שיעורי תערובת כה סופי
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – כה

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קב, ד

**איסור שלא ניכר קודם שנתערב**

**כל** **איסור שלא היה ניכר קודם שנתערב הוי בטל אע"פ שהוא דבר שיש לו מתירין.** דין זה הוא מהמרדכי (שבת סי' רנט) גבי חבית שהיתה מליאה יין קודם השבת, ויצאו לתוכה משקין מהענבים בשבת, אע"פ דהוי דבר שיש לו מתירין שהרי משקין שזבו מותרים למוצ"ש, מ"מ בטלין. וביאר דהוא משום שלא היה ניכר קודם שנתערב, ואין בזה דין דבר שיל"מ. והגר"א (ס"ק טז) הביא דברי התוספות בב"ק (סט. ד"ה כל) דאמרו שם שהצנועים היו אומרים כל הנלקט יהא מחולל, והקשו התוספות מה זה מהני הא אח"כ גדל הכרם, ותירצו [בתי' ב'] שהוא בטל ברוב, ואף דיש לו מתירים מ"מ מדאורייתא בטל. וכתב הגר"א שלדברי המרדכי אין בזה חומרת דבר שיל"מ כיון שלא היה ניכר קודם שנתערב [ובאו"ח סי' שכ סק"ז כתב הגר"א שתי' התוס' דחוק, דכי שהצנועים לא חששו לדרבנן ומבואר דס"ל להגר"א כהמרדכי].

**אם היתר זה הוא דוקא באיסורים דרבנן או אף בדאורייתא**

**והשעה"מ** (הל' יו"ט סוף פ"ה) כתב דדין זה שאם לא ניכר קודם שנתערב ל"ה דבר שיל"מ, הוא רק באיסורים דרבנן ולא בדאורייתא, והוסיף שראיית המרדכי לדינו הוא מהא דאיתא בביצה (ד:) דעצים שנשרו מהדקל מרבה עליהן עצים דליתיה לאיסורה בעיניה, ומבואר שאיסור שאינו ניכר ל"ח כ"כ איסור, ושם הוא איסור דרבנן וא"כ לא מצינו היתר זה באיסורים דאו'. ואף היד יהודה הכא (קצר ס"ק כא) כתב שלא לסמוך על פסקו של הרמ"א רק לעניין איסורים דרבנן, ואף באיסורים דרבנן דוקא בשאין להם עיקר מה"ת [כגון בישולי עכו"ם ופת עכו"ם וחלה], אבל ביש להם עיקר מה"ת אף שלא היו ניכרים קודם שנודע התערובת יש להם דין דבר שיל"מ [אמנם בארוך (ס"ק יח) לא כתב כן בהחלט, אלא כתב שבעל נפש יחמיר שלא לסמוך על דברי הרמ"א אלא בדברים דרבנן שאין להם עיקר מה"ת].

**אמנם** יעוי' ברע"א דכתב שנפק"מ לדינו של הרמ"א גם בנדרים, וא"כ מוכח שהבין דברי הרמ"א גם לעניין איסורים דאורייתא, וכמשמעות הרמ"א שלא חילק. וכן מוכח מהגר"א שכתב ליישב עפ"י יסוד זה את קו' התוספות בב"ק, ושם הוא ג"כ איסור דאורייתא.

**קו' הפמ"ג מדין אחר של המרדכי דדבר שבא לעולם בתערובת לא בטיל**

**הפמ"ג** (מ"ז ס"ק יא) הביא מהמרדכי בחולין (סי' תשלז) שדבר שבא לעולם ע"י תערובת לא בטיל, וכדמוכח מיבמה שירקה דם (יבמות קה.) שלא מתבטל הדם ברוק. ולכאו' קשה מ"ש הכא דאדרבה מקילין כשלא היה ניכר קודם שנתערב. וביאר הפמ"ג (וכ"כ השעה"מ שם), דביבמה ההיתר ג"כ נולד בתערובת [וא"כ גם ההיתר חלוש] ואינו יכול לבטל. אמנם היד יהודה (ס"ק יח) ס"ל דלא קיי"ל להלכה להחמיר כהמרדכי בחולין, אלא אף אם שניהם נולדו מעורבין יש ביטול, דלא מצינו שהזכירו הפוסקים חומרא זו [וכתב שהוא דבר מצוי שכשחולבים בהמה יוצא מהבהמה דם לחלב, ואף שיש בחלב שיעור כדי לבטל את הדם, מ"מ לדברי המרדכי היה לנו להחמיר כיון שנולדו שניהם בתערובת, אלא שאי"צ להחמיר כהמרדכי. מיהו בסו"ד כתב דנראה שאף להמרדכי יהיה מותר חלב זה, דהדם אינו יוצא מאותו צינור שיוצא הדם, וא"כ אינם מעורבים ממש מתחילתם].

**דבר חשוב שלא ניכר קודם שנתערב**

**בפמ"ג** (ש"ד ס"ק יב) כתב דה"ה בכל דבר חשוב, אם לא היה ניכר קודם שנתערב בטל. אמנם באמת יש להקשות ע"ז מהמחליף עשרה טלאים בתשעה וכלב, דמבואר בגמ' (בכורות נז.) דאינו בטל, ואף שלא היו ניכרים קודם שנתערבו, וכבר העיר מזה רע"א (סי' טז סי"ב). אכן אין זה ראיה מוכחת [וכמו שכתב היד יהודה סי' סט ס"ק סג אות ב], דשם אי"ז נחשב תערובת, דהא אף כלפי שמיא לא גליא מיהו האתנן, ואין אחד מהם שהוכרע עליו שהוא איסור. ולמעשה מסקנת היד יהודה (שם) לא להקל בשאר דברים החשובים (וע"ע ברע"א שם).

**נדר חשיב דשיל"מ אם הוא רק מחמת שיש מצוה לישאל**

**מי שנדר מדבר אחד ונתערב אח"כ לדידיה מיקרי דבר שיש לו מתירין דהא אפשר לישאל על נדרו.** וכתב הט"ז (ס"ק יב) שיש מצוה לישאל, ובפמ"ג העתיק לשונו דיכול לישאל, ומשמע דבא לומר שאי"צ שיהיה מצוה. אמנם קשה דבגמ' (נדרים נט.) להדיא מבואר דהוא משום דמצוה להישאל. ובפ"ת (סק"י) הביא מהבית יעקב (שו"ת סי' קי) ומהתשובה מאהבה (ח"א סי' קב וקד) דדוקא משום שהוא מצוה חשיב שיל"מ, ומחמת זה כ' דבשבועה ל"ח דשיל"מ דאין מצוה לישאל. ובפ"ת (שם) הוסיף לחדש גבי נדר בשעת צרה שאין מצוה לישאל עליו, דאם החליט בדעתו לישאל עליו שוב הוי דבר שיל"מ ואינו בטל.

**והנה** מבואר לעיל (ס"ג), דדעת הרשב"א דהגעלת כלים הוי דשיל"מ [אי לאו שצריך להוציא הוצאות] אף שאין מצוה להגעיל, ואף שמהרש"ל פליג עליו (הובא בט"ז סק"ח) קיי"ל כהרשב"א. וביאר היד יהודה (ס"ק יג) שלעניין נדר צריך מצוה, כיון שבנדר צריך למצוא חרטה ופתח, ואי לאו שיש מצוה אינו ברור שיטרח למצוא פתח לנדרו.

**נדר לאסור לאחרים, ובנדר לאסור גם לעצמו וגם לאחרים**

**והנה** כל זה כשנדר לאסור רק לעצמו, וכתב הפ"ת (שם) דהנודר לאסור לאחרים כלפי האחרים לא חשיב דבר שיל"מ, דהא אינם יכולים לישאל. ויל"ד במקום שנדר לאסור גם לעצמו וגם לאחרים, דכלפיו הוי דבר שיל"מ, וגבי אחרים אין לו מתירים. וכתב רע"א דבפשוטו היה נראה דלעצמו לא יתבטל ולאחרים יתבטל, אמנם הביא דמצינו גבי מבשל בשבת, שאסור לו לעולם ואין לו מתירין ולאחרים מותר למוצ"ש, והוי דבר שיל"מ, וכתב המג"א (סי' שיח סק"ב) דאף למבשל אינו מתבטל, דכיון שלאחרים הוי דבר שיל"מ א"כ אף לו אי"ז מתבטל. וא"כ לפי"ז ה"נ לא יתבטל לכל העולם כיון שלנודר הוי דבר שיל"מ. אמנם היד יהודה (ס"ק כא ד"ה ועיין) כתב דדוקא התם ס"ל להמג"א דאזלי' בתר רוב בנ"א דיל"מ, אבל הכא אף המג"א מודה דלאחרים שמתבטל, דאין סברא שלכל העולם לא יתבטל מחמת שלאחד הוא דבר שיש לו מתירים.

**אמנם** לכאו' יש להקשות על היד יהודה דהמג"א שם הוכיח יסודו, מהא דמצינו (משנה ביכורים פ"ב מ"ב) דביכורים שנתערבו אסורים אף לזרים, ואף שזרים שרק לכהנים הוי דשיל"מ שיכולים להעלות לירושלים, מ"מ אף לאחרים אינו בטל, וכל העולם מרובים מהכהנים וא"כ צדקו דברי רע"א. אמנם אי"ז קושיא, דהא כבר הקשו האחרונים (כו"פ סק"י) שכל ראייתו של המג"א מביכורים צ"ע, דשם חומרא היא שהחמירו חכמים, וכ"כ הרמב"ם בפי' המשניות (ביכורים פ"ב מ"ב) להדיא שמעיקר הדין לזרים אין זה דבר שיש לו מתירין, רק שחכמים החמירו בביכורים, ואיך הוכיח המג"א משם. וביאר היד יהודה (שם) דאדרבה ראיית המג"א היא דמן הדין היה לנו לילך אחר הרוב, וכיון שלישראל אין לו מתירין ובטל, אף לכהן יש להתיר לאכול בכל מקום, דאיך שייך לומר שלישראל יהיה מותר בכל מקום וכהן יצטרך לאכלו לפנים מהמחיצה, וזהו החומרא שהחמירו חכמים להחשיב את הביכורים כדבר שיש לו מתירין ולא יתבטל כלל. וזה כוונת המג"א להוכיח דהתם חזינן דאזלי' בתר הרוב, וא"כ במבשל בשבת דין הוא שהמבשל הולך אחר שאר בנ"א. ולפי"ז אם נדר לעצמו ולאחרים, ל"ה דשיל"מ, כיון שלאחרים אין לו מתירין.

**מיהו** כתב היד יהודה (ס"ק כא ד"ה ודע) דמטעם אחר הוי יש לו מתירין, דהא כיון שהנודר עשוי לישאל על נדרו ומחמת זה נחשב שיל"מ, מאותו טעם נמי גם לאחרים יל"מ, כיון שהדבר עשוי להיות מותר, וא"כ אף להם אינו בטל דימתינו שישאל על נדרו [אמנם אם אסר רק על אחרים מבואר להדיא באחרונים דלא חשיב שיל"מ, וצ"ל דאם אסר רק על אחרים אין כלל מצוה לישאל, (דכל המצוה כדי שלא יבא למכשול והיינו כשאסר לעצמו) וא"כ אין הדבר עשוי להיות מותר].

**חמץ בפסח אי הוי דבר שיל"מ**

**דבר שיש לו היתר וחוזר ונאסר כגון חמץ בפסח לא מיקרי דבר שיל"מ ויש חולקין בזה.** כתב הט"ז (ס"ק יג) שהלכה כהיש חולקים, וכן נראה הסברא הפשוטה, דכיון דעד הפסח שלשנה הבאה יכול לאכול בהיתר, א"כ שייך לומר עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר [ויש שהוכיחו כן מהא דמוקצה חשיב יל"מ, ולדעה א' כיון שאסור לשבת הבאה א"כ ל"ה דשיל"מ].

**והנה** לפי"ז מן הדין היה לנו לומר שחמץ בפסח הוי דבר שיל"מ, כדמשמע מהרמ"א שלדעת היש חולקים הוי דבר שיש לו מתירים. ואילו באו"ח (סי' תמז ס"ב) מבואר ברמ"א דחמץ בער"פ בטל בששים, וביאר המג"א (סק"מ) דחמץ לא חשיב כדבר שיל"מ, והדבר צ"ב. איברא דלדברי הר"ן דהאסור מדאורייתא ועתיד ליעשות דרבנן ל"ח דבר שיל"מ, א"כ מובן היטב אמאי ל"ה דבר שיל"מ, שהרי חמץ לאחר הפסח אסור מדרבנן.

**ביאור** **דברי הרמ"א דמשמע דחמץ ל"ח יל"מ רק משום הסברא דחוזר לאיסורו**

**אמנם** צ"ב אמאי הוצרך הרמ"א לכתוב לעניין חמץ בפסח לדון אי דבר שחוזר ונאסר חשיב יש לו מתירין, הא גם בלא סברא זו חמץ בפסח ל"ח דשיל"מ וכמשנ"ת. ועי' ביד יהודה (סק"כ) שהעלה נפק"מ אם נתערב החמץ עם חמצו של הגוי, שאסור לשנה הבאה, אבל אם מצד שנשאר באיסורו אחר הפסח, כיון שהוא מעורב עם חמצו של הגוי לא יהיה אסור אחר הפסח [אבל אין לומר נפק"מ לגבי חמץ שנפל לששים היתר, דמותר לאחר הפסח ובפסח הבא יהיה אסור, דלא שייך לומר בזה דשיל"מ, כיון שכל ההיתר אחר הפסח לא יהיה אלא מחמת ביטול].

**אמנם** החכם צבי (סי' פו) כתב טעם אחר לבאר אמאי חמץ ל"ה דבר שיש לו מתירין, משום דאינו דבר העשוי להיות מותר, דאי נימא שאינו בטל א"כ מחוייב הוא לשורפו, ומכלהו מן העולם קודם שיבא להיתר, וכ"כ המנח"י (כלל עד ס"ק יט), והסכים עמהם היד יהודה (סק"כ). ולדבריהם צ"ב משמעות הרמ"א דאיכא נפקותא לעניין חמץ בפסח אם אומרים שדבר שחוזר ונאסר חשיב דשיל"מ או לא. וביאר היד יהודה די"ל דהוא נפק"מ לעניין כלי חמץ, דמותרים אחר הפסח [ואף אין צריכים שריפה], וא"כ הוי דבר שיש לו מתירים. ובאמת כתב המג"א (סי' תמז סק"מ) שכלי חמץ שנתערב בכלים אחרים אינו בטל, ובחק יעקב (שם ס"ק מד) כתב לבאר שאינו בטל היות ואפשר בהגעלה, ואף שנתבאר לעיל (ס"ג) שאי"ז נחשב דיל"מ כיון שצריך להוציא הוצאות, לעניין חמץ החמירו כיון דבלא"ה יש הסוברים דחמץ הוי דשיל"מ. והקשה שם על הב"ח שכתב שהחמירו בכלי חמץ משום דחמץ הוי דשיל"מ, וכתב דט"ס הוא, שהרי מבואר להדיא דחמץ בטל קודם הפסח וא"כ אינו דשיל"מ. אמנם היד יהודה כתב שדברי הב"ח ברורים, ודוקא כתב שאינו בטל משום דשיל"מ, וכמשנ"ת דדוקא גבי חמץ שייך סברת הר"ן או סברת החכם צבי, אבל גבי כלים אינו שייך. וזהו שכתב הרמ"א כאן דלדעה א' היה לנו להתיר אף בתערובת כלי חמץ, אבל לדעת החולקים, כלי חמץ אינו בטל וחשיב דשיל"מ [ונפק"מ, דלהבנת החק יעקב הוא חומרא רק בכלי מתכות ששייך בהם הגעלה, אבל להבנת היד יהודה בב"ח, צריך להחמיר גם בכלי חרס שא"א להגעילם, דס"ס מותר הוא לאחר הפסח].

**סיכום הדעות לעניין ביטול דבר שנתבשל בשבת במזיד**

**ולא** **מיקרי דבר שיש לו מתירין אלא אם כן הותר למי שנאסר אבל אם נשאר לאחד בעולם אסור אע"ג שמותר לאחרים כגון המבשל בשבת לא מיקרי דשיל"מ.** ומצאנו בזה ג' שיטות, להמג"א (סי' שיח סק"ב) כיון שלאחרים הוי יש לו מתירין ולא בטל, א"כ גם למבשל עצמו אינו בטל. והיד יהודה (ס"ק כא) הוסיף בזה סברא, דלא יתכן שלמבשל יהיה מותר ולאחרים יהיה אסור. ודעת החוו"ד (סק"ח) דבאמת לאחרים אסור דהוי לגביהם דבר שיל"מ, ולמבשל עצמו מותר. ובמשנ"ב (סי' שיח סק"ה) הביא גם את מחלו' המג"א והחוו"ד אם לאסור למבשל עצמו או להתיר, אמנם כתב דכל זה למבשל עצמו אבל לענין אחרים לכו"ע מיקרי דבר שיש לו מתירין ולא בטיל. אמנם באמת יש מהאחרונים שסוברים דמותר בין למבשל עצמו ובין לאחרים, דהתו"ש (סי' שיח סק"ב) כתב דכיון שלמבשל עצמו בטל, כ"ש שלאחרים יהיה מותר, וכן גם דעת החת"ס (בגליון על המג"א). וכבר כתב המג"א שמפי' הר"ש (במשנה דביכורים פ"ב מ"ב) מוכח ג"כ שמתיר אף לאחרים, אלא שדייק מהרמב"ם דפליג, מיהו אין ראייתו מוכרחת [וכמו שנתבאר לעיל מקו' הכו"פ], וקצ"ע אמאי לא הביא המשנ"ב דעתם, וכתב דכו"ע מודו לאסור לאחרים.

**אי נימא שאף למבשל עצמו אינו בטל יל"ד מהו לאחר השבת**

**והנה** לסוברים לאסור למבשל עצמו יל"ד מהו לאחר השבת, דהא לאחר השבת מותר לאחרים, וכבר אי"ז דשיל"מ לשום אדם, וכ"כ בשעה"צ (שם ס"ק יג) דבמוצ"ש מותר אף למבשל עצמו. אמנם הפמ"ג (ש"ד ס"ק טו) כתב להחמיר, שנשאר הדבר באיסורו. ועי' ביד יהודה (ס"ק כא ד"ה עוד כתב הפ"מ) שדחה דברי הפמ"ג, שאינו מסתבר לאסור למוצ"ש כיון שכבר אין טעם שלא יתבטל האיסור, ונראה דיש להקל כן כיון שכן מסיק המשנ"ב, אמנם בשבת עצמה תלוי במחלוקת, וכבר כתב ביד יהודה (ס"ק טו וכן לקמן בכללי ס"ס סוף סי' קי בקצר אות לג) שבספק פלוגתא לא אמרינן ספיקא לחומרא בדשיל"מ, אמנם כאן דעת רוב האחרונים חששו למג"א לכן ראוי להחמיר בשבת.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**