כזית בכא_פ-סוגיא פסחים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר / כזית בכא_פ

חולין צח: כזית בכא"פ-ביאור הסוגיא פסחים

בגמ' פסחים מד. ואי אמרת כזית בכא"פ דאורייתא וכו', מבואר בסוגיין דאי כזית בכא"פ לא"ד יש לתלות לקולא מטעם שאני אומר.

והנה מבואר בכל הראשונים שכל הסוגיא איירי בדין טעמו וממשו ואף לראשונים דטכע"ק לא"ד מ"מ בטעמו וממשו הוי דאורייתא ולא בטיל ברובא, וע"ז נידון הסוגיא אם כזית בכא"פ דאורייתא [ובאמת הק' הראשונים למ"ד טכע"ק דאורייתא דמ"מ תיקשי דתיפו"ל משום טכע"ק, וכשי"ת לקמן].

ומבואר בדין טעמו וממשו שאם כזית בכא"פ לא"ד הרי אין בו איסור מטעם חצי שיעור, שהרי תלינן בשאני אומר לקולא שאינו אלא איסור דרבנן, וצ"ב.

וי"ל בזה כמה אופנים:

**א. ביאור עפ"י שיטת הר"מ-**

א. לשיטת הר"מ פט"ו מאכ"א ונזירות פ"ה דעיקר קרא דמשרת איירי בגוונא שיש כזית בכא"פ, ובאר הגר"ח הל' מאכ"א דעתו [דלא כהרבה אחרונים, ואכ"מ] דלא ס"ל ככל הראשונים דדין טעמו וממשו מסברא ילפינן ליה, רק הא גופא ילפינן מקרא דמשרת.

ובאר שם הגר"ח שיטת הר"מ דבאמת מסברא הרי אף בטעמו וממשו היה בטל ברוב, ולא אמרינן שהטעם מכיר את האיסור, ורק ע"י קרא דמשרת נתחדש שאין בטל ברוב.

ובאר הגר"ח דעיקר קרא דמשרת חידש איסור על הטעם, ורק מכח שיש איסור על הטעם אין הממשות בטלה ברוב [ואכ"מ].

והוסיף הגר"ח דכל איסור זה של טעם וכל החפצא של טכע"ק לא חייל אלא בכזית בכא"פ, דעיקר דין טכע"ק הוא דין באכילתו, ולא חייל אלא בגוונא שהוא ראוי לאכילה והיינו שיש בו כזית בכא"פ, אבל פחות מזה אפי' חצי שיעור ליכא, ונתבאר כ"ז בהרחבה במקו"א בשיטת הר"מ.

ועפי"ז מתבאר היטיב כל הסוגיא דאי כזית בכא"פ לא"ד הרי גם דין טעמו וממשו לא יחול בו ובפחות מזה אפי' חצי שיעור ליכא, וכ"כ הגרי"ז נזיר לו: לבאר הסוגיא עפי"ד הגר"ח.

והנה הגר"ח דקדק שם עפ"י דרכו מלשון הר"מ דאף אם אין כזית בכא"פ מ"מ אם נקטינן המל"א הרי חייל בו דין איסור טכע"ק, ובאר עפ"י דבריו דכיון דאמרינן המל"א הרי הטכע"ק ראוי לאכילה וממילא חייל ביה דין טכע"ק ולא בטל ברוב.

והנה לפמש"כ הרי מתבאר להדיא מקורו של הר"מ בזה מתוך הסוגיא, דהא מבואר בסוגיין דאם המל"א ייאסר אף דאם כזית בכא"פ לא"ד.

ולפי דרך זו הרי צריך לבאר המשך ד' הגמ', דמקשינן בכותח הבבלי שיש בו כזית בכא"פ למה לא יתחייב, ומשני דהנח לכותח הבבלי שא"א לאוכלו כולו דרך אכילה.

ולפי דרכו של הגר"ח צל"פ דאף שיש בו בחפצא כזית בכא"פ מ"מ סו"ס אינו ראוי לאכילה ולא חייל ביה דין טכע"ק כלל, וכ"כ הגרי"ז נזיר שם, והוסיף שהוא דוחק.

[וע"ע בפר"ח-תמב שדן לשיטת רח"כ דהיכא דליכא כזית בכא"פ לא חייל דין היתר נהפך לאיסור אם ה"נ אמרינן כן גבי כותח הבבלי והביא שם דעת הבני שמואל דבזה כיון שיש בו בחפצא כזית בכא"פ הרי שפיר חייל בו דין טכע"ק והיתר נהפך לשיטת רח"כ, ונתקשה לפי"ז בהא דכותח וכתב שצ"ל כש"כ הטור שאין בו אלא קיוהא בעלמא.

ובפר"ח חלק ע"ז דסו"ס אינו ראוי לאכילה דרך אכילתו לא חייל ביה דין טכע"ק והיתר נהפך לאיסור לשיטת רח"כ, והוא דומה לנידון הנ"ל בדרכו של הר"מ, ואכ"מ].

מיהו במקו"א נתבאר דאף לפי"ד הגר"ח מ"מ מבואר במ"מ דכותח הבבלי חייל בו דין טכע"ק ואית ביה איסור חצי שיעור, וכל הפטור בו הוא משום דלא אכל בפועל כזית בכא"פ, וכ"כ החזו"א או"ח-קכד בהערות לפסחים מד., עיי"ש.

**ב. ד' הר"ש ודין ח"ש בתערובת-**

ב. אבל לשא"ר לכאו' לא אתי ביאור זה כלל, שהרי דעתם דקרא דמשרת לא אתא לדין טעמו וממשו כלל, ודין טעמו וממשו ילפינן ליה מסברא כדמשמע פשטות ד' הראשונים, או כש"נ בראב"ד צח: שהוא גילוי מילתא מקרא דמשרת דע"י הטעם אין הממשות בטלה ברוב [או כש"כ בחוו"ד צח-ג מהלמ"מ].

ולפי"ז צ"ע טובא דאף אם כזית בכא"פ לא"ד מ"מ ייאסר משום חצי שיעור [ועיין מנח"ב-נג שתמה בזה, עיי"ש באורך]?

וכבר הק' כן בר"ש טבו"י פ"ב וכתב ליישב בשתי אופנים, חדא דסוגיא דהתם כר"ל דח"ש לא"ד [ועיין בהגר"א תנג-ט דלא ניח"ל בזה דהא כל הסוגיא שם אזלא בדעת ר"י דס"ל ח"ש דאורייתא].

ג. עוד כתב הר"ש די"ל שאין איסור חצי שיעור אלא כשהוא בעיניה אבל כשהוא בתערובת לא אסרה תורה חצי שיעור.

ובטעם הדבר כתבו חת"ס-קט ונחל"ד (ג: ט.) דכל איסור חצי שיעור מבואר יומא עד. משום חזי לאיצטרופי, אבל כשהוא בתערובת אין בו איסור דלא חזי לאיצטרופי וכ"נ בכו"פ-קט.

ולכאו' צ"ב שהרי יכול להוסיף עוד אכילת איסור בעיניה להתערובת ויצטרף החצי שיעור להאיסור מלקות, וכבר עמדו בזה בחת"ס ונחל"ד (ג:)?

וכנראה צל"פ סברתם דס"ל כש"כ אחרונים דעיקר ענין חזי לאיצטרופי אינו סיבה לאיסור חצי שיעור רק מודד שהוא אוכל חפצא דאיסורא שהרי אם אוכל הרבה כזה מתחייב, וממילא ס"ל דהכא שהוא אוכל את התערובת הרי תערובת במינון כזה אינו ראויה להגיע לידי מלקות אף אם יאכל כל היום כולו, ולא חשיב חצי שיעור.

[ועדיין יש כאן מקום עיון בסברא, דבפשטות אם דין חזי לאיצטרופי הוא מודד על האיסור הרי אינו תלוי בהאופן שבו נתערב איסור זה רק עצם מה שאכילתו בפנ"ע מביאה לידי מלקות הוא סימן שיש באכילתו חפצא דאיסורא א"כ הוי באיסור חצי שיעור[[1]](#footnote-2).

וכנראה ס"ל להנך אחרונים דתלי כל מאכל ומאכל כפי מה שהוא ואם בתערובת במינון זה א"י לאיצטרופי הרי שבמינון כזה לא אסרה תורה].

[ומיהו במנח"כ א-ד נקט דאף אם יש בתערובת עצמה כזית בכא"פ רק שהוא אוכל פחות מכזית ג"כ אין בו איסור תורה שלא נאסר חצי שיעור בתערובת ואף דכה"ג הוא חזי לאיצטרופי מ"מ כללא הוא שלא אסרה תורה ח"ש ע"י תערובת, ועיי"ש דמדמי לה למש"כ הר"מ פט"ו מאכ"א דאין חיוב כרת על תערובת חזינן שאיסור תערובת קיל מאיסור בעין.

וע"ע בקה"י פסחים-כא צידד סברא בזה לפמש"כ החכ"צ-פו שכל איסור חצי שיעור הוא משום אחשביה לאוכלו, אבל בנתערב לא שייך אחשביה דדלמא הוא אוכלו מחמת ההיתר ולא מחמת האיסור, וכש"כ אחרונים סברא זו בדעת רבינו יקיר בתוס' ע"ז סז. דלא שייך דינא דר"ש דכ"ש למלקות גבי תערובות, ושו"ר כן בחוו"ד קד-א להדיא.

אח"כ ראיתי לבאר ד' המנח"כ באופן נוסף וכנראה הוא כוונת המנח"כ במה שדימה זה לשאר קולות של איסורי תערובות, והוא עפמש"כ בכ"ד דכל היכא שהאיסור נמצא בתערובת אין בו מציאות האיסור המקורית, וכל דינו הוא שאוסר את התערובת כולה, אבל א"א להתייחס להאיסור בפנ"ע, וזהו כל יסוד דין ביטול ברוב דאמרינן שא"י לאסור את כלל התערובת כשהרוב הוא מן ההיתר.

וסייעתא לזה מד' הש"ך סו-י דאף בחד מתרי ביצים יש להקל כיון עיקר איסור של תערובת, שהרי חד בתרי בטל, והיינו דיסוד דין ביטול מבוסס על ההנחה דאיסור בתערובת קיל טפי.

ושו"ר יסוד הדברים בר"ן ע"ז מט. דדין זוז"ג מותר יסודו מדין ביטול ואף שאינו אלא חד בחד מ"מ יסודו הוא שאין בכוחו לאסור את התערובת כולה, ועיין בשער"י ג-כה שבאר דבריו באופ"א.

וע"ז חידש המנח"כ דחצי שיעור לא נתחדש בו כ"כ שיוכל לאסור את התערובת, וזהו גם הטעם שאין בו חיוב כרת לשיטת הר"מ שא"י לאסור את התערובת כולה באיסור כרת, ודו"ק].

ולפי דרך זו הרי אם יאכל מהתערובת במהירות ויספיק לאכול יותר מכזית בכא"פ הרי יתחייב אף שהוא בתערובת שכל הקולא הוא בדין איסור של חצי שיעור.

ובאמת אחר שנתבאר זה הרי יש לזה מקום גם בשיטת הר"מ, ונתבאר באורך בשיטת הר"מ דבדרכו משמע יותר כפי' הגר"ח ואכ"מ.

**ג. יישוב קו' הר"ש מגמ' צח.-**

אבל הק' הר"ש על יסוד זה שאין איסור ח"ש בתערובת מסוגיא צח. גבי פלגא דזיתא דנפל לדיקולא דבשרא דמשמע דחצי שיעור בתערובת אסור?

וע"ע במעשה חושב על שעה"מ פ"א חו"מ שרצה ליישב בזה דשאני איסור חלב דילפינן מקרא דכל חלב דבזה אין טעמו משום חזי לאיצטרופי רק שמצ"ע אסרה תורה חצי שיעור איסור, ובזה אפי' בתערובת אסור, עיי"ש, והוא חידוש.

ובשו"ת רעק"א ג-עו והשואל בשו"ת חת"ס יו"ד-פה רצו ליישב דבאמת עיקר ד' הגמ' חולין שם צ"ב דמבואר דאף להס"ד דחצי שיעור לא"ד ואפשר לשערו בשלושים מ"מ אם נפל זית שלם יש בו איסור, דלאו חצי שיעור הוא, וצריך לשער בשישים.

והק' האחרונים דהא בלא"ה ליכא התם כזית בכא"פ א"כ לא יוכל לאכול אלא חצי שיעור?

ובמקו"א נתבאר כמה אופנים בזה, אבל ברעק"א וחת"ס כתבו ליישב דכוונת הגמ' דכל שבעיניה בתחילת נפילתו היה אסור מדאורייתא בדין שיעור שלם גזרו עליו חז"ל שלא להתירו אף אם כעת הוא רק חצי שיעור בתערובת, משא"כ בשנפל חצי שיעור שמתחילתו היה רק חצי שיעור שאינו אלא דרבנן להס"ד דהתם, לא החמירו חז"ל להצריך שישים.

ולפי"ז כתבו שנפלה ראיית הר"ש די"ל דהשתא דנפל וודאי אינו אלא חצי שיעור ומ"מ החמירו בו חז"ל כיון שבתחילת נפילתו היה אסור מדאורייתא, א"כ אף אם נימא דח"ש בתערובת אין בו איסור תורה מ"מ הרי בתחילת נפילתו שלא היה בתערובת היה בו איסור ואין מכאן ראיה לד' הר"ש דח"ש בתערובת אסור מה"ת, וכ"כ נחל"ד (ט:) ליישב שיטות הסוברים דח"ש בתערובת אין בו איסור תורה[[2]](#footnote-3).

ובאחרונים כתבו עוד יישוב בזה, עיין שפ"א פסחים מד. וחזו"א כד-א ואבנ"ז או"ח-שנז [ויסוד הדברים מבואר ג"כ במנח"ח שסח-טז] שכתבו שיש לחלק בזה דרק בס"ד דכזית בכא"פ לא"ד הרי אף בחצי שיעור ליכא איסורא, אבל להלכה דכזית בכא"פ דאורייתא הרי אף אם נתערב פחות מכזית בכא"פ יש בו איסור תורה.

וכתי' זה לכאו' מבואר במאירי פסחים מד. ד"ה והקשה ז"ל:"ואם כזית בכא"פ דאורייתא היאך הקילו בה כ"כ ותירץ בה דבזו כל עצמה אינה אלא מדרבנן שתרומת תבלין דרבנן, הא בשל תורה אין אומרים כן ואף בתערובת שאין בו כזית בכא"פ לדעתנו שאע"פ שאין בו מלקות מ"מ איסורו מה"ת לדעתנו" [מיהו יתכן כוונתו עפ"י תי' הראשון של הר"ש דסוגיא דהתם כר"ל דח"ש אין בו איסור תורה].

וכן מבואר בבד"ה להרא"ה כב. בזה"ל:"וכן אפי' היכא דאיכא טעמא של איסור וממשא ואין באיסור כנגד קדירה של היתר כזית בכא"פ דאורייתא מכלל דבציר מהכי לאו דאורייתא, ויש מי שאומר דלדברי האומר כזית בכא"פ דאורייתא אף בפחות מכאן איסור תורה ומ"מ אין לוקין עליו דה"ל כחצי שיעור".

ומבואר כאן שחילק הרא"ה, דלאביי דכזית בכא"פ לאו דאורייתא הרי אף באיסור חצי שיעור אינו, אבל למאי דקי"ל דכזית בכא"פ דאורייתא אף בפחות מזה י"ל דהוי באיסור חצי שיעור.

וביאור הדברים כתבו הנך אחרונים דכל הטעם דחצי שיעור בתערובת אין בו איסור תורה הוא משום דחזי לאיצטרופי, וא"כ י"ל דכל ההיתר לא שייך אלא אי כזית בכא"פ לא"ד, דבזה אינו ראוי להצטרף כלל, אבל אחר דקי"ל כזית בכא"פ דאורייתא הרי אף אם אכל פחות מכזית הרי הוא ראוי להצטרף עם חצי זית בעין שלא בתערובת, וא"כ הרי הוא לוקה ע"ז [גם הרי אם יאכל במהירות לוקה ע"ז להלכה וי"ל דג"ז בכלל חזי לאיצטרופי].

[ואין לבאר ד' הרא"ה באופ"א דס"ל לאביי דטעמו וממשו בטל ברוב ולא ס"ל עיקר דין טעמו וממשו וכר"ל זבחים עח., ולכך אין בו איסור חצי שיעור נמי, דא"כ היאך תתפרש מתני' דחלה כמבואר זבחים שם דאי בטל ברוב ל"ש לצאת יד"ח ואף גרירה ל"מ בזה].

**ד. מהלך נוסף בסוגיא-**

ד. אבל נראה לבאר הענין באופ"א, וי"ל בזה דאף לשא"ר אין איסור חצי שיעור בדליכא כזית בכא"פ מדין טעמו וממשו, אבל אין הטעם משום דלא שייך איסור חצי שיעור בתערובת, אלא טעם אחר אית ביה.

וביאור הדברים עפמש"כ במקו"א דמשמע בכ"ד דאף להראשונים דטעמו וממשו מסברא אינו בטל מ"מ בעי דוקא כזית בכא"פ ובפחות מזה ליכא איסור דאורייתא מטעם חצי שיעור.

ומקור לזה מכמה ראשונים:

א. לשיטת הרמב"ן שהבאנו דפחות מכזית בכא"פ דרבנן,

ב. מד' הב"י-צח דאף לדעת רש"י [ונתבאר עוד במקו"א] דחלב שנימוח חשיב טעמו ולא ממשו מ"מ אם יש בו כזית בכא"פ הוי דאורייתא.

וכבר תמה עליו במנח"כ א-ב היאך ישתנה להיות דאורייתא ע"י כזית בכא"פ, ומבואר דאף מסברא י"ל דע"י כזית בכא"פ נעשה איסור, וזה ע"ד הרמב"ן.

ג. דעת רח"כ לכמה אחרונים דכל שיש כזית בכא"פ הוי דאורייתא וטכע"ק, אבל בפחות מזה אין איסור תורה, ודוחק לומר דס"ל כהר"מ דמוקי קרא בכזית בכא"פ, ומשמע דמסברא ילפינן דכל פחות מכזית בכא"פ ל"ש בו איסור [מיהו בזה אינו מתיישב כ"כ אף לפמש"כ שהרי כיון שאינו בטל ברוב רק כל ההיתר משום ליתיה בעיניה למה לא יחול בו דין טכע"ק, וע"כ הוא דין מסויים דלא נתנה תורה טכע"ק היכא שאין בתערובת כזית בכא"פ.

אבל מ"מ מבואר שבלא זה אין בו איסור תורה מכח ממשו והוא ע"ד הרמב"ן].

ד. הגרי"ז נזיר לו: נקט בדעת הר"ש והראב"ד דרק בזה חשיב ממשו, ועיי"ש שמבאר בזה דעת הר"ש דע"י כזית בכא"פ אף מין במינו אינו בטל משום רואין, אבל רק בממשו אמרינן כן, ובפחות מכזית בכא"פ לא חשיב ממשו.

וכן לדעת הראב"ד שכתב דלוקין על כזית בכא"פ נקט הגרי"ז דבפחות מזה לא חשיב ממשו כלל ואין כאן אפי' חצי שיעור, ואינו לוקה ע"ז.

וכ"ז צ"ב דאף שיש לו מקור נאמן מהסוגיא פסחים דתלינן בשאני אומר ואין בו דין ח"ש כלל, מ"מ הדברים צ"ב רב בסברא.

והביאור בזה י"ל עפ"י דקדוק לשון הריטב"א ע"ז סז. שכתב דאי איכא כזית בכא"פ לוקה דהו"ל כאילו אכליה בעיניה, והנה בפשטות כוונתו לומר דמצטרף הכל לשיעור לחייבו מלקות, אבל משמע בלשונו עוד שאם לא יהיה כזית בכא"פ לא אמרינן דהוי כאילו אכליה בעיניה כלל, ואפי' חצי שיעור אינו.

והביאור דבאמת אף שע"י הטעם אין הממשות בטלה ברוב, מ"מ כל שאין כזית בכא"פ מן האיסור הרי חשיב דליתיה לאיסורא בעיניה בתוך התערובת, ואין בו איסור תורה, והיינו דדין מאכ"א אינו אלא בדאיתא לאיסורא בעיניה, אבל היכא שכבר אין האיסור משמעותי בתערובת וא"א לאכולו בתוך התערובת לא חשיב דאיתיה בעיניה, ונתבאר עוד במקו"א.

ויסוד זה מתבאר בר"ן ע"ז סז. גבי נטל"פ דהיתר דנטל"פ יסודו הוא באכילת התבשיל שאין האיסור מוסיף בהתבשיל ואכילתו מסייחסת להתבשיל, אבל מ"מ אם יש בהאיסור כזית בכא"פ חייב הוי כמו שאוכלו בעיניה בלא שאר התבשיל ולא אכפ"ל מה שלא הוסיף על התבשיל, עיי"ש.

ועפי"ז א"ש היטיב הסוגיא שם לשא"ר דכל דכזית בכא"פ לא"ד הרי ליתיה לאיסורא בעיניה ואין בו איסור תורה כלל.

ולפי דרך זו מתבאר לנו דה"נ לדידן דכזית בכא"פ דאורייתא מ"מ בגוונא שאין בו כזית בכא"פ בתערובת הרי אין בו איסור תורה כלל דליתיה לשיעוריה בעיניה.

ולפי"ז הרי מתבאר לנו שגם אם אכל במהירות כזית מן האיסור מ"מ כיון שבאכילה רגילה אין בו כזית בכא"פ הרי לית ביה איסור תורה כלל, שעיקר הטעם אינו משום דלא נאמר איסור חצי שיעור בתערובת, אלא דמצד החפצא של התערובת ליתיה לאיסורא בעיניה ואף אם אכל במהירות כזית בכא"פ.

ובאמת כ"ה שיטת הר"מ לדינא כש"כ בחזו"א טבו"י לדקדק מלשונו דכל פחות מכזית בכא"פ לאו דאורייתא אף אם אכל במהירות, אלא שבר"מ יש לפרש כש"נ בהגר"ח דכל שאין בו כזית בכא"פ הרי מתורת ביטול ברוב אתינן עלה, אבל לשא"ר לא יתכן לבאר כן רק כש"כ דליתיה לאיסורא בעיניה.

ובעיקר מהלך זה עמד כבר בקה"י פסחים ורצה לבאר כן גם בשיטת הר"מ שאין טעמו כש"כ הגר"ח רק דמצ"ע כל דליכא כזית בכא"פ אין איסור אף אם אוכל במהירות, עיי"ש ביאורו והוא קרוב למש"כ.

[אבל נתבאר בשיטת הר"מ במקו"א דבפשטות מחוורתא כפי' הגר"ח בשיטתו].

ומקור גדול לומר דאף אם אוכל במהירות בפחות מכזית בכא"פ לית ביה איסור תורה, עיין בריטב"א פז: גבי צללתא דדמא דאמרינן התם שאינו חייב אלא באכילת כזית, והק' הריטב"א וברעק"א אם אוכל כל הכזית פשיטא, וכתב הריטב"א דאיירי שאין בדם כזית בכא"פ אלא דבעלמא הרי הוא בטל בתערובת אבל גבי דם וצללתא דדמא אינו בטל זב"ז כיון שהוא חלק מן הדם.

והנה ע"כ איירי הכא שהוא אוכל כזית מן הדם דאל"כ לא ילקה, וע"ז הוקשה להריטב"א מאי חידושא שלוקה והרי הוא אוכל כזית, ומבואר דאם אין כזית בכא"פ הרי אף אם הצליח לאכול במהירות כזית מ"מ אינו לוקה עליו, וע"כ הביאור כש"כ דכל שאין בתערובת כזית בכא"פ אין בו מלקות אף אם הצליח לאכול כזית ולא משום חצי שיעור בתערובת, דו"ק.

וכן נראה להדיא גם בר"ש טבו"י שאם אכל במהירות כזית בכא"פ אף שבתערובת עצמה אין בו כזית בכא"פ מ"מ מתחייב ע"ז, וכש"כ בחזו"א יו"ד כד-ו.

**ה. יישוב קו' הר"ש מסוגיא צח.-**

אבל הנה גם מהלך זה לכאו' מוקשה מאוד מהסוגיא חולין צח. שהק' הר"ש דמבואר שם דפלגא דזיתא דנפל לדיקולא אית ביה איסור חצי שיעור, וצ"ב.

אבל למהלך זה שפיר י"ל בזה היטיב, דבאמת כל הסוגיא פסחים לא איירי אלא בדין טעמו וממשו, אבל לא דברה כלל בדין טעמו ולא ממשו, ויתבאר לקמן מד' הראשונים דבדין טכע"ק אין מקום לכל סברא זו, והביאור פשוט דכל ההיתר הוא מטעם דלא חשיב איסורא בעיניה וה"מ כלפי ממשות האיסור אבל הטעם לעולם אין בו חסרון שאין בו כזית בכא"פ דלעולם חשיב בעיניה שהרי הוא מטעים את כל התערובת, ודו"ק בזה, ועיין לקמן עוד בזה.

אח"כ ראיתי שביסוד זה עמד כבר בפמ"ג בפתיחה לתערובות בחלק השני, עיי"ש שדן אי חצי שיעור בתערובות אסור ואחר שהוכיח שם שיטת הר"מ דחצי שיעור בתערובות מותר כתב בד"ה אמנם בזה"ל:"ולהלכה יראה דח"ש אסור מה"ת ע"י תערובות לא מיבעיא באינו מינו דאיכא דעה דהיתר מצטרף ונעשה איסור, ואפי' אם נאמר שאין לוקה על כל זית מ"מ הוה כמו בעיניה דחיך אוכל יטעם, אלא אפי' במין במינו ושוה בשוה אפ"ה הוה מה"ת ואזלינן בספיקו להחמיר".

והנה מבואר בפמ"ג דע"י טכע"ק אמרינן דהוי כמו בעיניה ויש איסור בחצי שיעור בתערובת, וכש"כ.

והנה מסתברא דליסוד הנ"ל שנתבאר מ"מ במין במינו במע"מ יהיה בו איסור, שהרי כל עיקר הטעם הוא משום דלא חשיב דאיתיה לאיסורא בעיניה ודוחק לומר כן היכא שאינו אלא מע"מ דמסתברא דחשיב בעיניה שהרי לא נאבד ממשו בתוך התערובת שהרי הוא שקול לשאר התערובת.

ובמקו"א נתבאר בזה בד' הר"ן ע"ז סז. גבי נטל"פ דדעתו דכל היתר נטל"פ הוא בדליכא כזית בכא"פ, ונתבאר טעמו ע"ד הנ"ל דבפחות מזה חשיב דליתיה לאיסורא בעיניה, ומסתברא דאף הוא מודה במע"מ שאין בו היתר של נטל"פ ובעי רוב היתר, וכ"מ בפוסקים, ומיהו ברעק"א-קסו לא נקט כן.

והנה בד' הפמ"ג מבואר דלא שייך יסוד זה גבי מין במינו, ויל"ע בזה עוד.

[ה. ובעיקר הסוגיא שהקשינו מ"ט לא יהיה בו איסור חצי שיעור, עוד יש ליישב הסוגיא עפ"י שיטת הר"ש המחודשת שם בתחילת דבריו שהעמיד הסוגיא במין במינו, ומ"מ אם כזית בכא"פ דאורייתא הרי אינו בטל ברוב, ולפי"ז אין מקום להקשות למה לא יהיה איסור חצי שיעור שהרי כל פחות מכזית בכא"פ הרי הוא בטל ברוב במין במינו ורק ע"י שיש בו כזית בכא"פ אינו בטל, ונתבאר כל שיטת הר"ש במקו"א].

[**השמטה**- בחי' מנח"ש הק' לשיטות המתירים ח"ש בתערובת היאך אמרינן צח: דזרו"ב חידוש הוא ומוקי לה כר"י דמין במינו לא בטיל אפי' בשישים ומאה, וצ"ע תיפו"ל שיש להתיר משום ח"ש בתערובת שהרי אין בו כזית בכא"פ?

וכתב שם לחדש דמין במינו לר"י שאני דכיון דלר"י אמרינן שמין במינו אינו מבטל אלא אדרבה מעמידו ומחזקו ה"נ אין בו קולא של ח"ש בתערובת, ויל"ע בביאור הדברים עפ"י הדרכים שנשנו לעיל].

**ו. להלכה בפחות מכזית בכא"פ אם יש איסור ח"ש וקו' הגר"א-**

והנה כל הנידון בסוגיין הוא לההו"א דאפי' כזית בכא"פ לא"ד, אבל יש לדון היאך יהיה הדין להלכה למאי דקי"ל דכזית בכא"פ דאורייתא, היאך יהיה הדין בפחות מזה.

ונתבאר במקו"א נידון בראשונים בזה, הנה שיטת הר"מ פט"ו מאכ"א שאין בו איסור תורה, וכ"נ ברמב"ן הל' חלה מבואר שאין בו איסור תורה, וכ"נ הגר"ח הל' מאכ"א בדעתו [ודלא כש"כ בחזו"א כד-ב ונתבאר במקו"א].

אבל בר"ן חולין צח: ופסחים מד. ובטור-צח ורשב"א בתוה"ב בשם רבינו יצחק וראב"ד פ"ה מהל' נזירות מבואר שיש איסור תורה בזה משום ח"ש, אף דליכא כזית בכא"פ [ולפי"ד הר"ן הרי אם יאכל במהירות כזית בכא"פ ילקה, וכ"כ בחזו"א טבו"י].

והנה בפשטות מבואר כאן מחלוקת הראשונים, דדעת הרמב"ן והר"מ שאין איסור כל שאין כזית בכא"פ, ובטעם הר"מ נחלקו האחרונים אם טעמו משום דח"ש בתערובת לא אסרה תורה כש"כ בקה"י פסחים וכן צידד בחת"ס-קט וש"א, ואכ"מ, והגר"ח נקט טעמו משום דבפחות מכזית בכא"פ הרי הוא בטל ברוב, דכל הטעם שאינו בטל ברוב ע"י הטעם הוא מגזיה"כ וזה אינו אלא בכזית בכא"פ כשנ"ת לעיל.

אבל בדעת הרמב"ן מבואר דאף דס"ל דע"י הטעם אין הממשות בטלה ברוב מ"מ בלא כזית בכא"פ ליכא איסור תורה, ויל"פ טעמו או משום דח"ש בתערובת שרי או כש"כ לעיל לבאר דלא חשיב דאיתא לאיסורא בעיניה.

אבל הנה בשא"ר דנקטו שיש איסור חצי שיעור בפחות מכזית בכא"פ, לכאו' מבואר דס"ל שיש איסור חצי שיעור בתערובת, וכ"נ בשעה"מ פ"א חו"מ בד"ה ולדעת.

אבל תמה הגר"א תנג-ט דלכאו' א"א לומר כן, דהא מיהת מבואר בסוגיא פסחים להדיא דאם כזית בכא"פ לא"ד תלינן בשאני אומר ומבואר שאין בו איסור חצי שיעור, וא"כ ה"נ לדידן דכזית בכא"פ דאורייתא אבל אם לא יהיה בו כזית בכא"פ לית ביה איסור תורה?

והנה לפמש"כ הר"ש בתי' הראשון דכל הסוגיא פסחים אזלא כר"ל דח"ש מותר מה"ת, הרי שפיר לא קשיא מידי דס"ל להראשונים דלהלכה דקי"ל כר"י אף בפחות מכזית בכא"פ אית ביה איסור תורה.

אבל הגר"א שם נחית לזה וכתב שהוא דוחק שהרי סוגיא פסחים אזלא כר"י והוא ס"ל ח"ש אסור מה"ת, וא"כ הדק"ל.

והנה לפי תי' השני של הר"ש דח"ש בתערובת שרי יש מקום ליישב שיטת הנך ראשונים, דכבר הק' הר"ש ע"ע מסוגיא צח. דחזינן שיש איסור חצי שיעור בתערובת.

ונתבאר מחזו"א שפ"א ואבנ"ז ליישב דרק להס"ד דכזית בכא"פ לא"ד אין אפי' חצי שיעור בזה שהרי לא חזי לאיצטרופי, אבל להלכה דכזית בכא"פ דאורייתא הרי אף בפחות מזה חזי לאיצטרופי, ואית ביה איסור חצי שיעור.

והבאנו לזה סימוכין מד' המאירי פסחים שם דס"ל כהנך ראשונים וכתב ליישב דלא יקשה מהסוגיא, וכ"נ ברא"ה בבד"ה כב. שבאר הסוגיא דבכזית בכא"פ לאביי אין בו איסור תורה, וכתב דמ"מ דלמאן דמחייב בכזית בכא"פ ה"נ בפחות מכזית בכא"פ יש בו איסור תורה משום חצי שיעור, ומבואר להדיא חילוק הנ"ל.

[והיה מקום ליישב באופן נוסף, דעיקר טעמיה דאביי דכזית בכא"פ לא"ד הוא משום דפליג אעיקרא דמילתא וס"ל דטעמו וממשו בטל ברוב, ומתורת ביטול ברוב אתי עלה.

אבל באמת אאל"כ דא"כ היאך יישב אביי מתני' דחלה ומצה, והא מבואר זבחים עח. דאי בטל בדגן ברוב תו ל"ש שיצא יד"ח בחלה ומצה].

**ז. יישוב נוסף לקו' הגר"א-**

אבל נראה ליישב באופן נוסף עפ"י משנ"ת לעיל, ובהקדם, דהנה בתוס' צח: הק' לשיטת ר"ת דס"ל טכע"ק דאורייתא א"כ היאך תלינן בשאני אומר, וכל מה דאיתא בסוגיא דכזית בכא"פ לא"ד אינו אלא כלפי דין טעמו וממשו אבל אכתי תיקשי דתיפו"ל משום טכע"ק, ותי' התוס' דאיירי במין במינו.

ולכאו' צ"ב בעיקר קושייתם דכשם דמבואר בסוגיא כלפי טעמו וממשו דבלא שיעור אין בו איסור תורה ה"נ נימא כלפי דין טכע"ק.

ונתבאר במקו"א שיל"פ דבריהם בשתי אופנים:

א. י"ל דאזלי כש"כ הרא"ש בדעת ר"ת דע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור ונמצא שעי"ז יש כאן שיעור איסור, וכ"מ בנחל"ד (א.).

אבל נתבאר במקו"א שאינו נראה כן, שהרי ברשב"א בתוה"ב (יא.) משמע שהק' כן אף דלא ס"ל היתר נהפך לאיסור, וגם הק' כן לשיטת רבינו יצחק שהביא דס"ל דבפחות מכזית אין בו אלא חצי שיעור ולא אמרינן היתר נהפך.

ובאמת גם בתוס' דידן לא הביאו כלל דין היתר נהפך לאיסור [ולא מצאנו כן בתוס' בשיטת ר"ת רק ברא"ש, ועתוס' נזיר לו: לז: משמע דלא אמרינן היתר נהפך, וע"ע בתוס' ע"ז סח. משמע כן וכ"מ בספה"י-תרצד עצמו], ועוד נתבאר במקו"א עוד בענין זה.

ב. ולכך נתבאר במקו"א באופ"א דמבואר כאן בד' הראשונים דכל מה שיש להצריך שיעור אינו אלא כלפי דין טעמו וממשו אבל בדין טכע"ק לחוד ל"ש להצריך שיעור, דאף בחצי שיעור יהיה בו איסור תורה.

והנה לשתי תירוצי הר"ש ל"ש לומר כן כלל, דאי סוגיין כר"ל א"כ לעולם בעי שיעור ובלא שיעור ל"ש איסור כלל.

וגם לתי' השני בר"ש דבתערובת לא חזי לאיצטרופי לכך אין בו משום חצי שיעור א"כ ה"נ בטעם נימא כן.

וצ"ל כש"כ לבאר הסוגיא דעיקר ההיתר של כזית בכא"פ הוא משום דליתיה לאיסורא בעיניה, וי"ל דכ"ז כלפי ממשות האיסור אבל בטעם ל"ש זה ולעולם אית ביה איסורא מטעם חצי שיעור.

ולזה הק' התוס' והרשב"א לשיטות דטכע"ק דאורייתא תיפו"ל משום טכע"ק.

[אח"כ ראיתי בכו"פ קט-ד ד"ה ובחידושי שכתב לבאר מ"ש טכע"ק מממשות האיסור, עיי"ש בדרך מחודשת שהביא מחידושיו, דבממשו לא שייך חזי לאיצטרופי אבל בטעם שייך שהרי יכול לחזור וליעור, עיי"ש].

וע"ז תי' התוס' דאיירי במין במינו ולא גזרו בו דין טכע"ק רק בכזית בכא"פ.

ולפי"ז אשה"ט כל דעת רבינו יצחק ממשה"ק הגר"א, היאך אסר בחצי שיעור והא מבואר בסוגיא פסחים דחצי שיעור אין בו איסור, אבל להנ"ל הרי אדרבה מבואר ברשב"א שכל הסוגיא בפסחים אזלא באופן דאין בו טכע"ק, אבל במין באינו מינו דאיכא טכע"ק הרי וודאי יש בו איסור חצי שיעור מכח טכע"ק ולא מכח ממשות האיסור, דכלפי ממשות האיסור שפיר מוכח מן הסוגיא פסחים דלית ביה איסור חצי שיעור.

ולפי"ז נמצא לנו תי' מרווח על קו' הר"ש מסוגיא צח. דהתם עיקר החומרא הוא מתורת טכע"ק, ובזה שפיר החשיבה הגמ' לחצי שיעור [ומ"מ אם נפל זית שלם מבואר התם דחשיב שיעור שלם, וכנראה צ"ל משום שיכול לאכול הכל במהירות ובזה אכל כזית טעם וחייב כש"כ הרמב"ן פ' אלו עוברין].

ולפי"ז מתבאר לנו ענין נפלא, שעיקר מחלוקת הראשונים עם הרמב"ן בטעמו וממשו פחות מכזית בכא"פ אם יש בה איסור תורה אינו מחלוקת בדין ח"ש בתערובת רק בדין טכע"'ק, דלענין טעמו וממשו מודו כו"ע שאין בו איסור תורה, וכל המחלוקת היא בדין טכע"ק דשיטת הרמב"ן דטכע"ק דרבנן א"כ בפחות מכזית בכא"פ אף בטעמו וממשו נמי ליכא איסור דאורייתא, משא"כ לדעת רבינו יצחק דטכע"ק דאורייתא להלכה הרי בפחות מזה נמי איכא איסור תורה.

ועוד בעיקר שיטת רבינו יצחק שהביא הרשב"א נתבאר עוד במקו"א בסתירות ד' הרשב"א בדעתו, והבאנו מד' הרשב"א במשמרת הבית (יט:) שנראה להדיא דלא כש"כ ואף מכח ממשו איכא דין חצי שיעור בלא דין טכע"ק, וע"כ צריך ליישב הקו' מפסחים כדעת החזו"א ושפ"א, ועוד נתבאר שם ליישב כל ד' הרשב"א, ואכ"מ.

וכ"ז יש לו מקום, אבל מ"מ מצאנו בר"ן על הרי"ף (לה:) שכתב דאף לשיטת הסוברים טכע"ק דרבנן מ"מ בטעמו וממשו איכא מלקות ובפחות מכזית בכא"פ הוי חצי שיעור ואית ביה איסור תורה, ומבואר להדיא דס"ל דאף מכח ממשו יש איסור חצי שיעור ולא רק ע"י דין טכע"ק, ודלא כש"כ [וכן מבואר במשמרת הבית יט: בדעת רבינו יצחק דאיכא איסור חצי שיעור מכח טעמו וממשו].

ולפי דעתו צ"ע מהסוגיא פסחים שמתבאר שאין בו איסור ח"ש?

[וי"ל עפ"י דרך הראשונה שכתב הר"ש דסוגיא דהתם סברה כר"ל דח"ש מותר מה"ת, מיהו הגר"א כתב שהוא דוחק].

וי"ל בדעתו כדעת הרא"ה ומאירי וכמו שהבאנו מהשפ"א וחזו"א דלהלכה אף בלא דין טכע"ק יש בו איסור חצי שיעור בתערובת.

ולפי"ז מתבאר לנו דעת הר"ן שאם יאכל במהירות כזית בכא"פ ילקה אף אם בהתערובת עצמה אין כזית בכא"פ, ודלא כשיטת הר"מ והריטב"א שהבאנו דמשמע שלא ילקה אף בכה"ג שהרי הוא בטל ברוב.

וכן למש"כ בביאור דעת שא"ר שמטעם ממשו לא חשיב אפי' חצי שיעור ואין בו איסור תורה וכל איסורו הוא רק מכח דין טכע"ק הרי לא ילקה אם אכל שיעור.

**ח. חצי זית בחצי א"פ-**

ונראה נפק"מ גדולה בין מהלכים הנ"ל, לבין מהלך הר"ש שהוא משום ח"ש בתערובת, והוא בגוונא שיש בתערובת פחות מכזית בכא"פ אבל יש בו יחס של כזית בכא"פ, וכגון שיש בו חצי כזית בחצי פרס.

והנה לפי מהלך הגר"ח בר"מ הרי כל שאין בטעם איסור אכילה שאין בו שיעור לא חייל ביה דין טכע"ק והוא בטל ברוב.

וכן מסתבר לכאו' לפמש"כ דליתיה לאיסורא בעיניה, ויל"ד בזה.

אבל לפי מהלך של דח"ש בתערובת אין בו איסור תורה הרי לפמש"כ אחרונים הטעם בזה משום דלא חזי לאיצטרופי הרי נתבאר שעיקרו הוא סימן על התערובת שאם אכל הרבה מזה לא יהיה בו איסור א"כ כה"ג שאם יאכל הרבה כזה יתחייב יש בו איסור תורה [אבל לפמש"כ המנח"כ דדין הוא שלא אסר תורה ח"ש בתערובת הרי אף בכה"ג שרי].

**ט. סברת אביי דכזית בכא"פ לא"ד-**

בעיקר המבואר בסוגיין דעת אביי דכזית בכא"פ לא"ד, הנה זה פשוט לכאו' דאף אביי מודה לדין טעמו וממשו דע"י הטעם לא בטל באיסור ברוב.

וזה מבואר בתוס' נזיר לו: דאף לאביי אם אוכל כל הכזית ביחד חייב ואינו בטל ברוב.

ועוד מבואר כן בפשוטו במשנה דחלה ומצה שיוצא בו יד"ח, ובאמת צ"ע לאביי היאך יוצא יד"ח והא כזית בכא"פ לא"ד?

והבאנו במקו"א שכבר עמדו בזה נחל"ד וחזו"א, ותי' בשתי אופנים או שהוא אוכל כל הכזית מצה בב"א וכש"כ התס' נזיר לו:, או שהוא מטעם גרירה.

והנה עכ"פ זה מוכח ממתני' דטעמו וממשו אינו בטל ברוב, וכמבואר זבחים עח. דמקשה לר"ל דסבר דטעמו וממשו בטל ברוב א"כ איך יוצא יד"ח וגם גרירה ל"ש בכה"ג, וע"כ מודה אביי שאינו בטל ברוב ולכך יכול לצאת אי ע"י גרירה אי ע"י שאוכל כל האיסור יחד.

ויל"ע בטעמיה דאביי למה כזית בכא"פ לא"ד.

והנה הק' בתוס' דהא משנה שלימה היא שאם אכל ויש לצרף כזית בכא"פ חייב, ותי' דה"מ בעיניה אבל ע"י תערובות לא.

ויש לחקור אם עיקר סברת אביי הוא ע"י שבאמצע האכילה מפסיק באכילת היתר אין כאן צירוף להאיסור, או דבתערובת לא חייל ביה חפצא דאיסורא כלל וכעין דס"ל לכמה ראשונים דאף לדידן בפחות מכזית בכא"פ חשיב שאבד ממשו בתערובת.

והנה ראיתי באבנ"ז-שנו שנקט עיקר הסברא בזה דכל כזית וכזית חשיבנן ליה בפנ"ע, ואחר שאוכל חצי כזית מן האיסור אוכל גם מן ההיתר א"כ הרי מצטרף ההיתר לשיעור כזית הראשון, ואח"כ מה שאוכל מן האיסור כבר עולה לחשבון כזית שני, והוא סברא מחודשת.

ולפי"ז מתבאר לנו דאף באוכל כמה חתיכות אמרינן כן ולא רק בתערובת דוקא.

וכ"נ ראיה לזה, דהנה בתוס' הק' לשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא מסוגיא ע"ז סז. דטעמו ולא ממשו אין לוקין עליו, ותי' דאיירי במין במינו שאין בו דין טכע"ק, והק' ע"ז דא"כ היאך לוקה בטעמו וממשו והרי מין במינו בטל ברוב, ותי' דאיירי בשניכר האיסור בפנ"ע ואינו בטל ברוב.

והנה אר"י התם טעמו וממשו לוקין עליו וזהו כזית בכא"פ, וצ"ע מאי קמ"ל בזה, וי"ל [וכ"מ בספה"י-תרצה] דאתא לאפוקי מדעת אביי דס"ל כזית בכא"פ אין לוקין עליו, ומבואר לפי"ז דלאביי אינו לוקה אף בכה"ג דהתם שהוא ניכר ואינו מעורב, וע"כ כל שהוא מעורב בהיתר תו אינו לוקה עליו.

וע"ע בתוס' נזיר לו: שהק' לשיטת ר"ת דטכע"ק למה לא יתחייב גבי מקפה משום טכע"ק ותי' דה"נ להס"ד דאביי צריך שיאכל כל הכזית טעם בב"א.

ויש לי מקום עיון בביאור השקו"ט בתוס', דהנה קו' התוס' צ"ב למה גבי טעמו וממשו ניחא להו שאינו מתחייב ע"י כזית בכא"פ ולענין טכע"ק לא, ואין לומר משום היתר נהפך לאיסור, דא"כ אין לתירוצם מובן כלל דבאמת למה יצטרך לאכול הכל בב"א והרי היתר נהפך לאיסור, וכש"כ התו"ר פסחים מד. דאי היתר נהפך לאיסור אין לתירוצם מובן כלל.

וע"כ דלא ס"ל היתר נהפך לאיסור [ובאמת בתוס' בשום דוכתא לא מצאנו דהיתר נהפך לאיסור לשיטת ר"ת, וע"ע בתוס' ע"ז סח. ג"כ משמע כן], א"כ צ"ב מאי קשיא להו ומה"ת יהיה הטעם עדיף על העיקר ויתחייב בכזית בכא"פ.

וכנראה ביאור קושייתם דבטעם לא שייך מושג תערובת ובזה יודה אביי דאי"צ כזית בכא"פ [ובמקו"א סייענו לזה מד' הרשב"א בתוה"ב, ואכ"מ], אבל אח"כ ראיתי שאי"ז כוונת התוס' שהרי כתבו בתו"ד דקו' הוא מן הממשות ולא מן הטעם, ודו"ק בלשונם היטיב, ונתבאר ליישב במקו"א בביאור הסוגיא פסחים.

ושו"ר כן בחי' הרי"מ יו"ד-כ ד"ה גם שכתב הסברא בזה דכל שהוא בתערובת אינו חשוב כ"כ ובזה לא נאמרה הלמ"מ שמצטרף ע"י ההיתר.

ולכאו' הוא רק אם נפרש עיקר הסברא שאינו מצטרף משום החפצא דתערובת ולא משום שאוכל גם את ההיתר דא"כ אף בטכע"ק שייך זה.

אבל יל"ד דאף אם משום צירוף למעשה האכילה הוא משום שאכילת ההיתר מפסקת אבל כלפי טכע"ק ס"ד שאין אכילת ההיתר מפסקת שהרי כך הוא הצורה לאכול את הטעם שבכל פרט ופרט בהיתר יש ג"כ טעם.

ויל"ע לפי"ז בתי' התוס' ונקטו דאף גבי טכע"ק שייך זה, מה נתחדש להם בזה, וצ"ע, ועיין במקו"א מש"כ בביאור ד' התוס' ולפי"ז כל דברינו כאן בד' התוס' שם אינם נכונים.

אח"כ ראיתי בחי' ר' טודרוס בשיטת הקדמונים נזיר עמ' תקכה שכתב דהיכא שאין רוב היתר מודה אביי דכזית בכא"פ דאורייתא, וטעמו דלא חשיב תערובת רק כמו בעיניה, והוא להדיא דלא כהאבנ"ז דא"כ אף במקצת היתר סו"ס הוא מצטרף להשיעור ואין כאן שיעור איסור לחוד, וע"כ דכל פטורו הוא מכח התערובת.

ובאמת כ"מ בלשון התוס' נזיר לו: דע"י תערובת הוא 'מתבטל', ודלא כהאבנ"ז רק כש"כ חי' הרי"מ.

1. וע"ע בחי' רעק"א נזיר לז: דאף אם באוכלין ח"ש בתערובת אסור הוא משום דחזי לאיצטרופי עם עוד בעין, וכש"כ ומכח זה דן דבשתיה לשיטת הר"מ דבעי רביעית בכדי שתיית רביעית כמו שהובאה בשו"ע או"ח תריב-י הרי א"י להצטרף עוד לחייבו ובזהאין איסור ח"ש בתערובת. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע"ע בשו"ת רדב"ז ה-קמג שג"כ כתב דבתערובת לכו"ע ח"ש מותר, ומהריט"א בקהלת יעקב תמה עליו מחולין צח., ועיין שד"ח ח"א מערכת ח' אות טו הביא ממשנת אליעזר שהעיד שבהיות מהריט"א בקושטא אמרו לו רבני הדור שיש ליישב דכוונת ר"א לומר שהוא איסור דרבנן שעיקרו מה"ת אם לא היה בתערובת, והודה לדבריהם.

   והביא שכ"ה בשטמ"ק ביצה ד. דח"ש כיון דאית ליה עיקר מה"ת לא מבטלינן **כדמוכח פ' גיה"נ**. [↑](#footnote-ref-3)