כלים פט_ו מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פט"ו מ"ה**

א] **רחת של גרוסות טמאה של אוצרות טהורה וכו' זה הכלל העשוי לקבלה טמא לכנוס טהור,** בד' הרבמב"ם בפיהמ"ש מבו' דמפרש דשל גרוסות ושל גתות עשויין לקבל בתוכן, ושל אוצרות ושל גתות עשויין לקבץ על ידם ואינם מקבלין בתוכן, וכן פירש הרא"ש, ומשמעות דבריהם דבכולהו איכא בית קיבול, ואפ"ה של גרוסות ושל אוצרות טהורין משום שאין עשויין לקבלה,[[1]](#footnote-2) ועי' בחזו"נ ובמי"ט שפירשו כן.

ב] ועיי"ש במי"ט שכתב לדקדק מד' הר"ש דפליג, וזה ממש"כ דשל גרוסות יש לה בית קיבול וכו', ומ' דזהו טעם החילוק בין של גרוסות לשל אוצרות, עכ"ד,[[2]](#footnote-3) אך לכאו' אי"ז מתישב בלישנא דמתניתין דתני זה הכלל העשוי לקבלה טמא לכנוס טהור, והרי שאין החילוק בצורת הכלים אלא אם הן עשויין לקבלה, וע"כ יותר נ' דמכוון הר"ש לפרש דטעם טומאת של גרוסות, הוא משום שיש לה בית קיבול ואם ל"ה לה בית קיבול לא היתה מקב"ט, אך לעולם גם של אוצרות יש לה בית קיבול, ואפ"ה טהורה משום שאין עשוי' לקבלה.

ג] ובתוי"ט כתב בשם מהר"ם דשל גרנות טהורה שאין להן בית קיבול, ובפשוטו מ' מדבריו, דזה עצמו טעם החילוק בין של גרוסות ושל גתות לשל אוצרות ושל גרנות, דשל גרוסות ושל גתות יש להן בית קיבול, ושל אוצרות ושל גרנות אין להן בית קיבול, אך ג"ז אי"ז מתישב בסיפא דמתניתין דמבו' דאין החילוק בצורת הכלים אלא אם הן עשויין לקבלה או לכינוס, ועמד ע"ז בחזו"א סימן כ' סק"ח.

וע"כ צ"ל בדעת מהר"ם דבכולהו ליכא בית קיבול, ואפ"ה של גרוסות ושל גתות טמאה משום שהן עשויין לקבל, וזה כדעת רש"י ודעימי' דפשוטי כלי עץ שרחבין ומניחין עליהן טמאין מדרבנן, וכן פירש בחזו"א שם.

ומש"כ מהר"ם דשל גרנות אין להן בית קיבול, אין כונתו דזהו טעם החילוק בין הכלים, אלא כונתו דאף דשל גרנות אינה עשוי' לקבלה, מ"מ אם הי' לה בית קיבול היתה טמאה, והטעם בזה י"ל בתרי גווני, חדא, כמש"כ בחזו"א שם, דאם הי' לה בית קיבול הי' חשוב זה כעשוי לקבלה, כיון שא"א בלא קבלה בשעת כינוס, אך בדעת ש"ר צ"ל כמש"כ החזו"א שם, דלא מקרי קבלה כיון שאין נהנה בקבלתו יותר מדחי' וכיבוד בלא קבלה, וי"ל עוד דס"ל דל"ב שיהא הכלי עשוי לקבלה, אלא בפשוטי כלים, דכל טומאתן הוא משום שמניחין עליהן ודמו לבית קיבול, וכל שאין עשויין לקבלה ל"ד לבית קיבול ולא גזרו עליהן טומאה, אך בכלי קיבול גמור, ל"ב שיהא עשוי לקבלה, ועי' גם בארחות חיים הל' סוכה סימן י"ד דבפשוטו מבו' בדבריו דס"ל דכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה מקב"ט, עיי"ש, אך צ"ע ע"ז מסוגיית הגמ' בשבת דקכ"ג: דבפשוטו מבו' שם להדיא דכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה אינו מקב"ט, ועיי"ש בפירש"י ובש"ר,[[3]](#footnote-4) וצ"ע בזה.

ד] ובעיקר הך דינא דכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה אינו מקב"ט, מצינו כן עוד בד' הרמב"ם לקמן פט"ז מ"ו ובפ"ב מכלים ה"ד ופ"ז ה"ה, וכ"ה גם בפי' הר"ש מכת"י לקמן מ"ו שכתב דנבלים יש להן בית קיבול, והא דנבלי בני לוי טהורין הוא משום שאין עשויין לקבל ואי"ז מטלטל מלא וריקן, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש מכת"י לקמן פט"ז מ"ו ומ"ז דכלי קיבול שאינו עשוי לטלטל על ידו את הדבר המתקבל בו טהור, כיון שאינו מטלטל מלא וריקן, וכ"ה מבו' בפירש"י שבת דס"ו. ובד' התוס' שם דס"ד., וכ"ה מבו' בתשו' הראב"ד סימן כ"ב, שכתב דהא דקרן עגולה טמאה, הוא משום שהיא ראוי' לגמע בה מים לתינוק והו"ל כלי העשוי לקבלה, וכ"ה מבו' בתשו' הרי"ד סימן ט"ז, ז"ל, שלא יקרא כלי קיבול אלא חלל העשוי להכניס בו ולהצניע בו דומיא דשק, אבל זה שיש בפותחת הוא נקב בעלמא ולא יקרא בית קיבול, וכ"ה בתשו' הרא"ש כלל כ"ד סי"ד, ז"ל, הקנים וכו' אינם מקב"ט כיון שלא נעשה הקיבול שלהם לצורך קבלה וכו' דהכי תנן בפ"ד דמקואות סילון שהוא צר מכאן וצר מכאן ורחב באמצע אינו פוסל שאינו נעשה לקבלה,[[4]](#footnote-5) וכן כמה משניות מוכיחות כן במס' כלים, עכ"ל.

ה] ואמנם נ' מדבריהם דפליגי בטעם הא דאינו מקב"ט, דבד' הר"ש לקמן מ"ו נ' להדיא דאי"ז תנאי בתורת כלי קיבול דלא חשיב כלי קיבול אלא בשהוא עשוי לקבלה, דלעולם אף כלי קיבול שאינו עשוי לקבלה חשיב ככלי קיבול, ואך דלגבי קבלת טומאה לא סגי בכך, אלא בעינן שיהא מטלטל מלא וריקן, וע"כ כל שאינו עשוי לקבלה ואינו מטלטל מלא אינו מקב"ט, ?אך צ"ע בד' הר"ש בכת"י פט"ז מ"ו שנראה מדבריו דאיכא מעליותא בעשוי לקבלה אף שאינו מטלטל מלא וריקן, עמש"נ שם בדבריו?, וכן מ' גם בד' התוס' בשבת, אך בד' הרי"ד מבו' דכל שאינו עשוי לקבלה לא חשיב כלי קיבול אלא כנקב בעלמא, וע"כ אינו מקב"ט, וכ"ה משמעות סוגיית הגמ' בשבת דקכ"ג: דטהרת כלי קיבול שאינו עשוי לקבלה, הוא משום דחשיב כפשוטין, עיי"ש, וכ"ה גם בל' הרמב"ם והרא"ש לקמן פט"ז מ"ו.

ובחי' הגר"ח פ"ו ממקואות כתב שנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד שם, דדעת הרמב"ם דכלי שאינו עשוי לקבלה כשר גם לטבול בתוכו, ודעת הראב"ד לפ"מ שפירש הגר"ח שם,[[5]](#footnote-6) דאינו כשר לטבול בתוכו, ופירש הגר"ח דהרמב"ם ס"ל דכל שלא נתיחד לקבלה אין עליו תורת כלי קיבול כלל, וזה כמשמעות דבריו לקמן פט"ז מ"ו וע"כ הוא כשר לטבול בתוכו, אך הראב"ד ס"ל דאף שלא נעשה לקבלה תורת כלי קיבול עליו, ודוקא לענין טומאה בעינן מיוחד לקבלה דבעי' דומיא דשק דמטלטל מלא וריקן, אבל בשאר דיני כלים תורת כלי קיבול עליו אף שלא יחדו לקבלה ואין מטבילין בתוכו, עכ"ד.[[6]](#footnote-7)

והדברים מתאימים, דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש ס"פ במה אשה מבו' דס"ל דכלי העשוי לקבלה טמא אף שאינו עשוי לטלטל המתקבל על ידו, ודלא כפירש"י שם, ואזיל לטעמי' דס"ל דהא דבעינן בכלי קיבול שיהא עשוי לקבלה, אי"ז משום דבעינן שיהא מטלטל מלא, אלא הוא משום דכל שאינו עשוי לקבלה אין תורת כלי קיבול עליו, וע"כ ס"ל דכל שהוא עשוי לקבלה ותורת כלי קיבול עליו, ה"ז טמא אף בשאינו עשוי לטלטל דבר אחר על ידו, אך בדעת רש"י י"ל דתרי דיני איכא בזה, חדא שיהא הכלי עשוי לקבלה ובלא זה חשיב כפשוטין וכמשמעות הגמ' בשבת דקכ"ג: ופירש"י שם, ועוד שיהא דבר אחר מטלטל על ידו, משום דבעינן מטלטל מלא וריקן.

ו] ובמש"נ בד' הר"ש דאף כלי קיבול שאינו עשוי לקבלה תורת כלי קיבול עליו, מצינו בתרי דוכתי דאזיל הר"ש לטעמי', חדא, הוא בד' הר"ש בכת"י לעיל פ"י מ"א, עיי"ש שמבו' להדיא מדבריו דכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה מציל בצ"פ, ורק חקק שבבקעת אינו מציל, כיון שלא נחקק לשם כלי אלא מאליו, ואין תורת כלי לתוך שלהן, וגם לחד פירושא דהר"ש שם אם יש בו פו"ט ה"ה מציל בצ"פ, וכ"ה מבו' גם בפי' הר"ש ומהר"ם אהלות פ"ט מט"ז, דחבית של שייטים וחבית דפונה בשולי המחץ מצילין, והתם הויא ההצלה מדין צ"פ, כמבו' בד' הר"ש ומהר"ם שם מ"א, אף שלא נעשו לקבלה, דמה"ט אינם מקבלין טומאה, ולמש"נ אזיל הר"ש לטעמי' דס"ל דאף כלי קיבול שאינו עשוי לקבלה תורת כלי קיבול עליו, ואך שאינו מקב"ט משום שאינו מטלטל מלא וריקן, וע"כ לענין צ"פ דאף כלי שאינו מטלטל מלא וריקן מציל, ל"ב שיהא עשוי לקבלה, וצ"ל דל"ד דין הצלת צ"פ לדין קבלת טומאה, דבדין קבלת טומאה הרי כלי חרס שאינו עשוי לקבלה טהור, משום דלא חשיב תוכו כתוך, וצ"ע בזה.

עוד מצינו דאזיל הר"ש לטעמי', והוא בד' הר"ש במקואות פ"ד מ"ג, שדקדק בפי' הגרי"פ עשין ב' סד: מדבריו, דהא דסילון שצר מכאן ומכאן ורחב באמצע אינו פוסל את המקוה, הוא משום דלא חשיב כלל כדרך קבלה, עיי"ש, ?אך לכאו' אין הדקדוק מוכרח, עיי"ש?, ומבו' לפ"ז, דכל דחשיב ככלי קיבול, ה"ה פוסל את המקוה אף שאינו עשוי לקבלה, וזה מתישב היטב לטעמי' דס"ל דכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה תורת כלי קיבול עליו.

?ועי' עוד להלן מ"ו אות א' מש"נ בדעת הר"ש, דכלי שיר שהוא כלי קיבול מקב"ט מדרבנן אף שאינו עשוי לקבלה, וזה מתאים עם יסוד דבריו?.

ז] אמנם הנה בדין כלי לנט"י מבו' בפשוטו בפי' הר"ש ידים פ"א מ"ב דכל שאינו עשוי לקבלה אין נוטלין ממנו לידים,[[7]](#footnote-8) ולכאו' נשמע מינה דכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה אין תורת כלי קיבול עליו, ועיי"ש בחזו"א שכתב כן, דכ"ה דאינו מקב"ט ה"נ אין נוטלין ממנו לידים, אך י"ל דהתם דין בפנ"ע הוא, דבעינן שתהא הנטילה במים המתקבלים בכלי, וע"כ בעינן שיהא הכלי עשוי לקבלה זו.[[8]](#footnote-9)

ח] והנה התוס' בסוכה ד"ה. ומנחות דצ"ו: הביאו פי' ר"ת, דהא דטבלא המתהפכת טמאה מדאורייתא, הוא משום שיש לה בית קיבול למטה, והיינו מתהפכת שאם היתה מתהפכת הי' לה בית קיבול מלמעלה, עיי"ש, וצ"ע דמה מהני הא דיש לו בית קיבול למטה, הרי בית קיבול זה אינו עשוי לקבל בתוכו, ואין לומר דהא דה"ז מקב"ט הוא משום שלפעמים הופכין אותה ומשתמשין בצידה השני, שהרי במנחות שם אמרו דמה"ט הי' השלחן מקב"ט, אף שלא היו הופכין אותו לעולם.

ולמש"נ נראה לדון בדעת ר"ת, דס"ל דהא דכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה אינו מקב"ט, אי"ז תנאי בתורת כלי קיבול, דכל שאינו עשוי לקבלה אין תורת כלי קיבול עליו, דלעולם אף כלי שאינו עשוי לקבלה תורת כלי קיבול עליו, ואך דמ"מ אינו מקב"ט כיון שאינו מטלטל מלא וריקן, ולפ"ז י"ל דל"ב בדוקא שיהא הכלי עשוי לטלטל את המתקבל בתוכו, אלא אף אם אין מתקבל בתוכו כלל, מ"מ אם אך הוא מטלטל מלא ה"ה מקב"ט, וע"כ שלחן וטבלא שהן מטלטלין מלאין, שפיר מהני להו הא דיש להן בית קיבול מלמטה אף שאינו עשוי לקבלה, לחשבן ככלי קיבול.

והנה אמנם בפשוטו הי' נ' דאין לומר כן, שהרי מהקישא דשק דמטלטל מלא וריקן ילפי' דפשוטין טהורין וילפי' נמי דבעינן שיהא מטלטל מלא, וע"כ בדין דלא סגי במה שהכלי מטלטל מלא, אלא בעינן שיהא מטלטל את המתקבל בתוכו דומיא דשק, אך נראה לדון, דכיון דחזינן דגם בפשוטי כ"ע המשמשין אדם ומשמשיו דמקבלין טומאה, בעינן שיהיו מטלטלין מלא, והרי דדינא דמטלטל מלא אי"ז דין מסוים בהקיבול, אלא הוא דין בפנ"ע, ע"כ שפיר י"ל דגם בכלי קיבול ל"ב שיהא מטלטל הכלי אלא המתקבל בתוכו, אלא אף אם הוא מטלטל דבר אחר ה"ה מקב"ט, ואכתי צ"ע בזה.

? עי' בשושנים לדוד פט"ו פ"ה דטעם הא דהאילית אינו טמא מושב לחכמים, הוא משום דאי"ז אלא ישיבת עראי.?

1. ואמנם בסד"ט כתב דממה שסמך הרמב"ם בחיבורו הא דרחת לארובות וסרוד ומערוך דפשוטי כ"ע נינהו, משמע דרחת נמי מפשוטים הוא, עכ"ד, אך המעיין בד' הרמב"ם יראה דסמכו לים נפה, דלדעת הרמב"ם יש לו בית קיבול, ונ' מזה דאף רחת יש לו בית קיבול. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה לפי דבריו מבו' בד' הר"ש, דכל שיש לו בית קיבול טמא אף שאינו עשוי לקבלה, וצ"ע מד' הר"ש לקמן מ"ו ופט"ז מ"ו ומ"ז שהבאנו להלן אות ד' דמבו' להדיא דכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה אינו מקב"ט, וי"ל דהכא עדיף כיון דא"א לכינוס בלא קבלה, וכמש"כ בחזו"א שהבאנו להלן אות ג', ולמש"נ להלן אות ז' לדון לפ"ד הר"ש דאף אם אין הכלי קיבול עשוי לקבלה, מ"מ אם הוא מטלטל מלא ה"ה מקב"ט, י"ל דע"כ הגם שרחת של אוצרות אינה עשוי' לקבלה, מ"מ אם הי' לה בית קיבול היתה מקב"ט, כיון שהיא עשוי' לכינוס ומטלטלין דבר אחר על ידה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בארחות חיים דמייתי לדינא דמתניתין דשבת ללמוד מזה דכל קנה שיש בו בית קיבול מקב"ט, וזה צ"ע, שהרי בגמ' שם אמרו דכ"ז הוא משום דבשעה שמהפך בזיתים הופכו ורואה בו, וכבר תמה ע"ז בשו"ת הרדב"ז ח"ד סימן צ"ו, ועיי"ש שכתב דשמא כוונת הארחות חיים לחומרא בעלמא, עיי"ש, ושמא י"ל עוד, דמכוון ד' הארחות חיים, דכיון שאם ייחדו לקבלה ה"ה מקב"ט, אין מסככין בו, דומיא דהא דאין מסככין בבלאי כלים, ולכאו' הוא מוכרח כן, שהרי הארחות חיים איירי בסתם קנים, שאינם כלי כלל, ולכאו' ודאי דאינם מקבלין טומאה, ובע"כ דהוא דין מסוים לענין סיכוך שאין מסככין בהן.

   שו"ר בפי' הגרי"פ עשין ב' סה. - סו. מש"כ באורך ע"ד הארחות חיים, ועיי"ש שהגי' בדבריו, והדברים צ"ע, דהך דינא שהביא הארחות חיים הוא משנה ערוכה בשבת דקכ"ג: וכנ"ל, וגם מה שהאריך הגרי"פ שם דל"ב בכלי עץ שיהא עשוי לקבלה אם אינו משמש לצורך אחר, וכן האריך גם בבועז לקמן מ"ו, הוא נסתר מסוגיא דשבת שם, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להסתפק אם כונתו לדמות דכ"ה דלא חשיב ככלי קיבול לענין פסול שאיבה, ה"נ לא חשיב ככלי קיבול לקבלת טומאה, ולפ"ז מבו' בדבריו דהא דכלי שאינו עשוי לקבלה אינו מקב"ט הוא משום שאין תורת כלי קיבול עליו, (שהרי לענין פסול שאיבה ל"ב שיהא הכלי מטלטל מלא, והא דכלי שאינו עשוי לקבלה אינו מקב"ט הוא משום דאין תורת כלי קיבול עליו), או דכונתו דאם הי' הסילון מקב"ט, אף הי' פוסל את המקוה, משום דבעינן הוי' ע"י טהרה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בבעה"נ שער המים פ"ג במהדו"ב מפורש דכל הא דסילון כפוף פוסל הוא רק משום שלכך נכפף כדי לקבל, וכ"נ גם מל' הראב"ד בהל' מקואות שם שכתב דכיון שבני קבלה הן "ומקבלין" פסולין למקוה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ל דהא דאף כלי חרס אינו טמא אלא בשהוא עשוי לקבלה, אף דל"ב שיהא מטלטל מלא וריקן, הוא משום דבכלי חרס לא סגי שיהא לו בית קיבול, אלא בעינן שיהא לו תוך, ולא חשיב כתוך אלא בשהוא עשוי לקבל בתוכו, וצ"ע בזה.

   ולפ"ז י"ל, דהרמב"ם דס"ל דכל שאינו עשוי לקבלה אין תורת כלי קיבול עליו, אזיל לטעמי', שנראה דעתו בכ"ד דדין תוך דכלי חרס הוא שיהא כלי קיבול, ולפ"ז הרי דמהא דכלי חרס שאין עשוי לקבלה טהור, אף דל"ב שיהא מטלטל מלא וריקן, בע"כ דכל שאינו עשוי לקבלה אין תורת כלי קיבול עליו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועי' שעה"צ סימן קנ"ט סקכ"א שכתב שנחלקו הראשונים אם יש לפסול בכסוי כלים משום שאין עשוי לקבלה, אך מבו' בדבריו במ"ב שם סקט"ו וסקי"ז דהוא רק משום שפעמים שמשתמשים בהן לקבלה, ועי' חזו"א ידים סימן ג' ס"ק ב' ג' שהאריך בדין זה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומה"ט אף כלי העשוי לקבלה, אם אינו עשוי לקבלת משקין אין נוטלין ממנו, וכמש"א בחולין דק"ז., ועי' מ"ב סימן קנ"ט סקי"ז, אך בחזו"א ידים סימן ה' סק"ד כתב דל"ב שיהא עשוי לקבלת משקין, אלא סגי במה שראוי לקבל משקין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)