כלים פכ_ו מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ו מ"ג**

א] **כף לוקטי קוצים טהורה, הזון והבוכייר טמאין,** בד' הרמב"ם בפ"ז מכלים מבו' דטעם החילוק ביניהם הוא, דכף לוקטי קוצים הוא עור פשוט ואין עליו צורת כלי, ואילו זון ובוכייר יש עליהן צורת כלי, וכן נראה בד' הרא"ש, ?צ"ע מ"ט הוי עור פשוט, הרי בל' הרמב"ם בפיהמ"ש דמכניסין אותו בידיהן, נ' דיש לו חלל, ושמא אין לו שולים, ואינו תפור אלא מב' צדדיו, ועכ"פ לפ"ז יל"פ כן גם בד' הר"ש וניחא הא דאינו עשוי לקבלה, עי' להלן, אך זה שלא כד' החזו"א שנקט דכל מלבוש חשיב כמקבל את האדם, משום שהאדם בתוכו, אף שאין לו שולים, ובאמת הכא גם אם יש לו שולים הרי אין השולים מחזיקין את היד, ולכאו' אין לחלק אם יש לו שולים או אין לו שולים, וכדלהלן דעיקר הטעם דלא חשיב כעשוי לקבלה הוא משום דאין הכף מקבלת את היד, אלא היא חיפוי על היד?, אך הר"ש פירש דטעם החילוק הוא דכף לוקטי קוצים אינו עשוי לקבלה, וזון ובוכייר עשויין לקבלה.

והנה במש"כ הר"ש דכף לוקטי קוצים אינו עשוי לקבלה, נתחדש בזה, דאף שהוא מקבל בתוכו את היד לא חשיב כעשוי לקבלה, והטעם בזה יל"פ בתרי גווני, חדא למש"כ הר"ש בכת"י לעיל פט"ז מ"ו דלא חשיב ככלי קיבול אלא כשדבר אחר אחר מיטלטל על ידו, וע"כ אף דהכף מקבלת את היד, מ"מ כיון שאין היד מיטלטלת על ידה, לא חשיבא הכף ככלי קיבול, וי"ל עוד, דהכא לא חשיב כלל שהיד מתקבלת בתוך הכף, שהרי אף הכף מחזקת את היד בתוכה, אלא הויא ככסוי על היד, וזה לא חשיב כקבלה כלל.

ומש"כ הר"ש דזון ובוכייר עשויין לקבלה, נראה דבעכצ"ל דלאו היינו דעיקר תשמישן הוא תשמיש דקבלה, שהרי הזון שחוגר בו והבוכייר שמשימין על ברכיהן, ג"כ אין מטלטלין דבר אחר על ידן, וג"כ חשיבי ככיסוי על הגוף, אלא מכוון הר"ש הוא דמלבד עיקר תשמישן היו משמשין גם לקבלה, דומיא דהא דתנן דבית אצבעות של קייצין טמאה מפני שהיא מקבלת את האוג, ועי' חזו"א סימן ז' סקי"ד.

ב] והנה בחזו"א סימן ה' סק"ג כתב, דהא דבגדים שאדם לובש ואינם עומדין לקפל בתוכן דבר טמאין, אף שאין דבר אחר מיטלטל על ידן, הוא משום דלבישת הבגדים חשיב תוך, כיון דניח"ל שיהא בתוכן מה שנותן בהן, ול"ד לקב הקיטע, דהתם לא ניחא לי' בתוך אלא במה שסומך על ראש הקב, ואף שהדפנות מגינות שלא ישמט הקב מעל השוק, מ"מ אי"ז תשמיש תוך, עכ"ד, ובסימן כ"א סק"ז הוסיף לבאר, דשאני קב הקיטע, דאין הקיבול עשוי להגנה על ראש שוקו שבתוכו ואינו הקיבול אלא שלא ישמט ראש השוק מגב הקב, עכ"ד.

אך מד' הר"ש שכתב דכף לוקטי קוצים אינה עשוי' לקבלה, מבו' דאף דניח"ל שתהא היד בתוכו, לא חשיב זה כקבלה, וכנ"ל, וכ"ה גם בפי' הר"ש לעיל פט"ז מ"ו, דקסיא העשוי' להגן על היד מפני הקוצים, לא חשיבא ככלי קיבול, אלא משום שהוא מקבל בתוכה את הדבר שהוא אוחז בו, וגם בד' הרמב"ם לעיל שם בתרגום החדש ובפ"ז מכלים ה"ה והראב"ד שם מבו' דקסיא לא חשיבא ככלי קיבול מכח מה שהיא מקבלת את היד, וכ"ה מבו' גם בד' המהר"ם שהביא התוי"ט לעיל שם, וכמש"נ לעיל שם אות א' ואות ז'.

ג] ואמנם לפ"ז תיקשי לדעת הר"ש והרמב"ם ודעימייהו, דמ"ט כל בגדי האדם טמאין, ומ"ש מקסיא ומכף לוקטי קוצים דלא חשבינן להו ככלי קיבול מכח שמקבלין בתוכן את היד.

ובפשוטו צ"ל בזה, לפמש"כ בחי' הרמב"ן שבת דפ"ד:, ז"ל, ועוד דהתם לא כתיב שק דמשמע שיש לו בית קבול אלא מעשה עזים אע"פ שאין לו קבול כגון הנך דלעיל אריג כ"ש, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף דאריג כ"ש אינו מקבל כלל, אפ"ה הוא מקב"ט, ונראה דיש ללמוד כן מד' רש"י וש"ר בביצה דכ"ג:, דהנה בפירש"י שם כתב, ז"ל, אמצעית וכו' משום כלי עץ לא מטמאה דאין קבולה קבול, ופירשו התוס' דהוא משום שאין נשאר בה כלל, אלא חכמים גזרו טומאה על הכברה משום ארוג וכו', עכ"ל, והתוס' ותורי"ד ורא"ה ושטמ"ק שם הק' ע"ז, דעץ אינו נטמא משום אריג, והתורי"ד הוכיח כן ממתניתין לקמן פכ"ז מ"א, ולכאו' מבו' להדיא מדבריהם, דאף דלא חשיב ככלי קיבול וא"א לטמאותו משום כלי עץ, מ"מ אם יש עליו תורת אריג, ה"ה נטמא, והרי דאריג טמא אף בשאינו עשוי לקבלה.

ועד"ז מצינו גם בחי' הריטב"א בשבת דס"ד. בדין קלקלי וחבק, ז"ל, והקשו בתוס' וכיון דמאו שק מתרבו היאך טמאים דהא בעינן שיש לו קבול דומיא דשק וכדילפינן משק לטהר פשוטי כלי עץ וכו', ויש שפירשו דהא הכי גמירי לה דגבי כלי עור וכלי עץ דרובם לקבול עבידי טפי קפיד רחמנא דלהוו דומיא דשק, אבל בדבר הבא מצמר עיזים דרובא לא עבידי לקיבול אפי' פשוטיהם רבי רחמנא מאו שק דאילו מקבליהם משק נמי נפקא, וזה נראה נכון, וכן אמר לי מורי הרב זלה"ה, עכ"ל, וכן צידד הרשב"א שם דבקילקי וחבק ובאריג ל"ב שיהא עשוי לקבלה, וכן נ' בשיטה להר"נ שם, עיי"ש.

והנה לפי דבריהם פשוט, דבבגדים ל"ב שיהיו עשויין לקבלה, דדמו לאריג וקלקלי וחבק דל"ב שיהיו עשויין לקבלה,[[1]](#footnote-2) ואשר ע"כ שפיר טמאים בגדי האדם אף דלא חשיבי כמקבלין, ומשא"כ בכף לוקטי קוצים ובקסיא שהם של עור, וכלי עור איתקשו לשק דאינם מקב"ט אלא במטלטל מלא וריקן, ע"כ בעינן שיהיו עשויין לקבלת דבר אחר בתוכן ושיהי' מיטלטל על ידן, ומשום מה שהיד בתוכן לא חשיבי ככלי קיבול. - ?עמש"נ עוד בזה להלן מ"ו אות י"ט.?, ויל"ע עוד בראש יוסף שבת דס"ג: שכתב בדעת הרמב"ם דבבגד ל"ב שיהא עשוי לקבלה.?

ד] אמנם הנה התוס' בשבת דס"ג: הקשו בהא דאריג כ"ש טמא דהא בעינן שיטלטל מלא וריקן דומיא דשק, ותירצו דראוי הוא לכוף ולקבל בו, ומבו' בדבריהם דאף דאריג מרבינן לי' מדכתיב או בגד, מ"מ בעינן שיהא מטלטל מלא וריקן דומיא דשק, ולפי דבריהם לכאו' גם בבגד בעינן שיהא מטלטל מלא וריקן, ולפ"ז מוכח דבגדי האדם חשיבי ככלי קיבול מכח דניח"ל שיהא בתוכן מה שנותן בהן, ודלא כמש"נ בדעת הרמב"ם והר"ש, וכן הוכיח החזו"א בסימן כ"ח סק"א.

אך יש לדחות בזה, די"ל דבבגד מודו התוס' דל"ב שיהא מטלטל מלא וריקן, משום דתשמיש בגד חושבו לקבל טומאה, וכמש"כ במשנ"א לעיל רפ"ב, ורק באריג כ"ש שאינו משמש ללבישה, הוא דס"ל להתוס' דבעינן דיהא מטלטל מלא וריקן, ועי' בקה"י סימן י' שדן לומר כעי"ז.

ואמנם עיי"ש במשנ"א ובקה"י שהביאו למש"כ התוס' בשבת דפ"ד. בסו"ד, ז"ל, ולהכי נקט נמי בכל דוכתא מה שק מיטלטל מלא וריקן כו' ולא נקט מה בגד מיטלטל מלא וריקן, אע"ג דבגד נמי כתיב גבי שק או בגד או עור או שק, עכ"ל, והרי דבבגד בעינן שיהא מטלטל מלא וריקן, אך נ' דיש לדחות, דאה"נ אחר שתירצו התוס' בדס"ג: דאריג כ"ש חשיב מטלטל מלא וריקן, משום שהוא ראוי לקפל וכו', הרי דה"נ כל בגד חשיב כמיטלטל מלא וריקן, ושפיר מצינו למילף מיני' דבעי' מטלטל מלא וריקן, אך מעיקרא ל"ה מצו התוס' להקשות בהא דבגד מטלטל טומאה אף שאינו מטלטל מלא וריקן, משום די"ל דבבגד שהוא ראוי ללבישה, ל"ב שיהא מטלטל מלא וריקן.

?אך החזו"א נקט דכל בגד לא חשיב כראוי לקפלו משום דאינו עומד לכך, וכמו שהבאנו לעיל בשמו, ולפ"ז לא א"ש, וזה תלוי אם בעינן שיהא עשוי לכך, או סגי במה שהוא ראוי לכך ולכל מלאכתן הן עשויין, ועי' מש"נ בזה בדברינו בדין טומאת בגדים, ולהלן פכ"ז. - עוד יל"ד בזה, דבבגד ידעו התוס' דראוי לקפל ולהניח בו, ורק באריג כ"ש קשיא להו דלא חזי למידי, וע"ז תירצו דראוי למרגליות, אך לפ"ז צ"ע מ"ט הקשו מכלי עור רק לפי תירוצם, הרי מעיקרא הו"ל להקשות מ"ש כלי עור מבגדים, וי"ל. עוד ילה"ע בזה לד' החזו"א סימן ל' סקכ"ז, ז"ל, והי' נראה דג' נימין הקלועין לא חזו לקיפול ובתכשיט לא בעינן מטלטל מלא וריקן והא דמרבינן אריג ותכשיט כ"ש בכלל זה תכשיט של אריג לחוד וטמא מחמת תכשיט וא"צ בזה דומיא דשק ואפשר דבכלל זה כל לבושי האדם, א"נ כל שהאדם לבוש חשיב ככלי קיבול וכמש"כ לעיל סי' כ"א וה"ה לתכשיט.?עמש"נ בפכ"ח מ"ט להוכיח דבגדי האדם אין טמאין משום כלי קיבול?.

ה] **והשרולין טמאין,** הרמב"ם בפ"ז מכלים ה"ה כתב דהן מתטמאין כשאר כלי עור הפשוטין, ובחזו"א סימן ל' סקט"ו פירש דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דגזרו טומאה על כל פשוטי כלי עור שיש עליהן צורת כלי, וכ"ה מבו' גם בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי מתניתין, ?וצ"ע מד' הרמב"ם לעיל פט"ז שנסתפק בדין זה ונוטה שם דאינם מקבלין טומאה, וצע"ג?. ובד' הר"ש לא נתפרש טעם טומאתן, ובפשוטו צ"ל לדעתו דהן משמשין גם לקבלה, וע"כ הן טמאין, דומיא דזון ובוכייר, וצ"ע.

ו] **והפרקלימין טהורין,** הר"ש פירש דאי"ז דומיא דפרקלינין דלעיל פכ"ד מט"ו, אלא הוא דבר דמחתל בו פדחתו, ובטעם טהרתו נראה דהוא משום שאינו עשוי לקבלה, אך הרמב"ם והרא"ש פירשו דהוא דומיא דפרקלימין דלעיל ואיירי בשל קייצין דתנן התם דטהור, ולעיל שם פירשו דהוא כעין יד מעור ומלבישו על ידו, וטעם הא דשל קייצין טהור, פירש הרמב"ם בפכ"ז מכלים הי"ד דהוא לפי שאינו ממשמשי אדם, ובחזו"א סימן ל' סקי"ד תמה ע"ז, דמ"ט לא חשיב ממשמשי אדם, וע' עוד בדבריו בסימן כ"ח סק"ט.

ז] **וכל בית אצבעות טהורות חוץ משל קייצין וכו',** באלי' רבה כתב דגרסינן חוץ משל קוצין, דאי של קייצין התנן לעיל פכ"ד מט"ו ג' פרקלינין הן של קייצין טהור מכלום, אך לגיר' הרמב"ם והר"ש דגרסי של קייצין, צ"ל כמש"כ בתפא"י לעיל שם דפרקלינין של קייצין אין בו בית קיבול כדי קבלת אוג, וע"כ אינו מקב"ט, וי"ל עוד, דאף אם יש בו בית קיבול כדי קבלת אוג, מ"מ אין הדרך ליתן בו את האוג, וע"כ לא חשיב כעשוי גם לקבלה, ואינו מקב"ט.

?לדעת הרמב"ם לכאו' טהרת בית אצבעות הוא משום שאין עליו צורת כלי, ומ"מ חזינן דאם מקבלת את האוג טמאה, ומבו' לפ"ז דכל שהוא כלי קיבול ל"ב שיהא בו צורת כלי, וזה דלא כמש"נ מכ"ד, אך באמת בד' הרמב"ם לא נתפרש דהטעם דלא גזרו ע"ז טומאה הוא משום דאין צורת כלי עליהן, וממה שחילקו בהל' בפנ"ע, י"ל דיש טעם אחר דלא גזרו טומאה ע"ז, וע"כ אם היא מקבלת את האוג טמאה, דהוי ככלי קיבול דמקב"ט מדאורייתא, אך אה"נ אם לא הי' צורת כלי עלי' ל"ה מהני מה שהיא מקבלת את האוג. - אך באמת מל' הרמב"ם בשלהי פיהמ"ש ואלו הנזכרים לא גזרו עליהן, מ' דכל הא דאינם מקב"ט הוא רק משום דמדאורייתא אינם מקב"ט, וחכמים לא גזרו עליהן, אך אם הי' להן בית קיבול והיו מקב"ט מה"ת, ל"ה מהני מה דאין להן צורת כלי, אך באמת בפיהמ"ש לא נתפרש דהטעם הוא משום דאין עליהן צורת כלי, וגם בל' הרמב"ם פ"ז ה"ב נראה דכללא הוא דכל עור דאין עליו צורת כלי אינו מקב"ט, ואף כשחשיב כלי קיבול, וצ"ע בזה.

ח] **שם בר"ש, תניא בתוספתא עור שעשאו להיות נותנו על לבו בשעת הקציר מפני השרב אם יש בו מה' על ה' טמא ואם לאו טהור,** בד' הרמב"ם פכ"ד מכלים ה"א מבו' דהך דינא הוא לענין טומאת מדרס, דכל דיש בו ה' על ה' הוא טמא מדרס משום שהוא מתהפך עליו ונשען עליו, ובחזו"א סימן ל' סקכ"ג כתב דמד' הר"ש משמע דלענין טומאת מת מיתניא.

ובהא דאם אין בו ה' על ה' טהור, פירש בחזו"א סימן ל' סקי"ג, דהגם דעור פחות מה' שיחדו למלאכה ידועה ה"ה מקב"ט, כ"ז הוא כשיחדו למלאכה חשובה ויש לו לעור צורה מתוקנת הנאותה למלאכתה ודרך בני אדם לשמרן למלאכתן כדרך שמירת הכלים, אבל אם אין עליהם צורה מיוחדת וכל העורות ראוין לאותה מלאכה ולפיכך אין מקפידין עליהן לשמרן למלאכתן אין מטמאין בפחות מה', ועור שעשאו להיות נותנו על לבו אינו בכלל הכלים שאין להן שיעור, וע"כ אינו מקב"ט אלא בשיש בו ה', ועיי"ש שכתב דהא דכשיש בו ה' הוא טמא, אי"ז משום שראוי לתשמיש אחר, אלא תשמיש זה של נתינתו על לבו מפני השרב חשיב לטמא משום עור.

ט] **שם, לעקבו ופרסתו אם חופה רוב הרגל טמא ואם לאו טהור,** בחזו"א סימן ל' סקי"ט כתב דאין לפרש דלא סגי בשיש בו ה' על ה' עד שיהא חופה רוב הרגל, דסתמו אין בו ה' ברוב הרגל, אלא ה"ק אם חופה רוב הרגל אף שאין בו ה' קאמר שאין לכלים שיעור אבל אם אין חופה רוב הרגל לאו מנא הוא, ועיי"ש שכתב דנראה דאם יש בו ה' על ה', אע"פ שאין חופה רוב הרגל כגון עוג מלך הבשן, טמא.

?עי' מש"נ לעיל פי"ט מ"ח אות ו' להעיר ע"ד התוס' בזה.

1. ובד' הריטב"א נראה קצת דכל מה שדן להצריך בית קיבול, הוא רק בקלקלי וחבק דאיתרבו מאו שק, אך בבגד פשיטא דל"ב כלי קיבול, דלא איתקש לשק לענין זה, והטעם בזה י"ל כמש"כ לדון בחזו"א סימן כ"ח סק"א, ז"ל, והי' אפשר לומר דבגד לאו משום כלי קיבול הוא ולא אתקש כלל לשק, דלאו משום כלי הוא דלא נאמר כלי בגד אלא בגד, עכ"ל, וי"ל עוד, דהוא משום דסתם בגד אינו כלי קיבול, וע"כ לא מקשינן לי' לשק לענין זה. [↑](#footnote-ref-2)