פרק ג
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב אלחנן בלוך

**פרק אין צדין**

**דף כג ע"ב**

**שיטת רש"י באיסור צידה ביו"ט והקושיות עליו**

**א) אין צדין** דגים מן הביברים ביו"ט. וכתב רש"י: אע"ג דשחיטה ואפייה ובשול מאבות מלאכות הן והותרו לצורך יו"ט טעמא משום דא"א מערב יו"ט דשחיטה חייש למכמר בשרא פן יתחמם ויסריח אבל צידה אפשר לצודו מבעוד יום ויניחנו במצודתו במים ולא ימות ולמחר יטלהו.

**וברא"ש (סי'** א) כתב דמשמע מדברי רש"י דצידה אסורה מדאורייתא. ובפנ"י כאן הביא דכן מבואר להדיא ברש"י עירובין לט: ד"ה פסק, דצידת צבי אסורה מדאורייתא. וכ"כ הגר"א סי' תצה בשיטת רש"י, וכן מבואר באו"ז (הלכות פסח סי' רמח) ובסמ"ג ל"ת עה ובהגהת סמ"ק סי' קצד. [אמנם הר"ן הסתפק אם כונת רש"י מדאורייתא או מדרבנן. ובר"ן סוף פרקין ד"ה תנו רבנן אי שונין, כתב בפשיטות שאינו אלא מדרבנן. ובמגיני שלמה כאן האריך להוכיח דאינו אלא מדרבנן.]

**והקשה הרא"ש** [וכן תוס' הכא ובדף ג.] והמלחמות (יג: בדפי הרי"ף) דמדברי רבי יהודה (להלן כח:) מוכח דרק במכשירי אוכל נפש יש חילוק אם אפשר לעשותן מערב יו"ט או לאו, אבל אוכל נפש עצמו מותר בכל ענין, ומשמע דבזה לא פליגי רבנן דלא מצינו דפליגי אלא במכשירין ולא באוכל נפש עצמו.[[1]](#footnote-1)

**והמלחמות הקשה** עוד דהרי מוליכין סכין אצל טבח ביו"ט (לעיל יא.), ובשבת לענין מילה אסור מפני שאפשר לעשותה מערב שבת, וכן לענין שחיטת הפסח.[[2]](#footnote-2) ומלח במדוך של עץ נמי (לעיל יד.) וכן מוריקא (שם) ובקיעת עצים אפילו בקופיץ (להלן לא:) כולם מלאכות גמורות הן והתירו אותן ביו"ט אע"פ שאפשר לעשותן מבעיו"ט. ולא אסרום אפילו מדבריהם כיון שדרך סעודה כך הוא לבקע ולדוך בכל יום והטריחו עליו בשינוי מועט משום עובדין דחול. מ"מ למדנו לאוכל נפש שהוא מותר אע"פ שאפשר לעשותו דבר תורה. ועוד שהרבה פירות יש שבני יומן מעולין.

**עוד הקשה** המלחמות וז"ל והצידה עצמה א"א לעשותה מערב יו"ט ואם צד דגים מן הים בערב יו"ט וחזר וצד ביו"ט זו צידה אחרת א"א לו לעשותה מבערב. [א"ה, הדברים צ"ב רב, דמה בכך שא"א לעשות צידה זו עצמה מערב יו"ט, הא מ"מ יכל לצוד בערב יו"ט דגים אחרים. ובספר יו"ט כהלכתו ביאר דהרמב"ן סובר דמה דמותר לרש"י רק בשא"א מבעוד יום, אין זה מחמת שעי"ז הצורך גדול יותר, אלא דההיתר הוא למלאכה המתייחסת ליו"ט וכל שאפשר לעשותה מעיו"ט כגון שיכל לבשל אתמול ואינו מתקלקל כלל, אמרינן דמה שעושה ביו"ט הוא "מלאכת אתמול" שעושה אותה היום. אבל כאן שאת דג זה עצמו לא יכל לצוד אתמול מקרי "מלאכת יו"ט" ומותרת. וכסברת חילוק זה מבואר בגר"ז (בקו"א לסי' תצה סק"ה).] ומה יאמר רבנו ז"ל למי שעלתה מצודתו ריקם בעיו"ט ונזדמנו לו ביו"ט. עכ"ל הרמב"ן. [ועי' בר"ן שהביא הא דאמרינן בשבת קלד. דאסור לגבן מפני שאפשר מבעוד יום. ולכאורה מזה ראיה לרש"י לאסור מה שאפשר מבעוד יום. אמנם דחה הר"ן דאין זה אלא מדרבנן.]

**והר"ן הוסיף** להקשות להצד דכונת רש"י דאסור מדרבנן, [ויתישבו כמה מהקושיות דלעיל,] אכתי יקשה דא"כ אם עלתה מצודתו ריקנית מבעוד יום יהא מותר לצוד ביו"ט. [זה קשה גם אם הוי דאורייתא כמו שהקשה הרמב"ן.] ועוד שהדגים כיון דנצודו אע"פ שעומדין במצודה במים נפסדים הם יותר מתבלין הנשחקים ביו"ט שהתירו לדוכן כדרכן ביו"ט.

**התוס' במגילה אזלו בשיטת רש"י**

**ב) והנה התוס'** מגילה (ז:) הקשו דממחלוקת ר"י ורבנן במכשירי אוכל נפש מוכח דאוכל נפש עצמו מותר אפילו באפשר לעשות מערב יו"ט ואילו בשבת צה. איתא דהחולב והמחבץ והמגבן ביו"ט לוקה ארבעים. ותירצו וז"ל: וי"ל דודאי אוכל נפש המתקלקל אם עושהו מאתמול מותר לעשות ביו"ט, אבל אוכל נפש דעדיף טפי כשהוא עשוי מאתמול כגון ההוא דהמצניע אסור לעשותו ביו"ט. [והוסיף המהרש"א דלאו דוקא אם הוא עדיף טפי כשהוא עשוי מאתמול אסור לעשותו ביו"ט, אלא אף אם הוא שווה בין עושהו היום לעושהו מאתמול אסור. אמנם הקרבן נתנאל (פ"ג אות א) פליג עליה ומתיר בכה"ג. והפר"ח (תצה א) כתב דבשווה מותר מדאורייתא ואסור מדרבנן. והאריך בזה המחה"ש (תצה ב)] אבל מכשירין דלא מתקלקל כשנעשו מאתמול בהא ודאי יש לחלק בין היכא דאפשר ללא אפשר.

**וביאר המהרש"א** דהא דאוכל נפש שאינו מתקלקל אסור לעשותו ביו"ט הוא מסברא דאין להתיר אוכל נפש אלא אם הוא מתקלקל אם יעשהו מאתמול. [ואין חילוק בין אפשר מאתמול ללא אפשר. דאם אינו מתקלקל אסור אף אם במקרה לא יכל להכין אתמול. וכן מבואר בהגהות סמ"ק (שם) וז"ל: דלא קרינן ביה היתר אוכל נפש אשר יאכל לכל נפש היכא דאפשר לעשות מעיו"ט בלא קלקול כלל דמשמע יעשה לכם דעשיית יו"ט צריכה לאוכל נפש דהיינו היכא דלא אפשר בלא קלקול קצת.]

**אבל מכשירין** דלא שייך בהו מתקלקל, ומ"מ התירה התורה אף שכה"ג באוכל נפש היה אסור כיון דאינו מתקלקל, א"כ מסברא הוה אמינא דמותר בין אפשר מאתמול בין א"א, ואתא קרא למעט אם אפשר מאתמול. [וכתב מהרש"א שבזה מתישבת שיטת רש"י מקושיות הרא"ש.]

**ונמצא לפ"ז** דהקילה תורה במכשירי אוכל נפש יותר מאוכל נפש עצמו. דבאוכל נפש מותר רק אם מתקלקל אבל אם אינו מתקלקל אסור אף אם לא יכל להכין מעי"ט. אבל מכשירין מותרין אף בשאינו מתקלקל אם יעשהו מעיו"ט בתנאי שלא יכל בפועל לעשותו מעיו"ט. אמנם מסברא תמוה להחמיר באוכל נפש טפי מבמכשירין. וכבר תמה בזה מהרש"ל בהגהותיו על הסמ"ג (שם) וז"ל וקשה לי סוף סוף ק"ו הוא שמכשירין לא יהא עדיף יותר מאוכל נפש.

**ובראשון לציון** במגילה תירץ וז"ל: ואל ירע בעיניך דמקילין במכשירין טפי מבאוכל, דשאני מכשירין דהוו צורכי אוכל דמותר לעשותו ביו"ט, וכיון דהאוכל מותר – מכשיריו, כל דלא אפשר מעיו"ט מותר ביו"ט. [וכעין זה מבואר בהגהת סמ"ק שם שהקילו לדוך מלח כדרכו אף שאפשר לעשותו מעיו"ט כיון שהוא נטפל לעיקר עשיית המאכל שנקרא מאכל של יו"ט. וכעין סברא זו כתב בחי' חת"ס לעיל יב. לגבי מכשירי אוכל נפש הנעשין לצורך ימים רבים דקילי מאוכל נפש עצמו שאסור כשנעשה לימים רבים, הואיל ונעשין לצורך אוכל נפש שנעשה לצורך היום והם טפלים לו.]

**והנה בישועות** יעקב (תצה ב) כתב דמשיטת רש"י שאוסר אוכל נפש שאפשר לעשותו מעיו"ט, מוכח מזה דהתירא דאוכל נפש ביו"ט דחויה היא ולא הותרה. והעירו דלהנ"ל אין ראיה, דאין הדבר תלוי אם יש "צורך" אלא אם נקרא "מלאכת יו"ט" או "מלאכת חול". אבל כל דהוי מלאכת יו"ט י"ל דהותרה המלאכה בו.

**ישוב הקושיות על רש"י**

**ג) לפי הנ"ל** מתישבות הקושיות על רש"י: א. הקושיא ממכשירין מתישבת כדברי התוס' במגילה דכאן תלוי ב"מתקלקל" ובמכשירין ב"אפשר לעשותן" ובמכשירין ליכא לתנאי של מתקלקל כיון דהם טפלים לעשיית האוכל שמתקלקל ויש עליו שם מלאכת יו"ט. ב. הא דמותר לדוך מלח כדרכו משום שהוא טפל לאוכל המתקלקל כמו שכתב בהגהת סמ"ק. ג. קושית הרמב"ן מצידה י"ל דאף שהוא לא יכל בפועל לצוד דג זה מ"מ לא אזלינן אחר מה שאירע לו, אלא דנים מעיקרא אם צורך יו"ט הוא שיצוד ביו"ט או אפשר מאתמול ולא איכפת לן מה שבפועל אותו הדג לא נזדמן לו. ואפילו אם לא נזדמנו לו כלל דגים מעיו"ט אסור כיון דמצד הגדרת הצורך אין הכרח לעשות זאת ביו"ט. ד. מה שהקשה הר"ן מהולכת סכין מתיישב כיון דזה נטפל לשחיטה שא"א לעשותה מעיו"ט. ה. אמנם הקושיא מפירות שא"א לתלשם מעיו"ט כיון שיתקלקלו, למה אסור לתלשם ביו"ט, לא נתיישבה. ואולי באמת בזה מודה רש"י דאסור רק מדרבנן שלא פלוג בתלישה.

**דף כג ע"ב**

**דגים שצדן היום עדיפי משצדן אתמול**

**ד) והנה מדברי** רש"י משמע דדג שנצוד היום שוה בטעמו לדג שנצוד אתמול ושמרו במים במצודתו במים. אמנם עי' בחי' המאירי שכתב: וכבר חקרתי בדבר דאפילו בכי הא מכחשי ומכחשי ובני יומן ממקום גידולן עדיפי טפי. וכן הקשה התוס' רי"ד. [אך אולי התוס' רי"ד מיירי אם צדו וממיתו בעיו"ט וצ"ע.]

**ולכן מפרש** התוס' רי"ד [דלא כרש"י] דכיון דרוב הצידות אפשר לעשותן מבעוד יום ורק [בדגים עדיף טפי לצודן בו ביום] גזרו צידת דגים אטו שאר צידות.

**וכיו"ב תירץ** על תלישת פירות שמתקלקלים אם אינו קוצרן בו ביום, דכיון דרוב קצירות אפשר מאתמול גזרו על כל מלאכת קוצר לאסרה ביו"ט.

**שיטת הרמב"ן דהותרו מדאורייתא רק מלאכות בדבר שברשותו ושאינו נעשה לימים רבים**

**ה) והרמב"ן במלחמות** כתב [וביאורי דבריו במוסגר]: אלא הוו יודעים שלא כל המלאכות הותרו ביו"ט אלא הכשר מאכלים לאכלן כגון אפיה ובישול וכיו"ב. אבל לצוד בעלי חיים שאינן ברשות אדם וכן לעקור דבר מגדולו כגון קצירה ותולדותיה אלו וכיו"ב אסורין.

**והן בכלל** מלאכת עבודה, [א"ה, היינו דאסור משום דלא התירה תורה אלא "מלאכת הנאה" ולא מלאכת עבודה כמו שכתב הרמב"ן אמור כג ז, ויובא באות ה, ונוקט הרמב"ן מסברא דהנך מלאכות הן בכלל מלאכת עבודה. והטעם משום דדבר שלא היה ברשותו - כמו בע"ח שצדן או מחובר לקרקע שתולשו - שמכניס לרשותו דבר שלא היה קיים זה מקרי מלאכת עבודה ולא מלאכת הנאה ורק תקון האוכל שברשותו הוא שהותר ביו"ט.

**והנה הרא"ה** כתב דאיסור מה שאינו ברשותו, הוא משום דספק הוא אם יצליח לצוד ונמצא מתענה ואין זה בכלל אוכל נפש שתענוג בני אדם לא לסמוך על הספק. אמנם מדברי הרמב"ן נראה להוכיח דלא זה הטעם. דהא הרמב"ן בהמשך דבריו אסר תלישת פירות שרגילים לתלשן ביומן משום דאינן ברשותו, והרי התם ודאי הוא שיצליח לתלוש. ודוק. ובאמת הרא"ה פירש את האיסור בפירות באופן אחר כמו שיובא בהמשך. ואזיל לשיטתו.]

**אי נמי** כמו שמפורש בירושלמי מנין שאין בוררין ולא טוחנין ולא מרקדין רבי יוסי בשם ר"ל אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם [וסמיך ליה ושמרתם את המצות, כן העתיקו שאר הראשונים מהירושלמי] מן ושמרתם את המצות כלומר מלישה ואילך למעט טחינה והרקדה וכל שכן קצירה ותלישה. תני חזקיה ופליג אך הוא לבדו הרי אלו מיעוטין מכאן שלא יקצור ושלא יטחון ושלא ירקוד ביו"ט. פירוש משמעות הן דורשין. [היינו דהירושלמי לא אמר לה מסברא אלא דריש לה ממשמעות.]

**ולדברי הכל** נתמעטו טחינה והרקדה שלא התירה תורה ביו"ט אלא מלאכות של יומן כגון שחיטה אפיה ובישול אבל אלו דרך תקון הם ודרך בני אדם לתקן מהם לימים הרבה אמרה תורה יתקן כדרכו מחול ליו"ט שלא יתקן מיו"ט לימים הרבה של חול. [א"ה, משמע דהאיסור של דבר שמתקנו לימים רבים אינו מחמת עצם הדבר שהוא לימים רבים והוי עבודה ולא הנאה, אלא מחמת שהוא מתייחס ליום חול. ולכאורה לפ"ז מש"כ הרמב"ן דמדרשת הירושלמי אפשר למעט גם קצירה היינו שנלמד את ב' הדינים, א. אינו ברשותו שהוא מלאכת עבודה, ב. דבר שדרך לתקנו לימים הרבה, מאותו פסוק. וכן מבואר בשטמ"ק כאן והועתק בהערה.[[3]](#footnote-3)

**והנה מדברי** הרמב"ן משמע דאת הכלל השני של ימים רבים א"א ללמוד אלא מדרשת הירושלמי ולא מדרשת "מלאכת עבודה". אמנם המ"מ (פ"א מיו"ט ה"ה) כתב דגם דין זה נלמד מקרא דמלאכת עבודה.

**ויש להוסיף** בזה דברי המאירי כאן: הא כל מלאכה שמקודם לישה אסורה שהלישה וכל מה שאחריה הוא מלאכה שבהכשר אוכלין. אבל הקצירה והדישה והעימור וכל כיוצא בהן אינן הכשר אוכל והרי הן בכלל מלאכת עבודה שהרי כל אותן מלאכות אדם עושה אותן בזמן אחד לימים הרבה משא"כ מלישה ואילך שכולן נעשות לצורך שעה וכו'. ומבואר כהמ"מ.

**ועי' חי'** תלמיד הרשב"א שכתב: "צידה אסורה משום דעמל גדול הוא מאד ודרך לצוד מיום אחד לימים הרבה ואסור". וצ"ב מש"כ דעמל גדול הוא האם זהו שרש האיסור או רק הטעם למה צדין לימים הרבה.]

**ואע"פ שמצינו** היתר במלאכות הללו טוחנין את הפלפלין ברחיים שלהם (לעיל כג.) וכל הנידוכין כדרכן נמי טחינה היא, ונותנים לתלויה ביו"ט והויא תולדה דבורר, הנהו מלאכות דיום נינהו. [א"ה, מבואר מדברי הרמב"ן דאין זה כלל דאבות מסויימים אסורים אלא תלוי אם בפועל הוא סוג מלאכת יום או סוג מלאכת ימים הרבה. ומ"מ משמע דזה רק אם באותו מין הדרך לעשותו ליומו אבל אם הדרך לעשותו רק לימים רבים אסור אפילו אם הוא רוצה ליומו. ועי' בחי' רבינו נחמן בן הרמב"ן שהסתפק אם כל האיסור של מלאכה לימים רבים הוא מדרבנן והם התירו בבורר הגם שרגילין לעשותו לימים רבים מ"מ דרך נמי לעשותה ליומו. או דחילוק זה הוא מדאורייתא דלא אסרה תורה אלא מה שתמיד עושים לימים רבים אבל בורר שפעמים בורר ואוכל לאלתר לא אסרה תורה.]

**ומ"מ התמעטה** קצירה ותולדותיה כגון תולש פירות הנאכלין שלא התירה תורה אלא להכשיר אוכלין שברשותו אבל לעקור דבר מגדולו לא ואפילו לפירות הנפגמין מיום לחברו כגון תאנים ותותים וכ"ש צידת בעלי חיים שהוא בכלל מלאכת עבודה וזהו טעם משנתינו דאין צדין דגים. [א"ה, היינו דאף דאינו מלאכת ימים רבים ג"כ אסור. ומשום דהמלאכה היא שמכנסת את האוכל לרשותו ולכן מקרי "מלאכת עבודה" ואסור. ועי' מה שהועתק בהערה מדברי השטמ"ק שמפרש איסור תלישת פירות הנאכלין באופן נוסף.]

**והעולה מדברי** הרמב"ן דההיתר הוא בשני תנאים א. מלאכת יום אחד. ב. שהדבר כבר ברשותו ורק מכשיר אותו לאכילה.

**והנה הרמב"ן** כתב דאיסור תלישת פירות [שתולשין ליומן] הוא משום שאינן ברשותו. אמנם הרא"ה כתב דגם זה אסור משום דמקרי מלאכת ימים רבים, דכיון שרוב הקצירות לימים רבים אזלינן אחר הרוב ואסור.

**[והנה הר"ן** (יב:) הביא בשם הרמב"ן רק את החילוק השני בין מלאכה להכניס לרשותו לבין מלאכה שמכשרת לאכילה. והקשה לפ"ז למה בטחינת חיטין איכא איסור תורה, ואילו כל הנדוכין דכן כדרכן. ותמוה מה הקשה הרי הרמב"ן עצמו מתרץ לה כדלעיל דתלוי אם נעשה לימים הרבה או ליומן.]

**דברי הרמב"ן בפירושו על התורה ביסוד היתר אוכל נפש דלא נאסרה אלא 'מלאכת עבודה'**

**ו) כתב הרמב"ן** (ויקרא כג ז) על המקרא 'כל מלאכת עבודה לא תעשו': אבל פירוש מלאכת עבודה כל מלאכה שאינה לצורך אוכל נפש כענין שנאמר ששת ימים תעבוד ועשית כל מלאכתך (שמות כ ט), ובכל עבודה בשדה (שמות א יד), ונעבדתם ונזרעתם (יחזקאל לו ט), וקין היה עובד אדמה (בראשית ד ב). ומלאכה שהיא באוכל נפש היא "מלאכת הנאה" לא "מלאכת עבודה".

**וזה מתבאר** בתורה כי בחג המצות שאמר תחילה 'כל מלאכה לא יעשה בהם' (שמות יב טז) הוצרך לפרש 'אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם' ובשאר כל ימים טובים יקצר ויאמר כל מלאכת עבודה לא תעשו לאסור כל מלאכה שאינה אוכל נפש ולהודיע שאוכל נפש מותר בהן.

**ולא יאמר** הכתוב לעולם באחד מכל שאר ימים טובים 'כל מלאכה' ולא יפרש בהם היתר אוכל נפש כי 'מלאכת עבודה' ילמד על זה. אבל בפרשת כל הבכור (דברים טז ח) בחג המצות אמר 'וביום השביעי עצרת לה"א לא תעשה מלאכה' והטעם מפני שכבר התיר בו בפירוש אוכל נפש ולא הוצרך לומר בו כל מלאכת עבודה. והזכיר 'מלאכה' סתם ולא אמר 'כל מלאכה' כמו שאמר בשבת וביום הכפורים, והכוונה לא תעשה מלאכה אשר הזהרתיך עליה.

**וכתב רבינו** חננאל 'כל מלאכת עבודה' מגיד שאינו מתיר אלא מלאכת אוכל נפש כדכתיב בענין זה במקום אחר 'וביום הראשון מקרא קודש יהיה לכם כל מלאכה לא יעשה בהם' ומפני שמזכיר שם כל מלאכה הוצרך לומר 'אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם'. פירוש מלאכת עבודה מלאכה המשתמרת לעבודת קנין כגון זריעה וקצירה וחפירה וכיו"ב אבל אוכל נפש אינו מלאכת עבודה זה לשונו. עכ"ל הרמב"ן.

**והנה לדברי** רבנו חננאל שמלאכה "המשתמרת לעבודת קנין" היא נקראת מלאכת עבודה, לכאורה נראה דזה ג"כ הגדר במלאכה המשתמרת לימים רבים שלא נועדה לאוכל אלא לעבודת קנין [להרבות רכוש] ומקרי מלאכת עבודה. [וכדברי המ"מ והמאירי שהובאו באות ה.] אמנם לעיל (אות ה) דייקנו מהרמב"ן "שלא יתקן מיו"ט לימים הרבה של חול" שאיסור מלאכה הנעשית לימים רבים הוא מפני שלא מתיחס ליו"ט אלא לחול. ומה שנתמעט ממלאכת עבודה הוא רק צידה וקצירה שאינן ברשותו. וצ"ע.

**והנה בפשוטו** כוונת הרמב"ן דאוכל נפש שהותר ביום טוב אין זה "היתר" אלא מעולם לא נאסר סוג של מלאכה שהיא מלאכת הנאה. וכל מה שנאסר הוא מלאכת עבודה. וכ"כ הפמ"ג בפתיחה ליו"ט (פ"א אות ד) והאמרי בינה (יו"ט א).

**אולם בספר** יו"ט כהלכתו הקשה מדברי הרמב"ן שבת כד: שהביא מר"נ גאון דהיה ס"ד דמילה שלא בזמנה תדחה יו"ט ק"ו מאוכל נפש שהוא רשות. והקשה הרמב"ן דאיכא למפרך שאם שחיטה ובשול דוחין יו"ט שהם צרכו של יום ושמחתו בכך וא"א להשהות תדחנו מילה שלא בזמנה שאין ליום עסק בה ואפשר לדחותה למחר. עכ"ד. ואם נימא דמלאכת אוכל נפש לא נאסרה מעיקרא ואינה מסוג מלאכה האסורה לא מובן הק"ו וגם בדחית הרמב"ן משמע שיש סברא למה לדחות את יו"ט ולא דמעיקרא לא נאסר.

**וצ"ל דבאמת** גם "מלאכת הנאה" מלאכה היא אלא כיון שהיא מלאכה קלה יותר התירה התורה לצורך יו"ט. [ועדיין צ"ע הק"ו דשאני אוכל נפש שהוא מלאכת הנאה משא"כ מילה היא מלאכת עבודה ומנין להתיר.]

**שיטת הרא"ש ותוס' בשבת דאיסור צידה הוא מדרבנן**

**ז) והרא"ש (סי'** א) [וכעי"ז בתוס' בשבת (צה.)] כתב דהנך מלאכות אינן אסורות אלא מדרבנן משום שאדם רגיל לבצור כרמו כאחד ולקצור שדהו כאחד ולטחון הרבה ביחד ולדרוך ענביו כאחד לכן אסרו כל אלו משום דדמי לעובדא דחול. ומטעם זה אסרו נמי צידה כי פעמים תעלה במצודתו דגים הרבה ודמי לעובדא דחול. ובירושלמי מסמיך ליה אקרא דגרסינן התם מנין שאין טוחנין ואין בוררין ואין מרקדין ת"ל אך אשר יאכל לכל נפש וגו' ושמרתם את המצות כלומר מלישה ואילך מותר ולא מלאכות שקודם הלישה. תני חזקיה אך הוא לבדו הרי אלו מעוטין מכאן שלא יקצור ולא ירקד ביו"ט. עכ"ל.

**הקשה היש"ש** (סי' א) על הרא"ש איך כתב דדרשת הירושלמי אסמכתא הרי בירושלמי איתא להדיא דלוקה על זה. [ועי' בקרבן נתנאל שנדחק ופירש דגם להרא"ש אסור מדאורייתא.]

**שיטת הר"ן דצידה אסורה מדרבנן והחילוק בין שיטתו לשיטת רא"ש**

**ח) הר"ן בסוגיין** מפרש דאיסור קצירה הוא מדרבנן וגזרו בכל דבר הנעשה לימים רבים ואף לקיטת פירות הנפסדים כתותים שאינם נלקטים לימים הרבה אסרום משום לא פלוג. ומה שהתירו שחיקת פלפלים ליומה משום שאינה נעשית באותו ענין שבו טוחנים לימים הרבה שזו במדוך וזו ברחים ולכן אין בזה לא פלוג.

**ולכאורה היה** אפשר לפרש כונתו כשיטת הרא"ש אות ז שהוא משום עובדין דחול. אמנם הנה הר"ן כתב בהמשך דאף צידת דגים אסרו לפי שאין הרגילות לצוד לאותו יום שאינו יודע אם תעלה מצודתו ריקנית אלא עיקרו הוא מיום לחברו. ולכאורה אם נימא דלדבריו יסוד האיסור הוא משום עובדין דחול קשה מה בכך שאינו יודע כמה תצוד מצודתו ולכן צד ביום הקודם הרי סוף סוף אין כאן עובדין דחול כיון דלא נעשה לימים רבים. [ואולי י"ל דדעת הר"ן דעצם מה שדואג למחר הוא עצמו עובדין דחול.]

**ובספר יו"ט** כהלכתו מפרש בטעם הר"ן דמה שנעשה לימים רבים לא מוגדר כ"מלאכת יום טוב" אלא מלאכת יום חול וזה האיסור בין בנעשה לימים רבים בין בנעשה למחר.

**שיטת רבינו נתנאל מקינון**

**ט) התוס' כאן** ולעיל ג. הביאו מרבינו נתנאל מקינון דבירושלמי יש אך אשר יאכל לכל נפש וסמיך ליה ושמרתם את המצות אותם מלאכות שמשימור ואילך הם מותרות דהיינו מלישה ואילך אבל שאר מלאכות דמקודם לכן אסורים. ומשמע מדברי התוס' דזו דרשא דאורייתא וכ"כ היש"ש (בפרקין סי' א) בשמם, [וע"ש בקרבן נתנאל (אות ב) שכתב דהוא מחלוקת בין בעלי התוס' אם הוי דאורייתא או דרבנן. דבתוס' לעיל כא. ובשבת צה. מבואר דהרודה דבש, דהוא תולדה דקוצר, יש בזה היתר דהואיל ומקלעי ליה אורחין. ומבואר דגם קצירה הותרה לאוכל נפש מדאורייתא. ואילו להלן אות יג תובא הוכחה הפוכה מדברי התוס' בסוגיין דאסור מדאורייתא, מדגזרו לא להאכיל דגים שמא יצודם.] ולכאורה צ"ע התינח קצירה התמעטה אבל צידה שנויה במשנה אחר לישה וגם אינה כלל במערכת של זריעה עד אפיה. ובתוס' בסוגיין כתבו דצידה דמיא לקצירה, וצ"ב למה דמיא לה טפי ממלאכות המותרות.

**[ועי' בחי'** המאירי דף שכתב דאסור לצוד ע"פ שיטת הירושלמי שחייב בצידת דגים משום קוצר. [וכ"כ המכתם כאן.] אך יל"ע בלשונו של המאירי שכתב "ואנן לא שרינן אלא משמור ואילך וכן בכל המלאכות אנו מדמים פרטים שבה לפרטים שבקצירה ומה התם מלישה ואילך אף מעין מלאכה זו במינה" וצ"ב עומק דבריו. ונראה כוונתו כסברות דלעיל שמותר סוג מלאכה ששייכת לאכילה ולא מלאכות לאוצר. ועי' לשון המאירי בסוגיין (הועתק באות ה) שמבואר כן.]

**עוד דרשא** כתבו תוס' בשם הירושלמי דממעט מ"אך" שלא לקצור. וצ"ע כנ"ל מנין למעט משם צידה.

**ובתוס' לעיל** ג. כתבו עוד מהלך: ויש אומרים דלכך אין צדין שמא יצוד דגים טמאים שאינם צורך. ולא נהירא דא"כ הוי מלאכה שאין צריכה לגופה שמותרת. [כונתם דנהי דאסור מדרבנן מ"מ לחשוש לכך הוא גזירה לגזירה.]

**שיטת הרמב"ם באיסור קצירה וטחינה וצידה**

**י) הרמב"ם (יו"ט** פ"א ה"ה) כתב (ובאות יא יבוארו דבריו): כל מלאכה שאפשר לה ליעשות מערב יו"ט ולא יהיה בה הפסד ולא חסרון אם נעשית מבערב אסרו חכמים לעשות אותה ביו"ט אע"פ שהיא לצורך אכילה. ולמה אסרו דבר זה גזירה שמא יניח אדם מלאכות שאפשר לעשותן מעיו"ט ליו"ט ונמצא יו"ט כולו הולך בעשיית אותן מלאכות וימנע משמחת יו"ט ולא יהיה לו פנאי לאכול ולשתות. השגת הראב"ד: א"א אין לזה טעם אלא מפני שהוא מכוין מלאכתו ביו"ט ומרבה הטורח ביום קדוש.

**(ה"ו) ומזה** הטעם עצמו לא אסרו ההוצאה ביו"ט ואע"פ שכל הוצאה היא מלאכה שאפשר לעשותה מעיו"ט ולמה לא אסרוה כדי להרבות בשמחת יו"ט ויוליך ויביא כל מה שצריך וישלים חפציו ולא יהיה כמי שידיו אסורות. אבל שאר מלאכות שאפשר לעשותן מערב יו"ט הואיל ויש בהן עסק אין עושין אותן ביו"ט. השגת הראב"ד: א"א לא אמרו זה אלא כנגד משלוח מנות ומשלוח כלים איש לרעהו שהן מותרין ביו"ט וכל אלה אינן צריכין לזה הטעם אלא מפני שהוא כבוד היום יותר מאמש.

**(ה"ז) כיצד** אין קוצרין ולא דשין ולא זורין ולא בוררין ולא טוחנין את החטים ולא מרקדין ביו"ט שכל אלו וכיוצא בהם אפשר לעשותן מערב יו"ט ואין בכך הפסד ולא חסרון.

[והנה הרמב"ם לא הזכיר כאן איסור צידה, אבל הרשב"א כאן הביא דברי הרמב"ם גבי איסור צידה. אולם ברמב"ם פ"ב ה"ז מבואר דאסור משום מוקצה. ויבואר בס"ד באות יב.]

**(ה"ח) אבל** לשין ואופין ושוחטין ומבשלין ביו"ט שאם עשה אלו מבערב יש כאן הפסד או חסרון טעם שאין לחם חם או תבשיל שבשל היום כלחם שנאפה מאמש וכתבשיל שנתבשל מאמש ולא בשר שנשחט היום כבשר שנשחט מאמש וכן כל כיוצא באלו. השגת הראב"ד: א"א בכל אלו אין טעם למה אין תולשין ירק ואין מלקטין פירות מן האילן ביו"ט שהרי בני יומן יפין יותר. ובירושלמי סומך אותו על אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם וסמיך ליה ושמרתם את המצות שהיא מלאכה בתלוש.

**ביאור פלוגתת הרמב"ם והראב"ד**

**יא) והנה בפשטות** דעת הרמב"ם דכל האיסור אינו אלא מדרבנן וכמו שכתב "אסרו חכמים". וכ"כ הר"ן (ריש פ"ג) והמ"מ והב"י סי' תצה. אמנם בא"ר (תצה ז) הובא בפמ"ג (א"א ד) מפרש דאסור מדאורייתא אלא דמסרן הכתוב לחכמים לקבוע מה מותר ומה אסור, וכעין שסוברים כמה ראשונים במלאכת חוה"מ.

**והנה הרמב"ם** ביאר טעם האיסור כדי שלא יהא עסוק בהכנת הדברים הללו וימנע משמחת יו"ט. והראב"ד מפרש כדי שלא ירבה טורח ביום קדוש. [ביאור הדברים כתב באבן האזל ע"פ דברי הרמב"ן (פרשת אמור כג כד) הובא במ"מ (פכ"א משבת ה"א) דמלבד איסור מלאכה יש איסור "שבות" שלא יטרח מאוד בעשיות בשבת ויו"ט.]

**ומה שהתירו** טלטול אפילו באפשר מאתמול, הרמב"ם לשיטתו שכל ענין האיסור כדי שלא להמנע משמחת יו"ט, מפרש שאם היו אוסרין היה זה ממעט עוד יותר משמחת יו"ט שהיה מרגיש שידיו אסורות. והראב"ד לשיטתו שהוא משום שלא ירבה טורח ביום קדוש לא יכל לפרש כן. לכן מפרש שהוא כדי שיוכלו לשלוח מנות שהוא כבוד היום. [ומה שלא אסרו שאר הוצאות מלבד משלוח מנות לכאורה הוא משום דלא פלוג בהיתר, ועי' בסמוך סתירה בראב"ד בענין זה.]

**ומה שהקשה** הראב"ד (בהלכה ח) למה אסרו תלישה באופן שבני יומן יפין יותר. תירץ המ"מ שכל שבעיקר המלאכה אין הפסד אע"פ שבחלק ממנה יש הפסד אסרוה חכמים. ר"ל שכיון שבקצירת חטים ושעורים וכיו"ב אין הפסד אם נקצרו מבערב אע"פ שבתלישת קצת ירק וקצת פירות יש הפסד לא רצו להתיר התלישה שהיא תולדת קצירה לחצאין. [ועי' סברא כעי"ז באות ד בשם התוס' רי"ד.]

**אמנם הקשה** המ"מ הרי חזינן שהתירו שחיקת תבלין מפני שיש בו הפסד אע"פ שהוא תולדת טחינה האסורה וא"כ יתירו גם דברים שיש בהם הפסד אם נתלשו מבערב. וי"ל שהקילו במכשירין לפי שאינן נאכלין בעצמן ואין המכוון בהם אלא לתקן דברים אחרים. ועי' בלח"מ (פ"ג הי"ב) שהקשה על מאי דמשמע במ"מ דהחמירו באוכל נפש טפי ממכשירין, ומסיק דכוונת המ"מ רק לומר דבסברת לא פלוג כל היכא דהוא באוכל נפש לא התירו דהכל דבר אחד ולא פלוג, אבל במכשירין אין הכל דבר אחד ובזה לא החמירו. [באבן האזל פירש כונתו דלא החמירו כיון שעי"ז ימנע מבישול כל האוכל וימנע משמחת יו"ט וצ"ב.]

**והנה הראב"ד** שלא תירץ כמ"מ נראה שסובר דאין כאן לא פלוג, והקשה באבן האזל א"כ יקשה לדידיה שההיתר לטלטל הוא משום כבוד היום למה לא חילקו לאסור טלטול סתם ולהתיר טלטול של משלוח מנות שרק הוא כבוד היום. וע"ש משכ"ב. [אולי י"ל דלהרמב"ם האיסור אינו בגדר מלאכה אלא אסרו דבר שישבית את שמחת יו"ט ולכן סבר הראב"ד דלפי זה צריך להתיר תלישת פירות ולא שייך בזה לא פלוג כיון דאין שם האיסור "מלאכת קוצר" אלא "דבר המונע משמחת יו"ט". אבל להראב"ד דהוא משום "שבות" כמו שהבאנו לעיל מאבן האזל, י"ל דהאיסור בגדרי מלאכה ושייך בזה לא פלוג שאם היה הטלטול מלאכה האסורה תמיד היה לה להיות אסורה. אמנם זה אינו דאם לפי שטתו מודה הראב"ד דאמרינן לא פלוג למה הוצרך הראב"ד לדרשת הירושלמי מ"ושמרתם את המצות" ולא פירש לשטתו דאסור לתלוש פירות שיפין יותר כשהן בני יומן משום לא פלוג.]

**דף כג ע"ב**

**שיטת הרמב"ם דאין צדין משום 'מוקצה'**

**יב) כתב הרמב"ם** (פ"ב ה"ז מיו"ט) דגים שבביברין גדולים וכן חיה ועוף שבביברין גדולים כל שהוא מחוסר צידה עד שאומרים הבא מצודה ונצודנו, הרי זה מוקצה ואין צדין אותו ביו"ט ואם צד לא יאכלו. וכל שאינו צריך מצודה הרי זה מוכן וצדין אותו ביו"ט ואוכלין אותו. וכתב הראב"ד: א"א זה אינו נכון שהרי חיה ועוף שהתירו (כד.) אינו אלא בביברין קטנים ואפילו הכי דגים אין צדים. והטעם מפני שהם מכוסין מן העין עכ"ל. והנה עיקר פלוגתתם בדגים תלויה בסוגיא לקמן. אמנם הא מיהת מבואר ברמב"ם דאיסור הצידה הוא משום מוקצה דכיון דמחוסר צידה אינו מן המוכן. והראב"ד אסר דגים אפילו באינם מחוסרין צידה משום דהם מכוסין מן העין [והיינו ג"כ משום מוקצה, כ"כ הט"ז (תצז א). אבל מדברי הב"י (שהקשה עליו הט"ז) והמג"א משמע דכיון דהם מכוסין שייך בהו צידה. ועי' במ"ב תצז ב שהביא פלוגתת האחרונים במים צלולים אם מותר. וע"ש בשער הציון]

**וצ"ב מדוע** לא נאסר משום איסור צידה וכמו שכתב הרמב"ם (פ"א ה"ה, הובא באות י) דכל מלאכה שאפשר לעשותה מעיו"ט אסרוה ביו"ט אפילו לצורך אוכל נפש כדי שלא יעסוק בה ביו"ט וימנע משמחת יו"ט. [ובאמת הרשב"א כאן הביא דברי הרמב"ם בפ"א על איסור צידה וצ"ע כנ"ל הרי הרמב"ם גופיה הביא על צידה טעם מוקצה.]

**ועמד בכעין** זה הפמ"ג (תצז מ"ז א) וז"ל: ולשון הרמב"ם 'הרי הן מוקצה', צ"ע, דהמוקצה מטעם צידה[[4]](#footnote-4) היה לו לומר כפשוטו אין צדין מהן (ועי' מג"א אות ב והבן). ואפשר דאם צד עבדו לצורך עצמו אסור לישראל לאכול ממנו משום מוקצה ועדיין צ"ע. ע"כ. [והבית מאיר כתב שמש"כ הרמב"ם לשון מוקצה לא נקט טעם זה אלא משום מה שמסיים ואם צד לא יאכלנו, דהיינו אך מטעם מוקצה. והוא מוקצה מחמת איסור צידה דמודה בו ר"ש.]

**דעת הרמב"ם דאין כלל איסור צידה ביו"ט**

**יג) אכן כתבו** האחרונים[[5]](#footnote-5) דדעת הרמב"ם דבאמת ליכא איסור צידה ביו"ט. ועי' פיה"מ להרמב"ם במשנתנו "וכל מה שהוא אסור לאכלו ביו"ט מפני שהוא מוקצה אסור ליתן לפניו מזונות. מחוסר צידה הוא כל שאומרים הבא מצודה ונצודנו ומה שהוא כן מוקצה הוא[[6]](#footnote-6)". [והוכיח הרמב"ם כן מקושית תוס' לעיל ט. איך מותר ליקח יוני שובך הרי אית בהו צידה. ונדחקו דמיירי בקטנים שלא פרחו. אכן הרמב"ם הוציא משם דאין איסור צידה ביו"ט. כ"כ הגר"ז שיובא בסמוך.]

**ובטעמא דמילתא** דצידה הותרה יותר משאר מלאכות, עי' בגר"ז (תצז קו"א א) דלא נקרא אפשר לעשותו מעיו"ט אלא דבר שהוא בידו של אדם כמו הקצירה והסחיטה ודומיהן אבל הצידה אינה בידו שהרי אפשר שלא ישיג את הניצד, וכל דבר שבודאי ישיגנו וא"א להישמט ממנו זה נקרא אין מחוסר צידה ואין בו איסר כלל.[[7]](#footnote-7)

**אלא דקשה** לפ"ז כיון דאין כאן איסור צידה למה אם צדן נכרי צריך להמתין במוצאי יו"ט בכדי שיעשו והרי אין כאן אלא איסור מוקצה ויותר לאלתר. וביאר הגר"ז דאחרי שהוא מוקצה וא"א להשתמש בו ביו"ט שוב הוי צידה שלא לצורך והדר ביה איסור צידה ודוק. [ויש לעי' אם ע"י המוקצה הוי צידה דאורייתא או דרבנן. ולכאורה היינו פלוגתת השאג"א (סי' סד) ורע"א (מהדו"ק סי' ה) אם ע"י איסור דרבנן מקרי שלא לצורך מדאורייתא. ועי' פמ"ג (בפתיחה ליו"ט ח"א פ"א אות יט) שנסתפק בזה. ועי' רמב"ן חולין יב שמבואר כשאג"א. ובריטב"א ורא"ה (לעיל כא.) לכאורה מבואר כהגרע"א, ונתבאר בס"ד בפרק שני (אות שי).]

**ראיות דאיסור צידה ודישה ביו"ט אסורין מדאורייתא**

**יד) ביש"ש** (סי' א) הביא ראיה דאיסור צידה הוא מדאורייתא מהא דאמרינן במשנה דאין נותנין לפני הדגים מזונות, ופירשו תוס' משום גזירה שמא יצוד. ואם איסור צידה אינו אלא מדרבנן הוי גזירה לגזירה. ותירץ הקרבן נתנאל דבתוס' שבת קו: פירשו טעם האיסור להאכיל דאם מחוסרין צידה הוי כאין מזונותיו עליו. ונמצא דלשיטות שסוברים שאיסור נתינת המזונות שמא יצוד מוכח דהוי איסור דאורייתא, ולשיטות דאסור מצד אין מזונותיהן עליך אין ראיה אם הצידה דאורייתא או דרבנן. [וכן לשאר ביאורי הראשונים באיסור נתינת מזונות שיבוארו בס"ד מאות טו ולהלן אין ראיה.]

**והגרע"א במשניות** ובשו"ע סי' תצה הוכיח דהוי דאורייתא מהא דאמרינן ביבמות קיד. אמר ר"ש נוהגים היינו שיונקים מבהמה טהורה ביו"ט. היכי דמי אי דאיכא סכנה אפילו בשבת נמי ואי דליכא סכנה אפילו ביו"ט אסור. ומשני לא צריכא דאיכא צערא, שבת דאיסור סקילה גזרו ביה רבנן יו"ט דאיסור לאו לא גזרו ביה רבנן. [דהוה מפרק כלאחר יד.] ולשיטות דדישה ביו"ט אינה אלא מדרבנן הו"ל לחלק בפשיטות דשבת איסורא דאורייתא ויו"ט אינו אלא מדרבנן כיון שהוא לצורך אוכל נפש.

**וכתב הגרע"א** שמצא שהרמב"ן במלחמות בשבת (ס: בדפי הרי"ף) העיר בזה. וז"ל הרמב"ן: ולזה הלשון מה שאמרו שם בפרק חרש ביונק קסבר מפרק כלאחר יד הוא שבת דאיסור סקילה גזרו ביה רבנן יו"ט דאיסור לאו לא גזרו ביה רבנן, לא שהחולב ביו"ט לצורך אוכל נפש איסור לאו, אלא שהמלאכה בעצמה ביו"ט איסור לאו, ובשבת איסור כרת. עכ"ל.

**איסור נתינת מזונות – שיטת רש"י כאן דהוא משום דאין מזונותן עליך**

**טו) ואין נותנין** לפניהם מזונות. פרש"י אין נותנין לפני הדגים מזונות ואפילו למ"ד נפש בהמה במשמע [היינו פלוגתא דר"ע וריה"ג לעיל כא. אי שרי מלאכה לצורך בהמה] הני מילי דמזונותן עליך אבל דגים אפשר להם בלא מזונות שהם אוכלין שרשי עשבים וקרקע וגדול אוכל את הקטן. [ויסוד האיסור משום טירחא. כ"כ הראש יוסף. ונראה דכן מוכח בחי' המאירי שכתב דדוקא מזונות שיש בהם טורח ושהוא מחזיר אחר הדגים אבל זריקת פרורים וכיו"ב בתוך הביבר מותר. ועי' רבנו נסים תלמיד הרמב"ן שהקשה על רש"י הא נותנין מזונות לפני הגוי בשבת ואע"פ שאין מזונות הגוי עליו. והביא דאית דמפרשי אין נותנין לפניהם מזונות היינו דלא טרחינן בהו טפי. אבל לחיה ועוף טרחינן.]

**וכתב הראש יוסף** דמשמע מדברי רש"י דלמ"ד נפש אדם ולא בהמה יש איסור תורה, ותמה ע"ז הרי אין כאן כלל מלאכה, וביותר שהרי מצינו שגם בשבת מותר להאכיל בהמה, וא"כ למה להך מ"ד דביו"ט אסור לעשות מלאכה לבהמה ניחא לרש"י מה שאסור להאכיל באין מזונותן עליך. [ובמהר"ם לובלין כתב דמיירי באמת באופן שעושה מלאכה בעשיית האוכל, או שבהשלכתו לפניהם מוציא מרשות היחיד לכרמלית. ומבואר בדבריו דתירוץ רש"י דאין מזונותן עליך, היינו דלכן גם ר"ע מודה לריה"ג דאסור לעשות בכה"ג מלאכה, וכמבואר בדף כא: דמה"ט אסור לבשל לנכרי, ולכן הוי איסור מלאכה גמור.]

**והנה בתוס'** הקשולפ"ז מאי משני בסמוך כאן בביבר קטן כאן בגדול והרי אין זה מתרץ על מזונות דסוף סוף אין מזונותן עליך. ותירץ המגיני שלמה דהרי רש"י כתב "ואפילו למ"ד נפש בהמה במשמע אפ"ה וכו' אבל דגים אפשר להם בלא מזונות". הרי דלמ"ד לא אמרינן נפש בהמה במשמע אתי שפיר דלא טרחינן לבהמה כלל, וא"כ בגמ' להלן לא מקשה כלל סתירה בדין מזונות דזה הרי תלוי בפלוגתת תנאי אי שרי מלאכת יו"ט לבהמה. [וכדבריו מפורש בחי' המאירי.]

**וכתב עלה** הפנ"י דאין דבריו מוכרחין דהא מאי דפליגי תנאי בנפש בהמה הוא היכא דאיכא מלאכה אבל הכא לענין נתינת מזונות ליכא מלאכה ויתכן דשרי לכו"ע. ומה שתלה כאן רש"י דבריו בהך פלוגתא היינו דלמאן דשרי אפילו מלאכה עבור נפש בהמה היה לנו לומר מסברא דק"ו שמותר ליתן לפניהם מזונות. ולכן כתב רש"י דכיון שיש להם מזונות אסור. אבל אין כונתו דכשצריכים למזונות תלוי במחלוקת אלא אז שרי לכו"ע. [צ"ע למה לא הוכיח זאת הפנ"י ממה דשרי להאכיל בשבת כמו שהוכיח הראש יוסף הנ"ל. וכן קשה על המאירי.]

**איסור נתינת מזונות - שיטת רש"י בשבת דהוא משום מוקצה**

**טז) וברש"י בשבת** קו: פירש האיסור להאכיל דגים, דכיון דהן מוקצה הם לא מצי [הר"ן העתיק 'לא שרי'] למטרח עלייהו. וכתב הר"ן שכן משמע בירושלמי (שבת) דגרסינן התם לפי שאין עושין תקנה לדבר שאינו מן המוכן.

**אמנם הקשה** הר"ן הא תנן מחתכין את הדלועים לפני הבהמה ואת הנבלה לפני הכלבים ומטלטלין את הלוף מפני שהוא מאכל לעורבים, והא כלבים ועורבים[[8]](#footnote-8) אין ראויין כלל ואפ"ה נותנין לפניהם מזונות. [וכעי"ז הקשו תוס' שבת קו: ממתני' דנותנין מים לפני אווזים ותרנגולים ולפני יוני הרדסיות, אע"ג דמוקצין הן בשבת.] ותירץ הר"ן דמ"מ מוכנים הם לצורך האדם ומאתמול היה דעתו עליהן כיון שהן ברשותו.[[9]](#footnote-9) משא"כ בדגים ובחיה ועופות בזמן שהן מחוסרין צידה שכיון שאין מזומנין לאדם אין נותנין לפניהם מזונות. [והוא מדברי הרמב"ן בשבת והועתק בלקוטי הרמב"ן כאן.]

**ולשיטת רש"י** בשבת לא קשה קושית התוס' מהא דמשני בסמוך כאן בביבר גדול כאן בקטן דבקטן כיון דאינו מוקצה מותר להאכיל. [ראש יוסף]

**והנה הרמב"ם** (פ"ב הי"ז מיו"ט) כתב: דגים ועופות וחיה שהן מוקצה אין משקין אותן ביו"ט ואין נותנין לפניהם מזונות שמא יבא ליקח מהן, וכל שאסור לאכלו או להשתמש בו ביו"ט מפני שהוא מוקצה אסור לטלטלו. וכתב המ"מ דזה כשיטת רש"י בשבת וכהירושלמי. והנה הרמב"ם כתב דהאיסור 'שמא יבא ליקח מהם', וזה דלא כדביארנו בהערה לדעת הר"ן דזה משום טירחא שלא לצורך.

**ולדברי הרמב"ם** צ"ע קושית התוס' והר"ן ממה דמצאנו דמותר להאכיל בהמות שברשותו אף שיש בהם החשש שיבא ליקח מהן. והנה המ"מ כתב: ודע שאע"פ שאסור באלו שבמינן ראויין לאכילה אלא שהן מוקצין, אינו אסור בבהמה טמאה ועופות טמאין. ע"כ. ולפ"ז מיושבת הקושיא מעורבים וכלבים. אמנם קשה מהא דמחתכין את הדלועין לפני הבהמה בשבת. [ובגליון מהרש"א סי' תצז משמע דמעמיד דין זה בבהמה טמאה וצ"ע.]

**ומצינו יישוב** לזה בדברי המאירי בבית הבחירה וז"ל: ואע"פ שמחתכין את הבהמה לפני הכלבים דוקא בבהמות שאין לחוש ליטלן לאכילה[[10]](#footnote-10) וכן בשבת שאין לחוש לכך[[11]](#footnote-11) הא ביו"ט ובמה שיש לחוש ליטלו לא. [ומה שהעיר המאירי וז"ל "ומ"מ בתוספתא של פרק זה אמרו עושין פרנסה לנחיל של דבורים בשביל שלא יברח כלומר שבמקום פסידא התירו",[[12]](#footnote-12) לא הבנתי הרי הם אסורין באכילה ומאי קשיא ליה.]

**ובב"י סי'** תצח (הובא במג"א תצז ב) כתב דלא גזרו אלא בחיה ועופות ודגים שיש בהם איסור צידה דאורייתא[[13]](#footnote-13) אבל בבהמה שיש רק חשש מוקצה דרבנן לא [ולכן לא הזכיר הרמב"ם בדבריו בהמה.] ועי' מה שהאריך בזה בבאור הלכה סי' תצז ס"ב.

**והנה הלבוש** (תצה ב) כתב דאיסור צידה הוא מדרבנן. ובסי' תצז ס"ב כתב דאסור להאכילם גזרה שמא יבא לצוד וליקח מהם. והקשה הנחלת צבי הרי כיון דאיסור צידה אינו אלא מדרבנן הוה גזרה לגזרה. ותירץ הא"ר (תצז ד) דדיקדק הלבוש וכתב 'לצוד וליקח' ר"ל כיון דאסור לצוד הוי מוקצה. [לכאורה קשה הרי גם מוקצה הוא מדרבנן והוי גזרה לגזרה. ובאליה זוטא מסיים בתירוץ זה: "וזה ודאי כולה חדא גזרה היא". וצ"ב. ועי' במאמר מרדכי (תצז ג) שכתב דאין זה 'גזרה לגזרה' כיון דהחשש שיקח הוא חשש קרוב וחיישינן ליה אפילו בדרבנן. וכדמצינו במלחמות ובר"ן דף כח:]

**אמנם הקשה** הא"ר על הב"י שנוקט בדעת הרמב"ם דהאיסור כשיבא ליקח הוא צידה והרי הרמב"ם סובר שמלאכות לצורך אוכל נפש אינן אלא מדרבנן. ולכן כתב דגם הרמב"ם אינו אוסר משום צידה אלא משום מוקצה.

**יישוב הסתירה ברש"י**

**יז) ומ"מ לכאורה** רש"י סתר דבריו שכאן פירש טעם אחר ממה שפירש בשבת. ובפנ"י כתב ליישב דהנהו תרי טעמי אצטריכו ליה, דגבי איסור האכלת חיה ועוף הוכרח לפרש משום מוקצה משום קושית התוס' ממה דמשני כאן בביבר גדול כאן בקטן [וכדלעיל בשם הראש יוסף.] אמנם כאן פרש"י לפי המסקנא דדגים אסורים בצידה ובהאכלה גם באינם מחוסרין צידה. וכתב הפנ"י לפרש טעם האיסור לצוד כאשר הם כבר נצודים ועומדים משום קוצר [עוקר דבר מגדולו כמבואר בירושלמי הובא ביש"ש כאן ובמאירי. וצ"ל דרש"י סובר דגם קוצר מותר כל היכא דאי אפשר לעשותו מאתמול, ולכן פירש האיסור משום שאפשר לעשות מאתמול.[[14]](#footnote-14)]

**והנה בזה** לא שייך לפרש טעם האיסור להאכיל משום מוקצה דהא כיון שהם נצודים דמיא להא דמזונות עורבים וכלבים שכיון שהם ברשותו מותר להאכילם אף שהם מוקצה. ולכן פירש רש"י טעם חדש דדגים לעולם אין מזונותן עליך.

**והחת"ס כתב** ליישב הסתירה ברש"י דהנה לשון רש"י בד"ה אבל "קא סלקא דעתך השתא כיון דמוקפים גדר הוו להו כנצודין ועומדין אבל דגים וכו', ומשמע דכל ההסבר הוא לס"ד, אבל למסקנא באמת ההסבר הוא משום מוקצה. ומיושבין קושיות התוס'.

**ליתן מאכל רחוק מהבהמה**

**יח) כתב המג"א** (תצז ב) ומכל מקום נראה דלכו"ע דוקא ליתן לפניהם ממש אסור ליתן אבל ברחוק מהם קצת מותר ליתן. והקשה הגרע"א: אינו מובן לי דלטעמא דשמא יקח מהן לאוכלן [הרמב"ם] י"ל דברחוק מהם קצת דהוי היכר לא גזרינן, ולדמות לההיא דסי' שכד[[15]](#footnote-15). אבל לטעמא דהר"ן ותוס' דמקרי אין מזונותן עליך גם כהאי גוונא אסור. [והדגול מרבבה כתב דהמג"א מיירי רק באותן שמזונותן עליך.]

**דף כד ע"א**

**מדוע פטור בצפור שהכניסה לבית**

**יט) אבל צפור** שהכניס לבית ונעל בפניו פטור שיוצא דרך חלונות. משמע דרק אם החלונות פתוחים פטור. ולולי דברי רש"י היה אפשר לפרש דאף כשהחלונות סגורים פטור משום דיכולה הצפור להשמט אנה ואנה.

**והנה בהמשך** פריך סתירה מעופות אעופות בביברין. וכי תימא לא קשיא הא בביבר מקורה הא בביבר שאינו מקורה, והא בית דכביבר מקורה דמי ובין רבי יהודה בין רבנן צפור למגדל אין לבית לא. וקשה דלשיטת רש"י אימא דהא דהתיר צידת צפור מיירי באין בו חלונות. [אבל ביש חלונות באמת אסור כמו בבית.]

**וכן קשה** בהא דמשני דמיירי בצפור דרור[[16]](#footnote-16) ומשמע דבשאר עופות הוי צידה אפילו ביש בבית חלונות, וצ"ע למה נקרא צידה דאורייתא כאשר יכולה לפרוח בעד החלון. ועוד דרש"י עצמו כתב דהחסרון בצפור דרור מפני שיודעת להישמט בזויות הבית לכל צד, ואין לזה שייכות לחלונות.

**ובב"ח וט"ז** (שטז א) כתבו ליישב דזה תלוי בפלוגתת ר"י ורבנן בצד צבי לחצר, דרבנן מחייבין ור' יהודה פוטר. ויסוד פלוגתתם הוא ביכול לברוח, אך אינו מחוסר צידה [- דבקל יתפשנו כמבואר בגמ' בחד שיחיא או בלא עוקצי] דרבנן סברי דזה מקרי נצוד ור' יהודה ס"ל דעדיין לא מקרי נצוד עד שיהא נצוד ממש. ונמצא דלרבנן נצוד מקרי אם אפשר לתפשו בקל. ולר' ביהודה נצוד מקרי היכא דאין יכול לברוח.

**ולפ"ז כתב** הב"ח דאיכא נ"מ גם באופן הפוך, אם אינו יכול לברוח אך יכול להשמט מצד לצד. דלר' יהודה חייב כיון דאינו יכול לברוח לגמרי ממקום צידתו. אבל לרבנן כיון דיכול להשמט מצד לצד פטור. ומעתה הוה קשיא ליה לרש"י למה לר' יהודה הצד צפור לבית פטור והרי אינה יכולה לברוח מהבית. לכן כתב רש"י בד"ה חייב, דמיירי אליבא דר' יהודה, דלפ"ז מיירי בבית שיש לו חלונות דיכולה הצפור לברוח. אבל לרבנן אף אם אין לבית חלונות פטור בצפור דרור כיון דיכול להשמט לזוית אחרת אף שאין יכול לברוח.[[17]](#footnote-17) (ועי' אבנ"ז או"ח סי' קצ).

**ועי' פנ"י** שכתב לתרץ דברי רש"י ובאר באופן אחר קצת.

**אם אפשר להעמיד גם את הברייתא בצפור דרור**

**כ) הכא בצפור** דרור עסקינן. כתב רש"י הכא דקתני גבי שבת צפור לבית לא. וכתב המהרש"א דמשמע דאת הברייתא דקתני אין צדין עופות ביו"ט לא מוקים בצפור דרור. [והטעם ביאר מהרש"א משום דא"כ אפילו בבית נמי אין צדין ואמאי קתני אין צדין מביבר.[[18]](#footnote-18) ועוד מדקתני עופות משמע שאר עופות ולא צפור דרור מדלא קתני צפור.] ולפ"ז בע"כ התירוץ על הסתירה בברייתות גבי עופות הוא כאן בביבר מקורה כאן בשאינו מקורה. [דבמקורה שרי בשאר עופות.]

**אמנם לפי** התוס' שכתבו דדינא דהבא מצודה ונצודנו הוא שעור מסוים בדין צידת עופות, כתב המהרש"א דאפשר לתרץ הסתירה דיש חילוק בין אומר הבא מצודה ונצודנו לאין אומר.

**ועי' בט"ז** יו"ד סי' פב סק"ז ובנקוה"כ שם ובפמ"ג מה שדנו בסוגיין אם ניתן להוכיח מכאן דצפור דרור עוף טהור הוא. ע"ש בארוכה.

**אם רב אשי פליג על רב יוסף אמר ר"י אמר שמואל**

**כא) השתא דאתית** להכי[[19]](#footnote-19) וכו' ומתני' בביבר קטן. עי' רש"י דרשב"ג אף בביבר קטן פליג אם צ"ל הבא מצודה ונצודנו. א"נ לאו לאפלוגי אתא אלא לפרושי כדלקמן. ביאר מהרש"א דרש"י הסתפק אם הא דאמרינן בסמוך "הלכה מכלל דפליגי, אמר ליה גמרא גמור זמורתא תהא", הוא מסקנת הגמ' דאין פלוגתא בין רשב"ג לרבנן. או בדרך דחיה קאמר ליה מאי איכפת לך אם יש מחלוקת, אך באמת פליגי. ופירוש ראשון ברש"י אזיל כהצד דפליגי ופירוש שני להצד דלא פליגי. [אך עי' מהר"ם לובלין ומהר"ם שי"ף משכ"ב.]

**ולהלן כתב** רש"י דשיעורא דרב יוסף [כל שאומר הבא מצודה ונצודנו] ושעורא דרב אשי [כל היכא דרהיט אבתריה ומטי ליה בחד שיחיא] הם שיעור אחד, וכתב מהרש"א דזה פירש רש"י להצד דלא פליגי.

**והנה בהגהות** אשר"י כתב דרב יוסף ורב אשי פליגי. ולכאורה היינו להצד דרשב"ג וחכמים לא פליגי ומ"מ רב אשי ורב יוסף פליגי בשיטת שניהם מהו השיעור. אמנם המהרש"א כתב דבהג"א פירש כפירוש ראשון של רש"י דחכמים ורשב"ג פליגי. [ונראה דהוכרח לזה דאם חכמים לא פליגי ותרוייהו דעה אחת, למה אמר רב אשי דבריו על רבנן, ורב יוסף על רשב"ג. (וכעי"ז העיר בחי' הרשב"א ע"ש.) אלא ע"כ דרבנן ורשב"ג פליגי ורב אשי ורב יוסף כל חד מהם פירש דעת תנא אחר.]

**ושיטת ר"ת** בתוס' דשיעור צידה לחיה הוא במטא בחד שחיא ולעופות בהבא מצודה ונצודנו [ולפ"ז כתב הרשב"א דחייב על צידת חיה דלא מטי לה בחד שחיא אף אם אין צריך מצודה.]

**והנה הרי"ף** הביא רק שיעורא דרב יוסף אמר שמואל [הבא מצודה ונצודנו] וכתב הרשב"א דהוא מפרש דרב יוסף פליג על אדרב אשי ולדידיה אין חילוק בין חיה לעוף אלא בכולם השיעור הוא אם צריך מצודה. וכן מבואר ברמב"ם פ"ב ה"ז דבין בחיה ובין בעופות השיעור הוא אם צריך מצודה.

**אולם הלח"מ** (שם) והגר"א (תצז א, ח,) מבארים דעת הרמב"ם כפי שיטת רש"י דשיעורא דרב אשי ודרב יוסף חד שיעורא הוא. [והכריח הלח"מ הסבר זה בדעת הרמב"ם, שהרי בהלכות שבת (פ"י) כתב את השיעור של רב אשי, ובהלכות יו"ט כתב את השיעור של רב יוסף אמר שמואל. ובע"כ חד שיעורא הוא.] ועי' בבאור הלכה (שטז א ד"ה שהם) שהאריך טובא בענין זה.

**מטי ליה בחד שחיא**

**כב) אמר רב** אשי כל היכא דרהיט אבתרה ומטי לה בחד שחיא ביבר קטן ואידך ביבר גדול. וכתב רש"י בפעם אחת שהוא שוחה עליו לתפשו אין לו להישמט ממנו. וכתב הרשב"א דנראה דרש"י לא גורס תיבות "רהיט אבתרה" דהרי מצריך שיתפוש בלי שתישמט החיה הימנו.

**והקשה הרשב"א** דא"כ ביבר זה קטן מבית ופשיטא דצדין. ולכן דעת הרשב"א כגי' "כל היכא דרהיט אבתרה ומטי לה בחד שחיא" ופירש רבנו שמואל כל שמגיעו בריצה אחת ואינו צריך לינפש בינתיים. ועי' ר"ן דשחיא מלשון עיכוב. [נראה דהוא כמו שהייה דה"א וחי"ת מתחלפין.]

**בדעת הרמב"ם דאין חילוק בין דגים לחיה ועוף**

**כג) הלכה מכלל** דפליגי. כבר הובא לעיל אות כא הנידון אם נקטינן דפליגי או דרשב"ג מפרש דברי ת"ק. והנה הרמב"ם (פ"ב ה"ז, הועתק באות יב) כתב דבין בדגים ובין בחיה ועופות תלוי היתר הצידה בהבא מצודה ונצודנו. והשיג הראב"ד (הועתק גם הוא שם) דהרי ת"ק במשנה מחלק בין דגים לחיה ועוף, וא"כ בע"כ גם בביבר קטן שמותר כה"ג בחיה ועוף מ"מ בדגים אסור. [וסברתו לחלק משום דדגים מכוסים מן העין ונתבאר באות יב. ורש"י כתב משום דדגים נשמטים לחורים ולסדקים.]

**ובישוב דעת** הרמב"ם שאינו מחלק בין דגים לחיה ועוף כתב המ"מ דס"ל דרשב"ג פליג את"ק וס"ל דאין חילוק בין דגים לחיה ועוף. ובדעת הראב"ד כתב המ"מ דס"ל דדברי רשב"ג קיימי רק על חיה ועוף. [ולפ"ז אין הכרח דפליגי.]

**והקשו הלח"מ** והגר"א (תצז א) על הרמב"ם הרי אמרינן הלכה מכלל דפליגי משמע דאין מחלוקת. והלח"מ כתב דממה שפסקו הלכה כרשב"ג ש"מ דפליגי, ואביי שהקשה "הלכה מכלל דפליגי" היה סבור דלא פליג אדגים אבל ר"י סבר לעולם דפליגי.[[20]](#footnote-20)

**והנה להלן** כה. אמרינן הסוכר אמת המים מערב יו"ט ולמחר השכים ומצא בה דגים מותרין. וכתב המ"מ דמזה מקור לרמב"ם דמותר לצוד דגים אם אינו צריך מצודה, והיינו דינא דסוכר אמת המים דאפילו ארוכה כמה, כיון שאינה רחבה כל כך, דגים שבה כנצודים הן.

**ולדעת הראב"ד** פירש הב"י התירא דאמת המים כיון שהיא צרה אבל ביברין רחבים הרבה.

**אם גם מדרבנן מותר לצוד אווזין ותרנגולין**

**כד) הצד אווזין** ותרנגולין ויוני הרדסיות פטור. עי' תוס' דהוא אסור מדרבנן וככל פטורי שבת דפטור אבל אסור. אמנם עי' רמב"ן (שבת קו:) ורשב"א רא"ה ורא"ש (סי' א) בשם בעל העיטור וחי' המאירי (כאן) דדעתם דמותר לצודן לכתחילה. [וכתב הרא"ש דכן מנהג העולם. וע"ש די"ל דגם לתוס' למעשה מותר לכתחילה.]

**ולשיטת הראשונים** הא דאמרו 'פטור' ולא 'מותר', עי' רמב"ן (שבת שם) דבשבת מיהא אסור מדרבנן ומשום שבת תניא פטור, אבל ביו"ט מותר. [לשון הרמב"ן: דכיון דבשבת פטור דאלמא ניצודין ועומדין הן, גבי יו"ט מותר לכתחילה, דהא צריך לאוכל נפש, אבל שבת למאי צייד להו.[[21]](#footnote-21)]

**והרא"ה כתב** דבשבת אסור לכתחילה משום מוקצה וכן ביו"ט איכא מינייהו מוקצין אבל לולי מוקצה מותר לכתחילה.

**והרשב"א** כתב דהכא מותר לכתחילה אפילו בשבת, והא דאמרינן כל פטורי דשבת פטור אבל אסור בפטורי דתנו במתניתין בלחוד הוא ולא במאי דתניא בברייתא.

**ובחי' המאירי** וברבנו נסים תלמיד הרמב"ן כתבו דלצוד בידיו את התרנגולין מותר. ומה שאסרה הברייתא [- פטור אבל אסור] היינו בצד במצודות ובמכמרות ואע"פ שאין צריכין צידה מיהא איכא.

**"הבא מצודה ונצודנו"**

**כה) כגון דאמרי** הבא מצודה ונצודנו. כתב הר"ן נראה לי שזה כולל שיעור הביבר שאם הוא גדול כ"כ שצריך בו מצודה אסור. וכולל ג"כ המינים דאפילו בביבר גדול כל שאין המין זקוק למצודה כגון אווזין ותרנגולין ויוני הרדסיות שבאין לכלובן לערב ונוחין לתפשם שם שאין בהם משום צידה וכן הדין בחיות בני תרבות.

**ביאור הא דמזונותן עליך הוי כנצוד ועומד**

**כו) הללו באין** לכלובן לערב ומזונותן עליך והללו באין לכלובן לערב ואין מזונותן עליך. [ובזה מתיישבת הסתירה אם חייב על צידתן.] וכתב רש"י ומזונותן עליך הלכך כבהמה הן וחשיב מזומן. וצ"ע דזה סברא במוקצה דחשיב "מזומן", אבל למה דין צידה משתנה ע"י דמזונותן עליך. ובחת"ס הוכיח דגם מה שמאכילן נחשב כניצוד [מפני שהבע"ח כפופין לו לצורך מאכלן ונחשבים עי"ז ברשותו] מדברי רש"י ב"ב כא: אהא דאמרינן התם שאני דגים דיהבי סיארא, ופרש"י נותנין עין בהבטם להיות נוהגים לרוץ למקום שראו בו מזונות. עכ"ל. [וצ"ע אם אפשר לפרש כן במש"כ רש"י "מזומן".]

**ובר"ח כתב:** אע"ג דצדין אותן כיון דבאין לכלובן לערב ומזונותן עליו, ולבוא לכלובן מיהא לא בעי רבויי דבני תרבות הן ואין בורחין מבני אדם אלא כשרואין כי באין לצודן [מניחין עצמן ולפיכך] צדין מהן ביו"ט.

**ובחי' המאירי** כתב: כלומר אין יוצאין מן הבית לשום מזונות והוה ליה נצוד ועומד.

**ובתוס' רי"ד** כתב: והן כמו שנצודין ועומדין בין בלילה כשבאו לכלובן, וכן ביום כשאתה נותן הם מזונות אתה יכול לתפסן בלי טורח, הילכך כנצודין דמי. אבל יוני שובך אע"ג דבאו לכלובן בערב, אין מזונותיהן עליך שהם פורחין וניזונין מעלמא ואינן כתפוסין בידך. ואם משום דבאו לכלובן ואתה יכול לתפסן בלילה לא יהא אלא כמוצא קן בשדה אע"פ שהלך בלילה ותופשן חייב משום צד כיון דביום אינן נצודין.

**נ"מ בין שמואל לרב מרי**

**כז) אמר שמואל** הללו באין לכלובן לערב ומזונותן עליך ורב מרי אמר הני עבידי לרבויי וכו'. בשער הציון (תצז מח) הביא מהאחרונים שצריך להחמיר כב' התירוצים בגמ' ולכן אפילו אווזין ותרנגולין שמזונותן עליו אם מרדו ואין נוח לתפסן אסור. וכן יונים אפילו אי אתרמי שהורגלו עם בני אדם ונוח לתפסן הואיל ואין מזונותן עליו אסור.

**דף כד ע"א**

**מוקצה דבעלי חיים שנצודו ביו"ט**

**כח) מצודות חיה** ועופות ודגים שעשאן מעיו"ט לא יטול מהן ביו"ט. והנה כתב בעל המאור, דבעלי חיים שנצודו ביו"ט הרי הן מוקצה אף לר"ש דלית ליה מוקצה משום משום דהוי מוקצה מחמת איסור מלאכה גמורה ולא יהיב דעתיה עליה מאתמול כלל כדאמר ר"ש בשבת מד. כוס קערה ועששית [שדולק בהם אש ואין עתידים להכבות בשבת] לא יזיזם ממקומם [ואפילו כבה הנר] דכיון דנפיש שמנן לא יהיב דעתו עלייהו.

**והראב"ד השיג** ע"ז דהא דעתו עליהם מבעוד יום ואי משום איסור מלאכה הלא דלועים שנקצצו בשבת הוא מתיר.[[22]](#footnote-22)

**והמלחמות הקשה** דלא אסר ר"ש מוקצה מחמת אסור אלא בדדחייה בידים[[23]](#footnote-23) אבל כאן דלא דחייה בידים לא.

**והפנ"י הקשה** דכיון שפרש המצודות מבעוד יום והחיה נצודת מאליה, אין כאן כלל איסור. וא"א לומר דהוי מוקצה מחמת איסור.

**ולכן פירש** הראב"ד: אלא שנוכל לומר שהן כמדבריות[[24]](#footnote-24) כצימוקין וגרוגרות. וכן גוי שהביא לישראל אם יש מאותו המין במחובר כגרוגרות וצימוקין דמי.[[25]](#footnote-25)

**והמלחמות כתב** דמודה ר"ש בדבר שאינו ברשות אדם כגון דגים הנצודים וחיה ועוף של רשתות ומכמורות, ואסור משום מוקצה.[[26]](#footnote-26)

**עוד טעם** כתב המלחמות דאי שרית ליה לבו ביום גזירה שמא יצוד כענין שאמרנו בפירות הנושרין.

**והפנ"י כתב** דכל מה שהכריח את הראשונים לומר דגם ר"ש אוסר בחיה שנצודה משום מוקצה, הוא מפני שפסקו כוותיה. אבל להרמב"ם והרי"ף שפסקו ביו"ט כר' יהודה י"ל דלא הוי מוקצה אלא לר"י ולא לר"ש.

**דברי פיה"מ דהמעשה היה בנצוד ודאי ביו"ט**

**כט) ומעשה בנכרי** אחד שהביא דגים לר"ג ואמר מותרין הן אלא שאין רצוני לקבלן הימנו.[[27]](#footnote-27) כתב הרמב"ם בפיה"מ: ר"ג סובר כי ספק מוכן מותר, וכן סובר כי נכרי שהביא ביו"ט דגים או פירות אע"פ שצדן ביו"ט מותרין. ע"כ. ומשמע דמפרש המעשה בר"ג אף כשנצודו בודאי ביו"ט והקשה הפנ"י הרי בגמ' מבואר דהמעשה קאי על ספק נצודו ביו"ט. ועי' מש"כ בזה הפנ"י בע"ב בד"ה ונראה.

**והצל"ח כתב** דמה שהתיר הרמב"ם בודאי נצוד ביו"ט, הוא לישראל אחר ולא לזה שנצוד בשבילו, ומדמה לה לדבר שהובא מחוץ לתחום דהבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר. ע"ש בארוכה. ועי' בחי' חת"ס שהאריך בדברי הרמב"ם.

**הסברא להחמיר בספק מוכן: א. מוקצה חמור ב. דבר שיש לו מתירין**

**ל) ספק מוכן** אסור ור"ג מתיר. הנה 'אינו מוכן' אסור רק מדרבנן וא"כ צ"ב למה אסר ת"ק ספק והרי ספק דרבנן לקולא. [ובאמת זהו טעמו של ר"ג שהתיר כמו שכתב הר"י מלוניל.] ונאמרו בזה ב' ביאורים. בתו"י לעיל כתבו: דמוקצה חמירא והוי כעין דאורייתא כספק מוכן דאסור לקמן כד:[[28]](#footnote-28). [ועי' בחי' רע"א דכונתם דנולד חמור ממוקצה רגיל, ויתכן טפי לאסור ספקו, ע"ש ההכרח של התו"י לחילוק זה מתוך חשבון הסוגיא דדף ג:]

**וכעין זה** עי' בחי' המאירי כאן שכתב: ואיכא דקשיא ליה נהי דבאכילה ספק מוכן אסור דמוקצה מדאורייתא הוא. ואפילו למאן דאמר מדרבנן, מ"מ החמירו עליו. [בבית הבחירה הוסיף: פעמים שהולכים בכיוצא באלו להחמיר לפי מה שקרוב הדבר לבוא לידי איסור.] אבל בטלטול מיהא דאפילו ודאי מדרבנן, הוה ליה השתא ספקא דרבנן ולשתרי מיהא בטלטול. ומשני דגזרינן טלטולו אטו אכילתו.

**אבל הר"י** מלוניל כתב לבאר [וכן הוא במכתם ובמאירי בשיטה השניה. וכן משמע בר"ן כאן, ובמלחמות (שבת סה: בדפי הרי"ף)] דמשום דבר שיש לו מתירין הוא דאסור, [וכמבואר בדברי רב אשי לעיל ד. דספק דרבנן בדבר שיש לו מתירין לחומרא.[[29]](#footnote-29)] אמנם הקשה הר"י מלוניל בשלמא חיה ועוף אפשר לשמרם למחר אבל דגים הם דבר נפסד וא"א לשמרם למחר. [ומשמע מדבריו דכל קושיתו כיון דאסור גם בטלטול, אבל אם היה אסור רק באכילה לא קשיא ליה. ואולי מפני שיוכל לטלטלו למקום מוצל וקר וישמר למחר לאכלו.]

**ותירץ הר"י** מלוניל כיון דרוב הדברים שיש להם מתירין אינן נפסדים בשעתן לא נחלק בינן ובין הנפסדים בשעתן.

**ועי' מ"מ** (פ"ב ה"ו מיו"ט) שהביא ב' השיטות. ועי' שער הציון (תצז י) נ"מ בין הטעמים.

**ועי' אות** לד בשם הגרע"א והחת"ס דבב' סברות אלו פליגי ת"ק ורשב"א בע"ב.

**ספק מוכן ביו"ט שני**

**לא) כתב הר"ן:** וכתבו שהרב רבינו אשר מלוניל ז"ל (נדפסו דבריו בתמים דעים סי' קכ) התיר ספק מוכן ביו"ט שני. ואמרו שאין התירו מכוון. אבל אצלי יפה הורה משום משום דהו"ל ספק ספקא דאית לן למשרייה אפילו בדבר שיש לו מתירין.

**לב) רש"י ד"ה** אהא. מאן דמתני לה אמתניתין אמר אין הלכה כר"ג דלא שייך למימר הלכה כר' יהושע משום דלא תני ליה לר' יהושע במתניתין. והקשה הצל"ח אכתי הוה מצי למימר הלכה כת"ק. ע"ש. ועי' בחי' רע"א בע"ב ד"ה ובזה מה שתירץ על קושית רש"י.

**ובעיקר דברי** רש"י הנה בשטמ"ק גורס חיסורי מחסרא והכי קתני ספק מוכן ר"ג מתיר ור' יהושע אוסר. וכן משמע ברשב"א שגרס כן. אך לכאורה ברש"י הנ"ל משמע דגם בתר החסורי מחסרא לא נזכר שמו של ר' יהושע.

**דף כד ע"ב**

**מאי נ"מ בין הלישנות**

**לג) הנה איכא** תלת לישני אי אמר שמואל אמתניתין אין הלכה כר"ג או דאמר אברייתא הלכה כר' יהושע או דאמר דהלכה כר"ש בן אלעזר. וצ"ב מאי איכא בין הני לשני. ועי' יש"ש (סי' ד) וצל"ח שהאריכו.

**פלוגתת ת"ק ורשב"א**

**לד) הלכה כרשב"א.** יש לעיין אי חדושו הוא דספיקא אסור, או דחידושו של רשב"א הוא שבבא ומצאן מקולקלין מעיו"ט מותר. ולשון רש"י: הלכה כרשב"א, דאמר ספק מוכן אסור והיכא דבא ומצאן מקולקלים מאתמול יש לסמוך דנצודו מבעוד יום. ע"כ. משמע דגם במצאן מקולקלין מבעוד יום יש חידוש במה שתולין שנצודו מבעוד יום, דפעמים מתקלקלין ע"י חיה שברחה והחיה שנמצאת ביו"ט נצודה ביו"ט.

**וכן מבואר** ברשב"א דת"ק פליג על רשב"א ואוסר אף במצאן מקולקלים מבעוד יום דחוששין שמא אחר שנתקלקלו נכנסו ונצודו.

**וביסוד המחלוקת** עי' ברע"א בתוך אריכות דבריו (בד"ה ובזה) וכן בחי' חת"ס שמבארים דת"ק אסר משום דבר שיש לו מתירין דזה אסור גם אי איכא רוב להיתר ולכן לא מהני מצאן מקולקלים. אבל רשב"א ס"ל דטעם החומרא בספק הוא כדברי התו"י דף ג: (הובא באות ל) דמוכן חמור, אבל על זה מהני רוב ולכן מתיר במצא מקולקלין דאז איכא רוב לומר דנצודו מבעוד יום.

**אבל היש"ש** (סי' ד) כתב דת"ק מיקל טפי דכל שפרש מבעוד יום מותר דתלינן שמיד כשפרש נצוד. וכל מה שאסור מספק הוא אם אין ידוע מתי פרשו את המצודה. ורשב"א ס"ל דגם אז אסור עד שיראה המצודה מקולקלת מבעוד יום, דדעתו דכל ספק מוכן אסור אפילו אם חזקתו שהוא מן המוכן.

**והנה הרי"ף** והרמב"ם (פ"ב ה"ח מיו"ט) השמיטו דברי רשב"א, [ועי' בעה"מ שעמד על הרי"ף] וכתב המ"מ דסברי דמילתא דפשיטא היא וכל דבריו אגב מה שבא לאסור ספק מוקצה, וזאת כבר כתב הרמב"ם דספק מוקצה אסור. [וכן נראה כוונת המלחמות שם.]

**ותמהו האחרונים** (יש"ש סי' ה ופנ"י ורע"א) הרי מדחזינן דפסק שמואל כרשב"א אלמא יש איזה חידוש בדבריו דאי כל חדושו רק דספק מוקצה אסור הרי גם ת"ק דידיה ס"ל כן. ע"ש.

**והפנ"י כתב** דבאמת הרי"ף והרמב"ם לא פסקו כרשב"א כיון דלתרי לישני קמאי לא מצינו שהלכה כמותו.

**דף כד ע"ב**

**החילוק בין אסור אכילת מוקצה לאיסור טלטולו – דבר שיש לו מתירין**

**לה) מותרין למאי,** רב אמר מותרין לקבל[[30]](#footnote-30) ולוי אמר מותרין באכילה. יש לעיין לרב מדוע יש חילוק בין אכילה לטלטול, והרי מוקצה אסור בין באכילה ובין בטלטול. והנה היה מקום לומר דר"ג ס"ל דמוקצה אסור רק באכילה ולא בטלטול אבל רש"י כתב 'דכולי האי לא אחמור בספק מוכן דלתסרו בטלטול אבל באכילה לא שרינהו ר"ג'. ומבואר דזו קולא בספיקות.

**והנה לעיל** אות ל נתבאר לחד פירושא דהא דמחמירין כאן בספק [אף דאינו אלא מדרבנן וספקא דרבנן לקולא] משום הוי דבר שיש לו מתירין. ולפי סברא זו כתב הפנ"י לבאר החילוק בין טלטול לאכילה "וכבר עלה בלבי לומר דלענין טלטול לא שייך הך מילתא דדבר שיש לו מתירין שיש קצת סברא לומר כן", וביאר הגרע"א (מערכה ד עירובין לה) דהסברא היא דלגבי אכילה הוי דבר שיש לו מתירין כיון דאפשר לאכלו למחר. אבל לגבי טלטול מקרי דבר שאין לו מתירין שהרי רוצה לטלטל גם היום וגם מחר, וטלטול של היום א"א לקיים מחר דמחר טלטול אחר הוא. [וכעין זה כתב הצל"ח ד"ה והרי"ף. ועי' חי' חת"ס.]

**אמנם הפנ"י** דחה סברא זו וז"ל: "אלא דאי אפשר, דהא רב אשי גופא [דחידש בדף ד. את היסוד דדבר שיש לו מתירין ספקו לחומרא אף בדרבנן] דאיירי בספק ביצה שנולדה, משמע דלענין טלטול איירי דבהך ברייתא גופא דעלה קאי קתני (לעיל ג:) אין מטלטלין אותה".

**והגרע"א (הביאו** בנו במערכה שם וכ"ה בחידושים כאן) מיישב הערה זו, דבביצה שספק אם נולדה ביו"ט, כיון דאסורה באכילה מטעם דשיל"מ ממילא הוי מוקצה כעצים ואבנים [כסברת המג"א תקטו א בשם הרי"ף דכל אוכל שאסור באכילה הוי מוקצה ממילא ויתבאר עוד בסמוך אות לז.] אבל בכלי ספק מוקצה י"ל דמותר בטלטול. אולם חלוקו אינו מיישב הא דהכא דמירי ג"כ במאכל. וכתב הגרע"א דזו מחלוקת תנאים בסברא זו אם בספק איכא לסברת הרי"ף. ויובא באות לט.

**החילוק בין אסור אכילת מוקצה לאיסור טלטולו – איסור אכילה חמור טפי**

**לו) ולפי ההסבר** (באות ל) דמאי דמחמירין בספק מוכן הוא משום דמוקצה אף דאינו אלא מדרבנן מ"מ איסורו חמור טפי צ"ב למה בטלטול לא אמרינן סברא זו. ובחת"ס בפתיחה למסכת ביצה כתב בביאור דברי רש"י הנ"ל אות לה: פירוש משום דמוקצה דאכילה אסמכוה אקרא דוהכינו את אשר יביאו אע"ג דאינו מן התורה ממש משא"כ טלטול שהוא גזירת נחמיה הקילו בספיקו.

**בדברי הרי"ף שכל מאכל האסור באכילה הוי מוקצה**

**לז) והנה הרי"ף** בהמשך הסוגיא גבי נכרי שהביא מן המחובר כתב: והא דאמרינן ואם יש מאותו המין במחובר אסור, לא מבעיא באכילה דאסור אלא אפילו לטלטלו אסור, דמשום דלא חזיא לאכילה מוקצה הוא.[[31]](#footnote-31) ומבואר מדברי הרי"ף יסוד דכל אוכל שאסור באכילה[[32]](#footnote-32) הוי מוקצה ממילא. והקשה היש"ש (סי' ט הובא במג"א תקטו ב) דא"כ איך לרב מותר בטלטול אחרי שאסור באכילה. [ובתוס' חכמי אנגליה כתבו: דבר תימה הוא היאך יהיה מותר לקבל ואסור לאכול. וכנראה כונתם כקושית היש"ש.]

**והמג"א (שם)** כתב דהיש"ש בעצמו (בהג"ה בסי' ה) מיישב זאת וז"ל היש"ש: היינו משום דמן הדין שרי אפילו באכילה אלא שהחמירו בספק ולא החמירו כ"כ לאסור אף בטלטול וכן פרש"י. ע"כ ההג"ה. ומשמע דהטעם משום דגם איסור האכילה אינו מעיקר הדין לכן אין זה אוסר לטלטל.

**ובחי' רע"א** הבין דברי המג"א באופן אחר וז"ל וכיון דכיון דאסור רק מחמת ספק סובר ר"ג דלא מחמרינן להיות כאבן. משמע דבעצם הדבר שהוא ספק באיסור האכילה סגי כדי שלא נחמיר בטלטול.

**ובאמת כבר** הקדימם בחי' הרשב"א והקשה קושיא זו [דהואיל ואסור באכילה ממילא היה לו להיות מוקצה], וכתב להוכיח יסוד זה [דאוכל האסור באכילה אסור בטלטול] מדאמרינן בסמוך ולטעמיך פירות בני יומן מי שרו בטלטול[[33]](#footnote-33), וכן מביצה שנולדה ביו"ט דאסורה בטלטול.[[34]](#footnote-34)

**ותירץ וז"ל:** וי"ל דבספק הכן דגוי הוא שהקיל ר"ג דקסבר דדי בספק הכן של גוי אם נאסור באכילה. ע"כ. ונראה דהביאור כנ"ל.

**למה לא הוי ודאי מוקצה לטלטול הואיל ובפועל אסור באכילה**

**לח) אמנם אכתי** הדברים צ"ב, דסוף סוף אחר שאסור בפועל באכילה למה לא נעשה מוקצה מאליו כעצים ואבנים. ובחי' חת"ס בפתיחה למסכתין כתב וז"ל: אע"ג דיש לפקפק ולומר מכיון שעכ"פ אסור באכילה מספק ממילא הדר הוה ליה כצרורות ועפר ויהיה אסור לטלטל בודאי. י"ל כיון שאין איסור אלא מספק אין האיסור הספק הזה עושהו כצרורות כמ"ש גבי טבל מוכן הוא שאם עבר ותקנו מתוקן[[35]](#footnote-35). [אך עי' אות מ דלדעת הט"ז א"א לומר כן.]

**והחת"ס בחי'** כאן כתב דמהרש"ל לשיטתו כאן ביש"ש שסובר דלא נאמר הך חדושא של הרי"ף "אלא אם היום גורם" [ועי' מג"א תקטו ב שחולק על גדר זה] ולפ"ז כאן דאיכא ספק מוכן הרי רק על הצד שאינו מוכן הוי היום גורם אבל אם האמת דהוא מוכן וכל איסורו מחמת דלדידן איכא ספק אם הוא מוכן אין זה יום גורם ואינו אסור בטלטול.[[36]](#footnote-36)

**וב"ביאורי ענינים"** כתב לבאר בדרך אחרת. די"ל דכל מה דאוכל שאין ראוי לאכילה הוי מוקצה הוא רק כשהאוכל אסור בעצמותו וזה מפקיע ממנו שם אוכל לגבי היתר טלטול. אבל מה שאסור מסיבה צדדית לא אוסר בטלטול דעדיין נשאר ע"ז שם אוכל. [והרי מה"ט פליג היש"ש על הרי"ף וסבור דכל שהוא אוכל בחול אינו מוקצה, וא"כ י"ל דהרי"ף מודה לו היכא דאיסור האכילה אינו בעצם הדבר.]

**ומצינו כה"ג** באו"ש (שבת פכ"ה הי"ט) גבי פודה מע"ש ונתן את הקרן ולא נתן את החומש, אף דאסור באכילה מדרבנן, מ"מ לא הוי מוקצה. וביאר האו"ש דכיון דהאיסור רק משום פשיעותא ואין חומש מעכב את עצם הפדיון משו"ה לא הוי מוקצה. ובזה ביאר האו"ש את התוספתא דחדש לא הוי מוקצה וביאר ע"פ הירושלמי דחדש הוי איסור גברא ולא איסור חפצא לכן לא הוי מוקצה. וע"ע פנ"י שבת מג. דדבר האסור משום קנס אינו מוקצה. ובראש יוסף שם כתב דהרי זה דומה לאוכלין ביוה"כ דאינם מוקצה. [אמנם הרע"א בתשובה ה' כתב דאוכלין ביוה"כ הוי מוקצה]

**ומעתה י"ל** דבספק מוכן באמת להצד דאינו מוכן הוי כעצים ואבנים ואסור בטלטול. אלא דע"ז מקילין מספק, דספק מוקצה לענין טלטול להקל כדלעיל אות לד לה. אלא דהוקשה לן הרי אחר שאסור באכילה מספק א"כ לגבי טלטול הוי מוקצה ודאי כיון דבפועל אינו יכול לאכלו. ע"ז יש להשיב דמה שאסור מספק אין זה איסור בעצם הדבר רק חובה על הגברא להחמיר, וזה לא עביד להאוכל מוקצה כיון דהוי כאיסור גברא.

**בקושית הגרע"א על הרמ"א**

**לט) והנה הרע"א** הקשה קושיא עצומה על הרמ"א. דהנה בסי' תקטו ס"ד כתב הרמ"א דנכרי שהביא דורון אסור לטלטל עד מוצאי יו"ט שני, וע"כ הטעם משום דאחר שאסור באכילה [כדתבו התוס' ד"ה ולערב] לכן אסור בטלטול, דאילו משום מוקצה דמחובר הרי שתי קדושות הם וממ"נ חד מינייהו חול כדין ביצה שנולדה בזה מותרת בזה. הרי מבואר דגם ספק מוכן [כדורון שהביא הנכרי דספק אם נלקטו היום] אסור בטלטול ולא כסברא דלעיל. ולדברי הרמ"א תקשי קושית היש"ש מרב דאמר דלר"ג מותר בטלטול ואסור באכילה.

**ואין לומר** דכיון דלא פסקינן כר"ג לכן מחמירים גם בטלטול, דהא יסוד המחלוקת ביניהם הוא בדין ספק מוקצה אבל בהא דמוכח מר"ג דדבר האסור באכילה אינו כאבן לא מצינו חולק.

**ותירץ הגרע"א** דמצינו תנא אחר שחלק להדיא על ר"ג בדין אוכל שאין ראוי לאכילה. והוא בדף ג דאסרינן ביצה שספק נולדה ביו"ט אף בטלטול משום דבר שיש לו מתירין. והרי יש סברא לומר דלגבי טלטול ליכא סברת יש לו מתירין כיון דרוצה לטלטל גם היום וגם מחר והטלטול של היום אין לו מתירין (עי' אות לה) וא"כ אמאי אסור. אלא ע"כ דאחרי שאסור באכילה משום יש לו מתירין [דאכילה אוכל רק פעם אחת ויש לזה מתירין למחר] ממילא הוי מוקצה לטלטול כעצים ואבנים אף שאסור מספק ופסק הרמ"א כותיה.

**והנה כל** הקושיא על הרמ"א היא לפי מה שהבין הגרע"א דמה שאסר הרמ"א הוא בתורת ודאי, והיינו דאחר ואסור באכילה מספק, ממילא הוי ודאי כעצים ואבנים הואיל ובפועל א"א לאכול. אמנם לפי מש"כ החת"ס כאן [וכן לפי תירוצו של הביאורי ענינים] דלהצד דהוי מוכן באמת אינו כעצים ואבנים ורק מספק הוא דאסור. א"כ מיושבין דברי הרמ"א בדרך פשוטה, דדין זה הוי כדין הרגיל של ספק מוקצה שבו נחלקו רבי יהושע ור"ג, וא"כ להלכה דקי"ל כר' יהושע ממילא אסור מספק ודוק.

**תירוץ הט"ז על קושית היש"ש**

**מ) והט"ז (סי'** תה סק"ו) האריך טובא בדברי הרי"ף ובקושית היש"ש ע"ש היטב. והעולה מדבריו בקצרה הוא דרב ולוי פליגי בהא גופא אם נימא כסברת הרי"ף. וכן לרב עצמו פליגי רבי יהושע ורבן גמליאל בהא גופא אם נאסר בטלטול מחמת האיסור אכילה. [וכן מבואר בדברי הפנ"י] ולפ"ז נופלות כל הקושיות דלעיל דוק ותשכח ואכמ"ל.

**עוד מבואר** בדברי הט"ז שם בטעם הדין של הרי"ף "מדאסור בספק באכילה היום מקצה ליה מאתמול דעתיה מזה" ומבואר דלא הוי כעצים ואבנים דהוו מוקצים מחמת גופם, אלא החסרון משום שהקצן מדעתו.

**[ונראה דלסברת** הט"ז א"א לחלק את החילוקים שבאות לח דכיון דתלוי בהקצאת הגברא אין נ"מ למה לא ישתמש. והחילוקים הנ"ל יתכנו רק אי המוקצה הוא מחמת גופו של המוקצה.]

**עוד מבואר** בדברי הט"ז דללוי דר"ג התיר אף באכילה, א"כ ת"ק לא לא פליג לאסור אלא באכילה אבל מתיר בטלטול. אמנם עי' בצל"ח ד"ה עוד נלע"ד, שכתב דבמשנה מוכח להדיא דת"ק אוסר גם בטלטול דלשון המשנה "לא יטול מהם ביו"ט", וכבר קדמו בזה המהרש"א בע"ב ד"ה אלא, וצ"ע.

**דף כד ע"ב**

**אי סוגיא דלעיל כרב או כלוי**

**מא) הקשה המהרש"א** לפי דעת רב דר"ג התיר רק לטלטל, א"כ מאי פריך לעיל סתירה בדברי ר"ש בן אלעזר אם ספיקן אסורין או מותרין. הרי י"ל דרשב"א ס"ל כר"ג, ודיוקא ד'ספקא אסור' קאי על אכילה ודיוקא ד'ספיקא מותר' קאי על טלטול. וכתב המהרש"א דסוגיא דלעיל אזלא רק כלוי שאינו מחלק בין אכילה לטלטול.

**אבל הפנ"י** לעיל מפרש דאתי לכו"ע דהתם ודאי אסורין בטלטול אף לרב ע"ש היטב בדבריו. והצל"ח מיישב בדרך אחרת ע"פ מה שהוכיח דבע"כ רשב"א אוסר שם גם בטלטול.

**והגרע"א כתב** פלפול ארוך ליישב. דהסברא לחלק בין אכילה לטלטול היא משום שהאכילה היא דבר שיש לו מתירין משא"כ הטלטול [נתבאר באות לה מ.] ואילו מדברי רשב"א מוכח דהוא לא ס"ל להחמיר בספק מוקצה משום יש לו מתירין אלא משום דמוקצה חמור כמו שנתבאר בשם הגרע"א באות לד, וממילא לשיטתו א"א לחלק בין אכילה לטלטול.

**הו"א דאינו מוכן מותר בטלטול**

**מב) בשלמא למ"ד** מותרין לקבל שפיר אלא למ"ד מותרין באכילה פירות בני יומן מי שרו באכילה. ולטעמיך פירות בני יומן מי שרו בטלטול וכו'. מבואר דהיתה הו"א דאפילו ודאי אינם מוכנים אסורים רק באכילה ולא בטלטול. [ועי' רש"י ד"ה שפיר.] וזה מתבאר לפי מה שהובא באות לו מהחת"ס דאיסור אכילה במוקצה אסמכוה אקרא ואילו איסור טלטול הוא גזרת נחמיה.

**והנה הגמ'** הקשתה רק על פירות ולא על דגים. וצ"ב הרי דגים כתיבי ברישא ולמה שבק דגים ומקשה מפירות. וכתב הפנ"י דגבי דגים יתכן דאינם מוקצה כיון שכבר פרש מצודות אתמול ודעתיה עליהם ורק מפירות קשה דדמי לגרוגרות וצימוקים.

**והבית מאיר** כתב דאין קושית הגמ' משום שאינו מוכן דאי משום הא י"ל דלא ס"ל מוקצה. אלא הקושיא מגזירת פירות הנושרין ולכן הקשו רק מפירות ולא מדגים.

**כוורי דאדימי**

**מג) כוורי דאדימי.** כתב רש"י שהן אדומים שלא נס ליחן ואדמומית שבודקין אותן שם. ורבותי פירשו כוורי דאדימי מנותחין הן כמו אדמויי אדמוה וקשיא לי א"כ מאי למימרא. [אבל לרש"י קמ"ל דאע"ג דנראין בני יומן[[37]](#footnote-37) לא חיישינן למראית העין.[[38]](#footnote-38)]

**ובשטמ"ק מיישב** דעת רבותיו של רש"י דע"י שהיו מנותחין היה הדם יוצא ונראין כבני יומן.

**וכתב באו"ז** (שנב) דלרב א"צ להאי שנויא דכוורי דאדימי ופירי דכבישי בירקא, אלא מיירי בודאי נתלשו היום ואפ"ה מתיר. וצ"ע הרי פריך 'ולטעמיך' וגם רב מוכרח לפרש כהך אוקימתא וצ"ע.

**והנה רש"י** כתב דלמסקנא מיירי דהדגים והפירות ודאי מוכן הן. אבל תוס' הקשו דפשיטא הוא דמותרין,[[39]](#footnote-39) ועוד דלדבריו אתיא כדברי הכל ומהגמ' משמע דלא אתיא אלא לר"ג. ולכן כתבו דהוי ספק אימתי נצודו, וכ"כ בחי' המאירי.

**ובמגיני שלמה** תירץ קושיתם השניה על רש"י דאמנם להו"א אתיא כר"ג אבל למסקנא הוי ודאי ואתי כדברי הכל.

**טעם איסור מחובר שנתקבל בדורון מנכרי**

**מד) אם יש** מאותו המין במחובר אסורין. כתב רש"י משום מוקצה, ואפילו לר"ש[[40]](#footnote-40) יש מוקצה בגרוגרות וצימוקים, ומחובר כגרוגרות וצימוקים דמי מדלא לקטן מאתמול אקצינהו מדעתיה ולא תחלוק במחובר בין שלו בין של נכרי. עכ"ל. [וצ"ב מהו שסיים בסוף דבריו ולא תחלוק במחובר בין של ישראל בין של נכרי. ויבואר בסמוך אות מז.]

**והבעה"מ כתב** על רש"י שלא הוצרך לזה, כי ברור הוא שמודה ר"ש בכל מוקצה מחמת איסור שאין דעתו עליו כגון כוס וקערה ועששית (שבת מד.) וזהו טעמו בבכור שאם עבר ובקרו אינו מבוקר דכיון דס"ל אין רואין מומין ביו"ט מוקצה הוא מחמת קדושתו ואיסורו וכן ספק מחובר.[[41]](#footnote-41)

**ולשאר דיני** מוקצה האמורים בתלוש אין חוששים בנכרי שהביא דורון לפי שאין הכן לנכרי כמו שמפורש בראש מסכת שבת בתלמוד ירושלמי. עכ"ל.

**למה לא פירשו דהאיסור משום דנהנה ממלאכת יו"ט**

**מה) והנה בהמשך** הסוגיא מבואר דלא רק ביו"ט עצמו אסור אלא גם במוצאי יו"ט בכדי שיעשו ופרש"י כדי שלא יהנה ממלאכת יו"ט. והקשה הרמב"ן במלחמות א"כ למה הוצרכו רש"י ובעה"מ לפרש דביו"ט אסור משום מוקצה תיפו"ל משום שלא יהנה ממלאכת יו"ט שזה אוסר אפילו בכדי שיעשו וכ"ש ביו"ט עצמו.

**והר"ן כתב** ליישב דהנה פליגי רש"י ובעה"מ בגוי שעשה מלאכה בשביל ישראל זה אם מותר לישראל אחר. דרש"י דף כה. ד"ה חוץ כתב דאין חילוק בין ישראל זה לישראל אחר. אבל בעל המאור כתב בשם הרב ר' מאיר בר' יוסף דמותר לישראל אחר.

**והשתא לדברי** בעה"מ דמותר לישראל אחר מובן למה והצריכו לטעם מוקצה דאי מטעם מלאכה לא היה אסור אלא לאותו שהביא הגוי בשבילו[[42]](#footnote-42) אבל מטעם מוקצה אסור לכל. אלא דלפ"ז צ"ב גבי האיסור בזמן שבכדי שיעשו למה אסור לכל ישראל, היה לנו לאסור רק לאותו שנעשה בשבילו. וכתב הר"ן שאם נתירו אז לאחר יחשוב שאף ביומו יהא מותר לו ולכן אסרו גם בכדי שיעשו לכולם.

**אולם לדעת** רש"י א"א לתרץ כן. וכתב הר"ן דרש"י הוצרך לטעם מוקצה משום דאיכא נ"מ בזה בפירות שתלש הנכרי לעצמו שאין בהם משום איסור מלאכה. ומ"מ יהיו אסורים מטעם מוקצה. [וכן מבואר במלחמות בהמשך.]

**ועי' יש"ש** סי' ה (הובא במג"א תקטו ב. ועי' מחה"ש סק"א) דרש"י הוצרך לטעם מוקצה כדי לאסור בטלטול. [אמנם להרי"ף כל אוכל האסור באכילה ממילא הוא מוקצה.] ועי' עוד בט"ז (תקטו א) מה שכתב ליישב דברי רש"י.

**דף כד ע"ב**

**הוכחות הרמב"ן דאין איסור המחובר מיוסד על דין מוקצה**

**מו) ובמה שכתב** רש"י ובעל המאור דמחובר אסור משום מוקצה. כתב המלחמות דהרי"ף מרמז שהאיסור משום גזירת פירות הנושרין [שמא יתלוש, עי' לעיל ג. להלן לט.] ונראה כונתו דהרי"ף כתב: והא דאמרינן ואם יש מאותו המין במחובר אסור, לא מבעיא באכילה דאסור אלא אפילו לטלטלו אסור, דמשום דלא חזיא לאכילה מוקצה הוא.[[43]](#footnote-43) עכ"ל. וממה דהוצרך לבאר למה הוא מוקצה לטלטול ש"מ שאיסור אכילתו אינו משום מוקצה דא"כ אין צורך לטעם מחודש באיסור טלטולו.

**ועל טעמו** של בעה"מ[[44]](#footnote-44) הקשה הרמב"ן מדאמרינן בפסחים גבי אנשי יריחו שהיו אוכלין מתחת הנשרים בשבת שלא ברצון חכמים ואמרינן דמחלוקת בשל מכבדות רבנן סברי גזרינן שמא יעלה ויתלוש ואנשי יריחו סברי לא גזרינן, והיינו נושרין מן המחובר בשבת, וחזינן דאין בזה משום מוקצה, כיון דציפו לזה מערב שבת ופרצו גנותיהן לשם כך. ומעתה ה"ה בנכרי אם היתה דעתו מערב יו"ט לתלוש לצורך הישראל אין זה מוקצה.

**ולא עוד** אלא כיון דישראל יכול להכין ע"י דדעתו לכך מערב שבת, א"כ אם הוא של נכרי אין צריך כלל הכן לכך דאין הכן לנכרי כמבואר בירושלמי. עכ"ל הרמב"ן. ובסמוך יבואר ישוב לשיטת ובעל המאור.

**אין הכן לנכרי**

**מז) כתב הבעל** המאור: ולשאר דיני מוקצה האמורים בתלוש אין חוששין בנכרי שהביא דורון לפי שאין הכן לנכרי, כמו שמפורש בראש מסכת שבת בתלמוד ירושלמי.[[45]](#footnote-45)

**וצ"ע א"כ** למה במחובר כתב בעל המאור דהוי מוקצה אף שהוא אצל הנכרי. [וזו קושית המלחמות באות הקודמת.] והתשובה מדויקת מתוך דברי בעל המאור דיש חילוק בין תלוש למחובר ורק בתלוש אין הכן לגוי אבל במחובר יש. וברש"י סיים "ולא תחלוק במחובר בין של ישראל ובין של נכרי". וי"ל דכונתו להנ"ל דהגם דאין הכן לנכרי מ"מ במחובר בעינן הכן.[[46]](#footnote-46)

**וברמ"א סי'** שי ס"ב כתב דאין הכנה בשל גוי וכתב הגר"א וז"ל והיינו מה שאסור משום הכן כמ"ש בירושלמי גוי אין צריך הכן, אבל דבר שאסור משום מחובר אין חילוק כמ"ש בביצה כד ע"ב ועי' רש"י ד"ה אם יש, וכן כל כיוצא בזה. עכ"ל. ומשמע דלמד בדברי רש"י כנ"ל דבמחובר גם בשל גוי צריך הכן. אמנם צ"ב מ"ש מחובר מכל מוקצה.

**ביאור חלוקי הדינים מתי גוי צריך הכן**

**מח) והנה הגר"א** כתב 'וכן כל כיו"ב' וביאר במ"ב (בשעה"צ סק"י) שכונתו למעוטי אבנים ומעות וכיו"ב שבזה אין נ"מ בין ישראל לגוי. דדוקא במה שאסור מפני שלא הוזמן אמרינן אין הכנה לגוי שאין הגוי מקצה שום דבר מדעתו אבל באבנים דאפילו הזמנה במעוד יום לא מהני להם בזה אסור אף בשל גוי.

**אמנם זה** ניחא באבנים אבל במחובר הרי הוכיח הרמב"ן מהגמ' בפסחים דמועיל הכנה[[47]](#footnote-47) וא"כ קשה למה בשל גוי אסור.

**והנה לגבי** גרוגרות וצימוקין של גוי כתב הרמ"א שם שמותרין, וכן מדויק בבעל המאור כאן שכתב שאין בתלוש שום מוקצה של גוי שאסור, משמע גם גרוגרות וצימוקין. אכן הגר"א בסי' שכה ס"ד והבית מאיר בסי' שי כתבו דכיון דרש"י משווה מחובר לגרוגרות וצימוקין משמע דגם גרוגרות וצימוקין של גוי אסורין כמו מחובר של גוי ודלא כרמ"א. וכן מבואר במאירי בסוגיין ומפרש טעמא "שהקצאתן משום מיאוסן".

**ובשער הציון** (שי י) הקשה על שיטת הרמ"א לפי מה שכתב דהכלל מתי אין גוי צריך הכנה הוא היכא דמהני להזמין במחשבה, וא"כ גרוגרות וצימוקין דלא מהני בהו הזמנה כמבואר להלן כו: היה להם להיות אסורין גם בשל גוי כמו באבנים ומעות. [וכתב דאולי מיירי בחזו ולא חזו.]

**ובביאורי ענינים** כתב לבאר בזה, דאין הדבר תלוי אם מהני הזמנה או לא. אלא הדבר תלוי בהגדרת המוקצה כאשר לא הוזמן. דיש סוגי מוקצה שכל זמן שלא הוזמנו הרי הם בעצמותן אינם עומדים לשמוש וכמו שכתב הפנ"י על מחובר דלאו אוכל הוא. ולכן לא שייך לומר בזה אין הכן לגוי, דיסוד הדין אין הכן לגוי הוא היכא דהחסרון מצד הגברא, שהוא הסיח דעתו משמוש, ע"ז אמרינן דגוי אינו מסיח דעת. אבל היכא דכל שלא הזמין החפצא בעצמותו אינו עומד לשמוש זה הוי מוקצה גם אצל גוי.

**מעתה מיושבת** שיטת הכל בו דגרוגרות וצימוקין א"צ הכנה אצל גוי, דאמנם גרוגרות וצימוקין המוקצה שלהם מחמת מיאוסן. אבל מ"מ יש להוכיח דשורש המוקצה הוא משום היסח הדעת של הבעלים. דהרי מבואר להלן מ: דרק באקצינהו בידים הוי מוקצה הרי דזה תלוי בהקצאת הגברא.[[48]](#footnote-48) ולכן אצל גוי לא הוי מוקצה דאינו מסיח דעתו. אבל במחובר מסתבר שגם של הפקר שלא היה מי שיקצהו אסור, ומה שכתב רש"י מדלא לקטינהו אקצינהו עדיין אין זה דחיה בידים, ולכן גם בשל גוי אסור.

**נמצא דיש** כאן ג' שיטות בהכנה לגוי דהרמב"ן נוקט דגם המחובר אין צריך הכנה. ורש"י ס"ל דבין במחובר בין בגרוגרות וצימוקין אסור ורק בתמרי דעיסקא מותר. והכל בו מחלק בין מחובר לגרוגרות וצימוקין.

**והנה הדרישה** סי' שי הקשה סתירה בדברי הכל בו. שבסי' שי הובא בשמו דגרוגרות וצימוקין של נכרי אינם מוקצה. ואילו בסי' שח הבי הב"י בשם הכל בו דאע"ג דאין הכנה לגוי מיהו פירות וצימוקין דכו"ע מקצי מדעתייהו כגון גרוגרות וצימוקין צריכין הכנה ואפילו הן ביד נכרי. ותירץ דבסי' שי לא התיר אלא 'טלטול' אבל בסי' שח אסר 'אכילה'.

**וביאור הדברים** כתב בביאורי ענינים דהנה המ"ב כתב (שי יב) דהדין דאין הכנה לגוי הוא משום "דאין האינו יהודי מקצה מדעתו כלום וכיון שהוא מוכן לאיש אחד הוי מוכן לכל". עכ"ל. ומעתה י"ל ע"פ המבואר בתוס' שבת מו: דאף דהיכא דמותר לאחד אינו מוקצה לכל העולם, מ"מ זהו רק לענין טלטול אבל לאכילה הוי מוקצה גם אם הוא רק לאדם אחד, ולכן הכנת הגוי לא מהני להתיר באכילה לישראל דלו אינו מוכן.

**פלוגתת רש"י והגאונים בטעם איסור בכדי שיעשה, ואם אסור ביו"ט שני**

**מט) ולערב נמי** אסורין בכדי שיעשה. רש"י מפרש דהאיסור כדי שלא יהנה ממלאכת יו"ט. [ויש להקשות בעיקר טעמו של רש"י הרי נכרי הוא שעשה זאת ולגבי נכרי הוי בהיתר ולמה אסור להנות מזה. ואמנם מצינו דגם נכרי שעשה בשבת מקרי מלאכת איסור עי' ברכות נג: גבי 'נר שלא שבת' -שהודלק ע"י גוי- דאין מברכין עליו ברכת הנר. ואמנם עי' בקרבן נתנאל אות נ דלרש"י פשיטא שאינו אסור אלא אם עשה הגוי בשביל ישראל אבל אם עשה לעצמו לא, וכמבואר בשבת קכב. שאם הדליק נר לעצמו מותר לישראל להשתמש בו, ומשמע מדבריו דבכה"ג לא מקרי מלאכת יו"ט. ואילו לגבי נר שלא שבת אף אם הדליק לצורך עצמו אסור לברך עליו.]

**והקשו תוס'** א"כ המבשל בשבת בשוגג אמאי יאכל [לר"מ] הרי נהנה ממלאכת שבת.[[49]](#footnote-49) והרא"ש הוסיף בזה [וכן הוא בתוס' חולין טו.] דאין לומר דשאני בשר דראוי לכוס בלא בשול, דהא אמר בחולין דגם השוחט בשבת בשוגג יאכל [באופן שאינו מוקצה, ע"ש] והרי התם לא חזי בלא שחיטה ואפ"ה לא גזרו אסרו ליהנות ממלאכת שבת.

**ותירץ הרא"ש** [והתוס' בחולין] דיותר יש להחמיר בגוי שעשה לצורך ישראל מישראל שעשה בשוגג דכיון דזה לא שכיח לא גזרו בזה דמילתא דל"ש לא גזרו בה רבנן.

**ובחי' הרשב"א** כאן: ורש"י ז"ל פי' אסורין לערב כדי שלא יהנה ממלאכת יו"ט. וגם זה צ"ע דמי עדיף מה שעשה ע"י נכרי ביו"ט ממלאכת שבת שעושין ע"י ישראל. והמבשל בשבת לר"מ יאכל חברו אפילו ביומו ורב מורי לתלמידי כותיה. וי"ל דבזה יש להחמיר גזירה שמא יאמר לו לקט והבא לי דאמירה לנכרי קילא להו לאינשי ובכל דבר שהוא קל לעשותו אפילו בישראל החמירו אפילו לערב אסור עד כדי שיעשו כמו שאמרו בפ"ק דשבת לא תמלא אשה קדרה עששיות וכו'. עכ"ל. (וכעי"ז ברשב"א עירובין מ.) וצ"ב מהו תירוצו דלכאורה תירוצו הוא כבר סברת ר"ת ואין זה מיישב את רש"י. וכן קשה בדברי המאירי שעירב סברת רש"י עם סברת גזירה שמא יאמר לנכרי ע"ש. ובבאור הלכה (תקטו ס"א ד"ה ויש מחמירין) כתב דרשב"א וריטב"א ומאירי כתבו דגם לדעת רש"י דהטעם שלא יהנה היינו נמי דאם יהנה גזרינן שמא יאמר. [וצ"ב א"כ למה לא נאסר ביו"ט שני כר"ת. וביאר השפ"א דאף דסיבת התקנה משום שלא יאמר לנכרי מ"מ גדר התקנה היה שלא יהנה ממלאכת יו"ט.]

**אמנם יעוי'** רש"י חולין טו. גבי ר"מ שמתיר בשבת וז"ל יאכל הוא עצמו ובו ביום ואין צריך להמתין עד הערב בכדי שיעשו דהא דאמרינן בעלמא (ביצה כד:) לערב בכדי שיעשה לית ליה לר"מ, אלא היכא דעבד ישראל איסורא ובמזיד הוא דאיכא חיובא דלא נמטייה הנאה מאיסורא אבל בשוגג לא. ומבואר דההיתר אינו משום דלא שכיח אלא דשוגג לא מקרי לענין זה 'איסור' לר"מ. ועוד מבואר דר"מ באמת פליג על סוגיין וסובר דבנכרי שבישל א"צ להמתין בכדי שיעשה.[[50]](#footnote-50)

**והתוס' פירשו** דהאיסור משום שמא יאמרו לנכרי לך ולקט.[[51]](#footnote-51)

**ומזה נפקא** הפלוגתא הגדולה בין רש"י לגאונים ורבינו יצחק הלוי אם מותר ביו"ט שני. דרש"י דס"ל הטעם שלא יהנה ממעשה יו"ט התיר ביו"ט שני משום דממ"נ חד מינייהו חול. והגאונים אסרו משום דס"ל כסברא השניה דהאיסור כדי שלא יאמר לגוי לעשות כן ולכן צריך שלא ירויח מאומה ממה שעשה הגוי ומותר רק במוצאי יו"ט שני.

**והנה רש"י** הוכיח מההוא בר טביא דנצוד ביו"ט ראשון והתירוהו בעירובין לט: ביו"ט שני. ותירצו התוס' דהתם נצוד מאליו ע"י מצודות שהיו פרושות מעיו"ט ובזה אין את האיסור בכדי שיעשה כיון שלא ניצוד ע"י אדם. [ובמהרש"א הביא מהמרדכי שתירץ דמיירי שצדו הגוי לעצמו, ולא לצורך ישראל. וכ"כ הקרבן נתנאל.] והא דאסור ביו"ט ראשון כתב המהרש"א דהוא משום מוקצה ומיד כשבא יו"ט שני הותר [אף קודם בכדי שיעשו]

**ולענין אי** בזמן של בכדי שיעשה כאשר הוא ביו"ט שני, אם מותר לטלטל או דהוי מוקצה. לדעת הרי"ף בסוגיין כל מאכל האסור באכילה לכל ישראל הרי הוא מוקצה כמו שנתבאר באות לז אבל היש"ש חולק על יסודו של הרי"ף ומתיר בטלטול. ועי' בזה במג"א תקטו ב. (ועי' שער הציון תקטו יא נג שהזכיר דעת היש"ש.)

**נ"מ בפלוגתא הנ"ל במבשל בשבת, ובישראל ששלח ע"י נכרי**

**נ) והנה במבשל** בשבת במזיד [דלר"מ אסור בו ביום אף לאחרים ובמוצא"ש מותר אף לו. ולר"י לאחרים אסור בו ביום ולמבשל אסור עולמית] יש לעי' אם אסור במוצא"ש [לר"מ לכולם ולר"י לאחרים] עד כדי שיעשו או דמותר לאלתר. ונחלקו בזה הראשונים. הרמב"ם (שבת פ"ו הכ"ג) מתיר לאלתר,[[52]](#footnote-52) וכתב המ"מ שכן דעת רבנו יונה והרא"ש חולין פ"ק סי' יט והר"ן שם. וכן פסק הטור סי' שיח. והטעם מבואר שם דאזלי בשיטת התוס' דדין 'בכדי שיעשו' בגוי הוא כדי שלא יאמרו לו לעשות, אבל בישראל אין לחשוש לזה כיון דאסור לו לבשל מדאורייתא. [הט"ז (שיח א) כתב דאין לחשוש שהוא יבשל שוב. והמג"א (שם סק"ב) כתב דישראל אחר לא ישמע לו לבשל דאין אדם חוטא ולא לו.]

**אמנם רש"י** בחולין טו. כתב דבעינן בכדי שיעשו דלא למטייה הנאה מעבירה [וכתב כן גם לר"י בשוגג ובהא פליג ר"י על ר"מ וסובר דגם שוגג מקרי איסורא.] וזה לשיטתו דטעם האיסור כדי שלא יהנה ממעשה שבת. וכן דעת הבה"ג והרמב"ן בחולין טו. הובאו בב"י סי' שיח. וכן מבואר שם בב"ח דלרש"י אסור בכדי שיעשה.

**ובמג"א (שיח ב)** הביא דברי התוס' [והרא"ש] שהובאו באות מט דלא שייך טעמו של רש"י בישראל שבישל כיון דהוא מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן וכתב דלפ"ז גם לרש"י יהא מותר לאלתר ודלא כב"ח. וכ"כ הגר"א [והיינו דאף דרש"י גופיה אוסר בכדי שיעשה מ"מ בזה לא פסקו כותיה אלא כפי שנקטו התוס' והרא"ש ע"פ שיטתו דבישראל לא גזרו כלל.] וכתב הפמ"ג דהמג"א הוכרח לזה דאל"כ תקשה סתירה בדברי המחבר דבסי' תקטו פסק כרש"י להתיר ביו"ט שני וכאן מתיר לאלתר.

**ועי' בבית** מאיר (סי' שיח) שכתב דמדברי תוס' בחולין משמע דכל סברתם דלא גזרו בישראל הוא רק לר"מ אבל לר"י מודו דטעמו דגם בישראל אסור משום שלא יהנה וא"כ המג"א דקאי על המחבר שפסק כר"י היה לו לאסור לשיטת רש"י. אמנם כתב הבית מאיר דמדברי הרא"ש שהובא לעיל חזינן דגם בדעת ר"י סובר דלא גזרו בישראל ואסרו רק שוגג אטו מזיד ולדבריו שפיר כתב המג"א.

**ועי' בב"י** (סוף סי' תקטו) שהביא מהכל בו ושו"ת הרשב"א דאם ישראל שלח דורון ע"י נכרי והובא לו ביו"ט מותר דאין לגזור בכה"ג שמא יאמר לגוי ביו"ט להביא לו עוד שלא ישמע לו. [יש מאחרונים שכתבו דלרש"י אסור כיון שנהנה ממלאכת יו"ט. והאריכו בזה ויבואר באות סא בס"ד. ובמאמ"ר (סק"כ) כתב דמיירי באופן שאינו נהנה כגון שמסר לנכרי זמן רב לפני יו"ט [כמבואר ברשב"א דבהכי מיירי] ויכל לבוא לפני יו"ט אלא דהשתהה, ולכן מקרי דההבאה עשה אדעתא דנפשיה.]

**בדעת הרמב"ם בזה**

**נא) והנה הרא"ש** כתב דדעת הרמב"ם כרש"י. וכתב הב"י סי' תקטו דהראיה ממה שכתב הרמב"ם פ"א מיו"ט הכ"ד "שני ימים טובים אלו של גלויות שתי קדושות הן ואינן כיום אחד לפיכך וכו' חיה ועוף שנצודו בראשון מותרים בשני דבר המחובר לקרקע שנעקר בראשון יאכל בשני" ולא חילק בין נצודו מאליהם לצדם נכרי לצורך ישראל.

**אכן בהגה"מ** (שם) כתב דהרמב"ם סובר כבה"ג שאסור. וכתב עלה הב"י דלא חש לקמחיה.

**אמנם בקרבן** נתנאל כתב ליישב דברי הגה"מ. דהנה כתב הרמב"ם (שבת פ"ו ה"ח): ישראל שאמר לגוי לעשות לו מלאכה זו בשבת, אע"פ שעבר ומכין אותו מכת מרדות, מותר לו ליהנות באותה מלאכה לערב אחר שימתין בכדי שתעשה. ולא אסרו בכל מקום עד שימתין בכדי שיעשו אלא מפני דבר זה. שאם תאמר יהא מותר מיד שמא יאמר לגוי לעשות לו וימצא הדבר מוכן מיד. וכיון שאסור עד שימתין בכדי שיעשו לא יאמר לגוי לעשות לו שהרי אינו משתכר כלום מפני שהוא מתעכב לערב בכדי שיעשה דבר זה שנעשה בשבת. עכ"ל. הרי מבואר דהרמב"ם מבאר טעם האיסור כר"ת וממילא פשוט שאסור גם ביו"ט שני כמו שביארו התוס'. [ולפ"ז צריך להגיה בדברי הרא"ש במקום 'רמב"ם' - 'ריב"ם'.]

**אמנם הבאור** הלכה (ס"א ד"ה ויש מחמירין) כתב דגם לרש"י טעם התקנה גזירה שמא יאמר לנכרי וכמו שנתבאר באות מט כמה הוכחות מהראשונים לזה וא"כ יל"פ כן בדעת הרמב"ם.

**[ועי' לעיל** אות נ דמדברי הרמב"ם שמתיר במבשל במזיד במוצאי שבת לאלתר מוכח ג"כ כדעת ר"ת וכן מבואר בב"י סי' שיח וצ"ע א"כ דבריו הנ"ל בסי' תקטו שהרמב"ם סובר כרש"י.]

**דף כד ע"ב**

**לאסור ביו"ט שני משום מגו דאתקצאי**

**נב) בעיקר פלוגתת** הראשונים באות מט אם מותר ביו"ט שני אחר כדי שיעשו. עי' בעה"מ דיש שאסרו בכל יו"ט שני, משום דמגו דאתקצאי לבין השמשות עד בכדי שיעשו, אתקצאי לכולי יומא. והבעה"מ חלק דכיון דשתי קדושות הן נמצא דחד מינייהו חול, וא"כ ממ"נ אם הראשון חול הרי היה מותר בשני גם בכדי שיעשו, ואם השני חול אין בחול מגו דאתקצאי.

**אולם עי'** בחי' רע"א כאן שהוכיח מתוס' בסוכה י: שהקשו בהא דביצה שנולדה ביום טוב ראשון של גלויות מותרת בשני למה לא אמרינן מגו דאתקצאי בין השמשות וכו'. ותירצו דמגו דאתקצאי מיום שעבר לא אמרינן. והשתא הרי מקושיתם מוכח דלא אמרינן לסברת הבעה"מ משום הממ"נ. והטעם הוא משום דאם היום השני הוא יו"ט יש כאן מוקצה שהרי סוף סוף היה אסור בפועל מחמת חשש בין השמשות של היום הראשון שאולי הוא יו"ט.

**ומה שתירצו** התוס' דמגו מיום שעבר לא אמרינן לא שייך הכא, דהתם היינו טעמא דאינו אסור משום דכל איסורה הוא רק בין השמשות ומטעם שמא עדיין יום הוא וזה לא אוסר את היום הבא. אבל הכא דאף לאחר חשכה אסורה בכדי שיעשו א"כ נימא מגו דאתקצאי.

**וכתב הגרע"א** דבאמת רש"י המתיר ביו"ט שני הוכיח מזה דרב פפא מרא דשמעתא דידן סבר כר"ש דלא אמרינן מגו דאתקצאי ולכן התיר לערב ביו"ט שני אחר כדי שיעשו. [ובזה מבאר הגרע"א הא דהוצרך רש"י ד"ה אם לפרש דהתולש במחובר אסור אף לר"ש, משום דלהנ"ל מוכח דר"פ כר"ש ס"ל.]

**אולם הגרע"א** בשו"ע סי' תקטו הקשה לפ"ז סתירה בשו"ע דבסי' תצה ס"ד כתב דביו"ט קי"ל במוקצה כר' יהודה וא"כ איך התיר ביו"ט שני אחר בכדי שיעשה כרש"י.

**ובבני ציון** (סי' יא) תירץ דהא דלא אמרינן מגו מיום שעבר הוא משום דהוי תרתי דסתרי דכיון דמה שאסור הוא מספק שמא עדיין היום שעבר ומכח זה באנו לאסור את היום הבא כיון שגם כאשר כבר היה היום הבא עדיין אסור היה מספק יום הקודם, וע"ז חדשו תוס' דזה תרתי דסתרי דא"א לאסור מחמת איסור שהיה בחול [שהרי כל האיסור אם היום השני קודש ונמצא א"כ שהיום הקודם הוא חול.] וא"כ הך סברא גופא שייכא גם לגבי האיסור של בכדי שיעשו. [וזה כעין דברי הבעה"מ אלא דחידש הבני ציון דגם לתוס' אפשר לומר כן.]

**עוד תירץ** הבני ציון [ודומה לזה בקה"י ביצה סי' ב, וע"ש שהאריך טובא] דהוי כדבר שגמרו בידי אדם שאינו מוקצה כמבואר להלן כו: וגם הכא כיון דיהיה מותר אחר שיעבור כדי שיעשו שוב אינו מוקצה כלל אף בתחילת השבת. [ואמנם צריך לבאר לפ"ז מדוע דנו התוס' שיהא מוקצה מחמת יום שעבר, והרי גם התם ידוע שיותר אחר בין השמשות והוי כגמרו בידי אדם. ועי' שם בדבריהם שביארו היטב ענין זה ואכמ"ל.]

**נכרי שהביא לעצמו, לנכרי אחר, לישראל אחר**

**נג) כתבו התוס'** "וכללא הכי הוא דדבר הבא מאליו או דבר מוקצה הבא בידים שהביא נכרי בשביל עצמו או בשביל נכרי אחר ונתנן לישראל ביו"ט ראשון מותר בשני". והנה מה שמותר רק בשני ולא בראשון [אף דנכרי שהדליק נר לעצמו מותר לישראל לאלתר] כתב המהרש"א בשם המלחמות משום גזירת פירות הנושרין.

**ודייק המהרש"א** מלשון תוס' דרק אם הביא לנכרי אחר ונתנן לישראל זה מותר, אבל אם הובא לישראל זה אסור לישראל אחר בשני. [ועי' בב"י סי' תקטו שכן דעת סמ"ק ומרדכי בעירובין (תצא) ותרוה"ד סי עח.]

**אמנם הרא"ש** כתב וז"ל: ולפי' רש"י אסור לכל ישראל בכדי שיעשו שלא יהנה ממלאכת יו"ט. אבל לפי' ר"ת שפירש משום שמא יאמר לנכרי להביא ביו"ט שיאכל לערב מיד, מסתבר שמותר לישראל אחר מיד, ולא חיישינן שיאמר לנכרי להביא בשביל אחר דאין אדם חוטא ולא לו.[[53]](#footnote-53) והא דלא קאמר ומותר לישראל אחר מיד כדקאמר גבי בא מחוץ לתחום. כיון דבו ביום אסור לכל, בשביל שעה מועטת דבכדי שיעשו לא חש להאריך, עכ"ל הרא"ש. ומבואר דמותר לאחר. [[54]](#footnote-54)

**והקשה המהרש"א** הרי לשיטת ר"ת כשאסור בכדי שיעשה אסור כל יו"ט שני, וא"כ אין זה שעה מועטת אלא זמן מרובה של יום שלם ומה תירץ הרא"ש דלא חש להאריך עבור שעה מועטת.

**ותירץ הקרבן** נתנאל (אות פ ק) דגם הרא"ש מודה דביו"ט שני אסור לישראל אחר ולא התיר לאחרים אלא במוצאי יו"ט שני בזמן בכדי שיעשה. וטעם האיסור משום דאיכא למיחש לגומלין, שאם מותר לישראל אחר, יעשו ב' ישראלים ערמה שכל אחד יבקש מהגוי שיביא לו כדי שיתן לחברו וכן חברו יבקש ויתן לו.[[55]](#footnote-55) [אבל במוצאי יו"ט שהוא זמן מועט בצירוף סברת אין אדם חוטא ולא לו לא חיישינן לגומלין.] ובאות סג יובאו דברי הבית מאיר שמבאר דביו"ט גזרו יותר וחששו שאף אם יתירו לאחר יבוא לומר לנכרי.

**וכתב הקרבן** נתנאל דדבר זה מוכרח הוא בדעת הרא"ש דביו"ט עצמו אסור גם לאחרים. דהא הרא"ש בשבת (פרק כל כתבי סי' יב) פסק דנר שהודלק לישראל זה אסור לישראל אחר.[[56]](#footnote-56) ומוכח דלא כהבנת מהרש"א שהרא"ש מתיר גם ביו"ט עצמו.[[57]](#footnote-57)

**[והנה הרשב"א** הביא פלוגתת הראשונים אם מותר לישראל אחר בתוך כדי שיעשה וכתב דהא דביו"ט עצמו אסור לכו"ע הוא משום גזירת פירות הנושרים ולא כדכתב הק"נ דיש בזה איסור גם מצד שעשה הנכרי לצורך ישראל ומשמע כמהרש"א.]

**עוד הקשה** המהרש"א מאי קשיא ליה לרא"ש אמאי לא קאמר דמותר לישראל אחר, דילמא מאי דאמר רב פפא בסוף דבריו [אחר דין המובא מחוץ לתחום] ד'הבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר' קאי גם על יש במינו במחובר. [וע"ש שהוכיח שהרא"ש סובר דאפשר לפרש דקאי גם אדין שלפניו. ועי' בקרבן נתנאל אות צ שמיישב קושיתו.]

**ובעיקר מאי** דפשיטא להו לתוס' דאם הובא לצורך הגוי עצמו או גוי אחר מותר לישראל. התוס' בהמשך דבריהם הביאו דרבינו יהודה אוסר אף בכה"ג לישראל.[[58]](#footnote-58) והקשו תוס' מהא דאמרינן בשבת קכב. גבי מרחץ שהסיקו לצורך נכרי מותר לישראל לרחוץ בו.[[59]](#footnote-59) וכתבו תוס' דאין לחלק בין דבר אכילה לדבר אחר.

**ורבינו יהודה** ס"ל באמת לחלק בין דבר אכילה לדבר אחר, וכמבואר במרדכי פרק בכל מערבין (תצא). [וכן הובא בטור סי' שכה דיש אוסרין וע"ש בב"י דהסמ"ג וסמ"ק הסתפקו בזה ובתוס' לעיל ג. נחלקו בזה ר"א ממיץ מתיר[[60]](#footnote-60)] ובשער המלך (יו"ט פ"ב ה"י) הקשה עליו מהמשנה במכשירין פ"ב מ"ו דירק הנמצא בעיר שרובה של נכרים מותר מיד. ותירץ דהתם כיון שיש ספק שמא נתלש בע"ש מקילין בנתלש לצורך גוי. [ועי' בבאור הלכה (תקטו ב) מחלוקת אחרונים אם להחמיר כרבנו יהודה ומסיק שא"צ להחמיר.]

**וכתב הב"י** סי' תקטו (ע"פ האגור) דכל מאי דאסר רבנו יהודה שייך רק לסברת ר"ת דגזרינן שמא יבוא לעשות המלאכה בעצמו, לכן במידי דאכילה חיישינן שמא יעשה בעצמו. אבל לרש"י דכל האיסור משום שלא יהנה ממלאכת יו"ט אין טעם לאסור במידי דאכילה אם לא נעשה בהם איסור. [צ"ע דגם לרש"י חזינן סוג גזירה מסוימת במידי דאכילה, בפירות הנושרין. וא"כ שמא גם לרש"י יש לאסור מלתא דהאי גזירה.]

**נכרי שקצצו עמו או שהביא למכור**

**נג/ב) כתב המג"א** (תקטו ג) דאם קצץ עם הנכרי מעיו"ט והביא ביו"ט מותר דאדעתיא דנפשיה עבד וכעושה לנכרי דמי. והחיי אדם התיר עפ"ז גם אם הביא כדעי למכור דמה לי אם קצצו עמו קודם או שהוא הביא כדי למכור.

**אך הבאור** הלכה (בס"א) דחה דבריו ממשנה מפורשת במכשירין דאם רוב ישראל אסור לקנות ירק שהובא ע"י הנכרי. ומה שכתב הח"א לדמות הביא למכור לקצץ, כתב הבאור הלכה לחלק דבקצץ לא איכפת לינה להגוי מתי יביא את הדברים דבכל זמן שיביא יקבל את שכרו. אבל אם מביא למכור רוצה להביא מיד ביו"ט כדי שכבר יתחייבו לו דמים.

**ובעיקר דברי** המג"א, כתב הבאור הלכה דיש לפקפק בזה דהמג"א מייסד דבריו על מה שהובא במרדכי מהאו"ז, ואמנם שם באו הדברים בקיצור אבל עתה זכינו לאור זרוע הגדול ושם מפורש להיפך דגם בקצץ אסור. ולא דמי לנכרי שקצץ עמו ועשה עבורו מנעל שמבואר בסי' רנב שמותר, דשאני התם שדעתו שיהנה ממנו בחול ואינו מיוחד דוקא ליו"ט אבל כאן עשה עבורו ליו"ט.

**ולדינא עי'** מ"ב (סקי"ג) שהיקל רק ביו"ט שני [אם הובא ביו"ט ראשון – בצירוף שיטת רש"י שמתיר תמיד בשני.]

**אם בבא מחוץ לתחום בעינן כדי שיעשו**

**נד) כתבו תוס'** בשם ר"י דבאין במינו במחובר הבא מחוץ לתחום לא בעינן בכדי שיעשו דלא החמירו אלא בדבר שנעשה בו מלאכה [וכמו שהקילו בתחומין לגבי דין הבא לישראל זה מותר לישראל אחר.] ומה שהקשה רבנו יהודה מחלילים שהובאו למת מחוץ לתחום דבעינן כדי שיעשו תירצו תוס' דמת שאני דאוושא מילתא.

**והרא"ש הביא** דדעת הרי"ף בתשובה וספר התרומה וספר המצוות דאיכא דין בכדי שיעשו גם בבא מחוץ לתחום כמו במת. ואין לחלק בין מת לשאר דברים. [ועי' בראב"ד בהשגות לבעל המאור דמצדד ג"כ להצריך בכדי שיעשו ולאסור ביו"ט שני.] אמנם הרא"ש מסיק להתיר בזה והביא דברי בעל המאור ויבואר באות נט ע"ש.

**ובהג"א בשם** או"ז מחלק בזה בין יו"ט לשבת. דביו"ט מותר מייד במוצאי יו"ט. אבל בבא מחוץ לתחום בשבת אסור גם לישראל אחר וגם בכדי שיעשו.

**והך פלוגתא** נ"מ גם לענין יו"ט שני דאם אסורין בכדי שיעשו אסור גם ביו"ט שני [לשיטת תוס' דיו"ט שני לאו בר עשייה הוא] אבל אם אין איסור בכדי שיעשו ה"ה דמותר ביו"ט שני. [כן מוכח ממה שכתב הרא"ש להוכיח מהבעה"מ שהתיר ביו"ט שני דק"ו שאין אוסר בכדי שיעשו א"כ לרי"ף שאוסר בכדי שיעשו ק"ו דאוסר ביו"ט שני.]

**ואמנם בשו"ע** פסק (בס"ה) להמתין בכדי שיעשו ואילו בהמשך (ס"ח) פסק כבעה"מ להתיר אפילו ביו"ט שני של ר"ה או בשבת שאחרי יו"ט. ואמנם לדעת רש"י אין זה סתירה [דאי"צ 'כדי שיעשו' בהיתר.] אבל לרמ"א (בס"א) שפסק כר"ת דבעינן כדי שיעשו בהיתר כתב המג"א (סקכ"ה) בשם מהרש"ל דודאי אסור ביו"ט שני של ר"ה. אמנם המג"א כתב דלפי פסק הרמ"א בס"ה להקל ביו"ט שני[[61]](#footnote-61) ה"ה דמותר בר"ה.

**ועי' בלבוש** (ס"ח) שכתב סברא הפוכה דיותר יש לאסור לרש"י ביו"ט שני של ר"ה מאשר לר"ת.

**ספק בא מחוץ לתחום, ספק אם נתלש ממחובר, ספק נעשה לצורך ישראל**

**נה) כתבו תוס'** דהר"ר שמואל מאייבר"א התיר בספק בא מחוץ לתחום והביא ראיה מעירובין מה: דמי גשמים כרגלי כל אדם ואף דאיכא ספק שמא קנו שביתה בבין השמשות באוקיינוס מ"מ ספק דבריהם להקל ותלינן שנתקשרו העבים בערב שבת. [וכתבו התוס' בעירובין שם דאף דהוי דבר שיש לו מתירין מ"מ בעירוב הקילו.]

**ולכאורה יש** לעורר דלא דמי דהתם מיירי שבאו המים מעצמן והנדון רק היכן תחום המים, וע"ז מקילינן בספק. אבל כאן מיירי לאסור באכילה משום גזירה שמא יאמר לנכרי להביא מחוץ לתחום ויתכן דחמור טפי. ודוחק לומר דהתוס' ג"כ מיירי לענין ספק יצא מאליו מחוץ לתחום ולא כשנעשה לצורך ישראל, דא"כ אין זה מענין סוגיתנו.

**ועוד יש** להעיר דהתם איכא חד תירוצא דמתיר רק כשיש לו סימן שעננים אלו נתקשרו מבעוד יום. [ולמסקנא שם איכא היתר אחר דמיא באוקיינוס מינד ניידי.]

**ובשבת קנא.** איכא פלוגתא דרב ושמואל בחלילים שהובאו בשבת ויש ספק אם הובאו מחוץ לתחום [ע"ש ברש"י וברי"ף שנחלקו מה דעת רב ומה דעת שמואל וגם נחלקו לפ"ז מה ההלכה והובא בר"ן כאן[[62]](#footnote-62)] וצ"ע בדברי התוס' דידן שהתעלמו מהך סוגיא. [אא"כ התוס' מיירי מצד תחומין לחוד ולא בהובאו ע"י נכרי אך לא משמע כן.] שו"ר שהגרע"א עמד בזה ע"ש.

**והנה מבואר** דכל מה שהקילו בספק הוא בספק מחוץ לתחום אבל בספק אם נתלש לצורך ישראל אסור וכדמשמע בסוגיא דאם יש במינו במחובר אסור אף דיש במינו גם בתלוש. והביאור בזה כתב הרמב"ן בשבת במלחמות פרק שואל דהוי דבר שיש לו מתירין.[[63]](#footnote-63)

**אמנם הקשה** הגרע"א דבהך סוגיא שבת קנא. דפליגי רב ושמואל בספק הובא מחוץ לתחום אם מותר, מדמי לה לגוי שהדליק נר ספק לישראל ספק לנכרי ע"ש. [וסברת המיקל כתב הגרע"א דאף דיש לו מתירין מ"מ איסור בכדי שיעשו קל ולא גזרו בספק.] והשתא תקשי דהא התם ההלכה כשמואל ולשיטת רש"י שמואל הוא המיקל[[64]](#footnote-64) ולמה החמיר כאן רב פפא.

**ותירץ הגרע"א** דכיון דבו ביום אסור גם משום מוקצה, וספק מוקצה לחומרא [כמו שכתבו התו"י לעיל ג:] א"כ אחרי שהכרענו לחומרא לגבי המוקצה שוב החמירו גם לגבי הדין דבכדי שיעשו כיון שהוא תלוי באותו ספק.

**והנה באמת** בהך קושיא כבר עמד הר"ן בשבת (סה. בדפי הרי"ף) למה לרש"י אסרינן כאן והרי יש ספק שנתלשו אתמול.[[65]](#footnote-65) וכתב בשם רבנו יונה ז"ל דאה"נ אם יש ספק מותרין אלא דכל שיש מאותו המין במחובר דרכן של בנ"א ללקט אותן ביומן ואין לוקטין אותן מבערב וכיון דרובן של בנ"א עושין כן אין תולין להקל.[[66]](#footnote-66) [עי' במחה"ש (סקי"ב) שהביא מחמד משה דאין זה ודאי גמור, דהא ר"ג מתיר בהביא הנכרי משום דהוי ספק. אלא דהוי ספק קרוב לודאי. ור"ג מתיר אף בזה. והובא ברע"א (על מג"א יג).] וזה דלא כהגרע"א הנ"ל שאוסר בספק, וצ"ע.[[67]](#footnote-67)

**אמנם בעיקר** חדושו של רבנו יונה עי' באור הלכה (תקטו ס"ג) שהאריך והביא כמה שיטות דהוי ספק. והקשה אם מספק"ל א"כ איכא ספק ספקא א. שמא נתלש בעיו"ט ב. ושמא לא לצורך ישראל נתלשו. וכתב הבאור הלכה דבע"כ צ"ל מאן דסבר דאיכא ספק אם נתלשו בשבת סובר דתלינן דהובא לצורך ישראל. ומאן דסבר דאיכא ספק אם הובא לצורך ישראל, ס"ל דתלינן שנתלשו ביו"ט. ורק רש"י שמתיר אפילו בספק אחד, סובר דאין כאן כלל ספק ותלינן שנתלש ביו"ט ולצורך ישראל.

**ובשער המלך** (יו"ט פ"ב ה"י) הקשה על מה שנקט הר"ן בדעת רש"י שספק נתלשו היום שרי דהא בהדיא תנן לעיל מצודות חיה ועוף מותרין רק אם יודע שנצודו מבעוד יום. ותירץ דבספק מוכן גם הר"ן מודה דאסור ורק בדין בכדי שיעשה הוא שמיקל בספק.

**ובספק אם** הובא לצורך ישראל או לצורך נכרי מבואר בסוגיא בשבת דתליא ג"כ בהא [ע"ש לחד פירושא ברש"י דמחצה למחצה הוא ספק למי עשה ותליא בהנ"ל.]

**ובטור סי'** שכה הביא דבספק אם לקט בשביל ישראל או ספק אם נלקט בשבת מותר לערב מיד. והקשה הב"י דבהמשך הסי' הביא הטור מחלוקת הרש"י ורי"ף אם ספק מותר ולמה סתם כאן להקל ע"ש בב"י ובב"ח.

**יו"ט הסמוך לשבת**

**נו) כתבו התוס'** בשם הרר"י דבג' ימי קודש הסמוכים זה לזה הבא בראשון[[68]](#footnote-68) מותר בשלישי דלא שייך שמא יאמר לנכרי. [לכאורה משום שמתקלקל עד אז. ואמנם לפ"ז יהיה חילוק בין דבר המתקלקל לשאינו מתקלקל וצ"ע.] והרא"ש כתב בשם ה"ר יחיאל מפרי"ש [אולי גם הרר"י שבתוס' הוא רבנו יחיאל הנ"ל] דהטעם "שאין להחמיר כולי האי". [ומ"מ כתב הטור סי' תקטו דמותר בשבת רק אחרי כדי שיעשו. והוא פשוט מסברא דלא עדיף מאם היה חול.] וכתב בתרוה"ד (סי' עח) דבדגים שהובאו א"א ליהנות מהם בשבת דהא ביו"ט א"א לבשלם דמוקצין הן וממילא בשבת א"א לאכול דגים חיים.

**וסיימו התוס'** דיש להחמיר. וכן הובא ברא"ש דבעל העיטור אוסר וכ"כ הטור בשם בה"ג.

**שיעור בכדי שיעשו**

**נז) כתבו תוס'** דלפי' התוס' 'בכדי שיעשו' הוא כדי שיתלשו ויובאו ממקום שצד אותם. ומשמע מדבריהם דלרש"י די בכדי שיוכל לצודם במקום קרוב. [וכן כתבו התוס' עירובין לט: ד"ה אי, להדיא. וכן פסק הטור סי' תקטו דאין צריך להמתין כדי הבאה] והיינו דלתוס' דהטעם כדי שלא ירויח [ועי"ז לא יפתנו יצרו לומר לנכרי לעשות עבורו] תלוי במציאות מקום הצידה והתלישה, וכדביאר הרא"ש "דאי לא תימא הכי אלא בכדי צידה ותלישה בלבד אכתי איכא למיחש שמא יאמר לנכרי ביו"ט כדי שיאכל בלילה אחר שעה מועטת".

**אכן סיים** הרא"ש: ושמא לא החמירו כולי האי. ויראה שימתין עד שעה שיוכל להביא מאותו המין הנמצא בסמוך לעיר ולא נחמיר כולי האי בכדי שיביא מן המקום שהביא הנכרי.

**אמנם במה** שמשמע מדבריהם דלרש"י אין צריך להמתין כדי שיעור ההבאה, עי' ר"ן שפסק כרש"י ומ"מ כתב דבעינן גם שיעור ההבאה והוכיח כן ממסכת מכשירין (פ"ב מ"ו) דתנן התם מצא בה ירק נמכר אם רוב נכרים לוקח מיד, כלומר במוצא"ש, ואם רוב ישראל ממתין בכדי שיבואו ממקום קרוב, מחצה על מחצה ממתין בכדי שיבואו ממקום קרוב. והאי ירק ודאי שאיסורו משום מחובר הוא ולא הזכיר שעור התלישה לפי שהיא נעשית בשעה מועטת ואמר דצריך להמתין כדי שיבואו מקום קרוב אלמא שיעור הבאה נמי צריך להמתין. וכן ברשב"א הביא שרש"י כתב בכדי שילך ויביא.

**והמאירי הביא** בזה כמה שיטות די"א דבעינן שיעור הבאה מחוץ לתחום של אלפיים ואף אם בפועל הובא ממקום רחוק יותר לא חלקו דא"כ נתת דבריך לשיעורין. וי"א דבעינן רק שיעור התלישה ולא ההבאה [ולעיל כתבנו דכן משמע שנקטו התוס' לדעת רש"י.] והרשב"א מסיק דאם ידוע מנין הובא צריך זמן ההבאה מאותו מקם ואם לא ידוע מהיכן מחוץ לתחום הובא אז סגי בזמן של הבאה מקצה התחום עד העיר.[[69]](#footnote-69) ועי' בב"י סי' תקטו שהביא מהגה"מ שנסתפק בכל זה.

**ובסמ"ק, הובא** בב"י ובבאוה"ל, מחלק בין זה שהובאו בשבילו שאסור בכדי שיביאנו לכאן, לבין אחרים שאסורים רק בכדי שיתלשו.

**ובשו"ע (ס"א**) פסק כהרשב"א וכתב הבאור הלכה דאם הביא ביו"ט ראשון יש להקל במוצאי יו"ט שני בשעורו של הרא"ש [היינו בכדי שיביא ממקום קרוב שיש בו מאותו המין ולא מהיכן שהובאו בפועל.]

**בכדי שיעשו באדם אחד או בכמה**

**נח) כתבו תוס'** להסתפק אם הביא קופה מלאה פירות אם צריך להמתין כדי שילקטו באדם אחד או בכמה בני אדם. ונראה פשוט דאם גם הלקיטה הייתה בכמה נכרים פשיטא דאין צריך להמתין טפי ממה שהיה בפועל. [וכמו שכתב המג"א (תקטו ט) בשם כנה"ג דאם היה הנכרי רכוב על סוס ראין צריך להמתין אלא כדי הבאה ע"ג סוס.] אלא ספק התוס' כשנלקט ע"י נכרי אחד אם מ"מ יש להקל דה'בכדי שיעשו' ימדד לפי כמה בנ"א.

**ולכאורה נראה** דהספק רק לפי' התוס' דיתכן לדון לפי המציאות כדי שלא יפתנו יצרו וכדלעיל אות נז. אבל לרש"י די בנלקט בכמה בנ"א כשם שנתבאר באות נז דאין צריך להמתין כנגד זמן הדרך.

**והנה בהג"א** כתב "וספק אם עולה הלילה לכדי שיבוא אע"פ שאין דרגילות ללכת בלילה שמא יותר רגילות הוא מהרחצת המרחץ דלא שרינן (בשבת קנא.) במוצא"ש לאלתר אא"כ יש אדם חשוב וכשמחממין לו עשרה קומקומין בב"א אבל אי ליכא אדם חשוב לא לפי שאין רגילות לחזר אחר עבדים שיזמנו[[70]](#footnote-70)". וא"כ לכאורה גם הכא תלוי ברגילות, ואם הרגילות לעשות כן לא איכפת לן שהנכרי שהביא עשה זאת בצורה שלוקחת זמן רב. וצ"ע.

**דף כה ע"א**

**נכרי שהביא מחוץ לתחום**

**נט) חוץ לתחום** מותר והבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר. עי' רש"י ותוס' דאם עושה הגוי איסור דאורייתא בשביל ישראל אסור אף לישראל אחר ורק באיסור דרבנן של תחומין מקילין לישראל אחר.[[71]](#footnote-71) [אך דעת בעה"מ בשם הרב ר' מאיר בר' יוסף (הובא לעיל אות מה) דגם באיסור דאורייתא מותר לישראל אחר.]

**והקשה הר"ן** לדעת הרי"ף בעירובין והרמב"ם (שבת פכ"ז ה"א) דג' פרסאות הוא דאורייתא איך מתירין לישראל אחר. [אם לא דנימא דס"ל כבעה"מ דגם במלאכה דאורייתא מותר לישראל אחר.]

**וכתב הר"ן** דאפשר שהם מפרשים כהרמב"ן במלחמות דהא דהקילו בתחומין הוא משום דאיסור תחומין אינו שוה בכל שמה שהוא לאחד חוץ התחום הוא לאחר תוך התחום ולכן הקלו בה. [לשון הרמב"ן: שלא ראו להחמיר כל כך בשל דבריהם דהא לא מפרסמא קולא כשאר איסורים דכל מילתא דתחומין אסור לזה ומותר לזה.]

**והנה הרמב"ן** כתב ע"פ דבריו שבמלאכה דרבנן אחרת אסור אף לישראל אחר [ונמצא דסברת הרמב"ן יש בה קולא וחומרא, קולא להתיר תחומין אך אם הם דאורייתא. וחומרא לאסור בשאר איסורי דרבנן.]

**ובתרוה"ד (שו"ת** סי' פג) כתב דמה שמותר לאחרים בג' פרסאות, הוא משום דמאחר דהאיסור לר"ת הוא שמא יבקש מהנכרי אין לחוש לזה בי"ב מיל כיון דלא שכיח שיבקש להביא לו כ"כ מרחוק. והובא בב"י.

**עוד תירץ** התרוה"ד דמקילין בי"ב מיל אף דהוי דאורייתא משום שאינו מפורש בכתוב והביא ראיה מהמרדכי בעירובין לו. דמקילינן בכי הא.

**ובעיקר קושית** הראשונים מדין ג' פרסאות הקשה הבית מאיר (הובא בשער הציון תקטו סג) הרי מעיקר הדין קי"ל דחפצי נכרי אין קונין שביתה ורק מדרבנן גזרו בהו שביתה אטו חפצי ישראל (עי' עירובין מז:). וא"כ הפירות שהובאו ע"י הנכרי אפילו מחוץ לג' פרסאות אין האיסור אלא מדרבנן ומאי קשיא להו.[[72]](#footnote-72)

**ותירץ במנח"ש** (סי' ה) דכיון שאם ישראל היה מביא את הפרות היה עובר באיסור ג' פרסאות דאורייתא מצד הליכתו הוא בעצמו, ממילא גם כשנכרי מביא דיינינן ליה כעבר על איסור תורה.

**וכתבו התוס'** דכשם שמקילין באיסור תחומין דרבנן להתיר לישראל אחר, כן מתירין מיד במוצאי יו"ט וא"צ להמתין בכדי שיעשה. אמנם רבים חולקים בזה, והובאו הדעות בזה באות נד.

**והנה כתב** בעל המאור דהבא ביו"ט ראשון של ר"ה מותר בשני, כיון דאיסור חוץ לתחום אינו מחמת מוקצה או קדושה שנאמר בו 'קדושה אחת הן', אלא הוא כעין קנס שמא יאמר לו להביא, וא"כ מסתבר שלא קנסו אלא באותו היום. [והובא ברא"ש, והוכיח מזה הרא"ש דכ"ש דלא בעינן בכדי שיעשו. ובאמת כן כתב הבעה"מ להדיא אלא דהרא"ש רצה להוכיח מחכמי לוניל שהביא הבעה"מ.]

**אמנם צ"ע** דכיון דאתי עלה הבעה"מ מסברא דאין טעם לקנוס יום נוסף, א"כ גם בעשה הנכרי איסור דאורייתא כגון ביש במינו במחובר למה לא נתיר ביו"ט שני כיון דאין לקנוס אלא אותו היום. והרי הרא"ש לעיל הצדיק שיטת ר"ת לאסור גם ביו"ט שני כדי שלא ירויח. ובקרבן נתנאל (אות א) כתב דגם בסברא זו של הבעה"מ יש לחלק בין דאורייתא לדרבנן, וצ"ע. וי"ל דזה מיתלא תלי אם אסרו בכדי שיעשה דאז אסור גם ביו"ט שני ודוק.

**ובעיקר דינו** של הבעה"מ עי' בר"ן שכתב ע"ז ואני אומר כמה כמה רב גוברייהו דשרו הכי. וגם הראב"ד כתב: אם שמענו מפי מומחין אולי סמכנו על על דבריהם אע"פ שאין הטעם מספיק דהא בעינן בכדי שיבואו ממקום קרוב וכיון שכן בעינן בכדי שיעשו בהיתר אבל שני ימים טובים של ר"ה אין כאן היתר. ואם שמענו מפי נאמן ג"כ היינו מאמינים אבל אין מביאין ראיה מן המתיר והמקל ואינו ירא הוראה.

והיש"ש כתב דמאחר ופסקינן כהרי"ף דבעינן בכדי שיעשו גם במחוץ לתחום א"כ יש לאסור בר"ה מאחר דא"א לעשדחות הבהיתר עד מוצאי ר"ה.

**אמנם להלכה** נפסק (תקטו ח) להתיר.

**דף כה ע"א**

**'מותר לישראל אחר'**

**ס) הבא בשביל** ישראל זה מותר לישראל אחר. וכתב הרא"ש סי' ב דאף למי שהובא בשבילו דאסור באכילה מ"מ מותר בטלטול דכיון דמותר לאחרים לא חשיב כמוקצה. וכן נפסק בשו"ע (שכה ח, תקטו ה).

**וכתב השער** הציון (תקטו ס) בשם המאמ"ר דאפילו אי הביא למכור בעיר שכולה או רובה ישראל דלכולם אסור, (עי' סי' תקטו ס"ו), אפ"ה מותר לטלטל דהא מותר לאותם שבתחום מקום שלקח. ואפילו ליכא שם ישראל שרי כיון דאילו אתרמי שם ישראל היה מותר לו. [ובמא"ר הוכיח זאת ממאי דשרי תרומה בטלטול ומשמע דאפילו אם אין כהן באותו מקום (וכמפורש בב"י סי' תנז בשם הגה"מ וסמ"ג וסה"ת.)]

**והגרע"א סי'** תקטו ציין לשעה"מ (לולב ספ"ז) שהביא מדברי הרשב"א שבת קכז. בשם 'יש מפרשים' דדמאי הוא מוקצה אע"פ שראוי לעניים, כיון דאינו עומד להינתן לעניים אלא למחר יעשרנו בעה"ב ויאכלנו. ולא דמי לתרומה שאינה מוקצה כיון שעומדת לכהן. ולפ"ז גם הכא הוי מוקצה כיון שאינו עומד להינתן לישראל אחר אלא זה שקיבלו ישמרנו למחר. ושוב דחה השעה"מ די"ל דהכא אי"ז מוקצה כלל רק דאסרוהו באכילה. [וזו כונת הרא"ש דכיון דמותר לאחרים חזינן דאינו כי אם איסור אכילה.] אמנם בהגהות הגרע"א לשעה"מ כתב דכל זה יתכן רק לשיטת היש"ש דאוכל שאינו ראוי לאכילה אינו מוקצה, אבל לדעת הרי"ף (אות לז) דהוא מוקצה א"א לחלק כן.

**אבל מ"מ** אסור להציאו מחוץ לד"א שהניחם הגוי דהא כל היוצא מחוץ לתחום אין לו אלא ד"א, או בעיר המוקפת חומה כולה כד"א. (רשב"א ור"ן כאן ורא"ש בעירובין פ"ד סי' י)

**ובהא דמותר** לאחר כתב המ"מ (פ"ב מיו"ט ה"י) דבני ביתו של זה שהובא בשבילו אסורין. וכן אורחין שלו משמע בעירובין מ. גבי בני ריש גלותא דאסורין. אמנם בתרוה"ד (סי' עח) משמע דאורחין כאחרים דמי ועי' בב"י שבתחילה חילק בין סמוכים בקביעות לאורחים בדרך מקרה. ושוב כתב דתלוי אם הזמין האורחים קודם שהביא הנכרי את הדורון או אח"כ. [ומהרש"ל והב"ח ומג"א (תקטו ו) כתבו לדחות דהתרוה"ד לא מיירי כלל על אורחי מי שהובא בשבילו אלא על אורחי אחר ע"ש.]

**ביאור דברי רש"י ד"ה חוץ**

**סא) ז"ל רש"י:** חוץ לתחום אסורין לא שמעתי טעם מקובל בדבר דאי מוקצה[[73]](#footnote-73) אמאי מותר לישראל אחר. ואי משום שנעשה בו איסור בשבילו א"כ לישראל אחר נמי אסור דנכרי שהדליק את הנר בשבת תנן אם בשביל ישראל אסור ולא חלקו בינו לחברו.[[74]](#footnote-74) וי"ל דגבי איסור תחומין דרבנן לא אחמור כולי האי[[75]](#footnote-75) ודיין אם אסרוהו על זה.[[76]](#footnote-76)

**עוד כתב** רש"י במוסגר: הטעם אחר נראה לי מחוץ לתחום אסורין גזירה שמא ישלח בשבילו. והבא בשביל זה מותר לאחר דליכא למיגזר ביה שאינו מכירו. ומהרש"ל בח"ש וביש"ש מחק זאת דהא דעת רש"י (אות מט) דהאיסור משום שלא יהנה ממלאכת יו"ט ולא שמא יאמר לו.

**אמנם המהרש"א** מקיים הגירסא וז"ל: דודאי יש במינו במחובר הוי טעמא משום שלא יהנה ממלאכת שבת ומשו"ה לא חלקו בינו לחבירו. אבל גבי חוץ לתחום דלא נעשה בגוף הדבר איסור מלאכה, לא גזרו אלא משום שמא ישלח בשבילו,[[77]](#footnote-77) ולהכי מותר לאחר דליכא למיגזר ביה שאינו מכירו. וכן נראה מדברי הרז"ה שהוא מפרש גבי יש במינו במחובר כפרש"י, וגבי מחוץ לתחום פי' הטעם שמא יאמר לו, ומשו"ה מותר לישראל אחר[[78]](#footnote-78) וק"ל. [ובפלוגתת היש"ש ומהרש"א בביאור דברי רש"י נחלקו גם הט"ז ומג"א סוף סי' תקטו ויבואר בס"ד באות סב.]

**ועי' היטב** בבעל המאור שציין המהרש"א. והמלחמות הקשה עליו וז"ל: וכן מה שמפרשים בבא מחוץ לתחום גזירה שמא יאמר לו, איני יודע למה הם מתכונים בפירוש הזה. שהרי אף לדבריהם כשהוא אומר לו הבא משום אמירה לגוי אתה תופסו, א"כ אף אתה עשית הבאה מחוץ לתחום ביו"ט מלאכה.[[79]](#footnote-79) ואם מלאכה היא למה מתקשים בה, דבר ברור הוא דכל בשביל ישראל אסור בין בשבת בין ביו"ט, וצריך נמי בכדי שיעשו כדאיתא בפרק בכל מערבין. אלא כיון דתחומין דרבנן הקילו בהן משום שמחת יו"ט בנכרי שהביא[[80]](#footnote-80) משא"כ יש במינו במחובר. ודא ודא אחת היא משום איסור מלאכה נגעו בהו.[[81]](#footnote-81) וכיון שלמדנו שהוא משום מלאכה למדנו שצריך כדי שיעשו, וכיון שצריך כדי שיעשו בשבת ויו"ט או בשני ימים טובים של ר"ה הבא בזה אסור בזה וחכמי מקומו לא יפה הורו. [במה שהתירו בשני של ר"ה והובא באות נט.]

**דף כה ע"א**

**ישראל ששגר ע"י נכרי והביאו ביו"ט (ותלוי בב' הלשונות הנ"ל ברש"י)**

**סב) והנה כתבו** הכל בו והרשב"א בתשובה (הובא בב"י ונפסק בשו"ע תקטו ס"ח) וז"ל הרשב"א: שאלת ישראל שיגר לחברו ע"י גוי פירות מערב יו"ט שאין במינם במחובר לקרקע ונתעכב הגוי והביאן ביו"ט אם מותרין אפילו לבא בשבילו. תשובה מסתברא לי שמותר תוך ד"א אפילו לבא בשבילו כ"ש לאחרים שהרי אין הגוי מביא משלו כדי שנגזור שמא יאמר הבא לי.

**וכתב הט"ז** (סקט"ו) בשם היש"ש דכ"ז לדעת ר"ת שהאיסור שמא יאמר לגוי. אבל לרש"י דס"ל דהאיסור שלא יהנה מאיסור של יו"ט הכא נמי הובא מחוץ לתחום עבורו ומשום שהוא מדרבנן הקילו באחר אבל למי שאסור אין חילוק אם הביא הנכרי מעצמו או שהביא פירותיו של ישראל דסוף סוף נהנה ממלאכת יו"ט. עכ"ד היש"ש. והקשה עליו הט"ז הא הרשב"א עצמו סובר כרש"י כמו שהביא הב"י בשמו, וא"כ דברי הרשב"א סותרין זא"ז. [וכן יקשה בסתירת השו"ע שבס"א פסק כרש"י ובס"ט פסק כהכל בו ורשב"א הנ"ל. ועמדו בזה במחה"ש ומאמ"ר.]

**לכן כתב** הט"ז לפמש"כ רש"י (אות סא) בהא דבהובא מחוץ לתחום מותר לאחרים דאין בו משום איסור רק קנס בעלמא,[[82]](#footnote-82) וקנס אין שייך רק אם יש לחוש שיצוה לכתחילה להביא. אבל כאן דשלוחא הוא דעוית אין לקנוס.

**והמג"א (סקכ"ו)** כתב דההיתר של הרשב"א הוא לכו"ע (גם לפי רש"י) דלא אסור משום שלא יהנה ממלאכת יו"ט כיון שאינו נהנה מהמלאכה עצמה. כן נראה לי. עכ"ל. וביאר המחה"ש את דבריו ע"פ הפירוש ברש"י במוסגר וכפי שביארו המהרש"א (אות סא), דבאיסורין שנעשו בגוף החפץ אסרינן משום שלא יהנה ממלאכת איסור. אבל במביא מחוץ שאין האיסור בגוף החפץ לא אסרינן אלא משום שמא יאמר [וס"ל לרש"י ד'שמא יאמר' אינו אוסר בכדי שיעשה.] ומעתה מובן היטב הא דבנשלח הגוי ע"י ישראל והביא מחוץ לתחום דמותר. דהא במביא מחוץ אין האיסור מחמת הנאה ממלאכת איסור, אלא שמא יאמר, ובנשלח ע"י ישראל ליכא שמא יאמר וכמשנ"ת.

**והוסיף המחה"ש** דהמהרש"ל שכתב דדברי הרשב"א רק לשיטת ר"ת אזיל לשיטתו שלא סבר כמהרש"א ומחק את הפירוש המוסגר שברש"י ודוק.

**ולכאורה י"ל** עוד לפמש"כ הבאור הלכה (תקטו ס"א הובא באות מט, וע"ש מש"כ בשם השפת אמת) דהרשב"א והריטב"א והמאירי פי' בדעת רש"י דסיבת האיסור משום 'שמא יאמר' אלא דגדר האיסור הוא שלא יהנה א"כ כאן דלא שייך הגזירה כיון דאין הפירות של הגוי ממילא גם לרש"י אין איסור.

**ביאור לשון השני ברש"י**

**סג) והנה היש"ש** (סי' ח) הקשה על מה שכתב רש"י בפירוש השני "והבא בשביל זה מותר לאחר דליכא למיגזר ביה שאינו מכירו", דהא הרא"ש (אות נג) שכתב דלר"ת מותר לאחר משום דאין אדם חוטא ולא לו, לא התיר אלא רק לענין שלא ימתין 'כדי שיעשו', אבל ביו"ט עצמו אסור,[[83]](#footnote-83) ואילו כאן מתיר רש"י אפילו ביו"ט.

**ונעתיק בזה** מש"כ הבית מאיר (סי' תקטו) על דבריו: ותמהני מאוד איך אפשר דלתוס' דס"ל שמא יאמר וכו' לא מהני האי התירא שאינו מכירו אלא שלא יאסר בכדי שיעשו, אבל ביום עצמו שאסור משום תחומין מה לי הוא מה לי אחר. הא ע"כ מה שאסור ביום משום איסור תחומין הא אי אפשר אלא כדי שלא יהנה מאיסור תחומין הנעשה בשבילו והרי כל עיקר הוכחת התוס' דלא כרש"י אינה אלא מפני שמדמו ליה להשוחט והמבשל בשוגג דיאכל והרי משם מוכח דאפילו בשבת ובמלאכה דאורייתא לית למיחש שלא יהנה. ואיך אפשר שבתחומין יהא אסור בין לו בין לאחרים משום איסור תחומין.

**ובאמת מזה** יש לתמוה על פי' תוס' (ד"ה הבא) שמעתיקים תי' א' דרש"י שאינו אזיל אלא לשיטת רש"י דאז י"ל דאף דבמלאכה דאורייתא ואפילו בכדי שיעשה אסרו אף לאחרים משום שלא יהנה, אבל בתחומין דרבנן לא גזרו כולי האי.

**אבל לשיטת** תוס' מה טעם אסור לו בו ביום יותר מלאחרים. אדרבה לשיטתם לא היה להם להעתיק אלא פי' שני של רש"י דלדידיה אסרו בו ביום משום שמא יאמר להביא משא"כ באחרים דליכא למיגזר ו[במבשל] בשבת לא שייך למיגזר שמא יאמר דמי ישמע לו.

**לכן הנלע"ד** שדעת תוס' היא דלא כדעת הרא"ש שסובר דאף דיש במינו במחובר מותר לאחרים מיד, אלא כדעת הסמ"ק (אות נג) דאף לר"ת אף אחרים צריכים כדי שיעשו, וכן העלה המהרש"א (הובא באות נג) בשיטת התוס', וע"כ דשייך אף לגבי אחרים הגזירה שמא יאמר להביא כדי שיהא מוכן לו לערב. והוקשה להם בתחומין אף דודאי לשיטתם אין טעם האיסור לו אלא משום הגזירה שלא יאמר להביא א"כ גם לאחרים יהא אסור מההוא טעמא.

**ולזה העתיקו** לשון רש"י כלומר דתחומין דרבנן קיל הוא מאיסור דרבנן של כדי שיעשו, דאף דשם גזרו אף לאחרים בכדי שיעשו משום הגזירה שלא יאמר, בתחומין היקלו, כדכתבו פרק מי שהוציאוהו, לענין ספק תחומין.

**והכי איתא** בתוס' שבת דף קכב ד"ה ואם, שכתבו דנראה דאסור לכל ישראל דדוקא בתחומין וכו' אבל באיסור דאורייתא וכו' בנכרי העושה לצורך ישראל אי שרי ליה אתי למימר לנכרי לעשותו בשבילו. הרי חזינן עכ"פ דהגזירה שמא יאמר שייך לאחרים כלגבי נפשיה.

**והרא"ש ז"ל** אף דבשבת מסכים דאסור לכל ישראל מטעם שמא יאמר, לעניין בכדי שיעשו דרבנן ראה לו לדמות לתחומין דלא ליגזר כולי האי. אבל מתוס' משמע לי כנ"ל. עכ"ל הבית מאיר.

**דף כה ע"א**

**אם איסור תחומין הותר לצורך אוכל נפש**

**סד) מבואר דנכרי** שהביא אוכל מחוץ לתחום הוי כהובא באיסור. והקשו אחרונים למה לא נימא דמותר לצורך אוכל נפש כשאר מלאכות. ובחת"ס או"ח סי' קמט כתב דרק 'מלאכות' הותרו לצורך אוכל נפש אבל תחומין אינן בגדר מלאכה אלא דין שאמרה התורה שיהא החפץ במקומו ולא הותר דין זה לצורך אוכל נפש כמו שלא הותרו שאר איסורים.

**ובקה"י (סי'** כ) כתב לבאר גם אם נימא דהוי כגדר מלאכה [עי' בקה"י עירובין סי' טז אריכות בזה] מ"מ לא הותר להביא מחוץ לתחום כשם שכתב הרמב"ן במלחמות ריש פרקין גבי צידה דכיון שאין האוכל ברשותו לא הותר כך גם איסור חוץ לתחום הוי כאין האוכל ברשותו.

**הסוכר אמת המים**

**סה) הסוכר אמת** המים מערב יו"ט ולמחר השכים[[84]](#footnote-84) ומצא בה דגים מותרין. הנה הסוגיא עוסקת בדין הזמנה למוקצה. אמנם צריך לברר למה אין כאן איסור צידה. ובאות יב כג הובאה מחלוקת הרמב"ם והראב"ד (פ"ב ה"ז) דהרמב"ם ס"ל דהיתר צידת דגים תלוי באם אומר 'הבא מצודה ונצודנו'. והראב"ד אוסר בדגים אף כשאין צריך מצודה מפני שהם מכוסין מן העין. והובא באות יב לשון הרמב"ם דבצריך מצודה אסור משום מוקצה. והנה הפמ"ג סובר דאיכא גם איסור צידה [ואדרבה לדעת הפמ"ג המוקצה תולדה מאיסור הצידה ונ"מ שאם צדן נכרי לעצמו עדיין אסור משום המוקצה.] אמנם יש מהאחרונים שכתבו דלהרמב"ם אין איסור צידה כלל. [הטעם נתבאר באות יג.] ואמנם אחרי שהוא מוקצה שוב יש איסור צידה דהרי אינו ראוי ליו"ט והוי כצד לחול.

**ולדעת הראב"ד** דאסור משום דהדגים 'מכוסין מן העין' כתב הט"ז (תצז א) דהוא ג"כ משום מוקצה [ומשמע דמצד צידה מודה לרמב"ם דאין איסור משום דסגי שאין צריך מצודה] אבל מדברי הב"י והמג"א משמע דאסור משום צידה.

**והשתא י"ל** דבסוכר אמת המים לדעת הרמב"ם מיירי שיכול לצוד בלא מצודה ולכן אין בזה איסור. [ולשון רבנו פרץ הסוכר אמת המים ודוקא קטנה דאי גדולה היא לא גרע מביבר. ובמ"מ משמע דסגי בכך שאינה רחבה אע"פ שארוכה הרבה. ועי' בגר"ז תצז קו"א א] ובאמת המ"מ על הרמב"ם שם כתב דמסוגיין מקור לרמב"ם.

**ולדעת הראב"ד** פירש הב"י (תצז) דחלוק אמת המים מביברין שאמת המים היא צרה אבל ביברין רחבים הרבה. [והט"ז כתב לפי שיטתו דהאיסור משום מוקצה א"כ דע"י שסכר הוי הזמנה ואינו מוקצה.]

**והנה המ"ב** (תצז ב) הביא דדעת המג"א (סק"א) דאם המים צלולין ורואה הדגים מותר גם לראב"ד אם הביבר קטן. אמנם הגר"ז כתב דע"פ שיטת הט"ז הוי מוקצה. אמנם כתב המ"ב בשם הפמ"ג דגם להט"ז אינו מוקצה דהרי הדגים ברשותו ורק משום שהם מכוסים מן העין הוו מוקצה וא"כ כאשר המים צלולין אינם מוקצה. ולפ"ד המג"א אפשר ליישב דברי הראב"ד דכאן מיירי במים צלולין.

**[ולכאורה נראה** דהמג"א רימז לזה במש"כ לעיין בס"ה ששם מובא דין סוכר אמת המים. אך הפמ"ג נוקט דאמת המים סתמא משמע בין צלולין בין עכורין ומפרש ציון המג"א באופן אחר. ועי' ברבנו נחמן בן הרמב"ן שכתב בהא דהקשו תוס' ד"ה כאן, למה לא תירצו על רב חסדא דמיירי בסמוכין לעיר, די"ל משום דדומיא דסוכר אמת המים קאמר, והתם אין רואין הדגים, וה"נ בחיה שקננה מיירי שאין רואין אותה. עכ"ד. ומבואר כדברי הפמ"ג דסתמא משמע שאין רואין אותן. וכן משמע במאירי שכתב דהדגים מותרין ואע"ג דמכוסין מן העין.]

**ועי' בחת"ס** ריש פרקין (הובא באות יז) שרצה לומר דיש מחלוקת הסוגיות אם האיסור משום צידה או משום מוקצה. דלעיל כד. בשיעורי הביברין משמע שהוא משום צידה. אבל כאן מבואר דהוא משום מוקצה. וזהו שכתב רש"י במשנה כג: ד"ה אבל "קא ס"ד השתא כיון דמוקפין גדר הוו להו כניצודין ועומדין", דהיינו רק ס"ד אבל כאן במסקנא אמרינן דהוא משום מוקצה.

**החילוק בין גוזלות לחיה שקננה**

**סה/ב) ביאור החילוק** בין גוזלות שצריכין זימון לחיה שקננה שאין צריכה זימון. עי' מ"ב (תצז ל) בשם המאירי והלבוש משום דעוף יכול לדדות ולהתרחק מחוץ לקן ולהכי כל שלא הזמינם אסור. והשער הציון (נ) כתב דהבית מאיר מבאר באופן אחר, ושכדבריו איתא בחי' הרא"ה, שטבע היונים שכשמוציאים את חלקן מהשובך יש לחוש שהנותרות יברחו ויחרב השובך ומשום כך מקצה דעתו טפי משאר בע"ח וצריך הזמנה.

**ובתוס' חכמי** אנגליה כתבו: לפי שהאפרוחין היו מדדין ואיכא למיחש לאחריני אבל בתה של חיה אינה מדדה וליכא לספוקי לאחריני.

**אם הקנין בהגבהה בהבטה או בד"א**

**סו) תוד"ה המקושרין.** הקשו על רש"י שמפרש שהראשון קנאן בהגבהה דלא נהירא דלא שייך כאן בהגבהה. וביאר בהגהות הב"ח כלומר דמשום דניענוע לאו הגבהה הוא. [לכאורה אינו מובן דא"כ גם במקושרין אפשר לקשור בלא להגביה. ובע"כ דבסתמא כשקושר מגביה וה"נ בסתמא כשמנענע מגביה.[[85]](#footnote-85) וצ"ע.]

**אמנם ברבנו** פרץ מבאר היטב הקושיא וז"ל: וקשה דבע"כ מיירי דחזא, דאי לא חזא מנא ידע,[[86]](#footnote-86) דבשלמא מקושרין הא קא חזי להו. וא"כ פשיטא דקנינהו בהגבהה.

**והנה לפי** רבנו פרץ ביאור התירוץ הוא [כמבואר בדברי ר"פ] דקמ"ל דהבטה בהפקר קונה. וכן מבואר בחי' הרשב"א דהקושיא מאי קמ"ל והתירוץ דקמ"ל דהבטה קונה בהפקר.

**אמנם בתוס'** לא הדגישו דהא גופא קמ"ל, ומשמע קצת א"כ דקושיתם בדרך אחרת. ואולי בדרך הב"ח הנ"ל וצ"ע.

**והרא"ה כתב** דקמ"ל דאע"ג דקיימי במקום שיד הרבים שולטת בו קנאן זה ואינן מותרים משום יאוש בין [אולי צ"ל כיון] שהן בקן במקום שאי אפשר לומר לזה להביאן שהן צריכין לאמן.

**ועי' בשטמ"ק** שדן למה לא כתבו הראשונים דקונה בד' אמותיו. וכתב דלרש"י אין קונה בשדה חברו ולרי"ף דס"ל דקונה בשדה חברו זהו דוקא בימות החמה ע"ש.

**מה נקרא סמוכה לעיר**

**סז) בגנה הסמוכה** לעיר. כתב רש"י ידע בה ודעתיה עילוה. [וכתב מג"א (תצז י) דלפ"ז כשידע אפילו רחוקה שרי. ולפ"ז אין תלוי במרחק אלא בידיעה ואורחא דמילתא שבקרוב יודע וברחוק לא. והקשה הפמ"ג א"כ אמאי תלתה הגמרא הדין בקורבא ולא בידיעה. והא"ר ועוד אחרונים הובאו בשעה"צ (תצז מג) כתבו דגם לרש"י כשרחוק האיסור משום דאסח דעתיה. וכדכתב תנאי נוסף "ודעתיה עילוה". וא"כ היינו כשיטת הר"ן דלהלן. ולמג"א כונת רש"י דכל שידע בה ממילא דעתו עלוה.] והר"ן פירש דאפילו ידע כל שאין סמוכה לעיר אסח דעתיה. [אא"כ זמנו בפירוש. שער הציון (תצז מג).]

**והריטב"א כתב** דקרובה דהיינו תוך עיבורה של עיר (שבעים אמה ושירים). [וזה מתאים לשיטת הר"ן שיש שיעור בקורבא.] וכן כתבו עוד ראשונים ונפסק בטור ושו"ע (תצז ח).

**דף כה ע"א**

**מדוע נזכר כאן דוקא 'מסוכנת'**

**סח) בהמה מסוכנת** לא ישחוט אא"כ יש שהות וכו'. כתב הרשב"א דגם בדאיכא שהות לא התירו אלא משום דהיא מסוכנת ומשום הפסד ממונו, אבל בבריאה אסור לשחוט בכה"ג כיון דבאמת אין עיקר מטרתו לאכילת יו"ט. וכן פסק המ"ב (תצח לד).[[87]](#footnote-87)

**ובשו"ת הרשב"א** ח"א סי' תרפא (הובא בב"י תצח) כתב "אבל הבריאה אסור ואפילו בהמתן של ישראל ואפילו אם יאכל ממנה כזית". וכתב הט"ז (סק"ד) דהוא ט"ס וצ"ל 'אלא אם כן יאכל'. אמנם הא"ר (הובא בפמ"ג ובמאמ"ר) תמה עליו דודאי אסור אפילו אם יאכל דהרי אין כונתו אלא לשחוט ולא לאכול והוי הערמה דאסורה ביו"ט כמבואר לעיל יז:

**האם צריך לאכול או אמרינן 'הואיל' ויכול לאכול**

**סט) אא"כ יש** שהות לאכול ממנה כזית. כתב הר"ן דמוכח בפרק אלו עוברין (פסחים מו:) דאע"פ שאינו אוכל כיון שהיה יכול לאכול סגי. ולישנא דמתני' הכי דייק. ע"כ. וכ"כ בחכמי איבר"א. וסוגית הגמ' בפסחים הכי איתא, דפליגי שם רבה ור"ח אי אמרינן "הואיל". איתיביה בהמה המסוכנת לא ישחוט אלא כדי שיכול לאכול ממנה כזית צלי מבעוד יום, יכול לאכול אע"ג דלא בעי למיכל. בשלמא לדידי דאמרי הואיל הואיל ואי בעי למיכל מצי אכיל משום הכי ישחוט[[88]](#footnote-88) אלא לדידך דאמרת לא אמרינן הואיל אמאי ישחוט. אמר ליה משום הפסד ממונו. ומשום הפסד ממונו שרינן איסורא דאורייתא. אמר ליה אין משום הפסד ממונו גמר בלבו לאכול כזית וא"א לכזית בשר בלא שחיטה.[[89]](#footnote-89)

**ובחי' המאירי** כתב דאע"ג דהערמה אסור (לעיל יז:) הכא משום הפסד ממונו גמר לאכול ולכן אף שבסוף לא אכל אין בכך איסור. [וצ"ב להתאים דבריו עם הסוגיא בפסחים דמשמע דלמאן דאית ליה הואיל לא בעינן לסברת גמר בלבו לאכול.]

**והנה הרא"ש** כתב "והתירו לאכול כזית מבית טביחתה בלא בדיקה משום הפסד ממונו" וכעי"ז כתב בטור. וכתב הב"ח דמשמע מדבריהם דצריך לאכול בפועל. ותמה ע"ז המאמ"ר הרי זה דלא כהגמ' בפסחים הנ"ל. ואמנם מדברי הב"י משמע דגם לדברי הרא"ש והטור אין צריך לאכול בפועל אלא דבעינן שיהא 'ראוי לאכול'.[[90]](#footnote-90)

**[ונראה דביאור הב"י** תלוי בפלוגתת השאג"א סי' סד והגרע"א תשובה ה (הובא באות יג) אם איסור דרבנן מפקיע את ההואיל מדאורייתא. וה"נ כאן דהוי רק דין לכתחילה שלא לאכול, אם נימא כהגרע"א דכיון דבפועל לא יאכל אין הואיל, בעינן למימר שכאן התירו לו לאכול לכתחילה, אבל להשאג"א כיון דאם יאכל אין כאן איסור גמור איכא הואיל. ולפי השאג"א, ממה שנדחק הרא"ש לומר דכאן התירו לו לאכול, מוכח דס"ל דצריך לאכול בפועל וכדנקט הב"ח ולכן הוכיח דכאן הקילו חכמים.]

**ובעיקר דברי** הרא"ש שכאן התירו לאכול גם מה דבעלמא אסור. [והעתיקו הרמ"א (תצח ו) להלכה] עי' ביש"ש שהאריך וחולק על הרא"ש. ועי' במג"א (תצח יג) שכתב דלפי האוסרים (באות עג) להפשיט כשאינו רוצה לאכלה אלא להציל את המסוכנת, מוכח דמותר לאכול אף בלא בדיקה דהא א"א לבדוק בלי להפשיט.[[91]](#footnote-91) והגרע"א דחה ראייתו וז"ל די"ל דמ"מ בעינן דיש שהות להפשיטה ולבודקה דנימא הואיל ואי מקלעי אורחים יפשיט ויבדוק ויאכלו אבל בליכא שהות ליכא הואיל, אלא דאחר ששחט ע"י הואיל אסור להפשיטה כל זמן שלא באו אורחים ואינו רוצה לאכול כיון דליכא פסידא לא שרינן ע"י הואיל. עכ"ל. ויש להעיר דאכתי קיימא הראיה למאן דלית ליה הואיל וההיתר הוא משום שהוא רוצה לאוכלה והרי גם לשיטתו אסור להפשיטה ומוכח דמותר לאכלה בלא בדיקה.

**אם צריך דוקא שיעור כזית**

**ע) אא"כ יש** שהות לאכול ממנה כזית. יש מהאחרונים (עי' אגלי טל טוחן אות ל, אבני נזר סי' קלא אות יד, וסי' תיג אות ב, המאיר לעולם ח"א סי' כא בשם הגדול ממינסק, עמודי אור סי' כט. וכן משמע בגר"ז סי' תנח סי"ז, ועי' אפיקי ים ח"ב סי' יד) שדייקו מכאן שאין היתר של מלאכת אוכל נפש ביו"ט אא"כ אוכל לכל הפחות כזית.

**והנה הנדון** צ"ב דמ"ש משאר הנאות שאין בהם שיעור ומותר לעשותם וא"כ הנאת אכילת פחות מכזית לא גריעא משאר הנאות. (ואם נימא דאין ההיתר אלא מצד מתוך י"ל דמשנתנו כר"ע דלית ליה מתוך כמבואר בפסחים ה:).

**וכבר כתב** במאיר לעולם דסתימת הפוסקים דמותר אף לחצי שיעור. וכ"כ בשו"ת גורן דוד סי' מב ובאמרי בינה יו"ט סי' ז [אלא דדן שם אם מקרי אוכל נפש או דהוא משום מתוך.] וע"ע במהר"ם שיק על על תריג מצות מצוה רצט שהאריך בזה.

**ועי' מנח"ש** כאן שיש לדחות הראיה מכאן דכיון דבאמת עיקר השחיטה היא להצלת המסוכנת ורק דהוא אוכל להתיר את השחיטה, בעינן לזה אכילה חשובה לכה"פ כזית כדי להטפיל את שחיטת הבהמה לאכילתו.

**פלוגתת ת"ק ור"ע**

**עא) ר"ע אומר** אפילו כזית חי מבית טביחתה. כתב תוס' רי"ד בביאור מחלוקת ת"ק ור"ע, דגם ת"ק מודה דכזית מבית טביחתה בעינן[[92]](#footnote-92) ולא פליגי אלא בצלי דת"ק סבר דוקא צלי אבל חי לא שאין דרך בני אדם לאכול בשר חי,[[93]](#footnote-93) ור"ע מתיר אפילו חי.

**כתב היש"ש** (סי' יב) והלכה כת"ק דרק אם יש שהות לצלות מותר. אמנם הביא דמהטור (סי' תצח) שכתב "לאכול כזית ממנה" משמע דפסק כר"ע, שהרי לא הצריך צלי. וחלק ע"ז היש"ש וכתב דדברי הרא"ש הטעוהו אבל באמת הרא"ש פסק כת"ק.[[94]](#footnote-94) וכן מבואר ברמב"ם (פ"א הי"ב) דפסק כת"ק דבעינן צלי. [וכן פסקו הסמ"ג והרשב"א בעבודת הקודש וסמ"ק. הובאו בא"ר.] והב"י כתב דגם הטור מודה דצריך צלי ומה שכתב כזית בשר ולא כתב להדיא צלי היינו משום דאין דרך לאכול חי וכל שלא כתוב מפורש חי הכונה צלי. וכן פסק בשו"ע (תצח ו).

**והט"ז (סק"ה)** תמה דהא הלכה כר"ע ואפילו מחבריו. וכתב הא"ר דדבריו תמוהין דלהדיא מבואר בעירובין מו: דרק כשחולק על יחיד הלכה כמותו, ולא כשרבים חולקים. וכן מבואר בספר הכריתות ובכנה"ג. ועוד דאין הלכה כר"ע נגד סתם משנה כדכתבו התוס' לעיל כא:, אמנם י"ל דכאן דנשנו דברי ר"ע במשנה עצמה לא מקרי סתם משנה. עכ"ד הא"ר (הובא בקצרה בפמ"ג).

**לא יביאנה במוט ובמוטה**

**עב) שחטה בשדה** לא יביאנה במוט ובמוטה[[95]](#footnote-95) אבל מביא הוא בידו אברים אברים. [אע"פ שמפיש בטירחא ואמרינן בשבת קכז. מעוטי בהלוכה עדיף ממעוטי במשוי. שאני הכא דע"י מוט ומוטה מחזי כעובדין דחול. (רשב"א ור"ן). ובתוס' בשבת שם כתבו: דהכא שאני דאיכא טירחא יותר מדאי להביאה שלמה. אי נמי משום דמיחזי כמוליכה למכור בשוק.]

**וכתבו הרשב"א** והר"ן דיש מפרשים[[96]](#footnote-96) שלא אסרו כאן אלא במסוכנת שיש לה קולא שלא נשחטה מחמת יו"ט ממש [הר"ן הביא שיטה זו וכתב דיש לה קול שלא נשחטה לגמרי בשביל יו"ט. ובאו"ז (שנג) כתב דאוושא מילתא שמביאה לצורך חול, וכן מפורש בחי' המאירי, ופשוט שזו גם כוונת הר"ן. ובאמת גם ברשב"א הגי' הישנה היא 'קול' ולא 'קולא' ורק ברשב"א שבקובץ מפרשים הגיהו. ונראה דהעיקר כגי' הישנה.] אבל בריאה שנשחטה לצורך יו"ט מביאה אפילו במוט, ובלבד שישנה אם אפשר לשנות.

**אמנם כתבו** הרשב"א והר"ן די"א דהוא הדין לבריאה [ומסוכנת אורחא דמילתא נקט דאין דרך לשחוט את הבריאה אלא בביתו.] וכן דעת הרמב"ם (יו"ט פ"ה ה"ה). וכן נפסק בשו"ע (תצח ז).

**דין העור**

**עג) נחלקו הראשונים** אם מותר לו גם ליטול את עורה דהרשב"א כתב דמסתברא דאסור דעד כאן לא התירו ב"ה (לעיל יא.) ליטול את העור אלא משום דהתירו סופן משום תחילתן אבל כאן דגם תחילתן אינה לצורך יו"ט לא. שוב כתב הרשב"א דאפשר דכיון דליכא אלא טלטול דרבנן לא חלקו. אבל הביא דבירושלמי מבואר דמותר רק אם העור מחובר לאבר. ע"ש. וכן כתב הר"ן בשמו.

**ובשלטי הגבורים** בשם ריא"ז כתב דלא התירו להפשיטה אלא לצורך יו"ט ולכן הכא לא יפשיט. [והוא מבואר בתוס' רי"ד. וכתב דמה דמבואר בסיפא דמביאה אברים אברים ומשמע שהפשיט (דאל"כ א"א לנתח לאברים) לא ארישא קיימא אלא מילתא באפי נפשה וכגון ששוחט לצורך יו"ט.[[97]](#footnote-97)] וכשיטה זו פסק הרמ"א (תצח ו).]

**וכתב הב"ח** (תצח) דהשלטי הגבורים דלא כהר"ן הנ"ל. והגם דהר"ן מדבר על טלטול העור ולא על גוף ההפשטה[[98]](#footnote-98) מ"מ מדברי הראשונים הנ"ל מוכח ממילא דיכול להפשיט. ועי' מג"א שתמה על שלטי הגבורים איך פליג על הראשונים והירושלמי. ובסברת המתירים להפשיט כתב המג"א דכיון דמדאורייתא מותר להפשיט משום מתוך שיבואו אורחים שוב התירו חכמים משום הפסד שלא יסריח הבשר.[[99]](#footnote-99)

**אם צריך זמן להפשט ובדיקה**

**עד) והאנן תנן** מתניתין כרב הונא דתנן ר"ע אומר אפילו כזית חי מבית טביחתה מאי לאו מבית טביחתה ממש. והנה הרבה אחרונים נקטו דרק לר"ע מתירין מבית טביחתה ממש אבל לת"ק בעינן בדיקה. [כ"כ הב"ח סי' תצח וכתב דהרא"ש שהוכיח דהכא התירו לאכול אף דבעלמא צריך להמתין הוא משום דפסק כר"ע, ודלא כב"י שפירש דהרא"ש פסק כת"ק (עי' אות עא). וכן דעת היש"ש סי' יב והא"ר. וכן כתב הקהלת יעקב מבעל משכנות יעקב הובאה סברתו לעיל אות סט בהערה.]

**אמנם הרמ"א** כתב דא"צ להקדים כדי שיעור בדיקה למרות שהשו"ע פסק כר"ע. ועי' במג"א (סקי"ג) שכתב דגם לת"ק מותר לפני בדיקה ואין בפרט זה פלוגתא בין ר"ע לת"ק. ובאמת כן מבואר בתוס' רי"ד הובא באות עא. (ועי' מה שהובא עוד באות סט בשם המג"א.)

**ובמ"ב (סקל"ז)** חשש לשיטות דבעינן כדי בדיקה. ועי' בשער הציון (לו) מש"כ בענין אם כשיבדוק יהיה זה עד זמן ב' כוכבים דלר' יוסי יממא הוא דאז אפשר לצרף דעת השו"ע להקל.

**אם ר"ע יכול לסבור להתירא דרב הונא**

**עה) שם. הקשה** הגרע"א הא אפילו אי נימא דאיתא לדרב הונא היינו מפני דאיכא חזקת היתר לבהמה והך חזקה אתיא מכח רוב דכשנולדה רוב בהמות כשרות הן. והשתא קשה הא ר"ע חייש למעוטא (מכות ז.) וא"כ ליכא חזקה ואיך מתיר. וע"ש אריכות עצומה ופלפול גדול בזה.

**דף כה ע"א**

**שלא יאכל אדם בשר קודם הפשט**

**עו) אילימא לאפוקי** מדרב הונא. והיינו דהו"א דרמי בר אבא חולק על רב הונא. וכתב רבנו נחמן בן הרמב"ן דלכאורה ודאי מודו כו"ע דסמכינן על החזקה דהא אכלינן כל היום חלב וביצת התרנגולת. ותירץ דאחר שנשחטה ואפשר לבדוק ס"ד דלרמי בר אבא צריך לבדוק משא"כ לפני שחיטה שלא שייך לבדוק. וכן מצינו דר"מ חייש למיעוטא רק היכא דאפשר (חולין יא.).

**והנה הרמב"ן** חולין יב. (הועתק בליקוטי הרמב"ן כאן) כתב דגם להו"א דצריך בדיקה אין צריך לבדוק כל הי"ח טריפות אלא רק את סירכות הריאה שהם מצויות. וע"ש שהאריך. וכ"כ הרא"ה. אמנם ברבנו נחמן בן הרמב"ן כאן כתב דהו"א דצריך לבדוק את כל הי"ח טריפות.

**בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת – שיטת רש"י איסור אבר מן החי**

**עז) בתוס' ד"ה** בחזקת איסור. הנה לרש"י החזקת איסור הוא משום אבר מן החי. והקשו תוס' ב' קושיות. א. הא כשנשחטה ודאי פקע האבר מן החי והספק הוא אם הותר או נאסר באיסור חדש של נבלה וע"ז ליכא חזקה. ב. למ"ד בהמה בחייה לאו לאברים עומדת אין חזקת אבר מן החי.

**והנה על** קושיא ראשונה נאמרו ב' ישובים. א. דרש"י ס"ל מחזיקים מאיסור לאיסור ולכן איכא חזקה מאיסור אבר מן החי לאיסור נבלה. עי' רשב"א חולין ט. ורע"א (בשו"ע סי' כז על ש"ך סקכ"ב) וש"ש (ש"ה פ"ב) בשם מהרי"ט (ח"א סי' פב).

**ב. והש"ש** שם בפ"ו כתב ביאור אחר (ע"פ סברת רבה ביבמות ל:) דהא דאיכא חזקת היתר בנולד לה ספק טרפה היינו דכבר מחיים יש חזקה שאם ישחוט יהא מותר. אבל כשיש ספק בשחיטה מעולם לא היה חזקה שאם ישחט בצורה זו יותר, דהרי הוי ספק בגוף בשחיטה ולכן אין חזקת היתר. ומה שכתב רש"י דיש חזקת אבר מן החי היינן רק כדי דלא נאמר דיש חזקת היתר שהיה מותר כל הזמן ומהיכי תיתי דנאסר, ע"ז אמר דמחיים היה אסור וא"כ אין חזקת היתר. עכ"ד. ולפ"ז נמצא דבאמת מה שאסור אינו איסור ודאי דאין חזקת איסור רק דמ"מ גם חזקת היתר ליכא ואסור מספק. [וכעי"ז כתב במגיני שלמה כאן.]

**ובענין הקושיא** ממ"ד בהמה בחייה לאו לאברים עומדת. עי' בצל"ח שהביא דשיטת רש"י בחולין קב: דגם למ"ד בהמה בחייה לאו לאברים עומדת, מ"מ לבשר עומדת. וא"כ שייך בה חזקת איסור בשר מן החי. ולכן לא הקשו התוס' על רש"י מהך מ"ד, כיון דלשיטתו לק"מ. רק בסוף הדבור כתבו דלדבריהם דאיכא חזקת אינו זבוח א"ש למ"ד בהמה בחייה לאו לאברים עומדת, וכונתם לשיטתם בחולין דפליגי על רש"י וס"ל דלהך מ"ד ליכא גם איסור בשר מן החי, ולדבריהם דהחזקה משום אינו זבוח א"ש אף להך מ"ד.

**בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת – שיטת תוס' איסור אינו זבוח**

**עח) ושיטת התוס'** דאיכא חזקת איסור דאינו זבוח.

**והנה בשבועות** כד. תניא רבי שמעון אומר האוכל נבלה ביוה"כ פטור. ופרש"י דלא אתי איסור יוה"כ וחייל על איסור נבלה או אאיסור אבר מן החי. והקשו תוס' דלמ"ד בהמה בחייה לאו לאברים עומדת חייל איסור יוה"כ מחיים.[[100]](#footnote-100) ואפילו למ"ד לאברים עומדת כי מתה פקע איסור אבר מן החי וחלו איסור נבלה ואיסור יוה"כ בבת אחת.[[101]](#footnote-101)

**ופירשו התוס':** מיהו י"ל דאיסור יוה"כ לא חייל לא מחיים ולא לאחר מיתה משום דאית בה איסור עשה שאינה זבוחה דכתיב וזבחת ואכלת מה שאתה זובח אתה אוכל אבל מה שאי אתה זובח לא.

**ולריצב"א אין** נראה פירוש זה דא"כ למ"ד לאו לאברים עומדת היכי מצי חייל איסור אבר על עשה דשאינו זבוח וכו',[[102]](#footnote-102) אלא ודאי וזבחת לא אתא לאסור דבלאו הכי אסורה וקיימא מחיים באיסור אבר מן החי ולאחר מיתה באיסור נבלה. אלא בא להתיר את האסור ופירש לך דבשחיטה שריא ולא בנחירה אלא כדקיימא קיימא כמו (בכורות טז.) תזבח ולא גיזה דלית ביה עשה אלא קאי באיסור לאו הראשון. ובנתנבלה מערב יוה"כ דוקא איירי. עכ"ל התוס'.

**וכתבו הגרע"א** והראש יוסף וכן בפמ"ג פתיחה לשחיטה שורש ב', ובבית הלוי ח"ב סי' כג דריצב"א ס"ל כרש"י כאן דהחזקה היא משום האיסור דאבר מן החי. ואינו זבוח אינו לאו אלא הגבלה בהיתר שחיטה כדכתבו התוס'.

**בדברי המאירי בפלוגתת רש"י ותוס'**

**עט) כתב המאירי** בגיטין ב: וז"ל: ומ"מ לענין ע"א נאמן באיסורין שאמרו היכא דאתחזק לא אמרי וכו'. ושמא תאמר בשחיטה שנאמן להתיר מה שהוחזק באיסור וכמו שאמרו בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת. תירצו בה דכיון דחזינן דמיתא, איסור אבר מן החי מיהא יצא ממנה על כל פנים, והרי לא הוחזק בה איסור אחר.[[103]](#footnote-103)

**ומכל מקום** קשה לי שהרי אנו מפרשים חזקת איסור מצד שבחייה יש בה איסור שאינו זבוח כמו שביארנו במסכת חולין ואף לכשאנו רואין אותה מתה לא יצאה מחזקת איסור זה שאיפשר שנחרה ומאמינים בה עד אחד.[[104]](#footnote-104)

**ואף לדבריהם** שפרשוה בחזקת בחזקת איסור אבר מן החי שיצאה ממנו עכ"פ, הגע בעצמך שראינו את הבהמה חיה בחזקת אסורה ושלא ראינו את הבהמה מתה אלא שהובא לפנינו אבר ממנה ומעיד לו שנשחטה, מי לא מאמינים ליה אע"פ שאפשר שהוא אבר מן החי ואתחזק ביה איסורא. אלא שמקצת חברנו מתרצים שמאחר שאינו עכשיו כמות שהיה בשעת חזקת האיסור אין זה נקרא אתחזק איסורא. עכ"ל המאירי.

**דף כה ע"ב**

**הסומך על רוב ונכשל אם הוי כשוגג או כאנוס**

**פ) אורח ארעא** קמ"ל. וכתבו התוס' וי"ל דודאי איסור ליכא דמשנשחטה היא עומדת בחזקת היתר, מיהו אם נמצאת טריפה לאחר שאכל הוא נענש כשוגג ולא [ברבנו פרץ נוסף "חשיב"] כאונס שלא היה לו למהר כל כך. וכתב בקוב"ש (אות סב) דאפשר לבאר כונתם לפי מה דאיתא בשבועות יח: גבי בא על אשתו שלא בשעת וסתה וראתה דם דאנוס הוא, אבל בשעת וסתה אינו אנוס וחייב קרבן. וכתב הש"ש (א ג) דאפילו אי נימא וסתות דרבנן תו אינו אנוס דלא שייך טענת מאי הוי ליה למיעבד. ולפ"ז י"ל דגם הכא כיון דאין זה מדת דרך ארץ לא מקרי אנוס. אמנם בתוס' פסחים עג. גבי שחטו ונמצאת טרפה בסתר כתבו דלא מקרי אנוס, ושם הרי לא שייך הך סברא, וצ"ב למה לא מקרי אנוס. עכ"ד.

**ואעתיק בענין** זה משנ"ת במק"א.

**הנה מצינו** כמה אופנים שכיון שע"פ הלכה יש היתר, אם נתברר שהיה איסור מקרי אונס ופטור. א) בשבועות יח: בראתה דם שלא בשעת וסתה הוי אונס ופטור. ב) תוס' יבמות לה: בסמך על הרוב שאם יש ליבמתו ולד צריך להיות הוכר הולד אחר שליש ימי עבורה, ובא על יבמתו ונמצאת מעוברת, פטור מקרבן. ג) רש"י פסחים עג. והרמב"ם (שגגות פ"ב ה"י), פוטרים שוחט פסח בשבת ונמצא טריפה. ד) בפי"ב דפרה מ"ד המזה מחלון של רבים ונכנס למקדש ונמצאו המים פסולין, פטור מקרבן. מחלון של יחיד חייב קרבן. ופי' הרמב"ם והרע"ב דברה"ר כיון שספיקו טהור אינו מחויב לחקור והוי אונס. ה) עי' תוס' שבת צג דר"ש שפוטר יחיד שעשה בהוראת ב"ד משום דאנוס הוא. ו) בשטמ"ק ביצה כא. בשם מורי נר"ו כתב: שאם שחט ונמצאת טרפה בסירכא וכיו"ב היאך אמר לו שעבר על דברי תורה וכי מי ששחט בהמה ביו"ט ונמצאת טרפה עבר על דברי תורה.

**ולעומת זאת** מצינו חיובים בכה"ג א) ר' אליעזר בתרומות פ"ח מ"א מחייב קרן וחומש על עבד כהן או אשת כהן האוכלין תרומה ואמרו להן מת רבך או גירשך בעלך אף שסמך על החזקת היתר. ב) התוס' בפסחים ע"ג לכאורה סוברים שבשחט ונמצאת טריפה או שמשכו הבעלים אין פטור של אונס. ג) עי' יבמות ר"פ האשה רבה בניסת ע"פ עדים שאמרו מת בעלה חייבת בקרבן. ופרש"י דאי"ז אונס דאיבעי לה לאמתוני. [ואם ניסת בע"א ע"פ ב"ד תלוי בפלוגתא אם יחיד שעשה בהוראת ב"ד חייב או פטור]. ד) בתוס' ביצה כה: כתבו דליכא איסור לאכול בהמה קודם הפשט דבחזקת היתר היא עומדת, מיהו אם נמצאת טריפה לאחר שאכל הוא נענש כשוגג ולא כאונס שלא היה לו למהר כל כך.

**בירור הגדרים בכל הנ"ל**

**פא) ונברר דברי** האחרונים בזה.

**בשו"ת פנים** מאירות ח"ג סי' מא כתב דהאוכל עוף ונמצא בו אחד מי"ח טריפות הוי אנוס וא"צ כפרה וראיה מהתוס' הנ"ל בביצה שרק לפני הפשט אמרינן "לא היה לו למהר כ"כ" אבל אחר הפשט ונתוח הוי אונס. ודימה זאת לראתה דם שלא בשעת וסתה. ושם בח"ג סי' יט הוסיף להוכיח זאת מהסוגיא בפסחים שחט ונמצאת טריפה בסתר.

**ובחמד"ש יו"ד** סי' א' הקשה מהמשנה בתרומות (שם) דר"א מחייב, וגם ר' יהושע שפוטר מבואר בפסחים עג: שפוטר מדין טעה בדבר מצוה או דחלל עבודתו כשרה, ויקשה מזה על התוס' בביצה. [ובהא דשבועות יח: כתב החמד"ש די"ל דהפטור ג"כ משום טעה בדבר מצוה ועשה מצוה דקודם שנטמאת היה מצוות עונה, ויש להעיר על דבריו דלשון הגמ' בשבועות דאנוס הוא, אמנם התוי"ט במשנתנו כתב דיסוד פטורא דטעה בדבר מצוה הוא אונס וכ"כ באחיעזר ח"ג סי' פג, ולפ"ז א"ש. אך בערול"נ סוכה מב כתב דהפטור הוא מדין "מתעסק" וצ"ע] וכן קשה על התוס' ביבמות לה שפטרו כנס יבמתו אחר ג"ח ונמצאת מעוברת והתם ליכא מצוה שהרי אגלאי מילתא שאין זקוקה ליבום אלמא הוי אונס.

**ותירץ החמד"ש** דטעמו של ר' יהושע באשת כהן ועבד כהן משום אונס, אלא דהיכא שהתברר שהכל ע"פ טעות מעיקרא לא הוי אונס. וזה הטעם דבעדים חייבת חטאת דאגלאי מילתא דהיה הכל שקר וטעות. אבל אם יש חזקת היתר אמיתית הוי אונס.

**ושם באות** כה כתב החמד"ש: ואעפ"כ הדבר קשה להבין כיון דסמכה על העדים מה לה לעשות. ובתשובה להגאון אבדק"ק ליסא יצ"ו כתבתי דאפשר לומר דטעמא משום דחזינן דלא דייקא כראוי. והאריך החמד"ש בזה יותר באבהע"ז סי' כג אות לז וז"ל הואיל ולשיטת התוס' והרמב"ם סברת דייקא ומנסבא היא סברא דאורייתא ומגרעא חזקת אשת איש. ולפ"ז י"ל כיון דבא בעלה חזינן שלא עשתה כדרך הנשים לדייק ועל כן לא היתה בגדר אנוסה. ויש לכוון זה ברש"י שכתב שהיה לה להמתין.

**ועפ"ז מחדש** החמד"ש דרק האשה חייבת חטאת דהיה לה למידק, אבל בעלה [השני] י"ל דפטור דמאי הו"ל למיעבד.

**עוד כתב** החמד"ש (ביו"ד סי' א' אות כה) דאפשר לומר שמה שהתירה תורה ע"י רוב או חזקה ע"כ לא מתורת ודאי התירה התורה רק דהתורה התירה לסמוך על הרוב או חזקה וכיון דתיכף היה קצת ספק לאיסור ואפ"ה התירה התורה ע"כ ליכא לחיובא אם נודע אח"כ שהיה נגד החזקה או הרוב דע"כ התורה התירה זה הספק. משא"כ מה שנעשה ע"י עדים דההיתר הוא מתורת ודאי ע"כ לא התירה התורה כלל בזה ואם היה אסור צריך להביא קרבן.

**עוד כתב** החמד"ש, דהנה איתא בחגיגה דף י: דמעילה הוי כהררין התלויין בשערה, דבנזכר בעה"ב ולא נזכר שליח שליח מעל, ובשלמא המועל בעלמא מידע ידע דאיכא מעות הקדש ואיבעי ליה לעיוני אבל הכא מי ידע, היינו כהררין התלויין בשערה. ומוכח דבכל התורה אין לחייב כה"ג זולת במעילה. והנה בתרומות מצינו ג"כ כה"ג דחייבין בהא דתנן פ"ו מ"ג במאכיל את פועליו שהם חייבים, וצ"ע הרי בכה"ת הוי אונס. ותירץ דתרומה ילפא ממעילה בחטא חטא כדאיתא בחגיגה שם ובמעילה יח. וקצת י"ל הטעם דמה שניתן לתשלומין הוי כמו תיקון הדבר דמה שמשלם מכניס לקדושה ולכן במעילה ותרומה חייב אף דלא הוי שוגג גמור. ולפ"ז צ"ע למה במת בעלך פטרינן מדין אונס הרי בתרומה ליכא להך פטורא וכנ"ל. ותירץ החמד"ש דבשליח יש עילה מועטת לחייב דהו"ל למישאל, אבל במת בעלך י"ל דפטור אפילו בתרומה.

**ובתשובת הנתיבות** לחמד"ש [נדפס בחמד"ש אבהע"ז סי' כד אות יא] כתב: ומה שתמה מעכ"ת בניסת ע"פ עדים למה תתחייב קרבן הא אנוס הוא כמו בסומך עצמו על הרוב וחזקה דנחשב לאונס. נראה לפענ"ד דיש לחלק דהא כך יש לתמוה על יחיד שעשה בהוראת ב"ד דחייב, הא אין לך אונס גדול מזה דאטו יש לו להרהר אחר ב"ד. ובפרט באשה דלא שייך היה לה ללמוד. אלא ודאי לא פטרה רחמנא מקרבן רק בסומך על הרוב דכן משפטי התורה שע"פ הרוב להיתר הוא נהפך. משא"כ בעשה ע"פ הכשלה שהכשילוהו אחרים ב"ד או עדים לא הותר האיסור רק שבא ע"י הכשלה חייב. וכשניסת ע"פ מים שאל"ס ובא בעלה באמת פטורה מקרבן.

**ובשו"ת נוב"ת** יו"ד סי' צו כתב דבניסת ע"פ עדים אונס זה ע"פ טעות הוא משא"כ בהיתר ע"פ רוב אין כאן טעות וזה כתירוץ החמד"ש שהובא באות ה', ואמנם החמד"ש שם תמה מה בכך דזה ע"פ טעות סו"ס אונס הוא. ובספר מלבושי טהרה סי' קפה כתב לבאר דברי הנו"ב דאונס לא מקרי אלא שבשעת מעשה לא היה נגלה לשום אדם בעולם שיש בזה איזה חשש וגם החטא ג"כ לא נגלה עד לאחר המעשה [צ"ב מה סברא זו שייכת לענין גדרי האונס. ויתכן הכוונה שאם אפשר לדעת הרי יכל לברר ושוב לא מקרי אונס, ועי' בשואל ומשיב תנינא ח"א סי' צג כעי"ז].

**דף כה ע"ב**

**איסור יציאה במקל**

**פב) אין הסומא** יוצא במקלו וכו'. כתב רש"י דהוי דרך חול והוי זילותא דיו"ט. (ומבואר בב"י סי' שא שזה טעם לכל הנשנים בברייתא. וכן משמע ברמב"ם יו"ט פ"ה ה"ג.)

**כתב הרא"ש** (סי' ה) ואע"פ שלפירוש ר"י בפרק במה אשה דקיטע יוצא וכו' דמי שנכווצו גידי שוקיו מותר לצאת במקל בשבת. שאני התם דאינו יכול לצאת כלל בלא מקל וכמנעלים דידיה דמו. אבל סומא במקל דידיה לתרוצי סוגיא עביד ואיכא זילותא ביו"ט. אכן בחי' המאירי הביא כנ"ל בשם התוס' [דאם אינו יכול לצאת בלא מקל מותר לו. ומה ששנינו כאן שאסור הוא כשיכול לצאת בלא מקל.] וחלק ע"ז המאירי דמדקאמר במקלו משמע אף במי שאין רגיל לילך בלא מקל. וצריך עיון.

**כתב היש"ש** סי' יד (הובא בט"ז תקכב א) דאינו אסור אלא ברה"ר או בכרמלית הדומה לרה"ר [ובשבת גם לחצר שאינה מעורבת, אבל ביו"ט דעת היש"ש שלא תקנו עירובי חצרות.[[105]](#footnote-105)] כמו כל הדברים שאסרו עליו לצאת בו (עי' שבת סד:). ועי' מחה"ש (תקכב) וא"ר (שא לו) שהוכיחו מדברי המג"א (שא כז) שחולק על המהרש"ל ואוסר אף ברה"י. ועי' במ"ב (שא סו) שהחמיר כהמג"א. אולם הקיל ב'צורך קצת' כמו שכתב החיי אדם ולא רק ב'רבים צריכים לו'. [ולא מצאתי לע"ע מקור האחרונים לחילוק זה, שברה"י יהא סגי בצורך קצת וברה"ר רק ברבים צריכים לו. ועי' בפמ"ג על המג"א הנ"ל בסי' שא שעמד על המג"א. ואולי החילוק אינו בין רה"י לרה"ר אלא בין מקל לכסא דמקל כל שהוא קצת צורך אינו זילותא אבל כסא לעולם הוא זילותא.] ובשער הציון (עג) הביא דעות האחרונים המקילים בזה. ועי' אות פו.

**והנה ברש"י** בסוף הסוגיא גבי אמימר ומר זוטרא משמע דגם בבית המדרש אסור. וצ"ע מזה על היש"ש. אמנם עי' בצל"ח ובנו"ב מהדו"ת סי' כח שביאר היטב דעת מהרש"ל דשאני אלונקי שכתב רש"י (ד"ה אלונקי) דנראה כרוצה לילך לדרך רחוקה, ורק זה אסור ברה"י. אבל שאר דברים הנזכרים בסוגיא דאסורים משום עובדין דחול לא נאסרו אלא במקום האסור בהוצאה.

**מהו כסא**

**פג) ואין יוצאין** בכסא[[106]](#footnote-106) אחד האיש ואחד האשה.[[107]](#footnote-107) ולהלן בגמ' מבואר דיש חלוק בין כסא לכתוף שאסור יותר ע"ש. והנה רש"י מפרש דכסא הוא שטוענין אותן בני אדם והם יושבין בקתדרא. וכתוף הוא שנותן ידו על כתפו של חברו וחברו על כתפו ומושיבין את הכסא על ידיהם.

**אמנם הרמב"ם** (יו"ט פ"ה ה"ג) כתב ואיש שהיו רבים צריכין לו יוצאין בכסא אחריו ומוציאין אותו על הכתף אפילו באפריון. וכתב הכס"מ דמשמע דהרמב"ם מפרש יציאה בכסא היינו שהיו נוהגים להוציא אחר האנשים החשובים כסא ביד איש אחר כדי שישב בו במקום שירצה.[[108]](#footnote-108) ואלונקי הוא אפריון שיושבין בו כשמכתפים אותו. אמנם היש"ש הקשה מה איסור יש להוציא כסא אחריו [כיון דאין עובדין דחול] והרי כל צורך מתיר לטלטל. [והט"ז סק"ד כתב ליישב דגם הוצאת כסא היא עובדא דחול. ועי' שער הציון סק"ח שהביא הפלוגתא ולא הכריע.[[109]](#footnote-109)] ועוד הקשה היש"ש מהגמ' דמשמע דמוציאין ע"ג הכסא ע"ש. ולכן כתב דט"ס ברמב"ם תיבת 'אחריו' וצ"ל "יוצאין בכסא ומוציאין אותו על הכתף". ועי' ב"ח (תקכב) שפירש דברי הרמב"ם באופן אחר.

**דיני כסא ואלונקי ביו"ט**

**פד) שאני ילתא**[[110]](#footnote-110) דבעיתא. שיטת תוס' והרבה ראשונים דההיתר לצאת בכסא הוא רק למי שרבים צריכים לו [בטור (תקכב) כתב דגם ברבים צריכין לו רק אם אינו יכול לילך שם בענין אחר מותר.[[111]](#footnote-111) אמנם הב"י והיש"ש (סי' יד) כתבו דמדברי הר"ן משמע דברבים צריכים לו מותר אפילו כדי שלא ידחפום בני אדם או שלא יטנפו כליו.] וגם ברבים צריכים לו יש חילוק, דאם בעית מותר אפילו באלונקי, ואם אינו בעית מותר רק בלא אלונקי. ובחי' המאירי הביא שיטה נוספת דאם בעית לחוד או רבים צריכים לו לחוד מותר באלונקי. ואם לא בעית ואין צריכים לו מותר בלא אלונקי.[[112]](#footnote-112)

**והנה הרמב"ם** (הועתק באות פג) כתב דאדם חשוב מותר להוציאו בכתוף ולא חילק בין בעית ללא בעית [והשמיט לגמרי מימרא דרב אמי ובלבד שלא יכתף.] וכתב הכס"מ דכיון דאשכחן דאמימר ומר זוטרא מכתפי להו ואיכא תרי לישני בגמ' אם משום דבעיתי או משום דוחקא דצבורא, משמע דללישנא דדוחקא אין הגבלה וכל צורך שהוא מתיר לכתף ולכן התיר בכל גווני. והגם דללישנא דביעתותא משמע דרק לצורך ביעתותא התירו ולא לצורך אחר,[[113]](#footnote-113) מ"מ פסק הרמב"ם להקל כיון דדין דרבנן הוא. והיש"ש כתב דלאו מטעם ספק הקיל הרמב"ם, אלא דדרכו של הרמב"ם לפסוק כלישנא בתרא.

**אם יש חילוק בין איש לאשה**

**פה) כתב הרשב"א** בעבודת הקודש (ש"ג ס"ז): ואחד האיש ואחד האשה אין מוציאין אותן בכסא. בד"א בשאין רבים צריכין לו אבל היו רבים צריכין לו לדרוש להם או לדברים הצריכים לצבור מותר אחד האיש ואחד האשה. יתירה האשה שרבים צריכין לה שמכתפין אותה ויוצאין על זרועות אנשים. כיצד זה מניח ידו על כתף חברו וחברו מניח זרועו עליו והיא יושבת על זרועות שניהם. דבר זה באשה מותר מפני שהיא נבעתת ושמא תפול אבל האיש אינו נבעת ואסור שזה יותר ממעשה חול. פעמים שאפילו האיש מותר, כיצד חכם שמביאין אותו תלמידיו לדרוש בצבור ומתירא שמא יפול מפני דוחק הצבור, או שמוליכין אותו במרוצה עד מקומו מפני כבוד הצבור שעומדין מפניו, מכתפין אותו ומותר.

**ביאור הדברים,** הרשב"א גרס 'שאני איתתא דבעיתא' [וכן היא הגי' ברא"ש] ומפרש דמותר בכל אשה. ואמימר טעמא אחרינא אית ביה כדפירש בהמשך דבריו. ויש בשיטתו קולא וחומרא. קולא שמותר לכל אשה. וחומרא שאסור לאיש אפילו אי בעית, אלא באופנים שכתב הרשב"א בהמשך.

**אבל לאידך** גירסא 'שאני ילתא' אין חילוק בין איש לאשה ושניהם מותרים אם הם מבועתים ואסור אם אינם כאלה. והנה הטור אינו מחלק בין איש לאשה וכתב הב"י דנקט לעיקר כגי' 'שאני ילתא', ואפילו למאן דגריס איתתא י"ל דאורחא דמילתא נקט דהאשה דרכה ליבעת יותר, אבל לדינא אין חילוק ביניהם והכל תלוי אם בעיתי או לא.

**יציאה בכסא בשבת**

**פו) הטור סי'** שא (יט) העתיק דין הגמ' בכסא, וההיתר של רבים צריכים לו, גם גבי שבת. ומשמע דמותר להציאו אף לרה"ר דכל סי' שא מיירי מיציאה לרה"ר. והקשה שם הב"י איך מותר להוציאו כן לרה"ר והרי הוי טלטול. והכא דהתירו היינו משום דביו"ט הותרה הוצאה וכל הנדון רק משום עובדין דחול ואת זה התירו ברבים צריכים לו אבל איסורי שבת שהם מעיקר הדין לא התירו. ואפילו לכרמלית לא התירו גזירה משום רה"ר. ובאמת הרי"ף הרא"ש והרמב"ם לא הביאו דין זה בהלכות שבת.

**ואין לומר** דמקורו של הטור מאמימר ומר זוטרא דהוו מכתפין להו בשבתא דריגלא. דהא פירש רש"י דבבית המדרש הוו מכתפי להו עד מקומם. אבל להתיר ברה"ר לא שמענו.[[114]](#footnote-114) [ועי' בדרישה שר"ל דגם הטור מיירי שמוציאין אותו למבוי שיש בו עירוב ומשום עובדין דחול נגעו בו. וכ"כ המג"א סקכ"ז.]

**וכתב הב"י** דאפשר דמשמע ליה דכיון דקי"ל חי נושא את עצמו לא מיתסר להוציאו אלא מדרבנן ובמקום שרבים צריכים לו לא גזרו.

**דף כה ע"ב**

**בכור בזמן הבית**

**פז) בכור שנפל** לבור. כתב רש"י בכור בזמן הזה אין נשחט בלא מום מפני שקדשים הוא. וצ"ב למה לא מעמיד גם בזמן הבית כשרוצה לאכלו בגבולין ע"י מומו.[[115]](#footnote-115) וכתב בחי' חת"ס [וכעי"ז בצל"ח, אך יש כמה חלוקים בינו לחת"ס] דבזמן הבית כיון דראוי גם בתמותו להשתמש בו להקרבה מותר לראות את המום ביו"ט, דלא חשיב כמתקן[[116]](#footnote-116) כיון דבין כך מותר ואין נ"מ אם יהא התירו להקרבה או לאכילה. ולא מבעי בירושלים שראוי להקריבו אף ביו"ט לצאת בו משום שלמי שמחה[[117]](#footnote-117) אלא אפילו בגבולין כיון דעכ"פ ראוי הוא להקרבה בלא מום אין זה תיקון.[[118]](#footnote-118) אלא דהקשה החת"ס דנהי דלא הוי תקון מ"מ למה לא הוי מוקצה מחמת שהוקצה בבין השמשות [לכאורה כונתו דכיון דלא ידע אם הוי מום הרי בינתיים א"א להשתמש בו והוי מוקצה. אמנם יל"ע הרי גמרו בידי אדם לראות המום ולמה הוי מוקצה. ועי' מש"כ אות נב.]

**אך הקשה** הצל"ח לפי מאי דאוקמינן בגמ' שנפל בו מום עובר בעיו"ט א"כ כבר לא חזי השתא למזבח עד שיעבור המום וא"כ הוי תקון.

**דף כו ע"א**

**בסברת ר"ש דאין זה מן המוכן**

**פח) ר"ש אומר** כל שאין מומו ניכר מבעוד יום אין זה מן המוכן. כתב רש"י לאו משום מוקצה כו' אלא לפי שמתירו ביו"ט נראה כמתקנו [או. מהר"ם, וע"פ תוס'] דהוה ליה כדן דין דאסור ביה משום שבות וה"ק אין התרתו היתר ואינו מוכן להכשר. והתוס' נקטו דלפי רש"י לא אסר ר"ש אלא לראות לכתחילה אבל אם עבר וראה מותר. והקשו דלשון אין זה מן המוכן משמע דגם בדיעבד אסור.

**והקשה מהרש"א** איך עלה בדעת תוס' לומר דדעת רש"י דהאיסור רק לכתחילה והרי מבואר להדיא בהמשך הסוגיא דאסור אפילו בדיעבד. ורש"י גופיה (בע"ב ד"ה ביו"ט) כתב ואפילו עבר ובקרו לא ישחוט שזה כמתקנו לגמרי.[[119]](#footnote-119) וטעם האיסור מבואר בחי' חת"ס דקנסינן ליה כיון דראה את המום באיסור. [וכעי"ז כתב רש"י להלן ד"ה קמ"ל וד"ה ואם לאו, דקנסוהו אם עבר והעלה.]

**עוד הקשו** התוס' מהא דשבת מו: דמוכיח מר"ש דידן דאית ליה מוקצה, ומפרש דכאן אוסר ר"ש טפי ממותר השמן שבנר [שמתיר בו ר"ש.] משום דהתם יושב ומצפה מתי יכבה נרו אבל הכא אין יושב ומצפה שיפול בו מום דמימר אמר מי יימר דנפיל ביה מומא[[120]](#footnote-120) ואת"ל נפיל ביה מומא מי יימר דנפיל ביה מום קבוע ואת"ל דנפל ביה מום קבוע מי יימר דמזדקיק ליה חכם.

**ותירץ הפנ"י** (כאן ובשבת מו:) דהנה הובא בהערה מה שנתקשו הראשונים דהא דאיתא בסוגיא בשבת תלתא מי יימר אין זה מתאים לסוגיתנו דאמרינן דר"ש אוסר אף בחדא מי יימר. ולכן נראה דרש"י סובר דאיכא בזה מחלוקת הסוגיות. דסוגיא דהכא דאסר ר"ש אף בחד מי יימר ע"כ סברה דהטעם משום מתקן. אבל התם איתא 'אמר ליה אביי לרבה', ורבה לית ליה לגזירת מתקן לעיל דף יח. ולדידיה באמת האיסור מצד מוקצה ומיירי בנולד בו מום ביו"ט ואפ"ה מתיר ר' יהודה משום דלא דחיה בידים.

**ועי' עוד** בצל"ח ובחת"ס שביארו ג"כ דמחלוקת אמוראי היא בטעם דר"ש.

**ראיית מומין ביו"ט: א. מתקן ב. כדן דין ג. שמא ישחוט ד. מטלטל ה. לא ידקדק בראייתו ו. טירחא שלא לצורך**

**פט) במש"כ רש"י** במשנה דאיסור ראיית מומין היא מטעם תקון או דהוי כדן את הדין. הנה להלן (ד"ה אי נימא) כתב דטעמא דר"ש דאוסר משום דהוי כיושב ודן דין. [ולא הזכיר טעם מתקן] ובהמשך העמוד (גבי ברייתא דאדא בר אוכמי) ד"ה נולד, וכן בע"ב ד"ה ביו"ט, מבואר הטעם רק משום מתקן. [ולא הזכיר טעם דן דין. ומחלק שם בין נולד המום בעיו"ט דאי"ז כ"כ מתקן ומותר אם עבר וראהו לנולד ביו"ט דהוי כמתקנו לגמרי ואסור גם בדיעבד.] ובע"ב ד"ה ושוין כתב דבנולד ומומו עמו אין בזה משום תקון ומשום דין. [הרי שהזכיר ב' הטעמים.] וצ"ע בשנויים הנ"ל. ועי' בחי' חת"ס ד"ה אי נימא.

**וברבנו פרץ** כתב דאין איסור משום דן את הדין כיון דכל האיסור שמא יכתוב הפסק או הטענות, וכאן אין חשש כתיבה, ולכן כתב דהעיקר משום איסור מתקן. [וכן הוא בחכמי איברא בשם השר מקוצי.]

**וברמב"ם (פ"ב** מיו"ט ה"ג): וכן בהמת קדשים[[121]](#footnote-121) שנולד בה מום ביו"ט הואיל ולא היתה דעתו עליה מערב יו"ט אסור לשחטה ביו"ט. לפיכך אסור לראות מומי קדשים ביו"ט גזירה שמא יתירם החכם במומן[[122]](#footnote-122) ויבא זה לשחוט בו ביום. אבל רואה הוא את המום מעיו"ט ולמחר מתיר או אוסר.

**ומבואר ברמב"ם** דהא דאין רואין הוא משום שמא יבא לשחוט ויעבור באיסור מוקצה. [ועי' חי' המאירי דהחשש שלא ישאל אם נפל המום בעיו"ט או ביו"ט ויבוא לשחוט אף שהוא מוקצה.] ובהמה שנולד בה מום בעיו"ט [דאינה מוקצה ואפ"ה אין רואין את מומה[[123]](#footnote-123)] כתב המ"מ דהוא גזירה אטו נולד ביו"ט.

**והנה בה"ד** כתב הרמב"ם: בכור שנולד ומומו עמו הרי זה מוכן ואין מבקרים אותו ביו"ט ואם עבר וראה מומו ובקרו והתירו הרי זה שוחט ואוכל. [ומקורו מהגמ' בע"ב.] וצ"ב למה אין מבקרין אותו לכתחילה והרי הוא מוכן. וביאר המ"מ דגם זה גזירה אטו נולד בו מום בעיו"ט[[124]](#footnote-124) וכולה חדא גזירה. [והנה מבואר כאן דאם עבר ובקרו מותר. אמנם בנולד בו מום מעיו"ט כתב המ"מ דלא נתבאר בדברי הרמב"ם אם מותר בדיעבד ונחלקו בו המפרשים.[[125]](#footnote-125)]

**אמנם הראב"ד** בהשגות בהלכה ד כתב: ואם עבר ובקרו מבוקר ושוחטין אותו. ולמה אין רואין אותו לכתחילה.[[126]](#footnote-126) שמא לא יהיה מום קבוע ונמצא מטלטל מה שאינו ראוי לו שא"א בלא טלטול. [והובא טעם זה גם במ"מ ה"ג] או שמא לא ידקדק בראייתו מפני שמחת יו"ט. עכ"ל הראב"ד.

**ובהשלמה כתב** [הובא בספר המאורות, וכ"כ המכתם]: וטעמא דאין רואין מומין ביו"ט משום דכיון דאסור באכילה אעפ"י שעבר ובקרו הוה ליה טירחא שלא לצורך.[[127]](#footnote-127) עכ"ל.

**דף כו ע"א**

**הטעם דלא מהני ראית מומין אף בדיעבד**

**צ) הנה התוס'** הוכיחו דאף אם עבר וראה אין שוחטין [והבאנו שהוא מבואר דלהדיא בע"ב.] והנה מצינו בטבל שג"כ אסור לתקנו בשבת ומ"מ מבואר בשבת מג. טבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותקנו מתוקן. והתוס' בשבת שם הקשו מ"ש דהכא [בטבל] אמרינן דאם עבר ותקנו מתוקן. ובביצה בפ' אין צדין גבי בכור לר"ש דאמר אין רואין מומין ביו"ט אמר שאם עבר ובקרו אינו מבוקר.[[128]](#footnote-128) ואדא בר אוכמי דאמר בשוגג מבוקר[[129]](#footnote-129) אמרינן התם דליתא דמשבש ותני. עכ"ל. והניחו בקושיא. [ועי' אות קטז מה שהובא בזה.]

**ובחי' הריטב"א** (שבת מו:) כתב בזה: וא"ת ולמה אינו מותר בדיעבד כדרך שאמר בטבל (שבת מג.) שאם עבר ותקנו מתוקן למאן דסבר התם דאוסר ר"ש כשנפל בו מום בעיו"ט ואפילו בדיעבד. וי"ל דשאני טבל שראוי כל אדם לתקנו משא"כ בזה שאין ראוי להתירו אלא חכם. [וכן הוא בר"ן ובמיוחס לר"ן בשבת] וכן מבואר במלחמות להלן יט: בדפי הרי"ף.

**ועי' בחי'** חת"ס דאם נימא דאיסור ראיית מום משום דן את הדין אין קושיא מטבל דשאני טבל שאיסורו משום מתקן משא"כ ראיית מום איסורה משום דן את הדין ואין מדמין בתקנות חכמים זו לזו.

**והצל"ח כתב** לחלק [לשיטות דבכור אסור משום מוקצה] ע"פ דברי התוס' להלן לא: שכתבו לחלק בין טבל שאם עבר ותקנו מתוקן, לבין מוכני שהיו עליה מעות שאף שנטלו בשבת הוי מוקצה. משום דבטבל כאשר מתקן מסתלק המוקצה מכל וכל, אבל במוכני המוקצה נמצא רק דאינו מונח על המוכני. ולפ"ז י"ל דגם כאן אחר שהתיר החכם מ"מ נשאר עליו קדושת בכור ולכן הוי מוקצה. אמנם כתב הצל"ח שאינו דומה כ"כ דהתם נשאר ה"מוקצה" בעולם אבל כאן נהי דנשאר ה"קדושת בכור" מ"מ ה"מוקצה" פוקע ע"י התרת החכם מכל וכל.

**עוד כתב** הצל"ח ע"פ סברת הגמ' בדף ו. "הואיל ומתיר עצמו בשחיטה מתיר עצמו לענין מוקצה",[[130]](#footnote-130) והכי נמי בטבל הואיל ומתיר עצמו באכילה מתיר גם את האיסור מוקצה. משא"כ בבכור שכאשר החכם מתיר אגלאי מילתא דהיה מותר באכילה קודם ואין בזה הך הואיל. ושוב חזר בו הצל"ח, דמום לא נקרא מתיר כיון דאוסרו לגבוה.

**אמנם כ"ז** מיישב אי האיסור מצד מוקצה. אבל לרש"י דהוא קנס משום דעבר על האיסור דרבנן של מתקן אין סברא הנ"ל מועילות לחלק בין טבל לבכור. וכתב הצל"ח ליישב בדרך אחרת, דבבכור גדר התקנה היתה כאילו לא התיר החכם כלל. [ומחדש הצל"ח דאחר יו"ט צריך להראותו שוב לחכם וכן משמע לשון רש"י "ואין התירו היתר".] אבל בטבל לא שייך לתקן כן דהא לא תקנו להקל ולהתיר את מה שהפריש תרומה שיאכלוה אף זרים, וכיון דבע"כ לא הפקיעו את התרומה ממילא חל ההיתר על הטבל ומותר לאכלו.

**היה בו מום עובר בעיו"ט ונעשה קבוע ביו"ט – השיטות דאסור משום מוקצה**

**צא) דנפל ביה** מום עובר מערב יו"ט והשתא הוה ליה מום קבוע מהו דתימא דדעתיה עילויה ונשחטיה קמ"ל. [עי' חי' מאירי דההו"א היתה רק אם אותו מום עצמו הפך ע"י הנפילה לקבוע.]

**וכתב רש"י** קמ"ל משום דמוקצה מחמת איסור הוה. אי נמי משום דעבר ואסקיה. והנה לפירוש ראשון האיסור משום מוקצה [וכן פירשו התוס' ד"ה בכור, עי' מהרש"א וגנזי יוסף] וצ"ב מעיקרא מאי קסבר [דדעתיה עילויה מפקיע מוקצה] ולבסוף מאי קסבר, ובמה חזרה בה הגמ'.

**ואפ"ל דההו"א** היא דתלוי בדעתו, וקמ"ל דכיון דבפועל היה אסור שוב הוי מוקצה. ונראה דכן מדויק ברש"י דבסוגיין עד השתא לא הזכיר דהוי מוקצה 'מחמת איסור' [רק התוס' הזכירו זאת בתחילת הסוגיא] ואילו כאן בתירוץ כתב רש"י "קמ"ל משום דמוקצה מחמת איסור הוה" והיינו דכיון דהוא מחמת איסור לא מהני דדעתיה עילויה. וכן נראה מבואר בתוס' חכמי איברא שכתבו: דמוקצה מחמת איסור הוה ואע"ג דדעתיה הוה עילויה.

**אמנם רבנו** יהונתן מלוניל כתב: דמוקצה היה לפי שלא היה דעתו עליו אלא מחמת אותו המום הראשון ואותו המום לאו כלום הוא דמום עובר הוא. [וכעי"ז ברבנו נחמן בן הרמב"ן.] ומבואר דהחסרון הוא בדעתו גופא דאין זה נקרא דעת לאפוקי ממוקצה כיון דמה שידע עליו לא היה מתיר.

**ובשטמ"ק כתב** דלא מסיק אדעתיה דמשום דהוה מום עובר אתמול יפול בו היום מום קבוע ולא הוה דעתיה עליה כלל ואפילו לשחטו ולאכלו במקומו. [משמע דהוא סברא שלישית דלא אסיק אדעתיה שיהא המום לקבוע.]

**היה בו מום עובר בעיו"ט ונעשה קבוע ביו"ט – השיטות דאסור משום קנס**

**צב) הנה בפירוש** השני כתב רש"י דאסור משום דעבר ואסקיה. וצ"ב למה לא ניחא ליה בפירוש קמא והרי ר' יהודה אית ליה מוקצה. ובתוס' חכמי אנגליה כתבו דלטעם שני של רש"י אין כאן מוקצה כיון דדעתיה עילויה והיינו דסברת ההו"א נשארת גם למסקנא אלא דיש טעם חדש לאסור משום שעבר על האיסור לראות מום.

**אמנם הצל"ח** מבאר סברת שיטה זו דליכא מוקצה משום דאזיל בשיטת שמואל לעיל ו. גבי עגל הואיל ומתיר עצמו בשחיטה מתיר נמי את איסור המוקצה, ה"נ בבכור י"ל כעי"ז דהואיל ומתיר עצמו להישחט ע"י המום מתיר גם את איסור המוקצה. ושיטה ראשונה ברש"י אזלא לרב דפליג על שמואל בדף ו.[[131]](#footnote-131)

**והפנ"י כתב** דתרי הלשני ברש"י נחלקו אי מוקצה מחמת איסור אסור לר"י רק בדחייה בידים או אפילו בלא דחייה בידים, ע"ש. ועי' הרחבה בזה באות צג.

**וכתב המהרש"א** דלשיטה זו ברש"י אי לא אסקיה אלא נפל בו מום קבוע בבור הרי הוא מותר כיון דליכא לא מוקצה ולא קנס.

**אמנם הקשה** המהרש"א מהא דאמרינן (להלן ע"ב) דר"ש במשנה בע"כ מיירי בנפל בו מום בעיו"ט, דאי נפל ביו"ט הרי גם לר' יהודה הוא מוקצה ומאי קמ"ל. והשתא לרש"י היה לגמ' לדחות דהמשנה מיירי בהיה בו מום עובר מעיו"ט והשתא הוה ליה מום קבוע ואם נמצא זאת בבור באמת ר' יהודה מתיר, וקמ"ל ר"ש דאסור משום דלשיטתו דאסור לראות מומין ביו"ט הוי ליה מוקצה. ועי' בצל"ח בע"ב משכ"ב.

**דף כו ע"א**

**עוד בשיטה דאסור משום קנס ולא משום מוקצה**

**צג) באות צב** הובאו ב' ביאורים בטעמא דס"ל לפירוש השני ברש"י דאין כאן מוקצה. חדא, משום דדעתיה עילויה. וטעם נוסף, משום דהואיל ומתיר עצמו לשחיטה במומו מתיר גם את המוקצה. ובחזו"א (מא יח) נראה דהבין כשיטה הראשונה והקשה למה לא הוי מוקצה, דאי משום דדרך מום להתקלקל לפעמים [ולכן דעתו עליו] לא עדיפא מבהמה מסוכנת שמתה דאסורה לר' יהודה כדמוכח לקמן כז:, וכן סוכה רעועה לקמן ל:, וכן נר שכבה אע"ג דיושב ומצפה אימתי תכבה נרו. והניח החזו"א בקושיא.

**והנה שיטת** הרי"ף והרשב"א לקמן כז: דהא דאמרינן התם 'במסוכנת ודברי הכל' היינו דאפילו לר' יהודה לא הוי מוקצה במסוכנת, והמחלוקת ר"י ור"ש הוא רק בחולה. וכ"פ השו"ע סי' תקיח דמסוכנת שריא אף דפסק ביו"ט כר"י. ולפ"ז י"ל דלא קשה קושית החזו"א דיתכן דבכור שנפל בו מום עובר הוא לענין מוקצה כדרגת מסוכנת דאם מתה אינה מוקצה, וכן כאן אם נפל בו אח"כ מום קבוע אינו מוקצה. [וכ"כ הראש יוסף] אמנם שיטת רש"י לקמן כז: דגם מסוכנת לא שריא אלא לר"ש ומבואר דלר"י לעולם הוי מוקצה וא"כ קשה למה כאן אינו מוקצה.

**ובביאורי ענינים** כתב בזה דהנה מבואר בגמ' דאם נפל המום ביו"ט הרי זה מוקצה גם לר' יהודה. ובפשוטו מוקצה זה הוא ככל מוקצה מחמת איסור כמו בע"ח בשבת וכדו' כן הוא בכור ביו"ט. אכן יש להוכיח דיש כאן סוג מוקצה אחר. דהנה הרמב"ן לעיל כא כתב דמוקצה מחמת איסור שנסתלק ממנו האיסור מבלי שעבר באיסור אין בו משום מוקצה. והיינו דפרכינן לעיל ב: שבת בעלמא תשתרי דהביצה תהיה מותרת למרות שאמה אסורה כיון דפקע ממנה איסור אמה מבלי שעבר באיסור. והשתא תקשי לפי דבריו מדוע בסוגיין הבכור אסור והרי לר' יהודה מותר לראות מומין וא"כ אחר שפקע האיסור של שחיטת בכור צריך לפקוע המוקצה [והוה כביצה שנולדה לההו"א דדף ב:]

**ואמנם יש** ליישב דכל דברי הרמב"ן רק בדבר שהיה מוכן בחול והשבת היא שאסרתו אז אמרינן דכשפקע האיסור בשבת אינו מוקצה. אבל בדבר שגם בחול היה אסור ופקע האיסור בשבת או יו"ט הרי זה מוקצה [וכן משמע להדיא מלשון הרמב"ן ע"ש.] וא"כ הכא שהבכור היה אסור באכילה גם בחול שפיר הוי מוקצה.

**אכן אכתי** תקשי בנולד ומומו עמו וכן בנולד ביו"ט תם ונפל בו מום למה אסור [למ"ד יש מוקצה לחצי שבת, עי' להלן כו:] אחר שנפל בו מום לשיטת הרמב"ן.

**אם המוקצה כאן הוא מחמת איסור או משום הקצאה**

**צד) וע"כ צ"ל** דהכא הוי מוקצה משום שהאדם מקצהו ודמי לתמרי דעיסקא ונבלה שנתנבלה ביו"ט [דמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים] שהמוקצה משום שהגברא סילק דעתו משמוש בדבר. וה"נ בכור הוא מוקצה מחמת הסחת דעתו.[[132]](#footnote-132)

**עוד ראיה** לזה דהנה בחולין יד אמרינן דלא אשכחן לר' יהודה דאית ליה מוקצה מחמת איסור אלא היכי דדחייה בידים עד דלבסוף מייתי מילתיה דרב דיש מוקצה מחמת איסור גם בלא דחייה בידים. ובמלחמות שם מבואר בשיטת הרי"ף דגם למסקנא לא אסר רבי יהודה בלא דחייה בידים ורק רב הוא דאחמיר. וא"כ קשה למה כאן הוי מוקצה הרי לא דחאו בידים.

**ועי' במלחמות** לעיל כד: שכתב דלא הודה ר"ש לר"י במוקצה מחמת איסור אלא בדחייה בידים "וטעמו של ר"ש בבכור [שאמר אין זה מן המוכן והוא משום מוקצה כמבואר בשבת מו:] לפי שאי אפשר אלא באיסור ומי יימר דמזדקיק ליה חכם בעבירה". וקשה דכל זה נכון לר"ש שאוסר ראיית מומין אבל לר"י דמתיר ראיית מומין למה הוי מוקצה. וכבר עמד בזה הפנ"י כאן וכתב דהכא אזלינן למסקנת הגמ' בחולין דר"י אוסר מוקצה מחמת איסור גם בלא דחייה. אבל לפי המלחמות הנ"ל בחולין דגם למסקנא בעי ר' יהודה דחייה בידים קשה.

**ולכן נראה** דכאן באמת אין האיסור מחמת מוקצה מחמת איסור אלא כמשנ"ת דהוא משום הקצאת הגברא וכנבלה ותמרי דעיסקא. אבל מוקצה מחמת איסור ליכא כאן כיון דלא דחייה בידים. ושפיר קאמר דאם דעתיה עילויה לא הוי מוקצה כיון דכאן כל המוקצה מתחיל מחמת שסילק דעתו ודוק.

**ובתירוץ הגמ'** נחלקו ב' הפירושים ברש"י. דלפירוש ראשון חידשה הגמ' דכאן הוי מוקצה מחמת איסור [וכהסוברים דלא בעינן דחיה בידים, ועי' פנ"י שכתב כן] ולכן לא איכפת לן שדעתו עילויה וכקושית החזו"א הנ"ל. אבל בלישנא השניה סברינן דכל דלא דחייה בידים לא הוי מוקצה מחמת איסור, וכיון שהיה בה מום עובר גם לא הסיח דעתו ממנה ואין כאן הקצאה, וכל האיסור רק משום קנסא דאסקיה.

**בגדרי קנסא דעבר ואסקיה**

**צה) יש לעי'** להצד דהאיסור הוא משום קנס שעבר והעלהו, איך הדין אם עבר והעלהו בלא ראיית חכם, ונמצא שהיה בעל מום קבוע, האם קנסוהו הואיל והעלהו בטרם ידע שיש בו מום קבוע, או דילמא השתא דאגלאי דבאמת היה בו מום נמצא שבהיתר העלהו [רק דהוי כנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה] ולא קנסו. והרש"ש והחזו"א (מא יח) כתבו דלא קנסו בכה"ג. והוכיחו כן, דאי נימא דגם בזה קנסו הוה ליה לגמ' לאוקמי המשנה 'ואם לאו לא ישחוט' היינו בהעלהו לפני שראהו החכם דאז לא ישחוט אפילו ביש לו מום קבוע. ומדהוצרך לאוקמי כשהיה בו מום עובר ונעשה קבוע ש"מ דרק אז אסור.

**אמנם בראש** יוסף מצדד דאסרו גם בכה"ג והא דלא אוקמה למשנה בהכי משום דלשון 'ואם לאו' של המשנה לא משמע דמיירי על שלא בדק בבור אלא על שלא מצא מום.

**בדברי פירוש המשנה**

**צו) כתב הרמב"ם** בפיה"מ: אם עבר והעלהו מהבור והיה בו מעיו"ט מום עובר שאסור לשחוט הבכור, וחזר עתה אחר שהעלהו מום קבוע, אסור לשחטו ביו"ט לפי שכיון שיעלה על דעתנו דכיון שהתחיל המום מעיו"ט דעתיה עליה ואינו מוקצה כי רבי יהודה סובר כי עכ"פ היה מום ניכר מעיו"ט, ומה שהתיר בבכור שנפל לבור לשחטו במומו שיש בו משום צעב"ח לפי שמעלין אותו ושוחטין אותו כיון דמותר לו ראיית מומין ביו"ט אבל כשעלה ונסתלק צעב"ח אינו דין לשחטו ואפילו היה המום עובר מום קבוע שהוא מוקצה. [ובמהרש"א כתב דדבריו מגומגמין.]

**ועי' ראש** יוסף שביאר דאם נעשה המום קבוע עוד בהיותו בבור מותר להעלותו משום צער בעלי חיים. אבל אם כבר העלהו בעוד שהמום היה מום עובר ועתה נפל בו מום קבוע לא התירו את האיסור מוקצה. ואמנם צ"ע למה בנפל המום בבור התירו גם לאכול יתירו רק להעלותו. וביאר הראש יוסף דאם הוא אסור באכילה איכא ב' איסורים. א. מוקצה. ב. טירחא להעלותו שלא לצורך יו"ט. וב' איסורים לא רצו להתיר אף לא משום צעב"ח. ולכן התירו את האיסור מוקצה שהוא איסור יחיד וממילא פקע האיסור טירחא כיון דזה הוי לצורך, ומעלהו חי דקיל יותר. אמנם הקשה הראש יוסף הרי חכמים העמידו דבריהם במקום תורה בשוא"ת, ולמה התירו להעלותו אף באיסור אחד.

**ובחתם סופר** כתב לבאר דאם היה מום עובר מעיו"ט ונעשה קבוע ביו"ט יש בו איסור מוקצה קל ואינו חמור כשאר מוקצה ולכן הדין הוא דאם הוא בתוך הבור מתירין משום צעב"ח איסור מוקצה קל כזה. אבל אם כבר העלהו ונסתלק הצער בעלי חיים שוב לא שרי איסור מוקצה.

**וכתב החתם** סופר דנראה נ"מ בין הרמב"ם לרש"י [בלשון השנית] דלרש"י שקנסו שלא ישחוט היינו שלא יראנו לחכם ולא ישחוט על פיו. אבל אם כבר שחט אין הבשר אסור באכילה. אבל לרמב"ם כיון שהעלהו שוב הדר איסור מוקצה ואסור אפילו אם שחטו.

**דף כו ע"א**

**אם בעינן שתהא דעתו שיפול בבכור מום**

**צז) רש"י ד"ה** בכור תם וכו' דלית להו מוקצה להנך תנאי בבכור דכל שעה דעתיה עלויה שמא יפול בו מום. עי' מהרש"א דהוצרך לומר דדעתו עילויה משום דאל"ה הוי מוקצה אפילו לר"ש כמו גרוגרות וצימוקים. [וצ"ע הרי בשבת מה: מבואר דרק בדחייה בידים הוי מוקצה. ואמנם יעו"ש בשבת, וכן להלן כז: פלוגתא אי בע"ח שמתו מותרין לר"ש, ומאן דמתיר כתב הרשב"א דטעמו משום דלא דחייה בידים וא"כ מאן דאסר ולא הצריך דחיה בידים אולי היה סובר כן גם בבכור לולי דעתו עילויה.]

**והמהר"ם שי"ף** כתב דאם אין דעתו עליה הוי מוקצה רק לר' יהודה ומ"מ הוצרך רש"י לומר דדעתיה עלויה משום דלהלן מ. הסתפקה הגמ' אי רבי ס"ל במוקצה כר"י או כר"ש. ולכאורה דבריו צ"ע דלרבי ודאי מוקצה הוא כמו שכתב רש"י במשנה ד"ה אם, ובע"ב ד"ה צריכא למימר. אכן דברי מהר"ם שי"ף מבוארים בתוס' חכמי איברא ויבואר בסמוך אות צח.]

**אם רבי סובר במוקצה כר"י או כר"ש**

**צח) הראשונים הקשו** דבדף מ. הסתפקה הגמ' אי רבי ס"ל במוקצה כר"י או כר"ש. וקשה דכאן מבואר הדבר דר"י הנשיא [הוא רבי] מתיר בנפל לבור. ולגי' ראשונה ברש"י דמיירי בתם מבואר דלית ליה מוקצה. ולגי' שניה דמיירי בבע"מ מבואר דאית ליה מוקצה. ובתוס' תירצו דהגמ' דף מ. הסתפקה אם לפרש כפי' קמא או כפי' בתרא. והוא דוחק גדול לומר דהגמ' לא ידעה הגירסא בברייתא.

**ובחי' הרמב"ן** שבת מה: (הובא כאן בליקוטי הרמב"ן) כתב: ולי נראה דבמוקצה מחמת איסור סבירא ליה כר"ש מפני שדעתו עליו אימת תכבה. אבל במוקצה מחמת שאינו ראוי ואינו מצוי בידו כגון פצעילי תמרים וגרוגרות וצימוקין ובייתיות ומדבריות, אפשר דלא ס"ל כותיה. והכי נמי משמע בפרק אין צדין דרבי לית ליה מוקצה דשרי בכור תם[[133]](#footnote-133) שנפל בו מום ביו"ט כר"ש, ועדיפין מדר"ש משום דקסבר רואין מומין ביו"ט ולא אסיר ליה משום מי יימר דנפיל ביה וכו'.

**ורבנו פרץ** כתב לפי הגי' השניה דאין להוכיח דרבי אית ליה מוקצה, דמהכא לא מצי פשיט בעלמא דשאני גבי בכור דאפילו ר"ש מודה משום דאיכא כל הני מי יימר כדפירשתי לעיל דקאמר בפרק כירה. [וכ"כ בתוס' חכמי איברא.]

**והוסיפו בחכמי** איברא ליישב גם לפי' ראשון של רש"י בדמיירי בתם וא"כ מוכח דלית ליה הכא מוקצה אף דאיכא כמה מי יימר וכ"ש בשאר מוקצה. ותירץ דיש גם סברא להקל משום דדעתיה עילויה כל שעה שאם יפול בו מום יאכלנו משא"כ שאר מוקצה.

**החילוק בין נולד בו מום ביו"ט לנולד מעיו"ט לאדא בר אוכמי**

**צט) נולד בו** מום מעיו"ט אין מבקרין אותו ביו"ט. נולד בו מום ביו"ט ר"ש אומר אין זה מן המוכן. וכתב רש"י דבנולד בו מום מעיו"ט אם עבר ובקרו שוחטו שהרי אינו מתקן כ"כ שקרוב היה בין השמשות להיות מתוקן שלא היה מחוסר אלא ראיית חכם. ואם נולד בו מום ביו"ט אפילו עבר ובקרו לא ישחוט שהוא כמתקנו לגמרי. עכ"ד. וצ"ב הרי התקון של בקור המום הוא רק בראיה, אבל נפילת המום נעשית מאליה. וא"כ כלפי דין 'מתקן' של הראיה מאי נ"מ אם המום נפל קודם יו"ט או ביו"ט. [ואולי אם בכניסת יו"ט היה אסור בודאי ועכשיו הותר מחזי יותר כמתקן וצ"ע.]

**והרא"ה כתב** דבנפל בעיו"ט הוי ליה כדן דין כיון שבא להתיר קדשים, וכיון שאפשר היה לראות מאתמול ודאי אסורה. ובנולד המום ביו"ט [דאמר 'אין זה מן המוכן'] לא אתי עלה משום אין רואין, דסבר איהו דכיון דמילתא דמתרמיא ביו"ט הוא ראוי הוא שרואין דהוה ליה כעיסה שגלגלה ביו"ט שמפרישין ממנה חלה ביו"ט לדברי הכל (לעיל ט.) אלא דהכא איכא משום מוקצה דלאו אדעתיה דנפל בה מומא. [והנה הכא ליכא מי יימר דמזדקיק ליה חכם כיון דסובר דמותר לראות אם נפל המום ביו"ט. אלא דמ"מ סגי בתרי מי יימר.]

**דף כו ע"ב**

**נולד הוא ומומו עמו**

**ק) דרש רבה** בר רב הונא נולד הוא ומומו עמו מבקרין אותו ביו"ט לכתחילה. אמר ליה רב נחמן אבא תני אם עבר ובקרו מבוקר ואת אמרת מבקרין אותו לכתחילה. הנה רבה בר רב הונא ס"ל דאין כאן איסור ראיה כלל. ועי' אות פט הטעמים לאיסור ראיה. והנה להטעם דאיסור ראיה משום דן את הדין צ"ל דדין מקרי כשמשנה מאסור למותר ולא כשמותר מעיקרו דזה הוי כגילוי מילתא. וכן לטעם מתקן אם היה מותר מעיקרו אין זה מתקן. וכן לרמב"ם דהאיסור שמא ישחוט את המוקצה כאן אינו מוקצה. אבל לשאר הטעמים שנתבארו שם באיסור הראיה אינו מובן למה לא שייכי בנולד ומומו עמו. ונראה דשאר הטעמים אתיין לבאר דעת מ"ד אין רואין לכתחילה. אבל לרבה בר רב הונא דמתיר ס"ל כטעמי קמאי. [וכן משמע בראב"ד פ"ב ה"ד הובא באות פט.]

**ולמאן דאמר** בנולד ומומו עמו אין רואין לכתחילה כתב המ"מ (הובא באות פט) דהוא גזירה אטו נולד ביו"ט. [וכתב כן לפי טעם הרמב"ם שמא ישחוט דזה לא שייך כאן שאינו מוקצה] וכ"כ בשטמ"ק דהוא משום גזירה דלא חלקו חכמים בדיניהם ואסרו בכולן לראות. והראב"ד כתב משום שמא לא יהיה מום קבוע ונמצא מטלטל ועוד שמא לא ידקדק בראייתו משום שמחת יו"ט.

**ועי' בר"ן** שכתב דמה דמותר בעבר וראה הוא משום שאין בו משום תיקון ולא משום דין כיון שלא הוחזק איסור מעולם,[[134]](#footnote-134) ומיהו דוקא דיעבד אבל לכתחילה לא מבקרינן ליה. ע"כ. ולא נתבאר בדבריו למה אוסר לכתחילה. ואולי הוא כדי שלא יתחלף בשאר מומין כמש"כ המ"מ.

**נולד ומומו עמו אי בעינן דיתבי דייני התם**

**קא) כתב רש"י** ד"ה ושוין שאם נולד ומומו עמו, שאין בזה משום תקון ומשום דין שלא היה בו חזקת איסור מעולם וכדמוקי לה לקמן כגון דיתבי דייני התם. והנה הא דמוקי לה לקמן בהכי הוא משום דקשיא ליה על מ"ד יש מוקצה לחצי שבת למה לא נאסר דכיון דנולד אדחי ושוב לא יותר אף אח"כ כמו בנולד בו מום בעיו"ט. אבל כאן משמע ברש"י דגם ללא איסור מוקצה צריך להעמיד כך משום איסור ראיית מומין. ועמד בזה הב"י (סי' תצח). ונראה דהכרח רש"י לזה משום דכאן מתירין לראות את המומין אפילו לכתחילה, ובע"כ דיתבי דייני התם. [שו"ר שכ"כ הראש יוסף ד"ה קשיא ובפמ"ג (תצח א"א יט), והשפ"א.]

**אמנם למאי** דאמר רב נחמן דנולד ומומו אסור לראות את המום ורק אם עבר ובקרו מבוקר, א"כ אין הכרח להעמיד ביתבי דייני התם, דהרי בין כך אסור לראות. ולהלן דפריך אי יש מוקצה לחצי שבת ליתסר היינו דיש לאסור משום מוקצה, ולמאי דפסקינן אין מוקצה לחצי שבת אין הכרח להעמיד כך. וכן מבואר בב"י סי' תצח וביש"ש סי' טו דלהלכה מותר אף בלא יתבי התם.

**אכן הראש** יוסף [והגנזי יוסף] כתב דדין זה תלוי במחלוקת רש"י ותוס'. דלרש"י במשנה דמה שאסור הוא משום האיסור ראית מומין וקנסוהו על שעבר איסור זה, א"כ גם אי אין מוקצה לחצי שבת צריך להעמיד ביתבי התם דאל"כ יאסר מצד הקנס על שראה את המום. [ואמנם גם ביתבי דייני התם יש איסור לראות דהרי לרב נחמן רק בדיעבד אם עבר ובקרו מבוקר. אכן חזינן דאיסור זה אינו אוסר בדיעבד ולא קנסו עליו. והסברא נראה דהוי תקון קל יותר, כעין מש"כ רש"י בברייתא דאדא בר אוכמי לחלק בין נולד מום ביו"ט לנולד מעיו"ט.] ולפ"ז לקמן הוי מצי למימר 'ולטעמיך' דבין כך מוכרחים להעמיד יתבי דייני משום איסור תיקון.

**אמנם לתוס'** דגם אם אסור לראות אין זה סיבה לאסור אלא רק מצד מוקצה א"כ רק למ"ד יש מוקצה לחצי שבת צריך להעמיד ביתבי דייני. וזו דעת הב"י והיש"ש.

**אכן הקשה** הראש יוסף לדעת תוס' למה התירו רק רק בנולד ומומו עמו הא אפילו אי נולד ביו"ט תם ואח"כ נפל בו מום ג"כ יש להתיר למאי דקי"ל אין מוקצה לחצי שבת. [אבל לרש"י א"ש דאם נפל בו מום אח"כ יאסר משום קנס על ראיית המום שבכה"ג הוא איסור חמור שקנסו עליו.] והביא הראש יוסף דבאמת הפר"ח כתב דלאו דוקא נולד ומומו עמו אלא כל שנולד ביו"ט ונולד בו ג"כ מום אם בקרו מבוקר אף שכשנולד היה תם. ובבאור הלכה (תצח ט) כתב בשם המאירי לאסור משום משום מוקצה דדיחוי גמרו הוא ונדחה אף באמצע שבת [וכעי"ז במהרש"א.] ויתבאר בס"ד בסוגיא דמוקצה לחצי שבת.

**נולד בו מום מעיו"ט וראהו ביו"ט**

**קב) וחכמים אומרים** בין שנולד בו מום מעיו"ט ובין שנולד ביו"ט אין זה מן המוכן. והנה המ"מ (פ"ב ה"ג) כתב "לא נתבאר בדברי רבנו אם עבר ובקרו זה שנולד בו מום מבערב מה דינו ונחלקו בזה המפרשים"[[135]](#footnote-135). והקשו הרי דין זה מפורש בדברי חכמים הנ"ל דאין זה מן המוכן ופרש"י דאסור אפילו בדיעבד. ובחכם צבי (סי' פה) השיב ע"ז ונעתיק דבריו בהערה.[[136]](#footnote-136)

**דף כו ע"ב**

**מוקצה לחצי שבת**

**קג) בעא מיניה** ר' הלל מרבא יש מוקצה לחצי שבת או אין מוקצה לחצי שבת. מבואר דאם היה מוקצה בין השמשות ודאי אסור משום מגו דאתקצאי, ופרש"י: בין השמשות ודאי אסורין דאין כאן הכנה מבעוד יום ומאן דאית ליה מוקצה הכנה מבעוד יום בעי כדכתיב והיה ביום הששי והכינו את אשר יביאו. [ואף לדעת הסוברים דמוקצה דרבנן מ"מ אסמכוהו אקרא דוהכינו כמו שכתב הרמב"ן במלחמות ריש ביצה.]

**ובאפיקי ים** (ח"ב סי' יט) כתב לבאר היטב הא דתלוי המוקצה ב'בין השמשות' משום דכיון דמהך קרא דוהיה ביום הששי והכינו ילפינן לה א"כ העיקר תלוי בבין השמשות דאם אז היה מוקצה הרי אינו מוכן מבעוד יום ולכן אסור. וכן מבואר בחיי אדם (הועתק לשונו בהערה.[[137]](#footnote-137) ועי' עוד בריטב"א סוכה מו: שכתב כן.[[138]](#footnote-138) ועי' מלחמות ריש ביצה ופנ"י שבת מד. ואג"ט טוחן מ.) ומובן היטב הא דלמסקנא אין מוקצה לחצי שבת דכיון דבין השמשות לא הוי מוקצה א"כ לא חסרה הכנה מבעוד יום. ואף דאח"כ נאסר משום מוקצה בשבת מ"מ כשחזר ואיתקצאי אין טעם לאסור.

**וביאור הצד** דיש מוקצה לחצי שבת כתב הר"ן: "אי אמרינן דכיון דאידחי לחצי שבת אידחי לכולי יומא כי היכי דאמרינן (שבת מג.) מיגו דאתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא". וצ"ב.

**ובאפיקי ים** (שם) כתב לבאר בשני אופנים. **א.** די"ל עוד טעם בהא ד'מיגו דאיתקצאי', דכשנאסר הדבר דמי לעצים ואבנים וכשחזר והותר הוי כמו 'נולד' (וכעין עכו"ם שחקק קב בבקעת, שבת כט.) ולכן אסור. והביא דהדברים מבוארים בירושלמי (ביצה פ"א ה"ג) ר' זעירא בעי קערה שחקקה קוף מהו. ר' יוסה בי רב בון אמר אתפלגון בה ר' זעירא ורב המנונא [חד] אמר אסור וחרנה אמר מותר. מאן דאמר אסור נעשה כמוקצה שיבש ולא ידע בו. מאן דאמר מותר נעשה כטבל שתקנו שוגג. (ועי' העמק שאלה שאילתא מז).

**ב. דמדמי מוקצה** לחצי שבת למוקצה בבין השמשות דכיון דאדחי ליה בשבת מאכילה בטלה לה ההכנה דמאתמול ופנים חדשות באו לכאן ונמצא דכשהדר אחזי בשבת הויא ההכנה עתה בשבת ואין שבת מכין לעצמו היינו דאם צריכין להכנה צריכה להיות בערב שבת ולא בשבת גופה. ולמסקנא צ"ל דבכה"ג שהיה מוכן מבעוד יום אף דאדחי בשבת הוי בכלל והכינו. [ועי' אות קו.]

**נולד תם ביו"ט ואח"כ נפל בו מום למ"ד אין מוקצה לחצי שבת**

**קד) איתיביה ושוין** שאם נולד ומומו עמו שזה מן המוכן ואמאי וכו' אדחי ליה. וכתב המהרש"א בשם תוס' ישנים להקשות למאי דבעי למיפשט דאין מוקצה לחצי שבת א"כ לתני אפילו נולד תם ואח"כ נפל בו מום נמי. וי"ל דדיחוי יתירא כולי האי לא מסיק אדעתיה דפשיטא דיש מוקצה.

**וכ"כ המאירי:** "ואפשר דהואיל ונולד תם דיחוי גמור הוא וראייתו אחר דחויו דבר שאין עולה על הדעת דמלתא דלא שכיחא הוא. אבל זריחת השמש על הפירות היבשים שירדו עליהם גשמים דבר המצוי הוא ובכי האי גונא איכא למימר דהואיל ובין השמשות איחזו להו, כי אידחו להו בתר הכי דחיה שקרוב להעלות על לבו של אדם שהוא חוזר ונראה, בכי הא אמרינן דשרי. והיינו הוא נמי דומיא דנולד ומומו עמו שאף בשעת הדיחוי היה בו ענין שקרוב להעלות על לב שהוא חוזר ונראה מכיון שהוא רואה את המום[[139]](#footnote-139) ואין לו אלא שיראנו לחכם אם עובר אם קבוע". וכעין זה כתב רבנו נסים תלמיד הרמב"ן ובשטמ"ק. [וסברתם תתבאר בס"ד באות קו.]

**אמנם הרא"ה** כתב דלמאי דקי"ל אין מוקצה לחצי שבת אף אם נולד תם ביו"ט ונולד בו מום מותר. והאי דנקט מומו עמו, כיון דקתני סתמא ואפילו לא יתבי דייני התם פשיטא מילתא דלא שנא נולד עם מום או נולד בו מום אח"כ. אי נמי כל שנפל בו מום ביום שנולד מקרי נולד ומומו עמו.

**אמנם בעגל** שנולד מן הטריפה [שאינו מוכן אגב אמו שהרי אם שוחט את אמו הטריפה כשהולד במעיה הולד אסור[[140]](#footnote-140)] אינו מותר אלא אם מומו עמו בשעת לידה ויתבי דייני התם. ואפשר דלהכי אמר נולד ומומו עמו לכלול גם בכור בן טריפה. עכ"ד הרא"ה.

**ובבאור הלכה** (תצח ט) הביא דעת הפר"ח שמתיר בנולד ביו"ט אף אם נולד בו המום אחר שנולד, ושהפמ"ג (א"א יט) דן דשמא גזרינן נולד ביו"ט אטו נולד בעיו"ט ונולד בו מום ביו"ט, ועוד גמגם בזה מלשון רש"י שבת קלו. דמשמע דגם למסקנא בעינן יתבי דייני התם.[[141]](#footnote-141) והביא דברי המאירי הנ"ל שמפורש דלא כהפר"ח. [אמנם הרא"ה סובר כפר"ח כדלעיל.]

**מוקצה לחצי שבת בדחייה בידים**

**קה) והנה בשבת** מו: פריך אהא דבכור אינו מן המוכן משום מי יימר וכו', מהא דמפירין נדרים בשבת והרי מי יימר דמזדקק לה בעל וא"כ הוי מוקצה. והקשה האו"ש (יו"ט פ"ב ה"ד) מאי פריך הא אפשר לומר דמיירי בנדרה בשבת והוי מוקצה לחצי שבת דאינו מוקצה. ולכאורה מוכח מזה דפסקינן יש מוקצה לחצי שבת וקשה על הרמב"ם שפסק דאין מוקצה לחצי שבת. [ובחי' בית מאיר שבת מה. כתב דבאמת קושית הגמ' רק למ"ד יש מוקצה לחצי שבת.]

**וכתב האו"ש** דבע"כ היכא דדחייה בידים יש מוקצה לחצי שבת. [וזה כעין דברי המאירי והתוס' ישנים אות קג דבדחיה גמורה יש מוקצה לחצי שבת.] ולכן היכא דנדרה ואסרה עצמה הוי כדחיה בידים שיש בזה מוקצה לחצי שבת. [והעירו ממג"א (רעט י) בהדליק נר לפקו"נ דמותר השמן מותר מפני דאין מוקצה לחצי שבת אף דדחייה בידים.]

**אלא דהקשה** האו"ש א"כ מאי פריך בהמשך הסוגיא מהיה אוכל בענבים וכו' והרי התם דחייה בידים. וכן בפירכת הגמ' מקדירות הא הוי דחיה בידים וקשיא לכו"ע, ואילו בגמ' משמע דזה תלוי במחלוקת בדין מוקצה לחצי שבת.

**ותירץ דשאני** אוכל בענבים וקדירות דהגם דדחייה בידים מ"מ היה זה על דעת שתסור דחייתם לאחר זמן אבל בנדרים כשנדרה היה זה על דעת לעולם וזה דחיה שאוסרת גם בחצי שבת. [וכתב דזה עדיף מסברת המאירי בנולד ביו"ט ונולד בו המום אח"כ בו ביום דכיון דלא אסיק אדעתיה יש מוקצה לחצי שבת.]

**דף כו ע"ב**

**הטעם דבסוגי מוקצה מסוימים יש מוקצה לחצי שבת**

**קו) נתבאר (אות** קד) דבדיחוי גמור י"א דיש מוקצה לחצי שבת. וכן בדחייה בידים כתב האו"ש (אות קה) דיש מוקצה לחצי שבת. וצ"ב בכל הנך מאי שנא מוקצה ממוקצה ומה בכך דהוא דחוי גמור או בידים והרי סוף סוף אין מוקצה לחצי שבת.

**ואפשר לבאר** דבכה"ג אין צורך ל'מגו' אלא הוי כמקצה בפירוש לכל השבת. משא"כ בשאר מוקצה הוא מוקצה רק לשעתו ומה שנשאר מוקצה בשאר השבת הוא מדין 'מגו דאתקצאי' ולזה בעינן שיהא מוקצה בבין השמשות.

**עוד אפשר** לבאר לפי מה שכתב האפיקי ים (אות קג) דסברת מ"ד יש מוקצה לחצי שבת הוא משום דהדחיה מבטלת את ההכנה שהיתה מע"ש. ואידך מ"ד ס"ל דכשחוזר ונראה חוזר להיכנו הראשון. ולפ"ז י"ל דאם איכא דחיה גמורה, או דחיה בידים, לכו"ע בטל ההיכן הראשון וחסר 'והיה ביום הששי והכינו את אשר יביאו'.

**מוקצה למצוה לחצי שבת**

**קז) בסי' תרלח** ס"א מבואר דאין עצי סוכה נאסרים אא"כ ישב בה פעם אחת אבל בהזמנה לא מיתסרא. והקשה הבאור הלכה בשם מור וקציעה דלמה נאסר אם ישב בה אחר שקידש היום והרי לא היה מוקצה בין השמשות ותשתרי מיד כשיפסיק לישב בה, דאין מוקצה לחצי שבת.

**ותירץ בעמק** ברכה (סוכה, יא) דאיסור סוכה אינו משום מוקצה דטלטול אלא דין בהלכות סוכה שחל שם שמים על הסוכה (עי' סוכה ט.) וזה נאסר מעת שיושב בה ואינו תלוי בבין השמשות. ורק נויי סוכה הם 'מוקצה למצוה' ודינם תלוי בבין השמשות כמבואר להלן ל: אבל סוכה עצמה לא. אמנם קשה דגם בנויי סוכה אטו לא נאסרים אלא אם ישב בסוכה בבין השמשות.

**ובמנח"ש (ח"א** סי' י, ומהדו"ת סי' נד. ועי' שש"כ פכ"ב הערה נה) כתב די"ל דגם נויי סוכה אינם תלויים בבין השמשות כיון דאין איסורם משום 'הכנה' דבעינן שיהא 'ביום השישי' אלא משום דהוקצה למצותו ואין לזה שייכות לבין השמשות.

**ומה שמבואר** להלן ל: דאומר איני בודל כל בין השמשות ע"ש שמבאר דמיירי שדעתו לבטלם לסוכה רק לאותה שעה ובזה אם עושה כן בשאר היום חוזר להתירו אבל בבין השמשות נאסר לכל היום. אבל אם מיחדם לסוכה בסתמא נאסר אף בשאר היום. וע"ש שהאריך.

**נולד ומומו עמו**

**קח) לימא מסייע** ליה ושוין שאם נולד ומומו עמו שזה מן המוכן וכו' והא בכור מעיקרא הוי חזי וכו'. לכאורה הקושיא רק למאי דאמרינן דאם נולד בו מום מעיו"ט וראהו ביו"ט אסור אבל לאדא בר אוכמי שמתיר בזה, גם כאן לא גרע מהתם.

**והנה פליגי** רש"י ותוס' (אות פח) בטעם שלר"ש הבכור אסור. לרש"י משום דעבר על איסור ראיית מומין [אבל מוקצה לא הוי משום דלית ליה לר"ש מוקצה.] ולתוס' האיסור משום דאחרי שאסור לראות את המום הוי מוקצה, משום 'מי יימר'. והשתא קשה לשיטת רש"י הרי לא שייך כאן כלל דין מוקצה ואיך מוכיח מזה על דין מוקצה לחצי שבת. ובראש יוסף כתב דהמקשה ודאי הבין כדעת תוס' ורק לתרצן התחדש דהטעם משום תיקון ולכן מהני יתבי דייני התם.

**למה לא מהני יתיב הבעלים התם**

**קט) אמר אביי** וכו' כגון דיתבי דייני התם. כתב המאירי דאי רק הבעלים יתיב לא מהני אפילו אם היה מום ברור כמו שנחתכה רגלו וכדומה, דאין אדם רואה בכורות עצמו אלא ג' בני הכנסת או יחיד מומחה, והוי מוקצה. וכבר נתבאר באות קא דכל זה למאן דאמר יש מוקצה לחצי שבת. אבל למאי דקי"ל אין מוקצה לחצי שבת אין צריך דיתבי דייני התם. ומ"מ לדעת המאירי בעינן שלכל הפחות ישבו הבעלים שם. ולדעת הרא"ה אפילו זה אין צריך. אמנם לרש"י צריך שישבו דייני התם דאל"כ הבכור אסור משום שהראיה היתה באיסור.

**למה בחזיין אין צריך הזמנה**

**קי) אי דחזו** (בין השמשות) למה לי הזמנה. הקשה הרשב"א נימא דאסור בלא הזמנה משום דדמי לתמרי דעיסקא (שבת יט:) דחזיין ובעו הזמנה. [לר' יהודה.] ותירץ דשאני התם דכל שעתא חזו ואפ"ה אקצינהו לעיסקא, אבל הכא לא אקצינהו אלא עד דחזו. [והיינו דהוי הקצאה מחמת סיבה וכשעברה הסיבה הרי זה מוכן ממילא.]

**הזמנה בגרוגרות וצמוקין – שיטת רש"י**

**קיא) אי דלא** חזו כי אזמין להו מאי הוי. פרש"י דהוי ליה כמזמין עצים ואבנים לאכילה שאין בריה אוכלתן. עכ"ל. לכאורה היינו דלא מהני ההזמנה לזמן שאינם ראויין אבל אם יתייבשו יהיו מותרין. אמנם יש לפרש דאין ההזמנה מועילה אפילו אם נגמרו בשבת. [וצ"ל דהזמנה בעינן לפי המצב הנוכחי ולא ע"ש העתיד.[[142]](#footnote-142)]

**וברשב"א הקשה** מ"ש מסוכה רעועה דאמרינן לקמן (ל:) שאם התנה עליה ונפלה הכל לפי תנאו, ואע"ג דבין השמשות לא חזיא.[[143]](#footnote-143) ותירץ דהתם מינכרא הכנתה והזמנתה דהא נפלה משא"כ בגרוגרות וצמוקים לא מינכר ראיות דידהו.

**ובחזו"א (מד יא)** כתב על דברי הגמ' דידן: יש לעי' אי זה דוקא לר' יהודה דבעי שיהא ראוי בין השמשות אבל לר"ש דשרי נתנבלה בשבת ונר שכבה אלא בגרוגרות וצימוקין ממנייהו א"כ י"ל דמהני הזמנה. ונראה דגם לר"ש לא מהני הזמנה דלא נחלקו בגרוגרות וצימוקין וטעמא דאין מזמינן בלב שלם דלא ידע אי גמרי למחר.

**הזמנה בגרוגרות וצימוקין – שיטת הרב משה ברבי יהודה**

**קיב) שם. כתב** בחי' המאירי דלמדנו מדברי רש"י דגרוגרות וצימוקין לא מהני בהו שום הזמנה. אמנם הביא דהרב משה בר יהודה פירש אי לא חזי כי אזמינהו מאי הוי דהא בעינן נמי רשום כדקאמר לקמן לד. רבי אליעזר אומר עומד אדם על המוקצה ואומר וכו' וחכ"א עד שירשום ויאמר מכאן אני נוטל. ומ"מ אף בגרוגרות וצימוקין ברשום מיהא שרי. והקשה המאירי למה לא תירצה הגמ' דהברייתא כר"א דסגי ליה בהזמנה. וכתב "אלא דאפשר דאף לרבנן בעי לאוקמה".

**ועל שיטת** רש"י הקשה המאירי דתקשי ליה מתני' דדף לד. 'עומד אדם על המוקצה ואומר מכאן אני נוטל', דהיכי דמי אי דחזו אין צריך הזמנה, ואי דלא חזו כי אזמין מאי הוי. וכתב דצ"ל דמיירי בחזי ולא חזי ופריך הכא והטא הדין התם. ועי' אות קיח שכן באמת ביאר רש"י בהך משנה. ועי' מכתם.

**דף כו ע"ב**

**מוקצה בטעות – פלוגתת הלבוש והפמ"ג**

**קיג) מוקצה שיבש** ואין הבעלים מכירין אותו מותר. כתב רש"י בשם השאלתות: דכי אסקיה מעיקרא לא אקצייה אלא ליבש והרי יבש והוכן מבעוד יום.[[144]](#footnote-144) ובפמ"ג (שי מ"ז ד) הביא דברי רש"י הנ"ל וכתב עלה: דוקא כה"ג דכל עצמן של בעלים העלוהו לגג לייבש וכל שעה עומד ומצפה לכך, כל שיבש ביה"ש ולא ידעו שרי.[[145]](#footnote-145) הא איסור שנפל להיתר לח ולא היה ששים ונתוסף אח"כ קודם שבת ע"י חש"ו, ובלח לא שייך נעשה נבלה בהפסד מרובה,[[146]](#footnote-146) או נתוסף כנגד כל [ה]היתר ולא ידעו בעלים, י"ל הואיל ולא שייך עומד ומצפה אסור. ובלבוש (ס"ד) כתב מוקצה בטעות לא הוי מוקצה משמע אף כה"ג וצ"ע. ועי' סי' תצח ט"ז סק"ט ומ"א סקי"ח, ופריי ליו"ד צט בשפתי דעת (יו"ד) [יא]. בשבת י"ל דמותר[[147]](#footnote-147) כבסימן שי"ח ס"ב בהמה לחולה שנחלה בשבת דלא דחייה בידים, ובאנו למחלוקת מג"א (שם אות ד) וט"ז אות ב.[[148]](#footnote-148)

**ובפמ"ג פתיחה** להלכות יו"ט ח"ב אות כד כתב: מוקצה שיבש מבואר בשו"ע או"ח שי ס"ד וביצה כו ב' מוקצה שיבש בין השמשות ולא ידעו בעלים. והנה י"ל דוקא יבש דבעלים לא הקצו רק לייבש ואדעתא דהכי העלו לגג ועומד ומצפה מתי יתיבש כמו שכתב רש"י בביצה כ"ו ב' ד"ה מותר, דכי אסקיה וכו' בשם שאילתות דרב אחאי יעו"ש. משמע הא שאר מוקצה כמו הניח מעות על המטה אדעתא שיהיו שם ובין השמשות נפל משם, או גדולה מזו במוקצה מחמת מיאוס ועבר המיאוס, או איסור ולא היה ששים בערב יו"ט ובין השמשות נתוסף בשוגג ולא ידעו הבעלים, י"ל דאסור.

**המשך הפמ"ג:** ובירושלמי פ"א דביצה סוף ה"ג מבואר דמוקצה שיבש אסור, וקי"ל כבבלי, מ"מ כה"ג[[149]](#footnote-149) י"ל דכו"ע אסור. ואמנם בירושלמי ז"ל ר' זעירא בעי קערה שחקקה קוף מהו. ר' יוסה בי רב בון אמר אתפלגון בה ר' זעירא ורב המנונא [חד] אמר אסור וחרנה אמר מותר. מאן דאמר אסור נעשה כמוקצה שיבש ולא ידע בו. מאן דאמר מותר נעשה כטבל שתקנו שוגג. והמפרש (קרבן העדה) פירש וביו"ט[[150]](#footnote-150) כו' הנה ביו"ט אין לו ביאור דודאי נכרי שחקק בבקעת בשבת ויו"ט אסור משום נולד ולית מאן דמתיר כלל ומהיכי תיתי למבעי זה. אלא[[151]](#footnote-151) חקקה בין השמשות ודמי למוקצה שיבש בין השמשות, וחד אמר אסור כמוקצה שיבש סובר שאסור. וחד אמר מותר, א"כ למאן דמתיר משמע באפשר שסובר מוקצה שיבש ולא ידע בו נמי שרי והוא הדין זה אף דלא היה יושב ומצפה[[152]](#footnote-152). אלא דאדרבה משמע כו"ע סוברים בירושלמי מוקצה שיבש אסור ומאן דמתיר כטבל כו'.[[153]](#footnote-153) ואיני יודע לפרש טעמיה דהרי הוא כטבל, וכי מה ענין חקקה קוף לטבל דאפילו תקנו ביו"ט שרי מטעמא דאיסור דרבנן ואיסורא הוא דרביע עליה לא מחמת עצמה, לביצת היוצר שלא היה ראוי כלום ומחוסר תקון בגופו ומלאכה ד"ת. ודאי ביו"ט ושבת גופה הוה נולד ולית מאן דמתיר למ"ד דמוקצה ונולד אסור. ע"כ דברי הפמ"ג.

**המבואר בפמ"ג** דלירושלמי מוקצה בטעות הוי מוקצה אפילו ביבש. ולבבלי ביבש אינו מוקצה. ולדעת הלבוש הוא הדין בטעות גמור, אבל לפמ"ג רק כשהיה דעתו שיבש.

**ובחי' רבנו** נחמן בן הרמב"ן להלן לא: כתב דלשיטות שבית שנפחת הפירות שבו מוקצה, אם נפחת מערב יו"ט אף שלא ידע אינו מוקצה ודוק. [עי' פרק רביעי אות פב.]

**ראיות לנדון הנ"ל ודעת הפוסקים בזה**

**קיד) ובשלחן שלמה** (שי יג) כתב דאף לשיטת הפמ"ג אם היה סבור שפירותיו ערלה ונמצאו שאינם ערלה אין זה מוקצה. דדוקא היכא שסיבת ההקצאה לא היתה בטעות כגון שהיתה בתחילה תערובת איסור ורק אח"כ נוסף עליה בשיעור ביטול בלא ידיעת הבעלים, אז הוי מוקצה כיון דבתחילה היתה סיבה למוקצה.

**והנה בשבת** מו: מבואר דנדר שנשאל עליו יש בו מגו דאתקצאי. והקשו הרי כיון דחכם עוקר את הנדר מעיקרו א"כ אגלאי מילתא דלא היה מוקצה והוי מוקצה בטעות ולמה נאסר. (עי' שו"ת בשמים ראש סי' רכט – רלא בזה. אך כידוע יש פקפוק אם הוא מזויף.) ולדברי הפמ"ג אתי שפיר כיון דשם לא היה דעתו ע"ז. [ויתכן דזה מתאים גם לדברי השלחן שלמה כיון דבזמן שהקצה היה מחוסר שאלת חכם.]

**ועי' שפ"א** בשבת שם שעמד ג"כ בזה למה הוי מוקצה הרי הוא בטעות. ונכתב שם במוסגר [והוא מחתנו רי"מ בידמן] דכן קשה מבכור שנולד בו מום מעיו"ט דכשהתירו חכם היה מותר מעיו"ט ואמאי אינו מן המוכן. וצ"ל מאחר ואין הטעות יכול להתברר אלא ע"י אחרים הוא מוקצה כיון דאיכא למימר מי יימר כו'. עכ"ד.

**ולענ"ד י"ל** שחכם מתיר את הנדר רק מכאן ולהבא למפרע, וכמבואר בירושלמי הובא ברא"ש נדרים (פ"ו סי' ג) וז"ל: ואלו נדרים מה את עביד להון כדבר שיש לו מתירין או כדבר שאין לו מתירין. מסתברא מי עבדינן כדבר שיש לו מתירין התני תמן (כתובות עד:) שהחכם עוקר את הנדר מעיקרו, כלומר וכיון דעוקר אותו מעיקרו נמצא שלא נאסר מעולם ולא הוי דבר שיש לו מתירין. אמרי אין עוקרו אלא מכאן ולהבא, כלומר עיקר העיקור מכאן ולהבא שהרי היה אסור עד עתה, ואע"פ שעוקרו מעיקרו מ"מ היה אסור עד היום. הילכך חשיב דבר שיש לו מתירין, עכ"ל הרא"ש. ולפ"ד שפיר אמרינן דהיה באמת מוקצה קודם.

**עוד י"ל** דחכם יוצר את ההיתר ואין בזה אגלאי מילתא למפרע ויבואר בס"ד להלן.

**אכן עי'** מהרש"א ביצה ו. בעגל הנולד ז' ימים קודם יו"ט [דאסור לשחטו ולאכלו בימים אלו עד שיצא ביום השמיני מחשש נפל] דגם ביו"ט שהוא יום השמיני יהא מוקצה, דכיון דבבין השמשות אסור לאכלו [דמספקא לן שמא שביעי הוא ועדיין לא נתברר שאינו נפל] אמרינן מגו דאתקצאי. והרי התם אגלאי מילתא דהוי בטעות ואעפ"כ מבואר במהרש"א דאמרינן מגו דאתקצאי. וקשה על המהרש"א מ"ש מיבש דאמרינן בסוגיין דאינו מוקצה [וגם להפמ"ג הרי גם התם מחכה שיעברו הימים ויתברר שהיא מותרת.] וכתב המגיה בשפ"א שם דשאני בהמה שבבין השמשות היה ספק לכל העולם ולא יכל להתברר באותה שעה.

**והצל"ח ביצה** ו. חולק על דברי המהרש"א הנ"ל וכתב דכיון דאגלאי מילתא דמותר היה אין זה מוקצה, ולא דמי לבכור דאיכא 'מי יימר', וגם שהיה קודם בחזקת איסור כמש"כ הט"ז (תצח סק"ט). ולא גרע מנולד בה ספק טריפה ושאל לחכם דמותר. ואף שיש לחלק דהתם יכל החכם להתיר גם בבין השמשות [כחילוקו של השפ"א הנ"ל] מ"מ אין נראה להחמיר.

**ובחזו"א (מט** יג) כתב גבי מוקצה מחמת יום שעבר דהוי כמוקצה בטעות ואינו מוקצה גם בבין השמשות גופיה אף דבינתים אסור להשתמש בו כיון דאין זה אלא בטעות. וסיים "ונראה דה"ה בסבור בין השמשות שהוא איסור ואח"כ נתגלה שהוא טעות אין כאן מוקצה".[[154]](#footnote-154) הרי דנקט בפשיטות כסברת הלבוש דאין מוקצה בטעות, ולא כחילוקו של הפמ"ג.[[155]](#footnote-155) [וכן הבין האו"ש המובא באות קטו. וכן משמע מסתימת הפוסקים והמ"ב בכללם שלא העתיקו חילוקו של הפמ"ג.]

**ובקוב"ש (אות** סג) כתב דכאן מבואר דהיסח הדעת בטעות לא הוי היסח הדעת. [ויש לעיין לענין ברכה אי מקרי נמלך בכה"ג.] אלא דהקשה הרי במוקצה בעינן הכנה וא"כ אף אם היה בטעות סוף סוף אין כאן הכנה. וכתב דלקמן ל. בתוד"ה התם בתבנא סריא שכתבו דאם הכניס לאוצר תבן הראוי לבהמה [באופן שהוי מוקצה לר"י מדין "מכניס לאוצר"] והתקלקל שלא בידיעתו ועתה אינו ראוי אלא להסקה, לא הוי מוקצה דלא הסיח דעתתו מהסקה הואיל ואז לא עמד כלל להסקה. [ויבואר בפ"ד אות כב] מוכח להדיא דאין קפידא בחסרון הכנה אלא באסוחי דעתא בפועל, ע"ש. והנה מדברי התוס' הנ"ל מוכח כשיטת הלבוש דאף שלא עמד להיות ראוי להסקה אינו מוקצה.

**[ולשיטת רש"י** כפי שדייק הפמ"ג צ"ל דפירש הסוגיא בדף ל. באופן אחר, ויעוי' בפ"ד אות כג משנ"ת בזה.]

**ונ"מ בהניח** מוקצה ע"ג בסיס, והיה הבסיס אמור להיאסר לכל השבת, והסירו את המוקצה לפני בין השמשות בלא ידיעת הבעלים, להפמ"ג הוי מוקצה ולהלבוש וסיעתו לא הוי מוקצה.

**בגדים רטובים** דהוו מוקצה (לדעת המ"ב שח סג, ויש חולקים ויבואר בס"ד להלן גבי דין גומרו בידי אדם.) אם התיבשו מבעוד יום ולא ידע הבעלים גם הפמ"ג מודה דאינן מוקצה דדמי לפירות שיבשו.

**מחלוקת הבבלי והירושלמי בהגדרת דין מוקצה**

**קטו) ובאו"ש (יו"ט** פ"א הי"ט) כתב לבאר מחלוקת הבבלי והירושלמי דפליגי בעיקר יסוד מוקצה. דהבבלי ס"ל דהמוקצה צריך להיות בעצם, היינו דיהיה חפצא של מוקצה כגון מוקצה מחמת איסור בעינן שיהא בו איסור ורק מכח זה הוא מוקצה. אמנם הירושלמי ס"ל דהאיסור הוא רק היכי תמצי שיסלק דעתו מהחפץ ואין צורך שיהא מוקצה בחפצא. ולכן במוקצה בטעות לבבלי לא הוי מוקצה כיון דאין כאן מוקצה בחפצא. אבל לירושלמי הוי מוקצה כיון דסוף סוף הסיח דעתו ממה שחשב שהוא מוקצה. [וזה דלא כקוב"ש הנ"ל אות קיד שביאר דסברת הבבלי משום דהיסח הדעת בטעות אינו היסח הדעת.]

**וע"ש שמבאר** בזה עוד דברי הירושלמי דמותר שמן שבנר שנותר משבת אסור ביו"ט שאחר השבת למ"ד קדושה אחת הן. ובדעת הבבלי כתב האו"ש דכיון שסוג מוקצה של "נר" אינו מוקצה ביו"ט, לא שייך ע"ז דין "קדושה אחת" דרק למה ששייך בין בשבת ובין ביו"ט אמרינן דהוא קדושה אחת ע"ש.

**ובזה הבבלי** והירושלמי לשיטתם דלירושלמי דיסוד מוקצה אינו תלוי בחפצא אלא בהסחת הדעת האיסור הוא רק היכי תמצי להסחת הדעת, א"כ יו"ט ושבת הוי קדושה אחת לענין מותר השמן שבנר דהרי דין "מוקצה מחמת הסחת דעת" נוהג בין בשבת ובין ביו"ט. אבל לבבלי דבעינן לחפצא של המוקצה א"כ סוג החפצא דמוקצה של נר אינו נוהג ביו"ט ואין בזה דין קדושה אחת.

**טעה במחשבתו וסבר שאינו מוקצה**

**קטז) הניח דבר** מוקצה על גבי שולחן על דעת שישאר שם כל השבת [דהשלחן בסיס לדבר האסור] אלא דהיה סבור שחפץ זה אינו מוקצה, לכאורה תלוי ג"כ בהנ"ל. דלסוברים (פמ"ג, אות קיג) דעיקר מוקצה תלוי בדעתו כאן ניזיל לקולא בתר דעתו ולא יהיה מוקצה. אבל להסוברים (לבוש וחזו"א ואו"ש וסתימת המ"ב, הובא לעיל שם) דמוקצה בטעות לא הוי מוקצה דתלוי במציאות המוקצה א"כ כאן הוי מוקצה כיון דבמציאות ייחד את השלחן לחפץ שהוא מוקצה.

**ובמנח"ש (ח"א** סי' סב אות יא) הוכיח דהוי מוקצה דאל"כ לרבי דלא גזרו על שבות בין השמשות א"כ כל מוקצה מחמת איסור שבות מותר בטלטול בבין השמשות ואפ"ה אסור כל השבת במגו דאתקצאי ולא אמרינן דכיון דהיה מותר לטלטלו בבין השמשות ליכא מגו דאתקצאי. ובע"כ צ"ל דהטעם כנ"ל, דמה שהיה מותר לטלטל בבין השמשות היה רק מספק שמא חול הוא, אבל כלפי שמיא ידיעא שבתחילת היום היה אסור בטלטול אלמא אזלינן בתר המציאות ולא בתר דעת הבעלים.

**עוד ראיה** דמשמע בחולין טו. דאם שגג הבעלים והיה סבור שמותר לשחוט בשבת אפ"ה הבשר מוקצה ולא אזלינן בתר דעתו אלא בתר המציאות.

**אבל הביא** שם דברי המשנה ראשונה (תרומות פ"ג מ"ב) שכתב גבי קושית תוס' (שבת מג.) למה טבל שתקנו שבת מתוקן נימא מגו דאתקצאי, והניחו בקושיא.[[156]](#footnote-156) ותירץ המשנה ראשונה דהתם הא מיירי בשוגג, וי"ל דהיינו ששגג וסבר מותר לעשר בשבת, וא"כ לא סילק דעתו מהטבל ולכן אינו מוקצה. וזה דלא כהנ"ל דאם במציאות הוא מוקצה לא איכפת לן אם יודע מזה.

**עוד הביאו** בזה (בשש"כ פכ"ב סי"ח) דברי פסקי הריא"ז (להלן לא:) בסוגית בית שנפחת [דיש דיון דיהא מוקצה כיון דא"א להגיע אליו אלא באיסור סתירה] דאם הבעלים סברו שהבית נפחת מבעוד יום אין בזה מגו דאתקצאי וזה כדברי המשנה ראשונה.

**דף כו ע"ב**

**הזמנה בחזו ואדחו והדר אחזו**

**קיז) אלא לאו** דחזו ואדחו והדר אחזו ואי אמרת אין מוקצה למה להו הזמנה. אלא מאי יש מוקצה כי אזמין להו מאי הוי. ופרש"י הזמנה דקודם הקצאה מאי מהניא בלאו הזמנה נמי מוכנין ועומדין הן והאיסור בא אח"כ. וצ"ב מה הס"ד להעמיד בחזו ואדחו והדר אחזו, וכדפריך הגמ' דאין הזמנה מועלת קודם הדיחוי. וביאר בביאורי ענינים ע"פ דברי האפיקי ים (אות קג) דדין מוקצה לחצי שבת הוא מפני שבטלה ההכנה של ערב שבת ע"י מה שנאסר בשבת. ולפ"ז י"ל דהס"ד הוא דאם מייחד מראש שהמצב של ההכנה יחזור למקומו אחרי שתבטל ההקצאה יחזור באמת להכנה הקודמת. ודחי דאעפ"כ לא מהני.

**אחזו ולא אחזו – פלוגתת קמאי אם בלי הזמנה הוי מוקצה רק לר"י או גם לר"ש**

**קיח) לא צריכא** דאחזו ולא אחזו דאיכא אינשי דאכלי ואיכא אינשי דלא אכלי. אזמין, גלי דעתיה לא אזמין לא גלי דעתיה. ויש לעי' אי מצב זה שחזי ולא חזי אינו מוקצה בעצמותו כיון דיש שאוכלים אותו ורק דאסור למי שלא אוכלו דהוי כהקצאה שהוא אינו רוצה לאוכלן [והוי כתמרי דעיסקא שבת יט:] ולפ"ז י"ל דאין זה אסור אלא לר' יהודה. או דילמא דלמי שלא אוכל הוי מוקצה בעצמותו, ואסור גם לר"ש. והנה לשון רש"י "ואצטריך ליה לגלויי דעתיה אי אכיל אי לא אכיל". משמע דאין הגלוי דעת על החפצא, שאינו מקצהו מדעתו, אלא על הגברא, שאצלו הוא ראוי לאכילה וזה כצד השני. וכן משמע בר"ח שכתב יש בני אדם שאוכלין אותן כמות שהן ויש מי שאינו אוכל, אם גילה דעתו לאוכלן כמות שהן הרי גלי לא זימן נתברר כי מוקצה הן אצלו, עכ"ל ומשמע דע"י ההזמנה נעשה מוכן אצלו ובלא זה "נתברר" כי הוא מוקצה, וכצד השני.

**ובבאורי ענינים** כתב דלכאורה הוא מחלוקת ראשונים להלן לד. ועוד אמר רבי אליעזר עומד אדם על המוקצה ואומר מכאן אני נוטל למחר, ופרש"י דמיירי בחזי ולא חזי כמבואר בסוגיין דזה צריך הזמנה. ובבעה"מ שם כתב דמשמע מזה דס"ל לר"א דיש מוקצה מדבעי הזמנה. וכן מבואר ברש"י לעיל ד. דר"א אית ליה מוקצה והוכיח מר"א הנ"ל דדף לד.

**אמנם הראב"ד** והמלחמות שם נחלקו וכתבו דבגרוגרות וצימוקין גם ר"ש מודה ולכן גרוגרות וצימוקין דחזו ולא חזו דלא אזמין להו, אסורין גם לר"ש. ועי' שער המלך (פ"ב מיו"ט ה"ט) דגם רש"י ובעל המאור מודו דגרוגרות וצימוקין אסורין גם לר"ש וכדאיתא להדיא בשבת מה. אלא דס"ל דכל זה בדלא חזו כלל אבל בחזי ולא חזי ס"ל דאינו אסור אלא לר' יהודה. וכתב השעה"מ דכן נראה מוכח גם מהרמב"ם (שם) דגבי הך דינא דדף לד. כתב 'עומד מעיו"ט', וכתב המ"מ דהרמב"ם דייק דוקא ביו"ט, משום דבשבת פסק כר"ש, ורק ביו"ט פסק כר' יהודה. והקשה הלח"מ הרי בגרוגרות וצימוקין גם ר"ש מודה. אמנם להנ"ל כונת המ"מ דבחזי ולא חזי אסור רק לר' יהודה.

**וע"ש בשעה"מ** שביאר הפלוגתא דס"ל לבעה"מ דבחזי ולא חזי הוי כשאר פירות שמתקלקלין רק קצת [כמו שכתבו תוס' בשבת, וע"ש במהרש"א] ולכן אינם מוקצה לר"ש. אבל הרמב"ן והראב"ד ס"ל דשאני שאר פירות שקלקולן אינו מוציאן מכלל פירות ולכן שריין לר"ש. אבל גרוגרות וצימוקין למאן דלא אכיל להו הוי כלא חזי כלל ולכן הוי מוקצה גם לר"ש. [ומ"מ בכה"ג מהני הכנה ולא בטלה דעתו כיון שיש שאוכלין במצב זה.]

**ואפשר לבאר** באופן אחר בדעת הרמב"ן והראב"ד ע"פ מה שכתב החזו"א (מד ו) דבגרוגרות וצימוקין אפילו אם רק הניחן ועוד לא נתקלקלו הוי מוקצה לר"ש דלא דמי לחטין שזרען בקרקע (שבת מה.) שעומד להתקלקל ולכן לא מקצהו, אבל כאן שעומד להשתבח לאכילה מסח דעתיה מלאכלן השתא. ומבואר בדבריו חידוש דבכה"ג גם ר"ש מודה שיש מוקצה מכח ההקצאה. וא"כ י"ל דבחזו ולא חזו נותרת ההקצאה גם לר"ש ודמי למה שהיה אסור לפני שהתקלקל שהוא מחמת ההקצאה, ולכן אסור כל עוד שאינו מזמין.

**ביאור האפיקי ים בדעת רש"י**

**קיט) ובדעת רש"י** לכאורה יש סתירה. דהנה הבאנו דרש"י לעיל ד' כתב דאיסור חזי ולא חזי הוא רק לר' יהודה. ומבואר א"כ דהאיסור מצד 'הקצאה' ולא דהוי מוקצה בעצמותו [דא"כ גם ר"ש היה מודה בזה כמו דמודה בגרוגרות וצימוקין.] ולפ"ז צ"ע למה כאן כתב דההזמנה מהני לגלויי דעתיה אי אכיל אי לא אכיל, ותיפו"ל דאי מזמין ממילא לא מקצה מדעתו.

**והנה באפיקי** ים (ח"ב סי' כא) כתב ביאור חדש בדברי רש"י דגם הוא מודה דחזו ולא חזו כל שלא הזמינן הוי מוקצה אפילו לר"ש. אלא דמ"מ ס"ל דאין צריך הזמנה מע"ש דר"ש לית ליה מגו דאתקצאי, [וכמבואר בר"ן להלן כח: גבי שפוד ע"ש דזהו יסוד הדין דמוקצה מחמת מיאוס דשרי לר"ש, דאף שבשעתו הוי מוקצה גם לר"ש מ"מ כשרוצה להשתמש בו בטלה הקצאתו.] וזהו דקשיא ליה לרש"י ובעה"מ דבשלמא כל גרוגרות וצימוקין דלא מהניא בהו לכן גם אם מזמינן בטלה דעתו וההקצאה עדיין במקומה. אבל בגרוגרות וצמוקין דחזו ולא חזי דמהניא בהו הזמנה א"כ למה צריך להזמין מבעוד יום הרי גם בשבת יכול להחליט לאכלן ולא נימא מגו דאתקצאי. ולכן פירש רש"י דכל האיסור הוא רק לר"י ולא לר"ש. וכן מדוקדק בלשון רש"י דף ד. שכתב "דשמעינן ליה לר"א דלית ליה מוקצה וכו' אלמא הכנה בעי" והיינו דעיקר הראיה דאית ליה מוקצה הוא ממה דבעי הכנה מבעוד יום, ולא מעצם המוקצה, דגם ר"ש מודה דהוי מוקצה ורק דלדידיה אין צריך הזמנה מבעוד יום.

**ולפ"ז א"ש** מה שכתב רש"י דבהזמנה גלי דעתיה דאכיל, והוקשה לן הרי לרש"י סגי שלא הקצה ואין צריך הזמנה מיוחדת. אמנם להנ"ל דגם לר"ש הוי מוקצה ורק דלר"ש יכול לעשות ההזמנה בשבת, ולר"י איכא מגו דאתקצאי, א"כ באמת כשרוצה להכין מבעוד יום צריך הזמנה חיובית, וזו כוונת רש"י.

**פולין ועדשים**

**קכ) פולין ועדשים** מעיקרא חזו לכוס שדינהו בקדרה אדחו להו גמר בשולייהו חזו להו. רש"י והמאירי מפרשים הא דאדחו בקדרה מפני שהם רותחין. אבל הר"ח כתב דרק כשהן יבשים חזו לכוס אבל כשהניחם בקדרה אינם ראויין לכוס ורק בגמר בשולם חזו לאכילה. [וכן משמע קצת בתוס' שבת מג. ד"ה בעודן.[[157]](#footnote-157)]

**והנה צ"ע** לדברי ר' זירא שהוכיח מפולין ועדשים למה לא הוקשה לו מקדרות רותחות כמו שטען אביי.[[158]](#footnote-158) וביאר בתולדות יעקב דסבר ר' זירא דשאני פולין ועדשים דדחייה בידים שהיו ראויים קודם וע"י רתיחתם נדחו. אבל בקדירות אין זה דחיה ואדרבה מתקנם לאכילה ע"י הרתיחה.

**דף כז ע"א**

**גמרו בידי אדם – ביודע שיגמר מאליו בשבת**

**קכא) אלא גמרו** בידי אדם לא מבעיא לן כי קמבעיא לן גמרו בידי שמים. ופרש"י גמרו בידי אדם לא קמבעיא לן דכיון דבידו לתקנן בו ביום לא מקצה ליה מדעתיה מפני דחייתו הלכך פולין ועדשים אינם ראייה לכאן ומהאי טעמא נמי שרינן קדרות של בין השמשות. כי קמבעיא לן גמרו בידי שמים ע"י חמה דכיון שאין בידו לתקנו מסח דעתיה.

**ויש לעי'** אם סברת גמרו בידי אדם היינו שביד אדם לגמרו [ועי' שטמ"ק דקדרה בידו לצננה] אבל אם ידוע שיגמר מאליו בידי שמים הוי מוקצה. או דילמא דגם אם ידוע שיגמר מאליו בשבת הוי כגמרו בידי אדם כיון דדעתו עליו. ומה שגרוגרות וצימוקין הוו מוקצה הוא מפני שאין ידוע אם תזרח החמה או יהיה יום המעונן.

**ובמנח"ש (ח"א** סי' י אות ו) כתב דאין סברא לומר כצד הראשון דרק אם בידי אדם לתקנו מותר. דאדרבה איפכא מסתברא ומה מקום שמחוסר מעשה אינו נעשה מוקצה, כ"ש היכא דהתיקון נעשה בא ממילא בלא שום מעשה דעדיף יותר. אלא עיקר הכונה הוא כאשר הוא בידי שמים ואינו כ"כ ברור שיתקן כמו גרוגרות וצימוקין שתלוי בחום השמש.

**פלוגתת הכל בו והב"י**

**קכב) והנה בב"י** סי' שי כתב: כתב הכל בו בסי' נח כל דבר שגמרו בידי אדם אינו מוקצה. ואית דבעי למימר שאלה התמרים שנותנים עליהם מים בגיגית בערב שבת או בערב יו"ט ונדחו ע"י זה מיד, אי חזו להו בתר הכי בליל שבת או בליל יו"ט שלקחו טעם היין מותר לשתותן בו ביום שגמרו בידי אדם מקרי אם שהו שם כפי הצורך. עד כאן. וכתב עלה הב"י: ודבריו תמוהים דהא אמרינן בשבת פרק כירה (מה.) דשאר פירות בר מגרוגרות וצימוקים לית בהו מוקצה וא"כ למה הוצרך ליתן טעם מפני שגמרו בידי אדם. ועוד דהני ודאי לא הוי גמרו בידי אדם. ע"כ.

**והנה מה** שהקשה מהא דאין מוקצה לר"ש אלא גרוגרות וצימוקין תירץ הדרישה (אות ד) דכאן נדחו מפני המים שנתנו עליהם ובזה גם תמרים נדחים כמו גרוגרות וצימוקין. [והא דאין מוקצה אלא בגרוגרות וצימוקין הוא רק במעלה לייבשן. וכ"כ המאמ"ר.]

**ובמה שהקשה** הב"י דהני לא הוי גמרו בידי אדם. [וכונתו דאין הדבר מסור בידי אדם לגרום שיגמר לאלתר] כתב הלבושי שרד: ופרש"י כיון דבידו לתקנו בו ביום לא מקצי ליה מדעתו מחמת דחיתו עכ"ל. ועל כרחך לאו דוקא פירש דבידו לתקנו דהא בין השמשות הוא רותח ואין בידו לתקנו אז, אע"כ רצה לומר כיון דברי שיתקן מעצמו מקרי גמרו בידי אדם [וכן משמע ממה שפירש רש"י שם גבי גמרו בידי שמים דהיינו ע"י חמה וכו' וזה ספק הוא שמא לא יהיה חמה] דלא מסח דעתיה. ומשום הכי הנך תמרים שידוע שיהיה תקונם בשבת כשנקלט טעם התמרים במים הוי גמרו בידי אדם.[[159]](#footnote-159) כך נראה הכונה, ודברי הבית יוסף תמוהים בזה מאוד.[[160]](#footnote-160) ושוב מצאתי שכן הקשה בספר חמד משה.

**מכל מקום** קצת קשה לי בנר שכבה דאסרינן מטעם מגו דאתקצאי מ"ט לא אמרינן אם היה ברי לפי ערך השמן שיכבה בשבת מותר דהוי גמרו בידי אדם.[[161]](#footnote-161) ויש לחלק. ועי' מש"כ בסי' רעט אות יב ודוק. עכ"ל הלבושי שרד.

**[ובחזו"א (מא** טז) כתב דאין השמן שבנר נאסר מצד עצמו במוקצה כיון דמזומן לתשמיש ע"י שיכבה הנר והוי כגמרו בידי אדם ולכן לא אסרינן ליה אלא מטעם 'בסיס' לשלהבת. וצ"ע דגם על דין "בסיס" נימא דכיון דגמרו בידי אדם אינו נעשה בסיס. וכמו שכתבו התוס' גבי סל שלפני האפרוחים.]

**וכעין קושית** הלבושי שרד הקשה המנח"ש (שם) על דברי המ"ב (שח סג) שאוסר לטלטל בגד שהיה רטוב בבין השמשות והתייבש בשבת. וקשה הרי ידוע שיתייבש בשבת וא"כ הוי כגמרו בידי אדם אף שמתייבש מאליו.

**ותירץ המנח"ש** דשאני נר, שדחה את הנר בידים, משא"כ בקדרה שבא לתקנה אין זה נקרא דיחוי דאין מרתיחן כדי לדחותן אלא אדרבה רתיחתן באה להכשירן לאכילה ולכן אין זה מוקצה.[[162]](#footnote-162)

**דף כז ע"א**

**ביאור דברי המאירי בהנ"ל**

**קכג) באות קכב** הובאה פלוגתת הכל בו והב"י אם גמרו בידי אדם תלוי בגמר מכח מעשה אדם או כל שסופו להיות מוכן שרי. והנה מצינו דברים בזה בחי' המאירי ונעתיק דבריו בתוספת ביאורים בהערות וז"ל: ובשם הרב בדרשי ז"ל ראיתי שלמד הימנה דהני תמדים שלנו ר"ל שהשליכו מים לגיגית מערב שבת מותר לשתות מהן בשבת ואע"ג דבין השמשות אדחו להו הואיל ולמחר חזו שהרי ע"י אדם הוא בא.[[163]](#footnote-163) ואין דבריו נראה לי דאע"ג דדחוי בא ע"י אדם תקונו מיהא אינו בידי אדם.[[164]](#footnote-164) מ"מ אפשר לומר דהואיל ובשעת הדיחוי יודע שראויות הן למחר ליכא אקצויי דעתא.[[165]](#footnote-165) אי נמי דכל שסופו להיגמר ע"י מעשה שעשה זה בו מתחילה גמרו בידי אדם מקרי,[[166]](#footnote-166) וזה נראה לי ברור. ומ"מ נראה לי טעם אחר בהיתרן שהרי אף בין השמשות ראויות הן למזוג היין ולא אקרו דחוי ולא חל עליהם איסור מוקצה בין השמשות.

**עוד כתב** בחי' המאירי בהמשך דבריו: ואם גמרו בידי אדם שמותר, נראה לנו דאפילו לא חזי בין השמשות מותר דכל שגמרו בידי אדם לא מסח דעתיה.[[167]](#footnote-167) והילכך תבשיל דבשיל ולא בשיל בין השמשות של שבת מותר לאכלו בשבת, ואע"ג דתקונו (להו) [לא הוי] בידי אדם, הרי בשעת דיחויו הוא יודע שראוי הוא למחר. אי נמי גמרו בידי אדם מקרי כל שסופו להיגמר ע"י מעשה שכבר עשה בו מתחילה.[[168]](#footnote-168)

**וקצת חברים** משיבים עלי א"כ נר שהדליקו בו באותו שבת תשתרי בטלטול אחר כבויה שהרי בין השמשות סופה ליכבות ע"י מעשה הדלקה שנעשית בו על ידי אדם.[[169]](#footnote-169) ויכילנא לשנויי להו התם הרי נאסרה אף בטלטול בין השמשות[[170]](#footnote-170) ולגמרי אסח דעתיה,[[171]](#footnote-171) הכא הרי ראויה בטלטול בין השמשות[[172]](#footnote-172) ולא איתקצאי לגמרי. אלא דעדיפא מינה נראה לי דאנן סופו לבוא לידי גמר התיקון ע"י מעשה אדם קאמרינן דחזי,[[173]](#footnote-173) אבל הכא אין סופו לבוא לידי תקון ואדרבה סופו לבוא לידי דיחוי על ידי מעשה.

**ובבית הבחירה** כתב: אלא כל שדיחויו ותקונו בידי אדם והדיחוי נעשה על דעת תקון[[174]](#footnote-174) מותר ואפילו היה נדחה בין השמשות הואיל ובידי אדם נדחה ושנדחה על דעת שיהא מתוקן למחר כגון תבשיל שהוא בין השמשות בשיל ולא בשיל ואע"פ שגמרו מיהא מעצמו, שכל שסופו להיגמר מעצמו ע"י מעשה שכבר עשה האדם יראה לי שגמרו בידי אדם הוא, אע"פ שמקצת מפרשים טורחים בה בדרך אחרת.

**להתיר מוקצה מיום שעבר מדין גמרו בידי אדם**

**קכד) בקוב"ש (ביצה** אות ו) הקשה במה שדנו הראשונים במוקצה מחמת יום שעבר אי הוי מוקצה, הרי הוי כגמרו בידי אדם כיון שידוע שמחר יותר. ועוד הקשה כיוון שבפועל אסור לטלטלו בין השמשות א"כ שיהיה מוקצה מחמת זה כמו במקום שיש איסור בגישה אל האוכל דהוי מוקצה [כמבואר בדף לא: דרק אם איכא איסור דרבנן בסתירת המקום שבו האוכל אינו מוקצה, אבל אם יש איסור דאורייתא הוי מוקצה כיון דסוף סוף אסח דעתיה.]

**ותירץ דשתי** קושיות אלו מתרצות זה לזה. דדוקא היכא שהדבר מותר אלא דבפועל לא חזי ליה מהני טעמא דגמרו בידי אדם, אבל אם הוא באמת איסור לא מהני מה שיודע שיהא ניתר אחר בין השמשות. ומשום הכי מוקצה מחמת יום שעבר שרי, דתרוויהו איתנהו ביה, דקמי שמיא גליא שהוא היתר, ואף דבפועל אינו יכול להשתמש בו, לזה מהני טעמא דיודע שיהא מותר לאחר בין השמשות ולא אסח דעתיה. אבל אם היה אסור, באמת איתקצאי לכולי יומא מגו דאיתקצאי לבין השמשות. [ועי' אות נב מה שנתבאר בזה.]

**אמנם בראש** יוסף לעיל כ: כתב לענין כבשי עצרת דראוין בין השמשות למחרת לשמן ואין זה מוקצה דלמחר ודאי יותרו ולא שייך מגו דאיתקצאי בין השמשות דהוי כגמרו בידי אדם. ומבואר דאפילו במוקצה מחמת איסור מהני גמרו בידי שמים, ודלא כקוב"ש. ועי' במנח"ש (ח"א סי' י אות ט) מה שהביא עוד בזה וכתב ליישב הך דמגו מיום שעבר דשאני התם שבאין להמשיך את המוקצה שכבר היה אתמול.

**אולם לפי** דברי הקוב"ש מתיישבת שיטת המ"ב (שח סג) שאוסר בגד שהיה לח ויבש בשבת. והקשה המנח"ש (הובא באות קכב) למה אין בזה היתר של גמרו בידי אדם. [והמ"ב (שי יט) הרי פוסק דאף בנגמר מאליו הוי כגמרו בידי אדם.] אבל להקוב"ש דבמוקצה מחמת איסור אין ההיתר של גמרו בידי אדם א"ש. וכן תירץ הגריש"א (בשבות יצחק והביאו במ"ב דרשו.)

**ויסוד זה** לחלק בין מוקצה מחמת איסור למוקצה מחמת הקצאה מבואר כבר בתפארת למשה על הרא"ש סוף פרקין. [נדפס ב'קובץ מפרשים' על גליון הרא"ש. ויבואר באות קכו.] וכתב שם דבזה מובן למה לא מתירין נר שעומד ליכבות ביו"ט מדין גמרו בידי אדם, - משום דהוי מוקצה מחמת איסור, ובכזה מוקצה לא מהני גמרו בידי אדם. אכן מדברי המאירי שהובא לעיל חזינן שהקשה מנר ולא ס"ל הך חילוקא בין מוקצה מחמת איסור למוקצה מחמת הקצאת דעתו.

**דף כז ע"א**

**פת ומנעלים שעשה נכרי בשבת אם הם מוקצה**

**קכה) הרא"ש (סי'** יז) הביא דעת ר"ת דפת של גוי שנאפה בשבת אסור משום דשמא נטחן היום ונמצא שהוא מוקצה דבין השמשות לא היה ראוי.[[175]](#footnote-175) [עי' ב"י סי' שכה שהאריך בטעם דלא מקרי ראוי בין השמשות אם היה אז חטים. ועי' ב"ח שמפרש דהוי נולד דמחטים א"א לעשות לחם ומקמח אפשר. ועי' בספר התרומה שהובא בב"י שם שכתב שאם היה קמח בבין השמשות אין ראוי לכוס. ואפילו היה טחון בבין השמשות הוי מוקצה מפני שאין ראויין לאכול באותו ענין שנעשה לבסוף, היינו שאין דמיון בין אכילתם בתורת חטים וקמח לאכילתם בתורת לחם וגבי סוג אכילת לחם הוי מוקצה. והוסיף בספר התרומה דכיון שלא אפה מבעוד יום הוי כ'מוקצה דמחובר' שפירש"י לעיל כד: דכיון שלא תלשו מבעוד יום הוי כמו דחינהו בידים וה"נ הכא שלא אפה מבעוד יום הוי כדחיה בידים.] וכתב הרא"ש ולי נראה דאפילו אם היה קמח או עיסה בין השמשות לא הוי מוקצה דכיון דהוי ביד נכרי הוי גמרו בידי אדם והאפיה אינה נאסרת דבשביל רוב נכרים היא.[[176]](#footnote-176)

**והמהרש"ל (יש"ש** חולין פ"ק סי' לב) כתב: ולי נראה דלא אמרינן גמרו בידי אדם אלא היכא שהתחיל המלאכה מבעוד יום ובין השמשות לא נגמרה כדלעיל, כה"ג שרינן גמרו בידי אדם, אבל כהאי גונא שלא התחיל מבעוד יום לא הוי גמרו בידי אדם. וכך יראה מלשון האור זרוע שכתב ז"ל ונכרי שעשה מנעלים ביו"ט בסתם למכור למי שירצה ובא יהודי אחד הרגיל אצלו ולקחם מחנות, זה היה מעשה ואסרם (רבנו יונה) [הר"ר יו"ט] משום מוקצה. והר"ר אליהו התירם הואיל וגמרו בידי אדם ויכול לגמרו בו ביום לית ביה משום מוקצה ע"כ ומדכתב הואיל ויכול לגמרו משמע להדיא דאיירי שהתחיל מבעוד יום וגמרו בשבת, עכ"ל היש"ש.[[177]](#footnote-177)

**ולכאורה היה** נראה דדעת היש"ש דלא מהני גמרו בידי אדם אלא אם בא ע"י מעשה אדם, ועפ"ז חידש היש"ש עוד דבעינן שיתחיל את התיקון מבעוד יום דאז הוי כעומד להיגמר, אבל כל שלא התחיל לא מהני. אמנם י"ל דמודה היש"ש דבעומד להיגמר מאליו מהני אף שלא עשה מאומה מבעוד יום, ורק בגונא דפת ומנעלים דמחוסרים מעשה, התם בעינן שיתחיל מבעוד יום.[[178]](#footnote-178)

**ומתוך דברי** היש"ש נלמד בטעמו של הסמ"ג דלא התיר מדין 'גמרו בידי אדם', דהוא משום שלא התחיל מבעוד יום. אמנם אפ"ל דס"ל להסמ"ג כרבנו יו"ט שלא התיר מנעלים אפילו אם התחילן מבעוד יום. ובאמת צ"ע בטעמו למה לא הוי כגמרו בידי אדם. ואולי ס"ל דמנעלים ופת הוי כנולד ולכן אסור [עי' מג"א (שכה ט) ובמ"ב (שם סק"ט) שכתבו בדעת הב"י בחד תירוצא דאסור משום נולד.[[179]](#footnote-179)] ובאות קכו יתבאר בדרך נוספת.

**[והנה השו"ע** בסי' שכה ס"ד הביא ב' הדעות בדין פת שאפאה עכו"ם. אמנם בהלכות יו"ט (תקיז א) פסק להקל. ועי' במג"א (תקיז ב) שעמד ע"ז למה שלא חשש לשיטות דהוי מוקצה כמו בהלכות שבת.[[180]](#footnote-180) וכתב לבאר דבהלכות שבת החמיר רק משום חשש שמא יאמר לנכרי ולא משום מוקצה. ובהלכות יו"ט מיירי בחנוני ולא באופה עצמו ואין בו חשש שמא יאמר כיון דלא הוא עצמו האופה.]

**החילוק בין פת ומנעלים לנכרי שתלש מן המחובר**

**קכו) בתפארת למשה** (נדפס בקובץ מפרשים על גליון הרא"ש שם) הקשה דבהא דאסרינן מה שתלש הנכרי ביו"ט (עי' רש"י לעיל כד:) מדוע אין מתירין [לדעת הרא"ש] משום 'גמרו בידי אדם'. וכתב לחלק דהתם שאני דהוי מוקצה מחמת איסור, אבל כאן אין העור והקמח מוקצה מחמת איסור אלא מחמת שהוא עצמו הקצה דעתו מהם ולכן מהני מה שגמרו בידי אדם. [וזה כדברי הקוב"ש אות קכד.] אמנם מדברי המאירי שהקשה מנר שכבה בשבת למה לא מתירין בזה משום גמרו בידי אדם מבואר דגם במוקצה מחמת איסור אמרינן להתירא דגמרו בידי אדם. [ובתפארת למשה באמת תירץ על הקושיא מנר דשאני מוקצה מחמת איסור.] עוד כתב דלפ"ז מיושבת קושית תוס' מסל שכפאו לפני האפרוחים מדוע לא הוי גמרו בידי אדם, ולהנ"ל שאני התם דהוא בסיס לאפרוחין שהם מוקצה מחמת איסור. ומתוס' מוכח דפליגי על יסוד זה, אך כתב התפאל"מ דדבריו הם לדעת הרא"ש. [ועי' בבאורי ענינים מש"כ ליישב דעת התוס' גם לתירוץ זה.]

**ובעיקר מה** שהקשה התפארת למשה מ"ש פת ממחובר, עי' בב"י סי' שכה דנוקט דבאמת הרא"ש חולק על רש"י שאוסר מחובר משום דהוי כגרוגרות וצימוקין, ואילו לדעת הרא"ש גם מחובר אין לאסור מחמת שלא תלש מבעוד יום, דהוי כגמרו בידי אדם.[[181]](#footnote-181) והא דאסרינן נכרי שהביא מן המחובר, כתב הב"י משום דפעמים נתלשים מעצמן ולא הוי גמרו בידי אדם.[[182]](#footnote-182)

**וכתב עלה** הב"ח: ועל תירוצו איכא נמי לתמוה הפלא ופלא, דכיון דאפשר להיות נגמר ג"כ שלא ע"י אדם, דאין עליו דין מוקצה דלא מקצה מדעתיה כיון דאפשר להיות נגמר בין בידי אדם בין שלא על ידי אדם כגון שיפלו מאליהם.[[183]](#footnote-183) וכן קשה לפי תירוצו דא"כ במחוסר צידה כשעשה הגוי הצידה בשביל ישראל לשתרי כיון דגמרו בידי אדם וא"א ליגמר ממילא שלא ע"י אדם.[[184]](#footnote-184) וכן שאר מחובר בקרקע דא"א ליתלש מעצמו כגון לפת וצנון לשתרי כיון דגמרו בידי אדם.

**וכן הקשה** בחי' מהרל"ח דהרי בעירובין מ: מיירי בצנון ולפת שאינן נתלשים מאליהן וכל עצמן מסורה תלישתן ביד אדם ואסרינן להו משום מוקצה ולמה אינם מותרין משום גמרו בידי אדם. ועוד הביא מדברי רש"י דף כד: שכתב "ולא תחלוק במחובר שלו בין של גוי" דמשמע דאסור משום לא פלוג ולא מטעמו של הב"י. [עי' אות מז מח שנתבארו דברי רש"י בב' אופנים. והובא שם בהערה ביאורו של הב"י בסי' שי.]

**ותירץ הב"ח** דכל ההיתר של גמרו בידי אדם הוא באופן שגם הדחיה נעשית בידי אדם[[185]](#footnote-185) דכיון דבידו גם כן להחזיר ולתקן בו ביום לא מקצה להו מדעתיה מפני דחייתו. אבל במחובר דהדחיה בידי שמים לא מהני מה שהוא בידו.

**ובהגהות מהרל"ח** כתב דשאני מחובר דמדלא תלשינהו מערב שבת הוי כדחינהו בידים כמו שכתב רש"י שם, אבל בקמח שיש בו טירחא רבה לעשותו לחם לא מקרי דחינהו בידים במה שלא עסק בזה בעיו"ט.

**ולפ"ז יש** לבאר בדעת רבנו יו"ט (אות קכה) שאוסר מנעלים שעשאן ביו"ט משום דלית ליה האי חילוקא וסובר דגם בזה הוי כדחינהו בידים. ולא דמי לירדו גשמים על הפירות היבשים דאין בזה דחיה בידים. אמנם קשה ממבשל קדירה דההרתחה נעשית בידים ואפ"ה מהני הא דגמרו בידי אדם. וצ"ל דקדירה לא מקרי דחה בידים כיון דאדרבה הוי דרך תיקון, וא"כ קשה דגם במנעלים נימא כן.

**נולד שגמרו בידי אדם**

**קכז) ובמג"א (שכה** י) כתב דהאוסרים פת שאפאה עכו"ם ס"ל דרק מוקצה מותר בגמרו בידי אדם אבל כאן הוי נולד. [ובזה מיושב גם דין מנעלים.] וכתב השער הציון (כב) דלפ"ז להנך דלית להו נולד [עי' סי' תצה פלוגתת הפוסקים בזה] גם כאן מותר. ועי' בשער הציון (תקא לה) דנכרי שחקק ביו"ט כלי מעצים שלו תלוי בהך פלוגתא. (והוא ממג"א סי' תקפו) והנה גבי נכרי שחולב פרה ביו"ט כתב השער הציון (תקה ח) דהוי נולד. וצ"ע למה לא היקל בזה משום דהוי גמרו ביד אדם שמועיל לחד דעה אף אף בנולד. ובמ"ב דרשו כתבו דבנולד גמור לא מהני גמרו בידי אדם לכו"ע. ובאמת כ"כ בחזו"א (מד י)[[186]](#footnote-186). אולם ע"ש בחזו"א שכתב דנכרי שחקק כלי בבקעת שלו הוי נולד גמור ואסור גם להמתירין פת [ושוב כתב דאולי לא הוי נולד גמור אלא חשיב כפת שאפאה והביא דברי שער הציון הנ"ל דמדמה לה לפת וכמג"א, וכתב דקשה להקל.]

**אמנם יעוי'** בחזו"א (מד י) שתמה הרי בסי' שח לא הביא המחבר כלל את האוסרים נולד ואיך יתכן דכאן אסור משום נולד.[[187]](#footnote-187) ולכן מבאר החזו"א דכאן הוי כמוקצה דגרוגרות וצימוקין. והיינו דלגבי הפת שהיא דבר חדש הוי כאינו מוכן לסוג אכילה זו. וכמו שהובא לעיל אות קכה מהב"י.

**[והנה הרמ"א** סי' שי ס"ב כתב דאין מוקצה במה שביד עכו"ם. וכתב הגר"א (שכה ס"ד) דלפ"ז גם גרוגרות וצימוקין שביד גוי מותרין ודלא כאוסרין אף בפת וכ"ש בגרוגרות וצימוקין. והארכנו בזה באות מח ע"ש.]

**מוקצה לחצי שבת בזריקת שברי כלים**

**קכח) בשו"ע סי'** שח ס"ז איתא: חתיכת חרס שנשברה בחול מכלי וראויה לכסות בה כלי מותר לטלטלה וכו' ואם זרקה לאשפה מבעוד יום אסור לטלטלה כיון שבטלה מהיות עוד כלי. וכתב המ"ב (לב) דאם זרקה בשבת שרי לטלטלה אפילו נשברה מבעוד יום.

**ובביאור הך** דינא דזריקה בשבת אינה מבטלת שם כלי מהשבר ואילו זריקה בחול מבטלת שם כלי. הנה יש לעיין בעיקר הדין מוקצה כשזרקה לאשפה אם הוא משום דעי"ז עוקר שם כלי והוי כעצים ואבנים [וכן משמע לשון השו"ע] או דהוא מדין הקצאה. והנה בגמ' בשבת קכד: הו"א דגם בזרקה בשבת נעשית מוקצה ומסקינן דרק בזרקה בערב שבת נעשית מוקצה. וכתב בחזון יחזקאל (תוספתא שבת פט"ו) דלס"ד הזריקה עוקרת שם כלי מהשבר ולכן מהני אף באמצע השבת. אבל למסקנא דלא מהני זריקה כי אם בערב שבת צ"ל דא"א לבטל שם כלי ומה דהוי מוקצה הוא מטעם הקצאת הגברא ולכן לא מהני זאת אלא בערב שבת ולא בשבת משום דקי"ל אין מוקצה לחצי שבת. ואע"ג דבסוגיין מה דלא הוי מוקצה הוא כי הדר ואחזי אבל כל עוד שאינו ראוי הרי הוא מוקצה, ואילו התם מתירין לטלטל גם בזמן שרוצה להשליכן. היינו משום דהכא מיירי בדברים שנדחים משימוש במציאות, דאינם ראוין לאכילה, וזה נעשה מוקצה גם באמצע השבת. אבל בשבר כלי שזרקו יש כאן רק הקצאה בדעת ואין הקצאה באמצע השבת כמבואר בסוגיין. [וכעין זה איתא בתהלה לדוד (שח ט). וע"ש שלמד מזה דהמייחד כליו לסחורה בשבת עצמה לא נעשה מוקצה. וכן מבואר בהגהות הגרא"מ הורויץ בשבת שם.]

**אולם בחזו"א** (מג כ) כתב דזריקת הכלי גם למסקנא מדין בטול שם כלי הוא ע"ש כמה חילוקי דינים לפ"ז וכבר הובא שכן משמעות לשון השו"ע. אלא דצ"ע לפ"ז למה באמצע השבת א"א לבטל שם כלי [ואטו לענין טומאה ג"כ נימא דא"א לבטל שם כלי אלא בבין השמשות.[[188]](#footnote-188)]

**ועי' בריטב"א** החדשים שבת שם שכתב: דכל שהוכנה בבין השמשות אגב אימיה תו לא מהני ליה זריקה להוציאה מתורת כלי. וכעין זה במ"מ פכ"ו ה"ג משבת דזרקה בשבת לאשפה שרי לטלטלה כיון דבבין השמשות היה תורת כלי עליה. עכ"ד. ומשמע מזה דגם נתינת שם כלי לענין שבת נקבע בבין השמשות ואולי גם זה נלמד מוהיה ביום השישי והכינו את אשר יביאו. וצ"ע. [ועכ"פ לענין טומאה לכאורה ודאי מהני גם בשבת.]

**מוקצה לחצי שבת בסכין של מילה**

**קכט) הנה דנו** הפוסקים גבי סכין של מילה [שהוא מוקצה מחמת חסרון כיס] באופן שיש לו מילה בשבת ומותר לטלטלו לצורך המילה אם הוא מוקצה באותה שבת. דעת רבנו ירוחם הובא ברמ"א (יו"ד רסו ב) דמותר לטלטל אחר המילה. וכתב הרמ"א דאף שאינו צריך לו שוב באותה שבת מותר. ומבאר הטעם דהא לא הוקצה בין השמשות מאחר שהיה צריך לו באותה שבת. ובמהרש"ל בתשובה (הובא שם בט"ז) הוסיף דאין מוקצה לחצי שבת כמבואר בסוגיין. וכ"כ הגר"א. [ועי' בנו"ב תנינא יו"ד סי' קסב דרק בכלי אמרינן כן ולא בדבר שפקע ממנו תורת כלי] וזה דלא כמהרי"ל שכתב דמיד אחר המילה יסיר האיזמל מידו.

**והט"ז (סק"א)** כתב להוכיח מהסוגיא דדף יא. כדעת מהרי"ל דהתם מבואר דהותר לטלטל העלי בתחילת יו"ט ואפ"ה נעשה מוקצה אחר שהשתמש בו, וה"נ סכין של מילה יעשה מוקצה אחר המילה. ועוד ראיה משפוד שצלו בו בשר דאחר הצליה אסור לטלטלו משום דהוי מוקצה מחמת מיאוס (להלן כח). וכתב דגם רבנו ירוחם לא התיר אלא להצניעו משום דהתירו סופן משום תחילתן.

**עוד הביא** הט"ז דהמהרש"ל דן שם גם לגבי שופר אחר התקיעה דנהגו שלא לטלטלו, ותמה ע"ז מהרש"ל דהרי ראוי לתקוע בו כל היום. אבל הט"ז כתב דדמי לעלי שאסור לטלטלו למרות שאם יהיה לו עוד בשר יהיה מותר לטלטל.

**ומה שהוכיחו** מדין אין מוקצה לחצי שבת כתב הט"ז דלא דמי, דהכא הוא בענין שהיה ראוי בבין השמשות וביום השבת אדחי וחזר ונעשה ראוי דאין איסור בזה משא"כ באיזמל של מילה מתחילה בבין השמשות לא היה עליו שם ראוי אלא לעשות צורך צורך יום טוב ולא אח"כ. [לשון הגר"א: דבאמת מוקצה הוא אלא שמותר משום צורך מצוה]

**אמנם בנקודות** הכסף כתב: ולא קשה מידי דעלי שקצב עליה בשר שאני דמלאכתו לאיסור א"כ מיד שפסק מלקצוב עליה בשר הרי מלאכתו לאיסור וגם לא היה בין השמשות מתוקן לכך שהרי אין מלאכתן לכך, ע"ש. [כוונתו דסכין של מילה נחשבת ככלי שמלאכתו להיתר דהרי עומדת למילה שמותרת בשבת.]

**אמנם לכאורה** לא יישב הנקודות הכסף את הדמיון שדימה המהרש"ל למוקצה לחצי שבת. ועי' בערוך השלחן שם (סי"ד) שכתב: ויראה לי דכונת רבנו הרמ"א דאלולי הוקצה לבין השמשות הוי אמרינן איתקצאי לכולי יומא ולא היה מותר לטלטלו רק בשעת המילה ממש. אבל כיון דלא שייך הוקצה לבין השמשות אלא שהוא עצם מוקצה, ומוקצה הוא דרבנן, אמרינן דהותרה לו טלטוליה בשעת מילה וגם לאחר מילה עד שמצניעו כראוי. וטעמא רבה איכא במילתא דכיון דרבנן התירו מוקצה זו משום המילה ולכן כל מה ששייך להמילה ולהכנתה בין מלפניה ובין מלאחריה נסתלקה המוקצה בשעה זו וזהו גם הכונה דאין מוקצה לחצי שבת.[[189]](#footnote-189) עכ"ל.

**ובמג"א (שלא ה)** הביא דברי היש"ש דאין מוקצה לחצי שבת, וכתב: ולי נראה להחמיר וכן משמע סוף סי' תצט דהא עלי הוי מוקצה מחמת חסרון כיס כדאיתא בגמ' (שבת דף קכג) ומותר לטלטלו לקצב בה בשר לצורך יו"ט ואח"כ אסור לטלטול הכא נמי לא שנא. וכן משמע ממה שכתוב סוף סי' תרנא בשם הירושלמי.[[190]](#footnote-190) והא דקי"ל דאין מוקצה לחצי שבת היינו בדברים שאסורים מחמת שהקצה אותם מדעתו אמרינן כיון שהיה דעתו עליהם בין השמשות שרי היכא דהדר ואחזו כמו שכתוב סי' שי. אבל הכא לאחר שמל בו חזר לאיסורו דמוקצה מחמת חסרון כיס הוא והוי כפירות שהיו ראויים בין השמשות ועכשיו אינם ראויים ואסור לטלטלו ה"נ כן.[[191]](#footnote-191) וכן כלי שמלאכתו לאיסור שנשתמש בו היתר אסור אח"כ לטלטלו מחמה לצל מהאי טעמא שיש לו דין כלי שמלאכתו לאיסור. וכן משמע בהדיא ממ"ש סי' תקכו ס"ו בשם הרמב"ן,[[192]](#footnote-192) ה"נ אע"פ שנשתמש בו להיתר מ"מ הוה ליה דין כלי שמוקצה מחמת חסרון כיס.

**'בידו להפריח האפרוחים' אם הוי כגמרו בידי אדם**

**קל) תוד"ה אלא** גמרו בידי אדם לא קמבעיא לן. וא"ת אמאי אין מוכיח מההיא דכופין את הסל לפני האפרוחים כדי שיעלו וירדו. וקאמר מותר לטלטלו, פירוש אחר שירדו מותר לטלטל הסל אע"פ שהיה אסור כשעלו האפרוחים עליו בחצי היום אלמא אין מוקצה לחצי שבת. וי"ל דשאני התם דהוי כמו גמרו בידי אדם שבידו להפריחם מעליו, דהא שרינן קדרות אע"ג דבין השמשות רותחות הן. ועוד י"ל דהתם מיירי לענין טלטול דפשיטא ליה דאין מוקצה לחצי שבת והכא קא בעי לענין אכילה.

**ודברי התוס'** בתירוצם הראשון תמוהים דהא מוכחינן בשבת מג. מברייתא דאם היו האפרוחים על הסל כל בין השמשות נעשה הסל מוקצה. ובתוס' בשבת שם ד"ה בעודן (ב) כתבו: תימה הא כיון דבידו להפריחם למטה הוי גמרו בידי אדם ולית לן למימר מגו דאיתקצאי לבין השמשות[[193]](#footnote-193) כדמוכח בפ' אין צדין (ביצה כז.) וכו'. וי"ל דשאני קדרות אם הוה צריך להו בין השמשות היה מקררן[[194]](#footnote-194) וכן פולין ועדשים רצונו שיתבשלו ללא שום דיחוי, אבל הכא רצונו היה שיעלו האפרוחין על הסל שלכך כפאו, והרי שעה אחת הקצה אותו לצרכן, ומיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא. עכ"ל. הרי מבואר דהכריחו התוס' מתוך הסוגיא דאפרוחים שעל הסל אין בהם ההיתר של גמרו בידי אדם משום שרצונו שיעלו על הסל, והיאך כתבו התוס' כאן דלמ"ד יש מוקצה לחצי שבת מותר משום דהוי כגמרו בידי אדם.

**ובתוס' בשבת** מג. ד"ה בעודן (א) כתבו הדברים בשינוי מהכא. וז"ל התוס' בשבת: בעודן עליו. [פי' דכל עוד האפרוחים על הסל אסור לטלטלו וכשירדו מותר.] נראה לר"י דקסבר דאין מוקצה לחצי שבת דלמ"ד פרק אין צדין דיש מוקצה אסור לטלטלו אף אחר שירדו. וקשה לרשב"א למ"ד יש מוקצה לחצי שבת אמאי כופין את הסל לפני האפרוחים והא מבטל כלי מהיכנו וקי"ל אסור לבטלו וכו'. וי"ל דלמ"ד יש מוקצה לחצי שבת הא דכופין את הסל מוקי לה כר"ש דלדידיה ודאי שרי לטלטל הסל כשירדו דאפילו מיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא לית ליה, דהא מתיר להסתפק מן הנר שכבה. אי נמי הא דיש מוקצה לחצי שבת היינו לאכילה ולא לטלטול.

**הרי שהתוס'** בשבת בתירוץ הראשון כתבו דאכן למ"ד יש מוקצה לחצי שבת האפרוחים אוסרים את הסל ולהך מ"ד הברייתא אזלא כר"ש דלית ליה מגו דאיתקצאי, ודברי התוס' כאן צ"ע.

**ובמהרש"א כאן** עמד בקושיא זו. והוסיף להקשות במה שכתבו התוס' דידן "דהא שרינן קדרות אע"ג דבין השמשות רותחות הן" מה הוצרכו להביא את ההיתר של קדרות הרי כבר הביאו את הכלל דגמרו בידי אדם מותר.[[195]](#footnote-195) ולכן כתב להגיה ע"פ התוס' ישנים שצ"ל: ואין לומר דשאני התם דהוי כמו גמרו בידי אדם שבידו להפריחם מעליו דהא שרינן קדרות אע"ג דבין השמשות רותחות הן ובפרק כירה קאמר אם היו עליו בין השמשות אסור לטלטל וא"כ לא הוי כבידי אדם. וי"ל דהתם מיירי וכו' [והיינו דמסקנת התוס' רק כתירוץ השני ותירוצא קמא לא קאי.]

**ובקרני ראם** תירץ דבמניח בשבת ודאי דעתו להפריחם לאלתר דאם לאו הרי למ"ד יש מוקצה לחצי שבת הוי מבטל כלי מהיכנו ובע"כ דעתו להפריחם לאלתר כדי שנימא דהוי גמרו בידי אדם ולא יהיה מוקצה. משא"כ בעודן עליו בין השמשות נמצא דכפיית הסל היתה מבעוד יום ואין כאן איסור ביטול כלי מהיכנו ומסתמא דעתו שיעלו ואין רצונו להפריחם ולכן הוי מוקצה.

**אמנם דבריו** מחודשים דלכאורה אין כונת תוס' לחלק בין רוצה שיהיה הסל מיוחד לאפרוחים זמן ארוך או זמן קצר אלא תלוי אם המצב של המוקצה בא ברצונו דמעונין במצב זה, או דהוא רק הכשר להגיע למצב המתוקן שאח"כ. וא"כ בכופה סל בשבת גם אם ברצונו להפריחם לאלתר מ"מ הרי רוצה שיעלו על הסל רגע אחד [דבשביל שמוש זה כפה את הסל] ואף שבדעתו להפריחם לאחר רגע מ"מ הוקצה למ"ד יש מוקצה לחצי שבת.

**ב' גדרים בגמרו בידי אדם**

**קלא) אמנם המג"א** (שכה י, ע"פ המחה"ש) כתב ליישב הגירסא שלפנינו באופן אחר. דהנה בשבת מד: אמרינן מטה שלא יחדה למעות יש עליה מעות אסור לטלטלה אין עליה מעות מותר לטלטלה והוא שלא היו עליה בין השמשות. ופירשו תוס' שם (ד"ה יש) דמיירי שהניח נכרי לדעת ישראל. והקשו דנפשוט מהתם דאין מוקצה לחצי שבת. [דאי יש מוקצה לחצי שבת מה לי היו עליה בין השמשות או שהונחו בשבת.] ותירצו דאיכא לאוקמא כגון שהניחם לדעת ישראל כדי להסירם אחר שעה והוי כגמרו בידי אדם. [ועוד תירצו לפי תירוצם השני דלענין טלטול לא אמרינן מוקצה לחצי שבת.] ועי' אות קלב תירוץ המאירי בזה.

**ומבואר בתוס'** דאם מניח מעות ודעתו להסירם אחר שעה הוי גמרו בידי אדם אף דרוצה שיהיו כעת וזה כמבואר בתוס' כאן. אמנם א"כ צ"ע למה אם היה בבין השמשות אסור לטלטל את המטה והרי מיירי באותו אופן שדעתו להסירם וא"כ הוי כגמרו בידי אדם שאף אם היה בבין השמשות אינו מוקצה כמו דחזינן בקדרות רותחות.[[196]](#footnote-196) וכתב המג"א דצ"ל דהיכא דרוצה להסירם לא הוי לגמרי לגמרו בידי אדם ומהני רק לענין מוקצה לחצי שבת ולא לענין בין השמשות. וסיים המג"א ועי' בתוס' בביצה. וכונתו דלפי יסוד זה מובנים היטב דברי התוס' גבי סל דמהני הא דבידו להפריחם לעשותו כעין גמרו בידי אדם, דמהני למוקצה לחצי שבת ולא להיו עליו בין השמשות.[[197]](#footnote-197)

**ובביאור הדברים** כתב בביאורי ענינים דהנה ביארנו לעיל (אות קכד בהערה בשם החזו"א והגר"ז) דגמרו בידי אדם דסוגיין מועיל שלא יהיה מוקצה אפילו קודם שנגמר. אמנם יש לעיין באופן דאין בכח הגמרו בידי אדם למיעבד שלא יהא מוקצה בבין השמשות, אם מ"מ מהני לענין שכאשר יהיה ראוי לא נימא ביה מגו דאיתקצאי. או דבכה"ג אמרינן מגו דאיתקצאי. וי"ל דבזה חלוק הדין בין אמצע שבת לבין השמשות. דבבין השמשות אם הוי מוקצה הרי אינו מוכן מבעוד יום ושוב אמרינן ביה מגו דאיתקצאי. אבל באמצע השבת אם יהיה מוקצה לשעה באופן שגמרו בידי אדם לא הוי הוי מוקצה גם למ"ד יש מוקצה לחצי שבת והטעם שהרי נתבאר באות קג בשם אפיקי ים דהא דיש מוקצה לחצי שבת הוא מפני שע"י ההקצאה שבאמצע השבת בטלה הכנה קמייתא ולכן הוי מוקצה. ומעתה י"ל דלענין דלא תפקע הכנת ערב שבת סגי שיהיה גמרו בידי אדם אפילו אם לבינתיים הוא מוקצה, משום דכל שבידו להחזיר המצב לקדמותו לא נתבטלה ג"כ הכנה קמייתא.
ומעתה י"ל דסברת רצונו שיהיו האפרוחים על הסל אינה מבטלת לגמרי את סברת גמרו בידי אדם, רק דע"י שרצונו בכך הוי מוקצה לשעתו כל עוד רצונו שיהיו שם דיש בזה הקצאה לזמן, ולכן הדין חלוק בזה דבבין השמשות אינו מוכן ואמרינן מגו דאיתקצאי. אבל אם היה זה בשבת לא בטלה הכנה קמייתא.

**והנה הובא** לעיל קושית המהרש"א על מה שכתבו התוס': "דהא שרינן קדרות אע"ג דבין השמשות רותחות הן" מה הוצרכו להביא את ההיתר של קדרות הרי כבר הביאו את הכלל דגמרו בידי אדם מותר. ונראה לבאר ע"פ דרכו של המג"א דהתוס' הוקשה להם מה שהובא לעיל אות קל בהערה שהר"ן הקשה על תוס' מה החילוק בין קדרות רותחות לסל שלפני האפרוחים והרי בשניהם רוצה הוא את המצב הנוכחי שהוא מביא תועלת [וכתבנו לחלק דבסל יש שימוש חיובי ואילו בקדרות הוא רק היכי תמצי שלא יהא אח"כ יותר קר] ונראה דהתוס' רצו להוכיח דבסל למרות שרוצה שעתה יעלו עליו האפרוחים מ"מ אין זה מופרך לומר דהוי כגמרו בידי אדם [לגבי מוקצה חצי שבת] דהרי גם בקדרות יש סברא לומר כן [וכדהתקשה הר"ן] ואעפ"כ אמרינן דהוי גמרו בידי אדם [אפילו לגבי בין השמשות כמו שנתבאר] וא"כ הוא הדין די"ל דבסל הוי כגמרו בידי אדם לכל הפחות לגבי מוקצה לחצי שבת.

**שיטת המאירי דאין מוקצה לחצי שבת בבסיס**

**קלב) ובעיקר קושית** התוס' ממטה שלא יחדה למעות והניח עליה מעות בשבת למה לא אסרינן למ"ד יש מוקצה לחצי שבת. עי' מאירי כאן (וכן ברא"ה ורבנו נחמן בן הרמב"ן) שתירץ: דהואיל ומטה עצמה אין מוקצת מעצמה אלא מפני דבר אחר דהיינו מעות שהיו עליה אין להחמיר בה כל כך כבמוקצה עצמו. ולא איבעיא לן כי הא בבסיס לחצי שבת דאין אסור בסיס אא"כ נעשה בסיס לדבר האסור בבין השמשות. [ונתכוין לתירוץ זה השפ"א בשבת דף מג.] וצ"ב דאחר דאמרינן מגו דאיתקצאי בבין השמשות גם בבסיס למה לענין מוקצה לחצי שבת פשיטא דאינו נאסר. [והרי נתבאר באות קג דדין מוקצה לחצי שבת דמיא לדין מגו דאתקצאי.]

**וכתב בבאורי** סוגיות לבאר דעת המאירי ע"פ האפיקי ים דדין בסיס לחצי שבת הוא משום דפקעא ההכנה ע"י שהיה אסור בשבת. ומעתה י"ל דבסיס קל משאר מוקצה דלעולם לא בטלה הכנתו [אם הוכן מערב שבת] ע"י שנעשה בשבת בסיס, כיון דהוא מצד עצמו מעולם לא נדחה ולכן חוזר הוא להיכנו אם כבר אינו בסיס.

**עוד כתב** לבאר דהנה ידועה החקירה בדין בסיס אם הוא נעשה מוקצה בעצמותו או דרק הוי יד למוקצה ולכן אסור לטלטלו כיון שמטלטל דרכו את המוקצה. (עי' גר"ז סי' רנט בקו"א). וי"ל דבבין השמשות נעשה מוקצה בעצמותו ולכן יש בו מגו דאיתקצאי אבל באמצע שבת אינו נעשה מוקצה אלא רק הוי כבית יד של המוקצה ולכן מיד כשכבר אינו בסיס מותר לטלטלו.

**דף כז ע"א**

**החילוק בין מוקצה לאכילה למוקצה לטלטול**

**קלג) כתבו התוס'** בתירוצם השני: ועוד י"ל דהתם מיירי לענין טלטול דפשיטא ליה דאין מוקצה לחצי שבת והכא קא בעי לענין אכילה.[[198]](#footnote-198) [ולעיל הובא שכ"כ התוס' שבת מג. ומד:] וצ"ב למה מגו דאיתקצאי לבין השמשות אוסר גם טלטול, ואילו מוקצה לחצי שבת אוסר רק באכילה.

**והביאור בזה** דהנה החת"ס ריש ביצה כתב דדין מוקצה לאכילה ילפינן מוהכינו את אשר יביאו אבל מוקצה לטלטול הוא גזרה מאוחרת שנתקנה גזרה משום הוצאה. ולפ"ז י"ל דכל סברת האפיקי ים (אות קג) דאם היה מוקצה באמצע שבת פקעא ההכנה של ערב שבת זה שייך רק באכילה דילפינן לה מוהכינו את אשר יביאו דבעינן הכנה מערב שבת וכל שניתק מהכנתו של ערב שבת אסור. אבל מוקצה לטלטול שאין דין שיהא מוכן מערב שבת, איכא ביה רק דינא דמגו דאיתקצאי בין השמשות שהוא דין שתחילת היום קובעת לכל היום אבל אם היה מוכן בין השמשות לא איכפת לן ממה שנאסר באמצע השבת. [וזה דלא כחיי אדם שהובא באות קג שכתב דכל דין מגו דאיתקצאי מיוסד על דין והכינו.]

**והנה המהרש"א** להלן לג. כתב דגם 'שמוש במוקצה' דינו כאכילה ולפ"ז נמצא דלמ"ד יש מוקצה לחצי שבת הסל אסור בשמוש וממילא אין חילוק בינו לבין אוכלין. [אולם אין הכלי אסור יותר מכלי שמלאכתו לאיסור ולא דמי למאכל האסור שכתב הרי"ף דאסור לטלטלו דמאכל אסור הוי כעצים ואבנים אבל כאן תורת כלי עליו. ולפ"ז מוכח דאיכא איסור בטול כלי מהיכנו גם אם עושהו לכלי שמלאכתו לאיסור. ועי' רמב"ן שבת קנד: שמבואר כן גבי קרני דאומני.]

**אם בכור מקרי גמרו בידי אדם**

**קלד) הנה אחר** דמתרצינן דגמרו בידי אדם לא אמרינן מגו דאיתקצאי יש לעי' אם עפ"ז נאמר דגם בכור הוי גמרו בידי אדם שיכול לראות את המום. [ואם נימא כן נמצא דמה שאמרו לעיל דיתבי דייני התם הוא רק לפני יסוד הגמ' שגמרו בידי אדם אינו מוקצה.] והצל"ח (כו:) כתב בזה דכיוון דאסור לראות המום אפילו אם נולד ביו"ט [למאי דמשבשינן לברייתא דאדא בר אוכמי] לא מקרי גמרו בידי אדם דרק גמרו בהיתר מקרי גמרו בידי אדם. וע"ש שהאריך בזה בדעת אביי אם ס"ל דאדא בר אוכמי.

**אמנם כתב** הצל"ח דשוב מצא בשטמ"ק וז"ל: והוא הדין גבי בכור איצטריך כגון דיתבי דייני התם דכיון דאילו הוי מום עובר אין בידו לעשותו קבוע מיאש ומסיח דעתו מיניה והוי כדבר שגמרו בידי שמים. ע"כ. אמנם הצל"ח הקשה ע"ז למה יסיח דעתו ואדרבה סובר שיראהו לחכם אולי קבוע הוא. ואינו דומה להיה מום קבוע ולא הראהו לחכם דכיון שיודע שביו"ט אסור להראות והוא לא הראה הוי כדוחה בידים, משא"כ בנולד ביו"ט דכיון דמותר להראותו אין כאן דחיה.

**ההלכה במוקצה לחצי שבת**

**קלה) כתב המאירי:** יש מי שמתיר ואין מוקצה לחצי השבת כלישנא בתרא, ועוד שלא נתבררה השאלה והולכין בה לקולא שהרי בשל סופרים הוא.[[199]](#footnote-199) ודעתנו להחמיר. [צ"ב אם דעתו להחמיר בכל בעיא בגמ' בענין מוקצה. והנה בעל העיטור פסק ג"כ להחמיר בזה. ועי' פ"ק אות קלב שהובא דדעת בעל העיטור דמוקצה דאורייתא ולכן פסק בספיקות של מוקצה לחומרא. ועיקר פסקו של העיטור הובא בטור סי' תצח. ונראה דזו גם דעת המאירי.]

**קלו) רבי יהודה** נשיאה הוה ליה ההוא בוכרא שדריה לקמיה דר' אמי. כתב רש"י שהיו לו בביתו כהנים סמוכים על שלחנו ואוכלין בכורות. ומה שטרח רש"י לפרש כן כאן ולא פירש כן בכולא סוגיא עי' פנ"י משכ"ב. ובמאירי מבואר כונה אחרת בזה וז"ל: ואע"ג דאיהו לאו כהן הוה, מ"מ היו באוכלי שלחנו כהנים הרבה והיה מאכילם בכורות אחר שהוממו. וכעי"ז בתוס' חכמי איברא.

**והא אינהו קשישי מיניה**

**קלז) והא אינהו** קדימי וקשישי מיניה. רש"י כתב דהיכי אמרו קהלא קדישא הלכה משמיה דר"ש בן מנסיא. ובחי' המאירי וכן ברבנו נחמן בן הרמב"ן [וכן משמע ברא"ה] מפרשים דהקושיא איך אמרו ר"ש בן מנסיא בשם ר"מ הא איהו קשיש מר"מ. [וע"ש ביאור תירוץ הגמ' לפ"ז.]

**ראיית מום בכור לאחר שחיטה – הטעמים והנ"מ**

**קלח) השוחט את** הבכור ואח"כ הראה את מומו רבי יהודה מתיר ור"ש אומר הואיל ונשחט שלא ע"פ מומחה אסור. ומבואר בגמ' ב' אופנים בדעת ר"מ או משום דלא דמי ראיית בכור לראיית טרפה. [פרש"י דאחשביה רבנן וכל עצמה של של התרת בכור תלויה בה.] או משום קנסא.

**ואמרינן דדין** איסור ראיית מומין ביו"ט תלוי בב' דרכים הנ"ל. דאם אחשביה רבנן לראיית בכור אסור לראותו ביו"ט אבל אם הוי קנסא מותר לראות ביו"ט. ופרש"י דאם אחשביה אסור משום מתקן ודן דין. והנה עי' לעיל (אות פט) ו' טעמים באיסור ראיית מומין, וצ"ע לאינך ביאורים איך נפרש תליית הגמ' דין ראיית מומין בדינו של ר"מ.

**ובעיקר דברי** רש"י שכתב 'דאחשביה רבנן לראייה' צ"ב כונתו. והפנ"י כתב: ונראה לי להוסיף על דבריו דלאו בחשיבות לחוד תליא מילתא אלא שמעיקר הדין כן הוא. דכיון דראיית טריפה לאחר שחיטה א"כ הא קי"ל דבהמה שנשחטה בחזקת היתר עומדת ומשו"ה לא מחזי כמתקן. משא"כ בבכור דאין מתירין אלא מחיים דוקא א"כ מעיקרא הוי בחזקת קדשים ובחזקת איסור משו"ה אסור לראותו ביו"ט ולהתירו דהוי כמתקן גמור כמ"ש רש"י לעיל (כו:) ד"ה ושוין.[[200]](#footnote-200)

**ובחי' המאירי** כתב: וקא ס"ד דהיינו טעמא דר"מ דראיית בכור לאו כראיית טרפה הוא שראיית טרפה אין הדבר תלוי אלא בידיעת הדבר על בוריו וכל זמן שיודע מותר, והילכך ראיית טרפה אף בדברים שיכולה ליבדק מחיים דיו שיבדוק אחר שחיטה, אבל ראיית בכור אפילו בדבר שברור לכל שהוא מום קבוע אין הדבר תלוי בידיעת הדבר אלא בהיתירו של חכם ובגמר דינו באותו המום, והלכך אף שחיטה גופה לא הותרה בלא היתר חכם, אלו הן דבריו של ר"מ. והיו התלמידים למדין הימנה דמדראיית טריפה אינו תלויה אלא בראיית הדבר והיינו הוא דאישתרי לן למבדקה ביו"ט, [אבל] ראיית בכור שתלויה בגמר דינו של חכם אין רואין אלא בעיו"ט דהו"ל כדן את הדין. עכ"ל. וכונתו דבטריפה הראייה רק היכי תמצי לידע המציאות אבל בבכור אפילו בדבר שידוע לכל אין מותר עד שיתיר הכהן [והראיה לזה ממה שהצריך ר"מ שיראה מחיים. והיינו דאם ראה רק לאחר שחיטה הוי כנפל בו מום רק לאחר שחיטה, ומזה מוכח דמדרבנן ראיית הכהן יוצרת את ההיתר של מום.] ואולי זו כונת רש"י. ולהלן אות קלט הבאה יתבאר בשם המחה"ש בדעת רש"י באופן אחר.

**ובחי' הרא"ה** פירש וז"ל: פירוש ראיית טריפה ביו"ט (ד)כיון דלאחר שחיטה הוי ליה כמתקן אוכל, אבל ראיית בכור כיון דמחיים הוי ליה כדן את הדין דאסור. [ולכאורה לפי דבריו גם בטריפה אסור לראותה מחיים דאז אינה עדיין אוכל ולא מחזי כמתקן אוכל. אבל מהמאירי דלעיל משמע להדיא דשרי אף בזה.]

**הסתירה בפסק ההלכה דאין רואין מומין ביו"ט עם דין ראיית בכור לאחר שחיטה**

**קלט) והנה להלכה** כתבו התוס' בשם ר"י דהלכה כר' יהודה דרואין גם לאחר שחיטה דהלכה כר"מ בגזרותיו ולא בקנסותיו. אבל הרמב"ם והרמב"ן פסקו כר"מ דאין רואין אלא מחיים [ומחלוקתם תתבאר בס"ד להלן.] ומ"מ לענין "אין רואין מומין ביו"ט" הכל מודים דהלכה כר"ש דאין רואין כמבואר בהמשך הסוגיא. וצ"ע הרי בגמ' משמע דתליא הא בהא, ואם רואין את הבכור גם לאחר שחיטה, מותר לראותו ביו"ט. ויתירה מזו הרי בגמ' מסיק דגם לר"מ אין צורך מעיקר הדין לראות מחיים, רק הוא קנס. וא"כ גם לפוסקים כר"מ קשה למה אין רואין ביו"ט.

**ובתרוה"ד (סי'** נד) דן בהא דשבת קמא: דהתיר ר' יהודה להעלות את המדומע בשבת משום דיכול ליתן עיניו בצד זה ולאכול בצד אחר. והנה שיטת רש"י בבכורות כג: דבדין תעלה באחד ומאה אין צריך להפריש דוקא מהפירות ויכול לסלק את הכהן בדמים. ולפ"ז קשה איזה דין מתקן יש בעולה באחד ומאה הרי אין צריך לעשות כלום. וביאר התרוה"ד דהשיעור והאומד מביאו לידי היתר ולכן חשיב תקון וגזרינן ביה משום תקון שע"י מעשה. ואין לתמוה על גזירה כעין זו דה"נ אשכחן דאסור לראות מומי בכור ולהתירו ופירש רש"י דדמי למתקן ולדן את הדין דאסור ביו"ט. וראיית הבכור והתרתו נמי לאו מידי קעביד אלא שמחשב ומעריך הדבר בדעתו. [ולפ"ז כתב דאסור לשער איסורין בשבת אם יש בהם כדי ביטול ברוב, דלא שייך בזה ההיתר של נותן עיניו בצד זה ע"ש. ולא נתבאר בדבריו מ"ש מראיית טריפה. ועיי' בהמשך הדברים דהתרוה"ד עצמו כתב לדמות לטריפה.]

**שוב כתב** התרוה"ד דברש"י בשבת משמע דבתרומה לא סגי שיתן דמים אלא צריך להגביה תרומה ממש ולכן פריך בשבת והא קמתקן כיון דצריך להגביה ממש. והוסיף התרוה"ד: וההיא דראיית הבכור יש ליישב כמו שפירש רש"י פרק אין צדין דמחלק התם בין ראיית מומי הבכור ובין ראיית בהמה שחוטה לבדוק מטריפה דשרי ביו"ט ע"ש. [ולפ"ז מתיר לשער ביטול איסורין ברוב בשבת.]

**ובמ"ב (תצח** נ) הביא בשם התרוה"ד בזה"ל: ולא דמי לשאר הוראה שאין האיסור וההיתר תלוי בהוראת פי המורה אלא בידיעת הדבר,[[201]](#footnote-201) משא"כ בבכור אפילו יש בו מום גמור כל שלא התירו אותו חכם או ג' הדיוטות ושחטו אסור. ולפיכך שכשמתירו הרי הוא כמתקנו. וכתב בשער הציון בשם הגר"ז[[202]](#footnote-202) דזה כמסקנת המחבר בסי' שי. [היינו דשם פסק כר"מ דאם לא הראה לחכם עד ששחטו אסור אפילו דרואה עתה שהיה בו מום. וכדברי המאירי הנ"ל.] וצ"ע כנ"ל הרי מסקינן דטעמיה דר"מ משום קנסא כדאמר אביי.

**וכבר עמד** בזה במחה"ש (תצח יז) וכתב דהגם דאביי דחה דהטעם משום קנס ולכן אין הכרח דאסור ביו"ט, מ"מ עדיין יש מקום לחלק דראיית בכור חשיבא טפי מחמת שסוף סוף צריך לראותה דוקא מחיים. [והיינו דמה שכתב רש"י דראית בכור חשיבא, אין הכונה דוקא מחמת שזה חלות היתר כדברי המאירי, אלא דיש מקום לדון על כל היתר והוראה שתחשב כמתקן וכמו שכתב התרוה"ד. ולכן מסיק דרק בראייה חשובה שיש לה איזה הגבלה בזמן שיכול לראות רק מחיים הוא דדמי למתקן, ולא בראייה שאפשר לראותה תמיד.]

**ובט"ז (סק"ט)** כתב דלפי דעת המ"מ דהאיסור לראות מומין הוא שמא יתברר שאין בו מום ונמצא מטלטל מוקצה. לפ"ז יש לעי' איך מותר כל הוראת איסור והיתר, הא שמא ימצא אסור ונמצא מטלטל מוקצה. ותירץ דבכור בחזקת איסור קאי[[203]](#footnote-203) ואילו שאר דברים היו מעיקרא בחזקת היתר. והוסיף דאם נולד ספק מעיקרו דאין לו לא חזקת איסור ולא חזקת היתר י"ל ג"כ דמותר.[[204]](#footnote-204)

**אמנם במחה"ש** [וכן הוא במאמ"ר] כתב דלפי דברי התרוה"ד מותר אף בחזקת איסור כיון דאין חשיבות להיתר והוי רק בירור. [והיינו דדינו של הט"ז תלוי בפלוגתא למה אסור לראות מומין אם משום מתקן או משום מוקצה.] ועי' בזה בבאור הלכה (תצח ט ד"ה יכול).

**אם מותר לראות ולא להורות למעשה**

**קמ) כתב היש"ש** (סי' טו, הובא בט"ז תצח ט ובמג"א יז) דאם רואה המום ביו"ט ושותק ולא מתיר נראה שאין איסור בזה אפילו גמר בלבו שהוא מום דדברים שבלב אינן דברים לענין איסורי שבת ויו"ט. [והגם שכתב הר"ן דאם ראה את המום בעיו"ט והורה ההיתר ביו"ט, מותר כיון דהראיה כבר היתה בעיו"ט, וחזינן דההיתר חל בראייה. היינו לקולא שאז נחשב כתיקן בעיו"ט, אבל אין איסור יו"ט במה שגומר בלב שהוא מותר.]

**וכתב הפמ"ג** דלומר 'מותר' ביו"ט אסור אפילו אם אין שוחט ביו"ט דהאמירה היא עצמה אסורה.

**אם דברי אביי אתיין כקהלא קדישא דבירושלם**

**קמא) אמר ליה** אביי אטו התם ברואין מומין פליגי, בקנסא פליגי. ולפ"ז אין דין ראיית מומין תלוי בהך פלוגתא. וצ"ע הרי אמרו משום קהלא קדישא דבירושלים דר"ש בשיטת ר"מ אמרה. והפנ"י כתב בזה דהנה לעיל כו. משמע דדעת רבי יהודה הנשיא גופיה [דהוא רבי דהכא] דרואין מומין ביו"ט וא"כ מוכרחין לומר חדא מתרתי, או דנימא דהדר ביה רבי אחר ששמע מקהלא קדישא, או דנימא דפליג וסובר דקהלא קדישא טעו דאין תלוי זה בזה כיון דבקנסא פליגי ובזה תלויה השו"ט בסוגיא ע"ש היטב. ועי' גם בשמחת יו"ט משכ"ב.

**והשפ"א כתב** דכל דברי הגמ' לעיל 'והא אינהו קשישי מיניה' הוא מדברי רב יוסף ובאמת אביי חולק ע"ז וסובר דגם גדולים יכולים לפרש דברי הקטנים ומפרש כהצד שדחה רב יוסף.

**דף כז ע"א**

**אם ר"מ 'גזר' או 'קנס'**

**קמב) כי פליגי** במומין שבגוף ר"מ סבר גזרינן מומין שבגוף אטו מומין שבעין ור"י סבר לא גזרינן. לכאורה לר"י מותר לראות אחר שחיטה אפילו לכתחילה כיון דלא גזר. אמנם לפ"ז יוצא דמחלוקתם בגזרה ולא בקנסא, ואילו לשון הגמ' הוא 'בקנסא פליגי'. והוא סתירה בלשון הגמ' דלשונו של אביי 'בקנסא פליגי' ורבי יוחנן אמר 'גזרינן אטו דוקין שבעין' ורב נחמן בר יצחק חזר ואמר 'בקנסא פליגי'.

**ובתוס' מבואר** להדיא דהכא קנסא הוא, ולכן אין הלכה כר"מ כיון דרק בגזרותיו הלכתא כותיה ולא בקנסותיו. [וכ"כ הרשב"א.] ובחי' המאירי כתב: דרבי מאיר קניס ליה למגזר הא אטו הא כדי שלא יהא רגיל בכך. וכן הוא בלשון רש"י ד"ה מתני' שתלוי ברשעו של כהן. וכן דייקו מהרי"ט אלגזי והאור גדול (יצויין בסמוך) מרש"י ד"ה אטו שמתיר בשחט אחר בשוגג.

**אמנם הרמב"ן** בהלכות בכורות (פ"ד, ובמהרי"ט אלגזי אות כז) כתב וז"ל: ש"מ ר"מ קנסא הוא דקניס, ואע"ג דקי"ל ר"מ ורבי יהודה הלכה כר' יהודה, בהא מילתא הלכה כר"מ דאמר רב נחמן אמר שמואל הלכה כר"מ בגזרותיו והאי נמי גזרה היא. והכי אשכחן בהלכות גדולות.

**אבל מר** בר שמואל הכהן בן חפני גאון ז"ל אמר דהא קנסא היא כדאמרינן ש"מ קנסא הוא דקא קניס ר"מ וקי"ל אין הלכה כר"מ בקנסותיו.

**ואנן לא** ס"ל אלא כדברי בה"ג דהא אפילו שחט מי שאינו שלו בשוגג[[205]](#footnote-205) נמי אסור ד'הואיל ונשחט' קתני ולא קתני 'ושחטו'. והא בגמ' בהדיא אמרינן דגזרינן מומין שבגוף אטו דוקין שבעין, וברייתא מפני המשתנין[[206]](#footnote-206), ורב נחמן[[207]](#footnote-207) לסיועי אתא ולא למיפלג והא דאדכר קנסא לאפוקי דלאו דינא הוא ולעולם גזרה היא דקא גזר ר"מ מפני המשתנין כדתניא בהדיא. עכ"ל הרמב"ן. [והרמב"ם (פ"ג מבכורות ה"ד) פסק כר"מ וחזינן דסובר כרמב"ן.]

**מבואר כאן** כמה מחלוקות: א. אם הוי קנסא או גזרה. ב. תולדה מכך אם הלכה כר"מ או כר' יהודה. ג. אם שחט אחר בשוגג אם נאסר.

**ובדבר הסתירה** בלשונות הגמ'. הנה מדברי הרמב"ן נראה דסובר דהוי גזרה ומה שאמרו בגמ' קנסא הוא לאו דוקא אלא רק לאפוקי דלאו דינא הוא. אך במהרי"ט אלגזי עמד על דברי הרמב"ן בקושיא זו למה קרי ליה קנס. והביא בזה דברי השטמ"ק משם התוספות חצוניות: וא"ת והא גזרה היא דגזר שאר מומין אטו דוקין שבעין כדאמר לעיל. וי"ל דהך גזרה אינה אלא קנסא בעלמא דלא שייך למיגזר שאר מומין שבגוף אטו מומין שבעין אם לא משום קנסא[[208]](#footnote-208) עכ"ל.

**ולדעת הרמב"ן** ובה"ג כתב המהריט"א די"ל דאע"ג דאין הלכה כר"מ בקנסיו היינו בדבר דהוי דוקא דבר שבקנסא, אבל הכא אף דמשום קנסא הוא דגזרו מומין שבגוף אטו דוקין שבעין מ"מ בכלל הלכה כר"מ בגזרותיו הוא כיון דסוף דבר לא אסור משום קנסא לבד כי אם בהצטרפות דאיכא למיגזר שאר מומין אטו דוקין שבעין.

**והנה החת"ס** בחי' הקשה [לשיטת רש"י ותוס' ומר בר שמואל הכהן בן חפני גאון ז"ל] למה קנסו את בעה"ב, הרי החכם הוא שעשה את האיסור בראיית המום ואסרו עליו לראות שמא יתיר גם בדוקין שבעין. ועוד הרי יש סיבה אחרת לקנוס את בעל הבכור, כיון ששחט לפני ראיית החכם והרי אם יראה החכם שאין זה מום קבוע נמצא דעבר למפרע על איסור שחוטי חוץ ומה"ט היה לנו לקנסו. ותירץ דבאמת הקנס על בעה"ב משום שחוטי חוץ.[[209]](#footnote-209) אלא דהרי אם הבעלים חכם ויודע להבין במום שהוא מום קבוע, הרי לא נכנס לחשש שחוטי חוץ. רק יש תקנה דרבנן [המבוארת בבכורות] דאין רואה מומי עצמו ואינו נאמן אלא ע"פ חכם. אך מ"מ אם כבר שחט ועתה רואה החכם דצדקו דברי בעה"ב שהוא מום קבוע אין סיבה לקנוס. אבל אם הוא בדוקין שבעין קנסינן שכיון דמצוי הוא השינוי בהם א"כ אין הוכחה ממה שראה החכם דעתה יש דוקין בעין, שגם בשעת השחיטה היה כן, והואיל ובעל הבכור אינו נאמן ע"ז מתקנה דרבנן לכן קנסינן ליה. וסבר ר"מ דלכן גזרינן גם בשארי מומים אטו מום בדוקין שבעין. ור' יהודה לא גזר. וכתב דלפ"ז פלוגתת ר"מ ור"י אינה בקנס אלא בגזירה ודוק. [והנה הרמב"ן כתב דלישנא דקנסא לאו דוקא אלא לאפוקי דלאו דינא הוא. אבל החת"ס מיישב דאיסור דוקין שבעין הוא באמת משום קנסא אבל איסור שאר מומין הוא גזרה.]

**והשפ"א כתב** דודאי גזר דלא ישחוט על דעת להראות אח"כ וזה אפשר אפילו ר' יהודה מודה, רק ר"מ הוסיף לקנוס אם עבר על זה.

**עבר וראה את המום שהיה בעיו"ט**

**קמג) כתב הרשב"א** דאם עבר וראה את המום שהיה מאתמול מותר מפני דדעתו עליה ואפילו שחטו קודם שיראה לחכם מותר כר' יהודה. ובשטמ"ק כתב ע"ז: הקשה מורי נר"ו דהא דייקינן לעיל דמתני' כל שאין מומו ניכר מעיו"ט שאינו ניכר לחכם אם מום קבוע הוא אם מום עובר ולעולם מעיו"ט היה אותו המום וקתני אין זה מן המוכן כלומר אינו מן המוכן כלל ואפילו בדיעבד שאם עבר ובקרו אינו מבוקר. ע"ש. ולעיל אות קב בהערה הובאו דברי החכ"צ בזה ע"ש.

**זמן קיץ תשפב**

**דף כז ע"ב**

**ב' מחלוקות בין רש"י לתוס'**

**קמד) חלה שנטמאה.** כתב רש"י דהיא מוקצה "דהא באכילה אסורה לעולם ובהסקה או לתתה לכלבו ביו"ט אסור דאין מבערין קדשים טמאים מן העולם ביו"ט ואפילו ע"י אכילת בהמה דקי"ל אין שורפין את הקדשים ביו"ט. ולא תימא דוקא שריפה משום דהבערה שלא לצורך היא, דהא אין מדליקין בשמן שריפה ביו"ט הבערה לצורך היא דהדלקת נר ביו"ט צורך אכילה היא ומותרת אפילו הכי בשמן שריפה לא והוא שמן תרומה שנטמאת דגזירת הכתוב היא שאין קדשים טמאים מתבערים ביו"ט ורחמנא אחשבה להבערתן דכתיב באש ישרף ולכך מלאכה היא".[[210]](#footnote-210)

**והתוס' חלקו** על רש"י דאיסור הבערה הוא משום טורח מלאכה לעשות אש ולעסוק בשריפתו אבל בנותן לפני כלבו אין שום טורח מלאכה[[211]](#footnote-211).

**לכן כתבו** התוס' דאסור להאכיל חלה ותרומה טמאה לכלבים אף בחול משום דמצותה בשריפה.

**ומבואר ב'** מחלוקות בין רש"י לתוס': א. אם יש איסור להאכיל תרומה טמאה לכלבים ביו"ט משום מלאכת יו"ט. ב. אם מותר להאכיל תרומה טמאה לכלבים בחול.

**ושיטה שלישית** לרא"ה דחלה מעיקרא לאכילה והשתא להסקה ולכן הויא מוקצה.[[212]](#footnote-212) ולפ"ז רק אם נטמאת ביו"ט אבל אם נטמאת בעיו"ט אינה מוקצה ומותר להאכילה. [ועי' ברע"א שזה תלוי במחלוקת בגמ' לקמן ויבואר בס"ד באות קנח.]

**וע"ע ברשב"א** שכתב דבפת ועיסה שאינן עומדות להדלקה הרי הן מוקצה ואפילו לטלטלן אסור. אבל מ"מ הוזקק לתירוצים האחרים משום שמן שריפה.

**פלוגת רש"י ותוס' לשיטתם**

**קמה) ובדבר הפלוגתא** אי יש איסור מלאכת יו"ט בהאכלה לכלבים. הנה רש"י הוכיח דאיכא איסור בזה משום דאם נימא דהא דאין שורפין קדשים ביו"ט הוא משום גדרי מלאכה של חולין א"כ היה לנו להתיר להדליק נר של שמן שריפה שהרי הוי לצורך אכילה. וע"כ גזה"כ דאין שורפין קדשים דרחמנא אחשביה להבערתן כמלאכה.

**והתוס' דחו** דאין שורפין קדשים משום דנחשב דהשריפה היא לצורך גבוה. [ע"ש בתוס' ב' מהלכים בזה, אם משום דבטל צורך הדיוט אצל גבוה או דתלוי מהי עיקר המטרה.] והא דאין שורפין תרומה למרות שהיא צורך אכילה, למהלך הראשון הוא משום דבטל צורך הדיוט אצל צורך גבוה. ולמהלך שני הוא מדרבנן גזירה אטו קדשים. [ובתוס' פסחים מו. כתבו דהוא גזרה שמא ישרוף שלא לצורך כלל וכ"כ הרשב"א כאן בשם התוס'.]

**ובמגיני שלמה** ובראש יוסף [וכ"ה בעונג יו"ט סי' כז] כתב דרש"י ותוס' אזלי בזה לשיטתם דהרי לעיל יב. שיטת רש"י דההיתר של מתוך הוא אפילו שלא לצורך כלל וא"כ גם לצורך גבוה היה לנו להתיר דלא גרע משלא לצורך.[[213]](#footnote-213) ומזה הוכיח רש"י דאחשביה רחמנא למלאכה והמלאכה היא מה שמבערן מהעולם ולא ההבערה ולכן אסור גם ע"י כלבים.

**והפנ"י כתב** דהוכחת רש"י ממה דאסרה תורה שריפת קדשים אף כשהאש כבר דולקת, ומה שמניח את הקדשים באש הוי מלאכה שאצל"ג ואפילו לר' יהודה נראה דהוי מקלקל ובע"כ דאחשביה רחמנא למלאכה. ועי' בצל"ח שמפרש ג"כ כך והוסיף דאין האיסור משום הבערה אללא מגזה"כ.

**גדר דין אחשביה לרש"י**

**קמו) הנה יל"ע** לרש"י דהגם דרחמנא אחשביה לביעור תרומה למלאכה, מ"מ אמאי לא מתירין בזה מדין מתוך. וכתב בזה העונג יו"ט (סי' כז) דמה שנחשב למלאכה הוא **הביעור** מן העולם ולא ההבערה [דהא אסור אף להאכיל לכלבים] וא"כ י"ל דעל ביעור לא שייך מתוך כלל, דמתוך לא שייך אלא במלאכה שעושים אותה לפעמים לצורך הדיוט כמו הבערה ובשול ואמרינן מתוך שהותרה לצורך וכו'. אבל מלאכת מצות הביעור לא שייך גבי צורך הדיוט ולא שייך גביה מתוך ולא אמרינן בזה מתוך ואסור גם הפירור וזרייה לרוח וממילא דאין שורפין דנהי דההבערה אפשר לומר עליה מתוך אבל הביעור אין עליו מתוך. [ולפ"ז הוי כעין אב מלאכה חדש "מלאכת ביעור" וכן הובא לעיל אות קמה מהצל"ח. וצ"ע.ובקה"י (שבת סי' כא) כתב דאין זה מלאכת הבערה אלא הוא סוג של מלאכה אחרת שנכללה באזהרת לא תעשה מלאכה. ואפשר שהוא בכלל מלאכת מכה בפטיש.]

**ובשו"ת חת"ס** (או"ח סי' קנא) כתב דדברי רש"י שכתב דאחשביה רחמנא להבערתה כאילו עשה מלאכה הם דברים תמוהים, דאטו נימא דכל מצוות דאחשבינהו רחמנא אסור לקיימם בשבת דנחשבים למלאכה, והלא כל אכילת קדשים כדי שלא יבואו לידי נותר מצוה דאורייתא היא ויהיה אסור בשבת דרחמנא אחשביה ואיה השכל הגוזר כן.

**אבל באמת** דברי אלקים חיים המה דכיון דבתרומה גופיה לא כתיב ביעור אך אתיא משריפת קדשים ושוב אמרינן ביעור דאכילת בהמה בתרומה הוי כשריפה בקדשים, א"כ רחמנא אחשביה לההיא אכילה במקום שריפה וכשם שאסור לשרוף קדשים ביו"ט כן אסור להאכיל בהמה דהוי כשריפה. [ועפ"ז יישב קושית הפנ"י ויבואר באות קמז] עכ"ד החת"ס. ולפ"ד החת"ס יסוד האיסור הוא משום מלאכת הבערה.

**ויל"ע אם** אם המאכיל תרומה לכלבים בשבת חייב סקילה. [ואולי לחת"ס דנכלל בהבערה חייב -למאן דמחייב מיתה בהבערה-. אבל לעונג יו"ט אין מקור לסקילה. וצ"ע.]

**ולדברי החת"ס** צ"ב אמרי ליכא בזה היתר של מתוך. ודוח"ל דגזה"כ הוא דכאו ליכא היתר דמתוך. וראיתי בשם רבנו הגרי"ג אדלשטיין שליט"א שפירש דיסוד ההיתר של מלאכת אוכל נפש ומתוך הוא דאין ע"ז שם מלאכה וכדברי הרמב"ן פרשת אמור דהוי מלאכת הנאה ולא מלאכת עבודה וא"כ כאן הגזה"כ היא דעל שריפת קדשים יש שם מלאכה וממילא הוא דליכא בזה התירא דמתוך.

**ובעיקר דברי** רש"י דגם בחלה אסור משום דאחשביה. הנה רש"י בשבת כה. כתב [הובא באות קמז] דשריפת תרומה היא משום דדמיא לקודש אי נמי משום תקלה. ולהצד דדמיא לקדשים הוא רק מדרבנן וכ"ש להצד דהוא משום תקלה אין בזה כלל אחשביה. וכתב הפנ"י דמה שאין שורפין הוא גזירה אטו קדשים ששם יש אחשביה. [אלא שהתוס' בשבת צדדו דדין שריפת תרומה הוא דאורייתא.]

**אבל החת"ס** הנ"ל כתב: "דהא בתרומה לא כתיב שום ביעור בתורה אלא אמרו חז"ל כשם שמצוה לשרוף את הקדשים מצוה לשרוף את התרומה ואמר רחמנא שלך תהא להסיקה תחת תבשילך נמצא ילפינן ביעורה מקדשים אלא היקל ליהנות ממנה בשעת ביעורה וס"ל לרש"י דלא ילפינן אלא לבער מן העולם אבל לא דוקא לשרוף שהרי בהא נמי לא דמי לענין איסור הנאה בשעת ביעור" מבואר מכל דבריו דלמד ברש"י שהוא מדאורייתא וצ"ע.

**והנה הרמב"ן** בשבת כג: כתב דמש"כ רש"י דאחשביה רחמנא להבערתן "פירוש לפירושו משום דעיקר כוונתו של אדם בשריפה זו למצוה של גבוה וצורך הדיוט ממילא הוא דאתי" וכ"ה ברשב"א כאן וזה כעין פירושו של רבנו יצחק בתוס'. אבל הוא תימה לומר כן ברש"י דא"כ מנין לאסור אכילת כלבים. ועמד ע"ז בגליוני הש"ס. וצ"ע.

**עוד שם** ברמב"ן הביא ירושלמי דאסור להדליק קדשים אף בחול כשישרפו בשבת או ביו"ט ולא דמיא להדלקת נר של חולין דהכא הבערה גופא חשיב ליה מלאכה. אך כתב דבבבלי לא משמע כן ע"ש. [וצ"ע גדר הדברים. והנה גם שיטת רש"י צ"ע בנותן לפני בהמתו הרי הבהמה עושה האיסור ולא הוא ודמי למה שמותר להעמיד בהמה ע"ג עשבים בשבת (עי' שבת קכב. ובתוס' שם בשם מכילתא) ועמד בזה האגרו"מ יו"ד רטז ענף ב. עכ"פ אחר שזה אסור יש להבין דה"ה דאסור לעשות בער"ש שישרף בשבת כמו שאסור שבהמתו תאכל. ולכאורה גדר האיסור שאין זה משום שביתת הגברא אלא דין שלא תיעשה המלאכה אף מאליה. ואולי יש לדמות לדין שביתת כלים וצ"ע. ולפ"ז מסתבר דאין בזה סקילה.]

**קושית הפנ"י בפסחים**

**קמז) הנה בפסחים** ה. אמרינן ר"ע אומר אינו צריך [קרא להוכיח דביעור חמץ זמנו מחצות די"ד] הרי הוא אומר אך ביום הראשון תשביתו שאר מבתיכם וכתיב כל מלאכה לא תעשו ומצינו להבערה שהיא אב מלאכה [ופרש"י וזו הבערה שלא לצורך היא והכתוב אסור מלאכה ביו"ט הילכך האי ראשון בארבעה עשר כתיב.] אמר רבא ש"מ מדר"ע אין ביעור חמץ אלא שריפה. ופרש"י דאי השבתתו בכל דבר סבירא ליה לוקמיה ביו"ט ויבערנו בדבר אחר יאכילנו לכלבים או ישליכנו לים. והקשה הפנ"י דלשיטת רש"י בסוגיין דאכילת כלבים לתרומה טמאה דאחשביה אסור ביו"ט אפילו אי אינו מלאכה מצד עצמו, א"כ יאסר ביו"ט אף להאכיל לכבים או להשליך לים, ואיך ש"מ מר"ע דאין ביעור חמץ אלא שריפה. [ואמנם מעצם דברי הגמ' לא קשה דיתכן דהדיוק מלשונו של ר"ע "מצינו שהבערה אב מלאכה", ואי מיירי שמאכילו לכלבים והאיסור משום דאחשביה אין זה "הבערה".[[214]](#footnote-214) אך על רש"י קשה שכתב שבאמת מותר להאכיל לכלבים וסותר דבריו שבביצה.] ועי' בנו"ב או"ח סי' טו משכ"ב.

**והפנ"י תירץ** דאי השבתתו בכל דבר אז כל המצוה היא לעשות השבתה שלא יהיה בל יראה וכונתו כמו שכתב הגר"ח דאם התשביתו הוא בכל דבר אזי זהו דין רק על הגברא לעשות שלא יהיה לו חמץ ואין זה דין השבתה על החפצא וממילא לא חשיבא השבתה זו מלאכה. ובחי' רבי שמואל פסחים הוסיף דלמ"ד השבתתו בכל דבר יכול גם להפקיר ולמכור לגוי ולקיים בזה את התשביתו וא"כ ודאי דעל הפקר לא שייך לומר אחשביה למלאכה.

**והחת"ס בשו"ת (**או"ח סי' קנא) תירץ [ע"פ סברתו אות קמו] דכל האחשביה הוא רק במקום שעיקר חובתו בשריפה וילפינן מזה שגם שאר ההשבתות דינן כשריפה. אבל בחמץ למ"ד השבתתו בכל דבר אין מקור להחשיבו כשריפה.

**האכלת תרומה טמאה לכלבים**

**קמח) ובפלוגתת רש"י** ותוס' אי מותר להאכיל תרומה טמאה לבהמה. הנה התוס' הוכיחו דמצותה בשריפה מהגמ' בשבת כה. כשם שמצוה לשרוף הקדשים שנטמאו כך מצוה לשרוף את התרומה שנטמאת. עוד הוכיחו מתמורה לג: דמני לה לתרומה בהדי הנשרפין וקאמר הנשרפין לא יקברו [ונקטו תוס' דהוא הדין לא יאכילום לכלבים אלא ישרפו דוקא.]

**והנה רש"י** בשבת פי' בהא דכך מצוה לשרוף את התרומה - משום דדמיא לקודש ועוד משום תקלה. ולטעם תקלה ודאי מסתבר דאין לאסור להאכיל לבהמה. וכן נקטו שם התוס' והביאו דכן דעתו בסוגיין דמותר להאכיל לבהמה,[[215]](#footnote-215) אלא דהקשו על טעם זה משלהי תמורה כנ"ל. [ומסיימי התוס' דדוקא שריפה דומיא דקודש ומדרבנן. א"נ מדאורייתא דאקרי קודש.]

**ובדעת רש"י** כתב הבית הלוי (ח"א סי' יט) דהרי רש"י בתמורה פירש הא הנשרפים לא יקברו הוא משום שמא יכשל בהם. והקשה הגרע"א הרי בכל הנשרפים איכא ילפותא דישרפו וא"כ מה צריך לחשש תקלה. אמנם יישב הבית הלוי דאיצטריך הך טעמא לתרומה טמאה דסובר רש"י דכל הטעם דתשרף רק משום תקלה וא"כ מסתבר דה"ה דמותר להאכילה לכלבים דג"כ לא יכשל בהם. ורק קבורה אסורה דחיישינן שתתגלה ויכשל בה. [וע"ש שהאריך טובא בכל הענין.]

**ובאבני נזר** (יו"ד סי' תמח) הביא דברי הר"ן פסחים (יד. בדפי הרי"ף) דא"א להאכיל תרומה טמאה לכלבים דתרומה שהוא אוכל אדם אין מאכילין אותה לבהמה כל זמן שהיא ראויה לאדם. והקשה האבנ"ז הרי בסוגיתנו הביא הר"ן פרש"י דאסור להאכיל לכלבים דאין שורפין קדשים ביו"ט ולמה שם פי' טעם אחר. וכתב לבאר דהוקשה לר"ן הרי הא דתרומה טמאה בשריפה הוא כקדשים שנטמאו ושם חיוב שריפתן הוא משום דלא חזו למצותן. וא"כ קשה כיון דתרומה אפשר להאכיל לבהמה נמצא דראויה לקיים מצותה וא"כ אינה כקדשים שנטמאו שהם אינם ראויין למצות הקדשים.

**וע"ז תירץ** הר"ן דכיון דראויה לאדם אין מצותה באכילת בהמה ולכן כשנטמאה מקרי שנפסלה ממצותה ולכן הדר איכא ע"ז סברת רש"י דכיון דמצותה בשריפה אחשבה רחמנא לשריפתה. [וכתב האבנ"ז דלפ"ז כרשיני תרומה שראויים רק לבהמה, אם נטמאו מודים גם התוס' שמאכילם לבהמה, דכיון דעיקרן לבהמה עדיין ראוים הן למצותן ואינן כקדשים שנטמאו ומימלא אין בהם דין שריפה. והוכיח כן ממשנה במע"ש (פ"ב מ"ד) ע"ש.]

**והנה שיטת** רש"י ב"מ צ. דתרומה שהיא מאכל אדם מותר להאכילה לבהמה [ודלא כהר"ן הנ"ל, גם התוס' ב"מ נחלקו בזה על רש"י.] ולפ"ד רש"י הדק"ל למה כשנטמא לא מקרי ראוי למצותו והרי גם מעיקרא היה מותר להאכילו לבהמה. וכתב האבנ"ז דרק כל זמן שראוי לאדם מותר להאכילו לבהמה ונחשב כאילו האכילו לאדם, ולא כשנפסל מאכילת אדם, ולכן מקרי שאינו ראוי למצותו. ומה שמאכיל לבהמה אינו אלא מדין ביעור תרומה. ונמצא דתרומה טהורה שמאכילה לבהמה הוא קיום מצותה, אבל תרומה טמאה שמאכילה לבהמה הוא מדין ביעור קדשים. [וע"ע באגרו"מ יו"ד רטו ענף ב.]

**ובחזו"א (שביעית** ה יב) נקט לדינא כתוס' והראשונים שאסור להאכיל תרומה טמאה לבהמת כהן וכתב דלכן לא נהגו ליתן חלה לכהן דבדרך כלל הוכשרה כבר וא"א להאכילה לבהמתו, ולשרוף תחת תבשילו ג"כ אין בזה הנאה כפי מציאות הדברים כיום. ובחזו"א מעשרות (ז יג) כתב דאם אין לו עצים לשרפה קוברה כדי שלא יבוא לידי תקלה. והוסיף דיש לעי' אם בכה"ג מותר להאכילה לבהמת כהן. [ובדרך אמונה (תרומות פי"ב סק"י) העתיק לאיסור, ועי' מש"כ בפ"ב ציון ההלכה שצב. ועי' עוד בפ"ב ה"ב בבאור ההלכה ד"ה הכרשינין דדעת הרמב"ם כרש"י דתרומה טמאה מותרת לבהמה. וע"ע מש"כ בזה שם בפי"א סקי"ז, ובפ"ב ס"ק קלט.]

**דף כז ע"ב**

**קמט) פלוגתת רבינו** יצחק ותוס' נתבארה בפרק שני אות ערה.

**סתמא דמוקצה כר"י או כר"ש**

**קנ) לימא תנן** סתמא דלא כר"ש. הנה לעיל ב: אמר רב נחמן גבי יו"ט סתם לן תנא [במוקצה] כר"ש ולפ"ז צ"ב מאי קשיא ליה אי הך מתניתין נמי דלא כר"ש. ועי' רא"ה ומאירי ורבנו נחמן בן הרמב"ן שכתבו דמ"מ דרך התלמוד לחקור ולומר שאף זו נסתמה דלא כר"ש. ובשטמ"ק כתב דכונת הגמ' להקשות אמאי לא מייתי בדף ב: ראיה מהכא דסתם לן רבי כר"י. [וע"ע בשפ"א.]

**אמנם צ"ע** דבמסקנא מוכיחה הגמ' דהמשנה אתיא כר"ש [משום דדומיא דחלה דקדישא קתני ומשמע דבהמת חולין שמתה מותר לטלטלה] וזה דלא כרב נחמן דסתם לן תנא ביו"ט כר"י והאריכו בזה הראשונים והאחרונים ויבואר בסמוך אות קנה בס"ד.

**בעלי חיים שמתו לר"ש**

**קנא) בפלוגתת מר** בר אמימר ומר בריה דרב יוסף אי מודה ר"ש בבע"ח שמתו שאסורין. למר בר אמימר משמיה דרבא דמודה ר"ש דהוו מוקצה מבואר בשטמ"ק דהגדר הוא כעין הא דאמרינן בשבת מד. כוס קערה ועששית [שהדליק בהן נר] מודה ר"ש דלא יזיזם ממקומן ומפרש מר זוטרא דכי שרי ר"ש בנר זוטא דדעתיה עלויה אבל הני דנפישי לא. ומבואר דדבר שאינו עומד להיות מותר בשבת מודה ר"ש דהוי מוקצה, וה"נ בבהמה בריאה אין דעתו שתמות. וכן הוא ברמב"ן שבת קנו: דכיון דאין יושב ומצפה מודה ר"ש.

**ולדעת מר** בריה דרב יוסף משמיה דרבא דגם בהמה בריאה שמתה אינה מוקצה, צ"ב מ"ש מכוס קערה ועששית. והנה בחי' הרא"ה כתב "משום דסוף בעלי חיים למיתה" ולכאורה כונתו לחלק משם דאין סוף הנר לכבות אבל כאן סופה למות. [ויל"ע הרי סופה להישחט ולא למות (ברכות יז.)] וברשב"א (להלן ל:) גבי עצי סוכה דהם מוקצה לר"ש [ולא דמי לשמן שבנר, דאדם יושב ומצפה אימת תכבה נרו, אבל כאן אינו מצפה שתפול סוכתו] כתב הרשב"א: ואפילו למר בריה דרב יוסף דאמר חלוק היה ר"ש אפילו בבע"ח שמתו לא דמיא סוכה לבע"ח דמיתה בבע"ח שכיחא. ע"כ. [וכעי"ז כתב הרשב"א בחולין טו] וכן הוא ברמב"ן שבת קנו: "דכיון דבהמה למיתה קיימא אפשר שהוא מצפה למיתתה ואע"פ שהיא בריאה". וכנראה זה גם החילוק בין בהמה לכוס קערה ועששית.

**אכן הרשב"א** כאן כתב להקשות מדוע בריאה אינה מוקצה מ"ש מגרוגרות וצמוקין דמודה בהו ר"ש (שבת מה.) ומכוס קערה ועששית (שבת מד.) שהם מוקצה כיון דאין דעתו עליהם וה"נ אין אדם מצפה מתי תמות בהמתו הבריאה. ותירץ דהנך שאני דדחי להו בידים. וכעי"ז הביא הרשב"א בחולין (שם) בשם רבינו. [ואידך מ"ד דס"ל דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, יל"פ דס"ל דגם בלא דחייה בידים אסור. או די"ל כמש"כ התו"י בשבת מד. דס"ל דחשיב דחייה בידים כיון דלא שחטם מע"ש כמו שכתב רש"י לעיל כד: גבי מחובר.]

**ונמצא דפליגי** הנך ראשונים אם אינו יושב ומצפה ולא דחייה בידים אם אסור. ועי' מג"א סי' שיח סק"ד ובמ"ב סק"ח שפסקו דרק אם דחייה בידים אסור. [ונ"מ בשוחט לחולה שנחלה בשבת דאין שם דחייה בידים אבל גם אינו יושב ומצפה.] ועי' באפיקי ים ח"ב סי' יט שעמד בסתירת הרשב"א בין דף ל: לסוגין. אמנם ברשב"א בחולין חזינן דב' שיטות הם.

**ושיטה נוספת** הוכיח האפיקי ים (שם) מדברי המרדכי ריש ביצה דמאן דסבר דחלוק היה ר"ש גם בבע"ח שמתו פליג על מאן דס"ל דמודה ר"ש בכוס קערה ועששית. וכן נוקט החת"ס בשו"ת או"ח סי' פו. ומבאר האפיקי ים דהמחלוקת אם גם ר"ש אית ליה הכנה אלא דסובר דבסתמא הוא מוכן אם הוא יושב ומצפה או דלית ליה כלל הכנה. [ועי' אות קנח מש"כ נ"מ בפלוגתא הנ"ל גבי חלה שנטמאה ביו"ט.]

**והנה בבהמה** שמתה בשבת אפשר לפרש דהוי מוקצה מחמת איסור כיון שאסור לשחוט בשבת ומגו דאתקצאי לביה"ש וכו' [וכן נוקט הגר"א סי' שכד ס"ז] אמנם צ"ע דבסוגיין מיירי ביו"ט דמותר לשחוט בו וא"כ למה כשמתה הוי מוקצה. וצ"ל משום דמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים. אכן הגר"א הנ"ל כתב דרק ר' יהודה סובר מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים אבל ר"ש חולק ואוסר רק משום מוקצה מחמת איסור. וצ"ע דא"כ לא שייך זאת ביו"ט. ועי' גם בחזו"א סי' מא סק"ד שכתב דהפלוגתא אי מודה ר"ש בבע"ח שמתו הוא אי מקרו מוכנים לכלבים או לא. ובסק"ה כתב לבאר דסברת מ"ד דלא הוי מוכן הוא משום דאסור לשחוט לכלבים לכן לא הוי מוכן לכלבים [אבל בשר העומד לאדם הוי מוכן לכלבים לר"ש כדמוכח בשבת קכח. בבשר תפל] ובסק"ה חזר בו והוכיח דטעמו של ר"ש משום דמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים ע"ש.

**מה ההו"א להתיר טלטול בהמת קדשים**

**קנב) בבהמת קדשים.** הקשה הרשב"א א"כ מה שאל ר"ט בבית המדרש הרי פשיטא שהיא מוקצה. ותירץ דסד"א משום בזיון קדשים יטלטלנה ויניחנה במקום המוצנע קמ"ל. וכן הוא בתו"י. והקשה הצל"ח א"כ מה מדייקת הגמ' בהמשך אלא טעמא דקדישא הא דחולין שרי דילמא אמרו בקדשים לחדש הך רבותא דאין מתירין מפני בזיון קדשים, אבל באמת ה"ה בחולין. וע"ש מה שתירץ.

**מדוע א"א לפדות בהמת קדשים שמתה**

**קנג) בבהמת קדשים.** כתב רש"י ג' טעמים למה אינה בת פדיון. א. דבעינן העמדה והערכה. [בדין זה יש מחלוקת בבכורות טו.] ב. אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים. [גם בזה איכא פלוגתא בתמורה לא.] ג. אין פודין ביו"ט.

**ובמה שכתב** רש"י דאסור לפדות ביו"ט. עי' אבנ"ז יו"ד סי' רצא דאסור לפדות פדיון הבן בשבת כמו שכתב ריב"ש ותרוה"ד ונפסק בשו"ע או"ח (שלט ד) ומשום דדומה למו"מ. וברמב"ם פ"ז הי"א מיו"ט כתב דפודין קדשים בחוה"מ משמע דביו"ט אסור. אולם יעו"ש באבנ"ז באות כב שכתב דחילול מע"ש בשבת אינו אסור משום מו"מ [דאפשר לחלל רק דרך חלול ולא דרך מקח ואין זה דומה למו"מ] אלא משום מתקן.[[216]](#footnote-216) וע"ש נ"מ בזה. [ובשו"ת חת"ס או"ח סי' עט כתב ג"כ דאין מחללין מע"ש בשבת אך לא כתב אם הוא מטעם מו"מ או מטעם מתקן. ועי' תו"כ אחרי פרשתא ה פ"ז אות ט "ולא יפדה נט"ר ומע"ש". ועי' דרך אמונה מע"ש פ"ה ציון ההלכה קה דנחלק עם הגריש"א אם מותר להפריש חומש בשבת. ואמנם גבי חומש י"ל דחמור מחילול כיון דעושה קדושה חדשה ודמי למקדיש משא"כ בחילול רק מעביר הקדושה ממקום למקום. אך מאידך קיל טפי דאין בזה תקון.]

**ועי' פנ"י** שתמה על רש"י הרי ר' טרפון היה אחרי החורבן וא"כ לא משכח"ל קדשים [אין מקדישין אחר החורבן שלא יבוא לידי תקלה, ע"ז יג:] ובע"כ מיירי בבכור וא"כ היה לרש"י לתרץ דבכור א"א לפדותו.

**דף כז ע"ב**

**מה חלה דקדישא אף בהמה דקדישא**

**קנד) מה חלה** דקדישא. בפשטות הכונה דכשם שחלה יש בה קדושה כך בבהמה מיירי שיש בה קדושה. אמנם לשון הרי"ף: "דומיא דחלה שנטמאת היא דאינה ראויה לכלום". ומבואר דה"דומיא" אינו לומר ששניהם קדושים, אלא ששניהם אינן ראויין לכלום. ועי' ברע"א שפלפל בזה.

**אם מסוכנת אינה מוקצה גם לר' יהודה**

**קנה) הכא במאי** עסקינן במסוכנת [ודברי הכל]. כתב רש"י לעולם ר"ש היא ומתני' במסוכנת דשרי ר"ש בה וכו' הלכך טעמא דקדשים לא יזיזנה הא דחולין שרי. והנה גירסתנו בגמ' "ודברי הכל" לכאורה משמע דאתי גם כר' יהודה. ועי' מהר"ם דרש"י לא גרס "ודברי הכל". וכן הוא במהרש"א ומהר"ם שי"ף. אמנם כמה ראשונים [מאירי וחכמי איברא] כתבו דיש ליישב גי' זו גם לפי' רש"י והכונה "דברי הכל" אינה לר' יהודה אלא למר בר אמימר ומר בריה דרב יוסף.

**והנה הרי"ף** העתיק אוקימתא זו דמסוכנת וקדשים, ומבואר דאם אינה קדשים הרי זו אינה מוקצה. ותמה הבעה"מ הרי הרי"ף פוסק ביו"ט כר' יהודה וא"כ היה לו לאסור גם באינה קדשים. וכתב דלפי הגי' "ודברי הכל" מבואר דגם לר' יהודה א"ש דבמסוכנת מודה לר"ש דאינה מוקצה [ובבריאה גם ר"ש מודה לר"י -למר בר אמימר- וכי פליגי בחולה.] ומיושבין דברי הרי"ף. וכ"כ הר"ן והטור.

**אמנם כתב** הבעה"מ דבשבת קנו: מוכיחה הגמ' מדברי זעירי שהעמיד בבהמת קדשים דס"ל כר"ש וא"כ איך אפשר לומר דאתי כדברי הכל. [אמנם עי' בתוס' בשבת שם ד"ה תרגמא, שהוכיחו דראית הגמ' מזעירי דפסק כר"ש היא משום דקים לה דאמר דבריו משום ר"ש, ע"ש. ולפ"ז מיושבת קושית הבעה"מ.]

**אמנם קשה** דאם משנתנו אתיא רק כר"ש א"כ היאך אמר ר"נ לעיל ב: גבי יו"ט סתם לן תנא כר' יהודה והרי הכא סתם כר"ש. ותירץ בעה"מ דרב נחמן לא מוקים לה בבהמת קדשים ואע"ג דקתני עלה ועל החלה שנטמאה ביו"ט מעשה שהיה כך היה ולא אמרינן מה חלה דמקדשא אף בהמה ואתיא מתני' דלא כר"ש. [אמנם עי' רשב"א שזה דוחק דכיון דקאמר דייקא נמי משמע שדיוק זה נשאר למסקנא, ולכן משמע דזעירי עצמו מוקי לה כר' יהודה וכסברא דלעיל דבמסוכנת גם ר' יהודה מודה דאינה מוקצה. ע"ש.]

**עוד כתב** בעה"מ ליישב המשנה אליבא דר"נ ע"פ מה שחידש בפ"ק דכל מאי דמחמרינן ביו"ט כר' יהודה במוקצה הוא רק בדברים שגם בשבת אסורים [משום מלאכה] בזה מחמרינן ביו"ט משום מוקצה. אבל דברים שמותרים בפועל בשבת אין אסורים ביו"ט דליכא מידי דבשבת שרי וביו"ט אסור. ולפ"ז כאן דמותר גם בשבת לא סתם רבי כר' יהודה. [אמנם הרי"ף אינו סובר מחילוק זה, ופוסק ביו"ט כר' יהודה בכל גווני, וא"כ א"א ליישב דבריו ע"פ סברא זו.]

**והרא"ש (סי'** ח) העתיק דברי הרי"ף וקשה הרי הרא"ש פסק כר"ש אף ביו"ט וא"כ אף באינה מסוכנת שרי אם אינה קדשים. ותירץ הקרבן נתנאל דהרא"ש פוסק כמר בר אמימר דמודה ר"ש בבע"ח שמתו ע"ש. אמנם המאירי פסק כמ"ד חלוק היה ר"ש אף בבע"ח שמתו. [והק"נ הקשה על הרא"ש שפסק לחומרא דהיה לנו לפסוק לקולא במחלוקות במוקצה שהוא מדרבנן וכמו שמבואר ברא"ש במוקצה לחצי שבת ובסוף מכלתין בשם בה"ג. ועי' בזה בב"י סי' שכד.]

**והיש"ש כתב** דבפלוגתא דמר בר אמימר ומר בריה דרב יוסף גם הרא"ש פסק לקולא. אלא דהא דמוקים לה במסוכנת דמשמע דבאינה מסוכנת אם אינה קדשים אסורה הוא משום דאע"ג דבסתם מוקצה פסק כר"ש אף ביו"ט, מ"מ במוקצה מחמת איסור פסק ביו"ט כר' יהודה.

**בסברת פלוגתא הנ"ל**

**קנו) ובטעמא דהסוברים** שגם ר' יהודה מודה במסוכנת כתב בעה"מ "דהיא חשובה כמתה". והרשב"א כתב "דדעתיה עליה וכאילו נתנבלה מעיו"ט חשבינן לה".

**והרא"ה סובר** דר' יהודה אוסר גם מסוכנת וביאר פלוגתת ר"ש ור"י: וכיון דמסוכנת דעתיה עלה לשחטה ואע"ג דאוכלי אדם לא קיימי לבהמה ואיכא משום מוקצה ר"ש לית ליה מוקצה. אבל לר' יהודה דאית ליה מוקצה אפילו במסוכנת ואפילו בחולה אסירא דלא קיימא לכלבים. עכ"ל.

**והנה ר'** יהודה קאמר אם לא היתה נבלה מערב שבת אסורה. וקשה דלהרי"ף אין צריך שתהא נבלה בערב שבת אלא די שתהא מסוכנת. ובחי' המאירי כתב לתרץ דמסוכנת כנבילה חשיבא.

**והנה ההיתר** במסוכנת הוא גם בשבת. והקשה המכתם הא בבין השמשות היתה מוקצה מחמת איסור שחיטה והיאך מותרת ביו"ט. ותירץ דלגבי כלבים לא היתה מוקצה אף בבין השמשות דכלבים לא בעו שחיטה.

**בדיקת טריפות ביו"ט**

**קנז) בשבת קנו:** אמרינן ואף לוי סבר הלכה כר' יהודה כי הא דלוי כי הוו מייתי טריפתא לקמיה ביומא טבא לא הוה חזי לה אלא כי יתיב אקילקלתא [פי' רש"י על האשפה שאם יראנה טריפה יניחנה שם] דאמר דילמא לא מתכשרא ואפילו לכלבים לא חזיא.

**וכתב האו"ז** דכן פסקינן ביו"ט כר' יהודה ואין לראות אלא באשפה. וכן הוא בטור סי' תצז. וע"ש בב"י דלמ"ד מודה ר"ש בבע"ח שמתו י"ל דמ"מ בטריפה מתיר משום דמונח בדעתו צד שיהיה טריפה דזה מצוי. ורק לר' יהודה דס"ל דלא מהני מה דדעתו עלה הוא דבעינן למחזי אקילקלתא.[[217]](#footnote-217) אמנם הקשה היש"ש למה גרע מחלבים דמותר לטלטלן להצניע (לעיל יא). ותירץ דהם ראויים להסקה וגם מאתמול היה דעתו עליהם.

**עוד טען** היש"ש דיש להתיר לטלטל הטריפות משום התירו סופן משום תחילתן כמו שהתירו להניח העור לפני הדורסן לעיל יא. ומה שבגמ' מבואר דלא התירו זה היה בזמנם שלא היו שכיחי טריפות אבל היום דשכיחי טריפות[[218]](#footnote-218) מותר. [אך באוזים ותרנגולים גם היום לא שכיח טרפות[[219]](#footnote-219) ואסור.] והמג"א (תצז יט) כתב דעל טריפה לא שייך התירו סופן דיש לו עצה לשחוט במקום הצל ולא יצטרך לטלטלן. ועי' בבאור הלכה סוף סי' תצז.

**חלה שנטמאה ביו"ט**

**קנח) כתב הגרע"א** דלמ"ד מודה ר"ש בבע"ח שמתו, א"כ חלה שנטמאה ביו"ט [אף אי נימא דמותר להאכילה לכלבים] היא מוקצה כיון דמבעוד יום היתה מוכנת לאדם ולא היה דעתו להאכילה לכלבים. אבל למ"ד חלוק היה ר"ש אף בבע"ח שמתו ה"ה חלה שנטמאת ביו"ט אם היא מותרת לכלבים אינה מוקצה. ולפ"ז מה שטרחו רש"י ותוס' במשנה לפרש למה אסורה לכלבים הוא רק למ"ד חלוק היה ר"ש אף בבע"ח שמתו. [בבאורי ענינים כתב דיש חידוש בדבריו דגם מה שלא נשתנה במציאות אלא רק נאסר לאדם בטלה הכנתו לאדם והרי הוא מוקצה אף שראוי לכלבים. והיה מקום לומר דבכה"ג אינו מוקצה לכו"ע דהכנתו לאדם קיימת כיון דרק איסורא הוא דאיכא ומ"מ לא הוי כאוכל שנאסר שכתב הרי"ף ריש פרקין דהוי מוקצה כיון שראוי לבהמה. אמנם גם מדברי הרא"ה שיובאו בסמוך מוכח בפרט זה כרע"א.]

**והנה באות** קמד הובאו דברי הרא"ה שמפרש באמת הטעם בחלה משום דמעיקרא לאכילה והשתא להסקה וצ"ע ע"פ סברת הגרע"א א"א לפרש כן למ"ד חלוק היה ר"ש אף בבע"ח שמתו דלכאורה חלה שנטמאת לא גרעא מבע"ח שמתו.

**והנראה בזה** דסברת רע"א תלויה בפלוגתת הראשונים (אות קנא) בסברת ר"ש דחלוק אף בבע"ח שמתו. דאם הטעם משום דלא דחייה בידים או משום דלית ליה כלל הכנה א"כ צדקו דברי רע"א דה"ה חלה שנטמאת אינה מוקצה. אבל אם הטעם משום שהוא מצפה למיתתה דמיתה שכיחא, א"כ חלה שאין שכיח שנטמאת וטעונה שמירה ובידו לשמרה הרי היא מוקצה.

**ומעתה א"ש** דברי הרא"ה לשיטתו דהוא פירש טעמו של ר"ש "משום דסוף בעלי חיים למיתה" וא"כ בחלה דלא שייך טעם זה הרי היא מוקצה ונמצא דטעמו של הרא"ה נכון לכו"ע. אבל דברי הגרע"א אתיין לפי שאר הראשונים.

**חלת חו"ל**

**קנט) כתבו הראשונים** [עי' חכמי איברא ושטמ"ק] דחלת חו"ל אינה מוקצה כיון דחזי לאכילה אף בטומאה למי שאין טומאה יוצאת עליו מגופו. (בכורות כז.)

**עוד איתא** שם היתר נוסף [וזה שייך גם בחלת ארץ ישראל] דכיון שמפריש [מה שלש ביו"ט מותר להפריש] ואותה שעה היא בידו מותר לטלטלה לכל מקום שירצה. [וכן פסק המ"ב סי' תקו ס"ק כט.] והנה פליגי הפוסקים במוקצה שבא לידו בהיתר ונעשה מוקצה מחמת גופו אי מותר לטלטלו עי' במ"ב ריש סי' שח משכ"ב. וצ"ע מ"ש הכא. ועי' בשש"כ פי"א הערה סט שהאריך בזה.

**דף כז ע"ב**

**אין נמנין על בהמה**

**קס) אין נמנין** על הבהמה ביו"ט. ובגמ' מפרש שמואל דאין פוסקין דמים. [פירש התוס' רי"ד: "פירוש הא דתני אין נמנין דמשמע אין מתחברין, בפיסוק דמים קאמר שלא יתחברו לפסוק דמים על הבהמה ביו"ט".] ופרש"י דמקח מממכר אסור בשבת וביו"ט. והקשו הרשב"א ורבנו פרץ פשיטא דמקח וממכר אסור [המקור לאיסור מקח וממכר כתב רש"י כאן בספר עזרא. ולהלן לז. כתב: מקח וממכר אסור מן המקרא דכתיב ממצוא חפצך ודבר דבר.[[220]](#footnote-220) אי נמי מקח וממכר אתי לידי כתיבת שטרי מכירה.] ועוד היינו הך דאמרינן להלן כח: לא יאמר אדם לטבח שקול לי בדינר בשר.

**וכתב הרשב"א** בשם תוס' דפסיקת מעות ע"ג בהמה לא דמי למקח גמור אלא דומה קצת להריני עמך למחצה לשליש ולרביע. וקמ"ל דכיון דמזכיר המעות אסור.

**ורבנו פרץ** מפרש אין נמנין לידע כמה יתחברו יחד לקנות. [נראה הכונה שנמנין השותפין ביו"ט להשתתף ביניהם לפי סכום דמים, וזה אסור אף שעם המוכר עצמו לא קבעו סכום דמים. וראיתי שפירשו כונת רבנו פרץ על דרך הרשב"א בשם הירושלמי אות קסב. אך לכאורה לא יתכן לפרש כן בבבלי.]

**כמה בבות במשנה, והחידוש בהן**

**קסא) אין נמנין** על הבהמה לכתחילה ביו"ט. אבל נמנין עליה מעיו"ט ושוחטין ומחלקין ביניהם. וכתב רש"י אבל שוחט הוא הטבח בלא פסוק דמים ומחלקין אותה ביניהם ולמחר יפסוק דמים. וצ"ע הרי בבבא זו תנן "אבל נמנין עליה מעיו"ט" ונמנין פירושו פיסוק דמים כמבואר בגמ' א"כ היאך כתב רש"י בלא פסוק דמים. וביאר הרש"ש דרש"י מפרש דיש כאן ג' בבות א. אין נמנין על הבהמה לכתחילה ביו"ט. ב. אבל נמנין עליה מעיו"ט. ג. [כתב הרש"ש דרש"י גורס: ושוחט] ומחלקין ביניהם. וקיימי דברי רש"י על הבבא השלישית. וכדברי הרש"ש מבואר בשטמ"ק [אלא דהשטמ"ק לא שינה את הגי' 'ושוחטין'.]

**והב"ח (סי'** תק) כתב דרש"י גרס אבל שוחטין ומחלקין ביניהם ולא גרס כלל להא דנמנין מעיו"ט. וכעי"ז גי' רבנו נסים תלמיד הרמב"ן "אבל נמנין ושוחטין ומחלקין ביניהם". [וע"ש בב"ח דלולי פי' רש"י היה נראה הכונה דלכתחילה אין לשחוט ולחלק ביו"ט אלא להמנות מעיו"ט. ורק בדיעבד אם לא נמנה התירו לשחוט ולחלק ביו"ט. אבל לפמש"כ רש"י מותר לחלק ביו"ט בלא פיסוק דמים לכתחילה. וכן נראה מדברי הפוסקים דמותר לכתחילה.]

**ובהא דנמנין** מעיו"ט ומחלקים ביניהם ביו"ט כתב התוס' רי"ד דהחידוש הוא דלא מקרי החלוקה עובדין דחול.

**והצל"ח כתב** לבאר החידוש בהקדם מה שיש להעיר עוד בלשון המשנה 'אין נמנין לכתחילה ביו"ט' מהו לשון 'לכתחילה'. וביאר הצל"ח דכונת המשנה בסיפא לחדש דמותר אפילו אי לא נגמר המקח לחלוטין בעיו"ט, רק עמד בעיו"ט אצל הטבח ואמר לו אם אצטרך למחר בשר תן לי בהמה זו בכך וכך דמים, ומותר ללקחה ביו"ט על סמך אותו פסוק דמים שהיה בעיו"ט אף שלא היה מוחלט. וזהו הלשון 'אין נמנין לכתחילה' דהיינו דהאיסור הוא כשהתחלת הכל יהיה ביו"ט, אבל אם רק גמר הפיסוק ביו"ט מותר.

**בדברי הירושלמי דהיו ה' נעשין עשרה**

**קסב) הרשב"א הביא** ירושלמי: אין נמנין הא להוסיף מוסיפין היו ה' נעשין עשרה. ע"כ. ובעבודת הקודש (ש"ב סי' ד' הובא כאן בתלמיד הרשב"א) כתב (לשון תלמיד הרשב"א בשמו. ובעבודת הקודש בלשון אחרת קצת): "ואע"ג דפרישנא דאין נמנין היינו פסיקת דמים מ"מ אסור להמנות מנין בני אדם על הבהמה דכדרך חול הוא אלא שאם נמנו חמשה מעיו"ט יכולין למנות עליהן למחר". ונראה דדעתו דגם בלא פיסוק דמים אסור אם יש חבורה גדולה. ורק אם כבר יש חבורה מעיו"ט מותר להוסיף. ועי' פר"ח ובאור הלכה (סי' תק ס"א) דמהבבלי משמע דפליג ע"ז דהרי מפרש את המשנה בפיסוק דמים וא"כ אין מקור לאסור להמנות בלא פיסוק דמים.[[221]](#footnote-221)

**אמנם עי'** מאירי שכונת הירושלמי באופן אחר שאם היו חמשה שפסקו בעיו"ט ע"פ דמים וביו"ט התוספו אנשים להמנות יכולים לומר להם שיהיה ע"פ הפיסוק דמים של עיו"ט לפי חלקם היחסי. ולכאורה זה דלא כרשב"א.

**והנה נחלקו** המחבר והרמ"א בסי' שכג ס"ד כשדמים ידועים אם מותר לקנות לפי דמים. הרמ"א מתיר דהוי כאומר כמות והדמים הם רק סימן, והמחבר אוסר הואיל וסוף סוף הזכיר דמים. ולכאורה ביאורו של המאירי א"ש רק לדברי הרמ"א.

**זו כזו**

**קסג) היכי עביד**, מביא שתי בהמות וכו' זו כזו. כתב רש"י היכי עביד שידעו למחר כמה היתה שוה לפסוק דמיה. וכתב הר"י מלוניל: אם לוקחין אותו בסתם לא יתרצה המוכר כי יפסיד בדבר. ובחי' המאירי: דמסתמא אין הטבח רוצה בכך שלמחר כשיפסוק עליה דמים לא יאמינו בו שכך הוא שוה.

**אם מותר לחלק עם נכרי או למכור לנכרי**

**קסד) הריני נמנה** עמך למחצה לשליש ולרביע. כתב בהג"א: והני מילי ישראל לישראל אבל ישראל לגבי נכרי אסור. [ומקורו באו"ז בשם רבנו יצחק אלפס, ולפנינו ברי"ף ליתא.] וכתב המג"א (תק ג) דהטעם משום שאין ישראל רגיל להשתתף עם העכו"ם ומחזי טפי כמקח וממכר. ולפ"ז מיירי שהבהמה של נכרי והישראל בא לקנות הימנו ולהשאר שותף עמו, רק זהו מה שאסור.

**אבל בלבוש** מבואר טעם אחר וז"ל: ודוקא ישראל לגבי ישראל שרי בכה"ג אבל ישראל עם הגוי אסור אפילו בכה"ג אסור דדמי טפי למו"מ עם הגוי.[[222]](#footnote-222) ונ"ל דדוקא בבשר כשר שיכול למכור לישראל שכיון שיש לו קונים ישראלים לא רצו להתיר מו"מ עם גוי דדמיא טפי לעובדא ומו"מ של חול, אבל במקומות שאין שם מנקרי ישראלים לנקר האחוריים יכולים ליתן בכה"ג האחוריים לגויים בלא פיסוק דמים, מטעמא דלעיל שהיתירו סופן משום תחילתן שלא ימנעו משמחת יו"ט ולא ירצו לשחוט בהמות ליו"ט.

**ומבואר לפ"ז** [עי' מחה"ש] דמיירי שהבהמה של ישראל והא מוכר לגוי וזה אסור משום מו"מ. אמנם כתב המג"א דמדברי ההג"א לא משמע כפי' הלבוש.

**ועי' במ"ב** (תק ז) שהעתיק לדינא את דברי הלבוש שאסור למכור לגוי וכתב בטעמו דכל ההיתר הוא רק לצורך שמחת יו"ט של ישראל. [וצ"ע דלא משמע כטעם זה בלבוש.]

**וכתבו האחרונים** (מג"א וגר"א ועוד) דדיוקו של האו"ז הוא מדתניא בברייתא כאן 'לא יאמר אדם לחברו' וחברו משמע ישראל. אמנם דחו ע"פ מה שמבואר בראשונים בכמה דוכתי דגם נכרי נקרא בלשון התנאים חברו ולדבריהם אין ראיה לדינו של האו"ז. ועי' במ"ב דיש להחמיר כסברא ראשונה. ובשער הציון (סק"ו) העיר דלכאורה יש לאסור מטעם נוסף דהנה המג"א סק"א הביא משבה"ל דבני חבורה שידוע שמקפידין זע"ז וצריכין גורל אסור להם להשתתף, וסיים המג"א בשם תוס' שבת קמט: דאפילו בלא גורל אסורין לחלוק גזירה שמא יבואו למדה משקל ומנין. ולפ"ז כתב השער הציון דכל נכרי הוא מקפיד ואסור לחלוק עמו מה"ט.

**דף כח ע"א**

**סברת איסור שקילה**

**קסה) ר' יהודה** אומר שוקל אדם בשר כנגד הכלי וכו'. כתב רש"י אע"פ שאסור לשקול בליטרא דהיינו מעשה חול וכו'. מבואר ברש"י דיסוד איסורא דשקילה הוא משום עובדין דחול.[[223]](#footnote-223) [וכ"ה בחכמי איבר"א]. ובתוס' שבת קכו: ד"ה ומדבריהן כתבו גבי מדידה של חלון אם יש בו שיעור להעביר את הטומאה "דהתם לא הוי איסור כל כך אלא משום דהוי כעובדא דחול". וכן העתיק המ"ב (תק ח). [עי' בתפארת ישראל בהקדמה לשבת הנקרא "קופת הרוכלין" שכתב דבעובדין דחול יש בו ג' אופנים דהיינו אם שאסרו חכמים את הדבר משום דדומה לא' מל"ט מלאכות. או משום שמא ע"י כך יבוא לעשות מלאכה או משום טירחא יתירא. ועי' מש"כ בפ"ק אות שצז.]

**אמנם הרמב"ם** פ"ד מיו"ט הי"ט כתב: דברים רבים אסרו ביו"ט משום גזירת מקח וממכר וכו'. ובהלכה כ: כשהן מחלקין לא ישקלו במאזנים שאין משגיחין בכף מאזניים כל עיקר. ומבואר ברמב"ם דהאיסור הוא משום מקח וממכר. (והובא בשער הציון תק טז). וכן הוא מבואר ברמב"ם פכ"ג משבת הי"ג. וברמב"ם פכ"ד משבת ה"ה כתב דמדידה במקום מצוה מותרת משום 'ממצוא חפצך' חפצך אסורין חפצי שמים מותרין. משמע דהאיסור שלא במקום מצוה משום ממצוא חפצך. וצ"ע הרי הבאנו דבמק"א כתב הרמב"ם דהוא משום מקח וממכר.

**וכתבו לבאר** בזה דכל גזירת מו"מ שייכת רק במידי דבר מכירה הוא. אבל במודד את הטפיח אם הוא בשעור לטמא או מודד את המקוה אין בזה משום מקח וממכר ואסור משום ממצוא חפצך.

**ובאגרו"מ או"ח** (ח"א סי' קכח) נוקט דיש בזה מחלוקת רש"י (דף כט. הנ"ל בהערה) ותוס' (שבת קכו:) אם במדידה שלצורכי הבית ולא למכירה האיסור מצד מקח וממכר או משום עובדין דחול. וכתב דלשיטת תוס' לא התירו למצוה אלא במדידה של צורכי הבית ולא במדידה של מכירה שנאסרה משום מקח וממכר וכמו שמבואר בתוס' הנ"ל שההיתר לצורך מצוה רק משום דהוי עובדין דחול ולא איסור גמור מדרבנן. אמנם צ"ע בדבריו שנוקט דלרש"י הוי איסור משום מקח והרי רש"י דף כח. כתב דאפילו במדידה של טבח אין האיסור אלא משום עובדין דחול.

**וההיתר בשינוי** יתפרש לפי רש"י דלא הוי כעובדין דחול ולהרמב"ם לא הוי דרך מו"מ.

**ועי' בלבוש** סי' תקו ס"א שכתב "ומדידה אב מלאכה". ועי' בפמ"ג (מ"ז א) שתמה עליו.

**דף כח ע"א**

**שקילה לבעה"ב בביתו**

**קסו) מאי כל** עיקר אמר רב יהודה אמר שמואל אפילו לשמרו מן העכברים.[[224]](#footnote-224) עי' חי' הרשב"א די"ל דלא אסרו אלא בלוקח מן הטבח אי נמי בשותפין שחלקו שזה כעובדין דחול אבל לשקול בתוך ביתו לידע כמה יבשל מותר שכן אדם עושה בתוך ביתו.[[225]](#footnote-225) והוכיח כן מהירושלמי. אכן כתב דבסוגיא להלן כט. אמר רב האשה מודדת קמח לעיסתה ושמואל אסר. ודן הרשב"א אי הלכתא כרב או כשמואל. והטור (סי' תק) הביא דברי הרשב"א ומסיק דאסור.

**והב"י הביא** ממהר"י אבוהב דדחה הראיה מקמח דשם יכל למדוד מעיו"ט. משא"כ בבשר הרי אם שחט ביו"ט חייב לשקול ביו"ט, ולכן לא גזרו אפילו אם שחט מעיו"ט. ועוד שהרשב"א מצדד לפסוק כרב שמתיר מדידת קמח ביו"ט. וכתב הב"י דאין דברי מהר"י אבוהב נראין, חדא דגם בקמח יתכן שלקחו ביו"ט. ועוד למה בבשר התירו משום בשר שנשחט ביו"ט, אדרבה היה לנו להחמיר בנשחט ביו"ט אטו ערב יו"ט. ועוד דמה שרב התיר למדוד קמח מבואר בגמ' להלן דהוא כדי שתפריש חלה בעין יפה אבל בבשר לא שייך טעם זה.

**והנה בטעמו** של הרשב"א שדן להתיר כתב הב"ח שהוא כעין הא דתנן להלן כט: הולך אדם אצל חנוני הרגיל אצלו ואומר לו תן לי ביצים או אגוזים במנין שכן דרך בעל הבית להיות מונה בתוך ביתו. ומוסיף הב"ח "שלא החמירו על בעה"ב לשנות דרכו ביו"ט לקלקל ענינו כיון דלא מוכח דמשום דמים הוא דמדכר מנין ומשקל אלא שכך צריכין".

**וע"ש בב"ח** שכתב לדחות הראיה מאיסור מדידת קמח דכיון דנתבאר דכל ההיתר הוא מפני שדרך בעה"ב לעשות כן [וכמושנ"ת דלכן לא החמירו עליו] א"כ בקמח ידוע שאין דרך אשה למדדו בחול ורק ביו"ט אופה מעט [ע"ש,] לכן מחזי כמודדת למקח וממכר.

**וראיתי בספר** יו"ט כהלכתו שכתב דמשמע בב"ח דגם להרשב"א שמתיר אין זה מחמת שאצל בעה"ב אין שייך סיבת האיסור אלא "שלא החמירו" עליו. ולכאורה זה תלוי בטעם האיסור דאם הוא משום עובדין דחול א"כ שייך זאת גם אצל בעה"ב אבל אם הוא משום גזירת מקח וממכר א"כ אצל בעה"ב ליכא לסיבת האיסור כלל. [ובאמת הרשב"א כתב דהאיסור משום עובדין דחול.]

**מדידה לצורך מצוה**

**קסז) בשבת קנז:** מבואר דמדידה של מצוה מותרת. ובאות קסה הובאו דברי הרמב"ם שההיתר משום דהוי חפצי שמים. ולכאורה לפ"ז אין הכוונה שהמצוה "דוחה" את האיסור אלא דבכה"ג דלא מקרי חפצך אין כלל סיבה לאסור.

**אולם בתוס'** שבת קכו: מבואר דהוא היתר משום דאין איסור מדידה איסור חמור כ"כ אלא רק עובדין דחול ולכן התירו לצורך מצוה ומשמע דיש כאן איזה דחיה לצורך המצוה. וכן מבואר בריטב"א בשבת קנז: שלא התירו מדידה של מצוה אלא לצורך שבת.

**ובמג"א (שו** טז) כתב דמותר למדוד אם יש בחור פותח טפח להוציא את הטומאה אע"פ שיכול לצאת משם ולחסוך את המדידה, משום דכיון שהוא מודד שיעורי תורה אין בזה עובדין דחול. ומבואר דגם לתוס' הגדר הוא דאין זה כלל עובדין דחול.

**ובמג"א (שח** עח) כתב דיש צד ששעון הוי מדידה (של הזמן) והוי מוקצה. ואע"פ שהוא מדידה של מצוה שעוזר לו ללמוד שאני הכא שהמדידה אינה של מצוה. [והיינו שע"י שימדוד את הזמן יהיה לו פנאי ללמוד אבל מ"מ המדידה עצמה היא מדידת זמן ולא מדידת מצוה.] וחזינן דאין ההיתר של מצוה משום דחיה [דא"כ אין נ"מ אם המדידה עצמה היא מצוה או שהיא הכשר וצורך מצוה] אלא משום דאין על מדידת מצוה תורת עובדין דחול.

**וע"ע בענין** זה בסמ"ע סי' עג סק"כ ובש"ך סקכ"ב ובדברי משפט שם שמיישב דברי הסמ"ע דעל חפצי שמים אין כלל איסור מדידה ותלוי בהנ"ל. (מספר יו"ט כהלכתו)

**שקילת כזיתים למצות**

**קסח) הנה לתוס'** שבת קכו: שהובא לעיל דההיתר מדידה של מצוה רק באופן שאסור משום עובדין דחול ולא כשאסרו מדינא דרבנן [כגון מוסיף על אהל עראי] א"כ במאכל שמודדו י"ל דאסור גם לצורך מצוה כמו שנתבאר באות קסה לחלק בין מדידת מקוה ומדידת אוכל שראוי למכירה.

**והגר"ז סי'** תקו ס"א כתב דמדידת קמח לצורך הפרשת חלה אסורה אף שהוא מדידה לצורך מצוה כיון דאפשר מאתמול. וא"כ מה"ט יש לאסור למדוד הכזיתים דאפשר מעיו"ט. ומה שהחמיר טפי מכל מדידה למצוה ביארו בזה דבמדידת אוכל איכא גם משום גזירת מקח וממכר. ומה שהתירו בגמ' הוא רק במדידה של חלון וכדו' דאינו אסור אלא משום עובדין דחול.

**ובפתח הדביר** (שו טו) כתב דאף דמדידה לצורך מצוה מותרת מ"מ י"ל דשקילה חמורה טפי וכדחזינן במג"א (תק ד) שאע"פ שהותר לתת בכלי מידה אם פיחת או הוסיף, מ"מ במשקל אסור אף בכל גווני. [לשון המג"א שם "שאני התם שאינו נראה כמודד רק כשופך לכלי אבל במשקל בכל ענין אסור" וכתב מחה"ש דבכל ענין נראה כשוקל דהא אפילו לשמרו מן העכברים אסור ליתן בכף מאזנים.] אמנם למעשה מסיק הפתח הדביר להקל בזה. ובכף החיים מחמיר. ועי' מה שציינו בזה במ"ב דרשו סי' תק.

**שוקל כנגד כלי – אי מיירי שמשקל הכלי ידוע**

**קסט) שוקל אדם** כנגד הכלי. עי' מהר"ם שמפרש דמיירי שמשקל הכלי ידוע לו [וציין לרש"י כט. ד"ה כדעבדין שמבואר כן] ואין צורך לדחוק לפרש כמו שראה לקצת מפרשים [א"ה, כ"כ היש"ש] שאחרי שבת ישקול.

**והנה לפמש"כ** 'קצת מפרשים' דר' יהודה מיירי שאין ידוע המשקל א"כ רבנן דפליגי אר' יהודה מוכח דאסרי אפילו אם אין ידוע המשקל. אבל למהר"ם י"ל דרבנן אסרי רק כשהמשקל ידוע ולא כאשר צריך לשקלו למחר.

**ונחלקו** בזה הפוסקים וז"ל הא"ר (תק ז): משמע בש"ס דאפילו אינו שוקל במשקל אלא בכלי או בקופיץ שיודע משקלו אוסר (עולת שבת) ולענ"ד מוכח בברטנורא פ"ג ויש"ש[[226]](#footnote-226) דאף שאין ידוע משקלו אלא שלמחר יראה כמה שוקל נמי אסור. עכ"ל הא"ר. והובאה הפלוגתא בפמ"ג, והמ"ב סק"ח פסק לאיסור.

**אמנם צ"ע** בכל הנדון דלכאורה לא עדיף מלשמרו מן העכברים דאסור. וי"ל ע"פ הבאור הלכה הובא באות קסו בהערה דלשמרו מן העכברים דהוא לזמן מרובה חמיר טפי.

**הנחה במאזניים לשמור מן העכברים**

**קע) אין משגיחין** בכף מאזנים כל עיקר, אפילו לשמרו מן העכברים. הטעם כתב רש"י "דמחזי כנותנו לשם משקל", וכעי"ז ברמב"ם פ"ה ה"כ "מפני שנראה כשוקל בכף מאזניים". ובר"י מלוניל "שמא הרואה אומר ששקלה במאזנים ואתי למשרי משקל ביו"ט".

**ומבואר בגמ'** דהאיסור רק אם הוא תלוי בתריטא (בטבעת המיוחדת לתלותה בו) ולשון השו"ע "אם היא תלויה במקום שרגילים לשקול בה". וכתב הבאור הלכה דמשמע דבמקום אחר אפילו אם היא תלויה מותר, דהוי הכירא. וכן מבואר ברבנו ירוחם להדיא. אמנם מדברי הרמב"ם פ"ד מהלכות יו"ט [ה"כ שכתב "אם היו המאזנים תלויים"] מוכח דכל שהמאזניים תלויים אסור.[[227]](#footnote-227) וצ"ע לדינא. עכ"ד הבאור הלכה.

**לשקול בשר ביד**

**קעא) לשקול בשר** ביד. כתב רש"י לאחוז הליטרא בידו אחת והבשר בידו אחרת ולכוין, דבחול נמי כיון דאומן הוא בכך אורחיה בהכי. [וכתב או"ז בשם ריב"א דדוקא אומן היודע לכוין אבל הדיוט מותר.]

**ובתוס' רי"ד** כתב: ואינו נראה לי דתיפו"ל משום ליטרא שהיא מוקצה[[228]](#footnote-228) ואפילו הדיוט נמי אסור ואמאי נקט טבח אומן. אלא ודאי משמע דבאומד בעלמא והוא בקי לכוין המשקל בידו ובכובד שהוא מכביד על ידו. ועי' ברשב"א שג"כ פירש כן משום דדומיא דאידך אחריתי אסור לשקול במים שאין שם זכר לליטרא. גם הרא"ש כתב דמדברי רש"י משמע דלאמוד בידו אחת בלי משקל מותר ולא נראה כן אלא דגמ' אוסרת אף ביד אחת כשאר ראשונים הנ"ל.הרא"ש.

**והנה לשיטת** רש"י מוכח דמי שאינו אומן מותר לו לאמוד אף ע"י החזקת ליטרא בידו השנית. אבל להסוברים דמיירי כאן רק בידו אחת יתכן דאם מחזיק ליטרא בידו השנית אסור אפילו להדיוט, [והיינו לא מטעם התורי"ד דהוי מוקצה אלא משום איסור מדידה] וכן פסקו הב"ח והמג"א (סק"ד) והמ"ב (סקי"ב).

**וכתבו המג"א** ומ"ב דכל איסור זה רק בטבח שמוכר אבל בביתו לית לן בה. [לכאורה גם בזה רק באין מחזיק בידו ליטרא.]

**דף כח ע"א**

**בית יד בבשר**

**קעב) אסור לעשות** בית יד בבשר. לרש"י האיסור היכר לאיסור מכירה. ולר"ח[[229]](#footnote-229) ור"ן ותלמיד הרמב"ן האיסור משום דהוי כעושה כלי. והר"י מלוניל כתב משום דדרך חול הוא. ובאו"ז (סי' שנז) משמע דטעמא דדרך חול ולעשות היכר שאין מו"מ מותר הוא חד טעמא.

**ובמג"א (תק** ז) הביא מנהג לנקב האפיקומן כדי לתלותו ושיש שאסרו זאת מסוגיא דידן. וכתב המג"א דכיון שהטעם הוא להיכר שאין זה מכירה א"כ באפיקומן דגם כשמנקב לא מחזי כמוכר מותר. עכ"ד.

**אמנם לכאורה** לסברת הראשונים דהוי כעושה כלי יש לאסור. [וע"ש בפמ"ג, וצ"ב בכונתו אם מתיר גם לראשונים הנ"ל, או כונתו דיש להקל בזה בפלוגתא בדרבנן.] אך עי' במ"ב שכתב להתיר גם לדעה ראשונה כיון שאין מנהג קבוע לעשות באפיקומן נקב בחול.

**והנה לשון** הטור דלא יעשה נקב לתלותו בו ומשמע דגם בעל הבית בביתו אסור לעשות כן. וזה לטעם דהוי כעושה כלי. [ועי' בשער הציון משכ"ב.] אמנם לדעת רש"י כתב המ"ב (תק טו) דרק למוכר אסור לעשות בית יד להיכר איסור מכירה אבל לבעה"ב בביתו מותר.

**שקילת בשר במים**

**קעג) אמר שמואל** טבח אומן אסור לשקול בשר במים. כתב רש"י שיש לו שנתות וסימנים בכלי ונותנין בו מים והסימנים מודיעין כמה המים עולין למעלה בשביל ליטרא בשר. והקשה התורי"ד א"כ גם להדיוט יאסר דכל אדם מבין המדה ע"פ השנתות. ולכן פירש דמיירי שאין בכלי שנתות ורק אומן יודע לשער בזה.

**אמנם עי'** בחשק שלמה שברא"ש ורי"ף לא גרסי טבח אומן, ושכן צריך לומר. וא"כ י"ל דגם גי' רש"י כן ומיושבת קושית התורי"ד.

**מנה כנגד מנה**

**קעד) ר"ח ור"ש** ברבי שוקלין מנה כנגד מנה. ופריך אי לרבנן הא אמרי אין משגיחין בכף מאזניים כל עיקר. וכתב הבאור הלכה (תק ב) דמשמע דמנה כנגד מנה חמור יותר מאין משגיחין בכף מאזניים. ועפ"ז הקשה על לשון השו"ע שכתב תחילה האיסור לשמרו מן העכברים ואח"כ כתב 'ואפילו' מנה כנגד מנה אסור, משמע דהוא חידוש גדול יותר.[[230]](#footnote-230)

**והנה לא** ביאר הבאור הלכה מנין ההוכחה דמנה כנגד מנה חמור טפי. ולכאורה יל"פ דראייתו היא, דהנה לעיל אמרו שמה שאמרו רבנן 'כל עיקר' בא לרבות לשמרו מן העכברים, והשתא אי נימא דמנה כנגד מנה קיל טפי מלשמרו מפני העכברים מנין דרבנן מחמרי גם במנה כנגד מנה.

**ויותר נראה** שראייתו ממה דאמרינן דלר' יהודה אסור מנה כנגד מנה אע"פ שמתיר לשמרו מן העכברים.

**אכן עי'** בתולדות יעקב שכתב להקשות בדברי הגמ' למה הוצרכו להוכיח דאליבא דרבנן אסור והרי הוא ק"ו מר"י המיקל שאוסר כ"ש רבנן דמחמרי. וכתב לבאר דסד"א דכי מחמרי רבנן היינו מפני ששוקל דבר כנגד דבר אחר דלאו בשר הוא או שמניחו בכף מאזניים שהרואה סובר כי עוד ישים המשקולות בצד השני, אבל בשר כנגד בשר שרו. לכן הקשה דמשמע דאין משגיחין כל עיקר אפילו בשר כנגד בשר. [ולפ"ד דאיכא סברא להקל טפי בבשר כנגד בשר מובן מה שאמר השו"ע 'אפילו'.]

**מנה כנגד מנה כשאין משקל החתיכות ידוע**

**קעה) באיסור מנה** כנגד מנה הסתפק העולת שבת שמא האיסור רק כשמשקל אחת החתיכות ידוע, אבל אם אין המשקל ידוע רק שוקל לברר ששני החתיכות שוות בגדלם אין איסור. אכן המ"ב (שער הציון יב) הביא בשם המאירי לאסור גם כשאין המשקל ידוע.

**מנה כנגד מנה במכירה**

**קעו) אי נמי** עד כאן לא קאמרי רבנן אלא דלא מחזי כעובדא דחול אבל הכא דמחזי כעובדין דחול לא. ופירש רש"י דהחילוק הוא בין מכירה לחלוקת שותפין דבמכירה אין הדרך לשקול בשר כנגד בשר אבל בחלוקה הוי דרך. **[[231]](#footnote-231)** והנה לפ"ז יוצא דאחרי דבבכור מותר למכרו מנה כנגד מנה א"כ גם ביו"ט מותר, ורק לחלק בין השותפין ע"י מנה כנגד מנה הוא דאסור.

**אכן הפוסקים** אסרו אף במכירה [ועי' בשפ"א שהציע פירוש אחר בגמ' דלהציל מבזיון קדשים די בשינוי מועט, אבל להוציא מעובדין דחול צריך שינוי גדול, וי"ל שכן פירשו הפוסקים.]

**ובפר"ח (תק** ב) כתב ליישב דאביי לדבריו דרב יוסף קאמר וליה לא ס"ל, אלא כשמואל דס"ל דאפילו לשקול ביד אסור, כ"ש מנה כנגד מנה. ולדידיה ע"כ לא מדמינן יו"ט לבכור דהכא החמירו לאסור כל מין משקל אף דלא הוי כעובדין דחול משא"כ בבכור.

**דף כח ע"א**

**אם רבי יהודה מתיר להשחיז במשחזת של אבן**

**קעז) אמר רב** הונא לא שנו אלא במשחזת של אבן וכו'. ולקמן מוקמינן מתניתין דלא כר' יהודה דמתיר מכשירי אוכל נפש ביו"ט. וכתב בעה"מ דלפ"ז מוכח דלר' יהודה מותר להשחיז אף במשחזת של אבן. וכן דעת הרא"ש (סי' י) והרשב"א.[[232]](#footnote-232) אמנם הר"ן כתב דבמשחזת של אבן אפילו ר"י מודה דאסור משום דעושה כלי וכמו שיבואר באות קעט. ולפ"ז קשה אמאי אמרינן דמתני' דלא כר' יהודה. וי"ל דהגמ' להלן דמוקים דלא כר' יהודה אזלא כלישנא בתרא דמיירי להעביר שמנוניתה ואילו להשחיז אסור אף בשל עץ וע"ז קאמר דזה דלא כר' יהודה.

**והנה גם** הבעל המאור כתב כיסוד זה של הר"ן דר' יהודה אינו מתיר במכשירי אוכל נפש 'עשיית כלי' אלא רק 'תקון כלי' [וביאר בזה סברת איסור סכין שעמדה ולא פסקא אגב דוחקא דמבואר בע"ב שאסור לחדדה, והיינו משום דשויי מנא הוא ואסור. ועי' גם להלן אות קפג בדין מראה סכין לחכם מבואר בבעל המאור כיסוד זה] וא"כ צ"ב למה נחלק על הר"ן. וצ"ל דס"ל לבעה"מ דגם במשחזת אין זה נחשב כעשית כלי אלא כתקונו, ורק הר"ן הוא שחידש שגם להשחיז במשחזת של אבן נחשב כעשיית כלי.[[233]](#footnote-233) אמנם צ"ע דלפ"ז יש סברות הפוכות בין הר"ן לבעה"מ. דגבי משחזת של אבן הבעה"מ סובר דלא הוי כלי וגבי סכין שעמדה ולא פסקה כלל הוי עשיית כלי ואילו להר"ן הוא להיפך, דמשחזת של אבן הוי כעשיית כלי, וסכין שעמדה לחד פירושא בר"ן אינו תקון [ואסור רק משום שמא ישחיז בשל אבן כמו שיתבאר באות קפה.] וביאור הדברים בס"ד באות קעט.

**השחזה בשל עץ והשאה ע"ג חברתה, מי חמור יותר**

**קעח) הנה לל"ק** במשחזת של עץ מותר אף לחדדה. והקשה בתוס' ר"פ ובשטמ"ק א"כ למה לא אמרו במשנה אבל משחיזין במשחזת של עץ. ותירצו דהשאה ע"ג חברתה הוי טפי חדוד ממשחזת של עץ וא"כ רבותא שנינו במשנה דאפילו להשיאה ע"ג חברתה מותר וכ"ש בשל עץ. [וחדושו של רב היא הא גופא דע"ג חברתה משחזת טפי.] ולפ"ז כתב דלל"ב דאסר בשל עץ לחדדה כ"ש דאסור להשיאה ע"ג חברתה לחדדה ומותר רק להעביר שמנוניתה כמו למאן דמתני לה אמתניתין.

**אמנם הר"י** מלוניל כתב דהמשנה אסרה משחזת בין של עץ בין של אבן והתירה השאה ע"ג סכין משום דהוי שינוי מדרך חול. וחזינן דמיקל טפי בהשאה מהשחזה בשל עץ. וכן מבואר בחי' המאירי. וכן מבואר בצל"ח, ע"ש.

**ולהלכה כתב** הרא"ש דבשל סופרים הלך אחר המקל.

**ובתוס' ר"פ כתב** דנכון להחמיר כדברי שניהם דהא לא סתרי אהדדי[[234]](#footnote-234) והא דאמר בשל סופרים הני מילי בשני חכמים החולקים אליבא דנפשייהו אבל כשחולקים על משנה או על ברייתא הולכים אחר המחמיר.[[235]](#footnote-235)

**עשיית כלי למכשירי אוכל נפש**

**קעט) מאן תנא** דבמשחזת אסור אמר רב חסדא דלא כר' יהודה. וכתב הר"ן דרבי יהודה מתיר במכשירי אוכל נפש אבל רק 'לתקן' כלי ולא 'לעשות' כלי. והוכיח כן מדתנן לקמן לב. אין פוחתין את הנר מפני שהוא עושה כלי ובבבא דסיפא דהך מתני' פליג ר' יהודה אלמא בהך דינא דרישא דאין פוחתין גם ר' יהודה מודה. ולעיל אות קעז הובא שגם בעל המאור סובר כיסוד זה.]

**ובטעמא דמילתא** לחלק בין תקון כלי לעשיית כלי [אף ששניהם מלאכה דאורייתא] ביאר הר"ן, לפי שא"א להתיר במכשירין יותר מאוכל נפש עצמו, וכיון שאסור לטחון ולרקד אלמא לא שרי באוכל נפש מלאכות הנעשות לזמן מרובה בין שתאמר שהוא מדאורייתא או מדבריהם [הובא הנדון בר"ן ריש פרקין,] וכיון שכן א"א להתיר במכשירין יותר מזה, וכל שהוא עושה כלי הדבר ברור שהיא מלאכה הנעשית לימים הרבה.[[236]](#footnote-236) [ולהלן יובאו ראיותיו לזה.][[237]](#footnote-237)

**והנה הרא"ש** מתיר להשחיז אף במשחזת של אבן וצ"ב מה יענה על טענת הר"ן. והיה אפ"ל כמו שנתבאר באות קעז בדעת בעל המאור דהשחזה אינה נחשבת כעשיית כלי. אמנם הקרבן נתנאל כתב דהרא"ש פליג על עיקר יסודו של הר"ן. דהנה לעיל טז אמרינן ממלאה אשה כל התנור פת ואע"פ שאינה צריכה אלא לפת אחד כיון דהפת נאפית יפה כשהיא מלאה, וכל מה שעושה ומטריח הכל הוא לכבוד הפת שנעשית ביו"ט. וה"נ האי דהשחיז בטוב עד שנעשה ראוי לימים רבים הכל הוא עושה לכבוד יו"ט. ולא דמי לקצירה וטחינה שהם דרכם לקצור ולטחון הרבה ביחד ומה אהניא ליה לשבח בהך דבר שהוא לצורך יו"ט מאחר שאין משביח יותר משקוצר וטוחן הרבה או מעט. עכ"ד. וכעי"ז טען הישועות יעקב סי' תקט סק"ג.

**ובקה"י סי'** כא כתב לבאר דברי הר"ן מהשגת האחרונים הנ"ל, דמה דאסור מלאכת ימים רבים אין זה מחמת שאותה מלאכה עצמה שעושה היא לצורך ימים רבים, אלא דיינינן על כללות המלאכה אם דרך בני אדם לעשותה לימים רבים או שהדרך לעשותה לצורך היום. [ומה שאסור קצירה מועטת אין זה גזירה שמא יקצור לימים רבים אלא לעולם הקצירה מוגדרת מלאכת ימים רבים, וכדמשמע בר"ן ריש פרקין] ומעתה כיון דתקון כלי רגילים לעשותו לימים רבים, הרי הוא אסור אף שכולו גם צורך היום.

**ובחי' הרא"ה** (דף לב.) מצינו שיטה חדשה בטעם איסור עשיית כלי וז"ל: אין פוחתין את הנר מפני שהוא עושה אותו כלי וכו' ודאי מודה רבי יהודה ברישא דמתני' דאף על גב דשרי במכשירין הכא אסיר. ולאו משום דאפשר לעשותן [מעיו"ט] ולא משום שעושין אותן לזמן מרובה אלא משום **דלא הותר במכשירין לעשות כלים מתחילתן,** עכ"ל. וכן הוא לשון המאירי שם. וביאור הדברים דכל התירא דמכשירין הוא כשההכנה מוגדרת כחלק מהכנת האוכל נפש אבל עשיית הכלי היא עניין לעצמו ואינה טפילה להכנת האוכל נפש. [וכן מבואר בגר"ז סי' תקי בקו"א אות ד שמדמה איסור עשיית כלי לאיסור עשיית מלאכה צדדית שמועלת לאוכל נפש.]

**ובספר יו"ט** כהלכתו כתב לבאר עפ"ז הסברות הפוכות שמצאנו (באות קעז) בין הר"ן ובעה"מ גבי עשיית כלי. דגבי משחזת של אבן הבעה"מ סובר דלא הוי כלי וגבי סכין שעמדה הוי עשיית כלי ואילו להר"ן הוא להיפך, דמשחזת של אבן הוי כעשיית כלי, וסכין שעמדה לא. ולפמשנ"ת י"ל דהר"ן לשיטתו דיסוד איסור עשיית כלי הוא דבר העומד לימים רבים וא"כ אין הדבר תלוי מה היה קודם שתיקן [היינו אם הפך ממצב של 'אינו כלי' למצב של 'כלי'] אלא תלוי אם התיקון עומד לימים רבים או שהוא תיקון גרוע שבמוצאי יו"ט ימשיך ויתקנו יותר. ולכן במשחזת של אבן אסור אפילו אם היה ראוי לשמוש קודם כיון שהתקון שע"י משחזת של אבן עומד לימים רבים. ומאידך בשל עץ מותר אף בעמדה ואינה חותכת כלל כיון דמה שמתקן אינו לימים רבים. ואילו הבעה"מ י"ל דסובר כרא"ה ולכן הכל תלוי אם היה כלי קודם או דכבר היה כלי ורק מתקן הכלי ומכשירו לשמוש.[[238]](#footnote-238)

**עכ"פ לכאורה** עצם הדין שאסור ליצור כלי חדש מוסכם מכח המשנה דדף לב. וכ"כ המ"ב בהקדמה לסי' תקט וציין ע"ז בשער הציון (א) דכ"כ כל הפוסקים מכח המשנה דדף לב. וכ"כ עוד שם סקי"א.

**אולם עי'** בגר"ז סי' תקט קו"א סק"ב שכתב דמתוס' בסוגיין ד"ה גריפת, שהתירו גריפת תנור בתחילה דהוי מכה בפטיש בעשיית התנור, מוכח דמותר במכשירין אף עשיית כלי. וכתב שכן דעת הרא"ש ע"ש. והוכיח שכן פסק הרמ"א דמותר עשית כלי.

**אמנם צ"ע** לפ"ז מה יענה על ההוכחה מהמשנה בדף לב. שאוסרת לפחות את הנר מפני שעושה כלי. ועי' בגר"ז (תצה ה) דתקון דבר חדש א"א למצוא שלא יכל לעשות מעיו"ט, וגם אם לא יכל לעשות מעיו"ט היה לו לעשות קודם לכן ולכן אסור. ואף שיש אופן שבתחילה היה סבור לעשות מעיו"ט ובעיו"ט נאנס ולא יכל לעשות את הכלי מ"מ יכל לעשות זאת קודם. ולא התירו ורק בתיקון דברים ישנים שלא היה שייך לתקנם לפני שהתקלקלו רק אז מותר ביו"ט ובזה מותר אפילו אם הקלקול מצריך כעת לעשות כלי חדש. [אך לכאורה גם בתנור יכל לגרוף קודם.]

**ועי' במלאכת** יו"ט אות קכג שכתב לדחות הראיה מדף לב. דהרי ישנה מחלוקת אם כל הנאת הגוף דמיא לאוכל נפש ומותרת מצד עצמה או דמותר רק מצד מתוך. ומעתה י"ל דהנך ראשונים ס"ל דמותר רק מצד מתוך ולכן אסור כאן מכשירי ההדלקה כיון דאין היתר מכשירין במתוך.[[239]](#footnote-239) [והראשונים שהביאו ראיה ס"ל דהוי כאוכל נפש ממש.]

**ויש לדון** בעשיית כלי חד פעמי אם אסור משום עשיית כלי. ולכאורה לסברת הר"ן אין זה 'נעשה לימים רבים'. אך בספר יו"ט כהלכתו כתב דכיון דדימה הר"ן איסור זה לקצירה ושם הרי אסור גם אם קוצר מעט כיון דכללות המלאכה היא לימים רבים א"כ גם בעשיית כלי יש לאסור אף אם אינו בפועל לימים רבים כיון דסוג התקון הוא לימים רבים. ולענ"ד זה אינו דא"כ גם השחזה במשחזת של עץ היה לנו לאסור כיון דיש כאן עשיית כלי, אע"כ דאזלינן בתר המלאכה בפועל. ואמנם בקצירה כיון שהחילוק הוא רק בכמות מקרי עשייה לימים רבים אבל כאן דלעולם העשייה בדבר זה אינה לימים רבים מותר.

**ועי' בשו"ע** תקט ס"ה דאסור ללבן ברזל שנבלע מאיסור כדי לאפות בו ביו"ט ואסור משום תקון מנא. וכתב הא"ר (תקט טו) דמהמג"א משמע דאם לא היה אפשר לעשותו מעיו"ט מותר ללבן. אך הביא דמכמה ראשונים משמע לאסור שיש בזה משום עשיית כלי.

**עשיית כלי בשעת האוכל נפש**

**קעט/ב) הר"ן דף** לד. [והרא"ה שם] כתבו בהא דמותר להפיג תנור וכירים בצונן כדי לאפות דההיתר משום דבשעת תשמישו הוא שמתקן לתשמישו [משא"כ בלבון רעפים שאסרו שם הוא משום שתקונו של כלי קודם לתשמישו] והובא במג"א (תקז יא). והביאור בזה דיסוד איסור עשיית כלי הוא מפני שאינו מתייחס לאוכל נפש או כסברת הר"ן משום שזה הכנה לימים רבים ולא דוקא למה שיבשל ביו"ט או כסברת הרא"ה שיש כאן יצירת כלי שהוא ענין שלם לעצמו וכאילו הוא דבר נפרד מהאוכל. אבל אם נעשה תוך כדי הכנת האוכל יש ע"ז שם אוכל נפש ומותר.[[240]](#footnote-240) [ואמנם התוס' דף לד. ד"ה ואין, שלא תירצו כהר"ן לכאורה חולקים ויל"ע.]

**והנה השו"ע** סי' תקב ס"ד הביא פלוגתא אם מותר לבשל ביו"ט בקדרות חדשות ומבואר בב"י דהנידון הוא אם החימום גורם לחיסום הקדירה. ועכ"פ יוצא מזה דאם גורם לתיקון אסור לכו"ע ולכאורה זה דלא כהר"ן הנ"ל שאם הוא יחד עם האוכל נפש מותר ועמד בזה המג"א הנ"ל. והמחה"ש כתב דבאמת לפי הר"ן מותר. ולפ"ז יוצא דהשו"ע פסק דלא כהר"ן.

**אולם מדברי** הגר"א (תקט ה) מבואר דגם השו"ע פוסק כהר"ן וגם בב"י הביא גבי הקושיא מלבון רעפים רק את דברי הר"ן. וכן משמע בשעה"צ סק"מ דלא כמחה"ש. וצ"ע א"כ למה אוסר לבשל בכלי חדש.

**ביאור הרשב"א בפסק ההלכה**

**קפ) הרשב"א גורס** מאן תנא דבהשחזה אסור [ולא כלפנינו מאן תנא דבמשחזת אסור] והוכיח מזה דבכל השחזה קאמר דמתיר רבי יהודה אפילו בשל אבן. וכן מפרש הרשב"א בעובדא דרב יוסף לקמן דסכין שעמדה מותר לחדדה ביו"ט ומשמע דאפילו בשל אבן. והוי הלכה ומורין כן כדאמר רב חסדא כל כי הנך מילי תדרשו בשמאי. והא דרב יוסף מעבר סכינא אפומא דרחיא, ולא על משחזת, היינו משום דנפגם מעיו"ט ואפ"ה שרי רבי יהודה בשינוי וזה הלכה ואין מורין כן.

**אמנם הביא** הרשב"א שיטת הרי"ף ולומד בו דגם אם נפגם ביו"ט הוי הלכה ואין מורין כן. ע"ש.

**מדוע לא העמידו המשנה כר"י ובנפגם מעיו"ט**

**קפא) דלא כר'** יהודה. הקשה בחי' המאירי לוקמא גם לר' יהודה ובאופן שנפגם מבעוד יום. ותירץ דסתמא קתני ומשמע דאסר אפילו ביו"ט. ועוד דאפילו בנפגם מבעוד יום שרו רבנן [נראה דצ"ל רבי יהודה] הואיל ועומד ליפגם ביו"ט. ויש מפרשים דאי נפגם מבעוד יום אסור אפילו להשיאה ע"ג חברתה. והקשה המאירי הרי מלח מותר לדוכו ביו"ט אף שאפשר לדוכו מעיו"ט. הרי דבשינוי מותר וא"כ גם הכא יהא מותר להשיאה ע"ג חברתה. ותירץ דמלח מקרי כמו האוכל עצמו.

**דף כח ע"ב**

**ההלכה בפלוגתת ר"י ורבנן**

**קפב) הוה קאימנא** קמיה דרבא והוה קא מעבר לסכינא אפומא דדיקולא וכו' ואמר אביי וכו' והוה קא מעבר סכינא אשפתא דרחיא. והנה מבואר בגמ' דהם פסקו כר' יהודה וצ"ב א"כ למה לא עשו כן במשחזת. וכתב הר"ן דמכאן מוכח דאף רבי יהודה לא התיר במשחזת מפני דהוי כעושה כלי. אמנם כתב הר"ן דיש לדחות דכיון דהוי הלכה ואין מורין כן, ומה שעשו כן בפני תלמידיהם הוא מפני שתירצו עצמם דעבדי כרבנן וכונתם להעביר שמנוניתה, א"כ אילו היו עושין כן במשחזת היה הדבר אסור לרבנן אפילו ולהעביר שמנוניתה והוי כאילו 'מורין כן' כר"י.

**והמאירי הביא** בשם הותיק קרובי ר' מנחם בכה"ה אדוני רבי יצחק שהעמיד לעובדי דרב נחמיה ואביי בשעמדה או שנפגמה מבערב וצריך שינוי.

**והנה אמרו** דדין זה הוי הלכה ואין מורין כן. ולכאורה הוא משום דלא נתברר דהלכה כר"י עד כדי להורות כן. אמנם הר"ן כתב דאין מורין כן לכל כדי שלא יבוא להשחיזה במשחזת שלה שבזה אף רבי יהודה מודה לאיסורא. [כן דעת הר"ן כמו שנתבאר באות קעט.] ולפ"ז בשאר מכשירין הלכה ומורין כן ורק הכא דחיישינן שישחיז בשל אבן אין מורין כן. (באור הגר"א תקט ז, וכתב שכן דעת הרמב"ם. והובא בבאור הלכה תקט א ד"ה והוא).

**אמנם להמתירים** לר' יהודה אף במשחזת של אבן לכאורה בע"כ הא דאין מורין כן משום דלא נתברר כל הצורך דהלכה כר"י. אולם ברש"י כתב: אבל אין מורין כן לרבים שלא יזלזלו אף באפשר לעשותו מבעוד יום.[[241]](#footnote-241)

**והרמב"ן במלחמות** לדף כב. (יא. בדפי הרי"ף) כתב דלא התירו כל מכשירין. אלא יש בזה ג' חלוקות. **א.** יש דברים שהתירו לכתחילה ואף להורות כן. והוא להלן לב: בגריפת תנור וכירים ומבאר הרמב"ן דהיינו דברים שהם עיקר מכשירי גוף האוכל שאם אתה מחמיר עליו במקום דלא אפשר שלא יחרוך אתה מונעו לגמרי משמחת יו"ט. **ב.** דברים שאינם עיקר אוכל נפש אלא שהם צריכין כגון כיבוי הבקעת שלא יתעשן הבית במקום שצריך לאכול שם או כיבוי הדליקה מפני איבוד כלי כלי תשמישו שאוכל בהם אסורין לגמרי בין להורות בין לעשות בהם מעשה. וכן לכחול את העין (כ"ז מבואר בסוגיא לעיל כב.). **ג.** דברים שהם מכשירי אוכל נפש אלא שאינם צריכין כ"כ כגון סכין שעמדה שאפשר בשאלה [מאת שכניו] שהרי מצויין לכל ולהוליך בהמה אצל סכין או סכין אצל בהמה, מותר ע"י שינוי, דכיון דאפשר בשינוי לא שרינן לעשות כן. אלא שאין מורין כן משום דשכיחי ולא אתו לאימנועי משמחת יו"ט. וכתב הרמב"ן דלכן דרשינן בכלל דהלכה כרבי יהודה, אלא שבפרטים יש חילוק כנ"ל.

**והרשב"א כתב** דהדין כאן דאין מורין כן מיירי בדבר שאפשר לעשותו מעיו"ט שבזה גם ר"י אוסר ומ"מ ע"י שינוי מותר ועל זה אמרו שאין מורין כן.

**והנה הרי"ף** כתב דמותר לחדד אגב רחיא או אפומא דדקלא וכתב בעה"מ דמה שלא התיר אף במשחזת משום דהוי הלכה ואין מורין כן. אבל הר"ן כתב דבמשחזת אסור גם לר"י. והרא"ש כתב דמה שהביא הרי"ף דברי רבא דמעבר לה אפומא דדיקולא הוא רק ללמדנו דהלכה כר"י. אמנם בביאור דברי ר"י לא פסקינן כרבא אלא נקטינן כסברת רב חסדא דמותר אפילו בשל אבן. [עי' ק"נ.] וכעין זה מבואר בתוס' רבנו פרץ. ועי' במלחמות הנ"ל שמה שהתיר הרי"ף רק בשינוי משום דלא פסקינן כר"י לגמרי אלא התירו רק לפי הצורך ע"ש.

**ועי' בב"י** סי' תקט שכתב בדעת הרמב"ם דלא פסק כר' יהודה מדלא העתיק ההיתר בנרצם. [אך הגר"א המובא לעיל פליג וסובר דדעת הרמב"ם למיפסק כר"י.] ולפ"ז נדחק בביאור הסוגיא לבאר ההיתר אפומא דרחיא כרבנן וע"ש בארוכה לבאר לפ"ז את המשך הסוגיא.

**ד' טעמים באיסור להראות סכין לחכם ביו"ט**

**קפג) מהו להראות** סכין לחכם ביו"ט. רב מרי בריה דרב ביזנא שרי ורבנן אסרי ורב יוסף אמר ת"ח רואה לעצמו ומשאילה לאחרים. א. והנה בטעם האיסור להראות סכין פרש"י דמחזי כעובדא דחול דאוושא מילתא שדעתו למכור באטליז. והקשה הרשב"א הא לא אסרו לטבח לשחוט ולמכור לרבים.

**ב. והרי"ף כתב** בשם בה"ג דהטעם הוא דחיישינן דלמא אזלי חוץ לתחום לאחוויי. והקשה בעה"מ דבדף לז: נראה דאין לגזור אטו יציאה חוץ לתחום למ"ד תחומין דרבנן, דאמרינן התם לא רוכבין ע"ג בהמה גזירה שמא יצא חוץ לתחום ופרכינן עלה ש"מ תחומין דאורייתא. אלא גזירה שמא יחתוך זמורה. ומוכח דלדידן דתחומין דרבנן ליכא למגזר שמא יצא מחוץ לתחום.

**ותירץ הרמב"ן** לדעות הסוברות דתחומין דג' פרסאות הוי דאורייתא, דברוכב ע"ג בהמה לא חיישינן שיצא מחוץ לג' פרסאות שהוא מקום מרוחק אבל להשחזת סכין חיישינן שיצא גם לשם כדי למצוא חכם. ועוד תירץ דלעולם גם ג' פרסאות אינם דאורייתא אך מ"מ גזרינן גם משום איסור דרבנן ואין זה גזירה לגזירה דבחשש קרוב גזרינן אפילו בדרבנן. אמנם כל זה בסכין שהוא נצרך להוציאו שמחזר אחר החכם, בזה גם גזרינן גם אטו איסור דרבנן. אבל ברוכב לא חיישינן לאיסור דרבנן כיון דאינו מחזר לצאת מהתחום. [וכתב המאירי דלפ"ז בזה"ז שאין החכמים יושבים חוץ לתחום ודרכו של חכם בביתו מותר להראות סכין לחכם, ולואי.]

**והקשה הפנ"י** דלסברת הרי"ף היה צריך לאסור אף להראות טריפה בשבת שמא יצא מחוץ לתחום. ועי' צל"ח שתירץ דהואיל והתירו בשוחט ביו"ט שלא היה אפשר לו להראות לפני יו"ט, התירו תמיד.

**ג. ובעה"מ פירש** [והסכים עמו הרא"ה] דראיית סכין כראיית בכור היא שמעכבת ונראה כמתקן וכדן את הדין. [עי' לעיל אות פט.] והקשו המלחמות והרשב"א א"כ למה התיר רב יוסף לת"ח לראות לעצמו הרי גם כך הוי מתקן. ותירץ הר"ן דראיה לעצמו אינה אלא לברר את הספק. אבל לאחרים אינו אלא שמפני כבודו של חכם אמרו (חולין י:) שלא יהא הסכין ראוי לשחוט בו עד שיתן רשות. ונמצאת נתינת רשותו תקון גמרו כעשיית כלי. [ואמנם לכאורה צ"ב למה אין גם זה מותר מדין מכשירי אוכל נפש. וצ"ל דזה הוי תקון גמור כעשיית כלי שאסור אפילו במכשירין וצ"ע.]

**והרשב"א בעבודת** הקודש הקשה על בעה"מ דקשיא הא דאמר חכם רואה לעצמו ומאי קמ"ל פשיטא. ע"כ. והוא היפך קושיתו בחידושיו ששם הקשה למה מותר ואילו בעבוה"ק הקשה פשיטא שמותר. ועי' בשטמ"ק כאן משכ"ב.

**ד. והרמב"ם פ"ד** מיו"ט ה"ט כתב דהטעם גזירה שמא תהיה פגומה וילך וישחיזנה במשחזת [וכן הסכימו הרמב"ן והר"ן.] וביאר הר"ן דבריו ע"פ מה שייסד דבעשיית כלי גמור מודה ר"י דאין בזה היתר של עשיית מכשירין ולכן גזרינן כאן אטו השחזה שהוא כעשיית כלי חדש. והקשה הרשב"א דא"כ אינו אסור אלא בעם הארץ ולמה לא אמרו בגמ' דרק לע"ה אסור.

**והגרע"א הקשה** הא אף אם יזהר שלא ישחיזנה מ"מ [אם הסכין פגומה] עבר איסור בטלטול הסכין שהיא מוקצה שאינה ראויה ביו"ט לכלום. ועוד הקשה הא מיירי אפילו אם בדק הסכין ונשאר צורך להראות לחכם רק משום כבודו. וא"כ בזה אין לנו לחוש שימצא פגום שהרי הסכין כבר בדוק, ורק משום לתא דכבוד הת"ח בודק שוב. [ובכה"ג לא קשה מטלטול הסכין שהוא מוקצה דהא יודע שהחכם יכשירנו.]

**ועי' בראש** יוסף כמה נ"מ בפלוגתא הנ"ל בטעם איסור להראות הסכין לחכם.

**סכין שעמדה – ביו"ט או בעיו"ט**

**קפד) סכין שעמדה** מותר לחדדה ביו"ט. פרש"י אע"פ שעמדה מחריפות שלה מאתמול [ולא הוי כמכשירי אוכל נפש שאפשר לעשותם מאתמול] משום דלא הוי ליה לאסוקי אדעתיה שיהא צריך לחדדה. [אבל בסכין שנפגמה דמינכר פגמה היטב אם היה מבעוד יום אסור דהוי מכשירין שאפשר לעשותן מבעו"י.] וכתב הר"ן דהכרחו של רש"י לזה הוא משום דאי בשעמדה ביו"ט פשיטא דשרי. והקשה רבנו נחמן בן הרמב"ן דכיון דמבערב יכל לתקנו אין זה מכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט.[[242]](#footnote-242) והרא"ה כתב דלפירוש זה ההיתר של עמדה הוא משום דלא חשיב תקונה תקון כיון דלא נפגמה.

**אמנם אחרים** [א"ה, כ"כ הרא"ה] פירשו שעמדה ביו"ט דווקא. ואיפשר דקמ"ל דאע"פ שעמדה אין בה משום תקון כלי. עכ"ד הר"ן.

**סכין דלא פסקה אגב דוחקא**

**קפה) והני מילי** הוא דפסקה אגב דוחקא. א. כתב רש"י אבל אם אינה חותכת כלל אסור לחדדה דטירחא יתירא הוא. [לכאורה הוא מדרבנן.]

**והקשה התוס'** רי"ד הא גם כשנפגמה איכא טירחא יתרה ואעפ"כ שרי [אם נפגמה ביו"ט.]

**ב. ומפרשי התוס'** רי"ד והר"י מלוניל דאם פסקה אגב דוחקא י"ל דבעיו"ט סבר שישחוט בה כמות שהיא ולכן לא מקרי אפשר לעשותן מעיו"ט כיון דבעיו"ט היה סבור שאין לו צורך לתקן.[[243]](#footnote-243) אבל בלא פסקה אגב דוחקא ודאי הבין שצריך תקון והוי מכשירי אוכל נפש שאפשר לעשותן מעיו"ט.

**ג. ובעל המאור** והר"ן כתבו דהאיסור משום דהוי אשוויי מנא, ולא היה רבי יהודה מתיר לעשות פחמין לעשות כלי ברזל. [והובאו דברי הר"ן בזה לעיל אות קעט.]

**ד. עוד כתב** הר"ן לבאר דבעמדה אסור גזירה שמא יבוא להשחיזה במשחזת, וכדברי הרמב"ם שאוסר להשחיז במשחזת גם לר"י. [אמנם בעל המאור לשיטתו שמתיר להשחיז במשחזת כמו שהובא באות קעז.]

**דף כח ע"ב**

**סכין שנפגמה**

**קפו) אחד סכין** שנפגמה באנו למחלוקת ר' יהודה ורבנן. והנה לעיל אמרינן דסכין שעמדה מותר לחדדה ביו"ט וכתב רש"י אבל נפגמה מאתמול לא הוי שרי. ומאי דהכא שרינן גם בנפגמה [לר' יהודה] היינו משום דלעיל מיירי שנפגמה מעיו"ט והוי מכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט. אבל כאן מיירי שנפגמה ביו"ט.

**והנה לעיל** אות קפד הובאו דברי הר"ן בשם 'אחרים' דסכין שעמדה מיירי ביו"ט דוקא. ולפ"ז צ"ב מאי איכא בין עמדה לנפגמה. וראיתי ברא"ה [שהוא בעל שיטה זו] שכתב "ולי נראה סכין שעמדה ביו"ט וגרעא לה מנפגמה" ודוק.

**החילוק בין שפוד שנרצם לשפוד שנרצף**

**קפז) שפוד שנרצם** באנו למחלוקת ר' יהודה ורבנן. ולהלן אמרינן שפוד שנרצף אסור לתקנו ביו"ט. וביאר רש"י החילוק דנרצם היינו שנשבר ראשו ואינו ראוי לשמוש.[[244]](#footnote-244) אבל נרצף הוא רק נמעך ונעקם וראוי הוא לשמוש כמו שהוא וטרחא דלא צריך הוא.[[245]](#footnote-245)

**והנה לכאורה** בנרצף כיון דאינו צורך יו"ט אסור מעיקר הדין. אמנם הב"י סי' תקט כתב: וצ"ל דאע"ג דמדאורייתא שרי כר' יהודה רבנן אסרוהו לפי שאינו צורך אוכל נפש כ"כ שהרי יכול לתחוב בו בשר אע"פ שהוא עקום. א"נ אפשר לצלותה ע"ג גחלים. [לכאורה מבואר מזה דמכשירין 'הותרו' ולכן מותר אף שאין בזה צורך, ורק מדרבנן אסרו. אבל יש לדחות דכיון שנח יותר עם שפוד ישר מקרי צורך מדאורייתא ורק מדרבנן אסור עד שיהא צורך גדול.]

**והנה להלן** לד. אמרינן אין מתקנין את השפוד ואין מחדדין אותו. ופרש"י אין מתקנין את השפוד, ודלא כר' יהודה. אי נמי בנרצם מעיו"ט ודברי הכל. אמנם הבעה"מ כתב לבאר דיש חילוק בין שפוד של מתכת לשל עץ. דהכא מיירי בשל מתכת [דומיא דסכין] והתם בשל עץ [דומיא דאין מוציאין את האור מן מן העצים דאיתא התם] ותקון שפוד של עץ היא החלקתו בסכין ותיקונו, וחדודו שוויי מנא הוא, ואסור אף לר' יהודה.

**וכמו"כ שפוד** של מתכת שנרצף מבאר הבעה"מ [היפך דברי רש"י] דמיירי בפחיסה וכפיפה מעין שבירה[[246]](#footnote-246) והיינו שנכפף לגמרי, ואפילו ר' יהודה מודה בה דאסור משום שוויי מנא, ואע"ג דמיפשט בידא הוי אשוויי מנא. וההיתר של 'נרצם' הוא מפני שנעקם מעט[[247]](#footnote-247) ואינו שוויי מנא.

**והרשב"א הקשה** על הבעה"מ וז"ל ואינו מחוור בעיני שאם נרצף הוא שנשבר ראשו היאך אמרו אע"ג דמיפשט בידא ואם הוא שנכפף או נעקם כעין שבירה, או אינו יכול לפשטו ביד, או אם יכול לפשטו אין זה עושה כלי.

**והנה האיסור** של שפוד שנרצף לרש"י הוא אפילו אם נרצף ביו"ט כיון דאינו צורך, וכן לבעה"מ כיון דהוא אשוויי מנא אסור אף בנרצף ביו"ט. אבל הרא"ה כתב דכיון דמתמהינן עלה פשיטא לא סגיא לפירושה אלא מעיו"ט.

**ובדעת הרמב"ם** עי' מש"כ הב"י סי' תקט ד"ה כתב המרדכי וביש"ש סי' כא.

**ועי' מה** שהאריך הגרע"א בזה בשו"ע סי' תקט ס"א.

**גריפת תנור וכירים, ואיסור מוקצה ביו"ט**

**קפח) אחד גריפת** תנור וכירים באנו למחלוקת ר"י ורבנן. ופרש"י שנפל לתוכו מן הטיח שלו[[248]](#footnote-248) ולא היה יודע מבעוד יום. והקשו בתוס' חכמי איבר"א הא יכל לתקנו מבעוד יום. וכן הביא הר"ן בשם התוס' שחלקו מה"ט על רש"י. ולכן פירשו שנפל ביו"ט.[[249]](#footnote-249) ונראה דפלוגתא זו היא על דרך הפלוגתא באות קפד בין רש"י לרבנו נחמן כשיכול מבעוד יום, רק שאינו יודע, אם הוי כמכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, ורש"י לשטתו שם. ועי' באות קפה עוד בסברא זו.

**ובשטמ"ק כתב** דגם לרש"י מיירי שנפל הטיח בשבת, דאילו נפל בעיו"ט היה אסור [כדעת חכמי איבר"א] ומש"כ רש"י 'ולא היה יודע מבעוד יום' כוונתו שלא היה יודע מעיו"ט שעתיד ליפול ביו"ט שאילו היה יודע היה לו לתקן מעיו"ט ואפילו לר' יהודה אסור.

**ועי' בתוס'** שר"י מפרש דהאיסור משום משוה גומות. [והוא מלאכת בונה, עי' שבת עג:] והתוס' מפרשי דמיירי בתנור חדש ואסור משום מכה בפטיש.

**[והנה מוכח** מדבריהם דמותר לעשות כלי חדש ביו"ט ודלא כהר"ן ובעה"מ שסוברים שגם לר"י אסור לעשות כלי חדש ועמד בזה הגר"ז סי' תקט ונתבאר באות קעט.]

**והקשו התוס':** ומ"מ קשה דבלא טעמא דמכה בפטיש תיפוק ליה דאסור משום מוקצה דעפר ואבנים שבתוכו מוקצות הן. ומכאן אומר ריצב"א דטלטול מוקצה התירו משום אוכל נפש. ויל"ע אם הקושיא היא רק על מה שיסדו התוס' שהאיסור כאן דומיא דאחריני משום מכה בפטיש וע"ז הקשו דיאסר מטעם מוקצה ולא דמי לאחריני. אבל עצם הדין לא קשיא להו איך הותר מוקצה, דאם הותרו מכשירין כ"ש שהותר מוקצה.[[250]](#footnote-250) או דילמא דהקושיא על עצם ההיתר. ועי' בחכמי איבר"א דמבואר שהקושיא על עצם ההיתר דבקושיתם סברו דמוקצה לא הותר אף דמכשירין הותרו. ורק בתירוץ ריצב"א התחדש דמותר לצורך אוכל נפש.

**והנה לשון** התוס' לעיל ח. ד"ה אמר, "ואומר הר"ר יצחק דמוקצה אינו אסור לטלטל ביום טוב בשביל אוכל נפש ושמחת יום יום טוב". ויש לעיין אם הגדר הוא כהיתר אוכל נפש ביו"ט, והיינו דדנו איסור מוקצה כאיסור מלאכה שיש בזה היתר של אוכל נפש. או דילמא דדומה להתירים של "שמחת יום טוב" שהתירו כמה איסורים. והנה היתר זה הובא גם בתוס' דידן ותוס' בדף לא: אך לשונם בהנך תרי דוכתי "אוכל נפש" [ולא הזכירו שמחת יו"ט] ומשמע דהוי כעין היתר של אוכל נפש. [ואפ"ל דמה שהוסיפו התוס' דף ח. הלשון של "שמחת יו"ט" הוא הטעם למה הקילו במוקצה להתירו כאוכל נפש.]

**וברש"י לא:** הלשון ומשום שמחת יו"ט שרי שהרי מותר בו אוכל נפש. וכ"כ באו"ז סי' שס ובפסקי רי"ד וריבב"ן שם. אמנם בדף לב. משמע דההיתר משום דשאני שבות שבת משבות יו"ט.

**והנה יעוי'** בלבוש סוף סי' תקט שכתב לשון זה "לצורך אוכל נפש ושמחת יום טוב" וכתב עלה בא"ר: פירוש כל אוכל נפש הוי שמחת יום טוב. ע"כ. משמע מיניה דלא הוי היתר כעין התירא דאוכל נפש אלא משום שמחת יום טוב.

**ובמג"א (תקט** טו) כתב בשם היש"ש (פ"ג סי' כא) דההיתר טלטול מוקצה לאוכ"נ הוא רק למאי דצריך ליה טובא ולא לכל צורך אוכ"נ דאל"כ ביצה ודגים ופירות שנתלשו ביו"ט אמאי אסירי. עכ"ד. ומשמע נמי דאין ההיתר כעין התירא דבישול לאוכל נפש שהרי שם מותר גם מה שאינו צורך טובא. אלא ע"כ הוי היתר משום הצורך שבזה.

**והנה המג"א** הקשה על היש"ש ממה שהתירו התוס' בדף ח. לטלטל מוקצה לצורך פשטידא אף שאינה צורך טובא. וכן התוס' להלן לא: התירו לטלטל אבנים לצורך אכילת פירות אף שאין אכילת פירות צורך טובא. ולכן כתב ליישב דמותר לטלטל המוקצה לצורך אוכל נפש אבל אסור להשתמש בו [ונתבאר בפ"ק אות רפה] ויש לעיין אם פליג על היש"ש בעיקר גדר ההיתר וסובר דדמי ממש להתירא דאוכ"נ. או דסובר דהוי היתר משום שמחת יו"ט רק סובר דהותר אף לצורך קטן. ועי' בפ"ק אות רצא ראיות לפשוט דהוי היתר מסויים של שמחת יו"ט ולא משום אוכל נפש.

**ולפי זה** נראה דמתיישב היטב הא דדנו כאן בסוגיא רק משום המכה בפטיש ולא משום המוקצה, דההיתר של מוקצה אינו שייך לפלוגתת ר"י ורבנן ומותר אף דהוי רק מכשירין דסוף סוף האוכל נפש נצרך לזה ושרי משום שמחת יו"ט.[[251]](#footnote-251) ורק ה'מלאכה' שבזה היא דתלויה בר"י ורבנן.

**היתר מכשירין**

**קפט) רבי יהודה** מתיר אף מכשירי אוכל נפש וכו' כאן במכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, כאן במכשירין שא"א לעשותן מעיו"ט. הנה הר"ן לעיל יז. (ט. בדפי הרי"ף) כתב דאוכל נפש ביו"ט הותרה ולא דחויה וראיה ממאי דשרי אף באפשר מעיו"ט. וכתב החת"ס בשו"ת (או"ח סי' קמח) דלפ"ז מכשירין שנאסרו כשאפשר מעיו"ט הם בגדר דחויה. וכ"כ האבנ"ז או"ח סי' תט [והביא שכן הוא בלשון הטור סי' תקט "מכשירי אוכל נפש שא"א לעשותן מעיו"ט דוחין יום טוב".] וכ"כ עוד אחרונים.[[252]](#footnote-252)

**אמנם הנה** ברא"ש (פ"ב סי' יט) כתב בהא דנחלקו רבנן ור"י בכיבוי בקעת ביו"ט כדי שלא יתעשן תבשילו, דעד כאן לא נחלקו אלא באפשר לו לבשל בלי כיבוי אבל אם א"א הוי אוכל נפש ממש ושרי גם לרבנן. ומבואר לפ"ז דלר"י שרי אף שאפשר בענין אחר, וכ"כ הט"ז (תקיד א), וחזינן דאין זה דחויה אלא הותרה. ועי' ביד אפרים שדימה זאת לאוכל נפש. וכן מבואר עוד בחי' הרא"ה ושטמ"ק דף כב. דלר"י מותר לכבות נר המפריע לשמש אף שאפשר לו לשמש בחדר אחר. וכן נוקט הגר"ז בקו"א לסי' תקי אות ב.

**אולם בעיקר** הדין תמה בספר מלאכת יו"ט (אות קלז) דמדוע יהיה זה עדיף מאפשר לעשותו מערב יו"ט, והכא נמי שאפשר לעשותו בלא מלאכה למה נתיר לעשות מלאכה. [ועי' גם בפנ"י להלן לב: דאוסר אם אפשר לעשות ביו"ט בהיתר. והובא בפרק רביעי אות קיח.] ובספר יו"ט כהלכתו תירץ בזה דגדר היתרא דמכשירין הוא שהם טפלים לעשיית האוכל נפש. אבל כל זה נכון בהכנה ששייכת ליו"ט, והיינו שלא היה שייך לעשותה מעיו"ט, אבל אם אפשר לעשותה מעיו"ט הוי כמלאכת חול ואינה נחשבת כטפילה להכנת צרכי יו"ט. ובזה מבואר החילוק בין מכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט שאסורין למכשירין שאפשר לעשותן ביו"ט בלא מלאכה דמ"מ מותרין, והיינו מפני שאם א"א לעשותן מעיו"ט הרי הם טפלים להכנת האוכל נפש ולכן מותרים אף שאפשר בלא מלאכה כמו שאוכל נפש עצמו מותר אף שאפשר בלא מלאכה.

**דף כח ע"ב**

**אם לוקין על עשיית מכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט**

**קצ) כתיב הוא** וכתיב לכם ולא קשיא כאן במכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט כאן במכשירין שא"א לעשותן מעיו"ט. כתב הראש יוסף במגילה ז: דאם עשה מכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט לוקה ע"ז. ואף דלכאורה אינו אלא עשה דדרשינן מ'הוא', מ"מ אהדריה קרא לאיסורא קמא. [עי' תוס' לעיל יב. ד"ה השוחט.]

**אבל בזרע** אמת בחי' ביצה סי' לח נוקט דאינו לוקה.

**ועי' במכתם** שהקשה היכי שרינן בקיעת עצים הרי אפשר מערב יו"ט. ותריץ דכיון דהוא צורך גדול וא"א לבישולי בלא עצים לא רצו לאסרו. ולכאורה משמע דהאיסור באפשר מבעוד יום הוא רק דרבנן, וצ"ע. אכן כנראה כונתו דבקוע בקופיץ הוי רק מלאכה מדרבנן.

**כללים בגדרי מכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט**

**קצא) א. נשבר מעיו"ט** ולא ידע בו מקרי א"א מעיו"ט. [כ"כ רש"י ד"ה ואחד. ועי' אות קפד פלוגתא היכא דלא הוי ליה לאסוקי אדעתיה. ויתכן דכאן שלא ידע כלל שרי לכו"ע. שו"ר בר"ן שהביא בזה מחלוקת רש"י ותוס' בלא ידע ע"ש. ועי' אות קפד קפה קפח בענין זה. אולם להלכה קימ"ל כרש"י עי' יש"ש סי' יג ומג"א תקז ז, תקט ב,] ואם נודע לו ולא היתה שהות לתקן בעיו"ט כתב המ"ב (תצה ה) דמותר.

**ב. נודע לו** בעיו"ט אלא שהיה טרוד אז בעסקיו. כתב רש"י (ד"ה הלכה) דאפילו בכה"ג מותר לעשות המכשירין ביו"ט. [וכמובן דלשיטת הר"ן הנ"ל שאוסר אף בלא נודע לו בעיו"ט, כ"ש שאוסר בטרוד בעסקיו.] אולם עי' בגר"ז (תצה קו"א ה) דנהי דבלא ידע קי"ל כרש"י מ"מ בטרוד לא קי"ל כרש"י והוכיח זאת מדברי המג"א (תקי ו). אולם המ"ב (תצה ה) כתב דאם לא הספיקה השעה מותר וציין (בשעה"צ ב) לדברי רש"י ד"ה הלכה, ולכאורה נראה דהתיר לגמרי כרש"י אפילו אם טרוד בעסקיו. ומה שהוכיח הגר"ז לאסור מהמג"א (תקי ו) עי' שעה"צ (תקי יב) שמבאר דברי המג"א באופן אחר.

**ג. שכח לתקנו** מעיו"ט כתב המג"א (תקט ב) בשם מהרי"ל דמקרי אפשר לעשותו מעיו"ט ואסור. והנשמת אדם (צד א) תמה ע"ז הרי גבי תפלת תשלומין כתב המג"א (קח יא) דבידע ושכח מקרי אונס. ומה שהביא המג"א ממהרי"ל כתב הנשמת אדם דאין זה ראיה, דהמהרי"ל סובר כהר"ן דלעיל שאם היה אפשר מבעוד יום אפילו אם לא ידע אסור וכ"ש בשכח אבל לשיטת רש"י נראה דמותר. [ואם שלח שליח לתקן מבעוד יום והשליח פשע. כתב בדעת תורה דמותר לבעה"ב לתקן ביו"ט.]

**ד. כתב הגר"ז** (תצח כג) לגבי תלישת נוצות מן העופות לפני שחיטה כיון דדינו כמכשירין[[253]](#footnote-253), דאסור לתלשם אפילו אם לא היה אפשר לתלשם בפועל בעיו"ט מפני שמלאכות אלו רוב פעמים אפשר לעשותן מעיו"ט. ועי' ערך ש"י (תצה א) "ומדויק אמרם כאן במכשירים שאפשר וכו' ולא אמרו כאן כשהיה אפשר דהא ביו"ט קיימינן, אלא ע"כ דברו במהות המכשירין אם אפשר לעשותן מעיו"ט והכל הולך אחר הרוב". [יל"ע לפ"ז במש"כ בלא ידע מבעוד יום.]

**אבל המ"ב** (תצח סה) הביא מפמ"ג דתלוי במציאות אצל אותו אדם ואם לא יכל לתלוש הצמר מעיו"ט מותר ביו"ט.

**ה. אם יכל** לעשות תיקון בעיו"ט באופן אחר ע"י מלאכה אחרת, אבל את אותה מלאכה שעושה ביו"ט לא יכל לעשות מבעוד יום. עי' רשב"א להלן לב. דאסור לגבל טיט כיון דאפשר מעיו"ט שאינו מתייבש אבל אפר מותר דא"א להכינו מעיו"ט כיון דמתייבש. והקשה עליו ב'אהל מועד' (שער יו"ט דרך ב') דכיון דטיט אינו מתייבש א"כ יאסר עליו גם אפר כיון להכין טיט. ומבואר דפליגי בנדון זה. [אולם העיר ביו"ט כהלכתו דלפי מה שכתב הרמ"א (סי' תצה) שאפילו אוכל נפש ממש אם אפשר לעשותו מבעוד יום לא הותר מדרבנן, א"כ מה"ט גם כאן יהא אסור. אלא דעל זה מהני שינוי להתיר.]

**ו. אם היה** באפשרותו לתקן כמה ימים לפני יו"ט כתב הגר"ז (תצה קו"א ה) דמקרי אפשר מעיו"ט. אולם עי' בדרכי משה (תקד ד) שכתב דהא דמחמרינן באוכל נפש גופיה שאם אפשר מבעוד יום שלא לעשותו ביו"ט, הוא דוקא אם היה אפשר מעיו"ט ולא בימים שקודם. ותמה עליו הפמ"ג (תקד מ"ז א) למה תלוי דוקא בעיו"ט. ובערך ש"י כתב לבאר דברי הרמ"א שעיקר דין הכנה ליו"ט הוא בעיו"ט וכדכתיב והיה ביום הששי והכינו את אשר יביאו. [ויל"ע אם ה"ה לגבי מכשירין.]

**ז. אם יכל** לעשות בתחילת היום של עיו"ט ודחה לסוף היום, ואח"כ נאנס, כתב הערך ש"י דהוי כאונס בסוף שלשים דשמיה אונס (עי' מג"א קח יא שכ"כ לגבי תפלת תשלומין בדחה התפילה הראשונה לסוף הזמן ואז נאנס). וביו"ט כהלכתו העיר לפמש"כ הגר"ז דההיתר רק בהיה אונס גדול יתכן דכה"ג לא מקרי אונס גדול (ולא דמי לדברי המג"א הנ"ל בתפילת תשלומין דשם סגי שאינו פושע.)

**ח. יכל לעשות** בעיו"ט אלא שיש לו מזה הפסד ממוני כתב הפמ"ג (תקב א) וכן בראש יוסף להלן לג. דמקרי א"א לעשותן מבעוד יום ושרי.

**ט. באופן שאם** יעשה מעיו"ט יפגם הטעם מותר לעשות ביו"ט. אולם עי' מחה"ש (תק יא) דלא סגי לזה בקצת הפגת טעם אלא רק בהפגת טעם גדול. [ושונה מאוכל נפש עצמו שמותר לעשותו ביו"ט אפילו אם יש רק קצת הפגת טעם.]

**י. כתב המג"א** (תקט ב) בשם מהרי"ל דאם נפגם הסכין ביו"ט ראשון אסור לתקנו ביו"ט שני דלגבי יו"ט שני הוי כאילו נפגם מעיו"ט [שהרי יו"ט שני הוא מספק שאתמול חול והיום יו"ט.] והקשה הגרע"א הרי כיון שלא היה נצרך לו ביו"ט ראשון והיה אסור לו לתקן [מספק שמא יום ראשון הוא יו"ט] א"כ הוי מכשירין שא"א לעשותן מעיו"ט.[[254]](#footnote-254)

**אם הותרו מכשירין כשאפשר בשאלה**

**קצב) כתב המג"א** (תקט ג) דההיתר לתקן שפוד שנרצף הוא רק אם אין יכול לשאול מחברו שפוד אחר, אבל אם מצוי לו שפוד אחר אסור לתקן. ועי' מלחמות גבי סכין שעמדה שהתירו רק בשינוי מפני שאפשר בשאלה. וצ"ב.

**מכשירי מכשירין**

**קצג) כתב הרמב"ן** בהלכות חולו של מועד [נדפס ברמב"ן מערבא בין מסכת מגילה למסכת מו"ק] דדיני מלאכה בחוה"מ הלכו בהן על דרך יו"ט עצמו שהתירה בו תורה אוכל נפש ואסרה שאר דברים ומכשירין נמי התירה כשא"א להן לעשותו בעיו"ט יותר משאר מלאכות. ובהמשך דבריו כתב דלכן באוכל נפש מותר אף טורח גדול, וכן במכשירי אוכל נפש כגון בניין תנור וכדומה אף שהוא מעשה אומן ואילו שאר צרכי המועד שאינם באוכל נפש ומכשיריו מותר רק במעשה הדיוט. אמנם עשיית עוגיות[[255]](#footnote-255) אסרו במועד מפני שמעשה אומן הוא "לפי שלא חשבו אותן כמכשירי אוכל נפש, אבל מכשיר את מכשיריו הן וכשאר צרכי המועד דמי". ומבואר מזה דמכשירי מכשירין אין דינן כמכשירין.[[256]](#footnote-256)

**ובריטב"א מו"ק** י. כתב [גבי חוה"מ, לפי גירסא אחת] דמעמידין תנור וכירים במועד לפי שהן מכשירי אוכל נפש ולכן התירו בירושלמי לעשות במועד אלפסין וקדרות וכן שיפודין ואסכלאות וסכינין ומיהו בריחים לא הוה שרי ת"ק לעשות משום שהן כמכשירין דמכשירין. אבל הביא הריטב"א גי' אחרת דמותר לעשות ריחים.

**ונראה דפלוגתתם** אינה אם הותר מכשירי מכשירין בחוה"מ, דכו"ע ס"ל דאסור, אלא דפליגי אם ריחים מיקרו מכשירין או מכשירי מכשירין. [והסברא שיהיו כמכשירי מכשירין מפני שהקמח שטוחנין בהם אינו ראוי לאכילה בלא תקון ולכן דמי למכשירי מכשירין.] ומבואר לפ"ז מהרמב"ן והריטב"א דביו"ט ודאי אסור מכשירי מכשירין.

**אמנם עי'** בבעה"מ בסוגיין (טו. בדפי הרי"ף) [והובא ברשב"א] שכתב דגם לר' יהודה אסור לעשות כלי ביו"ט והוסיף: "שלא היה רבי יהודה מתיר לעשות פחמין[[257]](#footnote-257) לעשות כלי ברזל". ומבואר מזה דאי מותר לעשות כלי ברזל מותר גם עשיית הפחמין אע"פ שהם מכשירי מכשירין. ועי' עוד בב"ח סי' תקט שכתב "וכ"ש דאסור לעשות פחמין לעשות כלי ברזל, ואע"ג דלר' יהודה שרי[[258]](#footnote-258) וכו'".

**דף כח ע"ב**

**איזה מלאכות הותרו במכשירין**

**קצד) מבואר בסוגיא** דמלאכת מכה בפטיש הותרה במכשירין. והנה באוכל נפש גופיה לא מצינו מכה בפטיש [לשיטת הבאור הלכה סי' שיח ס"ד] ומ"מ התירו כאן מכשירין. וחזינן דאף שב'מתוך' לא נתיר מכה בפטיש כיון דאין היתר למלאכה זו מ"מ באוכל נפש מ"מ במכשירין מותר.

**[אך עי'** במרכה"מ דר"ל בדעת הרמב"ם שפסק כר"י רק במלאכות שהותרו באוכל נפש.]

**והנה בשו"ע** תקט ג התיר לתפור עופות שממלאים אותם בשר וביצים. ותמהו החיי אדם (פז ב) והקהלת יעקב בסי' תקט הרי מלאכת תופר לא הותרה באוכל נפש. ועי' בקהלת יעקב משכ"ב [הובא במ"ב דרשו.]

**אמנם לכאורה** ילה"ע דאכן אם נימא דהוי אוכל נפש לא הותר בו מלאכה זו אבל הרי המ"ב סקט"ו הביא מהגר"א דתפירת העופות הממולאים היא מכשירי אוכל נפש וא"כ הרי זה מותר גם במלאכות שלא קיימות באוכל נפש. [אולם לשון תשובת הרשב"א שהיא מקור הדין "שהרי אותו תפירה צורך אוכל נפש הוא".]

**גם צ"ע** דכל אוכל נפש לא גרע ממכשירין אם לא יכל לעשות מעיו"ט.

**שפוד שצלו בו בשר - שי' רש"י והראשונים דהוא מוקצה מחמת מיאוס**

**קצה) שפוד שצלו** בו בשר אסור לטלטלו ביו"ט. ופרש"י מיד לאחר שנצלה הצלי לפי שנמאס ומוקצה וכבר נעשה צורך יו"ט. ומבואר דאם צמריך לצלות בו עוד מותר ורק כשכבר נעשה צורך יו"ט הוא דאסור. [ועי' אות קצז שכן דייק החזו"א מרש"י דידן ומהר"ן אך ע"ש מש"כ מרבנו ירוחם דפליג.[[259]](#footnote-259)]

**והנה מדברי** רש"י משמע דהוא מוקצה מחמת מיאוס, וכן מבואר להדיא במלחמות ריש המסכת, וברשב"א ורא"ה ובית הבחירה ושטמ"ק כאן דהוא מוקצה מחמת מיאוס. ועי' שבת מד. דנחלקו ר"י ור"ש [בנר ישן] אם מוקצה מחמת מיאוס הוי מוקצה. ועי' שבת קנו. פלוגתת אמוראי אם פסקינן במוקצה מחמת מיאוס כר"ש. ולפ"ז הכא אתיא כר"י. [ועי' לעיל ב: דעת ר"נ דביו"ט הלכה כר"י. וכ"כ הרשב"א כאן והמלחמות לעיל ריש המסכת דמכאן ראיה לפסוק ביו"ט כר"י.][[260]](#footnote-260)

**והמכתם הביא** דברי רש"י ומסיים: ודוקא לצורך עצמו כגון מחמה לצל או כדי שלא יגנוב הוא דאסור לטלטלו כיון דבשבת מלאכתו לאיסור[[261]](#footnote-261) ביו"ט נמי כך דינו אחר שנעשה בו מה שצריך לו[[262]](#footnote-262). אבל לצורך גופו ולצורך מקומו ודאי מותר לטלטלו אפילו בשבת.[[263]](#footnote-263) [וכן מבואר בחי' המאירי. וכן הביא הב"י סי' תקיח מדברי הכל בו דמותר לצורך גופו ומקומו.]

**ועצם הסברא** דאזלינן לענין "כלי שמלאכתו לאיסור" גם ביו"ט, בתר מלאכתו לאיסור בשבת, [למרות שביו"ט הוה מלאכתו להיתר], ראיתי בספר באורי ענינים שכתב לבאר דהנה מצינו באיסור טלטול בשבת ב' ענינים חלוקים. חדא "גזירת כלים" [ומבואר בשבת קכג: שבתחילה גזרו גם על כלים שמלאכתן להיתר ואח"כ התירו ע"ש] ועוד דין מוקצה [ואסמכוה אקרא דוהכינו] ומעתה י"ל דמשום גזירת כלים הוא שסובר המאירי דכל שלא הותר טלטולו בשבת לא התירוהו גם ביו"ט.

**בדברי הרשב"א שמוקצה מחמת מיאוס מותר לטלטל לצורך גופו ומקומו**

**קצו) והנה בחי'** הרשב"א כאן אחר דביאר דשפוד מוקצה משום מיאוס כתב: אלא שעדיין נצטרך לומר דאף קערות שאכל בהם אסור לטלטלן ביו"ט אלא לצורך גופן ולצורך מקומן. ומיהו אם בבית שהוא עומד שם מותר לטלטלן בין שפוד בין קערות ולהוציאן משום גרף של רעי.[[264]](#footnote-264)

**ומבואר מדברי** הרשב"א דכלי שהוא מוקצה מחמת מיאוס מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו משום שהוא כלי. וכן כתב הרשב"א בתשובה סי' תרו [הובא במג"א סי' רעט] ע"ש שכתב שה"תורת כלי" מתיר זאת. [ואמנם צ"ע דגבי מיטה שיחדה למעות כתב הרשב"א שבת לו. דאסור אף לצורך גופו מקומו. ועי' בספר לשון למודים סי' יג שמיישב ע"פ דברי הרמב"ן בשבת מד: דע"י שמייחדה למעות מפקיע הימנה תורת כלי ע"ש. וברשב"א בתשובה שם כתב דרק מוקצה מחמת חסרון כיס אסור לצורך גופו ומקומו למרות שהוא כלי. ויל"ע אי הטעם משום דגם ממנו פקע שם כלי כסברת הרמב"ן. או דהוא חומר במוקצה דחסרון כיס שאוסר אף בכלים. ועי' בביאורי סוגיות משכ"ב.]

**והנה לפ"ז** צ"ע למה כאן הוצרכו להיתר טלטול השפוד לההיתר ד'מידי דהוה אקוץ ברה"ר', והרי לכאורה אם חושש שיזיק לו הוי כבר לצורך מקומו. ועי' באות קצה בהערה שכן הקשה החזו"א על הכל בו שמתיר לצורך גופו ומקומו.

**ובאמת במלחמות** ריש המסכת מבואר להדיא דאם מסלק משום שחושש שיזיק הוי צורך מקומו. ולפ"ז כתב להוכיח מסוגיין דלא התירו במוקצה מחמת מיאוס לטלטל אפילו לצורך גופו ומקומו ולכן הוצרכו לההיתר דמידי דהוה אקוץ ברה"ר. [וכתב שם שלמרות שבשבת פסקינן כר"ש דלית ליה מוקצה מחמת מיאוס ומותר לצורך גופו ומקומו הואיל והוי רק כלי שמלאכתו לאיסור, מ"מ ביו"ט פסקינן כר"י ואסור משום מוקצה מחמת מיאוס וזה אוסר גם בטלטול לצורך גופו ומקומו. וע"ש מה שהשיג עפ"ז על בעה"מ] והדרא קושיא לדוכתא על הרשב"א.

**ועי' ברע"א** בשו"ע סי' רעט ובמשניות כאן אות סג דפשיטא ליה ג"כ כהנ"ל דטלטול לצורך שלא יזיק מיחשב לצורך מקומו, וצ"ע בדברי הרשב"א.

**ונראה דדעת** הרשב"א כמו שכתב בחי' המאירי כאן: שומטו ומניחו בקרן זוית, דכל שמחמת איזה צורך מיהא אע"ג דלאו צורך גופו ולאו צורך מקומו אלא כדי שלא יוזקו בו בני ביתו שרי לטלטוליה טלטול להדיא. ומבואר דכאן לא מקרי צורך מקומו כיון שאין רוצה להשתמש במקום אלא רק שלא יוזקו. [וע"ע בבעה"מ ר"פ מי שהחשיך בסוף דבריו, וברשב"א שם.]

**והנה לעיל** בהערה הקשינו למה התיר הרשב"א לפנות כלים מאוסים רק מדין גרף של רעי הרי לכאורה אם זה מפריע לו במקומו עד דהוי גרף של רעי לכאורה הוי היתר גמור מעיקר הדין כטלטול לצורך מקומו. אכן נראה דהרשב"א לשיטתו דלא מקרי צורך גופו אלא אם משתמש ממש במקום המוקצה ולא אם מפריע לו מה שהמוקצה מונח שם.[[265]](#footnote-265)

**[ועי' בשש"כ** פ"כ ס"י אם מונח פטיש על השלחן והוא מתבייש בכך אם מקרי צורך מקומו. וכתב דיש בזה פלוגתא וציין גם לדברי המאירי הנ"ל. וציין עוד למאירי בשבת קנד: דאוסר להוריד כלי שמלאתו לאיסור מע"ג בהמתו שלא תמות בהמתו דלא מקרי צורך מקומו. וכן הוא ברשב"א שם. ועי' ארחות שבת פי"ט סכ"ו במאוורר שהרוח הנושבת ממנו מפריעה מותר לטלטלו דגם זה נחשב צורך מקומו. ודימה זאת למה שאיתא בספר ים יששכר על התוספתא דמותר להוציא תפילין מהחדר כדי לעשות צרכיו דמקרי צורך מקומו וצ"ע.]

**בשיטת המלחמות דמוקצה מחמת מיאוס אסור לטלטלו לצורך גופו ומקומו**

**קצז) והנה לשיטת** הרמב"ן שמוקצה מחמת מיאוס אסור לטלטל אף לצורך גופו ומקומו צ"ע מ"ט. ועי' חזו"א (מג ז) שהאריך בזה וכתב דכיון שנמאס הוי כאין בו תורת כלי כמו כובד העליון והתחתון (שבת קיג). אמנם הקשה הרי ראוי למלאכת היתר לצלות בו שוב. וכתב דמיירי דאין צריך לצלות עוד היום.

**וכתב החזו"א** דמשמע מלשון רש"י [עי' אות קצה ומשנ"ת שם] והר"ן דאם דעתו לצלות עוד היום באמת אינו מוקצה. אבל מלשון רבנו ירוחם (הועתק בהערה באות קצט) משמע דגם קודם שצלה אסור לטלטלו אלא לצורך הצליה.

**שיטת הר"ן דגם לר"ש יש מוקצה מחמת מיאוס**

**קצח) והנה הובא** (באות קצה) דהרשב"א כאן והמלחמות ריש המסכת הוכיחו מסוגיין דביו"ט הלכה כר' יהודה דאלו לר"ש לית ליה מוקצה מחמת מיאוס וכדאיתא בשבת מד. גבי נר ישן דהוא מוקצה מחמת מיאוס ומתיר ר"ש לטלטלו.

**אמנם הר"ן** כתב לדחות הראיה וז"ל: דלא אפליגו אלא בנר ישן שהוקצה בין השמשות מחמת מיאוסו, ולפיכך לרבי יהודה דאית ליה מוקצה, אע"פ שהוא רוצה להשתמש ממנו באמצע שבת ואינו חושש למיאוסו, והרי הוא עכשיו אצלו כאילו נסתלקה ממנו הקצאתו, אסור, מכיון שהוקצה בין השמשות. ולר"ש דלית ליה מוקצה, כיון דהשתא חזי ליה אין הקצאתו שמערב שבת אוסרתו. אבל שפוד זה אינו כן, שמערב יו"ט ראוי היה ובאמצע יו"ט הוא שנדחה, ולפיכך כל שהוא רוצה להשתמש בו אי אתה יכול לאוסרו עליו אא"כ תאמר דלא חזיא כלל כאילו אין תורת כלי עליו עד שהרוצה להשתמש בו בטלה דעתו,[[266]](#footnote-266) והוה ליה כי ההיא דאמרינן לעיל (כו:) אי דלא חזי כי אזמין מאי הוי, ובכי האי גונא לא שייכא פלוגתייהו דר"י ור"ש במוקצה כלל.

**וכתב הגרע"א** על המשניות בשבת דלפ"ז נמצא דגם לר"ש הוי מוקצה בתחילת השבת אלא דס"ל לר"ש דאין מגו דאתקצאי.[[267]](#footnote-267) וא"כ לר"ש אסור לטלטל נר ישן לצורך מקומו, דעד השמוש הוא מוקצה ורק משעה שרוצה להשתמש בו אז פקע הימנו המוקצה. וכמו כן דבר שנעשה מוקצה מחמת מיאוס באמצע השבת מותר גם לר"י לטלטלו דאין כאן מגו דאתקצאי דאין מוקצה לחצי שבת.

**והחזו"א (מג** ח) נחלק עליו וכתב דכונת הר"ן דכאן גם ר"ש מודה דמיאוס דשפוד גרע ממיאוס דנר והוי האי שפוד כדבר דלא חזי כלל דמודה ר"ש, והכריח זה, דזה המאוס דנר שנחלקו בו ר"י ור"ש הוא כעין פלוגתייהו בעצים שבמוקצה ותורי דרדיא וכיו"ב שדעת האדם להקצותו קצת ור"י אסר לה בשביל זה, וה"נ נר חזי בעצמותו לתשמיש אלא שמפני מיאוסו הוא מוקצה קצת מדעת האדם ומחוסר הכנה, ולכו"ע מהני הכנה מערב שבת לנר ישן, [במחשבה בעלמא דהוי מידי דלא עבידי בו מעשה ולכו"ע סגי במחשבה] אבל הכא בשפוד אי לא הוי רק כמאוס דנר אין כאן חסרון הכנה כיון שהיה מוכן מערב (שבת) [יו"ט] ועומד עתה לתשמיש וע"כ דעכשיו אינו עומד לתשמיש כלל ולא מהני ליה הכנה ולפי דברנו אין כונת הר"ן משום שאין מוקצה לחצי שבת אלא שאינו מוקצה כלל. עכ"ל. וע"ש עוד שהאריך לבאר ולהקשות על הגרע"א.

**דף כח ע"ב**

**שיטת התוס' במוקצה דשפוד – דאין עליו תורת כלי, ביאור היש"ש**

**קצט) תוד"ה רבינא.** הנה בתחילה סברו התוס' דמוקצה דשפוד הוא רק לר' יהודה אבל לר"ש דלית ליה מוקצה אף שפוד אינו מוקצה. ושוב כתבו [לישב הסתירה בשמואל] דגם לר"ש הוי מוקצה "דאחר מלאכתו אין תורת כלי עליו[[268]](#footnote-268) ולהכי אוסר שמואל דיש עליו תורת מוקצה". והראשונים התקשו בדברי תוס' למה אינו כלי הובאו דבריהם בהערה[[269]](#footnote-269).

**והמהר"ם ציין** לדברי הב"י (סי' תקיח). והנה ז"ל הטור שם: לקח עץ שאינו מיוחד לשפוד וצלה בו בשר אסור לטלטלו אח"כ שאינו כלי אלא שומטו ומניחו בקרן זוית כדי שלא יוזקו בו אפילו אין עליו בשר כלל. וכתב הב"י דהטור מפרש דמיירי בעץ שאינו מיוחד לשפוד ולכן הוי מוקצה ושכ"כ התוס' דידן. [והמהר"ם הוסיף להגיה לפי פירוש זה בדברי התוס' שצ"ל "ולהכי אוסר שמואל שיש עליו תורת קוצים".]

**אכן הביא** הב"י דרבנו ירוחם [הובאה לשונו בהערה[[270]](#footnote-270)] לומד בתוס' דמיירי במיוחד לשפוד ואפ"ה לא הוי כלי שאינו עושה מעשה כלי אלא מעשה קוץ בעלמא. [לשון מהר"ם שי"ף 'דאין שמושה רק תחיבה'] וע"ש בב"ח.

**אולם היש"ש** (סי' כד) כתב דגם רבנו ירוחם מפרש דמיירי בנטל סתם עץ לשפוד אבל אם הוא כלי מיוחד לשפוד מודה רבנו ירוחם דאינו מוקצה. ומה שכתב רבנו ירוחם דלא התירו אלא לצורך גופו נראה דהיינו דוקא לצלות בו עוד דאז חזינן למפרע שלא בטל ממנו שם כלי. אבל לצורך דבר אחר - כיון שנדחה משום כלי אסור. וכתב דבזה מדויק מה שכתב רבנו ירוחם היתר רק על צורך גופו ולא על צורך מקומו ודוק.

**והקשה היש"ש** מה הועילו תוס' בתירוצם והרי אע"פ שאינו כלי מ"מ לא הוי אלא מוקצה בעלמא ולמה אוסר ר"ש. ואין לומר דהוי בקעת דמודה ר"ש כעצים רטובים דלא חזיין להסקה[[271]](#footnote-271) [וכעפר ואבנים שהם מוקצה גם לר"ש] שהרי אחר שצלה בו כבר קיבל כח האש ונתייבש וראוי להסקה. ותירץ דמאחר ובטל שבטל מתורת כלי שהיה עליו כבר א"כ הוי כאוד שנשבר דלקמן (לג.) ואסור משום נולד.

**ומבואר מדבריו** דכל זמן שמשתמש בו הוי כלי [וכן פשטות לשון התוס' דאחר מלאכתו אין תורת כלי עליו משמע דקודם היה עליו תורת כלי] ולכן אח"כ כשפוקע התורת כלי הוי נולד. וצ"ע הרי בבין השמשות עדיין לא היה כלי אלא עץ בעלמא והשתא חזר למצבו של בין השמשות ולכאורה אין בזה נולד. [והוי כדין אין מוקצה לחצי שבת.]

**ביאור המ"ב וחזו"א בתוס'**

**ר) והנה לשון** השו"ע (תקיח ג) לקח עץ שאינו מיוחד לשפוד וצלה בו בשר אסור לטלטלו אח"כ שאינו כלי. וכתב המ"ב (סקי"ט) רוצה לומר דעי"ז שעושה בו מעשה שפוד לא נעשה כלי. ובשער הציון הוסיף: ולהכי מותר לצלות בעץ שאינו מוכן ולא דמי לסי' תקז ס"ג עכ"ל. וכונתו דשם איתא דאסור לקחת עץ כדי לחתות בו את האש משום איסור מתקן מנא שהופך את העץ מיוחד למלאכת חיתוי ואפילו אינו עושה מעשה תקון. וא"כ למה כאן מותר לעשות מהעץ שפוד. וע"ז תירץ דמעולם לא נעשה העץ שמשמש בתורת שפוד לכלי. ומבואר א"כ דגם בשעת השמוש אינו כלי ולפ"ז א"א לפרש כהיש"ש דהוי נולד.

**ובמ"ב (תקיח** כג) משמע דבאמת דין השפוד הוא כבקעת בעלמא שמותר לטלטלה לצורך הסקה בלבד ולא לשאר צרכים [עי' להלן לג. שאסור לסמוך הדלת בבקעת דלגבי שמוש זה היא מוקצה, וע"ש בר"ן דכיון דאינו כלי מותר רק לצורך אותו התשמיש שמיוחד לו ולא לשאר צרכים] ואמנם מבואר שם דכ"ז לר"י ולא לר"ש וא"כ שוב צ"ע מה תירצו התוס' דהכא אסור גם לר"ש. וביאר בשער הציון (לא) דכאן שהוא מאוס בצירוף הא דאינו כלי לכן הוי מוקצה לכו"ע ואסור אף לצורך גופו ומקומו. והביאור הוא דכיון דאינו כלי וגם הוא מאוס הדר הוי כעצים ואבנים דלא חזיין למידי.

**ובאופן אחר** י"ל דהנה בהא דמבואר בדף לג. פלוגתת ר"ש ות"ק אם עצי הסקה מותרים לשאר תשמישים, דעת הרמב"ן ורשב"א ובעה"מ דמאן דאסר הוא ר' יהודה. אכן הראב"ד בהשגות על הרי"ף שם כתב דת"ק סובר ג"כ כר"ש במוקצה ומ"מ אוסר עצי הסקה לתשמיש אחר. והנה המג"א בסי' תקב כתב כראב"ד דאסור אף להפוסקים במוקצה כר"ש. אכן בשער הציון שם סקכ"ה הביא אחרונים שפוסקים כשאר הראשונים שזה תלוי בפלוגתא דמוקצה.

**והשתא לראב"ד** ומג"א י"ל דכאן אסור משום מוקצה דעצים לשאר תשמישים אף לפי ר"ש. [ותירוץ זה מרומז במ"ב (תקיח כג).

**ובחזו"א (מג** ז) כתב: וצ"ע מ"ש לאחר צליה מקדם צליה. ואפילו לדעת הרי"ף ושאר פוסקים דקיי"ל אין סומכין את הקדרה בבקעת מ"מ לא מצינו שאסרו עצים לצורך מקומן. ואת"ל דכיון שאסרו לצורך גופן כ"ש לצורך מקומן דחמיר טפי כדמוכח שבת קכד., א"כ אף קודם צליה נמי. ואפשר דבסתמא נמאס ואינו עומד להסקה והלכך אסור בטלטול. ומיהו אי יהיב דעתו להסיקו שרי. ולפ"ז אסור לצלות בו פעם אחרת כיון שאינו ראוי להסקה וגריעא מרטיבא (להלן לג.). אבל א"א לומר כן דמתחילת צליה אדחי ליה וכי קא מהפך באיסורא קא מהפך. ובע"כ דראוי להסקה גם אחר צלייה ולמה אסור לטלטלו וצ"ע. עכ"ל החזו"א.

**אולם צ"ע** להסברים אלו שמפרשים דמעולם לא היה כלי, מלשון התוס' דמשמע דעד גמר הצליה הוי 'כלי' וי"ל.

**שומטו ומניחו בקרן זוית**

**רא) אמר רב** מלכיו שומטו ומניחו בקרן זוית ביאר רש"י מהר בגרירא וטלטול מן הצד אבל לא טלטול גמור. והכונה דדרך השמטה היינו טלטול מן הצד ולא טלטול גמור[[272]](#footnote-272) [ערוך השלחן תקיח יא]. ויל"ע הרי טלטול מן הצד מותר לכתחילה ומה החידוש כאן. וביותר למה הצריך רב הונא שיהא עליו כזית בשר. [עי' תוס' שבת מג: דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, אבל לצורך דבר המותר מותר. וכאן הוי טלטול שלא יזיק וא"כ הוי לצורך דבר המותר.]

**והרשב"א הביא** בשם התוס' שמותר לטלטל כדרכו. וכן הובאה שיטה זו בחי' המאירי. וכ"כ הרא"ה ד'שומטו' הכונה ששומט הבשר מהשפוד ומטלטלו כדרכו.

**[ויל"ע בהתירא** דקוץ שכתב רש"י דהתירו אף כדרכו, למה התירו זאת, הרי אפשר בגרירא וטלטול מן הצד. וי"ל דכיון דאין הקוץ בידו לא שייך להזיז דרך השמטה.]

**והנה הרשב"א** הקשה על שיטת רש"י כיון דמוקמינן דהוא שיש עליו כזית בשר, למה הותר רק טלטול מן הצד והרי עור שיש עליו כזית בשר מותר לטלטלו כדרכו (לעיל יא.). ותירץ דהכא אין צריך כזית בשר אלא סגי בפחות מכזית. וכ"כ הר"ן. [ולפ"ז ביש עליו כזית מותר כדרכו.] והנה לפנינו הגי' בגמ' והוא שיש עליו עליו כזית בשר וזה דלא כרשב"א. אך עי' ברש"ש דצ"ל שהראשונים לא גרסו תיבת 'כזית'. ועי' בבאור הלכה שהאריך בזה.

**מידי דהוה אקוץ ברה"ר**

**רב) רבינא אמר** אע"פ שאין עליו כזית מותר מידי דהוה אקוץ ברה"ר. שיטת רש"י דמותר לטלטל כדרכו וכתב היש"ש (סי' כד) דמקורו של רש"י לזה הוא מלישנא יתירא "מותר לטלטלו" דמשמע טלטול גמור. אמנם הרי"ף והרא"ש (סי' יג) גורסים "שרי", ואינם גורסים "מותר לטלטלו". וביאר היש"ש, והב"ח סי' תקיח, דלדעתם מותר רק בטלטול מן הצד. וכן מבואר להדיא בטור ושו"ע (סי' תקיח, הועתק לשונו באות קצט) ובכל בו [וכן הוא בבית הבחירה.]

**והאחרונים עמדו** בזה על שיטת הטור ודעימיה למה בקוץ הותר טלטול כדרכו וכאן מותר רק טלטול מן הצד. ועי' ט"ז סק"ב שכתב דהוא מאחר וכשצולה בו מטלטלו כדרכו חששו שאם יתירו לטלטל כדרכו גם כדי שלא יזיק יסברו שמותר לטלטל כדרכו גם שלא לצורך ולכן לא התירו אלא דרך השמטה. [כתב הבאור הלכה שתירוץ זה דוחק גדול.]

**והחמד משה** תירץ דבקוץ הוא היזק גדול יותר ולכן התירו בטלטול כדרכו וכן מבואר יסוד זה במאירי שיובא בסמוך והאריך בזה בבאור הלכה.

**ובעיקר ההיתר** לטלטל השפוד כמו קוץ, עי' חי' המאירי (הובא בשער הציון תקיח כח) שדן אם גם בשבת מותר לטלטל [פחות פחות מד"א] כדי שלא יזוקו בו וכתב דנראה לו לאסור דאע"ג דמדמי ליה לקוץ לאו דמיון גמור הוא שאין הזיקו מצוי כ"כ. [ולכן התירו ביו"ט ולא בשבת.]

**דף כח ע"ב**

**איסור הזכרת שם דמים**

**רג) לא יאמר** אדם לטבח שקול[[273]](#footnote-273) לי בדינר בשר. כתב המאירי: ואע"פ שבמשנת אין נמנין וכו' (לעיל כז:) למדנו איסור הזכרת שם דמים. הייתי אומר שלא נאסר שם אלא בשאומר בכמה תתן לנו פרה זו עד שיבוא לכולנו חלק כל אחד בסך כך וכך ונושאין ונותנין עמו בזה. ועכשיו הפליג להשמיענו שאף בשאין נושא ונותן כלל אלא שאומר תן לי בדינר בשר כלומר מה שתכיר בדעתך שיהא שוה דינר אעפ"כ אסור.

**ובצל"ח הביא** הערה זו [דהרי כבר שנינו להא לעיל] בשם התיו"ט[[274]](#footnote-274), ותירץ לפמ"ש לעיל (אות קסא) דשם מיירי שלא הסתיים פסיקת המו"מ בעיו"ט אלא סכמו שאם יקנו ביו"ט יהיה המחיר כך וכך ואז מותר לקנות ביו"ט. וקמ"ל הכא דאפ"ה כשיבואו ביו"ט לא יאמרו שקול לי בדינר שאסור להזכיר שם דמים ביו"ט. [ועי' בראש יוסף מה שתירץ עוד בזה.]

**הרמ"א סי'** שכג ס"ד כתב דהא דאסור להזכיר דמים כלל היינו בדבר שאין מקחו ידוע אבל בדבר שמקחו ידוע רק שאומר לו כמה צריך מותר [אף שמברר את הכמות לפי הדמים]. והמחבר חולק. וע"ש במ"ב דאין למחות ביד המקילים אבל ראוי להחמיר.

**דף כט ע"א**

**ביאור דברי אבא שאול**

**רד) אבא שאול** אומר אף בחול היה עושה כן. עי' מאירי שמפירש דהך מעשה באבא שאול בן בטנית הביאו ר' יהודה ראיה לשיטתו שאין אפשרות למלא בכלי בדרך היתר, דלכן הוכרח אבא שאול בן בטנית למלאות מערב יו"ט אלמא ביו"ט אין כלל היתר למלאות בכלי של מדה. ודחה אבא שאול, דאבא שאול בן בטנית אף בחוה"מ היה עושה כן משום בטול ביהמ"ד וא"כ יתכן דגם ביו"ט עשה כן מאותו הטעם ולא משום איסור מדידה.

אמנם בדברי הר"ן (יובאו דבריו באות רו) מבואר דטעמו של אבא שאול בן בטנית שהכין מעיו"ט ולא ביו"ט הוא משום דכל ההיתר של ת"ק ור"י הוא במוליך הלוקח כליו של מוכר לביתו, אבל אבא שאול בן בטנית היה מערה מכליו לכלי הלקוחות וזה אסור בכל גוני אם ממלא ביו"ט, ולכן מילא בעיו"ט.

**עובדין דחול**

**רה) הכא לא** קעביד כעובדין דחול[[275]](#footnote-275). רש"י מפרש בל"ק דאין זה עובדין דחול שעדיין לא יצא טבעו של כלי זה למדה. ובל"ב מפרש שדרך לקוחות לומר תן לי לוג ואין דרכן לומר כלי זה מלא לי בדרך מקח אלא בדרך הלואה או מתנה ואע"ג דמיוחד למדה. הנה מה שבל"ב לא פי' כפירוש הראשון משום דלישנא בתרא הרי מתירה גם ביצא טבעו של הכלי למדה. ומה שבל"ק לא מפרש כל"ב משום דא"כ היה לה להתיר גם במיוחד למדה, ופשוט.

**והנה בל"ב** מסיימת הגמ' "דעבידי אינשי דמקרבי חמרא במנא דכילא ושתו" וצ"ב הרי רש"י פירש דהא דלא הוי כעובדא דחול משום דאין דרך לומר מלא לי כלי זה אלא בדרך הלואה או מתנה ואילו בגמ' אמרינן דמקרבי חמרא [לחבריהם] ושתו והיינו לא במתנה אלא במשקה את חבירו. ועי' בר"ן שעמד על לשון זה ושיטתו תובא להלן אות רו.

**ונראה, דהנה** השפ"א הקשה על רש"י מה מהני שלא מזכיר שם מדה מ"מ בעצם המדה הרי אין היכר והוי כעובדין דחול. וביאור קושיתו אף דמודדין גם להלואה ומתנה מ"מ גם זה לא מפקיע מהמדידה שם עובדין דחול כיון דגם מדידה זו אינה דרך השתמשות ועדיין הוי עובדין דחול מצד פעולת המדידה. ורק המטרה אינה עובדין דחול.

**ועפ"ז י"ל** דלכן אמרינן דעבידי אינישי דמקרבא חמרא במנא דכילא וא"כ מצד עצם הפעולה הוי דרך שתייה ורק מה שמכוין למדידה עביד ליה כעובדין דחול וע"ז מהני מה דלא אמר "לוג" אלא "כלי זה".

**שו"ר במהר"ם** לובלין שמבאר הסוגיא וכנראה כונתו כעין שכתבנו. ע"ש.

**והשפ"א תירץ** ע"פ מה דברי הר"ן דההיתר רק כאשר הלוקח מוליך מדה של מוכר לביתו [ויבואר באות רו] וא"כ המעשה עצמו לא מחזי כעובדין דחול.

**ההלכה במילוי כלי מדה**

**רו) אמר רב** יהודה אמר שמואל וכו' ורבא אמר. הנה לשמואל לרבנן מותר בכלי שאינו מיוחד למדה אף שעומד למדה ולר"י אסור אף בעומד למדה. ולרבא לרבנן מותר אף במיוחד למדה ובתנאי שלא יזכיר שם המדה רק יאמר כלי זה, ולר"י אסור במיוחד למדה [אבל בעומד למדה מותר לדעת רבא אף לר"י. חי' המאירי.]

**והנה הר"ן** כתב דקי"ל כל"ב[[276]](#footnote-276) [עי' הגי' בר"ן לפנינו ובב"י ופרישה סי' שכג] וכת"ק. ולפ"ז מותר אף במיוחד למדה בתנאי שלא יזכיר שם של מדה. וכ"כ הרמב"ם פ"ד הכ"א מיו"ט.[[277]](#footnote-277)

**וכתב הר"ן:** ותמהני על הרב אלפסי ז"ל שכתב אבל כלי העומד למדה לא ימלאנו[[278]](#footnote-278). ונ"ל[[279]](#footnote-279) דכי שרינן הכי הני מילי כשהלוקח נוטל מדה של מוכר ומוליכה לביתו,[[280]](#footnote-280) והיינו לישנא דאומר אדם לחברו מלא לי כלי זה, והיינו נמי דאמרינן בגמ' דעבידי אינשי דמקרבא חמרא במני דכיילא ושתו, כלומר שמשתמשים במדה עצמו[[281]](#footnote-281). אבל למדוד בכלי מיוחד למדה ולשפוך לתוך כליו של לוקח אסור, והיינו דתנן מעשה באבא שאול בן בטנית שהיה ממלא מדותיו בעיו"ט ונותן ללקוחות ביו"ט.[[282]](#footnote-282) וכך נראין דברי הר"מ במז"ל בפ"ד מהלכות שביתת יו"ט[[283]](#footnote-283).

**כיצד היו לאב"ש בן בטנית שלש מאות גרבי יין**

**רז) כנס שלש** מאות גרבי יין מבירוצי המדות. פי' התורי"ד דאף שהיה מכין מבערב וא"כ כיצד היו לו בירוצי המדות. אלא שנתרבו הלקוחות עד שלא הספיק מה שהכין מבערב והיה צריך למדוד ביום ואז הצטבר אצלו ברוצי המדות.

**למה לא הקדישום בעצמן**

**רח) והביאום לפני** הגזברים. ופרש"י לפני הגזברים של הקדש לעשות בהן צרכי הקדש אם ירצו והם לא הקדישוה כסבורין אין יכולין להקדיש שאינו שלהם. אי נמי יכולים הוה ליה גזל בעולה. וכתב מהרש"א דלפ"ז קשה למה הביאום לפני גזברים הרי גם הם אינן יכולין להקדיש דאינו שלהם או משום שונא גזל בעולה. ותירץ דאצל הגזברים הוה יאוש ושינוי רשות.

**אך בעיקר** הדבר צ"ע הרי היין שלא ניתן ללקוחות אינו גזול כיון שלא היה שייך מעולם ללקוחות, ואי איכא כאן גזל הוא על המעות שלקח ולא נתן כנגדה סחורה. ועי' מש"כ עוד כעין זה באות רט.

**אם הועילה מחילת הלקוחות**

**רט) אמרו להם** אין אתם זקוקין לכך כתב בחי' המאירי דטענת הגזברים שהלקוחות מחלו על הבירוצין וענה אבא שאול בן בטנית "שאין רצונו לזכות בשום פנים ושהוא מחזיק אותו בגזל או טעות ואינו רוצה במחילה". לכאורה משמע אין מחילה בע"כ מועלת.[[284]](#footnote-284) ולכן סירבו הגזברים לקבל להקדש דאם הם לא זכו בזה א"א להקדיש.

**[ובדין מחילה** בע"כ נחלקו הראשונים. ובר"ן כתובות (יט: בדפי הרי"ף) הביא מהרא"ה דמהני מחילה בע"כ של הנמחל. ובאבנ"מ (צג ז) הביא שההפלאה תמה איך מהני בע"כ וע"ש מה שיישב. ועי' מחנ"א הלכות זכיה מהפקר סי' יא שדן בזה. (וקה"י סנהדרין סי' ה) ועי' שער משפט סוף סי' כב דפשוט לו דלא מהני בע"כ. ועי' חזו"א אבהע"ז סי' קמח לדף כט ד"ה ועיקר שהביא דברי הר"ן דמהני מחילה בע"כ. ולכארה כאן מבואר במאירי דלא מהני. ואולי כאן באמת כונת המאירי שמכח מחילתם יזכה ביין שהוא בעין (ולא מיירי במחילה על חוב) וזה באמת אינו זוכה בעל כרחו.]

**אכן יל"ע** הרי לא היה כאן קנין ללקוחות ביין ובשמן שנשאר ברשות מוכר אלא רק ששילמו יותר ממה שצריך וא"כ היין עצמו שייך לאבא שאול, ורק דמים צריך להחזיר ללקוחות. ואם נימא דהלקוחות קנו באיזה קנין [או שקנו מדאורייתא למ"ד מעות קונות וידוע הנדון אם רבנן בטלו את הקנין או רק אם נשרפו החיטים בעליה יכול לבטל] א"כ לא שייך "מחילה" דהרי הוי בעין דלא מהני מחילה[[285]](#footnote-285) וצריך קנין. וקנין בע"כ לא מועיל (בבא בתרא קלח.) ועוד דאיך יכלו לקנות מה שלא ניתן ללקוחות הרי זה תלוי בברירה איזה יין היה אמור להגיע לחביות הלקוחות. ועי' אות רח.

\

**דף כט ע"א**

**קודר קב או קבים**

**רי) קודר קב** או קביים. רש"י מפרש בקב עצמו נוקב בכרי וממלאו שלא כדרך מדה לתת בידו לתוכו. אבל הרי"ף מפרש דמשער באומד דעתו [ומסיים המאירי: ונוטל מן השעורים ונותן לפני בהמתו ביד או בכלי אחר עד שישער בה קב או קבים כפי מה שצריך לו.] וכ"כ הרמב"ם (פ"ד הכ"ב).

**אם בעה"ב מותר למדוד תבלין**

**ריא) והנחתום מודד** תבלין ונותן לתוך קדרתו כדי שלא יקדיח תבשילו. [יסוד ההיתר כתב המאירי דמדידה מועטת כזו אין עליה כ"כ שם מדידה ולכן התירו כדי שלא יקדיח תבשילו.] וכתב המאירי דמשמע בבבלי דלבעה"ב אסור למדוד תבלין דכיון שמבשל כמות מועטה די לו באומד הדעת. והרשב"א בעבוה"ק (בית מועד שער ב ס"ד) בתחילת דבריו אסר ג"כ לבעה"ב למדוד, אבל מטעם אחר, דלנחתום שמבשל לרבים איכא הפסד מרובה בהקדחת התבשיל ואילו לבעה"ב הוא הפסד מועט. והוכיח כן ממה שאסור למדוד לבהמתו. והטור סוף סי' תקד אסר לבעה"ב. [ולא פירש טעמו. והמחה"ש העתיק טעם הרשב"א.]

**אמנם המ"מ** (יו"ט פ"ד הכ"א) כתב [ומקורו ממה שמסיק הרשב"א בעבוה"ק בשם הגאונים (וכן הביא המאירי בשם הירושלמי להתיר גם בבעה"ב)] דגם לבעה"ב מותר[[286]](#footnote-286) אלא דהגמ' דברה בהוה שדרך הנחתום למדוד. והיש"ש (סי' כו) כתב דרבותא קמ"ל שאפילו נחתום שהוא בקיא במלאכתו ומסתבר שגם אם יעשה באומד יצליח, אפ"ה מותר לו, וכ"ש לבעה"ב.

**ובשו"ע (תקד** ד) מתיר למדוד גם לבעה"ב. אמנם הביא שם המ"ב (סקכ"ב) מדברי המג"א (סק"י) דאם גם בחול דרכו ליטול בלי מדידה[[287]](#footnote-287) רק באומד הדעת אסור לו למדוד ביו"ט. ומבואר בדברי המג"א דטעמו משום שחשש לסוברים דלבעה"ב אסור ולכן הטיל פשרה דתלוי אם דרכו לעשות כן בחול.

**ועי' אות** ריב מה שהובא מדברי הרשב"א שדן להתיר מדידה בבית. ולדבריו באמת י"ל דבדוקא נקט נחתום אבל בעה"ב מותר. אכן העירוני דמדידת הנחתום את תבלין לכאורה אין להחמיר בה טפי ממדידת בעה"ב כיון דאין זה מדידה לצורך כמות המכירה אלא לצורך הבישול.

**מדידה בבית [ביאור דברי הרשב"א]**

**ריב) בפלוגתת רב** ושמואל אם מותרת למדוד קמח לעיסה. הנה בחי' הרשב"א לעיל כח. כתב גבי איסור שקילה: ואפשר לי לומר דלא אסרו לשקול אלא בלוקח מן הטבח ואי נמי בשותפין הבאין לחלוק ביניהם וכו' שזה כעובדין דחול, אבל לשקול בתוך ביתו לדעת כמה יבשל מותר שכן אדם עושה בתוך ביתו.[[288]](#footnote-288) עכ"ל. וע"ש שהוכיח כן מהירושלמי.

**אכן מסיים** בה הרשב"א: ומיהו בגמרין לקמן בשלהי פרקין (כט.) לא משמע כן[[289]](#footnote-289) שהרי אמרו אמר ר' ירמיה בר אבא אמר רב האשה מודדת קמח ונותנת לתוך עיסתה, ושמואל אמר אסור, ותנא דבי שמואל מותר. ואמר אביי השתא דאמר שמואל אסור ותנא דבי שמואל מותר שמואל הלכה למעשה אתא לאשמועינן דאסור. ומיהו אפשר דהלכה כרב ורב אפילו למעשה שרי. עכ"ל. ומשמע מדבריו דרב ושמואל נחלקו בהא גופא אם מותר לשקול בביתו. ועי' גם בחי' הרשב"א כאן שהאריך בפלוגתת הראשונים אם הלכה כרב או כשמואל וכתב דלמאן דמתיר ה"ה שמותר לשקול בשר בתוך ביתו.

**אמנם צ"ע** הרי בגמ' מבואר דגם לרב ההיתר הוא רק לצורך שתטול חלה בעין יפה. ויותר מזה ומבואר בתוס' דבזה"ז דליתא להך טעמא אסור. וא"כ איך למד מזה להתיר שקילת בשר בביתו. ועי' בב"י (סי' תק) שכתב כבר סברא זו והקשה דמכאן מוכח דגם לרב אסור לשקול בשר הואיל וליתא בזה הסברא דתטול חלה בעין יפה.[[290]](#footnote-290)

**והנה בדרישה** תירץ קושית הב"י דמה שהוצרכו לטעם שתטול חלה בעין יפה הוא כדי שלא תאמר כיון שמדקדקים כל כך, א"כ איכא קפידא במדידה ואסור. ע"ז קאמר כיון דהקפידא היא בשביל שתטול בעין יפה משו"ה אין לחוש על הקפידא. וה"ה מה שאמרו בנחתום כדי שלא יקדיח תבשילו ולא קאמר האי טעמא אלא שלא תיאסר כיון דמדקדקים כ"כ במדידה בצמצום. אבל בשוקל בשר בביתו אין מדקדקים כ"כ. ע"ש.

**אמנם דבריו** א"ש בטור. אבל הרשב"א הרי תולה דינו בפלוגתת רב ושמואל, וזה צ"ע, דאם איכא לסברת הדרישה א"כ אין ראיה לא משמואל לאסור [דשאני הכא שמדקדק מאוד] ולא מרב להתיר [דשאני הכא דאיכא סברא שתטול בעין יפה.]

**והמהר"י אבוהב** (הובא בב"י) דחה הראיה מקמח דשאני קמח שיכל למדוד מעיו"ט ולכן אסור למדוד ביו"ט, משא"כ בבשר הרי אם שחט ביו"ט לא היה יכול לשקול לפני יו"ט, ולכן לא גזרו אפילו אם שחט מעיו"ט. וכתב הב"י דאין דברי מהר"י אבוהב נראין, חדא דגם בקמח יתכן שלקחו ביו"ט.[[291]](#footnote-291) ועוד למה התירו בבשר שנשחט בעיו"ט משום בשר שנשחט ביו"ט, אדרבה היה לנו להחמיר בנשחט ביו"ט אטו ערב יו"ט. וע"ש.

**והנה בטעמו** של הרשב"א שדן להתיר כתב הב"ח שהוא כעין הא דתנן להלן כט: הולך אדם אצל חנוני הרגיל אצלו ואומר לו תן לי ביצים או אגוזים במנין שכן דרך בעל הבית להיות מונה בתוך ביתו. ומוסיף הב"ח "שלא החמירו[[292]](#footnote-292) על בעה"ב לשנות דרכו ביו"ט לקלקל ענינו כיון דלא מוכח דמשום דמים הוא דמדכר מנין ומשקל אלא שכך צריכין".

**ועפ"ז כתב** הב"ח לדחות הראיה מאיסור מדידת קמח דכיון דנתבאר דכל ההיתר הוא מפני שדרך בעה"ב לעשות כן [וכמושנ"ת דלכן לא החמירו עליו] א"כ בקמח ידוע שאין דרך אשה למדדו בחול ורק ביו"ט אופה מעט [ע"ש,] לכן מחזי כמודדת למקח וממכר. וגם דברי הב"ח אינם מיישבים מש"כ בחי' הרשב"א דדין שקילה בבשר תלוי ברב ושמואל.

**דף כט ע"ב**

**מדידת קמח בפסח**

**ריג) תוד"ה שמואל.** בא"ד: אלא יש לנו לשער מאומד שתהיה בריוח כשעור משום הברכה. פי' מהר"ם דהכונה לשער שיהיה שעור מ"ג ביצים כשעור חלה כדי שברכת החלה לא תהא לבטלה [דאם יש פחות משעור חלה הברכה לבטלה.]

**שם. "וכן** בפסח נמי יש ליזהר מלמדוד ביו"ט למצות וצריך לעשות פחות מכשיעור, ולא ימדוד במדה שעשה למדוד בחול בצמצום אלא יפחות או יוסיף אם המדה קטנה". כתב מהר"ם דמש"כ התוס' "וצריך לעשות פחות מכשיעור" אין כונתם פחות משיעור חלה, אלא ר"ל פחות משיעור אותו כלי שמודד בו בחול למצות אם הוא גדול יותר משיעור חלה, ואם הוא קטן ואין בו כי אם כשיעור חלה שא"א לפחות, אזי יוסיף עליו, ועכ"פ לא ימדוד מדה מצומצמת כמו שמודד בחול כמו שמפרש אח"כ. עכ"ד.

**ויסוד הדברים** [מבואר ברא"ש בקיצור, ועי' ברבנו פרץ] דבפסח אסור לאפות עיסה גדולה משעור חלה שמא לא יצליח לשמרה מחימוץ מחמת גדלה, כדאמר רב בפסחים מח. [ונפסק בשו"ע סי' תנו ס"א] ולכן א"א לשער בריוח כמו בשאר יו"ט, ואמנם יעו"ש במ"ב (סק"ז, ובבאור הלכה ריש סי' תנז) דאם מה שלש הוא רק עיסה אחת [שאין לו לצרף אח"כ בסל כמה עיסות לשיעור חלה] לא יצמצם כ"כ אלא יעשה כשיעור כדי להתחייב בחלה [וזה מוכח שם בפסחים מח:]. ודן שם המ"ב אם יכול להוסיף אפילו ה' וו' ביצים או רק מעט. ולכן כתב המהר"ם דמש"כ תוס' וצריך לעשות פחות מכשיעור אין הכונה פחות משיעור חלה, שזה אסור. אלא שבמדידה לא יעשה כפי כמות הכלי אלא יוסיף או יפחות מעט ממנו. והמכוון דביו"ט יכול להרבות כפי שירצה אבל בפסח שאסור להרבות מדי [ומאידך אין ללוש מעט ולהיפטר מחלה] לכן ימדוד בכלי מדידה שאינה מדויקת.

**אכן הר"ן** כתב: ומיהו מסתברא דלצורך הפסח שאשה צריכה למדוד שרי אפילו למעשה דלא גרע מתבלין לנחתום. [ובשטמ"ק בשם הרמב"ן: דעדיפא מתבלין לנחתום.]

**והרא"ש כתב:** ומיהו בפסח שאין לשין יותר מעשרון וגם אין לפחות משיעור חלה אפשר שדומה לנטילת חלה בעין יפה למתירין. הרי דהר"ן התיר למדוד עיסה בפסח לכו"ע דמדמה לה לתבלין. ואילו הרא"ש מדמה לה להפרשת חלה דתליא במחלוקת רב ושמואל.

**ומבואר כאן** מחלוקת אם הצורך של פסח דמי לתבלין או לחלה. ובאמת צריך להבין שורש החילוק בין תבלין לקמח. ובפשטות החילוק הוא בין צורך תיקון האוכל לצורך קיום דין. ולפ"ז מסתברא דבפסח דמי לחלה ולא לתבלין. ויותר נראה לפי מש"כ הרא"ש בטעמא דמאן דאסר מדידה לחלה[[293]](#footnote-293) "משום דיכול למדוד מאתמול דלאו צורך קדירה היא דנימא שלא יפגום טעמא או שלא יקדיח התבשיל", ולפ"ז גם מדידה של פסח אינה לצורך שלא יקדיח התבשיל ואפשר למדוד מאתמול. וצ"ב סברת הר"ן. ונראה דהר"ן למד דהחילוק בין תבלין לחלה הוא שבחלה ההפסד ממניעת המדידה הוא רק בכמות החלה ולא בעיקר הדין. ולפ"ז בפסח דיש חשש חמץ דמי שפיר לתבלין.

**ובשו"ע (תנו** ג) הביא המחלוקת אם מותר למדוד הקמח בפסח ביו"ט. וכתב הרמ"א דנהוג להחמיר ומבואר בשו"ע דלמחמירים יקח באומד הדעת ולא ירבה על עשרון וכתב המ"ב (סק"י) דלענין ברכה בהפרשת החלה יקרב לעיסה אחרת דשמא אין בה עשרון.

**בהיתר למדוד ע"י שיפחות או יוסיף מעט [והדין בכה"ג במשקל]**

**ריד) מבואר בתוס'** דמותר למדוד ע"י "אלא יפחות או יוסיף אם המדה קטנה". וכן הוא ברא"ש כאן ובטור סי' תקו כפי שפירשו הב"ח. והובא במ"ב (תקו ג). וכ"כ הרמ"א סי' שכג ס"א "ויש מקילין לומר שכל שאינו מכוין למדה לגמרי שממעט או מוסיף מעט שרי".

**אולם לגבי** משקל כתב המג"א (תק ד) דאסור אפילו אם פוחת או מוסיף, משום דבמדה ההיתר הוא משום דאינו נראה כמודד אלא כשופך לכלי אבל במשקל בכל ענין אסור. [לשון המ"ב (סק"ח) דמ"מ נראה כשוקל. והמחה"ש כתב דלא גרע מלשמרו מן העכברים. ואולי ס"ל דגם שם האיסור משום דנראה כשוקל.]

**וכעין זה** כתב המג"א (תק ח) דכלי שיש בו שנתות ונותן בו מעט מים ומניח הבשר במים וכשיגיע עד השנתות יודע כמה ליטרות יש בו אסור לעשות כן ביו"ט ואפילו אם פוחת מעט או מוסיף מעט דמוכחא מילתא שמתכוין למדה.

**והנה הביאו** (בשבות יצחק ובהלכות חג בחג) מהגריש"א דאע"פ שהתירו מדידה לצורך מצוה מ"מ שקילה חמורה טפי ואין להתירה לצורך מצוה. ועי' אות קסט מה שהובא מפתח הדביר שהוכיח להחמיר בשקילה טפי ממדידה מדברי המג"א הנ"ל. [אולם צ"ע הרי המג"א כתב (בסק"ח) חומרא זו גם במדידה, וכנ"ל. ובע"כ דאין זה חילוק משום דשקילה חמורה אלא משום דבשקילה גם כשמוסיף נראה כשקילה משא"כ במדידה בכלי ללא שנתות נראה כשופך לכלי ולא כמודד. ואין זה שייך להיתר בצורך מצוה.]

**דף כט ע"ב**

**מדוע אין שונין והרי הוי צורך אוכל נפש**

**רטו) אין שונין** קמח ביו"ט.[[294]](#footnote-294) כתב רש"י משום דאפשר מאתמול. וכתב הר"ן פירוש לפירושו ומתסר מדרבנן דאלו מדאורייתא לא מפלגינן באוכל נפש עצמו בין אפשר ללא אפשר. ועי' בר"ן ריש פרקין שדן בדברי רש"י שם שאוסר צידה משום דאפשר מאתמול, ודן הר"ן אם זה אסור באוכל נפש מדאורייתא או מדרבנן. וכאן כתב בפשיטות כהצד דאסור רק מדרבנן. ועי' מה שנתבאר בשיטת רש"י באריכות לעיל אות א ב.

**וטעמא דמאן** דשרי כתב רש"י דליכא טירחא ודבר הנראה הוא שזו היא פעם שניה ואין זה כמרקד לברור. עכ"ל. והנה מש"כ דאין זה טירחא כונתו דהיה מקום לאסור משום טירחא כדמצינו לעיל כח: ברש"י ד"ה והני, גבי סכין שאינה חותכת כלל.[[295]](#footnote-295) ומש"כ דדבר הנראה הוא שזו היא פעם שניה לכאורה משמע דהיה לאסור משום דנראה כמרקד ולכן כתב דנראה שאין כמרקד. ומאי דבאמת אין זה מרקד היינו משום דהקמח כבר מבורר. [ומאן דאסר אע"פ שהקמח כבר מרוקד, כתב הגר"ז (תקו ג): ומ"מ כיון שהיה אפשר לטרוח לו טירחא זו קודם יו"ט ועוד שהוא כעין עובדין דחול צריך לשנות קצת ברקידתו. ע"כ.]

**ובחי' המאירי** כתב דטעמא דמאן דמתיר משום דטפי מעליא הוא לרקד סמוך ללישה דאם ההרקדה מוקדמת א"א שלא יפול איזה צרור או קיסם לקמח. [אבל בהרקדה ראשונה כתב המאירי דכל דעתיקתא מעלי טפי.]

**אכן הר"ן** הביא דאחרים פירשו (והוא בחי' הרא"ה) יסוד האיסור בשונין שאע"פ שרוב בני אדם אין שונין אלא ליומן אפ"ה אסור דמחלף במרקד שהיא מלאכה שנעשית לזמן מרובה ומאן דשרי לא גזר.

**איסור הרקדה פעם ראשונה**

**רטז) והנה האיסור** לרקד בפעם ראשונה מבואר מתוך דברי הר"ן הנ"ל דהוא מלאכה הנעשית לימים רבים. והיש"ש (סי' כז) כתב (הובא במג"א תקו ב) דיסוד האיסור לרקד בפעם ראשונה הוא כמו שכתבו התוס' לעיל ג. דכל המלאכות אינן מותרות אלא מלישה ואילך. אבל ב"שונין" רגילים לשנות סמוך ללישה שמא נפל בו צרור ולכן הוא בכלל לישה ומותר. ועי' בזה בבאור הגר"א (תקו ג) וכן בסי' תצה (ס"ק ה ו) בארוכה.

**אמנם הט"ז** (תקו ב) כתב בשם הר"ן דהאיסור בהרקדה ראשונה הוא משום דזה אפשר מאתמול. והקשה עליו רע"א דהר"ן כתב כן אהא דאין שונין דהתם ליכא לטעמא ד"מלאכת ימים רבים", דאין דרך לשנות לימים רבים [ולכן הוצרך לטעם אפשר מאתמול או גזירה אטו רקידה ראשונה]. אבל הרקדה בתחילה לדעת הר"ן אסורה משום מלאכת ימים רבים. ועי' גם בפמ"ג (א"א ב) שעמד בזה, וכתב דנ"מ בזה אם נפל צרור או קיסם לפני הרקדה ראשונה, להט"ז שרי הואיל וא"א מאתמול. ולמאי דמשמע מהר"ן אסור דהיא מלאכת ימים רבים.

**ונראה דקושית** הרע"א היא על מה שכתב הט"ז דבריו בשם הר"ן, דהר"ן ס"ל כהנ"ל. אבל רש"י עצמו סובר בריש פרקין דכל המלאכות אינן אסורות אלא משום דאפשר מאתמול, ולשיטתו דברי הט"ז נכונים.

**והגדר אימתי** מקרי "שונין" ומתי הרקדה ראשונה, יש בזה פלוגתא. דעי' מג"א (תקו ג) דבקמח שלנו שכבר נרקד ברחים ואין שם סובין אפשר דשרי לרקד שנית. וכתבו הפמ"ג והמחה"ש דמש"כ המג"א בלשון 'אפשר' ולא כתב זה בפשיטות משום דהב"ח כתב דרק אם שונה באותה כברה מקרי שונין ולא בכברה אחרת משום דקולטת יותר את הסולת.[[296]](#footnote-296) ועי' במ"ב סקי"ד שמחמיר בזה.

**ויסוד המחלוקת** בזה היא דהב"ח למד דההיתר בשונין הוא משום דאין מוסיף כלום בברירתו ולכן בנפה אחרת שבוררת יותר, אסור. אמנם המג"א לשיטתו שהובאה לעיל שהביא דברי היש"ש דהרקדה היא מלאכה מהמלאכות שלפני לישה אבל ה"שונין" הוא ממלאכות ששייכות לאפייה ולכן מותר אף כשמוסיף בברירה. (כ"כ בערוגת הבושם סי' פ). ולענ"ד יל"פ עוד גם ע"פ שיטת הר"ן דמלאכת שונין אינה נעשית לימים רבים ולכן אף שהיא מביאה תועלת בהוספת הברירה אינה אסורה.

**נפל לתוכן צרור או קיסם**

**ריז) ושוין שאם** נפל לתוכן צרור או קיסם ששונין. הנה טעמא דברייתא דשריא לשנות אם נפל צרור או קיסם, פירש הר"ן דלשיטת רש"י דיסוד האיסור לשנות משום דאפשר מאתמול הכא דאירעה הנפילה ביו"ט שרי דא"א מאתמול.

**ולשיטת האחרים** שהביא הר"ן ההיתר בנפל צרור או קיסם מבאר הרא"ה (הובא במ"ב תקו יג): דטפי איכא למשרי בהכי דהא ודאי מחזי ומוכח דלצורך שעה.[[297]](#footnote-297) ותו דלא סגיא בלאו הכי וממנע משמחת יו"ט.

**ולענין אם** בעינן שינוי כשנפל צרור או קיסם, מבואר בטור סי' תקו דשרי אף בלא שינוי. [ובאמת זה מוכח למאי דמסקינן דבשינוי מותר אף בלא נפל צרור או קיסם. ויש מתירין בשינוי אפילו הרקדה בתחילה כמו שכתבו התוס', וא"כ בע"כ ההיתר של נפל צרור או קיסם הוא אפילו כדרכו. וכן מוכח מדאמרינן "ושוין" משמע דכו"ע מודו לר' פפייס ורבי יהודה בן בתירא והרי הם מתירין כדרכו.]

**אכן הב"ח** ס"ל דבעינן שינוי וע"ש מה שביאר בכל מהלך הסוגיא. והובא במ"ב (סק"ט) וכתב בשם הח"א דבעינן בזה שינוי גמור של אחורי הנפה ולא סגי בנפוי על השלחן.

**ההבדל בין בורר למרקד**

**ריח) תני תנא** קמיה דרבינא וכו' אבל נפל צרור או קיסם בורר בידו.[[298]](#footnote-298) אמר ליה כ"ש דאסור דהוה ליה כבורר. ופרש"י דמחזי כבורר ובורר אב מלאכה היא כהרקדה. והשונה אינו מרקד שהרי נראה שהכל יוצא ואין כאן סובין. עכ"ל.

**והנה מש"כ** רש"י "דמחזי כבורר", צ"ע למה אין זה בורר ממש. וצ"ל כמו שכתב הרשב"א בעבודת הקודש בית מועד שער ראשון אות ח (הובא בפר"ח סי' תקו) וז"ל יש מי שהורה שאסור ליטלן ביד לפי שזה כבורר. ולא יראה לי כן אלא מותר ליטול ביד שכל שעושה ביד אינו אלא כלאחר יד ולא אסרו אלא בנפה וכברה כמו שביארנו. ע"כ. ומעתה י"ל דרש"י מודה לרשב"א דאין זה ברירה גמורה אלא כלאחר יד ומ"מ אוסר מדרבנן.

**ומש"כ רש"י** דהשונה אינו מרקד שהרי נראה שהכל יוצא, צ"ע הרי כיון שנפל צרור או קיסם יש כאן מרקד כלפיהם.[[299]](#footnote-299) וכתב בזה המחה"ש (תקו ג) "ואף על גב דנשאר הצרור בנפה כיון דליכא סובין אין זה הרקדה".[[300]](#footnote-300)

**והנה להלכה** כתב הראב"ד פ"ג הי"ד (יובא באות ריט) דאסור ביד[[301]](#footnote-301) ורק ע"י הרקדה מותר. אבל הרמב"ם לא כתב איסור בנטילה ביד וכתב המ"מ דהוא סובר דמותר גם ביד, וכן היא דעת הרשב"א הנ"ל. ועי' בב"י (סי' תקו) שלפ"ז דברי רבינא דאמר כ"ש דאסור היינו דאם נאסור לרקד כ"ש שנאסור ביד אבל למעשה תרוייהו שריין. ובפר"ח כתב דגי' אחרת היתה לו לרמב"ם בגמ': תני תנא קמיה דרבינא ושוין שאם נפל לתוכו צרור או קיסם ששונין ואמר ליה רבינא כ"ש דאסור.[[302]](#footnote-302) ע"כ. פירוש למ"ד אין שונין כ"ש שאסור בנפל לתוכו צרור דמחזי כבורר.

**והנה הר"י** מלוניל כתב בדעת מ"ד דשונין "שלא תאמר יברור ממנו הצרור והקיסם ולא ישימנו בנפה, קמ"ל דשרי, שמא נפרד הצרור ונידק ונכתש ולא יצא ממנו היטב". ומשמע דמנקודת מלאכות עדיף טפי ביד אלא דיש היתר לרקד שמא לא תועיל הנטילה ביד, ולכאורה זה לא כמבואר כאן בגמ', וצ"ע. ואולי גירסתו כגי' שהביא הפר"ח.

**סתירה בדברי הרי"ף**

**ריט) דביתהו דרב** יוסף נהלא קמחא אגבא דמהולתא. אמר לה חזי דאנא רפתא מעליתא בעינא. דביתהו דרב אשי נהלא קמחא אגבא דפתורא[[303]](#footnote-303) אמר רב אשי הא דידן ברתיה דרמי בר חמא,[[304]](#footnote-304) ורמב"ח מרא דעובדא הוא[[305]](#footnote-305) ואי לאו דחזיא מבי נשא לא הוה עבדא. ומשמע דפליגי רב יוסף ורב אשי אי בעינן שינוי.[[306]](#footnote-306) אמנם הרי"ף העתיק דברי שניהם ועמדו הראשונים ע"ז דלכאורה הוא תרתי דסתרי. והר"ן כתב בזה דמדינא מותר בלא שינוי אלא דדביתהו דרב אשי מחמרא אנפשה ולכן הביא הרי"ף את שניהם.

**והרא"ש (סי'** טז) כתב: אומר אני דס"ל דלא פליגי אהדדי, דשינוי אגבא דמהולתא לא בעיא לפי שאינו נרקד יפה והיינו דקאמר לה רבי יוסף ריפתא מעליא בעינא, ובגבא דמהולתא אין הפת יפה.[[307]](#footnote-307) אבל שינוי דאפתורא בעי. ודלא כהרמב"ם ז"ל שדימה שניהם יחד שכתב (פ"ג מיו"ט הי"ד) ואם שינה מותר כגון שרקד מאחורי הנפה או שנרקד ע"ג השולחן. [צ"ב מה ההוכחה מהרמב"ם, הרי למעשה מותר בשניהם ומנין לו שמשוה אותם. ועי' בלח"מ שם שכתב דבאמת המ"מ נקט דהרמב"ם מפרש ג"כ כהרא"ש וכנ"ל.]

**והיש"ש (סי'** כז) הקשה על הרא"ש, דאם איתא דגם לרב יוסף בעינן שינוי אחר, למה לא אמר רב יוסף לאשתו לשנות אגבא דפתורא. [ועי' קרבן נתנאל שתירץ שאכן רב יוסף התיר בלא שינוי כלל, אלא דבזה לא פסק הרי"ף כוותיה, ומ"מ הביאו למימר דלא בעינן אגבא דמהולתא.]

**והמכתם תירץ** דדעת הרי"ף דאם אפשר לו, יעשה בשינוי. אבל אם זה גורם שלא יהיה רפתא מעליא מותר בלא שינוי.

**שיטת הרמב"ם והראב"ד**

**רכ) כתב הרמב"ם** (פ"ג מיו"ט הי"ד) הקמח אע"פ שרקדו מעיו"ט והסיר ממנו הסובין אין מרקדין אותו פעם שנייה ביו"ט אא"כ נפל בתוכו צרור או קיסם וכיו"ב. ואם שינה מותר כיצד כגון שירקד מאחורי הנפה או שירקד על גבי השלחן וכיוצא בשינוי זה. ובהשגות הראב"ד: א"א אני אומר שהלכה כרבי יהודה בן בתירא ורב פפיאס שאמרו שונין ואם נפל בו צרור או קיסם אסור ואם שנה מותר. ומבואר דהרמב"ם פסק דבלא שינוי אסור כת"ק. ואילו בשינוי מותר, אבל רק פעם שנייה ולא הרקדה בתחילה.

**והראב"ד פסק** להתיר לשנות, עוד כתב "ואם נפל בו צרור או קיסם אסור" ופירש המ"מ דהיינו דאסור להוציא ביד וכדאמר רבינא [עי' אות ריח] עוד כתב "ואם שנה מותר" ופי' המ"מ דמותר לשנות בנפה. [משמע דיש חידוש טפי בהיתר אם נפל צרור או קיסם. וצ"ע הרי בגמ' משמע דאם נפל צרור הוי טפי סיבה להתיר. ועי' להלן.]

**אכן הב"י** הביא מהכל בו שפירש דברי הראב"ד דפעם שנייה מרקדין אותו ביו"ט אם לא נפל בו צרור או קיסם אבל אם נפל בו צרור או קיסם אין שונין לרקדו דמחזי כבורר ואם שינה מותר[[308]](#footnote-308). עכ"ל. ועי' בב"ח דלפ"ז למ"ד שונין הדין בנפל צרור חמור יותר דמותר רק בשינוי ולמ"ד אין שונין [וס"ל דאסור אפילו בשינוי] קל יותר בנפל צרור דמותר עכ"פ בשינוי.[[309]](#footnote-309)

**והט"ז (סק"ג)** הקשה למה אסור לברור הרי מלאכת בורר הותרה לאוכל נפש. ולכן מסיק כפירוש המ"מ, ולפ"ד האיסור לברור ביד משום דאפשר ע"י הרקדה שהיא אינה מלאכה כלל ועדיף זאת ממלאכת בורר אפילו שהיא לצורך אוכל נפש.[[310]](#footnote-310)

**והגר"ז (תקו** ד, ובקו"א אות א) כתב הטעם דמלאכת ברירה של קמח היא מהמלאכות שלא הותרו אפילו לצורך אוכל נפש. אכן עי' בבאור הלכה תקד ס"ב ד"ה משום וצ"ע.

**ובמחה"ש (תקד** ט) כתב דאסור לברור הקמח משום שזה לפני הלישה ולא הותר אלא מלישה ואילך. אמנם לפמש"כ היש"ש הובא באות רטז דמלאכה שרגילים לעשותה סמוך ללישה דינה כמן הלישה ואילך א"א לומר כן.

**והחיי אדם** (פב ג) כתב דאסור לברור ביד כיון שכך הוא דרכו בחול. אמנם זהו שלא כדברי הרשב"א שהובא באות ריח שברירה ביד היא כלאחר יד. [ועי' מש"כ באות ריח בהערה.]

**שינוי בהרקדה בתחילה**

**רכא) תוד"ה אגבא** דפתורא. הביאו מחלוקת אם שינוי מתיר הרקדה בתחילה או רק בשונין,[[311]](#footnote-311) דדעת רשב"ם להקל. ומסקו להתיר ע"י שפחה נכרית.[[312]](#footnote-312) ועי' ברא"ש (סי' טז) דמחמיר לאסור. [אך לא פירש מה דעתו ע"י נכרי.] והרשב"א והר"ן כתבו דזה תלוי בגי' הגמ' "פוק חזי כמה מהולתא **הדרן** בנהרדעא". ויש גי' "כמה מהולתא **מרקדן** בנהרדעא" ולגי' ראשונה [והיא גי' רש"י] ההיתר רק לשנות. אבל לגי' שניה מותר אף לרקד בשינוי. [אבל בשטמ"ק בשם מורי נר"ו, מבואר דגם לגי' 'מרקדן' הכונה לשונין.]

**והנה הרמ"א** (תקו ב) כתב להקל בזה ע"י נכרי והמ"ב (תקו טז) הביא מהפר"ח שכתב להחמיר גם ע"י נכרי. וכתב הפמ"ג דאפשר דבשינוי גמור [אחורי הנפה] גם הוא יודה להתיר.

**דף כט ע"ב**

**קניה ביו"ט אצל נכרי**

**רכב) אצל חנוני** הרגיל אצלו. כתבו תוס' בין הוא נכרי בין ישראל דאין לחלק רק היכא דאיכא חששא דמחובר או נולד. והמהר"ם כתב דזה שלא כדברי הבה"ג שהובא ברא"ש ובר"ן. והיינו שהם אסרו גם בגוזל שמא צדוהו היום ובככר שמא נטחן הקמח היום וכן ביצים שמא נולדו היום.

**והר"ן כתב** על דברי הבה"ג: ואפשר דאפילו בנכרי שרי בר מפירות שיש במינו במחובר אבל בתור וגוזל ליכא למיחש שמא נצודו היום שרובן נצודים מאתמול. וביצים נמי רובן מאמש הן. ולפיכך מותרין דאזלינן בתר רובא וכדכתבינן בפ"ק דמכלתין. וכן כתבו בתוס' [דידן.]

**אלא שאני** חוכך הכא אי אזלינן בתר רובא בדבר שיש לו מתירין כיון דקי"ל דאפילו באלף לא בטיל. ואפשר דהתם שאני דאתחזק איסורא.[[313]](#footnote-313)

**ומיהו בפת** ליכא למיחש למידי שאפילו נטחן היום משום מוקצה ליתא שכבר היו החיטין ראוין לכוס. ומשום מלאכה ליכא כיון שלצורך נכרי נעשה. עכ"ל הר"ן. ועי' ברא"ש מש"כ בזה. והדברים נתבארו בארוכה באות קכה.

**ועי' בענין** זה בסי' תקיז ובמ"ב שם.

**סכום מדה וסכום מנין וסכום מקח**

**רכג) ובלבד שלא** יזכיר לו סכום מדה ר' שמעון בן אלעזר אומר ובלבד שלא יזכיר לו סכום מקח. שיטת רש"י דסכום מקח היינו קב או קבים וסכום מקח היינו דמים. והיינו דרשב"א מתיר לומר סכום מדה ואוסר רק סכום דמים. [וכן כתב הרשב"א בשם גליון רש"י דת"ק אית ליה דרשב"א אבל רשב"א ליתא דת"ק.] והקשו תוס' דפשיטא דאסור, ולכאורה כונתם על איסור הזכרת סכום דמים דהרי זה הוי מקח וממכר וודאי דאסור.[[314]](#footnote-314) ועוד הקשו למה אמרו "סכום" מדה.

**והר"ח גורס** 'ובלבד שלא יזכיר לו סכום מנין' וקאי על מה דאמרינן דמותר לומר תן לי ה' אגוזים, דמ"מ אסור לסכם זאת עם חובותיו מהעבר ולומר שעתה החוב הנוכחי עם הקודם עומד על מנין פלוני. ור"ש בן אלעזר אומר ובלבד שלא יכיר סכום מקח ופי' התוס' דס"ל דסכום מנין שרי ורק סכום מקח אסור והיינו שיאמר לו תן לי אגוזים בששה פשיטין וכבר נתת לי כך וא"כ אני חייב לך מכל י"ב פשיטין.[[315]](#footnote-315)

**והנה הר"ח** והרי"ף כתבו דבריהם בלשון אחרת קצת וז"ל: סכום מקח כגון שיש עליו כסף לא יאמר לו תן לי בכסף ויש לך עלי כסף אחר הרי יש לך בידי שתי כספים. והקשה הר"ן דאם אמר לו תן לי בכסף אפילו אם לא עשה חשבון כולל אסור ועוד דפשיטא היינו מקח וממכר. ותירץ הר"ן ד'תן לי בכסף' לאו דוקא, אלא תן לי בכדי שיהו לך בידי שתי כספים, וסד"א כיון שאינו פוסק בפירוש על מה שהוא לוקח עכשיו שרי, קמ"ל.

**אמנם בדברי** התוס' מפורש דפירשו דברי הר"ח במזכיר הסכום 'ששה פשיטין' על מה שקונה עכשיו ולדבריהם הדרא קושית הר"ן דיהא אסור גם בלא ה"סכום". וכן קשה פשיטא הרי זה מקח וממכר. וביותר קשה הרי תוס' הקשו על רש"י 'פשיטא', ואותה קושיא עצמה קשה גם על פירושם. ועי' מהרש"ל. ועי' מגיני שלמה וצל"ח.

**והמהר"ם כתב** להגיה בתוס' "שלא יאמר כבר נתת לי כך וכך תן לי עוד כך וכך להשלים דינר". ולפ"ז מתפרשים דברי התוס' כדברי הר"ן. והסכים עמו הט"ז (שכג ב).

**והמהרש"א כתב** ליישב דברי תוס' לפמש"כ האו"ז והמרדכי דבדבר ששומתו ידוע מותר לומר תן לי בכך וכך דאין זה כקציצה אלא כמודיע המדה דרך הדמים. ולפ"ז נמצא דעצם הדמים הזכרת מותרת ורק הסכום מקח שמסכם סך החובות זה אסור.

**אלא דלפ"ז** קשה מה הקשו התוס' לעיל על רש"י פשיטא, והרי יתכן דגם רש"י מיירי בדבר ששומתו ידוע ואיכא חידושא בהך דינא דאעפ"כ אסור. ולכן פירש מהרש"א שקושיתם היא מסכום מדה דזה פשיטא ולא הוה פליג ע"ז ר"ש בן אלעזר.

**ומצינו במכתם** פירוש נוסף באיסור סכום מנין שאם דרכו לתת חמשה ביצים בפשוט לא יאמר תן לי חמשה ביצים דזה מחזי כקוצץ כיון דיש כאן סכום שלם אלא יבקש שש ביצים או ארבע שלא יהא מכוון כפי החשבון המדויק של המחיר. וסכום מקח הוא דמים ממש. וכן הוא בתוס' ב"מ עה.

**ובשטמ"ק הביא** מהריטב"א דת"ק ורשב"א לא פליגי אלא מר אמר חדא ומר אמר חדא.

**ועי' סכום** הסוגיא בבאור הלכה שכג ד ד"ה מותר.

**הגירסאות בפלוגתת ת"ק ורשב"א**

**רכד) הנה הר"ח** גרס בדברי ת"ק ובלבד שלא יזכיר סכום מנין ובדברי ר"ש בן אלעזר שלא יזכיר סכום מקח. אמנם הרי"ף גרס להיפך, בדברי ת"ק סכום מקח ובדברי ר"ש בן אלעזר סכום מנין. והרא"ש הביא ב' הגירסאות הנ"ל וכתב ולכך יש להיזהר בשניהם. ויש להקשות דהנה לכאורה מאן דאוסר בסכום מקח מתיר בסכום מנין אבל מאן דאסר בסכום מנין ק"ו שאוסר בסכום מקח. ולפ"ז כתב התפארת שמואל דגם לגי' ר"ח צריך להחמיר בשניהם דהלכה כת"ק שאוסר בשניהם. ומעתה קשה על הרא"ש למה כתב חומרתו רק מחמת שיש ב' גירסאות והרי גי' ר"ח לבדה סיבה להחמיר בשניהם. וכבר עמד בזה היש"ש (סי' כח).

**וברמב"ם (פ"ד** מיו"ט הכ"ג): ובלבד שלא יזכור לו שם דמים ולא סכום מנין. כיצד סכום המנין הרי שהיה נושה בו עשרה רמונים או עשרה אגוזים לא יאמר לו ביו"ט תן לי עשרה כדי שיהיו לך עשרים אצלי אלא לוקח סתם ולמחר עושה חשבון. עכ"ל. וכתב הרא"ש דהרמב"ם ג"כ מחמיר כשניהם. וצ"ע הרי הרמב"ם לא הזכיר כלל "סכום מקח" אלא "שם דמים" [והיינו קציצת דמים ולא חשבון כולל] ואין זה כגי' הר"ח אלא גירסא אחרת שגרסה כך בדברי ת"ק 'ובלבד שלא יזכיר שום מקח' וכמו שכתב המ"מ, וצ"ע.

**ואמנם הקשו** האחרונים [עי' בספר המפתח] על גירסת המ"מ א"כ למה פסק הרמב"ם להחמיר כר"ש בן אלעזר אף בסכום מנין והרי תמיד קי"ל הלכה כת"ק.

**הזכרת שם מדה בדבר ששומתו ידוע**

**רכה) באות רכג** הובאה דעת המרדכי ואו"ז דבדבר שמקחו ידוע מותר לומר לחנוני תן לי אגוזים בדינר דאין זה כקציצה אלא כמודיע הכמות דרך המחיר. וברמ"א סי' שכג התיר לפ"ז להזכיר שם מדה בשומתו ידוע. ובט"ז (שכג ב ג) נחלק עליו דהך התירא אינו שייך אלא בסכום דמים דהוי כאומר מנין ע"י הדמים. אבל מדה ודאי דאסור וכדתנן במשנה לעיל ע"א. ועי' בהערה לאות רכג מה שיש לפלפל בראיה זו, דהתם מיירי במדידה ממש ולא בהזכרת שם מדידה לחוד.

**אמנם ראיתי** בפמ"ג (שכג מ"ז ב) שכתב דקושית הט"ז היא ממה שכשמבקש במדה ממילא חייב המוכר למדוד וע"ז קשיא ליה מה ההיתר למוכר. וע"ז הביא הפמ"ג מה שמבואר במג"א דהמוכר מודד מעט יותר או מעט פחות ולכן כל הנדון רק כלפי מה שהלוקח הזכיר בפיו שם מדה וע"ז באמת לא מבואר במשנה בע"א לאסור ודוק.

**ובאופן אחר** יש ליישב קושית הט"ז לפמש"כ המג"א (שכג ה) לפרש דברי הרמ"א: דדוקא כשאומר דרך משל תן לי מדה אגוזים או דבר שאין רגילים למדוד דאז אינו יודע כמה מחזיק המדה ואינו יודע אם יהיה צריך יותר או לאו וא"כ אין כונתו לומר כמה הוא צריך. אבל בשכר וכיו"ב כונתו להודיע כמה הוא צריך ושרי. עכ"ל. וממילא מיושב דמה שאיתא דאסור הוא באין רגילים למדוד.

שאלה: אדם הלבוש באופן שאינו ניכר אם יהודי הוא או נכרי עשה מעשה של חילול שבת למען עצמו. האם מותר להשתמש בשבת במה שנוצר מכח חלול השבת.

תשובה: נקדים כללי הלכות מעשה שבת לאחרים ועפ"ז נדון בנדון הנ"ל. הנה אם נעשה איסור דאורייתא על ידי יהודי במזיד אסור לאחרים עד מוצאי שבת. ואם בשוגג נחלקו בדין זה תנאי והפוסקים אם מותר לאחרים בו ביום או רק למוצאי שבת. והכריע המ"ב (שיח ז) דבמקום הצורך יש לסמוך על המקילים. אמנם אם נעשה על ידי נכרי לצורך עצמו מותר בשבת עצמה לכו"ע.

לפ"ז בנדון הנ"ל אם היה ספק גמור אם הלה יהודי או נכרי הוי ספק מעשה שבת. ולכאורה הוי ספק דרבנן בדבר שיש לו מתירין ואזלינן לחומרא כמבואר בביצה ד. אמנם עי' במ"ב סי' שיח סק"ב שמיקל בספק פלוגתא במעשה שבת. אמנם יתכן דכל זה בספיקא דדינא אבל בספק דמציאות אסרינן מטעם דבר שיש לו מתירין [וכמבואר חילוק זה בפר"ח סי' תלז וברע"א במערכה ה על מסכת עירובין לגבי מוקצה] וכל מה שהיקל המ"ב הוא בספיקא דדינא.

אמנם בשו"ת זית רענן ח"ב סי' ה מיקל בספק מעשה שבת אף בספק במציאות [ועי' מש"כ בזה בארחות שבת פכ"ה לפני סעיף לג.]

אלא שבמעשה דידן שהיה בירושלים יש לדון דרוב הדרים בעיר הם יהודים וא"כ אזלינן בתר רובא ונימא כל דפריש מרובא פריש דאסור. [עי' נזיר יב בהדרא לקביעותא ] אכן זה תלוי אם ספק דרבנן לקולא במקום שיש רוב לאיסור עי' מל"מ פ"ח מאבות הטואמות שאם יש ספק ספקא להחמיר מחמירין אפילו בספק דרבנן ועי' מל"מ פ"ד מבכורות שמשוה זאת לרוב. ועי' שער המלך הלכות מקואות פ"י בכללי ספקא דרבנן כלל ה שהאריך בדין ס"ס להחמיר באיסור דרבנן, ודעתו להקל בזה. ולכאורה ה"ה לגבי רוב להחמיר תלוי בפלוגתא הנ"ל.

אולם יש לדון דכיון דאותו שעשה המעשה שבת היה לבוש כאדם שאינו שומר שבת, צריך למידן הרוב לפי רוב אלו שלבושים כמותו. וא"כ לא ברירא דאיכא רוב יהודים, דבין אלו הלבושים בלבושי נכרים נראה דאיכא מחצה למחצה. והדר הוי ספק דרבנן וכנ"ל. וגם אם אין ידוע לן מהו הרוב עי' שערי ישר ש"א פ"א בדין ספק רוב ולפמש"כ שם להצד דיש רוב יש בזה הכרעת רוב כיון דהרוב יכול לבוא לידי הכרעה אם ידע מהו הרוב. [ובמק"א נתבאר בדעת הגרע"א דלא כותיה דהשער"י אך מ"מ נתבאר דמטעם אחר אזלינן בכה"ג בתר רובא דרק בספק ביטול ברוב לא הוי ספק רוב כרוב אבל בכל דפריש אזלינן בתר רובא.]

ומ"מ אף אם נימא דהוי ספק מהו הרוב שוב הוי לן ספק אם הרוב מיקל או מחמיר ואמרינן דספקו לקולא לפ"ד הזית רענן.

אולם מה שכ'

1. אכן יעוי' בראש יוסף שכתב דרש"י ס"ל דרבנן פליגי בזה על רבי יהודה. [ולדבריו באמת לרבי יהודה מותר לצוד ביו"ט וכל דינא דמתני' דהכא רק לרבנן וצ"ע.] עוד כתב דאפשר דלר' יהודה ילפינן אוכל נפש ממכשירין שגם הוא אסור באפשר מעיו"ט [ולרבנן דאין מקור לחלק בין אפשר לא"א גם אוכל נפש שרי בכל גוני.] ועי' חי' חת"ס מה שהביא מהמזרחי. [↑](#footnote-ref-1)
2. צ"ב מה הוצרך להביא ראיה ממילה ופסח דאפשר להביא סכין מבעוד יום, וכי דבר זה ראיה הוא צריך. [ואולי מייתי ראיה דגם אם אינו יכול לסיים את הדבר מעיו"ט, מקרי אפשר מבעוד יום.] [↑](#footnote-ref-2)
3. ז"ל השטמ"ק: והרמב"ן פירש שלא התירה תורה אלא מלאכות שדרכן לעשות לפי שעה ולא לזמן מרובה והוא שיהא ברשותו לאפוקי תלישת פירות שנאסרה בכלל קצירה. אי נמי דכל דבר המחובר הרי הן כאילו אינן ברשותו. [א"ה משמע דבפירוש ראשון סבר דפירות שבחצרו הוו כדבר שברשותו רק דמאחר דקצירה דשדה שהיא אב המלאכה הוי אינו ברשותו ואסורה ביו"ט, ממילא נאסרה גם תלישת פירות שהיא מאותו אב מלאכה. ובפירוש שני חידש דכל מחובר מקרי אינו ברשותו. ולכאורה בדברי הרמב"ן מפורש להדיא כהסבר השני ודוק.] וכן הטעם לצידה. וכן ברירת חיטים שהיא לזמן מרובה אסור לאפוקי ברירת קטניות. ושמא לזה כיון הירושלמי דאסר קודם לישה ושרי מלישה ואילך כלומר דומיא דלישה שהוא ברשותו ושנעשה לשעתו. [↑](#footnote-ref-3)
4. לפמ"ג מיפשט פשיטא ליה דאיסור המוקצה תולדה מאיסור הצידה, ולכן הקשה דדי באיסור צידה ולמה הוצרך לאיסור מוקצה. [↑](#footnote-ref-4)
5. עי' ספר המפתח מה שצוין בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ואמנם מה"ט דהוי מוקצה אסורה גם עצם הצידה כיון דאין זה לצורך יו"ט. כן כתב הפנ"י. וכן יובא להלן מהגר"ז. [↑](#footnote-ref-6)
7. עוד כתב הגר"ז לבאר ע"פ דברי המלחמות שכתב "והצידה עצמה א"א לעשותה מערב יו"ט ואם צד דגים מן הים בערב יו"ט וחזר וצד ביו"ט זו צידה אחרת א"א לו לעשותה מבערב". [עי' אות א ביאור הדברים.] [↑](#footnote-ref-7)
8. צ"ע למה לא הקשה מבהמה שגם היא אינה ראויה בשבת כלל. [↑](#footnote-ref-8)
9. והיינו דלאו כללא הוא דלכל מוקצה אסור לטרוח ולהכין מזונות אלא רק למוקצה שאינו תחת רשות האדם ואין דעתו עליהן. [ולכאורה הוא בגדר טירחא לדבר שאינו צריך לו.] [↑](#footnote-ref-9)
10. צ"ב למה בבהמות אין חשש שיטלן לאכילה. ואולי כיוון שהם גדולות. או דכונת המאירי כגליון מהרש"א דההיתר רק בבהמה טמאה. [↑](#footnote-ref-10)
11. כעין סברא זו איתא בתוס' כאן ד"ה ואין. [↑](#footnote-ref-11)
12. וכן פסק הרשב"א בעבודת הקודש ע"פ התוספתא והתיר כל מקום הפסד. והובא בבאור הלכה (תצז ז). וגם עליו קשה כנ"ל הא הוי בע"ח טמא. [↑](#footnote-ref-12)
13. לשון הב"י 'ולא אסר הרמב"ם אלא בדברים המוקצים מפני שטעונין צידה דאיכא למיחש מתוך שמאכילם יבוא לצודם'. אמנם צ"ב א"כ למה תלה הרמב"ם דבריו ב'מוקצה' שרומז לצידה ולא ב'צידה' גופא. [↑](#footnote-ref-13)
14. צ"ע הרי רש"י כתב דמה דאפשר לעשות מאתמול הוא להניחו בתוך המצודה במים ולכאורה בכה"ג אם מוציא ביו"ט הוי ג"כ עוקר דבר מגדולו. אכן עי' במג"א תצז ב שהביא דברי היש"ש והקשה עליו מהגמ' בשבת קז: והחת"ס תירץ דאם הדג במים לאו היינו רביתיה ופטור על עקירת דבר מגדולו כעין הא דאית שם בשבת דהתולש מעציץ שאינו נקוב פטור דלאו הינו רביתיה. [↑](#footnote-ref-14)
15. שם איתא דלא יעמיד אדם בהמתו ע"ג מוקצה שמא יטול המוקצה בידו, אבל מעמידה מרחוק שתלך לשם. והמג"א מציין לשם. [↑](#footnote-ref-15)
16. הנה הרמב"ם (שבת פ"י ה"כ) כתב הך דינא בסתם צפור ולא הבדיל בין צפור דרור לשאר עופות. ובמג"א (תצז ט) כתב דגם הרמב"ם שכתב "צפור" סתם כונתו רק לצפור דרור. אמנם עי' פנ"י שכתב דהרמב"ם מפרש דלמסקנא אין חילוק בין צפור דרור לשאר עופות. [↑](#footnote-ref-16)
17. ועי' פמ"ג שהקשה מדברי הגמ' "בין לר' יהודה בין לרבנן צפור למגדל אין לבית לא" ומבואר דגם לר' יהודה קשיא, והרי לר' יהודה שכל מה שפוטר בבית הוא רק ביש בו חלונות, אפשר לתרץ דמיירי בביבר מקורה בלא חלונות ולכן חייב לר"י. [↑](#footnote-ref-17)
18. והמהר"ם שי"ף דחה דבלאו הכי תקשי אמאי לא לא קתני במתני' דשבת בית. אע"כ משום חיה נקט ביברין. ועי' פמ"ג (יו"ד פב מ"ז ז). [↑](#footnote-ref-18)
19. עי' רש"י מה שפירש ב'השתא דאתית להכי'. ועי' חכמת מנוח. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובשמחת יו"ט ושפ"א יישבו דברי הרמב"ם גם לת"ק. [↑](#footnote-ref-20)
21. צ"ב הרי צידה לא הותרה ביו"ט לדעת הרמב"ן (אות ה) וא"כ אין בזה היתר דאוכל נפש. ועוד צ"ע מש"כ הרמב"ן דשבת אסור משום ד"למאי צייד להו" ולמה הוצרך לזה הא בשבת אסורה צידה אפילו אם צריך. ומכל זה נראה דסברת הרמב"ן דמה שאסרו לצוד בשבת אווזין ותרנגולין ויוני הרדסיות, לאו מלתא דמלאכת צידה אסרו אלא משום טירחא שלא לצורך, ולכן ביו"ט כיון שהוא צורך אוכל נפש לא אסרו. [↑](#footnote-ref-21)
22. [הראב"ד לומד כשיטת ר"ת דהא דמחתכין את הדלועין לפני הבהמה הוא בדלועין שהיו מחוברין מבעוד יום וכדעת תוס' חולין יד. ולא כתוס' לעיל ב. ומזה הוכיח דאין האיסור סיבה למוקצה. ולא דמי לכוס קערה ועששית שסילק דעתו אבל כאן אדרבה רוצה שיצודו במצודתו.] [↑](#footnote-ref-22)
23. כמבואר להלן מ: ובשבת מה. גבי גרוגרות וצמוקין. [↑](#footnote-ref-23)
24. בדין מדבריות (להלן מ.) פליגי בעה"מ וראב"ד לעיל ב. אם תלוי בפלוגתת ר"ש ור' יהודה. ודעת הראב"ד דאתי גם לר"ש משום דכגרוגרות וצמוקין דמי ואזיל כאן לשיטתו ולכן כתב דאסור גם לר"ש. [↑](#footnote-ref-24)
25. עי' רש"י להלן ע"ב ד"ה אם ובמה שיתבאר שם בס"ד. [↑](#footnote-ref-25)
26. ועי' פנ"י שכתב דכיון דלא היה דעתיה ע"ז מאתמול ולא ידע אם יעלה במצודתו כלום הוה ליה כנולד גמור דמודה ביה ר"ש כמו שכתבו תוס' עירובין מו. אך דבריו חידוש דהרי לא נולדו הבע"ח בעולם רק דלא באו לרשותו עד יו"ט. [↑](#footnote-ref-26)
27. כתב רש"י: אין רצוני לקבל, שאני שונאו. וצ"ב למה לא פירש שרצה להחמיר על עצמו כת"ק כיון דרבים פליגי עליה. וכתב הפנ"י דא"כ היה לו לקבלן ולאכלן אחר יו"ט, ומדלא רצה אפילו לקבלן ש"מ דהטעם מפני שהיה שונאו. [אך בחת"ס כתב דלקבלן לצורך מחר צריך להניחם בכלי עם מים והוי מבטל כלי מהיכנו. ע"ש.]

    אך בחי' המאירי ובבית הבחירה הביא דיש מפרשים שרצה להחמיר על עצמו.

    וע"ע בחי' חת"ס. [↑](#footnote-ref-27)
28. אכן עי' בצל"ח שכתב דכל דברי התו"י רק להו"א בדף ג: ע"ש, אבל בתר דברי רב אשי ודאי הטעם משום דבר שיש לו מתירין. וכן כתב הגרע"א והוכיח כן ע"ש. [↑](#footnote-ref-28)
29. ור"ג דמתיר, כתב הגרע"א דלית ליה לסברת רב אשי גם בשאר דיני דרבנן שיש להם מתירין. ובאופן אחר כתב הגרע"א דר"ג סובר דטלטול לא מקרי דבר שיש לו מתירין כיון דרוצה לטלטל גם היום וגם מחר ולטלטול של היום אין מתירין. [אך ללוי דמיירי לאכילה א"א לתרץ כן.] [↑](#footnote-ref-29)
30. ועי' תוס' לעיל ב. שהוכיחו מכאן דגם אם מותר בטלטול לחוד שייך למתני ביה לשון 'מותרין'. [↑](#footnote-ref-30)
31. אמנם היש"ש כתב דמה שאסור בטלטול הוא משום דהקצה מדעתו. ואמנם מבואר בדבריו נ"מ לענין יו"ט שני דאסור בכדי שיעשה כמבואר בהמשך הסוגיא, אם הוי מוקצה באותו זמן, דלסברת הרי"ף הוי מוקצה. [↑](#footnote-ref-31)
32. היינו רק כשעומד בחול לאכילה לאפוקי נבלה שעומדת לכלבים אינה מוקצה אף שאסורה באכילה ע"ש במג"א. והיש"ש כתב דרק מה שנאסר מחמת היום הוא דהוי מוקצה. ועי' אות לח נ"מ בזה. [↑](#footnote-ref-32)
33. צ"ע מה הראיה הרי התם אינו מוכן כמו שמבואר ברש"י דהוי כגרוגרות וצימוקין ולכן אסורין בטלטול ולא משום האיסור אכילה. ובאמת זו דחיית היש"ש (בהערה לעיל) לדברי הרי"ף. ונראה דהרשב"א לשיטתו (בד"ה ספק) דמפרש דאיסור ספק הכן הוא משום שנעשה ע"י מלאכה דאורייתא ולא משום מוקצה. [והיינו משום דמבואר בירושלמי דגוי אין צריך היכן. ויבואר בס"ד להלן.] ולכן מבאר דכל מה שאסור לטלטל הוא תולדה ממה שאסרו לאכלו. וסברא זו מבוארת בפנ"י כד: ד"ה אלא על כרחך. [↑](#footnote-ref-33)
34. צ"ע מה הראיה הרי נולד אסור בטלטול מחמת עצמו ולא מחמת איסור האכילה. וצ"ל דהראיה ממאן דמפרש לעיל ג. דאיסור ביצה שנולדה הוא משום משקין שזבו או משום פירות הנושרין. [↑](#footnote-ref-34)
35. נראה כונתו דמטבל חזינן דגם מה שאסור בפועל, אם איסורו קל אינו מוקצה. וה"נ כאן אין איסור ספק אוסר בטלטול. ברם צ"ע מה הראיה מטבל, הרי שם כל זמן שלא תקנו הרי הוא מוקצה, וה'מוכן הוא אצל שבת' הוא רק לענין דלא אמרינן מגו דאתקצאי (עי' תוס' שבת מג.) וא"כ אין מזה הוכחה להכא דהטלטול מותר גם בזמן שאסור באכילה. [↑](#footnote-ref-35)
36. ועי' אות מ. [↑](#footnote-ref-36)
37. עי' בשטמ"ק שביאר בארוכה דברי רש"י. [↑](#footnote-ref-37)
38. ובעיקר החידוש שלא חיישינן למראית העין עי' באו"ז (שנב) שכתב ראיה לזה מהא דאמרינן להלן כה. הסוכר אמת המים מעיו"ט ולמחר השכים ומצא בה דגים מותרין. [↑](#footnote-ref-38)
39. כן משמע דקושיא בפני עצמה היא. ואמנם צ"ע הרי רש"י כתב דקמ"ל דלא חיישינן למראית העין. [↑](#footnote-ref-39)
40. הרא"ש העתיק דברי רש"י הללו. וכתב הקרבן נתנאל דהוצרך לזה משום דפסק בפ' משילין סי' יד כר"ש. [↑](#footnote-ref-40)
41. ועי' אפיקי ים ח"ב סי' יט מה שביאר במחלוקת רש"י ובעה"מ. ובמה שהוכיח הבעה"מ מבכור, תמה האפיקי ים הרי גם בבכור איכא לטעמא שכתב רש"י כאן דמדלא אזל להראות המום בעיו"ט הוי כדחייה בידים. [↑](#footnote-ref-41)
42. ויש לדון עוד דאם מותר לאחרים באכילה יהיה מותר אף לאותו שאסור באכילה לטלטל, כיון דראוי לאחרים. עי' בזה בתוס' שבת מז: ד"ה מי (הב'). [↑](#footnote-ref-42)
43. ועי' אות לז מה שנתבאר בזה. [↑](#footnote-ref-43)
44. וה"ה דקשה כן על טעמו של רש"י. אמנם י"ל דדעת רש"י דיש הכן לנכרי כדעת הראב"ד שיובא בהערה בסמוך. ומיירי שלא הכין הגוי בערב שבת. אך באות מז תבואר דעת רש"י אם נימא דסובר אין הכן לנכרי. [↑](#footnote-ref-44)
45. אמנם הראב"ד כתב דאין כלל חילוק בין מוקצה של ישראל למוקצה של נכרי וביאר הירושלמי דמיירי כשיש לנכרי דבר שאינו מוקצה דלא תימא דכלפי ישראל הוי מוקצה כמו מדבריות לישראל [והיינו כאילו כלפי ישראל אינו מוכן כלל לשמוש] אלא מותר אף לישראל.

    עוד פירש הראב"ד [והובא גם במאירי] דמיירי בספק מוקצה שהובא לישראל דאי נכרי הביאו אסור מספק אבל אם ישראל הביאו אין צריך לחשוש שהוא מוקצה אלא מסתמא הביא דבר המותר. וזה הכונה אין הכן לנכרי היינו דחיישינן שמא הביא דבר שאינו מוכן. [↑](#footnote-ref-45)
46. אמנם הפנ"י כתב בבאור דברי רש"י דהוקשה לו דבגוי לא שייך לומר מדלא לקטינהו אקצינהו דהרי יכול ללקוט בשבת. וע"ז כתב דלא פלוג בין ישראל לנכרי. וכן משמע ברשב"א שבת קכב. וז"ל: דשאני התם דכיון דלא עבידי דאתו אסורין משום מוקצה ואפילו לר"ש משום דכגרוגרות וצימוקין נינהו לדידיה דאסוחי אסח דעתיה מינייהו כיון דלא תלשן מע"ש ואפילו דגוי נמי אסירי דכיון דבשלו אסירי מהאי טעמא אפילו בשל גוי אסור דלא תחלוק וכן כתב רש"י בפרק אין צדין עכ"ל הרשב"א.

    ובב"י (סי' שי) הביא דברי רש"י וכתב: ונראה לי דטעמא דכיון שע"י לקיטתו היו ניתרים ואי לא לקיט להו אסור ליהנות מהם במחובר ומאחר שלא לקטם הוי כאילו דחינהו בידים ופירש שאינו רוצה ליהנות מהם והילכך אפילו לקטן גוי אסורים דהוי ליה מוקצה ומשום הכי גזרו בכל מחובר אפילו היכא שלא היה בידו ללקטן דלא פלוג רבנן עכ"ל הב"י. [וצ"ב דמשמע דרק על ישראל שלא יכל ללקט בעיו"ט בעינן ל'לא פלוג' ולא לנכרי. וצ"ע.] ועי' בב"י סי' שכה וחידושי הגהות (שם אות ד) ובמה שנתבאר באות קכו.

    ולשון הפמ"ג (שכד מ"ז ד): משא"כ מחובר מדלא לקטינהו אקצינהו מאתמול ואפילו בעכו"ם לא פלוג והא דאין הכן בשל עכו"ם בהוקצה מדעת ביו"ט. [הובא בשער הציון (שכד טו).] [↑](#footnote-ref-46)
47. וכן מבואר במ"ב שכה כב, ובשעה"צ כו, ועי' מג"א שיח ח ובמ"ב שם סקט"ו. [↑](#footnote-ref-47)
48. וכן מוכח מהרשב"א להלן כו: שהקשה שיועיל תנאי להפקיע ההקצאה של הגרוגרות. ותירץ דלא מנכרא ראויות דידהו ובכה"ג לא מהני תנאי. ועי' חזו"א סי' מד סקי"א מה שדן בהזמנה בגרוגרות וצימוקין. וחזינן דדנו שיועיל הזמנה אלמא החסרון בהקצאת הבעלים.

    וכן מצינו בנצי"ב בהעמק שאלה שאילתא מז שכתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דגרוגרות וצימוקין אחר שיבשו אינם מוקצה לר"ש. וכן פשטות דברי רש"י להלן כו: [ודלא כהר"ן שבת מח שאוסר אף כשנתיבשו] וחזינן להדיא לשיטה זו שלא דמי לעצים ואבנים. [↑](#footnote-ref-48)
49. הרא"ש כאן הוסיף בזה: ואפילו לר' יהודה דאסר מבשל בשבת מפרש טעמא בפרק הניזקין משום דקניס שוגג אטו מזיד ולא משום שהוא נהנה ממלאכת שבת כשהוא שוגג, וכ"ש אם עשה העובד כוכבים מעצמו. והרא"ש פ"ק דחולין סי' יח יט הביא שלפי מה שפסק ר"י כר"מ קשה על רש"י דילן [והיינו דלר' יהודה לא קשה משום דהיינו טעמא דידיה דאסר כדי שלא יהנה ממלאכת שבת] ושוב כתב להקשות גם מדברי ר' יהודה לפי הטעם המפורש בהניזקין כנ"ל. ואמנם רש"י גופיה בחולין טו. כתב בטעמא דר' יהודה "משום דלא נמטייה הנאה מאיסורא" וא"כ ניתן לתרץ דפסק כר' יהודה. אלא דקשה מפרק הניזקין שמפרש טעמו דר"י משום דגזר אטו מזיד [ועמדו בזה מהרש"ל ומעדני יו"ט בחולין שם] וכתב הקרבן נתנאל כאן דרש"י סובר דיש בזה מחלוקת הסוגיות בטעמא דר' יהודה. ועי' מהרש"א בחולין שהאריך בזה ומבאר מקור פלוגתת הסוגיות. [↑](#footnote-ref-49)
50. ומה שקשה ע"ז מהגמ' בגיטין עי' בהערה הקודמת שהוא מחלוקת הסוגיות.

    [↑](#footnote-ref-50)
51. עי' ט"ז (תקטו א) שהקשה הא הוי גזירה לגזירה. ועי' רבנו נחמן תלמיד הרמב"ן שהקשה כן רק על בעה"מ שכתב להך גזירה על תחומין וע"ז הקשה כיון דתחומין דרבנן הוי גזירה לגזירה. אמנם הט"ז הקשה דתמיד אמירה לנכרי היא מדרבנן וא"כ הוי גזירה לגזירה אף בשתלש. [↑](#footnote-ref-51)
52. עי' אות נא מה שיש להקשות מזה על הב"י סי' תקטו. [↑](#footnote-ref-52)
53. ובדעת האוסרים ביאר הב"ח (סי' תקטו) כיון דאיסור זה קל בעיני הבריות החמירו לאסרו לכל. אמנם הבית מאיר (יובא באות סג) כתב בביאור הך דעה דס"ל דגם גבי אחרים שייך הגזירה ע"ש. [↑](#footnote-ref-53)
54. ועי' בב"י סי' שכה דדעת הרמב"ם (שבת פ"ו ה"ב) משמע דאסור לכל וכן דעת רבנו ירוחם ולזה נוטים דברי הר"ן שבת (מו. בדפי הרי"ף) וכן משמע בטור סי' שכה וסי' תקטו (ודלא כבעה"מ אות מה דמתיר אפילו בו ביום לישראל אחר). [↑](#footnote-ref-54)
55. ועי' מ"ב (סי' שכה סקל"ז) בשם מג"א שהביא מכנה"ג בהובא מחוץ לתחום [דאסור לזה שהובא בשבילו ומותר לאחרים] דאם הביאו בשביל שני בנ"א שני דברים אסור להם להחליף כדי להתיר באכילה שאם יהיו מותרין יבוא לומר לכתחילה לנכרי להביא להם. [↑](#footnote-ref-55)
56. ועי' שער הציון (תקטו יד) שעמד בסתירת דברי הרא"ש וכתב שכבר הגר"א (סק"ח) רימז לזה. [↑](#footnote-ref-56)
57. ובעיקר הך דינא אם מותר לישראל אחר כבר הובא באות מה פלוגתת הראשונים בזה. [↑](#footnote-ref-57)
58. הב"י (סי' תקטו) כתב דאסור גם בכדי שיעשה והב"ח כתב דאין אסור אלא ביו"ט. ועי' מאמ"ר (סק"ז) שהוכיח ממה שהקשו תוס' על רבנו יהודה ממרחץ דמותר לרחוץ בו מיד במוצ"ש מוכח דהא אוסר אפילו בכדי שיעשו דאל"כ לק"מ. [ואולי יש ליישב קושיתו דהתוס' שהקשו למדו דאין חילוק בין מאכל לשאר דברים וא"כ דמי לסוגיין דאם אסור הרי האיסור הוא עד בכדי שיעשה. אבל לרבנו יהודה שחילק בין אוכלין לשאר דברים האיסור באוכלין הוא רק בשבת, דדמי לפירות הנושרין.] [↑](#footnote-ref-58)
59. וכן קשה מנר שהדליק הנכרי לצרכו שמותר לישראל להשתמש בו ע"ש. ועי' במהרש"א שביאר למה הוכיחו התוס' ממרחץ. [↑](#footnote-ref-59)
60. והתוס' חולקים ואוסרים ועי' בב"י ובב"ח מש"כ בדעתם. [↑](#footnote-ref-60)
61. הטעם מבואר בבאור הגר"א דבהא סמכינן על רש"י דמתיר ביו"ט שני אף במחובר בצירוף השיטות דאין בכדי שיעשו בתחומין. [↑](#footnote-ref-61)
62. בעיקר הסוגיא דשבת עי' בספר בני ציון סי' כג. [↑](#footnote-ref-62)
63. והגרע"א תמה ע"ז דהא רב פפא גופיה לא סבר לעיל ג: להך סברא להחמיר בספק דרבנן ביש לו מתירין. ולכן מפרש דרב פפא מחמיר בספק מוקצה כסברת התו"י לעיל ג:. וע"ש מה שפלפל עפ"ז. [↑](#footnote-ref-63)
64. ועי' בשעה"מ שהוכיח מדברי הר"ן בשבת דלמאן דמיקל מותר אף בשבת עצמה ולא רק בתוך כדי שיעשה. ודלא כהרב "בתי כהונה" דבשבת עצמה אסור.

    ועי' בטור ובר"ן שלמדו מדברי רש"י על כל מה שהובא ע"י נכרי שמותר בספק. והקשה הצל"ח בדף ד. אולי רק בחלילין שלדעת רש"י שם אסור עולמית ואין לו מתירין הוא דמקילינן, אבל בדבר שמותר אח"כ לא דיש לו מתירין וספקו לחומרא. ועי' קה"י סי' יט משכ"ב. ועי' ברע"א שהקשה בהסוגיא דשבת גופא דמדמינן הספק של חלילין לשאר מעשה שבת וקשה ג"כ כנ"ל. ועי' בבני ציון סי' כג משכ"ב. [↑](#footnote-ref-64)
65. בקה"י סי' יט כתב דלכאורה יש לחלק בפשיטות בין עשה מלאכה דאורייתא להביא מחוץ למתחום. וכתב דיש לתלות זאת במחלוקת באות מה אי יש חילוק בין מלאכה דאורייתא למביא מחוץ לתחום לעניין הבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר, וכתב דהר"ן לשיטתו שמצדד שאין חילוק אבל לרש"י שיש חילוק ל"ק וכנ"ל. אמנם כבר הובא בדברנו שהגרע"א מייסד הקושיא על כך שהגמ' בשבת משוה הדינים זל"ז וא"כ שפיר הקשה הר"ן לכו"ע. [ובאמת בקה"י בהמשך דבריו כתב שהקשו עליו מהגמ' הנ"ל וכתב דצריך עיון לעת הפנאי.] ושו"ר בשעה"מ (יו"ט פ"ב ה"י) שכתב כן. [↑](#footnote-ref-65)
66. עי' באור הלכה (תקטו ס"א) בשם מהרש"ל דמה"ט אסור אפילו אםן הרוב תלוש כיון דחזקה שיביא ממה שנתלש היום. [↑](#footnote-ref-66)
67. וע"ע בענין זה במג"א (תקטו יב) וברע"א (על מג"א יג). [↑](#footnote-ref-67)
68. אבל הבא בשני שחל בע"ש אסור בשבת אפילו לרש"י אע"פ שהן ב' קדושות מ"מ הוי כיו"ט מכין לשבת כיון דלולי היה מובא ביו"ט היה אסור בשבת (מג"א סק"ח בשם תוס' עירובין מ.). והקשה הגרע"א (שם) א"כ למה אסור במוצאי שבת בכדי שיעשה. ותירץ דבעינן היכר שממתין שלא ליהנות מהנכרי וכיון דהשבת בין כך אסורה מדין הכנה בעינן אח"כ כדי שיעשו.

    אמנם בבאור הלכה (ס"א ד"ה ביו"ט) כתב דדברי רע"א דוחק. וכתב לפרש דמה שאסור במוצאי שבת בכדי שיעשו הוא מחמת דהואיל וכל סברת רש"י להתיר ביו"ט שני הוא משום דממ"נ חדא מינייהו חול, א"כ כאן דודאי כולם קודש אסור כדי שלא יהנה ממלאכת שבת. והביא דכן מבואר בגר"ז.

    ומה שהביא המג"א דברי התוס' דאסור משום הכנה ביאר הבה"ל דהיינו בנשרו מעצמן, ובכה"ג באמת מותר לאלתר במוצ"ש וא"צ להמתין בכדי שיעשו. [↑](#footnote-ref-68)
69. עי' היטב בדברי הרשב"א וצ"ב מהם ב' השיטות שהביא. [↑](#footnote-ref-69)
70. הנה התם הא דשרינן בשיש אדם חשוב הוא משום 'תליה' דתלינן שחממו לאדם חשוב כמבואר שם ברש"י. אלא דהוכחת ההג"א היא דלמה אין מתירין גם בדליכא אדם חשוב משום דכבר הגיע זמן 'כדי שיעשו' ומזה הוכיח דבעינן בכדי שיעשו באופן הרגיל. [↑](#footnote-ref-70)
71. והנה משמע דכל איסור דרבנן שעשה הנכרי לצורך ישראל אסור לאותו שנעשה בשבילו. ועי' ברע"א (תקטו על מג"א יא) שהקשה למה בהביא הנכרי מוקצה מותר מיד במוצאי שבת ואי"צ להמתין בכדי שיעשו [לשיטת הרי"ף שגם בדרבנן צריך בכדי שיעשו וכן פסק השו"ע בס"ה.] [↑](#footnote-ref-71)
72. עוד צ"ע מדברי הרמב"ן בחי' עירובין מג. שכתב דאי י"ב מיל דאורייתא יקשה בהא דאמרינן בדף מה: גבי מים שקנו שביתה באוקינוס דספק דרבנן לקולא ולמה אין כאן ספק דאורייתא משום י"ב מיל. וכתב דבע"כ רק אם כל ההילוך של הי"ב מיל באיסור אז הוא דאסור ולא אם באו מאליהן דאז מה שמוציא עוד מעט אין בו איסור תורה רק חכמים אסרו אם יצא ממקומו. [אך עי' בחי' הרמב"ן עירובין יז: שהוכיח ממאי דאמרינן דהוי ספק דבריהם דתחומין די"ב מיל ג"כ דרבנן. וצ"ע.] ולכאורה לפ"ז אם הביא גוי לא גרע מאם הובא ע"י עננים שאין בזה איסור תורה. ולדברי המנח"ש שהובאו בפנים גם זה מיושב. [↑](#footnote-ref-72)
73. ביאור ההו"א דהוא מוקצה משום דאיכא איסור להביא את האוכל לחוץ לתחום ולכן מקצה דעתו מן האוכל. ועי' רמ"א (תקטו ט) גבי נכרי שהביא מחוץ לתחום וז"ל: ודוקא שהיה דעתו מאתמול דלית ביה איסור מוקצה, אבל אם לא היה דעתו עליו מאתמול אע"ג דלית ביה איסור תחומין אסור משום מוקצה דכל של ישראל צריך הכנה מבעוד יום, ואפילו למי שלא הובאו בשבילו אסור. וע"ש במ"ב שהאחרונים חולקים על הרמ"א ומתירים כל שאינו של ישראל דאז לא הסיח הבעלים דעתו. ועוד הביא שהט"ז מתיר אף אם הוא של ישראל שהרי לא הסתלק מהם ולא הכניסם לאוצר. ובשער הציון הביא שהרבה ישבו דברי הרמ"א דכיון שלא הביאם ואיכא איסור בהבאתם דמי למדבריות (להלן מ.) וכן הוא בביאור הגר"א. אבל השער הציון דחה דמדבריות הרי הקצם מדעתו דבכונה שלחם למדבר אבל אם במקרה הם בריחוק מקום אין כאן הקצה ע"ש. [צ"ע מ"ש ממה שכתב רש"י גבי מחובר דמדלא לקטם הקצם בידים ודמי לגרוגרות וצמוקים.]

    אמנם הקשה הפנ"י הרי דעת רש"י להלן לא: דאם מאכל נמצא במקום שא"א להגיע אליו אלא באיסור דרבנן אינו נעשה מוקצה וא"כ למה כאן כתב דהוי מוקצה.

    ותירץ דכיון דדין זה של רש"י אינו ברור ורבים מהראשונים חולקים עליו, לכן כתב כאן רש"י דאילו היינו אומרים דהוי מוקצה, ומפרשים כך את הגמרא, אכתי היה קשה למה אחרים מותרים. אבל למסקנא באמת אמרינן דאין איסור דרבנן משוי מוקצה. [↑](#footnote-ref-73)
74. עי' אות מה נט דיש חולקים ומתירים לישראל אחר. [↑](#footnote-ref-74)
75. משמע מלשון רש"י דלאחרים הקילו באיסור דרבנן אבל כלפי זה שהובאו בשבילו הוי ממש כדר האיסור של מלאכה דאורייתא. וכן מבואר ביש"ש (סי' ח). אמנם הט"ז (תקטו טו) לומד דבתחומין הוי בגדר קנס ע"ש ויבואר באות סב. [↑](#footnote-ref-75)
76. תירוצים נוספים נתבארו באות נט [↑](#footnote-ref-76)
77. הקשה הקרני ראם א"כ היה לו לאסור ביו"ט שני שמא ישלח בשבילו. [והיינו דלכאורה למהרש"א רש"י מודה לסברת ר"ת כדחזינן גבי הובא מחוץ לתחום אלא שהוסיף טעם נוסף שלא יהנה וא"כ עכ"פ ביו"ט שני יאסר מצד סברת ר"ת.] ואמנם הרי המהרש"א הסתמך על הבעל המאור והרי בדבריו של בעה"מ מבואר להדיא דלא גזרו בכדי שיעשו על תחומין (נתבאר באות נד נט) והיינו דמה שגזרו משום שלא יאמר לנכרי לא החמירו בו בכדי שיעשו, וא"כ לק"מ שיאסר ביו"ט שני ודוק. וכן מבואר במחה"ש (תקטו כו) וכתב לדמות זאת למה שכתבו הראשונים דלא גזרינן שמא יאמר בשני ימים של ר"ה ושבת, וא"כ לרש"י י"ל דאפילו ליום הבא לא חיישינן. [↑](#footnote-ref-77)
78. אמנם הבעל המאור עצמו מתיר לישראל אחר גם ביש במינו במחובר וכמו שכתב להתיר גם בהדליק את הנר לישראל זה דמותר לישראל אחר. [↑](#footnote-ref-78)
79. מבואר דהיה לרמב"ן נדון אם הבאה מחוץ לתחום דינה כמלאכה. ולכאורה הנדון משום דהוי דרבנן ודן אם למלאכה דרבנן יש תורת מלאכה לאסור ליהנות ממנה בשבת. או י"ל משום דתחומין לא הוי תקון בגוף האוכל רק הבאה ממקום למקום וכמו שחילק המהרש"א. ובאופן אחר י"ל דהנדון דוקא באיסור תחומין דדנו בו אחרונים (עי' חת"ס או"ח סי' קמט דברי יחזקאל סי' ז קה"י עירובין סי' טז) אם גדרו כאיסור מלאכה או דהוי דין חדש שיש מקום לדבר ואסור להציאו ממקומו. [↑](#footnote-ref-79)
80. נראה כונתו דבתחומין הקילו דהבא לישראל זה מותר לישראל אחר ומפרש דהטעם שהקילו הוא משום שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-80)
81. ובדעת בעל המאור כבר הובאו דברי המהרש"א דבמלאכות בגופם של האוכלים אסור משום דנהנה ממעשה שבת ובזה צריך בכדי שיעשו. אבל בתחומין דהאיסור כדי שלא יאמר לנכרי לא גזרו אלא ביו"ט ולא הוסיפו לחייב לשהות בכדי שיעשו. [↑](#footnote-ref-81)
82. הט"ז ציין למה שהעתיק מרש"י בסק"ט, ושם הביא רק פירושו הראשון של רש"י ולא מה שאיתא ברש"י במוסגר. ואפ"ה לומד הט"ז דאין זה אלא קנס הואיל וחזינן דמקילין בזה לאחרים. [אולם צ"ע מה שייך קנס, דמה הוי ליה לישראל למעבד אם הגוי הביא על דעת עצמו לצורך הישראל. ועי' בלשון רש"י (הועתק באות סא) דמשמע כהיש"ש דלגבי זה שהובא בשבילו אסור ממש כגדר האיסור של מלאכה דאורייתא.] [↑](#footnote-ref-82)
83. באות נג הובא בדין זה מחלוקת מהרש"א וקרבן נתנאל. המהרש"א לומד דבעצם גם ביו"ט שייכא סברת הרא"ש להתיר (ורק דהתם מיירי שתלשו ביו"ט והוי מוקצה דמחובר.) והקרבן נתנאל הוכיח מסתירת דברי הרא"ש דביו"ט עצמו אסור, ומפרש הטעם משום דחיישינן לגומלין. ודברי היש"ש צ"ב דאם נתכוון לסברת הקרבן נתנאל הרי אין זו כלל סברא מוכרחת ויתכן דרש"י לא ס"ל הכי. ועי' בפנים מה שהועתק מהבית מאיר שג"כ נתקשה בזה. [↑](#footnote-ref-83)
84. הא דנקט 'השכים' ביאר הצל"ח דקמ"ל אף שלא ידע שיש דגים ורק כשהשכים גילה שיש דגים אפ"ה מותרין. ומזה למד רב חסדא לחיה שקננה ע"ש. [↑](#footnote-ref-84)
85. ועי' לשון הרא"ה "ומקשר ודאי היינו נמי הגבהה דאי אפשר בלא מנענע". ועי' שטמ"ק שכתב דלרש"י ודאי צ"ל דסתם מנענע הרי הוא מגביה. [↑](#footnote-ref-85)
86. היינו שראה פעולת הנענוע דהא אחרי שנענעו אין כלל היכר שנענעו. וכן מבואר בתוס' חכמי אנגליה. [↑](#footnote-ref-86)
87. העירו דאולי רק בהמה מסוכנת התירו דיש בה הפסד מרובה אבל עוף דהוא הפסד מועט לא. אמנם במג"א (תצח יד) מבואר דגם עוף מותר (והובא במ"ב סקמ"א).

    [↑](#footnote-ref-87)
88. ואע"ג דאין מתירין לכתחילה משום הואיל, כתב רבנו נחמן בן הרמב"ן דכאן הקילו משום הפסד ממונו. [ובמחה"ש (תצח יג) כתב סברא זו בשם הגמרא. וצ"ע דלא נזכר זאת בגמ' להך מ"ד.]

    ובקהלת יעקב (מבעל המשכנות יעקב, נדפס בקובץ מפרשים) כתב דכל מה דאמרינן בפסחים דמהני מצד הואיל הוא רק לת"ק, אבל ר"ע דמתיר אף בחי ודאי לא שייך לומר ע"ז הואיל ומקלעי ליה אורחים שאין מאכילין את האורחים חי. [והוכיח דר"ע באמת לית ליה הואיל דהא אמר לעיל כא: דאסור לנכרי ומותר לבהמה ולמה אסור מדאורייתא לנכרי הרי כל מאכל נכרי חזי לבהמה וא"כ נתיר מצד הואיל. אע"כ דלית ליה הואיל. וי"ל עוד ע"פ מה שכתבו הראשונים בשבת לט: דמאן דלית ליה מתוך כ"ש דלית ליה הואיל ור"ע הרי לית ליה מתוך כמבואר בפסחים ה: וכבר כתב כן הגרע"א במערכתו לדף יב. נדפס כאן בחי' רע"א.] ולשיטתו ודאי ההיתר משום גמר בלבו כמו דמפרש לרב חסדא ורק אליבא דת"ק נחלקו דלרבה לא נראה לו דהטעם משום דגמר בלבו דא"כ א"צ צלי.

    ולפ"ז מחדש הקהלת יעקב דכל המבואר בסוגיא דהתירו לאכול אף בלא בדיקה, כ"ז לר"ע. אבל לת"ק צריך בדיקה דכיון דההיתר משום הואיל דחזי לאורחים, ודאי לאורחים אין היתר לאכול מפני ההפסד של בעה"ב וא"כ הם יאכלו רק אחר בדיקה. ועי' אות עד. [↑](#footnote-ref-88)
89. כתב רבנו נחמן בן הרמב"ן דכיון דהיה דעתו לאכול אפילו אם בסוף לא אכל שפיר דמי כמו מי שבישל לצורך יו"ט ואח"כ נמלך ולא אכל דלא עבר באיסור. וכן מבואר במאירי ובשטמ"ק. וכן מבואר בב"י (תצח) בשם רבנו ירוחם. [↑](#footnote-ref-89)
90. ואולי יש לבאר דהרא"ש מוכיח ממ"ד דלית ליה הואיל ובעינן שיאכל ממש ומזה הוכיח דמותר לאכול בלי בדיקה. [↑](#footnote-ref-90)
91. ועי' בבאור הלכה שחולק על המג"א, דבכה"ג שע"י שיבדוק, יועיל דאי מקלעי ליה אורחים יוכלו ע"י הבדיקה לאכול, מותר להפשיט עד כדי צורך הבדיקה גם לשלטי הגבורים. [↑](#footnote-ref-91)
92. באות עד תובא פלוגתת האחרונים בזה. [↑](#footnote-ref-92)
93. יש לדון אולי כל חומרת ת"ק רק כאן שאין מטרתו האמיתית לאכול אלא להציל הבהמה. אבל אם רוצה לאכול חי לכו"ע מותר לשחוט עבור זה. וכעי"ז הבאנו לעיל (אות ע) בשם המנח"ש. ועי' לשון המאירי (בית הבחירה) דמשמע להדיא דמותר, שאין אחר מעשה כלום. [↑](#footnote-ref-93)
94. אכן הב"ח כתב דהרא"ש פסק כר"ע. [↑](#footnote-ref-94)
95. רש"י מפרש דהכונה לא יביא בשני בנ"א וכ"כ הלבוש. ובתיו"ט כאן כתב דרש"י הכריח פירושו ממה שנאמר וישאוהו במוט בשנים ע"ש בארוכה. וכתב שברמב"ם משמע דנשיאת מוט הוא באחד. ועי' בפמ"ג (תצח מ"ז ו) דהשו"ע לא כתב דדוקא בשנים אפשר דס"ל דמוט בשנים ומוטה הוא קטן באחד. [↑](#footnote-ref-95)
96. הב"ח סי' תצח כתב דכן משמע דעת הטור. וכן נראה דנקט המאירי לעיקר שכתב ע"ז 'וכן הלכה' ואח"כ הביא שיטת הרמב"ם שמחמיר. [↑](#footnote-ref-96)
97. לכאורה זה יתכן רק לשיטות (אות עב) דגם בבריאה לא התירו להביאה אברים אבל למתירים בע"כ מיירי הכא במסוכנת. [ועי' במג"א (תצח יד) שהקשה על שיטת השלטי הגבורים מדין לא יביאנה איברים אברים וכתב דאפשר שפירש המשנה כשרוצה לאכול ביו"ט. וכיון לדברי התוס' רי"ד הנ"ל.] [↑](#footnote-ref-97)
98. והגם שהעתיק הב"ח מלשון הר"ן: "לא יפשוט את עורה". אבל באמת בר"ן איתא "אינו נוטל את עורה". [↑](#footnote-ref-98)
99. צ"ע למה לא פירש משום שלא חלקו חכמים כמו שכתב הרשב"א לגבי טלטול העור.

    והנה המ"ב (תצח מ) כתב בשם האחרונים דלא התירו המתירים אלא אא"כ יש חשש שיסריח הבשר. וזה מתאים לסברת המג"א דההיתר משום הפסד ממונו. אבל אם הטעם משום שלא חלקו חכמים י"ל דמותר בכל גווני. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
100. לפמש"כ הצל"ח אות עו מיושב דעכ"פ איכא איסור בשר מן החי. [וכ"כ החת"ס בשו"ת יו"ד סי' ע.] [↑](#footnote-ref-100)
101. וליישב דברי רש"י עי' לשון המאירי בקידושין עז: "אבל בנתנבלה אע"ג שפרח איסור אבר מן החי כבר עמד במקומו איסור נבלה ואין שהות לאיסור יום הכפורים לחול". [↑](#footnote-ref-101)
102. בקוב"ש (ביצה אות סא) תמה למה לא הקשה ריצב"א על איסור נבלה עצמו היאך חל על אינו זבוח. וכי תימא בהכי חייביה רחמנא א"כ גם באבר מן החי י"ל כן. וכבר הקשה כן בחי' רע"א. ועי' אחיעזר (ח"ב סי' ו אות ד ה). [↑](#footnote-ref-102)
103. מבואר בדברי המאירי דהגם דאיכא חזקת איסור [כדאמר רב הונא] משום מחזיקין מאיסור לאיסור מ"מ ע"א נאמן כיון דסוף סוף יצא מחזקתו הקודמת. כן ביאר בשי' רבי שמואל וכמו שיובא בהערה הבאה. אמנם יש לפרש כוונת המאירי דאין כלל חזקה ואסור מספק וכמו שביארו הש"ש ומגיני שלמה (אות עז) בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-103)
104. מבואר בדברי המאירי דלשיטת התוס' קשיא ליה למה ע"א נאמן לומר שחוטה היא והרי מוציא מחזקת אינו זבוח. והגם דלרש"י איכא נמי חזקה מכח מחזיקין מאיסור לאיסור, מ"מ על רש"י לא קשיא ליה למה ע"א נאמן. וביאר בשיעורי רבי שמואל בגיטין שם דמה דע"א אינו נאמן נגד חזקה אין זה כלל "דאינו נאמן נגד הכרעת חזקה" אלא דאינו נאמן לומר על שינוי ולכן לרש"י דבין כך השתנה אין עדות העד על שינוי אבל לתוס' מעיד שהשתנתה הזקת אינו זבוח. ובהערה הקודמת נתבאר באופן אחר ע"פ הש"ש והמגיני שלמה. [↑](#footnote-ref-104)
105. נתבארו דברי היש"ש כאן כפי שביארוהו כמה אחרונים. בזה עי' נו"ב מהדו"ק סי' יא ובליקוטי הערות בהוצאת מכון ירושלים. [↑](#footnote-ref-105)
106. ובב"י הביא מהירושלמי דהאיסור רק בכסא משום עובדין דחול אבל שלא בכסא מותר להוציא. [↑](#footnote-ref-106)
107. הטעם שמותר לצאת עם עגלת תינוקות ביו"ט ואין בזה משום איסור יציאה בכסא. עי' מנחת יצחק ח"ב סי' קיד שהתיר משום שאין העגלה עומדת לנשיאה למרחק גדול אלא רק להוליכה ברחוב ואין בזה משום עובדין דחול. [↑](#footnote-ref-107)
108. ועי' בחי' חת"ס שנראה שהרמב"ם גרס בברייתא אחר האיש ואחר האשה (ברי"ש) ומזה הוציא את פירושו. [↑](#footnote-ref-108)
109. כתב הפמ"ג: ומיהו ליקח ספסל מבית לבית דרך רה"ר לישב שם לאכילה שרי, דהוה צורך היום. ודוקא כהאי גונא שיכול לישב שם על הספסל או לעמוד קצת הוא דאסור. [↑](#footnote-ref-109)
110. כתבו הב"י היש"ש והקרבן נתנאל דיש שגורסים שאני איתתא (וכך גורס הרא"ש) ויש חילוק בין הגרסאות. [ר"ל דלגי' 'שאני איתתא' מותר לכל אשה, דכיון דבדרך כלל יש לה פחד התירו תמיד. אבל לגי' 'שאני ילתא' הרי ההיתר רק לאשה שיש לה פחד מיוחד.] ויבואר באות פה. [↑](#footnote-ref-110)
111. והקשה הט"ז (תקכב ג) אם א"א בענין אחר מותר לכל אדם כמו גבי סומא שאינו יוכל לילך בלא מקל כדהובא באות פב. ותירץ דהתם ההיתר לסומא עצמו לילך עם המקל. אבל כאן הנדון להתיר שישאוהו אחרים וזה לא הותר אפילו בא"א בענין אחר אא"כ רבים צריכים לו. [↑](#footnote-ref-111)
112. ועי' מהרש"א שהקשה על תוס' למה לא תירצו כן דסברת בעיתא לחוד מתירה. ע"ש. והרש"ש הקשה דסברת בעיתא לחוד אין בה כדי להתיר, דהא בידה הברירה שלא לילך כלל או לילך ברגליה. ועי' ראש יוסף מה שהקשה על מהרש"א. [↑](#footnote-ref-112)
113. היש"ש כתב דהך לישנא כרב אמי. אמנם בכס"מ משמע דדעה שלישית היא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-113)
114. אכן עי' אות פב בשם היש"ש דלא אסרו אלא במקום שיש בו איסור הוצאה. [וע"ש בהערה בשם הצל"ח והנו"ב.] ועי' בנו"ב מהדו"ת סי' כח דסברת הפוסקים שלא סברו כהטור ולא הביאו דין זה גבי שבת, משום דס"ל דלא נאסר אלא למקום האסור בטלטול וא"כ בשבת ליכא נ"מ מהך דינא דבין כך אסור מצד איסור הוצאה. והטור צ"ל דאוסר גם בזה. ועי' בצל"ח כאן. [↑](#footnote-ref-114)
115. ועי' ברבנו פרץ שכתב על רש"י "ובחנם דחק לומר כן שאף בזמן שבית המקדש קיים היה אסור במדינה לשחטו בלא מום". [וכן הוא בתוס' חכמי איברא.]

     ובתוס' חכמי אנגליה כתבו: ע"כ מיירי במום ובזמן הזה דאי בזמן שבית המקדש היה קיים אפילו הוי תם שוחטין אותו. [אולי הכונה כחת"ס.] ועי' בשטמ"ק משכ"ב. [↑](#footnote-ref-115)
116. לכאורה כל סברת החת"ס שייכא רק אם טעם האיסור לראות מומין היא משום מתקן. אבל אם הוי כדן את הדין אין נ"מ בין זה"ז לזמן הבית. [↑](#footnote-ref-116)
117. עי' מש"כ בפרק שני אות רכא הדעות אם אפשר להקריב נדרים ונדבות ביו"ט לשם שמחה.

     ועי' בצל"ח שכתב תירוץ זה רק למ"ד נדרים ונדבות קרבין ביו"ט. ומשמע דסובר דא"א להקריבו מתורת שמחה. [↑](#footnote-ref-117)
118. והצל"ח נוקט דאפילו אי חזי רק בחול לא מקרי מתקן כיון דראוי להקרבה מחר. [↑](#footnote-ref-118)
119. ועי' מהר"ם שי"ף שודאי גם התוס' מודים דלרש"י אסור בדיעבד וכן משמע מלשון רש"י גופיה "אין התירו היתר" אלא דקשיא להו דלפי סברת רש"י דהוי מתקן אין טעם לאסור בדיעבד. וכן הוא בבית הבחירה כשהקשה על רש"י. ועי' בצל"ח על רש"י ד"ה אין זה. [↑](#footnote-ref-119)
120. הקשה בחי' הריטב"א בשבת הרי המשנה מיירי בנפל ביה מום בעיו"ט וא"כ ליתא להך מי יימר. ותירץ וז"ל: ותירץ ר"י ז"ל דסוגיא הכא [-הסוגיא בשבת] כאדא בר אוכמי דקאמר התם (ביצה כו:) שאם נפל בו מום מעיו"ט דברי הכל אם בקרו מבוקר, ואם נפל בו מום ביו"ט דברי הכל אם בקרו אינו מבוקר, ואפילו לר' יהודה משום מגו [-דאיתקצאי], ובתחילה איפלגו כשנפל בו מעיו"ט. והיינו דלא פרכינן לר' יהודה דאדרבה הוא אמר התם שאם נפל בו מום ביו"ט אסור משום מגו. [וכעין זה בחי' רבנו פרץ ביצה.]

     ובחי' הר"ן בשבת כתב ליישב: י"ל אה"נ משום שריותא דר' יהודה דהתם דלא שרי אלא בכה"ג אבל ר"ש ודאי בכולהו גווני אסר ומשו"ה נקיט הכא כולהו טעמי דאיסורא.

     והתוס' רי"ד (ביצה) כתב דמיירי בבכור תם שנפל מבעוד יום ויש ספק אם נפל בו מום. ואם נפל האם הוא מום קבוע.

     ועי' בתוס' בשבת שם דכל הני מי יימר לאו דוקא דהא אסר ר"ש אפילו נולד בו מום בעיו"ט דאיכא רק חדא מי יימר. וכעי"ז ברא"ה כאן דנקט כל ה'מי יימר' דשייך בבכור אף דהכא מיירי שלא שייך חלק מה'מי יימר'. [↑](#footnote-ref-120)
121. הנה במשנה תנן "בכור" והרמב"ם שינה וכתב "בהמת קדשים". ועי' או"ש שמבאר דדברי הרמב"ם באו להוסיף מעשר בהמה דנאכל במומו לבעלים [בלא פדיון, לאפוקי שאר קדשים שטעונין פדיון ואין פודין ביו"ט] והמשנה מירי בזה"ז דאין מעשרין, אבל הרמב"ם מיירי גם בזמן שיש מעשר בהמה.

     אמנם כתב האו"ש דכל זה לרמב"ם דהטעם משום שמא אם יראה את המום ישחטנו. אבל לפי סברת איסור דן את הדין, נראה דאין שייך טעם זה במעשר, כיון דרואה אדם את מעשרותיו [ורק בבכור צריך להראות לחכם, עי' בכורות לו.] לא הוי כדין. וכן לטעם 'מתקן' נראה דרק בכור מקרי מתקן כיון דאין רואה לעצמו אבל במעשר לא [עי' בסוגיא להלן כז. ואכמ"ל.] עכ"ד האו"ש. ולענ"ד י"ל עוד לפי סברת האחרונים באות פז דבזמן שבית המקדש קיים שראוי גם להקרבה וגם לאכול במומו אין זה תקון, לפ"ז א"א לומר דין זה במעשר שנוהג רק בזמן הבית. [↑](#footnote-ref-121)
122. המאמר מרדכי סי' תצח יד דייק מלשון הרמב"ם דהראיה אסורה אף בלא שיפסוק והיינו דכתב הרמב"ם "אסור לראות וכו' שמא יתירם". אמנם הביא שהיש"ש סי' טו מתיר שאין דברים שבלב אסורים בשבת.(הובא בט"ז תצח ט). ולענ"ד יל"פ דברי הרמב"ם "לא יראה שמא יתירם" היינו ד'לא יראה' הוא לא יפסוק. ומפרש הרמב"ם הטעם דבשלמא אם יחליט לאסור אין בזה חשש. אבל 'שמא יתירם' היינו שפסקו יהיה להיתר ואז חיישינן שישחוט. [↑](#footnote-ref-122)
123. הנה ברמב"ם לא נזכר להדיא בנולד בה מום מעיו"ט אם רואין את מומה. ועי' בהגהות הרמ"ך שנוקט דלרמב"ם בכה"ג רואין את מומה והקשה דבגמ' בע"ב מבואר דאין רואין. והמ"מ פשיטא ליה בדעת הרמב"ם דגם בכה"ג אין רואין. והצל"ח הוכיח כן ממה דאין רואין לכתחילה בנולד ומומו עמו. [ובאמת מוכח כן ממש"כ הרמב"ם בסוף ההלכה דמותר רק אם רואה מבעוד יום ופוסק ביו"ט.] ולכן פירש המ"מ דהוא משום גזירה אטו נולד המום ביו"ט.

     והצל"ח כתב דבנולד בו מום מעיו"ט אסור גם להרמב"ם משום מתקן דכיון דמתירו להקריבה היום הוי תקון. ומה שהוצרך הרמב"ם לטעם דגזרינן שלא יראה שמא ישחוט, הוא רק בנולד בו מום ביו"ט דאז גם אם יראה אסור ביו"ט משום מוקצה, ולכן אין זה מתקן כיון דגם אחר הראיה אסור לבו ביום. והוצרך הרמב"ם לפרש דאיסור הראיה בכה"ג הוא שמא ישחוט. [↑](#footnote-ref-123)
124. והקשה הלח"מ למה לא קאמר גזירה משום נולד בעיו"ט ונולד בו מום ביו"ט. ע"ש. ועי' בהגהות הרמ"ך שכתב בדעת הרמב"ם דהוא "גזירה משום אחר, וכולה חדא גזירה היא" ולא נתבאר אם כונתו כמ"מ או כקושית הלח"מ. [↑](#footnote-ref-124)
125. הרשב"א להלן כז. מתיר והשטמ"ק נחלק עליו וע"ש בראשון לציון בארוכה. [↑](#footnote-ref-125)
126. נראה דקושית הראב"ד היא על טעם הרמב"ם שהוא משום מוקצה והרי הכא אינו מוקצה. [ומה שלא הקשה הראב"ד כן על נולד בו מום מעיו"ט, אולי י"ל משום דאין הדין מפורש בדברי הרמב"ם כמשנ"ת בהערה הקודמת.] [↑](#footnote-ref-126)
127. צ"ע מהמבואר להלן ע"ב דיתכן איסור ראיית מומין אף באופן שאם עבר וראה מותר. ויתכן ע"פ סברת הצל"ח דלעיל שאם מותר ע"י הראיה אסור משום מתקן ואם אסור גם אחרי שיראה אין בזה משום מתקן ובזה כתב ההשלמה הטעם משום טירחא שלא לצורך. [↑](#footnote-ref-127)
128. הקושיא בין אם נפרש דהכא משום מוקצה אתינן עלה ובין אי מחמת שיצר את ההיתר ע"י איסור של ראית המומין דהרי גם בהפרשה מן הטבל שייכים טעמים אלו ואפ"ה מותרין. (צל"ח בסוגיין) [↑](#footnote-ref-128)
129. משמע דלאדא בר אוכמי ניחא להו. וצ"ע הרי מה שהתיר בדיעבד הוא רק בנפל המום מעיו"ט. אבל אם נפל המום ביו"ט גם הוא מודה דאסור כמבואר בע"ב. ומ"ש מטבל שתקנו בשבת. [↑](#footnote-ref-129)
130. עי' מה שנתבאר בזה בפ"ק אות רכא. [↑](#footnote-ref-130)
131. אך יעוי' באו"ש פ"ב מיו"ט ה"ג משכ"ב. [↑](#footnote-ref-131)
132. ועי' אות צח מה שיש להעיר ע"ז מדברי הרמב"ן שבת מה:. [↑](#footnote-ref-132)
133. הרמב"ן גורס כגי' ראשונה ברש"י וכתב לחלק מהא דדף מ. דכאן דהוי רק מוקצה מחמת איסור ס"ל כר"ש. אבל בהא דדף מ. במדבריות שאינן מצויות בידו סובר כר"י.

     והנה לעיל אות צד נתבאר בדעת הרמב"ן דהכא אין האיסור משום מוקצה מחמת איסור כיון דלא דחייה בידים אלא משום הקצאה. ולכאורה מדברי הרמב"ן כאן סתירה לזה. אמנם י"ל דכונת הרמב"ן לחלק גם בהקצאה בין הקצה דעתו מדבר דאינו מצוי בידו לדבר המצוי בידו. [↑](#footnote-ref-133)
134. מבואר דשיטת הר"ן באיסור ביקור כרש"י. ולעיל במשנה כתב כתוס' דאסור משום מוקצה. ועי' ראש יוסף משכ"ב. [↑](#footnote-ref-134)
135. לכאורה כונתו למש"כ התוס' במשנה בדעת רש"י דבדיעבד מותר. אכן עי' משנ"ת בזה באות פח. ועי' אות קמג דהובא שכן הוא דעת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-135)
136. ז"ל החכ"צ (סי' פה): נראה לי דס"ל להנך מפרשים דיש חלוק בין נולד בו מום מעיו"ט לנולד ביו"ט. דבנולד מעיו"ט לכתחילה הוא דאין לו לחכם לומר מותר הוא אף לאחר שראהו ביו"ט שהרי אמירת ההיתר הוא כאילו פוסק את הדין ואומר פלוני אתה זכאי ופלוני אתה חייב, אבל אם כבר אמר החכם מותר הוא או מום קבוע הוא מותר לשחטו ביו"ט שהרי אין בו משום מוקצה כלל כיון שנפל מעיו"ט. אבל בנפל בו מום ביו"ט אף אם אמר החכם מום קבוע הוא אסור לשחטו מחמת מוקצה. ושלשה חילוקי דינים הם נולד הוא ומומו עמו אין מבקרין אותו משום טלטול (א"ה. עי' קרבן נתנאל אות מ שהקשה דכיון שיש לו חזקת היתר מותר לטלטל כמו ספק טריפה. וכתב דעיקר האיסור לראות הוא כדכתב הב"ח משם שלא יתחלף בשאר מומין וכעין המ"מ. ע"כ הגה"ה.) ואם כבר בקרו החכם מותר לו לכתחילה לומר מום קבוע הוא. ובנולד בו מום מעיו"ט אף אם ראהו החכם ובקרו אסור לו לומר מום קבוע הוא דהוי ליה כדן דין ביו"ט אבל אם כבר אמר החכם מום קבוע הוא מותר לשחטו שהרי כבר דן את הדין וחשש מוקצה אין בו כיון שמעיו"ט נולד בו המום. ובנולד מום ביו"ט אף אם התירו החכם אסור לשחטו משום מוקצה. ובהכי רוחא שמעתא דלא תקשי קושית התוס' שהקשו דבאין צדין פירש רש"י שהוא מטעם דהוי כדן דין והכי ודאי מוכחא סוגיא דאין צדין, ובכירה איתא בהדיא דטעמא משום מוקצה. ופי' התוס' הוא דוחק מלבד דמוכח בגמ' בפרק כירה בהדיא דדוקא בנולד בו מום ביו"ט הוא דאית ביה מוקצה ולא בנולד בעיו"ט דהא אמרינן התם תלתא מי יימר מי יימר דנפל ביה מומא ומי יימר דהוי מום קבוע ומי יימר דמיזדקיק ליה חכם.

     [וע"ש שהקשה כמה קושיות על פי' התוס' ומסיים לפ"ז לבאר פי' המפרשים שבמ"מ:] ומכח כל האמור ס"ל להנך מפרשים דבנפל בו מום מעיו"ט א"א לומר דלר"ש אפילו אם עבר החכם והתירו אינו מותר שהרי לא אמרו אלא אין רואין מומין ביו"ט ומלשון זה נראה שאין האיסור אלא הראיה דהיינו הביקור וההתרה. גם קשיא להו אמאי נקט ר"ש במתני' לישנא דכל שאין מומו ניכר דאיכא למטעי דאין מומו ניכר כלל קאמר אי לאו משום דלא שייך למימר הכי לר' יהודה בר פלוגתיה, טפי הוי ליה למינקט לישנא ברירא כל שלא ראהו חכם מעיו"ט. אלא ודאי דבהך לישנא כליל לן תרתי, חדא שאין מומו ניכר כלל וזה אפילו התירו חכם אסור משום מוקצה, ועוד שני היכי דלא אתחזי לחכם מעיו"ט, וזה אם התירו חכם מותר לשחטו. ואפ"ה כייל ותני תרוייהו באין זה מן המוכן דבנולד בו ביו"ט אינו מן המוכן כלל, ומעיו"ט אינו מן המוכן אף לאחר שראהו חכם אינו רשאי להתירו אבל אם התירו מותר, ובנולד הוא מומו עמו אם עבר וראהו מתירו לכתחילה. והא דמשבש ליה לאדא בר אוכמי ולא מוקי לההיא ברייתא דתלתא בבי בהנך גווני דפרישנא, משום דע"כ מתני' דר' אושעיא פליגא אדאדא בר אוכמי משום דלמתניתא דר' אושעיא דכייל ותני מום בעיו"ט בהדי מום דיו"ט ותני אתרוויהו אין זה מן המוכן, ע"כ ס"ל דאף בנולד מעיו"ט אינו מן המוכן מיהת לענין זה שאף אם ראהו חכם ויודע שהוא מום קבוע אסור לומר מותר הוא, ואילו לאדא בר אוכמי דתני בבבא בפני עצמה נולד מום בעיו"ט ותני בה אין מבקרין אותו משמעו דוקא הביקור אסור הא אם ביקרו וראה שהוא מום קבוע מותר לו לכתחילה לומר מותר הוא, עד שמזה בא אביי לאסוקי דרגא לנולד הוא ומומו עמו שמבקרין אותו לכתחילה. [↑](#footnote-ref-136)
137. ז"ל החיי אדם כלל סה ס"א: ונראה לי להוסיף עוד טעם, שכיון שראו חכמים לאסור המוקצה מטעמים המוזכרים סמכו דבריהם על הפסוק והכינו את אשר יביאו דאיכא מאן דיליף בגמ' (פסחים מז) מפסוק זה דמוקצה הוא דאורייתא כיון שלא היה מוכן מע"ש, ולכן אף דלא קי"ל הכי מ"מ סמך גדול סמכו על פסוק זה שלא לטלטל אלא מה שהוא מוכן מע"ש, או ממילא, או שהכין במחשבה, או במעשה, בכל דבר לפי תשמישיו. וזהו הטעם עצמו דאמרינן מיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא דכיון דלא היה מוכן בע"ש נשאר באיסורו, ולכן חלקו חכמים בדבר ואסרו. [↑](#footnote-ref-137)
138. ז"ל הריטב"א: דלא איתמר האי טעמא אלא בשבת ויו"ט מטעמא דהכנה דבעו הכנה מבעוד יום כדאמרן, אבל לא בשביעי שהוא חול ולא בעי הכן מבעוד יום אלא שכל שבא לו הכן מותר. וכו' שאין איסור תופס ביום חול יותר ממה שהקצהו כמו שאמרו (ביצה כו:) שאין מוקצה לחצי שבת. [↑](#footnote-ref-138)
139. משמע דלהך מ"ד דאין מוקצה לחצי שבת אין צריך דיתבי דייני התם (עי' בפמ"ג תצח א"א יט) אלא סגי שיראה הוא עצמו המום בשעת הלידה ולא ידחה דעתו. אבל אם לא ראה המום בשעת הלידה משמע דהוי דיחוי גמור.

     אמנם עי' אות קא בשם הראש יוסף דלשיטת רש"י דכל שראה את המום באיסור אינו מותר באכילה, בע"כ מיירי דיתבי דייני התם גם למאי דקי"ל אין מוקצה לחצי שבת. [↑](#footnote-ref-139)
140. אמנם עי' לעיל ו. ובמג"א תצח ח דכיון דמוכן אגב אמו לכלבים מותר אם נולד אף לאדם דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, וא"כ גם הכא מוכן הוא דבמעי אמו לית ביה קדושה. וצ"ע.

     שו"ר שעיקר דברי הרא"ה מבוארין בירושלמי (פ"ג ה"ד) ועי' או"ש (פ"ב ה"ב וה"ד) שמבאר דהירושלמי ס"ל מוכן לכלבים לא הוי מוכן לאדם והוי כמכין את העובר בתוך מעי אמו וכדבר המוכן הטמון בשאינו מוכן דמהני. [ועדיין צ"ע שהלך הרא"ה בדרכו של הירושלמי ולא כתב דהבבלי אינו סובר כן.]

     ונראה בביאור דברי הירושלמי והרא"ה דכשמכין הולד הטמון לא מקרי שמוכן בפועל לאלתר [וכדכתבו התוס' בדף ו. טעמים למה לא אמרינן בזה ד' סימנים אכשר ביה רחמנא, ע"ש] אלא הוי כהכנה לענין הזמן שיולד, ולכן אם בזמן שיולד הוי מוכן מקרי שהוא מוכן מתחילת השבת. אבל אם כשנולד היה אסור לא מקרי שהיה מוכן מתחילת השבת כיון שבפועל לא היה מוכן, וכל ההכנה רק על שם לידתו, ואם אז היה אסור הוי כמוקצה בבין השמשות ולכן בעינן דיתבי ב"ד התם. [↑](#footnote-ref-140)
141. עי' אות קא מה שהובא מהראש יוסף לבאר דברי הרש"י לשיטתו דאי לא יתבי דייני התם נאסר משום דראהו באיסור. ולפ"ז להלכה דלא אסרינן אלא מטעם מוקצה (כמו שפסק המ"ב סקנ"ב) לכאורה אין להחמיר בזה. וצ"ע מה שהביא מזה הבאור הלכה לפסק הלכה. ויותר יש להעיר דבמ"ב סקנ"ג לא חש כלל להצריך דיתבי דייני התם, אלא רק שיהיה נולד ומומו עמו. [↑](#footnote-ref-141)
142. הנה הר"ן בשבת (כא. בדפי הרי"ף) כתב דלר"ש גרוגרות וצימוקין אסורין גם אם נתיבשו בשבת. ועי' חזו"א (מד ו) שמבאר דכאן ההסח דעת גדול יותר וגם לר"ש הוי מוקצה. וזהו החידוש שמודה ר"ש בגרוגרות וצימוקין [דאילו כל זמן שאין ראוין כלל אין זה חידוש דמודה ר"ש.] וכן נ"מ באחזי ולא אחזי וכן קודם שנתקלקל, ע"ש בחזו"א. (וכן בס"ק יא) ובמה שכתב דלר"ש אסור גם בחזו ולא חזו עי' אות קיח שהוא פלוגתת קמאי.

     ועי' העמק שאלה (שאילתא מז אות ו) שכתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דאם נתייבש בשבת מותר. [↑](#footnote-ref-142)
143. מדמדמי הרשב"א דין לא חזו לדין סוכה שנפלה מוכח דהנדון בסוגיא הוא דלא מהני ההזמנה אפילו לגבי הזמן שאחרי שיהיו ראויים. ועי' מש"כ לעיל בסמוך. ועי' עוד בדברי הרא"ה להלן ל: שתירץ באופן אחר. ועי' מש"כ בפרק רביעי אות לא שנתבאר עוד דברים בזה. [↑](#footnote-ref-143)
144. וז"ל חי' המאירי: מותר, דבתר אוכלא אזלינן ולא בתר דעתא דגברא, דאנן סהדי דגברא דכיון דפירי חזו דעתיה עילויה. [↑](#footnote-ref-144)
145. עי' מנח"ש כאן שדן אם כונת רש"י דיש הכנה לכשיתייבש או דממילא בטלה סיבת הקצאתו ע"י שנעשה מוכן. [↑](#footnote-ref-145)
146. עי' יו"ד סי' צב ס"ד בהגה. [↑](#footnote-ref-146)
147. היינו דבדשבת פסקינן במוקצה כר"ש. [↑](#footnote-ref-147)
148. הט"ז מתיר רק כשלא היה שינוי בחפצא רק השתנה מצב הגברא שנעשה פקו"נ ולדבריו כאן אסור גם לדידן. [↑](#footnote-ref-148)
149. ר"ל כשלא היה דעתו שיתוקן. [↑](#footnote-ref-149)
150. כלומר דהמפרש פי' כונת הירושלמי שחקק ביו"ט עצמו. [והפמ"ג בהמשך מפרש דחקק לפני יו"ט ולא ידע הבעלים מכך עד אחרי בין השמשות.] [↑](#footnote-ref-150)
151. כאן בא הפמ"ג לחלוק על המפרש ולבאר הירושלמי שחקק לפני בין השמשות. [↑](#footnote-ref-151)
152. כונת הפמ"ג דמאן דמתיר חקק בקעת בלא ידיעת הבעלים ס"ל דגם ביבשו בלא ידיעת הבעלים מותר. [↑](#footnote-ref-152)
153. כאן מוכיח הפמ"ג דלא כהנ"ל, אלא דבעלמא גם להך מ"ד דמתיר הכא, מוקצה בטעות הוי מוקצה וכאן ההיתר כמו טבל שתקנו. [↑](#footnote-ref-153)
154. והמגיה ציין לשו"ע (שי ד) גבי יבשו בין השמשות. [↑](#footnote-ref-154)
155. אך אולי מחלק כחילוק השלחן שלמה. [↑](#footnote-ref-155)
156. ועי' אות צ משכ"ב. [↑](#footnote-ref-156)
157. ז"ל התוס': וי"ל דשאני קדירות אם הוה צריך להו בין השמשות היה מקררן וכן פולין ועדשים רצונו שיתבשלו בלא שום דיחוי. והוכיח מזה הראש יוסף כדעת הר"ח. [ויש לדחות דאמנם הדיחוי משום שהן רותחין אך מ"מ לא יכלו התוס' לומר דאם היה רוצה לאכלן בין השמשות היה מקררן דהא רוצה שיתבשלו.] [↑](#footnote-ref-157)
158. נראה דהקושיא רק לרש"י דגם בפולין ועדשים הנדון מצד הרתיחה. אבל לר"ח י"ל דסבר דרתיחה אינה מוקצה כיון דלא מחוסר תקון באוכל. [↑](#footnote-ref-158)
159. וכן פירש המאמר מרדכי והובא במ"ב (שי יט) בארוכה.

     [↑](#footnote-ref-159)
160. ודעת הב"י י"ל דס"ל דלא מהני אלא כשביד האדם לגמור, וכן נוקט עוד בסי' שכה כמו שיבואר באות קכו. ועי' אות קכג שכן דעת המאירי. אמנם עי' בית מאיר (סי' שי ס"ב) שכתב דיש לפרש דברי הב"י בענין אחר, דקשיא ליה מטעם נולד שהמים שקיבלו טעם לא היו בתחילה ודימה זאת לתוס' שבת יט: גבי שמן ע"ש. [ועי' אות קכז בשם החזו"א (מד י) דהוכיח מדברי התוס' הנ"ל ומעוד דוכתי דבנולד גמור לא מהני גמרו בידי אדם לכו"ע.] [↑](#footnote-ref-160)
161. ולהלן אות קכג יבואר בס"ד שכבר הקשה כן המאירי. [↑](#footnote-ref-161)
162. צ"ע דגם במכבס בגד אין דוחה את הבגד אלא אדרבה מנקהו לצורך הכשרת הלבישה. שוב ראיתי במנח"ש בהמשך דבריו שכתב דאה"נ צריך לדחוק בדברי המ"ב דמיירי באופן שלא היה בטוח שייבש בשבת. [↑](#footnote-ref-162)
163. מבואר מלשונו "שהרי על ידי אדם הוא בא", דס"ל ד'גמרו בידי אדם' תלוי במעשה אדם ולא סגי במה שידוע שסופו להיגמר בשבת. ודלא כלבושי שרד ומאמ"ר באות קכב.. [↑](#footnote-ref-163)
164. גם המאירי ס"ל דתלוי ביכול להיגמר ע"י מעשה אדם ולכן טען דכאן נהי דהדיחוי ע"י אדם מ"מ התיקון אינו ע"י אדם. וצ"ל לפ"ז דקדירות הוי גמרו ידי אדם שיכול לצננן בבין השמשות, וכמבואר בשטמ"ק הובא באות כא. [לכאורה זה דלא כר"ח אות קכ דפולין ועדשים כשהניחם בקדרה אינם ראויין לכוס משום המים דלפ"ז א"א לגמרם בידים לאלתר.] וזו דעת הב"י דכה"ג לא מקרי גמרו בידי אדם. [↑](#footnote-ref-164)
165. משמע דהוא היתר חדש דכשיודע שיהיה מוכן לשבת לא מקצה דעתו אף שאין גמרו בידי אדם. וצ"ע דא"כ למה הוצרכו בגמ' ליישב דההיתר של קדירות משום גמרו בידי אדם, תיפוק ליה דלא הקצה מדעתו כמו בהנך תמרים. ובעל כרחך לומר שכונתו כאן לומר דבאמת ההיתר של גמרו בידי אדם לא תלוי במה שמעשה האדם יגמור אלא במה שעומד להיגמר. וצ"ע דלא משמע כן מדבריו. אכן מהמשך דברי המאירי נראה מוכח כביאור זה השני ויבואר בהערה שם. וזה כדברי הלבושי שרד ומאמ"ר.

     ועי' גם בתוס' חולין טו: גבי היה לו חולה והבריא לא הוי מוקצה אף למ"ד יש מוקצה לחצי שבת כיון שרגילות הוא שחוזר לחליו הוי כגמרו בידי אדם ע"ש. ומבואר דגם בדבר שנעשה מאליו מקרי גמרו בידי אדם. [↑](#footnote-ref-165)
166. בזה מיישב דברי הרב בדרשי דכיון שגמר העשייה תולדה מתחילתה מקרי שגם הגמר נעשה בידי אדם. [↑](#footnote-ref-166)
167. כאן מבואר מש"כ לעיל בהערה דבתירוץ זה סובר המאירי שאין צריך שיהיה הגמר מסור בידי אדם ע"י מעשיו אלא כל שידוע שיגמר לא מסח דעתיה. [↑](#footnote-ref-167)
168. זה כתירוצו השני דלעיל דבעינן גמרו ע"י מעשה אדם אלא דסגי בגמר מעשה התקון. [↑](#footnote-ref-168)
169. המאירי כתב קושיתו לפי התירוץ השני. אבל לכאורה כ"ש דלתירוץ הראשון שכל שיודע שיגמר לא מסח דעתיה דקשה מנר שכבה. [↑](#footnote-ref-169)
170. כיון דהוי בסיס לשלהבת עי' שבת מז. [↑](#footnote-ref-170)
171. הכונה דההיתר של גמרו בידי אדם הוא משום דלא מסח דעתיה אבל אם אסור בטלטול בין השמשות מסח דעתיה.

     ומבואר דעצם הא דהוי בסיס אינו סיבה לאסור לכל השבת, והטעם דגם על בסיס איכא התירא דגמרו בידי אדם [וכן מוכח בתוס' גבי כופה סל לפני האפרוחים.] [↑](#footnote-ref-171)
172. מבואר דבין קדירות רותחות ובין קדירות דבשיל ולא בשיל אינן מוקצה בבין השמשות אף דהשתא לא חזיין לאכילה. וחזינן דגמרו בידי אדם אינו היתר רק על 'מגו דאתקצאי' אלא הוא מתיר בטלטול גם לפני שנגמר. ועי' חזו"א (מא טז) שכתב כן, והוכיח דהא קדירה רותחת מותר לטלטלה. וכן מבואר בגר"ז (שכה ו). אמנם עי' בתהל"ד סי' רנט סק"י שחולק. [↑](#footnote-ref-172)
173. נראה דאזיל כאן לפי התירוץ דרק בגמרו ע"י מעשה אדם מקרי גמרו בידי אדם, אלא דכלפי מה שחידש דאם הגמר מכח מעשה שעשה בו תחילה מקרי גמרו בידי אדם, על זה מבאר כאן דכל זה אם המעשה בא להכשיר את השמוש שיבוא אחרי הגמר משא"כ בנר אין צורך להדליק ושיכבה כדי להשתמש בנר וא"כ אין המעשה הראשון מכשיר את השמוש ולא מקרי גמרו בידי אדם.

     אמנם לפי התירוץ של המאירי שכל שיודע בשעת הדיחוי שעתיד להיגמר למחר ליכא אקצויי דעתא לכאורה עדיין קשה למה נר אסור. והנה המנח"ש (סי' י' אות ו) תירץ דשאני נר, שדחה את הנר בידים, משא"כ בקדרה שבא לתקנה אין זה נקרא דיחוי דאין מרתיחן כדי לדחותן אלא אדרבה רתיחתן באה להכשירן לאכילה ולכן אין זה מוקצה. ואולי נעמיס זה בכונת המאירי.

     ובשטמ"ק כתב דשאני נר שאין בידו לכבותו ולכן לא מקרי גמרו בידי אדם (וכ"כ הגר"ז סי' שכה ס"ו) ונראה דדעתו דצריך שיהא יכול להתירו ע"י מעשיו. ועי' במנח"ש (ח"א סי' י' אות ז).

     [↑](#footnote-ref-173)
174. נראה כונתו למש"כ בחי' המאירי לחלק בין נר שהדלקתו לא באה לצורך תקון השמוש אחרי שיכבה לקדרות שבשולן הוא לצורך תקונן אחר שיצטננו. [↑](#footnote-ref-174)
175. בסמ"ג יש טעם נוסף לאסור, גזירה שמא יאמר לנכרי לאפות לו. ואע"ג דבנר שהדליק נכרי לעצמו מותר לישראל להשתמש בו ולא חיישינן להכי מ"מ במידי דמיכל חיישינן טפי. [↑](#footnote-ref-175)
176. עי' היטב מג"א (שכה י) בסופו. ובחזו"א (מד י) הבין דכונתו להקשות שכאן לא שייך גמרו בידי אדם דדמי למניח סל לפני האפרוחים שעתה מייחדו למוקצה ואינו רוצה שיתקן לאלתר, וגם בקמח הוא כן שעתה רוצה במצב של קמח. ותירץ החזו"א דגם סל של גוי שכפאו לפני האפרוחים אינו נאסר, דכיון שדעתו להשתמש בו בשבת אינו מתיחד לאיסור אפילו אם כעת רוצה במצב זה. [↑](#footnote-ref-176)
177. ועי' מג"א (שכה י ובמחה"ש) שכתב דדברי מהרש"ל דצריך שיתחיל מבעוד יום, הוא רק ב'נולד' ולא בשאר מוקצה. [↑](#footnote-ref-177)
178. עי' בדרישה (שכה א) שכתב ג"כ סברא כעי"ז ע"ש שהרחיב. ומבואר מדבריו דמה שהתחיל מהני שמגלה דעתו שאינו מקצה דעתו מזה.

     אמנם ראיתי בספר לשון למודים שהקשה על המהרש"ל דא"כ גם ביו"ט נימא דקמח שלא החל ללושו בערב יו"ט להוי מוקצה דאין כאן התירא דגמרו בידי אדם. ותירץ דכל דבר שהתירה תורה לעשותו ביו"ט לא הוי מוקצה דיסוד איסור מוקצה הוא במה דכאילו לא נשלמה הכנתו לפני שבת ויו"ט, אבל מאי דשרי למיעבדיה ביו"ט לעולם לא הוי מוקצה מחמת חסרון הכנה זה. [↑](#footnote-ref-178)
179. ועי' עוד בב"י שהביא מסמ"ק דבה"ג כתב דאם נטחן בשבת הוי נולד והסמ"ק בשם רבנו יחיאל חולק ע"ז. [↑](#footnote-ref-179)
180. הגרע"א תמה על תמיהתו של המג"א דביו"ט הרי לא הוי מוקצה כלל דחטים ראוין לכוס וקמח ראוי לישראל עצמו לעשות בו עיסה [ולא דמי לשבת דאסור לאפות] וא"כ אין כאן חשש מוקצה כלל. וע"ש שביאר דהקושיא על מה שכתב הרמ"א דאם אפאו נכרי בשבת שלפני יו"ט ג"כ מותר וע"ז הוקשה לו להאוסרים לאכלו בשבת ליתסר משום הכנה. [↑](#footnote-ref-180)
181. עי' דרישה שהקשה שהרא"ש עצמו (בפרקין סי' ב) כתב כרש"י דמחובר אסור משום דכיון דלא לקטינהו מאתמול כגרוגרות וצימוקין דמי. [↑](#footnote-ref-181)
182. חזינן מדברי הב"י דדבר שנגמר מאליו לא מקרי גמרו בידי אדם ואזיל לשיטתו בסי' שי כמו שנתבאר באות קכב דתמרים לא מקרי גמרו בידי אדם כיון דנגמרים מאליהן. [↑](#footnote-ref-182)
183. מדברי הב"ח נראה דס"ל דנגמר מאליו ג"כ הוי כגמרו בידי שמים ולכן הקשה על הב"י. וכן מבואר בדרישה שהקשה כקושיא הנ"ל ע"ש בלשונו. אמנם כבר נתבאר בהערה הקודמת דהב"י לשיטתו בסי' שי דרק אם נגמר בידי אדם הוי גמרו בידי אדם ולא בנגמר ממילא.

     ואמנם יש להקשות על הב"י מדוע באופן שבאמת נגמר בסוף ע"י אדם אסור. ודוחק לומר משום לא פלוג. ונראה דכמו שאם בודאי אינו תלוי במעשיו אלא בידי שמים לא מקרי גמרו בידי אדם כיון דלא מסור בידו, כן במקום שיש ספק אם הדבר תלוי בו או יעשה מאליו לא הוי גמרו בידי אדם. וצ"ע בסברא זו. [↑](#footnote-ref-183)
184. נראה דדעת הב"י דצידה לא מקרי גמרו בידי אדם כיון דביד הבעל חי לברוח. [↑](#footnote-ref-184)
185. הב"ח נוקט שם דחטים ראוין לכוס ולכן מה שנעשה מוקצה הוא רק כשטחן לקמח ולכן מקרי דהדחיה בידי אדם. אבל הב"י כתב דגם חיטין אינם ראוין וכמו שהובא באות קכה. [↑](#footnote-ref-185)
186. והוכיח כן מהא דאסרינן עצמות וקליפין משום מוקצה (שבת כט.) אף דגמרו בידי אדם, ובע"כ משום שהוא נולד גמור. וכן אסרינן אפר כירה ביו"ט (לעיל ח.) אף דהוא גמרו בידי אדם. ועוד ראיה מתוס' שבת יט: דשמן של בדדים אסור אף דהוא זב מאליו והוי כגמרו בידי אדם וע"כ משום נולד הוא דאסור. [↑](#footnote-ref-186)
187. לכאורה לפי מה שנתבאר (באות קכה) בשם המג"א סי' תקיז דמה שאסר המחבר אינו מטעם מוקצה אלא מטעם שמא יאמר לנכרי לאפות לק"מ. [↑](#footnote-ref-187)
188. ואמנם לשיטות האחרונים דא"א להפקיע שם כלי באמת מקבל טומאה והוי רק הקצאה לענין שמוש בשבת. אבל לחזו"א בפשטות הוי הפקעת שם כלי לגמרי ומהני גם לענין טומאה דדמי דעצים ואבנים.

     [↑](#footnote-ref-188)
189. דברי הערוך השלחן לדמות דין אין מוקצה לחצי שבת להא דהתירו לטלטל גם אחר המילה כל שהוא צורך המילה צע"ג. [↑](#footnote-ref-189)
190. שם איתא דאחר שבירך על הלולב ויצא בו אסור לטלטלו משום מוקצה. [↑](#footnote-ref-190)
191. לכאורה נראה דהדבר תלוי במה שיש לחקור ביסוד דין מוקצה מחמת חסרון כיס, אם הוא כמוקצה בחפצא דכיון דאין רצון בעליו להניח להשתמש בו לשאר צרכים הוי כעצים ואבנים כיון דאינו מרשה להשתמש. או דילמא דהוי כהקצאה מדעתו וכעין דין דבר שיחדו לאוצר. דאם נימא דהוי כיחדו לאוצר דמי לדין אין מוקצה לחצי שבת דא"א לבטל יחודו באמצע שבת. אבל אם הוא מוקצה בעצם הוי כגרוגרות וצמוקים שנדחו בשבת.

     ושו"ר בלשון היש"ש כאן (סי' טז) שמבואר להדיא כן. וז"ל: ולא אמרינן שסוף סוף נעשה מוקצה אחר המילה כמו שפוד שצלאו שנעשה מאוס כדלקמן בסוגיא, נראה לי דלא דמי כלל דהכא לא נעשה מאוס מחמת זה כשמקנחו אח"כ, ומה שמצניעו למלאכתו וחוזר להיות מוקצה מחמת חסרון כיס זה אינו, שהרי בין השמשות נמי עומד לכך ולא בא לו שינוי אחר, ואותה הקצאה דחסרון כיס ליתא שהרי בין השמשות הוי כאילו הזמינו למול בו, א"כ בטלה ממנו אותה הקצאה לגמרי מאחר דאין מוקצה לחצי שבת. עכ"ל.

     ועי' ברע"א בשו"ע ריש סי' שח דאיזמל שבאמצע שבת החליט לשנות יעודו ואין מקפיד עליו יותר דמכאן ולהבא אינו מוקצה מחמת חסרון כיס, אין בזה מגו דאיתקצאי, דקי"ל כר"ש דלית ליה מגו דאיתקצאי. ועי' עוד בחי' רע"א לעיל דף ב: שמתיר סכין של מילה שנשברה וכבר אינה מיוחדת למילה משום דיושב ומצפה שתישבר. ועי' בלשון למודים סי' יז מה שהעיר בזה וכתב לחלק בין חסרון כיס מחמת דעתו לחסרון כיס מחמת מהותו של החפצא וזה על דרך החקירה שכתבנו. ועי' בגר"ז (רנט קו"א א) שכתב לחלק כעי"ז. ועי' משנת השבת שבת קכה: [↑](#footnote-ref-191)
192. הרמב"ן התיר לטלטל כלי הקבורה אחר הקבורה שמא ח"ו יהיה עוד מת. ודייק המג"א דבלא סברא זו אסור. וא"כ באיזמל כשיודע שאין לו מילה נוספת אסור לטלטל. (עי' חזו"א סי' מג סק"ז שאף שיתכן שימצא עוד תינוק למול מ"מ אין זה שכיח.) ועי' במחה"ש (תקכו יד) שכתב דיש לדחות דהוצרך הרמב"ן להך טעמא אם מת המת ביו"ט דהיה בערב יו"ט מוקצה, ולא דמי לסכין של מילה שידע מערב שבת שזקוק לו למילה. [↑](#footnote-ref-192)
193. לכאורה טפי הוי להו להתוס' להקשות דאם הוי גמרו בידי אדם אפילו כשהאפרוחים עליו אינו מוקצה. והנה התהל"ד סי' רנט סק"י כתב דגם גמרו בידי אדם הוי מוקצה כל זמן שהוא דחוי ורק דכשחזר ונראה אין מגו דאיתקצאי, ולפ"ז א"ש. אבל לעיל אות קכג בהערה הובא מהחזו"א והגר"ז דע"י גמרו בידי אדם אינו מוקצה אפילו בעת הדיחוי ולפ"ז קשה. וי"ל דבסיס אסור בעוד המוקצה עליו משום דהוי כיד למוקצה, ואין זה שייך לדין גמרו בידי אדם, דהמוקצה עצמו אין גמרו בידי אדם והסל בסיס לו. [↑](#footnote-ref-193)
194. עי' בחי' הר"ן המיוחסים לריטב"א שכתב: דשאני הכא (בסל של אפרוחין) דדחיה בידים אבל התם לא דחינהו להני קדרות דאדרבה כדי שיתבשלו ויראו לו הניחו. ולא נתחוור לי מה שתירצו בתוס' בזה, ע"כ. ולכאורה כונתו להקשות דגם בקדרות רוצה שכעת יהיו רותחות. והנראה בכונתם, דאין לו צורך במה שעתה הקדרות רותחות, דעיקר צרכו שכשיאכל יהיהו חמות בשיעור חום של אכילה, רק דאם כעת לא יהיו רותחות ממילא כשיאכל יהיו צונות לגמרי. אבל בסל לפני האפרוחים יש לו שמוש במצב הנוכחי. [↑](#footnote-ref-194)
195. עי' בילקוט מפרשים בשם גנזי יוסף ביאור הקושיא. [↑](#footnote-ref-195)
196. וכבר עמד בזה המהרש"א [וכתב דאין לחלק בין מגו דאיתקצאי בין השמשות לשבת עצמה דהא התוס' דף מג. הנ"ל לא חלקו כן.] ותירץ: דודאי לעיל גבי אפרוחים אי משום דבידו להפריחן הוי מקרי גמרו בידי אדם, אין לחלק בין בשבת ובין בבין השמשות. אבל הכא יש לחלק, דבשבת כיון דא"א להניח ולהסיר אלא ע"י נכרי, מקרי שפיר גמרו בידי אדם, דהנכרי מניחו ומסירו בהיתר לדעת ישראל. משא"כ בבין השמשות דמסתמא הישראל גופיה מניחו מבע"י ודעתו נמי שהוא יסירו, אין זה גמרו בידי אדם כיון שבאיסור יסירו. אך קשה אכתי כיון דדעתו להסירו, דומיא דהכי בבין השמשות נמי תשתרי דהוי כשכח, כמו שכתבו התוס' לעיל (מד. תוד"ה {בדף הקודם{ דכו"ע) דבר שדעתו ליטלו בשבת כו' אפילו מניח חשיב כשכח כי ההיא דמנער את הכיסוי ע"ש. ויש ליישב בדוחק ודוק.

     ובמהדו"ב למהרש"א כתב: אבל לדידי לא קשיא כלום דודאי הלא עכ"פ צריכים לומר אפילו למ"ד דסבר אין מוקצה לחצי שבת מ"מ מודה במגו דאיתקצאי לבין השמשות. וא"כ גם כאן אף אם גמרו בידי אדם כזה דבדעתו ליטלו אח"כ מודה דלא אמרינן מוקצה לחצי שבת, מ"מ גבי בין השמשות סבר דאסור. ואף דאמרינן לעיל דגמרו בידי אדם גם בבין השמשות מותר, כבר כתבו התוס' לעיל דהיינו דוקא היכא דיכול להשתמש גם בבין השמשות כגון לקררן או היכא דרוצה שיתבשל בלא דחוי, לאפוקי נדון דידן הוי כמו אפרוחים דרצונו להניח בין השמשות וכמו שכתבו התוס' לעיל ודוק. [↑](#footnote-ref-196)
197. ואמנם התוס' בשבת הגם דסוברים כן גבי מניח ע"מ להסיר ע"י נכרי, מ"מ בכופה סל לא ס"ל לחילוק זה כמבואר בדבריהם דף מג. שלא תירצו כתוס' דידן. וצ"ל דשאני התם שאין מגביל זמנו של יחוד הסל לאפרוחים. אבל כאן שדעתו להסיר המעות מן המטה אין בזה בטול היחוד של ערב שבת ולכן לא הוי מוקצה דחוזר להכנתו הראשונה. (ספר לשון למודים) [↑](#footnote-ref-197)
198. ומ"מ נראה דאם יש מוקצה לחצי שבת יאסר ג"כ בטלטול לפי שיטת הרי"ף ריש פרקין (אות לז) דכל אוכל שאסור באכילה הוי מוקצה כגרוגרות וצימוקים. אמנם לשיטת היש"ש שהובא שם אינו מוקצה. [↑](#footnote-ref-198)
199. כן הוכיח הרא"ש סי' ז מהרי"ף שהשמיט בעיא זו וכן דעת הר"ן וכן הוא בבעה"מ ובחי' הרשב"א ובשו"ת הרשב"א ח"ג סי' רסח.

     ואע"ג דהוי דבר שיש לו מתירין מ"מ בספקא דדינא אזלינן לקולא כמו שכתב הפר"ח סי' תלז והוכיח מהרא"ש כאן. ועי' פ"ק אות פ ופ"ב אות קלב בזה. ועי' בחי' רע"א כאן מה שדן בזה עם הגאון בעל הבית מאיר.

     והיש"ש (סי' טז) כתב להוכיח דאין מוקצה לחצי שבת מלשון הגמ' בשבת מג. גבי כופין את הסל לפני האפרוחים "קסבר מותר לטלטלו" והלשון 'קסבר' משמע דהוא תלוי במחלוקת ורב יוסף [דמשני לה התם] סבר דמותר משום דאין מוקצה לחצי שבת. וסיים היש"ש שכן פירש רש"י. [ולא מצאתיו.] [↑](#footnote-ref-199)
200. צ"ע הרי גם אם רואין לאחר שחיטה הוא בחזקת איסור קדשים. [↑](#footnote-ref-200)
201. במ"ב דרשו ציינו לדברי החוט שני דלכן כשבאה לפני חכם שאלה בהלכות איסור והיתר לא יורה לו לפי רבותיו של המורה אלא לפי רבותיו של השואל כיון דהוא רק כמראה מקום לו. [יל"ע מדין חכם שהורה שוי ליה חתיכה דאיסורא, עי' ש"ך יו"ד רמב ס"ק נח.] [↑](#footnote-ref-201)
202. וכן הוא בערוך השלחן. [↑](#footnote-ref-202)
203. ועי' בט"ז מש"כ לפ"ז בנתבטל ברוב בעיו"ט וביו"ט התוסף שיעור ההיתר ועתה רוצה לשער ולהתיר דאסור. ובנתיב חיים חולק עליו ע"ש. [↑](#footnote-ref-203)
204. לכאורה זה מוכח מנולד ביו"ט ומומו עמו. [↑](#footnote-ref-204)
205. יל"ע אם הכונה או מי שאינו שלו, או בשוגג. או דילמא דגם להסוברים דהוי קנסא רק אם שחטו מי שאינו שלו ובשוגג דאיכא תרתי לטיבותא אז הוא דלא קנסינן. והנה רש"י מהסוברים דהוי קנס, ולשון רש"י: ואלו אדם אחר שחטו וכסבור שהוא ניתר מפי מומחה אפילו ר"מ מודה דרואה. ומשמע דרק בדאיכא תרוייהו מתיר.

     ויותר נראה דהכל תלוי רק בשוגג, אלא דלא יצוייר כ"כ שוגג בששחט הבעלים עצמו, שהרי יודע אם הראה לחכם. ולכן צייר רש"י באופן שאחר שחט. אבל הוא הדין אם טעה בעל הבית ושחט בשוגג לא קנסינן.

     שו"ר באור גדול על משניות בכורות פ"ד מ"ג שעמד בהנ"ל וז"ל: ורש"י ביצה כז. כתב ואלו אדם אחר שחטו וכסבור שהוא ניתר מפי מומחה אפילו ר"מ מודה דרואין. הרי מבואר דמפרש טעמא דר"מ משום קנסא. אמנם קשיא לי ציור רש"י ד'שחטו אחר ובשוגג' דלכאורה אפילו מזיד באחר לא שייך קנסא, דלמה נקנוס להבעלים בשביל ששחטו אחר אף אם שחטו במזיד. וכן הוא להדיא במעדני יו"ט על הרא"ש (בכורות פ"ד סי' ג) במעדני יו"ט שם אות כ. וגם בשוגג אף אם הבעלים שחטו אין לקנוס. ודוחק לומר דבאמת כונת רש"י לב' דברים או באחר [אפילו מזיד] או בבעלים ובשוגג, והוי"ו של וכסבור הוא במקום או, דהלשון לא משמע הכי רק תרוייהו ביחד, אחר ובשוגג, וקשיא כנ"ל. שוב ראיתי בדברי הרמב"ן (פ"ד דבכורות) שהביאו הרא"ש הנ"ל שכתב דהא אפילו שחט מי שאינו שלו בשוגג נמי אסור. והרא"ש קיצר בדבריו ודלא כמעדני יו"ט הנ"ל, וא"כ גם ברמב"ן מבואר כרש"י. וגם הרא"ש כיון לזה דהא הביא דברי הרמב"ן רק שקיצר. אמנם גוף הדברים צ"ע וכמו שהקשיתי על רש"י הנ"ל. ואין לומר דבבעלים בשוגג לא מהני מידי משום דקנסינן שוגג אטו מזיד כדאיתא בגיטין נג: גבי מטמא ומדמע ומנסך לר"מ, וגם שחטו אחר לחוד לא מהני אם שחטו במזיד משום כיון דהאחר חייב לשלם שוב שייך קנס. דז"א אף אם אחר שחט ובשוגג ג"כ שייך לקנוס שוגג אטו מזיד, והא מזיק חייב אף בשוגג. וצ"ע להבין דברי רש"י והרמב"ן הנ"ל. עכ"ל האור גדול.

     ובעצם הדין בשחטו אחר במזיד ראיתי שהוכיחו דמצינו בקנסות דרבנן אחרים, שאסרו אפילו אם עשה זר במזיד והוא בבכורות לה. בהטיל אחר מום במזיד כדי להתיר את הבהמה קנסו אע"ג דלא הבעלים הוא שהטיל.

     שו"ר דמדברי מהרי"ט אלגזי (שם) מבואר דסובר בדעת הרמב"ן דאם הוי קנסא לא גזרו בכל שוגג אפילו של הבעלים. [ע"ש במה שהקשה על הרמב"ן דאף אם הוי קנסא יש לקנוס כמו במשהה חמץ בפסח בשוגג. והרי התם מדובר בבעה"ב. ומוכח דסובר דלרמב"ן אף בבעה"ב לא גזרו.] והמגיה על מהרי"ט אלגזי כתב לתרץ דרק על אחר בשוגג לא גזרו אבל על הבעלים גזרו אף בשוגג כיון דחשדינן ליה במזיד. אבל אחר שאינו מרויח מזה אינו חשוד על מזיד. [↑](#footnote-ref-205)
206. הכוונה לברייתא בבכורות כח. [↑](#footnote-ref-206)
207. דאמר מתני' נמי דייקא דקתני ר"מ אומר הואיל ונשחט שלא ע"פ מומחה אסור ש"מ ר"מ קנסא הוא דקא קניס. [↑](#footnote-ref-207)
208. הטעם דלא שייך למגזר, כתב המהרי"ט אלגזי משום דגם דוקין שבעין אינן אלא 'ספק' שמא השתנו, ודעת הרמב"ם (טו"מ פ"ט הי"ב) והרמב"ן (הובא בר"ן ספ"ק דקידושין) דמדאורייתא ספק לקולא ורק רבנן הם שהחמירו בספק דאורייתא, ולכן אין לגזור אטו דרבנן דהוי גזרה לגזרה. [והאריך שם דלא שייך כאן לאוקמי אחזקת איסור שהיה לפני שנפל בו מום, ע"ש.] [↑](#footnote-ref-208)
209. ובאמת הוא מפורש להדיא ברש"י ד"ה במומין וז"ל: ש"מ זהו טעמו של דבר מפני שהקיל לשחטו ותלה ר"מ טעמו ברשעו של כהן זה שהקיל בו. [↑](#footnote-ref-209)
210. עי' תלמיד הרשב"א שהוכיח כרש"י מהירושלמי שבת פ"ב ה"א דלמ"ד אין ביעור חמץ אלא שריפה אסור להצית את האור אף לדברי ריה"ג דמתיר בהנאה. [אולי יש לדחות דאסור משום דעיקרו לצורך גבוה כמו שכתבו התוס' גבי שריפת קדשים. אולם נראה דתלמיד הרשב"א דקדק בירושלמי דלמ"ד השבתתו בכל דבר מותר להצית את האור בחמץ לריה"ג, וזה א"ש רק אם האיסור מצד אחשביה וכסברת האחרונים אות קמז דלמ"ד השבתתו בכל דבר ליכא אחשביה.]

     [↑](#footnote-ref-210)
211. משמעות התוס' במש"כ "טורח מלאכה" דהאיסור משום שיש טורח. אולם עי' במגיני שלמה שתמה הרי אם דולקת כבר האש אסור ג"כ להשליך לתוכה אף שאין כאן טורח הדלקה. וכתב לבאר דאין כונת התוס' בדוקא ל"טורח מלאכה" ולעשות אש, אלא דגם אם ליכא טורח אם משליכה לאש מ"מ איכא מלאכה שמרבה בשלהבת ועושה ע"י החלה אש גדול.

     אך עי' במאירי שבת כג: שהביא שיטה שאיסור שריפת קדשים תלוי בטורח וכל שאין טורח הדלקה מותר לשרוף. [↑](#footnote-ref-211)
212. צ"ע הרי שמן שריפה אסור בהדלקה ביו"ט, וא"כ גם החלה הטמאה לא חזיא להסקה. ולכאורה היה מקום לדון להמציא שיטה דתרומה שנטמאת מותר להאכילה ביו"ט לבהמה, דמחד גיסא נימא כרש"י דתרומה טמאה מותרת באכילה לבהמה, ומאידך נימא כתוס' דלא אמרינן אחשביה למלאכה, וע"ז שייך שפיר סברת הרא"ה. אבל מה נעשה דהרא"ה אתי עלה משום הסקה ולא משום אכילת בהמה.

     ואולי י"ל לפמש"כ התוס' שבת כג: ד"ה גזרה דרבה לא גזר תרומה אטו קדשים וס"ל דהא דאין מדליקין בשמן שריפה ביו"ט הוא גזירה יו"ט אטו שבת [ובשבת אסור דמתוך שמצוה לבערו חיישינן שמא יטה.] וע"ש בתוס' כד. ד"ה גזירה שהקשו לפי שיטתו של רבה למה אסרו במשנתנו דביצה לטלטל חלה שנטמאה והא חזיא להסיקה תחת תבשילו וכאן לא שייך גזירה שמא יטה. [ותירצו דגזרינן חלה אטו שמן.] וא"כ י"ל בדעת הרא"ה דקשיא ליה קושית התוס' לרבה ולא ניחא ליה בתירוצם, ולכן מתרץ דהאיסור כאן משום מוקצה דלא עמד מעיקרא להסקה.

     ואמנם יל"ע לפ"ז בהא דתנן פסחים מו. כיצד מפרישין חלה בטומאה ביו"ט דלכאורה שם לא מיירי בנטמאה ביו"ט אלא שהיה לו מראש קמח טמא ובזה לכאורה לא שייכא סברת הרא"ה, וא"כ אינה מוקצה ויהא מותר להסיקה תחת תבשילו. ואולי כיון דעמד מתחילה לאכילה ורק אח"כ מפריש החלה ונאסרת הוי ג"כ מוקצה. אך יש לפקפק הא ידע שעתיד להפריש ועמד לזה מעיקרא. [↑](#footnote-ref-212)
213. צ"ע דלשון רש"י "ולא תימא דוקא שריפה משום דהבערה שלא לצורך היא, דהא אין מדליקין בשמן שריפה ביו"ט הבערה לצורך היא דהדלקת נר ביו"ט צורך אכילה היא ומותרת אפילו הכי בשמן שריפה לא" ומשמע להדיא דבעינן לצורך וזה דלא כשיטתו לעיל יב. ועי' מש"כ בפ"ק אות תמח. [↑](#footnote-ref-213)
214. אולי לחת"ס אות קמו מקרי הבערה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-214)
215. אמנם מדברי החת"ס לעיל אות קמו משמע דההיתר להאכיל לכלבים הוא בדין ביעור דאורייתא ע"ש. [↑](#footnote-ref-215)
216. ובספר משפטי ארץ תרומות פי"ט כתב בשם האבנ"ז שמותר לחלל, וזה טעות כמשנ"ת דהאבנ"ז אוסר משום מתקן. [↑](#footnote-ref-216)
217. בזה מיושבת קושית האו"ז סי' שנו מאי ראיה מייתי בשבת דלוי סבר כר' יהודה דילמא סבר מודה ר"ש בבע"ח שמתו שאסורין. ודוק. [↑](#footnote-ref-217)
218. משום דמחמירין כמה חומרות בטריפת הריאה שבזמנם לא היו מחמירין בהם. (מחה"ש). [↑](#footnote-ref-218)
219. דלא שכיח בהו טריפת הראיה. (שם) [↑](#footnote-ref-219)
220. בשמחת יו"ט כתב דכאן שקונה ביו"ט לצורך שמחת יו"ט לא שייך לאסור משום ממצוא חפצך, ולכן מפרש כאן רש"י משום איסור מקח וממכר ולא פלוג. [גם טעם שמא יכתוב שייך ביו"ט.] [↑](#footnote-ref-220)
221. ומ"מ נראה דאין סתירה מהבבלי לדינו של הירושלמי וראיה לזה דגם הרשב"א בעבוה"ק העתיק ההיתר של לחלוק שליש או רביע. ובע"כ מה שאסר ע"פ הירושלמי הוא רק "במנין בני אדם". ויתכן דהחילוק הוא בין כמה בני אדם לאדם אחד שנמנה. או דיש היתר בשנים ולא בשלשה. או דיש חילוק בין אם נשאר גם הבעלים הראשון שותף להיכא דכל הבהמה נמכרת לאחרים. וצ"ע. עכ"פ זה מוכח דאין הירושלמי סותר לעצם דינו של הבבלי וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-221)
222. נראה דהכונה דכיון דאצל גוי הוא יום מסחר ככל הימים כל עסק שעושים עמו יש לו שם מו"מ. [↑](#footnote-ref-222)
223. ועי' רש"י כט. ד"ה ואתא "דמחזי שפיר כמודד ומוכר כעובדין דחול". ושם ד"ה לא ימדוד "שנראה כמודד למכור". ועי' בהמשך מה שהובא מהאגרו"מ. [↑](#footnote-ref-223)
224. עי' מ"ב (תק ט) בשם רבנו ירוחם שהאיסור להניח לשמרו מן העכברים רק אם בכף השנית יש משקולת. אמנם כתב דבפיה"מ להרמב"ם משמע דגם זה אסור אך בחבורו משמע דמותר. [↑](#footnote-ref-224)
225. והא דאמרו דאין משגיחין בכף מאזניים אפילו לשמרו מן העכברים, עי' בבאור הלכה סי' תק שעמד בזה וכתב דאפשר דבאמת להרשב"א מותר לדינא אף לשמרו מן העכברים, ושמואל דאסר אזיל לטעמיה דאסר בשלהי פרקין גם מדידת קמח. אי נמי ליתן בכף מאזניים לשמרו שהוא לזמן מרובה חמור טפי מנותן בביתו למדוד. [↑](#footnote-ref-225)
226. הראיה מהיש"ש לכאורה היא מדמפרש כ'קצת מפרשים' הנ"ל במהר"ם. [↑](#footnote-ref-226)
227. אולי תליא בצדדים דלעיל בביאור האיסור. שאם הוא מפני שנראה שהוא עצמו שוקל כמבואר ברמב"ם הנ"ל, אסור כל שראוי לשמוש של שקילה. [והרמב"ם לשיטתו.] אבל אם הוא מפני שהרואה יבוא להתיר במקום אחר כדכתב הר"י מלוניל, סגי בהיכר. [↑](#footnote-ref-227)
228. לכאורה הוא כלי שמלאכתו לאיסור וא"כ מותר לצורך גופו ומאי קא מקשה התוס' רי"ד. והנה הרמב"ם בפיה"מ כאן כתב דבכף מאזניים אסור להשתמש אפילו לכסות בה את הכלי, וצ"ב הרי בזה אינו נראה כשוקל כיון דאין מניח מאומה במאזניים ולמה אסור. וכתב בזה הפר"ח (סי' תק) דריחים הן מוקצה מחמת חסרון כיס שדרך לייחד להן מקום. [ועי' בא"ר שתמה על הרמב"ם למה אסור לכסות בו כלי הרי לא גרע מלא תליא בתריטא. אמנם לסברת הפר"ח לק"מ דכאן האיסור משום טלטול מוקצה. ועי' פמ"ג מ"ז א מש"כ לחלק בזה בין משקל של בשר למשקל של בשם.] ולפ"ז יתכן דדעת התוס' רי"ד דגם ליטרא היא מוקצה מחמת חסרון שחושש שתיפגם וישתנה משקלה ומקפיד עליה. [↑](#footnote-ref-228)
229. לשון הר"ח: עושין לו מקום כדי שיהיה תולה אותו באותו המקום וכשרוצה לחתוך ממנו אוחז באותו מקום והוא נקרא בית יד שנראה כעושה כלי ביו"ט. וכתב בשער הציון (תק יט) דמשמע שמפרש שאינו נקב בעלמא אלא הוא כעין בית יד ממש לתלותו. אמנם הר"ן מפרש דהוי נקב ומ"מ מפרש דהוי כעושה כלי. ע"ש. [↑](#footnote-ref-229)
230. אולי י"ל ע"פ מה שכתב הבאור הלכה ד"ה בביתו דיש חומרא בתולה לשמרו מן העכברים שהוא לזמן מרובה אבל השקילה היא לזמן קצר. [↑](#footnote-ref-230)
231. ועי' בצל"ח פלפול גדול בדעת הרמב"ם איך מפרש סוגיתנו. [↑](#footnote-ref-231)
232. דברי הרשב"א יבוארו באות קפ. [↑](#footnote-ref-232)
233. ועי' שער הציון תקט יא. [↑](#footnote-ref-233)
234. כונתו דאין בזה משום הכסיל בחושך הולך עי' עירובין ז. [↑](#footnote-ref-234)
235. הביאור בזה נראה ע"פ מש"כ רע"א מערכה ד עירובין לה [הובא בפ"ב אות קלב] בשם הבית מאיר דכל מקום שיש מחלוקת ואמרינן הלכה כדברי המיקל אין זה מטעם ספק דרבנן אלא הכרעה ודאית, ולכן זה נוהג אף בדבר שיל"מ כיון דאין כאן ספק. ולפ"ז כתב הבית מאיר דבבעיא דלא אפשיטא הוי ככל ספק דרבנן שאם יש לו מתירין אסור מספק. והגרע"א חולק והוכיח דאף בבעיא דלא אפשיטא בדבר שיש לו מתירין אזלינן לקולא. וסברת הרבנו פרץ דמיא לסברת הבית מאיר ודוק.

     ובאופן אחר י"ל שכשחולקים על סברת התנא הוי כאילו נשכח מאתנו מה שהורה החכם ודמי לחסרון ידיעה. [↑](#footnote-ref-235)
236. והנה לשון רש"י: משחזת של אבן, דמתקנת ליה שפיר דמחזי כמתקן בחול. עכ"ל. וביאר הראש יוסף כונתו דאסור משום דהוי כמתקן לזמן מרובה ואסור מדאורייתא. וזה כדברי הר"ן. [↑](#footnote-ref-236)
237. לכאורה משמע דלהסוברים דמלאכת ימים רבים דאורייתא גם השחזת סכין בשל אבן אסירא מדאורייתא. ולהסוברים דהוי דרבנן גם כאן הוא דרבנן. וצ"ע בפמ"ג סי' (תקט מ"ז ב) דמשמע דהוי דרבנן. וע"ע באשל אברהם ז דהביא מהלבוש שאסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-237)
238. ועי' אות קצג בהערה מה שיש לדון בהדלקת להבת הגז בכירים דהיום שמותקן בהם שסתום בפועל ע"י החשמל שנוצר מחום הלהבה. [↑](#footnote-ref-238)
239. עי' משנ"ת בדין מכשירי מתוך בפרק שני אות שעב. [↑](#footnote-ref-239)
240. לכאורה משמע דזה מתיר אף באפשר מבעוד יום וצ"ע אם הוי היתר גם לרבנן דר"י. [↑](#footnote-ref-240)
241. עי' רש"י שבת יב: גבי שמש שאינו קבוע במשחא הלכה ואין מורין כן, שמא יזלזלו. וברש"י מנחות לו: פירש הא דאין מורין דלילה זמן תפילין שמא ישכחם וישן בהם. וחזינן דאם אמרו 'הלכה' הוא דין ברור ומה ד'אין מורין כן' הוא מחמת איזה חשש. [↑](#footnote-ref-241)
242. יסוד המחלוקת אם אפשר לעשות בעיו"ט תלוי באפשרות לעשות או בכך שידע דצריך לעשות. ועי' גם באו"ז (סי' שנז) שהביא שריב"א הקשה על רש"י היכא מצינו דשרי משום שלא הוי ליה לאסוקי אדעתיה. והשיב ע"ז האו"ז: ואני אומר אני אשכח לעיל סוף פ"א (יד.) דקאמר דאיכא בינייהו דידע מאי קדרה בעי לבשולי.

     [ועי' בפ"ק אות תקיט דהר"ן חקר אם תבלין ומלח הוו אוכל נפש או מכשירי אוכל נפש. ולכאורה נראה דהאו"ז סובר דהוי מכשירין ולכן מדמה לה לנדון דידן. אמנם למאי דמסיק שם הר"ן דהוי אוכל נפש ומה אסרו לדוך בלא שינוי הוא משום דמתחזי דעביד לימים רבים ובדלא פשע לא אסרו, לפ"ז לכאורה אין זה מקור לנדון דסוגיין ודוק.] [↑](#footnote-ref-242)
243. לכאורה קושית רבנו נחמן בן הרמב"ן באות קפד קשה גם כאן. [↑](#footnote-ref-243)
244. ועי' רשב"א שדייק מרש"י ד"ה ואע"ג, דלר"י מותר אפילו אם צריך לתקנו בפטיש. [↑](#footnote-ref-244)
245. עי' במ"ב תקט ג דהוא טירחא יתירה ולכן אסור. וכ"כ בבאור הלכה ד"ה אותו. אמנם עי' אבני נזר (סי' תט אות א) שמבאר דכיון דמכשירין הוי רק דחוי ולא הותרה (עי' אות קפט) כל שאפשר בלא מלאכה אסור ולפ"ז הוא מעיקר הדין. [↑](#footnote-ref-245)
246. דומיא ד'רצפינהו מירצף" (שבת טז:) [↑](#footnote-ref-246)
247. דומיא דצרם אוזן (ב"ק צח.) [↑](#footnote-ref-247)
248. עי' בשטמ"ק אריכות במחלוקת הראשונים אם מותר לגרוף גם גחלים או דאסור משום מכבה. [↑](#footnote-ref-248)
249. ועי' בר"ן שכתב דאפשר שאף רש"י אוסר אם נפל מעיו"ט ומיירי גם לשטתו שנפל ביו"ט. רק דכתב רש"י שלא היה יודע מראש שעתיד ליפוך ביו"ט שאם היה יודע היה מתקן. אולם העירו מדברי רש"י ד"ה הלכה שכתב דבהיה טרוד מאתמול מותר לתקן ביו"ט. [↑](#footnote-ref-249)
250. ולפ"ז צריך להידחק דמה שהביאו מריצב"א אין זה תירוץ על קושיא זו דהא גם בתר דברי ריצב"א הקושיא במקומה עומדת תיפוק ליה משום מוקצה, אלא רק הוכיח מכאן את עצם היסוד דגם מוקצה הותר לאוכל נפש. אולם יעו' מה שיתבאר בסמוך בסוף אות זו לבאר דזה כן מתרץ הקושיא. [↑](#footnote-ref-250)
251. וראיה לסברא זו דהנה הב"י (סי' תקיח) הקשה למה לא התירו לשחוט לכתחילה ע"מ לכסות באפר כירה שהוסקה ביו"ט דהא מותר לכתחילה לטלטל מוקצה לאוכל נפש. ותירץ הב"ח דכיסוי אינו צורך אוכל נפש דהא אפשר לאכול בלא כיסוי וא"כ הכיסוי מצוה בפנ"ע. [וכן מבואר במהרש"א בתוס' דף ח.] והקשה המג"א (תקט טו) דהא אסור לשחוט משום דא"א לכסות וא"כ אי אפשר לאכלו ושוב איכא התירא דטלטול מוקצה לצורך האוכל נפש. [וכן הקשה השעה"מ פ"ב הי"ח בזה"ל: לא נהירא שהרי סוף סוף כיון שלא התירו לשחוט הרי מימנע משמחת יום טוב והתוס' כתבו דטלטול מוקצה הותר משום שמחת יו"ט.]

     ולכאורה נראה ביסוד פלוגתתם דהב"ח למד דהוי ממש כהתירא דאוכל נפש וא"כ אי אפשר להגדיר את הכיסוי כאוכל נפש שהרי הוא מצוה בפנ"ע. [משל למה הדבר דומה, לאחד שנשבע שלא יאכל עד שיעשה איזה מלאכה האסורה ביו"ט מי נימא דהוי כאוכל נפש. -ועי' בענין זה מה שיתבאר בדף כא.- וה"נ כאן.] אבל המג"א למד דהוי היתר "לצורך" אוכל נפש ושמחת יו"ט וא"כ אין נ"מ אם הוא צורך ישיר או בעקיפין. [↑](#footnote-ref-251)
252. עי' קהלת יעקב סי' תצה וישועות יעקב סי' תקט ומלאכת יו"ט אות ו. [↑](#footnote-ref-252)
253. עי' בכורות כה. וברמב"ם פ"ג מיו"ט ה"ג וברמב"ן בהלכות בכורות וברא"ש שם סי' ה. [↑](#footnote-ref-253)
254. ולפי דברי הנשמת אדם דלעיל דהמהרי"ל סובר כר"ן דכל שהיה אפשר מבעוד יום אף שלא ידע אסור לעשות ביו"ט א"ש דברי מהרי"ל. אלא שא"כ צ"ע על המג"א שהעתיקו להלכה. ועי' בפמ"ג וקהלת יעקב שהעמידו דברי מהרי"ל באופן שהיה מותר לו גם ביו"ט ראשון לתקן אלא דהמתין ליו"ט שהני כיון דאיסורו קל יותר, ובזה אסר לו המהרי"ל לתקן ביו"ט שני. [↑](#footnote-ref-254)
255. פי' חפירה שעושין סביב הגפנים שיחזיקו מי ההשקאה. [↑](#footnote-ref-255)
256. **בענין כירים שיש בהם התקן בטיחות שמחזיק את ברז הגז פתוח ע"י חשמל הנוצר מהלהבה**

     הנה הרמב"ן שם כתב להתיר לעשות אמת המים לצורך ריחיים כיון שזה לצורך אוכל נפש. ולכאורה למה לא הוי כמכשיר מכשירי אוכל נפש, שהרי זה מכשיר את פעולת הריחיים שהם עצמם מכשירי אוכל נפש. ובספר יו"ט כהלכתו כתב בזה דכיון דאין הריחיים פועלות בלא זה הוי כגוף המכשירין.

     ועפ"ז דן בשסתום הבטחון שיש היום בתנורי הגז שפועל ע"י חשמל שנוצר מחום האש דדנו לאסרו מדין בונה כפי סברת החזו"א דחידוש זרם החשמל המעורר המתכת ממות לחיים מקרי בונה. אמנם להנ"ל יש להתיר מדין מכשירין.

     ועי' מש"כ הגר"ש גלבר במ"ב דרשו סוף ח"ה דיש שחלקו שכיון שאין בהפקת החשמל תקון חיובי המסייע לבישול אלא רק סילוק דבר צדדי המונע את הבישול לכן לא חשיב מכשירין. אמנם טען שם דכיון שזהו חלק ממתקן התנור נחשב כחלק מהשמוש בתנור.

     עוד כתב דאין לאסור זאת מדין עשית כלי חדש כיון דהוא רק תקון בכירים. [יש להוסיף דלפי סברת הר"ן (אות קעט) של 'ימים רבים' ודאי אין סברא זו שייכת כאן ודוק. אלא גם לסברת הרא"ה המובא שם כאן לא מקרי כלי חדש.] [↑](#footnote-ref-256)
257. עי' להלן לב. אין עושין פחמין ביו"ט. [↑](#footnote-ref-257)
258. תיבות 'ואע"ג דלר"י שרי' הם על המשך הדברים על שפוד; 'כיון שנרצם ביו"ט' ע"ש. ומ"מ נראה דמשמע מדברין דלר"י מותר גם לעשות גחלים. [↑](#footnote-ref-258)
259. ועי' ט"ז (תקיב ב) שכתב דפשוט הוא שאם רוצה לצלות בו שנית בשר מותר. וכתב הפמ"ג דרק בזמן שנוטל לצלות מותר ולא קודם לכן. אכן הוא קאי לשיטת תוס' דמיירי בדבר שאינו כלי. ואין ראיה מזה לשיטת רש"י. [↑](#footnote-ref-259)
260. ועי' היטב בתוס' רי"ד כאן מש"כ ליישב הסתירה אם פסקינן כר"י או כר"ש. ודבריו צ"ב. [↑](#footnote-ref-260)
261. צ"ע הרי המכתם העתיק דברי רש"י שהוא מוקצה מחמת מיאוס ולמה הוצרך לסברת מלאכתו לאיסור. ועי' חי' המאירי שמבואר דהם ב' שיטות וצ"ע בדברי המכתם. וכנראה יש ט"ס בדבריו וכאן הביא שיטה אחרת. [↑](#footnote-ref-261)
262. צ"ע אטו נר ביו"ט הוי מוקצה אחר שהשתמש בו משום דבשבת הוי מוקצה. אכן באמת אין זה קושיא דגם בשבת מותר לצורך גופו ומקומו וא"כ ביו"ט מותר לטלטלו לצורך דבר המותר. אולם יש להקשות לרב יהודה בריש פרק כל הכלים (שבת קכב:) שסובר דכלי שמלאכתו לאיסור אסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, א"כ לדעת המאירי והמכתם דדין כלי שמלאכתו לאיסור נקבע ביו"ט לפי שבת יהא אסור להדליק בנר ולבשל בקדירה דמלאכתם לאיסור [כך דעת תוס' ריש פרק כל הכלים דנר מלאכתו לאיסור. ואמנם הרשב"א והרמב"ן שם נחלקו וסוברים דלא מקרי כלי שמלאכתו לאיסור דהנר רק בסיס לפתילה שבה נעשה האיסור וא"כ אולי המאירי סובר כדבריהם. ועי' במ"ב סי' רעט ס"ק טז, יט, ובשער הציון ס"ק טז שפוסק כתוס'. ועי' בהגהות רע"א סי' רעט וסי' שי בזה.]

     ובספר באורי ענינים כתב ליישב דלהך מ"ד דאסור גם לצורך גופו אין זה משום גזירת כלים אלא משום מוקצה. וא"כ לגבי זה ודאי לא אזלינן בתר שבת אלא בתר יו"ט. ורק מה שאסור מצד גזירת כלים הוא דתלוי בהגדרת הכלי בשבת וכמו שנתבאר בפנים. וע"ש שהאריך. [↑](#footnote-ref-262)
263. וצ"ע א"כ למה הוצרכו להיתר של קוץ הרי אם חושש שיזיק הוי צורך מקומו. וכבר עמד בזה החזו"א (מג ז) על דברי הכל בו. שו"ר בחי' המאירי שמבואר דחשש שיזיק לא מקרי צורך מקומו ויבואר עוד באות קצו. [↑](#footnote-ref-263)
264. צ"ע דיותר מדין "צורך מקומן" מחמת מה שאין יכול לשהות ליד הגרף של רעי. ויבואר בסמוך. [↑](#footnote-ref-264)
265. ובביאורי סוגיות כתב דיש לחלק בין כלי שמלאכתו לאיסור ששם אסור רק מחמה לצל אבל שאר תשמישים שרי וע"ז מיירי הרמב"ן ומתיר אף לצורך שלא יזיק. אבל הרשב"א מיירי במוקצה מחמת מיאוס ובזה י"ל דההיתר רק לצורך גופו ומקומו דזה היתר מיוחד ובעינן חשיבות וצורך מיוחד של מקומו להתיר, ובזה סובר הרשב"א דצורך שלא יזיק אינו בכלל צורך מקומו. ע"ש. [↑](#footnote-ref-265)
266. כתב היש"ש: ומה שכתב (הר"ן) אלא אם כן תאמר וכו', נראה לי שלא נאמר הכי, דבודאי הרוצה להשתמש בו עוד חוזר לאיתנו הראשון דכולי האי לא חשבינן כאילו נשבר ממש והחוזר לתקנו כאילו מתקנו עוד, אלא אמרינן אדרבה מאחר שחוזר לצלות בו למפרע חזינן דלא בטיל תורת כלי מעליו.

     [ומבואר מדבריו דהבין דמה שכתב הר"ן "אא"כ תאמר דלא חזיא כלל כאילו אין תורת כלי עליו עד שהרוצה להשתמש בו בטלה דעתו" היינו שהר"ן הסתפק בסברא זו ולכן בא היש"ש והכריע דאין הדבר כן. ונראה דזה לפי הבנת הגרע"א בר"ן דיסוד המוקצה הוא מחמת שתמיד מוקצה מחמת מיאוס הרי הוא מוקצה גם לר"ש ורק כשחוזר בו ורוצה להשתמש מפקיע את המוקצה מכאן ולהבא. אבל להבנת החזו"א שהובא בפנים נראה דכאן כתב הר"ן את יסוד המוקצה בסוגיין דכאן הוי מוקצה גמור ולכן מודה ר"ש.] [↑](#footnote-ref-266)
267. ועי' בפ"ד אות ל בהערה מה שיש להקשות ע"ז מדברי הירושלמי. [↑](#footnote-ref-267)
268. עי' בגר"א (תקיח יב) דהוכרחו תוס' לומר דרק אחר הצליה אינו כלי משום דאם הוא מוקצה גם בשעת הצליה היה אסור לצלות בו. דאין לומר דמותר משום דלצורך אוכל נפש מותר מוקצה. דהא כתב המג"א (תקט טו) דכל ההיתר לצורך אוכל נפש הוא דוקא "לטלטל" את המוקצה אבל כאן הוי "שימוש" וזה אסור אף לצורך אוכל נפש.

     ובעיקר מש"כ התוס' דמשתנה הדין בין זמן הצלייה לאחריו עי' מה שיתבאר בהמשך הדברים. [↑](#footnote-ref-268)
269. ז"ל הרשב"א: וזה דבר תימה הרבה בעיני שאפילו קנים ומקלות יש להם תורת כלי וניטלים בשבת כדאמרינן בפרק כל הכלים (קכג.) וכו'.

     וז"ל הרא"ה: איכא דמפרשי לה בשל עץ ומשום דלא חשבינן דאיכא עליה תורת כלי אחר שנשתמש בו. ולא נהיר דאי בשיחדו לכך מערב יו"ט הא ודאי תורת כלי עליו לגמרי. ואי בשלא יחדו מאתמול אלא שנטלו היום לצלות בו הא לקמן לג. מספקא לן כולי האי בחיזרא אי שרי אי לא, והכא נקיט ליה בפשיטותא. [↑](#footnote-ref-269)
270. ז"ל רבנו ירוחם: מאחר שאינו עושה מעשה כלי אלא מעשה קוץ בעלמא לא התירו לטלטלו אלא לצורך גופו, וכן נראה סברת התוס'. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-270)
271. מה שמצדד היש"ש דמיירי ברטובים צ"ע דא"כ אסור לצלות בו כמבואר גבי חיזרא להלן לג. ובע"כ מיירי שהיה יבש וכמבואר מדברי הרא"ה שהועתק בהערה לעיל. וכן מבואר להדיא במ"ב תקיח טז. [↑](#footnote-ref-271)
272. והנה החזו"א (מז יב-יד) כתב דהתירא דטלטול מן הצד הוא מפני שמעשה הטלטול מתייחס לדבר ההיתר ולא לחפץ המוקצה. וצ"ע דכאן שמטלטל רק את המוקצה לא שייכת סברת החזו"א.

     אמנם מדברי שאר האחרונים נראה [עי' ארחות שבת פי"ט הערה שמא באורך] דההיתר של טלטול מן הצד הוא שאינו טלטול גמור וסברא זו שייכא גם כאן. [↑](#footnote-ref-272)
273. עי' ראש יוסף דיש גורסים 'שקול' ויש גורסים 'מכור' ומפרש שם תיבת 'שקול' אם היא בארמית 'קח' או לשון 'משקל'. ועי' בזה בקרבן נתנאל אות ד שאין לפרש מלשון משקל דא"כ אפילו בלא סכום מעות אסור דאין משגיחין בכף מאזנים כל עיקר. [↑](#footnote-ref-273)
274. והוסיף התיו"ט דאין סברא לחלק בין יחיד לרבים. [↑](#footnote-ref-274)
275. עי' בתפארת ישראל בהקדמה לשבת הנקרא "קופת הרוכלין" שכתב דבעובדין דחול יש בו ג' אופנים דהיינו אם שאסרו חכמים את הדבר משום דדומה לא' מל"ט מלאכות. או משום שמא ע"י כך יבוא לעשות מלאכה או משום טירחא יתירא. ועי' מש"כ בפ"ק אות שצז. [↑](#footnote-ref-275)
276. וכן דעת הרא"ש דהלכה כבתראה והביא שכן פסק בעל העיטור. ומסיים אבל הרמב"ן פסק כרב יהודה אמר שמואל. ועי' בית ארזים )שכג יב) שכתב דלא מצאנו כן ברמב"ן. וע"ש בבית ארזים (סקט"ז) שכתב דיש שגרסו ברא"ש 'הרמב"ם' במקום הרמב"ן. ולפ"ז זהו כגי' של הטור שיובא בהערה הבאה דהרמב"ם מתיר רק בעומד ולא במיוחד וכרב יהודה. וכן מבואר בדברי מהר"י אבוהב שהובא בב"י. ובעיקר דעת הרמב"ם יש מבוכה עי' הלכות יו"ט שם והלכות שבת פכ"ג הי"ג והאריכו בזה הב"י והדרישה אם יש חילוק בין שבת ליו"ט. ועי' בשטמ"ק שמצדד ג"כ לחלק בין שבת ליו"ט.

     והראב"ן [הובא באו"ז] כתב דהלכה כשמואל ואליבא דרבי יהודה, דהחולק על ר' יהודה הוא ר"מ ור"מ ור"י הלכה כר"י. וכתב עוד שגדולי נרבונא עשו גדר ואסרו שלא לקנות בכלי מדה שמא יזכירו דמים ואפילו לרבא קיים גדר זה. אמנם הראבי"ה פסק כרבא אליבא דרבנן [וכתב דרבנן דר"י כאן אינם ר"מ והלכה כמותם.] ומש"כ הראב"ן גזירה שמא יזכיר סכום דמים, כתב הראבי"ה דאם דמיו ידועים אין איסור בזה דכל האיסור אם עושה סיכום של חשבון שהיה חייב לו ביחד עם מה שקונה אבל פיסוק דמים לחוד בדמיו ידועים אינו אסור [וכדברי הרמ"א הנ"ל אות רג.] [↑](#footnote-ref-276)
277. מש"כ הר"ן דכ"כ הרמב"ם הוא לפי הגי' שלפנינו בספרי הרמב"ם "ואפילו היה כלי המיוחד למדה ימלאנו". אמנם הטור (סי' שכג) ורבנו ירוחם כתבו בשם הרמב"ם שאסור בכלי המיוחד למדה. וכתב הכס"מ דגי' משובשת נזדמנה להם. [היינו דגרסו "ואפילו היה כלי העומד למדה ימלאנו" דמשמע דבמיוחד אסור, עי' בילקוט שנו"ס.] ועי' בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-277)
278. הנה לפנינו ברי"ף הגי' "אבל כלי העומד למדה ימלאנו" וצ"ב מה שהביא הר"ן בשמו. ועי' ב"י דאפשר שנוסחא משובשת נזדמנה לו. או שצריך להגיה בר"ן למחוק תיבת 'לא' וקושיתו תתפרש דמשמע דרק בעומד למדה מותר ולא במיוחד למדה, וכן הקשה בשיטת ריב"ב. ועי' גם ברא"ש (סי' יד) שכתב דהרי"ף לא הביא דברי רבא כמו שכתוב בגמ', ופי' הב"י (סי' שכג) והתפארת שמואל דכונתו לקושיא הנ"ל למה כתב "העומד" ולא כתב "המיוחד". ובפרט שהרי"ף כתב דבריו בשם רבא. ועי' בשטמ"ק בשם הריטב"א דהיתה לרי"ף גי' אחרת ע"ש. ועי' בפרישה שמבאר דברי הרי"ף.

     [↑](#footnote-ref-278)
279. הב"י (סי' שכג) כתב דמכאן ואילך דברי הר"ן הם דין בפנ"ע ואין זה תירוץ על הרי"ף. אמנם ע"ש בשם מהר"י אבוהב שזה מתרץ את הרי"ף שמה שאסר במיוחד למדה הוא באופן ששופך מיד לכלי של הלוקח. אמנם הב"י הקשה ע"ז דא"כ נמצא דהרי"ף השמיט את דין הגמ' וכתב רק את החילוק שהמציא הר"ן. [↑](#footnote-ref-279)
280. והב"י (סי' שכג) הביא דבכל בו משמע דגם זה אסור וההיתר רק בממלא מתחילה בכליו של הלוקח. [↑](#footnote-ref-280)
281. עי' אות רה שנתבארה לשון זו באופן אחר לשיטת שאר ראשונים. [↑](#footnote-ref-281)
282. עי' אות רד ביאור הדברים, ודברי המאירי בזה. [↑](#footnote-ref-282)
283. עי' בפרישה שהאריך מהו הדיוק מהרמב"ם. [↑](#footnote-ref-283)
284. אמנם רש"י כתב ואין רצוננו ליהנות משל אחרים. ולכאורה הוא סברא בעדינות הנפש שאינם רוצים הנאה משל אחרים, ולא שבאמת לא זכו. ולפ"ז צ"ב למה לא נטלו הגזברים להקדש ומאי עדיפותא דצרכי רבים מהקדש. וכתב מהרש"א דלחומרא בעלמא עשו כן דנראה כעין גזל כיון דלא שמעו המחילה בפירוש מהקונים. ואולי ניתן לפרש בדרך אחרת שאם רוצים לתקן מה שנהנו מאחרים התקון הוא ע"י שיהנה את אותם האחרים בחזרה. ועי' לשון רש"י ויש"ש. [↑](#footnote-ref-284)
285. עי' קצה"ח סי' רמא סק"ג. [↑](#footnote-ref-285)
286. ולא פירש הרשב"א מ"ש ממדידה לבהמתו. ובמאירי נראה שהחילוק בין מדידת תבלין שהיא מדידה מועטת ואין ע"ז כ"כ תורת מדידה לבין מדידת כל מאכל הבהמה הוי מדידה גמורה. [↑](#footnote-ref-286)
287. במג"א הלשון "דהאידנא דאף בחול נוטלים באומד הדעת אסור למדוד ביו"ט". ומשמע דהוא דין כללי בזמנינו. והמ"ב תלה בכל יחיד ויחיד כפי מנהגו. [↑](#footnote-ref-287)
288. והא דאמרו (לעיל כח.) דאין משגיחין בכף מאזניים אפילו לשמרו מן העכברים, עי' בבאור הלכה סי' תק שעמד בזה וכתב דאפשר דבאמת להרשב"א מותר לדינא אף לשמרו מן העכברים, ושמואל דאסר אזיל לטעמיה דאסר בסוגיין גם מדידת קמח. אי נמי ליתן בכף מאזניים לשמרו שהוא לזמן מרובה חמור טפי מנותן בביתו למדוד. אמנם לכאורה יש להקשות גם מהא דאיתא בסוגיין דאדבריה רב חסדא לרבנא עוקבא ודרש אסור למדוד לבהמתו, והרי זה נעשה בבית. ודוחק לומר דגם רב חסדא ס"ל כשמואל דבגמ' משמע דדין זה הוא לכו"ע. [והא דמדידת תבלין איתא בגמ' לגבי נחתום וזה א"ש גם להרשב"א דזה עשוי למכירה.] [↑](#footnote-ref-288)
289. עי' בטור (סי' תק) שהביא דברי הרשב"א ומסיים דגבי מדידת קמח משמע דאפילו בבית אסור. והב"י ומהר"י אבוהב הבינו דזו קושית הטור על הרשב"א. ובאמת אחר שיש לפנינו חי' הרשב"א חזינן דזה סיום מה שהביא הטור מדברי הרשב"א שהרשב"א עצמו הקשה משם. וכבר עמד בזה המגיה לרשב"א. [↑](#footnote-ref-289)
290. אלא שהב"י סבר דזו כונת הטור להקשות על הרשב"א. אכן אחר שיש לפנינו חי' הרשב"א חזינן דתלה דבריו בפלוגתא דסוגיין וא"כ גם הטור שהעתיק דברי הרשב"א כונתו להקשות רק ממאן דאסר. [↑](#footnote-ref-290)
291. אכן עי' ברא"ש ורשב"א כאן שהביאו מבה"ג בשם מתיבתא דנהרדעא דפסקו דאסור למדוד קמח משום דיכול למדוד מערב יו"ט ולאו צורך קדירה היא דנימא שמא יפחת טעמו או שמא יקדיח תבשילו. ומבואר כסברת מהר"י אבוהב. [↑](#footnote-ref-291)
292. בספר יו"ט כהלכתו כתב דמשמע בב"ח דגם להרשב"א שמתיר מדידה בביתו, אין זה מחמת שאצל בעה"ב אין שייך סיבת האיסור אלא "שלא החמירו" עליו. ולכאורה זה תלוי בטעם האיסור דאם הוא משום עובדין דחול א"כ שייך זאת גם אצל בעה"ב אבל אם הוא משום גזירת מקח וממכר א"כ אצל בעה"ב ליכא לסיבת האיסור כלל. [ובאמת הרשב"א כתב דהאיסור משום עובדין דחול.] [↑](#footnote-ref-292)
293. עי' קרבן נתאל אות ט שמפרש דזהו טעמא דמאן דאסר. [↑](#footnote-ref-293)
294. מטרת ה"שונין" [אחרי שכבר רקדו את הקמח] היא להפריד גרגירי הקמח שנדבקו לזה לזה. (חיי אדם כלל יח ס"ב). [↑](#footnote-ref-294)
295. ובאמת מצינו שיטת המכתם בחד פירושא דיסוד האיסור ד"אין שונין" הוא משום טירחא שלא לצורך. [↑](#footnote-ref-295)
296. עי' באגלי טל מלאכת מרקד סק"ב שהאריך בדברי הב"ח. [↑](#footnote-ref-296)
297. עי' שער הציון (תקו ט) שהביא דברי הרא"ה, ומיישב עפ"ז קושית הבית מאיר מדוע כאן מותר בנפה, ובקטניות אסור. אבל להנ"ל מתורץ, דבקטניות הוא כדרך שעושין לימים רבים אבל כאן מינכר שכבר נרקד פעם אחת ורק בשביל הצרור הוא מרקד שוב ואין זה לימים רבים. ובשם הגר"ז כתב לחלק בין קטניות לבין חטים וקמחים דקטניות אין הדרך לברור אלא ליומו. [↑](#footnote-ref-297)
298. כתב בחי' הרא"ה (לשיטתו בביאור הסוגיא עי' אות רטו ריז): דלרקד כ"ש דאסור דמחזי כבורר, והשתא ודאי מחזי כמרקד ומיחלף ביה שזה וזה לצורך. משא"כ בשונין דאפשר בלאו הכי. [↑](#footnote-ref-298)
299. ועי' בבית מאיר סי' תקו שעמד בזה וכתב דבדברי רש"י יש לפרש שכלפי שאמר התנא אין שונין והיינו אף בלא נפל כלפי זה דן במכ"ש דלקיחה ביד אסור דהא בשונין בלא נפל לתוכו נראה דהכל יוצא ומ"מ אתה אוסר. אולם המ"א העתיק טעם זה גם כלפי נפל לתוכו צרור ושם קשה כנ"ל מ"ש מברירת קטניות דאסורה. [↑](#footnote-ref-299)
300. אולי הכונה דנפה אינה מיוחדת לצרורות אלא לסובין ולא הוי דרך המלאכה. אכן לפמש"כ בשם עבודת הקודש דביד פטור משום דלא הוי כדרך, א"כ משמע דנפה הוי כדרך. וצ"ע. ובשער הציון (תקו יב) כתב: והטעם נראה לי דס"ל דבזה שהקמח נקי ורק שנפל בו צרור או קיסם, דרך הברירה בחול הוא רק בידו, וכשבורר דרך רקוד הוא שלא כדרכו, ולכן שרי. עכ"ד. וע"ע בשער הציון אות ט והובא עליל אות ריז בהערה. [אכן צ"ע מדברי הרשב"א.]

     שו"ר שביאור דברי מחה"ש הוא שמלאכת מרקד היא רק במרקד מסובין ולא מצרורות. וכמש"כ רש"י שבת עה: "ולא דמי לזורר ובורר ומרקד שזה בקשין וזה בצרורות וזה בקמח". וז"ל האגלי טל מלאכת מרקד ס"א: המרקד כיצד אחד המרקד את הקמח של תבואה וכיו"ב מגידולי קרקע מהסובין או משאר פסולת הגדל עמו מן הקרקע בנפה וכברה וכיו"ב בכלי המיוחד לכך באופן שהפסולת נשאר בהכלי שבידו והאוכל יורד למטה הרי זה אב מלאכת מרקד. וע"ע באגלי טל מלאכת בורר סק"א אות כא שרק בפסולת הגדל עמו ישנה למלאכת מרקד ולא בפסולת שנפל לתוכו. [↑](#footnote-ref-300)
301. וטעם האיסור יתבאר באות רכ. [↑](#footnote-ref-301)
302. כתב הבית מאיר דלא מצא גירסא זו בשום ספר אחר. [↑](#footnote-ref-302)
303. רש"י מפרש אחורי השלחן שיש לו תוך וכו'. והתוס' כתבו דיש לפרש ע"ז השלחן ממש וחשיב שינוי לפי שדרך לרקד בעריבה. וכ"כ רבנו פרץ בשם יש מפרשים וכן הוא בריב"א מובא באו"ז. וכן דעת הרשב"א. וכתב המג"א (תקו ה) דאם דרכו כל השנה לנפות על השלחן צריך שינוי אחר. וכתב החיי אדם (פד א) דהיינו שירקד על גבי מפה. וכ"ה בשער הציון אות טו. [↑](#footnote-ref-303)
304. עי' קרבן נתנאל (אות ל) שהוכיח ע"פ סדר הדורות דא"א לגרוס רמי בר חמא ולכן והביא גי' בה"ג רמי בר אבא. וכן הוא גי' ר"ח. [↑](#footnote-ref-304)
305. גי' הרא"ש ורמי בר חמא הוה שכיח קמיה דרב פפא מריה דעובדא. [↑](#footnote-ref-305)
306. דנו הפוסקים אם מחלוקתם אליבא דמ"ד שונין [וס"ל דמ"מ בעינן שינוי] או אליבא דמ"ד אין שונין [ומ"מ ס"ל דע"י שינוי מותר]. והב"ח נקט בתחילה דפליגי אליבא אליבא דמ"ד שונין. וע"ש מה שפלפל בזה. ושוב כתב דהפלוגתא דשונין היא בלי שינוי ומה שהצריך רב אשי שינוי הוא חומרא בעלמא. והקרבן נתנאל (אות מ) כתב דמאן דמתיר לשנות מתיר אף כדרכו ואילו מי שהתיר בשינוי אזיל כמאן דאסר לשנות. [↑](#footnote-ref-306)
307. עי' בר"י מלוניל שאחורי הנפה אינן גבוהין כ"כ ויפול מן הקמח מעליו הרבה ולא יעבור דרך נקבי הנפה. [↑](#footnote-ref-307)
308. לפ"ז מש"כ הראב"ד אם שנה מותר אין הכונה "שנה" לשונין, אלא לשינוי. [↑](#footnote-ref-308)
309. והביאור בזה דמצד אחד נפל בו צרור חמור טפי דמחזי כבורר. [וכמו שכתב הרא"ה הובא באות ריח בהערה.] ומצד שני קיל טפי דא"א מאתמול והוי צורך יו"ט. [↑](#footnote-ref-309)
310. דין זה שכתב הט"ז בדעת הראב"ד אינו מוסכם, ויש שמתירין מלאכת אוכל נפש אפילו אם אפשר להשיג אותה תועלת בלא מלאכה, משום דמלאכת אוכל נפש הותרה ביו"ט. עי' בגר"ז תקי קו"א ב. ובאבנ"ז סי' שצג אות ב. אך מצינו הסוברים כהט"ז עי' צל"ח דף יד: שכתב בדעת הרשב"א כסברת הט"ז וכן בישועות יעקב (תקי א).

     ובמה שכתב הט"ז דהרקדה אינה מלאכה, ביאר הט"ז דאין זה בורר משום דהוי בורר אוכל מתוך פסולת [משא"כ בידו בורר הפסולת מתוך האוכל.] וצ"ע הרי זה ברירה בכלי. וכנראה צ"ל דאין זה כלי המיוחד לזה. [↑](#footnote-ref-310)
311. ועי' בזה בגר"ז (קו קו"א א). [↑](#footnote-ref-311)
312. כתב האו"ש (פ"ג מיו"ט הי"ד) דממה שדייקו התוס' "שפחה" [ולא כתבו ע"י נכרית] נראה דסברי כבה"ג הובא בב"י סי' תקכו דביו"ט מצווה על שביתת עבד ערל ואפ"ה כיון דעושה גם לצרכה יש לסמוך על הרשב"ם דמתיר. והרמב"ן הסתפק בזה ע"ש. (א"ה, הרמב"ן דן בזה מתרי טעמי חדא דאפשר רק בגר תושב אסור ולא בערל. ועוד דרק בשבת יש דין שביתת עבדו ולא ביו"ט) וברמ"א נשמט שפחה וכתב רק עו"ג לחוד בסימן תקו יעו"ש. עכ"ל האו"ש. [↑](#footnote-ref-312)
313. והרשב"א בחי' כאן מחמיר בזה משום יש לו מתירין. ועי' משנ"ת בכל הענין בפ"ק אות רנז – רסב. [↑](#footnote-ref-313)
314. וצ"ב מאי קשיא להו הרי עיקר דברי רשב"א באו לומר דאסור רק סכום דמים ולהתיר סכום מדה. [וראיתי בתולדות יעקב ובמגיני שלמה שתירצו כן את שיטת רש"י.] והמהרש"א הקשה דגם עצם הדין שסכום מקח אסור צריך לשנות בברייתא וכדתנן לה גם במתני' לעיל כז: לא יאמר אדם לטבח שקול בדינר בשר. ולכן כתב המהרש"א (וכן הוא ביש"ש סי' כח) דקושית התוס' רק מסכום מדה דפשיטא דאסור. ועיקר הקושיא אינה למה שנינו זאת, אלא למה פליג ע"ז ר"ש בן אלעזר. [אבל לגי' תוס' לא מיירי במדה אלא במנין, וזה מותר.]

     ובקרבן נתנאל כתב לפרש קושית תוס' פשיטא דאסור במדה ומ"ט דרש בן אלעזר דפליג. וכי תימא דלא פליג א"כ הכי הוה ליה למימר רשב"א אומר אף שלא יזכיר סכום מקח.

     ולשיטת רש"י דר"ש בן אלעזר מתיר במדה צ"ע מהגמ' בעמוד א' ובלבד שלא יזכור לו שם מדה. [ודוחק לומר דזה דלא כרשב"א] (ועי' בט"ז (שכג ב) שכתב דמפורש במשנה בע"א דאסור, ולענ"ד במשנה מדובר על המדידה עצמה ולא על הזכרת שם מדה אבל מהגמ' הנ"ל לכאורה קשה. ובאמת גם שם יש לדחות דמיירי שמודד בכלי ורק בצירוף מעשה המדידה הוא דאסור להזכיר שם מדה. וצ"ע בזה. ועי' אות רכה.) ותירץ במגיני שלמה דיש לחלק בין לח שרגילות למכרו לפי מדה לבין יבש שהדרך למכרו במנין, דבזה שרי למכור במדה. וכן מבואר בלבוש סי' שכג הובא בפמ"ג (מ"ז ב). [↑](#footnote-ref-314)
315. התוס' סיימו "ומכאן יש ליזהר שלא להזכיר אפילו סכום מנין לפי שדומה למקח וממכר". ופירש בתולדות יעקב: הרגישו דבשלמא סכום מדה כבר שנינו איסורה במשנה שלא יזכור לו מדה, אבל סכום מנין מ"ט אסור. לכן אמרו אע"פ שלא הזכיר בשום משנה מכאן יש להזהר וכו' לפי שדומה, כלומר גם שאינו דרך מקח וממכר ממש כמו המדה עכ"ז דומה הוא למקח וממכר. [↑](#footnote-ref-315)