שיעורי שבת של ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכט - שלא

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן של

##### שיעור ד

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**יולדת סומא מדליקין לה את הנר לייתב דעתה, וכשאפשר עדיף לשקר לה שהדליקו**

א] [ס"א] **יולדת היא כחולה שיש בו סכנה ומחללין עליה השבת לכל מה שצריכה, קוראין לה חכמה ממקום למקום ומילדין אותה ומדליקין לה נר אפילו היא סומא, וכו'.** והא דמדליקין עבור יולדת סומא אף שבלא"ה אינה רואה, ולא מעלה לה מידי [והמילדת עצמה אינה צריכה לאור דאם היא צריכה בלא"ה פשוט שמדליקים לה נר], מבואר בגמ' (שבת קכח:) דמשום יתובי דעתה הוא, דסברה אי איכא מידי חזיא חברתי ועבדת לי. והקשה המ"א (סק"ב) דישקרו לה ויאמרו שהדליקו, אע"פ שבאמת אינו כן, ותי' דתוכל לנסות אותם באצבעותיה להראות להם אצבע או שתים לראות אם ידעו. ומבואר דשרי לשקר כדי להציל עצמו מהדלקת הנר, ולכאורה צ"ב דכיון דהדלקת הנר היא משום פיקו"נ ונעשה בהיתר, אמאי יהיה מותר לשקר והא השקר אינו פיקו"נ, וא"כ יש להוכיח דכה"ג עדיף לשקר ולא לחלל שבת בהיתר. אמנם יש לדחות דכאן הפיקו"נ הוא מחמת שאין דעתה מיושבת ומחמת זה מדליקים את הנר כדי ליישב דעתה, והשקר הוא עוד היכי תימצי לייתב דעתה והוא ממש משום פקו"נ ע"כ שרי.

**אם שרי להצטרף לנסיעה עם היולדת**

ב] ומבואר דכל דבר שמייתב דעתה שרי משו"ה לחלל את השבת, והנה נחלקו הפוסקים ביולדת שהוצרכה לנסוע בשבת אם יש להתיר לבעל להצטרף אליה בנסיעתה משום יתובי דעתה. דדעת האגרו"מ (ח"א סי' קלד) דבסתמא אין בזה משום יתובי דעתה, ואף אם פוחדת אינו אלא פחד בעלמא, אלא דאעפ"כ כתב להתיר לבעלה לנסוע עמה, דס"ל שאין כלל איסור בזה שהבעל מצטרף לנסיעה, כיון שהבעל הרי אינו נוהג ברכב ואינו עושה שום מלאכה, והנהג ודאי מותר לו ליסוע משום פיקו"נ כיון שיש ברכב יולדת [ויבואר להלן], אלא דבלא צער האשה יש לאסור לנסוע ברכב משום מראית העין, אבל כאן שאשתו פוחדת לנסוע לבד ויש בזה צער לאשה יש להתיר. אמנם ידוע מש"כ החזו"א באגרות (ח"א קמא) "בענין נסיעת יולדת בשבת הדבר בהיפוך, מזרז אני שיסעו עמה" ומובא בשם הגר"ח קנייבסקי שליט"א (במשנת פקו"נ) וכ"כ בחוט שני (ח"ד פרק צא סק"ג) דס"ל להחזו"א שבהצטרפות הבעל עם אשתו יש בזה משום ייתובי דעתה והתיר החזו"א אף איסור דאורייתא משום כך.

ועוד כתב שם בחוט שני דמלבד הטעם דייתובי דעתה יש להתיר גם משום פקו"נ, דשמא יצטרכו לעזרתו בלידה או לצורך איזה הכרעה, ומטעם זה אף כשאומרת שאינה צריכה אין שומעין לה, אלא יצטרף עמה אפי' אם יעבור איסור תורה.

**להצטרף לנסיעה ברכב אם יש בזה איסור תורה**

ג] ומה שכתב האגרות משה שאין איסור בזה שמצטרף הבעל לנסיעה, עי' בתורת היולדת (פי"ג) דכתב דכל נוסע נוסף מכביד על המכונית, וגורם שצריך לשרוף יותר דלק, ויש מחמתו ריבוי הבערה דאסור מדאורייתא. אמנם אי"ז מספיק דכיון שהבעל עצמו איננו עושה מידי אלא רק הנהג, והוא מותר לו ליסוע מחמת פיקו"נ, א"כ מה איסור יש כאן. אמנם לפי מה שבארנו לעיל [בשיעור ג'] בענין יציאה למדבר בג' ימים הראשונים, דהכריע המ"ב (סי' רמח ס"ק כט) דיש איסור לגרום לחלל שבת משום פקו"נ [ובמנח"ש ח"א סי' ז' הסתפק אם הוא איסור תורה או דרבנן, אמנם פשטות דברי המ"ב שם משמע שהוא איסור תורה], א"כ גם כאן יש לומר שיש איסור על הבעל בזה שגורם ריבוי מלאכות וגורם לנהג חילול שבת משום פיקו"נ [ויהיה מזה ראיה שאף שגורם לאחר לחלל שבת משום פיקו"נ יש בזה איסור תורה, וכמ"ש לעניין יצור החשמל], ועל כן אסור.

**תומכת לידה אם שרי לחלל שבת בעבורה**

ד] ודנו פוסקי זמנינו לענין תומכת לידה אם יש בזה משום ייתובי דעתה להתיר לה ליסוע בשבת בשביל לעזור ליולדת, אמנם נראה פשוט דבסתם אשה אין הוא מצב שפוחדת שתסתכן בלעדיה, אלא הוא רק להקל ולהנעים את לידתה, ולכן ודאי אין לחלל שבת דאורייתא בשביל זה דאין בזה משום ייתובי דעתה, אמנם ע"י עכו"ם נראה שרי.

**זריקה להרגעת יסוריה [אפידורל] אם שרי בשבת**

ה] עוד יש לדון בזריקת אפידור"ל להרגעת כאבי הצירים אם מותר לקחתה בשבת, והנה עצם הזריקה אין בה איסור תורה, דגם אם יהיה חבלה הוא מלאכה שאצל"ג והוא דרבנן ושרי, אמנם קודם הזריקה צריכים ליטול ממנה דם, והוא מלאכה הצריכה לגופה וחובל דאורייתא. ונראה דבדרך כלל אין אשה נוטלת זריקת אפידור"ל משום פחד שמא תסתכן, אלא רק כדי להקל על יסוריה, וא"כ אין להתיר לעשות כן בשבת כיון שאי"ז יתובי דעתה, דדוקא כשפוחדת שמא תסתכן הותר לעשות מלאכה אבל בלא זה אסור, ואין להתיר זאת אלא א"כ בדיקת הדם תבוצע ע"י גוי [אא"כ נוטלת זאת משום פחד שתסתכן או שחוששת שמרוב כאבים לא תוכל לילד, דאז שרי גם ע"י ישראל, כמו שהתירו להדליק לה את הנר, וצריך לשקול היטב היטב].

ו] וכ"ז ביולדת, אמנם חולים סופניים שיש להם כאבים חזקים, כתב בשבט הלוי (ח"ו סי' ל) דשרי אף לחלל שבת דאורייתא כדי להביא להם תרופה להקל על כאביהם, כי הם מסוכנים למות מחמת כאבם.

**אם ביולדת בעי שינוי לכתחילה ובטעם הדבר.**

ז] **ומכל מקום בכל מה שיכולים לשנות משנין, כגון אם צריכים להביא לה כלי מביאה לה חברתה תלוי בשערה וכן כל כיוצא בזה.** וכתב המשנ"ב (סק"ה) "ואפילו למאן דאמר (בסי' שכח סעיף יב) דלגבי פקו"נ לא בעיא שינוי [דעת הרמב"ם שם, ולרמב"ן גם בפקו"נ בעי שינוי] הכא שאני, מפני שכאב היולדת דבר טבעי הוא ואין אחת מאלף מתה מחמת לידה לפיכך החמירו בה לשנות [מ"א (סק"ג) בשם המ"מ (שבת פ"ב הי"א) וכ"כ המאירי]". ויש שהקשו מהתוס' בכתובות (פג: ד"ה מיתה שכיחא) דאיתא בגמ' שם שבאשה מיתה שכיחא וכתבו התוספות שמא משום דרוב פעמים מסתכנת בלידה, אלמא דשכיחא מיתה בלידה, וראיתי בספר נשמת אברהם (ח"ד סק"א) שתי' בשם הגרשז"א דבאמת אין מצוי כלל שנשים מתות בלידתן אלא דכוונת התוס' דמחמת קושי הלידות נחלשות ומתות יותר בקיצור שנים.

**דבר שגורם לקיצור ימים אי חשיב פיקו"נ**

ח] והנה ישנם אנשים מבוגרים שסובלים מנדודי שנה מחמת קושי בנשימתם, ודעת הרופאים דברור שמתוך כך מתקצרים ימיהם, ורפואתם ליתן עליהם מסיכת גז שע"י זה ישנים היטב, וישנם מסיכות שיש בהם איסורי תורה [דכל תנועה ונשימה שלו מדליקה נורות וכדו'], ונשאלתי אם חשיב כה"ג פקו"נ, דהרי אינו חולה לפנינו אלא דבדרך הטבע ע"י שאינו ישן מספיק גורם שימות בקיצור ימים [ואף אם רק בשבת ימנע מללבוש את המסיכה]. ולכאו' מכאן יש להוכיח דאין זה חשיב פקו"נ, דהרי לביאור הגרשז"א בדברי התוס' דבר זה שכיח ברוב נשים שע"י שמסתכנות בלידתן מתות בקיצור ימים ואעפ"כ מבואר בשו"ע שאין לחלל שבת בלא שינוי ומוכח שאין בזה דין פיקו"נ [אמנם י"ל דמ"מ כאן מותר ע"י שינוי ושמא גם בזה יהיה מותר ע"י שינוי], ומ"מ צ"ע למעשה.

**להרבות הוצאה בשינוי או להוסיף שבות דרבנן**

ט] ומש"כ לשנות להביא השמן בכלי התלוי בשערה דע"י זה הוי הוצאה שלא כדרכו, עיין כאן במג"א (סק"ג) ובמשנ"ב (סק"ז) דאפי' אם יכולה לספוג שערותיה בשמן ותבא אליה ותסחוט את השיער, וכיון שאין סחיטה בשיער א"כ אינו אלא משום שבות, מ"מ עדיף להביא בכלי התלוי בשערה דהוי איסור הוצאה לחוד, משא"כ הכא נוסף גם איסור שבות דסחיטה. והקשה התהל"ד (סק"ב) דאף אם יהיה רק איסור סחיטה עדיף להוציא בכלי, דקיי"ל כדעת הרמב"ן בחולה שאב"ס דשבות כדרכו אסור (והאי סחיטה הוי כדרכו) ואילו לעשות מלאכה בשינוי שרי אפי' במלאכה דאורייתא, ומדוע הוצרכו לומר דכה"ג הוי שני איסורים, והניח בצ"ע. וכבר נתבאר באריכות לעיל בסי' שכח (שיעור ט) דדעת המשנ"ב שכל מה שהותר לעשות מלאכה בשינוי לצורך חולה שאי"ב סכנה היינו דוקא באיסורים דרבנן ולא במלאכות דאורייתא, ובאמת התהל"ד פליג שם על המשנ"ב וס"ל דאף שמלאכות דאורייתא הותר לעשות ע"י שינוי, וא"כ המשנ"ב לשיטתו ניחא אמאי הוצרך לומר שעדיף ליקח כלי בשערה שאין בזה שני איסורים, דדווקא משו"ה עדיף לעשות כן, אבל התהל"ד לשיטתו דהתיר אף במלאכות דאורייתא בשינוי ודוק.

**אם שרי ליילד כותית משום איבה**

י] [סעיף ב] **כותית עובדת כוכבים אין מילדין אותה בשבת אפילו בדבר שאין בו חלול שבת.** ומבואר בגמ' (ע"ז כו.) דאין בזה משום איבה, דיכולים לומר דמי שאינו משמר שבת אין מחללין עליו. וכתב המג"א (סק"ה) דדוקא אם יקבלו טעם זה אין מילדים אותם אבל במקום שיש איבה שרי לילדן, ובזמנינו ברור הוא שלא יקבלו דבר זה שאין מחללים את השבת למי שאינו שומר שבת וא"כ מותר ליילד משום איבה. וכתב כאן הפמ"ג (א"א סק"ה) דפשוט דאין לעבור משום כך מלאכה דאורייתא, ואף לגבי איסור דרבנן מסתפק אם התירו משום איבה או שרק כשמיילדת בלא שום איסור דרבנן התירו. ובמשנ"ב (סק"ח) נראה דעתו דאיסור דרבנן מותר לעבור משום איבה אבל איסור דאורייתא כתב שודאי אסור, וכמ"ש דאותם הרופאים הם "מחללי שבת גמורים במזיד השם ישמרנו".

אמנם באמת הכרעת פוסקי זמנינו [כמו שכבר נתבאר לעיל שיעור א'] כהחת"ס שכתב (יו"ד סוף תשו' קלא) בשם השלטי גבורים דאף מלאכה דאורייתא מחללין משום איבה, דיש בזה משום פקו"נ, וכן הוא באגרו"מ (ח"ד תשו' עט) וכן נקטינן.

**אם שרי ליילד מי שאינו שומר שבת**

י"א] במג"א (סק"ד) התיר ליילד את הקראית, והבאר היטב (סק"ד) הביא דעת הגינת ורדים דאוסר [ובאופן דליכא איבה]. ובביה"ל (ד"ה כותית) הביא דפליגי בזה רעק"א והבית מאיר, דדעת רע"א דמחללין עליה את השבת, משום דדין העובר כתינוק שנשבה, ובגמ' ביומא (פה:) נאמרו כמה טעמים מדוע מחללין שבת בפקו"נ, א. ק"ו ממילה, דמה מילה שהיא אבר אחד מחללין עליו את השבת ק"ו לכל גופו. ב. אמרה תורה חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה. ג. "וחי בהם" ולא שימות בהם, ועוד כמה טעמים שם עיי"ש. וטעם זה דוחי בהם נראה עיקר, ומשו"ה אין מפשפשין אם האי תינוק שנשבה ישמור שבתות או לא, כיון דדין ישראל לו ושייך בו וחי בהם. אבל דעת הב"מ שאין נ"מ בין הטעמים, ואם לטעם אחד צריך לשמור שבת גם לדעה השניה צריך שישמור שבת, ומשו"ה כל שלא ישמור שבתות הרבה אין מחללין עליו את השבת.

ובביה"ל כאן לא הכריע מידי, אמנם לעיל סי' שכט ס"ד הכריע הביה"ל (ד"ה אלא) דעיקר הטעם משום וחי בהם, ואי"צ לתנאי שיוכל לקיים שבתות הרבה, ומשו"ה מחללין שבת בשביל חיי שעה אע"פ שודאי לא יחיה לשבת הבאה ולא שייך הטעם כדי שישמור שבתות הרבה, ומזה הטעם מצינו דמפקחין הגל על תינוק שנמצא בעיר שרובה עכו"ם, ואף שלא ישמור שבת שהרי לשאר דברים הולכים אחר הרוב וא"כ דינו כעכו"ם, מ"מ כיון שבפקו"נ אין הולכין אחר הרוב שייך ביה טעם ד"וחי בהם".

**אם מלין בשבת תינוק של מומר**

י"ב] עוד הביא רעק"א ראיה, דהא לחד טעמא שם ילפינן ממילה, ואם כל הטעמים תלויים זב"ז היתכן שלא נמול בשבת תינוק של מומר, א"ו דטעם זה כדי שישמור שבתות הרבה אין סוברים אותו לעיקר. אמנם דעת הב"מ כמ"ש שם דבאמת אין מחללין את השבת לימול תינוק של מומר, כיון שלא שייך בו טעם דישמור שבתות הרבה.

ובאמת בשו"ע יו"ד (סי' רסו סעיף יב) פסק "ישראל שהמיר ונולד לו בן מישראלית מלין אותו בשבת", וכתבו הט"ז והש"ך שם דהטעם הוא משום שאין מחזיקין שייצא לתרבות רעה כיון שאמו ישראלית, והוא מהטור שם, ומבואר דבלא"ה אין מלין אותו בשבת וכדעת הב"מ. ועיי"ש בש"ך (ס"ק יז) דכתב דאף דהרמב"ם השיב דגם בבני הקראים אמרינן שמא יצא מהם זרע כשר, וע"כ נדונם כישראל, זה היה בזמנם, אמנם הקראים בזמנינו לא אמרינן הכי אלא מסתמא לא יצא מהם זרע כשר, וע"כ אין למול בניהם, וא"כ מבואר להדיא בדבריו כדברי הב"מ. ונ"מ למעשה אם שרי למול בזה"ז תינוק של חילונים בשבת, אלא דאפשר לחלק שמא בזמנינו שכיחא שיחזרו בתשובה וע"כ אפשר למולם בשבת.