ציונים והערות -17 חעננ במשהו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

# שמעתתא דחענ"נ - ג' [דף ק.] סיון מס' 3

# חענ"נ ע"י משהו

**נאסר ב'משהו' אינו נ"נ**

**'משהו' שאסר אינו חוזר ואוסר**

**דין החתיכה עצמה ב'משהו'**

**הערות בדברי רבינו אפרים**

**הערות בגפ"ת**

**דף ק.** **אמר ליה רב ספרא וכו' מאי איריא כי נתן טעם אפי' כי לא נתן טעם נמי.** הנה קו' הגמ' היא דמ"ט בעינן שהחתיכה השניה תקבל טעם ותיעשה נבילה, תיפו"ל **דהנבילה עצמה** תאסור במשהו, ומשני אביי דמיירי בסלקו לנבילה. ורבא משני דהיה ברוטב ס' כנגדה, ולכך אסרינן רק אחר דגם החתיכה הסמוכה נ"נ, דאין ברוטב כנגד שניהם. **אבל** עדיין ילה"ק מאי איריא כי נתן טעם, דכיון דנאסרת החתיכה בכ"ש (מדין מב"מ) תיעשה חענ"נ, **וזו קו' תוס' והראשונים**, והסיקו דכ"ש אינו עושה חענ"נ, **והרמב"ן והרא"ה חולקים**. (ורבינו אפרים נקט דאין תירוץ לקו' זו, ולכך למד מזה דאין חענ"נ בשאר איסורים). ובסוגיא זו יש לברר את יסוד דבריהם דכ"ש אינו עושה חענ"נ, ופלוגתתם עם הרמב"ן והרא"ה.

**עוד** יש לברר בסוגיין דלכאו' אף דליכא חענ"נ ע"י הכ"ש, מ"מ מ"ט בעי' כלל לחענ"נ, והרי יש לפליטת השניה לאסור מכח הכ"ש איסור. **עוד** יש לברר בסוגיין את דעת רבינו אפרים דס"ל דליכא חענ"נ, ואפ"ה אינו אוסר אלא בנו"ט, ובפשוטו אינו מובן למה בעי נו"ט.

**ועיקר עסקינו בדברי התוס' ד"ה קדם וסילק, אמנם יש להתמקד עתה בחציו הראשון של התוס' בדין חענ"נ במשהו, ובחציו השני של תוס' שהוא ראיות התוס' לשיטת רבינו אפרים נעסוק כסוגיא בפ"ע.**

**הראשונים** העיקריים בסוגיין, **תד"ה** בשקדם וסילק, **רמב"ן, רשב"א, ריטב"א** בחידושיהם, **הר"ן** על הרי"ף עמ' ק"ג, **והרא"ש** סי' ל"ח, **ובתוה"ב** ח. **ובבד"ה** ו: **ובמשמרת** ז.

# משהו אינו עושה חענ"נ

**תד"ה בשקדם וסלקו, וא"ת וכו' אפילו לא נתנה טעם נמי דהא במינה אוסרת בכל דהו**[[1]](#footnote-2) **ואומר ר"ת וכו' לא אמרינן שתעשה נבלה וכו' כיון שהיא עצמה לא נאסרה אלא ע"י כ"ש.** הנה ר"ת מייסד יסוד גדול, דאע"פ שכ"ש אוסר החתיכה מ"מ אינו עושה חענ"נ, וכ"כ **בעל המאור, והר"ן** (ק"ג מדפי הרי"ף). ובתוס' לא נתפרש טעמו דר"ת. **ולכאו'** הוא צ"ב טובא, דהרי עד כמה דכ"ש אוסר כל החתיכה, מהיכ"ת לא יהא חענ"נ[[2]](#footnote-3). **ובר"ן** כשהביא להך תירוצא הוסיף 'לא חשיב איסורה למימר בה חענ"נ',[[3]](#footnote-4) וכיו"ב כתב **הריטב"א, והרמב"ן** [עומקא 20] כתב בשם תוס' 'אין בה כח להעשות נבלה'. ועדיין אינו מבואר, דהא סוף סוף **נאסרת** התערובת. **ובאמת** **רבינו אפרים** לא ראה טעם כלל בתירוץ זה, ומכח קושיא הנ"ל הכריח דליכא חענ"נ בשאר איסורים, וכן **הרמב"ן** בחידושיו ובמלחמות פליג על תוס' דודאי נעשה חענ"נ כיון דנאסרה החתיכה ע"י הכ"ש, ודחק דבאמת לא בעי דוקא נו"ט, אלא דבדר"כ כשמתבשלים הוא נו"ט יעו"ש, וכן דעת **הרא"ה** בבד"ה ו:[[4]](#footnote-5).

**ביאור דעת ר"ת - א.** הנה אי חענ"נ דרבנן א"כ בקל יש לפרש, וכמש"כ ספר התרומה סי' נ"ב [עומקא 128], "היכא שלא קבלה טעם אע"פ שנאסרה אותה חתיכה לרב, לא החמירו **חכמים** לומר חענ"נ להצריך שישים"[[5]](#footnote-6). **אמנם** פי' זה לא משמע בלשונות הראשונים הנ"ל, ועוד, דכתבו רע"א (גליון שו"ע סי' ק"ו) והפלתי (צ"ב ט') דתוס' כאן ס"ל דחענ"נ דאורייתא, וכמבואר בסו"ד שהוכיחו מהגעלת כלי מדין[[6]](#footnote-7), [[7]](#footnote-8). **ב.** עי' בגליון **רע"א** לשו"ע ק"ו ס"ק א' (עומקא 301), דהקשה, דהנה הרשב"א [הו"ד לקמיה] כתב דכ"ש אינו יוצא מהחתיכה, (והביא דכן נקט הט"ז לדינא, יעו"ש), וא"כ איך דנו תוס' דהיה ראוי לאסור משום חענ"נ, והא כיון דכ"ש אינו יוצא אין החענ"נ אוסר, דאין הנאסר יכול לאסור יותר מן האוסר, וכמש"כ תוס' צ"ו:, וכי ר"ת פליג על תוס' שם[[8]](#footnote-9), וצ"ע. והסיק שם רע"א, דזהו גופא כוונת ר"ת דלא נעשה חענ"נ משום דכ"ש אינו יוצא ואין הנאסר וכו', עכ"ד. **אמנם** גם זה אינו במשמעות תוס' והראשונים הנ"ל, (וכמבו' בתו"ד). **ועוד** דלפי"ז לא ינהג דין זה אלא בחתיכה, ותוס' בהמשך כתב דדינא דר"ת הוא אף בלח בלח כיין ומים [וכן העיר הפמ"ג צ"ב ס"ק ט"ז ד"ה עוד כתב], וע"כ דגם משהו יוצא, עי' לק'.

**ג. והדרך** המחוורת בלשונות הראשונים, הוא כמו שנמצא **באו"ז** (סי' תנ"ח) דכתב ביאור בשם ר"ת וז"ל "שאין משהו חשוב כ"כ **להחשיב החתיכה** ולעשותה כנבלה". ועי' יד יהודה צ"ב ס"ק י"ז ד"ה עוד כתבו, [עומקא], דכוונתו דרק נו"ט בחתיכה יש בו כח להפוך החתיכה לאיסור, אך 'משהו', הגם דאינו בטל, משום דמינו אין בו כח לבטל את מינו, אבל בודאי דאין זה סברא לומר דהמשהו **יתגבר על החתיכה** **להיות נגרר אחריו** להיחשב כנבלה, עכ"ד. והיינו דהגם דמין במינו אינו כתערובת יבש ביבש דכל איסורו הוא 'שמא יפגע באיסור', אלא לח בלח הוא והאיסור נמצא בכל מקום, אבל מ"מ אין בכוחו לפעול בעצם ההיתר ואין התערובת מוגדרת לאיסור, אלא מוגדרת דלא הצליחה לבטל את הצד איסור שבה ולכך יש להימנע מלאוכלה, ורק ע"י טעם דהוא קיים כמטעים את עצמותה של החתיכה הרי הוא מגדירה כוותיה. **ויש להתייגע הרבה בביאור שיטה זו דר"ת ודעימיה**[[9]](#footnote-10), וכן יש לעמול להעמיד מהי שורש פלוגתתו עם החולקים וסוברים דיש חענ"נ ע"י משהו, [היינו הרמב"ן ודעימיה, וכן רבינו אפרים דס"ל דעד כמה דיש חענ"נ א"כ ע"י כ"ש נמי], ועי' לק' מש"כ בדין החתיכה עצמה ע"י משהו, וכן עי' לק' מהלך נוסף בתוס'.

**והנה** לדרך זו מתבאר דמשום 'מעלת טעם' קאתינן[[10]](#footnote-11). ויש לעיין בזה הרבה, דהלא במין במינו עסקינן דלכאו' אין לו את מעלת טעם, וכמו דבטל ברוב (לרבנן) ולא נאמר בו הכלל ד"טעמא לא בטיל"[[11]](#footnote-12), והכא חזינן דיש מעלה לשיעור נו"ט גם במין במינו, (ובפשטות מדאורייתא הוא, וכמש"כ הפלתי ורע"א וכנ"ל)[[12]](#footnote-13). ועי' **משנת רבי אהרן** (סי' ט' אות י"א) ועי' **חי' רע"א** ק: ד"ה ועדיין.[[13]](#footnote-14)

# משהו שאסר אינו חוזר ואוסר

**בעיקר** דברי רב הקשה **הר"ן** (ק"ג מדפי הרי"ף) דאף דנתבאר דמשהו אין בכוחו לעשות חענ"נ, אבל עדיין קשה **מ"ט בעי' לחענ"נ**, ותיפו"ל משום **המשהו בעצמו**, וגם רבינו אפרים דלית ליה חענ"נ, נתקשה בזה תו"ד **מ"ט בעי' נו"ט** ותיפו"ל משום המשהו, [וכן לרמב"ן והרא"ה דנעשה חענ"נ ע"י המשהו, קשה דל"ל חענ"נ תפו"ל משום המשהו]. וג' דרכים מצינו בזה בראשונים.

**ותירץ הר"ן**, "דאע"ג דאר"י מב"מ לא בטיל, לא שמעינן ליה הכי כל שטעם אחר של היתר מעורב בו", (וכ"כ לעיל צ"ג מדפי הרי"ף), וכיו"ב כתב **הריטב"א** "אין שום דבר אוסר במשהו אלא כשהוא בעין, אבל כשהוא מעורב בין איסור והיתר, אינו אוסר"[[14]](#footnote-15). **וצ"ע** דמה נגרע בזה שהוא מעורב, והרי עיקר דינו דרבי יהודה הוא דמין במינו אינו יכול להתבטל **ואדרבה מינו מעמידו ומחזקו** (כמש"כ הר"ן נדרים נ"ב.). **ובפשטות** מבואר כאן יסוד דאיסור שמעורב תערובת גמורה עם היתר נגרע כוחו[[15]](#footnote-16), ובחידוש דחדשה תורה דמין במינו לא בטיל ואוסר בכ"ש, לא מצינו אלא דומיא דדם הפר שהוא בעין ולא תערובת, וכ"כ **הבית מאיר** או"ח תס"ז (עומקא 343) ד"ה והיוצא, **ורע"א** בגליון השו"ע ק"ו[[16]](#footnote-17). **אמנם** צ"ב, דאי באמת לכ"ש מעורב אין כח לאסור, מ"ט אותה חתיכה הראשונה עומדת באיסורה, והרי הכ"ש שבה מעורב עם היתר, ויש לעיין בזה הרבה.

**והנה** **רבינו אפרים** התייחס בדבריו לקושיא הנ"ל, וכתב 'כיון שלא נתנה טעם בחתיכה **הוי האיסור כמאן דליתיה** דלא הוי כאילו הוא בעין'. **והיינו** דרבינו אפרים הכריח משמעתין דליכא חענ"נ, אמנם נתקשה דמ"ט בעינן שתיתן טעם בחתיכה[[17]](#footnote-18), ואהא תירץ דבלא נו"ט הוה האיסור כמאן דליתיה, **ומצינו בראשונים ב' ביאורים בדבריו**.

**א. כ' הרא"ש** סי' ל"ח, דכשלא נתן טעם בחתיכה הרי הוא כמאן דליתיה ולא חשיב מין במינו, אבל כשקבלה טעם מן האיסור מיקריא מין במינו, (וזה נכלל בדברי רב כיון דנו"ט בחתיכה וכו' **מפני שהם מינה,** דמינה הוה רק משום דיש כאן נו"ט), וכ"כ **בתורא"ש**. **ומתבאר** דכאשר הוא כ"ש הוה כמין בשאינו מינו[[18]](#footnote-19), והדברים סתומים מאוד. **ולכאו'** כוונתו דכאשר אינו אלא 'פליטה' והשאר הוא 'חתיכה', זה עצמו משוי ליה **לשם אחר**[[19]](#footnote-20), משא"כ כשיש שיעור נו"ט הרי הוא נחשב כנבילה וכאוכל. **אמנם** גם לפי"ז צ"ע דא"כ גם החתיכה עצמה לא תיאסר, דאינה אלא טעם. **ומבואר** דהחתיכה עצמה כיון **דבולעת מגוף הנבילה** שפיר הוה מין במינו, וצ"ע[[20]](#footnote-21).

**ב. הרשב"א כתב** דבעינן נו"ט כדי שיתפשט בשאר החתיכות ויאסור אותם במשהו, לפי שכשאין שם כדי נתינת טעם אין בו כח לצאת מן החתיכה ולהתפשט, דמה שאינו אלא משהו לבד ואין בו שיעור כלל, היאך יצא ויתפשט, עכ"ד. **ובבד"ה** ו: הבין דבריו כפשוטו דאינו יוצא, והקשה דא"כ גם אי יהא חענ"נ לא יאסור דהרי כל מקום דאין האיסור מהלך אינו אוסר. וכן פירש **המשב"ז** צ"ב ט"ז, וכן פירש **רע"א** בגליון שו"ע דכוונת הרשב"א לומר דכ"ש אינו יוצא, ונתקשה כהנ"ל דהרשב"א גופיה ס"ל דאין הנאסר אוסר במקום שהאיסור לא יוצא. **אמנם** עי' היטב **במשמרת הבית** ח. שפירש הדברים וכתב "כשנכנסת ברוטב א"צ ס' אפילו לבטל אותו בלע, דכיון דהוי משהו כמאן דליתיה דמי וכו', דעד שתקבל טעם מן הנבלה אין אנו רואין את החתיכה כמי שיש נבלה בה כלל, דאותו משהו רואין אותו לאסור אחרים כאילו אינו וכו', עכ"ל. הרי מתבאר **דהבלע יוצא** אלא דחשיב כמאן דליתיה. וכתב **היד יהודה** צ"ב ס"ק י"ז ד"ה הברור והאמת [עומקא 369], דכוונתו לומר דכאשר ה'משהו' נבלע בתוך **חתיכה** אינו 'ממש' ואינו 'טעם', וא"כ הוא כלום, דלא מצינו תורת איסור אלא או 'בחתיכה' או 'בטעם', וזהו מש"כ רבינו אפרים 'כמאן דליתא', ולפיכך אינו יכול לאסור אחרים, ועי"ש שהביא כן מראב"ן. וכיו"ב עי' **חזו"א** ל"ד א'. **אמנם** אכתי יל"ע דא"כ מ"ט החתיכה עצמה נאסרת, והרי הכ"ש נבלע בחתיכה ואינו כלום.

**עי' היטב ביסוד הט"ז סי' צ"ב ס"ק ט"ז 'דתרי משהו' לא אמרינן (היינו הנ"ל ד'משהו' שנתערב אינו אוסר בפליטתו) ובפשוטו כוונת הט"ז דהוה כמאן דליתא עי' לעיל, אמנם רע"א (סי' ק"ו) הבין דר"ל דאינו יוצא כלל. ובנקודות הכסף שם חולק ומפרש דחסרונו של 'משהו', הוא משום דהוה כמין בשאינו מינו, (כפשטות דברי הרא"ש), ונפק"מ לדינא בכ"ש דחמץ בפסח[[21]](#footnote-22),** ועי' במשב"ז שדן הרבה בדבריהם, **ויש להאריך הרבה בדבריהם ע"פ כל הנ"ל.[[22]](#footnote-23)**

**התייחסות התוס' לנושא זה -** הנה תוס' בתירוצם כתבו דכ"ש אינו עושה חענ"נ, ובפשטות נראה מזה דגם כל קושיתם היא מ"ט **לא יהא חענ"נ**, אבל לא הקשו 'דהמשהו' עצמו יאסור, אלמא היה פשוט להו דה'משהו' אינו יכול לאסור, והיינו או כהר"ן משום שהיתר מעורב בו, או כהרא"ש משום דהגדרתו כמין בשאינו מינו, או כהרשב"א דהוה כמאן דליתא, [או שאינו יוצא], ורק דדנו דיהא הכל אסור **מדין חענ"נ** ואז לא יהיו כל חסרונות הנ"ל, ופשוט.

**אולם** לכאו' יש לדון דעד כמה דהבינו דאינו אוסר, א"כ גם חענ"נ לא יאסור, דכללא הוא דאין הנאסר חמור מן האוסר.[[23]](#footnote-24) ועי' **בפלתי** ס' צ"ב ס"ק י' [עומקא 417], דזו גופא כוונת תוס' לומר דמכיון דהמשהו אינו אוסר 'דהוה כמאן דליתא', ממילא אינו עושה חענ"נ, יעו"ש. וכן נראה בלשון **הרשב"א** בחידושיו [עומקא 43] שכ' אבל רבותינו בעלי התוס' וכו', אבל בכל שהו היא עצמה אסורה אבל **לאסור אחרים** (היינו משום כ"ש), ולהצריך **ס' כמותה** (הינו חענ"נ). ונראה דס"ל דבתירוץ התוס' תירצו את ב' הקו', ומאותו סיבה שאינו אוסר אינו עושה חענ"נ[[24]](#footnote-25) וכ"כ **במעדני יו"ט** אות ס'[[25]](#footnote-26). **אמנם בר"ן** מבואר דהנידון אי כ"ש עושה חענ"נ והנידון אי הכ"ש יאסור מצד עצמו ב' נידונים הם[[26]](#footnote-27). **וביאור הדבר,** דבאמת יש לדון דלא שייך כאן אין הנאסר וכו', דכיון דסוף סוף האיסור הולך עמו[[27]](#footnote-28) שפיר אסרינן, דעד כמה דנימא חענ"נ שוב **האיסור עצמו** ראוי לאסור, והיינו בין לטעם הר"ן דכאשר הוא מעורב אין בכוחו לאסור, ובין לרשב"א דנחשב כמאן דליתיה, דעד כמה דהכל מוגדר לנבילה שוב הוה כבעין (וכן נראה ביד יהודה הנ"ל). וכן הבאנו לעיל לשונות הראשונים דסברא מסוימת היא ד'כ"ש אינו ראוי **להחשיב** את החתיכה לחענ"נ', ולא משום דהכ"ש אינו אוסר (ואין הנאסר וכו')[[28]](#footnote-29).

# דין החתיכה עצמה ע"י משהו

**הנה** לר"ת ודעימיה דליכא חענ"נ ע"י משהו, בפשוטו איסור החתיכה הוא **רק האיסור דבקרבה** בלבד. ועי' **תוס'** בע"ב שכתבו דאע"פ שכ"ש אינו עושה חענ"נ מ"מ אפלס"א, והקשה שם **בחידושי רע"א,** 'תמוה לי דבמשהו דלא נ"נ, אלא דאסור לשתותו משום **דשותה מאותו משהו דלא בטל**, בזה אילו היינו סוחטים ומוציאים אותו משהו דמותר דהא ההיתר מעולם לא נאסר, ולא שייך בזה דינא דאפלס"א, ולא בעי כנגד כולו', והניח בצ"ע[[29]](#footnote-30).

**אולם** עי' היטב לשון **התוס'** לא אמרינן שתעשה נבלה לאסור האחרות, ובפרט בעמוד ב', דלעיל לא אמרינן **אלא לענין** וכו'. וכן עי' לשון **הרשב"א** מש"כ בשם תוס'[[30]](#footnote-31) דנראה יותר דרק לגבי פליטתה לא אמרינן חענ"נ אבל לגבי עצמה שפיר אמרינן חענ"נ, וכגון אי נימוחה החתיכה (וכמו במים ויין דהתם) דאז בעי כנגד כולה, (וכן דייק הלב אריה מלשון התוס'), וכן הוא בלשונו של **הט"ז** צ"ב ס"ק ט"ז, ועי' **חזו"א** ל"ד ס"ק ג', (עומקא 662). **וכן** מוכח מגוף ד' התוס שעליהם הק' רע"א, דאלמא ס"ל לתוס' דלגבי עצמו הוה חענ"נ. **והנה** עי' **בפלתי** שם דכתב דלפי"ד שפירש דעיקר טענת התוס' משום אין הנאסר, א"כ פשוט דהנ"מ לגבי לאסור אחרים אבל החתיכה עצמה בעיא כנגד כולה יעו"ש. **אמנם** כבר נתבאר דדרכו אינה מוסכמת בביאור דברי התוס', וא"כ יש לעין בזה הרבה, מ"ט דלגבי החתיכה עצמה שפיר יהא חענ"נ ומהו גדר חילוק זה.

# הערות בדברי רבינו אפרים

**תוס' ד"ה בשקדם. ורבינו אפרים וכו', חשיב האיסור כאילו הוא בעין.** עי' לעיל ב' הדרכים העיקריות בר"א מ"ט הכ"ש אינו אוסר, או משום דאחר שנבלע אינו נחשב איסור, או משום דהוה כמין בשאינו מינו, ולכך בעי נו"ט, דאז נחשב ע"י דין טעם כמו שיש כאן 'נבילה', [ומתבאר דאע"פ שהוא מין במינו יש מעלה לשיעור נו"ט], ומ"מ החתיכה עצמה ודאי אסורה ע"י כ"ש, ומהא הוכיח דליכא חענ"נ בשאר איסורים[[31]](#footnote-32).

**בא"ד, וקשה לפירושו לרבא דמשני וכו'.** תירוצם צ"ב. ולכאו' הכוונה דרק כאשר נו"ט נקטינן דמה שנחסר קיים בהיתר, אבל בלא"ה נקטינן שנתאדה וכדו'. אמנם צ"ע דמנין לן לתלות לקולא ולומר שנתאדה. ועי' **בחידושי הרשב"א** ק: דכתב בשם תוס' דאם נתמעט נפח הנבילה מחמת בלע שבלעה כשירה, אזי אי נתנה בה שיעור נו"ט משערים אף במה שבלעה הכשירה, אבל אם לא קבלה הכשירה טעם אין משערין אלא בשיעור הנבילה כמות שהיא עכשו שנתמעטה, משום דאותו בלע כיון שאין בו כדי ליתן טעם הרי הוא כאלו אינו בעולם לגבי אינו מינו.[[32]](#footnote-33) ועי' **ברא"ש** סוף סי' ל"ח. ועי' עוד מש"כ **הרשב"א** לבאר בגמ' בשם רבינו אפרים גופיה, דכאשר האיסור נו"ט בחתיכה אע"פ שאין ההיתר נאסר מ"מ שוב א"א לומר סלק דנעשה הכל אחד ועי"ז נמנע הביטול של האיסור הבלוע בה עד שיהיה שיעור ברוטב כנגד כל החתיכה, ולא היה שיעור רוטב גם כנגד הנבילה וגם כנגד החתיכה, אבל אי בלעה רק כ"ש סגי שיהא ברוטב כשיעור הנבילה לחוד, וכ"כ הרשב"א בדף ק"ח: (עומקא 51), ויש לעיין בזה הרבה דהוא יסוד גדול בהבנת הרשב"א בשיטת רבינו אפרים.

**לכאו'** לרבינו אפרים צע"ג לשון הגמ' חענ"נ, וכן הקש' בבד"ה ח., **וי"ל** לפי מש"כ **המשמרת** ונתבאר לעיל מהיד יהודה דבלע שהוא רק כ"ש אינו נחשב לכלום, דנבילה היינו או ממש או שיעור טעם דנבילה, ואהא קאמר רב דכאשר נתנה טעם חענ"נ היינו דיש כאן 'נבילה', ובאמת בדברי הרשב"א הנ"ל בדעת רבינו אפרים מתבאר דכיון דהבלע הוא בשיעור נו"ט נעשה אחד ובעי כנגד כולו וזהו הנקרא חתיכה נעשית נבילה (עי"ש בסו"ד דכתב דאם היה נבלע מין איסור אחר לא היה חענ"נ אלמא להנ"ל קרי ליה חענ"נ, וזהו מש"כ בתוה"ב דעיקר דבריו דרבינו אפרים הם לומר דאפלס"מ, והיינו דאין הדבר עצמו נעשה לחפצא דאיסורא אבל מ"מ נקרא חענ"נ וכהנ"ל.

# הערות בגפ"ת

**דרש רבה בר בר חנה וכו', אוקי רב אמורא עליה וכו'.** הנה רב קאמר ב' דברים, א. חענ"נ (מלבד לדעת רבינו אפרים דאין חענ"נ בשאר איסורים). ב. דהלכה כר"י דמב"מ לא בטיל. ויל"ע במה פליג רבה בב"ח. **והנה** ודאי פליג בדין מין במינו וס"ל כרבנן, דהרי קאמר דהחתיכות מבטלות את הנבילה אע"פ שהם מינה. ולענין אי פליג נמי אחענ"נ, עי' **בר"ן** [ק"ג מדפי הרי"ף] ד"ה והכי פירושה, דפליג אעיקר דין חענ"נ, וכן מבואר **ברמב"ן במלחמות**, וכ"כ **המהרש"א** בפשט דברי התוס' ד"ה בשקדם, והכריח כן דאי נימא דמודה לחענ"נ וכל פלוגתתו עם רב היא האם מין במינו בטיל, א"כ מ"ט קאמר רב חענ"נ, אלמא בהא נמי פליגי[[33]](#footnote-34). ועי' **רד"ה** בשקדם, **'ואשמועינן** דחתיכה ענ"נ'. **אמנם בתורא"ש** ד"ה בשקדם וסלקו, הקשה עליו דליכא מ"ד דפליג על חענ"נ[[34]](#footnote-35). **ובאמת** יעויין היטב **ברא"ש** סי' ל"ח דגרס בלשון רב "אוקי רב אמורא עליה ודרש **אפילו** לא נתן טעם **אלא** בחתיכה", והיינו דרבב"ח איירי בגוונא דנתן טעם בהכל, ולא בגוונא דהיתה החתיכה בצידה של הנבילה, וא"כ אינו חולק על חענ"נ, רק דלא איירי בכה"ג[[35]](#footnote-36). **וכן** מוכח ברא"ש שם דכתב דהלכה כרבה בב"ח, ועי' **מעדני יו"ט** אות ג'.[[36]](#footnote-37).

**רד"ה כיון שנתנה טעם בחתיכה.** ברש"י מבואר ב' אופנים שנעשה חענ"נ. ומש"כ רש"י 'שהיתה בצדה תמיד', עי' **תורא"ש** דהיינו דהיו חוץ לרוטב וכמו שהסיק תד"ה חתיכה. אמנם בתוס' נראה דהוא פירוש שלהם, והיינו דמש"כ רש"י שהיתה בצדה תמיד, ר"ל חציה ברוטב, וכמש"כ התוס' צ"ו: ד"ה אם יש בה, דלדעת רש"י כשחציה של ההיתר ברוטב, ומקבלת טעם בחציה העליון שאינו ברוטב, נמי נעשית חענ"נ, עי"ש היטב, וכ"כ הב"י צ"ב ב' דמדלא הצריך רש"י דתהא מונחת על גבה דאחרת אלמא נעשה חענ"נ אפי' חציה ברוטב, יעו"ש, ותוס' הכא לשיטתו שם דפליג דאי חציה ברוטב, א"כ יש לנו לדון את האיסור כנגד כל הקדרה, וכיון שאינו נו"ט בכל הקדרה לא ייעשה חענ"נ. ועי' **בטור** סי' צ"ב דכ"כ בשם רש"י, ועי"ש **בב"י** דהעיר דאי"ז מבואר להדיא ברש"י יעו"ש מה שתירץ, **ובמהר"ם שי"ף** ק"ח: כתב דהראיה היא מרש"י ק"ח: ד"ה מפלט לא פליט, דכתב דהטיפה נפלה בגג החתיכה, היינו דחלק העליון היה חוץ לרוטב, ומבואר דאע"פ שחציה ברוטב אם לא ינער או יכסה לא יצא החלב לכל הקדירה.

**והנה** צ"ב דעת רש"י וכמו שהקשה **הרשב"א** דף ק"ח. (עומקא 46), דאם איירי שעומדת מקצתה ברוטב, ואוסרת את השאר לפי שהחלב מפעפע בכל החתיכה, והרי בסוף החתיכה איכא רוטב שמפליט את החלב ומבליעו בשאר החתיכות, ולמה נחשבת הראשונה חענ"נ, הרי אדרבה היה לנו לצרף הרוטב עם החתיכה בתחלת פליטתה ותבטל הטפה בשישים בכל הקדרה, יעו"ש. **וכן** צ"ע מהי שורש פלוגתתם דרש"י ותוס', ודחוק לומר דפליגי במציאות אי כאשר חציה ברוטב מתפשט הבליעה בכל הקדרה או לא. **ובדעת רש"י** צ"ל דהחתיכה כולה היא נ"נ, משום דדנים את כל החתיכה כתערובת אחת (אע"פ שלוקח זמן עד שמפעפע בכולה), ואע"פ שבמציאות אולי יצא אח"כ, מ"מ כיון דחתיכה אחרת היא, אינו נחשב 'סופו להתפשט', ולכך מוגדר להתערבות מחודשת, ואי"ז מבטל את השם תערובת הראשונה[[37]](#footnote-38).[[38]](#footnote-39)

**תד"ה חתיכה.** עי' **צל"ח** לק' ק"ח. [עומקא 559] דהקשה הרי כל קושיתם היא לרשב"ם, ומנ"ל דרש"י כרשב"ם ס"ל, ועי' **מהר"ם שיף** בדף ק"ט. על רש"י ד"ה ותו לא מידי, דהוכיח שם דרש"י כרשב"ם ס"ל, דכתב דחֵלֶב שנו"ט בבשר, נעשית חתיכת הבשר חענ"נ ואוסרת שאר החתיכות (לרבי יהודה דמב"מ לא בטיל), אלמא כרשב"ם ס"ל. וכ"כ **ספר המכריע** סי' ס"ח[[39]](#footnote-40), (וכן נתבאר במק"א דיסוד דין רשב"ם הוא דפירש גדר חענ"נ דשאר איסורים כבש"ח, וגם רש"י בכולא שמעתין משוה חענ"נ דשאר איסורים לבשר וחלב).

**רד"ה ואוסרת, וקא ס"ד מפני שהן מינה לא בטלי.** צ"ע מאי 'וקא ס"ד', והלא למסקנא נמי הכי הוא, ועי' **ראש יוסף** [עומקא 579].

**רד"ה בשקדם וסלקו, וסילק נמי לרוטב.** עי' **צל"ח** ק"ח. ד"ה [עומקא 559] דמכאן מוכרח דרש"י ס"ל כרשב"ם דכמין הנאסר, ולפיכך אי לא סילק לרוטב אי"צ לדינא דרב **דהחתיכה** נעשתה חענ"נ. **עוד** יל"פ דאי לא סילק א"כ אי"צ לדין חענ"נ, דהמיחל שברוטב יאסור את שאר הרוטב משום המיחל בשר שבהם, (וכשלא היה במים שברוטב ס' כנגד המיחל בשר).

**רד"ה בשקדם וסלקו, ואשמועינן וכו'. היינו** דהשתא דאיירי דסילק לראשונה כבר ליכא למימר דחידושו הוא דקי"ל כר"י, דא"כ לא הו"ל לדבר בסילקה, וישמיענו כן על הנבילה עצמה, אלא ע"כ חידושו הוא עצם דינא דחענ"נ. **אמנם** עי' **תורא"ש** (הו"ד לעיל), ודבריו צ"ע, דהו"ל לאשמועינן זאת בלא סילק וכנ"ל.

**סלק את מינו.** הנה בסוגיא ק"ח. אמרינן לימא פליגא אדרבא וכו', ו**מבואר** דיש מקום לחלוק על חידושו דרבא, ואביי דלא קאמר כרבא אפשר דבאמת פליג. **ויל"ע** האם החידוש דסלק הוא רק אחר דין חענ"נ, ואהא חדית 'סלק' דלא תימא דהמין במינו עשה חענ"נ, או דגם בלא חענ"נ איכא חידושא דסלק. **והנה לכאו'** בלא חענ"נ כיון דלא גדל האיסור, אין בזה חידוש דהרי יש כמות באינו מינו כנגד כל האיסור ופשיטא דיתבטל האיסור. **אמנם** עי' היטב **ברש"י** בשמעתין ובדף ק"ח. דס"ד דמדין מין במינו נחשב 'כנוסף עליו איסור'[[40]](#footnote-41), והאריך בזה **הרשב"א** בחידושיו דף ק"ח. ד"ה אי דנפל (עומקא 47), דחידושא דסלק הוא דלא נימא 'מצא מין את מינו וניעור', היינו דהמינו יחזק ויעמיד את האיסור, **וגם אי ההיתר עצמו לא נאסר** מ"מ יחזקו ויאמצו שלא יבטל כלפי האינו מינו, ועי' רמב"ן בחידושיו. **וכן** מוכח **מדעת רבינו אפרים** דהרי לדידיה ליכא חענ"נ, וא"כ מאי קמ"ל ב'סלק'. ועי' **ברשב"א** **דף ק:** מש"כ **בשם** רבינו אפרים בענין זה[[41]](#footnote-42)[[42]](#footnote-43).

**ראיות תוס' והראשונים לרבינו אפרים והדחיות לכך, וכן כל ענין דין החתיכה עצמה לרבינו אפרים, ודעת הראב"ד בחענ"נ, וענין 'סופו להתפשט', ופסק ההלכה יבואר בעזה"י בדף מס' 4.**

1. **צ"ע** מה ענין קושיא זו לד"ה בשקדם וסלקו. ועי' תורא"ש דבאמת הביא קושיא זו על עיקר דברי רב. אמנם ברשב"א [עומקא 42] מתבאר דקו' תוס' נעמדה על דברי הגמ' דקפריך למה לי נ"ט ומשני וכו', ואהא העמידו קושייתם דאכתי אותה קושיא בדיוק עדיין ילה"ק, נתינת טעם למה. ובריטב"א מתבאר דאחר דהעמיד רב ספרא דרב כר"י אז הוקשה להם. [↑](#footnote-ref-2)
2. **והיינו** דדין דמין במינו לא בטיל, אין הכוונה כמו יבש ביבש דכל ענינו שמא יפגע באיסור, דהרי כתבו רוב הראשונים דדינא דמין במינו הוא בלח ובלוע ולא ביבש ביבש וכמש"כ תוס' יבמות (פ"א: פ"ב.), וז"ל וסברא הוא דדבר המתערב **מתפשט טעם האיסור** בכל ההיתר ולא בטל, וכיו"ב כתבו שם התורא"ש, **וכ"כ הרשב"א** חולין צ"ח: ד"ה אמר אביי, והביא שם דכ"כ **הראב"ד**, וכן דעת **הריטב"א** צ"ח:. והיינו דבדבר לח הוא מתאחד ומוגדר 'בהגדרה אחת', דהוא אסור, וכיון שהוא דבר אחד המוגדר לאיסור נימא ביה חענ"נ. [↑](#footnote-ref-3)
3. **אחד** מבני החבורה שליט"א העיר על הר"ן, מ"ט הוצרך לזה, והרי לדבריו דכל החענ"נ הוא אטו בב"ח, והרי שם לכו"ע בעי טעם דדרך בישול אסרה תורה, וכמו דכתב הר"ן דלא גזרו אלא בבישול דומיא דבב"ח, ה"ה נימא דלכך הצריכו טעם, (עי' לק'), ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וכ"כ** הר"ן בדף צ"ג מדפי הרי"ף, בסוף ד"ה כיון שנתן, והקשה בחידושי רע"א דהר"ן סתר דבריו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ויש** לבאר לפי מש"כ הר"ן דשאר איסורים גזרו אטו בבב"ח, ושם ליכא כ"ש, דבעינן דוקא נו"ט דדרך בישול אסרה תורה, וכ"כ משב"ז צ"ב ס"ק ט"ז ד"ה עוד כתב (בסוגריים), ובסי' ק' ס"ק א'. **עוד** יל"פ ע"פ דרכו דהיראים (עומקא 171) שחענ"נ מדרבנן הוא אטו נבילה גופא, שמאחר שנקרא עליו שם איסור אתי לאחלופי בחתיכת נבילה גופא, הלכך אמרו לשער בכולה. וא"כ נראה דהנ"מ בדבר המוטעם מנבילה, דכיון דמוגדר הדבר לנבילה ע"י טעמו (דהרי לכמה ראשונים אמרינן נהפך, וגם לחולקים, מ"מ המוטעם בנבילה נתפס קצת לאינשי כנבילה), חששו דיאמרו דאי סגי לבטלו בכמות מועטת ולא כנגד כולו יבואו להקל גם בנבילה עצמה, אבל דבר הבלוע בו כ"ש לא מוגדר נבילה, (וכמו דלא אמרינן 'נהפך' במין במינו). [↑](#footnote-ref-6)
6. **ובאמת** ספר התרומה לטעמיה כתב שם [עומקא 129] דאי חענ"נ דרבנן ליכא קושיא כלל מפרשת כלי מדין. וגם מדבריו עולה דתוס' דהוכיחו משם ס"ל דחענ"נ מדאורייתא. ונראה דרק ר"י [תוס' ק"ח:] ס"ל דחענ"נ דרבנן, אבל רבינו שמואל ור"ת אחיו נראה שם דס"ל חענ"נ דאורייתא וכמש"כ הג' ברוך טעם [על הפלתי סי' צ"ב] בביאור דבריהם, וא"כ ר"ת הכא לטעמיה דדאורייתא הוא. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ועי'** פלתי צ"ב ס"ק י' ד"ה ולכאורה [עומקא 417], דלעולם חענ"נ דאורייתא אך מבב"ח ילפינן לה ולכך דומיא דהתם בעינן דאיכא טעם, אמנם עי' רע"א שם דמדס"ל לתוס' דלאו דוקא בבישול אלא אף בצונן וכדהביאו לק' מיין. אלמא חענ"נ אינו משום בב"ח. [↑](#footnote-ref-8)
8. **אמנם** באמת אי רשב"ם ק"ח: פליג על תוס' צ"ו:, ניחא דבאמת ר"ת פליג, דהרי ר"ת ס"ל כאחיו הרשב"ם וכמובא בראשונים. אמנם לקושטא כבר נתבאר שם דאינו מוכרח דרשב"ם פליג. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ויש** להוסיף בזה, לפי מש"נ בגדרי חענ"נ, ד'תערובת' היינו שנעשית כדבר חדש וכשהיא מוגדרת לאיסור כל מרכיביה נאסרו, וזהו חענ"נ, וא"כ הנ"מ כאשר ההיתר 'מוטעם' מאיסור, אזי נחשב שהכל אסור ובעי כנגד כולו, אבל 'במשהו' דינו הוא רק דמתאחד ויש בהם איסור ולכך סגי לבטל כנגד האיסור, וגם לר"י ודעימיה ד'כמין האוסר', ונתבאר במק"א דלדעתו גדר חענ"נ הוא רק דההיתר מגדיל ומתפיח את האיסור, אפשר דרק בכוחו של 'טעם' להגדיר דהכל נחשב כוותיה, ושהוא 'העיקר' עד שמוגדר לפנינו שההיתר הוא משמשו להתפיחו ולהרבותו, אבל אין סיבה דדבר זה יהא ע"י כ"ש לחוד. [עוד אפשר דמתבאר בדבריהם דחענ"נ הוא משום דין 'נהפך' (ע' שפ"ד צ"ב י"ב), והיינו דיסוד חענ"נ הוא מה שנתפס איסור על 'התערובת', וזאת משום דבעידן דהיה מוטעם אמרינן נהפך כל התערובת לאיסור, (ולא מבעיא לרש"י ודעימיה שלוקה על כל כזית, אלא גם לש"ר צ"ח: דאינו לוקה אלא כשנתערב כח תמצית טעם שמטעימה כזית, מ"מ ע"כ משתלב ההיתר לאותו הטעם להגדילו לנפח של כזית), **ובחענ"נ נאמר שכל זה נקבע וחל ומוגדר שכך הוא האיסור,** ומעתה לא יהני להתירו עד שיהא ס' כנגד כולו, אבל במין במינו לא מצינו 'נהפך', וכיו"ב נתבאר במשנת רבי אהרן עומקא 669], ויש להאריך בדבר]. [↑](#footnote-ref-10)
10. **היינו** לר"ת ודעימיה (מלבד הרמב"ן והרא"ה),ועי' לק' דגם לדעת רבינו אפרים עולה דיש מעלה לשיעור נו"ט במין במינו. [↑](#footnote-ref-11)
11. **כללי טעם במין במינו:** **א.** מב"מ, לח ובלוע, מדינא בטל ברוב (לרבנן דרבי יהודה), ואי"צ ס', דלא שייך ביה את ההלכה 'דטעמא לא בטיל', (דהוא 'חשוב בתערובת' או משום דנעשה כחד עם החתיכה), דרק נתינת טעם שונה היא נחשבת שהאיסור 'הטעים' את ההיתר, (אבל במין במינו אינו "חשוב בתערובת", וכן אינו נחשב 'אחד' עם החתיכה, דרק בזה שהוא 'מטעימה' הוא נעשה כחד עמה, עי' היטב ברשב"א צ"ח: בשם הראב"ד), ומדרבנן הצריכו ס' אטו אינו מינו, עי' גמ' צ"ז:. **ב.** הגם דליכא לדינא דטעמא לא בטיל, מ"מ איכא 'שם טעם' גם במין במינו, היינו דפליטה שנבלעה בחתיכה מין במינו אוסרת מפרשת **טעם כעיקר**, אמנם בטילה היא ברוב לרבנן, ולרבי יהודה אינה בטילה כלל, ודבר זה מוכח מכ"ד, עי' צ"ח: בתוס' ד"ה רבא אמר ובר"ן שם, דחטאת מין במינו הוא וילפינן מינה טעם כעיקר, [ועי' משב"ז ק"ב ס"ק י'], אבל אין בו מעלה לשיעור נו"ט, וכנ"ל. **ג.** בפשטות אין 'נהפך' במין במינו, וכ"כ המנחת כהן פ"א והפמ"ג בפתיחה להלכות פסח ח"ב סוף פ"א. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ובאמת** כבר מצינו כן ברש"י צ"ח. בשמעתא דזרוע בשילה, (אמנם תוס' שם צ"ח: כתבו דע"כ אסמכתא הוא, דהרי מין במינו בטיל), ויש להתייגע בזה טובא להגדיר הדברים.ולכאו' נ"ל דהמעלה של טעם במין במינו דסוף סוף כהיום **גם האיסור** **'מטעימו',** [ואע"פ שאינו נצרך, מ"מ גם על ידו הוא יכול להיות מוטעם, ובפרט למש"כ הרמב"ן ק"ח: (עומקא 26) דכלל הוא בבישול, דהחתיכה מפליטה מעצמה וכנגד זה היא בולעת מחברתה, א"כ נמצא דהיום ההיתר פלט את טעמו שלו ותחת זה בלע מהאיסור, נמצא דהיום האיסור הוא מטעימו], ורק דכיון דאינו שונה ונרגש אינו חשוב לדינא דטעמא לא בטיל. **והנה** יש לברר ולדון איך יהא הדין כשיש באיסור שיעור נו"ט אמנם הוא פוגם, אם יעשה חענ"נ, והיינו לפי הי"א דכתבו תוס' [ע"ז ס"ו.] דרבי יהודה אוסר נמי בנטל"פ. אמנם לפי מש"נ אינו במעלת טעם וא"כ לא יעשה חענ"נ, ויש לפלפל בזה הרבה. [↑](#footnote-ref-13)
13. **יש** לעיין איך יהא הדין 'במשהו' דתבלין דאינו בטל, האם נימא ביה חענ"נ, ועי' משב"ז סי' ק' ס"ק א' דצידד מסברא לומר דהוה כמשהו דאינו עושה חענ"נ, אבל הביא דמשמעות הר"ן דהוה חענ"נ, עי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. **וכיו"ב** כתב בבד"ה ט: ע"ש, [ופשוט דיסוד זה נצרך גם לדידהו, דהגם דס"ל ולרמב"ן דנו"ט לאו דוקא, אבל מפורש כתב בבד"ה ז. דחענ"נ ודאי בדוקא הוא]. [↑](#footnote-ref-15)
15. **וכבר** נודע מש"כ הרמב"ם דכל איסור בתערובת גם כשאינו בטל, אין בו כרת. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ועי"ש** דדן האם גם כשיש שיעור נו"ט אין חשיבות לתערובת (כיון דהוא מב"מ), ורק מדין חענ"נ יש מקום לאסור, יעו"ש. אמנם ברבינו אפרים אין מקום לדון, דודאי סגי בשיעור נו"ט, ודוקא כשהוא רק כ"ש הוא גרוע, עי' לק'. [↑](#footnote-ref-17)
17. **עי'** בריטב"א דכתב דלרבינו אפרים נו"ט לאו דוקא. ועי' בית מאיר (או"ח תס"ז י"ד) דהקשה דהרי תוס' והראשונים הביאו דרבינו אפרים הוכיח דליכא חענ"נ מהא דבעי נו"ט, אלמא בדוקא הוא. אמנם בתשובת רבינו אפרים המובאת בסוף הראב"ן לכאורה מבואר כדבריו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ועי'** בנקודות הכסף סי' צ"ב (על הט"ז ס"ק ט"ז), דכתב לפרש כן בד' הר"ן דמש"כ הר"ן דלא אסרה תורה כשהוא מעורב בהיתר, היינו דהוה כמין בשאינו מינו. וביד יהודה צ"ב י"ז ד"ה והנה הר"ן, תמה על דבריו מאוד, דסוף סוף מין אחד הוא, וכן דאי"ז הסברא דכתובה בראשונים הנ"ל, והביא דגם הפמ"ג כתב דדרך הש"ך דחוקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. **והיינו** דברבי יהודה עסקינן, וגדרי מין במינו לר"י קי"ל דבתר שמא הם [ע"ז ס"ז.]. [↑](#footnote-ref-20)
20. **אמנם** יש לעיין כשעבר דרך הרוטב וכי בזה לא תיאסר החתיכה. וי"ל דרק ב'חתיכה' קאמר דנעשה למין אחר, 'דפליטה' כאשר היא נבלעת היא נחשבת לשם אחר, אבל בתוך רוטב אי"ז 'בליעה' ולא נשתנה שמו, וצ"ע. ובאמת בהמשך דברי התוס' מתבאר דבתערובת יי"נ ומים אוסר אפי' אין בו נו"ט, אלמא במשקה לא נשתנה שמו, וכן לרשב"א לקמיה לא קאמר רבינו אפרים אלא בחתיכה ולא בלח ולח. [↑](#footnote-ref-21)
21. **ודבר** זה נפק"מ למעשה, כגון שנתערב לו בתבשיל מעט (פחות מנו"ט) ממוצר דאין בו כשרות לפסח, אמנם לפי כל הרשום על המוצר אין בו חמץ, אך מ"מ כיון דלא הושגח לפסח יש מקום לחשוש שיש בו 'כל שהוא' חמץ, דלהט"ז שרי דתרי משהו לא אמרינן, ולנקודות אסור (לשיטות דחו"נ בפסח). [↑](#footnote-ref-22)
22. **הערה גדולה – הנה אחר דנתבאר דמשהו אינו חוזר ואוסר, ולכך בעי נו"ט, א"כ יל"ע לדעת ר"ת והראשונים מ"ט בעי באמת לחענ"נ, דתיפו"ל דכאשר יש נו"ט אין את החסרון דמשהו, ויאסור מדין מין במינו ולא בעי לחענ"נ, ויש לעיין בזה הרבה.** [ועי' רע"א גליון שו"ע ק"ו, הו"ד לעיל]. [↑](#footnote-ref-23)
23. **עי'** בפלתי ד"ה איברא, דאי הכ"ש אינו אוסר מטעם שכתב הרא"ש והש"ך משום דאינו מינו, לא קשה אין הנאסר וכו', כיון שעכ"פ הוא הולך עמו. [↑](#footnote-ref-24)
24. **ובדקדוק** הביא תחילה את היסוד בשם רבינו אפרים דכ"ש 'כמאן דליתא', ושוב כתב דלדעת תוס' זהו נמי סיבה דלא יהא חענ"נ. [↑](#footnote-ref-25)
25. **עי'** חזו"א ל"ד א' דיסוד שיטת ר"ת היא כסברת רבינו אפרים, ורק דס"ל דהוא גם סברא דלא יהא חענ"נ, (אבל ר"א ס"ל דכיון דהוא עצמו נאסר היה ראוי שיהא חענ"נ). [↑](#footnote-ref-26)
26. **עי"ש** דאחר שהביא דכ"ש אינו חשוב לעשות חענ"נ, עדיין נתקשה דהכ"ש לחודיה יאסור. [↑](#footnote-ref-27)
27. **ורע"א** הו"ד לעיל פירש דמשהו אינו יוצא, ופירש גם ע"ד הפלתי, ועי"ש דנקט דגם הפלתי כוונתו לומר דבאמת אינו הולך, (דאל"ה אין שייך אין הנאסר). [↑](#footnote-ref-28)
28. **עוי"ל** דר"ת ס"ל כרשב"ם ק"ח: דלא אמרינן בזה לא יפה כח הבן מכח האב ודלא כר"י שם. [↑](#footnote-ref-29)
29. **והנה** אפי' אי נימא דיסוד הדין דאפלס"א הוא כמש"כ האיסור והיתר (כ"ד ז'), והגר"ח בספרו, דהוא מדין כיון דחל איסור תו לא פקע, אבל מ"מ פשוט הוא דזה שייך רק אי בשעת התערובת חל איסור על גוף ההיתר (היינו על כל אשר ב'תערובת'), ושפיר הקשה רע"א דכאן ההיתר לא נאסר. [↑](#footnote-ref-30)
30. **וז"ל,** רבותינו בעלי התוספות ז"ל תירצו דאפילו מאן **דאית ליה חענ"נ לית ליה שתהא צריכה ס' כמותה** כנבלה עצמה וכו', אבל בכ"ש **היא עצמה אסורה, אבל לאסור אחרים ולהצריך ששים כמותה לא**. ומאידך עי' לשון הר"ן **לא חשיב איסורה למימר בה חענ"נ** היינו דבכ"ש אין כלל תורת חענ"נ. [↑](#footnote-ref-31)
31. **ומבואר** עוד דאע"פ דס"ל לר"א דאין ראוי שהמשהו יאסור אחרים, מ"מ אי בעלמא אמרינן חענ"נ מוכרח דה"נ ע"י המשהו יהא חענ"נ, עד שלמד מזה דליכא חענ"נ, והיינו דנקט דעד כמה דהחתיכה עצמה אסורה א"כ ראוי לדון חענ"נ. [↑](#footnote-ref-32)
32. **והיינו** כמש"נ לעיל מהמשמרת ומהראב"ן והיד יהודה, דכשהמשהו נבלע הוא מאבד כל משמעות ואינו אסור, וכך מצינו בספר התרומה סי' נ"ב [עומקא] וז"ל דאם אינו נו"ט אי"צ ס' ברוטב אלא מן הנבילה שנתמעטה ולא מן הבלע דהוי כאילו אינו בעולם **לגבי אינו מינו**". זה כהרשב"א או כהרא"ש [↑](#footnote-ref-33)
33. **וליכא** למימר דקאמר חענ"נ בשביל להחשיבו למין במינו, דהכא הוא מין במינו גם ללא דין חענ"נ דהרי חתיכת בשר נתנה טעם בחתיכה בשר. [↑](#footnote-ref-34)
34. **צ"ע** הרי איתא בגמ' ק"ח. דלמ"ד אפלס"מ, לית ליה חענ"נ, וי"ל כמש"כ הרשב"א (משמרת ט.) דכל הכרח הגמ' שם הוא לגבי דלא יחשב כמין הנאסר, אבל להצריך כנגד כולו שייך אפי' אי אפלס"מ, ואהא קאמר הרא"ש דליכא מאן דפליג בהא. [↑](#footnote-ref-35)
35. **ובדעת** שאר ראשונים צ"ע דמהיכ"ת דאיירי רבה בב"ח בגוונא דהיתה החתיכה בצידה או שניהם חוץ לרוטב. וי"ל דהוכרח להם דאיירי בכל גוונא, דאל"כ מקמ"ל רבה בב"ח, ואי אתא לאשמועינן דהלכה כרבנן לא היה לו לדבר דוקא בגוונא זו אלא כמש"כ בע"ז ע"ד: דאיפליגו להדיא אמוראי אי הלכה כר"י או כרבנן. [↑](#footnote-ref-36)
36. **והנה** בגמ' איתא אוקי רב אמורא עליה ודרש, ופרש"י שהעמיד אמורא לדרוש ברבים שלא ילמדו מרבה בב"ח, ולכאו' בשלמא אי רבב"ח עקר לכל דין חענ"נ, א"כ אהא טרח והשתדל רב להעמיד אמורא ברבים שלא ילמדו ממנו, אבל אי הנידון הוא אי הלכה כר"י או לא, הרי כבר פליגי בה בכל הדורות, תנאים ואמוראים, וכן רב כבר גילה את דעתו בזה בע"ז ע"ג:, ובפסחים ל:, ומה נשתנה הכא אחרי דרשת רבה בב"ח, וע"כ דרבה בב"ח בא לעקור את כל תורת חענ"נ, ואהא נזדעק רב. [↑](#footnote-ref-37)
37. **ובענין** זה יש לציין כאן מש"כ היד יהודה (ק"ה ס"ק יב) דמש"כ רש"י במשנה ק"ח. דכשניער מיד שרי, אין הכונה דאז אינו נבלע בחתיכה, דודאי המציאות היא שגם אי יקנח מיד הוא נבלע מעט, אבל מ"מ ע"י הניעור מהני דאי"ז כהתחדשות מה דיתפשט אח"כ, אלא קיים עכשיו ונחשב ומוגדר דעתה התערבות הטיפה היא בכל הקדרה. [↑](#footnote-ref-38)
38. **יש** להעיר, לפי רש"י מ"ט קאמר הש"ס דלא ניער בתחילה אלא בסוף, והרי בלא ניער נמי יעבור ע"י הרוטב, עי' רמב"ן (עומקא 24), דאה"נ, ורק בזה מתחדד יותר דאפלס"א, [עוד מבואר שם ברמב"ן דמה דרש"י העמיד במקצתה ברוטב דאל"כ הגם דאוסרות אבל לא יאסרו אלא כדי קליפה כדין צלי]. [↑](#footnote-ref-39)
39. **והכריח** שם דרש"י ס"ל דחלב ובשר ב' מינים הם (ובפוסקים הוא נידון גדול, וברשב"א בשמעתין כתב כמה פעמים דחלב ובשר ב' מינים הם), אמנם הקשה דרש"י בפסחים דף ל. בתחילת העמוד כתב דחלב בקדרה הוה מין במינו. [↑](#footnote-ref-40)
40. **וז"ל** רד"ה ודבר אחר, אינו מבטלו לאיסור **ולא מוסיפו** אלא סלקהו, אלמא ללא הסלק מלבד דאינו בטל הוא גם מוסיף איסור, **וכ"כ** רש"י לק' ק"ח. ד"ה לימא, "ולא תוספת הוא נוסף עליו להיות שניהם איסור וכו' אלא סלקהו", וגם שם נראה דרק מכח סלק הוא. [↑](#footnote-ref-41)
41. וכן מוכח מקו' ר' ספרא ותרוץ אביי, דבפשטות הקושיא היא דלא בעינן חענ"נ, (בפרט לפמש"כ תוס' דליכא חענ"נ ע"י משהו) ונאסור הכל מכח המשהו דהבנילה ולכאו' הרי היא בפשטות יש ס' ברוטב כנגד האיסור, וע"כ דגם בלא חענ"נ סברה הגמ' דאין לומר סלק כיון דמצא מין את מינו וניעור. [↑](#footnote-ref-42)
42. **ובאמת** צ"ע מהיכ"ת לומר 'סלק', והרי ב' תערובת איכא בתערובת זו, איכא תערובת של מין איסור עם מין היתר, ואיכא תערובת של מין איסור עם מין שאינו מינו דהיתר, וי"ל דאנו דנים את האיסור מול האינו מינו ומתירים, ומעתה טעם של היתר הוא נותן במינו, והא דלא אמרינן איפכא, ולכאו' הוא משום דכל תערובת דאין תביעת האיסור מוכרחת בה לא תהא אסורה דאיסור הוא תוספת והיתר הוא העדר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)