כה - מלאכת שביעית ותוספת
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד, שיעור הגר"א עוזר שליט"א - כה, נמסר בש"ק נצו"י תשס"ז[[1]](#footnote-2)

גדרי מצות שביתת שביעית ותוספת-שביעית

א) נחלקו תנאים (בשביעית א,ד וברייתא בר"ה ט.) על מקור דין תוספת שביעית; לדברי רבי עקיבא ילפינן מבחריש ובקציר תשבות, שאין צריך לומר חריש וקציר של שביעית שהרי כבר נאמר שדך לא תזרע וכו' אלא חריש של ערב שביעית הנכנס לשביעית וקציר של שביעית היוצא למוצאי שביעית. ורבי ישמעאל דרש כתוב זה לענין שבת בראשית ולא לשבת הארץ, והסיקו בגמרא (במו"ק ד.) שלדבריו תוספת שביעית מהלכה למשה מסיני. וזמן התוספת מדין תורה שלשים יום, וחכמים הוסיפו פרקים שונים כמפורט במשניות. ועוד אמרו שם שדוקא בזמן שבית המקדש קיים אסור [כרבי ישמעאל שהלכה למשה מסיני היא, וכך נתקבלה ההלכה, בדומה לערבה ולניסוך המים שהם מהלכה בזמן הבית], אבל בזמן שאין ביהמ"ק קיים מותר לחרוש עד ראש השנה. וכן הלכה (רמב"ם שמיטה ויובל ג).

מפשט הסוגיא בר"ה (ט.) - כפירוש רוב הראשונים, למעט הרז"ה והרשב"א - עולה שלרבי עקיבא אין צריך לימוד מיוחד לדין תוספת יום הכפורים ושבתות, משום דיליף לה משביעית, ועל כן שאלו לרע"ק האי ועניתם את נפשותיכם בתשעה [שבא ללמד תוספת עינוי אליבא דרבי ישמעאל] מאי עביד ליה - מיבעי ליה לכדתני חייא בר רב מדפתי לומר לך כל האוכל ושותה בתשיעי מעלה עליו הכתוב כאילו התענה תשיעי ועשירי.

והקשה הגרעק"א בגליון הש"ס, כיצד למדים תוספת עינוי יוהכ"פ מתוספת מלאכה בשביעית הלא אין ללמוד עינוי ממלאכה במה מצינו, דמה למלאכה שנוהג בשבתות וי"ט. והוסיף להקשות לפי מה שכתבו התוס' (שם ע"ב) שאף בתוספת שביעית גופא אין איסור מהתורה אלא בחרישה וקצירה אבל לא בנטיעה, א"כ כיצד אפשר ללמוד מזה לתוספת עינוי יוהכ"פ.

עוד תמה הטורי-אבן, הלא באמת שני ענינים שונים והפוכים הם; בתוספת שביעית האיסור הוא לעשות מלאכה לצורך השביעית אבל מותר לעשות לצורך הששית כדתנן בשביעית (פרק ב) מזבלין ומעדרין במקשאות ובמדלעות עד ראש השנה וכו' והטעם משום שמלאכות אלו מועילות לשנה השישית [ובירושלמי מבואר שהוא הדין למלאכות דאוריתא], ואילו תוספת שבת אין ענינה משום שעושה מלאכה המועילה בשבת, שהרי ודאי מותר לעשות מלאכה בחול שתועיל לשבת, אלא האיסור הוא עצם עשיית המלאכה בזמן התוספת, כך לי אם עושה לצורך השבת או לצורך חול. ונשאר הטו"א בקושיא. [וכנראה זהו הטעם שהוציאו הרז"ה והרשב"א דברי הגמרא מפשוטם וכתבו דאליבא דאמת אף לרע"ק צריך לימוד אחר לתוספת שבת ויוהכ"פ[[2]](#footnote-3)].

ונראה לפרש קושיתו, כפי שמדוקדק בדבריו, לא רק משום שדיני התוספת בשביעית ובשבת שונים זמ"ז, אלא כל עיקר גדר הדין חלוק הוא בשביעית ובשבת ויוהכ"פ וכיצד יתכן שמקור אחד לשניהם, דהנה כבר חקרו (ע' תורת זרעים ועוד) בגדר דין תוספת, האם הוא תוספת באיסור מלאכה, כלומר מצוה להוסיף עוד בניהוג איסור מלאכה או בעינוי, או גדר הדין הוא תוספת על הזמן, כלומר להוסיף על קדושת השבת כאילו השבת מתפשטת מעבר ליום עצמו, וכפי שמשמע מדברי הרבה ראשונים שלכך אפשר לקדש מבעוד יום, משום דין תוספת [עתוס' רא"ה וריטב"א ברכות כז; או"ז ; מרדכי מגילה תשצח - שלא כהרמב"ם שלא הביא להלכה דין תוספת שבת, ולכך כתב שמצות הקידוש היא לקדש את השבת סמוך לכניסתה או ליציאתה, ולדבריו א"צ לקדש בזמן הקדושה דוקא אלא אף מקודם בסמוך לה, ולדבריו אין ראיה מכך שמקדשים מבעו"י לקיומו של דין תוספת שבת]. וא"כ מקשה הטו"א הלא מכך שבשביעית אין איסור בזמן התוספת אלא על מלאכות שלצורך השביעית, מזה מוכח שאין זו תוספת לעיקר הזמן, כאילו השביעית מתפשטת מעבר לשנה עצמה, שאם כן היתה אסורה אז כל מלאכה, אלא דין מסוים הוא במלאכת השביעית לאסרה אף מקודם לשנה עצמה, וא"כ כיצד למדים משביעית לשבת ויוהכ"פ ששם הוא דין תוספת לקדושת היום ולא רק לאיסור מלאכה.

ב) מעתה שנתבאר עומק הקושיא, נפתח הפתח להתיישב בדבר, האם אכן גדר תוספת שביעית הוא שייך רק לניהוג השביתה, או שמא זהו דין שנאמר כלפי הזמן עצמו, להוסיף עליו, כביכול להרחיב את השנה השביעית. ונראה להוכיח מכמה מקומות שאכן כך הוא גדר הדין; -

בגמרא במו"ק (ג:) משמע שלולא לימודים מיוחדים היה בדין ללקות על עשיית מלאכה בזמן תוספת שביעית. ופירשו התוס', אעפ"י שאין כתוב בתוספת אלא עשה 'בחריש ובקציר תשבות', יש לומר שמשם למדים שהשביעית מתחלת משנה הששית, וכל דין שביעית יהיה לששית. פירוש, אף כי החיוב לעשות תוספת הוא מצות עשה, אבל תוכן החיוב הוא להחל את דיני השביעית על הזמן שמקודם, ולכך שייך בו חיוב מלקות. ואמנם הריטב"א שם פירש שהכוונה למכת מרדות מדרבנן אבל התוס' ותורא"ש נקטו על פי פשט הסוגיא דמצרכינן לה קראי, דדין תורה קאמר[[3]](#footnote-4). הרי משמע שגדר הדין הוא תוספת בזמן, שלכך כל האיסורים שנאמרו בשמיטה חלים ג"כ על זמן התוספת[[4]](#footnote-5).

וכן יש לשמוע דחד דינא הוא, תוספת שבת ותוספת שביעית, ממה שכתב אחד מן הראשונים, הר' אברהם ב"ר עזריאל (ערוגות הבושם, מובא בשו"ת מהר"ח או"ז קפ"ה) ששיעור תוספת בשבת הוא שתי שעות; למד זאת משביעית ששיעורה אחד חלקי שנים עשר מהשנה, שלשים יום, אף כאן אחד חלקי שנים עשר מהיממה. הרי נראה שגדר אחד לתוספת שביעית ולתוספת שבת, להוסיף על זמן הקדושה חלק מסויים, ועל כן למד שהשיעור הוא אחד משנים עשר של אותו הזמן. ואמנם שיטה יחידאית היא אבל יש לשמוע ממנה שדין אחד הוא בשניהם, להוסיף על הזמן.

וכן נראה להוכיח משיטת רש"י (בר"ה י:) שאסור ליטע סמוך לזמן התוספת באופן שתיקלט הנטיעה בקרקע בזמן התוספת. ואם היה זה רק דין בניהוג השביתה בלבד, מה מקום לאסור הקליטה בזמן התוספת הרי בעצם אין דין 'שביעית' בקרקע באותו הזמן. ואכן רש"י ביבמות (פג.) נימק דין זה: 'דכל שלשים לפני שביעית כשביעית דמו דנפקא לן מבחריש ובקציר תשבות'. פירוש דבריו שגדר הדין הוא תוספת הזמן והרחבתו.

אלא שצריך להבין אם כן מה טעם מותרות מלאכות שאינן לצורך השביעית, הלא גם זמן התוספת עצמו בכלל דיני השביעית. ועוד, מה טעם לא חלה קדושה על הפירות בזמן התוספת.

ג) נקדים לבאר גדר מצות השביתה בשביעית; -

שנינו (שביעית ב,ו): אין נוטעין ואין מבריכין ואין מרכיבין ערב שביעית פחות משלשים יום לפני ראש השנה, ואם עשה כן - יעקור. רבי יהודה אומר: כל הרכבה שאינה קולטת בשלשה ימים שוב אינה קולטת. רבי יוסי ור"ש אומרים: שתי שבתות. פירוש, נחלקו התנאים על זמן קליטת הנטיעה בקרקע, אם היא לאחר שלשים יום מהנטיעה או שלשה ימים או שבועיים. וכן הלכה. וכבר עמדו הראשונים לבאר במה מדובר, הלא בין כך אסורה העבודה שלשים יום קודם השביעית משום תוספת שביעית. ופרש"י (בר"ה י:) שהזמנים הללו אמורים קודם זמן התוספת, שאסור ליטע באופן שייקלט הצמח בזמן התוספת וכנ"ל [ו'שלשים יום לפני ראש השנה' שאמרו - לאו דוקא, או הכוונה לאחד באלול שהוא ר"ה למעשר בהמה. עפ"י מפרשים]. והתוס' חלקו על כך, ופירש רבנו תם שמדובר בתוך זמן התוספת ולא נאסרה בזמן התוספת אלא חרישה וקצירה אבל לא הנטיעה, ורק באופנים שייקלט הצמח בשביעית אסור, ובזה נחלקו מהו זמן הקליטה. [כמה מהראשונים (הרמב"ן ובית מדרשו) בהביאם דברי ר"ת, פירשו טעמו משום שלא נאסרה אלא מלאכה המועילה לשביעית כגון חרישה, אבל לא נטיעה שהיא מלאכה חד פעמית העשויה לשנים רבות, והרי לעולם האילן צומח וגדל בשביעית, גם כשנטעוהו זמן רב מקודם, ולכך מלאכה זו לא נאסרה בזמן התוספת. ויש ראשונים שהביאו דברי ר"ת ללא הסבר זה אלא משום דבתוספת אין כתיב אלא 'בחריש ובקציר'. ע' בפירוש הר"ש ריש שביעית ובתוס']. והר"ש משאנץ (שביעית רפ"א ופ"ב מ"ו) נקט שהנטיעה אסורה בזמן התוספת, ופירש שזה שנחלקו החכמים בשיעור הקליטה, נפקא מינה לענין הדין שיעקור אם נטע, שאם הצמח עתיד להיקלט בשביעית חייבים לעקרו מקודם, וזהו שנחלקו בשיעור הקליטה כמה הוא, אבל לכתחילה אין ליטע שלשים יום קודם ראש השנה.

על כל פנים למדנו מדברי הראשונים דבר חדש, שלדעת הכל אסור ליטע קודם השביעית באופן שתיקלט הנטיעה בשביעית, ולא מדין 'תוספת' אלא מעצם מצות השביעית היא, אלא שלפרש"י דין זה אמור אף כלפי התוספת, שאסור ליטע מקודם לכן באופן שיילקט בזמן התוספת, ואילו לר"ת ור"ש לא נאסר אלא בקליטה בשנת השביעית עצמה אבל לא קליטה בזמן התוספת.

ויש לעיין בדין זה, הלא בשביתת שבת כגון זה ודאי אין איסור לעשות פעולה קודם השבת באופן שבשבת תיווצר המלאכה מעצמה [ורק לבית שמאי מצינו כזאת משום שביתת כלים], וא"כ יש לעיין מדוע בשביעית אסור הדבר, הלא סוף סוף אינו זורע ולא עושה כלום בשביעית עצמה.

ואמנם לרמב"ן דרך אחרת בדין זה. לפיה דין זה של עקירת הנטיעה אינו אלא גזרה דרבנן משום שנות ערלה הנמנות משעת הקליטה, שמא ייראה כאילו נטע בשביעית שהרי היא הראשונה למנין שנות ערלה, לכך אסרו ליטע באופן שייקלט בשביעית [ולשיטתו אין איסור באילני סרק ובכל מה שאין נוהגת בו ערלה, אבל לפי שיטת הראשונים דלעיל אסור בכל אופן משום קליטת הצמח בשביעית]. הא מיהת משיטת רש"י ר"ת ור"ש יש לשמוע כפי פשט הדברים שיש איסור דאוריתא לעשות פעולה קודם שביעית, אף לא בזמן התוספת, באופן שתגרום קליטה בשביעית. וכבר עמד המנחת-חינוך על פשר הדבר ומקורו, ופירש משום שנאמר 'ושבתה הארץ שבת לה'' - משמע שהמצוה היא שהארץ תשבות ולא על האדם, וכדוגמת דין שביתת בהמה בשבת, שאעפ"י שהאדם אינו עושה מאומה, מצווה הוא שבהמתו תשבות, כמו כן לענין שביעית מצווה הוא שהארץ תשבות, ולכן חייב לעקור הנטיעה שעתידה להיקלט בשביעית מאחר ומצווה על שביתת הארץ. והוציא מזה דין חדש [והעיר על כך שלא הוזכר הדבר בקדמונים], שנכרי העובד בקרקע של ישראל מעצמו, מצווה הבעלים למונעו שהרי הארץ צריכה לשבות, כך לי ע"י מלאכת ישראל או מלאכת נכרי. וכתב ושנה ענין זה בהרבה מקומות (קיב,ב רחצ,טו שכו,א שכח,י). ובדבריו אלו מתבארים דברי הראשונים הנ"ל בשופי, כאמור.

וכן למד המנ"ח מפשט דברי הגמ' בע"ז (טו:) 'דאדם מצווה על שביתת שדהו בשביעית' בדומה לשביתת בהמתו בשבת, ע"ש. ואכן כן נראה מדברי תוס' הר' אלחנן והריטב"א בע"ז שם. אלא שהחזו"א (שביעית כב,ה) חידש חידוש גדול, שאיסור נטיעה מקודם באופן שייקלט בשביעית אינו מצד עיקר מצות השביתה אלא משום דין תוספת, ולהלכה שבזמן הזה אין דין תוספת, אין איסור ליטע קודם השביעית באופן שייקלט בשביעית. ואולם הגרשז"א (מנחת שלמה ח"א מח. וע"ע במעדני ארץ שביעית יג) פקפק בזה עפ"י פשט דברי הראשונים הנ"ל המורים שאין זה ענין לדין תוספת אלא כך הוא מעיקר מצות שביעית שאסור ליטע בענין שייקלט בשביעית. והיינו כהסבר המנ"ח שהמצוה היא בשביתת הארץ תשבות. ולפי דרך זו אף בזה"ז יהא אסור ליטע אילן מט"ו באלול מפני קליטתו בשביעית[[5]](#footnote-6).

ד) ובדעת הרמב"ם, הקשה הגריי"פ פערלא (עשה סא) סתירה בין לשונו ברמזי המצוות 'שתשבות הארץ בשביעית ממלאכתה' שמשמע שמצות השביתה היא על הארץ ולא על האדם [ורק לגבי הלאוין כתב 'שלא יעבוד - האדם - עבודת הארץ'], ללשונו בהלכות (ריש הל' שמיטה ויובל): 'מצות עשה לשבות מעבודת הארץ ועבודת האילן בשנה השביעית... וכל העושה מלאכה מעבודת הארץ או האילנות בשנה זו בטל מצות עשה ועבר על לא תעשה' - מזה משמע שגדר המצוה היא כגדר הלאוין, על האדם.

ובספר שבת הארץ (מובא במעדני ארץ בקו"א) פירש שאמנם מעשה האיסור הוא מלאכת האדם אבל התקיימות האיסור הוא בכך שהארץ אינה שובתת. והרמב"ם ברמזיו מגדיר את קיום המצוה או האיסור, ואילו בהלכות מגדיר את מעשה המצוה [וכפי שמתבאר אצלנו דבר זה בהרבה מקומות, כגון לענין מצות פריה ורביה, מצות התשובה, תקיעת שופר ועוד[[6]](#footnote-7)]. ולפי"ז דעת הרמב"ם כהרמב"ן שאין איסור מצד עיקר הדין לעשות פעולה קודם השביעית שעל ידו ייקלט הצמח בשביעית, כי סוף סוף אין כאן מעשה האדם. וכן גוי העושה מלאכה בשדה ישראל - מותר.

אך נראה מחוור יותר לפרש בדעת הרמב"ם באופן אחר, והוא על דרך שמצינו להרשב"א בתשובה (מובא בקובה"ע יבמות ) לענין מצות ב"ד להמית את המחויב מיתה, שאף אם הומת על ידי נכרי שפיר דמי. והיינו משום שעיקר המצוה הוא תוצאת הדבר ולא הפעולה, כלומר המצוה המוטלת על בית דין לדאוג לכך שהוא ימות, לאו דוקא להמיתו בעצמם או ע"י שלוחם, ועל כן שפיר עושים זאת אף ע"י גוי הגם שאין שליחות לנכרי, כי א"צ שמעשה ההמתה יתייחס לב"ד אלא עליהם לדאוג רק לתוצאה. וכעין זה כתב הרי"ד (בקדושין כט.) לענין מצות האב למול את בנו, שמצוותו נוהגת בין ביום בין בלילה להתעסק ולטפל במילת בנו ולכך אין זו מצות עשה שהזמן גרמה, כי המצוה לטרוח בדבר בכל זמן שהוא ולאו דוקא ביום השמיני. וכיוצא בזה יש מצדדים במה שדן בספר מחנה אפרים (שלוחין ושותפין יא) לענין עשיית מעקה ע"י נכרי, שהמצוה היא הטיפול בתוצאה ולא מעשה עשיית המעקה עצמו.

והכי נמי יש לומר בדעת הרמב"ם בגדר מצות השביתה, שיש לאדם לדאוג לכך שהארץ תשבות ולהימנע מכל דבר המונע את שביתתה, וא"כ כל פעולה הגורמת לכך שלא תשבות הארץ, אסורה היא באיסור עשה דשביתה. הוה אומר: אין המצוה שהארץ תשבות אף ללא פעולת האדם כלל [בדומה לשביתת בהמתו בשבת], וגם אין המצוה שהאדם ישבות ממלאכת הארץ, אלא האדם מצווה להימנע מכל פעולה המבטלת את שביתת הארץ. ולפי"ז יצא שאמנם אם רואה נכרי העובד בשדהו מעצמו אינו חייב למונעו כי האיסור הוא רק על מעשה האדם, אבל אם יאמר אדם לנכרי לעבוד - עובר הוא על מצות השביתה מהתורה שהרי נסבב על ידי מעשיו שהארץ לא שבתה [וכמו לענין מצוה, בית דין מקיימים מצות ההמתה על ידי שמסבבים את המיתה, הגם שנהרג ע"י נכרי - כך לענין עבירה יש לומר כגדר הזה, שהיא נעשית ע"י גרימת האדם]. ואכן כן כתב המהרש"ל (חכמת שלמה ב"מ צ) שאמירה לנכרי במלאכת שביעית אסורה מהתורה. והיינו כגדר הנ"ל.[[7]](#footnote-8)

ונראה שמצינו בענין דעה נוספת; התורי"ד (בר"ה י: במהדו"ת) פירש 'שאם הדבר ידוע שלא תוכל לקלוט קודם שביעית אלא בשביעית הו"ל כנוטע בשביעית ויעקור'. ופירוש דבריו דהנה גבי איסור שבת הקשה הנמו"י (ב"ק כ) למ"ד 'אשו משום חציו' והו"ל כאילו הבעיר הגדיש בידים, היאך מותר להדליק הנרות עם חשיכה וההדלקה הולכת ונגמרת בשבת והריהוא כמבעיר בעצמו בשבת. וכתב דלא קשיא שהרי חיובו כזורק החץ שבשעה שיצא החץ מתחת ידו באותה שעה נעשה הכל, וכאילו הבעיר בידיו הכל בשעת ההדלקה. והביאו האחרונים (חת"ס, בית מאיר, דברי יחזקאל) להכריח כן שהרי אף אילו היינו דנים את האדם כל הזמן כמדליק, הלא גדר המצוה הוא שישבות האדם וינוח ממעשה מלאכה והרי האדם לא עשה כלום בשבת[[8]](#footnote-9). וא"כ לענין שביעית שגדר המצוה הוא שהארץ תשבות [ולא האדם כבשבת], שפיר י"ל שמייחסים את הקליטה למעשה האדם כאילו ממשיך לעשות את פעולת הנטיעה עד שתיקלט. ואף שבשביעית אינו פועל כלום מ"מ אין די בכך שהאדם שובת אלא הארץ טעונה שביתה והרי אינה שובתת מכח מעשהו [ולפי"ז מובן שדוקא אם ע"י פעולתו נעשית קליטה, ולא בקליטת צמחים הנעשית מאליה, שבזה אינו מחויב למונעה בשביעית].

ה) ניהדר לענין הראשון. כיון שהוכחנו מכמה מקומות שדין תוספת, בשביעית כמו בשבת, מתייחס לזמן עצמו ולא רק לניהוג שביתה, א"כ מה טעם מותרת עבודה לצורך הששית. ונראה שגם בשביעית עצמה, גדר האיסור הוא שלא לעשות 'מלאכת שביעית' כלומר מלאכה המתייחסת לשנה זו, ולו יצויר שיעשה בשביעית מלאכה השייכת לשנה אחרת - מותר. כן נראה ברור ומוכח מכמה מקומות, וכפי שיבואר לפנינו; -

הנה מבואר בגמרא הנ"ל שצריך לימוד מיוחד לאסור קציר שביעית היוצא לשמינית. וכמה פירושים נאמרו בדבר. ודעת הרמב"ם (בפירוש המשנה ריש שביעית) לפרש דהיינו קציר הנעשה בשנה השביעית לצורך השנה השמינית. ופשט הדברים שלשיטת הרמב"ם (פ"א ב-ג; פ"ד א כב) שני ענינים יש באיסור קצירה ובצירה, כפי שכתב החזו"א (יב,ה-ז): א. משום חסרון בדין הפקר ונטישה, בכך שמתנהג בה מנהג בעלים הקוצרים את שדהו. ומצד איסור זה מותרת הקצירה שלא כדרך הקוצרים, קוצר מעט מעט וחובט ואוכל וכו'. ב. הקצירה היא מלאכה המכשירה את הקרקע לזריעה חדשה, בדומה לחרישה. וכן הבצירה בענבים, יש בה משום מלאכת האילן להכינו ליתן תנובה חדשה, בדומה למלאכת זמירה. וכן מורה פשט הסוגיא במו"ק (ג) שיש בדבר איסור מלאכה. וזהו פשט דברי הרמב"ם שקצירה בשביעית הנעשית לצורך הכנת הקרקע לשמינית, גם היא אסורה.

ויש לשאול מדוע נצרכנו לילפותא מיוחדת לכך, והלא סוף סוף עושה מלאכה בשביעית, ומה מועילה כוונתו שעושה כן לתועלת השמינית. וכי העושה מלאכה בשבת לצורך חול עלה על הדעת לפטרו. אתמהה.

הרי מבואר מזה שלולא גילוי מיוחד לאסור קציר שביעית היוצא לשמינית היה מותר הגם שעובד בשביעית - כי לא נאסרה אלא מלאכת השנה השביעית ולא מלאכה המתייחסת לשנה אחרת. וגילה הכתוב שגם מלאכה זו הנעשית לתועלת השמינית מוגדרת כ'מלאכת שביעית' כיון שהיא נעשית בשנה השביעית.

וכן ראיה משיטת ר"ת לפי מה שפירש הר"ש (ב,ו) שיטתו שהנוטע נטיעה בשביעית מותר מהתורה. ומה טעם יש בדבר, במה נשתנית הנטיעה מהזריעה המפורשת בתורה לאיסור. אכן מבואר הטעם בשו"ת מהר"י צהלון (קעח?) לפי שהנטיעה אינה מלאכה שנתית אלא מלאכה חד פעמית הנעשית לצורך שנים רבות, ועל כן לדעת ר"ת מותרת מן התורה מפני שאינה כלולה ב'מלאכת שביעית'. ואף שאר הראשונים דפליגי, אינם חולקים ביסוד הענין אלא סוברים שגם מלאכה הנעשית באקראי בשנה זו, בכלל 'מלאכת שביעית' היא, ולאו דוקא מלאכה המתיחדת באופיה לזמן מסוים.

ואם כן מובן שאעפ"י שתוספת שביעית כשביעית עצמה, ולדעת רש"י אסור אף ליטע מקודם לכן באופן שייקלט בזמן התוספת, מכל מקום מלאכה לצורך הששית מותרת בזמן התוספת, כי הרי אף בשביעית עצמה מותרת מלאכה של שנה אחרת [אלא שנתחדש מקרא ד'בחריש ובקציר' לאסור קציר שביעית לצורך השמינית כנ"ל. ובבית ישי (ד,ב) צדד שהתולדות מותרות בשביעית לצורך השמינית. וצע"ג בחידוש גדול זה], ולר"ת אתה מוצא זאת בנטיעה המותרת מדאוריתא, אלא שלשאר הראשונים כל דבר הנעשה בשביעית נחשב 'מלאכת שביעית' משא"כ דבר הנעשה בזמן התוספת לצורך הששית.[[9]](#footnote-10)

וזהו גם הטעם שאין קדושה בפירות בזמן התוספת, הגם שהתוספת היא כשביעית עצמה לא רק לענין איסור מלאכה, אך הרי היא מוגדרת כ'תוספת' ולא עיקר שביעית, כלומר דין התוספת אינו משנה את התאריך, וכפי שביארו האחרונים עפ"י דברי התוס' בכתובות (מז) שמצות שמחת יום טוב אינה נוהגת בזמן התוספת, כי סוף סוף עדיין לא נכנס היום הבא, וגם לא חל דין 'לילה' בזמן התוספת, כפי שכתבו הש"ך והגר"א ועוד פוסקים (ביו"ד קצו?) לענין הפסק טהרה שמצד הדין מועיל לעשותו אף לאחר קבלת שבת קודם שחשכה. וכן הביא הש"ך (שם) מהאגור אודות ספירת העומר שא"א לספור את היום הבא בזמן התוספת, שהרי היום הבא עדיין לא הגיע [וכדברי מהרש"ל שהמקבל עליו שמיני עצרת מבעוד יום, אוכל סעודתו בסוכה. ודלא כהט"ז (או"ח תרסח) שהקשה על כך - שהרי סוף סוף עדיין הוא שביעי של חג ולא שמיני. אלא שיש מקום לדון להצדיק דברי הט"ז מטעם אחר, כי עיקרו של יום עצרת (שתרגומו 'כנש') הוא באסיפה וכינוס לבית, ומענין קדושת היום הוא הכניסה מהסוכה הביתה, וכמו שפרש"י בסוכה (מח.) על 'שמיני רגל בפני עצמו' - שאין יושבים בסוכה, כי זה ענינו ומהותו של היום, וא"כ כשמוסיף על קדושת היום כבר נכנס הביתה[[10]](#footnote-11)]. והואיל ועתה היא השנה השישית, הרי הפירות אינם 'פירות שביעית' אלא פירות ששית הם ולא חלה בהם קדושה.

ו) ובזה יש לפרש דין סיכת הפגים (בשביעית פ"ב מ"ה) שרבו בו השיטות, ונראה מפשט דברי הרמב"ם (שמיטה ויובל ג,ט-י) וכן מפורש בתורא"ש בשביעית, שלר' יהודה במקום שנהגו שלא לסוך, סכים בשביעית את הפגים שחנטו בששית ונכנסו לשביעית, ואין סכים את פגי השביעית בשנה השמינית. וכבר תמהו טובא בענין זה, כיצד תהא התוספת חמורה מהעיקר, שבשמינית אסורה מלאכה זו ובשביעית מותרת (ע' חזו"א שביעית יז,כז). ובקהלות יעקב (שביעית ט) כתב שהסיכה אינה מלאכת האילן, שלא נועדה להצמיח את הפירות אלא להטעימם ולהשביחם, וכתב לחדש שבשביעית נאסרה גם מלאכה בפירות ולא רק באילן, אלא שזה תלוי בקדושת הפירות, אם פירות שביעית הן אם לאו, ואין הדבר תלוי בזמן שעושה את הפעולה.

ואולם בתורא"ש מפורש שהסיכה נועדה לזרז ההבשלה, ואם כן קשה כיצד אסור בשמינית דבר המותר בשביעית, 'יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא?!'.

אך לפי מה שנתבאר אתי שפיר דברי הרא"ש - וכך גם יתפרשו דברי הרמב"ם - שהרי בעצם לא נאסרה כל מלאכה בשביעית אלא 'מלאכת השביעית' בלבד, רק למעשה כל מלאכה הנעשית בשביעית יש עליה תורת מלאכת שביעית אפילו אם נעשית לתועלת שמינית[[11]](#footnote-12), על כן סובר רבי יהודה שזה דוקא במלאכה שדרכה להעשות אבל במקום שאין נוהגים לסוך, אעפ"י שעושה אותה בשביעית אין זו 'מלאכת שביעית' שהרי סוף סוף זוהי גמר מלאכת השנה השישית, לסוך את פירות השישית, ורק במקום שנוהגים לסוך נחשבת הסיכה למלאכת שביעית מצד מה שהיא נעשית בשביעית. מאידך סיכת פגי שביעית בשמינית אסורה מפני שהיא 'מלאכת שביעית' בעצם[[12]](#footnote-13).

ז) ונתישבו בזה גם קושיות רעק"א שפתחנו בהן, דשפיר יש ללמוד תוספת עינוי יוהכ"פ ממלאכה דשביעית, כי כפי שנתבאר דין התוספת אמור כלפי הזמן עצמו ולכל דיניו, ואינו דין בניהוג ההלכות הפרטיות של הזמן, עד שנבוא לחלק בין איסור מלאכה לעינוי. ומה שהתיר ר"ת נטיעה, וכן מה שמותרות מלאכות לצורך השישית בזמן התוספת, היינו משום שאף בשביעית לא נאסרה אלא 'מלאכת שביעית' ואין בכלל זה מלאכות הנעשות בתוספת לצורך השישית, או - לדעת רבנו תם - מלאכות חד פעמיות שאינן מתייחסות לשנה מסוימת.[[13]](#footnote-14)

עיקרי דברים לשיעור כה

**א)** מפשט דברי רש"י ר"ת ור"ש נראה שאסור מדאוריתא ליטע קודם שביעית נטיעה שתיקלט בשביעית, מצד עיקר מצות שביעית ולא משום דין 'תוספת'. ומזה נראה כדברי המנחת-חינוך שמצות שביתה בשביעית נאמרה כלפי הארץ, בדומה ל'שביתת בהמתו' בשבת. ואף כשעובד נכרי מעצמו בקרקע ישראל אסור. וכן נראית דעת הר' אלחנן והריטב"א. לפי זה אף בזמן הזה שאין דין 'תוספת' נוהג, יש לאסור ליטע באופן שייקלט בשביעית. וכן צדד הגרשז"א. (ג)

מהרי"ד נראה שאיסור קליטה בשביעית הוא מפני שמעשה האדם נמשך עד גמרו, כאילו נטע בשביעית. [ולפי זה אין ראיה לדין שביתת הארץ שלא ע"י ישראל]

בדעת הרמב"ם נראה שגדר אזהרת השביתה הוא פעולת האדם שבעטיה אין הארץ שובתת. ולפי זה אמירה לנכרי לעבוד בשדה ישראל אסורה מהתורה [כדברי מהרש"ל] אבל לא כשעובד הלה מעצמו. (ד)

**ב)** נראה מוכח מכמה מקומות שלא נאסרה מהתורה אלא 'מלאכת שביעית', לא מלאכה שאינה מתיחדת לשנה זו. מלבד קציר שביעית היוצא לשמינית שנלמד מקרא לאסור כ'תוספת'.

לדעת ר"ת (אליבא דהר"ש ועוד), אפילו נטיעה אינה חשובה 'מלאכת שביעית' מאחר והיא מלאכה הנעשית לשנים רבות. (ה)

סיכת פגי שישית בשביעית מותרת לרבי יהודה במקום שאין נוהגים לסוך, מפני שאיננה מלאכת שביעית אלא מלאכת השישית. (ו)

**ג)** דין 'תוספת' הן בשבת ויוהכ"פ הן בשביעית, גדרו 'תוספת בזמן' והרחבת תחום קדושתו. לא תוספת בניהוג איסור מלאכה גרידא. כן נראה להוכיח מדברי הראשונים בכמה מקומות. (א ב)

ומכל מקום הותרה מלאכה בתוספת-שביעית לצורך השישית, כי אף בשביעית עצמה לא נאסרה 'מלאכת שישית' כאמור. וכן אין קדושה בפירות שהרי הם פירות ששית ולא פירות שביעית (ה ז)

**ד)** מצינו מצוות ואזהרות שעיקרן התוצאה ולא הפעולה עצמה, וגדר מעשה המצוה הוא לדאוג ולטפל בדבר שייעשה / שלא ייעשה. ונפ"מ שהן מתקיימות גם ע"י פעולת נכרי בציווי ישראל, כגון ביצוע עונש ב"ד על ידי נכרי (רשב"א) ועוד. וכן הוא איסור מלאכה בשביעית להרמב"ם כנ"ל (ד)

1. כתיבה ראשונה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע"ע רש"ש ויפה עינים. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועוד מבואר בתורא"ש (ד. ד"ה אבל) שגם לפי האמת לא נתמעט ממלקות אלא לרבי ישמעאל ובזמן שאין ביהמ"ק קיים, אבל בזמן הבית או לרע"ק לוקין על תוספת שביעית. ובמנחת שלמה (ח"ג קכא,ב) צדד בזה מדנפשיה וכתב שתמוה לומר כן. [↑](#footnote-ref-4)
4. נ' שאינו מוכרח, די"ל דוקא לגבי דיני השביתה הנאמר בהך קרא, דיינינן להו כשביעית, לא לשאר מילי. [↑](#footnote-ref-5)
5. [ואף לא ע"י נכרי]. יש להעיר שגם לדעת החזו"א שמותר ליטע עד ר"ה, אין הכרח להתיר מדאוריתא עבודת נכרי בשביעית, כי יתכן ובשביעית אסורה כל עבודת אדם. וכן משמע מסידור דבריו בסי' יז סקכ"ה [ומבואר שם שתלוי הדבר במחלוקת הראשונים, הר' אלחנן והרמב"ם]. ומדרבנן לכו"ע אסור.

   גם נראה שלא התיר החזו"א אלא בכגון קליטה שהארץ עושה מלאכתה מעצמה [כדוגמת בהמה התולשת ואוכלת בשבת להנאתה, דפשטא דמלתא אין בזה חשש שביתת בהמתו], משא"כ במלאכה שע"י התערבות חיצונית, כגון העורך את שעון ההשקיה קודם השביעית כדי שהמים ישקו בשנה השביעית ויצמיחו, שאף שאין איסור תוספת, הרי בפעולתו מונע שביתת הארץ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ע' בשיעורים ב סק"ד, ו סק"ב, יא סק"ג, צג סק"ו, קלא סק"ג. [↑](#footnote-ref-7)
7. לכאו' נראה שגם לפי הגדר הזה יש מקום לאסור נטיעה קודם השביעית שתיקלט בשביעית, כי כיון שהמצוה היא התוצאה יתכן שאף קודם השביעית מצווה בדבר זה (וכמו שמסתבר שאין הפרש אם אומר לנכרי בשביעית עצמה או אומר לו מקודם לכן לעבוד בשביעית), וכמו במילת יום השמיני לתורי"ד שמוטל עליו לדאוג קודם הזמן הגם שנאמר בתורה 'וביום השמיני'. ולפי"ז יש לומר גדר זה בדעת שאר הראשונים. אך כמדומה שלא נאמר כך בשיעור. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך לכאו' הנמו"י לא ס"ל כן, דמדהקשה משבת על נזיקין, ולא תירץ דהתם שאני דכתיב למען ינוח. [↑](#footnote-ref-9)
9. [וטעמם של שאר הראשונים האוסרים ליטע בזמן התוספת, הגם שאין זו מלאכה השייכת לשנת השביעית, ואינה נעשית בשביעית עצמה, ומאי שנא מעבודת מקשאות ומדלעות - צ"ל שסוברים שגם מלאכה כגון זו שאינה מתייחסת לשנה מסוימת נאסרה בשביעית כמלאכת שביעית, ועל כן יש גם כלפיה דין תוספת. ולפי"ז נראה שגם אילן סרק אסור ליטע בתוספת אף אם ייקלט קודם השביעית. ובמנח"ש (ח"א מח וח"ג קכ) נסתפק בזה.

   ושמא יש לומר לדעת הראשונים שרק חריש וקציר מותרים כשאינם 'מלאכת שביעית', כמשמעות הכתוב 'בחריש ובקציר - של שביעית - תשבות' (שהרי לא כתיב 'שבות מחריש ומקציר'), אבל הלאוין המפורשים אסורים בשביעית בכל גווני, הגם שאינם שייכים לשנת השביעית דוקא, והנטיעה בכלל זריעה היא ולכן אסורה בכל אופן. ולפי"ז יתחדש שאסור לזרוע ירק בזמן התוספת אפילו לצורך שישית, ורק חרישה התירו בירושלמי. *צריך בדיקה*. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובברכה משולשת עמ"ס ברכות מובא מתור"י החסיד שאפשר לאכול מצת לילה ראשון בזמן התוספת. ומבואר ג"כ שאף לענין שאר דיני היום התלויות בלילה, מהניא דין תוספת. ורק לענין הלכות שאינן שייכות ליום טוב או לשבת כגון ספירת שבעה נקיים וספירת העומר לא מועיל תוספת, אבל למצוות היום מהניא לכל מילי. [↑](#footnote-ref-11)
11. כי כן דרך המלאכה, לעשות עתה דבר לתועלת השנה הבאה, והואיל וכן, ציוותה תורה לשבות גם ממלאכה זו. עפ"י אג"מ יו"ד ח"ג קל. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולכאו' מדין תוספת הוא, וא"כ בזה"ז בדין הוא שיהא מותר, אבל ברמב"ם משמע שאף בזה"ז אסור. וצ"ל דמדרבנן הוא. [↑](#footnote-ref-13)
13. וע' אגרות משה יו"ד ח"ג קל. ובאופן אחר במנחת שלמה ח"ג קכא,ג. [↑](#footnote-ref-14)