22. בגדר חיוב דטבילת כלים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפד

#### כ"ז אב פ"ד ליל שבת קודש פ' ראה – שיעור בית המדרש הגדול נוה יעקב

# בגדר החיוב דטבילת כלים הנקנים מהעכו"ם והמסתעף מזה

### בגדר החיוב דטבילת כלים הנקנים מגוי

א] מבואר בגמ' בע"ז ע"ה: שהלוקח כלי סעודה מהעכו"ם הרי הוא חייב בטבילה ופשטות הרמב"ם שזה רק דין דרבנן אמנם דעת הרשב"א שזה דאוריתא ועיין פר"ח שכן הוא דעת רוב הראשונים ושכן קי"ל לדינא וכדהוכיח מהשו"ע שם עוד מבואר בגמ' שמדאוריתא יש חיוב רק בכלי מתכות כיון שזה מה שאמור בפרשה עוד מבואר בגמ' שכלי זכוכית חייבים בטבילה כיון שיש להם התכה ככלי זכוכית ובמאמר מרדכי סימן שכ"ג דן שזה חיוב דאוריתא אמנם הפר"ח וכל האחרונים נקטו שזה רק דרבנן וכן הוא בר"ת בספר הישר עוד מבואר בגמ' שכל החיוב הוא רק בכלי סעודה אבל בשאר כלים אין חיוב טבילה

והנה ידוע לדון בגדר מצות טבילת כלים האם יסודו הוא דין מצוה או שזה איסור השתמשות והטבילה זה מעשה המטהר וגם אם זה דין מצוה יש לדון בגדר המצוה וכדלקמן ובפשוטו יש לדון בזה כמה נפק"מ א. האם אדם שקונה כלי לסעודה האם יכול לטובלו מתי שרוצה או שעדיף שיטבול מיד או מצד זריזים מקדימין למצות ויתכן שיש לו חיוב לטבול מיד כמבואר בחזו"א נגעים סימן י"ג סקי"ז שכל מצוה שאדם מחויב שאין בה זמן חייב לעשותה מיד ואם לא עובר בעשה וכמבואר ברמב"ם פט"ו מאישות שמי שלא מתחתן בגיל עשרים זה נחשב מבטל עשה [ועיין חזו"א בכורות סימן י"ז אות ט' שכתב שכל מצוה שאין לה זמן אינו עובר אם דעתו לקימה וכדדרשינן ושמרתם את המצות וכו' ע"ש]

ב. עוד יש לדון במי שכרגע בין כה לא יכול לטבול הכלי האם יכול להשתמש ללא טבילה שהרי בין כה לא מקים המצוה או שיש כאן איסור השתמשות וכן יש לדון בכלי שמצד מציאותו לא שייך לטובלו כי הוא ודאי יתקלקל

ג. עוד יש לדון אונן שהוא פטור מהמצות האם יכול להשתמש בכלי לא טבול שאם יסודו הוא דין מצוה הרי עכשיו הוא פטור מהמצות אמנם אם יסוד הוא דין איסור א"כ אסור לו לאכול בזה

ד. עוד יש לדון בכלי שיש ספק האם טבלו אותו האם יש כאן הכרעת חזקה שהוא לא טבול מצד חזקת איסור או שלא שייך כאן חזקה כיון שכל הנידון זה דין מצוה על הגברא וכן נפק"מ לשיטות שקטן נאמן בדרבנן אבל לא כנגד חזקה האם הוא נאמן על טבילת כלי זכוכית שהחיוב מדרבנן [אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון שיסוד הדין הוא דין טומאה על הכלי ממילא יש בזה חזקה]

ה. עוד יש לדון בכלי שיש ספק האם הוא נוצר אצל עכו"ם והוא חיוב דרבנן דבפשוטו יש בזה דין ספק דרבנן לקולא אמנם מבואר בגמ' שלא אומרים סד"ר בדשיל"מ אמנם בספק עשה מצוה מבואר בראשונים שלא צריך לקחת לולב מספק ועיין קה"י ברכות סימן ה' שבספק מצוה אין דין דשיל"מ וא"כ אם כאן יסוד הוא דין איסור יש בזה דין דשיל"מ אבל אם יסודו דין מצוה א"כ בזה ספק דרבנן לקולא [ובאמת דיש לדון דיש כאן חזקה שהכלי לא נתחיב בטבילה וצ"ב האם שייך חזקה כה"ג וגם אם אין חזקה אבל יש לדון בכלי שספק נמכר לגוי האם יש כאן חזקת פטור או שזה דין מצוה ואדרבא ספק דאוריתא לחומרא]

ו. עוד יש לדון נפק"מ באדם שקנה כלי ועדין לא טבלו ורואה את בנו הקטן שלא הגיע לחינוך רוצה לאכול בזה או ילד גדול והרי קי"ל שקטן אוכל נבלות אין מצווין להפרישו שאם יסודו הוא דין מצוה א"כ יתכן שזה מצוה שלו והוא חיב להפרישו אבל אם זה דין איסור א"כ אין לו ענין למנוע אותו ויתכן נפק"מ גם בחברו שסבור ששימוש זה אינו חייב בטבילה והוא סבור שזה מחיב בטבילה האם צריך למנוע את חברו כיון שזה דין של בעל הכלי או שזה דין איסור על המשתמש וכיון שהוא ס"ל שמותר אין לו למנעו

ז. עוד יש לדון בכלי של קטן שהוא לא בר חינוך או שוטה או אדם מחוסר הכרה האם יש איסור להשתמש בכלי שאם יסודו הוא דין מצוה א"כ בפשוטו אין לא תאכילום בשב ואל תעשה כמבואר בב"מ ע. אמנם אם זה דין איסור על המשתמש א"כ ודאי שזה אסור ח. עוד יש לדון נפק"מ בנתערב כלי לא טבול בשאר כלים טבולים במקרה שזה לא דבר חשוב האם זה לא בטל מצד דשיל"מ שאם זה דן איסור א"כ זה לא בטל אבל אם זה מצוה בהעמק שאלה חידש שבזה אין דין דשיל"מ

ח. יש שנקטו שבקובע מזוזה לחברו שלא מדעתו ונגד רצונו אינו מברך [וכן הוא בכתבי הקה"י] וכלשון המ"ב ששליח מברך מדין שליחות וראיתי מביאם שבדברי יציב כתב כך גם על טבילת כלים ובשחיטה ודאי שזה לא כך ולכן רק אם זה גדר מצוה יש מקום לדון כן אבל אם זה דין מתיר ודאי שאינו כן אמנם בפשוטו גם במזוזה אפשר לברך

### ביאור השיטות שאין איסור השתמשות או שזה רק דרבנן

ב] והנה עיין פסקי הרי"ד בע"ז שדעתו שהדין טבילת כלים הוא מדרבנן וכתב שאין איסור להשתמש בכלי לא טבול אמנם דעת כל הראשונים שבידינו שיש איסור השתמשות כל זמן שלא טבלו את זה ויש לדון האם זה איסור דאוריתא או שזה רק איסור מדרבנן והנה מבואר בגמ' שאין טובלים כלי בשבת ויו"ט אם הוא נטמא באב הטומאה אבל בנטמא בולד הטומאה מותר ומבואר בגמ' שהטעם שמא הוא ישאיר את זה לזמנו הפנוי ביו"ט לטבול ובנתיים יהיה תקלה וכתב הרא"ש בביצה שטעם זה לא שייך בטבילת כלים חדשים וצ"ב בטעם הדבר ועיין ישועות יעקב סימן ק"כ ובבה"ל סימן שכ"ג שכתבו שהאיסור השתמשות הוא רק מדרבנן אבל מדאוריתא אין איסור להשתמש אם זה לא טבול ולכן לא שייך בזה הגזירה דרבנן דזה כמו נטמא בולד הטומאה

אמנם עיין שאג"א סימן נ"ו דמבואר דנקט שיש בזה איסור דאוריתא ולכן תמה על הרא"ש למה שכאן לא יהיה הגזירה וכן מבואר בפמ"ג סימן תפ"ו במ"ז שכתב שאם אדם יש לו רק כלי לא טבול לד' כוסות לא יקים מצות ד' כוסות מצד שהמצוה של ד' כוסות דרבנן לא יכול לדחות האיסור של השתמשות בכלי לא טבול ובאמת שכן הוא באו"ז סימן רצ"ג שכתב שזה גזרת הכתוב שאסור להשתמש ללא טבילה ובפשוטו כן מבואר גם במ"מ פ"ד מיו"ט ה"ח שכתב שלדעת הרמב"ם שטבילת כלים זה רק מדרבנן ומבואר בגמ' שנטמא בולד הטומאה מותר לטובלו ה"ה בטבילת כלים ומבואר שאם טבילת כלים זה דאוריתא א"כ זה כמו נטמא באב הטומאה דהינו שהאיסור השתמשות הוא מדאוריתא ובפשוטו הוא מוכרח בגמ' כמו שהוכיח בחו"ב שהגמ' דנה שיצטרכו הערב שמש ואם אין איסור בהשתמשות אין בזה נפק"מ ודוחק לומר שלא ימכרנו קודם שיעברו הערב שמש

והנה לרי"ד שאין איסור השתמשות או אם נימא שכל האיסור השתמשות הוא מדרבנן אבל מדאוריתא יכול להשתמש א"כ בפשוטו הדין טבילת כלים הוא מעשה מצוה שצריך להעשות בכלי ובפשוטו כמו שמצאנו מצוה של פריה ורביה שזה מעשה מצוה שצריך אדם לעשותו בחייו או אם נולד לו בן יש לו מצוה של פדיון הבן כך כאן יש מצוה על הבן אדם לעשות מעשה טבילה בכלי וכמו לגבי מילה לדעת הרמב"ם שאין כרת רק אם מת ערל שהכונה שיש חיוב עשיה של מעשה מילה וכל שעשאו בחייו קים חיובו ורק אם לא מל כל ימיו הוא חייב כרת והנה כאן אין הלכה שדוקא הוא יטבול הכלי וגם אם אדם אחר טבלו זה מועיל דיסוד חיוב האדם שהכלי יטבל ולא דוקא שהוא יעשה את זה

אמנם הדבר תמוה לומר שכאן זה הגדר שהרי מה ענין התורה שאדם יעשה מעשה טהרה בכלי עכו"ם ובדוחק יש לומר דמבואר בראשונים שזה כמו גירות דהינו שכל שזה כלי סעודה התחדש בתורה ענין להעמידם בקדושת ישראל ויתכן עוד שזה ודאי שיסוד הדין שיש טומאת העכו"ם על הכלים ורצתה התורה שהישראל לא ישתמש אם כלים שיש בהם טומאת עכו"ם ובגלל זה הטילה על הבעלים מצוה לטבול כלי זה והנה לפ"ז אדם שקונה כלי צריך לטבולו מיד ולא להשהות טבילתו כמבואר בחזו"א נגעים סימן י"ג סקי"ז שאם מעכב קיום מצוה הוא עובר בעשה וכמבואר ברמב"ם שמי שמגיע לגל כ' ולא נושא אשה הוא נחשב מבטל מצוה וכן הוא במהרי"ט שמי שנשבע שלא ישא אשה שנה חשיב נשבע לבטל המצוה של פריה ורביה שכל שיש חיוב על האדם חיובו לקימו מיד וכן גם אם נימא שאין בזה ביטול אבל וודאי שיש בה זריזין מקדימין למצוות והנה יש שהורו כך אמנם ודאי אין הדבר כן דלא שמענו מעולם שאדם שקונה כלי חייב מיד להטבילו והפוסקים שדנו לגבי טבילת כלים בשבת דנו רק שיש איסור לטובלו ולא להשהותו מצד שמא יבוא להשתמש בו אבל אף אחד לא דן שאסור להשהותו מצד שיש עליו חיוב מצוה [והדבר נפק"מ בקונים כלים לפסח ולא שמענו מי שמטבלים מיד]

ועוד דבפשוטו לפ"ז ברגע שיש לאדם כלי שמיועד לאכילה הוי כלי סעודה שהרי יעדו ובזה יש עליו חיוב זה ולכאורא אין לו להקנותו לגוי ללא טבילה שהרי בזה פקע חיובו וממילא היה עליו חיוב מצוה שלא קימו ועיין שו"ע סימן שכ"ג וסוף סימן ק"כ דמבואר שמי שיש לו כלי לא טבול יכול להקנותו לעכו"ם ולהשתמש עמו ומבואר שאין כאן הפקעה מקיום חיובו

ובדוחק היה מקום לומר שכל שלא משתמש מצד שהוא לא טבול זה עדין לא בגדר כלי סעודה שהרי הוא לא עומד להשתמש עד שיטבול ולפ"ז כל טבילת כלי זה באמת נעשה כשזה עדין לא כלי סעודה וזה באין כאחד וכל זה מחודש

ואולי גדר החיוב שכל שכלי זה משמש אצלו לאכילה יש לו חובת טבילה וממילא כל שלא השתמש בו באמת הוא לא חייב ורק כל שלבסוף השתמש בו ממילא יש עליו חיוב לטובלו ולכן אם מקנה אותו לעכו"ם קודם שהוא השתמש התברר שאין עליו חיוב והנה לפ"ז אם כבר השתמש ללא לטובלו בזה ודאי שאסור לו לתתו לעכו"ם לפני שטובלו וכן אם רוצה עכשיו לזורקו יש עליו חיוב לטובלו קודם שזרקו רק שיתכן שאם כבר החליט לזורקו אין על זה כבר שם כלי סעודה ולא יועיל לטובלו אמנם ראוי להחליט שעדין משתמש בו וצ"ע ויש לעיין אם יקנה אותו לישראל אחר והוא יטבלנו האם הראשון יקים את חיובו שהעיקר שזה יטבל ברשות ישראל או שיסוד החיוב שהטבילה תהיה אצלו עוד יש לעיין האם כשזה נשבר לאחר הטבילה קודם שהשתמש עמו האם כה"ג התברר שלא היה מצות טבילה וממילא ברכתו לבטלה ואין זה דומה לריטב"א שמי שנטל ידיו ואחרי זה התחרט מלאכול שאין ברכתו לבטלה דשם הברכה על החלות היצר אבל כאן הברכה היא על קיום המצוה

### בביאור השיטות שהאיסור השתמשות הוא מעיקר החיוב ובביאור גדר הדבר האם הוא דין איסור או שהוא דין מצוה

ג] וכל זה מחודש מאוד ובפשוטו ודאי שאין כאן ענין שיעשה מעשה טבילה אלא יסוד הענין שהכלים שברשות ישראל לא יהיה עליהם טומאת עכו"ם וזה נעשה על ידי טבילה דהינו שאין הענין המעשה טבילה אלא הענין מה שכלי שברשות הישראל שהגיע מעכו"ם יהיה טבול ובפשוטו אין ענין סתם שלא יהיה כלים ברשות ישראל טמאים אלא שרצון התורה שהשימוש של ישראל יהיה בכלים טהורים ולא בכלים טמאים ולכן אם לא משתמש אין שום ענין לטבול וכן יכול לתתו לעכו"ם וכן גם אם השתמש שבזה עבר איסור אבל עכשיו כל שלא משתמש בו עוד הפעם אין שום חיוב טבילה שכל יסוד החיוב הוא שהאכילה בכלי יהיה בכלי טבול וא"ש הכל

אמנם עדין יש לדון בגדר הדבר האם הכוונה שבאמת אין כאן שום מצות טבילה אלא יסוד הדין שיש איסור השתמשות בכלי ללא טבילה והטבילה הוא רק מעשה מתיר וכמו נטילת ידים וכמו שחיטה דבפשוטו יש איסור נבילה או עשה של אינו זבוח והשחיטה זה מתיר את האיסור ולפ"ז באמת יש איסור השתמשות שזהו יסוד הדין והטבילה זה רק מעשה היתר וכן הוא פשטות הדברים

או דבאמת אין איסור השתמשות אלא כל הדין זה חיוב שהשימוש בכלי יהיה בכלי טבול וכמו ברכה אפילו שמברכים קודם האכילה או במצוה קודם קיום המצוה אבל יסוד החיוב שעד כמה שאוכל או עושה מצוה זה מחיבו להעמיד ברכה כך כאן מה שהוא משתמש בכלי טמא זה מחיבו להעמיד טבילה על הכלי כדי ששימושו יהיה שימוש בכלי טהור והנה כאן לא מסתבר שהמצוה במה שאוכל בכלי טהור דבפשוטו האכילה אחרי זה אין בה שום קיום דין אלא כל הקיום זה הטבילה אמנם כל שם החיוב שכל שיש לו כלי אם טומאת עכו"ם ובא להשתמש בו יש עליו מצוה לטובלו ולהעמיד השימוש בכלי טהור

והנה גם אם נימא שהאיסור השתמשות הוא דרבנן ומצד הדאוריתא הגדר שזה חיוב מצוה וככל הנ"ל אמנם הרי מדרבנן יש איסור השתמשות ויש לדון בגדר האיסור האם העמידו את זה כאיסור שהטבילה מטהרת או שעשו איסור השתמשות נפרד כדי שאדם יטבול הכלי וכמו ביש איסור לאכול ללא ברכה או שבאמת הכונה שמדרבנן העמידו את המצות טבילה ביחס להשתמשות שכל שבא להשתמש חייב לטבול וכמו המצוה לברך על אוכל וכנ"ל

העולה מהנ"ל שבגדר החיוב טבילת כלים יש להגדירו בג' אופנים א. שזה מצוה לעשות מעשה טבילה כל שהכלי משמש לאכילה ואם יש איסור זה רק בתור גדר כדי שיקימו החיוב ולפ"ז החיוב הוא על הבעלים ב. שזה גדר מצוה אבל המצוה שכל שבא להשמש בכלי הוא מחויב לטובלו ולכן אין להשתמש ללא טבילה שהרי יש לו חיוב לטבול ובפשוטו המצוה זה על המשתמש אמנם יתכן שזה מצוה על הבעלים ועיין לקמן ג. שיסודו דין איסור להשתמש ללא טבילה והטבילה הוא מעשה מתיר כנט"י ושחיטה ובזה ודאי שהדין טבילה הוא על המשתמש

### משמעות לשונות הראשונים

ד] והנה עיין רמב"ם הלכות מאכלות אסורות פרק י"ז ה"ג שכתב וז"ל **הלוקח כלי תשמיש סעודה מן העכו"ם מכלי מתכות וכלי זכוכית, דברים שלא נשתמש בהן כל עיקר מטבילן במי מקוה ואחר כך יהיו מותרין לאכול בהן ולשתות וכו'** עכ"ל והנה לא הוזכר בלשונו כלל שיש מצוה אלא רק כתב שאין היתר להשתמש רק אם טבילה ועיין ריטב"א בע"ז שהביא בשמו שלא מברכים על טבעלת כלים כמו שלא מברכים על הגעלת כלים דהינו שאין כאן אלא מעשה היתר ולא מעשה מצוה אמנם צ"ב מה זה שונה משחיטה ונט"י שמברכים כיון שזה מעשה היתר [ובאו"ה כלל כתב שמה שמברכים על טבילת כלים וזה לא כמו הגעלה מצד דשם זה רק כמו ניקור הגיד אבל כאן זה מצוה וכונתו כנ"ל שכאן זה מעשה מתיר ולא רק שמוציא את האיסור] ועיין לשון הטור יורה דעה הלכות הכשר וטבילת כלים סימן ק"כ וז"ל **הלוקח כלים חדשים מן הנכרי אסור להשתמש בהן עד שיטבילם טבילה הוגנת בלא חציצה במקוה של ארבעים סאה** עכ"ל וגם בלשונו משמע שיסוד הדין הוא איסור השתמשות ושהטבילה זה מעשה מתיר ועיין תוה"ב שער ד' וז"ל **הכלים האסורים כיצד יהיה הכשרן דברים שלא נשתמש בהם כל עיקר מטבילן והן טהורין דברים שנשתמש על ידי צונן מדיחן וכו'** עכ"ל ומבואר שכל דינו הוא היתר הכלי

אמנם עיין הגהות מימוני פי"ז ממאכלות אסורות אות ח' שהביא מהראבי"ה דהגמ' מסתפקת במשכנתא של גוי האם זה צריך טבילה [והראשונים כתבו שאם הדין טבילה הוא דאוריתא ממילא יש להחמיר אמנם אם זה דרבנן יש להקל] וכתב הנ"ל דכאן זה לא כמו תיקו דאיסורא שצריך להחמיר שאין כאן איסור ולשאר מצוות שהן חובה לא דמי שהרי הוא יכול שלא להשתמש בכלי זה ומבואר בדבריו שללא שמשתמש אין כאן חיוב טבילה ומאידך מבואר שכתב שאין איסור בהשתמשות ולכאורא כונתו שיסוד הדין שאם רוצה להשתמש צריך לטבול וכנ"ל ונקט שבכזה סוג דבר לא אומרים ספיקו להחמיר [ויש שנקטו שדעתו כרי"ד שאין איסור השתמשות כלל אמנם הרי נקט שאם לא משתמש לא חייב ומבואר שכל החיוב ביחס לשימוש ובהכרח כנ"ל וכונתו שאין כאן איסור בעצם ויתכן שנקט שהחיוב חל כשהוא משתמש וכנ"ל]

והנה יש לדון בזה בכמה פרטי דינים וכדלקמן

### האם יש איסור השתמשות כשהוא לא יכול לטבול

ה] והנה עיין אבני נזר תי"ח סקי"א שדן שבשבת עד כמה שלא יכול לטבול הכלי א"כ יכול לאכול ללא טבילה ודימה לציצית שבשבת מבואר במרדכי שיכול ללבוש בגד ללא ציצית כיון שהוא אנוס בקיום המצוה וכן הוא במנחת שלמה תנינא ס"ח שכתב מטעם זה להתיר לאכול בבית מלון שכליו אינם טבולים כיון שאין לו אפשרות להטביל והנה אם גדר טבילת כלים כנ"ל שיש כאן איסור השתמשות והטבילה זה מעשה המטהר א"כ ודאי שאסור אמנם הם נקטו שטבילת כלים זה מעשה מצוה ולכן דנו לדמות לציצית שכל שהוא אנוס ולא יכול לקים המצוה אין איסור להשתמש והנה אם נימא שהאיסור השתמשות הוא מדרבנן מצד שאסרו כדי שיקים המצוה א"כ יש לדון שבמקום שבין כה לא יכול לטבול בזה לא אסרו וכמו לגבי ברכה שאם לא יכול לברך יתכן שמותר לאכול כדמצאנו בבעל קרי אמנם עדין מסתבר שבבית מלון שבעלי המלון יכולים לטבול יש כאן את סיבת האיסור אמנם אם נימא שיסוד הדין שכל שרוצה לאכול בכלי צריך לטובלו וכנ"ל בזה יש לדון כנ"ל שעד כמה שאוכל ולא טובל הוא רק לא מקים את חיובו לטבול וכיון שהוא אנוס אין בזה איסור אמנם בפשוטו לנ"ל אין זה דומה כלל לציצית דשם הגדר שכל שלובש הבגד חל עליו חיוב והוא לא מקים את חיובו ובזה אין איסור במה שמחיל עליו חיוב ולא יכול לקימו בשב ואל תעשה אבל כאן שיסוד המצוה כיון שרצון התורה שאדם לא יאכל אם כלים שאינם טבולים דהינו שהמצוה שהאכילה תהיה אכילה בכלים טהורים בזה ודאי אסור לאכול בכלי זה שזה נגד רצון התורה וכמו שלגבי כיסוי הדם אסור לשחוט ביו"ט כיון שלא יכול לכסות והביאור כי שם הענין שהדם יכוסה ולא קיום המצוה של הבן אדם ממילא גם כאן זה לא שייך [והארכנו בזה בסוגיות של ציצית]

והנה מפורש בשו"ע שמי שיש לו כלי טבול צריך להקנותו לגוי ולא התירו מצד שהוא אנוס ובהכרח שגם כשלא יכול לטבול הכלי אסור להשתמש רק שדעת המג"א שגם לגבי ציצית יש איסור דרבנן ויתכן שלכן זה אסור אמנם וודאי מבואר כאן שאין כזה היתר מה שלא יכול

והנה עיין רעק"א שהביא מגדולי האחרונים שדנו בחביות גדולות שאין אפשרות לטובלם ודנו להתיר מצד שזה מחובר ואין זה מקבל טומאה ומבואר שהיה ברור להם שגם בדבר שאדם אנוס בצורה שאין לא אפשרות טבילה בכל אופן זה בכלל האיסור וזה ודאי אונס יותר מאשר שהבעלים לא מרשים לטבול וז"ב

### בדין כלי שאין אפשרות לטובלו

ו] והנה עיין שו"ע סוף סימן ק"כ דמבואר שאם אדם קנה כלי בשותפות אם עכו"ם אי אפשר לטובלו מצד שהרי זה כטובל ושרץ בידו ועיין בית מאיר שתמה הרי יש כאן חצי כלי שהוא של ישראל והוא חייב טבילה ואם אי אפשר לטובלו א"כ שיאסר לאכול בכלי מבואר שנקט שגם במקום שאי אפשר לטבול הכלי בכל אופן יש בזה האיסור השתמשות והנה אם האיסור הוא מדרבנן כדי שיטבול וודאי שזה לא שייך כאן ומבואר בדבריו שגם כשאי אפשר לטבול מחמת דין הדבר בכל אופן יש האיסור השתמשות ויתכן שגם אם יסוד הדין הוא דין מצוה אבל גם כשאין אפשרות לקים המצוה אין לו לאכול בכלי זה שבזה הוא מבטל המצוה וכנ"ל

והנה יש שלמדו [כן שמעתי בשם הגר"צ וובר שליט"א] מהשו"ע שחזינן שכל שאי אפשר לטובלו אין בזה חיוב טבילה דהינו שיש כאן הפקעה מעיקר החיוב והאיסור שכמו שבכלי של גוי אין בזה דין טבילה כך כלי שיש בו סיבה שמצד דיני טבילה אי אפשר לטובלו אין בזה חיוב טבילה וכמו כל המכשירים הדיגטלים שהוא ודאי יתקלקלו והנה גם אם נימא שזה הביאור אבל לכאורא יש לחלק דכאן החסרון מצד דיני הטהרה של הדבר ואין ללמוד מזה למקום שהחסרון מצד חסרון מציאותי [והגריש"א והחוט שני ורוב פוסקי הדור נקטו שיש חיוב גמור ואין היתר מה שאי אפשר לטובלו] אמנם בעיקר הדבר אם יסודו הוא דין מצהו יתכן שבמקום שלא שיך לקים המצוה אין חיוב המצוה כלל וכמו שבכלי של גוי מותר לאכול

ובעיקר קושית הבית מאיר לכאורא הסברא של טובל ושרץ בידו הכונה שהכלי נחשב שעדין שם עכו"ם עליו וכמו שבכלי של גוי מותר לאכול כך כאן זה סוג כלי שעדין טומאת העכום עליו וכל הדין טבילה בכלי שיצא כבר מרשות העכו"ם ואין שם העכו"ם עליו והלשון טובל ושרץ בידו זה לשון מושאל שיש כאן עדין את סיבת הטומאה וא"כ אין זה מקור כלל לכלי שאי אפשר לטובלו

### ביסוד האיסור השתמשות בכלי של אדם אחר

ז] והנה יש לדון האם האיסור השתמשות בכלי לא טבול זה רק על הבעלים או שזה על כל אדם והנה אם יסוד הדין הוא איסור השתמשות א"כ ודאי מסתבר שזה לא רק ביחס לבעלים אלא לכל ישראל שבא להשתמש אמנם אם יסודו מצד שיש כאן מצוה הנה אם האיסור הוא רק מדרבנן כדי שיטבול בזה ודאי יש מקום לומר שזה רק על הבעלים אמנם אם הגדר כנ"ל שגדר המצוה שכל שזה יצא מרשות העכו"ם והגיע לרשות ישראל יש מצוה שכל שבא להשתמש בו צריך לטובלו בפשוטו זה לא הלכה דוקא על הבעלים אלא על כל מי שבא להשתמש

ועיין תוס' ע"ז ע"ה: ושאר הראשונים שכתבו שגם מי ששואל כלי מחברו שקנאו מהעכו"ם יש חובת טבילה שזה כבר התחייב בידי חברו ועיין ביאור הגר"א שביאר דמה דמבואר בגמ' שכלי שאול מגוי לא צריך לטבול אין הכונה שרק שימוש כבעלים מחיב טבילה אלא הכונה דשם יש על זה עדין שם העכו"ם ולכן אין לטובלו אבל כאן שזה כבר יצא מרשות העכו"ם כל שימוש גם בתור שואל זה מחיב טבילה ומבואר מהראשונים שפשיטא להו שהדין טבילת כלים זה לא רק ביחס לבעלים

והנה יש לדון באדם שמשתמש בכלי לא טבול של חברו האם זה איסור שלו או שבזה הוא מכשיל את בעל הכלי והנה אם יסודו הוא דין איסור א"כ ודאי מסתבר שהאיסור הוא של המשתמש אמנם אם יסודו דין מצוה יש לדון בגדר הדבר האם הכונה שהבעלים מצוה לטבול הכלי כל שזה נעמד לשימוש או שזה הלכה בכלי שכל הבא לאכול בו יש לו מצוה לטבול ונפק"מ בקטן שבא לאכול בכלי סעודה של גדול ללא טבילה האם צריך למחות בו מצד מצותו דאם מצד הקטן הרי קי"ל שאין מצוה להפרישו [וכן נפק"מ בכלים שיש בזה מחלוקת האם צריך טבילה והתיר רוצה להשתמש בכליו של האוסר האם זה איסור של הבעלים]

והנה יש לדון עוד במי שמבקש מגוי שיבשל לו בכלי הישראל [והדבר מצוי במבקש מערבי לחתוך לו אבטיח בחנות בסכין שלא טבולה] האם יש כאן איסור אמירה לעכו"ם וצורך חולה יהיה מותר או שזה איסר גמור של הישראל והנה יתכן שלא צריך שימוש בידיו אלא כל שזה שימוש בשבילו זה בכלל האיסור אמנם יתכן שהאיסור על מעשהו עצמו ולא שנעשה בשבילו אמנם אם יסודו דין מצוה ודאי שבזה חיובו כל שיש כאן שימוש בשבילו בכלי [ובשם הגריש"א והגרנ"ק שנקטו שזה איסור גמור]

וכן לכאורא נפק"מ ברוצה להאכיל גוי בכליו האם יש בזה איסור דאם דין המצוה הוא על המשתמש א"כ אין כאן איסור אבל אם זה הלכה על הבעלים יתכן שזה גם בשימוש של עכו"ם ובפרט אם מזמינו לאכול אצלו והדבר מצוי במי שיש לו מסעדה שאוכלים בה רק גויים [ובמהריל"ד דן שאכילת עכו"ם זה כאכילת בהמה ואינו מוכרח] ובקונטרס פסקי טבילת כלים מהגריש"א נקט לאסור

והנה האחרונים דנו במומר שמשתמש ללא טבילת כלים האם מי שבא אליו אסור לו להשתמש בכליו ובחת"ס הנדפס בשו"ע פרידמן כתב שיש להיזהר בזה אמנם תלמידי הגר"ח גרינמן מורים בשמו ומיחסים הדבר לחזו"א שאמר שכיון שהכלי בין כה במצב שימוש ללא טבילה אין תוספת איסור בכל שימוש [ולגבי דרבנן דהינו כלי זכוכית הורה כך למעשה] דהינו שנקטו שיסוד החיוב הוא על הבעלים שכל שהכלי עומד לשימוש אכילה יש חיוב לטובלו וממילא כל שבין כה זה במצב של שימוש אין תוספת אסור בכל שימוש אלא יסוד האיסור בזה שלא טובלו והגר"ח קניבסקי העיד מהחזו"א שהורה לו לאיסור והנה הדברים מאוד מחודשים ולא מיבעיא אם יסוד הוא דין איסור ודאי מסתבר שזה על המשתמש וגם אם נימא שיסודו דין מצוה אבל גם מסתבר שהמצוה על המשתמש וכנ"ל וגם אם נימא שזה על הבעלים אמנם מסתבר שהמצוה מתיחסת על ההשתמשות ולא שזה סתם מצוה בעלמא וצ"ע

והנה עיין קו"א למהריל"ד שכתב שכלי של קטן הגדול יכול לאכול בו ללא טבילה כיון שהחיוב חינוך הוא על האבא ולא על הקטן ממילא כל שהקטן לא חייב גם מי ששוכר ממנו הוא לא חייב דהינו שנקט שהחיוב טבילה זה על הבעלים וכל האיסור השתמשות זה מצד ביטול המצוה של הבעלים ולכן נקט שכל שהוא לא בר חיובא זה לא שייך ולפ"ז גם אם הכלים שייכים לאדם בלי הכרה שהוא ודאי בגדר לאו בר חיובא כמו קטן והדברים מחודשים וכנ"ל [ובשם הגרנ"ק שמעתי שאמר שזה ודאי אסור]

והנה עיין או"ה דמבואר שאם אדם קנה סכין לחתוך קלפים ורוצה להשתמש בזה שימוש ארעי לאכילה שזה אסור וצריך טבילה וכתב שגם אם משאיל את זה לחברו אסור לחברו להשתמש בזה שימוש ארעי כיון שהרי גם הקונה אסור להשתמש שימוש ארעי והפר"ח חלק וכתב שהקובע מה שעיקר תשמישו וכל שעיקר תשמישו לא לסעודה אין עליו חיוב טבילה ויכול גם להשתמש שימוש ארעי לאכילה ועיין בשו"ע וברמ"א ומבואר שנקט שאם הראשון רוצה שימוש ארעי זה אסור אבל השואל ממנו מותר ועיין ביאור הגר"א שכתב שהרי מדויק בתוס' שכל החיוב כי הראשון התחיב וכאן הראשון לא התחיב בטבילה שהרי זה עומד אצלו לחתוך קלפים ומשמע שהכונה שהראשון אם ישתמש ארעי זה גם דרגת הקצאה שזה מחיב טבילה אבל השואל ממנו הרי זה לא שלו וממילא זה לא סיבה לחיב טבילה והנה לכאורא כל חילוק זה שייך רק אם יסוד הדין טבילה הוא על הבעלים ולכן כל שמצד הבעלים זה לא מיועד לשימוש אכילה אין על זה דין טבילה אבל אם יסוד הדין שההשתמשות בכלי היא המחיבת טבילה א"כ לכאורא כל שזה ביד ישראל ויש כאן השתמשות בדרגא שזה מחיב לא משנה אם זה הבעלים או מישהו אחר וצ"ע ובאמת גם לשון הראשונים שזה התחיב ביד הראשון ומשמע שיש בזה משמעות מסוימת וצ"ע

והנה עיין נשמת אדם שכתב לגבי שואל כלי לשימוש ארעי האם חייב לטובלו שבכלי מתכות שזה דאוריתא יש להחמיר אמנם בכלי זכוכית יש להקל ומבואר שגם ההשתמשות ארעי בכלי של אחר זה נידון דאוריתא דהיינו שבכל השתמשות יש בזה איסור ובפשוטו מבואר גם שהשימוש הוא איסור דאוריתא ולא משמע שדן האם בכלל זה מותר אלא שגם אם החנוני בין כה עושה את זה והנידון על אדם פרטי בכל אופן יש כאן צד איסור

### האם ספק טבילת כלים זה נחשב חזקת חיוב

ח] והנה עיין שו"ע סימן ק"כ סי"ד שהביא מהתרוה"ד שקטן לא נאמן על טבילת כלים כיון שזה דאוריתא ועיין אחרונים דמשמעות הדברים שבכלי זכוכית שזה דרבנן הוא נאמן ועיין פ"ת סקי"ד שהביא מהפמ"ג תנ"א מש"ז סק"ו שתמה הרי זה נגד חזקה וא"כ גם בדרבנן הוא לא נאמן ועיין רעק"א בגליון שציין למג"א תל"ז סק"ח שנקט שמדובר שזה בידו של הקטן ולכן בדרבנן הוא נאמן ובדאוריתא הוא לא נאמן ובאמת אם זה לא בידו גם בדרבנן הוא לא נאמן מצד שזה נגד אתחזק אמנם עיין בית הלל שכתב שמבואר כאן שזה לא נחשב אתחזק איסורא וצ"ב יסוד מחלוקתם ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שאם יסוד דין טבילת כלים זה דין איסור א"כ כל שיש ספק האם טבלו הכלי יש כאן חזקת איסור אבל אם זה הלכה בגברא שהוא חייב לטבול הכלי א"כ בזה לא שייך חזקה ואפילו שיש איסור דרבנן אבל יתכן לדון שזה רק תוצאה וצ"ע אמנם אם האיסור הוא כנ"ל שהמצוה שכל שבא להתשמש יטבלו א"כ יש לדון האם שייך על זה חזקה וצ"ע [אמנם יתכן שגם אם זה דין מצוה אבל יסוד הדין הוא טומאת שיש על הכלי ולכן הנידון האם יש לזה טומאה זה נחשב חזקה]

ויתכן דיש בזה נפק"מ גדולה במקום שיש לאדם ספק האם טבלו הכלי של אחר ורוצה להשתמש בזה כגון באולם שלא ידוע אם הטבילו הכלים בכלי זכוכית דאם חשיב חזקת איסור א"כ לדעת הש"ך שלא אומרים ספק דרבנן נגד חזקה א"כ אסור לו להשתמש אמנם אם נימא שלא שייך לדון כאן חזקת איסור ממילא לדעת הש"ך אין לומר ספק דרבנן להקל ולכאורא יש להחמיר וככל הנ"ל ובשעת הדחק יש לסמוך על הפר"ח שאומרים ספק להקל גם נגד חזקה אמנם ביחס לספיקא דדינא יתכן שלא שייך חזקה כמבואר ברעק"א תשובה ל"ז וכן הוא בפסקי הרי"ד בחולין ט. אמנם בר"ן בקידושין סוף פרק ראשון מבואר שגם בספיקא דדינא שייך חזקה וכיון שדעת הפר"ח שאומרים ספק גם כנגד חזקה ממילא יש להקל בזה

### בדין דשיל"מ בטבילת כלים

ט] והנה עיין חזו"א סימן ל"ז סקט"ו שנקט שכלי שספק האם זה מגיע מחנות של עכו"ם ואין דין כל דפריש מרובא פריש יש להטבילו וכתב שגם בדרבנן אבל זה דשיל"מ שלא אומרים ספק דרבנן להקל וכמבואר בגמ' שלגבי ביצה שיש ספק האם נולדה בשבת שלא אומרים ספק דרבנן להקל והנה הפר"ח כתב שספק של הגמ' במשכנתא בכלי זכוכית יש להקל אמנם בפשוטו בספיקא דדינא בזה אין דשיל"מ כמבואר ברעק"א עירובין ל"ח ובפר"ח תצ"ז אמנם הבית מאיר תרפ"ח ובחידושים שבת ל"ד. חולק אמנם לנ"ל יש לדון שאם יסוד הדין זה דין איסור א"כ יש כאן דין דשיל"מ אבל אם יסוד הדין הוא דין מצוה הנה הרי בספק נטל לולב מבואר במג"א תקפ"ה סק"ג בשם הריב"ש שלא צריך ליטול מספק ועיין קה"י ברכות סימן ה' דמוכח שלא אומרים דשיל"מ בספק מצוה ויתכן שלכן כאן אין דין דשיל"מ וצ"ע בזה [ועיין ספר ספק דברי סופרים סוף פ"ג]

### בדין המשך שימוש בכלי שאינו טבול

י] והנה בנתערב כלי שאינו טבול בשאר כלים בזה בפשוטו יש דין ביטול ברוב אמנם לפעמים זה דבר שבמנין ואין בזה ביטול וגם אם זה לא דבר חשוב אבל יש לדון בזה דשיל"מ כמבואר בחזו"א הנ"ל אם לא שזה טירחא גדולה דיש כאן הרבה כלים או אם יש בזה הפסד גדול והנה בעמק שאלה הואבא בדרכי תשובה ק"ב סק"ד כתב שלגבי מצוה גם לגבי ביטול אין דין דשיל"מ שזה רק הלכה באיסור ולפ"ז אם כאן יסודו הוא דין מצוה יש לדון בזה עוד יש לדון שאם אין כאן חלות איסור אלא זה רק הלכה על הגברא יש לדון האם שייך בה ביטול וזה תלוי באלה האם ביחס לשבועה יש דין ביטול וכאן ודאי שהדין הנהגה זה ביחס לחפצא ודו"ק בזה

והנה המנהג שגם מי שקונה כלי אם אוכל יכול להחזיק האוכל בכלי עד שימושו והגריל"ד התיר אפילו לרוקן לאט לאט ובזה הורו בשם החזו"א שזה נחשב התשמשות ורק ההחזקה עד פתיחת הכלי מותרת והנה יסוד הדבר הוא כמבואר בתורת האוהל שהאיסור הוא שימוש בקום ועשה ולא שימוש בשב ואל תעשה ולכן ההחזקה של הדבר בכלי עד שפותחים זה בגדר שב ואל תעשה והפתיחה זה מחלוקת ולכאורא כל זה אם יסודו דין איסור אמנם אם יסודו זה דין מצוה וההשתמשות זה רק צורה שיחשב כלי סעודה בזה הדבר מחודש מאוד ששימוש של שב ואל תעשה זה לא סיבה לכלי סעודה וגם אם נימא שיסוד המצוה זה שכל שבא להשתמש יש לו מצוה לטבול בזה הוא מחודש יותר שרק שימוש בקום ועשה שהרי אין השימוש הדבר האסור אלא זה רק סיבה להטיל עליו חיוב וצ"ע בזה

### רשימות

א.יש לדון במי שמשמש בכלי לא טבול האם אדם אחר באותו זמן יכול להשתמש כגון לשתות בקש האם יש כאן תוספת איסור ובפשוטו זה תלוי בנ"ל

עוד יש לדון במקום שמצד פיקוח נפש צריך להשתמש בכלי האם צריך להפקירו שאם זה איסור לכאורא צריך אמנם אם זה מצוה בזה יש לדון שהרי במזוזה לא מצאנו שצריל להפקיר אמנם שם זה כמו המרדכי וכאן המצב לא רצוי ולגבי חמץ אין דין להפקיר הבית אמנם יש לאו ובהכרח זה שונה שאין זה מעיקר המצב וכל זה צ"ע