עכברא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נטל_פ ונבילה שא_ר לגר

ע"ז סח: בדין עכברא ושרצים המאוסים

**א. מחלוקת אמוראי-**

אמרינן בסוגיין ההוא עכברא דנפל לשכרא אסריה רב, נימא דקסבר נטל"פ אסור, א"ל רב ששת הכא חידוש הוא דהא מימאס מאיס ובדילי אינשי מיניה ואפ"ה אסריה רחמנא הלכך נטל"פ נמי אסור.

ומי מאיס והא עולה על שולחן מלכים, ל"ק הא בדדברא הא דבמתא.

אמר רבא הלכתא נטל"פ מותר ועכברא בשכרא לא ידענא מ"ט דרב אי משום ס"ל נטל"פ אסור או דעכברא בשכרא אשבוחי משבח.

ומבואר דרבא לא ניח"ל בטעמיה דר"ש דחידוש הוא לאסור אף נטל"פ והוצרך לבאר טעמיה דרב באופ"א, ובתוה"ב (כ.) כתב לבאר שלא אסרתן תורה אלא בעינייהו אבל לא בתערובת, ומשמעות כוונתו שלא נתחדש חידוש זה לאוסרו רק כשהוא בעיניה ולא בתערובת של היתר.

והר"ן כתב (לב:) דס"ל דחידוש שאסרתו תורה ה"מ בגופיה אבל פליטתו לא אסר רחמנא, ובפשטות כוונתו דעל עצם הפליטה לא נתחדש חידוש זה, והוא באופן אחר קצת מד' הרשב"א, ואכתי צ"ב לפי"ז מה יתיר לנו ממשו של איסור, ונתבאר במקו"א[[1]](#footnote-2).

אבל ברא"ה בבד"ה (כ.) תמה על שיטתם:"אין הדעת סובלתו היאך אפשר שיהו אסורין ולא יאסרו תערובתם ומנין לנו הפרש בין איסור גופו לתערובתו".

וכתב הרא"ה דבאמת כל איסורי שרצים שאסרתן תורה אין בכללן אלא אותן שאין פגומים, אבל הפגומים לא אסרתן תורה כלל שהרי יש לנו ללמוד מנבילה להתירם, אבל רב ששת סבר דגבי עכבר הרי בהדיא כתיב בקרא וע"כ אסריה רחמנא אף שהוא מאוס וחידוש הוא שחידשה תורה בעכבר, הלכך אף נטל"פ שלו אסור.

[אבל הרשב"א כתב דכל השרצים מאוסין הן, ובר"ן כתב דשרצים שוה דינם לעכבר, ובב"י כתב דה"נ דעת הרשב"א, וכן החמיר הרמ"א קד-ג להלכה.

אמנם משמעות הרשב"א בתוה"ב (טז:) כדעת המרדכי ע"ז-תתנה בשם הרוקח שיש קולא בשאר שרצים דאף בשכרא וחלא פוגמים ומותרים, וכ"ד האגודה והו"ד במנ"י כב-כה, וצ"ע.

ולהלכה, לענין עכבר כתב השו"ע קד-ב שפוגם גם בשאר משקין מלבד חלא ושכרא וכדעת הר"ן ורשב"א בסוגיא ובתוה"ב, והרמ"א כתב שיש מחמירים בשומן [ודוקא בזה ולא בשאר משקין עי' הג' רעק"א], אמנם הש"ך וט"ז החמירו גם בשאר משקין שאין מבושמין כש"כ היש"ש ז-מח בדעת הר"מ, ועי' בראשונים הביאו שיטת רה"ג דבשמן בעי שישים, עי' בר"ן (לו:) וביד יהודה סט-סד, ועי' בדרכ"ת קד-יד דעות האחרונים לענין מעשה.

עי' בשו"ע קד-ג,קז-ב, שרצים המאוסין כגון נמלים וזבובים שנפלו לתבשיל מותרים ע"י ביטול ברוב, וכן הסכים הרמ"א להלכה בסי' קז.

[לכאו' לדעת האחרונים שהחמירו בכל משקין ה"נ בזבוב כ"כ דרכ"ת קד-מה בשם הג' חת"ס, אבל בט"ז קד-ו משמע שהסכים למנהג זה אף דמחמיר בשאר משקין, ועי' בהג' רעק"א דבזבוב יש מקילים אפי' בחלא וחמרא לא החמיר בו הרמ"א].

אבל בש"ך שם סק"ז הביא דעת היש"ש ז-מט להחמיר בזה והוא ע"ד הרא"ה, וכ"מ ברי"ו נט"ו ואו"ה כז-א, ורק בהפמ"ר מיקל.

ולהלכה הסכים הט"ז קד-ו ובפר"ח שם להתיר, וכתב בחוו"ד קד-ט שהמנהג להתיר, ובפמ"ג שפ"ד קז-ז כתב שמעיקר הדין שרי אבל המחמיר תע"ב (אא"כ יש בו שישים דוודאי שרי), ועי' יד יהודה בקצר קד-יד שבמקום הפסד יש להקל.

לענין תולעים, עי' בש"ך פד-ל דאף המקילים בזבוב מודים בתולעים להצריך שישים, והוכיח כן מכמ"פ דלא כיש"ש, אבל בט"ז פד-יד היקל בזה וכתב הפמ"ג שם שכ"ה מנהג העולם וכ"נ בפר"ח ובי"מ וערוה"ש פד-עג, ועי' בט"ז צב-יב שהחמיר בזה ובבי"מ סי' צב העיר בסתירת דבריו, ועי' בחכמ"א לח-יב היקל בצירוף שבסתם יש שישים כנגד התולעת].

ורבא אמר הלכתא נטל"פ מותר בכל איסורין והיינו אף בעכבר עצמו, ואף דפרט ביה קרא לאיסורא היינו בעכברא דדברא כמבואר ברא"ה שם, או באופן שהוא נפל לתערובת ומשביח.

וטעמיה דרב אי דקסבר נטל"פ אסור היינו דלית ליה כלל ילפותא דנבילה או לכה"פ גבי עכבר דפרט ביה קרא בהדיא לאוסרו וכדאמר ר"ש, או דבשכרא אשבוחי משבח, ולית הלכתא כרב בכל זה רק הדין הוא דכל השרצים ואפי' עכבר מותרים ואפי' גופן כל שהם בפגמן.

ומתבאר בד' הרא"ה דאף שאין שרצים הפגומים אסורים מ"מ אם נפלו לתערובת ומשביחים תערובתם הרי הם אוסרים, ודוקא שלא נשתנה אבל אם נשתנה והסריח הוי כעפר ואפי' נפל אח"כ לתערובת והשביח אין בו איסור.

ועיין בחוו"ד קג-א שנבילה מסרחת שאח"כ נפלה לתערובת ומשבחת מותרת דכבר פקע איסורה מינה, וכן מבואר ברא"ה עצמו (יט.), וכש"כ במקו"א, וצ"ל דשאני נבילה כיון שנשתנית לגריעותא והסריחה הרי נעשית כעפר ויצאה מכלל נבילה משא"כ שרצים הרי זהו צורת איסורן מלכתחילה שנאסרים למצב שיהיו מושבחין, וכש"כ הרא"ה בתוך לשונו, ואין הסברא מבוארת כ"כ.

**ב. ביאור החידוש דשרצים-**

והנה בביאור חידושא דשרצים כבר רש"י דהא מאוס הוא ובדילי אינשי מיניה ל"ל דאזהר רחמנא עליה ש"מ אפי' נטל"פ אסור.

ובתוס' ור"ן ושא"ר תמהו על פירש"י מכמה טעמים, וכתבו דכיון שהוא מאוס מן הדין היה לנו להתירו שהוא פגום ואפ"ה אסריה רחמנא אף כל נטל"פ דשרצים אסור.

ומה שרש"י לא רצה לפרש כן, הנה בפשטות י"ל דקשיא ליה לרש"י כש"כ הראשונים בדעת רבא היאך נלמד מאיסור גופו דלמא לא חידשה תורה אלא בגופו ולא בתערובת, ולכך הוצרך רש"י ללמוד מילפותא מדהוצרכה תורה לאוסרן.

אבל י"ל עוד דס"ל לרש"י דעכברא הרי טעמו שפיר טעם טוב הוא, אלא דבדילי מיניה אינשי מחמת צורתו, וס"ל דאכתי בכלל נבילה הראויה לגר היא ואין כאן חידוש ולכך הוצרך ללמוד זה מילפותא מיוחדת.

**ג. דין עכבר דמתא-**

בשו"ע רסי' קד כתב עכברא דמתא ספק אם משביח את השכר, אבל דדברא עולה על שולחן מלכים וחשיב נותן טעם לשבח.

והש"ך והגר"א חלקו ע"ז דוודאי אף שעולה על שולחן מלכים הרי בשכר טעמו פגום כמו עכברא דמתא, והוסיפו דכ"נ בסוגיא דרב אסר עכברא בשכרא ואמר ר"ש משום חידוש, וע"ז מקשינן דעולה על שולחן מלכים והיינו לומר דאין כאן חידוש וצריך שיהיה הדין שהוא מותר בשכרא, ומשמע להדיא דאף אם עכברא דשכרא עולה על שולחן מלכים מ"מ חשיב נטל"פ ויש בו היתר.

וביאור דעת הגר"א שיש כאן שתי עניינים גבי עכבר, חדא דבדילי אינשי מיניה וזה אינו אלא בעכברא דמתא אבל דדברא עולה על שולחן מלכים, ועוד דבתערובת הרי הוא פוגם תערובתו [לכה"פ בשכרא וכה"ג], וזה אף בעכברא דדברא שעיקר הפגם בזה הוא מכח טעמו של העכבר ולא מכח דבדילי מיניה אינשי.

ודעת השו"ע יל"פ דכל הפגם של עכבר אינו מכח טעמו רק מכח דבדילי אינשי מיניה, ולא שייך זה בעכברא דדברא ואי מכח טעמו הרי לעולם אין בו פגם ואף בעכברא דמתא, וע"ע במרומי שדה ע"ז שם.

ולדעת הגר"א צ"ב ד' הגמ' היאך ילפינן מחידוש דבדילי שהוא שבנ"א אין חפצים בו, גם שיהיה טעם הפגום בתערובת אסור?

ובפשוטו היה נראה מזה דאף בדבר שמאוס אצל בנ"א אבל אינו פגום בטעמו ג"כ שייך היתר נבילה שא"ר לגר.

ובמקו"א הבאנו ד' החזו"א יב-ו גבי מי רגלים של טמאה דמספק"ל בגמ' בכורות וקי"ל בשו"ע סי' פא לאסור, וכבר נתקשו בכו"פ פא-א ובפמ"ג שפ"ד קג-ב דהוי נבילה שא"ר לגר, ונתבאר תירוציהם באורך בענין נבילה שא"ר לגר לכתחילה.

וכתב בחזו"א שאין להתירם משום נבילה שא"ר לגר כיון שאין טעמם פגום רק שבנ"א מרחיקים אותם ומאוס אצלם[[2]](#footnote-3).

אבל בסוגיין נראה לא כן ומשמע שיש היתר נבילה שא"ר לגר גם בזה.

אבל באמת מסברא היה נראה כד' החזו"א אבל בנו"א, שלא שייך להתיר משום נבילה שא"ר לגר אלא דוקא אם הוא שונה מצורתו הטבעית דבזה אמרינן דאין לו שם נבילה שאסרה תורה אבל הנך שרצים שכך היא צורתן הטבעית לא שייך בו היתר של נבילה שא"ר לגר כלל.

וכנראה צל"פ באופ"א דכיון דחידוש הוא שחידשה תורה אף דפגום ה"נ יתכן שאסרה תורה גם טעמו הפגום כיון דחידוש הוא.

ולפי"ד הגר"א היה מקום לפרש דהא גופא טעמיה דרבא דפליג אר"ש, דס"ל לרבא דאין ללמוד חידוש דפגם מחידוש דבדילי, אבל באמת בהגר"א עצמו פי' כשא"ר דטעמיה דרבא דלא חידשה תורה בתערובת, וצ"ל דאף רבא מודה דפשיטא הוא שיש ללמוד זמ"ז.

ויש להעיר מסוגיין הערה גדולה, דהנה כתבו החוו"ד וכמה אחרונים דעיקר ההיתר של נטל"פ להרשב"א הוא משום דטעם פגום אינו בכלל טכע"ק ולפי"ז תיקשי טובא היאך ילפינן ממה שאסרה תורה שרצים אלו לאסור גם הטעם שלהם וא סו"ס אין טעם פגום בכלל טכע"ק?

ובאמת י"ל דהיינו טענת רבא לחלק ביניהם דבטעם לא חידשה תורה, אבל דעת ר"ש צ"ב.

ואם נפרש כפשטות דרך השו"ע שכוונת הגמ' דכיון שחידשה תורה לאוסרם בפגמייהו ה"נ ייאסר נטל"פ וודאי תיקשי, אבל אם נפרש ע"ד שנתבאר להגר"א דכוונת הגמ' דכשם שמצאנו חידוש לענין לאסור בעינייהו אף שהם מאוסים ה"נ י"ל שחידשה תורה גם בפגם א"כ י"ל דה"נ י"ל שחידשה תורה גם לאסור בטעם פגום, ואכתי דוחק הוא, ובמקו"א נתבאר ליישב ד' החוו"ד ביתר פשיטות.

**ד. שרצים המאוסים שנסרחו-**

וע"ע בפר"ח קג-א דן לענין שרצים המאוסים באופן שנסרחו מאכילה, והביא שם לשון הר"מ פ"ב מאכ"א זה שאמרנו וכו' אבל האוכל בריה טמאה בפנ"ע כולה ה"ז לוקה מן התורה וכו' ואפי' סרחה הבריה ונשתנית צורתה" וכתב במ"מ דלא איירי בסרחה לגמרי דא"כ וודאי מותר ככל אוכל שסרח והבאיש.

אבל בפר"ח כתב דאיירי הר"מ בשרצים המאוסים וכיון דבלא"ה מאוסים הם ואפ"ה אסריה רחמנא א"כ לא אכפ"ל שא"ר לאכילה גם מצד אחר [וכתב ביד יהודה קג-ה שאין הכרח דהמ"מ פליג בזה אלא דלא ניח"ל בהאי אוקימתא דאיירי דוקא בשרצים המאוסים, אמנם בפמ"ג בפתיחה ג-ו כתב שהמ"מ חולק].

והוסיף דלא דמי לנטל"פ דשרי ולא אמרינן בהכי חייביה רחמנא דשא"ה שכתבו הראשונים דבתערובת שכל איסורו מתורת טעם לא חידשה תורה טכע"ק בטעם פגום אבל בעיניה שפיר אית ביה חידוש זה.

[ובמקו"א הבאנו כעין נידון זה לענין גיד הנשה דדעת הפמ"ג דנהי שחידשה תורה לאוסרו אף שא"ר לאכילה מ"מ אם נוסף בו שא"ר לאכילה מצד אחר פטור].

ובאמת לדעת הגר"א היה מקום לפקפק בזה דלרבא אין ללמוד מדבר מאוס לדבר פגום, ובאמת כ"נ בחוו"ד קג-ג שחלק על הפר"ח ונקט לפטור בכה"ג, והוכיח כן מנטל"פ דשרי כיון שהוא מאוס וחזינן דאף שאסרתו תורה מ"מ לא אסרה בפגמו.

ודבריו צ"ע דלפמש"כ הראשונים אין מכאן ראיה כלל שעיקר טעמיה דרבא דנטל"פ התירה תורה כתבו הראשונים משום דבתערובת לא נתחדש חידוש זה, אבל בעיניה שפיר אסרתו תורה בכל ענין אף בפגום?

וכנראה נקט החוו"ד ע"ד הגר"א וכש"כ כאן דלפי דעתו י"ל דעיקר החילוק שלא חידשה תורה אלא במאיסותו אבל בפגמו לא חידשה תורה, מיהו בהגר"א מבואר שנקט כד' הראשונים בזה וכש"כ לעיל.

ובעיקר ד' הפר"ח עי' בברכ"י-קג דבנפסל מכלב מודה הפר"ח להתיר דבזה סברא הוא דהוי כעפרא ורק בנפסל מאדם אסר.

[ויש לציין בהאי עניינא לד' המנח"ח-קסג שפי' לשון הר"מ דכיון שהוא בריה חייב גם שלא כדר"א כשם שכתב מהרש"ל שבועות כג: דלדעת ר"ש דכ"ש למלקות חייב גם שלא כדר"א ה"נ לדידן דבעי כזית מ"מ בבריה שחייב בכ"ש חייב עליו גם שלא כדר"א.

וביאור סברתו בפשטות דכל שחיובו בכ"ש הרי אי"צ חשיבות של אכילה לכך חייב גם שלא כדרך וה"נ לר"ש, ולענין בריה הוא חידוש טפי דאף דבעי חשיבות מ"מ כיון שיש לו חשיבות ע"י הבריה מהני גם לשלא כדרך.

אבל ביד יהודה קג-ה העיר עליו דתינח לענין שלא כדר"א אבל הכא יש לו פטור נבילה שא"ר לגר, וי"ל אם נפרש דעת הר"מ כהנוב"י דקי"ל נבילה שא"ר לגר שמה נבילה ואין פטורו אלא משום שלא כדרך].

**ה. אימרטוטי-**

בגמ' אימרטוטי אימרטט, ופירש"י שיש בו שיעור כעדשה מן השרץ לכך נאסר אף בחתיכות, ובר"ן ושא"ר תמהו על רש"י תיפו"ל אף בפחות מזה דח"ש אסור מה"ת?

ועוד הק' הר"ן שהרי יכול להעבירו במסננת?

ועיין בש"ך וט"ז רסי' קד שדנו אם כוונת רש"י משום דהוי כבריה או משום דשרץ חשוב לענין טומאה כעדשה, עיי"ש [אמנם בתוס' דנו לענין רגלי הדבורים מבואר דעתם דלאו דוקא לענין שמונה שרצים אמרינן כן].

ובט"ז פי' דאינו בטל ברוב כיון שהוא חתיכות נפרדות אף שא"א לבררם, הרי אינו כלול בתערובת, עיי"ש דאף הרשב"א גבי חמאה שבטל מ"מ הכא גרע טפי שמא יאכל רק את האיסור בלא ההיתר כלל, וצ"ב, ועיין בחוו"ד שדחה דבריו.

ובחוו"ד פי' כוונת רש"י דבפחות מזה הוי ח"ש בתערובת ולא נאסר דלא אחשביה.

ובראב"ד פי' כוונת הגמ' באופ"א דהוסר צמרו ואינו פוגם, ותמה עליו הרשב"א דהא אכתי בדילי מיניה אינשי, וכנראה צ"ל בדעת הראב"ד ע"ד הגר"א דמלבד ענין בדילי יש ג"כ ענין של פגם והוא תלוי דוקא בצמרו שהוא הפוגם ורק בזה לא אסרה תורה בתערובת, אבל בהא דבדילי מודו כו"ע דחידוש הוא שאסרה תורה ואף בתערובת, ויל"ע בזה.

**ה. שומן חזיר-**

כתב בשו"ת הרמ"א-נד דשומן חזיר שנפל לתבשיל אינו אוסר משום שהוא מאוס מאוד, והוכיח שהוא מאוס ממ"ש בתו"כ סוף פרשת קדושים אל יאמר אדם א"א בבשר חזיר אלא אפשי ואפשי ומה אעשה שאבי שבשמים גזר עלי, ולמד מזה הרמ"א דבבשר חזיר מאוס בעיני בנ"א וע"ז נתחדש דמ"מ לא יאמר שאינו אוכלו משום שהוא מאוס אלא משום צווי ד'.

אבל צ"ע שבתו"כ שם איתא כן גם לענין לבישת שעטנז וגילוי עריות שנפשו על אדם מחמדתן.

ולא נתברר לי אם כוונת הרמ"א שהוא מאוס במציאות, או שהוא מאוס אצל בן ישראל וס"ל אף בכה"ג הוא בכלל היתרא דנטל"פ.

1. ויש לעיין למאי דקי"ל בשו"ע סי' פא דמ"ר של טמאה אסורין מטעם יוצא מן הטמא היאך הדין במי רגלים של הנך שרצים, וראיתי בקובץ תשובות להגריש"א א-עג פשיטא ליה שאסורים דלא גרע מהשרץ עצמו שאסרתו תורה אף שא"ר לאכילה ה"נ ביוצא ממנו.

   אבל לפי פשוטו וודאי יש לעיין בזה דמלבד די"ל דדין יוצא לאו שמא דאבוה עליה ואין בו החידוש של שרצים עוד י"ל עפ"י המבואר בסוגיין דאף טכע"ק דידיה ופליטתו לא אסר רחמנא, אלא שיתכן דה"מ לשיטת הר"ן אבל לפמש"כ הרשב"א דוקא בתערובת הותר, וצל"ע בזה.

   ואולי יש לפשוט ממש"כ באו"ש פ"ד מאכ"א בהא דאמרינן לקמן קכב. אלו שעורותיהן כבשרן, ודעת ר"י בירושלמי דה"מ לאיסור וטומאת נבילה אבל לא למלקות, ור"ל פליג דאף למלקות, וכתב באו"ש טעמיה דר"י שאינו בכלל נבילה אבל אית ביה תורת יוצא ואין בו מלקות משמע דאף אם אכלו במצב שא"ר לאכילה עובר עליו, ועיין שו"ת משנת ר"א-יז שכתב דעור הבהמה רחוק להחשיבו כיוצא מן החי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובמקו"א הבאנו ד' הביאוה"ל תמב-ט שאם שפכו על החמץ דבר חריף שא"א לאוכלו לא מבטל ממנו שם אוכל, ואף שבנ"א אינם רוצים לאוכלו, אבל יתן דהתם הוא גם בלא ד' החזו"א שטעמו של הביאוה"ל שהדבר חריף אינו חלק מהאוכל רק דבר חיצוני, אמנם סברא דחוקה היא ולפי"ז לפי המבואר בסוגיא דלא כהחזו"א הוא קצת הערה ע"ד הביאוה"ל. [↑](#footnote-ref-3)