סימן יג בגדרי נטע רבעי
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

**סימן ?**

**בגדר חיוב נטע רבעי**

פרק ה משנה ג

כרם רבעי בית שמאי אומרים אין לו חומש ואין לו ביעור ובית הלל אומרים יש לו. בית שמאי אומרים יש לו פרט ויש לו עוללות והעניים פודין לעצמן ובית הלל אומרים כלו לגת.

**א**

**מחלוקת הבבלי והירושלמי בדעת בית שמאי**

הנה בקידושין דף נד: אמרי' עלה 'מ''ט דב''ה גמרי קודש קודש ממעשר מה מעשר יש לו חומש ויש לו ביעור אף כרם רבעי יש לו חומש ויש לו ביעור וב''ש לא גמרי קודש קודש ממעשר. וב''ה אומרים כמעשר כמאן סבירא להו אי כר' יהודה אמאי כולו לגת האמר מעשר ממון הדיוט הוא אלא לאו כר''מ'.

מבואר בגמ' שיסוד מח' ב"ש וב"ה בשתי המחלוקות אחת היא, דנחלקו אם ילפינן קודש קודש ממע"ש, שלפי ב"ה ילפי' קודש קודש ולכך יש לו חיוב חומש וביעור ומה"ט נמי הוי ממון גבוה ופטור מפרט ועוללות, ולב"ש לא ילפי' ממע"ש לחייב חומש וביעור ולא הוי ממון גבוה. [והא דלב"ש יש קדושה ברבעי וחייב להעלותו לירושלים, ביאר הר"ש דילפינן לה מקודש הילולים אכליה והדר אחליה].

אולם בירושלמי איתא, שדעת רבי שגם ב"ש ילפי קודש קודש ממע"ש ויש חיוב חומש וביעור בנט"ר, אלא דפליגי בשנה השביעית שלב"ש אין חיוב חומש בשנה השביעית כמו מע"ש שאינו נוהג בשנה השביעית, וב"ה סברי דילפי' ממע"ש רק לענין חיוב חומש וביעור אבל לא ילפי' לפטור בשנה השביעית. ולפי"ז מה שנחלקו בסיפא אם יש לו חיוב פרט ועוללות אינו שייך למחלוקתם ברישא לגבי חומש וביעור, אלא אדרבה לדעת ב"ש לומדים ממע"ש לכל דיני רבעי אלא דמ"מ לא הוי ממון גבוה, והטעם בזה ביאר הרשב"א בב"ק דף סט. דכתיב ברבעי 'איש את קדשיו לו יהיו' ומזה ילפי' דהוי ממון הדיוט.

**ב**

**מבאר בדעת ב"ה שהמחייב של רבעי הוא מדין ערלה ודיני החיוב כדיני מע"ש**

וצריך לבאר לפי הירושלמי, במה פליגי ב"ש וב"ה אם רבעי נוהג בשביעית, הרי לכו"ע ילפי' קודש קודש. ובאמת סברת ב"ה צ"ב, מדוע יש חיוב חומש בשביעית הא ילפי' לה ממע"ש ומע"ש אינו נוהג בשביעית.

וביאר הרשב"א בב"ק דף סט. וז"ל 'אלא נ"ל פירושו דלב"ש לא למדו אותו לכל דיניו אלא ממעשר כלומר שעשאוהו לגמרי כמעשר שני וכו', אבל לבית הלל לא למדו אותו לגמרי ממעשר שני שהרי יש לו חומש וביעור בכל זמן וכיון שכן אף הוא אינו נלמד ממעשר שני אלא לענין קדושתו כלומר לפדיונו ולבעורו ולחומשו ולהיותו ממון גבוה לפי שהכתוב קראו קדש כמעשר שני הא בזמן ומקום אינו למד ממנו משום דכתיב וערלתם ערלתו את פריו שלש שנים ובשנה הרביעית וגו' דמשמע כל זמן שערלה נוהגת ובכל מקום שערלה נוהגת נטע רבעי נוהג' עכ"ל.

מבואר בדברי הרשב"א שלומדים ממע"ש רק את דיני החיוב שהם פדיון וחומש וביעור ודין ממון גבוה, אבל זמני החיוב ומקום החיוב הוו כדין ערלה ולא כדין מע"ש משום דכתיב וערלתם ערלתו את פריו דמשמע דהוי כערלה.

ונראה ביאור הגדר בזה, שעיקר המחייב של רבעי הוא מדין ערלה, דהתחדש בפרשת רבעי שיש דין נוסף של ערלה בשנה הרביעית שיש לו היתר ע"י שיאכלנו בירושלים, אלא דילפינן גז"ש קודש קודש שדיני ערלה זו היא כמע"ש, אבל המחייב אינו מדין מע"ש אלא מדין ערלה, ולכך המקום והזמן שהם דין במחייב הוו כדין ערלה כיון שעיקר חיובו הוא מדין ערלה ובערלה לא בעינן קדושת א"י לחיובו וה"נ ברבעי, וגם בשנה השביעית י"ל שהוא דין איזה שנה חייבה התורה ואינו דין נוסף לפוטרו, אבל דיני החפצא לאחר חיובו כגון הביעור[[1]](#footnote-1) ודין ממון גבוה הם דינים בקדושה ואינם סיבת החיוב, וכן הפדיון והחומש הוו דין בחילול ולכך בזה דין הרבעי כמע"ש.

[ויש שבארו בדברי הרשב"א באופ"א, שלומדים ממע"ש לרבעי רק דינים חיוביים להחמיר עליו כמו חומש וביעור, אבל לא ילפינן קולות למעט את דיני הרבעי. ואין נראה כך. ויש להוכיח שהמחייב של רבעי הוא מדין ערלה כמשי"ת].

**ג**

**מוכיח שחיוב רבעי מדין ערלה**

ונראה להוכיח יסוד זה, שחיוב רבעי מישך שייך לחיוב ערלה והוא המשך דין הערלה.

דהנה בקידושין דף לח. איתא 'תניא ר''ש בן יוחי אומר שלש מצות נצטוו ישראל בכניסתן לארץ ונוהגות בין בארץ בין בחוצה לארץ והוא הדין שינהגו ומה חדש שאין איסורו איסור עולם ואין איסורו איסור הנאה ויש היתר לאיסורו נוהג בין בארץ בין בח''ל כלאים שאיסורן איסור עולם ואיסורן איסור הנאה ואין היתר לאיסורן אינו דין שינהגו בין בארץ בין בח''ל והוא הדין לערלה בשתים'.

ופרש"י שבערלה יש שתי חומרות יותר מ'חדש', שאסור בהנאה ואין היתר לאיסורו בזמן איסורו, אבל ליכא חומרא דאסור לעולם שהרי בשנה הרביעית מותר ואינו איסור עולם. והקשו הראשונים שהרי הפירות של ערלה אסורים לעולם ואין להם היתר, ואי מיירי לגבי האילן הרי אין לאילן דין ערלה כלל.

והרמב"ן והריטב"א[[2]](#footnote-2) בארו להיפך מדברי רש"י שאיסורו איסור עולם אבל יש היתר לאיסורו, משום שבשנה הרביעית יש היתר לאוכלו בירושלים או לפדותו וזה קולא גם לגבי דין ערלה, וז"ל הריטב"א 'ולפיכך פירש הוא ז"ל (ר"ת) דערלה איסורה איסור עולם אבל יש היתר לאיסורה **שהרי פירות רבעי איסורם משום ערלה כל זמן שלא נפדו ולאחר פדיון מותרים**' עכ"ל. מבואר בדבריהם, שכיון שרבעי מותר לאחר פדיון הויא קולא לגבי ערלה שנחשב שיש אופן שיש לו היתר.

ולמדנו מזה שרבעי אינו איסור עצמי בשנה רביעית אלא שפירות הערלה בשנה הרביעית יש להם פדיון ולכך מה שיש פדיון בשנה הרביעית חשיב קולא גם לגבי ערלה שיש איזה אופן שלערלה יש פדיון דזהו בשנה הרביעית של ערלה שנקרא רבעי.

וכך משמעות לשון הריטב"א שהעתקנו שכ' 'פירות רבעי איסורם משום ערלה כל זמן שלא שנפדו'.

עוד יש להוכיח כן, דהנה בחי' הגר"ח בהל' מע"ש הקשה מ"ט צריך פס' למעט רבעי בסוריא הא הוי ממצוות התלויות בארץ. ואכן הרמב"ן בר"ה דף י' והרשב"א בב"ק שם עמדו בקושיא זו, וכתבו דהא דבעינן פס' למעוטי רבעי חו"ל הוא משום שנאמרה הלכה שערלה נוהגת בחו"ל ולכך בעינן קרא למעוטי שרבעי אינו נוהג בחו"ל.

מבואר בדבריהם שההלכה שנאמרה בערלה שנוהג בחו"ל ילפינן מינה גם לרבעי שנוהג בחו"ל ולהכי בעינן גז"ש למעוטי. ומוכח מזה שאפשר ללמוד מחיובי ערלה לרבעי, משום שהרבעי אינו פרשת חיוב חדשה.

[והגר"ח אזיל לשיטתו בהל' מאכ"א, שביאר שסברת הרמב"ם שרבעי אינו נוהג בחו"ל משום שגדר חיוב ערלת חו"ל הוא דהוי חיוב חדש של ערלת חו"ל ולא ילפי' מזה לרבעי ומש"ה הקשה מ"ט בעינן גז"ש, אך בראשו' הנז' מבואר בהדיא דלא כסברת הגר"ח אלא דמצינן למילף רבעי ממע"ש ולהכי בעינן גז"ש. ועי' לקמן אות ט].

עוד מצאנו בגמ' בקידושין דף נד: שחיוב רבעי הוא משעה שנעשה סמדר כמו בערלה ע"ש.[[3]](#footnote-3)

**ד**

**מוכיח הגדרה יותר מחודשת ברמב"ם שחיוב רבעי חל על פירות שהתחייבו בפועל בערלה**

וביותר יש להוכיח מדברי הרמב"ם, שכל חיוב רבעי הוא על פירות שחל עליהם חיוב ערלה ואם לא היה חיוב ערלה בפועל אין מקום לחיוב רבעי.

דהנה כתב הרמב"ם פ"י ממע"ש, וז"ל 'כל שהוא חייב בערלה יש לו רבעי וכל שפטור מן הערלה אינו חייב ברבעי שנאמר שלש שנים יהיה לכם ערלים וגו' ובשנה הרביעית. הנוטע אילן מאכל ודעתו עליו שיהיה סייג לגינה או שנטעו לקורות לא לפירות ה''ז פטור מן הערלה. נטעו לסייג וחזר וחשב עליו למאכל או שנטעו למאכל וחזר וחשב עליו לסייג כיון שעירב בו מחשבת חיוב חייב. נטעו שלש שנים לסייג ומכאן ואילך למאכל אין לו רבעי שכל שאין לו ערלה אין לו רבעי'.

וצ"ב בדברי הרמב"ם, דבשלמא מש"כ בתחילה שכל חיוב רבעי הוא בדבר שחייב בערלה ניחא, שדיני רבעי הם כדיני ערלה כדילפינן מהפס' שהביא הרמב"ם ומש"ה באילן שאין בו חיוב ערלה לא נוהג בו רבעי, אבל אינו מובן מה שהוסיף הרמב"ם בהלכה ב' [וכ"כ הרא"ש בריש ערלה] שאילן שנטעו שלש שנים לסייג ובשנה הרביעית חזר וחשב עליו למאכל אינו חייב בערלה, וצ"ב מאי איכפ"ל שלא נהג בזה דין ערלה הרי סו"ס נמלך בשנה הרביעית, וכמו שאם היה נמלך בשנה השלישית היה מתחייב בערלה ה"נ כשנמלך ברביעית מדוע לא יתחייב בדין 'ערלה קל' שהוא רבעי, שהרי אילו היה נוהג בשנה זו ערלה היה חייב בערלה כיון שנמלך, וא"כ מדוע בעינן שיחול בפועל חיוב ערלה בשביל לחייבו ברבעי.

וחזינן מדברי הרמב"ם[[4]](#footnote-4), שדין רבעי הוא ה'שיריים של הערלה', והוא דין שחל על פירות שהיה בהם דין ערלה שיש המשך לחיוב ערלה בשנה הרביעית שצריך לאוכלו בירושלים, אבל פירות שלא התחייבו בערלה אין חיוב נפרד לקיים בהם דין רבעי.[[5]](#footnote-5)

**ה**

**מביא שהרמב"ן עה"ת כתב שיסוד החיוב הוא רבעי ומחמתו אסרה התורה ג' שנים כדין ערלה, וזה להיפך ממש"כ**

אמנם עי' ברמב"ן עה"ת (ויקרא פי"ט פכ"ג) וז"ל 'וטעם המצוה הזאת, לכבד את ה' מראשית כל תבואתנו מפרי העץ ותבואת הכרם ולא נאכל מהם עד שנביא כל פרי שנה אחת הלולים לה' והנה אין הפרי בתוך שלש שנים ראוי להקריבו לפני השם הנכבד לפי שהוא מועט ואין האילן נותן בפריו טעם או ריח טוב בתוך שלש שנים ורובן לא יוציאו פירות כלל עד השנה הרביעית ולכך נמתין לכולן ולא נטעום מהם עד שנביא מן הנטע שנטענו כל פריו הראשון הטוב קדש לפני השם ושם יאכלוהו ויהללו את שם ה' והמצוה הזאת דומה למצות הבכורים'.

מבואר בדבריו להיפך מהגדר הנ"ל שחיוב רבעי הוא המשך של ערלה אלא שעיקר הענין הוא הרבעי ומש"ה אסרה התורה את הערלה. ועכ"פ לכו"ע ערלה ורבעי מישך שייכי אהדדי.

**ו**

**מח' הראשונים בדין רבעי בחו"ל, וקושיית הרשב"א על שיטת הרמב"ם**

והנה הראשונים נחלקו בדין רבעי בחו"ל, שיטת הרמב"ם (הל' מע"ש פ"ט ה"א והל' מאכ"א פ"י הט"ו) והרמב"ן (בר"ה דף י.) שאין דין רבעי נוהג בחו"ל, ושיטת הגאונים (שהובאו ברמב"ם) והרשב"א (בב"ק שם) והרבינו יונה (בברכות דף לה) בשם רב אחא משבחא, שיש חיוב רבעי בחו"ל, אלא דסברי[[6]](#footnote-6) שבנטע רבעי לא מחמירים בחו"ל משום דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל אבל כרם רבעי נוהג בחו"ל.

ובארו הרמב"ן והרשב"א שם בדעת הרמב"ם [וכ"כ הכס"מ], שמקור דבריו הוא מהירושלמי במתני' דידן דאמרי' התם 'אין נטע רבעי בסוריא', [ולקמן נעתיק את דברי הירושלמי].

והקשה הרשב"א על הרמב"ם, שהרי בירושלמי אמרינן שרק לב"ש לא נוהג דין רבעי בחו"ל דכמו דסברי שבשביעית אין נוהג רבעי ה"נ בחו"ל פטור מרבעי, אבל לב"ה שבשביעית יש חיוב רבעי ה"נ נוהג בחו"ל, וא"כ היאך פסק הרמב"ם שרבעי לא נוהג בחו"ל.

ובחזו"א (ערלה סי' י"א ס"ק י"ג) ביאר בדע' הרמב"ם, דהא דאמרי' בירושלמי ר' יהודה כב"ש, אין המכוון בזה שר"י קאי בשיטת ב"ש, דהא ב"ש במקום ב"ה אינה משנה והיכי מוקמינן לר"י כב"ש, אלא כוונת דברי הירושלמי שר"י סבר כסברת ב"ש דילפינן ממע"ש אבל גם ב"ה מודו בזה דבסוריא פטור דילפינן ממע"ש.

ובטעם החילוק לדעת ב"ה בין שביעית לסוריא, ביאר החזו"א שפטור שביעית הוא מדין הפקר או משום שאינו שנת זריעה לכך פטרה התורה שנה זו ממעשרות, ולא ילפי' פטורים אלו לרבעי, אבל סוריא שהוא דין בעצם החיוב שפיר ילפי' ממע"ש אף לב"ה וע"ש.

**ז**

**מבאר בדברי הירושלמי שפטור נכרי תלוי בדין חו"ל משום שגדר פטור נכרי הוא דחשיב כחו"ל**

והנה בעיקר דברי הירושלמי יל"ע, דהכי אמרי' בירושלמי, 'תמן תנינן ר' יהודה אומר אין לנכרי כרם רבעי וחכמים אומרים יש לו אמר ר' לעזר כיני מתניתין אין לנכרי כרם רבעי כל עיקר, רב ביבי אמר קומי ר' זעירא בשם ר' לעזר אתיא דר' יודה כב"ש על דעתיה דרבי כמה דבית שמאי אומרים לא למדו נטע רבעי אלא ממעשר שני כמה דתימר אין מעשר שני בשביעית ודכוותה אין נטע רבעי בשביעית כן רבי יהודה אומר לא למדו נטע רבעי אלא ממעשר שני כמה דאת אמר אין מעשר שני בסוריא ודכוותה אין נטע רבעי בסוריא' ע"כ.

וצריך ביאור בדברי הירושלמי, דהא ר"י לא קאמר שאין רבעי בסוריא אלא שאינו נוהג בנכרי, וא"כ היכי אמרי' בירושלמי שלר"י אין רבעי בסוריא, (ועי' תורת זרעים בתרומות פ"ג מ"ט מה שביאר בזה והבאנו מקצת דבריו בהערה בסוף הסימן).

ויש לבאר בפשיטות, לפמש"כ בתשו' הרא"ש (כלל ב אות א) שפטור נכרי הוא רק בדבר שאינו נוהג בחו"ל אבל דינים שנוהגים בחו"ל לית בהו פטור נכרי, ומשום שגדר פטור נכרי הוא דהוי כחו"ל [כמש"כ הרמב"ם בהל' תרומות] ולהכי במידי דחייב בחו"ל לית ביה פטור נכרי. ולפי"ז מתבאר היטב דברי הירושלמי שלפי ר"י שנכרי פטור מרבעי מוכרח שאין רבעי נוהג בחו"ל דבלא"ה לא שייך פטור נכרי. ועי' מה שהארכנו בענין זה במס' חלה סי' ז' בעז"ה.

[וצריך להוסיף, שמה שכתב הרשב"א בב"ק שפטור נכרי שייך גם בערלה שנוהג בחו"ל, והוכחנו מזה (שם) דסבר שנכרי הוא דין פטור ולא דהוי כחו"ל, יעויין בדברי הרשב"א שם שכל דבריו קיימי למסקנת הירושלמי שר"י לא קאי בשיטת ב"ש ולכך ביאר שהוא מדין יש קנין ופוטר אף בערלה, אבל לפי רב ביבי שר"י כב"ש, ליכא פטור בערלה מדין יש קנין אלא ברבעי דהוי כסוריא כמבואר בירושלמי שדין נכרי תלוי בחו"ל. ועי' בזה היטב].

ועכ"פ מדברי הירושלמי האלו הקשה הרשב"א על שיטת הרמב"ם, שמבואר בירושלמי שרק לב"ש רבעי אינו נוהג בחו"ל כמו שאינו נוהג בשביעית אבל לפי ב"ה לא מצאנו פטור רבעי בחו"ל וצ"ע.

**ח**

**ביאור הגר"ח דהרמב"ם והגאונים נחלקו אם ערלת חו"ל הוא חיוב נפרד**

והגר"ח (בהל' מאכ"א פ"י הט"ו) ביאר בדעת הרמב"ם, דהנה יש לחקור אם ההלכה שנאמרה שערלה נוהגת בחו"ל הוא חיוב חדש של ערלת חו"ל דאינה נכללת בפרשת ערלה כיון שהוא ממצוות התלויות בארץ והוי חיוב נפרד של ערלת חו"ל מהלל"מ, או דהוי גילוי על חיוב ערלה של התורה שאינו ממצוות התלויות בארץ אלא הוא נוהג אף בחו"ל, וביאר הגר"ח שבזה הוא דנחלקו הרמב"ם והגאונים בדין נטע רבעי בחו"ל, שהרמב"ם סובר שערלת חו"ל הוא חיוב נפרד ולכך ליכא למילף מינה לרבעי שנוהג בחו"ל כיון שההלכה נאמרה על ערלה, אבל הגאונים סוברים שהתחדש בהלל"מ שהחיוב רבעי של התורה נוהג גם בחו"ל ואינו מכלל מצוות התלויות בארץ ולכך גם דין רבעי שנאמר אח"כ 'ובשנה הרביעית' כו' מיירי אף ברבעי של חו"ל.

ועפ"ז ביאר הגר"ח שהרמב"ם אזיל לשיטתו שפסק בהלכה כ"א שאין מלקות על ערלת חו"ל אלא מכת מרדות בלבד, ומשום שאינו נכלל בדין ערלה של התורה ולית ביה לאו אלא הלל"מ ולא לוקים ע"ז, ומש"ה פסק שרבעי אינו נוהג בחו"ל [וע"ש שדייק גם מלשון הרמב"ם שערלת חו"ל אינה נכללת בערלה דקרא], אבל ההלכות גדולות והשאלתות כתבו שיש מלקות על ערלת חו"ל ומשום דסברי שההלכה גילתה על הערלה דקרא דנהגא אף בחו"ל וממילא לוקה על הערלה דקרא ע"ש.

**ט**

**מקשה על ביאור הגר"ח מדברי הראשונים**

אולם דברי הגר"ח צ"ע, דאי נימא שהרמב"ם סובר שרבעי לא נוהג בחו"ל משום שלא התחדש בהלל"מ אלא ערלה ולא ילפי' מינה רבעי, א"כ אי"צ ללמוד ממע"ש שרבעי לא נוהג בחו"ל כיון שלא התחדש דין רבעי בחו"ל כלל וא"כ למאי בעינן קרא למעוטי.

ובאמת הגר"ח בהל' מע"ש עמד בזה והקשה מדוע הרמב"ם הוצרך ללמוד נטע רבעי ממע"ש שאינו נוהג בסוריא הא הוי ממצוות התלויות באץ ומהכת"ת שינהג בסוריא, ותירץ דמה שהרמב"ם למד ממע"ש אינו בשביל לפטור רבעי בסוריא מה"ת אלא דילפי' מיעוט נוסף בחו"ל והנפ"מ בפטור זה הוא רק כלפי הדרבנן שלא תקנו רבעי בסוריא משום שיש דין הפקעה נוסף במע"ש מחמת שאינו בר הבאה וממילא לא תקנו רבנן, כמו שביאר שם בארוכה באופן נפלא ע"ש. [ויובא עוד לקמן באות יא].

אך דבריו נסתרים מהרמב"ן והרשב"א הנ"ל שבארו בשיטת הרמב"ם שרבעי פטור בסוריא משום דילפי' ממע"ש [וכ"כ הכס"מ], וכתבו בהדיא שמה שצריך מיעוט לרבעי של חו"ל הוא משום שיש הלכה בערלה שנוהגת בחו"ל ולכך צריך מיעוט ברבעי שאינו נוהג בחו"ל כמו ערלה [והרמב"ן הסכים עם שיטת הרמב"ם מטעם זה]. וזה להדיא נגד דברי הגר"ח וצ"ע.[[7]](#footnote-7)

**י**

**ביאור נוסף במח' הראשונים, ודוחה זאת**

ויש שבארו[[8]](#footnote-8) במח' הרמב"ם והגאונים, דנחלקו האם רבעי הוא מדין ערלה או דהוי חיוב בפ"ע כדיני מע"ש, דהרמב"ם סבר שרבעי אינו מדין ערלה, כמבואר בדבריו שאין איסוה"נ ברבעי (כמו שהוכיח השעה"מ בשיטת הרמב"ם), ועוד שהרמב"ם מנה ערלה ורבעי כשתי מצוות, ולכך ס"ל להרמב"ם שרבעי לא נוהג בחו"ל דליכא למילף מערלה כיון שרבעי הוא מצוה לעצמה, אבל הגאונים סוברים שחיוב רבעי הוא מדין ערלה ולכך ילפי' מערלה שחייב גם בחו"ל.[[9]](#footnote-9)

וצ"ע במהלך זה, שהרי הוכחנו (באות ד) שהרמב"ם סובר שחיוב רבעי מישך שייך לערלה, ואדרבה כל חיוב רבעי חל רק על דבר שהתחייב בערלה בפועל וצ"ע.

ועוד ילה"ק לפי ביאור זה בדעת הרמב"ן, שהרמב"ן בר"ה הסכים עם שיטת הרמב"ם שרבעי אינו נוהג בחו"ל, והרי הרמב"ן עצמו בודאי סובר שהמחייב של רבעי הוא ערלה, כמו שהבאנו לעיל (באות ג) שהרמב"ן בקידושין כתב שמה שיש פדיון ברבעי חשיב קולא לגבי ערלה דהוי דבר שיש היתר לאיסורו, וכמו שביאר הריטב"א שרבעי אסור כערלה עד הפדיון, וא"כ לא יתכן לומר שהמח' אם יש רבעי בחו"ל תלוי בנידון אם רבעי הוא חלק מדין ערלה.

ומעתה קשיא בדע' הרמב"ם והרמב"ן מה שהקשה הרשב"א, שעד כמה שחיוב רבעי הוא מדין ערלה א"כ היכי שייך למיפטר רבעי בחו"ל הרי יש לו חיוב של ערלה, וכל דברי הירושלמי שפטר רבעי בחו"ל קאי אליבא דב"ש שרבעי אינו נוהג בשביעית אבל לפי ב"ה שרבעי נוהג בשביעית לא מצינן למיפטר בחו"ל וצ"ע.

**יא**

**מבאר בדעת הרמב"ם שפטור רבעי בחו"ל הוא משום דאינו בר הבאה, ועפ"ז מתרץ את קושיית הרשב"א מהירושלמי**

והנראה בזה בעז"ה, דהנה הרמב"ם בהל' מע"ש פ"א הי"ד כתב וז"ל 'מעשר שני הואיל והוא טעון הבאת מקום אין מביאין אותו מחוצה לארץ כבכור בהמה, לפיכך לא חייבו להפריש מעשר שני בסוריא'. וצריך ביאור שהרי מע"ש הוא מצוה התלויה בארץ ומ"ט בעינן ילפותא מבכור שאינו נוהג בחו"ל, עוד צ"ב דבגמ' בבכורות דף נג. ילפינן בכור ממע"ש שאינו נוהג חייב בהבאה מחוצה לארץ, ולא מצאנו שלומדים מע"ש מבכור אלא בכור ממע"ש (ועי' כס"מ).

וביאר בחי' הגר"ח (בהלכה זו), שהרמב"ם סובר שלאחר שילפינן בכור ממע"ש שאינו בר הבאה מחו"ל, הדר ילפי' מע"ש מבכור שיש בו דין נוסף שאינו בר הבאה מחו"ל כבכור, ונמצא שיש שתי פטורים במע"ש בחו"ל, חדא ככל המצוות התליות בארץ, ועוד פטור מהבאה בחו"ל כבכור. והנפ"מ בפטור הב' הוא לגבי דין סוריא שחכמים תקנו כל דיני תרו"מ בסוריא אבל מע"ש לא תקנו בסוריא משום שיש בזה פטור נוסף שאינו בר הבאה. והביאור בזה, שגדר התקנה שנוהג תרו"מ בסוריא הוא דאף דהוי כיבוש יחיד מ"מ תקנו שחייל ביה קדושת הארץ לגבי חיוב תרו"מ אבל במע"ש מלבד חסרון קדושת הארץ יש פטור נוסף שאינו בר הבאה ובזה לא מהני הקדושה שחדשו בסוריא ולכך מע"ש אינו נוהג בסוריא אף מדרבנן, וזהו שכתב הרמב"ם שכיון שחוזרים ולומדים מע"ש מבכור שיש פטור נוסף בחו"ל שאינו בר הבאה מש"ה לא תקנו בזה חכמים שינהג בסוריא עכ"ד.

ומעתה נראה לומר, שזהו הביאור בדברי הרמב"ם שרבעי פטור בחו"ל, דאין הפטור ברבעי בחו"ל מדין מצוות התלויות בארץ, דהא חיוב רבעי הוא כמו ערלה שאינו תלוי בקדושת הארץ, אלא יסוד פטור רבעי בחו"ל הוא משום שאינו בר הבאה, דלאחר שהתחדש במע"ש שלומדים מבכור שיש פטור נוסף שאינו בר הבאה ילפי' מיניה לרבעי דאית ביה נמי הך פטורא דאינו בר הבאה. [אלא שצ"ע בזה שא"כ רבעי בחו"ל יהיה פטור רק מהבאה ומ"ט אין דין רבעי בחו"ל כלל, ויתבאר באות יג בעז"ה].

ואשר לפי"ז מיושב היטב קושיית הרשב"א מהירושלמי דאמרי' התם שרק לב"ש אין דין רבעי בחו"ל אבל לב"ה יש דין רבעי בחו"ל והיאך פסק הרמב"ם כב"ש, דלדברינו איכא שתי פטורים בחו"ל ולא שייכי זל"ז, דהירושלמי מיירי בפטור חו"ל מדין מצוות התליות בארץ ומש"ה אמרי' דפטור זה אתיא כב"ש, משום דב"ה לא ילפי רבעי ממע"ש לגבי שביעית, אבל מלבד זאת איכא פטורא בחו"ל משום שאינו בר הבאה וזה אינו שייך למח' ב"ש וב"ה דאף לב"ה איכא למילף שפיר פטור זה ממע"ש משום שאינו דין במחייב אלא הוא דין נוסף שפוטר ממע"ש ושייך דין זה גם ברבעי שחיובו מדין ערלה שיש בו פטור בדבר שאינו בר הבאה.

ולא תקשי לך מנ"ל להירושלמי שר' יהודה קאי בשיטת ב"ש דלמא טעם הפטור לר"י הוא משום דלאו בר הבאה ולא משום דהוי ממצוות התליות בארץ ואתיא אף לב"ה.

דהתירוץ פשוט, דהא ר' יהודה לא מיירי כלל בדין רבעי בחו"ל אלא ברבעי של נכרי, ולדידיה פשיטא שהפטור משום החסרון בקדושה ולא משום דין הבאה ולכך גם בנכרי יש פטור זה [וכמו שבארנו לעיל שפטור נכרי הוא משום דהוי כחו"ל ומש"ה הירושלמי תלי להו זב"ז], ולהכי אמרי' שר' יהודה כב"ש שיש פטור חו"ל מדין מצוות התליות בארץ וממילא גם בנכרי פטור, אבל הרמב"ם מיירי בפטור נוסף של חו"ל שהוא משום חסרון הבאה שפטור זה נלמד מבכור, ובזה ילפי' שפיר אף לב"ה ממע"ש משום שאינו חסרון קדושה בעלמא אלא הוי דין פטור, ומקור דברי הרמב"ם הוא מעצם הגז"ש של בכור ומע"ש ודוק.

**יב**

**מקשה שבכור בחו"ל אית ביה קדושת בכורה והמיעוט רק מהבאה**

אלא דצ"ע טובא בזה, שהרי בכור בחו"ל חל בו קדושת בכורה אלא שאינו חייב בהבאה, וא"כ מ"ט הרמב"ם כתב שרבעי אינו נוהג בחו"ל כלל הרי המיעוט אינו מעיקר חיוב רבעי אלא מהדין הבאה בלבד כמו בכור, ואי נימא כמו שכתבנו שפטור רבעי בחו"ל נלמד מדין בכור, א"כ הו"ל להרמב"ם לומר שרבעי בחו"ל פטור מהבאה ואינו פטור מעיקר החיוב וצ"ע.

ואכן מצאנו בכמה ראשונים שגרסו ברמב"ם שבכור אינו נוהג בחו"ל כלל ואינו רק פטור מהבאה [כך משמע בראב"ד בהשגות וכ"ה ברמב"ן בבכורות, ועי' טור ואי"ז מוכרח בכוונתו, ועי' חזו"א (ערלה סי' י"א סקי"ז) שכך הגירסא הנכונה], ולפי דבריהם ניחא שרבעי בחו"ל פטור לגמרי. אך לפי הגירסא לפנינו והכס"מ קשיא.

**יג**

**מבאר שמע"ש שפטור מהבאה אין בו קדושה כלל, וחלוק מבכור ששייך בו קדושה אע"פ שאין בו דין הבאה**

ונראה בעז"ה, שאף שבכור נוהג בחו"ל והוא רק מיעוט בהבאה, מ"מ לאחר שחזרנו ללמוד מזה למע"ש שאין דין הבאה במע"ש של חו"ל, ממילא לא חל קדושת מע"ש בפירות חו"ל כלל, דלגבי מע"ש כל שאין חיוב הבאה לא חל ביה קדושת מע"ש.

והביאור בזה, שחלוק קדושת מע"ש מדין בכורה, שבמע"ש כל קדושתו הוא מחמת שעומד לעלות לירושלים, ולכך מע"ש שאין בו דין הבאה לירושלים לית ביה קדושת מע"ש כלל, אבל בכור יש בו קדושה מצ"ע ואין דין קדושתו תלויה במה שעומד ליקרב שהרי גם בכור בעל מום יש בו קדושה לגיזה ועבודה[[10]](#footnote-10), ומש"ה אף לאחר שבכור חו"ל התמעט מהבאה לירושלים לא פקע מיניה קדושת בכורה דיש קדושת בכור בלא השייכות להביאו לירושלים, משא"כ מע"ש כל קדושתו היא ע"י שעומד להיאכל בירושלים.[[11]](#footnote-11)

ולפי"ז מיושב היטב, שבאמת פטור רבעי בחו"ל ילפי' מבכורה ואינו מדין מצוות התליות בארץ ולכך אף לבית הלל ילפי' פטור זה ממע"ש, אמנם אינו פטור מהבאה גרידא דעד כמה שאין בו דין הבאה ממילא לא חייל ביה קדושת מע"ש. [[12]](#footnote-12)

שו"ר שכדברים האלה ממש כתב האבי עזרי בהל' מאכ"א שם, והוסיף לבאר שכיון שמע"ש צריך להפרישו ממילא אמרי' שלא חייבה התורה להפריש מע"ש בשביל שירקב וגם לפדות לא יועיל כיון שא"א להעלות לירושלים את הפירות שיקנה בכסף הפדיון, משא"כ בבכור שהוא קדוש מאליו ע"ש. ות"ל שכיונתי לדבריו.

**יד**

**מיישב עפ"ז את השגת הראב"ד**

עוד ארווחנא בזה, דהנה הראב"ד בהל' מע"ש שם השיג ע"ד הרמב"ם, וז"ל 'א"א אין הטעם הזה מספיק דרבי עקיבא הוא דסבירא ליה הכי ולא אמר אלא ליקרב אבל ליקדש מיהא קדוש', וביאור השגתו שכיון שהמיעוט בבכור חו"ל הוא רק מהבאה וכן במע"ש ילפי' רק שאין דין הבאה, א"כ מדוע לא תקנו קדושת מע"ש בסוריא כיון שיש בפירות אלו קדושת מע"ש והמיעוט רק מדין הבאה, ועי' כס"מ בשם מהרי"ק ביישוב שיטת הרמב"ם.

ולדברינו קושיא מעיקרא ליתא, דבאמת שיטת הרמב"ם שלאחר שילפי' מבכור למע"ש שאין דין הבאה במע"ש של חו"ל לא הוי רק מיעוט מהדין הקרבה אלא חסר בכל הקדושת מע"ש בחו"ל כיון שאין קדושה בדבר שאינו עומד ליאכל בירושלים. [ועי' במהר"י קורקוס שנראה שביאר חילוק זה בין מע"ש לבכור ע"ש].

[ונראה עוד לפי"ז, שגם הראב"ד הבין כך בדברי הרמב"ם, דהנה הראב"ד סתם בהשגתו ולא ביאר כ"כ קושייתו, ולפמ"ש הרי השגתו מבוארת, שברמב"ם מוכרח שלאחר שילפי' מע"ש מבכור ליתא קדושה כלל ואינו רק חסרון הבאה ולכך לא תקנו, וע"ז הקשה הראב"ד שהרי בבכור החסרון רק בהבאה וזהו דילפי' למע"ש ואין לחלק בינייהו].

**טו**

**מקשה שהרמב"ן כתב שמקור דברי הרמב"ם מהירושלמי ולא משום שאינו בר הבאה וצ"ע**

אכן ברמב"ן לכאו' נראה דלא ככל המתבאר, דכתב שמקור דברי הרמב"ם מהירושלמי שאין רבעי נוהג בסוריא ולא משום שאינו בר הבאה וצע"ג.

ולכאו' צ"ל לשיטתו כמש"כ החזו"א הנ"ל שכוונת דברי הירושלמי דר"י קאי בסברת ב"ש ואף לדעת ב"ה איכא פטור בסוריא.

1. עי' בסימן ? שבארנו את הטעם שביעור נחשב דין בעצם קדושת המע"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. והתוס' בארו כעין דברי הראשונים, אמנם כתבו דמיירי בשנה רביעית שהרבעי יש היתר לאיסורו, ולפי"ז הקולא שיש פדיון הוא רק לגבי רבעי ולא מצאנו שזה קולא גם לגבי ערלה. ועכ"פ למדנו מדברי התוס' שכשהברייתא אומרת 'ערלה' אפשר לבאר שהמכוון ל'רבעי' דלרבעי נמי קרינן ערלה. [↑](#footnote-ref-2)
3. וע"פ יסוד זה, יש לבאר את ד' התוס' בקידושין שמבואר בדבריהם שרבעי אסור בהנאה, שהרי לפי פירוש התוס' מיירי ברבעי [כמש"כ בהערה הקודמת ואמרי' שאסור בהנאה [ועי' רבינו יונה בשערי תשובה ש"ג אות פג שכ' ג"כ שיש איסוה"נ ברבעי]. ותמה השעה"מ פ"י ממאכ"א איזה איסוה"נ יש ברבעי ומנא ילפי' לה. עוד יל"ע דהא ילפי' רבעי ממע"ש ובמע"ש יל"ע אם אסור בהנאה.

   ולהנ"ל לק"מ דאיסור רבעי הוא המשך הערלה שהתחדש שבשנה הרביעית יש לו פדיון ולכך אף אם מע"ש מותר בהנאה אפ"ה רבעי יש לו דיני ערלה. והביאו שכ"כ בס' תורת הארץ (פ"ט אות מ') שאין הכרח מד' התוס' שגם מע"ש אסור בהנאה אלא שרבעי אסור משום שהוא כערלה. [↑](#footnote-ref-3)
4. כך ביאר ידידי הג"ר א. בן פז שליט"א. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועי' מנ"ח (מצוה רמ"ז אות י') שהסתפק באופן שנמלך בשנה הרביעית קודם ר"ה האם נוהג רבעי, וצל"ע בזה לפי"ד. [↑](#footnote-ref-5)
6. והתלמידי רבינו יונה שם הביאו מח' בזה אי אמרי' ביה 'כל המיקל' ע"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. וצ"ל לפי"ד הראשונים, דאף שההלכה נאמרה על ערלה בלבד ואינו גילוי על הפס' כמו שהוכיח הגר"ח מהא דאין מלקות על ערלה של חו"ל, מ"מ מצינן למילף מינה על רבעי של חו"ל (או שההלכה של ערלה כוללת גם רבעי) כיון שרבעי הוא ג"כ מדין הערלה כנ"ל ודוק. [↑](#footnote-ref-7)
8. כך ראיתי בספר זהב התרומה. [↑](#footnote-ref-8)
9. עוד יש לבאר לפי"ז שנחלקו לשיטתם, בדין חילול במחובר, שהרמב"ם כתב שאין חילול במחובר כמע"ש משום דסבר שחיוב רבעי הוא כמו מע"ש, אבל שיטת התוס' והר"ש שיש חילול במחובר משום דסברי שרבעי הוא מדין ערלה. [↑](#footnote-ref-9)
10. אמנם צל"ע בזה, ממש"כ האחרונים לבאר בגמ' בבכורות יב: שבהמת שביעית אין בה קדושת בכורה משום שאינו יכול לקיים בה דין בכור, ומבואר שכל קדושת בכורה היא בדבר שעומד להקרבה, וא"כ מדוע בחו"ל לא פוקע הקדושה ולא עיינתי בזה כעת. [↑](#footnote-ref-10)
11. וקצת הוכחה לזה, מהא דפסק הרמב"ם בהל' מע"ש שאם נפסל לאכילת אדם פוקע ממנו קדושת מע"ש, וחזינן שכל קדושתו היא ע"י שעומד לאכילה. [↑](#footnote-ref-11)
12. והנה הרמב"ם העתיק את דברי ר' יהודה שרבעי נוהג בנכרי משום שאם בא לנהוג בפירותיו נוהג, וצ"ב מה המכוון בזה שאם בא לנהוג נוהג ואטו תליא בנכרי אם ינהג רבעי, עוד צ"ב למה הוצרך לטעם זה הא בלא"ה קיי"ל שאין קנין ומה צריך לדין זה, עוד צ"ב בד' ר"י מ"ט קאי במשנה בתרומות לגבי מה הדין שנכרי יכול להפריש תרו"מ ולכאו' דברי ר"י הוא מלתא בפ"ע. [ומלבד זאת תמוה לי כעת, שהרי התוס' בקידושין מא: לא רצו לאוקמה לרישא דמתני כמ"ד יש קנין דהוי פלוגתא דאמוראי ואיך יתכן שר"י ורבנן נחלקו בזה].

    ובחזו"א ביאר שיסוד דין יש קנין הוא שאם הגברא פטור אין דין קדושה על הפירות וזהו שבא הרמב"ם לומר שנכרי יכול לנהוג רבעי ולכך יש לו דין רבע.

    וצ"ב אטו תליא הקדושה בנכרי, ובשלמא תרו"מ תלוי בהפרשתו אבל רבעי הרי הוא קדושה הבאה מאליה. עוד צ"ב דהחזו"א אזיל לשיטתו בשביעית סי' א' שדין יש קנין הוא משום הבעלים, אך הוכחנו במס' חלה סי' ז שדין רבעי אינו תלוי בגברא דהא כשהקרקע של הנכרי והפירות של ישראל נמי פטור כדאיתא בב"מ ע"ש וצ"ע.

    וביאר התורת זרעים באופן נפלא, שבאמת הרמב"ם לא בא לבאר מ"ט אין פטור של יש קנין, דזה כבר כתב הרמב"ם בהל' תרומות דקי"ל שאין קנין בכל התרו"מ, אלא שמלבד זאת יש סברא נוספת לפוטרו משום שהנכרי אינו בתורת דין רבעי ואינו בר הבאה וממילא לא ינהג בו דין רבעי, ואי"ז חסרון רק שהגברא אינו מצווה דלא תליא בחיוב על הגברא אלא דבעינן שיהיה לו שייכות לדין רבעי ושיהיה בתורת רבעי, ובשלמא בתרו"מ הוא בתורת שיכול להפריש אבל ברבעי אינו בתורת, ולזה כתב הרמב"ם שיש לו קיום כשמעלה לירושלים וחשיב בתורת רבעי.

    ויש לבאר שמקור דין זה הוא ממש"כ הרמב"ם שיש דין נוסף שיהיה בר הבאה דילפי' מבכור וה"נ כשהגברא אינו בר הבאה ליכא דין רבעי, דיסוד הדין שיהא בר הבאה הוא שיחשב בתורת רבעי וכל שאינו בר הבאה פטור לגמרי מרבעי כמש"כ ומה"ט נמי אם הנכרי לא היה בתורת רבעי לא היה ביה חיוב רבעי כלל. ובזה ניחא שהוא נמצא במשנה בתרומות לאחר הדין שנכרי יכול להפריש תרו"מ. [↑](#footnote-ref-12)