כיבוד יג רמב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור יג'**

**הדינים הנידונים:**

* שיכור שאסור להורות.
* דרך הוצאת הוראה הראויה.
* קבלת היתר הוראה בזה"ז.
* לקרוא בשמו של רבו.
* נתינת שלום לרבו.
* חליצת תפילין והסבה בפני רבו.
* כבוד לראש ישיבה ומרא דאתרא.

*יורה דעה*

*סי' רמב, ד-יג*

**כבוד רבו ות"ח**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף יג] ויזהר כל אדם שלא יורה כשהוא שתוי יין או שאר דברים המשכרים, אפילו בדבר פשוט, אם לא שהוא דבר ברור בפוסקים וזיל קרי בי רב הוא.

## שתוי יין להורות בדינים הפשוטים

מה שכתב הרמ"א בסוף דבריו שבדבר שהוא ברור בפוסקים, יכול להורות, כן כתב גם בדרכי משה (סק"ו), והוכיח כן מדברי הרשב"א בתשובה (סי' רמז), שכתב שאף כשהוא שתוי, אם כבר החליט בדעתו על איזה הלכה לפסוק להיתר או לאיסור, מותר להורות, וא"כ מבואר שבדבר פשוט מותר להורות. ועוד הביא כן מהמהרי"ק (סי' קסט) להקל בדין המפורש בפוסקים. אלא שאח"כ הביא מהתרומת הדשן (סי' מב) שאין להקל בזה, ורק בדבר שהצדוקים מודים בו שרי להורות, והיינו דוקא דבר במפורש בפסוק, וכמו שמבואר בגמרא בכריתות (יג:). ועכ"פ להלכה מסיק הרמ"א להקל להורות בכל דבר שהוא פשוט בפוסקים. אבל האחרונים (ב"ח, ט"ז ס"ק יג, והש"ך ס"ק כא) לא הסכימו עם הרמ"א, שאין היתר להורות אפילו בדין שהוא פשוט, ורק דבר במפורש בפסוק מותר להורות, וכמו שמבואר גם ברמב"ם (ביאת מקדש פ"א ה"ג).

## כשהחליט כיצד להורות קודם שנעשה שתוי

ומה שכתב הרשב"א (בתשובה שם) שאם כבר החליט בדעתו על איזה הלכה לפסוק להיתר או לאיסור ואח"כ שתה שרי להורות, נראה שצ"ל שאין כוונתו להתיר להורות בכל דבר שיודע כבר מהי ההלכה באותו דבר, אלא דוקא באופן שכבר בא לפניו קודם לכן אותה שאלה עצמה, וכבר החליט כיצד להורות באותה שאלה, בזה יהיה מותר לומר מה החליט כבר קודם לכן להורות.

## שתוי בדיני ממונות

והנה בשו"ע חו"מ (סי' ז ס"ה) איתא שיש אומרים ששתויי יין מותרים לדון דיני ממונות, והוא מהתוספות בסנהדרין (מב. ד"ה העוסקים) שכתבו שמה שאמרו שתה רביעית יין אל יורה, היינו דוקא בהוראת איסור והיתר אבל בדיני ממונות שרי. ועי' בתומים (שם סק"ו) שתמה דאין סברא בזה, דכמו שבכל דיני איסור והיתר אסור להורות כיון דבעינן ישוב הדעת כדי להורות, א"כ כל שכן שיהיה אסור לדון , שהרי דיני ממונות עמוקים הם, ובודאי צריך יישוב הדעת כדי להורות בהם, וכתב התומים, שנראה סברת התוספות, שכיון שבדין צריך שלשה, א"כ אף אם אחד מהם שתה רביעית יין, מ"מ אין הדין יוצא רק מתחת ידיו, לכך שרי לו להיות דיין, ולפי"ז כתב שביחיד מומחה אינו רשאי לדון כששתה יין.

## מתי נחשב שתויי יין

והשיעור מתי חשיב שהוא כבר שתוי יין, איתא ברמב"ם הלכות ביאת מקדש (פ"א ה"ה) שאם שתה רביעית, אסור להורות, אלא שהילוך מיל או שינה מפיגים את היין, אבל שתה יותר מרביעית אין הילוך ושינה מפיגים את היין, ואסור להורות עד שלא ישאר משכרותו שום דבר שבעולם. ודין זה מבואר בגמרא בעירובין (סד:), ושם לא נתבאר כמה ימתין כששתה יותר מרביעית, אלא שהרמב"ם כתב שימתין עד שלא ישאר משכרותו כלום, שאז דבר פשוט הוא שמותר להורות.

## יין בזה"ז

והיין שלנו אינו משכר כ"כ כמו בזמן חז"ל, וכתב בתרומת הדשן (סי' מב) שמן הדין היה נראה להקל ביין שלנו שיהיה מותר להורות אפילו בשתה יותר מרביעית, אלא דמ"מ כתב להחמיר בזה.

## שתה יין בסעודה גדולה

והנה הרשב"א בתשובה (שם) כתב שאם שתה הרבה בסעודה גדולה, כגון בסעודת יו"ט או סעודת פורים, אסור להורות עד למחר, והביא ראיה לזה מדברי הגמרא בביצה (ד.) שרב לא היה דורש ביו"ט עד למחר משום שכרות. והבית יוסף (חו"מ סי' ז סעי' ס"ג) כתב שאין נראה כדברי הרשב"א, אלא כל שסר ממנו היין מותר. וכתב הש"ך (ס"ק יט) שאין לדחות דברי הרשב"א, שהרי הרשב"א הוכיח כן מהגמרא, מיהו הרשב"א לא מיירי אלא בסתמא, אבל אמת הוא שכל שיודע שסר יינו מעליו אינו צריך להמתין עד למחר.

עוד הביא בדרכי משה מהרשב"א בתשובה (שם), שאם שתה בתוך הסעודה, אפילו שתה יותר מרביעית אין זה משכר ושרי להורות, אא"כ בסעודה גדולה שאז אסור להורות עד למחר וכנ"ל.

## למסור שיעור בעיון

וכתב הרמב"ם (ביאת מקדש פ"א ה"ד) שלמסור שיעור מותר למסור אף כששתה רביעית, ואף שמבואר בגמרא (ביצה שם) שרב לא היה מוסר שיעור ביו"ט מחמת ששתה יין, היינו דוקא רב שהיה ידוע שמוסר הוראות להלכה בשיעורו, והתלמידים כל מה שהיו שומעים ממנו היו לומדים מזה הלכות, לכך היה אסור לו למסור כששתה רביעית.

[סעי' יד] כל חכם שהגיע להוראה ואינו מורה, הרי זה מונע תורה ונותן מכשולות לפני רבים, ועליו נאמר ועצומים כל הרוגיה. **הגה: ענין הסמיכות שנהגו בזמן הזה, כדי שידעו כל העם שהגיע להוראה...**

## כיצד ראוי להוציא הוראה

בפת"ש (סק"ח) כתב בשם המהרש"א, שבזה"ז מי שמורה מתוך השו"ע ולא יודע מקור ההלכה הוא בכלל מבלי עולם, וכתב, שנראה שכל דברי המהרש"א היו בזמנו קודם שנתחברו כל הנו"כ על השו"ע, אבל עתה שנתחברו ש"ך וט"ז ומג"א שרי לפסוק מתוך השו"ע והפוסקים.

אמנם אין הדברים ברורים דסגי לפסוק בלא לראות את הסוגיא, דהנה בעניין דרך הפסק מצאנו בברכי יוסף (חו"מ סי' ח סק"ג) מתשובת הר"י מיגש שעדיף אלו הפוסקים מתוך תשובות הגאונים מאלו שבאים לפסוק מתוך הגמרא, דפעמים הוא טועה בדמיונו. אכן בחזו"א (בהוראת או"ה סי' קנ סק"ח) כתב שאם יש לו ראיה מהסוגיא ונראה לו בשכלו יותר כצד אחד מהראשונים עפ"י עיונו בסוגיא, יכול להכריע כסברתו, שגם בזמנינו ניתן לנו הכח להכריע הספיקות מתוך הסוגיות. וכן באמת ראינו להרבה מהפוסקים שהכריעו בין הראשונים עפ"י הסוגיות, והוא מצוי גם במשנ"ב בדברים שהנו"כ קיצרו, והוא האריך עפ"י הסוגיא, וא"כ גם בזמנינו נראה שיש לבדוק כל דבר בסוגיא.

## דין קבלת היתר הוראה בזמנינו

וביאור דברי הרמ"א לעניין הסמיכה, דהנה בזמן חז"ל היה דין 'סמיכה' שבזה מקבל רשות מריש גלותא להורות ולדון, עד שאם יטעה לא ישלם. אכן בזה"ז אין ריש גלותא ולא שייך טעם זה. וביאר הרמ"א דמ"מ יש דין סמיכה בזה"ז מחמת ב' טעמים. **א.** שלא כל אחד יבא להורות, אלא ע"י הסמיכה ידעו שהגיע להוראה. **ב.** כי גזרו חכמים (סנהדרין ה:) שתלמיד לא יורה בלא רשות רבו.

ומחמת כן יש כמה נפק"מ במקום שפסק בלא סמיכה, שכיון שבזה"ז אין הסמיכה אלא מנהג, לכך בדיעבד הוראתו הוראה. ועוד שבמקום שאין צריך רשות והוא ידוע כת"ח אין צריך סמיכה. ועוד כתב הרמ"א, דאע"פ שבזמן חז"ל לא היו נותנים סמיכה אלא למי שידע כל התורה (כמבואר ברמב"ם סנהדרין פ"ד ה"ח), בזה"ז אף כשאינו יודע את כל התורה כל שיודע ובקי בעניין מסויים נותנים לו סמיכה לאותו דבר.

ובספר שיורי ברכה (להחיד"א סק"ח, נדפס עם הברכי יוסף) הביא שגם בזמן חז"ל מצינו חכמים שהיו מוסמכים לדבר מסויים, כמו שמצינו בחולין (נה:) שהיו רבנן טרופאי, ופירש רש"י שהיו מורין בהלכות טריפות. וכתב שכן היה המנהג בקהילות האשכנזים.

[סעי' טו] אסור לתלמיד לקרות לרבו בשמו לא בחייו ולא במותו, ואפילו לקרות לאחרים ששמם כשמו אסור אם הוא שם פלאי שאין הכל רגילין לקרות בו. **הגה: אבל שם שרגילין בו מותר להזכיר שלא בפני רבו, וכל זה דוקא כשאינו מזכיר רק שמו לבד, אבל מותר לומר רבי מורי פלוני.**

## לקרוא לאחרים שכשמם כשמו, ואם בסתם יש מחילה

לעיל סימן ר"מ (ס"ב) לעניין אביו, הדינים שוים לרבו, והבאנו שם מהחיי אדם (כלל סז ס"ח) שכתב המחלוקת לעניין לקרוא לאחרים ששמם כשם אביו, שיש אומרים ששם פלאי אסור אף שלא בפניו, ושם רגיל אסור בפניו. ויש מקילים שבשם רגיל שרי אפילו בפניו, ושם פלאי אסור בפניו ושרי שלא בפניו. וכתב החיי אדם שכל שהוא מחלוקת הפוסקים מקילים דמסתמא מוחל לו. אלא שברמ"א כאן מבואר שמחמיר בזה, שלגבי שם שרגילים כתב שלא יזכיר בפניו.

ואפשר שיש לחלק בין אביו לרבו, שברבו אין אומרים שמסתמא מוחל לו, כמו שמצינו לעניין הסבה בליל הסדר (שו"ע או"ח תעב ס"ה) שאם יושב לפני אביו יכול להסב, משום דמסתמא האב מוחל, אבל ביושב לפני רבו אסור לסמוך אא"כ נתן לו רבו רשות, ולא אמרינן שמסתמא רבו מוחל.

## לקרוא בשמו כשמוסיף תואר 'רבי'

וכתב הרמ"א להתיר לקרוא לרבו בשמו כשמוסיף קודם לכן רבי ומורי, והש"ך (ס"ק כד) כתב דה"מ שלא בפניו, אבל בפניו אין להזכיר שמו, אלא יאמר רבי סתם בלא הזכרת שמו. אכן הפרי חדש [הביאו רע"א] חולק, ודעתו שגם בפניו שרי להזכירו בשמו כשהקדים לו תואר כבוד, כמו שמצינו בקרא 'אדוני משה כלאם'. וכן נראה גם מהגר"א שהביא ראיות להתיר אף בפניו.

ועיין לעיל (שיעור ב) שהבאנו דברי מהרש"ל, שאין מתירים בזה רק לצורך, מיהו ברמ"א כאן נראה שלא חילק, וגם בגר"א כאן נראה שהוא לכתחילה. ועוד הבאנו לעיל (שם) מהמהרש"ל לעניין מה שכתב שיאמר רבי מורי, שיסוד העניין שהתלמיד יש לו להוסיף תואר יותר מאחרים, ולזה איתא בקרא שאמר 'אדוני משה', שכל העולם היו רגילים לומר משה רבינו, והוא הוסיף בזה שאמר 'אדוני' שהוא יותר גדלות.

[סעי' טז] לא יתן שלום לרבו ולא יחזיר לו שלום, כדרך שאר העם, אלא שוחה לפניו ואומר לו ביראה ובכבוד שלום עליך רבי, ואם נתן לו רבו שלום, אומר לו שלום עליך מורי ורבי. **וכן נוהגין. וי"א דאין לתלמיד לשאול בשלום רבו כלל, שנאמר ראוני נערים ונחבאו.**

## שלום עלך רבי, או שלום עליך רבי ומורי

בגמרא (ברכות כז:) איתא ברייתא דרבי אליעזר אומר שהנותן שלום לרבו גורם לשכינה שתסתלק מישראל, ופירשו רש"י ותוס' שם, דהיינו הנותן שלום לרבו כדרך כל אדם ולא אמר שלום עליך רבי, וכן פירש הרמב"ם. והנה הרמב"ם (הל' ת"ת פ"ה ה"ה) חילק שאם הוא אמר תחילה לרבו, אז סגי שאומר שלום עליך רבי, אבל כשמחזיר לו שלום מוסיף ואומר שלום עליך רבי ומורי. והגר"א הביא ראיה לזה מהא דמצאנו בסנהדרין (צח.) שרבי יהושע בן לוי הלך לרומי ומצא למשיח ופנה אליו ואמר שלום עליך רבי ומורי. וכבר המגיה על הגר"א כתב שהוא צ"ע, והיינו דהתם ריב"ל פנה מעצמו למשיח והוא אמר לו תחילה 'רבי ומורי' וא"כ אדרבה משם יהיה ראיה דלא כהרמב"ם אלא צ"ל לעולם 'רבי ומורי'. ונראה ליישב שלמשיח לעולם צריך להוסיף בשבחו.

ורע"א הביא להקשות דמבואר להדיא בגמרא בב"ק (עג:) שכדי שאילת שלום לרבו היינו שלום עליך רבי ומורי. ולמה כתב הרמב"ם שסגי שיאמר שלום עליך רבי, וכתב שאולי היה לרמב"ם גירסא אחרת בגמרא. ויעויין בגמרא בברכות (ג.) שאמר רבי יוסי פעם אחת נכנסתי לחורבה להתפלל, ובא אליהו, לאחר שסיימתי תפלתי אמר לי שלום עליך רבי ואמרתי לו שלום עליך רבי ומורי, ושם לכאורה משמע כהרמב"ם שהעונה צריך להוסיף ואז אומר שלום עליך רבי ומורי.

## שיעור תוך כדי דיבור

ולעניין שיעור תוך כדי דיבור. עי' משנ"ב (סי' קכד ס"ק לד) שהביא שיש מחלוקת אם הוא שיעור ג' תיבות או שיעור ד' תיבות, ובכמה מקומות מבואר להדיא במשנ"ב שפסק להלכה שהשיעור הוא ג' תיבות [עי' סי' רו ס"ק יב ובשעה"צ שם סק"י, וע"ע סי' תפז סק"ד ובשעה"צ שם סק"ג, וע"ע בסי' תקפב סק"ז], מיהו בסי' רסז סק"ט כתב שהוא שיעור ד' תיבות גבי מי ששכח בשבת ולא אמר הפורס סוכת שלום, אלא אמר שומר עמו ישראל לעד, וכתב המשנ"ב שאם לא שהה עדיין שיעור 'שלום עליך רבי ומורי' יאמר מיד הפורס, ואולי רק שם כתב המשנ"ב כן דאין זה לעיכובא אם מתקן, שאם לא הועיל התיקון מ"מ היה לו ברכה ויוצא יד"ח בדיעבד.

## בדעת היש אומרים שלא יאמר לרבו שלום כלל

והנה הרמ"א כתב שיש אומרים שאין לתלמיד לשאול בשלום רבו כלל, וכן איתא ברא"ש (ברכות פ"ד ס"ה) שבירושלמי משמע שהתלמיד אינו נותן שלום לרבו כלל, ולפי זה ביאור הברייתא [שהובאה לעיל] שהנותן שלום לרבו גורם לשכינה שתסתלק מירשאל היינו כפשוטה שאסור ליתן שלום לרבו כלל. אלא שכתב הרא"ש שבבלי מבואר שתוך כדי דיבור הוא כדי שאילת שלום לרבו, ומוכח שהתלמיד נותן שלום לרבו.

אכן הגר"א (ס"ק לט) דחה ביאור זה בירושלמי, וכתב שאף בירושלמי מוכח שצריך ליתן שלום לרבו עיי"ש, ועי' גם ברע"א שציווה לעיין בפנים מאירות והביאו הפת"ש (ס"ק יא) והברכי יוסף (אות יט) שמבואר בפנים מאירות גם כן שאף להירושלמי צריך התלמיד ליתן שלום לרבו, וכתב שם שהעובר לפני הרב ואינו נותן לו שלום הוי דרך בורות.

ולא יחלוץ תפיליו לפני רבו.

## הטעם שלא יחלוץ תפילין לפני רבו

הנה בטור ושו"ע או"ח (סי' לח סי"א) הובא גם כן דין זה, ושם הביא הבית יוסף דברי רש"י בסנהדרין (קא:) גבי הא דכתיב בירבעם שהרים יד במלך, וביאר רב נחמן דהיינו שחלץ תפילין בפניו, ופירש רש"י שאין ראוי להיות לפני המלך בגילוי ראש. אבל הטור הביא מקור לדין זה ממקום אחר, דאיתא בשימושא רבא שאסור לחלוץ תפילין לפני רבו, אלא הרב יחלוץ תחילה ואח"כ התלמידים. אבל לטעמו של רש"י אין חילוק, ואף אחר שרבו חלץ אסור לתלמיד לחלוץ בפניו, וכן פסק השו"ע שלא יחלוץ בפניו אלא יפנה לצד אחר.

והערוך השולחן (כאן סעי' לט) הקשה שלפי טעמו של רש"י א"כ יהיה אסור גם להניח תפילין בפני רבו כיון שמגלה ראשו, וכתב התהל"ד (או"ח סי' לח סק"ה) שבהנחת תפילין כיון שהוא עושה כן לצורך התפילין אין בזה זלזול ברבו. והערוך השולחן (שם) תירץ שכיון שבזמן הנחת התפילין הוא מקבל עליו עול מלכות שמים לכך שרי.

## דינים אלו הם רק ברבו מובהק, ואם שייך בזה"ז

והנה המשנ"ב (סי' לח ס"ק לה) כתב שכל דין זה הוא רק ברבו מובהק, וכן הוא בשו"ע להלן סעי' ל' שכל דינים אלו הם רק ברבו מובהק. וא"כ אין דין זה שייך היום וכמו שכתב בחכמת אדם (סי' קד ס"א) שלא כתב כל דינים שבסימן שלנו, כיון שבעוונותינו הרבים אין לנו רבו מובהק. ועי' בשו"ת בנין ציון (סי' פג) שכתב שאין אצלינו מי שלומד רוב חכמתו מרב אחד כיון שלומדים מהספרים, וכן איתא בלחם משנה (הל' ת"ת פ"ה ה"ד).

מיהו להלן סי' רמ"ד (ס"י) כתב השו"ע שמי שהוא מופלג בחכמה יש לו דין רבו מובהק, וא"כ שייך דינים אלו במי שהוא מופלג בחכמה, ולעיל הבאנו שמופלג שבדור גם כן יש לו דין רבו מובהק.

## חיוב כבוד לראש הישיבה או למרא דאתרא

וע"ע בדברי מלכיאל (ח"ב סי' עד) שיצא לחדש שאף שכל דינים הללו נאמרו רק ברבו מובהק, מ"מ זה דוקא אחר שכבר אינו לומד אצל הרב, אבל כל זמן שהוא תחת רבו ולומד אצלו מחוייב הוא בכבודו, ולכך מחוייב הוא לקרותו רבי, והאריך שם, וסיים שלפי זה ת"ח הממונה על הציבור לדון להורות ולדרוש א"א שלא ילמדו ממנו בני עירו איזה דבר בהוראה או בחידושי תורה, ולכך מחוייבים לקרותו רבי.

ולעניין ראש ישיבה או ר"מ בישיבה שמלמדו חידושי תורה, בדברי מלכיאל (שם) משמע דה"ה אם מלמדו חידושי תורה כדמשמע בלשונו שם, ועי' גם בתרומת הדשן פסקים (סי' רלז) שמשמע שתלמיד בישיבה מחוייב בכבוד הראש ישיבה ומשמע קצת שהוא כרבו מובהק, אכן ברמ"א לעיל (ס"ו) הביא דברי התרה"ד ולא נראה שהבין שהוא כרבו מובהק. ולהלן סעיף ל' כתב הרמ"א בשם מהרי"ק שמי שמלמדו הפלפול וחילוקים לא חשיב רבו, רק במי שלמדו פסק ההלכה והעיון והעמידו על האמת והיושר. ונראה שאף בישיבות אין רגילים ללמד פסק הלכה מ"מ הרבה ראשי ישיבות הם בכלל המעמידים אותו על האמת והיושר בלימוד העיון.

ולא יסב לפניו, אלא יושב כיושב לפני המלך. היה רבו יושב בסעודה עם אחרים, נוטל רשות מרבו ואח"כ מאחרים.

## לא יסב לפניו הוא אף ברבו שאינו מובהק

הנה אף שביארנו שכל הדינים כאן נאמרו ברבו מובהק, גבי דין זה שלא יסב בפניו מבואר בשו"ע באורח חיים (סי' תעב) גבי ליל הסדר בשם הרא"ש והמרדכי שאף ברבו שאינו מובהק, אם יושב עמו בשולחן ליל הסדר אינו מצריך הסבה.

ועיי"ש שכתב הרמ"א שם שאם יושב בשולחן אחר צריך להסב. ובמשנ"ב (שם ס"ק יח) הביא דעת הפר"ח שכל שרבו רואה אותו אסור להסב אף שהוא בשולחן אחר, וכתב שם שלכך טוב שיטול רשות מרבו.

## נטילת רשות בברכת המזון

ודברי הרמ"א שנוטל רשות מרבו, היינו בברכת המזון להזכיר רבו כשנוטל רשות מהמסובים לברך, ולזה כתב הרמ"א שיזכיר רבו תחילה, וכתב הש"ך (ס"ק כז) שהוא הדין אם הוא עם אביו יזכיר אביו תחילה כשהוא מזמן, ואביו ורבו המובהק יקדים רבו לאביו.