בורר חיבור א
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

טבת תשס"ח

**קונטרס בדין מלאכת בורר**

**א, בטעם החילוק בין ברירת אוכל מתוך פסולת לברירת פסולת מתוך אוכל, ובדין ברירה בב' מיני אוכלין לדעת הרמב"ם. ב, בדעת התוס' דדרך ברירה הוא לברור המועט. ג, בדין ברירה בב' מיני אוכלין ובפלוגתת הראשונים בזה. ד, בסוגיא דתורמוסין, ובדין ברירת פסולת מתוך אוכל לצורך אכילת הפסולת. ה, בגדר התירא דברירה לאלתר, אם הוא משום הא דהוי זה דרך אכילה, או הוא משום דאי"ז ברירה לאוצר. ו, בדין ברירת פסולת עם מעט מן האוכל, ובדין ברירת מעט מן האוכל. ז, בדין דבר האסור באכילה אם חשיב כפסולת. ח, בדין פסולת הראוי' ע"י הדחק, בברירה במין א' ובברירה בב' מינים. ט, בהא דאין**

**מסננין את החרדל במסננת שלו.**

**א**

**בטעם החילוק בין ברירת אוכל מתוך פסולת לברירת פסולת מתוך אוכל, ובדין ברירה בב' מיני אוכלין לדעת הרמב"ם**

א] שבת דע"ד. תוד"ה היו, ז"ל, היו לפניו ב' מיני אוכלין גרסי' וכן פירש ר"ח, דבאוכל מתוך אוכל שייכא ברירה שבורר אותו שאינו חפץ לאכול מתוך אותו שרוצה לאכול דאותו שאינו חפץ בו חשיב פסולת לגבי אותו שחפץ לאכול וכו', עכ"ל, וכ"ה ברא"ש ובריטב"א ובטור סימן שי"ט.

והנה להלן בסוגיין מפלגי' בין בורר אוכל מתוך פסולת לבורר פסולת מתוך אוכל, ולפי גיר' זו דאיירי בב' מיני אוכלין, הרי מבו' דגם בבורר אוכל מאוכל לא הותר אלא לברור המין שרוצה לאכול מהמין שאינו רוצה לאכול, והיינו כמש"כ התוס' דהמין שאינו רוצה לאכול חשיב כפסולת, וכל שבוררו הו"ל כבורר פסולת מתוך אוכל דחייב, וכ"ה להדיא בד' הרא"ש.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פ"ח משבת, הבורר אוכל מתוך פסולת או שהיו לפניו ב' מיני אוכלין ובירר מין ממין אחר בנפה ובכברה חייב וכו' ואם בירר בידו לאכול לאלתר מותר, והבורר פסולת מתוך האוכל אפילו בידו אחת חייב וכו', היו לפניו ב' מיני אוכלין מעורבין בורר אחד מאחד ומניח לאכול מיד, עכ"ל.

ומשמעות ל' הרמב"ם היא, דבהיו לפניו ב' מיני אוכלין ובירר מין ממין אחר כדי לאכול א' מהן לאלתר מותר, ורק בבורר פסולת מתוך האוכל הוא דאפי' בירר לאכול לאלתר חייב, וכ"ה בקרית ספר שם, ז"ל, בורר אוכל מתוך פסולת או "שבורר מין אוכל שאין רוצה לאכול ממין אחר שרוצה" אם בנפה וכברה חייב דהוי דרך ברירה בכך ובורר פסולת מתוך אוכל אפילו ביד חייב, עכ"ל, ובביאוה"ל סימן שי"ט הביא שכן פירש במגילת ספר בד' הרמב"ם,[[1]](#footnote-2) וכ"ה בראש יוסף ובהגה' הגראמ"ה ז"ל בסוגיין, וכ"נ גם בל' הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק מ' רפ"ב, עיי"ש.

ב] ובביאור הפלוגתא בזה נראה, דהנה בטעם הא דלא הותר לברור לאלתר אלא אוכל מתוך פסולת, נחלקו הראשונים, דבל' רש"י בד"ה אוכל מתוך הפסולת, נ' דהטעם בזה הוא דכל התירא דברירה לאלתר היא רק באוכל מתוך פסולת דלאו דרך ברירה היא, אך בפסולת מתוך אוכל דדרך ברירה היא, הויא ברירה אף בשבורר לאלתר, וכ"ה מבו' בד' התוס' ד"ה בורר ואוכל, וכן נ' בל' הר"ן בסוגיין, וכ"ה במ"ב ר"ס שי"ט, וכן נ' במג"א סימן ש"כ סק"ז.

אמנם בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, דגבי שבת לעולם אסור לברור פסולת ולהניח אוכל, ואע"ג דתרוייהו דרך בורר נינהו בשבת בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, ומאן דטרח באיסורא ובירר הפסולת הו"ל כבורר לאוצר שהרי אין דעתו לאכול מה שבירר ולפיכך חייב, עכ"ל, והיינו דכל הא דשרי לאלתר הוא רק בשבורר אוכל מתוך פסולת שדעתו לאכול מה שבירר, אך בבורר פסולת מתוך אוכל שאין דעתו לאכול מה שבירר, חשיב כבורר לאוצר, וע"כ הוא חייב, [[2]](#footnote-3) וכעי"ז כתב בחי' הריטב"א, ז"ל, והנכון דכל שבורר לאחר זמן אפילו אוכל מתוך פסולת חשיב בורר, אבל בזה שעשה לשעתו לאכול מיד משמע לי' לרב המנונא כי כשנוטל האוכל לאוכלו אינו נראה כבורר אלא שנוטל מה שהוא רוצה לתת לפיו, עכ"ל,[[3]](#footnote-4) ועי' להלן סקכ"א מש"נ לדון בטעם הפלוגתא בזה.

והנה לדעת הרמב"ן והריטב"א דהא דהבורר פסולת מתוך אוכל לאלתר חייב הוא משום שאין דעתו לאכול מה שבירר, הרי פשוט דה"נ הבורר אוכל מאוכל כדי לאכול האוכל השני לאלתר חייב, שהרי אין דעתו לאכול מה שבירר.

אמנם בדעת הרמב"ם נ' דס"ל דהא דהבורר פסולת מתוך אוכל לאלתר חייב הוא משום דברירת פסולת מתוך אוכל הויא דרך ברירה, אך אלמלי ה"ט הי' מותר לברור פסולת מתוך אוכל כדי לאכול האוכל לאלתר, הגם שאינו אוכל מה שבירר, ואשר ע"כ ס"ל דבבורר אוכל מאוכל, אף אם בורר האוכל שאינו רוצה לאכול, כיון שאינו פסולת ל"ה זה דרך ברירה, וע"כ מותר לבררו כדי לאכול האוכל השני לאלתר.

והתוס' והרא"ש דפליגי ע"ז, הוא משום דס"ל דהמין שאינו רוצה לאכול חשיב כפסולת, ואשר ע"כ כל שבוררו הוי כבורר פסולת מתוך אוכל דהוי זה דרך ברירה, וז"פ, וכבר כתב כן הראש יוסף, דהרמב"ם ס"ל דבבורר אוכל מאוכל אין האוכל שאינו חפץ בו חשוב כפסולת, וע"כ ס"ל דכל שבורר ע"מ לאכול א' מהן שרי.

והנה בפירש"י בסוגיין גריס היו לפניו מיני אוכלין, ובחי' הריטב"א כתב דלא גריס ב' מיני אוכלין דהכא בבורר אוכל מתוך פסולת הוא כדאיתא לקמן ולא בבורר אוכל מתוך אוכל, עכ"ד, ולמש"נ יש להוסיף בזה, דלא אך לישנא דגמ' קשיא לי', אלא גם עיקר הדין שאמרו דלא שרי אלא לברור אוכל מתוך פסולת, ל"ש לדעת רש"י אלא בבורר אוכל מפסולת, ולא בבורר אוכל מאוכל, ואזיל רש"י לטעמי' דהא דפסולת מתוך אוכל אסור הוא משום דהוי זה דרך ברירה, אשר לפ"ז כ"ז הוא בבורר פסולת מתוך אוכל, אך בבורר אוכל מאוכל, הרי כיון דס"ל לרש"י דלא חשבינן להמין שאינו רוצה בו כפסולת, יש להתיר אף אם בוררו ע"מ לאכול להמין השני, וכמש"נ בדעת הרמב"ם.[[4]](#footnote-5)

ג] ויש להוסיף עוד בזה בדעת הרמב"ם, דהנה בל' הרמב"ם שכתב דהבורר אוכל מתוך פסולת או שהיו לפניו ב' מיני אוכלין ובירר מין ממין אחר וכו' בקנון ובתמחוי פטור ואם בירר בידו לאכול לאלתר פטור, משמע רק בהא דבירר בידו מותר הוא דוקא בשבירר לאכול לאלתר, אך הא דבקנון ובתמחוי פטור הוא אף אם בירר לאחר זמן, וכ"כ בדעתו האג"ט בורר סק"א אות ב', אך הרד"ע לא כתב כן, עיי"ש, ופירש הטעם בזה דהוא משום דברירה בקנון ובתמחוי הויא שינוי.[[5]](#footnote-6)

אך בד' ש"ר נ' להדיא דהבורר בקנון ותמחוי לאח"ז חייב, וכ"ה מבו' בתו"ד הרמב"ן בסוגיין, וכ"ה להלכה במ"ב סימן שי"ט סק"ט, ובביאוה"ל סימן תק"י ס"ב נקט דהבורר פסולת מתוך אוכל בקנון ותמחוי חייב, עיי"ש.

והנה אמנם משמעות ד' הרמב"ם דכ"ז הוא בבורר אוכל מתוך פסולת או בבורר אוכל מאוכל, אך הבורר פסולת מתוך אוכל בקנון ותמחוי חייב, שהרי כתב להך דינא דבקנון ובתמחוי פטור, רק בבורר אוכל מפסולת או אוכל מאוכל, וצ"ב הטעם בזה, דלכאו' כיון דברירה בקנון ובתמחוי הויא שינוי, הי' בדין דאף אם ברר פסולת מתוך אוכל יהא פטור.

ונ' בדעת הרמב"ם דאזיל לטעמי', דס"ל דהא דחלוק ברירת פסולת מתוך אוכל מברירת אוכל מתוך פסולת, הוא משום דברירת פסולת מתוך אוכל הויא דרך ברירה, ואשר ע"כ י"ל, דכל הא דהבורר בקנון ובתמחוי פטור, הוא רק בבורר אוכל מתוך פסולת, דכל שבוררו בקנון ובתמחוי אי"ז דרך ברירה, אך הבורר פסולת מתוך אוכל דהוי זה דרך ברירה, הרי דאף בשבורר בקנון ובתמחוי הוי זה ברירה מעלייתא וחייב.

ד] עוד יש להוסיף בזה במש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, הבורר אוכל מתוך פסולת בידו להניחו אפילו לבו ביום נעשה כבורר לאוצר וחייב, היו לפניו שני מיני אוכלין מעורבין בורר אחד מאחד ומניח לאכול מיד, ואם בירר והניח לאח"ז אפילו לבו ביום כגון שבירר בשחרית לאכול בין הערבים חייב, עכ"ל.

ובב"י סימן שי"ט כתב ע"ז, ז"ל, ומ"מ אם בירר להניח עד אחר שלש או ארבע שעות נראה מדבריו שיש חילוק בין בורר אוכל מתוך פסולת לבורר אוכל אחד מאחר, דבבורר אוכל מתוך פסולת חייב ובבורר אוכל אחד מאחר לא מיחייב אא"כ בירר שחרית לאכול בין הערביים, אלא שאיני יודע מנין לו חילוק זה, ואם לא נתכוין לכך קשה אמאי פלגינהו בתרתי, עכ"ל,[[6]](#footnote-7) אמנם בפי' קדמון נ' שנקט בדעת הרמב"ם דגם בבורר אוכל מאוכל חייב אם לא בירר לאלתר, עיי"ש.

ופשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דבב' מיני אוכלין המעורבין לא חשיב האוכל שאינו רוצה לאכול כפסולת, אשר לפ"ז יש מקום לחלק בין בורר אוכל מפסולת דהוי דרך ברירה טפי, דבזה כל שאינו בורר לאכול לאלתר ממש חייב, לבורר אוכל מאוכל דבזה אינו חייב אא"כ בירר שחרית לאכול בין הערבים, אך לדעת התוס' ודעימייהו דבב' מיני אוכלין מעורבין חשיב האוכל שאינו רוצה לאכול כפסולת, אין מקום לחלק בין בורר אוכל מתוך פסולת לבורר אוכל מאוכל, וז"פ. [[7]](#footnote-8)

ה] והנה כתב הרמב"ם שם, ז"ל, והבורר תורמוסין מתוך פסולת שלהן חייב מפני שהפסולת שלהן ממתקת אותן כשישלקו אותן עמהם ונמצא כבורר פסולת מתוך אוכל וחייב, עכ"ל.

ובפי' קדמון שם כתב, ז"ל, והתורמוסין הן מרין וכו' ולא תמנע אותן מלהסריח אלא קליפתן, לפיכך כיון שקליפתן מונעת אותן מלהסריח נעשי כאוכל, אבל הי' לו לומר ונמצא כבורר אוכל מאוכל שאם הקליפה נקראת אוכל כ"ש התורמוסין עצמן וכו', עכ"ל, ועיי"ש מש"כ לבאר בזה.

ואולי יל"פ בד' הרמב"ם, דהא דברירת פסולת מתוך אוכל הויא דרך ברירה וברירת אוכל מתוך פסולת ל"ה דרך ברירה, היינו משום דדרך האוכלין שהן בוררין אוכל מתוך פסולת, וע"כ כל שבורר אוכל מתוך פסולת ל"ה המעשה מצ"ע מעשה ברירה דכ"ה גם דרך האוכלין, ולפ"ז מתבאר היטב הא דגם בבורר אוכל מאוכל ל"ה דרך ברירה אף בשבורר האוכל שאינו רוצה לאכול, דמ"מ המעשה מצ"ע ל"ה מעשה ברירה, שדרך האוכלין אוכל זה לבררו מתוך האוכל השני, ודו"ק.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הבורר תורמוסין מתוך הפסולת שלהן הוי כבורר פסולת מתוך האוכל, דכיון דהפסולת שלהן ממתקת אותן כשישלקו אותן עמהן, ע"כ אין דרך האוכלין לברור התורמוסין מתוך הפסולת שלהן, שהרי הפסולת נצרכת להן לאכילתן, וע"כ כל שבורר התורמוסין מתוך הפסולת הוי זה מעשה ברירה גמור כבורר פסולת מתוך האוכל.

ואשר ע"כ ה"ה חייב אף שבורר התורמוסין לאכלן, שהרי נתבאר לדעת הרמב"ם דהא דהבורר פסולת מתוך אוכל חייב, אי"ז משום שאין דעתו לאכול מה שבירר, אלא הוא משום דהוי זה דרך ברירה ול"מ בזה התירא דברירה לאלתר, ואשר ע"כ אף אם בורר פסולת מתוך אוכל כדי לאכול מה שבירר חייב.

**ב**

**בדעת התוס' דדרך ברירה הוא לברור המועט**

ו] והנה התוס' הקשו על הא דמשמע דאוכל מתוך פסולת אי"ז דרך ברירה, מסוגיא דלקמן דקל"ח. דדרכו של בורר אוכל מתוך פסולת, וכתבו דבפסולת מרובה על האוכל הוי אוכל מתוך פסולת דרך ברירה.

והנה בפשוטו הי' נ' בפי' ד' התוס', דכיון דברירת המרובה הוי טפי טירחא, ע"כ בפסולת מרובה על האוכל דרך לברור את האוכל ובאוכל מרובה על הפסולת דרך לברור את הפסולת.

אך מד' התוס' בביצה די"ד: מוכח לא כן, דעיי"ש שכתבו, ז"ל, ובגמ' דפריך דפסולת מרובה על האוכל מי איכא מאן דשרי פי' אפי' בטלטול יהא אסור, הי' יכול להקשות דזהו דרך בורר, אלא דעדיפא מניה פריך דאפילו טלטול יהא אסור דבטל מעוטא לגבי רובא והוי ככוליה פסולת, עכ"ל.

וד' התוס' צ"ב, דלכאו' גם לפ"מ דמשני דלא צריכא דנפיש בטירחא וזוטר בשיעורא תיקשי, שהרי דעת התוס' שם מבוארת דמפרשי לה כפירש"י דקאי אפסולת, עי' מהרש"א שם ובשבת דקמ"ב:, וא"כ הרי הוי הדרך לברור את האוכל דזוטר בטירחא, וא"כ מ"ט שרו ב"ש לבררו, שוב מצאתי שעמד בזה בספר קרית מלך רב פ"ח משבת הי"ב.

ועד"ז ילה"ע בד' התוס' בסוגיין, שהקשו מסוגיא דהתם ולא תירצו כתי' התוס' שם, ומ' דס"ל דגם למסקנא לא א"ש, ובפרט שהתוס' בקושייתם הקשו מהא דתניא דבפסולת מרובה על האוכל דברי הכל נוטל את האוכל, ואי נימא דלמסקנת הגמ' ל"ק ועיקר קו' התוס' הוא מהס"ד, הי' להם להזכיר להס"ד דגמ', והנה הרי התוס' לקמן דקמ"ב: פירשו דמש"א התם דנפיש בטירחא וזוטר בשיעורא קאי על האוכל, ולפ"ז הרי כיון דהוי האוכל נפיש בטירחא, אין דרך לבררו, וא"כ שפיר ניחא הא דשרו ב"ש לבררו, וזה דלא כמשמעות ד' התוס' דאף לפ"מ דמסיק דאיירי דנפיש בטירחא וזוטר בשיעורא לא א"ש הא דשרו ב"ש לברור האוכל, ואין לומר דהתוס' בסוגיין לא אזלי בשיטת התוס' בדקמ"ב:, דלכאו' גם בד' התוס' לעיל דנ"א: מוכח דאזלי בשיטת התוס' לקמן דקמ"ב: עייש"ה, וא"כ רחוק הדבר לומר דד' התוס' בסוגיין לא אתיין כן.

ז] ונ' מזה, דהא דדרך לברור המועט, אי"ז כלל משום דזוטר בטירחא, אלא היינו דכ"ה דס"ד דהתוס' דלעולם הוי דרך ברירה לברור את הפסולת, ואף בפסולת מרובה, ולכאו' הרי בפסולת מרובה ודאי אין דרך בנ"א לברור את הפסולת, ובע"כ דהא דפסולת מתוך אוכל הוי דרך ברירה, היינו משום דלעולם האוכל עיקר בתערובת והפסולת הוא הטפל בתערובת והוא מקלקל את האוכל, וע"כ עיקר צורת מלאכת ברירה הויא להפריד וליטול מן האוכל העיקרי את הפסולת הטפלה המקלקלתו, וכל שנוטל את האוכל מתוך הפסולת אי"ז כדרך עיקר צורת מלאכת ברירה.

ועד"ז הוא גם לפ"מ שכתבו התוס' דבפסולת מרובה על האוכל הוי אוכל מתוך פסולת דרך ברירה, דאי"ז משום דזוטר בטירחא, אלא היינו דהמין המרובה הוא דהוי העיקר בתערובת, והמין המועט הוא הטפל בתערובת, וע"כ הוי דרך ברירה להפריד את הטפל מן העיקר שהעיקר מקומו כאן והטפל אינו מתאים כאן, ואשר ע"כ שפיר נקטו התוס' דכל דהפסולת מרובה מן האוכל הוי דרך ברירה לברור את האוכל אף אם נפיש טירחא לברור את האוכל, ומאידך כל שהאוכל מרובה הוי דרך ברירה לברור את הפסולת אף דנפיש טירחא לבררה.

שו"ר בחי' חת"ס בסוגיין, שנקט בפשיטות דלדעת ר"ת שהביאו התוס' לקמן, אין לישב קו' התוס' כתי' התוס' בביצה, והרי דפשיט"ל כמש"נ דהא דדרך לברור המיעוט, לא תלי במה דזוטר בטירחא, אלא תלי במה שהוא מיעוט התערובת.

ח] ויש להוסיף בזה, מש"כ הרמב"ן לקמן דקמ"ד:, ז"ל, ובתוס' מצאתי בשם ר"ת ז"ל הואיל ובהמה בשבת לא חזיא לאכילה הו"ל כבורר אוכל מתוך פסולת "ופסולת נפיש דהיינו הבהמה", עכ"ל, וכ"ה ל' הריב"ש בסימן שכ"א.

והנה בפשוטו מש"כ הרמב"ן דפסולת נפיש דהיינו הבהמה, הוא לפרש מ"ט אסרינן בזה משום בורר הרי הוי זה בורר אוכל מתוך פסולת, וע"ז הוא שפירש דכיון דפסולת נפיש הרי שבזה לדעת התוס' אסור לברור את האוכל מתוך הפסולת, ומצאתי בנשמ"א כלל י"ד סק"ג שפירש כן בד' הריב"ש.

והנה הרי בחולב הרי אף אם הי' החלב נפיש הי' הדרך לחלוב את הבהמה להוציא חלבה, ואפ"ה אילו לא הי' הפסולת נפיש ל"ה חשבינן להחליבה כדרך ברירה, ורק משום שהפסולת נפיש הוא דחשבינן להחליבה כדרך ברירה, וזה מורה כמש"נ דהא דדרך לברור המועט, לאו היינו שדרך בנ"א לברור להמועט משום דזוטר בטירחא, אלא היינו דכ"ה דרך מלאכת ברירה להפריד את הטפל מן העיקר, וע"כ כל שמפריד את המועט מן המרובה הוי זה דרך המלאכה, וע"כ הא דחולב חייב משום בורר הוא רק משום דהפסולת נפיש אשר בכה"ג הוי דרך מלאכת ברירה לברור את החלב שהוא המיעוט בתערובת.

ט] והנה יש להסתפק לדעת התוס', היכי הוי דינא באוכל ופסולת שוין, אם שרי לברור אוכל מתוך פסולת או פסולת מתוך אוכל.

ולפמש"נ מסתברא מילתא דהיכא דתרוייהו שוין, הדר דינא דהאוכל הוא העיקר בתערובת והפסולת הוא הטפל, והוי דרך ברירה לברור את הפסולת, וכל שבורר את האוכל מתוך הפסולת אי"ז כדרך ברירה, שהרי מעיקרא פירשו התוס' דלעולם דרך ברירה הוא לברור את הפסולת, ואך שהוכיחו מסוגיא דפ' תולין דהיכא דהפסולת מרובה הוי דרך ברירה לברור את האוכל, אך היכא דהאוכל והפסולת שוין קיימינן בהא דדרך ברירה הוא לברור את הפסולת.

ויתכן דל"ד היכא דשוין ממש מחצה על מחצה דזה כמעט לא משכח"ל, אלא כל דליכא הבדל הניכר ביניהם דרך הוא לברור את הפסולת, דרק היכא דהפסולת מרובה בריבוי הניכר חשיבא הפסולת כעיקר התערובת ודרך הוא לברור את האוכל.

וראיתי לישב בזה תרי מילי, חדא, דילה"ע לפ"ד התוס' דלעולם שרי לברור את המרובה ולהניח את המועט, דא"כ מש"א דבורר ואוכל אוכל מתוך הפסולת וכו' פסולת מתוך האוכל לא יברור, ומאי פסקא דהאוכל הוי המרובה והפסולת הוי המועט, והאמנם באוכל ופסולת ממש יל"פ דסתמא דמילתא הפסולת הוא מועט, אך הרי כתבו התוס' דגרסי' הכא היו לפני ב' מיני אוכלין, ובב' מיני אוכלין מאי פסקא דהמין דרוצה לאכול הוי מרובה והמין שאינו רוצה לאכול הוי מועט, וכבר עמד ע"ז האו"ז, עיי"ש, אך להנ"ל יל"פ דהכא איירי במחצה על מחצה, דבכה"ג שרי לברור אוכל מתוך פסולת ואסור לברור פסולת מתוך אוכל.

עוד נתישב בזה, דינא דחזקי' דהבורר תורמוסין מתוך הפסולת שלהן חייב חטאת ומפרשי' לה דחשיבי התורמוסין כפסולת מתוך אוכל, ולדעת התוס' דלעולם שרי לברור המרובה, צ"ע דא"כ מאי נפ"מ אם התורמוסין הוו אוכל או הוו פסולת, הרי ממ"נ אם התורמוסין מרובין בדין שיהא מותר לבררן אף אם הן פסולת, ואם התורמוסין מועטין בדין שיהא מותר לבררן אף אם הן מועטין, ואמנם כ"ז קשיא רק אם נפרש ד' התוס' כמו שפירש הרמב"ן, דבפסולת מרובה שרי לברור את פסולת מתוך אוכל, וכ"ה בהג"א מפסקי מהרי"ח, אך אי נימא דמודו התוס' דלעולם אסור לברור פסולת מתוך אוכל, וכ"ד התוס' הם להחמיר דאף אוכל מתוך פסולת לא שרי אלא היכא דהאוכל מרובה, וכאשר כ"נ בל' פסקי תוס', הרי דלפ"ז שפיר יל"פ דבתורמוסין איירי דהתורמוסין רבין על הפסולת, וע"כ אילו היתה ברירת התורמוסין כברירת אוכל מתוך פסולת הי' מותר לבררן, וכיון דהויא כברירת פסולת מתוך אוכל אסור לבררן, ולהנ"ל יל"פ דאין חילוק הניכר בין שיעור התורמוסין לשיעור הפסולת, דבכה"ג שרי לברור אוכל מתוך פסולת ואסור לברור פסולת מתוך אוכל, וע"כ כיון דברירת התורמוסין חשיבא כברירת פסולת מתוך אוכל אסור לבררן, וז"פ, ולהלן ענף ד' נתבאר לישב דינא דברירת תורמוסין בע"א.

**ג**

**בדין ברירה בב' מיני אוכלין ובפלוגתת הראשונים בזה**

י] כתבו התוס' ד"ה היו, ז"ל, היו לפניו ב' מיני אוכלין גרסי' וכן פירש ר"ח, דבאוכל מתוך אוכל "שייכא ברירה" שבורר אותו שאינו חפץ לאכול מתוך אותו שרוצה לאכול דאותו שאינו חפץ בו חשיב פסולת לגבי אותו שחפץ לאכול וכו', עכ"ל.

והנה ממש"כ התוס' דהא דבאוכל מתוך ברירה שייכא ברירה הוא משום שאותו שאינו חפץ בו חשיב פסולת וכו', מ' דאלמלי ה"ט ל"ה שייך בזה כלל ברירה, דכל עיקר מלאכת ברירה היא בברירת אוכל המעורב בפסולת, וע"כ כל הא דבאוכל מתוך אוכל שייכא ברירה, הוא רק משום דאותו שאינו חפץ בו חשיב פסולת לגבי אותו שחפץ לאכול.

וכ"ה מוכח מד' הטור שכתב, ז"ל, היו לפניו ב' מיני אוכלים אותו שרוצה לאכול עתה חשוב כאוכל והשני חשוב פסולת ואסור לבררו, עכ"ל, וצ"ע דלהטור לטעמי' דס"ל דבבורר לאלתר מותר לברור אף פסולת מתוך אוכל, ורק היכא שיש יותר טורח בברירת הפסולת או דהפסולת מרובה אסור לברור משום איסור מוקצה, א"כ מה הוצרך לפרש דאותו שרוצה לאכול עתה חשוב כאוכל והשני חשוב פסולת, ובע"כ מד' הטור דכל עיקר איסור ברירה בב' מיני אוכלין, הוא רק משום דאותו שרוצה לאכול חשוב כאוכל והשני חשוב כפסולת, וכ"כ בדרישה שם, וכ"כ מהרל"ח שם, ומש"כ בתחילה לישב בע"א, צ"ב, דבפשוטו לדעת הטור מהלכות ברירה מותר לעולם לברור הפסולת לאלתר, והא דהיכא דהפסולת מרובה או שטרחתה מרובה (או אף בשוין) אסור לברור הפסולת הוא משום איסור מוקצה, וא"כ ל"ש הך דינא כלל בב' מיני אוכלין שאינם מוקצין, אמנם במק"א נת' לבאר בדעת הטור בע"א עפי"ד רבינו ירוחם, ואכ"מ.

והטעם בזה נראה, דמלאכת ברירה היא רק בתערובת אוכל ופסולת שמתקן האוכל מן הפסולת המעורבת בו, ולא שייכא כלל מלאכת ברירה בברירת ב' מיני אוכלין, ורק משום דאותו שרוצה לאכול חשוב כאוכל והשני חשוב כפסולת הוי זה כתערובת אוכל ופסולת, ושייכא בזה מלאכת ברירה.

אמנם הנה בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ור"י ז"ל גורס ב' מיני אוכלים שבורר אחד מחבירו, והא דקאמר לקמן בורר אוכל מתוך פסולת, המין שאינו חפץ לאכול קרוי פסולת וכו', עכ"ל.

ומבו' בל' הריטב"א דלעיקר הא דיש בב' מיני אוכלים משום בורר לא הוצרך לה"ט דהמין שאינו חפץ לאכול קרוי פסולת, דלא הוצרך להא דהמין שאינו חפץ לאכול קרוי פסולת, רק משום הא דאמרי' דבורר אוכל מתוך פסולת, וצ"ב הפלוגתא בזה.

יא] ויל"פ בזה דפליגי התוס' והריטב"א בעיקר מלאכת בורר, דדעת התוס' דעיקר מלאכת בורר היא תיקון האוכל המעורב, וע"כ לא שייכא מלאכת בורר אלא באוכל המעורב בפסולת דברירתו מן הפסולת מתקנת אותו, וכל הא דא, בב' מיני אוכלין המעורבין שייכא ברירה, הוא רק משום דאותו שאינו חפץ בו חשיב פסולת לגבי אותו שחפץ בו, וע"י הברירה מתקן את האוכל מן הפסולת המעורבת בו.

אך דעת הריטב"א דעיקר מלאכת בורר היא ליטול דבר מן התערובת, וע"כ אף בב' מינים המעורבין שייכא שפיר מלאכת ברירה, וז"פ.

ובעיקר הנידון בגדר מלאכת ברירה, יש להוסיף ד' בעה"מ לקמן דק"ו. שכתב דזורה ובורר הוו משאצל"ג, ונ' מדבריו דמרקד הויא מלאכה הצריכה לגופה, ונ' בטעמו, דס"ל דעיקר מלאכת ברירה היא בנטילת דבר מן התערובת, וע"כ בזורר ובורר שנוטל את הפסולת מן התערובת, הוי זה משאצל"ג, כיון שתועלת הברירה היא באוכל ונטילת הפסולת הויא סילוק נזק, ומשא"כ במרקד שבורר האוכל שהוא צריך לו, דהאוכל הנופל למטה הוא הנברר, וכמבו' בסוגיית הגמ' בדקל"ח. דבמשמר הוי זה ברירת אוכל מתוך פסולת, ואכמ"ל בפרט זה, הוי זה מלאכה הצריכה לגופה, דהוצאת דבר מן המקלקלו, חשיב שפיר מלאכה הצריכה לגופה, וגם בד' הרמב"ן שם נ' דמודה דעיקר מלאכת ברירה היא בנטילת דבר מן התערובת, עייש"ה ואכמ"ל, וכ"נ בד' הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ג, וזהו שחילק שם בין היכא שבורר המין שרוצה להשתמש בו דחשיב מלאכה הצריכה לגופה, לבורר המין שאין חפץ בו דחשיב מלאכה שאצל"ג, ואכמ"ל עוד בזה.

יב] והנה בפמ"ג סימן שי"ט מש"ז ב' דן לומר, דמותר לברור ב' מיני אוכלין להניח לאחר זמן דהי אוכל והי פסולת, והא דתניא דאם ברר לבו ביום חייב, היינו שבורר לאכול א' לבו ביום והשני אינו רוצה לאכול אלא למחר או כלל לא, דכה"ג חשיב השני כפסולת,

ובביאוה"ל שם כתב ע"ז, ז"ל, ולענ"ד נראה פשוט מלשון הרמב"ם דס"ל דהברירה מה שבורר מין אחד מחבירו ועי"ז הוא כל מין בפ"ע זהו עצם המלאכה, אלא דאם דעתו לאכול תיכף והוא בידו הוי דרך מאכל, וא"כ ק"ו הדבר ומה היכא שהניח מין אחד על מקומו שייך שם ברירה, וכ"ש בזה שלקח כל מין ומין וביררו לעצמו דחייב, עכ"ל.

ויסוד הפלוגתא בזה, דדעת הפמ"ג דכל הא דיש ברירה בב' מיני אוכלין, הוא רק משום הא דאותו שרוצה לאכול חשיב כאוכל והשני חשיב כפסולת, אך אי חשיבי תרוייהו כאוכל לי"ב איסור ברירה כלל, אך הביאוה"ל ס"ל דהא דיש ברירה בב' מיני אוכלין, הוא משום דהפרדת מין מחבירו הויא בכלל מלאכת בורר, והא דאותו שרוצה לאכול חשיב אוכל וכו', בעינן לזה דמה"ט לא שרי אלא לברור אותו המין שרוצה לאכול עתה, וכמש"כ במ"ב שם סקי"ב. [[8]](#footnote-9)

ולמש"נ נ' דפליגי בזה התוס' והריטב"א, דדעת התוס' והטור דהא דיש ברירה בב' מיני אוכלין הוא רק משום דהמין שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, ודעת הריטב"א דהא דיש ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דבכל ב' דברים המעורבין יש ברירה, אף שאי"ז אוכל ופסולת.

ומד' הרמב"ם נ' שדעתו כדעת הריטב"א, וכמש"כ הראש יוסף בסוגיין והביאוה"ל שם, ועמש"נ בזה לעיל ענף א', וכ"נ גם מד' הרמב"ן בסוגיין שדן לפרש בדעת רב אשי, דהגם דהבורר אוכל מתוך פסולת בקנון ותמחוי לבו ביום חייב, מ"מ בב' מיני אוכלין כה"ג אינו חייב, עיי"ש.

ולדעת התוס' שפיר כתב הפמ"ג להתירר לברור ב' מיני אוכלין לאחר זמן, כיון דבכה"ג ליכא בתערובת אוכל ופסולת.

ולא אמרינן דכל א' מן המינים חשיב כפסולת לגבי חברי', שהרי חזינן שכתבו התוס' דאותו שרוצה לאכול הוא דחשיב כאוכל והשני חשיב כפסולת, והרא"ש והטור כתבו דאותו שרוצה לאכול "עתה" חשיב אוכל, והיינו משום דהא דהאוכל השני חשיב כפסולת, אי"ז משום שה"ז מקלקל להאוכל שרוצה לאכול, דלפ"ז גם ברוצה לאכול ב' המינים לאחר זמן הי' חשוב כל א' כפסולת לגבי השני, אלא היינו משום דעכשיו הוא צריך למין הא' שיהא לבדו והמין השני אינו נצרך לו, וע"כ הוא דחשבי' לי' כפסולת, אך כל שהוא צריך לב' המינים בשוה, אין א' מהן חשוב כפסולת.

ובעיקר ד' הפמ"ג, עיי"ש שהוכיח לזה מהא דמותר לסנן ביצה במסננת של חרדל משום דאי"ז אלא לגוון, וביאור דבריו, דס"ל דחלמון וחלבון הוו ב' מינים, והא דליכא בזה משום ברירה, הוא משום דכל הברירה בב' מינים הוא משום שהמין שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, וכ"ז הוא היכא שחפץ במין א' לאכילה שהוא עיקר שימושו, דמכח זה חשבינן להמין השני כפסולת, אך משא"כ בביצה שהחלמון והחלבון ראויים לאכילה ואינו חפץ בהחלמון לאכילה, אלא הוא חפץ להפרידו כדי לגוון, לא סגי בזה כדי לחשוב החלבון כפסולת.[[9]](#footnote-10)

ובביאוה"ל שם דחה לזה, ופירש דהא דברירת החלמון מהחלבון אינה אסורה, דהוא משום דאינו מתקנם לאכילה, וצ"ב הרי מלאכת ברירה הויא אף בשמתקן לצורך אחר, ומ"ט נימא דבדבר שעיקרו עומד לאכילה ל"ה מלאכה בשמתקנו לצורך אחר, וצ"ע בזה.

ויש להעיר שלדעת הרמב"ם אין להוכיח כלל מהתם, שהרי בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פ' תולין מבו' דמפרש דנתינת ביצה למסננת של חרדל, אי"ז לסנן החלמון מן החלבון, אלא הוא כדי להפריד החרדל דעי"ז מפריד העבה מן הצלול, וכ"ה באורך בפי' קדמון פ"ח משבת הי"ד, ולפ"ז לא מצינו כלל דמותר לברור החלמון מן החלבון.

יג] והנה יש להסתפק בבורר מין א' לאכלו מיד ומין א' לאכלו אחריו בסעודה זו, דמסברא הי' נ' דבכה"ג המין שרוצה לאכלו מיד חשיב כאוכל והמין השני שרוצה לאכלו אחריו חשיב כפסולת, ויהא אסור לברור המין השני מן המין הראשון, שהרי אסור לברור פסולת מתוך אוכל כדי לאכול הפסולת, וכמש"נ להלן ענף ד' באורך.

אמנם הנה מד' הפמ"ג יש ללמוד שדעתו דכה"ג לא חשבינן להמין השני כפסולת לגבי המין הראשון, וזה ממש"כ במש"ז ב', ז"ל, גם ב' מיני אוכלין ורוצה לאכול שניהם "באותה סעודה" מהו דאפשר אוכל מפסולת בנפה חייב לאלתר הא ב' מינים לא, עכ"ל, ובפשוטו טעם ספיקו הוא לטעמי' דס"ל דהא דשייכא ברירה בב' מיני אוכלין הוא רק משום דאותו שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, וע"כ בכה"ג שרוצה לאכול שניהם באותה סעודה דחשיבי תרוייהו כאוכל, יש להתיר אף בנפה, וכ"ה מבו' בביאוה"ל שם ס"א שפירש כן ד' הפמ"ג, ופליג עליו דעיקר חיובא הוא מחמת מה שבירר מין מחבירו, וציין למש"כ להלן לחלוק ע"ד הפמ"ג בבורר ב' מינים אוכלין לאכול שניהם לאח"ז.

ולמדנו לפ"ז מדבריו, דכל שרוצה לאכול ב' המינים באותה סעודה, חשיבי תרוייהו כאוכל, ולא אמרי' דהמין שרוצה לאכול בתחילה חשיב כאוכל, והמין שרוצה לאכול אח"כ חשיב כפסולת.

ולפ"ז יש להתיר בכה"ג לברור את המין שרוצה לאכול אח"כ מהמין שרוצה לאכול בתחילה, ול"ה כבורר פסולת מתוך אוכל דאסור.

אמנם צ"ב הטעם בזה, דהגם דבהתירא דברירה לאלתר מצינו דכל שבורר לאותה סעודה חשיב כברירה לאלתר, אך לענין הא דהמין שרוצה לאכול עתה חשיב כאוכל והשני חשיב כפסולת, מהיכ"ת נימא דנמי תליא באותה סעודה, וכל שרוצה לאכול שניהם בסעודה זו הגם שרוצה לאכול תחילה מא' מהן, לא חשיב השני כפסולת.

וכנראה צ"ל בזה, דהא דברירה לצורך אותה סעודה חשיבא כברירה לאלתר, הוא משום דחשיב שכבר הוא עוסק באכילה זו, דכל הסעודה הויא אכילה אחת, וע"כ הוי זה כברירה לאכילה, שכבר ה"ז עומד לאכילה, וע"כ מה"ט אף שרוצה לאכול מין א' בתחילה לא חשיב המין השני כפסולת, כיון שאף הוא עומד עכשיו לאכילתו.

יד] והנה ע"ד זה יש להסתפק, בתערובת ב' מינים שאינו לאכול א' מהן, ומוציא השני ונותנו לאחרים שיאכלוהו, דמסברא הי' נ' דכה"ג הוי כבורר פסולת מתוך אוכל, כיון דלדידי' הוי המין השני כפסולת.

אך הנה בפמ"ג שם כתב, ז"ל, בורר מין א' לעצמו ומין הב' לאורחים וליכא כאן ברירה כלל דהי אוכל והי פסולת, ואפשר בכה"ג אף ששונא מין הב' כיון דמסובין אחרים כולהו אוכלא הוה וכו', וצ"ע לדינא וכו', והנה תפוחים מתוקים וחמוצים את"ל מין א' ממש הוי אפ"ה כל ששונא חמוצים פסולת מיקרי לגבי דידי' וכו' אבל אם אחרים מסובין והם אוהבין חמוצים י"ל דשרי לברור חמוצים ממתוקים, עכ"ל.

ומבו' מד' הפמ"ג דאם אינו שונא מין א', אף שעתה אינו חפץ לאכלו, מ"מ כיון שנותנו לאחרים לאוכלו, חשיב דליכא אוכל ופסולת, ורק היכא ששונא מין א' ובוררו לצורך אחרים, הוא שנסתפק שמא ה"ז אסור, ואולי גם בכה"ג לא נסתפק לאסור אם אחר עומד לאכלו ומוציאו לו, אלא בגונא שמוציאו ומניחו על השלחן ויתכן שיאכלוהו אחרים, וצ"ע בזה.

טו] וילה"ע עוד בזה בדין ברירת עצם שיש בה מוח או שיש עלי' מעט בשר, אם ימצצנה ויאכל את מעט הבשר, אם שרי, או דכיון שעיקר מטרתו לברירת האוכל הנשאר, ה"ז אסור, דודאי חשבינן לה כפסולת, ובביאוה"ל נקט בפשיטות דשרי.

אמנם עי' בל' החזו"א סימן נ"ד סק"ג דהגם דבתחילת דבריו מ' דאם בורר עצם שיש עלי' בשר ואוכל הבשר שרי, אף שעיקר כונתו היא לצורך תיקון הבשר הנשאר, אך אי"ז מוכח, ויל"פ שכונתו רק בשכונתו לצורך בשר זה, אך התם גרע, שהרי באמת בורר גם העצם שעם הבשר שאי"ז לצורך אכילה, ואך שכתב החזו"א דהעצם טפילה לבשר, ובזה י"ל דכ"ז הוא רק בשכונתו היא לצורך אכילת בשר זה, ועד"ז יל"ע לדעתו בבורר עצם שיש בה מוח ויכול למוצצה אם שרי אם דעתו למצוץ, וממש"כ החזו"א דאין דרך לשמש המכין הסעודה לברור, מ' קצת דאסור בכה"ג, וע' באיל משולש שהביא שנחלקו בזה בדעת החזו"א.

**ד**

**בסוגיא דתורמוסין, ובדין ברירת פסולת מתוך אוכל לצורך אכילת הפסולת**

טז] שבת דע"ד., חזקי' אמר הבורר תורמוסים מתוך פסולת שלהן חייב, לימא קסבר חזקי' אוכל מתוך פסולת אסור שאני תורמוסים דשלקי' לי' שבעא זימני ואי לא שקלי לי' מסרח וכפסולת מתוך אוכל דמי.

והנה כבר הבאנו לעיל ענף א' פלוגתת הראשונים ביסוד הדין דהבורר פסולת מתוך אוכל חייב אף בבורר לאלתר דדעת רש"י ודעימי' דהוא משום דלא הותרה ברירה לאלתר אלא בברירת אוכל מתוך פסולת שאי"ז דרך ברירה, ודעת הרמב"ן ודעימי' דהוא משום דלא הותרה ברירה לאלתר אלא בשדעתו לאכול מה שבירר, דכה"ג הוא דהויא כדרך אכילה ואי"ז ברירה לאוצר.

והנה לדעת רש"י ודעימי' דהא דהבורר פסולת מתוך אוכל לאלתר חייב הוא משום דברירת פסולת מתוך אוכל הויא דרך ברירה, מתבאר היטב הא דהבורר תורמוסין מתוך הפסולת שלהן חייב, דהגם דבורר התורמוסין ע"מ לאכלן לאלתר, מ"מ כיון דחשיבי כפסולת מתוך אוכל, הויא ברירתן דרך ברירה, וכל שבורר דרך ברירה ה"ה חייב אף בשבורר לאכול לאלתר.

אמנם לדעת הרמב"ן והריטב"א דהא דהבורר פסולת מתוך אוכל לאלתר חיייב הוא משום שאין דעתו לאכול מה שבירר, ואינו נוטל מה שהוא רוצה לתת לפיו, צ"ע דא"כ מה לי דהתורמוסין חשיבי כפסולת מתוך אוכל, הרי מ"מ כיון שבוררן ע"מ לאכלן לאלתר, הוי זה דרך אכילה שהרי נוטל מה שהוא רוצה לתת לפיו.

יז] עוד צ"ע בזה לדעת התוס' בסוגיין דהיכא דפסולת מרובה על האוכל הוי אוכל מתוך פסולת דרך ברירה ואסור לבררו, ובחי' הרמב"ן מבו' שלדעתם בכה"ג דהפסולת מרובה על האוכל מותר לברור את הפסולת כדי לאכול לאלתר, כיון דבכה"ג אי"ז דרך ברירה לברור פסולת מתוך האוכל, וכ"ה בפסקי מהרי"ח והובא בהג"א, ולדעתם נמצא דהתירא דברירה לאלתר לא תלי כלל אם בורר האוכל או הפסולת, אלא תלי אם בורר המרובה או המועט, דלא שרי לברור לאלתר אלא את המין המרובה שאין דרך לבררו, אשר לפ"ז קשיא בההיא דתורמוסין דממ"נ אם איירי דהתורמוסין מרובין מן הפסולת שלהן, הרי דאף דחשיבי ברירת התורמוסין כברירת פסולת מתוך אוכל הי' בדין שיהא מותר לבררן, ואי איירי דהתורמוסין מועטין מן הפסולת שלהן, הרי דאף אם הוה חשיבא ברירת התורמוסין כברירת אוכל מתוך פסולת, נמי הי' אסור לבררן, ועמש"נ לישב בזה לעיל ענף ב'.

אמנם הנה בל' פסקי תוס' מ' דלדעת התוס' לעולם אסור לברור פסולת מתוך אוכל, ומש"כ התוס' דהיכא דפסולת מרובה מן האוכל הוי אוכל מתוך פסולת דרך ברירה, היינו רק דמה"ט אסור לברור אף את האוכל, אך מ"מ אף בכה"ג אסור לברור את הפסולת, דברירת פסולת הויא לעולם דרך ברירה, ולפ"ז ניחא ההיא דתורמוסין, דנימא דאיירי בשהתורמוסין מרובין מן הפסולת שלהן, וע"כ אם הויא ברירת התורמוסין כברירת אוכל מתוך פסולת הי' מותר לבררן, ומשום דחשיבא ברירתן כברירת פסולת מתוך אוכל אסור לבררן.

יח] עוד צ"ע בזה, דהנה בחי' הריטב"א בסוגיין הביא דעת התוס' דלאביי מותר לברור לאלתר אף פסולת מתוך האוכל, וכתב הריטב"א דלדעתם אתיא מילתא דחזקי' דלא כאביי, דהא לאכול לאלתר אפי' פסולת מתוך אוכל מותר, ולברור לאחר כן אפי' אוכל מתוך פסולת אסור וחייב חטאת.

אמנם הנה דעת הטור בסימן שי"ט דשרי לברור לאלתר אף פסולת מתוך האוכל, ואך דהיכא דיש יותר טורח בברירת הפסולת נוטל אוכל ומניח הפסולת, ובפשוטו היינו משום איסור מוקצה, דבכה"ג דטורח ברירת הפסולת מרובה לא התירו לברור הפסולת, (אך עמש"נ בדברינו בדין בורר ביו"ט לדון לפרש ד' הטור בע"א, ולפ"ז ניחא, ואכמ"ל), ואפ"ה הביא לדינא דתורמוסין דאסור לברור אפי' אוכל מתוך פסולת, ופירש הטעם דהוא משום דשלקי ליה ז' זימנין ואי לא שלקי ליה לאוכל הוה מסרח לכן חשיב אפי' ברירת אוכל כברירת פסולת, וצ"ע דמה לי דברירת התורמוסין חשיבא כברירת פסולת, הרי מותר לברור לאלתר אף פסולת מתוך אוכל, ואם איירי שבורר לאכול לאחר זמן, הרי אף אוכל מתוך פסולת אסור לברור.[[10]](#footnote-11)

וכבר עמד ע"ז בדרישה שם, ועיי"ש שכתב דבתורמוסין האוכל מרובה על הפסולת, והא דאסור לבררו הוא משום דאף התורמוסין חשיבי כפסולת, וכיון דאף היכא דרוב פסולת אסור לטלטל הכל, כ"ש כשכולו מיחשב פסולת דאסר לבררו ולטלטלו, עכ"ד.[[11]](#footnote-12)

ובחי' הגרע"א הק' ע"ז דזה מספיק על הטור, אבל בישוב הסוגיא דאמרינן בתורמוסין חייב אינו מספיק, דהא משום מוקצה ליכא חיוב, אך בזה י"ל כמש"כ הריטב"א, דדינא דחזקי' אתיא דלא כאביי, אלא אסור לברור פסולת מתוך אוכל, ואך דהטור למד מזה לדידן, דכ"ה דלחזקי' חשיבי התורמוסין כפסולת וחייבין על ברירתן, ה"נ לדידן אסור לבררן משום מוקצה.

וגם עיקר הדברים צ"ב, דלכאו' הגם דהתורמוסין חשיבי כפסולת, מ"מ לי"ב איסור מוקצה שהרי ראויים הן לאכילה ע"י הדחק, שהרי איירי שבוררן כדי לאכלן לאלתר, והרי דחזיין לאכילה.[[12]](#footnote-13)

יט] והנה בפשוטו צ"ל בישוב ד' התוס' והטור, דאף דמותר לברור פסולת מתוך האוכל לצורך לאלתר, כ"ז הוא בשבוררו לצורך אכילת האוכל לאלתר, אך אם בורר לצורך אכילת הפסולת ה"ז אסור, ועי' באג"ט שכבר כתב כעי"ז לדעת הרמב"ן.

והטעם בזה, דהא דברירה לאלתר מותרת וברירה לאח"ז אסורה, הוא משום דחשיבות מלאכת ברירה הויא רק בגונא שהוא מתקן את הדבר הנברר לאוצר, וע"כ כל שהוא בורר לצורך לאלתר, ואין ברירתו לצורך תיקון הדבר הנברר לאוצר ל"ה זה בכלל מלאכת ברירה.

ואשר ע"כ הגם דאף פסולת מתוך אוכל לצורך לאלתר שרי, היינו רק משום דתיקון האוכל שע"י הברירה הוי לצורך לאלתר ואי"ז תיקון לאוצר, אך כל שהוא בורר הפסולת ע"מ לאכול האוכל לאח"ז, דנמצא דתיקון האוכל שע"י הברירה הוי לאוצר, הוי זה בכלל מלאכת ברירה, ול"מ מידי מה שהוא אוכל את הפסולת לאלתר.

ואשר ע"כ בבורר תורמוסין מתוך פסולת שלהן, כיון דחשבינן להתורמוסין כפסולת מתוך אוכל, חזינן למעשה הברירה כמעשה תיקון על הפסולת שלהן דהוי כאוכל לגבייהו, וע"כ הגם שבורר התורמוסין ע"מ לאכלן לאלתר, מ"מ כיון שאין דעתו לאכול את הפסולת שלהן לאלתר, חייב משום ברירה, וז"פ.

כ] אמנם צ"ע בזה, דהגם שברירת התורמוסין מתקנת את הפסולת שלהן לאוצר, מ"מ הי' לנו להתיר בזה כיון שברירתו היא דרך אכילה, דמ"ש מהא דבב' מיני אוכלין מותר לברור את המין שרוצה לאכול עתה, הגם שהוא מתקן את המין השני לאוצר, ובאמת האג"ט כתב מכח סוגיא דילן לאסור בזה, ופירש כן בד' הירושלמי, והוסיף עוד לאסור אף בגוונא שהוא רוצה לאכול את שניהם לאלתר, עיי"ש, אך בד' הראשונים והפוסקים לא נזכר לזה.

והנה לעיל סקי"ב הבאנו ד' הפמ"ג שכתב לדעת התוס', דמותר לברור ב' מיני אוכלין להניח לאחר זמן דהי אוכל והי פסולת, ועיי"ש שנת' כן גם לדעת הטור, והיינו משום דכל הא דיש ברירה בב' מיני אוכלין, הוא רק משום הא דאותו שרוצה לאכול חשיב כאוכל והשני חשיב כפסולת, אך אי חשיבי תרוייהו כאוכל לי"ב איסור ברירה כלל.

ואי נימא הכי, הרי מתבאר היטב הא דמותר לברור ב' מיני אוכלין זמ"ז ע"מ לאכול מה שבירר לאלתר, ואף שמתקן המין השני לאוצר, ול"ד לברירת תורמוסין מתוך הפסולת שלהן שאסורה, משום שמתקן הפסולת שלהן לאוצר, ואף שבורר לצורך אכילת התורמוסין לאלתר, שהרי כל עיקר מלאכת ברירה בב' מיני אוכלין, הוא רק משום דאותו שרוצה לאכול עתה חשוב כאוכל והשני חשוב כפסולת, ונמצא דכל עיקר המלאכה היא בתיקון המין שרוצה לאכול עתה, אך תיקון המין שרוצה לאכול לאחר זמן ל"ה כלל בכלל מלאכת ברירה, שהרי אי"ז תיקון אוכל מפסולת, דכ"ה שכתב הפמ"ג דברירת ב' מינים לאכול שניהם לאח"ז ל"ה ברירה, ה"נ בברירת ב' מינים לאכול א' לאלתר וא' לאח"ז הויא כל המלאכה בתיקון אותו שבורר לאכול לאלתר, אך תיקון אותו שבורר לאח"ז ל"ה מלאכת ברירה כלל, וז"פ.

אמנם אי נימא כמו שנקט הביאוה"ל דאסור לברור ב' מיני אוכלין לאח"ז, הדר צ"ע, דא"כ מ"ט מותר לברור בב' מיני אוכלין ע"מ לאכול המין שבירר לאלתר, הגם שהוא מתקן את המין השני לאוצר, דמ"ש מהא דאסור לברור תורמוסין מתוך פסולת שלהן משום שהוא מתקן את הפסולת שלהן לאוצר.

וצ"ל דהא דבב' מיני אוכלין שרי לברור ע"מ לאכול המין שבירר לאלתר, הגם שהוא מתקן את המין השני לאוצר, הוא משום דבכה"ג עיקר מעשה הברירה מתייחס להמין שרוצה לאכול עתה, והמין השני נתקן ממילא, וע"כ לי"ב איסורא, ומשא"כ בבורר תורמוסין מתוך פסולת שלהן, כיון דהתורמוסין חשיבי לגבייהו כפסולת מתוך אוכל, חזינן לברירתן כברירה לצורך תיקון הפסולת שלהן דחשיבא כאוכל לגבייהו, דבברירת פסולת מתוך אוכל, לעולם מתפרש הברירה כתיקון האוכל, וכיון דברירתן הויא לצורך לאח"ז, חייב עלי' משום ברירה.

כא] והנה מסברא הי' נ' דכ"ז ניחא לדעת התוס' ודעימייהו, דהנה לעיל סקי"א נתבאר דיל"פ דפליגי התוס' והריטב"א בעיקר מלאכת בורר, דדעת התוס' דעיקר מלאכת בורר היא תיקון האוכל המעורב, אך דעת הריטב"א דעיקר מלאכת בורר היא ליטול דבר מן התערובת, ונת' כן גם בדעת בעה"מ והרמב"ן.

ולפ"ז הי' נ' דחלוק הוא גדר התירא דברירה לאלתר לדעת התוס' מלדעת בעה"מ ורמב"ן, דלדעת התוס' הוי גדר ההיתר, דתיקון האוכל שהוא עיקר המלאכה לי"ל חשיבות מלאכה רק אם הוי תיקונו ע"מ להניח, ולא אם הוי תיקונו לצורך אכילה דלאלתר.

אך לדעת בעה"מ ורמב"ן אין לומר כן, ולדעתם ע"כ דהתירא דלאלתר הוא במעשה הברירה, דכל שעושה את מעשה הברירה לצורך אכילה, הוי זה מעשה אכילה ואי"ז מעשה ברירה, ול' הר"ח דהוי זה מדין מלאכת מחשבת שאין כונתו למלאכה אלא לאכילה, וע' בפי' הר"ח בביצה די"ג:.

והנה לעיל סק"ג הבאנו דפליגי הראשונים בטעם הא דלא הותר לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר, דרש"י ותוס' ודעימייהו פירשו דהוא משום דהוי זה דרך ברירה, והרמב"ן והריטב"א פירשו דהוא משום דאינו אוכל מה שבירר, ולמש"נ יל"פ דאזלי לטעמייהו, דלדעת התוס' דעיקר מלאכת ברירה היא בתיקון האוכל, דלדידהו התירא דברירה לאלתר הוא משום דתיקון לצורך אכילה דלאלתר לי"ב חשיבות מלאכה, הרי דאף בבורר פסולת מתוך אוכל לצורך לאלתר יש לנו להתיר, ובע"כ דהא דהבורר פסולת מתוך אוכל חייב הוא משום דהוי זה דרך ברירה, אך לדעת הרמב"ן והריטב"א דעיקר מלאכת ברירה היא בנטילת הדבר מן התערובת, דלדידהו התירא דברירה לאלתר, הוא משום דאי"ז מעשה ברירה אלא מעשה אכילה, הרי דשפיר יש לחלק דלא חשיב דרך אכילה רק אם אוכל את הדבר שעושה בו מעשה הברירה שזהו עיקר המלאכה לדעתם, דעיקר מלאכת בורר היא בהמין שנוטל בידו, אך כל שבורר פסולת מתוך אוכל שאינו אוכל מה שבירר, אין מעשה הברירה מתפרש כמעשה אכילה, וע"כ הוא חייב.

ולפ"ז הי' נ', דלדעת התוס' דהתירא דברירה לאלתר הוא משום דתיקון לצורך אכילה לאלתר לי"ב חשיבות מלאכת ברירה, ע"כ ודאי לא שרי לברור פסולת מתוך אוכל, אף אם הפסולת מרובה, או לדעת הטור דמותר לברור אף פסולת מתוך אוכל, וכאשר כ"כ הריטב"א בשם התוס', רק אם בורר לצורך אכילת האוכל, דכה"ג לא חשיב תיקון האוכל כיון דהוי לצורך אכילה דלאלתר, אך כל שבורר את הפסולת לצורך אכילת הפסולת, ותיקון האוכל הוי לאוצר, הוי זה ברירה גמורה וחייב עלי' חטאת.

אך לדעת הרמב"ן והריטב"א לכאו' אין לומר כן, דמ"מ כיון דמעשה הברירה הוי לצורך אכילת הדבר שבורר, הוי זה מעשה אכילה ואי"ז מעשה ברירה.

ולפ"ז תיקשי לדידהו דינא דתורמוסין, דמ"ט הבורר תורמוסין מתוך פסולת שלהן חייב, והריטב"א הוסיף שאסור לברור בין את התורמוסין ובין את הפסולת שלהן, משום דכל א' מן המינים חשיב פסולת, המשובחים מפני שלא נתבשלו עדין כל צרכם, והגרועים מפני גריעותם, הרי כיון שבוררן לצורך אכילת התורמוסין ואוכל מה שבירר, הוי זה מעשה אכילה, ומ"ט הוא חייב.

וביותר צ"ע, דהריטב"א כתב, דאין תקנה לברור אותם בשבת, ונ' להדיא דאסור לבררן אף אם דעתו לאכול את התורמוסין ואת הפסולת לאלתר, שהרי הריטב"א שם פירש דלא שרי לברור את הפסולת שלהן, ולכאו' איירי בשבורר לצורך אכילת הפסולת לאלתר, ומ' לפ"ז דאף היכא שאוכל את התורמוסין ואת הפסולת לאלתר, אסור לבררן.

כב] ונ' לבאר בזה עפי"ד האג"ט בסקי"ד, דיסוד ההיתר דברירת אוכל מתוך פסולת לאלתר, הוא כמש"כ הר"ח דאי"ז מלאכת מחשבת שאין כונתו למלאכה אלא לאכילה, והיינו דכל דמטרת הברירה אינה לצורך תיקון אלא לצורך אכילה אי"ז מלאכת מחשבת, אך כל שמטרת מעשה הברירה היא גם לצורך תיקון, הוי זה מלאכת מחשבת וחייב עלי'.

והיינו דהגם דלדעתם התירא דברירה לאלתר הויא במעשה הברירה, מ"מ ה"ז תלי בהתיקון הנוצר ע"י הברירה, דהא דברירה לאלתר הויא כמעשה אכילה, הוא משום שמטרת הברירה היא לצורך אכילה, וע"כ אי"ז מלאכת מחשבת כיון שאין כונתו אלא לאכילה, ומשא"כ היכא שמטרת הברירה היא לצורך תיקון, הוי זה מלאכת מחשבת.

אשר ע"כ כל שבורר תורמוסין מתוך הפסולת שלהן לצורך תיקון שניהם, ה"ה חייב, דהגם שמטרת ברירת התורמוסין לצורך תיקון עצמן לא חשיב כמלאכת מחשבת, אך כיון שברירתן היא גם לצורך תיקון הפסולת, אשר זה אינו מעשה אכילה, הוי זה מלאכת מחשבת.

וצריך להוסיף, ומבו' כן באג"ט סקט"ו, דהגם דדעתו לאכול לאלתר גם את הפסולת שלהן, ונמצא דגם תיקון הפסולת הוי לצורך אכילה, מ"מ לא חשיב מעשה אכילה אלא בשאוכל מה שבורר, וכמש"כ הריטב"א לעיל מינה, וע"כ ברירת התורמוסין לצורך אכילת הפסולת שלהן אי"ז מעשה אכילה, ואשר ע"כ הוי זה מלאכת מחשבת, וז"ב.

ואמנם צ"ב לפ"ז, במש"כ הריטב"א שם, ז"ל, ואילו מניחים אותם מעורבים יותר מסריחים אלו ואלו, לפיכך בוררים אותם, ונ' שהוצרך הריטב"א לכך, דאילו ל"ה דרך לבררן כדי שלא יסריח הפסולת, ל"ה חשבינן דנתקן הפסולת ע"י הברירה, וכל עיקר התיקון דהברירה הי' בהתורמוסין, וממילא דהי' מותר לבררן, כיון דהתיקון שנעשה בהן הוי דרך אכילה, ואינו חושב את מעשה הברירה למלאכת מחשבת, וכל אחד מן המינין חשיב פסולת, המשובחים מפני שלא נתבשלו עדיין כל צרכם והגרועים מפני גריעותם, ולפיכך אין תקנה לברור אותם בשבת, עכ"ל, וצ"ב מ"ט הוצרכנו להא דהתורמוסין חשיבי כפסולת לגבי הפסולת והפסולת שלהן חשיבא כפסולת לגבי התורמוסין, הרי בלא"ה כיון דברירת התורמוסין מתקנת אף את הפסולת שלהן, ותיקון זה אינו מעשה אכילה, הו"ל ברירת התורמוסין מלאכת מחשבת, ועיי"ש באג"ט סקט"ו דנקט באמת דל"ב להא דחשיבי כפסולת, ומש"א דכפסולת מתוך אוכל דמי, מבו' באג"ט סקי"ד שפירש שדין ברירתן היא כדין ברירת פסולת מתוך אוכל, כיון שאף הפסולת שלהן נתקנת ע"י הברירה, ותיקונה אינו דרך מעשה אכילה.

ונ' מזה, דאילו לא היו התורמוסין חשובין כפסולת לגבי הפסולת שלהן, הוה חשבינן דהתיקון דברירה נעשה רק בהתורמוסין, ותיקון הפסולת שלהן הוי ממילא, ולא הי' זה מלאכת מחשבת, ורק משום דהתורמוסין חשיבי כפסולת לגבי הפסולת שלהן, הוא דחזינן למעשה הברירה כמעשה תיקון של הפסולת שלהן, והוי זה מלאכת מחשבת, וזה ע"ד מש"נ לעיל סוסק"כ לדעת התוס'.

כג] ולדעת הרמב"ן אכתי צ"ב, דבל' הרמב"ן מבו' דבברירת פסולת מתוך אוכל כל האיסור הוא משום שאינו אוכל מה שבירר והוי כבורר לאוצר, ולפ"ז בברירת תורמוסין שאוכל מה שבירר, הגם דהוי זה ברירת פסולת מתוך אוכל, מ"ט ה"ז אסור.

ואם לא נדחוק בד' הרמב"ן שכונתו כד' הריטב"א, אולי יל"פ דהגם דמעיקרא מתפרש מילתי' דחזקי' בשבורר התורמוסין ע"מ לאכלן, וכמש"כ הריטב"א דחזקי' סתמא קאמר, מ"מ לפ"מ דמסיק דאיירי בתורמוסין שעדין לא נשלקו כל צרכן ועדין אין ראויין לאכילה כ"כ, ודאי לא איירי בשבוררן ע"מ לאכלן, אלא בשבוררן ע"מ לאכול את פסולתן, וע"כ הוא דאסור, וזהו מש"א דכפסולת מתוך אוכל דמי, והיינו דקמ"ל דאף דהתורמוסין הוי אוכל ופסולתן הויא פסולת, מ"מ כיון שברירת התורמוסין היא לצורך אכילת הפסולת, הוי זה כברירת פסולת מתוך אוכל שאסורה משום שאינו אוכל מה שבירר, ודו"ק.

כד] והנה נתבאר מדינא דתורמוסין, אם לא נדחוק לדעת הרמב"ן כנ"ל סקכ"ג, דאסור לברור פסולת מתוך אוכל ע"מ לאכול הפסולת לאלתר, עכ"פ בשאין דעתו לאכול האוכל לאלתר.

אמנם הנה בפמ"ג סימן שי"ט מש"ז סוסק"ג כתב, ז"ל, ואם הפסולת ראוי לאכול עי הדחק ורוצה עתה לברור הפסולת ולהניח הטוב אחר זמן, ודאי שרי לברור הפסולת שרוצה עתה לאכול, עכ"ל, וצ"ע דמ"ש מהא דאסור לברור תורמוסין מתוך פסולת שלהן, הגם שרוצה לאכול התורמוסין לאלתר, וגם אי נימא כמש"נ לדעת התוס' והטור דכל האיסור בתורמוסין הוא משום שאינו אוכל את הפסולת שלהן לאלתר,[[13]](#footnote-14) לא נתישבו ד' הפמ"ג דאיירי להדיא באופן שאינו רוצה לאכול את האוכל לאלתר.

וצ"ל בזה, דהנה הפמ"ג שם כתב עוד, ז"ל, ואפשר שאסור לברור המאכל שרוצה להניח אח"ז, מיהו זה טעות דאוכל מאוכל לאו ברירה במין א', עכ"ל, וצ"ב דמ"ט חשיב זה כמין א' דלי"ב משום ברירה, הרי הוי זה אוכל ופסולת שאסור לבררן אף במין א', ובעכצ"ל בזה, דכיון שרוצה לאכול עתה את הפסולת, לא חזינן לה כלל כפסולת, וע"כ חשבינן להו כמין א'.

ולפ"ז ניחא, דע"כ שפיר מותר לברור את הפסולת שרוצה עתה לאכול, שהרי כל שרוצה לאכלה עתה לא חשבינן לה כלל כפסולת, וז"פ.

אמנם הנה במ"ב שם סקי"ט כתב בביאור דינא דתורמוסין, ז"ל, ומבלעדי זה התורמוס מר מאד וחשיב כפסולת, והפסולת אינו מר כ"כ, ע"כ חשיב התורמוס כפסולת מתוך אוכל, עכ"ל, ולפ"ז הרי מבו' דאסור לברור פסולת הראוי' לאכול ע"י הדחק כדי לאכלה לאלתר, שהרי כל הא דהתורמוס חשיב כפסולת, הוא משום דלא חזי כ"כ לאכילה, והוי זה ממש כגוונא דהפמ"ג בפסולת הראוי' ליאכל ע"י הדחק, ולא אמרי' דכל שדעתו לאכלה לאלתר לא חשבינן לה כלל כפסולת, וצ"ע בזה.

כה] ועד"ז ילה"ע בד' הביאוה"ל סימן שי"ט ס"ד שכתב להתיר לברור עצם מן הבשר להניח הבשר לסעודה ג', ע"י שימצוץ כל עצם קצת בפה קודם שיזרקנו ואז אין שם בורר עליו, עכ"ד, וצ"ב דכיון דהעצם הויא פסולת והוי זה ברירת פסולת מתוך אוכל, הי' לנו לאסור אף שמוצץ ממנה לאלתר, שהרי ברירת הבשר הויא לצורך לאח"ז.

וכנראה צ"ל בזה, דשאני עצם שהיא ראוי' למצצה אף שלא ע"י הדחק, וע"כ כל שדעתו למצצה לא חזינן לה כלל כפסולת, ול"ה ברירתו כברירת פסולת מתוך אוכל, אך זה מחודש, דהאמנם אם הי' עיקר רצונו למצוץ את העצם, הי' מסתבר כן, אך כיון שעיקר רצונו הוא לסלק העצם מן הבשר, הרי דהגם דמוצץ את העצם, שפיר הי' לנו לחשבה כפסולת, וצ"ע עוד בזה.

**ה**

**בגדר התירא דברירה לאלתר, אם הוא משום הא דהוי זה דרך אכילה, או הוא משום דאי"ז ברירה לאוצר**

כו] בהא דבורר לאלתר מותר ובורר לאחר זמן חייב, יש להסתפק אם היינו דברירה דרך אכילה מותרת, וע"כ רק ברירה לאלתר שהיא דרך אכילה מותרת, אך ברירה לאח"ז שאינה דרך אכילה חייבין עלי', או היינו להיפך, דעיקר חשיבות מלאכת ברירה הוא בבורר לאוצר, וכל שאינו בורר לאוצר אין ע"ז חשיבות המלאכה, וע"כ כל שבורר בדרך אכילה ואי"ז ברירה לאוצר, אי"ז בכלל מלאכת בורר.

והנה בשיטה להר"נ בסוגיין כתב דכל איסור ברירה אף לאח"ז הוא רק בדברים שדרך לבררן לאוצר, ונ' מזה כדרך בתרא, דעיקר מלאכת ברירה היא לברור לאוצר, וכלישנא דגמ' ולבו ביום לא יברור ואם ברר "נעשה כבורר לאוצר" וחייב.

אמנם באמת מכ"ד מוכח דהתירא דברירה לאלתר אי"ז משום שאין בזה ברירה לאוצר, אלא הוא משום דהויא הברירה דרך אכילה, חדא, שהרי בברירת כלים וספרים וכיו"ב לצורך שימוש לאלתר, ה"ה מתקנן גם לאוצר, וא"כ מ"ט שרי, ובע"כ דכיון דהוי ברירתו דרך אכילה לי"ב איסורא אף שמתקנן לאוצר.

והנה אמנם יש לדחות, דכיון דעיקר ברירתו היא לצורך שימושו השתא, ע"כ התיקון לאוצר הוי כתיקון דממילא, וע"כ אין בזה משום ברירה.

אך לפ"ז הי' בדין לאסור היכא שעיקר ברירתו לצורך לאח"ז, ורק דמשתמש מעט עתה כדי להתיר לו הברירה, ולא נקטו כן.

ועד"ז מצינו בד' הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ד שנקט בפשיטות דשרי לברור עצם שיש בה מוח ולמצצה, הגם שעיקר מטרתו היא לתקן את הבשר לסעודה הבאה, ונמצא דעיקר ברירתו היא לצורך תיקון לאוצר, ואפ"ה כיון דהויא ברירתו בדרך אכילה שריא.

אמנם עי' בל' החזו"א סימן נ"ד סק"ג דהגם דבתחילת דבריו מ' דאם בורר עצם שיש עלי' בשר ואוכל הבשר שרי, אף שעיקר כונתו היא לצורך תיקון הבשר הנשאר, אך אי"ז מוכח, ויל"פ שכונתו רק בשכונתו לצורך בשר זה,[[14]](#footnote-15) אך התם גרע, שהרי באמת בורר גם העצם שעם הבשר שאי"ז לצורך אכילה, ואך שכתב החזו"א דהעצם טפילה לבשר, ובזה י"ל דכ"ז הוא רק בשכונתו היא לצורך אכילת בשר זה, ועד"ז יל"ע לדעתו בבורר עצם שיש בה מוח ויכול למוצצה אם שרי אם דעתו למצוץ, וממש"כ החזו"א דאין דרך לשמש המכין הסעודה לברור, מ' קצת דאסור בכה"ג, וע' בס' איל משולש שהביא שנחלקו בזה בדעת החזו"א.

עוד מוכח כן, שהרי הבורר אוכל מתוך פסולת מותר, אף בבורר חתיכה גדולה ואינו אוכל ממנה עתה אלא מעט, ובכה"ג הרי מתקן את שאר החתיכה לאוצר, ועד"ז הוא להסוברים דשרי לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר, דבפשוטו שרי להוציא אבנים מתוך כרי פירות, הגם שלא יאכל ממנו אלא מעט, ומתקן את השאר לאוצר.

אך גם בזה י"ל דאם עיקר ברירתו היא לצורך לאלתר שרי, אך גם בזה נקטו דשרי גם אם בורר לאח"ז ואוכל מעט כדי להתיר הברירה, ועד"ז נקטו בבורר ספרים או סכו"ם וכיו"ב דשרי אם ישתמש מעט בכל א' מיד.

עוד מצינו כן, בבורר אוכל מאוכל ע"מ לאכלו לאלתר דשרי, אף שמתקן האוכל השני לאח"ז, והנה אמנם לפ"מ שכתב הפמ"ג בדעת התוס' דמותר לברור ב' מיני אוכלין לצורך לאחר זמן, משום דכל מלאכת ברירה בב' מיני אוכלין הויא רק מכחד המין שאינו רוצה בו חשיב כפסולת, הרי ניחא, דלפ"ז הרי נמצא דבבורר אוכל מאוכל ע"מ לאכלו לאלתר, אין לדון כלל משום ברירת ותיקון האוכל השני, דלא גרע מהיכא שרוצה לאכול ב' האוכלין לאחר זמן דשרי לבררן, אך לדעת הרמב"ם והריטב"א דפליגי ע"ד התוס' וכמש"נ בענף ג' תיקשי, ובאמת האג"ט כתב לאסור בזה, ולא שרי לברור בב' מיני אוכלין, אלא היכא שאין לו צורך במין השני, או היכא שאינו בורר ממנו לכל המין הראשון, ועיי"ש שלמד כן מד' הירושלמי, אך שאר האחרונים לא נקטו כן, וגם אין מ' כן מסתימת ד' הראשונים, ובע"כ דכיון דהוי ברירתו דרך אכילה, ע"כ הגם שה"ה מתקן המין השני לאוצר, ה"ז מותר.

והנה אמנם גם בזה הי' מקום לומר דהא דשרי הוא משום דעיקר ברירתו היא לצורך המין שרוצה לאכול השתא, וע"כ אף שעי"ז מתקן המין השני אי"ז אלא ברירה דממילא, אך לפ"ז הי' לנו לאסור היכא שעיקר מטרתו היא לצורך המין השני, ולא מצינו חילוק בזה.

אמנם עמש"נ לעיל בענף ד' ללמוד מדינא דתורמסין, דכל התירא דברירה לאלתר הוא רק משום דהתיקון שע"י הברירה הוי לאכילה לאלתר, וע"כ כל שהתיקון שע"י הברירה הוי לאוצר הוי זה ברירה, הגם שהוא בורר בדרך אכילה, ולפ"ז הי' לנו לאסור בכל גוונא שעיקר ברירתו היא לצורך תיקון לאוצר, הגם דאוכל עתה מעט יהא אסור, דבכה"ג יש לנו לראות את עיקר מעשה הברירה כתיקון המין שמניח לאוצר, ובד' הביאוה"ל הנ"ל מבו' לא כן, וצ"ע בזה.

?ויש לדון עפי"ז בבורר מאכל משום שאינו חפץ לאכלו ונותנו לאחר שיאכלנו אם ה"ז מועיל להתיר הברירה, ודמי לנידון דידן, ודו"ק?.

ויל"ד עפי"ז, בבורר כלים לצורך הדחה ואח"כ דעתו לערבן ואין לו צורך בברירתן, שדנו בספרי המחברים לאסור בזה משום שאי"ז דרך אכילה, דרק ברירה לצורך שימוש היא דהויא כדרך אכילה, ולהנ"ל נ', דאף אי נימא דכה"ג לא חשיב כדרך אכילה, מ"מ אין לאסור בזה רק אי נימא דכל הא דברירה לאלתר שריא הוא משום דהויא דרך אכילה, אך אי נימא דהתירא דברירה לאלתר הוא משום דכל עיקר מלאכת ברירה היא בברירה לאוצר, הרי דבכה"ג הגם דאין ברירתו דרך אכילה, מ"מ כיון שכל הברירה הויא לצורך השתא ואינו בורר לאוצר יש להתיר.

אך באמת אי"ז מוכח, די"ל דגם אם האיסור הוא רק בברירה לאוצר, י"ל דכיון שבפועל ברירתו מתקנת לאוצר, הגם דהוא אין דעתו לכך ה"ז אסור.

ול"ד לברירת דגים גדולים מקטנים דמותרת, הגם דכשלוקח דג גדול א' הוא בורר מהמין השני, ובע"כ דכיון שאין דעתו לכך שרי, דהכא שאני שדעתו לברירת המינים, וע"כ הגם שדעתו למטרה אחרת, מ"מ ה"ז אסור, ודו"ק.

והעירוני עוד בזה, במש"כ בספרי המחברים דאסור לברור פסולת שמיטה משאר פסולת, דאי"ז ברירה לצורך שימוש לאלתר, ונקטו דל"ד לברירת פסולת מפסולת דמותרת, כברירה שבמסננת בכיור, ולכאו' בכה"ג אי"ז ברירה לאוצר, שהרי אינו משתמש עם זה כלל, והגם דאי"ז ברירה לאלתר, מ"מ אם כל האיסור הוא בברירה לאוצר הי' לנו להתיר בזה.

גם ילה"ע בזה היכא שיש ספק אם יאכלו הסעודה מיד או לאח"ז, או אם יבואו אורחים, או בהכנת מאכל שספק אם יאכלנו, דבפשוטו שרי לברור, אך הגר"א גניחובסקי שליט"א בספרו נקט דה"ז ספק דאורייתא, ואי התירא דלאלתר הוא משום דאי"ז ברירה לאוצר, הרי בכה"ג הוי ספק שמא הברירה היא לאוצר והי' לנו לאסור, אך אם ההיתר הוא משום דרך אכילה, שפיר יש מקום להתיר בכה"ג.

**ו**

**בדין ברירת פסולת עם מעט מן האוכל, ובדין ברירת מעט מן האוכל**

כז] בדין ברירת פסולת עם מעט מהאוכל, ע' ביאוה"ל ד"ה הבורר פסולת דשרי, וכ"ה במ"ב סימן תק"ד סק"כ.

וצריך להדגיש, דודאי לא סגי מעט אוכל, שהרי הצריכו ליקח זבוב עם מעט מן המים, והרי לא משכח"ל שיקחוהו בלי טיפת מים, ובאמת הי' מקום לדון דלא שרי רק אם האוכל שלוקח עם הפסולת מקיף את הפסולת מכל צדדיו, דכה"ג אינו מפריד כלל הפסולת מן האוכל, אך אם אינו מקיפו מכל צדדיו י"ל דהוי זה מעשה ברירה, ואמנם בחזו"א כתב דהמ"ב התיר ליקח עצם עם מעט מהבשר, אך במ"ב שלפנינו לא נזכר לזה, דמש"כ הביאוה"ל בסו"ד דכ"ז בעצם שיש עלי' בשר, כונתו דהלימוד זכות שלימד עליהם ל"ש רק בשיש עלי' בשר שהיא מחוברת אליו, דכה"ג הוי המעשה תיקון האוכל, וכמש"כ ע"פ מהרש"ל.

אך בל' הביאוה"ל והמ"ב הנז' נ' להדיא דסגי ליקח מעט מן האוכל אף שאין מקיפו מכל צדדיו, וכ"נ מד' הפמ"ג בדין עירוי יין משמרים שהבאנו להלן.

וטעם ההיתר נראה דהוא משום דכה"ג לא חזינן לה כמעשה ברירה, אלא כחלוקת התערובת, דכיון שלוקח הפסולת עם מעט מהאוכל, חזינן לה כמעשה חלוקה של האוכל.[[15]](#footnote-16)

כח] והנה בד' הפמ"ג מש"ז י"ג ואש"א ט"ו מבו' דה"נ מותר ליקח מקצת מן האוכל, וליכא איסור ברירה רק בשלוקח את כל האוכל, ועיי"ש שעמד לפ"ז דלא משכח"ל ברירה כגרוגרת דחייב רק אם כל התערובת היא כגרוגרת.

ועיי"ש שעמד עוד ע"ד המג"א בטעם ההיתר לערות יין מע"ג השמרים דמ' דלא כד' הט"ז, ול' המג"א הוא כעין ל' רש"י עיי"ש, והמ"ב גם העתיק ל' זה, ולפ"ז סתרי הדברים זל"ז.

אך לול"ד הפמ"ג יש מקום לחלק בין ברירת הפסולת עם מקצת מן האוכל לברירת מקצת מן האוכל, והוא ע"פ המבו' בביאוה"ל בסימן שי"ט שמעשה הברירה נעשה רק במה שנוטל מן התערובת, וע"כ חילק בין היכא דלוקח המין שרוצה לאכול דחשיב מלאכה הצריכה לגופה, להיכא דלוקח המין השני דבאופנים מסוימים הוי משאצל"ג עיי"ש, ונ' כן מד' בעה"מ שנקט דזורה ובורר הוי משאצל"ג, ומ' דמרקד הוי מלאכה הצריכה לגופה, והיינו משום דבמרקד הוא בורר את הפסולת, ואכמ"ל, ונת' עוד בזה לעיל סקי"א.

אשר לפ"ז י"ל, דע"כ שאני היכא שנוטל פסולת עם מקצת מן האוכל דבכה"ג ליכא מעשה ברירה על הפסולת, ומשא"כ היכא שנוטל מקצת מן האוכל הרי איכא מעשה ברירה גמור על האוכל, ובכה"ג אין להתיר, ודו"ק.

אך בד' הר"י מלוניל ר"פ חבית ושיטה להר"נ שם דקמ"ה: נ' דכל שאינו בורר את כל האוכל מן הפסולת לי"ב משום ברירה מה"ת, אך כנראה ה"ז אסור מדרבנן, ורק בחלות דבש דל"ש לברור הכל לא אסרו חכמים, וצ"ע בזה, ועמש"כ ע"ז בשו"ת שבט הלוי ח"א סימן פ"ה.

כט] ולכאו' יש לסייע לזה, ממש"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ ללמוד מד' הירושלמי דאם לא בירר כל הפסולת אינו חייב, דה"נ הוא במלקט לבנות, ופירש הטעם משום דלא עשה התיקון, ואי נימא דמותר לברור מקצת מן האוכל ה"נ בדין שיהא מותר לברור מקצת מן הפסולת, וא"א ללמוד מזה לדעלמא דכל שלא עשה כל התיקון אינו חייב.

אך העירוני דיש מקום לחלק בין ברירת מקצת מן האוכל לברירת מקצת מן הפסולת, דרק כאשר נשאר חלק מן האוכל עם הפסולת חזינן לה כחלוקת התערובת, ולא כאשר נשאר חלק מן הפסולת עם האוכל, דלעולם לא חזינן לחלוקת הפסולת כחלוקת התערובת, ורק לחלוקת האוכל חזינן כחלוקת התערובת.

ולכאו' כן מוכח גם מד' הפמ"ג, שהרי על דינא דהירושלמי כתב הפמ"ג בסימן ש"מ א"א י"ח דה"ז אסור מדרבנן, ואילו הכא התיר לגמרי.

אמנם ילה"ע בזה מל' המ"ב סימן שי"ט סקנ"ו דמ' דאף שנוטל יין מבין השמרים נמי שרי, כיון שאינו ניכר הברירה, והיינו דע"כ חזינן לה כחלוקת התערובת, גם בל' המ"ב סימן תק"ו סוסקי"ב נ' כן, וצ"ע בזה.

**ז**

**בדין דבר האסור באכילה אם חשיב כפסולת**

ל] כתב בחיי אדם כלל ט"ז ס"ח, בשעת הדחק מותר לסנן יין ומשקין שאין בהם שמרים רק שנפלו בהן קסמין אפילו בכלי שעשוי משערות כמו נפה. אבל אם יש במשקין תולעים, נראה לי דאסור לסנן, וצ"ע, ובנשמ"א שם כתב, די"ל אע"פ שאי אפשר לשתות מחמת התולעים מ"מ אי לאו משום איסור דרביע עליו הי' יכול לשתותו דומה לקסמין, ובשעת הדחק יש לסמוך על דעה ראשונה שבש"ע דאפילו במשמרת מותר. ואמנם מתשובת הרא"ש כלל כ"ב וכ"כ בש"ע סעיף ט"ז דמים שיש בו תולעים מותר לשתות ע"י מפה דלא שייך בורר ומשמר בשעת שתי' ע"ש שמוכח דאם לא בשעת שתי' אסור, ואפשר דיש לחלק דמיירי מתולעים כמו זבובים וכיוצא בהם דהם אפילו בלא איסור הם מאוסים ומקרי פסולת גמור משא"כ אלו תולעים קטנים הגדלים בשכר ומשקין שאלולי האיסור היו שותין אותן, והראי' שהגוים שותים אותו כך אפשר דדומין לקסמין, וכמ"ש הר"ן בשם רמב"ן דעז בשבת לא מקרי פסולת אע"ג דאינו ראוי לאכילה מ"מ כיון שאינו אלא מחמת איסורא דרביע עלי' וכו', עכ"ל.

וראיתי להעיר על דבריו, ממש"כ הב"י סו"ס שי"ט ע"ד הרא"ש, ז"ל, ונראה לי דלא איצטריך להאי טעמא אלא בתולעים דלא הוה משתתי כלל בלא סינון, "משום דאיכא למיחש שמא יבלע אחד מהם דאסור" אבל אם היו קשין וקמחים דבלא סינון נמי הוה משתתי ע"י הדחק בלאו ה"ט נמי שרי דלאו היינו בורר כמש"נ בסמוך, עכ"ל, והרי להדיא דהא דתולעים ל"ד לקיסמין ויש בהן משום ברירה, הוא משום דלא משתתי בהכי מחמת האיסור, ועי' אג"ט בורר סק"ו אות י' מה שהביא בשם הלבוש ופקפק בזה, ולא הביא לד' הב"י.

ומשה"ק ע"ז החיי אדם ממש"כ הרמב"ן דעז בשבת לא מיקרי פסולת כיון שאינו אלא מחמת איסור דרביע עלי', הנה בפשוטו י"ל דכל ד' הרמב"ן ודעימי' הם רק בבהמה שהיא ראוי' לאכילה ע"י שחיטה, ואך דאריא דאיסורא רביע עלי' שאסור לשחטה בשבת, ומשא"כ בזבובים האסורים באכילה, י"ל דודאי חשיבי כפסולת, ועי' באג"ט בורר סק"כ שכתב לחלק להיפך, דאף לדעת הסוברים התם דחשיב כפסולת, הוא משום דבהמה בחיי' לא חזיא כלל לאכילה, ואך דאתינן לחשבה אוכל משום דאפשר לשחטה ולאכלה, ובזה כל דלא חזיא לישחט מחמת איסור הדר דינא דלא חשיבא כאוכל, עיי"ש.[[16]](#footnote-17)

וי"ל עוד, שהרי באמת המים והזבובים הוו ב' מינים, ואך דאתינן עלה מכח דינא ד"משתתי בהכי", אשר נתחדש בזה דכל דאין בנ"א מקפידין ע"ז לא חזינן לזה כלל כתערובת, וע"כ לי"ב משום ברירה, ובזה כל שמקפידין משום האיסור וכבר לא משתתי בהכי, הדר דינא דחשבי' לה כתערובת ויש בזה משום ברירה, דאף אם דבר האסור לא חשיב כפסולת, מ"מ כל דהוי ב' מינים ואתינן עלה מכח הא דמשתתי בהכי, הרי דלזה שפיר מהני הא דמכח האיסור לא משתתי בהכי, וז"פ.

ועפי"ז י"ל קצת ד' החיי אדם שלא יסתרו מד' הב"י, דהנה בד' הב"י מחודש, דליחשב משתתי בהכי ל"ב שיהא משתתי בהכי יחד עם הפסולת, אלא כל שמשתתי בהכי מכח שמעכב הקיסמין בפיו, נמי חשיב כמשתתי בהכי, ואשר ע"כ הוצרך הב"י לפרש דבתולעים לא משתתי בהכי משום דאיכא למיחש שיבלע א' מהן, וז"ב.

אשר לפ"ז י"ל, דכל הא דמהני האיסור דמכח זה חשיב דלא משתתי בהכי, הוא רק בזבובים המאוסים, אשר מצד עצמן לא משתתי המים יחד עם הזבובים, ואך שבאנו לחשבו כמשתתי בהכי מכח שיכול לשתות המים ולעכב הזבובים מליכנס לפיו, וע"ז הוא דאמרי' דכיון שאינו יכול לעשות כן מכח האיסור לא משתתי בהכי, ומשא"כ בתולעים קטנים דבלא האיסור ראויים המים לשתי' יחד עם התולעים, י"ל דאף דהתולעים אסורין ל"מ זה לחשוב דלא משתתי בהכי, ודו"ק.

ובנשמ"א שם הביא מכל בו שכתב, ז"ל, ומסננין יין שאין בו שמרים כדי שיהי' צלול מפני הקמחים שבו וכן הדין מפני היבחושין שבו אם אפשר לשתותו בלא סינון עכ"ל, ולמד מזה דכיון דכל הא דאין היבחושין ראויין הוא מחמת איסור דמי לקיסמין דמשתתי בהכי, ולי"ב משום ברירה.

אמנם יל"פ בד' הכל בו, דס"ל דגם ביבחושים משתתי בהכי, כיון שיכול לשתות המים ולעכב היבחושים בפיו, ולא ס"ל למש"כ הב"י דבתולעים לא משתתי בהכי משום דאיכא למיחש שיבלע א' מהן, וז"פ.

**ח**

**בדין פסולת הראוי' ע"י הדחק, בברירה במין א' ובברירה בב' מינים**

לא] בד' המ"מ דברירת עלים המעופשים אינה ברירה מה"ת כיון שאי"ז פסולת גמור.

והנה מסברא הי' נראה, דכ"ז הוא רק משום שהן מחוברין זל"ז, וע"כ כל שאי"ז פסולת גמור חזינן להו כחד, אך כל שאינם מחוברין זל"ז, לא גרע עלים מעופשין ועלים טובים, מבשר צלי ובשר מבושל דחשיבי כב' מינים.

ועד"ז הוא גם במש"כ המג"א דסחיטת פרי לי"ב משום בורר משום דחשיב כמין א', דודאי כ"ז הוא כ"ז שהמשקין בתוך הפרי, אך אחר שסחטן חשיבי כב' מינים.[[17]](#footnote-18)

וחזינן לפ"ז דאף אם אחר הברירה הוו ב' מינים, ל"ח כברירה אם קודם הברירה הוו מין א', וכ"כ הפמ"ג להדיא, וצ"ע מפי' הג' דרש"י בתורמוסין שנראה לא כן, עיי"ש.

אך במ"ב סקט"ו מבו' דתפוחים חמוצים שנאכלין ע"י הדחק ותפוחים מתוקים, אין בהן ברירה אלא מדרבנן דומיא דד' המ"מ, והרי דאף בשאינם מחוברין זל"ז כלל חשיבי כמין א'.

גם מד' הביאוה"ל סוד"ה חייב מבו' שלא חילק בזה, שכתב דמסתבר דעצם שיש בה מוח ל"ה מין א' עם הבשר, דומיא דבשר צלי ובשר מבושל דחשיבי ב' מינים, ולא חילק דעצם עדיפא משום שהיא מחוברת.

וצ"ע מאי גרע עלים מעופשין ועלים טובים מבשר צלי ובשר מבושל, וצ"ל דבעלים חזינן דהכל הוי מין א' של עלים שחלקו נתקלקל מעט, ואכתי צ"ב.

לב] ונ' להוסיף בד' המ"מ, דהא דאם נאכל ע"י הדחק ל"ה פסולת מה"ת, הוא רק במין א', אך בב' מינים, הרי דאף אי נימא כד' הפמ"ג שאם רוצה לאכול שניהם לאח"ז שרי, ונת' בזה באורך בענף ג', מ"מ אם א' מהן נאכל רק ע"י הדחק יש בזה משום ברירה.

ויש להוכיח כן, שהרי הא דבורר תורמוסין מתוך הפסולת שלהן חייב, פירש המ"ב סימן שי"ט סקי"טף דהוא משום דהתצומוס מר מאד והפסולת אינו מר כ"כ, וע"כ חשיב התורמוס כפסולת מתוך אוכל, עכ"ד, וצ"ב שהרי איירי שבורר התורמוס כדי לאכלו לאלתר, והרי שהוא ראוי לאכילה ע"י הדחק, וא"כ מ"ט חייבין על ברירתו משום ברירת פסולת מתוך אוכל, הרי מה"ת לא חזינן לי' כלל כפסולת, ובע"כ כמש"נ דכל הא דפסולת הראוי' ע"י הדחק לא חשיבא כפסולת מה"ת, הוא רק במין א' דלא סגי בזה לחשבן כאוכל ופסולת, אך בב' מינים סגי בזה לחשוב ברירתו כברירת פסולת מתוך אוכל.

והטעם בזה, דהגם דבב' מינים ליכא ברירה רק משום דמה שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, מ"מ נ"פ דמה שאינו נאכל אלא ע"י הדחק הוי טפי פסולת מאשר מין שאינו חפץ בו.

ומה דבמין א' ל"מ הא דאינו נאכל ע"י הדחק לשוויי כפסולת, הוא משום דהתם גם ל"מ מה שאינו חפץ בו לשוויי כפסולת, והט"ז באמת עמד ע"ז, אך בב' מינים דמהני מה שאינו חפץ בא' מהן לשוויי כפסולת, כ"ש דיהני מה שאינו נאכל אלא ע"י הדחק לשוויי כפסולת.

ויל"פ גדר הדברים דאיכא ב' נידונים, חדא דאין ברירה אלא בתערובת, ושם תערובת הוא או ב' מינים או אוכל ופסולת, וליחשב תערובת ל"מ אלא אם הוי זה פסולת גמור, ועוד, דמלאכת ברירה היא להפריד האוכל מן הפסולת, ולדין פסולת זה ל"ב פסולת גמור, אלא אף מה שאינו חפץ בו סגי לחשבו כפסולת, וכ"ש שאם אינו ראוי כ"כ חשיב כפסולת, ודו"ק.

ועד"ז הי' מקום לומר, דגם לדעת הסוברים דאיסור לא חשיב כפסולת, ונת' בזה במק"א, מ"מ בב' מינים ודאי סגי במה שא' מהן אסור לחשבו כפסולת, גם לד' הפמ"ג דליכא ברירה בב' מינים אלא בשא' מהן פסולת, ודו"ק.

והנה אמנם לכאו' בד' המג"א והפר"ח שהתירו בניקור גיד ביו"ט דלא חשיב הגיד כפסולת משום האיסור, הרי מבו' דאף דהגיד והבשר הוו ב' מינים, מ"מ כיון דכל הא שבוררו הוא משום האיסור, לי"ב איסורא, ותיקשי מינה ע"ד הביאוה"ל דברירה בב' מינים אסורה אף כשאין א' מהם פסולת, דלפ"ז ודאי הי' לנו לאסור בניקור הגיד, אך י"ל דאיירי במנקר לצורך לאלתר, וכיון דלא חשיב הגיד כפסולת, ל"ה זה כברירת פסולת מתוך אוכל, וצ"ע בזה.

אך באמת ל' המג"א שם דהוי זה מין א', וצ"ל דכונתו דהגם דחלב ובשר הוו ב' מינים, מ"מ כיון שהם נאכלין יחד כדבר א' חשיבי כמין א' לגבי ברירה, וזה כהא דס"ל דחלמון וחלבון הוו כמין א', אשר נ' דהיינו משום שהן נאכלין יחד, ולפ"ז א"ש.

ואדרבה לפ"ז יש ללמוד מד' המג"א כדברינו, דבברירת ב' מינים יש לאסור אף שרוצה בהפרדה מחמת האיסור, ומ' דאסור אף בשבורר לצורך לאלתר, והרי דהגם דבורר מחמת האיסור, מ"מ המין האסור שאינו חפץ בו חשיב כפסולת ואסור לבררו, ולד' הפמ"ג מוכח כן טפי, שהרי לדעתו אי לאו דחשיב המין האסור כפסולת, הי' מותר לברור אף לאח"ז, ובע"כ מד' המג"א דהגם דבמין א' לא חשיב דבר האסור כפסולת, מ"מ בב' מינים דכל שאינו חפץ בא' מהן חשיב כפסולת, הרי דכ"ש דהיכא שא' מהן הוי דבר איסור דחשיב כפסולת, וכמש"נ.

**ט**

**בהא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו**

לג] בגמ' דקל"ד. אמרו, דהא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו, הוא משום דמיחזי כבורר, וכתבו התוס' שם, ז"ל, מיהו בורר לא הוי שגם הפסולת ראוי' לאכילה, ול"ד למשמרת דריש תולין דאיכא למ"ד חייב משום בורר, עכ"ל.

ומה שהוצרכו התוס' להביא לההיא דמשמרת, נ' דהוא משום דהי' מקום לומר דל"ש ברירה רק באוכל ופסולת העומדין כל א' לעצמו, ולא בשהן בלולין זב"ז, וזהו שהביאו התוס' מההיא דמשמרת, דאף בשמרים שבלוע בהן יין יש בברירתן משום ברירה.

שו"ר דא"צ לזה, שהרי ר"א בר"פ תולין פליג וס"ל דנותנין לתלוי' בשבת, ואיך שיהי' טעמו, הרי דמה"ט גם יש להתיר סינון חרדל במסננת שלו, וזהו שכתבו התוס' דאפי' למ"ד דמחייב בנתינה לתלוי', מודה דבסינון חרדל במסננת שלו ליכא איסור מה"ת.

וצ"ב דכיון שגם הפסולת ראוי' לאכילה, א"כ בדין שלא תחשב כפסולת כלל, וא"כ מ"ט ה"ז מיחזי כבורר.

והי' מקום לפרש דאין הפסולת ראוי' לאכילה אלא ע"י הדחק, וע"כ הוא דמיחזי כבורר, וכמש"כ המ"מ דכל שהפסולת אינה ראוי' אלא ע"י הדחק אסור לבררה מדרבנן, אך ממה שלא הביאו הפוסקים לד' התוס' כסיוע לד' המ"מ נ' דפירשו דפסולת החרדל ראוי' לאכילה אף שלא ע"י הדחק בעודה מעורבת עם החרדל, והדר צ"ב דא"כ מ"ט ה"ז אסור מדרבנן.

ומצינו הטעם בזה בד' הגר"ז בסימן שי"ט סעיף כ"א, ז"ל, אין מסננין את החרדל מהסובין שלו וכו' מפני שנראה כבורר אוכל מתוך הפסולת הואיל ומסננן כדי לאכול החרדל ולהשליך הסובין וכו', עכ"ל, וכ"ה בלבוש סימן תק"י ס"ג ובמג"א שם סק"ה, והיינו דכיון שהוא משליך הסובין מיחזי כבורר אוכל מתוך פסולת.

אחר כתבי ראיתי בתהל"ד סימן שי"ט סק"ז, שהביא מס' חמד משה שפירש דטעם האיסור בסינון חרדל מדרבנן הוא משום שאינו ראוי אלא ע"י הדחק, וע"כ הוי כפסולת מדרבנן וכד' המ"מ, והוא פירש דהטעם הוא משום דהוי דברים לחין ובזה יש בריר מדרבנן אף בשה"ז ראוי אף שלא ע"י הדחק, ושוב הביא ד' הגר"ז שטעם האיסור הוא משום שמשליך הפסולת, עיי"ש בכל דבריו.

אמנם צ"ע, דאטו אסור לברור במין א' בשדעתו להשליך מה שברר, וא"כ מ"ט בסינון החרדל ה"ז מיחזי כבורר, אך הישוב לזה נלמד מד' הגר"ז שם סכ"ב, דמבו' בדבריו במש"כ לגבי ברירת הביצה דכל הא דכשמשליך מה שברר מיחזי כבורר, הוא רק בשדרך להשליכה, ומשא"כ בבורר דברים שאין דרך להשליכן, הגם שהוא דעתו להשליכן, מ"מ לא מיחזי כבורר.

ואכתי צ"ע, דמ"ט הוצרך המ"מ לאסור בברירת עלים המעופשים משום הא שאינם ראויין אלא ע"י הדחק, תיפו"ל דודאי ברירתן היא ע"מ להשליכן, וא"כ מיחזי כברירת פסולת, אך שמא איירי בשאין דעתו להשליכן אלא לתקנן בבישול וכיו"ב.

אך עיי"ש בד' הגר"ז שהוסיף עוד, דכל הך דינא הוא רק בשבורר דבר שאינו ראוי לאכילה בפנ"ע, דהסובין הנבררים מן החרדל אינם ראויין לאכילה בפנ"ע, והא דלי"ב משום בורר דאורייתא, הוא משום דקודם שהפרידן מן החרדל ה"ה ראויין לאכילה יחד עם החרדל, וע"כ לא חשיבי כפסולת, ולפ"ז ניחא, דע"כ עלים המעופשים שהן ראויין לאכילה בפנ"ע לא מיחזי כבורר אלא משום שאינם ראויין אלא ע"י הדחק.

ואכתי צ"ע מהא דשרי לסנן את היין במשמרת, הגם שהפסולת הנבררת ממנו אינה ראוי' לאכילה ודרך להשליכה.

ולדעת הרמב"ם דלעולם אסור לסנן את היין במשמרת ניחא, ולדעתו נ' דדינא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו ודינא דאין מסננין את היין במשמרת חד דינא נינהו, ודו"ק, שו"ר במ"ב סימן שי"ט סקמ"א שפירש טעם דינא דהרמב"ם דאין מסננין את היין במשמרת, דהוא משום שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, ולמש"נ הי' לו לפרש הטעם משום דמיחזי כבורר, וצ"ע בזה.

וצ"ל בזה, דכיון שדרך לסנן החרדל מן הסובין, חשיב דלא מישתתי בהכי, וע"כ יש בזה משום ברירה מדרבנן.

ויש להסתפק אם חשיב דלא מישתתי בהכי כלל ואסור לסננו אף בכעין סודרין, ומ"מ לי"ב משום ברירה מדאורייתא, ול"ד להתם דכל דלא משתתי בהכי כלל ה"ז אסור מדאורייתא, דהתם הוו ב' מינים ומשא"כ הכא הוי זה מין א', וע"כ כיון שה"ז ראוי לאכילה, הגם שדרך כל בנ"א לסננו לי"ב משום ברירה דאורייתא, או דחשיב דלא מישתתי בהכי לרוב בנ"א ואסור לסננו במשמרת ולהרמב"ם אף בסודרין, וצ"ע בזה.

ואולי יש לדון לחלק עוד, דשאני יין שיש בו שמרים ומים שיש בהן קמחים, דכל דמשתתי בהכי חזינן להו כדבר א' ממש, וע"כ לי"ב משום ברירה, ומשא"כ בברירת החרדל מן הסובין.

לד] והנה הי' מקום לומר, דכל הא דכה"ג מיחזי כבורר, הוא רק משום שבוררו במסננת שלו, שהוא כלי המיוחד לברירה, אך בשבוררו ביד לא מיחזי כלל כבורר, וזהו דתניא דאין בוררין במסננת שלו.

ויש להביא סמך לזה, דהנה בפירש"י שם פירש בהא דמשני דהתם לא מיחזי כבורר, ז"ל, שכולה יוצאת דרך המסננת ואין משתייר שם פסולת, עכ"ל, ומבו' דהא דפריך דיהא אסור ליתן ביצה במסננת, לאו היינו משום שבורר החלמון מן החלבון, דזה כבר ידעינן שאי"ז ברירה משום שאינו עושה אלא לגוון, אלא דפריך דנתינת החלמון גופי' במסננת תהא אסורה משום דמיחזי כבורר, וע"ז הוא דמשני דכיון דכולו יוצא דרך המסננת ואין משתייר שם פסולת לא מיחזי כבורר.

והנה הרי לפ"מ דבעי לאסור בביצה משום דמיחזי כבורר, הגם שכולה יוצאת דרך המסננת ולי"ב ברירה כלל, הרי ודאי דהוא משום דמסננת הויא כלי המיוחד לברירה, וע"כ אסור ליתן לתוכה אוכלין אף בשאינם נבררין בה, ולפ"ז מסתברא מילתא דגם לפ"מ דמשני דלא אסרו אלא בחרדל שבוררו מן הסובין, נמי לי"ב איסורא אלא בשנותנו במסננת, וכמש"נ.

אך בד' המ"ב סימן תק"י סקי"ב מבו' דודאי יש בזה משום בורר מדרבנן גם בשאינו בוררו במסננת שלו, והא דלא אסרינן אלא בשבורר במסננת שלו, הוא משום דביו"ט הותר לברור שלא כדרכו, עיי"ש.

1. ומה שהביא שם ממאמ"ר שכ"ה גם בפי' רד"ע, צ"ע דמשמעות ד' הרד"ע להיפך, דרק אם אכל האוכל שבירר הוא דפטור, ואך שכתב דהגם שעי"ז נתברר האוכל השני לאוצר מ"מ לי"ב איסורא ול"ד לבורר פסולת מתוך אוכל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ב מש"כ הרמב"ן בתחילה דהטעם הוא משום דבשבת בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, ונת' בזה במק"א עפי"ד הרשב"א בעבוה"ק דמשום הא דבהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן ע"כ אי"ז דרך אכילה לברור הפסולת, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ול' הריטב"א צ"ב, דמשמע בדבריו דכל ה"ט הוא רק בשבורר לאכול לאלתר, ובד' הריטב"א להלן מבו' דלדעת רב המנונא אף אם ברר אוכל מתוך פסולת לבו ביום אינו חייב חטאת, עיי"ש.

   ויש להוסיף, דעיקר מה שנקט הריטב"א דגם לרב המונא לא שרי אלא לאלתר או עכ"פ לבו ביום, י"ל דכ"ז הוא לטעמי' דהתירא דאוכל מתוך פסולת הוא משום דהוי זה דרך אכילה, אך לדעת התוס' דהתירא דאוכל מתוך פסולת הוא משום שאי"ז דרך ברירה אין מקור לזה, ויל"פ דס"ל לרב המנונא דאף בשבורר אוכל מתוך פסולת לאח"ז שרי כיון שאי"ז דרך ברירה.

   גם מה שנקט הריטב"א דאף בבורר לבו ביום מצינו לחשבו כדרך אכילה, נ' דלדעת התוס' מוכח לא כן, דהנה ילה"ע ע"ז דא"כ מה פרכינן לעיל וכי מותר לבשל לבו ביום, הרי שאני בורר דכל שבורר לבו ביום הוי זה דרך אכילה, ובע"כ דכל התירא דדרך אכילה ל"ש אלא באוכל מתוך פסולת ולא בפסולת מתוך אוכל, וע"כ שפיר פרכינן אהך מ"ד דשרי לברור לבו ביום אף פסולת מתוך אוכל, דכי מותר לבשל לבו ביום, אך לדעת התוס' אי"ז מתישב, שלדעתם גם ברירת פסולת מתוך אוכל יש מקום לחשבה כדרך אכילה, וא"כ מה פרכינן וכי מותר לברור לבו ביום, ובע"כ דברירה לבו ביום א"א לחשבה כלל כדרך אכילה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה בשו"ת הרשב"א ח"ד סימן כ"ה התיר לטחון לצורך אכילה לאלתר, דומיא דהא דשרי לברור לצורך אכילה לאלתר, ולכאו' הי' נ' דכ"ז הוא לטעמי' דשרי לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר, אך לדעת ש"ר דלא שרי לברור אלא אוכל מתוך פסולת, והרי דגם בברירה לא התירו לברור לאלתר בשבורר בדרך ברירה, וא"כ מהיכ"ת יהא שרי לטחון בדרך טחינה לצורך אכילה לאלתר.

   אמנם כ"ז הוא לדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דהא דפסולת מתוך אוכל לא יברור הוא משום דהוי זה דרך ברירה, אך לדעת הרמב"ן והריטב"א דהא דפסולת מתוך אוכל לא יברור הוא משום שאינו אוכל מה שבירר, מתישב דינא דהרשב"א, אך אכתי צ"ע ד' הר"ן שהביא ד' הרשב"א אלו להלכה, הגם דאיהו ס"ל דהא דפסולת מתוך אוכל לא יברור הוא משום דהוי זה דרך ברירה.

   אך י"ל לפמש"כ האחרונים דהיכא דלא אפשר כגון קליפה שרי לברור אף פסולת מתוך אוכל, והרי דכל האיסור לברור פסולת מתוך אוכל, הוא רק משום דדרך אכילה הוא לברור האוכל, וברירת הפסולת הוי דרך ברירה, גם מצינו בב' מיני אוכלים שרוצה לאכול שניהם לאלתר דשרי לבררן, הגם דכה"ג ליכא אוכל ופסולת וא"כ אין ברירתו שלא בדרך ברירה, אלא כיון שאינה בדרך המסוימת לברירה שרי ודו"ק, אשר לפ"ז י"ל דמה"ט שרי גם בטחינה, וצ"ע עוד בזה, שו"ר מש"כ בזה באג"ט טוחן סקכ"ג אות ד' ואילך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובאג"ט מרקד סק"ה פירש, דהרמב"ם אזיל לטעמי', דל' הרמב"ם שם הי"ד ופכ"א הי"ז נ', דהמשמר בסודרין אינו חייב, והרי דכל שבורר בדבר שאין דרך לברור בו אף לצורך לאח"ז אינו חייב, וה"נ הבורר בקנון ותמחוי לצורך לאח"ז פטור. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה בד' הב"י הי' נראה, דכל חילוק זה הוא רק לענין חיובא, דהבורר אוכל מתוך אוכל אינו חייב אלא בשבירר שחרית לאכול בין הערבים, אך לענין איסורא אף בבורר אוכל מתוך אוכל לא שרי לברור אלא לאלתר ממש, וכ"נ בל' הרמב"ם שכתב בתחילה דהבורר אוכל מתוך פסולת או שהיו לפניו שני מיני וכו' ואם בירר בידו לאכול לאלתר מותר, ומ' דשוה דין בורר אוכל מתוך פסולת לאלתר לדין בורר אוכל מאוכל לאלתר, וכ"ה דהבורר אוכל מתוך פסולת לא שרי אלא בשבורר לאלתר ממש, ה"נ בורר אוכל מאוכל לא שרי אלא בשבורר לאלתר ממש, וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ם דהיו לפניו ב' מיני אוכלין מעורבין בורר אחד מאחד ומניח לאכול "מיד", ומ' דלא שרי לברור אוכל מאוכל אלא כדי לאכול לאלתר ממש, אמנם הפמ"ג באש"א ו' והביאוה"ל שם נקטו דלפ"ד הב"י שרי לברור אוכל מאוכל לאכול לאחר כמה שעות, וצ"ע בזה.

   שו"ר בשו"ת מהריט"ץ סימן ר"ג שכתב בדעת הרמב"ם שאין לחלק בין בורר אוכל מתוך פסולת לבורר אוכל מאוכל שהכל דין א' להם, וכתב עוד דאפ"ל דסבר הרמב"ם דג' גבולים יש לאלתר שרי לכתחילה לאחר סעודה פטור ומשחרית לבין הערבים חייב, וסיים דכ"ז דוחק. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף, דהך מילתא דבב' מיני אוכלין לא חשיב האוכל שאינו חפץ בו כפסולת, נ' כן גם מד' הרמב"ן בסוגיין, ז"ל, ויש לפרש דברייתא אחרת היא ופלוגתא דרב אשי ורב ירמי' מדיפתי בשני מיני אוכלין שאין בהן פסולת כלל לפיכך נחלקו בה בקנון ובתמחוי ואפילו לבו ביום דמר פטר ומר מחייב וכו', וברייתא דלעיל באוכל ופסולת מעורבין ובקנון ובתמחוי ומשו"ה לבו ביום חייב חטאת וכו', עכ"ל, ונ' מזה דבב' מיני אוכלין לא חשיב המין שאינו חפץ בו כפסולת, וע"כ הוא דיש לחלק בין תערובת ב' מיני אוכלין שאין בהן פסולת כלל לתערובת דאוכל ופסולת. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה לפ"ד הפמ"ג שצידד להתיר לברור ב' מיני אוכלין לאכלן לאח"ז, לכאו' ה"נ אם בורר ב' מיני אוכלין לאכול שניהם לאלתר, מותר לבררן אף בנפה וכברה, דכיון שרוצה לאכול שניהן לאלתר לית בהו אוכל ופסולת, ול"ש בהו ברירה כלל, אמנם הנה הפמ"ג שם נסתפק בדין זה, עיי"ש, וודאי טעם ספיקו הוא משום דהי אוכל והי פסולת, שהרי אם רוצה לאכול א' לאלתר וא' לאח"ז, ודאי חייבין על ברירתן בכלי, והביאוה"ל לטעמי' השיג גם ע"ז, דעיקר החיוב הוא משום שבירר מין ממין, וצ"ע דלכאו' כ"ה שנטה להתיר לברור ב' מיני אוכלין לאח"ז, ה"נ בדין שיהא מותר לברור שניהם לאלתר אף בכלי, ומה נסתפק בזה.

   אמנם הנה הפמ"ג בהמש"ד דן שמא אף במין א' אסור לברור גדולים מקטנים בנפה וכברה, וכן דן בזה באש"א ה', ופירש הטעם לאסור דאפשר דרך ברירה בכלי גורם החיוב ודימה להא דאוכל מתוך פסולת לאלתר דמותר ומ"מ בכלי הוי ברירה, וכנר' עד"ז דן לומר דבבורר ב' מינים לאכול שניהם לאלתר, הגם דלי"ב אוכל ופסולת, מ"מ אם בוררם בכלי הויא ברירה, דכל הא דל"ה ברירה אלא באוכל ופסולת, הוא רק בברירה ביד, ואף אי במין א' שרי אף בכלי, יל"פ דהיינו משום דלא שייכא בזה ברירה כלל, אך בב' מינים י"ל דיש בהן ברירה בכלי אף בשאין בהן אוכל ופסולת.

   אך הדברים צ"ב רב, דבפשוטו ל"ש לחלק בדין התערובת בין ברירה ביד לברירה בכלי, דכל תערובת שאינה אסורה בברירה ביד, משום שאי"ז ברירה, בדין שיהא מותר לבררה אף בכלי. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך לדעת הסוברים דהחלמון והחלבון חשיבי כמין א', אין להביא משם, והא דלדעתם בעי' לה"ט דאין עושין אותה אלא לגוון, עי' מג"א מש"כ בזה, וצ"ב, והגר"ז בסכ"א כתב לבאר היטב, דבעי' לה"ט דמשו"ז לא מיחזי כבורר, ולא אסרינן כדאסרינן לסנן ביצה במסננת של חרדל, עיי"ש, וכ"נ להדיא בד' הריטב"א לקמן דקל"ט:. [↑](#footnote-ref-10)
10. אמנם הנה לדעת הרי"ד והריא"ז דנמי ס"ל דלאלתר שרי לברור אף פסולת מתוך אוכל, מ"מ ניחא ההיא דתורמוסין, שהרי דעתם דברירת אוכל מתוך פסולת הויא שינוי, ואף אם ברר בכלי להניח אינו חייב חטאת.

    ומבו' עוד בד' הריא"ז, דבב' מיני אוכלים הוי הדרך לברור א' מהן וליכא בזה להתירא דאוכל מתוך פסולת, וע"כ בזה כל שבורר להניח חייב חטאת, וכן אם ברר בכלי אף לאלתר ה"ה חייב חטאת.

    ולפ"ז זהו דתני בסוגיין דבירר חייב חטאת ומוקמי' לה בנפה וכברה, וא"צ להעמידה בפסולת מתוך אוכל, אלא איירי בב' מיני אוכלים ובזה בכל גווני הוא חייב חטאת.

    ולדעתם מתפרש הא דתורמוסין דהואיל וכי שלקי וכו' חשיבא כברירת פסולת מתוך האוכל, והוי זה דרך ברירה, וע"כ חייב בשברר לאח"ז או בשברר בכלי לאלתר, ובל' הריא"ז נ' קצת דטעמא דתורמוסין הוא דהואיל והוי זה קלקול לאוכל לישאר עם הפסולת, ע"כ בזה הוי הדרך אף לברור את האוכל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועי' לבוש שכתב דלדעת הטור מותר בתורמוסין, והמלבויו"ט שם תמה עליו, וע' אלי' רבה מש"כ בדעתו, וצ"ע עוד בזה?. [↑](#footnote-ref-12)
12. וגם דאי אינם ראויין לאכילה וע"כ הוו מוקצה, א"כ הא דאסור לבררן אי"ז שייך כלל להלכות בורר אלא להלכות מוקצה, ומהו שהביא הטור לדין זה בכלל דיני בורר, דהאמנם הך דינא דהיכא דהפסולת מרובה על האוכל הוי הכל מוקצה ואסור אף לטלטלו הביא הטור בכלל דיני בורר, אך היינו משום דקמ"ל דבכה"ג מהניא התערובת לחשוב אף את האוכל כמוקצה, וע"כ כתב לזה בדיני ברירת אוכל ופסולת המעורבין, אך בתורמוסין דהוו התורמוסין עצמן מוקצה, הרי אי"ז שייך כלל לדיני בורר. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף, דמש"נ כן בד' התוס' והטור, הוא לטעמייהו דמותר לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר, אך לדעת ש"ר אין לנו מקור להתיר לזה, אך שפיר י"ל מסברא להתיר מזה, ועמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ ח"ג פ"ג לישב כן ד' כמה אחרונים שהתירו לברור פסולת מתוך אוכל לאכול הפסולת לאלתר, דדבריהם הם בגוונא שאוכל גם את האוכל לאלתר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. גם יש מקום לדון שלא התיר בכה"ג אלא בעצם, וכמש"כ שם שהעצם טפילה לבשר, והיינו דכל שבורר לצורך הבשר שעל העצם, חזינן למעשה כהפרדת בשר שיש בו עצם מבשר שאין בו עצם דלא הוו ב' מינים, אך כל שיש כאן דבר חיצוני, י"ל דאף בכה"ג אסור, וע"כ י"ל דכוס שיש בתוך המים פסולת, אין להתיר לברור מעט מן המשקה עם הפסולת, ואמנם בזבוב יש להתיר משום מה שנקט החזו"א דאין הזבוב מעורב עם כל המשקה, אך בגוונא דחשיב כתערובת עם כל המשקה, יש לאסור אף אם מחלק התערובת, דכלפי הפסולת הוי זה מעשה ברירה גמור, דבזה ל"ש לומר דה"ז טפל לאוכל, ודו"ק.

    אמנם אם אין דעתו כלל למטרת ברירת הפסולת, אלא כדי לאכול האוכל, נ' דודאי יש להתיר, דחשיב דברירת הפסולת נעשית ממילא, וכדמצינו כן בכמה גווני בדין ברירה, דמעשה הברירה מתפרש כפי כונתו, וצ"ע עוד בכ"ז. [↑](#footnote-ref-15)
15. ואף החזו"א שחולק נ' דמודה דאם לוקח עם הפסולת כמות גדולה של האוכל חזינן לה כחלוקת התערובת ושרי, ועי' בלשונו ר"ס נ"ג שכל מה שאסר הוא משום דלוקח האוכל עם הפסולת רק כדי להציל מן האיסור, ומ' להדיא בדבריו דכ"ז הוא משום שלוקח רק מעט מן האוכל, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובעיקר נידון זה בדבר האסור באכילה אם חשיב כפסולת, עי' מג"א סימן ת"ק סקי"ב ופר"ח שם שדעתם דלא חשיב כפסולת, וכ"ה במג"א סימן תס"ו סק"ח, אך בדבריו שם נ' דמדרבנן ה"ז אסור, וצ"ל דהוא משום דאי"ז לצורך יו"ט, ומשא"כ בסימן ת"ק איירי במנקר לצורך יו"ט, ושו"ר בשבה"ש בורר סקכ"ב שהביא כן בשם המהרש"ם, ועי' שבה"ש בורר סעיף י' וסקכ"ג. [↑](#footnote-ref-17)
17. ויל"ד עד"ז גם לדעת הסוברים דחלמון וחלבון חשיבי כמין א', די"ל דכ"ז הוא רק קודם שנפרדו זמ"ז, אך אחר שנפרדו זמ"ז ודאי חשיבי כב' מינים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-18)