אדמיקר ליה בלע
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / תתאה ועילאה גבר

פסחים עו. אדמיקר ליה בלע וקליפה

**א. אדמיקר ליה בלע קליפה-**

מבואר בסוגיין דחם לתוך צונן אף לשמואל דס"ל ת"ג מ"מ קליפה מיהא בעי משום אדמיקר ליה בלע.

ובשפ"א כתב שהיה נראה דדוקא החם בולע מהצונן קודם שמספיק החם להצטנן, אבל הצונן אינו בולע מן החם שכיון שהוא צונן אינו מספיק להתחמם מן החם כלל, וכיון שאינו מתחמם א"י לבלוע.

אבל הביא מהרשב"א חולין קיב. פי' דאדמיקר ליה תתאה לעילאה בלע גם העליון החם מן התחתון הצונן [ואף שנתבאר במקו"א דעת היש"ש דא"א להפליט מן החתיכה אלא ע"י שמתחממת, צ"ל דס"ל להרשב"א שהעליון מחמם את התחתון כד"ק ומפליט תחתון לעליון].

וכן מבואר גם בתוס' רה"ע דאף למ"ד ת"ג מ"מ נטף מרוטבו על החרס הצונן צריך הפסח קליפה שהעליון מחמם את התחתון ואח"כ מחמם התחתון את העליון, ומבואר דאף הצונן מתחמם כד"ק לכה"פ אדמיקר ליה להעליון.

וגם בתוס' סוה"ע משמע כן שדנו בבשר חם לתוך חלב צונן אם נאסר החלב, ולד' השפ"א וודאי שלא נאסר שהצונן לעולם לא נאסר, וכן יתבאר לקמן מד' המאירי [ואולי לח שאני].

אבל כדברי השפ"א נראה במאירי שם ז"ל:"ממה שכתבנו וכו' חם לתוך חלב צונן קולף את הבשר והחלב מותר שאין החלב התחתון מקבל חום העליון בכדי שיהיה בולע כלום אדרבה מקרר הוא את העליון אלא שהעליון עד שהוא שוהה להתקרר בולע מעט מהתחתון וטעון קליפה", והוא מפורש כד' השפ"א[[1]](#footnote-2).

ובמקו"א הבאנו דעת היש"ש דבנוגעין זב"ז הרי אם האיסור חם יכול להבליע בההיתר כולו אף שאינו מצליח לחמם אותו [שהרי לא אמרינן 'גבר' בעומדין זה בצד זה] אבל אם ההיתר חם והאיסור צונן מותרים והטעם שא"א להאיסור להפליט אם לא נתחמם כמו טהור מליח וטמא תפל.

ובד' המאירי כאן נראה לכאו' שלא כדבריו שהרי נקט שהבשר החם יכול להפליט מהחלב הצונן אף שאינו מחמם אותו.

אבל באמת לאו ראיה היא שהבאנו במקו"א בשם הפמ"ג מ"ז צא-ה דדוקא ביבש אמר היש"ש, אבל בלח שאי"צ להפליט רק צריך שיבלע לחוד הרי כל שהיתר חם יכול לבלוע ממנו.

אבל לפי"ז יצא לנו דין מחודש דיבש ביבש חם לתוך צונן לדעת המאירי יהיה מותר אף העליון ולא שייך כד"ק כלל, וצ"ע.

ומ"מ במש"כ השפ"א והמאירי שהצונן לא נאסר שלא בלע כיון שלא נתחמם, ג"ז לכאו' שלא כד' היש"ש שדימה נוגעין זב"ז למליחה ונתבאר דעתו דכל שהאיסור חם יכול להבליע בצונן אף בלא שמחמם אותו.

ולפי"ד הרי ה"נ ייאסר גם הצונן אף שאינו מתחמם וכמו נוגעין זב"ז, ודעת המאירי מבואר שא"י הצונן לבלוע כלל בלא שנתחמם, וצ"ע בזה.

אבל יתכן לחלק דהכא עדיף שהצונן מתנגד להחם ומצננו אינו בולע כלל אף יותר מנוגעין זה בצד זה, ודו"ק.

**ב. דין קליפה משום אדמיקר ליה בלע-**

בתוס' עו. סוה"ע הביאו שיטת ר"ת דבשר רותח שנפל לחלב צונן החלב מותר ואף דבעלמא בעי קליפה ה"מ בדבר שיכול לעשות קליפה אבל בחלב שלא שייך בו קליפה וא"א לקולפו שרי.

אבל ריב"א הצריך שיהיה בחלב שישים כנגד קליפתו.

טעמו של ר"ת יל"פ בכמה אנפי:

א. בפשוטו היה נראה דעתו כד' התוס' פסחים מ: דלענין שבת אין לאסור בדבר המתערב דלא שייך בו קליפה, וכנראה טעמם משום דאינו מתבשל כלל, ופליגי על התוס' שבת הנ"ל וה"נ אינו נאסר כד"ק.

אבל בתוס' ותו"ר שבת מב. [ובתו"ר שם מא:] מבואר דלענין שבת וודאי אסור גם בלח שהרי מתחמם כד"ק, מבואר דוודאי מתחממת הקליפה אלא דלענין או"ה לא הצריכוהו קליפה כיון שא"א לקלוף את הלח, וצ"ב בטעמא.

ב. ביד יהודה סי' צא ובחוו"ד סק"ח פי' דקים להו לחז"ל דכד"ק אינו אלא בליעה מועטת וא"י להטעים אלא את הקליפה אבל אח"כ כבר יש שישים כנגדו ושרי וא"כ בחלב שמתערב בכולו א"י להטעים את כולו.

אלא שיש להעיר דמ"מ נימא חנ"נ, וכתב בחוו"ד דלא אמרינן חנ"נ לח בלח ולכך החלב מותר, ועיי"ש שנתקשה מד' הש"ך צב-יד שהוכיח מגמ' קח. דגבי בב"ח וודאי אמרינן חנ"נ אף בלח, עיי"ש מש"כ ליישב.

[וביד יהודה כתב שאין לומר חנ"נ על הקליפה ואח"כ יאסור את כולו שהרי סופו להתפשט].

ואין טעמו של ר"ת תלי במה שאין הקליפה אלא חומרא כפי פשטות לשון התוס' רק אף אם חיוב קליפה הוא מדינא מ"מ א"י לאסור כולו שיש שישים כנגדו.

ונמצא לפי"ז נמצא דבחמץ בפסח שהוא איסור משהו ייאסר כל החלב.

**ג. בדינו של הרמ"א להתיר את הבשר בנתבשל-**

אלא דכ"ז היה ניתן להאמר בשיטת ר"ת בטעם היתר החלב, אבל ברמ"א צא-ד הוסיף עוד על שיטת ר"ת, עיי"ש גבי חם לתוך צונן בחלב על בשר דקי"ל דבעי קליפה:"במקום שהבשר צריך קליפה אם לא קלפוהו ובשלו כך מותר בדיעבד".

ונראה בש"ך סק"ט ובהגר"א מקורו מדעת ר"ת גבי לח ומפרש הרמ"א דאף בלח צריך קליפה אלא דכיון שא"א לקולפו בדיעבד התירוהו ולמד מזה דאף ביבש שנאסר בכד"ק ואח"כ בשלו שא"א לקלוף אינו אוסר את כולו.

ולמדנו מד' הרמ"א שלא פי' ד' ר"ת מטעם החוו"ד שהרי ביבש נימא חנ"נ, וכן לד' היד יהודה תיקשי שהרי כבר נבלע בבשר קליפה ואח"כ מה שנתבשל הו"ל למימר חנ"נ, וטעמו של הרמ"א צ"ב.

[אלא דבחוו"ד יישב גם לפי דרכו את ד' הרמ"א, וזה עפי"ד הש"ך שנביא לקמן דלא אמר הרמ"א אלא בנימוח הבשר והוי כלח בלח דלית ביה חנ"נ, עיי"ש].

ובביאור טעמו של הרמ"א צ"ל בפשוטו [ועיקר הדבר מבואר במג"א תסז-לג ובדרישה צא-ג בשם מהרא"י, עיין לקמן] דדין קליפה אינו אלא חומרא ובכה"ג שא"י לקלוף לא אסרו את המאכל, והיינו שלא נתנו בו דין מאכ"א רק חיוב קליפה לחוד.

[ומ"מ כתב בנוב"י-כ שגם אחר שבישלו צריך להסיר את הקליפה עצמה רק שאינו אוסר הכל, וכ"כ בבי"מ-צא, אבל בהג' אמ"ב העיר דל"מ כן באו"ה].

ועיין בחזו"א ט-ז שהעיר ע"ד המג"א דאם היא חומרא מחודשת מנ"ל לגמ' פסחים לתמוה על הברייתא בפשיטות להצריך קליפה.

**ד. טעם הסוברים שאינו אלא חומרא-**

ובעיקר טעם הדבר שאינו אלא חומרא בעלמא עיין ברעק"א בהשמטות לשו"ע ובבי"מ שיח-יא פי' דגבי בב"ח דוקא דדרך בישול אסרה תורה הרי אדמיקר ליה לא חשיב בישול רק בליעה לחוד ואין בו איסור תורה.

ולפי"ד הרי בשאר איסורין לא יהיה את הקולא של הרמ"א רק בב"ח דבעי דרך בישול [וכבר עמד בזה רעק"א אבל כתב דבאו"ה לא משמע כן], ולפי"ז מסולקות חלק מקו' הפוסקים בסתירות ד' הרמ"א עיין לקמן, ומד' הפוסקים מבואר דלא ניח"ל בחילוק זה.

אבל בפמ"ג מ"ז סוס"י סח ד"ה הרביעי ג"כ מתחילה ר"ל כהבי"מ, אבל דחה דמד' המג"א תסז-לג משמע דמדינא אף אינו מבליע ומפליט ואף בשאר איסורים אינו אלא חומרא בעלמא [וכ"כ רעק"א דבאו"ה ל"מ כן].

ולפי"ד יסוד הטעם שאינו אלא חומרא הוא משום דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל א"כ אף לענין איסור והיתר אינו מבליע ומפליט ומה שהצריכוהו קליפה אינו אלא חומרא בעלמא כש"כ המג"א בטעמא משום דחיישינן דלמא בלע פורתא אבל בסתמא אינו בולע [וע"ע לקמן שנחלקו האחרונים אם גם בכל קליפה בעלמא הוא כן או דוקא לענין אדמיקר ליה בלע].

בעיקר ד' רעק"א שאין בו משום בישול דאורייתא, יתכן לבאר בכמה אנפי:

א. בפשוטו היה נראה כוונתו עפי"ד הרשב"ם בתוס' שבת מב: [כפי שהבינו דבריו בארוך לש"ך וחזו"א ט-ד] דעירוי אינו מבשל לענין שבת רק מבליע ומפליט לחוד ולכך לענין בב"ח אינו אסור מדאורייתא.

אבל בתוס' שבת מב. מבואר לא כן ודעתם דאדמיקר ליה בלע מבשל לענין שבת דלא כרשב"ם, וגם להלכה קי"ל דעירוי מבשל כד"ק לכה"פ.

ב. בבי"מ באר (וכנראה הוא כוונת רעק"א) עפי"ד הרמ"א סי' סח דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל רק מבליע ומפליט ולכך לענין בב"ח אין בו איסור תורה.

[ואף שהשו"ע נקט חלב שנפל לבשר ולא רק בשר שנפל לחלב, כתב פמ"ג מ"ז קה-ו דאיירי גם בזה בנפסק הקילוח ולשון שנפל יורה על זה].

ולפי"ז בעירוי שלא נפסק הקילוח לא יקל הרמ"א ואף אם נתערב באופן שא"א לקלוף אסור.

ג. אבל יתכן לפרש כוונת רעק"א באופ"א, אבל יתכן לבאר באופ"א מהלך רעק"א בד' המג"א, וזה עפי"מ שהבאנו במקו"א מהחת"ס ובי"מ וכמה אחרונים דעיקר המגדיר של צלי שאינו אסור מדאורייתא אינו משום שהוא צורת בישול אחרת, רק עצם מה שאינו מבליע אלא כד"ק ולא בכולו הוא המגדיר אותו לאו דרך בישול לענין בב"ח [ונפק"מ דצלי המפעפע חשיב דרך בישול], וה"נ הכא.

ולפי"ז אף בעירוי שלא נפסק הקילוח נמי אין בו איסור תורה לענין בב"ח, דכל כד"ק לא חשיב דרך בישול וכש"כ האחרונים בד' הר"ן פכ"ה, ולפי"ז עירוי שלא נפסק הקילוח חשיב לאו דרך בישול ואינו נאסר בהנאה.

וזה שלא כד' הפמ"ג הנ"ל דעירוי שלא נפסק הקילוח שפיר מיקרי דרך בישול ואסור גם בהנאה, וכבר הבאנו במקו"א ד' הפר"ח סי' פז דעירוי חם לתוך צונן אסור בהנאה דהוי בב"ח דאורייתא [וכנראה איירי בעירוי שלא נפסק הקילוח] והוא כדעת הפמ"ג, אבל לפמש"כ יש מקום לצדד לא כן דלא חשיב דרך בישול.

ובמקו"א הבאנו ד' הג' יד אברהם רסי' פז וסי' צא-ד דנקט דבאמת לא חשיב דרך בישול, והוכיח כן מד' הר"ן ס"פ כ"ה דלא מצאנו קליפה בב"ח דאורייתא, עיי"ש, וזה כדברינו.

**ה. בקו' הכו"פ על המג"א-**

בעיקר ד' המג"א תסז-לג דטעמו של הרמ"א משום שאינו אלא חומרא תמה בכו"פ-צא תמה ע"ז מד' התוס' זבחים צה: דמבואר שם דאדמיקר ליה חשיב בישול לפטור מחלה [באופן שיש לו שיעור מצומצם ובלא הקליפה ליתא לשיעורא] מבואר שהוא בישול ממש אף לקולא לפטור מחלה?

והנה יש מקום ליישב זה אם נימא כד' רעק"א שהוא קולא מסויימת לענין בב"ח דלאו דרך בישול הוא וזה תלי בשני הדרכים שהזכרנו, דאם אינו מתבשל כלל וודאי תיקשי דא"כ ה"נ לענין חלה לא ייפטר לקולא.

אבל לפמש"כ לבאר דבריו באופן מחודש שהוא סברא מסויימת לענין בב"ח דאף שמחמם אותו מ"מ כיון שאינו מבליע בכולו לאו דרך בישול הוא אבל לענין לפטור מחלה ובישול בשבת שפיר הוי בישול ופוטר.

אבל כבר נתבאר דמד' הפוסקים מבואר שלא כד' רעק"א ואף באיסור והיתר אינו מן הדין רק חומרא, ולפי"ז יקשה מד' התוס' זבחים.

וצ"ל כש"כ ביבין דעת סק"ה [ובדה"ש צא-ד בביאורים] דד' התוס' בלא נפסק הקילוח והוי בב"ח דאורייתא ולאו חומרא לחוד וכשי"ת לקמן מד' הפוסקים חילוק זה.

**ו. מהלך החזו"א-**

ובכו"פ מסיק שם מכח זה שלא כד' המג"א ולעולם הקליפה עצמה נאסרה מדינא דחשיב מבושל ממש ולאו חומרא בעלמא, אלא דטעם הרמ"א משום ששיערו חז"ל שכל שמתחילתו לא נאסר אלא כדי קליפה אין בו כח להטעים את הכל והוי טעם קלוש וכנ"ט בר נ"ט שאין בו כח לאסור, ומה"ט אינו אוסר את הכל ולא משום דחומרא בעלמא היא, ובשאר איסורים שפיר יאסור כמו נ"ט בר נ"ט וכדעת רעק"א בזה.

[ועיי"ש בהג' ברו"ט מה שתמה ע"ז ומ"מ אינו מובן למה לא יאסר משום חנ"נ].

ובחזו"א ט-ז באר דלעולם שיעור הבליעה הוא מועט מאוד ויש שישים כנגדו, אלא שהצריכוהו רבנן מ"מ להוציא את האיסור, ובדבר מוצק הצריכו קליפה שאין לנו שיעור אחר מועט ממנו, אבל לא הצריכו לאסור הכל מחמת זה היכא שא"א לקלוף, ומ"מ לעולם יש כאן איזה בישול מועט אף לקולא אלא שלענין איסור והיתר א"י לאסור.

ולד' החזו"א י"ל קצת [וכ"נ בחזו"א שם שיישב קו' הכו"פ], שאינו מבשל אלא דבר מועט מאוד ואיירי שיש בו שיעור מצומצם ממש ונפטר מחלה אבל מ"מ דין קליפה הוא חומרא [ומ"מ דוחק גדול לומר דאיירי בשיש לו ממש מצומצם ומשמע בתוס' שצריך את הקליפה לשיעור אבל אינו מצומצם לגמרי].

ולד' החזו"א נראה שם שהיקל אף בעירוי שלא נפסק הקילוח [אלא דתיקשי ע"ז קו' האחרונים מכ"ד שלא היקל הרמ"א].

ומ"מ כתב החזו"א שאין הקולא של הרמ"א מוכרחת וי"ל דדוקא בחלב היקל ר"ת שלא חייבוהו קליפה כיון שא"א בקליפה לעולם אבל הבשר בעיקרו אפשר בקליפה ומה שבפועל א"א ע"י שנתבשל לא אכפ"ל.

ובאמת החזו"א לשיטתו א"י לפרש כד' המג"א שאינו אלא חומרא משום שלא נפסק הקילוח, שהרי יתבאר לקמן דעת החזו"א דעירוי שלא נפסק הקילוח אינו מבליע ומפליט אבל דבר גוש שנופל לקדירה הוי לעולם כלא נפסק הקילוח וע"כ צריך להתיר אף בכה"ג [וע"ע לקמן בסתירת ד' המג"א בזה].

ולד' החזו"א הרי בחמץ בפסח שפיר אסור שאוסר במשהו, אבל לד' המג"א לא ייאסר היכא דא"א בקליפה כיון שאינו אלא חומרא ובדיעבד שרי אין לאסור אף בפסח.

**ז. קו' האחרונים מתוס' צו: וסתירות ד' הרמ"א-**

בעיקר פסק הרמ"א הבינו הש"ך והט"ז מלשונו שאינו היתר מסויים לענין אדמיקר ליה בלע אלא שהוא היתר כללי בכל קליפה דבדיעבד שרי, והיינו שנקטו דכל קליפה שנזכר הוא חומרא בעלמא ומדינא אינו בולע כ"כ.

ותמהו ע"ז בש"ך וט"ז שם מד' התוס' צו: שהק' במבשל ירך בגיד שהירך נאסרה כד"ק וא"כ אח"כ נצטרך שישים כנגד הקליפה ג"כ, הרי מבואר דאף מה שנאסר כד"ק צריך שישים אח"כ בבישול.

עוד הק' הט"ז מכ"ד ברמ"א צה-ג וסי' סט-טז שאסר משום קליפה אף בדיעבד את כל התבשיל?

ומכח כמה קו' בט"ז באמת חלק על הרמ"א ואסר לעולם את כל התבשיל[[2]](#footnote-3).

[ובאמת חלק מקו' אלו לא יקשו לפמש"כ רעק"א וכו"פ לצדד שלא התיר הרמ"א אלא בב"ח ולא בשאר איסורין, ומד' הפוסקים מבואר שלא כדבריו].

א. במג"א תסז-לג כתב שהוא קולא מסויימת לענין קליפה של אדמיקר ליה בלע שבזה אינו מן הדין רק חומרא לחוד, אבל בשאר קליפות באמת מדינא הוא ולא היקל הרמ"א בזה.

ב. בש"ך תי' דלא התיר הרמ"א אלא היכא שאחר הבישול הקליפה אינה בעין דומיא דהכא בחלב שהקליפה נבללת בכל החלב ואינה בעין, וה"נ היכא שהבשר נימוח ואין הקליפה בעין, אבל התם בגיד בירך שהקליפה עדיין בעין וצריך להסירה [כש"כ הנוב"י שהבאנו לעיל] הרי ה"נ נאסר כל התבשיל.

וטעם הדבר סתום, ובאר ביד יהודה טעמו משום שא"א לעשות תרתי דסתרי לאסור את הקליפה ולא לאסור את החתיכה [ובזה יישב קו' הכו"פ ובי"מ ע"ד הש"ך].

ועיין לעיל מה שהבאנו מהחוו"ד שבאר ד' הש"ך באופ"א דכל שנימוח הוי כלח בלח ולא החמירו בו חנ"נ בכה"ג.

ובזה תי' הש"ך ד' הרמ"א צח-ד דכלי שנבלע בו כד"ק ע"י מליח ובשלו בו אח"כ צריך שישים כנגד קליפתו ולא היקל בזה הרמ"א כיון שהקליפה נשארת בעין ולא נבללה בכולו [ומיהו גם לד' המג"א לא תיקשי].

וגם תי' אלו אינם מועילים ליישב קו' הט"ז מסי' צה-ג, ועיין חוו"ד צא-י משכ"ב, ועיין לקמן מה שיש לחלק אם נפסק הקילוח.

**ח. ביאור טעמו של רעק"א והיאך הדין בלא נפסק הקילוח-**

והנה בט"ז הק' מסי' צה-ג דעירוי שאסר כד"ק וא"א לקלוף נאסר הכל, גם העירו בפוסקים סתירת דברי הרמ"א קד-ב שאם עירו שמן רותח על עכבר הרי כל מעט ומעט שנגע בעכבר נאסר כד"ק וחנ"נ, ואף אם יש שישים כנגד כל העכבר לא מהני, ולמה כאן התיר.

ובפתחי תשובה הביא מחת"ס יו"ד-פ שאם מערה בנחת הרי כל טיפה וטיפה נוגעת נפרד בבשר ונאסרת בפנ"ע, אבל במערה הכל בב"א רק תחתית החלב נגע בבשר ולא נאסר אלא כד"ק אחד [ולא תלה החילוק בנפסק הקילוח דוקא רק העיקר אם הוא בשפיכה אחת או קילוח].

אבל ברעק"א נראה שהעיקר אם נפסק הקילוח או לא, וכל מה שהיקל הרמ"א כאן הוא בעירוי שנפסק הקילוח [והוסיף דאף שישים לא מהני כנגד הקליפה משום חנ"נ שכל טיפה וטיפה נאסרה] ועיקר הדבר כן מבואר בפמ"ג שפ"ד קה-ה.

וטעם החילוק נראה בלשון רעק"א שהוא ע"ד החת"ס הנ"ל, שאם לא נפסק הקילוח הרי כל העירוי נוגע תמיד בבשר וכל טיפה וטיפה נאסרה, משא"כ היכא שנפל בב"א ונפסק הקילוח [אלא דתלה ליה בנפסק הקילוח שכן הוא במציאות בד"כ שאם נפסק הקילוח הכל נופל בב"א].

אבל בפמ"ג נראה שהחילוק תלוי ממש בנפסק הקילוח, וכנראה מדבריו ביאור החילוק עפמש"כ דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל וה"נ אינו מבליע ומפליט רק חומרא בעלמא הוא מדרבנן לכך הקילו בו, משא"כ בשלא נפסק הקילוח דמדינא הוא מבשל ומבליע כד"ק ממש.

**ט. פלוגתת ר"ת וריב"א בלח-**

ובעיקר פלוגתת ר"ת וריב"א, בשו"ע צא-ד פסק שהחלב מותר כדעת ר"ת, והט"ז החמיר כדעת הריב"א לאסור.

והנה כתב הריב"א שהחלב נאסר וצריך שישים בחלב כנגד קליפה.

ובטור דייק בלשון הר"מ פ"ט הי"ז שהחלב מותר לגמרי, והביא כן בשם ר"י [ועיין בהג' יד אברהם שד' הר"מ בהל' קר"פ ל"מ כן].

וכתב הדרישה דמשמע מדבריו דאף שישים כנגד קליפת הבשר אי"צ אף שנאסרה.

וטעם שיטת ר"ת כתב בדרישה כתב הטעם משום שגם זה בכלל שאין קליפה אוסרת לחברתה, כש"כ הראשונים גבי צלי, ואינו מובן השייכות זל"ז דהתם הוא משום אין הנאסר חוזר ואוסר אבל הכא האיסור עצמו הולך ומתפשט בכולו, ועיי"ש בדרישה שכבר עמד בחילוק זה בשם מהרא"י בטעם הסוברים שצריך שישים כנגד הקליפה דלא שייך כאן אין קליפה אוסרת לחברתה.

אבל בפשוטו בש"ך והגר"א נראה יסוד ההיתר של ר"ת ע"ד הרמ"א דקליפה שנאסרה ואח"כ נתערבה מותרת, וכש"כ לעיל.

ומה"ט החמיר הט"ז כשיטת הריב"א כמו שלא קיבל ההיתר של הרמ"א, ורק הש"ך קיבל ההיתר של הרמ"א כש"כ לעיל.

אבל ביד יהודה נקט דהכא גבי החלב אי"צ לההיתר של הרמ"א והכא שרי גם בלא האי טעמא, דמסתמא יש שישים בחלב כנגד מה שנבלע בחלב מקליפת הבשר ולכך מותר החלב.

ובדעת הריב"א עיין פרישה צא-ז שהביא מתרוה"ד שצריך שישים כנגד קליפה של החלב וכ"מ להדיא לשון הטור [וממילא צריך שיהיה בחלב ס"א כנגד קליפה של הבשר שבזה ידוע שיש שישים כנגד קליפה מן החלב, ועיי"ש מה שהעיר ע"ז במוסגר].

אבל בדרישה חלק ע"ז וכתב דלולי דבריו היה נראה דאי"צ אלא כנגד הבשר אבל החלב אינו נאסר כד"ק שהרי הוא נבלל בכל החלב קודם שאוסר ויש שישים בחלב כנגד הבשר, וע"ע בהג' יד אברהם ובבדה"ש ביאורים צא-ד.

ועפי"ז יל"ד עוד הנה הגמ' עו. מקשי גבי נטף מרוטבו על הסולת יקמוץ את מקומו דלמ"ד ת"ג אוקורי מיקר ליה, והביאו התוס' גי' דקו' הגמ' 'יטול את מקומו וסגי' ולמה נאסר כולו.

והיינו שהק' למה נאסר כ"כ ביקמוץ שהוא שקול לכדי נטילה תיסגי ליה ביטול את מקומו של הסולת שהוא שקול לאיסור קליפה, וכש"כ במקו"א בשם החזו"א.

וכתבו שרש"י מחק גי' זו דמה איסור יש ברוטב ואף כד"ק ליכא איסורא, וכתב מהרש"א כוונתו דכיון שהוא דבר לח אי"צ קליפה וכש"כ התוס' לקמן לשיטת ר"ת, ונתקשו התוס' בגי' זו ודחקו ליישב.

ובכו"פ צא-ב תמה ע"ד מהרש"א למה נתקשו התוס' כ"כ בגי' זו והרי לקמן הביאו בזה פלוגתא בין ר"ת לריב"א ואיך דחו גי' זו עפ"י שיטת ר"ת לחוד?

וי"ל להנ"ל דאף ריב"א מודה שהרוטב לא נאסר אלא שצריך שישים כנגד קליפת הבשר, וא"כ גבי פסח אין בו איסור כלל.

**י. בד' המג"א שלא לתת בשר ברוטב צונן-**

במג"א שיח-לה אסר לתת בשבת בשר רותח לתוך רוטב צונן.

ודבריו תמוהים טובא שהרי מבואר לנו כאן דעת הרמ"א דבדיעבד לא הצריכוהו קליפה והטעם נתבאר משום דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל ואף לענין איסור והיתר אינו מבליע ומפליט רק חומרא דרבנן, ולכה"פ לענין שבת וודאי אינו מבשל כמבואר ברמ"א סי' סח, ובאמת כבר תמה על המג"א בנשמ"א מדין זה.

וכה"ג תמהו בבי"מ-שיח ובפמ"ג סי' סח דכה"ג הוי כעירוי שנפסק הקילוח ומבואר ברמ"א סי' סח וש"ך קה-ה שאינו מבשל רק מבליע ומפליט, ולענין שבת אין בו איסור כלל [וכן העיר באג"ט מלאכת אופה-לב].

בפשוטו היה נראה מזה דעת המג"א דעירוי שנפסק הקילוח נמי מבשל כד"ק, והטעם י"ל דעיקר טעמו של הרמ"א דס"ל שאינו מבשל הוא משום שאין בכוחו של החם לבשל אלא ע"י שיש לו דפנות המחממות, אלא דעירוי שלא נפסק הקילוח עדיין הוא שייך להדפנות משא"כ אם נפסק הקילוח.

אבל דעת המג"א י"ל דס"ל דאי"צ דפנות המחממות ואף בלא זה יש בכוחו לבשל כל שאין לו דפנות המצננות.

ויש לומר עוד דאזיל לטעמיה דפסק המג"א לענין דבר גוש שמבשל אף אחר שניתן בכלי שני ואף לענין שבת [ודלא כשאר פוסקים דאף היש"ש שהחמיר בדבר גוש הוא רק לענין איסור והיתר ולא לענין בישול].

ויסוד הפלוגתא בזה נראה בחוו"ד צב-כז דדעת כל הפוסקים דא"א לבשל אלא ע"י שיש לו דפנות המחממות ואף לדעת היש"ש אינו מבשל רק מבליע ומפליט, משא"כ בדבר גוש אף שאינו מצטנן מדפנות המצננות מ"מ דפנות המחממות נמי אין לו.

אבל המג"א שאסר דבר גוש משום שמבשל כנראה ס"ל דאי"צ דפנות המחממות כדי לבשל וכל שאין לו עדיין דפנות המצננות יש בכוחו לבשל, וה"נ לשיטתו אסר לתת בשר רותח בתוך צונן [וכוונת המג"א שזה ייאסר גם להמתירים דבר גוש דדוקא בדבר גוש התירו משום דס"ל דג"ז יש לו דפנות המצננות][[3]](#footnote-4).

אלא דלפי"ז צ"ע היאך יפרש המג"א דינו של הרמ"א בסי' צא הנ"ל שאם א"א לקלוף את הבשר מותר, והמג"א לא הזכיר שדבריו סותרים לזה?

וכנראה צל"פ עפי"ד של החזו"א שהבאנו דוודאי מבשל מעט אלא דבטל בשישים ודוקא לענין איסור והיתר אין הקליפה מן הדין.

אלא דצ"ע שהמג"א עצמו בסי' תסז-לג נקט שבאמת אינו בולע כלל רק חומרא בעלמא הוא, וצ"ע שדבריו סותרים לדבריו בהלכות שבת [ודוחק לומר דס"ל שגם לענין שבת החמירו בזה].

ובחזו"א ט-ז יישב ד' המג"א באופ"א, דלעולם אף הוא מודה דעירוי שנפסק הקילוח שרי, אלא דס"ל דה"מ בלח בלח אבל דבר גוש שנתבשל יש בכוחו לבשל כד"ק.

והטעם דיסוד הקולא של נפסק הקילוח הוא משום שכל שיצא מהכלי החם תו אין מחזיק חומו כ"כ, וה"מ בדבר לח שכל מה שנתבשל הוא בצירוף הכלי אבל דבר גוש אין חומו מכח הכלי שהרי אינו נוגע בדפנות הכלי, וממילא אף אחר שיצא ממנו נאסר [ואף להנך שאין אוסרים דבר גוש בכ"ש][[4]](#footnote-5).

ומ"מ גם לפי"ד החזו"א צ"ע מדינו של השו"ע שבשר שנפל לתוך חלב החלב מותר, וע"כ גם בזה אינו אלא חומרא בעלמא, וצ"ל גם לדרך זו כש"כ החזו"א בביאור דין השו"ע ותיקשי לן סתירת ד' המג"א מדבריו תסז-לג, וצ"ע.

ומ"מ נפק"מ משני הדרכים אם יאסור המג"א לח בלח בנפסק הקילוח דלדעת החזו"א אין לאסור אף לשיטת המג"א.

ובעיקר דינו של המג"א הק' בחוו"ד צא-ה מדקי"ל המיחם שפנהו לא יתן לתוכו מים מועטין אבל נותן צונן מרובה ואף כד"ק אינו מבשל כיון שהוא דבר המתערב א"כ ה"נ בבשר רותח לתוך חלב אין החלב מתבשל כד"ק כיון שהוא דבר המתערב ולמה אסר המג"א?

וכתב ליישב ד' המג"א דלעולם כד"ק מיהת מתבשל אלא דשבת מלאכת מחשבת בעי לכך במיחם שפינהו שהטעם נבלע במיחם אין לאסור שאין לו ענין בזה כלל אבל בבשר שנבלע בו הטעם יש כאן מלאכת מחשבת, וצ"ע.

אבל בפשוטו נראה דטעם ההיתר במיחם שפנהו הוא כש"כ התורי"ד דאינו מספיק להתחמם ולהתבשל [אף כד"ק ואף למ"ד ת"ג] ודוקא לענין איסור והיתר אסרוהו משום שמבליע ומפליט וד' המג"א איירי בדליכא צונן מרובה ויש חשש שיגיע ליד סולדת בו.

1. ואף לדעת הרמב"ן דבב"ח אינו נאסר עד שיתנו טעם זב"ז, נתבאר במקו"א דמוכח מתוך הסוגיא דבכה"ג שפיר מיקרי נתנו טעם זב"ז שהרי הבליעה של החלב והבשר נתנו טעם זב"ז, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-2)
2. והוסיף רעק"א דלפי"ז אם מבשל את החתיכה צריך שישים כנגד כל החתיכה ולא סגי בכנגד הקליפה שהרי הוא כאיסור דבוק.

   והוסיף דאף לפמש"כ הש"ך להש"ך צו-ט שאין איסור דבוק בבליעה הכא יודה שהרי הכא הוא בב"ח ואיסורו מחמת עצמו ובזה וודאי יש איסור דבוק.

   אבל בפמ"ג במ"ז כאן משמע דלא כרעק"א ואין איסור דבוק בזה לפי סברת הש"ך הנ"ל עיי"ש שציין לדבריו.

   ובעיקר ד' הש"ך צו-ט שאין איסור דבוק בבלוע הבאנו במקו"א ביאור הדברים בשם היד יהודה כב-יא מש"כ לבאר ולדבריו יסוד הדברים הוא משום שאין הנאסר חוזר ואוסר וא"כ לשיטת הסוברים דאף גבי בב"ח לא אמרינן הנאסר חוזר ואוסר א"כ ה"נ יש להתיר גם לענין בב"ח וכד' הפמ"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומ"מ נראה בחוו"ד צב-כז דעצם ד' הרמ"א דעירוי שנפסק הקילוח מותר אינו סתירה לד' המג"א גבי גוש שמבשל בשבת, די"ל שאי"צ דפנות מחממות וטעמו של הרמ"א משום דהיכא שנפסק הקילוח אמרינן ת"ג לגמרי ואף כד"ק אינו מתבשל אבל לענין גוש אסור, אבל מ"מ בד' המג"א עצמו שגם בנפסק הקילוח מבשל וודאי דאזיל לטעמיה.

   אבל באמת לפי"ז הדין נותן דאף אינו מבליע ומפליט לאסור כד"ק כיון דלא אמרינן ביה ת"ג כלל, ודעת הש"ך קה-ה אינו כן ואף להרמ"א מבליע ומפליט, וע"כ אינו סברא בדין ת"ג אלא סברא מסויימת לענין בישול.

   אבל לדעת החזו"א ט-ה דפליג על הש"ך וס"ל שאינו מבליע ומפליט יש לזה פנים. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכנראה דבריו הם כפי שיטתו שנתבאר במקו"א דכל שנתבשל על האש ממש בלא הפסק כלי הוא לעולם בדין כ"ר ואין בו קולא של נפסק הקילוח, וה"נ בדבר גוש כתב דאין חומו מכח הכלי וממילא אף אם יצא מן הכלי הרי הוא בדין כ"ר. [↑](#footnote-ref-5)