דברי באגדה - חוהמ פסח תשסח עניני פסח ויציאת מצרים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר / אגדה

שיעורי הגר"א עוזר שליט"א

בענין:

עניני פסח ויציאת מצרים [חלק האגדה]

נמסר בחוה"מ

פסח תשס"ח

# בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"**א - חוה"מ פסח** תשס"ח

# עניני פסח ויציאת מצרים

# בטור אורח חיים (תצ): 'הכי אמר רב האי: שמעתי מפי חכמים כי תחיית המתים עתידה להיות בניסן, ונצחת גוג ומגוג בתשרי, ומשום הכי בניסן מפטירין העצמות היבשות ובתשרי ביום בא גוג'. יש להבין הקשר בין תחיית המתים לניסן.

# יש לברר מהות הזכות שבגללה נגאלו ישראל ממצרים. במקום אחד מצינו בדברי רז"ל (פרקי דר"א כט; ילק"ש יחזקאל שנד) שבזכות שתי מצוות שהיו בידן נגאלו, ככתוב 'ואמר לך בדמיך חיי ואמר לך בדמיך חיי' – בזכות דם פסח ודם מילה. ומאידך כתיב (שמות ג) 'ויאמר משה אל האלקים מי אנכי כי אלך אל פרעה וכי אוציא את בני ישראל ממצרים. ויאמר וגו' בהוציאך את העם ממצרים תעבדון את האלקים על ההר הזה' ופרש"י 'וכי אוציא' - אף אם חשוב אני, מה זכו ישראל שיעשה להם נס ואוציאם ממצרים. ואמר לו הקב"ה: ששאלת מה זכות יש לישראל שיצאו ממצרים - דבר גדול יש לי על הוצאה זו שהרי עתידים לקבל התורה על ההר הזה לסוף שלשה חדשים שיצאו ממצרים.

# הרי כאן שני דברים; זכות המצוות שבידן, וזכות קבלת התורה המעותדת. ויש להתבונן בסדר הדברים וביחסן זה לזה. ונראה שהן כנגד שני 'מישורים' של יציאה ממצרים.

# מובא בספר יצירה, שתי בריתות הן: ברית הלשון וברית המעור (- ברית המילה), ומכוונות זו כנגד זו[[1]](#footnote-2). ואמר הגר"א ששתי בריתות אלו הן כנגד התורה והמצוות; ברית הלשון היא ברית התורה, וברית המילה היא ברית המצוות. ולכך המילה קרויה 'ברית', כי היא המכשרת את גוף היהודי ומתקנתו לעשות את שאר תרי"ב המצוות.

# והנה שייכות ברית התורה לברית הלשון מוסבר בפשוטו עם מימרא דרבי יוחנן (בגטין ס:): לא כרת הקב"ה ברית עם ישראל אלא בשביל דברים שבעל פה שנאמר כי על פי הדברים האלה כרתי אתך ברית ואת ישראל. הרי שעיקר ברית היא בשביל תורה שבעל פה דוקא, והיינו 'ברית הלשון'. ולהלן יתבאר עומק הענין.

# כידוע, ישנם שני תארים וכינויים ביחס האדם לקב"ה: 'עבד' ו'בן'. ואמר הגר"א (בבאורו למשלי יז ובעוד מקומות) שהעסק בתורה שייך לבחינת 'בנים', לעומת תפילה ומצוות שהן בחינת עבודת עבדים. כנוסח מסדרי התפילה: 'השיבנו אבינו-לתורתך וקרבנו מלכנו-לעבודתך'. וכפי שהביא רש"י (בסדר ואתחנן) לפרש 'ושננתם לבניך' אלו תלמידיך, שמצינו בכל מקום שהתלמידים קרויים בנים שנאמר בנים אתם לה' אלקיכם. הרי שיחס הקב"ה לישראל כאב לבנים, מתבטא בכך שמלמד תורה לעמו ישראל.

# ומן הצד השני, מוצאים אנו שהתפילה ומעשה המצוות שייכים לבחינת עבד, כפי שאמרו (בברכות לד) על רבי חנינא בן דוסא שהניח ראשו בין ברכיו וביקש רחמים על החולה ונענה בתפילתו מיד מפני שהוא דומה 'כעבד לפני המלך'. הרי שהתפילה שייכת יותר לבחינת עבד העומד לפני אדונו לשמשו ולעבדו. ועוד אמרו (שלהי סוטה) משמת רבי חנינא בן דוסא בטלו אנשי מעשה. הרי שהוא היה עמוד המצוות, ועל כן נענה בכח תפילתו[[2]](#footnote-3).

לבאר הענין נפתח בדברי הספרי (ואתחנן): לפי שהוא אומר 'ואהבת את ה' אלקיך בכל לבבך' איני יודע באיזה צד אוהבים את הקב"ה, ת"ל והיו הדברים האלה אשר אנכי מצוך היום על לבבך - שמתוך כך אתה מכיר את הקב"ה ומדבק בדרכיו. ועוד אמרו במדרש תנחומא (נח): תורה שבעל פה יש בה דקדוקי מצוות קלות וחמורות והיא עזה כמות וקשה כשאול קנאתה, ואין לומד אותה אלא מי שאוהב הקב"ה בכל לבו ובכל נפשו ובכל מאודו שנאמר ואהבת וגו' ומנין אתה למד שאין אהבה זו אלא לשון תלמוד, ראה מה כתיב אחריו 'והיו הדברים האלה אשר אנכי מצוך היום על לבבך', ואי זה זה תלמוד שהוא על הלב, הוי אומר 'ושננתם לבניך' זו תלמוד שצריך שנון. הרי שתלמוד תורה, תורה שבעל פה, מצריך מדת אהבה ביותר. וכבר כתבו הראשונים שהבן עושה מאהבה והעבד מיראה. הרי שהלימוד שייך למדרגת ה'בן'.

ויש בזה פן נוסף: הרי אמרו מצוות לאו ליהנות ניתנו. ופרש"י (בראש השנה כח): לא ליהנות ניתנו לישראל להיות קיומם להם הנאה אלא לעול על צואריהם ניתנו. אך זהו דוקא במצוות, אבל בלימוד תורה, כתב הט"ז (ביו"ד רכא סקמ"ג) 'דודאי התורה משמחת לב שהרי אסור ללמוד בימי אבלו, אם כן לא דמיא האי מצוה לשאר מצוות דאמרינן לאו ליהנות ניתנו אלא בזה נמשך הנאה לאדם'. ובהקדמת ספר אגלי טל הוסיף וכתב שעיקר מצות לימוד התורה להיות שש ושמח ומתענג בלימודו, ואז דברי תורה נבלעים בדמו, ומאחר שנהנה מדברי תורה הוא נעשה דבוק בתורה, וזה הוא עיקר המצוה. וזכה לכוין בזה לדברי רבי אברהם מן ההר בנדרים (מח). אם כן הרי לתלמוד תורה נצרכת מדת אהבה, בחינת 'בן', יותר מהמצוות שעיקרן ניתנו לעול כעבד.

נמצא אם כן שלימוד התורה שייך למדרגת 'בן' העובד מאהבה, בשלשה צדדים: א. הלימוד הוא המביא לידי אהבת ה' בכל לב נפש ומאוד. ב. הלימוד בהתמסרות וביגיעה בתורה, מצריך אהבה בכל לב ונפש להשי"ת. ג. קנין התורה בלב והדבקות בה, נעשים רק מתוך אהבת התורה וההתענגות עליה.

ויש בזה ענין נוסף: הרי אמרו בברכות (לה:), לפי שנאמר לא ימוש ספר התורה הזה מפיך, יכול דברים ככתבן, ת"ל ואספת דגנך הנהג בהן מדת דרך ארץ. דברי רבי ישמעאל. רבי שמעון בן יוחאי אומר: אפשר אדם חורש בשעת חרישה כו' תורה מה תהא עליה - אלא בזמן שישראל עושין רצונו של מקום מלאכתן נעשית ע"י אחרים כו' ובזמן שאין ישראל עושין רצונו של מקום מלאכתן נעשית ע"י עצמן שנאמר ואספת דגנך. והקשה מהרש"א הלא מקרא זה נאמר בפרשת והיה אם שמע תשמעו, ומהו שאמרו שבאין עושין רצונו של מקום מדבר. ופירש הגר"ח בנפש החיים (ד. וכן כיוון הגרי"ז[[3]](#footnote-4)) שמצד הדין הלא נפסקה הלכה כרבי ישמעאל שמתעסק אדם לפרנסתו כדי חייו, אבל זהו רק לענין החיוב והדין, אבל אין זו מדרגת 'רצונו' של מקום. הוי אומר: פרשת 'והיה אם שמוע' אמנם מדברת בישראל הנשמעים אל המצוות ומקיימים חובותיהם כעבד המקיים את ציווי אדונו המפורש, אבל אינם עושים 'רצונו' של מקום. שלא כפרשה הראשונה המדברת בלשון יחיד, שהיא לאותם שבבחינת בן החפץ לעשות רצון אביו גם במה שלא חוייב בו, והרי הוא עושה מאהבה [שלכך לא נזכר שכר ועונש בפרשה ראשונה אלא בשניה].

הרי זכינו לתוספת הבחנה בין בן לעבד; העבד עיקר עיסוקו בקיום חובותיו שנצטוה עליהם, ומה שאינו מחוייב בו - אינו חפץ לעשותו, ואילו הבן לעולם עניינו לבקש את רצון אביו ולמלאו. נמצא שהמעמיד עצמו בהנהגה קבועה של עיסוק בתורה ומוסר עצמו על כך כרשב"י וחבריו, הוא העובד מאהבה, כבן המבקש את רצון אביו אף בלא ציווי וחיוב [הן מצד מסירותו להשליך עניני עולם הזה ופרנסתו בשביל התורה, הן מצד עצם העיסוק התדירי בתורה שהיא רצונו וחכמתו של הבורא, והרי הוא מבקש בכל עת לידע את רצונו עוד ועוד].

כשנתבונן נראה עומק נוסף בחילוק זה שבין תורה למצוות. וזה על פי מה שכתב בשפת אמת (סו"פ ראה ועוד) שהנשמה שבאדם הבאה מן העליונים, היא בחינת 'בן'. ואילו הגוף התחתון בחינת 'עבד'. ועל פי פשוטו אפשר לפרש, כי הבן עושה מאהבה והעבד מיראה, והרי הנשמה רצונה לעשות רצון בוראה ואילו הגוף רצונו הטבעי להפך. וכמו שכתב הרמב"ם בהלכות גירושין שרצונו האמיתי של איש ישראל לעשות רצון ה', ורק הגוף, החומר, הוא האונסו ומעכבו מלעשות כן. [ונראה שמקור דבריו הוא מהגמרא בברכות (יז.) גלוי וידוע לפניך שרצוננו לעשות רצונך, ומי מעכב שאור שבעיסה ושעבוד מלכיות[[4]](#footnote-5)]. ולהלן יתבאר רובד פנימי בענין.

ומוטעם הדבר עם מה שכתב מהרש"א (בסוטה כא) על מה שאמרו בגמרא שם שהמצוה מגנת מהיסורים אבל אינה מצלת מיצר הרע, לעומת התורה שהיא מגנת ומצלת - כי המצוה שהיא עבודת הגוף, 'העבד', בכוחה להגן על הגוף אבל אינה מגנת על הנשמה, ואילו התורה מצלת גם כן מיצר הרע כי יגיעתה היא גם יגיעת השכל והנשמה, על כן בכוחה להציל גם כן את הנשמה, מהיצר הרע האורב לה. וכן אמר הגר"א (ריש ישעי') שלימוד התורה הוא עבודת הנשמה, שהלימוד מחבר עליונים ותחתונים מפני שעמל בגופו וגם בשכלו, בניגוד למצוות שהן עבודת הגוף. ולהלן יתבאר עומק דבריו.

ואם כן מבואר שהעסק בתורה היא עבודת הנשמה, שרצונה הוא רצונו של מקום, ואילו עבודת המצוות המתייחסת לגוף, היא 'עבודת עבד' מפני שהיא מנגדת לרצונו הטבעי של הגוף, כעול המוטל על העבד העובד בעל כרחו, מפני יראת אדונו.

ולפי המבואר עד עתה כבר נתבארו פשוטם של דברים; בגאולת מצרים זכינו בשתי מעלות: יצאנו מעבדי פרעה להיות עבדי ה', 'עבדי הם' ולא עבדים לעבדים. ובנוסף נהיינו 'בנים' למקום ככתוב 'בני בכורי ישראל'. ואם כן הרי מובן בפשטות שהזכות לבחינת 'בנים' היא התורה שעתידים לקבל, שהרי עסק התורה שייך לבחינת 'בן' כנ"ל, והזכות לבחינת 'עבדים' היא מצוות הגוף שבידן, פסח ומילה. והרי הפסח נקרא בכתוב 'עבודה' סתם, 'ועבדת את העבדה הזאת בחדש הזה'; 'מה העבדה הזאת לכם' וכו' שבזכות עבודה זו יצאו להיות עבדי ה'.

ועוד מובא שבזכות התפילה יצאו, כדברי הרמב"ן שלולא צעקת בני ישראל לא היו זוכים לצאת, ככתוב 'ויזעקו.. וישמע אלקים את נאקתם וגו' ואת צעקתם שמעתי מפני נגשיו כי ידעתי את מכאביו, וארד להצילו מיד מצרים'. נמצא אפוא שתי בחינות בגאולה; תפילה ומצוות מצד אחד – לגאולת 'עבדים', ותורה מצד אחד - לגאולת 'בנים'.

והדבר מבואר ברש"י בשבת (פט:) שפירש מה שאמרו שם 'בשעה שהקדימו לפניך נעשה לנשמע קראת להם 'בני בכורי' [והלא הכתוב הזה נאמר מקודם?] - 'שהיה גלוי לפניך שהן עתידין לומר לפניך בסיני נעשה ונשמע לקבל עולך מאהבה כבנים'. הרי להדיא שקבלת התורה המעותדת, היא שזיכתה אותם לתואר 'בנים' העושים מאהבה.

יש להעמיק עוד, מדוע ברית התורה מתיחסת לברית הלשון. הנה מובא בזוה"ק שבגלות מצרים היה הדיבור בגלות, וכפי שפירש הגר"א ענין 'ואני ערל שפתים' שנאמר קודם היציאה ממצרים. ובאור הענין על פי מה שהביא השפת-אמת בשם זקנו הרי"ם שעשר המכות הן שעשו את עשרת המאמרות שבהם נברא העולם, לעשרת הדברות במתן תורה [ומהר"ל בספר הגבורות האריך להקביל המאמרות מול המכות בפרטות]. ופירש השפ"א[[5]](#footnote-6) בקיצור ש'אמירה' בלחישה (כמובא בזוהר), בחשאי ובהסתר, כפי שמצינו כמה פעמים אמירה בלב, ואילו 'דיבור' הוא בקול רם, דיבור גלוי לזולת. וכבר פירש הרמב"ן (וארא) שיש הנהגה נסתרת המלובשת בדרך הטבע, היא הנהגת שם 'אלקים' [בגימטריא 'הטבע'], ויש הנהגת שם הויה של נסים גלויים. וביציאת מצרים החלה הנהגה זו הנסיית שלמעלה מהטבע, שלא היתה ידועה לאבות. נמצא אם כן שעשרה מאמרות שבהם נברא העולם הנם בהעלם, כי לא נתגלה על ידם לעין-כל כבוד ה' ודברו, ואילו בעשרת הדברות ראינו פנים בפנים את דבר ה', והָראנו לדעת, בידיעה ודאית שאין למעלה ממנה, כי ה' הוא האלקים בשמים ממעל ועל הארץ מתחת אין עוד [וזהו ענין 'כפיית הר כגיגית' כפי שפירש מהר"ל, שניטלה מהם הבחירה מפני שראו עין בעין]. והמעבר להנהגה זו היה בעשר המכות, אז החלה ההנהגה של נסים גלויים. הרי שיציאת מצרים היא נקודת המעבר מנהגת 'אמירה' חשאית להנהגת 'דיבור' גלוי. ועד אז היה הדיבור בגלות, שלא נתגלה רצון ה' וכבוד מלכותו בעולם לעין כל, וביציאת מצרים יצא ה'דיבור' להיגלות.

וכפי שאמר האריז"ל 'פסח' - פה סח. כי אז מתעצם אצלנו כח הדיבור, וכשם שה'מאמרות' של הקב"ה הפכו ל'דברות' ביציאת מצרים, כך גם אצלנו מתעצם בפסח כח הדיבור, והפה סח לספר בנסי מצרים. שהרי זו היא מטרת בריאת העולם, בשביל לגלות שכינה בתחתונים.

הוה אומר: לא בגלל שיצאנו ממצרים לכך חייבים אנו לספר אלא להפך; הסיפור הוא תכלית היציאה אשר למענו יצאנו ממצרים, ככתוב 'למען תספר' - כדי שנגלה בעולם את מלכות ה' ורצונו. וזה על ידי הדיבור.

ולבאר הענין, מדוע דוקא הסיפור בפה הוא המגלה. הנה כתב מהר"ל בהרבה מקומות שבפה מתחברים הגוף והנשמה, שהרי הנשמה היא המדברת באמצעות כלי הגוף, בדיבור פה. וזה הענין שאמרו בנדה (ל:) בא מלאך וסוטר על פיו – של התינוק בשעת צאתו לאויר העולם - ומשכחו כל התורה, כי במעי אמו אין לו חציצת הגוף, וכשיוצא נעשית באדם חציצה על ידי הגוף וצרכיו ויצריו, ונעלם ממנו גילוי הנשמה. ודבר זה נרמז בסטירה שעל פיו כי הפה הוא המחבר את הנשמה והגוף והוא הכלי שעל ידו מתגלית הנשמה, והרי אותו חיבור נפגם משלמותו בשעת הלידה.

ועל כן הדיבור נקרא 'הפלאה', כפי שביאר הג"ר יצחק הוטנר – על שם הפלא שיש בחיבור הנשמה והגוף, כדרך שכתב הרמ"א (ו) בפירוש הברכה 'מפליא לעשות' – על שם חיבור הנשמה והגוף. והרי ברכת 'אשר יצר' ענינה שבח על פלאי הגוף, ולאחריה סמוכה לה ברכת 'אלקי, נשמה' והמעבר ביניהם הוא ב'מפליא לעשות'. והרי למלאכי מעלה אין בחירה בין טוב לרע, וכן לבעלי חיים, רק האדם שהתייחד בהרכבה המופלאה של רוח וחומר, שייכת בו בחירה בין טוב לרע.

הרי שהפה המחבר את הנשמה עם הגוף החומרי, בו טמון הכח לגלות עומק הנשמה ותעלומות הלב, על דרך אמרם 'ליבא לפומא לא גליא'.

והנה ביציאת מצרים נאמר 'עושה פלא', 'כימי צאתך מארץ מצרים אראנו נפלאות', 'לעושה נפלאות גדולות לבדו...', שהיא בחינת 'הפלאה' שבדיבור כנ"ל. ומוסבר הדבר, כי ביציאת מצרים יצא ה'דיבור' מן הגלות, להיות גלוי ומפורש לעין כל ובכך נתגלה הפלא של חיבור העליונים עם התחתונים.

ויבואר יותר על פי מה שאמרו במדרש על הכתוב 'כבד לב פרעה' שלבו של פרעה נהפך לכבד. ובאור הדבר על פי מה שחילקו הקדמונים את האדם לנשמה רוח ונפש, וכפי שהאריך לבאר בנפש החיים (שער א); הנפש הוא 'שתופא דגופא' - החלק התחתון המתחבר והמתלבש בגוף, ומשכנו בכבד. הנשמה טהורה - משכנה במוח. והרוח הוא החלק הממוצע אשר משכנו בלב. וכתב הגר"א שעיקר האדם הוא ה'רוח' כדכתיב 'ויהי האדם לנפש חיה' ומתרגמינן 'לרוח ממללא'. כי מי זה הכח ה'מדבר' באדם – הרוח אשר בו. וכמו שאמרו 'רחמנא לבא בעי', כי זה עיקר האדם: הרוח שמשכנה בלב. ועיקר מלחמת האדם היא על שליטת הלב, האם החומר התחתון הוא ישלוט על הלב או הנשמה העליונה תשלוט בו, ותאיר באורה את הגוף העכור על ידי שימושה בו. וכנ"ל שזהו המיוחד שבאדם שהוא מורכב משני כחות מנוגדים של עליונים ותחתונים, ותפקידו לבחור מי מהם ישלוט.

והרי עיקר ענין גלות מצרים - האריך המהר"ל בספר גבורות ה' - הוא שליטת החומר על הרוח, שארץ מצרים קרויה 'ערות הארץ' ועל המצרים נאמר 'אשר בשר חמורים בשרם וגו''. ועל כן מלך מצרים, לבו נעשה 'כבד', שתוקף החומר שבו כבש את לבו עד שנעשה לבו בחינת 'כבד'. נמצאת אומר שגאולת ישראל משעבוד מצרים היא בחינת 'רוכב על החמור' - שליטת רוח האדם על החומר. ועל ידי כן מאירה הנשמה בו באמצעות הגוף המשועבד לה.

ואם כן זהו סוד הענין שבגלות מצרים הדיבור היה בגלות, שהרי הדיבור הוא גילוי הנשמה, וכך כביכול כלפי מעלה כתיב 'ואתה מחיה את כולם', הקב"ה מלא כל הארץ כבודו ואינו נראה בה, ומחייה ומקיים את העולם, כמו הנשמה לגוף (ע' ברכות י.), ועד נסי מצרים לא נתגלה רצון ה' בטבע אלא היה בהעלם, ובנסי מצרים נתחלפו המאמרות החשאיות לדברות גלויות, בחינת 'עושה פלא'.

וענין זה נעשה באמצעות כלל ישראל, שהוא נבחר לגלות את רצון ה' בעולם והוא המקשר את העליונים לתחתונים. ומשום כך גם אצל ישראל למטה נתעצם כח הדיבור, ועל כן גם אצלנו הנשמה שבה להאיר באמצעות הגוף. וזה ענין 'למען תספר', שכח הפה-סח שב לתקפו. שהרי בעצם רצוננו לעשות רצונך ומי מעכב שאור שבעיסה ושעבוד מלכויות (ברכות יז.), וכשיצאו ישראל משעבוד מצרים וסר עיכוב השאור שבעיסה, שב ונתגלה רצוננו הפנימי לעשות רצון ה'.

ולפי זה מתבאר ביתר עומק בחינת ה'בנים' הנ"ל ושייכותה לעסק התורה, שהרי פירש מהר"ל בספר גבורות ה' על 'בני בכורי', שהבן הוא המגלה כח האב[[6]](#footnote-7), והרי הבכור שהוא 'ראשית אונו', עיקר כח האב נראה על ידו. וכן ישראל הם עיקר גילוי שכינה בתחתונים. בניגוד לעבד שאין לו שייכות לאדונו בעצם, הבן הוא חלק עצמי מהאב, והוא מגלה כחו. על כן במצרים זכו ישראל להיות 'בני בכורי', שבאמצעותם נתגלה כח האב. והרי עיקר תכלית הבריאה הוא גילוי כבוד ה' בעולם, 'כל הנברא בשמי ולכבודי בראתיו', והרי ישראל באמצעות התורה שהיא מן העליונים, מגלים את רצון ה' בעולם. וזה אמרם 'בראשית' – בשביל התורה, ובשביל ישראל, כי ישראל מקבלי התורה הם המגלים את כבוד ה' בעולם והופכים בתורתם את חשך ההעלם, העולם הזה הדומה ללילה, לאור.

וזה עומק דברי הגאון שע"י העסק בתורה מחבר עליונים ותחתונים, כי קוב"ה ואוריתא חד, ועל ידי העסק בתורה דבוקים אנו בהקב"ה ובכך מגלים כבודו בעולם, וכפי שכתב הנפש-החיים שדבקות בתורה היא קיום 'ואתם הדבקים בה' אלקיכם'. וזו היא שלמות בחינת 'בנים'.

והרי זכינו לטעם חדש בדברי השפת-אמת שהנשמה היא בחינת 'בן' והגוף 'עבד', כי הנשמה היא חלק אלוק ממעל כמו שהבן חלק מאביו, ואילו הגוף הוא כעבד שאינו מתייחס לאביו בעצם. ותכלית הכל שהנשמה היא שתשלוט על הלב, וזה על ידי עסק התורה כנ"ל, שעל ידה מאיר כח הנשמה ומתגלה ל'דיבור'. וזהו עומק הענין שברית הלשון היא ברית התורה. ואין זה מקרי שלימוד התורה בפה, אלא בעומק הדברים כן הוא, כי הפה הוא המקשר עליונים ותחתונים ובאמצעותו מאירה הנשמה החוצה.

יוצא לפי זה ששלמות הגאולה שהיא תכלית גילוי כבוד ה', היא באמצעות זכות התורה. וכמו שדרשו (בב"ב ח) על הכתוב 'גם כי יתנו בגויים עתה אקבצם' – פסוק זה בלשון ארמית נאמר, אי תנו כולהו – עתה אקבצם.

ועתה נשוב לענין תחית המתים בניסן. הרי אמרו (בפרק חלק) מנין לתחיית המתים מן התורה, מדכתיב 'אז ישיר', שר לא נאמר אלא ישיר. וכבר פירש המהר"ל שהשירה היא בחינת תחיית המתים (ויתבאר אי"ה בשביעי של פסח). ואולם לפי מה שנתבאר הרי יש קשר הדוק לכללות ענין הפסח עם תחיית המתים, שהרי אמרו (בכתובות קיא:) על הכתוב 'כי טל אורות טלך' - כל המשתמש באור תורה [ובכלל זה עם הארץ המהנה ת"ח מנכסיו וכד'. ע"ש] אור תורה מחייהו, וכל שאין משתמש באור תורה אין אור תורה מחייהו בתחיית המתים. הרי שתחיית המתים נעשית רק מכח התורה.

והענין יובן על פי מה שאמרו במדרש קהלת (א,ד) על הפסוק 'אני אמית ואחיה, מחצתי ואני ארפא' - אותה מחיצה שעשיתי בין עליונים ותחתונים שאלו אינם מתים ואלו מתים, אותה מחיצה תיפול לעתיד לבוא. ופירוש הדבר כי אדם הראשון מתחילת ברייתו לא נגזרה עליו מיתה, שהיה גופו מזוכך ולא היה דבר החוצץ ומעכיר את נשמתו, וכפי שכתבו המפרשים שלא היה בו יצר הרע בתוכו אלא הנחש היה מחוצה לו (עפ"י רמב"ן בראשית. וכן האריך בנפש החיים). ועל ידי החטא נכנסה אותה זוהמת הנחש בתוכו ועל כן נקנסה עליו מיתה, שהוצרך הגוף העכור להיכלות כדי שיגיע האדם שוב למדרגתו הקודמת. ולעתיד לבוא תתרפא אותה מכה, 'מחצתי ואני ארפא', וכדברי הרמב"ן בשער הגמול שאז נשוב ונחיה בגוף מזוכך ומזוקק בלא מחיצת החומר, כי נשוב למצב אדם הראשון קודם החטא, לשלמות צורת אדם שהגוף מזוכך לגמרי והנשמה יכולה להאיר בו במלוא עוזה.

וכפי שאמר הגר"א שאדם הראשון נברא עם היכולת לזכות לשער החמישים אלא ע"י תערובת הרע בחטא עץ הדעת טוב ורע, נעשה החומר חוצץ ואי אפשר לו להגיע למדרגה זו. ובמתן תורה היתה חזרה כמעט מוחלטת לאותו מצב, שפסקה זוהמתן. וכיון שחטאו נפלו שוב וחזרה הזוהמא וחזרה המיתה. וזו כל עבודתנו, להגיע שוב למדרגה הראשונית של האדם קודם החטא, וכפי שיהא כן לעולם הבא.

ואמר הגר"א (באבן שלמה ועוד) שעיקר השכר לעולם הבא הוא שיתגלו סתרי תורה. וכתב עוד ששלשת הגלויות הראשונות כנגד שלשת האבות, והגלות האחרונה היא כנגד משה רבינו. ועל כן עיקר הגלות עתה באה לידי ביטוי בתורה, כמו שאמרו שלא תימצא הלכה ברורה ומשנה ברורה במקום אחד. ועל כן גאולתנו תבוא בזכות התורה, 'גם כי יתנו בגויים' כנ"ל. ומובא שכל נסי מצרים ישובו ויופיעו, וכנגד בקיעת הים החומרי שהיה אז, ייבקע לעתיד 'ימא דאוריתא' ויתגלו סתרי תורה שהיו מכוסים. וזהו עיקר שכר תחיית המתים ועולם הבא.

ומובא בספרים (ע' נפש החיים ג) שהמאמרות שבהם נברא העולם, קיימים ועומדים בכל עת, והם הם המחיים ומעמידים את העולם, אלא שעתה המאמר מוסתר, אבל לעתיד לבוא 'ראו כל בשר כי פי ה' דִּבר', ובראיית חפץ גשמי יראו את דבר ה' המחייהו ומקיימו. ובמתן תורה כמעט שהגיעו למדרגה זו, וכפי שכתב הרמב"ן (שמות) שלא נקראו ישראל 'גאולים' אלא במתן תורה, שלכך הלשון הרביעית של לשונות הגאולה היא 'ולקחתי אתכם לי לעם'. והגילוי השלם לכך יהא לעתיד לבוא.

וכפי שכתב רש"י על הפסוק 'ישקני מנשיקות פיהו' – אני מתאוה ושוקקת להיות נוהג עמי כמנהג הראשון, כחתן אל כלה פה אל פה. ודוגמא שלו על שם שנתן להם תורתו ודבר עמהם פנים אל פנים, ואותם דודים עודם ערבים עליהם מכל שעשוע ומובטחים מאתו להופיע עוד עליהם לבאר להם סוד טעמיה וממסתר צפונותיה, ומחלים פניו לקיים דברו.

נמצא הכל הולך אל מקום אחד; הואיל והתורה שהיא 'ברית הלשון', היא המחברת בין עליונים ותחתונים, הרי על ידה יסורו המחיצות החוצצות, המעיבות על אורו של עולם, וייהפכו ה'מאמרות' ל'דברות', אז ייבקע ימא דאוריתא ויראו כל בשר כי פי ה' דיבר, ותבוא הבריאה אל תכליתה.

ועל כן תחיית המתים תהא בניסן, כי התחייה נעשית על ידי התורה המשיקה פה אל פה, עליונים ותחתונים[[7]](#footnote-8). וענין זה נפתח ביציאת מצרים, אשר בה היו כלולים כל הגאולות בכח, כמוש"כ השפת-אמת (כפי שהוסבר בשבת ערב הפסח), כי אז החל התהליך של גילוי דבר ה' בעולם, והגיע אל שלמותו הזמנית במתן תורה, עת עמדו ישראל תחת ההר ופסקה זוהמתן והראו פנים בפנים כי ה' מדבר אליהם, ויתגלה שוב בשלמות לעין כל בשר לעתיד לבוא.

וזו היא עבודת ההכנה למתן תורה בימי ספירת העומר (כדברי החינוך), אשר הם כימי חול-המועד שבין שני ימים טובים של חג אחד (כפי שכתב הרמב"ן). ועל ידי עבודתנו ותורתנו נזכה להסרת המחיצות לגמרי, בגאולה השלימה במהרה בימינו אמן.

1. וחושבנא דדין כחושבנא דדין. 'פה' = 'מילה'. [↑](#footnote-ref-2)
2. 'ור' חנינא בן דוסא, לא תמצא בכל הש"ס הימנו שום הלכה זולת ההיא דאבות (פ"ג) כל שיראת חטאו קודמת לחכמתו חכמתו מתקיימת, וכל שמעשיו מרובין מחכמתו חכמתו מתקיימת, ובשאר מקומות סיפוריו ממופתיו בתפילותיו - כי זה כל עסקו. ושורש נפשו בתורה הוא באותה מימרא ד'כל שיראת חטאו' וכו' שזה היה הבליטה מנפשו ומורה על אותו דבר שאין החכמה העיקר רק היראת-חטא צריך שיקדם והמעשה יהיה מרובה, כי זה כל עסקו בתפלה שנקרא 'עבודה' ו'יראה' כמו שאמרו ז"ל על פסוק יראוך עם שמש וגו', וזהו מדרגת 'עבד' העובד עבודה...' (צדקת הצדיק רי). [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"ה בהרחבה בפרי צדיק לך, ג. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה בקונטרס קדושת השבת (נדפס בספר פרי צדיק ח"א) לר"צ הכהן, מאמר ד, עמ' 21, ובספרו מחשבות חרוץ עמ' 84 ועוד. [↑](#footnote-ref-5)
5. ע' שפ"א פרשת בא תרל"ט. ובפנים נוספות שם וארא תרל"ה ומטות תרנ"א. [↑](#footnote-ref-6)
6. כדברי הרמב"ן פר' נצבים על 'פן יש בכם שורש וגו' - 'כי האב הוא שרש והבן נצר משרשיו יפרה'. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכמובא ש'ניסן' בגימטריא 'פה' 'פה'. רומז לנשיקת פה אל פה שבמתן תורה, וכן בתחיית המתים כדכתיב באלישע שהחיה את הנער על ידי ששם פיו על פיו. [↑](#footnote-ref-8)