5. בדין צירוף שני חבורות לזימון
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

כ"ז טבת ע"ה

**סימן ה'**

**בדין שני חבורות**

**א] שיטות הראשונים בדין שתי חבורות וכו'**

**ב] בדין צירוף בשני בתים לשאר דיני התורה ולענין זימון**

**ג] בדין ראיה באותו חדר לגבי מנין**

**ד] דמיון הראשונים בדין ראית מקום לגבי קידוש במקום סעודה**

**ה] ביאור סברת הב"י שדין הירושלמי שנתנו דעתם בתחילה זה דלא כרא"ש**

**ו] בדין דהמזמן עומד בפתח**

**ז] בהא דלריב"א שיש זימון רשות למה במשנתינו אינם מזמנים רשות**

**שיטות הראשונים בדין שתי חבורות וכו'**

א] מבואר במשנה ששני חבורות שהיו אוכלים בבית אחד בזמן שמקצתם רואים אלו את אלו הרי אלו מצטרפים לזימון ואם לאו אלו מזמנים לעצמם ואלו מזמנים לעצמם ובגמ' שה"ה אם יש שמש ביניהם הוא מצרפם ועיין בראשונים שהביאו מהירושלמי שדין הנ"ל דצירוף ראיה או שמש זה עוזר גם בשני בתים ובביאור הכונה שני בתים בתר"י מבואר שאם יש רה"ר ביניהם זה מפסיק ומשמע ששני בתים אפילו שיש אויר ביניהם מצטרפים ועין ט"ז שלאו דוקא רה"ר אלא ה"ה שביל היחיד שקבוע ביניהם אמנם לפ"ז שני בתים באותו חצר ודאי מצטרף אמנם עיין שו"ת הרשב"א ח"א סימן צ"ו דמשמע שהוקשה לו שלשון המשנה מבואר שזה רק בבית אחד וביאר שכונת הירושלמי כגון בירה גדולה מחדר לחדר שזה גם נחשב בית אחד ומשמע שאם זה שני בתים ממש זה באמת לא מצטרף וכן בהלכות הריטב"א כתב רק בשני בתים שיש פתח ביניהם ומשמע שזה תחת גג אחד ועיין טור סימן רע"ג לגבי קידוש במקום סעודה שכתב שברואה את מקומו מועיל אפילו מבית לחצר ובפשוטו זה כמו מבית לבית ומבואר כתר"י שאפילו שני בתים ממש מועיל [בעיקר דין רואין אלו את אלו עיין ערוך לנר מכות ו: וברש"ש שם שדימו לדין עדים שמקצן רואים אלו את אלו צריך שיראו שניהם אחד את השני ולא מספיק שאחד רואה [וכן לענין צירוף המתרה] אמנם בפשוטו יש שם בזה מחלוקת ראשונים ועיין גר"ז קצ"ה ס"ג שכתב שאם רואה בהפיכת פנים זה גם עוזר דהינו שלא צריך שבפועל יראה]

ועיין ברשב"א שהביא את הירושלמי דביאר דמתניתין זה רק בבאו משעה הראשונה על דעת כן ובפשוטו הכוונה שקבעו לבוא לאכול במקום זה בצורה זו אבל אם הסיבו סתם בצורה זו לא חשיב חבורה אחת וע"ש שביאר בשם הראב"ד שזה ראיה שגם לגבי הסיבה צריך זימון ודלא כרמב"ן דהינו שנקט שדין הירושלמי זה גם בבית אחד ומבואר עוד שאין הבדל בין להחיל חיוב זימון לבין שני חבורות שבכל אחת יש שיעור זימון אלא לשניהם יש הלכה של צירוף דהרי משנתינו מדובר שיש כבר שיעור זימון בכל אחד וכלשון המשנה אלו מזמנים לעצמם ואלו מזמנים לעצמם וגם פה מבואר בירושלמי שצריך שבאו משעה ראשונה על דעת זה והא דנקטה המשנה שיש בכל אחד כדי חבורה כתב הגראמ"ה דהמשנה באה לחדש שגם במקום שיש כבר חיוב זימון בכל כל שאין רואים זה את זה אינם מצטרפים

אמנם עיין רעק"א שציין לשו"ת הרשב"ש סימן ל"ז וכן הביא בבה"ל מחידושי הגר"א על ברכות דכתבו שדין המשנה הוא בדווקא ביש זימון בכל חבורה אבל באין זימון בכל חבורה ודאי שלא מועיל רואים אלו את אלו ודיקו כן את לשון המשנה ובפשוטו הביאור שזה כראשונים שיש הלכה של הסיבה דהינו שסתם מה שאכלו באותו מקום זה לא מספיק אלא צריך שיחשבו חבורה אחת שקבעו יחד ובזה שרואים אלו את אלו זה לא מספיק שיחשב חבורה אחת והנה יתכן שחיסרון זה הוא רק בלא קבעו לאכול יחד וזה על דרך הגר"א והאו"ז שדין הירושלמי שצריך שנתנו דעתם מתחילה זה רק בשני בתים אבל באותו בית לא צריך וא"כ ודאי אפילו שסתם הסיבה חשיב קביעות אבל כל שהם מחולקים לשני מקומות אין זה צירוף לאכילה ובכל אופן התחדש שעד כמה שיש כאן חבורה בכל אחד אפשר לזמן יחד אמנם יתכן הביאור כמבואר בבה"ל שכל שזה מחולק לשני חבורות לא יועיל שקבעו לאכול יחד שזה כדין התר"י שאפילו אם קבעו לאכול יחד אבל אוכלים בצורה מפוזרת אינם מצטרפים לזימון ומשמעות המשנה שרואין אלו את אלו אפילו שרחוקים אחד מהשני שאין זה בגדר צירוף וכה"ג כל מה שנתחדש שרואים אלו את אלו זה רק במקום שיש כבר חיוב זימון ולא ליצור חיוב זימון [וכן הוא בחידושי הגר"א] והנה בפשוטו כל זה לראשונים שיש דין קביעות לגבי זימון אבל לשיטת הרמב"ן שאין דין הסיבה א"כ כל שאוכלים יחד ורואים אלו את אלו חשיבי חבורה לענין זימון וחייבים בזימון ובאמת מפורש ברמב"ן שנקט שדין המשנה זה גם ליצור חיוב והוכיח ממשנתינו את שיטתו שלא צריך צירוף וכן כתב בשטמ"ק שלדעות שלא צריך קביעות דין הירושלמי זה רק בשני בתים

והנה בעיקר הדבר שחלוק דין צירוף להחיל זימון מדין צירוף של שני חבורות מבואר כן בריטב"א בהלכות [פ"ח הט"ו] שכתב שכל דין המשנה זה רק כשיש חבורה בכל אחד ולא הביא הירושלמי שמדובר בנתנו דעתם ועיין רא"ה שגם כתב שמסברא אם הם קרובים אחד לשני ויש שיעור חבורה בכל אחד ודאי שמצורפים גם ללא נתינת דעתם ועיין ביאור הגר"א שנקט בכונת הירושלמי דכל הדין שבאו מראש ביחד זה רק בשני בתים וזה לשיטתו שכאן לא מדובר על חלות זימון ובזה חלוק בית אחד משני בתים והנה בפשוטו צ"ב דכיון שהרי ללא קביעות יחד אין אחד יכול להוציא את חברו א"כ כאן כיון שלא קבעו יחד מה הסברא שאחד יכול להוציא את חברו ואם נימא שבצורה של זימון אין חיסרון דחשיב ברכת שניהם וכנ"ל סימן ב' ג' א"ש ובפשוטו מבואר שכל שכבר חל זימון והם מצורפים ביחס לברכה זה עדיף ועיין חזו"א ל"א ט' לגבי שלשה שבאו משלשה חבורות וצ"ע בזה

והנה הרשב"ש כתב את דבריו גם לגבי צירוף של עשרה בבית אחד שלא יועיל רואים אלו את אלו וכתב הבה"ל שהפליג בזה דהינו שהבה"ל נקט שכל שיש כבר חיוב זימון והם מצורפים למעשה זימון ממילא כל שיש כאן עשר יש הזכרה ולא צריך צירוף של עשר בדרגת קביעות סעודה אמנם בדעת הרשב"ש מבואר לא כך אלא שגם לחלות עשרה צריך קביעות דהסיבה וצ"ע בזה

**בדין צירוף בשני בתים לשאר דיני התורה ולענין זימון**

ב] והנה לגבי דין צירוף לשאר דיני התורה כתבו הראשונים [הובא בב"י סימן נ"ה] שלהוציא את חברו ודאי שלא צריך להיות באותו רשות וכמבואר במשנה בר"ה שהיה עובר אחורי בית הכנסת ושמע קול מגילה יצא אמנם לגבי דבר שבקדושה שצריך עשרה דעת תוס' ורוב הראשונים וכן נפסק להלכה בסימן נ"ה שלגבי ליצור מנין צריך דוקא שיהיו בתוך אותו חדר אבל אם יש חילוק מחיצה ביניהם אינם מצטרפים וכן לגבי השליח ציבור הוא צריך להיות כחלק מהציבור ולכן הוא צריך להיות באותו רשות וכמבואר עירובין צ"ב: אמנם במקום שיש כבר עשרה והנידון שאדם נוסף רוצה לענות קדיש וקדושה בזה נחלקו רב יהודה וריב"ל פסחים פ"ה: דרב יהודה ס"ל שאסור לו לענות וריב"ל ס"ל שאין מחיצה מפסקת בין ישראל לאביהם שבשמים [ועיין ראבי"ה סימן קל"ד שכתב שאם יש עשרה בחוץ כה"ג הם יכולים לענות דבר שבקדושה גם לרב אפילו שהשליח ציבור לא עימם] אמנם דעת הרמב"ן שאין הבדל בין להחיל חיוב לבין להצטרף וכיון שדבר שבקדושה מבואר בגמ' שצריך שיהיו באותו רשות להחיל חיוב ה"ה לענות לדבר שבקדושה וכמו שנקטו תוס' בדעת רב [וע"ש שביאר את המחלוקת ריב"ל ורב יהודה על דוגמא מסוימת של תוך הפתח ע"ש ובפשוטו כן הוא דעת הרמב"ם להלכה שהעתיק הגמ' בעירובין לגבי צירוף של ציבור ולא כתב בכלל את המימרא של הגמ' שתוך הפתח זה יותר קל שהעמידו תוס' לגבי שיש כבר מנין ועיין משכנות יעקב סימן ע"ה]

והנה בדברי הירושלמי מבואר שהדין של משנתינו זה גם בשני בתים והקשה הרמב"ן הרי בשני בתים אינם מצורפים דהינו שמסברא דימה הרמב"ן דין צירוף לדבר שבקדושה שצריך שיהיו בבית אחד לגבי דין זימון ולכן הקשה שכמו שלגבי דבר שבקדושה בשני בתים אינם מצורפים ה"ה כאן לגבי זימון אינם מצורפים וכתב לחלק וז"ל איכא למימר ההיא כיון שנכנסו מתחילה להיות רואים אלו את אלו ולהיות בחבורה אחת כגון שאמרו ניזול וניכול בדוכתא פלן הוקבעו בכך לאכילה אבל לענין תפילה בית אחד בעינן שאין בתפילה קביעת חבורה עכ"ל דהינו שלגבי אכילה שיסוד הנידון שיש כאן צירוף אכילה בזה עוזר מה שהם אוכלים בתור חבורה אחת ואין חיסרון שזה בשני בתים משא"כ לגבי דין תפילה שאין מושג של חיבור מצד אכילה בזה בעינן שיהיה אותו בית ובאמת לגבי זימון כה"ג אפילו דבעלמא לא צריך קביעות של הסיבה אבל כאן אינם נחשבים כחבורה אחת אלא מצד ההסיבה שבכאן אמנם הרמב"ן כתב שחילוק זה לא מסתבר ונקט דהירושלמי ס"ל שגם לגבי מנין מועיל שני בתים ולפי הבבלי אין זימון בשני בתים

והנה בדברי הרמב"ן משמע שנקט שאין סברא לחלק שבזימון אין דין בית אחד מצד עצמו כמו במנין ורק דן שכאן הצירוף מועיל גם לגבי שני בתים אמנם היה מקום לדון עוד שלגבי הדין זימון שרבנן הצריכו שלש שם בכלל לא שיך נידון של בית אחד או שנים ורק בעשרה שזה דין ציבור יש בזה דין מנין ועיקר הסברא מבוארת ברמב"ן שם בסופו בד"ה ויש לדון שדן שרק בציבור מצד שיש דין במקהלות ברכו ה' לכן צריך שיהיו במקום אחד ולפ"ז כתב שבזימון אין חיסרון זה כלל וכן אם יש כבר מנין כל אחד מצטרף ע"ש ונפק"מ בין שני הטעמים האם יועיל מקצתן רואים אלו את אלו בשני בתים לגבי עשרה דבזה הרי יש גם הלכה של דבר שבקדושה דלסברת הרמב"ן זה יועיל אמנם לסברא השניה זה לא יועיל והפמ"ג קצ"ה מ"ז א' נקט מסברא שזה תלוי בנידון לגבי מנין האם מועיל בשני בתים ברואים אלו את אלו

והנה עיין שו"ת הרשב"א ח"א סימן צ"ו שדן לגבי בימה בבית הכנסת שיש בה גובה עשרה טפחים האם השליח ציבור שעומד על גבה נחשב שהוא מצורף עמם ויכול להוציאם או שזה כרשות אחרת דמבואר בגמ' שאינו יכול להוציאם וכתב להוכיח מהגמ' בסוטה דמבואר דהיו עושים איצטבא לכה"ג והיה קורא עליה חזינן שחשיב שהוא מצורף עמו ובטעם הדבר בתחילה ביאר כיון שהמחיצות האלו לא נעשו כלל כדי לחלק בין הרשויות חשיב כרשות אחת אמנם כתב ואפשר שכיון שרואים אלו את אלו זה מועיל כמו בזימון עכ"ד דהינו דנקט בסברא כרמב"ן שכמו שלגבי דבר שבקדושה צריך שיהיה באותו רשות ה"ה בזימון וא"כ מהא דמבואר שמועיל רואים אלו את אלו לגבי זימון חזינן שכה"ג אין חיסרון שזה לא באותו בית וא"כ ה"ה לגבי צירוף מנין [אמנם הרשב"א כתב בדרך אפשר ומבואר שיש צד לחלק וזה או מצד סברת הרמב"ן או כמו שכתבנו לעיל שבזימון אין דין בית אחד ולענין הלכה המאמר מרדכי בסימן נ"ה האריך שסימת השו"ע שלא מועיל וכן נקט שם הגר"א אמנם הפר"ח והמג"א למדו בכונת השו"ע לגבי חלון שזה מדין רואין ולפ"ז מבואר להלכה שמועיל והמ"ב שם כתב שראוי להחמיר אמנם מעיקר הדין אפשר להקל]

והנה עיין שו"ת הרשב"ש סימן ל"ז ד"ה והראיה [הראשון] והאריך בזה במשכנות יעקב סימן ע"ה דכיון דס"ל לגבי מנין דעשרה שכל שיש מנין מצטרפים גם אלו שאינם באותו בית א"כ כיון שהמשנה מדברת שיש זימון בכל חבורה א"כ כה"ג אין חיסרון של בית אחד ואין ללמוד מכאן כלל לגבי זימון במקום שלא יהיה שיעור זימון במקום אחד או לציבור במקום שלא יהיה מנין במקום אחד והרמב"ן שהקשה זה לשיטתו שלא ס"ל כלל לחלק בין לעשות מנין לבין מתי שיש מנין אבל לדעת תוס' וכן דעת הרשב"א דס"ל לחלק ביניהם א"כ אין ראיה כלל מהדין צירוף של שני חבורות לדין ליצור חבורה ולדין ליצור מנין בעשרה וצ"ע הרשב"א וכל הפוסקים שדנו לדמות דין זימון למנין

ובפשוטו מוכח מכאן שלגבי זימון אין את המעלה שיש כבר חיוב אלא תמיד הנידון כמו להחיל חיוב אלא שצ"ב טעמו של דבר והנה נחלקו האחרונים האם הדין שכשיש מנין אפשר גם להצטרף בבית אחר לדין תפילה בציבור דהשערי תשובה סימן נ"ה סק"ז הביא בשם ספר מלכי בקודש שזה מועיל [וכן מבואר באו"ז הלכות ק"ש ולכאורא כן סתימת הראשונים] והמ"ב הביא מהחיי אדם בשם הרדב"ז שלגבי תפילה בציבור לא מועיל שיש מנין ולכאורא יסוד הנידון בטעם דריב"ל האם באמת הוא לא חשיב מצורף רק שס"ל לגבי דין דבר שבקדושה שכל שיש מנין שזה סיבה לאומרו כל אדם יכול לענות [אלא שצ"ב לשון הגמ' אפילו שמחיצה של ברזל אינה מפסקת וצ"ל שודאי צריך איזהו שהוא צירוף] וממילא לגבי תפילה בציבור שהנידון שיחשב כחלק מהציבור בזה ודאי כל שהוא לא באותו מקום אינו מצורף אמנם יש לבאר שגדר הדבר שכל שיש כבר מנין והנידון רק להצטרף לדבר קיים בזה לא צריך להיות באותו רשות וממילא זה עוזר אפילו להצטרף למנין ולכאורא אם נימא כרדב"ז שהוא באמת לא חשיב מצורף א"ש לגבי זימון דשם יתכן שודאי אין הנידון רק להחיל את האפשרות לומר זימון אלא רק מי שמצורף יכול לענות לזימון ובפשוטו דבר זה מוכרח דהרי אם יש במקום אחד כדי זימון ויש אדם נפרד לכאורא לדבריהם זה לא יצטרף אפילו שבמנין כה"ג הוא יצטרף אמנם יתכן שכל שהוא לא בחיוב זימון אין זה דומה ליחיד שמצטרף לעשרה שיש עליו כבר הדין לענות דבר שבקדושה בעשר וצ"ע

**בדין ראיה באותו חדר לגבי מנין**

ג] והנה מבואר בסוגין לגבי זימון דגם אם הם באותו בית צריך שיהיו רואים זה את זה ויש לדון האם גם לגבי צירוף של מנין יש כזה הלכה ועיין רמב"ן בפסחים דלכאורא מבואר דבריו [ע"ש בתחילתו] דהיה פשיטא ליה שיש דין רואים זה את זה אמנם עיין סימן נ"ה בפר"ח הובא במ"ב וכן נקטו שאר האחרונים דודאי דבדין מנין בבית אחד לא צריך רואין אלו את אלו דהינו שיש חומרא בדין זימון מדין תפילה וצ"ב החילוק עוד צ"ב עד כמה שחזינן שזה גדר אחר א"כ מהיכי תיתי לדמות לגבי הדין בית אחד ללמוד מתפילה הרי חזינן שזה ענין אחר ובאמת נראה שזה צד הספק של הרשב"א לא ללמוד מזימון למנין לגבי רואים אלו את אלו והנה לראשונים שצריך קביעות החילוק פשוט דבתפילה צריך רק עשרה ביחד משא"כ כאן צריך שיחשבו אכילה אחת וזה רק שייך ברואין אלו את אלו ובזה א"ש מה דהרשב"א למד למנין דכיון דבזימון יש גם הלכה שיהיו מצורפים בדבר זה אין חילוק בין זימון למנין אבל אם נימא דכאן הנידון רק במקום שיש לכל חבורה כבר חיוב זימון דהינו שכאן לא צריך צירוף ביניהם וכן לרמב"ן שאין הלכה בכלל בזימון שיהיה קביעות ביניהם א"כ לכאורא זה אותו נידון וצ"ל שעדין זה לא דומה שכאן שיש הלכה שמי שאכל הוא יברך וצריך להגיע לצירוף שיחשב כאילו הוא מברך צריך שיהיה ביניהם צירוף יותר מאשר לגבי חלות דין עשרה לדבר שבקדושה [ויתכן שבאמת הרמב"ן לשיטתו שלא צריך צירוף אלא שיחשבו כחבורה אחת זה כמו ציבור ולכן למד מכאן שצריך מנין]

והנה עיין בגליון רעק"א שכתב שמדברי הרשב"א שנקט שרואין אלו את אלו מועיל גם לגבי ליצור מנין בהכרח שגם משנתינו מדובר גם לגבי ליצור זימון ולכאורא לנ"ל יתכן שכאן יש חיסרון שצריך קביעות בזה רק ביש כבר חיוב זימון זה מועיל אמנם עדין יש כאן דין צירוף כמו לגבי דבר שבקדושה ובזה נקט שאין חילוק בין להחיל זימון ליש כבר זימון [אמנם בדברי הרשב"א שכתב שמשנתינו דוקא בנתנו דעתם מצד שצריך הסיבה בהכרח שהנידון גם להחיל זימון אמנם יש בזה נפק"מ שגם לחידושי הגר"א שדקדק מלשון המשנה לא כך אבל עדין יש ללמוד לגבי צירוף של ציבור]

**דמיון הראשונים בדין ראית מקום לגבי קידוש במקום סעודה**

ד] עיין בר"ן בפסחים ובמהר"ם חלאוה שם שכתבו שלגבי קידוש במקום סעודה אם רואה את מקומו הראשון חשיב עדין קידוש במקום סעודה והפמ"ג כתב שכיון שלומדים מכאן ממילא זה עוזר אפילו מבית לחצר וכמבואר בטור בשם רבינו ניסים גאון ולכאורא צ"ב הדמיון דכאן צריך ששני החבורות יחשבו כחבורה אחת ובזה שרואים אלו את אלו חשיבי כחבורה אחת אבל שם שצריך שיהיה באותו מקום מנ"ל שאם רואים את המקום השני חשיב אותו מקום ולכאורא רק אם נימא שבזימון זה כמו ציבור שיש דין גם שיהיה אותו מקום ובכל אופן חזינן שעוזר מבית לבית [וכסברת הרשב"א] אם רואים את השני חזינן שעל ידי הראיה חשיב כאותו מקום א"כ ה"ה כאן וצ"ע

**ביאור סברת הב"י שדין הירושלמי שנתנו דעתם בתחילה זה דלא כרא"ש**

ה] והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם צריך שמראש קבעו לאכול בצורה זו עיין ב"י שהקשה שלכאורא לרא"ש שלא צריך צירוף דוקא בתחילה למה שלא יועיל כה"ג ועיין ב"ח ומג"א שתמהו על זה דהרי הרא"ש רק חידש שמועיל קביעות לא דוקא בתחילת הסעודה אבל לא שלא מועיל קביעות כלל וכאן עד כמה שהם שני חבורות ולא באו מתחילה על דעת זה שהיה כאן ניזול וניכול בדוכתא פלן גם בסוף הסעודה הם לא מצורפים ועיין מג"א שמשמע שביאר שסברת הב"י שזה אחרת כי כאן יש כבר חבורה בכל אחד וצ"ע אבל מה זה קשור לשיטתו שלא צריך דוקא בהתחלה ולכאורא משמע בב"י שנקט שסברת הרא"ש שאין דין צירוף אלא שכל אחד יאכל בצורה של קבע [וכן משמע בדבריו סימן קצ"ג בדברי ההגהות מימוני ע"ש בדרישה] אמנם אין זה משמעות לשון הרא"ש ואולי נקט שלשון הירושלמי שצריך דוקא בתחילה ולא שאחרי זה מצטרפים יחד לאכילה משמע שזה מצד שצריך דוקא בתחילה וזה דלא כרא"ש וצ"ע

**בדין דהמזמן עומד בפתח**

ו] והנה עיין טור דכתב וז"ל אם אכלו מקצתן בבית ומקצתן בחוץ לבית אם המברך יושב על מפתן הבית הוא מצרפן עכ"ל ועיין ב"י סימן נ"ה שכתב שמקורו מהירושלמי הובא ברא"ש שהיו מעמידים את המזמן בפתח הבית והיה מוציא את שניהם וכן עיין בפסקי הרא"ש שכתב דין זה בסימן ל' ומבואר שלמד דבר זה מדברי הרא"ש בשם הירושלמי [וכן מבואר בביאור הגר"א על סעיף זה] והנה בעיקר הביאור בירושלמי עיין בב"י שהביא מרבינו ירוחם שביאר שהכונה שצריך בשני חבורות שצורת הזימון יהיה שכולם ישמעו הזימון וכן משמעות התוס' והרמב"ם שכתבו דין זה שצריך שישמעו ובפשוטו לא נתחדש כאן שום דין בדיני זימון אלא מדובר ברואין אלו את אלו או שיש כאן שמש מצרפן שצריך שמעשה הזימון יעשה בצורה שכולם ישמעו אמנם מדברי הרא"ש מבואר שלמד מכאן חידוש דין לגבי זימון ולמד מכאן לדין צירוף של ציבור כמבואר בסימן נ"ה בטור בשם הרא"ש שמועיל אם החזן יושב על הפתח לצרף למנין עשרה וצ"ב בטעם דין זה ועיין מג"א סימן קצ"ה דכתב דהא רואה אלו ואלו והוי מקצתן רואין אלו את אלו ועיין פמ"ג שזה גם במקום שאין כאן שיעור זימון בכל חבורה וחבורה ומשמע שלמד שמדובר שהוא אכל במקום זה ונתחדש שדנים שהוא מחובר אם שניהם וממילא הוא מחברם דהינו שבמשנה מבואר רק בשני חבורות שרואים אחד את השני וכאן הרי החבורות הצדדיות לא רואים אחד את השני ובכל אופן מצורפים על ידי השלישי אלא שצ"ב איך אפשר ללמוד דבר זה מהירושלמי הרי שם מדובר שהיה שיעור זימון בכל אחד ואחד וא"כ הוא מצורף אם שני החבורות ויכול לזמן לכל חבורה ומנ"ל לדון שהוא גם מצרף את שני החבורות ונפק"מ במקום שאין שיעור זימון או לגבי מקום שאין עשרה שדנים לצרף לעשרה וצ"ל שס"ל לרא"ש מסברא שלא שייך שאדם יהיה שייך לשני חבורות ועד כמה שבאמת הוא לא היה מצרף הכל לחבורה אחת הוא לא היה יכול להוציא את שניהם. והוא חידוש

אמנם עיין שער הציון שכתב שמשמע שרק המזמן מצרף ולא אדם אחר וביאר שזה כמו שמש המשמש שהוא מצרפם כיון ששניהם צריכים לו וכן עיין פרישה סימן נ"ה סק"ז לגבי צירוף של ציבור שרק אם החזן עומד בפתח זה עוזר ומצד שכיון שכולם צריכים לו ממילא הם נחשבים מאוגדים אליו ומבואר שמדין רואים אלו את אלו כאן זה לא יעזור [כיון שרק רואים את המזמן אבל אין החבורה רואה חלק מהחבורה האחרת] ורק שיש סברא מיוחדת מצד שכולם צריכים לו ומשמעות המג"א שזה עוזר מדין רואין אלו את אלו רק שכה"ג זה לא עוזר אלא ברואים את מי שנצרך לשניהם כיון שאינם רואים אלו את אלו ממש

והנה עיין רעק"א וכן בשו"ת משכנות יעקב סימן ע"ה וכן הוא בפר"ח סימן נ"ג שכתבו דמהא דהרא"ש למד מזימון לציבור חזינן שרואים אלו את אלו עוזר גם ליצור זימון וכן שיש ללמוד מזימון לדין ציבור לעשרה אמנם עיין שו"ת הרשב"ש סימן ל"ז שס"ל שרואין אלו את אלו לא עוזר רק אם יש כבר ציבור ולכן אין ללמוד מזימון לעשית מנין ובכל אופן כתב שאופן הרא"ש זה סברא מיוחדת שמועיל גם ליצור מנין וע"ש שזה דוקא אם הוא עומד בפתח שזה מקום ששייך לשני המקומות אבל אם יעמוד בבית אחד באמת לא יצרף את שני הקבוצות ומבואר שמצד הדין רואין אלו את אלו באמת זה לא עוזר דהרי ס"ל שזה לא עוזר בשני בתים אלא יש כאן דין חדש שלגבי דין זה אין סברא לחלק בין זימון לציבור ובאמת דמשמעות הפוסקים שמספיק שבשעת הזימון הוא יושב בפתח ולא מדובר שבשעת הסעודה הוא ישב בפתח

ובפשוטו מבואר כאן דין צירוף חדש לגבי הזימון דהינו שמדובר ודאי שמצד האכילה היה כאן חיוב זימון שהיה חבורה בכל מקום ועכשיו בשעת הזימון מגיע אחד לפתח וכיון שהוא משמש להוציא את כולם על ידי זה הוא מצטרף עם החבורה שהוא לא שייך אליה ובזה א"ש דהרא"ש למד מכאן לגבי ש"ץ אפילו עד כמה שלא מועיל רואין אלו את אלו דכל ההבדל עד כמה שיש צירוף באכילה אבל כאן שהצירוף הוא לא באכילה בהכרח שזה צירוף מצד שנעשים לענין ברכה כמצורפים וא"כ ה"ה לגבי דין ציבור חשיבי מצורפים אלא שא"כ צ"ב איך אפשר ללמוד לגבי מנין שזה בשני בתים ששם זה נידון ליצור מנין והניחא אם לגבי זימון לא מועיל צירוף אלא שיוצר צירוף אבל לרשב"ש שחילק בזה א"כ למה כאן זה אחרת וצ"ע

**בהא דלריב"א שיש זימון רשות למה במשנתינו אינם מזמנים רשות**

ז] עיין ב"י סוף סימן קצ"ג שהביא מהריב"א ששלשה שאכלו בצורה שהם לא קבועים אפילו שלא חייבים לזמן חובה אבל יכולים לזמן רשות ובביאור שיטתם עיין ט"ז וב"ח וגר"א שכתבו שמקורו מהגמ' של ברב עם הדרת מלך בנר [נ"ג.] אפילו שאין שם הסיבה [ולא ס"ל חילוק הרא"ש ששם חשיב הסיבה או שזה כמו פירות שלא צריך הסיבה] ובהכרח שכל הדין הסיבה רק שיהיה חובה אבל מצוה יש תמיד ולכאורא היה אפשר לומר שזה סברא מיוחדת בזימון שעד כמה שמזמנים חשיב שזה ברכת שניהם ואין הסברא דמצוה לחלק ויתכן עוד דתמיד ענין הזימון הוא יותר חשוב מהענין המצוה לחלק וס"ל שזה גם לגבי כאן שאין צירוף כלל [עיין סימן ב' ג' ] אמנם אם זה מעכב בדיעבד זה ודאי לא שייך אמנם המג"א ביאר שכונתו שבאמת יש זימון אבל כל אחד מברך לבד ואינו מוציא אחד את השני ועיין פמ"ג קצ"ה מ"ז א' שהקשה עליו ממשנתינו דמבואר שבשני חבורות רק ברואין אלו את אלו מזמנים ולא אמרינן שרשות אפשר גם ללא צירוף והרי במשנתינו מדובר כשיש כבר חיוב זימון וזה רק נידון של רשות וצ"ל שיש הלכה שיהיו מצורפים במעשה הזימון ולכן אם עדין לא רואים אלו את אלו אינם מצרפים ויתכן עוד שכל סברתו שהענין של הזימון קודם למצוה לחלק כדי ליצור זימון אבל כאן שיש כבר זימון זה לא סיבה עוד יתכן שיש נפק"מ אם זה בגדר חיוב או רשות כגון לגבי אם אחד הלך לשוק שכה"ג הנשארים חיבים לזמן אם אלו שרואים אותם וכן נפק"מ לנשים וצ"ע בזה

]קי"ל לענין זימון דאין חיוב אלא בהסיבה ומבואר בגמ' שבאמרו ניזול וניכול בדוכתא פלן הוי כהסיבה דהינו שאם הסיבו לא צריכים לומר שמצטרפים אלא המציאות שיושבים ביחד חשיבי כמצורפים משא"כ ללא הסיבה לא חשיבי כמצורפים אלא אם קבעו אכילתם יחד ומשמעות הראשונים דבאמרו ניזול וכו' חייבים בזימון אפילו בלא התחילו יחד כמבואר בתוס' דתלמידי דרב לא התחילו יחד ולתר"י הרי לא מועיל צירוף בסוף ומצד שכל שקבעו לאכול רואים את הכל כאכילה אחת וצ"ע ודעת המג"א דבאוכלים בשני שולחנות אין זה דרך קביעות אפילו בקבעו עצמם והגר"א חולק וכתבו הראשונים שאצלינו שלא רגילים להסב ישיבה על שולחן אחד חשיב כהסיבה דהינו שכה"ג גם אם לא קבעו לאכול ביחד חשיבי כאכילה אחת והנה יש לעין האם הכונה שהסיבה זה חשיב קביעות יחד זה נקבע כדבר קבוע וה"ה ישיבה בשולחן אחד אצלינו או שהכונה שזה וודאי שצריך מציאות של אכילה אחת רק שכה"ג בסתמא זה מתפרש כאכילה יחד אבל באמת אם יאכלו שלשה בשלחן אחד ואין קשר ביניהם באמת זה לא יחשב קביעות יחד ולא יצטרכו לזמן

והנה כתב הרמ"א קצ"ג ס"ג שנהגו לא לזמן בבית העכו"ם וכתב טעם אחד שכיון שיש להם יראת העובד כוכבים חשיב שאכלו ללא קבע ולכאורא הכונה שזה כמו אכילה בעמידה עוד כתב שיש סכנה אם ישנו בנוסח הרחמן והוסיף הרמ"א שמאחר שכך נהגו ממילא הוי כאילו לא קבעו עצמם יחד ועיין אגרות משה ח"א סימן נ"ו שביאר שהכונה שאפשר לאכול אם מחשבה לא להצטרף לזימון וכתב שדבר זה אין לו שום מקור מהגמ' וכדבריו כתב בראש יוסף מ"ז. וכן מבואר בגר"ז רי"ג ס"ו שכל שאוכל בכונה לא להצטרף לענין לצאת בברכת חברו חשיב שאין קביעות

אמנם עיין סימן סימן תקנ"ב ס"ח דהרמ"א כתב שבסעודה מפסקת לא יאכלו שלשה יחד וכתב המג"א שגם אם אכלו לא יזמנו ודימה לדין בית העכו"ם וכוונתו שמבואר ברמ"א שכיון שנהגו שלא לזמן מראש קבעו על דעת לא לזמן ה"ה כאן [ואפשר לבאר כאגרות משה הנ"ל] אמנם עיין מחצית השקל שביאר שהכונה שממילא מראש התכונו לאכול ללא קביעות יחד וכן ביאר שם מפורש הפמ"ג והגר"א ע"ש ובפשוטו מבואר שאפילו שאכלו יחד אבל שיך לאכול שזה לא יחשב קביעות יחד ומבואר כיסוד הנ"ל שודאי שיסוד הדין שצריך במציאות שיהיה צירוף ביניהם

והנה בעיקר הדבר ששיך חאכול אם גדרי צירוף ובכל אופן מועיל לכוין שלא מצטרף מצד שיש דין צירוף לברכה או מצד שעל ידי זה לא חשיב שאוכלים יחד צ"ע א. דבסימן קצ"ז מובא לגבי אחד שאכל ירק דיש ספק אם מצטרף ולכן כתוב שעדיף שלא יאכל ולמה לא הוזכר עיצה זו שיכוין לא להצטרף ב. כתב המג"א שבפירות ראוי לא לאכול יחד שיש דיעות שיש זימון והרי שם אין המנהג לזמן ומפורש שמה שאין דעתם לזמן זה לא חיסרון אמנם עדין צ"ע למה לא כתב שישבו על דעת שלא להיקבע יחד וכן במעשה דרבא אם ריש גלותא שידע שלא יוכל להצטרף למה שמראש לא יכוין שלא מצטרף ומכל זה מוכח שרק באופנים מסוימים שבאמת חסר בקביעות יכולים לומר שלא מצטרפים אבל כל שבסתמא זה אכילה אחת ממילא הם חייבים בזימון