י (א) - הנחה דקלוטה וכו_ אם ה_ז מועיל לבטל לעקירה ראשונה, ולהפסיק המלאכה, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

יום ועש"ק חקת י' תמוז תשע"ה

**א**

א] שבת דצ"ז:, ת"ר הזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע ד' אמות חייב וכו', מאי קמ"ל, הא קמ"ל וכו' ודלא אמרינן קלוטה כמה שהונחה, ופירש"י, ז"ל, פחות מד' פטור, דמשום הוצאה לא מיחייב דלא אמרינן קלוטה כמה שהונחה, עכ"ל.

ובחי' הרשב"א שם הביא לפירש"י, ונחלק ע"ז, דמנ"ל דפטור משום דקלוטה לאו כמי שהונחה, דילמא הא דפטור הוא משום דלא נתכוין שתנוח ברשות זו, וכתב בשם רה"ג שפירש דהא דש"מ דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמי, הוא מהא דמחייבינן בשזרק ד' אמות, דאם קלוטה כמי שהונחה ה"ה פטור, כיון שקלטתו רה"י טרם שעבר ד' אמות וכמי שנח ברה"י דמי, ונמצאו ד' אמות ברה"ר מקוטעות ולא רצופות, עכ"ד, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה בפי' ר"ח בסוגיין.[[1]](#footnote-2)

ומבו' שנחלקו רש"י וש"ר, אם למ"ד דקלוטה כמי שהונחה יש לפטור בשעבר החפץ באמצע הד"א ברה"י, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

ב] ובפשוטו הי' נראה בזה, דהנה התוס' לעיל ד"ה: עמדו בהא דזורק ד' אמות לר"ע חייב, אף דהויא כמונחת בתוך ד' אמות, וכתבו דהוא משום דזורק ד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה, והרמב"ן שם כתב דהוא משום דלא אמר ר"ע קלוטה כמי שהונחה אלא כשנכנסה לרשות אחרת, אבל בחד רשות לא אמרינן, ועמש"נ לפרש בזה בסימן ז' (ב) סק"ו.

וי"ל דבזה הוא דפליגי רש"י וש"ר, דרש"י ס"ל דהא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד' אמות, הוא משום דהלכתא גמירי לה, וע"כ אף אם עבר בתוך הד' אמות במקו"פ, אי"ז מפסיק, אך ש"ר ס"ל דהא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד' אמות, הוא משום דלא אמרינן קלוטה אלא כשנכנסה לרשות אחרת, וע"כ כל שעבר בתוך הד' אמות במקו"פ ונכנס לרשות אחרת, אמרינן בזה קלוטה, וה"ז מפסיק בזריקת ד' אמות.

וכ"נ ממש"כ הרשב"א בתו"ד, דהא דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה לא מיחייב בכה"ג משום זורק ד' אמות ברה"ר, הוא משום דה"ז כמי שנחה ברה"י "כיון דרשות מחולק הוא", וזה מתפרש כנ"ל, דכל הא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד' אמות, הוא משום דלא אמרינן קלוטה באותה הרשות, אך כל שעבר במקו"פ דהוא רשות מחולק ואמרינן בי' קלוטה, ה"ז מפסיק.

ג] אמנם הנה בחי' הרשב"א לעיל ד"ד: ובחי' הריטב"א לעיל ד"ה: כתבו לב' הדרכים בהא דאין הנחה דקלוטה מפסקת, ובד' הרשב"א שם נראה שנקט לעיקר דהוא משום דהלכתא גמירי לה, ולפ"ז תיקשי דמ"ט נקטו הכא בפשיטות דכל שעבר בתוך ד' אמות במקו"פ ה"ז מפסיק.

וצ"ל בזה, דכל הא דגמירי מההלכתא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בזריקת ד' אמות, הוא רק בקלוטה בתוך הד"א עצמם, אך כל שנקלט ברה"י דאין ההעברה בו מכלל המלאכה, ליכא ע"ז לההלכתא וה"ז מפסיק.

ובדעת רש"י דפליג צ"ל בפשוטו דהוא משום דפליג בהך מילתא גופא, וס"ל דכיון דנתחדש בההלכתא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד' אמות, ע"כ אף קלוטה ברה"י אינה מפסקת בזה, וי"ל דש"ר דפליגי ע"ז, הוא מכח ההכרח ממש"א הכא דש"מ דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, וע"כ בע"כ לחלק דבקלוטה ברשות אחרת ליכא לההלכתא, אך רש"י לטעמי' דניח"ל לפרש הכא בע"א, ליכא מקור לחלק בזה, - וי"ל עוד, דס"ל כמש"כ בתו"י לעיל ד"ד: דהא דהנחה דקלוטה אינה מפסקת בתוך ד' אמות, הוא משום דלא אמרינן קלוטה לקולא, וע"כ אף קלוטה ברה"י אינה מפסקת.

**ב**

ד] ונראה די"ל עוד בזה, ובהקדם, דהנה לעיל בסוגיין מייתינן להא תניא מרה"י לרה"ר ועבר ד' אמות ברה"ר, ר' יהודה מחייב וחכמים פוטרין, וא"ר יהודה אמר שמואל מחייב הי' ר' יהודה שתים א' משום הוצאה וא' משום העברה, ודחינן לה, - ואמרינן עלה, א"ל רבינא לרב אשי, ולמאי דס"ד מעיקרא דמחייב הי' ר' יהודה ב', אי להכא קבעי לה להכא לא קבעי לה, אי להכא קבעי לה להכא לא קבעי לה וכו'.

ופירש"י, ז"ל, ולמאי דס"ד וכו', דאי להכא לסוף ד' בעי לה דתנוח, הכא לא מיחייב אהעברת ד', דלא עבר מתחלת ד' לסוף ד' ברה"ר, אלא אהוצאה לחודי' הוא דמיחייב, והוצאה אריכא הוא דעבד, עכ"ל.

ובחי' הגרע"א שם כתב ע"ז, ז"ל, ק"ל דמהיכ"ת לא לחייבי' על העברה, דהא נעשית מחשבתו בהנחה לבסוף ד' ועבר מתחילת ד', דהיינו מיד שיצא מפתח ביתו הי' קלוטה והוי הנחה לענין זה למחשבי' לעקירה, דלענין זה לא שייך ענין מחשבתו דאף במונח מעצמו באויר רה"ר שייך קלוטה ומחייב להעוקרו משם, ומד' תוס' ד"ה הרי כתב שם משמעון, נלע"ד דבאמת מפרשים בהיפוך, דפירכת הש"ס הוא דאם להכא קבעי שתנוח לסוף ד' א"א לחייבו על הוצאה לומר דהוי כמונח בשעה שיצא מפתח ביתו דלא נתקיימה מחשבתו, וצ"ל הא דלא מחייב משום ההוצאה בהנחה דבסוף ד' משום הוצאה אריכתא, היינו כיון דקלוטה כמי שהונחה, הוי כנח מיד שיצא מפתח ביתו, וכיון דא"א לחייבו על הנחה זו ממילא לא מתחייב על ההנחה של אח"כ כיון דנח מקודם, כנלע"ד ברור, עכ"ל.

ה] והנה נתחדש בד' הגרע"א, דהנחה דקלוטה מועלת להפסיק בהוצאה מרה"י לרה"ר, וע"כ כל שאינו מתחייב על ההנחה דקלוטה שהיתה בתחילת יציאתו לרה"ר, א"א לחייבו על ההנחה שנח אח"כ.

ובדעת רש"י הי' נראה דאזיל לטעמי' דס"ל דאין הנחה דקלוטה מפסקת כלל, וס"ל דאף אינה מפסקת בהוצאה מרה"י לרה"ר, וזה ניחא טפי אי נימא בדעתו דהא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בזריקת ד' אמות, הוא משום דלא אמרינן קלוטה לקולא, וע"כ שפיר מצינו לחייבו על ההנחה בסוף ד' משום הוצאה מרה"י לרה"ר, אף דמיד כשיצא לרה"ר הי' כמונח מדינא דקלוטה.

אך הנה בד' הרשב"א והריטב"א שהבאנו לעיל סק"א מוכח דמפרשי ג"כ כפירש"י, דאם הוו מפרשי כמש"כ הגרע"א בדעת התוס', דאם רצה שתנוח בסוף ד' ה"ה חייב משום העברה, דע"ז ליכא למימר דלא אתעבידא מחשבתו, א"כ ה"נ בזורק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י, יש לחייבו למ"ד דקלוטה כמי שהונחה על ההוצאה מרה"י לרה"ר, ושפיר אמרינן דש"מ דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, והרי דאף דאינהו ס"ל דהנחה דקלוטה ברשות אחרת מועלת להפסיק, מ"מ הכא מחייבינן לי' על ההנחה בסוף ד', אף דמיד כשיצא לרה"ר הי' מונח מדינא דקלוטה, ואין ההנחה דקלוטה מועלת להפסיק.

ו] ובאמת דעיקר הך מילתא דאין ההנחה דקלוטה מועלת להפסיק בכה"ג, יש ללמוד כן עוד, דהנה בחי' הרמב"ן לעיל בסוגיין כתב במש"א דאיירי כגון דאמר עד דנפקא ליה לרה"ר תנוח, ז"ל, פי' לא שאמר תנוח סתם, דא"כ תנוח ותעמוד משמע והרי לא נחה אע"פ שלענין שבת הויא כמונחת, אלא ה"ק רוצה אני שתהי' כמונחת לענין שבת עם יציאתה וכו', עכ"ל, וכ"כ ש"ר שם, ונתחדש בדבריהם, דמכח דינא דאיתעבידא מחשבתו, יש לפטור אף בכה"ג שרצה שתנוח במקום זה, כיון שדעתו הי' שתנוח הנחה גמורה, ולא נחה אלא הנחה דקלוטה.

והנה אי נימא דכל דלא נתחייב בשעת יציאתו מכח ההנחה דקלוטה, אף אינו מתחייב על מה שנח אח"כ, תיקשי דא"כ למ"ד דקלוטה כמי שהונחה, לעולם לא יתחייב בהוצאה מרה"י לרה"ר אם הי' דעתו שינוח הנחה גמורה ברה"ר, - דכיון דבכה"ג אינו מתחייב מכח ההנחה דקלוטה, כיון שהי' דעתו שתנוח הנחה גמורה, אין לחייבו גם על ההנחה הגמורה שנח ברה"ר, כיון שכבר נח מקודם הנחה דקלוטה,[[2]](#footnote-3) וזה דבר שא"א, - ובע"כ מזה דהנחה דקלוטה אינה מועלת להפסיק בכה"ג, וע"כ שפיר הוא מתחייב על הנחתו ברה"ר

ז] ואמנם צ"ב הטעם בזה, דהרי לדעת הרמב"ן ודעימי' הנחה דקלוטה ברשות אחרת מועלת להפסיק, וא"כ מ"ט מחייבינן בזורק ונח ברה"ר, אף בגונא דאינו מתחייב על ההנחה דקלוטה שנח ביציאתו, ומ"ט אין ההנחה דקלוטה מועלת להפסיק.

**ג**

ח] והנה באמת עד"ז הק' האחרונים בהא דתנן לעיל דצ"א:, דקופה שהיא מלאה פירות ונתנה על אסקופה החיצונה אע"פ שרוב פירות מבחוץ פטור עד שיוציא את כל הקופה, ופירש"י שם, דאינו חייב אא"כ הוציא בראשונה כל הקופה, וכתב המ"מ בפי"ב משבת הי"א דהיינו, דאם אחר שהניח הקופה מקצתה ברשות זו ומקצתה ברשות זו, עקרה וגמר להוציאה אינו חייב, לפי של"ה בשעת עקירה שני' הוצאה בב"א, שכבר הי' מקצת הכלי ברה"ר, וכ"כ הרא"ש לעיל בפ"ק סימן ט"ז, - ותיקשי דא"כ למ"ד דקלוטה כמי שהונחה מ"ט הזורק חפץ מרה"י לרה"ר חייב, הרי בשעה שהי' מקצת החפץ ברה"ר ומקצתו ברה"י, הו"ל המקצת שיצא כמונח ברה"ר בפטור, ותו א"א לחייבו על מה שחזר והונח כולו ברה"ר.

ועד"ז הקשו גם בזורק תוך ג' לדעת רחב"ט, ובמעביר תוך ג' לדידן, ובמגרר, ובמתגלגל לדעת רש"י דהוי כמונח, דבכל הני גווני מ"ט לא פטרינן לי' מכח הא דבשעת שיצא מקצתו לרה"ר הוי כמונח בפטור, ותו א"א לחייבו על מה שחזר והונח כולו ברה"ר.[[3]](#footnote-4)

ועד"ז הק' בחי' הגרע"א לעיל דצ"ב. למש"כ התוס' שם דהא דכשהוציא ידו מלאה פירות לחוץ למעלה מג' פטור, הוא אף אם קלוטה כמי שהונחה, ומשום דלמעלה מג' לכו"ע שמי' אגד, דא"כ מ"ט מחייבינן בנתן לתוך ידו של בעה"ב או בנטל ממנו והוציא, הא תיכף כשהכניס ידו עם החפץ או כשנטל החפץ מבעה"ב החפץ כמונח מכח קלוטה, וכשחזר והוציאו הוי עקירה חדשה ופטור כיון דכבר היה מונח ואגוד מבחוץ, ועי' בתוס' הגרע"א למשניות לעיל שם מש"כ בזה.

ט] והנה בחי' הגרע"א לעיל ד"ה: בתו"ד מבו' שנקט, דבאמת הא דאין הנחה דקלוטה כשיצא מקצתו לרה"ר מועלת להפסיק, הוא ע"ד מש"כ שם דהא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד' אמות, הוא משום דכל ד"א ברה"ר הלכתא גמירי לה, וה"נ אינה מפסקת בהוצאה מרה"י לרה"ר, וצ"ע דלכאו' רק בד' אמות אמרינן דהלכתא גמירי לה, אך בהוצאה מרה"י לרה"ר לא אמרינן הכי, וי"ל דמהלכתא זו ילפינן דלעולם אין הנחה דקלוטה מועלת להפסיק.

ועיי"ש שהק' לפ"ז במה שנסתפקו התוס' שם דהזורק ד' אמות ונשרף או קלטו כלב אחר שזרק ד' אמות ברה"ר ל"א בי' קלוטה כמי שהונחה דמי דא"כ הי' כמונח ג"כ תוך ד"א, דא"כ תיקשי דגם בזורק מרה"י לרה"ר נימא הכי, דאיך נחייב אותו משום קלוטה, נימא דבאותו רגע שיצא ראש א' מהחפץ מפתח הבית והי' עדיין ראש השני מהחפץ בבית יהי' כמונח הראש שיצא, ואח"כ כשיצא כלו הוי כעקירה, ובכה"ג אינו חייב, והניח בצע"ג.

**ד**

י] ובשיעורי הגר"נ סימן ג' כתב לישב, דאף דקלוטה כמי שהונחה הויא הנחה דאפשר לדון בה עקירה חדשה אח"כ, אכתי אין בזה ביטול עקירה ראשונה, ומשה"ק התוס' לר"ע דמ"ט זורק ד' אמות ברה"ר חייב, הוא משום דבדין העברת ד' אמות ברה"ר, כל דיש הנחה באמצע הוי זה שינוי בעיקר צורת המלאכה, שהיא העברת ד' אמות, וכאן לא העביר ד' אמות כצורתה, ואף שלא בטלה עקירה ראשונה יהא פטור.

ועד"ז כתב שם סימן ה' למש"כ התוס' והרא"ש לעיל ד"ח: דכל הא דפטרינן בשהניח על האסקופה וכו', הוא רק משום דלא עשה מלאכתו בב"א והפסיק בינתים, אך כל שעשה מלאכתו בב"א ה"ה חייב, וע"כ בהנחה דקלוטה וכו' שעשה מלאכתו בב"א ה"ה חייב, ודוקא בזורק ד' אמות ברה"ר הק' התוס' דמ"ט הוא חייב, משום דהתם כל שנח באמצע הד' אמות הוי זה שינוי בעיקר צורת המלאכה, דאי"ז זריקת ד' אמות כצורתה, וע"כ הי' מן הדין לפטרו אף כשלא הפסיק במלאכתו, עכ"ד.[[4]](#footnote-5)

יא] ולפ"ז ניחא גם מש"נ מד' הראשונים בסוגיין דהזורק ונח ברה"ר חייב, אף בגונא דאינו מתחייב על ההנחה דקלוטה שנח ביציאתו, ואין ההנחה דקלוטה מועלת להפסיק, והיינו משום דהנחה דקלוטה אינה מבטלת לעקירה ראשונה, וע"כ אינה מפסקת, וכל משה"ק הראשונים דמ"ט אינה מפסקת, הוא רק בזריקת ד' אמות, דכל דהוי מונח באמצע, הוי זה שינוי מצורת המלאכה.

יב] והנה עיקר הך מילתא דהנחה דקלוטה, וה"נ הנחה דתוך ג' וכו' אינם מועילין לבטל עקירה ראשונה, בפשוטו היינו משום דהוא באמצע ההילוך ולא הפסיק ממלאכתו, וזה מתישב היטב בד' התוס' והרא"ש לעיל ד"ח:.

אך נראה לפרש עוד בזה, דכיון דהעקירה חשיבא כעקירה אף בשעה דהוי קלוטה, שהרי כל זורק חפץ מרה"י לרה"ר, מיד בשעה שיצא מידו, חשיב כמונח מדינא דקלוטה, (וגם כשהוא בידו חשיב כמונח מדינא דקלוטה, למש"נ בסימן ז' (א), עיי"ש), ואפ"ה חשיב זה כעקירה, ממילא אין מקום שתתבטל העקירה מכח הנחה זו, דרק הנחה הסותרת לעקירה, כהנחה גמורה, דהוא מצב הסותר לעקירה, היא דמבטלת לעקירה, ומה"ט גם הנחה דתוך ג' וכו' אינם מבטלין לעקירה, דהרי חזינן דהעקירה חשיבא כעקירה, אף בשעה דהוי בתוך ג' וכו', - ואמנם דכ"ז הוא דוקא משום שלא הפסיק מלאכתו, וכמש"כ התוס' והרא"ש לעיל ד"ח:, משום דכל הא דחשבינן לעקירתו כעקירה אף בשעה דהוי קלוטה או תוך ג' וכו', הוא משום דהחפץ בתנועה, וע"כ ממילא דכל שנח החפץ מתנועתו, שפיר מועילין הנחות אלו לבטל לעקירה הראשונה.[[5]](#footnote-6)

**ה**

יג] ואמנם בעיקר הך מילתא דדין ההפסק בנח תוך ד' אמות הוא משום דהוי זה שינו בצורת המלאכה, וע"כ הי' בדין לפטור לדעת ר"ע דקלוטה כמי שהונחה, צ"ע כמו שהעירוני, דכיון דבכל זריקת ד' אמות הויא קלוטה בתוך ד' אמות, א"כ היאך נימא דהו"ל שינוי מצורת המלאכה.

ועד"ז ראיתי להעיר, במש"כ בשיעורי הגר"נ שם דגם הנחה דמהלך כעומד אינה מועלת לבטל עקירה הראשונה, וע"כ אינה מפסקת רק במקו"פ, משום דהוי זה שינוי מצורת המלאכה, וזה צ"ע, שהרי התוס' לעיל ד"ו. כתבו דמודה בן עזאי דהי' במשכן הוצאה מרה"י לרה"ר דרך מקו"פ, ואפ"ה הוא פטור משום דמהלך כעומד, וכיון שהי' במשכן להוצאה זו, היאך נימא דהוי זה שינוי מצורת המלאכה.

וכנראה צ"ל בזה, דהא דפטרינן משום דהוי זה שינוי מצורת המלאכה, אי"ז משום דאי"ז דומיא דהמלאכה שהיתה במשכן, אלא הוא משום דסברא הוא דבכה"ג אין ע"ז חשיבות דמלאכת הוצאה, וצ"ע בזה.

יד] ואמנם ודאי כנים הדברים דבנח באמצע במקו"פ או בתוך ד"א פטרינן אף בהנחה שאינה מבטלת לעקירה ראשונה, וכמבו' ממה שנקטו הראשונים דמן הדין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד' אמות, ובנח באמצע על האיסקופה לא פטרינן אלא בהנחה המבטלת לעקירה ראשונה, וע"כ אין הנחה דקלוטה מפסקת בזה.

ונראה די"ל דהטעם בזה הוא, דבגונא שנח באמצע ההוצאה על האיסקופה, הרי הגם דהנחה זו בפנ"ע אינה מועלת לחייב, כיון שמקצת החפץ עדיין ברה"י, ולא נקבע החפץ לגמרי ברה"ר, מ"מ כל שחזר והניח ברה"ר, שפיר הי' מקום לחייבו מכח ב' ההנחות יחד, דהו"ל כהנחה אריכתא, דמתחילה הניח ברה"ר הנחה שאינה גמורה, והתחיל בזה קביעות החפץ ברה"ר, ואח"כ השלים את ההנחה, - וע"כ כל הא דפטרינן בזה, הוא רק כשנח על האיסקופה הנחה גמורה המבטלת לעקירה הראשונה, דתו א"א לחייב מכח ב' ההנחות יחד, שהרי ההנחה הראשונה שהניח על האיסקופה היתה על העקירה הראשונה, וההנחה השני' שהניח ברה"ר היתה על העקירה השני', וגם דכל העקירה השני' נעשית רק אחר ההנחה הראשונה, ומכח זה נמצא שלא היתה מלאכתו בב"א, ומשא"כ בהנחה דקלוטה וכו' דאינם מבטלין לעקירה הראשונה, שפיר מצינו לחייב מכח ב' ההנחות יחד, וחשיב שפיר כעשה מלאכתו בב"א.

אך בגונא שנח באמצע ההוצאה במקו"פ או בתוך ד"א, הרי דאף בהנחה שאינה מבטלת לעקירה הראשונה, מ"מ כיון דלא מצינו לצרף להנחה זו למעשה המלאכה, דהנחה זו הרי אינה שייכת כלל להמלאכה, וע"כ חשיב דלא עשה מלאכתו בב"א, - והיינו דאף הנחה שאינה מבטלת לעקירה הראשונה, מ"מ כיון שהיא גמר מסוים למלאכה, שהיא קובעת את החפץ במקום אחר ממקומו הראשון, ועי"ז נשלם ההוצאה ממקומו הראשון, שהרי הנחה זו מועלת לחייב, ע"כ כל שאינה מכלל ההנחה המחייבת, נמצא שלא עשה מלאכתו בב"א.[[6]](#footnote-7)

טו] ולפ"ז ניחא הא דמחייבינן בזורק ונח ברה"ר, אף בגונא דאינו מתחייב על ההנחה דקלוטה שנח ביציאתו, משום שהי' דעתו שינוח החפץ הנחה גמורה, ואין ההנחה דקלוטה מועלת להפסיק, - והיינו משום דבכה"ג שפיר מצינו לראות את ההנחה דקלוטה שנח ביציאתו מכלל המלאכה, דהגם דא"א לחייב על הנחה זו בפנ"ע כיון שלא הי' דעתו ע"ז, וע"כ בהנחה זו לא נשלמה המלאכה שחישב עלי', מ"מ ודאי הויא הנחה זו מכלל המלאכה,[[7]](#footnote-8) וע"כ הוא חייב.

**ו**

טז] אמנם הנה בעיקר מש"נ, דלהא דהנחה במקו"פ פוטרת, ל"ב להא דהיא מבטלת לעקירה הראשונה, הנה מד' רש"י נראה לא כן, דהנה לעיל דצ"א: תנן דהמוציא אוכלין ונתנן על האסקופה וחזר והוציאן פטור מפני שלא עשה מלאכתו בב"א, ופירש"י, ז"ל, מלאכתו בב"א, עקירה ממקום חיוב והנחה במקום חיוב, והכא הו"ל עקירה ממקום חיוב והנחה במקו"פ, "והדר עקרי' ממקו"פ" ואנחי' במקום חיוב, עכ"ל, ומשמע דכל הא דפטרינן כשהניח במקו"פ, הוא רק משום דבהנחתו בטלה עקירה ראשונה, וכשהוא חוזר ומוציאו ממקו"פ עביד עקירה אחרת, - וכ"נ גם בפירש"י לעיל ד"ה:, ז"ל, ובן עזאי פוטר, כדמפרש קסבר מהלך כעומד דמי, ונמצא נעקר מרה"י ומונח בסטיו "ועוקר מסטיו" ומניח ברה"ר, עכ"ל, וכ"נ גם ממש"כ רש"י לעיל שם בדין העברת ד"א ברה"ר, דהא דאם עמד לפוש באמצע פטור, הוא משום דלא העביר ד"א "בעקירה אחת".

ולפ"ז נמצא, דלדעת רש"י ניחא משה"ק הראשונים לר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמיא, דמ"ט הזורק ד' אמות חייב אף דהויא כמונחת בתוך ד', ולמש"נ בדעת רש"י ניחא, דכיון דהנחה דקלוטה אינה מבטלת לעקירה הראשונה, וכמש"נ לעיל סקי"ב, אף אינה מועלת לפטור בזריקת ד' אמות, כ"ה דאינה מועלת לפטור בשעבר דרך מקו"פ, דדמו זל"ז, וכמש"נ לעיל סקי"ד.

יז] ויש להוסיף, דבזה מתפרש היטב מה שעמדו בירושלמי בריש מכילתין לדעת בן עזאי דמהלך כעומד, דא"כ אין אדם מתחייב בתוך ד' אמות לעולם, מכיון שהוציאן נעשה כמו שהניחה על כל אמה ואמה, והתוס' ועוד מקמאי לעיל ד"ה: הביאו דבירושלמי משני דמשכח"ל בקופץ, אך הרמב"ן לעיל שם כתב דאין בירושלמי פירוק מפורש ע"ז, וכן ליתא בירושלמי שלפנינו, והתוס' הרא"ש והריטב"א שם עמדו ע"ד הירושלמי, דתיקשי לי' הכי לר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמ"ט הזורק ד' אמות חייב, ובע"כ דד' אמות הלכתא גמירי לה, וא"כ מה"ט ניחא גם הא דחייב לבן עזאי אף דמהלך כעומד, עיי"ש.

ולפמש"נ בדעת רש"י ניחא, דבהנחה דקלוטה דאינה מועלת לבטל עקירה ראשונה, ודאי דאינה מפסקת בתוך ד' אמות, וכל הא דפריך הירושלמי דאין אדם מתחייב בתוך ד' אמות, הוא רק לדעת בן עזאי דמהלך כעומד, דלדידי' מהניא הנחה זו לבטל לעקירה הראשונה, וע"כ אף בדין שתועיל להפסיק בתוך ד' אמות, ושו"ר כן בשיעורי הגר"נ סו"ס ג', עיי"ש.

יח] ובטעמא דמילתא דהנחה דמהלך כעומד מועלת לבטל לעקירה ראשונה, נראה לפמש"כ רש"י בכתובות דל"א: דדינא דמהלך כעומד היינו דעקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל היא הנחה, ולא אמרינן דכל זמן ההילוך חשיב כמונח, ונת' בזה בסימן י"ב (א), עיי"ש.

ונראה דמה"ט הוא דמהניא הנחה זו לבטל לעקירה הראשונה, ול"ד להנחה דקלוטה דאינה מועלת לבטל לעקירה הראשונה, דרק הנחה דקלוטה דאינה סותרת כלל להעקירה, שהרי חשבינן כמעשה עקירה אף בשעה דאיכא לההנחה דקלוטה, אינה מבטלת לעקירה ראשונה, אך הנחה דמהלך כעומד שהיא סותרת להעקירה, דהרי כל העקירה היא בשעת עקירת הפסיעה, אך בשעה שב' רגליו מונחות ליכא להעקירה, ה"ה מבטלת לעקירה הראשונה.

ונראה, דגם אי נימא דהא דהנחה דקלוטה אינה מועלת לבטל לעקירה הראשונה הוא משום דלא הפסיק ממלאכתו, עמש"נ בזה לעיל סקי"ב, הרי דבהנחה דמהלך כעומד שהנחת רגלו הויא הנחה, חשיב כהפסיק ממלאכתו, וה"ז מועיל לבטל לעקירה הראשונה.

יט] ובזה נראה לפרש מה שנחלקו רש"י וש"ר בהא דתניא דהזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע ד' אמות חייב, אם היינו אף למ"ד דקלוטה כמי שהונחה דמיא, או דלדידי' ה"ה פטור משום שהונחה ברה"י הנחה דקלוטה.

ולפמש"נ נראה, דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל דרק הנחה המבטלת לעקירה הראשונה מועלת לפטור, כשנח באמצע במקו"פ, וע"כ הנחה דקלוטה דאינה מבטלת לעקירה הראשונה, וכמש"נ לעיל סקי"ב, אף אינה מועלת להפסיק בתוך ד' אמות, דשוה דין ההפסק בתוך ד' אמות, לדין ההפסק במקו"פ, וכיון דהנחה במקו"פ שאינה מבטלת לעקירה הראשונה אינה מועלת לפטור בהוצאה מרה"י לרה"ר, (אף דאינה מצטרפת למלאכה), ה"נ אינה מועלת לפטור בהעברת ד' אמות, ושו"ר בשיעורי הגר"נ סימן ד' ענף ג' שכבר כתב כן.

אך הרשב"א והריטב"א לטעמייהו, דס"ל דאף הנחה דקלוטה שאינה מבטלת לעקירה הראשונה מהניא לפטור בתוך ד' אמות, דמה"ט דנו דמ"ט אין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד' אמות, וע"כ ס"ל דכל שעבר החפץ ברה"י באמצע זריקת ד' אמות, מהניא ההנחה דקלוטה לפטרו.

**ז**

כ] נתבאר בדברינו דהנחה דקלוטה אינה מועלת לבטל עקירה ראשונה, וע"כ אף בגונא דלא מצינו לחייב על ההנחה דקלוטה, מצינו לחייב על ההנחה הגמורה שנח אח"כ ברשות, ומה"ט הוא דאף בגונא שהי' מחשבתו שינוח החפץ הנחה גמורה ברשות, ה"ה חייב, ולא אמרינן דההנחה דקלוטה שנח ביציאתו מפסקת.

אמנם הנה התוס' בסוגיין ד"ה הרי כתב שם משמעון, כתבו, ז"ל, דהא כי קא בעי דתנוח בסוף ד', כשנחה בתחלת רה"ר ע"י קליטה הרי כתב שם משמעון, וכי אזלה תו ד"א ליחייב עלייהו דנעשית מחשבתו ראשונה, עכ"ל, ובחי' הגרע"א כתב ללמוד מדבריהם דמפרשי דהא דפריך דאם קבעי שתנוח בסוף ד' וכו', היינו דבכה"ג א"א לחייבו על ההוצאה לומר דהוי כמונח בשעה שיצא מפתח ביתו, כיון דלא נתקיימה מחשבתו, וכתב הגרע"א דלפ"ז צ"ל, דלא מחייב משום ההנחה בסוף ד' משום הוצאה אריכתא, הוא משום דמדינא דקלוטה הוי כנח מיד שיצא מפתח ביתו, וכיון דא"א לחייבו על הנחה זו ממילא לא מתחייב על ההנחה של אח"כ כיון דנח מקודם, עכ"ד.

והנה לפ"ז הרי מבו' להדיא בד' התוס' דהנחה דקלוטה מועלת לבטל לעקירה ראשונה, וכל דלא מצינו לחייבו מכח ההנחה דקלוטה, א"א לחייבו אף על ההנחה הגמורה שנח אח"כ ברשות.

כא] אמנם הנה נראה דיש מקום לדון בזה, די"ל אף דהתוס' מפרשי דהא דפריך דאם קבעי שתנוח בסוף ד' וכו', היינו דבכה"ג א"א לחייבו על ההוצאה מכח מה דהוי כמונח בשעה שיצא מפתח ביתו, מ"מ לאו היינו דאם לא מצינו לחייבו על הנחה זו, אף א"א על ההנחה שבסוף ד' משום הוצאה אריכא, והיינו משום דההנחה דקלוטה שנח ביציאתו מפסקת, דלעולם שפיר מצינו לחייבו על ההנחה שבסוף ד' אף משום הוצאה, ואך דלא מצינו לחייבו על אותה הנחה גם משום הוצאה וגם משום העברה,[[8]](#footnote-9) וע"כ אינו חייב אלא א'.

ואשר זהו מש"כ התוס', דאם הוה חשבינן לה כשם משמעון, והי' חייב כשנחה בתחילת רה"ר ע"י קליטה משום הוצאה, תו שפיר הי' מתחייב כשעברה ד' אמות ברה"ר משום העברה, - וכל הא דאינו חייב גם משום העברה, הוא רק משום דלא מצינו לחייבו משום הוצאה, אלא על ההנחה שנחה בסוף ד' שנתקיימה מחשבתו בזה, ולא מצינו לחייבו ב' על אותה ההנחה, וכמש"נ, - וזה מדוקדק טפי בל' התוס', שכשפירשו דאם הו"ל ככותב שם משמעון הי' חייב ב', פירשו גם לטעם הא דחייב משום העברה, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דמהני הא דהו"ל ככותב שם משמעון, דתו מצינו לחייבו על העברת ד"א ברה"ר משום העברה.

1. ועד"ז מצינו בפי' ר"ח לעיל ד"ו., דהא דהזורק מרה"י לרה"ר דרך סטיו חייב, הוא רק משום דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ומבו' דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה ה"ה פטור בכה"ג שעבר החפץ דרך סטיו, משום דחשיב כהונח במקו"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולא מיבעיא אם לא נח אח"כ במקום יציאתו אלא בהמשך רה"ר, אלא אף בגונא דנח אח"כ במקום יציאתו, ג"כ לכאו' א"א לנו לחייבו על הנחה זו, כיון שכבר נח מקודם הנחה דקלוטה, - אך בזה יש מקום לדון כמו שהעירוני, די"ל דאין הנחה דקלוטה מפסקת, אלא כלפי הנחה אחרת, אך כלפי הנחה באותו מקום עצמו, אינה מועלת להפסיק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם למש"נ בסימן ט' סקכ"ג בדעת התוס' דכל הנחות אלו אינם מועילות להפסיק, ורק בקלוטה לר"ע נקטו התוס' דה"ז מועיל להפסיק, לא תיקשי מכל הני גווני, ותיקשי רק מהא דקלוטה לר"ע אינו פסיק בכה"ג, אך אכתי תיקשי כן ע"ד הרשב"א והריטב"א לקמן ד"ק. דמבו' בדבריהם דגם הנחה דתוך ג' מועלת להפסיק, וכל הא דאינה מפסקת בתוך ד"א, הוא משום דל"מ הנחה זו ברשות אחת. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם במתניתין לעיל דצ"א: תנן דהא דפטור כשנח במקו"פ הוא משום שלא עשה מלאכתו בב"א, והרא"ש בפ"ק סימן ט"ז כתב דהא דפטור כשנח על האיסקופה, הוא משום דלא עשה מלאכתו בב"א, והרי דחד דינא הוא, ולכאו' זה דלא כמש"כ הגר"נ דב' דינים נינהו.

   אך נראה בזה בפשיטות, דהגם דהא דפטרינן כשנח במקו"פ הוא משום דהוי זה שינוי מצורת המלאכה, מ"מ אלמלי הא דבעינן שיעשה מלאכתו בב"א, שפיר הי' חייב, שהרי בתחילה נעקר החפץ ברה"י, ובסוף נח ברה"ר, ורק משום דבעינן שיעשה מלאכתו בב"א, ובעינן שיהא מעשה א' דהוצאה, ע"כ כל שנח באמצע במקו"פ, לא חשבינן למעשה זה כמעשה הוצאה, ודו"ק.

   עוד יש להוסיף, במש"כ הרא"ש בפ"ק שם, ז"ל, אלא בכל ענין וכו' ובלבד שיהא מושך והולך בלא הפסק בינתים בתוך ד' אמות ובהוצאה בעוד מקצת החפץ בפנים ומקצתו בחוץ, עכ"ל, ולכאו' מבו' מזה, דדין ההפסק בתוך ד' אמות שוה לדין ההפסק בעוד מקצת החפץ בפנים, - אך באמת לק"מ, דהרי ד' הרא"ש שם קיימי בגונא דומיא דזירזא דקני, שתחילה העביר מקצת החפץ ד"א, ואח"כ העביר את מקצתו השני, ובכה"ג דמי דין ההפסק ממש לדין ההפסק בעוד מקצת החפץ בפנים, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובעיקר הך מילתא דהנחה דקלוטה אינה מבטלת לעקירה הראשונה, צ"ע, דאי נימא דדינא הוא דכל שלא בטלה עקירה הראשונה א"א לחייב על עקירה אחרת, כאשר כ"נ מד' כמה מקמאי בדינא דמפנה חפצים, וכ"ה משמעות ד' התוס' לעיל ד"ג:, א"כ מ"ט מחייבינן בזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר משום הוצאה ומשום הכנסה, הרי כיון דבההנחה דקלוטה ברה"ר, לא בטלה העקירה הראשונה, ל"ה לנו לחייב על ההכנסה מרה"ר לרה"י.

   ונראה דצ"ל בזה, דכל עיקר הך דינא דכל שלא בטלה עקירה הראשונה א"א לחייב על עקירה אחרת, הוא רק באותה הרשות, דלעולם חשבינן דתחילת מעשה ההוצאה מרשות זו הי' בעקירה הראשונה, אך ברשות אחרת, שפיר מצינו לחייב מכח העקירה שנתחדשה ברשות זו, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועד"ז נראה גם בביאור סוגיית הגמ' לעיל ד"ה: דאין לחייב במוציא מרה"י לרה"ר דרך סטיו, אם ל"ה כן במשכן, - ונראה דאי"ז משום דהו"ל שינוי מצורת המלאכה, אלא היינו משום דלא חשיב כעשה מלאכתו בב"א ממש, כיון שבאמצע עבר במקום אחר דאינו מכלל מעשה המלאכה, וחשיב כמוציא מרה"י לסטיו ומסטיו לרה"ר. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולמש"נ בסימן י' (ב) בהא דפטרינן מכח הא דל"ה דעתו להנחה זו, ודאי דהוא כן, דאף הנחה זו היא בכלל המלאכה, ודו"ק [↑](#footnote-ref-8)
8. דהרי הוצאה והעברה אינם ב' מלאכות חלוקות, אלא הוו ב' אופנים לחשוב דעשה מעשה שינוי רשות, וכל שעשה באותו מעשה שינוי רשות מב' מקומות, אינו חייב אלא א', - וכמש"כ כן האחרונים ליישב הא דאינו חייב אלא א' לדעת המאירי דלחיובא דהעברת ד' אמות מהני אף עקירה ברה"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)