א בענין מצות פרישה ביוהכ והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יז יומא / יומא פ_ק חבורות - הרב יהודה נהוראי

בס"ד **בגדרי הדין פרישה של כה"ג ודין תקנת ביתו.**

א. עי' בגבו"א בריש שמעתין שהסתפק אם הדין ביתו זו אשתו מעכב או לא ומבאר שפשיטא שזה מעכב שאלת"ה הרי לא היו מתקנים משום חששא זו אשה אחרת על הספק דבלא"ה אי"ז מעכב שהרי מבואר בגמ' לקמן שלא תיקנו לכהן השני שהתקינו לו תחתיו שיצטרך גם לפרוש משום שהפרישה אינה מעכבת ובהכרח שהדין ביתו זו אשתו הוא לעכב.

וכתב לדחות שאין לדמות הענינים שהרי אין חששא אמיתית שהכהן יפסל שהכהנים זריזים הם וע"כ אינם נטמאים אלא שתיקנו לו צרה כדי שיזהר טפי ולכן גם אם אין הצרה כשירה למצוה מן המובחר זה עושה זירוז אבל אם הפרישה היתה מעכבת אין כאן צרה משא"כ בזה יש חששא אמיתית שתמות אשתו ותעכב את הכפרה של עם ישראל.

עוד כתב שם לחלק שלענין פרישה הרי זו מצוה שקודם יוה"כ ואם הוא לא קים מצות פרישה ביטל את המצוה שלא היה מחויב בה על הספק אבל לענין אשתו הרי כפרת ישראל תלויה בזה ולא שייך לומר מאי דהוה הוה.

ב. ויעו"ש שדן מטעם זה אליבא דרבנן שאין מתקינים לו אשה תחתיו, אם ארע ומתה אשתו שבזה עדיף להביא כהן אחר תחתיו שיש לו אשה ואף שלא פירש הכהן עדיף זה על ביטול מצות כפרת ביתו שבזה יש חסרון בעצם הכפרה.

ברם האחרונים נקטו בפשיטות שלכ"ד, שהנה המהרש"א הקשה על דברי התוס' שכתבו שאין חשש לענין טומאה למנות לו גם שני ושלישי שהרבה ימצאו כהנים שאינם טמאים משא"כ לענין אשה שכפרת כל ישראל תלויה בזה צריך תרי ותלת אי חייש' למיתה. והקשה המהרש"א למה צריך תרי ותלת הרי ימצאו כהנים אחרים שיש להם נשים וממילא אין כאן קפידא במיתת אשתו. וכתב דיש ליישב, וביארו הקרני ראם והגנזי יוסף שכונתו כדברי התוס' ישנים שאין מיתת אשתו מעכבת ולכן לא ימנו אחר תחתיו ומ"מ יהיה כאן חיסרון בכפרה ולכן צריך לחוש להביא עוד נשים הרבה עד כמה שמיתה שכיחא.

וצ"ב במאי פליגי דלכאו' שפיר קאמר הגבו"א שעד כמה שאין לו אשה למה לא ימנו אחר תחתיו. ועי' במלוא הרועים כאן שכתב דכיון שדין זה הוא רק לכתחילה **לא נוכל להעבירו** והדברים צ"ב.

ג. ונראה שיש כאן נדון יסודי שהרי הכהן העומד הוא הכהן הגדול ועליו רמיא המצוה ומה"ת שנדיחו מן הכהונה ונעמיד אחר תחתיו, וכל זמן שהוא יכול לקים את מצותו חשיב דיעבד ולא מעמידים אחר תחתיו.

ודנתי לפני הרבנים י. עלזאס והרב ח.ז. כהן שליט"א שיש לחקור במצות יוה"כ על מי רמיא אם היא על הכהן הגדול שהוא מצווה לעשות את כל סדר העבודה כדכ' בזאת יבוא אהרן אל הקודש, [ואף בשני שעירים השייכים לציבור מ"מ לשון הכתוב דמאת בני ישראל יקח שני שעירים משמע שהם מפרישים אבל הוא המקריב של הקרבן], או שהמצוה מוטלת על הכלל ישראל אלא שכפרתם תלויה בכהן גדול והוא שלוחן לכפרה זו כשאר קרבנות הציבור [עי' רש"י לקמן מג: ד"ה והיום שהכהן גדול מראה כבודן וחיבתן של ישראל שהוא שלוחן, וכ"ה במשנה ואתה שלוחנו ושליח בי"ד].

ומצינו רמז לנידון זה לקמן דף נ. לגבי פרו של כהן גדול שנחלקו שם אי חשיב קרבן ציבור או קרבן יחיד לענין דין חטאות המתות ולענין אי עביד תמורה והרי שם ודאי יש הלכה שיביא את הקרבן מדידיה ואעפ"כ יש צד שזה נקרא קרבן ציבור ומטעם שהוא בא לחובת הציבור ולפי הצד הראשון זה מצוה של הכהן ולכן זה מיקרי קרבן יחיד.[[1]](#footnote-1)

והנה לשון הרמב"ם במצוה נט הוא שציונו לעשות עבודת היום כלומר כלל כל הקרבנות והוידויין המתוקנים ביום צום כיפור כדי שיכופר בהן כל העוונות והיא העבודה הכתובה באחרי מות ויעו"ש שהכל נחשב מצוה אחת. וכ"ה בסמ"ג וכ"נ מדברי הרס"ג ח"ג פרשה מ"ב.

וכן כתב הר"מ בפרטי המצוות בהל' עבודת יוה"כ מצות עשה אחת שיעשה מעשה יוה"כ על הסדר וכו' הקרבנות והוידויין ושילוח השעיר ושאר העבודה.

ובהלכות פ"א ה"א ביום הצום מקריבין תמיד של שחר וכו' ומקריבין מוסף היום וכו' ועוד מקריבין יתר על מוסף זה פר בן בקר לחטאת והוא נשרף וכו' ושניהם משל כה"ג. ומבואר ברמב"ם שהכל חיוב אחד שמוטל על כלל ישראל שיוקרבו קרבנות היום. ואין חילוק בין פר של כהן גדול לשאר קרבנות.

ולעומ"ז בחינוך מצוה קפ"ה שיעשה כהן גדול כל מעשה יוה"כ על הסדר הקרבנות והוידויין ושילוח השעיר ושאר העבודה ומבואר כצד שהכל מוטל על הכה"ג. [אולם בדיני המצוה שם כתב כלשון הרמב"ם יעו"ש.]

ועי' עוד ביראים מצ' תמ"ו שכתב שיש מצוה על אהרן להביא פר של יוה"כ כדכ' בזאת יבוא אהרן את הקודש ומשמע שרק הפר הוא מצוה על הכהן.

והנה בלשון התפילה מוסיפים ואין לנו כהן שיכפר בעדנו ויל"פ משום שמצות הכפרה מוטלת על הכהן.

ד. מעתה נוכל לתלות מחלוקת האחרונים דלעיל אם מתה אשתו מעבירין אותו ומעמידין אחר תחתיו דתלי בנידו"ז שלפי הצד שהמצוה מוטלת עליו והוא הכהן העומד לשרת כל שהוא ראוי לשרת רמי עליו החיוב לשרת ביוה"כ ומה שאין כפרתו שלימה אין זה עילה להעבירו כיון שהוא עדיין מצווה על עבודה זו, משא"כ אם החיוב הוא רמי על הציבור והם מעמידים על זה כהן הראוי לעבודה אם אינו ראוי בשלימות יש עליהם להעבירו ולהעמיד תחתיו כהן הראוי.

\* שו"מ דלקמן ו: מובא בתורא"ש מחלוקת ראשונים למ"ד טומאה הותרה בציבור אם בכה"ג שנטמא הכהן אי מהדרינן אבית אב אחרינא דלמ"ד מהדרינן אטהור ולמ"ד כיון שעיקר המצוה בכהן גדול הוי כאילו אין כהן כשר, ומן הדעה הראשונה בהכרח יוצא שאין זה מצוה על הכהן בעצמו שאם היתה זו מצוה שלו ודאי לא היו מזניחין אותו מחמת זה שיש כהן אחר טהור ואכמ"ל.

ענף ב' **בדין פרישה אי הוי חיוב או מצוה בעלמא.**

ה. הנה הובא לעיל מדברי הגבו"א שכתב לחלק בין הדין פרישה שאינו אלא מצוה בעלמא המוטלת על הכהן ואם לא קים מצותו מאי דהוה הוה ואין זה חיסרון מעלה בכהן מה שאינו מופרש שבעה ימים קודם ומה"ט לא שקדו להפריש את השני.

אולם הראני הרב י. עלזאס שליט"א דבתו"י לקמן דף יד. משמע שלא כדבריו שדן שם לגבי כהן גדול שהוא אונן שעדיף שיעבוד הוא שאין לו איסור אלא מדבריהם ולא נעמיד תחתיו כהן שאינו מופרש שבעה ומבואר שיש חיסרון מעלה בכהן.

ובאמת נראה שהא מילתא תליא גם בגדר הילפותא לענין פרישה שאם ילפי' זאת מסיני לכאו' אינו אלא מצוה בעלמא שיש לעשותה קודם הכניסה לדבר ה' ואם לא קים לא הפסיד. אולם אם ילפי' ממלואים יש מקום לומר שהוא כמילואים שהפרישה היא תנאי מעכב בעבודה ונהי שאינה מעכבת בדיעבד מ"מ הוי חיסרון מעלה.

ו. והנה בראשונים נראה שהגדר בפרישה אינו דומיא דמילואים אלא הוא ענין בפ"ע שיהא נבדל מחברת בני אדם ולא יהיה בקלות ראש בהכנסו לפני המקום עי' רש"י לקמן ח: ובריטב"א שם.

וגם יש חילוקים בכמה דינים אם צריך פרישה לאותה קדושה כמו במילואים עי' בריטב"א ו: שמשמע שאפשר לקים המצות פרישה גם במקום שאשתו עמו, וכן נראה מרש"י שם שהיה פורש למחנה לויה [ועי' בתורא"ש שגם במילואים היתה הפרישה למחנה לויה] וגדולה מזו מצאתי במאירי שמפרש קושית הגמ' למה הפרישוהו כלל ללשכה היו יכולים להפרישו בתוך ביתו ומבואר שהעיקר הוא שיפרוש לבדו. וכל זה מבואר דלא כהגבו"א שנקט בפשיטות שלפי הילפותא ממילואים פשיטא שצריך לפרוש לעזרה וכל קושית הגמ' לפרוש לביתו היא רק למאן דיליף מסיני שלכל אותם הראשונים הנ"ל הילפותא היא מסיני.

עוד מבואר שם ובתורא"ש שהיה הלכה במילואים לעמוד בקדושה כל הז' ימים ואין זה מעכב בפרישת כהן גדול שדוקא במילואים אסור לצאת מן המקדש כלל משום שכיון שהוא צריך להזות עליו כל שבעה צריך לעמוד בקדושה כל הזמן. [ואף שמבואר לקמן בדף ד' שנכנסו מים תחת דם זה ענין של טהרה ואין לזה שם של הזאת קרבן שהיא מקדשת עי' בתורא"ש וריטב"א שם ובדףו .] ועי' ברמב"ם שכתב שמזין עליו שלישי ושביעי שמא נטמא במת ואי"ז כלל דומיא דמילואים.

גם הדין הזה שעובד עבודה ז' ימים נקטו הראשונים שאינו מן התורה ואינו מחייב את הכהן קדושה יתירה.

ומכל זה מוכח שלא דמיא פרישה זו לפרישה דמילואים ששם גדר הפרישה הוא לענין התקדשות בקדושת כהונה ועל ידי פרישה זו חלה עליו קדושת כהונה ואפי' אי נימא דפרישה לא מעכבא מ"מ סדר הקרבנות וההזאות ודאי מעכב בחינוך הכהן.[[2]](#footnote-2)

ז. וצ"ל שגדר הפרישה כאן אינו בכדי שיתקדש כמו במילואים שכבר קדושת אבותיו עליו, אלא נאמרה כאן הלכה להיות עוסק ז' ימים בענין סדר המעשה של היום ההוא ויעשהו כדין ובקדושה ולא יסיח דעת מן הענין על ידי שאר עסקיו, וע"כ בסדר פרישה זה צריך לדון לגופו על המקום המתאים עבורו ועל הצורה והמעשה שיעשה בו ואין כאן תנאי מעכב בעבודתו שבלי זה אינו ראוי לעבודתו כמו במילואים כיון שאינו מתקדש, רק זה חלק מסדר העבודה שיעשהו בצורה הנאותה לו.

ולענין פרה אדומה שם ההלכה היא שיהיה נשמר בטהרה כל שבעה שיהיה איש טהור וראוי להזיה ולכן יש הלכה להיות במקום שעושים בו את טהרת הפרה בכלי אבנים אף שהוא עצמו לדעת רש"י אין קפידא שיעשה את מעשיו רק בכלי אבנים אלא העיקר שיהיה נזכר את מעשהו כדין, ומה"ט צריך להיות על פתח העזרה שיזכור ענין החטאת שהוא מקריב בשעתו, וזהו ההיכר שנאמר בענין.

ח. והנה השפ"א במשנתינו רצה לבאר הלשון שבעת ימים ולא נאמר שבעה ימים שענין הפרישה הוא דוקא שבעה ימים ובפחות אין כאן קיום דין פרישה וכמו במילואים ששם היה מעכב להיות שבעה ימים דוקא ואם ארע ולא הופרש ביום אחד הפסיד כל מצות הפרישה. [ותלה זאת בילפותות שאם לומדים את ענין הפרישה מסיני אין צריך אלא ו' ימים מדאו' והיום הנוסף הוא מחמת טומאת ביתו ואין זה מעכב.]

אולם לפי האמור יש מקום לומר שאי אפשר ללמוד ענין זה ממילואים שהרי שם היה מתקדש הכהן על ידי הפרישה אבל כאן שהענין הוא להיות עוסק בעבודתו שפיר שייך ענין זה גם לשיעורין ואם לא עשה כל הז' ימים לא הפסיד מכל וכל.

1. עי' רש"י שם שהנידון שם משום שמתכפרין בו אחרים אחיו הכהנים וחשיב קהל לענין זה. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה הרש"ש הקשה על הגמ' דמילואים הוי פרישת שבעה ליום אחד והרי שם הוי פרישת שבעה לעולם שהחנכו בזה לעבודת הכהונה וצ"ל שבאמת היה שם גם את הענין של פרישה למצות חינוך שזה היה ע"י סדר הקרבנות וההזאות ואילו הפרישה עצמה היתה עבור יום השמיני שיהיה שרוי בקדושה ואי"ז מחמת הדין חינוך וע"ע. [↑](#footnote-ref-2)