"ל וכו' **בכו"ח דרעק"א** סי' י' (נד' כאן) מתבאר דנקט דחל לכשיבא לעולם אלא דאין בזה חסרון דשלבל"ע, אמנם **ברמב"ן** בב"ב קלו: (סוד"ה רבי) מתבאר דכשמת האב איגלאי מילתא דקנאו הבן למפרע ואהני מכירתו, ובאבנ"מ סי' צ' סוס"ק י"ג נראה דפי' בד' תוס' כהרמב"ן, וע"ע ר"י מיגש בב"ב שם ובקה"י שביעית סי' א' אות ט', ונפ"מ אם הקונה מיד הבן יוכל למכור לאחר, לדעת הרע"א בביאו"ד תוס' לא יוכל למכור כיון דהלוקח אכתי לא זכה עד שימות האב, אבל להרמב"ן יוכל למכור.

**בד"ה** קנין א"נ קנין הגוף דאשה עדיף ע"ע בתוס' ב"ב נ. ד"ה קסבר שכתבו לחלק בין ק"פ דבעל בנכסי אשתו לכל ק"פ עי"ש, ע"ע באו"ש פ"ב מרוצח הט"ו שכ' דהבעל אין לו זכות בגוף לפירות אלא כל פרי שצומח זוכה הבעל וא"כ לא שייך בזה קנין פירות כקה"ג ותי' בזה קו' תוס', וכ' דשמא זהו כוונתם במש"כ דהוא תקנתא דרבנן, היינו דבתק"ח י"ל דאינו זוכה בגוף, אבל בהקנאה לא שייך זאת דהוא דשלבל"ע, ע"ע מש"כ בכתובות נ. בתוד"ה הבעל שתי' עוד תי' אחר, (והארכנו שם בכ"ז) וע"ע רמב"ן ב"ב קלו: שתי' דנפ"מ דהבעל א"צ להחזיר הדמים כדין מלוה ע"פ שגובה מן היורשין עי"ש.

**בגמ'** תנא משום ר"א אמרו יוציא בגט פירש"י ומיהו בגט בלא חליצה סגי **הראשונים** דחו גירסא זו דא"כ קשיא לר"ל דביאת מעוברת ל"ש ביאה, והביאו בשם תוס' [וכ"ה בתו"י] דיוציא בגט ובחליצה וכ"ה בר"מ פ"א מיבו"ח הכ"ב, ועמש"כ לעיל לה: בטעמא דבעיא גט לר"ל, ועי' באו"ז (נדפס בסוף המס') אות מ"ח מש"כ בד' רש"י, וע"ע בתו"י שתי' עוד בזה וכ"ה בתורא"ש ועריטב"א, וע"ע מהרש"א ולח"מ (שם) ורע"א בג' שם.

**בגמ'** דקפגע באיסור אש"א דאורייתא וכו' מדאורייתא מפרש פרשי מינה **הקר"א** ריש פירקין הוכיח מכאן דאסור לבא על יבמתו תוך ג"ח מה"ת דשמא מעוברת היא, והנה ממ"ש קפגע באיסור אש"א דאו', אין ראי' דזה ודאי דנמצא דעבר באיסור דאו', אך ממ"ש בסמוך דמדאורייתא מפרש פרשי מינה משמע דמה"ת צריך לפרוש.

**בגמ'** אמר רבא ולדברי חכמים יוציאה בגט חקר בשי' **הגרש"ר** (אות שכב) בטעמא דלרבנן יוציא בגט האם הוא משום קנס דר"מ קנס שיוציא בגט ולא יחזיר עולמית ורבנן קנסו שיוציא עד שיעבור הזמן, או"ד דהוא מדינא דחיישינן שמא יבא עלי', והביא להרשב"א שכ' דהוא משום חשש שמא יבא עלי', וכ' דכן משמע בתוד"ה ולא שתי' דבסוטה דאו' א"צ להוציא דלא חיישינן שיבא עלי', וכ' דכן משמע לק' לז. דבברח א"צ לגרש שאין לחוש שיבא עלי' עי"ש פירש"י, אמנם מהא דנחלקו הפוסקים באהע"ז סי' י"ג סעי' י' בנשא בשוגג האם יוציא מוכח דהוא קנס וכמבואר שם בהגר"א ס"ק כ"ד, דכתב דלא קנסו שוגג אטו מזיד, והביא הגרש"ר כן מאו"ז, וכ' דכ"מ מריטב"א ונמו"י, וכ' דמ"מ י"ל דלא קנסו אלא כשיש חשש שיבא עלי' ודוק.- והעירוני דהגר"א שם (ס"ק כ"ב) כ' דבדרבנן לא קנסינן א"כ במתני' דעבר בדאורייתא נקנסי'.

**בתוד"ה** חיזוק וקצת תימה וכו' עדו"ח **רע"א** שכתב ליישב קו' תוס' בפשוטו דבכתובה עשו חיזוק לקיים תקנת חז"ל דכתובה, משא"כ הכא במה שמחזירה לאחר כ"ד חודש אינו נגד תיקון חז"ל, ור"מ קנסא הוא דקניס.

**בתוד"ה** ולא והא דתני בסוטה וכו' ביאו"ד עי' חזו"א אהע"ז סי' ק"ט ס"ק ג.

**בא"ד** א"נ התם שקינא לה ונסתרה וכו' ולא בעיא גט עדו"ח רע"א בכתבים שבסוף הספר שהאריך בדין אשה שזינתה האם חייב לגרשה.-עי' במרדכי (יט בהגה"ה) דיש ללמוד מכאן לנדר ע"ד רבים שא"צ להוציאה בגט כיון דמיתסר עלי' מה"ת עי"ש, וכ"ה ברא"ש סי' ד'.

**בא"ד** והרר"י מאורליינ"ש וכו' אפי' לר"מ **המהרש"א** מחק זה דלר"מ כשם דבסוטה צריך לגרשה אע"ג דעבר באיסור תורה ה"ה במינקת חבירו ועי' ק"ר ועל"נ, וברע"א מהדו"ת סי' מ"ו כ' לבאר דשאני סוטה דכבר נאסרה עליו כשהיתה מעוברת חבירו ואע"פ שאח"כ נאסרה באיסור תורה לא התירו משא"כ בקידשה דמיד אסורה משום כלה בלא ברכה, ויעוי"ש שהוכיח מהמשך ד' תוס' דהוא אף לר"מ, ועי"ש עוד. ולכאו' מסב' מוכרח כך דהא לר"מ הוא מטעם קנס, וא"כ אין לחלק בין אם היא אסורה מה"ת, אכן לפמשנ"ת לעיל דאף לרבנן הוא מטעם קנס ומ"מ קנסו רק כשיש חשש שיבא עלי' א"ש, אכן ז"א דלר"מ הא לא יחזיר עולמית אע"ג דכבר אין חשש שיבא עלי' ודוק.-עי' קבא דקשייתא קו' ס"ד משה"ק בד' תוס'.

**בא"ד** דוקא נשא לד' תוס' מדוקדק דהכא אמרי' נשא ולק' אמרי' קידש דבתוך ג"ח אסור אף בקידש, בר"מ פי"א מגירושין הכ"ח מבואר כד' תוס' והמ"מ עמד בדקדוק זה, אכן מה שמבואר בתוס' דמעוברת קיל יותר דעת הר"מ דיש חומרא במעוברת שיוציא בגט ובקידש סגי בנידוי.

**בא"ד** ואין נראה דמאי חומרא דכלה בלא ברכה ממינקת חבירו דתרוייהו מדרבנן ובדעת הרר"י ביאר **המצפ"א** דמינקת אין זה איסור ביאה אלא משום תקנת הולד משא"כ כלה בלא ברכה דהוא איסור ביאה, וכמבו' בר"מ פ"ב מסוטה ה"ט ובמל"מ סוף ה"ח, ועמש"כ בכתובות דף ס' בגדר איסור מעוברת ומינקת חבירו, וע"ע ברא"ש סי' ד' שמחלק באופ"א בין סוטה לסוגיין.

**בגמ'** הא לא שהה ספיקא עי' ר"מ פ"א מיבו"ח ה"ה ובמ"מ האריך בסידור שיטת הר"מ בכ"מ עי"ש, וע"ע בר"מ פ"א מאבל ה"ו וה"ח ובהשגות. וע"ע בהגר"א או"ח סי' של"א סעי' ח' שהאריך בשיטת הר"מ, וע"ע באהע"ז סי' קנ"ו ס"ק י"ב, ובאחרונים האריכו מאד בכ"ז עי' בס' המפתח.

**בגמ'** אם אשת ישראל חולצת היינו דקידושין אין מפקיעין הזיקה וכמש"כ תוס' לעיל טז. ד"ה בני ויעויין חזו"א סי' קל"ד לדף י' ס"ק ה' שהאריך בראיות ברורות דקידושין לא מפקעי זיקה, וכ' דלית מאן דפליג על תוס' בזה, וכמש"כ הנוב"י, ותמה על החת"ס שלא כ"כ, [ולכאו' מסוגיין י"ל א. דאתיא כשמואל דמספק"ל אי קידושין תופסין ביבמה לשוק, ואם אינם תופסים א"כ אינם מפקיעים, א"נ דמדרבנן ערוה לא מפקיע זיקה למ"ד יש זיקה וכדאמר ריב"ב לק' מא., ובחזו"א לא הוכיח מסוגיין] וכ' החזו"א ולענין אי צריך לגרשה קדם חליצה נראה כיון דאין הקידושין מפקיעין זיקה, ועדיין מצוה ליבמה אלא פומא הוא דכאיב לי' מחמת איסור א"א של המקדש לא מקרי אינה עולה ליבום מעיקר הדין והא דיבמות מ"א ב' דאינה חולצת תוך ג' חדשים י"ל דרבנן החמירו גם בזה, והכא י"ל דלא גזרו, שאין לדמות גזירותיהם עכ"ד, ועי' בית מאיר רס"י קנ"ט שהביא ללבוש שמתיר לחלוץ בעודה תחתיו, ופי' השבו"י דחשיב עולה ליבום ע"י גירושין, וע"ע פ"ת ס"ק ג' שהאריך, וראיתי להוכיח מד' תוס' לעיל כד. ד"ה וספק דמוכח דחולצת בעודה תחתיו דאי מגרשה תחילה הא גרושה אסורה לכהן עי"ש. וע"ע ברש"י לק' סופ"ט, וע"ע מש"כ לק' מא. מד' המאירי לעיל י"ח דערוה לאחר נפילה לא אמרינן כל שאינו וכו' כיון דעלתה ליבום קודם שנעשית ערוה, ע"ע זכר יצחק סי' כ"ז שדקדק מהר"מ פ"ב הי"ט דמגרש ואח"כ חולץ.

# בגמ' ואם אש"כ היא אינה חולצת כ' שלטי הגיבורים בשם הריא"ז דאם מת הכהן א"צ חליצה מאחר שהותרה.- הרע"א בגלהש"ס ציין לתוס' לעיל כד ע"א שהק' מדוע לא תחלוץ הא ספק חלוצה מותרת לכהן ועי"ש בתי', וע"ע תורא"ש שם ותוס' שבת קלו: ד"ה ואם.

# בתוד"ה הא ואר"י דחיישינן למיעוט מצוי וכו' בחולין יב. סותוד"ה לר"מ (הנמשך מע"ב) ובכורות כ: ד"ה חלב פי' דהטעם דחיישינן למיעוט שלא יאמרו העולם שפיהק ומת ויבא לידי לעז וקלקול עי"ש.

# בא"ד דשמא התם משום ערוה החמירו דהיינו משא"כ יבמה לשוק אינה ערוה, הקה"י בסו"ס ל"ג דקדק מל' תוס' כד' הנוב"י דיבמה לשוק אין זה דבר שבערוה עי"ש.

**בד"ה** ומיהו לענין אבילות וכו' העירו דלשונם צ"ב דאדרבה באבילות אם ניזיל בתר רובא יש חיוב אבילות, ומ"מ אזלינן בתר מיעוטא ואין מתאבלין, ועי' בעירובין מו. תוד"ה דאמר דאף באבילות יום ראשון מה"ת, וכן דעת הר"מ דאבילות יום ראשון מה"ת ופסק להקל בזה, וצ"ע איך הקילו בזה, ועוד ילה"ע דלכאו' לד' תוס' דאף למ"ד אבילות מה"ת הלכה כדברי המיקל בהכרח שהביאור שחכמים בדקו שבכל פלוגתא דאבילות הלכה כהמיקל, וא"כ תיקשי איך יתכן דבאבילות קי"ל כרשב"ג ובשאר מילי כרבנן ועי' בדבריהם בבכורות מט. סוד"ה מת ודוק.

**בא"ד** נראה דבספק בן ט' וכו' עמש"כ לק' לז. מד' הב"י יו"ד סי' שע"ד.

**בד"ה** מת ולא כרש"י וכו' ומיהו בה"ג וכו' העירוני דלפ"ז רש"י לשיטתו שהובא בתוד"ה הא דשמעתין בפיהק ומת.

**בסוד"ה** ושמא לענין אבילות וכו' עי' מהדורא בתרא.

# דף ל"ז ע"א

הקשו **הראשונים** (הובא בנמו"י) במתני' בכנס יבמתו ונמצאת מעוברת למה לא קנסו חכמים שיוציא מיד בגט ואע"ג דמיתסרא עלי', והיינו דהרי זה מעוברת חבירו, ותי' דכיון שלא הוכר עוברה וסבר הי' לעשות מצוה לא רצו לקנסו, וכ' הנמו"י בשם הריטב"א ורבותיו ז"ל דאם הוכר עוברה בהא ודאי קנסינן לי' להוציאה בחליצה, [ולפ"ז בדוקא קתני במתני' ונמצאת מעוברת ועי' תוס' ריש פרקין], **ובנובי"ק** אהע"ז סי' י"ח (ד"ה ואמנם מהרי"ו) תמה דאם כד' הראשונים דשאני מתני' דנתכוין למצוה כיצד מדמינן לעיל ד' ר"מ ור"א, הא י"ל דבמתני' יודה ר"מ כיון דנתכוין למצוה, והנה הנוב"י העמיד קו' ע"ד הנמו"י, אכן ברשב"א באו הדברים מבוארים יותר דכ' דאליבא דרבנן דלא אסרו אלא משום תקנת ולד ולא קנסו לאוסרה עולמית, בטעה בדבר מצוה לא מפקינן לה מיני', ומשמע דאליבא דר"מ אין לחלק בזה. – ובעיקר תי' הראשונים משמע דמטעם קנס הוא דמפקינן לרבנן וע"כ בטעה בדבר מצוה לא קנסו וכ"ה בל' הריטב"א, ועמשכ"ב לעיל לו:.

ובעיקר קו' הראשונים דנימא במתני' דיוציא בגט ובריטב"א הוסיף בחליצה צ"ב דהא קי"ל כר"ל דחליצת מעוברת ל"ש חליצה, וכן יקשה בגט דהא לא קנאה ומה יועיל הגט, וע"ז י"ל דמודה ר"ל דקנאה בביאה וכמשנ"ת לעיל לה: בכמה טעמים אבל בחליצה יקשה, וי"ל דמ"מ בחליצת מעוברת נאסרה עליו וכדאיתא לעיל לה:, ונמצא דעי"ז היא מופרשת ממנו, ועיקר הגזירה היא להפרישה ממנו שתיאסר עליו ועי' בבית מאיר סי' י"ג סעי' י"ב שביאר יסוד הדברים. – בהשגות הראב"ד פי"א מגירושין סוף הכ"ד תי' על קו' זו דבמשנתינו אם יתן לה גט נאסרה עליו עולמית והק' הכס"מ הרי אמרו דביבמה מגרשה בגט ומחזירה, ובלח"מ ביאר דכ"ז לריו"ח דביאת מעוברת שמה ביאה אבל לר"ל ניחא שכיון שעדיין לא קנאה אם נתן לה גט נאסרה עליו, [ועי' בשי' הגרש"ר אות שפו שהאריך בזה דלא תיאסר עליו להראב"ד לשיטתו פ"ה מיבו"ח ה"ד עי"ש] ומ"מ אכתי תיקשי מתני' לריו"ח, ועוד הק' מאשת כהן שנאסרה עולמית ואעפ"כ במעוברת חבירו מוציא בגט ועי"ש מה שתי', וע"ע אבנ"מ סי' י"ג ס"ק ה' משכ"ב.- הגר"א סי' קס"ד ס"ק י"ג תי' עפ"ד תוס' לו: ד"ה ולא דכל שאסורה מדאורייתא א"צ גט וא"כ במשנה אסורה מה"ת עי"ש.

**בגמ'** קדשה בתוך שלשה וכו' ברש"י ד"ה עירוקי' מבואר דבזה ג"כ יש דין יוציא בגט, אכן דעת הר"מ פי"א מגירושין הכ"ד דמנדין אותו וא"צ להוציא בגט, וביאר המ"מ דסובר הר"מ דרק במעוברת ומינקת חבירו דיש סכנת ולד תיקנו להוציא בגט, אבל תוך ג"ח שאין ידוע שהיא מעוברת לא תיקנו א"נ דהוא זמן קצר ויכולין להשתמר, והראב"ד השיגו דיוציא בגט, ועוד כ' הראב"ד שמפרישין אותו אחר תשעים כימים שעמד עמה בתוך תשעים דאל"כ מה הפסיד הבעל שעמד עמה באיסור, ולמדנו מד' הראב"ד דהדין יוציא בגט לרבנן הוא קנס ולא משום תקנת ולד, ומה שהוסיף הראב"ד להקשות ממשנתינו מדוע לא יוציא בגט וכנ"ל, צ"ב דזה ק' לכו"ע דהא במתני' נמצאת מעוברת, והראב"ד בא לחדש אף בתוך ג"ח שאין ידוע שהיא מעוברת, ומד' האבנ"מ למדתי ישוב לזה, דבמתני' י"ל דכיון דהפילה ע"כ לא קנסינן לי', ואה"נ קודם שהפילה יוציא בגט, אבל להראב"ד ק' דאף כשהפילה ואין תקנת ולד מ"מ נקנסי' על הימים ששהה עמה, וע"ז תי' הראב"ד דבמתני' אם יתן גט תיאסר עולמית וזה יותר מימים ששהה עמה וע"ז לא קנסו, ונמצא דאיכא תרי דיני א. משום תקנת ולד בזה יוציא אע"פ שלא יחזיר עולמית, ב. בעבר ושהה דקנסינן כימים ששהה באיסור זהו קנס רק כימים אלו.-כ' הנמו"י בשם הריטב"א דבקטנה דחיוב ההמתנה רק משום גזירה לא קנסינן לי' לגרש, וכ' דבתוס' מגמגמים בזה.

**בגמ'** עירוקי' מסתי' ופירש"י שאינו מוציא בגט והר"מ (שם) כ' עפ"ד שאין מנדין, ופי' המ"מ דגלות מכפרת עון וניצל מהנידוי. ובראב"ד כ' דכ"ז בקידש אבל כנס אע"פ שברח כופין אותו, ובמ"מ הביא פלוגתא בזה. ויל"ד בזה ע"פ סב' תוס' לעיל לו: ד"ה ולא דבקידשו יש להתיר יותר.- כ' הרא"ש סי' ו' דלכתחילה אומרים לו שיברח, עי"ש עוד שכתב דאף במעוברת מהני בריחה, וכ"ה בר"מ סופי"א מגירושין, וכ' הקר"א דלפ"ז א"צ לעשות תקנה לכהן כיון דיכול לברוח.-ע"ע ברא"ש להיכן צריך לברוח, ועי' בטושו"ע סי' י"ג סעי' י' ובנו"כ.

**בגמ'** לימא הלך אחר רוב נשים וכו' איתרע לי' רובא ויבואר לפנינו בעזה"י דהוי רוב כנגד רוב, וכיו"ב איתא בכתובות דף ט"ז ובכמה דוכתי, וצריך לבאר דלכאו' אשה זו בודאי אינה מרוב הנשים שיולדות לט' ועוברן ניכר לשליש ימי', ובהכרח היא מהמיעוט והספק מאיזה מיעוט האם מהיולדות לז' או מהיולדות לט' ואין עוברן ניכר לשליש ימי', וא"כ מדוע חשיב רוב נגד רוב הרי הי' עלינו לדון איזה מיעוט מרובה יותר האם היולדות לז' או היולדות לט' ואין עוברן ניכר, ונתקשה בזה בשי' **הגרש"ר** (אות שצט) והניח בקו', וע"ע אבנ"ז אהע"ז סי' ר"ו אות מ"ג, ונראה דכ"ז ברובא דליתא קמן דיסודו מכח הטבע, והוא בדבר שיש בו רוב ולא בשני המיעוטין אבל בדין רובא דאיתא קמן מסתברא דמצטרף ב' מיעוטים.

**בגמ'** וזו הואיל ולא הוכר עוברה וכו' ופירש"י דאי הוכר לא הוה מספק"ל היינו דלא מינכר קודם שליש ימי', והק' **בתורע"א** ובקושיות עצומות דאכתי משכח"ל שכנסה היבם כ' יום לאחר מיתת בעלה, ולאחר ב' חדשים ועשרה ימים מכניסתו שהם ג' חדשים ממיתת הבעל הוכר העובר והוי ספק בן ט' לראשון או בן ז' לאחרון והוכר לשליש ימי' והניח בצ"ע, ותי' האחרונים דיולדת לז' עוברה ניכר לג' חדשים ולא לשליש והביאו כן מהמהרש"א בנדה ח:, והדבר מבואר בראשונים שם ובתשב"ץ ח"ב סי' צ"א, ועי' היטב בגמ' נדה שם ובסנהדרין סט., וע"ע במאירי בנדה ובסנהדרין וצ"ע.

**שם** כ' בחי' **הגרשש"ק** סי' ל"ד דלא דמי רוב דלט' ילדן לרוב דעוברה ניכר, דהרוב דלט' ילדן הוא לומר שהיא מן הרוב, משא"כ הרוב דעוברה ניכר הוא בתורת הוכחה ורגל"ד שמוכח דהאי לאו בר ט', ולא שהיא מן הרוב, וכדאמרי' דמחמת זה איתרע לי' רובא, וע"ע בחי' ר' שלמה (ח"א עמ' נ"ז וח"ב סי' ס"ח) שכ' כיו"ב על הגמ' בכתובות הנ"ל, וע"ע מש"כ בד' תוס'.

**נקלט הזרע לאחר מיתה**

**בתוד"ה** רוב ולא נקלט הזרע וכו' וי"ל וכו' כ' **הרע"א** בסוף תשו' פ"ט בתשו' להנתה"מ, ואודיע צערי לכבוד רו"מ, מה שאני מתקשה בד' התוס' יבמות דעדיין יקשה מה דתנן ביבמה לא תחלוץ ולא תתיבם עד ג"ח, ואמאי לא ניבעי ג"ח וג' ימים וצלע"ג עכ"ד, והיינו דבזה לא שייך תי' התוס' דתיקשי כיצד מתירין לה להתייבם והרי ספק שפוגע באיסור אשת אח, ויעויין בסי' צ' שהשיב הנתה"מ ע"ד הקו' העצומה די"ל דרוב נקלטים מיד ולא חיישינן לכך, והרע"א הוכיח שאין כזה רוב, **ובנובי"ק** אהע"ז סי' ס"ט (ד"ה אבל) הביא קו' חמורה זו, ורצה לחדש דאע"ג דאם נקלט הזרע לאחר מותו הוא בנו לכ"ד, מ"מ אינו פוטר מן היבום דבשעת מיתה איקרי כאן ובן אין לו, ולא דמי למעוברת דחשיב שיש לו בן, ומ"מ לא הכריע כן לדינא. **והגרשש"ק** סי' ל"ג הק' ע"ד הנוב"י דאכתי איקרי כאן ולא ימחה שמו מישראל פרט לזה שאין שמו מחוי וכמש"כ תוס' לעיל לה: ד"ה והא, ועי"ש מה שתי' באופ"א, ויסוד הדברים דלענין יבמה שפיר סמכינן ארובא וכן תי' החזו"א וכ"ה בשי' הגרש"ר (אות תד) ועי"ש בטעמא דמילתא. – **ובמהדו"ב למהרש"א** צידד להגי' בתוס' דג' חדשים להכרת העובר הוא כולל ג"י דקליטת הזרע, ובזה תי' העל"נ קו' הנ"ל, אכן כ"כ החת"ס אהע"ז סי' ה' דבתורא"ש מפורש דלא כמהרש"א, וכן הקשינו לק' מב. מד' תוס' שם, וע"ע בראמ"ה שפי' כדרכו של המהרש"א ובאופ"א, והעירו דאדרבה לדבריו מדויקים היטב ד' התורא"ש, ע"ע חכמת מנוח וחמד"ש מש"כ בד' תוס'.

**בא"ד** אלא חדש אחד ביאר העל"נ משום דאיכא למ"ד יולדת לט' יולדת למקוטעין.

**בסוה"ד** וי"ל דכ"כ לא היה משתהה וכו' וק' דא"כ מ"ט בעינן ג' חדשים ועתורא"ש, ועי' בירושלמי בפרקין ה"ב דעובר אינו משתהה חמשה חדשים עי"ש.

**בד"ה** וזו תימה דאמאי לא מוקמינן לה בחזקת היתר וכו' **בתורע"א** ובדו"ח ובקושיות עצומות כ' דקו' תוס' לא קשה כלל דהא סמוך מיעוטא לחזקה הוא לחומרא מדרבנן וכיצד נתירה, וכ' די"ל דקו' דמשמע דמתני' ככו"ע והא לר"מ סמוך מיעוטא לחזקה הוא מה"ת, וע"ז הק' דנימא סמוך מיעוטא לחזקה, וכ' הרע"א דניחא בהכי דלא העמידו תוס' קו' על המקשן לימא אחר רוב נשים וק' דסמוך מיעוטא לחזקה, דהמקשן פריך שפיר אמתני' דאתיא כרבנן, ועי' בחי' הגרשש"ק סי' ל"ה ובבני ציון סי' קכ"ד משכ"ב.

# רוב נגד רוב

ואכתי הק' הרע"א מדוע לא הק' דנוקי רוב דלט' ילדן נגד רוב דהוכר עוברה לשליש ימי' והו"ל פלגא ופלגא וניזיל בתר חזקת יבום והניח בצע"ג, **ובעל"נ** תי' דכיון דרוב וחזקה רוב עדיף הוי החזקה כמאן דליתא ולא הוי רק רוב נגד רוב, ומתבאר בזה כמשנ"ת לעיל דאין כוונת הש"ס דאין כאן רוב אלא שיש כאן רוב כנגד רוב, וק' מ"ש מתרי ותרי דשו"ט לעיל דף ל"א דאזלינן בתר חזקה ולא אמרי' דהחזקה כמאן דליתא, ויעויין בזה בחי' הגרשש"ק סי' ל"ד ול"ה, ויעוי"ש שהביא רשב"א לק' ע"ב דמבואר דלא אזלינן בתר חזקה בכה"ג, ובביאור החילוק מתו"ת ביאר הגרש"ר דשאני תו"ת דכת א' מהם שקרנית והחזקה מבררת למי להאמין משא"כ ברוב כנגד רוב דהרוב אמת בזה אין כח ביד חזקה להכריע, [ולמ"ד דתו"ת לא אזלינן בתר חזקה, י"ל דאין ראי' לרוב כנגד רוב דשאני עדים דתרי כמאה ולא מהני שום בירור להכריע נגדם משא"כ ברוב כנגד רוב מאחר דהרוב אינו מכריע אזלינן בתר חזקה, וביותר י"ל אי נימא דכל הדין דרובא וחזקה רובא עדיף הוא משום דהרוב מכריע את הספק ול"ש חזקה א"כ ברוב כנגד רוב שאין כאן הכרעת הרוב שפיר אזלינן בתר חזקה].

והנה כ' התוס' בחולין פו. ד"ה מאי דכשיש ספק בשחיטת קטן אם רוב מעשיהם מתוקנים או רוב מעשיהם מקולקלין לא שייך למיזל בתר חזקה, ומתבאר דבמקו' רוב אין חזקה א"כ מה"ט ה"ה רוב כנגד רוב לא ניזיל בתר חזקה ותיקשי ע"ד הרע"א, **ובש"ש** ש"ג פט"ו פי' ד' תוס' בחולין דהוא כספיקא דדינא וליכא חזקה, ואע"ג דהוא ספק במציאות סובר הש"ש דזה ג"כ חשיב ספיקא דדינא והאריכו בזה ואכ"מ, וע"ע בדברי **מו"ר הגרי"ג שליט**"**א** (נד' בקו' מבקשי תורה עמ"ס פסחים) שביאר סב' תוס' בחולין עפ"מ שייסד דחזקה שיש כנגדה רוב אין זו חזקה כלל עי"ש בדבריו היקרים, ויעויין כעי"ז **במגנזי הגר"ח**, וע"ע בהערות הגרשז"א על הש"ש סוף הערה ס"ה, וע"ע מש"כ בב"ב (עמ' קא) בענין רוב וקרוב בענין זה, ובחי' הגרשש"ק תי' קו' הרע"א ע"פ דרכו הנ"ל דרוב דלט' ילדן הוא רוב גמור והא דעוברה ניכר לשליש ימי' הוא ענין אחר של רוב ובזה שאין ב' הדינים שוים לא שייך למיזל בתר חזקה. – העירוני בד' החזו"א נגעים סי' י"ג ס"ק י' (ד"ה ואם) דכתב דבדאיכא חזקת טהרה י"ל שאין חיוב קרבן יולדת, ובספק הפילה חייבת משום דרוב נשים ולד מעליא ילדן וכיון דלא הוכר עוברה אתרע לה רובא וחשיב פלגא ופלגא והו"ל ספק, ולא ביאר מדוע החזקה לא תכריע וע"כ כנ"ל.

**בא"**ד דלעיל בפ' ד"א חשבינן לה חזקה באו"ש פ"א משחיטה הי"ג (ד"ה ונתבונן) הק' דאדרבה איכא חזקה שהיתה אסורה לו עי"ש באורך.

**בא"ד** וכ"ת דאיכא רובא אחרינא צ"ב דא"כ מדוע בשמעתין לא מכריעין מטעם תרי רובי וי"ל דרוב זה ג"כ איתרע מדאין עוברה ניכר וכמשנ"ת דסב' הש"ס הוא דין אחר דרוב ושפיר עומד כנגד שני הרוב, ועי' נובי"ק אהע"ז סי' ס"ט (ד"ה ומה שכתב) דנקט בפשיטות דמועיל ב' רוב כנגד רוב א' ועי"ש מש"כ בד' תוס'.- בעיק"ד תוס' צריך לבאר מה הונח להם אי נימא דיש רוב מתעברות ויולדות הא מ"מ סמוך מיעוטא דאינם מתעברות לחזקה, וי"ל בתרי אנפי או דכוונתם דכיון דאיכא תרי רובי דמראשון הו"ל המיעוט מיעוטא דמיעוטא וכמש"כ הרע"א בתשו' פ"ט (ד"ה גם עכ"פ) דכל דאיכא תרי רובי הו"ל המיעוט מיעוטא דמיעוטא, וכמ"ש לק' קיט. דבדאיכא חזקה בהדי רובא הו"ל המיעוט מיעוטא מיעוטא, א"נ דכוונתם דלא הוחזקה ליבום כיון דרוב מתעברות ויולדות לעולם עמדה בחזקת איסור, והעירוני ע"ז מגמ' לק' קיט. דמבואר דיש חזקת היתר לשוק אע"ג דרוב מתעברות ויולדות עיש"ה.-התורא"ש נשאר בתי' דרוב מתעברות ויולדות אע"פ ששהתה אחר בעלה.

**בא"ד** דאין סברא וכו' כמה שנים הנובי"ק אהע"ז סי' ס"ט (ד"ה ומעתה) כ' דהשיעור הוא עשר שנים. – והנה הנוב"י (שם ד"ה ולכן) ובמהדו"ת אהע"ז סי' י"ט כ' דלא שייך חזקת איסור לשוק שאין לה ולד כיון דחזקה זו מעולם לא נתבררה בשעתה דבכל שעה יש ספק שמא היא מעוברת, וכל חזקה שלא נתבררה בשעתה אינה חזקה וכמש"כ תוס' בחולין יא. בגבינות, וכ"כ הפנ"י בקידושין דף פ', ותמה האחיעזר ח"א סי' ה' אות א' (ד"ה הן) מד' תוס' דידן שכ' דשייך חזקה והניח בקו', ועי' בני ציון סי' קכ"ד משכ"ב.

# הב"י יו"ד סי' שע"ד הביא הג"א דספק בן ט' לראשון אחרון מתאבל עליו ולא ראשון, ודלא כתוס' לעיל לו: ד"ה הא דשניהם מתאבלים עליו, ויעוין בג' מהרש"א סי' ת"ב ס"ק ב' משכ"ב ע"פ סוגיין.

**בגמ'** וספקן בספקן אסור עי' רע"א תשו' ו' (נד' כאן) שהביא מוצל מאש שהק' מ"ט לא שרינן מטעם ס"ס עי"ש.

**בגמ'** אביי סבר לה כשמואל וכו' הק' הרע"א דלק' מפרש אביי מנא אמינא לה באופ"א ונשאר בצ"ע.

**בתוד"ה** סבר עריטב"א ותורא"ש קידושין עג. משכ"ב, וע"ע בר"ן על המשנה שם.

**דף ל"ז ע"ב**

**ברש"י** ד"ה הלכתא משנת ראב"י קב ונקי עי' בהג' מהר"ב רנשבורג לק' מט:.

**בגמ'** שלוחייהו הוו משדרי הבדק הבית בית ז' שער ב' (ה: מדפה"ס) כ' דהוו נמי מקדשי דאל"כ לא חשיבא תביעה, ונחלק עליו במשה"ב עי"ש.

**בגמ'** תנא ראב"י אומר לא ישא אדם אשתו ודעתו לגרשה הר"מ הביא ד"ז בפ"י מגירושין הכ"א, וכפלו בפכ"א מאיסו"ב הכ"ח והוסיף ואם הודיעה בתחילה שהוא נושא אותה לימים מותר, ומבואר במ"מ ובב"י סו"ס ב' דמקורו מרבנן דהוו מכרזי מאן הוה ליומי ועמל"מ, ועי' בשו"ע סי' ב' סעי' י' ובנו"כ.

**בתוד"ה** יחודי גם להתייחד הוה אסור עי' ביומא יח: תוד"ה יחודי ובתו"י שם מה שתי' בזה.

**בא"ד** ומשום נושא אשה וכו' הק' המל"מ פכ"א מאיסו"ב הכ"ח מדוע לא פי' כדמפרש הש"ס דהוה פקיע שמייהו, וביאר דסברי תוס' דבהך שינוייא מיתרצא אף קו' קמייתא [וכ"ה בתורא"ש] וכ"ה בדבריהם ביומא (ציינם הגרי"פ בג') והביא כן מהשגות הראב"ד פי"א מאיסו"ב ה"י, ותורת הבית (בית ז' שער ב' - ז. מדה"ס) עי"ש עוד.- ע"ע בר"מ שם שיש לו פי' אחר בשינוייא דהש"ס.

**בגמ'** ספק ויבם שבאו לחלוק בנכסי מיתנא וכו' הוי ממון המוטל בספק וכו' הק' **הרשב"א** לימא נכסים אלו בחזקת יבם קיימא מספק אתה בא להוציאם מחזקתו אל תוציאם וכו' וי"ל כיון דרוב נשים לט' ילדן וכו' איתרע לי' רובא וכו' עכ"ד, ועמשנ"ת בע"א מד' הגרשש"ק שהוכיח מד' הרשב"א דברוב נגד רוב לא אזלינן בתר חזקה. – בהא דהעמיד הרשב"א קו' בסוגיין ולא בע"א בדין יבמה, י"ל עפמשנ"ת שם מד' האו"ש דאדרבה איכא חזקה דאסורה ליבם ודוק. – ע"ע בשי' **הגרש"ר** (אות תו) שהאריך להק' בד' הרשב"א מדוע יועיל חזקה הרי כיון דדינא דיחלוקו חשיבי שניהם מוחזקים וכשם דלא מהני ברי ושמא כך לא יועיל חזקה עי"ש.

**בגמ'** וממון המוטל בספק חולקין וכ' התוס' דרבנן דסומכוס ג"כ מודו בהא דלא שייך המע"ה כיון שאין זה מוחזק יותר מזה, **וברשב"ם** ב"ב צב. ד"ה לשחיטה מתבאר דשמעתין דחולקין הוא אליבא דסומכוס ותמה עליו **הרע"א** בגלהש"ס דכיון דליכא מוחזק ולא מ"ק לכו"ע חולקין, ועי' במרדכי (כב). וכ' **הרא"ש** סי' ח' דאף אם א' מוחזק לא מהני דנכסי בחזקת מיתנא הוו, ופי' הק"נ דלא מהני תפיסה מספק, ומש"כ דהוא בחזקת מ"ק דהוא המיתנא, צ"ב דהא המיתנא מת ובאים ליטול ירושתו, ולכאו' הטעם דלא מהני תפיסה במקום שהדין יחלוקו, והוא פלוגתא דקמאי עי' קוה"ס כלל ב' אות ז', וע"ע בית מאיר סי' קס"ג שהק' דהוא תפיסה ברשות, וכן ק' דהוא תפיסה קודם שנולד הספק, וד' הרא"ש הובאו בשו"ע סי' קס"ג סעי' ג' ועי"ש בהגר"א ס"ק י' ראיות לזה. וע"ע **נמו"י** מש"כ לבאר מדוע לא אמרינן שודא או כל דאלים גבר.

**ודאי אח וספק בן**

הקשה **הרא"ש** (שם) דיאמר היבם דל יבום מהכא מ"מ אני ודאי יורש שאני ודאי אח ואתה ספק יורש, והוחזקה נחלה באותה השבט וכדלק' ק:, דהיינו דאם הספק הוא בן היבם אין לו דין יורש כלל דאביו חי, אבל היבם הוא ודאי יורש בתורת אח, ויש כאן ודאי אח וספק בן, דינא הוא דהוחזקה נחלה באותו השבט, ותי' דמיירי שהיבם אינו יכול לירש בתורת אח שהסבא קיים, וא"כ מדין אח הרי אביו קודם, ומ"מ הסבא בודאי אינו יורש, דיש כאן יבם או בן הקודמים לו, והיבם בא מכח דין יבם ושניהם הוי ספק, ויעויין ברשב"א בתשו' ח"ב סי' ח' (נדפס בראש ס' קוה"ע) דנקט דשמעתין אף כשהסבא קיים. ומקשים מה הועיל הרא"ש בתירוצו דהאב קיים מ"מ היבם ודאי אח, ועי' להלן בד' הרמב"ן.

**ביש"ש** סי' ז' תמה טובא ע"ד הרא"ש דאיך לא נזכר זאת דמיירי כשהסבא קיים, ועוד לר"י דסבר לק' דאין ליבם במקום אב ויש פוסקים סוברים כמותו, לא שייך תי' דהרא"ש, עוד הק' דכאן לא שייך לומר הוחזקה נחלה באותה השבט ולומר שהוא של היבם ולא של הספק, דהא הספק ג"כ מאותו השבט, והוא ג"כ יורש אלא שאביו קודם לו, וכשם שהיבם חשיב ודאי אח אע"ג דיש ספק שמא הספק הוא בן, ה"נ הספק ודאי בן אח, ובביאו"ד הרא"ש נראה פשוט, דהיבם בא לירש בתורת אח דהוא ודאי אח, משא"כ הספק אינו יכול לירש מתורת בן אח דאביו קיים, וע"כ לא חשיב ודאי, ועי' להלן מד' הרמב"ן.

עוד הק' היש"ש דלא שייך לומר דל יבום מהכא, משום דאם יש כאן יבום זכייתו מתורת יבום ולא מתורת אח, ובדעת הרא"ש מבואר דשפיר יכול לזכות גם בתורת אח, ויעויין קו"ש כתובות (אות רצ) וב"ב (אות תקעז) שהוכיח מד' הר"ן בכתובות פא: שיבם יורש רק בתורת יבום ולא בתורת אח עי"ש, ועי' בשי' הגרש"ר ובזכרו"ש סי' ס"ב.

והנה כ' **הקרן אורה** דלד' הרא"ש אם אין הסבא קיים ויש עוד אח יטול היבם מחצה מדין אח דבזה הוא ודאי, ובמחצה השני יחלוק עם הספק, ויל"ד דבזה תיקשי ביותר קו' היש"ש דא"א לו לירש מדין אח דא"כ יחלוק עם אחיו, ובקצוה"ח סי' רע"ח סוס"ק י"ג מתבאר כד' הקר"א דאף כשיש עוד אח יכול ליטול מחצה מדין אח ויש לדחות ואכ"מ, ועי' שי' הגרש"ר (אות תיז) דנקט בד' הרא"ש דלא כהקר"א.

עוד הק' היש"ש מגמ' לק' לח. סבא וספק בנכסי יבם הוי ממון המוטל בספק חולקין, ומדוע לא נימא דהסבא הוא ודאי אב והספק ספק בן וירש הסבא, וכן תמה **המהרש"א,** ועי' דרישה סי' קס"ג ס"ק ד' ומש"כ ע"ז הט"ז שם.

והנה **הרמב"ן** ס"ל כיסוד הרא"ש דודאי אח וספק בן יורש האח, והוכיח כן מדין המשנה דמייתינן בסמוך הוא אינו יורש אותן, ומשמע אף במקום שהיורשים הם אחים, ונמצא דהוא ודאי אח וספק בן, והק' כקו' האחרונים הנ"ל מסבא וספק בנכסי יבם [וצ"ב מדוע לא הק' כקו' הרא"ש] ותי' וז"ל דספק דשמעתין מן הראוין לירש במשפחה זו שהרי לפחות בן אחיו של יבם הוא, ואין מעכב עליו ירושתו אלא סבא זה, כשם שהוא מספק עליו ירושתו כך הוא מספק שלו עליו הילכך חולקין, אבל מה ששנינו הוא לא יורש אותן מפני שהוחזקו נכסים לבני משפחה וזה בחזקת רחוק לגמרי עכ"ד, ולכאו' כוונת הרמב"ן כמשנ"ת מהיש"ש דהתם הספק יש ספק שמא אינו כלל מהמשפחה משא"כ בסבא וספק בנכסי יבם, הספק הוא בודאי מהמשפחה דאו שהוא בן או שהוא בן אח, ואשר ע"כ בההיא דהוא אינו יורש אותן אמרי' הוחזקה נחלה באותו השבט משא"כ הכא דהוא בכלל השבט, וכ"כ הבית מאיר סי' קס"ג סעי' ג' ובחזו"א אהע"ז סי' קי"ט ס"ק ה', ולפ"ז הרמב"ן לא ס"ל כהרא"ש וא"כ קמה וגם נצבה קו' המהרש"א על הרא"ש מ"ש מסבא וספק בנכסי יבם דלא אמרי' אסממ"ו דהוא ודאי סבא.

ובדעת הרא"ש י"ל ויתכן דזהו ג"כ כוונת הרמב"ן כמש"כ באבנ"ז סי' רכ"ט וקוה"ע סי' מ' אות י"א ואהא"ז פ"ה מנחלות ה"ד ואב"ע פ"א מנחלות והגרש"ר דשאני סבא וספק בנכסי יבם דהספק ג"כ ודאי דהוא ודאי בן אח, ויש לו שם יורש ודאי, אלא שהסבא קודם לו, וזה תליא אי ירושת אח הוא מתורת משמוש דאב, ולפ"ז אין הבן אח ודאי יורש דהרי מתורת בן אח אינו יורש דהרי הסבא קיים, אבל אי ירושת אח הוא ירושה ישרה, א"כ הספק הוא ודאי יורש אף אם הוא בן היבם, דאביו יש לו שם יורש מתורת אח והוא יורשו, ומקשים דדעת הרמב"ן בפי' עה"ת פ' פנחס שירושת אח היא מתורת משמוש שאין ירושה אלא בשלשלת הזרע. – ויש חידוש בביאור זה דמה שהספק הוא ודאי בן אח מ"מ לא אהני לו מידי לירש, דלא יתכן דירש מדין בן אח דהרי הסבא קודם לו במשפט הירושה, ואילו הסבא בא בתורת ודאי יורש שהדין ירושה שלו מועיל לו לזכות בנכסים, ואשר ע"כ ביאר הגרש"ר דבהכרח דהוא מדין הוחזקה נחלה באותו השבט, וע"כ כל ששניהם יש להם דין יורש אמרי' דממון המוטל בספק חולקין.

עכ"פ בדין המשנה (דלק' ק:) דהוא אינו יורש אותן מתבאר ברמב"ן וברא"ש דהוא אף כשאין למת בנים אלא אחים [או בנות כמש"כ החזו"א הנ"ל] ונתבאר בזה ב' דרכים דעת הרא"ש דהוא מדין ודאי יורש, ובדעת הרמב"ן נתבאר דהוא מדין הוחזקה נחלה באותו השבט, אמנם **המהרש"א** מכח קושיתו כ' דהמשנה מיירי באופן שיש למת בנים, ונתכוין בזה לד' **הריטב"א.**

נמצינו למדים דנחלקו הרא"ש והריטב"א שם וכן דעת המהרש"א בדין ודאי יורש מאוחר במקום ספק יורש מוקדם, האם יש בזה דין אסממ"ו, דדעת הרא"ש דאמרי' בזה אסממ"ו, ואפשר שזהו ג"כ דעת הרמב"ן, ודעת הריטב"א ומהרש"א שאין בזה דין אסממ"ו, ודעת היש"ש ואפשר שזהו דעת הרמב"ן דכ"ז הוא במקום ששייכא הסב' דהוחזקה נחלה באותו השבט וכמשנ"ת. – ובביאור הפלוגתא בדין ודאי יורש מאוחר במקום ספק יורש מוקדם, ביאר הקוה"ע דפליגי האם יורש מאוחר יש לו שם יורש במקום יורש מוקדם דדעת הרא"ש שיש לו שם יורש ודעת הריטב"א שאין לו שם יורש, ובפ' מי שמת (עמ' יח) נתבאר עוד די"ל דהדין אסממ"ו הוא מדין ודאי בנכסים וכמשי"ת עוד לק' לח. בעזה"י וא"כ ביורש מאוחר אינו ודאי בנכסים, ועי' היטב בהגר"א סי' קס"ג ס"ק י"א דמתבאר כן, ובט"ז ס"ק א' כתב דבעינן תרתי גם ודאי יורש וגם ודאי בנכסים, ותמה עליו החזו"א סי' קי"ט ס"ק ה', ועמש"כ בסי' א'.

ומקשים בסתירת הרא"ש דבפ' מי שמת (סי' ד') כ' דמי שמת והניח טומטום ובת הטומטום נוטל ג' רבעים והבת רביע, דמחצה נוטל הטומטום בודאי ובמחצה השני חולקים, וק' מדוע לא תטול הבת מחצה דהיא ודאי יורש מאוחר דהיינו ודאי בת במקום ספק בן דהיינו ספק יורש מוקדם, ובאמת שכן דעת הר"מ פ"ה מנחלות הי"א דחולקין בשוה, ובדעת הרא"ש יקשה דסתר משנתו, ובשלטי הגבורים (יא: מדפי הרי"ף אות ב') מדמי ב' הענינים עי"ש, ומתבאר דדעת הריא"ז כהריטב"א דודאי יורש מאוחר במקום ספק יורש מוקדם אין לו שם יורש, ועל סתירת הרא"ש תי' הגרש"ר דהטומטום הוא גם ודאי דאע"ג דהבת יורשת מ"מ הוא ודאי בירושה זו וכמשנ"ת מד' הרמב"ן בסבא וספק בנכסי יבם דהספק ודאי בן אח. – ובתורע"א בב"ב הק' מדוע לא יטול הטומטום הכל דהוא ודאי יורש והבת ספק, ודבריו צע"ט דהא זה דמי לספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי מיתנא דאמרי' בסמוך דאין בזה אסממ"ו כיון שאינו יודע מכח מי בא לירש, וה"נ הטומטום אינו יודע מכח מי בא לירש אם מכח בן או בת, וע"ע בהגר"א סי' ר"פ ס"ק ח', וכפה"נ דעת הרע"א דבשמעתין הספק אם הוא בן או בן אח, משא"כ התם הוא בודאי זרעו והספק אם הוא בן או בת, ואפשר דזה תליא האם כל בן יש לו דין ירושה מדין בת, אלא דיש לו קדימה מדין בן, והיינו דיש דין ירושת זרע, אלא דבן קודם, או"ד דהוא דין ירושת בת, וערשב"ם ב"ב קמא: בדין ירושת טומטום ואנדרוגינוס, ומ"מ אף אי נימא דכל בן יש לו ירושה מדין בת, מ"מ הרי בא לירש מדין בן וע"ז הרי אינו יודע מכח מי בא לירש, ולכאו' זה תליא ברש"י ותוס' בדף לח. דמ"מ הוא ודאי במקצת הנכסים, וע"ע רע"א מהדו"ת סי' ד' בדין קדיש בבית הכנסת שיש עדיפות למי שהוא מאנשי החברא, ויש מחלוקת האם תליא במת או ביתום האומר הקדיש, וכ' הרע"א שאם יש א' שגם היתום וגם המת הוא מהחברא ויש אחר שרק אחד מהחברא אמרי' אסממ"ו, ותיקשי דהרי אינו יודע מאיזה כח בא לומר קדיש וצ"ע, והעירוני לומר דבקדיש הגדר דיש לו זכות באמירת קדיש כיון דאביו מהחברא אבל אינו יורש זכות זו מאביו, וא"כ הוא ודאי שיש לו זכות בקדיש, דודאי שנתנו לו זכות לומר קדיש, וכך השיב הגר"י אדלשטיין שליט"א ואמר אטו שנים שיזכו במציאה והוא דבר שיש בו ספק איזה קנין מועיל בו וא' עשה ב' קנינים שא' מהם ודאי מועיל נימא אסממ"ו כיון דהוא ודאי של זה שעשה ב' קנינים, והשני קנין א' ולא נימא שאינו ודאי כיון שאינו יודע באיזה זכות זוכה ודוק היטב, וע"ע מה שהארכנו בפ' מי שמת (עמ' יז).

איתא בירושלמי מתה אמו של ספק הרי יש כאן בן בודאי ובעל בספק, ולכאו' הוא מדין ודאי מאוחר במקום ספק מוקדם, ויש לדחות דירושת בעל שאני וכסב' תוס' בדף לח. ד"ה ובית הלל.

**בגמ'** ספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי מיתנא כ' הט"ז סי' קס"ג ס"ק ח' בשם הלבוש דלד' הרא"ש צ"ל דהסבא קיים דאל"כ מצו בני היבם למימר אנן במקום אבונא קיימינן שהיבם זכה בנכסים מדין אסממ"ו, ובט"ז תמה עליו מד' הרא"ש סי' י"א עי"ש, ולכאו' ד' הלבוש ברורים ומוכרחים מאחר דכבר זכה היבם בנכסים מדין אסממ"ו א"כ אף בניו אחריו זכו בזה דאמרי' קם דינא, ואיך שייך לנטות מזה, וד' הרא"ש דלק' בהכרח מיירי באופן דלא זכה ודוק, ובעזה"י יבואר עוד לק' לח. בזה.

**בגמ'** אמר להו רב משרשיא וכו' הכא אידי ואידי ספק ופירש"י שאינו יודע מכח מי הוא בא לירש, וכן פי' לק' לח. ד"ה הוי, ומה"ט ה"ה ביבם ואחיו שבאים לירש נכסי הספק לא חשיב היבם ודאי כיון שאינו יודע מכח מי בא לירש, האם מתורת אב או מכח אחי האב, אלא יחלקו הנכסים כמו שפירש"י בד"ה בנכסי וכ"ה בפסקי הרי"ד, והדברים מבוארים בירושלמי אלא דבפסקי הרי"ד כ' דתחילה נוטל היבם חלקו ובשאר חולקין, אמנם בירושלמי לא נתבאר זאת ותמה בזה הקר"א ועי' זכרון שמואל (עמ' תפט) ובשיעוריו (אות תכד) משכ"ב.- הרשב"א בתשו' ח"ב סי' ט' הביא לירושלמי עי"ש.

**בגמ'** לספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי יבם ק' מדוע הספק לא הוי ג"כ ודאי דהוא ודאי בן אח, [וכמשנ"ת לעיל בשיטת הרמב"ן והרא"ש דבן אח חשיב ודאי], וכמו"כ בספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי מיתנא להס"ד דרבנן דאמרי' אסממ"ו הרי בני היבם ודאי בן אח, וביאר **הגרש"ר** דיש ב' דינים דכל שהוא יורש ודאי בנכסים והשני ספק יורש בנכסים אמרי' אסממ"ו, והכא בני היבם ודאין בנכסים והספק ספק, וכל משנ"ת לעיל הוא בסבא וספק בנכסי יבם דהסבא הוא ודאי שם יורש וע"ז נתבאר דהספק ג"כ יש לו ודאי שם יורש ודוק. ועמש"כ בסי' א'.

כתב הב"ש ס' קס"ג ס"ק ה' דאם היבם מת והניח בנות ולא בנים והספק טוען שהוא בן ויורש הכל לדעת הרא"ש זכו הבנות דהו"ל ודאי מאוחר במקום ספק מוקדם, ומקשים דהא הספק הוא ודאי בן אח וכמשנ"ת דמוכח מהגמ' דסבא וספק בנכסי יבם דלא אמרי' דהסבא ודאי אב וכקו' הרמב"ן משום דהספק הוא ודאי בן אח וצ"ע, ובקר"א הק' מטומטום ובת ועי' שי' הגרש"ר (אות תכב) וכ' דהב"ש לשיטתו שתי' הקו' מהגמ' דסבא וספק באופ"א.

**בגמ'** הוא אינו יורש אותן נתבאר לעיל פלוגתא דקמאי במקום שאין למת בנים האם ג"כ אינו יורש אותן דדעת הרמב"ן והרא"ש דג"כ אינו יורש, ודעת הריטב"א והריא"ז דיורש, ובד' רש"י בשמעתין ד"ה ספק דקדק הישרש יעקב דס"ל כהריטב"א דמיירי התם ביש לו בנים, ומאידך מד' רש"י לק' ק: ד"ה הוא דקדק החכ"צ סי' ס"א כד' הרמב"ן, וכ' החכ"צ דדברי רש"י במקומן עדיפי, ועי' היטב בריטב"א בסוגיין מש"כ בשם רש"י. ולפמשנ"ת מד' הגר"א דדעת הרא"ש דאמרי' אסממ"ו בהכרח כשיטתו דדין אסממ"ו אינו משום דודאי יש לו זכי' בנכסים, א"כ בדעת רש"י לא יתכן לפרש כן דהא רש"י ס"ל דאסממ"ו הוא משום ודאי זכי' בנכסים, ולפמשנ"ת בסי' א' דאיכא תרי דיני דין אסממ"ו ודין הוחזקה נחלה באותה השבט אין הכרח לזה.– ע"ע בש"ך סו"ס רע"ט במי שיש לו ספק בן משפחה אינו יורש אלא אחיו יורשים, וכ' הרע"א בסי' ר"פ סעי' ז' דתליא בפלוגתא הנ"ל, עוד הק' הרע"א דבשו"ע סי' ר"פ סעי' ז' פסק דמי שהלך למדה"י וספק אם נולד לו בן שם, יורשים אותו אחיו, והק' הרע"א דתליא בפלוגתת הראשונים בסוגיין, והרי באהע"ז סי' קס"ג הביא השו"ע ב' דעות, והי' מקו' לדון שם מטעמים אחרים שנתבאר לעיל בד' הרא"ש ודוק.

**אין ספק מוציא מידי וודאי**

הך דינא דאינו יורש אותן הוא מדין אין ספק מוציא מידי ודאי, ובביאו"ד אסממ"ו בעזה"י יבואר לק' לח. בתוד"ה הוי. – ודנו האחרונים כמה דינים בדין אסממ"ו, **א.** האם מהני במקום רוב, **ובקצוה"ח** סי' ר"פ ס"ק ב' הביא **תרוה"ד** דמהני אף כנגד רוב דאסממ"ו חשיב שהנכסים בחזקתו [ולכאו' כ"מ ברש"י ד"ה ספק וד"ה הכא ובדף לח. ד"ה הוי וד"ה חולקין, ועמש"כ לק' לח. בתוד"ה הוי] ובקצוה"ח כ' דאין הדברים ברורים די"ל דרוב לא חשיב ספק, והו"ל ודאי וודאי, ויעוי"ש שהוכיח כך מהרא"ש פ"ב ודלא כתרוה"ד שהוכיח להיפוך מהרא"ש בסוגין עי"ש, וע"ע קוה"ע סי' ל"ז אות ט' שהוכיח מהרא"ש פ"ב דקידושין סו"ס ח' כהתרוה"ד, **ב.** בדין ברי ושמא נגד אסממ"ו דן הקוה"ע שם ובעזה"י יתבאר לק' לח: בתוד"ה אביי ובמהרש"א ורע"א שם דלא מהני ברי למ"ד בו"ש לאו ברי עדיף, ועי' היטב בב"מ לז: בדין הוחזקה נחלה באותו השבט, וברמ"ה ב"ב (אות קעד) הוכיח משם דברי עדיף. **ג.** בדין ספיקא דדינא, הרע"א בחו"מ סי' ר"פ סעי' י' ציין לבית מאיר אהע"ז סו"ס קי"ח שנסתפק בזה, [ושם הוא בדין הוחזקה נחלה באותו השבט] ומדבריו בתשו' מהדו"ת סי' ד' מבואר דאמרי' אף בספד"ד, ובקו"ש ב"ב (אות תרנח) הוכיח מהמ"מ פ"ב משאלה ה"ח דאמרי' אסממ"ו, וכ"מ מהרא"ש פ"ח דב"ב סי' כ"א [ושמא יש לחלק בין הדברים] וכן יש להוכיח מתוס' לח. ד"ה הוי שהביאו מגמ' פ"ק דב"ק והתם הוא ספיקא דדינא [ויל"פ דזה תליא בגדר אסממ"ו ותליא במשנ"ת בד' תוס' שם ודוק], וע"ע בגמ' לק' לח: דבפשוטו הוא ספיקא דדינא, [שו"ר דאדרבה להראשונים שם בפשוטו הוא ספיקא דמציאות עי"ש, ובנחל יצחק סי' י"ב ענף ה' נקט דהוא ספיקא דדינא]. **ד.** ודין אסממ"ו מהני גם להוציא ממוחזק כדמוכח מד' המ"מ ורא"ש הנ"ל, וכן הוכיחו מד' הרי"ף פ' הגוזל ומאכיל (מד:) דאיני יודע אם פרעתיך הוא מדין אסממ"ו ומהני להוציא, וכמו"כ יש להוכיח מד' השו"ע סי' ס"ט סעי' ב' בהגה ובסמ"ע ס"ק י' ובש"ך ובהגר"א ס"ק ט"ו שכתבו אסממ"ו ומהני להוציא ממוחזק עי"ש, ובפנ"י בב"מ ב. כ' דלא מהני להוציא ממוחזק ונתבאר להלן לח. בסותוד"ה והוי. **ה.** בנחל יצחק סי' י"ב ענף ה' כ' דלסומכוס חולקים אף באסממ"ו, ולכאו' זהו דלא כרשב"ם ב"ב צב. דפי' שמעתין כסומכוס, ולכאו' זה תליא בגדר אסממ"ו אי מתורת מוחזק או מטעם אחר וכמשנ"ת בדף לח. וצ"ע לפ"ז בשיטת רשב"ם שם דנתבאר דהוא מדין מוחזק. **ו.** בדין מיגו במקום אסממ"ו בריב"ש תשו' של"ו מבואר דלא מהני, וכ"ה בשמ"ק ב"מ ב. בשם גליון, ועי' ברכ"ש ב"מ סי' ב', ועי' היטב בסוגיא ב"ב לג. דלכאו' פליגי קמאי בזה, ועי' קו"ש ב"ב (אות קמג), וע"ע מש"כ בסי' א' לבאר הדברים בזה.

**ברש"י** ד"ה בנכסי ונראה בעיני דההיא מנתא דקמודו לי' שקיל ואידך הוי ממון המוטל בספק וחולקין וכ"כ הרא"ש סו"ס ט', וכעי"ז כ' הרא"ש בפ' מי שמת סי' ד' לענין טומטום ובת וכנ"ל, אכן **הר"מ** פ"ה מנחלות ה"ד כתב דחולקין בשוה הספק מחצה ובני היבם הודאין מחצה, ובמ"מ הביא לד' רש"י ושכן כ' הרשב"א, וכ' דרש"י למד כן מהגמ' לק' לח. בספק ובני יבם בנכסי סבא, [וכ"ה בר"מ שם ה"ה], ובשו"ע סי' קס"ג סעי' ד' הובאו ב' הדעות ותמהו הנו"כ כהוכחת המ"מ, ועי"ש בב"ש מה שתי' בזה ותמה עליו בהגהת הט"ז, ובט"ז כ' דט"ס בשו"ע ונדפס שלא במקומו ובדפוסים הישנים נדפס במקומו עי"ש, [ויעוי"ש בהגר"א שכ' דהגירסא כלפנינו] וגם ע"ז תמה בהגה דאכתי תיקשי בד' הר"מ ועי"ש מה שתי', ובחזו"א סי' קי"ט ס"ק ג' תמה ע"ד המגי' עי"ש, וצידד לפרש שאין כוונת הר"מ דחולקין בכל הנכסים אלא בנכסים המסופקים, וצ"ע מ"ש מדין ספק ובני יבם שביאר הר"מ היטב ומדוע כאן קיצר, ועוד דתיקשי בד' השו"ע שהביא ב' שיטות א"כ בהכרח שיש פלוגתא אם לא דנימא כד' הט"ז שהוא ט"ס בשו"ע, ובאהא"ז פ"ה מנחלות (שם) תי' דבספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי מיתנא אין הספק בשֵם יורש דכולם יורשים והספק בחלוקת הנכסים, ע"כ אמרי' דתחילה חולקים הנכסים שאין בהם ספק וכל א' נוטל חלקו והשאר חולקים בשוה, משא"כ הכא דהספק בעיקר שֵם יורש האם הספק יורש, ובני היבם אינם יורשים או"ד דבני היבם ג"כ יורשים, ומאחר שנטל הספק מחצה מחמת שהוא יורש, שוב אין לו ליטול עוד בהצד שהם יורשין, דבהצד שהם יורשין דינו רק בשליש והרי קיבל חלקו ודוק, וע"ע במחרחשת ח"ב סי' ל"ט, וע"ע מש"כ לעיל מד' הירושלמי ביבם ואחיו בנכסי ספק.

# קם דינא

**בגמ'** ספק ובני יבם וכו' לבתר דפלג יבם בנכסי מיתנא **בחזו"א** סי' קי"ט ס"ק א' דקדק מלישנא דגמ' דכל הפלוגתא הוא רק אם יש נכסים ליבם מלבד נכסי המת, אבל אם יש רק את נכסי המת, אע"ג דהשתא טוען הספק ששליש מגיע לו בודאי ונחלוק בשני השלישים, דכיון דלא הוברר הספק אלא נשתנו צדדי הספק בזה לכו"ע קם דינא עי"ש.

**בגמ'** ר"א א"ר קם דינא כ' **התרוה"ד** סי' ש"י וז"ל דודאי סברא היא לעולם דשקיל ספק ממ"נ, אלא היכא דפליג כבר ע"פ הדין אסח דעתו ונתייאש מאותו חלק דשקל יבם ונעשה אותו חלק ליבם כשאר ממונו ששוב לא יוכל לחזור עליו ממ"נ עכ"ד, **ובנתה"מ** סי' שע"א ס"ק א' הק' דמי שאבדה דרך שדהו הוא בקרקע ואין יאוש מועיל בקרקע, ותי' דהכא הו"ל ממון שאין יכול להוציאו בדיינים ומהני יאוש אף בקרקע, ונתכוין לזה הקה"י סי' ל"ד אות ג', ובסוף בכללי תפיסה (נדפס לאחר סי' כ"ה) כ' הנתה"מ והתה"ד סובר דהאי יאוש לא דמי ליאוש דעלמא דכאן מחילה ומתנה גמורה היא עכ"ד, ולפ"ז א"ש דמהני בקרקע עי"ש, עוד הק' **הרע"א** (מכת"י) בג' השו"ע סי' ר"פ (נד' כאן) דא"כ נולד מזה דין חדש, בספק ובני יבם דאם הספק הוא עדיין קטן לא נימא בזה קם דינא, דלא שייך נתייאש דהא לאו בר מחילה הוא למה דקי"ל כאביי דיאוש של"מ לא הוי יאוש וכמ"ש תוס' ב"מ (דף כ"ב ע"ב) עי"ש עכ"ד, וכן הק' **התומים** בקיצור תקפו כהן (בסופו), **ובקוה"ס** כלל ו' אות י"ב (סוד"ה ועוד) תמה בעיק"ד תרוה"ד דבההיא דאדמון לא שייך יאוש דלא עדיפא מיאוש של"מ דלא מהני, והיינו דהא הלך למדה"י ובא ומצא שאבדה דרך שדהו ולא ידע ולא נתייאש, וכשחזר ממדה"י וראה שהוא ביד אחד אינו מתייאש, (ועיקר הקו' עמד בה הת"כ) ובקה"י (שם) תי' עפ"ד הריטב"א בב"מ דזוטו של ים הוא מדין יאוש (ודלא כתוס' שם דרחמנא שרי') ומ"מ מהני בזה יאוש שלא מדעת, וה"נ כל שזכה ע"י ב"ד ה"ז כזוטו של ים ומהני יאוש של"מ, והוא דלא כהרע"א דלפ"ז אף בקטנים מהני, וכמבו' בב"מ דאי יאוש של"מ הוי יאוש מהני אף בקטן, עוד כ' הנתה"מ בסוף כללי תפיסה דכ"ז במילתא דלא עבידא לגלויי, אבל בעבידא לגלויי אין כאן יאוש, ורמז זאת בסי' קמ"ח ס"ק א', וברע"א הנ"ל כ' דהי' נראה מסב' דהוא רק בדבר שא"א להתברר דומיא דספק ויבם, אכן כ' דממה דמדמה הש"ס לאבד דרך שדהו לכאו' לא משמע כן, עוד ראיתי להק' ע"ד התרוה"ד דא"כ אף כשבאו עדים אח"כ לא יחזור הדין וכדאשכחן בכריתות כד. בשור הנסקל שהוזמו עדיו כל הקודם זכה כיון שנתייאש, ע"ע בקוה"ס שם שכל ד' התרוה"ד דיש כאן יאוש הוא משום דס"ל דלא מהני תפיסה בספיקא דדינא, אבל להסוברים דמהני תפיסה לא נתייאש.-[ילה"ע במקנה לספק קטן ספק גדול ואם הוא קטן אין לו זכי', בזה אע"פ שהוא מוחזק מ"מ אין כאן קם דינא דאינו זוכה ביאוש].

**והש"ך בת"כ** (שם) לאחר שנחלק על התרוה"ד פי' בטעמא דקם דינא וז"ל אלא טעמא דר"א דאע"ג דאיכא ממ"נ אין אומרים ממ"נ אלא בנכסים שהם של איש אחד, משא"כ כשזכה היבם כבר בנכסים ועכשיו הם ברשות אחר אע"ג דהאי בחדא דאתי מכח ראשון אין אומרים ממ"נ כיון דתרי גברי נינהו וכו' עי"ש, והקוה"ס החזיק בדרך זו, ויעוי"ש בת"כ שהוכיח כן מגמ' בכורות מח. בשני יוסף בן שמעון הדרים בעיר אחת ויצא שט"ח שאחד מהם מה ואין ידוע איזהו ואמר ר' ירמי' דאם יוסף ב"ש אחד מכר לשני קרקע יבא המלוה ויגבה ממ"נ או בתורת לוה או מדין לוקח שעבודו, ורבא נחלק דכל דליכא לוה ליכא ערב, ור' ירמי' לשיטתו דהדר דינא, אבל רבא ס"ל כהלכה דקם דינא, וע"כ באתי מכח תרי גברי אמרי' קם דינא, ותמהו עליו התומים והקוה"ס דאדרבה בסוגיא שם מבואר דהוא דין מיוחד בשעבוד, דליכא לוה ליכא ערב, וכ' דרבא לדבריו דר"י קאמר, אבל לדידן א"צ לזה, וכ' דע"כ השמיט הר"מ הסוגיא שם, ובקה"י תי' דהתם בחוב ולא מהני יאוש דאין יאוש בחוב וכמש"כ קצוה"ח סי' ס"ו ס"ק א', ולדעת התרוה"ד דבעינן פסק ב"ד ראיתי ליישב דנפ"מ התם כשלא הי' פסק ב"ד, וע"ע להלן, וברמ"א סי' רס"ח ס"ק סעי' ג' פסק כתרוה"ד והש"ך ס"ק ז' נחלק ע"ז וכשיטתו.

והנה הש"ך לא ביאר לנו יסוד הסב' לחלק בין חד גברא לתרי גברא ועי' בנתה"מ בכללי תפיסה (שם) משכ"ב, ותמה עליו **בשערי יושר** שער ה' פ"י, ואשר ע"כ ביאר ענין קם דינא עפ"מ שביאר בדינא דהמע"ה מ"ט אין כאן ספק איסור גזל, וביאר דכך הוא דין התורה שלענין ההנהגה בפועל יזכה בחפץ המסופק מי שהי' מוחזק בו או שאר דיני הכרעה שניתנו במשפטי הממון, והוא זכות שזוכה בזה אף אם אין האמת כדבריו, אכן כ"ז הוא כל זמן שהדבר בספק, אבל אם הוברר הדבר חוזר הממון לבעליו, [ויעוי"ש שחקר בגדר הענין האם הוברר הדבר למפרע או רק מכאן ולהבא למפרע, וע"ע חזו"א סי' ל"ט ס"ק ג' בגדר ענין מוחזק דנעשה שלו בודאי אף אם אין האמת כן] ומעתה י"ל דזכות זו אינה זכות נצחית אלא כל רגע ורגע שהדבר בספק ה"ה זוכה בזה מספק, וכ' דבהא פליגי אדמון ורבנן, רבנן סברי דכשנעשה ספק זכה המוחזק בזכי' מוחלטת כ"ז שהדבר בספק, וממילא הקונה ממנו ג"כ זוכה בזכות זו, [וזהו שכתב **הנמו"י** דמה מכר ראשון לשני כל זכות שתבא לידו דזכה מכח המוכר בזכות זו] וזהו החילוק בין חד גברא לתרי גברי, דבחד גברא כיון שיש ממ"נ ה"ז כהוברר הספק, אבל בתרי גברי כיון שאצל המוכר לא נתברר ממילא זכה הלוקח בזכות זו מהמוכר, ויעוי"ש שביאר די"ל דמה"ט ניבעי פסק ב"ד דיחלוקו דאל"כ אע"ג דהדין פסוק ע"פ חכמים מ"מ שמא הבע"ד יתפשרו באופ"א, וא"כ לא נקבע דין המע"ה לעולם אלא בכל שעה ושעה, ובזה מתבאר דבאדמון אין להסתפק שמא יתפשרו באופ"א דלמה יתן לו דרך וע"כ נקבע ע"פ חכמים דלעולם יהא המע"ה.

ו**בקוה"ע** סי' ע"א אות ו' חקר בדין המע"ה האם דמי לביטול ברוב דאף האיסור עצמו הותר, או"ד דדמי להלך אחר הרוב דהאיסור עצמו לא הותר, וכ' (באות ז') דבהא פליגי מ"ד קם דינא סבר דהוא כביטול ברוב ואף אם האמת אינו כן, מ"מ כ"ז שהדבר בספק הוא שלו, ומ"ד הדר דינא סבר דלא זכה בממון אא"כ הוא שלו, ולד' הקוה"ע לכאו' אין לחלק בין חד גברא לתרי גברא, ולד' השער"י י"ל דכו"ע סברי דזכה לגמרי אלא דכ"ז כל זמן שהוא ספק, אבל כשנעשה ממ"נ ה"ז כהוברר הספק.

וכתב השער"י דכ"ז הוא כשלבעלי דינים הדבר מסופק, אבל אם הם טוענים ברי אלא שאין הב"ד יכולים לברר ופוסקים המע"ה בזה לא שייך שזכה מספק, ובזה תי' תמיהת הקוה"ס מהגמ' בבכורות דמבואר דרק בשעבוד זכה, דהתם בפשוטו יודע הלוה אם הוא חייב, ונמצא שלא זכה הלוה בדין המע"ה, [וצ"ע ע"ד הקוה"ס דמתבאר מדבריו שם, וכן בסוף הכלל, דאף ביודע שהוא גזול שייך קם דינא] וכ' הגרש"ר (אות תלב) דלפ"ז בשמעתין באבדה לו דרך צ"ל דמיירי כשהמוכרים אינם יודעים דאל"כ לא שייך קם דינא וכ' דזהו דוחק, עי"ש עוד (אות תלג) שנתקשה להעמיד הסוגיא בבכורות בשמא דא"כ לא שייך בזה טעמא דליכא לוה ליכא ערב והוכיח כן מהרמ"א סי' קכ"ט סעי' ח' עי"ש, ואשר ע"כ חילק דהתם הוא בשדה מסויימת דבזה חשוב כהוברר הספק, משא"כ הכא דהם ב' שדות, ודבריו מיוסדים ע"ד היש"ש בסי' י"ב עי"ש וצ"ב.

**בנתה"מ** סי' ר"פ ס"ק א' פי' בתו"ד דקם דינא הוא מתורת הפקר ב"ד, וצ"ע דלכאו' כ"ז הוא ע"י פסק ב"ד ותיקשי מאבדה לו דרך, שו"ר בתומים בקיצור ת"כ (קרוב לסופו) דג"כ פי' דהוא מדין הפקר ב"ד, וכ' דצריך פסק ב"ד, ומתבאר שם דלא שייך זאת באבדה לו דרך ועמשכ"ב ונתבאר להלן, וכ' עוד די"ל דרק בחלוקה דבעינן להפקר ב"ד בזה אמרי' קם דינא ולא בכל המע"ה עי"ש, ועי"ש בנתה"מ דהוכיח דאף בחד גברא אמרי' קם דינא, [וכן מתבאר לד' הגר"א שם ס"ק ג', ומתבאר שם דאף בטוען ברי אמרי' קם דינא] עוד כ' הנתה"מ דלא אמרי' קם דינא רק להחזיק מה שבידו ולא להוציא, ונתכוין בזה לתורי"ד ב"ב קלד: עי"ש.

ובדין אי אמרי' קם דינא בחד גברא דלדעת הש"ך לא אמרי', והובא הוכחת הנתה"מ מס' ר"פ דאמרי', באחרונים האריכו עוד בזה דהקוה"ס שם הוכיח מהטור סי' ר' בשם הרמ"ה בספק בכליו של לוקח ברשות מוכר וכליו של מוכר ברשות לוקח, דכ' הרמ"ה דאם אדם אחד עשה ב' קנינים א' בכליו של לוקח ברשות מוכר וא' בכליו של מוכר ברשות לוקח זכה ממ"נ, והק' הקוה"ס דנימא קם דינא, וקנינו הראשון לא חל וכן קנינו השני, והוכיח כד' הש"ך דבחד גברא לא אמרי' קם דינא, והק' בסתירת הטור דבסי' ש"צ בכשכשה באמתה מבואר דלא אמרי' קם דינא עי"ש, ועי' בנו"כ בסי' ש"צ ובתומים ועי' שער"י (שם). וע"ע בהגר"א חו"מ סי' ל"א ס"ק ו' דביאר פלוגתת השו"ע והרמ"א אי אמרי' קם דינא, והתם הוא בחד גברא.-ע"ע בחלקת יואב יו"ד סי' כ"ב שכתב דבספיקא דדינא לא אמרי' קם דינא ועי"ש עוד באורך.

**ברש"י** ד"ה אי וכגון שהיו נכסי היבם מרובין ואביו מועטין **עריטב"א** שהביא י"מ דאף כשנכסי המת מרובין דינא הכי.

**בתוד"ה** אמר דוקא בתר דפלג אבל מקמי דפלג לא וכ' **החזו"א** סי' קי"ט ס"ק ב' ראי' לזה מההיא דלעיל בספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי מיתנא דסבור רבנן קמי' דרב משרשיא למימר דהספק זוכה בנכסים מדין אסממ"ו, ומדוע לא נימא דכבר זכה היבם בפלגא בחייו, וע"כ משום דעדין לא פלג, וכ' הקה"י דבריטב"א רמז לראי' זו, וראיתי להעיר דהרשב"א האריך בזה אי בעינן פלג ולא הוכיח מראי' זו, ובדוחק י"ל דנפ"מ בנכסי מיתנא שנפלו לו בירושה לאחר שמת היבם, א"נ דרבנן דרב משרשיא סברי הדר דינא, וברשב"א כ' דמה"ט לדינא בספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי מיתנא נוטל הספק חלקו שמגיע לו בודאי וכמש"כ רש"י שם, משום דלא שייך בזה קם דינא משום דעדין לא חלקו.

ונתבאר לעיל דהתרוה"ד כ' דהחלוקה ע"י ב"ד, והוא משום שנתייאש והק' עליו הש"ך בת"כ דעובדא דאדמון לא מיירי ע"י בי"ד, ובקוה"ס (שם) הביא מהתומים שכ' שכבר הק' כן **הרשב"א** וכ' ובימיו לא היה באור עולם והיה ספון, ותי' הרשב"א דההיא דאדמון הואיל והשדות מוחלטין ביד בעלים ומוחזקים בהם הו"ל כאילו עמדו בדין וכ"ה בריטב"א, וביאר הקה"י בסי' ל"ד אות ב' ובב"ב סי' א' דשאני חלוקה דמתורת פשרה לא נעשה מעצמו אא"כ חלקו או שהי' פסק דין לחלוקה, אבל בההיא דאדמון דהוא המע"ה הוא דינא דממילא. ומ"מ כ' הקוה"ס דברשב"א מוכח כדעת הש"ך דא"צ פסק ב"ד, דנידון התרוה"ד הוא בדבר שהי' בידו ואעפ"כ כ' דבעינן פסק ב"ד וע"ז שפיר הק' הש"ך מאבדה דרך שדהו, וכ' עוד דהרשב"א סיים דלכך בעי בשמעתין חלוקה ולא כ' דבעינן העמדה בדין, והיינו דיסוד הדין דכל שחל המע"ה אמרי' קם דינא, אלא דבחלוקה כל שלא חלקו לא חל הדין המע"ה ע"כ צריך חלוקה, ותיקשי על התרוה"ד שהצריך פסק דין משום דרק ע"י פסק דין יש יאוש, ואי נימא מאיזה טעם שיהי' דבאדמון יש יאוש אף בלא פסק ב"ד צ"ב לפ"ז דמיון הסוגיא לאדמון הא כו"ע מודו דיאוש מהני, והפלוגתא אם יש כאן יאוש ומאי מייתי מאדמון, ובתוס' חד מקמאי הניח בקו' מההיא דאדמון, וע"ע בשער"י (שם) שביאר ע"פ דרכו דקם דינא דהוכרע הדין דכ"ז שיהי' הדבר בספק הוא זוכה בזה, ע"כ כ"ז הוא רק לאחר שנפסק החלוקה, או בדרך שהוא מוחזק, אבל קודם החלוקה עדיין לא הוחלט הזכות דהמע"ה.

**בגמ'** מי שהלך למדה"י ואבדה לו דרך שדהו **הנתה"מ** סי' קמ"ח ס"ק א' האריך בקו' רבות בדין זה, ומסיק דמיירי שלא זכה בקרקע בעין אלא בזכות ושעבוד דרך עי"ש.

**בגמ'** דא"ל אי שתקת שתקת באחרונים הק' בגמ' בבכורות הנ"ל בב' יב"ש שמכר א' שדה לחבירו מדוע לא אמרי' אי שתקת.-עמש"כ בתוס' ביאור הוכחת הש"ס דקם דינא.

**ברש"י** ד"ה אי שתקת ולא אעלה לך בדמים יקרים והיינו דהוא מדין פשרה וראיתי לתמוה דלס"ד דהוא מדין קם דינא בודאי אינו נותן לו כלל, וצ"ל דרש"י פי' כפי המסקנא, ועי' לק' לח. מד' תוס' בב"מ ודוק.

**בתוד"ה** דאמר ולא כמו שפי' בקונט' אי שתקת ומוזילנא גבך ובטעמא דרש"י פי' כן פי' **הנמו"י** דאל"כ יאמר לו לכי תיהדר, ופי' **המהר"ם** דזהו שהביאו תוס' ראי' מב"ק דלא אמרי' לכי תיהדר, ודעת רש"י בב"ק דג"כ אמרי' שם לכי תיהדר וע"כ נותן לו בינונית.- עי"ש ברא"ש ביאו"ד אי שתקת, וע"ע שמ"ק כתובות קט: בשם הרא"ה, וע"ע בתוס' ב"ק שם, וע"ע **מהרש"ל ומהרש"א.**

**בא"ד** ובפ"ק דב"ק וכו' **בנמו"י וריטב"א** הוסיפו לבאר דמה שאמרו דאי שתקת הוא שיהי' לו כח המוכר דמה מכר ראשון לשני כל זכות שתבא לידו, וכ"ה במלחמות פ"ק דב"ק (ג. מדפי הרי"ף) בסו"ד, ואין זה סב' דאי שתקת, אלא להורות שיש כאן מה מכר ומה"ט לא אמרי' בחד דאתי מכח ארבעה דמצי לזבוני לאחריני, דהתם לא שייך מה מכר, ומ"מ כ"ז למ"ד קם דינא, אבל למ"ד הדר דינא לא שייך מה מכר דבטלה זכות המוכר, ויעויין בתשו' מיימוני קנין סי' י"ד (סוד"ה אני) שהק' למ"ל אי שתקת תיפו"ל מדין מה מכר וכן מ"ט דאדמון, ותי' דכיון דאין לו זכות אלא מספק לא שייך מה מכר, והיינו למ"ד הדר דינא וכמשנ"ת, וד' התשו' מימוני הובאו בתרוה"כ, וע"ע במרדכי בכתובות שם, ובמל"מ פי"ט ממלוה ה"ח ובב"ח חו"מ סי' קמ"ח ובשער"י שער ה' פ"י (ד"ה וכן – עמ' מב) הוסיף לבאר עפ"ד הנ"ל דדינא דהמע"ה הוא שזכה כ"ז שהדבר בספק, וסבר ר' ירמי' דלא זכה בזכי' מוחלטת אלא כ"ז שהוא ספק, והכא כלפי המוכרים עדיין יש להם זכות בספק וע"כ שייך מה מכר וזכה גם הלוקח, משא"כ בירושה לא שייך דבר זה דהמוריש אינו מקנה ליורש, אלא יורש ממילא מה שזכה המורישו.-אכן כ"ז הוא לס"ד אבל לפ"מ דדחי לק' דאף למ"ד הדר דינא אמרי' אי שתקת בהכרח דהיא סב' עצמית, וא"כ הדק"ל מדוע בחד דאתי מכח ד' לא אמרי' אי שתקת.-מד' הראשונים שכתבו מה מכר מבואר דקם דינא אין זה מדין יאוש דא"כ לא שייך בזה מה מכר.

**בא"ד** מזבנינא לארבעה צ"ב דא"צ למכור לארבעה ויכול להחזיר שדה אחת למוכר, ושוב לא יוכל לילך אצלו דידחנו אצל המוכר, ולכאו' ע"ז לא יועיל תי' התוס', והעירוני דכוונת תי' דדין אי שתקת הוא להחזיר לדינו הקודם והכא אין זה לדינו הקודם.

**בא"ד** כיון דלא אתי מכח ארבעה לא שבקינן לי' ויעויין ריטב"א שכתב דאי ע"י אי שתקת מפסיד זכותו היכי שבקי רבנן למעבד הכי ולא קנסי ליה, ולכאו' הטעם משום דהוא מזיקו ומפסידו ועי' בסמוך.- וצ"ב בד' תוס' דתיפו"ל דע"י אי שתקת אין זה סיבה לזכות בנכסים, וכדמוכרח בגמ' דמוכחינן מינה לקם דינא, ואי סב' אי שתקת מהני לחדש זכי' בנכסים א"כ אין ראי' לקם דינא, ואפשר דכוונתם אף לדחיית הש"ס דדחי דאין ראי' לקם דינא, ומ"מ בחד דאתי מכח חד לא שבקינן לי' ודוק, ועי' בתוס' בכתובות קט: ד"ה ורבנן ואפשר דכוונתם כמשנ"ת.

**בא"ד** ליהדר ההוא חד דמי קצרה לכאו' היינו מדין משתרשי, דאע"ג דקיבל המוכר מעות מכל א' כדין מ"מ משתרשי לי' מחמתו, וביאר באור תורה דלא דמי למכר שדה גזולה דאין הנגזל יכול לתבוע הדמים מהמוכר דהתם הדמים גזל בידו, משא"כ הכא דכיון דהלוקחים זכו מדין המע"ה בדרך א"כ הדמים הם של המוכר, ושפיר יש כאן משתרשי, וע"ז תי' דאומר דלא קיבל דמים עבור הדרך אלא עבור השדה, **וענתה"מ** סי' קמ"ח ריש ס"ק א' משכ"ב, ובהמשך דבריו תי' קו' תוס' ע"פ יסודו הנודע דדבר ששוה רק לבעליו אין בו חיוב מזיק, והכא מאחר דדרך זו אינו שוה רק להמוכר וכמשנ"ת דלא הי' לו קנין בקרקע אלא זכות הילוך להלך בעצמו ולא ליתנו לאחר אין חיוב תשלומין ע"ז, וכ' דהתוס' מיאנו בזה דניחא טפי לפרושי שהזכות הילוך הי' יכול להעבירו לאחרים, ולכאו' לפמשנ"ת דהחיוב מדין משתרשי צ"ע אם שייך בזה יסוד הנתה"מ, ומשמע דהנתה"מ למד דהוא מדין מזיק, דבמה שמכרו לכמה בנ"א נמצא דהזיקו, וצ"ב לפ"ז תי' התוס', ועי' מהרי"ט בכתובות קט: (ציינו הרע"א בחו"מ סי' קמ"ח) שכתב שהוא גרמא בנזקין, ויעוי"ש שכתב שאם מכר להם ביחד חייב לשלם, וברע"א כ' על דבריו אבל לא משמע כן ברש"י וריטב"א ע"ש ודוק.-ובמשנ"ת דיש כאן מזיק אע"ג דהוא רק מדין המע"ה חשיב מזיק, וכיו"ב כ' החלק"י יו"ד סי' כ"ב במוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו וספק אי מהני המחילה חשיב מזיק בודאי כיון דהלוה פטור מספק.

# בא"ד וי"ל דמצי אמר וכו' היינו שלא נטל מעות אלא אם זה שלו, ונמצא דאין כאן משתרשי מחבירו.

# דף ל"ח ע"א

**בגמ'** דרכי חד גבך ופירש"י וטענת ברי הוא דידע מאי קתבע מיני' **ובריטב"א** הוסיף וכתובע לחבירו מנה שנתערב לו במעותיו ועי"ש עוד, ועי' ת"כ להש"ך בסוף הספר שנתקשה בזה ועי"ש מה שביאר, וע"ע שער"י שער ה' פ"י (ד"ה ועפי"ז – עמ' מא) שהאריך לבאר הדברים, ובשי' הגרש"ר (אות תלז) ביאר דיסוד הדברים הוא דכשהוברר הספק לא שייך קם דינא, וע"כ בטענה אחת חשיב הוברר הספק משא"כ בב' טענות.

**בגמ'** אלא משום דא"ל אי שתקת וכו' ד' הגמ' צ"ב דהא בהו"א ג"כ ידענו דטעמא דרבנן משום אי שתקת דאל"כ ה"ז כהוברר הספק, ואעפ"כ מייתינן ראי' דקם דינא א"כ מאי דחי, ולפמשנ"ת לעיל לח: מד' הנמו"י יש לפרש דהתם הסב' דאי שתקת הוא דיש כאן כח המוכרים, כיון דכלפי המוכרים קם דינא, ואין עיקר הטעם משום אי שתקת, והשתא קאמר דאי שתקת הוא סב' עצמית, כ"כ הקוה"ס כלל ו' אות י"ד, וכ' דא"ש ד' הר"מ פט"ו מטו"נ הי"א דכ' הטעם משום דאי שתקת אע"פ דפסק קם דינא, דטעמא דאי שתקת היינו דאומר לו שבא מכח המוכר והו"ל תרי גברי וכדעת הש"ך דרק בתרי גברי אמרי' קם דינא, [ובתומים תי' ד' הר"מ ע"פ קו' הרשב"א דבאדמון לא הי' פסק ב"ד וכמשנ"ת לעיל לז:, ותי' התומים דלהס"ד סבר הש"ס דא"צ פסק ב"ד, דבהכרח זהו טעמא דרבנן, אבל למסקנא דטעמי' משום אי שתקת י"ל דבעינן פסק ב"ד] **וביש"ש** סי' י"ב ביאר ויסוד הדברים הוא **ברשב"א** ב"ק ח: דהס"ד דאי שתקת מהני רק לבטל הטענה דממ"נ דרכי חד גבך הוא, דהיינו דלא חשיב שהוברר הספק, אלא עדיין יש לו כח המוכרים דהי' להם דין קם דינא, אבל למ"ד הדר דינא הא למוכר גופי' ליכא זכות בנכסים, ובביאור שינוייא דהש"ס יש חילוק בין הרשב"א ליש"ש עיש"ה בדבריהם ונתבאר בשי' הגרש"ר (אות תלח), ועבהגר"א חו"מ סי' קי"ט ס"ק י"ג וע"ע באב"ע פי"ט ממלוה ה"ח בדרך זו, וביאר דסברת אי שתקת הוא דהוו ד' תביעות ולא תביעה אחת, דיש לו כח ד' המוכרים עי"ש. – **ובתוס'** בב"מ קטו: ד"ה לימא כ' שכן דרך הגמ' דאע"ג שכבר פירש הטעם אומר לימא דכשנאמר הלימא בבית המדרש עדיין לא נודע להם טעם המפורש וכו' וכה"ג איכא נמי בפ' החולץ וכו' עכ"ד, וכאמור הר"מ כ' לדינא טעמא דאי שתקת וכ' הש"ך סי' קמ"ח ס"ק ב' דאם מתו המוכרים חייב ליתן לו דרך בקצרה, ובקצוה"ח ס"ק א' כתב דאף ביורשים יכול לומר מהדרנא ליורשים ע"ש, ובנתה"מ ס"ק ב' כתב דלד' הנמו"י דהוא משום מה מכר שפיר שייך אף ביורשים, ובקוה"ס כלל ו' סעי' ט"ו תמה דהא למסקנא קי"ל קם דינא וא"צ לאי שתקת וכנ"ל.

הרי"ף פסק כר"א דקם דינא משום דקי"ל כרבנן, והראב"ד הק' דר' ירמי' ג"כ מצי סבר כרבנן וכדדחי הש"ס, ומ"מ לדינא פסק כר' אבא, ודעת בעה"מ דקי"ל כר' ירמי' דהדר דינא, וכן דעת רבינו אפרים הובא במלחמות, ובמלחמות כ' בתו"ד דבשמעתין יש לפסוק קם דינא משום מה כח ב"ד יפה, ומתבאר דחלקו ע"י ב"ד וכתרוה"ד הנ"ל, וע"ע בבעה"מ ומלחמות פ"ק דב"ב (ב: מדפי הרי"ף בסוה"ד) דנחלקו לדינא אי קם דינא וכשיטתם כאן, ועי"ש מה שפי' הבעה"מ הסוגיא דמקיף וניקף דמיירי בכה"ג, ותמה עליו המלחמות דהתם נתברר הדבר וע"כ הדר דינא, ויעוי"ש בראשונים דהוא פלוגתא גדולה בזה, וצ"ע סב' האומרים דתליא בקם דינא, ולד' התרוה"ד דהוא משום יאוש א"ש דהוא אף בכה"ג ועי', ובשו"ע אהע"ז סי' קס"ג סעי' ה' לגירסת הספרים הובא י"א דהדר דינא וכמבואר בט"ז, אמנם הב"ש והגר"א כ' דזה שייך לסעי' ד' וכמשנ"ת לעיל.- ע"ע בהגר"א חו"מ סי' ל"ג ס"ק ל' מש"כ בדין קם דינא באופן שהעיד עדות והשתא אינו כשר לעדות, וציין לסי' קמ"ו ושם ס"ק ל"ח ג"כ כתב זאת, והוא דלא כמשנ"ת דזה סב' בהמע"ה בספיקות ודוק.

**בגמ'** ספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי סבא וכו' הוי ממון המוטל בספק וחולקין עמש"כ לעיל לז: ברש"י ד"ה בנכסי.

הקשה **הרא"ש** (סי' י"א) דמדוע לא יאמרו בני היבם במקום אבוהון קיימי שהי' יורש וכדין ספק ויבם בנכסי סבא, קו' הרא"ש היא על הדנקא דחולקין אבל תילתא בודאי נוטל ממ"נ אבל דנקט יטלו הם דהם ודאי בני יבם, ותי' דכשהי' דן עם היבם הי' היבם ודאי והספק ספק, אבל כשמת ודן עם בני היבם גם לדבריהם הספק הוא יורש של הסבא, וע"כ יחלוקו, וכ' בהגהת הט"ז סי' קס"ג ס"ק ו' דצ"ל דמת היבם תחילה דאם הסבא מת תחילה כבר זכה היבם מדין אסממ"ו, וממילא זכו בניו אחריו, ועמש"כ כיו"ב לעיל לז: בספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי מיתנא לד' הרא"ש וכשאין הסבא קיים עי"ש.-כ' הרשב"א בתשו' ח"ב סי' ז' (נדפס בראש ס' קוה"ע) דספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי יבם לבתר דשקיל נכסי סבא תליא בפלוגתא דלעיל אי קם דינא.

**בגמ'** סבא ויבם בנכסי ספק כ' הרשב"א בתשו' ח"ב סי' ח' דנכסי ספק הם בין נכסים שהרויח מעצמו בין נכסים שזכה בחלוקת ירושת נכסי המת עי"ש.- אין להקשות דהסבא הוא ודאי יורש מדין סבא והיבם ספקו כקו' הרמב"ן בגמ' בסמוך, דהכא אם הספק בנו של היבם אין הסבא יורש דבנו קודמו. והעירוני להקשות להיפוך דהיבם ודאי יורש מדין אחי האב והסבא ספק דאם הספק בנו אין הסבא יורש, ויסוד הקו' היא ע"ד הרמב"ן בסמוך דבן אח חשיב ודאי, ואמרו דכ"ד הרמב"ן הוא לענין דא"א להוציא ממנו מדין אסממ"ו אבל לא להיפוך דייחשב ג"כ ודאי.

**בגמ'** סבא וספק בנכסי יבם ערמב"ן משה"ק ונתבאר בס"ד לעיל לז:.- כ' הרשב"א בתשו' ח"ב סי' ט' דה"ה סבא וספק שבאו לחלוק בנכסי בני יבם עי"ש.

כתב **היש"ש** סי' י"ב (הובא בק"נ אות ש') ונראה היכא שחלקו היבם עם הספק בנכסי המת ונטל כל א' חלקו ובאים עכשיו לחלק בנכסי היבם, אז יאמר הספק ממ"נ לית לך חלק באותו החצי שנטל היבם מנכסי הספק אם אני בנו אני יורשו ואם אני בן המת נמצא שלקח היבם חלקו שלא כדין, וכ' ע"ז **הק"נ** ולא כן עמדי דאמרי' קם דינא כי הסבא אומר כבר זכה בני בדין, ועכשיו אייתי ראי' שאתה בר יבם עכ"ד, וביש"ש ביאר שיטתו דדמי לסב' דאמרי' לעיל ממ"נ דרכי חד גבך וכו"ע מודו דהדר דינא, ואף למ"ד קם דינא הוא משום אי שתקת וכנ"ל, והק' **הגרש"ר** (אות תלד) דלא דמי דהתם הוא חד טענה וכדפירש"י משא"כ הכא דבא מכח ב' טענות או שהוא בן המת או שהוא בן היבם, והגרש"ר ביאר מטעם אחר וכדרכו הנ"ל דכיון דיש לו טענת ממ"נ על שדה מסויימת ה"ז כהוברר הספק, ויסוד הדברים נלמד מהא דדרכי חד גבך דחשיב טענה אחת, והק' ע"ד היש"ש דא"כ במה שאמרו בגמ' קם דינא בספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי יבם לבתר דפלג בנכסי מיתנא, יטול הספק שליש מנכסי המיתנא שבחלק היבם בטענת ממ"נ דהוא שדה מסויימת, ותי' דיאמרו לו אחיו דכבר קבלת חלקך במה שבידך חצי מנכסי המת ודוק, ויעוין בעל"נ בדף לז: ד"ה קם דינא שעמד בזה. וע"ע חזו"א סי' פ"א ס"ק ד' מש"כ בד' היש"ש.-ויעוין כיו"ב בשלטי הגיבורים (יא: מדפי הרי"ף אות ב') בשם הריא"ז בדין סבא וספק בנכסי יבם דנוטל הספק חלק המת שזכה היבם עי"ש.

**ברש"י** ד"ה הוי ולא דמי לההיא דרב משרשיא ד' רש"י צ"ב מה נתחדש בסוגיין הא לעיל מייתי למתני' דהוא אינו יורש אותן ומטעם זה אמרי' בספק ובני יבם בנכסי יבם דאסממ"ו וצ"ת, וכמו"כ ק' בגמ' מדוע הכא אמר הטעם דאסממ"ו ולעיל מייתינן להמשנה דהוא אינו יורש אותן. והארכנו בסי' א' עי"ש.

**בפלוגתת תוס' ורשב"ם בטעמא דאסממ"ו**

**בתוד"ה** הוי משמע מתוך פירושו בתורא"ש הוסיף וז"ל ומש"ה הוצרך לחלק בין הך דהכא לההיא דרב משרשיא, ולכאו' ק' הא רבנן דרב משרשיא סברי דהוא ודאי א"כ שפיר צריך רש"י לבאר מ"ט אין כאן אסממ"ו, ולפמשנ"ת בגמ' דתרי דיני נינהו א"ש. ועי' בסמוך.

**בא"ד** פירש רבינו שמואל וכו' ואין נראה כלל דאטו מפני שהוא ודאי במקצת הנכסים יהא ודאי בכולן התוס' לא ביארו מדוע אין כאן דין אסממ"ו דעלמא דהוא ודאי יורש והוא ספק יורש, והביאור דהבן בקבר הוא ג"כ יורש אלא שאינו זוכה בנכסים, ובדעת רשב"ם נקטו תוס' והראשונים דהוא דין ודאי במקצת הנכסים וע"ז הרבו בקושיות, אכן י"ל בשיטת רשב"ם דדין אסממ"ו הוא משום דכל יורש יש לו סיבת ירושה בכל הנכסים אלא דחבירו מעכבו, (וכמש"כ בס' חי' רח"ה פ"ח מתרומות ה"ד) וכל שחבירו ספק ממילא הוא זוכה בכל הנכסים, וטעם זה שייך אף בההיא דב"ב, ובחי' הגרנ"ט בב"ב כ' דרשב"ם אזיל לשיטתו בפרט זה בג' מקומות עי"ש, ונתבאר בב"ב שם (עמ' רכ) באורך בזה, ואבא כאן בקצרה, דמד' תוס' והראשונים דנחלקו על רשב"ם מתבאר דלא ס"ל יסוד זה בדין אסממ"ו, דהינו דאין הטעם משום דיש לו זכי' בכל הנכסים דא"כ זה שייך שפיר בגוונא דרשב"ם (כן הוכיח בשי' **הגרש"ר)** אלא הוא משום שאחד יש לו ודאי סיבת ירושה והשני ספק אסממ"ו, דאין בכח ספק ירושה לערער את הודאי, ולד' רשב"ם יסודו מגדר מוחזק, וכמשנ"ת לעיל מלשונות רש"י בסוגיין, דהיינו כמשנ"ת דכיון דיש לו סיבת זכי' בכל הנכסים ע"כ חשיב מוחזק בנכסים, וכ"ה ל' **הר"מ** בפה"מ בפי"א מ"ה דהוא מדין המע"ה עי"ש, ורש"י כשיטתו דס"ל כרשב"ם וכמו שדקדקו תוס' בתחילת דבריהם, ובב"מ לז: מתבאר דדין הוחזקה נחלה באותו השבט הוא מדין המע"ה עיש"ה, (ועי"ש שיעורי רח"ה).

ומעתה לד' תוס' הביאור פשוט ברב משרשיא דלא שייך אסממ"ו כיון דטענתו שהוא ודאי הוא או משום בן אח או בתורת בן, ולהצד שהוא בן אח הרי גם הם אחים וכל טענתו משום שהוא ספק בן המת ה"ז טענת ספק ודוק היטב [וערא"ש סי' ט'].

ונתבאר לעיל בפלוגתת הראשונים בודאי יורש מאוחר במקום ספק יורש מוקדם, דכ"ז לא יתכן לדרכו דרשב"ם דהוא מדין ודאי בנכסים, וא"ש דרשב"ם לשיטתו העמיד דינא דנפל הבית עליו ועל אמו באח, וק' דיש כאן ודאי אח וספק בן, ולפמשנ"ת אשה"ט דרשב"ם לשיטתו בהכרח לא ס"ל כן, ויש עוד לפלפל בזה, וע"ע בב"ב לג. וברשב"א שם בשם רשב"ם דלכאו' עולה דודאי יורש מאוחר יש לו דין ודאי במקום מוקדם וצ"ע, אבל לד' תוס' שפיר י"ל אף בודאי מאוחר במקום ספק מוקדם, דמ"מ אין הספק יכול לערער את הודאי, ומ"מ לד' הריטב"א דס"ל דספק יורש מוקדם וודאי יורש מאוחר יחלוקו, ואעפ"כ הסכים לד' תוס', ע"כ צריך לחלק בזה באופ"א וכמשנ"ת, וע"ע בקצוה"ח סי' קי"ב ס"ק ד' מש"כ נפ"מ בפלוגתת תוס' ורשב"ם, וע"ע משנ"ת בב"ב שם לחלק באופ"א בסב' רשב"ם דירושת בן את אמו שאני דכל שמת תחילה אין לו שם יורש, וע"כ הוא ספק בשם יורש, אכן נתבאר שם דמד' רשב"ם יש להוכיח דאין טעמו כן, אלא כמו שלמדו תוס' בשיטתו עי"ש, ע"ע קו"ש ב"ב (תקעו) ומשנת ר"א סי' כ"א אות ד' מש"כ בפלוגתת רשב"ם ותוס'.

**בא"ד** וכן ז"א כולה שלי עי' תוס' ב"מ (שם) משכ"ב, ובחי' **הריטב"א** ב"מ (הובא ברע"א מהדו"ת סי' ד' סוד"ה אך) כ' דשאני טלית ששניהם מוחזקים הוי כמו אנן סהדי, ויש לבאר בזה דאזדו לטעמי' דרש"י ס"ל דאסממ"ו הוא מדין מוחזק, וזהו יסוד שיטתו דמהני ודאי במקצת הנכסים, וא"כ לא תיקשי משנים אוחזין דהתם שניהם מוחזקין ולא מהני להוציא ממוחזק, אבל התוס' ס"ל דהוא דין ודאי ומהני אף להוציא ממוחזק, אכן הריטב"א הוסיף משום אנן סהדי, ובריטב"א בשמעתין כ' וז"ל אבל בדבר שהאחד ודאי שלא מחמת ירושה אין אומרים בהם כן, וכ"ש אם ודאי של זה מחמת הודאת חבירו שאין אומרים כן אלא נוטל מה שהודה וחולקין השאר ביניהם, וכדמוכח ממתני' דשנים שאחזו וכו' עכ"ד, ומבואר דיש ב' טעמים שאין אומרים אסממ"ו א. דדוקא בירושה ב. דדוקא ע"י עדים, וצ"ב סב' הראשונה דבעינן דוקא ירושה, [ודוח"ל דהכוונה דכל יורש יש לו סיבת זכי' בכל הנכסים] וברמ"א חו"מ סו"ס ר"מ הביא ריטב"א דאמרי' אסממ"ו במתנה עי"ש בהגר"א ס"ק כ"א, וע"ע בסי' רמ"ו סעי' ה' בשו"ע דיש דין אסממ"ו במתנה עי"ש בהגר"א ס"ק י"א, וברשב"א ב"מ ב. כ' לתרץ כתי' ב' והק' ע"ז מב"ב לג. וכ"ה בשמ"ק ב"ב לג. בשם הרשב"א, ואשר ע"כ כ' כתי' קמא דירושה שאני דכל שזה מודה לחבירו שהוא יורש מיד עמדו כל הנכסים בחזקת היורש והוא שאומר שגם הוא קרובו עליו הראי' עכ"ד.- בנחלת דוד בב"מ נתקשה בד' תוס' דבהגבהה ג"כ הרי הגבהתו מהני לזכות בכולה אלמלא הגבהת חבירו, וכ' דאשר ע"כ נראה כתי' הגמ"ר והוא כד' הריטב"א הנ"ל דכיון דהוא ע"פ הודאתו אין בזה דין אסממ"ו, ועי' ברכת שמואל ב"מ סי' ב' בביאו"ד הריטב"א. ובד' תוס' דלא ס"ל כטענת הנחל"ד הוא כשיטתם דדין אסממ"ו אין זה משום שיש לו סיבה על הכל, אלא דאין הספק מועיל כנגד יורש ודאי, ולד' רש"י ורשב"ם י"ל עוד דבהגבהת שנים אין לכל א' סיבה אלא לקנות מחצה, ועי' בשי' הגרש"ר (אות תמ) שדן בזה, וע"ע חזו"י פ"א דב"מ סוף ה"א.

**במשנה** יורשי הבעל וכו' ופירש"י דספק נשואה ופירש"י דיורשי הבעל הוא היבם, ויש כאן חידוש דאע"ג דכשמתה פקע הזיקה ומדוע היבם יש לו דין יורש, וביאר **הגרשש"ק** סי' ל"ו דדין ירושה חל מחיים והזכי' בנכסים הוא כשמתה, וע"כ כשמתה זוכה היבם, [ואפשר דגדר זה הוא רק בירושת בעל, דירושת הבעל הוא מדין זכי' ולא מדין קורבה וכמשי"ת בעזה"י בתוד"ה ובית הלל].

כתב  **הרמ"א** סי' ק"ס סעי' ז' ולענין מי נקרא יורשי הבעל צ"ע כי י"א שהיבם הוא יורש אע"ג דאביהם עדיין חי והוא קודם בירושת הבעל לכל יוצאי יריכו וי"א דהאב יורש דמיד שמתה היבמה פקעה זיקת יבמים ונפלה הירושה לפני הקודם בירושת הבעל ואע"פ שהסברא נותנת כסברא האחרונה וכן משמע קצת לשון יורשי הבעל אבל סוגית הגמ' והירושלמי פרק האשה שנפלו משמע שהיבם יורש השומ"י וא"כ אין לאב חלק בירושתה וכסב' הראשונה עכ"ד, וכ' הגר"א בס"ק כ"ב בטעם השיטה דהיבם היורש דהא כל הטעם מפני שזקוקה לייבם וה"ה היורש כמ"ש מ"ם א' הכונס כו', [ובטעם השיטה דהאב יורש] כמו בחולץ שם שהרי לא קם תחת אחיו כמ"ש שם והרי קם עכ"ד, והנה בטעם השיטה דהוא של האב צ"ב טובא דהרי הבעל אינו יורש דאין הבעל יורש את אשתו בקבר וכיצד יזכה האב, **ובחזו"א** סי' קי"ט ס"ק י"ח כתב דקאי רק על כתובה ונכסי צ"ב, וכיון שאבדה האשה זכייתה משום דהיתה עומדת ליבום, ממילא קיימי בחזקת הבעל והאב יורש, והחולקים ס"ל דכיון דהיבם הוא הגורם שלא יהא חיוב כתובה ע"כ הכתובה ליבם, אבל נכסי מלוג בודאי האב אינו יורש אלא היבם, וכ' דמד' הפוסקים מבואר דאף נכסי מלוג יורש היבם ונתקשה בזה.

**והגרשש"ק** (סי' ל"ו) ביאר דהטעם דאין הבעל יורש את אשתו בקבר משום דכיון שמת פקע האישות, אבל הכא דנשאר זיקה שפיר יורש הבעל בקבר ומורישו לאביו דהאב קודם ליבם כיון דהיבם לא ייבם עי"ש עוד. – **הרע"א** בג' השו"ע הביא **למהריק"ש** שדן ביבמה מעוברת שמתה האם היבם יורשה, ונתבאר בריש פרקין.

כתב הרמ"א סו"ס ק"ס ספק שומ"י שמתה אין יורשי הבעל יורשין אותה דהם ספק ויורשיה ודאי ואסממ"ו, ויעוי"ש בט"ז שנתקשה בזה ועי"ש בהגר"א.

**במשנה** יורשי האב כ' **הריטב"א** הא דלא קתני יורשי האשה משום שאין ידוע לגמרי מי הם יורשיה. – ע"ע רשב"ם ב"ב קנח. ד"ה בחזקת יורשי האב, שמאביה באו לה.

**במשנה** נכסים בחזקתן כתובה בחזקת יורשי הבעל כ' **הרשב"א** דכך היא גירסת הספרים וכן היא גירסת הגאונים ז"ל והיינו דסיפא מפרש לרישא נכסים בחזקתן הוא כללא והתנא אזיל ומפרש כתובה בחזקת יורשי הבעל, וכתובה כולל גם נכסי צ"ב ותוספת ונדוניא, והוא כשיטת תוס', [והעירו דממש"כ תוס' והא דלא ערבינהו וכו' מתבאר דלא כפי' זה] וכ' הרשב"א דרש"י נראה דגריס וכתובה ותרתי מילי קתני נכסים בחזקתן הוא נכסי צ"ב ולא מפרש התנא בחזקת מי, וכיו"ב שנינו בב"ב קנח. וכפלוגתא דהתם דבחזקת מי, ועי' בעה"מ ומלחמות סו"פ מי שמת שהאריכו בגירסת המשנה, ובנמו"י בסוף שמעתין כ' כד' הרשב"א.

**ברש"י** ד"ה שנפלו וסלקא דעתן שנפלו לה כשהיא שומ"י ביאר העל"נ דהוא לאפוקי מרבה די"ל דמיירי אף תחתיו דבעל א"נ דקאי על כל המשנה ולאביי סיפא בנפלו תחתיו דבעל, וברשב"א מבואר דלרבה לא מיירי בתחתיו דבעל ועחזו"א סי' קי"ט ס"ק ז'.

**בתוד"ה** ובית אבל התם קתני סתמא יחלוקו משמע דבכתובה נמי פליגי ברשב"ם שם כ' וי"מ ביבמות בהחולץ דאכתובה לא פליגי ב"ש.

**בא"ד** דלא ניתנה כתובה לגבות מחיים ואפשר דכולהו אמוראי מודו הכא דנצ"ב הוי בחזקת יורשי הבעל וכו' ובב"ב קנח. ד"ה נכסים פי' דבנצ"ב ג"כ י"ל הטעם משום דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים, וצ"ב מש"כ דלא נתנה כתובה ליגבות מחיים הא מ"מ השתא הוא מת, ואפשר הטעם דמ"מ מחיים הי' בחזקת היבם, אכן י"ל דכוונתם כמו שאמרו בכתובות פא. דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים וכל שמתה האשה תחילה חשיב שלא הגיע זמן פרעון, דחיוב הכתובה הוא כשתנשאי לאחר, וכיון שמתה אין כאן כשתנשאי לאחר וכמו שאמרו בכתובות נג., כן מתבאר בחזו"א סי' קי"ט ס"ק י', ולפ"ז מתבאר דכשמתה האשה זוכה הבעל בנכסי צ"ב שלא מדין ירושה, דאי בעינן לדין ירושה הא הו"ל ספק, אלא הטעם משום דחשיב שלא הגיע הזמן, ונתבאר בכתובות סי' ה', וצ"ב דבד' תוס' נראה דהוא מדין מוחזק וכלישנא דמתני' נכסים בחזקתן, וכמו שפירשו התוס' דע"כ לא ערבינהו ותנינהו משמע דהוא מדין מוחזק, אלא דבמוחזק זה כו"ע מודו דבחזקת הבעל, וע"כ צ"ל כמו שצידדנו דכיון דמחיים הי' בחזקת היבם, דבתורת ודאי לא הגיע זמן פרעון ע"כ חשיב בחזקתו, ובאמת דאף בכתובה עצמה משמע במשנה וכמו שפי' תוס' דהוא מדין מוחזק, וצ"ב דלכאו' הכתובה הוא משום שלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים ולא הגיע זמ"פ, וי"ל דאם היא עומדת לחליצה חשיב שהגיע זמ"פ וכמבואר ברמ"א סי' קס"ה סעי' ד' דבזה"ז דחולצין חייב בכתובה אף קודם החליצה. וכמו"כ מבואר ברשב"א בתשו' תש"ה הובא בב"י סי' צ"ג דכשיש ספק אם יכולה להתייבם מאחר דמספק אינה מתייבמת ה"ז חולצת, שו"ר ברמב"ן בע"ב דמבואר דלב"ה זוכה הבעל בנכסי צ"ב אף אי זיקה כארוסה ולא כנשואה דמ"מ לא ניתנה כתובה לגבות מחיים, אלמא דאין זה מדין ירושה אלא דלא הגיע זמ"פ, והיא ראי' מוכרחת, ומ"מ לא תיקשי מהו נכסים בחזקתן דהרי בתורת ודאי הוא של הבעל, י"ל לפמש"כ שם דהוא ספק האם אמרינן לא ניתנה כתובה ליגבות מחיים ועי"ש עוד.

ובדעת רש"י דס"ל דהפלוגתא בב"ב הוא אף בסוגיין וכן דעת **הר"מ** פכ"ב מאישות ה"י והמלחמות (שם) י"ל דסברי דנכסי צ"ב זוכה הבעל מדין ירושה, וברמב"ן בע"ב כ' דיחלוקו וכדבריו במלחמות ופי' כנ"ל דטעמא דב"ה דמספק"ל אי ניתנה כתובה ליגבות מחיים וע"כ יחלוקו, ולפ"ז לא הוי כסברתם בב"ב דיחלוקו וצ"ע, ועחזו"א (שם) משכ"ב, וע"ע משנת ר"א סי' כ"א, וע"ע בשו"ע אהע"ז סי' ק"ס סעי' ז' שהובאו ב' השיטות ועי"ש בהגר"א באורך.

**בא"ד** והא דלא ערבינהו כ' הריטב"א ובודאי דתנא גופיה לא בריר ליה דין חזקת נכסים אלו דאי לא וכו' ליערבינהו וליתנינהו.

**בא"ד** וא"ת ולמ"ד בחזקת יורשי האשה הק' **המהרש"ל מהרש"א ומהר"ם** מדוע לא הק' תוס' לכו"ע דהא בנכסי מלוג כ"ע מודו דבחזקת יורשי האשה ועי"ש בתי' והדברים צע"ט דהא כשמתה והספק מי בא לירש מה מועיל מה שהי' בחזקתה, ותמה בזה **הישרש יעקב**, **וברשב"א** בב"ב (בהוספות שבסוף המס') הק' מנכסי מלוג. – עוד הק' המהרש"א ומהר"ם מדוע לא הק' למ"ד בחזקת יורשי הבעל, וכ' לתרץ דשאני נכסי צ"ב דהי' בחזקתו, והיינו דמאחר שהי' בחזקתו אע"ג דמת מ"מ מוקמינן בחזקת יורשיו. – ע"ע מש"כ בב"ב (עמ' רא) להק' דלכאו' יורשי האשה הם ודאי יורשים ויורשי הבעל ספק יורשים דאם הבעל מת תחילה אינו יורש וא"כ אסממ"ו עי"ש.-בעיקר קו' תוס' דמדמו ליורשי האם לכאו' כוונתם להקשות דטעמא דמ"ד בחזקת יורשי האשה משום חזקת השבט [וכ"נ בתוס' שם קנח: ד"ה הואיל] וע"ז הק' דבנפל הבית עליו ועל אמו לא מוקמינן בחזקת השבט, וערשב"ם שם ד"ה אלו ובשמ"ק שם בשם הרא"ש משכ"ב.

**בא"ד** וי"ל וכו' דירושת יורשי הבעל דרבנן כ' **הרא"ש** בתשו' כלל פ"ד סי' ג' וז"ל ותרצו דירושת הבעל דרבנן ולא חשיב כולי האי אבל ירושת הבן דאורייתא ולמ"ד ירושת הבעל דאורייתא אפ"ה עדיפא ירושת הבן שהיא מחמת קורבה מירושת הבעל שהיא מחמת קידושין עכ"ד, ומשמע דהסב' דירושה דאורייתא אלימא מירושה דרבנן, וכן ירושה שע"י קורבה אלימא מירושה שע"י קידושין, והי' מקו' לבאר עוד דשאני ירושת בעל דאין זה דין המשך המת אלא זכות הבעל בנכסי אשתו, וע"כ לא מבעיא אי ירושת בעל דרבנן הגדר כן, ואף אי דאורייתא י"ל כן, כן ביאר **מרן הגראמ"מ זצ"ל** (בשיעורי הרמי"ם ב"ב), וע"ע קו"ש ב"ב (אות תקעה) משכ"ב, ועמש"כ שם (עמ' רב). – מד' תוס' מבואר דנכסי צ"ב הוא מדין ירושה [ועי' משנ"ת לעיל בשיטתם] והוכיח כן בחי' הגרשש"ק בכתובות סי' מ"ז והאריך בזה בשי' הגרש"ר בסוגיין, ועמש"כ בזה בב"ב (עמ' ר-רג).

**בא"ד** וי"ל דהיא הנותנת לפ"ז נמצא דנצ"ב דבחזקת יורשי הבעל אין זה מטעם ספק אלא דבתורת ודאי משום שאין ירושה, ונפ"מ שלא יועיל תפיסה ודוק.-ערא"ש פ"ק דב"ב סי' ט' מש"כ לתרץ קו' תוס' ועי' דו"ח רע"א כתובות פ. (ד"ה ומתוך) משכ"ב. יש להקשות בד' הר"מ ושו"ע דפסקו יחלוקו ותיקשי דהא אין אדם מוריש שבועה לבניו ויש ליישב דנפ"מ בנשבעה או כשהיורשים יכולים לישבע דמד' הר"מ דקדקו דהדין דאין אדם מוריש משום דא"א לישבע, ועי' מהדו"ב ושמא יש ליישב עוד לד' הדו"ח רע"א הנ"ל (ד"ה והנה) עי"ש וצ"ע.

**בא"ד** אלא דוחק להעמידה כב"ש ערע"א שתמה דהתם ליכא לאוקמי במטלטלי ואיתנהו בעינייהו דהא קתני התם דבעיא שבועה והניח בצלע"ג.- צ"ע בגמ' שם לדעת אביי דפליג בע"ב וס"ל דלב"ש ג"כ אין הדין כגבוי דמי כיצד יתרץ שם.

**בגמ'** מ"ש רישא דלא פליגי ומ"ש סיפא דפליגי קו' הש"ס היא על ב"ש מדוע מוכרת ונותנת וקיים, דבשלמא לב"ה הא אזלי בתר חזקה ונכסים בחזקתה, אבל לב"ש יחלוקו מבע"ל והיינו שמחצית הנכסים תוכל למכור ומחציתם לא תוכל למכור, (כן מבואר במלחמות בתו"ד דאף לענין מכירה שייך יחלוקו), וילה"ע דאף לב"ה לא תוכל למכור לכתחילה וכדאשכחן בכתובות עח. דארוסה אינה מוכרת ומתבאר שם בגמ' ובפירש"י דהיא ספק נשואה וע"כ אינה מוכרת לכתחילה, וא"כ ה"נ ספיקא הוא, וע"ע בתוס' שם פג: ד"ה רב דבספק אין מוכרת לכתחילה, וכעי"ז לק' לט. תוד"ה אע"ג, וע"ע להלן.

**בגמ'** קסבר עולא זיקת ארוסה עושה ספק ארוסה בטעמא דהוא ספק מבואר ברשב"א וריטב"א דהוא ספק שמא ייבם או יחלוץ ומ"מ משמע דאף כשנתייבמה לבסוף לא אמרינן שהוברר הדבר שזכה מיד דא"כ יאכל היבם פירות וכן מדוע אם מכרה ונתנה מכירתה קיימת אף כשנשאת וכמבואר בחזו"א סי' קי"ט ס"ק ז', וכן בכתובות שאמרו בארוסה דספק נשואה אף אם נשאת לבסוף לא אמרינן שהוברר שהיתה נשואה ולא חל מכירתה.

כתב **הרמ"א** סי' ק"ס סעי' ז' דבמקום שכופין לחלוץ י"א דאין הנכסים בחזקת יבם ומקורו ממהרי"ק שורש צ"א, ובמל"מ פכ"ב מאישות ה"י נתקשה בזה דאע"פ שמצות חליצה קודמת מ"מ יש ספק שמא הזיקה כנשואה, וכ' וז"ל איברא דהרוצה לדחוק עצמו ולפרש דע"כ לא מספק"ל אלא היכא דקיימא ליבום ולחליצה וכשמיבמה איגלאי מילתא דכנשואה הויא כיון דהויא זקוקה מקודם אבל כשעומדת ע"כ לחליצה לא מהניא האי זיקה לספיקה כנשואה וזה דוחק עכ"ד, ומש"כ דאיגלאי מילתא דכנשואה צ"ב דהכא במתה מיירי, ואעפ"כ זוכה בנכסי' מספק, **ובחזו"א** סי' קי"ט ס"ק י"ט [תמה ע"ד ב"ש סי' קס"ה ס"ק י'] וכתב וז"ל וכ"ז תמוה דלא נאמר דין ספק נשואה או דין לא נתנה כתובה לגבות מחיים, אלא במתה ולא מטעם אונס חשיב כיבמה, אלא כשיוצאה במיתת היבם נתקיימה הזיקה וחשיבא כמתה בחיי בעלה אבל כל שחלץ בטלה זיקה ואין ליבם שום זכות וכו' עכ"ד, ובחי' הגרשש"ק סי' ל"ו אות ה' ביאר ד' הרמ"א ומהרי"ק עפ"ד הרשב"א הנ"ל דבזה"ז אינה עומדת לינשא, [ויעוי"ש בחי' הגרשש"ק שכתב דלא שייך בזה איגלאי מילתא למפרע דהוא ענין מחודש שנעשה אח"כ, אלא דוקא כשעומדת מתחילתה לחלוץ, ומה"ט כתב דלמ"ד דיבם אוכל פירות וכדלק' בהמשך הסוגיא, הוא אף אם חלץ לבסוף, וכמו"כ אם ייבם לבסוף לא נימא שאוכל פירות בודאי דלא אמרי' בזה איגלאי מילתא למפרע וצ"ע, וכמו"כ אהניא מכירתה אף אם כנסה לבסוף וכמש"כ החזו"א סי' קי"ט ס"ק ז', ועי' שי' הגרש"ר (אות תנא)]. **והגר"א** בס"ק כ"א כ' בטעם המהרי"ק דכל הטעם דהנכסים בחזקת היבם הוא משום דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים, וא"כ בזה"ז שכופין לחליצה הא גובין הכתובה קודם החליצה וכמש"כ הרמ"א בסי' קס"ה סעי' ד', ונפ"מ בזה בנכסי מלוג דבזה לא שייך טעמא דהגר"א, אכן כ"ז הוא אליבא דב"ש דלב"ה בלא"ה אינו זוכה בנכסי מלוג, מ"מ נפ"מ לפירות למ"ד דזוכה בפירות, וביותר דלמ"ד דזוכה בפירות א"כ אין הטעם משום דלא ניתנה כתובה לגבות מחיים, וא"כ ד' הגר"א צ"ע דהרמ"א בסעי' ו' הביא שזוכה בפירות, וא"כ לדידי' אין הטעם משום זה וצ"ע. [וילה"ע עוד בענין בשו"ע יו"ד סי' שע"ג סעי' ד' דפסק דמיטמא לשומ"י כיון דיורשה (וברע"א סי' שע"ד סעי' ד' כתב דה"ה מתאבל עליה) וק' דלהכרעת הרמ"א שאינו יורשה ה"ה דלא יטמא לה].– ע"ע מש"כ במשנה מרע"א סי' ק"ס בשם מהריק"ש לענין מעוברת דאין יורשה, ויל"ד טובא ע"פ האמור כאן.

# זיקת נשואה עושה ספק נשואה לזכות בנכסים

והנה הענין צ"ב דהא ממ"נ אחת ארוסה ואחת נשואה עומדת בשוה ליבו"ח, וא"כ מדוע זיקת ארוסה היא ספק ארוסה הרי היא עומדת ג"כ ליבו"ח, וכמו"כ ק' דבהמשך הסוגיא מחלקי אביי ורבא בין נפלו כשהיא שומ"י או תחתיו דבעל, הא ממ"נ זכיית היבם הוא מחמת שזקוקה ועומדת לינשא לו, וא"כ מדוע יש חילוק אימת נפלו הנכסים, ומוכרח בסוגיא דזכיית היבם מיתלא תליא בזכיית הבעל ומכחו הוא שזוכה, והדברים צ"ב, עוד תימה דבסוגיין מספק"ל דזיקה נישואין עושה, והא בכולה מסכתין לא אשכחן זיקה ככנוסה אלא לר' אושעיא, ואף מאמר אינו עושה כנשואה וכ"ש זיקה, וכבר עמדו קצת בזה במהר"ם בדף לט. ובקר"א (ד"ה והנה).

וביאר בזה בחי' **הגרשש"ק** סי' ל"ו דבאמת אין הזיקה מצד עצמה פועלת קנין נשואין [וכדמוכח מראיות הנ"ל] אלא הביאור דכל מת פקע קניינו מנכסיו משום שאין לו צורך בהם, אבל כל שיש לו צורך נשאר בבעלותו (עי"ש ראיות לזה), ומעתה י"ל דלענין קנין הממון שהי' לבעל באשתו לא פקע במיתתו, והיבם זוכה בה, דרק כלפי קנין האישות אמרה תורה שאינו זוכה אלא ביבום, אבל קנין הממון עומד היבם במקומו מיד בלא קנינים, וכ' דמצא משמעות ענין זה במלחמות בסוגיין וז"ל ועוד יפה כחו של בעל בדבר זה שאם מתה היא פקעה ידה ונכסי' לבעלה ואם מת הוא לא פקעה ידה אלא אע"פ שאין יורשיו יורשים אותה, אם היתה שומ"י לא נתרוקנה הרשות לעצמה אלא יבם נוטל את כולה מחמת אחיו, ועל שמו הוא קם ליבום ולנחלה בין בנכסי עצמו בין בנכסי אשתו, שאף נכסיה כשלו הם עכ"ד, עי"ש באורך.

ויש בזה ביאור בדרך אחרת בשי' **הגרש"ר** לעיל כט: ובחי' סי' י"ד אות ג', ובהקדם ד' **השמ"ק** בנדרים עד. דביאר במה שאמרו שם דזיקה מועלת להפרת נדרים וז"ל השיטה ואע"ג דאמרי' דאפי' לב"ש דאמרי' מאמר קונה קנין גמור גריע קנין יבמה מארוסה ה"מ ליורשה וליטמא לה דכתיב בהו שארו דבעי שאר בשר וארוסה מיקרבה קירוב בשר טפי מיבמה שאינו רגיל אצלו כלל אבל לענין הפרת נדרים למ"ד יש זיקה אלים קנין יבמה מקנין ארוסה עכ"ד, וביאר הגרש"ר [ויסוד הדברים בגדר זיקה הוא גם באב"ע ריש הל' יבו"ח] דהנה בכל אישות יש קנין הקידושין ויש את הדין אישות [ויסוד הדברים דבקידושין יש ב' חלקים מבואר בהגר"ח פ"ז מאישות עי"ש מש"כ לענין עובר], וה"נ י"ל בזיקה שיש את הקנין ואין כאן אישות וע"כ אינה חשובה שאר, אבל קנין יש לו בה וע"כ זוכה בנכסים, וע"כ רק לענין הקנין אמרו בכולה שמעתין דהוא כנשואה, ולפ"ז בשמעתין מה דזוכה בנכסים לאחר מיתה אין זה מדין ירושה אלא מדין דעשאוהו לבעל כלוקח בנכסי' וכתקנת אושא דאשה שמכרה ומתה הבעל מוציא מיד הלקוחות והוא מדין לוקח, ובעזה"י יתבאר בהמשך הסוגיא עוד ביסוד זה, ומ"מ בדרך זו עדיין לא נתיישב מ"ש נפלו תחתיו דבעל או תחתיו דיבם וע"ז צ"ל כדרך הראשונה ודוק. – והנה **הקר"א** (ד"ה והנה) כ' דכולה שמעתין הוא תקנתא דרבנן, והוא ע"פ דרכו דזיקה אינה אלא מדרבנן, ולפמשנ"ת אין הכרח לזה דשפיר י"ל דהוא מה"ת, ובעזה"י יתבאר להלן לט. ראי' דשמעתין מה"ת, וע"ע משנת ר"א סי' כ"א באורך בביאור השמועה.

**בגמ'** וקסבר עולא זיקת ארוסה עושה ספק ארוסה כ' **הרמב"ן** בסוף הסוגיא דליכא מאן דפליג אדעולא בזה דלא עדיף מאחיו דאתי מכחו.

**ברש"י** ד"ה ה"ג אמר עולא רישא דנפלה וכו' רש"י בא לאפוקי מגירסת הספרים וכ"ה גירסת הגאונים (הובא בראשונים) דגרסי רישא שנפלו לה מן האירוסין היינו דמיירי על הנכסים והאריכו בזה, ומ"מ כ' הרשב"א (בע"ב ד"ה זיקת) דמש"כ רש"י דנפלו הנכסים כשהיא שומ"י הוא משום סיפא דנשואה, אבל ברישא בארוסה הוא אף בנפלו הנכסים תחתיו דבעל עי"ש.

**ברש"י** ד"ה כשהיא נשואה וב"ה דאמרי בארוסה ודאי לא תמכור וכו' הכא משום דספק ארוסה וכו' צ"ב דבכתובות עח. אמרו דארוסה אינה מוכרת משום דספק אימר בזכותו נפלו ופירש"י דהיא ספק נשואה וא"כ ה"נ הרי היא ספק נשואה ולא תמכור, [ועי"ש בתוד"ה סיפא] וי"ל דהתם כוונת הגמ' דכיון דהיא ספק נשואה ע"כ תיקנו שלא תמכור, ואין זה מגדרי ספק, ומה"ט אף אם נשאת לבסוף לא אמרינן דהוברר הדבר דלא היתה יכולה למכור ומכרה בטל, ומה"ט ב"ש פליגי התם וסברי דלא היתה תקנה שלא תמכור, והעירוני דמוכח כן בכתובות פא: עי"ש בכל מילתא דאמור רבנן לא לזבין ועבר וזבן ומתבאר דהוא תקנ"ח שלא למכור, וא"כ כ"ז בארוסה ולא בספק ארוסה. – **ברש"ש** העיר ע"ד רש"י דלב"ה מאחר דהנכסים בחזקתה ע"כ מוכרת מספק, ולפמשנ"ת מד' תוס' לק' לט. ובכתובות פג: דבספק אינה מוכרת לכתחילה א"ש ד' רש"י דהכא בספק ארוסה מודו דמוכרת לכתחילה.

# דף ל"ח ע"ב

**בגמ'** דאי ס"ד ודאי נשואה בש"א וכו' **הרשב"א** תמה מ"ט לא מקשי אדב"ה בהא לימא ב"ה בחזקת יורשי האב והתנן שהבעל מוציא מיד הלקוחות ועי"ש מה שתי', ולכאו' ילה"ק עוד מגופא דמתני' דאמרי ב"ה נכסים בחזקתן אלמא דיש כאן ספק, והרי לדעת רש"י לב"ה חולקים בנכסי צ"ב מספק. – וצל"ע ד' **הקר"א** (ד"ה והנה) דהק' דבד' רש"י ותוס' מבואר דב"ה מודו דהיא ספק נשואה אלא דמוקמינן לנכסים בחזקתם, ומי הכריחם לכך ואמאי לא נימא דלב"ה זיקה לאו כלום, ותימה דא"כ מ"ט נכסי צ"ב זוכה היבם, שו"ר **ברמב"ן** שכתב דהא דלא מקשי מב"ה די"ל דב"ה משוי לי' ספק ארוסה, וע"כ זוכה בנכסי צ"ב דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים עי"ש, ועמש"כ בע"א בתוד"ה ובית הלל בד' הרמב"ן.- ילה"ע מאחר דמוכחינן דאינה ודאי ארוסה א"כ ה"ה דאינה ודאי נשואה וכמש"כ הראשונים (הובא ברש"י) דהא בהא תליא.

**בגמ'** והתנן נפלו לה וכו' שהבעל מוציא מיד הלקוחות הק' **הרע"א** (בתוד"ה דאי) האיכא למידחי בחייה ולפירות וכדאמרי' בכתובות עח: ולא שמעינן מינה לאחר מיתה.

**ברש"י** ד"ה זיקת ארוסה ונמצא שזיקת ארוסה אינה כלום וכו' **וברשב"א** כ' וז"ל דע"כ אית לן למימר עושה ספק ארוסה דאי אמר אינה עושה כלום א"כ אף אנו נאמר בזיקת נשואה שלא תעשה כלום דהא חד טעמא הוא בין בארוסה בין בנשואה משום דמספק"ל בשעת נפילה אם ייבם או יחלוץ עכ"ד, וקצ"ב בטעמא דרש"י לא פי' כן, ועי' בחי' ר' אברהם מן ההר דרך אחרת בסוגיין דאין זה משום ספק שמא ייבם או יחלוץ עי"ש, ולפ"ז מיושבים כמה דקדוקים ברש"י בסוגיין, וברשב"א וריטב"א כשתירצו קו' רש"י כתבו דהספק הוא שמא ייבם או יחלוץ ודוק.

**בד"ה** עושה ולא נפלו לה כשהיא תחת הבעל מד' הרשב"א (בע"א ד"ה גמרא וד"ה זיקת) מתבאר [דכוונת רש"י] דמודה עולא לרבא לק' לט. דבנפלו תחתיו דבעל כו"ע לא פליגי, **ובתורא"ש** נחלק ע"ד רש"י ופי' דמיירי אף תחתיו דבעל וכאביי בסמוך, ועמש"כ בד' רש"י במשנתינו, ומ"מ כ' הרשב"א והריטב"א דברישא מיירי אף בנפלו נכסים תחת הבעל.

**בתוד"ה** זיקת שיש לנו להחזיק נחלה בחזקת אותו השבט רש"י בד"ה עושה פי' בטעמיהו דב"ה משום דאין ידו כידה ולא משום הוחזקה נחלה באותו השבט ובאוקימתא דרבה בד"ה סיפא פי' מדין הוחזקה נחלה באותו השבט, ועמד הקר"א בזה, וביאר דלעולא דפליגי גם מחיים א"כ הפלוגתא בדין ידו כידה, דלא שייך בזה הוחזקה נחלה דכ"ז הוא בדין ירושה, [וצ"ב בד' תוס' ותורא"ש שלא כ"כ, והעירוני די"ל דתוס' באו לבאר מ"מ מ"ט לאח"מ אין הבעל יורש דהרי הללו באין לירש והללו באין לירש, וע"ז פי' משום חזקת השבט, ועי' בית מאיר אהע"ז סו"ס קי"ח ציינו הרע"א חו"מ סי' ר"פ דמבואר דנקט דדין הוחזקה נחלה באותו השבט הוא אף כשלא באים מדין ירושה, ועמש"כ בפ' מי שמת עמ' רב] אבל לרבה דפליגי לאח"מ הפלוגתא בהוחזקה נחלה עי"ש, והעירוני עוד למש"כ החזו"א סי' קי"ט ס"ק ז' דאי ידו כידה לא שייך אסממ"ו כיון דשניהם שוים, וא"כ לפ"ז לרבה בהכרח לא פליגי בדין ידו כידה והוצרך רש"י לפרש באופ"א ודוק היטב.

**בתוד"ה** דאי מכמה משניות וכו' בחי' הגרש"ר סי' י"ד אות ג' ביאר עפ"ד הנ"ל (בע"א) דכל הסוגיא הוא בדין הקנין אבל אישות ליכא, וירושה הוא מהדין שארו וכמו שהובא מד' השמ"ק בנדרים, וא"כ לא הו"מ לאקשויי מהא דאינו יורש דהטעם פשוט דעדיין לא נעשית אשתו ושארו אלא פריך מהא דתנן דהבעל מוציא מדין הלקוחות והתם הוא מדין קנייני האישות דהוא מדין בעל לוקח הוי, ובדעת תוס' ביאר הגרש"ר בשי' לעיל כט: דסברי דירושת הבעל אין זה מדין שארות ואישות אלא ג"כ בדין זכויות הבעל ומהני הזיקה לזה, ועי' משנ"ת לעיל ע"א בתוד"ה וב"ה בדרך זו. וע"ע בהגר"א סי' ק"ס ס"ק כ"ב דמבואר דשמעתין דזיקת נשואה הוא בדין ירושה עי"ש.

**בגמ'** לפלגו בחייה ולפירות בעזה"י יתבאר לק' לט. בדין אכילת פירות ביבם. – בכל ארוסה אע"ג דאמרי' בכתובות עח. דאינה מוכרת משום ספק דבזכותו נפלו ופירש"י דספק נשואה, מ"מ אינו אוכל פירות דהתם הספק שמא עומדת לנשואין, אבל הכא הספק שמא מהשתא כנשואה.

**בגמ'** הו"ל איהי ודאי ופי' רש"י ותוס' שהגוף שלה וצ"ב מדוע מה שהגוף שלה משוי דין ודאי על הפירות, ולכאו' מוכח דבעלות על הגוף הוא סיבת בעלות על הפירות ואם פקע קנינו של בעל הפירות בפירות זוכה בעל הגוף וכמבואר ברשב"א פ' השולח, א"כ שפיר חשיב ודאי, כן ביאר בכ' קה"י החדשים סי' מ"ט ובשי' הגרש"ר, ועדיין הק' מ"ט לא אמר מדין מוחזק דלכאו' נכסים שנפלו לאשה מתחילה זוכה האשה ואח"כ זוכה הבעל מכחה (עי' לעיל לו: תוד"ה קנין) וא"כ האשה הויא מוחזקת והמע"ה, ובשלמא בנכסים שנפלו תחת הבעל י"ל דהבעל זכה בפירות וזוכה היבם מכחו ולא נעשה של האשה, אבל הכא מיירי בנפלו כשהיא שומ"י וכמש"כ הרשב"א, ועכ"פ בודאי מיירי גם בנפלו כשהיא שומ"י, ועוד העירוני דנימא דידו לאו כידה וממילא היא מוחזקת, וע"ע בסמוך.

**בגמ'** ואסממ"ו עמש"כ לעיל לז: להוכיח מכאן דבספיקא דדינא אמרי' אסממ"ו עי"ש שכתבנו לדון אי שמעתין הוא ספד"ד, ולד' הרשב"א והריטב"א דהספק אם ייבם או יחלוץ לכאו' הוא ספיקא דמציאות ובישרש יעקב בתוד"ה זיקת כ' דהוא ספד"ד.

**בגמ'** סיפא דמתה הללו באין לירש וכו' ויחלוקו הק' הבית מאיר סי' ק"ס סעי' ח' לד' הרא"ש דודאי אח וספק בן אמרי' אסממ"ו א"כ יהא הנכסים ברשות יורשי האב דהם ודאי יורשים והיבם ספק עי"ש, ועי' בשי' הגרש"ר (אות תנג).

**בגמ'** והא הכא יורשי האב ודאי וכו' תימה דהכא הוא מדין מוחזק וככל ספק חוב דהלוה מוחזק, וברשב"ם ב"ב קנז. פי' טעמי' דב"ה משום אסממ"ו, ומד' תוס' שם נראה דהטעם משום מוחזק, וצ"ל בדוחק דקו' אביי דאף אם ב"ש לא ס"ל דאזלינן בתר מוחזק וסברי כסומכוס דיחלוקו מ"מ הא אסממ"ו, וכמשנ"ת לעיל לז: להוכיח מרשב"ם ב"ב צב. דסומכוס מודה לאסממ"ו, אכן אכתי תיקשי מהא דמייתינן בסמוך בספק זנאי והתם הוא מוחזק גמור, דהספק נולד בחיים והבעל הי' מוחזק, ושמא כיון דמחיים היתה עומדת להשקאה חשיב שנולד לאח"מ, וא"כ הספק שירשו קרקע משועבדת, ועי' שי' הגרש"ר, וילה"ק להיפוך מדוע יש בזה דין אסממ"ו, הא לפ"מ דנהוג עלמא לבאר דין אסממ"ו משום דכל יורש יש לו סיבת זכי' בכל הנכסים וכמש"כ הגר"ח בהל' תרומות, א"כ הכא דהספק שמא ירשו קרקע משועבדת לא שייך בזה אסממ"ו, ועמש"כ בע"א בתוד"ה והוי להוכיח מד' תוס' דאין זה הביאור בדין אסממ"ו ודוק. עוד יל"ע האם בכל ספק חוב דמחוסר גוביינא שייך לדון אסממ"ו, ועי' קוה"ס כלל ז' סי' ב' ודו"ח רע"א ב"מ עו. בדין ספק חוב ואכ"מ.

# שטר העומד לגבות כגבוי דמי

**בגמ'** קסברי ב"ש שטר העומד לגבות כגבוי דמי ופירש"י דלא אמרי' דמחסר גוביינא וממילא הו"ל ספק וספק. – מבואר בסוגיין דפליגי ב"ש וב"ה אי אמרי' שטר העומד לגבות כגבוי דמי, וכ"ה בגיטין לז. וכתובות פא. ושבועות מח: (הובא בתוס' בע"א), וכן בב"מ סב. פליגי בשטר העומד לגבות כגבוי אע"פ שהחוב ודאי, אמנם בכמה דוכתי אשכחן דב"ה מודו דשטר העומד לגבות כגבוי דמי, **ובקצוה"ח** סי' י"ב ס"ק א' הביא לכנה"ג שעמד בסתירת הדברים דאשכחן דמודו ב"ה דכגבוי, ומחלק בין אם השטר ברור הוא כגבוי משא"כ כשהוא ספק, ואציין המקומות שמבואר דמודו ב"ה א. בכנה"ג שם הביא לתוס' בסוטה כה: סוד"ה בית הלל (ב) דמבואר דמודו ב"ה, [ובנחל יצחק סי' י"ב פי' ד' תוס' באופ"א עי"ש באורך שעמד בראיות הנ"ל ועי"ש בכנה"ג מה שתי' מגמ' בשבועות הנ"ל], ב. וכן הביא לתוס' ב"ב לב: סוד"ה והלכתא דאמרי' מיגו להוציא במקום דאיכא שטרא ונקט הכנה"ג דהוא מדין שטר העומד לגבות כגבוי דמי ועקצוה"ח שם ובסי' פ"ב ס"ק ח' משכ"ב, וברע"א מערכה י"ב אות יד כתב דבפרט זה מודו ב"ה לב"ש דכגבוי. ג. בש"ש ש"א פכ"ד דן בד' תוס' בכתובות ט: דס"ס מהני להוציא ממון וכ' דהוא רק בדאיכא כתובה דשטר העומד לגבות כגבוי דמי עי"ש, (ומש"כ שם בשם הש"ך לחלק דבכתובה אין דין כגבוי עי"ש בש"ש בטעמא דמילתא, ועי' ק"נ על הרא"ש כתובות פ"ט סי' כ"ג אות ק' וברע"א במערכה (שם), וצ"ע דעיקר פלוגתי' דב"ש וב"ה הוא בכתובה אלמא דלב"ש אמרי' כגבוי אף בכתובה), ע"ע בהגר"א אהע"ז סי' ק"ו ס"ק ב' בדין שטר העומד לגבות כגבוי אף לב"ה, ושמעתי לבאר דלב"ש הדין כגבוי הוא דהממון חשיב כגבוי והוא מוחזק בממון, ולב"ה הוא מוחזק בחוב, ועקה"י ב"ב סי' ל"ד (ד"ה והנראה) שביאר הענין באופ"א, ויש לפלפל עפ"ז בכל הנ"ל ודוק. – ברש"י בכמה דוכתי וכ"ה פשטות הסוגיא בגיטין לז. דהדין שטר העומד לגבות כגבוי הוא רק בדאיכא שעבוד נכסים, אמנם **הריטב"א** בגיטין כ' בשם רבינו פנחס דאף כשאין שע"נ ועי"ש מה שתי' הסוגיא בגיטין, ובקצוה"ח סי' פ"ב ס"ק ח' י' וסי' פ"ג ס"ק ה' למד מזה אף לב"ה ובגוונא הנ"ל דמודו דכגבוי כ"ז בדאיכא שע"נ, והעירוני לדון בזה ע"פ הנ"ל דלב"ש הגדר דמוחזק בממון א"כ בעינן שע"נ משא"כ לב"ה. – הב"ח בחו"מ סי' ער"ה ס"ד (ציינו הרע"א בגלהש"ס שבועות מח:) כ' דקי"ל שטר העומד לגבות כגבוי דמי, ותמה עליו הכנה"ג הנ"ל, וע"ע בש"ך סי' י"ב ס"ק י"ז שהביא מהב"ח שפי' בדעת ה"ר ישעי' דקי"ל כב"ש דכגבוי דמי וע"כ מחילה צריכה קנין.

# בהפסד הכתובה בסוטה

**בגמ'** ספק זנאי וכו' מבואר בסוגיין דכל סוטה ע"י קינוי וסתירה הכתובה בספק, וק' ממ"נ הא סוטה אסורה לבעלה מספק כודאי, וא"כ אי דין ספק כודאי נאמר אף לענין הכתובה א"כ בתורת ודאי אין לה כתובה, ואי דין ספק כודאי לא נאמר לענין הכתובה א"כ לא הוי ספק, וכמבואר בתוס' בסוטה כט. ד"ה שכן דה"ט דבעינן קרא לאוסרה לתרומה דאל"כ הוא מוקמינן אחזקתה, ובעל שמחל על קינויו קינויו מחול ומותרת, ושמא י"ל דמ"מ יש כאן ספק אלא דלענין איסור מוקמינן אחזקתה אכן לענין ממונא תליא בגדרי ספק מוציא מידי ודאי, אכן תיקשי דהתוס' בסוטה כה: ד"ה בית הלל (א) כ' בטעמא דאינה נאמנת בברי ושמא למ"ד בו"ש ברי עדיף, משום דהתורה עשתה ספק עד שתשתה וק' דממ"נ התורה עשתה ספק כודאי ובודאי תפסיד הכתובה, ועי' שי' הגרש"ר כאן ובחי' בכתובות סי' י', ובשי' מו"ר הגרי"ג שליט"א בכתובות ט: משכ"ב, וע"ע בית הלוי ח"ב סי' מ' אות י"ד דנראה מדבריו דמפסדת כתובה מדין ספק כודאי, וצ"ע דבהדיא מבואר בסוגיין דהוא מספק. – ולענין ע"א שאומר שנטמאה דמפסדת כתובתה יל"ד ג"כ האם הוא משום דנאמן על האיסור וממילא מפסדת כתובתה או דנאמן על הפסד הכתובה, וערע"א ח"ג סי' ל"א (ד"ה שוב) ובמכתב הגרח"ע שנדפס בסו"ס אב"ע נשים ואכמ"ל. – עוד האריך **הרע"א** בתשובה שם (ד"ה ומ"ש) שהביא **להבית מאיר** שהק' בד' תוס' בסוטה שהק' דתהא נאמנת בברי ושמא לא הקשו רק למ"ד בו"ש ברי עדיף, והא תיקשי לכו"ע דהו"ל איני יודע אם פרעתיך, והבית מאיר הוליד מזה דכלפי היתומים הו"ל איני יודע אם נתחייבתי, ובזה תי' הא דתנן בסוטה לא. נשים שאינם שותות ואינם מפסידות כתובה דהתם בחיי הבעל דהו"ל איני יודע אם פרעתיך, והרע"א לא הסכים לחידוש זה, ואף ביתומים הו"ל א"י אם פרעתיך, ויעויין בנתה"מ סי' ל"ט ס"ק י' ובמשובב בדין לקוחות האם הוי א"י א"פ, וברע"א דן דכתובה כיון דהחיוב לא הי' ברור מחיים ע"כ חשיב א"י אם נתחייבתי, ובהפלאה בכתובות דף פ"א כתב דחלות חיוב הכתובה הוא במיתה וע"כ חשיב איני יודע אם נתחייבתי.

ובמקור ברוך ח"ב סי' ל"ג כ' דזה תליא בגדר הפטור בסוטה שזינתה מכתובה, אם פטור מטעם דאדעתא דהכי לא נתחייב הבעל וכמש"כ בדו"ח רע"א כתובות לב: בתוד"ה שלא, ונתכוין בזה לד' הרשב"א הובא בשמ"ק כתובות ט: ד"ה מאי, א"כ הו"ל איני יודע אם נתחייבתי, אבל אם זה קנס או פטור וכמבואר בר"מ פכ"ד מאישות ה"ו עי"ש הו"ל א"י א"פ, ותיקשי לפ"ז סתירת הרע"א דכ' דהוא א"י א"פ אע"ג דס"ל דלא חל חיוב הכתובה כלל, ושמא י"ל לפמש"כ הרי"ף בסוף ב"ק דדין א"י א"פ הוא מדין אסממ"ו, א"כ כיון דנתחייב בכתובה ומספק אתה בא להפסידה דשמא זיתנה ואדעתא דהכי לא נתחייב זה ג"כ נכלל בדין אסממ"ו, ועי' בשי' הגרש"ר כאן ובחי' בכתובות סי' י"ג שהאריך בזה.

**בגמ'** אלא ש"מ שטר העומד לגבות כגבוי דמי ק' דאי סוטה מפסדת כתובה דאדעתא דהכי לא נתחייב לה וכנ"ל, א"כ יש כאן ספק בעיקר כח השטר ומאי שייך בזה עומד לגבות, וצ"ל דמ"מ כיון דכ"ז שלא זינתה הרי הוא עומד לגבות א"כ יש בו דין כגבוי. – עוד צ"ב דמחיים לא הי' עומד לגבות, ואימת נעשה עומד לגבות, וברש"י כתב וכיון שמת עמדו הנכסים מיד בחזקת האשה וצ"ב אי כוונתו דכשמת חל דין עומד לגבות וצ"ב כנ"ל דהא השתא הוא ספק, ועי' משנת ר"א.

כתב **הר"מ** פכ"ד מאישות הכ"ד ואם מת קודם שישקנה אין לה כתובה, ואע"פ שלא מצאו דבר מכוער, שאין לך דבר יותר מכוער מזה עכ"ד, מד' הר"מ נראה דמפסדת כתובה בתורת ודאי משום עצם הסתירה, ותימה דא"כ מ"ט דב"ש, ועוד מדוע הוצרך לזה ותיפו"ל דמפסדת מספק, ועי' יד המלך ואב"ע שם (ד"ה ועדיין) ובשי' הגרש"ר משכ"ב.

**בתוד"ה** בש"א ועוד דבארוסה ושומ"י [יש – מהר"ם] לחושבה כעוברת ע"ד כיון שאינה יכולה ליבדק, וכ"כ **התוס' שאנץ** בסוטה כג: בסוה"ע (נדפס על הגליון), ובטעמא דמילתא פי' **החזו"א** סו"ס ע"ט דדין עוברת ע"ד הוא רק באשה שיש בה תכונה רעה, ולא במי שעברה באיסור בעלמא, והוסיף וכש"כ שענין ההשקאה ויסוריה ובושתה יועילו שתוסר ולא תעשה עוד, וכיון שיש לה תקנה לשוב למתדר עמה לא הפסידה כתובתה, ואם נפרש דיוצאת שלא בכתובה הוא מתקנ"ח ניחא טפי דלא תיקנו היכא דעומדת לשתות, וזה נראה כונת תו' יבמות ל"ח ב' וכו' עכ"ד, ובמל"מ פ"ב מסוטה ה"א הק' דכל סוטה תפסיד כתובה מדין עוברת ע"ד וכדאיתא בסוטה כה. דבמה שנסתרה חשיבא כעע"ד, וקשה דלא יועיל במה ששתתה כיון שעברה במה שנסתרה, ועי"ש מה שתי', וערע"א בגליון המל"מ מש"כ ע"ז, ועי' חמדת שלמה בסוגיין משכ"ב, ולהאמור הרי מבואר בתוס' דכל שיכולה ליבדק לא חשיבא כעע"ד, ובבית מאיר סי' קט"ו ס"ד (סוד"ה אם) כ' לחדש דכל שיכולה ליבדק לא חשיבא יחוד דה"ז כמי שיש רואים, ובזה יישב מה שמקשים על חנה כיצד אמרה אלך ואסתתר בפני אלקנה בעלי הרי אסורה ביחוד, ותי' דכל שתשתה לא תעבור, וביאר דזהו כוונת תוס' בסוגיין, וע"ע בהפלאה שם, ובחי' רמ"ש סוטה יח:.- ע"ע ברע"א תשו' ק"א וקי"ד מש"כ בד' תוס' בדין ההתראה להפסד כתובה.

**בגמ'** משום חינא ערש"י ותוס' בכתובות פד. ועריטב"א (הנדמ"ח) כאן. התוס' בכתובות פא. ד"ה ושמעי' כ' דמשום חינא הו"ל כגבוי, ובזה תי' קושייתם בתוד"ה קסברי, ועי' מהרמ"ש שם שתמה ע"ד תוס' ועי' דו"ח רע"א שם פ. ד"ה ומה (ב) משכ"ב.

**בתוד"ה** ואביי וי"ל לפי שהיא באה בטענת ברי והיורשין בטענת ספק כ' **המהרש"א** וליכא לאקשויי דא"כ מאי קפריך לותבי' מהא דלמא התם ה"ט משום שהיא באה בטענת ברי, ותי' דאי אסממ"ו לא יועיל ברי, היינו דברי ושמא לא מהני במקום אסממ"ו, ועמש"כ לעיל לז:.

והק' הרע"א דמ"מ כ"ז למ"ד ברי ושמא לאו ברי עדיף, אבל למ"ד דבו"ש ברי עדיף ומהני להוציא ממון בודאי מועיל אף במקום אסממ"ו, והביא דהק' תוס' בסוטה כה: למ"ד בו"ש ברי עדיף מ"ט דב"ה שאינה גובה כתובתה, [ומוכח מדבריהם דלמ"ד בו"ש ברי עדיף מהני במקום אסממ"ו] ותי' דהתורה עשאתה ספק, אכן אליבא דאביי בהכרח לדעת ב"ש ליכא סב' זו, דהא ב"ש ס"ל הכא דמהני ברי, וצידד לתרץ דמטעם אחר לא מהני כאן בו"ש דהוא ברי גרוע ושמא טוב, והיינו דבזה לא מהני אלא במקום שיש ספק עי"ש.

וכל מש"כ תוס' הוא בסברת אביי אבל הש"ס סבר דלא תטול כל הכתובה, דאל"כ מאי מוכיח מהתם דשטר העומד לגבות כגבוי, הא דלמא הטעם משום ספק מוציא מידי ודאי, ובהכרח ההוכחה כמש"כ התו"י מדנוטלת כל הכתובה, והיינו דלא מהני הברי, ובטעמא דלא מהני הברי י"ל כד' תוס' בסוטה דהתורה עשאתו ספק.

ויש כאן תמיהה דנמצא דמבואר בסוגיין דאם יש כאן ספק ומעיקר הדין חולקין מהני הברי ושמא וכדמוכח לדעת אביי, ולדידן דלא ס"ל כן הוא משום דאין זה ברי וכמש"כ תוס' בסוטה או דהוא ברי גרוע, ותימה דבתוס' בב"מ קטז: ד"ה לימא כ' דכיון דהדין חולקין ה"ז כשניהם מוחזקין ולא מהני ברי, ועמש"כ שם (עמ' שכג) דבתוס' מוכח דלסומכוס ג"כ הדין כן, [דב"ש י"ל דסברי כסומכוס וכמשנ"ת לעיל] וצ"ע.

**הרמב"ן** תי' קו' תוס' וז"ל דקס"ד דאביי דכיון דספק כודאי הוא מוקמינן לאשה בחזקת כשרה אע"ג דאתרעי, א"נ חצי כתובה נוטלת לדעתיה דאביי עכ"ד.

**בגמ'** ולותביה כתובה דמתני' לא פליגי וכו' אר"א מתני' נמי דייקא הבעה"מ כ' דכ"ז להו"א אבל למסקנא דב"ש ס"ל שטר העומד לגבות כגבוי י"ל דפליגי אף בכתובה, ונחלק עליו המלחמות וכ"נ ברש"י. – ובטעמא דלא פליגי פירש"י משום דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים, והעיר **הגרש"ר** (אות תסב) דלפ"ז טעמא דאין היורשין נוטלין כתובה הוא מתורת ודאי ולא מספק, (ועמש"כ בע"א בתוד"ה וב"ה), ועוד צריך לבאר דהנה רש"י פי' דמ"מ חייב בקבורתה דהוא כנגד הכתובה, וק' ממ"נ אי לא ניתנה כתובה לגבות מחיים מדוע חייב בקבורתה, וביאר הגרש"ר דזה פשוט דיבם לא חשיב כבעל דנחשב שלא חל חיוב הכתובה כלל, אלא דבאמת יבם כאחר אלא מאחר שעומד לייבמה ע"כ חשיב שלא הגיע זמן הפרעון, [ודקדק כן מד' רש"י בכתובות שם] אבל כשמתה ונמצא שלא יבמה הדר דינא דמיתת הבעל מחייבת בכתובה, אלא דמ"מ מהני מה דמחיים לא נתחייב בכתובה דנמצא דהבעל מוחזק וזהו שאמרו נכסים בחזקתן ואשה"ט. – ראיתי להעיר דמשמע דלשינוייא דכגבוי דמי ניחא, וק' דא"כ תגבה הכל וכסוטה ועי'.

**בגמ'** אביי אמר רישא דנפלו לה כשהיא שומ"י ופירש"י לפיכך מוכרת לכתחלה וה"ה אם מתה יורשיה יורשין אותה דלא מהניא זיקה למיקני נכסי דהשתא **החזו"א** סי' קי"ט ס"ק ז' כ' דיש לפרש דבנפלו כשהיא שומ"י ספיקא הוי אלא דבזה מודו ב"ש דבחזקת יורשי האשה הן, א"נ דבנפלו כשהיא שומ"י ליכא ספיקא כלל, ובפשוטו מאחר דמודה אביי דזיקת נשואה עושה ספק נשואה וכמש"כ הנמו"י והריטב"א וכ"ה בר"ן בכתובות שם, א"כ ה"ה בנפלו כשהיא שומ"י ה"ז ספק, והעירוני די"ל דמ"מ לא תיקנו בזה זכות ליבם, ובקר"א (ד"ה ואביי) נתקשה בד' הנמו"י, וכ' דלאביי אין כאן ספק נשואה, וצ"ב דא"כ כיצד זוכה היבם בנכסים.

**בגמ'** סיפא דנפלו לה כשהיא תחתיו דבעל צריך לבאר מ"ש שנפלו תחתיו דבעל מ"מ הא הבעל מת, ועתה דנים מכח זיקה ככנוסה ליבם ומה מועיל שהי' בחזקת הבעל, ונתבאר בס"ד בתחילת הסוגיא בזה.

# דף ל"ט ע"א

**בגמ'** וקסבר אביי ידו כידה בביאו"ד אביי מתבאר ברש"י וכן פי' **הרשב"א והריטב"א** דביבם נחית חד דרגא וע"כ אי בבעל ידו כידה ביבם ידו גריעא מידה וזהו טעמא דב"ה וע"כ הנכסים בחזקתה, וב"ש סברי דמחיים ידו עדיפא מידה וביבם ידו כידה וע"כ חולקים, אכן **הרמב"ן** בסוגיין **והר"ן** פ"ח דכתובות (לט: מדפי הרי"ף) פירשו דב"ש סברי דמחיים יד הבעל עדיפא מידה וא"כ הנכסים היו בחזקת הבעל ולא בחזקתה וע"כ כשמת הבעל יד היבם כידה ששניהם באים לירש ויחלוקו, אבל ב"ה סברי דמחיים ידו כידה וא"כ כשמת גריעא יד היבם משום דהנכסים היו בחזקתה, וע"ע ברש"י בכתובות פג. דנראה דב"ש וב"ה לא פליגי אי ידו כידה או ידו עדיפא מידה וצ"ע.

כתב **המל"מ** פכ"ג מאישות ה"א (ד"ה והנה) כ' בתו"ד וז"ל אבל ירושה שאינו זוכה אלא לאח"מ לא חשיב ידו כידה ויד כהה אית ליה עכ"ד, והיינו דכל הדין ידו כידה שייך על זכיית הבעל בנכסי' מחייב אבל בירושה לא שייך זאת, ולפלא שהוא נגד סוגיא ערוכה דבסוגיין מיירי במתה, ותמה בזה בחי' הגרשש"ק סי' ל"ו, ובאמת דהדבר צ"ב בסב' מאי שייך בזה ידו כידה הרי בא מתורת ירושה, וע"כ צ"ל כמו שצידד הגרשש"ק וכן נקט החזו"א סי' קי"ט סוס"ק ז' דכל מה שאמרו בשמעתין דין ידו כידה הוא מה שזוכה מתורת נכסי מלוג ואף לאחר מיתה זוכה מכח תקנת אושא, אבל מה שזוכה מדין ירושה וכגון בנכסים שאין לבעלה רשות בהן וזוכה רק מדין ירושה לא שייך בזה דין ידו כידה.

**בגמ'** א"ל רבא אי דנפלו לה כשהיא תחתיו דבעל דכ"ע לא פליגי וכו' לד' רבא נמצא דעולה לדינא דבנפלו תחתיו דבעל חולקים אף לב"ה וכדפירש"י, ובבעה"מ כ' דזוכה היבם בכל הנכסים דמכיון שהי' בחזקת הבעל עומד היבם תחתיו, וכן פירש"י בכתובות פג. סוד"ה נפקא, [ובחכ"צ סי' א' עמד בסתירת ד' רש"י וצידד להגיה ברש"י בכתובות במקום אין ליורשיה כלום אין ליורשיה כולם עי"ש] ולפ"ז ה"ה דיאכל פירות בחייה, וכ"ה **ברא"ש** פ"ד דכתובות סי' כ"ב, וכן הביא הרמ"א סי' ק"ס סעי' ו', אמנם הרי"ף בסוגיין סתם המשנה כצורתה ולא חילק בין תחתיו דבעל לנפלו כשהיא שומ"י, וכן הר"מ לא חילק בזה, וכ' הבעה"מ דאפשר דפסק הרי"ף כאביי וכן י"ל בדעת הר"מ וכמש"כ החזו"א סי' קי"ט ס"ק ט' והביא כן ממ"ע וכדעת ההלכות פסוקות שהובא בתוד"ה אע"ג, [ועי' בהשגות פ"ד מערכין הכ"ב] ובמלחמות ובחידושיו לא ניח"ל בזה, וצידד לפרש דכל החילוק בין תחתיו דבעל לשומ"י הוא בדעת ב"ש אבל לב"ה אין חילוק בזה עי"ש, ושוב הביא להרי"ף בכתובות דמבואר דפסק כרבא וס"ל דד' רבא נאמרו אף לב"ה עי"ש.

ויש כאן תימה דכפי שנתבאר דבפשוטו לרבא ה"ה הבעל אוכל פירות וכמש"כ הרמ"א, וק' דהא אמרי' לעיל דלענין פירות יש דין אסממ"ו וא"כ כיצד הבעל אוכל פירות, וי"ל כמש"כ החזו"א סי' קי"ט ס"ק ז' (ד"ה יבמות) דאי ידו כידה לא שייך בזה אסממ"ו דלא חשיב מוציא ודוק היטב, ועחזו"א שם ס"ק ח' שהוכיח דלרבא זיקה לחודי' אינו עושה ספק נשואה דאי הוי ספק היו חולקין לב"ש כמו במאמר, וכן לא היתה מוכרת לכתחלה וכמש"כ תו' ד"ה אע"ג את"ד, ומ"מ אין בזה ישוב לקושין דהא בהכרח דלב"ה במשנתינו הוא מטעם ספק מדלענין נכסי צ"ב הכל בחזקתו או יחלוקו, ובראשונים מתבאר דיש בזה ב' דרכים אי לב"ה בתחתיו דבעל הוא מדין ספק או מדין ידו כידה עי' בדבריהם ובדו"ח רע"א כתובות פ. שהאריכו בזה.- בערוה"ש סי' ק"ס סעי' כ"ה חקר כשיש כמה יבמות האם היבם אוכל פירות של כל היבמות עי"ש.

**בגמ'** רישא דלא עבד בה מאמר ופי' הראשונים דהיינו דלא עשה מאמר קודם שנפלו הנכסים, [ומתבאר דאע"פ שעשה מאמר אח"כ לא אמרינן דהוברר שהיא ספק נשואה], והק' הקר"א כיון דמיירי לענין הנכסים דלאח"מ א"כ מדוע אם עשה מאמר אח"כ לא זכה בנכסים.

**בגמ'** אלא אידי ואידי דנפלו לה כשהיא שומ"י הק' **הפנ"י** בכתובות פ: (ד"ה ומיהו) דא"כ מה דנו הראשונים בנכסי צ"ב הא בנפלו כשהיא שומ"י לא שייך נצ"ב, וכיו"ב הק' הב"י סי' ק"ס על הטור ועי' ב"ח ודרישה שם והפלאה בכתובות פ:, ויעוין כעי"ז במלחמות (יב: מדפי הרי"ף) שהשיג על הבעה"מ דלמסקנא ב"ש פליגי גם בכתובה, והא כתובה לעולם הוא כנפלו תחתיו דבעל ועי' דו"ח רע"א כתובות פ. ד"ה ומה (א) מש"כ ליישב קו' המלחמות.

**בגמ'** וקסבר רבא מאמר לב"ש וכו' ופירש"י דב"ה לטעמייהו וכן פי' הריטב"א, ולא ברירא לי דהא אף אי ב"ה יסברו דמאמר עושה ספק נשואין מ"מ הא ס"ל דנכסים בחזקתן, ועחזו"א סי' קי"ט ס"ק ח', ושמעתי ליישב דלב"ה בנפלו כשהיא שומ"י אין כאן ספק נשואה וכמשנ"ת מההוכחות החזו"א הנ"ל, והא דבכתובה ונכסי צ"ב הנכסים בחזקתו הוא משום דהנהו הוא לעולם כנפלו תחתיו דבעל, ורק בזה ס"ל לב"ה דעשו דין נשואה לזכות בנכסים, אבל בנפלו כשהיא שומ"י לא, ואף כשעשה מאמר רק לב"ש לטעמייהו דמאמר קונה עושה ספק נשואה וא"כ אי הוו סברי ב"ה דמאמר עושה ספק נשואה הי' הדין יחלוקו וכלב"ש, והדברים נפלאים. – משמע בגמ' דהשו"ט בסוגיין הוא בדין תורה דהא מאמר לב"ש קונה מה"ת וכן ב"ה דפליגי הא מודו דקונה מדרבנן, והקר"א דפי' דכולה שמעתין הוא מדרבנן. – כ' הבעה"מ דאם עשה מאמר מודו ב"ה דאינה מוכרת וכאירוסין, ונחלק עליו המלחמות דמאמר גריעא מאירוסין עי"ש, ובדו"ח רע"א כתובות פ. (נד' כאן) הוכיח דתוס' ס"ל כהמלחמות דהא הק' בד"ה אע"ג מדוע רבא לא אוקי לרישא בעבד בה מאמר, ואם כד' המאור תיקשי מ"ט דב"ה דמוכרת לכתחילה.

**בגמ'** לפלגו בחייה ולפירות בפשוטו הכוונה שהיבם אוכל פירות וכן פי' הראשונים וכ"ה ברמ"א סי' ק"ס סעי' ו', אמנם המלחמות פי' דודאי דלא יאכל פירות דהא פירות תחת פרקונה ויבם אינו פודה כדאיתא בכתובות, אלא הכוונה שילקח בהם קרקע והוא אוכל פירות, **וברשב"א** לעיל לח: כ' דהי' נראה דיבם אף לאחר שכנס אינו אוכל פירות דאינו חייב בפרקונה אלא דבסוגיין מבואר לא כן, ולד' המלחמות ליכא ראי', וע"ע בר"ן פ' האשה שנפלו (לט: מדפי הרי"ף) מש"כ ליישב קו' הרשב"א דמאחר שאינו חייב בפרקונה מדוע זוכה בפירות, וביאר דכיון דזוכה בפירות מכח אחיו שפיר זוכה אע"פ שאינו חייב בפרקונה עי"ש עוד, ועי' בהגר"א סי' ק"ס ס"ק י"ד שכתב דלהלכה אין היבם אוכל פירות אף כשנפלו תחתיו דבעל משום שאינו חייב בפרקונה וסוגיין פליגא. – ע"ע בר"מ פכ"ב מאישות ה"י דאף בנכסי צ"ב ג"כ אין היבם אוכל פירות ותמה עליו הרמב"ן ועי' אבנ"מ סי' ע"ח ס"ק ו' וחזו"א סי' קי"ט ס"ק י"א.- עי' ערוה"ש סי' ק"ס סעי' כ"ה שדן כמה יבמות ממי אוכל הפירות עי"ש.

כתב **הבעה"מ** מחוורתא דפסקא כל היכא דנפלו לה הנכסים כשהיא תחתיו דבעל ידו עדיפא מידה וכו' אבל בחייה ולפירות נעשו הפירות כמי שנפלה לה כשהיא שומ"י וכו' והשיגו המלחמות מדמקשינן לפלגו בחייה ולפירות, ולד' הבעה"מ הרי פירות זה כנפלו כשהיא שומ"י, ועי' דו"ח רע"א כתובות פ. (ד"ה ובמה) מש"כ ליישב בזה. ושורש פלוגתתם לכאו' משמע דפליגי האם לבעל יש זכות בגוף הקרקע לפירות ע"כ חשיב כנפלו תחת הבעל, או דהבעל זוכה בכל שעה בפירות וא"כ הוא כנפלו כשהיא שומ"י, ועי' חי' הגרשש"ק סי' ל"ו אות ב' משכ"ב, ובירושלמי (ה"ג) איתא דהוא כנפלו כשהיא שומ"י, אלא דבירושלמי שלפנינו הגירסא להיפוך דבנפלו כשהיא שומ"י עדיף כח היבם עי"ש. – ובעיק"ד הבעה"מ להלכה עמש"כ לעיל.

**בתוד"ה** וספק לעיל פד"א גרס רבה וכו' הק' המהר"ם דאכתי מי ניחא הא רבה אמר דזיקה עצמה עושה ספק נשואה ומאי מספק"ל התם בדין מאמר, ותי' דהתם מספק"ל בנפלה כשהיא ארוסה דזיקת ארוסה אינו ספק נשואה ומספק"ל בדין המאמר, וכ' דיש מתרצין עפמ"ש לעיל כט: דכל העושה מאמר ביבמתו פרחה זיקת יבמין, וא"כ א"א לדון מדין ספק נשואה, ובקר"א (סוד"ה והנה) כ' דהתם מספק"ל בדין תורה והכא בתקנ"ח, וכשיטתו דשמעתין הוא תקנ"ח. – ובעיק"ד תוס' נתבאר לעיל לח: ד"ה דאי מד' הגרש"ר די"ל דכל הסוגיא כאן אינה בדין ירושה אלא בדין זכיית הבעל בנכסי' ומתקנת אושא דזוכה גם לאח"מ והתם מספק"ל בהדין ירושה, והתוס' ס"ל דאף ירושת הבעל הוא מדין קנין הממון, וע"כ ס"ל כאן ובדף לח: ובדף כט: ד"ה עבד דשמעתין מיירי גם לענין ירושה, וכשיטתם שנתבאר בדף לח. ד"ה וב"ה דירושת הבעל אין זה מדין קורבה ודוק.

**בד"ה** אע"ג לרבא ניחא וכו' ד' תוס' צ"ב דא"כ מדוע ר"פ לא ניח"ל כשינוייא דאביי, ומאי דקאמר קשיא מתה הא י"ל דמחיים הו"ל איהי ודאי, ואף אי נימא דאביי גופי' לא ס"ל כן דהא ס"ל דלב"ש ספק מוציא מידי ודאי מ"מ מדוע ר"פ לא תי' כן, וביארו **המראה כהן** (נדפס בסוף המס') **והקר"א** בדף לח: (ד"ה ואביי) דלאביי דלב"ש ידו כידה לא שייך בזה אסממ"ו, ונראה מדבריהם דאין זה מדין ספק אלא בתורת ודאי שניהם שוים בנכסים, אכן הקר"א הביא דהנמו"י פי' דהוא ספק נשואה וכן נתבאר לעיל מד' הר"ן, **ובחזו"א** סי' קי"ט ס"ק ז' כתב בישוב הקו' וז"ל ונראה דעת התוס' וכו' אבל בנפלו בעודה תחת בעלה כיון דס"ל לב"ש ידו עדיפא מידה גם כשמת זוכה היבם במחצית פירות וצ"ע עכ"ד, ונראה כוונתו דכיון דידו עדיפא מידה אין כאן ספק מוציא מידי ודאי דשניהם שוים בנכסים, ואע"פ שהגוף שלה מ"מ לא חשיב מוציא ודוק היטב.

עוד ביאר החזו"א ביאור נפלא דמאחר דדייק ר"פ ממתני' דמיירי בתחתיו דבעל, א"כ בהכרח דכל הדין דחולקין הוא משום שזכה היבם מכח הבעל, ומעתה אי נימא דמחיים אסממ"ו נמצא דכלפי זכויות הבעל באשתו בין לפירות מחיים בין לתקנת אושא לאחר מיתה בכ"ז אמרי' אסממ"ו ולא זכה הבעל בנכסים, וה"ז כנכסים שאין לבעל רשות בהן, וכל מה דאתי עלה הוא מדין ירושה, ובזה ליכא שום מעלה במה שתחתיו דבעל, דהמעלה דתחתיו דבעל הוא משום שזכה הבעל בנכסים, אבל זכות זו לא זכה היבם דע"ז אמרי' אסממ"ו, והדברים נפלאים מאד. – ובעיק"ד תוס' דלרבא לא קשיא מתה הרמב"ן והרשב"א פי' דכוונת הגמ' דמתני' דייקא כאביי אבל לרבא לא דייקא כוותי' וקשיא מתה, ובריטב"א תי' דלב"ש לא תמכור כיון שעומדת לכנוס עי"ש.

**בא"ד** דמשום דהויא איהי ודאי אין נראה לרבא דתמכור לכתחלה כ' **החזו"א** סי' קי"ט ס"ק ז' נהי דפירות שלה ומוכרת לכתחילה, אבל גוף הקרקע לא תמכור. עוד כ' החזו"א בס"ק י"ב דבנפלו תחתיו דבעל דחולקין מ"מ לא תמכור החצי כיון דאינו אלא ספק, וכ' החזו"א שכ"כ הטור סי' ק"ס והב"י תמה עליו, ולמש"כ דברי הטור מבוארין בתוס', והרשב"א והר"ן (בכתובות לט: מדפי הרי"ף) שחולקין בזה לא ס"ל דברי התוס' אלא גם לרבא קשיא מתה וכמש"כ הרמב"ן את"ד. – ע"ע מש"כ לעיל לח. מד' תוס' בכתובות פג: ד"ה ורב דבספק לא תמכור לכתחילה, וע"ע תויו"ט רפ"ח דכתובות דכ' דאע"ג דאסממ"ו לא תמכור לכתחילה משום דמה לו ללוקח ליכנס לספק.

# לקחה נעשית כאשתו

**בגמ'** בחליצה אין בגט לא **התורי"ד** בכתובות פב: (נדפס על הגליון) גריס ולא תיסגי בגט אלא תיבעי נמי חליצה, וכ"ה בריטב"א בסוגיין ובכתובות שם דהס"ד דניבעי תרוייהו, והוא דבר חידוש דבעינן ב' מתירים ויל"פ בזה, ולכאו' להס"ד דבעיא נמי חליצה היינו דקיום מצות יבום היא מצוה הנמשכת ולא נתקיימה עדיין המצוה, ולכאו' ה"ה דיוכל לייבם ועי' בסמוך.- שו"ר בקו' הביאורים סו"ס כ"א שכ' בשם מרן הגרי"ז זצ"ל דהס"ד דתיבעי חליצה אין זה מצות חליצה, אלא דס"ד דתיבעי מתיר על הזיקה עי"ש.

**בגמ'** השתא תיקום עליה באיסור אש"א התוס' לעיל ח: ד"ה מלמד הק' מ"ט לא איצטריך קרא לביאה שניה, הא ביאה שני' אין בה מצוה וכדחזינן דלא דחיא חייבי לאוין, ותי' דסברא הוא דלא אמר רחמנא יבא עליה לגרשה אחר ביאה ראשונה עי"ש, ועי"ש בתו"י וכ"כ בכתובות פב: ד"ה מהו, וכ"כ **הרשב"א** לעיל כ., **וברמב"ן** שם כתב לתרץ שאת"ל יבומין הראשונים עליה ובעיא חליצה אף בביאה שני' איתא למצות יבום עכ"ד, והיינו דממ"נ כל הצד דייאסר באשת אח הוא משום דס"ד דבעיא חליצה וא"כ עדיין היא יבמה ופשיטא דמותר לבא עלי', וק"ל דכ"ז מיישב בגמ' לעיל כ., אבל הכא הא ס"ד דקאי עלה באשת אח אע"פ שידעינן שאינה צריכה חליצה וצ"ב, וע"ע ברמב"ן מה שתי' בזה, **וברשב"א** קידושין כא: (ד"ה רב) מתבאר דיש להתיר ביאה שני' מדין הואיל ואישתרי, ע"ע אפק"י ח"ב סי' ל"ה (ד"ה ועפ"י) מש"כ האם אליבא דאמת ביאה שני' מותרת מטעם סב' התוס' הנ"ל או מדין נעשית כאשתו, וע"ע חמדת שלמה בסוגיין ואהא"ז פ"ו מיבו"ח ה"ח ואב"ע (ה) ריש הל' יבו"ח.

תמהו **האחרונים** (בית מאיר סי' קס"ח ס"ק א' קוה"ע סו"ס א' וסי' ו' אות ט' ואהא"ז (שם)) ע"ד **הרשב"א** לק' מא. דיבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון היינו דהותר האשת אח ואין מצות יבום, ומתבאר דהנפילה עצמה מתרת איסור אשת אח, ובשמעתין מבואר דהוא מדין כנסה הרי היא כאשתו, ותי' דשמעתין אזלא כמ"ד לא תחזור להתירה הראשון, אבל למ"ד תחזור להתירה הראשון באמת אין זה מדין נעשית כאשתו ודוחק, והמחוור בזה דכ"ד הרשב"א הוא במי שהיא יבמה, דהתורה התירה את האש"א לגמרי, אבל הכא לאחר שנתייבמה פקע ממנה שם יבמה לגמרי ואין צריכה עוד להקמת שם, וה"ז כמי שנולדו בנים דנאסרה באש"א, כן תי' בשי' **הגרש"ר** (אות תקי) **ומו"ר הגרי"ג שליט"א,** וצ"ב דמדוע בנתייבמה אחת אין חיוב אשת אח על הצרות הא לכאו' כבר הוקם השם וה"ז כאש"א שיש לה בנים, ובעזה"י יתבאר עוד לק' מא., ועי' בסמוך.

**בגמ'** ואימא ה"נ ופירש"י אכולה מילתא קאי, וכן מבואר ברמב"ן וברשב"א לעיל יט: כ., ויעוי"ש ברמב"ן שהק' על גירסתו של רש"י שם שלא פי' כן, ותימה מאי ס"ד דיהא אשת אח הא ממ"נ כיון דבעיא חליצה, הרי היא ככל יבמה שאין בה איסור אשת אח, ועוד מדוע האש"א לא יפקיע הזיקה ועי' חי' ר' חיים מטעלז וחי' ר' נחום משכ"ב, ויל"ד האם שייך שיעבור עכ"פ בלא יבנה דהא בנה, או"ד דכיון דהס"ד דהיבום הוא לעולם א"כ יעבור בלא יבנה, עכ"פ צ"ב מאי ס"ד שיהא אש"א, וכ"ש להרשב"א בדף מא. דהנפילה מתרת איסור אש"א, וכאן ל"ש תי' הנ"ל, ולד' הגרי"ז שהובא לעיל א"ש.

והנה הק' **הקר"א** לריו"ח דסבר לעיל י: דאין חיוב כרת על הצרה, א"כ מאי ס"ד שיהא אשת אח הא כ"ש מהצרה דאין בה איסור אש"א אלא עשה או לאו, וכ' דאין כוונת הש"ס לאש"א אלא איסורא בעלמא כמו בצרה, ולדבריו ניחא קושיין דשפיר ס"ד דיהא לא יבנה, ולכאו' הוא דחוק טובא שהכוונה לאיסור אחר, ולפ"מ שדנו בפ"ק בגדר לא יבנה דיסוד איסור מדין אשת אח [עי' במאירי בפ"ק, ובבית מאיר סי' קס"א סי' א', ודקדק כן מרש"י לק' נ: סוד"ה ואי ביאה] י"ל דע"כ קרי לי' אש"א, [ולכאו' לד' הרשב"א דלאחר שהותר אש"א אינו חוזר ונאסר, א"כ לא מסתבר דלא יבנה הוא איסור אשת אח, דהרי כבר הותר ומדוע ייאסר] ויש להוסיף דמאי דקאמר אש"א הוא לר"ל אבל לריו"ח הקו' דיהא לא יבנה, ועדיין צ"ב דכ"ז ניחא בהא דמקשי ואימא ה"נ, אבל בקו' קמייתא הא כבר שנינן דא"צ חליצה, ואעפ"כ ס"ד דיהא אשת אח, והכא לא שייך לאסור מדין לא יבנה וא"כ איזה איסור נטיל עליו וצ"ע. – ובעיקר קו' הקר"א לכאו' י"ל להמבואר בתוס' בפ"ק דהלאו דלא יבנה או בית א' הוא בונה מנתקו מכרת ללאו, וא"כ כ"ז על האחין והצרות, אבל המתייבמת עצמה לא נאמר ד"ז, ואפשר עוד כמשנ"ת דס"ד דכיון שנתייבמה פקע ממנה שם יבמה וע"כ קאי עלה באשת אח, משא"כ הצרות דלא נתייבמו, וע"ע משנת ר"א סי' ז'.

**בתוס'** בכתובות פב. ד"ה ויבמה מבואר דהקו' ואימא ה"נ לא קאי על חליצה, ושלא כד' רש"י והראשונים.

**בגמ'** הרי היא כאשתו לכ"ד התוס' לעיל כ: ד"ה אטו הק' דמה"ט יש להתיר גם בחי"ל ביאה שני', ומתבאר דנקטו דנעשית כאשתו אין זה דין וגדר בהיתר אשת אח דהותר כל האיסור, אלא דהוא דין דיש כאן היתר על כל האישות, ולפום קו' התוס' הו"מ לאקשויי ג"כ דלישתרי בחי"ל מגרשה בגט ומחזירה, וכן הק' **הרמ"ה** בסנהדרין נג: (הובא בקוה"ע סי' ט' אות א'), וברמ"ה באמת תי' דשאני אשת אח דלא אסרה תורה אלא שלא במקום יבום עי"ש, ומתבאר דזה גופא גדר הדין דנעשית כאשתו, ולדבריו יש ליישב הקו' ע"ד הרשב"א לק' מא. הנ"ל די"ל דכ"ז נלמד מהדין נעשית כאשתו. – ומד' תוס' שם נראה דביאה שני' הוא מדין נעשית כאשתו, והעירו שהוא שלא כדבריהם לעיל ח:. – ע"ע בתוס' לעיל כ. ד"ה האי בגדר נעשית כאשתו.- בדין נעשית כאשתו דמגרשה בגט ומחזירה הוא היתר גמור יותר מבתחילה דהרי בתחילה אינה מתקדשת בכסף ושטר ופירש"י בדף נב. דהיא אשת אח, וכן לאב"ש בעינן כוונה לשם מצוה, אבל מאחר שנעשית כאשתו הותרה לגמרי.

**בגמ'** אשה הקנו לו מן השמים פי' המרדכי (כו) שהרי הוא יכול לייבמה בע"כ וכו' עי"ש. – [הריטב"א לק' מד. (ד"ה כי) כ' בתו"ד וז"ל כיון דאשה הקנו לו מן השמים ולייבום רמיא קמיה בעונה כ"ד סגי ליה עכ"ד, ע"ע בנמו"י (יג. מדפי הרי"ף) בשם הריטב"א דמותר לייבם אע"פ שיש לו אשה, ואין בזה משום חרד"ג דאשה הקנו לו מן השמים].

**בגמ'** ואי ל"ל מן הראשון וכו' שלא תהא קלה בעיניו להוציאה הק' **הקוה"ע** סי' ל"ח אות ט' (בהשמטות) דא"כ למ"ל לטעמא דאשה הקנו לו מן השמים תיפו"ל דאינה קלה בעיניו להוציאה דיצטרך לשלם מנכסי הראשון, ותי' עפ"ד תוס' בכתובות לט: ד"ה טעמא, דאף כשלא שייך הטעם שלא תהא קלה בעיניו מ"מ לא פלוג, וע"כ הוצרכו לטעמא דאשה הקנו לו מן השמים, ובכתובות נתבאר עוד דאיכא תרי דיני בחיוב כתובה א. עבור האישות ב. שלא תהא קלה, ובחיוב עבור האישות ע"ז מהני טעמא דאשה הקנו לו מן השמים, דאל"כ הי' חיוב כתובה אע"פ שאינה קלה בעיניו להוציאה עי"ש. – ובעיקר קו' הקוה"ע לד' התו"י לק"מ עי"ש ופשוט, ועמש"כ בד' תוס'.

**בתוד"ה** אשה וא"ת ומה מרויח וכו' הנה נחלקו הראשונים בהא דכי ל"ל מראשון תקינו לה משני האם כתובתה מנה כדין בעולה אי מאתים כדין הראשון, ודעת **הר"מ בפירושו** כאן ובחיבורו פכ"ב מאישות הי"ד דכתובתה מנה, ובשמ"ק כתובות פב: הביא מהריב"ש די"א דכתובתה מאתים, וברשב"א שם כ' דזה הנפ"מ אי כתובתה על נכסי בעלה הראשון הוא מאתים משא"כ משני הוא מנה, ומד' תוס' שלא תי' כן אין ראי' כלל, דהתוס' העמידו קושייתם מה מרויח, וע"ז לא תי' הרשב"א, והרשב"א הק' מאי נפ"מ ופשוט. – הר"ן בכתובות (מ: מדפי הרי"ף) כ' עוד דנפ"מ לנדוניא שאין השני חייב לה.

**בא"ד** וכ"ת שאם מכר הראשון וכו' א"כ תהא קלה בעיניו להוציאה צ"ב אי כוונתם דבאמת בכה"ג יש לה כתובה גם מראשון וגם משני, או"ד דכוונתם דהשני מתחייב בדין כתובת הראשון וממילא כ"ז שיש לשני בנ"ח אין גובים ממשועבדים דראשון.- התוס' בכתובות בדף פא. ד"ה מגרשה תי' כתי' זה, וכ"ה בטור סי' קס"ח והק' הב"י דהא תהא קלה בעיניו להוציאה ובט"ז תי' דשמא ישתדפו נכסים שביד לוקח, ועד כאן לא אמרו קלה בעיניו להוציאה אלא כשאין חוב כלל. – בתו"י הביא בשם השר דהש"ס בא לתרץ מדוע אין לה ב' כתובות אחת מראשון ואחת משני וע"ז משני דלא נתחייב לה, וכ"ה בר"ן בכתובות (מ: מדפי הרי"ף) וברמב"ן שם, ועי' מהרש"ל שכתב שאין בזה ישוב לקו' תוס' עי"ש, ובקו"ש כתובות (אות רפז) נקט דתוס' פליגי על התו"י, וכ' דהא דלא ס"ל כתו"י והא לכאו' דבריהם מוכרחים דלהס"ד יהא ב' כתובות, דמה טעם לא יתחייב לה השני, וכ' דאין לומר דכיון שלא תהא קלה בעיניו להוציאה דהרי יפסיד עי"ז נכסי הראשון אין השני חייב כתובה דזה אינו וכמשנ"ת לעיל, ותי' דכיון דיבם במקום אחיו קאי הוי כמגרש את אשתו והחזירה שאין לה אלא כתובה אחת.

**בא"ד** ואפילו אישתדוף אח"כ וכו' והיינו דהשני מתחייב בכתובה רק משעה שנשתדפו, ועי' רע"א בכתובות פא: בתוד"ה ודילמא שתמה על דבריהם דמבואר שם דגובה מנכסים שמכר לפני שנשתדפו נכסי המת. – בשמ"ק כתובות פב: (בשם תלמידי רבינו יונה) עולה די"א דאם נשתדפו נכסי ראשון אין השני חייב, ודעת ה"ר יונה דכיון דאין השני חייב ממילא אלא אסור להשהותה עד שיכתוב לה כתובה ועי' בסמוך. – ע"ע במרדכי (אות כו) עוד תי' על קו' תוס'.

תנן לק' פד. דשניות אין להם כתובה ומספק"ל לגמ' בדף פה. בשני' לבעל ולא ליבם האם הוי כדין ל"ל מראשון דתקינו לה משני או לא ומסיק דלית לה, והובא ד"ז בר"מ פ"ב מיבו"ח הי"ז, [וצ"ב שם בסב' הדברים דמאחר שכלפי היבם האישות מותרת מדוע לא יתחייב לה כתובה כבעל לאשתו, ומשמע דחיוב כתובת היבם מישך שייכא מבעל] וכ' ה"ה דהרמב"ן והרשב"א כ' דמ"מ אסור לו לשהות עמה בלא כתובה, וכ' ע"ז ולשון רבינו צ"ע בזה אבל דברים נראין, היינו דמסתימת הר"מ נראה דמותר לשהות עמה בלא כתובה, וכ' הגר"א בסי' קס"ח ס"ק י"א דהר"מ ס"ל דהדין דל"ל מראשון תקינו לה משני היינו דצריך לכתוב לה (עי' בר"מ פכ"ב מאישות הי"ד דמבואר כן, וכן הבאנו לעיל מה"ר יונה ז"ל) וא"כ בשני' לבעל דאמרו דהשני פטור בהכרח הפי' שא"צ לכתוב, אבל בדעת הראשונים י"ל דתקינו לה משני הוא חיוב דממילא, וע"ז אמרו דבשני' לבעל אין חיוב כתובה ממילא, אבל שפיר י"ל דאסור לדור עמה בלא כתובה, ועי' באהא"ז שביאר כן בד' הר"מ והק' דבשו"ע מוכח דהחיוב דשני הוא חיוב ממילא, וא"כ יקשה מדוע לא כ' השו"ע לד' הראשונים. – ע"ע במ"מ שם דין נוסף ועי' באו"ש משה"ק ע"ז ועי' שיעורי אשר לשלמה סי' צ"ו מש"כ בשם מו"ר הגרי"ג שליט"א.

**במשנה** מצוה בגדול לייבם ופירש"י דילפינן מוהיה הבכור והוא בגמ' לעיל כד., וצ"ב מ"ט שינה התנא ונקט גדול, והנה ברש"י מבואר דאיכא דין גדול האחין, והוא כשיטתו לעיל כד. בסוה"ע דפי' בגמ' שם שיש דין גדול האחין והגדול גדול קודם, ודעת הר"מ פ"ב מיבו"ח הי"ב דאין דין גדול האחים קודם, ויעויין **בריטב"א** (כאן) שעמד בפלוגתא זו. – ויש לחקור בהדין מצוה בגדול לייבם האם הוא מעלה במצוה שיהא ע"י גדול, או דין שעליו מוטל קיום המצוה, ובגמ' מוכרח כצד הא' ודוק.- כ' הריב"ש סי' קנ"ט הובא ברמ"א סי' קס"א דאם נשבע הגדול שלא ייבם ולא יחלוץ הו"ל נשבע לבטל את המצוה.

**ברש"י** ד"ה ובגדול ויש לו אח כאן הגדול מן האחין שלפנינו נתבאר דרש"י כשיטתו בדף כ"ד דיש דין גדול האחין אע"פ שאינו הגדול, ומ"מ צ"ב מדוע פירש"י שהגדול שבאחין לפנינו תולה בגדול שבמדה"י, ומשמע קצת דרק משום שמתקיים קצת דין גדול בזה הדין דאינו יכול לתלות בו, ולכאו' ד"ז הוא אף כשאין כאן אלא אח אחד ולא מתקיים כלל דין גדול ועי'.

**בתוד"ה** ובחרש מדלא קאמר עד שיתרפא הר"מ בפי' ובחיבורו כ' עד שיתרפא. [וצ"ע בר"מ בחיבורו מדוע לא כ' שוטה עד שיתפקח].

**יבום בחרש ושוטה**

**בא"ד** דאפי' תלה לאלתר מתבאר בתוס' דמהני יבום בחרש ושוטה, וכ"ה בתוס' לק' מד. ד"ה כל ובתו"י לק' נד. ד"ה ישן, וכ"מ בגמ' בדף נו. דחרש מאכיל ביבמתו, והוא תוספתא בסופי"א דאם בעלו קנו ופוטרין צרותיהן, וברש"י גיטין עא. ד"ה ביבמתו כ' דחרש אינו יכול להוציא יבמתו דגט דידה לא מפקע זיקה דאורייתא, וכן אינו יכול לחלוץ, והק' הרע"א הא מאחר שייבמה אין כאן זיקה וא"צ חליצה והביא לתויו"ט לק' רפי"ד שעמד בזה, ועי' ישרש יעקב שם משכ"ב, וברש"ש רפי"ד כ' לחדש דיבום דחרש לא מהני להפקיע זיקה, כיון דלאו בר כונה הוא וצ"ע מכל הנ"ל, ומצאנו שיטה זו במאירי גיטין עא. (ד"ה יש) דחרש שייבם ומת אין אשתו מתייבמת דהו"ל אשת שני מתים עי"ש, וע"ע מ"מ פ"ב מיבו"ח ה"ד ואו"ש שם, וע"ע מלבושי יו"ט אהע"ז סי' ד' שהק' מ"ש מקטן שאינו קונה ביבום לשיטת תוס' בקידושין יט., וע"ע על"נ בדף נד. בתוד"ה ישן מש"כ בביאור שיטת רש"י.- ע"ע קה"י סי' י"ד (ד"ה ומש"כ) מש"כ אי חליצת הפקח פוטרת זיקת החרש כיון דלא שייך שליחותא קעביד עי"ש.

**בגמ'** ביאת קטן לאו כלום היא ומ"מ קנאה כדתנן לעיל כד., ויל"ע האם אמרינן בי' עדל"ת או"ד דהמצוה באחיו הגדול ואכ"מ, והנה בעל"נ (במשנה) כ' דאין מצוה אלא בגדול, ויבום קטן הוא כחליצה במקום יבום דלאו מצוה והוכיח כן ממס' יו"ט דף לז. עי"ש, ועי' היטב במ"מ פ"ב מיבו"ח סוף הי"ב דכתב דכשהגדול אינו מייבם אין המצוה נעשית כתיקונה וע"כ לא חשיבא האשה מורדת.

**בגמ'** לכפייה לדידהו עפרש"י וערש"ש.

**בגמ'** כיון דמצוה עלי' דידי' רמיא לדידי' כיפינן כ' **הרע"א** מהדו"ת סי' מ"ב (ד"ה לזה) ואני מסופק בזה לדינא בב' יבמין ששניהם אין רוצין לחלוץ דהדין דכופין לגדול, אם כפו לקטן אם מקרי חליצה מעושית, וכו' דהרי חזינן בתלה הקטן וכו' דשיהוי מצוה לא משהינן, משמע דהדין נותן לכפיית הקטן וכו' וצ"ע לדינא.

**בגמ'** ולטעמיך וכו' ק"ק דהול"ל דשניהם שוין וע"כ אין ממתינין.

**שהויי מצוה לא משהינן**

**בגמ'** שהויי מצוה לא משהינן **התרוה"ד** סי' ל"ה הוכיח משמעתין שאין משהין המצוה לקיימה מן המובחר, וע"כ אע"פ שלכתחילה יש לקדש הלבנה במוצ"ש כשהוא מבושם מ"מ אין משהין למוצ"ש, ומ"מ כ' דיש להוכיח מסוגיין דכ"ז כשאפשר שע"י שיהוי המצוה תתבטל לגמרי, מדקתני עד שיבא ממדה"י ועד שיגדיל דשמא ימות אבל שיבא ממדינה אחרת ממתינין, ומה"ט כ' לחלק בין מוצ"ש בקרוב למוצ"ש ברחוק דיש לחוש שמא לא תראה הלבנה עי"ש, והובא ד"ז ברמ"א או"ח סי' תכ"ו סעי' ב' ועי"ש במשנ"ב דכמה פוסקים סוברים שאין להשהות המצוה כלל, וכ"כ הבאוה"ל סי' כ"ה סעי' ו' שאין משהין המצוה אפי' זמן מועט כדי לקיימה אח"כ מן המובחר, וראיתי להעיר בעיק"ד התרוה"ד, **דהנמו"י** כ' דשהויי מצוה לא משהינן ולא נעגן אותה, וא"כ אין מקור לדעלמא, ועי' חכ"צ סי' א', ויעויין בר"מ פ"ב הי"ב דהאשה יכולה לומר שהיא חפיצה במי שבמדה"י ואינה מורדת ועי"ש בנו"כ, ובאו"ש כ' דכל הטעם בגמ' משום עיגונא אבל הכא היא חפיצה להמתין עי"ש. – ובהאי עניינא דשהויי מצוה יש לציין עוד משנ"ב סי' צ' ס"ק כ"ח להמתין להתפלל מוסף ברוב עם, ועבאוה"ל בסי' תכ"ו שם בדין קידוש לבנה דלכאו' סתר משנתו בענין זה. – ועוד יל"ד האם דין זריזין ושהויי מצוה חדא נינהו, ומטו בזה משמי' דהגרב"ד זצ"ל דאמר דב' דינים הם, ועי' ברכת אברהם פסחים ד. וקה: אות ה', ובר"ה לב: אמרינן דזריזין עדיף מהידור מצוה, ואשכחן עוד דין חביבה מצוה בשעתה ועמג"א סי' כ"ה ס"ק ב' ובהגר"א שם, וע"ע מלבושי יו"ט ח"ב יו"ד סי' כ"ה קו' הפלפולים סי' ב' והעמ"ש שאילתא קנ"ד סוף אות א'. וע"ע תרוה"ד (חדשות) סי' נ"ז בדין פדה"ב שלא להשהות המצוה ומייתי מסוגיין.

כתב **הר"מ** פ"ב מיבו"ח ה"ח וז"ל אמר הגדול המתינו לי וכו' עד שיבא ההולך וכו' אין שומעין לו, ובהלכה ט' וכן אם היה הגדול במדינה אחרת אין אחיו הקטן יכול לומר על אחי הגדול הוא המצוה המתינו לו עד שיבא וכו' עכ"ד, ודקדק המהר"ם טיקטין (נדפס לאחר המרדכי) דהר"מ שינה בלשונו דבהלכה ח' כתב עד שיבא ההולך ולא כ' במדינה אחרת, ובהלכה ט' כתב במדינה אחרת, וביאר דבה"ח דהמצוה על הגדול כל שאין הקטן לפנינו אינו יכול לומר שימתינו לו, אבל בה"ט שהגדול אינו לפנינו והקטן אומר שימתינו בזה הדין דרק אם הוא במדינה אחרת אין ממתינין לו, ויש לבאר דכשהמצוה על הגדול אינו יכול להשהות המצוה כלל, אבל בקטן הכפי' משום עיגונא וזהו כשהוא במדינה אחרת דיש לחוש לעיגונא, ומדוקדק דבהלכה ח' כתב הר"מ שאומרים לו עליך המצוה, והיינו דהכפי' מדין המצוה, ובהלכה ט' הכפי' משום עיגונא, ועכ"פ נמצינו למדים מהר"מ שכופין משום המצוה ודוק.

**מצות יבום בקטן ובלא קנין**

**ברש"י** ד"ה ביאת שמא ימצא סריס וכו' הנה נחלקו רש"י ותוס' בקידושין יט. בביאת קטן האם קונה מה"ת דדעת רש"י דקונה מה"ת, והתוס' שם ולק' נא: ד"ה אי ונז: ד"ה חייבין וסח. ד"ה קניא דאינו אלא מדרבנן, וא"כ כ"ד רש"י יתכנו לשיטתו דקונה מה"ת, ואף לד' רש"י יל"ד דמ"מ אין קיום מצוה כיון דלא חזי להקים שם וכדלק' קיא:, וא"כ אין כאן מצוה, אבל לדברי תוס' דלא קני לה בודאי מסתברא דאין קיום מצוה, ומה"ט ס"ל בדף לה: ד"ה תגלי שאין כאן מצוה, (ועמש"כ שם) ומד' רש"י לכאו' מוכח שיש קיום מצוה בקטן, ויש להוסיף דרש"י לשיטתו דקנאה א"כ יש קיום מצוה דאל"כ לעולם לא תתקיים המצוה כיון שקנאה ונעשית כאשתו, [ובעזה"י יתבאר בכעי"ז בע"ב] וצל"ע בד' הריטב"א דמפרש בקטן ממש עי"ש, והא ס"ל לקמן נא: ודף סח. וצו: דביאת קטן אינו קונה מה"ת וצ"ע. וביותר דהריטב"א כ"כ בשם תוס', והא שיטת תוס' דלא קנאה, ושמעתי שבישרש יעקב עמד בזה, והי' מקו"ל דבאמת לא קנאה ומ"מ יבעלנה לכשיגדיל, ומה שאמרו בסמוך שהויי מצוה הוא כמשנ"ת מד' הנמו"י דהוא שלא לעגנה, א"כ י"ל מאחר דיכול לבא עלי' אין כאן עיגון, אכן לישנא דהריטב"א משמע שיש קיום מצוה, ולכאו' י"ל בדעת הריטב"א דהמצוה היא בביאה אע"ג דלא קנאה, והעירוני דא"כ איך קטן שבא על יבמתו תגדלנו, הא מאחר שנתקיימה המצוה שוב יחזור האש"א דלא שייך בזה נעשית כאשתו, וי"ל דהנה התוס' בדף כ: ד"ה אטו כתבו דמצות יבום בהעראה, ובגמר ביאה אין כח דחיה, אמנם הראשונים שם ובקידושין דף י. נחלקו ע"ז וכתבו דשרי גמר ביאה, וברמב"ן פי' הטעם דיבמה יבא עליה גמר ביאה, ובראשונים פי' משום דבעינן חזיא להקמת שם, וא"כ י"ל דאכתי לא נשלם המצוה בקטן כיון דלא חזיא להקמת שם, ומד' הראשונים מתבאר דהמצוה בביאה אע"פ שכבר קנאה בהעראה, [ועי' אחיעזר ח"א סי' ד' אות ו' מש"כ בד' הראשונים שאינו חיוב גמור] וא"כ שוב אין הכרח מרש"י דבכל ביאת קטן יש קיום מצוה דאל"כ הא כבר קנאה, די"ל דמ"מ יש מצוה אח"כ בביאה, ומעתה י"ל בשיטת תוס' דיש קיום מצוה בביאת קטן, ומ"מ מה שהוכיחו בדף לה: הוא מהא דתגדלנו כיצד תגדלנו הרי כבר בא עלי', ויחזור איסור אש"א, וע"כ דכיון דלא נשלמה המצוה דהא בעינן נמי קנין לכשיגדיל ע"כ הותר האש"א, אכן זה דלא כמשנ"ת מד' הרמב"ן דאם לא הי' דין נעשית כאשתו הי' מצות יבום עומדת עליו, וא"כ ה"נ הרי לא נעשית כאשתו, אמנם התוס' בדף ח: לא ס"ל כן, וא"כ אשה"ט כשיטתם, ובאחרונים דנו עוד בד' רש"י לק' סא: ד"ה ואינה דכתב דבקטנה תגדל אצלו ותתקיים מצות יבום עי' בעויו"ט סי' קע"ט ואו"ש פ"א מיבו"ח הי"ז ואמר"מ סי' ו' אות ו', ובעויו"ט כ' לחדש דבעיא חליצה, ובאו"ש ואמר"מ כ' דכיון דלא חזיא להקמת שם יש מצוה. ומ"מ אף לד' רש"י אין זו מצוה גמורה וע"כ ממתינין לכשיגדיל דהא תלה בקטן עד שיגדיל.-ומ"מ אף שנתבאר שקטן יש קיום מצוה מ"מ הקטן עצמו אין לו קיום מצוה, מ"מ זה אינו טעם שהחוב יהא מוטל עליו, דכל שיתקיים ענין המצוה יכול לדחותו לאחר, וכמו"כ בתלה בחרש נתעוררתי דכל מה דאינו יכול הוא כדין מוכה שחין, ולא משום דחרש אין לו מצוה, דכל שהוא בלא"ה אינו מקיים המצוה יכול לדחות לאחר דמ"מ מתקיים ענין המצוה.

ובחזו"א סי' ק"ל ס"ק ו' הוכיח שהמצוה בקנין דאל"כ נמצא דיבמה ניתרת לשוק בביאה באופן שלא קנאה כגון בלא עדים להסוברים דצריך עדים, ומ"ט לא קתני לה במשנה בריש קידושין שקונה את עצמה בביאה, וכמו"כ ילה"ע דאם בא עלי' בלא עדים ייאסר שוב לבא עלי' דהדר איסור אש"א, ולפ"ז לא תיקשי קו' הרשב"א ורע"א מהגמ' בדף נח. דהא פקע זיקה עי"ש, ושמעתי דבשלום יהודה וכן הגרמ"ש ברמן תי' הוכחת החזו"א עפמ"ש בדף כ. ובדף לט. בטעמא דמגרשה בגט ומחזירה וא"צ חליצה משום דנעשית כאשתו, א"כ הכא דלא נעשית כאשתו עדיין יבומין הראשונים עליה ובעיא חליצה וע"כ מותר לבא עלי', ועי' במשנ"ת בסוגיא דלעיל בנעשית כאשתו מד' תוס' בדף ח: והרמב"ן האם הותר ביאה שני' ודוק.- וברמב"ן שם מבואר דיש קיום מצוה בביאה, ומתבאר כשיטתו דיבמה יבא עלי' המצוה בביאה ולא רק בקנין, והתוס' לשיטתם דלא אשכחן דס"ל דיש מצוה ביאה שאינה קונה.

נמצא דהתוס' לשיטתם בט' דוכתי **א**. בדף ב. שהוכיחו דנדה נקנית מהא דהוי טעה בדבר מצוה, ומבואר דהמצוה בקנין דאל"כ מאי ראי' דקני **ב.** בדף ח: דס"ל דאף לולא נעשית כאשתו אין מצוה בביאה שני' **ג.** בדף י. מתבאר בדבריהם בבעלת תנאי דלא מיקיימא המצוה בלא קנין **ד.** בתוס' בדף יח: ד"ה אומרים בפשוטו מבואר דבמאמר מתקיים מצות יבום, והרמב"ן בדף כט: נחלק ע"ד תוס', [ועמש"כ בדף כט: דאין ראי' מד' תוס'] **ה**. בדף כ. בסוד"ה יבא הוכיחו שיש מצוה בהעראה מדקני לה ומשמע דהא בהא תליא, וצ"ע היטב שם בתח"ד דנראה דתרתי בעינן [העירוני לזה] **ו.** בדף כ: ס"ל שאין מצוה בגמר ביאה, ומתבאר בדבריהם דהקנין והביאה חדא נינהו דהמצוה בקנין ומ"מ כיון שהקנין הוא ע"י הביאה בעינן ביאה שיש בה קיום מצוה, וזהו שהוכיחו שא"צ למצוה ביאה הראוי' להקמת שם, דאי הוה בעינן ביאה ראוי' להקמת שם למצוה לא הי' קונה דאין זה בכלל יבמה יבא עליה, **ז.** בקה"י סי' א' אות ב' הוכיח מד' תוס' בדף כט. ד"ה אלא דבמאמר מתחיל המצוה הרי דהקנין הוא מהמצוה עי"ש. ולב"ש דמאמר ג"כ דין תורה א"כ מתקיים בזה המצוה דהתורה נתנה רשות בידו אם ירצה יעשה מאמר. **ח.** בדף לה: ס"ל שאין מצוה בקטן. **ט.** עוד נתבאר לק' ע"ב בד' תוס' בשבת קיח: דס"ל שאין מצוה בכל ביאה ודוק.

ובהאי ענינא האם המצוה בקנין ע"ע בל' החינוך מ"ע תקצ"ח דנראה דהמצוה ליקחנה לאשה, וע"ע קוה"ע וקה"י משכ"ב בד' הגר"ח שכתב להוכיח מהס"ד דאחות אשה תתייבם והרי לא קנאה.

**בתוד"ה** גבי ערש"ש בדין קטן רוצה לחלוץ האם כופין לגדול, דמד' תוס' יש להוכיח דכופין עי"ש, והעירוני דמש"כ מד' הרבינו ירוחם שאין כופין המעיין בדבריו (הובא ב"י סי' קס"א) אדרבה מבואר שכ"כ לדינא דלא איפסקא הלכתא דחליצת גדול עדיפא, אבל אם חליצת גדול עדיפא כופין עי"ש, וראיתי להעיר דהנה בעיקר הדין דכופין כ' התוס' לק' סד. ד"ה יוציא (א) וז"ל וההיא דהחולץ דחוזרים אצל גדול מכפיי' היינו טעמא דכופין לפי שמונעה מכל ענייני אישות בין תשמיש בין מזונות עכ"ד, מבואר דהכפי' הוא משום עיגונא, וכ"מ בנמו"י, וכן מבואר בתוס' בכתובות סד. ד"ה תבע ושם ע. ד"ה יוציא ובראשונים לק' קו., א"כ כשהאחין רוצין לחלוץ אין כאן עיגונא ומדוע נכפנו, וי"ל דכוונת תוס' ונמו"י באופן שתתקיים המצוה לאח"ז בזה הדין דכופין משום עיגונא, [והרי אינו חייב לחלוץ מיד וכמש"כ החזו"א סוף נגעים] אבל אם יחלוץ הקטן תתבטל המצוה דגדול, בזה י"ל דמדינא כופין אותו, וא"ש בזה דאל"כ מדוע אין כופין משום מצות יבום דהרי אינו רוצה לא לייבם ולא לחלוץ, ולפמשנ"ת א"ש דיש לו זמן לקיום המצוה, ובב"י סי' קס"ה (ד"ה מצאתי) כתב שכופין מדין המצוה שיש כפי' על המצוה, וכ"כ הבית מאיר סי' קס"ה הובא בפ"ת ס"ק ג' דמי שאינו יכול לחלוץ כופין אותו על היבום מדין כופין על המצוות.- ע"ע בינת אדם שער איסור והיתר (אות ז') שהביא לתבוא"ש סי' כ"ח שהוכיח משמעתין דאע"ג דמצוה בגדול יכול לעשותה ע"י אחר וע"כ לא כייפינן לי', ולמד מזה למצוה המוטלת על האדם דיכול לעשותה ע"י אחר, והבינ"א דחה דכיון דהמצוה בגדול אין זה עיקר המצוה אלא ענף מצוה אין בה דין כפי', וע"ע חכ"צ סי' א' משכ"ב, ועמש"כ לק' ע"ב האם יש מצוה בחליצה ובדין הכפי'.

# דף ל"ט ע"ב

# מצות החליצה

**בגמ'** חליצת קטן וחליצת גדול וכו' מבואר דיש דין קדימה בחליצה אלמא דחליצה מצוה, ואף למ"ד כי הדדי נינהו ואין כופין על חליצת גדול אין ראי' שאינה מצוה אלא שלא נאמר בתורה דין גדול אלא ביבום, וכ"מ בע"א דמספק"ל בביאת קטן וחליצת גדול, וכ"ה בר"מ פ"ב מיבו"ח ה"ו מצוה על הגדול לייבם או לחלוץ, וכ"מ לעיל כו. דאסור לבטל מצות יבמין הוא אף מצות חליצה דהא התם בלא"ה אינם מתייבמות, כן הוכיח בחשק שלמה שם, [ומהתם מוכח דאף כשא"א לייבם יש מצוה בחליצה] וכן מבואר בראשונים בדף קג: דאמרי' בזה מצוות לאו ליהנות ניתנו, והרי שנינו בפי"ב מצות חליצה, וכמו שהוכיח העויו"ט סי' קע"ו, וכן אמרו מצות יבום קודמת למצות חליצה, והוכיח מזה הגרשש"ק סי' מ' שיש מצוה בחליצה, ובסופ"ק דבכורות דקתני מצות יבום קודמת למצות חליצה, תנן נמי בהדה מצות פדי' קודמת למצות עריפה, ודעת הר"מ רפי"ב מביכורים דעריפה מצוה והשיגו הראב"ד, וכ' דמ"ש מצות עריפה אין הכוונה שיש בזה מצוה, ובנו"כ כתבו דכשם דמצות יבום קודמת למצות חליצה החליצה מצוה ה"ה בעריפה עי"ש, וכן הוכיח הגרשש"ק מהא דאיכא למ"ד לעיל דף כ' דאין עדל"ת דאפשר בחליצה ולא אמרי' דלאו מצוה, עוד הוכיח העויו"ט ממש"כ תוס' לק' קד. ד"ה סנדל (הנמשך מע"ב) בטעמא שאין לחלוץ בסנדל של ע"ז דמאיס למצוה, ולכאו' יש להוכיח עוד מהא דנמנה במצוה בפ"ע במנין המצוות, אכן דעת הר"מ למנות הדינים וא"כ י"ל דנמנה מדין הדינים, אכן ברמזים שבראש הל' יבום נראה דהוא מצוה, וכן ל' החינוך במ"ע תקצ"ט, ובמנ"ח שם כתב דבעינן כוונה למצוה.

ובחשק שלמה לעיל כו. כתב דכשחפיצה לינשא יש מצוה וכשאינה חפיצה לינשא אין מצוה, ויעוין בחי' הגרשש"ק בס' מ' שכתב שמצות החליצה כהשבת אבידה ואם אינה חפיצה אין מצוה, **ובחכ"צ** סי' א' כתב בתו"ד אבל במ"ע התלוי בידי אדם כגון חליצה שאם היא רוצה להתעגן, וגם הוא אינו הקפיד אנן לא איכפת לן במ"ע כזו עכ"ד, והוכיח כן מד' רש"י סנהדרין יח. דמלך אין חולצין לאשתו ופירש"י משום דאסורה לינשא, הרי דאין מצוה חיובית בחליצה, וערש"ש ואור גדול במשניות שם ובעויו"ט סי' קע"ו, אכן שם הוא באופן שלא מוטל עליו חובת יבום אלא רק חליצה והתם אין החליצה להתירה לשוק דבלא"ה אסורה ובזה ליכא מצוה, אבל בדאיכא חובת יבום י"ל דיחלוץ כדי שלא לבטל מצות יבום, ומצות יבום אינה מצוה לזכות האשה אלא מצוה עצמית כפשטי' דקרא, וכן הוכיח הרש"ש לק' בסמוך מהא דעדל"ת ביבום, והרי אמרו בכתובות מ. דכל דתליא ברצונה אין עדל"ת ותליא בפירושים שם, וצ"ע בד' החכ"צ [וכן הובא להלן מהחת"ס] דמתיר שלא לייבם ושלא לחלוץ והרי חייב ביבום, והעירוני דיל"ד אף ברש"י בסנהדרין הא לכאו' מה"ת יש מצות יבום אלא דא"א לייבם והוא אנוס, וזה תליא אם מוטל על האדם להפקיע עצמו מהאונס, והעירוני בזה מהרע"א בג' המג"א או"ח סי' קכ"ח ס"ק ד' עי"ש, עוד העירוני מל' החינוך דבמ"ע תקצ"ח במצות יבום כ' ועובר ע"ז ולא יבם יבמתו וכו' ביטל עשה זה, ובסוף מ"ע תקצ"ט במצות חליצה כ' ועובר ע"ז ולא רצה לייבם יבמתו ולא לחלוץ ברוע לבבו ביטל עשה זה עכ"ד, הרי שהוסיף ברוע לבו, ושמעתי לבאר דכעי"ז אשכחן במ"ע מ"ו בשאר כסות ועונה שכ' החינוך ומקורו מהר"מ שאם מונע להכאיבה עובר, דכל שהמצוה לחבירו עובר כשכוונתו להפסיד לחבירו וצ"ע.- עוד ראיתי להעיר בד' החינוך שיש כאן דבר חידוש דאע"ג דהתורה נתנה רשות בידו לייבם או לחלוץ, מ"מ כשאינו מייבם ואינו חולץ הרי הוא מבטל ב' מ"ע ודוק.

עוד מקשים בהא דמקשי בפ"ק דקידושין דיבמה תצא בגט מק"ו דא"א, והא תיבעי חליצה משום המצוה, ומתבאר כהנ"ל דהמצוה להתירה לשוק, וכן מתבאר שם דהחליצה הוא מעשה המתיר ואינו רק קיום מצוה [או הפקעה ממצות יבום] וממילא פקעה זיקה מהא דבעי למילף שא"א תצא בחליצה, והתם בעינן למעשה המתיר, ויעויין בחת"ס אהע"ז ח"ב סי' פ"ה שהאריך בכמה ראיות שאין מצוה כשאינה חפיצה, וערש"ש בגמ' לק' בסמוך ד"ה רצה, ובקידושין יד. ס"ד דהחליצה אינה מתרת לשוק ועי"ש ברש"י ד"ה מנלן, ולס"ד זו בודאי היתה מצוה בפ"ע, ויל"ע אי למסקנא הדר בי', ועמד בזה העויו"ט שם, וע"ע בעויו"ט שהוכיח מסו"פ ב"ש בנטולה אני מן היהודים שאף כשאין עומדת לינשא יש מצוה בחליצה, דאל"כ מ"ט כופין אותו לחלוץ, ובחי' הגרשש"ק סי' מ' הוכיח מדין נודרת שאין כפי' לחליצה עי"ש, וע"ע באו"ג פ"ב סנהדרין מ"ב מש"כ דאיכא תרי גווני בחליצה ונפ"מ לענין מצוה, וכן מתבאר בתו"י בדף ג. סוד"ה עיש"ה, ובקו"ש כתובות (אות ריד) הוכיח מתוס' בכתובות סד. ד"ה תבע שאין כופין על המצוה ומוכח שאין מצוה בחליצה, (עמש"כ לעיל ע"א דמדין כפי' על המצוה אפשר שיחלוץ לאח"ז, ומוכח כן דאל"כ נכפנו משום מצות יבום) והק' מד' תוס' בשילהי נדה סו: שכתבו שכל דבר שאין בו מצוה לא שייך בו דין לכתחילה, ובחליצה יש דין לכתחילה אלמא דיש בה מצוה, ובב"ש סי' קס"ה ס"ק ט' כ' בשם הזוהר שיש מעלה בחליצה, ועחזו"א סי' קכ"ב ס"ק ה' [ויעוי"ש שביאר דמה"ט אין כופין על החליצה רק משום עיגונא ולא משום מצוה, וזה שלא כד' הב"י סי' קס"ה ד"ה מצאתי שכופין משום המצוה], ובשו"ע סוף סדר חליצה איתא דצריך לברך על החליצה, ואין זה ראי' שזה מצוה, די"ל דכיון דהוא מתיר לינשא ע"כ יש ברכה, ועי' תמים דעים סי' קע"ט שהק' מ"ט אין ברכה בחליצה ויבום עי"ש.

נמצינו למדים דבכל יבמה חייב בחליצה כדי לפטור עצמו מן היבום ומדינא כופין על כך וכדאיתא בגמ', אכן אפשר דהוא משום עיגונא וכמש"כ הראשונים, [די"ל דאל"כ יכול להמתין לאחר זמן] והחליצה יש בה ג"כ מצוה ומראיות הנ"ל, ובאופן שאינה יכולה לינשא בזה ליכא מצוה בחליצה מצד עצמה וכמבואר ברש"י בסנהדרין דיסוד המצוה להתירה לשוק, ובאופן שאינה חפיצה לינשא בזה כ' דליכא מצוה, ומצות יבום אינה מצוה לזכות האשה אלא מצוה עצמית כפשטי' דקרא.

**בגמ'** כיון דמצוה עלי' דידי' רמיא לדידי' כייפינן אע"ג דבחליצה אין כופין את הגדול מ"מ כיון דחייב ביבום אלא שאינו מיבם ע"כ כייפינן לי'.

הר"מ (שם) כ' דמצוה על הגדול לייבם או לחלוץ, וכ"ה בטור סי' קס"א, ובב"י הביא מר"י בשם הרמ"ה דפסקינן לחומרא דבגדול ומ"מ אין כופין אותו כשיש קטן שרוצה לחלוץ, ובשו"ע סעי' ד' כ' מצוה לייבם ובהגה הוסיף לחלוץ.

**בגמ'** אמר רב אין כופין רש"י מפרש דקאי למשנה אחרונה דמצוה חליצה קודמת [וכמש"כ תוס' בכתובות סד. ד"ה ודיני] מ"מ רשאין לייבם, ואין כופין היינו שאין כופין על חליצה, ומ"מ כ' רש"י דיש מקומות שכופין, [ובפשוטו זה אף למשנה ראשונה דהא רש"י למד ממה שאמרו במוכה שחין, והתם קראי קא דרשינן] והתוס' בכתובות (שם) כ' בשם ר"י כדרכו של רש"י שאין כופין היינו לחלוץ וכמשנה אחרונה, אלא דנחלקו על רש"י דבכל גווני אין כופין, ודעת ר"ת דאתיא כמשנה ראשונה ואין כופין היינו אין כופין על היבום, וצ"ב לד' ר"ת מאי קמ"ל רב הא מקרא מלא הוא אם לא יחפוץ ועמד בזה הקר"א, ועי' נהור שרגא משכ"ב, ובאו"ז סי' תרל"ח כתב דס"ד דכופין לייבם כיון שנאמר להקים לאחיו שם, ועדיין צ"ב. ובדעת הר"מ כ' הגהמ"י פ"ב מיבו"ח אות א' והגר"א סי' קפ"א ס"ק ה' דס"ל כר"ת.

**בגמ'** אי אתו לקמי' דרב וכו' לפירש"י דאתיא כמשנה אחרונה ק' מ"ט לא אמר להם דמצוה בחליצה ותמה בזה החזו"א סי' קכ"ב ס"ק ג', והביא **למרדכי** (לא) שהביא לר"ת שעמד בזה.

**ברש"י** ד"ה אמר ואי ניחא לתרוייהו וכו' **הריטב"א** תמה ע"ד רש"י מדוע כתב אי ניחא לתרוייהו הא אף כשאינה חפיצה ביבום כל שאינה נותנת אמתלא לדבריה אין כופין ועי"ש מה שפי' בכוונת רש"י, וע"ע בפנ"י בכתובות מש"כ בשיטת רש"י ישוב נכון שהוא כפתור ופרח, ועי' בד' הרב המגיה לריטב"א שהביא כמה תי' על רש"י, ועי"ש מתשו' ב"י דיני יבום ס"ד.

**בתוד"ה** אמר וממוכה שחין וכו' מאותן שכופין להוציא החכ"צ ס"א תי' דכל מה שכופין להוציא הוא לישב עמו כל ימי', אבל לקיים המצוה ולהוציאה מיד שפיר הי' יכול וע"כ הוכיח רש"י דאין כופין, והוכיח כן מדבעינן קרא שאין חוסמין ותיפו"ל שכופין להוציא, וע"כ דס"ד שייבם ומיד יגרש, ובחזו"א סי' קכ"ב ס"ק ג' כתב דבמוכה שחין מאחר שאין כופין להתייבם מדוע כופין לחלוץ הרי כבר אינה חסומה לפניו, וע"כ דמשום עיגונא דידה כופין, וא"כ אף באינו הגון לה הא מיעגנא עי"ש, נקט החזו"א דהכפי' לחליצה הוא משום עיגון, ועמש"כ לעיל. – הרשב"א והריטב"א הק' עוד ע"ד רש"י דבמוכה שחין אין ראי' דכופין על החליצה אלא אמרי' דאין כופין ליבום. – ומד' תוס' נראה דבמוכח שחין כופין לחליצה, ובריטב"א הביא י"א דהכתוב תלאו בדעתו ואין כופין.

**בא"ד** דאל"כ למה היו טורחין עמהר"ם מש"כ בד' תוס', וברמ"א סי' קס"ה סעי' א' כתב מיהו אם אפשר להטעותו ולומר לו שיקח ממון הרבה על החליצה מטעין ליה כדי שלא נצטרך לכוף, וכ' הגר"א בס"ק י"ז כמ"ש רש"י כנ"ל ובזה מתורץ מה שהקשו תוס' על רש"י וכו' עי"ש, ובחזו"א סי' קכ"ב סוס"ק ג' הק' ע"ד תוס', ושוב הביא להגר"א, ובס"ק י' הק' ע"ד רש"י דכיון דכופין לחלוץ איך אמרי' התם דאם אמרה לו חלוץ שתטול מאתים זוז חייבת בשכרו, הא מאחר שחייב לחלוץ, ה"ז כנגזל שאמר לגזלן השב לי גזילתי ואני אתן לך מאתים זוז דפטור.

**בא"ד** ועוד דקאמר התם ריו"ח וכו' ק' דהתם י"ל בלא אמתלא ועי' מהרש"ל וחזו"א שם ס"ק ג', ועמש"כ בד' רש"י האם בעינן אמתלא.

**בא"ד** ועוד מדקאמר בדידך עחזו"א (שם) שכתב לבאר דקו' תוס' כהמרדכי הנ"ל דמ"ט רב לא אמר להם דמצות חליצה קודמת, והעירוני דלד' תוס' ג"כ יקשה מ"ט לא אמר שמצות יבום קודמת. – ולד' תוס' עולה שאין כופין על החליצה, וק' דהן אמת דאין לה זכות לכפותו דמעגן לה מאחר שרוצה לייבם, מ"מ מדוע אין כאן כפי' מדין כופין על המצוות, ואין לומר דהכפי' על חליצה הוא רק משום דמעגן לה וכמשנ"ת לעיל, דמ"מ הוא מה"ת מחוייב ביבום וכדי ליפטור עצמו מן היבום חייב לחלוץ וכמשנ"ת בגמ' דע"כ כופין על חליצת גדול, ושמא י"ל דכיון דהוא רוצה ליבם א"כ שמא ייבם אח"כ וא"א לכפותו.

**בא"ד** ור"ת גריס וכו' וקאמר דאין כופין לייבם עמש"כ בגמ' בד' ר"ת.

# בא"ד כופין לחלוץ עמהרש"א ובהגר"א, והעירוני דאכתי לא נתישבה הקו' מתבע לייבם, השתא לחלוץ כופין במילי ואין נזקקין לייבם מבעיא, ועי' מהדו"ב למהרש"א, ומבואר בדבריו דנקט דד' רש"י רק למשנה אחרונה שאינו מתכוין למצוה.

# נאמנות ע"א ביבמה לשוק

**בגמ'** אשתמודעינהו פליגי בה ר"א ורבינא ח"א בעדים מבואר בסוגיין דעדות על יבמה לשוק צריך ב' עדים, ועד כאן לא פליגי אלא אי אשתמודעינהו בעינן שנים או"ד דהוא גילוי מלתא דעלמא, [ויש ליישב בדוחק דהכא מתירים לו גם לייבם ובזה הוא דבר שבערוה, אכן להלן יתבאר דיש להתיר לייבם ע"פ גמ' קידושין סג:] וכן מוכח בגמ' לק' צג: דשו"ט בדין ע"א ביבמה לומר מת היבם ומדמי לעד מיתה מבואר דמדינא בעינן שנים, וכן שנינו לק' קיח: שאין האשה נאמנת לומר מת יבמי שתנשא אחותה, והדבר צ"ת וכפי שתמה **הנובי"ק** אהע"ז סי' נ"ד (ד"ה והנה לפי) וז"ל והנה זה פשוט דיבמה לשוק לא מקרי דבר שבערוה שהרי אינה לא במיתה ולא בכרת רק מחייבי לאוין, ותמה על המרדכי פ' מצות חליצה (סוף רמז נח) וז"ל וגם היתר יבמה לשוק היא ערוה כשמואל ורב דאמרי תרוייהו פ' האשה רבה בעניותינו צריכה גט והולד ספק ממזר ואין דבר שבערוה פחות משנים עכ"ד, והיינו דמשום דלא תפסי קידושין ע"כ הוא דבר שבערוה, ויעוי"ש בנוב"י שתמה על המרדכי ועי"ש, וע"ד הקו' מהא דלק' צג: ומהמשנה דמוכח דבעינן ב' עדים, הנה **הרע"א** בתשו' קכ"ד (ד"ה באמת) עמד בראי' זו, והשיבו הנתה"מ דלהסוברים דע"א אינו נאמן כנגד אתחזק ליתא לראי' זו, ועפ"ז יל"ד בסוגיין דג"כ חשיב כנגד אתחזק ועי' להלן, ובתשו' קכ"ה הביא הרע"א לנמו"י לק' פ' מצות חליצה (לד. מדפי הרי"ף במשנה) והריטב"א שם קד: שכתבו בהא דחלץ בינו לבינה דמיירי שראו עדים דאל"כ אין דשב"ע פחות משנים, ובמנ"ח מ"ע תקצ"ט [ד] כתב דהמשנה התם כרע"ק דהו"ל כערוה ועי"ש עוד, וע"ע רע"א גיטין כח. (ד"ה והלענ"ד) שהוכיח מב"מ כ: דחליצה הוא כדשב"ע, והאריכו בענין זה באחרונים עי' חמד"ש אהע"ז סי' ט"ו י"ח י"ט, נתה"מ סי' ל"ו ס"ק י' אתוו"ד כלל ח' עמודי אור סי' צ"ו אות י"ב בה"ל ח"ג סי' י"ג חזו"א סי' כ' ס"ק י"א סי' קי"ד ס"ק ו' קוה"ע סי' ל"ה אות ה' אחיעזר ח"א סי' ל"ו אות א' וח"ג סי' כ"ט קה"י סי' ל"ג, ועמש"כ לעיל לו: בתוד"ה הא.- ובס' המכריע ערך כ"ו כתב דע"א אינו נאמן בבכור ולא דמי לאשתמודעינהו דמהני באיסור ולא בממון.

והנה הי' מקו' לדון בשמעתין שאינו נאמן משום שהוא נגד חזקה דעי"ז היבם מתירה לשוק, אכן י"ל דעצם העדות אינה נגד חזקה ומה שבתוצאה מזה יהא נגד חזקה לא חשיב נגד חזקה, והנה כ' התורת גיטין גיטין ב: בתוד"ה הוי דלהעיד על גט שהוא כשר לא חשיב עדות בדבר שבערוה ולא כנגד אתחזק, וכ' דהא דלא חשיב דשב"ע מוכח ברי"ף בסוגיין דלהעיד על סימני גדלות לא חשיב דשב"ע, [ועי' חי' ר' שלמה ח"ב סי' ע'] וכן לא חשיב נגד אתחזק וכ' וז"ל דהא ודאי אם יעיד א' שבמקוה זו יש בה מ' סאה ואח"כ יטבול בו הטמא בודאי יהי' טהור אף שמוציאין ע"י ע"א הטמא מחזקת טומאה מ"מ כיון דבשעת הגדה על המקוה לא הוציאו עדיין שום דבר מחזקתו עכ"ד, והגאון רבי אברהם גניחובסקי שליט"א אמר דהוא נגד דין המפורש ביו"ד סי' ר"א סעי' ד' בהגה דנאמן רק מדין בידו עי"ש, וע"ע ברע"א יו"ד סו"ס ט"ו (ד"ה אולם) שכתב דע"א אינו נאמן על בהמה שאינה נפל כיון דעי"ז דנים דשחיטתו כשירה ומוציא מחזקת אינו זבוח והוכיח כן מההיא בגיטין, וא"כ שפיר י"ל בסוגיין דבעינן שנים מדין נגד חזקה. ומ"מ אכתי צ"ב דבשמעתין אמרינן דע"א נאמן דהוא גילוי מילתא בעלמא ומדוע בגט אינו נאמן, ולד' הר"מ דהוא מדין מילתא דעבידא לאיגלויי י"ל דגט אין זה עבידא לאיגלויי, ועי' בחי' הגרשש"ק גיטין סי' א' מש"כ לבאר בזה.

**החכמת שלמה** בג' השו"ע סי' קס"ט סעי' ח' הק' קו' עצומה מהא דאיתא בקידושין סג: קדשתי את בתי ואיני יודע למי קדשתיה נאמן ליתן גט, וא"כ ה"נ מדוע היבם לא יהא נאמן על חליצה לומר שהוא אחיו, וכ' דבשלמא ליבום י"ל דכשם דהתם אינו נאמן לכנוס ה"ה הכא אינו נאמן אבל ליתן גט מדוע לא יהא נאמן, ובאמת הדברים מבוארים בתו"י לק' קו. ובנמו"י ובראשונים שם שהקשו דכשאין מכירין אותו יהא נאמן וכהגמ' מקידושין ועי"ש בתירוצם, ויל"ד עפ"ז בסוגיין, ועי"ש בתו"י דכ' דמיירי שם שהיבם אינו יודע, וכן הביא המאירי בב"ב קלח: בשם תשובת הגאונים.

ובטעם הנאמנות דסוגיין עי' **ברי"ף, ובריב"ש** סי' קפ"ב (הובא בב"י סי' קנ"ז) כ' וז"ל ואני אומר שלפי לשון הריא"ף ז"ל נראה שאין אשה וקרוב נאמנין לומר זה אחיו של פלוני כשמעידין כן בממון או באיסור בשעת מעשה ומשנה שלימה שנינו בפ' יש נוחלין האומר זה אחי אינו נאמן ונוטל עמו בחלקו, אלא שאם אמרו כן קודם מעשה שאין מעידין לא על ממון ולא על איסור הוחזק על פיהם את"ד, ובב"י כ' שמד' הפוסקים נראה שאין חילוק, ועי' בתוס' חד מקמאי.

ובטעמא דהריב"ש דנאמנים רק בשעת מעשה פי' בתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סי' ז' וסי' נ"ה והפ"ת סי' קמ"ב סוס"ק ז' עפ"ד הר"מ פט"ז מסנהדרין דע"א שמעיד על איסור ובא אחר אכלו לוקין ע"ז דהאיסור עצמו בע"א יוחזק, ובחזו"א סי' ק"א ס"ק ד' תמה דלא דמי דהתם הע"א נאמן על האיסור וממילא אמרי' דיוחזק וכשאחר אכלו לוקה, אבל הכא הרי כל הנפ"מ בעדותו הוא לענין החליצה וא"כ מה טעם יש לחלק אימת מעיד, ובחזו"א הוכיח כן מהא דהא הוא עצמו אינו נאמן ואם עדות איסורים הוא הא אין פסול בע"ד, ומכח זה הכריח שאין הנאמנות בשמעתין אלא מטעם אחר וכמו שהובא להלן מהר"מ, וע"ע בהוד צבי סי' כ"ד אות ה', והנה הריב"ש הוכיח כן מהא דהאומר זה אחי אינו נאמן לענין ממון אלמא דכל שבשעת מעשה בא להעיד אינו נאמן, והתורת גיטין סי' ק"כ ס"ק י"ב כתב דכל הנאמנות בשמעתין הוא משום דמה"ת היבם עצמו נאמן וכדאמרי' בקידושין סג:, ומדרבנן הוא דבעינן לנאמנות ולזה מהני גילוי מילתא בעלמא, וא"כ י"ל דנאמן אף בשעת מעשה, ונתכוין לזה **הקו"ש** ב"ב (אות תרכ במוסגר) ומתבאר שם דלפ"ז הוא רק בידוע שהי' אח ואומר זהו האח, אבל כשבא לחדש שהוא אח לא יהי' נאמן, ונפ"מ כשיש אח ובא לומר שגם הוא אח [דאל"כ ממ"נ חולצת] לא יהא נאמן, וע"ע במרדכי פ' מצות חליצה דשמעתין מיירי שהוחזק שזה אחיו ע"פ הרוב והקרוב בא לומר שהוא אחיו, וא"כ לק"מ מהגמ' בב"ב, ובבית מאיר סי' קנ"ז סעי' ב' הוכיח דשמעתין הוא אף בשעת מעשה דהא למ"ד בעדים הוא אף בשעת מעשה א"כ ה"ה למ"ד בקרוב ואשה.

כתב **הר"מ** פ"ד מיבו"ח הלכה ל"א ואפילו אשה או עבד או קטן שהוא מכיר ונבון נאמנין לומר זה הוא פלוני אחי פלוני וזו היא יבמתו וחולצין על פיהן משא"כ בשאר עדיות של תורה בין לעדות ממון בין לעדות איסור, שזה דבר העשוי להגלות הוא ואפשר לידע אמתת הדבר שלא מפיהן כענין שביארנו בסוף הל' גירושין, וז"ל בסוף הל' גירושין אל יקשה בעיניך שהתירו חכמים הערוה החמורה בעדות אשה וכו' שלא הקפידה תורה על העדות שני עדים ושאר משפטי העדות אלא בדבר שאין אתה יכול לעמוד על בריו וכו' אבל דבר שאפשר לעמוד על בריו שלא מפי העד הזה ואין העד יכול להשמט אם אין הדבר אמת כגון זה שהעיד שמת פלוני, לא הקפידה תורה עליו, שדבר רחוק הוא שיעיד בו העד בשקר עכ"ד, בר"מ מבואר דטעם הנאמנות הוא מדין מילתא דעבידא לאיגלויי לא משקרי בי' אינשי, וכ' החזו"א סי' קי"ד ס"ק ו' דלפ"ז הוא דוקא כשמכירים אותו בעיר שזהו היבם, וע"כ כשבאו עדים נאמנים, ודקדק כן מהמרדכי פ' מצות חליצה (רמז נח) עי"ש, ולפ"ז ניחא ההיא דב"ב דהאומר זה אחי אינו נאמן דהתם לא עבידא לאיגלויי, ומה"ט א"ש הא דלענין השנים בעינן שני עדים וכדאיתא בשו"ע סי' קס"ח סעי' י"א וכ' הגר"א ס"ק ל"ד דכאן כולהו מודו דבעינן עדים, והיינו דאינו עבידא לאיגלויי, ובר"מ הוסיף גם נאמנות על היבמה, וצ"ב למאי נפ"מ הא ממ"נ היא חולצת, וי"ל דנפ"מ כשיש צרה אחרת, [ועי' ב"ש סד"ח ס"ק ל"ז שהביא פלוגתא בזה ועי"ש בהגר"א] וא"כ מתבאר דאף באופן דבעינן לנאמנות מה"ת דלא דמי להגמ' בקידושין הנ"ל דכשהעדות על האשה לא מהני שם וכדמוכח במשנה שם סד: עי"ש בתורע"א, ואעפ"כ כ' הר"מ דנאמן, וכן מבואר מד' הר"מ דמדמי להל' גירושין והתם בעינן לנאמנות מה"ת, וכן מבואר דנאמנים אף בשעת מעשה.

**הרע"א** בתשו' צ"ב עמד ע"ד הר"מ שהוסיף דקטן נאמן, ובגמ' לא נזכר אלא קרוב ואשה דנאמנים באיסורים, והר"מ דימה לע"א במיתה והתם קטן אינו נאמן, וברע"א שם האריך האם עד מפי עד ג"כ נאמן עי"ש, ובפ"ת סי' קנ"ז ס"ק ב' כתב דלכאו' יש ללמוד מד' הרי"ף דנאמן עי"ש, ועי' בהג' חו"י, וצ"ב בנידון הרע"א דמאחר שאין זה מדין עדות מדוע לא יהא נאמן, אכן מבואר ברע"א שם שדן לטעמא דמילתא דעבידא לגלויי לא משקרי וזה לא שייך בעמפ"ע, וא"כ אפשר דכ"ד הם לדעת הר"מ ולא לרי"ף, והדברים מפורשים בחי' ר' אברהם מן ההר דדין עמפ"ע תליא בר"מ וברי"ף עי"ש, וברשב"ש סי' קנ"ח כ' דנ"ל דה"ה דעמפ"ע כשר, וע"ע ב"ש סי' קנ"ז ס"ק ב' שדן אם עכו"ם נאמן. – ע"ע ברע"א שם שהק' למ"ד דבעי שני עדים ומ"ש מעדות אשה דע"א נאמן לפ"מ דדימה הר"מ זל"ז.

נמצא שני דרכים בטעם הדין דגילוי מילתא דעת הרי"ף דכל שאין העדות על עצם הממון או הערוה אין בזה דין דבר שבערוה וממילא כל אדם נאמן, ולפ"ז הוא נאמנות רק כדין איסורין, ובהנך שבאיסורין אינם נאמנים ה"ה כאן, והא דמועיל אח"כ לענין הערוה הוא מדין יוחזק, ולדרך זו י"ל דרק קודם המעשה נאמן וכהריב"ש, א"נ דאף בשעת המעשה נאמנים דמ"מ אין העדות על חפצא דערוה, ודעת הר"מ דהוא מדין מילתא דעבידא לאיגלויי, ובזכר יצחק סי' כ"א כ' דהר"מ ג"כ מודה להרי"ף דאין זה דשב"ע ומה"ט שליח הגט נאמן דלא חשיב נאמנות בדשב"ע, אלא דכ"ז בעד כשר אבל באשה לא נאמר הדין דהאיסור עצמו בע"א יוחזק, ובזה בעינן לדין מילתא דעבידא לאיגלויי, [ויעוי"ש שנקט דקטן שכ' הר"מ נאמן באיסורין ודלא כהרע"א הנ"ל], ויעויין תשו' ארוכה בתשב"ץ ח"א סי' פ"ג בענין מילתא דעבידא לאיגלויי, ונקט דפליגי הר"מ והרי"ף עי"ש, ומד' **הגר"א** בסדר חליצה ס"ק נ' מתבאר דהשוה ד' הר"מ והרי"ף כחדא, וכ"נ מדבריו סי' קס"ט ס"ק כ"ה, וכ' דאין זה עדות כלל, ועי' באב"ע פי"ד מגו"א הי"ב (ד"ה ואולם) שכתב דיסוד הנאמנות הוא משום דזה מילתא שא"צ עדות, ומ"מ הא דלא חיישינן שמא מאיזה טעם משקר ע"ז אמרו דעבידא לאיגלויי לא משקרי, וע"ע ברשב"ש סי' תקי"ג שלמד מסוגיין דגילוי מילתא היינו שכל שיש כאן הוכחה אלא שאינה מספקת מהני אשתמודעינהו ע"י קרוב וכיו"ב עי"ש כמה גווני, ונתבאר עוד די"ל בסוגיין דהוא דין דרבנן ומה"ת היבם עצמו נאמן. – ועי' בתוס' בגיטין פ. ד"ה ושם שדנו האם בכתיבת גט יש לסמוך על אשתמודעינהו, וכ' דשאני הכא דעביד לאיגלויי ועוד דהכא התירו משום עיגונא, ועי' ברע"א תשו' קי"ז מד' הב"מ מש"כ בד' התוס'. – ע"ע ברא"ש פ"י דב"ב סי' י"ז ובנמו"י שם (עז: מדפי הרי"ף) ובמ"מ פכ"ד ממלוה ה"ד בשם הרשב"א בתשו' תרכ"ז ובשו"ע חו"מ סי' מ"ט סעי' ב' דבשטרות ג"כ סומכים על אשתמודעינהו דהוא מילתא דעבידא לאגלויי ומקורם מסוגיין, ועי"ש ברע"א בג' השו"ע דנאמנים גם בשעת מעשה. – ויעויין ברע"א בסוף תשו' צ"ב שהק' למאי צריך לפסוק הלכתא גלויי מילתא הא בלא"ה בפלוגתא דר"א ורבינא הלכה כד' המיקל, וראיתי ליישב דמאחר דנפ"מ גם לענין ממון הא הוי קולא לזה וחומרא לזה, ועי' ב"מ צה. תוד"ה איתמר.

# פלוגתא דאבא שאול ורבנן

**בגמ'** אבא שאול אומר הכונס את יבמתו לשם נוי וכו' כאילו פוגע בערוה וקרוב אני בעיני להיות הולד ממזר נחלקו הראשונים אי דינא דאב"ש הוא דין תורה דהנה שנינו בר"פ הבע"י הבא על יבמתו בין בשוגג בין במזיד וכו' קנה ופירש"י מזיד לשם זנות ולא לשום מצוה וכ' **הנמו"י והריטב"א** דאתיא מתני' אף כאב"ש, דדין המשנה הוא בדיעבד דאף לרבנן לכתחילה אסור, ולענין דיעבד מודה אב"ש, דכ"ד אב"ש הוא מדרבנן, ובחי' הגרשש"ק סי' ל"ח כ' דכן משמע בתוד"ה אמר [וכוונתו] דדנו אי הלכתא כאב"ש והוכיחו דמתני' ריש מכילתין כאב"ש, ואי נימא דהמשנה דריש הבע"י לא אתיא כאב"ש הו"ל לאקשויי מינה.

ודעת **הרמב"ן** בסוגיין דלאב"ש באמת לא קנה, וכ' הרמב"ן דאיך אפשר שיהא זה כפוגע בערוה והולד ממזר ורחמנא רבייה לקני', אכן בב"ש סי' קס"ו ס"ק ה' כתב לחדש דאף אי לאב"ש הוא איסור תורה מ"מ קנאה, וק' כיון דיש כאן אשת אח כיצד קנאה, וביארו במשנת ר"א ובשי' הגרש"ר (אות תעד) דהדין דלא תפסי קידושין הוא דין בערוה ומאחר דמותרת ליבום אין כאן ערוה, ודעת הרמב"ן דמאחר שעובר באשת אח א"כ אין זו ביאת יבום ולא קנאה, וע"ע חי' הגרשש"ק סי' ל"ז משכ"ב, ובאמר"מ סי' ה' ס"ק ב' נתקשה בד' הב"ש, והביא עוד להק' בשם הגאון ר' אברהם אולמאן דהרי אין אשה מתעברת בהעראה אלא בגמר ביאה, וא"כ בהעראה הרי נעשית כאשתו דהרי לד' הב"ש מודה אב"ש דקנאה ושוב לא שייך איסור בכוונה לשם נוי בגמר ביאה ואין הולד ממזר, ועי' משנת ר"א ושי' הגרש"ר (שם) מש"כ בישוב קו' זו, ועוד ראיתי להעיר בד' הב"ש דאי נימא דקנאה לא יתכן דהולד ממזר וכמבואר בתוס' בקידושין סח. ד"ה הכל דאף בערוה כל שבפועל תפסי קידושין אין הולד ממזר עי"ש, ושמא אין כוונת הב"ש דהולד ממזר מה"ת וא"ש כל הנ"ל וצ"ע.

ויש בזה כמה פליאות א. דא"כ קטן הבא על יבמתו דלא מיקיימא מצוה ליתסר מדין אשת אח, (עמש"כ בע"א ברש"י ד"ה ביאת פלוגתא דקמאי בזה, ודעת הרמב"ן בדף צו: כשיטת רש"י דקונה מה"ת) ב. במעוברת שכ' תוס' בדף לה: ד"ה תגלי דפטור מאשת אח אע"פ שלא מיקיימא מצות יבום וכ"ה ברמב"ן שם ותיקשי דלא אתיא כאב"ש, וק' דהרמב"ן שם הוכיח מכמה אמוראי דלא ס"ל כאב"ש והי' יכול להוכיח גם מהנ"ל ג. תמה **החזו"א** סי' קכ"ט סוס"ק י"ג דריו"ח סבר בפ"ק דצרת יבמה וחלוצה אין בה אשת אח, וריו"ח סבר כאב"ש והרי אין כאן מצוה, **ובקר"א** הוסיף להקשות דלעיל מקשינן אדריו"ח מדתניא דאין קידושין תופסין בצרה, ולוקי כאב"ש דהיא אשת אח, ד. עוד צריך לבאר דנמצא דפליגי רבנן ואב"ש בתרתי א. דלרבנן מצות יבום היא אע"פ שלא נתכוין למצוה דהא לא דרשי יבמה יבא עליה למצוה ולאב"ש בעינן כוונה למצוה ב. פליגי בהיתר אשת אח דלאב"ש לא הותר אלא במקום מצוה ולרבנן הותר אף שלא במקום מצוה וכנ"ל, ודעת הרשב"א לק' מא. דיבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה אין בה מצות יבום ואעפ"כ הותר אש"א, ובבית מאיר סי' קס"ה סעי' א' כתב דד' הרשב"א אתיין דלא כאב"ש, ועי"ש שהק' בסתירת ההלכה בזה, ועי' חי' הגרשש"ק סי' י"ט ומשנת ר"א סי' ז' מש"כ דרך חדשה בכ"ז ותי' כל הקושיות.

**ובקוה"ע** סי' ל"ו אות ב' כ' דפליגי אב"ש ורבנן האם אש"א היא דחוי' במקום מצות יבום או הותרה, דאב"ש סבר דהוא דחוי' ורבנן סברי דהותרה, ובהשמטות הביא כן מד' הר"מ בתשובה, וכ"ה בר"מ בפה"מ סופ"ק דבכורות, ואין בזה ישוב לתמיהות הנ"ל, [ומד' הר"מ נראה דהפלוגתא בדין תורה, ומ"מ אין הכרח דס"ל כהרמב"ן דלא קנאה, די"ל כהב"ש הנ"ל דאע"ג דאסורה מה"ת מ"מ קנאה].

עוד ביאר הקוה"ע סי' ג' אות ו' דודאי מודה אב"ש דאין איסור אש"א וכראיות הנ"ל, וד' אב"ש אינם לענין איסור אלא לענין הולד ממזר, והוא עפ"מ שהאריך שם לייסד דאיכא תרי דיני בערוה דין האיסור ודין דלא תפסי קידושין והולד ממזר, וסובר אב"ש דבלא כוונת מצוה לא קנאה והיא ערוה כיון דלא תפסי קידושין והולד ממזר, ויש עוד דרך חדשה **בירושלמי** בריש מכילתין (הובא בקוה"ע סי' מ"ג) דאב"ש סבר כרע"ק דולד ממזר מיבמה לשוק, והיינו דכיון דלא קנאה יש איסור יבמה לשוק, והוכיחו מזה דיבמה לשוק האיסור מטעם אישות המת ולא משום אישות החי, דאי משום אישות החי לא שייך שתיאסר עליו, והעירו בזה מהר"מ ברמזי המצוות שבראש הל' יבו"ח שנראה שהיבם הוא שאוסרה, ועחזו"א סי' קל"ד לדף מא. שכתב שאין כוונת הירושלמי דהוא ממזר גמור אלא בדיני שמים הוא כממזר עי"ש, וע"ע אחיעזר ח"ג סי' מ"ד בד' הירושלמי, ובזכר יצחק ח"ב סי' י"א פי' בירושלמי דהוא משום לא יבנה וכר"ע דיש ממזר מחי"ל עי"ש.- ובשי' הגרש"ר (אות תפא) האריך דעד כאן לא שו"ט הירושלמי אלא בדעת אב"ש אי סבר כרע"ק אבל לרע"ק, גופי' כל שלא קנאה ולא נתקיימה המצוה כגון קטן הבא על הגדולה עובר משום יבמה לשוק והולד ממזר, וק' דאף אי דלא כרע"ק מ"מ יהא איסור ועי"ש. עוד ילה"ע בד' הירושלמי דלכאו' בהעראה הו"ל שומ"י שזינתה ופקע זיקה ובגמר ביאה הוי אשת אח ויל"פ בזה.

ולכאו' הי' אפשר לפרש דפליגי אב"ש ורבנן האם קנאה בלא כוונת מצוה דאב"ש דריש יבמה יבא עלי' למצוה ואין כאן קיום מצוה וע"כ לא קנאה, ולרבנן לא דרשי להאי קרא ושפיר קנאה, ומודה אב"ש דהותר האשת אח, ומה שאמר אב"ש נמצא כפוגע בערוה, הוא מאחר שלא קנאה ה"ז כערוה, והוא רק מדרבנן וכדמשמע לישנא דאב"ש, ויש בזה ישוב לחלק מתמיהות הנ"ל, אמנם ברמב"ן נראה דלאב"ש היא ערוה גמורה וע"כ לא קנאה.

# כוונת מצוה ביבום

וכתב הקוה"ע לבאר הא דפליגי בדין כוונת למצוה, ומדוע לא תליא פלוגתייהו במצוות צריכות כוונה, וכ' לחדש דלאב"ש דהוא מדין עדל"ת [וכדרכו הראשונה הנ"ל דלאב"ש הוא דחויה] בעינן כוונת מצוה, וכ' דדין זה צ"ע ובדיקה, [ולדבריו בלבישת ציצית למש"כ הבית הלוי דהא דהותר לבישת ציצית בלא תכלת והרי עובר בבל תגרע הוא משום עדל"ת, א"כ בלא כוונה אף להסוברים מצוות א"צ כוונה הרי הוא עובר בל"ת] ולכאו' י"ל ע"ז דלאב"ש גלי קרא יבמה יבא עלי' למצוה דבעינן כוונה למצוה, וי"ל דמזה ילפינן דהגדר דהוא דחוי' ולא התירה התורה אלא במקום קיום המצוה, אבל בכל דוכתא י"ל דא"צ כוונה למצוה, אכן בעיקר הדברים דנקט הקוה"ע דאין כאן כוונת מצוה, **בחזו"א** סי' קכ"ט ס"ק י"ג כ' דשפיר מכוין למצוה אלא מכוין גם לשם נוי, והרי אב"ש אמר דמצות חליצה קודמת, ומדוע לא אמר שיגידו לו ב"ד שיאמר שמכוין למצוה, והרי בכוונת מצוה סגי בזה, ועוד דלפמש"כ הר"ן בפ"ג דר"ה וכ"ה בשו"ע סי' תע"ה דאכל מצה בלא כוונה יצא כיון שנהנה והוא כעין שאמרו במתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, א"כ ה"ה בביאה מיקיימא המצוה, וצ"ע שם בדין מכוין שלא לשם מצוה ואכ"מ, שו"ר בקוה"ע סי' ל"ח אות י"א שכתב דהכא בעינן כוונת קנין ולא מהני שכן נהנה, ובאמרי בינה או"ח סי' י"ד כתב שכיון שהמצוה היא התוצאה ע"כ א"צ כוונה למצוה, וכ"כ הגרשש"ק סי' ל"ז הקו"ש כתובות (אות רמט) ואמר"מ (סי' ו' אות יד) עי"ש, וכיו"ב יתבאר בעזה"י לק' מ. מד' הבה"ל לענין אכילת קדשים, והשבות יעקב אהע"ז סי' קל"ה כ' דכ"ד אב"ש במכוין רק לנוי אבל אם מכוין גם למצוה שרי דיש כאן כוונת מצוה וצ"ע.

**המצוה בקנין או בביאה**

**ובמנ"ח** מ"ע תקצ"ח [ו] כ' לחדש דהבא על יבמתו בלא כוונת מצוה לא קיים המצוה ויחזור ויבא עליה לקיים המצוה, והוא תימה וכמו שתמה האמר"מ (שם) ובחי' הגרשש"ק סי' ב' אות ה' דלאחר שקנאה ונעשית כאשתו לא שייך קיום מצוה, ועוד יל"ד דעיקר המצוה הוא הקנין והכא כבר קנאה, ועמש"כ בע"א ברש"י ד"ה ביאת כיו"ב על קטן, וכיו"ב יל"ד לשיטת הב"ש דלאב"ש קנאה ומ"מ עבר איסור תורה, וא"כ לא נתקיים מצות יבום, וא"כ יל"ד האם יכול לחזור ולבוא עלי', או"ד דמאחר שנעשית כאשתו לא יועיל מה שיחזור ויבא עלי', ובאהא"ז במכתבו להגרא"ב (נד' בסוף אהא"ז נשים ובסוף קוה"ע) כ' לחדש דאב"ש פליג על נעשית כאשתו, ופי' בזה ד' הירושלמי דר"י בן חלפתא בעל חמש בעילות ביבמה לשם מצוה ובלא הנאה ומכל ביאה נולד תנא עי"ש, והעירוני דהתוס' בשבת קיח: ד"ה אימא מבואר דהיו ה' יבמות עי"ש ביפ"ע, ועמש"כ בע"א בד' תוס' והראשונים לק' כ: האם יש מצוה בביאה לאחר שנעשית כאשתו, ובשי' הגרש"ר (אות תפ) הביא מד' הרמב"ן לעיל כט: דבמאמר לב"ש דקנאה מה"ת מ"מ מצוה לבעול לקיים מצות יבום, ומבואר דהמצוה בביאה ולא הקנין, והעירוני לפמשנ"ת בכתובות מח: דנישואין עם ביאה הוא גמר הקנין, א"כ ה"ט דברמב"ן יש מצוה בביאה אע"פ שקנאה בכסף, אבל במנ"ח שקנאה בביאה ל"ש עוד קנין, ובחי' הגרשש"ק סי' כ"ב אות ג' כתב דמבואר בסוגיא בדף כ"ט שיש תוספת קנין בביאה שלאחר מאמר, וא"כ מה"ט יש בזה קיום מצוה, ובחזו"א (סי' קלד לדף מא.) נקט בפשיטות דאם קנאה לא שייך לקיים עוד מצות יבום, ועוד צ"ע בד' המנ"ח שלא כ' דיצא מדין שכן נהנה, ועוד ילה"ע דבפשטות הסוגיא נראה דלרבנן יבמה יבא עליה מ"מ ומתקיים המצוה.

ובדברי הנמו"י והריטב"א דהוא דרבנן הק' הב"ש סי' קע"ד ס"ק ג' דהא בגמ' דריש לי' מקראי ותי' דהקרא הוא כשמכוין לשם זנות, וד' הנמו"י הם בסתמא, וכ' החזו"א סי' קכ"ט ס"ק י"ג דלא ראה ד' הנמו"י דכ' להדיא בבא לשם זנות דהוא דרבנן, ובב"ש שם הק' מדוע אמרינן דעשה דוחה ל"ת דחליצה במקום יבום לאו מצוה והא מצות חליצה קודמת ותי' דמה"ת מצות יבום קודמת, ואע"פ דיסוד דינא דאב"ש הוא מה"ת מ"מ כ"ז במכוין לזנות וכנ"ל אבל בסתמא שרי, ולא ברירא לי קושיתו דבודאי מה"ת מצות יבום קודמת אם מכוין למצוה אלא דאנן לא ידעינן כוונתו וא"כ שפיר יש עדל"ת, ובחזו"א (שם) מתחילה נקט דלאב"ש אין קיום מצוה דאין רצון התורה שיעשה יבום שלא לשם מצוה, ומוטב שלא יעשנה, אכן מכח קו' הב"ש מעדל"ת הוכיח דמקיים מצוה, וע"כ דכל שקנאה נתקיימה מצות יבום אף בלא כוונה כלל [ולכאו' הוא כיסוד הנ"ל שמצוות שתכליתם התוצאה א"צ כוונה] ומ"מ ההנהגה בעולם הוא שמצות חליצה קודמת, ולא ביאר טעמא דמילתא, ובסי' קל"ד לדף מא. נקט דאין מצות יבום מתקיימת לאב"ש, וביאר דמה"ת הוא מבטל מ"ע, ובדיני שמים ה"ז כערוה והולד ממזר עי"ש.

# נאסרה אליבא דאבא שאול

הקשה **הנובי"ק** אהע"ז סי' נ"ד (ד"ה וגם) לאב"ש דיבום בלא כוונת מצוה הוא כפוגע בערוה א"כ קטן ייאסר לייבם, כיון שאין לו כוונה לשם מצוה [ולכאו' הו"מ לאקשויי עוד משום דהוא לאו בר מיעבד מצוה, שאין כאן מצות יבום וכמשנ"ת בע"א ברש"י ד"ה ביאת דבקטן אין מצוה וכ' דבשלמא פחות מבן ט' לא תיקשי דליכא איסור אשת אח, ואין כאן נאסרה, אבל בן ט' תיקשי דהרי נאסרה עליו אי משום איסורא דידה דהיא גדולה, אי משום איסורא דידי' ומדין ספי', וא"כ תיקשי קו' הש"ס לק' קיא: דלמ"ל קרא לאסור אשת אחיו שלא הי' בעולמו תיפו"ל דנאסרה עליו [ויל"ע דלפ"מ שנקט דפחות מבן ט' אין נאסרה א"כ הו"ל הותרה ונאסרה ותליא בפלוגתא דלק' מא. ויל"פ בזה] ומה הוכיח הנוב"י דכ"ד אב"ש רק במכוין לנוי, אבל ביבום בלא מצוה שרי, ועי"ש עוד שכ' דמטעם זה חרש מייבם לאב"ש אע"פ שאין לו כוונת מצוה מ"מ אינו מכוין לשם נוי, והובא בפ"ת סי' קס"ה ס"ק ב', ובחזו"א סי' קכ"ט סוס"ק י"ג תמה דכיון דאינו מכוין למצוה א"כ בהכרח כוונתו לביאה, וכן הק' בחי' הגרשש"ק סי' ל"ז, ועוד צ"ב לפמשנ"ת דטעמא דאב"ש דלא הותר אש"א אלא במקום מצוה מה טעם יש לחלק בזה, ובחזו"א כ' די"ל דדוקא במקום שאפשר לקיים המצוה ולקנותה מיתסר לאב"ש, אבל כשא"א התירה תורה, והוא דלא כמשנ"ת דלאב"ש לא הותר אש"א אלא במקום מצוה, ועי' **קו"ש** כתובות (אות רנא) משכ"ב. – וקושיית הנוב"י ביסודה היא אף להנמו"י והריטב"א דאע"פ שהוא רק מדרבנן מ"מ הא איסור דרבנן ג"כ עושה נאסרה כדלעיל כז: באחות זקוקה, וכן באסור לבטל מצות יבמין עושה נאסרה עי' לעיל יח. תוד"ה דלמא ובדף כד. רש"י ד"ה ואי, וע"ע ב"ש בדין חרד"ג דעושה נאסרה. - אכן הרי עיקר קו' הנוב"י הוא מהקרא דאש"א שלא הי' בעולמו וזה לא יקשה להנמו"י והריטב"א דהוא מדרבנן ודוק. – ויל"ד בעיקר קושייתו דאפשר דנאסרה הוא רק כשהחסרון בעיקר היבמה ולא באיסור מצד אחר, אכן כבר דנו בנודרת האם יש נאסרה, עי' תשו' ריב"ש החדשות סי' ד', וברשב"א לק' קיא: כתב בשם ר"ח דכל שהיתה אסורה מחמת ספק דאורייתא הו"ל נאסרה, וכן מתבאר בב"ש הנ"ל דחרד"ג משוי נאסרה.

**בגמ'** רצה אינו כונסה הא אגידא בי' כ' **הרש"ש** מדלא משני דמיירי באינה רוצה להנשא עוד משמע דבזה באמת ליכא מצוה כלל וכו' עי"ש, ומה שהוכיח מסנהדרין יש לחלק דהתם אין שייך יבום אלא חליצה ובזה אין מצוה, אבל בדשייכא מצות יבום י"ל דאע"פ שאינה רוצה יש מצוה, וערש"ש בסנהדרין שם, ועמש"כ לעיל בריש העמוד.

**בתוד"ה** ולשום היינו לשם מצות יבום ק' דקודם שכנסה לא שייך מצות יבום ועמד בזה העל"נ, וע"ע רש"ש.

# דף מ' ע"א

**בגמ'** רצה כהן אחר אוכלה וכו' מבואר בשמעתין דמצוה על הכהן המקריב לאוכלה ועי' בתוד"ה רצה, ובר"מ לא הביא ד"ז, וי"ל דמפרש כר' יצחק בר אבדימי, אכן דינא דריב"א ג"כ לא הובא בר"מ וכמשי"ת בעזה"י, ועוד דטפי הו"ל למיפסק כרבא, ועוד דמאחר דפסק כרבנן עדיפא לפרש כרבא דאתיא כרבנן, ובבית הלוי ח"א סי' ב' אות ז' כתב דהר"מ דחה זאת מכח כמה סוגיות דאין דין על כהן המקריב לאכול וכמ"ש אונן מקריב ואינו אוכל עי"ש, והבה"ל נקט דמצוה זו היא בכל הזבחים דילפינן כולהו בהיקישא, אכן במנ"ח מ"ע קלד [ו] כ' דהוא רק במנחה, [ולדבריו ליתא להוכחות הבה"ל] וכ' דהר"מ ס"ל כתי' קמא דתוס' דהמצוה על בית אב, וכ"כ על"נ, והגרי"פ על הרס"ג עשה קכ"ב (ד"ה וא"כ) הביא דהאחרונים נקטו כד' המנ"ח דהוא רק במנחה, ותי' בזה מה שמנה הר"מ מצות אכילת שיירי המנחות למצוה בפ"ע, והגרי"פ הוכיח בכמה ראיות שאין חילוק, ויעוי"ש שהק' עוד בהשמטת הר"מ ד"ז, וביותר דהר"מ כ' דכה"ג נוטל שלא בחלוקה [וכדתנן ביומא יד.] ול' הר"מ שאוכל הכל, וכ"ה בגמ' יומא יז:, וק' דהמצוה שיאכל כהן המקריב, והניח בקושי'. ובירושלמי ריש מכילתין מתבאר דלא דרשינן דין חדש ממצות תאכל.

**בתוד"ה** רצה והא דדרשינן וכו' וכ"כ הר"ש בתו"כ ועי"ש בראב"ד, ובמאירי כ' אם רצה כהן המקריב לאכול את כלה רשאי יכול אף אם רצה כהן אחר וכו' ת"ל וכו' שמצוה שיהא המקריב אוכל חלקו עכ"ד.

**בגמ'** מאי תרי גווני איכא ערש"י ותוס' דפי' דאע"ג דלא אכל לשם מצוה מאי קעביד, הנובי"ק אהע"ז סי' נ"ד (ד"ה ואומר) הק' מדוע לא שייך למדרש שיכוין למצוה ונדרש אב"ש ביבמה, ותי' עפ"ד הנ"ל (לט:) דכ"ד אב"ש הוא במכוין לנוי אבל א"צ כוונה למצוה. – **ובקר"א** הק' דמ"ש משאר מצוות דבעי כוונה, והיינו דא"כ בלא כוונה הרי אינו מקיים מצות אכילת קדשים, ולכאו' יש איסור לאכול בלא כוונה דמבטל מ"ע ויש בזה משום משמרת, וחידש הקר"א דאכילת קדשים שנאמר בהן למשחה כדרך שהמלכים אוכלים א"צ כוונה למצוה, וכ"כ אמרי בינה או"ח סי' י"ד [ובמש"כ הקר"א דבאכילת פסח יש דין למשחה הוא דלא כמש"כ בכ' הגר"ח בשם הגרי"ז בפסחים דף ע'] וע"ע בקר"א שתי' דהכא במנחת נדבה ואין בזה דין כוונה למצוה, והדבר מחודש, ועוד העירו דלאחר שהקריבה הוא חיוב גמור לאכול, **ובביה"ל** ח"ג סי' נ"א אות ג' תי' עפ"מ שייסד בח"א סי' ב' דמצות אכילת קדשים המצוה היא בקרבן שיהא נאכל, ומטעם זה א"צ שכל א' יאכל כזית, וא"כ י"ל דה"ה שא"צ בזה כוונת מצוה, [ובעיקר יסוד הבה"ל עי' תשו' חת"ס או"ח סי' ק"מ ואו"ש הל' חמץ ומצה, ועי"ש עוד בבה"ל אות ד' בדין אכילה שלא כדרך, ומ"מ באכילה גסה אין יוצא יד"ח וכדמוכחא סוגיין, ועמש"כ בפסחים עמ' מז] **ובחזו"א** סי' קכ"ט ס"ק י"ג מתבאר עוד עפ"ד הנ"ל דכשמכוין לשם נוי אין זה סותר שאין כאן כוונת מצוה וא"כ לק"מ, ובקוה"ע סי' ל"ח אות י"א תי' דמצוות שבאכילה א"צ כוונה שכן נהנה, וע"ע ישרש יעקב ועל"נ בנתכוין שלא לצאת יד"ח, ובריטב"א (הנדמ"ח) מתבאר דאין לאכול בכוונה שלא לשם מצוה עי"ש.

**בגמ'** לעולם אימא לך מצה וכו' להמבואר בסוגיין יש דין במנחה דחלוט אינו מצה אע"פ דהדר אפייה בתנור וכ"ה במאירי, ובר"מ לא הביא ד"ז, וכ' המנ"ח מ"ע קל"ד [ה] דמאחר דפסק הר"מ כרבנן לא מפרש הברייתא כן אלא כדרבא (ועמש"כ לעיל בהשמטת הר"מ דינא דרבא) וכ' דלהפוסקין כאב"ש נוהג ד"ז, ועתורא"ש שכ' דאם עשה חלוט לא יאכלנו כך אלא יחזור ויאפה אותו בתנור, וצ"ע דבשמעתין מוכח דאף אם הדר אפי' לא מהני, וקצת נראה שהי' לו גירסא אחרת בגמ' וצ"ע.

**בגמ'** למאי הלכתא העירוני דנפ"מ בחלט מנחה דיאפנה בתנור ויאכלנה כך דבדיעבד יש קיום מצוה בזה.

**ברש"י** ד"ה פטור שאף זה עינוי הוא שמזיק את עצמו **הריטב"א** (הנדמ"ח) הביא ד' רש"י דהטעם דפטור ביוה"כ משום שאינה אכילה, והק' דביוה"כ לא כתיב אכילה אלא עינוי וא"כ י"ל דע"כ פטור דאכתי מעונה, ותי' דבגמ' שם מוכחינן מקראי דהעינוי הוא מאכילה, ואי אכילה היא אין כאן עינוי, ומ"מ לענין השיעור ילפינן מדכתיב בלשון תענו דהשיעור בכותבת, וע"ע על"נ, ועי' קוה"ע סי' ע"ג אות ד' דתלי לה בפלוגתא דאביי ורבא לק' קב: וסוגיין כרבא, ועי"ש לענין אכילה שלא כדרך דאוסר השאג"א משום דלא כתיב אכילה [ועמשנ"ב סי' תרי"ב ס"ק כ"ט] וכ' הקוה"ע דלהמבואר בסוגיין מוכח שהעינוי הוא מאכילה ועי"ש עוד, ועי' בחי' ר' אברהם מן ההר.

**בתוד"ה** אכילה וי"ל דתרי עניני אכילה גסה הם ע"ע רש"י הוריות י: ובתורא"ש שם (נדפס על הג').

**בד"ה** כיון עתורא"ש באורך והראשונים האריכו בזה בפסחים, ונתבאר שם (עמ' רכו).

**ירושת יבם**

**במשנה** החולץ ליבמתו ובגמ' פשיטא וכו' בשו"ע סי' קס"ג סעי' ב' הביא ד"ז, ובר"מ לא מצאתי שהביא ד"ז. [עוד ילה"ע דהטשו"ע הביא דיני ירושת יבם באהע"ז ובר"מ הביאו בהל' נחלות] ובתרוה"ד (פסקים סי' רס"ג) האריך ברוצה לייבם האם ג"כ הדין שאינו יורש עי"ש והובא ברמ"א שם.

שמעתי לדון ביבם ובן מי קודם בנחלה ומשכח"ל **א.** לנוב"י שצידד לחדש דאם נקלט הזרע לאחר מיתת האב יש מצות יבום א"כ משכח"ל שיש לו בן. **ב.** למש"כ הגינת וורדים הובא ברע"א אהע"ז סי' קנ"ה לדון דולד טריפה אינו פוטר א"כ משכח"ל דיורש ואינו פוטר **ג.** לפמש"כ הר"מ פ"א מנחלות הי"ג דנפל יורש (עי' בהגר"ח פ"ח מתרומות ובג' חזו"א) א"כ איכא יבום אע"ג שיש לו בן בר ירושה. **ד.** עוד משכח"ל בטומטום למ"ד בריה למש"כ הקו"ש ב"ב (אות תעח) דלחד פירושא ברשב"ם אינו פוטר את אמו מן היבום, ומ"מ יורש [ולכאו' קודם לאח] האם יקדים ליבם, **ה.** עוד יל"ד אם היו לו בנים ומתו ואח"כ קמו לתחי' דבדיני נחלה דינו לירש, ויל"ד האם פקע הירושה, ובזה יל"ד עוד דשמא פקע היבום וצ"ע. **ו.** בזרע טריפה ומת תוך יב"ח שהביא הרע"א בג' השו"ע סי' קנ"ו להגינת וורדים שדן דיש יבום, וא"כ משכח"ל שיורש [ובזה שמעתי שביאר הג"ר אברהם גניחובסקי זצוק"ל דברי הטור סי' קע"ג שאם נשא ערוה דלא תפסי קידושין אינה אשתו ופטורה מיבו"ח וצרתה חייבת, וכ' הטור כגון שעבר או טעה ונשא בתו או חמותו, ומקשים היאך משכח"ל שנשא בתו דא"כ יש לו בנים ופטורה מיבו"ח, והשיב הגרא"ג להגינת וורדים דהיתה בתו טריפה ונשאה, ומת ואח"כ מתה היא, ויש חיוב יבו"ח. **ו.** באומר זה בני דנאמן לנחלה ולא לפטור אשתו מן היבום, ובזה אמר **מו"ר הגרי"ג שליט"א** דהיבם יירש, והוא עפ"מ שאמר ר"ח לק' קיז. דע"א שאומר מת בעלה דמתייבמת והיבם זוכה בנחלה דיקום על שם אחיו וה"נ בהנ"ל, וביותר אמר **מו"ר הגרב"ד שליט"א** דמגופא דדינא דהתם מוכרח כן דאל"כ מאי שייך מדרש תורה דיקום על שם אחיו הא כ"ז ניחא שיש כאן יבום, אבל לענין נחלה הא שמא עדיין הוא חי ואין זה תולדה ממש, והוכיח דהוא דין דיבם עומד במקומו ואין זה מדין ירושה, ובזה העירוני לבאר ד' הרשב"א בדף לז: שהקשה בספק בן ט' לראשון מדוע לא נוקי היבם בחזקת יבום ויטול הנחלה, וק' דהחזקה מבררת שיש יבום אבל אינה מבררת דין הנחלה, והן הן הדברים דאיכא מדרש תורה דכשיש יבום זוכה בנחלה, ומה"ט יל"ד דאם יהא ספק בין האב ליבם מי יורש נכסי המת לא נימא דהאב ודאי יורש כיון דירושת יבם אינה מדין ירושה ולא שייך לדין ודאי מוקדם במקום ספק מאוחר [וכיו"ב יל"ד בירושת בעל ונתבאר במקו"א] וכ"ז לרבנן אבל לר"י דאינו זוכה במקום אב לא שייך כ"ז דכ"ש במקום בן, ולר"י אין זה דין דע"י היבום זוכה בנחלה אלא מתורת ירושה הוא וצ"ע להפוסקים כר"י מגמ' לק' קיז. הנ"ל.- עוד שמעתי לבאר בזה הא דמקשים לשיטת רש"י דיבם יורש בראוי למת ואינו יורש בראוי לאב א"כ מדוע לא יירש בראוי לאב מדין משמוש שירשנו המת בקבר, וי"ל דכיון דאין זה דין ירושה אלא זכי' בנכסים לא נאמר בזה דין משמוש, וכשם שלא נאמר משמוש ליתן לבע"ח, שוב העירוני דבודאי מסתברא דיבם קודם לבן, דממ"נ הא ליכא קרא שקודם לאב, וסב' הוא דממ"נ כשם שקודם לאב כך קודם לבן דהוא דין דעומד במקומו, ולעיל יז: כ' הרמב"ן והרשב"א (ד"ה הא) דאם הי' יבום באחין מן האם הי' יורש, דכשם שמוציא משאר אחי מן האב כך יירש אחיו מן האב, ורש"י שם לא ניח"ל בזה עיש"ה, ע"ע מש"כ לעיל לז: בגדר ירושת יבם האם זוכה מדין אח.

**בגמ'** והרי קם עריטב"א מש"כ לפרש גירסא זו עפ"ד רש"י במשנה בד"ה זכה.

**בגמ'** אי מה בכור נוטל פ"ש לאחר מיתת האב וכו' שיטת רש"י לעיל כד: ובפירושו עה"ת דיש דין מחודש דהיבם נוטל פי שנים בנכסי האב דיש לו דין בכור אצל אביו, ודין זה לא נתפרש להדיא בגמ', אלא דאמרו לעיל שם דאין היבם נוטל בראוי כבמוחזק, ושיטת רש"י דבראוי ליבם נוטל ורק בראוי לאביו אינו נוטל, דיש לו דין בכור אצל אביו, ובבכור נתמעט דאינו יורש בראוי.

והראשונים נחלקו ע"ז ומפרשי דמה שאינו יורש בראוי הוא בראוי ליבם, **וברשב"א ובריטב"א** שם הק' ע"ד רש"י מסוגיין דמפורש שאינו נוטל בנכסי האב דיקום על שם אחיו ולא על שם אביו, ובריטב"א כ' דמלשון רש"י נראה דשמעתין הוא רק לר"י, וכ"ה בהגר"א סי' קס"ג ס"ק ה', ובפשוטו הכוונה כדפירש"י דלר"י שייכא הך דרשא דהא לא קם על שם אחיו בשעת מיתה דהאב הי' קיים ושוב אינו קם, אבל לרבנן הרי קם על שמו, אכן בריטב"א נראה דסב' הוא דלרבנן פשיטא דנוטל פ"ש בנכסי האב ולר"י אינו נוטל, ועי' בשיעורי **מו"ר רבי דוד** זצ"ל לעיל מש"כ לבאר בזה בטוטו"ד, ויסוד הדברים עפ"מ שיש לחקור בגדר ירושת יבם האם זה בגדר ירושה או בגדר עומד במקומו, ובתשו' מימוני סי' נ"א ובמרדכי פ' יש נוחלין [תקעה] מתבאר דתליא בפלוגתא דקמאי דלד' הראשונים הגדר דהוא כבנו וע"כ אינו נוטל פ"ש בנכסי האב דהו"ל כבכור שאינו נוטל פ"ש בנכסי אבי האב, ולד' רש"י הוא דין דעומד במקומו, ובמרדכי שם כ' דמה שאמרו ביבמות פא. דאח אני יורש הוא בלשון בנ"א, אבל עיקר הגדר שהוא עומד תחתיו [וראיתי לבאר בזה מה שדקדקנו דהר"מ הביא דין ירושת יבם בהל' נחלות דהוא מדין יורש, והטושו"ע הוא בדיני יבום] וא"כ מאחר שהוא עומד תחתיו ע"כ נוטל פ"ש גם בנכסי אביו, וכ"ז לרבנן אבל לר"י בודאי אינו עומד תחתיו דא"כ יירש אף במקום אב עי"ש. ובמהרש"ל וביש"ש סי' כ"ג הביא מהמרדכי ביש נוחלין (תקעו) שתי' ד' רש"י דהכא במה שירש האב מהמת דע"ז מקשי דכשמת האב יחזרו הנכסים ליבם, ומשני דיקום על שם אחיו, אבל אה"נ יטול פ"ש בכל נכסי האב. – ברשב"א לעיל הק' לד' רש"י דבראוי ליבם יורש והדין ראוי הוא רק בראוי לאב, א"כ לר"י שאינו יורש את אביו לא משכח"ל האי דינא, ותי' העל"נ דאה"נ ר"י לא דריש למעט ראוי. – ע"ע משנת ר"א סי' י"ז ושי' הגרש"ר כאן ובב"ב סי' כ"ו באורך בפלוגתת הראשונים.

# איסור קרובות חלוצה

**במשנה** החולץ ליבמתו הוא אסור בקרובותיה וכו' איסור קרובות חלוצה הוא מדרבנן כדלק' ע"ב כאן שנה רבי אחות גרושה מד"ת אחות חלוצה מד"ס [ולרע"ק לק' מד. קרובות חלוצה אסורות מה"ת].

# דף מ' ע"ב

**במשנה** והאחין מותרין ק' דהן אמת דלא שייך בהם איסור אחות חלוצה מאחר דהם עצמם לא חלצו, מ"מ מדוע לא ייאסרו מדין אחות זקוקה, ובשלמא למ"ד אין זיקה וכל האיסור הוא מדין אסור לבטל מצות יבמים א"כ מאחר שחלצו לה לא שייך איסור זה, אבל למ"ד יש זיקה ליתסר מדין הזיקה, וכאשה שנתגרשה דאסורה, ומ"ש משומ"י שמתה דאסור באמה וכדלעיל יח:, וביותר ק' אי נימא דאחות זקוקה אסורה מה"ת וכמו שדנו הראשונים לעיל כז: בדעת ר"ח, וכן לר"ש דסבר זיקה ככנוסה והוא מה"ת יקשה מדוע האחין מותרין, וכמו"כ ק' מדוע מותר בקרובת צרת חלוצתו הרי היתה אסורה עליו מדין הזיקה, ועמד בזה **האמר"מ** (סי' ז' אות כה) וביאר דע"י החליצה והיבום הוברר שהזיקה היתה רק לו וממילא לא נאסרו האחין, וכן לא נאסר בצרות, ודקדק כן מהרמב"ן בדף י"ח, ועי' באמר"מ שהאריך ביסוד זה, ולכאו' רש"י לעיל כג: ד"ה אין נתכוין ליישב קו' זו ופי' דפקע זיקה מאידך למפרע, ועי"ש ברש"ש שתמה ע"ד רש"י וכ' דלא יתכן דפקע למפרע הזיקה מהם דא"כ מדוע אית בי' דין נאסרה הא נתברר שלא היתה זקוקה לו, ויעויין באמר"מ שם (אות כט) שעמד בזה עי"ש, ובאו"ש (קו' זיקה אות טז) דן ליישב דמ"מ מאחר דבפועל לא היתה ראוי' ליבום אמרי' בזה נאסרה, וכן האריך באהא"ז פ"א מיבו"ח הי"ג (ד"ה והנה עיקר) ובקה"י סי' י"ח הק' ע"ז מד' הרשב"א לק' קיא: עי"ש, ומאידך הוכיח מהמשנה לק' קט. דבמיאון שעוקר למפרע לא אמרי' נאסרה ועי"ש מש"כ לחלק.- ומ"מ מש"כ רש"י דפקע למפרע לכאו' הוא רק הזיקה דרבנן אבל הדין זקוקה ליבו"ח לא פקע למפרע, אמנם דעת הירושלמי דלר"ל בפ"ק דף י: אף הדין זקוקה פקע למפרע, ומה"ט אסורה עליהם באיסור אש"א, וכן ס"ל דקידושין דלא תפסי ביבמה לשוק, אם חלצה והוברר שלא היתה זקוקה ליבום חיילי הקידושין, ועי' חי' רמ"ש בסוטה יח: שכ' דמה"ט ה"ה לא יהא בזה איסור דשומ"י שזינתה, וראיתי להעיר דא"כ אם היבם היפר נדריה ונתייבמה מאחר או נחלצה יחולו הנדרים, עוד ראיתי להק' מהא דתנן ר"פ ד' אחין בנפלו שתי אחיות שאין האחים מיבמים משום איסור אחו"ז ומדוע לא ייבמו שתיהם והוברר למפרע שכל א' לא ייבם אחו"ז.

**ובמשנת ר"א** סי' ט"ו ביאר דיסוד איסור קרובות הוא משום דהקידושין אוסרים לעולם והגירושין והמיתה מתירים לעלמא ולא מתירים איסור קרובות, ולו יצוייר שהי' קידושין לזמן לא הי' איסור קרובות, וביאר דזיקה אין זה אישות לעולם אלא בכל רגע מתחדש האישות, ומאחר שפקע הזיקה פקע איסור קרובות, וא"ש בזה מש"כ תוס' לעיל יח: ד"ה שומרת דאם נעשית ערוה לאחר נפילה לא נאסר בקרובותי', דאע"ג דהי' אסור מתחילה מ"מ כשנעשית ערוה ופקע הזיקה מותר בקרובותי', ואע"פ שעדיין לא חלץ לה אחיו עיש"ה, ואכתי תיקשי משומ"י שמתה או ממת היבם מדוע נשאר איסור קרובות הא פקע זיקה, ועי"ש משכ"ב, ובאמת אשכחן בדף יח: דהו"א דלאחר מיתה אין איסור משום הזיקה, וכ"ה בירושלמי פ"ב סוף ה"א ובפרקין ה"ח הובא באו"ש ריש קונטרס זיקה, ובירושלמי יליף לה מהא דהאחין מותרין, ומתבאר היטב לדרך זו, אכן תיקשי מהא דקי"ל דאסור אף לאח"מ.

וי"ל בזה בנוס"א דהדין דאסור בקרובות לאחר מיתה וגירושין הוא משום דלא פקע האישות לגמרי, אבל לו יצוייר שפקע האישות לגמרי לא יהא איסור, וכמו שאמר הגרז"ס דלדעת רש"י דכשנעשית ערוה פקע האישות לא יהא איסור קרובות, ועי' אבנ"מ סי' מ"ד ס"ק ד' מש"כ בפלוגתת רש"י ותוס' בזה, וא"כ י"ל דהחליצה מפקעת הזיקה לגמרי, וכן בד' תוס' בדף יח: שנעשית ערוה פקע זיקה לגמרי משא"כ במתה, וערש"ש לעיל כג: וע"ע שי' הגרש"ר, וקה"י סו"ס י"ח.

**במשנה** והיא אסורה באביו וכו' להמבואר בגמ' עולה דאיסור זה אין זה מדין החליצה אלא מדין המת, מלבד לאמימר ולא קי"ל כוותי' וכמבואר בתוד"ה אמימר, והעירוני דמדוקדק כן במשנה דלא קתני ומותרת באחין וכן לא קתני דמותר בצרות כיון דהאיסור הוא מחמת המת ודוק, וע"ע משנ"ת בגמ'.

**בעיקר איסור אחות חלוצתו מתבאר דהוא איסור מחודש דאחות חלוצתו ולא משום שכבר נאסרה עליו משום שהיתה אחות זקוקתו, ונתבאר לעיל באורך בטעם שאין לאסור משום אחות זקוקתו, ולפמשנ"ת שם משום דפקעה הזיקה למפרע, א"כ טעם זה לכאו' אינו מועיל כלפי החולץ עצמו שלא תיאסר עליו משום אחות זקוקתו, [ובאהא"ז פ"א מיבו"ח הי"ג דן די"ל דאף כלפי החולץ י"ל דפקע הזיקה למפרע, דכל הזיקה רק משום שעומדת ליבום, ולפ"ז ביאר דה"ט דבעינן לאיסור אחות חלוצה] מ"מ נראה להוכיח שאין איסור מטעם אחות זקוקה אלא גזרו איסור אחות חלוצה.**

**א.** דבגמ' שו"ט בטעם איסור צרת קרובת חלוצתו עי' ברש"י ותוס' בדף מא., ואם האיסור משום אחות זקוקה מדוע לא תלי זאת בסוגיא לעיל דף כ"ז האם צרת אחות זקוקה אסורה, [ובפשטות הסוגיא לעיל כז. דצרת אחו"ז אסורה ונתבאר בס"ד שם] **ב.** דרש"י מפרש בדף מא. בטעם איסור צרת קרובת חלוצתו משום דקרובתו מיחלפא בחלוצתו ולא משום אחות זקוקה, ועמש"כ שם לדעת תוס' מדוע אסרוה, וכן ראיתי לדקדק מרש"י ריש פרקין דפי' דבמעוברת ולד של קיימא אין איסור קרובות משום דלאו חליצה ולא כ' משום דלא היתה זקוקה. **ג.** לדעת הר"ח שדנו הראשונים בדף כז: דסובר דקרובות אסורה בזיקה מה"ת, ובקרובת חלוצה בהדיא אמרו בסוגיין שהוא דרבנן, **ד.** למ"ד אין זיקה וכל האיסור לישא קרובות זקוקתו הוא משום אסור לבטל מצות יבמין וזה לא שייך לאחר שחלץ, ומבואר לעיל כז. דמודה באיסור אחות חלוצתו. **ה.** בגמ' שו"ט האם גזרו שניות בחלוצה ויבואר בעזה"י דמוכח בגמ' דבזקוקתו לא גזרו שניות. **ו.** וכמו"כ נפ"מ במה שדנו האחרונים האם בחילו"ע יש איסור אחות זקוקה דלא רמיא קמי' ליבום, ודנו בזה האחרונים עי' בית מאיר סי' קע"ה סעי' ב' דכ' לדקדק מד' הטור דאין איסור וכ' שאין להוכיח מזה, והביא ליש"ש פ"ב סי' ג' דיש איסור אחו"ז וכ"ה בקר"א ריש פ"ג, אמנם מד' רש"י שם דקדק העל"נ שאין איסור, וכ"מ בריטב"א בדף כ. (ד"ה וקא) שכתב דבחי"ל איכא איסור אחו"ז כיון דמה"ת רמיא קמי', והאו"ש פ"ז מיבו"ח ה"א כ' לדון דבחילו"ע אין זיקת יבום, וכ' דא"כ לא יהא איסור אחו"ז וזה לא שמענו, עכ"פ איסור אחות חלוצה בודאי איכא דהא בעיא חליצה.– ע"ע מש"כ בריש פרקין מדברי שו"ת משנת ר' אהרן סי' ס"ג בדין אחות מעוברת האם מיתסרא משום אחות זקוקה, ומ"מ משום אחות חלוצה אסורה.

אמנם בדעת הירושלמי פ"א ה"א ופ"ג ה"א ובפרקין ה"ח כ' **האו"ש** בקונטרס זיקה (אות יד) דמתבאר דאיסור אחות חלוצה הוא משום אחות זקוקה עי"ש, וכ"כ **האהא"ז** פ"א מיבו"ח הי"ג לדקדק מד' הר"מ שם עי"ש, וראיתי להעיר עוד בד' הר"מ בהי"ג כ' דינא דקרובות חלוצתו וקרובות זקוקתו שמתה, ובהי"ד כ' איסור קרובות זקוקתו מחיים, ולכאו' תחילה הי' לו להקדים עיקר דינא דקרובות זקוקתו ואח"כ לכתוב דין זקוקתו שמתה וכן קרובות חלוצתו, וראיתי להוכיח דדעת הר"מ דקרובות זקוקתו מחיים אסורים מה"ת ולאחר חליצה ומיתה הוא מדברי סופרים, ומדוקדק דהר"מ בהי"ג כ' דהוא מדרבנן ובהי"ד לא כ' דהוא מדרבנן, ובפי"ח מאיסו"ב ה"ד כ' הר"מ דין שניות והביא כגון קרובות חלוצתו ולא כ' קרובות זקוקתו, וראיתי מובא דבשו"ת נאות דשא (לבעל הלבושי שרד) סי' ל"א (ד"ה איברא דבשאר) דקדק מהר"מ דקרובות זקוקה אסורות מה"ת, ובעזה"י עוד יתבאר בהמשך הסוגיא בזה.

## שניות בחלוצה ובזיקה

**בגמ'** אבע"ל גזרו שניות בחלוצה הנה נתבאר לעיל דחלוצה הוא איסור עצמי ואין זה מדין אחות זקוקה, ויל"ע אם גזרו שניות בזיקה, ועי' בסמוך.

**בגמ'** בערוה דאורייתא גזרו בה רבנן שניות בחלוצה לא גזרו עפרש"י, ובמ"מ פ"א מיבו"ח הי"ב כ' דמכאן מקורו של הר"מ שאין איסור תורה בחלוצה על החולץ וזהו שאמרו דבחלוצה דהוא דרבנן לא גזרו שניות, והדברים צ"ת דהכא לא מיירי על איסור חלוצה דלכאו' הוא ענין אחר.

**בגמ'** ה"א האחין מותרין דוקא באם אם אמה ופירש"י דלא גזרו שניות בזיקה, מבואר דהס"ד דבשניות אין איסור זיקה, וע"כ האחין דכל האיסור לדידהו הוא משום הזיקה ע"כ אין בהם איסור שניות, אבל החולץ שיש בו איסור מחמת החליצה, יש בו איסור אף בשניות, [ומש"כ רש"י שליחותייהו עבד, כוונתו דלא נימא דהוברר שלא היתה זקוקה להם, אלא שליחותייהו עבד, אבל מ"מ האיסור משום הזיקה] ומתבאר לס"ד זו דאף לאחר חליצה ג"כ יש איסור אחות זקוקה ודלא ככל משנ"ת לעיל, ולפ"ז מה שהוסיפו חז"ל לאסור בחלוצה הוא להוסיף איסור מלבד איסור אחות זקוקה. – **וברע"א** בג' השו"ע סי' קנ"ט (אות ג') הביא **יש"ש** רפ"ב (סי' ב') שגזרו שניות בזיקה, ויעוי"ש ביש"ש שדקדק כן מהר"מ דשוה חלוצה לזקוקה, וצ"ל לדבריו דבהכרח דלמסקנא הדר בי' הש"ס, וצ"ת היכן חזינן דהדר בי', ושמא י"ל דלמסקנא דגזרו שניות בחלוצה ואעפ"כ לא קתני לה במתני', וע"כ דהתנא סמך על מה שאמר שיש איסור קרובות וממילא ה"ה דמיתסר שניות, ע"כ דכל היכא שיש איסור קרובות יש איסור בשניות, וא"כ ה"ה בזיקה ודוק.

**שם** ראיתי להעיר דתיקשי להס"ד דהחליצה אינה מפקעת איסור אחות זקוקה וע"כ האחין אסורין, הא מ"מ איכא למשמע מסיפא דמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו ומדוע לא ייאסר מדין אחות זקוקה, ומוכח מינה דלאחר חליצה אין איסור אחות זקוקה, ודוחק לחלק בזה בין הצרות לבין האחין, אמנם לטעמא דרש"י דהיתר האחין משום דפקע זיקה למפרע, שמא יש לחלק בזה בין אחין לצרות, ועי' משנת ר"א סי' ט"ו אות ו'.

**בגמ'** לא משום מיתנא וכ' **הריטב"א** ואיסורי קורבה דאית לה מני ואזיל אע"ג דהשתא לא איירי אלא משום מאי דאסירא משום חולץ עכ"ד, וצ"ב להס"ד דמשום חולץ מאי נפ"מ בזה הא בלא"ה מיתסר משום מיתנא, וכ' **המהדו"ב** דנפ"מ למכת מרדות אי צריך התראה, וע"ע בתורע"א במשנה, ובמהדו"ב מתבאר דאע"ג דאסורה מה"ת מ"מ גזרו בה חז"ל משום שניות, וצ"ל דהיתה גזירה כללית לאסור שניות, ואשר ע"כ אע"פ שאסורה מה"ת מיתסרא גם משום שניות [עתורע"א סופ"ה דדמאי ומש"כ בקידושין מו:].

**בתוד"ה** אבל אלמא שרי באחותה שאני התם משום דאימור דידי' איתרמי לי' לכאו' היינו משום דספק אחות זקוקה מותרת, ובריטב"א לעיל לה: ובמרדכי (כא) כ' דספק אחות חלוצה אסורה, ואפשר דתוס' מודו למסקנא דאסורה מספק. – וד' תוס' צ"ב דבמשנה שם מוכח דדוקא בשנים אבל באחד שכנס מוציאין אע"ג דספיקא הוא וכמש"כ הראשונים שם, ועבהגר"א סו"ס קס"ב.

**בא"ד** ונשא אחיו את אחותה ערש"ש, והעירוני די"ל דערוה מפקע זיקה לגמרי, וע"כ לאחר שנשאה אין איסור, והנישואין עצמם אין בהם איסור [עי' קוה"ע סי' כ' אות ד'] אבל לאחר חליצה אסורה כלאחר גירושין.

**בגמ'** לימא תיהוי תיובתא דריו"ח מקשים דהו"מ לאקשויי מרישא מ"ט האחים מותרים והא שליחותא דאחין קעביד ותי' **מו"ר רבינו דוד זצ"ל** (ישוע"ד ח"ה סי' ל"ה ד"ה ובזה מובן, ובשי' כאן) דהנה הטעם לאסור קרובות חלוצה מה"ת הוא משום דגדר החליצה הוא כאילו קנאה ופוטרה, וה"ט דרע"ק לק' מד. דקרובות חלוצה אסורות מה"ת וכמשי"ת שם בעזה"י, וא"כ י"ל דכ"ז שייך לגבי היבמות דחשיב כאילו כנס את כולם אבל כלפי היבמים איתתא לבי תרי לא חזיא, ולא שייך לומר כאילו כולם כנסו אותה וא"כ לדידהו ליכא אסורא דאחות חלוצה, ולק' מג: ובדף כז. נתבאר עוד דחלוק אחין מצרות, דהצרות כולם טעונות חליצה, וחליצה דא' פוטרת כולן, משא"כ באחין יסוד הדין דבעיא חליצה מא' מהיבמין, ועי' בחי' הגרנ"ט סי' ה' בדרך זו, ונמצא דלפ"ז חלוק גדר שליחותא דאחים משליחותא דצרות, ובעל"נ לק' מד. ובדבר אברהם ח"ג סי' י' אות י' נקטו דאין לחלק בזה ואליבא דרע"ק דאחות חלוצה אסורה מה"ת ה"ה קרובת צרת חלוצתו אסורה ע"פ סוגיין, וה"ה דנאסר על האחין לריו"ח דשליחותי' קעביד, וביאר הדב"א דאע"ג דאיתתא לבי תרי לא חזיא מ"מ הכא דגזה"כ דהיא כאשתו שייך אף לבי תרי, וע"ע במרחשת ח"ב סי' י"ז ובחי' הגרנ"ט סי' ה' משכ"ב.- וע"ע בנהור שרגא לעיל כז. שדקדק מד' שמואל דהאחין אינן חייבין על החלוצה כרת דחלוק אחין מצרות.

**בגמ'** מ"ש האי ומ"ש האי עפרש"י, וק' דלכאו' החילוק פשוט דאחות חלוצה היא ערוה מדרבנן ואוסרת צרתה וה"ז כאחות זקוקה או שניות דלכאו' אוסרים צרותיהם, משא"כ צרת חלוצה מה טעם תאסור את אחותה, ותי' הקר"א דבאמת שניות אינם אוסרים צרתם [וכדאיתא בדף כז. דלא אלימא זיקה לשוייה לצרה כערוה, וכן פסק הר"מ פ"ו מיבו"ח ה"כ, ובירושלמי פ"ג ה"א ובפרקין ה"ח מספק"ל בצרת אחו"ז ויליף מאחות חלוצה דאוסרת צרתה] (ובעזה"י יתבאר במקומו דיש סתירות בענין זה), דכיון דאינה אלא מדרבנן אינה אוסרת צרתה.- עוד צ"ב מאי מקשי מ"ש האי ומ"ש האי ומה תלי הקו' זב"ז, ועוד דלד' רש"י הו"ל לאקשויי בפשיטות שהרי אין צרה אלא מאח, ומדוע אסור בצרת קרובת חלוצתו ועי' בשי' הגרש"ר (אות תק). – **וברשב"א** כ' דלד' תוס' גרסי' מ"ש והקו' מ"ש חלוצה דאוסרת קרובותי' והצרה דכחלוצה אינה אוסרת קרובותי'.

דף מ"א ע"א

ברש"י **ד"ה הך ואיכא דסבר וכו' יל"ח לד' רש"י האם גזרו על צרת קרובת חלוצתו אטו צרת חלוצתו, או"ד דגזרו על קרובת חלוצתו דהיא כחלוצה ואוסרת צרתה, וד' רש"י נוטים כדרך הא', וכ"ה מוכרח לדרכו דמיתסר אף בנשאת לנכרי ובהכרח דהגדר דגזרו על הצרה אטו צרת חלוצתו, ויבואר בעזה"י לפנינו בד' תוס',** וברמב"ם **פ"ו ה"כ כתב ומפני מה אסרו צרת קרובת חלוצתו מפני שמתחלפת בצרת חלוצתו עכ"ד, מתבאר דהוא גזירה עצמית אטו צרת חלוצתו, ובאב"ע בהי"ח (ד"ה והנה בכל) הוכיח מדלא כ' הר"מ דאוסרת צרתה כדין אחות זקוקה, אלמא דאחות זקוקה אינה אוסרת צרתה והכא גזירה עצמית דמיחלפא בחלוצה, ועמש"כ לעיל מ:.**

בתוד"ה **הך ותימה גדולה פירש דהא תנן במתני' ובאחותה בזמן שהיא קיימת** וברמב"ן **הביא שכדברי רש"י כ"ה בבה"ג, והק' הרמב"ן כקו' תוס' וכ' הרמב"ן ולא קשיא משום דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון ולא היו רשאין להחמיר באחות חלוצה יותר מאחות גרושה וכו' עכ"ד, ומתבאר דגדר האיסור דשוויוה לאחותה כאחות אשה ואוסרת צרתה, ולא דגזרו על צרתה אטו צרת חלוצתו, אכן ד' הרמב"ן נאמרו לאחר דמסיק דלא כרש"י דאף בנשואה לנכרי אסורה, א"כ י"ל דהגדר דגזרו עלי' שהיא כערוה, אבל התוס' הק' לפמש"כ רש"י דמיתסרא אף בנכרי א"כ אין זה שייך לדין אחות אשה ופשוט.**

בא"ד **ועוד דתנן האחין מותרין אע"ג דאזלי בהדיה לבי דינא צ"ב מנ"ל דאזדו בהדי' לבי דינא, והעירוני דהתוס' הו"ל לאקשויי דהאחין ליתסרו בקרובות החלוצה משום דמיחלפא בחלוצה, וכמשנ"ת דלרש"י גדר הגזירה דמיחלפא בחלוצה ובצרת חלוצה ולא דעשאוה כערוה,** ובישרש יעקב **כ' דאפשר דזהו קו' תוס' וצריך לשנות הגירסא, והעירוני דבזה מיושב הא דילה"ק דליתסר קרובת קרובת חלוצתו, כיון דקרובת חלוצתו מיחלפא בחלוצה וליתסרו קרובותי', וי"ל דלא גזרו אלא אטו חלוצה דרבנן אבל אטו קרובות חלוצה לא גזרו, אכן מד' תוס' דהק' דהאחין ליתסרו בקרובות דמיחלפי שהם חלצו מבואר דגזרו אטו דרבנן, אכן לפמשנ"ת בתוס' א"כ קושייתם משום דמיחלפא בחלוצה והוא דאורייתא, שו"ר במאירי שמתבאר יסוד הדברים, ולכאו' י"ל דלד' רש"י ליכא כלל גזירה דאחות חלוצה, וכל האיסור משום דמיחלפא בחלוצה, א"כ לא תיקשי כלל דליתסר קרובת קרובת חלוצתו, אכן זה תליא בביאור קו' תוס' דליתסרו האחין דבפשוטו הקו' שיהא להם איסור אחות חלוצה כיון דאזלי לבי דינא ודוק.- וראיתי לדקדק מד' הר"מ פ"א מיבו"ח ה"ג שכתב וז"ל החולץ ליבמתו כשם שהיא אסורה עליו כך קרובותיה כגון אמה ובתה עכ"ל, וצ"ע מאי כשם הא היא אסורה מדין חלוצה והקרובות מדין קרובת אשתו, ולפמשנ"ת דיש לאסור הקרובות מדין מיחלפא בחלוצה אשה"ט, והר"מ לשיטתו דס"ל כיסוד ד' רש"י דצרת חלוצה אסורה משום דמיחלפא בחלוצה, אכן דעת הר"מ שלא אסרוה לצרה אלא במקום מצוה וא"כ לדידי' גדר האיסור שהיא כערוה.**

**ובמה שחקרנו האם לד' רש"י יש איסור קרובות חלוצה או"ד דכל האיסור משום דמחלפא בחלוצה, העירוני מהא דמספק"ל גזרו שניות בחלוצה אלמא דעיקר איסורא דקרובות חלוצה הוא גדר איסור קרובות ולא משום דמיחלפא בחלוצה לחוד, [ומ"מ לדינא דגזרו שניות בחלוצה ה"ה דגזרו על צרתה דלא נזכר חילוק בזה, ואע"ג דהאיסור משום דמיחלפא בחלוצה מ"מ גזרו על כל קרובות ולא חילקו בזה, וילה"ע קצת מדברי הבה"ג סי' כ"ח דהאריך לפרט צרות קרובות חלוצה שאסורות דהיינו צרת אם חלוצתו וכו' ולא הזכיר דין השניות, ודין שניות בחלוצה הביא במקו"א] ועוד מדאסורה בקרוביו והתם בפשוטו אין זה משום דאזלי בהדי' לבי דינא, ויל"ד דהאיסור מדין אחות זקוקה, ועוד דהקרוביו שנאמרו במשנתינו הם קרובים מדין המת ולא שמענו מהמשנה איסור זה, ומ"מ מברייתא דר"ח שמעינן לה [וצ"ב דלפ"ז לא נזכר במשנתינו דין קרובות חלוצה וכמשנ"ת] ועדיין העירוני ברש"י ד"ה האי דפי' דהצרה אינה הולכת לב"ד, אלמא דאם היתה הולכת היו קרובותי' אסורות, וכן יש להוכיח מהא דהאחין מותרין ואי גזירת אחות חלוצה משום דמיחלפא בחלוצה א"כ ה"נ ייאסרו האחים דהא מיחלפא בחלוצה, וע"כ דיסוד הגזירה הוא אחות חלוצה ובאחים אין איסור אחות חלוצה, ועי' בסמוך.**

בא"ד **ועוד דלא מיתסר צרה אלא דוקא במצוה קצ"ב דלרש"י הרי אין הגדר דהוא מדין איסור צרה, אלא דאסרו הצרה אטו צרת חלוצה, וכפה"נ קו' תוס' דלא נזכר בשום מקום דיש איסור צרה שלא מאח, ועי' מהרש"ל. –** הרמב"ן **הק' עוד דהא חלוצה עצמה אינה אוסרת צרה שלא במקום מצוה ואיך קרובתה חמירא ממנה, ולכאו' י"ל דלא גזרו אלא על צרה שבשעת החליצה דמיחלפא בצרת חלוצה, וא"כ מה"ט אין החלוצה אוסרת צרתה שלא במקום מצוה דלא משכח"ל דתאסור, שו"ר במאירי שכתב שלא אסרו אלא צרה שבשעת החליצה.- בתו"י הק' ע"ד רש"י דהיכא שנולדה לאחר חליצת אחותה תשתרי צרתה דלא אתיא בהדה לב"ד, וראיתי להעיר בד' תוס' דלכאו' אחותה גופא שנולדה לאחר חליצה תשתרי וכמו שחקרו לעיל ט: בבת אשתו שנולדה לאחר גירושין.**

בא"ד **ופ"ה יש לישב קצת עמהר"ם. – לכאו' זה ישוב רק על קו' בתרייתא, אכן לפמשנ"ת י"ל דזה ישוב על כל הקושיות די"ל דהגדר דמאחר דמיחלפא בחלוצה עשאוה כערוה ואוסרת צרתה רק במקום מצוה, ועי' בסמוך מהחזו"א.**

בא"ד **וכיון דחלצה דמיא לגרושה לד' תוס' משמע דגזירת קרובות חלוצה הוא אטו קרובות גרושה והוא משום דאזדא בהדי' לבי דינא נראית כגרושתו, ולד' רש"י הוא משום דמיחלפא בחלוצה, אמנם** בנמו"י **פ' כיצד (ה. מדפי הרי"ף במשנה) נראה דהגדר באחות חלוצה משום דעד השתא היתה זקוקה והיא דמיא לאחות אשה, וה"ה דגזרו באחות חלוצה דדמיא להך, והתוס' מיאנו בזה כמשנ"ת בתחילת הסוגיא בראיות דאחות חלוצה לא מיתסרא משום הזיקה דהא אף למ"ד אין זיקה אסורה. – ועי' באו"ש בקונטרס זיקה (אות יד) שכתב נפ"מ בין הטעמים בנעשית אחות חלוצה לאחר נפילה האם אוסרת צרתה דאי מדין צרת ערוה אין צרה אלא בשעת נפילה וכמש"כ תוס' לעיל כו: ד"ה וחליצה, אבל אי מיחלפא בצרת חלוצתו תיאסר.-** בחזו"א **סי' קכ"ז ס"ק ח' כתב נפ"מ לב"ש דמתירין הצרות לאחין האם אוסרים קרובת צרת חלוצתו דלרש"י ואף למה שפי' התוס' ברש"י אסורא דהוא משום דמחלפא בצרת חלוצה.**

במשנה **החולץ ליבמתו ונשא אחיו את אחותה ומת חולצת ולא מתיבמת ומפרש בגמ' דאחות חלוצה מד"ס, וא"כ הוא בכלל מה שאמרו ביבמה לעיל כ. דאיסור מצוה ואיסור קדושה חולצת ולא מתייבמת, וחקר** האו"ש **פ"ו מיבו"ח ה"ז בקטנה שקידושיה דרבנן והיא שניה האם היא צריכה חליצה, ויסוד החקירה האם גדר שניה דכערוה ופטורה מיבו"ח, אלא דבקידושי תורה חייבת חליצה מה"ת, אבל בקידושין דרבנן פטורה בולא כלום, או"ד דאף מדרבנן חייבת חליצה, וכיו"ב יל"ח באחות חלוצה דמשנתינו, ויעוי"ש שמדמי לכמה סוגיות בש"ס, ושוב כ' דבשניות מדרבנן אינה ערוה דהא תפסי קידושין אף מדרבנן ואינה פוטרת צרתה עי"ש, ומסתברא דבקידושין דאורייתא בזה הגדר דאף מדרבנן בעיא חליצה, דלא מסתבר דרבנן תיקנו בזה שאינה חליצה מדרבנן, כיון דבעיא חליצה מה"ת, וכן מבואר ברש"י בע"ב ד"ה הרי, [ובעזה"י יבואר שם] ומד' רש"י שכתב דצריכה חליצה משום דמדאורייתא רמיא קמי', משמע דבקידושין דרבנן א"צ חליצה, ושמא י"ל דמאחר דבכ"מ מדאורייתא רמיא קמי' ולא אמרו דתפטור מחליצה וכמשנ"ת, ה"ה בקידושין דרבנן.**

במשנה **שומ"י שקידש אחיו את אחותה מבואר דתפסי קידושין באחות זקוקה והטעם משום דאחות זקוקה איסורה מדרבנן, וק' דהראשונים בדף כז: דנו בשיטת ר"ח דאוסר מה"ת, וי"ל דמ"מ אינה ערוה לתפיסת קידושין ואין זה אלא כחצי שיעור, ובתורי"ד כ' דלא תפסי קידושין, ועי' שי' הגרש"ר (אות עב).- כ' האמר"מ (סי' ח' אות י"ז) דהתנא דייק וכ' שקידש את אחותה שיש לה היתר לאחר מיתה, ואפשר שתחזור להתירה גזרו חז"ל להצריכה חליצה, אבל אם קידש את אמה שאין לה היתר לא, והביא כן מנודע בשערים.**

ערוה לאחר נפילה

במשנה **משום ריב"ב אומרים לו המתן וכו' מבואר דאע"ג דנעשית ערוה מ"מ לא נפקע הזיקה, והיינו דערוה לאחר נפילה אינה מפקעת זיקה, ובגמ' לעיל יח: מוכחינן מינה דסבר ריב"ב יש זיקה, וע"כ ערוה אינה מפקעת זיקה, ואין הטעם משום קנס וכמו שהוכיח הרמב"ן דא"כ אף למ"ד אין זיקה י"ל דיש קנס, ואיך מוכיח הש"ס מריב"ב דיש זיקה, וע"ע ברשב"א שהוכיח בעוד הוכחה דריב"ב אינו מטעם קנס, וכן יש להוכיח מד' תוס' בדף יח: ד"ה אומרים דמבואר דאף אם אומרים לו שיקדש ג"כ צריכה חליצה והתם לא שייך קנס, וצל"ע ע"ד הלח"מ פ"א מיבו"ח הי"ד שהביא מד' תוס' שהוא קנס וצ"ע. - ודעת רש"י לעיל יז: דרבנן דפליגי הוא משום דסברי אין זיקה, והתוס' שם ד"ה ולימא נחלקו ע"ז וכ' די"ל דסברי יש זיקה ומ"מ קידושין מפקעי זיקה.– ומ"מ אף אי קידושין מפקעי זיקה מ"מ הי' מקו' לדון דתיאסר עליו כדין אחות גרושתו, ועמשנ"ת לעיל דף מ' בטעמא דאינו אוסר.**

קידושין ונישואין באחות זקוקתו

**וכתבו התוס' לעיל יח: ד"ה שומרת דאם נשאה מודה ריב"ב דמותרת לו, אבל כ"ז שלא נשאה אסור לישאנה דנראית כאחו"ז, וצריך לבאר דבריהם הרי במשנה מבואר דמה"ט ג"כ אסורה לשוק, ואילו התוס' נתנו טעם על הא דאסורה ליבם, ועי' בחי' הגרשש"ק משכ"ב, ובחי' ר' נחום (אות שכד) ביאר דזה פשיטא להו דערוה לא מפקע זיקה, אכן הוקשה להם דבנישואין הא פקע זיקה וא"כ ישאנה ויפקיע הזיקה וע"ז כתבו דמ"מ נראה כנושא אחו"ז, אכן העירו מד' הרשב"א בסוגיין שכתב וז"ל אומרים לו המתן כדי שלא יראה ככונס אחות מקודשת לו ראשונה, אבל אם קדם וכנס אין מחמירין עליו כ"כ וכו' ואף היא נמי כל שהוא מעוכב מחמתה אינה ניתרת לשוק בכדי, אלא חולצת מדבריהם וכו' עי"ש, מבואר דיסוד הדין הוא דכנושא אחו"ז וע"כ לא פקע הזיקה וצ"ב.- ובעיק"ד תוס' דמבואר דיש איסור לישא אחו"ז העירוני דהיכן אשכחן איסור בקידושין ונשואין, ואף למש"כ תוס' בדף י. ד"ה לרבי דיש איסור לקדש אחות אשה שמא יבעול [אע"ג דלא תפסי הקידושין] מ"מ הכא לא שייך שמא יבעול דהא לאחר שכנסה הרי היא מותרת, ועמנ"ח מ"ע רס"ו [ט] בדין המקדש חי"ל, ודוח"ל דנשואין דקרובים יותר לביאה לכו"ע איכא איסורא, וחיישינן שמא יבא עלי' בלא נישואין, שו"ר בקוה"ע סי' כ' אות ד' שכתב שהאיסור הוא מדין ביטול מצות יבמין עי"ש, וזה דלא כהמבואר ברשב"א דהא דהזיקה לא פקעה הוא משום דאסור לישאנה, ולהקוה"ע כל האיסור לישא הוא משום ביטול מצות היבום, שו"ר בריטב"א בדף יח: ובדף עט: דמה"ט דחה ד' תוס', וכ' דאין לומר דהוא משום ביטול מצות יבמין דלא נזכר זה בשום מקום לריב"ב, ומד' הריטב"א מבואר דאין איסור לעשות חופה באחו"ז, ויש לדחות דשאני הכא דבאין כאחת ופקע זיקה ע"כ ס"ל להתיר.**

וברמב"ן **שם הק' מ"ש קידושין מנשואין ותי' וז"ל וי"ל לדברי האומר יש זיקה שתיהן כמקודשות אצלו אבל נשואה אם מפקעת זיקה דין הוא לפי שזו אשה גמורה אצלו בביתו והיאך תכנס הלזו ותוציאנה מביתו, ויעוי"ש עוד שפירש בדעת ריב"ב וז"ל דלמ"ד יש זיקה מקצת קנין שיש לו בה מה"ת פוגם עליו קדושי אחותה וכו' עי"ש, והיינו דכלפי תפיסת האישות שיש בזיקה לא תפסו הקידושין, וצ"ב בכ"ז ומשמע דגדר הדברים דהתורה אסרה שיהיו לו שתי אחיות. ובדעת רש"י מתבאר דס"ל דאף נישואין לא מפקע זיקה, דהא כ' בדף כג: בטעמא דלאחר שייבם אחד מותר לאחיו לישא אחותה משום דפקע זיקה למפרע, ותיפו"ל דכיון שנשאה פקע זיקה דהו"ל אשת אחיו החי, ומבואר דנישואין ג"כ לא מפקעי זיקה, וע"כ הוצרך לומר הטעם משום דלמפרע פקע זיקה, וע"ע להלן, וכפה"נ לזה כיוון התויו"ט במשנתינו.**

**עוד כתבו התוס' שם דאם קידש קודם נפילה מותר לכונסה, ולכאו' זה פשיטא דזהו דין ערוה שמפקעת זיקה, והנה** המרדכי **בכתובות (רצא) כתב בחרם דר"ג שלא לישא שתי נשים דמי ששידך מעוברת ואח"כ נפלה לו יבמה יכול לישאנה, וכ' כמה טעמים להתיר לישאנה, וכ' עוד אפילו בעריות גבי שומ"י וכו' פי' ר"י דוקא קידש לאחר נפילה וכו' וכי היכי דבקדושי דאורייתא מפקעי זיקה דאורייתא לענין איסור אחות אשה דאורייתא ה"נ שדוכין דחרם דרבנן פקעי הזיקה לענין חרם דרבנן, ועוד פי' [דלמ"ד] דקידושין נמי לא מפקעה זיקה אפ"ה אם קידש בהיתר א"צ להמתין כ"ש זה דמשום תקנה וכו' עכ"ד, וד' המרדכי הובא ברמ"א סי' קנ"ט סעי' ה', והגר"א ס"ק כ"ד הביא ד' המרדכי בקצרה, ומתבאר בדבריו דהוא דין מחודש דקידש בהיתר, ולא מדין הפשוט דערוה פוטרת צרתה וצ"ב, ובטעמו הראשון לכאו' מתבאר דחרד"ג מדרבנן מפקיע זיקה לגמרי עיש"ה בהגר"א.**

**ולכאורה נחלקו הראשונים האם הוא דין תורה, דהנה** ברשב"א **בשמעתין כ' דהוא מדרבנן, וכן מתבאר בתוס' לעיל יח: ד"ה שומרת שכתבו דטעמא דריב"ב משום דנראה כנושא אחות זקוקתו, ומה"ט כתבו דאם נשאה אין אומרים לו המתן, והיינו דמדרבנן אמרו דכ"ז שלא נשאה נראית כזקוקה ואסור לנושאה ומיתסרא לשוק כדקתני סיפא, ובפשוטו כ"ה סוגיא ערוכה לעיל ח. דנשא מת ומת ואח"כ נשא חי זהו דין ערוה דפטורה מיבום, והיינו ערוה לאחר נפילה, וכן לק' עט: בנעשה פצוע דכא לאחר נפילה דמיפטרא מיבום וכמו שהוכיח כ"ז הרשב"א, ועי"ש עוד שדן בזה האם הוא מה"ת עי"ש בארוכה, וצ"ע מדבריו** בתשובה **ח"א סי' שנ"ח דמתבאר דמה"ת לא פקע זיקה ומחלק בין קדושין לנשואין וצ"ע בכ"ז, ואף אי נימא דערוה לא מפקע זיקה הוא מה"ת אין ראי' דאיסור קרובות דאורייתא, אלא דחפצא דזיקה מה"ת ולא פקעה וממילא מיתסר אחו"ז, ולהמבואר שם עולה בדעת רש"י בדף כג: דיש לאסור בזה, וא"ש דבדעת רש"י נתבאר דנישואין לא מתירים ודלא כתוס' בדף יח:, וצריך להמתין שיחלוץ לה אחיו ואז תהא מותרת דבטלה הזיקה למפרע.**

**אמנם בדעת** הריטב"א **דקדקו דס"ל דמדאורייתא לא פקעה זיקה ובעיא חליצה** א. **באו"ש קו' זיקה (אות כ' ד"ה נחזור) הוכיח מד' הריטב"א בדף יח: דס"ל דמה"ת לא פקעה זיקה, וכפה"נ כוונתו ממש"כ הריטב"א וז"ל ואי זיקה דאורייתא מה שאינו נפקעת משום קידושין אינו בטעם ובדין שתפקע משום נשואין עי"ש עוד.** ב. **הוכיח הגרש"ר מד' הריטב"א בדף יז: (ד"ה משום) דכ' דכל מה שאסור לקדש אחות יבמה כמו שאמרו אסור לבטל מצות יבמין כ"ז הוא למ"ד אין זיקה אבל למ"ד יש זיקה אין איסור לבטל מצות יבמין משום דלא פקעה זיקה, וכ"ה בתוס' חד מקמאי בדף כו: ואי נימא דהחליצה היא מדרבנן א"כ הא מה"ת ביטל המצוה וכמש"כ המאירי שם, ומבואר בריטב"א דמה"ת לא פקעה זיקה, אכן העירו דכד' הריטב"א כ"ה ברשב"א, והרי הרשב"א הכריע דהוא מדרבנן, ועמד בזה האו"ש רפ"ז מיבו"ח,** ג. **עוד הוכיח הגרש"ר (אות י') מד' הריטב"א לק' עט:, ומו"ר הגרי"ג שליט"א דחה הראי' עי"ש, וע"ע ברכ"ש סי' ט', ומאידך הוכיח הגרש"ר (אות יח) מד' הריטב"א בסוגיין דהוא דרבנן דהריטב"א כ' דכל מה שאמרו בסוגיין דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה הוא רק בדאיכא עוד אחים דלא אידחיא מהאי ביתא, אבל בדליכא עוד אחים ואדחיא מהאי ביתא לא תחזור להתירה הראשון, ואי נימא דמה"ת בעיא חליצה א"כ אף בדליכא עוד אחים לא אידחיא מהאי ביתא, וע"כ דא"צ חליצה מה"ת א"כ מה"ת אידחיא מהאי ביתא, ויסוד הדברים מבוארים ברשב"א עי"ש. – ע"ע אמר"מ (סי' ז' אות ל"א) שהוכיח מהמאירי דצריכה חליצה מה"ת, וצ"ע דבשמעתין מבואר בדבריו דהוא מדרבנן, וע"ע בחזו"י פ"א ה"א ובהגה שם ובפ"ה ה"ב שנקט בשיטת הנמו"י דהוא מה"ת ועי"ש עוד.**

**ויש להקשות מ"ט בעיא חליצה הא כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, ולא מבעיא אי מה"ת בעיא חליצה ואף מדרבנן ג"כ תיקשי,** ובמאירי **לעיל דף י"ח (ד"ה שומרת) כ' דקרינן בי' הא חפץ מייבם דהי' יכול לייבם מעיקרא קודם שנאסרה, והעירוני דא"כ למ"ד אין זיקה ג"כ מדוע פטורה מן החליצה, הא פטור ערוה הוא מדין כל שאינו והכא ליכא כל שאינו, עוד העירוני דכ"ז דלא כהברכ"ש והגרשש"ק דביארו סוגיית הגמ' בדף כ. על ערוה לאחר נפילה, וע"ז אמרו כל שאינו, וי"ל דסוגיית הגמ' כמ"ד אין זיקה ולדידי' פקע הזיקה והוא מדין כל שאינו וכו' ודוק, ע"ע מש"כ לק' מד. להק' ע"ד המאירי, ועמש"כ לעיל לו: באשת איש לאחר נפילה אי אמרינן כל שאינו.**

בדברי הרשב"א בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה

בגמ' **תחזור להיתירה הראשון הק' הרשב"א מאחר שנפטרה דבר תורה כיצד תחזור לזיקתה והא דרכיה דרכי נועם וכ' הרשב"א דאין לומר דכיון דבעיא חליצה א"כ אין כאן משום דרכי נועם דהא רב מיירי אף בנשאה דלא בעיא עוד חליצה, ועוד דהחליצה מדרבנן וכיצד הותר אשת אח דאורייתא, וכ' הרשב"א ושמא י"ל דהא דאמר רב מותר ביבמתו הוא בנפלה לפני שני אחין דלא הותרה לשוק עדיין דמיגו דאיתחזיא לשני איתחזיא נמי להאי, וכדאיתמר סב' זו לעיל ל., ודחה הרשב"א דלמסקנא התם לא קאי הך סברא, וא"כ אף בנאסרה אח"כ לא נימא כן, ועוד הק' דרב לא חילק בזה עי"ש,** ובריטב"א **כתב כתי' זה דמיירי דלא אידחיא מהאי ביתא, וצריך לבאר הא דבנאסרה בשעת נפילה הוא אע"פ דלא אידחיא מהאי ביתא וכדמסיק לעיל ל., ובנאסרה לאחר נפילה הוא רק בדאידחיא מהאי ביתא, והחילוק פשוט דבנאסרה בשעת נפילה הוא מדין נאסרה, אבל בנאסרה לאחר נפילה הוא מדין דרכי נועם, וכיון דלא אידחיא מהאי ביתא אין חסרון דרכי נועם, ולפ"ז לא יתכן כ"ז לד' תוס' לעיל ב. דדין נאסרה הוא מדין דרכי נועם.- ובריטב"א לא הזכיר הסוגיא בדף ל. דלפמשנ"ת הכא הוא מדין דרכ"נ.**

**אכן צריך לבאר דא"כ מה הוקשה לרשב"א דלמסקנא לא קאי הך סברא, דהתם הוא בדין נאסרה וע"ז ס"ד דאיכא מיגו דאיתחזיא לשני איתחזיא נמי לי' אבל הכא הוא סב' שאין כאן חסרון דרכי נועם, וביאר בזה** מו"ר הגרי"ג שליט"א  **דהנה כבר יסדו דמה שאמרו דרכי' דרכי נועם אין זה דין בעלמא דבעינן דרכי נועם אלא זה סב' דהוא גילוי בתורה, דהתורה לא אמרה דין נפילה אלא בשעת מיתה ולא לאחר שנאסרה, וא"כ מאחר שנאסרה לאחד ופקע זיקתה לא יתחדש דין נפילה, וע"ז י"ל דכיון דלא אידחיא מהאי ביתא י"ל דהזיקה תתפשט לכל האחין, וע"ז כ' הרשב"א דמשמע דבמסקנא לא אמרי' סב' זו כלל, ובשי' הגרש"ר (אות תקד) הק' דברשב"א בדף יז: מבואר דבדרכי נועם יש סב' דלא אידחי מהאי ביתא ומ"ש הכא דלא ניח"ל בזה עי"ש, ולפ"ז למסקנת הרשב"א לכאו' א"צ לדין נאסרה אלא תיפו"ל מדין דרכי נועם, אכן י"ל דנפ"מ בדבעיא חליצה כגון בחי"ל או באחות זקוקה וכיון דלא אידחיא מהאי ביתא אין חסרון דרכי נועם ובזה הוא רק מדין נאסרה, ודנו בזה אי בחי"ל יש נאסרה, ואי בחי"ל אין נאסרה א"כ נמצא דכל הנפ"מ בדין נאסרה הוא באחות זקוקה דהוא דרבנן, וי"ל דנפ"מ בנפילה שניה דחזרה ונפלה מאח אחר דבזה אין חסרון דרכי נועם ויש דין נאסרה.**

**אשר ע"כ ביאר הרשב"א וז"ל ומתוך כך יש לי לומר דלאו למימרא שתהא היבמה זקוקה לו לא לחלוץ ולא ליבם אלא מותר בלבד קאמר, כלומר שאילו רצה לישא אותה אינה אסורה לו, וטעמא דמילתא משום דכיון דבשעת נפילה הותרה לו שוב א"א ליאסר בה משום אשת אח וכדקי"ל החולץ ליבמתו בין הוא ובין אחין אין חייבין לא על חלוצה כרת ולא על צרה כרת וכו' עי"ש, למדנו מד' הרשב"א אור חדש דמיתה מתרת איסור אשת אח אע"פ שאין מצות יבום, ופירש דמה"ט אין חיוב כרת על הצרה וכן לאחין משום דהמיתה מתרת לכולם [והוא דלא כתוס' שם יא. ד"ה חד דזהו משום דנתקי' מכרת ללאו] והא דבעינן התם לדין שליחותא דאחין עי' קוה"ע סי' ד' אות ט' ואמר"מ סי' ה' אות ז'.- ועמש"כ לק' מד. בד' הרמב"ן דמסברא פקע איסור אשת אח, וא"צ לדין נתקי' עי"ש.**

**ולדברי הרשב"א נמצא דבזה פליגי אמוראי דשמעתין האם המיתה מתרת את האש"א ואשר ע"כ אע"פ שנאסרה תחזור להתירה הראשון, דכשנאסרה בפשוטו ג"כ לא הי' איסור אש"א אלא איסור אחות אשה, וכשהותרה בטל איסור אחו"א וחזרה להתירה, ולפ"ז שמואל ורב אסי דאסרי בהכרח סברי דהזיקה ומצות היבום מתירים איסור אשת אח, והכא דנאסרה משום אחו"א אינה חוזרת לזיקתה ואין היתר אשת אח, וכן ר"ל דסבר בפ"ק דצרת חלוצה בכרת מתבאר ברשב"א דס"ל דאין המיתה מתרת אלא הזיקה, ולפ"ז יסבור דלא תחזור להתירה הראשון, אכן זהו שקשה מדוע החלוצה לחולץ ליכא כרת הא אין זיקה, ואי משום דלא יבנה נתקי' מכרת ללאו, א"כ ק' מה הכריח לרשב"א דלריו"ח אינו כן וצ"ע, ועמד בזה הגרש"ר (אות תקיא) וע"ע חזו"א סי' קל"א ס"ק ט' שעמד בעיקר הקו', וע"ע בחי' ר' ראובן סי' ו' מש"כ דכו"ע מודו ליסוד הרשב"א, וע"ע קוה"ע סי' ט' ס"ק ד' ואמר"מ סי' ה' ס"ק ז' שביארו סברת ר"ל ע"פ הירושלמי, ולפ"ז העירוני די"ל דמודה ר"ל ליסוד הרשב"א.**

**עד הנה נתבאר דבפשוטו אף בשעה שהיא ערוה ג"כ אין איסור אש"א דכיצד יחזור איסור אש"א הרי המיתה התירה, ובשי' הגרש"ר (אות תקא ותקיז) דקדק לישנא דתחזור להתירה הראשון הא מעולם לא נאסרה, ואי משום דהיתה אחות אשה דוח"ל דמשום כן קרי לי' תחזור להתירה הראשון, ועוד דקדק מירושלמי (הובא ברשב"א) דאמרו בטל הגורם בטל האיסור, אלמא דבשעה שהיא אחו"א באמת יש איסור אש"א, ואשר ע"כ פי' ע"פ היסוד הנודע דיש ב' דיני אש"א יש דין אש"א דערוה וכאש"א שיש לה בנים, ויש דין אש"א המותר ליבום, וביאר דזה ודאי דבשעה שהיא ערוה דינה כדין אש"א שיש לה בנים, אלא דכשנסתלק הערוה בטל הגורם בטל האיסור, ובזה אתינן למיסרה רק כדין אש"א דממילא וע"ז הרי כבר הותר בשעת נפילה, ושמואל ור"א סברי דאף בזה אמרינן נאסרה, ויסוד הדברים נתבאר לעיל לט. דכל שפקע ממנה שם יבמה מודה הרשב"א דחוזר איסור אש"א, והביא הגרש"ר לחידושו של** המהרש"ל **בגיטין דף פ' דיבמה שנתקדשה לאחר חליצה לכו"ע חוזר איסור אשת אח, והמהרש"ל נקט כן הדבר בפשיטות עד שתמה ע"ד רש"י שלא כ"כ, וסברתו דמאחר שנתקדשה לאחר חליצה יצאה מהבית ואין לה שם יבמה כלל, והמהרש"א שם נחלק עליו.**

**נמצא ג' דרכים בישוב הקו' מדוע חוזרת לזיקתה והרי אין זה דרכי נועם א. הריטב"א דלא אידחיא מהאי ביתא דיש עוד אחים ונתבאר דלתוס' בדף ב. ליכא לתרוצי כן. ב. יסוד הרשב"א דהותר האש"א לגמרי, ונתבאר דתוס' בדף יא. משמע דלא ס"ל כך, וכן דנו ברע"א וחזו"א בתוס' בדף צב. בד' תוס' בשומ"י שזינתה האם חוזר איסור אש"א, ולהרשב"א לא יחזור. ג. דקידושין לא מפקעי זיקה מה"ת, ונתבאר דתוס' בדף יח: לא ס"ל כן, ומעתה נמצא דלד' תוס' הקו' במקומה עומדת ועמד בזה הגרש"ר (אות תקז), ועוד ראיתי להעיר דרב סבר לעיל כז: דאין זיקה וא"כ לדידי' ליכא לפרושי כתי' זה, ובאחיעזר סי' ב' אות ד' (ד"ה ונראה) כתב בעיקר קו' הראשונים די"ל דדרכי נועם אין זה סיבה עצמית אלא גילוי למדרש דהנפילה והיתר אש"א הוא בשעת מיתה, וא"כ הכא דהותרה בשעת נפילה אע"ג דאח"כ נאסרה ואין עשה דוחה ל"ת שיב"כ מ"מ כשחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, ויעויין בחי' ר' ראובן סי' א' שהאריך בדרך זו, וע"ע חי' הגרשש"ק סי' ט"ו תי' נוסף, ובסי' ל"ט כ' בשיטת תוס' דאע"ג דהחליצה היא מדרבנן מ"מ כבר אין כאן חסרון דרכי נועם מה"ת, והוא מחודש מאד, ושמא מתבאר זאת לשיטת הר"מ דבכל דרבנן יש לא תסור מה"ת, ועוד יש לפלפל בזה.**

**ובביאור הפלוגתא דרב ור"ח ושמואל ור"א נתבאר דלהרשב"א בפשוטו פליגי האם היתר אש"א הוא בשעת נפילה ואינה חוזרת ונאסרת, או דהוא היתר מחמת הזיקה, ובדעת שאר ראשונים אי נימא דפליגי על יסוד הרשב"א, וכן להריטב"א דפי' הסוגיא באופ"א ביאר הקוה"ע סי' ד' אות ה' דפליגי האם ערוה לאחר נפילה הוא דין פטור מקרא דעליה וממילא יש בה דין נאסרה, או"ד דהוא רק משום דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת וממילא כשבטל האיסור חוזרת להתירה, דלא אמרינן נאסרה אלא באשת אח, ונתבאר לעיל די"ל אף לדרכו של הרשב"א דפליגי ביסוד זה. – ובעיק"ד הקוה"ע דערוה לאחר נפילה הוא מדין אין עדל"ת שיב"כ ודבהא פליגי אמוראי הכא כ"כ אב"ע פ"ב מאיסו"ב ה"א (בהשמטות), והק' ע"ז מגמ' לק' עט: וכ' דבהא פליגי אמוראי התם ואכמ"ל.- וע"ע להלן ביאור נוסף בפלוגתתם.**

**והנה דנו לשיטת הראשונים דלא כהרשב"א אם בשעה שנאסרה נתייבמה או נחלצה מאח אחר האם הועיל היבום והחליצה כיון דלא שייך שליחותא דהוא לא הי' חייב ביבו"ח, ואי נימא דחייב ביבו"ח א"כ משכח"ל אשת שני מתים כגון שהיו ג' אחין ראובן שמעון ולוי ומת ראובן והיתה היבמה הותרה ונאסרה לשמעון ונתייבמה ללוי וחזרה והותרה ומת שמעון, א"כ כלפי לוי יש כאן זיקת ראובן ושמעון ויל"פ בכ"ז, ולפמשנ"ת דטעמא דרב ור"ח משום דאף בשעה שנאסרה לא פקע זיקתה, וא"כ שפיר שייך שליחותא והוא מחודש דהא מותרת לשוק מה"ת. וי"ל עוד דהדין שליחותא אינו לעיקר הפטור לשוק, דעיקר ההיתר לשוק הוא ע"י חליצה או יבום דאחד מהם, והדין שליחותא הוא לענין שתחשב חלוצתו, ועמש"כ לק' מג: בגדר הפטור דאחים בחליצת אחד, וע"ע חי' הגר"ח מטעלז (עמ' מב) שהוכיח דלא מיתסרא משום אשת אח לריו"ח דאל"כ משכח"ל ט"ז נשים שפוטרות צרותיהן עי"ש, שו"ר בחי' ר' ראובן סי' א' אות ג' שעמד בכ"ז.**

**ובדברי הרשב"א דפקע ערות אשת אח והיא כאשה דעלמא ומתקדשת בקידושי כסף וכמש"כ האבנ"מ סי' קע"ד ס"ק א', וכ' הקוה"ע סי' ו' אות ט' דהוא דלא כרש"י לק' נב. דה"ט דאין קידושי מאמר תופסין משום דהיא אשת אח, ולד' הרשב"א מ"ש מהותרה ונאסרה וחזרה והותרה דאין בה איסור אשת אח ותפסי בה קידושין, ולהרשב"א לכאו' בהכרח הטעם דלא תפסי קידושין משום דכ"ז שהיא יבמה דרשינן ביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרים בה, וכמש"כ האבנ"מ שם, וצ"ע ע"ד האבנ"מ שלא כ' דלד' רש"י אינו כן, ועמד בזה הישרש יעקב לק' מד. (ד"ה ונייבם), ועי' בכ' הגר"ח ובאמר"מ סי' ה' אות ד' מש"כ משמו בביאו"ד רש"י ויל"ד בזה דהרשב"א ג"כ מודה לזה, ויעויין בחי' הגרשש"ק סי' ל"ט ומשנת ר"א סי' ז' שכתבו ע"פ דרכם דליכא פלוגתא בין הרשב"א לרש"י, ומודה הרשב"א דכשהיא זקוקה יש איסור אש"א, דלזיקה בעינן איסור אש"א וכדמוכח לעיל יג:. – ובעיק"ד הרשב"א דהותר אשת אח לגמרי נתבאר לעיל לט: דיל"ע אי אתיא כאב"ש עי"ש, וכמו"כ הקשינו לעיל לט. מהא דס"ד דלאחר יבום יחזור אש"א עי"ש, ובאחיעזר סי' א' אות י"א (ד"ה והנה הרשב"א) כתב דלא מצאנו חולק על יסוד הרשב"א, וע"ע בקוה"ע סי' ט' אות ז' שהאריך בגדר היתר אש"א ובדעת הראשונים בזה, [והק' בחי' הגרשש"ק סי' ט"ו אמר"מ סי' ז' אות י"ח עוד מד' תוס' בקידושין נ: ד"ה אי דמתבאר דחוזר האש"א דהתם מיירי בנפלו אף בזא"ז, והרשב"א לשיטתו בדף כז: דמתבאר דפי' ד' ר"ש דזיקה אוסרת אחותה וכדין אחו"א, ועי' בחי' ר' ראובן סו"ס י"ד מש"כ ליישב בזה בשם הגרב"ד, ובעזה"י יתבאר בדף כח:].**

בגמ' **מתיב רב המנונא ג' אחין וכו' תיהוי כיבמה שהותרה ונאסרה, לכאו' יש להקשות לד' הריטב"א דכ"ד רב הוא בלא אידחי מהאי ביתא א"כ הכא שהיו ג' אחין א"כ הרי אידחי מהאי ביתא, אכן לק"מ דמאחר דבעיא חליצה נמצא דלא אידחי מהאי ביתא, וכ"ד הריטב"א לעיל הוא כמשנ"ת דמה"ת א"צ חליצה, וא"כ מה"ת הא אידחי מהאי ביתא, ועי' לעיל כז: תוד"ה ורב ודוק. – ולד' הרשב"א דלמ"ד תחזור להתירה הראשון אינה חוזרת לזיקתה מ"מ הכא שפיר מתייבמת דהא מה"ת חייבת ביבום, ואף מדרבנן כיון דבעיא חליצה ולא נסתלקה מזיקתה א"כ היא מתייבמת וכמשנ"ת לעיל בד' הר"מ ודוק.**

בגמ' **ר"א היא דאמר וכו' כ'** הרמב"ן **וז"ל פי' דר"א סבר נשואין הראשונים מפילין והויא לה כיבמה שהותרה מתחילת נשואין הראשונים ונאסרה אח"כ כשגירש וחזרה והותרה כשהחזירה ואינה חוזרת להתירה הראשון עכ"ד, וכ"כ במלחמות לעיל פ"ג (ח: מדפי הרי"ף), והדברים צ"ב הא בשעת הנשואין לא חל היתר דהא אסירא עליו באיסור אש"א, וביותר להרשב"א דביאר דטעמא דרב דהמיתה מתרת איסור אש"א ושוב אינו חוזר א"כ הכא כ"ז שהבעל חי עדיין לא חל היתר אש"א, ובקוה"ע סו"ס ו' הניח ד' הרשב"א בצ"ע.-** ובריטב"א **פי' דסוגיין לא ס"ל דהוא משום נישואין מפילין עי"ש.**

**וביארו בזה עפמשנ"ת דיש תרי דיני אש"א יש אש"א דערוה וכאש"א שיש לה בנים שאין בו דין יבום, ויש אש"א דאינה ערוה ואדרבה זהו סיבת היבום וכדלעיל דף יג:, ומה"ט אשכחן דיש אש"א שאינו פוטר מיבו"ח וכמשנ"ת לעיל לו. בולד אינו פוטר, ומעתה י"ל דאה"נ דבשעה שהבעל חי בודאי לא הי' היתר לאש"א, מ"מ לא הי' לאש"א הזה דין ערוה, אלא אדרבה דינו שתיפול ליבום כשיושלמו תנאי הנפילה, ושפיר קרינן לי' הותרה, דבזמן הנשואין חל חלות ההיתר על האש"א, וכשנאסרה אח"כ דהיינו כשנתגרשה ובטל כח ההיתר, חזר להיות כדין אש"א שיש לה בנים, דהשתא הוא אש"א שאין בו דין יבום, ובהא פליגי דלמ"ד תחזור להתירה הראשון חוזרת לזיקתה ולמ"ד לא תחזור להתירה הראשון אינה חוזרת לזיקתה, ולפ"ז הוא ביאור נוסף בעיקר פלוגתתם.**

**ודרך זו י"ל אף להרשב"א דהותר לגמרי דה"נ בשעת הנשואין חל היתר בערוה אש"א, אלא דבפועל כ"ז שהבעל חי שלא נשלם דין הנפילה יש כאן איסור אש"א אבל כשמת הותר האש"א, וביותר דיסוד הפלוגתא הוא האם היתר אש"א הוא היתר עולמי שחל ברגע הראשון, או"ד דהוא היתר המתחדש בכל שעה, וא"כ הכא בשעת הנשואין חל היתר ביסוד האש"א שאינו ערוה, אכן הק' הגרש"ר (אות תקיג) דבשמעתין אף בשעה שנאסרה בפשוטו לא חל איסור אש"א, אבל הכא כשנתגרשה בודאי קיימא באיסור אש"א, ומזה מוכרח כמשנ"ת לעיל דאף דבשעה שהיא אחות אשה יש איסור אש"א מ"מ איסור זה נסתלק כשפסקה מלהיות אש"א, ועחזו"א סי' קל"א ס"ק ח' ט' וחי' הגרשש"ק סי' ט"ו אות ח' משכ"ב.**

**ילה"ק דעד כאן לא פליגי רבנן עלי' דר"א אלא משום דסברי מיתה מפלת, והכי סבר תנא דריש מכילתין וכדמפרש לעיל יג. א"כ לא אשכחן תנא דפליג אדר"א בדין הותרה ונאסרה וחזרה והותרה וי"ל כמש"כ הרא"ש סו"ס כ"ג דמדקתני בברייתא דמתה אשתו דר"א אוסרה אלמא דרבנן פליגי.**

**הקשה הגרשש"ק סי' ל"ט לד' הרשב"א דפליגי בגדר היתר אש"א א"כ לאב"ש דאמר דנמצא פוגע בערוה בודאי לא סבר דתחזור להתירה הראשון א"כ הו"ל לשנויי הא מני אב"ש, עי"ש מה שתי', ובקוה"ע סי' א' אות ז' תי' דשמא סובר הרשב"א כנמו"י והריטב"א דאב"ש מדרבנן קאמר.**

בגמ' **אימור דאר"א היכא דלא חזיא בשעת נפילה וכ'** הרמב"ן **דנמצא איסורה איסור גמור והתירה כשהחזירה אינו גמור וכו' עי"ש, וצ"ב כוונתו במש"כ דכשהחזירה אינו גמור, דלכאו' עיקר הכוונה דהכא בשעת הנשואין לא הי' עדיין היתר גמור וע"כ לא חשיב הותרה, וכ"ה במלחמות בפ"ג (ח:מדפי הרי"ף), ע"ע לעיל כח. רש"י ד"ה ר' אלעזר דפי' דטעמא דר"א משום דהותרה ונאסרה לא תחזור להתירה הראשון, והיינו דלמסקנא דר"א סבר הכי א"כ זהו ג"כ טעמו במגרש את אשתו והחזירה, ועי"ש בתוד"ה ולימא.**

בגמ' **אפי' תימא כרבנן וכו' פי'** הרמב"ן **דרבנן סברי מיתה מפלת, וצ"ב ע"ד רש"י שהאריך מאד ולא פי' כן.**

בתוד"ה **מאי ואע"פ דבפד"א וכו' ערש"ש שתמה דדבריהם הם גמ' ערוכה לעיל שם. – הק'** המהרש"א **לד' תוס' דלרב דיש חילוק בין איסור דאורייתא לאיסור דרבנן, א"כ מאי מייתי מר"א דאסר באחות אשה דאורייתא דה"ה באחות זקוקה דרבנן, והנה** הרמב"ן **עמד לעיל בהא דמייתי מר"א דמגרש את אשתו דהא התם מיתסרא עלי' מה"ת ותי' או דמייתי מדר"א מחמיר כ"כ אף בנשואין מפילין ה"ה דמחמיר בהותרה ונאסרה א"נ דסבר רב דבנשואין מפילין הוא מדרבנן אבל מה"ת מיתה מפלת וא"כ הו"ל נאסרה דרבנן [וצ"ב דלכאו' יש לחלק בין אחו"ז דיסוד האיסור מדרבנן למגרש דיסוד האיסור מה"ת אלא דהנישואין מפילין הוא דרבנן], ואכתי לא תי' הרמב"ן קו' המהרש"א וצ"ע, ובעיק"ד המהרש"א כ' בדו"ח רע"א במוסגר ובקושיות עצומות, די"ל דאין סב' לחלק דאי בדרבנן יש נאסרה א"כ בהותרה ונאסרה לא תחזור להתירה הראשון, וברא"ש סי' כ"ג מתבאר כסב' המהרש"א, ויעוי"ש שהק' על הרי"ף, ובדעת הרי"ף י"ל כמשנ"ת.**

בד"ה **ואמאי תימה דלא פריך מהאי ברייתא לרב בר"פ ד"א ולישני דר"א היא הק' בדו"ח** רע"א **ובקושיות עצומות דמאי יועיל ר"א היא הא עד כאן לא פליגי רבנן אלא משום דהותרה ונאסרה, אבל שמעינן מיהת דאיסור דרבנן משוי נאסרה, וי"ל כמש"כ הרמב"ן הנ"ל דר"א מחמיר בנאסרה, ולדידי' אף בדרבנן יש נאסרה, וע"ע משנת ר"א במילואים לסי' ט' אות ט"ו משכ"ב.**

במשנה **היבמה לא תחלוץ ולא תתייבם עד שיש לה ג"ח עדו"ח רע"א ותורע"א שהק' מ"ט לא חיישינן שמא לא נקלט הזרע, ונתבאר בס"ד לעיל לז. בתוד"ה רוב.**

במשנה **אחד גרושות ואחד אלמנות שמא יש לפרש בהא דקתני אלמנה משום סיפא דר"י, א"נ להמבואר בירושלמי הי"א (כז:) וכפי' הקה"ע דר"מ אוסר רק במגורשת דשמא תימצא מעוברת ויאמר דאדעתא דהכי לא גרשתיה.**

במשנה **רי"א וכו' מדלא פליג ברישא משמע דביבמה מודה דאף בנפלה מאירוסין אסורה, וכן מתבאר בתוס' בע"ב ד"ה הא, ועי' על"נ.**

במשנה **חוץ מן הארוסות שביהודה כ'** התויו"ט **דה"ה דביהודה הנשואות לא יתארסו וכ' דכ"מ ברש"י, ובעל"נ הביא כן מראב"ן ועי"ש.**

דף מ"א ע"ב

בגמ' **ולאו מי אותביני' היינו דמייתינן לעיל לו. תניא כוותי' דר"ל, ועי' אותיות דרעק"א.**

בגמ' **דלמא איכא דהואי בחליצה ולא הוי בהכרזה ומפסלוה מן הכהונה הרשב"א פי' ואמרו וקא שרי חלוצה לכהן וכן אמרו לעיל לו., ועי' ישרש יעקב בתוד"ה משום.**

בגמ' **דמפסיד לה מזונות עפרש"י, וצ"ב מ"ט ע"י החליצה מפסדת מזונות הא אכתי מעוכבת מלינשא מחמתו ג' חדשים, והרי כל שמעוכבת לינשא מחמתו יש לה מזונות וכדתניא בברייתא לקמן [ואשכחן ג"כ בכתובות צז: במגורשת ואינה מגורשת דבעלה חייב במזונותי' כיון דמעוכבת מלינשא מחמתו] וי"ל דטעם ההמתנה הוא משום הבחנה וזה לא חשיב מחמתו, דלא חשיב שהבעל גרם לזה דאין זה מחמת האישות, והאשה גורמת לזה, ובסמוך דאמרי' דג' חדשים חשיב מחמתו הוא משום דאסורה להתייבם מחמת איסור אשת אח, וכן אסורה לשוק מחמת יבמה לשוק חשיב דהוא גורם, [וצ"ב דהרי יכולה לחלוץ לפ"מ דס"ד השתא דיכולה לחלוץ] והעירוני דמוכח כן מהא דגרושה אינה מקבלת מזונות ג"ח ע"כ דלא חשיבא מחמתו, ועי' בב"ש סי' צ"ג ס"ק ז' דאף משום ג"ח של הבחנה חייב במזונותיה, אכן התם הוא דין שלא יתקנו ב"ד לסלקה מכתובתה תוך ג"ח, ומבואר בפ"ת שם ס"ק ו' (א) דכ"ז כשלא תבעה כתובתה, אבל אם תבעה כתובתה מפסדת וא"כ ה"ה חליצה היא כתביעת כתובה.- העירוני דדלמא חלצה משום המצוה, אי נימא שיש מצוה בחליצה אף כשאינה רוצה לינשא.- והעירוני עוד מדוע אלמנה נוטלת מזונות בג"ח הראשונים הרי אינה מעוכבת מחמתו.**

בגמ' **ארוסה גרושה כ' המאירי דמוכח דאלמנה מן האירוסין אין לה מזונות לא מארוס ולא מיבם.**

בגמ' **אלא משום דר"י וצ"ל דבארוסה הוא בכלל הגזירה אטו נשואה.**

בגמ' **כל העולה ליבום וכו' התוס' לעיל לה: ד"ה ונמצאת דנו אי בדיעבד החליצה כשרה, ועמש"כ שם מד' הבית מאיר לענין יבום בדיעבד, והנה רש"י ותו"י הק' מאי משני הא אכתי תיקשי לריו"ח דאמר חליצת מעוברת שמה חליצה, ותי' דר' יוסי לכתחילה קאמר, ותיקשי לד' תוס' לעיל דר"י הוא אף בדיעבד, וי"ל דכ"ד תוס' למסקנא, ולמסקנא אין בדברי ריו"ח משום כל שאינו עולה ליבום משום דאם יבא אליהו ויאמר דמפלה שריא ליבומי, [ועמש"כ בשאלות בסוף דמ"מ תיאסר כדין מעוברת חבירו], וברשב"א נראה דבאמת לריו"ח אינה חליצה מדרבנן עיש"ה. – ומבואר בשמעתין דיש דין כל שאינו וכו' כיון דלכתחילה אין יבום, וכעי"ז מבואר בר"מ באשת מלך דאין עולה ליבום משום שאין עולה לחליצה, והתם לכאו' הוא ג"כ רק לכתחילה, והעירו ע"ד הרע"א בח"ג סי' מ"ה (ד"ה ובאמת) שכתב דבחרד"ג שלא לישא ב' נשים חשיב עולה ליבום דהא אם בעלה קנאה, ותמה על הב"ש שלא כ"כ, ולהמבואר יש ראי' גדולה מסוגיין דלכתחילה חשיב ג"כ אינו עולה ליבום.- בחי'** הגרשש"ק **סי' מ' חקר במה שאמרו דלכתחילה אינה חליצה האם זה חסרון בקיום המצוה או בהיתר לשוק, וכ' דבהיתר לשוק לכאו' ל"ש חסרון דממ"נ מאחר שאינה צריכה עוד חליצה מאי שייך זיקה (ועמש"כ לעיל לו. כיו"ב בולד אינו פוטר עי"ש), וכן דן דל"ש חסרון משום המצוה עפמש"כ דהמצוה היא כהשבת אבידה להתירה לשוק עי"ש, ואשכחן כמה דינים לכתחילה מה"ת בחליצה כדלק' פ' מצו"ח והתם הוא במצוה.**

**הקשה בס' אהא"ז פ"ז מיבו"ח אות ד' (מחידו"ת מחתנו** הגרא"ק **זצ"ל) מדוע אמרי' הכא כל שאינו עולה ליבום הא תפסי קידושין, ומ"ש מחילו"ע דתפ"ק ועולה לחליצה ותי' דהתם כל הזיקה היא זיקת חליצה אבל הכא היא זיקת יבום, כגון בג' חדשים דהיא זקוקה ליבום כשיעברו ג"ח, וכן בספיקות הרי אם יוברר הספק היא זקוקה ליבום, וא"כ נמצא שיש בה זיקה גמורה ליבום, ובזה לא נפטרת בחליצה, וע"ע עויו"ט סי' קע"ז ובשער"י סוף שער א' (ד"ה ואמנם בסוגיא) ובחי' הגרשש"ק סי' מ', ועמש"כ לעיל לו. עוד ביסוד זה. אכן נתבאר שם דהרמב"ן לא ס"ל יסוד זה ותיקשי מסוגיין וצ"ע.ועי' ברכ"ש סי' א' אות ו' שתי' הקו' באופ"א וניחא אף לרמב"ן, ועי"ש מש"כ בד' התוס' בד"ה הספיקות.- הקשה הבית מאיר סי' קנ"ט מ"ט חשיב אינה עולה ליבום והרי עולה ליבום לאחר זמן, ויתירה מזאת אשכחן בנתקדשה לאחר נפילה דחשיבא עולה ליבום לכשתתגרש וכ"ש מחוסר זמן ועי"ש בתי', ועי' חי' הגרשש"ק סי' מ' אות ב' משכ"ב, ועי"ש מש"כ לחלק מנדה שראויה לכשתטהר.**

בגמ' **אם יבא אליהו ויאמר עי' בתורא"ש לעיל לה: ד"ה תיגלי בהא דסמכינן על ביאת אליהו, ועי' חמדת שלמה.**

בגמ' **הא קטנה וכו' לכאו' הומ"ל מארוסה.-כ' הנמו"י (לעיל יא. מדפי הרי"ף) בשם הריטב"א דמ"מ בקטנה לא גזרו שאם כנס יוציא, ועי' כוח"ת (נדפס כאן אות ח') מש"כ בשאר נשים שנאסרו מחמת גזירה אטו נשואה האם כנס יוציא.**

ברש"י **ד"ה הרי וספק צר"ע עמהרש"א (הובא בתורע"א) ועי' ק"ר על"נ ועויו"ט סי' קע"ז משכ"ב. – ומה שהק' רש"י מאחות חלוצה ואחו"ז לכאו' ילה"ע דממ"נ מה"ת צריכה יבו"ח, ומדרבנן א"צ לא יבום ולא חליצה, ומבואר ברש"י דמדרבנן ג"כ בעיא חליצה, וכן נתבאר לעיל ע"א בד' רש"י במשנה, ואכתי צ"ב מה הוקשה לרש"י הא מה"ת צריכה יבו"ח ומדרבנן הוי כחילו"ע דהא תפסי בה קידושין, ואפשר דס"ל לרש"י דמאחר דמדרבנן לא חזיא ליבום שוב חשיב דלא חזי ליבום מה"ת, והאריך בכיו"ב המל"מ בכל דבר דלא חזי מדרבנן האם חשיב דמה"ת אינו ראוי, ועי' חמדת שלמה שנקט בד' רש"י דמדרבנן היא כערוה ודמיא לחי"כ, וצ"ע דהא תפסי בה קידושין.- שוב העירוני דבגמ' דמתיב ר"ח הוא ג"כ באיסור אחו"ז ואעפ"כ מקשי שלא תחלוץ, וע"כ כמשנ"ת בגמ' דלא דמי לחייבי עשה דאין זיקת יבום משא"כ הכא דיש זיקת יבום ואינה ראוי' ליבום אין עולה לחליצה [וע"ע תשב"ץ ח"ב סי' ר"ס דכתב דאיסור מצוה ואיסור קדושה דחולצות ולא מתייבמות הוא משום דמה"ת בנות יבום אלא דרבנן גזרו עלייהו, וע"כ לא דמי לנודרת דאמרי' כשאעל"י] וע"ע מש"כ בס"ד בדף כו. בזה.**

בתוד"ה **קרא וי"ל דלר"ל נמי וכו'** החזו"א **סי' ק"כ פי' כוונתם דתוך ג"ח לר"ל הוא משום כשאעל"י וא"צ למש"כ לעיל בתוד"ה אלא, וכ' דאין כוונת תוס' דזהו הטעם למיפסל חליצת מעוברת דהתם תיפו"ל מעיין עליו כשם דדרשינן מינה שאין עולה ליבום, וכמבואר לעיל לה: סותוד"ה ור"ל, ועי"ש עוד שהוכיח כן, אמנם בתורא"ש מבואר להדיא דהוא על חליצת מעוברת, וכ"נ בהגר"א סי' קס"ד ס"ק ה', והעירוני דהתורא"ש בדף לה: כתב כד' תוס' שם, וע"כ צ"ל דכ"כ כפ"מ שסבר כאן בקושיתו ולפום תירוצו כאן ה"נ נדחה ההיא דלעיל, וברמב"ן וברשב"א כ' דלר"ל אין עולה לחליצה משום עיין עליו, ומ"מ כ' הרמב"ן דאיצטריך לטעמא דכשאעל"י בתוך ג"ח שאין ידוע שהיא מעוברת, אמנם ברשב"א כ' דלר"ל א"צ לזה אלא דא"א לחלוץ משום שמא מעוברת ואינה חליצה, ור' יוסי דאמר משום כשאעל"י לא הוצרך לומר כן אלא לההוא גברא דלא הוה חבר ולא הוה משמע לי' דרשא דאין לו עיין עליו, ונתבאר בס"ד בריש פרקין.**

בד"ה **הספיקות שקידש אחת מב' אחיות וכו' מבואר בתוס' דשינוייא דהש"ס מועיל גם בזה ועתויו"ט ותורע"א, ולכאו' לפ"מ דבעי לפרושי התם שקידש מתחילתו אחת משתי אחיות א"כ דנו בזה אי שייך ביאת אליהו, ועי' היטב ברשב"א דנראה דאף בקידש א' מב' אחיות חשיבא בת יבום עי"ש.**

בא"ד **שהיה צריך להאריך כ' הרע"א בקו' עצומות לא זכיתי להבין הא אדרבה הדין מפורש במתני' וא"צ לאריכות והפירכא מברייתא צריך להאריך ולפלפל מאי ספיקות וכו' וצלע"ג עכ"ד.**

בד"ה **הא ואפילו למאן דלא גזר וכו' הרמב"ן תי' עוד דמ"מ בראוי' להתעבר גזרו ואפילו יבא אליהו ויאמר דלא מעברא.**

# כתב הרמב"ם פ"ז מיבו"ח ה"ח אחד מן היבמין שקידש אחות יבמתו אומרין לו המתן וכו' חלץ לה אחיו וכו' ה"ז יכנוס ארוסתו, מתו אחיו כולם מוציא את ארוסתו בגט ויבמתו בחליצה, ואם מתה ארוסתו בין שמתה קודם מיתת האחין בין שמתה לאחר מיתתן חזרה היבמה להתירה ורצה חולץ רצה מיבם עכ"ד, ובשו"ע סו"ס קנ"ט קיצר בד' הר"מ, וברע"א בג' הביא פלוגתת הרשב"א והריטב"א האם מיירי רק בלא אידחי מהאי ביתא או אע"פ דאידחי מהאי ביתא, דהיינו דלא היו עוד אחים, ובבית מאיר כ' דמה שחולץ הוא מדרבנן וכדעת הרשב"א דבאמת פקע הזיקה אבל מ"מ מדרבנן מייבם, והוא רק בקידושין ולא בנישואין דמפקעי זיקה לגמרי, [וצל"ע ברשב"א דכמדומה שסתם הדברים ולא כ' שצריכה חליצה או יבום מדרבנן ומדינא דריב"ב] ולפ"ז מש"כ הר"מ ושו"ע דמייבם הוא מדרבנן דיש כאן יבום, ובאחיעזר ח"א סי' ל"ד אות ה' [והוא מכתב תשובה לחזו"א] לא ניח"ל בזה, דבפשטות משמע דהוא ככל דיני יבום וקונה בשוגג ולשם זנות ופוטרת צרתה, ולד' הרשב"א הא לא קנאה מה"ת ואין יבומה פוטרת צרתה, וע"כ צ"ל בדעת הר"מ דס"ל דהוא מה"ת דערוה לא מפקיע זיקה ובחזו"א במכתבו להגרח"ע ובג' של ס' אחיעזר (נדפס בחזו"א כאן) השיג ע"ד האחיעזר וכ' דבודאי להרשב"א יש כאן יבום דרבנן וא"כ קנאה בשוגג ולשם זנות, וממה שלא פירשו דאינו אלא מדרבנן אינה ראי', ועי"ש שהוכיח זאת והביא מחכם אחד לדקדק ממש"כ הר"מ דמתו האחין והא דינא דחזרה והותרה הוא אע"פ שלא מתו האחין, ופי' החכ"א דאם האחין קיימין מיתסרא עלי' מדין יבמה לשוק דלאחין ג"כ יש איסור יבמה לשוק וכמשנ"ת לעיל לט: מהירושלמי בדעת אב"ש, והאחיעזר מיאן בזה וכ' דכשם שהותר אשת אח בנפילה ה"ה יבמה לשוק דמיתסר מחמת אישות המת הותר בנפילה, ועי"ש מש"כ בד' הר"מ, ועקה"י סי' כ"א.

**בגמ'** ת"ר יבמה ג' חדשים הראשונים וכו' עפרש"י, וכ' הר"מ פי"ח מאישות הט"ו ואם הוכר העובר וכן אם הניחה מעוברת ניזונת והולכת עד שתלד, וכ' ה"ה הטעם הוא מפני שכל זמן עיבורה הן כג' חדשים הראשונים דכל יבמה שבעולם שכשם שאינה יכולה להתיבם ולא לחלוץ תוך ג"ח כמבואר בפ"א מהל' יבום כך כל ימי עבורה אינה יכולה לא להתיבם ולא לחלוץ ואצ"ל לינשא לאחר לפיכך ניזונת משל בעל ודבר פשוט הוא עכ"ד, ועמש"כ לעיל בדין ג' חדשי הבחנה האם ניזונית משל בעל.

**בגמ'** מכאן ואילך אינה נזונת וכו' כ' הר"מ פ"ב מיבו"ח הט"ז יבמה שתבעה היבם לחליצה והיא אומרת איני חולצת ולא נוטלת כתובה אלא אשב בבית בעלי וכשאר כל האלמנות וכו' עכ"ד, וראיתי להעיר מדוע יושבת בבית בעלה כשאר האלמנות הרי אין לה מדור מבעלה, דכבר עברו ג' חדשים מדתובעה לחלוץ, והעירוני ליישב דהכא שאינה רוצה לחלוץ א"כ הדר דינא ככל אלמנה שמעוכבת מחמת כבוד בעלה.

**בתוד"ה** עמד והא דבעיא בריש כתובות ולד' רש"י לא תיקשי כמש"כ התוס' בכתובות ב: ד"ה לפיכך די"ל דארוסתו אגידא ביה טפי מיבמתו כדאמרינן ביבמות בכמה דוכתי עכ"ד, ולכאו' כוונתם דגדר החיוב במזונות משום דחשיבא כנשואה, וא"כ ארוסה חשיבא טפי כנשואה, ובקו"ש כתובות (אות קפב) ביאר הספק בחלה האם חייב במזונות דהאם הוא חיוב עצמי במזונות [והיינו דבהגע"ז היא כנשואה וחייב במזונות] או"ד דהחיוב הוא לישאנה, וכיון דע"י הנישואין מתחייב לזונה תוכל לטעון או כנוס או תן מזונות, ובחלה שאינו יכול לכנוס ואנוס הוא לא שייך לתובעו זאת, ועי' במשנ"ת בכתובות מח: בגדר מזונות בהגעת זמן דהיא כנשואה, ובעזה"י יתבאר לק' מב. בתוד"ה לאחר עוד בזה.

**בא"ד** ונראה לר"י דוקא בנתרצה ליבום וכו' ופי' הרא"ש (סי' כ"ד) דכיון דסופו לייבם הרי היא כבר כאשתו, ופי' הק"נ דהיינו כמו ארוסה שהגיע זמן, ויעויין בראשונים שכתבו דעמד בדין הוא כהגע"ז. – וכ' הב"ש סי' ק"ס ס"ק ד' דדעת הר"מ וכן פסק בתשו' הריב"ש דאע"ג דלא נתרצה ליבום ג"כ חייב במזונות, עוד כ' דאם ברח במזיד י"ל דלכו"ע חייב במזונות.

**בא"ד** וקצת נראה דמחמת קנס וכו' עי' בתוס' בכתובות קז: ד"ה עמד שדנו בזה האם הוא מטעם קנס, ובריטב"א בשמעתין כ' דאינו מטעם קנס.

**בא"ד** דהא אין מע"י שלו הרא"ש סי' כ"ה הוסיף וכן נ"ל אע"ג דניזונית משלו אין מע"י שלו דקי"ל מזוני עיקר ותקינו רבנן שיהא מעש"י שלו משום איבה וכ"ז שאינה יושבת תחת בעלה אין לחוש לאיבה עכ"ד, ובאו"ש פ"י מאישות הי"ט כ' דמה"ט בהגעת זמן דארוסה ג"כ אין מעש"י שלו, ונתבאר בכתובות מח: שיטות הראשונים בזה.

**בא"ד** ולמאי דפרישית עמהר"ם.

# דף מ"ב ע"א

**בתוד"ה** לאחר אם מת היבם לאחר ג' וה"ה מת תוך ג' כדאיתא בשו"ע סי' קס"ד סעי' א', ומ"מ בזה"ז שאין מייבמין כ' הב"ש שם ס"ק ג' דא"צ להמתין, ויל"ד בזה להמבואר בסמוך.

**בא"ד** ובפסחים וכו' צ"ע דשם מיירי באשתו ולא בארוסה, וכן בתירוצם לא תי' מידי ע"ז וכפה"נ הוא ט"ס, ובתרוה"ד סי' רכ"ד העתיק לד' תוס' ולא הביא מפסחים, ועי' על"נ וישרש יעקב משכ"ב.

ובעיקר תירוצם הנה **התרוה"ד** (שם) דן במת היבם האם מותר לאח לייבם תוך ג"ח ממיתת הראשון דאיכא למיחש שמא כנסה היבם שמת ומעוברת היא ופטורה מיבו"ח, ועכ"פ גזרו בה אטו נשואה, וכמש"כ תוס' דיותר יבמה קרובה לביאה, וכ' דמותרת משום דיסוד האיסור הוא דכל שהיא נשואה גזרו להמתין ג"ח, וכן יבמה יש לה דין כנשואה, אבל זיקת אחד לא תאסור על השני דלא חשיבא נשואה אליו יותר מחבירו, ומשום חששא גופה שמא מיעברא לא חיישינן דהא אינה קרובה לביאה כ"כ, ומדבריו למדנו ג"כ ביאו"ד התוס' דלענין חשש ביאה בארוסה איכא למיחש יותר, משא"כ לענין אי חשיבא כנשואה ביבמה חשיבא יותר כנשואה, ובישרש יעקב ביאר הטעם משום דיכול לבא עלי' בע"כ.-והעירוני בזה מד' תוס' בכתובות ב: ד"ה חלה דאדרבה ארוסה חשיבא טפי כנשואה.- בישרש יעקב תמה ע"ד התרוה"ד דאיך דן לאסור על יבם שני כשמת אחד דממ"נ אף כשהיבם חי ייאסר עליו שמא אחיו ייבם עי"ש.

**בד"ה** מאי והכא גבי חליצה נמי יסברו ששתיהן סמוך למיתה חלצו ערש"ש שהק' דהא אסור לחלוץ תוך ג"ח, וכבר עמד בזה התורא"ש עי"ש.

**בגמ'** בשלמא יבמה כדאמרן בחינוך מ"ע תקצ"ח נראה דביבמה ג"כ הטעם משום הבחנה ועמד בזה הגרי"פ, ושמא י"ל דכוונת החינוך דבהמתנה צ' יום יצאנו ג"כ מידי חשש דההבחנה, והיינו דביבמה איכא ג"כ דינא דהבחנה, ויעוין רע"א כוח"ת (נדפס כאן אות ח' ד"ה והנה) שנקט דביבמה איכא ג"כ גזירה דהבחנה.

**בגמ'** אלא שאר כל הנשים אמאי הק' **התו"י הרמב"ן והרשב"א** בסוה"ע דנימא דמיתסר משום שמא מעוברת ומיתסר כדין מעוברת חבירו, [ויש נפ"מ לדינא בין האיסורים וכדאיתא לעיל לו: עי"ש] ותי' דמשום ספק מעוברת לא גזרו, ובנובי"ק סי' י"ח תמה מאד על תירוצם עי"ש, ותי' דמשום גר וגיורת הוצרכו לזה דהתם ליכא טעמא דמעוברת כיון שממנו הוא, ועי' **באבנ"מ** סי' י"ג ס"ק א' משה"ק עליו, ויעוי"ש באבנ"מ שכתב דלד' הראשונים דלא גזרו בספק מעוברת ה"ה אם נשאה ואח"כ נמצאת מעוברת כיון שנשאה בהיתר א"צ הפרשה, וע"ע באו"ש פי"א מגירושין הכ"ו ודבריו צ"ע, וע"ע בעמודי אור סי' פ"ב אות ט' ועי' בסמוך.- ובדין ספק מינקת ערע"א תשובות חדשות (תשל"ח) סי' ו' (נדפס כאן אות יא) שכתב להתיר עי"ש, ועי' זכר יצחק סי' כ"ד.

**בדין הבחנה**

**בגמ'** להיות לך וגו' עפרש"י, ובר"מ פי"א מגירושין הי"ח כ' להבחין בין זרעו של ראשון לזרעו של שני והיינו כהך שינוייא וכמבואר בכס"מ, ועי' על"נ שהק' מ"ט לא פסק הר"מ כרבא דבתרא, ונקט **העל"נ** דהבחנה הוא דאורייתא, והביא לספרי ותרגום יב"ע בטעמא דיפת תאר צריכה להמתין ג' חדשים הוא משום הבחנה [והתם הוא בין זרע שנזרע בקדושה לשלא בקדושה וכדבסמוך] ועי' לק' מח. ובתוספתא פ"ו ה"ט ובר"מ פ"ח מלכים ה"ו וכס"מ ולח"מ שם, ובב"ש סי' י"ג ס"ק א' כתב דהלכתא כרבא, וכ' דאף טעמא דהבחנה הוא דרבנן, ועי' ברכ"י שם ומרחשת ח"ב סי' ב', **ובקרית ספר** סופי"א מגירושין כ' דהבחנה אסמכתא והוא משום גזירה שמא ישא אחותו מאביו, ע"ע בתשו' הר"י מליסא סי' נ"ו דכל שע"פ רוב מיוחס אחריו שורה עליו שכינה אף אם האמת אינו כן.

בכתובות לז. הבאנו חקירת **מו"ר הגרי"ג שליט"א** בגדר איסור הבחנה האם הוא מאיסורי ביאה או מחשש הולד, ונפ"מ בדין אין הבעל מנוקה מעון אין המים בודקין את אשתו דכ"ז הוא באיסור ביאה, וכתבנו שם דלכאו' הוא איסור אירוסין ונישואין ולא איסור ביאה, והר"מ הביאו בהל' גירושין, וכן מתבאר מהא שכתב האבנ"מ דכנס בהיתר מותר, אכן ד' האבנ"מ בכנס בהיתר הוא בהדין לא ישא מעוברת חבירו, ועי' מל"מ פ"ב מסוטה סוף ה"ח דמבואר דאיסורא דמעוברת אינו איסור ביאה וחשיב הבעל מנוקה מעון, ובאור תורה דן דנפ"מ עוד אם יש איסור יחוד, דאם הוא איסור ביאה מיתסר ביחוד אבל משום תקנת ולד לא אשכחן איסור יחוד, ועי' ט"ז יו"ד סי' קצ"ה ס"ק ז' דקפדינן אהבחנה אף באופן שאינה ע"י ביאה ואין כאן ביאת איסור, דמ"מ יש חשש שישא אחותו מאביו.

**בגמ'** מתיב רבא לפיכך גר וגיורת וכו' העירוני דהא התם ג"כ צריך להבחין אם הוא מיוחס אחריו דאם נולד בקדושה הוא מיוחס אחריו, ואם נולד שלא בקדושה אינו מיוחס אחריו וצ"ב, ועראמ"ה בסמוך. – עי' לעיל לה. תוד"ה חוץ.

**בגמ'** להבחין בין זרע שנזרע בקדושה כ' המאירי וי"מ בה כדי לידע אם יאסר בממזרת אם לאו.

**בגמ'** שמא ישא את אחותו וכו' עפרש"י שהאריך לבאר וכ"ה ברי"ף, וכ' בהג' חו"י שכל הגזירה הוא שאנשים יתלו שהוא של השני ולא יחששו שהוא מהראשון. – ובריטב"א כ' דה"ה דאיכא למיחש להפוך.

**בגמ'** וייבם א"א מאמו עפרש"י, ולכאו' יש כאן איסור ג"כ שבא על יבמה לשוק וכן שפוטרה לשוק, אלא קאמר חומרא דכרת וא"צ להזכיר כ"ז, ובתוס' בקידושין יח. ד"ה כאן כתבו בכיו"ב חשש זה, והעירוני מדוע לא כתבו החשש שמא ייבם א"א מאמו, ונתבאר שם להוכיח כהסוברים דכל האיסור רק בתאומים, ועי' בסמוך.

**ברש"י** ד"ה ויפטור וסתם עכו"ם זונה היא [וכ"ה בתו"י] הק' **המהרש"א** מי הכריחו לרש"י לפרש הטעם משום דזונה, הא לק' צח. איתא דהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה חייבים משום אחין מן האם ומ"מ לא חשיבי אחין מן האב, ועוד הק' דלד' רש"י שיש לחוש שהיא זונה ואינו זרע הגר א"כ שפיר איכא הבחנה לידע שהוא זרעו ולא של אחר ומה אותיב רבא אדר"נ ועי"ש, והראמ"ה תי' דשמעתין אזלא כמ"ד לק' צח. דטעמא דאין אב למצרי משום דשטופי בזימה הם ושמא אינו אביו, והיינו כמש"כ רש"י שהיא זונה ועי"ש משכ"ב, ובנמוקי הגרי"ב כאן ובחי' לשו"ע סי' רס"ט כ' לחדש דאם שני אחים נולדו א' הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה והשני הורתו ולידתו בקדושה הם אחים אף לענין יבום והוא מחודש מאד, ומש"כ כן מד' הב"י והש"ך התם בפשוטו הוא להיפוך דבכה"ג אינם אחים גם מן האם וצ"ע.

והנה הב"י סי' רס"ט דקדק **מהנמו"י** (ג: מדפי הרי"ף) דהדין דשני אחים תאומים שהורתם שלא בקדושה ולידתם בקדושה חייבים משום אש"א, הוא רק בתאומים אבל אם הראשון הורתו שלב"ק ונולד בקדושה והשני הורתו ולידתו בקדושה, ומ"מ הב"י מסיק לא כן, [ועי' היטב בנמו"י דנראה דבאינם תאומים חייבים בחליצה וצ"ע] ובש"ך ס"ק ו' הוכיח דיש חילוק בזה ועי"ש בדגמ"ר, ובביאור החילוק עי' על"נ אחיעזר סו"ס כ"ט וחי' הגרש"ר כתובות סו"ס יא. – ומד' רש"י מבואר דאף כשאינם תאומים ג"כ יש איסור אש"א דהא בשמעתין בפשוטו אינם תאומים, ולד' הש"ך כ' העל"נ דצ"ל דהגזירה שמא תלד תאומים, ולכאו' י"ל עוד כמשנ"ת דאם ייבם את אשת אחיו הרי נמצא בא על יבמה לשוק ופוטר אותה לשוק בביאתו או חליצתו, והש"ס דקאמר משום אשת אחיו מאמו עדיפא מינה קאמר, אבל בגר בהכרח נפרש באופ"א. – בריטב"א פי' ע"פ דרכו דאיכא למיחש נמי שיתלו שהוא בן ט' ויתירו אותו באחותו שנולדה לאחר גירות, ומ"מ כ"ז אי מיתסר אף באחים שאינם תאומים.

**בגמ'** האי משום תקנת ולד דלא לפגע בהו ערוה עפרש"י, והוכיח מכאן באתוו"ד כלל ח' דיבמה לא הוי דשב"ע דאל"כ הא איכא למיחש על האשה עצמה שתנשא יבמה לשוק וכדפירש"י בד"ה ויוציא, וצל"ב דאף אי נימא דאין זה דין דבשב"ע מ"מ מאי קאמר דהוא משום תקנת ולד דלא ליפגע בערוה וה"ז משום תקנת האשה, ועוד דמי גרעה יבמה לשוק מכל הנשים שאסרו חכמים דחשבינן להו דשב"ע וצ"ע.

**בגמ'** דילמא אשתהויי אישתהא חדש אחד ואיעבר כ' **הרשב"א** דהומ"ל דבר בתרא הוא ואישתהי במעיה לאחר ז' חדש א', ומה"ט אף אם נודע שבא עליה מיד ופירש, מ"מ יש לחוש לזה, אלא משום דפלוגתא היא לק' (פ:) אי אמרינן אישתהי ע"כ לא נקט לה, וכעי"ז הוא בריטב"א, **וברש"ש** הק' קו' זו מדנפשי' וכ' דאין לומר דמיעוטא הוא דהא ממ"נ בהבחנה חיישינן גם למיעוט, וכ' להוכיח למש"כ הרע"א בסוף תשו' צ"ט בשם יד אליהו דמה שאמרו לק' דמישתהי י"ב חדש היינו רק י"ב חדש ולא פחות, דהיינו או שנולד בזמן או שמשתהה י"ב חדש, והרע"א הוכיח בראיות שלא כדבריו [וכן עולה ברע"א לעיל לז. ברש"י ד"ה הואיל דוק ותשכח] וכ' הרש"ש דלהמבואר יש ראי' מסוגיין לדבריו, ואנו שזכינו לד' הראשונים א"כ אדרבה מתבאר כרע"א, וברע"א בתשו' ק"ה (ד"ה תו כתב ידידי) הביא לד' הרשב"א, ועי"ש עוד שדן בד' החלקת מחוקק דכמה ימים רגילות שמשתהא, ועמשכ"ב מסוגיין, ועי' מלבושי יו"ט אהע"ז סי' ו'.

**בגמ'** וכי מלו ג"ח ליבדקה כ' הרש"ש ובעל"נ דמוכח מכאן דיולדת לז' ג"כ עוברה ניכר לג"ח דאל"כ לא יועיל בדיקה, ועמש"כ לעיל לז. בזה.

**ברש"י** ד"ה אישתהי וה"ה נמי דמצי לתרוצי וכו' הרמב"ן והרשב"א והריטב"א כ' דמילתא פסיקא נקט דאפי' לא עמדה אצל הראשון אלא חד יומא עי"ש, וערע"א תשו' פ"ט (ד"ה מ"ש) משכ"ב, ומש"כ ע"ז החמד"ש אהע"ז סי' ע"ט.

**בד"ה** וכי הק' בהגהות **הב"ח** דדלמא לא יהא ניכר העובר, ותי' הרע"א תשו' פ"ט (ד"ה ולפ"ז) דצ"ל דזהו יש מיעוט שאינו ניכר בהכרת עין אבל שלא יהי' ניכר אפי' בבדיקה אפילו מיעוט ליכא עכ"ד, ועי' רש"ש וקר"א, ע"ע רע"א שם (ד"ה והא) מש"כ לבאר הא דליבום מותרת לאחר ג"ח דסמכינן מדלא הוכר עוברה, ובהבחנה לא סמכינן שיוכר עוברה בג"ח, ועי"ש בתי'. – וע"ע בתשו' שם שהאריך האם בפחות מג"ח ג"כ יתכן שהעובר ניכר והביא מד' הנתה"מ להוכיח מסוגיין לזה (והוא בתשו' הר"י מליסא סי' נ"ו) עי"ש, ועחזו"א סי' קל"ד לסוגיין מש"כ בכ"ז.

**בד"ה** בהילוכה שהולד מכבידה כ"ה בב"מ עט:.

**בד"ה** ותמתין שבוע או שבועים ובתוד"ה ותמתין כ' ג"י, וכ' העל"נ דרש"י מיירי באלמנה ואסורה כל ז' מפני האיבול ואם נקבר המת אח"כ כלו ימי האיבול לאחר ז' ימים, והתוס' מיירי בגרושה עי"ש.

**מעוברת חבירו**

**בגמ'** היכא דקים לו דמעוברת היא תנשא הק' הרע"א בתשו' צ"ה (ד"ה או) מאי מקשי דלישתרי לישא מעוברת חבירו, והרי יש איסור במינקת חבירו א"כ מה"ט אסור לישא מעוברת דהרי עתידה להיות מינקת ובמינקת יצטרך להוציא, ומדוע בעינן לגזירת מעוברת [ובכוח"ת סי' כ"ב הק' בנוס"א דמאי מקשינן והוצרך לתרץ משום דחסא הא התי' פשוט דמעוברת למניקה קיימא ואח"כ יצטרך להוציא ע"כ לא ישאנה] ותי' דס"ד דאח"כ כשתלד ג"כ לישתרי דלא תתחיל להניק ובכה"ג שרי וכמש"כ הריב"ש סי' תס"ג, וע"ז משני דכיון דסתמא למניקה קיימא חייל עלה מהשתא שם מעוברת חבירו עי"ש, עוד תי' דנפ"מ שחייב להוציאה מיד ולא להמתין עד שתהא מינקת, וע"ע נובי"ק אהע"ז סי' י"ח (ד"ה ואמנם מסוף) משכ"ב, ולכאו' לפמש"כ לעיל מהאבנ"מ סי' י"ג ס"ק א' דכל שנשאה בהיתר אע"פ שנמצאת אח"כ מעוברת מותרת, א"כ ה"נ בדין מינקת כיון שנשאה בהיתר דהשתא לאו מינקת היא לא יצטרך להוציא.

**בגמ'** אלא סתם מעוברת למניקה קיימא **הר"מ** פי"א מגירושין הכ"ה כ' כטעמא דדחסה, והק' הנו"כ מדוע לא קאמר כטעמא דסתם מעוברת למניקה קיימא, ותי' הכס"מ בשם המהרי"ק דטעמא דדחסה כולל אף כשאין משום הנקה כגון שאינה יכולה להניק, ואכתי הק' הכס"מ דהא טעמא דדחסה נדחה בגמ', וכ' דהר"מ לא גרס אלא. – כ' **המהריל"ד** סי' ל"ז אות ה' (ד"ה גם) דנפ"מ בטעמים אם הפילה לבסוף דלטעמא דסנדל קנסינן לי' משא"כ לטעמא דלמניקה קיימא הוברר שאינה מניקה.

**בתוד"ה** סתם ר"ש זקנו של רשב"א הי' אומר דגרושה מינקת וכו' **הרא"ש** סי' כ"ו **ונמו"י** (יד: מדפי הרי"ף) הביאו ד' ר"ש הזקן אף באיסור מעוברת דגרושה מותרת והיינו למסקנא דטעמא משום דסתם מעוברת למניקה קיימא, אמנם **במ"מ** פי"א מגירושין הכ"ה מבואר דמעוברת לכו"ע אסור וכ' דמה"ט יש לאסור במינקת דומיא דמעוברת, ולכאו' טעמו עפ"ד הר"מ דמעוברת אסירא משום דחסא א"כ אין לחלק בין גרושה לאלמנה, ועי"ש בלח"מ, ובנובי"ק אהע"ז סי' י"ח כ' דמד' תוס' שכתבו מניקה משמע דבמעוברת לא התיר ודלא כהרא"ש, וביאר הטעם דחז"ל גזרו במעוברת חבירו ומינקת חבירו וסובר הר"ש הזקן דגרושה שאינה חייבת להניק אינה בכלל **מינקת חבירו** דלא משעבדא לחבירו להניק ומאהבתה עושה כן, אבל במעוברת חבירו הא אף בגרושה היא בכלל מעוברת חבירו, ויעויין רע"א תשו' צ"ה ובג' הלח"מ שהלך בדרך זו. – ע"ע בנוב"י שם דלד' ר"ש הזקן מתיישבא קו' הראשונים הנ"ל למ"ל איסור ג"ח מדין הבחנה תיפו"ל משום חשש מעוברת דנפ"מ לגרושה דליכא איסורא דמעוברת, ועוד כ' די"ל דלא שייך טעמא דלא חייס עלי' כיון שמסופק שהוא בנו עי"ש, וערע"א תשובות חדשות (תשלח) (נדפס כאן אות יא) מש"כ באופן דמסופק אם הוא בנו.

**בא"ד** דלא משעבדא להניק המ"מ פי"א מגירושין הכ"ה כ' דבגרושה דהאב קיים הוא ישתדל בבנו וע"כ יש להתיר, וכ"ה **בנמו"י** (יד: מדפי הרי"ף) דגרושה אינה בושה מלתבוע הבעל, ועי' בסמוך.

**בא"ד** ואין נראה לר"ת וכו' **הנמו"י** (שם)הביא בשם ר"ת דהטעם דכיון דאם הולד מכירה כופה להניק ע"כ אסור, והוסיף עוד טעם דבושה לתבוע ממנו, והיינו דאע"פ שאינה משועבדת להניק מ"מ מסתמא חסות על בניהם ומניקות אותם, וע"י שתינשא לא תניק, וערע"א (שם) שכתב דב' טעמים אלו חדא נינהו, וביאר דהנה נתבאר בטעם הר"ש הזקן ב' טעמים א' דלא משעבדא ב' דהאב ישתדל, וביאר דמטעמא דלא משעבדא היינו דאין זה בכלל מינקת חבירו [וכמשנ"ת לעיל מד' הנוב"י] ועכ"פ טעמא בעי מה ראו חכמים לחלק, וע"ז מפרש משום דהאב קיים וימסמס, ור"ת דחה הראי' דגרושה ג"כ חשיבא מינקת חבירו דהא במכירתו כופה, וכן הוכיח משמעתין וכדבסמוך, ובטעמא דמילתא דגזרו י"ל דבושה לתבוע ממנו, וכ' דמה"ט בזונה שאין מי שיכוף אותה להניק התיר המרדכי (קו) דלכו"ע אינה בכלל מינקת חבירו, והטעם י"ל משום דמילתא דלא שכיחא שתתעבר וכמ"ש לעיל לה. דמתהפכת ומזנה, ומ"מ לא התיר לדינא מאחר דהנמו"י והשו"ע סתמו לאיסור עי"ש, ועי' זכר יצחק סי' כ"ד מש"כ לחלק בין זונה לאנוסה עי"ש. – ובמה שהוכיח ר"ת מהא דכופה במכירתו א"כ הוא בכלל מעוברת חבירו, כ' הרע"א דדעת הר"ש הזקן דהכפי' הוא משום הולד ולא משום החיוב לבעלה, וא"כ אכתי אין זה בכלל מינקת חבירו. – באבנ"מ סי' י"ג ס"ק ז' הביא אמונת שמואל דאלמנה עשירה דלא משעבדא להניק מותרת לינשא לדעת ר"ש הזקן, ולפמשנ"ת מד' הרע"א תיאסר דאין כאן טעם להתיר דאין מי שימסמס, עי"ש עוד בס"ק י"ח שהביא מוהר"י מינץ דר"ת נחלק רק במכירה עי"ש.

**בא"ד** דאינו חוזר בו אלא מהטעם בלבד **הפנ"י** בכתובות ס: פי' דכוונתם דהא עד כאן לא הדר בי' הש"ס אלא בטעמא דמעוברת אבל במניקה בין להו"א ובין למסקנא חדא טעמא, ובהו"א מוכרח שמינקת גרושה אסירא ולא נשתנה ד"ז במסקנא, וברע"א שם (ד"ה ובזה) הוכיח שאין זו כוונת תוס', ועי"ש שנתקשה מדוע תוס' לא הק' כן, וביאר ע"פ דרכו הנ"ל עי"ש.

**בא"ד** ועוד אלמנה גופה אי אמרה איני ניזונת וכו' צל"ב דהא לעולם כשנשאת מפסדת כתובתה ואינה ניזונת, וא"כ כיצד משכח"ל האיסור לינשא, וצ"ל דזה גופא בכלל האיסור שלא תינשא, ומ"מ הק' ר"ת דיכולה לתבוע כתובה או לומר איני ניזונת ואיני עושה. – ע"ע מש"כ בכתובות ס: בזה.

# דף מ"ב ע"ב

**בגמ'** דילמא איעברה ומעכר חלבה וכו' א"ה דידי' נמי לכאו' לא תיקשי למ"ד משמשת במוך דא"כ לא מיעברא, וכמו"כ תיקשי דהא ממ"נ אמרי לעיל יב: דלרבנן מן השמים ירחמו ומאי משני, וע"ז י"ל דבמניקה הטעם בצירוף דממסמסא לי' בביצים וחלב, אבל למ"ד במוך תיקשי, ובחמד"ש הק' דהך ברייתא ר"מ היא ואיהו סבר לעיל יב: דמשמשת במוך ועי"ש, וע"ע בשו"ת אור גדול ובהעמק שאלה שאילתא י"ג ומהריל"ד סי' ל"ז אות ה' משכ"ב.

**בגמ'** ממסמסא לי' ופירש"י מאכילתו ובר"מ פי"א מגירושין הכ"ה כ' ומניקה שמא יתעכר החלב והוא אינו מקפיד לרפאות החלב בדברים המועילין לחלב כשיתעכר עכ"ד, והיינו דהר"מ מפרש שאפשר לתקן החלב שלא יתעכר, וא"ש דאמרו לק' קיד. דסתם תינוק מסוכן אצל חלב, ולד' רש"י הרי אפשר לו לאכול דברים אחרים.-הר"מ לא כ' שמא תתעבר אלא שמא תעכר חלבה, אבל מעוברת אינה יכולה להניק כדאיתא לעיל יב:, ועי' חמדת שלמה (ד"ה אמנם) שהאריך בזה.

**בגמ'** מכלל דיחידאה פליג עליה כ' הריטב"א אע"ג דבדוכתי טובא פסקי הלכה כיחיד במקום רבים התם הוא דאיכא טעמא רבה דמסתבר טעמא דיחידאה, אבל בהא דמסתבר טעמא דת"ק אם איתא דרבים נינהו לא הוה לן למיפסק כיחידאה עכ"ד.

**בגמ'** ר"י מתיר ליארס ולינשא מיד בתוס' בסוד"ה רבי מבואר דגרסי ר' יוסי וכן גריס הרמב"ן, וכ' דר"י אוסר לעיל לה. בגיורת קטנה ואילו הכא מתיר בקטנה, ובתוס' בכתובות לה. ד"ה צריכות עמדו בזה, ורצו לחלק דבגיורת גזרי' טפי כדי להבחין בין זרע שנזרע בקדושה, והק' דלרבא דמפרש הטעם דשמא ישא אחותו מאביו, א"כ אדרבה גיורת קיל יותר דלא שייך שמא ישא אחותו מאביו ועי"ש עוד, וכעי"ז הק' לעיל לד: ד"ה אבל, וכ' דלהגורסים בברייתא ר' יוסי א"ש, וברשב"א תי' דלא גרסי' בברייתא דגיורת קטנה, ועי' בהגהות הגר"א.

**בגמ'** סתם ואח"כ מחלוקת אין הלכה כסתם כ' הרמב"ן והובא ב**ריטב"א** דהיינו שלא נאמר בזה דין הלכה כסתם, ומבואר בתוס' דמ"מ יש לפסוק כן מדין יחיד ורבים הלכה כרבים, אא"כ במקום דיחידאה הוא ונפסק הלכה שלא כסתם, כן מתבאר במהרש"א. – ע"ע רמב"ן שהאריך בסוגיין ובסוף הביא י"מ דהכא אין הלכה כסתם דר"י ור' יוסי פליגי את"ק ורבים נינהו, והרמב"ן נחלק ע"ז.

**ברש"י** ד"ה הי נינהו עמהרש"א ועל"נ.

**בד"ה** הלכה והאי דנקט ר' יוסי התוס' תי' משום דפסק כוותי' בדין איבול, ובהגהות הגר"א כ' משום דבברייתא קתני ר' יוסי, וזהו כהגירסא דגרסינן בברייתא ר' יוסי.

**בד"ה** עקרה שנעקר רחמה ובעירובין מז. ד"ה עקרה פי' מחמת מזל, וכ"ה לק' סד: ד"ה שלישי, ועי' על"נ.

**בד"ה** או שאינה וכו' או חולי הק' העל"נ דהא קתני חולה.

**בד"ה** מחלוקת ערש"ש.

**בתוד"ה** רבי דלמא ר"מ דרדופה וכו' אבל ליארס מיד שרי הק' העל"נ דא"כ מ"ט קאמר ר"י ליארס הא ר"מ ג"כ מודה בזה עי"ש.

**בא"ד** ונראה כמו [שפירש"י] כאן הוא בפי' במשנה, וכן מתבאר כאן בד"ה הלכה.

**בד"ה** סתם עמש"כ בגמ'.

**בא"ד** ובתרי מסכתי מבואר בתוס' דאף בשני סדרים אין סדר, ובעל"נ כ' דכיון דאסמכוה אקרא דוהיה אמונת עתך וגו' א"כ יש סדר, והביא לשעה"מ פ"ה מאישות הכ"ו שהביא פלוגתת ראשונים בזה.

**בסוה"ד** ומיהו קשה וכו' שמואל וכו' ערש"ש ועל"נ.

# דף מ"ג ע"א

**במשנה** מסרק של פשתן שניטלו שיניו וכו' ושל צמר שניטלו שיניו אחת מבינתים כ' בהגהות הגר"א בכלים דברישא ג"כ הפי' אחת מבינתים והביא כן מתוספתא, ולדבריו לכאו' החילוק בין צמר לפשתן הוא בדינא דסיפא אי בעינן התקינה, [שוב העירוני די"ל דאין הכרח מהגר"א דאפשר דמודה דבפשתן טמא שנים אף בברייתא ומש"כ "רישא" הוא על צמר עיש"ה ודוק] אכן בר"מ פי"א מכלים ה"ג וד' מבואר דיש חילוק בין פשתן לצמר בדינא דרישא, והעירוני דהר"מ לשיטתו דלא הביא החילוק בין גווייתא לברייתא דבסמוך א"כ תיקשי מדוע ברישא בשתים טמאות וע"כ דחלוק צמר מפשתן ודוק.- ובד' הגר"א דמחלק בין צמר לפשתן בהדין התקינה העירוני לתמוה מסוגיין דהש"ס מקשי לה ומשני באופ"א, ושמא זהו שינוייא דר"פ וצ"ע.

**במשנה** והתקינה לנר או למיתוח כ' החזו"א כלים סי' י"ז ס"ק ט' דביחוד בעלמא סגי ודלא כמשנ"א דבעינן מעשה עי"ש.

**בגמ'** וקי"ל דאין הלכה כאותה משנה **החזו"א** כלים סי' י"ז ס"ק ו' הק' מאי בעי ר' נחום להוכיח דלא כר"א, ועוד דלא נתפרש במה אין הלכה כאותה משנה, ופי' דבתוספתא דכלים ב"מ פ"ג קתני דשן אחת טמאה מד' ר"ש, א"כ הוא סתם במתני' ומחלוקת בברייתא עי"ש, וע"ע בהגר"א על הר"ש בכלים.

**בגמ'** הא בגווייתא הא בברייתא עפרש"י, וכ' החזו"א (שם ס"ק ו') דלפי' בתרא משמע דאינו טמא אא"כ נשארו ג' בברייתא וב' בגוייתא שהן ה' בין כולן. – הר"מ לא הביא תי' זה ועמד בזה הכס"מ פי"א מכלים ה"ד, ועי' באבי עזרי שהאריך בישוב דעת הר"מ, ועי' בסמוך.

**בגמ'** אמר אביי הר"מ השמיט תי' זה, והק' הכס"מ (שם) מ"ט שבק שינוייא דסתם תלמודא, ומשמע דלא גרס הכס"מ דאביי קאמר לה.

**בגמ'** זו דברי ר"ש מבואר בשמעתין שאין הלכה כמשנה זו, **והר"מ** פי"א מכלים ה"ג ד' הביא משנה זו, ותמה הכס"מ דהוא דלא כסוגיין, ותמה על הראב"ד שלא השיגו, ובתוס' אנ"ש בכלים הובא מח"נ שתי' דהר"מ סובר דמה שאמרו הא בגווייתא הא בברייתא זו דברי ר"ש אבל רבנן לא מחלקי ולעולם שלש טמא ושתים טהור, וע"כ לא הביא הר"מ הך שינוייא, וכן תי' העל"נ וקר"א, וביש"ש סי' ל"ב כ' דפליגי בתוספתא האם בעינן הכנה למיתוח, ור"ש מטמא אע"פ שלא הכינה ולא קי"ל כוותי', ובחזו"א (שם) תי' ע"פ דרכו דפליגי באחת אחת ובקטינתא דר"ש מטמא ורבנן פליגי, ופסק הר"מ כרבנן.

**בגמ'** רובו של ראשון ורובו של שלישי ואמצעי שלם בעל"נ וקר"א הביאו ירושלמי (הי"א) דר"ח הגדול סבר דבהכי ניכר העובר, ויעוי"ש שהק' דא"כ לישתרי אף לינשא עי"ש.- ובירושלמי מבואר דרובו של חדש הוא לפי חודשי הלבנה דהינו מי"ד בחודש עד סופו חשיב רובו.

**בגמ'** אמימר שרי ליארס ביום תשעים כ' הקר"א י"ל בזה תרי טעמי או משום דעיקר איסורא דאירוסין משום דגזרינן אטו נישואין וביום צ' לא גזרינן כיון דהוי סוף זמן האיסור או משום דס"ל דג' חדשים לא בעינן כולן מלאים ומן הדין אפי' נישואין שרי וכו' עי"ש שהק' לפ"ז מאי מקשי מדרב ושמואל.

**בגמ'** חוץ מיום שמת בו וחוץ מיום שנתארסה בו צ"ב בטעם גזירה זו, והרי אין לחוש לספק דהרי הולד ניכר בסוף ג"ח, ואף אם נבעלה ביום המיתה מ"מ כבר עברו ג"ח, וא"צ שתיכנס לחדש הרביעי. – **בשלטי הגיבורים** (יד. מדפי הרי"ף אות ד') הוכיח משמעתין דג' חדשים להכרת העובר אינם חודשי לבנה א' מלא וא' חסר אלא צ' יום, וכ"ה בשו"ע סי' י"ג סעי' א' והגר"א שם ס"ק ב' הביא כן מירושלמי, ובכ"ד חדש דמינקת הוא כחדשי הלבנה כמש"כ בהגהות מרדכי והובא ברמ"א שם סעי' י"א, ונחלקו אי חודש העיבור בכלל, ונתבאר בס"ד בכתובות.

**בגמ'** ובחמישי מותר מפני כבוד השבת הר"מ לא הביא ד"ז, וכ' ה"ה פ"ה מתעניות ה"ו לפי שענינו כשחל ט' באב להיות בע"ש ובזמנינו אינו חל כדי שלא יבא יום ערבה בשבת ולכשיבנה ב"ה ונקדש ע"פ הראי' יהי' ט' באב לששון עכ"ד, וביאו"ד דאע"פ שדרך הר"מ להביא דינים שאינם נוהגים הוא משום שינהגו לעת"ל, אבל דברים שלא ינהגו אינו מביא, וע"כ השמיט כל דיני במה וכיו"ב כיון שאין נפ"מ לעת"ל.

**ברש"י** ד"ה מקום דאבל אין אסור בתכבוסת אלא ז' ימים וכו' הרע"א בגלהש"ס ציין לרש"י במו"ק דאבל אסור בתכבוסת כל ל' יום, ושם ציין לתוס' בדף כג. ד"ה כל דהוכיחו משמעתין דמותר בתכבוסת, וכ"מ בר"מ פ"ה ופ"ו מאבל, ובשו"ע יו"ד סי' שפ"ט סעי' א'.- והא דהעמיד הרע"א קושייתו ע"ד רש"י והא בגמ' מוכח כן, כוונתו דיש לתרץ כד' ריצב"א בתוס' במו"ק שם ודוק.

**בתוד"ה** במקום דאשה מותרת בנטילת שער ביאו"ד ביאר המהר"ם דכוונתם לפרש דהקו' הכא הוא מנטילת שער דאשה וכ"ה בתו"י ובריטב"א, וכ"ה בתוס' במו"ק כג. ד"ה כל.- ובר"מ פ"ו מאבל ה"ג התיר נטילת שער באשה ועי"ש כס"מ והגהמ"י.

**בא"ד** אליבא דר"י קיימי דשרי תספורת באבל הק' העל"נ דבמו"ק יד: אמרינן אבל אסור בתספורת מדקאמר להו רחמנא לבני אהרן ראשיכם אל תפרעו מכלל דכו"ע אסור, והוא שלשים יום כדאיתא שם יט: דילפינן פרע פרע מנזיר וכמו שהביאו תוס' בסמוך, וא"כ מה יענה ר' יוסי להנך קראי, והביא דהר"מ פ"ו מאבל ה"א וב' כ' דתספורת מדברי סופרים והשיגו הראב"ד דהוא מה"ת, ועי"ש במגד"ע משכ"ב, ועי' בעל"נ מה שתי'.

**בד"ה** שמותר עמש"כ ברש"י.

**בד"ה** מלישא וי"מ דמו"מ נמי איירי בשל שמחה התוס' במגילה ה: ד"ה ממעטין [ציינם הגרי"פ] הוכיחו מדשרי בנין שאינו של שמחה ואין לך מו"מ גדול מזה, ועמשנ"ב סי' תקנ"א ס"ק י"א ושעה"צ ובאוה"ל פלוגתא לדינא בזה.

**בד"ה** ומה וא"ת מה לקודם דקודם שמותר לספר והיינו דבאבילות אסור לספר, וכ' העל"נ דלפמש"כ התוס' לעיל [ד"ה במקום] דשמעתין כר"י דמתיר לספר לק"מ.

**בא"ד** ועוד תימה הק' **המהרש"א** דהו"מ לאקשויי דמו"מ יהא אסור בקודם דקודם עי"ש ובעל"נ משכ"ב.- ע"ע תו"י שכ' על הקו' דתספורת לישרי דהא קרא קדריש.

**בא"ד** ולפי המסקנא ניחא לכאו' אין בזה ישוב לקו' ראשונה, ועי' על"נ.

# דף מ"ג ע"ב

**בגמ'** מי אית לה איבול וכו' לא אונן ולא מיטמא לה הק' **על"נ** דאחותו נשואה מתאבל עלי' ואינו מיטמא ותי' דמאנינות קדייק, דכל שאינו אונן אינו מתאבל ועי"ש עוד, ובר"מ פ"ב מאבל ה"ג כ' וכן אשתו ארוסה אינו מתאבל עליה ולא אונן וכן היא לא אוננת ולא מתאבלת עליו, וכ' הכס"מ דמקורו מדתניא אינו אונן ומשמע לרבינו דה"ה לאבילות, ובלח"מ כ' דהמקור מדאינו מטמא, ותמה העל"נ מדוע לא הראו מקורו מגמ' ערוכה, והי' מקו' לפלפל בזה דהנה בהא דקתני אשתו אינה מטמאת נתקשו הראשונים דבלא"ה אינה מוזהרת על הטומאה, ופירש"י לעיל כט: דנפ"מ ברגל דיש איסור ליטמאות, והק' האחרונים דלאשה אין איסור דאינה מצווה בראי' חגיגה ושמחה, וכ' העל"נ דמ"מ מבטלת מבעלה השמחה, וק' דהיכי משכח"ל שיש לה בעל והרי מת, וי"ל דמיירי שנשאת קודם שנקבר בעלה הראשון, אלמא דבארוסה אין איבול, אכן העל"נ כתב דמשכח"ל כמו שאמרו בקידושין דאלמנה בששרויה אכלו הוא משמחה. ובעזה"י עוד יתבאר בזה בדף כט:.

**בגמ'** דלמא למיעבד סעודת אירוסין וכו' הר"מ פ"ו מאבל ה"ה מתיר לארס ביום המיתה וכ' הכס"מ דהר"מ סבר דר"י הוא דאסר באירוסין ולא קי"ל כוותי' [ועי' בתוד"ה שאני דר"י פליג ומתיר וברייתא דמו"ק כג. אתיא כוותי' וא"כ הלכה כדברי המיקל באבל] א"נ דמאחר דבירושלמי איתא דמותר ליארס בט"ב שמא יקדמנו אחר ע"כ מפרשינן בדר"י דלא אסר אלא בסעודה, ואזיל הכס"מ לשיטתו בשו"ע או"ח סי' תקמ"ו סעי' א' דמתיר בחוה"מ ליארס ואסור לעשות סעודת אירוסין בשעת אירוסין, ויסוד הדין מקורו מגמ' מו"ק יח:, וכן בשמעתין אמרו דסעודת אירוסין יש בה שמחה, אכן השו"ע הוסיף בשעת אירוסין, וכ' הגר"א דהוא ע"פ שיטתו כאן דהאיסור הוא בסעודה, א"כ מאי דקאמר אסור ליארס היינו אירוסין בסעודה והוא בשעת אירוסין, וע"ע בית הלל בג' השו"ע יו"ד סי' שצ"ב בדרך זו, וע"ע כתובות מג: סותוד"ה דמסר, ועי' שעה"צ סי' תקנ"א ס"ק י"ט.- ע"ע במשנ"ב שם ס"ק ט"ו בשם הפמ"ג דמחזיר גרושתו שרי מר"ח ועד התענית דליכא שמחה, וכדחזינן דשרי במועד ואין בזה משום אין מערבין שמחה בשמחה, ויל"ע אי באבילות חדשה ג"כ שרי. – וע"ע בר"מ שם בסוף ההלכה שכתב האשה שהיתה אבלה לא תבעל עד שלשים יום, וכ' הכס"מ בשם הרמב"ן דמשמע דמותרת לינשא ומ"מ אסורה בבעילה [דומיא דמש"כ הר"מ לעיל מינה עי"ש] והק' ע"ז מד' ר"י דאוסר באלמנה מפני האיבול, וכ' הכס"מ דהר"מ כשיטתו דלא קי"ל כר' יוסי, אכן אכתי הק' דמה שאסר הר"מ ליבעל בהכרח הוא באבילה על בעלה דאל"כ אין איסור בתשמיש וא"כ תיפו"ל משום הבחנה, ותי' דאה"נ וכוונת הר"מ דמשום אבילות אסור ל' יום, ועי"ש לח"מ וב"ח סי' שצ"ב שתי' באופ"א, וע"ע בר"מ פ"י מאישות הי"א שכתב מותר לארס בכל יום אפי' בט"ב ולא כ' אפי' באבילות דיחיד, וק' דבאבילות יש חידוש יותר וכדמוכחא סוגיין, ובשו"ע סי' שצ"ב סעי' א' פסק כהר"מ, ובהגה הובא ד' הראשונים ויעוי"ש בהגר"א ס"ק ה' מש"כ לבאר שיטת הר"מ בפי' שמועתינו.

**בתוד"ה** ולית עמהרש"א ועל"נ.

**בד"ה** שאני פי' בקו' דאבילות דת"ב דהוי ישנה ודרבים קילא וקשיא וכו' **הרשב"א** הוסיף להקשות וז"ל ועוד ק"ל לישנא דגמ' דלא ה"ל למימר תרי זימני שאני שאני אלא שאני בין אבילות ישנה ואבילות דרבים לאבלות חדשה ודיחידי אלא ודאי תרתי אמר עי"ש.

**בא"ד** ובאבילות דרבים יש להחמיר טפי **הרמב"ן והרשב"א** פי' דאבילות ישנה קילא ליה לפיכך החמירו בכיבוס.

**בא"ד** ולא דמי לאירוסין שאין אלא שעה אחת הרמב"ן והרשב"א פי' דבאבילות דיחיד חיישינן שיעשה סעודה או יכנוס, אבל באבילות דרבים אין לחוש בכך שלא יקלו הם באבילותם משום שמחתו של זה עי"ש.

**בא"ד** וצ"ל דבאבילות דרבים יש להחמיר נמי בכיבוס עמש"כ לעיל מהרמב"ן והרשב"א.

**בא"ד** ונראה לר"ת וכו' דלא מפליג אלא באשתו כ' העל"נ דמש"כ דבאשתו אסור הוא בקיים פ"ו, דע"ז המשיכו תוס' דמ"מ שרי משום לערב אל תנח אבל באשתו אסור, ובטעמא דאשתו חמיר יותר מאביו ואמו הוא עפמש"כ תוס' במו"ק כג. ד"ה עד כמה טעמים לאסור באשתו ואין זה משום אבילות, אכן לטעמא קמא שכ' שם שיהיה ג' רגלים בלא שמחה טעם זה שייך אף באביו ואמו וצ"ע.

**בא"ד** ואם יש לו בנים קטנים מותר לכנוס אפי' תוך ז' או שאין לו בנים כלל העל"נ הק' מה טעם להתיר לכנוס באין לו בנים תוך ז' הא בלא"ה אסור לבא עלי' בתוך ז', ובתוס' בסמוך כ' להדיא דאסור, וכ' דאפשר שאין זה מד' תוס'.

**בא"ד** והא דאסר במתני' וכו' לפי שצריכה להמתין ג"ח הק' הרע"א בדו"ח ובקו' עצומות דלב' התירוצים בסוגיין דר"י לא אסר משום הבחנה א"כ משכח"ל שתינשא למי שאין לו בנים עי"ש.

**בא"ד** מותר לישא ולבעול תוך ל' דלא מקיימא מצות פ"ו אלא בבעילה וכו' הר"מ פ"ו מאבל ה"ה כ' אבל מי שלא קיים מצות פ"ו או שקיים ויש לו בנים קטנים או שאין לו מי שישמשנו ה"ז מותר לארשה ולכנוס מיד ואסור לו לבא עליה עד ל' יום וכ' הכס"מ דהיינו אף תוך ז', וק' מה טעם מותר לכונסה הא בלא"ה אסור לבא עלי', ובשלמא באין לו מי שישמשנו או ביש לו בנים קטנים ניחא, אבל בלא קיים פ"ו תיקשי **ובב"ח** סי' שצ"ב כ' דבכניסה כדי לקיים מצות פ"ו קעביד מצוה רבה עכ"ד, ולמדנו מד' הר"מ דאע"ג דאין איסור תשמיש לאבל לאחר ז' מ"מ בעילה שאחר נישואין אסור דיש בזה שמחה יתירה וכמש"כ הלח"מ.

**בסוה"ד** אא"כ היתה סעודה של מצוה ערמ"א סי' שצ"א סעי' א' ובהגר"א ס"ק ד'.

**בחליצת יבם אחד נפטרו כל האחין**

**במשנה** מי שהיה נשוי לשתי נשים ומת ביאתה או חליצתה של אחת מהן פוטרת צרתה. בגמ' יליף לה מקראי, והנה ה"ה כשאח א' חולץ או מייבם נפטרה מזיקתה מכל האחין, והובא ד"ז בר"מ פ"א מיבו"ח ה"ט, וכ' המ"מ מתבאר שם בהרבה מקומות מן המסכתא, ובשו"ע סי' קס"א הובא ד"ז ולא הראה הגר"א מקור לזה, [ובדינא דמשנתינו הראה הגר"א שם ס"ק א' לכמה דוכתי ולא הביא למשנתינו וצ"ע] וצל"ע מדוע לא נקבע דין זה בפירוש במשנה ובגמ' אלא מוכח זאת בהרבה מקומות, ומ"ש דכלפי היבמות נקבע בפירוש במשנה, ועוד צל"ע המקור בתורה לזה.

והנה לענין יבום י"ל דנעשית ערוה וע"כ נפטרה משאר האחים, אכן זה תליא אי ערוה מפקעת זיקה, ועוד דא"כ כשמת המייבם הו"ל יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה ולמ"ד תחזור להתירה הראשון תצטרך יבום לזיקת הראשון והו"ל אשת שני מתים, [ובעזה"י יתבאר בדף כט. בתוד"ה לא מד' החזו"א סי' קל"ב ס"ק ו' והגר"ח דאם אחד עשה מאמר פקע זיקה מהאחים מדין אשת אח למ"ד מאמר קונה מה"ת] ועוד דכיון דכל אח חייב לייבם א"כ אה"נ דא"א לייבם יבמה אחת פעמים מ"מ ייבם את צרתה, ולא שייך כאן בית א' הוא בונה ואינו בונה שני בתים כיון דלא בנה יבם זה כלל, ויש שהביאו דרשא לזה מד' **תוס' בדף נו.** ד"ה לדברים דדרשינן לו לאשה ולא לאחיו לאשה, וצ"ע שם אם כוונת תוס' לדרשא זו ועי"ש תורא"ש, ובפשוטו משמע דסברא הוא דבשלמא ביבמות יש זיקה בכל אחת דהיא אשת המת, וע"כ ס"ד דנייבם לכולם, אבל בריבוי האחים אין סברא שיהא חיוב על כל אח לייבם, וסב' זו בין ליבום ובין לחליצה. – וז"ל **החינוך** מ"ע תקצ"ח ומה שאמרו שמי שיש לו נשים רבות ומת ולא הניח בן מאחת מהן שאחד מן האחין מיבם או חולץ לאחת מהן ויותרו כולן, ואינו יכול ליבם שתים לא הוא ולא שאר אחיו שנאמר אשר לא יבנה את בית אחיו, ובא הפירוש עליו בית אחד הוא בונה כלומר **האח האחד** ואינו בונה שני בתים עכ"ד, וע"ע על"נ לק' מד. (ד"ה בגמ' ואין), ועי' משנת ר"א סי' ט"ו אות ו' משכ"ב.- ע"ע מש"כ ביסוד זה לעיל כז. דמפליג שמואל בין מיפטר נפשה מן האחין למפטר צרה [שו"ר בחי' הגרנ"ט סי' ה' שכ"כ] וע"ע מש"כ בדף כח: בתוד"ה שנעשו.

# דף מ"ד ע"א

**בגמ'** הן ולא שלוחן עי' בתוס' לק' קא: ד"ה וקראו בדין שליחות, והנה הר"מ ושו"ע לא הביאו ד"ז, ותמה הבית מאיר סי' קס"ו סעי' א' על השמטה זו, וכ' באב"ע פ"ד מיבו"ח ה"א דילפינן מקרא דבעינן ב"ד, וממילא פשיטא דלא שלוחן, וא"כ הרי כ' הר"מ דבעינן ב"ד, ותי' בזה קו' תוס' דה"ט דלא מהני הכא שליחות, ועי' בעל"נ לק' קא:, וע"ע להגרי"פ על הרס"ג ח"א עשה ע"ו (עמ' רצד) שהאריך בכ"ז. – ובעיקר דינא דהן ולא שלוחן כ' הב"מ (שם) דאין זה על הקריאה, אלא דדרשינן התם מקרא ודברו אליו שישיאו לו עצה ההוגנת לו וע"ז דרשינן למעט שלוחן.

**בגמ'** כי היכי דנמטייה עונה בחדש עפרש"י, ופי' **הנמו"י** (יד: מדפי הרי"ף) ואע"ג דמתני' סתמא בכל אדם מיירי וכו' ביבמה שאני שאשה הקנו לו מן השמים ואפי' בפחות מזה סגי ליה וכו' עי"ש, ובר"מ פי"ד מאישות ה"ג ושו"ע סי' ע"ו סעי' ז' הביאו ד"ז באשה בעלמא ולא ביבמה, ובמאירי כ' דביבמה צריך להשיאו עצה טובה וכמו ששנינו לק' קא: שמשיאין אותו עצה ההוגנת לו, ועתויו"ט במשנה חלקת מחוקק שם ס"ק ט"ו וב"ש ס"ק י"ד, ועי"ש עוד בנמו"י בדין חרדר"ג ועי' שו"ע סי' א'.

**בגמ'** בית אחד הוא חולץ כ' **הטור** סי' קס"א ואין היבם יכול לייבם אלא אחת מהן ולא חולץ אלא אחת מהן, וכ' **הב"י** כלומר א"צ לחלוץ אלא אחת מהן וכדי נסבה וכו', **ובב"ח** כ' בחליצה נמי איסורא דאורייתא היא לחלוץ יותר מאחת כדאיתא התם בית חלוץ הנעל בית א' הוא חולץ ואינו חולץ שני בתים, וכך מבואר לשם בתוס' בד"ה ונייבם לחדא דאסור ד"ת לחלוץ שני בתים, ויעוי"ש בב"ח דנקט דאף חלץ לשתיהם הרי היא אסורה לכהונה, ובהגהת תויו"ט צידד שזהו כוונת הטור שלא יחלוץ, שלא יפסלנה לכהונה, אכן כ' דהדין הוא דכשירה לכהונה, ובבית מאיר שם כ' דאסור לחלוץ בחנם דאם אתה אומר חולצת מתייבמת, והביא כן מהרשב"א לק' נ:, ע"ע בב"ש שם ס"ק א' דכ' דלא כהב"ח, ויעוי"ש שהוכיח כן מגמ' לק' נ: כל כי הני תחלוץ ותיזיל ועי"ש ברש"י ורשב"א ודוק. ובעזה"י יתבאר בתוד"ה כי עוד בזה. – הר"מ השמיט הדין ולא חולץ לשתים ולא הביאו כשם שהביא שאינו מייבם לשתים מקרא דבית א' הוא בונה, ועלח"מ פ"א מיבו"ח ה"ט שעמד בזה עי"ש, ובפשוטו י"ל דביבום הוצרך לומר דיש עשה דבית א' הוא בונה משא"כ בחליצה ודלא כהב"ח, ואיך שיהיה מדלא הביא הר"מ איסור זה בחליצה מוכרח דלא כהב"ח.

**בגמ'** ונייבם לחדא ונחלוץ לחדא כ' **הריטב"א** דהא דפרכינן כל הנך פירכי הוא משום דלא ניחא לן דתיפוק צרה בכדי כיון שעלתה ליבום, והק' דהא ע"כ כשהם שלש או יותר כולהו נפקי בכדי חוץ מן השתים כיון שא"א לייבם שתים ולא לחלוץ שתים ותי' דאין דנין אפשר משא"א ובשתים דאפשר לעשות מעשה בשתיהן לא תיפוק חדא מינייהו בכדי, וצ"ב בגדר הדברים לריו"ח דסגי אליבא דאמת ביבום אחת דשליחותיהו קעבדא, או לר"ל דביארו דהגדר דנופלת רק לאחד, וא"כ איך יתכן דכשיש ג' יבמות בעינן לחלוץ לאחת ולייבם א' והשלישית נפטרת בלא כלום.- בירושלמי יליף רק על חליצה, וקאמר חליצה פוטר וביאה פוטר כמה דאת אמר בחליצה כך את אמר בביאה.

**בגמ'** כל העולה ליבום וכו' כ' **הריטב"א** וא"ת ומעיקרא היכי לא ידעי האי טעמא שהוא פשוט בכל התלמוד וי"ל דקס"ד דהא כבר עלתה לייבום בשעת נפילה שאילו רצה לכנסה היה רשאי וכיון שכן עולה לחליצה קרינן ביה והשתא מפרקינן דבעי שתהא עולה לייבום בשעת חליצה ממש עכ"ד, וצ"ע במאירי לעיל דף י"ח דנראה דמפרש מ"ט ערוה לאחר נפילה אינה מפקעת זיקה והרי אינה עולה ליבום ופי' דבשעת נפילה היתה עולה ליבום וצ"ע, ושמא יש לחלק דאיכא תרי גווני אעל"י דהכא הוא הפקעה בפרשת יבום וכמשנ"ת בסמוך, וע"ז דרשינן דכשאין זיקת יבום אין זיקת חליצה, אבל ד' המאירי הם בערוה לאחר נפילה די"ל דהתם אין כאן פטור ערוה אלא דבפועל א"א לייבם בזה י"ל דאהני מה דעלתה מתחילה ליבום דחשבינן לי' דהוא חסרון הכ"ת בעלמא, ודוק היטב.-ולכאו' אף אם נפרש טעם הסוברים דערוה לא מפקיע זיקה באופ"א מ"מ חזינן דכל שחל הזיקה לא פקעה ומדוע הכא פקעה, וע"ז י"ל בודאי כמשנ"ת דשאני הכא דהוא הפקעה מפרשת יבום, וכן ראיתי סב' זו בחזו"י פ"ה ה"ב, וביותר י"ל לפמשנ"ת דכשאעל"י הוא דאין זיקת יבום אין זיקת חליצה וא"כ ערוה לאחר נפילה לא פקע זיקת יבום וע"כ חייבת חליצה, אבל בשמעתין ליכא זיקת יבום ודרשינן כשאעל"י דליכא זיקת חליצה.

הקשה **התורי"ד** במה שאמרו בסוגיין כשאעל"י הא איתא לעיל כ. דבחילו"ע דתפסי קידושין לא נאמר הך כללא דכשאעל"י, וא"כ הכא הא תפסי קידושין לריו"ח לעיל יא. דס"ל דאינו אלא בעשה, [וסוגיין כריו"ח כמש"כ תוס' לעיל י: ד"ה איהו, ומרא דשמעתתא דבית א' הוא בונה הוא ריו"ח] ותי' דהכא הוא דין חדש דכל שהופקע מפרשת יבום אינו עולה לחליצה, ונתכוין לזה **הקר"א,** וכן נתבאר לעיל לו. במעוברת בד' הרמב"ן עי"ש, ומקשים ע"ז מד' תוס' לעיל ח. סוד"ה תרי דהק' מ"ש אילונית דפטורה מחליצה וחייבי עשה יש חליצה עי"ש, וק' דהא אילונית הוא הפקעה בפרשת יבום, וע"ע לעיל ח: תוד"ה כל ובקידושין נ: וצ"ע. [ע"ע בתורי"ד רפ"ב דערוה שאין בה כרת ג"כ פטורה מיבו"ח עי"ש].

**בגמ'** ואימא כי איכא חדא תתקיים מצות יבום צ"ב מ"ט נדרוש הקרא הכי ומה טעם למיפטרינהו ומדוע לא נדרוש כדלעיל, ועריטב"א מה שביאר בזה. ע"ע ביומא יג: דאיתא נמי להך גמ' עי"ש.

**בגמ'** סד"א ערוה אבראי קיימא וכו' העירוני לדרשת רבי לעיל ח: כל היכא דאיכא תרי ליקוחין וכו' אלמא דכשיש שני בתים יש מצות יבום, והר"מ הביא דרשא דרבי.

**בגמ'** יבמתו ריבה הק' **הריטב"א** דאיצטריך לרבות חליצה בחילו"ע ותי' דהשתא ס"ל דחליצתן דרבנן עי"ש עוד, וצ"ב מש"כ השתא ס"ל הא זהו המסקנא, ועי' במאירי לעיל כ. דהביא י"א דחליצתן דרבנן עי"ש, ועוד תי' הריטב"א וכ"ה ברשב"א דתרתי דרשינן מינה.

**ברש"י** ד"ה כל שאינה זקוקה וכו' עי' ברש"י לעיל לו. ד"ה שכל ומשנ"ת שם מהקוה"ע סי' ל"ח אות ג'.

**בתוד"ה** ונייבם כיון דאין עולה לחליצה היינו דכשם דדרשינן כשאעל"י אעל"ח ה"ה דדרשינן להיפוך, וכ"ה בתוס' בסמוך ד"ה כל, והספרים דגרסי ונייבם לחדא ונחלוץ לחדא לכאו' לא ס"ל דרשא זו, ויש לדחות לפמשנ"ת בגמ' מד' הריטב"א דבהו"א סבר הש"ס דבשמעתין לא שייך כללא דכשאעל"י אעל"ח כיון דמתחילתה עלתה ליבום, א"כ י"ל דה"ה אין כשאעל"ח, אכן מד' הרמב"ן שנתקשה למסקנא דאיצטריך לא יבנה וכדלקמן, מתבאר דס"ל אליבא דאמת דאין כשאעל"ח אעל"י, ובד' תוס' צ"ב מ"ט כשאעל"ח פשיטא לי' יותר מכשאעל"י, ואולי י"ל דאין כוונתם להלכתא דכשאעל"ח, אלא סב' הוא דלא חייבה תורה לייבם כשא"א לו לחלוץ.

**בא"ד** [ועוד דאינו חולץ לשני בתים] משמע דהשניה מותרת לשוק הק' **המהרש"א** דא"כ ה"ה אינו מייבם לשני בתים נמי משמע דמותרת לשוק ועי"ש מה שתי', **ובעל"נ** ודבר אברהם ח"ג סי' י' אות ט' תירצו דבית א' איצטריך למימר דאיכא איסורא משא"כ בית א' הוא חולץ דליכא איסור ודלא כב"ח הנ"ל, ע"כ דרשינן למימר שפטורה לגמרי.

**בא"ד** וקרא דלא יבנה אייתר וכו' בתוס' לעיל י: ד"ה איהו האריכו יותר וביארו דתיקשי כיצד דרשינן התם לא יבנה לנתק מכרת ללאו הא איצטריך לדרשא דהכא, וע"כ מוכרח שהכא א"צ דרשא, ועוד רמזו שם דלגירסא זו נמצא דדרשינן לא יבנה על הצרות א"כ מ"ט דר"ל דעל הצרה בכרת ומ"ש מהחלוצה דהוא בלא יבנה ולא בכרת, וכן הק' **הרמב"ן** בשם הצרפתים, ותי' הרמב"ן [והובא ברשב"א (הנדמ"ח) בביאור יותר] דא"צ לא יבנה לנתק מכרת ללאו אלא דבצרות אמרינן דלא יבנה מלמד דלא כהס"ד שיש חיוב לייבם לחדא ולחלוץ לחדא אלא דבחליצה דאחת נפטרו כולם, וממילא הדרינן לדינא דהצרות הם כאשת אח שלא במקום מצוה משא"כ החלוצה עצמה דהוא במקום מצוה פרח אשת אח מינה לגמרי מסברא, והיינו דנחלק ע"ד תוס' דבעינן לניתוק כדי להתיר האשת אח, אלא הוא מסברא, ודעת הרשב"א לעיל מא. דהוא מסב' דהמיתה מתרת, וכן צ"ל בדעת הר"מ פ"א מיבו"ח הי"ב דס"ל דלא יבנה אינו לאו, א"כ אין כאן נתקי', ובהכרח דההיתר מסב', עי"ש ברמב"ן שתי' עוד, ולכאו' יסוד דבריו דלבתר דמייתינן כל שאעל"י אעל"ח ממילא דרשינן דכיון דאמרה תורה בית א' הוא בונה ואין שתיהן מתייבמות ממילא אחת פוטרת חבירתה אפילו מחליצה בין ביבום ובין בחליצה, ולכאו' כוונתו דדרשינן דהיבום וחליצה תליא הא בהא, וצ"ב דא"כ מדוע בעינן בית א' הוא חולץ ואינו חולץ שני בתים, ועי' משנת ר"א סי' ח' מש"כ בביאור פלוגתת תוס' והרמב"ן.

**בתורא"ש** הק' עוד אמאי איצטריך בית חלוץ הנעל [א"ה דבית א' הוא חולץ ואינו חולץ לשתי בתים] פשיטא כיון דחלץ לחדא א"א לחלוץ לשניה דכיון דאינה עולה לייבום מלא יבנה גם אעל"ח עכ"ד.

**כל שאינו עולה לחליצה אעל"י**

**בד"ה** כל וא"ת והרי חרש וחרשת וכו' כ' **העל"נ** דהתוס' נטרו קושייתם עד הכא משום דהכא נתחדש דה"ה דאמרי' כל שאינו עולה לחליצה אינו עולה ליבום וכמש"כ לעיל בד"ה ונייבם, וכן מתבאר בתורא"ש שכ"כ בהמשך לדבריו לעיל, ויש לפרש עוד דנתחדש כאן דין כשאעל"י אע"ג דתפסי קידושין וכמשנ"ת ועי' בסמוך. – כ' הקוה"ע סי' ה' אות ד' דכ"ד תוס' צ"ל על קטן שממעטינן חליצת קטן מקרא, אכן התוס' לשיטתם לא הקשו מזה דהא ס"ל דקטן אין בו יבום וכמש"כ לעיל לה: ד"ה תיגלי.

**בא"ד** דאינן עולים לחליצה מבואר בתוס' דאיכא כללא דכל שאינו עולה לחליצה אינו עולה ליבום, ונתבאר לעיל בתוד"ה ונייבם דמד' הרמב"ן מוכח דל"ל הך כללא, **ובמהר"ח או"ז** סי' קס"ד דחה יסוד התוס' מכח קו' זו ולא ניח"ל בתירוצם, וע"ע בריטב"א לעיל ג. (ד"ה א"נ) דנראה כד' תוס', וע"ע בסמוך בשיטת הריטב"א ודוק.

והנה תנן בפ"ב דסנהדרין (יח.) המלך וכו' לא חולץ ולא חולצין לאשתו לא מייבם ולא מייבמין לאשתו ופירש"י שם (יט:) ולא חולצין לאשתו מפני שאסור לינשא ובטעמא שאינו חולץ פי' גנאי הוא לו לבא לב"ד ותהא רוקקת לפניו וייבום גנאי הוא לו לקום על שם אחיו עכ"ד, והיינו דהמלך אינו מייבם משום גנאי וכן אינו חולץ, ואשת מלך אינה מתייבמת משום דאסורה לינשא לאחר ואינה חולצת משום דבלא"ה אסורה לינשא (ונתבאר בזה לעיל לט:), **ובר"מ** פ"ב ממלכים ה"ג כ' ואינו חולץ שנאמר וירקה בפניו וה"ז בזיון וכו' והואיל ואינו חולץ אינו מיבם וכן [אם מת הוא] כיון שא"א ליבם את אשתו כך אין חולצין לה אלא תשב לעולם בזיקתה עכ"ד.

ולמדנו מד' הר"מ דכל שאינו עולה לחליצה אעל"י, **ובתויו"ט** פ"ב דסנהדרין מ"ב (ד"ה אין) תמה ע"ד הר"מ דלא מצאנו אלא כשאעל"י אעל"ח ולא להיפוך, והביא לד' רש"י, ונראה מדבריו דאשר ע"כ פירש"י טעם אחר משום דלא ס"ל כללא דכשאעל"ח אעל"י, **ובתורע"א** שם הביא לד' תוס' דידן דנקטו דאיכא נמי כללא דכשאעל"ח אעל"י, וכ' הרע"א ואולם הרי באמת מכח הך קושיית תוס' מוכח כתירוצם דחרש וחרשת בני חליצה נינהו אלא דפומי' כאיב להו, לכאו' ה"נ במלך דבר חליצה הוא אלא דאינו רשאי לגנות עצמו והוי ג"כ כמו פומי' כאיב ליה עכ"ד, והיינו דלד' הר"מ ישאר קו' תוס', עוד ראיתי להעיר דילה"ק מנודרת דלק' קיא: דלא אמרי' כשאעל"י כיון שאין זה איסור מדיני היבום ואמרי' פומייהו הוא דכאיב להו א"כ ה"ה מלך, ועי' בסמוך.

ובדברי הר"מ ותוס' דהק' דנימא כשאעל"ח אעל"י ק' דהא כשם דכשאעל"י אעל"ח אמרי' לעיל דף כ' דלאו כללא הוא, וחייבי עשה חולצין ולא מתייבמין ה"ה להיפוך בכשאעל"ח אעל"י לאו כללא הוא, ובשלמא בד' תוס' יש לפלפל דהכא א"א לחלוץ מדין פרשת יבום, וכיו"ב אמרי' כשאעל"י אעל"ח, אכן בשיטת תוס' נתבאר דל"ל יסוד זה, ועוד דיקשה בד' הר"מ, וכמו"כ ק' בד' הר"מ באשת מלך שאעל"י אעל"ח, הרי מה דאסורה ליבום אין זה אלא עשה ומדוע אינה עולה לחליצה, ועמדו בזה הרש"ש בסנהדרין יט: ובאור גדול במשניות שם, ונתבאר לעיל לו. מד' העויו"ט וקוה"ע דאיכא תרי דיני דין כשאעל"י שאין זיקת יבום אין זיקת חליצה ובזה נתרבו חייבי עשה לזיקת חליצה, ויש דין נוסף דכשאין יבום אין חליצה, והיינו דכשיש זיקת יבום ואין יבום אין חליצה, וד"ז הוא באשת מלך דיש זיקת יבום ואין יבום ה"ה אין חליצה, ועדיין צ"ב דהא אם בעלו קנו ויש חפצא דיבום, וכן במלך שחלץ היא חליצה ומדוע אין יבום, וצ"ל דמ"מ מאחר דאסור לייבם אסור לחלוץ וכן כשאסור לחלוץ אסור לייבם.

וכן הוא מוכרח בר"מ דהוא תרי דיני דהא כ' הר"מ דתשב בזיקתה לעולם והיינו דמיתסרא מדין יבמה לשוק, ואי נימא דאית בי' כללא דכשאעל"י אעל"ח האמור בדף כ' א"כ תיפטר לשוק, ומדוע אית בה זיקה, וע"כ דהכא הוא רק דין שא"א לייבם וא"א לחלוץ ודוק [ועמש"כ לעיל לו. ביבמה שאין בה יבום וחליצה האם נשארת בזיקתה] ובתוס' שהק' בחרש דנימא כשאעל"ח היינו דלא יועיל היבום אבל לא תיפטר לשוק וצ"ב.- [ויל"ע לפמשנ"ת לעיל מד' המאירי דכל שעלתה ליבום אין בזה דין כשאעל"י אם לא פקע זיקת יבום, א"כ בנעשה מלך לאחר נפילה לא יהא דין כשאעל"ח אעל"י כיון דעלתה לחליצה ודוק] ובהא דמבואר בתוס' דיש יבום בחרש נתבאר בס"ד לעיל לט..

**בא"ד** וי"ל דהתם בני חליצה נינהו אלא דפומייהו הוא דכאיב להו, וצ"ל דאע"ג דחליצתם בדיעבד אינה חליצה משום דאין ראויים לקריאה, ולא אמרי' פומיהו הוא דכאיב להו, אלא זה מעכב בחליצה, וכן אמרי' לק' קד: באילם ואילמת דפסולים לחליצה שאינן בואמר ואמרה ולא אמרי' פומייהו הוא דכאיב להו דהתם הוא מדין ראוי לבילה ובעינן ראוי בפועל אבל דין כשאעל"י הוא כשא"א לייבם או לחלוץ, ועי' שער"י סוף שער א' (ד"ה ובזה) ודוק. – הבאנו לעיל קו' התורע"א ע"ד הר"מ דמלך אינו חולץ וע"כ אינו מייבם והרי זה איסור בעלמא והוא כפומייהו דכאיב להו, ובקוה"ע סי' ה' אות ה' כתב לתרץ דחרש יתכן שיתפקח ויעלה לחליצה משא"כ מלך דלעולם אסור, והיינו דהר"מ יתרץ באופ"א מד' תוס', ומד' הקוה"ע לא נראה כן, ועי"ש באות ד', [ועי' רש"י לק' סו. ד"ה פומייהו ודוק], ולדבריו מי שנחתכה רגלו שאין ראוי לחליצה לא תתייבם, ובפוסקים הובאו בפ"ת סי' קס"ה ס"ק ג' נקטו בפשיטות דמתייבמת ודנו דאף בזה"ז תתייבם, ועי"ש בפ"ת שדן בד' תוס' דידן, וכבר נמצאו הדברים **בריטב**"**א** חולין צב: שדן באיטר שאינו חולץ וסיים ומיהו יבומי מייבמה ולא אמרינן בהא כל שאעל"ח אעל"י, מידי דהוה אאלם ונקטעה רגלו שאע"פ שאינן חולצין מייבמין עכ"ד.- ועוד תי' בזה דבמלך דאסור לחלוץ דרשינן דאסור לייבם, משא"כ בחרש שאין איסור בחליצה לא שייך למידרש שאין יבום וצ"ע.

**בד"ה** ועוד משום גזרה לא יניח **הרמב"ן** כ' לפרש גירסא זו דכ"ת דנהי דמדאורייתא אינה עולה לחליצה מ"מ מדרבנן תעלה שלא יאמרו ראינו יבמה יוצאת בלא כלום וכו' עכ"ד, **ובריטב"א** הוסיף דאנן ה"ק דמדאורייתא פטורה מן החליצה ואפשר נמי דקפידא ואיסורא דאורייתא הוא שלא לחלוץ ולבזות כי אם לצורך ועוד טעם אחר מדבריהם וכו' עכ"ד, ועמש"כ לעיל מהב"ח באיסור לחלוץ שני בתים.

**בד"ה** כי תימה דא"כ למ"ל קרא דאין חולץ לשני בתים ביאו"ד ביאר **המהדו"ב** דתיקשי דתיפו"ל שאין עולה ליבום, וכשאעל"י אעל"ח, וצ"ע דאיכא לאוקמי קרא לחייבי עשה דמבואר בתוס' בסמוך ד"ה אלמא דבכה"ג ליכא משום בית א' הוא בונה דלא רמיא קמי' ליבום וצע"ג, ועי' בהגריעב"ץ בסמוך משכ"ב. – **הט"ז** סי' קס"א ס"ק א' הוכיח מד' תוס' דלא כהב"ח דבית א' הוא חולץ ואינו חולץ לשני בתים ילפינן איסורא דא"כ שפיר איצטריך הך קרא למילף איסורא, [ועמש"כ לעיל בתוד"ה ונייבם] ואין כוונת הט"ז דאיכא הכא הך איסורא דהב"ח, דד' הב"ח הם אליבא דאמת שעשה חליצה באחת יש איסור לחלוץ לשני', אבל הכא אין כאן חליצה באחת דשניהם פטורות, אלא כוונתו דה"נ נדרוש לענין איסור, ובדעת הב"ח י"ל דכיון דלא רמיא ליבום כלל לא שייך לאסור החליצה.

**בד"ה** אלמה הקשה הר"ר יו"ט בר' יצחק אכתי צ"צ וכו' **בתו"י** תי' דמשכח"ל למ"ד נשואין מפילין עי"ש, וצריך לבאר דלכאו' ממ"נ למ"ד נשואין מפילין א"כ הא בשעת הנישואין הי' שני בתים וא"כ ליכא יבום, וי"ל בפשיטות דהדין בית א' הוא בונה הוא דין בשעת הנפילה ממש, ובשעת הנישואין הרי א"צ כל תנאי הנפילה דהרי אכתי הבעל חי ודוק. – ובעיקר קו' תוס' העירוני דמשכח"ל בקידושי חוץ מאח אחד ולדידי' אחת אבראי קיימא. – כתב **הגריעב"ץ** דלד' הגר"א לעיל ג: דליכא קרא על צ"צ לא תיקשי קו' תוס'.

**בא"ד** וי"ל דמשכח"ל כגון שהערוה היא מחייבי עשה הקשה **הקר"א** דהא דרשינן בית א' הוא חולץ ואינו חולץ שני בתים וא"כ הרי אין שניהם צריכות חליצה ושוב אמרי' כשאעל"ח אעל"י והניח בקושי'. – **האו"ש** פ"ז מיבו"ח ה"א כ' דמד' תוס' יש סעד דאין איסור אחות זקוקה בחייבי עשה כיון דלא רמיא ליבום, וכ' דזה לא שמענו, ועמש"כ לעיל מ: בזה.

**בגמ'** כאן שנה רבי לא ישפוך וכו' מבואר מכאן דצרת חלוצה כשירה לכהונה, וד"ז לא נתפרש להדיא בפוסקים, והראוני **בבה"ג** הל' יבו"ח סי' ל"א שלמד ד"ז מהגמ', והעירו בד' הרמב"ן בדף כד. (ד"ה דאמרינן) דכתב בתו"ד דצרתה אסורה וצע"ג, **ובתו"כ** פ' אמור (פרק א' ה"ט) יליף התם דצרה מותרת לכהונה ופי' הר"ש והראב"ד והגר"א דהכוונה על צרת חלוצה, ובעזה"י יתבאר לקמן לדעת רע"ק בזה. – ע"ע בראשונים שהאריכו בדין חליצה פסולה.- באיסורא דלא ישפוך אדם מי בורו כ' רי"ו בשם הרמ"ה (הובא בפסוקים סי' קס"א) דאם התרו בו מלקין ע"ז, והעירוני דכוונתו מדין בל תשחית וכמבואר ברי"ו במשרים סוף נתיב ל"א עי"ש, וכן מבואר בסמ"ג סוף ל"ת רכ"ט דכתב לדינא דשמעתין בדין בל תשחית, וכ"ה בשע"ת לר"י, וע"ע משנ"ב סי' ט"ו ס"ק ג' ודוק.

**בא"ד** וי"ל וכו' מחייבי עשה עחזו"א (סי' קל"ד לר"פ ד' אחין) שדן אי חייבי עשה יש זיקה ליבום ובסו"ד ציין ד' תוס'.

**בדעת הר"מ בנושא חלוצתו**

**במשנה** והנושא חלוצתו וכו' והולד ממזר דברי ר"ע דעת **הר"מ** פ"א מיבו"ח הי"ב דאיסור חלוצתו הוא מדברי סופרים וכשניות, ובמ"מ תמה עליו מכמה מקומות, וברע"א בג' הר"מ הק' עוד ממה שאמרו לעיל י: דאמרינן דלא תפסי קידושין לרע"ק [וכ"ה ברייתא לק' ע"ב] אלמא דהוא מדין תורה, וצ"ב דלא הק' ממתני' דהולד ממזר, ודוח"ל ממזר מדרבנן, ולרבנן אינו ממזר אף מדרבנן וכדין ולד שניה דכשר לקהל וכדתנן לק' פד., והנה כ' הר"מ **בפה"מ** פ"ה מ"ב וז"ל ואמרו אין אחר חליצה כלום יורה שלא יועיל המאמר בחליצתו ואמנם זהו דעת ר"ע דס"ל אין קידושין תופסין בחלוצתו לפי שכשנחלץ חזרה ערוה כמו שהיתה קודם מיתת אחיו ואין הלכה כר"ע עכ"ד, מתבאר דלרע"ק לאחר חליצה חוזר האשת אח כקודם מיתת אחיו, וכבר תמה **הרשב"א** בדף נב: פה קדוש איך יאמר ד"ז דבגמ' אמרו דלרע"ק הוא חייבי לאוין, וכ' דכן משמע בסוגיין, [וצ"ת היכן ראה בסוגיין] וביארו בד' הר"מ [עי' באהא"ז פ"א הי"ח ד"ה אכן יש ובאשל"ש סי' ל"א אות ד'] עפמ"ש לעיל לט. דס"ד דכי מגרשה יחזור האשת אח, ונתבאר שם בשיטת הרשב"א דאע"ג דהמיתה מתרת מ"מ כ"ז הוא בזמן שיש עלי' שם יבמה, אבל לאחר יבום שפקע מינה שם יבמה ס"ד דיחזור האש"א וע"ז בעינן לנעשית כאשתו, ומעתה י"ל דלרע"ק דחלוצתו כאשתו וכדאמרי' בגמ' בסמוך א"כ פקע מינה שם יבמה, ולא נתחדש בה נעשית כאשתו ע"כ חוזר האשת אח, וא"כ אשה"ט הא דארע"ק דהולד ממזר דרע"ק לשיטתו דחלוצתו כאשתו, ובזה מודה הר"מ דהוא מה"ת, וכל דבריו הוא לענין לאו דלא יבנה, ומשה"ק הרשב"א מהא דאמר בכ"מ דהוא חייבי לאוין אפשר דהתם אין הכוונה לשנויי אליבא דרע"ק דמשנתינו דחידש דין נוסף דהוא כערוה, אלא אליבא דרע"ק דעלמא דסבר דקי"ל לא תפסי קידושין, וע"ז קיימא קו' הרע"א דהא דעת הר"מ שאינו בלאו מה"ת, ומ"מ אין בזה כדי ליישב ד' רבי בדף נב: דאמר דרע"ק עושה חליצה כערוה והוא חי"ל עי"ש, ועי' על"נ בסוגיין (ד"ה ובזה) ולעיל דף י' ובקר"א שם, וע"ע בסמוך.

**ברש"י** ד"ה המחזיר גרושתו משנשאת וכן פירש"י בע"ב ד"ה המחזיר, ופלוגתא היא לעיל יא: אי בעינן מן הנשואין, וקי"ל כרבנן דהוא אף מן האירוסין, וצ"ב בד' רש"י מדוע הוצרך לפרש דאמרי משנשאת וכריב"כ ולא כרבנן, ועי' תויו"ט.

**בגמ'** ודלמא קסתים לן תנא כר"ש התימני כ' **הריטב"א** דאע"ג דקתני במשנה הלכה כדבריו מ"מ הא אין למדין הלכה מפי משנה, וכ"ה בתוס' לק' מט. ד"ה שמעון.

**בגמ'** ארחב"א אריו"ח ה"ט דר"ע וכו' הכתוב קראו ביתו **ובקר"א** נסתפק האם היא בכרת דהכתוב קראו ביתו או אינו אלא כחי"ל וכדכייל להו במתני' בהדי חי"ל עי"ש, והדברים מבוארים **בריטב"א** שהיא כביתו ממש והוא חייבי כריתות, ובמרחשת ח"ב סי' י"ז ענף א' בהגה ובענף ד' דן בזה וכ' להוכיח מהרשב"א בדף י. דהוא בכרת, וכן נתבאר לעיל בד' הר"מ בפה"מ בפר"ג, ובפשוטו אין סב' לומר דהיא כחי"ל דממ"נ הא הכתוב קראו ביתו, וכ"מ מהא דאר"ל לעיל מא. כאן שנה רבי אחות חלוצה מד"ס, ואי נימא דהיא כחי"ל א"כ אין ראי' דהיא מדברי סופרים הא אף אי מה"ת מ"מ תפסי בה קידושין וחולצת ולא מתייבמת, ומבואר דאין סב' לומר דהיא כחי"ל, כן הוכיח באוסף חדו"ת להגרא"ק (עמ' נו). – וגדר הדברים לרע"ק הוא כמבואר **בירושלמי** במכילתין דחליצה הוי קנין היינו דקונה אותה וחולץ לה, וביפה עינים הביא ירושלמי דלמ"ד חליצה קנין קרובותי' אסורים.

ודנו האחרונים אליבא דרע"ק האם ה"ה האחים חייבים עליה משום אשת אח דהחולץ דהא הכתוב קראו ביתו, ועי' בעל"נ בסוגיין וקר"א בדף י: ודב"א ח"ג סי' י' אות י' דנקטו דחייבים משום אשת אח, ובעל"נ הוסיף דה"ה החולץ עצמו יתחייב משום אשת אח דאחים האחרים כיון דשליחותייהו קעביד, ולפ"ד א"ש ד' הר"מ בפה"מ פר"ג שכ' דהחלוצה על החולץ כערוה ויש בה אשת אח, די"ל דהוא משום אשת אח דאחים אחרים, אכן מלבד שאין זה במשמעות לשונו, עו"ק דכ"ז כשיש אחים אחרים אבל כשאין אחים אחרים אין כאן אש"א, ועמש"כ לעיל מ: משמי' דמו"ר הגר"ד זצ"ל לדקדק משם דעל האחים לא נעשית כביתו, דלא שייך דנעשית אשת כולם דאיתתא לבי תרי לא חזיא, ומתבאר היטב כמש"כ בדף מג: דחלוק חיוב האחים מחיוב היבמות ודוק. – אכן באמת אף כלפי היבמות לא נתפרש להדיא דלרע"ק מיתסרן מה"ת וי"ל דמודה רע"ק למשנה לעיל מ: דמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו, אכן לעיל מ: מבואר דאי קרובת חלוצתו מה"ת ה"ה קרובת צרת חלוצתו, וא"כ משמע דלרע"ק קרובת צרת חלוצתו מיתסרא מה"ת.

כתבו **התו"י** דלרע"ק כהן חייב על חלוצתו כדין גרושתו, [וכ"מ בדבריו בע"ב ד"ה היא דפי' בקרובי חלוצתו ולא בחלוצתו] ומבואר דדין גרושה לכהן אין זה דוקא במעשה גירושין, אלא כל מעשה המתיר אישות, ונתבאר בזה בס"ד בקידושין יג: משמי' דמו"ר הגרי"ג שליט"א דאי מיתת הבעל לא הי' מתיר איסור אשת איש, ומ"מ החליצה היתה מתרת וכמש"כ הרע"א שם, דבזה הי' איסור גרושה לכהן כיון דהוא מתיר איסור א"א, וברע"א שם לא נקט כן, ונתבאר שם בס"ד. – ומ"מ בצרת החלוצה מודה רע"ק דמותרת לכהן ולא אשכחן דפליג אמתני' דלעיל דקתני דחולץ לפסולה דמוכח דצרת החלוצה מותרת לכהן, [ומד' רש"י ד"ה הכתוב ותו"י ד"ה בית דלא פי' דפליג ע"ז אין ראי', דכוונת רש"י דרע"ק פליג ע"ד רבי המובא בסוגיין דכאן שנה רבי אחות חלוצה מד"ס והוא במשנה לעיל מא. ודוק] ועמש"כ לעיל בדין צרת חלוצה ומה שהובא מהתו"כ, ויש לפרש דאתיא כרע"ק.-כ' התורי"ד דבאחות זקוקה לא סבר רע"ק דהיא כביתו דהא אמרי' בפרקין דלעיל דרע"ק סבר אין זיקה.

כתב **החזו"א** (סי' קל"ד לסוגיין) נראה דגם חייבי עשה וסוטה ומחז"ג לר"ע חליצתן אוסרות קרובותיהן מה"ת עכ"ד, ועי' חי' ר' מאיר שמחה סוטה יח:, ולכאו' יל"ד בחי"ל שיש איסור תורה לקדש, א"כ נמצא שבחליצה עובר באיסור וצ"ע.

**בתוד"ה** א"כ עמהרש"א וקר"א.

**בתוד"ה** הכל משאר חי"ל היינו בהנך שאין פוסלים זרעם לקהל, דהנך דפסילי לקהל א"צ לק"ו, ומשכח"ל ביבמה לשוק או נושא חלוצתו, או בעמוני ולענין בתו דכשירה בקהל ובעזה"י יתבאר עוד להלן.

**בא"ד** פגום מיהא הוי כ"ה בתורא"ש, ובתו"י פי' דלא דרשינן לה וכן פי' הקר"א בכוונת תוס'.

# דף מ"ד ע"ב

**בגמ'** מאן הכל מודים שמעון התימני כ' הראשונים דלא מצי למימר ר' יהושע דאמר אין ממזר אלא מחייבי מיתות ב"ד מודה דהולד פגום דר"י אמר בהדיא לעיל טז. ובנדה ע. דהולד כשר, והק' הרמב"ן דהיאך לא מייתינן הכא לר"י דמכשיר, ואשר ע"כ תי' דהכא מזוהם קאמר משום שבא מטיפה פסולה אבל לא שיהא פגום לכהונה ממש, ומ"מ כ' דהא דמקשינן בסמוך מברייתא דהולד כשר הו"מ לאוקמי כר"י.

**בגמ'** שהולד פגום לכהונה ופירש"י ואם ילדה בת פסולה לכהונה, ולק' מה. אמרי' בעכו"ם הבא על בת ישראל בנה פגום ופירש"י בד"ה שבנה דבנה לאו דוקא אלא בתה, **וברמב"ן** כ' דה"ה בנה ונפ"מ למפסל בתו, וברמב"ן מבואר דרש"י ג"כ מודה לזה, ויש לפרש דכוונת רש"י דבבן עצמו אין פסול, ואי למפסל בתו א"כ היינו דהבת פסולה ולא הבן, אמנם הרשב"א למד דרש"י נחלק ע"ז עי"ש, וכן האריך הגר"א סי' ו' ס"ק כ"ג ובסי' ז' ס"ק נ"ו, ובעזה"י יתבאר עוד להלן בזה.

והפגום לכהונה היינו מדין חלל ואע"ג דאין חלל אלא מאיסורי כהונה, מבואר בתוס' לעיל טו: ד"ה מה דכ"ז הוא ילפותא מקרא שהאשה עצמה שהיתה כשירה אינה מתחללת אלא מאיסורי כהונה, אבל בולד לא נאמר ד"ז, וזהו דפריך מה לאלמנה וכו' וכאן לא שייך שתתחלל שאין חללה אלא מאיסו"כ, אמנם הגר"א סי' ו' סוס"ק כ"ג כ' דאף בולד אמרי' דאין חללה אלא מאיסו"כ והכא בעינן למילף שיהא פגום ולא חלל, ובחזו"א סי' ט"ו ס"ק ט"ו (ד"ה ועיקר) תמה טובא ע"ד הגר"א דא"כ נילף שהיא עצמה תיפסל ולא בפסול חללות ועי"ש עוד.

**בגמ'** מה לאלמנה שכן היא עצמה מתחללת ופירש"י תאמר במחז"ג שאינה מתחללת דאי למפסלה לכהן הא מיפסלא וקיימא מדין גרושה ואי לתרומה הא בעינן זר מעיקרא, וכן פירש"י לעיל טו: ד"ה היא, ודקדקו בד' רש"י דבכהונה פי' דאין נפ"מ, ומדוע לא כ' שאינו פוסל דהא בעינן זר מעיקרא, ומשמע דבפסול כהונה א"צ זר מעיקרא, וכ"ה במאירי כאן (ד"ה המחזיר) ויתבאר בעזה"י להלן בדעת הר"מ כן, אכן צ"ב דא"כ לא הו"ל לרש"י למימר דפסולה וקיימא אלא דבאמת נפסלת ונפ"מ לחייב שתים, ועוד יבואר בסמוך ברד"ה עשאה דמבואר דאינה נעשית זונה, וכ"מ ברש"י ד"ה והיא.

**בגמ'** ועוד היא תועבה כ' **המהרש"א** דמהך קרא מוכח דהק"ו אמת ולא פרכי' עלה דאל"כ לא איצטריך קרא, ובקרני ראם ציין לתוס' לעיל יד: ד"ה נעשה דעמדו בזה עי"ש.

**בגמ'** והנושא קרובת חלוצתו רע"א וכו' מכאן מוכח דלרע"ק נושא קרובת חלוצתו לא תפסי קידושין ובגמ' בע"א שו"ט בזה, וכאן ל"ש למיתני קרובת גרושתו דא"כ מ"ט דרבנן.

**בגמ'** והיא פסולה כ' **התו"י** דפסולה לתרומה ואע"ג דאינו זר מעיקרא מ"מ לרע"ק דאין קידושין תופסין א"צ זר מעיקרא, והוא כמש"כ תוס' בד"ה היא דלרע"ק השתא ממזר הוי מיפסל בביאתו מיבעיא, והביאו י"מ דפסולה הוא לכהונה והק' ע"ז דהא כבר נפסלה משום גרושה ותי' דר"ל לכהונה וקאי אקרובי חלוצתו ביאו"ד דודאי מיפסלא גם לתרומה וכדבריו לעיל, אלא דהוקשה לו דפסולה משמע גם לכהונה, וע"ז פי' דאיצטריך משום קרובי חלוצתו דהם כשרות לכהונה ונפסלו ע"י ביאה זו, ולא תי' בחלוצתו דכשיטתו בע"א דרע"ק פוסל חלוצה לכהונה, וברש"י דפי' דפסולה לכהן דזונה היא משמע כפי' בתרא דהתו"י ודוק.

**בגמ'** והיא כשרה **בתו"י** הביאו פר"ח דלא קאי אמחזיר גרושתו דמודו רבנן דפסולה דכתיב היא תועבה והביאו כן מירושלמי, **ובתורא"ש** תמה ע"ד ר"ח דהרי אינו זר מעיקרא, ותי' דמפסלא רק בעשה דטומאה ולא בלאו, וצריך לבאר לד' ר"ח מדוע בנה כשר הא ליכא למפרך מה לאלמנה שכן היא עצמה מתחללת דהא במחז"ג ג"כ מתחללת, וי"ל דאכתי איכא למפרך מה לאלמנה שמתחללת בלאו תאמר במחז"ג שאינו אלא עשה, אמנם יל"ע בתורא"ש שתמה על ר"ח דמחז"ג אינה נפסלת והביא ראיות לזה, ותימה מדוע לא הוכיח מסוגיין דאי נימא דמתחללת א"כ מאי פריך מה לאלמנה שכן מתחללת, ומוכרח דהפירכא היא מה לאלמנה שכן היא עצמה מתחללת והחילול שיש באם יש גם בולד, תאמר במחז"ג דאע"ג דהיא מיפסלא היינו משום דהיא תועבה דנעשה בה מעשה תועבה, אבל בניה בעינן למיפסל מדין חללות, ועי' להלן בסב' זו. – ובעזה"י יתבאר עוד להלן בשיטת הר"מ בדין מחז"ג לתרומה.

**בגמ'** הכל מודים בבא על ח"כ כ' **המהרש"ל** ה"ה דהו"מ לאוקמי בחי"ל והיכא דהוי זר אצלה מעיקרא אלא דמלתא דפסיקא נקט דבזר אצלה מעיקרא דאתיא מכי תהיה לאיש זר וגו' פליגי ביה תנאי בפ' אלמנה לכ"ג ע"ש אבל חייבי כריתות דעשאה זונה ליכא מאן דפליג נ"ל עכ"ד, ביאו"ד דהנה בכל חי"ל דפסלי זרעם ליכא נפ"מ דהא בלא"ה פסולים, ואע"ג דנפ"מ ללקות שתים מ"מ בא לומר נפ"מ לפסול, ועוד דיתכן דכל שהם פסולים בקהל ממילא פסילי לכהונה ועי' בסמוך, אכן משכח"ל בעמוני דהבת כשרה בקהל וא"כ בזה יש פלוגתא.

והנה דעת הר"מ דבכל חי"ל נעשית זונה וכמשי"ת לפנינו בעזה"י, וכ' הגר"א סי' ז' ס"ק נ"ד דכל הסוגיות מוכיחות דלא נפסלת, ובחזו"א סי' ט"ו ס"ק י"ג האריך לבאר דלא משכח"ל חי"ל שיפסלו, וכ' דבעמוני הא קי"ל כר"י דאין פוסל זרעו, והן הן הדברים הנ"ל ועי"ש, והנה **הגר"א** סי' ו' ס"ק כ"ג וסי' ז' סוס"ק נ"ד כ' דפליגי הראשונים בחי"ל אי נעשית זונה אי מיפסלא מטעם כי תהיה לאיש זר (ונתבאר בתוס') וכ' הגר"א דנפ"מ בפלוגתא זו לענין לפסול את זרעו דאי מכי תהיה לאיש זר לא נפסל זרעו, וכ"כ בס"ק נ"ו (אות נ"ו נכפל בהגר"א ודברים הנ"ל נשנו בשניהם) דדוקא בפסול זונה הולד נפסל, ולא בכל פסול שנפסלת אשתו עי"ש, והוא שלא כד' המהרש"ל, וביאר **במשנת ר"א סי' י"ג** (ונתכוין לזה באב"ע פי"ח מאיסו"ב ה"ג ע"פ יסוד הדברים ששמע מהגרא"ק) דיסוד הק"ו בסוגיין הוא דהפסול שיש באם עובר לולד מדין הולך אחר הפגום, והילפותא היא דכשם דפסול חללות עובר לולד אף פסול זונה הוא פסול עצמי ועובר לולד, משא"כ כי תהיה לאיש זר הוא פסול מחמת מעשה הזנות ואינו עובר בתולדה, והק' ע"ז מגמ' לק' עז. דמבואר דאף בהדין כי תהיה לאיש זר ג"כ הולד פסול, וכן תמה החזו"א סי' ט"ו ס"ק י"ג ע"ד הגר"א.

**בגמ'** מאן הכל מודים ר"י היינו דלמ"ד דהולד ממזר א"כ א"צ ק"ו דהא פסול מדין ממזר, וצריך לבאר דהא מ"מ נפ"מ לתרומה, ומשמע דממזר מופקע מקדושת כהונה, **וברשב"א** בתשובה אלף ר"א כ' דכהן הבא על הערוה והוליד בן ממזר אינו אוכל בתרומה דכיון דהיא פסולה וולדה פסול וכסוגיין, ונראה מדבריו דממזר אין זה הפקעה מקדושת כהונה, והנה בפשוטו אין נפ"מ בזה דהא מ"מ מיפסל מק"ו דסוגיין, וכל ממזרת פגומה לכהונה וכהן שנשאה הרי מחללה בביאתו כיון דהיא פסולה לכהונה, אכן נפ"מ לדעת הסוברים דלמסקנא ליכא ק"ו וכמשי"ת בעזה"י, וא"כ כהן הבא על הערוה הולד כהן ממזר, ועוד משכח"ל בישראל הבא על הממזרת דאינו פוסלה בביאתו וכמבואר ברש"י לק' נג: ד"ה ממזרת דביאת כשר בממזרת אינה פוסלת, וא"כ בתה אע"ג דהיא ממזרת מ"מ כשירה לכהונה, דאע"ג דנולדה מאם פגומה, דהא אמה פגומה מק"ו דסוגיין, מ"מ אינה פוסלת זרעה וכדין ישראל שנשא חללה דבתו כשרה לכהונה כדאיתא בקידושין עז., וא"כ אותה הבת אם תינשא לכהן באיסור הולד כשר לכהונה, דאע"ג דהולד ממזר מ"מ אין בו פגם, דלא שייך הק"ו דהא אינו פוסלה בביאתו וכנ"ל דביאת כשר אינו פוסל, דהרי אין בביאתה פסול כהונה ודוק, ובשו"ע סי' ז' סעי' י"ד איתא דכהן שבא על אחת מהעריות אין הולד חלל ודנו בזה הנו"כ עי"ש פרישה חלקת מחוקק (ס"ק כ"ד) ט"ז (ס"ק י"ד) ובהגר"א ס"ק נ"ג דהא ממזר הוי, ועמנ"ח מ"ע רס"ד עויו"ט סי' ק"כ חזו"א סי' ט"ו ס"ק י"ח אמר"מ סי' י' קוה"ע סי' מ"ד דב"א ח"א סי' כ"ו ח"ב סי' כ"ג ובחי' הגרש"ר סי' י"א.

**ברש"י** ד"ה עשאה זונה אבל לעיל גבי מחז"ג ליכא לשנויי הכי וכו' הנה רש"י פי' לעיל ד"ה שכן דמחז"ג אין נפ"מ לכהונה אלא לתרומה, וא"כ כוונת רש"י הכא דליכא לשנויי שהיא זונה ופסולה לתרומה, דכיון דאינו זר מעיקרא לא נעשית זונה, ומשמע מד' רש"י דזונה פסולה מתרומה וכמו שהוכיחו תוס' בד"ה הכא מסוגיין, וילה"ע לפמשנ"ת לעיל בד' רש"י בד"ה שכן דבכל חי"ל נעשית זונה, וכן דעת רש"י לק' סא. ד"ה ושנבעלה [והתוס' שם ד"ה שנבעלה הק' ע"ז], וכ"ה ברש"י שם ע"ב ד"ה שנבעלה, והגר"א בסי' ו' ס"ק כ"ג כתב מד' רש"י דיבמה לשוק אינה נפסלת לכהונה דאינו זר מעיקרא, וע"כ צ"ל דלרש"י מכי תהיה לאיש זר ילפינן דנעשית זונה בחי"ל וכמו שביאר הגר"א שם בשיטת הר"מ, ואשר ע"כ כל שאינו זר מעיקרא לא נעשית זונה. - ובסוטה כט. פירש"י בד"ה אי הכי דזונה מיפסלא בתרומה מכי תהיה לאיש זר, וע"ע רש"י לק' סח: ד"ה אי הכי וברש"י סו"פ ד' אחין, ועי' פורת יוסף (להפמ"ג) לעיל טו: שדן בשיטת רש"י בזה.

**בגמ'** עשאה זונה צ"ב דלכאו' מאחר שעשאה זונה א"כ יפסל הולד מדין הלך אחר הפגום וי"ל דישראל הבא על החללה הולד כשר לכהונה וכדאיתא בקידושין עז., אכן תיקשי בד' הרשב"א הנ"ל והשו"ע הנ"ל בכהן הבא על הערוה דהולד כשר להשו"ע, או להרשב"א פסול מדין ק"ו, ותיפו"ל מדין הלך אחר הפגום, ובפשוטו י"ל דדין אחר הפגום הוא בנפסלה מקודם, אבל הכא אכתי אינה פסולה אלא ביאה זו פוסלתה, ואין הולד נוצר מפגומה, אכן **הגר"ח** בספרו פי"ז מאיסו"ב ה"ב כתב דבביאת עבירה דהיא נפסלת יש לפסול הולד גם מדין הלך אחר הפגום כיון דהפסול בא בביאה קודם העיבור עי"ש, וביאר **הקוה"ע** סי' מ"ד אות ו' דרק בפסול חללות דהוא פסול בעצם שייך הולד הולך אחר הפגום משא"כ זונה דהוא ע"י מעשה הזנות, ה"ז כגרושה דלא שייך שבתה תהא פסולה, וצ"ב לפ"ז דאיכא פירכא על הק"ו דמה לאלמנה שכן חל בה פסול, ועמש"כ לעיל כיו"ב בשיטת ר"ח דמחז"ג פסולה לתרומה דהיא תועבה ומ"מ ליכא למעבד ק"ו, משום דאיכא למפרך מה לאלמנה שכן היא עצמה מתחללת דחל בה פסול חללות.

**בתוד"ה** הכא משמע הכא דזונה פסולה לתרומה עמש"כ ברש"י ד"ה עשאה זונה בשיטת רש"י בזה.

**בא"ד** ואפילו לר"י דלא הוי ממזר כיון דחמירי וכו' בתוס' בקידושין סח. ד"ה לחומרא מבואר דרק משום דלא תפסי בהו קידושין ע"כ חשיבי כזר, ופי' דזהו החומרא אליבא דר"י דלא תפ"ק דהולד פגום.

**בא"ד** והיה נראה לר"י וכו' העולה מד' ר"י דבאמת זונה אינו פסול מתרומה אלא ילפינן מכי תהיה לאיש זר, דבחייבי לאוין בעינן זר מעיקרא אבל חי"כ דחמירי דלא תפסי קידושין או חי"ל לרע"ק פסלי בביאתן אע"ג דלא הוי זר מעיקרא.

**בא"ד** ומכל הנהו דלא תפסי בהו קידושין הויא זונה שיטת תוס' דמחי"ל לא נעשית זונה וכ"כ לק' סא. ד"ה שנבעלה ונחלקו על רש"י ונתבאר לעיל, ומה שהוכיחו תוס' מגמ' בתמורה להנתבאר ברש"י דהכא הוא ילפותא מכי תהיה לאיש זר דהוא בכלל זונה א"כ י"ל דבאתנן לא נאמר ד"ז, אכן דעת הר"מ פ"ו מאיסו"מ ה"ח וט' דמכל חי"ל הוי אתנן, וכ' המג"א סי' קנ"ג ס"ק מ"ח דהר"מ לשיטתו דמחי"ל נעשית זונה, וע"ש בפמ"ג ובמנ"ח מ"ע רס"ו [כ], וע"ע חזו"א סי' ט"ו ס"ק י' (ד"ה ודעת) שכ' לחלק בין אתנן לכהונה, ויעויין בב"ש סי' ו' ס"ק ט"ז שהביא פלוגתא זו, וכ' הב"ש בשם הב"ח דאין נפ"מ בפלוגתא זו דאף לתוס' הא מיפסלא מטעם כי תהיה לאיש זר, וכ' דנפ"מ לענין מלקות דס"ל דמכי תהיה לאיש זר לא לקי על כהונה דהוא ילפותא בק"ו ואין עונשין מן הדין, ועי"ש מה שתי' הסוגיא בדף סח:, והגר"א ס"ק כ"ג וסי' ז' סוס"ק נ"ד וס"ק נ"ו כ' דנפ"מ לענין הולד אם הוא פגום, דהיינו דאי פסלות האשה מכי תהיה לאיש זר אין הולד פגום, ודוקא אי הפסול מטעם זונה הוא פוסל את הולד, ונתבאר בגמ'.- ע"ע בריטב"א לק' ס. ד"ה מאלה דמנדה לא הויא זונה דאינו זר מעיקרא וכ"ה ברשב"א בתשו' אלף ר"ל ומתבאר דכי תהיה לאיש זר הוא גילוי על זונה, אכן בעיקר הדברים צ"ב דהא בחי"כ הוי זונה אע"ג דאינו זר מעיקרא וכמש"כ תוס' וכ"ה בריטב"א סוף דף פ' וצ"ע.

**בא"ד** ואין להקשות למ"ל קרא וכו' כיון דזונה אסורה בתרומה **הגר"א** סי' ו' ס"ק כ"ט כ' דלהר"מ מכי תהיה לאיש זר ילפינן דהיא בכלל זונה, וא"כ עיקר האיסור הוא מדין זונה, וע"כ איצטריך קרא דזונה לא יקחו,

**בא"ד** דלקי תרתי הר"מ לא כ' דלקי תרתי ועי' ב"ש סי' ו' ס"ק ט"ז ובאבנ"מ ס"ק ב' וג' ומנ"ח מ"ע רס"ו [כג], ולהמבואר מד' הגר"א דדעת הר"מ דכי תהיה לאיש זר הוא גילוי על זונה אשה"ט דלא לקי אלא חדא.

**בא"ד** ועוד דאיצטריך לזונה מעכו"ם ועבד וכו' דליכא בה לאו והיינו דהתם לא כתיב לאו אלא עשה, ודעת הרמב"ן לק' סח: בסו"ד דלוקה ע"ז עי"ש, וערש"י בכורות מז. ד"ה הויא דכ' דעכו"ם ועבד הבא על ב"י מיפסלא מקרא דכי תהיה לאיש זר, וכ"כ בסנהדרין נ"ה: ד"ה בא, וסט. ד"ה בא, וק' דהא מקרא אחרינא יליף לה, ומשמע דס"ל דלמסקנא איכללא בכי תהיה לאיש זר, ומה"ט ילקה ע"ז וכדעת הרמב"ן.

**בא"ד** א"נ משום גיורת ומשוחררת עי' לק' סא. ברש"י ד"ה אלא ובתוס' שם ד"ה אין בטעמא דגיורת פסולה.

**בא"ד** וק"ק דבפ' עשרה יוחסין וכו' התוס' בקידושין שם הק' לריו"ח דעכו"ם ועבד הבא על בת ישראל הולד ממזר למ"ל קרא דפוסל בביאתו תיפו"ל דהשתא ממזר הוי מיפסיל בביאתו מיבעיא וכ' בשם הר"ש מקוצי דלאו כללא הוא, וכל מה שאמרו דאי ממזר הוי מיפסיל בביאתו מבעיא הוא לרע"ק דאין קידושין תופסין בחי"ל ודריש כי תהיה כי תבעל וא"כ זה כולל אף עכו"ם ועבד הבא על בת ישראל עי"ש, ובזה מיתרצא נמי קו' תוס' לק' סט. ד"ה כי, וע"ע תו"י בסוגיין סוף אות א' שישב קו' התוס' לק'.

**בא"ד** דבכל דוכתין דמשמע דשם זונה גורם לה ליפסל צ"ב כוונתם היכן הוא כל דוכתין הא בתח"ד הוכיחו מב' מקומות, משמעתין ומגמ' בסוטה, וא"כ משמעתין אין ראי'.

**בא"ד** וזונה דפסולה לתרומה משום דכללה קרא בהדי חללה כ' האחרונים דנפ"מ אי זונה פסולה לתרומה מטעם כי תהיה לאיש זר או מדין עצמי דמקשינן לחללה, בפנוי הבא על הפנויה לר"א דעשאה זונה ואין כאן כי תהיה לאיש זר, והתוס' סתרו משנתם בזה דבדף סט. ד"ה לא כ' דלא מיפסלא בתרומה דאין כאן כי תהיה לאיש זר, ובגיטין עג: כ' דפסולה (ועמד הרע"א בגלהש"ס בגיטין בסתירת שיטתם) וערשב"א ר"פ הערל ד"ה פצוע. – ויעויין בדו"ח רע"א לק' פא. דמתבאר כן, ועי"ש שכתב דה"ה אילונית אע"ג דהיא זונה לא תיפסל לתרומה דלא נבעלה לזר, ועי"ש בעל"נ, ועשעה"מ פי"ח איסו"ב ה"ב ובעל"נ לק' סט. ובחזו"א סי' ט"ו ס"ק י"ט קו"ש בגיטין (אות מ) אפיק"י ח"א סי' ט"ו אות ד' שעמדו בזה, וכמו"כ נפ"מ למש"כ המנ"ח מ"ע רפג [יד] בגיורת דאסורה לכהן מטעם זונה ומ"מ אין כאן כי תהיה לאיש זר וכמש"כ תוס' לעיל א"כ תאכל בתרומה.

**בסוה"ד** ולפ"ז צריך ליישב וכו' באבנ"מ סי' ו' ס"ק ג' הק' עוד למ"ל קרא בעכו"ם ועבד הבא על ב"י דפסולה מתרומה תיפו"ל דהיא זונה ובחזו"א סי' ט"ו ס"ק ז' כתב דנפ"מ באונס דלא נעשית זונה, וכ' דלפ"ז מיושבת קו' תוס'.

# בשיטת הרמב"ם

כתב הרמב"ם פי"ח מאיסו"ב ה"א מפי השמועה למדנו שהזונה האמורה בתורה היא כל שאינה בת ישראל או בת ישראל שנבעלה לאדם שהיא אסורה להנשא לו איסור השוה בכל וכו' ובסוף ה"ג כ' וכן יבמה שבא עליה זר עשאה זונה עכ"ד, מבואר בר"מ דזונה הוא מכל חי"ל ואע"פ שאינו זר מעיקרא, דהר"מ לא הביא דין זר מעיקרא, ועוד דיבמה לשוק אינו זר מעיקרא ואעפ"כ מיפסלא, ותימה על הר"מ מסוגיין דבעינן זר מעיקרא, וכן מגמ' לעיל יד: דמבואר דיבמה לשוק לא נפסלת דאינו זר מעיקרא וכמש"כ רש"י ותוס' שם, וכ' הגר"א בסי' ו' ס"ק כ"ג דהר"מ פסק כריב"נ לעיל יד: דיבמה לשוק פוסלה בביאתו וא"צ זר מעיקרא [עי' בתוס' שם ד"ה נעשה וברמב"ן בסוגיין מש"כ בדעת ריב"נ] ומקורו מירושלמי, ועי' תו"י ד"ה היא שהזכירו לירושלמי דפוסל מחז"ג, וביאר הגר"א דהר"מ ס"ל דמכי תהיה לאיש זר ילפינן מי הוה בכלל זונה, ולפ"ז י"ל דמחז"ג דלא הויא זר מעיקרא לא נעשית זונה וכן נתבאר בשיטת רש"י, אכן בדעת הר"מ נקט הגר"א דנעשית זונה.

והנה המגיד משנה בהלכה א' נקט דהר"מ מודה לדין זר מעיקרא, והא דלא כ' דמחז"ג אינה נפסלת משום דבלא"ה פסולה מטעם גרושה, וק' דמ"מ מ"ט ביבמה לשוק מיפסלא והא אינו זר מעיקרא, וכאמור מה"ט הגר"א ס"ל בדעת הר"מ שא"צ זר מעיקרא, וע"ע בדבריו בס"ק כ"ח, ובמנ"ח מ"ע רס"ו [יט] הק' ע"ד ה"ה דאכתי נפ"מ ללקות שתים, ואשר ע"כ ביאר בדעת הר"מ שא"צ זר מעיקרא, וקדמו האבנ"מ סי' ו' ס"ק ד', אולם בדעת ה"ה כ' האבנ"מ די"ל דיבמה לשוק משכח"ל זר מעיקרא וכשקידשה אביה, אבל מחז"ג הרי. קודם שנשאת לאחר היתה מותרת לו, ויסוד דבריו הוא מהיראים עי"ש.

עוד קשה בד' הר"מ, דהנה הר"מ לא הביא ק"ו דסוגיין, ובפשוטו הטעם דלמאי דמסקינן דנפ"מ בחי"כ ואליבא דר"י א"כ להלכה אין נפ"מ בזה, אמנם לשיטת הר"מ דיבמה לשוק מתחללת בביאתו א"כ נפ"מ לפסול ולד יבמה לשוק, וליכא למיפרך מה לאלמנה לכה"ג שכן היא עצמה מתחללת דדעת הר"מ דביבמה לשוק ג"כ מתחללת, אכן ק' ביותר דהר"מ פי"ט ה"ה מכשיר ולד יבמה לשוק וק' דהא איכא ק"ו, וכ' הגר"א סי' ז' ס"ק ל"ד דהר"מ ס"ל דלמסקנא אידחי הק"ו, ועוד כ' הגר"א לחלק שאין בולד פסול חללות אלא פגם, ובר"מ לא הביא דינא דבא על חי"כ הולד פגום, וכ' הגר"א דדבריו צריכים תיקון, עוד אמרו לתרץ דהר"מ יליף מהיא תועבה ואין בניה תועבים להכשיר ולד מחז"ג ויבמה לשוק וע"ש בהגר"א, ויעויין חזו"א סי' ט"ו ס"ק י"ג-ט"ז שהאריך בד' הגר"א.

**בתוד"ה** עשאה אבל ק"ק דבפ"ק דתמורה וכו' התוס' בתמורה שם תירצו דהתם ילפינן מיתור דהולד חלל ולא ממזר וא"ש אף לר"י.- במש"כ תוס' דר"י ג"כ מודה דלא תפסי קידושין בחי"כ, בתו"י ד"ה מאן וברמב"ן הוכיחו כן מהא דט"ו נשים פוטרות צרותיהן ואי קידושין תופסין לר"י א"כ בני חליצה נינהו כחי"ל, ובגמ' אמרו דליכא מאן דפליג על משנה קמייתא, ולמדנו מד' התו"י והרמב"ן דאף ערוה בשעת נפילה בעינן ללא תפסי קידושין, ולא שערוה פוטרת מצד עצמה, ואפשר דאי תפסי קידושין אין לה דין ערוה, ומד' תוס' שלא הוכיחו כן לכאו' משמע דס"ל דבערוה בשעת נפילה א"צ ללא תפסי קידושין.- ע"ע ברש"י בכורות נו: ד"ה מה שכתב דהכל מודים דחי"כ לא תפסי קידושין דאין ממזר אלא מחי"כ, וילה"ע דלד' תוס' אף ר"י מודה בזה אע"ג דס"ל שאינו ממזר.

**ממזרות ותפיסת קידושין הא בהא תליא**

**דף מ"ה ע"א**

**בא"ד** וא"ת בקידושין וכו' התוס' לא הראו מקור ליסוד דבריהם דכל הולד ממזר לא תפ"ק, ועד השתא דנו אי כל דלא תפ"ק הולד ממזר, ובקידושין הביאו ב' ראיות דכל דהוי ממזר לא תפ"ק, ועי' בסמוך.

**בא"ד** וי"ל וכו' וכן תי' בכתובות כט:, ובקידושין תי' דהסוגיא כר"י דלא תפסי קידושין ואין הולד ממזר, וצ"ב מדוע לא תי' כדבריהם כאן ובכתובות, והנה העירוני דהתוס' בקידושין העמידו הקו' באופ"א מדבריהם כאן, דהקשו על אשת אב גופי' למ"ל קרא דלא תפסי קידושין הא מאחר דידעינן דהולד ממזר ממילא ידעינן דלא תפ"ק, והוא דלא כשיטתם כאן דכל היסוד דהא בהא תליא הוא לבתר דחזינן דבאשת אב הולד ממזר ולא תפ"ק, ועי"ש מהרש"א, ומעתה לא הו"מ לתרוצי כדבריהם כאן, דהא באשת אב ידעינן דהולד ממזר ודוק היטב, ויעויין בעל"נ שעמד בזה דקו' תוס' בשמעתין אינה כקושייתם בקידושין.

התוס' בקידושין הוכיחו דתפ"ק וממזרות הא בהא תליא, מהא דהש"ס אמר דלרע"ק לא תפ"ק בחי"ל ולא ידעינן אלא מהא דהוי ממזר, [והעירוני מדוע לא הביאו מברייתא לעיל דמחז"ג ונושא חלוצתו אין לו בה קידושין] והנה רש"י שם סח. ד"ה ולר"ע הביא המקור לרע"ק דלא תפ"ק מהא דלק' נב: דרבי אמר דלרע"ק לא תפ"ק בחי"ל [וע"ז יש לדחות דרש"י הביא ברייתא מפורשת, אכן מ"מ מקורו דרבי הוא מסב' תוס], ושם בד"ה בעל כ' דילפינן מיבמה לשוק עי"ש, ובסנהדרין נג. ברש"י ד"ה אלא כ' דטעמא דר"ע התם מפרש מלא יקח איש את אשת אביו וסבר דבאנוסת אביו הכתוב מדבר וכו' וקאמר רחמנא דלא יקח אין לו לקוחין בה עכ"ד, הרי דאית לי' מקור דלא תפ"ק בחי"ל, וצ"ב מדוע לא פירש"י מדעושה ממזר וכדחזינן בסוגיין דהא בהא תליא, ודוח"ל דס"ל דיתכן דהולד ממזר אע"ג דלא תפ"ק דהתוס' בקידושין הוכיחו עוד דהא בהא תליא מגמ' שם סח. ולק' מט. דנדה אין הולד ממזר מדתפסי קידושין, ואפשר דרש"י יסבור דכוונת הגמ' להוכיח דנדה אינה ערוה מדתפ"ק וממילא ה"ה הולד אינו ממזר, אבל אינו מוכרח דהא בהא תליא, אך לפ"ז נמצא דאע"ג דכל דלת"ק הולד ממזר וכמו שהוכיחו תוס' בשמעתין מכמה ראיות מ"מ עדיין אינו מוכרח להיפוך, דהיינו די"ל דהולד ממזר ותפ"ק, וכ"מ קצת דהתוס' בקידושין דהוכיחו דהא בהא תליא לא הוכיחו מהא דכל דלת"ק הולד ממזר, אכן בתוס' בשמעתין נראה דסמכו על מה שהוכיחו דכל דלת"ק הולד ממזר דה"ה להיפוך, שו"ר דבקידושין עה: כ' תוס' דכל דלא תפ"ק הולד ממזר כמו שפירשנו בפ' האומר וכ' הרש"ש דבפ' האומר לא פי' כן אלא להיפוך דכל שהולד ממזר לא תפ"ק, ומד' תוס' חזינן דמדמו זל"ז. וע"ע ברש"י לעיל ט. ד"ה והרי ולק' עט: ד"ה אלא דכ' דהמקור דלא מתייבמת לרע"ק מהא דהולד ממזר, ובכתובות כט: פירש"י המקור דלרע"ק לא תפ"ק מברייתא דלעיל מד: במחזיר גרושתו, ובשמ"ק שם הק' מדוע לא הביא רש"י המקור ממשנה מהא דהולד ממזר, ואליבא דשמעון התימני הביא רש"י המקור מהולד ממזר, וצידד לפרש דרש"י ס"ל דלאו כללא הוא וכמשנ"ת עי"ש, אמנם בתוס' בקידושין סח. הביאו לה"ר שלמה מדרוי"ש ומתבאר דלמד בשיטת רש"י דהא בהא תליא לשני הצדדים עי"ש.- ע"ע ברמב"ן בקידושין סח. דכ' דלאו סב' הוא דכל שאין קידושין הולד ממזר אלא משום דבמתני' בקידושין קתני כל שאין קידושין הולד ממזר ודרשינן לה מקראי עי"ש, וק' משמעתין בעכו"ם ועבד דהא בהא תליא, ושמא אליבא דשמעון התימני קאמר ועי'.- והנה הראשונים הוכיחו עוד דמהא דלא תפ"ק הולד ממזר מהא דאמרינן בתמורה ה: דמדכתיב חילולים הוא עושה ואין עושה ממזרים אלמא דתפ"ק הרי דכל דלא תפ"ק הולד ממזר, אמנם בתוס' שם עמדו בזה וכ' דלאו כללא הוא וכדחזינן לר"י דח"כ לא תפ"ק ואין הולד ממזר, ומדבריהם נראה דלכו"ע לאו כללא הוא, ותי' דאה"נ והתם איכא יתורא דתפ"ק.- ולדעת ר"י כ' התוס' בשמעתין דס"ל דאע"ג דלא תפ"ק מ"מ אין הולד ממזר, ולכאו' בכללא דכל שהולד ממזר בהכרח דלא תפ"ק לא אשכחן לר"י דפליג אכן בקידושין מבואר בתוס' דפליג נמי באידך כללא דחד כללא הוא, ועי"ש במהרי"ט וחזו"א.

**ממזרות בביאת היתר**

**בגמ'** אבל הכא עכו"ם ועבד כיון דלא תפסי בהו קדושין כחי"כ דמי מבואר בגמ' דאליבא דרע"ק דיש ממזר מחי"ל בודאי עכו"ם ועבד הבא עב"י הולד ממזר, וכ"ה בגמ' קידושין עח:, וקמ"ל דאף שמעון התימני מודה דהולד ממזר, ומ"מ לר' יהושע אין הולד ממזר וכמש"כ תוס' בד"ה עשאה, דהא לר"י מאי דלא תפ"ק אינו גורם שהולד יהא ממזר. – והק' התוס' בד"ה יצאו, וביתר ביאור לעיל טז: ד"ה קסבר דבשלמא בעבד הוי ממזר דאיכא לאו אבל מעכו"ם הרי אין איסורו מה"ת וב"ד של שם הוא דגזרו ותי' דאע"ג דביאת היתר הוא בצנעא מ"מ כיון דלא תפ"ק הולד ממזר וא"צ לאיסור [וק' דא"כ מ"ט פשיטא דלרע"ק הולד ממזר טפי מלשמעון התימני, הא אין כאן לאו, והרי לדעת רע"ק בודאי הולד ממזר וכמו שהביאו תוס' שם מגמ' קידושין עה: וממשנה לק' סט:, ועי' בתוס' בקידושין עה: סוד"ה ורבי משכ"ב ועי' בסמוך] עוד תי' דמעכו"ם לא הוי ממזר אלא מדרבנן ובכ"מ מזכיר עכו"ם אגב עבד, וסיימו והראשון עיקר.

והנה הק' הב"ש סי' ט"ז ס"ק ו' לדעת הר"מ דאין איסור תורה בעבד הבא על בת ישראל [עי' בר"מ פי"ב מאיסו"ב הי"א, ועמשנ"ת בס"ד בקידושין טו.] מדוע הולד ממזר הרי אין בו איסור תורה, והיינו דלהר"מ לא שייך תי' התוס' דנקט אגב עכו"ם, ולכאו' הר"מ יתרץ כתי' קמא דתוס' דלא תליא באיסור אלא דכל דלא תפ"ק הולד ממזר, ויעוי"ש בהגר"א ס"ק י"ב שכתב ולדעת הרמב"ם צ"ל דלרבותא קאמר מדאמר הכל מודים כו' קמ"ל דדמי לחי"כ וכ"ש לר"ע דהא נכרי נמי אין מוזהר בביאה בעלמא עכ"ד.

נמצינו למדים דפליגי ב' תי' התוס' האם הולד ממזר הוא מחמת האיסור או מחמת דלא תפ"ק דלתי' קמא [וכן לכאו' דעת הר"מ] הוא מחמת דלא תפ"ק, אבל לתי' בתרא הוא מחמת האיסור, **ובתורא"ש**  (שם) כ' בתו"ד וז"ל אבל לענין ממזרות תימה לומר שנעשה ממזר כשבא מביאת היתר עכ"ד, ואשר ע"כ תי' קו' תוס' דדרך חתנות דאיכא איסור דאורייתא גמרינן מאשת אב, והעירוני דכן נראה ברש"י לק' ע. ד"ה משום, ושוב מסיק כד' תוס' דאע"ג דביאת היתר היא מ"מ כיון דלא תפ"ק הולד ממזר, ונמצא דפליגי ב' תי' התורא"ש האם בעינן שבפועל יהא איסור וע"כ דרך חתנות שיש בו איסור תורה הולד ממזר, וכן דעת רש"י וכמשנ"ת, או"ד דא"צ איסור אלא כל דלא תפ"ק הולד ממזר, ובאבנ"מ סי' ט"ז ס"ק ה' (ד"ה ונראה) כ' דהר"מ יתרץ דבנכרי הולד ממזר בדרך חתנות [וכהך תי' דתורא"ש] ונקט עבד אגב כותי, וא"כ יל"ד בזה ג' שיטות א. דבעינן אשה האסורה ב. דבעינן ביאה האסורה [כ"ה בתורא"ש ואבנ"מ בדעת הר"מ] ג. דכל דלא תפ"ק הולד ממזר וא"צ איסור בביאה.

ויש כאן דבר חידוש בד' התוס' והתורא"ש דמבואר בתוס' דבעבד ניחא דהולד ממזר כיון דאיכא איסורא, וכן לתי' בתרא דאיכא איסורא דרבנן, וכן בתורא"ש דאיכא איסור דרך חתנות, וק' דמ"מ הא אין כאן כרת, ומבואר דא"צ כרת, אלא כל איסור דלא תפ"ק, אמנם אכתי תימה דמה דלא תפ"ק אין זה מחמת האיסור אלא הוא דין בנכרי ועבד דלא תפ"ק, וא"כ מה מוסיף במה שיש כאן ביאת איסור וצ"ע, אכן יעוי"ש בתוס' דשמעתין כרע"ק דמחי"ל הוי ממזר, אלא דהקשו דאין כאן איסור וע"ז תי' ב' התי', וא"כ אליבא דרע"ק שפיר האיסור מונע תפ"ק, וכבר תמה הרע"א שם ע"ד דבשמעתין מבואר דאף לשמעון התימני הולד ממזר, ועי' חזו"א סי' ו' ס"ק ה' וחי' ר' ראובן סי' כ"ד מש"כ בישוב קו' הרע"א. – ומ"מ מד' רשב"י בסמוך מבואר דבעינן איסור ערוה כדי שיהא הולד ממזר.

ובפלוגתא זו האם דין הולד ממזר תליא באיסור מצאנו כמה נידונים באחרונים **א.** במל"מ פט"ו מאישות ה"ד ובט"ז יו"ד סי' קצ"ה ס"ק ז' ובחלקת מחוקק סי' א' ס"ק ח' וב"ש שם ס"ק י' וברכ"י ס"ק י"ד דנו בדין נתעברה באמבטי מאדם האסור אם הוי בנו, ונפ"מ אי הולד ממזר, ולדרך הב' הנ"ל דבעינן איסור בפועל א"כ הכא לא הי' איסור בפועל, ואפשר דהתם כו"ע מודו כיון דלא הוי ע"י ביאה וצ"ע. וראיתי במנחת שלמה (ח"ב סי' קכ"ד) שהאריך בענין זה, ובתו"ד כ' דהרי כ' הר"מ בפה"מ פ"ז דסנהדרין ופ"ב דהעריות דמה"ת אין איסור בהוצאת זרע, א"כ ממ"נ אין זה מעצם האיסור, ויעוי"ש שהאריך מד' האחרונים בכמה גווני שאין איסור ביאה דדנו שלא יהא הולד ממזר ותמה ע"ז, והוסיף לדון במי שבא על פנוי' ועד שנקלט הזרע נתקדשה ליהוי כנתעברה באמבטי ועי"ש. **ב.** בקוה"ע סי' ג' אות ו' כתב דלד' הש"ג דאין יבום קונה בלא עדים א"כ אם יבא בלא עדים הולד יהא ממזר, כיון דהיא ערוה אע"ג דאין בה איסור, וביאר דזהו טעמא דאב"ש דהולד ממזר כיון שהיא ערוה אע"ג דליכא איסור, וכ"ז לתי' קמא דתוס', ולהנתבאר כ"ד תוס' אליבא דרע"ק ולמ"ד עכו"ם הבא על ב"י הולד ממזר, אבל אנן קי"ל כרשב"י דבעינן עונש כרת. ויש לדחות דבעינן מין ערוה שיש בה כרת ואע"ג דבפועל ליכא כרת ג"כ הולד ממזר, אכן ברש"י לק' מט: בד"ה אי כרב כ' דיבמה לשוק לרב דלא תפסי קידושין הולד ממזר אע"ג דליכא כרת, ועמש"כ לק' מט:, ובקוה"ע האריך בהא דלא תפסי קידושין האם הוא משום הערוה או משום האיסור עי"ש כמה הוכחות לזה, ונתבאר בס"ד לעיל לט:, ומו"ר הגרי"ג שליט"א אמר דאין להקשות מאשת איש דכ' האחרונים בשיטת הפנ"י דלא תפסי קידושין מחמת שהיא קנוי' דאינו גורם הולד ממזר, ולא תיקשי מכ"מ דלא תפסי קידושין שלא מחמת האיסור דכו"ע מודו דבעינן שיהא פסלות המונע הקידושין משא"כ א"א ודוק.

ובעיקר קו' תוס' דעכו"ם הבא עב"י אין בו איסור תורה, ע"ע באבנ"מ (שם) ובסו"ס ז' שכתב דעכו"ם הבא עב"י יש בזה איסור תורה, ועיי"ש משה"ק מגמ' בסמוך.

**ובהגהות מרדכי** (קח) כ' תשובה מרבינו אברהם הגדול מרגנשפור"ק וז"ל על יבמה שנפלה לפני מומר איכא דברים בגו אי בעי אפילו חליצה דבמקום ערוה הוא דקנאין פוגעין בו דגם הנבעלת לארמאי קנאין פוגעין בו עכ"ל, למדנו מדבריו דעכו"ם הבא עב"י קנאין פוגעין בו, [ובקוה"ע סי' ל"ו אות ה' הביא מחי' הר"ן בסנהדרין עד: (הובא באבנ"מ סי' ט"ז ס"ק א') והרמב"ן בתוה"א דנקטו דאין קנאין פוגעים בו עי"ש] ובאבנ"מ סו"ס ז' הק' מהא דאמרי' בסמוך רשב"י אומר אין ממזר אלא מאיסור ערוה וענוש כרת, ולד' הגמ"ר איכא כרת עי"ש, והנה **בקוה"ע** (שם אות ו') הביא דשאל **להגר"ח** מ"ט בעינן קרא דלא תפסי קידושין בנכרית תיפו"ל דבועל ארמית קנאין פוגעין בו ואיכא כרת, והשיבו הגר"ח דכל הדין דכרת לא תפסי קידושין הוא מהיקשא דר' יונה ובנכרית ליכא היקשא דר"י, וכ' הקוה"ע דהוא שלא כד' הגמ"ר דהא טעמא דערוה פטורה מיבו"ח הוא ג"כ מהקישא דר"י, ואעפ"כ מבואר בהגמ"ר דה"ה במומר הבא עב"י איכא דין זה ועי"ש משכ"ב, [ועי' בסה"י לר"ת סי' מ"ה הובא באחיעזר סי' ב' בהגה דמתבאר דערוה פטורה מיבו"ח בלא הקישא דר"י], ועי' חי' ר' שלמה סי' ב'. – וע"ע **באבנ"מ** סי' קע"ד ס"ק א' (ד"ה ולפמש"כ דס"ל) דנקט דנודרת דאיכא מיתה ביד"ש לא תפסי קידושין דהוא כחי"כ, והעירו דהא ליכא הקישא דר"י, ויל"ד בכ"ז האם איכא למילף במה מצינו והאם איכא פירכא.- עי' מל"מ פ"ה מיסוה"ת ה"ב וברע"א בג' שם בדין נכרי הבא על ב"י האם חשיב ג"ע שיהרג ואל יעבור.

**ברש"י** ד"ה חייבי לאוין ועכו"ם נמי ליתי' בכלל קידושין וכו' **הריטב"א** בקידושין סח: כ' דילפינן דעכו"ם ליתי' בכלל קידושין ג"כ מהך קרא דשבו לכם פה עם החמור דהי' עכו"ם עמהם מלבד ישמעאל דישמעאל חשיב בנו ולא כחמור עי"ש, **ובשעה"מ** פט"ו מאיסו"ב סוף ה"ג תמה ע"ד דהא עכו"ם אינם כחמור וכדמפורש לק' סב. דיש חילוק ביחס בין עכו"ם לעבד וצ"ע, וע"ע במקנה בקידושין שם שנתקשה בענין זה.

**בא"ד** דכתיב בז' אומות לא תתחתן וכו' כן פירש"י בקידושין סח: ובתוס' שם ד"ה אמר נחלקו ע"ז ע"פ גמ' לק' עו. דמיירי בגירותן, ופי' דאסיפא דקרא סמיך עי"ש, ורש"י לשיטתו לק' עט. בנתינים דס"ל דלא תתחתן הוא בגיותן עי"ש בתוס', והתוס' לשיטתם לעיל כג. ד"ה ההוא עי"ש.

**בא"ד** ועובד כוכבים נמי מצי למילף מינייהו והגרי"פ בג' ציין לרש"י לק' סח: ושם פירש"י קרא אחרינא דאין בעכו"ם קידושין וכ"כ בסנהדרין נב. ד"ה לאשת וכ"כ בסוטה כו: ד"ה ובת (ובתוס' שם ד"ה יצא הק' ע"ז), ומשמע דס"ל דלא ילפינן עובד כוכבים מעובדת כוכבים, וברמב"ן עמד בד' רש"י דידן מנלן דעובד כוכבים לא מקדש, והביא ד' רש"י הנ"ל עי"ש.

**עכו"ם הבא על בת ישראל הולד כשר**

**בגמ'** דאמרי עכו"ם ועבד הבא עב"י הולד כשר בפשוטו היינו שהוא ישראל גמור, ובעזה"י יבואר להלן האם הוא כשר לכהונה, ויש שיטה חדשה בתוס' בד' מקומות דלמ"ד הולד כשר הוא גוי, והובאו ברע"א באו"ח סי' של"א (נדפס בעין הגליון – טלמן, ונדפס לק' ע"ב) והם בתוס' לעיל טז: סוד"ה אמוראי נינהו ובסוד"ה נכרי וכמש"כ שם המהרש"א, וכ' המהרש"א שכן משמע בתוס' בקידושין עה: ד"ה ור"י, [ובמהרש"א בקידושין פי' דבריהם באופ"א] [וכ"ה בפסקי תוס' שם אות קמ"ב וצ"ע שם אות קל"ו שכתבו שהולד כשר ואסור לכהונה משמע שהוא ישראל] ובבכורות מז. ד"ה ולא תימא, [וע"ע לעיל כג. תוד"ה קסבר דמבואר דהוא נכרי] וכ' הרע"א ואולם מד' תוס' בע"ב ד"ה כיון שכתבו דשמואל ס"ל הולד כשר, והיינו דהוא ישראל וכ"ה ברש"י קידושין דף ע' וכן הוציא המהרש"א מרש"י קידושין דף ע"ו ד"ה ופרכינן, [ויעוי"ש במהרש"א שהק' בסתירת ד' רש"י דבסו"פ האומר נראה מד' רש"י דלמ"ד הולד כשר הוא נכרי עי"ש] וברע"א כ' הרי דהוי פלוגתא דרבותא אם צריך גירות, ולזה לענין מילה בשבת לא ידענא מה אידון בי' וכו' עי"ש, עי"ש שהוכיח דבודאי לא הוי גר גמור דהא איתא בבכורות (שם) דחייב בפדה"ב וכן פסקינן בשו"ע אלמא דאינו גר ממש [ויעוי"ש מה שצידד לדחות, ויעויין בחמד"ש אה"ע סי' ב' תשו' מהנה"מ מש"כ ליישב דכשמתגייר הרי הוא מתייחס לאמו וחייב בפדה"ב, וכע"ז כ' אחיעזר ח"ב סי' כ"ט אות ו'] וכן הוכיח מהא דתנן לק' צז: דמעוברת שנתגיירה בניה אסורים באיסור אשת אח, (ונתבאר לעיל מב.) וכ' הרע"א ולזה לא ידענא דלענין קדושין ודם נידות נידון אותו כנכרי ולענין בכורה ויבום כישראל, ומילה בשבת למה נדינהו, וציין שם **לשעה"מ** (פט"ו מאיסו"ב ה"ג) שהאריך בזה.- ולכאו' יש להוסיף עוד ד' תוס' בדף כג. ד"ה קסבר דלמ"ד הולד נכרי אין בו פסול ממזרות, וכן מתבאר בתוס' בקידושין עה: דאין לו איסור לינשא לעכו"ם, וע"ע בתורא"ש כתובות כט. ד"ה ועל דנראה דעבד הבא על ב"י הולד עבד ואין לו קנס.

**ובחמדת שלמה** (שם) הק' אי נימא דבעי גירות א"כ הוא מותר בממזרת, ובגמ' בסמוך א"ל רבא זיל גלי או נסיב בת מינך אלמא דאסור בממזרת, והשיבו הנתה"מ כנ"ל דע"י הגירות מתייחס לאמו וה"ה כישראל וכ"כ **אחיעזר** שם, **ובחזו"א** סו"ס ו' **ואב"ע** פט"ו מאיסו"ב ה"ג הרחיקו מאד דרך זו דמה סב' היא דאחר הגירות הוא מתייחס לאביו, ובעיקר שיטה זו דהולד עכו"ם הוסיף החזו"א להקשות מהא דאמרי' בסוגיין דהולד פגום לכהונה מק"ו, ואי נימא דצריך גירות א"כ הרי גיורת פסולה לכהונה, עוד הוכיח ממה שאמרו לק' ע"ב בטעמא דכשר דלא הוי ממזר דלא דמיא לאשת אב, ואי נימא דצריך גירות א"כ אין כאן משום ממזרות, והוא כמש"כ תוס' לעיל כג. דלא שייך ממזרות בנכרי, [ובאו"ש פט"ו מאיסו"ב ה"ג הוכיח מהמ"ד בע"ב דעכו"ם הבא על א"א הולד ממזר ובבא על הפנוי' הולד כשר, ולדידי' בודאי אינו נכרי דא"כ אף בבא על א"א יוכשר מטעם דהוא נכרי ואין בו ממזרות] ועי"ש שהוכיח עוד כן מסופ"ק, [וע"כ פסק החזו"א לענין הלכה דא"צ גירות ודלא כספיקת הרמ"א והאחרונים שהובאו בפ"ת סי' ד' שהצריכו גירות] ובאב"ע הוכיח מהא דאמרי' בקידושין עה: דלרע"ק דמחי"ל הולד ממזר ס"ל דעכו"ם ועבד הבא על ב"י הולד ממזר, ואי נימא דלמ"ד הולד כשר הוא עכו"ם א"כ אפשר דאף רע"ק מודה לזה, וכבר עמדו בזה הרע"א והקר"א לעיל טז:, ומוכרח דבודאי בפשוטו הולד כשר הוא דא"צ גירות, ומ"מ י"ל דאיכא מ"ד דהולד עכו"ם, והיינו שיש ג' שיטות א. הולד כשר ב. הולד עכו"ם ג. הולד ממזר, כן מתבאר בעצי ארזים באהע"ז סי' ד' ציינו הרע"א ביו"ד סי' רס"ט סעי' י"ב ובקר"א לעיל טז: ובחזו"א ובאו"ש פט"ו מאיסו"ב ה"ג ובקוה"ע סי' כ' אות ב'. והעירוני דלד' תוס' לעיל כג. ד"ה קסבר עולה דליכא למ"ד דכשר לגמרי, דא"כ מאי ראי' מרבינא דהולד ממזר דס"ל דמתייחס אחר אמו הישראלית, הא י"ל דס"ד דהוא ישראל כשר עיש"ה.– וע"ע שיטה חדשה במהרש"ל לעיל טז: בסוה"ע ובמהריט"א פ"ח דבכורות אות ס"ה מש"כ לחדש דתליא במנהגו של הבן אם נוהג במנהג ישראל או במנהג עכו"ם והוא מחודש ביותר, ותמהו ע"ז טובא, ובשי' הגר"ח מטעלז סי' ה' כ' בשם סבו הגאון ז"ל דאמר דולד זה טעון רק קבלת מצוות עי"ש.

**ובזכר יצחק** סי' ד' (ד"ה ועפ"י) ובסי' ל' (ד"ה ומה שכתב) כ' לחדש דבודאי יש לו דין ישראל, והוא חייב במצוות כישראל ונימול לשמונה ובשבת, אלא דמדין הלך אחר הפגום אית לי' פסלות כעכו"ם, ומדמי זאת לבזמן המקדש דלא הי' נעשה גר עד שיביא קרבן כדאיתא בכריתות, וכ' הר"מ פ"א ממחוסרי כפרה ה"ב וז"ל שקרבנו עכבו להיות גר גמור ולהיות ככל כשרי ישראל עכ"ד, ומדמי זאת לכלים הניקחים מן העכו"ם שצריכים טבילה, וה"נ צריך טבילה להיות בקדושת ישראל, וא"כ הוא ישראל גמור אלא דיש בו פסול חיתון בישראל, דכלפי זה נתייחס אחר אביו העכו"ם דהוא פגום עד שיטבול, ויסוד הדברים דאשכחן גר שהוא כישראל לכ"ד אלא דיש בו פסול חיתון מתבאר בראשונים בדף עו. לענין נתינים ונתבאר בס"ד בכתובות כט. עי"ש. – אכן עיקר דבריו אינם מעלים ארוכה לד' תוס' בדף טז: דמבואר שאין קידושיו קידושין [ובראמ"ה שם לא גריס כן, ועי' היטב בתורא"ש לעיל כג. ד"ה לימא] ואין להם טומאת נדה וכמו שהבאנו מהרע"א, ואין בהם ממזרות, ולד' הזכ"י הא דינו כישראל לענין מצוות ובודאי יהא טומאת נדה. – וביסוד דבריו דמדין אחר הפגום ה"ה נכרי אשכחן בתוס' בקידושין סח: ד"ה ולדה שדנו בבא על השפחה מדין אחר הפגום, ויעוי"ש בחזו"א סי' ו' ס"ק ה' (ד"ה שם) שעמד בזה דבנכרי ועבד הבא על ב"י נלך אחר הפגום, ועי' אהע"ז סי' ד' סעי' ז' בהגה בגר מצרי שבא על כותית עמונית דנחלקו הנו"כ האם הבת תהא מצרית מדין אחר הפגום, ובסעי' כ' איתא דממזר שבא על נכרית הולד גוי ומתגייר וכשר ואכמ"ל. – ובטעמא דהסוברים דאין הולד גוי ולא אמרי' בזה הלך אחר הפגום בפשוטו י"ל דהכא אינו מתייחס אחריו כלל, וצ"ע בד' התוס' בקידושין הנ"ל, ועוד צריך לבאר המקור לד"צ ובאמר"מ סי' כ"ז אות י"ד כתב דהוא מדין אפקרי' לזרעי' [וראיתי מובא כן ממהר"ל עה"ת סו"פ אמורי] ומסיק דיותר נראה דילפינן לי' מקרא דכי יסיר וגו' עי"ש. אכן י"ל עוד דעכו"ם אין זה פגם אלא העדר, אכן הק' המקנה בקידושין סח: בעבד הבא על בת ישראל דיהי' לו פסלות דעבד, וכמו"כ ק' מממזר או עמוני שבאו על בת ישראל וכנ"ל, וע"ע בראשונים לק' עח. דדין הלך אחר הפגום הוא כשיש ביאת עבירה [ועי' אבנ"מ סי' קע"ד בשם השעה"מ בעדל"ת דיבום שאין עבירה האם הולד הולך אחר הפגום] ולפ"ז עכו"ם הבא על ב"י שאין עבירה מה"ת וכמש"כ תוס' לעיל טז: לא שייך לומר הלך אחר הפגום, [ועי' אגרו"מ אהע"ז סי' י"א בנתעברה באמבטי מממזר דהולד לא יהא ממזר אע"פ שהוא חשוב בנו].

**והגרנ"ט** סי' ד' (מכת"י של הגאון ר' אליהו דושניצר זצ"ל) (ובמהדו"ח סי' י"א) הוסיף להקשות מהא דאמרי' לק' ע"ב דרבא אכשרי' לרב מרי בר רחל ומנייה בפורסי דבבל במקרב אחיך קרינן בי', ואי נימא דהוא עכו"ם וצריך גירות אינו מקרב אחיך, וכה"ק בקוה"ע סי' כ' אות ב', ובמעשה חושב על השעה"מ הנ"ל (אות רצו) נקט מתחילה דהולד עבד ושייך לרב, ושוב כ' לחלק דבעבד הבא על ב"י כו"ע מודו דכשר, וכ' וכמדומה לי שכבר כ"כ חד מגאוני בתראי ליישב כן סתירת דברי רש"י ז"ל, והעירוני דכ"ה בחמדת שלמה אהע"ז סי' ב' ס"ק ב' מתשובת הנתה"מ ועוד הק' הגרנ"ט בכתובות סי' ב' (מכת"י של הגר"מ מן זצ"ל) (ובמהדו"ח סי' כ"ח) מהא דתנן לק' צז: דמעוברת שנתגיירה הולד מתייחס אחריה ויש חיוב אשת אח, וא"כ כ"ש בעכו"ם הבא על ב"י שהולד יתייחס אחריה, אשר ע"כ ביאר דבאמת אינו גוי גמור, אלא דאכתי אין בו קדושת ישראל, דיחוס הקדושה כתיב למשפחותם לבית אבותם, וביאר דבאמת אינו מתיחס אחר אביו, ומה"ט אין לו דין מצרי ועמוני ומואבי, אלא לקדושת ישראל בעינן אביו מישראל וכקדושת כהונה דתליא באביו כהן, ולפרט זה בעינן גירות, ובזה תי' ג"כ הא דבעבד הבא על ב"י ג"כ תליא בהך פלוגתא, וק' דהא עבד אין לו יחס, וא"כ מהיכ"ת שהולד יהא עבד, וביאר ע"פ הנ"ל דבאמת פסלותו אינו משום שמתיחס אחר אביו אלא דכל שאין אביו ישראל אין לו קדושת ישראל, ויעוי"ש מה שביאר עפ"ז ליישב קו' הנ"ל.- ומשה"ק דעבד אין לו חייס כ"כ בחמד"ש סי' ג' מהנתה"מ ע"פ הגמ' בקידושין סט. דממזר שנשא עבד אינו מתייחס אחריו, ואין הולד ממזר, אכן דבאמת יקשה דאף גוי הבא על ב"י אין הולד מתייחס אחריו וכמבואר ברשב"א בע"ב בשם השאילתות.

**ובאו"ש** פט"ו מאיסו"ב ה"ג (ד"ה ונראה) כ' דזה פשוט מאד דאף להסוברים דהולד נכרי מ"מ בעבד הבא על ב"י הולד אינו עבד, דאיך שייך שיהיה לרבו זכות בו במה שנזרע בישראלית, וכ' דדינו כעבד משוחרר שלא טבל שבא על ישראלית דהולד כשר וכמש"כ הרב המגיד, ועפ"ז תי' הסתירות בד' רש"י ותוס' שעמדו המהרש"א ושעה"מ דבעבד מודה, וכ' דמש"כ תוס' לעיל טז: ד"ה אמוראי דבתר עכו"ם ועבד שדינן לי' האי עבד לאו דוקא וכמש"כ המהרש"ל, וכעי"ז כ' הקו"ש ב"ב (אות כב), [וא"ש לפ"ז משה"ק הקר"א שם דבתוס' מבואר דכתמיהן טהורים, ואי בעבד מה טעם שיהא כתמיהם טהורים הא שפחה מטמאה בנדה] ויש לדקדק כן מד' הפסקי תוס' בקידושין הנ"ל אות קמ"ב שכ' רק עכו"ם ועי"ש באות קל"ו, ומד' המהרש"א ושעה"מ ורע"א מבואר דנקטו דהך פלוגתא הוא אף בעבד, וכן מתבאר בתורא"ש בכתובות כט. ד"ה ועל עי"ש, וכבר נתבאר ביאור הגרנ"ט דשפיר שייך אף בעבד, ומ"מ הולד לא יהיה עבד אלא יהא חסר לו בקדושת ישראל ועי', ויעויין בחי' ר' ראובן סי' כ"ב שהאריך בשני דרכים הנ"ל וכ' דנפ"מ לעבד וכמשנ"ת, ובאמרי משה סי' כ"ז אות י"א הביא ד' האו"ש ופלפל בדבריו שאין בזה ישוב לכל הקושיות עי"ש, ובגוף הסב' נחלק וכ' דשפיר י"ל דהוא עבד אע"פ שאין לו אדון וכגר שמת והניח עבדים דבעינן לדינא דמיתת אדון מתרת ועי"ש משכ"ב, אכן בתורא"ש לעיל טז: נראה דאף במשפט הממון שייך לאדונו עי"ש מש"כ דנתייאש הבעלים מהם, [וע"ע שמ"ק ב"ק קיג: בעבד עברי דאין גופו קנוי לו ממש למציאותיו ולולדותיו שילדה לו אשתו הישראלית עכ"ד, מבואר דאם הי' קנוי הי' הולד עבד במשפט הממון, ולא אזלינן בתר האשה, וע"ע גיטין מג: תוד"ה אבל ובפור"י שם, וע"ע ברדב"ז ח"ז ס"ו בעבד שבא על א' מן האומות דעבד אין לו חייס] וע"ע שי' הגרש"ר פ"ק דב"ב (אות עה) ובסנהדרין סח: (אות מ') משכ"ב.

**בגמ'** דכולהו אמוראי דמכשרי מודו שהולד פגום לכהונה מק"ו מאלמנה וכו' זו שאיסורה שוה בכל כ' **הרע"א** בתשו' צ"א (ד"ה וביותר – נד' כאן) דיש לתמוה דהתוס' לעיל טז: הק' דעכו"ם על בת ישראל היא ביאת היתר ותי' דממזרות לא תליא באיסור, והק' הרע"א דמ"מ יקשה כיצד ילפינן מק"ו באלמנה הא מה לאלמנה שכן אסור מה"ת, וכ' הרע"א דצ"ל דעיקר הק"ו הוא לענין עבד דאסור מה"ת אבל בנכרי הוא רק מדרבנן, והביא מהיש"ש (סי' ל"ח) שכ' דהוא מדרבנן עי"ש טעמו ועי"ש עוד, וע"ע בעל"נ וקוה"ע סי' כ' אות א'. – ומד' הרמב"ן בס' הזכות נראה דשמעתין מה"ת עי"ש, ועי' בסמוך.

**בגמ'** ה"נ כיון שנבעלה פסלה הרי"ף (טו. מדפיו) כ' חללה וצ"ת דהא אין חללה אלא מאיסורי כהונה.

**הולד פגום לדינא**

כתב הרי"ף (טו. מדפיו) ואנן מספק"ל אי הוי פגום אי לא מדחזינן לגמ' בתר שו"ט דפסק והלכתא עכו"ם ועבד הבא עב"י הולד כשר ולא אמר והלכתא הולד פגום עכ"ד, ועי' בס' הזכות דכ' דהוא ספק ואם נשאת לכהן לא תצא והולד חלל, ועי' ברא"ש סי' ל', ובמל"מ פי"ז מאיסו"ב סוף ה"ז תמה מאד ע"ד הרמב"ן דממ"נ אם הוא איסור תורה שרינן מספק דלא תצא, ואם הוא מדרבנן א"כ מספק מדוע הולד חלל, ועי' בס' הזכות מש"כ מהראב"ד לדמותו לדינא דשמואל דמשתקין אותו מדין כהונה והשיגו הרמב"ן, ועי' ברכת שמואל סי' י"ז משכ"ב.ובר"מ לא כ' דפגום לכהונה ומשמע דכשר וכמש"כ הב"ש סי' ד' ס"ק ב' והגר"א סי' ז' ס"ק נ"ד והרע"א בתשו' צ"א, [ובמל"מ פט"ו מאיסו"ב ה"ג נקט בדעת הר"מ דפסול לכהונה, וכן נתבאר בע"ב מד' הרדב"ז פ"א ממלכים ה"ד], ובטעמא דמילתא דלא פסלינן בק"ו כ' **הריטב"א** לדון דלא קי"ל כריו"ח דהיא עצמה מתחללת, ולא דרשינן לדרשא דמי שיש לו אלמנות וגירושין, אכן כ' הריטב"א דלא מסתברא, וכ' והנכון דאע"ג דהיא מתחללת בביאה זו אין הולד מתחלל דרחמנא אפקרי' לזרעא דגוי וכביאת בהמה חשיב והולד נגרר אחר האם וכאילו כלו ישראל דבן בתך הבא מן הגוי קרוי בנך עכ"ד, וכ"כ הרמב"ן בע"ב ובס' הזכות, ומתבאר בדבריהם דאין פסול הבת מדין אחר הפגום דא"כ מאחר דהאם פגומה מדוע הבת לא תיפסל, ומבואר דהביאה פוסלתה. [ועי' ריטב"א לק' נג: בממזרת בת כהן דנראה דמדין אחר הפגום דיינינן לפסול] ולטעם זה הוא סב' לדחות הק"ו בעכו"ם הבא על בת ישראל אבל בחייבי כריתות ובחי"ל כשהיא נפסלת שפיר איכא ק"ו, דלא שייך לומר אפקרי' לזרעי', אמנם הגר"א (שם) נקט דלהר"מ אף בחי"כ וחי"ל ליכא ק"ו, ונתבאר לעיל מד: דנראה מדבריו דמדרשא דהיא תועבה ואין בניה תועבין ילפינן דהולד כשר, וע"ע בהגר"א סי' ו' ס"ק כ"ג דכ' דכיון דאין חללה אלא מאיסורי כהונה ע"כ הולד כשר, ועי"ש מש"כ דמ"מ פגום מיהא הוי, ובב"ש סי' ד' ס"ק ד' כ' בטעמו של הר"מ עפ"ד תוס' לק' עז. ד"ה רבי דכ' דאיכא למפרך הק"ו דבת גר עמוני יוכיח עי"ש, ועי' באר היטב שם מש"כ ליישב קו' תוס'.- וביש"ש (סי' ל"ח) כ' דאיכא פירכא על הק"ו דמה לאלמנה לכה"ג דבן זכר ג"כ פסול תאמר הכא שאין הזכר פסול.- עוד כתב היש"ש (סי' ל"ה) דסוטה לבעלה בנה פגום מק"ו, ובבית שמואל סי' ד' ס"ק כ"ה כ' דהבנים כשרים, ובבית מאיר (שם סעי' ט"ו) הק' דאיכא הכא הפירכא מה לאלמנה לכה"ג שכן היא עצמה מתחללת משא"כ הכא דהיא כבר מחוללת דהיא סוטה, ולכאו' ביאה זו אינו מחללה דאינו זר מעיקרא, ועי' מלבושי יו"ט אהע"ז סי' ט' אות ח' וחי' הגרש"ר ב"ב סי' ל"א משכ"ב.- כ' המנ"ח מ"ע רסז [יח] דכל נידון הראשונים האם יש ק"ו להלכה הוא בעכו"ם ועבד שבאו על בת ישראל, אבל אם באו על חללה בודאי הולד חלל ואע"ג דישראל שנשא חללה הולד אינו חלל, משום דאזיל בתר דידי' אבל הכא לכו"ע אזיל בתר דידה, ויסוד דבריו דאע"ג דעכו"ם הבא על ב"י פוסלה ביאתו מ"מ פסול זה אינו עובר לולד וכמבואר בראשונים, אבל בא על חללה שפיר יפסל.

**הולד פגום בזכר**

**ברש"י** ד"ה שבנה פגום בנה פגום לא"ד וכו' נתבאר לעיל מד: **דהרמב"ן** כ' דאף בן ג"כ פגום ונפ"מ שבתו פסולה, ואזיל לשיטתו בפי' עה"ת סו"פ אמור עה"פ בן הישראלית דכ' דאף בן פגום [ויעוי"ש שכ' שאינו ישראלי בשמו לענין היחס בדגלים ובנחלת הארץ] ומדבריו נראה דלמד דרש"י ג"כ מודה לזה, ונתבאר דמש"כ רש"י בנה לא"ד היינו דאין נפ"מ בבנו וכל הנפ"מ הוא לגבי בתו, וא"כ זהו שכתב רש"י דהנפ"מ הוא בבתו, ועי' משכנ"י אהע"ז סי' ב' שהוכיח דרש"י ס"ל כמש"כ הרמב"ן בדעתו, אמנם **הרשב"א** כ' דדוקא בת פסולה והביא כן מירושלמי, ובפשוטו לכאו' הביאור משום דלא יתכן פסול בזכר דאין נפ"מ בפסול כלפי עצמו, ולא שייך חלות פסול כה"ג, אכן זה אינו דהא תנן בקידושין עז. ר"י אומר בת גר זכר כבת חלל זכר הרי דיש פסול בזכר אע"פ שכל הנפ"מ הוא לפסול בתו או אשה בביאתו, ועי' חי' הגרש"ר סי' י' אות י"ג משכ"ב, ובביאו"ד רש"י כ' באב"ע פי"ח מאיסו"ב ה"ג ששמע מהגאון הגדול ר' אהרן קוטלר זצ"ל (וכ"ה במשנת ר"א סי' י"ג) דהק"ו הוא דהאם פסולה מטעם זונה, והפסול שיש באם יש בולד דנעשית זונה, וזה לא שייך בזכר, דלא שייך בזכר פסול זונֶה, וכ"כ קוה"ע סי' מ"ד אות ז', ויל"ע דכ"ז ניחא בשמעתין או בחייבי כריתות דהפסול דאשה הוא זונה, אבל בהס"ד דבעי למילף במחזיר גרושתו דיפסל הולד, התם לכאו' הוא פסול חללות דהא לא נעשית זונה ואעפ"כ פירש"י שם דהבת פגומה, ובאמת דבשמעתין ג"כ ק' דאה"נ דעכו"ם הבא על ב"י נעשית זונה, אבל בשמעתין לא אמרו מדין זונה אלא שפסלוה, שו"ר בחי' ר' שמואל סי' י' אות י' שכ' די"ל דלהס"ד דולד מחז"ג יפסל לכאו' הא ידעינן שהאם אינה פגומה וא"כ בהכרח דהס"ד דהביאה עצמה תפסל, וא"כ בזה אין סב' לחלק בין בן לבת, דכל הסב' לחלק הוא בדין אחר הפגום וכמשנ"ת.

ויסוד הדברים מתבאר דמה שכה"ג בא על אלמנה הולד פגום אין זה משום הביאת עבירה אלא מדין דהולך אחר הפגום דאמו פגומה, וכדתנן בקידושין סו: כ"מ שיש קידושין ויש עבירה הולד הולך אחר הפגום, והנה **הר"מ** בפה"מ שם פי' דאין זה משום אחר הפגום אלא דביאת עבירה פוסלתו, ובפשוטו ס"ל דלא שייך אחר הפגום כיון דעדיין אינה פגומה, אכן **במאירי** שם פי' דהיא נפסלת וע"כ הולד פגום, וע"כ צ"ל דנפסלת קודם העיבור, והגר"ח בספרו פי"ז מאיסו"ב ה"ב כתב דתרתי דיני איכא, מדין אחר הפגום ומדין דביאת עבירה פוסלתו, [ועי' במקנה קידושין סו: בכהן המייבם גרושה דלא יפסל הולד כיון שאין כאן עבירה והוא כישראל שנשא חללה, ושוב כ' דהיא עצמה ג"כ כשרה] והנה הרמב"ן כ' דהבן ג"כ פסול ופוסל בתו כדין בת חלל זכר, ותמה ע"ז מאד הקרבן נתנאל (אות ס') דאין חלל אלא מאיסורי כהונה, וכבר תמה הישרש יעקב על הק"נ דהרי כ' תוס' לעיל טו: דהדין אין חלל אלא מאיסו"כ הוא רק על האשה שהיתה כשרה ונתחללה ולא על הבן, עכ"פ בד' הרמב"ן מבואר דפסול הבן הוא מדין חלל וע"כ ס"ל דשייך אף בזכר, אבל רש"י ס"ל דהוא פסול זונה ולא שייך בזכר ודוק. – ובעיקר הדברים דלא שייך פסול זונֶה, ראיתי להעיר מגמ' קידושין עג. דגר מותר בכהנת דלא הוזהרו כשרות להנשא לפסולים, ותיפו"ל דפסול גר הוא כגיורת והוא מטעם זונה אלמא דשייך אף בזכר.

והנה הגר"א בכמה דוכתי אזיל בדעת רש"י עי' בדבריו סי' ו' ס"ק כ"ג, ובסי' ז' ס"ק נ"ג, וכן בס"ק נ"ו (ב), ובס"ק נ"ו כ' ב' ראיות לשיטת הרמב"ן א' מגמ' לעיל כג. דאמרינן ישראל פסול הוי ב' מגמ' בכורות מז. לוי פסול מקרי והתם הוא בזכר, ובחזו"א סי' ו' ס"ק י"ד הק' בגמ' לעיל יד: דשו"ט בבני יבמה לשוק דהיינו צרת ערוה דלב"ה פטורה מיבו"ח ולב"ש חייבת, וא"כ כשהלכה לשוק ונשאת לדעת ב"ש הולד יהא פגום, ופשיט התם בדף טו: דבני צרות היו כהנים גדולים, ואי הזכר כשר א"כ שפיר היו כהנים גדולים וכ' דצ"ל דבתו של צרה נשאת לכהן עי"ש, וצ"ב בד' רש"י שם יד: ד"ה הולד נראה דהזכר ג"כ פסול, וצריך טעם לחלק בין בני יבמה לשוק לבן מן הנכרי, ולעיל נתבאר לחלק בין פסול זונה לפסול חללה, אכן רש"י גופי' כ"כ אף במחז"ג דדוקא בת פסולה, וכ"נ מדבריו בדף טו: ד"ה למיפשט דרק בת פסולה, וא"כ צ"ב לחלק בזה.

ובדעת הרשב"א דבשמעתין הסכים לפירש"י, העיר הקוה"ע סי' מ"ד אות ב' דבתשובה אלף ר"א כ' דכהן הבא על אחותו דזונה משוי לה חללה לא משוי לה הולד פגום מדין ק"ו, (ועמש"כ לעיל מד: בדבריו) ומבואר שם דאף הזכר פסול, ונמצא דסתר משנתו, וכן הק' הדב"א ח"א סי' כ"ו אות י"ח.

ובחידושי ר' שמואל סי' י' תמה על כל הגדולים הנ"ל, דהנה רש"י פי' דבנה פגום לא"ד דהא פשיטא דבן העכו"ם לאו כהן הוא ואי משום דלא ישא כהנת וכו' לא הוזהרו כשרות מלינשא לפסולים, הרי ד' רש"י ברור מללו דכל הטעם דבנה פגום לא"ד הוא משום שאין נפ"מ בבנו אלא בבתו, ומעתה בכהן שבא על יבמה לשוק דשפיר יש נפ"מ שבנו פגום בזה מודה רש"י דאף הבן פגום, ונפלו קו' החזו"א וקוה"ע ודב"א הנ"ל דהתם מיירי בכהן, ולפ"ז מזוקקים ד' רש"י דבמימרא דלעיל מד: בולד חי"כ לא פירש"י דבנה לא"ד דהתם שפיר י"ל בבנה ובכהן הבא על חי"כ דהולד אינו כהן, אבל במחזיר גרושתו בהכרח לא מיירי בכהן דהא בכהן בלא"ה מחללה מדין בא על הגרושה, וא"כ מיירי בישראל, ובזה הרי אין נפ"מ בבן וכל הפסול הוא בבת, ועי"ש מה שהאריך לבאר שיטת רש"י, אכן הביא מהרשב"א בשם הירושלמי דאף בחי"כ איתא דהנקבה פגומה וצ"ע, ובאות י"ב הוכיח מד' הגר"א דס"ל דאף בכהן ג"כ רק הנקבה פגומה ולא הזכר עי"ש, ובאות י"ג כ' סב' לחלק בין כהן לישראל ע"פ הנ"ל דטעמו של רש"י דכל שלא חל פסול שיש בו נפ"מ לדידי' אין כאן פסול, אבל בכהן הא נפ"מ לדידי', וכ"כ במשנת ר"א סי' י"ג בהערה, וע"ע משכנ"י אהע"ז סי' ב' ובאבנ"ז סי' ט"ז ע"ע ביש"ש (סי' ל"ח) שביאר ד' רש"י דהק"ו הוא רק דין פגום אבל לא חלל שאין חללות אלא מאיסורי כהונה, וד"ז לא שייך בן. – אמרו עוד בזה דרש"י לשיטתו בריש מכות דאין אומרים יעשה זה ב"ג ופירש"י והן כהנים דס"ל לרש"י דבישראל לא שייך פסול חללות, והריטב"א שם נחלק ע"ז ויל"פ ואכ"מ.

**בתוד"ה** יצאו וא"ת והא ריו"ח וכו' עי' בתוס' קידושין עה: שתי' דמה שאמרו השתא ממזר וכו' הוא אליבא דרע"ק והכוונה דע"כ דרשינן כי תיבעל עי"ש, וע"ע תו"י לעיל מד: סוף אות א'.

**בא"ד** ושם פירשתי וכו' נתבאר בס"ד בהרחבה בגמ'.

**בגמ'** הב לי ברתך **הרמב"ן** בס' הזכות (טו. מדפי הרי"ף) הוכיח מכאן דכשר לכהונה דאי ס"ד פגום הוי מי יהיב רב פסול כהונה בזרעי', וכן רב יהודה דאמר זיל איטמר ואי פסול לכהונה נפיק מיני' חורבה דאתי לאינסובי לכהן עי"ש, **וברשב"א** כ' דכ"ז להרמב"ן לשיטתו דזכר ג"כ פסול, אבל לד' רש"י דזכר כשר אין ראי' דהכא זכר הוה, **ובמהרש"א** פי' דע"כ רמז לו כיהושע ב"נ שלא היה לו בן והי' לו בת וא"כ חושש על זרעו שיפסל לכהונה, ומבואר דנקט דבן ג"כ פוסל זרעו, ומתבאר דלמד כן אף בד' רש"י וכמשנ"ת מד' הרמב"ן, וע"ע במהרש"א לק' ע"ב דנקט דבן ג"כ פסול ותמה עליו הקרני ראם מד' רש"י, וצ"ע מדוע לא הקדים תמיהתו במהרש"א דידן.

**בגמ'** זיל איטמר עי' תשובת **הקה"י** (נדפס בסי' מ"ד) שהוכיח מכאן בראי' גדולה שכל שמדין תורה הוא כשר בקהל א"צ להודיע, ועי"ש מש"כ מ"ט אין כאן גניבת דעת.

**ברש"י** ד"ה בת מינך אבל ממזרת ושפחה לא תשא עמש"כ לעיל מד' האחרונים להקשות אי נימא דמ"ד הולד כשר הוא עכו"ם וצריך גירות א"כ הרי גר מותר בממזרת, ובחמדת שלמה סי' ג' הובא מהנתה"מ דפי' דמיירי הכא בעבד והיינו בכותי ורבא לטעמי' בקידושין דכותי מיתסר משום דעבד ושפחה נתערבו בהן, ובעבד מודה רש"י דהולד כשר וכנ"ל.

**בתוד"ה** זיל וישיאוך מיוחסת וא"ת וכו' ראיתי להק' מנלן שישיאוה מיוחסת והא י"ל דרצה לישא בת ישראל כדפירש"י וי"ל דהתוס' ס"ל דהכא דנו ג"כ לענין פסול כהונה וס"ל דזכר ג"כ נפסל [וכ"נ מדבריהם בע"ב ד"ה כיון], וע"ז אמר לו שהוא כשר לכהונה וכמש"כ הרמב"ן.

**בגמ'** מי שח"ע וחב"ח הבא עב"י מהו א"ל השתא עבד כולו אמרי' כשר לכאו' משמע דנסתפקו דאע"ג דבעבד הבא על בת ישראל הולד ממזר, נסתפקו בחצי עבד מהו, וצ"ב מה טעם יש להסתפק, ושמא נסתפקו האם הולד חצי ממזר מחמת החצי עבד, או"ד דכולו ממזר. – ובקושית רב יוסף י"ל ע"פ המבואר בע"ב מד' רה"ג בטעמא דאין הולד ממזר משום שאינו מתייחס אחריו א"כ י"ל דבח"ע וחב"ח אף החצי בן חורין אין לו קידושין וכדמספק"ל בגיטין מג. אבל הולד מתייחס אחריו, וא"כ ליהוי ממזר, אכן בגמ' בגיטין מבואר דה"ה דאינו מתייחס אחריו, ויל"ד עוד דאי נימא דכשר היינו גוי א"כ ה"ט דאינו ממזר דלא שייך ממזרות בגוי וכמש"כ תוס' לעיל כג. אבל הכא יהא ממזר בחצי ב"ח דלא תפסי קידושין, אכן פשטות הסוגא דתפסי קידושין בחצי עבד וכדלהלן.

**דף מ"ה ע"ב**

**בגמ'** אותו ולד אין לו תקנה ופירש"י כלומר ממזר הוא והיינו דמותר בממזרת וה"ה דמותר בשפחה כדין ממזר נושא שפחה כ"כ החלקת מחוקק סי' ד' ס"ק י"ט בשם הרמ"ע, **ובר"מ** פט"ו מאיסו"ב ה"ה כתב מי שח"ע וחב"ח הבא על אשת איש אותו הבן אין לו תקנה מפני שצד ממזרות וצד כשרות מעורבין בו, לפיכך אסור בשפחה ונמצאו בניו כמותו לעולם עכ"ד, ובשו"ע סי' ד' סעי' י"ז העתיק ל' הר"מ, וכ' הח"מ וב"ש דהוא דלא כרש"י שמתירו בשפחה, וכמו"כ מתבאר בר"מ דאסור בממזרת, ובב"ש נתקשה בטעמו של הר"מ, והנה לכאו' ד' רש"י צ"ב דכיצד מותר בממזרת ובשפחה הא כל הצד ממזר שבו הוא בהצד עבד אבל בהצד בן חורין אינו ממזר וייאסר בשפחה וממזרת, ועי' באו"ש משכ"ב.

וביאר בזה בשיעורי מו"ר רבי דוד זצ"ל דשפיר התיר רש"י בממזרת דהחצי ב"ח הוא גר והו"ל גר שנשא בת ישראל דדעת הר"ן בקידושין (ל: מדפי הרי"ף) דהולד מותר בממזר כדין אביו הגר (ודלא כהר"מ פט"ו מאיסו"ב, ועי' בהגר"ח שביאר ד' הר"מ עפ"ד רש"י לק' נז.) ולפ"ז בשפחה מודה רש"י דאסור ושלא כד' האחרונים הנ"ל, וד' הר"מ שאסרו בשפחה ובממזרת הוא בח"ע וחב"ח שבא על א"א דמצד הבן חורין הוא ממזר, ומצד העבד הוא כישראל דאסור בממזרת, ובזה כ' הר"מ שאין לו תקנה, ובזה י"ל דאף רש"י מודה דבצד העבד הו"ל עבד הבא על ב"י דהולד אינו גר ואסור בממזרת, ועי' בהפלאה בספרו נתיבות לשבת סי' ד' ס"ק ט"ו בדרך זו, וע"ע אמר"מ סו"ס כ"ז בביאו"ד רש"י.- ולכאו' י"ל ברש"י דהצד ב"ח ג"כ לא תפסי קידושין וכדמספק"ל בגיטין מג. וא"כ מה"ט הוי ממזר, אכן פשטות סוגיא דידן סברה דתפ"ק וכדלהלן.

**בגמ'** כגון דקדיש בת ישראל דנמצא צד עבדות שבו משתמש בא"א **מו"ר הגרי"ג שליט"א** שאל **למרן הגרי"ז זצ"ל** לד' ר"ת בכתובות ג: דעכו"ם הבא על א"א אין זו ביאת אשת איש דזרמת סוסים זרמתם דהכא מבואר להדיא דהולד ממזר, והשיבו הגרי"ז דהכא מיירי בעבד וכ"ד ר"ת הוא בעכו"ם (וצ"ל דאף העובדא להלן הוא בעבד) והחילוק ברור דכ"ד ר"ת הוא בנכרי דאינו במצוות ואפקרי' לזרעי' אבל עבד חייב במצוות יש כאן ביאת איסור, ואע"ג דעבד אין לו חייס זהו מטעם אחר דהוא כחמור אבל אין חסרון בביאה, אמנם במנ"ח מ"ע תקצ"ח [ב'] נקט דלר"ת אף ביאת עבד כבהמה, וע"ע באב"ע פי"ב מאיסו"ב ה"ט שביאר דאף בעכו"ם הבא על א"א יהא הולד ממזר לר"ת עי"ש.- ביש"ש (סי' ל"ח) כ' דלדינא עכו"ם ועבד הבא על ב"י הולד כשר דאפקרי' לזרעי' וכמשנ"ת מד' הריטב"א והרמב"ן, וכ' דמה"ט אין ממזר ואינו פגום והוסיף כדאיתא בתוס' ריש כתובות, וכ"ה במהרש"ל לק' מט. בתוד"ה שמעון, ומבואר דנקט דסב' ר"ת הוא אף בעבד וכד' המנ"ח, ובאמת זהו הטעם שאין הולד ממזר כשבא על א"א וכקו' מו"ר שליט"א, וצ"ע ממ"ד דס"ל דהולד ממזר.

מבואר בסוגיין דקידושין של ח"ע וחב"ח הו"ל כדין אשת איש דהולד ממזר, והנה חצי שפחה וחב"ח שנתקדשה אין בה חיוב מיתה, וכ' **הקר"א** דלכאו' ה"ה ח"ע וחב"ח שקידש אינם קידושין גמורים והבא עלי' אינו במיתה, וא"כ מדוע הולד ממזר ועי"ש משכ"ב, וכמו"כ כ' **הרש"ש** לק' נה. ברש"י ד"ה שפחה דיש ללמוד משמעתין דחצי שפחה וחב"ח שנתקדשה ונבעלה לאחר הולד ממזר דכ"ש מח"ע וחב"ח, ולד' האבנ"מ סי' מ"ד ס"ק ג' דנקט דח"ש וחב"ח שנתקדשה תפסי בה קידושי אחר א"כ בודאי אין הולד ממזר ותיקשי משמעתין, וע"ע במנ"ח מ"ע תק"ו [א] שכתב שאין הולד ממזר מח"ש וחב"ח, אכן **המקנה** בקו"א סי' מ"ד ס"ק ו' ז' נקט דבח"ע וחב"ח שקידש הם קידושין גמורים וא"כ הבא עלי' במיתה, ואשר ע"כ אמרו בסוגיין דהולד ממזר, והטעם לחלק בזה דבח"ש אין האשה אלא חצי' מקודשת והבא עלי' אינו במיתה, אבל בנתקדשה לחצי בן חורין הרי יש כאן קידושין גמורים באשה לצד הבן חורין, דהחפצא דמתקדשת היא האשה, וכן מתבאר היטב למש"כ הרע"א בתשו' קע"א דהטעם שאין חיוב מיתה בח"ש וחב"ח משום דאין כאן ביאה בכולה א"א, אבל אין החסרון משום קלישות בקידושין א"כ בודאי בח"ע וחב"ח יהא הבא עלי' במיתה, ואשה"ט הא דאמרי' הכא ח"ע וחב"ח ולא ח"ש וחב"ח, דבח"ש וחב"ח הולד אינו ממזר, [ולאידך פי' בגמ' בדוקא נקט ח"ע ולא חצי שפחה ופשוט] ובאו"ש פ"ז מעבדים ה"ז כ' דאין חיוב מיתה ודריש לי' מקרא אשת איש ולא חצי איש.

**בגמ'** ושניהם לא למדוה אלא מאש"א וכו' צ"ת למ"ד דיש חילוק בין פנוי' לא"א הא ממ"נ אף בפנוי' י"ל דהולד ממזר דהא לא תפסי קידושין ובהכרח דהילפותא מאשת אב א"כ ה"ה באשת איש, וי"ל בתרי אנפי א. בפשוטו דבפנוי' אין כאן חייבי כריתות וע"כ אין הולד ממזר, והיינו דהדין ולד ממזר הוא מחמת האיסור [עמש"כ בע"א בזה] והן הן ד' רשב"י בע"א שאין ממזר אלא ממי שאיסורו ערוה וענוש כרת, א"נ דהכא הדין ממזרות הוא מחמת האשה שהיא אשת איש, ומה דהעבד בא עלי' ולא תפסי בי' קידושין לעלמא בזה אינו מבטל הדין ממזרות שמחמת האשה, ועי' באב"ע פי"ב מאיסו"ב ה"ט שכתב סב' זו.

**בגמ'** לאפוקי עכו"ם ועבד דלא תפסי בהו קידושין כלל **הרשב"א** כ' בשם מקצת מרבותיו נ"נ דק' גירסא זו דהא אדרבה משום דלא תפסי כלל כ"ש דהולד ממזר, וכן הק' **הרמב"ן,** וכ' הרשב"א ליישב גירסא זו דבשלמא בישראל דלא תפ"ק בערוה הוא משום חומרא דערוה, אבל עכו"ם ועבד דלא תפסי קידושין כלל א"כ דלמא לאו משום חומרי דערוה אלא דאינהו לאו בני קידושין ואפילו בבת מינן, יסוד הדברים דהדין דלא תפ"ק הולד ממזר הוא רק כשהלא תפסי קידושין הוא מחמת הערוה, אבל הכא אין זה מחמת הערוה, וכל יסוד הדברים הוא דלא כמשנ"ת בע"א מד' הקוה"ע סי' ג' דהדין דלא תפסי קידושין הולד ממזר אין זה משום האיסור עי"ש, ויעויין בקוה"ע סי' ל"ה אות א' שחקר בהא דלא תפ"ק הולד ממזר האם הוא סימן דהיינו דחומר ערוה דלא תפסי קידושין גורם שהולד ממזר, או"ד דהוא סיבה דהיינו דעצם הדבר דלא תפ"ק גורם שהולד ממזר, וכ' דבהא פליגי אמוראי אי הולד ממזר, דמ"ד הולד ממזר סבר שכל שבפועל לא תפ"ק אע"פ שאין זה מחמת חומר ערוה הולד ממזר, ומ"ד שאין הולד ממזר סבר שצריך לאיסור, וסבר דמה שאמרו דכל דלת"ק הולד ממזר הוא סימן על חומר האיסור, וילה"ע מד' תוס' בקידושין סח. ד"ה הכל דמתבאר דאם נעשית ערוה לאחר קידושין לא יהא הולד ממזר כיון דתפסי קידושין, והרי התם יש כאן חומר ערוה, ומתבאר דבעינן בפועל דלא תפ"ק.

ועדיין הדברים צע"ט דכ"ז ניחא בעכו"ם ועבד שבאו על ב"י דבזה י"ל שאין כאן איסור ערוה, אבל באו על אשת איש הרי יש כאן גם איסור ערוה, ובקוה"ע סי' ל"ז אות ב' ביאר דבעינן שהאיסור ימנע את תפיסת הקידושין וזה גורם להולד שיהא ממזר, משא"כ עכו"ם ועבד הרי אין האיסור המונע דבלא"ה לא תפסי קידושין, והיינו דכל שיש ב' סיבות למניעת הקידושין, וסיבה אחת גורמת לולד ממזר וסיבה שני' אינה גורמת לולד ממזר דינא הוא דאין הולד ממזר, דלא האיסור גרם להא דלא תפ"ק, והק' ע"ז (באות ח') דא"כ בכל אשת איש מה דלא תפסי קידושין הוא גם משום שקנוי' לו וכמש"כ הפנ"י וא"כ אין האיסור מונע התפיסת קידושין ועי"ש משכ"ב. – ולכאו' דרך זו לא א"ש לד' תוס' לעיל טז: דעכו"ם הבא על ב"י הולד ממזר משום דאסור מדרבנן, ונתבאר בע"א דמוכח דאע"ג דאין האיסור דרבנן לבד גורם שלא תפ"ק, דהא מה"ת לא תפ"ק אעפ"כ הולד ממזר, הרי חזינן שא"צ שהאיסור יגרום שלא יתפוס קידושין וא"כ ה"ה הכא שיש סיבה נוספת שלא תפסי קידושין מ"מ הרי יש כאן איסור ערוה, אכן ד' תוס' הם למ"ד דהולד ממזר וד' רשב"א הם לבאר למ"ד דאין הולד ממזר,.- במרכה"מ סופי"ד מאיסו"ב כ' הטעם בסוגיין שאין ממזר משום שאין עריות לעבד דלאו בני אישות נינהו, ומקורו מד' הר"מ שם דאין עריות לעבד מלבד זכור ובהמה, ובמ"מ הק' דאשת איש נוהג בעבד, עי"ש, וצ"ע בדבריו דאף אי נימא דעבד אין לו עריות אבל עכו"ם בודאי מיתסר בעריות, ויש לפלפל דבעכו"ם הטעם פשוט כד' מו"ר שליט"א הנ"ל דאפקרי' לזרעי', אבל בעבד לא שייך זאת וכד' מרן הגרי"ז זצ"ל ע"ז ביאר דעבד מופקע מעריות, וכ"ד צ"ע דבסוגיין משמע דבאו לבאר מדוע לא הוי ממזר מאשת איש, אבל מה דלא הוי ממזר מעכו"ם הבא על ב"י זה נתבאר בע"א דבעינן איסור ערוה, ולדבריו הרי אין כאן איסור א"א כלל, ועוד מ"ט דמ"ד דהוי ממזר.

כתבו התוס' לק' מט: בד"ה הכל (נמשך מע"א) בשם ר"ת בטעמא דיבמה לשוק אין הולד ממזר אף למ"ד דלא תפ"ק ביבמה לשוק, משום דהוי כעכו"ם ועבד שאין בה תפ"ק לשום אדם, וליבם נמי לאו בת קידושין היא אלא ביאה הוא דאית בה, והנה התוס' ע"כ מפרשי כגירסא דידן ולא כרה"ג [מובא להלן], דביבמה לשוק לא יתכן לומר דאין זרעו מיוחס אחריו, אכן עדיין צ"ב דמה סב' היא דלא תפסי לעלמא, הא בשלמא הכא נתבאר שאין המניעה מצד האיסור אלא הוא דין דלא תפ"ק אבל ביבמה לשוק בודאי המניעה היא מצד האיסור, ושמא י"ל דאין זה מחמת האיסור, אלא גזה"כ דלא תפסי קידושין, וראיתי להק' מגמ' קידושין סח. דיליף ראב"י דלא תפ"ק בחי"כ מיבמה לשוק שהיא בלאו, אלמא דמה דלא תפ"ק הוא מחמת האיסור [ועי' בחי' ר' ראובן סי' כ"ג] ועוד צ"ב דמה דלא תפסי קידושין ליבם הוא מחמת ערות אשת אח וכדפירש"י בדף נב. וא"כ הוא מדין ערוה, וצ"ל דהתוס' יחלקו על רש"י ויסברו דהוא מדין ביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרים בה, ובעזה"י יתבאר עוד במקומו, ואכתי צ"ב דנמצא דמה דלא תפסי קידושין הוא תרי טעמי דלעלמא הוא מדין יבמה לשוק וליבם הוא מדין אחר, ומדוע מצרפים זה לזה, ועוד דממ"נ אם הטעם דלא תפ"ק לעלמא אינו מחמת האיסור, א"כ אף אי הוי תפ"ק ליבם מ"מ לא יהא הולד ממזר, ומשמע דנקטו דכללא הוא דכל דלא תפ"ק לכל העולם אינו דומיא דאשת אב, [ועמש"כ לעיל האם התוס' בדף טז: מצי לפרושי כהרשב"א] ואזדו לטעמי' בקידושין עה: סוד"ה ורבי שהקשו בטעמא דלרע"ק הולד ממזר הא לא תפ"ק לא לדידי' ולא לאחריני, וכן הק' לעיל טז: ד"ה קסבר, וק' דהא לרע"ק דמחי"ל הולד ממזר א"כ איכא הכא לאו וגורם שהולד יהא ממזר, ומתבאר כדברינו דמ"מ מאחר דלא תפסי כלל קידושין אינו דומיא דאשת אב, ויש לדחות דמ"מ ה"ז כעכו"ם ועבד הבא על אשת איש שאין הולד ממזר לדידן, וה"נ אע"ג דאיכא לאו אין הולד ממזר, והנה התוס' בקידושין תי' דרע"ק לא מצריך דומיא דאשת אב, דהא ס"ל דאף חייבי לאוין שאינם מחמת קורבה ג"כ הולד ממזר אע"ג דלא דמי לגמרי לאשת אב, אבל רבנן בעו דומיא דאשת אב לכל מילי, והן הן הדברים דהוא ילפותא מאשת אב דבעינן דומיא דאשת אב. וע"ע בבכורות נו: תוד"ה מה שהקשו דלענין פסול זונה ג"כ נדרוש כדהכא דבעינן לא תפסי קידושיך לדידי' ותפסי לאחריני.

ובאוסף חדו"ת להגרא"ק הביא שהגאון ר' ראובן הק' בשם מרן **הגרב"ד** זצ"ל דבשמעתין מבואר דמה"ט אף בבא על א"א אין הולד ממזר, ואילו ביבמה לשוק אם נוסף ערוה אחרת הולד ממזר, וכמו שאמר אב"ש וקרוב בעיני להיות הולד ממזר, ועיקר קרא דממזר הוא בשומרת יבם של אביו, ואיתא לק' צז. דהיא יבמה לשוק עי"ש ועי"ש משכ"ב, ועי' בחי' **ר' ראובן** סי' כ"ג שתי' דהגמ' בדף צז. הוא כמ"ד דתפ"ק ביבמה לשוק עי"ש, ועוד ביאר דהכא דנים דהגברא הוא לאו בר תפ"ק, וביבמה לשוק דנים דאיסורא דיבמה לשוק הוא איסור שאינו גורם לולד ממזר, אבל כשיש איסור אחר יש כאן ערוה המונעת תפ"ק, וצ"ב כנ"ל דהא התוס' הוסיפו ג"כ דלא תפ"ק ליבם וצ"ב. – ויעוי"ש שהקשה דהתוס' שם בהמשך כ' לבאר מדוע לרע"ק הולד ממזר מיבמה לשוק, והא לרע"ק ה"ז כמו שיש עוד ערוה.

והנה נמצא בידינו ג' אופנים שיש ב' סיבות המונעות תפ"ק והאחד גורם לולד ממזר והשני אינו גורם א. בעכו"ם ועבד הבא על אשת איש ובזה פליגי בשמעתין אם הולד ממזר ב. באשת איש להפנ"י דהקנין מונע תפיסת קידושין ואעפ"כ הולד ממזר מחמת הערוה ג. בשומרת יבם דיבמה לשוק אינו גורם ולד ממזר ומ"מ אשת אח לאבא שאול או לדידן גורם ולד ממזר, ומאידך לרע"ק הק' תוס' שלא יהא ולד ממזר, ובפשוטו צ"ל דיסוד הדברים הוא דכל שיש כאן סיבה עיקרית שאינו מחמת ערוה, אין אנו מתייחסים לסיבה השני', ואשר ע"כ בעכו"ם ועבד דהם מופקעים לגמרי מתפיסת הקידושין אין אנו מתייחסים לערוה, וכן יבמה לשוק דלא שייך בה קידושין אין אנו מתייחסים ללאו אליבא דרע"ק דאין נפ"מ בלאו, אבל כל שיש כאן אשת אח או אשת איש להפנ"י, דהאשת אח גורם גם כשיסתלק היבמה לשוק בזה י"ל דגורם ולד ממזר, אכן כ"ז דלא כמשנ"ת בשיטת תוס' דלדידהו נראה דכללא הוא דכל דלא תפ"ק לא לדידי' ולא לאחריני אין הולד ממזר ולא משום שאין זה איסור ערוה, וראי' מהא דמצטרפים ב' סיבות א"כ אין מקום ושורש לכ"ז, ועי' בחי' ר' ראובן מש"כ בכ"ז.

וברשב"א הביא גירסת **רב האי גאון ז"ל** דגריס מה אשת אב שזרעו מיוחס אחריו הולד ממזר לאפוקי האי דאין זרעו מיוחס אחיו, וברמב"ן וריטב"א כ' דיש לפרש כן אף בגירסא שלפנינו, וצריך לבאר מדוע לא יהא ממזר מחמת הביאה בעבירה שמצד אמו ומתייחס אחריה, ומבואר דהולד ממזר נוצר גם מחמת האב ובעינן שהולד יתייחס אחר שניהם, והק' הרשב"א הניחא בעבד הבא עב"י אין זרעו מיוחס אחריו דל"ל חייס אבל בעכו"ם הא אית לי' חייס ותי' דבעכו"ם הבא עב"י לכו"ע ל"ל חייס, ולכאו' הביאור דיש הפקעה ביחס ישראל ועכו"ם, או דכלפי ישראל דנים דביאת עכו"ם הוא זרמת סוסים ואין לו חייס, ונתבאר בס"ד בקידושין יז:. – ויסוד ד' רה"ג דהדין דהולד ממזר הוא משום שמתייחס לביאת עבירה מאביו ואמו, אבל כל שאינו מתייחס לאביו אין כאן ממזרות, ולמדנו מד' הרשב"א דשמעתין אף בעכו"ם הבא על א"א ולא אמרינן דאינה ביאה וכר"ת וכנ"ל. – **בקר"א** הק' לד' רה"ג מ"ט אליבא דרע"ק הולד ממזר והרי אינו מתייחס אחריו, ולכאו' י"ל כמש"כ תוס' בקידושין עה: סוד"ה ורבי דרע"ק אינו מצריך כ"כ דומיא דאשת אב.

איתא בגיטין מג. אבע"ל מי שח"ע וחב"ח שקידש בת חורין מהו וכו' ואי אמרת קידושיו לאו קידושין יורשין מנ"ל ומשני התם רבא דבאמת אין לו יורשין עי"ש, [וכן הדין בח"ש וחב"ח כדאיתא ביו"ד סי' רס"ז סעי' ס"ב וכמש"כ הש"ך והגר"א שם] ותמהו התוס' מדוע אי לא תפ"ק אין לו יורשים הא בנו מן הפנויה יורשו ותי' דסבר הש"ס דאם איתא דלאו בר קדושין הוא אין בנו מתייחס אחריו ולא דמי לעריות דתפסי בה קדושין לעלמא עי"ש, [וברא"ש שם (סי' ל"ז) כ' דמה"ט עכו"ם הבא על ב"י אין הולד מתיחס אחריו, וכן מתבאר בראשונים כאן דטעמא דעכו"ם הבא על ב"י הולד ישראל אין זה משום דלענין יהדות אזלינן בתר האם אלא הוא משום דאינו מתייחס אחר אביו, ובריטב"א הוסיף דאפקרי' לזרעי', וכ"ה בהגר"א סי' ה' ס"ק ז', ויעוין בפרישה סי' רס"ח ס"ק ב' דכתב דמה"ט במי שאינו עכו"ם גמור דהולד מתייחס אחריו ה"ה דהולד לא יהא ישראל גמור עי"ש, וע"ע בהגר"ח פט"ו מאיסו"ב (ד"ה והנה) דמתבאר כן, ועי' חי' ר' שלמה ח"ב סי' ל"ה דהק' דבעכו"ם הרי יש לו יחס לבנו אע"פ שלא תפסי קידושין עי"ש] והק' **הרשב"א** שם בסתירת הסוגיות דבשמעתין פשיטא להש"ס דיכול לקדש, ותי' בשם הרמב"ן דלמסקנא דשמעתין דמוקי בבא על אשת איש א"כ י"ל דאין קדושיו קידושין, ותמה הרשב"א דהא ממ"נ תיקשי דהא משנינן דבא על א"א הולד ממזר משום חצי בן חורין, ואי נימא דלאו בר קידושין א"כ ה"ז כעבד הבא על א"א דלא תפ"ק לא לדידי' ולא לאחריני ולא יהא הולד ממזר, וכ' הרשב"א דאף לגירסת רה"ג לא יתיישב דמ"מ אי ח"ע וחב"ח אין לו קידושין אין הולד מתייחס אחריו וכדאמרי' התם דיורשים מנ"ל, וכ' דרבא התם דחויי קא מדחי אבל האמת כסוגיין שיש לו קידושין.

ובדעת הרמב"ן כ' החזו"א (סי' קמ"ז לדף מג. אות י"ב) ונראה דעת רמב"ן דדוקא עכו"ם ועבד דאין מינן ראויין לקדושין אין עושין ממזרות אבל ח"ע וחב"ח חצי החירות ראוי לקדושין שהרי הוא ממין ישראל אלא שאין קנין לחצי וחסר לי' שיעורא, אבל מ"מ ראוי לעשות ממזרות שא"צ שיעורא, ואע"ג דמבואר בסוגיין שאין בנו מתייחס אחריו אי לא תפשי בו קדושין, אפשר דגם לענין יחוס בעינן אדם שלם וכיון שאינו בנו אלא לחציו אינו בנו כלל [א"ה לא ברירא לי דא"כ אין זה משום דלא תפ"ק אלא דאינו בנו לחציו שוב נתבאר בס"ד בגיטין שם עי"ש] ומ"מ למדנו דהא דלא מצי קדיש הוא משום חסרון בגופו ולא משום שאין הקנין שלם דאל"כ ליכא למילף יחוס מקדושין, ומ"מ יש לחלק דין ממזרות מדין יחוס וכל שהוא ממין המקדשין עושין ממזרות, וזה דעת הר"מ בפט"ו מהא"ב ה"ה ופ"ד מה"א הי"ז, אבל דעת תוס' יבמות מ"ט ב' ד"ה הכל דכל שאין לו מעשה קדושין אינו עושה ממזרות עכ"ד, מש"כ החזו"א מד' תוס' הוא מתוס' הנ"ל שכ"כ על יבמה לשוק והתם במינן תפ"ק, אלא משום דבפועל לא תפ"ק אין הולד ממזר, ומש"כ מד' **הר"מ** הוא דהר"מ בהל' איסו"ב פסק דח"ע וחב"ח הבא על א"א אותו הולד אין לו תקנה, וק' מאחר שפסק הר"מ בפ"ד מאישות הי"ז דח"ע וחב"ח שקידש ה"ז ספק קידושין, א"כ יש כאן ספק דלמא לא תפ"ק וממילא הוא ספק ממזר.

**ובאבנ"מ** סי' מ"ד ס"ק ג' תי' דעת הרמב"ם דהנה הביא לר"ן פ"ק דקידושין שהק' מ"ש ח"ע וחב"ח דלא תפ"ק ובחצי שפחה תפסי קידושין, ופי' האבנ"מ דהטעם דלא תפ"ק בחצי עבד, הוא משום דעבד הוא מופקע ממעשה קידושין וא"א שהחצי עבד יקדש, ואע"פ שמקדש להחצי שפחה מ"מ אין בכח עבד לעשות קידושין [א"ה מקשים מלאחר שאשתחרר שיכול לקדש לר"מ ואכמ"ל] משא"כ חצי שפחה דאין האשה פועלת במעשה הקידושין מהני אף בשפחה. ומעתה ביאר האבנ"מ דכיון דכל החסרון בעבד הוא חסרון היכי תימצי שאין חצי העבד יכול לקדש זה לא חשיב דהוא לאו בר תפיסת קידושין והוא חסרון הכ"ת בעלמא והוא כחש"ו שאינם מקדשים ומ"מ עושים ממזרות והולד מתייחס אחריהם, ותמהו עליו דהא הר"מ פסק בפי"א מנז"מ ה"ב דח"ע וחב"ח אין לו יורשים, ועי' אב"ע פי"ב מאיסו"ב ה"ט וקה"י גיטין סי' ל"ב אות ד' שעמדו בזה, וע"ע חי' הגרשש"ק קידושין סי' י', וע"ע באו"ש פ"ז מעבדים ה"ז שכתב דח"ע וחב"ח חשיב בר תפיסת קידושין משום דקונה ביבום.

ובמש"כ האבנ"מ בסו"ד בחש"ו אע"ג שאינם מקדשים מ"מ בניהם מתייחסים אחריהם ועושים ממזרות, הנה ברע"א בגיטין שם כ' בטעמא דרבא דסבר התם דח"ע וחב"ח אין לו יורשים הוא משום דלא תפסי קידושין דהו"ל קידושין שאין מסורין לביאה כיון דמיתסר לבא עלי' מדין אשת איש עי"ש, ולכאו' הא דין קידושין שאין מסורין לביאה הוא חסרון במעשה הקידושין ולא בחלות הקידושין, דהא המקדש א' משתי אחיות הוי קידושין שאין מסורין לביאה אבל אם נתערבו אח"כ לא פקעו הקידושין, וא"כ שייך בי' חלות קידושין ואעפ"כ ס"ל דאין לו יורשים, שוב התבוננתי דמשה"ק דאין זה חסרון בקידושין אלא במעשה הקידושין, יש לפקפק טובא בזה דהכא ג"כ כל השו"ט הוא בהדין תפיסת קידושין ולא בחלות הקידושין, דהא שיטת תוס' לק' מט: דערוה לא מפקיע קידושין, וא"כ שייך קידושין בערוה, אלא מ"מ ערוה מונעת תפיסת קידושין, מ"מ עדיין יש לומר דקידושין שאין מסורין לביאה הוא חסרון במעשה הקידושין.וברע"א בג' השו"ע סי' ד' סעי' י"ט הביא פמ"ג בפתיחה כוללת לאו"ח ח"ב אות ז' שנסתפק בחש"ו הבא על א"א האם הולד ממזר כיון דלא תפ"ק, והיינו אע"ג דהוא חסרון היכי תימצי, ויל"ע דא"כ הולד לא יתייחס אחריו וצ"ע.- ראיתי להעיר דלכאו' ספיקת הפמ"ג הוא אף בבא על אחותו חרשת ושוטה, דקידושין לא שייך בה.

**המורם בקצרה:** בשמעתין פליגי בעכו"ם ועבד דלא תפסי קידושין לא לדידי' ולא לעלמא האם הולד ממזר, ולדעת רה"ג הפלוגתא הוא משום שאין זרעו מיוחס אחריו, ובתוס' לק' מט: כ"כ אף ביבמה לשוק, וברשב"א כ' דה"ה ח"ע וחב"ח למ"ד שאין לו קידושין לא יעשה ממזר כשבא על א"א, ודעת הר"מ דבחצי עבד וחב"ח הולד ממזר אע"ג דספק אם יש לו קידושין, ובחסרון היכי תימצי כגון חש"ו הפמ"ג נסתפק והאבנ"מ נקט דהולד ממזר. – עוד איתא בגיטין שכל שאין קידושין אין הולד מיוחס אחריו וע"כ ח"ע וחב"ח אין הולד מיוחס אחריו אי לא תפ"ק, ובאבנ"מ נקט דבחסרון היכי תימצי אינו כן, ויל"ד בדעת הרע"א בזה, ולכאו' ילה"ע על הגמ' בגיטין דא"כ מטעם זה עכו"ם ועבד הבא על ב"י אין הולד מיוחס אחריו משום דלא תפסי קידושין בהו, ולעיל הובא מהרא"ש דמדמי סוגיית הגמ' בגיטין בח"ע וחב"ח לעכו"ם הבא עלב"י.

**בגמ'** האי כיון דאמו מישראל מקרב אחיך קרינן בי' הא דמייתינן לה בסוגיין בפשוטו היינו דקמ"ל דנכרי הבא על בת ישראל הולד כשר למשימה, וצ"ב מאי ס"ד לפוסלו הא אף אי הולד ממזר הא ממזר כשר למשימה וכמו שהביאו התוס' בד"ה כיון, ומד' רש"י נראה דקמ"ל דאינו כגר דפסול, והיינו דקמ"ל דעכו"ם הבא על בת ישראל א"צ גירות, ועמש"כ בע"א להקשות על הסוברים דהולד עכו"ם.

**בתוד"ה** כיון ופי' בקונטרס שקראוהו אחינו לפי שהיתה אמו מישראל עי' בר"מ בפה"מ בסוטה שכ' שלא הי' לו אב מישראל, ותיקנו הגירסא שלא הי' לו אם מישראל.

**בא"ד** תימה הוא לומר דמשום איסורא דרבנן נתחייבו כליה יל"ע דלכאו' החנופה הוא מה"ת דמאחר שפסול מדרבנן יש כאן חנופה מה"ת [ועי' שע"ת לר"י ש"ג (קפ"ח) שיש למסור עצמו לסכנה ולא יביא עצמו לידי חנופה, ולמד כן ממעשה דאגריפס, והובא בח"ח בפתיחה במנין הלאוין ט"ז, וביד הקטנה פ"י מדעות אות יב-יד כ' די"ל דשאני אגריפס דהי' במקום רבים ועשרה מישראל, וע"ע ארחות צדיקים ריש שער החניפות, ובתוס' בסוטה מא: ד"ה כל [הובא במג"א סי' קנ"ו (קרוב לסופו) ובמשנ"ב ס"ק ד'] כ' דא"צ למסור נפשו משום חנופה].

**מלך שאין אביו או אמו מישראל**

**שם** במש"כ תוס' דהדין דאין מעמידין מלך אלא מן המשיאין לכהונה הוא דין דרבנן אכן דעת **הרמב"ן** דהוא מה"ת [וכמש"כ הגר"א סי' ז' סוס"ק נ"ד משמו] ותרי דיני איכא, א. מלך בעינן מובחר שבאחיך והוא מן המשיאין לכהונה ב. כל משימות בעינן מקרב אחיך ומתרי קראי דרשינן לה עי"ש, עוד כ' הרמב"ן בשם י"מ וכ"ה בנמו"י (טו: מדפי הרי"ף) ובתוס' בסוטה מא: ד"ה אותו וברשב"א לק' קב. דאע"ג דהוא מן המשיאין לכהונה מ"מ במלך בעינן מקרב אחיך הוא מן הממוצע שבאחיך שיהא אביו ואמו מישראל, וזהו ישוב לדרכו של רש"י שהיתה אמו מישראל, אכן ברש"י גופי' משמע דאין כאן איסור תורה. ומ"מ כ' הרמב"ן בשם תוס' דא"צ אמו מישראל וסגי באביו מישראל והוכיח כן מרחבעם ואבשלום דאע"ג דלא היתה אמם מישראל הוכשרו למלוכה, וכן מתבאר בתוס' לק' קב. ד"ה לענין, אכן בתוס' בסוטה וברשב"א ונמו"י הנ"ל מבואר דבעינן אביו ואמו מישראל וכ' הגר"א (שם) דהרמב"ן סתר דבריהם וכנ"ל.

**ובנובי"ק** חו"מ סי' א' **ובחת"ס** או"ח סי' י"ב ובסוטה מא: תי' דכל הדין דאין מעמידין מלך אלא מן המשיאין לכהונה הוא דין במינוי דשום תשים עליך מלך דהשימה יהא מקרב אחיך אבל כשבא לו בירושה לא, ובמנ"ח מ"ע תצ"ז [ב] דן בדין דאין מעמידין מלכה דדרשינן מלך ולא מלכה האם בת יורשת המלוכה לד' הנוב"י עי"ש, ומד' הרמב"ן שהוכיח מרחבעם ואבשלום מבואר דאף בירושה נוהג ד"ז, **ובקוה"ע** סוס"י ל"ז נסתפק מטעם אחר דבירושה לא יהא ד"ז, די"ל דהך דינא הוא לכתחילה אבל אם המליכוהו יש לו דין מלך, וא"כ מה"ט בירושה דממילא דלא שייך לומר אין מעמידין אותו ה"ה כשר למלך, ועי"ש מש"כ מד' תוס' כתובות יז. ד"ה מלך, ומד' הריטב"א בכתובות שם דקדק בס' הערות למס' סוטה דנראה דבדיעבד חל המינוי, ויל"ע דהריטב"א בקידושין יד. הוכיח מרחבעם שא"צ אמו מישראל והתם ירושה הוה, ובהפלאה בכתובות דן לתלות זאת בדין אי עביד לא מהני ועי"ש עוד.

ונמצא דאיכא ג' שיטות א. דעת הרמב"ן דהוא פסול במלוכה ואינו דין במינוי והוא אף בירושה, ולפ"ז הוא אף בדיעבד וכמש"כ בשי' הגרש"ר פ"ק דב"ב (אות ע"ח) ב. לדעת תוס' והרשב"א ונמו"י הוא דין במינוי ולא בירושה שא"צ מינוי וכמש"כ נוב"י וחת"ס ג. י"ל דהוא דין לכתחילה, ועי' במנחה חריבה בסוטה משכ"ב.

כתב **החזו"א** סי' ט"ו ס"ק י"ח הא דלא הק' הרמב"ן מדוד המלך ע"ה דלא היתה אמו מישראל די"ל דלא אמרו אלא כשאין אביו ואמו מישראל ולא כשאמו גיורת, ומ"מ כשאביו ואמו גרים לא קרינן בי' מקרב אחיך, [ועי' בית הלל בג' השו"ע יו"ד סי' רס"ט שעמד בזה] ועי"ש שנסתפק בחלל שפסול לכהונה האם פסול מה"ת למלוכה דהרי מקרב אחיך קרינן בי' או"ד דמ"מ בעינן ממובחר שבאחיך. – **וברמב"ם** לא הביא דינא דתוספתא, ועמד בזה הלח"מ פ"א ממלכים ה"ג, וכ' דהסמ"ג הביא ד"ז, והרדב"ז בה"ד כ' דהר"מ סמך על סוגיין דכשר, וצ"ע דלהר"מ לשיטתו דעכו"ם הבא על ב"י הולד כשר לכהונה אין ראי' מסוגיין, וכפה"נ נקט הרדב"ז בשיטת הר"מ דפסול לכהונה.

ובמש"כ תוס' דעכו"ם ועבד הבא על בת ישראל אין הולד ראוי למלוכה שאינו מן המשיאין לכהונה הוא למ"ד הולד פגום אבל אי הולד כשר לכהונה א"כ שפיר הוא מן המשיאין לכהונה, ומ"מ כ"ז הוא לד' הרמב"ן דאף הבן פסול אבל לד' הראשונים וכ"ה בפשוטו דעת רש"י דבן כשר א"כ הוא מן המשיאים לכהונה, אכן י"ל לפמשנ"ת ברש"י דכל הטעם דבבן לא חל פסול הוא משום דאין בו נפ"מ א"כ לכאו' יקשה דהא נפ"מ הוא לפוסלו למלוכה, ושוב חזר הדין דחל בו פסול ויפסול זרעו, ובשלמא אי הך דינא דאין מעמידין מלך אלא מן המשיאין לכהונה הוא דרבנן י"ל דמאחר דכשר הוא לכהונה לא פסלוהו אבל אם הוא דין תורה תיקשי, ועבהגר"א סי' ז' סוס"ק נ"ד וז"ל אין מעמידין מלך אא"כ נשוי לכהונה ר"ל שאם היה בת היה כשר לכהונה עכ"ד, ועי' ישרש יעקב שעמד בזה.

**בא"ד** ושמואל גופי' וכו' הולד כשר עמש"כ בע"א מד' הרע"א שהוכיח מכאן דלמ"ד הולד כשר הוא ישראל ולא נכרי, והבאנו מהאו"ש ועוד אחרונים דבעבד כו"ע מודו דכשר, ויש להוסיף דשמואל סבר המפקיר עבדו יצא לחירות וא"צ ג"ש וכמו שהביאו תוס' בסמוך וא"כ בעבד הבא על ב"י הרי לענין ממון אינו שייך לרבו וא"כ ה"ז כמפקיר עבדו, אכן לכאו' מגוף ד' תוס' נראה דבאו לאפוקי שלא יהא עבד וע"ז הביאו דשמואל מכשר, דאי נימא דלאפוקי ממ"ד הולד ממזר הא אין זה טעם לפוסלו דמקרב אחיך קרינן בי', ועמד בזה **הקו"ש** ב"ב (אות כב).

**בא"ד** אלא ודאי לא נשא ישראלית לכאו' כוונתם שנשא שפחה דאם נשא נכרית הולד גוי וכמש"כ הר"מ פט"ו מאיסו"ב ה"ו, וצ"ל דהשפחה ג"כ היתה מבית חשמונאי וע"ז הק' בסמוך דנתייאשו בעליו, ועי' שי' הגרש"ר פ"ק דב"ב (אות עו).

**בא"ד** וא"ת וכו' נתייאשו בעליו וכו' וי"ל **הרמב"ן** בקידושין ע: כ' ואחרים אמרו משום שיורשיהם של בני חשמונאי אינן ידועין כאן שהם הרגו כל מי שהוא ידוע להם ושמא יש קטן במדה"י שאינו מתיאש או גדול שלא נתיאש שאינו יודע בהן וכו' ולי נראה דהנך אמוראי לא ס"ל כשמואל במפקיר וכו' עי"ש, וע"ע במקנה שם, וע"ע חזו"א סי' קמ"ז ס"ק י"ב י"ג (הראשון) משכ"ב.

**בא"ד** וא"ת דהכא משמע דגר שאין אמו מישראל אין כשר לדון **הרמב"ן** כ' דכשר לדיני ממונות היינו דדיני ממונות לא חשיב משימה, וכ"כ **הרא"ש** פי"ב סי' ב', וכ"ה שיטת רש"י לק' קב. וכן תי' תוס' לק' קא: ד"ה ואנא. עוד כ' הרא"ש שם דאם קיבלו עלייהו לדין כשר ומ"מ בחליצה פסול דבעינן קרא בחליצה ולא ילפינן מקרא דהכא, והק' הקוה"ע סו"ס ע"ב דתיפו"ל דלא שייך קבלה אלא בממון דמהני מדין מחילה או הודאה ולא במילי דאיסורא ועי"ש מש"כ לחדש בזה, ועי' פ"ת סי' קס"ט ס"ק ד' (א) שהביא ישועו"י שהוכיח מהרא"ש דמהני קבלת דיינים פסולים לחליצה, והק' על הב"ש שהביא תרוה"ד דנקט בפשיטות דלא מהני, **ומו"ר הגרי"ג שליט"א** אמר דהכא כל הפסול הוא בשררה וכיון דקיבלו עלייהו אין כאן שררה, וקצ"ב דמד' הרא"ש נראה דיסוד זה דהוא דין בשררה נתחדש לו בתי' האחרון הנ"ל, וע"ע מש"כ בסנהדרין כד. בזה.

**טבילה לשם יהדות**

**בגמ'** אטבלה לההיא עכו"ם לשם אנתתא ופירש"י לשם טבילת נדה ולא לשם טבילת גירות, מתבאר בסוגיין דאע"ג דהטבילה לא היתה לשם גירות מ"מ כל שטבלה לשם יהדות מהני, ומ"מ משמע דאם לא טבלה לשם יהדות לא מהני, וצ"ב דבכל טבילה אין דין כוונה ומ"ש טבילת גירות דבעי כוונה, ומתבאר דזהו כל החפצא דגירות דהוא במעשה טבילה לשם יהדות, ובעזה"י יתבאר לק' מו: עוד בזה.- ויש כאן דבר חידוש דאע"ג שאין כאן טבילת נדה שהרי לא היתה טמאה כלל מ"מ כיון שהטבילה היתה לשם דיני יהדות מהני לגירות. – ומ"מ למדנו משמעתין שאין דין דעת בטבילה לשם גירות, והעירו מכאן ע"ד הברכת שמואל קידושין סי' ט"ו בשם הגרי"ז דכ' דהטבילה והמילה יש בהם דין דעת בעלים וע"כ לא מהני בקטן עי"ש.

**וברמב"ם** פי"ג מאיסו"ב ה"ט כ' גיורת שראינוה נוהגת בדרכי ישראל תמיד כגון שתטבול לנדתה ותפריש תרומה מעיסתה וכיו"ב וכן גר שנוהג בדרכי ישראל שטובל לקריו ועושה כל המצוות הרי אלו בחזקת גרי צדק וכו' עכ"ד, הר"מ יש לו פי' חדש דלא ככל הראשונים דהכא לא מיירי שזה עצמו יהא הגירות, דזה לא מהני לגירות [ואפשר משום קו' תוס' או מטעם הנ"ל] אלא הוא הוכחה שנתגיירו, **וברמב"ן** הק' דא"כ ה"ה כששמר שבת, ובמגיד משנה כ' ואפשר ג"כ שרבינו סובר שצריך ג"כ שיודע ודאי שטבלו לאיזה דבר לפי שהטבילה אחד מענייני הגירות עכ"ד, וצ"ע בטעמא דמילתא הרי הטבילה שטובל עתה אין זה טבילת גירות, ובחמדת שלמה יו"ד סי' כ"ט אות י"ז כ' דבכל המצוות י"ל דעושה כדין אינו מצווה ועושה, אבל טבילה לא שייך זאת דעכו"ם אין לו טהרת טבילה, וכן עיסתו פטורה מן החלה עי"ש עוד ובסי' ל' שהאריך בזה. ועחזו"א סי' קי"ז [ונכפל ביו"ד סי' קנ"ח] ס"ק ו' מש"כ לבאר בד' הר"מ כיצד סמכינן ע"ז.

**בגמ'** בברתה עכו"ם ועבד הבא עב"י הולד כשר **הרשב"א** (בע"א) דקדק מכאן כשיטת רש"י דהולד פגום הוא בנקבה וכולה שמעתין בנקבה ע"כ נקט בברתה ולא בוולדה.

**בגמ'** בר ארמאה כ' **המהרש"א** יש מקשים דמה פסול הוא זה במה שאביו גוי הא יהדות תליא באם, ותי' דלפוסלו לכהונה באו, [וכ"ה במאירי] והק' הק"ר דלא שייך פגום רק בבת, וכן הק' השעה"מ פט"ו מאיסו"ב ה"ג, ועמש"כ בע"א בזה, ובקרבן נתנאל אות ש' תי' דנפ"מ שאינו יורש את אביו, וכן שפוסל אשה בביאתו, והקשינו בע"א דלד' רש"י דהבן אינו פגום ה"ה לא יפסול אשה בביאה.

**בגמ'** מי לא טבל לקריו בחשק שלמה הביא קו' בשם **הגאון ר' ישראל מסלאנט זצוק"ל** דטבילת קרי כשר בשאובין ופסול לטבילת גר ותי' דהכא הכוונה לטומאת קרי ולא לתקנת עזרא ועחש"ל שהאריך בזה, וכל הקו' הוא אי כולו שאוב פסול מה"ת, וע"ע אחיעזר ח"ג סי' כ"ז.- ובזכר יצחק סי' נ"ו (ד"ה ולפי"ז היה) כ' לחדש דטבילת גר שאין זה טבילה מטומאה כשר בכולו שאוב, ויעוי"ש מה שביאר הגמ' לק' מז: במקום שהנדה טובלת וכו'.

**ברש"י** ד"ה בה לשם אנתתא לשם אישות באגרו"מ ח"ב סי' קכ"ד דן בגירות בטעות האם הוי גירות, ודן להוכיח מד' רש"י דנתגיירה אדעתא להינשא לעבד ואם היתה יודעת שאסורה לו לא היתה מתגיירת, ודן דגירות הוא מילתא דליתא בשליחות ולא מהני תנאי ויל"פ עוד בזה.

**בתוד"ה** אטבלה וטועה הי' דבעבד לא גזרו נשג"ז היינו דמותר בנכרית וכמש"כ תוס' בנדה, ולפי טעותו שגזרו הק' הישרש יעקב דלא מועיל הטבילה דעדיין היא נכרית.

**ב"ד בטבילת גירות**

**בתוד"ה** מי דגר צריך שלשה וכו' אין דרך וכו' מבואר בתוס' דאם הי' שם איש הוה מהני וק' דהרי אין כאן ב"ד, ומבואר לכאו' דא"צ דין ב"ד אלא כל שנעשה בפני מי שכשר לדון, וכ"ה לכאו' מוכרח לתי' דידוע לכל וכו' והרי אין כאן מושב ב"ד וצ"ב, וע"ע בסמוך.

**בא"ד** חד נמי כשר עי' זכרון שמואל מכתב י' אות ב' בטעמא דא"צ עדות לקיומי בקבלת גרים.

**בא"ד** ואשה אינה ראוי' לדון כדתנן וכו' בגיטין פח: תוד"ה ולא דחו ראי' זו.

**בא"ד** וי"ל וכו' היינו לקבלת המצות וכ' התו"י דהכא מיירי שקיבלו המצוות בפני ב"ד, וכ"ה בתוס' חד מקמאי.- ובסב' תוס' שרק קבלת מצוות בעינן בפני בי"ד עי' באו"ש פי"ג מאיסו"ב ה"ו משכ"ב, ולכאו' י"ל דדוקא מידי דצריך דעת ורצון שייך להצריך בפני ב"ד משא"כ מילה וטבילה שא"צ דעת ורצון ועי'.- כ' החת"ס בחי' לגיטין ובתשו' באו"ח סי' קט"ז (ד"ה מה) דלד' תוס' דטבילה א"צ בפני ג', א"כ מה שאמרו בקידושין סב: דא"א לקדש לאחר שאתגייר משום דאינו בידו דמי יימר דמזדקקי לי' תלתא, דא"כ בקיבל המצוות בפני ג' ולא טבל הא בידו לטבול בינו לבין עצמו.

**בא"ד** וי"מ דכיון דידוע לכל שטבלה וכו' עמש"כ לעיל בסמוך להוכיח מזה, שו"ר בחמד"ש יו"ד סו"ס ל' דעמד בזה ע"ד תוס' דהרי אין כאן מושב ב"ד.

**בקו"ש** כתובות (אות לג) הוכיח מד' תוס' שאין הב"ד המגיירים, דהא מבואר בתוס' שא"צ דעת ב"ד לחלות הגירות, ולכאו' זה מוכח ג"כ מתחילת דבריהם שמבואר שאם הי' בא איש עמהם או האשה שבאה עמה מהני והרי אינם מתכוונים לגירות, וא"כ נמצא דבגמ' מוכח שאין ב"ד המגיירים דהא לא הטבילום לשם גירות, אמנם לפי' הר"מ בסוגיין אין ראי' ופשוט, והביא להדגול מרבבה יו"ד סי' רס"ח שדן במעוברת שנתגיירה האם ב"ד צריכים לדעת שהיא מעוברת ויש כאן טבילה לעובר, וכ' הקו"ש דמד' תוס' דידן מוכח שא"צ, ועי"ש מש"כ מד' תוס' בסנהדרין ר"פ בסו"מ דמבואר דהב"ד המגיירים עי"ש, ועי' ברכ"ש קידושין סי' ט"ו, וע"ע אהא"ז פט"ז מאיסו"ב ה"ב (ד"ה ולכאורה) מש"כ בחקירה זו, ובאב"ע הוכיח מגמ' לק' מח. דב"ד המגיירים ובעזה"י יתבאר שם, וע"ע בית הלוי ח"ב דרוש י"ז מש"כ לבאר ענין ב"ד בגירות ומתבאר דהב"ד המגיירים, ובעזה"י יתבאר עוד לק' מו. ומז. תוד"ה יש בזה. – בדו"ח רע"א (צ: מדה"ס נד' כאן) הוכיח מד' תוס' דכה"ג מהני לעדות לקיומי עי"ש, וכן מתבאר בפסקי הרי"ד בסוגיין, ועי' שו"ת הגרש"א אהע"ז סי' י"ג שכתב דהראשונים דלא תי' כתוס' ס"ל דלא מהני לקיום, ועי' לק' מז. בתוד"ה יש שהובא מהשער"י דגדר דין ב"ד בגירות הוא דהב"ד מקיימים וכעדות לקיומי.

**הרי"ף** עמד בקו' זו דהא גר צריך ג' ותי' דהוא דין לכתחילה דלא נהגינן בי' מנהג גר ולא מנסבינן לי' בת ישראל עד דטביל בפני ג', והיינו דבדיעבד א"צ ב"ד ומקבל גירות ע"י עצמו, וצ"ב בדבריו האם הוא מדין תורה דלכאו' לאחר שנעשה ישראל מאי שייך עוד להטבילו, ועוד צ"ב על מי מוטל דין זה דלכתחילה בעי ג', דלא שייך להטיל על הגר דממ"נ בגיותו לא שייך לחייבו, ולאחר שטבל שלא בפני ב"ד הרי הוא גר וצ"ב, וכפה"נ צ"ל דהוא אסמכתא בעלמא שלא לנהוג בו דין ישראל עד שנתגייר בפני ב"ד, ובראשונים הק' ע"ז מגמ' לק' מז. נתגיירתי ביני לבין עצמי דאמרינן התם דהוא נכרי, עוד הק' מגמ' קידושין סב: דהמקדש לאחר שאתגייר הוא דשלבל"ע ולא אמרי' דבידו להתגייר כיון דבעי ג' ואי נימא דבדיעבד נעשה גר בלא ב"ד א"כ יחולו קידושיו [ולא תליא בדין בידו ע"י איסור, דנתבאר דלגר אין איסור]. – ולד' הרי"ף שאין דין ב"ד בגירות לעיכובא א"כ בודאי אין הגדר דב"ד המגיירים.

**ובנמו"י וריטב"א** כ' דיש שתירצו דכיון דקיבל מצוות ונימול בב"ד וקיבל לטבול בפניהם הטבילה א"צ בב"ד והר"ן הק' ע"ז דהא מל ולא טבל כאילו לא מל, אשר ע"כ תי' דהי' בפני ב"ד אלא שלא טבלו בפירוש לשם יהדות עי"ש. – ובמה שדחו הנמו"י והריטב"א השיטה המחלקת בין מילה לטבילה, במאירי הביא שיטה זו ופי' דמילת גוי פסולה וצריך שאחר יעשה ע"כ בעי ג' משא"כ טבילה, וצ"ב בטעמא דמילתא, ובש"ג (טו: מדפי הרי"ף אות ב') כ' בשם הריא"ז ונראה בעיני שאם מל בפני שנים וטבל בפני ג' ה"ז גר, ובר"מ פי"ג מאיסו"ב ה"ו כ' דהטבילה בפני ג' ומשמע דהמילה א"צ בפני ג', ובב"י יו"ד סי' רס"ח כ' דאע"ג דהר"מ לא כ' מילה מ"מ יש ללומדו מטבילה, ועי"ש בב"ח, ובאהא"ז פ"ח מעבדים ה"כ (ד"ה והנה ביו"ד) כ' דבר"מ לא נראה כן, ואשר ע"כ ביאר דעיקר הגירות הוא בטבילה, אלא המילה מעכבת בגירות וע"כ א"צ בזה בפני בי"ד, ובאו"ש בהל' איסו"ב שם ביאר דבן נח נידון בדיין א', א"כ המילה שהוא בעודו נכרי סגי באחד, אבל הגירות שנעשה עי"ז ישראל בעינן ג' כישראל, וע"כ הוא בטבילה שבזה נעשה גר, ולכאו' י"ל דהטבילה בעיא בפני ב"ד דבזה חל הגירות משא"כ המילה, ולכאו' זה תליא בהא דבעינן ב"ד האם הב"ד הם המגיירים וא"כ כל שפועל בגירות בעינן בפני ב"ד, אבל אם הוא דין שייעשה בפני ב"ד י"ל דהוא רק חלות הגירות ועדיין צ"ב.- כ' הדגמ"ר בג' השו"ע יו"ד סי' רס"ח דגר קטן שמטבילין אותו על דעת ב"ד ואין לו קבלת מצוות לכו"ע צריך שיטבול בפני ג' דזהו גירותו.

נמצינו למדים א. דעת הרי"ף דבדיעבד א"צ ב"ד כלל בגירות, ולכתחילה בעינן אף טבילה בפני ב"ד, ב. דעת הר"מ י"ל דמדינא בעינן הכל בפני ב"ד [ונתבאר דבמילה דנו בשיטתו בזה] [וברש"י קידושין סב: כ' דקבלת מצוות ומילה בעינן בב"ד] ג. דעת תוס' דקבלת מצוות בעינן בב"ד, ובטבילה תליא בב' התי' ובקידושין סב: כ' שא"צ ב"ד בטבילה, ד. י"א הובאו בנמו"י וריטב"א דמילה וקבלת מצוות בעינן בב"ד ולא טבילה, ה. דעת הנמו"י והריטב"א דהכל בעינן בב"ד, ועי' ביו"ד סי' רס"ח סעי' ג' לדינא בכ"ז.

**בא"ד** אין מטבילין גר בלילה וכו' כ' **התורא"ש** ובפסקיו סי' ל"א דהדין דאין מטבילין גר בלילה אין זה מדין משפט, דגירות אין זה משפט, ולא גמרינן ממשפט אלא שצריך ג' א"נ דטבילת גר הוא כגמר דין וקבלת מצות הוא כתחילת דין וכשר בלילה. – ולמדנו מד' התורא"ש בתי' הראשון כמשנ"ת דהדין ב"ד בגירות אין זה דין ב"ד וכמשנ"ת דהא נעשה בלא ידיעתם, ולא ילפינן אלא שצריך בפני ג', ואשכחן בהתרת נדרים דבעינן ג' וכשר בלילה.

**דף מ"ו ע"א**

**בגמ'** וכיון דקדם וטבל לשם ב"ח אפקעי' לשעבודי' וכו' הק' **הגר"ח** פי"ג מאיסו"ב הי"א (ד"ה ויסוד) **והחזו"א** (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק ב') מאי שייך דין גירות לדין מפקיע מיד"ש, הא גירות אין זה ענין ממוני, ומה טעם הוא שלא יוכל להתגייר, וביאר החזו"א וז"ל דבמה דקנה לו רבו למעש"י נשתעבד שלא להתגיר ונתחייב להיות עבד, ואי לאו דהקדש מפקיע מיד"ש הו"א דכבר נשלל ממנו רצון הגירות כיון שגוזל בזה את רבו עכ"ד, וביאו"ד דדין גירות הוא דבר התלוי בדעת ובעלות האדם, וכיון שהוא משועבד אין לו בעלות על עצמו לגייר את עצמו, וע"ז קמ"ל דמפקיע מיד"ש, [ובשי' הגרש"ר (אות תקיח) הוסיף בזה דהרי משועבד להתגייר בתורת עבד וע"כ ס"ד דמן הנמנע שיגייר עצמו לשם ב"ח] והגר"ח ביאר בדרך מחודשת דזה ודאי דיהא גר, אלא דלו"ד מפקיע מיד"ש הי' נעשה לגירות של עבד, דבכלל גירות הוא כולל גירות של עבד, אבל מאחר דמפקיע מיד"ש ממילא נעשה גר גמור, ומה"ט בקונהו מעצמו דאמרי' בסמוך דבזה אינו שעבוד אלא קנין אם קדם וטבל עצמו נעשה עבד, ומקשים ע"ז מד' הנמו"י (טו: מדפי הרי"ף) בשם הריטב"א שכ' ולפ"ז עבדים ישמעאלים שלנו אינם יכולין להתגייר אלא לדעת רבן ואם נתגיירו שלא לדעת רבן אין טבילתן כלום עכ"ד, הרי מתבאר מדבריו שאינה טבילה כלל ולא אמרי' דנעשו גרים וצ"ע.

ובעיקר הדברים דמבואר בסוגיין דדמי לשעבוד צ"ב בתרתי א. דהא עבדות הוא קנין וכמו שאמרו ע"ע גופו קנוי, ועכ"פ הוא קנוי למעשה ידיו, וא"כ מדוע קרינן לי' שעבוד, [ועי' בה"ל ח"א סי' כ"א אות ה' משכ"ב] וי"ל דהן אמת דהמעש"י הוא קנין, אבל הכא נתחדש דין נוסף שיש לו שעבוד להתגייר וזהו רק שעבוד, והשחרור מפקיע השעבוד.- וצ"ב בשעבוד זה הא לנכרי לא הי' שעבוד זה וכיצד זכה הישראל בזה, הא אמרי' דמאי דקני לי' מקני לי', וביותר ק' כיצד ע"י הטבילה נעשה עבדו גמור וקנוי בקנין הגוף הא לא זכה מיד הנכרי אלא קנין למעש"י, ועי' חי' הגרשש"ק סי' מ"א משכ"ב, [ועי' בקה"י סי' ל"ה דרך חדשה בזה דע"י הטבילה הוא קנין חדש ככיבוש מלחמה והביא מהמאירי, וע"ע לק' מו. מש"כ מהב"ח] ובשי' הגרש"ר (אות תקיח) ביאר דלנכרי הי' קנין עבדות אלא דלדידי' קנין עבדות הוא רק למעש"י, [ובעכו"ם לא שייך שיגיירו וע"כ אינו יכול לגיירו] אבל כשהגיע לרשות ישראל דיני העבד הוא שיכול לגיירו ולהיות עבד גמור, אכן צ"ב דלהמבואר להלן דשייך קנין הגוף לישראל בעכו"ם א"כ מדוע לא יחול מיד קנין הגוף, ויעויין בהגר"ח פי"ג מאיסו"ב הי"א בסו"ד שכתב דאי נימא דקנין מעש"י אלים ודיני' שיחול ממנו קנין הגוף כל אימת דמשכח רווחא א"כ לעולם יחול מיד קנין הגוף, ועי' כ' קה"י החדשים סי' נ"ג שהביא לעויו"ט שעמד בזה, ועי"ש מש"כ ליישב.

עוד צ"ב דמה טעם נפקע קנין המעש"י הא הן אמת דאין בן חורין עבד, אבל הכא אנו דנים שיהא עבד למעש"י בלחוד, והרי אפשר לקנות בן חורין למעש"י, והי' מקו"ל דבאמת לא פקע קנין הממון, ומה שאמרו מפקיע מיד"ש הוא מדין השעבוד להיות עבד, אכן מד' הראשונים שדנו דחייב לשלם לו דמים אלמא דפקע השעבוד, ובתו"י ד"ה הקדש נראה דבאמת לא פקע קנין הממון [וכ"נ ברשב"ש סי' תס"ז סוד"ה וכן עיש"ה] ולדבריו י"ל כמשנ"ת דמה שאמרו מפקיע מיד"ש הוא על השעבוד להתגייר, ועי' להלן, וכפה"נ צ"ל דהוא ב' מיני קנינים והקנין שיש בנכרי לא שייך בישראל, ובישראל בעינן לחפצא דע"ע דיוצא ביובל, וקנין זה לא קנאו מהנכרי, וע"כ כשנתגייר פקע קנין זה, כ"כ אמרי משה סי' כ"ב אות י"ז ובשי' הגרש"ר (אות תקטז), והק' ע"ז מד' הנמו"י (טז. מדפי הרי"ף) שכתב בשם הריטב"א דהא דאמרי' דאין ע"ע נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג היינו לדיני ע"ע לצאת בשש ובסימנים ולהתירו בשפחה אבל מ"מ קנוי הוא לענין שעבודו להצריכו גט, א"כ חזינן שיש בישראל קנין למעש"י א"כ מדוע יפקע הקנין למעש"י, ולפ"מ שהובא להלן מהחזו"א (ס"ק ז') שביאר ד' הנמו"י באופ"א לק"מ.

כתב **הנמו"י** (טו: מדפי הרי"ף) וסברא דרבוותא ז"ל שכותב שטר על דמיו מדין מזיק שעבודו של חבירו וכו' ובודאי שאם ידעו ב"ד שהוא עבדו של זה והטבילוהו שלא מדעת חייבין לשלם לו מאי דהפסידוהו מדינא דגרמי וכן דן רבו של הריטב"א ז"ל עכ"ד, וילה"ע בדבריו א. במש"כ דהוא מזיק שעבודו לכאו' הא עדיפא מינה דהא קנוי למעש"י והו"ל מזיק קנינו, ומה שאמרו בגמ' שעבוד הוא על השעבוד לגיירו, אבל מעש"י קנוי לו, אכן בראשונים כ' דקנינו הוא כמשכון וכ' הקצוה"ח סי' כ"ה ס"ק ח' דמזיק משכון הוא מזיק שעבודו, וע"ע בקצוה"ח סי' ת"י ס"ק א' שלמד מד' הראשונים דמזיק עבד הקנוי למעש"י הוא מזיק שעבודו, והגרשש"ק ב"ק סי' י' דחה דהכא אין כאן מזיק ממש כיון דהחפץ קיים, אלא שע"י גירותו פקע זכות האדון וזה דמי למזיק שעבודו עי"ש, וע"ע שי' הגרש"ר (אות תקכ"א), ב. במש"כ דב"ד חייבים מדד"ג, הגר"א סי' רס"ז ס"ק כ' הוכיח כן מלהלן דאמר ר"א חזו דמינייהו קבעית לי', ויתבאר שם בעזה"י, וצ"ב בטעמא דהוי גרמי והא אין זה אלא גרמא, והוכיח מכאן הגר"ח מטעלז (בכתובות סי' ו') דב"ד הם המגיירים וחשיב מעשה בידים, ובחי' הגרשש"ק סו"ס מ"א כ' דכיון דבעינן ראיית בי"ד חשיב מזיק ודמי לדיין שמזיק בדיבורו, כיון דראייתו פועלת בגירות. - ד' הנמו"י הובאו ברמ"א סי' רס"ז סעי' ט'.

עוד כ' הנמו"י (שם) והסכימו המפרשים ז"ל דכל שאין גופו קנוי א"צ גט שחרור והא דאמרי' פ' הגוזל ע"ע גופו קנוי כלומר אפי' לעכו"ם כשנמכר לו וא"כ כ"ש עכו"ם לעכו"ם י"ל דהתם ה"ק גופו קנוי לו לענין משכון וכו' עכ"ד, ביאוה"ד דבקידושין טז. אמרי' דהא דלא מהני מחילה בע"ע משום דגופו קנוי, וע"ז כ' הראשונים דהכא דאין גופו קנוי מהני מחילה, ומה שאמרו בב"ק קיג: דגופו קנוי הוא קנין משכון, ובקידושין הארכנו בס"ד בתמיהת האחרונים דלד' הראשונים שם דגופו קנוי הוא קנין איסור א"כ לא שייך זאת בנמכר לעכו"ם עי"ש ועי' בסמוך. – וצ"ב במה שלמדו הראשונים ד"ז מסוגיין הא נתבאר לעיל דמה שאמרו הכא דהוא שעבוד הוא על השעבוד להתגייר ולהיות עבד, אבל שפיר י"ל דהמעש"י הוא קנין גמור ולא יועיל מחילה, וכן צ"ל לד' רש"י ותוס' בקידושין והרמב"ם דלדבריהם עולה דקנין הממון גורם שלא יועיל מחילה, וא"כ ממה שאמרו בב"ק דנמכר לעכו"ם גופו קנוי כ"ש עכו"ם לעכו"ם וכקו' הראשונים כאן, ולדבריהם ע"כ צ"ל כמשנ"ת דכלפי הזכות לעבדות זהו שעבוד בעלמא, ואפשר דזה תליא בביאורי הגר"ח וחזו"א הנ"ל, דלד' הגר"ח תליא בהשעבוד לעבדות דמה"ט יחול ע"י הגירות דין עבד, אבל לחזו"א י"ל דכל שע"י הגירות מפקיע קנין העכו"ם בו אין לו זכות לזה וצ"ת, ובאמר"מ סי' כ"ב אות י"ז כ' די"ל דבאמת לד' רש"י ותוס' לא פקע קנין הממון, והראשונים כ"כ ע"פ שיטתם דגופו קנוי הוא קנין איסור וממילא בנמכר לעכו"ם אין קנין איסור, וכ"כ אהא"ז פ"ח מעבדים הי"ט וכ"ה בחזו"א (סי' קל"ד לסוגין ס"ק ו') ויעוי"ש שאכתי הק' בסתירת הרשב"א, ונתבאר בזה עוד בהמשך הסוגיא דתוס' כשיטתם בזה, וק' דהריטב"א כ' זאת בסוגיין בשם תוס'.

**בגמ'** מפקיעין מיד"ש לישנא משמע דפקע השעבוד, אמנם לכאו' אין יסוד הדין דפקע השעבוד אלא דמאחר שחל ההקדש והחמץ והשחרור ממילא א"א שיהי' שעבוד ופקע השעבוד. – ובמה שאמרו חמץ מפקיע מיד"ש צ"ב דמדוע העכו"ם לא יוכל לגבות דהא לדידי' אין איסוה"נ, ומד' רש"י משמע דכיון דפקע השעבוד ע"כ חייב לבערו, והיינו דאם הי' משועבד לא הי' חייב לבערו, אבל מאחר דפקע השעבוד ע"כ חייב לבערו, ולפ"ז נמצא דיסוד הדין הוא דמפקיע מיד"ש כדי שיחול החיוב ביעור, וכ"ה ל' רש"י ב"ק צ. ד"ה חמץ כשבא עת ביעורו מפקיע איסור החמץ את שעבוד הנכרי וחייב ישראל לבערו עכ"ד, ועי' שי' הגרש"ר (אות תקכב), וע"ע מש"כ בגיטין מ..

**בגמ'** לפניה אין לאחריה לא צ"ב לס"ד דסבר דא"א לטבול לשם ב"ח מ"ש לפני' מלאחרי', וביאר החזו"א (סי' קל"ד לסוגיין) דלפני' הו"ל הפקעת הלואתו בנכרי דשרי, אבל לאחרי' הו"ל ישראל, א"נ דלאחרי' לא משום דקני לי' קנין הגוף אף להטבילו בע"כ, וכ' החזו"א דכן משמע קצת בפירש"י ד"ה בבלוריא, והיינו דהקו' על רחב"ג דאמר דכשישראל קונה עבד מן הגוי לא קני לי' לגופו וע"כ יכול לטבול לשם ב"ח דהכא חזינן שאינו יכול לטבול, ולכאו' משמע יותר כדרך זו, דאם כדרך הראשונה דהיינו דבודאי קנין הישראל בעבד הוא רק שעבוד ואעפ"כ אינו יכול לטבול לשם ב"ח, נמצא שעיקר הקו' דחזינן דשחרור אינו מפקיע מיד"ש וא"כ זה קו' על עיקר דינא דרבא ולא משמע כן, ולד' הגר"ח אשה"ט קו' הגמ' דלפני' לא שייך שיחול גירות לעבד כנעני וממילא חל לשם ב"ח משא"כ לאחרי'. ולהנתבאר נמצא דר"ח סבר דאף קונה מן הנכרי ג"כ יש לו קנין הגוף, וכ' האמרי משה סי' כ"ב אות ב' דבהכרח דס"ל דאף לנכרי יש קנין הגוף דאל"כ לא יחלוק על הסב' דרחב"ג דמאי דקני לי' מקנה לי', והק' דא"כ ה"ה לפני' לא יחול הגירות לבטל קנין הגוף דעכו"ם ועי"ש משכ"ב, ולהנתבאר עפ"ד הגר"ח אשה"ט, ולכאו' י"ל עוד דפליג על הסב' דמאי דקני הוא דמקני וכפמשנ"ת די"ל דבעכו"ם דלא שייך קנין הגוף ממילא לא חל קנין הגוף אבל בישראל דשייך קנין הגוף ממילא כל היכי דמשכח רווחא חייל קנין הגוף.

**בגמ'** אמר רבא לפניה בין בסתם בין במפורש לאחרי' במפורש אין בסתם לא בטעמא דמילתא הנה לד' הגר"ח דהשו"ט דסוגיין שיחול גירות כדין עבד א"כ לפניה לא שייך שיחול כדין עבד דלא שייך עבד לנכרי, א"כ בהכרח דנעשה בן חורין, אבל לאחרי' חל טבילה לשם עבדות אא"כ פירש דלשם ב"ח, ובמאירי פירש וז"ל דלפניה אף בסתם דהואיל ואכתי גויה היא ודאי אין זה טובל על דעת שיהא עבד לגוי ויאכילנו טמאות עכ"ד, וע"ע יש"ש (סי' מ"ב) שכתב (כעי"ד המאירי) דמדטבל קודם שרבו טבל בודאי לא נתכוין לעבדות, ודבריהם צ"ב דמאי שייך טבילה לעבדות באדון נכרי.

**הרי"ף** גרס בפניה ושלא בפניה וכ"ה בר"מ פי"ג מאיסו"ב הי"א, ופי' המלחמות דבפניה קנה עצמו ב"ח שהיא עצמה הפקיעה שעבוד שלה דאי לאו דשחררי' לא הויה שתק לי' וגדולה מזו אמרו הניח לו תפילין יצא לחירות וכו' עי"ש, ומתבאר דאף להו"א דאינו יכול לטבול עצמו לשם ב"ח מ"מ כל שטבל בפני האדון יצא לחירות, והנה דינא דהניח תפילין בפני רבו הוא בתורת הוכחה ששחררו, ויל"ד אי הכא ג"כ הכוונה כן, או"ד דהכא הוא הוכחה שמסכים שיטבול לשם ב"ח, וכמשי"ת להלן בעזה"י דמדעת האדון יכול לטבול לשם ב"ח. [ועמש"כ בגיטין מ. די"א דהניח תפילין בפני רבו הוא מדין דהוא הוכחה דמפקירו עכשיו].– ויבואר להלן בעזה"י מד' הקר"א בקנה קנין הגוף האם ג"כ יש חילוק בין טבל בפני' לשלא בפני'. וע"ע מש"כ לק' מד' הרשב"א כאן. – הר"מ פ"ח מעבדים הי"ט הביא דין לקח עבד מן הגוי דיש חילוק בין טבל בפניו לשלא בפניו ובהכ"א הביא דין גר שקדמו שפחותיו וטבלו בפניו קנו עצמן בנ"ח וצ"ב מה נתחדש בדין זה, והכס"מ גריס [בדין הגר] לפניו וס"ל דאיכא תרתי דיני בפניו או לפניו וא"ש. – עחזו"א סי' קל"ד לסוגיין ס"ק ג' שדן מהו סתם, ועוד נשאל את פיו עי"ש.

**ברש"י** ד"ה בבלוריא והעכו"ם ישראל לא קני כ' בחי' אנ"ש על הרי"ף (טו: אות א') לקושטא דמילתא כתב שהן גרים אבל לענין קנין לא צריך דהא עכו"ם לעכו"ם לא קנה כדלעיל בסמוך כ"ש לישראל עכ"ד, ולכאו' ילה"ע עוד דאף אם עכו"ם קונה ישראל לגופי' מ"מ הכא כשקנאו הי' נכרי והשתא כשנתגייר פקע השעבוד וכמשנ"ת בגמ', וכה"ק הרש"ש ואמר"מ סי' כ"ב אות ב'.

**עבד כנעני קודם טבילה**

**בגמ'** אבל עכו"ם גופיה קני בפשוטו היינו קנין ממון ויש לו קנין הגוף ומה"ט אין יכול לטבול עצמו לשם ב"ח, דעד כאן לא אמרינן לעיל אלא משום דהוא רק שעבוד משא"כ הכא הוא קנין, ומ"מ לא נעשה עבד כנעני אלא ע"י מילה וטבילה, **ובחזו"א** (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק א') נסתפק האם בדין עבד אין לו חייס הוא רק ע"י הטבילה, או"ד דזהו בעיקר הדין עבד, ואף קודם טבילה, ואדרבה ע"י הטבילה מוספת לו קדושה, והוסיף לדון דשמא יש לו ג"כ קנין איסור, דמטבילו בעל כרחו [ויעוי"ש בס"ק י' משכ"ב] והטבילה אינה אלא בדין העבד שיכנס לכלל מצוות, ובאמרי משה סי' כ"ב אות א' כ' דיש לו קנין איסור ומה"ט אינו יכול לטבול לשם ב"ח, דאל"כ קנין הממון לא יעכב טבילתו, וצ"ע דהא בקונה מן הנכרי אמרו משום דאין מפקיע מיד"ש ובל"ז הי' מעכב בטבילה וכמשנ"ת שם, וא"כ בקנין הגוף הדר דינא דמעכב, וע"ע באו"ש פ"ה מעבדים ה"ה דכתב דיש לו קנין איסור ע"ז שאינו יכול לגייר עצמו, והגר"ח בפי"ג מאיסו"ב הי"א (ד"ה ונראה) נקט בפשיטות שאין קנין איסור.- ובמש"כ החזו"א לדון לענין יחס הראוני ד' הר"מ פט"ו מאיסו"ב ה"ו דכ' דאם בא על שפחה שלא טבלה הלך אחר הזכר ויעוי"ש במ"מ, ועי' אבנ"מ סי' א' ס"ק ב' משכ"ב.

כתב **הנמו"י** (טו: מדפי הרי"ף) ולפ"ז עבדים ישמעאלים שלנו אינם יכולים להתגייר אלא מדעת רבן וכו' עכ"ד, מדבריו נראה דמדעת רבן יכולים לטבול, והיינו דבאמת הוא נכרי שיכול להתגייר אלא דקנין הגוף דרבו מעכבו וכמשנ"ת, אבל בהסכמת הרב שפיר יכול להתגייר, ועמש"כ לעיל דכן עולה לגירסת הרי"ף והרמב"ם דגרסי בפניה, וכהוכחת הקר"א עי"ש, ובטעמא דמילתא, פי' הקר"א דהו"ל כהפקר, ועמש"כ לק' מד' המחנ"א האם יוצא בהפקר או"ד דצריך גט שחרור, והנה לד' החזו"א דיסוד הדין דהעבד אינו יכול לטבול לשם ב"ח והא גירות מילתא דאיסורא ומדוע לא יוכל לטבול, ונתבאר מהחזו"א דהוא משום שנשלל זכותו לגירות, וא"כ בהסכמת האדון שפיר מהני, וכן לד' הגר"ח דיסוד הדין משום דנהפך לגירות של עבדות וא"כ בהסכמת האדון שיהא ב"ח מהני, כן ביאר אמר"מ סי' כ"ב אות ו', וע"ע חי' הגרשש"ק סי' מ"א סוף אות ד', אמנם בחזו"א (שם) דן דלא יוכל לגייר עצמו אף מדעת רבו, וד' הנמו"י פי' (בס"ק ט' ד"ה כתב) דמיירי בקנאו ע"מ שלא לגיירו עי"ש, [ובפשוטו כך הדרך בזה"ז שקונים ע"מ שלא לטובלו כדי שיוכל לעבוד בשבת] ועפ"ז חידש דאם קנאו ע"מ שלא לגיירו אין לרבו קנין הגוף והוא כלקחו מן הנכרי עי"ש בסוס"ק ח', וע"ע באמר"מ סי' כ"ב שהק' ע"פ דרכו שיש לרבו קנין איסור וע"כ אין יכול לטבול לשם ב"ח דא"כ אף מדעת רבו לא יוכל לטבול ובנמו"י לא כ"כ, ולד' החזו"א דמיירי בקנאו ע"מ שלא לטובלו א"ש, ובאות ו' הביא האמר"מ להגר"ח וכ' דלדבריו מתבאר יפה הא דמהני הסכמת רבו, וכמשנ"ת, ובמנ"ח מ"ע שמ"ז סוף אות ב' נקט בפשיטות דרבו אינו יכול להטבילו לשם גירות ולעולם בעי שחרור.

כתב **המנ"ח** מ"ע שמ"ז [ב] דנראה פשוט דכשם שאינו יכול לטבול לשם ב"ח ה"ה דאינו יכול לטבול להיות עבד לאדוניו אם רבו אינו חפץ בכך, וכ' דשו"מ כן ב"י בשם הנמו"י עי"ש, ועי' חי' הגרשש"ק סי' מ"א משכ"ב, וכ"ז דלא כהגר"ח דלדבריו בודאי יחול הגירות דלא יתכן שלא יחול גירות, ובהכרח שיהיה עבד.

**בגמ'** אתם קונים מהם וכו' אילימא למעש"י הק' **רבינו חיים הלוי** פי"ג מאיסו"ב הי"א (ד"ה ויסוד) מאי ראי' מקרא דגוי קונה רק למעש"י דלמא מיעוטא דקרא הוא שאין לו קנין עבד כנעני כישראל אבל שפיר י"ל דיש לו קנין הגוף גמור וביאר דבבן חורין לא שייך שיחול קנין הגוף ורק בעבד כנעני שחל בו דין עבד, וא"כ בנכרי שאינו קונהו להיות עבד כנעני ממילא כל קנינו הוא קנין למעש"י, ויעוי"ש מה שביאר הא דאמרו דבקונהו מעצמו יש לו קנין הגוף אע"פ דאכתי אינו עבד.

**בגמ'** פריך ר"א אימא בכספא וטבילה נמצא ג' שיטות בסוגיין א. לדעת רחב"ג א"ר אם קנאו מעצמו קנוי קנין הגוף ובקנאו מעכו"ם הוא רק למעש"י ב. לדעת ר"ח בתרוייהו קנוי קנין הגוף וכמשנ"ת ג. לר"א לעולם אינו קנוי קנין הגוף אלא בכספא וטבילה. – והק' הגר"ח (שם ד"ה ולפי) דנמצא דאליבא דר"א אין לו אלא קנין מעש"י וא"כ מ"ט בבלוריא הגיורת אמרי' דטבילה בסתמא הוא לשם עבדות, ואיך קנין מעש"י יועיל לעשותן עבדים עי"ש מה שביאר בזה.

כתב **הרמב"ם** פ"ט מעבדים ה"ה גוי שקנה גוי לעבדות לא קנה גופו ואין לו בו אלא מעש"י, אעפ"כ אם מכרו לישראל הרי גופו קנוי לישראל עכ"ד, למדנו מדבריו דאף בקנה עבד מן הנכרי ג"כ יש לו קנין הגוף, והק' הכס"מ דבסוגיין מבואר דבלקחו מן הנכרי אין לו קנין הגוף, והר"מ הביא ד"ז בפ"ח הי"ט וכן בפי"ג מאיסו"ב הי"א [ויעוי"ש ושם בר"מ שלא פי' החילוק בין לקחו מן הנכרי לקנאו בעצמו] ופי' דכוונת הר"מ כאן שהגוי מכר עצמו לישראל, וכ' ויותר נ"ל דכוונת הר"מ דלאחר טבילה גופו קנוי לישראל עי"ש, [ועי' אמר"מ סי' כ"ב אות ח' שהוכיח מזה דע"י הטבילה מתחדש קנין הגוף ונתקשה טובא בזה, וכבר נתבאר לעיל מהחזו"א בביאוה"ד דכ"ז שהוא ב"ח לא שייך קנין הגוף אבל ע"י הטבילה נעשה עבד ושייך בו קנין הגוף] והנה נתבאר דהר"מ לא כ' להדיא החילוק בין לוקח מן הגוי ללוקח מישראל וכ' הלח"מ סופ"ח ופ"ט ה"ב והיש"ש סי' מ"ג דדעת הר"מ כר"א דבכספא וטבילה, וכן האריך בחי' רבינו חיים הלוי ע"ש, ולדבריו לכאו' עולה דיוצא במחילה דס"ל דאין זה אלא שעבוד, וק' דבר"מ נראה דצריך שטר וכמש"כ הרמב"ן משמו, ועי' בר"מ פ"ה ה"ג וה"ה דנראה כן, וכמש"כ באב"ע שם, ובאהא"ז כ' דהרמב"ן למד כן מפ"ט ה"ב עי"ש. ויעוין היטב בהגר"ח בגדר הדברים ולכאו' לדבריו מיושב.

[ובמש"כ הרמב"ן בדין שטר דלא נתחדש כאן דין גיטו וידו באין כאחד, עי' באבנ"מ סי' ל"ה ס"ק י"ג בביאוה"ד דלא שייך הקנאה לעבד שאין לו יד, ומהני רק מתורת שחרור, וע"כ בעכו"ם שלא נתחדש ענין שחרור לא יועיל שטר, [ועמנ"ח מ"ע שמ"ז [ג] א' משכ"ב, ובאב"ע העיר ע"ד מד' הרמב"ן] ולפ"ד שפיר י"ל דהפקר מהני דאין לו אלא קנין ממון לחוד, ועי' מחנ"א הל' עבדים סי' ב' שדן אי מהני הפקר, ובאו"ש פ"ה מעבדים ה"ה כ' דמד' הרמב"ן מוכח דלא מהני הפקר דאל"כ מה דן הרמב"ן דבעינן לשמה בשטר שחרור הא יועיל מדין הקנאה, ולהאבנ"מ אין ראי' כלל דא"א שיועיל מדין הקנאתו לעצמו דאין לו יד, ומ"מ כ' הרמב"ן דמהני ע"י אחרים, ועמש"כ בקידושין שתמהו ע"ז כיצד מהני ע"י אחרים הא עכו"ם הוא, ואין זכי' ושליחות לעכו"ם וצ"ע, ועי' באו"ש שם ובקה"י בגיטין סי' ח' ואב"ע פ"ה מעבדים ה"ג וה"ה שתמהו על הרמב"ן, ויעוי"ש באו"ש שהוכיח מהרמב"ן שיש לרבו קנין איסור בו, והיינו קנין שלא יתגייר גירות ב"ח, וכ"כ באמר"מ סי' כ"ב אות א' ועי"ש עוד באות ד' ונתבאר דלד' האבנ"מ אין ראי' כלל].

ובמשנ"ת דדעת הר"מ להלכה כרב אחא הק' הקוה"ע סי' ל"ח אות י"ב מד' הר"מ פ"ה מק"פ ה"ה שכתב שטבילת אמהותיו לשם שפחות מעכבתו מפסח, והרי כ"ז שלא טבלה אין לו בה אלא קנין מע"י ומדוע מעכב מפסח. – עחזו"א אהע"ז סי' קמ"ח לדף כב: דהק' כיצד עבד כנעני נקנה בכסף הא מה שקנה עבד קנה רבו וכ' לתרץ דמיירי בקנאו מיד ישראל אחר, והק' ע"ז משמעתין דאמרי' דכשקנאו מעצמו ג"כ נקנה בכסף ונתבאר בס"ד בקידושין שם, וילה"ע דלרב אחא הא כשקנאו אין לו בו אלא מעש"י א"כ אין כאן מה שקנה עבד קנה רבו.

**טבילת עבד בעל כרחו**

**בגמ'** אמר שמואל וצריך לתקפו במים ופירש"י כדי שתהא נראית כטבילת עבדות שאפילו יאמר הוא לשם ב"ח לא קנה עצמו ב"ח ולא יהא ממשות בדבריו עכ"ד, וצ"ב מדוע לא יהא ממשות בדבריו הא לכאו' הא טובל לשם ב"ח, ובשלמא בקנאו מעצמו י"ל דאין בכחו לטבול לשם ב"ח, ומ"מ אם לא יתקפנו במים אין כאן טבילת עבדות ולא תועיל הטבילה כלל, אכן זה שלא כד' הגר"ח הנ"ל דממילא נעשה טבילה לשם עבדות, ובאמת הגר"ח (ד"ה ולפי) כ' דהכא לא מיירי בקנאו מעצמו דא"כ לא יועיל אמירתו לשם ב"ח ואעפ"כ מבואר דמהני טבילת רבו, וק' הרי אינו קנוי רק למעש"י, וכ' הגר"ח דכמו"כ יקשה לרב אחאי (וכן דעת הר"מ ע"פ דרכו) ועי"ש מה שביאר בזה, ובחי' **הגרשש"ק** סי' מ"א (אות ב') ביאר דכשאחר מטבילו ואין כאן מעשה העבד כלל לא מהני דעתו ומחשבתו והכל מתייחס אל המטבילו וכדאשכחן בחולין לא: דאחר שמטביל את חבירו מהני כוונת מטביל וכטבילת כלים, והיינו דטבילת גירות בעינן מעשה הטובל דבעינן טבילה לשם גירות, וכיון שאין זה מעשה העבד לא מהני כוונתו, אכן ברש"י וטושו"ע לא נזכר כלל שהרב מטבילו, אלא עיקר הדין שיטיל עליו עול מלאכה כשהוא במים שתהא טבילה לשם עבדות, וד' הגרשש"ק יתכנו בד' המלחמות דנראה דהרב מטבילו עיש"ה, וע"ע באמר"מ סי' כ"ב אות ז' ובקה"י סי' ל"ה משכ"ב. ובאהא"ז פ"ח מעבדים הי"ט תמה מאד בזה, ואשר ע"כ פי' דהוא פלוגתא ושמואל סבר שיש לו קנין הגוף [והוא כר"ח לעיל] עי"ש. וע"ע בחזו"א (סי' קל"ד ס"ק ה' לסוגיין) דנתקשה בביאור השמועה, והק' עוד מדוע בשעת המילה לא הוצרכו לעשות כן, ודן להוכיח דעבד מתגייר בלא מילה, ועי"ש משכ"ב, ולד' הגר"ח דבגירות לשם יהדות כולל גם לשם עבד, א"כ י"ל דסגי בטבילה, ויל"ע אי סגי במילה לחודי', ובקרן אורה כ' דבטבילה לחוד סגי עי"ש, ובמנ"ח מ"ע שמ"ז [ב] כ' דתליא במעשה האחרון דהיינו אם טבל ואח"כ מל בעינן מילה לשם עבדות.

ומבואר בסוגיין דאע"פ שלא קנאו אלא למעש"י יכול להטבילו בע"כ וכמשנ"ת מד' הגר"ח, וק' מגמ' לק' מז: דפליגי אי יכול הרב להטבילו בע"כ [ובעזה"י יתבאר שם השיטות בזה] ותי' **הקה"י** סי' ל"ה דהתם הפלוגתא האם בעינן דעתו לקבלת מצוות, אבל בכח הרב לגיירו לכו"ע יש לו כח לגיירו, ועי' חי' הגרשש"ק סי' מ"א סוף אות ד', ועי' היטב בהגר"ח (ד"ה ונראה). – כ' הנמו"י (טו: מדפי הרי"ף) דדעת הרב אלברצלוני דהרב מברך על הטבילה ור"י והרמב"ן נחלקו ע"ז דהעבד מברך דהוא עושה המצוה, וביו"ד סי' רס"ז סעי' ג' בהגה איתא דהעבד מברך על הטבילה וכ' הגר"א כיון דמדעתו דוקא, וראיתי להעיר דהא דעת הרמב"ן לק' מח. דמטבילין עבד בע"כ ואעפ"כ ס"ל דהעבד מברך, ועוד ילה"ע להמבואר דלכו"ע הגירות מעשה הרב הוא וחל בע"כ וכדמוכחא סוגיין אלא דבעינן שיקבל עליו המצוות ואעפ"כ העבד מברך וכמש"כ הרמב"ן דמ"מ הוא עושה המצוה היינו דהוא החפצא דמצוה, ובמאירי כ' דאם הטבילו רבו בע"כ רבו מברך ואם מדעתו העבד מברך, וע"ע קר"א לק' מח: דפי' דפליגי האם המצוה על הרב להטבילו או על העבד, וע"ע בהגרי"פ על הרס"ג ח"א עשה לא (עמ' קפב) שהאריך בפלוגתא זו.

כתב הרי"ף אמר שמואל צריך לתקפו במים פירוש כדי שתעלה לו טבילה ובבעה"מ השיג ע"ז ונראה דלמד דהוא כדי שיכניס כל ראשו במים, ותמה ע"ז דמה הוצרך ללמדינו, ובמלחמות ובס' הזכות פי' דכוונת הרי"ף דעי"ז הוי טבילה לעבדות, ועי' בעל"נ מש"כ ליישב ד' הרי"ף כפשוטו דהוא לאשמועינן דיני חציצה בטבילה זו.

**בגמ'** דמנימין עבדי' וכו' צ"ל דמיירי בקנאו מן הנכרי או דס"ל כר"א דאל"כ לא מהני מה שיאמר לשם ב"ח וכמשנ"ת לעיל מהגר"ח.

**בגמ'** מסרי' ניהלייהו וכו' כ' הרשב"א דמכאן קצת ראי' לגירסת הרי"ף לעיל דכל שבפניו בעינן מפרש, וע"כ מסרו לאחרים שלא יטבול בפניו, וצ"ע דכל הטעם דבפניו הוא משום שיש כאן הסכמת רבו, אבל הכא הרי מוחה בפירוש.

**בגמ'** חזו דמינייכו קבעית לי' הבאנו לעיל ד' **הגר"א** סי' רס"ז ס"ק כ' שהוכיח מכאן שהב"ד חייבים לשלם אם הטבילו עבד לשם ב"ח, והגריעב"ץ פי' דהכא מדין שומר שחייב בפשיעה, ולדבריו הוא משום שהתנה, אבל בסתמא אינו חייב, וראיתי להעיר דכ"מ קצת דבעינן לתנאי מדהוצרך לפרש להם. – העירוני דמתבאר דאע"ג דהב"ד כוונתם לשם עבדות מ"מ יכול העבד לטבול לשם בן חורין, ומזה משמע דאין הב"ד המגיירים, ומתבאר דאעפ"כ חייבים בתשלומים מדד"ג להגר"א, ונתבאר בזה לעיל. – שו"ר מובא ישועות ישראל סי' ג' ס"ק ב' דהוכיח משמעתין לספיקת המהריב"ל (ח"ד סי' ד') האם ב"ד נעשים דיינים בעל כרחם דבשמעתין מוכח דנעשים בעל כרחם, ולפמשנ"ת דאין הב"ד המגיירים א"ש, וע"ע בחי' הגר"ח מטעלז כתובות סי' ו' משכ"ב.

והנה כתבו התוס' לעיל כד: ד"ה לא וז"ל אבל קשה דאמרי' בהערל גבי מעשה דגבעונים דבימי דוד נתוספו גרים על ישראל ק"ן אלף וי"ל דמעצמן נתגיירו כדאשכחן גבי מרדכי ואסתר ורבים מעמי הארץ מתיהדים, וביאר **מו"ר הגרי"ג שליט"א** דכוונתם דמאחר שא"צ דעת ב"ד וכדמוכח בתוס' מה:, א"כ י"ל שראו מושב ב"ד ונתגיירו, אכן הק' ע"ז ממש"כ החזו"א סי' נ"ו ס"ק ח' בחליצה וז"ל עוד נראה דאע"ג דאין תנאי בחליצה מ"מ אם ב"ד אין מתרצין להיות דיינים אלא בתנאי תנאם קיים, ואינם דיינים בע"כ וכמש"כ רשב"ם ב"ב קי"ג ב' דאם אינם מכוונים להיות דיינים הנם רק עדים ואף למה שחלקו התוס' שם לענין דין עד נעשה דיין, מ"מ מודים שאינם דיינים בע"כ, וכל שהדיינים אינם מתרצים להיות ב"ד אין כאן צירוף ג' ואין כאן כח ב"ד, ולפ"ז הוי כחליצת שמאל חוץ לב"ד עכ"ד, והיינו דבלא דעתם להיות דיינים אינם נעשים ב"ד, וא"כ ה"ה בגירות לא יועיל, אכן ק' מד' התוס' בדף מה: ומסוגיין דמבואר דמהני בגירות, ולפמשנ"ת דלכאו' מוכח שהכא אין דין ב"ד א"ש וכ"ז חדש.

**בגמ'** ארפו ליה וצמצמו לי' כ' הריטב"א פי' כיון שעשו בענין שיכולין לצמצם והחבל בידם אע"פ שלא צמצמו נראה עול מלאכה ובהכי סגי עכ"ד, והעיר באור תורה דלפ"ז נמצא דמעשה הטבילה הוא של העבד ושלא כד' הגרשש"ק הנ"ל שביאר דהוא מעשה המטביל דהוא מטבילו.

**בגמ'** זולטא דטינא ארישי' כ' **הנמו"י** (טו: מדפי הרי"ף) כתבו ז"ל דלרווחא דמלתא עשו כן להחזיקו עבד בפני הכל שלא יהיה לו פתחון פה עכ"ד, **וברשב"א** כ' נ"ל להחזיקו עבד בפני הכל בשעת מעשה ממש כדי שלא יוכל לטעון שלשם ב"ח טבל עכ"ד, ובב"ח סי' רס"ז (ד"ה הלוקח) הביא ד' הסמ"ג בלאוין קט"ז וז"ל צריך רבו לתקפו במים עד שיעלה וישים עליו משוי כשיעלה להראות שהוא תחת שעבודו, ובעשה פ"ז כ' צריך לתקפו במים וכשיעלה מן המים ישים עליו דבר א' לומר תביא זה אל ביתי עכ"ד, ופי' הב"ח דס"ל דלא נקנה בטבילה אלא עד שיבא לביתו וקנאו בחצר, ולד' הב"ח מתיישב משה"ק לעיל כיצד זכה בקנין הגוף הרי קנאו מן הנכרי ואין לנכרי אלא מעש"י, ולהב"ח קונהו בקנין חצר, וע"ע באמר"מ סי' כ"ב אות י' שכתב שקנאו בקנין חזקה עי"ש מש"כ לחדש בזה, וע"ע בחי' הגרשש"ק שהק' בסוגיין מדוע בקנאו מן הנכרי לא יוכל לקנותו אח"כ בקנין שיהא לו קנין הגוף עי"ש. – ובאו"ש סוף הל' משכב ומושב פי' עפ"ד הכס"מ דטהרת טבילה היא בעת עלייתו מן המים ע"כ צריך שיהא עליו שעבוד רבו בעת עלייתו מן המים, וכן דקדק מהר"מ פי"ג מאיסו"ב הי"א שכ' שצריך לתקפו במים עד שיעלה, וכ' דמטושו"ע סי' רס"ז סעי' ט' מבואר דבעינן להטיל עליו עבודה בעודו במים, וע"ע בדב"א ח"ב בתוכן הענינים סי' ט"ו משה"ק מסוגיין על הכס"מ דמדוע הוצרכו לצמצם עליו כשהוא במים הא סגי בעלייתו מן המים, ודן לחלק בין טבילת גירות לטבילת טומאה וצ"ע, ועמש"כ בנדרים (עמ' רסד) עוד בד' הכס"מ.

**קנין הגוף בדינא דמלכותא ובזה"ז**

**בגמ'** א"ל ר"פ לרבא וכו' כי נפקי צריכי גיטא דחירותא פי' תוס' דמיירי בנכרים ומספק"ל אי דינא דמלכותא דינא מהני שיחול קנין הגוף, והנפ"מ אם יכולים להתגייר, והיינו כהסוגיא דלעיל דאם לא נקנו אלא למעש"י יכולים להתגייר, וצ"ב מדוע לא פי' כפשטי' דהנפ"מ אי בעי גיטא דחירותא או דבמחילה סגי, דאם נקנו גופם בעו גיטא דחירותא, ולכאו' משמע דאף בקנין מעש"י ג"כ בעינן גיטא דחירותא, וכשיטתם דע"ע גופו קנוי הוא קנין ממון וכמשנ"ת והוא אף בנכרי הנקנה לישראל, שו"ר דב"א ח"א סי' י"א אות י' ואמר"מ סי' כ"ב אות י"ח שפי' כן, ובמחנ"א הל' עבדים סי' א' האריך להק' ע"ד הראשונים דעכו"ם הנמכר לישראל במחילה סגי, וכ' שאין ראי' מסוגיין דיש לפרש כד' התוס' והרא"ש דהספק הוא לענין גירות, ועדיין צ"ב מדוע לא פי' תוס' דהספק הוא בעיקר הקנין האם קנוי קנין הגוף ומציאתו לרבו וכיו"ב או שאין לו קנין אלא למעש"י וכדין ע"ע גופו קנוי דמציאתו לעצמו כדאיתא בב"מ יב:.- ובראשונים כ' דא"צ שטר ומ"מ משמע דמהני לי' שטר ועמש"כ לעיל מד' הרמב"ן, ועי' במחנ"א הל' עבדים סי' ב' שהוכיח מסוגיין דצריך שטר אף קודם טבילה. – ויסוד הספק מתבאר בתוס' האם דינא דמלכותא מועיל לקנין הגוף, והיינו דאע"ג דנכרי אינו קונה אלא למעש"י מ"מ דינא דמלכותא שאני [ועמש"כ לעיל דלפ"ז נמצא דשייך חפצא דקנין הגוף בנכרי, ואעפ"כ בסתמא לא חל בו קנין הגוף], וזהו הספק אם יכול להתגייר כיון שיש לו קנין הגוף, ומוכח מכאן דמה שאין יכול להתגייר כשיש קנין הגוף אין זה מטעם קנין איסור דהא לנכרי אין קנין איסור ואעפ"כ כשקנאו הישראל אינו יכול להתגייר, ועי' אמר"מ סי' כ"ב אות ב' שעמד בסב' זו. – ובר"מ פ"ט מעבדים ה"ד פי' הכס"מ דס"ל בפי' הסוגיא כד' תוס', ופסק דהוא כעבד כנעני לכ"ד, [ודן שם האם גוי מגוי ג"כ קונה קנין הגוף או רק ישראל מגוי, והטעם י"ל דבגוי לא שייך שיהי' לו קנין הגוף ולא יועיל בזה כיבוש מלחמה או דינא דמלכותא ויעוי"ש מש"כ מהרשב"א בתשו' דלא קני, ובישרש יעקב וקר"א עמדו בסתירת שיטתו לסוגיין] וברמב"ן פי' דהספק דהכא אינו נקנה מן הנכרי אלא מלכא אמר שקונהו מעצמו, וא"כ הו"ל כנכרי שמוכר עצמו שיש לישראל בו קנין הגוף, ועי"ש עוד פי' אחרים, ומתבאר ברמב"ן דפשיטא דדינא דמלכותא לא מהני לקנין הגוף, וכל הספק הוא שמא הוא כמוכר עצמו כן הוכיח האמר"מ סי' כ"ב אות י"ח, אכן **הריטב"א** כ' דנסתפקו כמה ספיקות חדא מגו תרתי א. אי בעו גיטא דחירותא ב. אם יוכלו להתגייר שלא מדעתם, והיינו דבזה הספק אם נקנו בקנין הגוף, ג. אם יוכל להטבילם לשם עבדות בע"כ, ובזה הספק מתבאר ברמב"ן דהספק האם חל דין המלך לעשות עבדים, ולכאו' יש לבאר עוד דהספק האם נקנו למעש"י או אינו אלא פרעון החוב.

**ובנמו"י** (טז. מדפי הרי"ף) הק' כמה קושיות על פי' אלו, ואשר ע"כ פי' דמיירי בישראלים והספק אם יש כח למלך למוכרם לעבדים שיהא דינו כע"ע שצריך גט שחרור, או שאינו קנין אלא גובים בזה את החוב, ונפ"מ אי צריכי גיטא דחירותא, וכן נפ"מ אם יכולים להשתעבד רק כדי החוב או"ד דיכולים להשתעבד יותר כיון שנקנו להם לעבדים, וכן פי' **הרשב"א והריטב"א.** – ויל"ע דבד' הראשונים נראה דהמלך קנאם ומוכרם לפורעים את המס, וק' דהא אין ע"ע נמכר, ולכאו' יהא סייעתא מזה למשנ"ת בקידושין סי' א' דע"ע הנמכר לעכו"ם נמכר עי"ש, ולהמבואר להלן דהכא אין זה קנין ע"ע א"ש.

והקשו ע"ז הא אין ע"ע נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג ופי' דההיא לענין דיני עבד לצאת בשש ובסימנים או להתירו בשפחה אבל מ"מ קנוי הוא לענין שעבודו להצריכו גט ולא סגי במחילה, ובקידושין כ' להק' דהראשונים שם ס"ל דמה דע"ע גופו קנוי ולא סגי במחילה הוא משום הקנין איסור דמותר בשפחה, אבל אם אין היתר שפחה א"צ שטר ומדוע הכא הצריכו שטר ועמד בזה הגרש"ר (אות תקטז), עוד ילה"ק דהראשונים כ' בתחילת הסוגיא דעכו"ם אינו קונה אלא למעש"י וע"כ יוצא במחילה ומדוע הכא הצריכו קנין, וי"ל דהכא הוא בכיבוש מלחמה ויש קנין הגוף, אכן תיקשי למשנ"ת שם דטעמא דאין גופו קנוי משום דאין קנין איסור א"כ הרי בכיבוש מלחמה ג"כ אין קנין איסור ועי' בסמוך.- וע"ע מש"כ לעיל להק' דמוכח דיש קנין מעש"י בבן חורין אף שאין בו דין ע"ע ומדוע פקע השעבוד כשטבל ולא ישאר קנין מעש"י עי"ש, **ובחזו"א** (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק ז') תמה טובא בזה כיצד יתכן קנין מע"י בבן חורין הא לא מצינו אלא דין עבד, ופועל יכול לחזור בחצי היום, והק' מכמה סוגיות דאמרו דלא משכח"ל ע"ע ואמה בזה"ז, ומדוע לא משכח"ל לד' הראשונים בנמכר למעש"י, אשר ע"כ פי' דכ"ד הראשונים הוא בקנין כיבוש מלחמה, [והיינו כמש"כ הראשונים דדינא דמלכותא הוא מכח כיבוש מלחמה וכדלהלן] ואח"כ יכול הנכרי למוכרו לישראל אחר עי"ש, ובמש"כ החזו"א דכל שקנאו בכיבוש מלחמה יכול ג"כ לחזור מלמוכרו לאחר עמחנ"א הל' עבדים סי' א' שדן בזה לענין קנאו מדינא דמלכותא, ובקנאו בכיבוש מלחמה מבואר בגיטין לז: שעכו"ם יכול למכור עבד כנעני שקנאו בכיבוש מלחמה עי"ש. ולד' החזו"א לא תיקשי מלעיל דמפקיע מיד"ש, דבאמת אין קנין מע"י בבן חורין, וכן לא תיקשי מד' הראשונים לעיל דסגי במחילה דהכא משום דקנאו בכיבוש מלחמה ודוק, ובמאירי (ד"ה מנהג) עמד בקו' הראשונים דאין ע"ע נוהג בזה"ז, ותי' דכל שזכה בו הגוי בכיבוש מוכר ולכ"ז שירצה, והן הן ד' החזו"א, וע"ע ריטב"א קידושין סט. דמדמי דינא דשמעתין למוכר עצמו עיש"ה, ועי"ש עוד בדף כח, וע"ע בדבריו בגיטין לח. שהאריך בדינא דשמעתין ודן בזה ע"פ שיטתו בקנין ע"ע, ובמנ"ח מ"ע מ"ב [כה] הק' כקו' החזו"א הנ"ל ממה שאמרו אמה בזה"ז מי איכא והא ע"י דינא דמלכותא דינא משכח"ל אף בזה"ז ואף באשה שאינה מוכרת עצמה מ"מ בדד"ד ה"ה נמכרת, וכ' המנ"ח ולומר דדין המלכות אלים ביותר דהוו כעבדים כנענים וידם כיד רבם אף שהם ישראל ואין יכולים לזכות על ידם, ד"ז צ"ע עכ"ד, והיינו דאם היינו אומרים כן הי' מיושב הקו' מגמ' ב"מ יב: דשם בעינן לאשכוחי קנין ע"ע בזה"ז, ויעוי"ש שהאריך בד' הראשונים, והאריך בכ"ז בקנין פירות עמ"ס עבדים אות א'.

**בגמ'** ומלכא אמר וכו' כ' **הנמו"י** (שם) כי המלך קנאם במלחמה וע"כ הניחם בארצו שאם לא יפרעו המס שיכול למכרם לעבדים וכו' עכ"ד, היינו דזהו יסוד דין דינא דמלכותא דינא דהוא משום שע"מ כן הניחם בארצו, ועי' דב"א ח"א סי' י"א אות ז', והארכנו בזה בס"ד בב"ב (עמ' שא) ובנדרים (עמ' צז), ויעוי"ש בדב"א שהאריך מאד בשיטות הראשונים בדינא דמלכותא דינא וטרח ליישב דאזדו לטעמי' בסוגיין. – ועי"ש שכתב דאי דד"ד הוא מדין הפקר ב"ד אין בזה טעם שבכה"ג יקנה קנין הגוף.- ועכס"מ פ"ט מעבדים ה"ד דכ' דבדינא דמלכותא קונה קנין הגוף משא"כ בכיבוש מלחמה.

**בגמ'** ועל יינם משום יין נסך משום לך לך וכו' התוס' בע"ז נט: ד"ה שמסכו כ' דהוא מטעם קנס ועיי"ש אי מיתסר בהנאה, ועי' בר"מ פי"ג ממאכ"א הי"ג, ועי' בסמוך.

**ברש"י** ד"ה לפי שאינם ב"ת אתורמוסין קאי **באו"ש** פי"ג מאיסו"ב ה"ט כ' דיש לפרש דאכולהו קאי, על בניהן שהן ממזרים דאינן בני תורה שלא טבלו לקריין, דטבילת בע"ק עיקרו משום ד"ת נתקן [ועמש"כ לעיל מה: אי מיירי בטבילה לד"ת] וכן על יינן משום יי"נ אסר להו גם בהנאה משום שקנסן שאינן בני תורה, וע"ע **על"נ** משכ"ב מדוע לא אהני הטבילה לקריין, ולשיטת הר"מ לעיל מה: לק"מ ופשוט.

**גירות אבותינו במצרים ובמדבר**

**בגמ'** ת"ר גר שמל ולא טבל רא"א ה"ז גר שכן מצינו באבותינו שמלו ולא טבלו יסוד הסוגיא מתבאר דא"צ ראי' שהמילה היתה הגירות או הטבילה, אלא דזה סב' שאין גר אלא כשעושה מעשה לשם יהדות, ולא סגי בקבלת מצוות, וע"ז שו"ט מהו המעשה, ומייתי דכיון דמצינו שאבותינו מלו אמרינן דמילה הוא מעשה יהדות, ובאמהות שלא מצינו בהם שום מעשה אמרי' בע"ב דמ"מ סב' הוא דע"י טבילה נכנסו ליהדות, ולא מצינו גירות מבלעדי זה, ולא נתפרש בגמ' מ"ט דר"א דלא בעינן גם טבילה, הא כשם שאמהות טבלו כך י"ל שאבותינו טבלו.

**בגמ'** שכן מצינו באבותינו שמלו ופירש"י בימי משה כשיצאו ממצרים ותמה הרמב"ן היכן מצינו שהי' מילה כשבאו ליכנס תחת כנפי השכינה, והביא מגמ' כריתות ט. דמקשי היכן מצינו מילה ומשני מקרא כי מולים היו כל העם היוצאים א"נ מהכא ואעבור עליך ואראך מתבוססת, ואכתי הק' הרמב"ן דהיכן מצינו מילה בשעת מ"ת וכ' הרמב"ן די"ל דבמצרים שנצטוו בכל ערל לא יאכל בו מלו עצמם או הטיפו דם ברית מן המולים כדי ליכנס במצוה זו, ולקבל עליהם כל מה שיצום מלו עצמן [היינו דאע"ג דלא ניתנה תורה ולא הי' קבלת מצוות, מ"מ קיבלו עליהם שיקיימו כל מה שיצוום, וזהו שאמרו אח"כ נעשה ונשמע] ויל"ע דלפ"ז נמצא שהגירות חלה במצרים קודם מ"ת, ובעזה"י יתבאר לק' ע"ב שכ"נ בתו"י אות ב', ובר"מ פי"ג מאיסו"ב כ' מילה היתה במצרים וטבילה היתה במדבר, ומתבאר דלא נשלם גירותן במצרים, וכ"ה **בהגר"א** סי' ת"צ סעי' ט' דאבותינו נתגיירו בשבועות ע"כ קורין רות בשבועות עי"ש, וכן הובא להלן מהגו"א למהר"ל דהגירות היתה במ"ת, ושמא י"ל דבמ"ת כיון שקיבלו עוד מצוות הי' צריך קבלת מצוות אבל מילה וטבילה כבר נעשו קודם, אבל שפיר הי' גירות בקבלת מצוות, וברמב"ן ר"פ תרומה כ' דעשרת הדברות וקצת מצוות שצוה מרע"ה הי' כדין גר שבא להתגייר שמודיעים אותו קצת מצוות, ונמצא דהגירות הי' במ"ת. ועי' שבת קלה: תוד"ה כגון (א) שכ' דליכא טבילה קודם מ"ת, וכבר תמה ע"ז בכ' **הגרי"ז** פ' בא ויעוי"ש שהביא כמה הוכחות ששייך גירות קודם מ"ת, וע"ע רמב"ן סו"פ אמור דע"י הברית נעשה אברהם לישראל.

וברמב"ן הביא לד' הר"מ פי"ג מאיסו"ב ה"ט שבני לוי מלו במצרים שנאמר ובריתך ינצורו, אבל כל ישראל לא מלו אלא כשיצאו, והק' הרמב"ן דא"כ שבט לוי כיצד נכנסו תחת כנפי השכינה, ותי' שהטיפו מהם דם ברית [עי' לק' ע"ב בתוד"ה דרבי בגר שנתגייר כשהוא מהול דנחלקו אי צריך הטד"ב ועי"ש משי"ת בעזה"י מד' הרמב"ן בשבת] וכ' הרמב"ן די"ל דבאמת לא הוצרכו למילה דהרי מהולים היו, ולא דמי לערבי מהול שאינו חייב למול, משא"כ הכא דנצטוו על המילה, ולכאו' כוונתו מדין בני אברהם אע"ג דס"ל דבני קטורה אינם חייבים מ"מ בני אברהם חייבים, ועי' בר"ח בע"ז כז. דגבנוני מהול הם מבני אברהם ומ"מ חשיבי ערלים, ולפמשנ"ת אין זה סותר לרמב"ן דגבנוני הוא מבני קטורה ופטורים בזה"ז מדינא למול וצ"ע שם, ועי' שי' אשל"ש סי' ק"ו. – ובמש"כ הרמב"ן בתחילה דהטיפו ד"ב תמה האמר"מ סי' כ"ב אות כ"ה דמאחר דמולים היו מאי שייך הטד"ב הא אין כאן מקום ערלה, וכ' דשמא י"ל דכיון דמלו בתחילה ולא פרעו שלא ניתנה פריעה לאברהם אבינו וכדלק' עא: א"כ יש כאן מילה, וצ"ב דא"כ הו"ל לרמב"ן לפרושי שפרעו ועי"ש. – ובעיקר קו' הרמב"ן לכאו' הי' מקו"ל דבני לוי כשמלו מלו לשם יהדות ונתגיירו באותה שעה, וכשם שכל ישראל נתגיירו במצרים כך הם נתגיירו מיד, ושמא י"ל דהא מלו כשהן בני ח' ואין להם דעת וצ"ע עוד בזה, א"נ דבשלמא אבותינו מלו מכשהודיע להם הקב"ה שעתידים לקבל התורה ויש כאן מילה לשם יהדות, אבל בני לוי מלו מחמת מצות מילה, ובתוס' בכריתות ט. מתבאר דבאמת הועיל להם המילה כיון שמלו כדי להכנס בברית המקום עי"ש. – ובמש"כ הרמב"ן בסו"ד דכיון דנימולו כדין הרי הם מתגיירים בטבילה כ"כ לק' מז: עי"ש. ובד' הראשונים שמלו במצרים ולדעת ר"י לק' ע"ב לא נתגיירו עד שהזו עליהם במדבר, א"כ תיקשי הא במדבר לא מלו וכיצד נתגיירו הנולדים אח"כ, ואי האמהות טבלו במצרים ניחא דהו"ל עכו"ם הבא על בת ישראל, או שמא יש לחדש דהנולד מגר שמל ולא טבל סגי לי' בטבילה וצ"ע. – בד' הרמב"ן בבני קטורה דחשיבי מולים עמש"כ בנדרים (עמ' קלב).- וכמו"כ יל"ע שם בנשים דאינם ערלים ומשמע דמ"מ הם בכלל כל הגוים ערלים, [ולדעת הר"מ דבני קטורה חייבין אף בזה"ז ק' מדוע בגמ' לק' עא. לא מפרשינן דמשכח"ל מהול שמל כדין בני קטורה, ועמשנ"ת בע"ב בדין מל ולא טבל].

**בגמ'** שכן מצינו באמהות היינו בנות ישראל שיצאו ממצרים הק' הריטב"א שאין קורין אמהות אלא לארבע עי"ש, ובמאירי כ' די"א דהכא למדים משרה שהטבילה אברהם.

**גירות במילה וטבילה בעכו"ם ובעבד**

**בגמ'** וחכ"א וכו' עד שימול ויטבול לק' מז: יתבאר בעזה"י די"א דהמילה אינה מחפצא דגירות אלא עיכוב בדין גירות [ועמש"כ לעיל מה: דמה"ט י"ל בדעת הר"מ שא"צ ב"ד] ולפ"ז באמהות שמתגיירים בלא מילה הוא פשוט דלדידהו אין עיכוב דמילה, ואליבא דר"א דמילה לחודה סגי, בכה"ג בודאי המילה מעצם הגירות. – בחזו"א (סי' קל"ד לסוגיין סוס"ק א' ובס"ק ה') דן האם עבד שמתגייר לשם עבדות בעי מילה כדי להתגייר, או"ד דכיון דעבד פטור ממצות מילה אף בעבד שנתגייר (דהיינו אף שנולד משפחה, והרע"א ביו"ד רס"י רס"ז נסתפק בזה] א"כ י"ל דנעשה גר בטבילה, ועל הרב מוטל למולו, והוכיח מגמ' לק' מח. דבעינן נמי מילה וכ"נ מד' הר"מ פי"ג מאיסו"ב הי"א דעבד מתגייר במילה וטבילה כעכו"ם, ובקר"א בע"ב פי' בד' הר"מ דהוא מדין מצות מילה וצ"ע, וכ"כ המגיני שלמה בשבת קלה: לחדש דעבד א"צ מילה לגירותו, ובשו"ת פינות הבית סי' י"ג כ' דמכל הפוסקים נראה שלא כדבריו, וע"ע בחי' רבינו חיים הלוי הל' מילה דמתבאר דהמילה הוא חלק מהגירות, ועבהגר"א סי' רס"ז ס"ק ל"ו דמבואר דהמילה חלק מהגירות, וכ"ה בהגר"א או"ח סי' ד"ש סעי' א' ד"ה שמל.

**בגמ'** נילף מאמהות וכו' אפשר משא"א מקשים אי מילה הוא דין מעכב בגירות אבל אינו מעצם הגירות וכ"מ ברמב"ן בשבת דף קל"ה שכ' דנתגייר כשהוא מהול א"צ מילה דבכה"ג דנין אי אפשר משאי אפשר וכ"ה בהגר"א יו"ד סי' רס"ח ס"ק ד'. א"כ לא שייך למילף מאמהות, ובאור תורה כ' ליישב דהכא אליבא דר"א קימינן ולדידי' המילה מעצם הגירות וכמשנ"ת, אכן בפשוטו שו"ט דהש"ס הוא לכו"ע, שו"ר בזכר יצחק סי' כ"ט (מהגרז"ס) שהק' לפמש"כ הראשונים לק' מז: בטעמא דמילה קודמת לטבילה שלא יהא כטובל ושרץ בידו, א"כ מאי שייך בזה ללמוד מאמהות, והוכיח מזה דאין כוונת הראשונים דזהו יסוד הדין אלא יסוד הדין הוא דילפינן מאבותינו דהמילה קדמה לטבילה, והראשונים באו ליתן טעם מדוע נימא שיש בזה קפידא, ולהמבואר בזכר יצחק שם סי' ל' א"ש בפשיטות דמש"כ הראשונים טובל ושרץ בידו היינו דא"א לטבילה שתועיל כל שאינה מטהרתו דעדיין בעי מילה, אבל הכא הא מטהרתו.

**ברש"י** ד"ה באבותינו ויצאו מכלל בני נח לקבל התורה ולקבל פני השכינה צ"ב מדוע לא פירש"י כפשוטו שנעשו גרים, ואי נימא דקודם מ"ת הי' להם דין ישראל א"כ ק' מהו גירותם, ושמא ע"ז פירש"י דמ"מ נוסף בהם קדושה לקבל התורה ולקבל פני שכינה, [וראיתי לפרש עוד דכל שנתחייבו בעוד מצוות יש דין גירות וכעבד שמתחייב במצוות וצריך גירות נוספת וכדלק' מז:].– אכן מד' רש"י לא נראה כן דהא פי' שיצאו מכלל בני נח, ובאמת צ"ב דאי נימא דהי' להם דין ישראל היכי פשיט מינה לגירות דעלמא, ודוח"ל דההוכחה מהערב רב, דהרי אמרו באבותינו ואמהות ולכאו' הם לא היו נקראים כן, ובאור תורה פי' ד' רש"י כפשוטן דקודם מ"ת הרי לא נתוסף עליהם חיוב מצוות ע"י הגירות, וע"ז פירש"י דהגירות לקבל התורה ולקבל פני השכינה, ואכתי צ"ב מדוע לא פירש"י דנתגיירו כדי לאכול פסח וכמשנ"ת מד' הרמב"ן ותו"י, ובעזה"י יתבאר לד' ע"ב מד' הרשב"א די"ל דא"צ גירות גמורה לאכילת פסח וסגי במילה. – עי' בחי' הגרנ"ט (הובא לעיל מה.) דכ' דגירות דמתן תורה הוא רק לקדושת ישראל, אבל לא לעיקר האומה הישראלית, וביאר דמה"ט אין בזה דין כקטן שנולד עי"ש, וע"ע בהקדמת הש"ש מש"כ בשם הגו"א למהר"ל בטעמא דאין כקטן שנולד משום דנתגיירו בע"כ בשעת מ"ת שכפה עליהם הר כגיגית עי"ש, ועיקר דבריו מתבאר כד' הגר"א הנ"ל דהגירות היתה במ"ת.

**דף מ"ו ע"ב**

**בגמ'** מקום שטעון כיבוס יל"ע דא"כ נילף דכל גר בעי כיבוס.

**בגמ'** ודלמא נקיות בעלמא כ' **הר"מ** פי"ג מאיסו"ב ה"ג וטבילה היתה במדבר קודם מ"ת כשנאמר וקדשתם היום ומחר וכבסו שמלותם עכ"ד, וק' דבשמעתין דחי דהוא נקיות בעלמא, וכ' **הב"ח** רס"י רס"ח די"ל דלמסקנא דמוכחינן דהוה טבילה ניחא טפי לפרושי דהטבילה מפורשת בכתוב, וע"ע חשק שלמה (בדפו"י נדפס בדף מז:) מש"כ בד' התרגום שתירגם נקיות וכמסקנת הגמ' עי"ש.- וילה"ע עוד דבר"מ נראה דקדשתם הוא טבילה ובשמעתין לא מפרשינן הכי, ועי' אבן עזרא ורמב"ן עה"ת.

**בגמ'** דאין הזאה בלא טבילה וצריך לבאר דמנלן דין טבילה הא התם הי' לצורך ההזאה, וכ"ש דתיקשי לד' ר"ת בתוד"ה דאין דהזאה קודמת לטבילה והוא לצורך ההזאה, וביאר בזכר יצחק סי' כ"ט (מהגרז"ס) דמ"מ לא אשכחן גירות בלא טבילה. ולמדנו מזה שא"צ טבילה לשם גירות דהא התם טבלו לצורך הזאה, והוא כדאיתא לעיל מה: שסגי בטבילה ליהדות, אמנם הר"מ יש לו דרך אחרת שם וכמשנ"ת שם, ולדעת ר"א מתבאר בתוד"ה ורבי דר"א פליג אהך כללא דאין הזאה בלא טבילה, ובריטב"א כ' דר"א סבר דהי' לאחר מ"ת, ובתו"י אות ב' כתבו בשם רבינו נתנאל דר"א סבר דכבר נתגיירו במצרים בשעת אכילת הפסח ועדיין לא הי' טבילה אבל לר"י לא היתה טבילה במצרים דהא טבילה גמרינן מאין הזאה בלא טבילה וזה הי' אח"כ, אכן י"ל דהאמהות שפיר טבלו במצרים דאל"כ כיצד אכלו בפסח וצ"ע, ועי' תוספתא בפסחים פ"ח סוף ה"ז דטבילת אמהותיו היתה מעכבת בפסח מצרים, [ועמש"כ בע"א בזה] עוד פי' התו"י דר"א ס"ל דהזאה זו לא היתה על העם אלא על המזבח לכפר על העם והביאו כן מהתרגום והוא בתרגום שלפנינו הובא ברש"י עה"ת, ומוהר"ז מוואלוז'ין (בתולדות אדם ח"ב פ"א) אמר בזה עפמ"ש במגילה ג. דתרגום אונקלוס הוא מפי ר"א ור"י, ופי' המפרשים פעמים מר"א ופעמים מר"י, וא"כ אינו רחוק ממרכז האמת דכאן שמע מר"א ותירגם כמותו, ועמש"כ עוד לעיל בכיבסו שמלותם.

**בגמ'** סב' הוא דא"כ במה נכנסו תחת כנפי השכינה הק' הרשב"א דלמא בהזאה עי"ש, וצ"ב דא"כ בזה"ז כיצד יכנסו נשים תחת כנפי השכינה, וכן יקשה מגיורות שנתגיירו לאחר מ"ת דליכא הזאה, אכן מד' ר"י חזינן דלא למד מכ"ז, ועי' אבנ"ז יו"ד סי' שמ"ה אות ח' מש"כ לבאר מ"ט לא ילפינן מינה, ע"ע בתי' הרשב"א שאינו מעלה ארוכה לר"א אי נימא דל"ל אין הזאה בלא טבילה.- עוד העירוני דאכתי תיקשי כיצד נתגיירו במצרים לאכול בפסח.

**גר שמל ולא טבל**

**בתוד"ה** כי תימה וכו' ממעט ר"ע גר שמל ולא טבל וכו' דעכו"ם גמור הוא לד' תוס' הא דהותרו בפסח ממצרים והרי עדיין לא טבלו לר"י צ"ל דכיון דלא נצטוו בטבילה הועיל להם מילה לחודה, **הרשב"א** לק' עא. תי' וז"ל דשאני הכא דמילתו לשם יהדות ואע"פ שלא נגמר גירותו מ"מ כבר התחיל ונכנס קצת בדת יהודית שא"צ אלא טבילה עכ"ד, ובפשוטו כוונת הרשב"א דהוא מהול ואינו בכלל כל ערל לא יאכל בו, כ"כ קוה"ע סי' ע"ג אות י"א, ובדעת תוס' ביאר הזכ"י דמ"מ מיפסל מדין כל בן נכר, ואדרבה צ"ב בדעת הרשב"א מדוע לא נפסל מטעם זה, ועמש"כ בע"א בד' הר"ח והרמב"ן בענין זה. – וצ"ב בגדר הדברים הא כל הגוים ערלים, וכפה"נ דלזה הוסיף הרשב"א דנכנס קצת בדת יהודית, ובהכרח כן הוא דאל"כ כיצד מועיל מילה וטבילה הרי המילה כמאן דליתא עד הטבילה, ואיך חל המילה אח"כ, והנה דעת הזכר יצחק דבהכרח חל המילה מיד, והגרז"ס (בזכ"י סי' כ"ט) תמה עליו איך סתם הדברים והא תליא באשלי רברבי דלד' תוס' יש לו דין ערל, והשיבו הזכ"י (סי' ל') דהתוס' ג"כ מודו לזה אלא דס"ל דנתמעט מבן נכר, אבל לעולם כל שמל לשם יהדות אינו ערל, ויעוי"ש שנקט שאין לנטות מזה דלא יתכן שלא תחול המילה רק כשיטבול, ועי"ש שביאר היטב גדר הדברים הא דמהני מילה אע"פ שאינו מצווה, וע"ע בחי' ר' שלמה סי' י"ד ובשי' הגרש"ר (אות תקמז) משכ"ב. – וד' הרשב"א בפשוטו הוא אף לר"י דאע"ג דלר"י לא אשכחן מילה בדין גירות מ"מ המילה מועלת להכניסו בדת יהודית, ובר"מ פ"ה מק"פ ה"ה כ' דמילת עבדיו וטבילת שפחותיו מעכבתו בפסח, וכ' המנ"ח מ"ע י"ז [יב] לדקדק דטבילת עבדיו אינו מעכבו בפסח, ונתקשה בטעמו הא כל שלא טבל ה"ה כעכו"ם וכ' דהוא גזה"כ, [ובהגהותיו על הר"מ כ' דה"ה טבילת עבדיו, ובתרגום יונתן עה"פ ומלתה אותו כ' גם טבילה אכן י"ל דס"ל כר"א במכילתא הובא בתוס' לק' ע: ד"ה אי (ב) דמלתה אותו קאי על העבד] ובהר אפרים על המכילתא פי' עפ"ד הרשב"א דע"י המילה נכנס קצת לדת יהודית, ונהי שאותו עצמו הוא מעכב כ"ז שלא טבל מ"מ את רבו אינו מעכב, וכ"כ בשי' הגרש"ר (אות תקמז), ועי' או"ש פי"ג מאיסו"ב שכ' דהמילה והטבילה כשני דברים המתירים זה עם זה דכל א' מתיר במקצת, ובאחיעזר ח"ב סי' כ"ט אות ו' כתב שאין לנו לדמותו לזה שאין לנו אלא מה שאמרו חכמים, ועי' בחת"ס או"ח תשו' קט"ז (ד"ה ומה) דנקט בפשיטות בגר שמל ולא טבל אע"פ שיינו יין נסך וכדלעיל ע"א ואין לו דין ישראל מ"מ הוא בכלל בני ברית ודן דנעשה שליח לישראל, וידוע הפולמוס הגדול שהי' בירושלים בגר שמל ולא טבל האם מותר לו לשמור שבת דהגר"ש מסלנט זצ"ל התיר, ועי' בשו"ת בנין ציון סי' צ"א ובאבנ"ז יו"ד סי' שנ"א שדנו דחייב בשמירת שבת שכן נצטוו במרה אע"פ שעדיין לא טבלו, וע"ע תו"י לק' מח: ד"ה זה דכל דדעתו לאיגיורי מותר לשבות בשבת, וע"ע דב"א ח"ג סי' י"ט. – ע"ע קה"י סי' ל"ו שדן בטבילה קודם מילה האם ג"כ חל מקצת גירות.

**בא"ד** אין סברא למעטו מפסח צ"ב דמאי שייך למעטו ומהי הטבילה הרי ישראל גמור הוא, אכן בסמוך חזינן דלכו"ע לכתחילה בעי טבילה, ועי' קר"א.

**בד"ה** דאין ואותה טבילה כשרה אף בלילה עי' מהדו"ב. – בתורא"ש כ' דטבילה קודם הזאה הוא לנקיות, וק' דבשמעתין משמע דהוא טבילה גמורה דילפינן מינה לגירות.

**בא"ד** וי"מ בתוס' לא נתבאר כיצד תי' המשנה בפרה, הא ר"ת הוכיח מכח זה דיש טבילה קודם הזאה, ובפשוטו הי"מ פליגי ע"ז. ועי' ברע"ב וא"ר בפרה מה שפי' בזה, ואפשר דיפרשו כשיטת הר"מ פי"א מפרה ה"ב דטבילת הטמא מטומאתו מהני קודם הזאה וטבילה זו כשרה אף בלילה, ויעויין זכר יצחק סי' ג' מה שביאר בזה.- ודעת הר"מ דלא כר"ת וכמש"כ הכס"מ שם.– בד' ר"ת דשתי טבילות בעינן א' קודם הזאה וא' לאחר הזאה, ערע"א במגילה דף כ' מה שתמה בזה.

**בסוה"ד** ואין לתמוה כיון דבעי הזאה היאך מקבלים גרים בזה"ז וכו' הק' העל"נ הא בזמן הבית ג"כ א"צ הזאה עי"ש.- בגדר הדין דקרבן מעכבו בזמן הבית ערש"י ותוס' ושמ"ק בכריתות ח: ועחזו"א שם וזכ"י סי' כ"ט האם אסור לבא בקהל או"ד דרק נאסר בקדשים ואכ"מ.

**בד"ה** ורבי שמא הנשים לא היו בכלל אותה הזאה **בעל"נ** כ' דזה תליא אי נשים בכלל עם [וכמש"כ התו"י] והוכיח מחולין קלא: דנשים בכלל עם, [וצ"ע להמבואר שם דלוים אינם בכלל עם א"כ לא הזו עליהם, וראיתי לדון דכל מה שהלוים לא איקרו עם הוא לאחר שנבחרו, אבל במתן תורה עדיין לא נתפרדו מהעם] וכ' דמד' הר"מ פי"ג מאיסו"ב ה"ד שכתב שאף נקבה צריכה קרבן לגירותה בזמן הבית, א"כ בהכרח שאף הם היו בכלל ההזאה.- ובד' התו"י דנשים אינם בכלל עם הק' הערוה"ש סי' ס"א סעי' ז' דא"כ כיצד נתכפרו ביוה"כ, וע"ע קידושין לה: ברש"י ד"ה כשהוא ואף הנשים בכלל עם עכ"ד, ודבריו לכאו' מוכרחין בגמ' שם.

**בגמ'** הרי שבא ואמר מלתי ולא טבלתי מטבילין אותו ומה בכך דברי ר"י וכו' מתבאר בגמ' דר"י סבר דנעשה גר ע"י הטבילה, ומה שאומר מלתי י"ל דאם אינו מהול הוא מעכב בגירות וכמשי"ת בעזה"י, א"נ דיש מצוה לכתחילה למולו וכמשי"ת דיש מצוה בטבילה למ"ד דנעשה גר במילה, א"נ דהוא אומר שנימול והוא כבר גר ואין מאמינים לו ומטבילים אותו.

**בגמ'** ור' יוסי אומר אין מטבילין דר"י ס"ל דאינו נעשה גר עד שימול ויטבול והכא אין כאן מילה ע"כ אין מטבילין, ואע"ג שאין לו ערלה דהא נימול והספק אם נימול לשם גירות מ"מ אין מטבילין וכמבואר בתוד"ה דרבי, והק' **התו"י** בד"ה קמ"ל בטעמא דר"י דאין מועיל המילה והא ר"י ס"ל בע"ז שא"צ מילה לשמה, והגריעב"ץ עמד בזה וכ' דלית נגר ובר נגר דליפרקיני', וכ' ע"ז החת"ס ביו"ד סי' ש' (הובא באחיעזר ח"ג סי' כ"ז) דלק"מ דהכא הדין לשמה אין זה דין במילה אלא דין בגירות דבעינן מילה לשמה, והגמ' בע"ז הוא במילת ישראל, ולכאו' ראי' גדולה לזה דהא טבילה לכו"ע א"צ לשמה, ואעפ"כ בטבילת גירות בעינן טבילה לשם גירות, וע"כ דהוא דין במעשה טבילה, וע"ע **קוה"ע** סי' ל"ח אות י"ג שנתקשה בד' התו"י שלא תי' כן, ובפשוטו דעת התו"י דהמילה אין זה מדין מעשה הגירות אלא הוא עיכוב בדין גירות, ומעתה כל שנימול וחשיבא מילה בדת ישראל א"צ לשמה, וכד' התו"י מבואר **בראב"ד** הובא במלחמות בשבת (נד. מדפי הרי"ף בסוה"ע), והמלחמות נחלק עליו עי"ש, וצ"ע אי בדעת המלחמות יש הכרח שהוא ממעשה הגירות, (ובעזה"י יתבאר לק' מז: בשיטת הרמב"ן). – ע"ע בתו"י ד"ה ורבי מש"כ דמילה שלא לשמה גרע מנתגייר כשהוא מהול.

**בגמ'** לפיכך מטבילין גר בשבת מתבאר בסמוך דר"י ס"ל דנעשה גר ע"י מילה וא"כ מטבילין בשבת כיון דהוא כבר גר, וק' דא"כ טבילה זו למה, ובראשונים בסמוך מבואר דמ"מ לכתחילה בעינן טבילה. והא דמטבילין אותו בשבת מתבאר היטב עפ"ד תוס' והראשונים בטעמא דאסרינן לטבול משום דבעינן ב"ד, וטבילה זו א"צ ב"ד וכמבואר ברמב"ן בסמוך, ועמג"א סי' שכ"ו סוס"ק ח' דלמד מכאן דטבילת מומר מותרת בשבת. – בעיק"ד הגמ' צ"ב מאי תלי זב"ז דכיון דס"ל דטבילה לחודה סגיא ה"ה מילה לחודה סגיא, והא תרי פלוגתי נינהו והתוס' בד"ה כיון רמזו קצת לזה.

**בגמ'** מהו דתימא לר"י טבילה עיקר יש לפרש דהו"א דטעמא דר"י כר' יהושע דטבילה לחודא סגיא משא"כ מילה וכקו' תוס' ד"ה כיון, אכן לישנא לא משמע כן, דמשמע דהוא דין טבילה עיקר, ויש לפרש דבמל בינו לבין עצמו הו"ל נתגייר כשהוא מהול ובזה ס"ל דנעשה גר ע"י טבילה, אבל לעולם ס"ל דתרתי בעי, ובאחרונים הק' באמת מנלן דלר"י בחדא סגי דלמא טעמו משום דנתגייר כשהוא מהול די לו בטבילה, ועי' על"נ וקר"א בשם חוסן ישועות.

**בגמ'** תקוני גברא וכו' בעזה"י יתבאר בתוד"ה תקוני.

**מילת גר**

**ברש"י** ד"ה מטבילים לשם מצות מילה דקדקו מד' רש"י שלא כ' לשם יהדות אלא לשם מצות מילה, וסובר רש"י דמילת גירות היא מדין מצות מילה, וכמשנ"ת דמדין גירות סגי בטבילה, וזהו שהק' התו"י דמדין מילה א"צ לשמה, והדברים צ"ב דהא בגוי אין מצות מילה, ובשבת קלה. ברש"י ד"ה כל מתבאר דמן הדין הי' שייך דין שמיני במילת גירות, אלא דכל שאין אמו טמאה לידה אינו נימול לשמונה, וע"ע רש"י פסחים פד. ד"ה ולא דמילת גירות אינה דוחה יו"ט כדין מילה שלא בזמנה, ועי' שי' הגרש"ר (אות תקכט) ובזכרו"ש במכתבים מכתב י"א. [ועי' השגות הראב"ד פ"א ממילה ה"י ובהגר"א סי' רס"ו ס"ק י"ט וסי' רס"ז ס"ק ח' במילת עבדיו דמן הדין שייך שידחה שבת, אכן י"ל דעבד נעשה גר בלא מילה ונתבאר בע"א, ועי' חי' רח"ה שם משכ"ב],וע"ע בתוד"ה דרבי משכ"ב.

**ברש"י** ד"ה אין מטבילים שמא ערבי מהול וכו' מתבאר דהטעם משום דחיישינן שמא אין המילה לשם גירות וכ"ה בתו"י, והק' הקר"א דתיפו"ל דבעינן מילה בפני ב"ד, והוכיח מזה דא"צ מילה בפני ב"ד ועמש"כ לעיל מה. בתוד"ה מי, ולפמשנ"ת בתוד"ה תקוני מד' העל"נ דאכתי לא ידעינן דבעינן ב"ד א"ש.

**טבילת גר בשבת**

**בתוד"ה** תקוני שאני הכא דבעי שני ת"ח וכו' והיינו דבכה"ג אין נראה כמיקר, עי' כיו"ב במג"א סי' שכ"ג הובא במשנ"ב ס"ק ל"ו דאם מברך על הטבילה נראה כמתקן כלי, ובבאוה"ל שם הק' דא"כ כיצד מברכין על טבילת נדה ועי"ש מה שתי', והביא הבאוה"ל לד' תוס' דידן, וכבר קדמו האבנ"מ בתשו' י' להק' ע"ד המג"א מטבילת נדה, והרב המגי' תי' כד' הבאוה"ל, ולא הביא לתוס' דידן, וע"ע אמרי בינה דיני שבת סי' כ"ד, וע"ע ראש יוסף ברכות לח. (ד"ה ואמנם). – ובעיקר קו' תוס' **הריטב"א** תי' דשאני הכא שהוא תיקון גמור להכניסו תחת כנפי השכינה ויש בו משום שבות אבל התם דלא הוי תיקון גמור שריא מטעמא דנראה כמיקר עכ"ד, וכן תי' התו"י, ועי' במאירי שהוסיף ביאור בזה. - **ובש"ג** (טז. מדפי הרי"ף אות ב') כ' דמדברי הרי"ף שהשמיט ד"ז אלמא דס"ל דמטבילין בשבת וכן דעת בה"ג, ובטעמא דמילתא כ' הקר"א בשם המפרשים דס"ל דנראה כמיקר, והקר"א נתקשה בזה עי"ש.

כתב **הר"מ** פי"ג מאיסו"ב ה"ו והואיל והדבר צריך ב"ד אין מטבילין אותו לא בשבת ולא ביו"ט ולא בלילה ואם הטבילוהו ה"ז גר עכ"ד, ולמד הכס"מ בד' הר"מ, דהטעם שאין מטבילין בשבת הוא משום שאין דנים בשבת, והק' דבגמ' יהיב טעמא דתקוני גברא בשבת, ותי' דהר"מ הוקשה לו קו' תוס' דנראה כמיקר ע"כ פי' דלהלכה דקי"ל דנראה כמיקר ע"כ הכא הטעם משום דין, וכ"ה בב"י, ובעל"נ כ' דהא דהש"ס לא יהיב טעמא דהר"מ משום דאכתי לא ידעינן דגר צריך ג', וכ' לפרש בזה דקדוק נפלא בתוס' שכ' דשני ת"ח מטבילין ומדוע לא כ' משום דבעינן ב"ד די"ל דאכתי לא ידעינן דבעינן ב"ד [ועי' לעיל מה: תוד"ה מי דנראה דהדין שני ת"ח הוא מדין ב"ד דאל"כ למ"ל שני ת"ח] וילה"ע בזה עוד ע"ד הרי"ף ובה"ג דס"ל להיתר ולא חששו לאיסורא דדין בשבת, ולכאו' מזה יש סעד למשנ"ת לעיל מה: דאין זה דין ב"ד אלא דין בפני ג', ומד' הר"מ וכפי שפי' הכס"מ מתבאר דהוא דין ב"ד, והט"ז סי' רס"ח ס"ק י"א תמה על הב"י מדוע לא פי' ד' הר"מ שכוונתו כתוס' דכיון דצריך ב"ד ע"כ אינו נראה כמיקר, וכ"כ בעל"נ בשם אביו, וכפה"נ דהב"י הוקשה לו דמדסמכי' הר"מ ללילה משמע דחד דינא הוא שאין ב"ד בשבת ויו"ט ובלילה, **ובקה"י** (שבת סי' נ"ו) ביאר בד' הר"מ דהנה ילה"ק על מי האיסור תקוני גברא, הא על הגר לא שייך לאסור דעשיית התיקון עושה כשהוא נכרי ומותר במלאכה, וכשנתגייר אין כאן מעשה תיקון דמתוקן ועומד הוא, וע"כ דהאיסור על הב"ד שגורמים לגיירו, וכ' דזהו כוונת הר"מ הואיל והדבר צריך ב"ד עי"ש, וכ' עוד דנפ"מ בטבילה קודם מילה [ולדעת הרמב"ן לק' מז: דכשר] שאין כאן תיקון דעדיין בעינן מילה ומ"מ ייאסר מדין אין דנין בשבת, והגמ' שלא הזכירה טעם זה משום דמיירי הכא בגר שמל ובא לטבול, ובקר"א כ' להיפוך דאדרבה משום דין אין חסרון אלא במה שעושה באחרונה דבזה נכנס לדת ישראל אבל הראשונה א"צ ב"ד, אבל תיקוני גברא הוי אע"פ שנעשה בראשונה דמ"מ הוא חלק מהתיקון, וראיתי להעיר דדמי למפריש תרומה בשבת דחשיב מתקן אע"פ שעדיין צריך להפריש מעשר, [וע"ע בשבת קלג: אנא עבדינא פלגא וכו']. – וילה"ע עוד לד' הקה"י דכ"ז אי בעינן טבילה בפני ב"ד לעיכובא, אבל לד' תוס' לעיל שאינו מעכב י"ל דלא שייך לאסור על ב"ד מדין דין דאינם מתקנים, ועוד יל"ד דלפמשנ"ת לעיל דאין הב"ד המגיירים אלא הוא דין דבעינן בפני ב"ד א"כ לכאו' אין לאסור על ב"ד משום מתקן, ויל"ע באיסור אין מקדשין בשבת האם יש איסור על העדים לקיומי.- ובעיק"ד הקה"י לפמשנ"ת לעיל מהבנין ציון ואבנ"ז דגר שמל ולא טבל חייב בשמירת שבת לק"מ, ונפ"מ בזה באופן דהוא שאחד"א שלא טבל האם מותר להטבילו בשבת דלהקה"י שרי דכלפי הב"ד אין איסור, ולהבנ"צ ואבנ"ז ייאסר, ועי' היטב בירושלמי פ"ד דקידושין ה"ז דנראה דשרי, והעירוני עוד דנפ"מ באשה דהיא נכרית גמורה קודם טבילה.

**נתגייר כשהוא מהול**

**בד"ה** דרבי כתב בה"ג וכו' וטעמא וקטן וכו' ולפ"ז גר שנולד מהול א"צ הטד"ב ועמד בזה הרא"ש בשבת פי"ט סי' ה' וכ"כ בטויו"ד סי' רס"ח בשם **בעל העיטור,** וצ"ב דהטור פסק בסי' רס"ג דנולד מהול צריך הטד"ב וא"כ ה"ה בגר, והן אמת דהבעל העיטור פי' דטעמא דנולד מהול צריך הטד"ב משום ספק ערלה כבושה ובגדול נתמעכה ערלתו, אכן מ"מ תיקשי דהא הוי כנתגייר כשהוא מהול דהרי בשעה שנולד הי' לו ערלה וצ"ע, ועבהגר"א סי' רס"ח ס"ק ב' ודוק. – בשבת קלה. בתוד"ה לא כ' בשם הרשב"א לפרש הטעם דבקטן ילפינן מקרא דא"צ הטד"ב משא"כ בגר, וצ"ב הסב' הא ממ"נ אין כאן ערלה ומבואר דהדין מילה בגר אין זה משום מצות מילה אלא דין להכניסו בברית ע"י מילה כן הוכיח בחזו"י שבת קלג: ועי' בסמוך. – **בקר"א** הק' דבגמ' בשבת מבואר בטעמא דמ"ד נולד מהול צריך הטד"ב משום ספק ערלה כבושה, הרי להדיא דכל שלא הי' ערלה אין חיוב מילה, ולא דמי לגר דהתם בעינן להכניסו לברית ע"י מילה וטבילה, [וצ"ב בדבריו דהרי אין לו ערלה ומאי שייך להצריכו מילה, ומתבאר בקר"א דהחיוב מילה בגר הוא דין נוסף להכניסו בברית ע"י מילה עי"ש, וכמשנ"ת בסב' התוס' בשבת בשם הרשב"א, וכ' הקר"א דכ"ז בגר, אבל בעבד המילה הוא מדין מצות מילה, ובנתגייר כשהוא מהול א"צ הטד"ב] וכמו"כ י"ל להיפוך דקטן צריך משום חשש ערלה כבושה משא"כ גר שנתגייר כשהוא מהול לא שייך זאת, ובמשכנ"י יו"ד סי' ס"ג (הובא בקה"י שבת סי' נ"א) כ' בדעת הר"מ דנולד מהול צריך הטד"ב אין זה משום חשש ערלה כבושה אלא מצוה בפ"ע, ועי' מה שתי' עפ"ז ד' הר"מ ושייך לפ' הערל, ועי' בפרי יצחק סי' כ"ט (ד"ה הן אמת) בד' הב"י וכס"מ דמדמה נולד מהול לנתגייר מהול עי"ש, וע"ע משנת ר"א סי' ל"ה.

**בא"ד** דקטן שלא היתה לו ערלה מעולם ביאו"ד שלא הי' כאן ערלה ואין בו חיוב ברית, ובתוס' בשבת כה: ד"ה חובה מתבאר דנולד מהול חשיב שנתקיים מצות מילה, ובפרי יצחק הוכיח כן מדוד המלך ע"ה שנולד מהול כדאיתא בסוטה י: ואעפ"כ אמרו במנחות מג: שנזכר במילה ונתיישבה דעתו, אלמא דיש בזה קיום מצוה. – לד' תוס' כל שנימול בפסול בעי הטד"ב, וערמ"א סי' רס"ב סעי' א', וע"ע רע"א בתשו' קע"ד דבמל דעבירה דאי עביד לא מהני יהא צריך הטד"ב.

**בא"ד** ומיהו אם נכרת לו הגיד וכו' **הרמב"ן** בשבת קלה: הוסיף דבכה"ג דנין אי אפשר משאי אפשר וסגי לי' בטבילה, וכ"ה בהגר"א סי' רס"ח ס"ק ד'. ועי' זכר יצחק סי' ג' שדן במי שא"א למולו מחמת סכנה האם יכול להתגייר.

**בא"ד** ור"ח פסק וכו' לד' הר"ח לכאו' לא קי"ל כר' יוסי דשמעתין אא"כ נפרש כד' בעה"מ (הובא בסמוך) דהכא משום חשש ערלה כבושה, וכ"כ הרמב"ן די"ל דהוא משום שמא נולד מהול, והיינו דמה שאומר שמל הוא שקר, וע"ע בתו"י ד"ה ורבי שתי' דמל שלא לשמה גרע וצ"ע. – הק' **משנת ר"א** סי' ל"ה דלד' הר"מ דנתגייר כשהוא מהול א"צ הטד"ב א"כ לא משכח"ל דינא דאינו גר עד שימול ויטבול, דלעולם אין המילה חלק מהגירות וא"צ בה ב"ד ולא שאר דיני, אלא הוי כנתגייר כשהוא מהול שא"צ הטד"ב, ולד' הרמב"ן לק' מז: שאפשר להקדים טבילה למילה, א"כ משכח"ל בהקדים טבילה דבזה המילה הוא חלק מהגירות.

**הרמב"ן** בשבת קלה: כ' בשם **ר"ח** וז"ל ור"ח ז"ל כתב גר שנתגייר כשהוא מהול אין לו תקנה אבל בניו נמולין לשמונה ונכנסין בקהל דהא איגייר בטבילה וכגר חשוב להכשיר זרעו אבל בעצמו לא, וכ' ע"ז הרמב"ן ולא ידעתי זו מנין לו לרב ז"ל וכו' ושמא הוא סבור דכיון דקי"ל אינו גר עד שימול ויטבול וזה אי אפשר למולו אין לו תקנה ואינו נכון כלל דהכא משמע שהטד"ב כמילה וזהו שאמר ר' יוסי התם אין מטבילין אותו כלומר עד שיטיף שאלמלא אין לו תקנה לעולם מטבילין אותו להכשיר זרעו אבל לא הוא עצמו עכ"ד, וד' הר"ח נדפסו עה"ג בשבת קלה: והובאו בטויו"ד סי' רס"ח, ובר"ן בשבת (נד. מדפי הרי"ף) הביא כן בשם ר"ת. – ובנו"כ נתקשו עוד דממ"נ מהו בניו כשרים אם נשא ישראלית בלא"ה כשרים ואי נשא נכרית הרי הם נכרים, ובפרישה ס"ק ב' כ' דנפ"מ להכשירו לכהונה, ובט"ז ס"ק א' כ' נפ"מ שלא לקרותו בר ארמאה, וע"ע בהגהת פרישה דנפ"מ שכשר לחליצה והק' עליו בג' מהרש"א עי"ש, עוד צ"ב בשיטה זו מ"ש הוא מבניו, עו"ק דאי לא נשלם גירותו כיצד משיאין אותו בת ישראל וכמבואר ברמב"ן ובפרישה דמותר בבת ישראל, עוד ק' בד' הר"ח דמאחר שאין לו ערלה א"כ נילף מאשה וכמשנ"ת לעיל מד' הרמב"ן דבכה"ג דנין אי אפשר משאי אפשר, וצ"ע בכ"ז.

**בא"ד** ובגר סברי כר"י בשמעתין **בבעה"מ** בשבת (כד. מדפי הרי"ף) דחה די"ל דר"י חייש שמא נולד כשהוא מהול, וכ' ע"ז **המלחמות** וז"ל ואע"פ שדחק בעה"מ שמא נולד כשהוא מהול הוא ולא נימול רחוק הוא לחוש למיעוטא דמיעוטא והוא עצמו אינו אלא חשש ערלה כבושה שאם אין בו ערלה ה"ז כנתגייר כשהוא מהול ואפי' לדבריו יש ללמוד ממנה שצריך להטד"ב מן המתגייר כשהוא מהול שכיון שאמר ר"י שאינו גר ליכנס תחת כנפי השכינה אלא במילה וטבילה ולא גמרינן מאמהות אף זה אם אין מטיפין ממנו ד"ב במה יכנס תחת כנפי השכינה הרי בטבילה בלבד אינו גר ומילה ראשונה אינה כלום שלא נעשית כהלכתה ואע"פ שמל ערל הוא כדאי' בהדיא בפ' הערל עכ"ד, ולכאו' דעת בעה"מ דכיון שנתגייר כשהוא מהול אין לו ערלה ולא שייך הטד"ב דמהיכן יטיף.

**בא"ד** ובפ' הערל וכו' ערש"ש שם שפי' באופ"א, וע"ע זכר יצחק סי' א' מש"כ לחדש בגדר הטד"ב בנתגייר כשהוא מהול דאין זה דין מילה, וכשר לאחר הטבילה, ועמש"כ לעיל מהמשכנ"י בשיטת הר"מ בגדר הטד"ב, וביש"ש פ"ח סי' ו' כתב דהטד"ב הוא מדרבנן, ועי' אחיעזר ח"ג סי' כ"ז משכ"ב. – ע"ע בשי' הגרש"ר שהאריך בכ"ז.

**בגמ'** ש"מ גר צריך ג' עי' תוס' לעיל מה: ד"ה מי בדין טבילה אי בעינן בפני ג', ועי"ש שנתבאר בס"ד ד' הראשונים.

**שם** מקשים דברייתא היא לק' מז. נתגיירתי ביני לבין עצמי, וכן תיקשי ע"ד ריו"ח בסמוך דלא מסייעינן לי' מברייתא, ובאבנ"ז יו"ד סי' שמ"ט אות ב' כ' ליישב דקמ"ל דלא סגי בחד, ועי' בתוד"ה משפט. וע"ע בחמד"ש יו"ד סי' כ"ט אות י"א דפי' דאדרבה ריו"ח פליג על הברייתא דלק' דדריש מושפטתם, וס"ל דהברייתא היא מד' ר"י וחכמים פליגי, וע"ע טו"א ר"ה כה: ד"ה ה"נ דתרוייהו צריכי.

**בתוד"ה** אין מטבילין גר בלילה דמשפט כתיב ביה ואע"פ שכבר מל חשיב ליה כתחילת דין התוס' לא ביארו מדוע לא הוי כגמר דין דכשר בלילה, [והרי גמ"ד כשר בלילה הוא אף בב"ד אחר, דהרי הוא דין בגמר דין ולא משום שהתחילו ביום כדמוכח לק' קד. בחליצה, וצ"ע בר"ה כה: ובר"ן שם דמפורש דהוא משום דסופו שדינן בתר תחילתו, ועקצוה"ח סו"ס ה'] **ובריטב"א** הובא בנמו"י ביאר דכיון שהוא עיקר הגירות כתח"ד הוא, ודעת הרשב"א דהוא כגמ"ד דכשר בלילה, ובד' תוס' שמא י"ל כמשנ"ת בדף מה: דאין כאן דין ב"ד אלא דילפינן דבעינן ג' כב"ד וכן פסול בלילה כב"ד ואין בזה חילוק בין תחילתו לסופו וכ"ז מחודש. – ובתוס' כ' דאע"פ שמל חשיב לי' כתחילת דין, ובטעמא דמילתא י"ל דהמילה אין זה מעצם הגירות וכמשנ"ת, אכן תיקשי דהקבלת מצוות ג"כ כבר נעשית, **וברא"ש** סי' ל"א כ' דבדיעבד כשר בלילה דקבלת מצוות כתחילת דין וטבילה כגמ"ד, וראיתי להעיר דנפ"מ בזה דמה"ט אף בנשים דליכא מילה יוכשר טבילתם בלילה כגמ"ד, ועי"ש טעם נוסף בשם רבינו מאיר, ולפ"ד אף קבלת מצוות כשירה בלילה, וע"ע דלד' הראשונים דהקדים טבילה למילה יצא א"כ המילה תהא כשירה בלילה כדין גמר דין, וכן לד' הרא"ש דקבלת מצוות כתח"ד, א"כ לעולם המילה כגמ"ד, אכן י"ל דתיפסל בלילה מדין מצות מילה דמצותה ביום, ועי' לק' עב. פלוגתא דתנאי בנתגייר כשהוא מהול, וע"ע בדגול מרבבה בג' השו"ע יו"ד סי' רס"ח דגר קטן שאין בו קבלת מצוות לכו"ע צריך שיהא ביום, וצל"ע דלמש"כ הרשב"א דהמילה כתח"ד והטבילה כגמ"ד זה שייך אף בגר קטן דנימול ביום ויטבילוהו בלילה.

כתב הרמב"ם פי"ג מאיסו"ב ה"ו אין מטבילין וכו' ולא בלילה ואם הטבילוהו ה"ז גר וכ' ה"ה דטעמו כד' הרשב"א דהוא כגמ"ד דכשר בלילה וכן עיקר. ובטושו"ע סי' רס"א סעי' ג' איתא דלהרי"ף והרמב"ם אם טבל בלילה ה"ז מעכבו לישא ישראלית ומ"מ אם נשא אשה והוליד בן ה"ז כשר [עמש"כ לעיל מה: בד' הרי"ף] ותמה הגר"א ס"ק י"ז דהר"מ הכשיר בדיעבד משום דכגמ"ד. – ומד' תוס' בד"ה דאין שכ' דהטבילה כשרה בלילה אין ראי' לטבילת גר וכמש"כ המהדו"ב שם.

**בתוד"ה** משפט הכא מדמין לגזילות וחבלות עי' לעיל מה: בתוד"ה מי שנקטו דחד נמי כשר, וע"ע בדף מז. ד"ה יש, וע"ע בדבריהם בקידושין סב: ד"ה גר, ובשו"ע סי' רס"ח סעי' ג' הובא שיטת תוס' לעיל מה: דבדיעבד א"צ מילה וטבילה בפני ב"ד אלא בפני ב', ובש"ך ס"ק י' כ' דה"ה בפני א', וצ"ב דלד' תוס' מהני אף בינו לבין עצמו, ואי דאיכא חד בזה מהני מדין ב"ד ואי משום דלא נדע שנתגייר הא לזה לא יועיל א' וכדלהלן. [ולהלכה פסק הר"מ פ"ב מסנהדרין ה"י כמ"ד דב"ת חד נמי כשר].- יל"ע אי מקבלין גרים בפני יחיד מומחה, דלאו לכל מילי דינו כב"ד כמבואר בר"מ פ"ה מסנהדרין הי"ח דלא מהני הובע"ד בפניו.

**בא"ד** הא בעינן מומחין וי"ל דשליחותייהו עבדינן ועי' בנתה"מ סי' א' ס"ק א' מש"כ דשליחותייהו מהני מה"ת, והוא דבר שנמסר לחכמים אימת עבדינן שליחותייהו, אולם הביא להרמב"ן והרשב"א בסוגיין שכתבו שהוא מדרבנן, וברמב"ן בסו"ד נסתפק דהוא מה"ת, והנה הראשונים כתבו דמטעם זה לא יתכן לומר דהכא הטעם מדין שליחותייהו כיון דהוא מידי דאורייתא, וא"כ מד' תוס' שכתבו שליחותייהו אלמא דהוא מה"ת, ובראשונים תי' דכשם שא"צ קרבן בזה"ז דילפינן מלדורותיכם ה"ה לענין מומחין, וכן תי' התוס' בקידושין סב: סוד"ה גר (ציינו הגרי"פ בג') בשם הר"ר נתנאל, **וברשב"א** הביא תי' זה בנוס"א וז"ל דלשלשה בלחוד כתב בי' רחמנא משפט ולא למומחין וכו' בזה"ז דליכא מומחין ומהאי קרא הוא דנפק"ל בפ' ד' מחוס"ב דמקבלין גרים בזה"ז וכו' עכ"ד, וצ"ע דמשמע מדבריו דהכא מפרשינן שאין דין מומחין כלל, ואילו דין הרצאת דמים הוא רק בזה"ז, ועמש"כ הגרי"פ על הרס"ג עשה ז' (עמ' פה). – ובעיק"ד הראשונים צ"ב בגדר הדברים דהיכן אשכחן בדין תורה ב"ד שאינם מומחים, ומשמע כמשנ"ת דהכא אין זה דין ב"ד, אכן בהתרת נדרים ג"כ א"צ מומחין ועמשנ"ת בנדרים (עמ' רעו), וע"ע שעה"מ פי"ג מאיסו"ב ה"ו ודב"א ח"א סי' ל"ט אות ט"ז בהגה, וע"ע אשר לשלמה סי' ה'.

**נאמנות שנתגייר**

**בגמ'** יכול נקבלנו צ"ב בטעמא דנקבל אותו, וכן אליבא דרבנן בחו"ל מקבלין אותו, הא לכאו' נאמנות על גר בעינן שנים וכמש"כ רש"י ב"ד מטבילין, וכ"ה לק' מז. א"ל ר"י יש לך עדים, ועי' ש"ך סי' רס"ח ס"ק י' דבעינן ב' עדים, ובנובי"ק אהע"ז סי' נ"ה כ' דהוא כדשב"ע דבעינן שנים, ועוד דהוא עצמו בודאי דאינו נאמן דאם לא נתגייר הרי הוא עכו"ם ואין לו נאמנות, ופי' **הקר"א** דהוא מילתא דעבידא לאיגלויי וע"כ יהא נאמן, וסב' זו מבוארת **בריטב"א** בדף מז., וצ"ע דמילתא דעבידא לאיגלויי אשכחן דא"צ גדרי עדות, אבל עכו"ם אינו נאמן אלא במסל"ת, ובעדות אשה שמת בעלה כ' הר"מ סוף הל' גירושין דהוא מדין מילתא דעבידא לאיגלויי, ועכו"ם בעדות אשה נאמן רק מדין מסל"ת, ועי' בסמוך. – **ובנובי"ק** אהע"ז סי' כ"ז הק' מ"ט דרבנן דאינו נאמן הא הוי מילתא דעבידא לאיגלויי, ובש"ש ש"ז פ"ו כ' שאינו רואה כאן קושיא דהא עכו"ם אינו נאמן וכמשנ"ת, ועי' באחיעזר ח"ג סי' ח' סוף אות ב' שהביא פלוגתא דקמאי בנאמנות עכו"ם במילתא דעבידא לאיגלויי, וכ' דמסוגיין דאינו נאמן אין ראי' דהכא הוחזקו שהוא עכו"ם וכמש"כ הנוב"י, ועי' חי' ר' מאיר שמחה. – ע"ע קוה"ע סי' ל"ח אות י"ד שהקשה שיהא נאמן מדין בידו להתגייר, ואע"פ שאמרו בקידושין סב: מי יימר דמזדקקי לי' תלתא הא כ' הרשב"א לק' פח. (ד"ה הא) דכ"ז הוא לענין דשלבל"ע אבל לענין נאמנות הוא אף בכה"ג, והוכיח כן מדאמרי' שם בידו לישאל, ויעוי"ש ברשב"א וריטב"א שתי' עוד דה"מ בגר דבעינן מומחים ע"כ לא חשיב בידו משא"כ בנדרים שא"צ מומחין, וכ' האבנ"ז יו"ד סי' שמ"ח דלפ"ז בחו"ל שא"צ מומחין יהא נאמן מדין בידו, ולדבריו ה"ה בזה"ז, וראיתי לדון ליישב בכ"ז דמש"כ הראשונים דחשיב בידו כ"ז הוא בדין בידו של איסורים אבל הכא הוא בדין דבר שבערוה וכמשנ"ת דגירות הוא דשב"ע, ודין בידו בדשב"ע כ' הש"ש ש"ו פ"א דהוא מדין מיגו, וא"כ י"ל דלא חשיב מיגו דמי יומר דמזדקקי לי' תלתא.

**דף מ"ז ע"א**

**בגמ'** וחכ"א בין בארץ בין בחו"ל צריך להביא ראי' **הקר"א** דקדק מהר"מ פי"ג מאיסו"ב ה"ט דסגי בטבילה וא"צ מילה, וביאר דאין חשש שלא מל כדין, אלא שלא מל בפני ב"ד, וצל"ע דממ"נ אי בעינן מילה בפני ב"ד, א"כ כשמל שלא בב"ד אין זו מילת גירות וניבעי הטד"ב, ולפמשנ"ת לעיל מה: בשיטת הר"מ שא"צ מילה בפני ב"ד ניחא, וע"ע לק' בנתגיירתי ביני לבין עצמי משנ"ת בזה.

**בגמ'** שמענו שנתגייר בב"ד של פלוני כ' הקר"א (לעיל מו:) דהא דסומכים על עדות זו משום דהכא לא בעינן עדות גמורה וכמשנ"ת לעיל מו: וקדמו הנובי"ק אהע"ז סי' נ"ה דנאמנותם מדין מילתא דעבידא לאיגלויי, וכ' דמה"ט צריכים להזכיר שם הב"ד שהעידו בו, וכמו שאמרו בב"ד של פלוני. – **ברא"ש** (סי' ל"ד) דן דלרבנן בעינן עדות גמורה, ועי' ק"נ מש"כ ע"ז, ובקר"א כ' דמה"ט השמיטו הרי"ף והר"מ ד"ז, ע"ע בתוד"ה במוחזק ובתורא"ש ומהדו"ב, וע"ע אבנ"ז יו"ד סי' שמ"ט מש"כ בטעמא דעמפ"ע כשר משום שנאמנות זו מועיל בבן נח.

**בגמ'** משום טיבותא דא"י עי' על"נ וחזו"א סי' קי"ז ס"ק י"א משה"ק מגמ' לעיל כד:.

**בתוד"ה** במוחזק דהוו סמכי ארובא דהוו ישראל ברא"ש סי' ל"ד הוסיף דהוה אתרא דרובא ישראל.

**בא"ד** דרוב הבאין לפנינו בתורת יהדות ישראל הם בנמו"י (טז. מדפי הרי"ף) ובריטב"א כ' דנאמן משום מילתא דעבידא לאיגלויי, ועמש"כ לעיל מו:.- במש"כ תוס' דאיכא רוב לכאו' הוא רוב של סב' דהאומר שהוא ישראל מסתמא הוא ישראל, אכן א"כ מה"ט אף האומר שהוא גר מסתמא הוא גר, ומשמע דהוא מדין רובא דאיתא קמן דומיא דההיא דמס' פסחים, וע"ע חזו"א מש"כ ממוהר"ח שמי שאינו יודע לה"ק לא אמרי' רוב זה.- עי' ש"ך יו"ד סי' קכ"ד ס"ק ט"ו ובהגר"א ס"ק י"ז בדין מומר דצריך גירות האם נאמן שנתגייר ומש"כ ע"פ סוגיין.

**בא"ד** ועוד ראי' משמעתין הק' העל"נ דלמא בחו"ל ור"י לשיטתו שא"צ להביא ראי'.

**שם** כ' **החזו"א** סי' קי"ז ס"ק ז' דמיירי שמתחילה אמר שהוא גר ואח"כ אמר שנתגייר בינו לבין עצמו ועי"ש עוד.

**בסוה"ד** ומההיא דלעיל ק' שמא התם הי' רובא ישראל.

**בד"ה** אין כיון דכתיב בארץ עי' בס' בני ציון סי' צ"ב משה"ק ע"ד השאילתות שהובא בתוס' שבת קיט: עי"ש.

כתב **הרמב"ם** פי"ג מאיסו"ב ה"י אבל מי שבא ואמר שהיה גוי ונתגייר בב"ד נאמן שהפה שאסר הוא הפה שהתיר בד"א בא"י ובאותן הימים שחזקת הכל שם בחזקת ישראל אבל בחו"ל צריך להביא ראי' ואח"כ ישא ישראלית ואני אומר שזו מעלה ביוחסין עכ"ד, ובהשגות א"א שלא על דרך הלכה היא זו דלדעת ר"י בארץ צריך להביא ראי' אבל לא בח"ל ולדעת חכמים בכ"מ צריך להביא ראי' עכ"ד, ועי' בנו"כ שם משכ"ב. – במ"מ שם מבואר דבחו"ל אינו נאמן לומר ישראל אני, אכן בתשו' הר"מ (הובא במקו"צ) מבואר דאם יאמר ישראל אני נאמן, אבל לומר נתגיירתי אינו נאמן. – מד' הר"מ מבואר דהוא פש"א ובתוס' כ' מיגו, וילה"ע דיש מעלה בגר שמותר בממזרת ואינו רוצה לומר ישראל אני.

**בתוד"ה** יש פירוש שנתגיירת בינך לבין עצמך וצ"ל דאין חוששים שמא אח"כ נתגייר עוד בב"ד, כ"כ המאירי ועי' על"נ.

**בא"ד** אבל דיעבד חד נמי כשר כוונתם דדבר תורה דיין אחד כשר וכמש"כ לעיל ד"ה משפט (ועמש"כ שם) כ"כ חמד"ש סי' ל' אות ז', ובתורא"ש תי' קו' תוס' דדמי לגזילות וחבלות ובעינן ג'.

**בא"ד** אם יש לו עדים לאו בינו לבין עצמו הוא ק' דנפ"מ כשהעדים לא נתכוונו להעיד ולא נתכוונו לדון, ולא ידעו שהוא טבילת גירות, אכן כבר נתבאר לעיל מה: בתוד"ה מי דבכה"ג ג"כ כשר, ונתבאר להוכיח משם דאין הב"ד המגיירים, ומהכא משמע דאף קבלת מצוות לא נעשה ע"י ב"ד, ויעויין בחמד"ש יו"ד סי' כ"ט אות כ"ד [א] שדן לחלק בזה די"ל דקבלת המצוות שהוא דבר המסור ללב ודאי אלימא מלתא דב"ד היכא שמקבלת בפניהם ממש, ואין לנו ראי' לומר דאף לענין זה מהני דבר הידוע לכל סוף סוף הא לא קבלה בפני ב"ד עכ"ד, ויעויי"ש עוד באות כד [ב] שמתבאר מדבריו הוכחה לזה מהא דאמרי' בקידושין מי יימר דמזדקקי לי' תלתא והרי יכול לילך למושב ב"ד ולומר כן וע"כ דבעינן שיזדקקו לו ב"ד עי"ש, וע"ע בסו"ס ל' שכ"כ. – ובחמדת שלמה (שם) כ' ליישב קו' תוס' דנפ"מ כשהגר לא ידע שיש שם ב"ד דאי בעינן גירות בב"ד אין כאן ב"ד, אבל עדים יש כאן, ויעוי"ש שכ' לדמותו להודה בינו לבינו והב"ד רואים אותו מבחוץ, וצ"ע דהתם הטעם משום משטה, ועוד דממ"נ הרי מבואר בתוס' שא"צ שיהא להם שם ב"ד דאל"כ יתרצו שלא ידעו שהוא מתגייר, וכדמוכח בתוס' לעיל מה: ד"ה כי דאע"פ שלא ישבו למושב ב"ד ג"כ מהני וכמשנ"ת , א"כ מדוע ניבעי שהמתגייר ידע שהוא בפני ב"ד, ויעוי"ש בסוף התשובה שעמד בזה, ושמא י"ל דאם אינו יודע שיש ב"ד א"כ אין לו כוונה שלימה לגירות כיון דהגירות אינה מועלת, ובשערי יושר שער ז' פ"ה דן בעדות לקיומי אי מהני הטמין עדים מאחורי הגדר (ונתבאר בס"ד בקידושין מג.) וכ' שם (בד"ה ועפ"י דברינו) דבגירות בפני ב"ד דהוא כדין עדות לקיומי, דהגירות מתקיים ע"י ב"ד א"צ שהמתגייר ידע שיש שם ב"ד, והוכיח כן מתוס' בסנהדרין סח: בגר קטן דמהני אע"פ שהמתגייר אין לו דעת שיש שם ב"ד, וע"ע בעל"נ שהק' דמשכח"ל שהיו עדים בחוץ בשעה שטבל ויודעים שלא הי' אדם בפנים, והם ג"כ לא ראו הטבילה, וצ"ב דא"כ כיצד מעידים שטבל, ונראה מדבריו שכוונתו עפ"ד תוס' לעיל מה: ד"ה מי דמשכח"ל שידוע לכל שטבל, ומ"מ י"ל דלענין גירות לא מהני, ובפרט זה הוא דלא כתוס' שם.

**בגמ'** נאמן אתה לפסול את עצמך כ' **הר"ן** בקידושין (לב. מדפי הרי"ף) שאסור אתה לבא בקהל עד שתטיף דם ברית ותטבול בפני ג' שהרי הודית ושוית נפשך חד"א עכ"ד, והנה במש"כ דמטעם שאחד"א נאסר לבא בקהל עמש"כ בתוס' בזה. – ובמש"כ דצריך הטד"ב כ' לעיל דמד' הר"מ מבואר דסגי במילה, ונתבאר מהקר"א (בדף מו:) דא"צ מילה בפני ג' א"כ שפיר הועילה לו המילה, אכן ק' בדעת הטושו"ע סי' רס"ח סעי' י"א דכ' כד' הר"מ והרי אינהו ס"ל דמילה צריך בפני ב"ד, וברע"א בג' השו"ע ציין לשערי תורה שעמד בזה עי"ש, ובאמרי בינה דיני עדות סי' ד' כ' דכיון דכל נאמנותו הוא משום שאחד"א והוא רק בדבר הנוגע לו, אבל לנו אסור למולו דהו"ל חבלה, ויל"ע דימול עצמו, ועי' ביו"ד סי' רס"ד סעי' א' בדין מילת נכרי, ועוד העירו להמבואר להלן דנאמן גם כלפי עלמא.

**בגמ'** ואי אתה נאמן לפסול בני בניך מבואר דאין יכיר על בני בנים, ועקצוה"ח סי' ל"ג ס"ק א' שהקשה שיהא נאמן מדין עדות לר"א דס"ל בב"ב קכח. דאבא דאבא כשר לעדות עי"ש.- וראיתי להעיר דבקצוה"ח נראה שאם יש נאמנות מדין ע"א על בן הבן שוב יהי' נאמן על בנו מתורת יכיר, ובסב' הי' מקו' לדון דהא בנאמנות יכיר בעינן לדין פלגינן דהרי אינו נאמן על בן הבן, ומתורת עדות אינו נאמן על בנו, וכיצד מצטרפים ב' נאמנויות, אכן כיסוד זה מתבאר ברמב"ן בסוגיין וכמשנ"ת בתוד"ה נאמן, ויל"פ בזה עפמשנ"ת להלן בטעמא דלא אמרינן פלגינן דלפ"מ שהובא מהחזו"א צ"ע הסב' בזה ודוק- הרי"ף השמיט הדין שאין יכיר על בני בנים, וכן שמתוך שאינו נאמן על ב"ב אינו נאמן על בניו.

**ברש"י** ד"ה יכירנו שאם אין ב"ד מכירים מד' רש"י נראה שאינו נאמן כנגד עדים, וערע"א ח"ח אהע"ז סי' ו' (ד"ה מה שכתב) דכ' בשם מוהר"י נ"י דלא מהני נגד עדים, ועמל"מ סופ"ב מנחלות וכנה"ג חו"מ סי' רע"ז בהג' הטור אות י"ב שהביאו פלוגתא בזה, והביא לרדב"ז ח"ג סי' רכ"ז שנאמן נגד עדים, ועחזו"א סי' קי"ז ס"ק ז' דנראה מדבריו דנאמן נגד עדים עי"ש, וע"ע תורע"א לעיל פ"ב דהוכיח מהנמו"י בשמעתין דרשע נאמן ביכיר ומ"מ כשמשים עצמו רשע אינו נאמן, ובטעמא דכשמע"ר אינו נאמן הוא משום הוכחה ואנ"ס שאין דבריו אמת, ומוכח דלא מהני יכיר כנגד אנ"ס, ועי' בחוט המשולש **למוהר"ח זללה"ה** סי' ג' (ד"ה ולפ"ז) שכ' דנאמנות יכיר הוא כשני עדים, ודקדק כן מלישנא דגמ' בסמוך ואין עדות לעכו"ם אלמא דהוא בגדר עדות, וכ' דאין זה הכרח עי"ש, ולכאו' להסוברים דנאמן נגד עדים בהכרח שאין זה מגדרי עדות דלא יתכן נאמנות יותר מעדים, ובהכרח שהוא נאמנות מחודשת והוא כעי"ד שאחד"א והובע"ד דמהני נגד עדים.

**בדין שויא נפשיה חד"א**

**בתוד"ה** נאמן היינו דוקא במילי דמשוי נפשי' חד"א וכו' כדפרי' לעיל בסופ"ב ובתוס' שם כ' דנאמן לפסול עצמו לאסור עצמו בבת ישראל, והק' **הקר"א** מה איסור יש בזה הא לדבריו עכו"ם הוא, ואין לעכו"ם איסור לישא בת ישראל ולדידה ליכא איסור שאינו נאמן, ותי' דמ"מ לדבריו מאכילה דבר האסור, והיינו דעכו"ם אסור לישא בת ישראל מדין לפני עור, אכן ק' למש"כ תוס' ע"ז טו: שאין עכו"ם מוזהר בלפ"ע, ועמד בזה החמדת שלמה בחי' כאן ובתשו' סי' ט"ז אות ח' וסי' כ"ט, ויעוי"ש שהאריך בזה בדין לפ"ע בעכו"ם, וכ' בחידושיו **דהבית מאיר** השיבו (ונדפס בשו"ת בית מאיר סי' י"ב) עפמש"כ לחדש דאע"ג דלא מהני שאחד"א על אחרים, מ"מ כשאומר על עצמו שהוא חד"א ה"ז נאמן, וזהו שדייקו התוס' לומר דמשוי **נפשיה** חד"א וכ"כ בסמוך בד"ה ואין עדות ובד"ה במוחזק, ולא שויא **אנפשיה** כדאמר בכ"מ, [ובחמד"ש הביא מדבריהם לעיל כה: שכ' שויא אנפשיה] וטעם נאמנותו כשם שע"א נאמן באיסורים בדבר שהוא בידו כן הכא נאמן על עצמו [וצ"ע בזה מנלן בעכו"ם נאמנות זו, אכן הדברים מחוסרים ביאור וכפי שתמה החמד"ש דא"כ מדוע כ' תוס' שאינו פוסל אשה בביאתו, הא נאמן על עצמו שהוא איסור, אשר ע"כ פי' החמד"ש שיש לנכרי איסור לישא בת ישראל עי"ש, **ובשערי יושר** שער ו' פ"ד האריך ביסוד זה דעכו"ם נאמן בדבר שהוא בעלים ע"ז, והוכיח כן מכמה דוכתי והביא (בד"ה ובדרך) לד' תוס' דידן ומתבאר שם דרק לאסור עצמו בבת ישראל דע"ז היכולת בידו למנוע כל אדם מזה, ע"ז הוא בעלים, אבל לפסול אשה בביאתו אינו בעלים ע"ז, עוד הביא מד' הרא"ש סי' ל"ה דמבואר דלא כיסוד זה, ומתבאר ברא"ש דעדותו היא רק לעצמו שהוא אסור בבת ישראל והוא תימה כנ"ל, וכ' בשם חכ"א דמ"מ אין מד' הרא"ש סתירה לעיקר היסוד די"ל דשאני הכא דלפסול עצמו ה"ז כדבר שבערוה ואינו נאמן אלא מתורת מיגו, אבל אין נאמנות דבעלים, ועי"ש מש"כ בשיטת תוס' דס"ל דמהני אף בדשב"ע, וע"ע שערי תבונה (להקה"י מימי חורפו) סי' ט"ו מש"כ לפרש בד' תוס'. – ועי' היטב בתוס' לעיל כה: דמתחילה למדו בשמעתין דהוא מדין נאמנות וכעדות ותי' דהוא מדין שאחד"א, וצ"ב כיצד ס"ד לפרש שהוא מדין עדות, ואולי יש לפרש דבהו"א פי' דהוא מדין שויא נפשיה והוא דין נאמנות וכמשנ"ת, ועי' היטב ברא"ש ונמו"י.

**ובש"ש** ש"ו פי"ט כ' שיש להסתפק באשה שאמרה טמאה אני לך דנאמנת משום שאחד"א אם האיסור גם לבעל הבא עליה, או אין האיסור אלא לאשה דשאחד"א, וכ' דכה"ג ילהס"ת בכ"מ דשאחד"א כגון באשה שאמרה א"א אני אם האיסור כמו"כ לבא עלי', ועי"ש מש"כ להוכיח להתיר מתוס' בנדרים צ: ד"ה חזרו, וכ' דלטעמא דשאחד"א מטעם נדר א"כ יש לאסור, ובשמעתין ליכא לפרושי מטעם נדר דעכו"ם אינו מצווה לקיים נדרו, אכן ז"א דממ"נ להצד דהוא עכו"ם הוא עכו"ם ולהצד דהוא ישראל חייב לשמור נדרו, ובפרי יצחק ח"ב סי' ל"ח ובחלקת יואב כ' דבתוס' דידן מוכח דמהני גם לאחרים. – כ' **הרשב"ש** סו"ס תס"ז דלאחר שאמר נתגיירתי ביני לבין עצמי אינו יכול לחזור בו דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד וכמו שאמרו בב"ב על יכיר [עי' ב"ב קכז: ברשב"ם ד"ה אינו, ועי' חוט המשולש למוהר"ח זללה"ה סי' ג' שדן בזה] עי"ש, ומשמע דהוא מדין נאמנות וכמשנ"ת.

כתב הרמב"ם פ"כ מאיסו"ב והובא בשו"ע סי' ג' סעי' א' מי שבא בזה"ז ואמר כהן אני אינו נאמן וכו' אבל אוסר עצמו בגרושה וזונה וכו' וכ' הגר"א בס"ק י' כמ"ש ביבמות מ"ז א' ועתוס' שם ד"ה נאמן כו' וד"ה ואין עדות כו' עכ"ד, והעירו דדינא דשאחד"א היא משנה שלימה בקידושין סה. ומדוע הביא מסוגיין, ועי"ש בשו"ע שלוקה וע"ש בהגר"א ס"ק י"א מש"כ מסוגיין.

**בא"ד** אבל אם בא על בת כהן לא פסלה העירוני דלר"י לשיטתו בקידושין עז. (הובא בתוס' בסמוך) דגר פוסל אשתו בביאתו, והכא ודאי גר הוא כמבואר בסמוך.

**בא"ד** וא"ת ה"ד אם אשתו וכו' פגום מיהא הוי משמע דהזכרים ג"כ פגומים ועמש"כ לעיל מה: בתוד"ה כיון שכן נראה מד' תוס' שם.

**בא"ד** דר"י אית לי' בפ' עשרה יוחסין וכו' עי' מהדו"ב, ועמש"כ לעיל בתוד"ה במוחזק מד' החזו"א דמיירי שאמר מתחילה שהוא גר והי' נאמן, ועתה אומר שנתגייר בינו לבין עצמו, וצ"ב מדוע הי' נאמן לומר שהוא גר הרי אין לו מיגו דכשאומר שהוא גר פוסל זרעו מהכהונה. וברמב"ן תי' דהיו מוחזקין בו שהוא ישראל, וכ' הרמב"ן ובכה"ג לא פלגינן דיבורא לומר גר זכר הוא ובתו כשרה לקהל ולא לכהונה לר"י משום דגוי ליתיה כלל בעדות עכ"ד, וצ"ב כוונתו מדוע אין כאן פלגינן ונימא שאינו גוי ומ"מ בתו פסולה, ועוד דר"י הא ל"ל פלגינן וכדלעיל כה:.

**הרמב"ן** הביא מהרב אב ב"ד ז"ל שעמד בקו' תוס' ותי' דגר וגיורת הוו שבאו לפני ר"י והיו מוחזקים לנו כישראל מעליא, והק' ע"ז הרמב"ן שהרי לדבריו הכל תלוי בגירותה של אשה ואין האב נאמן לפסול את האשה ולא האשה נאמנת לפסול בנה ולמה היה צ"ל לדבריך עכו"ם אתה וכו' ע"ש, ויעוי"ש ברמב"ן שדן דהאם נאמנת על עצמה והאב על הבנים, וכ' דכיון שהבן נפסל בדיבורה של אשה אינה נאמנת על עצמה, ודחה דאדרבה מאחר שהוא נאמן על הבן והיא נאמנת על עצמה מצטרף עדות שניהם לפסול, וצריך לבאר הא נאמנות האם על עצמה הוא רק מדין שאחד"א ואין זה נאמנות לעלמא, ומה מועיל מה שנאמנת על עצמה, ולכאו' מתבאר מזה כיסוד הנ"ל דכל שאומרת על עצמה יש לה נאמנות, וע"ז כ' הרמב"ן דכיון דעי"ז נפסל הבן אינה נאמנת.- ובמש"כ הרמב"ן בתו"ד דהאם לא תהא נאמנת לפסול עצמה כיון דעי"ז פוסלת הבנים ביאר השערי יושר שער ו' פי"ג (ד"ה אמנם ביאור) דכוונתו דהו"ל כעין חב לאחריני דעי"ז יפסלו הבנים, ובאב"ע פ"ד מנחלות ה"ו ביאר דכוונתו דהדין דנאמנת כלפי עצמה הוא נאמנות גמורה וכמשנ"ת, וע"ז דן הרמב"ן דא"א להאמינה כיון דעי"ז פוסלת הבנים, ויעוי"ש שהאריכו בביאור כ"ד הרמב"ן, ובעזה"י יתבאר בגמ' עוד בזה.

עוד כ' הרמב"ן דנפ"מ בשמעתין לענין כשאומר אני ובני נתגיירנו ביננו לבין עצמנו שאין עדות לגוי, ובמאירי כ' ע"ז שאין נראה כן שבזו ודאי אין ספק שאין עדות האב על הבנים כלום עכ"ד, כוונתו דנאמנות האב הוא על דבר שבא בתולדה ממנו, אבל אינו נאמן לומר שגירות הבן אינו גירות, ובשי' הגרש"ר ב"ב קכז: (אות פה) ביאר שכיון שמוחזקים בו שהוא גר א"כ גר שנתגייר כקטן שנולד ואינו בנו ואין לו נאמנות עליו, וכבר עמד בזה בפי' רבינו אברהם מן ההר עי"ש, ובדעת הרמב"ן י"ל דכל שהוא אביו במציאות יש לו דין יכיר, ועי' לק' בזה. – ע"ע בהגר"א סי' ז' סוס"ק נ"ד מש"כ בישוב קו' תוס' מאי נפ"מ שנאמן לפסול עצמו, דנפ"מ שפסול לדין מקרב אחיך עי"ש, ועי' באב"ע הל' נחלות מה שתמה ע"ד.

והנה **הר"מ** פי"ג מאיסו"ב ה"ח כ' לדינא דשמעתין וז"ל היה נשוי לישראלית או לגיורת ויש לו בנים ואמר נתגיירתי ביני לבין עצמי נאמן לפסול את עצמו ואינו נאמן לפסול את הבנים וחוזר וטובל בב"ד עכ"ד, וק' לפ"מ דקי"ל עכו"ם הבא על ב"י הולד כשר מאי נפ"מ בדבריו ועמד בזה המ"מ, וכ' דנ"מ בגר וגיורת שהוחזקו בישראל ואמרו שנתגיירו בינם לבין עצמם, [וכמו"כ ק' ע"ד הרי"ף שהביא להלכתא כרנב"י והא ליכא נפ"מ] וכ' המל"מ דבד' הר"מ לא מיתוקמא נפקותא זו, שהרי כ' שהי' נשוי לישראלית, וכ' דנפ"מ לענין הולד פגום, וציין בזה למהרש"ק עי"ש, והנה מש"כ דנפ"מ לולד פגום צ"ע דהפוסקים נקטו בשיטתו דהולד כשר וכמשנ"ת לעיל מה., וע"ז באו ד' הגר"א הנ"ל דנפ"מ לדין חליצה, ולדבריו צ"ל דהי' מוחזק בישראל דאל"כ אינו כשר לחליצה, ובעל"נ כ' לבאר דהר"מ ס"ל דעכו"ם הבא על ב"י הולד כשר הינו נכרי וכשיטת תוס' בכמה דוכתי.

**לדבריך עכו"ם אתה**

**בגמ'** לדבריך עכו"ם אתה יש כאן דבר חידוש אע"ג דממ"נ אם הוא עכו"ם הרי הבן נכרי, ואם הוא ישראל הרי יש לו נאמנות יכיר, ומתבאר בזה דכך נאמרה ההלכה בדין נאמנות דבעינן שבאופן שאנו מאמינים לו הוא כשר לעדות, וכעי"ז מתבאר לעיל כה: שאינו נאמן לומר הרגתיו דרשע הוא, אע"ג דממ"נ אם הרגו הרי הוא מת, ואם לא הרגו הרי הוא כשר, וע"כ דכך נאמרה ההלכה בדין נאמנות, אכן התם י"ל דהוא רשע ומ"מ לא הרגו, משא"כ הכא דממ"נ אם הוא נכרי הרי בנו פסול [וכן צ"ל לרבינא דפליג בשמעתין, ולא יקשה עליו מהרגתיו] וכמו"כ מקשים במש"כ תוס' לעיל כה: ד"ה הוא ובמכות ו. בהרוג יציל משום שונא, והא ממ"נ אם לא הרגו אינו שונא, [ויל"ד בזה דמ"מ אין לו דין עד אלא דנאמן מדין ממ"נ] וע"כ דמ"מ אין לעשות אלא בעדות כשר, ויש לדחות דלא הרגו ממש אלא הכהו בכדי להמית ונהרג ע"י אחר וה"ה שונאו, ובתוס' בכתובות כה: ד"ה הרי למדו משמעתין דה"ה מי שאמר בני זה וכהן הוא אינו נאמן דלדבריו קרוב הוא, ואע"ג דממ"נ אם בנו הרי הוא כהן ואם אינו בנו הרי נאמן (ויעויין רע"א מה שתמה ע"ד, ועי' בשי' הגרש"ר שם מה שתי'). וכ' **החזו"א** סי' ב' ס"ק י"א דשמעינן מינה דנאמנות עדות הוא רק אם אנו מקבלין עדותו, אבל אין דין שע"א אינו משקר, ויעויי"ש דמ"מ נתקשה בד' תוס' דבמיגו לא שייך זאת, ועי' שו"ת מהריל"ד סי' ל"ט אות ט' שג"כ עמד בכיו"ב, וכ' כיסוד החזו"א דגזה"כ הוא לעשות בעדות אמת, ועמש"כ בב"ב (עמ' קעה) מד' הקו"ש (אות תקעט) בביאו"ד הר"י מיגש כיו"ב לענין נוגע.- והנה כ' התוס' דנאמנות דשמעתין הוא מדין שאחד"א, ויל"ד האם עכו"ם נאמן בנאמנות זו, דלכאו' מוכח דנאמן דאל"כ נימא לדבריך עכו"ם אתה, אכן י"ל דבנאמנות דשאחד"א לא אמרי' לדבריך, שו"ר **מהרי"ל דיסקין** בקו"א (אות קלח) שחקר בזה האם יש שאחד"א בעכו"ם, וכ' דשמעתין אין ראי' דשאני הכא דממ"נ אם הוא בן נח א"צ נאמנות, וצ"ע דהא נימא לדבריך וכמו שאמרו בשמעתין, וע"כ דנקט דיש חילוק בין נאמנות לשאחד"א, וע"ע פרי יצחק ח"ב סי' ל"ח משכ"ב.

והיה מקו' לדון בסב' דעד כאן לא אמרינן בשמעתין אלא ביכיר דאין זה נאמנות מסב' ומכח אנ"ס שאומר אמת, דמה טעם שאדם על בנו אומר אמת, ועוד די"א דנאמן נגד עדים, וכן רשע ג"כ נאמן, וע"כ דהוא כח נאמנות שנתנה לו התורה, ובזה י"ל דלא אמרינן באופן דלדבריו הוא פסול, אכן כאמור התוס' בכתובות למדו מזה לנאמנות, וכן מבואר מד' הר"י מיגש הנ"ל, ועחזו"א הנ"ל שנתקשה דבמיגו לא שייך סב' זו כיון דאינו אלא מתורת בירור.

הקשה **הגר"ש איגר** בשו"ת רע"א סי' רכ"א אות ג' לד' הרב אב ב"ד הנ"ל דהפסלות של הבן הוא מחמת האשה א"כ מאי שייך לומר אין עדות לכותי הא י"ל שהוא ישראל והיא עכו"ם, דפלגינן דיבורי', וכדמוכח מהנמו"י דכל הפסול משום שאומר שהוא נכרי אבל במה שאומר על אשתו שנתגיירה בינה לבין עצמה אע"ג דאין מקבלים דבריו מ"מ אמרינן פלגינן [ועמש"כ לעיל דא"צ לפלגינן אלא דמאחר דהאשה נאמנת על עצמה ממילא הוא נאמן על הבנים, והדברים מוכרחים ברמב"ן וכמשנ"ת, והגרש"א לא הביא ד' הרמב"ן] [אע"ג דר"י פליג לעיל כה: על פלגינן, מ"מ הקו' במאי דפסקינן להלכה כרנב"י הא להלכה קי"ל דפלגינן] והרע"א בסי' רכ"ב אות י"ב השיבו דכיון דהוא מעיד ששניהם נכרי והוא בנו, א"א לשנות עדותו ונאמר שהוא ישראל והיא נכרית וממילא אינו בנו ונאמן מדין אינו בני, דמעולם לא העיד עדות זו, וראיתי להעיר דא"כ מאי קאמר רנב"י דלדבריך עכו"ם אתה ואין עדות לעכו"ם הא אף אם עכו"ם הי' נאמן מ"מ הרי לא היינו מקבלין עדותו שהוא עכו"ם וע"כ הוה מקבלין שבניו עכו"ם מתורת אינו בנו. – והנה עיקר קו' הגרש"א הוא דהרי אינו נאמן לומר שהוא נכרי וממילא יהא דין פלגינן, ולכאו' לפמשנ"ת דע"י שויא נפשי' חד"א הוא נאמנות גמורה א"כ הרי נאמן שהוא נכרי, כ"כ אב"ע פ"ד מנחלות, וא"ש מה שאומר נתגיירתי ביני לבין עצמי, והא מאחר דפסלות הבנים הוא מחמת האשה למה הוזכר אמירתו על עצמו, ולהנתבאר אשה"ט דעי"ז משוי נפשי' נכרי ואין לו נאמנות, אכן לענין פסול עדות אינו נאמן דהאומר על עצמו שהוא רשע הוא כשר לעדות, וע"ע בחי' הגרש"ר ב"ב סי' ל"א.

**דין אב ליכיר ונאמנות אינו בני**

עוד ילה"ע דאם הוא עכו"ם א"כ אינו בנו, ומבואר דיכיר נאמן לומר אינו בני, כן הוכיח האבנ"מ סי' ד' ס"ק י"ט [ובדפו"ח ס"ק כ'] ותמה ע"ד הרשב"ץ שכתב שאינו נאמן לומר אינו בני, והרשב"ץ כ' דמוכח כן מסוגיין והוא תימה דאדרבה מוכח דנאמן, ואולי י"ל דכוונת הרשב"ץ להוכיח דהנה סב' הרשב"ץ היא דכל נאמנות התורה הוא לומר שהוא בנו, אבל כשאינו בנו הרי אינו אביו ומהיכי תיתי שיהא נאמן, [ועי' אמר"מ סי' י"א מה שביאר בזה] אלא די"ל דמ"מ ממ"נ נאמן אם הוא בנו הרי הוא נאמן ואם אינו בנו הרי אינו בנו, אכן בשמעתין חזינן דלא כסב' זו וכמשנ"ת, שו"ר פרי יצחק ח"ב סי' ל"ח שתי' כן קו' האבנ"מ. ולד' הרב אב ב"ד שאומר שאשתו נתגיירה וממילא שניהם גוים א"כ אומר שהוא בנו, דעכו"ם יש לו חייס לבנו, ועפ"ז תי' הגרש"ר בב"ב סי' ל"א קו' הגרש"א הנ"ל ודוק. וי"ל עוד דכיון דהוא בנו בתולדה אע"פ שאין לו דין בנו מ"מ נאמן עליו, וכן י"ל לד' הש"ג שילהי קידושין (לב. מדפי הרי"ף) שאינו נאמן לומר אינו בני י"ל דהכא חשיב שאומר בני כיון שהוא בנו בתולדה, ויעויין בקצוה"ח סו"ס רע"ז דמתבאר דכל שהוא בנו בתולדה אע"פ שהוא בנו מן השפחה חשיב אב לענין יכיר, והוכיח כן מב"ב קכז: דנאמן לומר עבדי שהוא בנו מן השפחה (וכ"ה ברמב"ן בסוגיין) וכן מתבאר ברע"א תשו' קכ"ח (ד"ה ואפשר), וראיתי להעיר מדבריו בחו"מ סי' רע"ט סעי' ו' דכתב דכל שאינו מתייחס אחריו אין לו נאמנות אב, וכן מתבאר מדבריו בתשו' רכ"ב הנ"ל שכתב דחשיב אינו בני אע"ג שהוא בנו בתולדה, וכמו"כ ק' על ד' האבנ"מ שסתר משנתו לדבריו בקצוה"ח. – ויעויין בד' הגר"ש איגר (שם) שדן דאף אם הי' עדות לכותי מ"מ מאחר שאינם בניו אינו נאמן רק לומר אינו בני, אבל אינו נאמן לקבוע מה הם, והביא יסוד סב' זו מרע"א דכל שאינו בנו אינו נאמן לומר בן מי הוא ומה הוא, ויעוי"ש מש"כ עפ"ז בסוגיין ומה שהשיבו הרע"א.

**בגמ'** ואין עדות לעכו"ם כ' **היש"ש** (סי' מ"ח) דמ"מ בנים שיולדו לו מכאן ולהבא הרי הם פסולים וקדמו המאירי, ובישרש יעקב תמה ע"ד היש"ש דכיון דנאמנותו רק מדין שאחד"א מדוע בניו פסולים, וביותר תמה דמ"ש מאשתו שאינו פוסל בביאתו אע"פ שנעשה אח"כ ה"ה בנים שיולדו לו לא יפסלו. – ולכאו' עכ"פ יסוד הדברים מוכח דנאמנות דשאחד"א אינו נאמנות רק כלפי עצמו דא"כ איך יתכן שבנים שיולדו אח"כ יפסלו. – ובבית מאיר באהע"ז סי' ו' סעי' י"ג כ' דאשה דשאחד"א שהיא זונה נאמנת לפסול בניה שיולדו אח"כ, והוכיח כן משמעתין מדשאלו יש לך בנים ומדוע לא אמר נאמן אתה לפסול עצמך ולא בניך, אלמא דבנים שיולדו אח"כ נאמן, והכא שאלו על בנים שנולדו לו, ויעוי"ש שכתב דהם ספק פסולים, ונחלק שם ע"ד הב"ש ס"ק כ"ז שהכשירם, וע"ע אמרי בינה עדות סי' ג' ומשנת ר"א סי' כ"ב אות ח'.- הגר"א ביו"ד סי' ט"ז ס"ק ט"ז הביא משמעתין דעכו"ם אינו נאמן לעדות.- ע"ע ברמ"א חו"מ סי' ל"ד סעי' כ"ה דמי שאמר על עצמו שהוא רשע אין עושים אותו עד לכתחילה וכ"ה בשו"ע ס"י צ"ב סעי' ה' וע"ש בהגר"א מש"כ מסוגיין.

**שם** אם נתגייר עכשיו בפנינו לכאו' בזה יהא נאמן דלא שייך אין עדות לעכו"ם, אמנם בתורי"ד ובפסקי הרי"ד כ' דפסול דהו"ל תחילתו בפסלות, וכן מתבאר ברע"א תשו' קכ"ח (ד"ה וביותר) דאינו נאמן, וראיתי להעיר דהדבר צ"ב דהנה הרע"א הוכיח מהנמו"י בשמעתין דרשע ג"כ כשר ביכיר, אלמא דאין פסולי עדות ביכיר, א"כ מדוע יהא פסול תחילתו בפסלות, ויל"פ בזה עפמשנ"ת בב"ב (עמ' קנה) בגדר פסול תחילתו בפסלות, וברווחא שמעתתא סוף ש"ב נדפס **מכתב האב"ע** בענין זה, ושם כ' דיש טעם נוסף שלא להאמינו, דמאחר שנתגייר הרי אין הבנים מתייחסים אחריו, ומבואר דכל שהוא בנו בתולדה נאמן, ועמש"כ לעיל בשיטת התורי"ד בזה. – ובעיק"ד התורי"ד דיש פסול תחילתו בפסלות ביכיר כ' באב"ע דמוכח דלא כהש"ש ש"ב פ"כ בשם הב"ש דאף כשהאב אינו יודע יכול לסמוך על אחרים, וא"כ לא שייך פסול תחילתו בפסלות.- ומד' הב"ש למדנו דנאמנות יכיר אין זה בתורת נאמנות אלא כח האב לקבוע דין בנו, דאי מתורת נאמנות מה מועיל ששמע מאחרים, ועחת"ס אהע"ז ח"א סי' י"ג שתמה מסב' ע"ד הב"ש עי"ש.

**בגמ'** רבינא אמר וכו' לכאו' רבינא פליג על הסב' דלדבריך וכמשנ"ת דאע"ג דכותי אינו נאמן מ"מ הכא ממ"נ צריכים אנו לקבל דבריו וכמשנ"ת, כ"כ החזו"א ופרי יצחק (שם), וכ"נ ברע"א תשו' קכ"ח (ד"ה וה"ה), וצ"ת דא"כ מדוע לא פליג בכ"מ שאמרו לדבריך, וי"ל דשאני הכא דהדבר מוכרח וכמשנ"ת.

**בתוד"ה** כך וי"מ דטעמא דר"י וכו' הק' הקוה"ע סי' מ"א אות א' דנימא נמי דבכל ענין דיבר הכתוב אף כשיש לו בני בנים עי"ש, וערע"א ח"ח אהע"ז סי' ו' שעמד בזה עי"ש.- צריך לבאר בד' תוס' הא י"ל דנאמן רק על הבכורה, והרי לרבנן דפליגי בהכרח הדין כן, וכן כשיש בני בנים ג"כ הדין דנאמן רק על הבכורה וכמש"כ הר"מ פ"ה מנחלות ה"ב.– הרע"א בתשו' ק"י ובח"ח (שם) דן לומר נפ"מ בין התי' האם התורה האמינתו לכ"ד כגון לחליצה וכיו"ב, או"ד שלא האמינתו אלא על איכות הבן, וכ' דלד' הי"מ מוכח שנאמן לכ"ד, וע"ע בהגר"א סי' ז' סוס"ק נ"ד דנקט דנאמן לענין אם כשר לדון, וע"ע בתשב"ץ ח"ב סי' י"ט בדין יכיר לענין מזונות הבנים, ועי"ש מש"כ מהריב"ש סי' מ"א, והגר"א אהע"ז סו"ס ע"א כתב דנאמן, וע"ע בתשו' הרי"ד סו"ס צ"ב דיכיר נאמן לכ"ד, ואשכחן עוד בש"ג בשילהי קידושין דיכיר נאמן לקבוע שניו ומ"מ אינו נאמן לעונשים עי"ש.- וע"ע ברע"א שם שדן דלשיטת הר"א מפרי"ש אינו נאמן אינו בני עי"ש, וכ"כ בסי' קכ"ח (ד"ה ואפשר), ובח"ח הוכיח מדקי"ל דנאמן אינו בני א"כ לכאו' קי"ל כהר"י, ומאידך קי"ל דפלגינן ונאמן רק לירושה וכאן שיש לו בני בנים, ואילו לד' ר"י הא מוכח דהתורה האמינתו לכל דבר דאל"כ מאי ראי' שנאמן לממזר עי"ש.

**בדין אינו נאמן על בני בנים, ובדין פלגינן**

**בד"ה** ואין אור"י דה"פ כשיש לו בני בנים אין נאמן לפסול אפי' בניו וכן הסכימו הראשונים, אמנם בשאילתות פ' וארא שאילתא מ"א כ' וה"מ דלית ליה זרעא לההוא בנו אבל אי אית ליה זרעא אבנו מהימן אבן בנו לא מהימן למפסליה עכ"ד, ועי' בישועו"י אה"ע סי' ד' ס"ק כ"ט שעמד בזה שנחלק על הראשונים, ובאור גדול סי' ב' כ' שאין להוכיח כן מד' השאילתות.

ובביאו"ד תוס' הוא דמאחר דא"א לחלק העדות דלא אמרינן פלגינן בתולדה ע"כ אינו נאמן, והק' **הקוה"ע** סי' כ"א אות ט"ו דאדרבה נימא דמאחר שנאמן על בנו ממילא יהא נאמן על בן בנו, כדאשכחן בע"א שמעיד שמת בעלה דמאחר דנאמן על המיתה נאמן על הכתובה שהוא תולדה מהמיתה, ועי"ש משכ"ב. ולפמשנ"ת דהכא חשיב עדות על הבני בנים דחדא עדות היא א"כ מה"ט לא שייך פלגינן משא"כ בעדות מיתה וכתובה תרתי מילי נינהו אלא שהם תולדה זמ"ז, ועוי"ל דהנה בעיקר דינא דע"א נאמן על הכתובה ביאר **מו"ר הגרי"ג שליט"א** (בשיעו"כ בגיטין) דהגדר דעל כתובה סגי בנאמנות ע"א (והוכיח כן ממש"כ תוס' כתובות נג. ד"ה שאין דעיקר טעמא דב"ה אין זה מדין מדרש כתובה אלא מכח ק"ו עי"ש, והיינו דסגי בנאמנות זו) וא"כ לא שמענו כלל יסוד דכל שהוא תוצאה מזה הרי הוא נאמן, והעירוני דלמש"כ האבנ"מ סי' ק' ס"ק א' דהגדר התם דאף אם כלפי שמיא גליא שהוא חי אעפ"כ תיקנו כתובה, ומה"ט כ' דגובים ממטלטלין כדין גבי' מחי ולא כגבי' ממת ג"כ לק"מ, [ועיקה"ד צ"ע דבגמ' לק' קיז. אמר ר"ח דה"ה דהיבם נכנס לנחלה ע"פ דדרשינן מדרש תורה ושם ל"ש כ"ז] ועוי"ל דבאמת כל שיש כאן בני בנים יש כאן דבר הסותר דמחד גיסא א"א להאמין להכל, ומאידך גיסא לכאו' צריך להאמין על בנים אלא די"ל דמאחר שיש עדות גם על הב"ב ע"כ אינו נאמן דאין לנו טעם להאמינו, משא"כ בעדות אשה דהי' חפץ ביד חז"ל להאמין משום עיגונא וממילא נאמן על התולדה ודוק. – ואם אין לו בני בנים נאמן לפסול בניו וכשיולדו לו בני בנים הרי הם פסולים דלא פלגינן בתולדה. - אם יש לו כמה בנים ויש לאחד מהם בנים אינו נאמן כלל, כ"כ המהר"ם פדאוה הובא ברע"א בג' השו"ע סי' ד' סעי' כ"ט. ולא דמי לשאחד"א דבנים שיולדו לו אח"כ פסולים ובנים שהיו לו כשרים וכמשנ"ת, והעירוני דמד' המהר"ם פאדוה מבואר דאין שורש הסוגיא דאין פלגינן בתולדה אלא דמאחר דהוא נידון א' ע"כ אין פלגינן.

הקשה **האור גדול** (סי' ב') דמדוע כשאין לו בנים נאמן לפסול את הבן, הא מאחר שעי"ז בהכרח פוסל את עצמו ואינו נאמן על עצמו ממילא לא יהי' נאמן על בנו, ולפמש"כ תוס' בד"ה נאמן דע"פ עדותו שהוא עכו"ם נמצא דבנו ממזר א"כ לא חשיב פלגינן בתולדה דשפיר יתכן שבנו ממזר והוא כשר, אבל לא יתכן שבנו ממזר ובן בנו כשר ע"כ חשיב פלגינן, וי"ל עוד עפ"ד הרמב"ן הנ"ל שהביא להר"א אב ב"ד שפי' דמיירי במעיד על אשתו שנתגיירה בינה לבין עצמה, והק' הרמב"ן מאחר שאינו נאמן על האשה לא יהא נאמן לפסול את הבן, והן הן הדברים דכל שאינו נאמן על בן הבן אינו נאמן על הבן, וה"ה כשאינו נאמן על האשה לא יהא נאמן על הבן, ותי' הרמב"ן דמאחר דהאם שאחד"א והיא פסולה ע"כ נאמן לפסול הבן, וא"כ ה"ה הכא מאחר שהוא שאחד"א על עצמו ע"כ נאמן על הבן, כן תי' בחי' הגרש"ר ב"ב סי' ל"א, ולפ"ז אם הבני בנים יודו שהם ממזרים האב יהי' נאמן על הבנים דאין כאן פלגינן, וע"ע בחזו"א סי' קל"ד לדף מ"ז א' (ד"ה ובזה) ומשנת ר"א סי' כ"ב אות ב' משכ"ב.- והנה קו' הנ"ל ילה"ק ג"כ בהא דנאמן בשמעתין לפסול הבן כדין עכו"ם הבא על ב"י והרי עי"ז פוסל את אמו מכהונה ואינו נאמן עלי', ותיקשי ביותר לפמשנ"ת בדף מד: דפסול הולד הוא מחמת פסול האם והוא מדין הולך אחר הפגום א"כ בהכרח צריך לפסוק על האם שהיא פגומה וצ"ל דהאם מודה לדבריו והיא שאחד"א, וראיתי להעיר ע"ז דברמב"ן נראה דלד' תוס' א"צ לכ"ז וצ"ע.

והנה כ' הר"מ פט"ו מאיסו"ב הט"ז והאומר על עצמו שהוא ממזר נאמן לאסור עצמו בבת ישראל ואסור בממזרת עד שיודע שהוא ממזר ובנו כמוהו עכ"ד, וצ"ב במש"כ הר"מ ובנו כמוהו הרי נאמנותו על עצמו הוא רק כדין שאחד"א ואילו הנאמנות על בנו הוא מדין יכיר, וביאר בשער"י שער ו' פי"ג (ד"ה ונראה) (והובא באב"ע פ"ד מנחלות ה"ו) כדברים הנ"ל דאינו יכול לפסול בנו יותר ממה שפוסל את עצמו, ושמא יש לפרש כוונת הר"מ על בנים שיולדו לו אח"כ וכמשנ"ת מד' היש"ש דמאחר שאמר על עצמו שהוא ממזר בנו פסול. - והנה כ' הגר"א סי' ד' ס"ק פ"ב כ' דמקורו של הר"מ מסוגיין דאע"ג דפוסל את עצמו נאמן, וכדחזינן לרבינא, ואע"ג דהלכתא כרנב"י כאן לא שייך לדבריך עכו"ם אתה, ויל"ע דאי נימא דכל שפוסל עצמו אינו נאמן מ"מ לרבינא לא שייך סב' זו וכמשנ"ת דאמרי' ממ"נ לא יתכן שאב משקר, אבל לרנב"י דל"ל סב' זו י"ל דאינו נאמן, והו"ל להגר"א להוכיח מרנב"י דאמר אין עדות לעכו"ם וכאן לא שייך זאת.

**בדברי הירושלמי שפוסל את אשתו**

ובהא דאמרי' דכשיש בני בנים אינו נאמן על הבנים, או שאינו נאמן על הבן כשפוסל את אמו, הנה איכא פלוגתא בירושלמי בקידושין פ"ד ה"ז כשיש לבן אשה האם אינו נאמן על הבן כיון דעי"ז פוסל את אשתו, והטעם לחלק י"ל דרק בבן הבן דהוא פסול בהמשך הדורות וע"כ לא פלגינן, משא"כ פסול אשתו הוא פסול חדש ובזה פלגינן, וכן משמע מסוגיין דכשיש לו בנים נאמן אע"פ שעי"ז פוסל את אשתו מ"מ פלגינן [ודוח"ל דאשתו מתה וכנ"ל, או שהיתה בלא"ה פגומה לכהונה], וכן ילהס"ת למ"ד דנאמן אע"פ שיש לו אשה האם ס"ל דיהא נאמן גם על האשה דמאחר דנאמן על הבן ממילא האשה פסולה, ולא דמי לבני בנים דאינו נאמן כלל וכמשנ"ת דהתם לא שייך פלגינן וע"כ אינו נאמן, או"ד דעל האשה אינו נאמן.

**והגרש"ר** ביאר באופ"א דהכא כשמעיד על בנו שהוא ממזר חשיב עדות גמורה על בן הבן דהוא עדות על כל הדורות שהם ממזרים, וע"כ לא נאמן דאין לו כח עדות על פסול דורות, אבל כלפי לפסול אשתו הוא דבר נוסף, ובזה כ' דאדרבה מאחר שנאמן שהוא פסול ממילא אשתו פסולה דלא עבדינן פלגינן וכקו' הקוה"ע הנ"ל, ויעוי"ש שכ' שהחזו"א ג"כ פי' לד' הירושלמי בדרך זו. אמנם בס' חזו"א בסי' קל"ד (לדף מ"ז א') פי' דבאמת יסוד נאמנות האב הוא על כל יוצאי חלציו, ומטעם זה אם אין לו בני בנים ומעיד על הבנים כשנולדו בני בנים הרי הם פסולים דנאמנותו על כל יוצ"ח עד סוף כל הדורות, אלא דאם בשעה שמעיד כבר נולדו ב"ב לא נתנה לו תורה נאמנות על בן בנו, וממילא נאמנות אב לחצאין ליכא, והיינו דבמה שאנו דנים לחלק הנאמנות בתורת אב זה א"א, אבל לפסול אשתו בביאתו י"ל דמאחר דנתקבלה נאמנות על הבן ממילא יפסול אשתו, וכ' החזו"א די"ל ג"כ להיפוך שלא יפסלנה עי"ש, ויעוי"ש שהוכיח דבהכרח שמעתין מיירי אע"פ שיש לו אשה, דהרי כל שיש לו בני בנים בהכרח נשא אשה, ותחילה הי' לו לשואלו על אשתו [ועמש"כ לעיל בזה]. ובשו"ע ס' רע"ט סעי' ד' הובא ד"ז בשם הרמ"ה דכשפוסל את האם אינו נאמן על הבן, וכ' הגר"א בס"ק ז' מקורו מסוגיין, ואם מתה האשה נאמן כמבואר בנתה"מ סו"ס רע"ט, וע"ע שערי יושר שער ו' פי"ג (ד"ה ושם) שתמה על רע"א בתשו' רכ"ב דנקט דנאמן על הבן אע"פ שבעדותו פוסל האם ותלי לה בדין פלגינן, וה"ז נגד ד' השו"ע, ועי' לק' מד' החזו"א סי' נ"ט ס"ק כ"ז שפי' ד' השו"ע באופ"א ותמה על הגר"א, ומה"ט כ' דאף כשאמו מתה אינו נאמן וכסתימת הפוסקים וד' החזו"א הם שלא כד' הרמב"ן דמתבאר דאינו נאמן לפסול הבן כשעי"ז פוסל את אשתו, דלדבריו הוא סב' מיוחדת בנאמנות אב על הדורות, שו"ר בחזו"א סי' נ"ט ס"ק כ"ז שהביא ד' הטושו"ע הנ"ל בשם הרמ"ה שאינו נאמן על הבן כשפוסל את אמו, וכ' הגר"א מקורו מסוגיין, ובחזו"א תמה ע"ז וכשיטתו, ופי' ד' הרמ"ה באופ"א.

והנה הק' **הקצוה"ח** סו"ס רע"ט כיצד נאמן לומר בני זה בן גרושה, הרי אומר על אשתו שהיא גרושה ועי"ש ובנתה"מ משכ"ב, ובקוה"ע סי' מ"א אות ג' כתב לחלק דבשמעתין הוא תולדה דפסול בן הבן הוא תולדה מהבן, משא"כ בבן גרושה פסול הבן אינו תולדה מפסול האם, אלא יש ב' דינים דהביאה מחללת את האם ואת הבן, והנה קו' הקצוה"ח והנתה"מ הם שפוסל את האשה שאומר שהיא גרושה, ולא שהיא חללה, ובזה בודאי אין פסול הבן כתולדה ממה שהאם גרושה, ובקוה"ע פי' קו' הקצוה"ח באופ"א עיי"ש.

כתב הרמב"ם והובא בשו"ע סי' רע"ז סעי' י"ב דאם לא הוחזק לבנו נאמן לענין ירושה ואינו נאמן לפוטרו מחליצה, ועי' בש"ש ש"ב פ"כ בטעמו של דבר, עכ"פ מבואר דאמרי' פלגינן, וביאר בשער"י שער ו' פי"ג (ד"ה והנה יש) דלא דמי לשמעתין דלא אמרי' פלגינן בתולדה משא"כ התם הם ב' דינים, ויעוי"ש שהוכיח כן עוד מד' הר"מ פ"ד מנחלות ה"ב.

דהנה כתב הר"מ פ"ה מנחלות ה"ב ויראה לי שאפילו היו לבן בני בנים אע"פ שאינו נאמן עליו לומר אינו בני לענין יחוס ואין מחזיקין אותו ממזר על פיו נאמן הוא לענין ירושה ולא ירשנו עכ"ד, [והובא בשו"ע סי' רע"ט סעי' ב'] וביאר המ"מ דלענין יחוס אינו מן הדין שנאמר שיהיה הוא פסול ובניו כשרים הילכך כיון דאינו נאמן לגבי בן בנו אינו נאמן לגבי בנו, אבל לירושה מה להם לבני הבן בירושתו בעודו קיים ועי"ש עוד, ומבואר דאמרי' פלגינן דנאמן לירושה ולא לענין יחס, וראיתי להק' ממש"כ השו"ע שם סעי' ד' דאם אומר על בנו שהוא עבדו כיון שעי"ז פוסל את אמו אינו נאמן, והובא לעיל מהגר"א ס"ק ז' דמדמי לשמעתין שאינו נאמן על בנו כשפוסל את בן בנו, והא מאחר שהנידון לענין ירושה מדוע לא יהא נאמן והיא פליאה גדולה.- וע"ע ש"ג שילהי קידושין (לב. מדפי הרי"ף) דנאמנות אב לא מהני לענין מכות ועונשין והיינו דאמרי' בזה פלגינן, ודמי לע"א באיסורים שנאמן לאיסור ולא לעונש.

**בד"ה** והלכתא אבל בלא הכרת בכור לא **הרא"ש** ביש נוחלין (סי' כ"א) דחה דהכא חשיב הכרת בכורה כיון דעכו"ם אין לו דין בכורה, וערע"א תשו' ק"י ותשו' קכ"ח משכ"ב.

# קבלת מצוות

**בגמ'** ומודיעין אותו מקצת מצות כ' **הנמו"י** (טז. מדפי הרי"ף) וסברא דרבוותא ז"ל שאם לא הודיעו אינו מעכב הכי משמע בפ' כלל גדול (דף סח.) עכ"ד, וכ"ה בריטב"א, היינו דאיתא התם דגר שנתגייר בין הנכרים והרי אינו יודע המצוות, ונראה ברור דודאי קבלת מצוות לעיכובא, והרי כ' תוס' לעיל מה: ד"ה מי דעיקר דין גר צריך ג' הוא בקבלת מצוות, אלא דכוונת הראשונים דהודעת המצוות אינו מעכב, דיכול לקבל מצוות וכשם שקיבלו ישראל במ"ת שאמרו נעשה ונשמע, אבל דין הודעת מצוות אינו מעכב, וא"כ גר שנתגייר בין הנכרים, נתגייר בב"ד כדין וקיבל עליו המצוות, אלא שלא הודיעוהו, ואינו יודע מה הם, כיון שהוא בין הנכרים. – וע"ע בריטב"א בכתובות יא. שהק' בגר קטן כיצד מטבילין אותו ע"ד ב"ד והרי אין כאן הודעת מצוות ותי' דאינו לעיכובא, ותיקשי דמ"מ התם ליכא קבלת מצוות וצ"ב. – ובר"מ פי"ג מאיסו"ב הי"ז כ' גר וכו' שלא הודיעוהו המצוות ועונשין ומל וטבל בפני ג' הדיוטות ה"ז גר וכו' עכ"ד, ובב"ח סי' רס"ח (סוד"ה וכל עניניו – ולענין הלכה) הביא ד' הר"מ דקבלת מצות אינה מעכבת, וכ' דלא נקטינן הכי להלכה אלא כד' תוס' ורא"ש דהוא לעיכובא, אמנם החמדת שלמה יו"ד סי' כ"ט אות כ"ג פי' דהכוונה שלא הודיעו שכר המצוות וכ"ה ל' השו"ע. והנה הר"מ לא כ' דקבלת מצוות בעינן בפני ג', ובפי"ג ה"ו כ' דצריך לטבול בפני ג', [ובשו"ע סי' רס"ח סעי' ג' איתא דצריך בפני ג' וביום] ונראה דעיקר הגירות הוא קבלת המצוות, וזהו שכ' בה"ז דאם נתגייר בינו לבין עצמו אינו גר, וכמבואר כ"ז בחמד"ש שם ובסי' ל' אות י"א, וע"ע בר"מ פי"ד ה"ו, וע"ע מש"כ לק' ע"ב עוד בזה.

# דף מ"ז ע"ב

**בגמ'** ואין מרבין עליו ואין מדקדקין עליו כ' **הר"מ** פי"ד מאיסו"ב ה"ב שמא יגרום לטרדו ולהטותו מדרך טובה לדרך רעה שבתחלה אין מושכין את האדם אלא בדברי רצון רכים וכן הוא אומר בחבלי אדם אמשכם ואח"כ בעבותות אהבה עכ"ד.

**בגמ'** נשתיירו בו ציצין המעכבין את המילה הק' **החת"ס** בשבת קלג: **ובית הלוי** ח"ב סי' מ"ז ע"ד רש"י בשבת שם והטור סי' רס"ד דכל מה שאמרו בשבת שם דאין חוזרין על ציצין שאינן מעכבין הוא משום איסורא דשבת אבל בחול חוזרים, א"כ מילת גר דבהכרח הוא בחול מדוע אין חוזרים, ועי' בה"ל משכ"ב, והדבר אברהם ח"ב סי' כ"ה וחזו"י בשבת שם תי' דכ"ד רש"י והטור הוא במילת ישראל שהיא מצוה משא"כ מילת גירות היא להכשירו לגר ולא משום מצות מילה וכמשנ"ת לעיל מו: בתוד"ה דרבי, [ועמש"כ שם ברש"י ד"ה מטבילים] ובזה לא שייך הידור מצוה לאחר המצוה, וי"ל עוד בדעת רש"י והטור דבאמת לא שייך הידור לאחר המצוה אלא דבמהול יש קיום לעולם במה שהוא מהול וע"כ שייך הידור, משא"כ במילת גר דאין כאן קיום במה שהוא מהול דהרי הוא עכו"ם, ויל"ד דמ"מ לאחר הגירות יצטרך לחזור אף על ציצים שאין מעכבים, ולמש"כ הבה"ל דכ"ד הטור הוא רק באותו יום א"כ כשיתגייר הוא ליומא אוחרא, דהא ממתינים עד שיתרפא.

**בגמ'** ושני ת"ח עומדים לה מבחוץ וכ' הר"מ פי"ד מאיסו"ב ה"ו ואח"כ טובלת בפניהם והן מחזירין פניהן ויוצאין כדי שלא יראו אותה כשתעלה מן המים עכ"ד, והעיר באור תורה לד' הכס"מ סופ"ו מאה"ט דהטבילה כשתעלה מן המים וה"ה בטבילת גר וכמשנ"ת לעיל מו. מאו"ש סוף הל' משכב ומושב, א"כ צריכים לראותה כשתעלה מן המים וצ"ע.

**ברש"י** ד"ה ומודיעין עמהרש"א בח"א.- במש"כ רש"י שיאמרו גזלנים צ"ע דפאה אינה אלא ע"י הפרשה וכיון שהפריש אינם גזלנים, ואם לא הפריש באמת הם גזלנים, וכמו"כ יקשה במעשר עני דהא בעי הפרשה, [ושמא רש"י לא גרס מעשר עני].

# קדימת מילה לטבילה בגר ומעוברת שנתגיירה

**בתוד"ה** מטבילין משמע שהמילה קודמת **הנמו"י** (טז. מדפי הרי"ף) הוכיח דמילה קודמת דאמרו בסמוך דמלין אותו מיד דשהויי מצוה לא משהינן, ואעפ"כ אין מטבילין אותו לאחר המילה משום דמיא מרזו מכה, ומדוע אין מטבילין אותו תחילה ואח"כ ימולו אותו, ונמצא שיכנס למצוות מיד במילה, וע"כ דהמילה קודמת שלא יהא כטובל ושרץ בידו, **והרמב"ן** דחה ראי' זו די"ל דלכתחילה מצוה למולו תחילה א"נ דכיון שהמילה קשה מלין אותו תחלה כדי שאם דעתו נוקפו יפרוש.

**בא"ד** מעוברת שנתגיירה בנה א"צ טבילה **הרשב"א** כ' די"ל דבנה לא"ד אלא בתה, וכמו שאמרו לעיל מז. דבנה פגום והוא לא"ד אלא בתה, והתוס' כשיטתם מה: ד"ה כיון ומז. ד"ה נאמן דנראה דבן ג"כ פגום, וכן הרמב"ן לא הסכים לפרש דבנה לא"ד וכשיטתו. – עוד כ' הרשב"א דלמ"ד התם עובר ירך אמו לא תיקשי דהטבילה עולה לו מדין אמו ואין בזה עיכוב דמילה, ואע"ג דיש לו דין זכר דהרי יורש את אביו במקום בת, מ"מ אין מילתו מעכבת.- באבנ"ז יו"ד סי' שמ"ו אות ג' כ' דבמ"ת ג"כ היו עוברים ונתגיירו ולמדין מזה לזה"ז עי"ש.

**בא"ד** ואר"י דשאני התם דלא חזי למילה בד' תוס' יש לפרש דהדין מילה קודמת הוא דין לכתחילה וכמשנ"ת מד' הרמב"ן והתם שא"א למול ע"כ מטבילין, כ"כ על"נ, אכן **ברא"ה** ז"ל (הובא בנמו"י טז. מדפי הרי"ף) תי' דכשהוא במעי אמו אינו בן מילה והרי הוא כנקבה וסגי לי' בטבילה, וכשנולד ומלין אותו אינו אלא כמו שמלין ישראל שהוא ערל עכ"ד, וי"ל דזהו ג"כ כוונת תוס', וכ"כ בהגר"א סי' רס"ח ס"ק ה', וכ"ה ברע"א יו"ד סי' קכ"ד סעי' ה' [ועמד שם על השו"ע ונו"כ שלא הזכירו ד"ז], וכן נקט הגר"ח בהל' מילה (ד"ה והן) בד' תוס' והר"מ, ויעוי"ש עוד בהגר"א דנראה דהטעם דנעשה גר בטבילה דבכה"ג למדין אי אפשר משאי אפשר וכמש"כ בס"ק ד' על נכרת הגיד, ולכאו' י"ל עוד לפמשנ"ת בטעמא דקדימת מילה משום דטובל ושרץ בידו, א"כ הכא הרי אינו ערל ובזה אפשר להקדים הטבילה, אכן נתבאר דהסב' דטובל ושרץ בידו הוא דמאחר דלא נעשה גר מיד ע"י הטבילה א"א שתועיל הטבילה לאח"ז, וא"כ בהכרח צ"ל דנעשה גר מיד, וע"ע בסמוך בתוד"ה שם.

**והרמב"ן** הוכיח מכח הקו' ממעוברת שנתגיירה דהקדים טבילה למילה יצא, ונפ"מ רבתא בין הרמב"ן לרא"ה, א. בהקדים טבילה למילה לרמב"ן מהני לרא"ה לא מהני ב. במעוברת שנתגיירה דלהרמב"ן הבן אינו גר עד שימול משא"כ להרא"ה נעשה גר מיד בלא מילה, ובשיטת תוס' נסתפקנו בזה, והרשב"א נסתפק בדבר האם מילה קודמת לטבילה עיכובא היא. ובביאור פלוגתתם מתבאר בנמו"י וברשב"א דהטעם שיעכב אין זה מסב' שיש דין סדר בגירות דהא מילתא מנלן, אלא דהוא סב' דלא יועיל הטבילה כשהוא ערל דהו"ל טובל ושרץ בידו, ומתבאר יותר אי נימא דהמילה אינה מעצם הגירות אלא דין עיכוב, א"כ בודאי צריך למול קודם ואח"כ לטבול, כן ביאר הזכר יצחק סי' ג', והביא ראי' לזה מגמ' בשבת פז. דיש ללמוד ק"ו דכל שאסור בפסח בודאי לא שייך שיהי' ישראל א"כ הערלות מעכבתו בפסח, ודעת הרמב"ן דתרוייהו הם ממעשה הגירות וטהרתו וע"כ אפשר לשנות הסדר, ולעיל נתבאר בד' הרא"ה באופ"א דכל שהטבילה אינה מטהרת מיד א"א שתועיל אח"כ, ולד' הרמב"ן צ"ל דע"י הטבילה חל מקצת יהדות והמילה גומרת, ועמש"כ לעיל מו: כיו"ב במילה קודם טבילה, ובזכ"י הביא דאשכחן בר"מ פי"א מפרה ה"ב דטבילה קודמת להזאה [ועמשנ"ת לעיל מו: בתוד"ה דאין] הרי דאע"פ שאין הטבילה גומרת הטהרה אעפ"כ מהני.

ונמצא דלהרא"ה מעוברת שנתגיירה הוא גירות העובר עצמו במעי אמו, ולהרמב"ן הוא כשנולד, וכ"ז למ"ד עובר לאו ירך אמו, אבל למ"ד ירך אמו עולה לו גירות אמו וא"צ מילה וכמש"כ הרשב"א, וכ"ז בבן אבל בבת לכו"ע נעשית גיורת מיד בטבילת אמה, ותמהו בזה תמיהות נשגבות ע"ד הרמב"ן והרשב"א דהנה הק' **באחיעזר** ח"ב סי' כ"ט אות ו' מהא דתניא לק' צז: דשני אחין תאומין שהורתן שלא בקדושה ולידתן בקדושה (דהיינו מעוברת שנתגיירה) חייבין משום אשת אח, ואם גירותן חלה רק כשנימולו א"כ אכתי גוים נינהו כשנולדו, ואיך חייבים משום אשת אח, הא גר שנתגייר כקטן שנולד, וכ"ש דיקשה לד' הרשב"א דלא אהני הטבילה כלל וצריך מילה וטבילה כסדרן א"כ אכתי גוי הוא, ובאמת דאף לד' הרא"ה ק' דהא נתבאר דהגירות הועילה להם מחמת עצמם ואם הגדילו יכולים למחות, ומדוע לא הוי כקטן שנולד, וכ' האחיעזר דבדוחק צ"ל דהברייתא אזלא כמ"ד עובר ירך אמו או כמ"ד דגר נעשה ע"י טבילה בלחוד [ואכתי תיקשי דמ"מ הוא גירות עצמי ומדוע יש קורבה], וברע"א או"ח סי' של"א (דפוס טלמן, ונד' לעיל מה:) כ' בתו"ד דמיירי התם בעכו"ם הבא על בת ישראל ולק"מ, והעירו דלפ"ז א"ש מש"כ רש"י בדף צח. ד"ה הא דאין קטן שנולד והוא משום דמיירי בעכו"ם הבא על ב"י, וזה ג"כ חשיב הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה וכמבו' בב"ב קמט. באיסור גיורא, עוד הק' האחיעזר מאותה ששנינו בבכורות מו. דמעוברת שנתגיירה בנה חייב בפדה"ב, והרי מאחר שאינו גר עד שימול א"כ לא שייך לחייב האב בפדיון בנו דאינו בנו, וכן אין לחייב אותו כשיתגייר דהא כשנולד הי' נכרי וכקטן שנולד דמי, עוד הק' מגמ' לק' עח. מצרית מעוברת שנתגיירה בנה שני, ואי הבן מתגייר בפ"ע הו"ל מצרי ראשון, ובכתובות יא. כ' תוס' דמעוברת שנתגיירה הבן יורש אותה, מכל הלין מבואר שמתייחס לאמו, ויעוי"ש מש"כ ליישב בכ"ז, והנה משה"ק מפדה"ב יש לתרץ עפמש"כ הרע"א (שם) דהק' להסוברים דעכו"ם ועבד הבא על ב"י הולד נכרי מדוע חייב בפדה"ב, וכ' הרע"א די"ל דמ"מ כיון דפטר רחם ישראלית חייב בפדה"ב, וה"נ פטר רחם ישראלית.

והנה ע"ד הקו' מהברייתא בדף צז: הביאו בקוה"ע סי' ע"ג אות י"ב ובח"ב סי' י"ג ואמר"מ סי' כ"ז בשם **הגר"ח** דבנתגיירה בתוך מ' יום מודו כו"ע דגירות האם מועלת לולד וא"צ מילה, ולפ"ז י"ל ג"כ במשנה בבכורות דמיירי בכה"ג, ובזכר יצחק סי' ל' (ד"ה לזה) הכריח דבתוך מ' יום לא יתכן שיועיל הגירות מדין העובר וא"כ תיקשי כיצד מתגייר עי"ש. עוד נתבאר לעיל מה. יסוד **הגרנ"ט** דאיכא תרי דיני קדושת ישראל ועם ישראל, והדין כקטן שנולד הוא במה שנכנס לעם ישראל, אבל כל שאמו ישראלית הרי הוא ממילא בכלל עם ישראל, וגירותו בין להרמב"ן ובין להרשב"א הוא על קדושת ישראל ובזה אין דין כקטן שנולד, וע"ע זכר יצחק (שם) בכעין דרך זו ע"פ דרכו שהובא לעיל מה. דכל הגירות הוא לענין פסול עכו"ם, אבל בודאי חייב במצוות משום דנולד מישראלית, וע"ע באמרי משה סי' כ"ז ובקה"י סי' ל"ו שהי' בר מזלו בזה ובדב"א ח"ג סי' ז' וסי' כ"ח מש"כ דיש כאן צד ישראל מחמת אמו וצד גירות מחמת הורתו מעורבין זב"ז, וע"ע בד קדש ח"ה סי' כ"ב משכ"ב.

והנה ע"ד הרמב"ן כ' בחזו"א סי' ד' ס"ק ט' וחזו"י פי"א ה"ב ואב"ע פי"ג מאיסו"ב ה"ז די"ל דמודה הרמב"ן אליבא דאמת שא"צ מילה לשם יהדות, ונעשה גר ע"י טבילת אמו, אלא דסובר הרמב"ן דאי טבילה קודם מילה לאו טבילה היא לא שייך שיועיל לו טבילת אמו, עי"ש בביאוה"ד, ואף לדבריהם אין בזה ישוב לשיטת הרשב"א דס"ל לדינא דמעוברת שנתגיירה בעי מילה וטבילה, ורק בבת מהני, וכבר עמד בזה האב"ע שם.

**בד"ה** במקום טבילת נדה לא כתב קרא וכו' בפשוטו מה שדנו התוס' הוא די"ל דטבילה לבעלה אין זה ככל הטומאות דבעי טבילה, דהוא דין איסור, וע"ז הוצרכו לקראי, אבל טבילה לטהרות בודאי הוא ככל הטומאות דבעו טבילה, וכן מתבאר בדבריהם בסמוך בד"ה וכל, ואשכחן שיטת הראב"ד הובא ברא"ש פ"ד דנדה סי' א' דפולטת ש"ז סותרת לטהרות ולא לבעלה, ונמצא דמשכח"ל מדין תורה נדה לטהרות ולא לבעלה, ובזכר יצחק סי' נ"ו (ד"ה ולפ"ז היה) כ' לחדש דכולו שאוב דפסול מה"ת הוא רק לטהרות אבל טבילת נדה לבעלה וטבילת גר ועבד כשר בכולו שאוב, ועי"ש מש"כ לבאר בסוגיין.

**בא"ד** ופי' ר"י גאון ק"ו ממגעה וכעי"ז תי' תו"י, ובאו"ז סי' שנ"ט הביא התי' דילפינן מכל הטמאים, והק' הקוה"ע סי' ל"ט אות א' ובח"ב סי' מ"ג דהניחא לטהרות אבל מנלן לבעלה. ע"ע תוס' בחגיגה יא. (ציינם הגרי"פ בג'), ועמש"כ או"ש פ"א מקואות ה"ח סוף אות ה' בביאו"ד.

**טבילת עבד כשמשתחרר**

**בד"ה** שם וי"ל דאיירי כגון שטבלה מקודם לשם שחרור כ' בס' חי' **רח"ה** פי"ג מאיסו"ב הי"ב בתו"ד וז"ל וגם דנראה דכיון דלדעת הרמב"ם הטבילה היא מד"ת וחשובה מעשה גירות, א"כ ממילא לא שייך דהטבילה יוקדם להשיחרור, דמאחר דבשעת טבילה הרי עוד לא חלה הגירות כיון דהוי עוד קודם שחרור, ממילא דלא שייך שתהני על לאחר השיחרור דאין גירות אלא בשעתה, ובע"כ דהטבילה צריכה להיות דוקא לאחר השיחרור עכ"ד, ולפ"ז מתבאר דלתוס' הטבילה היא מדרבנן, וכן הביא **הנמו"י** בשם תוס'. אכן בתורא"ש בשמעתין ובקידושין סב: מתבאר דהוא ב' תי', ולד' תוס' הוא מה"ת, וכ"ה ברע"א סי' רס"ז סעי' ז', ויעויין בהגר"ח בסו"ד במה שביאר בהא דמהני הטבילה קודם שחרור, ומדבריו שם נראה דבא לבאר אף אם הוא ד"ת, וע"ע בזכר יצחק סי' ל' ואמר"מ סי' כ"ב אות כ"א משכ"ב. ועי' להלן (ד"ה ובעיקר) משנ"ת בזה.– צ"ב לד' תוס' למ"ל טבילה שני' ומדוע לא תיסגי בטבילה קמייתא שטבלה לשם עבדות ויועיל לשם חירות, והא לא בעינן טבילה לשם חירות וכדאיתא לעיל מו: דטבילה לשם נדות מהני, ועוד דא"כ למ"ל טבילה הא מי לא טבלה לנדותה, והא שפחה מטמאה בנדה כשם דמטמאה בלידה (עי' לק' עד: תוד"ה ושפחה מנין), וד"ז הוא אף בטבילת שחרור וכמבואר בחזו"א, (סי' קמ"ב לדף מ"ב ס"ק י"ט) עיש"ה, שו"ר **באו"ש** בהוספות שבסוף זמנים פי"ג מאיסו"ב הי"ב (ד"ה אולם) דכ' דכל מה שאמרו מי לא טבל לקריו ומי לא טבלה לנדותה הוא בגוי שאין בו טבילה, אבל עבד ושפחה שחייבים בטבילה זו לא מהני להו.

בעיקר קו' תוס' **בתורא"ש** בקידושין (שם) הוסיף דאף שפחה צריכה טבילה, ואע"ג דקודם טבילה ג"כ חייבת במצוות כאשה מ"מ איסור אשת איש ובא על אמו דליתיה בשפחה ואיתא במשוחררת, וצ"ב דמה דאין בשפחה איסור א"א ובא על אמו הוא חסרון היכי תימצי, ובשלמא איסור א"א נתבאר לעיל מה: מהמרכה"מ סופי"ד מאיסו"ב שהוכיח מהר"מ שאין איסור א"א בעבד וא"כ ה"ה בשפחה, אכן בא על אמו הוא חסרון היכ"ת, ועוד צ"ב מדוע לא פי' כפשוטו שצריכה טבילה לגירות להיות בקדושת ישראל, ולהיות מותרת בישראל וצ"ע, ועי' אבנ"ז יו"ד סי' ש"נ ובמקור ברוך ח"ב סי' כ"ו וסי' ל"ט שכתבו דשפחה א"צ טבילה כיון שלא ניתוסף לה חיוב מצוות, ובג' חזו"א על הגר"ח הוכיח מדשפחה צריכה טבילה אלמא דקודם טבילה אסורה בקהל ישראל, וצ"ע כנ"ל מדוע לא כ' דצריכה טבילה כדי להכניס בקדושת ישראל, [ומבואר דנקטו דקדושת ישראל הוא המצוות] וכן תיקשי ע"ד תורא"ש שלא כ' כהחזו"א וכמשנ"ת.

**התורא"ש** הוכיח עוד מגמ' גיטין מג: שכותב לכשתברח מהעכו"ם יחול השחרור דמבואר דעבד שמשתחרר חייב במצוות מיד, וע"כ אינו משחררו מיד, והגר"ח (שם) הוסיף להוכיח דתפסי קידושין קודם טבילה מהא דדרשינן בגיטין מג: לא יומתו כי לא חופשה הא חופשה ימותו, וע"כ חצי שפחה וחב"ח שנתקדשה ונשתחררה נגמרו קידושיה, ומשמע דבשחרור לבד נגמרו הקידושין, וכמו"כ ראיתי להק' בד' הרי"ף פ' כיצד (ה. מדפיו) שהביא רב נטרונאי גאון דאדון שבא על שפחתו אע"ג דאין לה גט שחרור בתו היא, דאמור רבנן אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, וק' הא לא טבלה, וע"כ דתפסי קידושין, ומ"מ אכתי תיקשי דהרי אסורה לו עד הטבילה וכהוכחת החזו"א בסמוך, ועי' בחי' הגרש"ר סוף מכילתין משכ"ב.

ובדעת הר"מ כ' הגר"ח דהטבילה מה"ת, ולא מהניא הטבילה קודם שחרור, ומעתה להר"מ יקשה קו' תוס' וקו' הנ"ל, וביאר דע"י השחרור פקע תורת עבדות, אלא דחסר לו בהדין גירות, ומעתה דינים הנובעים מחמת שם עבד פקע בשחרור, אבל דינים הנובעים מחסרון יהדות בעי גירות, וביאר דמה דלא תפ"ק בעבד אינו חסרון יהדות אלא כדדרשי' מעם הדומה לחמור, והוא מחמת השם עבד, וממילא פקע בשחרור, וכ' דמוכרח דפקע שם עבד דאל"כ מדוע מיתסר בשפחה לאחר שחרור הא אכתי שם עבד עליו עי"ש, ויעוי"ש בהגר"ח שהוכיח מפ"ק דגיטין דאמרו דחוב לעבד שיצא מתחת רבו דאוסרו בשפחה, ואי נימא דצריך טבילה א"כ בידו שלא לטבול [וצריך להוסיף דאע"ג דצריך לטבול לקריו מ"מ יתכוין שלא לשם גירות] ובחזו"א בסי' קל"ד לסוגיין ס"ק י"א הביא קו' זו בשם הגר"ח ותי' דכיון דקי"ל דמטבילין אותו בע"כ ונראה דגם הוא עצמו חייב לטבול ולהכנס בקדושת ישראל ע"כ חשיב חוב לו שאוסרו בשפחה, [וצ"ע איזה חיוב מוטל עליו לגמור גירותו] וע"ע קוה"ע סי' כ' אות א' שדן בעבד לאחר שחרור אם יש לא יהיה קדש כיון דלא תפסי קידושין ובא מקדישות.

ובחזו"א בגליונות הק' ע"ז דא"כ לישתרי בבת ישראל קודם טבילה כיון דאיסורא דעבד בבת ישראל הוא מדין להיות קדש וזהו רק כשהוא עבד, וא"כ מדוע אמר רשב"א בסמוך כופה ומטבילה לשם שחרור הא מותרת לו, עוד הק' החזו"א דמאחר דפקע תורת עבד בשחרור וכל הטבילה הוא להשלמת היהדות א"כ מ"ט אמר רשב"א בסמוך דיכול רבה להטבילה בע"כ, הרי אין לה דין שפחה ומה כח יש לרבה עליו, והיינו דמזה מוכח דאף לאחר שחרור לא פקע העבדות לגמרי ונשאר דין עבד לענין איסורא, וכן הוכיח האמרי משה סי' כ"ב אות כ"ו, ולכאו' לפ"מ שייסד הגר"ח שם (ד"ה ויסוד) דלאחר שחרור יש דין בגופו של עבד שמחוייב גירות, אולי י"ל דמדינא כל אדם יכול להטבילו לשחרור.

ובעיקר קו' הגר"ח דמאחר דע"י השחרור פקע תורת עבד א"כ תפסי בה קידושין, ותיקשי ע"ד תוס' דנקטו דלא תפסי קידושין, ויעוי"ש בהגר"ח דנקט בשיטת תוס' דאף לאחר שחרור אכתי אית בי' דין עבד עי"ש בעומק דבריו, ויעויין באמרי משה סי' כ"ב אות כ"א שהביא יסוד הגר"ח בדעת הר"מ, וכ' דבשיטת תוס' ע"כ צ"ל דנשאר בו דין עבד וכנ"ל ואע"פ שאין רשות לרבו עליו, מ"מ יש בו דין עבד לענין איסורא, וכעין דאשכחן במפקיר עבדו דאע"פ שאין רשות לרבו עליו מ"מ איכא למ"ד דצריך גט שחרור, ומעתה ביאר הא דהטבילה מועלת קודם שחרור, משום דהשחרור והטבילה שניהם מחלקי הגירות להפקיע ממנו העבדות, וה"ז כמילה וטבילה דמהני בזא"ז, וכ"כ באב"ע סוף הל' מלכים, וקדמם הזכר יצחק סי' ל' (ד"ה ומה שנראה) ויעוי"ש (ד"ה ומה שהשיב) דנקט בפשיטות דבמצוות חייב אף קודם טבילה והוא כעי"ד הגר"ח עי"ש.- ועדיין ילה"ע לשיטת תוס' בד"ה מטבילין דמילה קודמת לטבילה הוא לעיכובא, ובפשוטו הטעם כמש"כ הראשונים דכ"ז שאינו מהול ה"ז כטובל ושרץ בידו א"כ מה"ט לא יועיל טבילה קודם שחרור, דהטבילה לא אהניא בשעתה, ועי' בדבריהם משכ"ב.

נמצא לד' הגר"ח דפליגי תוס' והר"מ בעבד לאחר שחרור קודם טבילה האם אית בי' דיני עבד, דלד' הר"מ אין לו דין עבד רק חסרון גירות הוא דאית בי', וע"כ הדינים הנובעים משם עבד פקע מיני', אבל לד' תוס' יש לו דין עבד, וכן נקטו החזו"א ואמר"מ בשיטת הר"מ, והנפ"מ לדינא הוא לתפיסת קידושין דלהגר"ח בשיטת הר"מ תפסי קידושין דזהו מדיני עבד, ולכאו' כמו"כ נפ"מ בהדין דעבד אין לו חייס דזהו מדיני עבד ולא משום חסרון יהדות דאילו נכרי יש לו חייס, ויעויין בשי' מו"ר רבי דוד זצ"ל ובספרו ישועת דוד אהע"ז סי' י"א ובחי' הגרש"ר סוף מכילתין משכ"ב.- ולשיטת הראשונים דהטבילה מדרבנן כ' החזו"א (סי' קמ"ז לדף מב. ס"ק י"ט) דדינו כישראל לכ"ד מלבד להיתר בבת ישראל בעי טבילה לקדש גופו וכגר שלא הביא קינו דאסור בקהל, אבל א"צ קבלת מצוות וצ"ע בסוגיא בסמוך, וע"ע בנין אפרים סי' ח' משכ"ב.

איתא בקידושין סב: דנותן פרוטה לשפחתו ואמר לה הרי את מקודשת לאחר שאשחרריך חשיב בידו לקדשה עי"ש, והק' התוס' בד"ה אלא דכשם דאמרי' התם בגר דלא חשיב בידו דמי יימר דמזדקקי לי' תלתא ה"נ מי יימר דמזדקקי לי' תלתא ותי' דאזדא הסוגיא כמ"ד בסמוך דעבד אינו חייב בקבלת מצוות וטבילה דלאחר שחרור הוא כטבילת גר דא"צ ג', וכ"כ הרמב"ן, אמנם דעת הר"מ פי"ג מאיסו"ב הי"א דבעינן ג' ותיקשי קו' תוס', וי"ל לפמש"כ הגר"ח דתפסי קידושין אף קודם קבלת מצוות א"כ חשיב בידו לקדשה, והר"מ לשיטתו הי' לו הכרח מצאי בו והתקדשי בו דתפסי קידושין קודם קבלת מצוות, והתוס' לשיטתם בשמעתין שתי' דהתם איירי בטבלה מקודם, אבל הסוגיא בקידושין בפשוטו איירי דלא טבלה ודוק.- ובעיק"ד תוס' דא"צ ג' לכאו' ילה"ק ע"ד הדגמ"ר יו"ד סי' רס"ח דבגר קטן שאין קבלת מצוות בעינן ג' לכו"ע בטבילה א"כ התם ג"כ א"צ קבלת מצוות, וי"ל דבעבד הגדר דמצטרף קבלת מצוות שקיבל מעיקרא ונמצא דהי' קבלת מצוות בפני ג' ועתה אינו אלא גמר הגירות, [ויל"ע האם חשיב כגמר אף לענין שכשר בלילה, ויש לחלק בזה].

בחידושי ר' ראובן סי' כ"ב אות ד' חקר האם עבד יש לו דיני נכרי או דיני ישראל, והיינו האם הוא נכרי וקנינו לישראל מחייבו במצוות או"ד דהוא ישראל וקנינו פוטרו וכדאשכחן בע"ע דמחמת הקנין איסור מותר בשפחה, והביא מהא דעבד קונה עבד קנין הגוף וכדלק' סו. אלמא דדינו כישראל, אכן הביא תוס' בנזיר סא: דדינו כנכרי לענין זה, והרא"ש (נדפס עה"ג שם) נחלק ע"ז, ועגלהש"ס שם, וכן הוכיח מהא דכשמשתחרר י"א דחיוב הטבילה הוא מדרבנן אלמא דדינו כישראל.- וע"ע אמר"מ סי' כ"ב אות כ"א ולהלן שהאריך האם עבד חסר ביהדותו וצריך גירות או דהעבדות מעכבתו עי"ש, ונתבאר בזה לעיל (ד"ה ובעיקר).

**בד"ה** וכל דבר ואיכא מילי דחציצה דאמר בפ"ב דנדה ה"מ לטהרות אבל לבעלה לא כ' הר"מ פ"ב ממקואות הכ"ב וכל החוצץ בנדה לטהרות חוצץ בשאר טמאים לענין טהרות וחוצץ בגר בשעת טבילה ובהשגות א"א אף זה תמה למה הקישו לטבילת טהרות עכ"ד, וכ' הכס"מ דטעם הראב"ד כפירש"י כאן דטבילת גר דמיא לטבילת נדה לבעלה, ודעת הר"מ דדמי לטבילה לטהרות, ועי' או"ש סופ"א דמקואות משכ"ב.

**בד"ה** קשים שלא היו ערבין על הגרים ובנדה יג: דחו תוס' דכיון דלא ידעו חשבונן ע"כ לא חשיב להו עי"ש. - הפמ"ג סי' נ"ג בא"א ס"ק י"ט כ' ללמוד מד' תוס' לדין כל ישראל ערבים זל"ז ואע"פ שיצא מוציא, דגרים שאינם בכלל ערבות לא יהא בהם דין יצא מוציא, והוכיח מהשו"ע שם סעי' י"ט דגר יכול להיות ש"ץ, והרי ש"ץ הוא מדין ערבות דיצא מוציא, אלמא דאף בגר יש ערבות, ושמא י"ל דהשו"ע יפרש כד' תוס' בנדה הנ"ל דהיו ערבים על הגרים, וע"ע מש"כ בפתיחה כוללת ח"ב אות ט"ז, וע"ע דגול מרבבה בג' השו"ע סי' או"ח סי' רע"א שדן בנשים אי בכלל ערבות ובסו"ד ציין לתוס' דידן, וע"ע מהרי"ט קידושין ע: דאע"פ שהגרים אינם ערבים לנו מ"מ אנו ערבים להם, ובמה שדימו הפוסקים הגמ' בסוטה לדין ערבות הק' הפנים מאירות ח"א ס"ו דא"כ כהנים ולוים שאינם בכלל הערבות דלא נמנו בסוטה א"כ לא יוציאו יד"ח, ובאמת הצל"ח בברכות כ: כ' לחדש שאינם בכלל ערבות, וכמו"כ כ' בספרו אהבת ציון שאין ערבות על פחות מבן כ' דהא לא נמנו שם, [ולכאו' ה"ה יותר מבן ס'] והצל"ח כשיטתו שאין ערבות לנשים, וע"ע בית יצחק יו"ד ח"א סי' מ"ד אות ט' וחקרי לב או"ח סי' מ"ח.

**בגמ'** אסיר לן תחום שבת העל"נ כ' להוכיח מכאן דתחומין די"ב מיל מה"ת דאל"כ איך אפשר דנעמי הזכירה לרות דין דרבנן, והנה ז"ל הרמב"ן בסה"מ שורש א' (א: מדה"ס) שאמרה לה ברוה"ק אפילו מצות העתידות להתחדש כמו שאמרו מפקדינן תחום שבת והיא מצוה מדבריהם, ואני חושב שהוא תיקון שלמה ובית דינו מכלל עירובין עכ"ד, ובזה תי' דעת הבה"ג דתרי"ג מצוות הוא כולל מצוות דרבנן. – ועמהרש"א בח"א שביאר בטעמא דנמנו איסורים אלו.

**בגמ'** מפקדינן שש מאות וי"ג מצות עמצפ"א מש"כ לבאר דהא נשים אינם חייבים במעשהז"ג ותי' דמ"מ אסור לה לגרום לאיש לעבור במעשהז"ג וכן חייבת להוכיחו, [ועבהגר"א (רות א' ד') בטעם שנקרא שמה רות שנתוסף לה תר"ו מצוות על ז' מצוות שנהגה קודם עי"ש].

**בגמ'** אסיר לן עכו"ם עמהרש"א בח"א (בע"א) מש"כ לבאר דע"ז הוא בכלל ז' מצוות בני נח, ובעל"נ כ' די"ל משום דב"נ אינו מצווה על השיתוף, וע"ע מצפ"א שכ' לתרץ והביא מטו"א דמשכח"ל דיני ע"ז שבן נח אינם מוזהרים, וכן תי' מרן הגרי"ש גאב"ד דפוניבז' זצ"ל ע"פ דרכו שהובא לק' מח:. – כ' הר"מ פי"ד מאיסו"ב והובא בשו"ע סי' רס"ח סעי' ב' ומודיעים אותו עיקרי הדת שהוא יחוד ד' ואיסור עכו"ם, וכ' הגר"א בס"ק ו' שם אר"א מאי קרא ותרא כו' עכ"ד, ומזה נראה דמודיעים עיקר איסור עכו"ם ולא מה שנתחדש בישראל.

**ברש"י** ד"ה אסיר להתייחד עם אשת איש נראה דרש"י פי' באשת איש ולא בפנויה, דפנויה הוא מגזירת דוד ועדיין לא הי', וצ"ע בפי' על רות שכתב אסור לנו להתייחד נקבה עם זכר שאינה אשה, משמע דהוא אף בפנויה, ועי' ישרש יעקב, ועי' ערוה"ש סי' כ"ב סעי' ג' מש"כ דהי' איסור יחוד קודם דוד, ועי"ש מש"כ לבאר כיצד רות נתייחדה עם בועז.

**בגמ'** שהויי מצוה לא משהינן הרשב"ץ בזוהר הרקיע תמה לא נמנה במנין המצוות המצוה לקבל גרים וכדאיתא בסוגיין שיש מצוה בקבלת גרים, ובקו"א כ' שהיא בכלל מצות מילה וטבילה בישראל, ועי' הגרי"פ על הרס"ג סוף עשה י"ט משכ"ב.

**בגמ'** טבל ועלה ה"ה כישראל וכו' למאי הלכתא צ"ב דנפ"מ דחייב בכל המצוות.

**בגמ'** דאי הדר בי' ומקדש וכו' כ' החזו"א (סי' קמ"ז לדף מב. ס"ק י"ט) דקמ"ל דאע"פ שעדיין לא הביא קרבן ובזמן הבית דבעינן קרבן קידושיו קידושין.- כ' **הנמו"י** (טז: מדפי הרי"ף) דה"ה דגיטו גט, ועי"ש עוד בדין ישראל מומר, ובשו"ע סי' מ"ד סעי' ט' כ' דישראל מומר שקידש קדושיו קדושין גמורים וצריכה ממנו גט, וכ' הבאה"ט ס"ק ז' בשם מהר"י מינץ ומהרשד"ם שאינו אלא מדרבנן, וברע"א ציין לג"פ שכ' שהם קידושי ספק.

**בגמ'** אבל עבד משוחרר א"צ לקבל עפרש"י, ומדבריו נראה דהטעם דכיון דשייך במצוות אין בו דין קבלת מצוות, וברמב"ם פי"ג מאיסו"ב הי"ב כ' וא"צ לקבל עליו מצות ולהודיעו עיקרי הדת שכבר הודיעוהו כשטבל לשם עבדות עכ"ד, והק' הגר"ח דהניחא בעבד שמכר עצמו, אבל בנולד לשפחה לא שייך טעם זה ועי"ש מה שביאר בזה.- ורש"י לשיטתו דטבילת עבדות היא בע"כ א"כ לא הו"מ לפרושי הטעם מפני שהודיעוהו דהא בתחילה לא הודיעוהו.- עוד יל"ע מה מועיל שהודיעוהו בתחילה הא לא קיבל מצוות אלא של עבד ולא של ישראל, ויעויין בס' חי' רח"ה פ"ג מעדות (ד"ה והנה בסנהדרין) שכתב דקבלת מצוות של עבד לא מהני לגירות ישראל.

**ברש"י** ד"ה אבל למען ינוח הק' הקוה"ע סו"ס ל"ח מאי ראי' מהך קרא דחייב במצוות הא י"ל דהציווי על האדון וכשביתת בהמתו, ותי' ע"פ גמ' לק' מח: דאיכא תרי קראי חד לעבד מהול וחד לעבד ערל, וע"כ דאיכא תרי דיני דבעבד מהול העבד עצמו ג"כ עובר, וכ' הקוה"ע דהכי דייקא לישנא דקרא למען ינוח עבדך ואמתך כמוך היינו שהוא ג"כ מצווה כמוך, ועמשנ"ת בס"ד בדף מח: בזה. – ובעק"ד רש"י דהביא מהך קרא דעבד חייב במצות שבת עי' בר"מ ובראב"ד פ"כ משבת הי"ד שנחלקו בזה, האם המצוה על האדון או על העבד, ובעזה"י יתבאר לק' מח:.

**בגמ'** אבל קבלה עליה מטבילה ומותר בה מיד צ"ב דלפ"ז מהו ענין כל המעשים, הא ממ"נ אח"כ ג"כ אינו מגיירה בע"כ כמבואר בר"מ פ"ח ממלכים ה"ה, ולכאו' אם ירצה ישלחנה מיד, ועמד בזה הקר"א לק' מח: בתוד"ה ר"א, וכ' דעד שלשים יום אסור לגלגל עמה שתקבל להתגייר, והעירוני דהדברים נראים בר"מ שם שכתב וכן בוכה על דתה ואינו מונעה עכ"ד וכ"ה במורה נבוכים (הובא במקו"צ) ולא יחלקו עליה באמונתה עד הזמן ההוא עכ"ד, וע"ע במנ"ח מ"ע תקלב [ז] שנסתפק די"ל דכל מה שהותר להטבילה מיד הוא רק אם עדיין לא התחיל לעשות המעשים, אבל לאחר שהתחיל י"ל דשמא אינה מתגיירת ברצונה ולא הותר לגיירה אלא עד לאחר כל המעשים, ונוטה יותר שאין חילוק עי"ש.

**בגמ'** רשב"א אומר וכו' הק' המנ"ח סוף מ"ע תקל"ב למה הוצרכה תורה להתיר יפת תואר כנגד יצה"ר הא יכול לבא עליה בהיתר ובאופן זה, וכן הק' מדוע דוד לא עשה כן לתמר שהיתה יפ"ת עי"ש.- ועי' בתוס' בדף מח. ד"ה אלא בתו"ד מדאיצטריך וכו' ומהדו"ב ועל"נ שם.

**בגמ'** וחוזר ומטבילה לשם שחרור עמש"כ בתוד"ה שם מד' החזו"א ואמר"מ שהק' כיצד יש לו כח להטבילה לשחרור הרי אינה שפחתו. – ולד' תוס' דהטבילה קודם שחרור י"ל דהוא בדוקא, דלאחר שחרור אין לו כח להטבילה וכסב' הנ"ל, שו"ר בחזו"א (סי' קל"ד לדף מ"ח א' בסו"ד) דכ' דלרשב"א דמטביל בע"כ הטבילה קודם שחרור שהוא אדון ולרבנן דבעינן דעתו הטבילה לאחר שחרור אבל בעודו עבד לאו כלום, ולפ"ז להלכה דקי"ל כרבנן דהוא מדעתו הטבילה לאחר שחרור וכמש"כ הר"מ פי"ג מאיסו"ב הי"ב.

# גירות עבד בעל כרחו

שיטת רש"י דפלוגתא דרשב"א ורבנן היא בטבילת שחרור אי בעינן קבלת מצוות, אבל טבילה קמייתא דלשם שעבוד לכו"ע א"צ לקבל ונעשית בע"כ, וזהו שכ' רש"י בד"ה כופה דכל טבילות עבדים על כרחן היא [ועי' אמר"מ סי' כ"ב אות ח] וברא"ש סו"ס ל"ח דקדק כן מרש"י לק' מח., אבל טבילת שחרור אין לו זכות לגייר בע"כ, והא דפליגי ביפת תואר והא לכו"ע יכול להטבילה לשפחות בע"כ, משום דלרבנן דלא יוכל אח"כ להטבילה לשם שחרור מה תועלת לו במה שמטבילה לשם שפחות הא בלא"ה אסור לו לישאנה עד שתקבל עליה, ורשב"א סבר דאף טבילת שחרור יכול בע"כ ויליף לי' מקרא. – ועוד יתבאר להלן מח. בעזה"י דמשכח"ל גווני אף לרבנן דמטביל בע"כ.

ובדעת **הרי"ף** כ' הראשונים דס"ל דפלוגתייהו בטבילה קמייתא דלשם עבדות דלרבנן אינו יכול להטבילה בע"כ ולרשב"א מטבילה בע"כ, ובעזה"י יתבאר לק' מח. בתוד"ה אלא דמדבריהם נראה כהרי"ף, וכ"ה שיטת **הר"מ** פי"ד מאיסו"ב ה"ט וכמש"כ המ"מ שם דאינו יכול להטבילו לשם עבדות בע"כ, וכ"פ השו"ע סי' רס"ז סעי' ה', ובש"ך הביא יש פוסקים שכופה לטבילת עבדות בע"כ, ויעוי"ש עוד בפ"ת בשם הרדב"ז. ובטבילת השחרור לדעת רב ששת פליגי גם בזה רבנן ורשב"א, ור"פ אמר דכו"ע מודו דטבילת שחרור א"צ דעתו. – **הרמב"ן והרשב"א** הביאו פלוגתא האם טבילה לשם שחרור בעינן בפני ג' די"ל דכיון דא"צ קבלת מצוות א"צ בפני ג' עיי"ש, וצל"ע למש"כ הדגמ"ר ביו"ד סי' רס"ח דבגר קטן שאין קבלת מצוות לכו"ע בעינן טבילה בפני ג', וי"ל דבעבד הטעם דמצטרף קבלת מצוות שבתחילה אבל לא נעשה גר בטבילה לחודה, ועחזו"א (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק א') שכ' לחדש דטבילת עבדות סגי בפני רבו וא"צ בפני ב"ד, ואין זה שייך לנ"ד דהוא בטבילת שחרור. – ובשיטת הרי"ף והר"מ לא נזכר חילוק בין קנאו מעצמו שיש לו קנין הגוף (לדעת רב אויא לעיל מו. ועמשנ"ת שם בשיטת הר"מ לדינא בזה) או קנאו מן הנכרי דקנוי רק למעש"י, דלעולם אין גירות לרבנן בלא דעתו, וכן משמע דהא יפ"ת הוא כקנאו מעצמו, וכמבואר בר"מ פ"ט מעבדים ה"ד דקנאו בשבי' הוא קנין הגוף, **ובבית יעקב** כתובות יא. הביא להפלאה דאף בקנאו מעצמו תליא בפלוגתת רש"י והרי"ף, והבית יעקב נחלק עליו וכ' דבקנאו מעצמו דקנוי קנין הגוף לכו"ע מטבילו בע"כ, ובקר"א כ' מסב' כד' הבית יעקב והק' כנ"ל מיפ"ת דה"ז כקנאו מעצמו, דקנאה בשבי ודינא דמלכותא ובכה"ג קני גופי' וכמש"כ הראשונים לעיל מו., ועי"ש עוד שהוכיח מגמ' מח. שאין חילוק מדלא דרשי רבנן לקרא בכה"ג, ובחזו"א כ' להעיר ע"ד הרשב"א דאף בנמכר לישראל ג"כ אין מטבילו בע"כ דיש לחלק בזה, וכ' דהר"מ כ' דין קבלה רק בנלקח מהעכו"ם, אכן כבר נתבאר דשיטת הרמב"ם דאף במוכר עצמו אין לו קנין הגוף.

ולעיל מו. כתבנו לבאר במה דאמר שמואל וצריך לתקפו במים ומתבאר בסוגיא שם דיכול להטבילו בע"כ, ובשלמא לשיטת רש"י ניחא דטבילת עבדים בע"כ, והוא אף בלוקח מן הנכרי וכמבואר להלן מח. וברש"י שם, ואע"ג דאין לו קנין הגוף מ"מ יכול לגיירו בע"כ וכמשנ"ת בס"ד לעיל מח., אבל לדעת הרי"ף והר"מ ותוס' דאינו יכול להטבילו בע"כ תיקשי, ונתבאר שם דכו"ע מודו דמדין הבעלות יכול לגיירו בע"כ, אלא דרבנן סברי דמ"מ בעינן קבלת מצוות וזה א"א אלא מדעתו, והתם מיירי שקיבל עליו מצוות ובזה מגיירו בע"כ, ובאור תורה העיר דלפ"ז בקטן שאין בו קבלת מצוות א"כ יוכל האדון לגיירו בע"כ לכו"ע, ותי' בזה קו' החזו"א בג' ריש הל' מילה, והביא להפלאה ובית יעקב כתובות יא. פינות הבית סי' י"ג ובחזו"א (סי' קל"ד בסוף פרקין) דנקטו דא"א לגייר עבד קטן בע"כ, והעירוני מד' השו"ע סי' רס"ז סעי' ו' דכתב דמטבילין עבד קטן ע"ד ב"ד אלמא דבעינן לזכין וכמבואר שם בנו"כ.– ע"ע **באבי עזרי** סוף הל' מלכים שהוכיח מכולה שמעתין דדין גירות תליא בבעלים לגיירו, אלמא דדין גירות הוא דבר הנעשה ע"י ב"ד, אלא דילפינן בדף מח. שאין מגיירין בע"כ, ובעינן דעתו לזה, ולזה סגי בדעת האדון, אבל אי הוה בעינן דעתו לעצם עשיית הגירות הוא תימה כיצד מהני דעת האדון הרי כשמתגייר כבר אינו בעלים עליו, ובהכרח דהב"ד המגיירים אלא הוא דין שבע"כ א"א לגיירו וע"ז סגי בדעת האדון. – במש"כ האב"ע דבעינן קרא שאין מגיירין בע"כ צ"ע דתוס' בדף מח. כ' שא"צ קרא לזה.

ולמ"ד שאינו מגיירו בטבילת שחרור בע"כ נמצא דע"י שחרור עדיין לא נעשה כישראל, **ובקר"א** תמה מדוכתי טובא דמשמע דע"י השחרור הוא כישראל, וכן הק' ממ"ש בפ"ק דגיטין דחוב הוא לעבד שיצא מתח"י רבו כיון שאוסרו בשפחה והרי יכול שלא לקבל מצוות והניח בקו'. – ולכאו' בגדר הדברים במשוחרר קודם קבלת מצוות לכאו' ה"ז כמשוחרר קודם טבילה שנתבאר לעיל בתוד"ה שם פלוגתא האם נשאר בו דין עבד או שלא נשלם גירותו עי"ש.

ויסוד כל הסוגיא דכל שיכול לגיירו בע"כ א"צ קבלת מצוות, והביאור דקבלת מצוות אין זה ממעשה הגירות אלא הוא עיקר הקבלה להתגייר, וכן מתבאר מד' הר"מ פי"ג מאיסו"ב ה"א-ו עי"ש. וכ"ז כשנעשה על ידו אבל כשנעשה בעל כרחו א"צ לזה, ובגר קטן ב"ד מגיירין אותו בלא קבלת מצוות והוא מדין זכין, וילה"ע בזה לפמשנ"ת דלכו"ע האדון בעלים על גירותו, ואעפ"כ סברי רבנן דאינו מגיירו בע"כ משום דבעי קבלת מצוות, ולהנתבאר אדרבה נימא דיוכל לגיירו בע"כ וא"צ קבלת מצוות.- וביסוד הפלוגתא אם טבילה קמייתא מהני בע"כ אולי יש לתלות זאת במשנ"ת לעיל מז: האם יסוד דין טבילת עבד דהוא נעשה ישראל אלא עבדותו מפקעתו מהמצוות וכשמשתחרר שמסתלק עבדותו ממילא הוא ישראל, א"כ י"ל דאין כח ביד הרב לפעול בו גירות גמורה, אבל אי נימא דגירותו לחצאין דהיינו רק להיות עבד י"ל דע"ז שפיר יש בכח רבו לעשות בו גירות זו, ויל"פ בזה בשיטות הראשונים.- וכן יל"ד דזה תליא במשנ"ת לעיל מה. בעבד הבא על בת ישראל האם הולד עבד דהתם אין בו דין עבד דהרי אין לו אדון, אבל אי נימא דעבד חסר לו בגירותו א"כ ה"נ חסר לו בגירותו.

כתב הר"מ פי"ד מאיסו"ב ה"ט העבד הנלקח מן הגוים אין אומרים לו מה ראית שבאת אלא אומרים לו רצונך שתכנס בכלל עבדי ישראל ותהיה מן הכשרים או לא עכ"ד, נתחדש כאן דאע"ג דבכל גר תניא לעיל ע"א שאומרים לו מה ראית שבאת להתגייר, ועוד איתא בר"מ פי"ג הי"ד שבודקין אותו אם בא להתגייר מחמת ממון או בשביל שררה וכיו"ב, מ"מ כ"ז אינו נוהג בעבד.

**ברש"י** ד"ה ומשחררה ומטבילה לשם שחרור בע"כ משמע קצת מדבריו דמטבילה לאחר שחרור ודלא כתוד"ה שם, וכן נקט הגר"ח בדעת הר"מ. – ומש"כ רש"י לשם שחרור משמע כמשנ"ת לעיל דאכתי אית לי' דין עבד.

# דף מ"ח ע"א

**בגמ'** עבד איש ולא עבד אשה הרע"א בגלהש"ס ציין למהרש"א לק' עא ע"ב ד"ה כגון שהיה אביו, ויעוי"ש במהרש"א שהוכיח משמעתין דאע"ג דאשה אינה מצווה במילה, מ"מ מילת עבדיה מעכבתה בפסח, ועי' בכס"מ פ"ה מק"פ ה"ו שכתב בדעת הר"מ דאינו מעכב את האשה, והמל"מ תמה מסוגיין, ובאו"ז הל' מילה (סי' צ"ו) כ' דמה שאמרו לק' אביו ואמו חבושין אמו לא"ד שהרי אינה מצווה, וק' מסוגיין, וראיתי לתרץ דהתם לענין בן אבל בדין מילת עבדיו שפיר חייבת, וביאר דעבד חייב משום קניינו, וציותה תורה שלא יהא בביתו ערל משא"כ בן בעינן לחיוב מילה, ויש לחלק עוד דבן הוא דין באב ולא באם משא"כ בעבד החיוב על אשה, וע"ע יונת אלם שכתב דאשה חייבת מדין ב"ד.– **ובשאג"א** סי' נ"ג למד משמעתין דאשה חייבת במילת עבדיה מדמעכבה בפסח ודחה די"ל דאע"פ שאינה חייבת מ"מ ה"ז מעכבה, ועמנ"ח מ"ע ב' וי"ז [יב] הגרי"פ על הרס"ג עשה ל"א ל"ב וקה"י סי' מ"ג, וע"ע קר"א ועל"נ בסוגיין ושי' הגרש"ר לעיל מו.. – וע"ע משנ"ת בעזה"י לק' ע"ב.

**בגמ'** עבד איש אתה מל בע"כ וכו' הק' **המהרש"א** למש"כ הרא"ש (סו"ס ל"ח) בדעת רש"י דבטבילה לשם עבדות כו"ע מודו דמהני בע"כ, דהסוגיא אינה מוכחת כן, דהא האי קרא במל לשם עבדות, וא"כ רבנן נמי נדרשו קרא להכי, וכ' גם דברי רש"י אין מוכרחין כמו שהבינן הרא"ש, ובק"ר הוסיף להק' מנ"ל לרשב"א דלשם שחרור א"צ דעתו הא הך קרא בלשם עבדות, והביא **לתורא"ש** שביאר דלשם עבדות א"צ קרא, ואם אינו ענין לשם עבדות תנהו ענין לשם חירות, **וברמב"ן** עמד בזה וביאר דמדממעטינן ואי אתה מל בן איש בע"כ, והתם בהכרח בלשם גירות, וכן תי' הרשב"א, וע"ע בקה"י סי' ל"ה אות ב' שהוסיף לבאר דמיירי בנולד עבד מן השפחה דאל"כ הרי כבר נימול מעיקרא ולא משכח"ל מילת עבד לשם גירות אלא בכה"ג. – ע"ע משנ"ת בס"ד לק' ע"ב לבאר כיצד ילפינן מכאן גירות הא קרא איירי במילה, והוכחנו מזה דהרב מצווה לגייר עבדיו, ויש לפרש דהמילה ג"כ בעינן לשם גירות ומדיכול למולו בע"כ אלמא דיש לו כח לגיירם בע"כ, ועמש"כ בתוד"ה אלא מהחת"ס.

**שם** מבואר בסוגיין דגירות עבד הוא ע"י מילה, וכמשנ"ת דבפשוטו מיירי הכא כשנעשה עבד, ובדעת רש"י כ' הראשונים דילפינן על טבילת השחרור, ולפ"ז אין ראי' מהגמ' אבל משמע דמודו דגירות להיות עבד בעינן מילה, ונתבאר לעיל מו. דהקר"א וחזו"א דנו בזה די"ל דעבד שאינו מחוייב במילה א"צ מילה לצורך גירותו עי"ש. – **וברמב"ן** הביא לתוס' רבותינו הצרפתים ז"ל שהקשו מדוע כשמשתחרר א"צ הטפת דם ברית ותי' ע"פ שיטתם לעיל מז: דמה"ת א"צ טבילה והוא מדרבנן ולא הטריחו לצער ולסכן עצמו במילה, והרמב"ן כ' ע"ז ולדעתי כל הנימול למצותו אינו מטיף דם אלא הרי הוא כאשה ובטבילה נכנס לדת ישראל כמו שפירשתי למעלה בלוים עכ"ד, ועי' משה"ק לעיל מו: בשם האמר"מ בלוים מה שייך להצריך הטד"ב הא מאחר שהוא מהול ואין לו ערלה מהיכן יטיף דם ברית. וראיתי להעיר דלד' הרמב"ן בעבד הנולד מן השפחה ולא נימול ונשתחרר צריך מילה לגירותו. – ובמש"כ הרמב"ן בשם תוס' דא"צ טבילה מה"ת ומה"ט א"צ מילה, ומ"מ משמע דקבלת מצוות הוא מה"ת דהא פליגי בזה בשמעתין, ואע"ג דשיטת תוס' כהרי"ף דפליגי בטבילת העבדות מ"מ לרב ששת פליגי גם בשחרור, וצ"ב דבפשוטו כשם שא"צ מילה וטבילה כך א"צ קבלת מצוות, וצריך לחלק דמילה וטבילה א"צ כיון שכבר נעשו בו, מ"מ קבלת מצוות בעינן דכל מצוה ודין בישראל א"א בלא קבלה, ועמש"כ כיו"ב לעיל מו. על מתן תורה שהי' גירות דקבלת מצוות בלא מילה וטבילה, ומכ"ז מבואר כמשנ"ת לעיל מז: דחלוק ביסודו קבלת מצוות ממילה וטבילה ועמש"כ לעיל מז: בתוד"ה שם בשם האמר"מ והאב"ע דהשחרור הוא מעשה גירות, וא"כ י"ל דשפיר יש דין מעשה גירות והוא בשחרור וצ"ב.- ועי' היטב בס' חי' רח"ה פ"ג מעדות (ד"ה והנה בסנהדרין) דנראה מדבריו דלהסוברים דהטבילה מדבריהם ה"ה דעיקר הגירות מדבריהם.

כתב הר"מ פ"מ ממילה ה"ב אין מלין בנו של אדם שלא מדעתו, וכ' התשב"ץ ח"ג סי' ס"ח דמקורו מסוגיין דדרשינן ואי אתה מל בן איש שלא מדעתו.

**האם עכו"ם מגייר בניו ומל אותם בעל כרחם**

**בתוד"ה** אלא ודבר תימה פירש דקרא דהמול לו כל זכר וכו' אבל מילת בניו שלא נולדו בקדושה אינה מעכבתו מלאכול בפסח **בזכר יצחק** סי' ב' כ' ליישב שיטת רש"י עפ"ד הר"מ פ"ט מעבדים ה"ב דעכו"ם מוכר בנו לעבד, [ומקורו מתו"כ וכמש"כ הגר"א סי' רס"ז ס"ק ל"ג] וכ' הזכ"י דה"ה לאחר שנתגייר ג"כ לא פקע זכותו ויכול למוכרו, דלא שייך בזה גר שנתגייר כקטן שנולד להפקיע קנינו, (וכ"כ מש"ח פ' בא עה"פ וכל עבד בשם חתנו עי"ש הוכחתו, ובמקור ברוך ח"ב סי' מ' הוכיח מלק' צט. דכשנתגייר פקע זכותו) ומה"ט אע"פ שלא מכרו הוא ג"כ קנוי לו וכמו שאמרו באב בבתו השתא זבוני מזבין לה מעש"י מבעיא, וממילא קרוי קנין כספו ומעכבו בפסח, וזהו דדרשינן הכא דבנו גדול אינו מעכבו ולא קטן, דהך דינא דהר"מ הוא רק בקטן דומיא דאב המוכר את בתו, ולא משיגדיל דאל"כ לא משכח"ל מוכר עצמו, [ועמנ"ח מ"ע שמ"ז [א] שנקט שאין חילוק בין קטן לגדול] ועי' מקור ברוך (שם) שכתב די"ל דיש לו רק מעש"י בבניו ולא קנין הגוף וכ"כ אבי עזרי פי"ג מאיסו"ב, וע"ע באהא"ז פ"ח מעבדים סוף ה"כ שדן האם עכו"ם יש לו קנין הגוף בבניו, וכ' דשמע להוכיח ממכילתא דחייב למולם אלמא דיש לו קנין, ודחה דחיוב מילה הוא מדין בנו, ואע"ג דגר שנתגייר כקטן שנולד וכדקי"ל לק' סב. דהיו לו בנים בגיותו קיים פ"ו, אלמא דלא פקע מיני' שם בנו עי"ש, ודבריו מחודשים דלא אשכחן מצות מילה אלא בבן ישראל או בעבד. ועפ"ד הזכר יצחק תי' הגרא"י לפקוביץ שליט"א שאר קו' תוס' די"ל דאיצטריך הכא לאשמועינן שאין האב בעלים על בניו משיגדילו וע"כ אינו יכול לגיירם בע"כ, וליכא למילף מיפת תואר דהתם אינו אב.

ובעיק"ד רש"י דנראה דבנו קטן מל אותו בע"כ לכאו' הוא כשיטתו בכתובות יא. דפי' דדינא דגר קטן מטבילין ע"ד ב"ד הוא כשאין לו אב ואמו הביאתו להתגייר, משמע דכשיש לו אב יכול לגיירו בע"כ, וכ"ה במאירי שם, אכן בשמ"ק שם כ' דהוא מדין זכין, וכן מבואר ברש"י שם דכתב דאם הגדילו יכולין למחות, ומה"ט תמה האב"ע (שם) ע"ד הזכ"י דאי האב בעלים על בניו א"כ יוכל לגיירם בע"כ, ובכתובות אמרו שיכול לגייר רק מדין זכין, והגרא"י שליט"א תי' די"ל דה"מ לשם עבדות הוא בעלים עליהם אבל לשם גירות אינו יכול לגיירם, וע"ע במשנת ר"א כתובות סי' י' שביאר בד' רש"י דמאחר שהוא בעלים לגיירם ע"כ מעכבו בפסח, וזה תליא במשנ"ת בע"ב האם גירות עבדיו מעכבתו בפסח, ועוד דהרי אינו מחוייב לגיירם וזה ג"כ נתבאר בס"ד בע"ב עי"ש.

ובעיקר הקו' דבשמעתין מבואר דמל אדם את בניו בע"כ וכפי' בתרא דרש"י ואילו בכתובות מבואר דהוא מדין זכין, תי' **החת"ס** (בכתובות שם) דשמעתין הוא לענין המילה שיש בכחו למולו דתחשב מילה ואם ירצה אח"כ להתגייר תועיל לו מילה זו, אבל הסוגיא התם הוא על גירות וכדדיקא לישנא דמטבילין אותו, וטעם החילוק דהגירות הוא דבר דבעינן דעתו ובעינן לדין זכין משא"כ מילה, והוסיף לבאר דכ"ז בקטן שאין לו דעת אבל בגדול שיש לו דעת ומעכב שלא למולו זה דרשינן מקרא דאי אתה מל בע"כ, ומדאמרה תורה דעבד מלין בע"כ בהכרח דיכול גם להטבילו בע"כ דחזינן דלא תליא בדעת העבד, וברשב"א בכתובות (הובא בשמ"ק שם) כ' דאף מילה בעינן ע"ד בי"ד ועי"ש מה שפי' מדוע נקט טבילה ולא מילה, ובשמ"ק שם תי' וז"ל ואפשר דלהכי נקט טבילה משום דחשיבא זכות גמור אבל מילה כיון שמצטער לא חשיבא זכות ולא שייך ביה למימר ע"ד ב"ד ומיהו כיון דכבר מל אפי' הויא חובתו כבר יצא ידי מילה ושוב כשיטבילוהו הו"ל זכות ונגמרה מלאכתו ע"ד ב"ד עכ"ד, ומתבאר דא"צ הסכמתו למילה ומזה מתבאר דהמילה אינה מעצם הגירות ומה"ט א"צ דעתו, וע"ע מש"כ לעיל מו: בגדר מילת גר.

**בא"ד** תימה דרשב"א קאמר וכו' מהא דהק' תוס' רק לרשב"א מוכח דס"ל דלרבנן אינו יכול להטבילו לעבדות בע"כ, כ"כ הגר"א סי' רס"ז ס"ק ט', וכ"ה שיטת תוס' בע"ז נז: ד"ה עד, וצ"ע בתוס' בקידושין סב: ד"ה אלא דמבואר דפליגי בטבילת שחרור, ואפשר דכוונתם כר"פ ולא כר"ש ודוק. וברא"ש סי' ל"ח והרמב"ן הק' קו' זו לכו"ע וכשיטת רש"י דטבילת עבדות אפשר בע"כ, ומ"מ לד' תוס' עולה דקי"ל כרשב"א ומטבילין אותו בע"כ כיון דקי"ל דלא כשמואל ובע"ז לא כ"כ וצ"ע, ועי"ש ק"נ שהאריך בדרשות הפסוקים לשיטת הרא"ש.

**בא"ד** וא"כ דריש עבד איש אתה מל בע"כ **הרשב"א** בגיטין לח. ד"ה המפקיר כ' בדעת רב וריו"ח דפליגי אדשמואל דדרשי להך קרא דעבד שיש רשות אדון עליו מילתו מעכבת את רבו מלאכול בפסח אבל עבד שאין רשות אדון עליו אין מילתו מעכבת את רבו מלאכול בפסח אע"פ שצריך גט שחרור עכ"ד, והוא דבר חידוש דהדין דמילת עבדיו מעכבו בפסח לא תליא בקנין איסור, ועמנ"ח מ"ע י"ז [ט"ו] משכ"ב.

**בגמ'** מתקיף לה ר"פ וכו' לדעת רש"י סבר ר"פ דפלוגתייהו בטבילת שחרור אבל טבילת עבדות לכו"ע א"צ קבלת מצוות, והוסיף ר"פ לחדש דאף בטבילת שחרור אם נהג במצוות כמה ימים א"צ קבלת מצוות, וכל פלוגתייהו דרבנן הוא בקונה עבד מן הנכרי ומשחררו מיד, והק' המהדו"ב דא"כ הו"מ לאוקמי ברייתא דלעיל כרבנן ובלוקח מן העכו"ם דצריך לקבל והניח בקו', ולשיטת הרי"ף ודעימי' ר"פ בא לחלוק דבטבילת שחרור א"צ קבלת מצוות, ובר"מ פי"ג מאיסו"ב הי"ב ושו"ע סי' רס"ז סי' ז' הביא ד"ז, ועי' היטב בסעי' ה' בהגה וצ"ע, ועי' ישרש יעקב שתמה ע"ד הרמ"א עי"ש.

**ברש"י** ד"ה ביפת תואר ששהא אצלו כמה ימים **בקר"א** כ' דמכאן הוכיח הרא"ש דטבילת עבדות מטבילו בע"כ דאל"כ הו"ל לרש"י לפרושי דכבר קיבל עליו בשעת עבדות. – ובעיק"ד רש"י נתקשה הקר"א כמה הוא השיעור שישתהא בבית ישראל, ועוד מה סב' היא זו דכיון שנהג במצוות יכול להטבילו בע"כ, וכ' דצ"ל דמ"מ בעינן קבלה פעם אחת.- וצ"ב לד' רש"י דנמצא דאף לרבנן הוא בעלים לגיירו, אלא יש דין דכל שלא נהג במצוות אינו יכול להיות ישראל, א"כ מדוע ביפת תואר לאחר כל המעשים מגיירה בע"כ וכמש"כ תוס' בקידושין כב. ד"ה שלא בשיטתו, וצ"ל דזהו בכלל מש"כ תוס' דמוטב שיאכלו בשר תמותות דאין זו גירות גמורה.

**גילוח שערו בתער**

**בתוד"ה** לא עשה העולה מד' תוס' ג' שיטות לגירסא דידן מותר לגלח שער בית השחי ובה"ע בכעין תער, ובתער אסור ולוקה, [ובתרגום יב"ע עה"פ לא ילבש פי' שלא יגלח בי שחיא ועריתיה, ובראשונים נחלקו האם איסורו מה"ת והאריך בזה הב"י סי' קפ"ב, ובשע"ת לר"י שער ג' אות ק' נראה דהוא מה"ת, עי' ליקוטי הלכות בנזיר שם] ושאר גופו לא נזכר איסור בין בתער ובין במספרים כעין תער ובהגר"א יו"ד סי' קפ"ב ס"ק א' מבואר דלשיטה זו מותר. שיטת הבה"ג אסור לגלח שאר אברים בתער, [וכ"ה באיגרת התשובה לר"י הובא בב"י יו"ד סי' קפ"א] ובדין שער בה"ש ובה"ע בזה יש ב' גירסאות בשיטת הבה"ג לגירסא קמייתא אסור ולגירסא בתרא מותר, ובשו"ע (שם) אוסר במספרים כען תער בשער בה"ש ובה"ע והוא כגירסת בה"ג, וכ' השו"ע דמותר להעביר שער אברים במספרים בכ"מ והיינו דבתער אסור ועי' בט"ז ובהגהות הט"ז, וע"ע בהגר"א סי' קפ"א סוס"ק י"ח דבמקום שער אין לאסור ודלא כרבינו יונה באיגרת תשובה עיש"ה. בגליונות קה"י העיר דהא אין האיסור במעשה הגילוח אלא במה שמקשט עצמו כנשים א"כ מדוע יש חילוק בין מספרים לתער, וכ' דצ"ל דמ"מ עיקר האיסור הוא מעשה הגילוח וכשעושה בשינוי לא כדרך אשה שרי וצ"ע את"ד.– מה שנדפס בג' בשם מהרש"ל הוא שלא במקומו, ועי' בתוס' בנזיר נט. ובתורא"ש כאן וברא"ש פי"ב סי' ח' שבאו הדברים על נכון.

**בא"ד** ור"ת מפרש וכו' והא קא גדיל ה"פ והלא אין זה תיקון וכו' ומה"ט מתיר השו"ע (שם סעי' ד') דכשמצטער מותר להסיר שער בה"ש ובה"ע, ומקורו מתשו' הרשב"א ח"ה סי' רע"א, ומשמע דאף בתער שרי עי"ש בב"י, דהיינו דעד כאן לא משני אלא גבול יש לו, אבל אם יש לו חטטין ומצטער שרי. – ולפ"ז ההיתר משום שאין כוונתו ליפוי וצ"ע היטב ברשב"א ח"א סי' ק"ו וח"ה סי' קל"ב ובמאירי בנזיר שם דנראה דהוא היתר במקום צער.

**בא"ד** כל גופו כ' הש"ך (שם ס"ק ד') בשם הפרישה דהוא מלבד ראשו וזקנו. – בהיתר גלוח כל גופו הוא אף בתער וכדמוכח מהראיות שהביאו תוס' וכן הוכיח הב"י סי' קפ"ב ועי' על"נ.

**בא"ד** אלא במגלח לרפואה בשו"ע (שם סעי' ב') הובא ד"ז ולא נזכר במגלח לרפואה, וכ' הב"י דמש"כ תוס' לרפואה אורחא דמילתא הוא דלמה יעשה כן אם לא לרפואה, וכ' הב"י דמ"מ משמע בתוס' דאין היתר בלרפואה ומה"ט ייאסר שער בה"ש ובה"ע אע"פ דהוא לרפואה, ודלא כהרשב"א הנ"ל, ומה"ט בשו"ע השמיט שכוונתו לרפואה, ותוס' לשיטתם דא"צ כוונה ליפוי דהא דנו במצורע דייאסר והתם אין כוונתו ליפוי, ועמד בזה החדרי דעה ביו"ד שם, [ובמה דמבואר בתוס' דבכוונה למצוה ג"כ אסור עי' בתרגום יב"ע עה"פ לא ילבש דפי' דאסור לאשה ציצית ותפילין משום לא ילבש אע"ג דכוונתה למצוה] ולכאו' כ"ז שלא כד' ר"ת לעיל דשרי כל שאין כוונתו לייפוי, ועמד בזה בקר"א, וע"ע בתוס' בנזיר נט. ד"ה גבול ודוק. ובפוסקים דנו באיסורא דלא ילבש כשאין כוונתו לנוי עי' ב"ח יו"ד שם ובש"ך ס"ק ז', ובבינת אדם סי' ע"ד (צד) כ' לחלק בין לבישה דאסור בכל גווני לשאר תיקוני נשים דשרי ועמשנ"ב סי' תרצ"ו ס"ק ל'. [וע"ע מש"כ במכות (עמ' קו) בגדר איסורא דלא ילבש].

**בסוה"ד** דלא משתמיט בשום דוכתא וכו' יל"ע לד' הר"מ פי"ב מעכו"ם ה"י דאסור לאשה לגלח ראשה כאיש א"כ כיצד הותר תגלחת נזירה הרי מגלחת ראשה, ועי' ירושלמי סופ"ח דנזיר ובג' קה"י שם.

# דף מ"ח ע"ב

**בגמ'** רשב"א אומר צ' יום וכן פסק הר"מ פ"ח ממלכים ה"ו וכ' חדש הבכיה וב' חדשים אחריו. ובכס"מ כ' דבלא"ה צריך צ' יום משום הבחנה ובלח"מ ומל"מ פי' דטעמו של הר"מ דפסק צ' יום הוא משום הבחנה, וכ"ה בתרגום יב"ע ועמש"כ לעיל מב., ובמאירי כ' שאין זה משום הבחנה דהא מאחר שבא עלי' במלחמה לא יועיל ההבחנה, והנה הכס"מ הק' הא שרינן לי' ביאה ראשונה מיד בלא הבחנה ותי' דאותו זרע נמי אינו קדוש דבנך הבא מן העכו"ם אינו קרוי בנך, וא"כ לפ"ז שפיר שייך הבחנה בביאה שני' דעתה היא גיורת, ובעיקר קו' הכס"מ כ' המל"מ דקו' מעיקרא ליתא דביאה ראשונה הותרה דלא דברה תורה אלא כנגד יצה"ר, והיינו דהותר גם איסור הבחנה, ועמש"כ לעיל מב. לחקור אם הבחנה הוא מאיסורי ביאה, דלא אשכחן היתר ביפ"ת אלא איסורי ביאה ועי'.

**בתוד"ה** רבי וריב"ן פי' וכו' ולפירושו וכו' ד' תוס' צ"ב דהתם לענין קבלת גירות אבל הכא הוא כפירה בע"ז, ועי' על"נ משכ"ב. - **הרמב"ן** עה"ת פ' תצא האריך בטעמא דבכתה את אביה ואמה וכ' דהוא משום שאין הגון לשכב עם אשה אנוסה ומתאבלת וכתב וכ"ז בעבור ההכרח אבל אם רצתה להתגייר הרי היא מותרת מיד וכמ"ש לעיל, וסיים ואפשר כי בכל השבויות במלחמה נעשה כתורה הזאת כי מפני היראה תאמרנה להתגייר.

# חיוב מילת עבדיו

**בגמ'** ת"ר מקיימין עבדים שאינם מלין דברי רי"ש רע"א אין מקיימין וכו' ומבואר מדבריהם דמסב' אין מקיימין, אלא דרי"ש הביא לו מקרא מן התורה דמשכח"ל עבד ערל, ומ"מ מודה רע"ק דמשכח"ל כמה גווני שמותר לקיימו וכדבסמוך.

ובטעמא דרע"ק כ' תוס' בשם ריב"ן דהוא מדרבנן שלא ינסך יינו, ור"י הק' ע"ז ופי' דהוא משום מצוה שחייב למול עבדיו, והיינו דכל שאינו מל הרי הוא מבטל מצוה, ויעויין להלן באופן שהעבד אינו מסכים למולו, ויל"ד בזה דלכאו' אם הוא משום ביטול מצות מילה מאחר שהעבד אינו מסכים למולו לישתרי וכד' המרדכי בלבישת טלית שאין יכול להטיל בה ציצית, ומה"ט שרי ליקח בע"ש בהש"מ כיון שאח"כ אנוס הוא על המילה, ומזה הוא ראי' גדולה לד' המרדכי, שו"ר למו"ר זצוק"ל בביאורו עמק השער (עמ' קכ) שהביא לעמק יהושוע סי' ב' שעמד בראי' זו, ועי"ש שעמד על השמטת הר"מ ד"ז דע"ש בהש"מ משמע דפשוט הוא.

ובדעת רי"ש דמתיר ליקח לכאו' הי' נראה דס"ל דאין איסור כיון שאינו יכול למולו, ולפי"ז מיירי דוקא בכה"ג שאינו יכול למולו ודוחק, שו"ר **בתורא"ש** וז"ל ורי"ש גלי קרא דוינפש בן אמתך והגר דמותר לקיימו אם אינו רוצה למול עכ"ד, **ובקר"א** כ' דמהך קרא דינפש בן אמתך והגר ילפינן שאינו חייב למולו, וכ' דמה"ט ס"ל בספרי שאינו יכול למולו בע"כ, והביא דהנה פליגי במכילתא (הובא בתוס' לק' ע: ד"ה אי מה פסח מילת) בהא דכתיב ומלתה אותו אז יאכל בו דרע"ק דריש על האדון ור"א דריש על העבד, ורע"ק לטעמי' דהאדון חייב למולו, ורי"ש דס"ל שאינו חייב למולו בהכרח דדריש אז יאכל בו העבד, ויעויין במכילתא דמתבאר להדיא דתליא בפלוגתא דשמעתין.

ולדעת רי"ש שאינו חייב למול עבדיו, מה שציותה התורה במילת עבדים כמו שנאמר בפ' לך לך פי' הקר"א דהוא בעבד שנולד משפחתו, או שקנה עבד שנולד מן השפחה, אבל עבד שעדין לא מל או שנולד קודם טבילת אמו הרי הוא נכרי [וזהו וינפש בן אמתך היינו שנולד משפחה שלא טבלה ועי' על"נ] ואין חיוב למולו, [ומקנת כספך הוא בעבד שקנאו מישראל] אבל לדעת רע"ק אף בכה"ג חייב למולו, ושמעתין דמקיימין עבדים שאינם מולין לא מיירי בנולדו מן השפחה שטבלה דבזה אין מקיימין.

והנה במה דנקט הקר"א בפשיטות דהדין דמילת עבדיו מעכבו בפסח הוא משום שחייב למולם, אבל אם אינו חייב למולם אין מעכבו בפסח, הנה בשאג"א סי' נ"ג כ' שאינו כן והוכיח מהא דתניא בתוספתא ופסקה הרמב"ם דטבילת אמהותיו מעכבתו מן הפסח, והרי אין מצוה להטביל אמהותיו [ולהנתבאר לדעת רי"ש בהכרח ליכא מצוה להטביל אמהותיו דהא אכתי גוי' היא. – וע"ע מש"כ לעיל מו. מהקוה"ע להוכיח מזה דיש לו קנין הגוף קודם מילה וטבילה דאל"כ מדוע יעכבו בפסח] ומקשים דלק' עא: איתא דאם הי' אנוס ואינו יכול למול בניו אינו מעכבו מן הפסח, ולכאו' הוא הדין בעבדיו, ומזה נראה דהחיוב למול הוא המעכב, וכן ראיתי להוכיח מהא דבמכילתא (שם) דריש בעבד של אשה וקטן דמעכבו בפסח [ועי' בר"מ פ"ה מק"פ ה"ו שפסק שאינו מעכבם] והרי קטן אינו מצווה (ועמש"כ בע"א על אשה).- ובאחרונים דנו בדעת הר"מ האם טבילת עבדיו מעכבו בפסח או רק טבילת אמהותיו, והטעם לחלק דהעיכוב הוא מחמת הערלות ובשפחה חשיבא ערלות מדין כל הגוים ערלים משא"כ עבד שמל הרי הוא מהול, ועמנ"ח משכ"ב.

ובאבי עזרי הל' פ"א ממילה ה"א פי' דעת רי"ש עפ"ד הרא"ש והרי"ף דאין מלין עבד בע"כ דאינו יכול לגיירו בע"כ, ומאחר שאם לא יטבול אין כאן מילה דערל הוא ע"כ חשיב אנוס, ורע"ק סבר דאעפ"כ אסור לקיימו, וילה"ע בדבריו א. דנמצא דכל הסוגיא מיירי באנוס ולא נתפרש זאת להדיא ב. דנקט דחיוב על האדון לגייר את עבדיו ולא סגי במילה, ונחלק שם על השאג"א, ומקורו מהר"מ פי"ד מאיסו"ב ה"ט ע"ש, וכ"ז דלא כמשנ"ת לעיל די"ל דאף להר"מ דטבילת אמהותיו מעכבתו מ"מ טבילת עבדיו אין מעכבו ג. דמדבריו עולה דגר שמל ולא טבל אין כאן מילה, והמילה רק כשיטבול לבסוף וע"כ אין טעם למולו, ולעיל מו: הובא מהזכ"י שתמה מאד ע"ז, ושמא כל שאין עומד לטבול לכו"ע המילה לאו כלום, ויתבאר להלן בעזה"י ד. דלא פי' הסוגיא רק לרא"ש והרי"ף אבל לשיטת רש"י דמטבילין עבד בע"כ הקו' במקומו עומדת, ה. דאכתי תיקשי לר' שמעון בן אלעזר דמטבילין בע"כ ואעפ"כ אמר בסמוך דרק בא"י אין משהין אותו.

העירוני האם לרע"ק שאין מקיימין שרי לשחררו דהרי עובר בעשה דלעולם בהם תעבודו או"ד דהוא חיוב למולו בע"כ אבל לא ישחררנו וצ"ע, ולכאו' ילה"ע עוד דייאסר לשחררו או למוכרו דמאחר שמחוייב למולו, ואף אם יכול להשהות המצוה, מ"מ אם מפקיע עצמו מן המצוה לכאו' ייאסר וכמי שחותך הגיד ועי"ז אינו יכול למול דעובר באיסור, ובסמוך אמרי' דמוכרו לעכו"ם אכן התם מיירי כשאינו יכול למולו, ועדיין צ"ב דמ"מ הא יתכן שיוכל אח"כ למולו ועי', ושמא י"ל דהכא המצוה בכל רגע שיהא עבדו מהול ובמה שמשחררו אינו מוסיף איסור אלא על מכאן ולהבא אבל מה שעבר עבר, וראי' לדבר דאל"כ מאי מקשי מוינפש בן אמתך והגר, הא י"ל דהשהה אותו וימול אח"כ אלמא דהחיוב מיד, ואינו מוכרח די"ל דאסור להשהות אבל מ"מ אם מל לבסוף מתקן וכיו"ב מבואר במג"א ובשעה"צ סי' תמ"ד עי"ש, שו"ר בקו' ארץ חיים לידידי שליט"א (אות מח) שהביא דהנה הראב"ד פ"א ממילה ה"י כ' דמילת עבדים דוחה שבת, ואף בעבד שנולד משפחה שלא טבלה והק' הזכר יצחק סי' א' ואו"ש הל' מילה שם הי"ד דהרי בידו להפקירן ואמרו בשבת קלא: דמכשירי מצוה אינם דוחים את השבת לר"א דבידו להפקירן ועי"ש, ולמדנו מדעתם דמותר להפקיר, אכן הביא מס' פני אהרן יו"ד סי' כ' שהביא דעת חכמים נ"ע שאסור למוכרו דמבטל מצות מילה, והכנף רננה יו"ד סי' ט' נסתפק בזה, ובעזה"י יתבאר ברפ"ג כיו"ב במבטל מצות יבמין.

כתב בס' חי' **רח"ה** פ"א ממילה (ד"ה והן) בתו"ד ומשום דבאמת הרי הולד עד שלא טבל הרי הוא נכרי ואינו שייך לדין מילה כלל, וכל דין חובת מילה שיש לרבו עליו הוא בצירוף מה דיטבול אח"כ ויחול בי' גרות דעבדות, אבל אם לא יטבול אח"כ אז נמצא דמילתו לא הוי מילה כלל עכ"ד, ובג' **חזו"א** כ' נראה דהיא מצוה מיוחדת על האדון זולת הגירות והרי אברהם אבינו הוזהר למול יליד ביתו ומקנת כספו ועדיין לא נהוג גירות, [עמש"כ לעיל מו. מד' הגרי"ז פ' בא בדין גירות קודם מ"ת] מתבאר דנחלקו בזה דהגר"ח נקט דהמצוה היא הגירות והוא במילה וטבילה, והחזו"א נקט דהמצוה היא במילה, וראיתי לסייע כדעת הגר"ח מהא דדרשינן בע"א עבד איש אתה מל בע"כ וילפינן מינה על טבילת עבדות, ואי נימא דהמצוה במילה גרידא כיצד ילפינן מינה על גירות עבדות, עוד ראיתי להוכיח מדלק' עא. לא משכח"ל ערבי מהול דאמרי' דכל הגוים ערלים והרי הוא ערל, ולד' החזו"א הא משכח"ל בנימול בתורת עבד ומ"מ דינו כעכו"ם וא"כ איצטריך תושב ושכיר למעוטינהו, ובאמת דכ"נ בתוס' בע"א בסוד"ה אלא דשמעתין מיירי לגיירו ואינו מוכרח, וע"ע להלן בד' רש"י ד"ה היכא, ובכ' הגר"ח פסחים צו. כ' דהגויות הוא ערלות כמ"ש כל הגוים ערלים וזהו המעכבו בפסח, ובשי' הגרש"ר (אות תקמח) נקט בכוונת הגר"ח דבודאי המצוה היא במילה אלא דאם ישאר גוי הרי כל הגוים ערלים ואין כאן מילה, וביאר בזה ד' רש"י בס' הפרדס שכתב דאע"פ דאין חיוב על האדון להטביל אמהותיו מ"מ חייב למול עבדיו ולהטבילם, והביא דהגרי"פ עמד בסתירת הדברים, וביאר הדברים דבעבד אם לא יטבילו אכתי ערל הוא, וצ"ע כמשנ"ת דבודאי המילה פועלת מיד ועי"ש עוד (באות תקמז). – ובחזו"א הק' עוד דלדעת הראשונים דא"א לגיירו בע"כ א"כ בכל מילת עבדיו אינו יכול לגיירו עי"ש, וכן דן בספרו (סי' קל"ד בסוף פרקין) [ועיש"ה מש"כ בטעמא דמקיימין עבדים שאינם מלין וצ"ע] ובאור תורה צידד דבקטן כו"ע מודו דאפשר לגיירו בע"כ כיון דא"צ קבלת מצוות, ונתבאר בס"ד לעיל מז:.

עוד העיר הגרי"פ דמדקתני הלוקח עבד מן העכו"ם וכ"ה בר"מ נמצא שאין לו בו אלא קנין מעש"י וכדלעיל מו. אלמא דאף בזה חייב למולו, וכן יהא ראי' מזה דחייב בשביתתו וכדמקשינן בסמוך מינפש בן אמתך והגר, ואף אי נימא דמיירי בלוקחו מעצמו אכתי העירוני דלרב אחאי לעיל מו. אף בכה"ג יש לו רק מעש"י, ויש שנקטו שכן דעת הר"מ להלכה וכמשנ"ת שם, ומבואר דאף בכה"ג חייב למולו ומצווה בשביתתו, ועי' מנ"ח מ"ע ב' [יב] שדן בבני קטורה שיש להם עבדים האם חייבים למולם כיון שאין להם אלא מעש"י, ולהמתבאר מוכח משמעתין דחייב, ושמעתי לדחות בשם השואל ומשיב דשאני הכא דיש לו כח להטבילו ושיהא לו בו קנין הגוף, וע"ע ב"י יו"ד סי' רס"ז (רג: ד"ה וכתב) בשם רי"ו דמי שיש לו שפחה שלא טבלה ובא אחר והטבילה חשיב מזיק דהפסידו דמעיקרא היתה יכולה להדליק בשבת ועתה אינה יכולה, וק' הא הי' מצווה על שביתתה אע"פ שלא הי' לו רק מעש"י, ושמעתי לדחות דמשכח"ל במדלקת לעצמה דמותר לישראל ליהנות א"נ דס"ל כדעת הרמב"ן דבעבד ערל שלא קיבל מצוות אין שביתת עבדו.

הרע"א בג' השו"ע יו"ד סי' רס"ז סעי' א' והמקנה קידושין כט. נסתפקו האם עבד חייב למול עצמו, ובחזו"א (סי' קל"ד לדף מ"ה ס"ק א') פשיטא לי' דחייב במילה ועי"ש מש"כ בד' רש"י, ועי' בזכרו"ש מכתב י"א מש"כ ע"ז וכן מתבאר בהגר"ח הל' מילה, וע"ע מנ"ח מ"ע ב' [ז' ט'] ואב"ע פ"א ממילה ה"ד אות ג' משכ"ב.- כ' הר"מ ריש הל' מילה בי"ד מצווין למול אותו הבן או העבד ולא יניחו ערל בישראל ולא בעבדיהם ובכס"מ כ' דדין עבד נלמד מבן, ויל"ע בלא טבל האם ג"כ החיוב על ב"ד לגיירו.

# שביתת עבדו

**בגמ'** בלוקח עבד בהש"מ עי' תו"י שכ' דמותר לשמור שבת כיון דדעתו להתגייר, ועמשכ"ב לעיל מו: בדין גר שמל ולא טבל האם מותר בשמירת שבת, דלתו"י כל שדעתו להתגייר בלא"ה שרי.- מהא דלא מפרש קרא כשאין העבד מסכים, אלמא דאף בכה"ג פליג רע"ק וכמשנ"ת.

**בגמ'** או אינו אלא בעבד מהול וכו' כ' **הר"מ** פ"כ משבת הי"ד כשם שאדם מצווה על שביתת בהמתו כך הוא מצווה על שביתת עבדו וכו' עבד ואמה שאנו מצווין על שביתתן הם עבדים שמלו וטבלו לשם עבדות וכו' ובהשגות א"א וכו' ולא הזהירה תורה את רבן עליהן אלא על עבד ואמה התושבים וכו' עכ"ד, נחלקו הר"מ והראב"ד במצות שביתת עבדו, דעת הר"מ דקאי על עבד שחייב במצוות דמ"מ יש חיוב על רבו שישבות ודעת הראב"ד דאדרבה כל החיוב הוא בעבד ערל, ולד' הראב"ד מה שאמרו בסוגיין בעבד מהול הוא שהעבד מצד עצמו חייב, וק' למ"ל קרא תיפו"ל שחייב בכל המצוות שהאשה חייבת בהן, וכיו"ב תיקשי ע"ד רש"י לעיל מז: ד"ה אבל עי"ש, ושמא י"ל דנפ"מ דחייב אף בעשה דשבת באותן שאין האשה חייבת ואכמ"ל.

כתב הרע"א בסוף תשו' ח' דאם רואה עבדו עושה מלאכה במתעסק אינו חייב להפרישו משום דאינה מלאכה, והק' הצמח דוד דבבהמה בודאי אף כשאינה מתכוונת למלאכה מצווה הרב על שביתתה וה"ה בעבד, ולכאו' נראה בדעת הרע"א דחלוק מצות שביתת בהמתו משביתת עבד מהול, דבעבד מהול מוטל על האדון שהעבד יקיים מצות שמירת שבת, וכל שאינו מלאכה כלפי העבד אין איסור על הרב, ומה"ט בעבד מהול מוזהר עליו שלא יעשה מלאכה לצורך עצמו [וכמש"כ השעה"צ סי' ד"ש ס"ק א'] ולא דמי לבהמה שכל האיסור הוא לצורך רבו, וכמו"כ יל"ד נפ"מ להיפוך דהנה הפמ"ג במ"ז סו"ס רס"ו דן האם בזמן תוספת שבת יש מצות שביתת בהמתו, וכיו"ב יל"ד בשביתת עבדו (ועי' אגרו"מ או"ח ח"ג סי' ל"ח), וכיו"ב דן במנחת שבת סי' פ"ז ס"ק ג' בנמצאת הבהמה במקום שאינו שבת לפי תהלוכות השמש האם חייב בשביתתה, ולפמשנ"ת בעבד מהול דבזה חיוב הרב הוא לדאוג שעבדו יקיים שביתת שבת א"כ תליא בהדין שבת אצל העבד ולא אצל האדון, ועכ"פ לא סגי במה שאצל האדון הוא שבת ויל"פ בכ"ז, ויל"ד עוד דבעבד מהול יהא חיוב גם כדין עבד ערל, ועבד ערל הוא כבהמה, אלא דנפ"מ במלאכת עצמו שבזה כל החיוב הוא מדין עבד מהול.- אכן מלישנא דהר"מ הנ"ל משמע דשביתת עבדו ובהמתו שוים וכמש"כ הצמח דוד ודלא כמשנ"ת וצ"ע.

**בגמ'** וינפש בן אמתך בעבד ערל נתבאר לעיל דשיטת הראב"ד דיש חיוב שישבות עבדו ממלאכה אע"פ שהוא ערל, וחיוב זה הוא כשביתת בהמתו שלא יעשו מלאכה לצורך רבם, ובמ"מ הביא פלוגתת הרשב"א והרמב"ן האם ד"ז אף בעבד שלא קיבל עליו ז' מצוות, דדעת הרמב"ן בתוה"א שכל שלא קיבל ז' מצוות אין חיוב שישבות ממלאכה, ודעת הרשב"א בסוגיין דהוא אף בלא קיבל עליו ז' מצוות, ובתשו' ח"א סי' נ"ט האריך בזה, והק' ע"ד הרמב"ן דאי בקיבל ז' מצוות נילף ק"ו מגר תושב, ובמ"מ תי' דאין מזהירין מן הדין, וצ"ב בזה מדוע חשיב מן הדין, ועוד דהכא אינו אלא עשה, ובשו"ע סי' ד"ש סעי' א' הובא ממהרי"א שלמד מד' הרשב"א דכל ישראל מוזהרין עליו שלא יעשה מלאכה לצורכם, ואין זה דין ברבו, והוא כדין גר תושב דבסמוך, ולפ"ז אין זה דין שביתת עבדו, אכן הובא שם דעה החולקת דהוא מדין שביתת עבדו ורק רבו מוזהר עי"ש, ועי' היטב בשו"ע (שם) שהובא ג' שיטות בזה.

והנה איתא בשו"ע שם סעי' ג' דגוי שהוא שכיר אין רבו מצווה על שביתתו וכ' המג"א דאם קיבל עליו מצוות הנוהגות בעבד, הוא עצמו חייב בשביתה ואין רבו מוזהר עליו, ותמה **הבאוה"ל** דמה מועיל קבלתו הא הוא גוי גמור, וכ' לחדש דבדין גר תושב יכול לקבל עליו לנהוג בשביתת שבת, והעירו דלכאו' סתר משנתו לסי' ל"ט ס"ק י"א ובבאוה"ל ד"ה כשר דמבואר דאינו יכול לקבל מצות תפילין, וע"ע מאירי ע"ז סד:.

**שם** ק' מ"ט לא מוקי לה בעבד מהול ולא נתגייר ומשמע דהחיוב הוא לגיירם, אכן אכתי ק' דלוקי כשמל ועדיין לא טבל דהא מתחילה מלין את הגר ואח"כ טובלין וכדלעיל מז:, ואף בעבד כן הוא וכמש"כ הר"מ פי"ג מאיסו"ב הי"א כשם שמלין ומטבילין את הגרים כך מלין ומטבילין את העבדים וכו' עכ"ד, ולמש"כ הבנין ציון לחדש דמל ולא טבל חייב בשבת א"כ הרי הוא בכלל עבד מהול, ועי' אבנ"ז סי' ש"נ.

**בגמ'** והגר זה ג"ת עפרש"י ובעזה"י יתבאר בתוס', [ועמש"כ בסנהדרין דף עח: בתוד"ה לא, בחילול שבת בצינעא האם הוא ככופר בעיקר] ולדבריו הוא דין שמוזהר על שביתת השבת, אכן תוס' פי' דלא יעשה מלאכה לצורך ישראל, וכן דעת הר"מ (שם) וכ' הר"מ זה גר תושב שהוא לקיטו ושכירו של ישראל כמו בן אמתו, וכ' ה"ה שהרשב"א השיגו שאין זה דוקא שכירו ולקיטו, וכ' ה"ה שאין כוונת הר"מ לשכירו ממש אלא כל שעושה לצרכו הרי הוא כשכירו לענין זה.

**בתוד"ה** אין פירש ריב"ן שלא ינסך יינו נפ"מ דמה"ט אף כשאין מצוה למולו כגון באשה אי נימא שאינה חייבת במילת עבדיה (עמש"כ בע"א מד' המהרש"א והאחרונים בזה) או בשפחה אי נימא שאין חיוב לגיירה מ"מ אסור להשהותה, והעירוני מד' הר"מ פ"ח ממלכים ה"ז שכתב ביפת תואר דמגלגל עמה י"ב חודש, וכ' הכס"מ דמקורו מסוגיין ומבואר דנוהג אף בשפחה אלמא דחייב להטבילה, ועי' במשנ"ת בגמ' בזה.

**בתוד"ה** זה וק' דא"כ נפישי להו וכו' לכאו' הו"מ לתמוה עוד ממה שאמרו אמירה לנכרי שבות והרי מוזהר הוא על השבת וכיצד הותר צרכי חולה ע"י נכרי וכהנה טובא, ותמיהני שלא ראיתי בראשונים שהק' כן, ובעיקר קו' תוס' ביאר **מרן הגרי"ש כהנמן הגאב"ד דפוניב'ז זצ"ל** דהנה יסוד דין גר תושב מבואר בר"מ פ"ח ממלכים הי"א דהוא שקיבל עליו לעשות המצוות מפני שנצטוינו בתורה ע"י מרע"ה [והאריך בזה מרן רי"ז הלוי במכתב האחרון בספרו] וביאר דדין ע"ז של נכרי הוא שלא לעבוד אלוהים אחרים, ודין ע"ז של ישראל יסודו הוא האמונה בקב"ה וכמבואר בחינוך, וא"כ י"ל דבדין ע"ז של בן נח אין חילול שבת בכלל, אבל בדין ע"ז של ישראל זה כולל חילול שבת, וכיו"ב אשכחן דגר תושב מוזהר על השיתוף אע"פ שעכו"ם אינו מוזהר וכמש"כ הפמ"ג הובא במשנ"ב סי' ד"ש ס"ק ד', והיינו דחייב בדין ע"ז דישראל, וע"ע מש"כ לעיל מז:.

**בא"ד** ובפ"ד מחוס"כ וכו' עי' חי' רמ"ש מש"כ ליישב.

**בגמ'** מוכרו לעכו"ם בספר המקח שער ז' דין הט' (עמ' קכ) כ' דאיכא ג' דינים במכירה א. מוכרו מיד ב. משהה יום אחד והוא בלוקחו בהש"מ ג. במגלגל עמו י"ב חודש, וצל"ב דלכאו' הכא אין זה דין מכירה ויכול ג"כ להפקירו אלא משום שחס על ממונו א"צ להפקירו.

**בגמ'** ה"מ היכא דפסקי' בעל"נ עמד על השמטת הר"מ ד"ז.- מבואר דרע"ק מיירי בפסקי' למילתי' ואעפ"כ שרי לקיימו שבת ראשונה וכ"ה במאירי, וצ"ב טעמא דמילתא הרי יכול להפקירו, ושמא בשבת אינו מצווה למולו דאנוס הוא.

**בגמ'** שלקחו רבו ע"מ שלא למולו בטעמא דמילתא דמקיימין **בחזו"א** (סי' קל"ד לסוגיין ס"ק ח') ביאר דבכה"ג אין לו קנין גמור עי"ש, ואעפ"כ מוזהר על שביתתו, **ובאב"ע** פ"א ממילה ה"א תמה כיצד מהני ההתנאה והא הוא מתנה עמשכ"ב, וביאר דכל הדין דחייב למולו הוא כשיש לו זכות בדיני ממון למולו דבזה זכותו שיהא עבד כנעני שלו וזה משוי לי' קנין הגוף שיתחייב במילה, אבל אם התנה שלא למול א"כ אין לו זכות ממון לעשותו כעבד כנעני א"כ אינו אלא כשכיר ואינו חייב במילתו, ולכאו' כ"ז ע"פ דרכו דהחיוב למול הוא לעשותו עבד, והחזו"א כשיטתו הנ"ל בגליונות דהחיוב למול הוא חיוב עצמי, ע"כ הוצרך לפרש באופ"א, וע"ע מש"כ מו"ר זצוק"ל בעמק השער (עמ' קכא) לבאר עוד בזה, והק' ע"ד הס' המקח דמבואר דאף בלקחו ע"מ שלא למולו אסור לקיימו יותר מי"ב חדש ומדוע, והא בכה"ג אינו מחוייב למולו כלל, ובר"מ לא כ' בזה דמגלגל י"ב חדש, ותי' דהתם הוא משום שלא ישהה נכרי בביתו משום הפסד טהרות, ודקדק ל' הס' המקח שלא כתב שהוא חיוב עי"ש, עוד דן שם האם מילתו מעכבתו בפסח בכה"ג כיון שאינו מחוייב למולו.

איתא בשבת קלה: כיצד משכח"ל יליד בית שנימול לאחד, הוא בלקח שפחה ע"מ שלא להטבילה וכ' שם התוס' ד"ה כגון כדמפרש ביבמות בפ' החולץ דלקח ע"מ שלא לגיירו יכול להשהותו הרבה, **ובקה"י** ח"ז סי' מ"ג הוכיח מתוס' דחייב האדון להטביל שפחותיו דאל"כ לא הוצרכו להוכיח מסוגיין. – ובאב"ע שם תמה דמאחר שלקחה ע"מ שלא להטבילה מדוע חייב במילת בנה, הא מבואר בסוגיין דכל שלקחו ע"מ שלא למולו רשאי להשהותו והוא כמשנ"ת דבכה"ג פטור מלמולו והניח בצ"ע.

**בגמ'** רשב"א אין משהין אותו עי' תוס' בע"א סוד"ה אלא משכ"ב.

**ברש"י** ד"ה היכא דלא קיבל מעולם להתגייר וכן בד"ה אבל היכא ונתפייס להתגייר מבואר מד' רש"י כמשנ"ת מהגר"ח ואב"ע דחיובו למול דשמעתין הוא חיוב לגיירו. – ובמש"כ רש"י דהוא כשכיר בעלמא עי' ישרש יעקב.

**בתוד"ה** היכא ונראה לר"י וכו' התם אין מקיימין הואיל ומצוה למול צ"ב הסב' לחלק בזה, וראיתי לדון דכוונתם דאם נתרצה למול הרי יש כאן קבלת מצוות אלא דמעכב המילה לעשותה וא"כ בכה"ג יכול למולו בע"כ וצ"ע.

# גר שנתגייר כקטן שנולד

**בגמ'** גר שנתגייר כקטן שנולד דמי כ' התו"י וכ"ה בתוס' בסנהדרין עא: ד"ה בן דכ"ז ביד"ש אבל בידי אדם חייב, וערדב"ז סופ"ט ממלכים מש"כ על אנשי שכם שנפטרו מעונש גזל משום שמלו והוא כקטן שנולד ע"ע פ"ת חו"מ סי' ל"ד ס"ק ל"ז בגוי שעבר עבירה ונתגייר האם כשר לעדות.– דין גר שנתגייר נזכר ד' פעמים במכילתין, ציינם במסורת הש"ס [והגמ' לק' סב. נכפל בבכורות מז.] והנה לענין קורבה שאמרו בכ"מ דגר אין לו קורבה שם יש לפרש כמש"כ הר"מ בפה"מ פ"ו דדמאי מ"י והתורי"ד בכתובות דף מ"ד (נדפס עה"ג) דהדת מבדיל בין ישראל לנכרי וע"כ אינו קרוב לנכרי ופקע הקורבה, ואף אם נתגיירו אח"כ מ"מ י"ל דכבר פקע הקורבה, אבל הכא נתחדש דבעצמותו הוא כקטן שנולד. – וא"ש בזה דת"ק ג"כ מודה בכ"מ לגר שנתגייר כקטן שנולד דמי דהתם לענין קורבה, והכא הוא דפליג ועי' בתורא"ש, וע"ע כ' הגרי"ז בכורות מז. דבדינים שנוהגים בין בגוי בין בישראל לא שייך כקטן שנולד, ובראשונים דנו בד' ר"ת בריש כתובות דעכו"ם שבא על אשת איש אינו נאסר מדין סוטה לבועל דכקטן שנולד דמי, והתם אינו ענין קורבה, אכן ביאר מו"ר הגרי"ג שליט"א דהתם בעודו נכרי לא חל איסור סוטה רק כשנתגייר וע"ז לא אמרי' שיחול משנתגייר. – במש"ח פ' ואתחנן עה"פ שובו לכם לאהליכם כ' דהחת"ס בחי' לע"ז כ' שנתקשה כל ימיו מהיכן הוציאו רז"ל הא דגר שנתגייר כקטן שנולד עי"ש, ובמש"ח כ' דהמקור מדנאמר שובו לכם לאהליכם ואיך הותרו אותם שנשאו קרובות וע"כ דפקע איסור קרובות, ודבריו תימה דהרי דרשינן מבוכה למשפחותיו שנאסרו בקרובות, ועי' בהקדמת הש"ש מש"כ מהגו"א למהר"ל ואכמ"ל, ועי' בעל הטורים בפ' כי תצא עה"פ לא תטה משפט גר יתום (כד, יז) וז"ל גר יתום ולא אמר גר ויתום, לומר לך גר שנתגייר כקטן שנולד דמי עכ"ד, היינו דהוא כיתום, והנה **הריטב"א** כ' בהא דאמרי' בסמוך מאי קראה וכו' וכ' ומורי הרב פי' דלסיועיה לר"י אתא אשר באת היום דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי וכו' עכ"ד, ובראב"ן לעיל דף כב. כתב ואסמכתא לגר שנתגייר וכו' מואת הנפש אשר עשו בחרן ואמרו ב"ר אברהם מגייר את האנשים ושרה את הנשים והפסוק מעיד שאברהם ושרה שגיירום עשו אותם ולא יולדיהם עכ"ד, ובקר"ס פי"ד מאיסו"ב כ' דלענין ירושה ג"כ מצינו דכקטן שנולד וז"ל מדכתיב ואם אין לאיש גואל להשיב האשם אליו כו' דליכא קורבה כלל לגר דכקטן שנולד דמי עכ"ד, א"כ אית לן ראי' מקרא דכקטן שנולד, [ולכאו' להסוברים שאין שאר ירושות בגוי וכמשנ"ת בס"ד בקידושין יז: אין ראי'] וע"ע המאיר לעולם ח"ב דרוש ה' מש"כ בשמעתין.- כ' רש"י לק' צז: ד"ה נשי דעבד שנשתחרר יש בו דין גר שנתגייר כקטן שנולד, וכ"ה בר"מ פי"ד מאיסו"ב הי"א, [ומקשים למ"ל מדין קטן שנולד תיפו"ל שאין קורבה בעבד] וע"ע רש"י גיטין מג: ד"ה פקעו דח"ש וחב"ח שנתקדשה ונשתחררה פקעו קידושיה שהרי נשתנה גופה והויא לה כקטן שנולד עכ"ד, ולכאו' ד' רש"י בגיטין הם כעין קטן שנולד האמור בסוגיין ולא בדין קורבה.

# דף מ"ט ע"א

# לאו דשאר בשר

**במשנה** איזהו ממזר כל שאר בשר שהוא בלא יבא ופירש"י כגון אנוסת אביו וכו' כגון נושא חלוצתו וכ"ה בתוס' לעיל ריש דף י' ע"ב, צריך לבאר מדוע נושא חלוצתו הוא לאו דשאר הא אין איסורו מחמת קורבה אלא איסורו משום לא יבנה, ושמעתי לומר דבשלמא לתוס' בד"ה הכל דסוטה ומחזיר גרושתו הוא לאו דשאר, וכ"כ הראשונים דכל שנעשה ע"י קידושין חשיב לאו דשאר, א"כ י"ל דה"ה נושא חלוצתו דהוא משום קידושי אחיו א"כ חשיב לאו דשאר, וכ"ש אליבא דרע"ק לעיל מד. דהכתוב קראו ביתו א"כ ה"ז כמי שכנסה וחשיב לאו דשאר, אכן רש"י נחלק בסמוך ע"ד תוס' וס"ל דמחז"ג וסוטה אינו לאו דשאר וא"כ ק' מ"ש נושא חלוצתו, ולכאו' מכאן סייעתא למשנ"ת לעיל לט. מד' הבית מאיר סי' קס"א שדקדק מרש"י בדף נ: דאיסורא דלא יבנה הוא קלישות באיסורא דאשת אח, ושפיר חשיב איסור דשאר. – ובעיק"ד רש"י דמתני' סברה דלא נעשה ממזר לרע"ק אלא מלאו דשאר כ"ה פשטות הסוגיא, אמנם **בקר"א** הביא **דבר"מ בפה"מ** ובירושלמי מבואר דתנא דמתני' סבר שא"צ לאו דשאר, וזהו דאתא לאוסופי על המשנה דלעיל מד. דא"צ לאו דשאר עי"ש, ועי"ש עוד כמה כללים לבאר מהו לאו דשאר, וכבר עמד בתורע"א ע"ד הר"מ עי"ש.

ובביאור פלוגתת רש"י ותוס' אי מחז"ג וצרת סוטה חשיב לאו דשאר, הנה בתוס' ובראשונים מתבאר דכל שנעשה ע"י אישות חשיב לאו דשאר דשארו זו אשתו, ובשי' **מו"ר רבינו דוד זצ"ל** (אות תקב) ביאר דטעמא דהולד ממזר ולא תפ"ק הוא כשהאיסור הוא האישות שביניהם דהיא חפצא דאישות שאסרה תורה, זה מונע תפ"ק וגורם לולד שיהא ממזר, ומעתה י"ל דכ"ז כשהאיסור נוצר ע"י שניהם כגון איסורי קורבה דהאישות שביניהם היא אישות פגומה וע"כ הולד ממזר ולא תפ"ק משא"כ לאו דאינו דשאר הוא איסור עצמי באיש או באשה ולא באישות שביניהם, ומעתה מחז"ג וסוטה מתבאר היטב דהוא לאו דשאר דהאיסור מחמת האישות שביניהם, אכן רש"י ס"ל דבעינן איסור מחמת קורבה.

**בתוד"ה** שמעון אע"ג דאין למדין הלכה וכו' נראה לבאר הא דטרחו תוס' לבאר דהלכתא כשמעון התימני ולא כרע"ק ולא כר"י משום דאיכא כמה סתמי משניות כרע"ק דלק' סט: תנן דעכו"ם ועבד הבא על ב"י הולד ממזר ורע"ק היא וכמש"כ תוס' לעיל טז: ד"ה קסבר (ועי"ש רע"א) וכמו"כ תנן לק' צב. דהולד ממזר מיבמה לשוק ורע"ק היא, וכמש"כ התוס' בקידושין סו: עי"ש, ע"ז כ' תוס' דמ"מ לית הלכתא כוותי' משום סתמא דפ' האומר. ולפ"ז מתבאר דהתוס' הוכיחו בכמה ראיות דלית הלכתא כרע"ק ולכאו' ק' דהתם אינו לאו דשאר ואין ראי' דלית הלכתא כרע"ק דמשנתינו דבלאו דשאר הוי ממזר, ולפמשנ"ת אשה"ט דכל הצד לפסוק כרע"ק הוא מכח סתמי הנ"ל, ומאחר דמוכח דלא קי"ל כסתמי הנ"ל דהתם אינו לאוין דשאר א"כ הדרינן למילתא כפשטי' דקי"ל כשמעון התימני וכסתם משנה בהאומר.

במשנ"ת דהוכחות תוס' דלא קי"ל כרע"ק הוא מלאוין דאינם שאר נבארם אחת לאחת, במה שהוכיחו מפ"ק בני חי"ל כשרים התם הוא יבמה לשוק ואינו לאו דשאר וכמש"כ תוס' בסמוך בד"ה הכל, ועמד בזה הרש"ש עי"ש, וכן הוכיחו מדף כג. והתם י"ל בלאוין דאינם שאר וכמש"כ רש"י שם, **וברא"ש** (סי' ל"ט) כ' דמראי' זו משמע דאף חי"ל דאינם שאר, דהיינו דסתמא אמר דבכל חי"ל תפ"ק, וכן הוכיחו מלעיל מה. מעכו"ם ועבד וכבר כ' המהרש"ל ומהרש"א דמהתם אין להוכיח רק בלאוין דלאו דשאר, עוד הוכיחו מצרת מחז"ג וכ' המהרש"א דכ"ז לשיטת ר"ת לק' בד"ה הכל דחשיב לאו דשאר, אבל לד' רש"י שם אין ראי'.- ע"ע מהדו"ב מש"כ בד' תוס'.

**בגמ'** מ"ט דרע"ק וכו' הש"ס מייתי מקור לרע"ק דהולד ממזר, והא דסבר דלא תפ"ק פי' תוס' בקידושין סז: דהא בהא תליא דכל שהולד ממזר בהכרח דלא תפ"ק, וברש"י קידושין סח. ד"ה בעל כתב דיליף מיבמה לשוק עי"ש, ובתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סי' קנ"ג הביא מהרע"א (נד' כאן) שתמה ע"ז עי"ש, ובסנהדרין נג. פי' דיליף לי' מלא יקח, ועמש"כ לעיל מד: בתוד"ה עשאה.- בירושלמי משמע דמקורו דרע"ק כיון דבהאי פרשה לא כתיב כרת אלא לאו ע"כ שמעינן דמחי"ל הולד ממזר.- ובירושלמי לא מייתי דאנוסת אביו בלאו, ובפי"א ה"א (הובא ביפ"ע לעיל ד.) קאמר דמודה ר"י לענין מלקות והיינו דלא לקי, ושו"ט התם לענין תפיסת קידושין והולד ממזר עי"ש.

**בגמ'** ולר' ישבב וכו' הרע"א נתקשה טובא מנ"ל לר' ישבב חילוק בין עשה שאינו שוה בכל לל"ת שאינו שוה בכל, ויעויי"ש מה שרצה לחדש מכח זה, ונתבאר בס"ד בכתובות ל..

**ברש"י** ד"ה לא יקח ואי קשיא כנף אביו וכו' הק' **הרמב"ן והרשב"א** דנימא דלא יקח ללאוי יתירי ולא יגלה למידרש דהולד ממזר, ואדרבה הכי עדיף טפי דסמכי' לממזר.

**בא"ד** אי באנוסת אביו שיטת רש"י דר' יהודה יכול לסבור כר' יהושע דאין הולד ממזר אלא מחי"מ בי"ד, ותוס' פליגי ולשיטתם יכול לסבור כשמעון התימני, ומ"מ האמת דס"ל כרע"ק ואף בחי"ל דלאו דשאר וכדאיתא בסנהדרין דף נ"ג. – הר"מ והסמ"ג והחינוך לא כ' דשומ"י של אביו עובר בב' לאוין וכ' הרע"א דלד' רש"י ניחא דלשמעון התימני לא אייתר.

**בתוד"ה** וכתיב וא"ת והא מפסיק קרא העירוני דלמ"ד דמפרש על אנוסת אביו ס"ל דמקשינן אע"פ דמפסיק קרא וכדלעיל ד., ודחו דהתם פסוק אחד והכא ב' פסוקים.

**בד"ה** הכל ונראה לר"ת דמחז"ג וסוטה הוו חי"ל דשאר וכ"כ לעיל ריש דף י:, ועמשנ"ת במשנה בזה.

# דף מ"ט ע"ב

**בא"ד** וטעמא אר"ת דהוי כעכו"ם ועבד וכו' ד' תוס' נתבארו בס"ד בארוכה לעיל מה: ואבא כאן בקצרה, דהנה בהא דכל דלת"ק לא לדידי' ולא לאחריני נאמרו ב' פי' א. דמוכח שאינו מחמת הלאו אלא דבר אחר גרם לו ב. דאין הולד מתייחס אחריו, והוסיפו הראשונים דאפקרי' לזרעי' וכ"ה במהרש"ל בע"א, וב' פי' אלו לא יתכנו בתוס', פי' א' לא יתכן דיבמה לשוק הוא מחמת הלאו כדאיתא בקידושין סח. (הובא בתוד"ה אי), ודרך הב' בודאי לא יתכן דהכא ודאי מתייחס אחריו, ומוכח דלתוס' כללא הוא דבעינן דומיא דאשת אב.- ובחי' ר' ראובן סו"ס כ"ב כ' לדון ולפרש בכוונת תוס' דמה דלא תפ"ק ביבמה הוא מחמת אישות המת והיא קנוי' לו וכסב' הפנ"י דלא תפ"ק בא"א מחמת הקנין, וע"כ לא גורם ולד ממזר, וכ' דכן משמע בסוטה יח: בתוד"ה שומרת, והראוני בחי' הגריי"ר בריש קידושין דג"כ פי' כן, וק' ע"ז מגמ' בקידושין הנ"ל דקאמר דהאיסור גורם וכמשנ"ת, [ובכ' קה"י החדשים סי' כ"א הוסיף להק' דהגמ' שם יליף מינה לעריות דלא תפסי קידושין, א"כ עיקר דין ערוה דלא תפ"ק הוא כדין יבמה לשוק, ועי"ש משכ"ב, עוד ילה"ע מד' תוס' בסוטה יח: שכתבו דרב המנונא דאמר שומ"י שזינתה אסורה ליבמה אתיא כמ"ד אין קידושין תופסין ביבמה לשוק, ומתבאר דהטעם דלא תפ"ק הוא משום דהיא ערוה] ועוד דהתוס' כ' דליבם נמי לאו בת קידושין והרי היבם יכול לקנותה, ויעויין בחי' ר' ראובן מה שביאר בזה.- ע"ע רע"א ח"ח (נד' כאן) דפירש דלרש"י ג"כ יתכן יסוד התוס', והא רש"י ס"ל דהא דלא תפ"ק ליבם הוא משום אשת אח כמש"כ בדף נב., אלמא דאף בכה"ג אין הולד ממזר.

**בא"ד** וליבם נמי לאו בת קידושין היא אלא ביאה הוא דאית בה רש"י לק' נב. פי' הטעם דלא תפסי קידושין ליבם משום אשת אח, וכ' לעיל מה: דלפי"ז ק' דא"כ הוא ככל ערוה ומדוע אין הולד ממזר, וי"ל דתוס' סברי דהוא מדין ביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרין בה, ולפ"ז א"ש דרש"י לשיטתו בשמעתין דס"ל דלרב הולד ממזר, אכן כבר נתבאר דממ"נ מד' תוס' מבואר דמצטרף ב' סיבות ללא תפסי קידושין לדידי' ולאחריני ובהכרח דהדין לא תפסי לא לדידי' ולא לאחריני הוא משום דאין זה דומיא דאשת אב א"כ הוא אף אם זה מחמת ערוה, וע"ע בסמוך.- ע"ע באו"ש ריש הל' יבום מה שלמד מד' תוס' בעיקר קנין יבום וצ"ע.

**בא"ד** דכיון דיבמה עומדת לחלוץ כמו ליבם חשיבא בת תפיסת קידושין מכאן הוכיח בחי' ר' ראובן סי' כ"ג אות א' דהא דלא תפ"ק הולד ממזר אין זה בתורת סימן לחומר האיסור המונע תפ"ק דגורם הולד ממזר דא"כ ודאי דיבמה לשוק הוא לאו חמור דהא מונע תפ"ק, ומאי מהני שעומדת לחלוץ ויפקע ממנה שם יבמה, ובהכרח דהביאור דמה דלא תפ"ק גורם שהולד ממזר, ואשר ע"כ יבמה לשוק חשיבא בת תפ"ק ומ"מ בעינן לא תפ"ק מחמת ערוה וכמש"כ הרשב"א לעיל מה: ודוק. – הק' **הקר"א** דא"כ מ"ט דרע"ק דהולד ממזר הא חשיבא בת תפ"ק, והי' מקו' לפלפל ע"פ הנ"ל דרע"ק פליג ביסוד הנ"ל, וי"ל דהנה החזו"א סי' ט"ו ס"ק י"ב בתו"ד כ' בסב' תוס' דאינו דומיא דאשת אב, וא"כ י"ל דרע"ק לא מצריך דומיא דאשת אב וכמש"כ תוס' בסוה"ד.

**בא"ד** והא דאמר ואביי מספק"ל וכו' הק' הרע"א מאי מקשי הש"ס על אביי הא י"ל דס"ל דהולד ממזר למ"ד דא"צ לאו דשאר.

**בא"ד** לא כפי' הקונטרס דאפי' לרב אין הולד ממזר ובד' רש"י דהולד ממזר לרב תימה דהא רב סבר לעיל מה. דעכו"ם ועבד הבא עב"י הולד כשר, ובסוגיא שם מבואר דהטעם דבעינן איסור ערוה וענוש כרת וכדאמר רש"י [וכמשנ"ת שם דהסב' דלא תפסי לא לדידי' ולא לאחריני הוצרכו בבא על אשת איש] וא"כ ה"נ ליכא כרת, ועי' ברמב"ן שעמד בזה ותי' צ"ב, ושמא רב יפרש הטעם משום דלא תפסי לא לדידי' ולא לאחריני וזה לא שייך ביבמה וכמשנ"ת עפ"ד הראשונים שם. – וכשיטת רש"י דהולד ממזר לרב כ"ה במרדכי פ' מצו"ח (רמז נ"ח קרוב לסופו) ובש"ג (טו. מדפי הרי"ף אות א'), וע"ע בירושלמי פ"א ה"א דלאב"ש הולד ממזר מדין יבמה לשוק.- ומבואר מכ"ז שא"צ איסור לולד ממזר אלא כל דלא תפ"ק, והארכנו בס"ד לעיל מה. בזה. ובד' רש"י שהולד ממזר ק' מברייתא דקתני שאין הולד ממזר, וכ' הרע"א בתשו' ר"ו דיש לרב תנא דמסייע ממתני' דקידושין דלאחר שיחלוץ לך יבמך אלמא דלא תפסי קידושין ושמואל מספק"ל אי כמתני' או כברייתא.

**בא"ד** וא"ת וכו' דשמואל אית ליה וכו' ק' דהכא אליבא דרע"ק דסבר דהולד ממזר וכדתנן לק' סט: וי"ל עפ"ד תוס' בסמוך דהתם למ"ד דא"צ לאו דשאר, והברייתא אזלא כמ"ד דצריך לאו דשאר.

**בא"ד** וא"ת ואמאי הוי ממזר משומ"י וכו' לעיל מה: הובא להקשות דהנה אמרי' התם דעכו"ם ועבד הבא על א"א אין הולד ממזר משום דלא תפסי לא לדידי' ולא לאחריני, ולפ"ז לכאו' ה"ה ביבמה לשוק אף אם יצטרף איסור א"א לא יהא הולד ממזר לסב' תוס', אכן זה לא יתכן וכמשה"ק הגרב"ד זצ"ל דעיקר קרא דממזר הוא בשומ"י של אביו, ועו"ק מאבא שאול דס"ל דבאשת אח הולד ממזר, וע"כ דכשיש איסור ערוה הולד ממזר [ולשיטת הירושלמי בפ"ק טעמא דאב"ש משום יבמה לשוק וא"כ בהכרח פליג ע"ז] וצ"ב הטעם לחלק בזה מעכו"ם הבא על א"א, עכ"פ לרע"ק דמחי"ל הולד ממזר א"כ הכא הא איכא נמי ללאו, ויש להוסיף דאף אי נימא דיבמה לשוק לת"ק אינו מחמת הלאו כ"ז הוא לדידן דחי"ל אינם מונעים תפ"ק א"כ י"ל דביבמה דלת"ק אינו מחמת הלאו, אבל לרע"ק מדוע לא נפרש כפשטי' דהוא מחמת הלאו, ולרע"ק בפשוטו אין כאן דרשא דלא תהא בה הוי' לאיש זר, אלא הוא מדין הלאו, ועי' **בחי' ר' ראובן**. בעיקר קו' תוס' יש לתמוה דהא תנן לק' סט: דמעכו"ם ועבד הבא על ב"י הולד ממזר אע"פ דלא תפ"ק לא לדידי' ולא לאחריני, וא"כ מדוע העמידו קושייתם על יבמה לשוק מכח עכו"ם ועבד, הא בעכו"ם ועבד גופי' תיקשי וצע"ג.

**בגמ'** נדה דהא תפסי בה קידושין שנאמר ותהי נדתה עליו בראשונים בסוגיין ובתוס' בקידושין גרסי תהיה בנדתה.- בירושלמי איתא הטעם דאינו לאו דשאר, וק' לרע"ק וכמ"ד דא"צ שאר וכ"ה דעת הירושלמי שם עי"ש.

# בשיטת רש"י דכשנעשית ערוה פקעו קידושיה

**בגמ'** סוטה נמי דהא תפסי בה קידושין ופירש"י דאף לאחר שזינתה לא פקעו מינה קידושיה הראשונים, וכן סברי הראשונים ערמב"ן וריטב"א בסוגיין וברשב"א לעיל יא. ובתוס' בקידושין סח., הנה רש"י לא פי' המקור דלא פקעי קידושיה, ובפשוטו יש לפרש מהא דהבעל משקה אותה והרי אם פקעו קידושיה אינו יכול להשקותה דאין כאן והביא האיש את אשתו, והרי בנתגרשה אינו משקה, וילה"ע דהתם שמא לא זינתה וע"כ משקה, ובפשוטו י"ל דממ"נ כל צד ההשקאה הוא שמא זינתה ואם זינתה הרי היא אשתו, אכן בחזו"א סי' קל"ג ס"ק ג' כתב דכדי להשקות מהני אם להצד שלא זינתה היא אשתו ונתבאר בס"ד בקידושין כז:, ומ"מ אכתי י"ל דאף בסוטה ספק יש איסור ודאי ויפקעו הקידושין, אכן זה תליא אי בסוטה ספק יש לאו כסוטה ודאי, ועי' בתוס' לעיל יא: ד"ה מאי ובגלהש"ס לרעק"א שם, ולכאו' יש להוכיח עוד מהא דכתיב בגירושין שמצא בה ערות דבר ושלחה מביתו הרי דבעי גט, ועי' בשילהי גיטין, שו"ר כן בראשונים בדף יא..

ולדברי רש"י מבואר דכשנעשית ערוה פקעו הקידושין והכא מדלא פקעי מוכרח שאינה ערוה, והנה **באבנ"מ** סי' מ"ד סוס"ק ד' כ' על הא דאיתא בגיטין מג: בח"ש וחב"ח שנתקדשה ונשתחררה דפקעו קידושיה דמותרת לשוק ואעפ"כ איכא איסור קרובים וכלאחר מיתה וגירושין דמיתסר בקרובות, וא"כ ה"ה הכא, ויעוי"ש דפליגי רש"י ותוס' בזה ונתבאר שם, ובקוה"ע סי' י"ב אות א' הק' ע"ד רש"י מנלן דמותרת הא בקידושין יג: פריך מנלן דמיתת הבעל מתרת וא"כ אין לנו מקור רק על גירושין ומיתה ולא באופן דפקעו הקידושין, אכן באמת ברש"י לא כ' דמותרת לשוק וי"ל דנשאר איסורא דא"א, וע"ע משנת ר"א סי' ט"ו אות ב' ועמש"כ בקידושין שם.

ובשיטת רש"י נאמרו ב' דרכים בתוס', בתוס' בשמעתין ס"ל דמהא דלא פקעו הקידושין מוכח נמי דתפ"ק, ובקידושין סח. ס"ל דאין ראי' דתפסי אלא דראי' מדלא פקעי ע"כ בעודה תחתיו לא יהא ממזר, ושוב כתבו בשם **ה"ר שלמה מדריו"ש** דמאחר דכשלא פקעי הולד אינו ממזר א"כ שוב י"ל דאף אם גירשה ג"כ לא יהא הולד ממזר, דאין לומר דמשום שגירשה יהא איסור נוסף, ולכאו' זה תליא בחקירת הקוה"ע בהא דלא תפ"ק הולד ממזר האם זה סימן לחומר האיסור, ולפ"ז מתבאר היטב סברת ה"ר שלמה דהכא איסור זה אינו גורם ולד ממזר, או"ד דהוא סיבה דמה שלא תופס קידושין הוא גורם שהולד ממזר, וא"כ שפיר יש לחלק בין אם בפועל היא מקודשת, ובאמת דד' ה"ר שלמה צ"ת דממ"נ הא איסור זה מונע תפ"ק אלא דקידושין שחלו לא פקעי א"כ אף כשהיא תחתיו יהא הולד ממזר, ואי נימא דזה גופא דאיסור זה קל שאינו מפקיע קידושין שכבר חלו א"כ לא הוצרך ה"ר שלמה לפירושו.- והנה העירוני דלכאו' לד' התוס' בקידושין אין מקור דפקעי הקידושין בערוה, אלא דשפיר מוכיח הש"ס דהולד אינו ממזר דהרי לא פקעי הקידושין, והוסיפו התוס' דמה"ט ה"ה דתפסי, א"כ י"ל דלעולם ערוה אינה מפקעת קידושין וי"ל דאי ערוה לא מפקעת קידושין א"כ אין קולא בסוטה דלא פקע וא"כ מ"ש סוטה מכל עריות, ומה דבכל עריות אין היכי תימצי אין בזה סב' לחלק, וע"כ דיש בה קולא דלא פקע, ועי' קר"א ודוק.

הקשה הרע"א לשיטת תוס' בסוגיין בדעת רש"י דאי פקעי ה"ה דתפסי א"כ בפצוע דכה דהדין הוא דלא פקעי הקידושין (הרע"א לא הביא מקור לזה, ובעויו"ט הוכיח כן מדף עט: מהא דחולצין לאשתו, ועי' היטב בסוגיא שם ודוק) א"כ ה"ה דתפסי ולק' עט: אמרי' דלא תפסי קידושין לרע"ק, וכן הק' בשאג"א החדשות סי' ב', ומכח זה דחה השאג"א ד' רש"י לפירוש התוס', **ובעויו"ט** סי' קמ"ב בהגה כ' דשאני פצוע דכא דהאיסור מחמת האיש וכ"ד רש"י הוא בנולד הערוה באשה דעיקר תפיסת הקידושין הוא בה, אבל בפצוע דכה דהוא באיש מודה רש"י, וע"ע במנ"ח מ"ע ר"ה [ג] דלהסוברים דמומר לא תפסי, אם נעשה מומר פקעי הקידושין ויעוי"ש שמדמי לד' התרוה"ד באשת אליהו דאינה אשת רעהו, והיינו דכל דלא תפסי ה"ה דפקעי, עוד הק' **השאג"א** בכהן המגרש אשתו ואמר לה הרי את מגורשת ממני ואי את מותרת לכ"א דאסורה לו משום גרושה א"כ יפקעו הקידושין לרע"ק, ומדלא פקעי מוכח דגרושה תפסי קידושין ואינו ממזר, ובקוה"ע סי' י"ב אות ז' כ' שיש תמיהה גדולה לפירש"י מגמ' ר"פ המגרש בקדשה ראובן חוץ משמעון וקדשה שמעון סתם דלא פקעו קידושי ראובן [והא נאסרה עליו משום א"א כמבואר ברשב"א שם] ותי' דבאשת איש דיכול לגרש מודה רש"י, וכשם שאינו מפקיע זיקה ועי"ש עוד, וע"ע באבנ"מ סי' י"ח ס"ק א' מש"כ ליישב עפ"ד רש"י קו' תוס' והראשונים לעיל ט. ונקט האבנ"מ דכל שעתידה להיות ערוה לאחר קידושין חשיב קידושין לזמן ולא חיילי, ולפ"ז זהו הטעם דנדה לא פקעי קידושין דאל"כ לא יחולו, עוד הק' הקה"י סי' ל"ז אות ב' בשם האמר"מ בהא דתנן לק' פר"ג בעשה מאמר בזו ונתן גט לזו צריכה גט וחליצה, והא מאחר שחלץ נאסרה השני' לר"ל והיא בכרת ויפקע המאמר עי"ש, וכמו"כ ק' בעשה מאמר וחלץ צריכה גט והא מכיון שחלץ קם בלא יבנה, ויל"פ בזה דהתם בהצד דתופס המאמר באמת לא חל החליצה, ומה"ט א"ש ג"כ גירושי חוץ הנ"ל, **ובאחיעזר** ח"א סי' כ"ט אות י' הק' עוד באשת כהן שנאנסה דמיתסרא מטעם זונה ולא פקעי הקידושין וא"כ נילף מינה דתפסי קידושין בזונה לרע"ק, וכן הק' בס' בני ציון סי' צ"ג, אשר ע"כ ביאר דכ"ד רש"י הוא בסוטה דהאיסור נעשה בעצם האישות שמעלה בו מעל וע"כ בדין הי' שיפקע משא"כ בכל הנ"ל, ותי' בזה קו' תוס' מנדה, ונמצא דהתוס' והראשונים לא למדו כן ברש"י, ויקשה ע"ד הראשונים שהסכימו לפירש"י, ושמעתי ליישב ע"פ המבואר בקידושין עז: דאיסור סוטה לישראל וזונה לכהן שם אחד הוא, א"כ מדאמרה תורה שבסוטה לישראל לא פקע קידושין ה"ה בזונה לכהן, אכן העירו ע"ז דא"כ אף לכתחילה יתפסו קידושין בזונה לכהן, וברש"י כתובות ל. מבואר דלא תפ"ק. – ע"ע באתוו"ד כלל ט' שהאריך בד' רש"י ומדמי לכה"ת בכל דבר המונע מעיקרו האם מפקיע גם לאחר שחל, ויעוי"ש דתלי לה בפלוגתא ועפ"ז תי' קו' תוס'.

**ברש"י** ד"ה אי כשמואל וקדושין תפסי בה מדאפיק וכו' הא דהוצרך רש"י לפרש דמשמע לשון קידושין תיפו"ל דאין כאן משמעות שאינו לשון קידושין, ביארו הישרש יעקב ואהא"ז ריש הל' יבו"ח דפי' כן לרע"ק דבחי"ל לא תפ"ק מ"מ הכא תפסי.

**בתוד"ה** סוטה וק' לר"י דנדה נמי לא פקעי וכו' נתבאר דכל קו' הוא ע"פ דרכם דלא דלא פקעי ה"ה דתפסי אבל אי נימא דאין ראי' דתפסי לק"מ, ואשר ע"כ בקידושין לא הק' קו' זו, ועי"ש מהרש"א. – **הרמב"ן** תי' על קו' תוס' דשאני נדה דשנוי החוזר לברייתו הוא ואם אתה אומר קידושין פוקעין ממנה לא הנחת בת לאברהם אבינו יושבת לפני בעלה אבל עכשיו כיון דחייבי כריתות היא שמא לא תפסי בה קדושי שלא נמסרו לביאה עכ"ד, והיינו דבנדה בהכרח היתה התורה צריכה לומר דלא פקעי אבל אצ"ל דתפסי, ויל"ע בד' הרמב"ן דנמצא דהי' חילוק בין הולד ממזר בין קידשה כשהיא נדה דהולד ממזר, ואילו בהיתה נדה תחתיו אינו ממזר.

**בא"ד** וכ"מ בפ' יש מותרות דבסוטה ודאי תפ"ק הק' הרע"א דלשיטת תוס' כאן רש"י ג"כ מודה דאי לא פקעי בהכרח דתפסי. – התוס' בקידושין דחו פירוש ר"י דעיקר קרא דלהיות לו לאשה הוא במחז"ג והתם לא תפ"ק לרע"ק (וכדלעיל מד:) ואילו בסוטה תפסי קידושין.

**בא"ד** בתחילת נשואין הק' **המל"מ** פ"א מנערה ה"ג (ד"ה המפותה) דהא קו' תוס' במחזיר סוטתו והיא שנואה בתחילת נשואין.

**בא"ד** א"נ בבועל לפ"ז פוטרת צרת צרה [להמבואר בתוס' בדף י: דצרת חי"ל פטורה מיבו"ח] אע"ג דלא משכח"ל בבעל ועי' לעיל ג: בתוד"ה לפי, וערש"ש. ועי' מל"מ פי"ט מאיסו"ב סוף ה"ה.

**בא"ד** פר"ח דמסוטה וכו' התוס' לק' פז: הולד כ' אר"י דאפילו לאחר שנתן הראשון גט הוי ממזר מן השני מידי דהוה אראשון שהולד ממזר ממנו, וברע"א בגלהש"ס ציין לתוס' דידן, וביאו"ד דהנה הר"מ בפה"מ שם ובחיבורו פט"ו מאיסו"ב ה"י כ' דלא הוי ממזר מן הראשון אלא קודם שנתן השני גט, ולפ"ז הגדר דהיא כאשת איש דשני, ואין ראי' דמסוטה הוי ממזר דרבנן, והר"ח כאן הוא כשיטת תוס' לק' דהוי ממזר מן הראשון אע"פ שנתן השני גט. ועי' היטב בשו"ע סי' ד' סעי' ט"ז ובהגה ובח"מ ס"ק י"ז שביאר דהא בהא תליא.- ע"ע במאירי שהביא י"א דלרע"ק הבא על הסוטה הולד ממזר.

**בד"ה** אי ואין נראה דאמרינן בהאומר בקדושין מה יבמה שהיא בלאו **הרמב"ן והריטב"א** (בשם רבינו הגדול) בקידושין כ' די"ל דאין הכוונה ללאו אלא לעשה דיבמה יבא עליה ולא אחר, ועי' בית מאיר סי' י"ח ומקנה קידושין סח. מש"כ דד' רש"י הם לאביי דאי עביד מהני דאי לא מהני אמאי לקי ולדידי' בהכרח דליכא לאו והסוגיא בקידושין כרבא.- כ' האהא"ז בריש הל' יבו"ח דמד' הר"מ דמנה במנין הלאוין יבמה לשוק אלמא דלא ס"ל כרש"י דלרב ליכא לאו דהא הר"מ לא הכריע אי קי"ל כרב.

**בא"ד** דלקו אקידושין למדנו מדבריהם דביבמה לשוק מיתסר בקידושין **ובריטב"א** בקידושין עח. (סוד"ה ויש) כ' וז"ל ומיהו יבמה לשוק אליבא דשמואל דסבר דלא תהיה דכתיב ביה ללאו הוא דאתא כיון שהוא לשון הוייה וקידושין קידושין תופסין בה ה"ל בלא יקח ולדידיה קידש לוקה בעל ולא קידש אינו לוקה עכ"ד, וכ"ה ברמב"ן שם, ובהפלאה (בחידושים נחמדים בסופו) הק' דביבמה שהיא ערוה דלא תפסי קידושין לא יתחייב, והרי אמרו לק' צז. בשומ"י של אביו שעובר ביבמה לשוק, והסוגיא התם לשמואל דלרב הא ליכא לאו ביבמה לדברי רש"י והתם אמרו שעובר בלאו, ע"ע במהרש"א סוטה יח: (בא"ד וכהנת) מש"כ דבימה לשוק בלא קידושין לא נעשית זונה, ותמה ע"ד האחיעזר ח"ג סי' כ"ג (ד"ה והנה) מד' הר"מ דזונה לא תליא באיסור עי"ש, והביא שם להחינוך דלוקה בביאה ביבמה בלא קידושין ודלא כהריטב"א, ועי"ש עוד.

**בגמ'** כל הנביאים נסתכלו וכו' עפרש"י ועי' על"נ משה"ק ע"ז, ועי' דברים נשגבים ברמב"ן ובריטב"א, וע"ע בר"מ פ"ז מיסוה"ת ה"ו החילוק בין נבואת מרע"ה לשאר הנביאים, ועי' אב"ע שם מש"כ בשם המהריל"ד.

**בגמ'** דאמר ובתוך עם טמא שפתים עריטב"א משה"ק בזה, ועי' שמירת הלשון שער התבונה פ"ז ובהגה משכ"ב. – וע"ע בח"ח סוף כלל א' ובבמ"ח ס"ק ט"ו.

**בתוד"ה** אשוייה פר"ח צ"ב מדוע לא פי' שרוצה להשיבו מאי דאמר בגמ' עי' ראמ"ה, ובעל"נ כ' דלא הי' יכול להשיבו דראה דהא ישעי' הי' סבור שראה וכמבואר ברש"י ד"ה נסתכלו.

**דף נ' ע"א**

**בתוד"ה** תדע והיתה נבואה בטלה ק' ממ"ש בברכות ז. כל דבור ודבור שיצא מפי הקב"ה לטובה אפי' על תנאי לא חזר בו, ועי' בר"מ בהקדמה לפה"מ (ד"ה בעיקר השני) ובפ"י מיסוה"ת ה"ד דכ"ז בנבואה שנאמרה ליאמר לישראל א"ש, וע"ע בדרשות הר"ן דרוש שני (ד"ה ומעתה שמע- ד"ה אבל עמ' מז) ובמהרש"א ח"א ברכות ד. ואכמ"ל.

**בתוד"ה** שנה ועוד דגרשה ומתה איצטריך וכו' הרמב"ן כ' דשמעינן לה ממתני' לעיל מא. ומ"מ כ' דנשאת לאחר ומתה אין בזה חידוש ועי' בתו"י.

**בתו"י** ד"ה ואע"ג כיון שנשאת לאחר כמתה דמיא וכו' לכאו' הי' מקו"ל באופ"א לפ"מ שחקר באתוו"ד דאיסורא דעריות לאח"מ הוא משום דנשאר קצת אישות א"כ י"ל דבנשאת לאחר ונעשית ערוה פקע האישות ועוד דליהוי עכ"פ כמתה קמ"ל.

**פרק רבן גמליאל**

**דיני מאמר וגדרו**

מן התורה היבמה נקנית בביאה ואין מועיל בה מאמר (מלבד לב"ש או ר"ש דמספק"ל בדף לא: אי כב"ש, ואף לב"ש התוס' בדף כט. ד"ה ב"ש נקטו בדעת רש"י דקונה רק מדרבנן) וטעמא דמילתא פירש"י בדף נב. ד"ה נתן דהו"ל אשת אח ואין קידושין תופסין בה, ובעזה"י יתבאר שם די"ל עוד דהוא מדרשא דלק' נד. ביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרין בה.

וחכמים תיקנו שיועיל מאמר ובגמ' בע"ב מפרש טעם התקנה, ומתבאר בכמה ראיות דגדר המאמר מדרבנן הוא מדין יבום, וראי' מדלאחר מאמר אסור לאחר לייבם מדין בית א' הוא בונה ואינו בונה שני בתים כמש"כ רש"י בע"ב בד"ה צריכות אלמא דהוא מדין יבום, וכן מהא דיש בזה לא יבנה כלפי האחרים אלמא דהוא מקליש הזיקה, וכן מוכח מהא דלר"ג אין מאמר אחר מאמר, ואי נימא דהוא כקידושין מ"ש ראשונה משני', וברמב"ן לק' נא. ד"ה והא כ' בטעמא דר"ג וז"ל וכן מאמר על קדושי אחיו [רמי] עכ"ד, [ויל"ד בראי' זו] ועיקר הגזירה היא אטו יבום, ולרבי לעיל יט: סבר דמאמר קונה בע"כ כיבום, ואף לרבנן דפליגי הוא משום דכיון דיסוד מאמר שמועיל בכסף ילפינן מקידושין ע"כ דינו כקידושין, אבל יסוד דינו הוא מדין יבום, ועי' חזו"י פ"ב, ומתבאר בזה הא דאשכחן ביאה שהיא כמאמר, וכדלק' נא: בביאה פסולה ואמרו בדף צו: ביאת בן ט' כמאמר בגדול, ומה עניינו אצל מאמר, ולהמתבאר י"ל דאמרו דכל יבום שאינו גמור הוא כמאמר, ומה"ט מבואר ברמב"ן וברשב"א ריש החולץ דמעוברת לא מהני מאמר דכשם דלא מהני יבום לא מהני מאמר וכמו שביאר שם הגרש"ר (אות שעב), אכן דעת הריטב"א והמאירי שם דמהני, ועי' אמר"מ סי' ה' אות א' וחזו"י רפ"ו, וכיו"ב דנו בחייבי לאוין ועשה האם מהני מאמר דבחזו"א (סי' קל"ד לדף מד.) כ' דמשמע מגמ' דלא מהני, אכן היש"ש כתב בדעת הרמב"ם דמהני, ויש דבר חידוש במאירי בדף כ: דבחילו"ע תפסי קידושין מה"ת ויתבאר בעזה"י לק' נב. וע"ע משנ"ת בדף כט. עוד ראיות לזה.

והמאמר אינו קונה קנין גמור, ואי מאמר מה"ת ע"ז שו"ט בדף כ"ט שאינו קונה קנין גמור, ואי מאמר דרבנן ג"כ אינו כקידושין, דהרי יש מאמר אחר מאמר, וכן מבואר ברמב"ם פי"א מנדרים הכ"ד דהיבם אינו מפר נדרים לאחר מאמר אלא האב לבדו מיפר וגרע מארוס שמפר בשותפות אב, וכן מבואר בדף לט. דמאמר לב"ה אינו קונה מדרבנן מה שקונה לב"ש עי"ש, וכן נתבאר לעיל כט. בתוד"ה אי כר"ג דמאמר לא הוי כקידושין דרבנן דמאמר לא חשיבא ככנוסה אצלו כקידושין דרבנן, אכן התוס' שם לא פירשו זאת, וכן מבואר בתוס' בדף כט. ד"ה בש"א שכתבו בדעת רש"י דלב"ש מאמר מהני מדרבנן, ואם נפלה אחותה אין איסור אחות זקוקה, ולב"ה יש איסור אחו"ז, והיינו משום דלב"ה לא נקנית לגמרי, והראו בזה ד' המאירי בריש קידושין וז"ל שאין המאמר גומרין בה להקנותה לו לשום זכות בעולם עכ"ד, וע"ע בתשו' הרשב"א ח"ד סי' ש"ג (נד' בראש ס' קוה"ע לדף לב.) שכתב דהמאמר אינו קונה קנין גמור וע"כ יש מאמר אחר מאמר ומה"ט נתן גט למאמרו הותרה אפי' היא כדלעיל לב..

עוד תיקנו חכמים שגט יועיל ביבמה, דאע"פ שמן התורה אין יבמה יוצאה אלא בחליצה תיקנו חכמים שאם נתן גט לא יוכל ליבמה עוד, וע"י הגט קליש הזיקה.

והנה המאמר מועיל א. דמעתה לא סגי לה בחליצה ובעיא נמי גט ב. לאסור בקרובותיה (כדפירש"י בד"ה ולא מאמר, ובמאירי כ' שאין בזה איסור אשת אח, ועמש"כ לעיל לב. בזה) [ונפ"מ זו הוא כשאח אחר מייבם דאל"כ תיאסר עליו מדין הזיקה] ג. לאסור על האחים לייבם ועל הצרות מלהתייבם, ד. ויש עוד דין מדרבנן לכתחילה לקדש יבמה ע"י מאמר וכמימרא דר"ה לק' נב., וברש"י ריש קידושין כ' אבל מאמר אינו גומר בה וכו' אלא לפוסלה על שאר אחין, וברש"ש העיר דהול"ל דצריכה גט, וע"ע בס' קובץ על הר"מ שכתב דע"כ נקרא מאמר שאינו קנין גמור אלא כעין אמירה ויעוי"ש שחידש בדעת הר"מ דמאמר קונה מה"ת, ומש"כ מדברי סופרים כן הוא דרכו של הר"מ בכמה דוכתי, ומה שדקדק מדוע קרי לי' מאמר, בהגהת שו"ע סי' ק"ע סעי' ב' כתב וזו הנקרא מאמר פירוש מאמר חכמים, וק' דלב"ש ג"כ קרינן לי' מאמר אע"ג דקונה מה"ת, ובתויו"ט פ"ב מ"א פי' דקרי לי' מאמר משום דבעינן דיבור, אבל בשתיקה אינה מקודשת, ולא דמי ליבום שקנאה גם בשוגג ובשתיקה, [ובד' המאירי הנ"ל שאינו אוסר לאחיו עי' בחי' ר' נחום (אות תקמא) שביאר דכיון דמאמר יסודו מדין יבום והוא מכח אישות המת א"א שיאסור על אחיו עי"ש].

והגט מועיל א. לאסור לייבם לו ולאחים בין בה ובין בצרתה ב. לאוסרו בקרובותיה [וכנ"ל דנפ"מ זו כשאחר מייבם] ג. לפוסלה לכהונה, [וכמש"כ מהרש"א ברש"י לק' נא.] ד. ונפ"מ עוד לד' רש"י בגיטין לה: דיש חיוב כתובה משנתן לה גט [ובתוס' שם הק' על רש"י דאינה גובה עד חליצה, ובתשו' הרשב"א החדשות סו"ס רכ"ה כתב דתקנו גט ביבמה אטו גט אשה וע"כ גובה כתובתה], ונפ"מ עוד בבעלת מאמר וגט לענין חליצה פסולה וכמבואר להלן, ונחלקו ר"ג וחכמים האם יש מאמר אחר מאמר, ונפ"מ כשעשה מאמר שני נאסר בקרובותיה לכל הדברים שמועילים מאמר דהיינו דבעיא גט גם מהשני, וכן השני נאסר בקרובותיה, וכן אוסר על הראשון לייבם, [אכן בזה מודה ר"ג דאסור לייבם כדאמר לק' נא: ומשום גזירה ועמשנ"ת שם] וכמו"כ נחלקו בגט והתם הנפ"מ לענין לאוסרו בקרובותיה ולפוסלה לכהונה וכמבואר בתו"י בדף נב: אות ב' ובראשונים שם, [ובמהרש"א בדף נא. ברש"י כ' דמודה ר"ג דמיפסלא לכהונה] או לאשוויי חליצה פסולה, אבל נפ"מ א' ליכא משום דבלא"ה אסור לייבם ומחלוקתם בין ביבם א' בשתי צרות, ובין בשני יבמין ויבמה אחת, ובין בשני יבמין ושתי יבמות, וטעם מחלוקתן מפרש בגמ' בדף נא..

**במשנה** עשה מאמר וחליצה צריכה הימנו גט מקשים לשיטת רש"י בסו"פ החולץ דאשה שנעשית ערוה עליו פקעו קידושין, א"כ האי תנא סבר כרע"ק דחי"ל לא תפסי קידושין כדאמר בגמ', א"כ מאחר שחלץ הא נאסרה עליו בלא יבנה, וי"ל דהטעם דבעיא חליצה משום שהמאמר לא הועיל לגמרי ובצד הפנוי תפס החליצה ולא יפקיע הקידושין. ועי' או"ש קו' זיקה (אות ל"ו), ובקה"י סי' ל"ז אות ב' הביא לאמר"מ סי' ז' אות ט"ו שהק' במאמר בזו ומאמר בזו צריכות שני גיטין וחליצה, והא מאחר שחלץ נאסרה השני' לר"ל בכרת ויפקע המאמר ונשאר בצ"ע, ובקה"י תי' דלמ"ד חל"פ צריכה חיזור א"כ מדרבנן הא חבירתה לא נפטרה בחליצתה וא"כ אין בה איסור אשת אח, אכן להלן ע"ב נתבאר בדעת רש"י דאין בזה דין צריכה חיזור ויעויין בקה"י בהערה שכפה"נ כוונתו לזה, ובעיקר הקו' י"ל כמשנ"ת דכלפי כח המאמר לא בעיא חליצה מדרבנן, וע"ע מש"כ לעיל מט: בשיטת רש"י.- בירושלמי (ה"ב) מספק"ל האם לאחר שחלץ לה קודם שנתן לה גט תפסי בה קידושי אחר, ויעוי"ש במפרשים שדנו האם הספק משום המאמר דלא יתפוס קידושין או משום זיקת המת עי"ש, ולכאו' כשם שיש מאמר אחר מאמר ה"ה דיתפוס קידושי אחר, ולקמן (ה"ג) איתא בירושלמי דלאחר ביאה פסולה כיון שאינה פוטרת ונשאר זיקה לא תפסי קידושין בצרה.

**במשנה** צריכה גט וחליצה הר"מ בפה"מ לעיל פ"ג מ"ה כ' והנכון יותר שיתן גט תחלה ואח"כ יחלוץ לפי שאמר בגט ובחליצה עכ"ד, ונתבאר לעיל די"ל בטעמו משום דכ"ז שלא נתן גט החליצה גרועה יותר דהיא בעלת מאמר ע"כ עדיף ליתן גט תחילה, ועמשנ"ת בע"ב בתוד"ה צריכות.

**ברש"י** ד"ה אין גט עמהרש"א דנתקשה מ"ט פירש"י כס"ד דגמ' הא דחינן לה התם, וצ"ב דדרכו של רש"י לפרש כהס"ד, וכ"כ העל"נ. – ומד' רש"י נראה דהספק דהגט מועיל מה"ת להפקיע הזיקה וכמש"כ העל"נ. וע"ע בישרש יעקב מש"כ לבאר מדוע במאמר אחר מאמר לא פירש"י דממ"נ אי מאמר קמא קני לא מהני מאמר אבתרי'.

**בד"ה** ולא בעילה וחזר ובא הוא או אחיו על צרתה כ' הרש"ש דקדק לפרש כן ולא פי' שבא אחיו על אותה עצמה שבא הראשון דבזה היה מהני ביאת האחרון עכ"פ לאוסרה על הראשון משום זנות וכו' עי"ש, והעירוני עוד דאם בא עלי' הרי מאחר שנתייבמה היא כאשתו לכ"ד ואין זה מענין משנתינו דמיירי ביבמה, ובעל"נ נסתפק אי במאמר וגט ג"כ אין חילוק בין יבם א' וב' יבמות או ב' יבמים וב' יבמות, וכ' דמד' הר"מ נראה וכ"ה בשו"ע שאין חילוק, ודקדק מדרש"י פי' רק בביאה דמיירי בצרתה משמע דבמאמר וגט אינו כן, ולד' הרש"ש וכן לדברינו אין ראי' מרש"י. – ע"ע ברמב"ן בע"ב (ד"ה בין) בשם הרב אב"ד ז"ל בטעמא דלא קתני בעל ובעל, דודאי אשת איש היא.

**בד"ה** צריכה קיימא עליה בלא יבנה היינו מדרבנן וכדאמר ר"א לק' נב: וצ"ב דרש"י לא פי' כן בכולה משנתינו, ולפמשנ"ת לעיל מהעל"נ רש"י פי' משנתינו כהס"ד לק' נא. וס"ל לרש"י דר"ג נסתפק דגט קונה מה"ת.

**בד"ה** הרי זו כמצותה מפרש בגמ' אף זו כמצותה ק' דבין להו"א ובין למסקנא בגמ' איכא לפרושי כפשטי', ועמד בזה הרש"ש.

**בד"ה** נתן גט ואפילו לרע"ק וכו' ק' תיפו"ל דמה"ת מותרת, ואפשר כוונת הב"ח שציין לגמ' לק' דאמרי' דמה"ט תפסי קידושין לרע"ק, וע"ז י"ל כמשנ"ת מהעל"נ דרש"י פי' משנתינו כמ"ד דגט מועיל מה"ת, ועדיין צ"ב דהא מ"מ רע"ק מספק"ל בזה וא"כ מה"ט צריכה גט, ועוד מש"כ רש"י דאין קידושין תופסין בחי"ל לכאו' הכא לא מיירי בדין קידושין אלא ביבום והוא בלא עדים ובעל כרחה, ועמשנ"ת בתוד"ה רבן, ועוד ראיתי להעיר מדוע לא הקדים רש"י לפרש בנתן גט ועשה מאמר דלא מהני משום אין קידושין תופסין בחי"ל.

**בד"ה** אין ואע"ג דחליצה פסולה היא דאי הוה בעי לייבומי לא מצי רש"י מפרש כשיטתו בדף כו: דחל"פ הוא משום דאי בעי ליבומי לא מצי מייבם, ויש להוסיף דנתבאר לעיל כו: ברש"י ד"ה נפלה אידך דלשיטת תוס' שם יסוד דין חל"פ הוא משום דקלישא זיקתה, א"כ ביבם א' ויבמה אחת אין כאן חל"פ כלל, דכל יסוד הדין הוא שאינה פוטרת צרתה, אבל לרש"י דהוא משום דלא מצי ליבומי א"כ בעצמותה היא חל"פ אלא דמ"מ פוטרת את עצמה, וא"ש דרש"י קרי לי' חל"פ, ויש לפרש כוונת רש"י בשני יבמין או שתי יבמות, אכן בתוד"ה חלץ ג"כ כתבו בשם ריב"ן דהיא חל"פ, אכן האמת דכוונתם לאפוקי מר"מ דס"ל לק' נג: דחל"פ ביבם א' ויבמה אחת יש אחריה כלום, ולא מיירי לענין ההיתר לשוק.

**בא"ד** דאי הדר ומקדש לה במאמר או בביאה לא בעינן גט וכדרע"ק וכו' הכא ג"כ ילה"ע דמקדש בביאה י"ל דמאחר דאין זיקה ע"כ לא מהני מדין יבום, אבל מדין קידושין דעלמא י"ל דיועיל. – עוד ילה"ע דבגמ' מדקדק כן מסיפא דחלץ ועשה מאמר ולא מהך בבא דאין אחר חליצה כלום, והעירוני דבבא זו י"ל דאין זיקת יבמין וכמו שפירש"י בסמוך בד"ה חלץ על אין לאחר ביאה כלום, ועתורא"ש לק' נב: (ד"ה זו).

**בד"ה** חלץ וגט דאחר חליצה לא הוה צריך למיתני וכו' והכי מפרש בגמ' בעל"נ עמד דהגמ' לק' נג: מפרש לה אסיפא, ובמהרש"א שם הק' מ"ט לא מפרש כן ברישא.

**בתוד"ה** רבן גמליאל אתי אפי' כרבנן וכו' אבל הכא שהיא זקוקה לו אין לו לתפוס אלא מדרבנן היינו כמשנ"ת דמאמר מהני מדרבנן מדין יבום, והכא אע"ג דאכתי זקוקה לו מה"ת מ"מ לא תקנו מאמר, ועי' לעיל כז: תוד"ה אי ומשנ"ת שם בס"ד. – ובמש"כ תוס' דזקוקה לו לכאו' אף מדרבנן היא זקוקה וכמשנ"ת דמאמר אינו קונה קנין גמור אף כלפי דינים דרבנן, וי"ל דמ"מ כנגד מה שתפס המאמר יועיל הקידושין וע"כ הוצרכו לומר דזקוקה מה"ת, ועי' משנת ר"א סי' י"ח אות י"א משכ"ב, [ועפ"ד יל"פ בד' תוס' בדף כז: דלא תליא בדבריהם כאן].- ובעיקר קו' תוס' לכאו' הו"מ למימר דמאחר דמדרבנן אסירא ליבומי לא יתפוס מאמר בה, וכמו שאמרו לעיל כט: מאמר דהתירא קני דאיסורא לא קני, ועמש"כ לעיל בדין מאמר בחילו"ע וכיו"ב כשאין יבום.

**בא"ד** ולהכי לא קאמר בגמ' עלה זו דברי רע"ק הק' הרע"א דעדיין יקשה אמאי לא קאמר עלה דאין בעילה אחר בעילה זו דברי רע"ק, ובעיקר קו' כ' דמאמר אחר מאמר אין ראי' לר"ל דסבר דעל צרתה בכרת, ואשר ע"כ דקדק מסיפא דחלץ ועשה מאמר דבזה גם לר"ל הוי רק בלאו.- במש"כ הרע"א דיש כרת יש לפרש כוונתו בתרי אנפי א. דמאמר מה"ת ב. דמדרבנן הוא כיבום שיש כרת, [וכיו"ב מבואר ברע"א תשו' י"ג דיש כרת מדרבנן] ובישרש יעקב כ' כמשנ"ת ברש"י דמביאה אחר ביאה אין לדקדק כלל די"ל דבא עלי' באונס או בשוגג באופן שיכול להועיל רק מדין יבום, אכן בתוס' בכתובות ל. ד"ה אי כתבו כדברי הרע"א דמביאה אחר ביאה מוכח דאין קידושין תופסין, שו"ר בתורע"א שהביא לתוס' בכתובות עי"ש, וז"ל המאירי (ד"ה ואמר) וז"ל ולא ביאה אחר ביאה וכו' שאם בא על האחת ואח"כ בא על האחרת ביאה של זנות אין ביאת השניה אוסרתו בקרובותיה כלל שזנות בעלמא היא אלא שאם לשם קידושין בעל קידושין תופסין שהרי אין בה אלא עשה או לאו לדעת קצת אבל ביאה סתם אחר ביאה אינה כלום עכ"ד, ובר"מ פ"ה הי"ד הביא דינא דמתני' דאין בעילה אחר בעילה כלום, אע"ג דקי"ל דקידושין תופסין בחי"ל, וע"כ דמיירי מדין יבום, ועוד העירוני דהכוונה דאינו פוסל את הבעילה הראשונה, אכן לפ"ז גם ממאמר אחר מאמר אין ראי' דהכוונה שאינו פוסל את המאמר הראשון, ועי' היטב בר"מ שם הי"ג, וע"ע מש"כ לק' נג. בזה.

**בא"ד** ולא כמו שפי' ריב"ן דר"ג כר"ע עי' על"נ שכ' ע"פ דרכו דמאמר מה"ת וע"כ צריך לפרש דסבר כרע"ק, [וק' דאף לב"ש דמאמר קונה מה"ת מ"מ תפסי בה מאמר דאחיו וכדלק' צה. ובתוס' שם ד"ה עבד, ואין אשת אח ואשת איש מעכבין, א"כ ה"ה יתפוס בצרתה לרע"ק, וי"ל דבה תופס משום דנשאר צד פנוי משא"כ צרתה הרי פטורה לגמרי ועובר משום לא יבנה או בית א' הוא בונה ודוק] וע"ש עוד עפ"ד תוס' לעיל כז:.- ובפשוטו מבואר בתוס' דבאיסור דרבנן ג"כ אין קידושין תופסין לרע"ק, [עכ"פ כשכל התפיסת קידושין הוא דרבנן] וכן מבואר לעיל טז: בתוד"ה קסבר דאיסור דרבנן גורם ולד ממזר לרע"ק, וק' מ"ט מאמר אחר גט מהני והרי היא אסורה מדרבנן, ועי' בסמוך, ועמש"כ לק' נא.– וכד' ריב"ן כן הביאו הראשונים בשם י"מ, והרמב"ן כ' כריב"ן. והק' הקר"א דלק' נא: סבר בן עזאי דאין מאמר אחר מאמר, ובן עזאי סבר דקידושין תופסין בחי"ל וכדתנן לעיל מט. ועי"ש. – ובעיק"ד תוס' והראשונים הא דהוצרכו לטעמים הא בגמ' לק' נא. מפרש בטעמא דלא מהני מאמר אחר מאמר, והביאור פשוט דהתם מפרש מ"ט אין תקנת מאמר, ותוס' באו לפרש מדוע לא יועיל מדין קידושין, וע"כ תי' בתירוצם קמא דכיון דזקוקה לו ע"כ לא מהני מדין קידושין, ולתי' בתרא תי' מדין אין קידושין תופסין בחי"ל.- עוד צריך לבאר מ"ט דרבנן דיש מאמר אחר מאמר הא לא תפסי קידושין ובעל"נ לעיל כז: בתוד"ה אי עמד בזה וכ' דרבנן ס"ל כרבנן דרע"ק דתפסי קידושין בחי"ל, וצ"ע דבגמ' לק' נא. מפרשי טעם פלוגתייהו באופ"א, וי"ל דהמאמר תופס בזיקה דידי' ונשאר עדיין צד פנוי ומקום לאחיו לתפוס, וכמו שביאר היטב הרמב"ן לק' דף נ"א, ומ"מ יש לאחיו איסור לייבם משום דפגע בצד שתפס אחיו וצ"ב, אך א"כ לרבנן יועיל גם מדין קידושין כיון דנשאר צד פנוי, וי"ל עוד אי נימא דיבום קונה אף בערוה [וכמשנ"ת בדף לב.] א"כ מה דלא תפסי קידושין אינו טעם למנוע המאמר, דהמאמר הוא מדין יבום, וכמו"כ צריך לבאר מ"ט דר"ג דמהני מאמר אחר הגט הרי מדרבנן אסורה לו וצ"ל ג"כ כמשנ"ת דמהני בצד הפנוי וכדאמר בדף נא. דתפיס בצד אחר א"נ דיבום שאני, ועמשנ"ת בדף נא. מד' החזו"א.

**בד"ה** ולא חליצה היינו אפילו אחר חליצה פסולה הנה לר"ג חליצה פסולה א"צ חיזור וכדלק' נא., אבל למ"ד צריכה חיזור יש אחר חליצה כלום דבעיא עוד חליצה, ובמאירי כ' דלמ"ד חל"פ צריכה חיזור ה"ה דמהני גט ומאמר וביאה אחריהם [ומש"כ דמהני גט לכאו' הוא שלא כדעת הר"ר אברהם בתוס' לעיל כו: ד"ה וחליצה דאין איסור אחות חלוצה בחליצת חיזור וא"כ כ"ש שלא יהא איסור בגט].

**בד"ה** עשה אבל אם נתן גט למאמרו שרי אף ליבם עי' בתוס' לק' נב: ד"ה או, וע"ע משנ"ת בס"ד לעיל לב. בביאור השיטות.

**בד"ה** חלץ אומר ריב"ן לא הוה צריך למיתני התויו"ט במשנה ג' כ' דקמ"ל דלא נימא דאין היבמה יוצאה אלא בגט וחליצה וכמש"כ תוס' בע"ב ד"ה מדגט.

**דף נ' ע"ב**

**במשנה** גט לזו וגט לזו מכאן שבק התנא סידרא דלעיל דנקט מאמר גט חליצה ביאה, ועי' תויו"ט במשנה ב'.

**במשנה** ר"נ אומר אחת בעילה וא' חליצה וכו' אין אחריה כלום ופירש"י ונפקא בגט ובלא חליצה, המהרש"ל השיג ע"ד רש"י דבודאי בעיא חליצה ומה שאמרו אין אחריה כלום היינו דאין מאמר אחריה, וכן הביא מרש"י לק' נא: ד"ה והא דפירש"י דבעיא חליצה, וביאה פסולה שויוה רבנן כמאמר, ובמהרש"א נקט דד' רש"י לק' הם בדעת רבנן אבל לר' נחמי' סבר רש"י שא"צ חליצה, וכבר עמד הרמב"ן בד' רש"י ובסתירת שיטתו, ולק' נא: הביא הרמב"ן מגמ' לק' קיא. דקס"ד ביאה פסולה קונה לגמרי, וכ' הרמב"ן ואפשר שזה דעת רש"י שהחליף שיטותיו, דבמשנה פי' כהס"ד בגמ' לק' קיא. ובגמ' פי' כדעת ריו"ח.- וילה"ע בכ"ז ממש"כ תוס' בע"א ד"ה עשה (ב) דלא קתני אין אחר חליצה כלום אי בעיא גט למאמרו, וק' דבר"נ קתני אין אחר בעילה כלום אע"ג דאכתי בעיא חליצה, ודוח"ל דיסברו כרש"י דלא בעיא חליצה , ועוד דבעשה מאמר ובעל אכתי צריכה גט למאמרו.- ילהס"ת לדעת רש"י דלר"נ א"צ חליצה נמצא דהיבום קנה לגמרי, האם מותר לקיימה או"ד דמיתסרא משום בית א' הוא בונה או לא יבנה, ומלישנא דמתני' דלא קתני צריכה גט וכדקתני לעיל וכדפירש"י בד"ה מאמר משמע דאין איסור לקיימה, וצ"ב טעמא דמילתא, ושמא י"ל לפמשנ"ת ברש"י דאיסורא דבית א' הוא בונה ולא יבנה הוא מדין אשת אח, מאחר דס"ל לר"נ דחל היבום לגמרי אמרינן דנעשית כאשתו לכ"ד ואין איסור לקיימה, וכיו"ב נתבאר בר"פ ד"א בד' ב"ש דקדמו וכנסו יוציאו ואין בו משום נאסרה עי"ש.- ע"ע משנת ר"א סי' י"ח אות י"א שהרחיב בדעת ר' נחמי' ובד' רש"י.

**ברש"י** ד"ה חלץ ועשה מאמר איבם א' ואיבמה אחת קמהדר עמהרש"א מש"כ בד' רש"י, וערמב"ן שהאריך.

**בד"ה** בין בתחילה עתורא"ש בשם הקדוש מרדו"ש.

**בתוד"ה** עשה הכא שייך להקשות דיתן גט לאחת מהן למאמרו ותשתרי אידך ולעיל פי', עמשנ"ת שם בס"ד. לכאו' קו' תוס' היא גם במאמר בזו ובעל את זו שיתן גט למאמרו ועי"ז תשתרי השני'. – הרמב"ן הביא י"מ דאה"נ יכול ליתן גט ומה שאמרו צריכות שתי גיטין הוא אם בא להוציאן ועי"ש משה"ק ע"ז, עוד כ' הרמב"ן דלדעת המחמיר דמה שאמרו נתן גט למאמרו הותרה אפי' היא היינו דהותרה לאחין אבל מאמר לשתי צרות ע"י שנותן גט לאחת פוסל את כל המאמרים, דזיקה דכולהו אגידא ומאמרות דכולהו אגידן כיון דתרוייהו עבוד מאמר ושליחותא דהדדי עבדן, והיינו דאם אחים לא עשו מאמר בזה הגט אינו פוסל לדידהו ויכולים לעשות מאמר, וכן הוא עצמו יכול לייבם צרתה אבל כשעשו מאמר הגט פוסל מאמרם, ומ"מ עדיין צריכות גט, ומתבאר דמאמר הוא אלימות בזיקה והגט פועל כדין חליצה ופוסל בכולם ודוק.

**בד"ה** צריכות למ"ד חל"פ צריכה לחזור הכא בעי' ב' חליצות הרש"ש לעיל כז. ברש"י ד"ה חלץ דקדק מתוס' דאף אם יתן גט [למאמרו] תחילה ג"כ היא חליצה פסולה, דהרי הכא נתן גט ואעפ"כ כ' תוס' שאינה פוטרת, ובחזו"א סי' קכ"ח ס"ק ח' כתב דד' תוס' בנותן גט סתם אבל אם יתן גט למאמרו אה"נ סגי בחליצה אחת, וקצ"ב מדוע לא יתן גט למאמרו הא לא שייך בזה תי' התוס' לעיל לב. ד"ה גט, ומתבאר בחזו"א דאה"נ אלא דתוס' קאי על המשנה דמיירי בגט סתם.

**שם** ובמש"כ תוס' דלמ"ד חל"פ צריכה חיזור ה"נ בעיא ב' חליצות, הנה הטור סי' ק"ע כתב בשם רש"י דהדין חל"פ צריכה חיזור הוא רק בשני אחין ולא בשתי יבמות (ולהיפוך מסב' שמואל בדף כז.) וכ' הב"ש בס"ק ג' דכן משמע מרש"י ר"פ ר"ג מאמר בזו ומאמר בזו, והגר"א בס"ק י"ג כ' כמה ראיות גדולות מד' רש"י דס"ל כן, ובעזה"י יתבאר להלן, וכ' וז"ל וכ"מ מרש"י במתני' דפר"ג דמפרש כולה מתני' חליצה לאחת מהן ולא הזכיר שום חולק ע"ש [נ'] ב' ד"ה וחליצה כו' וד"ה מאמר לזו ובעל כו' וד"ה צריכות כו' ומזה דייק הטור וכ' ומדברי רש"י כו' וכ"מ מלישנא דמתני' דקא' בכולה מתני' גט וחליצה וכו' עי"ש, ובישועות יעקב דחה דאין ראיה מרש"י דהכא כמ"ד אין זיקה וכדאמרי' לק' נא: דרבנן דר"ג [בברייתא] ג"כ סברי אין זיקה, והוכיח כן דהא קתני סיפא בין שני יבמין ויבמה אחת, ופירש"י דקאי על כל דיני דמתני', וצ"ע דלק' נג. מפרשינן למתני' דסברה דחל"פ אינה פוטרת עי"ש, והנה לפמשנ"ת מהגר"א דרש"י דקדק כן מהמשנה, לכאו' עולה דליכא למ"ד דחליצה פסולה צריכה חיזור מהצרות, וק' דהא שמואל ס"ל בדף כז. דצריכה חיזור מהצרות וי"ל דהתם כשאין החליצות שוות אלא אחת גרועה וכמשנ"ת שם מד' הריטב"א, אכן אכתי ק' ללישנא דהתחיל ולא התחיל אלמא דאף בשוות אינו פוטר, והגר"א כ' דד' רש"י לא אתיין כהך לישנא, ולכאו' י"ל לפמשנ"ת שם דלרש"י לשיטתו דלמ"ד אין זיקה חליצה שווה פוטרת צרתה, והתוס' בדף כו: ד"ה מדקאמר הק' מלישנא דהתחיל ונתבאר שם דרש"י לשיטתו בדף מא. לא הוו חליצות שוות, וא"כ לרש"י לשיטתו לא אשכחן מ"ד דבשוות אינה פוטרת צרתה ודוק היטב.- ע"ע ר"מ בפה"מ בסוף פרקין מש"כ בדין חל"פ וכ"ה שיטתו בחיבורו, ונתבאר בס"ד בדף כז. מד' הגר"א דלשיטת הר"מ ביבם א' וב' יבמות לא שייך דין חל"פ כשהפסול שוה דכל שנחלצה מכל היבמים הותרה וה"ה ביבם א' ודוק.

כתב החזו"א דבגט לזו ובעל את זו דצריכה גט וחליצה בזה בודאי צריכה ב' חליצות למ"ד חל"פ צריכה חיזור, ולא שייך בזה תקנתא דלעיל דנותן גט למאמרו, ודן החזו"א דבעלת הגט עדיפא משום דלא נעשה בה מעשה עקירת זיקה מה"ת עי"ש, וע"ע בית מאיר סי' ק"ע סעי' ח' במאמר בזו ובעל לזו האם צריכה ב' חליצות.

**בא"ד** ובסמוך דקתני וכו' לכאו' ה"ה דהו"מ לדקדק מגט לזו ובעל את זו צריכה גט וחליצה, אלא הקדימו לתרץ מרישא, ויל"ד עוד בזה ע"פ החזו"א הנ"ל.- ובגט לזו וחלץ לזו אין אחר חליצה כלום הוא אף למ"ד חל"פ צריכה חיזור וכמימרא דשמואל בדף כז. חלץ לצרת בעלת הגט נפטרה בעלת הגט, ונתבאר לעיל כו: בתוד"ה מדקאמרת דשיטת תוס' דחליצת צרת בעלת הגט היא חליצה כשרה, ולרש"י דפליג התם אזיל לשיטתו כאן, וכמו"כ צ"ל במאמר לזו וחלץ לזו דהראשונה צריכה גט ומ"מ החליצה מועלת והוא כדינא דשמואל דחלץ לצרת בעלת מאמר נפטרה בעלת מאמר וכמש"כ הישרש יעקב, ויל"ד בזה עוד להמבואר בתו"י לעיל לב. ד"ה נתן גט דע"י הגט נמצא שלא היתה אשתו מעולם, א"כ י"ל דמה"ט מהני חליצת חברתה למפרע וצ"ע בזה, ועמש"כ לעיל כז. מהרש"ש וחזו"א, וא"ש לפ"ז לדעת הר"מ וכגירסת ה"ה דס"ל לדינא דצרת בעלת מאמר אינה פוטרת צרתה, אכן לדעת הר"מ לא עיקר הגט למפרע את כל המאמר דס"ל דאסורה לו, ועחזו"א סי' קכ"ח ס"ק י'.

**בגמ'** מ"ט אמור רבנן גט ביבמה מהני וכו' אע"ג דלק' נב:דרשינן מקרא דגט ביבמה מהני, האמר דהוא אסמכתא בעלמא, וא"כ בעינן לפרושי טעם הגזירה דאל"כ לא הוה דרשינן אסמכתא, ואכתי ילה"ע דהתם דרשינן דגט מהני, ולכאו' מדרשא דהתם הוא רק לנותן הגט ומדוע פסולה על כולם, ובירושלמי (הובא בהגר"א סי' ק"ע ס"ק ב') דרשו גם על האחין, אבל בבבלי ליכא קרא, וי"ל דכיון דשליחותא דאחין עבדא ה"ז כמי שכולם נתנו גט.

**בגמ'** אמרי גט להוציאה וכו' מד' תוס' והתו"י מבואר דאנשים יטעו דבעינן גם גט וגם חליצה להוציאה וכשם דבגט לחודי' לא נאסרה עליו אף בחליצה לא נאסרה עליו, ומד' הריטב"א מבואר פי' אחר עי"ש ב' נוסחאות.

**בגמ'** ומ"ט אמור רבנן מאמר ביבמה מהני הנה נתבאר במשנה דיש ב' תקנות עיקריות במאמר א. מימרא דר"ה לק' נב. דמצות יבמה מקדש ואח"כ בועל ב. דמאמר פוסל כביאה ולכמה דינים שנתבארו במשנה, ויל"ד בזה אי תרי תקנות הוו או תקנה אחת, ואי תקנה אחת אי זה מהן קדמה, דד' ר"ה הם מבוארים בתוספתא פ"ז ה"א, ועוד דלמסקנא בדף נב. בפשוטו זהו ביאור המשנה ה"ז כמצותה, והנה קו' הש"ס בודאי היא על עיקר דין המשנה, אלא דיל"ד האם זהו ג"כ הטעם לד' ר"ה, או דהתם הוא תקנה אחרת, והנה רש"י בד"ה אבל פי' ומאמר ביבמה מהני לה להצריכה גט למאמרו אי בעי לאפוקה ומשמע דהקו' היא על הא דמאמר כקידושין והיינו דלא סגי לה בגט ובעיא חליצה, אכן בד"ה ומ"ט אמור רבנן מאמר ביבמה מהני פי' לאסור חברתה עליו, שבק רש"י מה שפי' לעיל דלענין לאפוקה דבעיא גט, אלא פי' לענין לאסור חברתה עליו, וראיתי לבאר בפשוטו דד' רש"י בתחילה הם ביבם א' וביבמה א' ובזה כל הנפ"מ הוא להצריכה גט, אבל עיקר הקו' מ"ט מהני אהא דתיקנו לאסור חבירתה עכ"פ מד' רש"י בד"ה ומ"ט מבואר דיסוד התקנה הי' שנאסרת חבירתה עליו, ובזה תיקנו שיקנה אותה ושצריכה גט, דאל"כ אין גדר לתקנתם, ודברי ר"ה דמקדש ואח"כ בועל י"ל דהוא לאחר שתיקנו שיש אופן דמאמר משום גזירה דסוגיין שוב תיקנו דמקדש ואח"כ בועל, והי' מקו"ל דדינא דר"ה היא תקנה מוקדמת שמאמר קונה, ומ"מ לא תיקנו שיאסור על האחים או על הצרות דאין בו בית א' הוא בונה, ומכח טעמי דשמעתין עשאוהו כיבום וצ"ע.

והרמב"ם הקדים בחיבורו תקנת ר"ה לתקנת משנתינו דבפ"ב ה"א כתב מדברי סופרים שלא יבא היבם על יבמתו עד שיקדש אותה וכו' ואין המאמר קונה ביבמה קנין גמור כמו הביאה, ובפ"ה כ' לדיני משנתינו ושם ה"ב וג' כתב עיקר תקנת מאמר שנקנית לו וצריכה גט, [ובר"מ לא ביאר דמאמר קונה מדבריהם, וכ' ה"ה בפ"ה ה"ב דסמך על מש"כ ברפ"ב, וצ"ב דבר"מ שם לא נתבאר דמה"ת אין קנין מאמר, אלא שכתב דמדברי סופרים בעינן מאמר] ומשמע בר"מ דב' דינים נינהו, ועי' היטב בשו"ע סי' קס"ו סעי' ב' וק"ע סעי' ב' ובהגה שם ודוק.

ובמאירי בריש פרקין (ד"ה וקודם) כ' וז"ל שחכמים תקנו שלא יבעול היבם עד שיקדש ומ"מ תקנו שיהו קדושין אלו קונין ביבמה קצת קנין וקדושין אלו נקראין מאמר ולא אמרו בו שקונה אלא לחומרא והוא ליאסר בקרובותיה וכו' עי"ש, וצ"ב אי כוונתו דתחילה תיקנו שיקדש אע"פ שאינו קונה, או דהכל חדא תקנתא ועי'.

**מאמר בשטר**

כתב הר"מ פ"ב ה"א שיקדש אותה בפני שני עדים בפרוטה או בש"פ וזהו הנקרא מאמר וכ' המ"מ ומתבאר שם שהמאמר ג"כ אפשר בשטר כדין קדושי אשה וכסף לאו דוקא עכ"ד, והוא גמ' לק' נב. כיצד בשטר, ובשו"ע סי' קס"ו סעי' ב' כ' או בשטר וברמ"א הביא ד' המ"מ, ובב"ש ס"ק ג' תמה על הרמ"א מה הוסיף על השו"ע, ועוד מדוע כ"כ בשם הרב המגיד הא דין ברור דמהני שטר כדמוכח כל המשניות, והגר"א בס"ק ה' כתב בד' הרמ"א דשטר הוא בדיעבד, וכ' דבספר השו"ע שהי' לרמ"א לא הי' כתוב בד' השו"ע שטר, וע"כ הוסיף הרמ"א דמהני שטר, וכ' הגר"א דהרמב"ם והטור השמיטו שטר דס"ל דלא מהני, וכ' דכ"ה בתוס' וירושלמי, ובישוע"ד אהע"ז סי' ה' הוכיח מזה דמאמר הוא מדין יבום ולא נתקן אלא בכסף, אבל אי נימא שתיקנו דביבמה תופס קידושין מדוע לא יועיל שטר, וראיתי לדון לד' הגר"א דלא מהני שטר האם הוא גם בתקנת משנתינו, דהא לפ"מ דמפרשינן בגמ' הטעם אטו ביאה א"כ ה"ה בשטר, ומה טעם יש לחלק בזה, אכן ממקומו הוא מוכרע דהר"מ לא ביאר דין מאמר רק בכסף, וכן מבואר מד' הר"מ בפה"מ שכתב במשנתינו דמאמר קונה בפרוטה ושו"פ ולא כ' בשטר, וצ"ב בטעמא דמילתא הא הגזירה שייך אף בשטר, ובחי' ר"א מן ההר כ' דל"ג אלא בקידושי כסף דשכיחי (וכדלעיל לא:), וע"ע לק' נב..

**בגמ'** ומ"ט אמור רבנן מאמר וכו' ואתי למבעל אחר ביאה כתב הריטב"א פי' אתי למבעל צרתה וכו' דאילו בדידה גופה לא טעו לבעול אחר יבום עכ"ד. - ילה"ע על הר"מ דבגט כ' בפ"ה מיבו"ח ה"א דגט מועיל ביבמה מדבריהן הואיל והגט מגרש באשת איש, ואילו במאמר לא ביאר זאת.

**ביאה פסולה**

**בגמ'** ומ"ט אמור רבנן ביאה פסולה יש אחריה כלום הנה יש דין ביאה פסולה יש אחריה כלום ואינה פוטרת הזיקה, ויש דין חליצה פסולה צריכה חיזור, ויש כמה חילוקים ביניהם (ויסוד הדברים מתבאר בחזו"א סי' קכ"ז ס"ק ו' נד' בדף כח. ונתבאר שם) **א.** דביאה פסולה כו"ע מודו (מלבד ר' נחמי' דמשנתינו) ואילו חל"פ הוא פלוגתא, ולמ"ד אין זיקה אין דין חל"פ ואילו דין ביאה פסולה איכא אף למ"ד אין זיקה, וכן בתוס' בדף כז: ד"ה איתיבי' נ' דריו"ח סובר דחל"פ א"צ חיזור ואילו ביאה פסולה מודה דמשנה שלימה היא **ב.** ביאה פסולה אינה פוטרת גם את עצמה וצריכה עדיין חליצה וכדלק' נא: וברש"י שם ד"ה והא, **ג.** ביאה פסולה הוצרכו לגזירות בסוגיין ואילו חל"פ הוא סב', **ד.** לדעת רש"י והר"מ בדף כו: דחל"פ הוא משום דלא מצי ליבומי זה לא שייך בביאה פסולה דהרי ייבם, **ה.** בחל"פ אף למ"ד צריכה חיזור י"א דאין בה איסור אחות זקוקה וכמשנ"ת לעיל כו: בתוד"ה דנפול מד' הבית מאיר בדעת הר"ר אברהם עי"ש, ואילו בביאה פסולה מבואר בחזו"א שם דעדיין נשאר איסור אחות זקוקה.

והנה חליצה פסולה נאמרה בחליצה באחות זקוקה וכיו"ב באופנים דאסור לייבם או דקלישא זיקה, ויש לחקור האם יש בהם גם דין ביאה פסולה, ובחזו"א (שם) הוכיח מגמ' לעיל כח. דאין בה דין ביאה פסולה (ועי' משנ"ת שם דלכאו' יש לדחות ראייתו) וביאר דחלוקים ביסודם חל"פ וביאה פסולה,דחל"פ ביסודה כלפי עצמה אין בה חסרון וכל החסרון הוא כלפי האחים דמאחר דאיקלש הזיקה אמרינן דאין מועלת החליצה לאחין (ועמש"כ בע"א ברש"י ד"ה אין) אבל בביאה פסולה אין חסרון זה דאדרבה לדידי' שהיא קנויה מה"ת בודאי זיקתו עדיפא מהאחין, אלא דקלישות הזיקה מרפה קנין הביאה ולא הועיל הקנין לגמרי וגזרו שתשאר בזיקתה, ובחזו"א תמה ע"ד הגר"א סי' ק"ע ס"ק מ"ה דנקט דאף בחייבי לאוין יש דין חל"פ, [וכן מתבאר בלח"מ פ"ו ה"י] [ויש לתמוה עוד בזה דלהר"מ דחל"פ הוא משום דלא מצי ליבומי, וע"כ בחייבי לאוין ס"ל דיש דין חל"פ, איך שייך בזה דין ביאה פסולה וכמשנ"ת לעיל בחילוק הד' וצע"ג] ועי' באו"ש קו' זיקה (אות ל') דנקט דביאה פסולה צריכה חיזור, וע"ע אמר"מ סי' ז' אות כ"ג משנת ר"א סי' י"ח, ועמש"כ לעיל כו: בתוד"ה וחליצה (ד"ה עוד הק' הלח"מ) בענין זה.

**בגמ'** אי ביאה אחר הגט וכו' ואי ביאה אחר מאמר וכו' העירוני דהי' מקו' להקשות דהא מדרבנן נפטרה ע"י מאמר וגט, ומה"ת ע"י הביאה ומדוע בעיא חליצה, וצ"ל דכ"ז בכלל הגזירה שאמרו בסוגיין דיש אחריה כלום.- בירושלמי (ה"ג) יהיב טעמא אחרינא להא דביאה פסולה יש אחריה כלום וחל"פ אין אחרי' כלום, ופי' הרידב"ז דהירושלמי ע"פ דרכו דכולה מתני' מה"ת ע"כ הוצרך לפרש טעם אחר עי"ש.

**בגמ'** כל כי הני תחלוץ ותיזיל פירש"י מאי איכפת לן כל ימיה תחלוץ, וברשב"א הק' שאין הלשון משמע כן, ועוד דאמאי לא איכפת לן והא אם אתה אומר חולצת מתייבמת (וכדלעיל לא.), ואשר ע"כ פי' דהקו' שאין לחוש שתחלוץ ותחזור ותחלוץ ולמה תעשה כן, דבשלמא בביאה יש לחוש שמא יחפוץ בה אח"כ אבל בחליצה מדוע ניחוש לכך, וכ"ה בריטב"א ונמו"י.

כתב הב"ח סי' קס"א דהדין בית א' הוא חולץ ואינו חולץ שתי בתים וכדלק' מד. איסורא הוא, והב"ש בס"ק א' הביא דרישה לאסור לחלוץ משום שעי"ז תיפסל לכהונה, וכ"ד הב"ח דאסורה לכהונה, והב"ש נחלק ע"ד הב"ח והוכיח משמעתין שאין איסור, ובבית מאיר שם כ' להוכיח דאינה נאסרת לכהונה, ומ"מ כ' שיש לאסור לחלוץ דיש לאסור מדין אם אתה אומר חולצת מתייבמת, וכ' הב"מ דלד' הרשב"א נדחית ראיית הב"ש דהכא הכוונה שאין לחוש לכך, ומ"מ כ' דמד' הרשב"א נראה שלא הק' על רש"י מטעם זה, כ"כ על"נ.- ע"ע בנהור שרגא שהק' ע"ד הב"ח מחליצה פסולה שצריכה חיזור, ואיך תיקנו רבנן לעבור על דין תורה, עוד דן שם משום בל תוסיף.

**בגמ'** אטו חליצה אחר מאמר מי לא בעיא גט למאמרו וכו' עריטב"א שהק' מ"ש מביאה פסולה שהוסיפו לגזור שיועיל אחרי' מאמר עי"ש.

**ברש"י** ד"ה ומ"ט אמור רבנן, ביאה פסולה וכו' כדתנן לעיל מאמר בזו ובעל לזו וכו' צ"ב מדוע לא הביא בבא דרישא דנתן גט ובעל, ובסמוך ד"ה אי ביאה ג"כ הביא מסיפא דגט לזו ובעל לזו ולא מרישא דנתן גט ובעל וצ"ב.

**בא"ד** ולא אמרינן תיסגי לבעלת ביאה בגט וכו' כאן גם ראיתי לדקדק דרש"י פי' עיקר התקנה דהביאה גריעא לענין עצמה, ולא לענין דיש מאמר אחר ביאה פסולה וכדקתני מתני' דהבעילה יש אחריה כלום, דרש"י עיקר תקנתא נקט, ובריטב"א עמד ע"ד רש"י דלישנא לא משמע הכי, ופי' דהקו' היא בהא דמהני גט ומאמר אחריה וכדתניא לקמן, ונ' דאע"ג דאכתי לא אדכרוה לההיא ברייתא בגמ' מ"מ מידע הוו ידעי לה ודאי, ויעוי"ש מש"כ לפרש בשינוייא דהש"ס דמדוע הוצרכו לגזור שיועיל מאמר אחריהם דרצו לגזור גזירות הרבה לברר שהיא פסולה, וברמב"ן כתב דתרוייהו קשיא לי' עי"ש.

**ברש"י** ד"ה ואי ביאה וקא פגע באיסור אשת אח הק' בדו"ח רע"א ובקושיות עצומות דהא ליכא רק עשה דבית א' הוא בונה וכמו שפירש"י בעצמו בסוגיין לעיל דהוא משום אינו בונה שתי בתים וכה"ק הרש"ש, ועי' על"נ ומשנת ר"א סי' ט"ו הערה ה' משכ"ב.

ובבית מאיר סי' קס"א סעי' א' כתב דאיסורא דלא יבנה וכן בית א' הוא בונה הוא איסור אשת אח קלוש, וביאר בזה ג"כ ד' הב"י שכתב שעובר באיסור אשת אח, [וצ"ב מדוע נטר רש"י לפרושי כן עד הכא, ולא לעיל בביאה אחר חליצה, וכן לעיל ד"ה ואתי] ובמאירי בריש מכילתין (ד"ה ההקדמה הראשונה) כ' דלאחים ולצרות יש איסור אשת אח, וכ' דמ"מ אין בזה כרת אלא לאו, ובזה ראיתי ליישב דהנה הרמב"ן במנין הלאוין המצוה הי"ד מנה לאו דלא יבנה, והר"מ לא מנאו, וי"ל דהנה הרמב"ן ביאר שם דאין הענין שיחזור איסור אשת אח, והיינו דאם הי' חוזר אשת אח לא הי' נמנה ללאו בפ"ע, ומעתה י"ל דאע"פ שאינו חוזר לאשת אח גמור מ"מ יסודו הוא איסור אשת אח וע"כ לא נמנה ללאו בפ"ע, אכן באמת דעת הר"מ דלא יבנה אינו איסור תורה כמש"כ בפ"א מיבו"ח הי"ב, ובעזה"י יתבאר לק' נב:, מ"מ אכתי תיקשי מבית א' הוא בונה דהוא עשה וכמש"כ הר"מ שם ואעפ"כ לא מנאו במנין העשין, וי"ל כמשנ"ת דהוא איסור אשת אח, אכן בלא"ה כבר תי' הלח"מ סופ"א מאישות דעשה זה הוא עשה דיבמה יבא עליה ואינו נמנה לעשה בפ"ע.

**דף נ"א ע"א**

**בגמ'** אמר רבא מ"ט דר"ג דמספק"ל גט אי דחי או לא דחי הקר"א נסתפק האם ספיקו דר"ג הוא מדאורייתא או מדרבנן, וכ' דבמאמר י"ל דמספק"ל מדאורייתא וכדמספק"ל לר"ש לעיל לא:, אבל בגט לא מסתבר דמספק"ל מדאורייתא, דמה"ת לא מצינו גט ביבמה, וע"כ פי' דמספק"ל בתקנתא דרבנן, ובמשנה נתבאר מד' העל"נ ברש"י ד"ה אין דהספק הוא מה"ת, וכ"כ הישר"י, ויעוי"ש ברש"י דמפרש כד' רבא, ועמד בזה המהרש"א שם, וע"ע להלן בד' רש"י, ובתוס' בע"ב ד"ה ביאה הביאו לה"ר יצחק ב"ר ברוך דלר' נחמי' גט ומאמר מהני מה"ת ונחלקו ע"ז, ומבואר מדבריהם דליכא למ"ד דמועיל מה"ת, [ושמא י"ל דכ"ז להתירה לשוק אבל לאוסרה להתייבם י"ל דמהני גט וצ"ע].- צריך לבאר בגדר הדברים לר"ג דמספק"ל, האם נסתפק אם היתה תקנה או לאו, ואי ספק גמור הוא יל"ד בזה כגדרי ספיקות דספק דרבנן לקולא (עי' בנהור שרגא משכ"ב) וכהנה טובא משאר דיני ספיקות, ולומר דכך היתה התקנה שהוא ספק הדבר רחוק מסב' דמדוע יתקנו כן, ועוד דלישנא לא משמע הכי [ועי' לעיל לח. בזיקה עושה ספק נשואה] ועי' לק' מד' הרשב"א בשם ר"ח דמשמע כדרך זו, ועי' היטב במאירי שכתב שאין כאן ספק עי"ש.

**בגמ'** אלא אמר אביי וכו' בחד צד מהני בה גט וכו' בחזו"א סי' קכ"ח ס"ק י"ב ביאר פלוגתא דר"ג ורבנן, דהנה המאמר והגט מועילים מדרבנן, ומעתה יל"ד לאחר שעשה מאמר כיצד דיינינן לה האם נדון דמדרבנן הרי המאמר כיבום ושוב לא יתפוס יבום, וכיבום דאורייתא שאין יבום תופס אחריו, וכן בגט מדרבנן גזרו בו אטו חליצה וממילא לא יתפוס עוד גט וכשם דאין חליצה אחר חליצה, או"ד דמאחר שהמאמר והגט לא הועילו בדאורייתא א"כ אכתי זקוקה היא ויש בה תקנת מאמר וגט, ולקולא לא אמרינן דלא יועיל מאמר אחר מאמר, ובהא פליגי דרבנן סברי דמאחר דמה"ת עדיין זקוקה היא ע"כ מהני בה עוד מאמר גט, ור"ג סבר דלא מהני מאמר אחר מאמר כשם דלא מהני יבום אחר יבום, וכן לא מהני גט אחר גט כשם שאין חליצה אחר חליצה, וכ"ז במאמר אחר מאמר וגט אחר גט, אבל במאמר אחר הגט או גט אחר מאמר, בזה מאחר דב' תקנות הם, דנים כל א' בפ"ע ומאחר שאכתי היא זקוקה מה"ת ע"כ מועילים בה הגט והמאמר.

ויש להעיר בזה דנתבאר בריש פרקין דקנין המאמר מדרבנן אינו קנין גמור וכמבואר בר"מ שאינו מעכב על האב להפר הנדרים ועי"ש עוד ראיות לזה, א"כ מ"ט דר"ג דלא יועיל מאמר אחר מאמר, ועוד דלב"ש דמאמר קונה מה"ת אעפ"כ יש מאמר אחר מאמר וכדלק' צה. ובתוס' שם ד"ה עבד, וי"ל דטעמא דב"ש משום דאינו קונה קנין גמור ונשאר צד פנוי וכמשנ"ת לעיל כט: משא"כ מאמר דרבנן דגזרו משום ביאה י"ל דקונה לגמרי, והי' מקו' לבאר דבהא פליגי ר"ג ורבנן האם מדרבנן הוא קונה קנין גמור ממילא אין מאמר אחר בא אחריו וכד' החזו"א, או"ד דאינו קונה קנין גמור, ומתבאר היטב הא דאיתא לק' ע"ב דר"ג סבר דקונה קנין גמור, ויעויין בחזו"א (בס"ק י"ג) שביאר עפ"ד באר היטב דברי רב אשי בדף כז: דמוכיח דגט ומאמר כהדדי נינהו מהא דלר"ג תופס מאמר אחר גט אע"ג שאין מאמר אחר מאמר וגט אחר גט, וד' הגמ' פלא הא טעמא דר"ג דאין מאמר אחר מאמר משום דמאמר תפיס בחד צד אבל גט שפיר יועיל אחריו, וכשם דלא מוכחינן מרבנן דיש גט אחר מאמר וכמו שפי' תוס' שם דלרבנן קני במה ששייר ראשון.

וביאר החזו"א ע"פ דרכו דלרבנן גדר התקנה היתה דהמאמר מהני להחמיר ולא להקל, וע"כ שפיר מועיל גט ומאמר אחריו, דכלפי המאמר הבא אחריו דנים כאילו מעיקרא לא הי' כאן גט כיון דאכתי זקוקה מה"ת, אבל לר"ג דהמאמר מהני גם להקל ומה"ט לא מהני מאמר אחר מאמר, ואעפ"כ מהני גט אחר מאמר אלמא דכי הדדי נינהו, ובפרט זה הוסיף החזו"א סברא דמסתבר לגמ' דאילו הי' חד עדיף מחברי' היו מתקנים שכל שקדם הגט או המאמר לא יועיל מאמר או גט אחריו, והדברים נפלאים, אכן מתבאר בחזו"א דדבריו הם שלא כד' התוס', וד' התוס' הם כפשטות הסוגיא דיש כאן ב' צדדים והוא דבר חתום.- ע"ע לק' צה. ובתוד"ה עבד דמבואר דפלוגתא דר"ג ורבנן הוא למ"ד מאמר מה"ת עי"ש, ואפשר דהוא כרבא דלעיל.

**בגמ'** מיהו אמור רבנן הא יבמה בחד צד וכו' כ' הרשב"א הא דרבא לא פי' טעמא דרבנן משום דטעמייהו פשיטא דמאחר דלא הופקעה זיקת הבית לגמרי הדין נותן שיועיל מאמר וגט, ואביי איידי דפי' טעמא דר"ג פי' גם טעמא דרבנן, וכ' דיש ספרים דלא גרסי לי', וכ"ה בריטב"א, אמנם בתוס' לק' ע"ב ד"ה ביאה כ' דאדרבה מסתבר טעמא דר"ג, ועי"ש מה שפירשו בטעמא דרבנן ועי' מהרש"א. – וילה"ע דלעיל נ: מפרשינן טעמי הגזירה דגט ומאמר, וא"כ עלינו לדון האם שייך זאת במאמר אחר מאמר וגט אחר גט, ובפשטות י"ל דמ"מ גדרו חז"ל גדר בתקנתם וע"כ פליגי הכא בגדר התקנה, שו"ר בריטב"א שהק' כיו"ב על ביאה פסולה עי"ש, וע"ע בתוס' בע"ב ד"ה ביאה.

**בגמ'** ורבנן כל חד וחד תקינו לי' רבנן וכו' הק' העל"נ דלכאו' תליא בפלוגתא דריו"ח ור"ל בפ"ק אי שליחותא דאחים עביד, והק' בסתירת ההלכה דקי"ל כריו"ח וכרבנן ועי"ש משכ"ב, ובפשוטו י"ל דכ"ד רבנן הוא בזיקה ולא בהיתר לשוק וקנין יבום, וכמו"כ ר"ל מצי סבר כר"ג דמ"מ מודה ר"ל דפקע זיקה מכל הבית ע"י יבו"ח דאחד מהם.- ילהס"ת בעשה מאמר ונתן גט וחזר ועשה מאמר האם מהני, ולכאו' לר"ג לא יהני דהא אין מאמר אחר מאמר, וכיון דהיא זקוקה לא יתפוס מאמר, אבל לרבנן יתפוס מאמר, וצ"ב דהא פלוגתייהו אי תיקנו לכל חד אבל ביבם א' ויבמה א' לא פליגי וע"כ דאף לר"ג יהני, שו"ר ירושלמי (ה"א לא.) דשו"ט בזה ועי"ש עוד.

**בגמ'** דאילו מאמר אחר הגט קני לכוליה שיורא דגט ופירש"י דעל כך לא מהני מאמר אחריו הק' הקר"א מדוע הוצרכו לומר דקני לכולי' שיורא דגט תיפו"ל דאין מאמר אחר מאמר וכדאמר לעיל דלא מוסיף שני על הראשון, וכ' דזהו כוונת הש"ס דקני לכולי' שיורא דגט היינו דאין מועיל קנין אחריו, אבל אין הכוונה לשיעור בקנין דמי מדד בשעלו שיעור הקנין עי"ש, אכן בתוס' לא נראה כן.

**ברש"י** ד"ה תיהוי דאי מאמר קמא קני לגמרי תו לא מהני ביאה וגט אבתרי' וכו' דאי גט דחי תו לא מהני ביאה ומאמר אבתרי' הק' הרשב"א דמאמר וגט אינם אלא מדרבנן א"כ מדוע לא יועיל ביאה שלאחריהם כיון דהוא מה"ת, וכ' הקר"א דלו"ד רש"י י"ל דביאה ודאי מהני, והקו' דלא ליהני גט ומאמר אבתרי' דממ"נ אי גט דחי מאמר לא קני ואי גט לא דחי הרי קנתה הביאה ולא יועיל מאמר שאחר הביאה, וכמש"כ תוס' בד"ה דמספקא, וברשב"א הביא בשם ר"ח ז"ל שפי' ואי אמרת מספק"ל מאמר אי קני אי לא קני תבא הביאה ודאי ותדחה למאמר צרתה דהוא ספק ותהוי ביאה זו תחלה ותקנה קניה גמורה ולא יועיל גט אחר זו הביאה, ושוב הביא הרשב"א ירושלמי דמבואר כרש"י, וכ' הקר"א דבירושלמי מבואר דד' ר"ג הם מה"ת, ובירושלמי (סוף ה"א) מדמי מאמר דר"ג לקידושין דריו"ח בקידושין ס., ובעל"נ במשנה כ' בדעת רש"י דהוא מה"ת וכ' דבזה מיושבת קו' הרשב"א, אכן הרשב"א הק' עוד דאף אי מאמר מה"ת ג"כ מהני ביאה אבתרי', דהמאמר אינו גומר לגמרי [ויעויין לק' צה. ובתוד"ה עבד דמהני מאמר אחר מאמר אף למ"ד קונה מה"ת] ולכאו' רש"י יחלוק בזה, [ועתורא"ש בדף צה. ונתבאר לעיל כט.].

**בתוד"ה** עדיפא וביאה פסולה וכו' עמהר"ם בביאו"ד.

**בא"ד** ובקונטרס פירש כ' מהר"ם בספרים שלנו לא נמצא כן ברש"י, וערש"ש בד"ה ואילו, וכ"כ הישר"י.

**בא"ד** ותימא דלא אשכחן בהדיא להאי מילתא שתהא לר"ג ביאה אחר ביאה פסולה וכו' מיהו יש לדקדק החזו"א סי' קכ"ח ס"ק י"ב כתב דמוכח כן ממה שאמרו דביאה אחר מאמר מהני ואין הכוונה במאמר בתחילה דהתם איכא קנין דאורייתא אלא הוא בביאה שאחר הביאה שאחר המאמר עי"ש. וכ' דהוא שלא כד' תוס', ובאמת דתוס' לשיטתם דפי' דביאה עדיפא ממאמר משום דקונה מדאורייתא הוא שלא כפי' החזו"א.– בריטב"א הביא יש חולקים על רש"י דלא מהני ביאה אחר ביאה, ובקר"א הביא כן מירושלמי, וכ' דהירושלמי ס"ל דגט ומאמר מה"ת, ועמש"כ ברש"י מהרשב"א בשם הירושלמי.- ולכאו' כל המו"מ הוא אליבא דר"ג דאין מאמר אחר מאמר א"נ ה"ה אין ביאה אחר ביאה פסולה דכמאמר שויוהו רבנן, אבל לרבנן דיש מאמר אחר מאמר ה"ה יש ביאה אחר ביאה, והטעם דמהני ביאה אחר ביאה לר"ג צ"ל דביאה כן תיקנו לכל א' ותופס בצד המשוייר וצ"ב.

**בגמ'** לימא תיהוי תיובתא דשמואל כ' הרשב"א והריטב"א דה"ה דהו"מ לאקשויי אסיפא דמימרא דשמואל דחלץ לבעלת מאמר לא נפטרה צרה ור"ג אמר עשה מאמר בזו ומאמר בזו חולץ לראשונה.

**בגמ'** כי אמרי אנא אליבא דמ"ד יש זיקה וכו' לעיל כו: נתבאר בג' דרכים בטעמא דתלי בפלוגתא דיש זיקה **א.** דלמ"ד יש זיקה כיון שהוא קנין אלים לא פקע בחליצה פסולה וכ"נ מרש"י שם, **ב.** לד' תוס' שם דדין חליצה פסולה הוא משום קלישא זיקה והסב' כד' רש"י בשמעתין בד"ה לימא ובד"ה יש דלא פקעה זיקה אלימתא בחליצה בזיקה קלישא, א"כ הוא למ"ד יש זיקה **ג.** הרמב"ן בשמעתין ביאר בטעמא דמילתא דחל"פ צריכה חיזור דעשאוה כפוטרת הזיקה ולא כפוטרת קידושין הראשונים של אח, וביאו"ד דחליצה מעולה עומדת במקום יבום ומועלת לאישות המת ופקע הזיקה מכל הבית, אבל חל"פ מהני לאישות החי ומהני רק לדידי', דכל א' יש לו אישות בפני עצמו והחליצה מהני לפטור זיקתו, וא"כ י"ל דמה"ט הוא רק למ"ד יש זיקה, דלדידי' י"ל דיש לכל א' אישות בפ"ע, אבל למ"ד אין זיקה בהכרח החליצה היא על אישות המת, אכן דעת הרמב"ן לעיל כו: דלמ"ד אין זיקה ג"כ יש דין חל"פ עי"ש.

שיטת רש"י לעיל כו: דלמ"ד אין זיקה מודה ליסוד דין חליצה פסולה והוא באופן שחלץ לגרועה שאינה פוטרת המעולה, אע"פ ששתיהן אינן ראויות להתייבם, מ"מ הגרועה יותר אינה פוטרת, אבל אם שתיהן שוות בזה פוטר, והתוס' שם ד"ה מדקאמרת הק' מסוגיין דאמרי' לר"ג דאין זיקה חלץ לבעלת הגט נפטרה צרתה, ובראשונים שם כתבו דסבר רש"י דשמעתין פליגא, ונתבאר שם בס"ד.

עוד נחלקו רש"י ותוס' לעיל כו: בביאו"ד חל"פ דעת רש"י דכל דלא מצי ליבומי הוא חליצה פסולה, וכן פירש"י במשנתינו ד"ה אין לאחר חליצה, וכן דעת הר"מ פ"ז מיבו"ח ה"י, ודעת תוס' שם סוד"ה וחליצה דהוא משום דקלישא זיקה, ובשמעתין נראה מד' רש"י כפי' זה, והי' מקו' לפלפל דבשמעתין הא מבואר דלמ"ד אין זיקה אין דין חל"פ ע"כ בהכרח הטעם דחל"פ הוא דין בקלישא זיקה, אכן לעיל כז. נתבאר בס"ד דודאי מודה רש"י דבמה דקלישא זיקה הוא גורם לדין חל"פ, דאל"כ תיקשי במימרא דשמואל שם דחלץ לצרת בעלת הגט נפטרה בעלת הגט, והא צרת בעלת הגט אסירא ליבומי והיא חליצה פסולה ומדוע פוטרת צרתה, וע"כ דבעלת הגט קלישא זיקתה טפי ואין חליצתה פוטרת צרתה, אבל צרת בעלת הגט דזיקתה אלימא טפי פוטרת בעלת הגט. עוד נתבאר לעיל כו: בתוד"ה מדקאמרת דלשיטת תוס' דדין חל"פ הוא משום דקלישא זיקה, א"כ בצרת בעלת הגט אע"ג דאסירא ליבומי, מ"מ אין בה דין קלישא זיקה, והיא חליצה כשרה ופוטרת צרתה עי"ש הראי' לכך.

**ברש"י** ד"ה חולץ עצה טובה אשמועינן כ' המהרש"א יש לדקדק למאי איצטריך להאי טעמא דהא משנה שלימה שנינו בפ' החולץ (מד.) וחולץ לפסולה משום דלא ישפוך אדם מי בורו ואחרים צריכים להם וה"נ הכא כיון דגט דראשונה גט הוא גט שניה אינו גט וחולץ לראשונה שהיא פסולה ואולי דרש"י סובר דגט שניה נמי הוא גט לפוסלה לכהונה דאפילו ריח גט פוסל לכהונה וכו' עכ"ד, והיינו דאע"ג דהגט לא מהני מידי מ"מ ה"ז פוסל לכהונה, וכדאשכחן בריח הגט דאסורה לכהונה ואין איסור קרובות וכמש"כ תוס' גיטין פב: ד"ה אפילו, ויעויין רש"ש ועל"נ שהק' ע"ד המהרש"א, ואשר ע"כ פי' דרש"י רצה ליתן טעם בשני יבמין ויבמה אחת ושם היא כבר פסולה לכהונה, וע"ז פירש"י דעצה טובה קמ"ל.

**בד"ה** לימא כיון דאר"ג אין גט אחר גט נמצאת זיקה שניה שלימה ד' רש"י צ"ב דהא חזינן דשני' אסורה להתייבם אלמא דהגט מועיל לכל הבית ומדוע זיקתה שלימה, והן אמת דבעלת הגט קלישא זיקתה טפי וכמש"כ תוס' לעיל כו: ד"ה מדקאמרת מדנאסר בקרובותי' (עמש"כ שם לתמוה ע"ד תוס') או כמש"כ הראשונים בדף כז. דכיון דנעשה בה מעשה ע"כ זיקתה קלישא יותר, מ"מ השני' ג"כ זיקתה קלישא.- ובמלא הרועים הק' ע"ד רש"י להיפוך דאי זיקתה שלימה מדוע לא מהני גט אחר גט, והיינו דבהכרח טעמא דר"ג משום דאיקלישא זיקה בכל הבית ע"י הגט וע"כ לא מהני גט אחר גט ועי"ש מה שתי', ועיקר ד' הגמ' מבוארים דלר"ג דאין גט אחר גט א"כ גט שני כמאן דליתי' והו"ל כדין חלץ לבעלת הגט דלא נפטרה צרה, אלא רש"י דהוסיף טעם בד' ר"ג צ"ב.

**בא"ד** ומדרבנן וכו' דתרוייהו זיקתה קלישא הק' התו"י דלעיל כז. מבואר דאף בשוות ג"כ אין חליצה אחת פוטרת צרתה, וברמב"ן כ' דלא שמעינן לשמואל בהדיא דאינו פוטר בזיקה שווה ע"כ מקשי מר"ג, ולכאו' כוונתו דתרי לישני הוא לעיל וע"כ לא מקשי, וילה"ע דהרמב"ן ציין לדבריו בפ' ד"א ושם פי' הרמב"ן דשמואל מודה בבעלת גט ומאמר בשוות דפוטר עי"ש, ויעויין בהגר"א סי' ק"ע ס"ק י"ג שכ' בתו"ד וז"ל ובזה נכונים דברי רש"י מאד דודאי לשמואל בשוין פוטרת צרתה וכו' וכמ"ש רש"י בפר"ג נ"א א' בד"ה נימא כו' ומדרבנן כו' וזו ראיה גדולה עכ"ד, וכ' הגר"א דהוא דלא כלישנא דהתחיל ולא התחיל.

**דף נ"א ע"ב**

**בגמ'** רבנן סברי יש זיקה ערש"י שפי' המקור דפליגי ר"ג ורבנן בהא, וברמב"ן פי' דקס"ד דפלוגתא דר"ג ורבנן ביש זיקה היא, דר"ג סבר אין זיקה ומאמר על קדושי אחיו קיימי דאגידי בכולא ביתא, וכשנותן גט לזו כאומר הריני נותן גט לקידושי אחי הילכך פסל כל הבית וכאלו נתן אף לצרה, ואין גט אחר מועיל בכל הבית כלום וכן מאמר וכו' אבל רבנן סברי יש זיקה וגט לזיקה שלו תקינו חכמים הילכך לכל חדא וחדא תקינו רבנן גט בזיקה שלו וכו' עי"ש, ומ"מ הש"ס מסיק דרבנן סברי אין זיקה ואעפ"כ סברי יש גט אחר גט ומאמר אחר מאמר, ומבואר דאף למ"ד אין זיקה הוא פועל באישות החי. וברשב"א פי' דס"ד דר"ג סבר אין זיקה וע"כ ס"ל אין גט אחר גט ולא מאמר אחר מאמר, דכיון דקלישא לה זיקה מידחייא מכוליה ביתא בחד גט ומיקניא בחד מאמר, אבל רבנן ס"ל יש זיקה ומשו"ה כל חד וחד תקינו לי' גט ומאמר דזיקתו של זה לא מידחיא בגיטא דאחוה ולא מקניא ליה לאחיה במאמרו וכ"ה בריטב"א, ומדברי כולם למדנו דהמאמר פועל בזיקה וע"כ ס"ד דתליא בפלוגתא דזיקה ודוק.- וע"ע ברמב"ן לעיל כז. מש"כ בדעת שמואל דאע"פ דאין זיקה ג"כ יש דין חל"פ וסבר כרבנן, ואע"ג דרבנן ג"כ אמרי חליצה לא' מהן הוא משום דסברי דיש גט אחר גט והו"ל שוות, אבל באינן שוות לא מהני, וצ"ב היכן אשכחן דרבנן פליגי אדר"ג, וע"ע ברמב"ן שכ' לחלק בין צרת ערוה דבזה אף שוות אינו פוטר למ"ד, אין זיקה ואילו בעלת הגט פוטר בשוות וכדאמרי רבנן ורק גרועה אינו פוטר וכדאמר שמואל עי"ש, וכעי"ז כ' תו"י שם כז., וצ"ב דבשמעתין דמייתי מרבה בר ר"ה משמע דמדמינן זל"ז, וע"ע ברמב"ן שם כו: וברשב"א בסוגיא שם.

**בגמ'** וקתני סיפא וכן אתה אומר בשני יבמין כ' הרמב"ן וה"ה דמרישא נמי הוי תיובתיה דכיון דלרבנן חליצה לאחת מהן אלמא חליצה פסולה פטרה צרתה וכיון דפטרה צרתה כ"ש דפטרה נפשה מאחין וכו' עי"ש, והבאנו לעיל דהטור סי' ק"ע כ' דדעת רש"י דחל"פ צריכה חיזור מאחין ולא בצרות, וכ' הגר"א בס"ק י"ג מ"ש הטור דאף לרבב"ה מודה בזה סוגיא דגמרא משמע כן דקאמר שם נ"א ב' קתני סיפא כו' ולא פריך מרישא וכו' ופשטא דסוגיא משמע כדברי רש"י כנ"ל אלא שדוחק לומר דשמואל ורב יהיו הפוכין וכו' עכ"ד, ויעויין בתוס' חד מקמאי שהוכיח משמעתין דמודה רב דחלץ לצרת בעלת הגט נפטרה בעלת הגט, ובמאירי הביא שיטה זו שדקדקה מכאן דחל"פ פוטרת בצרה וביאר וז"ל וטעמא דמילתא משום דשני יבמין ביבמה אחת אלימא זיקה ולא פקע חד זיקה דחבריה בחל"פ אבל שתי יבמות לייבם אחד לא אלימא זיקה ומיפקעא זיקה דחדא בחל"פ דאידך עכ"ד, וע"ע מש"כ לעיל כז. מחי' ר' נחום (אות תלא בהערה) ביאור שיטה זו.

**בגמ'** גזירה דלמא אתי ליבומי לשני' הק' הקר"א מ"ט דר"ש דמייתי בסמוך דמתיר הראשונה במאמר אחר מאמר.

**בגמ'** ר"ש דתניא וכו' הק' הראשונים דהו"ל לאתויי ממתני' לעיל לא: דמספק"ל לר"ש אי קונה ק"ג עי"ש, ובקר"א הוסיף להקשות דהכא מספק"ל לר"ש בביאת קטן אי קונה מה"ת ואינו מדין מאמר, ובפ' כיצד ובפ' ד' אחין מספק"ל במאמר אי קונה מה"ת וא"כ הו"ל לאתויי ממאמר.- ולר"ש מספק"ל שמא מאמר אינו קונה כלל אף מדרבנן וכמש"כ תוס' לעיל יט: ד"ה רבי, והק' הקר"א דא"כ ה"ה דלא יסבור מתקנת גט, ולא אשכחן דפליג בגט, שו"ר בירושלמי בפרקין (ה"א ל:) דשו"ט אי ר"ש פליג בגט עי"ש.

כתבו התוס' לעיל יט. ד"ה דתניא והא דאמר בפר"ג דר"ש סבר דמאמר קוק"ג היינו לענין שאין ביאה ומאמר אחריו, ותמה הרע"א שם בקו' עצומות דבשמעתין ג"כ מספק"ל אי קני וכמש"כ תוס' בד"ה כולהו והניח בצ"ע.- במש"כ תוס' ביאה צ"ע דביאה מועלת לאחר מאמר, ועמד בזה הרש"ש שם.

**בגמ'** א"ל ר"ש לחכמים עפרש"י דרבנן סברי דביאת שני פוסל הראשון, ולק' צו: פירש"י בד"ה פוסל דפוסל משום דחל מאמרו של שני וקם לי' בבית א' הוא בונה, וצ"ב מדוע לא פירש"י דכיון דחל מאמרו של שני נמצא שנאסרה על הראשון משום אשת איש ואשת אח, דמאמר אוסר באיסור קרובות, ויעויין במאירי בריש פרקין דמאמר אינו אוסר באיסור אשת אח.

**בגמ'** אם ביאת ראשון וכו' הנה נחלקו הראשונים בביאת קטן אי קונה ביבמתו מה"ת אלא דרבנן גרעו כחו ועשאוהו כמאמר או"ד דמה"ת אינו קונה והק' החזו"א סי' קל"ב ס"ק ט' דמאי קאמר ר"ש אם ביאת ראשון ביאה הא בודאי ביאה דקונה מה"ת, ואם עשאוה כמאמר מ"מ ידחה אחין מעליו, וכ' דמספק"ל דשמא חכמים הפקיעו קנינו לגמרי.

**בגמ'** והא ביאת בן ט' וכו' יל"ע אי לר"ש רק ביאת בן ט' אין ביאה אחרי' וכמבואר בתוס' דביאת בן ט' עדיפא מכל מאמר דקונה בע"כ, או"ד דד' ר"ש הם בכל מאמר, ומד' תוד"ה כולהו נראה דד' ר"ש בכל מאמר, אכן במאמר גמור יש ללמוד מד' רש"י בפ' כיצד ובפ' ד' אחין הנ"ל דקונה מה"ת, והוא קנין גמור דמפקיע הזיקה וא"כ לכאו' אין מאמר אחריו.

**בגמ'** והא ביאה פסולה כמאמר שויוה רבנן מבואר דביאה פסולה קונה כדין מאמר ואכתי בעיא חליצה וכדפירש"י, וק' מכאן ע"ד רש"י במתני' דלר' נחמי' א"צ חליצה, ועמש"כ במשנה מד' הרמב"ן ומהרש"א, והביא הרמב"ן להרב אב ב"ד ז"ל דאה"נ דלר' נחמי' ביאה פסולה א"צ גט ופוטרת צרתה, ומה דאמרי' דכמאמר הוא לענין שאינו מאכילה בתרומה דביאה פסולה היא, ועי"ש עוד באורך, ובמאירי נתקשה מדוע לא יאכל בתרומה.

**ברש"י** ד"ה ביאת דהביאה בזמן שהיא בתחלה צל"ב בד' רש"י דהול"ל מאמר וכדאמר בגמ'.

**ברש"י** ד"ה ואין מאמר אחר מאמר בשתי יבמות ויבם א' יש לבאר ל"ק דרש"י בטעמא דשני יבמין ויבמה א' יש מאמר ואילו שתי יבמות ויבם א' אין מאמר דאשכחן כיו"ב במאמר לב"ש דאר"א לעיל דף כ"ט דקונה לדחות בצרה, ונתבאר שם מד' תוס' דמ"מ האחין לא נדחו, וטעמא דמילתא נתבאר דחלוק פטורא דאחין מפטורא דצרות, דבצרות יש לכל יבמה זיקה עצמית וחובה עצמית ליבום, אלא דדרשינן מקרא בית א' הוא בונה ואינו בונה שתי בתים, משא"כ באחין ליכא קרא ע"ז והוא סב' דעיקר הזיקה הוא שאח א' ייבם או יחלוץ, ופטור האחין הוא רק כשנתקיים מצות יבום או חליצה, וא"כ י"ל דמה"ט אין מאמר לבן עזאי רק ביבמה א' דאילו יבמה שני' יצאה מהבית מאחר דהתחיל הבנין בחבירתה, משא"כ בשתי יבמין כיון שלא קנה קנין גמור תופס המאמר, שו"ר במאירי שביאר וז"ל שבשני יבמין אלימא זיקייהו דגברי ואין אחד דוחה את של חבירו שאין האחד ביד חבירו אבל שתי יבמות ליבם אחד הרי שתיהן בידו לברור אי זו שירצה וכבר בירר ונדחית זיקתו בחד מאמר הואיל ומאמר קונה קנין חשוב עכ"ד, [ויעויין סב' זו במהרש"א לעיל יט., ועמש"כ לעיל כח: בתוד"ה שנעשו].- כ' הבעה"מ (יח. מדפי הרי"ף) דבגט אחר גט מודה בן עזאי, ואזיל דלבן עזאי אין מאמר אחר מאמר בשני יבמים ויבמה אחת משום דאשת איש מידע ידיע וזה לא שייך בגט, ויל"ע לד' רש"י דד' ב"ע הם בשתי יבמות א"כ ה"ה לא יהא גט אחר גט.

**בתוד"ה** כולהו דלב"ש קונה מדאורייתא עי' לעיל כט. תוד"ה בש"א דהביאו תוס' מרש"י דמאמר לב"ש אינו קונה אלא מדרבנן.

**בא"ד** ולכולהו תנאי לא קני אלא מדרבנן ילה"ע דלר"ש מספק"ל דקני מה"ת, וכמו שדנו תוס' לעיל יט:, וכן מוכח לכאו' מד' ר"ש בדף לא:, אכן הכא דמייתינן לר"ש דביאת קטן התם הוא מדרבנן, לשיטתם להלן דביאת קטן אינה קונה מה"ת שו"ר באו"ש קו' זיקה (אות לח) שכ' שאין הכרח מר"ש בדף לא: שהוא מה"ת עי"ש. – ע"ע ברש"ש נדרים עה: דגריס בר"ן דלר"ג מאמר קונה מה"ת עי"ש. – בקר"א (ד"ה ונראה) כ' דכולהו תנאי סברי דמאמר קונה מקצת קנין מה"ת וכשיטת הירושלמי עי"ש.

**בד"ה** אי ואר"י שהוא ט"ס וכו' כ' הרמב"ן וזה מן הדברים המתמיהין שבפירושיו ע"י קו"ס אין ע"י עדים לא כדמתמה עלה בפ"ק דכתובות וכו' אבל בפ' האשה רבה (צו:) חזר בו רבינו ז"ל מסב' זו ותירץ דהכא כגון שבא עליה והיא אנוסה או שוגגת דאונס בישראל משרא שרי, ויבואר בסמוך בעזה"י. – התורא"ש הק' בזה"ל דבע"א ודאי אינה נאסרת אלא בקו"ס אבל בעידי טומאה נאסרת בלא קינוי וביאת יבמה צריכה עדים, ובדעת רש"י תי' הגריעב"ץ והעל"נ דס"ל דיבום א"צ עדים וא"כ מיירי בדאיכא ע"א, ויל"ע דכשם שאין ע"א נאמן לאוסרה על בעלה מדין זנות כך אינו נאמן לאוסרה מדין ביאה פוסלת, וע"ע בעל"נ מש"כ לתרץ דעדי טומאה בעינן שיראו כמכחול בשפופרת אבל ע"י קו"ס נאסרת, וכן קנין מאמר סגי בעדי יחוד עי"ש, וע"ע להלן ישוב נוסף בדעת רש"י.

**בא"ד** ואין לומר משום דהני נשואין דרבנן נינהו התוס' כ"כ ע"פ שיטתם לק' נז: ד"ה וחייבין וסח. ד"ה קניא ובקידושין יט. דביאת בן ט' אינו קונה מה"ת, וס"ל דהא דממעטינן התם קטן הוא ביבום שאינו קונה, אמנם דעת רש"י בקידושין שם דביאת קטן קונה מה"ת, ולא נתמעט אלא ממיתה, וכ"נ דעת הר"מ פ"ג מאיסו"ב ה"א, [וע"ע בר"מ פ"א מיבו"ח הט"ז ופ"ה הכ"א ופ"ו ה"ח ופ"ב מסוטה ה"כ ופי"א מנדרים ובנובי"ק אהע"ז סי' נ"ד ואב"ע פ"ג מאיסו"ב] וא"כ לפ"ז בלא"ה אין בזה ישוב לד' רש"י, אכן ברמב"ן לק' צו. כ' דרש"י סתר משנתו ובדף צ"ו פי' דמה"ת אינה אשתו, ודעת הרמב"ן שם כד' רש"י בקידושין, וכ' הרמב"ן דדעת רש"י דקנאה מה"ת לכל דבר אלא דמ"מ לא סגי לה בגט ואינה פוטרת צרתה דהרי אמרו דהוא כמאמר, ותמה הרמב"ן ע"ז, אשר ע"כ פי' דקנאה מה"ת אלא דחכמים עשאוהו כמאמר, ופי' הרמב"ן דה"ז כביאה גרועה דאיתא לק' נו. דקנאה רק לדברים האמורים בפרשה, וע"ע משנ"ת בדף לט. בשיטת רש"י והריטב"א, וע"ע משנ"ת בס"ד בקידושין יט. בשיטת רש"י, וע"ע בגיטין מ: תוד"ה דסתמו כדברי רש"י.

# סוטה בנישואין דרבנן

**בא"ד** דכל דתיקון רבנן כעין דאורייתא תיקון הרש"ש כ' די"ל דמאחר דמדרבנן אינה אשתו גמורה ותפסי קידושי אחר ממילא אינה נאסרת בזנות, והוכיח דאיסור סוטה תליא באישות המונעת קידושין אחר מד' תוס' בסוטה יח: דדינא דר' המנונא בשומ"י שזינתה דאסורה ליבמה הוא משום דס"ל דאין קידושין תופסין ביבמה לשוק, אלמא דאיסור סוטה הוא בזנות שאין תופסין קידושין, והכא כיון דתופסין קידושי אחר לא להוי זנות, ויש לבאר בדבריו דס"ל דאף מדרבנן ג"כ תופסין קידושי אחר, דהיינו דמאחר דעשאוהו כמאמר א"כ אף מדרבנן אינו קנין גמור וכמשנ"ת כמה פעמים, אכן שמעתין כר"ש דקונה קנין גמור וא"כ י"ל דכשם שאין מאמר תופס אחריו ה"ה קידושין לא תפסי מדרבנן, וכן הק' העל"נ והחזו"א סי' קל"ב ס"ק ז' והניחו בקושיא.

כתב הרמב"ם פ"ג מאיסו"ב ה"ב הבא על הקטנה אשת הגדול אם קידשה אביה ה"ז בחנק והיא פטורה מכלום ונאסרה על בעלה כמו שביארנו בהלכות סוטה ואם היא בת מיאון מכין אותו מכת מרדות והיא מותרת לבעלה ואפילו היה כהן עכ"ד, דעת הר"מ דקטנה שזינתה נאסרת [ונתבאר לעיל לג:] ואעפ"כ ס"ל דבנישואי מיאון אינה נאסרת, ומתבאר דבקידושין דרבנן אינה נאסרת, וראיתי להעיר מד' תוס' דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, ושמא י"ל דנישואי קטנה בהכרח לא תקון כעין דאורייתא דהא יוצאה במיאון, א"נ י"ל כמשנ"ת לעיל כט. בתוד"ה בש"א מד' רש"י בדף יח. ד"ה דתנן דנשואי קטנה אינם נשואין גמורים דשמא תמאן, וכ"כ בדף קז: ד"ה כל שיכולה, ובזה לא אסרוה באיסור סוטה ודוק.

והנה ד"ז נפ"מ אף למ"ד דפיתוי קטנה אונס מ"מ משכח"ל קטנה שנשאת ולא נבעלה משהגדילה דקידושי דרבנן וכדלק' קט: וא"כ ילהס"ת אי נעשית סוטה, ותליא בטעמים שביארנו דהתם לא שייך שמא תמאן דהא אינה בת מיאון כיון שהגדילה, והנה בר"מ פי"א מגירושין ה"ו ובשו"ע סי' קנ"ה סעי' כ"א איתא דאם בא עלי' אחר תצא מזה ומזה, והגר"א בס"ק ע"ד הביא להראב"ד דפליג דכיון דהוא מדרבנן לא גזרו, וכ' החזו"א סי' קי"ג ס"ק ו' דמודה הראב"ד בזינתה במזיד דנאסרת אע"ג דהוא מדרבנן מ"מ כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון וכד' תוס' דידן, וכ"ד הראב"ד הוא בגזירה דאשה שהלך בעלה דגזרו אף באונס עי"ש, והביא לבית מאיר סי' מ"ד שהאריך בקידושין דרבנן האם נאסרת, וכ' דמד' הר"מ הנ"ל דקטנה אינה נאסרת אין ראי' וכמש"כ בשם מהרי"ט דכיון דיכולה למאן אין כאן מעל באישה, ועי"ש עוד בחזו"א, וע"ע ברש"ש מש"כ מנשואי חרש דאע"ג דתקינו לי' נישואין מ"מ אינה נאסרת עליו, והרש"ש הוכיח כדרכו דכל דאינו מונע תפיסת קידושין דאחר אינה נאסרת, ולפמשנ"ת התם נמי י"ל דאינן קידושין גמורים ועי' בפ' חרש, ועבהגר"א סי' י' ס"ק ב' בדין נישואי חרש כשזינתה עיש"ה, וע"ע מל"מ פי"א מאישות ה"ח (בד"ה וראיתי לדקדק וד"ה ואכתי אני) שכתב בשם מהר"י באסן ז"ל שאינה נאסרת ודמה לדינא דקטנה שאינה נאסרת.

**בא"ד** ועוד דתיתסר משום דרה"מ דאמר שומ"י שזינתה אסורה ליבמה תמה הרש"ש הא מאחר שהיא זקוקה גם לאחיו איך תאסר מצד הזיקה ומדוע חשיב זנות עי"ש, וכן הק' העל"נ והחזו"א סי' קל"ב ס"ק ז' והניחו בקושיא, ובקוה"ע סי' מ"ג ביאר עפ"ד הירושלמי דטעמא דאבא שאול דהכונס יבמתו לשם נוי הולד ממזר הוא משום יבמה לשוק, וא"כ ה"נ ביאת קטן השני שאינו קונה מדאורייתא הו"ל כיבמה לשוק ומיתסרא לרב המנונא, ובקה"י סו"ס ח' תמה ע"ז דא"כ ממ"נ תיקשי מדוע קטן הבא על הגדולה תגדלנו הא לשיטת תוס' דלא קנאה כשהוא קטן א"כ תיתסר משום יבמה לשוק, והביא דהקוה"ע גופי' בסי' ס"ד אות א' (הסמנים נשתנו מהדפוס שהי' לקה"י) עמד על שיטת תוס' דהקטן לא קנאה א"כ תיתסר משום יבמה לשוק, עכ"פ לתוס' גופי' בהכרח ליכא לפרושי כן, וכ' הקה"י דצ"ל בכוונת תוס' דאה"נ דכיון דלכל א' יש זיקה עצמית כשנבעלה לאחיו יש כאן זנות, והוסיף לפמש"כ המאירי ז"ל דכשמייבם פקע זיקה למפרע משאר אחין, א"כ כשזה ייבם כשיגדיל נמצא פקע למפרע זיקת אחיו, וממילא ביאת אחיו היא ביאת זנות, ולפ"ז מה דנקט הרש"ש בפשיטות דכשנפלה לשני יבמין א' קטן וא' גדול ובא עלי' קטן מאחר שלא קנאה שאינה נאסרת, לד' הקה"י תיאסר על הגדול כדין שומ"י שזינתה, וכיו"ב ילה"ק בכל ביאה שאינו קונה ביבמה כגון במעוברת או כשלא נתכוין לביאה תיאסר על האחין כדין שומ"י שזינתה וצ"ע, ועי' ישוע"ד אהע"ז ריש סי' ד' ובשיעו"כ ממו"ר הגרי"ג שליט"א סו"ס י"ז מש"כ בביאו"ד תוס'.

**בא"ד** א"נ בפיתוי קטנה אונס כדלעיל לג:, ועמשנ"ת שם בדעת הר"מ. – והק' הריטב"א דאי קטנה היא אין בה דעת ולא נקנית במאמר דקי"ל כרבנן דמאמר צריך דעת, ותי' כגון שנתאלמנה מן האירוסין ומסרה ליבם לביאה, ולכאו' לפמש"כ תוס' בסמוך דקונה בעל כרחה א"כ ה"ה דיועיל בקטנה וכיבום, אכן תי' זה בפשוטו אזיל דלא מהני בעל כרחה, ובהערות לריטב"א הק' דמשמע בריטב"א דהוקשה לו רק לשינוייא דקטנה היתה, והא כמו"כ תיקשי לשינוייא דשוגגת או אנוסה היתה דנמצא דאין כאן דעת קנין.- ואין לפרש ביתומה ועשתה מאמר מדעתה וכתקנ"ח, דא"כ כי נבעלה לאחיו הו"ל כנתקדשה לאחר דאיתא לק' קח. דהן הן מיאוניה, וא"כ ד' תוס' ג"כ צ"ב דאי בקידושי אבי' א"כ הא הו"ל שלא מדעתה דא"צ דעתה ולא נעשית סוטה.

**בא"ד** א"נ בבא עליה בע"כ וכו' דלא שני לן בביאה דיבמה בין מדעת לבע"כ מבואר בתוס' דביאה דכמאמר שויוהו רבנן קונה בע"כ, ולכאו' ה"ה ביאה פסולה דכמאמר שויוהו רבנן יקנה בע"כ, ומזה מורה כמשנ"ת דמאמר הוא מדין קנין יבום ומהני בע"כ, אלא דבכסף סברי רבנן לעיל יט: דאינו קונה בע"כ, ובתורא"ש בתחילה כ' דבודאי לא יקנה בע"כ כיון דהוא כמאמר, וכ' ומיהו מצינו למימר כד' תוס' דמהני בע"כ, ודעת הרמב"ן דלא מהני בע"כ ועי"ש מה שפירש, ולכאו' כ"ד הרמב"ן הוא בביאת השני אבל ביאת הראשון בודאי קונה בע"כ דהא דעת הרמב"ן דקונה מה"ת, ויעויין בקר"א שכ' דהתוס' לשיטתם לעיל יט: דמאמר לר"ש הוא מדרבנן דאי נימא דמאמר קונה מה"ת יועיל בע"כ, והקר"א כשיטתו לעיל יט: דלב"ש דמאמר קונה מה"ת ה"ז קונה בע"כ, והיינו דמה"ט אף ביאת השני יקנה בע"כ וצ"ב. – ולכאו' יש להוכיח כד' תוס' דמהני בע"כ מהא גופא דקונה ביאת קטן והרי קטן אין לו דעת, והרי אינו יכול לקדש, אלמא דלא מדמינן פרט זה לקידושין, ובשלמא לרש"י ודעימי' דקטן קונה מה"ת אלא חכמים עשאוהו כמאמר א"כ שפיר קונה, אבל לד' תוס' דקונה רק מדרבנן יקשה כיצד קונה, ובאמת דאף לרש"י יקשה דהא ביאת שני כל קנינו הוא מדרבנן, וא"כ יקשה כיצד קונה, ומ"ש מקטנה שאין עושין בה מאמר אלא מדעת אביה וכדאיתא בקידושין מד., וא"א לקטנה שתתקדש במאמר וכמש"כ הריטב"א בסוגיין, א"כ ה"ה בקטן לא יועיל, ובשלמא אי נימא דקטן הוא מיעוט בעלמא מקידושין וכמשנ"ת לעיל לד: מהקוה"ע וקה"י א"ש, אכן כ"ד הוא ליישב דעת רש"י אבל בדעת תוס' לא נקטו כן ויש לפלפל. – שו"ר בקר"א שהביא ירושלמי בפרקין (ה"א) דלמ"ד בעינן דעת במאמר היינו רבנן דרבי לעיל יט: לא מהני מאמר בקטן, וכ' הקר"א דלפ"ז בהכרח צ"ל דביאה שאני (ולכאו' הביאור כמשנ"ת דמהני בע"כ) וכ' דבגמ' לק' צו: אמרי' סתמא דיש מאמר לקטן ומשמע אף ע"י כסף, וכ' דאזדו לטעמי' דלהירושלמי דמאמר מה"ת לא יועיל בקטן שאין לו דעת, אבל הבבלי ס"ל דמדרבנן וא"כ תיקנו שיועיל בו מאמר, ולפמשנ"ת יל"ד דאדרבה אי מאמר מה"ת י"ל דא"צ דעת וכיבום וקונה מה"ת.- ויל"ע בזה דהא אף לרבי דמועיל בע"כ כ"ז הוא שלא מדעת היבמה אבל דעת המקדש בודאי בעינן וכמש"כ הקר"א לק' נב: (ד"ה ודרך) ואילו בקטן אין כאן דעת מצד המקדש, הן אמת דבכל מאמר בלא דעת המקדש אין כאן עשיית מאמר כלל, מ"מ משמע דיש דין דעת במקדש וכמש"כ הקר"א וצ"ע.

ויש לחקור לשיטת תוס' דביאת קטן מהני בעל כרחה והיינו דבזה מודו רבנן לרבי בדף יט:דא"צ דעתה, ויל"ד האם לשאר מילי ג"כ שוה ליבום, דהנה ביבום דנו הראשונים אי בעינן עדות לקיומי, וילהס"ת אי במאמר בעינן עדות לקיומי, ובאמת הדברים מפורשים בר"מ פ"ב מיבו"ח ה"א שצריך עדים, וי"ל דכ"ז אליבא דרבנן דגמרינן מקידושין, אבל לרבי דיליף מיבמה י"ל דא"צ עדות לקיומי, ויש להוסיף בזה לפ"מ שביאר בס' חי' רח"ה בסופ"ד מיבו"ח דה"ט דא"צ עדות לקיומי ביבום אע"ג שיש בו קנין, דכל שא"צ דעתם א"צ עדות לקיומי, דרק בחלות הנעשה ע"י האדם בעינן עדות לקיומי ולא במידי דממילא [ומו"ר הגרי"ג שליט"א אמר לדמותו למיתת הבעל שא"צ עדות לקיומי, והק' על הסוברים דביבום בעינן עדים לקיומי ומ"ש ממיתת הבעל, וחילק בזה ואכ"מ] וא"כ במאמר לרבי דמהני בע"כ י"ל דא"צ עדות לקיומי, ולכאו' י"ל דממקומו הוא מוכרע דלדעת הר"מ פ"ו מגירושין ה"ט דאין מעידין על הקטן שאינו בן דעה גמורה, ולא מהני עדות לקיומי בקטן, ויקשה כיצד מהני מאמר בקטן, והא מאמר בעי עדות לקיומי ואין כאן עדות, ולכאו' מוכח דמאמר דקטן דע"י ביאה מהני בע"כ וא"צ עדות לקיומי, ושמא י"ל בזה דלענין מאמר אמרו חכמים דקטן כגדול, וה"ט דיכול לייבם וכמו שהקשינו לעיל דהא קטן לא מצי לקדש, די"ל דלענין יבום עשאוהו כגדול, [ע"ע ברמ"א סי' קס"ו סעי' ב' דכתב דמהני מאמר ע"י שליח, וכ' הגר"א משום דגמרינן מקידושין, ולפ"ז לכאו' לרבי לא יועיל ע"י שליח, וק' דבפשוטו מה דלא מהני יבום ע"י שליח הוא דין בביאה, אמנם להמבואר בהגר"א לכאו' הוא דין בקנין ביאה דהוא מידי דממילא, וא"כ ה"ה מאמר לרבי לא יועיל ע"י שליח וכמשנ"ת די"ל דלא חל ע"י מעשיו, ובמקו"א הבאנו להעיר מהא דכ' תוס' בדף יח: דלב"ש מהני מאמר ע"י שליח, והא לב"ש הוא מדין יבום ומהני בע"כ וכמש"כ הקר"א ואעפ"כ מהני שליח].

# סוטה באישות שאין בה מיתה

הרמב"ן הביא להרב אב ב"ד ז"ל שתי' קו' רש"י בטעמא דלא מיתסרא עלי' בזנות דכיון דקטן הוא וממעטינן בקידושין פרט לאשת קטן אין זו אישות גמורה וע"כ אינה נאסרת בזנות, וכ' ע"ז הרמב"ן ולדידי לא נהירא דלרב דאמר לקמן קנה לכל ואפילו בביאת חרש נמי קנה קנין גמור קטן נמי ליקני לכל וצ"ע עכ"ד, וביאו"ד ע"פ שיטתו בדף צו: דמדמה ביאת קטן לכל ביאה גרועה דקנה לכל, ומה דפטרה תורה ממיתה הוא גזה"כ אבל לשמואל דביאה גרועה קנה לדברים האמורים בפרשה ה"ה ביאת קטן עי"ש, ועחזו"א סי' קכ"ג ס"ק ג' שעמד בסתירת הרמב"ן בזה עי"ש, וכ' הברכת שמואל סי' ט' אות ב' דפליגי הרב אב ב"ד ז"ל והרמב"ן בהא דנתמעט קטן בן ט', דדעת הרב אב ב"ד ז"ל דנתמעט בעיקר קנינו וע"כ אין בה דין סוטה, אבל הרמב"ן ס"ל דאינו מיעוט בקנינו אלא הוא מיעוט ממיתה וכמו ביאת שוגג לשמואל דהוא קנין גמור עי"ש, וכ' בישועת דוד אהע"ז סי' א' די"ל דנפ"מ האם יש כרת (ועי' להלן) די"ל דלדעת הרב אב ב"ד ז"ל כשם שנתמעט ממיתה משום שאין קנינו גמור ה"ה דנתמעט מכרת, אבל לרמב"ן דהוא גזה"כ לפוטרו ממיתה י"ל דליכא קרא למעטו מכרת, וכתב עוד בסי' ג' די"ל דנפ"מ לספיקת המנ"ח מ"ע רפ"א האם הוא מאכיל בתרומה, וי"ל דלהרב אב ב"ד ז"ל דהוא מיעוט בקנינו ילהס"ת דלא יאכיל משא"כ לרמב"ן דלא נתמעט רק ממיתה, ויעויין בחי' הגרש"ר סי' ט"ז שהאריך בפלוגתת הרמב"ן והרב אב ב"ד ז"ל וכ' דנפ"מ בקטן שבא על יבמתו והגדיל דכ' הנובי"ת אהע"ז סי' נ"ד דחייב מיתה דהשתא אשת גדול הוא, וזה מתבאר היטב לדעת הרמב"ן דהוא מיעוט ממיתה, אבל להרב אב ב"ד ז"ל דהוא חסרון באישות א"כ לא יתחייב מיתה, וכ"כ המנ"ח מ"ע קצ"א [ג], וע"ע ברש"ש דכ' דאשת קטן נתמעט ממיתה ולא מכרת, ולכאו' זה שלא כד' הראשונים דא"כ בודאי יש כאן זנות, דמדוע ניבעי מיתת ב"ד, ובאבנ"מ סי' א' ס"ק א' כתב דאינה ערוה לרש"י ותפסי קידושי אחר, וע"ע משנ"ת בס"ד בקידושין יט. בזה. – וע"פ דרכו של הרב אב ב"ד ז"ל עלה בידינו ישוב לדברי רש"י דפי' דאין האשה נאסרת אלא ע"י קו"ס, ותמהו תוס' והראשונים דכשיש עדי טומאה בודאי נאסרת, וי"ל דהנה הבית הלוי (ח"ב סי' מ' אות ו') נקט בד' הר"מ דשומ"י שזינתה מותרת ליבמה וע"י קינוי וסתירה אסורה, וכ"כ (באות ט"ו) בדעת רש"י בסוטה, וביאר דבקו"ס נאסרת משום קפידא דבעל אע"פ דבלא קו"ס מותרת, והדברים מבוארים במאירי סוטה כג:, ובחי' הגרש"ר סי' ט"ז אות ד' הוסיף ביאור בדברים דשומ"י יש לו תורת בעל אלא שאין זו ביאת ערוה, וע"י קו"ס א"צ ביאת ערוה וכדחזינן בכמה דינים שנאסרת בקו"ס אע"פ שאין זו ביאת ערוה, ומעתה י"ל דזהו כוונת רש"י דבקטן דנתמעט דאינו אשתו גמורה, וכרש"י לשיטתו דקנאה מה"ת ואין חייבין מיתה, אין בו איסור בזנות אלא ע"י קו"ס, כן תי' במשנת ר"א במילואים לסי' ט' אות ט' ובאב"ע סוף הל' סוטה ובישועת דוד אהע"ז סי' ג' ובשי' כאן, ויש להוסיף דהנה הר"מ כ' בפ"ב מסוטה דגדולה אשת הקטן נאסרת בקו"ס ואינה שותה ויליף לי' מקרא, וכ' המנ"ח ואחיעזר דכוונת הר"מ ביבם קטן ומבואר דבעינן קרא שלא תיאסר עליו, וק' דהר"מ פ"ג מאיסו"ב כ' דאין כרת וקרבן ביבמה אשת יבם קטן, ובאו"ש הוכיח מזה שאינו קונה מה"ת, ולפמשנ"ת אשה"ט דאה"נ דאין כרת וקרבן מ"מ ע"י קו"ס נאסרת וכמשנ"ת בשיטת הרב אב ב"ד ז"ל ורש"י.

והנה יש קו' גדולה ע"ד הרב אב ב"ד ז"ל דהא אמר רב המנונא שומ"י שזינתה אסורה ליבמה, והרי בשומ"י אין חיוב מיתה אלא לאו ומדוע נעשית סוטה, ויעויין באב"ע סוף הל' סוטה שעמד בזה, ויעוי"ש שכ' לפרש כן בכוונת התוס' בקושייתם מדרב המנונא, ובברכ"ש סי' ט' אות ב' מתבאר דאליבא דר' המנונא אה"נ מודה הרב אב ב"ד ז"ל דבביאת קטן תהא סוטה מדין היבמה שבה עי"ש, ושמא י"ל כמשנ"ת לעיל כט: דזיקה אע"פ שאין בה מיתה מ"מ היא אישות גמורה, אלא דהיא אישות קלושה, ובזה שפיר יש סוטה, אבל בקטן שנתמעט ממיתה בזה הגדר דנתמעט בקנינו ואינו קונה קנין גמור וע"כ לא נעשית סוטה, ואף אי קודם שבא עלי' הקטן הי' נעשית סוטה מדין שומ"י, מ"מ ע"י שבא עלי' הקטן ופקע הזיקה ואתינן עלה מדין אשת הקטן כיון שאינו קנין גמור לא נעשית סוטה, והוא תימה דלא מסתבר דע"י היבום גרע יותר ממה שהיתה מקודם זקוקה, אשר ע"כ צ"ל דהנה נתבאר מהאבנ"מ דבביאת קטן ביבמה תפסי קידושי אחר שאינה ערוה כיון דנתמעט ממיתה, ואילו בדינא דרה"מ דשומ"י שזינתה אסורה ליבמה כ' התוס' בסוטה יח: וכ"ה בשלט"ג (כט: מדפי הרי"ף אות ב') דתליא בדין אי יבמה לשוק תפסי קידושין, מבואר דהטעם דנעשית סוטה משום דלא תפסי קידושין משא"כ ביבם קטן דתפסי קידושין ואינה ערוה ומ"מ מסתברא דלהר"מ ה"ה דביבם קטן יהא סוטה ודוק.

עוד הק' הגרש"ר (שם) ע"ד הרמב"ן דנקט דלא כהרב אב ב"ד ז"ל משום דקי"ל דבביאת שוגג קנאה לכל, ומבואר ברמב"ן דלשמואל דלא קנאה אלא לדברים האמורים בפרשה ניחא, וכמשנ"ת מדבריו בדף צו: דביאת קטן הוא כביאת שוגג, ותמה הגרש"ר דבדף נח. איתא דבביאת שוגג נעשית סוטה אף לשמואל, ותי' דהתם ע"י קו"ס ומודה הרב אב ב"ד ז"ל וכמשנ"ת, עוד הק' מהא דמבואר בדף נח: דע"י מאמר לב"ש נעשית סוטה, והא במאמר לב"ש אין חייבין מיתה וכמש"כ הרמב"ן בדף כט: מגמ' בנדרים עד., ומבואר שם דהוא חסרון בקנינו וכמשנ"ת בס"ד בדף כט:, וא"כ יקשה מ"ט נאסרת עליו בזנות, ויעוי"ש שהוכיח דנאסרת בזנות אף בלא קו"ס, ויעוי"ש מש"כ לייסד בזה דבביאת קטן יש קנין קידושין אבל אישות ליכא עי"ש. – וע"ע ברש"ש לק' נה. (ברש"י ד"ה שפחה) שנסתפק בח"ש וחב"ח שאין חייבין עליה מיתה אם זינתה האם נאסרת ומסיק דנאסרת כיון דהולד ממזר ומדמי לשומ"י, וע"ע מנ"ח מ"ע קכ"ט [לו] שנסתפק בזה ולא הכריע, ובאחיעזר ח"א סי' ל"ד אות י"א חקר כשלא חל איסור אשת איש כגון באין איסור חל על איסור האם נעשית סוטה כשזינתה, והביא להפמ"ג בספרו שושנת העמקים שכ' שנעשית סוטה, והוכיח כן מאשת קטן ביבום שאין חייבין עלי' מיתה ואעפ"כ כ' הר"מ דנאסרת בזנות.

**בחזו"א** סי' קל"ב ס"ק ז' כתב ליישב קו' רש"י דהנה ילה"ק לב"ש דמאמר קונה מה"ת ואם זינתה נאסרה עליו וכדאיתא לק' נח: א"כ מדוע בבא עלי' אחיו אינה נאסרת עליו מדין סוטה וכדמשמע לק' צה. (ויעוי"ש שכתב לדחות דמשכח"ל שאינה סוטה וכה"ג שכתבו תוס') וביאר (בס"ק ה') דכיון דמאמר אינו קונה קנין גמור ויש כאן צד פנוי, ע"כ כשאחיו בא עלי' הוא תופס בצד המשוייר וע"כ אינה נאסרת על הראשון מדין סוטה, וא"כ ה"נ לר"ש לא תיאסר מדין סוטה, וכ' דמד' תוס' מוכח דלא כיסוד הנ"ל, [ולכאו' ה"ה מרש"י וכל הראשונים] ודחה די"ל דד' תוס' לר"ש דמאמר קונה קנין גמור וכדס"ל בדף לא: שאינה אשת ב' מתים ולא נשאר צד פנוי (וכבר הק' תוס' בדף כט. ד"ה אי כר"א דנמצא דר"ש עדיף מב"ש).

**בד"ה** ביאה פי' וה"ה אחר מאמר הינו דלר' נחמי' אין מאמר אחר מאמר ואין זה דין דוקא בביאה פסולה דכמאמר, וכן עולה לתירוצי התוס'.

**בא"**ד תימה דבסו"פ וכו' הרמב"ן הק' עוד דלר"נ אין זה דין שאין מאמר אחר מאמר אלא הוא דין שאין אחר ביאה כלום עי"ש.

**בא"**ד לר"נ גט ומאמר דאורייתא בפסקי תרוה"ד סי' רס"ג כ' בתו"ד דגט אינו פוסל בדאורייתא כדאיתא להדיא פר"ג דהכי קי"ל כרבנן דלא פסיל גט ומאמר אלא מדרבנן עכ"ד, ובפשוטו ליכא למ"ד גט דאורייתא אלא לדעת ר"נ, אכן י"ל לרבא בע"א אליבא דר"ג גט מה"ת וכמשנ"ת שם.

**בא"ד** דא"כ הול"ל דאין גט אחר הגט כלום כ' המהרש"א צ"ע אמאי לא תקשי להו נמי דהול"ל דאין אחר מאמר כלום ויש ליישב בדוחק עכ"ד, וערש"ש משכ"ב, עי"ש עוד משה"ק בד' תוס', ובעל"נ תי' קו' המהרש"א דאף אי מאמר מהני מה"ת מ"מ י"ל דאינו מועיל להפקיע זיקה וכדס"ל לב"ש לעיל כט. וע"כ שפיר יש מאמר אחר מאמר [ועי' בתוס' לק' צה.ד"ה עבד דיש מאמר אחר מאמר לב"ש] אבל בגט אי מהני מה"ת בהכרח מהני להפקיע הזיקה דאל"כ למאי אהני, וכעי"ז תי' הקר"א, ויל"ע דבתוס' לעיל כט. כתבו דטעמא דב"ש מדרשא דביאה גומרת בה ולר"נ ל"ל הך דרשא וכמש"כ תוס'.- עוד ילה"ע מדוע יש גט אחר מאמר או מאמר אחר הגט לר"נ.

**בא"ד** אע"ג דמסברא הול"ל כר"ג עמש"כ בע"א מד' הראשונים דאדרבה סב' רבנן פשוטה והש"ס לא הוצרך לפרש טעמא דרבנן, וכ' דאית ספרים דלא גרסי לה, ומה"ט הרשב"א בשמעתין הק' ע"ד תוס' עי"ש.

**בא"ד** אלא טעמא דרבנן וכו' הק' המהרש"א מ"ט איצטריך בע"א למימר טעמא דרבנן תיפו"ל מטעם שכ' התוס' ועי"ש, ובעל"נ כ' די"ל דהתוס' לא גרסי לה וכמשנ"ת מד' הראשונים, וע"ע משנ"ת בע"א די"ל דהש"ס מפרש גדר הדברים לרבנן, וברמב"ן הק' ע"ד תוס' להיפוך דלעיל מפרשינן טעמי דרבנן וא"כ אין מקור לדבריהם, ונתבאר בע"א די"ל דהגמ' באה לפרש גדר הדברים, אבל טעם התקנה י"ל כמש"כ תוס'.

הרמב"ן הק' במה שאמרו בגמ' דלר"נ ביאה פסולה כמאמר, הא לר"נ אינו כמאמר דהא קתני אין אחריה כלום, והיינו דהרמב"ן נקט בפשיטות דיש מאמר אחר מאמר לר"נ, רק בביאה פסולה ס"ל דאין אחריה כלום, והביא ד' התוס' דלר"נ אין מאמר אחר מאמר והק' ע"ז וכנ"ל, ועי"ש מה שפי', ולכאו' לתירוצו ג"כ עולה דלר"נ יש מאמר אחר מאמר מלבד בביאה פסולה, וכן מתבאר ברשב"א בדעת הרמב"ן, ויעויין ברשב"א משה"ק ע"ד הרמב"ן.

**דף נ"ב ע"א**

**בגמ'** דאר"ה מצות יבמה וכו' עמש"כ לעיל נ: בגזירת מאמר האם קדמה לתקנת ר"ה או להיפוך, ויעוי"ש שהבאנו שעיקר ד' ר"ה הם בתוספתא.- ויל"ע לר' שמעון דמספק"ל לעיל יט. לא: אי מאמר קונה והיינו דשמא אינו קונה אף מדרבנן וכמש"כ תוס' לעיל יט:, האם ל"ל דר"ה דמקדש ואח"כ בועל כיון שאינו קונה.

**בגמ'** אימא אף זה כמצותה ערש"י במשנתינו וברש"ש ובמשנ"ת שם.

**בגמ'** העושה מאמר ביבמתו פרחה הימנו וכו' אימא לאו מצוה קעביד קמ"ל כ' הריטב"א פי' שנראה כמבטל מצות יבמה וכי אינו ראוי לעשות כן קמ"ל אף זו כמצותה עכ"ד, בפשוטו משמע בגמ' דאה"נ דפרחה זיקת יבמים ומ"מ מקיים בזה המצוה, ולעיל כט: הארכנו בס"ד האם הש"ס מספק"ל שם אי פרחה או דזה פשיטא דפרחה, והנה בשלמא אי מאמר קונה מה"ת נתבאר שם בגדר פרחה לא דפרחה המצוה דהא חייבת חליצה, ונתבאר דפרחה הדין לקנותה ביבום בע"כ אלא הוא דין שיקנה אותה דרך אישות וכדדרשינן מולקחה, אבל הכא דהוא מדרבנן ליכא לפרושי כ"ז, דהא אין מצוה בתורה של קנין דרך אישות. – ובעיקר הדברים אי בדרבנן אמרינן פרחה עמהרש"א לעיל כט: בסו"ד דכ' דע"י המאמר אמרינן דפרחה ואע"פ דמייבם אח"כ בעל כרחה מ"מ אינו יכול להפר עי"ש והוא מחודש מאד, ועי' ק"ר וקר"א שם שתמהו ע"ד, וז"ל התורא"ש שם (ד"ה אי) דלר"י דכיון דסבר דמאמר אינו קונה קנין גמור כ"ש דמהניא ביאה בע"כ שהרי לא פרחה ממנו זיקת יבמין עכ"ד בקוצר מעט, הרי דלמ"ד מאמר מדרבנן לא אמרינן פרחה, וע"ע באמר"מ סי' ה' אות ד' ונדפס גם בכ' הגר"ח משכ"ב.

כתב השו"ע סי' קס"ו סעי' ב' וחכמים תקנו שלא יבא עליה עד שיקדשנה וכו' ובהגה וצריכה ג"כ חופה אחר קדושין כמו שאר אשה, ומקורו מהגמ"ר סו"ס קי"ט, ולכאו' הטעם מדין פרחה זיקת יבמין וכדמספק"ל לעיל כט: לב"ש דמאחר דפרחה זיקת יבמין בעיא מסירה לחופה, וא"כ נשמע דאף בדרבנן אמרי' פרחה, אמנם הקר"א לעיל כט: פי' דהוא מתקנת ר"ה דמשום פריצותא לא ישאנה אלא ע"י חופה וקידושין, ועבהגר"א מש"כ ע"ד הרמ"א, ע"ע בר"מ פ"ב מיבו"ח ה"ב דמברך ברכת נשואין ביבום, ועי' ישוע"ד סי' כ"ה שהאריך בענין זה, ובאמר"מ שם הביא להק' מדוע השמיטו הפוסקים דכל שעשה מאמר אינו קונה בע"כ וכדאמר לעיל כט:, ותמה האמר"מ דכ"ז לב"ש אבל לדידן דמאמר אינו קונה אלא מדרבנן חכמים לא הפקיעו דין התורה, [ובית מאיר סי' קל"ב סעי' ב' מבואר דיכול לבא עלי' בע"כ לאחר מאמר] ועי"ש עוד שחקר אי לב"ש מצות יבמה דמקדש והדר בעיל כיון דפרחה זיקת יבמין.

**בגמ'** לוקה מכת מרדות מדרבנן עפרש"י, ועתורע"א נזיר (אות כט, נדפס כאן), ועמשנ"ת בס"ד במכות סי' א' בגדר מכת מרדות.

**בגמ'** דרב מנגיד מאן דמקדש בביאה עי' פ"ת סי' כ"ו ס"ק ה' מש"כ מהמקנה קו"א ס"ק ו', ועחזו"א סי' קמח לדף יב:, ועמשנ"ת בס"ד בקידושין שם.

**בגמ'** אלא למקדש ביאה בלא שדוכי כ' המאירי דלפ"ז ביבמה לא לקי דהו"ל כשדוכי, וק' דמייתינן ברייתא דלוקה, ועקר"א ועל"נ.

**ברש"י** ד"ה והתניא אלמא דאורייתא היא כ' הרמב"ן ולא מחוור דמאמר ודאי קים לן ביה דמדרבנן הוא והיכי ס"ד דלקי מה"ת וי"ל קס"ד מאמר אינו משמש כלום מה"ת אלא שאסור לבעול עד שיקדש ולא דאיק, וברשב"א כ' דקס"ד שאין המאמר גומר בה להוציאה בגט אלא הביאה מיהו מאמר צריכה כדי שתהא קנויה לו קודם שיפגע בה שע"י כך התירה לו הכתוב ושמא הי' סבור דמאמר דאורייתא וכענין שאמרו בירושלמי ולקחה לו לאשה זה המאמר ומדרש גמור הוא, ובריטב"א הק' עוד דאף לב"ש דמאמר מה"ת ליכא אלא עשה ומדוע לוקה על ביטולו, אשר ע"כ פי' הראשונים כד' תוס' דבס"ד ג"כ ידע דמאמר דרבנן, ובאמר"מ סי' ה' אות י"ד הוסיף להק' ע"ד הרשב"א דכיצד ס"ד דלקי הרי הנפילה מתרת, ולכאו' היא כקו' הריטב"א דאינו אלא בעשה, ותי' בדרך רחוק קצת ע"פ הירושלמי בטעמא דאב"ש דהכונס לשם נוי ה"ז פוגע בערוה הוא מדין יבמה לשוק, וא"כ י"ל דהס"ד דלא התירה תורה אלא כסדר המצוה ואל"כ הו"ל יבמה לשוק, וביאר עפ"ז הא דפריך מהא דלקי אהא דקנה ומאי פריך הא שפיר י"ל דלקי ומ"מ קנה, וביאר ע"פ דרכו דס"ד דלקי משום יבמה לשוק וא"כ לא קני דלא תפסי קידושין.- ובעיקר הקו' מאי ס"ד שלא יקנה ברשב"א הנ"ל מבואר דהס"ד שלא התירה תורה אלא ע"י מאמר וא"כ הוא עיכוב בקנינו, וצ"ב בד' הרשב"א דמדוע לא לישתרי ביאה מתחילה מתורת קידושין, דהא ביאה קונה גם מדין קידושין.

**בתוד"ה** אם וא"כ מדרבנן לא קני לה וק' א"כ הדק"ל וכי לא ידע מתני' דהבעילה בזמן שהיא בתחילה אין אחרי' כלום, וכ' הקר"א דס"ד דלדידי' הצריכו שיחזור ויקנה אבל לא מהני אחריו כלום.

**בא"ד** ומשני מכת מרדות מדרבנן כ' הרמב"ן והא דקאמר מכת מרדות מדרבנן לאו לחדותי בה כלום אלא כיון דבעי לפירושה דמשום פריצותא הוא בקידושין אמר נמי דמדרבנן הוא עכ"ד, אכן בד' תוס' יש לפרש דהס"ד דהוא מלקות מדרבנן, דמדרבנן יש כאן איסור אשת אח, וקמ"ל דהוא מכת מרדות מדרבנן, ועמשנ"ת במכות סי' א'.

**בתוד"ה** דמתפקר בפ' עשרה יוחסין וכו' עמהר"ם.

**בתוד"ה** דמקדש אר"ת וכו' דפריצותא הוא שעושה תחילת קנינו בביאה התוס' בקידושין פי' דהפריצותא כיון שצריך עדים והק' ע"ז מדאמרי' לה בשמעתין ביבמה ופי' התורא"ש וריטב"א שם דהא ביבמה בהכרח בעינן עדים על הביאה וא"כ מאי פריצותא הוא, ואזיל התורא"ש לשיטתו לעיל נא: דיבום בעי עדים, ובפשוטו כן מבואר בתוס' בקידושין וכמש"כ השעה"מ פ"ב מיבו"ח ה"ב והבית מאיר סי' קס"ו, וכן לכאו' מוכח מקו' תוס' והראשונים לעיל נא: ועמשנ"ת שם בס"ד, אמנם הגר"א שם ס"ק ט' הוכיח מד' תוס' בקידושין להיפוך שא"צ עדים ביבום, ועחזו"א סי' ק"ל ס"ק ו', ובטעמא דמילתא דא"צ עדים עי' בסי' חי' רח"ה סופ"ד מיבו"ח, וע"ע קוה"ע סי' ע"ו וקו"ש קידושין (אות צא), ועמש"כ לעיל נא:, וע"ע מש"כ בס"ד בקידושין שם.

**בד"ה** הדר אנן סמכינן אנהרדעי וכו' עי' השגת הראב"ד פכ"א מאיסו"ב הט"ו ומ"מ שם, ומאירי ותור"י הזקן בקידושין שם ובהגר"א סי' כ"ו ס"ק י"ד.

**בגמ'** ובשטר עמש"כ לעיל נ: (ד"ה כתב הרמב"ם) בדין מאמר בשטר.

**הכותב גט לכשאכנסנה אגרשנה**

**בגמ'** ארב"ח וכו' לכשאכנסנה אגרשנה ה"ז גט כ' הריטב"א בגיטין כו: (ד"ה גזירה) דקמ"ל דלא נימא דע"י שכנס ביטל השליחות ולא יוכל לכתוב קמ"ל, וא"ש הא דקאמר באמר ללבלר ולא כ' בעצמו דא"כ אין בזה חידוש, ועי' להלן, ובפשוטו הי' מקו"ל דקמ"ל דאע"פ שהנשואין עדיין לא היו מ"מ מהני. וברש"י בקידושין ב. ד"ה ביאה כתב דמה"ת לא מהני כסף ושטר אלא מדרבנן, משמע דמדרבנן מהני שטר, ויש לפלפל דהך ברייתא כב"ש וכמש"כ הרי"ף והרא"ש סי' ב' דקתני כסף ושו"כ ולא פרוטה ושו"פ וזהו דעת ב"ש בריש קידושין, וא"כ י"ל דלב"ש דמאמר קונה קנין גמור מה"ת בודאי דהוא אף בשטר ודוק.

**בגמ'** בשטר כיצד כדאמרן כ' הרז"ה בס' הצבא (מדה ראשונה) יש תמיהות מוקדמות בראשי הדברים ע"ש סופן בפר"ג כיצד בשטר וכו' ועיקר התמיהא משום סיפא דברייתא נקט לה כאילו אמר פתח במאמר וסיים בכתובת יבמין ומתרץ ה"ק שטר כתובת יבמין וכו' עכ"ד. וכעי"ז כ' בעה"מ פ' מי שהיה טמא.

**בגמ'** ובלבד שתהא כתובתה וכו' עי' לעיל לט. בתוד"ה אשה ובמשנ"ת שם בס"ד.

**ברש"י** ד"ה נתן התקדשי לי במאמר יבמין צ"ב אי כוונת רש"י דבעינן לשון זה ובר"מ ושו"ע לא נזכר זאת, וכן משמע לק' ע"ב שאין אומר במאמר יבמין עי"ש, ובב"ש סי' קס"ו ס"ק ב' כתב דאומר כן, ועי' על"נ שתמה בזה.

**בטעמא דאין קידושין תופסין ביבמה**

**בא"ד** שהרי אין קידושין תופסין באשת אח וכו' ד' רש"י הובאו בנמו"י (יז: מדפי הרי"ף) וד' רש"י צ"ב הרי ביבמה מותר לבא עלי' ואין כאן אשת אח, והוכיחו מד' רש"י דהדין דלא תפסי קידושין בערוה אין זה משום איסור ביאה אלא משום דהיא חפצא דערוה, ואשר ע"כ אע"פ שהותרה ליבום כ"ז הוא לקיום מצות יבום, אבל שם ערות אשת אח לא פקע, כ"כ הקוה"ע סי' ג' אות ד', ולכאו' כ"ז דלא כמו שנראה ברמב"ן בדף מט: דהטעם דלא תפסי קידושין בערוה הוא משום דלא חזיא לביאה והכא הא חזיא לביאה, ולפמש"כ בכ' הגר"ח והובא באמר"מ (סי' ה' אות ד') משמו בטעמא דרש"י דלא תפ"ק משום דאם יתפוס הקידושין פרחה זיקת יבמין, וביאר האמר"מ דכוונתו דאם יתפסו הקידושין פקעה הזיקה וממילא חוזר האשת אח, וא"כ היא ערוה גמורה, וכן דחה במשנת ר"א סי' ז' אות ו' וצ"ע דמבואר ברש"י לעיל כט: דאף אי פרחה אכתי בעיא חליצה ומדוע יחזור האשת אח. – ודנו עוד לדעת רש"י דהיא ערות אשת אח האם מה"ט ג"כ הולד יהא ממזר והיינו דכל ביאה שלא תקנה ביבמה הולד יהא ממזר.

ומדברי רש"י כ' הבית מאיר דמבואר דלא כשיטת הרשב"א בדף מא. דהיתר אשת אח הוא אף שלא במקו' מצות יבום, ויבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה אינה חוזרת לזיקתה ותופס בה קידושין א"כ ה"ה מעיקרא יתפוס בה קידושין. ולדעת הרשב"א הא דאין תופס מאמר מה"ת י"ל כמש"כ האבנ"מ סי' קע"ד דדרשינן לה מדרשא דלק' נד. ביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרין בה, ולדעת רש"י צ"ל דמהתם דרשינן דקיום המצוה אינו ע"י כסף ושטר, ועמש"כ בקידושין יד. מתורא"ש שם וקר"א בסוגיין.- ועי' משנת ר"א סי' ז' אות ז' מש"כ לבאר דד' רש"י אינם סותרים לרשב"א.

ויש דבר חידוש במאירי לעיל כ. (ד"ה כל) דאלמנה לכה"ג דאם בעלו לא קנו כ"ז בתורת יבמה אבל קידושין תופסין בה, ובהכרח טעמו דכל הטעם שאין קידושין תופסין ביבמה הוא מדין ביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרין בה והכא דאין בה דין יבום הדר דינא דכסף ושטר גומרין בה, וס"ל דאע"פ דבעלו לא קנו מ"מ אין איסור אשת אח, ויעויין במהרש"א לעיל כ: ובשעה"מ פ"ו מיבו"ח הי"א דמבואר כד' המאירי, ויש לפרש כן בד' הר"מ בהל' יבום שם, וביש"ש פי' בר"מ דהוא מדרבנן מדין מאמר. – ובאבנ"מ סי' קע"ד ס"ק א' השיג ע"ד השעה"מ, ובקוה"ע סו"ס ח' ומשנת ר"א סי' ז' אות ו' ביארו היטב כמשנ"ת, וע"ע באמר"מ סי' ו' אות ג' וחזו"א סי' ק"ל אות ד' שג"כ תמהו על השעה"מ, וצ"ע במהרש"א שלמד כן ברש"י, ולכאו' לד' רש"י שלפנינו דהוא משום האשת אח אין טעם לד"ז.

והנה באו"ש ריש הל' יבו"ח הביא למהרי"ק שורש קל"ח (ולפנינו הוא בשורש קל"ט ד"ה ועוד) דאע"ג דאין קידושין תופסין ביבמה כ"ז בכסף ושטר אבל ביאה תופס בה ויעוי"ש טעמו, והאו"ש השיגו מתוס' לק' מט: ד"ה הכל (הנמשך מע"א) דמבואר דאין קידושין תופסין ביבמה, ולכאו' כד' המהרי"ק עולה מד' הריטב"א בקידושין ד: (ד"ה מה) וז"ל ואיכא למימר דה"ק דהא דביאה קונה ביבמה ולא כסף לאו משום חומרא דביאה אלא משום דהתם כיון שהיא זקוקה ועומדת הרי היא כארוסה וביאה שלה עושה נשואין משא"כ בכסף שאין עושה נשואין עכ"ד, וא"כ לדבריו שפיר יועיל מתורת קדושין דעלמא והיינו שתהא נשואה.- צריך לבאר לדברי רש"י דטעמא דלא תפ"ק ביבמה משום אשת אח, א"כ מדוע אחר חליצה תפסי קידושין כדאיתא לעיל י: ולק' נב:, ומדוע עדיפא אחר חליצה מקודם חליצה, ואדרבה לאחר חליצה אסירא לי' וקודם חליצה שריא, ושמא י"ל דכיון דע"י החליצה נתקיה מכרת ללאו ה"ה דפקע מיני' שם ערוה דאשת אח מכרת ללאו.

**בגמ'** אלא מעתה יהיב לה ניירא וכו' עריטב"א משכ"ב.

**ריח הגט פוסל בכהונה**

**בגמ'** אפילו לא נתגרשה אלא מאישה לא יקחו והיינו ריח הגט שפוסל בכהונה כ' הר"מ פ"י מגירושין ה"א דפסולה מדבריהם וכ"נ ברא"ש סי' ה' עי"ש, ובמ"מ הק' מגיטין פב. דנראה דהוא מה"ת והניח בקו', ודעת הרשב"א בגיטין פד: דהוא מה"ת, ובשאג"א החדשות שאלה ב' הוכיח דהוא מדרבנן דאל"כ לשיטת רש"י ודעימי' דערוה מפקעת קידושין אף לאחר שחלו, א"כ מאחר דאסירא לי' משום גרושה יפקעו הקידושין לרע"ק שאין קידושין תופסין בגרושה, ומאחר דלא פקעי הקידושין נילף דתפסי קידושין בגרושה וכמש"כ רש"י לעיל מט:, ואף אי נימא דאין מקור לגרושה גמורה מ"מ נפ"מ בנתגרשה בגט זה ונתאלמנה שיתפוס קידושי אחר, ובגמ' קידושין סח. לא משכח חי"ל דתפסי קידושין לרע"ק, ויעוי"ש דנקט דאף כוונת הר"מ דפוסל מה"ת ומש"כ מדבריהם הוא כשיטתו בכמה דוכתי דכל שלא נכתב בפירוש חשיב מדברי סופרים. די"ל דלמסקנא דלא קתני בברייתא שטר י"ל דלא מהני, ואדרבה מדוקדק דלא קתני לה, ובתויו"ט פ"ב מ"א כתב דא"צ למיתני דזה פשוט דומיא דכסף.

בתוס' בגיטין פב: ד"ה אפילו כתבו דכשגירש בגט זה אם מת מותרת להתייבם אף לר"א ואע"פ שפסולה לכהונה, ומבואר דיש חיוב יבום, ובתורא"ש שם כ' דאם מת אינה מתייבמת לר"א דמקריא גרושת אחיו, ולכאו' לד' התורא"ש אם הי' גט מועיל ביבמה מה"ת לכאו' היתה אסורה להתייבם לו כיון דנתן לה גט ממנו, וא"כ מאחר שחכמים תיקנו שגט מועיל ביבמה שפיר יועיל בזה, וי"ל דשמא כיון דלא שייכא בזה הגזירה דלעיל נ: ע"כ שו"ט בסוגיין אם גזרו בזה.- ויש דבר חידוש גדול לבעל הלבושים והובא בתשו' מהר"ם לובלין סי' קכ"ג דיכול אדם ליתן לאשתו מאהבה גט ע"מ שלא תיזקק ליבום ודעתו להחזירה אם ירצה ואינה מותרת לכל אדם, ותלמידו הרב באר שבע בספרו צידה לדרך פ' אמור השיג עליו מסוגיין דא"כ בודאי מהני גט זה להפקיע הזיקה, ועי' הגרי"פ על הרס"ג עשה ע"ג (רפו-א) משכ"ב.- שמעתי לדון האם בריח הגט חל חלות גירושין או דהוא ריח בעלמא האוסר, ובפשוטו לא חל מידי דהרי אין זה כריתות וכמבואר בגיטין פב: דדמי לחוץ, אלא דמ"מ יש כאן ריח הגט האוסר, ושמעתי להק' דא"כ מוש"ר דיש לו איסור לא יוכל לשלחה לכאו' לא יעבור בגירושין כאלו דאין כאן גירושין, וא"כ אם הוא כהן יגרשנה בכה"ג ותיאסר עליו ויוכל לגרשה גירושין גמורים דהשתא לא חזיא לי', אלא דמ"מ עובר משום גורם לבטל המצוה, ועמש"כ בר"פ ד"א בגורם לבטל המצוה. ע"ע שאג"א החדשות סי' ג' דבכל פסולי גיטין ג"כ יש בו ריח הגט, ויתכן דפוסל מה"ת, ומקורו מגיטין כד: ונתבאר שם.

**ברש"י** ד"ה מהו לפוסלה על אחיו שבק רש"י נפ"מ לאסור קרובות, והעירוני דלמסקנא דמהני כדין ריח הגט, א"כ אינו אוסר בקרובות וכמש"כ תוס'.

**בתוד"ה** לכשאכנסנה ובקונטרס פי' דה"נ לא קאמר דהוי גט אלא בדיעבד הרשב"א הביא לרש"י שפי' דהכא הוא גט מה"ת והתם קאמר דמדרבנן אינו גט, עוד פי' הרשב"א דהתם הכוונה שאינו מגרש לכתחילה אבל אם גירש תינשא לכתחילה בגט זה, וכתב דכ"נ מד' הר"מ, וע"ע בעל"נ משכ"ב עפ"ד רש"י בגיטין עט:.

**בא"ד** ואר"ת דהכא כשכתב בו זמן שאחר נשואין התוס' בגיטין פ. ד"ה כי הוכיחו משמעתין דגט מאוחר כשר, והוא ע"פ דרכם שכתב זמן שלאחר נשואין, וכ' דיש לדחות בדוחק שכתבו בו ביום של נשואין קודם הנישואין, ודעת הר"מ פ"א מגירושין הכ"ה דגט מאוחר פסול, וע"פ דרכו אין ראי' משמעתין דא"צ לד' ר"ת וכמשנ"ת מהרשב"א. הרמב"ן פי' דהכא כשאמר לסופר כתוב לי גט לפלונית שהיא עכשיו ארוסתי לכשאכנסנה אגרשנה וכנסה וכתב לה הגט באותו יום שכנסה וגרשה בו לדברי הכל גט גמור הוא אין בו לא משום תקנת ולד של גט ישן ולא משום חשש גט מאוחר שמקצת החכמים פוסלין שהרי לא כתבו עד אותו היום וכו' ולאשה דעלמא אינו גט כלל מה"ת שכיון שאין בידו לגרשה אין בידו לעשות שליח וכו' עכ"ד, וצ"ב בטעמן של תוס' והראשונים שלא פי' כן ועי' להלן. עוד תי' הרשב"א בכותב חדש שנה או שבוע דאינו מאוחר עי"ש, ובישר"י כ' דהוא דלא כתו"ג רס"י קל"ב דאף בכה"ג יש דין גט ישן.

**דף נ"ב ע"ב**

**בגמ'** מפני שאין בידו לגרשה כ' התוס' ואפילו כתוב בו זמן דאחר נשואים כיון דאין בידו לגרשה בשעה שעשאו שליח, וכ"כ התוס' בנזיר יב. ד"ה מ"ט דשמעתין משום דאינו יכול לעשות שליח, ונתבאר לעיל ע"א מד' הרמב"ן וכ"ה בראשונים דאע"פ שהשליח כתבו לאחר שקידשה מ"מ לא מהני כיון שאינו יכול לעשותו שליח, וכ' התוס' דכ"ז למ"ד אין אדם מקנה דשלבל"ע אבל למ"ד אדם מקנה דשלבל"ע מהני. ובריטב"א פי' דלא קרינן וכתב ונתן, וצ"ב אי כוונתו לדרשא חדשה דבעינן וכתב ונתן, ועי' פנ"י בפ' מי שאחזו ובישר"י.

וברמב"ם פ"ג מגירושין ה"ו כ' וז"ל אמר לסופר כתוב גט לפלונית ויהיה עמי לכשאשאנה אגרשנה בו ונכתב ונשאה וגרשה בו אינו גט מפני שלא היתה בת גירושין ממנו כשנכתב גט זה ונמצא שנכתב שלא לשם גירושין עכ"ד, והיינו דכשם דהסופר אינו יכול לכתוב לשמה בלא ציווי הבעל דאינו יכול לייחד הגט לשמה, ה"ה בעל קודם הקידושין ומו"ר הגרי"ג שליט"א הוסיף לבאר בזה דדין לשמה הוא חלות הנעשה ע"י הבעל, וראי' לדבר דבגיטין לב: פליגי האם הבעל יכול לבטל הלשמה, אלמא דהוא דבר הנעשה ע"י הבעל, וכ"כ כשאינו בעל אינו יכול לעשות חלות לשמה, וברע"א מהדו"ת סי' ע"ג וחת"ס אהע"ז סי' י"א (ד"ה אך) הביאו לד' הרב המגיה למל"מ (פ"ו ה"ג ד"ה ובזה) שכתב שנחלקו התוס' והר"מ באופן שהבעל בעצמו כתבו דלד' הר"מ לא מהני דאינו לשמה, אבל לתוס' מהני דכל החסרון הוא בדין שליח אבל אם הוא עצמו כתבו מהני, ותמהו ע"ז דהתוס' מודו דיסוד החסרון הוא בדין לשמה וע"כ לא מהני ע"י אחר, ואי הוה מהני ע"י עצמו מדוע לא הוה מהני ע"י שליח, אלא דתוס' הוה משמע להו דהכא באומר ללבלר ולא בכותב בעצמו, וע"ז פי' הטעם דלא מצי משוי שליח, ויעויין בתורת גיטין סי' קל"ב סעי' ב' דג"כ פי' כד' הרע"א והחת"ס דתוס' מודו דהחסרון הוא בדין לשמה, ומד' הרב המגיה מתבאר דלהסוברים דא"צ שליחות בכתיבת הגט מפרשים שמעתין בשליחות על הגירושין, וכ' הרע"א במהדו"ת סי' פ"ד (ד"ה והנה) דזה דוחק גדול, והיינו כנ"ל דשפיר י"ל בשמעתין דמיירי על הכתיבה והחסרון בדין לשמה, וע"ע באבנ"מ סי' ל"ה ס"ק י"ג (ד"ה אולם) דמתבאר בדבריו ג"כ דלתוס' אין חסרון בדין לשמה עי"ש, וכן מבואר בע"ב בקר"א (ד"ה אבל) והוא תימה כתמיהת האחרונים הנ"ל.

ובמה דנקט הרב המגיה דאם א"צ שליחות בכתיבת הגט בהכרח אין לפרש שמעתין דהחסרון בדין שליח, וכ' הבית מאיר סי' קל"ב סעי' ב' שכן משמע ברש"י והר"מ דכל הפסול בשמעתין הוא משום שנכתב קודם שקדשה, אבל אם נכתב אח"כ אע"פ שהציווי הי' קודם שקידשה מהני, וכ' דרש"י והר"מ אזדו לשיטתם שא"צ שליחות בכתיבת הגט, וכ"כ המרכה"מ פ"ג מגירושין ה"ו דלדעת הר"מ אין חסרון בציווי, אולם במה דנקט הבית מאיר דהוא משום דא"צ שליחות לכתיבת הגט המרכה"מ פי' באופ"א והוא עפ"ד המהרי"ט חו"מ סי' כ"ג (הובא במל"מ פ"ט מאישות) עי"ש, ועי' באבנ"מ סי' ל"ה ס"ק י"ג (ד"ה ודברי) שכתב דדעת רש"י דמהני אם אמר בפירוש, אלא דבסתמא אין דעתו למנות שליח בדשלבל"ע, וכבר כ' בהג' ברוך טעם ובקר"א נזיר יב. דלא ידעו לאיזה רש"י כוונתו, וראיתי להק' דדעת הרמב"ן והרשב"א בגיטין כב: שא"צ שליחות לכתיבת הגט ואעפ"כ מפרשים שמעתין דהחסרון בשליח, ולכאו' מזה מורה דהדין דא"א לעשות שליח בדשלבל"ע אין זה דין בדיני שליחות אלא אף ציווי על כתיבת הגט לא מהני בדשלבל"ע, ובחזו"א סי' נ"ח ס"ק ג' כ' דלא מהני לך חזק וקני בדשלבל"ע [ונתבאר בס"ד בב"ב עמ' רעו] וכ' בס"ק ד' דמה"ט ג"כ לא מהני לגלות שהדבר זכות לו בדשלבל"ע, וכ"ז לרבנן אבל לר"מ מהני, ולכאו' יל"ד עוד בענין זה דאף להסוברים דבעינן שליחות בכתיבת הגט מ"מ י"ל דאין זה שליחות כח אלא שליחות מעשה, וא"כ יל"ד דאין בזה חסרון דלא מצי עביד (ונתבאר בס"ד בקידושין דף כג: בענין זה) ובהכרח דבשמעתין הוא חסרון בדין גילוי דעת דשלבל"ע, א"נ יש לפרש הטעם דכיון שאינו יכול לגרש מעכשיו אין לו תורת בעל לציווי על כתיבת הגט, וכ"נ ברשב"א בסוגיין ובגיטין כו:, וכבר הביאו דהדברים מפורשים במרדכי בשמעתין דכ' דאע"ג דא"צ שליחות לכתיבת הגט מ"מ לא מהני וז"ל אפ"ה דעת הבעל בעינן משום וכתב לה לשמה וכיון דאין כתיבתו כלום אלא מדעתו הוי להו כשלוחיו לגבי האי מילתא דבעינן דההיא שעתא מצי כתב עכ"ד. וע"ע בחי' ר' אברהם מן ההר משכ"ב, ועדיין צריך לבאר מש"כ הרמב"ן דהוא דין דא"א לעשות שליח בדשלבל"ע, ותיפו"ל דאין כאן ציווי בעל, ומדוע תליא בדין שליחות בדשלבל"ע, ושמא י"ל לפמש"כ הנתה"מ סי' רמ"ג ס"ק ו' דבאומר כתבו ותנו השליח פועל ע"י עצמו דיש לו כח גירושין, וא"כ אי הוה מהני בדשלבל"ע לא הי' צריך ציווי הבעל, וע"ז כ' הרמב"ן דלא מהני שליחות בדשלבל"ע ודוק.

**בתוד"ה** ולאשה ונראה לר"י דהיינו דוקא למ"ד אין אדם מקנה דשלב"ע וכו' הדברים צ"ב דכפשנ"ת מד' התו"ג חת"ס ורע"א דלד' תוס' לא מהני הכתיבה מעכשיו דיש חסרון בלשמה, ומה"ט א"א לשלוח שליח א"כ מה יועיל למ"ד אדם מקנה דשלבל"ע, הא מודה ר"מ דלא חייל מהשתא אלא כשיבוא לעולם, ואילו חלות לשמה בעינן שיחול עכשיו, ובאבנ"מ סי' ל"ה ס"ק י"ג (ד"ה ודברי) כ' במה דמבואר בתוס' בנזיר יב. דאם בידו יועיל כיון דבידו מועיל בדשלבל"ע, והק' האבנ"מ דהא בדשלבל"ע בבידו מהני רק כשבא לעולם, וכיצד מהני לכתוב מעכשיו, וכ' דכיו"ב תיקשי בד' תוס' דכתבו דמהני לר"מ ותיקשי כנ"ל דהא מודה ר"מ דלא מהני אלא כשבא לעולם, וע"כ מוכח דכשם דמהני לר"מ אע"פ שאומר מעכשיו וכמו שהוכיחו תוס' מההיא דגט שחרור ה"ה דיועיל לדידן בבידו, ועדיין הדברים צ"ב לד' האחרונים דלד' תוס' יש חסרון בדין לשמה, ק' מה יועיל בזה לר"מ, ובקה"י נזיר סי' ג' אות ב' וג' כתב דצ"ל דמאחר ששייך בה מעשה גירושין לר"מ ע"כ חשיבא בת גירושין ושייך בה מחשבה לשם גירושין, והביא יסוד הדברים מהחת"ס, וע"ע בקה"י גיטין סי' כ"ח מש"כ לבאר בזה, ויעוי"ש שנקט דהתוס' בנזיר פליגי בד"ז וס"ל דאף למ"ד אדם מקנה דשלבל"ע ג"כ לא מהני דאין כאן לשמה, וע"ע בגיטין סי' כ"ט (ד"ה וכ"ז) מש"כ לבאר בזה, ובחי' הגרשש"ק סי' מ"ב הביא מהמהרי"ט בקידושין דלא מהני כתיבת גט אף למ"ד אדם מקנה דשלבל"ע דבעינן ואיש כי יקח אשה וגו' וכתב לה שיהא בעל בשעת כתיבה, וע"ע זכר יצחק סי' ס"ט במכתבו להגרז"ס (ד"ה וכן) משכ"ב.- ומדברי תוס' בקידושין סג. ד"ה כגון מבואר ג"כ דמהני לר"מ מקדש שפחה בשטר לכשתשתחרר ואין בזה חסרון לשמה עי"ש, ע"ע מחנ"א על הר"מ פ"ג מגירושין הט"ו (ד"ה וראיה) שתמה בד' תוס'.

ובמש"כ תוס' דלמ"ד אדם מקנה דשלבל"ע מהני יש ללמוד מזה אף לדידן ובכה"ג שאין חסרון בדין אדם מקנה דשלבל"ע כגון שהוא בידו יהני, דהא בידו מהני בדשלבל"ע, וכמשנ"ת מד' האבנ"מ, וברע"א בתשו' קמ"א בשולי המכתב תמה דא"כ מאי מספק"ל ביבמתו מהו הא ביבמתו בידו לייבמה ולגרשה וכמש"כ תוס' בנזיר יב. והניח בצע"ג, [ועי' לק' מד' האבנ"מ] ובקה"י נזיר סי' ג' אות ד' כתב דתוס' בנזיר ס"ל דלא מהני בידו בדשלבל"ע כיון דהכתיבה חיילא מהשתא ובעינן שיחול מחשבת לשמה מעכשיו, ולשיטת תוס' דידן דמהני לר"מ וא"כ ה"ה לדידן בבידו צ"ל דלא חשיב דבידו לייבמה דשמא תתגבר עליו לעכבו, וכמש"כ המחנ"א על הר"מ פ"ג מגירושין הט"ו (סוד"ה וראיה) והחזו"א (ס' קמ"ח לדף ס"ב) כ' דלא מהני בידו דכגופא אחרינא, והוא כמ”ש בקידושין סב: מעיקרא בהמה והשתא דעת אחרת ובחי' הגרשש"ק סי' מ"ב ובשער"י שער ו' פי"ז כ' דבידו לא מהני אא"כ הדבר בעולם אלא שיש דבר המעכבו, אבל אם אינו בעולם כלל לא מהני, ואשר ע"כ הכא לא מהני מה דבידו לכונסה, וכעי"ז כ' הקו"ש ח"ב גיטין (אות לח) והקה"י גיטין סי' כ"ח אות ג' עיי"ש (והארכנו בענין זה בס"ד בכתובות עמ' תה) עוד העירוני לדון בדאיכא עוד אחים האם חשיב בידו ליבמה. ובגנזי רע"א סי' כ"ה מתבאר דכל קו' הוא ע"ד תוס' בנזיר דכתבו דחשיב בידו לייבמה, ויעוי"ש שהק' מכתובות פב. דמבואר דלא חשיב בידו ליבמה, ובהכרח הוא מטעמים הנ"ל, וע"ע להלן בגמ' מש"כ בד' תוס', וכיו"ב דן המל"מ פ"ו מגירושין ה"ג במקדש לאחר ל' דאין חסרון דשלבל"ע יוכל לכתוב גט מעכשיו שאין חסרון בלשמה, וכיו"ב דן התורת גיטין סי' קל"ב סעי' ב' להמבואר בר"מ פ"י מאישות ה"ו דהמקדש לאחר שיחלוץ יבמך קידושין תופסין ואין חסרון דהוא דשלבל"ע אע"ג דדעת הר"מ דספק אם קידושין תופסין ביבמה לשוק, ומבואר דמאחר דיש ספק דתפסי קידושין ע"כ אין חסרון דשלבל"ע, א"כ ה"ה המקדש אשה בספק קידושין יכול לכתוב לה גט לכשאכנסנה בקידושין גמורים אגרשנה, משום דאין כאן חסרון דשלבל"ע, ויל"ד בזה לפמש"כ בכ' הגר"ח בביאו"ד הר"מ דהטעם דמהני משום דאין חסרון דלא סמכה דעתי' כיון דספק דמהני, וא"כ י"ל דכ"ז הוא בדין הקנאה ולא בדין לשמה וצ"ע.

כתב הטור סי' קל"ב צוה לכתוב גט לגרש בו אשה בעלמא לכשיכניסנה כתב הרמב"ם אינו גט וליבמתו הוי ספק וא"א הרא"ש ז"ל כתב דאפי' לאשה דעלמא הוי גט למ"ד אדם מקנה דשלבל"ע, [והוא מד' הרא"ש בשמעתין סי' ה'] והק' הב"י דכיון דאנן קי"ל דאין אדם מקנה דשלבל"ע מאי נפ"מ בד' הרא"ש, ובאבנ"מ סי' ל"ה ס"ק י"ג (ד"ה ולפי) כ' דנפ"מ ביבמתו דבידו לייבמה בזה יועיל להרא"ש, ובשמעתין דלא מהני הוא משום דלא כ' בעצמו אלא ע"י שליח, ובזה יש חסרון אע"פ שהוא בידו וכמו שהאריך שם עי"ש, [ויעוי"ש שכ' דמה"ט הר"מ לא פי' כד' תוס' דהחסרון בדין שליח אלא פי' דהחסרון בדין לשמה משום דהוקשה לו מדוע לא יהני ביבמתו וכקו' הרע"א הנ"ל, וכבר נתבאר דהאבנ"מ ס"ל דהתוס' והר"מ פליגי, ודבריו צ"ע וכמו שנקטו התו"ג חת"ס ורע"א דלד' תוס' ג"כ יסוד החסרון הוא בדין לשמה] ויעוי"ש עוד מד' הט"ז בישוב קו' הב"י, ובב"ח כ' דנפ"מ אי יש בזה משום ריח הגט דאי מהני למ"ד אדם מקנה דשלבל"ע יש בזה משום ריח הגט ופוסל לכהונה, ובמל"מ פ"ו מגירושין ה"ג כ' דנפ"מ למחוסר זמן דאין בזה חסרון דשלבל"ע בזה יועיל, אכן הק' דכ"ז ניחא בד' הרא"ש דהוצרך לכתוב ד"ז אבל בדעת הר"מ תיקשי די"ל דמודה דבמחוסר זמן מהני, ובב"ח כ' ע"פ דרכו דמד' הר"מ שכתב אינו גט משמע דאינו גט כלל ואף ריח הגט אין בו.

**בא"ד** דבידו לגרשה העויו"ט בסוף ספרו תמה במש"כ תו"ס דלר"מ יכול לגרש קודם שכנסה הא הו"ל טלי גיטך מע"ג קרקע וכיצד מהני הנתינה כשלא הי' בעל, וצידד להגיה בד' תוס' ולמחוק תיבות בידו לגרשה, ובאמר"מ סי' כ' אות ה' תמה דלא הועיל כלום דאם אין בידו לגרשה כיצד יכתוב גט, ויעוי"ש שכתב לבאר דלר"מ אין כאן חסרון טלי גיטיך מעג"ק, ועי"ש עוד, וע"ע במרחשת ח"ב סי' כ"ז אות ד' משכ"ב.

**בא"ד** כמו בשחרור דמהני לוקח עבד ע"מ לשחררו וכו' האבנ"מ (שם ד"ה איברא) כ' דק' טובא להר"מ דפי' בשמעתין דהחסרון בדין לשמה ולא מהני אף למ"ד אדם מקנה דשלבל"ע א"כ כיצד יפרנס ההיא דעבד דהא בעינן לשמה, וכל תמיהתו הוא ע"פ דרכו דיש כאן פלוגתא בין הר"מ לתוס', אבל כפשנ"ת מד' האחרונים הא לתוס' ג"כ החסרון הוא בדין לשמה ואעפ"כ מהני, ויעויין רע"א מהדו"ת סי' פ"ד שהכריח מזה כדרכו, אכן הק' הקה"י בנזיר סו"ס ג' לשיטת תוס' בנזיר דס"ל דאף לר"מ דאדם מקנה דשלבל"ע אעפ"כ יש חסרון בדין לשמה תיקשי כיצד מהני בשטר שחרור, ועי' באבנ"מ מש"כ ליישב דהתם לא מיירי בשטר שחרור אלא בהקנאת עבד לעצמו ובזה אין דין לשמה, ועקה"י ל"ח שהאריך בזה, ועי' במרדכי בשמעתין שכ' וז"ל מיהו נראה דיש חילוק דגבי עבד זכות הוא לו הלכך יש לו כח לשחררו ע"י גט זה יותר מאשה דחוב הוא לה עכ"ד, וצ"ב בסב' החילוק, ועי' תשו' ר' אליעזר (טעלז) סי' כ"א מש"כ באורך בביאו"ד.

איתא בגיטין מ. הכותב שטר אירוסין לשפחתו ר"מ אומר מקודשת וחכ"א אינה מקודשת וכו' דאמר לה צאי בו והתקדשו בו ר"מ סבר יש בלשון הזה לשון שחרור וכו' הק' הרע"א ח"ג סי' ס"ד דמדוע לא מפרשינן דפליגי ר"מ וחכמים כשיטתם בדין אדם מקנה דשלבל"ע, דלר"מ דאדם מקנה דשלבל"ע מהני דאין כאן חסרון בלשמה, ושטר קידושין ג"כ בעינן לשמה ולרבנן דאין אדם מקנה דשלבל"ע לא מהני דאין כאן לשמה, וכ' הרע"א דבהכרח לדחוק דכיון דשטר זה יהיה ג"כ שחרור מקרי כתיבה לשמה ועדיין צ"ע עי"ש, ויעויין בסי' חי' רח"ה פי"ג מאיסו"ב הי"ג, וע"ע קה"י גיטין סי' כ"ח שכתב ליישב דשאני סוגיין דאין כאן אישות כלל ע"כ חשיב דשלבל"ע שא"א לעשות לשמה, אבל שטר קידושין בשפחה דהוא חסרון מצד הדין דלא תפסי קידושין בזה אין חסרון בדין לשמה, וכ' דמה"ט מהני כתיבת גט אף בשעה שהיא שוטה והיא לאו בת גירושין עי"ש, ויעוי"ש מד' האחרונים בזה (וערע"א מהדו"ת סי' פ"ד פ"ד ד"ה אמנם עיקר מש"כ לחלק בין שמעתין לנשתטית האשה באופן דלא מציא לקבל גיטה), וע"ע אב"ע פ"ג מאישות הי"ח (ד"ה ולכאורה) משכ"ב.

**בגמ'** בעי רמב"ח ליבמתו מהו הרע"א בגלהש"ס ציין לנזיר דף י"ב ע"א תד"ה מאי טעמא, ויעוי"ש בתוס' דהוכיחו משמעתין דאע"ג דבידו לייבם לא אמרינן דמה"ט יוכל לעשות שליח לכתיבת גט, והבאנו בתוד"ה ליבמתו תמיהת הרע"א בגלהש"ס שם דממ"נ כיון דבידו הא בידו מהני על דשלבל"ע, ונתבאר מהגרשש"ק וקה"י דהכא אין כאן דין בידו בגדרי בידו בדשלבל"ע וכמשנ"ת, ומ"מ דנו תוס' דמאחר דבפועל בידו לייבמה ייחשב איהו מצי עביד ומצי משוי שליח שיכתוב לאחר שיכניסנה, וע"ז כ' תוס' דאעפ"כ לא מצי משוי שליח, א"נ דסברי התוס' בנזיר דאע"ג דבידו לייבמה מ"מ אינו מועיל שיוכל לכתוב גט מעכשיו, ומ"מ דנו תוס' כנ"ל דכיון שהוא בידו ייחשב מצי עביד ויוכל לשלוח שליח שיכתבו לאחר שיכנסנה וע"ז הוכיחו דלא מהני לזה בידו, ועי' בחי' הגרשש"ק שכתב בנוס"א עי"ש.

**בתוד"ה** ליבמתו אין לפרש וכו' מד' רש"י נראה דפי' כפי' זה דהספק אם גירשה בו ותיקשי עליו קו' תוס' והנה הרשב"א הק' על פי' ר"י דמסתימת השמועה משמע דאדלעיל קאי ומספק"ל האם מגורשת בו דבר תורה ופי' דרמב"ח תרתי בעי וחדא מגו חדא בעי' וה"ק כיון דאגידא בי' דבר תורה ומן שמיא אקנו ניהליה כארוסתו היא והואיל ובידו להתירה לשוק בחליצה בידו לעשות שליח אפילו על הגט ושליחות בעל קרי ליה אע"פ שאין בידו להתירה בגט ממש או"ד כיון שאין בידו לגרשה בגט ממש כאשה דעלמא היא לגבי גט ואינו גט להתירה לעלמא אבל לפוסלה מיהא הוי גט, או"ד אם לא עשה בה מאמר אפילו לפוסלה וכהונה אינו גט וכו' ומדברי הרמב"ם ז"ל נראה כדברי שהוא ז"ל כתב וכו' ה"ז ספק גירושין וכו' ע"כ וצריך תלמוד עכ"ד, [ולכאו' כמו שהוכיח הרשב"א מהר"מ יש להוכיח מהרי"ף בסוף פרקין עי"ש, וקצ"ע ע"ד הרשב"א שלא הביא זאת, שו"ר דליתא בכל הדפוסים] וילה"ע דברשב"א לכאו' אזיל ע"פ דרכו דהחסרון בציווי וכמשנ"ת דבעינן ציווי בעל וע"ז מספק"ל דמאחר דאגידא בי' חשוב בעל, אבל להר"מ דהוא חסרון בדין לשמה ומיירי כשכותבו עכשיו צ"ב מה יועיל במה שהיא אגידא בי' הא מ"מ א"א לגרש בו עכשיו, וכ"כ קר"א (ד"ה והרשב"א וד"ה אבל) עי"ש, שו"ר בעל"נ שכ' להיפוך דלהר"מ דהחסרון בדין לשמה י"ל דכל דמהני מדרבנן חשוב לשמה, ומספק"ל לגמ' אי בעינן קידושין דרבנן, או"ד דכל דמהני הגט מדרבנן חשיב לשמה, וכ' דתוס' לשיטתם דפירשו דהחסרון הוא מדין דשלבל"ע לא יועיל בזה, וכבר נתבאר מד' האחרונים דלתוס' ג"כ יסוד החסרון הוא כהרמב"ם דאינו לשמה וע"כ הו"ל דשלבל"ע, וא"כ ממ"נ אי מהני להר"מ ה"ה יהני לתוס'. שו"ר באב"ע פ"ג מאישות הי"ח (ד"ה ונראה) שנתקשה בזה כיצד מהני הא דאגידא בי' דליהוי לשמה הא מ"מ אינו יכול לגרש בו, והוכיח דיסוד הדין הוא דלשמה הוא חלות בעלים והוא דבר הנעשה ע"י הבעל, וע"ז מספק"ל דכיון דאגידא בי' חשיב בעל שיכול לעשות לשמה בהגט, אבל א"צ שיוכל לגרשה, ומה"ט כתב במה שדנו הפוסקים בנשתטית שאינה יכולה לקבל גיטה א"א לכתוב גט, ולהמבואר בסוגיין פשוט דמהני דא"צ שיוכל לגרשה.

ומדברי הרא"ש (סי' ה') נראה דהספק משום דבידו לייבמה ע"כ יוכל לכתוב גט וכמשנ"ת לעיל מד' התוס' בנזיר והרע"א, ובבית מאיר סי' קל"ב סעי' ב' הוסיף לבאר מה דתלי הש"ס בעבד מאמר, משום דכ"ז שלא עשה מאמר כיון דמצות יבמה מקדש ואח"כ בועל ואינו יכול לקדשה בע"כ נמצא שאינו יכול לבא עלי' בע"כ ולא ייחשב בידו, [ויל"ד בפרט זה האם כשמנוע מחמת איסור חשיב שאינו בידו והאריך בזה הישר"י] אבל לאחר המאמר יכול לבא עלי' בע"כ [עמש"כ לעיל ע"א בפרט זה], ויעויין בריטב"א שעירב ב' הדרכים דבתחילה כ' כהרשב"א ושוב כ' כהרא"ש משום בידו, ובשי' מו"ר רבי דוד זצ"ל (אות תרג) ביאר דתרוייהו צריכי, והוא ע"פ הנ"ל דבידו לא מהני אלא בחסרון דיני כגון פירות מחוברים דהפירות קיימים אלא שמחוסרים תלישה, אבל אם הוא חסרון מציאותי דהדבר אינו בעולם כלל לא מהני בידו, וה"נ ביבמתו אין כאן עדיין אישות כלל ולא יועיל בידו, וע"ז מהני סב' דאגידא גבי' דחשיב שיש כאן בעל, אלא דלא יכול להתירה בגט וע"ז מהני בידו.

**בא"ד** ואמר ר"י ובתו"י אות ב' וביאור תירוצו הוא כמש"כ הרמב"ן דכי תקינו רבנן כשהיא יבמה לפוסלה אבל משנשאת כיון שכבר נעשית אשתו ומעיקרא אין לו בה הוי' כלל כאשה בעלמא דמי ואפילו ריח הגט אין בו עד שיעשה מאמר דמשעשה בה מאמר ודאי גזרינן דהא לארוסתו דמיא מדרבנן עכ"ד, והביאור לכאו' פשוט דבכתב גט ליבמתו משכנסה אין בו תקנת גט דיבמה ולא שייך שיחול לענין פסול כהונה, דהשתא אין חלות זו דפסול כהונה, דבשלמא כשהיתה יבמתו הגט הועיל לאקלושי זיקה אבל השתא הגט לא מהני מידי, ושמא י"ל דהא אמרי' בע"א דנתן גט ואמר לה הרי את מגורשת ממני ואי את מותרת לכל אדם ה"ז ריח הגט שפוסל בכהונה, וא"כ ה"נ יחול הגט לענין זה, ולענין זה יש לו דין בעל קודם היבום וע"כ יועיל. – וצ"ע ע"ד הרמב"ן בגיטין כו: (ד"ה וזו) שהניח הדבר בקו' ולא תי'. – ע"ע בתורא"ש שהוסיף בטעמא דלא תיפסל לכהונה משום דנתכוין לגירושין גמורים.

**בגמ'** מאמר עילוי זיקה קא רמי וכו' צ"ב דנתבאר בכמה ראיות דהמאמר קונה מדין יבום, א"כ בודאי הוא עילוי זיקה, ויש לפרש דהנה לעיל נא. אמרינן דבחד צד מהני גט ובחד צד מהני מאמר, וא"כ י"ל דאע"ג דהמאמר הוא מדין יבום מ"מ הוא בצד א' והגט בצד א' ואין כאן חצי אשה, ומ"מ מספק"ל דהמאמר נדבק בזיקה והו"ל חצי אשה, ולדברינו א"ש מה שראיתי להעיר דרש"י לעיל כז. ולק' נג. מפרש בטעמא דחליצת בעלת מאמר היא חליצה פסולה משום דאכתי בעיא גט למאמרו, והיינו דחליצה שאינה מתרת לשוק היא חל"פ, ואי נימא דהאי לחודי' קאי מדוע יגרע את החליצה, ולפמשנ"ת אשה"ט דהמאמר מועיל בזיקה, וא"כ בחליצה אינה מפקעת את כל הזיקה, וכן א"ש מה שיש להעיר עוד מ"ש גט דבודאי פועל בזיקה א"כ ה"ה תקנת מאמר, ולדברינו ניחא דבודאי הכל פועל בזיקה, וע"ע בגמ' בסוה"ע דג"כ שו"ט בכעי"ז ושם יבואר בעזה"י. - עי' ברכת שמואל גיטין סי' ל"ח שהוכיח משמעתין דאין חסרון משחרר חצי עבדו כשהוא ב' קנינים.

**בגמ'** והו"ל מגרש חצי אשה יל"ע דאין זה חצי אשה אלא חצי קנין, וברשב"א קידושין ס. סוד"ה מתיב כ' שאין חסרון חצי קנין, ויעוי"ש שכתב דמ"מ בגט יש חסרון משום כריתות, ולפמשנ"ת דהשו"ט ע"פ הגמ' בע"א דבחד צד קני מאמר ובחד צד גט, שמא י"ל דזה כחצי אשה, ועדיין צ"ב מדוע לא דנו משום חסרון כריתות, ועמד בזה הקו"ש קידושין (אות צח), ובירושלמי (ה"ב) אמרו דהחסרון משום כריתות.

**ברש"י** ד"ה מאמר שנכתב בתוך הגט צ"ב למ"ל שנכתב בתוך הגט, ובאמת דכן דייקא לישנא דגמ' כתב גט לזיקתו, ועמד בזה הישר"י והניח בקו'.

**בד"ה** או עמשנ"ת בס"ד לעיל לב. בביאור השיטות.

**בגמ'** אר"י א"ר זו דברי רע"ק עמשנ"ת לעיל נ. במשנה. – והנה נתבאר שם דילה"ע דמשנתינו מיירי מדין יבום וזה בודאי לא מהני לאחר חליצה, אבל מדין קידושין שפיר מהני, ויש כמה נפ"מ כגון לרבי דמאמר מהני בעל כרחה או בקטן דאיתא לק' צו. דמהני ויל"ד עוד נפ"מ, והרי בודאי דהמשנה מיירי בדין יבום, דהא כדקתני בביאה אין אחריה כלום בודאי דאכתי בעיא גט, אכן להמבואר בראשונים בסוגיא להלן דיש תקנת מאמר לאחר חליצה א"כ שפיר תלי לה ברע"ק, אכן מסתברא דלא יועיל בעל כרחה ובקטן, שו"ר בתורא"ש שכתב דמחלץ ועשה מאמר לא ק' די"ל דקידשה לשם יבמות דלא מהני לאחר חליצה, ופי' דהראי' מדתנן אין אחריה כלום והיינו אף מדין קידושין. – ובאבנ"מ סי' קע"ד ס"ק א' ביאר דאין קידושין תופסין ביבמה משום דכתיב ביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרים בה, והק' מד' הש"ג בפרקין דלאחר חליצה תפסי קידושין, והק' הרב המגיה (אות א') דש"ס ערוך הוא בשמעתין דתפסי קידושין ביבמה לאחר חליצה, ולפמשנ"ת די"ל דהכא מדרבנן הוא דתפסי אין זה ראי', שו"ר בירושלמי (ה"ד) דאמר דאין ראי' דמיירי שלא מדעת וכרבי או במתכוין לקנותה לשום מאמר יבמתו ואינה יבמתו.

**בגמ'** והתניא רע"ק אומר מנין לנותן גט ליבמתו שנאסרה עליו עולמית וכו' אר"א גט יבמין מדרבנן יל"ע להס"ד האם הוה פוטרה לשוק או"ד דהוה מהני לענין לאוסרה עליו, ולישנא משמע דהוה מהני רק לאוסרה עליו, וצ"ב דא"כ המאמר יועיל בהצד שלא תפס הגט וכעין שנתבאר במשנה לעיל נ., וי"ל דבדאורייתא אין לחלק בכך. – בשיעורי מו"ר רבי דוד זצ"ל (אות תרכא) דן דיפקע הזיקה מדין דנעשית ערוה דחייבי לאוין, וכדעת רש"י לעיל מט: דערוה מפקעת זיקה, וא"כ יועיל הגט להתירה לשוק.

הקשה התורא"ש דלימא ר"י היא דסבר כרע"ק דאין קידושין תופסין בחי"ל ולא אשכחן דסבר כרע"ק דגט פוטר ביבמה ועי"ש משכ"ב, ובעל"נ תי' עפ"ד הר"מ בפה"מ (הובא להלן) דרק לרע"ק חלוצה כערוה, וא"כ לא אשכחן לר"י דסבר כן.

**בגמ'** אר"א גט יבמין מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא עמש"כ לעיל נ: בגמ' מ"ט אמור רבנן גט ביבמה מהני. – יש לבאר דאע"ג דהוא מדרבנן מ"מ לא יתפוס מאמר דמאמר הוא דרבנן ומדרבנן היא אסורה, ונתבאר בס"ד לעיל נא..

**בדעת הרמב"ם באיסור חלוצה**

**בגמ'** אלא לדברי רע"ק שהי' עושה חלוצה כערוה כ' הרשב"א לומר שהי' עושה חי"ל כחי"כ לענין קדושין, והרמב"ם ז"ל שפי' בפה"מ שלו שאם נחלצה שבה ערוה כבתחלה לפני מות אחיו תמיהא לי טובא פה קדוש היאך יאמר דבר זה שבפירוש אמרו בפ"ק דמכלתין דחליצה לר"ע חייבי לאוין היא בפלוגתא דר"ל וריו"ח וה"נ משמע בפ' החולץ וכו' עכ"ד, והנה ע"ד הר"מ ק' עוד דדעת הר"מ פ"א מיבו"ח הי"ב דהחלוצה על החולץ אינו אלא מדרבנן, וא"כ תיקשי ממה שאמרו בשמעתין דלא תפסי קידושין לרע"ק, ובמ"מ הק' מגמ' לק' נג. דמבואר דהיא חי"ל וכן בפ"ק, וכמו"כ ק' משמעתין, והגרי"פ על הרס"ג עשה ע"ו (רחצ-ב) כ' דכוונת הר"מ לאיסור אשת אח וס"ל דלא יבנה הוא איסור אשת אח וכמשנ"ת לעיל נ:, ועי' בערוה"ש סי' קס"ב סעי' ה' שכתב לחדש בדעת הר"מ שעוברים על הלאו רק בא עלי' דרך יבום דהוא דרך בנין אבל דרך נישואין שרי מה"ת עי"ש, ועמש"כ לעיל מ. בס"ד בדעת הר"מ בזה.

**עודר בנכסי הגר וכסבור שלו**

**בגמ'** אר"י מ"ט דרבי עשאוה כעודר בנכסי הגר וכסבור שלו הן דלא קני א"ל אביי וכו' כ' הריטב"א דכ"ז בנכסי הפקר דליכא דעת אחרת מקנה אבל בדאיכא דא"מ אפשר שהוא קונה בחזקתו וכדפרש"י בחז"ה, ויעויין בנמו"י פ' חז"ה (כב. מדפי הרי"ף) וברשב"א שם מא. שהביאו להראב"ד דבדעת אחרת מקנה קונה אע"פ שלא נתכוין לקנות, וכ"ה ברשב"א גיטין כ: (הובא בקצוה"ח סי' ער"ה ס"ק ד') [ומקשים דהרשב"א בב"ב חולק על הראב"ד] ובשמעתין דלא מהני מבואר בריטב"א דאשה לא חשיבא דעת אחרת מקנה, דבדידי' תליא, אכן בס' המכריע סי' כ"ג וברמ"ה פ"ג דב"ב (אות רכ"ד) הוכיחו דדעת אחרת מקנה אינו קונה מהא דלא מהני קידושין ע"י דעת אחרת מקנה, ויעויין בחת"ס אהע"ז תשו' ק"ו שעמד בזה, וכ' דדוחק לחלק דכיון דכתיב כי יקח ע"כ לא מהני, וציין לר"ן בנדרים ל. והביא גם סו"ד הר"ן דהאשה מכנסת עצמה עי"ש, וע"ע באבנ"מ סי' מ"ג ס"ק ב' שהאריך אי מהני קידושין לקטן מדין דעת אחרת מקנה, וברש"ש תמה על עיקר הדברים דהכא האשה ג"כ אין כוונתה לאישות, ועחת"ס שם משכ"ב, וזה תליא במה שהובא להלן האם צריך דעת המקנה להקנות, ובשיעורי מו"ר רבי דוד זצ"ל (אות תרכה) כ' די"ל דכל מה דדעת אחרת מקנה הוא במעשה קנין כגון חזקה, דמה שמחזיק בתורת שלו הוא ג"כ חפצא דמעשה קנין, אבל כסף ושטר כל שאין כוונתו לקנין אין כאן חפצא דמעשה קנין כלל.

ואשכחן עוד דעת אחרת מקנה דמהני בקטן דאע"פ שאין לו כוונת קנין מ"מ דעת אחרת מקנה מהני, ולכאו' הוא חד דינא וכד' הראב"ד, וכן מתבאר בקצוה"ח סי' רמ"ג ס"ק ה', וראיתי להעיר דהריטב"א בקידושין יט. ס"ל דקטן אינו קונה בדעת אחרת מקנה, והא לדבריו בשמעתין א"צ כוונת קנין בדא"מ ומדוע לא יועיל בקטן, ולפמשנ"ת בדף ל"ד מד' הקוה"ע וקה"י סי' ל' דקטן מופקע מקנינים ולא משום חסרון דעת ניחא (ועקה"י מש"כ לבאר לדעת הסוברים דמהני דעת אחרת מקנה אע"פ דקטן מופקע מקניינים, דהכא דנעשה ע"י המקנה מהני) אכן הדברים מחודשים ובפשוטו בקטן הוא חסרון דעת, ומה"ט ג"כ דוחק לומר דקטן לא הוי מעשה קנין דידי' מעשה קנין, דכל דמהני בלא דעת לכאו' אין חסרון בקטן וצ"ע.

הקצוה"ח שם עמד ע"ד האחרונים שדנו בהקנאת פרה לעכו"ם שיפטר מן הבכורה דכל שהעכו"ם לא נתכוין למשיכה לא מהני, והביא כן מצ"צ עבוה"ג מהר"י מינץ ותמה עליהם שיועיל מדין דעת אחרת מקנה, ובנתה"מ סי' ר' ס"ק י"ד וחת"ס ע"ז עא. כ' דכ"ד הראב"ד הוא במתנה דבודאי ניחא לקונה לקנות אבל במכר לא סגי בדעת המוכר, והעירו דברשב"א וריטב"א ב"ב פד: מבואר דאף במכר מהני, והאריך בזה הנחל"ד בספרו בית דוד חו"מ סי' ט'.

צריך לבאר לדעת רב יוסף מ"ט דרבנן, ודוח"ל דפליגי בדין עודר בנכסי הגר, וכן דוח"ל דס"ל כסב' אביי, ואי נימא דלרבנן מהני מדין מאמר וכדלהלן א"ש, ויעויין חת"ס אהע"ז תשו' ק"ו שכתב דדוח"ל דלרבנן עודר בנכסי הגר קנה עי"ש. – כתב הריטב"א בדעת רב יוסף וז"ל כסבור הוא שיכול ליבמה וכו' הילכך לא קני דמדין עצמן אין לו בה קנין ולהתפיס לה קידושין בחי"ל לא נתכוין עכ"ד, והנה דנו במי שקידש ונמצאת חי"ל האם הוא טעות, ובנובי"ת אהע"ז סי' נ' הביא מהר"ן כתובות נ: דאינו טעות, ועחזו"א סי' ע"ט ס"ק י"ז וקה"י סי' מ"ט, ועי' ישר"י בסוגיין משכ"ב. – וז"ל היש"ש (בסו"פ) וכ"ז נראה דוקא שידע מן החליצה וכו' אבל אם קידש אחיו השני שלא ידע מן החליצה של אחיו אפי' קדש סתם וגילה דעתו שלשם יבום הוא מקדשה ושוב נודע לו ומתחרט ה"ז מקח טעות וא"צ גט אבל אם בעל לעולם צריכה גט שקנה אותה בביאה עכ"ד, וצ"ב מ"ש ביאה, הא הקנין הוא מדין קידושין.

**בגמ'** א"ל אביי מי דמי התם לא קא מכוין למיקני ובאופן שנתכוין לקנות בקנין שאינו מועיל כ' הר"ן בב"מ יא. בשם הרשב"א דזה ג"כ דומה לעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו, וברע"א תשו' ל"ז (ד"ה שוב) כתב בדעת הטור לחלק דכל שכוונתו לקנות אף שאין כוונתו לקנות בקנין זה שפיר קונה, ומ"מ כ"ז כשחפץ עתה לקנות אבל אם חפץ לקנות בקנין לאחר זמן לא יקנה עכשיו בקנין, דעתה אין לו כוונת קנין, והביא חילוק זה מהמל"מ פ"ב מזכי' ה"ט, ועמחנ"א קנין משיכה סי' ד' שהאריך בזה, והוא ענין ארוך וקצרתי. – וברע"א מהדו"ת סי' נ"ו (ד"ה ובאמת אף) כ' סב' להיפוך דאף להסוברים דאע"פ שאין כוונתו לקנות בקנין זה מ"מ מאחר שכוונתו לקנות מהני כ"ז במציאה דלא צריך דעת מקנה בזה מעצמו קנה בחצר אבל לא בקידושין דבעינן דעת מקנה עי"ש, וצל"ע דאדרבה בדעת מקנה א"צ כלל כוונת קנין וכדעת הראב"ד, וכמש"כ הרע"א בתשו' ל"ז (ד"ה מ"מ) דלהראב"ד מהני אף כשהמקנה לא נתכוין להקנותו בקנין זה דמ"מ כיון דידע דבדידי' מחזיק מהני, וא"כ מה יענה הרע"א שם לדעת הראב"ד, ועוד דד' הרע"א שם אזדו ע"ד הנמו"י דהוא עומד בשיטה זו דמהני במציאה כשכוונתו לקנות בקנין שאינו מועיל, והנמו"י בב"ב הביא להראב"ד וצל"ע, (ובעיקר קו' הרע"א שם במקדש במלוה ופרוטה עמשנ"ת בס"ד בקידושין דף מח.), שו"ר דהרע"א בהמשך (ד"ה ומ"מ) כ' דכ"ד הראב"ד הוא כשהמקנה מכוין להקנותו משא"כ התם דאין כוונת המקנה להקנותו, ודלא כשיטתו במהדו"ק.

ובעיק"ד הראב"ד דמהני קנין בלא כוונה כשדעת אחרת מקנה, הדבר צ"ב דהנה הרע"א בתשו' ל"ז (ד"ה מ"מ) הוכיח דאע"פ שהמקנה לא נתכוין להקנותו בקנין זה ג"כ מהני, וצ"ב מה תועלת הוא דהוא דעת אחרת מקנה הא מ"מ לא נתכוין להקנותו בקנין זה, ואין כאן דעת מקנה טפי מדעת קונה, ובאמת הנתה"מ סי' ר' ס"ק י"ד כתב דכ"ד הראב"ד הוא רק אם בשעה שעשה הקונה הקנין בלא כוונת קנין נתכוין המקנה לקנין מש"ה קנה כיון שנעשה קנין בכוונת קנין מהמקנה וס"ל דאין חילוק בין כשהיה בקנין כוונת קנין המקנה או כוונת קנין מהקונה עי"ש, ועפ"ז תי' קו' הקצוה"ח בסתירת הראב"ד, והוא כמשנ"ת מד' הרע"א במהדו"ת, אמנם הרע"א במהדו"ק כ' להדיא שא"צ כוונת המקנה, ובהכרח צ"ל דכל שדעת אחרת מקנה נקנה בקנין קל, וכמשנ"ת בב"מ (עמ' שמ) דאשכחן כמה דיני דדעת אחרת מקנה נוח יותר לקנות, אכן הקצוה"ח סי' רע"ג ס"ק ד' נקט דדעת אחרת מקנה הוא מדין זכין ופועל מדין דעת המקנה, ונתכוין בזה לרמ"ה ב"ב (פ"ג סי' קט"ו), ולהנתבאר נמצא דהנתה"מ לשיטתו דס"ל דהוא מדין דעת המקנה להקנותו בקנין זה, וע"כ ס"ל דיש חילוק בין מתנה למכר דאין הסב' דסגי בקנין קל.

התורא"ש בב"מ י. הביא מרש"י דפליגי ר"נ ור"ש במגביה מציאה לחבירו למ"ד לא קנה חבירו האם קנה המגביה (והובא גם בתוס' שם) והק' התורא"ש משמעתין דעודר בנכסי הגר וכסבור שהן שלו לא קנה וליכא דפליג עליה, ותי' וז"ל ונ"ל דלק"מ דכל היכא שיודע הזוכה שהוא של הפקר ומתכוין לזכות אם אינו זוכה למי שכיוון לזכות לו זוכה לעצמו ואף אם לא כיוון לזכות לעצמו ולא דמי לעודר בנכסי הגר וכסבור שלו הן דלא כיוון לזכות לעצמו כלל עכ"ד, והי' מקו"ל דכל שנתכוין למעשה קנין בזה מהני אע"פ שלא נתכוין לקנות.

והנה בעיקר דינא דעודר בנכסי הגר יל"ד האם הוא חסרון במעשה קנין דאין כאן מעשה קנין בלא דעת, ומ"מ בדעת מקנה מהני אי כטעמא דהנתה"מ דדעת מקנה מהני לאשוויי מעשה קנין, אי משום דדא"מ קיל יותר וכמשנ"ת, או"ד דהוא חסרון בכוונת קנין, והנה הקצוה"ח סי' ער"ה ס"ק ג' חידש דהשולח לעשות מעשה קנין אע"ג דהשליח לא נתכוין לקנין מ"מ מהני כוונת המשלח, והנתה"מ נחלק ע"ז, ובדבר"י סי' נ"ג ס"ק ג' כתב דכשהשליח אינו מתכוין לקנין אין זה חפצא דמעשה קנין, ולא משום דבעינן כוונה לקנות, וראי' מד' הרשב"א הנ"ל בקנין המועיל וקנין שאינו מועיל דג"כ מדמי לסוגיין, והתם רוצה לקנות אלא דאין זה מעשה קנין, ולכאו' בדעת הנמו"י דמהני מוכח להיפוך, ועי' חי' הגרשש"ק ב"מ סי' י', וע"ע מש"כ בס"ד בב"ב (עמ' רצא).

בתוספות ישנים ד"ה וכסבור וי"ל דהתם בקנין מטלטלין וכו' דבריו מחודשים דס"ל דמטלטלין קל לקנותם אע"פ שלא נתכוין לקנין, ובראשונים לא חילקו בזה, וכן מבואר בתורא"ש הנ"ל, וברמב"ן כ' וז"ל אבל דבר פשוט הוא שאין קנין שלא לדעת מועיל ל"ש במטלטלין ול"ש בקרקעות ואותה שאמרו בפ' המניח לוקמה למעלה מג' ואפילו לא נתכוון לזכות בה משום מפקיר נזקין נגעו בה וכן פרש"י ז"ל ואין לי להאריך כאן ובתוספות משתבשין בה עכ"ד.

**בגמ'** לעודר בנכסי גר זה וכסבור של גר אחר צ"ב דמה שייך בזה כסבור של גר זה הרי הנכסים הפקר ואין שייכות למה שהי' מתחילה של גר זה או אחר, משא"כ הכא ששני קנינים הם דכוונתו לקנות מכח אחיו וקונה מכח עצמו, ועחת"ס אהע"ז תשו' ק"ו (ד"ה אלא) משכ"ב.- עי' תשו' הרשב"א ח"ד סו"ס ר"מ שפי' הא דאיתא בב"ק קיח: הגוזל את חבירו והבליע לו בחשבון לא יצא, ופי' הרשב"א ע"פ סוגיין דלא נתכוין לקנין, וצ"ע דהא נתכוין לקנות בתורת מקח, ועוד דיש כאן דעת אחרת מקנה וצ"ע, וע"ע בח"ב סו"ס שס"ט בא' מן השותפין שחלק בלא דעת חבירו וכסבור הי' שרשאי לחלוק וטעה לא קנה ואפי' נטל חלק חבירו לעשותו מלוה על עצמו וטעה דסבור שמותר לא קנה ודמי לעודר בנכסי הגר וכסבור שהן שלו, וק' דהא נתכוין לקנין וצ"ע.

**בגמ'** דאמר לה התקדשי לי במאמר יבמין משמע דבכל מאמר אצ"ל במאמר יבמין, ועי' לעיל ע"א ברש"י ד"ה נתן ובעל"נ שם. – כ' החזו"א סי' קכ"ח ס"ק ב' נראה דביבמה שקדשה לשום אישות ופירש דאינו מקדשה לשום יבמות לא חיילא בה מאמר עכ"ד.

**בגמ'** ורבנן סברי האי לחודיה קאי כ' הריטב"א פי' דבכל אשה שראויה להתקדש מה"ת חיילי בה קידושין מדרבנן כעין קדושי יבמין דרבנן אם פירש שרוצה לקדשה בכך ותהא מקודשת מדרבנן מיהת עכ"ד, וכ"ה בשלה"ג (יח. מדפי הרי"ף אות ב') בשם הריא"ז, והדברים צ"ב מה טעם לתקנה זו שיועיל מאמר לאחר חליצה, שו"ר במלחמות בסוף פרקין שכ' וז"ל דמאמר תקינו רבנן ביבמה בין לבתר חליצה בין מקמי חליצה גזרינן משום קידושין וה"ט דרבנן והלכתא כוותיהו עכ"ד, ומבואר מדבריו וכן מוכח לכאו' להריטב"א דגזירת מאמר אינה מדין יבום אלא מדין קידושין, דהא לאחר חליצה מועיל מדין קידושין ולא מדין יבום, וצ"ע דכ"ז דלא כמשנ"ת בהרבה ראיות דהוא מדין יבום, ומד' הריטב"א מבואר דבכל אשה קונה מאמר אע"פ שאינה יבמה, ובפרט זה הוא דלא כהרמב"ן דכ' דתיקנו ביבמה, [ועי' זכר יצחק סי' ע"ג דנקט דלהש"ג מהני בכל אשה עי"ש] ומ"מ לתרוייהו הוא גזירה אטו קידושין, אכן ביסוד שיטה זו דמהני מאמר בדרבנן לאחר חליצה הי' מקו' לפרש דיש חפצא דיבום אף לאחר חליצה וכמו שדנו שיש לה שם יבמה אף לאחר חליצה עמהרש"ל גיטין פ: ומרומי שדה לעיל יט:, וכן אשכחן בפ"ק דלר"ש דייבם ולבסוף נולד אין איסור אאשה"ב הוא אף בקידש לאחר חליצה ויל"פ בזה, אכן בריטב"א שכתב דתופס בכל אשה לא יתכן זאת, וכן הרמב"ן כתב אטו קידושין, ובב"ש סי' ק"ע ס"ק ט' כתב דמאמר לאחר חליצה הוא מדרבנן, ובקר"א נתקשה בדבריו, ולהאמור כן מבואר בראשונים, ובחזו"א סי' קכ"ב ס"ק ב' וה' נקט דהוא מה"ת, וכתב דכן נראה מסתימת הרי"ף והר"מ (פ"ה הי"ג) והרא"ש ודלא כהריטב"א והריא"ז, ומש"כ החזו"א דכ"נ בר"מ היינו משום דהר"מ כלל הכל בחדא מחתא משמע דהוא מה"ת, אכן ראיתי להעיר מלשון הר"מ שכתב שצריכה גט מפני המאמר כמו שביארנו ואח"כ יסור איסור המאמר עכ"ד, לשון זה נראה דהוא דרבנן. ע"ע מש"כ לק' נג: דבגמ' שם מבואר דלרבנן אין אחר חליצה כלום ולא תפסי קידושין עי"ש. ולהמבואר בריטב"א ומלחמות וריא"ז נמצא דחלוקים ביסודם שינוייא דרב יוסף ושינוייא דאביי ואמוראי דבסמוך, דלרב יוסף בפשוטו מהני לרבנן מדין תורה ואין זה מדין מאמר, ואילו לאידך שינויי מהני מדין מאמר, ועחזו"א ס"ק ה' (ד"ה וסוגית).

והנה צ"ב במאי דפליגי רבי ורבנן אי מאמר עילוי זיקה או האי לחודי', לכאו' יש לפרש דאזדו לטעמייהו לעיל יט: אי מאמר קונה בלא דעת, דרבי יליף מיבמה וכשיטתו דסבר עילוי זיקה, ורבנן סברי דלא קני דגמרי מקידושין וכשיטתייהו הכא דהאי לחודי' קאי וכ"כ הקר"א, אכן י"ל כמשנ"ת לעיל כט. בתוד"ה בש"א דאף לרבנן דגמרי מקידושין מודו דהוא מדין יבום, אלא דכיון דלא אשכחן כסף אלא בקידושין ע"כ מדמינן לקידושין, והנה כבר נתבאר בהרבה ראיות דמאמר הוא מדין יבום וא"כ צ"ב סב' רבנן דהאי לחודי' קאי, ועמשנ"ת לעיל במה שאמרו האי לחודי' קאי ואינו מעלה ארוכה לשמעתין, ולחומר הקושיא י"ל וכ"נ מהריטב"א דפליגי הכא האם תיקנו מאמר כשאין זיקה, וכמשנ"ת דלרבנן דמהני הוא מתקנ"ח והוא מדרבנן וע"ז פליגי אם תיקנו כשאין מאמר, וא"כ לא שייך לפלוגתא דלעיל ודוק, וע"ע בסמוך. – ובמש"כ הקר"א דרבי ורבנן אזדו לטעמייהו הק' מו"ר בשיעורי רבי דוד זצ"ל (אות תרכז) דאיתא בירושלמי (הובא בקר"א) דכשם דפליגי רבי ורבנן במאמר ה"ה פליגי בגט, ובגט בודאי הוא על הזיקה דאל"כ מהו הגט ולא שייך האי לחודי' קאי, א"כ בהכרח אין פלוגתתם אי האי לחודי' קאי.

**ברש"י** ד"ה אבל והוו להו קידושי טעות ד' רש"י צ"ב דאי מדין טעות מאי מדמינן בסמוך לנכסי הגר, ועי' מאירי. – ובפשוטו [אלמלא פירש"י] דמיון הגמ' דכוונתו לזכות מכח אחיו ואין כוונתו לקנין עצמי, וכ"נ בריטב"א, וע"ע ברמב"ן לק' נג. ד"ה לימא ובמשנ"ת שם. – בקר"א דן האם בקנאה בביאה לשם יבמות ג"כ תליא בשמעתין דהתם בודאי כוונתו לקנין יבום, ובר"מ פסק דצריכה גט אף בבעילה.

**בתוד"ה** כעודר דאי באמר לה בהדיא במאמר יבמין לא הוי פריך לי' אביי מידי יש לבאר לפמשנ"ת בגמ' דדברי רב יוסף הוא שיועיל בתורת אישות וד' אביי הוא בתורת מאמר, וא"כ שפיר הי' מקו' לקיים דאביי מיירי באופן דלא מהני מדין אישות וכגון בקטן דיש לו מאמר וכדלק' צו. ואין קידושין וכיו"ב, אכן פשטא דמילתא דבכל גווני לא מהני, וע"ז כ' תוס' דא"כ לא הוה פריך אביי ודוק.

**בסוה"ד** שסבור שעדיין היא זקוקתו הק' החת"ס אהע"ז תשו' ק"ו (ד"ה ועי' בתשו' חכ"צ) דנמצא דלא נתכוין להתירה דהא סובר שהיא זקוקתו (דבפשוטו החולץ עצמו קידשה) וא"כ לאו חליצה היא וכדלק' קו., והוכיח כדעת הבית מאיר דסגי בכוונתה, והק' דאם היא יודעת שהותרה לשוק א"כ היא נתכוונה לאישות והו"ל דעת אחרת מקנה ונתבאר בגמ'. – ובעיקר דבריו בפשוטו י"ל דכוונת תוס' דשפיר יודע שמותרת לשוק דכו"ע ידעי וכדלק' נג: אלא דסבר דעדיין היא זקוקתו דיש זיקה לאחר חליצה, ועמשנ"ת בדף נג. בתוד"ה רבינא.

**בגמ'** מעיקרא אילו אמר לה התקדשי לי במאמר יבמין וכו' ראיתי לדקדק דמשמע דהקנין הוא מדין יבום ולא מדין קידושין וכמשנ"ת מד' הריטב"א.

**בגמ'** רבא אמר אי דאמר לה במאמר יבמין כו"ע ל"פ דמהניא וכו' בזיקת יבמין ראיתי לבאר טעם החילוק בין מאמר יבמין לזיקת יבמין דבזיקה כוונתו שאינו פועל הקנין אלא גומר הקנין [ואע"ג דרבא ס"ל לעיל האי לחודי' קאי כבר נתבאר שם בס"ד דמודה רבא דמדין יבום ופועל בזיקה] וא"כ לא היתה כוונתו לקנין גמור. – עוד צריך לבאר לרבא דלכו"ע מהני במאמר יבמין והיינו דהאי לחודיה קאי וק' דלרבי דמהני מאמר בע"כ בהכרח דהוא מדין יבום ומאמר עילוי זיקה, ולפמשנ"ת לעיל בביאו"ד הגמ' א"ש.- כ' הרש"ש דרבא לשיטתי' אזיל דס"ל לעיל דנתן גט למאמרו הותרה אלמא דהאי לחודי' קאי, ולפמשנ"ת לעיל בביאו"ד הגמ' אין הכרח לזה.

**קנין היבם למ"ד אין זיקה**

**בתוד"ה** אי דאפילו למ"ד אין זיקה היינו לענין אחו"ז וכו' והנה אשכחן כמה דיני דאף למ"ד אין זיקה יש לה דין זקוקה והרחיב בזה הקה"י סי' ט"ז אות ב', **א.** דאיתא בקידושין ד: מה ליבמה שכן זקוקה ועומדת ועי"ש בתוס' [ואפשר דלזה כיוונו התוס' דידן] **ב.** רב המנונא אמר שומ"י שזינתה אסורה ליבמה ולא נזכר בגמ' דתליא ביש זיקה, ובקה"י הוסיף להוכיח דהא בגמ' אמרינן דלרע"ק שומ"י שזינתה אסורה ליבמה, והא רע"ק סבר לעיל כט: אין זיקה וכמו"כ ראיתי להוכיח דלק' צב: אמרו לרב דאסורה ליבמה והא רב סבר אין זיקה, **ג.** שיטת ר"ת בדף סז: בתוד"ה קנין דיבם מאכיל מה"ת, ובפשוטו הוא אף למ"ד אין זיקה **ד.** מדברי הרמב"ן בדף כ' בטעמא דאין חליצה בחי"כ משום דלא שייך זיקה כשם דלא תפסי קידושין, ובחי"ל דתפסי קידושין אמרינן דזיקה בכדי לא פקעה, והתם בפשוטו הוא אף למ"ד אין זיקה, **ה.** אשכחן עוד בדף לח. דמועיל ליורשה, **ו.** מהא דאמר בקידושין יד. גיטין פג: דיבם אסר לה, אלמא דאישות היבם אוסרת ליבמה לינשא לשוק, (והוא ענין נרחב, ועמש"כ בס"ד בקידושין שם) **ז.** ע"ע ברשב"א בסוגיא לעיל דביאר ספיקא דגמ' ליבמתו מהו דמספק"ל שיש לו דין בעל ויועיל לגרש לאחר יבום, ומשמע ג"כ דהוא אף למ"ד אין זיקה. – והתוס' לא ביארו דא"כ מ"ט למ"ד אין זיקה לא אמרינן דזיקת יבמין מהני רק קודם חליצה דהא לדידי' ג"כ יש זיקה, ותמה בזה הישר"י ויעוי"ש שצידד להגיה דד' תוס' הם בדעת רב שרביא לק' נג. וסבר אין זיקה, ולפמשנ"ת בגמ' בטעמא דרבא דאין כוונתו לחלות קנין אלא לגמור הזיקה א"כ יש ליישב קצת דלמ"ד אין זיקה כיון דהוא קנין קלוש שפיר חשיב שמתכוין לעשות קנין גמור, ועי' לק' נג. די"א דבאמת אף למ"ד אין זיקה ג"כ לא מהני, ומינה שמעינן עוד דאף למ"ד אין זיקה היא זקוקה לו.

**דף נ"ג ע"א**

**בגמ'** רבי סבר יש זיקה וכו' ורבנן סברי אין זיקה כ' הרא"ש סי' ו' דיש זיקה או אין זיקה לאו בפלוגתא דיש זיקה ואין זיקה דאיפליגו בה תנאי ואמוראי לעיל עיי"ש, ונחלק בזה ע"ד הראשונים, ועחזו"א סי' קכ"ח ס"ק א' מש"כ בדבריו.

**בגמ'** רב שרביא אמר וכו' בזיקת יבמין כ"ע ל"פ דלא מהני ופירש"י דיש זיקה, ובריטב"א פי' ואפילו למ"ד אין זיקה ולא דמי ליבמה דהתם אפי' למ"ד אין זיקה יש זיקה קצת דלא סגיא בלא"ה עכ"ד, והוא כמשנ"ת לעיל נב: בתוד"ה אי דלכו"ע יש זיקה עי"ש. – וברא"ש סי' ו' כ' דגרסינן כ"ע ל"פ דמהני עי"ש, [וכן הביא המלחמות מהגאונים] וכ' דהוא ככל האוקימתות דנקט ואזיל דמהני, (ועחזו"א סי' קכ"ח ס"ק ג' ד"ה רא"ש בביאו"ד) וק' אי בזיקת יבמין מהני אף לאחר חליצה כשירה א"כ במאי פליגי, ופי' הק"נ (סוף אות כ') והוא ביש"ש סי' ו' דפליגי באמר במאמר יבמין ולהיפוך מדלעיל דאמרי' דמאמר יבמין עדיפא, ובחזו"א סי' קכ"ח ס"ק ב' (ד"ה ויש) תמה טובא ע"ז, ואשר ע"כ פי' דאמר בפירוש לשם יבמות ואינו רוצה לשום אישות דבזה מהני רק אם נשאר זיקה, וע"ע בס"ק ה' שכתב דלדעת הריטב"א (הובא לעיל נב:) דקידושי מאמר לאחר חליצה הוא מדרבנן יועיל אף באמר בפירוש לשם יבמות ולא לשם אישות וצ"ע.

**בגמ'** והכא בחליצה פסולה כ' הרי"ף דק"ל לרבוואתא היכי אמרו רבנן חל"פ אינה פוטרת והא כולי' פרקין חל"פ פוטרת דתנן אין אחר חליצה כלום ועוד אי לא מיפטרה בחל"פ במאי קא מיפטרה, ופי' הרי"ף דהכוונה לדינא דרב דחל"פ צריכה חיזור ובדאיכא עוד אחין, וכיון דאגידא באחין ולא איפטרא מהאי ביתא לגמרי ע"ז מהני התקדשי בזיקת יבמין, ומ"ד הכא חל"פ פוטרת סבר דא"צ חיזור על האחין וכשמואל לעיל כז. דלמפטר נפשה פטרה, ובס' הזכות הביא להראב"ד דקי"ל כשמואל דחל"פ פוטרת והלכך לבתר חליצה אין כאן זיקה כלל, וע"ע ברמב"ן בחידושיו שכתב דלמ"ד אינה פוטרת אע"ג דהיא עצמה פטורה מ"מ מאחר שנשאר זיקה בצרתה אף בה מהני המאמר. – הריטב"א כשהביא תי' זה כתב דחלץ לצרת בעלת הגט, ועמד הגרא"י בהערות מדוע פי' כן דנמצא דרבנן דלא כשמואל דחלץ לצרת בעלת הגט נפטרה צרתה.

ומדברי רש"י נראה [וכמש"כ הקר"א נב: ד"ה ונחזור] דכוונת הגמ' לאבא יוסי בן חנן דסבר לק' ע"ב דחליצה פסולה אינה פוטרת, ולא קשיא כלל קו' הרי"ף וכמש"כ המהרש"א וקדמו הרשב"א, ובדעת הרי"ף שלא פי' כן כ' הישר"י וקר"א דהוקשה לו לישנא דאינה פוטרת, דהא מודה אבא יוסי דפוטרת, אלא דס"ל דיש אחריה כלום, ובריטב"א כשהביא תי' זה מבואר דבאמת אינה מתרת ויבואר בעזה"י לק' ע"ב, וע"ע בקר"א מש"כ בד' הרשב"א, וברא"ש סי' ו' תי' קו' הרי"ף דמה שאמרו אינה פוטרת הכוונה לענין זה שלא יועילו בה קידושין לשם יבמות אחריה דבקל אמרינן דמהני קידושין לשם יבמות אחר חליצה עכ"ד, וכ"כ התוס' בכתובות עד. ד"ה תנאי וכ"ה בתו"י, וע"ע בעל"נ, ובחזו"א סי' קכ"ח ס"ק ב' כתב ראי' לפי' זה דבגמ' משמע דלרע"ק דאין קידושין תופסין בחי"ל בודאי לא מהני, ואי נימא דהוא מדין חליצה פסולה יש אחריה כלום א"כ הוא אף לרע"ק, והוא כמשנ"ת בריש פרקין דלרע"ק ג"כ יש מאמר אחר הגט, אבל לד' הרא"ש ניחא דכיון שיש קידושין של אישות לאחר חליצה תיקנו נמי קידושין של יבמות.

**בגמ'** ר"א אמר דכו"ע חל"פ אינה פוטרת הק' הרא"ש סי' ו' מדוע לא אמר דכו"ע חל"פ פוטרת וכדקי"ל להלכה ועי"ש.

**בגמ'** אין תנאי בחליצה הר"מ פ"ו מאישות ה"א כתב דיני תנאי ולא כתב דין ליתא בשליחות, וכ' ה"ה דסמך עמש"כ בפ"ד מיבו"ח דאין תנאי בחליצה, ובכס"מ נקט בדעת הר"מ דיש תנאי בחליצה, וכ' הלח"מ (בהלכה ב') דמקורו משמעתין דמוקמינן לחכמים כן, וצ"ע דהר"מ לא פסק כשינוייא דרבינא וכדלהלן.

**בגמ'** בתנאי כפול וכו' באבנ"מ סי' ל"ח סוס"ק ג' הק' ע"ד הר"מ דמעכשיו א"צ תנאי כפול דחליצה היא מעכשיו.

**בתוד"ה** רבינא ואר"י דלענין התרה לשוק וכו' הדברים צ"ב דממ"נ כיון דחל החליצה מדוע לא פקע הזיקה, ועי' או"ש קו' זיקה (אות ל"ו) שכתב מקור לזה עי"ש. ועי' בית יעקב בכתובות עד. שנתקשה בזה [ויעוי"ש שביאר ביאור אחר בסוגיין דמיירי בתנאי ע"מ שלא תנשאי לפלוני, ופליגי האם בחליצה ג"כ יש חסרון כריתות].– ובעיקר הדברים דלאחר חליצה שמותרת לשוק עדיין איכא זיקה אשכחן בר"מ בפה"מ בפרקין ובספרו דחליצה פסולה פוטרתה לשוק, ומ"מ אינה פוטרת צרתה עד שיחזור ויחלצו לה כל האחים, ואשכחן כן עוד לאבא יוסי בן חנן לק' ע"ב דחל"פ יש אחריה כלום אע"פ דבפשוטו מודה דמותרת לשוק, וע"ע לעיל נב: בסותוד"ה כעודר ובמשנ"ת שם בעזה"י.

והנה רש"י פי' דשמעתין תליא בפלוגתא דיש תנאי בחליצה, וכ"כ הרי"ף, וכ' דמה"ט לא קי"ל ככל הנך שינויי שנאמרו בגמ', כיון דקי"ל דחל"פ פוטרת וכנ"ל, וכן קי"ל דאין תנאי בחליצה, ואשר ע"כ לא קי"ל ככל הנך שינויי, וקי"ל דבין שקידשה לשום אישות בין שקידשה לשום יבמות צריכה ממנו גט כרבנן, וכן פסקו הר"מ פ"ה מיבו"ח הי"ג והשו"ע סי' ק"ע סעי' י"ג, ובעה"מ פסק כרבי דאינה מקודשת, ובס' הזכות הביא להראב"ד שאם אמר לה התקדשי בזיקת יבמין כיון דקי"ל יש זיקה והזיקה פקעה לאחר חליצה לא מהני, ובמלחמות כ' דאע"ג דקי"ל יש זיקה מ"מ כיון דמעיקרא נמי כי אמר התקדשי בזיקת יבמין לאו משום דיש זיקה מהני דהא מהני גם למ"ד אין זיקה, ע"כ שפיר מהני אף לאחר חליצה, והרא"ש סי' ו' ביאר ע"פ דרכו דשפיר י"ל דקי"ל כשינוייא דגמ' וכמשנ"ת דהפלוגתא דחל"פ ותנאי בחליצה אין זה פלוגתא דפליגי בעלמא אלא פליגי הכא לענין התקדשי בזיקת יבמין.

**בגמ'** ותנא דידן התרת יבמה לשוק וכו' עפרש"י וערש"ש שפי' באופ"א, ועמשנ"ת ברש"י בריש פרקין מהריטב"א ונמו"י. – ע"ע תו"י.

**בגמ'** מתני' דלא כבן עזאי עפרש"י, ועי' לעיל נא: תוד"ה בן.

**בגמ'** לימא מסייע לי' לשמואל הש"ס אזיל בכמה ראיות ממשנתינו לדין חליצה פסולה, ולא מוקי למשנתינו כמ"ד אין זיקה ואין דין חל"פ, וערש"י ותוס' לעיל נ: ומשנ"ת שם.

**בגמ'** ותיובתא דרב יוסף פירשו רש"י ותוס' דהוא רב יוסף דלא ישפוך אדם מי בורו, והתורא"ש כ' בשם רבינו מאיר דהוא רב יוסף דאין זיקה ונתבאר בתוס', וברמב"ן הביא בשם ר"ח דהוא רב יוסף דלעיל דעודר בנכסי הגר דה"נ כי עשה בה מאמר כסבור הוא דקני קנין גמור ולא קני, והרמב"ן תמה ע"ז דא"כ תיקשי לי' מכל מאמר עי"ש, ועיק"ד ר"ח צל"ע דדינא דרב יוסף הוא כשלא נתכוין לקנין ולא כשנתכוין לקנין גמור.

**בגמ'** לימא מסייע לי' לרבר"ה הגר"א סי' ק"ע ס"ק י"ג כתב דקי"ל דלשמואל בחליצה פסולה כששניהם שוים פוטרת צרתה ודלא כלישנא דלעיל כז. התחיל ולא התחיל וכ' וז"ל ועוד ראיה ממש"ש (נ"ב) [נ"ג] א' כיצד לימא כו' בכולהו מסייע לשמואל ובמציעתא לימא מסייע לרבב"ה ול"ק גם כן לשמואל ולשמואל הוא יותר פשוט מרישא עכ"ד.

עוד כ' הגר"א שם לדברי הטור שכתב בשם רש"י דכ"ד רב דחל"פ צריכה חיזור הוא רק באחין אבל בצרות לא ונתבאר בס"ד לעיל נ:, וכ' הגר"א וז"ל סוגיא דגמרא משמע כן וכו' ושם נ"ג א' לימא מסייע לרבב"ה ל"ק [-לא קאמר] קתני סיפא אלא כדברי הטור הנ"ל לסייע הוא כ"ש מרישא וכו' עי"ש, ביאו"ד דהוקשה מ"ש לעיל נא: דמותבינן לרבר"ה משני יבמין ולא משתי יבמות, ואילו הכא מסייעינן לי' משתי יבמות, ופי' דהתיובתא הוא משני יבמין דע"ז ארב"ה צריכה חיזור אבל הכא מסייעינן משתי יבמות בדרך כ"ש, אכן כ' הגר"א דרש"י בד"ה צריכות פי' דההוכחה מסיפא דלא רצה לפרש בדרך כ"ש ועי"ש עוד, ועריטב"א (ד"ה מתניתין) דמתבאר דכשהש"ס מייתי סייעתא י"ל דסמיך על הסיפא משא"כ כדמותיב תיובתא.

**בתוד"ה** לימא וי"ל דה"ק וכו' או תיהוי תיובתא התורא"ש הביא לרבינו מאיר שהק' דלא אשכחן בלשון גמ' דהכוונה או אלא במשנה ולא בגמ', אשר ע"כ פי' דהקו' אף לשמואל מ"מ יחלוץ לבעלת מאמר, ואח"כ יחלוץ לצרתה, וכיון דהחליצה לצרה אינה אלא חליצת חיזור אינה פוסלת לכהונה וכ"ש מאיסור קרובות, ולכאו' הוא כשיטת ה"ר אברהם שהובא בתוס' ובתורא"ש לעיל כו: דחליצת חיזור אינה אוסרת קרובות, וק' דסתם הדברים דנראה שהיא גמ' ערוכה, ועמד בזה העל"נ. – ובמש"כ דמותרת לכהונה ברמב"ן לק' מד. מבואר דאסורה, ושמא לא אזיל כה"ר אברהם, [ומד' תוס' דלא פי' כרבינו מאיר אין ראי' די"ל דס"ל כמשה"ק הרא"ש דמדינא דרב יוסף דלא ישפוך מי בורו א"צ לחלוץ ב' פעמים] ובמש"כ התורא"ש דאי שרי קרובות כ"ש לכהונה שבלאו, כיו"ב אשכחן דספק חלוצה מותרת וכדלעיל כד. וספק אחות זקוקה אסורה וכמש"כ הראשונים לעיל כג:, אכן אשכחן בריח הגט שאוסר לכהונה ואין איסור קרובים, וע"ע מהרש"א לעיל נא. ברש"י ודוק.

**בגמ'** איצטריך לאשמועינן דאין קידושין תופסין בחי"כ התוס' לעיל מד: ד"ה עשאה הוכיחו משמעתין דכו"ע מודו דאין קידושין תופסין בחי"כ.

התוס' בכתובות ל. והראשונים בשמעתין הק' להגירסא לעיל יא. דהבא על יבמה וחזר ובא א' מן האחין על צרתה ה"ז בעשה, א"כ נשמע ממתני' דאין קידושין תופסין בחייבי עשה, והגמ' בכתובות שם ובקידושין סח. שו"ט אי לרע"ק תפסי קידושין בחי"ע, והתוס' הוכיחו מזה דגרסי לעיל בלאו, ובראשונים כתבו דאליבא דר"ל מספק"ל התם אבל לריו"ח אה"נ דמוכח דאף בעשה, והתוס' לא הסכימו לזה וכתבו דמסתמא אליבא דכו"ע מספק"ל, והרמב"ן כ' די"ל דמתני' בקדשה לשום יבמות ולפיכך קידושין אלו אינם כלום וכרבי דסבר לעיל נב: דלא מהני, וכן תי' התורא"ש לעיל נב:, והרמב"ן דחה מאד תי' זה, ועמש"כ במשנה בתוד"ה רבן בזה.

**דף נ"ג ע"ב**

**בגמ'** בשלמא חלץ ועשה מאמר וכו' במהרש"א האריך לפרש מ"ט מקשי אסיפא ולא ארישא, וערש"י במשנה דמקשי ברישא, ועמש"כ שם.- ובמש"כ המהרש"א דאין קידושין תופסין באשת איש תמהו הקר"א וישר"י דהא אין כאן אלא חייבי לאוין.

**בגמ'** סד"א נגזור גט דבתר בעילה ופירש"י דלא תיסגי לי' בלא חליצה הק' הרשב"א דכולה מתני' הפי' שאין אחריו כלום לתפוס גט ומאמר אחריו או שאינו פוסל את הראשונה ולא מיירי לענין חליצה, ופי' דס"ד דמאחר שגירשה בגט אסור להחזירה קמ"ל דאוקמוה אדאורייתא דמגרשה בגט ומחזירה, והנה משה"ק הרשב"א דאין הלשון מתפרש כן באין אחרי' כלום, כ' העל"נ דרש"י לשיטתו במשנה דפי' בר' נחמי' דאין אחרי' כלום דא"צ חליצה, וכן פי' התוס' שם ע"א ד"ה עשה (ב), ויעוי"ש מה שפי' בטעמא דרש"י לא פי' כהרשב"א.

**בגמ'** דתניא אבא יוסי בן יוחנן איש ירושלים אומר משום ר"מ וכו' חליצה וכו' יש אחריה כלום בפשוטו מודה דמותרת לשוק אלא דס"ל דאעפ"כ גזרו שיתפוס מאמר וגט אחריה, ובתוס' בע"א ד"ה רבינא מבואר דמשכח"ל דיש זיקה לאחר חליצה, אמנם הובא לעיל ע"א מהריטב"א שהביא י"מ דלא נפטרה לגמרי עד שיתן גט, והריטב"א נחלק עליהם, וצ"ע בטעם שיטה זו דמדוע בנתן גט וחלץ צריכה עוד גט ומה מוסיף גט שני על גט ראשון. וברשב"א בע"א (ד"ה מר) פי' ד' אבא יוסי בשתי יבמות עי"ש. ע"ע מש"כ לעיל נב: מד' הראשונים דתופס מאמר לאחר חליצה כשירה, וק' א"כ במאי פליגי הכא, ובשלמא בגט שפיר פליגי אבל במאמר במאי פליגי, ובאמת דיקשה עוד דיתפוס מדין קידושין וכדלעיל נב:, ודוח"ל דהכא אליבא דרע"ק דלא תפסי קידושין ושאני חליצה פסולה דלא מפקעת הזיקה וע"כ תפסי קידושין וכמשנ"ת בריש פרקין, ולדברי הי"מ ניחא וי"ל דנפ"מ באמר במאמר יבמין או בזיקת יבמין דזה מהני רק אם נשתיר הזיקה, וצל"ע בכ"ז.

**בגמ'** ור' נחמי' סבר עמש"כ במשנה בדעת ר"נ האם בעיא חליצה. – ע"ע לעיל נא: בתוד"ה ביאה.

**סימן א'**

**בענין אין ספק מוציא מידי ודאי**

בגמ' ספק ויבם שבאו לחלוק בנכסי מיתנא וכו' חולקין הק' הרא"ש סי' ח' דיאמר היבם אני ודאי אח ואתה ספק בן והוחזקה נחלה באותה השבט ותי' דמיירי שהסבא קיים ובכה"ג אינו יכול לירש מדין אח דהא אביו קודם ובהכרח בא מדין יבם, ונמצינו למדים מד' הרא"ש דדין המשנה דלק' ק: הוא אינו יורש אותן הוא אף כשאין בנים למת אלא אחים, וכן דעת הרמב"ן, אמנם דעת הריטב"א וכ"ה במהרש"א דמיירי התם דוקא כשיש בנים אבל אם אין בנים חולקים, וביאור פלוגתתם ביאר הקוה"ע סי' מ' דפליגי בדין יורש מאוחר במקום יורש מוקדם האם יש לו שם יורש, דדעת הרמב"ן והרא"ש דיש לו שם יורש, ונמצא דהוא ודאי והספק ספק ודעת הריטב"א ומהרש"א שאין לו שם יורש.

ויש לבאר עוד דהנה התוס' בדף לח. ד"ה הוי פי' בדעת רש"י ורשב"ם דהדין אסממ"ו הוא דהוא ודאי בנכסים, א"כ ביורש מאוחר במקום יורש מוקדם אף אי נימא דיש לו שם יורש מ"מ אינו ודאי בנכסים דהרי אין לו זכי' בנכסים מטעם הדין אח שבו, וע"כ לא שייך אסממ"ו, אבל דעת הרמב"ן והרא"ש דדין אסממ"ו אין זה מדין ודאי בנכסים וכמשי"ת בעזה"י ע"כ ס"ל דאף ביורש מאוחר במקום ספק מוקדם ג"כ שייך אסממ"ו, ובשו"ע סי' קס"ג סעי' ג' הובאה שיטת הרא"ש וכ' הגר"א דהוא כד' תוס' דדין אסממ"ו אין זה משום ודאי בנכסים, וע"כ אמרי' בזה אסממ"ו, ובדעת הריטב"א ומהרש"א י"ל כמש"כ הט"ז שם ס"ק א' דבעינן תרתי גם ודאי בנכסים וגם דין יורש ודאי.

והנה התוס' בדף לח. כתבו דמתוך ד' רש"י משמע דדין אסממ"ו הוא משום דהוא ודאי בנכסים והק' ע"ז והוכיחו דלא אמרי' אסממ"ו במה שהוא ודאי בנכסים, ובתורא"ש מבואר דההוכחה מד' רש"י היא ממה שהוצרך לבאר מ"ט בדרב משרשיא לא אמרי' אסממ"ו, וביאור הדברים דהתוס' למדו בדעת רש"י דדין אסממ"ו הוא משום שהוא ודאי במקצת הנכסים, והנה ברש"י בשמעתין מתבאר דהדין אסממ"ו הוא מדין מוחזק עי' בד"ה ספק וד"ה הכא ובדף לח. ד"ה חולקין, ויש לפרש כמו שמבארים עפ"ד הגר"ח בהל' תרומות דכל יורש יש לו סיבת זכי' בכל הנכסים, א"כ חשיבי כל הנכסים בחזקתו והמע"ה, אמנם התוס' למדו בד' רש"י דהוא מדין ודאי במקצת הנכסים, וי"ל דאף בזה הגדר מדין מוחזק, דע"י שמקצת הנכסים שלו יש לו דין מוחזקות בנכסים, והתוס' נחלקו ע"ז דדין אסממ"ו הוא דין ודאות, וכמש"כ הברכ"ש ב"מ סי' ב' בשם הגר"ח דדין אסממ"ו הוא דין ודאי, והינו כגון בספק ויבם בנכסי סבא דהיבם ודאי יש לו סיבת זכי' בנכסים והספק ספק אם יש לו סיבת זכי' בנכסים, ואין לו כח בספק לערער את הודאי וממילא מוקמינן ביד הודאי, ולד' תוס' יש לדמותו לדין אסממ"ו שאמרו בפסחים ט. דהיינו שאין כאן ספק.

ומעתה אשה"ט דלא שייך אסממ"ו בדרב משרשיא דהתם כל הדין ודאי שלו הוא בצירוף שמא הוא בן היבם, א"כ א"א לבטל הצד שיש כאן ירושה מדין בן היבם, א"כ לא שייך בזה כלל דין אסממ"ו, ומד' רש"י שנתקשה בזה מוכח דלמד דדין אסממ"ו הוא משום דהוא ודאי זוכה בנכסים.

ונפ"מ בפלוגתתם דהנה הברכ"ש בב"מ סי' ב' הביא ריב"ש דלא מהני מיגו כנגד אסממ"ו אע"ג דמהני נגד מוחזק עיש"ה, וביאר כנ"ל דאסממ"ו היינו דיש לו דין ודאי, וע"כ לא מהני מיגו, והביא יסוד הדברים מהגר"ח, ועי' היטב בסוגיא ב"ב לג. בקריבי' דרב אידי בד' רשב"ם (הובא ברשב"א) ותוס' ובקו"ש שם (אות קמ"ג) בדין אסממ"ו, ואפשר דאזדו לטעמייהו.

וכמו"כ יל"ד אליבא דסומכוס דס"ל דממון המוטל בספק חולקין האם מודה לדין אסממ"ו, ובנחל יצחק סי' י"ב ענף ה' כ' דלסומכוס אף במקום אסממ"ו חולקין, וזה מתבאר לד' רש"י ורשב"ם דהוא מדין מוחזק א"כ לסומכוס הרי חולקים, אמנם לפמשנ"ת בד' תוס' דהוא דין ודאי א"כ הוא אף לסומכוס, וכן מתבאר ברשב"ם ב"ב צב. דפי' דשמעתין כסומכוס ואעפ"כ אמרי' אסממ"ו [ובגלהש"ס לרע"א שם תמה עליו דהכא כו"ע מודו דחולקין] ולפמשנ"ת זה תליא בביאו"ד אסממ"ו, ולהאמור נמצאו ד' רשב"ם קצת סתרי אהדדי דלד' רשב"ם דהוא מדין מוחזק, א"כ לסומכוס לא נימא אסממ"ו.

עוד יל"ד בדין ספיקא דדינא האם אמרי' אסממ"ו די"ל דתליא דהנ"ל דאי מדין מוחזק הוא אף בספד"ד, אבל לד' תוס' דהוא דין ודאי י"ל דבספד"ד י"ל דלא שייך לומר דהוא דין ודאי כיון דיש כאן ספד"ד. וברע"א בג' השו"ע חו"מ סי' ר"פ ציין לבית מאיר אהע"ז סו"ס קי"ח דדן דשמא מה שאמרו הוחזקה נחלה באותו השבט הוא רק בספיקא דמציאות ולא בספיקא דדינא, וברע"א במהדו"ת סי' ד' מבואר דאף בספד"ד אמרי' אסממ"ו.

והנה התוס' הק' ע"ד רש"י ורשב"ם מהדין נוטל רביע בקרקע ורביע במעות והרי הוא ודאי במקצת הנכסים, והתם הוא ספד"ד, ומבואר דנקטו דאף בספד"ד ג"כ אמרי' אסממ"ו, ולהנתבאר יש לפלפל דכ"ז מונח בקו' דאם כד' רש"י ורשב"ם דהוא דין מוחזק א"כ נימא הכי אף בספד"ד ולק' לח: אמרי' אסממ"ו ובנחל יצחק (שם) הוכיח דאף בספד"ד אמרי' אסממ"ו, וכן נקט הישרש יעקב שם דהוא ספד"ד, ולכאו' זה תליא ברש"י והראשונים שם, דברש"י שם נראה דהוא ספד"ד אבל בראשונים מתבאר דהוא ספיקא דמציאות ואזדו לטעמי'.

והנה יל"ד האם אסממ"ו מועיל להוציא ממוחזק, ויש לתלות זאת בחקירה הנ"ל דלד' רש"י דהוא מדין מוחזק לא יועיל להוציא ממוחזק משא"כ לתוס', והנה התוס' הק' ע"ד רש"י משנים אוחזין ז"א כולה שלי וז"א חצי' שלי נימא אסממ"ו, ובפנ"י בב"מ תי' ד' רש"י דכל מאי דאמרי בסוגיין אסממ"ו הוא כשאין א' מהם מוחזק אבל התם הא מחזיק בטלית לא אמרי' אסממ"ו, וכבר כ' שם הריטב"א הובא ברע"א מהדו"ת סי' ד' דהתם שניהם מוחזקים וע"כ אסממ"ו, אלא דהריטב"א הוסיף דאנן סהדי דשייך לתרוייהו, ולהמבואר א"ש דלרש"י לשיטתו דהוא מדין מוחזק לא יקשה קו' תוס', ויש עוד הוכחות בדין אסממ"ו ונתבאר בדף לז: וכמו"כ יל"ד בשאר הנפ"מ שנתבארו שם.

והנה נתבאר דהתוס' הוכיחו ליסוד שיטת רש"י ממה שהוקשה לו אמאי לא דמי לדרב משרשיא ונתבאר דלדעת תוס' לא ק' קו' זו, והנה הדברים מרפסין איגרי דהא רבנן הוו סברי דלא כרב משרשיא א"כ שפיר הוצרך רש"י לפרש סברת רב משרשיא לחלק בזה, עוד צ"ב מדוע רש"י חזר על סב' זו בדף לח. הא כבר פירש"י זאת היטב בדף לז:, עוד ילה"ע דבדף לז: אמרי' דינא דאסממ"ו ומייתי מהמשנה בדף ק: דהוא אינו יורש אותן ולא מפרש הש"ס הטעם משום אסממ"ו, ובדף לח. אמרי' לדין זה ומכח הסב' דאסממ"ו.

ואשר יראה בזה דדין המשנה בדף ק: דהוא אינו יורש אותן הוא מדין הוחזקה נחלה באותו השבט, ויש דין נוסף דאסממ"ו, והביאור דהוחזקה נחלה באותו השבט אין זה בי"ב שבטים בני יעקב אלא בכל משפחה ומשפחה, וביותר דכל שני אחים חשיבי שני שבטים דומיא דבני יעקב, אבל אב ובנו וכל זרעו חשיבי שבט אחד [וכן מבואר בחמד"ש], ומעתה בספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי יבם בזה הוא מדינא דהוחזקה נחלה באותו השבט, דהיינו אצל היבם ואל תוציאנו מחזקתו לומר שהוא של אחיו, וזהו כהדין הוא אינו יורש אותן דהוא בחזקת משפחה זו ואל תוציאנו מחזקתו לומר שהוא של אחר הספק, ובזה סברי רבנן קמי' דרב משרשיא למימר דאף בנכסי מיתנא נעמידנו ביד הספק דהוא מוחזק טפי דשמא הוא בן המת ולא נוציאנו לבני היבם דהם משבט אחר, דאם נשאירם ביד הספק הוא בודאי באותו השבט דאם הוא בן המת ה"ז נשאר אצל המת ואם הוא בן היבם הרי הנכסים ממ"נ עברו ליבם ויורש מכח היבם, ורב משרשיא אמר דבעינן שידע מכח מי בא לירש, אבל בספק ויבם בנכסי סבא אין כאן חזקת השבט דשניהם זרעו של הסבא ואין כאן הוצאה מהשבט, ובזה בעינן לדין חדש דאסממ"ו, וע"ז חזר רש"י והקשה מ"ט ברב משרשיא לא אמרי' אסממ"ו וע"ז תי' רש"י דבדין אסממ"ו בעינן שידע מכח מי הוא בא לירש, והתוס' סברי דלא שייך כלל אסממ"ו בדינא דרב משרשיא וכמשנ"ת ואשה"ט.

ולפ"ז י"ל דהנה החכ"צ סי' ס"א דקדק מרש"י בדף ק: דהוא אינו יורש אותן דהוא אף כשאין למת בנים אלא אחים, ותיקשי דלרש"י לשיטתו באסממ"ו דהוא ודאי בנכסים א"כ התם לא שייך אסממ"ו וכמשנ"ת מד' הגר"א, ולפמשנ"ת אשה"ט דהתם הוא מדין הוחזקה נחלה באותו השבט. וברא"ש דהק' דהוא ודאי אח הק' מדין הוחזקה נחלה באותו השבט, והוא דלא כמשנ"ת דהתם לא שייך חזקת השבט דמדין השבט שייך לבן, וכמו"כ ברשב"א ח"א אלף ר"מ כ' אסממ"ו במקום חזקת השבט.

וברמב"ם בפה"מ פי"א משנה ה' כ' דדין המשנה דהוא אינו יורש אותן הוא מדין המע"ה, ולפמשנ"ת י"ל דבדין אסממ"ו מודה דאין זה מדין המע"ה אלא דהתם הוא בדין חזקת השבט וזהו מדינא דהמע"ה, אכן בס' היד כלל הר"מ הכל בפ"ה מנחלות בדין המע"ה, ואף מה שאמרו ב"ב קנח: דהוחזקה נחלה באותו השבט הר"מ כ' בהלכה ז' דהוא מדין אסממ"ו.

והנה כ' הרמב"ן להקשות בסבא וספק בנכסי יבם מדוע אין הסבא יורש דהוא ודאי אב והספק ספק שמא בן המת הוא ואינו יורש ותי' הרמב"ן דכיון דהספק ג"כ יורש במשפחה ע"כ לא מהני חזקת האב, וילה"ע לדרכינו דאיכא דין חזקת משפחה א"כ הסבא בודאי במשפחה ואילו הספק הוא ספק במשפחה דשמא הוא בן המת, ואע"פ שיש לו שם יורש מדין בן אח, מ"מ אינו במשפחה וכמשנ"ת דהוא שבט אחר, והיא תמיה גדולה ע"ד, ושמא י"ל דמאחר דכלפי הסבא אין היורש נחשב משבט אחר, ונכסי הסבא עומדים להגיע לספק דהוא בשבטו ע"כ לא חשיב הוצאה מהשבט, והרמב"ן דן מדין אסממ"ו וע"ז כתב דהספק ג"כ ודאי בן אח.

והנה מקשים לד' הרמב"ן דבן אח ג"כ חשיב ודאי א"כ מדוע בספק ובני יבם בנכסי מיתנא סברי רבנן קמי' דרב משרשיא לומר דהספק הוא ודאי הא גם בני היבם ודאי בני אח, וכן בספק ובני יבם בנכסי יבם מדוע חשיבי אינהו ודאי הא הספק ג"כ ודאי בן אח, ובשי' הגרש"ר תי' דכל שהוא ודאי בנכסים מודה הרמב"ן דבזה לא אמרינן דהבן אח ודאי וכ"ד הרמב"ן משום דהסבא ודאי יורש, ולפמשנ"ת אשה"ט דהתם הסוגיא דנה מדין חזקת השבט וכדמייתי מהמשנה דהוא אינו יורש אותן, וא"כ בספק ובני יבם בנכסי מיתנא הרי בני היבם ספק אם הם בחזקת השבט משא"כ הספק בודאי אינו מוציא הנכסים מהשבט, וכן בספק ובני יבם בנכסי יבם הם ודאי בחזקת השבט משא"כ הספק, ובזה מודה הרמב"ן דזהו דין המשנה.

ונתעוררתי דנפ"מ בזה למש"כ הש"ג בשם הריא"ז (יא: מדפי הרי"ף אות ב') וכן הדין אם היו ליבם בנות ובא הספק לטעון שהוא בן היבם והוא יורש כל נכסיו שאין לבנות במקום הבן כלום ובנות היבם אומרות שהוא בן המת והן יורשות כל נכסי היבם הואיל והן מסופקות לירש הכל והוא מסופק לירש הכל חולקים מחצה לו ומחצה להם כמו שביאר מז"ה וכן כל כיו"ב עכ"ד, ולפמשנ"ת התם יבואו בנות היבם מדין חזקת השבט דהם בודאי בשבטו של היבם, והספק הוא ספק אם הוא בשבטו של היבם.

**סימן ב'**

**בערוה לאחר נפילה ובדין כל שאינו עולה ליבום**

(מא.) במשנה שומ"י שקידש אחיו את אחותה משום ריב"ב אמרו אומרים לו המתן וכו' טעמא דריב"ב פירש"י בד"ה הלכה והוא גמ' לעיל יח: דסבר יש זיקה, וכיון שהיתה זקוקה לו לא פקע הזיקה וע"כ אסור לישאנה. ועמשנ"ת בדף מא. דמדוע הוצרכו תוס' לומר כנושא אחו"ז תיפו"ל כשם שטעונה חליצה אלמא דהיא זקוקה א"כ מה"ט יש לאסור לישאנה.

והנה הך דינא דאומרים לו המתן בפשוטו הוא דין דרבנן אבל מה"ת כיון שהיא אחות אשה פקע הזיקה, ואע"ג דיסוד זיקה הוא מה"ת דמהני להפרת נדרים וכיו"ב מ"מ ע"י שנעשית אחו"א פקע הזיקה, ומדרבנן הוא דאסור, וכמש"כ תוס' הנ"ל דנראה כנושא אחו"ז, וברשב"א בשמעתין הוכיח דמדין תורה היא פטורה וכמשנ"ת וה"ט דיש חילוק בין קידושין לנשואין, דאילו מדין תורה אין לחלק בזה.

ובפשוטו הוא סוגיא ערוכה בדף ח. דנשא מת ומת ואח"כ נשא חי ה"ז פטורה מן היבום, וכן לק' עט: בנפלה ולבסוף נפצע היא פטורה מיבו"ח.

אולם הרשב"א בתשו' ח"א סי' שנ"ח נשאל מהגמ' בדף ח. מדוע פקעה הזיקה ומ"ש ממתני' דריב"ב אומר אומרים לו המתן ותי' דסוגיא דהתם אתיא כמ"ד אין זיקה א"נ דנשואין מפקעי זיקה, ותימה מדוע לא תי' דהתם מה"ת והכא מדרבנן וצ"ע, וביותר דאי נימא דס"ל דהוא מה"ת כיצד ס"ל לחלק בין קידושין לנשואין, ובשמעתין הוכיח מזה שהוא דרבנן.

ובדעת הריטב"א דקדקו דהוא מה"ת א. באו"ש קו' זיקה אות כ' (ד"ה נחזור) דקדק מדבריו בדף יח: וכפה"נ כוונתו ממש"כ הריטב"א וז"ל ואי זיקה דאורייתא מה שאינו נפקעת משום קידושין אינו בטעם ובדין שתפקע משום נשואין, ב. עוד הוכיחו מד' הריטב"א בדף יז: (ד"ה משום) שכ' שאם יש זיקה אין איסור לקדש אחו"ז אע"ג דעי"ז מתבטל מצות יבום משום דאכתי איכא חליצה, ואי נימא דהחליצה מדרבנן, א"כ הא מבטל מ"ע דאורייתא, אכן הרשב"א ג"כ כ"כ והרי הרשב"א הכריע דהוא מדרבנן, ועמד בזה האו"ש רפ"ז מיבו"ח, ומד' הריטב"א בדף מא. מוכח שהוא מדרבנן דהק' דאין דרכי נועם שתחזור לזיקתו ואי נימא דמה"ת חייבת חליצה א"כ לא הותרה לשוק ונתבאר בדף מא., ובאחרונים דנו בדעת עוד ראשונים דהוא מה"ת עי' בדבריהם והובאו בדף מא.

והנה ילה"ק מ"ט בעיא חליצה בין אי נימא דהוא מדרבנן ובין אי נימא דהוא מה"ת, והא מאחר שהיא ערוה ואינה עולה ליבום א"כ אין כאן חליצה, ועי' באוסף חדו"ת להגרא"ק (עמ' 10)משכ"ב, ובפשוטו י"ל דהדין אינו עולה ליבום הוא שאין זיקת יבום, אבל הכא כשם שלא פקע זיקת חליצה כך לא פקע זיקת יבום, אלא דבפועל א"א לייבם, ולפ"ז הא דלא מהני היבום הוא משום דלא תפסי קידושין בערוה, והעירו דלפ"ז בנתמנה לכה"ג דהו"ל אלמנה לכה"ג אע"ג דבכל אלמנה לכה"ג אם בעלו לא קנו הכא יקנה דיש זיקה.

אכן ק' דכבר הוכיחו ממעוברת דאמרי' כשאעל"י אעל"ח אע"פ דיש זיקת יבום אלא שבפועל א"א לייבם, וביאר בקוה"ע סי' ל"ח אות ג' דאיכא תרי דיני יש דין כשאעל"י אעל"ח דאין זיקת יבום אין זיקת חליצה, ויש דין דכשא"א לייבם א"א לחלוץ, ובמעוברת יש הדין השני, ומד' הרמב"ן שם שלא תי' כן מוכח דלא ס"ל יסוד זה, וצ"ע דהקוה"ע כתב דבריו בד' הרמב"ן, אכן ברא"ש רפ"ק דמדמי לנדה מתבאר דלא ס"ל תי' הרמב"ן, ובהכרח צ"ל כד' הקוה"ע.

והנה במאירי בדף יח. נראה דבא ליישב קו' זו ותי' דכיון דכבר עלתה ליבום אין בזה הכלל דכשאעל"י, דהכא כבר היתה ראוי'

ליבום קודם שנשא אחותה, [והא דלמ"ד אין זיקה לא אמרי' כן עי' בשי' הגרש"ר בדף כ"ו בהערה י"ז מה שביאר בזה ואכ"מ] ותימה ע"ד המאירי מגמ' בדף מד. דקאמר כשאעל"י והתם כבר עלתה ליבום, (ויעוי"ש בריטב"א דפי' דזהו ההו"א שם דאין בזה כשאעל"י).

והנה כבר הק' התורי"ד בדף מד. כיצד אמרינן שם כשאעל"י והרי תפסי קידושין ותי' דכל הדין דתפסי קידושין הוא רק כשלא נתמעט מפרשת יבום, אבל כל שנתמעט מפרשת יבום בזה הדין כשאעל"י אע"ג דתפסי קידושין ונתכוין לזה הקר"א, והגרש"ר (אות שעח) ביאר דזהו כוונת הרמב"ן בדף לו. במעוברת.

ומעתה י"ל בד' המאירי דכל דבריו הם בהדין כל שאינו כשיש זיקת יבום אלא דבפועל א"א לייבם דאין חליצה, ע"ז אמרינן דכיון דהי' אפשר לייבם חשיב חסרון הכ"ת בעלמא וחשיב שאפשר לייבם, אבל בדפקע זיקת יבום והוא ממועט מפרשת יבום, בזה ליתא לכללא דכל שכבר עלתה ליבום מהני דהתורה אמרה שאין זיקת יבום אלא זיקת חליצה ואשה"ט. [ועמש"כ בדף מד. דלד' הר"מ דמלך לא מייבם משום כל שאינו עולה לחליצה אינו עולה ליבום, אם נעשה מלך לאחר הנפילה לד' המאירי תתייבם].

והנה איתא בדף לו: דאשת ישראל חולצת אע"פ שכבר נשאת וק' כיצד חולצת הא כשאעל"י אעל"ח, ונתבאר שם מד' האחרונים שדנו די"ל דבאמת חולצת לאחר שנתגרשה, ונתבאר שם ראיות מד' תוס' והרא"ש שאינו מגרשה, וק' דכשאעל"י אעל"ח, וי"ל בפשוטו דהתם יש זיקת יבום דאשת איש אינו מפקע זיקה, אלא דתיקשי ממעוברת, וי"ל כמשנ"ת ודמי לד' המאירי דכבר עלתה ליבום, ובבית מאיר רס"י קנ"ט כ' בשם הש"י דחשיב עולה ליבום דיכול לגרש ולייבם.

וראיתי לתמוה מגמ' לט. דס"ד דכשמגרשה בגט עדיין תיבעי חליצה ויהא איסור אשת אח, וק' דהרי עכשיו אינו עולה ליבום דמיתסר משום אשת אח ואינו עולה לחליצה, ולהמאירי בפשוטו ניחא דכבר עלתה ליבום, ולפמשנ"ת אף למאירי תיקשי דהכא אין זיקת יבום, וי"ל דאם כבר עלתה ליבום כו"ע מודו דמהני.

ובמשנ"ת לתרץ הגמ' בדף מד. מד' התורי"ד דאיכא כללא דכל שנתמעט מפרשת יבום לכו"ע יש דין כשאעל"י, וכן נתבאר לתרץ מעוברת, אכן שיטת תוס' בכמה דוכתין דאף כשנתמעט מפרשת יבום ג"כ בעינן דלא תפסי קידושין, עי' בדבריהם בדף ח. סוד"ה תרי בצרת אילונית, וכן שם ע"ב ד"ה כל ובקידושין נ: וצ"ע.

ובמשנ"ת מד' המאירי דלאחר נפילה אין דין כל שאינו, וכן לד' הראשונים דערוה לא מפקע זיקה א"כ הסוגיא בדף כ' הוא על ערוה בשעת נפילה, א"נ דאתיא כמ"ד אין זיקה, ובברכ"ש והגרשש"ק כ' דהסוגיא בדף כ' על ערוה לאחר נפילה דאילו בשעת נפילה הערוה פטורה מצד עצמה, [ע"ע בתו"י בדף מד: ד"ה מאן וברמב"ן שם דמבואר דערוה בשעת נפילה פטורה מיבו"ח רק משום דלא תפסי קידושין. ומד' תוס' שם ד"ה עשאה לא נראה כן וכמשנ"ת שם].

והנה לד' הראשונים דערוה לא מפקע זיקה מה"ת א"כ הא דאינה מתייבמת הוא מדין אין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, וק' מדף עט: דמבואר דדינא הוא דערוה מפקע זיקה, דהתם הוא בל"ת גרידא, וע"כ דערוה מפקע זיקה, וי"ל דהסוגיא התם כמ"ד אין זיקה.

והנה פליגי בשמעתין בדין יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה אם תחזור להתירה הראשון וביאור פלוגתתם ביארו הקוה"ע סי' ד' אות ה' ובאב"ע פ"ב מאיסו"ב ה"א בהשמטות דפליגי בדין ערוה לאחר נפילה דפטורה מיבו"ח האם הוא מדין פטור ערוה מקרא דעליה וממילא יש בזה דין נאסרה, או"ד דהוא מדין אין עשה דוחה ל"ת שיב"כ וממילא כשנסתלק האיסור אחו"א חזרה להתירה, והעירוני דלמ"ד דס"ל דנאסרה וחוזר האשת אח בהכרח דפקע הזיקה מה"ת דהא חוזר האשת אח ועי'.

**תשועה ברוב יועץ**

פרק ארבעה אחין

א. מקשים בהא דאסור לבטל מצות יבמין משום שמא ימות דא"כ כל מצוה יצטרך לקיים מיד שמא ימות. [ועי' בתוס' יח. ד"ה דילמא]

ב. יל"ע בטעמא דב"ש דאם קדמו וכנסו יקיימו מדוע לא מיתסר משום אחות זקוקתו דהרי היתה זקוקה מעיקרא [ודינא דב"ש הוא אף כשאחד כנס ודוק] ועוד מדוע לא מיתסר מדין נאסרה.

ג. יל"ע לר"א דס"ל לק' קה. דחליצה ורקיקה מעכבין הא מאחר שחלצה נפסלה מן היבום וא"כ הרקיקה היא פסולה שכבר אסור ליבום.

ד. יל"ע בשומרת יבם שקידש אחיו את אחותה מדוע לא קנסוהו שעבר על ביטול מצות יבמין (הערת א' מאברכי הכולל נ"י). [ועי' לעיל יח: תוד"ה אומרים ותורא"ש בדף מא.].

ה. שאלה: כיצד משכח"ל צרת ערוה שאסורה אף לב"ש דמתירין הצרות.

ו. שמעתי להקשות מ"ט זיקה עושה נאסרה הרי בידו לחלוץ וכמש"כ תוס' בדף טז. דאשת איש שבידו לגרש לא אמרינן נאסרה.

ז. שמעתי להקשות באחיות בזיקה מדוע לא נימא דלאחר שעה שנפלו הרי כבר פקע זיקה משתיהם, והשני' א"א שתשוב לזיקתה דהרי נאסרה, א"כ תשוב הראשונה להתירה דהו"ל הותרה ונאסרה וחזרה והותרה.

ח. יל"ע בד' תוס' בדף כט. דלר' אשי מאמר אוסר הצרה ליבום ולא לחליצה וק' דהא כל שאינו עולה ליבום אעל"ח וכדאמר בדף מד. (הערת בני הישיבה שיחי').

ט. יש להקשות לב"ש מדוע אתי עשה ודחי ל"ת ביבום הא אפשר במאמר (אור תורה).

י. ראיתי להקשות לד' הרמב"ן שאין במאמר קיום מצות יבום, א"כ כשנפלו לפניו ב' יבמות ייאסר לעשות מאמר באחת דשמא תמות עד שיבא עליה ואם לא הי' עושה מאמר הי' מייבם את צרתה.

יא. יל"ע לר"א אליבא דב"ש דלא סגי לה בגיטא אלמא דאין נעשית כאשתו במאמר, א"כ הדרא קו' הש"ס בדף לט. דייאסר להחזירה כיון דכבר נתקיימה המצוה, [דאף לר"א נתקיימה המצוה כמבואר בתוס' בדף יח:].

יב. ילה"ע בהא דזיקה מהני להפרת נדרים והא יש לחוש שמא אינה זקוקה א. משום שמא מעוברת ב. אי במתה פקעה זיקה למפרע [עי' לעיל יח. וכ"ה בירושלמי דפקעה זיקה ולכאורה הוא למפרע מדהותר איסור קרובות] ג. אי נימא דבחליצה פקע למפרע [מדבעינן לאיסור אחות חלוצה, וכל הזיקה להפרה הוא משום זיקת יבום] א"כ כיצד תוכל לעבור על נדרה (העירוני).

יג. יל"ע למ"ד נישואין מפילין דאמרינן דאם היתה צרת ערוה וגירש את הערוה ה"ז אסורה והא הערוה היא שלא במקום מצוה וכיצד אוסרת צרתה [והרי דין צרת ערוה הוא רק כשהערוה במקום מצוה וכדהעירוני מצרת בתו אילונית] (הערת א' מבני הישיבה נ"י).

יד. כתב האבנ"מ סי' מ"ד ס"ק ה' דחצי שפחה וחצי ב"ח שהיא ערוה אינה פוטרת צרתה כיון שאין קידושיה קידושין גמורים שאין חייבים עליה מיתה, וק' מ"ש ממאמר לבית שמאי שאין חיבים עליה מיתה כדאיתא בנדרים עד. ואעפ"כ פוטרת צרתה כדאיתא בדף ל..

טו. כ' הראשונים בדף ל. בטעמא דכשיש ב' אחים יכול כל א' לייבם ולא חשיב שבא על זקוקת אחיו משום דע"י שמייבם נמצא שהיא זקוקה רק לו, וק' דמשכח"ל כמה גווני שבא עליה ואינה נקנית לו כגון בלא נתכוין לביאה או בקטן או במעוברת או בלא עדים וא"כ תיאסר משום זקוקת אחיו, וכיו"ב ק' להרשב"א דתחזור להתירה הראשון ולית בה איסור כלל דמ"מ תיאסר משום זקוקת אחיו.

טז. שאלה: כיצד משכח"ל לדינא [לדעת כמה ראשונים] שמחמת שלא היה בעולמו הרי היא נופלת ליבום.

יז. יל"ע לפ"מ שדנו תוס' דנאסרה בשעת נשואין הו"ל נאסרה, א"כ כל יבמה הא נאסרה באיסור אשת איש, וכן צרתה היא צרת אשת איש.

יח. יל"ע למ"ד נשואין מפילין משכח"ל צ"צ בסוטה שהיו שתי נשים ואחת זינתה וגירשה ונשא אחרת דנמצא שהיא פטורה מדין צ"צ, ונמצא דמשכח"ל ט"ז נשים, ועוד דמאחר דמשכח"ל צ"צ בבעל ייאסר צ"צ בבועל עי' לעיל ג: תוד"ה לפי.

יט. בתרוה"ד סי' רכ"ג האריך דיבמה שנפלה לפני מומר ה"ז פטורה מיבו"ח וכ' דאם הי' מומר בתחילת הנשואין וחזר בתשובה ה"ז חייבת דקי"ל מיתה מפלת, וק' דאף אם נישואין מפילין מ"ש מאחות אשתו שמתה דמותר.

כ. ילה"ק דבשמעתין (דף לא) מבואר דאביי ל"ל הגזירה דאם אתה אומר חולצת מתייבמת, ואילו בקידושין ס. אליבא דאביי אמרינן לה.

כא. הקשה הש"ש ש"ה פ"י בנפל הבית עליו ועל בת אחיו מדוע לא מוקמינן לבעל בחזקת חי והשתא הוא דמת אחרי בת אחיו, ותי' דאיכא חזקה המנגדת שבת אחיו השתא הוא דמתה, וק' דנימא שמתו שניהם יחד (למ"ד אפשר לצמצם) ובכה"ג אינה פוטרת צרתה כיון דלא נפלה עמה.

כב. יל"ע לר"ש דאאחע"א בשבת חוה"מ לא יהא חיוב על שבת במלאכות האסורות בחוה"מ דכבר אסור משום חוה"מ. (חלקת יואב או"ח סי' ל').

כג. יל"ע לדעת המאירי בדף כ. דבחייבי לאוין ועשה תפסי קידושין מה"ת א"כ משכח"ל אשת שני מתים כשקידשה ומת דעדיין חייבת חליצה מכח הראשון (ועמהרש"א בדף כ: וצ"ע).

כד. יל"ע כיצד חל מעילה על אמה"ח ואינו זבוח.

כה. יל"ע במקדש את בתו וא' מן השוק קידש את אמה והו"ל בת אשתו וגדלה ונעשית בת י"ב ובא עלי' בעל אמה, דהוא בחנק כדין אשת איש דלא חל איסור בת אשתו והיא בשריפה, והזוממים ימותו בחנק מדרשא דלאחיו ולא לאחותו (הערת א' מבני הישיבה נ"י).

כו. שאלה: כיצד משכח"ל הבא על עריות כגון אחות אשה שיהא דין יעבור ואל יהרג.

כז. יש להקשות לד' השאג"א דשני איסורים החלים בבת אחת כשא' מהם מוסיף חל המוסיף למאן דאית לי' מוסיף, א"כ כיצד חל אשת אח בחיי בעלה הרי יחול אשת איש שהוא מוסיף, ובדף נה. דרשינן מקרא לאשת אח בחיי בעלה (ת"ח מאברכי הכולל שיחי').

כח. שמעתי להקשות בהא דאיתא לק' צז. בשומרת יבם של אביו דעובר בג' לאוין וכיצד חל איסור שומ"י של אביו על איסור דודתו ויש ליישב.

כט. איתא בשבת קלז. דטעה בדבר מצוה פטור ילפינן מחטאת ע"ז וק' דא"כ לא נתמעט אלא מחטאת ומנלן למעט מחיוב קו"ח (וכעין שכ' הרע"א בתשו' ח' על מתעסק דלא נתמעט אלא מחטאת ולא מאיסור) [ועי' אחיעזר ח"ג סי' פ"ג אות ב' ומש"כ שם מהרמב"ן סו"פ ויקרא עה"פ ואם לא תגיע ידו].

ל. ילה"ע במה שאמרו דכשהגדילו כאחת חלים האיסורים בב"א, הרי כל א' נעשה גדול כשהגיע שנת י"ג במקומו, והרי הזמנים משתנים לפי חילוקי המקומות (יל"ד עפ"ד תוס' בכתובות ל:, וריטב"א בדף לג.).

פרק החולץ

לא. כ' התוס' דהבא על מעוברת פטור מקרבן דלא שב מידיעתו, ומקשים כיון דרוב נשים ולד מעליא ילדן הרי הוא בן כרת ומזיד הוא וצ"ע.

לב. התורא"ש לעיל כ. הוכיח דביאה דלא חזיא להקמת שם מקיים יבום דאל"כ איך מותר ליבם לבא על יבמתו ביאה ראשונה והא לא חזיא להקמת שם דביאה ראשונה לא מיעברא, ומקשים דאע"ג דלא מקיים מצוה ביאה ראשונה מ"מ לא מיתסר וכמו שהוכיחו תוס' בד"ה תגלי מקטן וכן ממעוברת לר"ל.

לג. ילה"ע בטעמא דריו"ח דביאת מעוברת שמה ביאה הא לא חזיא להקמת שם דמעוברת אין חוזרת ומתעברת (עי' לעיל יב: תוד"ה שמא תעשה) [ובתוס' לעיל כ. ד"ה יבא דנו בזה ולא הוכיחו ממעוברת] (הערת א' מבני הישיבה נ"י).

לד. יש להקשות דבשמעתין סבר ריו"ח דאמרי' תיגלי מילתא למפרע ולר"ל לא אמרינן, ובפ"ק י: פליגי בחלוצה האם היא בכרת על האחין ומפרש בירושלמי דפליגי אי אמרי' איגלאי מילתא למפרע ופליגי להיפוך (הגרא"י מטעלז).

לה. צריך לבאר לדעת ר"ל דמודה שאין איסור אשת אח מדוע לא קנאה מדין קידושין וכמבואר בראשונים בדף לו:, והרי אינה ערוה.

לו. יל"ע לפמש"כ תוס' בדף לה. ד"ה ונמצאת בחד תי' דתוך ג"ח אין חליצתה חליצה א"כ ה"ה חליצת מעוברת לא תהא חליצה מה"ט דמיתסרא מדין מעוברת חבירו [ובאשת אחיו ג"כ יש איסור מעוברת חבירו כמבואר בתוס' בדף מא: ד"ה אמאי] (הערת א' מבני הישיבה נ"י).

לז. יל"ע במש"כ תוס' דמת בתוך ל' יום חיישינן לנפל משום מיעוט המצוי א"כ איך כ' תוס' בעירובין מו. ד"ה דאמר דפוטר מאבילות מה"ת.

לח. יל"ע בכהן שקידש מעוברת חבירו מדוע לא יגרשנה על תנאי אם יבא עליה עד לאחר כ"ד חודש, ונמצא שאין לחוש שיבא עליה כיון שהוא איסור תורה דגרושה (הערת א' מבני הישיבה נ"י).

לט. צריך לבאר בספק ויבם בנכסי מיתנא מדוע לא נימא דכבר החזיק היבם בנכסים קודם שנולד העובר ועתה ספק אם הספק מוציא ממנו והמע"ה.

מ. איתא בבכורות יח. דספק בכור חייב במתנות (זרוע לחיים וקיבה) ממ"נ שהכהן בא עליו משני צדדין או מדין בכור או מדין מתנות, וק' נימא קם דינא (חזו"א בכורות סי' י"ט ס"ק י"ג עי"ש).

מא. צריך לבאר לד' תרוה"ד דקם דינא הוא מדין יאוש מה מועיל באו עדים או תפיסה הרי כבר נתייאש.

מב. צריך לבאר להלכה דקי"ל קם דינא א"כ מאי שו"ט בב"מ בדין תקפו כהן אי חשיב עשירי ודאי, הרי בהכרח הוא ודאי על כל הצדדים כדמוכחא סוגיין.

מג. ילה"ק בספק ובני יבם שבאו לחלוק בנכסי סבא ליהוו בני היבם ודאי לשיטת רש"י ורשב"ם דבודאי יש להם חלק בנכסים, ואילו הספק אין לו ודאי במקצת הנכסים שאינו יודע מכח מי בא לירש שמא בן המת שמא בן היבם (הערת בני הישיבה שיחיו).

מד. התוס' הק' ע"ד רש"י מנוטל רביע בקרקע ורביע במעות הא אסממ"ו וק' הרי הספק שמא יורש ובטלה מחלוקת או לוקח וא"צ להחזיר א"כ הרי אינו יודע מכח מי בא לירש (הערת ת"ח מאברכי הכולל נ"י)

מה. ראיתי להקשות בספק ויבם בנכסי סבא מדוע אמרי' אסממ"ו, הא המיתנא הוא ג"כ ודאי ויירש מחצה לשיטת תוס' ד"ה הוי, וא"כ הו"ל כספק ויבם שבאים לחלוק בנכסי מיתנא ויחלוקו.

מו. שמעתי להקשות לד' הר"מ דטומטום ובנות נוטל הטומטום כא' מן הבנות, דהבנות הם ודאי, מ"ש מספק ובני יבם בנכסי סבא דלא אמרי' דבני היבם ודאי ויטלו ב' חלקים והספק חלק אחד.

מז. יל"ע בשומרת יבם שיש ספק אם היא נשואה ולב"ש אוכל הבעל חצי פירות [עי' רש"י לח: ד"ה אמר] דמדוע לא יחזור הבעל ויטול עוד מחצה בחצי פירות שבידה, וכדין נפלו לה נכסים דהרי יש לו סיבה מחודשת בכל רגע.

מח. מבואר בסוגיין דכשיש ספק אם לבעל יש פירות נכסי מלוג מעמידים ביד האשה דאסממ"ו, וראיתי להקשות מגיטין יז. וברש"י שם ד"ה משום פירות דכשיש ספק אימת נתגרשה אין האשה יכולה להוציא הפירות מיד לוקח שמכר לו הבעל.

מט. יל"ע דבסוגיין מבואר דכשיש ספק אם יש לו זכות פירות אמרי' דבעל הגוף ודאי ואסממ"ו, וק' מב"מ קב: בספק שכירות דלא אמרו אסממ"ו, וכן לענין ספק אם קנה פירות כדאיתא התם קי. (הגרא"י מטעלז).

נ. ילה"ק מדוע שומ"י שמתה יורש הבעל מספק והרי אסממ"ו והיבם ספק ויורשי היבמה ודאי וכעין שכ' הרמ"א סו"ס ק"ס (בית מאיר שם).

נא. ילה"ק להס"ד דיבמה שנתייבמה צריכה חליצה לכשתתגרש, א"כ ה"ה כשמת אכתי צריכה חליצה מחמת הראשון וא"כ הוי אשת שני מתים.

נב. יל"ע לשיטת הש"ג דיבום בלא עדים לא קנה, אי נימא דנתקיימה המצוה א"כ ייאסר עוד לבא עלי', דעד כאן לא שרינן ביאה שני' אלא משום דנעשית כאשתו והכא לא נעשית כאשתו ויש ליישב.

נג. יל"ע מאי ס"ד דלאחר שגירשה תיאסר עליו באשת אח ותיבעי חליצה הא כל שאינו עולה ליבום אעל"ח (הערת ג"א שליט"א).

נד. מקשים לשיטת רש"י (בדף כד:) דיבם יורש בראוי למת, ומה שנתמעט שאינו יורש בראוי הוא בראוי לאב, דלעולם יירש המת את אביו ויורישנו ליבם וצ"ע.

נה. ילה"ק בדינא דריב"ב דאומרים לו המתן וחייבת בחליצה והרי אינה עולה ליבום דהיא אחו"א וכשאעל"י אעל"ח (הערת א' מבני הישיבה נ"י).

נו. ראיתי להקשות בשומ"י שמתה מדוע יש איסור קרובות הא כיון שמתה אינה בת יבום דהא אינה ראויה לילד והויא כאילונית, א"כ יפקע איסור קרובות כשם דכשנעשית ערוה או חלצה פקע האיסור (הערת חכ"א שליט"א).

נז. ילה"ק מדוע מה שצריכה להמתין ג' חדשים חשיבא אינה עולה ליבום הא חזיא לאחר זמן ומ"ש מנדה דחזיא לאחר שתספור ז' נקיים ותיטהר (חי' הגרשש"ק סי' מ').

נח. ילה"ק בשיטת הריטב"א דהוכיחו רבותינו דס"ל דערוה לא מפקע זיקה מה"ת, הא קידושין דעדיפי מינה דעת הריטב"א בדף מט: כד' רש"י דערוה מפקע אישות וא"כ כ"ש זיקה דגריעא מינה (הערת א' מבני הישיבה נ"י).

נט. ילה"ק מדוע ספיקות חשיבי עולה ליבום דאם יבא אליהו ויאמר ומ"ש מאינו ראוי לקריאה דאיתא בב"ב פא: דאף בספק חשיב אינו ראוי (מהר"ל פערנבאך מליסא – הובא בבית מאיר ובחמדת שלמה).

ס. ילה"ק להסוברים דסד"א לחומרא הוא בתורת ודאי אף אם כלפי שמיא גליא שמותר (וכמו שהוכיח הצ"צ משו"ע יו"ד סי' ק"ב) ממה שאמרו בדף מא: דספק דאורייתא חשיב עולה ליבום משום שאם יבא אלי' ויאמר הרי השתא אסורה מספק ויש ליישב.

סא. בגמ' מד. מקשי מ"ט דרע"ק דקרובת חלוצתו הולד ממזר והרי אין איסורו אלא מדרבנן וק' דנימא דממזר מדרבנן וכיו"ב אשכחן בדף טז: בסותוד"ה קסבר דמתבאר דפליגי רע"ק ורבנן באיסור דרבנן האם הולד ממזר (הערת בני הישיבה שיחיו).

סב. ילה"ק בשניות די"א דמדרבנן לא תפסי קידושין (עי' ב"ש סי' ט"ו ס"ק א') וא"כ ליהוי הולד ממזר מדרבנן, וכעכו"ם הבא על בת ישראל דאיסורו מדרבנן והולד ממזר וכמש"כ תוס' טז: סוד"ה קסבר, ובהדיא שנינו בדף פד. דהולד כשר.

סג. ילה"ק בח"ע וחב"ח כיצד יכול לקדש אשה והא הוו קידושין שאין מסורין לביאה וכדאמרי' בגמ' שאינו יכול לבא עלי' שנמצא בא על א"א, והקידושין גורמין האיסור (הערת א' מבני הישיבה נ"י).

סד. שאלה: כיצד משכח"ל יבם שבא על יבמתו ביאה בהיתר והולד יהא ממזר (יל"ד בכמה גווני).

סה. בגמ' מד: קאמר בבא על חי"כ דהולד פגום אליבא דר"י והיינו דלמ"ד הולד ממזר תיפו"ל שהוא ממזר, וק' דנפ"מ בבא על ספק חי"כ דהולד ספק ממזר ומותר בקהל ומ"מ הוא ספק פגום מהק"ו (הערת ידידי חכ"א שליט"א).

סו. כתבו התו"י סו"פ אלמנה דמצרי ואדומי פוסל הולד לכהונה ואינו פוסל את אשתו, וק' דכל הפסול בולד הוא מק"ו דאלמנה וכדלק' עז. וא"כ מה לאלמנה שכן היא עצמה מתחללת.

סז. שמעתי להק' במש"כ תוס' בדף מד: ד"ה היא דלא משכח"ל צרת מחז"ג לרע"ק, והא לכאו' משכח"ל בקידש אשה וגירשה וחזר וקידשה חוץ מפלוני דלכאו' כשבא פלוני וקדשה נעשית מחז"ג על הראשון, ונמצא שיש לו אשה שאסורה עליו משום מחז"ג.

סח. צריך לבאר למ"ד עבד הבא על ב"י הולד ממזר משום דלא תפסי קידושין (אע"ג דליכא איסור וכמש"כ תוס' בדף טז:) א"כ ה"ה בבא על השפחה (ועי' קידושין סט.) ויש ליישב.

סט. יל"ע מי היו הב"ד שגיירו את אבותינו במצרים הא כולם היו צריכים גירות.

ע. עוד יל"ע מי הזה על מרע"ה.

עא. כ' הב"י סי' רס"ח (בבדק הבית) בשם הרשב"ץ בתשובה דאסור למול גר ביום ה' שלא יהא שלישי למילה בשבת ויצטרכו לחלל עליו יום השבת, וק' דהא קי"ל דמילה קודמת לטבילה וכ"ז שלא טבל ה"ה גוי ואין מחללין עליו את השבת.

עב. כ' תוס' בדף מו: דאין מטבילין גר בשבת משום דבעי שני ת"ח עומדים, וק' למש"כ בדף מה: דהדין שני ת"ח הוא לכתחילה דהכי עדיף טפי, א"כ לכאו' עדיף להקדים הטבילה בשבת דשהויי מצוה לא משהינן וכמו שאמרו בדף מז:, דעדיף להקדים המצוה אע"פ שאין זה לכתחילה וכדלעיל לט. (הערת א' מבני הישיבה נ"י).

עג. כ' בהגהות אשר"י פ"ק דגיטין סי' י' בשם ספר החכמה דעכו"ם אינו פסול מה"ת אלא מטעם חשש משקר אבל אי ידעינן שאומרים אמת ה"ה כשרים, (ועי' ב"ק פח. תוד"ה יהא) וראיתי לתמוה משמעתין מדוע אמרינן דאין עדות לכותי הרי בודאי אומר אמת.

עד. יל"ע בד' הראשונים שפי' נתגיירתי ביני לבין עצמי היינו דאשתו ג"כ נתגיירה בינה לבין עצמה דאל"כ עכו"ם הבא על ב"י הולד כשר, ק' דא"כ הבני בנים דפסולים הוא בהכרח משום דכלתו ג"כ נתגיירה בינה לבין עצמה וא"כ תרי ענייני נינהו ומדוע אין כאן פלגינן.

עה. שמעתי להקשות כיצד משכח"ל יליד בית אצל אאע"ה אי נימא שלא הי' לו דין ישראל א"כ עבד הנולד מהשפחה אינו שלו כיון שלא קנאה רק למעש"י וכמבואר ברש"י בדף צט. ד"ה אחד וצ"ע (הערת חכ"א שליט"א) [ועקר"א בדף מח: דמפרש לקרא בעבד שנולד משפחה שטבלה, ודין זה ג"כ לא משכח"ל רק בישראל דבשפחת עכו"ם לא מהני הטבילה מידי].

עו. יל"ע מאי שייך קבלת מצוות בשפחה שנשתחררה הא לא ניתוסף לה מצוה שלא היתה חייבת (הערת א' מבני הישיבה נ"י).

עז. כתב המשנ"ב סי' קצ"ט ס"ק ד' דגר שמל ולא טבל בפני ג' אין מצטרף לזימון כדאיתא ביו"ד סי' רס"ח, וק' דקי"ל התם דבדיעבד א"צ בפני ג' עי"ש (הערת א' מבני הישיבה נ"י).

עח. יל"ע באומר על בנו שהוא ממזר אי נימא דאינו נאמן לפסול את אשתו, ומ"מ ז"פ דאם בא עליה לאחר עדותו הריהוא פוסלה, ויל"ע באשתו דמעיקרא האם תיפסל כשיחזור ויבא עלי', דהא מי גרעה מאשה אחרת, או"ד דהא ביאה זו אינו פוסלת דממ"נ היא כבר פסולה ועי'.

עט. יל"ע מדוע א"צ להודיע לגר כל המצוות הרי מתחייב מיד בתרי"ג מצוות ואיך יקיימם (העירוני)

פ. ילה"ק בלוקח עבד מן העכו"ם דחוזר ומוכרו לעכו"ם ונפטר מלמולו הרי העכו"ם קונה רק למעשה ידיו ולישראל יש קנין הגוף,

ונמצא שקנין הגוף נשאר ברשות ישראל (הערת ידידי חכ"א שליט"א).

פא. כתבו התוס' בסנהדרין סח: דאע"ג דאין זכין לעכו"ם מ"מ מהני זכי' לגירות דזכייתו וגירותו באין כאחד וק' דהניחא על הטבילה אבל המילה כיצד זכין לו ומילה ג"כ לא נעשית בע"כ (הגאון רבי אברהם גניחובסקי שליט"א). [זצוק"ל].

פב. ראיתי להקשות לד' תוס' בטעמא שאין הולד ממזר ביבמה לשוק משום דלא תפ"ק לא לדידי' ולא לאחריני הא משכח"ל ביבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה לשיטת הרשב"א דמותרת לגמרי ותופס קידושין (ואין לו איסור יבמה לשוק וכמש"כ אחיעזר סי' ל"ד) ונמצא דאיכא אחד שתופס בה קידושין.

פג. כ' התוס' בדף מט: דיבמה לשוק חשיבא בת תפיסת קידושין כיון דעומדת לחלוץ א"כ מדוע בנדה לא אמרי' דמה"ט לא יהא ולד ממזר (הערת א' מבני הישיבה נ"י)

פד. איתא בדף מט: הכל מודים בבא על הנדה שאין הולד ממזר דתפסי קידושין וק' דאף אי לא תפ"ק הא לא תפסי לא לדידי' ולא לאחריני ובכה"ג אין הולד ממזר (מקנה קידושין סח.).

פה. שמעתי להקשות לר"י דאנוסת אביו בלאו וס"ל כרע"ק דלא תפ"ק א"כ הבא על כלתו לשיטת רש"י ורוב הראשונים דערוה מפקעת קידושין יפקעו הקידושין.

פו. מקשים בד' הרשב"א בדף יא. דס"ל כשיטת רש"י דערוה מפקעת קידושין א"כ מאי ס"ד דהמקדש שני אחיות כאחת יחולו קידושי שניהם וכמבואר ברשב"א בקידושין דף נ' [לו"ד רבה] הא ערוה מפקעת הקידושין.

פז. כ' המאירי בר"פ ר"ג (ד"ה וקודם) דמאמר אינו אוסר באיסור אשת אח, וק' מהא דתנן בדף ל. (משנה ב') דיש איסור צרת אחו"א במאמר, והא בפשוטו איסורא דצרה הוא איסור אש"א, אלמא דיש איסור אש"א במאמר.

תשובות[[1]](#footnote-2)

א. י"ל דהכא לאו משום ביטול מצוה אתינן עלה (דמשום זה באמת א"צ לחוש למיתה, ועוד דאי"ז אלא גרמא בעלמא) אלא שחששו חז"ל לתיקון נפש המת שע"י יבו"ח, ולכך אסרו להביא עצמו לידי פטור ואפי' בספק שמא ימות אחיו.

ב.\* משה"ק מדוע לא נאסרת משום שהיתה אשתו מכבר וכאחו"א לאחר גירושין נתבאר בס"ד בדף מ: בכמה אנפי עי"ש, ומשה"ק מדוע לא נאסרת מדין נאסרה יש להוסיף דכמו"כ תיקשי בתוס' בדף יח: ד"ה אומרים שהק' מ"ט יוציאו הרי נישואין מפקעי זיקה וק' הא מ"מ ליחסר מדין נאסרה, וביארו בזה דכיון דאם בעלו קנו אמרי' בזה כיון שלקחה נעשית כאשתו לכ"ד ופקע איסור אשת אח כן ביאר הגרש"ר (אות עה וקיז), וע"ע חו"ש מרן ר' ברוך בער סי' כ"א בדרך זו, ומד' הנמו"י והתורע"א אות ל"א נראה דיש לאסור בדין נאסרה עיש"ה, וי"ל דכוונתם מ"ט אסור לכתחילה לייבם לאחר שייבם א' או חלץ, וכן נתבאר בדף כט: דמוכח מהראשונים שם, וע"ע חי' ר' נחום (אות תכא). ועמש"כ בדף כט: דמוכח בראשונים דיש נאסרה ואף לב"ש, וע"כ דטעמא דב"ש דבדיעבד לא גזרו, וע"ע או"ש קו' זיקה (אות יז, סוד"ה לכן) משכ"ב.

ג. \* והנה לד' רש"י דחל"פ הוא משום דלא חזי ליבומי א"כ הכא חליצה מעולה היא דזהו דין החליצה, ואף לד' תוס' יסוד הדין הוא בחליצה פסולה אבל הכא חליצה כשרה ומצטרפים יחד להתיר.

ד. כן הקשו תוס' יח: סוד"ה אומרים ע"ש, וסברת תירוצם דהקנס הוא כדי שלא יהא חוטא נשכר, ועל כן אם גם בלא שקידש היתה באה לכלל היתר לא קנסו.

\* הנה התוס' בדף יח: הק' מדוע לא קנסו ועי"ש בתירוצם, ולכאו' סב' תירוצם הוא למ"ד יש זיקה דהיא אשה האסורה אבל למ"ד אסור לבטל מצו"י צ"ב הסב' לחלק בזה, והי' מקו"ל דלמ"ד אסור לבטל מצו"י מה שקנסו יוציאו הוא דגדרו דחוזר האשת אח [וכמבואר בתוס' בדף יח. דמשוי נאסרה] וא"כ כ"ז שייך ביבמה ולא באשה דעלמא, אכן בתורא"ש בדף מא. כתב כד' תוס' אף לרבנן דריב"ב ומשום ביטול מצו"י וכ"ה ברשב"א.

ה. \*לשיטת רש"י דצרת קרובת חלוצתו אסורה אף בנשואה לנכרי א"כ ה"ה דאסורה לב"ש, כן מבואר בחזו"א סי' קכ"ז ס"ק ח' עי"ש. וע"ע בהשלמות בסוף הספר אות ו'. וכ"ה ברדב"ז על הירושלמי פ"ג ה"א (טז:).

ו. \* ואף אי נימא דכ"ד תוס' בערוה לאחר נפילה, מ"מ בסוגיא בדף כז: כח. מתבאר דאחו"ז לאחר נפילה ג"כ שייך נאסרה. עי' או"ש קו' זיקה אות ט"ז וי"ז משכ"ב, ובזכר יצחק ח"ב סי' י"א כ' דכ"ד תוס' בדף ט"ז משום דכייפינן לי' לגרש משא"כ הכא דאפשר שאחיו יחלוץ עי"ש.

ז. לפ"ד הרשב"א בדמ"א דכל שפקע איסור אש"א תו לא הדר, א"כ הא דבאחיות זקוקות איכא איסור אש"א מדכתיב ונכרתו (כמש"כ תוס' קידושין נ:) צ"ל כמש"כ בחידושי הגר"ר סו"ס ו' דבזה גזה"כ הוא דהו"ל כאש"א שיש לה בנים, ולפ"ז י"ל דהכא כו"ע מודו דא"ח להתירא, דרק באחו"א לאח"מ פליגי אי נעשית כאש"א שיש לה בנים או לא כמש"כ הגר"ר שם, אבל הכא הא כתיב ונכרתו (אלא דצ"ב באמת מ"ט עדיף מפטור ערוה).

ח. \* וי"ל דזה הטעם לר"א דאיהי בעיא חליצה וצרתה פטורה דהצרה פטורה מדין כשאעל"י משא"כ בדידה ליכא למימר כשאעל"י דהא עלתה ליבום וכמשנ"ת בדף לט., ובפרט לפמשנ"ת דהך דינא דחליצה הוא ממש הדין חליצה להס"ד בדף לט., ובדרך זו י"ל ג"כ בישוב הקו' דאף לרב אשי ליכא למימר כשאעל"י כלפי הצרה משום דחשיבא דהצרה ג"כ נתייבמה ומה שאמרו בדף מד. כשאעל"י התם להס"ד דבעי למימר דניבעי יבום בחדא וחליצה בחדא א"כ בהכרח שאין הגדר דהצרה כנתייבמה דא"כ מדוע תיבעי חליצה וא"כ לצד זה שפיר י"ל דין כשאעל"י, ויל"פ בזה אם כ"ז יתכן לרב אשי דסבר בדף יא. כר"ל דאינו מדין שליחותא.

ט. \* עוד הק' הגר"י אדלשטיין שליט"א בהא דאמרי' דחייבי לאוין ועשה אם בעלו לא קנו דאין זיקה ליבום והא לב"ש יש זיקה ליבום ע"י מאמר, וי"ל להמבואר בדף כט: דמאמר דאיסורא לא קני וכמשנ"ת שם מד' הרמב"ן דמאמר במקום יבום וכל דליכא יבום ליכא מאמר, וא"כ א"ש ג"כ הקו' הנ"ל דמאחר דא"א ביבום אין המאמר קונה, וע"ע קר"א בדף כט. (ד"ה לא) דהק' למ"ל יבמתו לרבות חי"ל שאין עולין ליבום ועולין לחליצה הרי עולים למאמר ולהמתבאר א"ש דה"נ אין עולין ליבום, ואפשר דזהו ג"כ תי' הקר"א שתי' דעיקר המצוה ביבום דהוא ביאה הראוי' להקמת שם.

י. \* וי"ל דבידו לייבם וכעי"ז נתבאר בדף כז..

יא. י"ל כסברת התוס' בד"כ: שלא אמרה תורה לייבם כדי לגרש מיד וה"נ במאמר לב"ש, מחמת סברא זו הותר כל המשך האישות שמכח המאמר. ועוי"ל דכל זמן שצריך חליצה לא הדר איסור אש"א דאכתי יבמה היא וכוונת הגמ' בדל"ט. דאחר שיחלוץ תאסר להחזירה.

יב. במתה היבמה לשיטת הירושלמי וכן בחליצה אי נימא דפקעה זיקה למפרע, היינו מכאן ולהבא למפרע, ואם הפר נדריה קודם לכן אין הפרתו בטלה לפ"ד הגר"ח בהלכות אישות גבי ממאנת.

\*ע"ד הקו' שמא מעוברת אין לומר דהיא מרגשת בעצמה קודם דאכתי תיקשי דבתחילת העיבור ועכ"פ קודם קליטת הזרע אינה מרגשת, שו"ר ברמב"ן נדה ט. שכתב בתו"ד וז"ל משעת הכרת העובר וקרוב לו מלפניו כשהיא מרגשת בעצמה עכ"ד, אלמא דהיא ג"כ אינה מרגשת מיד.

יג. בשעה שהיתה הערוה נשואה והיה בה דין זיקה על העתיד לכשימות הבעל בלא בנים שפיר חשיבא במקום מצוה וחל על הצרה שם צר"ע.

יד. עי' אמר"מ סי' ו' סקי"א ובמנ"ח מצוה תקצ"ח בקומץ מנחה.

טו. \*והנה הראשונים כתבו זאת גם לר"ש דזיקה ככנוסה דשרי לייבם משום דמברר שהיא זקוקה לו, וראיתי בחו"ש מרן רב"ב סי' כ"ח שכתב שאין כוונת הראשונים דההיתר לייבם הוא משום דעי"ז מברר אלא דלענין זה אין זיקה ככנוסה כיון שיכול לייבם, וא"כ שפיר שרי בכל הנך, ועדיין צ"ב דמ"מ אם אח"כ אחר יכניסנה נמצא שעבר באיסור זקוקת אחיו.- וע"ד הקו' מקטן הנה שאר האופנים אינם קושיות דיתכן דאה"נ אסור, אכן מקטן תיקשי מהמשנה דתגדלנו אלמא דשרי, ועמד בזה מו"ר הגרי"ג שליט"א ואמר דלרש"י דיבום קטן קונה מה"ת א"ש די"ל דחכמים לא אסרו מאחר שקנאה מה"ת, ואפשר דאף לתוס' ניחא דמ"מ הא קנאה מדרבנן כדין מאמר וע"כ לא אסרו משום זקוקת אחיו ועדיין צ"ב. ושוב חזר בו מו"ר שליט"א ואמר דאף לרש"י תיקשי דמ"מ מדרבנן הוא כמאמר, ותי' הקו' עפ"ד החזו"א סי' קל"א ס"ק א' עי"ש, וצל"ע דמ"מ תיקשי בד' הראשונים שלא פי' כן.- ע"ד הקו' ע"ד הרשב"א עי' אחיעזר ח"א סי' ל"ד אות ז' שכתב דכיון דע"י שקונה אותה פקע זיקה מן האחין מדין ערוה ע"כ אין בזה איסור.

טז.\* יל"ע למ"ד נשואין מפילין [וכן פסקו בעה"מ (ח: מדפי הרי"ף) ורבינו אפרים] בהיתה צרת ערוה קודם שנולד וגירש את הערוה ואח"כ נולד, נמצא דכשבא לעולם כבר אינה צרת ערוה דלכאו' מותרת לו אבל אם נולד מקודם ה"ז אסורה.

יז. \* ואמרו דהכא דעתידה להיות מותרת בוודאי אין לה דין ערוה ליבום ופשוט.

יח. \* עי' חו"ש מרן רב"ב סי' י"ז משכ"ב.

יט. \*עי' חזו"א סי' קי"ח ס"ק א' וב' שהאריך בדין המומר עי"ש.

כ. \* וי"ל דהכא מדינא בעיא חליצה וצ"ע שם.

כא. דלכאו' הדעת נוטה דפטור ערוה הוא רק כשנופלת ליבום, דאל"כ ה"ז כשלא במקום מצוה שו"ר בחו"ב אגודת יושר סי' כ"ב דהגאון רבי אברהם גניחובסקי זצ"ל נתחבט בכה"ג שמתו הבעל והערוה יחד האם פוטרת צרתה, [ויעוי"ש שדן בזה ליישב ד' הטור סי' קע"ג שכתב דאם נשא המת ערוה שלא תפסי בה קידושין אינה פוטרת צרתה, וכ' שם שנשא בתו, והקשו דאם יש לו בת אין חיוב יבום, והשיב דנפ"מ במת יחד עם בתו, שאין כאן פטור יבום מדין בן, דבן פוטר רק כשחי לאח"מ וכדמוכח מדף פז:, אבל מדין ערוה תפטור צרתה, וצ"ע דבטור נראה דהערוה שייך בה יבום אלא שהיא פטורה, ועע"ש ישוב נוסף ונכתב בדף מד.].

כב. עמש"כ בדף לד..

כג.\*במהרש"א מבואר דא"צ חליצה וצ"ב טעמא דמילתא, ובמשנת ר"א סי' ז' אות ו' ביאר דע"י המאמר פרחה זיקת יבמין עי"ש, וצל"ע דבדף כט: מתבאר דאף אי פרחה מ"מ אכתי בעיא חליצה. ובעיקר הקו' העירוני דהו"ל ערות אשת אח וכעי"ד הגר"ח בישוב ק"ו תוס' בדף כט., ותליא בטעמים שנתבארו שם דתוס' לא תי' כהגר"ח עי"ש ודוק.

כד. \* יעויין בחי' הגר"ח לכריתות דף כ"ג בחילופי מכתבים מהגר"ח להגרז"ס בהא דחל זרות על אינו זבוח, ובשי' הגרש"ר הערה צ"ט.

כה. עי' ערול"נ ריש מכות שכתב עוד גוונא עד"ז ועי"ש בשיעורי רבי שמואל ס"ק נ"ו מש"כ בזה.

\* עי' על"נ במכות ב. (ד"ה שם בגמרא) שכתב דלד' הנוב"י דדין איסורא דאיש ואיסורא דאשה לאו הא בהא תליין בדין כולל ומוסיף, א"כ משכח"ל לאחיו ולא לאחותו, ופי' בזה ד' רש"י בסנהדרין צ..

כו. \* העיר חכ"א שליט"א לד' האפק"י ודעימי' דאיסור הנדחה מפני פקו"נ עדיין חשיב איסור שלא חל עליו איסור אחר, א"כ משכח"ל בהיתה אסורה בלאו ואח"כ נעשית אחות אשה דלא חל איסורא דאחו"א ומשום הלאו הא יעבור ואל יהרג, וצריך להוסיף דאע"ג דאף למ"ד אאחע"א איסורא מיהא איכא נפ"מ למ"ד איסורא נמי ליכא, א"נ דאיסור זה אינו גורם דיהרג ואל יעבור.

כז. \*העירוני די"ל דזה גופא ילפינן התם מקרא.

כח. \*וי"ל דחל במוסיף בבת אחת שומרת יבם של אביו ויבמה לשוק, ועוד משכח"ל כמה גווני כגון בקטן שהגדיל וכדף לד. או בהיתה נדה ונטהרה וחלו כל האיסורים בב"א.

ל. באוה"ד דהתוס' שם כ' דכל שהוא זמן מועט חשיב ב"א, אכן הריטב"א בדף לג. כתב דרק כשהוא מעשה אחד ונתכוין לזה הרע"א בח"ו סי' י"ז ולפ"ז הכא אין כאן מעשה אחד.

פרק החולץ

לב. \*ויש לחלק דהתורה התירה מין ביאה שאפשר לקיים בה המצוה, ואע"פ דאכתי אינו מקיים, אבל ביאה זו שא"א לקיים בה לא הותרה, וכן מוכח בתוס' בדף כ. ד"ה יבא שהק' מקטן הבא על הקטנה, וק' דממ"נ הרי הותר וכמש"כ תוס' בסוגיין, וראיתי לתרץ כנ"ל דביאה שאינה ראוי' להקמת שם לא הותרה.

לג. אולי יש לחלק דבמעוברת עצם הביאה ראויה לבנים אלא דאין לולד הראשון מקום מפני הראשון וצ"ע.

לד. לבאור הגרש"ש (שע"י ש"ז פי"ח) בפלוגתת ריו"ח ור"ל במעוברת לק"מ עי"ש ופשוט.

לה. לדברי רש"י בדף נב., הכא נמי לא עדיפא מכל יבמה. וגם למש"כ האבנ"מ (קע"ד א') לשיטת הרשב"א, ה"נ כיון שעתידה להתייבם וזקוקה היא, ביאה גומרת בה ולא כסף ושטר בתורת קידושין וה"ה קידושי ביאה.

\* ובשלמא בכסף ושטר אין קונה כדילפינן מקרא דאין כסף ושטר גומרין בה, אבל ביאה מדוע לא יקנה, ולד' רש"י בדף נב. דאשת אח מונע תפיסת קידושין א"ש.

לו. \*ושמעתי ליישב דלבסוף שהפילה נמצא שלא עבר באיסור דטעם האיסור דסתם מעוברת למניקה קיימא והכא לא הגיעה לידי הנקה, ויעויין שו"ת מהרי"ל דיסקין סי' ל"ז אות ט' שכתב דלר"מ דקנס שיוציא אם הפילה אח"כ תליא בטעמי' האיסור במעוברת דלק' מב. אי משום שמא יעשה עוברה סנדל ה"נ נקנסי', אבל אי משום דלמניקה קיימא לא נקנסי'.

לח. \* עי' מהריל"ד סי' ל"ז אות ט' שעמד בזה.

מ. \* התרוה"ד עמד בזה והוכיח כשיטתו דבעינן פסק ב"ד, ובחזו"א כ' דלש"ך מיושב דדין קם דינא הוא בתרי גברי עי"ש, ובכ' קה"י כתב דהתם הספק על דבר מסוים שיש בו ממ"נ ובכה"ג לכו"ע אמרי' הדר דינא דזה כהוברר הספק דהוברר שממון זה שייך לו עי"ש עוד, ועי' היטב בהגר"א סי' ר"פ ס"ק ב' בדין קם דינא בחפץ מסוים, ועחזו"א חו"מ סי' ט"ו (ד"ה ובזה) מש"כ בד' הגר"א. ועי' חלקת יואב יו"ד סי' כ"ב משכ"ב.

מב. \* והנה זה אין להקשות דמאחר דקם דינא מאי מספק"ל בתקפו כהן אי מוציאין מידו, הא כבר קם דינא, די"ל דכשם דמהני באו עדים ה"ה דמהני אם אחר תפס דהשתא נשתנה הדין דהשני נעשה מוחזק.ואציין בזה עוד נידונים במה שדנו האם ודאי נעשה שלו, דהנה הקוה"ס כלל א' סעי' ח' דן בקידש אשה בספק ממון דהמע"ה האם היא מקודשת ודאי, ובשערי יושר שער ה' פ"ח כתב דהוא ודאי שלו, ולענין בכור הוא דשו"ט בב"מ משום דבעינן צאן גמור, בחמדת שלמה או"ח סי' ב' הובא תשו' מהנתה"מ דכתב דטעמא דבהמע"ה חשיב עשירי ודאי הוא משום שנתיאש וזהו כד' התרוה"ד, וע"ע בקוה"ס כלל ו' סעי' י"ג דאי מהני תפיסה א"כ אכתי לא נתייאש דדעתו לתפוס, עוד דנו האחרונים במי שזכה בממון מספק דהמע"ה האם חשיב לכם לצאת יד"ח ד' מינים עי' בחת"ס סוכה ל. (ד"ה והנה) ובאמרי בינה דיני יו"ט סי' כ"א אות ו' ובארצוה"ח סי' י"א אר"י ס"ק ח' כתבו דאינו יוצא יד"ח, ובקה"י יומא סי' ג' הוכיח מתורע"א דמאי אות ו' דחשיב לכם [ויש לדחות דהתם איכא רוב דהוא שלו] וע"ע בקה"י שם מש"כ מגבו"א דדין המע"ה הוא בתורת ודאי עי"ש.

מג. \* וי"ל דהספק הוא ג"כ ודאי דהוא ודאי נכד, ונכד הוא ירושה ישרה, ויל"ד בזה האם יכול לירש מתורת נכד כיון שבני היבם יורשים בתורת בנים, (ועי' אמר"מ סי' ל"ח ס"ק כ' וקה"י ב"ב סי' מ"ב ואכמ"ל), עוד אמרו דאע"ג דכשאינו יודע מכח מי בא לירש אין לו דין ודאי מ"מ לא חשיבי דהם ודאי נגדו כיון דהוא ג"כ ודאי.

מו. \* יעוין בשי' רבי שמואל שכתב לייסד דדין בן קודם לבת אין זה ככל דיני קדימה בירושה אלא דהבת יש לה שם יורש גמור אלא הוא דין קדימה דבן לבת, וא"כ רק בת במקום בן סובר הר"מ שיש לה שם יורש במקום בן, ולא בכל קדימת יורש מאוחר, ומה"ט דעת הר"מ דלא כהרא"ש בשמעתין ואין היבם ודאי אח במקום בן, וע"ע (באות תכה בסוגריים) שעמד בקו' זו עי"ש.

מז. הספק הוא אחד האם נשואה היא או לא, ומחמת ספק זה כבר קיבל חצי הפירות.

נ. \* ויעוי"ש מש"כ דלו"ד הרמ"א יש ליישב דבעל אין דין יורש מאוחר במקום יורש מוקדם יש לו שם יורש עי"ש טעמו, ולכאו' י"ל עפמשנ"ת בדף לח. בתוד"ה ובית הלל דירושת בעל אין זה מדין ירושה אלא מזכויות הבעל באשתו, ובזה לא נאמר דין ודאי מאוחר במקום מוקדם יש לו שם יורש, ועמש"כ כיו"ב בדף מ. לענין ירושת יבם, וע"ע משנת ר"א סי' כ"א אות ד' הערה ב', וברא"ש פ"ב דקידושין סי' ח' כתב דבספק נשואה אע"פ שיש רוב שהיא נשואה מ"מ אינו זוכה בנכסים.

נא. י"ל דכשנתייבמה לאחד נתרוקנה לו כל האישות ופקע זיקה משאר אחין, ועוד דהרי נאסרה עליהם באיסור אש"א, וא"כ כשמת אינה זקוקה עוד מחמת הראשון.

נב. \*וי"ל דאף אי יש מצוה ביבום בלא עדים מ"מ לא נשלמה המצוה וכהס"ד דכל שלא נעשית כאשתו היא חייבת חליצה.

נג. אי נימא בכוונת הגמ' דתיבעי חליצה לחוד, לא קשיא, דהא קודם חליצה שפיר בידו להמשיך את היבום והו"ל עולה ליבום, ולהריטב"א דהס"ד דבעיא גט וחליצה, י"ל דאף אחר שניתן גט כל שלא חלץ עדין ליכא עלה איסור אש"א, דאכתי לא פקעה האישות לגמרי, ועויל"פ בד' הגמ' דחדא מתרתי ק"ל אמאי לא הדר איסור אש"א, וכיון שכן תיבעי חליצה.

\* ולפמש"כ המאירי בדף יח. דכל שהיתה ראוי' ליבום ליתא הך כללא ניחא, ועמש"כ בדף מד. בד' המאירי, וי"ל עוד דכל שנתייבמה כו"ע מודו דלא שייך כל שאינו עולה ליבום דהא נתייבמה.

נד. \* עמש"כ בדף מ. בזה.

נה. \* עמשנ"ת בדף מא. בזה. הארכנו בסי' א' מד' המאירי עי"ש.

נו. [כשנעשית ערוה דעת הריטב"א (בדף יח:) בשם רבינו יונה דלא פקע איסור קרובות ודלא כהתוס' יח: ד"ה אומרים ורוב הראשונים שם] ועי' קה"י סו"ס י"ח ובמשנת ר"א סי' ט"ו מש"כ בזה.

נח. \* שמעתי לתרץ דלפמש"כ הרמב"ן בדף יח: בטעמא דערוה דאחות אשה לא מפקיע זיקה משום דיש פגם בקידושין של היבם, א"כ ה"ט דאינו מפקיע, אבל ד' רש"י הוא בערוה דנדה דבזה שפיר מפקיע, ויל"ע אם זה יעלה ארוכה בערות אשת איש דאינו מפקיע זיקה וכמש"כ תוס' לעיל טז. והוא גמ' לו: וכמשנ"ת שם.

נט. \* עי' קוה"ע סי' ה' אות ט"ו ועתויו"ט סי' קע"ז מש"כ בקו' זו, ועי' שער"י סוף שער א' (ד"ה ובזה) מש"כ לבאר בזה, ויש להוכיח דדין כל שאעל"י אעל"ח לא תליא בדין אינו ראוי לבילה, דהא חרש אמרי' דאינם ראויים לחליצה משום שאינם ראויים לקריאה, ואעפ"כ בדין כל שאינו חשיבי ראויים לחליצה וכמבואר בדף מד. תוד"ה כל, והביאור דדין אינו ראוי לקריאה היינו דבעינן שיתקיים קריאה, וכל שאינו ראוי הוא עיכוב בדין קריאה, אבל הכא אין הגדר דביבום בעינן חליצה ובחליצה בעינן יבום, אלא הוא דין כל שאינו עולה וכו' ודוק.

ס. בג"ח הבחנה האיסור הוא מחמת האשה דאסרוה רבנן ולהכי חשיבא שאינו עולה ליבום, משא"כ באיסור ספק שאינו אלא על הגברא שלא יכנס בספק איסור.

\* שמעתי לתרץ דאף אי סד"א לחומרא מ"מ אין בזה כרת ותפסי קידושין וא"כ האיכא חליצה. ובעיק"ד הצ"צ יעויין בכו"פ וחוו"ד שפירשו הענין באופ"א ואכ"מ.

סב. \* אכן ד' תוס' הם אליבא דרע"ק דא"צ כרת וא"כ י"ל דהמשנה בדף פד. כרבנן.

סג. \* ערע"א תשו' ר"ד אבנ"מ סי' מ"א ס"ק א' חת"ס גיטין מג. קוה"ע סו"ס מ"ב. וע"ע חי' הגרשש"ק קידושין סי' י' משכ"ב.

סד. \* בקוה"ע סי' ג' כ' דלד' הש"ג דבעינן עדים ביבום אם בא עלי' בלא עדים אע"ג דליכא איסורא מ"מ הולד יהא ממזר, ודבריו מיוסדים עפ"ד רש"י בדף נב. דביבמה חשיב שיש ערוה דאשת אח אלא דהתורה התירה א"כ הוי ממזר דממזרות תליא בערוה ובמה שלא תופס קידושין, ולפ"ז משכח"ל עוד בלא נתכוין לביאה כגון בישן או נפל מן הגג ונתקע ביבמתו או נתכוין להטיח בכותל והטיח ביבמתו דבכל הנך אמרי' לק' נד. דלא קנה, א"כ הולד יהא ממזר. אמנם ברש"י בכריתות יא. ד"ה וכי כתב דכל שלא נתכוין לביאה אינו ראוי להזריע, והתוס' שם ד"ה באין נחלקו ע"ז.

סה. \* עמנ"ח מ"ע רס"ו [לא], ולהמבואר בתורא"ש בקידושין עה. והגר"א יו"ד סי' ק"י דספק חלל ג"כ כשר לק"מ.

סו. \* כד' התו"י איתא ברמב"ן וריטב"א קידושין עה. בשם הראב"ד והקשו ע"ז.

סז. יש לדון בזה דכיון שהחזירה קודם שנשאת אין בזה משום מחזיר גרושתו משנשאת שו"ר בספר נתיבות חיים (להגרח"י קארב זצ"ל) ח"א סי' ב' שכתב דבמחזיר גרושתו הקידושין הם חלק מגוף האיסור, ואם עשאם בהיתר אינו לוקה יעו"ש בכ"ד, וכן בצפנת פענח פי"א מאישות הי"ד.

סח.באבנ"מ (סי' ד' סקי"ב) מתבאר דאה"נ יעו"ש ועי' קידושין סו"פ האומר ולד במעי שפחה כולד במעי בהמה דמי, ופירשו כמה אחרונים (חזו"א אבהע"ז סי' ו' סק"ה, קובה"ע סמ"ד סק"ד וכן עי' משנת ר"א יבמות סכ"ד) דלא שייך פסול ממזרות בעבד, וא"כ ה"ה הכא כיון דהולד עבד מקרא דהאשה וילדיה לית ביה פסול ממזרות.

\* נתבאר בקידושין דע"ע יש לו אישות בשפחה וכדמוכח מגמ' תמורה ל. לענין אתנן דלא חשיב אתנן זונה.

סט. לדעת הרמב"ן (סו"פ אמור) דהאבות היה להם דין ישראל יש מקום לומר דסגי בזה לקבלת גירות (אע"ג דודאי היו צריכים תוספת גירות במ"ת) וע"ע שיעורי רבי שמואל לפרק בסו"מ ס"ק מ"ד ובהערה ס"ט מש"כ ליישב בזה.

\*ושמעתי דמו"ר הגרי"ג שליט"א השיב עפ"ד תוס' בדף מה: דכל שידוע לכולם א"צ ב"ד, ועמשנ"ת בד' תוס' שם בשי' הי"מ דכשידוע לכל שטבלה א"צ בפני בי"ד ונראה דנקט מו"ר שליט"א דאין כוונת תוס' דחשיב בפני ב"ד אלא דבכה"ג א"צ בפני ב"ד כיון שידוע לכל, וא"ש מה שתמהנו מאד שם בביאו"ד.

ע. \* שמא י"ל דלא הזו על הלוים שאינם בכלל עם, אכן ז"א דבתוס' ביומא ד. כתבו דהזו על משה. ועמש"כ מו: תוד"ה ורבי.

עא. \*והעירוני לד' הבנין ציון סי' צ"א והאבנ"ז יו"ד סי' שנ"א דמל ולא טבל חייב בשמירת שבת, א"כ י"ל דמותר לחלל עליו שבת כדי שישמור שבתות הרבה וצ"ע. שו"ר במעדני כהן (להגר"נ קופשיץ שליט"א) ח"ב סי' י"ד שהאריך בקו' זו עי"ש.

עב. \* י"ל דכל הדין שהויי מצוה הוא על הב"ד המגיירים אבל הגר עצמו לא שייך בו קיום מצוה, וא"כ ממ"נ אם יטבול בלא ב"ד אין כאן קיום מצוה, אכן יל"ד עפמ"ש בדף מח: ששהו עצמם ליכנס תחת כנפי השכינה אלמא דלדידהו ג"כ יש שיהוי מצוה.

עג. לכאו' צריך לדחוק דהכוונה דלא נאמר דין יכיר בעכו"ם.

עד. \* העירוני ליישב דהכוונה על בני בנותיו דהם נכרים מחמת בנותיו ודוחק.

עה. \* במנ"ח מ"ע ב' [יב] דן בבן קטורה שיש לו עבד האם חייב למולו כיון שאין קנוי לו רק למעש"י וכ' דאם האבות היו בכלל בני נח ואעפ"כ נתחייבו במילה א"כ ה"ה בבני קטורה. ובעיקר דין עבדות קודם מ"ת ק' מכנען דעבד עבדים יהיה לאחיו, וכן מאליעזר עבד אברהם שעליו נאמר שבו לכם פה עם החמור והרי הי' קודם מ"ת, ועי' אבנ"מ סי' א' ס"ק ב' ובני ציון סי' קצ"ו.

עו.אם קבלת מצוות היינו קבלה לקיים המצוות א"כ אף בשפחה שייך דבר זה, ולדברי האחיעזר (ח"ג סכ"ו סק"ד) דקבלת מצוות היינו קבלה שיחול עליו חיוב המצוות י"ל דבעודה שפחה אף שחייבת במצוות כאשה מ"מ הרי אין בה קדושת ישראל גמורה לענין חיוב מצוות, ונפק"מ דבניה אף הזכרים אינם חייבים במצוות כאיש, ומקבלת ע"ע שיחול קדושת ישראל וחיוב מצוות דישראל.

\*בתורא"ש קידושין סב: כ' דנוסף לה איסור אשת איש ובא על אמו, וצ"ב דהנך מצוות נהגו בה אלא הוא חסרון היכי תימצי, והעירוני דמוזהרת בלא יהיה קדש דמהשתא אסורה בעבד, אכן דעת הר"מ דעבד בבת ישראל אינו בלאו מה"ת רק מדרבנן.

עז. \*וי"ל דהנה בשו"ע יו"ד הביא לרי"ף ור"מ דכשלא טבל בפני ג' צריך לחזור ולטבול ואין משיאין לו בת ישראל ומ"מ בניו כשרים, וא"כ י"ל דמאחר שנאסר בבת ישראל הרי הוא פגום ואין מתחברין עמו וע"כ אין מזמנין עליו וכעם הארץ ואשה שאין חברתן נאה ואין מזמנין עמו, ולפ"ז אשה"ט דנתחדש דין בהל' זימון בדין גר שמל ולא טבל, דאע"ג דטבל מ"מ כל שלא טבל בפני ג' אינו מצטרף לזימון ודוק, ועפ"ז יל"ד בד' החכמת שלמה בג' השו"ע סי' קצ"ט סעי' ג' דגר שטבל טבילה המועלת מה"ת ולא מדרבנן מזמנין עליו, ולפמשנ"ת הרי אין חברתו נאה, וע"ע קה"י סי' ל"ו (סוד"ה ועל).

עח. עי' ציונים והערות להגרד"ל שליט"א בסוף שו"ת חמד"ש סי' ח' שהאריך בכגון זה.

פ. יל"ע דאפשר שאין חיוב מילת עבדים רק כשהוא ברשותו משא"כ כשאין לו רק קה"ג, ועוי"ל דכשמוכר קנין פירות לעולם פקע קנין הגוף.

\*בגמ' בדף מח: י"ל דמיירי בקונה מן הנכרי שאין לו אלא מע"י, אכן מלבד דד"ז שנוי בפלוגתא דלר"ח מדף מו. אף בכה"ג יש לו מעש"י, ועוד דלפ"ז מתבאר דבקנוי לו למעש"י לחודי' ג"כ חייב למולו, ועמש"כ בדף מח: פלוגתת האחרונים בזה.

פא. עי' חידושי חת"ס כתובות די"א שכתב דא"צ שליחות במילה רק בטבילה עי"ש, ועי' חדושי רבי שמואל גיטין סו"ס י"ב בנותן גט בחצר של אשתו שיחול לאחר ל'.

\*בעל"נ שם עמד בזה, עי"ש ושמעתי שבלהורות נתן פ' יתרו תי' עפ"ד החת"ס או"ח תשו' קט"ז שכ' לדון ולחדש דמל ולא טבל הוא בן ברית ונעשה שליח א"כ אשה"ט דאמרי' בזה באים כאחד, ומ"מ בטבילה ג"כ נפ"מ דבאים כאחד כגון בשפחה או בטבל ואח"כ מל, ושמעתי שמו"ר הגרי"ג שליט"א תי' עפ"ד החזו"א שביאר הא דגיטו וידו באים כאחד דהביאור דלענין שחרור יש לו יד א"כ ה"ה לענין גירות יש לו יד.

פג. יש לחלק קצת דנדה מחוסרת זמן משא"כ יבמה.

\*וי"ל דכ"ד התוס' הוא בהדין לא תפסי קידושין אבל בנדה הא איכא נמי כרת, וצ"ב הטעם לחלק בזה, אכן מ"מ יש להוכיח חילוק זה מהא דלרע"ק הולד ממזר ולא אמרי' שהיא בת תפ"ק, ויש לדחות דסב' תוס' הוא שאין זה דומיא דאש"א משא"כ לרע"ק ועי', ואפשר עוד דמשכח"ל נדה שאינה עומדת לטהר וכגון במקולקלת בוסתה.

פד. \* וי"ל א. לרע"ק דס"ל דעכו"ם ועבד הבא על ב"י הולד ממזר אע"ג דלא תפסי לא לדידי' ולא לאחריני' ב. עוד תרצו דיסוד הסב' דלא תפסי לא לדידי' ולא לאחריני' הוא שאין זה מחמת הערוה, משא"כ בנדה דבודאי הוא מחמת האיסור.

פה. אולי י"ל דאיסורא דאנוסת אביו לר"י הוא מחמת צד אישות דאיכא אף בביאת זנות (עי' אבנ"מ סי' קל"ז סק"ז) ובהנך דלא תפסי קידושין ליכא צד אישות כלל (כמש"כ באבנ"מ שם) ואין בה לאו דאנוסת אביו.

\*ויש שרצו לדון דבכה"ג לא תיאסר עליו כלתו, ויש לעשות סמוכין לזה דשנינו בדף צז. נושאין על האנוסה, דהיינו דאם אנס אשה לא נאסר בקרובותיה, ובגמ' יליף לה מקרא, וראיתי להעיר מ"ט לא ילפינן לה מהא דדריש בדף צה. דאם בא על אחות אשתו לא נאסרה אשתו עליו, ומשמע דאע"פ דהתם לא נאסרה אשתו עליו, מ"מ עדיין י"ל דאסור לישא קרובות אנוסה, וק' לחדש חידוש זה, ואפשר דבאמת יפקעו הקידושין. שוב העירוני לתוס' סופ"ב דמבואר להדיא דאנוסת אביו אסורה אף בעודה תחתיו. ויעויין חי' ר' מאיר שמחה בדף סא. ואבנ"ז אהע"ז סי' רכ"א אות מ"ט דאנס כלתו נאסרת עליו מדין אנוסת אביו, אכן במהרי"ל דיסקין בתורת האהל בדף ט. כתב דלא תיאסר.

פז. \*עי' בשי' הגרש"ר (אות קסה) דהק' דאי ליכא איסור אשת אח לא יפיל ליבום וכמו שאמרו ב"ש לעיל יג:, ושנינו כמה משניות דמאמר מפיל ליבום.

1. התשובות נכתבו ע"י מיוחד שבחבורה עדיו לגאון, שהקדיש מזמנו לברר הדברים ויה"ר שתרווח השמועה.

   בסימון \*הוא מהמו"ל [↑](#footnote-ref-2)