ז - מיתה לזה וממון לזה במיתה שהיא משום ממונו של בעל הממון
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אלו נערות

יום ו' עש"ק חיי שרה תשפ"ד

**א**

א] כתובות ל' ב', רב אשי אמר בזר שאכל תרומה משלו וקרע שיראין משל חבירו, ובפירש"י כתב, ז"ל, ואע"ג דמיתה לאו משום ממונא דניזק אתיא לי' מיפטר, וס"ל לרב אשי ממון לזה ונפשות לזה פטור, עכ"ל, והתוס' הוסיפו לפרש דפליג רב אשי על רבא דאמר בפ"ק דסנהדרין דפלוני בא על בת פלוני והוזמו נהרגין ומשלמין ממון לזה ונפשות לזה, והיינו דחיוב הממון הוי לבת שרצו להפסיד לה כתובתה וחיוב המיתה הוי לזה שאומר שבא עלי'.

והתוס' הק' ע"ז דאם חשיב אכילת תרומה וקריעת שיראין ממון לזה ונפשות לזה א"כ תיקשי לי' לרבא מהא דתנן בב"ק לד ב' דהוא שהדליק את הגדיש בשבת פטור מפני שנידון בנפשו, אף דהוי מיתה לזה משום שבת וממון לזה משום גדיש, ובע"כ דחשיב כמיתה ותשלומין לאחד כיון דאינו מתחייב מיתה בשביל אדם אלא לשמים, וה"נ הכא דכוותה באכילת תרומה וקריעת שיראין חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, וכן הק' הרמב"ן.

ב] והתוס' כתבו דר"י רצה לישב פי' הקונט', דחשיב הכא מיתה לזה ותשלומין לזה לפי שהן ב' מעשים אכילת תרומה וקריעת שיראין וכו' אבל מדליק גדיש הכל בא על מעשה אחד ולכך חשיב מיתה ותשלומין לאחד, וכתבו דאין נראה לרשב"א דהא אמר רב יוסף בפ"ק דסנהדרין הביא הבעל עדים שזינתה והביא האב עדים והזימום לעידי הבעל עידי הבעל נהרגים ואין משלמין ממון חזר והביא הבעל עדים והזימום לעידי האב עדי האב נהרגין ומשלמין ממון ממון לזה ונפשות לזה, והתם על הזמה אחת בא להם הכל, ובתוס' הרשב"א כתב דמכח קו' זו חזר בו ר"י, (וזהו שכתבו התוס' דר"י "רצה" לישב, דמעיקרא רצה לישב כן וחזר בו).

ומצאתי בקונט' הראיות להריא"ז בסנהדרין ט' ב' שכתב לישב לזה, ז"ל, נ"ל דדוקא בעדים איכא למימר הכי דהו"ל כב' עדויות, שמעידין על זה לממון ועל זה לנפשות, אבל כשאדם מתחייב על מעשיו אע"פ שיש באותו המעשה ממון לזה ונפשות לזה פטור וכו', דלא אמרינן ממון לזה ותשלומין לזה חייב אלא בעדות דעדים זוממים דהו"ל כמעידין ב' עדויות והאי לחוד והאי לחוד, אבל כשאדם מתחייב על מעשיו כיון דעל מעשה אחד איכא מיתה ותשלומין פטור על התשלומין אע"פ שהתשלומין הוה מחמת זה והמיתה מחמת זה, ובפ' בן סורר אמרינן בהדיא דאפי' במיתה לזה ותשלומין לזה לא שנא דאמר רבא רודף שהי' רודף אחר חברו ושבר את הכלים, בין של נרדף בין של כל אדם פטור, מ"ט מתחייב בנפשו הוא, עכ"ל.

ולכאו' מכוון דבריו דבעדים זוממין אין חיובן על מעשיהן, אלא על העדות שיצאה מכח מעשיהן, וכל דחשבינן לה כב' עדויות, לא שייכי זל"ז וכל דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה חייב, ומשא"כ בשאר חיובים דחיובו הוא על מעשיו, הרי דכל שבמעשה אחד נתחייב מיתה וממון פטור אף אם הוי מיתה לזה ותשלומין לזה,[[1]](#footnote-2) ואכתי צ"ב.

ג] ולפ"ד הריא"ז מתישבים ד' רש"י, דאף לרבא דכל שנתחייב מיתה לשמים ותשלומין לחבירו חייב, מ"מ כל דהוו ב' החיובים על מעשה אחד פטור, ושאני בעדים זוממין דהו"ל כב' עדויות, וע"כ הוא דהמדליק את הגדיש בשבת פטור, אף דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה, משום דהוו ב' החיובים על מעשה אחד.

אך לפ"מ שנקטו ר"י ורשב"א דאין לחלק בזה, ומההיא דעדים זוממין נלמד דלמ"ד דמיתה לזה ותשלומין לזה חייב הוא אף בדהו ב' החיובים על מעשה אחד, קשיא טובא ע"ד רש"י מהא דהדליק את הגדיש בשבת חייב אף דהוי מיתה לשמים ותשלומין לבעל הגדיש.

**ב**

ד] והנה המהרש"ל הק' ע"ד רש"י דא"כ מהו שאמרו דאיכא בין אביי לרבא זר שאכל תרומה משלו וכו', הרי רבא גופי' ס"ל דממון לזה ונפשות לזה חייב, והמהרש"א כתב לישב, ז"ל, אבל הנראה דאף לשיטת רש"י דוקא בכה"ג שאכל תרומה שלו וקרע שיראין של חבירו מיקרי נפשות לזה וממון לזה, משום דחיוב מיתה לא בא לו משל חבירו, אבל אם אכל תרומה של חבירו וקרע ג"כ שיראין של אותו איש מקרי שפיר ממון ונפשות לחד דמשל אחד בא לו חיוב נפשות וחיוב ממון והו"ל כגונב חלבו של חבירו ואכלו דמיקרי ממון ונפשות לחד אע"ג דמיתה לשמים הוא וכו', והשתא בכה"ג באכל תרומה של חבירו וגם קרע שיראין של אותו איש דהוה לכו"ע ממון ונפשות לחד פליגי אביי ורבא אף לפי סברת רבא וכו', ורב אשי דנקט בכה"ג דממון לזה ונפשות לזה לרבותא נקט לה דאפילו בכה"ג פטור לאביי לר' נחוניא משום דנפשות לזה וממון לזה פטור ס"ל, עכ"ל.

ונתחדש בד' המהרש"א דכל דחיוב המיתה בא מחמת ממונו של הניזק חשיב כממון ונפשות לאחד, אף דאין חיובו כלל על חטאו לחבירו אלא על חטאו לשמים.

ה] והאחרונים כתבו לדקדק כן מד' רש"י דלא כתב להא דמיתה לזה ותשלומין לזה פטור רק בהא דא"ר אשי דזר שאכל תרומה משלו וכו', ולא כתב כן במה שאמרו לעיל מינה דאיכא בינייהו זר שאכל תרומה ולהא דגונב חלבו של חבירו ואכלו,[[2]](#footnote-3) והיינו משום דהתם בא לו המיתה מחמת ממונו של הניזק, וחשיב כמיתה ותשלומין לאחד, ורק בזר שאכל תרומה משלו וקרע שיראין משל חבירו הוא דהוי כמיתה לזה ותשלומין לזה.

וכ"נ להדיא בד' רש"י שכתב דאע"ג דמיתה "לאו משום ממונא" דניזק אתיא לי' מיפטר, עכ"ל, ומשמע דכל דבא חיוב המיתה מכח ממונו של הניזק, חשיב כממון ונפשות לאחד, - וכ"נ גם בפירש"י בב"ק כ"ב ב', ז"ל, בגדי דחד ועבדא דחד, ואיצטריך לאשמועינן דאע"ג דאין חייב מיתה בשביל הגדי מפסיד בעל הגדי, עכ"ל, ומשמע דאם חיוב המיתה הי' משום הגדי, הוה חשבינן לה כממון ונפשות לאחד, אף דאין החיוב לבעלים.

ומצינו כן גם בד' הרמ"ה בסנהדרין ט' ב', ז"ל, קסבר רב יוסף כי אמרינן אין אדם מת ומשלם היכא דמיתה ותשלומין לחד אבל לתרי לא אמרינן ודלא כר"ל דמוקי לה למתני' דהמדליק את הגדיש בגדיש דחד ועבדא דחד ואפ"ה פטור אלא כר' יוחנן ס"ל וכו' דלר' יוחנן היכא דגדיש דחד ועבדא דחד חייב על הגדיש, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דכל דהוי העבד של בעל הגדיש, חשיב כממון ונפשות לאחד, כיון דבא לו חיוב המיתה משום ממונו של בעל הגדיש, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות שם, ז"ל, ותנן וכו' הי' עבד כפות וגדי סמוך לו ונשרף עמו פטור וכו' ואע"פ "שהי' עבד של זה וגדיש של אחר דסתם קאמר" ואע"ג דהוי ממון לזה ותשלומין לזה, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בד' רבינו יונה שם.

ו] אך התוס' בב"ק כ"ב ב' ד"ה בגדי דחד ועבדא דחד כתבו, ז"ל, וק"ק לר"י מה חידוש יש בגדי דחד ועבדא דחד טפי ממה שהי' של אחד הלא אין מתחייב מיתה לפי שהפסיד לו עבדו דאפי' הרג עבד של עצמו חייב וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריהם דאף דחיוב המיתה בא לו מחמת ממונו של בעל הגדיש, מ"מ כיון דאין החיוב על חטאו לחבירו, שהרי אפי' הרג עבד של עצמו חייב, חשיב כמיתה לזה וממון לזה, וכ"כ הר"ן בסנהדרין שם, ז"ל, ואי"ז מחוור דא"כ גדי דחד ועבד דחד אכתי ממון לזה ונפשות לזה שעל ידי העבד הוא חייב נפשות ולא ע"י האדון שאף האדון נהרג עליו, עכ"ל.

**ז**

ז] והנה במש"כ המהרש"א כן בדעת רש"י דכל שבא חיוב המיתה משום ממונו של הניזק חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, קשיא דא"כ מאי קשיא להו להתוס' והרמב"ן ע"ד רש"י מהא דהדליק את הגדיש בשבת, הרי התם בא לו חיוב המיתה משום ממונו של הניזק, ובע"כ דהתוס' והרמב"ן פירשו בד' רש"י דאין לחלק בזה, דאף אם בא חיוב המיתה משום ממונו של הניזק, מ"מ כיון דאין חיוב המיתה על חטאו לחבירו אלא על חטאו לשמים הו"ל כמיתה לזה ותשלומין לזה, וכבר עמד בזה המהר"ם שיף, וכן עמדו בזה הפנ"י והגרע"א והבית יעקב והרש"ש, עיי"ש.

ח] ולכאו' הי' מקום לישב דדוקא בזר שאכל תרומה של חבירו הוא דחשבינן לה כמיתה ותשלומין לאחד כיון דחיוב המיתה הוא משום שעובר על דיני החפצא ומחלל את קדושתו, וכיון דהחפצא הוא ממונו של הניזק חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, וה"נ הוא בגדי ועבד דחד דחיוב המיתה הוא משום הריגת ואיבוד העבד, וכיון דהעבד הוא ממונו של הניזק חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, ומשא"כ בהדליק את הגדיש בשבת דאין חיובו משום דיני הגדיש, אלא משום מלאכת שבת, והגדיש אינו אלא ההיכ"ת למלאכה, וע"כ ל"מ מידי הא דהגדיש הוא ממונו של הניזק, וחשיב כמיתה לזה ותשלומין לזה.

ט] אך בדעת רש"י י"ל דפליג בזה, וס"ל דגם בהדליק את הגדיש בשבת אף דאין חיובו משום דיני הגדיש אלא משום מלאכת שבת, מ"מ כיון דסו"ס בא לו חיוב המיתה משום הגדיש שהוא ממונו של זה חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, וע"כ הוא פטור מן התשלומין.

**ד**

י] אך נראה לפרש לפלוגתת רש"י ותוס' והרמב"ן בזה בע"א, דהנה בעיקר מש"כ האחרונים לדון בדעת התוס' והרמב"ן דס"ל בדעת רש"י דאף כשחיוב המיתה בא לו מחמת ממונו של הניזק מ"מ כל דהוי חיוב המיתה על חטאו לשמים חשיב כמיתה לזה ותשלומין לזה, צע"ג, דא"כ מ"ט לא הק' התוס' והרמב"ן ע"ד רש"י אלא מההיא דהדליק את הגדיש בשבת, ולא הק' מהא דתנן הכא דהבא על אחותו וכו' אע"פ שהן בהכרת אין בהן מיתת בי"ד, והרי דאם הי' בהן מיתת בי"ד הי' בזה לפטורא דקלב"מ, ולר"נ בן הקנה דחייבי כריתות פטורין מן התשלומין איכא בזה לדינא דקלב"מ, אף דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה, וביותר תיקשי מהא דתנן לקמן ל"ו ב' דהבא על בתו וכו' אין להן קנס מפני שמתחייב בנפשו שמיתתן בידי בי"ד וכל המתחייב בנפשו אין משלם ממון, אף דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה, ועמד בזה המהר"ם שיף.

ולכאו' מוכח מד' התוס' והרמב"ן שפירשו בד' רש"י דכל דחיוב המיתה בא לו משום ממונו של זה חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, וכאשר כ"ה משמעות ל' רש"י, וכאשר כ"נ ממה שלא פירש"י כן רק באוקימתא דרב אשי, וע"כ לא קשיא להו ע"ז מהא דשייך קלב"מ בבא על אשה האסורה, דבכה"ג חשיב שפיר מיתה ותשלומין לאחד, כיון דבא לו חיוב התשלומין משום האשה, וכ"ה מבו' בד' הפנ"י שפירש כן, (ועיי"ש שהק' מההיא דבא על בת בתו וכו', ואכמ"ל).

ובאמת כמדומה שהדברים מפורשים כן בד' התוס', ולפלא שלא ראיתי שעמדו בזה, והוא במש"כ בתו"ד, ז"ל, אבל בעלמא מודה רבא דממון לזה ונפשות לזה פטור דהא גדי סמוך לו ועבד כפות לו דתנן פטור "ומוקמינן בפ' כיצד הרגל בגדי דחד ועבדא דחד", עכ"ל, ולהדיא דאין ללמוד מהא דגדי ועבד דמיתה לזה ותשלומין לזה פטור אלא אם איירי בגדי דחד ועבדא דחד, אך בגדי ועבד דחד חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, משום דבא לו חיוב המיתה משום ממונו של הניזק, אף שאין חיובו על חטאו לאדון, שהרי אף אם הרג עבד של עצמו חייב.

יא] ואמנם הנה לפ"ז הדק"ל דא"כ מהו שהק' התוס' והרמב"ן ע"ד רש"י מהא דהדליק את הגדיש בשבת פטור, הרי גם התם נימא דחשיב כמיתה ותשלומין לאחד משום שבא חיוב המיתה בשביל ממונו של זה, ואין לומר כמש"נ לעיל דדוקא באוכל תרומה של חבירו חשיב כמיתה ותשלומין לאחד משום דהוי חיוב המיתה משום שעובר על דיני החפצא, שהרי אף בבא על אחותו ועל בתו אין החיוב משום שעובר על דיני החפצא, ואפ"ה כיון שבא המיתה מכחה אינו חייב ממון, וא"כ הדין נותן דה"נ במדליק את הגדיש דכוותה כיון דחיוב המיתה הוא משום ממונו של בעל הגדיש חשיב כמיתה ותשלומין לאחד.

יב] ויש להוסיף, דהנה יש להעיר עוד ע"ד התוס' והרמב"ן שלא הק' ע"ד רש"י מהא דתניא בסוגיין דהגונב כיס בשבת וכו' הי' מגרר ויוצא וכו' פטור שהרי איסור שבת ואיסור גניבה באין כאחד, ותיקשי דהרי הוי מיתה לזה ותשלומין לזה, ועמד ע"ז הראב"ן, עיי"ש, ומשמע מזה כמש"נ בדעתם דמודו להך מילתא דכל דחיוב המיתה בא בשביל ממונו של בעל הממון, חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, ולפ"ז תיקשי טפי דמ"ט הק' ע"ד רש"י מההיא דהדליק את הגדיש בשבת, הרי גם התם בא חיוב המיתה בשביל ממונו של בעל הגדיש, והרי גם בגונב כיס הוי חיוב המיתה משום מלאכת שבת, וכיון דנעשית המלאכה ע"י ממונו של בעל הכיס חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, וא"כ הדין נותן דה"נ הוא במדליק את הגדיש בשבת.[[3]](#footnote-4)

**ה**

יג] ונראה לישב, ובהקדם, דהנה בפירש"י בשבת ק"ו א' ד"ה וברייתא ר"ש כתב דלדעת ר"ש דמשאצל"ג פטור חשיב כל מבעיר כמקלקל, כיון דמקלקל הוא אצל עצים, ומה שהוא מתקן אצל אחרים לא חשיב, והרמב"ן והר"ן שם תמהו ע"ז, דמ"ט חשיב כמקלקל, הרי גופה של אש צריך לו, ואף שאינו נהנה מגופה, מ"מ כיון שהוא נהנה ממה שמתבשל בה הוי מלאכה הצריכה לגופה, דדמי לחורש ותולדותי' דאין הנאתן בעצמן ממש.

ובמק"א נתבאר בדעת רש"י, דהנה בעיקר מלאכת מבעיר נחלקו האחרונים, דהגר"ז בסימן תצ"ה ס"ב ובקו"א שם סק"ב כתב דענין הבערה הוא הוצאת האש או שמרבה האש ואין עיקר המלאכה בשריפת וכליון העצים, אך האבנ"ז בסימן רל"ח צידד דעיקר מלאכת הבערה היא בכילוי הדבר המתבער, ועמש"כ בזה הצ"פ בפי"ב משבת ה"א ובפ"ב מתרומות ה"ב (ד"ה אך נפ"מ) ובתשו' דוינסק ח"ב סימן ל"ה.

וי"ל בדעת רש"י דס"ל עיקר מלאכת מבעיר היא בכילוי הדבר המתבער, וע"כ הוא דמבעיר חשיב כמקלקל, משום דכילוי העצים שהוא המלאכה הוי קלקול,[[4]](#footnote-5) וע"כ אף שהוא נהנה ממה שמתבשל בה מ"מ לדעת ר"ש חשיב כמקלקל, ול"ד לחורש ותולדותי' דהמלאכה היא ביצירת החרישה, וכיון שהוא נהנה בתולדותי' חייב.

וראיתי ללמוד כן גם ממש"כ בפירש"י בביצה כ"ג א' ד"ה מותר דיש בהנחת בשמים ע"ג חרס משום מבעיר ולא הותר אלא משום דהוא כלאחר יד, והרא"ה שם כתב דלי"ב משום מבעיר כיון דאין האור נאחז בהן כלל אלא שהן כלין, וכ"כ השטמ"ק שם, וממש"כ רש"י דיש בזה משום מבעיר אף דאין האור נאחז בהן ולא נוצר אש כלל, נראה דס"ל דחיוב מבעיר הוא על כילוי הדבר המתבער ע"י האש.

יד] אך הנה מד' הרמב"ן והר"ן שהק' כן ע"ד רש"י דמ"ט חשיב כמקלקל הרי גופה של אש צריך לו, משמע דס"ל דמלאכת מבעיר היא ביצירת האש,[[5]](#footnote-6) וע"כ כיון שגופה של אש צריך לו ל"ה כמקלקל.

וכ"נ גם מד' התוס', דהנה התו"י בשבת כ"ט ב' כתבו לדון לדעת ר' יוסי דהבערה ללאו יצאת, אם ה"נ אין חייבין על כיבוי, והוכיחו דמודה ר' יוסי במכבה דחייב, וכן צידד הרש"ש שם ע"ג א' בדעת התוס' בביצה כ"ג א', ומשמע דמלאכת כיבוי הויא בסתירת ההבערה, וכ"כ המרכה"מ בפ"י משבת הכ"ד דהוא משום דכל מלאכה שחייבין על עשייתה חייבין על ביטולה, - ולפ"ז נמצא דלדעת הסוברים דמלאכת מבעיר היא ביצירת האש הרי דמלאכת מכבה היא בביטול האש, וכ"נ ממש"כ תוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ"ט ב' דעיקר מלאכת כיבוי היא בשלהבת, אך לדעת הסוברים דמלאכת מבעיר היא בכילוי הדבר המתבער, הרי דמלאכת מכבה היא במניעת כילוי הדבר המתבער, וכמש"כ בתשו' קרן לדוד או"ח סימן ס' בטעם הא דאין חייבין על כיבוי גחלת של מתכת, וכ"כ הצ"פ בכ"ד דתלי זב"ז.

והנה בד' התוס' יש להוכיח דס"ל דמלאכת מכבה היא בביטול האש, וזה ממה שעמדו התוס' בביצה כ"ג א' בטעם הא דהמסתפק מן הנר חייב משום מכבה, וכתבו דהוא משום דבשעה שמסתפק ממנו מכהה אורו, ולהדיא דמלאכת מכבה היא בביטול האש ומכח זה הוא חייב כשמכהה את אורו, וגם דאם חיוב מכבה הוא במניעת כילוי הדבר המתבער, הרי לכאו' מה"ט הוא דהמסתפק מן הנר חייב משום מכבה, דמנע כילוי שמן זה שהוציא מן הנר, ולפ"ז הרי דלדעתם ה"נ מלאכת מבעיר היא ביצירת האש.[[6]](#footnote-7)

**ו**

טו] ולפ"ז נראה דבזה הוא שנחלקו רש"י ותוס' והרמב"ן במדליק את הגדיש בשבת אם חשיב דבא לו חיוב המיתה משום ממונו של בעל הגדיש וחשיב כמיתה ותשלומין לאחד, דהתוס' והרמב"ן לטעמייהו דס"ל דמלאכת מבעיר היא ביצירת האש, הרי דע"כ כשהדליק את הגדיש לא חשיב כלל דבא חיוב המיתה משום ממונו של זה, שהרי לא נעשית המלאכה בגדיש, אלא נעשית בהאש, והאש אינו ממונו של זה, והגדיש שהוא ממונו של זה אינו אלא היכ"ת ליצירת האש, אך לא נעשית בו המלאכה, ואין בזה טעם לחשבו דבא חיוב המיתה ע"י ממונו של זה, - אך רש"י לטעמי' דס"ל דמלאכת מבעיר הוא בכילוי הדבר המתבער, וע"כ כל שהדליק את הגדיש חשיב דבא חיוב המיתה משום הגדיש שהוא ממונו של זה, שהרי נעשית המלאכה בגדיש, ודמי לגונב כיס בשבת דחשיב כמיתה ותשלומין לאחד משום דחיוב המיתה הוי משום הכיס, וע"כ הו"ל כמיתה ותשלומין לאחד.

1. נתחדש בדבריו דברודף חשיב דהמיתה והממון הוו על מעשה אחד, ודלא כמש"כ התוס' בסוגיין דהוי ב' מעשים, ולכאו' הוא משום דשובר את הכלים דרך רדיפתו, ואינו עושה מעשה בפנ"ע לשבירת הכלים, - אך צ"ע היאך הוא מתישב במה שאמרו בסנהדרין ע"ד א' דכל הא דאם לא יהי' אסון ענוש יענש הוא רק ביכול להצילו באחד מאבריו, דאל"כ פטור משום דקלב"מ אף דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה, ומדמינן לה להא דנרדף ששיבר כלים של אחר פטור, והתם לכאו' הכאת האשה אינה מכלל מעשה הרדיפה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם למש"כ התוס' לדון דכל דהוי המיתה והממון על מעשה אחד חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, ניחא, אך התוס' לא הוכיחו כן ממה שלא פירש"י כן רק באוקימתא דרב אשי, ועמד בזה הגרע"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. והיינו דאף אי נימא דיש לחלק בין בא על אחותו ועל בתו, דאף דאין חיוב המיתה על איבוד החפצא, מ"מ עיקר האיסור הוא בגוף האשה, ומשא"כ במדליק את הגדיש דאין האיסור בגוף הגדיש, הרי גם בגונב כיס בשבת אין האיסור בגוף הכיס, ואפ"ה כיון דבא המיתה ע"י הכיס שהוא ממונו של זה חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, ומ"ט בהדליק את הגדיש בשבת לא חשיב כמיתה ותשלומין לאחד. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"נ גם ממש"כ הבעה"מ בשבת שם במבעיר וצריך לאפר, דאע"פ שיש לו תיקון באפר, אין הדליקה באפר אלא בגדיש, ומשמע דמלאכת הבערה הוא בכילוי הגדיש, וזהו שכתב דאין המלאכה נעשית באפר המשתייר אלא בגדיש המתבער, וכמש"כ האבנ"ז בסימן רל"ח, - וכ"נ גם ממש"כ הבעה"מ שם דבהבערת בת כהן הוי מלאכת ההבערה בבת כהן עצמה בנתינת האבר לגופה, אף שאין בני מעי' נעשין אש, אלא שהם כלים ע"י האש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכן הביאו ממש"כ הרמב"ן במלחמות והר"ן בביצה כ"ג א' דהמניח בשמים ע"ג גחלים אין כאן כיבוי שסופו מבעיר וכיון שכיבוי אין כאן הבערה אין כאן, והא"ר בסימן תקי"א סק"ו תמה ע"ז דמ"ט לי"ב משום הבערה שמבעיר את הבשמים, ומד' הרמב"ן והר"ן מוכח דמלאכת מבעיר היא ביצירת האש, וכיון דכבר היתה האש קיימת, ואין כאן כיבוי שסופו מבעיר, לא חשיב כיצירת אש, אך צ"ע דמ"ש מנותן שמן לנר דחייב משום מבעיר. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך הנה במש"כ בפירש"י לקמן דלדעת ר"ש דמשאצל"ג פטור, חשיב כל מבעיר כמקלקל, כיון דמקלקל הוא אצל עצים, צ"ע דאם מבעיר חשיב כמקלקל, הי' בדין דמכבה חשיב כמתקן, וזה דלא כמש"כ בפירש"י בשבת כ"ט ב' דכיבוי הוא קלקול, וע"כ בעינן שיהא ע"מ להבעיר במקומו, - ולכאו' נראה מזה דאף דמלאכת מבעיר עיקרה הוא בכילוי הדבר המתבער, וע"כ הוא דמבעיר חשיב כמקלקל, וכמש"נ לעיל, מ"מ מלאכת מכבה אינה במניעת כילוי הדבר המתבער, אלא היא בכיבוי האש, וע"כ חשיב כמקלקל, אף דמניעת כילוי השמן הוא תיקון, ולפ"ז י"ל כן גם בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-7)