פאה - הרב אברהם זיסקינד
קטגוריות: ש_ס / ב פאה

# פאהציונים והערותלפי סדר המשניות.

[מסכת פאה פרק ראשון 42](#__RefHeading___Toc532508854)

[מסכת פאה פרק שני 58](#__RefHeading___Toc532508872)

[מסכת פאה פרק שלישי 74](#__RefHeading___Toc532508890)

[מסכת פאה פרק רביעי 91](#__RefHeading___Toc532508915)

[מסכת פאה פרק חמישי 131](#__RefHeading___Toc532508952)

[מסכת פאה פרק שישי 150](#__RefHeading___Toc532508979)

[מסכת פאה פרק שביעי 186](#__RefHeading___Toc532509019)

[מסכת פאה פרק שמיני 208](#__RefHeading___Toc532509047)

# פאהמפתחות - חידושי סוגיות

[מפתחות - חידושי סוגיות 233](#__RefHeading___Toc532509075)

[סימן א פתיחה למסכת פאה. בעניני יד לפאה [נדרים ו':]. 234](#__RefHeading___Toc532509076)

[סימן ב ביסוד חיובא דפאה 240](#__RefHeading___Toc532509077)

[סימן ג בגדרי שבולת ראשונה, [ירושלמי ריש מכילתין]. 244](#__RefHeading___Toc532509078)

[סימן ד דין פאה באמצע שדהו [פ"א-מ"ג] 250](#__RefHeading___Toc532509079)

[סימן ה בדין הפסק דאמת המים [פ"ב - מ"ב]. 255](#__RefHeading___Toc532509080)

[סימן ו שיטת הרמב"ם בקצר וחרש דהוי הפסק, [פ"ב-מ"א]. 257](#__RefHeading___Toc532509081)

[סימן ז הפרשת פאה בשני מינים, [פ"ב-מ"ה, פ"ג-מ"ה]. 260](#__RefHeading___Toc532509082)

[סימן ח קצירת עכו"ם והקדש וחו"ל, [פ"ב-מ"ז, פ"ד-מ"ו,ז',ח'] 266](#__RefHeading___Toc532509083)

[סימן ט ביאור פטור הקדש ונשר ברוח אחרי קצירת שבולת ראשונה, [ירושלמי סוף פ"ב]. 270](#__RefHeading___Toc532509084)

[סימן י בדין מוכר ולוקח שמפרישין זה על זה, וחידוש דין בשותף, [פ"ב-מ"ח]. 273](#__RefHeading___Toc532509085)

[סימן י"א אחים שנשתתפו ושנים שלקחו אילן, [פ"ג-מ"ה]. 276](#__RefHeading___Toc532509086)

[סימן י"ב ביאור דין פאת האילן בתלוש, [ירושלמי ריש פ"ד]. 280](#__RefHeading___Toc532509087)

[סימן י"ג קונטרס בדין הפקר בי"ד הפקר [ירושלמי ריש פ"ה]. ובו ה' פרקים. 282](#__RefHeading___Toc532509088)

[פרק א בגדרי הפקר בי"ד הפקר, ובדין הפקר לעניים, [ירושלמי ריש פרק ה']. 283](#__RefHeading___Toc532509089)

[פרק ב' עוד בגדרי הפקר בי"ד הפקר, [בתוס' ריש אלו נערות]. 287](#__RefHeading___Toc532509090)

[פרק ג' עוד בגדרי הפקר בי"ד לעניים, ובפטור מעשרות בכה"ג, [ירושלמי ריש פרק ה']. 290](#__RefHeading___Toc532509091)

[פרק ד קנין דרבנן מהני לדאורייתא בקטן בקנין עבד ולולב. 296](#__RefHeading___Toc532509092)

[פרק ה קנין דרבנן מהני לדאורייתא במעמד שלשתן וביאוש בגזילה. 301](#__RefHeading___Toc532509093)

[פרק ו בגדר מלחמה עפ"י מלך ובגדר מלך פורץ גדר. 303](#__RefHeading___Toc532509094)

[סימן י"ד ביסוד דין שורה בשכחה, וחילוקים בדיני הפסק בפאה ושכחה [פ"ו-מ"ג ומ"ד]. 305](#__RefHeading___Toc532509095)

[סימן ט"ו בדין תחילת וסוף שורה, ובדעת הר"ש בדין "ראוי להעביר עליו" [פ"ו-מ"ד]. 308](#__RefHeading___Toc532509096)

[סימן ט"ז בפלוגתת הר"ש והרמב"ם בשכח רביעי בשורה שיש בה שש. 312](#__RefHeading___Toc532509097)

[סימן י"ז בפלוגתת הר"ש והרש"ס בדין עומר שכנגדו מוכיח 315](#__RefHeading___Toc532509098)

[סימן י"ח בדין שלש אינו שכחה 318](#__RefHeading___Toc532509099)

[סימן י"ט בדין ג' או ד' אינו שכחה ובדין ב' עומרים ובהם סאתיים 322](#__RefHeading___Toc532509100)

[סימן כ בגדר "שכחת קמה", ובדין קמה שיש בה סאתיים. 329](#__RefHeading___Toc532509101)

[סימן כ"א שי' הרמב"ם והר"ש בסאתיים באילן במשנה ריש פ"ז. 332](#__RefHeading___Toc532509102)

[סימן כב במחלוקת רש"י ותוס' בפלגינן בכותב כל נכסיו ושייר, משנה בפאה [פרק ג משנה ח] - [גיטין ח - ט]. 335](#__RefHeading___Toc532509103)

[פרק א תחילת הסוגי', סברת מדנחית לשיורי', ובקנין בדבר שאינו מסויים. 335](#__RefHeading___Toc532509104)

[פרק ב שיטת התוס' למה בעינן פלגינן בשטרות. 338](#__RefHeading___Toc532509105)

[פרק ג שיטת רש"י בהנ"ל – ושורש פלוגתתם, ופלוגתת ר"מ ור"ש בהנך ב' דרכים. 341](#__RefHeading___Toc532509106)

[פרק ד פלוגתת הרא"ש והראב"ד כשיש עוד מטלטלין. 342](#__RefHeading___Toc532509107)

[סימן כג שיטת הר"י מיגאש והיד רמ"ה בפלגינן בכותב כל נכסיו ושייר, שיש שיור בכל השטר של כל נכסי. 345](#__RefHeading___Toc532509108)

[פרק א ג' יסודות של הגרא"ל מאלין זצ"ל בביאור דרכם של הראשונים. 345](#__RefHeading___Toc532509109)

[פרק ב דרך אחרת בזה, 'כח שטר' אחד ולא 'מעשה הקנאה' אחד. 347](#__RefHeading___Toc532509110)

[סימן כד שיטות הראשונים בלאו כרות גיטא, [ובגדר קניית השטר במסירתו – וקניית הנייר אגב השטר]. 351](#__RefHeading___Toc532509111)

[פרק א שיטת רש"י שיש חסרון כריתות בלשון השטר. 351](#__RefHeading___Toc532509112)

[פרק ב שיטת הרי"ף שיש זכות לאדון בשטר של העבד. 352](#__RefHeading___Toc532509113)

[סימן כה בגדר שיור וחוץ, עשייה בפני עצמה - חיצונית. 358](#__RefHeading___Toc532509114)

# ערלהציונים והערותלפי סדר המשניות

[מסכתא ערלה פרק א 364](#__RefHeading___Toc532509115)

[מסכתא ערלה פרק ב 411](#__RefHeading___Toc532509156)

[מסכתא ערלה פרק ג 434](#__RefHeading___Toc532509201)

# ערלהמפתחות - חידושי סוגיות

[חידושי סוגיות 449](#__RefHeading___Toc532509226)

[קונטרס בגדר הדין ערלה ורבעי ובדין קנין לעכו"ם בא"י ובדין חו"ל, לגבי ערלה ורבעי. 449](#__RefHeading___Toc532509227)

[פרק א ב' דינים בגדר רבעי, ובדין ערלה ורבעי בחו"ל. 450](#__RefHeading___Toc532509228)

[פרק ב ביאור שיטת הר"ש והגר"א לחלק בין ערלה לרבעי ביש קנין לנכרי. 456](#__RefHeading___Toc532509229)

[פרק ג' דרכם של אחרונים בביאור שיטת הרמב"ם בפלוגתא זו 459](#__RefHeading___Toc532509230)

[פרק ד' דרכו של המשכנות יעקב ברמב"ם דסובר יש קנין בערלה ופליגי ברבעי, עפ"י הר"ש סיריליאו דעכו"ם מפריש תרומה גם בתבואה פטורה. 461](#__RefHeading___Toc532509231)

[פרק ה מהלך חדש בשיטת הרמב"ם ברבעי של עכו"ם, ובפלוגתת הר"ש והרמב"ם בזה, דפליגי בחידושו של הכס"מ ביש קנין לעכו"ם. 463](#__RefHeading___Toc532509232)

[פרק ו' המקור של הרמב"ם בירושלמי דאין רבעי לעכו"ם אפילו בא"י, ובדברי הרמב"ם וירושלמי על מעש"ש ורבעי בסורי' דפטורים גם מדרבנן אפילו של ישראל. 466](#__RefHeading___Toc532509233)

**מפתח מפורט**

# פאהציונים והערותלפי סדר המשניות

[מסכת פאה פרק ראשון 42](#__RefHeading___Toc532509241)

[משנה א 42](#__RefHeading___Toc532509242)

[אלו דברים שאין להם שיעור הפאה והבכורים והראיון וגמ"ח ותלמוד תורה אלו דברים שאדם אוכל פירותיהן בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא כיבוד אב ואם וגמילות חסדים והבאת שלום בין אדם לחבירו ותלמוד תורה כנגד כולם: 42](#__RefHeading___Toc532509243)

[רע"ב משנה א' 42](#__RefHeading___Toc532509244)

[אלו דברים שאין להם שיעור - מדאורייתא, אבל מדרבנן יש להם שיעור, דהא תנן בסיפא אין פוחתין לפאה מששים: הפאה - שאדם חייב להניח בסוף שדהו לעניים, כדכתיב [ויקרא כג] לא תכלה פאת שדך בקצרך: והבכורים - דכתיב [שמות כג] ראשית בכורי אדמתך תביא בית ה' אלהיך, ולא נתנה תורה בהם שיעור: והראיון - שחייב אדם להראות בעזרה בשלש רגלים, דכתיב [שם] שלש פעמים בשנה יראה כל זכורך, וזאת הראיה אין לה שיעור דכל אימת דבעי עייל ומתחזי ונפיק. פירוש אחר עולת ראיה ושלמי חגיגה שחייב להביא כדכתיב [שם] ולא יראו פני ריקם, אין לה שיעור מדאורייתא דכתיב [דברים טז] איש כמתנת ידו, אלא שחכמים נתנו בה שיעור, העולה מעה כסף וחגיגה שתי כסף: וגמילות חסדים - דבגופו, כגון ביקור חולים ולקבור מתים וכיוצא בהן, אבל גמילות חסדים דבממונו, כגון פדיון שבוים ולהלביש ערומים ולהאכיל את הרעבים וכיוצא בהן יש להן שיעור, שיתן בכל פעם שתבא מצוה כזו לידו חמישית מן הריוח שבנכסיו, ותו לא מחייב, דהכי אמרינן המבזבז אל יבזבז יותר מחומש. הלכך מבעי ליה לאינש לאפרושי חמישית הריוח בכל עת כדי שיהא מצוי כל זמן שיבא גמילות חסד לידו שיקיימנו, ובהכי נפיק ידי חובתו: ותלמוד תורה - אין לה שיעור דכתיב [יהושע א] והגית בו יומם ולילה: ות"ת כנגד כולם - שקול כנגד כולם: 42](#__RefHeading___Toc532509245)

[ציונים והערות 42](#__RefHeading___Toc532509246)

[פאה אין לה שיעור למטה. 42](#__RefHeading___Toc532509247)

[בדין מפריש פאה פחות מכשיעור שישים. 43](#__RefHeading___Toc532509248)

[בדין שבולת ראשונה, ובטעמא דלא הביאו תרומה במשנה. 44](#__RefHeading___Toc532509249)

[בטעמא דלא הביאו עפר סוטה ואפר פרה ועוד מצוות. 44](#__RefHeading___Toc532509250)

[\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\* 45](#__RefHeading___Toc532509251)

[בכורים אין להם שיעור. 45](#__RefHeading___Toc532509252)

[ראיון אין לו שיעור. 45](#__RefHeading___Toc532509253)

[וגמילות חסדים. 45](#__RefHeading___Toc532509254)

["ת"ת אין לו שיעור". 46](#__RefHeading___Toc532509255)

[אלו דברים שאדם אוכל פירותיהן בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא. 46](#__RefHeading___Toc532509256)

[ות"ת כנגד כולם. 47](#__RefHeading___Toc532509257)

[משנה ב' 47](#__RefHeading___Toc532509258)

[אין פוחתין לפאה מששים ואף על פי שאמרו אין לפאה שיעור הכל לפי גודל השדה ולפי רוב העניים ולפי רוב הענוה: 47](#__RefHeading___Toc532509259)

[רע"ב משנה ב' 47](#__RefHeading___Toc532509260)

[אין פוחתין לפאה מששים - מדרבנן: אף על פי שאמרו אין לפאה שיעור - מדאורייתא כדאמרן: הכל לפי גודל השדה - אם שדהו גדולה ועניים מועטים נותן ומוסיף על ששים לפי גודל שדהו, ואם שדהו קטנה ועניים מרובים מוסיף על ששים לפי רוב העניים: ולפי הענוה - אית דגרסי ענוה בוי"ו, כלומר לפי רוב ענותו ירבה לעניים, לשון וענותך תרבני [תהלים יח]. ורמב"ם פירש לשון עניה כלומר מה שתענה הארץ. ואית דגרסי ענבה בבי"ת, ופירשו גודל הגרגרים וקטנן, שאם היו השבלים של שדה במקום אחד מלאות וטובות ובמקום אחר צנומות דקות לא יניח הפאה כולה מן הרעות אלא ישער ששים לרע וליפה: 47](#__RefHeading___Toc532509261)

[ציונים והערות 47](#__RefHeading___Toc532509262)

["אין פוחתין לפאה מששים". 47](#__RefHeading___Toc532509263)

["הכל לפי גודל השדה". 47](#__RefHeading___Toc532509264)

["ולפי רוב העניים". 47](#__RefHeading___Toc532509265)

["ולפי רוב הענוה". 48](#__RefHeading___Toc532509266)

[משנה ג' 48](#__RefHeading___Toc532509267)

[נותנין פאה מתחלת השדה ומאמצעה ר"ש אומר ובלבד שיתן בסוף כשיעור ר' יהודה אומר אם שייר קלח אחד סומך לו משום פאה ואם לאו אינו נותן אלא משום הפקר: 48](#__RefHeading___Toc532509268)

[רע"ב משנה ג' 48](#__RefHeading___Toc532509269)

[מתחלת השדה ומאמצעה - ואין צריך להניח פאה בסוף שדה, דכתיב [ויקרא יט] לא תכלה פאת שדך לקצור, אמרה תורה תן פאה ואף על פי שיש לך עדיין קמה לקצור: ובלבד שיתן בסוף כשיעור - אף על גב דרבי קרא בתחלה ובאמצע שיש תורת פאה למה שנתן, מכל מקום לא מפטר אלא אם כן נותן בסוף השדה תשלום שיעור אחד מששים עם מה שנתן באמצע ובתחלה כן מוכח בירושלמי. ורמב"ם פירש ובלבד שיתן בסוף כשיעור פאה הצריכה לכל השדה, שצריך שיניח בסוף השדה אחד מששים חוץ ממה שהניח בתחלה ובאמצע: אם שייר קלח אחד - בסוף השדה והניח אותו לפאה סומך עליו, וכל מה שהניח באמצע ובתחילה תורת פאה עליה: ואם לאו - שלא הניח אפילו קלח אחד בסוף השדה לפאה, הרי מה שהניח באמצע ובתחילה אינה חשובה פאה אלא דין הפקר יש לה. ופליג אדרבי שמעון דאמר דמכל מקום היא חשובה פאה אלא דלא מפטר בעל השדה בהכי. והלכה כרבי שמעון: 48](#__RefHeading___Toc532509270)

[ציונים והערות 48](#__RefHeading___Toc532509271)

["אם שייר קלח אחד סומך לו משום פאה". 49](#__RefHeading___Toc532509272)

[משנה ד' 50](#__RefHeading___Toc532509273)

[כלל אמרו בפאה כל שהוא אוכל ונשמר וגידוליו מן הארץ ולקיטתו כאחת ומכניסו לקיום חייב בפאה והתבואה והקטניות בכלל הזה: 50](#__RefHeading___Toc532509274)

[רע"ב משנה ד' 50](#__RefHeading___Toc532509275)

[כל דבר שהוא אוכל - למעוטי ספיחי סטים, שאע"פ שהן אוכל על ידי הדחק לאו אוכל מקרו ואין חייבין בפאה, דכתיב [ויקרא יט] ובקצרכם, ואין קצירה אלא בדבר הראוי לאכילה: ונשמר - למעוטי הפקר שאין לו שומרים שאינו חייב בפאה, דכתיב [שם] לעני ולגר תעזוב אותם, פרט להפקר שכבר נעזב: וגידוליו מן הארץ - למעוטי כמהין ופטריות, שאין להם שורש בארץ וגדוליהם מן האויר, שאין חייבין בפאה דכתיב [שם] קציר ארצכם: ולקיטתו כאחד - למעוטי תאנה וכיוצא בה, מן האילנות שנלקטים הפירות שמתבשלים בהם ראשון ראשון, דכתיב [שם] קציר משמע דבר הנקצר הרבה ביחד: ומכניסו לקיום - למעוטי ירק שאינו מתקיים אלא מתעפש מיד, דכתיב [שם כג] פאת שדך בקצרך ואין הירק נקצר: והתבואה והקטניות - תבואה מחמשת המינים, חטה ושעורה וכוסמת שבולת שועל ושיפון קטניות פולין ואפונים ועדשים ודומיהן: בכלל הזה - להתחייב בפאה כשישלמו בהם כל התנאים הללו: 50](#__RefHeading___Toc532509276)

[ציונים והערות 50](#__RefHeading___Toc532509277)

[בחילוק בין תרו"מ לפאה באיזה מינים חייבים מה"ת. 50](#__RefHeading___Toc532509278)

["אוכל", ובריבוי של 'קש'. 51](#__RefHeading___Toc532509279)

[נשמר. 51](#__RefHeading___Toc532509280)

["לקיטתו כאחד". 52](#__RefHeading___Toc532509281)

[מכניסו לקיום. 52](#__RefHeading___Toc532509282)

[בירושלמי בריבוי של תולש. 52](#__RefHeading___Toc532509283)

[משנה ה' 52](#__RefHeading___Toc532509284)

[ובאילן האוג והחרובין והאגוזים והשקדים והגפנים והרמונים והזיתים והתמרים חייבין בפאה: 52](#__RefHeading___Toc532509285)

[רע"ב משנה ה' 52](#__RefHeading___Toc532509286)

[האוג - אילן שהפרי שלו אדום, וקורין לו בלע"ז קורנ"י אולי"ס. ורמב"ם פירש שהוא צמח שמעבדים בו העורות וקורין לו בערבי סומא"ק, והאשכלות שלו ראויין לאכילה. ולאו דוקא אלו שמנה התנא חייבים בפאה ולא מיני אילנות אחרים, אלא אלו ודומיהן קאמר: 52](#__RefHeading___Toc532509287)

[משנה ו' 52](#__RefHeading___Toc532509288)

[ולעולם הוא נותן משום פאה ופטור מן המעשרות עד שימרח ונותן משום הפקר ופטור מן המעשרות עד שימרח ומאכיל לבהמה ולחיה ולעופות ופטור מן המעשרות עד שימרח ונוטל מן הגורן וזורע ופטור מן המעשרות עד שימרח דברי ר"ע כהן ולוי שלקחו את הגורן המעשרות שלהם עד שימרח המקדיש ופודה חייב במעשרות עד שימרח הגזבר: 52](#__RefHeading___Toc532509289)

[פירוש הרע"ב משנה ו' 53](#__RefHeading___Toc532509290)

[לעולם הוא נותן משום פאה - מי שלא הניח פאה בשדה במחובר חייב להפריש מן התלוש, והפאה שמפריש מן התלוש ונותן לעניים פטורה מן המעשרות: עד שימרח - שיעשה כרי וצבור של תבואה, אבל אם בא להפריש פאה אחר המירוח צריך שיפריש התרומה והמעשרות תחלה ואחר כך יטול הפאה, שאין פטור מן המעשרות אלא הפאה שנטלה קודם המרוח: ונותן משום הפקר ופטור מן המעשרות - [משום הפקר] המפקיר תבואתו ובא אחר וזכה בה, אין הזוכה בה חייב במעשרות דכתיב [דברים יד] ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך יצא הפקר שידך וידו שוין, אבל המפקיר תבואתו לאחר המרוח אין ההפקר ההוא פוטר מן המעשר: ומאכיל לבהמה וכו' - ואפילו הוא עצמו מותר לאכול אכילת עראי קודם מירוח, אבל הבהמה אוכלת אפילו אכילת קבע: נוטל מן הגורן וזורע וכו' - דמן התורה הזורע פטור מן המעשר אפילו לאחר מרוח דכתיב [שם] עשר תעשר ואכלת וזורע לא קרינן ביה ואכלת, מיהו מדרבנן חייב. ס"ל לר"ע דקודם מרוח פטור מן המעשר אפילו מדרבנן. ואין הלכה כר"ע: שלקחו את הגורן - שקנו תבואה מן הגורן, וקנסו חכמים שיהיו חייבים להפריש תרומות ומעשרות ולתת אותם לכהנים ולוים אחרים כדי שלא יהיו קופצים לקנות תבואה או יין לגתות ולגרנות. ואם קנו קודם מרוח, שעדיין לא הוקבעה תבואה זו למעשר, המעשרות שלהם: המקדיש ופודה - המקדיש גרנו ופדאו מיד הגזבר, והוא גדיש או קמה שלא הוקבע למעשר כשהיה ביד ההקדש, חייב הפודה להוציא ממנו המעשרות. אבל אם נתמרח הגורן ביד הגזבר הואיל ובשעה שהיה ראוי שיוקבע למעשר דהיינו בזמן המרוח היתה ביד הקדש, אין הפודה חייב להוציא ממנו מעשרות שההקדש פטור מן המעשרות: 53](#__RefHeading___Toc532509291)

[ציונים והערות 53](#__RefHeading___Toc532509292)

[הקדמה 53](#__RefHeading___Toc532509293)

["לעולם הוא נותן משום פאה" 53](#__RefHeading___Toc532509294)

[האם הפקר ופאה הם ב' פטורים נפרדים ממעשרות או ששניהם דין אחד. 54](#__RefHeading___Toc532509295)

[בפטור לקוח. 54](#__RefHeading___Toc532509296)

["ומאכיל לבהמה ולחיה ולעופות". 54](#__RefHeading___Toc532509297)

["ראיית פני הבית" - ושיטת הרמב"ם באכילת בהמה. 55](#__RefHeading___Toc532509298)

[דין פטור הפקר אחרי מירוח וראיית פני הבית. 56](#__RefHeading___Toc532509299)

["וזורע ופטור מן המעשרות עד שימרח דברי ר"ע". 56](#__RefHeading___Toc532509300)

["כהן ולוי שלקחו את הגורן המעשרות שלהם" 57](#__RefHeading___Toc532509301)

["המקדיש ופודה". 57](#__RefHeading___Toc532509302)

[פטור הפקר ופטור הקדש בתרו"מ. 57](#__RefHeading___Toc532509303)

[מסכת פאה פרק שני 58](#__RefHeading___Toc532509304)

[משנה א 58](#__RefHeading___Toc532509305)

[ואלו מפסיקין לפאה הנחל והשלולית ודרך היחיד ודרך הרבים ושביל הרבים ושביל היחיד הקבוע בימות החמה ובימות הגשמים והבור והניר וזרע אחר והקוצר לשחת מפסיק דברי ר' מאיר וחכמים אומרים אינו מפסיק אלא אם כן חרש: 58](#__RefHeading___Toc532509306)

[רע"ב משנה א 58](#__RefHeading___Toc532509307)

[אלו מפסיקין - בין שדה לשדה ויהיו נחשבים כשתי שדות, לענין שאם הניח פאה באחת מהן על חברתה לא עלתה לו לפאה, דכתיב (ויקרא יט) פאת שדך שלא יניח פאה משדה לחברתה: 58](#__RefHeading___Toc532509308)

[הנחל - נהר: 58](#__RefHeading___Toc532509309)

[והשלולית - אמת המים שמחלקת שלל לאגפיה שאמות אחרות של מים שותות ממנה: 58](#__RefHeading___Toc532509310)

[ודרך היחיד - ד' אמות: 58](#__RefHeading___Toc532509311)

[ודרך הרבים - שש עשרה אמה, ומשום סיפא נקט לה דבעי למתני סיפא שכל אלו אין מפסיקין באילן, וקמ"ל דאפילו דרך הרבים שהיא רחבה ט"ז אמה אינה מפסקת באילן: 58](#__RefHeading___Toc532509312)

[שביל הרבים ושביל היחיד - שביל זוטר טובא דשקיל כרעא ומנח כרעא. ואשמעינן דאפילו שביל דרבים אם הוא קבוע לימות החמה ולימות הגשמים, כלומר שמהלכין בו אפילו בזמן שהשדות זרועות בימות הגשמים מפסיק בין השדות הזרועות ואי לא לא מפסיק: 58](#__RefHeading___Toc532509313)

[הבור - שדה שאינה זרועה. והאדמה לא תשם (בראשית מז) מתרגמינן וארעא לא תבור: 58](#__RefHeading___Toc532509314)

[והניר - חרישה. כמו נירו לכם ניר (ירמיה ד): 58](#__RefHeading___Toc532509315)

[וזרע אחר - כגון ששתי השדות זרועים חטים וביניהם קרקע זרוע מין אחר. ושיעור רוחב הבור והניר וזרע אחר כדי שלשה תלמים של מענית המחרישה: 58](#__RefHeading___Toc532509316)

[והקוצר לשחת מפסיק - דקסבר כל לשחת לאו קצירה היא, דלא חשבינן לה אתחלתא דקצירה. שחת תבואה שלא הביאה שליש, וקוצרים אותה להאכיל לבהמות. ואין הלכה כרבי מאיר 58](#__RefHeading___Toc532509317)

[ציונים והערות. 59](#__RefHeading___Toc532509318)

["חיוב פאה תלוי בשדה ומוכרח כן מדיני הפסק, ודלא כתרומה". 59](#__RefHeading___Toc532509319)

[בדברי הר"ש שבהפריש שדה אחת על חברתה לא קדשה כלל, ואין בזה חיוב מעשרות. 59](#__RefHeading___Toc532509320)

["זרע אחר". 60](#__RefHeading___Toc532509321)

[בירושלמי כאן ריש ה"א ואינו מחובר – אי דיני הפסק הם רק מדרבנן, ובגדר הדין בתרי גברי. 60](#__RefHeading___Toc532509322)

[בהפסק דנחל ובדין נחל איתן. 60](#__RefHeading___Toc532509323)

["הקוצר לשחת מפסיק". 60](#__RefHeading___Toc532509324)

[ב' דינים בהפסק, בעיקר החיוב ובחלות הפרשה. 61](#__RefHeading___Toc532509325)

[עוד בדין אכלה שחת. 61](#__RefHeading___Toc532509326)

[משנה ב 62](#__RefHeading___Toc532509327)

[אמת המים שאינה יכולה להקצר כאחת רבי יהודה אומר מפסקת וכל ההרים אשר במעדר יעדרון אף על פי שאין הבקר יכול לעבור בכליו הוא נותן פאה לכל: 62](#__RefHeading___Toc532509328)

[רע"ב משנה ב 62](#__RefHeading___Toc532509329)

[אמת המים שאינה יכולה להקצר כאחת - שהיא רחבה כל כך עד שהעומד באמצע אינו יכול לקצור מכאן ומכאן: 62](#__RefHeading___Toc532509330)

[ר' יהודה אומר מפסקת - ופליג את"ק דאמר לעיל על שלולית דהיינו אמת המים דבכל ענין מפסיק, ור' יהודה סבר דאם יכולה להקצר כאחת אינה מפסקת. והלכה כר' יהודה: 62](#__RefHeading___Toc532509331)

[וכל ההרים אשר במעדר יעדרון - הר שחודו זקוף ואין בקר בכליו יכולין לעבור שם, ומפסיק בין שתי השדות: 62](#__RefHeading___Toc532509332)

[הוא נותן פאה לכל - כלומר נותן פאה אחת לכל שתי השדות ולא חשיב הפסק. הואיל והם נעדרים במעדר, כלומר שבני אדם חופרים אותו הר בכלי שחופרים בו את הקרקע, אין זה הפסק. שהרואה אומר אין זה קרקע בור אלא למחר חופרים אותו במעדר וזורעים אותו ושתי השדות הם אחת: 62](#__RefHeading___Toc532509333)

[ציונים והערות. 62](#__RefHeading___Toc532509334)

["אמת המים שאינה יכולה להקצר" – דיני הפסק חלים בקצירה. 62](#__RefHeading___Toc532509335)

[בדיני הפסק בפאה כלאים ונכסי הגר. 63](#__RefHeading___Toc532509336)

[וכל ההרים אשר במעדר יעדרון. 63](#__RefHeading___Toc532509337)

[בדין מדרגות. 64](#__RefHeading___Toc532509338)

[בדברי הגר"א שהר הוא כמו גדר. 64](#__RefHeading___Toc532509339)

[משנה ג' וד' 64](#__RefHeading___Toc532509340)

[הכל מפסיק לזרעים ואינו מפסיק לאילן אלא גדר ואם היה שער כותש אינו מפסיק אלא נותן פאה לכל: 64](#__RefHeading___Toc532509341)

[ולחרובין כל הרואין זה את זה אמר רבן גמליאל נוהגין היו בית אבא נותנין פאה אחת לזיתים שהיו להם בכל רוח ולחרובין כל הרואין זה את זה רבי אליעזר בר' צדוק אומר משמו אף לחרובין שהיו להם בכל העיר: 64](#__RefHeading___Toc532509342)

[רע"ב משנה ג' וד' 64](#__RefHeading___Toc532509343)

[הכל מפסיק לזרעים - מפרש בגמרא בירושלמי דהכל לאתויי סלע שהיה עובר על פני כל השדה. אם צריך הוא לעקור את המחרישה מצד זה כדי לתת אותה לצד זה, מפסיק: 64](#__RefHeading___Toc532509344)

[אלא גדר - גבוה עשרה טפחים: 64](#__RefHeading___Toc532509345)

[שער כותש - ענפי האילן קרויין שער. ופירוש שער כותש, שהנופות של אילנות מתערבין זה עם זה למעלה מן הגדר כעלי זה התקוע במכתש: 64](#__RefHeading___Toc532509346)

[כל הרואים זה את זה - כל זמן שהעומד אצל אחד מהאילנות יכול לראות האילן האחר, אף על פי שיש ביניהן גדר, אינו מפסיק, ולוקח פאה מאילן אחד על חבירו: 64](#__RefHeading___Toc532509347)

[לזיתים שהיו להם בכל רוח - פאה אחת היו נותנים על כל הזיתים שהיו להם לצד מזרחה של עיר, ופאה אחרת על כל הזיתים שהיו להם לצד מערבה, וכן לארבע רוחות: 64](#__RefHeading___Toc532509348)

[שהיו להם בכל העיר - אין נותנים כי אם פאה אחת לכולן, אף על פי שאין רואין זה את זה, ואין הלכה כרבי אליעזר בר' צדוק שאמר משמו, אבל הלכה כר"ג: 64](#__RefHeading___Toc532509349)

[ציונים והערות. 65](#__RefHeading___Toc532509350)

["ואינו מפסיק לאילן אלא גדר". 65](#__RefHeading___Toc532509351)

[בדיני גדר. 65](#__RefHeading___Toc532509352)

[שער כותש. 65](#__RefHeading___Toc532509353)

["כל הרואים זה את זה". 65](#__RefHeading___Toc532509354)

["לזיתים שהיו להם בכל רוח". 65](#__RefHeading___Toc532509355)

[משנה ה וו' 65](#__RefHeading___Toc532509356)

[הזורע את שדהו מין אחד אף על פי שהוא עושהו שתי גרנות נותן פאה אחת זרעה שני מינין אף על פי שעשאן גורן אחת נותן שתי פאות הזורע את שדהו שני מיני חטין עשאן גורן אחת נותן פאה אחת שתי גרנות נותן ב' פאות: 65](#__RefHeading___Toc532509357)

[מעשה שזרע ר' שמעון איש המצפה לפני רבן גמליאל ועלו ללשכת הגזית ושאלו אמר נחום הלבלר מקובל אני מרבי מיאשא שקבל מאבא שקבל מן הזוגות שקבלו מן הנביאים הלכה למשה מסיני בזורע את שדהו שני מיני חטין אם עשאן גורן אחת נותן פאה אחת שתי גרנות נותן שתי פאות: 65](#__RefHeading___Toc532509358)

[רע"ב משנה ה וו' 66](#__RefHeading___Toc532509359)

[שני מיני חטין - כגון שחמתית ולבנה: 66](#__RefHeading___Toc532509360)

[הלבלר - הסופר: 66](#__RefHeading___Toc532509361)

[הזוגות - הם כל אותן שנים שנים הנזכרים בפ"ק דמסכת אבות, שקבלו שנים מפי שנים [עד] מפי שמעון הצדיק: 66](#__RefHeading___Toc532509362)

[ציונים והערות. 66](#__RefHeading___Toc532509363)

["בגדר הדין ב' מינים בפאה דמדין ב' שדות, ודלא כב' מינים בתרומה". 66](#__RefHeading___Toc532509364)

[עוד בגדר ב' מינים, ובדין הפסק של "זרע אחר". 67](#__RefHeading___Toc532509365)

[בדין ב' גרנות. 67](#__RefHeading___Toc532509366)

["קצר ע"מ לעשות גורן א' ונמלך ועשה ב' גרנות". 67](#__RefHeading___Toc532509367)

[בדין הפסק שחל בין הקצירה להפרשה. 68](#__RefHeading___Toc532509368)

[בשי' רש"י בחולין [קל"ח] דשייר לעצמו תבואה, דמפריש מהתבואה על האילנות, אף שאין מפרישין ממין על חבירו. 68](#__RefHeading___Toc532509369)

[דיני הפסק בחזרה פאה לעומרים. 68](#__RefHeading___Toc532509370)

[משנה ז 68](#__RefHeading___Toc532509371)

[שדה שקצרוה כותים קצרוה לסטים קרסמוה נמלים שברתה הרוח או בהמה פטורה קצר חציה וקצרו לסטים חציה פטורה שחובת הפאה בקמה: 68](#__RefHeading___Toc532509372)

[רע"ב משנה ז' 69](#__RefHeading___Toc532509373)

[שדה שקצרוה כותים - לעצמן. ולא שקצרוה פועלי כותים לישראל, דאז הוי כאילו קצרוה ישראל: 69](#__RefHeading___Toc532509374)

[קרסמוה נמלים - דרך הנמלה לחתוך קנה השבולת מלמטה. ולזה קורים קרסום, לשון יכרסמנה חזיר מיער (תהלים פ): 69](#__RefHeading___Toc532509375)

[פטורה - דכתיב גבי פאה ובקצרכם, עד שתהיו אתם הקוצרים: 69](#__RefHeading___Toc532509376)

[שחובת הקציר בקמה - כלומר חובת הפאה של זה הניחה בקמה. ונהי דאם כלה שדה, חזרה פאה לעומרים וחייב להפריש פאה מן העומרים, ה"מ היכא דכלה הוא אבל הכא הוא לא כלה: 69](#__RefHeading___Toc532509377)

[ציונים והערות. 69](#__RefHeading___Toc532509378)

[בדרשה של ובקוצרכם. 69](#__RefHeading___Toc532509379)

[קצירת עכו"ם לצורך ישראל, ובגדר המעשה קצירה בפאה. 69](#__RefHeading___Toc532509380)

[בהנ"ל לגבי קצירת חו"ל. 70](#__RefHeading___Toc532509381)

[קצירת ליסטים בחציה השניה – פטור, שחובת הפאה בקמה. 70](#__RefHeading___Toc532509382)

[קצירה לצורך הקדש. 70](#__RefHeading___Toc532509383)

[דרכו של האור שמח בדברי הירושלמי בקצירת חו"ל וקצירת הקדש. 71](#__RefHeading___Toc532509384)

[באוקימתא במשנה בנכרי - דאיירי כשהיה הנכרי בעל השדה, וקצר עבור עצמו, ולאח"ז נתגייר. 71](#__RefHeading___Toc532509385)

[בדברי הירושלמי דקרקע אינה נגזלת. 72](#__RefHeading___Toc532509386)

[משנה ח 72](#__RefHeading___Toc532509387)

[קצרוה לסטים חציה וקצר הוא חציה נותן פאה ממה שקצר קצר חציה ומכר חציה הלוקח נותן פאה לכל קצר חציה והקדיש חציה הפודה מיד הגזבר הוא נותן פאה לכל: 72](#__RefHeading___Toc532509388)

[רע"ב – משנה ח' 72](#__RefHeading___Toc532509389)

[הלוקח נותן פאה לכל - שחובת הפאה ממה שקצר נשאר בזה החצי שקנה הלוקח, והוי כאילו לא מכר לו אלא מה שנשאר בשדה אחר שיוציא ממנה הפאה שראוי להוציא מאותה שדה. וכן הפודה מיד הגזבר מוציא מן החצי שפדה הפאה הראויה לשדה כולה 72](#__RefHeading___Toc532509390)

[כמה חילוקי דינים, מתי ולמה, הלוקח מפריש על הכל. 72](#__RefHeading___Toc532509391)

[הלוקח נותן פאה לכל. 73](#__RefHeading___Toc532509392)

[קצר חציה והקדיש חציה הפודה מיד הגזבר הוא נותן פאה לכל – בדין כילה הגזבר. 73](#__RefHeading___Toc532509393)

[מסכת פאה פרק שלישי 74](#__RefHeading___Toc532509394)

[משנה א 74](#__RefHeading___Toc532509395)

[מלבנות התבואה שבין הזיתים בש"א פאה מכל אחת ואחת בית הלל אומרים מאחד על הכל ומודים שאם היו ראשי שורות מעורבין שהוא נותן פאה מאחד על הכל: 74](#__RefHeading___Toc532509396)

[רע"ב 74](#__RefHeading___Toc532509397)

[מלבנות - ערוגות מרובעות. ובשביל שעשויות כדפוסי הלבנות קרויין מלבנות: 74](#__RefHeading___Toc532509398)

[שבין הזיתים - וה"ה לכל שאר אילנות. ונקט זיתים לאשמועינן דאפילו זיתים שחייבים בפאה לא מפסקי לב"ה, וכ"ש שאר אילנות שאין חייבין בפאה דפשיטא דלא מפסקי: 74](#__RefHeading___Toc532509399)

[ב"ש אומרים פאה מכל אחד ואחד - מכל מלבן ומלבן, הואיל ועומדות הערוגות פסקי פסקי ואין מתערבין זו עם זו קסברי ב"ש דמפסקי זיתים. [אבל] היכא דראשי שורות מתערבים מזה לזה [מודו] דלא מפסקי. ובזמן שהאילנות מרוחקים זה מזה עד שבקרקע בית סאה שהוא נ' אמה על נ' אמה אין בו י' אילנות, מודים ב"ה שנותן פאה לכל מלבן ומלבן, דהואיל והאילנות מרוחקים נראין הדברים שלא בשביל האילנות נעשו המלבנות. ובזמן שהאילנות רצופים ויש עשר אילנות בפחות מבית סאה מודים בית שמאי שנותן פאה אחת על הכל, לא נחלקו אלא כשיש עשר אילנות בבית סאה: 74](#__RefHeading___Toc532509400)

[ציונים והערות 74](#__RefHeading___Toc532509401)

[סיכום המשנה. 74](#__RefHeading___Toc532509402)

[ראשי שורות 75](#__RefHeading___Toc532509403)

[פלוגתת הרמב"ם והראב"ד ברצופות ומפוזרות. 75](#__RefHeading___Toc532509404)

[ב' דרכים בסברת הרמב"ם. 75](#__RefHeading___Toc532509405)

[פלוגתת רעק"א והמקד"ד אי מיירי בהפסק ג' תלמים של פתיח. 76](#__RefHeading___Toc532509406)

[משנה ב 76](#__RefHeading___Toc532509407)

[המנמר את שדהו ושייר קלחים לחים רבי עקיבא אומר נותן פאה מכל אחד ואחד וחכמים אומרים מאחד על הכל ומודים חכמים לרבי עקיבא בזורע שבת או חרדל בשלשה מקומות שהוא נותן פאה מכל אחד ואחד: 76](#__RefHeading___Toc532509408)

[רע"ב 76](#__RefHeading___Toc532509409)

[המנמר - מלקט שדהו מקומות מקומות, דמחזי כמנומר, לשון ונמר חברבורותיו (ירמיה יג), שקצר התבואה שנתבשלה ראשון ראשון בשדה: 76](#__RefHeading___Toc532509410)

[ושייר קלחים לחים - אותן שלא נתבשלו: 76](#__RefHeading___Toc532509411)

[נותן פאה לכל אחד ואחד - כשחוזר ללקט הקלחים לחים ששייר. דנמור מפסיק ולאו אתחלתא דקצירה חשיבא: 76](#__RefHeading___Toc532509412)

[בזורע שבת - ירק שקורין לו אניט"ו בלע"ז: 76](#__RefHeading___Toc532509413)

[שהוא נותן פאה לכל אחת ואחת - מפני שאין דרכן לזרוע מהן שדה אחת, לפיכך חשובין כל אותן ערוגות כאילו כל אחת מהן שדה אחת. ושבת וחרדל חייבים בפאה אף על פי שאין נותנין פאה לירק, משום דלזרע עבידי וכמיני זרעים חשיבי. והלכה כחכמים: 76](#__RefHeading___Toc532509414)

[ציונים והערות 76](#__RefHeading___Toc532509415)

[המנמר 76](#__RefHeading___Toc532509416)

["נותן פאה לכל אחד ואחד" 77](#__RefHeading___Toc532509417)

[בביאור שיטת ר"ע. 77](#__RefHeading___Toc532509418)

[פלוגתת אמוראי בשיטת ר"ע. 77](#__RefHeading___Toc532509419)

[פלוגתת הראשונים בטעמא דמודים חכמים לרבי עקיבא בזורע שבת או חרדל. 77](#__RefHeading___Toc532509420)

[משנה ג 78](#__RefHeading___Toc532509421)

[המחליק בצלים לחים לשוק ומקיים יבשים לגורן נותן פאה לאלו לעצמן ולאלו לעצמן, וכן באפונין וכן בכרם, המדל נותן מן המשואר על מה ששייר, והמחליק מאחת יד נותן מן המשואר על הכל: 78](#__RefHeading___Toc532509422)

[רע"ב 78](#__RefHeading___Toc532509423)

[המחליק בצלים - אית דמפרשי ל' ואנכי איש חלק (בראשית כו), על שם שכשנתלשו נשאר המקום חלק. ואית דמפרשי המחליק כמו המחלק, שנוטל חלק מן הבצלים לחים למכרן בשוק וחלק אחר מניח יבשים לגורן לקיום: 78](#__RefHeading___Toc532509424)

[נותן פאה לאלו לעצמן - דכשני מיני חטים דמו: 78](#__RefHeading___Toc532509425)

[וכן בכרם - וכן המחליק בכרם דינו כמחליק בבצלים: 78](#__RefHeading___Toc532509426)

[המדל נותן מן המשוייר על מה ששייר - בזמן שהבצלים זרועים רצופים נוטל מהם אחד מבינתיים כדי שהנשארים יתגדלו בריוח ויעשו גסים. וזהו הנקרא מדל שדולה ושולף אותם ממקומם, ותנן איזהו מדל נוטל אחת ומניח שנים. ואותן שעוקר ליתן ריוח לנשארים אינם חייבין בפאה לפי שתקנת הנשארים היא, הילכך נותן פאה מן הנשאר לבד והנעקר פטור מכלום דלא חשיבא קצירה: 78](#__RefHeading___Toc532509427)

[המחליק מאחת יד - כלומר מענין אחד, או כולו לגורן או כולו לשוק. ורמב"ם פירש מאחת יד ממקום אחד, שהחלק שנוטל למכור בשוק אינו נוטל אותו מכאן ומכאן אלא כולו מצד אחד: 78](#__RefHeading___Toc532509428)

[ציונים והערות 78](#__RefHeading___Toc532509429)

["וכן באפונין וכן בכרם". 79](#__RefHeading___Toc532509430)

['מדל' - חסרון ב'קצירה' או חסר במכניסו לקיום. 79](#__RefHeading___Toc532509431)

["המחליק מאחת יד". 79](#__RefHeading___Toc532509432)

[שיטת הרמב"ם. 80](#__RefHeading___Toc532509433)

[משנה ד 80](#__RefHeading___Toc532509434)

[האמהות של בצלים חייבות בפאה ור' יוסי פוטר, מלבנות הבצלים שבין הירק ר' יוסי אומר פאה מכל אחת ואחת וחכמים אומרים מאחת על הכל: 80](#__RefHeading___Toc532509435)

[רע"ב 80](#__RefHeading___Toc532509436)

[האמהות של בצלים - בצלים גדולים שמניחין אותן לגדל זרע, ומתוך שמשתהין בארץ לא חזו לאכילה אלא על ידי הדחק, ולכך פטר רבי יוסי. ואין הלכה כמותו: 80](#__RefHeading___Toc532509437)

[מלבנות הבצלים שבין הירק - סבר רבי יוסי דירק כזרע אחר דמי, שאין דרך בני אדם להיות מכניס בצלים בין הירק, ותנן לעיל בפרק שני דזרע אחר מפסיק. ואין הלכה כרבי יוסי: 80](#__RefHeading___Toc532509438)

[ציונים והערות 80](#__RefHeading___Toc532509439)

["האמהות של בצלים - ר' יוסי פוטר". 80](#__RefHeading___Toc532509440)

[דעת חכמים. 80](#__RefHeading___Toc532509441)

[מלבנות הבצלים שבין הירק 81](#__RefHeading___Toc532509442)

[משנה ה 81](#__RefHeading___Toc532509443)

[האחין שחלקו נותנין שתי פאות חזרו ונשתתפו נותנין פאה אחת, שנים שלקחו את האילן נותנין פאה אחת לקח זה צפונו וזה דרומו זה נותן פאה לעצמו וזה נותן פאה לעצמו, המוכר קלחי אילן בתוך שדהו נותן פאה מכל אחד ואחד, א"ר יהודה אימתי בזמן שלא שייר בעל השדה אבל אם שייר בעל השדה הוא נותן פאה לכל: 81](#__RefHeading___Toc532509444)

[רע"ב 81](#__RefHeading___Toc532509445)

[שלקחו את האילן - מהנך אילנות דחשיב בפרק קמא שחייבים בפאה: 81](#__RefHeading___Toc532509446)

[המוכר קלחי אילן - שרשי צמחים שחייבין בפאה, ולא מכר לו הקרקע, נותן הלוקח פאה מכל אחד ואחד: 81](#__RefHeading___Toc532509447)

[בזמן שלא שייר - כלומר אם לא התחיל בעל השדה לקצור או ללקט פירות, אז הוא דחייב הלוקח ליתן פאה. אבל אם התחיל בעל השדה לקצור שדהו קודם שמכר את אלו, שנשאר מן השדה שלא נקצר או שלא נלקט, בעל השדה הוא הנותן פאה על הכל, דמכי אתחיל בקצירה או בלקיטת הפירות איחייב בפאה של כל השדה. ורבי יהודה לפרושי מלתיה דת"ק אתא וכן הלכה: 81](#__RefHeading___Toc532509448)

[ציונים והערות 81](#__RefHeading___Toc532509449)

[דן בדין ב' פאות בב' בעלים אי מדין ב' שדות אתינן עלה או לא. 81](#__RefHeading___Toc532509450)

[כמה הערות במשנה גם לחולקים על הרא"ש. 82](#__RefHeading___Toc532509451)

[חידוש גדול בדין חזרו ונשתתפו נותנין פאה אחת. 83](#__RefHeading___Toc532509452)

[בדברי הרמב"ם בשותפין שחלקו לאחר שאחד כבר כילה חלקו, שהשני מפריש רק על שלו. 83](#__RefHeading___Toc532509453)

[------------ 84](#__RefHeading___Toc532509454)

[מוכר קלחי אילן – נתחדש חיוב פאה בלי בעלות בקרקע. 84](#__RefHeading___Toc532509455)

[ביאור דעת רש"י שהמוכר נותן פאה מהזרעים גם על האילנות – מוכח שב' מינים מצד ב' שדות אתינן עלה. 84](#__RefHeading___Toc532509456)

[נתחדש דין הפסק של בעלות במוכר קלחי אילן בתוך שדהו. 84](#__RefHeading___Toc532509457)

[משנה ו 85](#__RefHeading___Toc532509458)

[רבי אליעזר אומר קרקע בית רובע חייבת בפאה רבי יהושע אומר העושה סאתים ר"ט אומר ששה על ששה טפחים רבי יהודה בן בתירה אומר כדי לקצור ולשנות והלכה כדבריו ר"ע אומר קרקע כל שהוא חייבת בפאה ובבכורים ולכתוב עליו פרוזבול ולקנות עמו נכסים שאין להם אחריות בכסף ובשטר ובחזקה: 85](#__RefHeading___Toc532509459)

[רע"ב 85](#__RefHeading___Toc532509460)

[קרקע בית רובע - מקום שראוי לזרוע בו רובע הקב. ופירשו בו שהוא עשר אמות ומחצה על עשר אמות בקירוב: 85](#__RefHeading___Toc532509461)

[העושה סאתים - רבי יהושע לא אזיל בתר זריעה, אלא קרקע המוציאה סאתיים שהן י"ב קבין: 85](#__RefHeading___Toc532509462)

[לקצור ולשנות - דרך הקוצרים אוחז מלא כפו מן הקמה וקוצר, כדכתיב (תהלים קכט) שלא מלא כפו קוצר. ואם יש בקמה כדי למלאות כפו שני פעמים חייבת בפאה: 85](#__RefHeading___Toc532509463)

[קרקע כל שהוא חייבת בפאה - דס"ל פאת שדך כל שהוא משמע, ופליג אכולהו: 85](#__RefHeading___Toc532509464)

[ובבכורים - דכתיב בהו אדמתך. והני מילי בבכורי חטה ושעורה, אבל בבכורים של אילן אינו חייב אלא אם כן יש לו קרקע שש עשרה אמות סביב לאילן שהוא שיעור יניקתו: 85](#__RefHeading___Toc532509465)

[ולכתוב עליה פרוזבול - הלל תקן פרוזבול, כשראה שהיו נמנעים מלהלוות לעניים מפני השביעית שמשמטת החוב, תקן שיהא מוסר שטרותיו לבית דין, וכותב מוסר אני לכם פלוני ופלוני הדיינין כל חוב שיש לי שאגבנו כל זמן שארצה, ומשכתבו לו שטר זה שוב אין שביעית משמטת חובו. ודוקא כשיש קרקע כל דהוא ללוה דאז חשיב כאילו החוב גבוי כבר ביד בית דין ותו לא קרינא ביה לא יגוש, וחשבינן לקרקע כל שהוא כאילו שוה כל החוב דאין אונאה לקרקעות: 85](#__RefHeading___Toc532509466)

[ולקנות עמה נכסים שאין להם אחריות - דמטלטלין נקנין אגב קרקע, בכסף בשטר ובחזקה, כדתנן בפ"ק דקדושין ושם מפורש: 85](#__RefHeading___Toc532509467)

[ציונים והערות 85](#__RefHeading___Toc532509468)

[בדברי הירושלמי בטעמא דהנך שיעורים. 85](#__RefHeading___Toc532509469)

[חידוש בדין בית רובע בכלאים - שיש שיעור 'שדה' בכלאים ופאה. 85](#__RefHeading___Toc532509470)

[בגדר השיעור של "כדי לקצור ולשנות". 86](#__RefHeading___Toc532509471)

[משנה ז' 86](#__RefHeading___Toc532509472)

[הכותב נכסיו שכיב מרע שייר קרקע כל שהוא מתנתו מתנה, לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה, הכותב נכסיו לבניו וכתב לאשתו קרקע כל שהוא אבדה כתובתה, רבי יוסי אומר אם קבלה עליה אף על פי שלא כתב לה אבדה כתובתה: 86](#__RefHeading___Toc532509473)

[רע"ב 86](#__RefHeading___Toc532509474)

[שכיב מרע - השוכב על מטתו מחמת חולי: 86](#__RefHeading___Toc532509475)

[שייר קרקע כל שהוא - כל הני שייר קרקע כל שהוא, דתנן במתניתין, מכאן ועד סוף פרקין, לאו דוקא קרקע דהוא הדין מטלטלים כל שהן. אלא איידי דתנא רישא גבי פאה ובכורים ופרוזבול קרקע כל שהוא תנא בכל הנך נמי קרקע כל שהוא: 86](#__RefHeading___Toc532509476)

[מתנתו קיימת - אם קנו מידו על המתנה אף על פי שעמד מחליו אינו יכול לחזור בו, הואיל ושייר לעצמו כל שהוא גלי דעתיה דלאו מחמת מיתה כתב המתנה: 86](#__RefHeading___Toc532509477)

[לא שייר קרקע כל שהוא - לעצמו, מסתמא לא שביק איניש נפשיה ערטילאי, ואם לא שהיה חושב ודאי שימות לא היה נותן כל נכסיו, הלכך אם עמד חוזר ואפילו קנו מידו: 86](#__RefHeading___Toc532509478)

[וכתב לאשתו קרקע כל שהוא אבדה כתובתה - בשכיב מרע מיירי, שמחלק נכסיו לבניו וכתב לאשתו חלק בין הבנים ושמעה איהי ושתקה ולא אמרה כתובתי אני גובה או כיוצא בזה אבדה כתובתה: 87](#__RefHeading___Toc532509479)

[רבי יוסי אומר אם קבלה עליה - שתהא שותפת בין הבנים, אפילו לא קנו מידה, והוא לא צוה שיכתבו כך בפניה, אבדה כתובתה ושוב אינה יכולה לחזור בה. ואין הלכה כרבי יוסי: 87](#__RefHeading___Toc532509480)

[ציונים והערות 87](#__RefHeading___Toc532509481)

[שכיב מרע 87](#__RefHeading___Toc532509482)

[שייר קרקע כל שהוא 87](#__RefHeading___Toc532509483)

[מתנתו מתנה 87](#__RefHeading___Toc532509484)

["אבדה כתובתה". 87](#__RefHeading___Toc532509485)

[בטעמא דחכמים דאבדה כתובתה. 87](#__RefHeading___Toc532509486)

["רבי יוסי אומר אם קבלה עליה אף על פי שלא כתב לה". 88](#__RefHeading___Toc532509487)

[משנה ח 88](#__RefHeading___Toc532509488)

[הכותב נכסיו לעבדו יצא בן חורין שייר קרקע כל שהוא לא יצא בן חורין ר"ש אומר לעולם הוא בן חורין עד שיאמר הרי כל נכסי נתונין לאיש פלוני עבדי חוץ מאחד מרבוא שבהם: 88](#__RefHeading___Toc532509489)

[רע"ב משנה ח' 88](#__RefHeading___Toc532509490)

[הכותב כל נכסיו לעבדו - שכתב כל נכסי נתונים לפלוני עבדי, הרי העבד בכלל הנכסים ונתן לו את עצמו. והא דקאמר עבדי היינו עבדי שהיה כבר: 88](#__RefHeading___Toc532509491)

[שייר קרקע כל שהוא לא יצא בן חורין - דכל היכא דנחית לשיורא אמרינן לדידיה נמי שייר, וכי אמר כל נכסי לך אשאר נכסים קאמר ולחנופי ליה קאתי ולא שחרריה, כיון דלא אמר ליה עצמך ונכסי. ואפילו אין לו שום נכסים אלא העבד והקרקע ששייר מכל מקום לא יצא לחירות, דכיון דאין מתקיים דבור כל נכסי דהא אתא חוץ ובטל ליה דלא פלגינן דבורא והוי בטל לגמרי ולא קנה לא עצמו ולא נכסים: 88](#__RefHeading___Toc532509492)

[ר"ש אומר לעולם הוא בן חורין - בין אין לו נכסים אחרים אלא העבד והקרקע ששייר, ובין יש לו נכסים אחרים לעולם הוא בן חורין. ומוקמינן דבור כל נכסי בעבד לבדו כשאין לו נכסים אחרים, ולא אמרינן דבמה שאמר חוץ בטל דבורו שאמר כל נכסי, דפלגינן דבורא, ומקיימינן ליה בעבד ויצא בן חורין: 88](#__RefHeading___Toc532509493)

[חוץ מאחד מרבוא - ולא פירש מהו משייר, דהתם אמרינן דאחד מרבוא דקאמר היינו עבד, ואיהו לא חשיב ליה אלא כאחד מרבוא בנכסים ואף על גב דשוי טפי, ואין הלכה כר' שמעון: 88](#__RefHeading___Toc532509494)

["הכותב כל נכסיו לעבדו". 88](#__RefHeading___Toc532509495)

[ב' מהלכים בשיטת חכמים למה לא יצא לחירות. 88](#__RefHeading___Toc532509496)

[סוגי' הגמרא בגיטין [ט'.] שיש ב' פלוגתות בין ת"ק לר"ש. 89](#__RefHeading___Toc532509497)

[ביאור בסברת ״דמדנחית לשיורי׳ שיירי׳ נמי להאי״. 89](#__RefHeading___Toc532509498)

[בביאור סברת ת"ק דלא פלגינן דיבורי'. 89](#__RefHeading___Toc532509499)

[חוץ מאחד מרבוא. 90](#__RefHeading___Toc532509500)

[הרחבת דברים בסוגי' זו. 90](#__RefHeading___Toc532509501)

[מסכת פאה פרק רביעי 91](#__RefHeading___Toc532509502)

[משנה א' וב' 92](#__RefHeading___Toc532509503)

[הפאה ניתנת במחובר לקרקע, בדלית ובדקל בעל הבית מוריד ומחלק לעניים, רבי שמעון אומר אף בחליקי אגוזים, אפילו תשעים ותשעה אומרים לחלק ואחד אומר לבוז לזה שומעין שאמר כהלכה: 92](#__RefHeading___Toc532509504)

[בדלית ובדקל אינו כן, אפילו תשעים ותשעה אומרים לבוז ואחד אומר לחלק לזה שומעין שאמר כהלכה: 92](#__RefHeading___Toc532509505)

[רע"ב משנה א' וב' 92](#__RefHeading___Toc532509506)

[הפאה ניתנת במחובר - דכתיב (ויקרא יט) לעני ולגר תעזוב, הנח לפניהם והם יבוזו: 92](#__RefHeading___Toc532509507)

[בדלית - גפן המודלית על גבי עצים או על גבי אילנות: 92](#__RefHeading___Toc532509508)

[מוריד ומחלק - דכתיב (שם) תעזוב אותם, אותם שאין בהם סכנה אתה עוזב לפניהם ואי אתה עוזב אותם שיש סכנה בעלייתם, אלא מוריד מן האילן ומחלק להם: 92](#__RefHeading___Toc532509509)

[בחליקי אגוזים - על שם שאילנות של אגוזים חלקים ואין בהם קשרים כשאר אילנות קרויין חליקי אגוזים. ואין הלכה כר"ש: 92](#__RefHeading___Toc532509510)

[אפילו תשעים ותשעה - ארישא קאי, בפאה הניתנת במחובר: 92](#__RefHeading___Toc532509511)

[בדלית ובדקל - שמצותן בתלוש: 92](#__RefHeading___Toc532509512)

[ציונים והערות. 92](#__RefHeading___Toc532509513)

[דברי הירושלמי והר"ש על דלית ודקל. 92](#__RefHeading___Toc532509514)

[בספקת הירושלמי אי קורא שם למעלה או למטה, וכמה נפ"מ בזה. 93](#__RefHeading___Toc532509515)

[בפלוגתת הגרי"ז והתורת זרעים בדברי הירושלמי שיש לאו של לא תכלה לאחר קריאת שם. 93](#__RefHeading___Toc532509516)

[בדין חזרה פאה לעומרים שמבואר בראשונים שיש דין נתינה. 94](#__RefHeading___Toc532509517)

[רבי שמעון אומר, אף בחליקי אגוזים - ביאור המחלוקת 95](#__RefHeading___Toc532509518)

[אפילו תשעים ותשעה אומרים לחלק ואחד אומר לבוז, לזה שומעין, שאמר כהלכה. 95](#__RefHeading___Toc532509519)

[ציונים והערות. 95](#__RefHeading___Toc532509520)

[משנה ג 95](#__RefHeading___Toc532509521)

[נטל מקצת פאה וזרקה על השאר אין לו בה כלום, נפל לו עליה ופירש טליתו עליה מעבירין אותה הימנו, וכן בלקט וכן בעומר השכחה: 95](#__RefHeading___Toc532509522)

[רע"ב משנה ג 95](#__RefHeading___Toc532509523)

[נטל - אחד מן העניים מקצת פאה שלקט כבר וזרק לו על השאר כדי לקנות: 95](#__RefHeading___Toc532509524)

[אין לו בה כלום - אפילו במה שלקט, דקונסין אותו ומוציאין ממנו התלוש והמחובר: 95](#__RefHeading___Toc532509525)

[נפל לו עליה וכו' - אף על גב דארבע אמות של אדם קונות לו בסמטא ובצדי רשות הרבים, הכא בשדה חבירו לא תקינו ליה רבנן שיקנו לו ארבע אמותיו. אי נמי כיון דנפל עליה גלי דעתיה דבנפילה ניחא ליה דלקני, בארבע אמות לא ניחא ליה דלקני: 95](#__RefHeading___Toc532509526)

[ציונים והערות. 96](#__RefHeading___Toc532509527)

[בדברי הגר"א בנטל מקצת פאה וזרקה על השאר אין לו בה כלום. 96](#__RefHeading___Toc532509528)

[סוגי' דב"מ – ב' טעמים למה לא קנה מדין ד' אמות. 96](#__RefHeading___Toc532509529)

[בקושי' האחרונים לפי הך צד דלא קונה מחובר לקרקע בקנין חצר. 97](#__RefHeading___Toc532509530)

[בדין עני המהפך בחררה. 97](#__RefHeading___Toc532509531)

[משנה ד 97](#__RefHeading___Toc532509532)

[ציונים והערות. 97](#__RefHeading___Toc532509533)

[משנה ה 98](#__RefHeading___Toc532509534)

[שלש אבעיות ביום בשחר ובחצות ובמנחה, רבן גמליאל אומר לא אמרו אלא כדי שלא יפחתו, רבי עקיבא אומר לא אמרו אלא כדי שלא יוסיפו, של בית נמר היו מלקטין על החבל ונותנים פאה מכל אומן ואומן: 98](#__RefHeading___Toc532509535)

[רע"ב משנה ה 98](#__RefHeading___Toc532509536)

[שלש אבעיות ביום - שלש פעמים מתגלה בעל הבית ונראה בתוך שדהו כדי שיקחו העניים פאה. אבעיות לשון גלוי, נבעו מצפוניו (עובדיה א) מתרגמינן אגליין מטמרוהי: 98](#__RefHeading___Toc532509537)

[בשחר - מפני המיניקות שבניהם ישנים בשחר ואז יש להם פנאי ללקט: 98](#__RefHeading___Toc532509538)

[ובחצות - מפני התינוקות שדרכן לצאת בחצות והולכים ללקוט פאה: 98](#__RefHeading___Toc532509539)

[ובמנחה - מפני הזקנים ההולכים על משענתם ואין מגיעים לשדה עד שעת המנחה: 98](#__RefHeading___Toc532509540)

[שלא יפחתו - משלש עתים הללו. והלכה שאין נותנין פאה אלא בשלש עתים הללו, אין פוחתין מהן ואין מוסיפין עליהם: 98](#__RefHeading___Toc532509541)

[של בית נמר - שם מקום, כדכתיב (במדבר לב) את בית נמרה. קושרים חבל בצד הקמה וקוצרים והולכים עד שיכלה החבל ומניחים פאה לכל החבל, וחוזרים וקושרים ומניחים פאה, והיינו מכל אומן ואומן כלומר מכל שורה ושורה ועל זה מזכירין אותן לשבח: 98](#__RefHeading___Toc532509542)

[ציונים והערות. 98](#__RefHeading___Toc532509543)

[יסוד דינא דשלש אבעיות ביום 98](#__RefHeading___Toc532509544)

["שלש אבעיות ביום". 98](#__RefHeading___Toc532509545)

[בפלוגתא אי לא יפחתו או לא יוסיפו. 98](#__RefHeading___Toc532509546)

[מכל אומן ואומן. 99](#__RefHeading___Toc532509547)

[משנה ו 99](#__RefHeading___Toc532509548)

[עובד כוכבים שקצר את שדהו ואחר כך נתגייר פטור מן הלקט ומן השכחה ומן הפאה רבי יהודה מחייב בשכחה שאין השכחה אלא בשעת העמור: 99](#__RefHeading___Toc532509549)

[רע"ב משנה ו 99](#__RefHeading___Toc532509550)

[עובד כוכבים שקצר את שדהו וכו' - דכתיב גבי לקט ופאה ובקצרכם פרט לשקצרוה עובדי כוכבים, וגבי שכחה כתיב (דברים כד) כי תקצור קצירך ושכחת עומר, מכאן אמרו עובד כוכבים שקצר שדהו ואחר כך נתגייר פטור: 99](#__RefHeading___Toc532509551)

[שאין השכחה אלא בשעת עמור - ובשעת עמור מיהא גר היה וחייב בכל המצות, ורבנן סברי הואיל ואיכא שכחה בעומר ואיכא שכחה בקמה כדכתיב (שם) ושכחת עומר בשדה לרבות שכחת קמה, את שישנו בשכחת קמה ישנו בשכחת עומר, והאי עובד כוכבים שקצר שלא היה בשכחת קמה דאותה שעה עובד כוכבים היה אף על פי שעכשיו נתגייר אינו בשכחת עומר. ואין הלכה כרבי יהודה: 99](#__RefHeading___Toc532509552)

[ציונים והערות. 99](#__RefHeading___Toc532509553)

[בגדר הפטור של קצירת עכו"ם. 99](#__RefHeading___Toc532509554)

[חידוש בדברי המלכי צדק בדין עובד כוכבים שקצר את שדהו ואחר כך נתגייר 99](#__RefHeading___Toc532509555)

[בדברי התו"כ דיליף מקרא לפטור נכרי שקצר. 100](#__RefHeading___Toc532509556)

[שיטת ר"י – "שאין השכחה אלא בשעת עמור". 100](#__RefHeading___Toc532509557)

[גדל שליש לפני שנתגייר – למה ליכא בזה פטור. 100](#__RefHeading___Toc532509558)

[משנה ז 101](#__RefHeading___Toc532509559)

[הקדיש קמה ופדה קמה חייב, עומרין ופדה עומרין חייב, קמה ופדה עומרין פטורה שבשעת חובתה היתה פטורה: 101](#__RefHeading___Toc532509560)

[רע"ב משנה ז 101](#__RefHeading___Toc532509561)

[קמה ופדה עומרים פטורה - דמקרא דממעטינן קציר עובדי כוכבים ממעטינן נמי קציר הקדש דלאו קצירך הוא ולענין שכחה פליגי רבי יהודה ורבנן בהקדיש קמה ופדה עומרים כי היכי דפליגי בעובד כוכבים שקצר שדהו ואחר כך נתגייר: 101](#__RefHeading___Toc532509562)

[ציונים והערות. 101](#__RefHeading___Toc532509563)

["הקדיש קמה ופדה עומרים". 101](#__RefHeading___Toc532509564)

["הקדיש קמה ופדה עומרים פטורה שבשעת חובתה היתה פטורה". 101](#__RefHeading___Toc532509565)

[פלוגתת החזו"א והמשנת ר"א בהבאת שליש ביד הקדש לגבי פאה. 101](#__RefHeading___Toc532509566)

[חילוק בהנ"ל בין הקדש עכו"ם להפקר. 102](#__RefHeading___Toc532509567)

[משנה ח 102](#__RefHeading___Toc532509568)

[כיוצא בו המקדיש פירותיו עד שלא באו לעונת המעשרות ופדאן חייבין, משבאו לעונת המעשרות ופדאן חייבין, הקדישן עד שלא נגמרו וגמרן הגזבר ואחר כך פדאן פטורים שבשעת חובתן היו פטורים: 102](#__RefHeading___Toc532509569)

[רע"ב משנה ח 102](#__RefHeading___Toc532509570)

[עד שלא באו לעונת המעשרות - היינו מרוח כשהוא משוה פני הכרי ברחת, אם באותה שעה היו ביד הגזבר פטורים, ואם לאו אין ההקדש פוטרן: 102](#__RefHeading___Toc532509571)

[וגמרן הגזבר - שנגמרו בעודן ביד הגזבר: 102](#__RefHeading___Toc532509572)

[ציונים והערות. 102](#__RefHeading___Toc532509573)

[ב' משניות, חדא במירוח וחדא בשליש, והערה ברמב"ם ור"ש. 102](#__RefHeading___Toc532509574)

[חילוק בין פטור הקדש לפטור עכו"ם. 103](#__RefHeading___Toc532509575)

[בחילוק בין פטור הפקר לפטור הקדש. 104](#__RefHeading___Toc532509576)

[בפטור הקדש במירוח מותר כבר באכילת קבע 105](#__RefHeading___Toc532509577)

[משנה ט 105](#__RefHeading___Toc532509578)

[מי שלקט את הפאה ואמר הרי זו לאיש פלוני עני, ר' אליעזר אומר זכה לו וחכמים אומרים יתננה לעני שנמצא ראשון, הלקט והשכחה והפאה של עובד כוכבים חייב במעשרות אלא אם כן הפקיר: 105](#__RefHeading___Toc532509579)

[רע"ב משנה ט 105](#__RefHeading___Toc532509580)

[רבי אליעזר אומר זכה לו - פלוגתא דרבי אליעזר ורבנן בעשיר שלקט פאה לזכות בה לעני. דרבי אליעזר סבר אמרינן תרי מגו, מגו דאי בעי מפקר לנכסיה והוי עני וחזי ליה השתא נמי חזי ליה. ומגו דאי בעי זכי לנפשיה זכי נמי לחבריה, ורבנן סברי חד מגו אמרינן, תרי מיגו לא אמרינן, אבל מעני לעני דברי הכל זכה לו והלכה כחכמים. 105](#__RefHeading___Toc532509581)

[של עובד כוכבים חייב במעשרות - דהואיל ואין העובד כוכבים חייב בלקט שכחה ופאה הוו להו כשאר תבואה של עובד כוכבים שחייבת במעשר: 105](#__RefHeading___Toc532509582)

[אלא א"כ הפקיר - לעניים ולעשירים, דהפקר פטור מן המעשר. ומתניתין ר"מ היא דאמר אין קנין לעובד כוכבים בארץ ישראל להפקיע מן המעשר. ואין כן הלכה: 105](#__RefHeading___Toc532509583)

[ציונים והערות ובו ה' ענפים. 106](#__RefHeading___Toc532509584)

[ענף א בעיקר דינא דחב לאחרינא ובמיגו דאי בעי זכי. 106](#__RefHeading___Toc532509585)

[הקדמה לסוגי' – למה בעינן מיגו ואי בעינן מיגו, כמה שיטות וחילוקי דינים בזה. 106](#__RefHeading___Toc532509586)

[מיגו דזכי ומיגו דאי בעי זכי. 107](#__RefHeading___Toc532509587)

[כמה דרכים בעיקר סברת מיגו דאי בעי זכי ובחילוק בין חד מיגו לתרי מיגו. 107](#__RefHeading___Toc532509588)

[מבאר דמיגו דאי בעי זכי שייכא למיגו דזכי – שפועל בכחות דידיה לאחרים. 108](#__RefHeading___Toc532509589)

[ראיות מהדין של רגלי הממלא שהגדר כנתבאר בדרך השלישית. 109](#__RefHeading___Toc532509590)

[בדברי הקצוה"ח – למה יתננה לעני הנמצא ראשון. 109](#__RefHeading___Toc532509591)

[ענף ב' בשיטת רש"י דליכא מיגו כנגד הדין להזהיר עני על שלו 110](#__RefHeading___Toc532509592)

[בדברי רש"י לחלק בין בעלים לעשיר אחר – ליישב את קושי' הר"ש מהירושלמי. 110](#__RefHeading___Toc532509593)

[ישוב הגר"ח לשיטת רש"י – שהדין להזהיר הוא דין איסורי ולא שייך בזה מיגו. 110](#__RefHeading___Toc532509594)

[מה שיש להעיר בדברי הגר"ח. 111](#__RefHeading___Toc532509595)

[דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל – דדין להזהיר עני על שלו אינו איסור מן הצד - אלא דבר זה הוא מעיקר חובת העזיבה, שהתורה חייבתו לעזוב את הפאה לאחרים. 111](#__RefHeading___Toc532509596)

[ישוב לדברי הגר"ח על פי הנ"ל. 113](#__RefHeading___Toc532509597)

[ענף ג' ביאור פלוגתת הראשונים אי מוזהר על שלו גם כשהפקיר. 113](#__RefHeading___Toc532509598)

[ישוב שיטת רש"י - בריטב"א וברעק"א בדין להזהיר עני על שלו דגם לאחר הפקר לא הותר איסור זה. 113](#__RefHeading___Toc532509599)

[דברי הקה"י בביאור עיקר פלוגתתם – האם הוי כעשיר או שזה דין בעזיבה. 114](#__RefHeading___Toc532509600)

[דרך חדשה בעיקר פלוגתתם. 114](#__RefHeading___Toc532509601)

[חידוש מהחזו"א ואחיעזר לחלק בחידוש של רש"י בין פאה למעשר עני – וזה משום דחלוקין נינהו בעיקר הדין עזיבה. 114](#__RefHeading___Toc532509602)

[מבאר שהדין להזהיר עני אינו דין חדש אלא דין מיניה וביה בעיקר החיוב הפרשה. 116](#__RefHeading___Toc532509603)

[ענף ד' יסוד דינא דעזיבה דפאה תלויה בקצירה והדין להזהיר עני על שלו מתייחס לקצירה. 116](#__RefHeading___Toc532509604)

[הקדמה. 116](#__RefHeading___Toc532509605)

[מוכיח דמיניה וביה מוכרח בריטב"א שיש שייכות בין הדינים של עיקר התעזוב – גם לר"ש ולרא"ש – ונפ"מ לדינא דבחזר וזכה בו כו"ע מודי דהאזהרה חוזרת. 116](#__RefHeading___Toc532509606)

[מבאר שבריטב"א מוכרח שלרש"י יש שייכות בין הדינים של עיקר התעזוב – אף דמחלק ביניהם בהפקיר ועדיין לא חזר וזכה בו – ומתמה בזה. 117](#__RefHeading___Toc532509607)

[מעורר מדברי התורת זרעים – בקצר ומכר והלוקח הפריש דהמוכר מוזהר על הפאה של הלוקח, תמוה טובא כל השיטות. 117](#__RefHeading___Toc532509608)

[ביסוד דינא דפאה – עזיבה בקצירה, שהקצירה צריכה שתהיה בה עזיבה. 118](#__RefHeading___Toc532509609)

[קצירה דידיה צריכה שתהיה בה עזיבה גם במצב של הפקר שהוא לא מחוייב בהפרשה. 119](#__RefHeading___Toc532509610)

[מבאר דגם החולקים על רש"י למדו כגדר הנ"ל, ולא נחלקו אי הוי דין צדדי - דדינו כעשיר. 119](#__RefHeading___Toc532509611)

[מיישב הך דקצר ומכר – דעזיבה דלוקח חיילא בקצירה דמוכר ועזיבה זו מיוחסת אליו שלא להפקיעו. 120](#__RefHeading___Toc532509612)

[דן בדין תעזוב יתירא בהפקיר כרמו וחזר וזכה בה אחר – ומתמה בזה. 120](#__RefHeading___Toc532509613)

[ענף ה הערות בסיפא של המשנה 121](#__RefHeading___Toc532509614)

[הלקט והשכחה והפאה של עובד כוכבים חייב במעשרות, ומאי שנא תרומת עכו"ם מפאת עכו"ם. 121](#__RefHeading___Toc532509615)

[בחידוש המשנה למלך שהפטור פאה מתרו"מ הוא רק אחרי לקיטה של העני, והוכיח כן מהמשנה. 121](#__RefHeading___Toc532509616)

[בדברי רעק"א על חידושו של המשנה למלך הנ"ל. 122](#__RefHeading___Toc532509617)

[משנה י 123](#__RefHeading___Toc532509618)

[איזהו לקט הנושר בשעת הקצירה, היה קוצר קצר מלא ידו תלש מלא קמצו הכהו קוץ ונפל מידו לארץ הרי הוא של בעל הבית, תוך היד ותוך המגל לעניים, אחר היד ואחר המגל לבעל הבית, ראש היד וראש המגל רבי ישמעאל אומר לעניים רבי עקיבא אומר לבעל הבית: 123](#__RefHeading___Toc532509619)

[רע"ב משנה י 123](#__RefHeading___Toc532509620)

[הנושר בשעת הקצירה - שבלים הנופלים בשעת הקצירה: 123](#__RefHeading___Toc532509621)

[הכהו קוץ - כל היכא דנושר מחמת אונס אינו לקט, דכתיב (ויקרא יט) ולקט קצירך, אין לקט אלא מחמת קציר: 123](#__RefHeading___Toc532509622)

[תוך היד - אנשר קאי, כלומר תוך היד ונשר, תוך המגל ונשר, דהנושר מתוך היד ומתוך המגל לעניים. אבל הנושר מאחר היד מנדנוד ידו ומאחר המגל מכח תנועת המגל, לבעל הבית, דאין זה בדרך קצירה: 123](#__RefHeading___Toc532509623)

[ראש היד - כשידו מלאה ויש שבלים בין ראשי אצבעותיו לפס ידו, הנושר משם, וכן הנושר מראש המגל: 123](#__RefHeading___Toc532509624)

[רבי ישמעאל אומר לעניים - דדמי לתוך היד ולתוך המגל: 123](#__RefHeading___Toc532509625)

[ורבי עקיבא אומר לבעל הבית - דמדמי ליה לאחר היד ולאחר המגל. והלכה כרבי עקיבא: 123](#__RefHeading___Toc532509626)

[ציונים והערות. 123](#__RefHeading___Toc532509627)

[הכהו קוץ ונפל מידו 123](#__RefHeading___Toc532509628)

[תוך היד ותוך המגל לעניים, אחר היד ואחר המגל לבעל הבית 123](#__RefHeading___Toc532509629)

[בנפל לאחר קצירה 124](#__RefHeading___Toc532509630)

[ראש היד וראש המגל 124](#__RefHeading___Toc532509631)

[משנה יא 124](#__RefHeading___Toc532509632)

[חורי הנמלים שבתוך הקמה הרי הן של בעל הבית, שלאחר הקוצרים העליונים לעניים והתחתונים של בעל הבית, רבי מאיר אומר הכל לעניים שספק לקט לקט: 124](#__RefHeading___Toc532509633)

[רע"ב משנה יא 124](#__RefHeading___Toc532509634)

[חורי הנמלים - דרך הנמלים לכנוס תבואה בחוריהן: 124](#__RefHeading___Toc532509635)

[שבתוך הקמה - עד שלא התחילו לקצור: 124](#__RefHeading___Toc532509636)

[של בעל הבית - שאין לעניים בקמה כלום: 124](#__RefHeading___Toc532509637)

[שלאחר הקוצרים - לאחר שהתחילו לקצור חיישינן שמא הביאו שם הנמלים מן הלקט. הלכך החטים העליונים שבחורים או שבלים העליונים לעניים דיש שם מן הלקט, אבל חטים התחתונים לבעל הבית דמן הקמה היה. ואלו הן עליונים כל שהן לבנים, ואלו הן תחתונים הירוקים שנוטים להשחיר ונכרים שהם ישנים: 124](#__RefHeading___Toc532509638)

[ר"מ אומר הכל לעניים - שאי אפשר לגורן בלא ירקון, ושמא אלו הירוקים מן התבואה חדשה שקצרו עכשיו שיש בה חלק לעניים: 124](#__RefHeading___Toc532509639)

[שספק לקט לקט - דכתיב (שם) לעני ולגר תעזוב הנח לפניהם משלך. והלכה כר"מ: 124](#__RefHeading___Toc532509640)

[ציונים והערות. 124](#__RefHeading___Toc532509641)

[שלאחר הקוצרים 124](#__RefHeading___Toc532509642)

[שספק לקט לקט 124](#__RefHeading___Toc532509643)

[עיקר הסוגי' בחולין דדין זה תלוי בחזקת חיוב וחזקת פטור. 125](#__RefHeading___Toc532509644)

[סיכום – 'חזקה' לאו דווקא וכמבואר בירושלמי. 125](#__RefHeading___Toc532509645)

[דרכו של החת"ס בסוגי' זו. 125](#__RefHeading___Toc532509646)

[דרכו של המהרי"ט בזה. 126](#__RefHeading___Toc532509647)

[דרכו של השערי יושר בזה. 126](#__RefHeading___Toc532509648)

[הוכחה מהגר"א לדרכו של הגרשש"ק. 127](#__RefHeading___Toc532509649)

[--------------- 127](#__RefHeading___Toc532509650)

[פלוגתת הר"ן והרשב"א בספק ממון עניים. 127](#__RefHeading___Toc532509651)

[ישוב שיטת הרשב"א מהסוגי' בחולין מהתורת זרעים. 128](#__RefHeading___Toc532509652)

[דרכו של המחנ"א דנחלקו בדין אמריתו לעניים כמסירתו להדיוט. 129](#__RefHeading___Toc532509653)

[דרך נוספת בזה מבעל האבי עזרי. 129](#__RefHeading___Toc532509654)

[דרך חדשה בעיקר סוגי' זו מהגר"א בחו"מ. 129](#__RefHeading___Toc532509655)

[------------------ 130](#__RefHeading___Toc532509656)

[בדין עני ורש הצדיקו כנגד רוב. 130](#__RefHeading___Toc532509657)

[בקושי' המשנה ראשונה בדמאי. 130](#__RefHeading___Toc532509658)

[כמה מראה מקומות בסוגי' זו, ואי הוי דין ספק אי דין ודאי. 130](#__RefHeading___Toc532509659)

[מסכת פאה פרק חמישי 131](#__RefHeading___Toc532509660)

[משנה א 131](#__RefHeading___Toc532509661)

[גדיש שלא לוקט תחתיו כל הנוגע בארץ הרי הוא של עניים הרוח שפזרה את העמרים אומדים אותה כמה לקט היא ראויה לעשות ונותן לעניים רשב"ג אומר נותן לעניים בכדי נפילה: 131](#__RefHeading___Toc532509662)

[רע"ב משנה א 131](#__RefHeading___Toc532509663)

[גדיש שלא לוקט תחתיו - מי שאסף והגדיש את העומרים למקום אחד בתוך השדה שעדיין לא לקטו שם העניים את הלקט: 131](#__RefHeading___Toc532509664)

[כל הנוגעות בארץ לעניים - דקנסוהו רבנן לפי שהגדיש על גב הלקט, ואפילו הגדיש חטים על גבי לקט של שעורים הוי כל הנוגע מן החטים בארץ לעניים: 131](#__RefHeading___Toc532509665)

[הרוח שפזרה את העמרים - על גבי הלקט: 131](#__RefHeading___Toc532509666)

[כדי נפילה - כדי שיעור שרגיל ליפול בשעת קצירה, שהם ארבעה קבין לכור זרע, והכור הוא ל' סאין. ומשום דאמר ת"ק אומדים כמה לקט ראויה לעשות קא משמע לן רבן שמעון בן גמליאל אין הדבר צריך אומד שכבר קצוב ועומד כדי נפילה, בשלשים סאין של זרע רגיל ליפול ממנו בשעת קצירה ארבעה קבין וכך יתן לעניים: 131](#__RefHeading___Toc532509667)

[ציונים והערות. 132](#__RefHeading___Toc532509668)

[דברי הרא"ש והר"ש בקנס של "כל הנוגעות בארץ לעניים", ופטור ממעשרות אף לב"ה שהפקר לעניים אינו הפקר, דפטור מחמת הדין הפקר בי"ד אף דהוי שלא כדין. 132](#__RefHeading___Toc532509669)

[הערות בדברי הירושלמי בחילוק בין ב"ה לב"ש לגבי הקנס אי הוי ע"י הפקר בי"ד. 132](#__RefHeading___Toc532509670)

[ב' דינים שונים בדין הפקר בי"ד הפקר, והערה בדברי הר"ש סיריליאו. 133](#__RefHeading___Toc532509671)

[במה שיש לדון בדברי רעק"א בדין הפקר בי"ד הפקר בהפקר לעניים לדעת ב"ה, ובשיטת הגר"א בזה. 133](#__RefHeading___Toc532509672)

[בדברי הגאון ר' אליעזר משה דהפקר לעניים חל לב"ה. 134](#__RefHeading___Toc532509673)

[בעיקר הדיון בירושלמי בהפקר בי"ד אי פטור מן המעשרות או לא. 134](#__RefHeading___Toc532509674)

[במה שיש לדון בקס"ד בירושלמי שתבואה פטורה מתרו"מ בחודש העיבור בשביעית מדין הפקר בי"ד. 134](#__RefHeading___Toc532509675)

[-------------------- 135](#__RefHeading___Toc532509676)

[בפלוגתת האחרונים בספק לקט אי פטור מן המעשר בתורת ודאי משום דינא דצדק משלך ותן לו, ובעיקר הדין ספק ממון עניים אי הוי דין ספק או דין ודאי. 135](#__RefHeading___Toc532509677)

[יש לדון בפטור הפקר ממעשרות אי תלוי על הפועל של ידך וידו שוין או על הדין פאה והדין הפקר. 136](#__RefHeading___Toc532509678)

[-------------------- 136](#__RefHeading___Toc532509679)

[בפלוגתת ת"ק ורשב"ג ברוח שפיזרה. 136](#__RefHeading___Toc532509680)

[משנה ב 137](#__RefHeading___Toc532509681)

[שבולת שבקציר וראשה מגיע לקמה אם נקצרה עם הקמה הרי היא של בעל הבית ואם לאו הרי היא של עניים שבולת של לקט שנתערבה בגדיש מעשר שבולת אחת ונותן לו א"ר אליעזר וכי היאך העני הזה מחליף דבר שלא בא ברשותו אלא מזכה את העני בכל הגדיש ומעשר שבולת אחת ונותן לו: 137](#__RefHeading___Toc532509682)

[רע"ב משנה ב 137](#__RefHeading___Toc532509683)

[שבולת שבקציר - שייר בקצירתו שבולת אחת שלא קצר, וראש אותה שבולת מגיע לקמה, אם אותה שבולת נקצרת עם הקמה הרי היא של בעל הבית, שהקמה מצילתה דלא קרינן בה לא תשוב לקחתו (דברים כד): 137](#__RefHeading___Toc532509684)

[מעשר שבולת אחת ונותן לו - לפי שחייב ליתן לו דבר מתוקן כמו שהיתה שבולת של לקט דפטורה מן המעשרות ואף על פי שעדיין לא נתמרח חל שם מעשר עליו כמו מעשר ראשון שהקדימו בשבלין שחל עליו שם מעשר אף ע"פ שעדיין לא נתמרח. וכיצד הוא עושה, מביא שתי שבלים מגדיש זה שנתערבה בו שבולת של לקט, ואומר על אחת מהן אם זו לקט מוטב, ואם לאו הרי מעשרותיה קבועים בזו השנית, ונותן לו את הראשונה. ובירושלמי פריך וניחוש שמא זאת השניה שקבע עליה המעשרות של לקט היא, וכיון שהיא פטורה מן המעשר אין המעשרות קובעים בה שאין מפרישין מן הפטור על החיוב, ומשני שלוקח שבולת שלישית ואומר אם השנייה שקבעתי בה המעשרות היא לקט ואינה יכולה להיות מעשר, הרי זו השלישית מעשר על הראשונה: 137](#__RefHeading___Toc532509685)

[א"ר אליעזר וכי היאך העני הזה מחליף דבר שלא בא ברשותו - רבי אליעזר לדבריהם דרבנן קאמר להו, לדידכו דפלגיתו עלי בעשיר שלקט פאה לעני שאני אומר זכה לו ואתון אמריתו דלא זכה לו, היאך העני הזה מחליף דבר שלא בא ברשותו, דהא אין בעל השדה יכול לזכות לו את הלקט לפי דבריכם, ונמצא דלקט זה לא בא ברשותו של עני, אלא לדבריכם מזכה את העני בכל הגדיש על מנת להחזיר דמתנה על מנת להחזיר שמה מתנה, ונמצאת אותה שבולת שהיא לקט באה ליד העני ויכול להחליפה באחרת. ורבנן אמרי הכא עשו את שאינו זוכה כזוכה, וחשבינן להאי שבולת של לקט כאילו באה לידו של עני, אף על גב דלא זכה בה, לענין זה שיכול להחליפה באחרת. והלכה כחכמים: 137](#__RefHeading___Toc532509686)

[ציונים והערות 137](#__RefHeading___Toc532509687)

[פלוגתת הראשונים במה איירי המשנה בשבולת שבקציר, בשכחה או בלקט, ובחידוש של הרמב"ם שיש לקט במחובר. 137](#__RefHeading___Toc532509688)

[בדברי הר"ש בשבולת שבקציר וראשה מגיע לקמה 138](#__RefHeading___Toc532509689)

["מעשר שבולת אחת ונותן לו". 138](#__RefHeading___Toc532509690)

["א"ר אליעזר וכי היאך העני הזה מחליף דבר שלא בא ברשותו". 138](#__RefHeading___Toc532509691)

[ישוב לקושי' מהמשנה על בהגהות אשרי [ע"ז] בתערובת ממון של שנים. 139](#__RefHeading___Toc532509692)

[ישוב לקושי' רעק"א דלמה מזכה את העני בכל הגדיש. 139](#__RefHeading___Toc532509693)

[למה צריכים לעשר, דמאי שנא ממשנה א'. 139](#__RefHeading___Toc532509694)

[בקושי' המשנה למלך שמשמע הכא שיש פטור מעשרות כבר לפני שמגיע ליד עני, ובדברי רעק"א בזה. 140](#__RefHeading___Toc532509695)

["חליפי פאה". 140](#__RefHeading___Toc532509696)

[משנה ג 140](#__RefHeading___Toc532509697)

[אין מגלגלין בטופח דברי ר"מ וחכמים מתירין מפני שאפשר: 140](#__RefHeading___Toc532509698)

[רע"ב משנה ג 140](#__RefHeading___Toc532509699)

[אין מגלגלין בטופח - מין קטניות דק, שקורין לו בערבי גילבא"ן. ורמב"ם פי' שהוא מין זרע שקורין לו קורטמ"ן ודומה לשעורים. ואומר ר"מ שאין מגלגלין זה המין עם שאר מיני זרעים, לקצור אותם ביחד, כי הלקט שהיה ראוי ליפול משאר מיני זרעים יפול מזה המין הגרוע ונמצא מפסיד לעניים: 140](#__RefHeading___Toc532509700)

[וחכמים מתירים מפני שאפשר - שיפול לקט משאר זרעים כמו מן הטופח. והלכה כחכמים. פי' אחר אין מעלין מים בגלגל מן הבור להשקות את השדה או להרביצה עד שיהא משקה טופח עליה בשעה שהעניים באים בשביל הלקט, מפני שהוא מפסיד לעניים. וחכמים מתירין, מפני שאפשר שישומו ההפסד של עניים בזה ויתן בעל השדה כפי השומא שישומו עליו, ולר' מאיר דאמר אין מגלגלין שמין לבעל הבית הפסדו ונוטל מן העניים: 140](#__RefHeading___Toc532509701)

[ציונים והערות. 140](#__RefHeading___Toc532509702)

[ב' דרכים בראשונים בביאור המשנה 140](#__RefHeading___Toc532509703)

[משנה ד 141](#__RefHeading___Toc532509704)

[בעל הבית שהיה עובר ממקום למקום וצריך ליטול לקט שכחה ופאה ומעשר עני יטול וכשיחזור לביתו ישלם דברי ר' אליעזר וחכמים אומרים עני היה באותה שעה: 141](#__RefHeading___Toc532509705)

[רע"ב משנה ד 141](#__RefHeading___Toc532509706)

[עני היה באותה שעה - ופטור מלשלם. והלכה כחכמים: 141](#__RefHeading___Toc532509707)

[ציונים והערות. 141](#__RefHeading___Toc532509708)

[שיטת הרמב"ם דלחכמים משלם ממידת חסידות, וקושי' רעק"א. 141](#__RefHeading___Toc532509709)

[בגדר הדין "עני היתה באותה שעה", אי תלוי במאתיים זוז ואי צריך ללוות ועוד. 141](#__RefHeading___Toc532509710)

[בהוכחה מהרא"ש לחידוש של המשנה למלך שאין פטור תרו"מ בפאה לפני שהגיע לידי עניים. 142](#__RefHeading___Toc532509711)

[מבואר בראשונים שיש ב' מחלוקות ב' חכמים לר"א, ומתמה בזה. 142](#__RefHeading___Toc532509712)

[בדברי המשנת ר"א בשו"ט בסוגי', ומבואר שאינו עני גמור. 143](#__RefHeading___Toc532509713)

[יטול וכשיחזור לביתו ישלם דברי ר' אליעזר 143](#__RefHeading___Toc532509714)

[משנה ה 143](#__RefHeading___Toc532509715)

[המחליף עם העניים בשלו פטור ובשל עניים חייב, שנים שקבלו את השדה באריסות זה נותן לזה חלקו מעשר עני וזה נותן לזה חלקו מעשר עני, המקבל שדה לקצור אסור בלקט שכחה ופאה ומעשר עני, אמר רבי יהודה אימתי בזמן שקבל ממנו למחצה לשליש ולרביע, אבל אם א"ל שליש מה שאתה קוצר שלך מותר בלקט ובשכחה ובפאה ואסור במעשר עני: 143](#__RefHeading___Toc532509716)

[רע"ב משנה ה 143](#__RefHeading___Toc532509717)

[המחליף עם העניים - נותן תבואה או פירות לעני בחלוף מה שלקט: 143](#__RefHeading___Toc532509718)

[שלו פטור - מן המעשר. מה שנתן לו העני שהוא של לקט שכחה ופאה: 143](#__RefHeading___Toc532509719)

[ושל עניים חייב - מה שנתן בעל הבית לעני מתבואתו, וחייב לעשר קודם שיתן אותו לעני: 143](#__RefHeading___Toc532509720)

[שנים שקבלו את השדה - והם עניים: 143](#__RefHeading___Toc532509721)

[באריסות - למחצה לשליש ולרביע, והם נעשים כבעל הבית, ובעל הבית עני אסור בלקט של שדהו דכתיב (ויקרא יט) לא תלקט לעני, אזהרה לעני שלא ילקט הלקט שלו, וחייב להפריש מעשר עני ולתת אותו לעני אחר. ודוקא כל אחד על חלקו נעשה כבעל הבית, ולא על חלק חבירו. הלכך מותרין ליתן זה לזה מעשר עני: 143](#__RefHeading___Toc532509722)

[שקבלה ממנו למחצה - שזכה במחובר. אבל אם אמר ליה [שליש] מה שאתה קוצר, אין לו חלק אלא בתלוש, וחיוב לקט שכחה ופאה הכל על בעל השדה, ואף על פי ששכחת העמרים בתלוש בשעת עמור, מכל מקום כאן פטור דלא קרינן ביה קצירך הואיל ולא זכה אלא בתלוש. וגר שנתגייר לאחר קצירה דחייב בשכחה לעיל לרבי יהודה, היינו משום דקרינן ביה שדך. ומכל מקום מהאי טעמא לא מחייבינן גר בלקט מאחר שעיקרו במחובר: 143](#__RefHeading___Toc532509723)

[ציונים והערות. 144](#__RefHeading___Toc532509724)

['שלו פטור ושל עניים חייב'. 144](#__RefHeading___Toc532509725)

["ושל עניים חייב" – בחיוב לבעה"ב לעשר. 144](#__RefHeading___Toc532509726)

[המחליף עם העניים – האם זכה עני מסויים, ומקור למשנה למלך. 144](#__RefHeading___Toc532509727)

[שני אריסין - המשנה קאי הכא בדינא דלהזהיר עני על שלו, ודברים מחודשים ברמב"ם. 144](#__RefHeading___Toc532509728)

[בחילוק בין שני אריסין למקבל שדה לקצור. 144](#__RefHeading___Toc532509729)

["אבל אם א"ל שליש מה שאתה קוצר שלך מותר בלקט ובשכחה ובפאה ואסור במעשר עני". 145](#__RefHeading___Toc532509730)

[משנה ו 145](#__RefHeading___Toc532509731)

[המוכר את שדהו המוכר מותר והלוקח אסור, לא ישכור אדם את הפועלים על מנת שילקט בנו אחריו, מי שאינו מניח את העניים ללקוט או שהוא מניח את אחד ואחד לא או שהוא מסייע את אחד מהן, הרי זה גוזל את העניים על זה נאמר (משלי כב) אל תסג גבול עולים: 145](#__RefHeading___Toc532509732)

[רע"ב משנה ו 145](#__RefHeading___Toc532509733)

[המוכר שדהו - שמכר לו שדה וקמתה. אבל מכר את הקמה בלבד ושייר השדה לעצמו, שניהם אסורים בלקט שכחה ופאה, שאצל זה אני קורא שדך ואצל זה אני קורא קצירך: 145](#__RefHeading___Toc532509734)

[המוכר מותר - בלקט שכחה ופאה אם הוא עני: 145](#__RefHeading___Toc532509735)

[על מנת שילקט בנו אחריו - שע"י כן הפועל מנכה לו מן השכירות, ונמצא פורע חובו משל עניים: 145](#__RefHeading___Toc532509736)

[אל תסג גבול עולים - כלומר אל תקרי עולם אלא עולים, אית דמפרשי אלו עולי מצרים שלא תשנה האזהרות שבתורה שנתנה ליוצאי מצרים, ואית דמפרשי עולים אלו בני אדם שירדו מנכסיהם, וקרי להו עולים לשון כבוד, כדרך שקורין לעור סגי נהור: 145](#__RefHeading___Toc532509737)

[ציונים והערות. 145](#__RefHeading___Toc532509738)

[מוכר מותר ולוקח אסור. 145](#__RefHeading___Toc532509739)

[מכר את הקמה בלבד ושייר השדה לעצמו, שניהם אסורים, ובדין מעשר עני בזה. 146](#__RefHeading___Toc532509740)

["על מנת שילקט בנו אחריו". 146](#__RefHeading___Toc532509741)

[הרי זה גוזל את העניים – ממון עניים או הפקר לעניים. 146](#__RefHeading___Toc532509742)

[משנה ז 146](#__RefHeading___Toc532509743)

[העומר ששכחוהו פועלים ולא שכחו בעל הבית, שכחו בעל הבית ולא שכחוהו פועלים, עמדו עניים בפניו או שחיפוהו בקש, הרי זה אינו שכחה: 146](#__RefHeading___Toc532509744)

[רע"ב משנה ז 146](#__RefHeading___Toc532509745)

[ולא שכחו בעל הבית - כגון דבעל הבית בשדה, דקאי גביה וזכי ביה. אבל בעל הבית בעיר הוי שכחה אף על גב דלא שכחו בעל הבית: 146](#__RefHeading___Toc532509746)

[ציונים והערות. 146](#__RefHeading___Toc532509747)

[דברי הר"ש בשם הירושלמי במקור לשכחת בעלים ופועלים. 146](#__RefHeading___Toc532509748)

["ולא שכחו בעל הבית - כגון דבעל הבית בשדה, דקאי גביה וזכי ביה", ובעינן שכחת פועלים כאחתלא דשכחה. 147](#__RefHeading___Toc532509749)

[בגדר הדין שכחת פועלים ובעה"ב ובדין אחרים רואים. 147](#__RefHeading___Toc532509750)

[עמדו עניים בפניו – מדין אחרים רואים אותו. 148](#__RefHeading___Toc532509751)

["עמדו עניים בפניו או שחיפוהו בקש". 148](#__RefHeading___Toc532509752)

[משנה ח 148](#__RefHeading___Toc532509753)

[המעמר לכובעות ולכומסאות לחררה ולעמרים אין לו שכחה ממנו ולגורן יש לו שכחה המעמר לגדיש יש לו שכחה ממנו ולגורן אין לו שכחה זה הכלל כל המעמר למקום שהוא גמר מלאכה יש לו שכחה ממנו ולגורן אין לו שכחה למקום שאינו גמר מלאכה אין לו שכחה ממנו ולגורן יש לו שכחה: 148](#__RefHeading___Toc532509754)

[רע"ב משנה ח 148](#__RefHeading___Toc532509755)

[לכובעות - לעשות מהן כמין כובע בראש, שכך היו רגילין לעשות עטרות של שבולין ולשום בראש: 148](#__RefHeading___Toc532509756)

[לכומסאות - אינם גבוהים ובולטים למעלה ככובעות, אלא נכפפים למטה שאינו נראה כל כך, כמה דתימא (דברים לב) הלא הוא כמוס עמדי: 148](#__RefHeading___Toc532509757)

[ולחררה - קצר מעט ועמר, כדי לגלגל עיסה לעשות חררה קטנה ע"ג גחלים. 149](#__RefHeading___Toc532509758)

[פירוש אחר: יש שקוצרים התבואה ומגדישים אותה במקום אחד עד שתתאסף. ואז נושאים אותה למקום שדשים התבואה, ומקום הדישה נקרא גורן, ומה שמגדישים על גבי קרקע נקרא כובעות, כדמות כובע שמשימין בראש, ומה שמגדישים בחפירה בארץ נקרא כומסאות, לשון כמוס עמדי, ומה שמגדישים בעגולה כדמות אבן הרחים נקרא חררה, ע"ש שהחררה עגולה: 149](#__RefHeading___Toc532509759)

[ולעמרים - עשה עמרים קטנים, וסופו לעשות משנים ושלשה עומר אחד: 149](#__RefHeading___Toc532509760)

[אין לו שכחה - כלומר מה ששכח בשדה בשעה שמוליך לא' מן המקומות הללו אינו שכחה דכתיב (שם כט) כי תקצור קצירך בשדך ושכחת עומר בשדה, מה קציר שאין אחריו קציר אף עמור שאין אחריו עמור, יצא אלו שיש אחריהן עמור: 149](#__RefHeading___Toc532509761)

[ממנו ולגורן יש לו שכחה - המוליך מאחת מהמקומות הללו לגורן ושכח עומר באחת מן המקומות הללו, הוי שכחה: 149](#__RefHeading___Toc532509762)

[המעמר לגדיש - ורוצה שישארו באותו מקום ושם ידוש אותם, יש לו שכחה: 149](#__RefHeading___Toc532509763)

[ממנו ולגורן - ואם נמלך עליהם אח"כ ומוליכם למקום אחר לדוש אותם, אין לו שכחה: 149](#__RefHeading___Toc532509764)

[ציונים והערות. 149](#__RefHeading___Toc532509765)

[ב' דרכים במשנה. 149](#__RefHeading___Toc532509766)

[מסכת פאה פרק שישי 150](#__RefHeading___Toc532509767)

[משנה יא <> רע"ב משנה יא <> ציונים והערות <> אם היה מתכוין ליטול הגס הגס אינו שכחה כו'" <> בגדר הדין דשכחה ע"י סיבה אינה שכחה. <> מחלוקת אי קאי גוונא ד'גס גס' בקצירה בלילה וסומא, ובדברי המקד"ד בזה.<> 150](#__RefHeading___Toc532509768)

[מתנה ע"מ שכתוב בתורה בקצירה ושכחה וירושה <> 150](#__RefHeading___Toc532509769)

[ענף א דרכם של רעק"א והנתה"מ שמתנה ע"מ שכתוב בתורה בשאר כסות ועונה ושביעית ואונאה, אינה הלכה בתנאים - אלא בכל עקירה כסילוק ושיור. <> דעת רעק"א שבשאר כסות ועונה ושביעית ואונאה א"צ לבא להלכות תנאים - וגם בשיור וסילוק שייך הלכה זו. <> תוספת ביאור בדברי רעק"א. <> יסוד של הנתה"מ דבכל כה"ג דאיכא תנאי דממילא - ע"כ אינו תנאי מצד ב"ג וב"ר אלא שיור. <> פלוגתת ראשונים בע"מ שאין לרבו רשות בו. <> רעק"א הוכיח כן מהסילוק בירושת הבעל - וכן מוכרח מסוגיין. <> סיכום דינא דמתנה ע"מ שכתוב בתורה באיסורים - ופלוגתת ר"י ור"מ בדבר שבממון - דלא שייך לתנאים של ב"ג וב"ר. 150](#__RefHeading___Toc532509770)

[משנה א 151](#__RefHeading___Toc532509771)

[רע"ב משנה א 151](#__RefHeading___Toc532509772)

[בית שמאי אומרים הבקר לעניים - מי שהפקיר לעניים ולא לעשירים דין הפקר יש לו, ופטור מן המעשר, דכתיב בלקט ופאה (ויקרא יט) לעני ולגר תעזוב אותם, מה תלמוד לומר תעזוב אותם, למד על עזיבה אחרת דהיינו הפקר, שהיא כזו, מה זו לעניים ולא לעשירים אף מה שנאמר במקום אחר לעניים ולא לעשירים: 151](#__RefHeading___Toc532509773)

[אף לעשירים כשמטה - דכתיב (שמות כה) והשביעית תשמטנה ונטשתה, מה ת"ל ונטשתה, למד על נטישה אחרת דהיינו הפקר, שהיא כשביעית, מה שביעית לעניים ולעשירים אף הפקר לעניים ולעשירים: 151](#__RefHeading___Toc532509774)

[ציונים והערות 151](#__RefHeading___Toc532509775)

[עיקר פלוגתת ב"ש וב"ה בהפקר לעניים אי יליף מפאה או משביעית. 151](#__RefHeading___Toc532509776)

[האם חל הפקר לעניים לב"ה. 151](#__RefHeading___Toc532509777)

[בפלוגתת רעק"א והגר"א בדין הפקר בי"ד הפקר בהפקר לעניים לדעת ב"ה אי הוי הפקר לכל או לא. 151](#__RefHeading___Toc532509778)

[בגדר הדין הפקר בי"ד הפקר, ולמה מודה בזה ב"ה דחל בהפקר לעניים. 152](#__RefHeading___Toc532509779)

[באופן שחל הפקר לעניים האם פטור ממעשרות או לא, ודן בעיקר פטור פאה והפקר אי הוו ב' דינים או דין אחד. 154](#__RefHeading___Toc532509780)

[חידוש של הקובש"ע ששייך פאה לזמן כמו שייך הפקר לזמן. 155](#__RefHeading___Toc532509781)

[--------------- 156](#__RefHeading___Toc532509782)

[כל עומרי השדה של קב קב ואחד של ארבעת קבין ושכחו בית שמאי אומרים אינו שכחה 156](#__RefHeading___Toc532509783)

[ב"ה - לית להו רואין – ר"ש. 156](#__RefHeading___Toc532509784)

[משנה ב 156](#__RefHeading___Toc532509785)

[העומר שהוא סמוך לגפה ולגדיש לבקר ולכלים ושכחו בית שמאי אומרים אינו שכחה ובית הלל אומרים שכחה: 156](#__RefHeading___Toc532509786)

[רע"ב משנה ב 156](#__RefHeading___Toc532509787)

[לגפה - גדר אבנים סדורות זו על זו בלא טיט: 156](#__RefHeading___Toc532509788)

[ולכלים - כלי המחרישה: 156](#__RefHeading___Toc532509789)

[בית שמאי אומרים אינו שכחה - פלוגתייהו דב"ש וב"ה בעומר שהחזיק בו להוליכו לעיר ונתנו בצד הגפה או בצד הגדיש ושכחו שם, שבית שמאי אומרים אינו שכחה שהרי זכה בו: 156](#__RefHeading___Toc532509790)

[ובית הלל אומרים שכחה - והא דתנן לקמן במתניתין העומר שהחזיק בו להוליכו לעיר ושכחו מודים בית הלל לב"ש שאינו שכחה, זהו כשלא הניחו אצל הגפה או אצל הגדיש. פירוש אחר בש"א אינו שכחה אפילו בעומר שלא החזיק בו כלל לא הוי שכחה, דהואיל והניחו אצל דבר המסויים עתיד לזכרו, ובה"א שכחה כל זמן שלא החזיק בו. ומודים ב"ה שאם החזיק בו ואח"כ שכחו שאינו שכחה, כדאמרינן בסמוך: 156](#__RefHeading___Toc532509791)

[ציונים והערות 157](#__RefHeading___Toc532509792)

[ביאור בדין עומר שהוא סמוך לגפה ובעומר שהחזיק בו להוליכו לעיר 157](#__RefHeading___Toc532509793)

[ביאור נוסף בדין עומר שהחזיק בו להוליכו לעיר דאינו שכחה. 158](#__RefHeading___Toc532509794)

[משנה ג' וד' 158](#__RefHeading___Toc532509795)

[ראשי שורות העומר שכנגדו מוכיח העומר שהחזיק בו להוליכו אל העיר ושכחו מודים שאינו שכחה: 158](#__RefHeading___Toc532509796)

[ואלו הן ראשי שורות, שנים שהתחילו מאמצע השורה זה פניו לצפון וזה פניו לדרום, ושכחו לפניהם ולאחריהם, את שלפניהם שכחה ואת שלאחריהם אינו שכחה, יחיד שהתחיל מראש השורה ושכח לפניו ולאחריו, שלפניו אינו שכחה ושלאחריו שכחה מפני שהוא בבל תשוב, זה הכלל כל שהוא בבל תשוב שכחה ושאינו בבל תשוב אינו שכחה: 158](#__RefHeading___Toc532509797)

[רע"ב משנה ג' וד' 158](#__RefHeading___Toc532509798)

[ראשי שורות העומר שכנגדו מוכיח - לקמן בסמוך מפרש לה: 158](#__RefHeading___Toc532509799)

[שנים שהתחילו מאמצע שורה - של עמרים, זה הפך פניו לצפון וזה הפך פניו לדרום: 158](#__RefHeading___Toc532509800)

[ושכחו לפניהם - לאחר שהתחילו לעמר דלגו עומר ושכחוהו, הוי שכחה, דקרינן ביה לא תשוב לקחתו (דברים כד): 158](#__RefHeading___Toc532509801)

[ולאחריהם אינו שכחה - אם כשהפכו פניהם זה לצפון וזה לדרום והתחילו לעמר נשאר עומר אחד ביניהם ושכחוהו, אינו שכחה. לפי ששניהם סמכו זה על זה ומתוך כך נשכח: 159](#__RefHeading___Toc532509802)

[יחיד שהתחיל מראש השורה - השתא מפרש להא דתנן לעיל ראשי שורות העומר שכנגדו מוכיח. כגון שיש כאן עשר שורות של עשר עמרין מסודרין בשורות מצפון לדרום, והתחיל לעמר בראש שורה אחת ושכח עומר אחד לאחריו, הוי שכחה, כיון שעבר ממנו ועמר עומר הסמוך לו קרינן ביה לא תשוב לקחתו, אבל אם שכח עומר אחד או שנים בסוף השורה, דהיינו לפניו, והניחם וחזר והתחיל לעמר מתחלת שורה שניה, לא הוי שכחה, דלא קרינן ביה לא תשוב, שאני אומר דעתו לעשות שורה אחרת מאותם שהניח ממזרח למערב. והיינו דתנן העומר שכנגדו מוכיח, שהעומרים [של] שורות אחרות מוכיחים על אלו שהניח שלא שכחן שראויין להתחשב עמהן בשורה אחרת: 159](#__RefHeading___Toc532509803)

[ציונים והערות 159](#__RefHeading___Toc532509804)

[ביאור משנה ג' 159](#__RefHeading___Toc532509805)

[דין "העומר שהחזיק בו להוליכו אל העיר ושכחו" 159](#__RefHeading___Toc532509806)

[ביאור הדין הראשון של "ראשי שורות" במשנה ג' שנתבאר בתחילת משנה ד' – "שנים וכו'" - לדרכו של הר"ש. 159](#__RefHeading___Toc532509807)

[ביאור הדין השני במשנה ג' - "העומר שכנגדו מוכיח" שנתבאר במשנה ד' – יחיד שהתחיל – לדרכו של הר"ש. 160](#__RefHeading___Toc532509808)

[זה הכלל כל שהוא בבל תשוב שכחה ושאינו בבל תשוב אינו שכחה. 160](#__RefHeading___Toc532509809)

[תוספת ביאור בדברי הר"ש בדין עומר שכנגדו מוכיח ובדין "אינו בבל תשוב" – ומביא שיש ב' מחלוקות בין הר"ש לר"ש סיריליאו בהנ"ל. 160](#__RefHeading___Toc532509810)

[בחידוש בר"ש דמהני ראוי להעביר עליהן. 161](#__RefHeading___Toc532509811)

[פלוגתת הר"ש והרמב"ם בשכח רביעי בשורה שיש בה שש. 162](#__RefHeading___Toc532509812)

[משנה ה 162](#__RefHeading___Toc532509813)

[שני עומרים שכחה ושלשה אינן שכחה, שני צבורי זיתים וחרובין שכחה ושלשה אינן שכחה, שני הוצני פשתן שכחה ושלשה אינן שכחה, שני גרגרים פרט ושלשה אינן פרט, שני שבלים לקט ושלשה אינן לקט, אלו כדברי ב"ה, ועל כולן בש"א שלשה לעניים וארבעה לבעה"ב. 162](#__RefHeading___Toc532509814)

[רע"ב משנה ה 162](#__RefHeading___Toc532509815)

[הוצני פשתן - כמו שנעקר הפשתן מן השדה נקרא הוצני, שעומד כמו הוצין: 162](#__RefHeading___Toc532509816)

[שני גרגרים - ענבים: 162](#__RefHeading___Toc532509817)

[אלו כדברי ב"ה - וטעמייהו משום דכתיב (ויקרא יט) לעני ולגר תעזוב אותם, חד לעני וחד לגר, הרי שנים. ובית שמאי אמרי שלשה לעניים וארבעה לבעל הבית. דכתיב (דברים כד) לגר ליתום ולאלמנה יהיה, הרי שלשה לעניים: 162](#__RefHeading___Toc532509818)

[ציונים והערות 162](#__RefHeading___Toc532509819)

[ב' הערות בפשט ברא"ש. 162](#__RefHeading___Toc532509820)

[נפ"מ בין הדין ג' בלקט פרט ושכחה, אי בעי בבת אחת. 163](#__RefHeading___Toc532509821)

[ב' דינים בהא דג' אינו שכחה, גם מצד גדיש וגם מצד שורה, והנפ"מ ביניהם. 163](#__RefHeading___Toc532509822)

[ב' דרשות, דרשה של "לגר וליתום ולאלמנה" ודרשה של "עומר ולא גדיש". 164](#__RefHeading___Toc532509823)

[האיך משכחת לה שכחת ג' עומרים בבת אחת. 164](#__RefHeading___Toc532509824)

[ג' עומרים אינו שכחה - ומוכרח שצריכים עימור לעומר אחרי השכחה כדי להחיל בו דין שכחה, ומבאר דברי הגר"א בדין סוף השורה שאינו שכחה. 164](#__RefHeading___Toc532509825)

[משנה ו 165](#__RefHeading___Toc532509826)

[העומר שיש בו סאתים ושכחו אינו שכחה, שני עומרים ובהם סאתים רבן גמליאל אומר לבעל הבית וחכ"א לעניים, אמר רבן גמליאל וכי מרוב העמרים יופי כח של בעל הבית או הורע כחו, אמרו לו יופי כחו, אמר להם ומה אם בזמן שהוא עומר אחד ובו סאתים ושכחו אינו שכחה שני עמרים ובהם סאתים אינו דין שלא יהא שכחה, אמרו לו לא אם אמרת בעומר אחד שהוא כגדיש תאמר בשני עמרים שהן ככריכות: 165](#__RefHeading___Toc532509827)

[רע"ב משנה ו 165](#__RefHeading___Toc532509828)

[העומר שיש בו סאתים אינו שכחה - דכתיב (שם) לא תשוב לקחתו, עומר שאתה יכול להגביהו כולו כאחת ולשאת אותו על כתפו, יצא זה של סאתים שאי אתה יכול להגביה כולו כאחת: 165](#__RefHeading___Toc532509829)

[אמרו לו יפה כחו - כדאמרינן שתים שכחה שלש אינן שכחה: 165](#__RefHeading___Toc532509830)

[לא אם אמרת בעומר אחד שהוא כגדיש - דין הוא שעומר אחד שיש בו סאתים לא יהיה שכחה, מפני שהוא כגדיש ואין שייך שכחה בגדיש: 165](#__RefHeading___Toc532509831)

[תאמר בשני עמרים - שהם כמו שאר עמרים קטנים: 165](#__RefHeading___Toc532509832)

[ככריכות - כאגודות קטנות: 165](#__RefHeading___Toc532509833)

[ציונים והערות 165](#__RefHeading___Toc532509834)

[ב' דרשות בירושלמי בדין עומר שיש בו סאתיים. 165](#__RefHeading___Toc532509835)

[סוגי' דב"ב - "תורת עומר עליו ותורת גדיש עליו". 166](#__RefHeading___Toc532509836)

[מקשה ב' קושיות חמורות בדברי הרשב"ם בב"ב שם. 166](#__RefHeading___Toc532509837)

[חידוש בגדר גדיש - "אסיפת עומרים" ולא "עומר גדול". 167](#__RefHeading___Toc532509838)

[ביאור טענת ר"ג דעדיף ב' עומרים מעומר א', אף דמודה לחכמים דסאתיים מדין גדיש הוא, וביאור תשובת חכמים לר"ג. 167](#__RefHeading___Toc532509839)

[בדברי הב"ח במגילת רות לגבי עומר שאין בו סאתיים 168](#__RefHeading___Toc532509840)

[משנה ז 168](#__RefHeading___Toc532509841)

[קמה שיש בה סאתים ושכחה אינה שכחה, אין בה סאתים אבל היא ראויה לעשות סאתים אפילו היא של טופח רואין אותה כאילו היא ענוה של שעורים: 168](#__RefHeading___Toc532509842)

[רע"ב משנה ז 168](#__RefHeading___Toc532509843)

[קמה שיש בה סאתים ושכחה אינו שכחה - דילפינן שכחת קמה משכחת עומר, מה עומר שיש בו סאתים אינו שכחה אף קמה שיש בה סאתים אינה שכחה ושכחת קמה ילפינן לה מקרא דכתיב (שם) ושכחת עומר בשדה, לרבות שכחת קמה: 168](#__RefHeading___Toc532509844)

[טופח - מין קטנית דק מאד, וקורין לו בערבי גילבא"ן. ובקמה של שעורים איירי שנשתדפו ונעשו דקות כטופח, ואפ"ה רואים אותם כאילו הן גסים כשאר שעורים, ואם כשנחשוב אותן גסים כשאר שעורים יהיה בהן סאתים אף על פי שעכשיו שהם שדופות אין בהם סאתים, לא הוי שכחה. ואין לפרש דשל טופח ממש יחשבו כאילו הם כשעורים הגסים, אלא בשעורים שנשתדפו ונעשו כטופח, דהכי אמרינן בירושלמי רואים את השדופות כאילו הן מלאות: 168](#__RefHeading___Toc532509845)

[ענוה של שעורים - ענוה בוי"ו כמו ענבה בבי"ת כלומר גרגיר שעורים: 168](#__RefHeading___Toc532509846)

[ציונים והערות 168](#__RefHeading___Toc532509847)

[בעיקר הגדר בשכחת קמה, שהקמה עצמה חייל בה שם שכחה על שם העומר שעומד להיות בסוף. 168](#__RefHeading___Toc532509848)

[בגדר השיעור סאתיים בשכחת קמה. 169](#__RefHeading___Toc532509849)

[אין בה סאתים אבל היא ראויה לעשות סאתים אפילו היא של טופח, ובחילוקים בין שכחת קמה לשכחת עומר. 170](#__RefHeading___Toc532509850)

[משנה ח 170](#__RefHeading___Toc532509851)

[הקמה מצלת את העומר ואת הקמה העומר אינו מציל לא את העומר ולא את הקמה איזו היא קמה שהיא מצלת את העומר כל שאינה שכחה אפילו קלח אחד: 170](#__RefHeading___Toc532509852)

[רע"ב משנה ח 170](#__RefHeading___Toc532509853)

[הקמה מצלת את העומר - קמה שלא שכחה שהיתה בצד עומר ששכחו, מצלת על העומר, דלא הוי שכחה דכתיב (שם) כי תקצור ושכחת עומר, עומר שסביבותיו קציר הוי שכחה, ולא עומר שסביבותיו קמה: 170](#__RefHeading___Toc532509854)

[ואת הקמה - אם שכח קמה והיו ראשי שבלים שלה מחוברים לקמה אחרת שלא שכחה, זאת הקמה שלא שכחה מצלת על הקמה השכוחה המחוברת אליה, ולא הויא שכחה: 170](#__RefHeading___Toc532509855)

[העומר אינו מציל - אם היה עומר שכוח או קמה שכוחה בצד עומר שאינו שכוח, אין העומר שאינו שכוח מציל לא על העומר ולא על הקמה השכוחים: 170](#__RefHeading___Toc532509856)

[ציונים והערות 171](#__RefHeading___Toc532509857)

[מבואר בתוספתא שיש שיטה שעומר מציל את העומר. 171](#__RefHeading___Toc532509858)

[ביאור השמטת הרמב"ם להך תנאי של "שבולת שבקציר וראשה מגיע לקמה", ודן אי קמה לקמה מדין הצלה היא או לא. 171](#__RefHeading___Toc532509859)

[פלוגתא בירושלמי אי מצלת של עכו"ם או של מין אחר 171](#__RefHeading___Toc532509860)

[איזו היא 'קמה' שהיא מצלת את ה'עומר' - כל שאינה שכחה אפילו קלח אחד. 172](#__RefHeading___Toc532509861)

[משנה ט 172](#__RefHeading___Toc532509862)

[סאה תבואה עקורה וסאה שאינה עקורה, וכן באילן, והשום והבצלים, אינן מצטרפין לסאתים אלא של עניים הם, רבי יוסי אומר אם באת רשות העני באמצע, אינן מצטרפין ואם לאו הרי אלו מצטרפין: 172](#__RefHeading___Toc532509863)

[רע"ב משנה ט' 172](#__RefHeading___Toc532509864)

[עקורה - תלושה, ושאינה עקורה מחוברת לקרקע, אינן מצטרפין לסאתים ונימא דלא הוו שכחה, אלא אם שכחן הוו שכחה. ודוקא בשכח שניהם דאם שכח עקורה ולא שכח שאינה עקורה היתה שאינה עקורה מצלת על העקורה שאצלה: 172](#__RefHeading___Toc532509865)

[וכן באילן - סאה פירות תלושין אצל סאה מחוברין אין מצטרפין, והוו שכחה: 172](#__RefHeading___Toc532509866)

[והשום והבצלים - סאה קמה של שום וסאה קמה של בצלים אין מצטרפין לסאתים קמה. אי נמי סאה שום עקור וסאה שום שאינו עקור, וכן סאה בצלים עקורים וסאה בצלים שאינן עקורין אין מצטרפין: 172](#__RefHeading___Toc532509867)

[אם באת - כגון שיש לקט בין סאה לסאה, וכן בכרם יש פרט בין סאה לסאה. אבל בפירות האילן לא משכחת רשות עני באמצע, דאין לקט ופרט באילן. ואין הלכה כרבי יוסי: 172](#__RefHeading___Toc532509868)

[ציונים והערות 172](#__RefHeading___Toc532509869)

[דברי הר"ש בעקורה ואינה עקורה. 172](#__RefHeading___Toc532509870)

[החידוש של "וכן באילן". 173](#__RefHeading___Toc532509871)

[בדברי הרמב"ם בשיטת רבי יוסי שאם באת רשות העני באמצע אינן מצטרפין 173](#__RefHeading___Toc532509872)

[השום והבצלים 173](#__RefHeading___Toc532509873)

[משנה י 173](#__RefHeading___Toc532509874)

[תבואה שנתנה לשחת או לאלומה וכן באגודי השום ואגודות השום והבצלים אין להם שכחה, וכל הטמונים בארץ כגון הלוף והשום והבצלים, רבי יהודה אומר אין להם שכחה וחכמים אומרים יש להם שכחה: 173](#__RefHeading___Toc532509875)

[רע"ב משנה י 173](#__RefHeading___Toc532509876)

[שנתנה לשחת - לקצור בעודה לחה להאכיל לבהמה: 173](#__RefHeading___Toc532509877)

[לאלומה - לקצור כדי לאסור בה עומרים אחרים, כמו מאלמים אלומים (בראשית לז): 173](#__RefHeading___Toc532509878)

[אגודי השום - שומין שלקטן כדי לאגוד בהן שומים אחרים: 173](#__RefHeading___Toc532509879)

[ואגודות השום והבצלים - אם שכחן אינן שכחה, דדרך שומין ובצלים שעושים מהן אגודות קטנות וחוזרים ואוגדים בחמש או שש מאלו הקטנות לאגודה אחת, ועל אותן הקטנות קאמר דלא הוו שכחה. משום דהוי כמעמר למקום שאינו גמר מלאכה, דאמרינן לעיל בסוף פרק גדיש דלא הוי שכחה: 173](#__RefHeading___Toc532509880)

[הלוף - רמב"ם אמר שהוא מין ממיני הבצלים: 173](#__RefHeading___Toc532509881)

[רבי יהודה אומר אין להם שכחה - לכל הטמונים, דכתיב שדך מה שדה בגלוי אף כל בגלוי, פרט לטמון: 173](#__RefHeading___Toc532509882)

[וחכמים אומרים יש להם שכחה - כתיב שדך דמשמע גלוי וכתיב קצירך דמשמע נמי גלוי, הוי מיעוט אחר מיעוט ואין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות ומרבינן את הטמון. ופירוש טמון דבר שהנאכל ממנו הוא טמון תחת הקרקע, כמו הצנון והבצל והשום והלפת וכיוצא בהן. ואין הלכה כר' יהודה: 173](#__RefHeading___Toc532509883)

[ציונים והערות 174](#__RefHeading___Toc532509884)

[בטעמא דאגודות השום והבצלים 174](#__RefHeading___Toc532509885)

[כל הטמונים בארץ 174](#__RefHeading___Toc532509886)

[משנה יא 175](#__RefHeading___Toc532509887)

[הקוצר בלילה והמעמר והסומא יש להם שכחה, ואם היה מתכוין ליטול את הגס הגס אין לו שכחה, אם אמר הרי אני קוצר על מנת מה שאני שוכח אני אטול יש לו שכחה: 175](#__RefHeading___Toc532509888)

[רע"ב משנה יא 175](#__RefHeading___Toc532509889)

[הקוצר בלילה והמעמר - בלילה: 175](#__RefHeading___Toc532509890)

[והסומא - בין ביום בין בלילה: 175](#__RefHeading___Toc532509891)

[אם היה מתכוין ליטול הגס הגס - כיון דמתכוין ליטול הגסין אפילו דקין אין להם שכחה: 175](#__RefHeading___Toc532509892)

[על מנת מה שאני שוכח אני נוטל יש לו שכחה - דמתנה על מה שכתוב בתורה ותנאו בטל: 175](#__RefHeading___Toc532509893)

[ציונים והערות 175](#__RefHeading___Toc532509894)

[אם היה מתכוין ליטול הגס הגס אינו שכחה כו'" 175](#__RefHeading___Toc532509895)

[בגדר הדין דשכחה ע"י סיבה אינה שכחה. 175](#__RefHeading___Toc532509896)

[מחלוקת אי קאי גוונא ד'גס גס' בקצירה בלילה וסומא, ובדברי המקד"ד בזה. 175](#__RefHeading___Toc532509897)

[----------------- 176](#__RefHeading___Toc532509898)

[מתנה ע"מ שכתוב בתורה בקצירה ושכחה וירושה 176](#__RefHeading___Toc532509899)

[ענף א דרכם של רעק"א והנתה"מ שמתנה ע"מ שכתוב בתורה בשאר כסות ועונה ושביעית ואונאה, אינה הלכה בתנאים - אלא בכל עקירה כסילוק ושיור. 176](#__RefHeading___Toc532509900)

[דעת רעק"א שבשאר כסות ועונה ושביעית ואונאה א"צ לבא להלכות תנאים - וגם בשיור וסילוק שייך הלכה זו. 176](#__RefHeading___Toc532509901)

[תוספת ביאור בדברי רעק"א. 177](#__RefHeading___Toc532509902)

[יסוד של הנתה"מ דבכל כה"ג דאיכא תנאי דממילא - ע"כ אינו תנאי מצד ב"ג וב"ר אלא שיור. 178](#__RefHeading___Toc532509903)

[פלוגתת ראשונים בע"מ שאין לרבו רשות בו. 178](#__RefHeading___Toc532509904)

[רעק"א הוכיח כן מהסילוק בירושת הבעל - וכן מוכרח מסוגיין. 179](#__RefHeading___Toc532509905)

[סיכום דינא דמתנה ע"מ שכתוב בתורה באיסורים - ופלוגתת ר"י ור"מ בדבר שבממון - דלא שייך לתנאים של ב"ג וב"ר. 179](#__RefHeading___Toc532509906)

[ענף ב דין מתנה ע"מ שכתוב בתורה בירושה מחמת הדין הנחלה דריב"ב. 179](#__RefHeading___Toc532509907)

[קושי' רעק"א מהמשנה בקצירה ע"מ שלא יהיה שכחה. 179](#__RefHeading___Toc532509908)

[קושי' רעק"א מסוגי' דידן דהכא אינו תנאים ולא שיור - ודומה לשכחה. 180](#__RefHeading___Toc532509909)

[ב' קושיות במתנה ע"מ שכתוב בתורה ביורש - ובדרכו של האחרונים בזה. 180](#__RefHeading___Toc532509910)

[דן מצד שיור או מצד סילוק. 181](#__RefHeading___Toc532509911)

[דרכו של האבי עזרי בזה דמדין הנחלה דריב"ב אתינן עלה. 181](#__RefHeading___Toc532509912)

[תוספת ביאור בדרך הנ"ל - דקס"ד דהנחלה דריב"ב דומה לדברי התוס' בשומרים "דיכול נמי כל אחד להיות לפי תנאו". 182](#__RefHeading___Toc532509913)

[ישוב באבי עזרי על פי הנ"ל דלכן הוצרך הרמב"ם לבא לדין 'חוקת משפט'. 182](#__RefHeading___Toc532509914)

[דין הנחלה דריב"ב בסוגיין יהיה לכו"ע. 183](#__RefHeading___Toc532509915)

[עיקר החידוש - דלאו דווקא תנאים ולאו דווקא סילוק ושיור, אלא גם בכל כח דיני של התורה וכהנחלה של ריב"ב. 184](#__RefHeading___Toc532509916)

[ענף ג ביאור מתנה ע"מ שכתוב בתורה, בקצירה בשכחה. 184](#__RefHeading___Toc532509917)

[קושי' רעק"א בתנאי בשכחה. 184](#__RefHeading___Toc532509918)

[ביאור דין עומד בצד שדהו ואמר שלא יהיה שכחה - שזכייה זו מבטלת את השכחת פועלים - דלאו מדין זכייה אתינן עלה אלא מדין נטל בידו את השכחה ע"מ להוליכו לעיר. 184](#__RefHeading___Toc532509919)

[ביאור דין זה דמחמת מתנה ע"מ שכתוב בתורה לא מהני. 185](#__RefHeading___Toc532509920)

[מסכת פאה פרק שביעי 186](#__RefHeading___Toc532509921)

[משנה א 186](#__RefHeading___Toc532509922)

[כל זית שיש לו שם בשדה אפילו כזית הנטופה בשעתו ושכחו אינו שכחה, במה דברים אמורים בשמו ובמעשיו ובמקומו, בשמו שהיה שפכוני או בישני, במעשיו שהוא עושה הרבה, במקומו שהוא עומד בצד הגת או בצד הפרצה, ושאר כל הזיתים שנים שכחה ושלשה אינן שכחה רבי יוסי אומר אין שכחה לזיתים: 186](#__RefHeading___Toc532509923)

[רע"ב משנה א 186](#__RefHeading___Toc532509924)

[כל זית. כזית הנטופה בשעתו - על שם שהוא נוטף שמן קראו לו נטופה, אף על פי שאינו נוטף בכל שנה הואיל והעלו לו שם זה על שהוא נוטף בשעתו, אם שכחו אינו שכחה דכתיב [דברים כד] ושכחת עומר בשדה, עומר שאתה שוכחו לעולם יצא זה שאתה זוכרו לאחר זמן: 186](#__RefHeading___Toc532509925)

[שופכני - שזיתיו שופכים שמן הרבה: 186](#__RefHeading___Toc532509926)

[בישני - שהוא מבייש כל שאר אילנות מרוב השמן שיוצא ממנו יותר מחביריו: 186](#__RefHeading___Toc532509927)

[שהוא עושה הרבה - זיתים מרובים: 186](#__RefHeading___Toc532509928)

[שנים שכחה - סתם מתניתין כבית הלל דאמרי לעיל שנים לעניים: 186](#__RefHeading___Toc532509929)

[רבי יוסי אומר אין שכחה לזיתים - לא אמר רבי יוסי אלא בזמן שבא אדרינוס קיסר והחריב את כל הארץ ולא היו זיתים מצויין, אבל בזמן שזיתים מצויין מודה רבי יוסי דיש שכחה לזיתים. וכן מי שהיו כל זיתיו נטופה או שופכני או בישני יש להם שכחה: 187](#__RefHeading___Toc532509930)

[הערות ומראה מקומות 187](#__RefHeading___Toc532509931)

[בדין "עומר שאתה שוכחו לעולם" ודומה לזה שבאחרים רואים אותו אין שכחה. 187](#__RefHeading___Toc532509932)

[ב"עושה רובן של שנים". 187](#__RefHeading___Toc532509933)

[האם איירי בכל האילנות או רק בזית. 187](#__RefHeading___Toc532509934)

[כמה פירושים ב'בישני'. 187](#__RefHeading___Toc532509935)

["שנים אינו שכחה", ובדין שכחה של אילן שלם. 187](#__RefHeading___Toc532509936)

[משנה ב 187](#__RefHeading___Toc532509937)

[זית שנמצא עומד בין שלש שורות של שני מלבנים ושכחו אינו שכחה, זית שיש בו סאתים ושכחו אינו שכחה, במה דברים אמורים בזמן שלא התחיל בו אבל את התחיל בו אפילו כזית הנטופה בשעתו ושכחו יש לו שכחה, כל זמן שיש לו תחתיו יש לו בראשו ר"מ אומר משתלך המחבא: 187](#__RefHeading___Toc532509938)

[רע"ב משנה ב 188](#__RefHeading___Toc532509939)

[שלש שורות של שני מלבנים - שלש שורות של אילני זיתים ובין שורה ראשונה לשניה ערוגה מרובעת כדמות מלבנות התבואה שבין הזיתים דתנן לעיל בריש פרק ג', וכן בין שורה שניה לשלישית ושכח אילן אמצעי שבשורה האמצעית, אינה שכחה שהאילנות שסביביו הסתירוהו, ודמי לחפוהו בקש או עמדו עניים כנגדו דתנן לעיל דאינו שכחה: 188](#__RefHeading___Toc532509940)

[בד"א - אמתניתין דלעיל קמהדר דתנן בזית הנטופה בשעתו ושכחו אינו שכחה. במה דברים אמורים בזמן שלא התחיל בו אבל התחיל בו ושכחו הרי זו שכחה עד שיהיה בו סאתים: 188](#__RefHeading___Toc532509941)

[כל זמן שיש לו תחתיו יש לו בראשו - אם נזכר בעל הזיתים מן הזיתים ששכח באילן בעוד שיש לו זיתים תחתיו יכול לחזור וללקטן, ולא חשיבא שכחה מה ששכח בראש האילן אלא לאחר שלא נשארו לו זיתים תחת האילן: 188](#__RefHeading___Toc532509942)

[רבי מאיר אומר משתלך המחבא - כלומר משבדק המלקט בכל מחבואי הזיתים, אז הוי הנשאר לעניים כשאין לבעל האילן זיתים תחתיו, אבל כל זמן שלא בדק המלקט בכל מחבואי הזיתים אף על פי שאין זיתים תחתיו יכול לחזור וללקט. ואין הלכה כרבי מאיר: 188](#__RefHeading___Toc532509943)

[הערות ומראה מקומות 188](#__RefHeading___Toc532509944)

[ב' ביאורים בזית שנמצא עומד בין שלש שורות של שני מלבנים. 188](#__RefHeading___Toc532509945)

[בדברי הר"ש בביאור המשנה "בד"א בלא התחיל וכו'". 188](#__RefHeading___Toc532509946)

[בדרכו של המהר"י קורקוס בישוב סתירת הרמב"ם בדין סאתיים באילן. 189](#__RefHeading___Toc532509947)

[דרכם של המשך חכמה ותורת זרעים ברמב"ם, ותוספת ביאור במהר"י קורקוס. 189](#__RefHeading___Toc532509948)

[כל זמן שיש לו תחתיו יש לו בראשו ר"מ אומר משתלך המחבא. 191](#__RefHeading___Toc532509949)

[בדברי הגר"א בשנו"א שיש דין חדש של מתנ"ע של זיתי ניקוף. 191](#__RefHeading___Toc532509950)

[בדברי המקדש דוד בביאור שיטת הגר"א. 191](#__RefHeading___Toc532509951)

[דברי המקד"ד על מה שהגר"א בא לתרץ את קושית התוס' בגיטין [ס"א]. 192](#__RefHeading___Toc532509952)

[משנה ג 192](#__RefHeading___Toc532509953)

[איזהו פרט הנושר בשעת הבצירה, היה בוצר עקץ את האשכול הוסבך בעלים נפל מידו לארץ ונפרט הרי הוא של בעל הבית, המניח את הכלכלה תחת הגפן בשעה שהוא בוצר, הרי זה גוזל את העניים על זה נאמר [משלי כב] אל תסג גבול עולים: 192](#__RefHeading___Toc532509954)

[רע"ב משנה ג 192](#__RefHeading___Toc532509955)

[איזהו פרט - האמור בתורה [ויקרא יט] ופרט כרמך לא תלקט: 192](#__RefHeading___Toc532509956)

[עקץ - חתך: 192](#__RefHeading___Toc532509957)

[הוסבך בעלים - נקשר ונאחז בעלים ועל ידי כך נפל ונפרט: 192](#__RefHeading___Toc532509958)

[הרי הוא של בעל הבית - שלא נפרט דרך בצירה: 192](#__RefHeading___Toc532509959)

[המניח כלכלה בשעה שהוא בוצר - נותן סל תחת הענבים שיפול הפרט לתוכו: 192](#__RefHeading___Toc532509960)

[הרי זה גוזל את העניים - דפרט בנשירתו זכו בו עניים קודם שיגיע לארץ: 192](#__RefHeading___Toc532509961)

[אל תסג גבול עולים - מפורש לעיל בפרק ה': 192](#__RefHeading___Toc532509962)

[הערות ומראה מקומות 192](#__RefHeading___Toc532509963)

[פרט בשאר אילנות 192](#__RefHeading___Toc532509964)

[בדין נשירת רובו שאז חל הלקט. 193](#__RefHeading___Toc532509965)

[שיטות המפרשים ב"נפל מידו לארץ ונפרט". 193](#__RefHeading___Toc532509966)

[בדברי הגרי"ז בביאור שיטת הרמב"ם במפקיר אותו עם נשירת רובו 194](#__RefHeading___Toc532509967)

["גוזל את העניים" 196](#__RefHeading___Toc532509968)

[משנה ד 196](#__RefHeading___Toc532509969)

[איזוהי עוללת כל שאין לה לא כתף ולא נטף אם יש לה כתף או נטף של בעל הבית אם ספק לעניים עוללת שבארכובה אם נקרצת עם האשכול הרי היא של בעל הבית ואם לאו הרי היא של עניים גרגר יחידי רבי יהודה אומר אשכול וחכמים אומרים עוללת: 196](#__RefHeading___Toc532509970)

[רע"ב משנה ד 196](#__RefHeading___Toc532509971)

[איזו היא עוללת - האמורה בתורה [שם] וכרמך לא תעולל: 196](#__RefHeading___Toc532509972)

[כתף - השרביט האמצעי של האשכול מחוברים בו אשכולות קטנות הרבה, וכשהן שוכבים זה על זה כמשאוי שעל כתפו של אדם הוא נקרא כתף, וכשהן מפוזרים בשרביט אחד לכאן ואחד לכאן אין כאן כתף: 196](#__RefHeading___Toc532509973)

[נטף - הן גרגרים של ענבים המחוברים בסוף השרביט שרגילים להיות תלוים שם ענבים הרבה, ועל שם שענביו נוטפות למטה נקרא נטף, ובלשון מקרא קורא לאשכול שאין לו לא כתף ולא נטף עולל, לפי שהוא לפני שאר האשכולות כעולל לפני האיש: 196](#__RefHeading___Toc532509974)

[אם ספק - שנראים האשכולות הקטנות התלויות בשרביט כאילו שוכבות זו על זו ואין שוכבות יפה, דהשתא הוי ספק אם יש לה כתף אם לאו: 196](#__RefHeading___Toc532509975)

[שבארכובה - יחור של זמורה שתלויין בה אשכולות הרבה והבוצר קוצצה, והיא נקראת רכובה ופעמים שיש בה עוללות עם האשכלות: 196](#__RefHeading___Toc532509976)

[נקרצת - נקצצת ונחתכת, ודוגמתו שנינו ביומא [לא ב] קרצו ומירק אחר שחיטה על ידו. ובמקרא [ירמיה מו] קרץ מצפון בא: 196](#__RefHeading___Toc532509977)

[גרגר יחידי - כגון אשכול שאין לו אשכולות קטנות שוכבות זו על זו אלא הגרגרים מחוברים בשרביט עצמו: 196](#__RefHeading___Toc532509978)

[רבי יהודה אומר אשכול - דכתיב [ישעיה יז] ונשאר בו עוללות כנוקף זית שנים שלשה גרגרים. שנים שלשה גרגרים עוללות, יותר מכאן אשכול: 197](#__RefHeading___Toc532509979)

[וחכמים אומרים עוללת - דלא חשיבי הגרגרים השוכבים זה על זה להקרא כתף. והלכה כחכמים: 197](#__RefHeading___Toc532509980)

[הערות ומראה מקומות 197](#__RefHeading___Toc532509981)

[בדברי הרא"ש בביאור לכתף. 197](#__RefHeading___Toc532509982)

[בדברי הרא"ש בביאור לנטף 197](#__RefHeading___Toc532509983)

[בדברי הרא"ש בביאור "אם ספק לעניים". 197](#__RefHeading___Toc532509984)

[דברי המפרשים בדין "אם ספק לעניים" 197](#__RefHeading___Toc532509985)

[משנה ה 197](#__RefHeading___Toc532509986)

[המדל בגפנים כשם שהוא מדל בתוך שלו כן הוא מדל בשל עניים דברי רבי יהודה רבי מאיר אומר בשלו הוא רשאי ואינו רשאי בשל עניים: 197](#__RefHeading___Toc532509987)

[רע"ב משנה ה 197](#__RefHeading___Toc532509988)

[המדל בגפנים - כשהגפנים תכופים זה אחר זה עוקר מאותם שבינתים והאחרים מתוקנים בכך: 197](#__RefHeading___Toc532509989)

[כך הוא מדל בשל עניים - אף על פי שיש בהם פאה או עוללות של עניים כך מדל בשלהם כמו בשלו, קסבר עניים דין שותף יש להם וכשם ששותף כמו שהוא מדל בשלו כך מדל בשל חבירו אף עניים כן: 197](#__RefHeading___Toc532509990)

[רבי מאיר אומר בשלו הוא רשאי - קסבר עניים דין קונה יש להם בחלקם, וכשם שהמוכר לחבירו י' אשכולות אסור ליגע בהן אף בשל עניים כן. והלכה כרבי יהודה: 197](#__RefHeading___Toc532509991)

[הערות ומראה מקומות 198](#__RefHeading___Toc532509992)

[בפלוגתא אי הוי שותף או לוקח 198](#__RefHeading___Toc532509993)

[אי מיירי בפאה או עוללות. 198](#__RefHeading___Toc532509994)

[בדברי הירושלמי בחיוב פשיעה באכל חיה. 198](#__RefHeading___Toc532509995)

[מה שייך שותף בדבר מסויים. 198](#__RefHeading___Toc532509996)

[בחיוב לעניים ולמה אין ממון שאין לו תובעין. 199](#__RefHeading___Toc532509997)

[משנה ו 199](#__RefHeading___Toc532509998)

[כרם רבעי בית שמאי אומרים אין לו חומש ואין לו ביעור בית הלל אומרים יש לו בית שמאי אומרים יש לו פרט ויש לו עוללות והעניים פודין לעצמם ובית הלל אומרים כולו לגת: 199](#__RefHeading___Toc532509999)

[רע"ב משנה ו 199](#__RefHeading___Toc532510000)

[כרם רבעי - הנוטע כל עץ מאכל, בשנה הרביעית מעלה הפירות לירושלים ואוכלם שם בקדושת מעשר שני, או פודה אותם ומעלה הדמים לירושלים דכתיב [ויקרא יט] ובשנה הרביעית יהיה כל פריו קדש הלולים, ודרשינן הלולים כמו חלולים, אמר רחמנא אחליה והדר אכליה: 199](#__RefHeading___Toc532510001)

[בית שמאי אומרים אין לו חומש - אף על פי שטעון פדיון כמעשר שני אין הבעלים מוסיפים את החומש דלא כתבה תורה בו חומש: 199](#__RefHeading___Toc532510002)

[ואין לו ביעור - אינו חייב לבערו מן הבית בערב פסח של רביעית ושל שביעית כשמבער המעשרות כדכתיב [דברים כו] בערתי הקדש מן הבית: 199](#__RefHeading___Toc532510003)

[וב"ה אומרים יש לו - חומש ויש לו ביעור. בית הלל ילפי קדש קדש ממעשר, מה מעשר יש לו חומש ויש לו ביעור אף כרם רבעי יש לו חומש ויש לו ביעור, ובית שמאי לא ילפי קדש קדש ממעשר: 199](#__RefHeading___Toc532510004)

[יש לו פרט ויש לו עוללות - דכחולין חשבי ליה: 199](#__RefHeading___Toc532510005)

[והעניים פודין לעצמן - מן הפרט והעוללות שלקטו, ואוכלים אותן במקומן ומעלין הדמים לירושלים: 199](#__RefHeading___Toc532510006)

[הערות ומראה מקומות ובו ג' ענפים 199](#__RefHeading___Toc532510007)

[ענף א דרכו של הבבלי בפלוגתא זו. 200](#__RefHeading___Toc532510008)

[דרכו של הבבלי בפלוגתא זו – וביאור הדרשה דל חילול מ'קודש הילולים'. 200](#__RefHeading___Toc532510009)

[חידוש בדרכו של ר' חיים כהן דמצאנו איסור רבעי בלי אפשרות של פדיון. 200](#__RefHeading___Toc532510010)

[מבואר דע"כ דנחלקו ב"ש וב"ה בגדר הדרשה של 'חילולים'. 200](#__RefHeading___Toc532510011)

[דעת ב"ה לגבי דינים אחרים של רבעי אי הוי כמעש"ש. 200](#__RefHeading___Toc532510012)

[ענף ב דרכו של הירושלמי – על פי הרשב"א. 201](#__RefHeading___Toc532510013)

[מבואר בירושלמי דלמדו איפכא מהבבלי. 201](#__RefHeading___Toc532510014)

[ביאור שיטת ב"ש דיליף לגמרי ממעש"ש - ובשנה השלישית 'שם מעשר' בו. 201](#__RefHeading___Toc532510015)

[דרכו של ב"ה – וחידוש לגבי רבעי בחו"ל. 201](#__RefHeading___Toc532510016)

[הערה גדולה מהחזו"א על הירושלמי לגבי פטור מעש"ש בשביעית. 202](#__RefHeading___Toc532510017)

[הערה גדולה מהאור שמח על הירושלמי שחייבים בביכורים בשביעית. 202](#__RefHeading___Toc532510018)

[בפלוגתת ב"ה וב"ש לגבי פטור עוללות. 202](#__RefHeading___Toc532510019)

[בדברי הירושלמי ברבעי בי"ד שנה של ירושה וישיבה. 203](#__RefHeading___Toc532510020)

[ענף ג בעיקר מהות הרבעי, אי שייכא לערלה או לא. 203](#__RefHeading___Toc532510021)

[בעיקר מהות הרבעי, אי שייכא לערלה או לא. 203](#__RefHeading___Toc532510022)

[תוספת ביאור לעיקר הספק במהות הרבעי. 204](#__RefHeading___Toc532510023)

[משנה ז 205](#__RefHeading___Toc532510024)

[כרם שכולו עוללות רבי אליעזר אומר לבעל הבית רבי עקיבא אומר לעניים אמר רבי אליעזר [דברים כד] כי תבצור לא תעולל אם אין בציר מנין עוללות אמר לו רבי עקיבא [ויקרא יט] וכרמך לא תעולל אפילו כולו עוללות אם כן למה נאמר כי תבצור לא תעולל אין לעניים בעוללות קודם הבציר: 205](#__RefHeading___Toc532510025)

[רע"ב משנה ז 205](#__RefHeading___Toc532510026)

[שכולו עוללות - שאין בכל הכרם אשכול שיש לו כתף ונטף: 205](#__RefHeading___Toc532510027)

[אם אין בציר - וכמה שיעור בציר שלשה אשכולות שעושים רביעית: 205](#__RefHeading___Toc532510028)

[אמר לו רבי עקיבא וכרמך לא תעולל אפילו כולו עוללות - ורבי אליעזר אמר דלא תימא הואיל ואין לעניים בעוללות קודם לבציר יזכה בהם בעל הבית, לכך נאמר וכרמך לא תעולל: 205](#__RefHeading___Toc532510029)

[הערות ומראה מקומות 205](#__RefHeading___Toc532510030)

[בעיקר פלוגתתם, ובחידוש בתוס' רי"ד במו"ק. 205](#__RefHeading___Toc532510031)

[עוללות בהפקר ושביעית. 206](#__RefHeading___Toc532510032)

[אם אין בציר מנין עוללות – ר"ש. 206](#__RefHeading___Toc532510033)

[משנה ח 206](#__RefHeading___Toc532510034)

[המקדיש כרמו עד שלא נודעו בו העוללות אין העוללות לעניים, משנודעו בו העוללות העוללות לעניים, רבי יוסי אומר יתנו שכר גידוליו להקדש, איזה היא שכחה בעריס כל שאינו יכול לפשוט את ידו וליטלה וברגליות משיעבור הימנה: 206](#__RefHeading___Toc532510035)

[רע"ב משנה ח 206](#__RefHeading___Toc532510036)

[משנודעו העוללות - שניכר מה הוא עוללת ומה הוא אשכול: 206](#__RefHeading___Toc532510037)

[העוללות לעניים - שאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו: 206](#__RefHeading___Toc532510038)

[יתנו שכר גדולן להקדש - מה שמשביחין כל שעה בתוך קרקע של הקדש. והלכה כרבי יוסי: 206](#__RefHeading___Toc532510039)

[בעריס - כרם שהגפנים שלה מודלות על גבי כלונסות ועצים, לשון אף ערשנו רעננה [ש"ה א]: 206](#__RefHeading___Toc532510040)

[כל שאינו יכול לפשוט - כלומר לאחר שעבר מעליה, אם במקום שנזכר אינו יכול לפשוט ידו וליטול קרינא ביה לא תשוב לקחתו [דברים כד]: 206](#__RefHeading___Toc532510041)

[אבל רוגליות - הגפנים העומדים על גבי קרקע שדורכים עליהם ברגל: 206](#__RefHeading___Toc532510042)

[משיעבור ממנה - הוי שכחה דכל גפן וגפן מן הרוגליות חשיבא כאומן בפני עצמו, ואסור לשוב מאומן לאומן: 206](#__RefHeading___Toc532510043)

[הערות ומראה מקומות 206](#__RefHeading___Toc532510044)

[במקדיש כרמו לאחר שנודעו עוללות 206](#__RefHeading___Toc532510045)

[בדברי התוס' יו"ט בהא דאין לעניים בעוללות קודם לבציר 207](#__RefHeading___Toc532510046)

[מסכת פאה פרק שמיני 208](#__RefHeading___Toc532510047)

[משנה א' 208](#__RefHeading___Toc532510048)

[מאימתי כל אדם מותרין בלקט, משילכו הנמושות, בפרט ועוללות משילכו העניים בכרם ויבאו, ובזיתים משתרד רביעה שנייה, אמר רבי יהודה והלא יש שאינם מוסקין את זיתיהם אלא לאחר רביעה שנייה, אלא כדי שיהא העני יוצא ולא יהא מביא בארבעה איסרות: 208](#__RefHeading___Toc532510049)

[רע"ב משנה א' 208](#__RefHeading___Toc532510050)

[מאימתי הנמושות - אית דמפרשי זקנים ההולכים על משענתם. ואית דמפרשי לקוטי בתר לקוטי. שמאחר שילכו בשדה לוקטים אחר לוקטים או הזקנים הללו שמאחרים ללכת ללקט אחר הכל כבר נתיאשו העניים מאותה שדה, וכל הנמצא בה אחר כך הוא הפקר לכל, בין לעניים בין לעשירים: 208](#__RefHeading___Toc532510051)

[רביעה שניה - המטר נקרא רביעה מפני שהוא רובע את הארץ ומולידה ומצמיחה כזכר הרובע את הנקבה והיא מתעברת ממנו, לשון בהמתך לא תרביע (ויקרא יט). פירוש אחר רביעה על שם שהמטר משכיב העפר ומרביצו, תרגום רובץ רביע. וזמן רביעה שניה בשנה בינונית הוא בכ"ג במרחשון: 208](#__RefHeading___Toc532510052)

[שאינן מוסקין - מסיקה בזיתים כמו קוצר בתבואה, בוצר בענבים, אורה בתאנים, גודר בתמרים, כך מוסק בזיתים: 209](#__RefHeading___Toc532510053)

[ולא יהא מביא בארבעה איסרות - דהיינו שני פונדיונים, שהפונדיון שני איסרין, ותנן אין פוחתין לעני העובר ממקום למקום מככר בפונדיון, דהיינו מזון שתי סעודות, וכיון שאינו מביא זיתים שוה ארבעה איסרות, דהיינו מזון שתי סעודות לו ושתי סעודות לאשתו, אף הוא אינו יוצא ללקוט. ואין הלכה כרבי יהודה: 209](#__RefHeading___Toc532510054)

[ציונים והערות 209](#__RefHeading___Toc532510055)

[מותרים בלקט. 209](#__RefHeading___Toc532510056)

["משילכו העניים בכרם ויבואו". 209](#__RefHeading___Toc532510057)

[רביעה שניה. 209](#__RefHeading___Toc532510058)

[כדי שיהא העני יוצא. 209](#__RefHeading___Toc532510059)

[דן בדברי המשל"מ שכל הפטור מעשרות הוא רק בזמן שזוכה בו העני וקשה מהכא דמהני היאוש שלהם לפני שזכו 209](#__RefHeading___Toc532510060)

[קושי' רעק"א שישקנה בעל החצר מדין חצר, ובדברי הרש"ש וחזו"א בזה. 209](#__RefHeading___Toc532510061)

[הערה מהמקד"ד בקוש' הנ"ל דאין מה לדון מצד אינה משתמרת. 210](#__RefHeading___Toc532510062)

[ישובו של הגר"ח שמואלביץ לקושי' רעק"א. 210](#__RefHeading___Toc532510063)

[במה שיש לתמוה בשיטת הרמב"ם שפירש בטעמא דמתני' דאינו מצווה לעזוב אותן לחיה ולעופות אלא לעניים 210](#__RefHeading___Toc532510064)

[בדברי הקובץ שיעורים בישוב לשיטת הרמב"ם הנ"ל. 211](#__RefHeading___Toc532510065)

[עוד בדברי הקובש"ע בהנ"ל, ובביאור הסוגי' בחולין [קל"ד]. 212](#__RefHeading___Toc532510066)

[בדברי התוס' ר"ה [ד':] בדין ולא לעורבים ולא לעטלפים. 212](#__RefHeading___Toc532510067)

[בדברי רעק"א דקטנים לאו בני יאוש נינהו, וישוב התורת זרעים בזה, עפ"י הנ"ל. 212](#__RefHeading___Toc532510068)

[משנה ב' 213](#__RefHeading___Toc532510069)

[נאמנים על הלקט ועל השכחה ועל הפאה בשעתן, ועל מעשר עני בכל שנתו, ובן לוי נאמן לעולם ואינן נאמנין אלא על דבר שבני אדם נוהגין כן: 213](#__RefHeading___Toc532510070)

[רע"ב משנה ב' 213](#__RefHeading___Toc532510071)

[נאמנים - העניים לומר חטים הללו של לקט שכחה ופאה הן, ופטורים מן המעשר: 213](#__RefHeading___Toc532510072)

[בשעתן - בשעת הקציר: 213](#__RefHeading___Toc532510073)

[בכל שנתו - בשנה שלישית ובשנה ששית, שמעשר עני נוהג בהן: 213](#__RefHeading___Toc532510074)

[ובן לוי נאמן לעולם - דמעשר ראשון נוהג בכל שנה, וכיון דאמר של מעשר ראשון הם לא חיישינן שמא לא הפריש מהן תרומת מעשר, דכי היכי דלא נחשדו ישראל על תרומה גדולה כך לא נחשד בן לוי על תרומת מעשר: 213](#__RefHeading___Toc532510075)

[אלא על דבר שבני אדם נוהגין כן - נוהגים לתת להם כן ולא על דבר שאין רגילים לתת להם כיוצא בו, ולקמן מפרש ואזיל: 213](#__RefHeading___Toc532510076)

[ציונים והערות 213](#__RefHeading___Toc532510077)

[למה ליכא מיגו ממעשר עני ללקט שכחה ופאה. 213](#__RefHeading___Toc532510078)

[בטעמא דבן לוי נאמן בתרומת מעשר וליכא בזה גזירת דמאי. 213](#__RefHeading___Toc532510079)

[בטעמא דנאמנות של העני. 214](#__RefHeading___Toc532510080)

[בביאור הירושלמי "עד מקום שדרכו לילך". 214](#__RefHeading___Toc532510081)

[משנה ג' 214](#__RefHeading___Toc532510082)

[נאמנין על החטים ואין נאמנין על הקמח ולא על הפת, נאמנין על השעורה של אורז ואין נאמנין עליו בין חי בין מבושל, נאמנין על הפול ואין נאמנין על הגריסין לא חיים ולא מבושלין, נאמנין על השמן לומר של מעשר עני הוא ואין נאמנין עליו לומר של זיתי נקוף הוא: 214](#__RefHeading___Toc532510083)

[רע"ב משנה ג' 214](#__RefHeading___Toc532510084)

[נאמנים על החטים - לומר של מעשר עני הם שניתן לי, אבל אין נאמנים לומר קמח ופת זה של מעשר עני, שניתן לי קמח ופת, דאין דרך לחלק מעשר עני קמח ופת: 214](#__RefHeading___Toc532510085)

[שעורה של אורז - אית דמפרשי שבולת של אורז, שלא היה דרכם לחלק אורז של מעשר עני אלא בשבולים. ואית דמפרשי שעורה של אורז קודם שנכתש במכתש והוסרה קליפתו [שעורה קורא] לו, ולאחר דישה בעודו בקליפתו דרך לחלקו לעניים: 214](#__RefHeading___Toc532510086)

[גריסין - שטחנן בריחים של גרוסות: 214](#__RefHeading___Toc532510087)

[נאמנים על השמן - שדרך לחלק מעשר עני בשמן: 214](#__RefHeading___Toc532510088)

[ואין נאמנים לומר של זיתי נקוף הוא - זיתי נקוף ממתנות עניים הן, שחובטים ומנקפים בזית להשיר הזיתים שנשארו מן המסיקה. ונקוף לשון כנוקף זית. ואין העני נאמן לומר שמן זה הוצאתי מזיתי נקוף ופטור מן המעשר, לפי שאין רגילין לעשות שמן מזיתי נקוף. אבל עני האומר קמח זה או פת זו מלקט שכחה ופאה שלקטתי וטחנתי קמח ואפיתי לחם, נאמן שדרך העני לעשות לחם מלקט שכחה ופאה: 214](#__RefHeading___Toc532510089)

[ציונים והערות 215](#__RefHeading___Toc532510090)

[האם המשנה קאי במעשר עני או גם בלקט שכחה ופאה. 215](#__RefHeading___Toc532510091)

[בהנ"ל – ובדין "שעורה של אורז". 215](#__RefHeading___Toc532510092)

[בהא דליכא נאמנות במיגו דבמקום מנהג הוי כבמקום עדים – ר"ש וש"ך כללי מיגו. 215](#__RefHeading___Toc532510093)

["זיתי נקוף" – אי הוי מתנה חדשה בזית. 216](#__RefHeading___Toc532510094)

[משנה ד' 216](#__RefHeading___Toc532510095)

[נאמנים על הירק חי ואין נאמנים על המבושל אא"כ היה לו דבר מועט שכן דרך בעל הבית להיות מוציא מלפסו: 216](#__RefHeading___Toc532510096)

[רע"ב משנה ד' 216](#__RefHeading___Toc532510097)

[נאמנים - העניים על הירק חי לומר של מעשר עני הוא, דירק חייב במעשר מדרבנן: 216](#__RefHeading___Toc532510098)

[דבר מועט - נאמנים אף על המבושל, דפעמים שבעה"ב שכח מלעשר ומעשר מן המבושל מתוך הקדרה: 216](#__RefHeading___Toc532510099)

[מלפסו - הקדרה או הפרור שמבשל בה: 216](#__RefHeading___Toc532510100)

[ציונים והערות 217](#__RefHeading___Toc532510101)

[בחיוב מעשרות בירק. 217](#__RefHeading___Toc532510102)

[הערת רעק"א על הרמב"ם. 217](#__RefHeading___Toc532510103)

[משנה ה' 217](#__RefHeading___Toc532510104)

[אין פוחתין לעניים בגורן מחצי קב חטים וקב שעורים, רבי מאיר אומר חצי קב, קב וחצי כוסמין וקב גרוגרות או מנה דבלה, רבי עקיבא אומר פרס, חצי לוג יין רבי עקיבא אומר רביעית, רביעית שמן רבי עקיבא אומר שמינית, ושאר כל הפירות אמר אבא שאול כדי שימכרם ויקח בהם מזון שתי סעודות: 217](#__RefHeading___Toc532510105)

[רע"ב משנה ה' 217](#__RefHeading___Toc532510106)

[אין פוחתין לעניים בגורן - כשמחלקין מעשר עני בגורן אין נותנין לכל עני ועני פחות משיעור זה דכתיב (דברים כו) ואכלו בשעריך ושבעו תן לו כדי שבעו: 217](#__RefHeading___Toc532510107)

[דבלה - תאנים יבישים לאחר שנדרסים בעגול קרויין דבלה. ושוב אין נמכרים במדה אלא במשקל, להכי תני מנה דבלה, ומנה הוא משקל מאה דינרים והדינר משקל ששה מעים ומשקל המעה ט"ז גרגרי שעורה: 217](#__RefHeading___Toc532510108)

[פרס - חצי מנה, ובכל המדות האמורות במתניתין הלכה כת"ק והלכה כאבא שאול. ולא נאמרו דברים הללו אלא למחלק מעשר עני בגורן, אבל המחלק מעשר עני בתוך ביתו מחלק כפי רצונו ולא נתנו בו חכמים שיעור: 217](#__RefHeading___Toc532510109)

[ציונים והערות 217](#__RefHeading___Toc532510110)

[בדין מתחלק בגורן מתחלק בבית. 217](#__RefHeading___Toc532510111)

[מחלוקת הראשונים בטעמא דאין פוחתין לעניים בגורן – אי הוי דין נתינה או דין מסויים של ו'שבעו' במעשר עני. 218](#__RefHeading___Toc532510112)

[בדברי התוס' רי"ד שנאמר כאן במשנה שיעור של חשיבות בדין נתינה, והראשונים חולקים. 218](#__RefHeading___Toc532510113)

[מקורות נוספות לחידושו של התוס' רי"ד – שיש דין שו"פ בנתינת תרו"מ. 218](#__RefHeading___Toc532510114)

[דן בעיקר הגדר של מצות נתינה – שולחן גבוה או חלף עבודתכם – ויתכן שיהיה נפ"מ ביניהם לגבי פחמש"פ ונתינה לקטן ונתינה בע"כ. 219](#__RefHeading___Toc532510115)

[קושיות המשנה למלך על שיטת רש"י שלמד דלאו מקרא ו'ושבעו' יליף לה. 221](#__RefHeading___Toc532510116)

[משנה ו' 222](#__RefHeading___Toc532510117)

[מדה זו אמורה בכהנים ובלוים ובישראלים, היה מציל נוטל מחצה ונותן מחצה היה לו דבר מועט נותן לפניהם והן מחלקין ביניהם: 222](#__RefHeading___Toc532510118)

[רע"ב משנה ו' 222](#__RefHeading___Toc532510119)

[מדה זו - דאין פוחתין לעני אמורה בכהנים לוים וישראלים, כל אחד מהם שמחלק מעשר עני בגורן לא יפחות מזה השיעור: 222](#__RefHeading___Toc532510120)

[היה מציל - שאין רוצה לחלק לעניים שבאו כל מעשר עני שבידו, ורוצה להציל ממנו לקרוביו העניים: 222](#__RefHeading___Toc532510121)

[נוטל מחצה - ומצניע לצורך קרוביו: 222](#__RefHeading___Toc532510122)

[ונותן מחצה - לעניים שבאו. ואם לאחר שנטל מחצה והצניע לצורך קרוביו היה לו דבר מועט, כלומר שלא נשאר לו כדי לתת לכל אחד מן העניים שבאו כשיעור הקצוב לעיל במתניתין, נותן לפניהם מה שנשאר בידו והן מחלקים ביניהם: 222](#__RefHeading___Toc532510123)

[ציונים והערות 222](#__RefHeading___Toc532510124)

[שיטות הראשונים דכהנים ולויים לא קאי במתנות כהונה ולוייה, ובדברי המשנה למלך בזה. 222](#__RefHeading___Toc532510125)

[דברי התוס' רי"ד בזה. 222](#__RefHeading___Toc532510126)

[כמה קושיות מהמנ"ח - משנה ה' ומשנה ו' – ובפלוגתת הרמב"ם ותוס' במעשר עני שמתחלק בגורן. 223](#__RefHeading___Toc532510127)

[משנה ז' 224](#__RefHeading___Toc532510128)

[אין פוחתין לעני העובר ממקום למקום מככר בפונדיון מארבע סאין בסלע לן נותנין לו פרנסת לינה שבת נותנין לו מזון שלש סעודות מי שיש לו מזון שתי סעודות לא יטול מן התמחוי מזון ארבע עשרה סעודות לא יטול מן הקופה והקופה נגבית בשנים ומתחלקת בשלשה: 224](#__RefHeading___Toc532510129)

[רע"ב משנה ז' 224](#__RefHeading___Toc532510130)

[מככר בפונדיון - ככר הנמכר בפונדיון כשהחטים נמכרים ארבע סאים לסלע. וארבע סאין הן כ"ד קבין, שכל סאה היא ששה קבין והסלע הוא ד' דינרים וכל דינר ששה מעין נמצא הסלע כ"ד מעין נמצאו כ"ד קבין לכ"ד מעין, קב לכל מעה, והמעה שני פונדיונים, הרי הככר הנמכר בפונדיון הוא חצי קב. אבל מפני שהחנוני רוצה להשתכר ליציאת האפייה והטחינה אי אפשר שימכר הככר שהוא חצי קב בפונדיון כפי הערך שמוכרים התבואה בשוק ארבע סאים בסלע לפיכך לא יהיה הככר הנמכר בפונדיון אלא רובע הקב בלבד. וכשמחלקים תבואה לעני בגורן ועליו לטחון ולאפות אין פוחתין מחצי קב, אבל כשנותנים לו ככר אפוי לא יהיה אלא רובע הקב שהם ששה ביצים. והכי מפורש בפרק כיצד משתתפין בעירובין (פ"ב): 224](#__RefHeading___Toc532510131)

[פרנסת לינה - מטה וכרים וכסתות: 224](#__RefHeading___Toc532510132)

[מזון שלש סעודות - שחייב אדם לאכול בשבת שלש סעודות: 224](#__RefHeading___Toc532510133)

[לא יטול מן התמחוי - לפי שהתמחוי מתחלק בכל יום, שהגבאים מחזירים על פתחי בעלי בתים בכל יום ולוקחים מהם תבשיל לצורך העניים, והכלי שמשימים בו את התבשיל נקרא תמחוי: 224](#__RefHeading___Toc532510134)

[לא יטול מן הקופה - לפי שהקופה מתחלקת מערב שבת לע"ש: 224](#__RefHeading___Toc532510135)

[נגבית בשנים - לפי שממשכנים על הצדקה, ואין עושים שררה על הצבור פחות משנים: 224](#__RefHeading___Toc532510136)

[ומתחלקת בשלשה - לפי שהיא כדיני ממונות ודיני ממונות בשלשה: 224](#__RefHeading___Toc532510137)

[ציונים והערות 225](#__RefHeading___Toc532510138)

[אין פוחתין לעני העובר ממקום למקום וכו' אי קאי על כל אדם או על הגבאי צדקה. 225](#__RefHeading___Toc532510139)

[מזון שלש סעודות. 225](#__RefHeading___Toc532510140)

[בגדר חיובא דקופה ותמחוי. 225](#__RefHeading___Toc532510141)

[אין עושים שררה על הצבור פחות משנים. 225](#__RefHeading___Toc532510142)

[בדברי הרמב"ם וקרית ספר בתמחוי וקופה. 225](#__RefHeading___Toc532510143)

[משנה ח' 226](#__RefHeading___Toc532510144)

[מי שיש לו מאתים זוז לא יטול לקט שכחה ופאה ומעשר עני היו לו מאתים חסר דינר אפילו אלף נותנין לו כאחת הרי זה יטול היו ממושכנים לבעל חובו או לכתובת אשתו הרי זה יטול, אין מחייבין אותו למכור את ביתו ואת כלי תשמישו: 226](#__RefHeading___Toc532510145)

[רע"ב משנה ח' 226](#__RefHeading___Toc532510146)

[מאתים זוז - קים להו לרבנן שאלו מספיקים לשנה אחת לכסות ולמזונות: 226](#__RefHeading___Toc532510147)

[או לכתובת אשתו - ואפילו היא יושבת תחתיו: 226](#__RefHeading___Toc532510148)

[ואת כלי תשמישו - כלים יפים שמשתמש בהם בשבתות וברגלים. והני מילי כשבא ליטול לקט שכחה ופאה ואינו נוטל מקופה של צדקה שמתפרנס בצנעה ואינו נוטל ממה שביד גבאי, אבל אם נוטל מקופה של צדקה אז אין מניחין אותו ליטול אפילו לקט שכחה ופאה עד שימכור כלי תשמישו: 226](#__RefHeading___Toc532510149)

[ציונים והערות 226](#__RefHeading___Toc532510150)

[בעיקר השיעור של מאתיים זוז. 226](#__RefHeading___Toc532510151)

[מאתיים זוז למשפחה או לכל אחד ואחד. 226](#__RefHeading___Toc532510152)

[דין מאתיים זוז בצדקה וחלוק מלקט שכחה ופאה, ובדברי הגרא"ל מאלין בעיקר דין זה דשיעור של מאתיים זוז הוא שיעור בשם עני ועשיר. 226](#__RefHeading___Toc532510153)

[ביאור דין "נותנין לו כאחת", ועוד בחילוק בין צדקה ללקט שו"פ. 227](#__RefHeading___Toc532510154)

[השיעורים בזה"ז. 228](#__RefHeading___Toc532510155)

[בדין "אין מחייבין אותו למכור את ביתו ואת כלי תשמישו" דמה הדין במי שיש לו מעות מיוחדים לאיזה צורך. 228](#__RefHeading___Toc532510156)

[החיוב למכור נכסיו. 229](#__RefHeading___Toc532510157)

[ההולך בדרך. 229](#__RefHeading___Toc532510158)

[במה שיש לדון בדין "בעל הבית שהיה עובר ממקום למקום, וצריך ליטול לקט שכחה ופאה ומעשר עני". 229](#__RefHeading___Toc532510159)

[משנה ט' 230](#__RefHeading___Toc532510160)

[מי שיש לו חמשים זוז והוא נושא ונותן בהם הרי זה לא יטול וכל מי שאינו צריך ליטול ונוטל אינו נפטר מן העולם עד שיצטרך לבריות וכל מי שצריך ליטול ואינו נוטל אינו מת מן הזקנה עד שיפרנס אחרים משלו ועליו הכתוב אומר (ירמיהו יז) ברוך הגבר אשר יבטח בה' והיה ה' מבטחו וכן דיין שדן דין אמת לאמתו וכל מי שאינו לא חגר ולא סומא ולא פסח ועושה עצמו כאחד מהם אינו מת מן הזקנה עד שיהיה כאחד מהם שנא' (דברים טז) צדק צדק תרדוף וכל דיין שלוקח שוחד ומטה את הדין אינו מת מן הזקנה עד שעיניו כהות שנאמר (שמות כג) ושוחד לא תקח כי השוחד יעור פקחים וגו': 230](#__RefHeading___Toc532510161)

[רע"ב משנה ט' 230](#__RefHeading___Toc532510162)

[מי שיש לו חמשים זוז וכו' - דחמשין דעבדין טבין כמאתים דלא עבדין: 230](#__RefHeading___Toc532510163)

[וכל מי שצריך ליטול ואינו נוטל וכו' - כגון שדוחק עצמו במלאכה ומסתפק במעשה ידיו כדי שלא יתפרנס מאחרים. אבל אם אין מעשה ידיו מספיקין לו ומסגף עצמו בחיי צער קרובין למיתה על זה אמרו כל הצריך ליטול ואינו נוטל הרי זה שופך דמים ואסור לרחם עליו על נפשיה לא חייס כל שכן על אחרים: 230](#__RefHeading___Toc532510164)

[ציונים והערות 230](#__RefHeading___Toc532510165)

[פלוגתת הנצי"ב וחת"ס בדין נו"נ בנ' זוז של חבירו, ובדברי החת"ס בביאורו לסדר הדינים השנויים במשנה. 230](#__RefHeading___Toc532510166)

[בדברי הרמב"ם דאיירי שלא נוטל מחמת גסות הרוח. 230](#__RefHeading___Toc532510167)

[כמה פירושים "בדיין שדן דין אמת לאמתו". 231](#__RefHeading___Toc532510168)

[מפתחות - חידושי סוגיות 233](#__RefHeading___Toc532510169)

[סימן א פתיחה למסכת פאה. בעניני יד לפאה [נדרים ו':]. 234](#__RefHeading___Toc532510170)

[א] בגדר עשיית פאה אם הויא חלות דידיה הוא או עשייה דממילא. 234](#__RefHeading___Toc532510171)

[ב] בקושי' הגרעק"א בגהש"ס בדין יד לצדקה. 235](#__RefHeading___Toc532510172)

[ג] בגדר הפרשת פאה ובשו"ט בירושלמי ביסוד הדין שבולת ראשונה. 236](#__RefHeading___Toc532510173)

[ד] ביאור הנידון בגמ' אי מפריש פאה ב' פעמים, לדרכו של הר"ן. 238](#__RefHeading___Toc532510174)

[ה] ביאור בהוכחת הגמ' מהא דמצי מפריש ב' פעמים, דמצי נמי להפריש את כל שדהו פאה. 238](#__RefHeading___Toc532510175)

[סימן ב ביסוד חיובא דפאה 240](#__RefHeading___Toc532510176)

[א] תמה מהו המקור לשיטת ריב"ב דשיעור פאה כדי לקצור ולשנות, ותמה בעיקר הזכות עצים לעניים בפאה. 240](#__RefHeading___Toc532510177)

[ב] מביא דביסוד דינא דפאה נתחדש דלא מתיחס לכל שבולת ושבולת רק לכל השדה. 240](#__RefHeading___Toc532510178)

[ג] ביאור הדין שבולת ראשונה בפאה, דיסוד המחייב בפאה הוא הקצירה, ודיני החיוב תלויים ב"קצירה" ולא ב"שדה". 241](#__RefHeading___Toc532510179)

[ד] ביאור שי' ר"י בן בתירא דבעינן שיעור ב' קצירות. 242](#__RefHeading___Toc532510180)

[ה] בגדר זכות העניים בעצים ובקש. 243](#__RefHeading___Toc532510181)

[ו] בגדר קריאת שם דפאה. 243](#__RefHeading___Toc532510182)

[סימן ג בגדרי שבולת ראשונה, [ירושלמי ריש מכילתין]. 244](#__RefHeading___Toc532510183)

[א. תמיהא רבתי בדברי הרמב"ם בדין שבולת ראשונה. 244](#__RefHeading___Toc532510184)

[ב. ביאור בדברי הירושלמי ריש פאה, דפאה חשיב "אין לו שיעור" אף דאינו מפריש שבולת הראשונה, ולמדנו מכאן עיקר הגדר בשבולת ראשונה. 244](#__RefHeading___Toc532510185)

[ג. מוסיף לבאר בדברי הירושלמי, ומבאר את הגדר בדין שבולת הראשונה שלא נעשית לפאה, אף דמפרישין כנגדו א' משישים. 245](#__RefHeading___Toc532510186)

[ד. מבאר בזה את ספיקת הירושלמי בנשרפה שבולת ראשונה, ומוסיף ביאור בעיקר הגדר דשבולת ראשונה. 246](#__RefHeading___Toc532510187)

[ה. ביאור עפ"י הנ"ל בספיקת הירושלמי בדין שבולת ראשונה בפאת עומרים. 247](#__RefHeading___Toc532510188)

[ו. מבאר הטעם להא דא"צ א' משישים כנגד שבולת הראשונה. 248](#__RefHeading___Toc532510189)

[ז. מיישב את שיטת הרמב"ם בדין שבולת ראשונה, ומחדש בזה חידוש גדול דאחרי שקוצרים את השבולת השניה, חשיבא גם השניה כראשונה. 249](#__RefHeading___Toc532510190)

[סימן ד דין פאה באמצע שדהו [פ"א-מ"ג] 250](#__RefHeading___Toc532510191)

[א] מביא ב' דרכים בדעת ר' שמעון אי פליג על דין פאה באמצע [תוספתא] או לא [ר"ש], ולדרכו של הר"ש נתחדש דהמפריש פחות משיעור שישים באמצע דמוסיף. 250](#__RefHeading___Toc532510192)

[ב] מביא ב' לישני בירושלמי ריש מכילתין אי בעי ואי מהני להוסיף פאה כשהפריש פחות מכשיעור ולב' הלישנות צ"ע הטעם לדרכו של הר"ש בשיטת ר' שמעון. 250](#__RefHeading___Toc532510193)

[ג] מבאר עיקר החידוש ב"פאה באמצע" דנתחדש הכא אופן מחודש של הפרשת פאה. 251](#__RefHeading___Toc532510194)

[ד] מבאר עפי"ז מהו החידוש בשי' ר' שמעון ד"יכול" להוסיף עוד הפרשת פאה אחרי שכבר הפריש באמצע. 251](#__RefHeading___Toc532510195)

[ה] עפי"ז מבאר למה דוקא הכא חידש ר' שמעון ששייך להוסיף וממילא "מחוייב" להוסיף להשלים השיעור. 252](#__RefHeading___Toc532510196)

[ו] מוכיח עוד כעיקר הך יסוד בגדר פאה באמצע. 253](#__RefHeading___Toc532510197)

[ז] מבאר עפי"ז את שי' התוספתא בדעת ר' שמעון, וביאור דעת הגר"א בזה. 253](#__RefHeading___Toc532510198)

[סימן ה בדין הפסק דאמת המים [פ"ב - מ"ב]. 255](#__RefHeading___Toc532510199)

[א. מבאר דיסוד דיני ההפסק לב' שדות הוא הפסק בקצירה. 255](#__RefHeading___Toc532510200)

[ב. מבאר בזה דין הפסק דאמת המים, והפסק דחו"ל [לדרכו של האו"ש בירושלמי]. 255](#__RefHeading___Toc532510201)

[סימן ו שיטת הרמב"ם בקצר וחרש דהוי הפסק, [פ"ב-מ"א]. 257](#__RefHeading___Toc532510202)

[א. שי' רבנן דמהני לאחר קצירת שחת לעשות הפסק ע"י חרישה, ושי' הרמב"ם בזה, ותמיהה בשי' הרמב"ם. 257](#__RefHeading___Toc532510203)

[ב. ביאורו של המקדש דוד דיש ב' דינים בהפסק לפאה ושייך הפסק לאחר החיוב כלפי ההפרשה, ולפי"ז יהא חידוש לדינא בשלולית. 258](#__RefHeading___Toc532510204)

[ג. ביאור נוסף בשי' הרמב"ם, דע"י החרישה נעקר הקצירה המחייבת. 258](#__RefHeading___Toc532510205)

[ד. ביאור בדברי רבינו גרשום במנחות על פי הנ"ל. 259](#__RefHeading___Toc532510206)

[סימן ז הפרשת פאה בשני מינים, [פ"ב-מ"ה, פ"ג-מ"ה]. 260](#__RefHeading___Toc532510207)

[א. מבאר יסוד דינא דאין מפרישין ממין א' על חבירו, דזהו משום דחשיבי כב' שדות, ומביא ראיות לזה, ומבאר בזה שי' רש"י במוכר קלחי אילן. 260](#__RefHeading___Toc532510208)

[ב. מביא ביאורו של התורת זרעים בשי' הר"ש במוכר קלחי אילן, ומקשה עליו. 261](#__RefHeading___Toc532510209)

[ג. מבאר שיש חילוק בין ב' גרנות לב' מינים, ומיישב בזה שי' הר"ש הנ"ל. 262](#__RefHeading___Toc532510210)

[ד. מבאר דאין ב' מינים כב' שדות אלא חשיבי ב' קצירות, ומוכיח כן מהפסק ד"זרע אחר". 263](#__RefHeading___Toc532510211)

[ה. תוספת ביאור בחילוק בין ב' גרנות לב' מינים, ובשיטת הר"ש במוכר קלחי אילנות. 264](#__RefHeading___Toc532510212)

[ו. שיעור השדה בב' מינים ובב' גרנות. 264](#__RefHeading___Toc532510213)

[ז. דין ב' גרנות באילנות. 264](#__RefHeading___Toc532510214)

[סימן ח קצירת עכו"ם והקדש וחו"ל, [פ"ב-מ"ז, פ"ד-מ"ו,ז',ח'] 266](#__RefHeading___Toc532510215)

[א] ביאור דעת הסוברים דקצירת עכו"ם לצורך ישראל חשיבא כקצירת ישראל, וקצירה לצורך חו"ל חשיבא כקצירת חו"ל, ועפי"ז מבאר את החילוק בין מיעוטא דעכו"ם מחלה ותרומה ופאה. 266](#__RefHeading___Toc532510216)

[ב] בדין נכרי שנתגייר לאחר קצירה, וביאור בדברי הר"י בן מלכי צדק בנתגייר בין קצירה לעימור. 267](#__RefHeading___Toc532510217)

[ג] ביאור בדברי השנו"א בנכרי שקצר ונתן לישראל במתנה. 267](#__RefHeading___Toc532510218)

[ד] עוד בהנ"ל. 268](#__RefHeading___Toc532510219)

[ה] דעת הגר"א בדין קצירה לצורך הקדש, וחידוש בשיטת הרמב"ם בדין קצירת הקדש ועימור בחולין. 268](#__RefHeading___Toc532510220)

[סימן ט ביאור פטור הקדש ונשר ברוח אחרי קצירת שבולת ראשונה, [ירושלמי סוף פ"ב]. 270](#__RefHeading___Toc532510221)

[א. מביא קושיות הגרי"ד זצ"ל על הא דמהני פטור הקדש ונשר ברוח, גם אחרי קצירת שבולת ראשונה. 270](#__RefHeading___Toc532510222)

[ב. מבאר גדר הפטור בהנ"ל. 271](#__RefHeading___Toc532510223)

[ג. מבאר הטעם להא דליכא זכייה לעניים בעצים כשנשרו ברוח, וכן בדלית ודקל. 271](#__RefHeading___Toc532510224)

[סימן י בדין מוכר ולוקח שמפרישין זה על זה, וחידוש דין בשותף, [פ"ב-מ"ח]. 273](#__RefHeading___Toc532510225)

[א. מקשה איך מוכר מפריש על הלוקח ואיך לוקח מפריש על המוכר. 273](#__RefHeading___Toc532510226)

[ב. מקשה משותפין דסותר דין מוכר ולוקח, ומביא בזה את דברי הכס"מ, ומק' עליו. 274](#__RefHeading___Toc532510227)

[ג. ביאור חדש בלוקח ושותפין. 274](#__RefHeading___Toc532510228)

[סימן י"א אחים שנשתתפו ושנים שלקחו אילן, [פ"ג-מ"ה]. 276](#__RefHeading___Toc532510229)

[א. הערות במשנה, [פ"ג-מ"ה]. 276](#__RefHeading___Toc532510230)

[ב. מבאר יסוד דינא דאין מפרישין א' על חבירו, ומבאר הדין דאין הפרשה משדהו על חלקו בשדה השותפות, ומקשה משותפין שקצרו וחילקו באמצע. 276](#__RefHeading___Toc532510231)

[ג. מדמה ב' מינים לב' בעלים, ומדמה שותפין שחלקו לב' גרנות. 277](#__RefHeading___Toc532510232)

[ד. מיישב המשנה שמחלקת לב' בבות, ומיישב הדקדוקים במשנה וברמב"ם. 278](#__RefHeading___Toc532510233)

[ה. חידוש נוסף בדין אילנות באחין שחלקו, ומיישב לפי"ז סדר דברי הרמב"ם. 278](#__RefHeading___Toc532510234)

[סימן י"ב ביאור דין פאת האילן בתלוש, [ירושלמי ריש פ"ד]. 280](#__RefHeading___Toc532510235)

[א. ביאור דברי הירושלמי ריש פרק ד' דפאה, דלדרכו של הר"ש סיריליאו נתחדש שם שקריאת שם דפאה באילנות הוא רק בתלוש. 280](#__RefHeading___Toc532510236)

[ב. תמה במה שדימה הרש"ס דין זה לדין ב' שדות, ומוכיח שזה הלכה בקצירה. 280](#__RefHeading___Toc532510237)

[ג. מוכיח עוד כדברי התורת זרעים דבפאה דנים מצד השם "קציר" ולא מצד המעשה קצירה. 281](#__RefHeading___Toc532510238)

[ד. מוכיח מכאן יסוד בגדר הדין שבולת ראשונה. 281](#__RefHeading___Toc532510239)

[סימן י"ג קונטרס בדין הפקר בי"ד הפקר [ירושלמי ריש פ"ה]. ובו ה' פרקים. 282](#__RefHeading___Toc532510240)

[פרק א': בגדרי הפקר בי"ד הפקר, ובדין הפקר לעניים, [ירושלמי ריש פרק ה']. 282](#__RefHeading___Toc532510241)

[פרק ב': עוד בגדרי הפקר בי"ד הפקר, [בתוס' ריש אלו נערות]. 282](#__RefHeading___Toc532510242)

[פרק ג': עוד בגדרי הפקר בי"ד לעניים, ובפטור מעשרות בכה"ג, [ירושלמי ריש פרק ה']. 282](#__RefHeading___Toc532510243)

[פרק ד':קנין דרבנן מהני לדאוריי' בקטן בקנין עבד ולולב. 282](#__RefHeading___Toc532510244)

[פרק ה': קנין דרבנן מהני לדאוריי' במעמד שלשתן וביאוש בגזילה. 282](#__RefHeading___Toc532510245)

[פרק א בגדרי הפקר בי"ד הפקר, ובדין הפקר לעניים, [ירושלמי ריש פרק ה']. 283](#__RefHeading___Toc532510246)

[א] מביא סוגי' הירושלמי בפלוגתת ר"ל ור' יוסי בהפקר בי"ד אי מהני בהפקר לעניים לפי ב"ה דהפקר לעניים אינו הפקר, ותמה טובא בשו"ט בירושלמי. 283](#__RefHeading___Toc532510247)

[ב] מביא מדברי הראשונים דמחלקים בין שני הפסוקים שממנו לומדים דין הפקר בי"ד הפקר, דנפ"מ אי מהני רק להפקיר או גם להקנות. 283](#__RefHeading___Toc532510248)

[ג] מבאר במהלך חדש את שני הדינים דנתחדשו בהפקר בי"ד, דהדין הפקר [בלי הקנאה] דילפינן מקרא ד"יחרם כל רכושו" לא שייך להקנאות וקנינים או הפקר דכל דיני ממונות, אלא הוא דין הפקר מחודש מכוח בי"ד כעין דין נידוי ועונשים וכו' שבי"ד "מחרים" רכושו. 284](#__RefHeading___Toc532510249)

[ד] מביא ראיות לדברים מהרמב"ם ומרבינו יונה. 285](#__RefHeading___Toc532510250)

[ה] מוכיח כהנ"ל מדברי האבני מילואים, ומביא דמתוך דבריו מתברר שאין כאן שום הקנאה רק היתר השתמשות כמו גזל עכו"ם לדעת היראים. 286](#__RefHeading___Toc532510251)

[ו] מבאר דאיכא נפ"מ בין ב' הדינים של הפקר בי"ד לענין הפקר לעניים, וזה פלוגתת ר"י ור"ל בירושלמי, ומבאר דלכן לא הביאו בתחילת הסוגי' קרא ד"יחרם" אף דפשוט דכבר מתחילת הסוגי' אתינן עלה מצד הפקר בי"ד. 287](#__RefHeading___Toc532510252)

[פרק ב' עוד בגדרי הפקר בי"ד הפקר, [בתוס' ריש אלו נערות]. 287](#__RefHeading___Toc532510253)

[א] מביא נפ"מ בין הנך ב' דינים בהפקר בי"ד, דנפ"מ אי מהני נגד רצונו. 287](#__RefHeading___Toc532510254)

[ב] עפ"י הנ"ל מיישב גם את דברי המשנה למלך דרק בצורך גדול אמרינן הפקר בי"ד, וזה נגד משמעות הגמ' בגיטין, והמשנה למלך אזיל בשיטת הרמב"ם דפסק כקרא ד"יחרם". 288](#__RefHeading___Toc532510255)

[ג] עפי"ז מיישב את קושי' השטמ"ק על דברי התוס' בריש אלו נערות בהיתירא דנתינים מדין הפקר בי"ד, דיש נפ"מ בין הפקר בי"ד על נכסי הקדש והדיוט אי בעי בזה צורך גדול. 289](#__RefHeading___Toc532510256)

[ד] מיישב עפ"י הנ"ל את קושי' הקרני ראם על המהרש"א [שם] בדרך זו, ומחלק אי מהני הפקר בי"ד לגבי קנין איסור. 289](#__RefHeading___Toc532510257)

[ה] מבאר עפ"י הנ"ל את דברי התוס' ר"ש משאנץ בריש אלו נערות, ומיישב את קושי' המג"א על דברי התוס' ביבמות [ע"ט:]. 290](#__RefHeading___Toc532510258)

[פרק ג' עוד בגדרי הפקר בי"ד לעניים, ובפטור מעשרות בכה"ג, [ירושלמי ריש פרק ה']. 290](#__RefHeading___Toc532510259)

[א] מביא סוגי' הירושלמי דשייך הפקר לעניים בהפקר בי"ד הפקר גם לב"ה, ומביא את דברי רעק"א בזה ומה שיש לתמוה עליו, ומביא מביאורו של הגר"א שבאמת ההפקר היה גם לעשירים, ותמה עליו. 290](#__RefHeading___Toc532510260)

[ב] מביא שיש שנקטו דבאמת לא הוי הפקר לעניים גרידא אלא הקנו לעניים [הר"ש סיריליאו], ומקשה על דבריהם, דבראשונים מבואר דאיכא תרי קראי בהפקר בי"ד, חד קרא להפקר וחד קרא להקנאה, ובקרא דהביאו בירושלמי ליכא כח הקנאה. 291](#__RefHeading___Toc532510261)

[ג] מביא עוד דרך מחודש [מהגאון ר' אליעזר משה], ומקשה עליו, ומסיק דעל כרחך צ"ל כרעק"א שהיה הפקר בי"ד רק לעניים, ומהני לב"ה, וזה צ"ע, דמאי שנא משאר הפקר. 291](#__RefHeading___Toc532510262)

[ד] מקשה כמה קושיות על השו"ט בירושלמי בין ר"ל ור' יוסי אי מעמידים את המשנה כב"ה בהפקר בי"ד או דוקא כב"ש. 292](#__RefHeading___Toc532510263)

[ה] מביא את מה שביארנו לעיל דשני דינים ושני גדרים שונים נאמרו בהפקר בי"ד, חדא מדיני הקנאות וחו"מ כאפטרופוס, וחדא מדין מחודש של בי"ד כעין נידוי ועונשים, ומביא את הנפ"מ ביניהם, ומבאר דאיכא נפ"מ לענין פטור הפקר ממעשרות, ומבאר בזה את דברי הרא"ש בנדרים [מ"ד] בדין פטור מעשר בהפקר בי"ד, ומיישב בזה את דברי הר"ן [שם]. 293](#__RefHeading___Toc532510264)

[ו] מבאר למה טענת הירושלמי על ב"ה הוא דלשיטתם ליכא בכה"ג פטור מעשרות, ולא פריך דלשיטתם לא מהני עצם החלות הפקר, ומבאר יסוד דינא דמתנו"ע שמצד א' הוא בגדר "הפקר", ומאידך איכא זכויות לעניים בהך הפקר לזכות בו, ורק בכה"ג שייך פטור מעשרות. 294](#__RefHeading___Toc532510265)

[ז] מבאר דלא שייך הפקר בי"ד מקרא ד"אלה הנחלות" באופן שמתחילה יפקירו ואח"כ יקנו לעניים. 295](#__RefHeading___Toc532510266)

[ח] מבאר את הוכחת הירושלמי מבי"ד שמעברין את השנה בשביעית, דאף דהתם אינו מדין הפקר בי"ד אלא מדין עקירת דבר מן התורה, אפי"ה שייך לדמותו לדין "יחרם", ומוכיח מכאן כעיקר דברינו בגדר דין הפקר בי"ד מדין "יחרם". 295](#__RefHeading___Toc532510267)

[פרק ד קנין דרבנן מהני לדאורייתא בקטן בקנין עבד ולולב. 296](#__RefHeading___Toc532510268)

[א] מביא קושי' הקצוה"ח על הרשב"א דנימא קנין דרבנן מהני לדאוריי' בהקנאה לקטן, ומביא דברי הגרעק"א בשיטת הרשב"א דלא אמרינן הפקר בי"ד הפקר בהקנאה מגדול לקטן, ורק בהקנאה מקטן לגדול אמרינן כן. 296](#__RefHeading___Toc532510269)

[ב] תמה בעיקר סברת רעק"א דמחלק בין הקנאת קטן לגדול לבין הקנאת גדול לקטן, ומקשה עוד מסוגי' דסוכה [מ"ו] דלא ליקני לולב לינוקא, שזה סותר לדברי הרשב"א בקידושין הנ"ל. 297](#__RefHeading___Toc532510270)

[ג] מוכיח מהריטב"א ומהקצוה"ח שבהקנאה לקטן איכא חילוק בין היציאה מרשות הגדול, שהיא מה"ת, לבין הכניסה לרשות הגדול, שהיא רק מדרבנן, ומוכיח דכולהו סברי כעיקר סברת רעק"א הנ"ל, אלא שיש לתמוה דמה הסברא בזה. 298](#__RefHeading___Toc532510271)

[ד] מבאר דשני דינים נאמרו ב"הפקר בי"ד הפקר", וחלוקים הם ביסודם: א] מקרא ד"אלה נחלות" למדנו כח בי"ד בגדרי חו"מ הרגילים, ב] מקרא ד"יחרם" למדנו כח "איבוד ממון" כשאר כח בי"ד להעניש ולהחרים. 299](#__RefHeading___Toc532510272)

[פרק ה קנין דרבנן מהני לדאורייתא במעמד שלשתן וביאוש בגזילה. 301](#__RefHeading___Toc532510273)

[א] מביא סתירה בדברי הב"י בדין קנין דרבנן מהני מה"ת, וישוב הב"ש לחלק בין שני המקרים, וקושית האבני מילואים על הב"ש. 301](#__RefHeading___Toc532510274)

[ב] מבאר דהיש"ש והב"י פליגי בפלוגתת הקצוה"ח והתוס' אי חיוב השבת הגזילה הוי מצוה בעלמא או חיוב ממון. 301](#__RefHeading___Toc532510275)

[ג] מבאר דאין חכמים יכולים להקנות את החפץ לגזלן, עפ"י דברי רעק"א בדין הפקר בי"ד הפקר דלא מהני בקטן. 302](#__RefHeading___Toc532510276)

[פרק ו בגדר מלחמה עפ"י מלך ובגדר מלך פורץ גדר. 303](#__RefHeading___Toc532510277)

[ביאור הדין של מלחמת רשות עפ"י המלך, שא"צ לשאול רשות מבי"ד - אלא שהם חייבים להסכים לו. 303](#__RefHeading___Toc532510278)

[יש דמיון בין מורד במלכות לנהרגים במלחמה. 303](#__RefHeading___Toc532510279)

[כח הדחייה בנפשות במלחמת הרשות הוא מדיני המלחמה שלא מתחשבים בנפשות לקיום המלוכה. 303](#__RefHeading___Toc532510280)

[בדין מורד במלכות. 304](#__RefHeading___Toc532510281)

[גדר הדין מלך פורץ גדר וביאר המשנה לדרכו של רש"י. 304](#__RefHeading___Toc532510282)

[בדין הפקר בי"ד הפקר מדין שררה. 304](#__RefHeading___Toc532510283)

[סימן י"ד ביסוד דין שורה בשכחה, וחילוקים בדיני הפסק בפאה ושכחה [פ"ו-מ"ג ומ"ד]. 305](#__RefHeading___Toc532510284)

[א] חילוקים בדיני הפסק ובדיני שבולת ראשונה בין שכחה לפיאה. 305](#__RefHeading___Toc532510285)

[ב] מחלק בעיקר דין קצירה דבפאה לקצירה ועימור דשכחה, ומחדש דחלוקין נינהו לענין "תלישה" אי דינו כקוצר או לא, ומוכיח כן מדין שכחת פועלים. 306](#__RefHeading___Toc532510286)

[ג] מבאר בזה את יסוד הדין "שורה" בשכחה, והטעם דחלוק בזה מפאה. 307](#__RefHeading___Toc532510287)

[סימן ט"ו בדין תחילת וסוף שורה, ובדעת הר"ש בדין "ראוי להעביר עליו" [פ"ו-מ"ד]. 308](#__RefHeading___Toc532510288)

[א] מקשה על עיקר הדרשה דסוף שורה, ותמה טובא בחידושו של הר"ש בדין "ראוי להעביר עליו" בשכח שני העומרים האחרונים. 308](#__RefHeading___Toc532510289)

[ב] מבאר יסוד דין "סוף שדהו", דבעינן קצירה ועימור אחריו. 309](#__RefHeading___Toc532510290)

[ג] ביאור ביסוד דין שכחה בזמן קצירה, דבעינן שקצירת השורה תתיחס לקמה ששכח, ומבאר בזה דין תחילת שורה, ומבאר דבשכחה יש תורת "עשייה". 309](#__RefHeading___Toc532510291)

[ד] מבאר בזה את סברת הר"ש ב"ראוי להעברה", דבעינן התעסקות בעומר דלאחריו, ושכחה ג"כ מיקרי "עשייה" לענין זה. 310](#__RefHeading___Toc532510292)

[סימן ט"ז בפלוגתת הר"ש והרמב"ם בשכח רביעי בשורה שיש בה שש. 312](#__RefHeading___Toc532510293)

[א] מביא ב' מחלוקות בין הר"מ לר"ש, בשורה שיש בה חמש ובשורה שיש בה שש, ותמה טובא בשי' הר"ש בשורה שיש בה ששה. 312](#__RefHeading___Toc532510294)

[ב] ביאור שי' הר"ש עפ"י מה שנתבאר דבכל שכחה אמרינן דקצירת כל השורה מתיחסת לקמה הנשכחת. 313](#__RefHeading___Toc532510295)

[סימן י"ז בפלוגתת הר"ש והרש"ס בדין עומר שכנגדו מוכיח 315](#__RefHeading___Toc532510296)

[א] מקשה על הר"ש דלמה לי ב' טעמים בסוף שורה, ומבאר למה א"א לתלות שני הטעמים זה בזה, ומביא פלוגתות הר"ש ור"ש סיריליאו בדין עומר שכנגדו. 315](#__RefHeading___Toc532510297)

[ב] מבאר את פלוגתת הר"ש ורש"ס בגדר חזרתו מסוף שורה ראשונה לתחילת שורה שניה. 316](#__RefHeading___Toc532510298)

[ג] ביאור פלוגתת הר"ש ורש"ס בגדר הדין "עומר שכנגדו מוכיח". 316](#__RefHeading___Toc532510299)

[ד] מחלק בחזרה לשורה שניה בין דין סוף שורה לדין תחילת שורה. 317](#__RefHeading___Toc532510300)

[סימן י"ח בדין שלש אינו שכחה 318](#__RefHeading___Toc532510301)

[א] ביאור ב' המיעוטים בהא דשלש אינו שכחה, מדין "שורה" ומדין "גדיש", ונפ"מ בשכחה בזא"ז או בבת אחת, ומבאר איך שייך שכחה בבת אחת. 318](#__RefHeading___Toc532510302)

[ב] בקושית האחרונים דאחרי שחיילא כבר שכחה בעומר הראשון, איך פקעה כשמצטרפין לשלשה, ודן בדברי הדרך אמונה בזה. 319](#__RefHeading___Toc532510303)

[ג] מביא תירוץ של המקד"ד בנידון זה, ומקשה עליו מדין "ראוי להעביר עליו" שחידש הר"ש. 320](#__RefHeading___Toc532510304)

[ד] מיישב עפ"י הירושלמי דנידון כשורה כשיש אחריו עוד שנים, ומחדש חילוק לדינא בין מיעוט דשכחת גדיש למיעוט דשכחת שורה. 320](#__RefHeading___Toc532510305)

[סימן י"ט בדין ג' או ד' אינו שכחה ובדין ב' עומרים ובהם סאתיים 322](#__RefHeading___Toc532510306)

[א] מקשה, איך פליגי ב"ה וב"ש גם בשיעור גדיש וגם בשיעור שורה, ואיך פליגי גם בדרשה דלגר וליתום וכו'. 322](#__RefHeading___Toc532510307)

[ב] מביא דין עומר שיש בו סאתיים, ופלוגתת הירושלמי במקור לדין זה אי מגזה"כ או משום דחשיב גדיש, ונפ"מ בצירוף לשורה, ומביא מסוגי' דב"ב [ע"ב] שזה שי' שלישית, שמצד א' הוא גדיש ומאידך הוא עומר, ומקשה על הר"ש דמדמה לירושלמי. 323](#__RefHeading___Toc532510308)

[ג] מקשה ב' קושיות חמורות בדברי הרשב"ם בב"ב שם. 324](#__RefHeading___Toc532510309)

[ד] מבאר דגדר גדיש הוא דאית ביה "איסוף של עומרים", והחידוש בג' אינו שכחה הוא דדיינינן להו כאסופים לגדיש ע"י שורה שמצרפם, ומבאר בזה את פלוגתת ב"ה וב"ש בגדיש ובשורה ומיישב את דברי הרשב"ם. 324](#__RefHeading___Toc532510310)

[ה] מבאר דין עומר שיש בו סאתיים, דלכו"ע דינו כגדיש ולכו"ע צריך לרבותו מגזה"כ ד"לקחתו" כיון שבמציאות אינו אלא עומר אחד, ומבאר בזה את הגדר במה שאמרו "תורת גדיש עליו ותורת עומר עליו". 326](#__RefHeading___Toc532510311)

[ו] ביאור טענת ר"ג דעדיף ב' עומרים מעומר א', אף דמודה לחכמים דסאתיים מדין גדיש הוא, וביאור תשובת חכמים לר"ג. 327](#__RefHeading___Toc532510312)

[ז] מבאר דין עקורה ואינה עקורה שאינם מצטרפין [פרק ו' משנה ט'], ודן אי שכחת עומרין ושכחת קמה שני דינים נפרדים נינהו, ומוכיח מכאן ליסוד הנ"ל בשי' ר"ג. 327](#__RefHeading___Toc532510313)

[ח] ביאור נוסף בטענת חכמים לר"ג, ומבאר למה דינא דר"ה בב"ב [דעומר דסאתיים מצטרף לג'] מרומז בדברי חכמים [וכדביאר הגר"א]. 328](#__RefHeading___Toc532510314)

[סימן כ בגדר "שכחת קמה", ובדין קמה שיש בה סאתיים. 329](#__RefHeading___Toc532510315)

[א] תמה במקור לדין סאתיים בשכחת קמה, היאך ילפינן משכחת עומרין, ולמה בעינן סאתיים בקמה אחת. 329](#__RefHeading___Toc532510316)

[ב] מביא חידוש של ה"משנה ראשונה" דזמן חלות המצוה בשכחת קמה הוא בזמן העימור, ומוכיח כן מדיוקו של המשך חכמה בעיקר הדרשה דשכחת קמה. 329](#__RefHeading___Toc532510317)

[ג] מבאר עוד בדברי המשך חכמה דרואים כבר בקמה את העומר שעתיד להיות, ומוכיח כן מביאורו של הרש"ס במיעוט דקוצר לשחת, ומבאר בזה איך שייך דין "עומר ולא גדיש" בשכחת קמה. 330](#__RefHeading___Toc532510318)

[ד] מוכיח עוד כהמשנה ראשונה דשכחת קמה תלויה נמי בעימור, ומבאר בזה עיקר שיעורא דשכחת קמה. 331](#__RefHeading___Toc532510319)

[סימן כ"א שי' הרמב"ם והר"ש בסאתיים באילן במשנה ריש פ"ז. 332](#__RefHeading___Toc532510320)

[א] דרכו של המהר"י קורקוס בשי' הרמב"ם בסאתיים באילנות, ודעת הר"ש בביאור התוספתא. 332](#__RefHeading___Toc532510321)

[ב] דרכם של המשך חכמה ותו"ז ברמב"ם, ותוספת ביאור במהר"י קורקוס. 333](#__RefHeading___Toc532510322)

[סימן כב במחלוקת רש"י ותוס' בפלגינן בכותב כל נכסיו ושייר, משנה בפאה [פרק ג משנה ח] - [גיטין ח - ט]. 335](#__RefHeading___Toc532510323)

[פרק א תחילת הסוגי', סברת מדנחית לשיורי', ובקנין בדבר שאינו מסויים. 335](#__RefHeading___Toc532510324)

[משנה [סוף פרק ג]. 335](#__RefHeading___Toc532510325)

[ב' מחלוקות בין ר"מ לר"ש 335](#__RefHeading___Toc532510326)

[מבאר סברת "מדנחית לשיורי'" – ושיטת רש"י במסקנה הסוגי' מצד כרות גיטא. 335](#__RefHeading___Toc532510327)

[פלוגתת רש"י ותוס' בדין קנין שאינו מסויים. 336](#__RefHeading___Toc532510328)

[בחילוק בין שטר לכל הקנינים. 337](#__RefHeading___Toc532510329)

[פרק ב שיטת התוס' למה בעינן פלגינן בשטרות. 338](#__RefHeading___Toc532510330)

[מוכיח דחוץ ממה דרש"י והתוס' פליגי בדין קנין שאינו מסויים, פליגי עוד בעיקר פלוגתת ר"מ ור"ש בפלגינן. 338](#__RefHeading___Toc532510331)

[ביאור בדברי התוס' למה לא קאי "כל נכסי" על עבד בעצמו. 338](#__RefHeading___Toc532510332)

[ביאור בפלוגתת ר"ש ור"מ בפלגינן דיבורי' בשי' התוס', ומבאר למה רש"י אינו יכול לפרש כן. 339](#__RefHeading___Toc532510333)

[תוספת ביאור בדרכו של התוס' – שאינו ספק כללי בכל הלכות דיבור – אלא הלכה בלשונות של שטרות. 339](#__RefHeading___Toc532510334)

[תוספת ביאור בעיקר המהלך בתוס' למה לא מהני כל נכסי לר"מ והאיך שייך פלגינן לר"ש. 340](#__RefHeading___Toc532510335)

[פרק ג שיטת רש"י בהנ"ל – ושורש פלוגתתם, ופלוגתת ר"מ ור"ש בהנך ב' דרכים. 341](#__RefHeading___Toc532510336)

[ביאור שי' רש"י בדעת ר"מ, וביאור פלוגתת ר"מ ור"ש בפלגינן דיבורו לשי' רש"י. 341](#__RefHeading___Toc532510337)

[מבאר למה תוס' אינו מפרש כרש"י, ומבאר למה כשמקנה כקנין אינו מסויים, שזה חשיב ביטול בכח השטר [ומיישב קושי' תוס' על רש"י ממוכר חצי שדה]. 342](#__RefHeading___Toc532510338)

[ביאור בפלוגתת ר"מ ור"ש בפלגינן דיבורי' לשי' רש"י. 342](#__RefHeading___Toc532510339)

[פרק ד פלוגתת הרא"ש והראב"ד כשיש עוד מטלטלין. 342](#__RefHeading___Toc532510340)

[בדברי הרא"ש ובדברי רעק"א דמיירי כשאין עוד מטלטלין, דכשיש מטלטלין אין כאן פלגינן דיבורו, ומוכיח מהלח"מ בראב"ד דחולק בזה. 342](#__RefHeading___Toc532510341)

[ביאור סברת הראב"ד – ומעורר דבמה פליגי. 343](#__RefHeading___Toc532510342)

[מבאר פלוגתת הראב"ד ורא"ש כשיש לו עוד מטלטלין. 343](#__RefHeading___Toc532510343)

[סימן כג שיטת הר"י מיגאש והיד רמ"ה בפלגינן בכותב כל נכסיו ושייר, שיש שיור בכל השטר של כל נכסי. 345](#__RefHeading___Toc532510344)

[פרק א ג' יסודות של הגרא"ל מאלין זצ"ל בביאור דרכם של הראשונים. 345](#__RefHeading___Toc532510345)

[דרכם של הראשונים דמיירי בתרי גווני ונחלקו בתרתי, ודרכם של הריטב"א והר"ן ויד רמ"ה דמיירי בגוונא אחד. 345](#__RefHeading___Toc532510346)

[הראשונים חידשו דאיכא חסרון של שיור בגופו של עבד דעשה מהם הקנאה א'. 345](#__RefHeading___Toc532510347)

[מביא ג' יסודות מהגרא"ל מאלין א] יש מעשה אחד של שחרור והקנאת ממון, ב] שיור הוא עשייה בפני עצמו, ג] יש חסרון כריתות גם אם החסרון הוא במעשה ולא בחלות. 346](#__RefHeading___Toc532510348)

[ביאור דברי הראשונים על פי הנך ג' יסודות. 346](#__RefHeading___Toc532510349)

[תוספת ביאור בדברי הגרא"ל מאלין זצ"ל. 347](#__RefHeading___Toc532510350)

[חסרון כריתות. 347](#__RefHeading___Toc532510351)

[פרק ב דרך אחרת בזה, 'כח שטר' אחד ולא 'מעשה הקנאה' אחד. 347](#__RefHeading___Toc532510352)

[מתמה דלא שייך להגדיר מעשה שחרור ומעשה נתינת מתנה כמעשה הקנאה אחת – פעולה מציאותית לחוד ומעשה דינית לחוד. 347](#__RefHeading___Toc532510353)

[מה שיש לדון שיש כאן שטר 'הקנאת העבד' לעצמו. 348](#__RefHeading___Toc532510354)

[מבאר באופ"א, דהכל תלוי בכח השטר האם איכא ב' כחות בשטר, או חדא. 348](#__RefHeading___Toc532510355)

[בגדר החסרון כריתות לשיטת ר"מ. 349](#__RefHeading___Toc532510356)

[ב' דרכים בביאור שי' ר"ש דפלגינן דיבורי' בשטר. 349](#__RefHeading___Toc532510357)

[פלוגתת הראשונים האם הפלגינן דיבורי' לשיטת רבא הוא לשיטתו. 350](#__RefHeading___Toc532510358)

[תוספת דברים. 350](#__RefHeading___Toc532510359)

[סימן כד שיטות הראשונים בלאו כרות גיטא, [ובגדר קניית השטר במסירתו – וקניית הנייר אגב השטר]. 351](#__RefHeading___Toc532510360)

[פרק א שיטת רש"י שיש חסרון כריתות בלשון השטר. 351](#__RefHeading___Toc532510361)

[שיטת רש"י בלאו כרות גיטא. 351](#__RefHeading___Toc532510362)

[כמה גדרים שונים בחסרון כריתות. 351](#__RefHeading___Toc532510363)

[תוספת ביאור – חסרון כריתות בלשון שטר. 352](#__RefHeading___Toc532510364)

[פרק ב שיטת הרי"ף שיש זכות לאדון בשטר של העבד. 352](#__RefHeading___Toc532510365)

[שיטת הרי"ף בלאו כרות גיטא שיש זכות בשטר לאדון – כיון שיש עשייה פרדת של 'שיור' לטובת האדון. 352](#__RefHeading___Toc532510366)

[בביאור התירוץ של רעק"א – דמאי שנא מאומר 'צאי בו והתקדשי בו'. 353](#__RefHeading___Toc532510367)

[חידוש מהגרשש"ק – שבנתינת גט בע"כ של האשה היא קונה את ה'שטר שבשטר' בע"כ - והנייר בטל ונקנה ממילא. 354](#__RefHeading___Toc532510368)

[ביאור דברי הרי"ף אחרי כל הנ"ל. 355](#__RefHeading___Toc532510369)

[מה החילוק בין שני הדינים של כריתות – חד לפני הפלגינן וחד אחרי הפלגינן. 355](#__RefHeading___Toc532510370)

[מחלק בין ב' כחות בשטר אחד לב' שטרות – ונפ"מ גם לגבי הלכות לשמה. 356](#__RefHeading___Toc532510371)

[ביאור בחולקים בעצמך ונכסי, ודן בסוגי' בגיטין [פ"ז]. 356](#__RefHeading___Toc532510372)

[נפ"מ להלכה בין הרי"ף ורש"י בכותב עצמך ונכסי. 356](#__RefHeading___Toc532510373)

[דברי הרמב"ם בפרוש המשנה. 356](#__RefHeading___Toc532510374)

[סימן כה בגדר שיור וחוץ, עשייה בפני עצמה - חיצונית. 358](#__RefHeading___Toc532510375)

[ב' הוכחות מהסוגי' ששיור הוא עשייה בפני עצמה – נגד העשייה של המכירה וכדומה 358](#__RefHeading___Toc532510376)

[מביא יסוד גדול של האחרונים בעיקר גדרי שיור שיש כאן עשייה חדשה בפני עצמה. 359](#__RefHeading___Toc532510377)

[מתמה דהיכן המעשה קנין לזכות בהך זכות. 359](#__RefHeading___Toc532510378)

[מבאר את המחייב של תנאי במעשה – אף דכחו בא בתור מילתא אחריתי. 359](#__RefHeading___Toc532510379)

[מבאר שאינו כפשוטו שיש כאן עשייה חדשה בפני עצמה – אלא שעושה עשייה של שיור שגורם שכלפי זכות מסויימת מעולם לא היה קנין, וכדמצאנו בחוץ מתרומותיך ונדריך. 360](#__RefHeading___Toc532510380)

[הערה גדולה. 361](#__RefHeading___Toc532510381)

[תוספת דברים. 362](#__RefHeading___Toc532510382)

ערלהציונים והערותלפי סדר המשניות

[מסכתא ערלה פרק א 364](#__RefHeading___Toc532510383)

[משנה א 365](#__RefHeading___Toc532510384)

[רע"ב משנה א 365](#__RefHeading___Toc532510385)

[ציונים והערות משנה א 365](#__RefHeading___Toc532510386)

[ענף א' נוטע לסייג ולקורות. 365](#__RefHeading___Toc532510387)

[דברי הירושלמי וראשונים בדין נוטע לסייג ולקורות דפטור מן הערלה, ואי בעי מעשה היכר. 365](#__RefHeading___Toc532510388)

[כמה הערות וספקות מהמנ"ח בדין מחשבת פטור. 366](#__RefHeading___Toc532510389)

[האם המעשה היכר הוא מה"ת או מדרבנן. 366](#__RefHeading___Toc532510390)

[בדברי הירושלמי בנטעו לסייג וחישב עליו למאכל. 366](#__RefHeading___Toc532510391)

[בדברי החזו"א והאחרונים בזה, ובדין ב' מחשבות. 367](#__RefHeading___Toc532510392)

[מה נקרא דעתו לפירות ומה נקרא דעתו לקורות ולעצים. 367](#__RefHeading___Toc532510393)

[עומק פלוגתת הראשונים. 368](#__RefHeading___Toc532510394)

[פלוגתא בענין בל תשחית – דהאיך קוצץ אילן מאכל לעצים ולקורות. 368](#__RefHeading___Toc532510395)

[בדין נמלך. 368](#__RefHeading___Toc532510396)

[ענף ב' נטיעה לשם מצוה או לשם ריח. 369](#__RefHeading___Toc532510397)

[בדברי הירושלמי בנוטע לאתרוג של מצוה, ובדברי הרא"ש בלולב, ובדברי החזו"א בזה. 369](#__RefHeading___Toc532510398)

[בעיקר הנידון ושו"ט בירושלמי בנוטע לצורך מצוה. 369](#__RefHeading___Toc532510399)

[נפ"מ בכל הנ"ל בנוטע עבור ריח. 370](#__RefHeading___Toc532510400)

[במה שיש ליישב בקושית האור שמח על הירושלמי. 371](#__RefHeading___Toc532510401)

[בקושי' החזו"א ממעשה היכר בנוטע לשם מצוה, ובקושיתו ממה שדעתו גם לאכילה אחרי המצוה. 372](#__RefHeading___Toc532510402)

[ענף ג בדין פנימי וחיצון, ועליון ותחתון, ובדין זה וזה גורם וגידולי היתר. 372](#__RefHeading___Toc532510403)

[במה שיש להעיר בפנימי למאכל והחיצון לסייג הפנימי חייב והחיצון פטור. 372](#__RefHeading___Toc532510404)

[בדין עליון ותחתון – ובדין גידולי היתר לא מעלין את האיסור. 372](#__RefHeading___Toc532510405)

[הערת הגר"ש רוזובסקי זצ"ל דגם בתחתון לסייג ועליון למאכל י"ל דחלק העליון למאכל יהא פטור מערלה. 373](#__RefHeading___Toc532510406)

[במה שיש לדון מצד זה וזה גורם – דברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל בזה. 373](#__RefHeading___Toc532510407)

[הערה של הזכרון שמואל בעיקר הדמיון לדין זה וזה גורם דמאי שנא מאילן שמקצתו בארץ ומקצתו בחו"ל. 374](#__RefHeading___Toc532510408)

[תוספת דברים בכל הנ"ל. 375](#__RefHeading___Toc532510409)

[בדין היכר בחיצון ופנימי. 375](#__RefHeading___Toc532510410)

[משנה ב 375](#__RefHeading___Toc532510411)

[רע"ב משנה ב 375](#__RefHeading___Toc532510412)

[ציונים והערות משנה ב 375](#__RefHeading___Toc532510413)

[ענף א בחילוק בין נטוע קודם שבאו לא"י, לפטור של נטוע לסייג. 375](#__RefHeading___Toc532510414)

[בדין "שורש פטור פוטר" דנאמר בבאו אבותינו לא"י וכן בחו"ל וכן בהשריש בו מאילן ישן, ולא נאמר בנטע לסייג ולמאכל. 375](#__RefHeading___Toc532510415)

[בעיקר הסברא דמהני נמלך מסייג למאכל. 376](#__RefHeading___Toc532510416)

[מביא מהסוגי' בסוטה דמחלקינן בין סייג לזקינה – דסייג לא מופקע מערלה. 376](#__RefHeading___Toc532510417)

[בדברי הקרן אורה לדמות הרכבה לאילן של מאכל בתוך אילן של סייג לשיטת ר"י דפנימי וחיצון – ועומק שיטת רבי יוסי דתלוי בדעתו. 377](#__RefHeading___Toc532510418)

[תוספת דברים. 377](#__RefHeading___Toc532510419)

[ענף ב בדין נטיעה לרבים ובדין גזלן בערלה. 377](#__RefHeading___Toc532510420)

[בדברי הבבלי וירושלמי בדין נוטע לרבים. 377](#__RefHeading___Toc532510421)

[המשך הירושלמי בנגעים וערלה לרבים, ובדין בית בירושלים לגבי נגעי בתים וחיוב מזוזה. 378](#__RefHeading___Toc532510422)

[בקושי' הר"ש על הירושלמי בגזילה ויאוש בנוטע ברשות הרבים. 378](#__RefHeading___Toc532510423)

[דרכו של הגר"ח שמולביץ זצ"ל ליישב את הירושלמי דהכל תלוי במה דנחלקו תנאי אי איכא דין נטיעה בידים או לא ונפ"מ בעולה מאליו. 379](#__RefHeading___Toc532510424)

[פלוגתת הבבלי וירושלמי ביאוש בקרקע. 379](#__RefHeading___Toc532510425)

[ענף ג ערלה בחו"ל ובא"י קודם שנכנסו, ובמה שיש לדון בדין ערלה בזה"ז. 379](#__RefHeading___Toc532510426)

[מצאו נטוע פטור - ערלת חו"ל קודם כניסת ישראל לא"י. 379](#__RefHeading___Toc532510427)

[בדברי החזו"א דערלה נהג מיד בי"ד שנה של כיבוש וחילוק. 380](#__RefHeading___Toc532510428)

[בדברי החזו"א שערלה בזה"ז תלוי בדין ערלה בי"ד של כיבוש וחילוק. 380](#__RefHeading___Toc532510429)

[הערה של הגר"ש רוזובסקי זצ"ל מכלאים בזה"ז. 381](#__RefHeading___Toc532510430)

[תוספת גדר בדמיון בין לפני כיבוש וחילוק לדין בזה"ז. 381](#__RefHeading___Toc532510431)

[חידוש במשנה למלך ובסמ"ק. 382](#__RefHeading___Toc532510432)

[דן בדין תרומה בזה"ז אי הוי מדרבנן, ויש לדון מתרי טעמי. 382](#__RefHeading___Toc532510433)

[על פי הנ"ל יש לדון דמה הדין בערלה בנידון זה. 383](#__RefHeading___Toc532510434)

[ענף ד שיטות הראשונים בנוטע בספינה ובעציץ שאינו נקוב 383](#__RefHeading___Toc532510435)

[חילוק בין אילן לזרעים בדין אינו נקוב. 383](#__RefHeading___Toc532510436)

[ד' שיטות בנקוב ואינו נקוב. 383](#__RefHeading___Toc532510437)

[שיטת הרא"ש בספינה. 384](#__RefHeading___Toc532510438)

[דעת הרע"ב. 384](#__RefHeading___Toc532510439)

[ענף ה שיטת הרמב"ם בספינה ובעציץ, ובעיקר החילוק בין אילן לזרעים, וחילוקים בין ערלה לתרו"מ. 384](#__RefHeading___Toc532510440)

[כמה הקדמות בביאור שיטת הרמב"ם. 384](#__RefHeading___Toc532510441)

[ישוב דעת הרמב"ם בספינה ועציץ. 384](#__RefHeading___Toc532510442)

[סתירת המשניות – ומקור לירושלמי לחלק בין נטיעה לזריעה בעציץ. 385](#__RefHeading___Toc532510443)

[ב' ביאורים בדברי הירושלמי דמחלק בין אילן לזרעים. 385](#__RefHeading___Toc532510444)

[מה שתמה בזה בדברי יחזקאל. 385](#__RefHeading___Toc532510445)

[יסוד גדול לחלק בין תרו"מ לערלה, ומביא דחלוקין נינהו לגבי דין בית, ונפ"מ אי איכא הלכה של 'שם שדה' או לא. 386](#__RefHeading___Toc532510446)

[ביאור סוגי' דגיטין על פי הנ"ל, וישוב בסתירה הרמב"ם בדין גוששת בספינה. 386](#__RefHeading___Toc532510447)

[נתחדש דהא דבאילן ליכא דין נקוב ואינו נקוב – היינו דוקא בערלה ולא בתרומה ומעשר. 387](#__RefHeading___Toc532510448)

[תוספת דברים. 387](#__RefHeading___Toc532510449)

[פלוגתת האחרונים אי טעמא דאילן מהני נמי בספינה שאינה גוששת, וראיה מתשובת הרא"ש. 387](#__RefHeading___Toc532510450)

[דן בדין נטיעת אילן במקדש בעציץ נקוב, וכן לגבי איסור זריעה בנחל איתן – ועוד. 388](#__RefHeading___Toc532510451)

[ענף ו בדין אילן שעולה מאליו. 389](#__RefHeading___Toc532510452)

[בדברי הרמב"ם באילן העולה מאליו דמחלק בין רשה"י לרשה"ר. 389](#__RefHeading___Toc532510453)

[בטעמא שהר"ש משאנץ בחילוק זה. 389](#__RefHeading___Toc532510454)

[דרכו של המהר"י קורוקוס ופרישה – על פי סברת החזון יחזקאל. 389](#__RefHeading___Toc532510455)

[דברי הראב"ד בתו"כ [שם], ודברי היראים בזה. 390](#__RefHeading___Toc532510456)

[משנה ג 390](#__RefHeading___Toc532510457)

[רע"ב משנה ג 390](#__RefHeading___Toc532510458)

[ציונים והערות משנה ג 390](#__RefHeading___Toc532510459)

[ענף א בגדר יכול לחיות. 390](#__RefHeading___Toc532510460)

[בדברי הפוסקים במה שיש להסתפק בשיעור של 'יכול לחיות'. 390](#__RefHeading___Toc532510461)

[בדברי הרשב"א בזה. 391](#__RefHeading___Toc532510462)

[ביאור הך צד דבעינן ג' שנים. 392](#__RefHeading___Toc532510463)

[תוספת דברים בכל הנ"ל, ובמה שיש לדקדק בשעת ההעברה. 392](#__RefHeading___Toc532510464)

[בדברי הרשב"א בשם התוספתא – ומה שדן בזה החזו"א. 393](#__RefHeading___Toc532510465)

[ענף ב' הערות נוספות במשנה. 394](#__RefHeading___Toc532510466)

[הערה בפשט דברי הרע"ב והר"ש. 394](#__RefHeading___Toc532510467)

[דברי הפוסקים במה שיש לדון האם יש לחלק בין עקרו בידים לנעקר מעצמו. 394](#__RefHeading___Toc532510468)

[בדין איסור קציצת עצי פירות. 394](#__RefHeading___Toc532510469)

[משנה ד 395](#__RefHeading___Toc532510470)

[רע"ב משנה ד 395](#__RefHeading___Toc532510471)

[ציונים והערות משנה ד 395](#__RefHeading___Toc532510472)

[ביאור המשנה – אי דנים על האילן עצמו או על השורש שעשה חליפין. 395](#__RefHeading___Toc532510473)

[פלוגתת הרא"ש והרשב"א האם יכול לחיות מהך שורש. 395](#__RefHeading___Toc532510474)

[דרך חדשה בזה דלא נחלקו הרא"ש והרשב"א. 396](#__RefHeading___Toc532510475)

[בענין אילן שנעקר ונשתייר בו שורש פחות מכשיעור – דמה הדין בשאר דיני התורה אי חשיב כמחובר. 396](#__RefHeading___Toc532510476)

[משנה ה 397](#__RefHeading___Toc532510477)

[רע"ב משנה ה 397](#__RefHeading___Toc532510478)

[ציונים והערות משנה ה 397](#__RefHeading___Toc532510479)

[ביאור הדין – ד'חזרה הזקינה להיות כבריכה'. 397](#__RefHeading___Toc532510480)

[מחלוקת בראשונים אי איירי גם ביצא הזקינה מכלל ערלה. 398](#__RefHeading___Toc532510481)

[בדין 'הבריכה שנה אחר שנה'. 398](#__RefHeading___Toc532510482)

[דעת הגר"א. 398](#__RefHeading___Toc532510483)

[דברי הירושלמי – האיך יודעין 'מקום שכחה יפה'. 398](#__RefHeading___Toc532510484)

[יש סתירה בעיקר הדין ערלה בהברכה והרכבה. 398](#__RefHeading___Toc532510485)

[בדין ערלה בסיפוק בגפנים ובהרכבה באילנות. 399](#__RefHeading___Toc532510486)

[משנה ו 399](#__RefHeading___Toc532510487)

[רע"ב משנה ו 399](#__RefHeading___Toc532510488)

[ציונים והערות משנה ו 399](#__RefHeading___Toc532510489)

[ענף א בדין ביטול במחובר. 399](#__RefHeading___Toc532510490)

[מה שייך תערובת כה"ג בכלאים. 399](#__RefHeading___Toc532510491)

[מחלוקת הראשונים בטעמא דלא בטל במחובר. 400](#__RefHeading___Toc532510492)

[שיטת הרמב"ם. 400](#__RefHeading___Toc532510493)

[במה שהקשו לביטול סכך במחובר. 400](#__RefHeading___Toc532510494)

[דעת רבי יוסי. 401](#__RefHeading___Toc532510495)

[ענף ב' בדברי הרמב"ם בדין 'אם לקט יעלה באחד ומאתיים' 401](#__RefHeading___Toc532510496)

[במה שיש להעיר בדברי הרמב"ם בדין 'אם לקט יעלה באחד ומאתיים' – האם ספק כלאים יש לו דין כלאים לגבי השיעור של א' ממאתיים. 401](#__RefHeading___Toc532510497)

[יש לפקפק בעיקר הגירסא של הרמב"ם בזה. 402](#__RefHeading___Toc532510498)

[מתמה בכל הנ"ל מהדין ספק תרומה אינה מדמעת – ומחלק בין דימוע בתרומה לביטול בספק כלאים וערלה. 402](#__RefHeading___Toc532510499)

[משנה ז 403](#__RefHeading___Toc532510500)

[רע"ב משנה ז 403](#__RefHeading___Toc532510501)

[ציונים והערות משנה ז 403](#__RefHeading___Toc532510502)

[בדין עלים והלולבים ומי גפנים וסמדר. 403](#__RefHeading___Toc532510503)

[בדין נזיר בכל הנ"ל. 404](#__RefHeading___Toc532510504)

[סמדר של כל האילנות. 404](#__RefHeading___Toc532510505)

[בדין בוסר. 404](#__RefHeading___Toc532510506)

[בחידושו של הצפנת פענח [לולב פ"ה ה"ב] בבוסר ופגין שחידש שיש איסור רבעי בלי קדושה. 404](#__RefHeading___Toc532510507)

["המעמיד בשרף העלים בשרף העיקרים מותר בשרף הפגים אסור מפני שהם פרי" – דברי התוס' יו"ט בזה. 404](#__RefHeading___Toc532510508)

[תוספת דברים. 405](#__RefHeading___Toc532510509)

[האם איכא דין פרי בשביעית – וביאור דין קטף. 405](#__RefHeading___Toc532510510)

[בספק הירושלמי בשרף הפגין אי הו כפרי או לא. 405](#__RefHeading___Toc532510511)

[במה שיש לדון דדילמא שרף הפגין יש להם דין זיעה בעלמא. 406](#__RefHeading___Toc532510512)

[משנה ח 406](#__RefHeading___Toc532510513)

[רע"ב משנה ח 406](#__RefHeading___Toc532510514)

[ציונים והערות משנה ח 407](#__RefHeading___Toc532510515)

[בדברי הראשונים בטעמא דקליפין אסורים משום ערלה. 407](#__RefHeading___Toc532510516)

[חידוש בשיטת הרמב"ם דאיתרבו מיני צובעין אף שאינם בגדר פרי. 407](#__RefHeading___Toc532510517)

[בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה לגבי הדין הנאה ברבעי – ובחקירת השער המלך בזה. 407](#__RefHeading___Toc532510518)

[תוספת ביאור בהנך ב' צדדים - איסור כערלה או מצווה כמעש"ש. 408](#__RefHeading___Toc532510519)

[סתירה ברע"ב בטעמא דקליפי רימונים דאסור בערלה ובדין רבעי בזה. 408](#__RefHeading___Toc532510520)

[משנה ט 409](#__RefHeading___Toc532510521)

[רע"ב משנה ט 409](#__RefHeading___Toc532510522)

[ציונים והערות משנה ט 409](#__RefHeading___Toc532510523)

[ב' פירושים של רש"י בהא דמודה ר' יוסי שאם נטע והבריך והרכיב שהוא מותר. 409](#__RefHeading___Toc532510524)

[בגדר הדין זה וזה גורם, ובהא דמבואר דלכתחילה אין ליטוע. 409](#__RefHeading___Toc532510525)

[בדין "אין מרכיבין בכפניות של ערלה". 410](#__RefHeading___Toc532510526)

[מסכתא ערלה פרק ב 411](#__RefHeading___Toc532510527)

[משנה א 412](#__RefHeading___Toc532510528)

[רע"ב משנה א 412](#__RefHeading___Toc532510529)

[ציונים והערות משנה א 412](#__RefHeading___Toc532510530)

[בדין עולין באחד ומאה וצריך להרים. 412](#__RefHeading___Toc532510531)

[בעיקר החידוש שיש בדימוע דין ודאי 413](#__RefHeading___Toc532510532)

[תוספת דברים בזה. 413](#__RefHeading___Toc532510533)

[ביאור עפ"י הנ"ל בדברי רש"י בתמורה דלשון 'דמעך' היינו תרומה. 413](#__RefHeading___Toc532510534)

[בדין מזיק במדמע. 414](#__RefHeading___Toc532510535)

[בגדר הדין הרמה. 414](#__RefHeading___Toc532510536)

[בפלוגתת רש"י ותוס' אי מהני תשלומי דמיו בדין הרמה. 414](#__RefHeading___Toc532510537)

[ישוב בקושי' רעק"א בשיטת הטור בתרומת מעשר של דמאי שמוכרה לכהנים. 415](#__RefHeading___Toc532510538)

[בדין 'ומצטרפין זה עם זה'. 415](#__RefHeading___Toc532510539)

[הערת הגר"ח על הרמב"ם בעיקר פלוגתת ת"ק ור"ש. 415](#__RefHeading___Toc532510540)

[משנה ב 416](#__RefHeading___Toc532510541)

[רע"ב משנה ב 416](#__RefHeading___Toc532510542)

[ציונים והערות משנה ב 416](#__RefHeading___Toc532510543)

[חידוש הגר"ח שמולביץ זצ"ל בדין ערלה שנפלה למדומע 416](#__RefHeading___Toc532510544)

[מה שיש לתמוה על הר"ש – שהרי לרבנן אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון תרומה שבו, וא"כ שפיר ראויה הערלה להצטרף עם החולין ולבטל את התרומה. 416](#__RefHeading___Toc532510545)

[חידוש בגדר הדין מדומע שהכל נאסר מצד ודאי. 417](#__RefHeading___Toc532510546)

[הוכחות הגר"ח שמולביץ זצ"ל לסיד זה. 417](#__RefHeading___Toc532510547)

[מחדש שכל החידוש הזה אינו אלא כלפי אותה תערובת, ומיושב דברי הר"ש הכא. 418](#__RefHeading___Toc532510548)

[דרך אחרת בכל הנ"ל. 418](#__RefHeading___Toc532510549)

[משנה ג 418](#__RefHeading___Toc532510550)

[רע"ב משנה ג 419](#__RefHeading___Toc532510551)

[ציונים והערות משנה ג 419](#__RefHeading___Toc532510552)

[במחלוקת הראשונים בדין ערלה מעלה את הערלה במאתיים - ובספק ביסוד דינא דרבעי, האם אסור בהנאה והאם הוא המשך לדין ערלה או איסור חדש. 419](#__RefHeading___Toc532510553)

[משנה ד 420](#__RefHeading___Toc532510554)

[משנה ה 420](#__RefHeading___Toc532510555)

[רע"ב משנה ד 420](#__RefHeading___Toc532510556)

[ציונים והערות משנה ד 420](#__RefHeading___Toc532510557)

[בחקירת הפר"ח בגדר דין מחמץ – דלאו משום נותן טעם אתינן עלה – מקור מהרמב"ם כאן. 420](#__RefHeading___Toc532510558)

[ראיות הפר"ח ממשנה זו. 421](#__RefHeading___Toc532510559)

[בדברי הגר"ח דמחלק בין מחמץ לנותן טעם. 421](#__RefHeading___Toc532510560)

[ראיות מהראשונים דמדמי מחמץ לנותן טעם. 422](#__RefHeading___Toc532510561)

[במה שיש לדון אם מחמץ ומתבל הוא דין דאורייתא 422](#__RefHeading___Toc532510562)

[דין מחמץ בטומאה. 423](#__RefHeading___Toc532510563)

[משנה ו 423](#__RefHeading___Toc532510564)

[רע"ב משנה ו 423](#__RefHeading___Toc532510565)

[משנה ז 423](#__RefHeading___Toc532510566)

[רע"ב משנה ז 423](#__RefHeading___Toc532510567)

[ציונים והערות משנה ו ומשנה ז 423](#__RefHeading___Toc532510568)

[ביאור המשנה. 423](#__RefHeading___Toc532510569)

[פלוגתת הראשונים בדין מחמץ במין במינו 424](#__RefHeading___Toc532510570)

[דברי האחרונים בשיטת הרמב"ם בדין מחמץ במין במינו. 424](#__RefHeading___Toc532510571)

[משנה ח 424](#__RefHeading___Toc532510572)

[רע"ב משנה ח 424](#__RefHeading___Toc532510573)

[משנה ט 424](#__RefHeading___Toc532510574)

[רע"ב משנה ט 424](#__RefHeading___Toc532510575)

[ציונים והערות משנה ח ומשנה ט 425](#__RefHeading___Toc532510576)

[ביאור המשנה. 425](#__RefHeading___Toc532510577)

[בדברי הפמ"ג ורעק"א בזה. 425](#__RefHeading___Toc532510578)

[במה שיש לדון דטעם פגום בתרומה מותר. 425](#__RefHeading___Toc532510579)

[משנה י 425](#__RefHeading___Toc532510580)

[רע"ב משנה י 426](#__RefHeading___Toc532510581)

[ציונים והערות משנה י 426](#__RefHeading___Toc532510582)

[פלוגתת רש"י ור"ת בשנים ושלשה שמות ממין אחד. 426](#__RefHeading___Toc532510583)

[ביאור הדין - אסור ומצטרפין. 426](#__RefHeading___Toc532510584)

[דברי הרמב"ם בפירוש המשנה – "תבלין". 426](#__RefHeading___Toc532510585)

[משנה יא 426](#__RefHeading___Toc532510586)

[רע"ב משנה יא 427](#__RefHeading___Toc532510587)

[משנה יב 427](#__RefHeading___Toc532510588)

[ציונים והערות משנה יא ומשנה יב. 427](#__RefHeading___Toc532510589)

[זה וזה גורם. 427](#__RefHeading___Toc532510590)

[זוז"ג באיסורי אכילה. 428](#__RefHeading___Toc532510591)

[במה שיש להסתפק בשיטת רבנן כשנפל ההיתר תחילה וקדם וסילק את ההיתר ואח"כ נפל האיסור. 428](#__RefHeading___Toc532510592)

[משנה יג 429](#__RefHeading___Toc532510593)

[רע"ב משנה יג 429](#__RefHeading___Toc532510594)

[ציונים והערות משנה יג 429](#__RefHeading___Toc532510595)

[בדברי הראשונים במשנה. 429](#__RefHeading___Toc532510596)

[במה שיש לדון בטומאה בלועה. 429](#__RefHeading___Toc532510597)

[משנה יד 429](#__RefHeading___Toc532510598)

[רע"ב משנה יד 429](#__RefHeading___Toc532510599)

[משנה טו 429](#__RefHeading___Toc532510600)

[רע"ב משנה טו 430](#__RefHeading___Toc532510601)

[ציונים והערות משנה יד ומשנה טו 430](#__RefHeading___Toc532510602)

[ביאור החידוש במשנה כאן. 430](#__RefHeading___Toc532510603)

[ביאור החידוש בתבלין ושאור. 430](#__RefHeading___Toc532510604)

[משנה טז 430](#__RefHeading___Toc532510605)

[רע"ב משנה טז 430](#__RefHeading___Toc532510606)

[משנה יז 430](#__RefHeading___Toc532510607)

[רע"ב משנה יז 430](#__RefHeading___Toc532510608)

[ציונים והערות משנה טז משנה יז 431](#__RefHeading___Toc532510609)

[במה שיש לדון לפי הראשונים דפליגי בהך פלוגתא דלעיל. 431](#__RefHeading___Toc532510610)

[דברי הרמב"ם בפירוש המשנה. 431](#__RefHeading___Toc532510611)

[ביאורו של התוס' יו"ט בדברי הרמב"ם. 431](#__RefHeading___Toc532510612)

[האם מיירי שנתבשלו כל השלש חתיכות בבת אחת עם חתיכות חולין או דה"ה כשכל אחד נתבשל לבדו עם חתיכות חולין. 432](#__RefHeading___Toc532510613)

[עוד בדברי הרמב"ם. 432](#__RefHeading___Toc532510614)

[דברי האור שמח והתורת זרעים בביאורם לדברי הרמב"ם. 432](#__RefHeading___Toc532510615)

[במה שהרמב"ם דקדק במשנה דאו או קתני ולא שייך למשניות הקודמות. 433](#__RefHeading___Toc532510616)

[מסכתא ערלה פרק ג 434](#__RefHeading___Toc532510617)

[משנה א 434](#__RefHeading___Toc532510618)

[רע"ב משנה א 434](#__RefHeading___Toc532510619)

[משנה ב 435](#__RefHeading___Toc532510620)

[רע"ב משנה ב 435](#__RefHeading___Toc532510621)

[ציונים והערות משנה א ומשנה ב 435](#__RefHeading___Toc532510622)

[ערלה בקליפי הפרי. 435](#__RefHeading___Toc532510623)

[בפלוגתת ר"מ וחכמים – אי יעלה באחד ומאתים או דאינו בטל. 435](#__RefHeading___Toc532510624)

[במה שיש לדון בסוגי' בב"ק [ק"א] האם יש הוכחה מהכא דחזותא מילתא. 435](#__RefHeading___Toc532510625)

[בדין - "מי צבע במי צבע יבטל ברוב". 436](#__RefHeading___Toc532510626)

[בדברי הגר"א בירושלמי הנ"ל שיש שיעור ביטול בדבר חשוב. 436](#__RefHeading___Toc532510627)

[בדברי הלח"מ בסברת זה וזה גורם בבגד שצבעו בקליפי ערלה. 437](#__RefHeading___Toc532510628)

[בדברי הירושלמי באיסור חדש. 437](#__RefHeading___Toc532510629)

[בדין מלקות באיסורי הנאה. 437](#__RefHeading___Toc532510630)

[משנה ג 438](#__RefHeading___Toc532510631)

[רע"ב משנה ג 438](#__RefHeading___Toc532510632)

[ציונים והערות משנה ג 438](#__RefHeading___Toc532510633)

[דברי הר"ש בגיזת בכור ופסולי המקודשין. 438](#__RefHeading___Toc532510634)

[בדין שריפה בשער נזיר ופטר חמור. 439](#__RefHeading___Toc532510635)

[שני דינים בשריפה בשער נזיר. 439](#__RefHeading___Toc532510636)

[משנה ד 439](#__RefHeading___Toc532510637)

[רע"ב משנה ד 439](#__RefHeading___Toc532510638)

[משנה ה 439](#__RefHeading___Toc532510639)

[ציונים והערות משנה ד ומשנה ה 440](#__RefHeading___Toc532510640)

[ביאור המחלוקת בדין יש שבח עצים בפת. 440](#__RefHeading___Toc532510641)

[אי הוי מה"ת או מדרבנן. 440](#__RefHeading___Toc532510642)

[בגדר הדין שבח עצים בפת והא דלא נאמר אלא באיסורי הנאה ולא באיסורי אכילה. 440](#__RefHeading___Toc532510643)

[במה שיש להעיר בכל זה מהדין שריפה שזה דין באיסור הנאה עצמה, ובחילוק בין ע"ז לשאר איסורי הנאה – והגדרה חדשה בשבח עצים בפת. 441](#__RefHeading___Toc532510644)

[חידוש בר"ן לחלק בין פת לתבשיל. 442](#__RefHeading___Toc532510645)

[דין שבח עצים בפת באיסור גברא. 442](#__RefHeading___Toc532510646)

[משנה ו 443](#__RefHeading___Toc532510647)

[רע"ב משנה ו 443](#__RefHeading___Toc532510648)

[ציונים והערות משנה ו 443](#__RefHeading___Toc532510649)

[מחלוקת הראשונים אי גרסינן כאן אחרות באחרות. 443](#__RefHeading___Toc532510650)

[הר"ש הביא מקור לתרי רובי מכתובות [ט"ו], ודלא כהמאירי שם. 443](#__RefHeading___Toc532510651)

[מביא ראשונים שמוכרח שתרי רובי הוא מלעלה האמיתית בגוף הרוב: מביא את הרמב"ן במלחמות בריש חולין שיש דין לבירורי ברוב נגד חזקה שאין לזה דין ודאי ומדמה ליוחסין, ומדברי רבינו גרשום בב"ב [כ"ד] ברוב נגד קרוב, ומשניהם מבואר שיש הבדל מהותי בין תרי רובי לרוב אחד כלפי ה'דין ודאי' ברוב וכלפי הריעותא ברוב, ומביא כעין זה מתוס' ב"ב [כ"ג:] ומהראשונים ביבמות [ס"ז:]. 444](#__RefHeading___Toc532510652)

[בשיטת רש"י בדין הרמה בתערובת באיסור ערלה – ובמה שהקשו עליו. 445](#__RefHeading___Toc532510653)

[בהא דליכא דין "יוליך הנאה לים המלח", והא דלא אמרינן הכא "ימכר כולו לנכרי חוץ מדמי איסור שבו". 445](#__RefHeading___Toc532510654)

[משנה ז 445](#__RefHeading___Toc532510655)

[רע"ב משנה ז 446](#__RefHeading___Toc532510656)

[משנה ח 446](#__RefHeading___Toc532510657)

[רע"ב משנה ח 446](#__RefHeading___Toc532510658)

[ציונים והערות משנה ז ומשנה ח 446](#__RefHeading___Toc532510659)

[בדברי רבי מאיר – "את שדרכו למנות מקדש". 446](#__RefHeading___Toc532510660)

[בטעמא דדבר שבמנין. 446](#__RefHeading___Toc532510661)

[במה שיש להעיר בדברי הר"ש ביין נסך אוסר בכל שהוא. 447](#__RefHeading___Toc532510662)

[משנה ט 447](#__RefHeading___Toc532510663)

[רע"ב משנה ט 447](#__RefHeading___Toc532510664)

[ציונים והערות משנה ט 447](#__RefHeading___Toc532510665)

[פלוגתת הראשונים האם ערלת חו"ל הוא דין חדש בפני עצמו או דאיכלל בעיקר דינא דערלה. 447](#__RefHeading___Toc532510666)

[מביא את המהלך של הר"ש והגר"א בביאור פלוגתת ר"י וחכמים אי יש קנין לעכו"ם להפקיע מידי רבעי. 448](#__RefHeading___Toc532510667)

[סליק מסכת ערלה 448](#__RefHeading___Toc532510668)

[חידושי סוגיות 449](#__RefHeading___Toc532510669)

[קונטרס בגדר הדין ערלה ורבעי ובדין קנין לעכו"ם בא"י ובדין חו"ל, לגבי ערלה ורבעי. 449](#__RefHeading___Toc532510670)

[פרק א ב' דינים בגדר רבעי, ובדין ערלה ורבעי בחו"ל. 450](#__RefHeading___Toc532510671)

[הקדמה – דברי הרמב"ם בדין ערלה ודין רבעי. 450](#__RefHeading___Toc532510672)

[ספק ביסוד דינא דרבעי, האם אסור בהנאה והאם הוא המשך לדין ערלה או איסור חדש, ובפלוגתת הרמב"ם וראשונים בזה, וסתירת הרע"ב בכל הנ"ל. 450](#__RefHeading___Toc532510673)

[תוספת ביאור בהנך ב' צדדים - איסור כערלה או מצווה כמעש"ש. 451](#__RefHeading___Toc532510674)

[מבאר את שיטת הרמב"ם דלא פודין במחובר דומי' דמעש"ש וישוב קושי' האור שמח, וכל זה עפ"י חידושו של הצפנת פענח שיש איסור בלי קדושה בבוסר ולא שייך פדיון. 452](#__RefHeading___Toc532510675)

[ביאור ברמב"ם שחל קדושה ברבעי מכח הדין מעש"ש שבו, והחלות קדושה הזו היא היא המתיר באיסור ערלה שנמשך ברבעי. 453](#__RefHeading___Toc532510676)

[מיושב הירושלמי דיקבר ומיושב סתירת הרע"ב בהיתר הנאה ואכילה. 453](#__RefHeading___Toc532510677)

[סתירה ברע"ב בטעמא דקליפי רימונים דאסור בערלה ובדין רבעי בזה – ומיישב על פי הנ"ל. 453](#__RefHeading___Toc532510678)

[תוספת דברים. 454](#__RefHeading___Toc532510679)

[פלוגתת הראשונים האם ערלת חו"ל הוא דין חדש בפני עצמו או דאיכלל בעיקר דינא דערלה. 454](#__RefHeading___Toc532510680)

[ביאורו של הגר"ח בדברי הרמב"ם דב' טעמים נאמרו למה אין רבעי בחו"ל, ומבאר למה איצטריך ליה תרי טעמים. 454](#__RefHeading___Toc532510681)

[פרק ב ביאור שיטת הר"ש והגר"א לחלק בין ערלה לרבעי ביש קנין לנכרי. 456](#__RefHeading___Toc532510682)

[מביא את המהלך של הר"ש והגר"א בביאור פלוגתת ר"י וחכמים אי יש קנין לעכו"ם להפקיע מידי רבעי. 456](#__RefHeading___Toc532510683)

[מקדים שיש ב' דרכים בעיקר הנידון של יש קנין לעכו"ם להפקיע, ולפי הדרך דמהני לעשותו לחו"ל איכא ב' דרכים בביאור פלוגתת רבי יהודה וחכמים ובביאור החילוק בין רבעי לערלה, ותחילת הדברים שבערלה יש הלכה שאסורה בחו"ל. 456](#__RefHeading___Toc532510684)

[מהלך שלישי דלא אכפת לן ההלכה כלפי קנינו של העכו"ם, ומבאר דהחילוק בערלה הוא משום שאינו תלוי בירושה וישיבה, וזה הספק ברבעי. 457](#__RefHeading___Toc532510685)

[מדקדק בדברי הגר"א דשורש הספק האם מדמינן רבעי לערלה או למעש"ש, ומדקדק דהוסיף עוד להתספק האם מדמינן לכלאים. 458](#__RefHeading___Toc532510686)

[לפי הדרך דיש קנין לא מהני לעשותו לחו"ל אלא דמהני לנתק את השייכות בין המצווה לבעלים בר חיובא, ולפי דרך זו יש דרך בביאור דברי הגר"א בשנו"א בביאור פלוגתת רבי יהודה וחכמים ובביאור החילוק בין רבעי לערלה. 458](#__RefHeading___Toc532510687)

[פרק ג' דרכם של אחרונים בביאור שיטת הרמב"ם בפלוגתא זו 459](#__RefHeading___Toc532510688)

[דרכו של התורת זרעים שרמב"ם למד דגם אי אין קנין אכתי יש מקום להפקיע דין רבעי, ושורש פלוגתת רבנן ור"י האם הנכרי שייך למצוות רבעי, ונפ"מ אי פקע הקדושה או לא. 459](#__RefHeading___Toc532510689)

[נתחדש דגם הרמב"ם מודה דמשכחת לה דקנין העכו"ם מבטל מצוות הארץ. 460](#__RefHeading___Toc532510690)

[מיושב סדר המשנה בתרומות בדין רבעי. 460](#__RefHeading___Toc532510691)

[ב' דרכים בביאור לשון הרמב"ם "אם בא לנהוג במצוה זו הרי הוא קדוש" ובישוב הסתירה מהלכה ה' להלכה י', ומעורר על כל המהלך דלמה לא פליגי גם במעש"ש. 461](#__RefHeading___Toc532510692)

[פרק ד' דרכו של המשכנות יעקב ברמב"ם דסובר יש קנין בערלה ופליגי ברבעי, עפ"י הר"ש סיריליאו דעכו"ם מפריש תרומה גם בתבואה פטורה. 461](#__RefHeading___Toc532510693)

[דרך חדש של המשכנות יעקב ברמב"ם שחידש חידוש גדול שיש קנין לעכו"ם להתיר ערלה, ואעפי"כ יש רבעי. 461](#__RefHeading___Toc532510694)

[דיוק סדר המשנה ריש ערלה דאיירי בהלכות נטיעה ולא בהלכות יש קנין לעכו"ם. 462](#__RefHeading___Toc532510695)

[תמיהת המלבושי יו"ט בחידוש של המשכנות יעקב דמה שייך רבעי לרצונו של העכו"ם אי פטור מצד יש קנין. 463](#__RefHeading___Toc532510696)

[דברי הר"ש סיריליאו דהעכו"ם יכול להפריש תרומה גם בלי שיש טבל, ומהכא מקור למשכנות יעקב ברמב"ם, וכמבואר במלאכת שלמה. 463](#__RefHeading___Toc532510697)

[פרק ה מהלך חדש בשיטת הרמב"ם ברבעי של עכו"ם, ובפלוגתת הר"ש והרמב"ם בזה, דפליגי בחידושו של הכס"מ ביש קנין לעכו"ם. 463](#__RefHeading___Toc532510698)

[ביאור חדש בשיטת הרמב"ם בדעת רבי יהודה דדעתו דיש קנין לעכו"ם בעודה תחת ידו כסברת הכס"מ בביכורים וקדושת שביעית, והתם לא מהני מה שהישראל לוקח מהעכו"ם. 463](#__RefHeading___Toc532510699)

[ביאור סברת חכמים שכאן יש לעכו"ם שכר ותורת מצווה הלכך לא אמרינן יש קנין גם לכס"מ, ומתמה דמאי שנא מכל המצוות, ומיישב עפ"י מה שנתחדש דרבעי תחילתה ערלה [במחובר] וסופה מעש"ש [בתלוש]. 464](#__RefHeading___Toc532510700)

[מבאר שהר"ש חולק לשיטתו דלית ליה האי חידוש של הכס"מ דבעודה תחת ידו דכו"ע מודי שיש קנין, ונחלקו במשנה בתרומות בשיטת ר"י כמו שנחלקו במשנה בע"ז בשיטת ר"מ. 465](#__RefHeading___Toc532510701)

[פרק ו' המקור של הרמב"ם בירושלמי דאין רבעי לעכו"ם אפילו בא"י, ובדברי הרמב"ם וירושלמי על מעש"ש ורבעי בסורי' דפטורים גם מדרבנן אפילו של ישראל. 466](#__RefHeading___Toc532510702)

[מקור מהירושלמי דגם עכו"ם בארץ ישראל פטור מרבעי, ונתחדש עוד בירושלמי דכמו דלרבי יהודה נכרי בא"י פטור מרבעי כמו כן ישראל בסורי' פטור, ומתמה דמה שייכי הנך תרי דינים כהדדי. 466](#__RefHeading___Toc532510703)

[ביאורו של התורת זרעים דאין מעש"ש בסורי' כיון דכל הקדושה תלויה במצוות הבאתן, וכן ברבעי, ופליגי אי רבעי דין איסור הוא כערלה או לא, ובדברי הגר"ח בזה. 467](#__RefHeading___Toc532510704)

**ציונים**

**והערות**

**מסכת**

**פאה**

# מסכת פאה פרק ראשון

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc329508272) **<>** [**רע"ב משנה א'**](#__RefHeading___Toc329508273) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc329508274)  **<>** [פאה אין לה שיעור למטה.](#__RefHeading___Toc329508275) **<>** [בדין מפריש פאה פחות מכשיעור שישים.](#__RefHeading___Toc329508276) **<>** [בדין שבולת ראשונה, ובטעמא דלא הביאו תרומה במשנה.](#__RefHeading___Toc329508277) **<>** [בטעמא דלא הביאו עפר סוטה ואפר פרה ועוד מצוות.](#__RefHeading___Toc329508278) **<>** [בכורים אין להם שיעור.](#__RefHeading___Toc329508280) **<>** [ראיון אין לו שיעור.](#__RefHeading___Toc329508281) **<>** [וגמילות חסדים.](#__RefHeading___Toc329508282) **<>** ["ת"ת אין לו שיעור".](#__RefHeading___Toc329508283) **<>** [אלו דברים שאדם אוכל פירותיהן בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא.](#__RefHeading___Toc329508284) **<>** [ות"ת כנגד כולם.](#__RefHeading___Toc329508285) **<>**

[**משנה ב'**](#__RefHeading___Toc329508286) **<>** [**רע"ב משנה ב'**](#__RefHeading___Toc329508287) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc329508288) **<>** ["אין פוחתין לפאה מששים".](#__RefHeading___Toc329508289) **<>** ["הכל לפי גודל השדה".](#__RefHeading___Toc329508290) **<>** ["ולפי רוב העניים".](#__RefHeading___Toc329508291) **<>** ["ולפי רוב הענוה".](#__RefHeading___Toc329508292) **<>**

[**משנה ג'**](#__RefHeading___Toc329508293) **<>** [**רע"ב משנה ג'**](#__RefHeading___Toc329508294) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc329508295) **<>** ["אם שייר קלח אחד סומך לו משום פאה".](#__RefHeading___Toc329508296) **<>**

[**משנה ד'**](#__RefHeading___Toc329508297) **<>** [**רע"ב משנה ד'**](#__RefHeading___Toc329508298) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc329508299) **<>** [בחילוק בין תרו"מ לפאה באיזה מינים חייבים מה"ת.](#__RefHeading___Toc329508300) **<>** [נשמר](#__RefHeading___Toc329508301) **<>**

[**משנה ה'**](#__RefHeading___Toc329508302) **<>** [**רע"ב משנה ה'**](#__RefHeading___Toc329508303) **<>**

[**משנה ו'**](#__RefHeading___Toc329508304) **<>** [**פירוש הרע"ב משנה ו'**](#__RefHeading___Toc329508305) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc329508306) **<>** [הקדמה](#__RefHeading___Toc329508307) **<>** ["לעולם הוא נותן משום פאה"](#__RefHeading___Toc329508308) **<>** ["ומאכיל לבהמה ולחיה ולעופות".](#__RefHeading___Toc329508309) **<>** ["ראיית פני הבית" - ושיטת הרמב"ם באכילת בהמה.](#__RefHeading___Toc329508310) **<>** ["וזורע ופטור מן המעשרות עד שימרח דברי ר"ע".](#__RefHeading___Toc329508311) **<>** ["כהן ולוי שלקחו את הגורן המעשרות שלהם"](#__RefHeading___Toc329508312) **<>** ["המקדיש ופודה".](#__RefHeading___Toc329508313) **<>**

# משנה א

אלו דברים שאין להם שיעור הפאה והבכורים והראיון וגמ"ח ותלמוד תורה אלו דברים שאדם אוכל פירותיהן בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא כיבוד אב ואם וגמילות חסדים והבאת שלום בין אדם לחבירו ותלמוד תורה כנגד כולם:

# רע"ב משנה א'

אלו דברים שאין להם שיעור - מדאורייתא, אבל מדרבנן יש להם שיעור, דהא תנן בסיפא אין פוחתין לפאה מששים: הפאה - שאדם חייב להניח בסוף שדהו לעניים, כדכתיב [ויקרא כג] לא תכלה פאת שדך בקצרך: והבכורים - דכתיב [שמות כג] ראשית בכורי אדמתך תביא בית ה' אלהיך, ולא נתנה תורה בהם שיעור: והראיון - שחייב אדם להראות בעזרה בשלש רגלים, דכתיב [שם] שלש פעמים בשנה יראה כל זכורך, וזאת הראיה אין לה שיעור דכל אימת דבעי עייל ומתחזי ונפיק. פירוש אחר עולת ראיה ושלמי חגיגה שחייב להביא כדכתיב [שם] ולא יראו פני ריקם, אין לה שיעור מדאורייתא דכתיב [דברים טז] איש כמתנת ידו, אלא שחכמים נתנו בה שיעור, העולה מעה כסף וחגיגה שתי כסף: וגמילות חסדים - דבגופו, כגון ביקור חולים ולקבור מתים וכיוצא בהן, אבל גמילות חסדים דבממונו, כגון פדיון שבוים ולהלביש ערומים ולהאכיל את הרעבים וכיוצא בהן יש להן שיעור, שיתן בכל פעם שתבא מצוה כזו לידו חמישית מן הריוח שבנכסיו, ותו לא מחייב, דהכי אמרינן המבזבז אל יבזבז יותר מחומש. הלכך מבעי ליה לאינש לאפרושי חמישית הריוח בכל עת כדי שיהא מצוי כל זמן שיבא גמילות חסד לידו שיקיימנו, ובהכי נפיק ידי חובתו: ותלמוד תורה - אין לה שיעור דכתיב [יהושע א] והגית בו יומם ולילה: ות"ת כנגד כולם - שקול כנגד כולם:

# ציונים והערות

## פאה אין לה שיעור למטה.

אין שיעור מדאורייתא, ומדרבנן השיעור בששים [רע"ב], ומה"ת סגי בשבולת אחד [רא"ש כאן ורמב"ם פ"א מתנו"ע הט"ו], ועיי"ש בדרך אמונה [ס"ק פ"ז] שדייק שחצי שבולת לא סגי, ועיין בזה בביאור ההלכה ובשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד רפ"ח].

ועי' רדב"ז [ריש הל' מתנ"ע] שהקשה מ"ש מפאת הראש שצריך להשאיר ב' פאות ולא מספיק שמשאיר אחת ובשדה מספיק אחד, נימא דבשדה נמי בעינן ד' פאות, ותירץ דבשדה כתיב לא תכלה פאת שדך, ובכלוי תלה רחמנא, וגבי פאת הראש כתיב לא תקיפו פאת ראשכם, ואם הקיף פאה אחת לוקה, ויסוד תירוצו מבואר גם בחי' הריטב"א שבועות [ג'.] ובתוס' הרא"ש [שם], יעו"ש [[1]](#footnote-2).

## בדין מפריש פאה פחות מכשיעור שישים.

נחלקו בירושלמי [מובא בר"ש ורא"ש] בנותן פחות מששים וחזר והוסיף עד ששים, דאיכא מ"ד שכיון שאין שיעור מה"ת נפטר במה שנתן, ומה שהוסיף אח"כ אינה פאה ולכן חייבת במעשר, ואיכא מ"ד דסו"ס איכא שיעור מדרבנן ולכן אם נתן פחות אינה פאה ליפטר ממעשר, עד שישלים השיעור, ומיהו אם בא לחזור ממה שנתן אין הרשות בידו שכבר זכו בה העניים.

ועיין במל"מ [פ"א מהל' מתנ"ע הט"ו] שדייק מהר"ש דפליגי אי הוי שיעור מה"ת או מדרבנן, ותמה בזה דמה המקור לשיעור ס' מה"ת, והוא חולק דלכו"ע הוי דרבנן וכן מדוייק ברא"ש, וע"כ דפלוגתתם בגדר השיעור ס', ודעת הגר"א [ביאורו לירושלמי] כהר"ש.

הק' בתורת זרעים שאם השיעור הוא מה"ת, א"כ למה מה שנתן נתן ואינו חוזר בו, הא אין כאן פאה כל עיקר, וחידש שהשיעור היינו לקיום מצוה של תעזוב ולא ללאו של לא תכלה, שאינם תלויים זב"ז והלאו לא תלוי בקריאת שם, וחל בה תורת פאה לענין שאין לאו – ועיין עוד במעדני ארץ [מתנו"ע פרק א הט"ו ס"ק א] ע"ד זה - וחידש בזה שניתן לעני בתורת מתנה – וגם זה סגי כדי לא לעבור על הלאו – וזה חידוש גדול – וחידש עוד שאם נטלו עניים לפני שהשלים, שוב אין זה מצטרף לשיעור שישים - וע"ע בזה בהסכמת הגרי"ז בתחילת הספר מה שדוחה את התורת זרעים.

עוד מבואר שאינו חוזר בו אבל אינה פאה לפוטרה מן המעשר, ותמה במקד"ד [סימן ס"ב ס"ק ב' ד"ה הביא הר"ש] דנהי דלענין מעשר לא חשיבא פאה, מכל מקום יהיה פטור מן המעשרות מדין הפקר כיון דאינו יכול לחזור ולזכות בו והוי הפקר לעניים [[2]](#footnote-3), וע"ע במעדני ארץ [מתנו"ע פ"א הט"ו אות א'] דלדרכו הנ"ל שאינו אלא מתנה – הלכך ליכא פטור מעשרות.

ובעיקר פלוגתתם - עיין בתורת זרעים דפליגי אי הוי שיעור בעצם החלות פאה או בדין עזיבה לעניים.

בר"ש מבואר בשם הירושלמי שכשנתן פחות מאחד משישים פטור במעשרות אחרי שישלים לשישים, ומשמע שיכול להשלים אח"כ ואז יחול פטור על הכל, והתוס' בחגיגה [ו': ד"ה שאין] חולק וביאר בירושלמי דל"מ הפרשת פאה עד שיפריש הכל יחד, ואם לא הפריש בבת אחת אחד משישים כל מה שהפריש חייב במעשר, דאין ע"ז שם פאה, והקשה במהרי"ט אלגזי [בכורות פ"ח ס"ק פ"א], אמאי זכה העני במה שנתן פחות מאחד משישים, הרי אין ע"ז דין פאה וחייב במעשר, ואדעתא דהכי לא יהיב, והויא נתינה בטעות, ותתבטל ההפרשה.

וי"ל כנ"ל דהוי פאה לנין שלא עובר בזה בלאו דלא תכלה – או כמו שהבאנו מהמעדני ארץ דהוי מתנה – כדי לא לעבור על לא תכלה.

עיין במשנה למלך [שם] לגבי פלוגתת הרמב"ם וראב"ד במפריש תרומה פחות מכשיעור שלפי הרמב"ם לא חל, והוכיח מהכא כהרמב"ם שלא חל כפאה פחות מכשיעור, ואף שחל אח"כ כשמשלים, היינו דמהני בפאה לחול למפרע, אכן לא מצאנו כן בתרומה, שדבר שהוא טבל יעשה לתרומה למפרע [[3]](#footnote-4), ובדעת הראב"ד חילק שהראב"ד איירי בדעתו להשלים.

והאחרונים חולקים עליו וחילקו בין תרומה לפאה בכמה אופנים, עיין בחידושי ר' ראובן [נדרים סימן ה'] ובאופ"א בתורת זרעים ועיין נמי במקד"ד [סימן ס"ב ס"ק ב' ד"ה המה המשל"מ] מה שחידש בזה, ועיין בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א] אריכות בהאי ענינא, וע"ע במעדני ארץ [מתנו"ע פ"א הט"ו אות ב'].

## בדין שבולת ראשונה, ובטעמא דלא הביאו תרומה במשנה.

עיין רא"ש שרק אחרי קצירת שבולת אחת קורא לכל שדהו פאה, ובטעמא דמילתא ביאר "דלא שייך פאה אלא בדבר שיש לו ראש, וקרא הכי כתיב לא תכלה פאת שדך בקצרך אחר שהתחיל הזהירה התורה שלא יכלה הפאה".

והר"ש הביא מהירושלמי שביאר בכמה טעמים למה לא הביאו במשנה תרומה שהרי חטה א' פוטרת את הכרי, וע"ע בתוס' יו"ט מה שהביא בזה מהתוס' בחגיגה [ו'] שיש שיעורים, עין יפה עין רעה ובינונית [[4]](#footnote-5), והביא נמי מרש"י [חולין קל"ז] דשיעורה דתרומה רמיזא בפסוקים.

עוד ביארו בירושלמי לחלק בין תרומה לפאה שבתרומה יש שיעור מלמעלה לעומת פאה, שקצירת שבולת הראשונה דומה למירוחו, שרק מתחייב בקצירת שבולת ראשונה ומשקצרה נתחייבה כל שדהו פאה ומעתה מפריש כולו, אבל בתרומה לפני מירוח פטור, ואחרי מירוח אינו עושה כל כריו תרומה "דתרומה וחלה כתיב בהו ראשית דמשמע ששיריה ניכרין".

והיינו שהשבולת ראשונה אינה כמו השיריים של תרומה, אלא שבלי השבולת ראשונה אין חפצא של 'פאה' וכמבואר ברא"ש "דלא שייך פאה אלא בדבר שיש לו ראש", ודלא כתרומה שיש שיעור שצריכים להשאיר שיריים, אכן בירושלמי מבואר דאינו דומה לשיריים של תרומה מטעם אחר, שזה דומה למירוח, והיינו שהוא ה'מחייב' כמו שמירוח הוא המחייב, ולכן הוא עצמו לא נעשה לפאה כיון שהוא עצמו המחייב של הפאה, ועיין עוד בדין שבולת ראשונה בהערה [[5]](#footnote-6).

## בטעמא דלא הביאו עפר סוטה ואפר פרה ועוד מצוות.

הרא"ש הביא מהירושלמי שהקשו: "אמאי לא תני עפר סוטה אפר פרה רוק יבמה דם בהן מצורע וכו' שאין להם שיעור שאפי' לא נראה אלא משהו סגי, וגם אין להם שיעור למעלה, ומשני שלא הביאו אלא דברים שיש מצוה בתוספתן דאע"ג דאין להם שיעור, ורק בפאה וביכורים איכא מצוה להוסיף לעני ולכהן, "אבל אלו אין מצוה בתוספתן", והוסיף בזה הר"ש שלפי"ז מובן נמי למה לא תני תרומה שהרי יש עבירה כשמוסיף בה תרומה שהרי"ז טבל ומערבו ונותנו לכהן, ותמה התוס' יו"ט שזה דווקא היכא שהוא בא להפריש תרומה נוספת אח"כ, אבל בב"א מצי מוסיף על השיעור בלי עבירה, ויש מצוה [[6]](#footnote-7).

ובתוס' אנשי שם הביאו מהטורי אבן [חגיגה] שלכן לא הביאו לולב וציצית שאין תוספת מצוה בגדולים יותר מהשיעור, והעיר עוד לגבי ראשית הגז, וחילק שיש שיעור למנין הרחלים שחייבים, ובמלאכת שלמה העיר מחגיגה ושלמי שמחה שאין להם שיעור, ובמשנה ראשונה העיר מתפלה לפי הרמב"ם שהיא מה"ת שאם מאריך הרי"ז משובח, וכן מסיפור יציאת מצרים, ובשערי אמונה הקשה מברכת כוהנים, ודחה את הקושי' מתפלה עפ"י הרמב"ן בשלח שאין להאריך יותר מג' שעות.

## \*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*

## בכורים אין להם שיעור.

ברע"ב בכורים [פ"ב מ"ג] ובמאירי חגיגה [ז'] מבואר שבכורים אין להם שיעור אפילו מדרבנן, וברמב"ם [פ"ב הלכות בכורים] מבואר שמדבריהם צריך להפריש א' מששים, וכתב בכ"מ שכן מבואר בירושלמי ביכורים, ובשנות אליהו [כאן] פירש שמה שמבואר בירושלמי שיש שיעור בבכורים, היינו בתוספת ביכורים שזה דין בפני עצמו חוץ מעיקר ביכורים, וע"ע במשנה ראשונה [ביכורים שם].

ולגבי בכורים מבואר במתני' [שם] דעושה אדם כל שדהו בכורים, ומבואר שם דילפינן לזה מקרא, ויעוי' בטורי אבן [חגיגה ז'.] שהקשה מ"ט בעי קרא לזה דיכול לעשות את כל שדהו ביכורים, ועיי"ש מה שכתב בזה [[7]](#footnote-8).

## ראיון אין לו שיעור.

הנך ב' פירושים הם של הר"ש [ראיית פנים] והרמב"ם [קרבן], ועיין בכל הסוגי' בחגיגה [ז'.] בפלוגתת ר"י ור"ל בזה [[8]](#footnote-9), ועיין בביאור הגר"א בירושלמי "שאם עמד כל הרגל כולו בעזרה כל רגע ורגע עושה מצוה", ויש להעיר מלשון הרע"ב והר"ש "דכל אימת דבעי עייל ומתחזי ונפיק", וכן הוא לשון הגמרא בחגיגה [שם].

## וגמילות חסדים.

הירושלמי [מובא בר"ש ורא"ש] חילק בין גמ"ח דגופו שאין לו שיעור לגמ"ח דממונו שיש לו שיעור עד חומש מדרבנן מתקנת אושא, והעיר המשנה ראשונה על לשון הרע"ב שביותר מחומש "תו לא מחוייב", ומהגמרא בכתובות משמע שיש בזה איסורא, ובלשון הרמב"ם בפירושו על המבזבז יותר מחומש - "לבד אם עשה כן ממידת חסידות", וצ"ע, והריעב"ץ [מובא בתוס' אנשי שם] הגיה דבריו, וע"ע ברמב"ם [סוף הלכות ערכין] [[9]](#footnote-10), וע"ע בתורת זרעים ובשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד ר"צ].

ועיין בשנות אליהו שעיקר התקנה באושא היתה להחזיר את ההלממ"ס שנשכחה, ועיין בשו"ת מהרי"ל דיסקין [סימן כ"ג וכ"ד] שע"כ שהלאו של לא תאמץ את לבבך מיתלי תלי בעשה דאל"כ חייב בכל ממונו [[10]](#footnote-11).

וכתב הר"ש שכיבוד או"א בכלל גמ"ח למ"ד משל אב, שזה בגופו, ולמ"ד משל בן צ"ל שיש שיעור למטה, ולכן לא תני, והוסיף הר"ש שאם המשנה קאי מה"ת שאין לו שיעור, א"כ מיירי גם בגמ"ח בממונו, ואז א"ש גם משל בן דהוי בכלל המשנה, ועיין רעק"א שהוכיח מכאן שמה"ת אין לו שיעור גם למטה, וע"כ שעשר תעשר לרבות פרקמטי' היינו אסמכתא, ודלא כהתוס' חדשים שיש שיעור למטה מה"ת בגמ"ח דממונו [[11]](#footnote-12).

ויתכן שיש שיעור מלמטה בפרוטה, אכן עיין בזה בדרך אמונה [פ"ז ה"א] מה שדן בזה, והביא מהשו"ת מהרי"ל דיסקין [סימן כ"ד בהגהה] שהוכיח שיוצא בפחמש"פ מדלא נקטו כן בהדי' הה' פרוטות [[12]](#footnote-13).

## "ת"ת אין לו שיעור".

עיין טורי אבן חגיגה [מובא בתוס' אנשי שם] דחלוק "אין להם שיעור" בגמ"ח ות"ת מאידך "אין להם שיעור" שבכולם לא מחוייב להוסיף על השיעור, ובהנך מחוייב, דבת"ת עיקר המצוה מחייבו בכל כחו יום ולילה, ועיי"ש מה שיישב מנדרים [ח'] דאי בעי פטר נפשי' בקריאת שמע, וכן בגמ"ח שעיקר מצוותו כת"ת, והמלאכת שלמה ומשנה ראשונה חולקים והביאו השם בשם הפוסקים שבת"ת אינו מחוייב שלא להפסיק ממנה כל רגע, ודמי לאידך גווני במשנה.

ועיין בשנות אליהו שהכוונה באין לו שיעור 'למטה' היינו שיוצא בתיבה אחת כשאין לו פנאי כשצריך לעסוק במצוה או בדרך ארץ, והתנא נקט אין לו שיעור למטה כדי שיחבב מאד מאד את התורה כיון שכל תיבה ותיבה היא מצוה בפני עצמה, ולמשל כשלומד דף אחד הוא מקיים כמה מאות מצוות, ולכן ודאי עדיפא על מצוה אחרת שהיא מצוה אחת, עיי"ש עוד בארוכה, ועיין מה שהעיר בזה בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד רצ"ג].

## אלו דברים שאדם אוכל פירותיהן בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא.

ויליף כן מקרא "אמרו צדיק כי טוב כי פרי מעלליהם יאכלו" וביארו בקידושין [שם]: "טוב לשמים ולבריות זהו צדיק טוב וע"ז נאמר כי פרי מעלליהם יאכלו" וביאר הרא"ש בטעמא דמילתא "כי הקדוש ברוך הוא חפץ יותר במצות שיעשה בהם גם רצון הבריות מבמצות שבין אדם לקונו", אכן עיין ברמב"ם בפירוש המשנה שפירש באופן אחר למה יש פירות בעוה"ז בבין אדם לחבירו כיון שיש תועלת מגוף המצוה גם בעולם הזה, וע"ד זה מתבאר במשך חכמה ריש פרשת פנחס שאמרו - "בדין נוטל את שכרו".

הרא"ש הביא מהסוגי' בשבת דאיכא ו' דברים שאוכל פירותיהן בעה"ז וכו', הכנסת אורחים ביקור חולים ועיון תפילה והשכמת בית המדרש והמגדל את בניו לת"ת והדן את חבירו לכף זכות, ופריך מהכא, ומשני הני נמי בגמילות חסדים שייכי, הכנסת אורחים וביקור חולים זה ג"ח, וכן עיון תפילה דכתיב גומל נפשו איש חסד ונפש זה תפילה דכתיב גבי חנה ואשפוך את נפשי לפני ה' וכו', והשכמת בית המדרש ומגדל בניו לתלמוד תורה היינו ת"ת, ודן את חבירו לכף זכות היינו הבאת שלום שמתוך שדן אותו לכף זכות יש שלום ביניהם".

## ות"ת כנגד כולם.

ופירש הרע"ב "שקול כנגד כולם" , ועיין ר"ש ורא"ש שהביאו מהירושלמי "ר' ברכיה ור' חייא דכפר תחומין חד אמר אפילו כל העולם אינו שוה לדבר אחד של תורה [וחד אמר אפי' כל מצותיה של תורה אינן שוות לדבר אחד מה"ת] ודריש ליה כתוב אחד אומר כל חפציך לא ישוו בה וכתוב אחד אומר כל חפצים לא ישוו בה חפצים אלו אבנים טובות ומרגליות חפציך אלו דברי תורה דכתיב כי באלה חפצתי".

# משנה ב'

אין פוחתין לפאה מששים ואף על פי שאמרו אין לפאה שיעור הכל לפי גודל השדה ולפי רוב העניים ולפי רוב הענוה:

# רע"ב משנה ב'

אין פוחתין לפאה מששים - מדרבנן: אף על פי שאמרו אין לפאה שיעור - מדאורייתא כדאמרן: הכל לפי גודל השדה - אם שדהו גדולה ועניים מועטים נותן ומוסיף על ששים לפי גודל שדהו, ואם שדהו קטנה ועניים מרובים מוסיף על ששים לפי רוב העניים: ולפי הענוה - אית דגרסי ענוה בוי"ו, כלומר לפי רוב ענותו ירבה לעניים, לשון וענותך תרבני [תהלים יח]. ורמב"ם פירש לשון עניה כלומר מה שתענה הארץ. ואית דגרסי ענבה בבי"ת, ופירשו גודל הגרגרים וקטנן, שאם היו השבלים של שדה במקום אחד מלאות וטובות ובמקום אחר צנומות דקות לא יניח הפאה כולה מן הרעות אלא ישער ששים לרע וליפה:

# ציונים והערות

## "אין פוחתין לפאה מששים".

ושיעור זה נמדד חוץ מהשבולת ראשונה [ירושלמי ריש פאה עפ"י הגר"א], ואף שפאת חו"ל הוא מדרבנן אפי"ה תיקנו שיעור זה [חולין קל"ז, וברמב"ם פ"א הט"ו], ויש להסתפק בשדה שחציה מלאה יותר בתבואה מחציה השניה האם אזלינן בשיעור שישים בתר שטח השדה או בתר התבואה [ביאור ההלכה פ"א הט"ו ד"ה מאחד ושישים], והביא מהגר"א בשנו"א שפירש כן את הדין "לפי גודל השדה" ואת הדין "לפי רוב הענוה" דאיירי בכה"ג, ועיין בזה בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד ש"א].

## "הכל לפי גודל השדה".

וכתב הרע"ב "אם שדהו גדולה ועניים מועטים נותן ומוסיף על ששים לפי גודל שדהו", ותמה בתוס' יו"ט "ותמהני למה יוסיף שהרי הפאה נמי גדולה כשהיא ששים מהשדה הגדולה והרי העניים מועטים והר"ש לא כתב בכאן דמוסיף וכן נראה דלא אשמעינן אלא שלא יפחות מששים אף שהעניים מועטים", ועיין מה שכתב בזה בתוס' אנשי שם, ולשון הר"ש "דאם שדה גדולה ועניים מועטין נותן לפי השדה", והיינו שיש חידוש שאינו מפחית מהשישים, ופירש התוס' היו"ט דקמ"ל דלא אכפת לן מה שהוא מתעשר מפאה, והתוס' יו"ט הביא בזה סתירה בין הרמב"ם בהלכותיו לפירושו כאן.

## "ולפי רוב העניים".

כתב הרע"ב "אם שדהו קטנה ועניים מרובים מוסיף על ששים לפי רוב העניים", ויש לעיין בהוספה זו אי הוי תוספת בעיקר השיעור שישים, או שזה דין בפני עצמו, ועיין בשנות אליהו שלמד שמה שמבואר הכא שמוסיפים לפי העניים דלא קאי על הפרשת פאה דעלמא אלא דקאי במחלק מתוך ביתו שלא יחסר לעני פחות משיעור מזון ב' סעודות, ועיין מה שהעיר בזה בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד ש"א].

## "ולפי רוב הענוה".

נחלקו אי גריס "רוב" ענוה [תוס' יו"ט], והרע"ב הביא ג' פירושים על ענוה, ובפירוש שלישי מבואר שיש דין שלא יפריש מהרעה על היפה, ועיין בדרך אמונה [פ"א ס"ק פ"ח] שדייק במלכי צדק שמפרישים הכל מן היפות, ועיין [פ"א הט"ו בביאור ההלכה מאחד ושישים] שזו מידת חסידות, וכן הדין לפי רוב עניים.

ועיין רמב"ם בפירוש המשנה "ענוה וביאורו התשובה, כלומר עניית השדה האם תעשה תבואה מרובה או תבואה מועטת וכו', ואם השיג יבול טוב והעניים מועטים נותן הרבה", ועיין רמב"ם [מתנות עניים פ"א הט"ו] "ולפי ברכת הזרע וכו', ואם זרע מעט ואסף הרבה שהרי נתברך מוסיף לפי הברכה", ועיין במעדני ארץ [מתנו"ע פ"א הט"ו אות ח'] דלמה השמיט הרמב"ם דינא של הירושלמי "אין אומרים לו הבא גמלים וטעון", .

שוב הוסיף הרמב"ם "וכל המוסיף על הפאה מוסיפין לו שכר, ואין לתוספת זאת שיעור", וביאר הכס"מ שהמקור לזה הוא מהא דתנן בריש פאה "אלו דברים שאין להם שיעור וקאמר בירושלמי ולמה לא תנינן עפר סוטה ואפר פרה ומשני לא מיתניא במתני' אלא דברים שהוא מוסיף עליהם ויש בעשייתן מצוה אלו אף על פי שמוסיף אין בעשייתן מצוה".

# משנה ג'

נותנין פאה מתחלת השדה ומאמצעה ר"ש אומר ובלבד שיתן בסוף כשיעור ר' יהודה אומר אם שייר קלח אחד סומך לו משום פאה ואם לאו אינו נותן אלא משום הפקר:

# רע"ב משנה ג'

מתחלת השדה ומאמצעה - ואין צריך להניח פאה בסוף שדה, דכתיב [ויקרא יט] לא תכלה פאת שדך לקצור, אמרה תורה תן פאה ואף על פי שיש לך עדיין קמה לקצור: ובלבד שיתן בסוף כשיעור - אף על גב דרבי קרא בתחלה ובאמצע שיש תורת פאה למה שנתן, מכל מקום לא מפטר אלא אם כן נותן בסוף השדה תשלום שיעור אחד מששים עם מה שנתן באמצע ובתחלה כן מוכח בירושלמי. ורמב"ם פירש ובלבד שיתן בסוף כשיעור פאה הצריכה לכל השדה, שצריך שיניח בסוף השדה אחד מששים חוץ ממה שהניח בתחלה ובאמצע: אם שייר קלח אחד - בסוף השדה והניח אותו לפאה סומך עליו, וכל מה שהניח באמצע ובתחילה תורת פאה עליה: ואם לאו - שלא הניח אפילו קלח אחד בסוף השדה לפאה, הרי מה שהניח באמצע ובתחילה אינה חשובה פאה אלא דין הפקר יש לה. ופליג אדרבי שמעון דאמר דמכל מקום היא חשובה פאה אלא דלא מפטר בעל השדה בהכי. והלכה כרבי שמעון:

# ציונים והערות

"מתחלת השדה ומאמצעה".

הרע"ב הביא את דרשת הירושלמי "אף על פי שיש לך עדיין קמה לקצור" ועיין במקדש דוד [סי' ס"ב ס"ק ב' ד"ה גרסינן] שדייק בירושלמי, דמבואר דלא באו לרבות דשייך פאה באמצע "השדה" אלא הרבותא הוא דשייך פאה באמצע "הקצירה", והביא עוד מהראב"ד בתו"כ דדרשינן שם דפאה בשדה אינו כפאת הראש דצריך להיות במקום מסויים בשדה, ומבואר שהכל תלוי בקצירה, ובקצירה עצמה נחלקו אם צריך דוקא שיהיה גם בסוף או דיכול הכל להיות באמצע הקצירה [[13]](#footnote-14), וכן הביא מרש"י [שבת כ"ג.] שסוף שדהו היינו סוף הקצירה, ולא אכפת לן באיזה מקום הוא מניח, ולכאו' איכא בזה נפ"מ נוספת, למבואר להלן [פ"ג מ"ו] שיש שיעור בשדה לחיוב פאה דלר"א בעי בית רובע ולר' יהושע העושה בית סאתיים וכו', דמה הדין במי שעומד לקצור חצי מהשיעורים הנ"ל אבל השדה עצמו יש בו תבואה בכל השיעור, האם יתחייב בפאה או לא, ולהנ"ל פטור דחיוב פאה חיילא בשדה רק ביחס למה שיקצור, ודו"ק, ועיין בשערי אמונה להגרח"ק שליט"א [פ"ג מ"ו ס"ק י"ז ד"ה ויל"ע אם] שהסתפק בזה, ונטה דתלוי בשיעור שהולך לקצור.

ובעיקר יסוד זה שהכל תלוי בקצירה, עיין בזה להלן [משנה ד' ד"ה אוכל] ולהלן [ריש פ"ב] בעיקר דין הפסקה בין השדות.

"ובלבד שיתן בסוף כשיעור".

הרע"ב הביא ב' דיעות בשיטת ר"ש, אי משלים את מה שחסר בשיעור שישים בסוף [ירושלמי] או שמפריש שוב את כל השיעור בסוף [רמב"ם], ועיין נמי בר"ש, ועיין בתוס' חדשים שרצה לדייק שמפריש על כל השדה חוץ מעל הפאה הראשונה שהופרשה, אכן ברא"ש מפורש דקאי על התבואה דעדיין לא נקצרה.

ובעיקר ההפרשה בסוף, כבר הבאנו מהמקד"ד דהיינו סוף קצירו, ודייק דנחלקו הרמב"ם ורש"י, דלפי הרמב"ם קאי על המקום שגמר שם לקצור, ולפי רש"י קאי על סוף זמן קצירו, ולא אכפת לן מקום קצירו, וע"ע בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד רפ"ט, ש"ג].

## "אם שייר קלח אחד סומך לו משום פאה".

עיין ברא"ש שהביא מהר"ש דדברי ר"י "מילתא באפי נפשה היא, ומיירי בשנתן שיעור פאה ומבקש להוסיף וקאמר ר' יהודה שיכול להוסיף מן המחובר ויש לו תורת פאה ליפטר ממעשר, אבל לא שייר במחובר ורוצה להוסיף מן התלוש אין לו תורת פאה ליפטר ממעשר".

והביא מהרמב"ם "שפירש דר' יהודה קאי אמילתא דת"ק ור"ש וקאמר דמה שהניח בתחילת השדה ובאמצעה אינו פאה כלל אלא א"כ הניח בסוף שדהו אפי' קלח אחד בתורת פאה ואז יתחבר אליו בשאר מקומות ונקרא הכל פאה וזהו מה שאומר סומך לו משום פאה, ואם לא הניח בסוף שדהו כלום אין עליו תורת פאה אלא א"כ הפקירו".

עיין בר"ש דהיינו דיכול להוסיף וליתן משום פאה, וכתב ואף דאמרינן דאם נתן שיעור פאה אינו יכול להוסיף, שאני התם דנתן כדינו בסוף שדהו והכא מיירי שנתן באמצע השדה, והקשה במקד"ד [סימן ס"ב ס"ק ב' ד"ה כתב הר"ש] דכיון דהתם אמרינן דאינו יכול להוסיף אף במחובר, אם כן עדיין יש במחובר, ואם כן אין זה סוף שדהו, וצ"ע, ובעיקר דברי הר"ש כאן, עיין לעיל בתוס' יו"ט [משנה א' ד"ה הפאה], ובתוס' אנשי שם [שם] בשם המשנה למלך.

ועיין דרך אמונה [פ"א ס"ק צ"ט] בהפריש פחות מכשיעור בתלוש ולא הפריש במחובר כלל, דיתכן שיכול להשלים בתלוש אף כשלא היה בדעתו להוסיף, והכל פאה ופטור ממעשר.

וע"ע בתרות זרעים [לעיל משנה א'] דהאריך בפלוגתא זו של התנאים עפ"י מה שחילק בין המצוה ללאו, ועיי"ש עוד שהוכיח מר"י שחיוב פאה חיילא על השדה ולא על התבואה.

# משנה ד'

כלל אמרו בפאה כל שהוא אוכל ונשמר וגידוליו מן הארץ ולקיטתו כאחת ומכניסו לקיום חייב בפאה והתבואה והקטניות בכלל הזה:

# רע"ב משנה ד'

כל דבר שהוא אוכל - למעוטי ספיחי סטים, שאע"פ שהן אוכל על ידי הדחק לאו אוכל מקרו ואין חייבין בפאה, דכתיב [ויקרא יט] ובקצרכם, ואין קצירה אלא בדבר הראוי לאכילה: ונשמר - למעוטי הפקר שאין לו שומרים שאינו חייב בפאה, דכתיב [שם] לעני ולגר תעזוב אותם, פרט להפקר שכבר נעזב: וגידוליו מן הארץ - למעוטי כמהין ופטריות, שאין להם שורש בארץ וגדוליהם מן האויר, שאין חייבין בפאה דכתיב [שם] קציר ארצכם: ולקיטתו כאחד - למעוטי תאנה וכיוצא בה, מן האילנות שנלקטים הפירות שמתבשלים בהם ראשון ראשון, דכתיב [שם] קציר משמע דבר הנקצר הרבה ביחד: ומכניסו לקיום - למעוטי ירק שאינו מתקיים אלא מתעפש מיד, דכתיב [שם כג] פאת שדך בקצרך ואין הירק נקצר: והתבואה והקטניות - תבואה מחמשת המינים, חטה ושעורה וכוסמת שבולת שועל ושיפון קטניות פולין ואפונים ועדשים ודומיהן: בכלל הזה - להתחייב בפאה כשישלמו בהם כל התנאים הללו:

# ציונים והערות

## בחילוק בין תרו"מ לפאה באיזה מינים חייבים מה"ת.

עיין בר"ש שהקשה ד"צריך טעם מאי שנא מעשר דתיקון בכל דבר אף בתאנה וירק וכו' מפאה דלא תיקון, הא תרווייהו לא נהגו מדאורייתא אלא בדגן תירוש ויצהר" ותירץ ש"יש ליתן טעם דבדבר שאין לקיטתו כאחת לא תיקון פאה משום בטול עניים וכו', וירק נמי היינו טעמא וכו'" וכל הדרשה ע"כ אינה אלא אסמכתא, אלא שהביא שיש מפרשים "שפאה נוהגת בכל דבר מדאורייתא ומשום תאנה וירק לחודייהו לא רצו לעשות תקנה, אבל מעשר דמדאורייתא דגן תירוש ויצהר דוקא, כשהתחילו לתקן תקון בכל דבר", עיי"ש שדחה את דבריהם דכולהו מדרבנן, ודעת התוס' [שבת ס"ח ונדה נ'.] כהר"ש, אכן המשמעות ברמב"ם [פ"ב מתנו"ע ה"א וב'] שכל המינים חייבים מה"ת וכמבואר בחזו"א [מעשרות א' א'], וכן מפורש ברמב"ן וברא"ה מובא בר"ן [שבת ס"ח], וכן הביא בתוס' הרא"ש [נדה נ'] מרש"י, וע"ע בדרך אמונה [פ"ב מתנו"ע ס"ק ז'] שהביא בזה עוד ראשונים עיין בציון ההלכה [שם ס"ק ל"א ול"ב].

וכבר העיר באבי עזרי [שם] שלפי הרמב"ם ורמב"ן נאמרה הלכה ודרשה על אין לקיטתו כאחד ומכניסו לקיום, שהם פטורים במינים המחוייבים מה"ת, אכן לפי הר"ש והתוס' טעמא דהנך פטורים היא מצד ביטול עניים וכדומה ונמצא שבאמת ליכא כלל הלכתא של לקיטתו כאחד ומכניסו לקיום.

והעיר בזה הגר"ח שמואלביץ זצ"ל [מים חיים] שגם לפי הדעה דדווקא דגן תירוש ויצהר חייבים בפאה, מ"מ לשיטות דחיוב תרו"מ איכא רק בשמן ויין, ורק הם נחשבים תירוש ויצהר, מ"מ הכא מודה דזיתים וענבים חייבים בפאה. וכמו שכבר העירו לענין ביכורים, דמבואר במתני' [חלה פ"ד מי"א] דחיובם הוי בזיתים וענבים, והטעם לזה משום דעל משקין ליכא חיוב בכורים, וע"כ החיוב הוי על הפירות עצמם, וחידש דה"ה גם הכא, דחיוב פאה תלי בקצירה, ול"ש שיהא במשקין, ודוק.

דעת הראב"ד [כפתור ופרח פ"ג] דאף דאיכא מינים שפטורים מה"ת מתרו"מ אפי"ה אי תרם הוי תרומה מה"ת, [ועיין בר"ש סיריליאו ריש מעשרות שכתב שכן כתב הראב"ד בסוף ימיו], והסתפק בזה במעדני ארץ [מתנו"ע פ"ב ה"ב סוס"ק א'] מה הדין בזה בפאה בהנך מינים שפטורים.

## "אוכל", ובריבוי של 'קש'.

עיין בתו"כ קדושים [ז' פרשתא א' פרק ג' אות ז'] איתא "תעזוב לפניהם, הנח תבואה בקשה, תלתן בעמיר, תמרים במכבדות", והיינו דמבואר הכא דהעניים זוכים גם בקש ובמכבדות בהדי התבואה והפירות, וכן מבואר בהמשך התו"כ שם, "כשם שזכו בהם [בפירות] כך זכו בעציהם", והירושלמי הביא להך דרשה בריש פרק ד' על המשנה דפאה ניטלת במחובר [ומובא בר"ש שם], וע' ר"ש סיריליאו שם דמפרש דהיינו הזכות לעניים ליטול עצים וזה איתרבי בקרא ד"תעזוב" [[14]](#footnote-15).

ולא איתברר שורש הך דינא, שהרי בדין פאה נאמר דבעינן "אוכל" דוקא ושיהא ראוי לאכילה, ואיכא עוד תנאים באיזה פירות ובאיזה תבואה, וא"כ האיך מצטרפי עצים של הני פירות לדין פאה, הא מצד עצמם הרי הם מופקעים מעיקר דין פאה, ואיך למדנו מ"תעזוב" לרבות מה דלא שייך כלל לעיקר פרשת פאה להצטרף לפאה עצמה, וצ"ע [[15]](#footnote-16).

ולמדנו מהכא שעיקר המחייב של פאה היינו הקצירה, לעשות עזיבה לעניים בתוך הקצירה שלך, ולכן כל מה שממילא מצטרף לקצירה של ה'אוכל' נכלל בחיוב עזיבה, וכעין זה צ"ל נמי ברמב"ם [פ"א מהל' מתנו"ע הט"ו] דמבואר דהשיעור בפאה עצמה הוא "אפי' שבולת אחת", דמה"ת אין לה שיעור, וק' דלמה לי שבולת א', הא אפי' גרגיר אחת סגי, שהרי אין לה שיעור, וכבר עמדו בזה [[16]](#footnote-17), וע"כ כנ"ל שזה שיעור 'קציר' כמו ששבולת ראשונה היא שיעור 'קציר' לענין חיובא דפאה, וע"ע לעיל [משנה ג' ד"ה מתחילתה שדה] מה שהבאנו מהמקד"ד שהעיקר הוא הקצירה, ובענין זה עיין להלן בחידושי סוגיות [סימן ב'].

ועיין בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [ציונים והערות פרק י משנה ו] במה שדימה המקד"ד פאה לתרומה לענין זה – ומה שיש לדחות עפ"י דברינו הכא.

## נשמר.

בעיקר פטור הפקר בפאה יש להעיר, שהרי בב"ק [צ"ד.] בפירוש מרבינן מפקיר ושוב זוכה דחייב בפאה, ומוכרח שכאן איירי בלי שזכה בה, ויש בזה ב' דרכים:

החזו"א [מעשרות סימן א' ס"ק ב'] למד דאיירי באחד שזכה שדה מן ההפקר וקצרה, אבל בלי שזכה בה א"צ לחדש שפטור, שפשוט שחיוב פאה הוא על הבעלים, ואין לחייבו שלא יזכה בפאה מן ההפקר, ועוד שכל שבולת שהוא קוצר וזוכה בה הוא שדה בפני עצמה, ומה שייך בזה פאה.

החזו"א הביא שם מהר"ש סיריליאו בשם הראב"ד שהכל תלוי במין, דמין נשמר חייב ומין שאינו נשמר פטור, ואיירי בבעלים שקוצר את שלו, ותלוי לפי המקום ולפי הזמן אי רובם מפקירים כה"ג, ויש כמה ספיקות בקביעת מקום וזמן בנידון זה, ודייק החזו"א שהר"ש והרמב"ם חולקים על הראב"ד בזה.

בפטור של הפקר מבואר ברמב"ם בפירוש המשנה דמיקרי ד"כבר נעזב", ועיין במעדני ארץ [מתנו"ע פ"ב ה"ב] שנסתפק לפי"ז בהפקיר לכל אחרי שקצר שבולת ראשונה אי אכתי עובר על לא תכלה שהרי סו"ס איכא עזיבה לעניים, אלא שהביא מהפאת השולחן בשם הפר"ח דדריש פטור הפקר מקרא ד"ארצכם".

## "לקיטתו כאחד".

עיין באהלי יצחק להגר"י קאץ [סימן א'] שדן בזה בג' צדדים, ודייק מהראשונים שנחלקו בזה, ולפי הרמב"ם בפירוש המשנה העיקר הוא הלקיטה, ולפי הר"ש העיקר הוא הבישול, ולפי רש"י במנחות [פ"ו] לא בעינן לא לקיטה ולא בישול, אלא אפשרות של לקיטה כאחת, ועיי"ש מה שדן לגבי אתרוג, וע"ע לגבי קטניות מה שדן בזה, ועיין מה שדן לגבי תפוזים היום כיון שרובם נשלחים לחו"ל.

## מכניסו לקיום.

במכניסו לקיום יש לדון האם תלוי במין או בבפועל, ועיין בתורת זרעים שדן בזה וכן בתנאי של נשמר, ודן בנפלה דליקה בזמן הקצירה, וע"ע באהלי יצחק להגר"י קאץ [סימן ב'] שהביא תשובות מגאוני הדור [[17]](#footnote-18) בהאי ענינא, וע"ע במעדני ארץ [מתנו"ע פרק ב' הלכה ב' ס"ק ב'] מה שהאריך בזה.

## בירושלמי בריבוי של תולש.

עיין במה שדנו בירושלמי בדין תולש אי הוי כקוצר לגביח חיוב פאה, ובהאי ענינא עיין בתורת זרעים [לקמן פ"ג מ"ד], מה שהאריך בזה לישב כמה סתירות בכמה דיני התורה, וחידש שיש שני דינים של של קצירה, שמצד החפצא יש 'שם קציר' על התבואה גם בתולש, ורק מצד הגברא היכא דתלש לא חשיב מעשה קצירה, ובשבת וקדשים ובאיסור קצירה לפני העומר ובחיוב לקט בכולהו תלוי בשם מעשה קצירה מצד הגברא, ותולש לא הוי קצירה, ובפאה וראשית הגז תלוי בחפצא, ומה"ט בכל הנך גם תולש מיקרי קצירה, עיי"ש,

# משנה ה'

ובאילן האוג והחרובין והאגוזים והשקדים והגפנים והרמונים והזיתים והתמרים חייבין בפאה:

# רע"ב משנה ה'

האוג - אילן שהפרי שלו אדום, וקורין לו בלע"ז קורנ"י אולי"ס. ורמב"ם פירש שהוא צמח שמעבדים בו העורות וקורין לו בערבי סומא"ק, והאשכלות שלו ראויין לאכילה. ולאו דוקא אלו שמנה התנא חייבים בפאה ולא מיני אילנות אחרים, אלא אלו ודומיהן קאמר:

עיין בתורת זרעים מה שדן בגדר לקיטתן כאחד עפ"י הירושלמי כאן.

# משנה ו'

ולעולם הוא נותן משום פאה ופטור מן המעשרות עד שימרח ונותן משום הפקר ופטור מן המעשרות עד שימרח ומאכיל לבהמה ולחיה ולעופות ופטור מן המעשרות עד שימרח ונוטל מן הגורן וזורע ופטור מן המעשרות עד שימרח דברי ר"ע כהן ולוי שלקחו את הגורן המעשרות שלהם עד שימרח המקדיש ופודה חייב במעשרות עד שימרח הגזבר:

# פירוש הרע"ב משנה ו'

לעולם הוא נותן משום פאה - מי שלא הניח פאה בשדה במחובר חייב להפריש מן התלוש, והפאה שמפריש מן התלוש ונותן לעניים פטורה מן המעשרות: עד שימרח - שיעשה כרי וצבור של תבואה, אבל אם בא להפריש פאה אחר המירוח צריך שיפריש התרומה והמעשרות תחלה ואחר כך יטול הפאה, שאין פטור מן המעשרות אלא הפאה שנטלה קודם המרוח: ונותן משום הפקר ופטור מן המעשרות - [משום הפקר] המפקיר תבואתו ובא אחר וזכה בה, אין הזוכה בה חייב במעשרות דכתיב [דברים יד] ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך יצא הפקר שידך וידו שוין, אבל המפקיר תבואתו לאחר המרוח אין ההפקר ההוא פוטר מן המעשר: ומאכיל לבהמה וכו' - ואפילו הוא עצמו מותר לאכול אכילת עראי קודם מירוח, אבל הבהמה אוכלת אפילו אכילת קבע: נוטל מן הגורן וזורע וכו' - דמן התורה הזורע פטור מן המעשר אפילו לאחר מרוח דכתיב [שם] עשר תעשר ואכלת וזורע לא קרינן ביה ואכלת, מיהו מדרבנן חייב. ס"ל לר"ע דקודם מרוח פטור מן המעשר אפילו מדרבנן. ואין הלכה כר"ע: שלקחו את הגורן - שקנו תבואה מן הגורן, וקנסו חכמים שיהיו חייבים להפריש תרומות ומעשרות ולתת אותם לכהנים ולוים אחרים כדי שלא יהיו קופצים לקנות תבואה או יין לגתות ולגרנות. ואם קנו קודם מרוח, שעדיין לא הוקבעה תבואה זו למעשר, המעשרות שלהם: המקדיש ופודה - המקדיש גרנו ופדאו מיד הגזבר, והוא גדיש או קמה שלא הוקבע למעשר כשהיה ביד ההקדש, חייב הפודה להוציא ממנו המעשרות. אבל אם נתמרח הגורן ביד הגזבר הואיל ובשעה שהיה ראוי שיוקבע למעשר דהיינו בזמן המרוח היתה ביד הקדש, אין הפודה חייב להוציא ממנו מעשרות שההקדש פטור מן המעשרות:

# ציונים והערות

## הקדמה

מירוח היינו גמר מלאכה, וזה שעת החיוב תרו"מ וחלות איסור טבל, [ועיין בריש מעשרות אופנים שונים של גמר מלאכה], והמשנה מתעסקת בכמה דינים שתלויים במירוח.

ובתחילה למדנו שכל הפטורים מתרו"מ הם רק עד מירוח, דלאחר שנתחייב ע"י מירוח שוב לא פקע חיובו, והמשנה הביאה את הפטור פאה והפקר מתרו"מ [ושניהם נלמדו מ'ובא הלוי' [[18]](#footnote-19)], והפטור הוא רק עד מירוח [[19]](#footnote-20), וכן מבואר נמי בסוף המשנה בפטור הקדש שזה דווקא עד מירוח.

כבר העירו הראשונים במשנה שפאה היא בקמה וא"כ איך משכחת לה פאה לאחר מירוח, וביארו שמי שלא הפריש מן הקמה יפריש מן העמרים או מן התבואה אחר שנידושה וכמבואר בברייתא [ב"ק צ"ד].

## "לעולם הוא נותן משום פאה"

המשנה לא מבארת על מי מוטלת הפרשת תרו"מ במניח פאה או מפקיר לאחר מירוח, וברא"ש מבואר שבפאה מחייבים את הבעלים להפריש תרו"מ לפני שמניח פאה, דאל"כ הוא מפסיד לעניים, והיינו שאם היה מפריש כמצוותה בקמה היה פטור מתרו"מ, אבל בהפקר הוא לא הפסיד לזוכה מן ההפקר, וע"כ שהתנא קאי על הזוכה מהפקר שהוא חייב להפריש, אכן ברמב"ם בפירוש המשנה מדוייק שגם בהפקר הבעלים חייב, וכן דייק בתוס' יו"ט, וביאר דמצד תקלה לאחרים אתינן עלה, ועיין תוס' חדשים, אכן עיין חזו"א [מעשרות סימן ג' ס"ק ח' ד"ה שם ונותן משום] שכתב בדעת הרמב"ם שמעיקר הדין חייבוהו להפריש גם בהפקר, כיון שהוא בא להפטר ממצות הפרשה ע"י ההפקר, ואינו רשאי להפטר ממצוותו, וע"ע במנ"ח [מצוה שצ"ה ס"ק ז' ד"ה ועיין פרק א'] דמשמע ע"ד החזו"א, ועיין בהערה *[[20]](#footnote-21), ו*הגר"ח שמואלביץ זצ"ל [מים חיים] *ביאר בדרכים אחרים גדר חיובא דבעה"ב דיתכן שזה מה"ת.*

## האם הפקר ופאה הם ב' פטורים נפרדים ממעשרות או ששניהם דין אחד.

יש לדון בעיקר הפטור הפקר מתרו"מ, דכבר ביארו האחרונים שיש בזה ב' דינים נפרדים, א' הוא דין פטור מצד פאה ולקט וכו', וא' הוא פטור מצד הפקר, וענין זה נתבאר בכמה אחרונים, עיין בזה במשנת ר' אהרן [סי' ב'], ובמקדש דוד [סי' ס"ב ס"ק ב' ד"ה הביא הר"ש], ובמעדני ארץ [פ"ב מהל' תרומות ה"ט ס"ק ב' – ד'], ועיין בקובץ שיעורים [ח"ב סי' י"ד], ועיין בזה להלן [ריש פרק ו'].

## בפטור לקוח.

הר"ש דן בארוכה בפטור לקוח דנתמעט מ"תבואת זרעך", אי פטור דווקא לאחר מירוח [כן דעת ר"ת] או דווקא לפני מירוח [וכן דעת הריב"ם], ועיין בכל זה בתוס' ב"מ [פ"ח] [[21]](#footnote-22), והר"ש ס"ל כהריב"ם ומדמי פטור לקוח לאידך פטורים [הפקר פאה והקדש] דטפי פטורים לפני מירוח.

והקשה הר"ש, שבכל פאה והפקר איכא ממילא פטור לקוח שהרי אינו תבואת זרעך של הזוכה מהפקר ופאה, ולפי ר"ת לק"מ דלקוח היינו דווקא לאחר מירוח, והר"ש נתקשה בזה לשיטתו, ותירץ שבפאה חשיב תבואת זרעך של העניים כיון שיש להם זכות כבר בתבואה להוציא ממנה פאה [[22]](#footnote-23), ובהפקר צריכים את הפטור כשהבעלים שהפקירו זכה בכרי, וקרינן ביה תבואת זרעך ואין בו פטור לקוח, ועיין במנ"ח [מצוה שצ"ה ס"ק ז' בקומץ המנחה] מה שהקשה על הר"ש.

ובעיקר הדמיון לפטור לקוח, עיין בתורת זרעים שיש ביניהם חילוקים, ולקוח הוא בגברא, וע"ע בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד שי"ט] בזה, ועיין בזכר יצחק [ח"א סימן ל"א - א'] כמה תירוצים בעיקר קושי' הר"ש דכל הפקר הוא גם לקוח, ועיין מה שהביא מהשטמ"ק באורח אצל בעה"ב שאין בזה פטור לקוח.

## "ומאכיל לבהמה ולחיה ולעופות".

יש איסור להאכיל טבל לבהמה מצד הנאה של כילוי [שבת כ"ו. ובתוס' ד"ה אין], וקמ"ל התנא שכל האיסורים הללו הם רק משעת מירוח שזה שעת החיוב תרו"מ וחלות איסור טבל, ולפני מירוח מותר, והוסיפו הראשונים שהוא עצמו מותר דווקא באכילת ארעי, ומדרבנן אסור בקבע עד מירוח, ועיין ר"ש דהתנא נקט אכילת בהמה ללמד שלאחר מירוח אסור גם בבהמה, הרי דבהמה ואדם אסורים גם באכילת ארעי אחר מירוח, ולפני מירוח יש ביניהם חילוק בין ארעי לקבע.

אלא שהרמב"ם [מעשר פ"ג ה"כ] מתיר אכילת ארעי דבהמה גם לאחר מירוח, והוכיח באור שמח [שם] דלית ליה איסור הנאה של כילוי בטבל, ועיין נמי בדרך אמונה [תרומות פי"א הכ"א ד"ה גזרו חכמים] שהרמב"ם לית ליה דין הנאה של כילוי, ולהלן יבואר מהגרי"ז דהרמב"ם למד הכא מצד ביטול חובת הפרשה [[23]](#footnote-24).

## "ראיית פני הבית" - ושיטת הרמב"ם באכילת בהמה.

עיין בב"מ [פ"ח] אי תמיד בעינן ראיית בפני הבית ולא מתחייבים במירוח גרידא, או דראיית פני הבית היינו במינים שאין בהם מירוח ושאר גמר מלאכה, וכתב הר"ש כאן "ולמאן דבעי התם ראיית פני הבית, מיירי מתני' עד שימרח בבית וכגון וכו', ויתכן דאפי' מירחה בשדה ואח"כ הפקיר דמחייבת מדרבנן אם חזר והכניסה בבית אותו שזכה בה".

למדנו מהר"ש שכל השיעור מירוח במשנה תלוי במחלוקת, ויש מ"ד שהכוונה לראיית פני הבית, והגרי"ז [מעשר] ומקד"ד [סימן נ"ה ס"ק ג' ד"ה אמרינן] למדו ברמב"ם שחולק בכל הנ"ל, והמשנה לא קאי בראיית בפני הבית, ולמדנו מדבריהם שהרמב"ם והר"ש הם ב' דרכים בעיקר דינא דמתני'.

ברמב"ם מבואר שיש ג' חילוקי דינים, באכילת אדם ובהמה בקבע וארעי, דעד מירוח [גמר מלאכה] מותר אכילת קבע דבהמה וארעי דאדם [וכדהבאנו מהר"ש], ולאחר גמר מלאכה אסור אכילת קבע דבהמה וכמבואר ברמב"ם [פ"ג ממעשר ה"כ] אבל אכילת ארעי דאדם אכתי מותר, וכמבואר ברמב"ם [פרק ג' ה"א וב'] עד ראיית פני הבית, אבל לאחר ראיית פני הבית אסור כבר בארעי דאדם אבל אכתי מותר בארעי דבהמה, וכמבואר שם [ה"כ], [[24]](#footnote-25).

ובביאור שיטתו חידש הגרי"ז [שם] דאף דרגילין לחשוב שהאיסור טבל והחיוב הפרשה תלויים זב"ז, אכן י"ל דתרתי נינהו, וי"ל דגמר מלאכה הוא גמר חיובא דהפרשה, אבל החלות איסור טבל על התבואה לא חיילא לפני ראיית פני הבית.

ובזה פירש הגרי"ז את שיטת הרמב"ם, שהרמב"ם כולל איסור אכילת קבע דבהמה בהדי' איסור להפקיר לאחר גמר מלאכה והיינו דחיובא דהפרשה מחייבת שלא להפקיר או לכלותו ע"י בהמתו, וזה יסוד האיסור של אכילת קבע של בהמתו לאחר גמר מלאכה אף לפני ראיית פני הבית, אבל אכילת ארעי גם של אדם וגם של בהמה אינם סתירה לקיום חיובא דהפרשה, ולכן תרווייהו מותרים לאחר גמר מלאכה.

כל זה בדין גמר מלאכה, אבל בדין ראיית פני הבית אינו כן, דראיית פני הבית הוא דין ששייך למאכלות אסורות של איסור טבל, וזה רק שייך לאדם ולא לבהמה, ובזה חלוק ארעי דאדם מארעי דבהמה דלכן ראיית פני הבית רק מתייחסת לארעי דאדם ולא לבהמה.

והגרי"ז הוכיח כן מהמשנה כאן שהביא את הדינים של גמר מלאכה, דבהפקר ופאה ליכא חיוב דגמר מלאכה, ומותר אכילת קבע דבהמתו עד גמר מלאכה, והיה קשה לרמב"ם דלמה לא נאמר אכילת ארעי דאדם, והבאנו מהר"ש דה"ה דהוי מצי למימר כן אלא שיש חידוש מסויים בבהמה וכנ"ל, אכן הגרי"ז כתב דלשיטת הרמב"ם הדברים מדוייקים, ששם נשנו דיני חיוב הפרשה של גמר מלאכה וזהו טעמא דפטור הפקר שבשעת תחילת חובתה שייך פטור הפקר, וחיוב הפרשה של גמר מלאכה הוא זה שאוסרו בקבע דבהמתו, אבל ארעי דאדם לא נאסר אלא מחמת איסור טבל וזה רק חיילא בראיית פני הבית, וא"ש, עכתו"ד.

ויש דרך נוספת במקד"ד בפלוגתת הרמב"ם והר"ש ובגדר הדין ראיית פני הבית, ויש נפ"מ, ועיין בהערה [[25]](#footnote-26), ובעיקר דברי הגרי"ז, עיין בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד שי"ח].

## דין פטור הפקר אחרי מירוח וראיית פני הבית.

האחרונים דייקו מחלוקת נוספת בין הר"ש לרמב"ם, דעיין בחזו"א [דמאי סימן ז' ס"ק ח בסוגריים] שדייק שמשנה זו לא מיירי בפטור הפקר, אלא עד מתי רשאי להפקיר - וי"ל שפטור הפקר באמת חל אחרי מירוח ג"כ, אלא שאסור להפקיר כמו שאסור לתת לבהמתו, אלא שהחזו"א דייק מהרמב"ם בגרוגרות שמצאן - דאחרי ראיית פני הבית באמת לא חל הפטור.

אולם בחידושי הגאון ר' איסר זלמן זצ"ל [מעשרות פ"ג ה"כ] נקט דגם אחרי ראיית פני הבית חיילא פטור הפקר במעשרות - אלא שחילק בין יאוש להפקר, דיאור פוטר מדין ובא הלוי, וזה פוטר רק קודם מירוח לפני שנתחייב, שיסוד הפטור של ובא הלוי הוא רק שלא מתחייב בכה"ג, וזה גם ביאוש שגם אז כולם שוין לזכות בו מחמת היאוש, אבל בהפקר איכא פטור נוסף מצד עצם החפצא - כמו שביעית שחל בחפצא, וגם חפצא של הפקר פטור ממעשרות מצד עצם החפצא - ויליף משביעית, א"כ התם הפטור חל גם אחרי שהתחייב במירוח וראיית פני הבית - אולם הפטור הזה הוא רק בהפקר ממש ולא ביאוש.

אולם עיין בשער המלך [לולב פרק ח הלכה ב] שג"כ דן בכל הנ"ל, דלשיטת הרמב"ם יתכן שחל פטור הפקר גם אחרי מירוח - אולם אסור לעשות כן, והיינו כנ"ל.

אולם עיקר האיסור אינו ברור - דמה אכפת לן מה שיצא מחיובו - ונפטר - ומה גרע מד' כנפות שעשאן לג' כנפות, וצ"ע.

## "וזורע ופטור מן המעשרות עד שימרח דברי ר"ע".

בעיקר איסור זריעה עיין במקד"ד [סימן נ"ה סוס"ק י' ד"ה והנה] שחקר האם זה מצד הנאה של כילוי או מצד שמפקיע אותם ממעשרות, ונפ"מ בזורע באין זרעו כלה דאין כאן כילוי ויש כאן הפקעה ממעשרות עיי"ש בטעמא דמילתא, ועיי"ש מה שהוכיח בזה, ואי מצד הנאה של כילוי צ"ל בדעת רבנן דר"ע שאסור גם לפני מירוח שזה מצד קבע, ויתחדש שיש קבע בהנאה של כילוי, ומכל דברי הגרי"ז יש להוכיח שזה לא מדין הנאה של כילוי שהרי זה תלוי בחלות איסור טבל תלוי בראיית פני הבית, ולדידיה המשנה קאי בדין הפקעת מצות הפרשה שהרי המשנה קאי במירוח, ודו"ק.

ועיין בחזו"א [דמאי סימן ד' ס"ק ט"ו ושביעית סימן א' ס"ק ה'] דנקט דמצד הנאה של כילוי אתינן עלה [[26]](#footnote-27), אכן עיין בדרך אמונה [תרומות פי"א הכ"א ד"ה גזרו חכמים] דמצד הפסד טבל ותרומה אתינן עלה.

וע"ע בחזו"א [שביעית שם ס"ק ד'] בדעת הר"ש דהנאה של כילוי הוא מדרבנן, וע"ע במשנה למלך [פ"ה תרומות הי"ד] בדין הנאה של כילוי אי הוי מה"ת או לא.

## "כהן ולוי שלקחו את הגורן המעשרות שלהם"

עיין בר"ש שביאר "מן הדין אפי' לקחו לאחר מירוח המעשרות שלהן אלא מפרש בירושלמי [הלכה ה'] א"ר יוחנן קנס קנסו להן שלא יהו קופצין לגיתות ולגרנות".

## "המקדיש ופודה".

עיין בר"ש שהוסיף שכשמירח וחזר וקנאו אפי' מדרבנן לא מחייב, ולא דמי למירוח נכרי שג"כ פטור כה"ג אלא שאמרו במנחות [ס"ז] שחייבים עכ"פ מדרבנן, והחילוק שכאן בהקדש לא שייך לגזור משום בעלי כיסין כמו בעכו"ם.

## פטור הפקר ופטור הקדש בתרו"מ.

יש חילוק בין הפטור פאה והפקר לפטור הקדש, שהקדש רק פוטר אם בשעת מירוח עצמו היה ביד הקדש, דבהקדישו ופדאו לפני מירוח חייב, וכמפורש כאן, אבל בהפקר פטור כל שהיה הפקר לפני מירוח, וכמבואר בתוס' ב"מ [כ"א] [[27]](#footnote-28), וע"ע להלן [פ"ד מ"ח] הרחבת דברים בגדר הפטור הפקר ובחילוקים בים הנך פטורים, וע"ע בתורת זרעים כאן בארוכה ליישב את קושי' הר"ש מלקוח עפ"י מה שייסד שיש ב' דינים בפטור הפקר, דיליף מב' פסוקים.

# מסכת פאה פרק שני

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc329760524) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc329760525) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc329760526) **<>** ["חיוב פאה תלוי בשדה ומוכרח כן מדיני הפסק, ודלא כתרומה".](#__RefHeading___Toc329760527) **<>** [בדברי הר"ש שבהפריש שדה אחת על חברתה לא קדשה כלל, ואין בזה חיוב מעשרות.](#__RefHeading___Toc329760528) **<>** ["זרע אחר".](#__RefHeading___Toc329760529) **<>** [בירושלמי כאן ריש ה"א ואינו מחובר – אי דיני הפסק הם רק מדרבנן, ובגדר הדין בתרי גברי.](#__RefHeading___Toc329760530) **<>** [בהפסק דנחל ובדין נחל איתן.](#__RefHeading___Toc329760531) **<>** ["הקוצר לשחת מפסיק".](#__RefHeading___Toc329760532) **<>** [ב' דינים בהפסק, בעיקר החיוב ובחלות הפרשה.](#__RefHeading___Toc329760533) **<>** [עוד בדין אכלה שחת.](#__RefHeading___Toc329760534) **<>**

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc329760535) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc329760536) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc329760537) **<>** ["אמת המים שאינה יכולה להקצר" – דיני הפסק חלים בקצירה.](#__RefHeading___Toc329760538) **<>** [בדיני הפסק בפאה כלאים ונכסי הגר.](#__RefHeading___Toc329760539) **<>** [וכל ההרים אשר במעדר יעדרון.](#__RefHeading___Toc329760540) **<>** [בדין מדרגות.](#__RefHeading___Toc329760541) **<>** [בדברי הגר"א שהר הוא כמו גדר.](#__RefHeading___Toc329760542) **<>**

[**משנה ג' וד'**](#__RefHeading___Toc329760543) **<>** [**רע"ב משנה ג' וד'**](#__RefHeading___Toc329760544) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc329760545) **<>** ["ואינו מפסיק לאילן אלא גדר".](#__RefHeading___Toc329760546) **<>** [בדיני גדר.](#__RefHeading___Toc329760547) **<>** [שער כותש.](#__RefHeading___Toc329760548) **<>** ["כל הרואים זה את זה".](#__RefHeading___Toc329760549) **<>** ["לזיתים שהיו להם בכל רוח".](#__RefHeading___Toc329760550) **<>**

[**משנה ה וו'**](#__RefHeading___Toc329760551) **<>** [**רע"ב משנה ה וו'**](#__RefHeading___Toc329760552) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc329760553) **<>** ["בגדר הדין ב' מינים בפאה דמדין ב' שדות, ודלא כב' מינים בתרומה".](#__RefHeading___Toc329760554) **<>** [עוד בגדר ב' מינים, ובדין הפסק של "זרע אחר".](#__RefHeading___Toc329760555) **<>** [בדין ב' גרנות.](#__RefHeading___Toc329760556) **<>** ["קצר ע"מ לעשות גורן א' ונמלך ועשה ב' גרנות".](#__RefHeading___Toc329760557) **<>** [בדין הפסק שחל בין הקצירה להפרשה.](#__RefHeading___Toc329760558) **<>** [בשי' רש"י בחולין [קל"ח] דשייר לעצמו תבואה, דמפריש מהתבואה על האילנות, אף שאין מפרישין ממין על חבירו.](#__RefHeading___Toc329760559) **<>** [דיני הפסק בחזרה פאה לעומרים.](#__RefHeading___Toc329760560) **<>**

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc329760561) **<>** [**רע"ב משנה ז'**](#__RefHeading___Toc329760562) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc329760563) **<>** [בדרשה של ובקוצרכם.](#__RefHeading___Toc329760564) **<>** [קצירת עכו"ם לצורך ישראל, ובגדר המעשה קצירה בפאה.](#__RefHeading___Toc329760565) **<>** [בהנ"ל לגבי קצירת חו"ל.](#__RefHeading___Toc329760566) **<>** [קצירת ליסטים בחציה השניה – פטור, שחובת הפאה בקמה.](#__RefHeading___Toc329760567) **<>** [קצירה של הקדש.](#__RefHeading___Toc329760568) **<>** [בדברי האחרונים דאיירי כשהיה הנכרי בעל השדה, וקצר עבור עצמו, ולאח"ז נתגייר.](#__RefHeading___Toc329760569) **<>** [בדברי הירושלמי דקרקע אינה נגזלת.](#__RefHeading___Toc329760570) **<>** [משנה ח](#__RefHeading___Toc329760571) **<>** [רע"ב – משנה ח'](#__RefHeading___Toc329760572) **<>** [כמה חילוקי דינים, מתי ולמה, הלוקח מפריש על הכל.](#__RefHeading___Toc329760573) **<>** [הלוקח נותן פאה לכל.](#__RefHeading___Toc329760574) **<>**

# משנה א

ואלו מפסיקין לפאה הנחל והשלולית ודרך היחיד ודרך הרבים ושביל הרבים ושביל היחיד הקבוע בימות החמה ובימות הגשמים והבור והניר וזרע אחר והקוצר לשחת מפסיק דברי ר' מאיר וחכמים אומרים אינו מפסיק אלא אם כן חרש:

# רע"ב משנה א

אלו מפסיקין - בין שדה לשדה ויהיו נחשבים כשתי שדות, לענין שאם הניח פאה באחת מהן על חברתה לא עלתה לו לפאה, דכתיב (ויקרא יט) פאת שדך שלא יניח פאה משדה לחברתה:

הנחל - נהר:

והשלולית - אמת המים שמחלקת שלל לאגפיה שאמות אחרות של מים שותות ממנה:

ודרך היחיד - ד' אמות:

ודרך הרבים - שש עשרה אמה, ומשום סיפא נקט לה דבעי למתני סיפא שכל אלו אין מפסיקין באילן, וקמ"ל דאפילו דרך הרבים שהיא רחבה ט"ז אמה אינה מפסקת באילן:

שביל הרבים ושביל היחיד - שביל זוטר טובא דשקיל כרעא ומנח כרעא. ואשמעינן דאפילו שביל דרבים אם הוא קבוע לימות החמה ולימות הגשמים, כלומר שמהלכין בו אפילו בזמן שהשדות זרועות בימות הגשמים מפסיק בין השדות הזרועות ואי לא לא מפסיק:

הבור - שדה שאינה זרועה. והאדמה לא תשם (בראשית מז) מתרגמינן וארעא לא תבור:

והניר - חרישה. כמו נירו לכם ניר (ירמיה ד):

וזרע אחר - כגון ששתי השדות זרועים חטים וביניהם קרקע זרוע מין אחר. ושיעור רוחב הבור והניר וזרע אחר כדי שלשה תלמים של מענית המחרישה:

והקוצר לשחת מפסיק - דקסבר כל לשחת לאו קצירה היא, דלא חשבינן לה אתחלתא דקצירה. שחת תבואה שלא הביאה שליש, וקוצרים אותה להאכיל לבהמות. ואין הלכה כרבי מאיר

# ציונים והערות.

## "חיוב פאה תלוי בשדה ומוכרח כן מדיני הפסק, ודלא כתרומה".

בעיקר דיני הפסק עיין בר"ש שהביא את הדרשה בתו"כ [פ' קדושים] דנפקא לן מדכתיב שדך לחייב על כל שדה ושדה מכאן אמרו אלו מפסיקין לפאה, עיין בתורת זרעים [פ"א - מ"א ד"ה ונראה לומר] שחידש דשאני דין תרומה מדין פאה, דבדין תרומה חיוב הפרשתה חיילא בכל שבולת ושבולת של תבואה משא"כ בדין פאה דחיוב הפרשה דידיה חיילא בכל השדה, ויסוד זה מבואר במשנה ממה דא"א להפריש פאה משדה לחברתה, ומבואר דדין הפרשה חיילא בשדה, ומה"ט דנים כל שדה ושדה בפנ"ע, ועיין בהערה [[28]](#footnote-29) מה שיישב בזה.

ועיין להלן משנה ב' תוספת גדר בזה שעיקר הגדר בשדה היינו דחיובא דפאה תלויה בקצירה, וב' שדות חשיבי כב' קצירות, ועיין בלשון הר"ש סיריליאו בירושלמי [ריש פ"ד] וז''ל, "דכיון דדרשינן "שדך" שלא ליתן פאה משדה לחברתה, משמע דבעינן דמתחזי דפאה תהא ממה שקצר", והיינו כנ"ל, והגדר בזה הוא, שכשקוצר שבולת ראשונה חיילא תורת קצירה כלפי כל השדה, והדין עזיבה דפאה היא בקצירה, ובשדה אחרת לא מתייחסת אליו קצירה זו.

## בדברי הר"ש שבהפריש שדה אחת על חברתה לא קדשה כלל, ואין בזה חיוב מעשרות.

הר"ש כאן [ד"ה אלו], הביא דברי הירושלמי כאן שאם הפריש משדה אחת על חברתה לא קדשה כלל, והיינו דמלבד הדין דהשדה אינה נפטרת מחיובה ע"י מה שהפריש, מבואר עוד שגם מה שהפריש לא הוי פאה, וכבר העירו בזה [[29]](#footnote-30) דמה טעם אינו נעשה פאה, הרי קרא ע"ז שם פאה, והוי פאת שדה זו שהפריש ממנה, ומ"ט לא יחול עליו שם פאה, דהא שם פאה אינו רק כדי לפטור ולהתיר מה שנשאר, וכמבואר בנדרים [ו:] דיכול לעשות כל שדהו פאה, וצ"ע.

ויתכן לומר עפ"י דברי הרא"ש ריש מכילתין בטעמא דדווקא אחרי קצירת שבולת אחת קורא לכל שדהו פאה, וביאר "דלא שייך פאה אלא בדבר שיש לו ראש, וקרא הכי כתיב לא תכלה פאת שדך בקצרך אחר שהתחיל הזהירה התורה שלא יכלה הפאה", ואי נימא דבב' שדות חשיבא כב' קצירות, שוב א"ש דהוי פאה בלי ראש, ואה"נ דבאופן שקצר שבולת ראשונה בב' השדות, דאז נראה פשוט שהפאה יכולה להתייחס לאותה שדה דמה גרע בזה שכוונתו היתה להוסיף שהפאה יפטור גם שדה אחרת, אבל באופן שרק קצר בשדה אחרת אז באמת לא חיילא הפאה כל עיקר.

מאידך, מבואר בר"ש עוד דכיון דבכה"ג אין לפאה שהפריש שם פאה, אינה פטורה מן המעשר, והיה משמע מדבריו דמ"מ חיילא הפרשתו לענין זה דעכ"פ הוי ממון עניים בכה"ג, ורק שם פאה להפטר ממעשר אין לו. וזה קצת סתירה לראשית דבריו שלא נתקדשו, וצ"ב, ובעיקר האי חידוש ויתכן לדון בזה עפ"י דברי התורת זרעים [עמוד ח'] לעיל בריש מכילתין לפי המ"ד בירושלמי דס"ל דבמפריש פחות מאחד משישים חיילא זכות העניים ומה שנתן נתן, אף דלא חיילא תורת פאה להפטר ממעשרות.

## "זרע אחר".

מבואר במתני' ד"זרע אחר" מפסיק, ועיין בר"ש מהירושלמי דיש ב' דעות אם אפי' במשהו או דוקא בג' תלמים של פתיח, ויש לעיין בגדר האי הפסק וזה תלוי בגדר הדין ב' מינים, וזה יבואר להלן [משנה ה'].

## בירושלמי כאן ריש ה"א ואינו מחובר – אי דיני הפסק הם רק מדרבנן, ובגדר הדין בתרי גברי.

עיין בירושלמי כאן [ריש ה"א] ואינו מחובר כו', ובביאורי הגר"א על הירושלמי שם גרס ואינו מחוור, ויעו"ש בכת"י ב' דמסיק הירושלמי דע"כ כל הנך דמתני' לא הוו הפסק גמור מדאורייתא, וכבר תמהו בזה [[30]](#footnote-31) דא"כ נמצא שכל השדות כהדדי אינם אלא שדה אחת, וכדהוכיחו שם דגם גדר לא הוי הפסק, ויכול להוציא מחדא לחברתא, ולעולם לא יעבור על לא תכלה שהרי תמיד יכול להוציא משדה אחרת.

והעירו שאין לומר שהכל נמדד כפי הגברא, שהרי חובת שדה הוא ולא חובת גברא, ורצו לחדש [[31]](#footnote-32) שמה"ת יש הפסק אבל הנך אינם מה"ת, ועיי"ש מה שדנו בזה דמה יחשב הפסק מה"ת.

אכן יש להעיר בעיקר דבריהם בב' אנשים, שהרי הגר"א בירושלמי [פ"ג - ה"ד] בדין אחין שחלקו כתב בהדי' דטעמא דב' בנ"א לא מפרישין זה על זה, משום דחשיבי ב' שדות, עיי"ש היטב.

ובעיקר הקושי' יש לומר דב' מינים הוי כבר ב' שדות וכדיבואר להלן [משנה ה'] ושם הוכחנו שזה מה"ת, ואכתי יש לעיין בזה.

מזה שמצאנו שגדר אינו הפסק מה"ת אף דבכל התורה חשיב הפסק, יתכן שמכאן יש להוכיח שאינו דין בשדה דא"כ מאי שנא מכל ב' רשויות אלא שהוא דין ב'קצירה' וב'שם קציר', ודו"ק.

## בהפסק דנחל ובדין נחל איתן.

בר"ש [ד"ה הנחל] מבואר דהיינו כשיש בו מים, וכ' דע"כ מיירי בזה ואין לפרש דהיינו אפי' בנחל איתן, דזה הוי כדין בור דסיפא, ובפירוש הרא"ש כאן מבואר די"ל דמיירי בנחל איתן, והוי טפי מבור לפי שאינו עשוי לזריעה, ויעו"ש הרבותא בהא דתני כן במתני'.

וכבר העיר בזה הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] דמדברי הר"ש והרא"ש מבואר דנחל איתן היינו שאין בו מים, וזהו דלא כהרמב"ם [פ"ט מהל' רוצח ה"ב ובפי' המשניות סוטה פ"ט מ"ה] דמפרש איפכא, דאיתן הינו גדול ושוטף בחוזק, ובמהר"ץ חיות [נדה ח':] הק' ע"ד הרמב"ם מהגמ' שם, דמבואר דנחל איתן הוי בתולת קרקע שלא נעבדה.

## "הקוצר לשחת מפסיק".

נחלקו ר"מ ורבנן בקוצר לשחת דלר"מ הוי הפסק דלאו שמיה קצירה, ומפסיק בין השדות שמשני צדדי המקום שקצר, ולרבנן דשמיה קצירה [רש"י מנחות ע"א] אינו מפסיק עד שיחרוש, ואז חשיב הפסק, דשדה ניר הוי הפסק [רש"י שם], ולמסקנת הסוגי' במנחות [ע"א] מיירי בקוצר לפני שהביאה התבואה שליש, ואפי' בקוצר לאדם, [וכבר הק' הגרעק"א כאן על הרע"ב שכ' קוצר לבהמה].

והקשה במשנה ראשונה דכיון דלרבנן שמי' קצירה, א"כ לפני החרישה היה על כל השדה יחד חיוב פאה, ואם לא פקע הקצירה ע"י החרישה, נמצא דכל השדה נתחייב כבר בחיוב אחד, והיאך פקע כשנעשתה עכשיו שדה ניר.

ותירץ דהכא כיון שקצר רק לשחת, ושוב חרש, איגלאי מילתא דלא היתה כאן קצירה המחייבת, וצ"ל דלדבריו אהני החרישה בתרתי, א] על ידי החרישה בטלה הקצירה דמעיקרא והויא למפרע כאכילת חגבים שאינה מחייבת פאה, ב] השדות שמשני הצדדים חשיבי ב' שדות מחמת השדה ניר שביניהם, אכן עיקר הדבר צ"ב, דאיך נתבטלה הקצירה למפרע, וע' קרן אורה שם במנחות שנתעורר בזה.

## ב' דינים בהפסק, בעיקר החיוב ובחלות הפרשה.

שי' הרמב"ם צ"ע, דפסק [בפ"ג מתנו"ע ה"ד] כרבנן דבעינן חרש, אבל לא כתב דוקא בקצירה לשחת אלא בכל קצירה, ומשמע דגם בקצירה גמורה בגמר בישולה מהני חרש, וכן דייקו המהר"י קורקוס והמשנה ראשונה, וע"ד זה כ' בקרן אורה במנחות שם בשיטת התוס' [[32]](#footnote-33), וזה תמוה ביותר, שהרי כשקצר קצירה גמורה, חייל חיוב פאה אחד על כל השדה, ואיך מהני חרישה וניר אח"כ להפסיק, וצע"ג.

ותירץ המקדש דוד [סי' ס"ב ד"ה הנה בב' מינים - עמוד רל"ח] דיש ב' דיני הפסק, א] בעיקר החלות חיוב, דעל כל שדה חיילא חיוב בפנ"ע, וזה דיינינן בזמן קצירת שבולת ראשונה, דאז נתחייב כל השדה, ב] גם היכא דחייל חיוב אחד כשקצר שבולת ראשונה, אכתי שייך הפסק כלפי ההפרשה, דאין מפרישין משדה על חברתה אף כשהם בחיוב אחד.

ומעתה דברי הרמב"ם פשוטים, דעל ידי החרישה, אף דחורש לאחר החיוב, ויש חיוב אחד על כל השדה, אבל אכתי נפרדים הם וחשיבי ב' שדות לענין הפרשה ע"י הניר וחרישה ביניהם, עכתו"ד.

ונראה להביא סמוכין לחידושו של המקד"ד, דהנה הר"ש הביא מהתו"כ שדורש "שדך לחייב על כל שדה ושדה", ובירושלמי [מובא בר"ש] דרשו "שדך, ובלבד שלא יוציא משדה לחבירתה", הרי דאיכא שינוי לשונות בהנך דרשות, דלשון התו"כ משמע דהוי דין ב"חיוב", ולשון הירושלמי משמע דהוי מדיני ה"הפרשה", ולהנ"ל ניחא דבאמת נאמרו בזה ב' דינים, וע"ע להלן בחידושי סוגיות [סימן ו'].

## עוד בדין אכלה שחת.

בדין קוצר לשחת, עיין בר"ש [ד"ה הקוצר], ובמנחות [ע"א.] פלוגתא דר' יהודה ור' שמעון אם שרי לקצור לשחת קודם העומר, דלר"י שרי רק קודם שהביאה שליש לבהמה, דבזה הוי תרתי לריעותא ולא מיקרי קציר ומה"ט שרי, ולר"ש גם לאחר שהביאה שליש כשקוצר לבהמה לא הוי קציר, ומה"ט שרי לקצור קודם העומר. ובגמ' שם [עמוד ב'] מבואר דנפק"מ בזה גם לפאה אם מפסיק, ור"מ דמתניתין דס"ל דמפסיק הוי כר"ש, ועיין מה שחידש בזה הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] לחלק בין איסור אכילת חדש לאיסור קצירה קודם העומר.

בעיקר דין קצירה לשחת עיין בארוכה מעדני ארץ [מתנו"ע פ"ג ה"ד].

# משנה ב

אמת המים שאינה יכולה להקצר כאחת רבי יהודה אומר מפסקת וכל ההרים אשר במעדר יעדרון אף על פי שאין הבקר יכול לעבור בכליו הוא נותן פאה לכל:

# רע"ב משנה ב

אמת המים שאינה יכולה להקצר כאחת - שהיא רחבה כל כך עד שהעומד באמצע אינו יכול לקצור מכאן ומכאן:

ר' יהודה אומר מפסקת - ופליג את"ק דאמר לעיל על שלולית דהיינו אמת המים דבכל ענין מפסיק, ור' יהודה סבר דאם יכולה להקצר כאחת אינה מפסקת. והלכה כר' יהודה:

וכל ההרים אשר במעדר יעדרון - הר שחודו זקוף ואין בקר בכליו יכולין לעבור שם, ומפסיק בין שתי השדות:

הוא נותן פאה לכל - כלומר נותן פאה אחת לכל שתי השדות ולא חשיב הפסק. הואיל והם נעדרים במעדר, כלומר שבני אדם חופרים אותו הר בכלי שחופרים בו את הקרקע, אין זה הפסק. שהרואה אומר אין זה קרקע בור אלא למחר חופרים אותו במעדר וזורעים אותו ושתי השדות הם אחת:

# ציונים והערות.

## "אמת המים שאינה יכולה להקצר" – דיני הפסק חלים בקצירה.

מבואר דאמת המים מפסקת רק כשאינו יכול לקצור בב' הצדדים, והק' במשנה ראשונה דמאי שנא משאר המפסיקים דלא התנו כן, ותי' דכיון דאמת המים הוא חלק מהשדה, ומשמש לשדה, הרי"ז בטל לשדה ולכן התנו שיהיה מפסיק בקצירה.

ואכתי צ"ב, שהרי נאמרו תנאים באמת המים, שיהיה קבוע, ושיהיה בה זרימת מים ולא סגי במים מכונסים ורק בכה"ג מפסקת [גר"א בשנות אליהו לעיל מ"א], וצ"ע דממנפ"ש, אם אמת המים מצד עצמה בטילה לשדה, וההפסק הוא רק משום שבפועל א"י לקצור שני הצדדים, א"כ למה לי תנאים ודינים באמת המים, וע"כ מוכרח שדבר צדדי הגורם שא"א לקצור ביחד אינו הפסק, וע"כ דהאמת המים מצד עצמה היא המפסקת, ואינה בטילה לשדה, וא"כ למה לי תנאי דאינו יכול לקצור ביחד, ומ"ש משאר המפסיקין.

ועיין בביאור הלכה [פ"ג מתנו"ע ה"א] ובשערי אמונה [פ"ב מ"ה עמוד קל"ד] שלמדנו הכא שהכל תלוי בקצירה אחת או ב' קצירות, והיינו שעיקר הדרשה של 'שדה אחת' ולא ב' שדות [מובא לעיל משנה א' מהתו"כ] היינו ב' קצירות שתלוי כמה רגילים לקצור ביחד.

והביאור: שזה עיקר הגדר בחיובא דפאה, שמה שחידש התורת זרעים שאין ההפרשה מתיחסת לתבואה עצמה, אלא לשדה [מובא לעיל משנה א'], והוכיח כן מדיני הפסק דאין מפרישין משדה לחברתה, והביאור, שאין הכוונה ל"שדה" כפשוטו, אלא ל"קצירה", דכשקוצר שבולת ראשונה חיילא תורת קצירה כלפי כל השדה, והדין עזיבה דפאה היא בקצירה, ויסוד דיני הפסק הם דע"י זה שנתחלקו לשני שדות, שוב מיקרי הקצירה כהתחלת קצירה רק כלפי שדה זו, דהקצירה מתיחסת לכל שדה ושדה בפנ"ע, ולשני שדות איכא שני קצירות, וחיוב פאה על החלק השני חייל רק כשקצר שבולת ראשונה בצד השני של השביל והנהר וכו', ומה"ט אין מפרישין מחלק א' לשני, דלא שייכא העזיבה מצד א' לקצירה מצד השני.

ובזה יבואר החידוש באמת המים, שבכל המפסיקים, ע"י ההפסק נהיו לשני שדות, ובתוצאה מזה אין כאן קצירה אחת, משא"כ באמת המים דהתם אמת המים בטילה לשדה ולכן אינה מפסיקה בין השדות עצמם, אלא דהכא נתחדש דחשיבא עכ"פ הפסק לגבי הקצירה, ולכן התנו בה "שאינה יכולה להקצר כאחת" [[33]](#footnote-34), ודו"ק, [ועיין להלן משנה ה' לגבי ב' גרנות כעין זה].

ועיין בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד של"ג] שחידש כמה חידושים בהפסק זה שבאמת תלוי על הבפועל ממש אם יכול בפועל לקצור, [כלפי גובה התבואה והמרחק מהמים וכו'], ועיי"ש בטעמא דמילתא.

## בדיני הפסק בפאה כלאים ונכסי הגר.

עיין ברמב"ם [זכייה ומתנה פ"א הל' י"א] "כל המפסיק לפאה מפסיק בנכסי הגר, כיצד היה שם נחל או אמת המים וכיוצא בהן לא קנה אלא עד הנחל או עד האמה וכל המפסיק ברשות שבת מפסיק בנכסי הגר, כגון שהיה בין שתי השדות רשות היחיד או כרמלית אפילו היה ביניהם רשות שחולקת לגיטין".

ועיין במגיד משנה [שם] "למד הרב דין זה ממה שאמרו שם [ב"ב נ"ה] א"ר אסי אמר רבי יוחנן המצר והחצב מפסיקין בנכסי הגר אבל לענין פאה וטומאה לא כי אתא רבין אר"י אפילו לענין פאה וטומאה וכו' אבל לשבת לא רבא אמר אפילו לענין שבת, א"כ כ"ש שמה שהוא מפסיק בפאה וטומאה ושבת מפסיק בנכסי הגר, שהרי מצר וחצב יש סוברין שאינן מפסיקין בפאה וטומאה ושבת אעפ"כ מפסיקין בנכסי הגר ופשוט הוא".

ועיין בחידושי הרמב"ן בבא בתרא [נ"ו.] "הא דאמרינן לענין שבת אבל פיסלא לא ורבא אמר אפי' פיסלא, נראה דדוקא לענין שבת כדאמרינן רשות שבת כרשות גיטין דמי, אבל לנכסי הגר אין לך דבר שאינו קבוע ומפסיק, ואף על גב דקילא הפסקה דגר מהפסקה דשבת כדאמרינן מפסיקין בנכסי הגר אבל שבת לא, הני מילי לענין מצר וחצר דקביעי אבל פיסלא לא, וכן כתב ר' אברהם בר' דוד ז"ל, ומצינו הפסקות לפיאה כגון ניר וזרע אחר ואין הדעת נותנת שיפסיקו לנכסי הגר אלא בדברים הקבועים ומחוברים, וכן פיסלא ודאי אינה מפסקת לפיאה מדקתני ואלו מפסיקין, אבל הרב ר' משה סובר כל שמפסיק לפאה ולגיטין מפסיק בגר".

ועיין בארוכה בתורת זרעים [כלאים פ"ב מ"ח] בחילוקים בין הדיני הפסק של פאה וכלאים ונכסי הגר, דכלאים תלוי בעירבובי' ופאה תלויה בשדות, ודן שם לחלק בין הפסק בקרקע להפסק בשדות.

ויש להעיר דלמה לא הביא הרמב"ם את כל המפסיקים ומאי שנא "נחל או אמת המים", ויש שרצו לחדש [[34]](#footnote-35) שדווקא אלו הם הפסק בקרקע ואידך רק בשדות, ובנכסי הגר העיקר הוא הקרקע.

## וכל ההרים אשר במעדר יעדרון.

מבואר במשנה שכל ההרים אשר במעדר יעדרון, אע"פ שאין הבקר יכול לעבור בכליו, הוא נותן פאה לכל, ועיין ברא"ש ב' פירושים:

בדרך הראשונה: "אתא לאשמועינן דהר ובקעה נחשבין כשדה אחת כיון דנעדרין ע"י אדם במעדר כלומר שחופרין את ההר במרא אף על פי שההר זקוף ואין הבקר יכול לעבור בכליו".

בדרך השניה: "ור"מ פי' מעדר קשה שאין הבקר יכול לבקעו במחרישה אלא חופרין אותו בקרדומין חזקים אם נשאר דבר בין שתי השדות שלא חפרוהו ולא חרשוהו אינו מפסיק, והטעם הוא לפי שידוע שאותה קרקע אינה נחרשת בבקר אלא בידי אדם והרואה לא יאמר שהוא בור ויפסיק אלא יאמר חרש בבקר מה שהיה יכול והשאר יחרוש ע"י אדם".

## בדין מדרגות.

בירושלמי כאן [פ"ב ה"ב] מבואר הדין במדרגות, והיינו שיש בשדה חלקת אדמה גבוהה יותר מחבירתה, דכשגבוהים יותר מעשרה טפחים נותן פאה לכל אחת ואחת, ומסיק דכשאין המחרישה עוברת גם בפחות מי' מפסיק, ובזה כשמעורבים ראשי מדרגות אין מפסיק, וע"ז קתני דבעשרה טפחים ל"מ זה דמ"מ הוי הפסק.

אכן ברמב"ם [פ"ג מהל' מתנ"ע ה"ז] מבואר, דבפחות מעשרה טפחים אינו מפסיק בכל גווני, וכן משמע בפי' הר"י בן מלכי צדק [להלן מ"ג] יעו"ש, ויעוי' בכס"מ מש"כ בזה.

וצ"ע דתיפוק ליה דהוי גדר כלפי התחתונה, וגם כלפי העליונה י"ל דאיכא גדר ע"י גוד אסיק, ומסתמא סגי בזה שהתחתונה מופסקת מהעליונה ע"י גדר, וא"כ יהא הפסק גם לגבי אילנות, ויעוי' במקדש דוד [סי' ס"ב סוף סק"א] שכ' דאה"נ, וטעמא דהירושלמי להרמב"ם מדין גדר, וכ"ה בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד של"ה].

## בדברי הגר"א שהר הוא כמו גדר.

עין בשנו"א שפירש שהר הוא כמו גדר, ולכן ההר מפסיק בין שדה לשדה אבל מההר לשדה ליכא הפסק ומפריש מזה על זה, ועיין בזה בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד של"ה] שגדר אינו הפסק מדיני מחיצה אלא דהוי מדין חילוקי שדות.

# משנה ג' וד'

הכל מפסיק לזרעים ואינו מפסיק לאילן אלא גדר ואם היה שער כותש אינו מפסיק אלא נותן פאה לכל:

ולחרובין כל הרואין זה את זה אמר רבן גמליאל נוהגין היו בית אבא נותנין פאה אחת לזיתים שהיו להם בכל רוח ולחרובין כל הרואין זה את זה רבי אליעזר בר' צדוק אומר משמו אף לחרובין שהיו להם בכל העיר:

# רע"ב משנה ג' וד'

הכל מפסיק לזרעים - מפרש בגמרא בירושלמי דהכל לאתויי סלע שהיה עובר על פני כל השדה. אם צריך הוא לעקור את המחרישה מצד זה כדי לתת אותה לצד זה, מפסיק:

אלא גדר - גבוה עשרה טפחים:

שער כותש - ענפי האילן קרויין שער. ופירוש שער כותש, שהנופות של אילנות מתערבין זה עם זה למעלה מן הגדר כעלי זה התקוע במכתש:

כל הרואים זה את זה - כל זמן שהעומד אצל אחד מהאילנות יכול לראות האילן האחר, אף על פי שיש ביניהן גדר, אינו מפסיק, ולוקח פאה מאילן אחד על חבירו:

לזיתים שהיו להם בכל רוח - פאה אחת היו נותנים על כל הזיתים שהיו להם לצד מזרחה של עיר, ופאה אחרת על כל הזיתים שהיו להם לצד מערבה, וכן לארבע רוחות:

שהיו להם בכל העיר - אין נותנים כי אם פאה אחת לכולן, אף על פי שאין רואין זה את זה, ואין הלכה כרבי אליעזר בר' צדוק שאמר משמו, אבל הלכה כר"ג:

# ציונים והערות.

## "ואינו מפסיק לאילן אלא גדר".

עיין ביראים [סימן קי"ט] "והטעם כיון שדרך האילנות להפסיקן ולהרחיקן אינו מפסידים שם שדה אחת בשביל הרחקתן. ובחרובים כל הרואים זה את זה נקראים שדה, פי' שכן דרכן להרחיקן", וע"ע בר"ש משאנץ [תו"כ קדושים פ"ב] בטעמא דאילנות, שדרכן להיות מפוזרין, ובטעמא דשער כותש כתב שהעולה לאילן ללקט פירות אין הגדר מפסיק, ונראה דבכל הנ"ל מבואר שהכל נקבע כלפי הקצירה שזה עיקר המחייב בפאה, ובכולם דרכן בקצירה אחת, ועיין במשנה ראשונה שיתכן שכך נתקבלה הלכה מסיני שרק גדר מפסיק באילנות.

ויש לדון בהפסק של ב' אנשים בעלים, ובפרט למבואר בגר"א בירושלמי [פ"ג - ה"ד] בדין אחין שחלקו כתב בהדי' דטעמא דב' בנ"א לא מפרישין זה על זה, משום דחשיבי ב' שדות, ועיין בדרך אמונה [פרק ג' ס"ק ק"י וקכ"א].

## בדיני גדר.

עיין רמב"ם [פ"ג הי"ט] דבעינן "גדר גבוה", ועיין במלכי צדק בשם התו"כ דהיינו י' טפחים, וצ"ע, ועיין בדרך אמונה [ס"ק קכ"ג] גבוה מעל האילנות, וע"ע בפאת השולחן [סימן ז' ס"ק י"ב] ובמעשה רוקח, ובערוך השולחן [סימן ז' סעיף ד'] כתב דכוונת הרמב"ם דבי"ט תמיד יהיה שער כותש, ועיין במשנה ראשונה דה"ה חריץ עמוק י' ורחב ארבע, ועיין דרך אמונה דה"ה דמהני בלבוד.

## שער כותש.

בדין שער כותש עיין בירושלמי שדווקא באילן קרוב ד' אמות לגדר מהני, והרמב"ם השמיט, ועיין פאת השולחן [סימן ז' ס"ק י"ג] בזה, והמשמעות ברמב"ם היא דבעינן מעורבים ביחד מעל הגדר וגם נוגעין בגדר.

## "כל הרואים זה את זה".

עיין רעק"א שהביא מחלוקת רמב"ם וראב"ד אי איירי בשני אנשים שעומדים על יד שני חרובים, ורואים זא"ז, או שאדם עומד בראש חרוב זה ורואה את החרוב השני.

## "לזיתים שהיו להם בכל רוח".

כתב הרע"ב "פאה אחת היו נותנים על כל הזיתים שהיו להם לצד מזרחה של עיר, ופאה אחרת על כל הזיתים שהיו להם לצד מערבה, וכן לארבע רוחות", ועיין ממשנה ראשונה דכתב שלא יודע טעמא דמילתא, ועיין ר"ש שהביא מהירושלמי "א"ר יוסי בר אבין של בית רבי היו להן ארבע בדין לד' רוחות העיר והן נותנין לכל בד ובד לפי רוחו", והכא מבואר שהטעם שקבעו כל רוח לפאה בפני עצמה היה מחמת הבית הבד שהיה קבוע בכל רוח, וכן הוא בביאור ההלכה [פ"ג הלכה כ"ב] וכן הביא מזכרון שאול, ונראה להוסיף שהכל תלוי בקצירה ולהלן [משנה ה'] לגבי ב' גרנות ראינו שגם האיסוף אחרי הקצירה גם קבע בקצירה, וא"כ ה"ה שבית הבד [שזו התכלית של הזית] קובע בזה.

# משנה ה וו'

הזורע את שדהו מין אחד אף על פי שהוא עושהו שתי גרנות נותן פאה אחת זרעה שני מינין אף על פי שעשאן גורן אחת נותן שתי פאות הזורע את שדהו שני מיני חטין עשאן גורן אחת נותן פאה אחת שתי גרנות נותן ב' פאות:

מעשה שזרע ר' שמעון איש המצפה לפני רבן גמליאל ועלו ללשכת הגזית ושאלו אמר נחום הלבלר מקובל אני מרבי מיאשא שקבל מאבא שקבל מן הזוגות שקבלו מן הנביאים הלכה למשה מסיני בזורע את שדהו שני מיני חטין אם עשאן גורן אחת נותן פאה אחת שתי גרנות נותן שתי פאות:

# רע"ב משנה ה וו'

שני מיני חטין - כגון שחמתית ולבנה:

הלבלר - הסופר:

הזוגות - הם כל אותן שנים שנים הנזכרים בפ"ק דמסכת אבות, שקבלו שנים מפי שנים [עד] מפי שמעון הצדיק:

# ציונים והערות.

## "בגדר הדין ב' מינים בפאה דמדין ב' שדות, ודלא כב' מינים בתרומה".

בעיקר הדין דאין מפרישין ממין א' על חבירו, כ' בקרית ספר שזה מהדין שאין מפרישין משדה א' על חבירו, וכ"כ המקדש דוד [סי' ס"ב ריש עמוד רל"ט] דבזה שאני מתרומה, דבתרומה הרי"ז דין במינים מצד עצמם, וכאן חילוקי המינים גורמים לקבוע שהם שדות נפרדות.

והוסיף בזה בביאור הלכה [פ"ג סוף הל' י"ד ממתנו"ע], דבזה מובן למה בתרומה צריך דרשה למעט ב' מינים, והכא אינו צריך, ובמקדש דוד שם כ' עוד, דמה"ט מצאנו בב' מיני חיטים דלענין תרומה חשיבא מין א' ולענין פאה חשיבא כב' מינים אם יעשה מהם ב' גרנות, דסו"ס נוהג בהם כשנים והרי הם שני שדות, וכ"כ בשערי אמונה [פ"ב מ"ה ס"ק י"ג ד"ה הזורע].

ויש להוסיף, דבכל המפסיקים דתנן ריש פ"ב מבואר בירושלמי שם דאינם אלא מדרבנן, ואפי' גדר הויא הפסק רק מדרבנן, [עי' בפ"ג מהל' מתנו"ע בדרך אמונה ס"ק ג'], וקשה דא"כ איך משכחת לה ב' שדות מה"ת, וע"כ צ"ל כהנ"ל, דב' מינים חשיבי ג"כ ב' שדות, והם עיקר דין ב' שדות מה"ת.

ועי' בבאור ההלכה [פ"ג שם הי"ד ד"ה זרעה ב' מינים] דהוכיח שב' מינים הוו מה"ת שהרי זה מפורש דב' גרנות הוא מהללמ"ס, וב' גרנות הם רק כעין ב' מינים, ואין לומר דלמדין ב' מינים ממש מהך הללמ"ס, דבירושלמי שם מבואר דלא ילפינן להו מהילכתא, וע"כ דב' מינים ידעינן מגזה"כ ד"שדך" שלא יוציא משדה על חברתה, ומפורש א"כ דהכא משום דחשיבי ב' שדות אתינן עלה, ולא כתרומה [[35]](#footnote-36).

אולם עיין בתורת זרעים [עמוד ט'] שכ' דעיקר חיובא דפאה תלוי בשם "שדה" וב' מינים הם שדה אחת, אבל לענין הפרשה בעינן שיעשה ב' פאות מב' מינים, והוו חיוב פאה אחד, וב' דיני הפרשה.

## עוד בגדר ב' מינים, ובדין הפסק של "זרע אחר".

מבואר במתני' ריש פירקין ד"זרע אחר" מפסיק, והבאנו מהר"ש בשם הירושלמי שיש ב' דעות אם אפי' במשהו או דוקא בג' תלמים של פתיח, ויש לעיין בגדר האי הפסק דלאו' זה תלוי בגדר הדין ב' מינים, והיינו דבשלמא אם ב' מינים הוו שדה אחת ורק דאיכא בהו ב' דיני הפרשה, וכדרכו של התורת זרעים, שוב י"ל דאינו הפסק, ולכן צריך שיעור מיוחד של זרע אחר להפסיק בין ב' השדות, אבל אם "זרע אחר" הוא שדה אחר, א"כ ודאי דבמשהו יש הפסק, דסופו של שדה הוא בהתחלתו של שדה אחרת, וכיון שמין אחר הוא שדה אחר, א"כ כבר התחיל ב"זרע אחר" שדה חדשה, וממילא כשממשיך בצד השני לזרע הראשון, שוב מתחיל שדה אחרת, ומאי נפ"מ בשיעורו של ה"זרע אחר".

ויתירא מזו ק', דאם "זרע אחר" הוא שדה אחרת, מה שייך לומר שהוא "מפסיק", ומה שייך להביאו במשנה בהדי כל המפסיקים, דבכל המפסיקים כשביל ואמת המים, השביל עצמו אינו שדה אחר ורק שדינו להפסיק בין השדות משני הצדדים, אבל "זרע אחר" שהוא מצד עצמו שדה אחר, א"כ מה שייך להגדירו כמפסיק בהדי שאר המפסיקים, הרי הוא בעצמו כבר שדה אחר, ואיך הביאוהו שם.

ויתירא מזו ק', דבכל המפסיקים במשנה שם, דינם להפסיק רק מדרבנן, וכמבואר בירושלמי שם, ו"זרע אחר" שהוא שדה אחרת, חשיבי ב' שדות מה"ת [וכדמוכרח מב' גרנות שזה הללמ"ס], וא"כ ע"כ הזרע שנמצא משני צדדיה חשיב ב' שדות מן התורה ואיך הביאוהו בכל המפסיקים מדרבנן.

וכבר עמד בקושי' האחרונה בשערי אמונה למרן הגרח"ק שליט"א [פ"ג מ"ה אות ט"ו - ר"ש ד"ה בפרק] ומכח קושי' זו רצה להוכיח דב' מינים לא חשיבי ב' שדות.

## בדין ב' גרנות.

בעושה ב' גרנות בב' זרעים של חיטין, הרי"ז כב' מינים, וכשעשאם גורן א' הרי"ז כמין אחד, אכן יש לדקדק מהרמב"ם דב' דינים שונים נינהו, דב' מינים לחוד, וב' גרנות במין א' לחוד, דלשון הרמב"ם בב' מינים [פ"ג מתנו"ע הי"ד] ד"נותן פאה למין זה בפנ"ע ולמין זה בפנ"ע" ולעומת זאת, לענין ב' גרנות כתב [שם הל' ט"ו] "נותן שתי פאות", וצ"ב הטעם ששינה הרמב"ם לשונו בדין זה.

## "קצר ע"מ לעשות גורן א' ונמלך ועשה ב' גרנות".

מבואר בירושלמי בדין ב' מיני חיטין דכשקצר ע"מ לעשות גורן א' ונמלך ועשה ב' גרנות, חשיבי ב' מינים ואינו מפריש מא' על חבירו, וכ' התוס' יו"ט דמעשיו מבטלין מחשבתו, והרי"ז כעומד מתחילת הקצירה לעשות שני גרנות.

אולם עיין במקדש דוד [לעיל שם, עמוד רל"ח ד"ה הנה בב' מיני] שביאר שא"צ לומר כן, אלא דכמו דבדיני הפסק בשדות דגם הפסק בזמן חלות החיוב חשיב הפסק, וגם הפסק לאחר החיוב ולפני ההפרשה מפסיק [[36]](#footnote-37), כמו"כ ב' מינים דמדיני הפסק דב' שדות הוא, י"ל דנעשו כב' שדות גם לאחר הקצירה ולפני הפרשה, ואף דבשעת הקצירה היה קצירת מין א' וחייל בהו חיובא חדא, אכן לאחרי הגרנות נהיו ב' מינים, ומעתה דיינינן להו כב' שדות, וכל א' צריך עזיבה ופאה בפנ"ע.

עיין בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד ש"מ] שדייק שיש חידוש בדברי השנות אליהו שמה שהנמלך מפקיע את המחשבה ראשונה, היינו דווקא שנמלך ועדיין יש לו לקצור חצי שדה, ובעיקר האי ענינא דב' גרנות, עיין במעדני ארץ [מתנו"ע פ"ג הט"ו] כמה ספיקות בדין זה.

## בדין הפסק שחל בין הקצירה להפרשה.

בעיקר חידושו של המקד"ד [לעיל] דאף כשהיתה שדה אחת בשעת הקצירה ואח"ז נתחלקה דלא מהני להפריש זה על זה, יש להעיר שזה מוכח גם מדברי הגר"א בירושלמי [פ"ג - ה"ד] בדין אחין שחלקו דס"ל דכשהיו יחד ונתחייבו בחיוב אחד ואח"ז חלקו בעי הפרשה מכ"א בפנ"ע, ואף דשם מיירי בב' בנ"א, אכן בהגר"א שם הרי מבואר דטעמא דב' בנ"א לא מפרישין זה על זה, משום דחשיבי ב' שדות, ומבואר לפי"ז דגם בהפרשה ל"מ כשנתחלקו אח"כ לשתי שדות.

## בשי' רש"י בחולין [קל"ח] דשייר לעצמו תבואה, דמפריש מהתבואה על האילנות, אף שאין מפרישין ממין על חבירו.

הכא מבואר דאין מפרישין ממין על חבירו, ולהלן [פ"ג - מ"ה] מבואר דמי שהיה לו שדה תבואה ויש בו קלחי אילן ומכר קלחי האילן אחרי שהתחיל לקצור השדה חייב פאה גם על מה שמכר, ומיירי ששייר לעצמו שיוכל להפריש.

ושי' רש"י בחולין [קל"ח] דשייר לעצמו תבואה, ומפריש מהתבואה על האילנות, וכבר תמה שם הרש"ש דאין מפרישין ממין על חבירו, ועיין תוס' הרא"ש שם שכ' דמיירי שהעיקר הוא התבואה והאילנות צמחו מעצמן ומוכרן לעקרן, וכיון שהם טפלין לתבואה מהני שיפריש מהתבואה על האילנות.

והדברים צ"ב, דסו"ס הרי זה ממין א' על חבירו, ומה שייך הכא דין עיקר וטפל, אטו נימא דהאילנות בטלו לגבי התבואה, וצ"ע.

ועפ"י מה שנתבאר לעיל שדין פאה אינו דין במינים מצד עצמן כתרומה אלא דין הפסק שדות נשנה כאן, בזה ביאר המקדש דוד [שם עמוד רל"ט] את שי' רש"י בחולין במוכר קלחי אילן, דס"ל דמפריש מהתבואה על האילנות משום דהתבואה עיקר והאילנות טפל, וכמבואר בתוס' הרא"ש, ובאמת האילנות בטלין אגב התבואה, אף דמצד עצם המינים ל"ש ביטול ואין עיקר וטפל, אבל כלפי "שם שדה" ודאי מהני, דאין הטפל יכול לקבוע שם שדה בפנ"ע, וכל השדה מיקרי ע"ש התבואה כיון שהיא העיקר, ודו"ק, עכתו"ד.

ולפי"ז יתכן חידוש גדול לדינא, דמי שיש לו קלחי אילן בשדה תבואה כגוונא הנ"ל, ולא מכרם, ורוצה להפריש מהאילן על התבואה דג"כ יהני, כיון דאינו מין אחר לענין זה שנדון אותו כשדה אחר, ודו"ק [[37]](#footnote-38), וע"ע בהאי ענינא להלן בחידושי סוגיות [סימן ז'].

## דיני הפסק בחזרה פאה לעומרים.

יש לדון בדיני הפסק בחזרה פאה לעומרים, והסתפק בזה הגר"ח שמואלביץ [מים חיים], ודייק מהתוס' יו"ט דאיירי גם בתלוש, וכן מפורש נמי במשנה ראשונה כאן, ועיין עוד בארוכה באהלי יצחק להגר"י קאץ [סימן ג'].

# משנה ז

שדה שקצרוה כותים קצרוה לסטים קרסמוה נמלים שברתה הרוח או בהמה פטורה קצר חציה וקצרו לסטים חציה פטורה שחובת הפאה בקמה:

# רע"ב משנה ז'

שדה שקצרוה כותים - לעצמן. ולא שקצרוה פועלי כותים לישראל, דאז הוי כאילו קצרוה ישראל:

קרסמוה נמלים - דרך הנמלה לחתוך קנה השבולת מלמטה. ולזה קורים קרסום, לשון יכרסמנה חזיר מיער (תהלים פ):

פטורה - דכתיב גבי פאה ובקצרכם, עד שתהיו אתם הקוצרים:

שחובת הקציר בקמה - כלומר חובת הפאה של זה הניחה בקמה. ונהי דאם כלה שדה, חזרה פאה לעומרים וחייב להפריש פאה מן העומרים, ה"מ היכא דכלה הוא אבל הכא הוא לא כלה:

# ציונים והערות.

## בדרשה של ובקוצרכם.

ז"ל הרא"ש: "בתורת כהנים פרשת קדושים דריש להו ובקצרכם פרט לקצרוה גוים או ליסטים קרסמוה נמלים שברתה הרוח או בהמה. ירושלמי מתני' שקצרו לעצמן קצרוה לישראל חייבת ותני כן אין שוכרין פועלים גוים מפני שאין בקיאין בלקט שכחה ופאה, ועל לסטים מפרש בירושלמי מתני' כשקצרוה לאבדה אבל קצרוה שלא לאבדה חייבת".

## קצירת עכו"ם לצורך ישראל, ובגדר המעשה קצירה בפאה.

בירושלמי מבואר דנכרי שקצר לצורך ישראל ודאי דחייב הישראל, [והוכיח כן מהתוספתא], ואף דהמיעוט הוא "ובקצרכם, פרט לקצירת נכרי", מ"מ לא חשיבא קצירת נכרי אם היא לצורך ישראל.

והמחנ"א הל' שלוחין [סי' י"א] ס"ל בדעת הירושלמי דמדין יד פועל כיד בעה"ב אתינן עלה, והו"ל קצירת ישראל, והוכיח מזה דה"ה במעקה כששכר ישראל פועל עכו"ם לבנות מעקה מברך עליו, דמעשה דישראל הוא.

אמנם בהגהות רעק"א על המחנ"א שם, וכן בתוס' רעק"א למשניות שם הביא מהפר"ח דא"צ לשכור את הפועלים, ועצם זה דעשאוהו לצורך ישראל מחייבו אף כשאינם פועליו [[38]](#footnote-39), וכן דחה הנתה"מ [סי' קפ"ח סוס"ק א'] את דברי המחנ"א, וע"ע תשובת אבני מילואים [סוף סימן כ"ה], עכ"פ ברמב"ם מפורש דא"צ שכירות וסגי בזה שהוא לצורך הישראל.

ולכאו' מסברא היה נראה כהמחנ"א, דאם הקצירה היא המחייבת ונתמעטה קצירת עכו"ם, א"כ מה מהני מה שהיא לצורך ישראל להחשב כקצירת ישראל.

והנראה בזה עפ"י דברי התורת זרעים [פ"ג - מ"ד] דהביא את קושי' המהרי"ט אלגאזי שהקשה, דמאי שנא קצירת פאה ולקט מאיסור קצירה לפני העומר לענין דין תולש, דבדין קצירה לפני עומר אמרינן דאין תולש כקוצר, אבל לענין פאה תולש כקוצר וחייב, ותירץ התורת זרעים דבעומר נאסר 'מעשה' קצירה ואין תלישה בכלל 'מעשה' קצירה, משא"כ בלקט ופאה תלוי אי חיילא 'שם קציר' על התבואה, וע"י תלישה נמי חיילא 'שם קציר' על התבואה, ולא בעינן 'מעשה' קצירה להחיל 'שם קציר' על התבואה, עכתו"ד.

ומעתה נראה דכיון דאין הנידון בפאה ולקט על מעשה הקצירה, אלא על התבואה אי חייל בה שם קציר או לא, ולכן בקצירת נכרי, אם קצרוה לצורך נכרי הו"ל "קצירת נכרי", אבל אם קצרוה לצורך ישראל, אף דאין שליחות על המעשה קצירה להחשיבו כקצירת ישראל, ואינו פועל שלו דנימא יד פועל כיד בעה"ב, אבל כיון דהקצירה היתה לצורך ישראל, הרי"ז קצירת ישראל, דהכא אין הנידון על המעשה קצירה, אלא על החלות תורת קציר בתבואה [[39]](#footnote-40).

ובעיקר מה דנקט רעק"א והנתה"מ דסגי בזה שהוא לצורך הישראל, כבר דחה בזה המנ"ח [מצוה רט"ז ס"ק ז'] שבנמלים ושברה הרוח אין זה לצורך הנמלים אלא שהמעשה נעשה על ידם, ומאי שנא, אלא דזה לא קשה שהרי פשוט ששם חסר בעיקר הקציר שאין זה קציר כלל, ורק תולש איתרבי בכלל קציר בחפצא, ובנכרי איכא חפצא של קציר אלא שאין זה קציר של ישראל.

## בהנ"ל לגבי קצירת חו"ל.

בירושלמי להלן שם הסתפקו על קצירת חו"ל, ועי' בביאור הגר"א שם שפי' דמיירי דקצרו לצורך חו"ל, ולמסקנא פטור כיון שאין זה "קציר ארצכם", ותמוה, דמה מהני מה שהוא לצורך חו"ל, וכבר תמה בזה במקד"ד [סעיף ס"ב ס"ק א' עמ' רל"ט], והירושלמי מדמה לנכרי שקצרו לצורך עצמו [עיי"ש בהגר"א] דנמי פטור, וצ"ב, דהתם המיעוט כשקצר הנכרי, ואמרינן דקצירתו אינה מחייבת, והיאך נימא כן הכא דקצירה גמורה היא, ומאי נפ"מ לאיזה צורך קצר.

ולפי הנ"ל א"ש שהנידון בזה הוא על הקציר ולא על המעשה קצירה, וכנתבאר לגבי נכרי, וא"כ ה"ה במיעוט של קצירת חו"ל הנידון הוא האם לצורך חו"ל חשיב הקציר כ"קציר חו"ל" או לא, ודו"ק.

ועיין עוד בדברי הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] שיישב בדרך זו [שהכל תלוי בשימוש וצורך הישראל] עוד קושיות, וע"ע להלן בחידושי סוגיות [סימן ח'] נפ"מ וראיות נוספות לכל הנ"ל.

## קצירת ליסטים בחציה השניה – פטור, שחובת הפאה בקמה.

והביאור שחובת הקציר בקמה, והיינו שאף שהקצירה שלו מחייבת הפרשת פאה אכן ההקצירה מחייבת שיעשה עזיבה בסוף השדה, וסוף הקמה נמצא אצל הליסטים ולכן הוא פטור, ואף שיש דין שמי שכלה שדהו שחזרה פאה לעומרים וחייב להפריש פאה מן העומרים, ה"מ היכא דכלה הוא אבל הכא הוא לא כלה, כן מבואר בר"ש.

ויש לדון בכילה לצורך חו"ל לפי הצד שזה לא קצירה המחייבת, וכן יש להסתפק בשרף חצי השני האם חזרה לעומרים דיתכן שצריכים כילה כדרך קצירה שמחייבת.

וכנראה שספק זה תלוי במה שמצאנו שנחלקו האחרונים בהקדיש חציה השני והגזבר כילה, ועיין בזה במשנה הבאה.

## קצירה לצורך הקדש.

בקצירת הקדש איכא פטור, אכן קצירה של חולין לצורך הקדש חייב, כן מבואר מגירסת הגר"א בירושלמי [פ"א - ה"ג], דלכתחילה רצו לדמות מיעוט הקדש כנכרי, וכמו דלצורך נכרי פוטר ה"ה לצורך הקדש פוטר, ולמסקנה ילפינן מריבוי ד"לקצור" דאם היה קצירת חולין אף שהיא לצורך הקדש דחייב, דחשיב קצירת חולין.

והגר"א בפי' לירושלמי [פ"ב - ה"ה] אזיל לשיטתו בספק דקצירת חו"ל, דפירש צדדי הספק בירושלמי שם דהצד לחייבו הוא משום דמדמינן חו"ל להקדש והצד לפטור הוא משום דמדמינן לנכרי.

## דרכו של האור שמח בדברי הירושלמי בקצירת חו"ל וקצירת הקדש.

עיין באור שמח [מתנו"ע פרק ג'] דרך מחודשת בירושלמי בדין פאת חו"ל ופאת הקדש דלענין הפסק אתינן עלה.

וז"ל: "בירושלמי סוף פרק ואלו מפסיקין לפאה [פאה פ"ב ה"ה] ר' פנחס בעי קצירת חוצה לארץ מהו שתהא חייבת בפאה, ותמוה, דהא הוי דבר שהוא חובת קרקע, ואינו נוהג אלא בארץ, וברור דצריך להיות שתהא מפסקת בפאה, או מהו שתחלק בפאה, והפירוש שאם משני צדדים ארץ ישראל ובאמצע שדה חו"ל, וכמו שאמרו בפ"ק דגיטין [ז':] רצועה נפקא כו', אם הוי כשדות חלוקות וצריך להפריש שני פאות, ולא מצי להפריש מאחת על חברתה. ומ"ש שם עוד שלא תאמר הקדש פטור וחוצה לארץ פטור, אי מה הקדש חייב אף חו"ל חייב, הפירוש שאם יש שדה הקדש בנתיים אין חלק הקדש מחלק את השדה שיהא צריך להפריש שתי פאות, רק מפריש פאה אחת, ויעוין חלה פ"ד ה"ב, קב הקדש צרף כו', מה בין חלה כו', הקדש ראוי לפדותו ולאכלו, ולכן כאן הוה"ד דאינו מפסיק הקדש לפאה, דראוי לפדות קודם הקצירה, אשכח תני קציר ארצכם ולא קציר חו"ל, פירוש, שכל הקציר יהא מארצכם, וזה שכתוב בלשון רבים, ולא שיהא קציר חו"ל בנתיים", עכ"ל.

## באוקימתא במשנה בנכרי - דאיירי כשהיה הנכרי בעל השדה, וקצר עבור עצמו, ולאח"ז נתגייר.

בדין קצרוה נכרים הבאנו דהיינו כשקצר הנכרי לעצמו, ולא כשקצר עבור הישראל, אלא דצ"ע דמאי קמ"ל, דהיינו סיפא דקצרוה ליסטים פטור.

ומה"ט פירשו במלאכת שלמה כאן ובמקדש דוד זרעים [סי' ס"ב סוף סק"ב] דקצרוה נכרי איירי כשהיה הנכרי בעל השדה, וקצר עבור עצמו, ולאח"ז נתגייר, ומקור דין זה בתו"כ [קדושים פרק א' ה"ו] ובקוצרכם פרט לשקצרוה עכו"ם, מכאן אמרו עכו"ם שקצר שדהו ואח"כ נתגייר פטור. ומה"ט הביא הר"ש את התו"כ [[40]](#footnote-41), ובאופן אחר העמידו הגר"א בשנו"א שנתנו מתנה לנכרי וקצרו והחזירו לו [[41]](#footnote-42).

והנה במקד"ד שם כתב, דאיכא נפ"מ בהך דרשא דממעט קציר עכו"ם גם כשלא נתגייר, והיינו לפי"מ דקי"ל אין קניין לעכו"ם להפקיע מקדושת א"י, ומבואר בגמ' [גיטין מ"ז:] דהמוכר שדהו לעכו"ם חייב לקנות ממנו פירות ולהביא ביכורים, וברש"י שם [ד"ה מדאורייתא] כ' דהטעם לזה משום דביכורים אינם טובלים את הפירות, אלא הם חיוב המוטל על הבעלים, וכיון דאין קנין לעכו"ם הויא השדה כשייכת לישראל, וכ' המקד"ד, דא"כ היה צ"ל גם לענין פאה, דכיון שאינה טובלת הפירות, היא חיוב על בעל השדה, והיה הישראל מחויב להפריש פאה אי לאו מיעוטא דקציר עכו"ם פטור מפאה.

אלא שכבר העיר בזה הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] דדבריו תמוהים טובא, דבלא"ה הכי צ"ל דהישראל פטור, כיון שלא נקצרה השדה עבורו, ולא הוי קציר ישראל.

## בדברי הירושלמי דקרקע אינה נגזלת.

בדין קצרוה ליסטים עיין בירושלמי "מתני' כשקצרוה לאבדה אבל קצרוה שלא לאבדה חייבת. א"ר הושעיא בר שימי אפי' תימא כשקצרוה שלא לאבדה פטורה, מאחר שהפאה ניתנת במחובר לקרקע, ואין קרקע נגזלת".

וצ"ע בפשט דברי הירושלמי, ועי' באמרי בינה [דיני תרו"מ סי' י"ח] שפי' דס"ל להירושלמי דשינוי קונה למפרע, ומה"ט אם קצרוה שלא לאבדה וקנו בשינוי הוי ממונם למפרע, וע"ז דנו בירושלמי דמה"ט יתחייבו הליסטים בפאה, ועיין בדברי הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] מהלך אחר בירושלמי הזה.

# משנה ח

קצרוה לסטים חציה וקצר הוא חציה נותן פאה ממה שקצר קצר חציה ומכר חציה הלוקח נותן פאה לכל קצר חציה והקדיש חציה הפודה מיד הגזבר הוא נותן פאה לכל:

# רע"ב – משנה ח'

הלוקח נותן פאה לכל - שחובת הפאה ממה שקצר נשאר בזה החצי שקנה הלוקח, והוי כאילו לא מכר לו אלא מה שנשאר בשדה אחר שיוציא ממנה הפאה שראוי להוציא מאותה שדה. וכן הפודה מיד הגזבר מוציא מן החצי שפדה הפאה הראויה לשדה כולה

## כמה חילוקי דינים, מתי ולמה, הלוקח מפריש על הכל.

'קצר חצי' ומכר חצי' הלוקח נותן פאה לכל'', והיינו שמפריש גם על חלק המוכר, וכל זה בקצר הכל ולאח"ז מכר, אבל במכר חציו ולאח"ז קצר כל אחד מחצה מפריש כל אחד על עצמו וכמבואר להלן [פ"ג - מ"ה] בתוס' יו"ט.

ואם קצר ושוב מכר חצי מהמחובר והשאיר לעצמו חצי מהמחובר, המוכר מפריש על הכל, כל זה מבואר ברעק"א ובמשנה ראשונה כאן, ופי' הרא"ש, דהלוקח יודע שהמוכר לא הפריש וחלק העניים לא קנה, ואדעתא דהכי קנאה שיתן המוכר פאה לכל.

ועיין רמב"ם בפי' המשנה שמוסיף "שאין לו רשות למכור מתנות הקב"ה, ולפיכך יהיה כאילו לא מכר לו אלא מה שנשאר בשדה אחר הוצאת הפאה שנתחייבה אותה השדה".

וכשמוכר חלק מהשדה ומשאיר חלק במחובר, מחויב המוכר להפריש ממה שנותר בשדה על הכל כמבואר בפ"ג בסוף מ"ה, דמוכר חוץ מחובתו, וכמו שהביאו מהירושלמי [[42]](#footnote-43).

אולם עיקר הדבר צ"ב, שהרי יסוד הדין דאין אדם מפריש על של חבירו הוא משום דחשיבי שתי שדות, וכ"ה לשון הר"ש [פ"ג - מ"ה], ועי' בקרית ספר ומהר"י קורקוס [פ"ג הל' ט"ז] שכ' כן, ויותר מפורש בגר"א בביאורו לירושלמי [פ"ג ה"ד], וז"ל "דב' בנ"א הוי כב' שדות".

ולפי"ז ק', דאף דהמוכר משאיר חלק הפאה על כל הקציר אצלו דאינו יכול למכור חובת הפאה לחבירו, הא סו"ס איך מפריש משדה לחברתה, והיאך מהני הא דבזמן החיוב היה חיוב א', הא מ"מ בזמן ההפרשה ב' שדות נינהו, וכבר הבאנו לעיל [משנה ב' ומשנה ה'] מהמקד"ד שהוכיח משחת וכן מב' גרנות דבעי "שדה א'" גם בזמן ההפרשה, וכמו כן ק' איפכא, דכשלא שייר במחובר והלוקח מפריש על הכל, איך מפריש הלוקח משדה דידיה על שדה המוכר, וצ"ע, ועיין להלן בחידושי סוגיות [סימן י'] בארוכה.

## הלוקח נותן פאה לכל.

החיוב פאה חל ע"י קצירת שבולת ראשונה, ועיין בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד שמ"ה] שנקט שהלוקח רק מתחייב בהפרשת פאה בקצירת שבולת ראשונה מחדש, ולא מתחייב על ידי הקצירה של המוכר, ואם היה קרסום נמלים ושבירה של הרוח באמת יפטר, עיי"ש היטב.

## קצר חציה והקדיש חציה הפודה מיד הגזבר הוא נותן פאה לכל – בדין כילה הגזבר.

יש להסתפק בהקדיש חציה השני והגזבר כילה, האם חזרה פאה לעומרים, דיתכן שצריכים כילה כדרך קצירה שמחייבת, ומצאנו שנחלקו בזה האחרונים, דדעת התפא"י והרש"ש הערוה"ש דחזרה לעומרים, וכ"כ הגר"א [בביאורו בסוף ההלכה], אכן הר"ש סיריליאו [בסוף ההלכה] והחזו"א [שביעית סוף סימן ז'] נקטו דפטור ולא חזר לעומרים - ועיין בכל זה בביאור ההלכה [פ"ב ה"ה ד"ה הפודה] ובספר שוהם וישפה [רמב"ם פרנקל בסוף שם].

ולעיל הסתפקנו בכילה לצורך חו"ל לפי הצד שזה לא קצירה המחייבת, וכן יש להסתפק בשרף חצי השני האם חזרה לעומרים, ודו"ק.

# מסכת פאה פרק שלישי

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc330076315) **<>** [**רע"ב**](#__RefHeading___Toc330076316) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330076317) **<>** [סיכום המשנה.](#__RefHeading___Toc330076318) **<>** [ראשי שורות](#__RefHeading___Toc330076319) **<>** [פלוגתת הרמב"ם והראב"ד ברצופות ומפוזרות.](#__RefHeading___Toc330076320) **<>** [ב' דרכים בסברת הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc330076321) **<>** [פלוגתת רעק"א והמקד"ד אי מיירי בהפסק ג' תלמים של פתיח.](#__RefHeading___Toc330076322) **<>**

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc330076323) **<>** [**רע"ב**](#__RefHeading___Toc330076324) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330076325) **<>** [המנמר](#__RefHeading___Toc330076326) **<>** ["נותן פאה לכל אחד ואחד"](#__RefHeading___Toc330076327) **<>** [בביאור שיטת ר"ע.](#__RefHeading___Toc330076328) **<>** [פלוגתת אמוראי בשיטת ר"ע.](#__RefHeading___Toc330076329) **<>** [פלוגתת הראשונים בטעמא דמודים חכמים לרבי עקיבא בזורע שבת או חרדל.](#__RefHeading___Toc330076330) **<>**

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc330076331) **<>** [**רע"ב**](#__RefHeading___Toc330076332) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330076333) **<>** ["וכן באפונין וכן בכרם".](#__RefHeading___Toc330076334) **<>** ['מדל' - חסרון ב'קצירה' או חסר במכניסו לקיום.](#__RefHeading___Toc330076335) **<>** ["המחליק מאחת יד".](#__RefHeading___Toc330076336) **<>** [שיטת הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc330076337) **<>**

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc330076338) **<>** [**רע"ב**](#__RefHeading___Toc330076339) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330076340) **<>** ["האמהות של בצלים - ר' יוסי פוטר".](#__RefHeading___Toc330076341) **<>** [דעת חכמים.](#__RefHeading___Toc330076342) **<>** [מלבנות הבצלים שבין הירק](#__RefHeading___Toc330076343) **<>** [**משנה ה**](#__RefHeading___Toc330076344) **<>** [**רע"ב**](#__RefHeading___Toc330076345) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330076346) **<>** [דן בדין ב' פאות בב' בעלים אי מדין ב' שדות אתינן עלה או לא.](#__RefHeading___Toc330076347) **<>** [כמה הערות במשנה גם לחולקים על הרא"ש.](#__RefHeading___Toc330076348) **<>** [חידוש גדול בדין חזרו ונשתתפו נותנין פאה אחת.](#__RefHeading___Toc330076349) **<>** [בדברי הרמב"ם בשותפין שחלקו לאחר שאחד כבר כילה חלקו, שהשני מפריש רק על שלו.](#__RefHeading___Toc330076350) **<>** [מוכר קלחי אילן – נתחדש חיוב פאה בלי בעלות בקרקע.](#__RefHeading___Toc330076352) **<>** [ביאור דעת רש"י שהמוכר נותן פאה מהזרעים גם על האילנות – מוכח שב' מינים מצד ב' שדות אתינן עלה.](#__RefHeading___Toc330076353) **<>** [נתחדש דין הפסק של בעלות במוכר קלחי אילן בתוך שדהו.](#__RefHeading___Toc330076354) **<>**

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc330076355) **<>** [**רע"ב**](#__RefHeading___Toc330076356) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330076357) **<>** [**בדברי הירושלמי בטעמא דהנך שיעורים.**](#__RefHeading___Toc330076358) **<>** [**חידוש בדין בית רובע בכלאים - שיש שיעור 'שדה' בכלאים ופאה.**](#__RefHeading___Toc330076359) **<>** [**בגדר השיעור של "כדי לקצור ולשנות".**](#__RefHeading___Toc330076360) **<>** [**משנה ז'**](#__RefHeading___Toc330076361) **<>** [**רע"ב**](#__RefHeading___Toc330076362) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330076363) **<>** [**משנה ח**](#__RefHeading___Toc330076364) **<>** [**רע"ב משנה ח'**](#__RefHeading___Toc330076365) <>

[**משנה ז'**](#__RefHeading___Toc330157098) **<>** [**רע"ב**](#__RefHeading___Toc330157099) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330157100) **<>** [שכיב מרע](#__RefHeading___Toc330157101) **<>** [שייר קרקע כל שהוא](#__RefHeading___Toc330157102) **<>** [מתנתו מתנה](#__RefHeading___Toc330157103) **<>** ["אבדה כתובתה".](#__RefHeading___Toc330157104) **<>** [בטעמא דחכמים דאבדה כתובתה.](#__RefHeading___Toc330157105) **<>** ["רבי יוסי אומר אם קבלה עליה אף על פי שלא כתב לה".](#__RefHeading___Toc330157106) **<>**

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc330157107) **<>** [**רע"ב משנה ח'**](#__RefHeading___Toc330157108) **<>** ["הכותב כל נכסיו לעבדו".](#__RefHeading___Toc330157109) **<>** [ב' מהלכים בשיטת חכמים למה לא יצא לחירות.](#__RefHeading___Toc330157110) **<>** [סוגי' הגמרא בגיטין [ט'.] שיש ב' פלוגתות בין ת"ק לר"ש.](#__RefHeading___Toc330157111) **<>** [ביאור בסברת ״דמדנחית לשיורי׳ שיירי׳ נמי להאי״.](#__RefHeading___Toc330157112) **<>** [בביאור סברת ת"ק דלא פלגינן דיבורי'.](#__RefHeading___Toc330157113) **<>** [חוץ מאחד מרבוא.](#__RefHeading___Toc330157114) **<>**

# משנה א

מלבנות התבואה שבין הזיתים בש"א פאה מכל אחת ואחת בית הלל אומרים מאחד על הכל ומודים שאם היו ראשי שורות מעורבין שהוא נותן פאה מאחד על הכל:

# רע"ב

מלבנות - ערוגות מרובעות. ובשביל שעשויות כדפוסי הלבנות קרויין מלבנות:

שבין הזיתים - וה"ה לכל שאר אילנות. ונקט זיתים לאשמועינן דאפילו זיתים שחייבים בפאה לא מפסקי לב"ה, וכ"ש שאר אילנות שאין חייבין בפאה דפשיטא דלא מפסקי:

ב"ש אומרים פאה מכל אחד ואחד - מכל מלבן ומלבן, הואיל ועומדות הערוגות פסקי פסקי ואין מתערבין זו עם זו קסברי ב"ש דמפסקי זיתים. [אבל] היכא דראשי שורות מתערבים מזה לזה [מודו] דלא מפסקי. ובזמן שהאילנות מרוחקים זה מזה עד שבקרקע בית סאה שהוא נ' אמה על נ' אמה אין בו י' אילנות, מודים ב"ה שנותן פאה לכל מלבן ומלבן, דהואיל והאילנות מרוחקים נראין הדברים שלא בשביל האילנות נעשו המלבנות. ובזמן שהאילנות רצופים ויש עשר אילנות בפחות מבית סאה מודים בית שמאי שנותן פאה אחת על הכל, לא נחלקו אלא כשיש עשר אילנות בבית סאה:

# ציונים והערות

## סיכום המשנה.

הנידון כאן הוא האם ערוגות [שהם מרובעות כמלבן] של תבואה נידונים כל א' כשדה בפני עצמה לענין פאה, או לא, וכיון שהם נמצאות בין האילנות יש אופנים שהאילנות מפסיקים והערוגות נדונים כשדות בפני עצמם, ויש חידוש מיוחד בזית שלפי ב"ה הוא לא מפסיק אף שזית חייב מצד עצמו בפאה, וכ"ש שאר אילנות שאין חייבין בפאה דפשיטא דלא מפסקי, וכשראשי הערוגות מעורבים כולם מודים שאין הפסק וכשהם נפרדים נחלקו ב"ה וב"ש.

והביאו הראשונים מהירושלמי שאם האילנות לא שייכות למלבנות אז מודים ב"ה שהם מפסיקים, והיינו בנטועות מפוזרות בריחוק גדול זה מזה, וכן איפכא, שאם האילנות שייכות למלבנות אז מודים ב"ש שהם לא מפסיקים, וזה בנטועות רצופות.

ונמצא שהשיעור היחיד שבהם נחלקו הוא כשיש עשר אילנות בבית סאה, שיותר מזה ופחות מזה מיקרי או מפוזרות או רצופות, ובשיעור הזה נחלקו אי חשיבי כמפוזרות או רצופות.

## ראשי שורות

הקשו הר"ש והרא"ש: "למאי דפרישית דמלבנות היינו ערוגות קשה דהוה ליה למימר ראשי מלבנות".

והביא בזה ב' תשובות:

"וי"מ דמלשון שדה הלבן הוא ושדה תבואה נקראת שדה הלבן על שם דכשמתבשלת התבואה מתלבנת קודם לקיטה, ולקמן נמי דתנן מלבנות הבצלים ירק שלהם מתלבן קודם גמר בישולם. וי"מ דכל שדה חוץ משדה האילן נקרא שדה הלבן ע"ש שהחמה זורחת בו ואין בו צל כמו שדה האילן".

## פלוגתת הרמב"ם והראב"ד ברצופות ומפוזרות.

נחלקו הרמב"ם וראב"ד ברצופות ומפוזרות:

וז"ל הרמב"ם [מתנות עניים פרק ג' ה"ח וט'] – "הזורע שדה שיש בה אילנות אף על פי שהיא מלבנות מלבנות בין האילנות ואין כל הזרע מעורב נותן פאה אחת לכל השדה, שדבר ידוע ששדה אחת היא ומפני מקום האילנות נחלק הזרע.

במה דברים אמורים בשהיו האילנות כל עשרה בתוך בית סאה, אבל אם היו כל עשרה אילנות ביותר מבית סאה הרי זה נותן פאה מכל מלבן ומלבן, שהרי האילנות מרוחקים הרבה ולא מפני האילנות זרע מלבנות מלבנות".

וז"ל הראב"ד בהשגות:

"בד"א בשהיו האילנות וכו' עד זרע מלבנות מלבנות. א"א אינו כן בגמרא בירושלמי דהכי איתא התם מה אנן קיימין אם במרווחין אף ב"ש מודו שנותן מאחד על הכל אם ברצופים אף ב"ה מודו שנותן לכל אחד ואחד אלא כן אנן קיימין בנטועים עשרה לבית סאה ב"ש עבדין לון כרצופין וכו' לזו הגרסא כשהן מפוזרים אין חלוקת האילנות ניכרת אבל כשהן רצופין ניכרת".

והיינו דנחלקו בסברות הפוכות, האם פיזור וריחוק האילנות הוא סיבה שהערוגות יחשבו כשדות נפרדות ושיהיה הפסק או כשדה אחת ובלי הפסק, וכן איפכא ברצופות.

וסברת הראב"ד דברצופות איכא הפסק היינו משום שברצופות איכא היכר לחלוקת הזיתים, ובמפוזרות גם ב"ש מודי שאין חלוקת הזיתים נכרת, כן מבואר בתורת זרעים.

## ב' דרכים בסברת הרמב"ם.

בדרכו של הרמב"ם שבמרוחקות יש הפסק גם לב"ה נאמרו ב' דרכים:

דרכו של הכסף משנה: "דבמרווחין נותן פאה מכל אחד לפי ששיעור כל מלבן הוא גדול וכדאי להיות שדה בפני עצמו וכשהן מפוזרים כל מלבן שיעורו קטן ואינו כדאי להיות שדה בפני עצמו", והיינו שתלוי בשיעור הגודל של המלבנים, ויש לעיין דא"כ גם בלי אילנות ביניהם נימא כן.

דרכו של הפאת השולחן [פרק ו' ס"ק כ"ב] שכל שיכול לזרוע את המלבנות ברצף [שהרי יש מרחק בין האילנות] וזורעם בפיזור מלבנות מלבנות, בזה גילה דעתו שעושה כל מלבן לשדה בפני עצמה, ולכן מודים ב"ה שיש הפסק, והן הן דברי הרמב"ם "שהרי האילנות מרוחקים הרבה ולא מפני האילנות זרע מלבנות מלבנות".

ועיין במקד"ד [סימן ס"ב ס"ק א' ד"ה ונראה] ששיטת הרמב"ם שחלוקת הערוגות תלויה בדעת בעלים, ולכן כאן רצונו מחלקם, וגם איפכא, דבאופן "שדבר ידוע ששדה אחת היא ומפני מקום האילנות נחלק הזרע", התם כתב הרמב"ם "נותן פאה אחת לכל השדה", דתלוי בדעתו לחלקם, ועיי"ש מה שממשיך בדרך זו ברמב"ם ליישב את הסוגי' דנדרים [ו':] שנתקשו בזה כל המפרשים.

וע"ע בתורת זרעים שמבאר את סברת הרמב"ם – ע"ד הנ"ל – אלא שהעיר דא"כ נמצא שהאילנות עצמם אינם חלק מההפסק, וא"כ עיקר סברת הירושלמי לחלק בין זית לשאר אילנות תמוה, דכל הסברא בזה רק שייך עד כמה שהאילנות הם ההפסק עצמו, ודו"ק.

## פלוגתת רעק"א והמקד"ד אי מיירי בהפסק ג' תלמים של פתיח.

כתב בתוס' רעק"א במלבנות התבואה שבין הזיתים דמיירי שיש שם הפסק ג' תלמים של פתיח ומפסיק מדין שדה בור ע"ש, ודחאו המקד"ד [סימן ס"ב ס"ק א' שם] שא"א לומר כן, דהא קתני ואם היו ראשי שורות מעורבין נותן פאה אחת, ואם ההפסק מדין שדה בור לא מהני ראשי שורות רק בעינן עירוב שיעור ד' אמות שיהא הבקר יכול לעבור בכליו, כמו שכתב בפי' הרא"ש ז"ל [פ"ב מ"א].

והוסיף המקד"ד דלפי הרמב"ם שההפסק הוא משום דמתחילה זרעה מלבנות ורוצה בחילוק הזרע, אם כן בראשי השורות מעורבות אינו רוצה לחלקן.

# משנה ב

המנמר את שדהו ושייר קלחים לחים רבי עקיבא אומר נותן פאה מכל אחד ואחד וחכמים אומרים מאחד על הכל ומודים חכמים לרבי עקיבא בזורע שבת או חרדל בשלשה מקומות שהוא נותן פאה מכל אחד ואחד:

# רע"ב

המנמר - מלקט שדהו מקומות מקומות, דמחזי כמנומר, לשון ונמר חברבורותיו (ירמיה יג), שקצר התבואה שנתבשלה ראשון ראשון בשדה:

ושייר קלחים לחים - אותן שלא נתבשלו:

נותן פאה לכל אחד ואחד - כשחוזר ללקט הקלחים לחים ששייר. דנמור מפסיק ולאו אתחלתא דקצירה חשיבא:

בזורע שבת - ירק שקורין לו אניט"ו בלע"ז:

שהוא נותן פאה לכל אחת ואחת - מפני שאין דרכן לזרוע מהן שדה אחת, לפיכך חשובין כל אותן ערוגות כאילו כל אחת מהן שדה אחת. ושבת וחרדל חייבים בפאה אף על פי שאין נותנין פאה לירק, משום דלזרע עבידי וכמיני זרעים חשיבי. והלכה כחכמים:

# ציונים והערות

## המנמר

עיין רא"ש שהביא מהירושלמי "לפי שיש בשדה מקומות המזובלין יותר ובאותן המקומות התבואה מתבשלת תחלה".

## "נותן פאה לכל אחד ואחד"

בטעמא דהך הפסק כתב הרע"ב "דנמור מפסיק ולאו אתחלתא דקצירה חשיבא" והיינו דאי הוי אתחלתא דקצירה אז כולה קצירה אחת מתחילתה וממילא אין הפסק, והרא"ש הרחיב קצת בזה, וז"ל: "קלחים לחים - שאם נתבשלו כל צרכן לכו"ע אתחלתא דקצירה הואי אבל בשביל שהם עדיין לחים נחלקו, ר' עקיבא סבר לאו אתחלתא דקצירה הואי ונותן פאה על מה שקצר עתה ופאה אחרת כשיגמור לקצור הנותרים".

## בביאור שיטת ר"ע.

עיין ר"ש סיריליאו שהביא ב' דרכים בשיטת ר"ע:

דרך הראשונה שר"ע למד שלחין ויבשין כב' מינים חשיבי ולכן הלחין חשיבי כהפסק כלפי היבשין בשעה שהוא מנמר, ובשעת קצירת הלחין המקום של היבשין הוא הפסק ללחין, והוי כהפסק של 'זרע אחר'.

והדרך השניה הביא מהראב"ד שלמד שפלוגתתם אינו אלא על המשוייר, והיינו הלחין אי בהם הוא נותן פאה לכל אחד או לא.

עיין במלכי צדק דשיטת ר"ע במנמר היא כשיטת ר"מ לעיל [פ"ב משנה א'] דקצירת שחת אינה אתחתלא דקצירה ושוב הוי הפסק, ובאמת דכן מבואר בירושלמי – לדרכו של הגר"א – שמבואר שם שדברי ר"ע במשנה קאי על היבש שליקט בהתחלה, ואמר שכל קצירה מחייבת פאה בפני עצמה, והירושלמי חידש שגם הקצירה אח"כ של הלחין, שאז כבר אין יבשים באמצע, שהם חייבים כל אחד בפאה בפני עצמה, והיינו משום שהמקום שהיה שם יבש מתחילה חשיב כהפסק ומדמי התם לשיטת ר"מ בשחת, וכן למד הר"ש סיריליאו שם בירושלמי.

וע"ע ברמב"ם וראב"ד ובאריכות בכס"מ ומהר"י קורקוס ליישב בזה את שיטת הרמב"ם, ועיין במקד"ד [סימן ס"ב ס"ק א' ד"ה והנה במנחות שם] מה שכתב בזה.

## פלוגתת אמוראי בשיטת ר"ע.

הר"ש הביא ממנחות [ע"א] "אמר רב יהודה אמר שמואל לא חייב ר"ע אלא במנמר לקליות - דהיינו דומיא דשחת כר"מ - דהתם קאמר כל לשחת אפילו לאדם לאו שמה קצירה, אבל במנמר לאוצר שבישל כל צרכו ומלקט על מנת להצניען וליישנן לא, ור' יוחנן אמר מחייב היה ר"ע אף במנמר לאוצר".

## פלוגתת הראשונים בטעמא דמודים חכמים לרבי עקיבא בזורע שבת או חרדל.

יש כמה דרכים בשיטת חכמים דר"ע למה מודי חכמים בשבת וחרדל, וכדיבואר, אלא שיש כאן ספק יסודי, האם כל ערוגה היא באמת כשדה בפני עצמה או לא, וסביב הספק הזה נחלקו בביאור שיטת חכמים - וכדיבואר.

א] עיין ר"ש שהביא מהירושלמי טעמא דמודי חכמים לר"ע, "רבי יוסא בשם רבי יוחנן אמר מפני שדרכן ליזרע ערוגות ערוגות כלומר כיון דאין דרכן ליזרע שדה אחת הוו להו אותן ערוגות שדות טובא", והיינו דסתם ערוגות אינם כשדה בפני עצמה ורק הכא בשבת או חרדל דדרכן לעשותן ערוגות ערוגות, הוא דמיקרי שדה בפני עצמה.

ב] מהרמב"ם לא נראה כן, וז"ל: ""אם היה דרך בנ"א שם לזרוע מאותו המין ערוגות ערוגות כגון שבת או חרדל ה"ז מניח פאה מכל מלבן ומלבן שהרואה אומר ערוגות ערוגות נזרעו, ואם היה מין אחד שזורעין אותו שדות כגון תבואה וקטניות נותן אחת לכל".

וביאר בזה במקד"ד [סימן ס"ב ריש ס"ק א'] דזה דמניח פאה מכל או"א הוא רק כיון דדרכן לזרוע ערוגות ערוגות יאמר הרואה שערוגות ערוגות נזרעו מתחילה, ומבואר מדברי הרמב"ם דלעולם בזורע מתחילה ערוגות ערוגות כל ערוגה חשיבא כשדה בפ"ע לענין פאה ואין חילוק איזה מין שזרע שם, איפכא משיטת הר"ש, ורק הכא במנמר שלא זרע מתחילה ערוגות ערוגות ולא הוי רק חשש שהרואה יאמר שזרעו ערוגות מתחילה זה החשש איכא רק בשבת וחרדל שדרכן לזרוע ערוגות, אבל דברים שאין דרכן לזרוע ערוגות רק שדה אחת ליכא חשש שיאמרו שנזרעו ערוגות מתחילה, עכתו"ד.

ג] שיטת רש"י היא שיטה שלישית, שכתב רש"י [נדה נ"א. ד"ה מודים] על ההיא דמודים חכמים לר"ע בזורע שבת או חרדל בג' מקומות כו', וז"ל: "להכי נקט הני שאין דרכן לעשות מהן ערוגה אלא זורען לתבלין בעלמא בב' או בג' מקומות", עיי"ש.

ולמד מדבריו במקד"ד [שם ד"ה כתב רש"י], דדעת רש"י הוא כהרמב"ם דערוגה היא כשדה בפ"ע ומחויבת בפאה בפ"ע, אם כן בהנך שדרכן לזרוע ערוגה ליכא רבותא דמניח פאה לכל או"א דבלא"ה כל ערוגה חייבת בפאה, ולהכי נקט הני שאין דרכן לעשות מהן ערוגה, ואשמעינן דבהנך כל מקצת ערוגה חייבת בפאה [[43]](#footnote-44).

# משנה ג

המחליק בצלים לחים לשוק ומקיים יבשים לגורן נותן פאה לאלו לעצמן ולאלו לעצמן, וכן באפונין וכן בכרם, המדל נותן מן המשואר על מה ששייר, והמחליק מאחת יד נותן מן המשואר על הכל:

# רע"ב

המחליק בצלים - אית דמפרשי ל' ואנכי איש חלק (בראשית כו), על שם שכשנתלשו נשאר המקום חלק. ואית דמפרשי המחליק כמו המחלק, שנוטל חלק מן הבצלים לחים למכרן בשוק וחלק אחר מניח יבשים לגורן לקיום:

נותן פאה לאלו לעצמן - דכשני מיני חטים דמו:

וכן בכרם - וכן המחליק בכרם דינו כמחליק בבצלים:

המדל נותן מן המשוייר על מה ששייר - בזמן שהבצלים זרועים רצופים נוטל מהם אחד מבינתיים כדי שהנשארים יתגדלו בריוח ויעשו גסים. וזהו הנקרא מדל שדולה ושולף אותם ממקומם, ותנן איזהו מדל נוטל אחת ומניח שנים. ואותן שעוקר ליתן ריוח לנשארים אינם חייבין בפאה לפי שתקנת הנשארים היא, הילכך נותן פאה מן הנשאר לבד והנעקר פטור מכלום דלא חשיבא קצירה:

המחליק מאחת יד - כלומר מענין אחד, או כולו לגורן או כולו לשוק. ורמב"ם פירש מאחת יד ממקום אחד, שהחלק שנוטל למכור בשוק אינו נוטל אותו מכאן ומכאן אלא כולו מצד אחד:

# ציונים והערות

"המחליק בצלים לחים לשוק ומקיים יבשים לגורן".

היינו שהוא תולש, ומיקרי מחליק מתרי טעמי וכמבואר ברע"ב, ואף דיבש ולח לא מיקרי ב' מינים לחכמים דר"ע לעיל במנמר, אכן הכא שזה לשוק ולגורן הלכך חשיבא כתרי מינים ולכן יש להם שני חיובי פאה, והעיר בשערי אמונה דאף דבמין אחד לא מהני ב' גרנות [לעיל פ"ב מ"ה], אכן הכא גם הוו לח ויבש ולכן מתחלקים ע"י הגורן.

## "וכן באפונין וכן בכרם".

עיין רמב"ם [פיג הי"ג] שהביא דין זה על בצלים פולים או אפונים "וכיוצא בזה", ומשמע שדווקא מינים דומים לאלו, ולא בכל תבואה, ועיין משנה ראשונה דנקט הנך כיון דבהנך שכיחא שיהיו חלק יבשין וחלק לחין.

## 'מדל' - חסרון ב'קצירה' או חסר במכניסו לקיום.

המדל – היינו שכשבצלים זרועים רצופים הוא נוטל מתוכם אחד כדי שהנשארים יגדלו יותר בריוח ויעשו גסים, ולמדנו במשנה שאותם שהוא עוקר ליתן ריוח לנשארים אינם חייבין בפאה, לפי שתקנת הנשארים היא, הילכך נותן פאה דווקא מן הנשאר לבד, והנעקר פטור מכלום דלא חשיבא קצירה.

ועיין לעיל בתורת זרעים [פ"א מ"ד עמוד י"ב] שמכאן חידש שהגדר במכניסו לקיום היינו שבפועל מכניסו לקיום ולא מהני מה שזה סוג מין שמכניסים לקיום, וזה למדנו מהדין של בצלים דבמדל פטור כיון שאינו מכניסם לקיום שאינם מבושלים כל צרכן, אולם יש לדון בזה דמשמע מלשון הרע"ב שהפטור משום שחסר בשם קצירה כיון שקוצרים אותו לתיקון האחרים, וכן מבואר נמי בשערי אמונה.

עוד חידש בשערי אמונה שזה דין בקצירה של כל המינים ולאו דווקא באלו שנשנו הכא, שאין סברא לחלק ביניהם בהלכות קצירה.

עוד חידש שם בשערי אמונה לדרכו דתלוי בקצירה דא"כ דה"ה דיהיה נפ"מ בהאי חידוש כלפי דיני קצירה של כל התורה וכגון באיסור קצירה לפני העומר, והגר"ח שמואלביץ [מים חיים] הסתפק בזה.

אולם נראה שיש לחלק בין הדינים שתלויים ב'מעשה' קצירה לדינים שתלויים ב'שם קציר', שיש לומר שחסר ב'שם קציר' כשלא נעשה לעצמו, ועיקר חילוק זה כבר מצאנו בתורת זרעים להלן [פ"ג מ"ד] לגבי תולש אי הוי כקוצר, ועיין עוד לעיל [פ"ב מ"ז] לגבי קצירה לצורך נכרים ולצורך חו"ל שג"כ חילקנו בחילוק הנ"ל.

אכן בעיקר האי ספק - כבר העמיד לנו הר"ש ב' צדדים – וז"ל: "ואותם שעוקר משם להרויח הנשארים אינן נחשבים לקצירה לפי שתקנת הנשארים היא הלכך נותן פאה מן הנשאר לבד והנעקר פטור מכלום מטעם דפרשינן" הרי דמטעמא דקצירה אתינן עלה.

ושוב הוסיף, "ולא יתכן לפרש משום דירק בעלמא הוא ועדין לא הגיעו לחיוב פאה דלא יהא אלא כמנמר לקליות, ומיהו יתכן דקליות מכניסן לקיום על ידי שמייבשין אותן לתנור אבל הנך בצלים דלא גמרו כל צורכן נרקבין ואין מוכנסין לקיום", והיינו כדרכו של התורת זרעים, ועיין במלכי צדק דלמד כן.

## "המחליק מאחת יד".

ופירשו הראשונים [ר"ש רא"ש ורע"ב] – "כלומר מענין אחד, או כולו לגורן או כולו לשוק", ודלא כהרישא שחלק לשוק וחלק לגורן, וצ"ב דלמה הביאו הך גוונא דמידל בין ב' האופנים של מחליק.

ויש להעיר דמה החידוש כאן, הרי אם כולו לגורן או לשוק אז למה לחלקם, ועיין בשערי אמונה דע"כ צ"ל דאיכא ב' גרנות, וקמ"ל דגרנות לחוד לא מחלקם אף ביבש ולח, ורק באופן שחלק לשוק וחלק לגורן אז מהני הב' גרנות ביבש ולח לחלקם.

## שיטת הרמב"ם.

לפי הרמב"ם יש מהלך אחר לגמרי בכל המשנה.

הרמב"ם למד שהלשון "וכן בכרם" קאי על ההמשך, והיינו "וכן בכרם המדל נותן וכו', והמחליק מאחת יד וכו'", והיינו שבכרם יש ב' אופנים של הך מחליק של הרישא בבצלים ואפונים, שכמו שמחליק של הרישא בבצלים ואפונים איכא חלק לשוק וחלק לגורן, כמו כן בכרם איכא חלוקה כזו שחלק לשוק וחלק לגת.

ואלו דברי הרמב"ם [פ"ב ה"ו]: דמתחיל בדין מידל בכרם - "כרם שהיה בוצר ממנו ענבים למכור בשוק ובדעתו שיניח השאר לגת לדרוך אותו, אם היה בוצר לשוק מכאן ומכאן הרי זה נותן פאה למה שבוצר לגת כפי הנשאר".

וממשיך בדין מחליק מאחת יד: "ואם היה בוצר לשוק מרוח אחת בלבד הרי זה נותן פאה מן הנשאר כפי הראוי לכל הכרם הואיל ובצר מרוח אחת, אינו כבוצר עראי מעט מכאן ומעט מכאן שהוא פטור".

והכוונה בזה דבב' צדדים ניכר שזה ארעי ולכן הוא פטור מפאה, ופשוט וכן מבואר בדרך אמונה [ס"ק ס'].

והן הן דברי הרע"ב שהביא מהרמב"ם – "ורמב"ם פירש מאחת יד ממקום אחד, שהחלק שנוטל למכור בשוק אינו נוטל אותו מכאן ומכאן אלא כולו מצד אחד".

ובעיקר שיטת הרמב"ם עיין בביאור ההלכה שם שהביא שהרמב"ם הביא הלכה זו ג' פעמים, ועיין מה שהאריך בשיטתו ליישב כמה קושיות.

# משנה ד

האמהות של בצלים חייבות בפאה ור' יוסי פוטר, מלבנות הבצלים שבין הירק ר' יוסי אומר פאה מכל אחת ואחת וחכמים אומרים מאחת על הכל:

# רע"ב

האמהות של בצלים - בצלים גדולים שמניחין אותן לגדל זרע, ומתוך שמשתהין בארץ לא חזו לאכילה אלא על ידי הדחק, ולכך פטר רבי יוסי. ואין הלכה כמותו:

מלבנות הבצלים שבין הירק - סבר רבי יוסי דירק כזרע אחר דמי, שאין דרך בני אדם להיות מכניס בצלים בין הירק, ותנן לעיל בפרק שני דזרע אחר מפסיק. ואין הלכה כרבי יוסי:

# ציונים והערות

## "האמהות של בצלים - ר' יוסי פוטר".

ובטעמו של ר"י כתב הר"ש: "מתוך שמשתהין בארץ לא חזו לאכילה אלא על ידי הדחק לכך פטר ר' יוסי", ועיין במלכי צדק "שאינו אוכל" וכן משמע בתוס' יו"ט, אכן בירושלמי הבין הר"ש דמצד התנאי של מכניסו לקיום אתינן עלה, וכן פירש במשנה ראשונה מעצמו.

## דעת חכמים.

וביאר התוס' יו"ט דלפי חכמים אף דמודה דבעינן 'אוכל' אכן היינו דווקא למיעוטי סטים שכל המין לא ראוי לאכילה אבל הכא כיון ששאר בצל ראוי לאכילה שוב הוי ליה דין אוכל.

והמשנה ראשונה לדרכו דמצד מכניסו לקיום אתינן עלה, פירש שהואיל והיה ראוי להכניסו לקיום בלי שהיה משאירו, לכן שפיר מיקרי מכניסו לקיום, וכנראה דפליגי אי מכניסו לקיום תלוי בבפועל או לא, ועיין לעיל בתורת זרעים [פ"א מ"ד עמוד י"ב] מה שדן בזה.

## מלבנות הבצלים שבין הירק

בביאור דעת רבי יוסי – פירש הרע"ב "דירק כזרע אחר דמי ותנן לעיל בפרק שני דזרע אחר מפסיק" ובדעת חכמים צ"ל שכיון ששניהם ירקות לא חשיבי כזרע אחר, וכ"כ במשנה ראשונה, ובטעמו של רבי יוסי הוסיף הרע"ב דהכא שאני כיון "שאין דרך בני אדם להיות מכניס בצלים בין הירק", ולכן חשיב 'כזרע אחר'.

# משנה ה

האחין שחלקו נותנין שתי פאות חזרו ונשתתפו נותנין פאה אחת, שנים שלקחו את האילן נותנין פאה אחת לקח זה צפונו וזה דרומו זה נותן פאה לעצמו וזה נותן פאה לעצמו, המוכר קלחי אילן בתוך שדהו נותן פאה מכל אחד ואחד, א"ר יהודה אימתי בזמן שלא שייר בעל השדה אבל אם שייר בעל השדה הוא נותן פאה לכל:

# רע"ב

שלקחו את האילן - מהנך אילנות דחשיב בפרק קמא שחייבים בפאה:

המוכר קלחי אילן - שרשי צמחים שחייבין בפאה, ולא מכר לו הקרקע, נותן הלוקח פאה מכל אחד ואחד:

בזמן שלא שייר - כלומר אם לא התחיל בעל השדה לקצור או ללקט פירות, אז הוא דחייב הלוקח ליתן פאה. אבל אם התחיל בעל השדה לקצור שדהו קודם שמכר את אלו, שנשאר מן השדה שלא נקצר או שלא נלקט, בעל השדה הוא הנותן פאה על הכל, דמכי אתחיל בקצירה או בלקיטת הפירות איחייב בפאה של כל השדה. ורבי יהודה לפרושי מלתיה דת"ק אתא וכן הלכה:

# ציונים והערות

## דן בדין ב' פאות בב' בעלים אי מדין ב' שדות אתינן עלה או לא.

יסוד הדין דאין אדם מפריש על של חבירו הוא משום דחשיבי שתי שדות, וכ"ה בלשון הר"ש והרא"ש במשנתינו ועי' נמי בקרית ספר ובמהר"י קורקוס [פ"ג הל' ט"ז] שכתבו כן, ויותר מפורש בגר"א בביאורו לירושלמי [פ"ג ה"ד], וז"ל "דב' בנ"א הוי כב' שדות".

והוסיף בזה המקד"ד [[44]](#footnote-45) ואף דבאילנות אינו מפסיק אלא גדר, אכן שם הבעלים מפסיקין אף באילן אחד ונותנין ב' פאות, ויש לדון בזה עוד לפי מה שמבואר לעיל [ריש פרק ב'] שכל המפסיקין הם מדרבנן, אכן יש לומר שב' בנ"א חשיבי כב' שדות מה"ת, וכל זה מבואר בביאור ההלכה [פ"ג הט"ז].

ויתכן שהביאור בזה עפ"י מה שנתבאר לעיל [פרק ב' משנה ב' ומשנה ה'] שהעיקר בקביעת ב' שדות הוא דבזה נקבע לב' קצירות וקצירה היא המחייבת שצריכים לעשות עזיבה בקצירה, א"כ א"ש בפשיטות דב' בנ"א הוי ליה ב' קצירות, וע"ד זה מבואר בדרך אמונה [פ"ג ס"ק ה'].

אולם הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] תמה בזה מהמשנה לעיל [פ"ב מ"ח] דקצר חציה ומכר חציה הלוקח נותן פאה לכל, ול"א דכ"א מחויב ליתן פאה משדהו, וע"כ דכשדה אחת היא לענין חיוב פאה, ובביאור ההלכה [פ"ג הט"ז] תמה בזה מהמשך המשנה במוכר קלחי אילן שהמוכר מפריש על הלוקח.

ולכן ביארו באופן אחר דע"כ הגדר בדין זה אינו מצד ב' שדות, ודייקו שבאמת בר"ש ורא"ש לא כתוב שזה ב' שדות, [ודלא כמו שהבאנו מהגר"א], אלא שכתוב הלשון "דכל חד וחד קרינן ביה שדך", שבאמת יש כאן שדה אחת אבל שדך מחייבת אותך עד כמה שזה שלך, עיי"ש היטב, וזה רק דין חיוב, אכן שפיר מהני חלות הפרשה אחד על חבירו.

ויתכן שיהיה נפ"מ בין הנך ב' דרכים לגבי דיני הפסק בבא לזכות בנכסי הגר, ועיין בהערה [[45]](#footnote-46), ועיין נמי בהמשך המשנה במוכר קלחי אילן שיש כאן תוספת דברים בכל הנ"ל.

חידוש גדול בדברי הרא"ש – תמיהא גדולה.

ז"ל הרא"ש: "זה נותן פאה לעצמו - אף על גב דאילן אחד הוא כיון שמתחלה לקח זה צפונו וזה דרומו 'ולא היו שותפין מעולם' צריך כל אחד ליתן פאה, ונראה לי דאחין שחלקו את האילן שנותנין פאה אחת מדלא תני דין אילן באחין שחלקו".

הרא"ש דייק את שינוי הלשון דבשדה כתוב "האחין שחלקו", ובאילן כתוב "שנים שלקחו את האילן" והיינו שבאילן צריכים שבתחילת הלקיחה היתה חלוקה, ומעולם לא השתתפו, ורק בשדה מהני מה שחולקים אחרי שהשתתפו כהדדי.

וצ"ע דאיזה סברא איכא בזה לחלק בין שדה לאילן, ועוד דאיזה סברא איכא באילן דמה שהיו פעם שותפין לפני הקצירה שזה ישנה את הדין הפרשת פאה, הא הכל תלוי בקצירה ותו לא, וצ"ע, וכבר תמה בזה במשנה ראשונה.

ועיין בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד ש"נ] מהלך מחודש בזה, וביאר שיש ב' דינים שונים של ב' בנ"א, ובאילן יש רק דין אחד עיי"ש בכל דבריו.

## כמה הערות במשנה גם לחולקים על הרא"ש.

המלאכת שלמה הביא מהר"ש סיריליאו דחולק על הרא"ש, והגר"א בשנות אליהו מבאר דהחידוש בסיפא, דאף שהוא אילן שפיר נחלק לשנים, ודייק הגרח"ק שליט"א [ציון ההלכה פ"ג מתנו"ע ס"ק רמ"ה] דמשמע דחולק על הרא"ש, דלרא"ש איצטריכא לגופי' דבאילן רק בכה"ג איכא חלוקה.

אולם, להחולקים על הרא"ש צ"ב הא דנחלקו הנך דינים במתני' לתרי בבות, והו"ל להוסיף על הרישא דאחין שחלקו בתבואה ולומר "וכן באילנות", [וכדלעיל משנה ג' בבצלים שהוסיפו "וכן באפונין וכן בכרם"] ולמה לי סיפא לאשמועינן חידוש דגם באילן חשיב חלוקה, ולכאו' זו ראיה לרא"ש, וצ"ב שי' החולקים.

עוד יש לדייק בשינוי הלשונות במשנה מדין אחין שחלקו לב' לקוחות, דבאחין שחלקו כתוב "ונותנין ב' פאות" ובב' שלקחו את האילן כתוב "זה נותן פאה בפנ"ע וזה נותן פאה בפנ"ע" וע' ברמב"ם [פ"ג הל' ט"ז] דחילק נמי כנ"ל, וצ"ב שינוי הלשונות, ועיין בכל זה להלן בחידושי סוגיות [סימן י"א].

## חידוש גדול בדין חזרו ונשתתפו נותנין פאה אחת.

חזרו ונשתתפו נותנין פאה אחת - לכאורה היינו כשחזרו ונשתתפו לפני הקצירה, ובשעת חיוב פאה היתה בעלות אחת של שניהם על השדה, ומה"ט נותנים פאה אחת, ואכן צ"ע מאי קמ"ל, ומ"ש מכל שותפים.

והגר"ח שמואלביץ [מים חיים] אמר בזה דבר חדש, דמיירי הכא גם כשנשתתפו לאחר הקצירה, ואפ"ה תנן דנותנין פאה אחת. והטעם לזה עפי"מ שהביא בעונג יו"ט [סי' ל"ג בהגהה] דברי רש"י [בכורות נ"ו: ד"ה אבל] דהטעם להא דאחין שחלקו וחזרו ונשתתפו חשיבי יורשים למ"ד יש ברירה, משום שחוזר הכל לתפוסת הבית כמו שהיה לפני החלוקה, יעו"ש בדברי רש"י [[46]](#footnote-47), ומבואר בדברי העונג יו"ט, דמפרש דברי רש"י הנ"ל דבכה"ג למפרע בטלה חלוקת היורשים, והוי כאילו לא חלקו מעולם, ועיין בהערה [[47]](#footnote-48), ואכן מסתבר כן, דכיון דחוזר לתפוסת הבית ע"כ הגדר בזה דחזר המצב הקודם של הירושה, ובטלה החלוקה למפרע.

ועפי"ז ביאר דזהו הא דתני במתני' באחים שחלקו וחזרו ונשתתפו, דמיירי כשנשתתפו לאחר הקצירה, וכיוון שנשתתפו בטלה החלוקה, וחשיבא שדה אחת למפרע ונותנים פאה אחת.

## בדברי הרמב"ם בשותפין שחלקו לאחר שאחד כבר כילה חלקו, שהשני מפריש רק על שלו.

עיין ברמב"ם [מתנות עניים פרק ג' הט"ז], "האחין שחלקו נותנין שתי פאות, חזרו ונשתתפו נותנין פאה אחת, השותפין שקצרו חצי השדה ואחר כך חלקו, זה שלקח הקציר אינו מפריש כלום, וזה שלקח הקמה מפריש על החצי שלקח בלבד".

ובביאור הך דין ביאר הכסף משנה "פי' אותו שלקח הקציר אינו מפריש לא מקציר וגם לא בסוף דהיינו מהחצי שבקמה. והטעם דבשעת קצירת החצי לא נתחייב בפאה דחיוב הפאה בסוף ובשעה שקצר החצי השני אין לחבירו חלק בו ולא לזה חלק במה שנקצר דכיון שהיו שותפין איגלאי מילתא שזהו חלקו ולא נטל אלא חלק המגיע לו ולכך לא יניח אלא חלק המגיע לחלקו".

וכבר תמהו עליו בפאת השולחן [סימן ז' ס"ק ה'] ובחזון יחזקאל [פאה פ"ב ה"ט] דקיי"ל מדאורייתא אין ברירה והאחין שחלקו לקוחות הן ובקצר חצי ומכר חצי חייב הלוקח להפריש על הכל, וצ"ע, ותירץ החזון יחזקאל שמה"ת סגי בשבולת אחד לפאה על כל השדה ורק מדרבנן יש שיעור שישים, ומדרבנן אמרינן יש ברירה.

ועיין במקד"ד [סימן ס"ב ס"ק ב' ד"ה כתב הרמב"ם] שתמה בזה עוד, דאם כן אמאי פטור זה שלקח הקציר כיון דאגלאי מילתא שהחצי המחובר היה של חברו, דלמה לא חזרה פאה לעומרים דבלקחו ליסטים את החצי בקמה אמרינן לעיל [פ"ב מ"ז] שהפאה הוא בהמחובר אבל הכא הא מעיקרא היה הפאה בחלקו והרי כילה אותה ולמה לא חזרה לעומרים.

ותירץ שהדין חזרה לעומרים היינו דווקא היכא דעבר על לאו דלא תכלה והוי לאו הניתק לעשה ואיכא עשה דתעזוב, וזה הוי חיוב חדש על העומרים, אבל כאן דבשעה שקצרה היה ראוי להפריש פאה מן השאר ולא עבר על הלאו, דהיה אפשר אז שלא לעשות חלוקה אח"כ ולהפריש, ורק אח"כ ע"י החלוקה נחלקו לב' שדות, ונמצא שבמה שכילה שדהו לא עבר אז על לאו ולכן לחא חיילא עליו עשה, ופקע ממון עניים מן הקמה שזה כבר לא תלוי בעבירת הלאו, אלא שכל שכלה שדהו ע"י איזה אופן שיהיה בטל ממון עניים מן הקמה, ומש"ה נפטר לגמרי.

# ------------

## מוכר קלחי אילן – נתחדש חיוב פאה בלי בעלות בקרקע.

עיין בתורת זרעים שהעיר הערה גדולה בדין מוכר קלחי אילן, דהכא נתחדש דאיכא חיוב פאה גם בלי בעלות בקרקע, שהרי אין לבעל האילנות בעלות בקרקע, והביא שכן מוכרח בתוספתא [פ"ב] דנכרי שמכר קומתו לישראל חייב בפאה, והביא כן נמי בתוספתא [פ"ג] לגבי עוללות וזה פסק ברמב"ם [מתנו"ע פ"ד הכ"ה], והביא כן מרבינו שמחה בשטמ"ק בב"ק [צ"ד] במפקיר כרמו.

אולם עיין תפארת ישראל [ס"ק כג] דליכא חיוב פאה בלי קרקע, וע"ע בתורת הארץ [פ"ה ס"ק פו] דג"כ נקט דבעי קרקע.

## ביאור דעת רש"י שהמוכר נותן פאה מהזרעים גם על האילנות – מוכח שב' מינים מצד ב' שדות אתינן עלה.

במוכר קלחי אילן בתוך שדהו דעת ר"י שאם שייר בעל השדה הוא נותן פאה לכל, וכתב הר"ש דנותן מן האילן ששייר פאה על מה שמכר, אכן רש"י [חולין קל"ח. ד"ה אבל שייר] כתב שהמוכר נותן מן הזרעים על האילנות, ותמוה דאיך מהני פאה מהזרעים על האילנות הא אין מפרישין ממין אחד על מין אחר, וכ"ש מזרעים על אילנות.

וביאר בזה במקד"ד [סימן ס"א ס"ק א' ד"ה בההיא דפ"ג מ"ה דהמוכר] דנראה שהטעם דאין מפרישין ממין על מין אחר אינו משום דצריך הפרשה דוקא ממין על מינו כמו בתרומה, אלא כל שהוא מין אחר הוא שדה אחרת ואין מפרישין משדה על חברתה, והנה בחולין [שם] כתב רש"י דמיירי שיש שם רק שנים ושלשה אילנות בתוך שדהו ע"ש, ובשביל זה לא מיקרי שדה אחרת דבטלי אגב השדה ונותן אף ממין על שאינו מינו, והוסיף בזה עוד, דמצאנו חילוק נוסף ביניהם, דלגבי תרומה אמרינן [פ"ב דתרומות מ"ד] דכל מין חטים אחד ותורם מזע"ז, וגבי פאה תלוי אם עשאן גורן אחד או ב' גרנות, והחילוק כנ"ל, דמשום דבפאה גדר אחר הוא, דאינו תלוי במין הפירות עצמן אלא במה שעושה אותן לב' שדות.

וקרוב לזה מבואר נמי בתורת זרעים [פ"א מ"א עמוד ט' ד"ה ובזה יתבאר].

## נתחדש דין הפסק של בעלות במוכר קלחי אילן בתוך שדהו.

בביאור הדין דמוכר קלחי אילן בתוך שדהו שנותן פאה מכל אחד ואחד, כתב רש"י [חולין קל"ח. ד"ה נותן] דמש"ה צריך הלוקח ליתן פאה מכל אילן ואילן ואין אחד מהם פוטר את חבירו הואיל ואין השדה שלו שאם היתה השדה שלו היה נותן פאה א' לכולן, וכ"ה בפי' הרא"ש על המשנה כאן, דמש"ה נותן פאה מכל אילן ואילן כיון דאין לו בקרקע כלום אפילו לצורך יניקת האילן אין השדה מצרפן ע"ש.

ובביאור דין זה כתב המקד"ד [[48]](#footnote-49) דהיינו דשם בעלים אחר מפסיק לב' שדות, אף לאילנות, וכיון שיש ביניהם שדה של אחר הלכך מפסיק.

# משנה ו

רבי אליעזר אומר קרקע בית רובע חייבת בפאה רבי יהושע אומר העושה סאתים ר"ט אומר ששה על ששה טפחים רבי יהודה בן בתירה אומר כדי לקצור ולשנות והלכה כדבריו ר"ע אומר קרקע כל שהוא חייבת בפאה ובבכורים ולכתוב עליו פרוזבול ולקנות עמו נכסים שאין להם אחריות בכסף ובשטר ובחזקה:

# רע"ב

קרקע בית רובע - מקום שראוי לזרוע בו רובע הקב. ופירשו בו שהוא עשר אמות ומחצה על עשר אמות בקירוב:

העושה סאתים - רבי יהושע לא אזיל בתר זריעה, אלא קרקע המוציאה סאתיים שהן י"ב קבין:

לקצור ולשנות - דרך הקוצרים אוחז מלא כפו מן הקמה וקוצר, כדכתיב (תהלים קכט) שלא מלא כפו קוצר. ואם יש בקמה כדי למלאות כפו שני פעמים חייבת בפאה:

קרקע כל שהוא חייבת בפאה - דס"ל פאת שדך כל שהוא משמע, ופליג אכולהו:

ובבכורים - דכתיב בהו אדמתך. והני מילי בבכורי חטה ושעורה, אבל בבכורים של אילן אינו חייב אלא אם כן יש לו קרקע שש עשרה אמות סביב לאילן שהוא שיעור יניקתו:

ולכתוב עליה פרוזבול - הלל תקן פרוזבול, כשראה שהיו נמנעים מלהלוות לעניים מפני השביעית שמשמטת החוב, תקן שיהא מוסר שטרותיו לבית דין, וכותב מוסר אני לכם פלוני ופלוני הדיינין כל חוב שיש לי שאגבנו כל זמן שארצה, ומשכתבו לו שטר זה שוב אין שביעית משמטת חובו. ודוקא כשיש קרקע כל דהוא ללוה דאז חשיב כאילו החוב גבוי כבר ביד בית דין ותו לא קרינא ביה לא יגוש, וחשבינן לקרקע כל שהוא כאילו שוה כל החוב דאין אונאה לקרקעות:

ולקנות עמה נכסים שאין להם אחריות - דמטלטלין נקנין אגב קרקע, בכסף בשטר ובחזקה, כדתנן בפ"ק דקדושין ושם מפורש:

# ציונים והערות

## בדברי הירושלמי בטעמא דהנך שיעורים.

הר"ש הביא מהירושלמי טעמא דהנך שיעורים: "מ"ט דר"א נאמר כאן שדך ונאמר בכלאים שדך מה שדך האמור להלן בית רובע אף כאן בית רובע, מ"ט דר"י נאמר כאן שדך ונאמר להלן ושכחת עומר בשדה מה שדה שנאמר להלן סאתים אף כאן סאתים, מ"ט דר"ט ו' על ו' מערוגה, ריב"ב אומר כדי לקצור ולשנות מה קצירה כדרך הקוצרין או אפי' כל שהוא מן מה דכתיב שלא מלא כפו קוצר הדא אמרת קצירה כדרך הקוצרין".

## חידוש בדין בית רובע בכלאים - שיש שיעור 'שדה' בכלאים ופאה.

בטעמא דר"א דנאמר כאן שדך ונאמר בכלאים שדך, ושם יש דין בית רובע, וכתב הפ"מ כדתנן [כלאים פ"ב מ"א] כל סאה שיש בה רובע ממין אחר ימעט ע"ש, ותמה בזה המקד"ד [סימן ס"א ריש ס"ק ה'] דלא יתכן כלל דמה ענין רובע לבית רובע, ועוד דהתם רק חושבנא בעלמא דשיעור כלאים הוא אחד מכ"ד ואם הוא חצי סאה שיעורו חצי רובע, וביאר, דזה דאמרינן בירושלמי דשדך האמורה בכלאים בית רובע היינו מה דאמרינן דתבואה בתבואה בית רובע, דזה חשיב הפסק לענין כלאים, ונראה מהירושלמי דהא דבית רובע חשיב הפסק לענין כלאים הוא משום דזהו שיעור 'שדה' לענין כלאים, ומזה יליף ר"א לפאה דשיעור 'שדה' הוא גם כן בית רובע ופחות מכאן לא מקרי 'שדה' ופטורה מן הפאה.

## בגדר השיעור של "כדי לקצור ולשנות".

נחלקו תנאי בשיעור השדה דחייבת בפאה, וכולהו ילפי שיעור שדה מקראי והיקישא, וכמבואר בירושלמי, ולר"ע שיעור שדה בכל שהוא, והיינו שאין בו שיעור, ודעת ר' יהודה בן בתירא דאין שיעור בשדה רק דבעינן "כדי לקצור ולשנות", והיינו שיעור תבואה שיש בו ב' קצירות, ודרך קצירה כשמתמלא כפו וקוצר, ורק כשיש שיעור של שני פעמים מלא כפו חייב בפאה, ולא הביא ריב"ב ילפותא ע"ז, וע"כ דמסברא סובר כן, וצ"ב מהו הסברא בזה, ול"ל ב' קצירות דוקא, ובתוס' חדשים שם הביא על זה דרשה מעצמו, אבל בירושלמי לא מובא על זה שום דרשה, וצ"ע, וראיתי בשערי אמונה שם שכבר עמד בזה הגרח"ק שליט"א.

ועיין בזה בדברי היעב"ץ בספרו לחם שמים על המשניות [מהדורא בתרא] דדינא ד"לקצור ולשנות", היינו קצירה אחת לו ואחת לעני לפאה, דבכה"ג ישנו בבל תכלה, ובבציר מהכי לא משכחת לה, כן נראה לי, עכ"ל היעב"ץ, ונראה שביאור דבריו הם כך.

ונראה שהביאור בזה עפ"י מה שמצאנו בדין שבולת ראשונה, ומבואר שכל החיוב חל ע"י קצירה, והגדר בזה שעיקר חיובא דפאה היינו להגביל את הקצירה ולעשות בה עזיבה לעניים, והגדר בהך עזיבה היינו "אי קצירה", דעושים 'אי קצירה' בגוף הקצירה עצמה לטובת העניים, ועיין בכל זה בארוכה להלן בחידושי סוגיות [סימן ג'].

ובזה מבואר דברי היעב"ץ בביאורו לשיטת ר' יהודה בן בתירה, דמה"ט סובר דשיעור השדה לענין פאה הוא בשיעור ב' קצירות, חדא לקצירה וחדא לעזיבה, דכיון דהחפצא של עזיבה הוא "אי-קצירה" בתוך קצירה דידיה, להכי בעינן שיעור של ב' קצירות, ושיעור ה"עזיבה" נמדד כשיעור של "קצירה", דשיעור "אי-קצירה" כשיעור "קצירה", וכיון שדרך קצירה במלא כפו, שוב בעינן הך שיעור גם בעזיבה, ולהכי בעינן שיעור ב' קצירות, ודו"ק.

# משנה ז'

הכותב נכסיו שכיב מרע שייר קרקע כל שהוא מתנתו מתנה, לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה, הכותב נכסיו לבניו וכתב לאשתו קרקע כל שהוא אבדה כתובתה, רבי יוסי אומר אם קבלה עליה אף על פי שלא כתב לה אבדה כתובתה:

# רע"ב

שכיב מרע - השוכב על מטתו מחמת חולי:

שייר קרקע כל שהוא - כל הני שייר קרקע כל שהוא, דתנן במתניתין, מכאן ועד סוף פרקין, לאו דוקא קרקע דהוא הדין מטלטלים כל שהן. אלא איידי דתנא רישא גבי פאה ובכורים ופרוזבול קרקע כל שהוא תנא בכל הנך נמי קרקע כל שהוא:

מתנתו קיימת - אם קנו מידו על המתנה אף על פי שעמד מחליו אינו יכול לחזור בו, הואיל ושייר לעצמו כל שהוא גלי דעתיה דלאו מחמת מיתה כתב המתנה:

לא שייר קרקע כל שהוא - לעצמו, מסתמא לא שביק איניש נפשיה ערטילאי, ואם לא שהיה חושב ודאי שימות לא היה נותן כל נכסיו, הלכך אם עמד חוזר ואפילו קנו מידו:

וכתב לאשתו קרקע כל שהוא אבדה כתובתה - בשכיב מרע מיירי, שמחלק נכסיו לבניו וכתב לאשתו חלק בין הבנים ושמעה איהי ושתקה ולא אמרה כתובתי אני גובה או כיוצא בזה אבדה כתובתה:

רבי יוסי אומר אם קבלה עליה - שתהא שותפת בין הבנים, אפילו לא קנו מידה, והוא לא צוה שיכתבו כך בפניה, אבדה כתובתה ושוב אינה יכולה לחזור בה. ואין הלכה כרבי יוסי:

# ציונים והערות

## שכיב מרע

הר"ש והרא"ש הביאו שמוכח בירושלמי דלא חשיב שכ"מ אלא אחר ג' ימים אלא א"כ קפץ עליו החולי.

## שייר קרקע כל שהוא

עיין ר"ש שהביא דפליגי בפ' מי שמת [ב"ב ק"נ] דאיכא למ"ד קרקע לאו דוקא וה"ה מטלטלין וכל שהוא לאו דוקא אלא כדי פרנסתו, והעיר שלא אתפרש שיעור פרנסתו אם פרנסת עצמו לבד קאמר או פרנסת אנשי ביתו ובניו וכל הסמוכים על שולחנו.

וכתב על זה הרא"ש: "ונראה לי כיון דעיקר טעמא משום דאזלינן בתר אומדנא בעינן שיורא במה שראוי להתפרנס הוא ואנשי ביתו שהיה רגיל בהם, אם עובד אדמה הוא קרקעות שיהא ראוי להתפרנס בהם ואם סוחר הוא מטלטלין שראוי להתפרנס בסחורתן".

מתנתו מתנה.

עיין ר"ש ורא"ש דאיירי בקנין, "וכגון שלא צוה מחמת מיתה, שאם גילה בדעתו שמחמת מיתה הוא מצוה אפילו במקצת ובקנין אם עמד חוזר".

## "אבדה כתובתה".

ופירש הרשב"ם בבבא בתרא [קל"ב.]: "לא אבדה אבדה ממש שאם יקנה נכסים אח"כ תגבה מהן המותר כדלקמן דהא כתב לה דקנאי ודעתיד אנא למיקני אלא אבדה כתובתה מהני נכסים שאם לא יקנה הבעל נכסים אחרים הרי הפסידה שמאלו שנתן לבניו לא תגבה עוד דנתרצית להם במתנה זו הואיל ונתן גם לה קרקע כל שהוא", אולם עיי"ש בר"י מיגאש מה שכתב בזה.

## בטעמא דחכמים דאבדה כתובתה.

בטעמא דחכמים נאמרו ג' סברות – עיין בסוגי' בב"ב [קל"ב.]:

א] "אמר רב במזכה להן על ידה" - ופירשב"ם "שנתנה לו סודר שלה להקנות לבנים וכו' דמוכחא מילתא מדקא משתדלא בזכיית הבנים וגם נתן לה קרקע כל שהוא ואינה מערערת כלום כיון דאיכא תרתי ודאי נתרצית להם בלב שלם להיות קונין מתנה זו וכו'".

ב] "ושמואל אמר במחלק לפניה והיא שותקת" – ופירשב"ם "אפילו אין מזכה להו על ידה אלא שהיתה לשם בשעה שכתב נכסיו לבניו והיא שותקת, דכיון דכתב לה קרקע כל שהוא נתרצית ושתיקה כהודאה דמיא".

ג] "רבי יוסי ברבי חנינא אמר באומר לה טלי קרקע זו בכתובתיך" – ופירשב"ם – "אפילו לא היתה שם, ולא חלק בפניה, אלא שאמר לשון זה כשכתב לה ההוא קרקע כל שהוא טלי קרקע זו בכתובתיך, והיא לא ערערה ודאי מחלה שעבודה משאר הנכסים, ואחרון אחרון מיקל".

ועל כל הנך שיטות הסיקו בגמרא: "ומקולי כתובה שנו כאן" – ופירשב"ם "אכולהו קאי דשאר בעלי חובין לא אבדו בכך עד שיאמרו בפירוש אנו מוחלין השעבוד שעל הנכסים הללו אבל בכתובה הקלו כדאקילו גבה נמי לענין זיבורית".

ועיי"ש המשך הסוגי' שהקשו על כל הנך שיטות.

## "רבי יוסי אומר אם קבלה עליה אף על פי שלא כתב לה".

עיין בסוגי' בב"ב [שם] שדייקו מדברי ר"י שמוכרח שלפי הת"ק לא סגי בשקיבלה האשה על עצמה אלא שבעינן נמי כתיבה שכתב הבעל שטר, ובזה פליג ר"ש דסגי בקבלה היא בלי שכתב הבעל בשטר.

# משנה ח

הכותב נכסיו לעבדו יצא בן חורין שייר קרקע כל שהוא לא יצא בן חורין ר"ש אומר לעולם הוא בן חורין עד שיאמר הרי כל נכסי נתונין לאיש פלוני עבדי חוץ מאחד מרבוא שבהם:

# רע"ב משנה ח'

הכותב כל נכסיו לעבדו - שכתב כל נכסי נתונים לפלוני עבדי, הרי העבד בכלל הנכסים ונתן לו את עצמו. והא דקאמר עבדי היינו עבדי שהיה כבר:

שייר קרקע כל שהוא לא יצא בן חורין - דכל היכא דנחית לשיורא אמרינן לדידיה נמי שייר, וכי אמר כל נכסי לך אשאר נכסים קאמר ולחנופי ליה קאתי ולא שחרריה, כיון דלא אמר ליה עצמך ונכסי. ואפילו אין לו שום נכסים אלא העבד והקרקע ששייר מכל מקום לא יצא לחירות, דכיון דאין מתקיים דבור כל נכסי דהא אתא חוץ ובטל ליה דלא פלגינן דבורא והוי בטל לגמרי ולא קנה לא עצמו ולא נכסים:

ר"ש אומר לעולם הוא בן חורין - בין אין לו נכסים אחרים אלא העבד והקרקע ששייר, ובין יש לו נכסים אחרים לעולם הוא בן חורין. ומוקמינן דבור כל נכסי בעבד לבדו כשאין לו נכסים אחרים, ולא אמרינן דבמה שאמר חוץ בטל דבורו שאמר כל נכסי, דפלגינן דבורא, ומקיימינן ליה בעבד ויצא בן חורין:

חוץ מאחד מרבוא - ולא פירש מהו משייר, דהתם אמרינן דאחד מרבוא דקאמר היינו עבד, ואיהו לא חשיב ליה אלא כאחד מרבוא בנכסים ואף על גב דשוי טפי, ואין הלכה כר' שמעון:

## "הכותב כל נכסיו לעבדו".

לשון הרע"ב "שכתב 'כל' נכסי נתונים לפלוני עבדי" ואז אמרינן שהעבד בכלל הנכסים, וכן מפורש ברשב"א ורמב"ן בגיטין [ח':] דבעינן לשון 'כל', וכ"ה הגירסא במשנה מובא בגמרא [שם] ובב"ב [קמ"ט:] הוא בלשון כתוב כל נכסיו, וע"ע בר"ש סיריליאו כאן.

## ב' מהלכים בשיטת חכמים למה לא יצא לחירות.

הר"ש והרא"ש הביאו בזה ב' פירושים וזה לשונם:

א] "בפרק מי שמת [ב"ב קמ"ט:] פירש רבינו שמואל משום דתלינן שמא לעבד גופיה קא חשיב ליה קרקע משום דאיתקיש לקרקעות או מטלטלין משום דמטלטלי הוא" - ופירוש זה מובא נמי בתוס' [שם].

ודחו הר"ש והרא"ש: "ולא יתכן דבתוספתא קתני במילתיה דרבי שמעון חוץ מעיר פלונית חוץ משדה פלונית יצא בן חורין, משמע בהכי פליגי דלת"ק לא יצא", וכן הקשה הריטב"א בגיטין [ח':].

ב] "אלא היינו טעמא דאי יש לו נכסים הרבה אמרינן כיון דנחת לשיורא לדידיה נמי שייר וכי אמר כל נכסיי לך אשאר נכסים קאמר ולחנופי ליה קא אתי ולא שחרריה".

## סוגי' הגמרא בגיטין [ט'.] שיש ב' פלוגתות בין ת"ק לר"ש.

הר"ש הוסיף בהמשך דבריו את החידוש שנתחדש שם בסוגי' בגיטין וזה לשונו: "ואפילו אין לו שום נכסים אלא העבד והקרקע ששייר מ"מ לא יצא לחירות, אי משום דל"ל פלגינן דבורא אי משום דלאו כרות גיטא הוא כדקאמר בפרק קמא דגיטין [ט'.] שעל ידי כל נכסיי יש לו להשתחרר והוא שלא שייר בו".

למדנו הכא דבאמת ת"ק ור"ש פליגי בתרתי, א] כשיש כמה קרקעות ומשייר א׳, אז אמרינן מדנחית לשיורא שייר נמי לעבד, ור״ש פליג, וזה כנתבאר, ב] כשאין לו אלא קרקע אחד דלא שייך סברת ״מדנחית לשיורא״ דא׳׳כ לא הקנה כלום, אז איכא סברא אחרת דבטל ״הכל נכסי״, דלא קאי אלא על העבד וממילא בטל כל השטר, [ובגוונא קמייתא דאיכא כמה קרקעות ליתא להך חיסרון], ור״ש פליג דפלגינן דיבורי׳, ולמסקנה הסיקו דגם לת"ק פלג"ד אלא דאכתי איכא חסרון של לאו כרות גיטא.

וכן צ״ל בשיטת רש׳׳י, דבסוגי' שם [ט׳. ד׳׳ה עד שיאמר] כ׳ בהדי׳ דר״ש מיירי בשני אופנים, ולעיל מיניה [ח׳: ד״ה לא יצא ב״ח] הביא טעמא ״דמדנחית לשיורא וכו״׳, ולהלן [מ׳׳ב. ד״ה לא יצא ב״ח], פי׳ דטעמא דת"ק דלא פלגינן דיבורו, וע׳׳כ כנ׳׳ל, דפליגי בתרתי, וכ׳׳כ התוס׳ רא״ש בשטמ׳׳ק בב״ב [קמ״ט:] בדעת רש״י.

## ביאור בסברת ״דמדנחית לשיורי׳ שיירי׳ נמי להאי״.

ועיקר הסברא ״דמדנחית לשיורי׳ שיירי׳ נמי להאי״ צ״ב, דלמה לא אמרינן כן במקנה כל נכסיו לחבירו ושייר שדה אחת, דמדנחית לשיורי׳ שייר עוד שדה, וע׳ בזה בתו״ג [גיטין שם] בתירוץ השני, שהלשון הרגיל דקאי על עבד הוא בלשון ׳׳עצמך ונכסי״ והוא שינה מזה ללשון ״כל נכסי״ וא׳׳כ יש כבר צד לחשוש שלא מתכוין לעבד, ורק בכה״ג אמרינן סברא דמדשייר קרקע שוב אנו מפרשים ששייר גם עבד ולכן שינה מלשון ״עצמך ונכסי״.

וע׳ היטב בלשון הרמב"ן דמדוקדק כן, ונראה דזהו נמי הטעם שהוסיף רש״י בסוף דבריו ״כיון דלא אמר עצמך ונכסי״, דכפשוטו תמוה דמה בא להוסיף בזה, ונראה דכוונתו כנ״ל, דמדשינה מהלשון הרגיל אמרינן כן.

אולם, רש׳׳י והראשונים פליגי בגוונא השני׳, דלראשונים מיירי שאין לו אלא קרקע א׳ וכ״ה שי׳ התוס׳ בגיטין, ולרש״י מיירי שיש לו כמה קרקעות אלא שהשיור אינו מסויים [בית כור סתם] וממילא לא זכה בשום קרקע ושוב בטל ״הכל נכסי״ לגמרי דלא קאי אלא אעבד, והרי״ף פירש הסוגיא כרש׳׳י וכ״ה בר״י הלוי מובא בר״ן.

## בביאור סברת ת"ק דלא פלגינן דיבורי'.

עיין רש׳׳י גיטין [מ"ב] שכתב ״הואיל ובחד דיבור אקני ליה גופי' ונכסים ופלגא דיבורא לא איתקיים אידך פלגא נמי לא איקיים״ והיינו דדיבור דבטלה מקצתה בטלה כולה, וכוונתו לעיקר ״כח השטר״ ד״כח שטר״ שבטלה מקצתה בטלה כל ה״כוח שטר״.

ועיין רמב"ן בגיטין [שם] שהביא י"מ דלא פלג"ד והיינו שיש הקנאה אחת בעבד ונכסים, ור"ש סובר פלג"ד שיש כאן ב' הקנאות, ועיין בחידושי הגרא"ל מאלין [ח"א סימן מ'] שהביא כן נמי מהיד רמ"ה בב"ב שהקנאה אחת היינו שהעבד והנכסים הם כגוף אחד, והעיר שנתחדש הכא חידוש גדול, שאף שחלות שיחרור וחלות הקנאת נכסים תרתי נינהו אבל מצטרפין כהדדי בלשון השטר של כל נכסי להיות הקנאה אחת, עיי"ש מה שהוסיף בזה, וכנראה שהמחלוקת בין ר"ש לת"ק היא האם יש כאן כח שטר אחד או ב' כחות של שטר בהך שטר.

## חוץ מאחד מרבוא.

והיינו דרק באופן הזה מודה ר"ש דאז אמרינן דכיון דלא פירש מהו משייר, הלכך אמרינן דאחד מרבוא דקאמר היינו העבד, ואיהו לא חשיב ליה אלא כאחד מרבוא בנכסים אף על גב דשוי טפי.

## הרחבת דברים בסוגי' זו.

עיין להלן [חידושי סוגיות ,,,] שהרחבנו טובא בביאור סוגי' זו - ובשיטות הראשונים בזה.

# מסכת פאה פרק רביעי

[**משנה א' וב'**](#__RefHeading___Toc330247722) **<>** [**רע"ב משנה א' וב'**](#__RefHeading___Toc330247723) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330247724) **<>** [דברי הירושלמי והר"ש על דלית ודקל.](#__RefHeading___Toc330247725) **<>** [בספקת הירושלמי אי קורא שם למעלה או למטה, וכמה נפ"מ בזה.](#__RefHeading___Toc330247726) **<>** [בפלוגתת הגרי"ז והתורת זרעים בדברי הירושלמי שיש לאו של לא תכלה לאחר קריאת שם.](#__RefHeading___Toc330247727) **<>** [בדין חזרה פאה לעומרים שמבואר בראשונים שיש דין נתינה.](#__RefHeading___Toc330247728) **<>** [רבי שמעון אומר, אף בחליקי אגוזים - ביאור המחלוקת](#__RefHeading___Toc330247729) **<>** [אפילו תשעים ותשעה אומרים לחלק ואחד אומר לבוז, לזה שומעין, שאמר כהלכה.](#__RefHeading___Toc330247730) **<>** [ציונים והערות.](#__RefHeading___Toc330247731) **<>**

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc330247732) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc330247733) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330247734) **<>** [בדברי הגר"א בנטל מקצת פאה וזרקה על השאר אין לו בה כלום.](#__RefHeading___Toc330247735) **<>** [סוגי' דב"מ – ב' טעמים למה לא קנה מדין ד' אמות.](#__RefHeading___Toc330247736) **<>** [בקושי' האחרונים לפי הך צד דלא קונה מחובר לקרקע בקנין חצר.](#__RefHeading___Toc330247737) **<>** [בדין עני המהפך בחררה.](#__RefHeading___Toc330247738) **<>**

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc330247739) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330247740) **<>**

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc330247741) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc330247742) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330247743) **<>** [יסוד דינא דשלש אבעיות ביום](#__RefHeading___Toc330247744) **<>** ["שלש אבעיות ביום".](#__RefHeading___Toc330247745) **<>** [בפלוגתא אי לא יפחתו או לא יוסיפו.](#__RefHeading___Toc330247746) **<>** [מכל אומן ואומן.](#__RefHeading___Toc330247747) **<>**

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc330247748) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc330247749) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330247750) **<>** [בגדר הפטור של קצירת עכו"ם.](#__RefHeading___Toc330247751) **<>** [חידוש בדברי המלכי צדק בדין עובד כוכבים שקצר את שדהו ואחר כך נתגייר](#__RefHeading___Toc330247752) **<>** [בדברי התו"כ דיליף מקרא לפטור נכרי שקצר.](#__RefHeading___Toc330247753) **<>** [שיטת ר"י – "שאין השכחה אלא בשעת עמור".](#__RefHeading___Toc330247754) **<>** [גדל שליש לפני שנתגייר – למה ליכא בזה פטור.](#__RefHeading___Toc330247755) **<>**

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc330247756) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc330247757) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330247758) **<>** ["הקדיש קמה ופדה עומרים".](#__RefHeading___Toc330247759) **<>** ["הקדיש קמה ופדה עומרים פטורה שבשעת חובתה היתה פטורה".](#__RefHeading___Toc330247760) **<>** [פלוגתת החזו"א והמשנת ר"א בהבאת שליש ביד הקדש לגבי פאה.](#__RefHeading___Toc330247761) **<>** [חילוק בהנ"ל בין הקדש עכו"ם להפקר.](#__RefHeading___Toc330247762) **<>**

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc330247763) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc330247764) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330247765) **<>** [ב' משניות, חדא במירוח וחדא בשליש, והערה ברמב"ם ור"ש.](#__RefHeading___Toc330247766) **<>** [חילוק בין פטור הקדש לפטור עכו"ם.](#__RefHeading___Toc330247767) **<>** [בחילוק בין פטור הפקר לפטור הקדש.](#__RefHeading___Toc330247768) **<>** [בפטור הקדש במירוח מותר כבר באכילת קבע](#__RefHeading___Toc330247769) **<>**

[**משנה ט**](#__RefHeading___Toc330247770) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#__RefHeading___Toc330247771) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330247772) **<>**

**ענף א בעיקר דינא דחב לאחרינא ובמיגו דאי בעי זכי. <>** הקדמה לסוגי' – למה בעינן מיגו ואי בעינן מיגו, כמה שיטות וחילוקי דינים בזה. <> מיגו דזכי ומיגו דאי בעי זכי. <> כמה דרכים בעיקר סברת מיגו דאי בעי זכי ובחילוק בין חד מיגו לתרי מיגו. <> מבאר דמיגו דאי בעי זכי שייכא למיגו דזכי – שפועל בכחות דידיה לאחרים. <> ראיות מהדין של רגלי הממלא שהגדר כנתבאר בדרך השלישית. <> בדברי הקצוה"ח – למה יתננה לעני הנמצא ראשון. <>

**ענף ב' בשיטת רש"י דליכא מיגו כנגד הדין להזהיר עני על שלו <>** בדברי רש"י לחלק בין בעלים לעשיר אחר – ליישב את קושי' הר"ש מהירושלמי. <> ישוב הגר"ח לשיטת רש"י – שהדין להזהיר הוא דין איסורי ולא שייך בזה מיגו. <> מה שיש להעיר בדברי הגר"ח. <> דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל – דדין להזהיר עני על שלו אינו איסור מן הצד - אלא דבר זה הוא מעיקר חובת העזיבה, שהתורה חייבתו לעזוב את הפאה לאחרים. <> ישוב לדברי הגר"ח על פי הנ"ל. <>

**ענף ג' ביאור פלוגתת הראשונים אי מוזהר על שלו גם כשהפקיר. <>** ישוב שיטת רש"י - בריטב"א וברעק"א בדין להזהיר עני על שלו דגם לאחר הפקר לא הותר איסור זה. <> דברי הקה"י בביאור עיקר פלוגתתם – האם הוי כעשיר או שזה דין בעזיבה. <> דרך חדשה בעיקר פלוגתתם. <> חידוש מהחזו"א ואחיעזר לחלק בחידוש של רש"י בין פאה למעשר עני – וזה משום דחלוקין נינהו בעיקר הדין עזיבה. <> מבאר שהדין להזהיר עני אינו דין חדש אלא דין מיניה וביה בעיקר החיוב הפרשה. <>

**ענף ד' יסוד דינא דעזיבה דפאה תלויה בקצירה והדין להזהיר עני על שלו מתייחס לקצירה. <>** הקדמה. <> מוכיח דמיניה וביה מוכרח בריטב"א שיש שייכות בין הדינים של עיקר התעזוב – גם לר"ש ולרא"ש – ונפ"מ לדינא דבחזר וזכה בו כו"ע מודי דהאזהרה חוזרת. <> מבאר שבריטב"א מוכרח שלרש"י יש שייכות בין הדינים של עיקר התעזוב – אף דמחלק ביניהם בהפקיר ועדיין לא חזר וזכה בו – ומתמה בזה. <> מעורר מדברי התורת זרעים – בקצר ומכר והלוקח הפריש דהמוכר מוזהר על הפאה של הלוקח, תמוה טובא כל השיטות. <> ביסוד דינא דפאה – עזיבה בקצירה, שהקצירה צריכה שתהיה בה עזיבה. <> קצירה דידיה צריכה שתהיה בה עזיבה גם במצב של הפקר שהוא לא מחוייב בהפרשה. <> מבאר דגם החולקים על רש"י למדו כגדר הנ"ל, ולא נחלקו אי הוי דין צדדי - דדינו כעשיר. <> מיישב הך דקצר ומכר – דעזיבה דלוקח חיילא בקצירה דמוכר ועזיבה זו מיוחסת אליו שלא להפקיעו. <> דן בדין תעזוב יתירא בהפקיר כרמו וחזר וזכה בה אחר – ומתמה בזה. <>

**ענף ה הערות בסיפא של המשנה <>** הלקט והשכחה והפאה של עובד כוכבים חייב במעשרות, ומאי שנא תרומת עכו"ם מפאת עכו"ם. <> בחידוש המשנה למלך שהפטור פאה מתרו"מ הוא רק אחרי לקיטה של העני, והוכיח כן מהמשנה. <> בדברי רעק"א על חידושו של המשנה למלך הנ"ל.

[**משנה י**](#__RefHeading___Toc330247781) **<>** [**רע"ב משנה י**](#__RefHeading___Toc330247782) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330247783) **<>** [הכהו קוץ ונפל מידו](#__RefHeading___Toc330247784) **<>** [תוך היד ותוך המגל לעניים, אחר היד ואחר המגל לבעל הבית](#__RefHeading___Toc330247785) **<>** [בנפל לאחר קצירה](#__RefHeading___Toc330247786) **<>** [ראש היד וראש המגל](#__RefHeading___Toc330247787) **<>**

[**משנה יא**](#__RefHeading___Toc330247788) **<>** [**רע"ב משנה יא**](#__RefHeading___Toc330247789) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330247790) **<>** [שלאחר הקוצרים](#__RefHeading___Toc330247791) **<>** [שספק לקט לקט](#__RefHeading___Toc330247792) **<>** [עיקר הסוגי' בחולין דדין זה תלוי בחזקת חיוב וחזקת פטור.](#__RefHeading___Toc330247793) **<>** [סיכום – 'חזקה' לאו דווקא וכמבואר בירושלמי.](#__RefHeading___Toc330247794) **<>** [דרכו של החת"ס בסוגי' זו.](#__RefHeading___Toc330247795) **<>** [דרכו של המהרי"ט בזה.](#__RefHeading___Toc330247796) **<>** [דרכו של השערי יושר בזה.](#__RefHeading___Toc330247797) **<>** [הוכחה מהגר"א לדרכו של הגרשש"ק.](#__RefHeading___Toc330247798) **<>** [פלוגתת הר"ן והרשב"א בספק ממון עניים.](#__RefHeading___Toc330247799) **<>** [ישוב שיטת הרשב"א מהסוגי' בחולין מהתורת זרעים.](#__RefHeading___Toc330247800) **<>** [דרכו של המחנ"א דנחלקו בדין אמריתו לעניים כמסירתו להדיוט.](#__RefHeading___Toc330247801) **<>** [דרך נוספת בזה מבעל האבי עזרי.](#__RefHeading___Toc330247802) **<>** [דרך חדשה בעיקר סוגי' זו מהגר"א בחו"מ.](#__RefHeading___Toc330247803) **<>** [בדין עני ורש ההצדיקו כנגד רוב.](#__RefHeading___Toc330247804) **<>** [בקושי' המשנה ראשונה בדמאי.](#__RefHeading___Toc330247805) **<>** [כמה מראה מקומות בסוגי' זו.](#__RefHeading___Toc330247806) **<>**

# משנה א' וב'

הפאה ניתנת במחובר לקרקע, בדלית ובדקל בעל הבית מוריד ומחלק לעניים, רבי שמעון אומר אף בחליקי אגוזים, אפילו תשעים ותשעה אומרים לחלק ואחד אומר לבוז לזה שומעין שאמר כהלכה:

בדלית ובדקל אינו כן, אפילו תשעים ותשעה אומרים לבוז ואחד אומר לחלק לזה שומעין שאמר כהלכה:

# רע"ב משנה א' וב'

הפאה ניתנת במחובר - דכתיב (ויקרא יט) לעני ולגר תעזוב, הנח לפניהם והם יבוזו:

בדלית - גפן המודלית על גבי עצים או על גבי אילנות:

מוריד ומחלק - דכתיב (שם) תעזוב אותם, אותם שאין בהם סכנה אתה עוזב לפניהם ואי אתה עוזב אותם שיש סכנה בעלייתם, אלא מוריד מן האילן ומחלק להם:

בחליקי אגוזים - על שם שאילנות של אגוזים חלקים ואין בהם קשרים כשאר אילנות קרויין חליקי אגוזים. ואין הלכה כר"ש:

אפילו תשעים ותשעה - ארישא קאי, בפאה הניתנת במחובר:

בדלית ובדקל - שמצותן בתלוש:

# ציונים והערות.

## דברי הירושלמי והר"ש על דלית ודקל.

הר"ש הביא ירושלמי "כתיב לא תכלה פאת שדך בקצרך מכאן שהפאה ניתנת במחובר לקרקע, יכול אפילו בדלית ובדקל, ת"ל קציר, מה קציר מיוחד שהקטן מושל בהם כגדול יצאו הדלית והדקל שאין הקטן מושל בהן כגדול, ואית דבעיא משמעיניה מן הדא תעזוב הנח לפניהם תבואה בקשיה תלתן בעמיר תמרים במכבדות, יכול בדלית ובדקל כן ת"ל אותם, מה ראית לרבות את אלו ולהוציא את אלו אחר שריבה הכתוב ומיעט מרבה אני את אלו שאינם של סכנה ומוציא אני את אלו שהם של סכנה".

ופירש הר"ש את דברי הירושלמי "פירוש תמרים במכבדות אין סכנה בלקיטתן שאינן בראשו של דקל, ומבעיא ליה בירושלמי בדלית ובדקל היכא קורא שם פאה, אם למעלה או למטה בתלוש, והוצאה משל מי, ור"ל דאם קורא שם פאה למעלה הוצאה משל עניים ואם קורא שם למטה הוצאה משל בעל הבית, ומסיק שאפי' תאמר קורא שם פאה למעלה הטריחו על בעל הבית שתהא הוצאה שלו מפני הסכנה".

בדברי התורת זרעים בדין קריאת שם

ע' בתורת זרעים סוף מכילתין שכ' לדון בדין קריאת שם לפאה, אם הוא דין קריאת שם כמו בתרומות ומעשרות, והיינו דהחלות פאה נעשית ע"י גוף הקריאת שם לפאה, ומכיון שנעשית פאה נעשית ממון עניים וחל עליו החיוב דלעני ולגר תעזוב, או דלמא אין כאן כלל דין קריאת שם, והא דאין פאה עד שיקרא לה שם היינו ר"ל שיעזוב אותו לעניים לשם פאה, והחלות פאה נעשה ע"י העזיבה לעניים.

ויש להעיר בזה ממה דאיתא הכא בירושלמי דיתכן דקורא שם למעלה בדלית ובדקל אע"פ שאינו מניחה לעניים באותה שעה, וע"כ שיש בזה ענין וחיוב של קריאת שם אפי' בלי דין עזיבה, ואם בדלית ובדקל מבואר דיש חובת קריאת שם לכאו' גם בשאר דברים אפי' אלו שדינם בתלוש ולבוז דינא הכי, ומשמע כהצד הראשון.

## בספקת הירושלמי אי קורא שם למעלה או למטה, וכמה נפ"מ בזה.

בירושלמי מבואר שהנפ"מ היכא הוא קורא שם - למעלה או למטה – הוא נפ"מ כלפי ההוצאות שעל מי מוטל להוריד אותם.

אכן בתורת זרעים כאן כתב שיש עוד נפק"מ אם קורא שם בדלית ובדקל למעלה או למטה, והוא לענין מה דאיתא בירושלמי ריש מכילתין דע"י קצירת שיבולת הראשונה חל עליו חיוב פאה על כל השדה, ובדלית ובדקל, אם דינו לקרות שם פאה במחובר משום דגם תורת פאה שלו הוי במחובר, א"כ יהיה הדין דע"י תלישת פרי הראשון יחול עליו חיוב פאה על כולו, אף שכל הפירות עדיין במחובר, אבל אם קורא שם בתלוש, ובמחובר אין עליו חיוב כלל, ממילא דע"י תלישת מקצת הפירות לא יחול עליו עדיין שום חיוב על הנשאר במחובר, כיון דכל חיובו רק מתחיל בתלוש.

ולפי"ז הרי נפק"מ לדינא לענין הא דתנן לעיל [פ"ג מ"ה] המוכר קלחי אילן בתוך שדהו נותן פאה מכל או"א, אר"י אימתי בזמן שלא שייר בע"ה וכו', ומיירי כשהתחיל בעל השדה לקצור, דחל עליו חיוב פאה מכל השדה, כדמוקי לה הגמ' בחולין [קל"ח], ובכה"ג בדלית ובדקל, אם קורא שם פאה למעלה יהיה דינו כמו בתבואה, אבל אם קורא שם למטה בתלוש אז אפי' אם שייר בע"ה ג"כ יהיה החיוב על הלוקח ולא על בעל הדקל, כיון דע"י התחלת התלישה עדיין לא חל עליו שום חיוב במחובר.

ועוד נפק"מ לענין הא דתנן לעיל [פ"ב מ"ח] קצר חציה והקדיש חציה הפודה מיד הגזבר נותן פאה לכל, וטעמא דהלוקח והפודה נותן פאה לכל משום דחובת פאה של חצי הקצורה נשארה בהחצי המחוברת, משום דדינה להפריש במחובר, ולפי"ז בדלית ובדקל אם דינו לקרות שם פאה במחובר בכה"ג יהיה דינו כמו בתבואה, אבל אם נימא דכל תורת פאה שלו הוא רק בתלוש, לא יתחייב הלוקח והפודה להפריש פאה רק על חצי שלו.

והפשטות בירושלמי שורש הספק היכן קורא שם הוא האם הדין בתלוש הוא דין דרבנן או דין תורה [[49]](#footnote-50), ועפי"ז כתב בדרך אמונה [פ"ב בציון ההלכה אות רפ"ח] שיש נפ"מ נוספת בספק זה, והיינו אם כשכולן אומרים לבוז והבעלים אינו רוצה שיעלו על הדלית והדקל שלא ישבר אם יכול למחות בהם או לא, וכ' דתלוי בספק בירושלמי, אם מה שהבעה"ב מוריד ומחלק הוא מה"ת או מדרבנן, דאם הוא מה"ת יכול למחות בהם מלעלות, אבל אם הוא מדרבנן העניים יכולים לומר א"א לן בתקנת חכמים ואין לבעה"ב למחות בהם.

## בפלוגתת הגרי"ז והתורת זרעים בדברי הירושלמי שיש לאו של לא תכלה לאחר קריאת שם.

עיין ר"ש שהביא מהירושלמי "בעל הבית שקרא שם פאה וכילה קורא אני עליו לא תכלה פאת שדך בקוצרך לא קרא שם פאה וכילה קורא אני עליו לא תכלה פאת שדך בקוצרך".

והיינו שנתחדש דין לא תכלה לאחר שקרא שם פאה, כן מבואר בירושלמי, ועיין בתורת זרעים [ריש מכילתין] שכ' להוכיח מזה דהאיסור של לא תכלה לא שייך למצות עזיבה לעניים, ולכן אפי' אם כבר יצא ידי חובת תעזוב מ"מ יש עליו דין לא תכלה [[50]](#footnote-51).

איברא דיעויין בהסכמת מרן הגרי"ז לתורת זרעים שכתב ע"ז וז"ל:

"מה שהביא כת"ר מהירושלמי רפ"ד דפאה דגם לאחר שקרא שם פאה איכא הלאו דלא תכלה, וכו', וע"ז בנה יסוד דבריו דמצות פאה והלאו דלא תכלה תרי מילי נינהו, הנה בפשיטות נראה ביאור דברי הירושלמי דבהלאו של לא תכלה תרי מילי איכללו בו, חדא שלא יכלה לקצור את כל השדה בלא הפרשת פאה, ושנית שלא יקצור את הפאה עצמה רק יעזוב אותה לעניים כמו דאיכא בלקט לאו דלא תלקט על מה שנעשה כבר לקט וזכו בו עניים וכן בשכחה איכא לאו של לא תשוב לקחתו על מה שנעשה כבר שכחה, דהרי לא מיחסרא התם קריאת שם כלל דמעצמן הם של עניים, וה"נ איכא גבי פאה הך אזהרה גופה שלא יקצור את הפאה לעצמו דכולהו מתנות עניים שוין נינהו בזה דאיכא לאו על גזילתן, וא"כ אין סתירה כלל מהא דדין הפרשת פאה תלוי בקריאת שם, דאדרבה זה שנקרא עליו שם פאה הוא הגורם להלאו וכו', עכ"ל.

## בדין חזרה פאה לעומרים שמבואר בראשונים שיש דין נתינה.

הר"ש הביא מהירושלמי "בעי כילה שדהו אתמר חזרה פאה לעמרים אפי' כן בעל הבית מחלק בידו שלא יראה לעני מודעתו וישליך לפניו", ונחלקו המפרשים עיין ר"ש סיריליאו פני משה ומהר"א פולדא האם נתחדש חידוש דין של נתינה ביד בעזיבה בעמרים [[51]](#footnote-52), או איפכא דהסיקו דליכא דין כזה [[52]](#footnote-53), עיי"ש בכל דבריהם.

ובאמת שיש מקור לזה ברמב"ם [פ"א הלכות מתנות עניים ה"א ב' וד']:

"הקוצר את שדהו לא יקצור את כל השדה כולה אלא יניח מעט קמה לעניים בסוף השדה וכו' עבר וקצר את כל השדה או אסף כל פירות האילן לוקח מעט ממה שקצר או ממה שאסף ונותנו לעניים שנתינתו מצות עשה שנאמר לעני ולגר תעזוב אותם וכו' וכן בלקט כשקוצר ומאלם לא ילקט השבלים הנופלות בשעת הקציר אלא יניחם לעניים שנאמר ולקט קצירך לא תלקט עבר ולקטן אפילו טחן ואפה נותן לעניים, עכ"ל.

וכתב על זה הגרי"ז [תמורה ח"ד עמ' קכ"ז] לבאר דברי הרמב"ם דיש מצות תעזוב קודם שכילה אלא שבזה מצותו הוא בעזיבה ולאחר שכילה מצותו בנתינה [[53]](#footnote-54), ובאמת שיתכן שהמקור הוא מהירושלמי.

וכתב בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד ש"ז] שיסוד זה מבואר נמי מדברי תוס' ר"ה [ד: ד"ה לקט] שהתוס' דן שם בדין לא תאחר האמור בלקט שכחה ופאה, וז"ל, "לקט שכחה ופאה, חייב להניח בשדה דאי שקיל להו עבר בלא תעשה דכתיב לא תלקט ולא תשוב ולא תכלה וכתיב לעני ולגר תעזוב, והיכא דעבר ונטלם חייב להחזיר וליתן דאי עביד לא מהני כדאיתא פ"ק דתמורה [ו.] ואם לא הפריש פאה מן הקמה מפריש מן העמרים או מן הכרי ואיכא בבל תאחר וכו'" עכ"ל.

והרי צ"ע טובא דאמאי הוצרכו לדחוק דמיירי בלא הפריש מהקמה, הא גם בקמה משכח"ל האי דינא דבל תאחר דהא בפאה בעינן שיקרא לה שם וכ"ז שלא קרא שם אינה פאה וכ"ז שלא קורא עליו שם עובר בבל תאחר וכו', ומוכרח מזה דהיכא דליכא מצות נתינה אלא דכל המצוה היא עזיבה לעניים בלבד לא שייך בל תאחר, ובאמת שסברא זו מבוארת בהדיא בדברי הריטב"א בר"ה [שם] וז"ל, "וא"ת ומאי בל תאחר שייך בהן דהא לא כתיבא בהן נתינה אלא עזיבה וכו'" עכ"ל, ומשו"ה הוכרחו התוס' לומר דכאן מיירי בלא הפריש בקמה אלא מן העומרים ובפאת עומרים איכא מצות נתינה וכמש"כ הרמב"ם.

## רבי שמעון אומר, אף בחליקי אגוזים - ביאור המחלוקת

עיין בשנות אליהו מה שביאר בפלוגתת רבנן ור"ש, דתלוי בב' דרשות של הירושלמי, אי יליף לה מקציר "מה קציר מיוחד שהקטן מושל בו כגדול יצאו הדלית והדקל שאין הקטן מושל בו כגדול" או דיליף לה מ"תעזוב הנח לפניהם תבואה בקשה תלתן בעמיר תמרים במכבדות יכול בדלית ובקל כן ת"ל אותם מה ראית לרבות את אלו ולהוציא את אלו אחר שריבה הכתוב ומיעט מרבה אני את אלו שאינן של סכנה ומוציא אני את אלו שהם של סכנה".

דחכמים דרשי' "מה קציר מיוחד שהקטן מושל בו כגדול יצאו הדלית והדקל שאין הקטן מושל בו כגדול", ולפי"ז דוקא דלית ודקל שהם גבוהים, אבל ר"ש יליף ליה מאידך קרא "מרבה אני את אלו שאינן של סכנה ומוציא אני את אלו שהם של סכנה", ולפי"ז ה"ה חליקי אגוזים דינם במחובר דיש בהם משום סכנה אע"פ שאינם גבוהים, עכתו"ד, ודבריו לא מתאימים לרמב"ם בפירושו שכתב שחליקי אגוזים הם גבוהים מאד.

## אפילו תשעים ותשעה אומרים לחלק ואחד אומר לבוז, לזה שומעין, שאמר כהלכה.

הנה בעלמא אזלינן בתר רוב, אבל הכא אזלינן בתר המיעוט, משום דאמר כהלכה, ומכאן יש מקום לדון בכמה אופנים אם אזלינן בתר רוב או לא, ועיין בשערי אמונה מה שהביא מהגרי"ס זצ"ל שאם יש הרבה אנשים בחדר ומהם רוצים לפתוח החלון ומהם רוצין לסגור ופסק שבימות החמה הדין עם אלו שרוצים לפתוח ואפי' יחיד יכול למחות שלא לסגור משום שאמר כהלכה, ובימות הגשמים להיפך והביא ראיה ממשנתנו.

והגרח"ק שליט"א דחה ראיה זו שהרי המשנה איירי בדין דאורייתא לבוז או לחלק, ואף אי הדין בדקל הוא מדרבנן אבל סו"ס היתה כאן תקנה מפורשת ולכן האחד יכול לכפות את ההלכה, אבל בחלון בקיץ וחורף ליכא הלכה ותקנה אלא שבדרך כלל זה מה שרוצים, ואין ראיה מהכא, ובעיקר חידושו של הגרי"ס, ע' בשבט הלוי [ח"ח סי' ש"ז וח"ט סי' רצ"ח].

ובדינא של המשנה באזלינן בתר האחד עיין בפוסקים מה דנו בזה - יעויין בשו"ת חוות יאור [סי' קפ"ו] ובשו"ת מהרי"ט [חלק א' סימן ס"ט] ושו"ת מהרשד"ם או"ח [סימן ל"ז], ושו"ת אגרות משה [או"ח ח"ב סימן מ"].

# ציונים והערות.

# משנה ג

נטל מקצת פאה וזרקה על השאר אין לו בה כלום, נפל לו עליה ופירש טליתו עליה מעבירין אותה הימנו, וכן בלקט וכן בעומר השכחה:

# רע"ב משנה ג

נטל - אחד מן העניים מקצת פאה שלקט כבר וזרק לו על השאר כדי לקנות:

אין לו בה כלום - אפילו במה שלקט, דקונסין אותו ומוציאין ממנו התלוש והמחובר:

נפל לו עליה וכו' - אף על גב דארבע אמות של אדם קונות לו בסמטא ובצדי רשות הרבים, הכא בשדה חבירו לא תקינו ליה רבנן שיקנו לו ארבע אמותיו. אי נמי כיון דנפל עליה גלי דעתיה דבנפילה ניחא ליה דלקני, בארבע אמות לא ניחא ליה דלקני:

# ציונים והערות.

## בדברי הגר"א בנטל מקצת פאה וזרקה על השאר אין לו בה כלום.

בדין נטל מקצת פאה וזרקה על השאר אין לו בה כלום – עיין בירושלמי כאן שמבואר בשם ר"מ דקונסים אותו ומוציאים ממנו גם את מה שכבר זכה בו, והגר"א בשנות אליהו הארוך כאן כתב, דר"מ ורבנן אזלי לטעמייהו דפליגי בב"מ [ע"ב.] בשטר שיש בו ריבית, דר"מ ס"ל דקונסין אותו שלא יגבה גם הקרן, ורבנן ס"ל דאין קונסין אותו על מה שכבר לקח בהיתר, וה"נ הכא לר"מ מפסיד גם מה שזכה בו בהיתר, ולרבנן אינו מפסיד.

ובמנ"ח [מצוה רט"ז בקומץ מנחה אות י"ד] תמה ע"ז, דבירושלמי כאן לא אמרו דרבנן פליגי הכא על ר"מ, ושפיר י"ל דכולה מתני' ר"מ, ורבנן לא פליגי עליה. וכתב דמוכח כן בדעת הרמב"ם, דבשטר שיש בו ריבית כתב [פ"ד מהל' מלוה ה"ו] דגובה את הקרן, וכרבנן דלא קנסוהו במה שלקח בהיתר, והכא פסק [פ"ב מהל' מתנ"ע הי"ח] כר"מ, דקונסים אותו ומפסיד גם מה שזכה בו בהיתר, וע"כ דרבנן לא פליגי עליה הכא, ודלא כהגר"א, ועי' ברדב"ז [הל' מתנ"ע שם] שמבואר דס"ל ג"כ דפליגי ר"מ ורבנן בזה, והרמב"ם פסק הכא כר"מ.

## סוגי' דב"מ – ב' טעמים למה לא קנה מדין ד' אמות.

הר"ש הביא את הסוגי' בב"מ.

"בפרק שנים אוחזין פריך מהכא לר"ל דאמר ארבע אמות של אדם קונות לו בכל מקום, ומשני בשדה דבעל הבית לא תקינו לו רבנן, ועוד משני כיון דנפל גלי אדעתיה דבנפילה ניחא ליה דליקני", ובביאור הטעם השני דגלי אדעתי' פירש הנמו"י וז"ל, "וכיון דחכמים תקנו לו ד"א יכול לומר אי אפשי בתקחז"ל", ודלא כהר"ן בשם הרשב"א שפירש כפשוטו דרצונו שלא יקנו לו הד"א את החפץ, דהא חצר אינו קונה בע"כ, ואיכא בזה אריכות באחרונים, ועיין בהערה [[54]](#footnote-55) שהבאנו את לשון רעק"א [תשובה רכ"א] בזה.

והוסיף הר"ש: "בירושלמי מייתי הא דתני רבי חייא שנים שהיו מתכסין על העומר ובא עני אחר וחטפו זכה בו ושמא היינו נמי נפילה, והתם משני כולהו בשלא אמר יזכו לי ארבע אמות, ובגמרא שלנו לא קאי דפריך אי תקינו להו רבנן כי לא אמר מאי הוי".

## בקושי' האחרונים לפי הך צד דלא קונה מחובר לקרקע בקנין חצר.

עיין בפירושו של התוס' הרי"ד על הירושלמי שיצא לדון בדין ד' אמות דאי מדין חצר הוא יש לדון האם חצר קני קרקע או קני מחובר לקרקע, או דרק קני מטלטלין, ועיין בהערה [[55]](#footnote-56) דכבר נחלקו בזה האחרונים, והתוס' הרי"ד דחה חלק מהראיות, עיי"ש, והכריע דלא מהני לקנות קרקע.

ולפי האחרונים דא"א לקנות קרקע בחצר הק' התוס' הרי"ד במה שהק' דלמה לא קנה הפאה ע"י ד"א, והלא ד"א הם מדין חצר ואין חצר קונה המחובר לקרקע.

והביא על זה את דברי האבני מילואים [סי' ל' ס"ק ה'] שביאר דפליגי הרמב"ן והר"ן בגדר קנין ד' אמות, ולפי הרמב"ן חז"ל לא הקנו לו המקום אלא החפץ המונח בתוך ד' אמותיו הקנו לו, ולאו מדין חצר הוא, אבל לדעת הר"ן חכמים תיקנו שהד' אמות הם שלו כמו חצירו, ותמה דלפי הר"ן קשה קושי' זו.

## בדין עני המהפך בחררה.

עיין ברא"ש שכתב "ורשע לא מיקרי הנוטלה ממנו, דדוקא בחררה דמכר או שכירות הנמצא במקום אחר נקרא רשע אבל בהפקר לא", והיינו שמבואר בקידושין [נ"ט.] "עני מהפך בחררה ובא אחר ונטלה הימנו מאי אמר ליה נקרא רשע", ופרש"י [ד"ה עני המהפך בחררה] "מחזר אחריה לזכות בה מן ההפקר או שיתננה לו בעל הבית, נקרא רשע שיורד לחיי חבירו" עכ"ל, וכתבו התוספות [ד"ה עני המהפך] וז"ל, "פי' בקונטרס דמיירי בחררה של הפקר, וקשה מהא דתנן בשנים אוחזין ראה את המציאה ונפל לו עליה או שפירש טליתו עליה ובא אחר ונטלה הרי היא שלו, וכן הא דקאמר התם מי שליקט מקצת הפאה ופירש טליתו עליה מעבירים אותו הימנה, ואמאי עני מהפך בחררה הוא, ואומר ר"ת דאיסור דמהפך דנקט הכא לא שייך אלא דוקא כשרוצה העני להרויח בשכירות או כשרוצה לקנות דבר אחד וחבירו מקדים וקונה והוי דומיא דרב גידל ומש"ה קאמר דנקרא רשע כי למה מחזר על זאת שטרח בה חבירו ילך וישתכר במקום אחר אבל אם היתה החררה דהפקר ליכא איסור שאם לא זכה בזאת לא ימצא אחרת וכו'" עכ"ל.

# משנה ד

פאה אין קוצרין אותה במגלות ואין עוקרין אותה בקרדומות כדי שלא יכו איש את רעהו:

# ציונים והערות.

עיין בתוספות יום טוב שכתב "כדי שלא יכו איש את רעהו - מרוב עם הבאים ללקוט ודוחקים זה את זה, או שמא יתקוטטו, כך מצאתי בפירוש שאזכור [פ"ו משנה ד']", ועיין מלכי צדק "שלא יכו איש את רעהו והוי ליה מצוה הבאה בעבירה", ועיין בשערי אמונה בזה.

# משנה ה

שלש אבעיות ביום בשחר ובחצות ובמנחה, רבן גמליאל אומר לא אמרו אלא כדי שלא יפחתו, רבי עקיבא אומר לא אמרו אלא כדי שלא יוסיפו, של בית נמר היו מלקטין על החבל ונותנים פאה מכל אומן ואומן:

# רע"ב משנה ה

שלש אבעיות ביום - שלש פעמים מתגלה בעל הבית ונראה בתוך שדהו כדי שיקחו העניים פאה. אבעיות לשון גלוי, נבעו מצפוניו (עובדיה א) מתרגמינן אגליין מטמרוהי:

בשחר - מפני המיניקות שבניהם ישנים בשחר ואז יש להם פנאי ללקט:

ובחצות - מפני התינוקות שדרכן לצאת בחצות והולכים ללקוט פאה:

ובמנחה - מפני הזקנים ההולכים על משענתם ואין מגיעים לשדה עד שעת המנחה:

שלא יפחתו - משלש עתים הללו. והלכה שאין נותנין פאה אלא בשלש עתים הללו, אין פוחתין מהן ואין מוסיפין עליהם:

של בית נמר - שם מקום, כדכתיב (במדבר לב) את בית נמרה. קושרים חבל בצד הקמה וקוצרים והולכים עד שיכלה החבל ומניחים פאה לכל החבל, וחוזרים וקושרים ומניחים פאה, והיינו מכל אומן ואומן כלומר מכל שורה ושורה ועל זה מזכירין אותן לשבח:

# ציונים והערות.

## יסוד דינא דשלש אבעיות ביום

בגדר עיקר דינא של המשנה שיש זמנים קבועים לנטילת פאה - עיין בזה בר"ש סיריליאו בירושלמי [ד"ה לא אמרו אלא כדי] שביאר, שבאמת אין רשות לעניים להכנס לשדה בלי שהבעה"ב או שלוחו נמצאים שם, ולכן קבעו ג' זמנים שלא יתבטל ממלאכתו, ועיין תפא"י באופן אחר דהנך ג' זמנים הם עבור הכתות החלשות ובעה"ב צריך לעמוד עליהם לשומרם שלא יעשו בהם עוול.

וכתב הרא"ש: "פירוש באחד מאלו הזמנים יניח הפאה לפי שאז מקובצים העניים בשדות, המניקות בשחר והתינוקות בחצות ובמנחה הזקנים ויטלו כולם כאחד, אבל לא בשאר עיתי היום לפי שאין כל העניים בשדה ושמא יקבע בעל הבית לעניים מיודעיו זמן שיבאו אז ויטלו הפאה".

## "שלש אבעיות ביום".

מה שהביא הרע"ב "שלש פעמים מתגלה בעל הבית ונראה בתוך שדהו כדי שיקחו העניים פאה. אבעיות לשון גלוי" כ"כ הר"ש והרא"ש בשם הירושלמי, והיינו שבעה"ב מתגלה בשדה שיבאו ויקחו פאה, אלא שברמב"ם יש פירוש אחר בזה, "שלש אבעיות, שלש בקשות, והיא מלה עברית אם תבעיון בעיו שובו אתיו" והיינו שהוא מפרש שהזמנים הם זמנים שבאים לבקש את הפאה.

## בפלוגתא אי לא יפחתו או לא יוסיפו.

בעיקר האי פלוגתא אי לא יפחתו או לא יוסיפו – עיין ברא"ש שכתב וז"ל: "אלא שלא יפחותו - מאלו הג' עיתים, פי' כדי שימצאו אלו הג' כתות בעת בואן את בעל הבית בשדה, ור"ע סבר דיכול לפחות אבל לא להוסיף כדי שלא יקבע זמן לעניים מיודעיו".

## מכל אומן ואומן.

עיין בראשונים דהיינו מכל שורה ושורה, ועיין תוס' יו"ט שהביא מהמהר"ל בגור אריה פרשת דברים לפי שהשורה משוכה בשוה וזה אומנות נקראת אומן ע"כ.

עוד הוסיף התוס' יו"ט על מה שאמרו בירושלמי שהיו מזכירין אותם לשבח על זה, "וטעמא נראה שיוכלו העניים לקחת מכל אומן ואומן ולא יצטרכו להמתין ולצפות אימתי יניח הפאה", אולם עיין במשנה ראשונה שאינו דומה נותן ק' פרוטות לעניים ק' פעמים לנותן פעם אחד, דק' פעמים מיקרי ק' מצוות והכא נמי הוי ק' מצוות של פאה.

# משנה ו

עובד כוכבים שקצר את שדהו ואחר כך נתגייר פטור מן הלקט ומן השכחה ומן הפאה רבי יהודה מחייב בשכחה שאין השכחה אלא בשעת העמור:

# רע"ב משנה ו

עובד כוכבים שקצר את שדהו וכו' - דכתיב גבי לקט ופאה ובקצרכם פרט לשקצרוה עובדי כוכבים, וגבי שכחה כתיב (דברים כד) כי תקצור קצירך ושכחת עומר, מכאן אמרו עובד כוכבים שקצר שדהו ואחר כך נתגייר פטור:

שאין השכחה אלא בשעת עמור - ובשעת עמור מיהא גר היה וחייב בכל המצות, ורבנן סברי הואיל ואיכא שכחה בעומר ואיכא שכחה בקמה כדכתיב (שם) ושכחת עומר בשדה לרבות שכחת קמה, את שישנו בשכחת קמה ישנו בשכחת עומר, והאי עובד כוכבים שקצר שלא היה בשכחת קמה דאותה שעה עובד כוכבים היה אף על פי שעכשיו נתגייר אינו בשכחת עומר. ואין הלכה כרבי יהודה:

# ציונים והערות.

## בגדר הפטור של קצירת עכו"ם.

לעיל [פ"ב מ"ז] הבאנו שמבואר בירושלמי דנכרי שקצר לצורך ישראל ודאי דחייב הישראל, [והוכיח כן מהתוספתא], ואף דהמיעוט הוא "ובקצרכם, פרט לקצירת נכרי", מ"מ לא חשיבא קצירת נכרי אם היא לצורך ישראל, ועיין מה שהרחבנו בזה שם שעיקר דינא דפאה מצד ה'שם קציר' אתינן עלה ולא מצד המעשה קצירה, וכן מצאנו לגבי פטור חו"ל דאיירי בלצורך חו"ל, עיי"ש.

## חידוש בדברי המלכי צדק בדין עובד כוכבים שקצר את שדהו ואחר כך נתגייר

עיין בדברי הר"י בן מלכי צדק: "ואח"כ נתגייר, ומשנתגייר עימר, פטור מן הלקט ומן הפאה ומן השכחה, מ"ט שבשעת חובתה היתה פטורה", הרי דהוסיף כאן דהיה עימור אח"כ.

והנה, דין זה של שכחת קמה ושכחת עומרים מצינו רק בשכחה, ובשכחת עומרים פליגי ר"י ורבנן אי חייב בנתגייר קודם עימור, והר"י בן מלכי צדק נקט הכא כרבנן דפטור, אבל מדבריו נראה דקאי נמי על הפאה דאין בה דין עימור כלל, וזהו גופא החידוש, דפטור אף שהיה העימור אחר שנתגייר, וצ"ע, דהא בפאה ליכא דין עימור כלל, ואיזה חידוש יש בזה.

ונראה דמבואר מדבריו חידוש, דבאמת העימור הוא הסוף והגמר של הקצירה, ועי' להלן [משנה ז'] שהבאנו מקור ליסוד זה מהרמב"ם בפי' המשנה וכמו שפירש דבריו במקד"ד.

ובביאור הדברים נקדים: - נתבאר לעיל [פ"א סוף מ"ד ופ"ב מ"ז ועוד] בשם התורת זרעים שיש חילוק בין 'מעשה קצירה' ל'שם קציר' שחל בתבואה, ודינא דפאה תלויה ב'שם קציר' שחל בתבואה, והכא נתחדש שאף דכשאנו דנים על מעשה הקצירה מצד עצמו, אז ודאי אין העימור נידון כחלק מהמעשה, אבל אם אנו דנים על התבואה אם חיילא בה "שם קציר", א"כ אף דבקצירה לחודיה חיילא בו כבר "שם קציר", אבל גם העימור מצטרף אח"כ לקצירה להשלים בו "שם קציר".

והביאור בזה הוא עפ"י המבואר לעיל [פ"ב מ"ז] שהבאנו מהירושלמי דנכרי שקצר לצורך ישראל ודאי דחייב הישראל, [והוכיח כן מהתוספתא], ואף דהמיעוט הוא "ובקצרכם, פרט לקצירת נכרי", מ"מ לא חשיבא קצירת נכרי אם היא לצורך ישראל.

ועפי"ז נראה דכל מה שהעימור משלים בו את ה"שם קציר", היינו רק לענין זה דעל ידו קבעינן דהקציר הוא לצורך מי שהעימור היה בשבילו, ולענין זה דיינינן ליה לעימור כסוף הקצירה, והיה ס"ד דכיון שבסוף הקציר היה הקציר לצורך ישראל דכבר נתגייר, דיינינן ליה כבר כ"קציר ישראל", וקמ"ל דאינו כן, וזהו ביאור דברי הר"י בן מלכי צדק, "ומשנתגייר עימר", וא"ש.

## בדברי התו"כ דיליף מקרא לפטור נכרי שקצר.

הר"ש הביא מהתו"כ דנכרי שקצר שדהו ואח"כ נתגייר פטור ומבואר דבעינן על זה מיעוט ד"ובקצרכם, פרט לקצירת עכו"ם", וצ"ב, הרי כל החיוב חייל בקצירה, וכיון שאז היה גוי וקצרו לעצמו הרי אין כאן מעשה המחייבו, ומה יחייבו אח"כ כשנתגייר אם אין כאן מעשה קצירה, דהא על מה שיקצור לאחר שיתגייר פשיטא שחייב, וכל הפטור הוא על מה שקצר בגיותו, ובזה א"צ גזה"כ כלל, וצ"ע.

ועפ"י הנ"ל דלא תלוי במעשה קצירה דקצירה עבור ישראל חייב, א"כ קס"ד דכל מה דחשיב "קציר עכו"ם" הוא רק כל זמן שהקצירה היא לצורך העכו"ם, אכן אחרי שנתגייר שוב איתברר דלצורך ישראל נקצר, ומכאן והלאה יחול בו שם "קציר ישראל" ויתחייב בפאה, וקמ"ל דכיון דבזמן שחיילא בו שם קציר היה קצירת עכו"ם, שוב לא יתחייב.

אולם אכתי צ"ע, דסו"ס איך ישתנה מעצמו, ואיך ס"ד דיחול בו דין "קציר ישראל" לאחר שנתגייר בלי שיעשה בתבואה שום מעשה, ולפי מה שנתבאר לעיל י"ל שיהיה תלוי בעימור שזה סוף הקצירה לענין זה וכנתבאר במלכי צדק.

## שיטת ר"י – "שאין השכחה אלא בשעת עמור".

עיין משנה ראשונה שהעיר בלשון של ר"י שלאו דווקא, שהרי גם ר"י מודה שיש שכחת קמה וכמבואר להלן [פרק ו' משנה י'], ובעיקר הגדר של שכחת עומרים, עיין במעדני ארץ [מתנו"ע פ"ב ה"ט] וחילק בין פאת עומרים בשקצר את הקמה לשכחת עומרים, שפאת עומרים היא תשלומין על מה שלא הפריש בקמה אבל בשכחה זה עיקר דינו, ונפ"מ לגבי שבולת ראשונה שרק בפאה אמרינן דהשבולת הזו לא נעשה פאה גם בפאת עומרים, וכן גם בקירסום נמלים או שברתו הרוח לכל הקמה שאין בזה דין פאת עומרים, אבל שכחת עומרים איכא בזה.

## גדל שליש לפני שנתגייר – למה ליכא בזה פטור.

עיין להלן [משנה ז'] שהבאנו שהוכיח מהכא החזו"א דאף דקצר לאחר שנתגייר, אבל סו"ס הגידול שליש היה לפני שנתגייר, ומבואר א"כ דליכא פטור בגידול שליש ביד עכו"ם, ובמשנת ר"א [סי' ו' ס"ק ד'] דחה ראיה זו, דעיקר הקושי' דמאי שנא מהלוקח טבלים ממורחים מן העכו"ם דפטור מנתינה כיון דאומר למקבלי המתנות דאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי דינא בהדייהו, דטענה זו הרי יכול לטעון כיון שהיה גידול הפירות באופן שלא היה בהם זיקת ממון השבט, א"כ ה"נ נימא הכי דהגר בא מכח הנכרי דלא היה בגידולים זיקת ממון עניים, ומ"ש אם הוא עצמו היה נכרי מישראל הלוקח מן הנכרי.

ותי' שהכלל של קאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי דינא בהדייהו שייך רק במתנות כהונה ולוייה אבל לא במתנת עניים, והחילוק הוא דיסוד דין נתינת מתנות כהונה ולוייה נובע מדין ממון שבט שחל על המתנות, ולכן כל שהיה ברשות עכו"ם בשעת חיוב אין בו דין ממון כהונה ולוייה ולכן פטור מנתינה, אבל מתנות עניים אינם בתוצאה מדין ממון עניים שחל בהו אלא הוא בעיקרו מצות נתינה, ומשו"ה שפיר חייב אפי' אם לא חל דין ממון עניים בשעת גידולו.

# משנה ז

הקדיש קמה ופדה קמה חייב, עומרין ופדה עומרין חייב, קמה ופדה עומרין פטורה שבשעת חובתה היתה פטורה:

# רע"ב משנה ז

קמה ופדה עומרים פטורה - דמקרא דממעטינן קציר עובדי כוכבים ממעטינן נמי קציר הקדש דלאו קצירך הוא ולענין שכחה פליגי רבי יהודה ורבנן בהקדיש קמה ופדה עומרים כי היכי דפליגי בעובד כוכבים שקצר שדהו ואחר כך נתגייר:

# ציונים והערות.

## "הקדיש קמה ופדה עומרים".

בגוונא זו כתבו הראשונים שכמו שרבנן ור"י נחלקו לעיל בשכחת עמרים דחייב לר"י אי פדאו לאחר שנתגייר, א"כ ה"ה הכא דפליגי בגוונא זו נמי לגבי הקדש.

והעיר רעק"א דהכא איירי שפדה לאחר שהעמיר, ובכה"ג גם ר"י מודה שהרי רק בעמרים קפיד שעימור בכלל שעת חובתה הוא, ועיין באור גדול מה שהעיר בזה.

ועיין מה שתמה עליו בתפא"י שם דאיכא גמר מלאכה של עימור ועל זה קאי הראשונים, אכן ר"י קאי על העמור לקחת את התבואה לגדיש שזו שעת החיוב בשכחה.

## "הקדיש קמה ופדה עומרים פטורה שבשעת חובתה היתה פטורה".

כתב במקד"ד [סימן ס"ב סוס"ק ב' עמוד רמ"א ד"ה אמרינן פ"ד מ"ז]:

"והנה זה דאמרינן פדה עומרים אפשר לומר דכל לאחר קצירה עומרים קרי ליה, אך בפירוש המשנה כתב שם הקדיש קמה וקצר הגזבר ועשאם עומרים ואח"כ פדאם כו', משמע דבעינן שיקצור הגזבר וגם יעשה עומרים, [וכבר עמד בזה בתוס' רעק"א].

ונראה דעשיית עומרים בכלל קצירה היא לענין פאה, ואשכחן עוד יותר מזה לענין שביעית בלאו דלא תקצור שכתב הרמב"ם ז"ל [פ"ד מהל' שמיטה ה"א] ואם קצר כדרך הקוצרים לוקה כיצד כגון שקצר כל השדה והעמיד כרי ודש בבקר כו', דהכל בכלל קצירה היא לענין שביעית", ועיין מה שנתבאר בזה לעיל [משנה ו'] במלכי צדק דג"כ הלך בדרך זו שעימור הוא חלק מהקצירה, ושם ביארנו את השייכות בין העימור לקצירה.

## פלוגתת החזו"א והמשנת ר"א בהבאת שליש ביד הקדש לגבי פאה.

מבואר כאן שיש פטור הקדש בשעת קצירה, ויש לדון בדין הבאת שליש ביד הקדש אם פטור מלקט שכחה ופאה או לא שהרי בתרו"מ איכא פטור הקדש בזה.

ונחלקו בזה החזו"א והמשנת ר"א, דיעויין בזה בחזו"א [שביעית סי' ב' ס"ק ד'] דנקט שאין פטור של גידול בפטור [ר"ל הבאת שליש ברשות הקדש ועכו"ם] לענין לקט שכחה ופאה, ולעומת זאת במשנת ר' אהרן [סי' ו' ס"ק ד'] חולק על החזו"א וס"ל דגם בלקט שכחה ופאה יש פטור בהבאת שליש בהקדש ועכו"ם וכו', ויש לעיין בשיטת הבה"ג בזה, הבאנו לשונו בהערה [[56]](#footnote-57).

החזו"א הוכיח כן מכמה דוכתי:

א] ממה שהמשנה נקט דין זה לענין תרו"מ להלן [משנה ח'] ולא נקטו לענין פאה, ב] עוד הוכיח מדברי הר"ש לעיל [פ"א מ"ו] שפי' דהחזיק בקמה מן ההפקר חייב בלקט שכחה ופאה ומשמע אפי' הביא שליש ביד הפקר, ג] עוד הוכיח כן ממה דתנן [משנה ו'] נכרי שקצר את שדהו ואחר כך נתגייר, פטור מן הלקט ומן השכחה ומן הפאה, רבי יהודה מחייב בשכחה, שאין השכחה אלא בשעת העמור, ומשמע דרק משום שנתגייר אחר קצירה אבל אם נתגייר קודם קצירה חייב בלקט שכחה ופאה, אע"פ שהבאת שליש הוא ברשות עכו"ם, כן מבואר מדברי ר' יהודה שחייב בשכחת עומרים אע"פ שנתגייר רק לאחר קצירה, אע"פ שהבאת שליש הוא ברשות עכו"ם, ואפי' רבנן דחולקים על ר"י היינו מחמת היקש של שכחת עומר לשכחת קמה, אבל אל"ה מודים דחייב אע"פ שגדל ברשות עכו"ם.

לעומת זאת במשנת ר"א הוכיח מרש"י חולין [קל"ד] ומהרמב"ם [פ"ה מהל' מתנ"ע הכ"ז] דס"ל דהמפקיר כרמו וזכה בו אחר [שאינו הבעלים דמעיקרא] קודם בצירה, שפטור מלקט שכחה ופאה, ורק בעליו מתחייב, הרי מבואר דבשעת הבאת גידולו שייך לחול בו פטור אע"פ שבשעת קצירה חזר וזכה בו, ועיין בהערה [[57]](#footnote-58).

## חילוק בהנ"ל בין הקדש עכו"ם להפקר.

ועיין בדרך אמונה [פ"ב מתנו"ע ס"ק ע"ד] דליכא פטור הקדש בשליש, ולעיל מיניה [פ"ב מתנו"ע ס"ק ל"ח] נקט כן נמי לגבי פטור עכו"ם, אכן לגבי פטור הפקר דעת החזו"א [[58]](#footnote-59) – מובא בדרך אמונה לעיל מיניה [פ"ב מתנו"ע ס"ק כ"ד] דפטור גם בהבאת שליש.

# משנה ח

כיוצא בו המקדיש פירותיו עד שלא באו לעונת המעשרות ופדאן חייבין, משבאו לעונת המעשרות ופדאן חייבין, הקדישן עד שלא נגמרו וגמרן הגזבר ואחר כך פדאן פטורים שבשעת חובתן היו פטורים:

# רע"ב משנה ח

עד שלא באו לעונת המעשרות - היינו מרוח כשהוא משוה פני הכרי ברחת, אם באותה שעה היו ביד הגזבר פטורים, ואם לאו אין ההקדש פוטרן:

וגמרן הגזבר - שנגמרו בעודן ביד הגזבר:

# ציונים והערות.

## ב' משניות, חדא במירוח וחדא בשליש, והערה ברמב"ם ור"ש.

תנן בחלה [פ"ג מ"ד], כיו"ב המקדיש פירותיו עד שלא באו לעונת המעשרות ופדאן חייבין, ומשבאו לעונת מעשרות ופדאן חייבין, הקדישן עד שלא נגמרו וגמרן הגזבר ואח"כ פדאן פטורין, שבשעת חובתן היו פטורין, ובירושלמי כאן [כ"ב.] וכן בחלה [פ"ג ה"ג - י"ז.] הק' דתרתי משניות למה לי, ומשני אחת למירוח ואחת לשליש, הרי מבואר להדיא שהקדש פוטר בין בשעת הבאת שליש ובין בשעת מירוח אך לא בנתיים.

והנה שיטת הר"ש צ"ב בזה שהרי בין בהמשנה בפאה ובין בהמשנה בחלה הביא רק הפטור של שעת מירוח, ומשמע קצת דס"ל שהבאת שליש ברשות הקדש אינו פוטר, וק' מדברי הירושלמי הנ"ל, וכבר עמד בזה בתורת הארץ [פ"ג אות ל"ט בהג"ה], והעיר גם מלשון הרמב"ם בפירוש המשנה כאן שלמד משנה דידן לענין שליש ולא לענין מירוח, וכ"כ בשנו"א בשיטת הרמב"ם, אכן קשה דגם בחלה שם פירש לענין שליש, ועיין עוד בחזון יחזקאל [פ"ב פאה ה"י].

וע' בדרך אמונה [פ"ב מהל' מעשר ה"ח בביאור ההלכה ד"ה המקדיש] שהביא מירושלמי במעשרות שפירש ב' משניות אלו לענין מירוח, ולפי"ז מיושב שיטת הר"ש ולפי"ז צ"ל דמתניתין תני חדא אגב אידך, אבל דברי הרמב"ם עדיין ק'.

## חילוק בין פטור הקדש לפטור עכו"ם.

יש חילוק בין פטור הקדש לפטור עכו"ם, דהקדש פוטר במירוח ושליש, וכנתבאר, אכן לגבי פטור עכו"ם אינו כן, דיעויין בגיטין [מ"ז.] דאמרינן שרשות עכו"ם פוטר מתרו"מ, ואמרינן התם שמה שרשות עכו"ם פוטר היינו דוקא בשעת מירוח או רק בשעת הבאת שליש, וזה תלוי במה דפליגי אם יש קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מתרו"מ, שאם יש קנין לעכו"ם בא"י אז יש פטור שליש, אבל אז כבר אין פטור מירוח, ורק למ"ד אין קנין איכא פטור במירוח ולא בשליש, עכ"פ מבואר שאינו פוטר בשניהם, וק' דמ"ש דרשות הקדש פוטר בשניהם.

ועיין בזה באבני נזר [יו"ד סי' תט"ז סק"ג] שכ' לפרש שמה שאין רשות עכו"ם פוטר בשניהם היינו משום שאם אין קנין לעכו"ם להפקיע מתרו"מ א"כ הרי"ז קרוי דגנך של ישראל בשעת גידול שליש, ולכן ליכא טעם לפוטרו, אבל הקדש אינו כן שבודאי איכא רשות להקדש בא"י ולכן איכא לפוטרו בשניהם.

אך אכתי קשה לפי המ"ד שיש קנין לעכו"ם וכו' ומה"ט הבאת שליש ביד עכו"ם פטור, ומ"מ מירוח עכו"ם חייב דמ"ש דמירוח הקדש ג"כ פוטר, וכ' באבני נזר שמירוח והבאת שליש שקולים הן ויבואו שניהם ולכן בהקדש מרבינן דתרווייהו פטרי מתרו"מ, אבל אין לפטור מירוח עכו"ם, דבשלמא הבאת שליש ביד עכו"ם י"ל דפטור כיון שיש קנין לעכו"ם בא"י נחשב כאילו גדל בחו"ל, אבל אין בזה טעם לפטור מירוח עכו"ם, ומהאי טעמא אין הבאת שליש ומירוח ברשות עכו"ם שקולים, אבל לענין רשות הקדש שפיר הוין שקולים ומרבינן שניהם.

ובעיקר ההנחה שיש קנין לעכו"ם יכול לפעול דליהוי כחו"ל עיין בהערה [[59]](#footnote-60) שהבאנו כמה מקורות לחידוש זה, אולם אף שיש לחידוש זה מקורות, אכתי צ"ב הסברא בזה, דהאיך מהני קנין עכו"ם לעשותו לחו"ל, וביאר בזה הגר"ח [תרומות פ"א ה"י - באמצע הדיבור והנה קשה – ובעיקר טעמו של הרמב"ם וכו'], דכיון דקדושת א"י תלויה בירושה וישיבה "שעיקר הקדושה נעשית ע"י זה שירשוה ישראל", שוב אמרינן דע"י קנין עכו"ם בטלה הך ישיבה וממילא דבטלה קדושת הארץ, וחיילא ביה דין חו"ל.

ובעיקר קושי' האבני נזר דבעינן לחלק בין פטור הקדש לפטור עכו"ם, עיין בזכרון שמואל [סימן ט' ס"ק ט'] ובתורת הארץ [פרק ד' ס"ק פ'].

## בחילוק בין פטור הפקר לפטור הקדש.

יש חילוק בין הפטור הפקר לפטור הקדש, שהקדש רק פוטר אם בשעת מירוח עצמו היה ביד הקדש, דבהקדישו ופדאו לפני מירוח חייב, אבל בהפקר פטור כל שהיה הפקר לפני מירוח, וכמבואר בתוס' ב"מ [כ"א].

ועיין טורי אבן ר"ה [ט"ו] ואור שמח [בכורים פ"ח ה"ו] וחזו"א [מעשרות סימן א' ס"ק ב'], ועיין מקד"ד [סימן נ"ה סוס"ק ג'] מה שחידש בזה בשיטת הרמב"ם.

והחילוק ביניהם מתבאר עפ"י מה שמבואר בחידושי רבינו חיים הלוי הלכות ביכורים [פרק ח' ה"ו]: "דאיתא בירושלמי פ"ק דמעשרות א"ר אילא מה נן קיימין אם בשנתמרח הכרי ברשות ההבקר וברשות ההקדש אמרה תורה ראשית דגנך ולא של הבקר ראשית דגנך ולא של הקדש אלא כי נן קיימין בשהבקיר שיבלין וחזר וזכה בהן בהפקר פטור בהקדש חייב בהבקר פטור מן ההיא דאר"י בשם ר"י ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך וכו' יצא הבקר שידך וידו שוין בו.

הרי דבתרומות ומעשרות גופא איכא תרי גווני פטורי דהפקר, חדא דילפינן מקרא דדגנך ולא של הפקר, דבזה הפקר שוה להקדש, דכל פטורו הוא רק בשעת חובתן, ועוד איכא בהפקר פטור נוסף מקרא דובא הלוי וגו', דמיניה ילפינן דהפקר פוטר לעולם, גם אם הפקיר שבלים וחזר וזכה בהן, ולא תלי כלל בדין שעת חובתן וכו'", עכ"ל הגר"ח, ועיין בהערה [[60]](#footnote-61) מה שהוסיף בזה הגר"ח לגבי חלה.

עכ"פ מבואר היטב החילוק בין הפקר להקדש שבהפקר מלבד הפטור הרגיל של שעת חובתן איכא נמי פטור שני, ופשוט, ועיין נמי בר"ש סיריליאו על הירושלמי [פ"א מעשרות ה"א] שכבר הקשו בירושלמי [שם] דמ"ש הקדש שאינו פוטר אלא בב' זמנים אלו, ומ"ש הפקר שפוטר לעולם [[61]](#footnote-62), וגם הוא למד ע"ד הגר"ח שיש ב' פסוקים וב' דינים.

ויש להעיר בזה עוד ממה שפירשו הרמב"ם והרע"ב ריש מעשרות דהא דממעטינן נשמר לאפוקי הפקר בתרו"מ, היינו מקרא דתבואת זרעך זרעך המיוחד לך, ומקור דבריהם מהירושלמי ריש מעשרות [שם], ואמנם בירושלמי בכמה מקומות [ובכללם גם שם בהמשך דברי הירושלמי] דילפינן לה מקרא דובא הלוי, וכן העיר התוס' יו"ט [שם] שהרמב"ם והרע"ב בכמה מקומות הביאו הך קרא דובא הלוי, וא"כ צ"ע דלמה בעינן לפטור הפקר לתרי קראי הנ"ל, וצ"ע, ולפי הגר"ח היה אפשר ליישב כנ"ל.

אולם עיין בכפות תמרים [ל"ט: ד"ה פוטרין] שתירץ קושיית התוס' יו"ט דלמה לי תרי קראי, דחד קרא אתי לאשמועינן שאין חיוב להפריש תרו"מ כשהיה הפקר, ואינו עובר על איסור טבל, וחד קרא אתי לאשמועינן שאף אם הפריש אין תרומתו תרומה, ואין להקשות דכיון דאינו חייב פשיטא שאם הפריש אין תרומתו תרומה, דהא אשכחן הפקר שאינו חייב להפריש ואם הפריש תרומתו תרומה, והוא בירושלמי כאן והובא ברמב"ם פ"ב מהל' תרומות הי"ב ובראב"ד שם שאם הפקיר קמה וזכה בה אינו חייב ואם הפריש תרומתו תרומה, עכ"ד.

וכתב המקדש דוד [סי' נ"ה ס"ק ג'] דכוונת הכפ"ת דקרא דובא הלוי הוא פטור בחיוב ההפרשה, וקרא דתבואת זרעך הוא דאפילו אם הפריש אין תרומתו תרומה, וכמו דילפינן מהך קרא דבעינן אוכל וגידוליו מן הארץ שהוא דין גם בדיעבד בחלות ההפרשה, ובהפקיר קמה וזכה בה דאיתא בירושלמי וברמב"ם שתרומתו תרומה מיירי בזכה בה הוא עצמו דמיקרי שפיר תבואת זרעך, ואינו פטור אלא משום קרא דובא הלוי, ולכך אין זה אלא פטור מהחיוב אבל אם הפריש תרומתו תרומה, ואה"נ דאם זכה בה אחר והפריש אין תרומתו תרומה מקרא דתבואת זרעך.

וע"ע בתורת זרעים [פ"א מ"ו עמוד י"ד] הרחבת דברים בב' דינים בפטור הפקר בתרו"מ בב' פסוקים.

## בפטור הקדש במירוח מותר כבר באכילת קבע

יש להקשות על מתניתין דתנן "הקדישן עד שלא נגמרו וגמרן הגזבר ואחר כך פדאן פטורים", ומשמע דפטורים לגמרי, וק' דכבר נאסרו באכילת קבע אפי' קודם מירוח, ואיסור זה להיכן הלך, ודוחק לפרש שפטורים ומותרים באכילת עראי ולעולם אסורים באכילת קבע, דהלשון משמע דפטורים לגמרי מהפרשת תרו"מ, וע' בתוס' רע"א שהביא מתוס' מנחות [ס"ז: ד"ה כדי שתהא] שפי' דמשום פסידא דהקדש אוקמי רבנן אדאורייתא, אכן הוסיף שם עפ"י מה שמבואר שם בשם ר' אפרים לענין ראיית פניה בית בהכניסה במוץ, דאע"ג דאכילת קבע אסור קודם ראיית פני הבית, היינו היכא דיכול לבא לידי חיוב כשיראה פני הבית אבל היכא שהכניסה במוץ שלה ומירחה בבית שוב אינו יכול לבא לידי חיוב, ע"ש, ועפ"י זה מבואר נמי למה פטור לגמרי במירוח הקדש.

# משנה ט

מי שלקט את הפאה ואמר הרי זו לאיש פלוני עני, ר' אליעזר אומר זכה לו וחכמים אומרים יתננה לעני שנמצא ראשון, הלקט והשכחה והפאה של עובד כוכבים חייב במעשרות אלא אם כן הפקיר:

# רע"ב משנה ט

רבי אליעזר אומר זכה לו - פלוגתא דרבי אליעזר ורבנן בעשיר שלקט פאה לזכות בה לעני. דרבי אליעזר סבר אמרינן תרי מגו, מגו דאי בעי מפקר לנכסיה והוי עני וחזי ליה השתא נמי חזי ליה. ומגו דאי בעי זכי לנפשיה זכי נמי לחבריה, ורבנן סברי חד מגו אמרינן, תרי מיגו לא אמרינן, אבל מעני לעני דברי הכל זכה לו והלכה כחכמים.

של עובד כוכבים חייב במעשרות - דהואיל ואין העובד כוכבים חייב בלקט שכחה ופאה הוו להו כשאר תבואה של עובד כוכבים שחייבת במעשר:

אלא א"כ הפקיר - לעניים ולעשירים, דהפקר פטור מן המעשר. ומתניתין ר"מ היא דאמר אין קנין לעובד כוכבים בארץ ישראל להפקיע מן המעשר. ואין כן הלכה:

# ציונים והערותובו ה' ענפים.

**ענף א בעיקר דינא דחב לאחרינא ובמיגו דאי בעי זכי. <>** הקדמה לסוגי' – למה בעינן מיגו ואי בעינן מיגו, כמה שיטות וחילוקי דינים בזה. <> מיגו דזכי ומיגו דאי בעי זכי. <> כמה דרכים בעיקר סברת מיגו דאי בעי זכי ובחילוק בין חד מיגו לתרי מיגו. <> מבאר דמיגו דאי בעי זכי שייכא למיגו דזכי – שפועל בכחות דידיה לאחרים. <> ראיות מהדין של רגלי הממלא שהגדר כנתבאר בדרך השלישית. <> בדברי הקצוה"ח – למה יתננה לעני הנמצא ראשון. <>

**ענף ב' בשיטת רש"י דליכא מיגו כנגד הדין להזהיר עני על שלו <>** בדברי רש"י לחלק בין בעלים לעשיר אחר – ליישב את קושי' הר"ש מהירושלמי. <> ישוב הגר"ח לשיטת רש"י – שהדין להזהיר הוא דין איסורי ולא שייך בזה מיגו. <> מה שיש להעיר בדברי הגר"ח. <> דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל – דדין להזהיר עני על שלו אינו איסור מן הצד - אלא דבר זה הוא מעיקר חובת העזיבה, שהתורה חייבתו לעזוב את הפאה לאחרים. <> ישוב לדברי הגר"ח על פי הנ"ל. <>

**ענף ג' ביאור פלוגתת הראשונים אי מוזהר על שלו גם כשהפקיר. <>** ישוב שיטת רש"י - בריטב"א וברעק"א בדין להזהיר עני על שלו דגם לאחר הפקר לא הותר איסור זה. <> דברי הקה"י בביאור עיקר פלוגתתם – האם הוי כעשיר או שזה דין בעזיבה. <> דרך חדשה בעיקר פלוגתתם. <> חידוש מהחזו"א ואחיעזר לחלק בחידוש של רש"י בין פאה למעשר עני – וזה משום דחלוקין נינהו בעיקר הדין עזיבה. <> מבאר שהדין להזהיר עני אינו דין חדש אלא דין מיניה וביה בעיקר החיוב הפרשה. <>

**ענף ד' יסוד דינא דעזיבה דפאה תלויה בקצירה והדין להזהיר עני על שלו מתייחס לקצירה. <>** הקדמה. <> מוכיח דמיניה וביה מוכרח בריטב"א שיש שייכות בין הדינים של עיקר התעזוב – גם לר"ש ולרא"ש – ונפ"מ לדינא דבחזר וזכה בו כו"ע מודי דהאזהרה חוזרת. <> מבאר שבריטב"א מוכרח שלרש"י יש שייכות בין הדינים של עיקר התעזוב – אף דמחלק ביניהם בהפקיר ועדיין לא חזר וזכה בו – ומתמה בזה. <> מעורר מדברי התורת זרעים – בקצר ומכר והלוקח הפריש דהמוכר מוזהר על הפאה של הלוקח, תמוה טובא כל השיטות. <> ביסוד דינא דפאה – עזיבה בקצירה, שהקצירה צריכה שתהיה בה עזיבה. <> קצירה דידיה צריכה שתהיה בה עזיבה גם במצב של הפקר שהוא לא מחוייב בהפרשה. <> מבאר דגם החולקים על רש"י למדו כגדר הנ"ל, ולא נחלקו אי הוי דין צדדי - דדינו כעשיר. <> מיישב הך דקצר ומכר – דעזיבה דלוקח חיילא בקצירה דמוכר ועזיבה זו מיוחסת אליו שלא להפקיעו. <> דן בדין תעזוב יתירא בהפקיר כרמו וחזר וזכה בה אחר – ומתמה בזה. <>

**ענף ה הערות בסיפא של המשנה <>** הלקט והשכחה והפאה של עובד כוכבים חייב במעשרות, ומאי שנא תרומת עכו"ם מפאת עכו"ם. <> בחידוש המשנה למלך שהפטור פאה מתרו"מ הוא רק אחרי לקיטה של העני, והוכיח כן מהמשנה. <> בדברי רעק"א על חידושו של המשנה למלך הנ"ל.

# ענף אבעיקר דינא דחב לאחרינאובמיגו דאי בעי זכי.

## הקדמה לסוגי' – למה בעינן מיגו ואי בעינן מיגו, כמה שיטות וחילוקי דינים בזה.

הר"ש הביא כאן את הסוגי' בב"מ [ט:] "אמר עולא אמר ריב"ל - מחלוקת מעשיר לעני דר"א סבר מגו דאי בעי מפקר נכסיה וכו' ומגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה", הרי לנו דרק מכח המיגו מצי לזכות ובלי מיגו לא מצי לזכות לעני אחר – ונחלקו אי מהני תרי מיגו או חד מיגו, עוד נחלקו אי מהני מיגו כל עיקר – ואז אין אפשרות לזכות לעני אחר כלל, והגמרא תולה דין זה במגביה מציאה לחבירו, והיינו דמה דמהני מגביה מציאה לחבירו – היינו מחמת המיגו דמצי לזכות לעצמו ג"כ, ואי לא מהני מיגו כלל ולכן לא מצי להגביה מציאה לחבירו - וכמו דרצו ללמוד במשנה בתחילת הסוגי' – אז גם בפאה לא מצי לזכות לחבירו, ובמציאה איכא מיגו אחד כמו בפאה שזה מיגו מעני לעני.

אלא דלא נתבאר להדיא אמאי בעינן למיגו דאי בעי זכי – גם במציאה וגם בפאה, ובפשוטו כוונת הגמ' דפאה ומציאה הו"ל חב לאחריני ולכן לאו כל כמיניה לזכות לחבירו ולחוב לאחרים, ולכך בעינן למיגו דאי בעי זכי לנפשיה.

ויש לדעת דאיכא כמה דרכים בסוגי' בב"מ [שם] בגיטין [יא] בביאור האי פלוגתא – ועיין בתוס' בב"מ [שם], וסיכום הדברים כדלהלן:

א] יש שיטה דתופס לבע"ח במקום שחב לאחרינא דמהני אף דהתם חב לאחרינא והתם ליכא שום מיגו, והיינו דלדידהו ליכא חסרון של חב לאחרינא כלל, וכן למדו בגיטין [שם], וממילא דלפי הך שיטה לא בעינן מיגו כל עיקר ופשוט דמהני במציאה ובפאה גם מעשיר לעני.

ב] יש שיטה דאף דאיכא חסרון של חב לאחרינא – ולא מהני לתפוס חוב - אולם אכתי מהני בתרי מיגו ולכן מהני במציאה ובפאה גם בעשיר לעני.

ג] ע"ד זה יש עוד שיטה – אלא דלדידיה מהני רק מיגו אחד ולכן מהני במציאה ובפאה מעני לעני ולא מהני בתופס חוב ובפאה מעשיר לעני.

ד] יש שיטה דליכא מיגו כלל, ולא מהני לא בחוב ולא בפאה ולא במציאה, והיינו דלית ליה מיגו – והיינו כרבא בב"מ [ח'.] דמגביה מציאה לחבירו לא קנה חבירו, אלא דהתם יש דין של מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי' - והיינו שהוא עושה זכייה משותפת לו ולחבירו ובזה לא אכפת לן החב לאחרינא, וכפשוטו אין זה ענין למיגו דהכא – דהכא רק דנים במיגו "דאי בעי זכי" ולא באחד שזוכה באמת.

ה] בסוגי' בגיטין מבואר שיש שיטה שאף דליכא חסרון של חב לאחרינא כל עיקר ולא בעינן מיגו - ומהני לתפוס גם בחוב וגם במציאה אכן יש גזה"כ מיוחדת דלא מצי לזכות מתנות עניים לאחרים.

ו] ברש"י בסוגי' בב"מ [שם] מבואר דאף אי מהני מיגו – גם מעשיר לעני אבל לא מהני בבעה"ב, ולהלן יבואר טעמא דמילתא.

אלא שיש להעיר – הרי ברש"י בגיטין מבואר דגם בעל הבית מצי לזכות, וכפשוטו, התם אזלי לפי הך צד דלא בעינן מיגו ומהני גם בחוב דליכא חסרון של חב לאחרינא, הלכך מהני גם בבעה"ב, ודווקא הכא דמצד המיגו אתינן עלה לא מהני בבעה"ב.

## מיגו דזכי ומיגו דאי בעי זכי.

כפשוטו היה נראה – דמיגו דזכי ומיגו דאי בעי זכי תרתי נינהו, והיינו דלשיטת רבא בב"מ לעיל [ח'.] דמגביה מציאה לחבירו לא קנה חבירו ולית ליה מיגו אפילו מעני לעני, ורק מהני במיגו דזכי - והיינו שהוא עושה זכייה משותפת לו ולחבירו – וכבר הזכרנו דכפשוטו אין זה ענין למיגו דהכא – דהכא רק דנים במיגו "דאי בעי זכי" ולא באחד שזוכה באמת.

אולם לשון רש"י בב"מ [יא] בסוף העמוד "דאמרי רבנן לא אמרינן מגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה 'אלא היכא' דהגביה לדעת שניהם, כגון שנים שהגביהו מציאה".

והמבואר בדבריו שאין זה ב' דינים נפרדים – אלא דזה המיגו הפשוט שכולם מודים דמהני – והיינו כשהוא באמת זוכה לעצמו, וכל המחלוקות מתחילות בדרגות יותר גבוהות של הך מיגו עצמו – והיינו במיגו 'דאי בעי' של אחד או שנים, אבל ביסודם הכל דבר אחד.

## כמה דרכים בעיקר סברת מיגו דאי בעי זכי ובחילוק בין חד מיגו לתרי מיגו.

ובביאור הך מיגו מצינו כמה דרכים:

כפשוטו יש לומר – וכ"ה בתשובות משאת בנימין [סי' ל"ב] - דכל היכא דאי בעי זכי לנפשיה שוב לא חשבינן להך זכיה כחובה לאחריני, דכיון דבידו להפסיד להם ע"י שיזכה בהך פאה לעצמו נמצא דזכייתו לחבירו אינה מוסיפה חובה לשאר בני אדם, דבלא"ה בידו לזכות בהך ממון לעצמו ולהפסידם.

אולם דרך זו קשה מאד להבין מה החילוק בין חד מיגו או תרי מיגו – הא הכל תלוי במציאות האם הוספנו לו חוב או לא – הא יש עשיר שבקל מפקיר ויש עני שמעולם לא זוכה לעצמו, וצ"ע.

עוד יש לומר בזה - דלעולם יש כאן חוב לאחריני – ולא בטל החב לאחרינא על ידי המיגו – אלא שענין המיגו הוא דעל ידי כן יש לו זכויות בממון – מציאה או פאה, ומחמת הזכויות הללו מצי לזכות לאחרים גם במקום שיש חב לאחרינא – דכל זה בכלל הזכויות שיש לו בממון מחמת זה שיכול לזכות בו לעצמו.

לדרך זו מובן החילוק בין עני לעשיר – והיינו שיתכן שדנים שיש לעשיר כבר זכות היום בתור זה שיכול להיות עני, והיינו היום יש לו זכות בפאה לכשיהיה עני ומחמת זכות זו מצי לזכות לאחרים במקום שחב לאחרינא, ובזה גופא פליגי דיתכן שזה התחדשות, וכעת דנים אותו כאחד בלי זכות – ואי 'יעני' תתחדש הזכות.

אולם כפשוטו הדברים תמוהין – אטו הפקר יש בו זכויות, הא בשלמא ממון עניים יש בהם זכות לעניים, וכדמצאנו לשונות במשניות בפאה שהוא גוזל את העניים [[62]](#footnote-63) ויש לדון שמא יש לו זכויות מחמת זה שהוא עני או שיכול להיות עני, אכן בהפקר אינו כן – שהפקר הרי הוא כנכסי הגר שאין בו בעלות ואין כאן רשות של כולם ששמו הפקר [[63]](#footnote-64).

## מבאר דמיגו דאי בעי זכי שייכא למיגו דזכי – שפועל בכחות דידיה לאחרים.

ואשר צריכים לומר בזה – ובהקדם מה שלמדנו לעיל מדברי רש"י בב"מ [יא] בסוף העמוד – דנתחדש דמיגו דזכי בב"מ לעיל [ח'.] ומיגו דאי בעי זכי דהכא שייכי אהדדי – ב' דרגות בדין אחד.

ונראה שהביאור כנתבאר בדברינו באמרות אברהם שנים אוחזין [סימן ס"ג] דאיכא תרי גווני שהאדם פועל חלויות לחבירו – בשליחות על ידי הכחות שנמסרו לו מחבירו, וע"ד זה נמי במידי דזכות דא"צ מינוי מפורש ומהני על ידי הכחות שנמסרו לו מחבירו על ידי התורה [והרבה שיטות יש בזה].

אולם יש דרך אחרת בזה – דהך מעשה שהאדם עושה לעצמו – הרי הוא עושה כן בכחות דידיה לעצמו – בלי כחות של אחרים, ונתחדש דכלול בתוך הנך כחות לעשות לעצמו שיכול גם לייחס פעולותיו הללו לחבירו מתוך עשייתו לעצמו בכחות דידיה לעצמו – ונמצא דבכחות דידיה מהני לעשות לחבירו - בלי מסירת כחות מאחרים וככל שליח וזכין דעלמא.

והנה – זה פשוט דמהני כה"ג במי שבאמת עושה ופועל לעצמו - בכחות דידיה לעצמו, אכן יש לדון עוד – דיתכן דעצם זה שיכול לעשות לאחרים – והיינו 'אי בעי זכי לנפשיה' – דזה אהני לן דמצי לזכות לאחרים ג"כ בהנך כחות עצמם שהיה עושה לעצמו.

והיינו דמה דמצי זכי לעצמו היא סיבה לומר שיש לו כבר כחות מדידיה – ומצי עביד בכחות דידיה לאחרים גם בלי שהוא באמת עושה לעצמו – וא"צ לזה מסירת כחות.

בדרך זו נאמר - דעיקר החסרון של חב לאחרינא היינו בקבלת כחות מאחרים לפעול עבורם על חשבון החב של אחרים – אכן מה שהוא פועל בכחות דידיה בתור עשייה דידיה – בזה אינו חסרון של חב לאחרינא.

בדרך זו גם מובן מאי שנא חד מיגו או תרי מיגו – הא סו"ס בכחו לעשות לעצמו - וביאר בזה הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דנתחדש במיגו דאי בעי זכי – דדיינינן ליה כבר עכשיו כאחד שיש לו כח משלו לפעול בממון – וזה המיגו, אבל מאן יימר לן דגם עשיר יש לו כח עצמי וזכות לפעול בממון – הא כפשוטו המעשה של העשיר אינו כלום כעת לפני שהפקיר – וזה כל הנידון של המיגו – האם יש לו כח זכייה כעת מחמת האפשרות להפקיר נכסיו.

והיינו דמצד אחד יש לומר דדילמא רק אחרי שיפקיר יתחדש לו הך זכות, ומאידך יש לומר דהיום איכא כבר זכות וכח לעשיר 'כשיעני' – שאז יכול לזכות בפאה דזה דינו של כל ישראל 'שכשיעני' יוכל לזכות, וזה הנידון אי כבר עכשיו דנים שיש לו כח זכייה או שיתחדש באופן שיעני.

## ראיות מהדין של רגלי הממלא שהגדר כנתבאר בדרך השלישית.

הרי לנו שלפי הדרך השלישית נתחדשה מהפכה – שזכין יכול להיות בכחות דידיה ולא בכחות של מי שזוכין עבורו – וזה עומק החידוש של מיגו דאי בעי זכי – ועיין בדברינו באמרות אברהם שנים אוחזין [סימן ע"ו פרק ב'] שהבאנו ראיות לזה מהדין של רגלי הממלא – והיינו כהגדר שנתבאר בדרך השלישית – והיינו גם לרש"י וגם לר"ת, וכן מבואר באור שמח ובחידושי ר' ראובן ובחידושי ר' ארי' לייב.

אולם יש לדון - דאיך זה מתאים לזכין מטעם שליחות, וכל זה נתבאר בדברינו באמרות אברהם שנים אוחזין [סימן ע"ה].

## בדברי הקצוה"ח – למה יתננה לעני הנמצא ראשון.

יש כאן קושי' בפשט שהקשה בקצוה"ח [סימן רי"ב ס"ק ד']:

וז"ל - "מי שליקט את הפיאה ואמר הרי זו לפלוני עני, ר' אליעזר אומר זכה בו וחכמים אומרים יתננה לעני הנמצא ראשון, ומפרש לה פ"ק דמציעא מעני לעני מחלוקת וסבר ר' אליעזר מיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה, וחכמים סברי דלא אמרינן מיגו ע"ש, וכיון דמיירי מעני לעני וסברי חכמים דלא אמרינן מיגו ולא זכה העני שליקט בשבילו, א"כ אמאי יתננה לעני הנמצא ראשון, יזכה בה הוא עצמו כיון דעני הוא".

ובישוב הקושי' הקדים בזה פלוגתת הרמב"ם והרא"ש: "דעת הרא"ש [שו"ת כלל י"ג סי' א'] דאם אמר לכשאקננו יהא הקדש, אינו כלום, אלא דוקא באומר לכשאקחנו אקדישנו אז הוא דצריך לקיים נדרו ולהקדישו, ולדעת הרמב"ם [פכ"ב ממכירה הט"ו - י"ז] אפילו בדבר שלא בא לעולם דאינו קדוש צריך לקיים דבריו משום נדר, מש"ה אפילו אומר יהיה הקדש או לעניים נמי צריך לקיים דבריו".

וכתב הקצוה"ח דאיכא ראיה לדברי הרמב"ם מקושי' הנ"ל, "דלפי מ"ש הרמב"ם דצריך לקיים דבריו משום נדר אע"ג שעדיין לא קנה אותו, א"כ כיון שאמר הרי זו לפלוני עני צריך לקיים דבריו משום נדר, ומשום נדרו יכול ליתנו לעני אחר, ולר' אליעזר דס"ל אמרינן מיגו וזכה אותו עני שליקט בשבילו וצריך ליתנו לאותו פלוני עני, אבל לחכמים דלא זכה פלוני עני אלא משום נדרו, וסגי לה ליתנו לעני אחר".

# ענף ב'בשיטת רש"ידליכא מיגו כנגד הדין להזהיר עני על שלו

## בדברי רש"י לחלק בין בעלים לעשיר אחר – ליישב את קושי' הר"ש מהירושלמי.

הר"ש על המשנה הביא את דברי רש"י בב"מ [שם ד"ה מי שליקט את הפאה] - שרש"י פי' להך מתני' 'באדם דעלמא' שאינו בעל השדה, דאי בבעל השדה לא אמר ר"א זכה דליכא למימר מיגו דזכי לנפשיה דאפילו הוא עני מוזהר הוא שלא ללקט פאה משדה שלו כדאמר בשחיטת חולין לא תלקט לעני להזהיר לעני על שלו.

ובתוס' הרא"ש בסוגי' בב"מ [שם] הק' עליו דהך דינא דלא תלקט להזהיר לעני על שלו הוא רק כל זמן שהשדה שלו אבל לאחר שהפקירה פקע מיניה הך איסורא, ונמצא דגם בבעל השדה שייך תרי מיגו, דבידו להפקיר כל נכסיו ולהך שדה ולזכות בהך פאה לנפשיה, ומיגו דאיבעי זכי לנפשיה זכי נמי לחבריה.

והר"ש כאן הק' עוד ע"ד רש"י מהא דאיתא בירושלמי אמתני' דשיבולת של לקט שנתערבה באחרות, דלר"א מצי בעל השדה לזכות בה לעני וליתן לו אחרת תחתיה, ומבואר להדיא דלר"א אין חילוק בין בעל השדה לאיניש דעלמא, וגם בעל השדה מצי לזכות לעני.

ולהלן יבואר טעמא דלא מהני מיגו בבעה"ב – אכן נקדים בישוב הירושלמי - ואמר בזה הגר"נ פרצוביץ זצ"ל שיש לומר שהירושלמי ס"ל דטעמא דר"א לא הוי משום מיגו דאיבעי זכי אלא כדברי רב חסדא בגיטין דהתופס לבע"ח במקום שחב לאחרים קנה, ולדרך זו א"צ כלל למיגו דאיבעי מפקר נכסיה, דגם קודם ההפקר הרי הוא יכול לזכות בהך פאה לעני, ולהכי ס"ל להירושלמי דלר"א גם בעל השדה גופא מצי לזכות בפאת שדהו לאחרים [[64]](#footnote-65).

ונוסיף – הרי בלאו הכי צ"ל כן ברש"י מיניה ביה - הרי ברש"י בגיטין מבואר דגם בעל הבית מצי לזכות, וכפשוטו היינו כנ"ל, דהתם אזלי לפי הך צד דלא בעינן מיגו ומהני גם בחוב דליכא חסרון של חב לאחרינא, הלכך מהני גם בבעה"ב, ודווקא הכא דמצד המיגו אתינן עלה לא מהני בבעה"ב – וה"ה שיש לומר כן בירושלמי.

## ישוב הגר"ח לשיטת רש"י – שהדין להזהיר הוא דין איסורי ולא שייך בזה מיגו.

בביאור סברת רש"י - עיין בחידושי הגר"ח [חי' הגר"ח על הש"ס - הו"ד בתורת זרעים הכא] שביאר שמיגו לא אמרינן להתיר איסור לא תלקט.

וז"ל, "דמיגו דאי בעי מפקיר לנכסיה לא מהני אלא בממון אבל לא באיסור, וע"כ באדם בעלמא שאין בו אלא דין גזל עניים אמרינן בהו מיגו דאי בעי מפקיר לנכסיה, אבל בעל השדה דלבד הדין גזל יש עוד דין איסור, מה שעובר על העשה דלעני ולגר תעזוב אותם ולא תלקט, וע"כ לא מהני בו מיגו דאי בעי מפקיר נכסיה".

ועפי"ז תי' את קושית הר"ש על רש"י מהירושלמי בדין שבולת של לקט שנתערבה בגדיש:

וז"ל, "אבל בשיבולת של לקט שנתערבה בגדיש, הרי האיסור שבו בטל ברוב, אלא דהדין ממון עניים לא בטיל מיניה, וע"כ מהני בזה המיגו דאי בעי מפקיר נכסיה בבעל השדה כמו באדם בעלמא, עכ"ל.

## מה שיש להעיר בדברי הגר"ח.

ועיין בשיעורי אבי עזרי בב"מ [שם] שתמה עליו – עיין בהערה [[65]](#footnote-66) שהבאנו דבריו, אכן נראה שיותר יש לתמוה על עיקר דברי הגר"ח – הרי עיקר הדין של מיגו דזכי הוא דין ממוני לתת זכות וכח זכייה בממון, ולכאו' כל הנידון הוא רק עד כמה שהוא מעוכב מלזכות בממון – בדיני ממונות, אכן לו יצוייר ויהיה איסור צדדי כלפי שמיא לא לזכות, אטו הגבלה כזו יעכבו מהכח הממוני שיש לו בממון.

והיינו דאף דסברת הגר"ח נכונה דלא מהני מיגו כנגד האיסור, אכן מאידך יש לומר דמעיקרא לא הפריע לו איסור זה ולא צריך על זה מיגו.

ונביא על זה משל – יש לדון במי שנשבע לא ללקט לעצמו מתוך שדה מסויים, אטו נימא שיש לו תרי מיגו, א] אי בעי מיתשיל, ב] אי בעי זכי לנפשי', וחידש הגר"ח דלא מהני מיגו באיסורים כיון שהנידון הוא נידון של ממון וא"כ ה"ה דהכא לא מהני.

ובאנו בזה להוסיף על הגר"ח דמהאי טעמא גופא לא בעינן מיגו דאי בעי מיתשיל – שהרי השבועה מגבילה אותו בפועל אבל לא מגבילה את הדיני ממון שיש לו בממון, וממילא שיש לו מיגו לזכות לנפשי' גם בלי להשאל על השבועה – וחשיב חד מיגו.

מה נאמר – שאולי האיסור של בעה"ב הוא סיבה להגבלה בממון להפקע זכותו בהאי ממון – וממילא דלולי המיגו להפקיר באמת לית ליה מיגו לנפשי' מצד הממונות, אכן זה אינו דא"כ כלפי הממון הזה שהופקע ממנו בתולדה מהאיסור – בזה שפיר יהני המיגו שיכול להפקיר – [וכן היה הדין אילו השבועה היתה מחילה הפקעה ממונית דכלפי התוצאה של ההפקעה הממונית היינו מזכים אותו דרך המיגו – ודו"ק].

ולהלן יתיישבו דברי הגר"ח.

## דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל – דדין להזהיר עני על שלו אינו איסור מן הצד - אלא דבר זה הוא מעיקר חובת העזיבה, שהתורה חייבתו לעזוב את הפאה לאחרים.

והגר"נ פרצוביץ זצ"ל ביאר בזה בדרך אחרת:

לעיל נתבאר דענין המיגו דאיבעי מפקר נכסיה הוא דמה"ט כבר עתה בעודו עשיר אית ליה כח זכייה בפאה לכשיהא עני, דכיון דאי בעי מפקר נכסיה נמצא דעשירותו אינה מעכבתו לעולם אלא רק כל זמן שהוא עשיר, וי"ל דזכותו בפאה אינה מתחדשת לכשיעני אלא דכבר עתה אית ליה כח זכיה בהך פאה לכשיעני, דכל בנ"א דינם שוה שבזמן עניותם אית להו זכות ליטול מתנו"ע ובזמן עשירותם ל"ל זכות במתנו"ע - ונראה דלפי"ז יש לדון דהך סברא שייכא רק בעשיר דעלמא ולא בבעל השדה וכמשי"ת .

דהנה יעויין בתוס' בב"מ [י"ב ד"ה ואבוה עשיר הוא] שכתבו דהטעם דבעל השדה מוזהר על שלו הוא משום דאיהו נמי חייב בלקט כדדרשינן לא תלקט לעני להזהיר עני על שלו, ומדוייק מדבריהם דגדר הדין דעני מוזהר על שלו הוא דהעני נמי מחויב בלקט, וכונתם צ"ב מה ענין זל"ז – הא עיקר הדין להזהיר עני על שלו מתחיל אחרי שיש לו דין להשאר לקט פאה ושכחה – והכא דנים על עיקר החיוב לקט ועל זה הביא את הדין להזהיר עני על שלו – וצ"ע.

ונוסיף ביאור בטענת הגר"נ פרצוביץ זצ"ל - בפאה איכא תרתי, א] מתחילה חיילא חובת הפרשה ע"י קריאת שם, ב] אחרי שכבר קיים מצוותו בהפרשה – א"כ מעתה הוא כבר מוזהר גם לא לקחת ממה שהפריש ואחרים יקחו, ופשוט שאין ללמוד עיקר חובת הפרשת פאה על עני ממה שהעני מוזהר על מה שהפריש – דיתכן שעשיר הפריש ושוב העני ובאים עכשיו לאוסרו ללקט בתור עני, אבל יתכן שעני מתחילה פטור בהפרשה הראשונה.

וה"ה בלקט – דאף דליכא קריאת שם בלקט וכל הדין מעיקרא הוא דין 'לא לקחת' את מה שממילא נפל, ומה שייך כאן ב' שלבים - אכן באמת גם הכא איכא תרתי, והיינו כך:

שלולי התוס' היינו אומרים כך:

א] תמיד מה שנופל נהיה ממון עניים אכן אולי זה דווקא אי הוי עשיר אבל אי הוי עני שאינו מחוייב בלקט - אז יתכן דמעיקרא לא נהיה לממון עניים בנפילה ומיעקרא ליכא זכות לענייים לקחת.

ב] אי היה עשיר בזמן הנפילה ושוב העני – הכא ודאי חיילא תורת ממון עניים בתורת לקט, והכא באה התורה וחידשה איסור לקחת לעצמו אף שכעת הוא עני – וא"כ קשה דהאיך למדו התוס' את עיקר החיוב לקט בעני ממה שמוזהר על מה שהפריש.

וביאר בזה הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דזה פשוט דמצות עזיבה היא לעזוב את הפאה לאחרים ולא ליטלה לעצמו, דזהו החפצא של עזיבה לעזוב את הפאה לאחרים, והא דבעי' להך דרשא דלהזהיר לעני על שלו הוא משום דמסברא היה מקום לדון דעני פטור מלקט, ובהך קרא נתחדש דעני נמי חייב בלקט וממילא איהו מצווה לעזבה לאחרים ואסור לו ליטלה לעצמו ודו"ק.

ולמדנו מדבריהם דהך דינא דלהזהיר לעני על שלו לא הוי איסור מן הצד אלא דבר זה הוא מעיקר חובת העזיבה, שהתורה חייבתו לעזוב את הפאה לאחרים.

וכבר ציינו [[66]](#footnote-67) בזה לדברי רש"י בגיטין [י"ב] שכתב "להזהיר עני על שלו, עני הראוי ליטול פאה ויש לו שדה הזהירו הכתוב להניח בה פאה", ומדוייק מדבריו דגדר הדין הוא דעני נמי מחויב בפאה, וכנ"ל, דאל"כ אולי למדנו הכא שיש דין הפרשה על עשיר ואם העני שוב מוזהר לא לקחת לעצמו.

ונוסיף תוספת ביאור בדברי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל – היה מקום לומר שבעל השדה עני דינו כעשיר כלפי שדה זה – וא"כ הרי זה דין נוסף ודין חדש אחרי שיש כבר הפרשה ואחרי שכבר חיילא פאה – אכן הכא למדנו דאינו דין חדש – אלא היא היא עצם החובת הפרשה – והיינו שחייבים להעמיד ממון עניים לעניים על ידי ההפרשה – והדין להזהיר הוא המשך דין זה - להמשיך להעמיד ולקיים דין זה בזה שהוא לא מלקט בתור עני – דכמו שהוא לא נפטר מעצם העמדת הממון עניים בהפרשה ראשונה בזה שהוא עני – כך ממשיכה חיובו להעמיד להם ולא להפקיע זה שהממון עומד להם בזה שהוא לוקח לעצמו – ועיין להלן שהבאנו מקורות מפורשים לעיקר גדר זה.

לפי"ז ביאר דבבעל השדה לא שייך לדון דכבר עתה אית ליה זכות בהך פאה לכשיפקיר את שדהו, דכיון דעכשיו רמיא עליה מצות עזיבה - נמצא דכל זמן שהשדה שלו דזהו עיקר חיובו להניח את הפאה לאחרים ולא לזכות בה לעצמו, אלא שאם יפקיר שדהו ישתנה הדין ויפקע ממנו הך חיובא, ומה"ט לא שייך לדון דאית ליה כעת זכות בהך פאה ולכך לא שייך דין מיגו ודו"ק.

## ישוב לדברי הגר"ח על פי הנ"ל.

ונראה דעל פי הדברים הללו נוכל גם ליישב את מה שתמהנו על הגר"ח – לעיל הקשינו דאף דסברת הגר"ח נכונה דלא מהני מיגו כנגד האיסור, אכן מאידך יש לומר דמעיקרא לא הפריע לו איסור זה ולא צריך על זה מיגו.

אולם היה מקום לצדד שיתכן שהאיסור של בעה"ב הוא סיבה להגבלה בממון להפקיע זכותו בהאי ממון – וממילא דלולי המיגו להפקיר באמת לית ליה מיגו לנפשי' מצד הממונות.

אולם גם זה קשה - דא"כ - כלפי הממון הזה שהופקע ממנו בתולדה מהאיסור – בזה שפיר יהני המיגו שיכול להפקיר – וצ"ע.

אולם אחרי דברי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל נוכל לומר כנ"ל דדווקא ממון שתחילתו ממון – בזה אנו אומרים שאין כאן הפקעה אמיתית - אלא דעד כמה שהעשיר יעשה לקיטה בתור עני – הרי כלפי זה יש לומר שיש לו זכות כבר עכשיו בממון – ללקט בתור עני והיינו על ידי שיפקיר נכסיו – אכן אי איכא איסור מפורש על זה – שבעה"ב אסור לו בזכייה זו – א"כ הרי זה הפקעה מפורשת ומיוחדת - שאין לו ממון בהאי מתנו"ע – והכא לא מהני המיגו גם על הממון כיון שזה ממון בתולדה מהאיסור – ושפיר חשיבא בדבר שמתחדש על ידי ההפקר – ולא שכל בעל השדה יש לו זכייה בתור 'לא בעל השדה'.

# ענף ג' ביאור פלוגתת הראשונים אי מוזהר על שלו גם כשהפקיר.

## ישוב שיטת רש"י - בריטב"א וברעק"א בדין להזהיר עני על שלו דגם לאחר הפקר לא הותר איסור זה.

יש דרך אחרת בזה בשיטת רש"י - דעד כאן נתבאר שיש סברות למה רש"י סובר שאין מיגו על השדה של עצמו - אכן יש מקום לבאר דתחילת פלוגתת רש"י והראשונים הוא בעיקר דינא דלהזהיר עני על שלו האם הפקר פוטר ואי הפקר לא פוטר אז שוב לא מהני כלל כל המיגו דבאמת לא מהני גם אי יפקיר.

והיינו דאין פלוגתתם בגדרי המיגו דאי בעי זכי - אי מהני המיגו לתת לו זכות אילו היה מפקיר – וכדלעיל - אלא דפלוגתתם היא בעיקר דינא דלהזהיר – האם בעה"ב שהפריש פאה ושוב הפקיר שדה שלו – האם מותר לו ללקט לעצמו או אסור לו – ובזה נחלקו הראשונים וכדיבואר.

ועיין בזה בתוס' רעק"א כאן: "לענ"ד תמוה דאיך שייך לומר בזה מיגו דאי בעי מפקיר לנכסיה ולא הוי בעל השדה הא מ"מ בשעת קצירה היה בעל השדה ונאסר לו ליטול ומה בכך שהפקיר עתה הא כבר מוזהר בלא תלקט וכו' עכ"ל.

והיינו דנקט לדבר פשוט דלא מהני להפקיר שדהו להסיר האיסור של להזהיר העני על שלו, וכשיטתו מבואר גם בשטמ"ק בשם הריטב"א בב"מ [שם] בדעת רש"י, שכתב הריטב"א דשיטת רש"י הוא להחמיר להזהיר העני על שלו גם אם הפקיר שדהו, "ונראה לי כי רש"י סובר דגזירת הכתוב היא שיהא העני מוזהר על שלו לעולם מכיון שבא לכלל פאה", ודלא כהר"ש והרא"ש שמותר לעני ללקט את שלו אחרי שהפקיר את השדה.

## דברי הקה"י בביאור עיקר פלוגתתם – האם הוי כעשיר או שזה דין בעזיבה.

ויעויין בקהלות יעקב [זרעים סי' ג'] שביאר את המחלוקת הזה בין רש"י והר"ש - שהוא - האם האיסור של להזהיר העני על שלו שייך לדין 'תעזוב' ותלוי בו - או דלמא שהגדר בזה הוא שהבעה"ב הוא כמו עשיר כלפי פאה זה.

וביאר שלפי רש"י הרי זה מיתלי תלי במצות תעזוב, ולפי הר"ש דיינינן שהבעה"ב נעשה כעשיר, ודינו של עשיר הוא דין שנקבע בזמן הלקיטה עצמה – האם אז הוא עני או עשיר ולכן מהני הפקר לפני הלקיטה שיוכל ללקט, אכן לפי רש"י שזה תלוי בדין עזיבה – הא לדידיה לא יהני ההפקר דסו"ס הוא היה בעל הפאה בשעת העזיבה - ועיי"ש מה שהאריך בזה.

ונוסיף ביאור בדברי רש"י ורעק"א שזה דין בתעזוב – וזה על פי מה שהבאנו מהגר"נ פרצוביץ זצ"ל שהדין להזהיר אינו דין נוסף ודין חדש אלא היא היא עצם החובת הפרשה – והיינו שחייבים להעמיד ממון עניים לעניים על ידי ההפרשה וזו מצות עזיבה – והדין להזהיר הוא המשך דין העזיבה - להמשיך להעמיד ולקיים דין זה בזה שהוא לא מלקט בתור עני – וממילא פשוט דלא יהני הפקר לפוטרו - דכמו שהוא התחייב בהפרשה ראשונה בתור עני – כמו כן ממשיך חיובו להעמיד להם ולא להפקיע זה שהממון עומד להם בזה שהוא ילקט לעצמו.

## דרך חדשה בעיקר פלוגתתם.

ונראה דיסוד זה של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל בעיקר חיובא דלהזהיר עני על שלו הוא יסוד ברור – שאין כאן דין נוסף - ולא בזה פליגי הראשונים [אי הוי כעשיר או דהוי דין בתעזוב], ולהלן נוכיח עוד כיסוד הזה – ונבאר את נקודת המחלוקת בין הראשונים אף דכו"ע מודי לעיקר יסוד זה – וכל זה יבואר להלן [פרק ד'].

## חידוש מהחזו"א ואחיעזר לחלק בחידוש של רש"י בין פאה למעשר עני – וזה משום דחלוקין נינהו בעיקר הדין עזיבה.

ונקדים בקושי' רעק"א על דרכו בדין זה - יעויין בדברי רעק"א דמאי [ס"ק ל"ז] וז"ל, "ובסוגיא דנדרים [פ"ד.] גרסינן ורבי אליעזר ורבנן בהא קמיפלגי רבי אליעזר סבר לא נחשדו עמי הארץ על מעשר עני כיון דאילו מפקר נכסיה והוי עני ושקל ליה הוא לית ליה פסידא ורבנן סברי נכסיה לא מפקר איניש דמירתת דלמא זכי בהו איניש אחרינא הלכך נחשדו - ותמוה לי - הא ע"י הפקר לא חזי ליה דהא לא תלקט להזהיר העני על שלו וע' תויו"ט פאה פ"ה מ"ג, א"כ הדר הו"ל גזל וכו'", עכ"ל – הרי דמפורש כנגד רש"י – דהתם למדנו שעני שהפריש מעשר עני ושוב הפקיר את השדה דכבר לא מוזהר על שלו ומותר לו לקחת את המעשר עני לעצמו – עיין בדרך אמונה [פרק ו' מתנו"ע ס"ק ק"ו] בפרטי דינים בזה - וזה פלא גדול על דרכו של הריטב"א ורש"י ורעק"א - ועיין בהערה [[67]](#footnote-68).

[ועיין בחזו"א [דמאי סי' ט' ס"ק ג'] שהביא דאדרבה – מכאן מוכרח דמהני להפקיר שדה שממנו הפריש מעשר עני או לשו"פ, ובזה ליכא האיסור של לא תלקט לעני להזהיר העני על שלו כיון שאינו עוד בעל השדה - וכמובן דמה שרעק"א מיאן בזה הוא משום שלשיטתו בכל אופן נשאר האיסור על מי שהיה מקודם בעל השדה של להזהיר העני על שלו].

ובישוב הקושי' – עיין אחיעזר [חלק ג' סימן מ"ב] וז"ל: - "ואף לפי פרש"י צ"ל דדוקא בפאה דרבי רחמנא תעזוב יתירא כדמצינו בהמפקיר כרמו ולשחר עמד ובצרו חייב בפאה ופטור ממעשר אלמא דגלי רחמנא דאף ע"י הפקר לא נפקע החיוב מהבעלים, וה"נ אפשר דלגבי איסור דלא תלקט להזהיר עני על שלו כל שנתחייב בפאה ל"מ הפקירו להפקיע מידי איסורו דלא תלקט, משא"כ במעשר דפטור אף אם קדם הוא וזכה מהני ההפקר להפקיע מידי איסורו דלא תלקט.

ומיושב בזה קושית הגאון רעק"א מנדרים [פ"ד] דקאמר שם דאילו מפקיר נכסי והוי עני ושקל לי' איהו, ומבואר דלא כרש"י, דשאני מעשר עני דמהני ההפקר להוציאו מאיסור דלא תלקט משא"כ בפאה" – הרי לנו שיש חילוק בין מעשר עני לפאה.

וכהאי חילוק מצאנו נמי בחזו"א [או"ח פסחים סי' קכ"ד על תוס' ל"ח. – תוד"ה אתיא] – שבא ליישב את קו' השאג"א על התוס' שם שחידשו שעני מפריש מעש"ע ומפקיר – ושוב מעכב לעצמו - וקשה דאיכא דין להזהיר עני על שלו – וביאר החזו"א ע"פ דברי השטמ"ק שאם הפקיר שדהו פקע ממנו האיסור של לא תלקט לעני להזהיר העני על שלו, וה"ה הכא בהפקר דמצי לזכות במעשר עני – ובשיטת רש"י הוסיף החזו"א שבאמת יש חילוק בין פאה למעשר – וכדברי האחיעזר – אלא שהוסיף שהחילוק הזה מפורש מיניה וביה בדברי הריטב"א דנקט כרש"י ושם מבואר למה מחלקינן בין מעשר לפאה.

והיינו שהריטב"א כותב "כי רש"י סובר דגזירת הכתוב היא שיהא העני מוזהר על שלו לעולם מכיון שבא לכלל פאה וכו' דכתב רחמנא תעזוב יתירה כדאיתא פרק הגוזל להזהירו וגזירת הכתוב היא שלא להפקיע תורת פאה הכא נמי לא שנא" – והיינו דשם בהגוזל אמרינן דגם אחרי שהפקיר כרמו ושוב זכה בו דאכתי חייב להפריש פאה אף דפטור מתרו"מ – ומרבינן מתעזוב יתירא – ולמדנו א"כ ש"גזירת הכתוב היא שלא להפקיע תורת פאה" וכלשון הריטב"א – א"כ ה"ה הכא לא מהני ההפקר להתיר איסור זה להזהיר עני על שלו.

ומעתה פשוט שיש לחלק בין לקט שכחה ופאה ובין מעשר עני, דדין תעזוב כתוב רק לענין לקט שכחה ופאה ולא לענין מעשר עני – וכנ"ל - והיינו דאע"פ דעיקר דין לא תלקט לעני להזהיר העני על שלו ילפינן בחולין בגז"ש מעש"ע מלשו"פ, מ"מ הדין הזה של רש"י דחייב לא תלקט לעני להזהיר העני על שלו אפי' לאחר שהפקיר שדהו, דין זה הוא רק בלקט שכחה ופאה דכתיב ביה תעזוב, ולא לענין מעשר עני.

למדנו כאן דבעיקר הדין להזהיר עני על שלו מודה רש"י להר"ש – אלא דכיון דחלוקין נינהו פאה ממעשר בעיקר חיובו דבמעשר הוא נפטר בזה שהפקיר ובפאה אתרבי בריבוי יתירא דחייב – שוב נשתנה גם הגדר של האסור להזהיר עני על שלו, ודו"ק.

## מבאר שהדין להזהיר עני אינו דין חדש אלא דין מיניה וביה בעיקר החיוב הפרשה.

והנה אף שהדברים נכונים – אכן עיקר האי חלוקה תמוה – דסו"ס חד דינא לתרווייהו – למעשר ולפאה - להזהיר עני על שלו, והאיך נשתנו דיניהם בזה שנשתנו עיקר חיובא דפאה, אף דתלוי בהפרשה ועזיבה.

ונראה דלמדנו מדבריהם דבר גדול – דאין זה דין נוסף מעיקר דיני מתנות עניים – דדין זה תלוי בדין עזיבה - אלא דדין זה להזהיר עני על שלו הוא המשך וחלק של עיקר החיוב הפרשה בתרו"מ ובעזיבת פאה עצמה – ועד כמה שהחיוב פאה ממשיך כמו כן חיוב זה ממשיך.

ויסוד הדברים על פי מה שנתבאר לעיל בשם הגר"נ פרצוביץ זצ"ל מכח התוס' בב"מ [י"ב ד"ה ואבוה עשיר הוא] וכן מדברי רש"י בגיטין [י"ב] שכתב "להזהיר עני על שלו, עני הראוי ליטול פאה ויש לו שדה הזהירו הכתוב להניח בה פאה", ומדויק מדבריו דגדר הדין הוא דעני נמי מחויב בפאה - ולמדנו מדבריהם דהך דינא דלהזהיר לעני על שלו לא הוי איסור מן הצד או דין נוסף ודין חדש - אלא דבר זה הוא מעיקר חובת העזיבה, שהתורה חייבתו לעזוב את הפאה לאחרים.

ומעתה פשוט – הרי בקה"י מבואר דלא מהני הפקר כיון שהמוזהר שבו הוא המחוייב בפאה – והחיוב פאה לא פקע בהפקר לכן האיסור לא פקע, אכן בדברי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל מבואר עוד דזה עצם החיוב הפרשה – להפריש ולהמשיך להניחו לאחרים.

ומעתה ברור למה מתחלקים הדין להזהיר עני על שלו במעשר ופאה, דאין כאן דין חדש אלא שזה המשך לעיקר הקיום דין של המעשר ופאה, ודו"ק.

# ענף ד'יסוד דינא דעזיבה דפאה תלויה בקצירהוהדין להזהיר עני על שלו מתייחס לקצירה.

## הקדמה.

כבר נתבאר שיטת רש"י על פי יסוד הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דהאזהרה היא מדיני העזיבה עצמה ולכן מתחלקים הדינים בין מעשר לפאה בזה – אולם עלינו לדון עוד בעיקר הדברים ולהבין עיקר פלוגתת הראשונים בהאי דינא, ונראה לומר דלא כהקה"י דנחלקו בעיקר האי דינא אי הוי מדיני העזיבה ותלוי בזמן העזיבה או שזה מדיני הלקיטה כעין עשיר –אלא דכו"ע מודו ליסוד הנ"ל שהכל תלוי בעזיבה ועוד – כנתבאר לעיל שזה הלכה להמשיך לקיים ולהעמיד את העיקר הדין עזיבה.

## מוכיח דמיניה וביה מוכרח בריטב"א שיש שייכות בין הדינים של עיקר התעזוב – גם לר"ש ולרא"ש – ונפ"מ לדינא דבחזר וזכה בו כו"ע מודי דהאזהרה חוזרת.

ונקדים בדברי הריטב"א – הרי החזו"א חילק בין מעשר לפאה – וחילוקו מתבסס על זה שיש ריבוי של תעזוב יתירא בהפקיר כרמו שעדיין חייב פאה – ונעיין בשו"ט בזה בריטב"א בזה.

הריטב"א הביא את החולקים על רש"י דסברי הפקר פוטר בהאזהרה של עני על שלו – ותמה עליהם – וכדלהלן:

וז"ל: "ואף על פי שאמרו בב"ק [צ"ד.] שהמפקיר כרמו ולמחר השכים ובצרו חייב בפאה" – והיינו שמכאן באמת קשה על החולקים דסוברים שפקע הדין להזהיר עני על שלו בהפקר.

קושי' זו של הריטב"א תמוה – הרי מה ענין החיוב הפרשת פאה מתחילתה דאיכא גם לאחר הפקר – לדין אזהרה להזהיר עני על שלו - ולמדנו מדברי הריטב"א – שזה ודאי שהר"ש והרא"ש מודים לעיקר האי יסוד של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דהדין להזהיר על שלו ועיקר הדין תעזוב חדא הוא – ולכן הקשה הריטב"א עליהם דגם בהפקר איכא דין עזיבה וממילא דה"ה דאיכא נמי אזהרה על שלו.

ותירץ הריטב"א – "התם הוא לפי שחזר וזכה בו אבל בכאן שלא חזר וזכה בו אינו מוזהר עליו" – ולמדנו מהריטב"א – שגם למסקנה לא חזר בו ופשוט לו שבאמת חדא נינהו – הדין עזיבה והאזהרה שהוא חלק מהדין עזיבה – אלא שבא לדחות שבאמת אין שייכות בין הפקר דהתם להפקר דהכא - דהרי התם לגבי עיקר חובת ההפרשה – הרי לפני שחוזר וזוכה ודאי דפטור, והכא הדיון הוא האם הוא מוזהר בשעת ההפקר.

מתוך השו"ט של הריטב"א למדנו, א] שיש שייכות בין הנך תרי דינים, עיקר העזיבה והדין אזהרה של העני, ב] מכח זה נתחדש חידוש דין – והוא - שהר"ש והרא"ש יודו דבחזר וזכה בשדה דאז הדרא האזהרה על העני כמו שבעיקר החיוב איתרבי חובת הפרשה לאחר ששוב חזר וזכה בו – ודו"ק – הרי לנו הוכחה ברורה לעיקר היסוד של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל – ונפ"מ לדינא מכח יסוד זה.

## מבאר שבריטב"א מוכרח שלרש"י יש שייכות בין הדינים של עיקר התעזוב – אף דמחלק ביניהם בהפקיר ועדיין לא חזר וזכה בו – ומתמה בזה.

וליישב את שיטת רש"י ביאר הריטב"א – "ונראה לי - כי רש"י סובר דגזירת הכתוב היא שיהא העני מוזהר על שלו לעולם מכיון שבא לכלל פאה, דהא תלמודא הוא דמפקיר כרמו ולמחר השכים ובצרו שורת הדין שיהא פטור מן הפאה דהא הפקר פטור מן הפאה, אלא דכתב רחמנא תעזב יתירה כדאיתא פרק הגוזל להזהירו וגזירת הכתוב היא שלא להפקיע תורת פאה הכא נמי לא שנא" – והיינו דאף דכבר דחה דהתם חזר וזכה אכן כיון דשורת הדין שיהיה פטור, ואעפי"כ חייבוהו - דשוב למדנו דגם הכא חייבים אף דהכא אכתי הוי הפקר והתם איירי בחזר וזכה בו.

למדנו מדברי הריטב"א – שזה ודאי שהר"ש והרא"ש מודים לעיקר האי יסוד של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דהדין להזהיר על שלו ועיקר הדין תעזוב חדא הוא – ולכן הקשה הריטב"א ותירץ אהדדי הנך תרי דינים, ואדרבה – שיטתם א"ש טובא, דכמו שבתעזוב איכא פטור בזמן ההפקר ורק בחוזר וזוכה בו חוזר החיוב - כמו כן באזהרה – והיינו דלא כהקה"י דנחלקו אי אזלינן בתר ה'תעזוב' או דדינו כעשיר בלי שייכות לתעזוב – ואדרבה - דאף דאזלינן בתר התעזוב - אכן כמו שהתעזוב עצמו פקע בזמן ההפקר - כמו כן הדין הזה פקע בזמן ההפקר.

ומעתה צריכים להבין את החילוק של הריטב"א – דלמה בתעזוב איכא פטור בזמן ההפקר ובדין זה שהוא חלק מעיקר הדין תעזוב ליכא דין כזה – ובזה נגיע לשורש פלוגתתם.

## מעורר מדברי התורת זרעים – בקצר ומכר והלוקח הפריש דהמוכר מוזהר על הפאה של הלוקח, תמוה טובא כל השיטות.

ונראה להקדים:

עיין בתורת זרעים [במשנה] שהביא ראיה לשיטת רש"י דלא מהני הפקר לפוטרו – ממה דמצאנו דאיכא מ"ד בירושלמי [סוף פרק ב' דפאה] שמי שמכר שדהו אחרי שהתחיל לקצור – אף שהוא לא הפריש פאה וכעת חבירו הלוקח חייב בפאה דתבואה דידיה הוא – אכן כיון דחיילא חיובא דפאה בקצירה – שוב לא מצי זוכה המוכר הקוצר מהך פאה מחמת הדין להזהיר עני על שלו - אף אי הוא לא הפריש את הפאה והוא לא המחוייב הפרשה – ופשוט דלא מהני ביה הפקר – ומכאן ראיה גדולה לרש"י - שהרי הדין פאה מתייחסת אליו עוד לפני שהפריש ומה יהני הפקר אח"כ – דכמו דמכירה לפני הפרשה לא מהני כש"כ הפקר לאחר הפרשה לא יפטור אותו – הרי לנו ראיה ברורה לשיטת רש"י ומה יענו הראשונים.

והיינו שאם הראשונים לומדים שזה דין של עשיר – והיינו שהבעה"ב הוא כמו עשיר ולכן תלוי בשעת לקיטה וכנתבאר בקה"י, א"כ הכא ודאי דאינו בעל השדה בזמן הקצירה - והרי כבר בזמן ההפרשה לא היה בעלים – וצ"ע גדול.

עוד יש להעיר - דהכא קשה לבאר כיסוד הנ"ל בשיטת הריטב"א ורש"י ורעק"א דחיילא הך אזהרה בגוף החיוב עזיבה – הא איזה 'תעזוב' אית ליה – הא הלוקח הוא דמתחייב בהפרשה וב'תעזוב' – ולמה אסור לו לזכות בו – הא אין לו כלום בחיוב זה – ויתירא מזה – הרי מבואר שם בירושלמי דלוקח רמי עליו להפריש מחמת הקצירה שעשה בה המוכר – אבל כאן בדין להזהיר על שלו הדינים מתהפכים – שהלוקח שהפריש והיה מחוייב להפריש - מותר לו בהך פאה ואינו בכלל האזהרה על שלו [אי הוי עני], ודווקא המוכר שהוא לא מחוייב בתעזוב ובהפרשה – אדרבה הוא זה שמוזהר באזהרה זו – ומכל הנ"ל היה נראה שאינו מדיני העזיבה ושוב קשה דמה החילוק בין מעשר לפאה - וצ"ע.

## ביסוד דינא דפאה – עזיבה בקצירה, שהקצירה צריכה שתהיה בה עזיבה.

ובגדר הדין עזיבה דפאה נראה לבאר כך - דהנה עיין במקדש דוד [סי' ס"ב ס"ק ב' ד"ה גרסינן] שאין הדין פאה עזיבה "בשדה", אלא עזיבה "בקצירה" - והביא מהראב"ד בתו'"כ דדרשינן שם דפאה בשדה אינו כפאת הראש דצריך להיות במקום מסויים בשדה, והיינו משום דהכל תלוי בקצירה, ובקצירה עצמה נחלקו אם צריך דוקא שיהיה בסוף הקצירה או דיכול הכל להיות באמצע הקצירה – אכן כל הנידון אינו נידון שהשדה צריכה פאה אלא שהקצירה צריכה פאה.

והדברים מפורשים בירושלמי, דדרשו דמהני פאה באמצע – ודרשינן ליה ממה שכתוב "לקצור", ודרשו "אפי' יש לו קמה לקצור" [מובא בר"ש פרק א' ריש משנה ג'], ומבואר דלא באו לרבות דשייך פאה באמצע "השדה" אלא הרבותא הוא דשייך פאה באמצע "הקצירה", ומבואר מזה דכל הנידון הוא מצד הקצירה, ואינו דין שדה כפשוטו.

ונוסיף בזה - בירושלמי ריש פאה מבואר דרק אחרי קצירת שבולת ראשונה חיילא חיוב פאה, ודרשינן כן מ"ובקצרכם", ועיין בדברינו להלן [חידושי סוגיות סי' ג'] שהארכנו להוכיח דאין זה תנאי צדדי בפאה דרק אז חיילא חיובא דפאה – וכעין מירוח בתרומה, דשדה לפני קצירה כתבואה לפני מירוח והקצירה מביאה את השדה לחיוב פאה, אלא אדרבה - בדין זה של קצירה נאמר יסוד דינא דפאה, דצריכים לעשות "עזיבה בתוך הקצירה", ולכן, לפני שיש קצירה לא שייך עזיבה בקצירה.

והוספנו להוכיח עוד, דכשקוצר שבולת ראשונה, אז כבר חיילא "אתחלתא דקצירה" בכל השדה, ואז כבר יכול לעשות עזיבה בסוף שדהו, והך עזיבה מתיחסת לקצירה, דתחילת הקצירה כבר התיחס לכל השדה, וא"צ לגמור את כל קצירתו כדי לייחס אליה ה"עזיבה".

ובזה ביארנו את שורש הדין של הדברים שמפסיקין לפאה – שהגדר בזה הוא ש'שביל' או 'שדה אחר' מפסיק את ה'קצירה' לעשותן לב' קצירות שונות - וממילא דכל קצירה צריכה שתהיה בה עזיבה נפרדת – ולכן מצאנו הפסק של אמת המים דרק מפסיק אי אינו יכול לעשות קצירה אחת בשני הצדדים, וכבר תמהו בזה – והיסוד כנ"ל, דדיינינן להו לב' קצירות ודו"ק, ועיין נמי בדרך אמונה למרן הגרח"ק שליט"א [דרך אמונה - ביאור ההלכה ריש פרק ג' דמתנות עניים] דמצאנו הרבה חילוקי דינים בהנך דיני הפסק שדברים שנקראים הפסק בפאה לא נקראים הפסק בכל התורה – והתשובה לכל הנ"ל דהכא הכל תלוי אי חשיבי כקצירה אחת או לא, וב' סוגים של חיטין אי הוי מין אחד או לא תלוי אי הוי קצירה אחת ותלוי לפי הגורן דאח"כ.

## קצירה דידיה צריכה שתהיה בה עזיבה גם במצב של הפקר שהוא לא מחוייב בהפרשה.

עכ"פ למדנו מהכא דעיקר חיובא דפאה הוא לעשות עזיבה בקצירה דידיה – דקצירה לעצמו צריכה עזיבה לעניים – והנה, בהפקיר שוב אין לחייבו – דאף דקצירה דידיה אכתי קיימת בזה שהוא לקח לעצמו בתחילת הקצירה בשבולת ראשונה - והקמה שעומדת דורשת וצריכה שתעשה בה עזיבה לעניים, אכן אכתי אין לחייבו בתבואה שאינה שלו – התבואה צריכה הפרשה אבל הוא לא מחוייב בפועל בחיוב עזיבה.

והיה מקום לפוטרו לעולם - כיון שכעת בזמן ההפקר הוא פטור ולמה מתחייב שוב בחזר וזכה, וילפינן מקרא - דגזירת הכתוב היא שלא להפקיע תורת פאה - כלשון הריטב"א – והיינו דסו"ס הקצירה תמיד מצריכה עזיבה אלא שאין את מי לחייב שהרי הפקירה – ואמרינן דהקצירה ממשיכה לדרוש שתחול בה ויעשה בה עזיבה - ולכן אי יחזור ויזכה – שוב ממילא מתחייב בעזיבה בהך קצירה "שלא להפקיע תורת פאה" – לדאוג שכל קצירה יהיה בה עזיבה.

והכא למדנו בדין להזהיר עני על שלו – דתמיד הקצירה תהיה בה הך עזיבה – ואם זה שמוטל עליו שתהיה עזיבה בקצירה ילקט הך פאה לעצמו – בזה תתבטל ותפקע העזיבה מהקצירה – וכל דינו ממשיך גם בשעת ההפקר שעזיבתו תמשיך להיות עזיבה.

וזה החילוק בין להזהיר עני על שלו מעיקר החובת עזיבה – והיינו במצב של הפקר באופן שלא חזר וזכה בה – דמצד אחד - לחייבו בעזיבה במצב של הפקר א"א כיון שאין זה תבואה שלו ואיך נחייבו לעשות עזיבה בשל הפקר – אבל כיון שהקצירה ממשיכה להיות קצירה כזו שצריכה שתהיה בה עזיבה גם במצב של הפקר – א"כ שפיר מתחייב שוב כשיזכה, אכן האי חילוק לא קיים לגבי האזהרה, שהרי אחרי שכבר נעשה בה עזיבה ואז הפקיר – הכא לא יהני ההפקר להתירו שיוכל לבטל הך עזיבה בזכייתו - כיון שגם במצב של ההפקר הקצירה עדיין דורשת עזיבה – ולכן ביטול העזיבה בזכייתו לעצמו אסורה – ואילו היה אפשר לחייבו בעזיבה בזמן ההפקר היינו מחייבים אותו – אלא שא"א – אבל הדין לא להפקיע את העזיבה עדיין רמי עליו גם בזמן ההפקר – ופשוט.

## מבאר דגם החולקים על רש"י למדו כגדר הנ"ל, ולא נחלקו אי הוי דין צדדי - דדינו כעשיר.

ומעתה יש לומר דא"צ לומר שנחלקו הראשונים בעיקר הדין להזהיר עני על שלו - אי הוי דין צדדי בפני עצמו בלי שייכות לחיוב עזיבה – ולכן זה תלוי בזמן הלקיטה וכמו שהוסיף בקה"י שהגדר של הדין הזה הוא דדינו כעשיר כלפי פאה זו.

דלפי כל הנ"ל יש לומר שכל מה שהחולקים נחלקו בזה הוא כך – שהם למדו שהמצב של הפקר הוא מצב של פטור בגברא – דכעת כיון שאינו תבואה שלו – הלכך לא מוטל עליו עזיבה – והריבוי של תעזוב יתירא רק בא לחדש שאחרי שחוזר וזכה נתחייב שוב בחיוב הראשון אבל בזמן ההפקר היה לו 'פטור', ומעולם לא למדנו בריבוי הזה שגם בזמן ההפקר היה חיוב, וכיון שיש לו 'פטור' בזמן ההפקר - כמו כן יש לו 'פטור' באזהרה זו - שהרי כמו שבמצב של הפקר איננו חייב להעמיד 'עזיבה' בקצירה – כמו כן לא מוטל עליו לדאוג לקיומו שימשיך הך עזיבה להתקיים – יש לו 'פטור' מוחלט מכל חיובא דעזיבה.

וצריכים להוסיף דאינו פטור כתרו"מ שהפקר הוא פטור מוחלט שהרי הכא הקצירה חוזרת לחיובו אלא דילפינן מתעזוב יתירא שהפטור הוא פטור המתחדש, והיינו דחיילא פטור חדש כל רגע ורגע שהוא במצב של הפקר – ובחוזר וזוכה בו חוזר החיוב למקומו - ודו"ק, וכן הדין באזהרה להזהיר על שלו.

אולם הריטב"א ורש"י למדו שהריבוי של תעזוב יתירא מחייבו גם בזמן ההפקר אלא שא"א לחייבו בפועל כיון שאין לו תבואה - אבל אהני לן הך חיוב של שעת ההפקר לומר שעד כמה שזה נוגע לפרטים של החיוב עזיבה – והיינו לדין אזהרה שהוא פרט בחיוב זה – להעמיד ולקיים את עזיבתו הראשונה – כלפי זה אמרינן שהחיוב עזיבה קיימת גם בשעת ההפקר – וגם זה בכלל הריבוי.

## מיישב הך דקצר ומכר – דעזיבה דלוקח חיילא בקצירה דמוכר ועזיבה זו מיוחסת אליו שלא להפקיעו.

ובזה מיושב נמי עיקר האי דינא שהביא התורת זרעים מהירושלמי - במי שמכר שדהו אחרי שהתחיל לקצור – אף שהוא לא הפריש פאה דחבירו הלוקח חייב בפאה - דתבואה דידיה הוא – אכן כיון דחיילא חיובא דפאה בקצירה – שוב לא מצי זוכה המוכר הקוצר מהך פאה מחמת הדין להזהיר עני על שלו - אף אי הוא לא הפריש את הפאה והוא לא המחוייב בהפרשה – והנה הכא לא היה ההפרשה והחיוב עזיבה מוטלת עליו ואעפי"כ הרי הוא מחוייב בדין להזהיר על שלו.

ונראה דאדרבה – הכא למדנו שקצירה דידיה צריכה שיהיה בה עזיבה גם אצל חבירו – אלא שא"א לחייבו בעזיבה בתבואת חבירו הלוקח אחרי שלקחו שהרי אין זה תבואה דידיה - ודומה להפקר [לפי הריטב"א] שהקצירה עדיין צריכה שתהיה בה עזיבה אבל א"א לחייבו, ובזה כו"ע מודי דליכא 'פטור' כמו בהפקר דהכא הלקוח עומד במקום המוכר דאחראי על החיוב עזיבה שחל בקצירה - הלכך אי חבירו הפריש – הרי נמצא שיש בקצירה דידיה עזיבה – ומוטל עליו לדאוג שעזיבה זו תמשיך להתקיים כיון שעזיבה זו מתייחסת לקצירה דידיה, ודו"ק.

וכבר הבאנו עוד מהירושלמי - דבכה"ג – דלוקח רמי עליו להפריש מחמת הקצירה שעשה בה המוכר – אבל כאן בדין להזהיר על שלו הדינים מתהפכים – שהלוקח שהפריש והיה מחוייב להפריש - מותר לו בהך פאה ואינו בכלל האזהרה על שלו [אי הוי עני], אבל המוכר שהוא לא מחוייב בתעזוב ובהפרשה – אדרבה הוא זה שמוזהר באזהרה זו.

והביאור כמבואר בביאור הגר"א בירושלמי שם דאף דרמי על הלוקח להפריש מחמת הקצירה שעשה בה המוכר – אולם אכתי מיקרי 'פאה דמוכר' כיון דקצירה דידיה מחייבת הך הפרשה – אף דמוטל בפועל על הלוקח, ופשוט שאין הכוונה שהוא שליח שלו ואין הפשט שהוא מפריש עבורו – אלא הביאור כנ"ל – דקצירתו מחייבת שתחול בה הפרשה והדין שהלוקח מחוייב שקצירתו של המוכר יהיה בה עזיבה - ודו"ק.

## דן בדין תעזוב יתירא בהפקיר כרמו וחזר וזכה בה אחר – ומתמה בזה.

ויש לדון בריבוי של 'תעזוב יתירא' באופן שהפקיר כרמו וחזר וזכה בה אחר – אי האחר נתחייב בהפרשת פאה - והנה לפי הנ"ל היה נראה דלפי רש"י והריטב"א דלא פקע החיוב פאה בזמן ההפקר וזה יליף מה'תעזוב יתירא' – דא"כ כמו שלוקח נתחייב להעמיד את הפאה בקצירה דמוכר – כמו כן דבהפקיר כרמו וחזר וזכה בה אחר שלוקח נמי מחוייב, אכן לפי הר"ש והרא"ש דאיכא פטור בזמן ההפקר – דאז הדין שאחרים שזכו בו לא נתחייבו שהרי חיילא פטור – ורק בלוקח ממוכר הדין שנחיייב בחיוב זה.

אולם העירני תלמיד אחד נ"י - שהדין אינו כן, ואדרבה, הר"ש לעיל [פ"א משנה ו'] מחייב את מי שחוזר וזכה בו, ורש"י [חולין קל"ד:] פוטר את מי שחזר וזכה בו, ודעת הרמב"ם ורוב ראשונים כרש"י – עיין בכל זה בדרך אמונה [סוף פרק ו' דמתנו"ע], וצ"ע על יסוד דברינו, ויש לחלק - ואכמ"ל.

# ענף ההערות בסיפא של המשנה

## הלקט והשכחה והפאה של עובד כוכבים חייב במעשרות, ומאי שנא תרומת עכו"ם מפאת עכו"ם.

בסיפא של המשנה מבואר שלקט שכחה ופאה של עכו"ם חייב במעשרות - והיינו משום שאין העובד כוכבים חייב בלקט שכחה ופאה הוו להו כשאר תבואה של עובד כוכבים שחייבת במעשר, אכן כל זה לר"מ דאמר אין קנין לעובד כוכבים בארץ דאל"כ הרי ממילא פטור מתרו"מ, ועיין בהמשך.

עכ"פ מבואר במשנה שאין הלקט שכחה ופאה של עכו"ם חלים להפטר מתרו"מ ולזכות העניים, וקשה דמאי שנא מתרומת עכו"ם שאף דאינם מצווים אכתי חל תרומתם, ועיין תורת הארץ [פ"ה ס"ק י"ב] מה שכתב בזה, וע"ע במעדני ארץ [מתנו"ע פ"ב ה"ט] שחילק שיש דין טבל בתוך הפירות, והתרומה הוא דין בפרי ולכן חל על ידי ההפרשה של העכו"ם אף דליכא במצוות, אכן בפאה שאינה טובלת אינה אלא דין על הגברא, ולכן לא חיילא ע"י עכו"ם, ועיין בהערה [[68]](#footnote-69) במה שיש לדון בחילוק זה.

עוד חילק דעיקר חיובא דלקט שכחה ופאה היינו מכח הקצירה, והיסוד בזה שמה שהוא קוצר וזוכה לעצמו מחייבו לעזוב לעניים, וזה לא שייך בעכו"ם, לעומת תרו"מ דלא שייך לקצירה, ודו"ק.

ולכאו' איכא חילוק בין הנך ב' דרכים לגבי ביכורים של עכו"ם, דלדרך הראשונה לא חיילא הואיל ולא טבלי, ועיין בתוס' בב"ב [פ"א], ולדרך השניה שפיר חיילא.

## בחידוש המשנה למלך שהפטור פאה מתרו"מ הוא רק אחרי לקיטה של העני, והוכיח כן מהמשנה.

הנה בסוף השולח רצו להוכיח דאין קנין לעכו"ם בא"י מדתנן במשנתינו שהלקט והשכחה והפאה של עכו"ם חייבין במעשר אלא א"כ הפקיר, והקשה "דמאן - אילימא דישראל ולקטינהו עכו"ם, אלא א"כ הפקיר - הא מיפקרי וקיימי, אלא לאו דעכו"ם ולקטינהו ישראל, לא לעולם דישראל ולקטינהו עכו"ם, נהי דאפקרינהו אדעתא דישראל אדעתא דעכו"ם מי אפקרינהו".

ועיין במשנה למלך [הלכות תרומות פרק ב' הלכה ט'] שכתב בזה שמכאן מבואר דעכו"ם דלקט פאה חייבת במעשר, ומכאן יצא לדון בספק גדול בעיקר פטור פאה מתרו"מ.

וז"ל: "שיש להסתפק בהא דקי"ל דפאה פטורה מן המעשר אם פטור זה הוא משעה שהפריש או דילמא לאחר שזכו בה העניים ונפקא מינה דאם הפריש ובא עשיר ולקח פאה בערמה באומרו שהיה עני או באונס אי חייב העשיר להפריש מעשר ואם לא הפריש חייב משום טבל, דאי אמרת דמשעה שהפריש נפטר א"כ עשיר זה פטור לפי שלא לקח כי אם דבר הפטור ואי אמרת דלא מפטר כי אם אחר שבא ליד עני א"כ זה העשיר חייב לעשר".

והביא את הסוגי' הנ"ל בהשולח וכתב "שמכאן מבואר דעכו"ם דלקט פאה חייבת במעשר, ואי אמרת דמשעה שהפרישה נפטרה א"כ הפאה שלקט העכו"ם נמי פטורה וא"כ הוא הדין נמי דאם לקחה עשיר דחייבת - כללו של דבר כל שלא באה לרשות עני דזכי ליה רחמנא חייבת" [[69]](#footnote-70).

ועיין תורת זרעים שהביא שכן מפורש ברא"ש להלן [פ"ה מ"ד], עיי"ש היטב, אלא שהביא שכבר הקשה בזה בתוס' רעק"א דאיזה סברא איכא בזה, הרי הפטור הוא מצד ובא הלוי וזה שייך לפני הזכייה של העני, וצ"ע [[70]](#footnote-71), והוסיף דודאי דלפי רש"י שהפטור של פאה מתרו"מ הוא מצד הפקר, א"כ ודאי שקשה דמה בעינן זכיית העני בזה, וצ"ע, וע"ע מקדש דוד [סי' נ"ה ס"ק ג' ד"ה המל"מ - עמ' 368].

## בדברי רעק"א על חידושו של המשנה למלך הנ"ל.

עיין בתוס' רעק"א [אות מ"ב] במה שתמה בדברי המשנה למלך, וז"ל:

"בגיטין ספ"ד משני די"ל דיש קנין ומיירי בשדה ישראל ולקטינהו כותי ואף דבלא"ה מפקרי וקיימי, נהי דמפקרי אדעתא דישראל אדעתא דכותי מי מפקרי ונתקשיתי הא מ"מ כיון שנעשה לקט נעשה הפקר ופקע ממנה חיוב מעשר, והכותי שנטלו גזל את העניים, אבל איזה טעם יפקע מזה כח ההפקר ויחול עליו חיוב המעשר, וראיתי במ"ל פ"ב מהלכות תרומות ה"ט דהוכיח מזה דפאה לא מפטרא משעה שהניח פאה אלא משעה שזכו בו העניים, וכו'.

וכתב עלה וכי תימה תיקשי הא דתנן [פאה פ"ה מ"ב] שבולת של לקט שנתערבה בקציר דצריך להביא ב' שבלים כו' כי היכי דלא ליפרוש מן הפטור על החיוב ואי אמרת דלא נפטרה כי אם אחר שבאה ליד העני אף השבלת של לקט חייבת כיון שלא באה ליד עני, הא לא קשיא משום דאפשר דשאני לקט מפאה שתלויה בדעתו של בעה"ב, עכ"ל.

ותמהני הא לפי הראיה שלו לענין פאה מסוגיא הנ"ל מזה עצמו מוכח דגם לקט לא מפטר עד שזכו בו עניים הא במשנתינו נקט גם לקט דחייב במעשרות אא"כ הפקיר וקושייתו מב' שבלי' במחכתה"ג לענ"ד לק"מ דגבי שבולת דהבעה"ב אינו רוצה להחזיק בלקט בגזילה אלא שנתערבה בגדיש ומקודם שמזכה להעני בכל הגדיש א"י לקרוא שם על השבולת ההוא, דהא של עניים הוא ואינו שלו ולאחר שמזכה להעני בגדיש או שהבעה"ב זוכה בשביל העני, או שעשו שאינו זוכה כזוכה, ממילא כיון דזכה בו העני מפטר ממעשר.

ואך ביסוד דינה דהמל"מ דלא מפטר עד שיזכה העני אינו מובן, דהא טעמא דפאה ולקט דפטור ממעשר דילפינן מקרא דובא הלוי וכו' יצאו אלו דיש לו חלק בהם וכמש"ל פ"א מ"ו, א"כ מיד שנעשו פאה ולקט שייך טעם זה ומפטרו, ועתה זכני ה' לספר ריטב"א גיטין, ומצאתי שעמד בזה והעלה דמיירי במקום דליכא עניים, ואינו ראוי לבוא לשם עניים מש"ה אין לו דין הפקר דהא א"א למזכי בהו עי"ש", עכ"ל.

ובעיקר האי ענינא עיין להלן [ריש פרק ח'] מה שהבאנו עוד בזה.

# משנה י

איזהו לקט הנושר בשעת הקצירה, היה קוצר קצר מלא ידו תלש מלא קמצו הכהו קוץ ונפל מידו לארץ הרי הוא של בעל הבית, תוך היד ותוך המגל לעניים, אחר היד ואחר המגל לבעל הבית, ראש היד וראש המגל רבי ישמעאל אומר לעניים רבי עקיבא אומר לבעל הבית:

רע"ב משנה י

הנושר בשעת הקצירה - שבלים הנופלים בשעת הקצירה:

הכהו קוץ - כל היכא דנושר מחמת אונס אינו לקט, דכתיב (ויקרא יט) ולקט קצירך, אין לקט אלא מחמת קציר:

תוך היד - אנשר קאי, כלומר תוך היד ונשר, תוך המגל ונשר, דהנושר מתוך היד ומתוך המגל לעניים. אבל הנושר מאחר היד מנדנוד ידו ומאחר המגל מכח תנועת המגל, לבעל הבית, דאין זה בדרך קצירה:

ראש היד - כשידו מלאה ויש שבלים בין ראשי אצבעותיו לפס ידו, הנושר משם, וכן הנושר מראש המגל:

רבי ישמעאל אומר לעניים - דדמי לתוך היד ולתוך המגל:

ורבי עקיבא אומר לבעל הבית - דמדמי ליה לאחר היד ולאחר המגל. והלכה כרבי עקיבא:

# ציונים והערות.

## הכהו קוץ ונפל מידו

עיין ר"ש וז"ל: "כל היכא דנושר מחמת אונס ממעט ליה בתורת כהנים בפ' קדושים דתניא ולקט קצירך לא תלקט ולא לקט קיטוף לקט קצירך אין לקט אלא מחמת הקציר מכאן אמרו היה קוצר וקצר מלא ידו תלש מלא קמצו הכהו קוץ עקצו עקרב ונבעת ונפל מידו על הארץ הרי של בעה"ב".

## תוך היד ותוך המגל לעניים, אחר היד ואחר המגל לבעל הבית

עיין בתוס' אנשי שם שהביא מהחינוך דתוך יד קאי על תולש ותוך מגל קאי על קצירה, והביא נמי מהראב"ד דטעמא דאחר היד היינו שזה לא בשעת קצירה, ועיין ברמב"ם [פ"ד מתנו"ע ה"א] ועיין במהר"י קורקוס שהקשה סתירה בדבריו, עיי"ש מה שביאר בזה, ועיין עוד בר"ש סיריליאו מה שכתב בזה.

וע"ע בחזו"א מעשרות [סימן ז' ס"ק י' ד"ה בעיקר] בביאור כל הני גווני וחילוקי דינים של המשנה.

## בנפל לאחר קצירה

בדין נפל לאחר קצירה, עיין בראב"ד בתו"כ דלא מתחייב, הביאו בדרך אמונה [פ"ד ס"ק ט"ו], וע"ע במעדני ארץ [פ"ד ה"ב] מה שדייק בזה ברמב"ם.

## ראש היד וראש המגל

הדין של ראש היד וראש המגל הושמט ברמב"ם [ריש פ"ד], וכבר תמהו בזה, ועיין מעדני ארץ [ריש פ"ד] מה שחידש בכל הנ"ל.

# משנה יא

חורי הנמלים שבתוך הקמה הרי הן של בעל הבית, שלאחר הקוצרים העליונים לעניים והתחתונים של בעל הבית, רבי מאיר אומר הכל לעניים שספק לקט לקט:

# רע"ב משנה יא

חורי הנמלים - דרך הנמלים לכנוס תבואה בחוריהן:

שבתוך הקמה - עד שלא התחילו לקצור:

של בעל הבית - שאין לעניים בקמה כלום:

שלאחר הקוצרים - לאחר שהתחילו לקצור חיישינן שמא הביאו שם הנמלים מן הלקט. הלכך החטים העליונים שבחורים או שבלים העליונים לעניים דיש שם מן הלקט, אבל חטים התחתונים לבעל הבית דמן הקמה היה. ואלו הן עליונים כל שהן לבנים, ואלו הן תחתונים הירוקים שנוטים להשחיר ונכרים שהם ישנים:

ר"מ אומר הכל לעניים - שאי אפשר לגורן בלא ירקון, ושמא אלו הירוקים מן התבואה חדשה שקצרו עכשיו שיש בה חלק לעניים:

שספק לקט לקט - דכתיב (שם) לעני ולגר תעזוב הנח לפניהם משלך. והלכה כר"מ:

# ציונים והערות.

## שלאחר הקוצרים

ופירש הר"ש: "כלומר לאחר שהתחילו לקצור שמא הביאו שם הנמלים מן הלקט, הלכך העליונים כלומר חטים העליונים שבחורים או שבולים העליונים לעניים דיש שם לקט, אבל חטים התחתונים לבעל הבית דמן הקמה היה.

ויש לברר הדבר כדמפרש בירושלמי רב יהודה בשם שמואל העליונים לעניים בלבנים, והתחתונים לבעל הבית בירוקים, שכשהתבואה יבישה ומתלבנת קוצרים אותה".

## שספק לקט לקט

ופירש הר"ש: "מפרש בירושלמי טעמא דר' מאיר משום דאי אפשר לגורן בלא ירוקים, בתורת כהנים בפ' קדושים, תניא מנין שספק לקט לקט ספק שכחה שכחה ספק פאה פאה, ת"ל לגר ליתום ולאלמנה יהיה, וכל חד וחד נפיק לן ומזכיר התנא שלשתם, אף על גב דלא נפקי מחד קרא, שכך דרכו של תנא כדאשכחן נמי התם גבי פרט לשקצרוהו נכרים".

עוד כתב הר"ש: "ירושלמי - ומנין שספק לקט לקט, ר' ישמעאל בר נחמני בשם ר' יהונתן, עני ורש הצדיקו [תהילים], הצדיקהו במתנותיו, ריש לקיש אמר בשם בר קפרא, לא תטה משפט אביונך בריבו, בריבו אין אתה מטהו אבל אתה מטהו במתנותיו, א"ר יוחנן ומה היא מה ששנה לנו רבי תעזוב, הנח לפניהם משלך, א"ר לא כתיב לגר ליתום ולאלמנה יהיה בין דידך בין דידיה הב ליה, פי' ר' יוחנן מייתי קרא דתורת כהנים ורבי מייתי קרא דסיפרי".

## עיקר הסוגי' בחולין דדין זה תלוי בחזקת חיוב וחזקת פטור.

בסוגי' בחולין [קל"ד] הקשו סתירה בין ספק מתנו"כ בגר שנתגייר וספק אם נתגייר לפני או אחרי השחיטה לענין חיובא דזרוע לחיים וקיבה, והדין בזה הוא דהממע"ה, לעומת הדין בחורי הנמלים שספק לקט לקט, והיינו דבספק לקט למדנו חידוש דעני ורש הצדיקו צדק משלך ותן לו, ומאי שנא, ותירצו בזה "אמר רבא הכא פרה בחזקת פטורה קיימא קמה בחזקת חיובא קיימא".

הר"ן בנדרים [ז'.] דייק מהכא דמדהוצרכו לבא לסברת חזקת חיוב לחייבו בספק לקט, ולא חייבוהו מצד ספק איסור, מזה מוכרח שזה ספק ממון, ולהכי מקילין לולי החזקת חיוב.

אולם עיקר הסוגי' צ"ע, ויש בזה הרבה תמיהות, ונבארם אחד אחד דבר דבור על אופניו:

א] איך אמרו פרה בחזקת פטור קמה בחזקת חיוב, הרי מה הדין כשאין חזקה לא לכאן ולא לכאן, דאיזה עיקר [טורי אבן ר"ה – אבנ"מ דף י"ד].

ב] איך אמרו קמה בחזקת חיוב, הרי הספק הוא על כל שבולת ושבולת בפני עצמו האם הוא של עניים או של בעה"ב, ומה שייך בזה חזקת חיוב [טורי אבן שם וקונטרס הספיקות א' - ט'], ומכוח קושי' זו הסיק הקונה"ס שהעיקר הוא החזקת פטור, אולם זה נגד הר"ן בנדרים [ז'.] שלמד איפכא, וצ"ע, ועיין בהערה [[71]](#footnote-72).

ג] איך אמרו דמצד חזקת חיוב באים להחמיר עליו, הרי מפורש בסוגי' שם לעיל מיניה דבמקום ספק מחייבים מצד "עני ורש הצדיקו", ולמה לי תרי טעמי.

ד] איך אמרינן דטעמא דפטור במשנה [בספק פרה] מחמת החזקת פטור, הא במשנה מבואר דפטור מצד הממע"ה, וצ"ע.

ה] המרדכי הקשה דלמה לא נכריע שזה שייך לבעה"ב מצד רוב שבלים לבעה"ב, ותירץ דמצד "עני ורש הצדיקו" מחמירים נגד רוב שפוטרו, וקשה דא"כ ה"ה דבפרה נחייבו נגד חזקת פטור שפוטרו, דרובא עדיפא מחזקה ואעפי"כ לא מהני הרוב לפוטרו נגד "עני ורש הצדיקו", ומאי אולמי' חזקה מרוב [קונה"ס וטורי אבן].

## סיכום – 'חזקה' לאו דווקא וכמבואר בירושלמי.

מכל זה מוכרח דאין הכוונה בחזקת חיוב וחזקת פטור כפשוטו מדין הכרעה של חזקה דמעיקרא, וכבר הביאו את הירושלמי שתירץ דהחילוק בין פרה ללקט דפרה עיקרו פטור וקמה עיקרו חייב, והיינו דלאו מצד חזקות אתינן עלה, ובישוב הקושיות נאמרו כמה דרכים, וכדיבואר.

## דרכו של החת"ס בסוגי' זו.

יעויין בחת"ס [נדרים ז'. ד"ה א"נ י"ל] שכתב שבפרה אין הבעלים בפרשת מתנות עניים אם הוא לא התגייר וממילא שאינו גם בפרשת עני ורש הצדיקו, והיינו שזה כל הספק האם הוא בפרשת מתנות כהונה או לא, והדין עני ורש הצדיקו בכלל פרשת מתנות כהונה הוא, ועל זה כל הספק, ורק בקמה שהבעלים הוא בכלל פרשת מתנות כהונה, א"כ הרי הוא גם בכלל הדין עני ורש הצדיקו, ולהכי מחמירים בהאי ספק [[72]](#footnote-73).

ולדרכו א"ש דחזקת חיוב דקמה לאו דווקא, אלא דהכוונה בזה ד'עיקרו חייב' שהוא בפרשת עני ורש, וממילא שהוא כבר צריך להחמיר מצד עני ורש, [ועיין עוד בקרן אורה נדרים שם].

ולדרכו מיושב כל הקושיות, ומיושב נמי למה אמרו במשנה הממע"ה ובגמ' אמרו חזקת פטור, ואין כאן סתירה, שהרי ע"י החזקת פטור כבר פקע מיניה פרשת עני ורש, שהרי על זה גופא אנו מסופקין, אכן סו"ס למה אינו משלם מצד ספק דאורייתא לחומרא, ועל זה התשובה, דהממע"ה שזה ספק ממון ולא ספק איסור, הרי דמיושב הכל.

## דרכו של המהרי"ט בזה.

יש בזה דרך אחרת מהמהרי"ט [חו"מ סימן קכ"ד ד"ה ועל ספק ממון עניים – מובא בקה"י בחולין שם], דאין כוונת הגמרא לחזקת חיוב אלא ל'איתחזיק שם לקט', וכן הביא בקונטרסי השיעורים [נדרים] מהיד אליהו, והיינו דהכא הספק הוא דודאי דאיכא לקט לפנינו וכל הספק הוא אם גם שבולת זו הוא בכלל הלקט של השדה או לא, לעומת פרה שיש ספק בעיקר המתנה האם הוא לפנינו, ולשון "קמה בחזקת חיוב" היינו דודאי דמהקמה נפלה לקט, וכל הספק הוא האם גם שבולת זו לקט או לא, וזו כוונת הירושלמי עיקרו חייב, ולהכי בעינן צירוף של החזקת חיוב ועני ורש, ודו"ק, ועיין בהערה [[73]](#footnote-74) תוספת ביאור בזה.

## דרכו של השערי יושר בזה.

יעויין בשערי יושר [ש"ה פי"ט – ד"ה וע"כ נלע"ד וד"ה ועפימש"כ] ובחי' הגרשש"ק [בנדרים ז'.] שהלך בזה בדרך אחרת - ותמצית דבריו, דמצאנו חיוב הלואה של אל תפריעני אלא בעדים, והיינו שהוא מתחייב בהלואה כל עוד שלא מבורר שהוא נפטר, ונמצא שחייב לשלם גם על הצד שכלפי שמיא הוא פטור, כיון דאכתי לא איתברר פטורו, וכעין זה אמרה תורה בעני ורש, והקדים בזה בחידוש בגדר חיובא דלקט, דהגדר בחיוב זה הוא דחיילא חיוב לקט על כל הקמה שמחוייבים לתת מהקמה את הלקט שלה, ואין החיוב חל בכל שבולת ושבולת בפני עצמה, דהחיוב של הקמה הוא שהלקט של כל הקמה ינתן לעניים, ובזה נאמר החידוש של עני ורש, שכל הקמה עומדת בחיוב זה להוציא ולתת ממנה את הלקט שלה עד שלא יבורר שנפטר מחיוב זה, ודין זה ילפינן מקרא ד'עני ורש', וזה מחייבו לתת גם ספק לקט, דאכתי לא איתברר פטורו של הקמה.

וזהו שאמרו שם בסוגי', שרק בקמה שודאי חל בה חיוב לקט ופאה אמרינן שהוא בחזקת חיוב כלפי הלקט שלה, ודינו להחמיר מצד 'עני ורש', אבל בפרה בספק גירות, הרי א"א לומר שהפרה בחזקת חיוב כלפי המתנות שהרי כל הספק מתחיל בגירות מתי התגייר ולא שייך בזה חיוב ודאית על הפרה להוציא ממנה את המתנות דעל הצד שהיה גוי הרי ליכא התחלה לחיוב זה, ועל זה גופא אנו מסופקין האם נתחייב בחיוב כללי על הפרה, ודו"ק, וזו כוונת הסוגי' ד'פרה בחזקת פטור קיימא', דרק אחרי שיש חיוב ודאית על הפרה והקמה אז הוא דילפינן מקרא דעני ורש שנשאר בחיובו עד שיתברר פטורו.

יש נפ"מ בין כל הדרכים בדין נולדו ב' בכורות, ועיין בזה בהערה [[74]](#footnote-75).

## הוכחה מהגר"א לדרכו של הגרשש"ק.

נראה להוכיח מהגר"א לדרכו של הגרשש"ק, דהנה, נפסק בשו"ע [יו"ד רנ"ט – ה'] דמעות מסופקין אי הוו של צדקה או לא חייבים, והיינו להחמיר בספק מתנות עניים, והק' הגר"א [ס"ק ט"ו] דזה נגד הסוגי' בחולין, וכוונתו, דליכא חזקת חיוב, ורק בקמה בחזקת חיוב ספק לקט לקט.

והנה, לדרכו של החת"ס דחזקת חיוב היינו עיקרו חייב, והיינו שהוא בעצמו בפרשת מתנות, ודלא כפרה שזה ספק גוי, א"כ שפיר מיקרי חזקת חיוב, וגם לדרכו של המהרי"ט י"ל דמיירי במטבע אחת מתוך ב' מטבעות דאיתחזק הצד צדקה, ומוכרח ע"כ שלמד כהגרשש"ק דשאני צדקה דלא רמי החיוב על כל מעותיו להוציא מהם את הצדקה, ודו"ק, ורק בפאה ולקט שייך חזקת חיוב, ודו"ק.

# ---------------

## פלוגתת הר"ן והרשב"א בספק ממון עניים.

נחלקו הר"ן והרשב"א [נדרים ז'.] האם ספק מתנות עניים הוא ספק ממון ולקולא [ר"ן] או ספק איסור ולחומרא [רשב"א], ושורש פלוגתתם, שבאמת יש להקדים דבכל ספק ממון איכא ספק איסור מצד גזילה ולמה מקילין מצד הספק ממון, הרי בספק איסור מחמירים והרי איכא בזה גם ספק איסור, אלא דאמרינן דכיון שהדין גזילה היא בתולדה מהדין ממון, והיינו שאם הדין ממון נפסק לקולא שוב ממילא ליכא גזילה כיון שהיא רק בתולדה מהכרעת הממונות, שוב ליכא להחמיר בזה, דתמיד מכריעים קודם את הממון.

וממש ע"ד זה יש להסתפק נמי במצוות נתינה ובאיסור לקיטה בכל מתנות עניים ובדין ממון עניים, והיינו דהאם כל האיסור ומצווה בתולדה מהממון, דאחרי שהתורה זיכתה לעניים בממונא דבעלים לקחת לקט ופאה וכו', שוב רמי על הבעלים מצוה ואיסור לשמור על הדין ממון שלו, ושוב דומה הנך איסורים ומצוות לאיסור גזילה שאינו אלא בתולדה מהממון, ומקילין בהנך מצוות כמו דמקילין באיסור גזילה, וזו שיטת הר"ן.

או דילמא דהכל מתחיל במצווה ובאיסור, וכל זכותם של העניים באה מכוח המצווה והאיסורים, ושוב א"א להקל מצד הממון, וזו שיטת הרשב"א, ויש מקום לומר דאף אי נימא דאין זכותם של העניים באה מכוח המצווה והאיסורים, אכן י"ל דשני דינים חלוקין נינהו, הדיני ממון והדיני איסור ומצווה, הלכך אף אי יודה הרשב"א לר"ן דמקילין מצד הדיני ממון, אכן אכתי מצד הדיני איסור ומצווה צריכים להחמיר.

והתורת זרעים [במשנה כאן] נקט כהצד השני ששני הדינים לא תלויים זה בזה, הלכך צריכים להחמיר מצד הדיני איסור ומצווה, והוכיח כן מיניה וביה בשיטת הרשב"א, שהביא מהרשב"א בתשובה [מובא ברמ"א יו"ד סימן רנ"ט] שהדין ספק צדקה להחמיר הוא דווקא לגבי המפריש ומקדיש, אבל היורשים לא צריכים לתת לעניים ספק צדקה דהממע"ה, ומבואר הכא דביסוד הדברים מודה הרשב"א ששייך הכא דין הממע"ה מצד הזכות ממון של העניים, אלא דס"ל דמלבד הך זכות ממון איכא נמי מצווה ואיסור, ורק מצד זה צריכים להחמיר, אולם דין זה רק רמי על המקדיש, הלכך רק לגביו נאמר ההלכה של ספק מתנות עניים להחמיר, ודו"ק.

ועיין היטב בנתה"מ [כללי תפיסה ס"ק ב'] דמתבאר נמי מתוך דבריו דלפי הרשב"א מתחלקין הממון ואיסור, ורק מחמירים מצד האיסור, ומה"ט מודה הרשב"א בתשובה ביורשים דליכא איסור, ומצד הממון מודה דמקילין.

## ישוב שיטת הרשב"א מהסוגי' בחולין מהתורת זרעים.

הר"ן הוכיח את שיטתו מהסוגי' בחולין, דמדהוצרכו לבא לסברת חזקת חיוב לחייבו בספק לקט ולא חייבוהו מצד ספק איסור, מזה מוכרח שזה ספק ממון, ולהכי מקילין לולי החזקת חיוב, וצ"ע שיטת הרשב"א [[75]](#footnote-76).

ובישוב שיטתו ביאר בתורת זרעים [במשנה כאן] עפ"י מה שכבר הבאנו משמו בעיקר הביאור בשיטת הרשב"א, דלמד דהא דס"ל לרשב"א להחמיר בספק מתנות עניים ואינו מיקל ככל דיני ממון, דהיי"ט דס"ל דהדיני ממון והדיני איסור ומצווה שני דינים חלוקין נינהו, הלכך אף אי יודה הרשב"א לר"ן דמקילין מצד הדיני ממון, אכן אכתי מצד הדיני איסור ומצווה צריכים להחמיר, והוכיח כן מהרשב"א ביורשים ששם מודה לר"ן דספק מתנות עניים להקל, דבדידהו ליכא מצווה ואיסורים.

ועפי"ז מיישב דהרשב"א סובר דלעולם י"ל דספק לקט לקט מצד ספק איסורים, אלא דאי מצד זה י"ל דהממון אכתי לא הוכרע, וזה נשאר ספק ממון, והסוגי' בחולין סוברת דע"כ דגם מצד הממון מחמירים ונקטינן שזה ודאי ממון כהן, שהרי מהלשון ספק לקט לקט משמע שכל דיני לקט עליו גם לענין הפטור תרו"מ, והדין פטור תרו"מ תלוי בדין ממון עניים ולא רק באיסורים ובמצוות, וכל הסוגי' דחולין דלא חילקו בפשיטות מצד איסור וממון הוא משום שרצו לבאר למה איכא דין ממון עניים, ודו"ק, ועיין בהערה [[76]](#footnote-77) מה שדחה בזה, ויישבנו את הדברים.

וע"ד זה, ובאופן אחר קצת, מיישב גם הנתה"מ [כללי תפיסה ס"ק ב'] את שיטת הרשב"א דמתחלקים הממון והאיסור, וכמבואר מיניה וביה ברשב"א לגבי יורשים, ושיטתו כך, דבספק ממון עניים תמיד מחמירים מצד האיסורים, ומצד הממון מחמירים מדין עני ורש אלא דזה רק היכא דאיכא חזקת חיוב וכמבואר בסוגי' בחולין, והא דבסוגי' [שם] בספק לקט הוצרכו לבא לטעמא דחזקת חיוב, ולא סגי לן מצד האיסורים, היי"ט דלגבי האיסורים איכא רוב להקל, דרוב שבלים של בעה"ב, [וכבר הבאנו מהמרדכי שהקשה כן], ומחמת זה הוצרכו לטעמא דחזקת חיוב לומר דלכן הדרא לן הדין עני ורש הצדיקו דעכ"פ מצד הממון צריכים להחמיר, ועני ורש מהני גם כנגד הדין רוב, אולם בסוגיין בספק של יד לצדקה ופאה, הרי גם בלי החזקת חיוב חייבים מצד ספק איסור, [ונמצא דבסוגיין א"צ לבא לדין עני ורש להחמיר מצד הממון, וגם ליכא דין עני ורש כיון דליכא חזקת חיוב].

## דרכו של המחנ"א דנחלקו בדין אמריתו לעניים כמסירתו להדיוט.

ויש דרך נוספת בישוב שיטת הרשב"א, דיעויין במחנ"א [צדקה סימן ב'] שהאריך בדין אמירה לעניים אי נקנה לעניים כמסירה להדיוט כדאמרינן גבי הקדש או לא, והביא בזה מחלוקת ראשונים בסוגי' בשור שנגח דו"ה דאמר רב יוסף אנן יד עניים, עיי"ש, ונפ"מ ביורשים שמצד הבעלות של העניים פשוט דאכתי אזלי לעניים ואי לא חשיב כמסירה להדיוט הרי אין כאן אלא נדר, ומצד הנדר אינם מחוייבים בנדר של אביהם, ואף אי חייבים יורשים בנדר אביהם אבל אי הוו קטנים אז פשיטא דלאו בני מצווה נינהו, ועיין נמי בקצוה"ח [ריש סימן רמ"ג] בפלוגתא זו, ובמחנ"א [שם סוד"ה לענ"ד] הוסיף דאיכא נפ"מ נוספת בזה בספיקות, דאי איכא 'הקנאה' לעניים אז כבר ליכא עליו תורת נדר, ואינו אלא ספק ממון לקולא, ואי ליכא הקנאה אז אכתי איכא עליו תורת נדר, וספיקו לחומרא.

וכתב דבזה נחלקו הראשונים, דלעולם י"ל דבסוגי' בחולין מודי כולהו דינו אלא ספק ממון ותו לא, דכולהו מודי דהדיני איסור תלויים בדיני ממון כמו איסור גזילה, אלא דהתם בפלוגתת הר"ן והרשב"א בנדרים איכא נידון נוסף מצד האיסור נדר, ואיסור זה פשיטא דאינו תלוי בממון, שהרי זה נידון בפני עצמו בלי שייכות לדיני ממון, ודו"ק [[77]](#footnote-78).

## דרך נוספת בזה מבעל האבי עזרי.

ובעיקר ישוב שיטת הרשב"א עיין בזה באבי עזרי [חמישאה מתנו"ע פ"ח הלכה ב' עמוד 70] שביאר שהרשב"א מחלק בין שני סוגים של ספיקות, דמתנות עניים הם כספק ממון מצד עצמם שהרי האיסורים תלויים בממון, אבל כיון דסו,ס איכא בזה איסורים, א"כ כשיש ספק בהלכות מתנות עניים, והיינו ספק בעיקר הפרשה בתורה, שוב י"ל דחשיב כספק איסור.

וממילא דחלוקין הנך תרי סוגיות, דסוגי' דחולין מייר בפסק בפועל בחורי הנמלים ובספק גרות, ובסוגיין דאיירי בספק יד הרי זה ספק בעיקר הפרשה, ורק בספק זה ס"ל להרשב"א דחשיב כספק איסורים, ודו"ק.

## דרך חדשה בעיקר סוגי' זו מהגר"א בחו"מ.

עיין בביאור הגר"א [חו"מ סימן קנ"ה ס"ק ח'] לגבי ספקות בנזקי שכנים, וז"ל: "בכל אלו כו', כ"ה שיטת הרמב"ם בספיקא אבל הרא"ש כאן חולק וכ' דא"צ להרחיק מספיקא וע"ל סי"ח בהג"ה וכה"ג פליגי באבידה בספק איבעיא וטעמו של הרמב"ם כיון דמן התורה נזקין אסור אזלי' לחומרא משא"כ להרחיק אח"כ כמ"ש בספק בכור המע"ה וכן באבידה אבל הרא"ש סובר אף על גב שהוא דאורייתא כיון דמילי דממונא אזלי' לקולא כמ"ש בס"פ הזרוע וש"מ וע' ר"נ בנדרים ז' א' ד"ה ולענין כו' אבל הרמב"ם סובר דוקא להוציאו מחזקתו כגון שכבר עשה וכמש"ש בחולין פרה בחזקת כו' קמה כו' וכן בפ"ק דיומא במ"ר ומ"ע המע"ה וכן בספק בכור המע"ה וכן כאן שבא להזיקו".

ומבואר מדבריו דפלוגתת הר"ן והרשב"א אנה פלוגתא מסויימת בהלכות ספק ממון עניים, אלא שזו פלוגתא כללית בכ"מ שיש ספק ממון וספק איסור פתיך ביה, ועיין בזה בארוכה בקונטרס כלל גדול [סימן כ"א ס"ק ד' – בסוף קונטרס הספיקות – זר זהב].

# ------------------

## בדין עני ורש הצדיקו כנגד רוב.

בתוס' רעק"א כאן הביא מהמרדכי חולין [קל"ד.] שכ' וז"ל: "אמאי לא אזלינן בתר רוב גבי חורי הנמלים י"ל חדא כדמסיק התם טעמא דכתיב עני ורש הצדיקו צדיק משלך ותן לו וכו'" עכ"ל, הרי מבואר שגם במקום רוב נאמר עני ורש הצדיקו, ועיין מה שתמה עליו התורת זרעים [עמוד כ'].

ועיין בתוס' אנשי שם שהביא מהמשנה למלך [פ"ד מתנו"ע] שהאריך למה לא אמרינן הכא דינא דרוב, והוא ביאר באופן אחר עפ"י הרא"ש בשטמ"ק בב"מ [ו':], דלא מיקרי עשירי ודאי היכא בדאזלינן בתר רובא, עיי"ש.

## בקושי' המשנה ראשונה בדמאי.

במשנה ראשונה הק' דלמה אינו חייב לתת מעשר עני של דמאי לעניים מדין עני ורש הצדיקו, וכ' משום דרוב ע"ה מעשרים הם ועוד כ' דלא נחשדו ע"ה על מעשר עני [[78]](#footnote-79), אלא שתירוצו הוא נגד מה שהבאנו מהמרדכי.

## כמה מראה מקומות בסוגי' זו, ואי הוי דין ספק אי דין ודאי.

עוד מראה מקומות בסוגי' - קובץ שמועות [חולין אות ס"ב], חזו"א [דמאי סי' ז' אות ט"ז], חזו"א [במעשרות סי' ז' סוסק"י], חזו"א [יו"ד הל' מתנו"כ סי' ז' סק"ו], שלמי נדרים [נדרים ז'.] שליקט כמה שיטות בזה, דברי יחזקאל [סימן ל'], קה"י [נדרים סימן ט'], מילואים על תורת זרעים מהגאון ר' חיים זלמן צבי שרל ז"ל.

ועין להלן [ריש פ"ה] שהבאנו מחלוקת יסודית באחרונים אי הדין צדק משלך ותן לו הוא דין ודאי או דין ספק.

# מסכת פאה פרק חמישי

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc330373958) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc330373959) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330373960) **<>** [דברי הרא"ש והר"ש בקנס של "כל הנוגעות בארץ לעניים", ופטור ממעשרות אף לב"ה שהפקר לעניים אינו הפקר, דפטור מחמת הדין הפקר בי"ד אף דהוי שלא כדין.](#__RefHeading___Toc330373961) **<>** [הערות בדברי הירושלמי בחילוק בין ב"ה לב"ש לגבי הקנס אי הוי ע"י הפקר בי"ד.](#__RefHeading___Toc330373962) **<>** [ב' דינים שונים בדין הפקר בי"ד הפקר, והערה בדברי הר"ש סיריליאו.](#__RefHeading___Toc330373963) **<>** [במה שיש לדון בדברי רעק"א בדין הפקר בי"ד הפקר בהפקר לעניים לדעת ב"ה.](#__RefHeading___Toc330373964) **<>** [בדברי הגאון ר' אליעזר משה דהפקר לעניים חל לב"ה.](#__RefHeading___Toc330373965) **<>** [בעיקר הדיון בירושלמי בהפקר בי"ד אי פטור מן המעשרות או לא.](#__RefHeading___Toc330373966) **<>** [במה שיש לדון בקס"ד בירושלמי שתבואה פטורה מתרו"מ בחודש העיבור בשביעית מדין הפקר בי"ד.](#__RefHeading___Toc330373967) **<>** [בפלוגתת האחרונים בספק לקט אי פטור מן המעשר בתורת ודאי משום דינא דצדק משלך ותן לו, ובעיקר הדין ספק ממון עניים אי הוי דין ספק או דין ודאי.](#__RefHeading___Toc330373969) **<>** יש לדון בפטור הפקר ממעשרות אי תלוי על הפועל של ידך וידו שוין או על הדין פאה והדין הפקר. <> [בפלוגתת ת"ק ורשב"ג ברוח שפיזרה.](#__RefHeading___Toc330373971) **<>**

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc330373972) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc330373973) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330373974) **<>** [פלוגתת הראשונים במה איירי המשנה בשבולת שבקציר, בשכחה או בלקט, ובחידוש של הרמב"ם שיש לקט במחובר.](#__RefHeading___Toc330373975) **<>** [בדברי הר"ש בשבולת שבקציר וראשה מגיע לקמה](#__RefHeading___Toc330373976) **<>** ["מעשר שבולת אחת ונותן לו".](#__RefHeading___Toc330373977) **<>** ["א"ר אליעזר וכי היאך העני הזה מחליף דבר שלא בא ברשותו".](#__RefHeading___Toc330373978) **<>** [ישוב לקושי' מהמשנה על בהגהות אשרי [ע"ז] בתערובת ממון של שנים.](#__RefHeading___Toc330373979) **<>** [ישוב לקושי' רעק"א דלמה מזכה את העני בכל הגדיש.](#__RefHeading___Toc330373980) **<>** [למה צריכים לעשר, דמאי שנא ממשנה א'.](#__RefHeading___Toc330373981) **<>** [בקושי' המשנה למלך שמשמע הכא שיש פטור מעשרות כבר לפני שמגיע ליד עני, ובדברי רעק"א בזה.](#__RefHeading___Toc330373982) **<>** ["חליפי פאה".](#__RefHeading___Toc330373983) **<>**

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc330373984) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc330373985) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330373986) **<>** [ב' דרכים בראשונים בביאור המשנה](#__RefHeading___Toc330373987) **<>**

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc330373988) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc330373989) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330373990) **<>** [שיטת הרמב"ם דלחכמים משלם ממידת חסידות, וקושי' רעק"א.](#__RefHeading___Toc330373991) **<>** [בגדר הדין "עני היתה באותה שעה", אי תלוי במאתיים זוז ואי צריך ללוות ועוד.](#__RefHeading___Toc330373992) **<>** [בהוכחה מהרא"ש לחידוש של המשנה למלך שאין פטור תרו"מ בפאה לפני שהגיע לידי עניים.](#__RefHeading___Toc330373993) **<>** [מבואר בראשונים שיש ב' מחלוקות ב' חכמים לר"א, ומתמה בזה.](#__RefHeading___Toc330373994) **<>** [בדברי המשנת ר"א בשו"ט בסוגי', ומבואר שאינו עני גמור.](#__RefHeading___Toc330373995) **<>** [יטול וכשיחזור לביתו ישלם דברי ר' אליעזר](#__RefHeading___Toc330373996) **<>**

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc330373997) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc330373998) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330373999) **<>** ['שלו פטור ושל עניים חייב'.](#__RefHeading___Toc330374000) **<>** ["ושל עניים חייב" – בחיוב לבעה"ב לעשר.](#__RefHeading___Toc330374001) **<>** [המחליף עם העניים – האם זכה עני מסויים, ומקור למשנה למלך.](#__RefHeading___Toc330374002) **<>** [שני אריסין - המשנה קאי הכא בדינא דלהזהיר עני על שלו, ודברים מחודשים ברמב"ם.](#__RefHeading___Toc330374003) **<>** [בחילוק בין שני אריסין למקבל שדה לקצור.](#__RefHeading___Toc330374004) **<>** ["אבל אם א"ל שליש מה שאתה קוצר שלך מותר בלקט ובשכחה ובפאה ואסור במעשר עני".](#__RefHeading___Toc330374005) **<>**

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc330374006) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc330374007) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330374008) **<>** [מוכר מותר ולוקח אסור.](#__RefHeading___Toc330374009) **<>** [מכר את הקמה בלבד ושייר השדה לעצמו, שניהם אסורים, ובדין מעשר עני בזה.](#__RefHeading___Toc330374010) **<>** ["על מנת שילקט בנו אחריו".](#__RefHeading___Toc330374011) **<>** [הרי זה גוזל את העניים – ממון עניים או הפקר לעניים.](#__RefHeading___Toc330374012) **<>**

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc330374013) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc330374014) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330374015) **<>** [דברי הר"ש בשם הירושלמי במקור לשכחת בעלים ופועלים.](#__RefHeading___Toc330374016) **<>** ["ולא שכחו בעל הבית - כגון דבעל הבית בשדה, דקאי גביה וזכי ביה", ובעינן שכחת פועלים כאחתלא דשכחה.](#__RefHeading___Toc330374017) **<>** [בגדר הדין שכחת פועלים ובעה"ב ובדין אחרים רואים.](#__RefHeading___Toc330374018) **<>** [עמדו עניים בפניו – מדין אחרים רואים אותו.](#__RefHeading___Toc330374019) **<>** ["עמדו עניים בפניו או שחיפוהו בקש".](#__RefHeading___Toc330374020) **<>**

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc330374021) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc330374022) **<>** [**ציונים והערות.**](#__RefHeading___Toc330374023) **<>** [ב' דרכים במשנה.](#__RefHeading___Toc330374024) **<>**

# משנה א

גדיש שלא לוקט תחתיו כל הנוגע בארץ הרי הוא של עניים הרוח שפזרה את העמרים אומדים אותה כמה לקט היא ראויה לעשות ונותן לעניים רשב"ג אומר נותן לעניים בכדי נפילה:

# רע"ב משנה א

גדיש שלא לוקט תחתיו - מי שאסף והגדיש את העומרים למקום אחד בתוך השדה שעדיין לא לקטו שם העניים את הלקט:

כל הנוגעות בארץ לעניים - דקנסוהו רבנן לפי שהגדיש על גב הלקט, ואפילו הגדיש חטים על גבי לקט של שעורים הוי כל הנוגע מן החטים בארץ לעניים:

הרוח שפזרה את העמרים - על גבי הלקט:

כדי נפילה - כדי שיעור שרגיל ליפול בשעת קצירה, שהם ארבעה קבין לכור זרע, והכור הוא ל' סאין. ומשום דאמר ת"ק אומדים כמה לקט ראויה לעשות קא משמע לן רבן שמעון בן גמליאל אין הדבר צריך אומד שכבר קצוב ועומד כדי נפילה, בשלשים סאין של זרע רגיל ליפול ממנו בשעת קצירה ארבעה קבין וכך יתן לעניים:

# ציונים והערות.

## דברי הרא"ש והר"ש בקנס של "כל הנוגעות בארץ לעניים", ופטור ממעשרות אף לב"ה שהפקר לעניים אינו הפקר, דפטור מחמת הדין הפקר בי"ד אף דהוי שלא כדין.

מבואר במשנה שחז"ל קנסו אותו בגלל שעשה גדיש ע"ג לקט, והקנס הוא ש"כל הנוגעות בארץ לעניים".

ועיין ברא"ש הרחיב בזה וז"ל: "הא דלא אמרינן הכא כמו בסיפא [שאומדין], מפרש בירושלמי דקנסוהו משום דהגדיש על גבי לקט, אפילו שוגג ואפילו כריכות דאיפשר להגביהן, ואפילו חטים ע"ג שעורים, ואפילו גדשו אחרים שלא מדעתו, ואפילו קרא לעניים ולא באו, קנסוהו ליתן לעניים כל הנוגעות בארץ ופטרוהו ממעשר".

וצריכים להבין האיך נפטר ממעשרות, ויש בזה ב' דרכים בירושלמי, לר"ל ולר"י – מובא ברא"ש וז"ל: "ובירושלמי מוקי לה ריש לקיש כב"ש דאמרי הפקר לעניים הפקר", והיינו שהקנס היה להפקיר לעניים וזה הפקר ולכן פטור ממעשרות.

"ור' יוחנן מוקי לה אפילו כב"ה ופטור ממעשר משום דהפקר ב"ד הפקר ויליף לה מקרא דכתיב בעזרא וכל אשר לא יבא לשלשת הימים בעצת השרים והזקנים יחרם כל רכושו והוא יבדל מקהל הגולה".

וממשיך הירושלמי לדון האיך נפטר ממעשרות על ידי הפקר בי"ד שההפקר אינו לפי שורת הדין, ואמרו בזה:

"והא דפטור ממעשרות, מהא דתנן אין מעברין את השנה לא בשביעית ולא במוצאי שביעית, ואם עברוה מעוברת, בחדש אחד שהם מוסיפים לא פטור ממעשרות, אלמא אף על פי שהוסיפו חדש אחד שלא כדין כל מעשיהם קיימין ופטור ממעשר כל אותו חדש שהוסיפו על שנת שביעית", והיינו שכמו ששם ראינו שע"י הוספה שלא כדין פטור ממעשרות ה"ה הכא הדין כן:

והוסיף הר"ש הסבר בדברי הירושלמי, וז"ל: "פירוש דבית שמאי היא פלוגתא לקמן בפרק ו' [מ"א] [דהפקר לעניים הוי הפקר], אבל לבית הלל [דהפקר לעניים הוי הפקר] לא הוה קנסינן ליה משום דמדאורייתא חייב במעשר והעני נוהג בו דין לקט, רבי יוסי סבר דאפי' לב"ה פטור משום הפקר ב"ד כדדריש מקרא דיחרם כל רכושו, ור' יוחנן מייתי ראיה מב"ד שעיברו את השנה שלא כדין".

## הערות בדברי הירושלמי בחילוק בין ב"ה לב"ש לגבי הקנס אי הוי ע"י הפקר בי"ד.

יש להעיר בפשט דברי הירושלמי: דלמה לא הביאו דין הפקר בי"ד ביחד עם הפסוק של "יחרם כל רכושו" כבר בתחילת הסוגי' בדברי ר"ל דאוקמי' כב"ש, דהא גם לדידי' ע"כ דמדין הפקר בי"ד אתינן עלה.

וכבר עמד הגאון ר' אליעזר משה בהגהותיו בקושי' זו, וחידש דע"כ דר"ל סובר שהוא בעצמו מפקיר וזה גופא היתה התקנה שהוא יפקיר, אולם לא משמע כן, שמהמשנה משמע דשייך 'ממילא' לעניים, ולא שיש עליו דין שצריך להפקירם, וגם אם לא יקיים התקנ"ח הוי ממילא לעניים, וצ"ע.

עוד קשה דמה סברת ר"י לחלק בין הפקר בי"ד לכל הפקר לענין הך דין דאין הפקר לעניים ולא לעשירים, דמאי שנא, דאי לב"ה לא הוי הפקר א"כ למה חשיב כהפקר לגבי הדין הפקר בי"ד הוי הפקר, ועיין בזה להלן..

עוד יש להעיר, שבסוגי' בגיטין [ל"ו:] מבואר דאיכא ב' קראי לדין הפקר בי"ד הפקר, דהביאו קרא ד"אלה הנחלות", וגם הביאו קרא ד"יחרם כל רכושו, ויש נפ"מ לדינא בין הדרשות, וכדיבואר להלן, וק' דלמה הביא הירושלמי דוקא דרשה ד"יחרם כל רכושו" ולא הביאו דרשה ד"אלה הנחלות", וצ"ע.

עוד יש להעיר דמה שורש פלוגתת ר' יוסי ור"ל, דלר"ל מוקמינן לדין זה דוקא כב"ש, ולר"י מוקמינן גם כב"ה, וצ"ע.

ועיין בכל זה להלן בחידושי סוגיות [סימן י"ג] בקונטרס בגדר הדין הפקר בי"ד הפקר.

## ב' דינים שונים בדין הפקר בי"ד הפקר, והערה בדברי הר"ש סיריליאו.

הבאנו סוגי' דגיטין [ל"ו:] שהביאו ב' קראי כמקור לדין הפקר בי"ד, קרא ד"יחרם כל רכושו", וקרא ד"אלה הנחלות", והרשב"א כתב שם דחלוקין נינהו, דדוקא מקרא השני ילפינן דבי"ד יכולים גם להקנות לאחרים, אבל מקרא ד"יחרם כל רכושו" ילפינן רק שמפקירים, [וכן הביא רעק"א בתשו' רכ"ב לדייק מהרשב"א הנ"ל] וכ"כ היש"ש ביבמות [פ"י סי' י"ט] לחלק בין ב' הפסוקים.

וחילוק זה בין ב' הפסוקים מבואר גם בדברי הרמב"ם, דבהלכות סנהדרין [פרק כ"ד-ה"ו] הביא הרמב"ם דין הפקר בי"ד, והביא דהמקור מקרא ד"יחרם כל רכושו", וכתב בנחל יצחק [סי' ב'] דכוונתו בזה להכריע דהפקר בי"ד מהני דוקא להפקיר ולא להקנות, ובאמת כן מדוקדק מלשון הרמב"ם שם, שכתב, שיש להם כוח "לאבד זכותו בממונו", והיינו הפקר ולא הקנאה.

ובאמת דשיטה זו היא שיטת רבינו יונה בב"ב [ק'. ד"ה ור' אליעזר / נ"ד ד"ה ומלכא] וכמבואר בדבר אברהם [ח"א סימן א' ענף ה'], וגם כמה אחרונים נקטו כן לדינא דהפקר בי"ד מהני רק להפקיר ולא להקנות, עי' בזה במחנ"א [קנין משיכה סי' ב'] ובנתה"מ [סי' רל"ה ס"ק י"ג], וכן כתב במקור חיים [סי' תמ"ח ס"ק ט'] ובתשו' חת"ס [יו"ד סי' שי"ד].

ודרכו של הנחל יצחק בשי' הרמב"ם מוכרח עוד מדברי האבני מילואים, דכבר כ' האבנ"מ [סי' כ"ח ס"ק ל"ג] דהך נידון אם "קנין דרבנן מהני לדאוריי'" תלוי בנידון הנ"ל, האם מהני הפקר בי"ד להפקיר גרידא או גם להקנות, דאם מהני רק להפקיר שוב לא יהני קנין דרבנן לדאוריי', והוכיח משיטת הרמב"ם בהלכות תרומות דקנין דרבנן לא מהני לדאוריי', ולהנ"ל הביאור דאזיל לשיטתו, דכבר הכריע כקרא ד"יחרם כל רכושו" דמהני רק להפקיר, ודו"ק.

ועיין בסוגיין בר"ש סיריליאו שכתב לגבי הקנס הזה "דהפקר בי"ד אהני לאפקועי זכותי' מיניה לגמרי, ושוב זיכו חכמים לעניים", ויש לעיין דהירושלמי הביא פסוק של יחרם, ולפי כל מה שהבאנו מבואר, שבפסוק הזה לא נתחדש דין הקנאה אלא דין הפקר והפקעת זכות, וצ"ע.

ועיין מה שנתחדש בזה להלן [ריש פ"ו] בחילוק בין הנך ב' דינים.

## במה שיש לדון בדברי רעק"א בדין הפקר בי"ד הפקר בהפקר לעניים לדעת ב"ה, ובשיטת הגר"א בזה.

הק' רעק"א בתוס' למשניות, דהפקר לעניים לב"ה אינו פטור מן המעשרות, וכדתנן לקמן [פ"ו מ"א], ומה לי הפקר בי"ד ומ"ל הפקר אחר, ותירץ רעק"א, דאין הבדל בין הפקר לעניים להפקר לכל לענין פטור מעשר, וכל ההבדל ביניהם הוא בחלות ההפקר, דהפקר לעניים אינו חל, ומשו"ה אינו פוטר מן המעשרות, דלא אימעיט מקרא ד"ובא הלוי", אבל בהפקר בי"ד לעניים דחייל ההפקר, פטור מן המעשרות, דלא קרינן ביה "ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עימך".

ועיקר דברי הגרעק"א צ"ב, דאם סוברים ב"ה דאין חלות הפקר כשאינו הפקר לכל, דלדידיה בעינן דומי' דשביעית, וצריך שלא ישאר למפקיר שום זכות בהפקר כלפי אף אחד, א"כ מה נפ"מ אם הוא מפקיר או שבי"ד מפקירים, ומדוע חייל הפקר בי"ד אף דהוי רק לעניים, וצ"ע.

ומדברי הגר"א בביאורו לירושלמי נראה דהרגיש בזה, ותירץ, דע"כ צ"ל דבאמת ההפקר בי"ד הוא גם לעשירים, אלא שהעשירים ממילא לא יוכלו לזכות כיון דנתערב בהן ממון עניים דלקט, אולם דבריו צע"ג, שהרי מיירי גם בגדיש של חיטין ע"ג לקט דשעורים, ובכה"ג אין תערובת, וצ"ע.

ועיין מה שדן בזה בתורת זרעים בארוכה דיתכן שזה חלות דין אחר של הפקר, שכל הפקר היינו חלות תרות הפקר על החפץ, והפקר בי"ד היינו סילוק בעלות וממילא דהוי הפקר, עיי"ש, ודן בזה לגבי הפקר לזמן, אלא דעיי"ש שדחה את דברי רעק"א, ולמד כהגר"א, וע"ע בכל זה להלן [ריש פרק ו'].

## בדברי הגאון ר' אליעזר משה דהפקר לעניים חל לב"ה.

בקושי' הנ"ל - בהגהות מהגאון ר' אליעזר משה במתני' יצא לחדש דלב"ה ע"כ צ"ל דהפקר לעניים ג"כ חייל, ויכול העני לזכות בו, אלא דב"ה סברי דלפני שזכה העני יכול הבעלים לחזור בו מהפקרו, ומה"ט אינו פטור מן המעשרות, דחשיב "אין לו חלק ונחלה", ומה"ט כשבי"ד מפקירים אינו יכול לחזור בו, ושוב חשיב "יש לו חלק ונחלה עמך", אולם דבריו הם דלא כהר"ש [פ"ו - מ"א, ופ"א - מ"ו] דכתב בהדי' דלב"ה אין העני יכול לזכות בו, וצ"ע [[79]](#footnote-80).

## בעיקר הדיון בירושלמי בהפקר בי"ד אי פטור מן המעשרות או לא.

יש לעיין בהמשך הירושלמי לענין הפקר בי"ד אי פטור מן המעשרות או לא, הא מאי שנא מכל הפקר, והר"ש סיריליאו נתקשה בזה ותירץ דכאן כיון דבעלים צווחין שרוצים תבואתם, נראה דחכמים עוקרים ד"ת כשפוטרים אותו ממעשרות, ואיך עושין כן [[80]](#footnote-81), וגם הגר"א כבר נתקשה בזה, ופי', דהירושלמי הכא מקשה על כל הפקר ולאו דוקא בהפקר בי"ד, וזהו חידוש בפשט הסוגיא בירושלמי, והר"ש סיריליאו והפני משה והרידב"ז לא נקטו כחידוש זה, ופירשו את הירושלמי כפשוטו, וצ"ע, ועיין בקובש"ע [ח"ב סי' י"ד ס"ק כ'] מה שיישב בביאור דברי הירושלמי.

## במה שיש לדון בקס"ד בירושלמי שתבואה פטורה מתרו"מ בחודש העיבור בשביעית מדין הפקר בי"ד.

הירושלמי שם מוכיח דמהני הפקר בי"ד להיפטר מתרו"מ ממה דבי"ד מעברין את השנה בשביעית אף דהדין הוא דאין לעשות כן, וע"כ דמוכרח מהכא דמה דהתבואה פטורה מתרו"מ בחודש העיבור הוא מדין הפקר בי"ד, ושוב דחו בירושלמי די"ל דבאמת הא דפטור ממעשרות משום דחשיב שביעית, דיש כח לבי"ד לעבר את השנה למרות שהדין לא לעשות עיבור בכה"ג, ולהכי ליכא ראיה לדין הפקר בי"ד.

ולכאו' צ"ב כל הך קס"ד, דאיך משתנים כל דיני השנה כמו יוה"כ ופסח וחמץ וכו' בזה שמעברין את השנה בשביעית, וע"כ דמוכרח שיש להם כח לעבר את השנה, וא"כ ה"ה לענין פטור מעשר הא דמהני היינו משום דחודש זה חשיב ג"כ שביעית, וכדמסיק הירושלמי, ומה הס"ד דזה שייך להפקר ב"ד, ועי' בזה בזכר יצחק [סי' י"א] ובעמק ברכה [בדין עיבור שנה] ובכלי חמדה פ' בא [בענין קידוש החודש] מה שחידשו בזה.

ועיין בתורת זרעים שביאר דסברו דע"כ שזה כח עיבור של בי"ד רק מדרבנן, ומה"ט בעי הפקר בי"ד. אולם אכתי ק', דכמו דבעיבור דרבנן ע"כ צ"ל שחכמים עקרו דבר מה"ת לגבי כל ההלכות האחרות, א"כ ה"ה דלענין ממונות נימא דעשו כן, וה"ה נמי לענין פטור מעשרות, ומהו הראיה לדין הפקר בי"ד דפוטר ממעשר, וצ"ע, ועיין להלן בחידושי סוגיות [סימן י"ג סוף פרק ג'] בזה.

# --------------------

## בפלוגתת האחרונים בספק לקט אי פטור מן המעשר בתורת ודאי משום דינא דצדק משלך ותן לו, ובעיקר הדין ספק ממון עניים אי הוי דין ספק או דין ודאי.

ז"ל התוספות יום טוב: "ונותן לעניים - בתורת לקט ופטור מן המעשרות, שמן הספק נותנים לעניים, וספק לקט לקט לכולי עלמא, כדפי' בסוף פרק דלעיל", והתורת זרעים והמקד"ד דנו בדבריו - וכדיבואר.

ז"ל התורת זרעים [סוף פרק ד']: "ועדיין קשה, דהא מבואר בגמ' דהא דספק לקט לקט הוא משום דינא דצדק משלך ותן לו, וקשה, דבלא"ה תיפ"ל משום דספק איסורא הוא ואזלינן לחומרא.

ולכאורה הי' אפשר לומר, דהא דצריך לדינא דצדק משלך ותן לו, כדי ליתן לו דין ודאי לקט לפוטרו מן המעשר, לפ"מ שכתב התוי"ט לקמן רפ"ה דספק לקט פטור מן המעשר בתורת ודאי משום דינא דצדק משלך ותן לו; אך כבר נתבאר בדברינו בריש מכילתין מכמה טעמים דספק לשו"פ חייב במעשר מטעם ספק. יעו"ש, עכ"ל התורת זרעים.

ועיי"ש בתורת זרעים ריש מכילתין [עמוד י'] שהביא גליון החת"ס על הירושלמי [כאן] בשם גאון אחד שעיקר הפטור של פאה ממעשרות אינו מחמת הדין פאה אלא מחמת זה שבפועל הלוי יכול ליטול, וכתב התורת זרעים דא"כ גם בספק לקט שיכול ליטול מהדין עני ורש הצדיקו דג"כ פטור, אף דעצם הדין פאה הוא מספק דסגי בזה שהבעלים מחוייב לתת, וסו"ס יש לעניים בהם דין ודאי אף שהפאה עצמה הוא דין ספק, ותלוי בחקירה למה פטורים במעשרות, מחמת הדין בפועל או מחמת הדין פאה, דאי נימא שהכל תלוי בדין פאה אז יהיה פטור רק מספק, אלא שהסיק שם דלא כהחת"ס דבאמת הפטור תלוי בשם פאה ולכן בספקות ליכא פטור ודאי.

אולם עיין במלואים על התו"ז [עמ' קל"ז] ממה שהשיג הרה"ג ר' חיים זלמן צבי שרל ז"ל על דברי התו"ז וז"ל, "במה דנקיט מר דאם נימא דצדק משלך אינו אלא חיוב צדדי על הבעלים ולא מיקרי בזה חלק ונחלה עמך וחייבין במעשר, לדעתי יש מקום לומר דסו"ס כיון דיש לו בזה חלק דהעניים מקבלים, ולו יהא שהוא דין חדש על הבעלים, אך עכ"פ כיון דידו וידך שוין פטורים מן המעשר".

אלא דיעויין במקדש דוד [סוף סי' ס"ב] שג"כ חקר בפטור מעשרות בספק לקט לקט, ונקט בעיקר הסברא כהתורת זרעים שתלוי בשם לקט ופאה, ולא תלוי בזה שבפועל איכא דין ובא הלוי, אלא דבעיקר הדין אי הוי חלות דין פאה ולקט של ודאי או לא נקט שחולקים בזה, [ודלא כהתו"ז שפשוט לו שהדין הוא דין ספק].

וז"ל המקד"ד: "אמרינן [פאה פ"ד מי"א] דספק לקט לקט, ויש לחקור אי פטורה מן המעשר, אם זה רק מדין ספק ורק דעניים חשיבי כמו מוחזקים, דמספק היא שלהם, ואם כן חייב במעשר דלגבי איסורא ל"ש זה, וכמו ספק בכור דהממע"ה ואסור בגיזה ועבודה, וזה שהוא לעניים אינו פוטרו מן המעשר אם אין שם לקט עליו, דהוי כמפריש פאה פחות מכשיעור ואף דמה שנתן נתן ואינו יכול לחזור בו והוא לעניים מכל מקום אינו נפטר מן המעשר דאין שם פאה עליו, כמו שהביאו התוס' חגיגה [ו': ד"ה שאין] והר"ש ז"ל ריש פאה מהירושלמי, או דספק לקט לקט הוא מדין ודאי ושם לקט עליו.

ולכאורה תלוי בטעמי דבגמרא דילן [חולין קל"ד.] אמרינן דזה דספק לקט לקט מדכתיב עני ורש הצדיקו צדק משלך ותן לו, ובירושלמי [פאה פ"ד ה"ז] אמרינן עני ורש הצדיקו הצדיקוהו במתנותיו, עוד אמרינן שם דכתיב לא תטה משפט אביונך בריבו בריבו אין אתה מטהו אבל מטהו אתה במתנותיו, עוד אמרינן שם תעזוב הנח לפניהם משלך ע"ש, והנה לפי הטעם דלא תטה בריבו אבל אתה מטהו במתנותיו נראה שהוא הטייה בדין לזכותו ובמקום ספק מוקמינן בזכותו אבל אינו קנין חדש, אבל לטעם תעזוב הנח לפניהם משלך נראה שהוא מדין ודאי, וכן מההיא דעני ורש הצדיקו צדק משלך ותן לו נראה שהוא מדין ודאי.

הנה כתב התי"ט [פאה פ"ה מ"א] גבי הרוח שפיזרה את העומרים דאומדים אותה כמה לקט היא ראויה לעשות ונותן לעניים כו', דפטורה מן המעשרות שמן הספק נותנים לעניים וספק לקט לקט ע"ש, ונראה דס"ל דספק לקט פטור מן המעשרות, ואפשר דזהו לטעמא דתלמודא דידן דטעמא הויא משום עני ורש הצדיקו", עכ"ל.

## יש לדון בפטור הפקר ממעשרות אי תלוי על הפועל של ידך וידו שוין או על הדין פאה והדין הפקר.

ובעיקר האי ענינא בספק לקט דחייב מדין צדק משלך האם יהיה בזה פטור מעשרות, הרי יש לדון בזה עוד ממה שהבאנו לעיל [פ"ד מ"ט] את דברי המשנה למלך שחידש שאין פאה פטורה ממעשרות עד שיגיע ליד העני, וכבר תמה שם רעק"א דסו"ס הרי איכא כאן ובא הלוי, ועיין באור שמח תרומות [פ"ב ה"ט] שלפי המשנה למלך נעשה מיד לממון עניים, אף דאינה פאה, ומוכרח שלמדו שהפטור מעשרות לא שייך לממון עניים אלא ל'שם פאה'.

עוד יש לתלות בספק זה האם הפטור מעשרות שייכא לחלות שם פאה או לדין שבפועל ידו וידך שוין, דיעויין בזה בקובש"ע [ח"ב סימן י"ד ס"ק י"ג] דנפ"מ דאי היה פאה בפועל ושוב נתבטל למפרע והיינו באופן שהניחו לפאה בטעות וכסוגי' דב"ק [כ"ח], וצידד לומר שעדיין יהיה פטור מעשרות כיון שבפועל יכלו ליטול.

והסתפק בזה בהפקר עצמו, ונפ"מ לנתבאר שם שלמ"ד אין קנין לעכו"ם בא"י נתחדש שיש מכירה על א"י לעכו"ם לממון ולא לקדושה, ולכן לא יצא מידי קדושת הארץ ועדיין חייב בתרו"מ, ודן לפי"ז האם מהני הפקר של עכו"ם על הקדושה, ואי לא מהני שוב לא יהני הפקר של עכו"ם לפוטרו מתרו"מ, אלא דאי תלוי על הפועל של ידו וידך שוין שוב יהיה פטור ג"כ בכה"ג.

# --------------------

## בפלוגתת ת"ק ורשב"ג ברוח שפיזרה.

נחלקו ת"ק רשב"ג ברוח שפזרה את העמרים ולא ידוע כמה לקט היה מתחתיהם, דלפי הת"ק אומדים כמה לקט היא ראויה לעשות ואת זה הוא נותן לעניים, אכן לפי רשב"ג יש כבר אומד קבוע, והיינו "בכדי נפילה", ופירשו בב"מ [ק"ה:] דהיינו בשיעור א' ממ"ה.

ועיין בשנות אליהו דלפי חכמים אומדים אי הוי לח או יבש ונפ"מ לגבי כמה לקט נופל, שהאומד הוא כפי התבואה שלה שדה ההיא, אבל לפי רשב"ג אזלינן בתר רוב שדות וזה השיעור של א' ממ"ה.

# משנה ב

שבולת שבקציר וראשה מגיע לקמה אם נקצרה עם הקמה הרי היא של בעל הבית ואם לאו הרי היא של עניים שבולת של לקט שנתערבה בגדיש מעשר שבולת אחת ונותן לו א"ר אליעזר וכי היאך העני הזה מחליף דבר שלא בא ברשותו אלא מזכה את העני בכל הגדיש ומעשר שבולת אחת ונותן לו:

# רע"ב משנה ב

שבולת שבקציר - שייר בקצירתו שבולת אחת שלא קצר, וראש אותה שבולת מגיע לקמה, אם אותה שבולת נקצרת עם הקמה הרי היא של בעל הבית, שהקמה מצילתה דלא קרינן בה לא תשוב לקחתו (דברים כד):

מעשר שבולת אחת ונותן לו - לפי שחייב ליתן לו דבר מתוקן כמו שהיתה שבולת של לקט דפטורה מן המעשרות ואף על פי שעדיין לא נתמרח חל שם מעשר עליו כמו מעשר ראשון שהקדימו בשבלין שחל עליו שם מעשר אף ע"פ שעדיין לא נתמרח. וכיצד הוא עושה, מביא שתי שבלים מגדיש זה שנתערבה בו שבולת של לקט, ואומר על אחת מהן אם זו לקט מוטב, ואם לאו הרי מעשרותיה קבועים בזו השנית, ונותן לו את הראשונה. ובירושלמי פריך וניחוש שמא זאת השניה שקבע עליה המעשרות של לקט היא, וכיון שהיא פטורה מן המעשר אין המעשרות קובעים בה שאין מפרישין מן הפטור על החיוב, ומשני שלוקח שבולת שלישית ואומר אם השנייה שקבעתי בה המעשרות היא לקט ואינה יכולה להיות מעשר, הרי זו השלישית מעשר על הראשונה:

א"ר אליעזר וכי היאך העני הזה מחליף דבר שלא בא ברשותו - רבי אליעזר לדבריהם דרבנן קאמר להו, לדידכו דפלגיתו עלי בעשיר שלקט פאה לעני שאני אומר זכה לו ואתון אמריתו דלא זכה לו, היאך העני הזה מחליף דבר שלא בא ברשותו, דהא אין בעל השדה יכול לזכות לו את הלקט לפי דבריכם, ונמצא דלקט זה לא בא ברשותו של עני, אלא לדבריכם מזכה את העני בכל הגדיש על מנת להחזיר דמתנה על מנת להחזיר שמה מתנה, ונמצאת אותה שבולת שהיא לקט באה ליד העני ויכול להחליפה באחרת. ורבנן אמרי הכא עשו את שאינו זוכה כזוכה, וחשבינן להאי שבולת של לקט כאילו באה לידו של עני, אף על גב דלא זכה בה, לענין זה שיכול להחליפה באחרת. והלכה כחכמים:

# ציונים והערות

## פלוגתת הראשונים במה איירי המשנה בשבולת שבקציר, בשכחה או בלקט, ובחידוש של הרמב"ם שיש לקט במחובר.

הרמב"ם [בפיה"מ כאן ובעדויות פ"ב מ"ד ובפ"ד מהל' מתנ"ע ה"ג] מפרש מתני' אפי' כשלא שכחה בעה"ב, והויא לעניים מדין לקט. אבל הר"ש ושאר המפרשים כאן פירשו דמיירי כששכחה, ומדין שכחה הויא לעניים, וסדר המשנה מסייע לדברי הרמב"ם, דכל הך פרקין עד משנה ז' מיירי בדיני לקט, וא"כ מסתבר דע"ז קאי גם מתני' דהכא, וכבר עמדו בזה בשנות אליהו ובמשנה ראשונה כאן דמשמע מזה כפירוש הרמב"ם, וכ"כ גם בפירוש הר"ש סיריליאו כאן, ועיי"ש שהקשה ע"ד הרמב"ם דמדברי הספרי ומתני' דעדויות (פ"ב מ"ד) משמע דמיירי בשכחה, וע"ע בירושלמי כאן [ריש ה"ב] דמשמע ג"כ במיירי בשכחה.

והנה לפירוש הרמב"ם מבואר כאן חידוש בדין לקט, דשייך לקט גם במחובר לקרקע, ועי' בפי' הר"ש סיריליאו כאן שתמה ע"ז, דהא בעינן דוקא דבר הנקצר, ודרך קצירה, ומשמע מזה דמיירי דוקא בשעת קצירה, ורק ע"ז נאמר דין לקט, ועוד הקשה, דגבי שכחה דמרבינן גם שכחת קמה, ילפינן לזה מקרא כמבואר בדברי הירושלמי [לעיל פ"ד ה"ד], וא"כ הכא דליכא קרא מנ"ל דנוהג במחובר, וע"ע שם שהקשה דבתרומות [פ"ו] אמרינן להביא דאין לקט אלא בתלוש, וכוונתו לדברי הירושלמי שם [סוף ה"ב] דקאמר אית לך מימר פאה בלקט, והיינו דלא משכח"ל לקט במחובר, ומה"ט ל"ש בו פאה, עיי"ש ובפני משה ועיין בהערה [[81]](#footnote-82) במה שיש להוסיף בזה.

## בדברי הר"ש בשבולת שבקציר וראשה מגיע לקמה

ז"ל הר"ש: "שבולת שבקציר - בקצירתו שייר שבולת אחת שלא קצר, וראש אותה שבולת מגיע לקמה ושכחה ולא קצרה אם אותה שבולת נקצרת עם הקמה הרי היא של בעל הבית שהקמה מצילתה כדתנן לקמן [פ"ו מ"ח] שהקמה מצלת את הקמה, דאמרי' בירושלמי [הל' ב'] אי זו היא קמה שמצלת את הקמה, אמר רבי יוחנן כהדה דתנינן שבולת שבקציר וראשה מגיע עד הקמה, אמר ר' יוסי שיהא הקציר סובבה, ובסיפרי נפקא לן מקרא, דתניא בסיפרי בפרשת כי תצא לא תשוב לקחתו מכאן אמר ר' ישמעאל שבולת של קציר וראשה מגיע לקמה כו'".

## "מעשר שבולת אחת ונותן לו".

עיין בארוכה ברע"ב שלוקח עוד ב' שבלים וקובע בהם מעשרות בממנפ"ש, וכל זה מהירושלמי, ועיין ר"ש שהקשה דלמה לן לכל זה, וז"ל: "וקצת תימה כל טורח זה למה שצריך להביא שתי שבלים מלבד שבולת שנותן לעני ולהתנות כמה תנאים והלא כיון דלבסוף יהא זקוק לבקש לו פרנסה ממקום אחר בענין שאפשר לעשות תקנה לגדיש כדפרישית א"כ מתחלתו יעשה כן ויעשר ממקום אחר על כל הגדיש חוץ מעל שבולת אחת של לקט שנתערבה עמו, וי"ל דבשעת הקציר אין כל כך פרנסה מזומנת" ועיי"ש עוד כמה תירוצים נוספים.

ועיין בשנות אליהו מהלך אחר בזה, ועיין בתורת זרעים שהביא מהגר"ח מוולאזין שתמה עליו, ועיי"ש מה שיישב בזה.

## "א"ר אליעזר וכי היאך העני הזה מחליף דבר שלא בא ברשותו".

והיינו שהבעה"ב החליף ונתן לו שבולת שלו [מעושרת] תחת השבולת של לקט, ונמצא שהוא קונה את השבולת של לקט הזו בחליפין לשבולת השניה ומכח זה הוא ממשיך להחזיק בה, ובזה הקשה ר"א שהשבולת של לקט אינה של העני, והאיך הוא מקנה לבעה"ב בתורת חליפין לשבולת השניה, ובזה הוסיפו בירושלמי [מובא בראשונים] שתלוי בפלוגתת ר"א ורבנן האם בעה"ב מזכה לעני או לא, ונמצא דר"א איירי לשיטת רבנן.

ולמסקנה נחלקו ר"א ורבנן - בשיטת רבנן – האם הוא מזכה במתנה ע"מ להחזיר את כלה גדיש כולל הלקט או שעשו את שאינו זוכה כזוכה.

## ישוב לקושי' מהמשנה על בהגהות אשרי [ע"ז] בתערובת ממון של שנים.

כ' בהגהות אשרי [ע"ז פ"ה סי' ל] דחתיכת בשר של ראובן שנתערבה בשל שמעון חייב שמעון לשלם לראובן דמיה, ומבואר דס"ל דאע"ג דממונא לא בטל כדאיתא בביצה [ל"ח:], היינו דווקא לענין דמי החפץ, אבל גוף החפץ שייך למי שנתערב הממון אצלו.

והקשו ע"ד ההג"א ממתני' דהכא, דכשנתערבה שבולת של לקט בגדיש מעשר שבולת אחת ונותן לו, ולד' ההג"א מה הוצרכו לזה, הרי סגי בזה שיתן לעני את דמי השבולת, וככל ממון שנתערב בממון אחר דא"צ לשלם אלא דמי החפץ.

ויישב בזה הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] דיסוד הדין שכ' ההג"א להחזיר לו את גוף החפץ אינו משום ביטול ברוב בתורת ודאי, שבטלה גוף החתיכה של ראובן לרוב החתיכות של שמעון, אלא טעמו משום דהממע"ה, דבכל חתיכה שיתבע ראובן משמעון יכול שמעון לדחותו מספק שמא אינה שייכת לך, והממע"ה. ומה שיכול ראובן לתבוע את שמעון בטענת ממוני גבך ממ"נ, זוהי רק תביעת דמים, אבל אינו יכול לתבוע מכח זה חתיכה אחת מהתערובת.

ולפי"ז ל"ק ממתני' דלא סגי בנתינת דמים בעלמא, דהא מבואר לעיל [פ"ה מ"א] דספק לקט לקט, ובחולין [קל"ד.] מבואר הטעם לזה משום שכתיב עני ורש הצדיקו, ועיי"ש במרדכי דמה"ט גם היכא דאיכא רובא דאינו של עניים מ"מ הוי לעניים. ובשו"ת חת"ס [חיו"ד] ביאר גדר דין זה, שהעני הוי כמוחזק, ומה"ט א"א לדחותו מספק.

ולפי"ז י"ל דמה"ט בשבולת שנתערבה א"א לדחות את העני בדמים, דאין בעה"ב נחשב כמוחזק לגבי העני, וכיון דטעמא דההג"א הוי משום המע"ה, ל"ש טעם זה הכא.

## ישוב לקושי' רעק"א דלמה מזכה את העני בכל הגדיש.

וז"ל הרע"ב: "מזכה את העני בכל הגדיש על מנת להחזיר דמתנה על מנת להחזיר שמה מתנה, ונמצאת אותה שבולת שהיא לקט באה ליד העני ויכול להחליפה באחרת", וכ"ה ברמב"ם שנותן לו את כל הגדיש, ועיין רעק"א שתמה שלמה לא יעשה העני קנין הגבהה בכל הגדיש לקנות בתוכה את השבולת של לקט.

עפ"י כל הנ"ל [בישוב הקושי' מהגהות אשרי] יישב הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] גם את קושי' רעק"א:

והוא, דהא אם יזכה לו אותה בלבד יתבטל ממנה שם לקט, שהרי כבר הגיעה לידי העני, וממילא ל"ש בה מהשתא דינא דעני ורש הצדיקו, ושוב יהא בה דינא דהממע"ה, ותתבטל זכיית העני בה, ואין לו אלא תביעת דמים כמשכ ההג"א. וי"ל דבכה"ג אינו קונה כלל, דכשם שהתערובת מפקיעה בעלותו אחר שיזכה, כך בכוחה למנוע חלות הקנין מעיקרא. ולכן צריך בעל השדה להקנות לעני את כל הגדיש ע"מ להחזיר, כדי שלא תבטל זכיית העני, ואח"כ יוכל להחליפה באחרת, וע"ע מש"כ בענין זה בשערי חיים [גיטין סי' כ"ט סק"ג].

## למה צריכים לעשר, דמאי שנא ממשנה א'.

עיין תוס' חדשים במשנה לעיל שהקשה דמאי שנא התם בפיזרה הרוח על גבי לקט שפטור ממעשרות כיון שדינו כלקט, הא אינו אלא ספק וע"כ דמדין ספק לקט כלקט דינו כלקט ופטור ממעשרות, ולמה הכא לא אמרינן שיפטר ממעשרות מדין ספק לקט כלקט, ועיין מה שכתב בזה במשנה ראשונה.

## בקושי' המשנה למלך שמשמע הכא שיש פטור מעשרות כבר לפני שמגיע ליד עני, ובדברי רעק"א בזה.

עין לעיל [פ"ד מ"ט] שהבאנו מהמשנה למלך [פ"ב מתרומות ה"ט] לחדש דפאה לא מפטרא משעה שהניח פאה אלא משעה שזכו בו העניים, וכתב עלה "וכי תימה תיקשי הא דתנן [פאה פ"ה מ"ב] שבולת של לקט שנתערבה בקציר דצריך להביא ב' שבלים כו' כי היכי דלא ליפרוש מן הפטור על החיוב, ואי אמרת דלא נפטרה כי אם אחר שבאה ליד העני אף השבלת של לקט חייבת כיון שלא באה ליד עני", ותירץ בזה המשנה למלך, "הא לא קשיא משום דאפשר דשאני לקט מפאה שתלויה בדעתו של בעה"ב, עכ"ל.

ותמה בזה רעק"א [לעיל שם] "לענ"ד לק"מ דגבי שבולת דהבעה"ב אינו רוצה להחזיק בלקט בגזילה אלא שנתערבה בגדיש ומקודם שמזכה להעני בכל הגדיש א"י לקרוא שם על השבולת ההוא, דהא של עניים הוא ואינו שלו ולאחר שמזכה להעני בגדיש או שהבעה"ב זוכה בשביל העני, או שעשו שאינו זוכה כזוכה, ממילא כיון דזכה בו העני מפטר ממעשר".

## "חליפי פאה".

עיין בתורת זרעים לעיל [פ"א מ"א] מה שחידש מכח המשנה הכא שיש דין חליפי פאה.

# משנה ג

אין מגלגלין בטופח דברי ר"מ וחכמים מתירין מפני שאפשר:

# רע"ב משנה ג

אין מגלגלין בטופח - מין קטניות דק, שקורין לו בערבי גילבא"ן. ורמב"ם פי' שהוא מין זרע שקורין לו קורטמ"ן ודומה לשעורים. ואומר ר"מ שאין מגלגלין זה המין עם שאר מיני זרעים, לקצור אותם ביחד, כי הלקט שהיה ראוי ליפול משאר מיני זרעים יפול מזה המין הגרוע ונמצא מפסיד לעניים:

וחכמים מתירים מפני שאפשר - שיפול לקט משאר זרעים כמו מן הטופח. והלכה כחכמים. פי' אחר אין מעלין מים בגלגל מן הבור להשקות את השדה או להרביצה עד שיהא משקה טופח עליה בשעה שהעניים באים בשביל הלקט, מפני שהוא מפסיד לעניים. וחכמים מתירין, מפני שאפשר שישומו ההפסד של עניים בזה ויתן בעל השדה כפי השומא שישומו עליו, ולר' מאיר דאמר אין מגלגלין שמין לבעל הבית הפסדו ונוטל מן העניים:

# ציונים והערות.

## ב' דרכים בראשונים בביאור המשנה

נחלקו הראשונים בביאור המשנה:

א] פירוש הר"ש והרא"ש: "בטופח - מלשון משקה טופח - אל ירביץ שדהו כל כך שיהא משקה טופח בה, משום דמזיק לעניים הבאים בשביל הלקט, וחכמים מתירין ושמין הפסד העניים ובעה"ב משלם לעניי אותה העיר, ולר"מ דאמר אין מגלגלין שמין לבעה"ב בהפסדו כמו שפירושו מוכיח בירושלמי".

ב] פיוש הרמב"ם בפירושו: "וטופח, שם מין ממיני הזרעים דומה מאד לשעורים בפעולתו וקורין אותו הרופאים "קרטמאן". ור' מאיר אומר שאין לנהוג בותור ואי הקפדה באותו המין ולקצור אותו עם שאר זרעים, מפני שהוא מזיק את העניים, שמא יהיה הלקט הנופל רק מאותו המין. וחכמים מתירים ואומרים מפני שאפשר שיהיה הלקט מן הזרעים המשובחים לא מאותו המין", וכ"ה ברע"ב.

# משנה ד

בעל הבית שהיה עובר ממקום למקום וצריך ליטול לקט שכחה ופאה ומעשר עני יטול וכשיחזור לביתו ישלם דברי ר' אליעזר וחכמים אומרים עני היה באותה שעה:

# רע"ב משנה ד

עני היה באותה שעה - ופטור מלשלם. והלכה כחכמים:

# ציונים והערות.

"וכשיחזור לביתו ישלם דברי ר' אליעזר" אף דהוי ממון שאין לו תובעין, ומשלם ממידת חסידות.

עיין בסוגי' בחולין [ק"ל]: "אמר רב חסדא המזיק מתנות כהונה או שאכלן פטור מלשלם, מאי טעמא איבעית אימא דכתיב זה, ואיבעית אימא משום דהו"ל ממון שאין לו תובעים וכו' תא שמע בעל הבית שהיה עובר ממקום למקום וצריך ליטול לקט שכחה ופאה ומעשר עני נוטל ולכשיחזור ישלם דברי רבי אליעזר, אמר רב חסדא מדת חסידות שנו כאן.

אמר רבא תנא תני ישלם ואת אמרת מדת חסידות שנו כאן, ועוד מדרבי אליעזר ליקום וליתוב.

אלא מסיפא וחכמים אומרים עני היה באותה שעה, טעמא דעני הא עשיר משלם, אמאי ליהוי כמזיק מתנות כהונה או שאכלן, אמר רב חסדא מדת חסידות שנו כאן.

ומבואר בשיטת חכמים דאף דאיכא פטור בממון שאין לו תובעין, אכן אכתי משלם ממידת חסידות, [ועיין להלן מה שהבאנו מהרשב"א בפלוגתת ר"א וחכמים בממון שאין לו תובעין]

## שיטת הרמב"ם דלחכמים משלם ממידת חסידות, וקושי' רעק"א.

הרמב"ם בפירושו כתב בשיטת חכמים שעני היה באותו שעה ואינו חייב לשלם כשיחזור לביתו אבל ממידת חסידות ישלם, ועיין רעק"א שהוסיף שכן דקדק בחיבורו [פ"ט הט"ו ממתנ"ע] שכתב ולכשיגיע לביתו אינו חייב לשלם, דמשמע דחיובא הוא דליכא אבל מידת סחדיות איכא, ותמה בזה רעק"א: "ותמיה לו טובא, הא להדיא איתא ר"פ הזרוע אמתני' דהכא דהא דאמרו 'חכמים' עני היה באותה שעה אבל עשיר לא היינו דעשיר משום מידת חסידות, אבל מדינא גם עשיר פטור דמזיק מתנו"כ פטור, הרי דהך סברא דעני היה באותה שעה מהני לפוטרו גם ממד"ח וצ"ע", ועיין בהמשך.

## בגדר הדין "עני היתה באותה שעה", אי תלוי במאתיים זוז ואי צריך ללוות ועוד.

עיין בערוך השלחן [יו"ד סי' רנ"ג] שדן אם חייב הבעה"ב ללוות מעות בדרך ולא יצטרך ליטול מתנ"ע או לא, ונקט בפשיטות דחייב ללוות, והביא כן מהגר"ח מוולאזין בשם הגר"א, עיין בזה בהערה [[82]](#footnote-83).

והעיר בזה בפרי עץ חיים שיש לדון עוד האם השיעור איירי שאין לו מעות כלל או שאין לו מאתיים, דבמלאכת שלמה הביא מהר"ש סיריליאו דאיירי מתני' במי שאין לו מעות מפני שהוציאן בפרקמטיא ועכשיו אין לו מאתים זוז דיטול ע"ש, ומבואר דדינו כעני גמור וכל שאין לו לע"ע מאתים זוז נוטל לקט שכחה ופאה ומעש"ע, אמנם בדברי הר"ש סיריליאו עצמו לא כתוב תיבות אלו "ועכשיו אין לו מאתים זוז", וגם ברמב"ם משמע שאין דינו כעני גמור שכתב [פ"ט מהל' מתנ"ע הט"ו] "ותמו לו המעות" ומשמע שאין לו מעות כלל, אפי' פחות ממאתים זוז, ולכאו' לפי הצד שתלוי במאתיים זוז לכאו' משמע שהוא עני ממש, ויש מקום לומר שא"צ ללוות, אכן לפי הצד שלא תלוי במאתיים זוז א"כ אינו עני גמור, ומסתברא שצריך ללוות.

עוד יש לדון בספק הזה לפי המבואר בדרך אמונה [פ"ט ס"ק ק"ו] דנקט בפשיטות שיכול לקחת אפילו אלף זוז, אכן בציונים בסוף הספר העירו לו מהש"ך [יו"ד סימן רנ"ג ס"ק ה'] במי שיש לו בתים ואינו יכול למוכרם בימות הגשמים שהם בזול, ושם הדין דמאכילין אותו דבר יום ביומו, [ויש לחלק ולדון בזה], עכ"פ עיקר ספק זה תלוי נמי בהנ"ל, ואכתי יש לעיין בזה.

וע"ע להלן מה שהבאנו מהמשנת ר"א בביאור דברי הראשונים בחולין דלכאו' ג"כ משמע שאין לו דין עני גמור.

## בהוכחה מהרא"ש לחידוש של המשנה למלך שאין פטור תרו"מ בפאה לפני שהגיע לידי עניים.

עיין ברא"ש על מה דתנן בעל הבית שהיה עובר ממקום למקום וכו', וחכמים אומרים, "עני היה באותה שעה", וכ' הרא"ש על דברי חכמים וז"ל "ופטור מן המעשר", ומבואר דלר"א דס"ל דחייב להחזיר דחייב במעשר.

ועיין במקדש דוד [סי' נ"ה אות ג' ד"ה המל"מ - עמ' 368] ובתורת זרעים לעיל [פ"ד מ"ט ד"ה הלקט] שהקשו, שכבר הופרש לקט שו"פ, ומדבריו איכא הוכחה לדברי המשנה למלך [תרומות פ"ב ה"ט], שאין פטור מתרו"מ עד שיגיע ליד העני, ועיין מה שהבאנו [פ"ד מ"ט] בזה ועיין נמי לעיל [משנה ב'], ולכאו' מהכא הוכחה לדבריו.

אולם עיין בקהלות יעקב [זרעים סי' א'] שהגיה בדברי הרא"ש וצ"ל "ופטור מלשלם", וכן הגיה באמרי יושר [להגר"מ גריינמאן שליט"א - זרעים סי' ו' אות ד'].

ועיין בחתם סופר בחולין [ק"ל:] וז"ל: "נלענ"ד שהרא"ש לא קאי אהלקט שנוטל עתה שזה בודאי פטור מלעשר אפי' עשיר, אך לכשישלם מביתו ממדת חסידות אז יש חילוק שהעשיר שאכל באיסור צריך לעשר ולשלם תבואה מעושרת, והעני שאכל בדין אלא ממדת חסידות הוא בעיניו כאלו רק לוה וחוזר ומשלם הלואתו דסגי לשלם כשלוה תבואה שאינה מעושרת ומניחה במקום לקט ויבואו עניים וילקטו ופטור ממעשר וכו", עכ"ל, ויש לדון טובא בדבריו.

## מבואר בראשונים שיש ב' מחלוקות ב' חכמים לר"א, ומתמה בזה.

עיין היטב בחשבון הסוגי' בחולין [ק"ל], וכתב שם הרשב"א להוכיח מהסוגי', "דרבנן בתרתי פליגי אדר' אליעזר, דבעני באותה שעה פטרי לגמרי ואפי' מידת חסידות אין בו, ובעשיר אף על פי שעשה שלא כהוגן אינו משלם בדיינין אלא נותן משום מדת חסידות", ור"א מחייב מעיקר הדין ולא רק במידת חסידות, וכן הוא בר"ן וברמב"ן, ועיין בהערה [[83]](#footnote-84).

אולם צריך להבין דמהיכי תיתי לומר כן, ומהיכא פשיטא לרב חסדא לפרש כן בחכמים כי היכי דלא ליקשי עליה ממתניתין, הא בפשטות משמע דחכמים פליגי אר"א רק בסברא זו המפורש במשנה דעני היה באותה שעה".

## בדברי המשנת ר"א בשו"ט בסוגי', ומבואר שאינו עני גמור.

ועיין בזה במשנת ר' אהרן [סי' ו' אות י"ד] וז"ל:

"ובע"כ צריך לפרש דמכח טעם זה עצמו דעני היה באותה שעה שנקטו חכמים לפטרו מתשלומין, מיניה גופא פשיטא לרב חסדא דגם בעשיר לדעת חכמים אין כאן חיוב תשלומין מצד הדין רק ממדת חסידות., והביאור בזה, דאי איכא חיוב תשלומין במתנות, הרי טעמא דעני היה באותה שעה אינו טעם מספיק לפוטרו מתשלומין גם לאחר שבא לביתו, דאע"ג דבאותה שעה לא היו מצויין לו מזונות, מ"מ אין הוא עני אלא לשעתו ועשיר הוא במציאות, ולא הוה ליה להפטר מתשלומין. ומדסגי להו לחכמים בהאי טעמא לפוטרו גם לאחר ששב לביתו, ש"מ דגם בעשיר שנטל מתנות עניים אין חיובו לשלם מן הדין רק ממדת חסידות לפי שנטל שלא כדין, ולהכי בטעמא דעני היה באותה שעה סגי לפוטרו מתשלומין כיון שבשעה שנטל היתה נטילתו בהיתר" [[84]](#footnote-85) .

למדנו מהכא מיניה וביה שבעה"ב שעובר ממקום למקום אין לו דין עני גמור, וברור.

## יטול וכשיחזור לביתו ישלם דברי ר' אליעזר

צ"ב, הרי לר"א ליכא זכות מדין עני ואיך גוזל ע"מ לשלם, הא איתרבי בכלל גזילה בריש איזהו נשך, ומהכא הוכיח הגר"מ גיפטר זצ"ל [בהערות בהתחלת אור חיים] דלא איתרבי בממון שאין לו תובעין – אף דלר"א חייבים לשלם בממון שאין לו תובעין, והעיר עוד דמיקרי תיקון לגזל בזה שהוא שילם לעני א' אף דלולי הגזילה עני אחר היה יכול לקחת.

# משנה ה

המחליף עם העניים בשלו פטור ובשל עניים חייב, שנים שקבלו את השדה באריסות זה נותן לזה חלקו מעשר עני וזה נותן לזה חלקו מעשר עני, המקבל שדה לקצור אסור בלקט שכחה ופאה ומעשר עני, אמר רבי יהודה אימתי בזמן שקבל ממנו למחצה לשליש ולרביע, אבל אם א"ל שליש מה שאתה קוצר שלך מותר בלקט ובשכחה ובפאה ואסור במעשר עני:

# רע"ב משנה ה

המחליף עם העניים - נותן תבואה או פירות לעני בחלוף מה שלקט:

שלו פטור - מן המעשר. מה שנתן לו העני שהוא של לקט שכחה ופאה:

ושל עניים חייב - מה שנתן בעל הבית לעני מתבואתו, וחייב לעשר קודם שיתן אותו לעני:

שנים שקבלו את השדה - והם עניים:

באריסות - למחצה לשליש ולרביע, והם נעשים כבעל הבית, ובעל הבית עני אסור בלקט של שדהו דכתיב (ויקרא יט) לא תלקט לעני, אזהרה לעני שלא ילקט הלקט שלו, וחייב להפריש מעשר עני ולתת אותו לעני אחר. ודוקא כל אחד על חלקו נעשה כבעל הבית, ולא על חלק חבירו. הלכך מותרין ליתן זה לזה מעשר עני:

שקבלה ממנו למחצה - שזכה במחובר. אבל אם אמר ליה [שליש] מה שאתה קוצר, אין לו חלק אלא בתלוש, וחיוב לקט שכחה ופאה הכל על בעל השדה, ואף על פי ששכחת העמרים בתלוש בשעת עמור, מכל מקום כאן פטור דלא קרינן ביה קצירך הואיל ולא זכה אלא בתלוש. וגר שנתגייר לאחר קצירה דחייב בשכחה לעיל לרבי יהודה, היינו משום דקרינן ביה שדך. ומכל מקום מהאי טעמא לא מחייבינן גר בלקט מאחר שעיקרו במחובר:

# ציונים והערות.

## 'שלו פטור ושל עניים חייב'.

עיין בשנות אליהו דקס"ד דפאה תופס את דמיו כמו מעשר שני ולכן החליפין של פאה נמי יהיו פטורים ממעשר, וצ"ע, וכבר תמה בשערי אמונה שהוא החליף אחרי שהגיע ליד עני ואטו עדיין שמו פאה אחרי שהגיע לידו שיוכל לתפוס את דמיו.

## "ושל עניים חייב" – בחיוב לבעה"ב לעשר.

כתב הר"ש: "וקודם שיתן לעני חייב לעשר כדאשכחן לעיל [מ"ב] גבי שבולת שנתערבה", ותמה בזה המשנה ראשונה ששם הוא חייב לו שבולת מתוקנת, אכן הכא הוא עשה איתו חליפין, ולא נתחייב שהיה מתוקן, אלא דמעטם אחר מתקן כיון שאין רשאי מלכור טבל, וצ"ע על הר"ש.

## המחליף עם העניים – האם זכה עני מסויים, ומקור למשנה למלך.

מבואר במשנה שהמחליף עם העניים שלו פטור ושל עניים חייב, והעיר בזה הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] שאם נפרש דלא זכה בהם עני מסויים קודם שהחליף, אז יהא מוכח מכאן לפשוט ספיקו של המל"מ [פ"ב מהל' תרומות ה"ט], דהכא מוכח דאע"פ שלא בא הלקט שכחה ופאה לידי עניים חייל ביה פטור תרו"מ.

## שני אריסין - המשנה קאי הכא בדינא דלהזהיר עני על שלו, ודברים מחודשים ברמב"ם.

הכא בשני אריסין, הדיון הוא מצד הדין להזהיר עני על שלו, וכמבואר בר"ש, והיינו דאריס כבעלים כלפי הדין הזה, ומבואר הכא דדין זה קאי גם במעשר עני, וזה דיליף לה בחולין [קל"א] בגזירה שוה, והיינו דאף דעיקר קרא דתעזוב להזהיר עני על שלו קאי בפאה ולא במעשר עני אכתי ילפינן להו אהדדי [[85]](#footnote-86).

אולם יעויין בפירוש המשנה להרמב"ם שביאר באופן אחר: "וכבר ביארנו שהכהן והלוי שקנו תבואה מוציאים מתחת ידיהם את המעשרות אף על פי שהם שלהם, ונותנים אותם לאחרים, וכן העניים, אם קנה עני או שקיבל באריסות מוציאין מתנות עניים מתחת ידו ונותנין לאחר, והשמיענו כאן שאם היו שנים וקבלו שדה והיו עניים לא נוציא מתנות עניים מתחת ידי שניהם, אלא כל אחד מהם נותן לחבירו מעשר עני שחייב להפריש מחלקו".

ותמה בזה בחידושים וביאורים מהגאון ר' משה פיינשטיין זצ"ל [ס"ק ק"ח] שהדין בכהונה אינו מעיקר הדין אלא שהוא קנס, והנקס הוא דווקא לאחר מירוח, עיין בזה בר"ש לעיל בסופ"ק, והכא במתנו"ע איכא דין מסויים מצד להזהיר עני על שלו, וזה דין אחר, ותימא גדולה מה מדמה להו הרמב"ם אהדדי.

## בחילוק בין שני אריסין למקבל שדה לקצור.

יש לדקדק שברישא בשנים שקבלו את השדה באריסות דזה נותן לזה חלקו וזה נותן לזה חלקו איירי התם במעשר עני, ובסיפא במקבל שדה לקצור דאסור במתנות, התם איירי בלקט שכחה ופאה וגם במעשר עני, הלא דבר הוא, ועיין במשנה ראשונה, שברישא שבאים לתת לחבירו, התם לא משכחת לה בלקט שכחה ופאה שהרי אין בה נתינה אלא שלוקחים לבד, ואסור לכל אחד לקחת בשדה דידיה, ורק במעשר עני משכחת לה שדינו בנתינה, ודו"ק, ואכתי קשה דאף דאסור לכל אחד לקחת בשדה דידיה, אכן אכתי מותר לכל אחד לקחת בשדה חבירו, ולמה לא הביאו גוונא זו בלקט שכחה ופאה.

אולם עיין בתפא"י סברא יותר פשוטה [[86]](#footnote-87) - דבאופן שהחלוקה באריסין הוא בתבואה, ולא בזמן הקצירה, א"כ נמצא ששניהם חשיבי כבעל השדה לגבי הקצירה בכל השדה, ולכן שניהם אסורים בכל הלקט שכחה ופאה, ורק במעשר עני דתלוי בזמן החלוקה של התבואה שאז חל החיוב במירוח, התם כל אחד אינו מוזהר בשל חבירו, ודו"ק.

## "אבל אם א"ל שליש מה שאתה קוצר שלך מותר בלקט ובשכחה ובפאה ואסור במעשר עני".

בהבדל בין מעשר עני ללקט שכחה ופאה, עיין בירושלמי שמבואר שלקט שכחה ופאה חלים בשעת הקצירה ואז הוא לא היה שותף שבמקרה הזה כל חלקו מתחיל רק לאחר הקצירה, וליכא בזה דין של להזהיר עני על שלו, אבל מעשר עני שמתחיל במירוח, הכא כבר מיקרי חלק שלו, והוי בכלל להזהיר עני על שלו, ועיין במלכי צדק.

# משנה ו

המוכר את שדהו המוכר מותר והלוקח אסור, לא ישכור אדם את הפועלים על מנת שילקט בנו אחריו, מי שאינו מניח את העניים ללקוט או שהוא מניח את אחד ואחד לא או שהוא מסייע את אחד מהן, הרי זה גוזל את העניים על זה נאמר (משלי כב) אל תסג גבול עולים:

# רע"ב משנה ו

המוכר שדהו - שמכר לו שדה וקמתה. אבל מכר את הקמה בלבד ושייר השדה לעצמו, שניהם אסורים בלקט שכחה ופאה, שאצל זה אני קורא שדך ואצל זה אני קורא קצירך:

המוכר מותר - בלקט שכחה ופאה אם הוא עני:

על מנת שילקט בנו אחריו - שע"י כן הפועל מנכה לו מן השכירות, ונמצא פורע חובו משל עניים:

אל תסג גבול עולים - כלומר אל תקרי עולם אלא עולים, אית דמפרשי אלו עולי מצרים שלא תשנה האזהרות שבתורה שנתנה ליוצאי מצרים, ואית דמפרשי עולים אלו בני אדם שירדו מנכסיהם, וקרי להו עולים לשון כבוד, כדרך שקורין לעור סגי נהור:

# ציונים והערות.

## מוכר מותר ולוקח אסור.

ולפי מה שנתבאר במשנה הקודמת באריס שהדין להזהיר עני על שלו תלוי בשעת קצירה, א"כ איירי בלוקח לפני קצירה דלאחר קצירה מותר.

אולם לגבי המוכר יש מחלוקת, דלעיל [פ"ד מ"ט] הבאנו מחלוקת רש"י כנגד הראשונים בדין מפקיר דלפי רש"י יש דין להזהיר עני על שלו גם לאחר שיפקיר, וא"כ הכא ע"כ מיירי במכר לפני הקצירה לפני שחל החיוב, אבל לפי הראשונים דליכא דין להזהיר עני על שלו במפקיר, גם אי מפקיר לאחר הקצרה, א"כ הכא מותר למוכר גם במוכר לאחר הקצירה.

## מכר את הקמה בלבד ושייר השדה לעצמו, שניהם אסורים, ובדין מעשר עני בזה.

עיין ר"ש ורע"ב שבמכר את הקמה בלבד ושייר השדה לעצמו, שניהם אסורים מצד להזהיר עני על שלו, שאצל זה אני קורא 'שדך' ואצל זה אני קורא 'קצירך', ורעק"א הביא מהפר"ח שדין זה שאסור המוכר שיש לו רק שדה היינו דווקא בלקט שכחה ופאה שתלויים בשעת קצירה ושפיר שייכי לשדה ולכן מיקרי 'שלו' לגבי זה, אבל במעשר עני שחיובו רק מתחיל לאחר הקצירה שוב אינו שייך לשדה ומותר המוכר בכה"ג דאינו בכל 'שלו' כלפי הדין להזהיר עני על שלו, אכן רעק"א דייק מהרמב"ם דגם במעשר עני סגי לן בשדה לאוסרו מדין להזהיר עני על שלו.

ולכאו' חולקים אם הדין להזהיר עני על שלו מישך שייכי לחיוב הפרשה של פאה ומעשר או שלא שייך לזה, והגר"מ גיפטר זצ"ל [בהערות בהתחלת אור חיים] הוכיח כרעק"א מעיקר האיסור על המוכר דאף שאין לו קמה ושדה לחוד לא סגי לחייבו, ואעפי"כ מוזהר בדין להזהיר עני על שלו.

## "על מנת שילקט בנו אחריו".

והטעם, דע"י כן הפועל מנכה לו מן השכירות, ונמצא פורע חובו משל עניים, ועיין תפא"י דה"ה שלא יתנה כן באיניש דעלמא, ועיין במשנה ראשונה שהביא מהגמרא ב"מ דבלי תנאי שפיר יכולים ללכת אחריו, גם אשתו וגם בניו, והוסיף, שה"ה שהפועל עצמו נמי מצי לאסוף עכ"פ באופן שזה לא מבטלו ממלאכתו.

## הרי זה גוזל את העניים – ממון עניים או הפקר לעניים.

עיין בקובש"ע [סימן י"ז] שהסתפק אי מתנו"ע הם ממון עניים ועשיר שלוקח עובר באיסור גזילה מהעניים, או שזה רק הפקר לעניים ואיסורא דעשיר מדין מעזוב שמחייב את כולם, ומלשון זה של התנא "הרי זה גוזל את העניים" הביא להוכיח שזה ממון עניים, וכן הוכיח ממה דשייך יאוש בעניים, ומאידך הקשה ממה שב"ש [ריש פ"ו] למדו מהדין ממון עניים ששייך הפקר לעניים, וע"כ דמדין הפקר אתינן עלה, ויש להעיר בדברי הר"ש סופ"ק דפאה דמבואר שם דמיקרי תבואת זרעך של העני, וליכא בכלל פטור לקוח, ודו"ק.

ובעיקר האי ענינא עיין עוד באהלי יצחק להגר"י קאץ [סימן ד'].

# משנה ז

העומר ששכחוהו פועלים ולא שכחו בעל הבית, שכחו בעל הבית ולא שכחוהו פועלים, עמדו עניים בפניו או שחיפוהו בקש, הרי זה אינו שכחה:

# רע"ב משנה ז

ולא שכחו בעל הבית - כגון דבעל הבית בשדה, דקאי גביה וזכי ביה. אבל בעל הבית בעיר הוי שכחה אף על גב דלא שכחו בעל הבית:

# ציונים והערות.

## דברי הר"ש בשם הירושלמי במקור לשכחת בעלים ופועלים.

ז"ל הר"ש: "ירושלמי [הל' ז'] עומר ששכחוהו פועלים ולא שכחו בעה"ב אינו שכחה דכתיב קצירך ושכחת שכחו בעה"ב ולא שכחוהו פועלים אינו שכחה דכתיב כי תקצור ושכחת ר' שמעון בן יהודה משום ר' שמעון אומר אפי' אחרים שעברו וראו עומר ששכחו פועלים ולא שכחו בעה"ב אינו שכחה עד שישכחוהו כל אדם".

## "ולא שכחו בעל הבית - כגון דבעל הבית בשדה, דקאי גביה וזכי ביה", ובעינן שכחת פועלים כאחתלא דשכחה.

ומבואר דבלי שכחת בעה"ב זוכה הבעה"ב בחצירו אף ששכח הפועל, והמקור מהסוגי' בב"מ דרק בעומד בצד שדהו יכול לזכות בחצר ולכן לא זוכה כשעומד בעיר, והוי שכחה ע"י הפועלים לחוד.

ועיין [ב"מ י"א] ש'זכור ולבסוף שכוח' אינה שכחה בעומד בשדה, וביארו התוס' שם "זכור ולבסוף שכוח - פירוש זכור בשעה שהשכחה מתחלת, שכבר שכחוהו פועלים ולבסוף שכח גם הוא" ואז אמרינן שבעומד בשדה הוא זכה, ומסיימים התוס' "אבל מה שהוא זכור בשעה שהפועלים זוכרין אין זה זכור ולבסוף שכוח דאל"כ לא תמצא שכחה לעולם דכששדהו מלאה עומרין יאמר יזכה לי שדי".

ועיין בריטב"א ובר"ן [שטמ"ק] שעל ידי שכחת הפועלים איכא אתחלתא דשכחה, ואז מהני קנין חצר של בעה"ב לזכות בו ולבטל דין שכחה, אבל מה ששניהם זוכרים כהדדי לא התחילה השכחה ולכן ליכא זכייה על ידי חצר.

## בגדר הדין שכחת פועלים ובעה"ב ובדין אחרים רואים.

עיין ברמב"ם [פ"ה ממתנ"ע ה"א] "העומר ששכחוהו פועלים ולא שכחו בעל השדה, שכחו בעל השדה ולא שכחוהו פועלים, שכחוהו אלו ואלו והיו שם אחרים עוברים ורואין אותן בעת ששכחוהו אינו שכחה עד שישכחוהו כל אדם".

ועיין מקד"ד [סימן ס"ב ס"ק ד' ד"ה כתב הרמב"ם] שהקשה דא"כ למה לי לאשמועינן דאם לא שכחוהו פועלים דאינה שכחה, ומפקינן לה מקרא כי תקצור ושכחת כו', הא לא גריעי פועלים משאר אדם, וכן הקשה בתורת זרעים, והקשה עוד דמה המקור לדין שכחת אחרים, הא שכחה פועלים ושכחת בעלים יליף מקרא.

ותחילה דן המקד"ד לחלק ולומר שיש חילוק לדינא בין פועלים לשאר אדם, דהפועלים אם זוכרים בשעה ששכח בעה"ב אינו שכחה, אבל באחרים בעינן דוקא שרואין בעת ששכחוהו פועלים ובעה"ב, וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל היו שם אחרים "עוברין ורואין אותן בעת ששכחוהו", ומדוייק שאם ראו קודם רק לא שכחו בעת ששכחוהו פועלים ובעה"ב, אז באמת לא מהני.

אך הביא מהרדב"ז שכתב שהטעם באחרים רואין אותן דלא קרינן ביה ושכחת כיון דאיכא אחרים שיזכירוהו ע"ש, אם כן להאי טעמא כל שאחרים זוכרין גם כן לא הוי שכחה, וכ"כ התורת זרעים, ומדמה ליה לכל האופנים של שכחה שיש סיבה שיזכר בסוף, כזית שהיה מסויים במקומו שדרשו בירושלמי [ריש פ"ז] "עומר שאתה שכחו לעולם", וכתב דמהאי טעמא לא בעינן ילפותא מיוחדת על אחרים רואים, ועיין בהמשך.

אכן בעיקר המהלך הקשה המקד"ד, דא"כ ל"ל קרא דבעינן שישכחוהו פועלים, הא בלי שכחה דידהו הפועלים יכולים להזכירו, ול"ל קרא מיוחד, ותירץ בזה התורת זרעים דנפ"מ דמהני זכייה של בעה"ב ע"י חצירו אחרי שכחת הפועלים, דכבר נכנס לכלל שכחה על ידם, וכדלעיל מהריטב"א והר"ן, אכן אחרים אינן בכלל שכחה כלל, ודו"ק, [ועיי"ש מה שהוסיף דלא מהני מה שבעה"ב יזכיר לפועלים].

למדנו עכ"פ שחל שכחה גם על ידי הפועלים, ויש בזה דין מעשה שכחה, וזה דלא כנתבאר בהר צבי [זרעים סימן ס"ו] בטעמא דמהני שכחת פועלים עכו"ם וכמבואר במנ"ח דכיון שכל השכחה אינה אלא של הבעלים ושל הפועלים אינו אלא תנאי בעלמא שוב לא אכפת לן שהוי גוי, ומדמי לסברא שהבאנו בשכחת אחרים, אולם לפי הנ"ל אינו כן דשכחת פועלים פועלת בגוף השכחה.

ועיי"ש עוד מהלך אחר בזכייה לפי שיטת רש"י, דמהני להפקיע את השכחה מעיקר חיובא דשדה

## עמדו עניים בפניו – מדין אחרים רואים אותו.

הקשה המקד"ד דזה דעמדו עניים בפניו דאינה שכחה ופסקה הרמב"ם [פ"ה ממתנות עניים ה"ג] - ותיפוק ליה משום דאחרים רואין אותן, ותירץ עפ"י הנ"ל, דלדרכו של הרדב"ז אתי שפיר, דכיון דהטעם דאחרים רואין אותן הוא משום דיזכירוהו, אבל העניים לא יזכירוהו, ולפי' הרדב"ז אפילו אי ליכא פועלים כלל, כל שאחרים רואין אותן אינה שכחה לפי שיזכירוהו.

## "עמדו עניים בפניו או שחיפוהו בקש".

עיין בתפא"י שכל שכחה שלא מחמת עצמו אינו שכחה כמו לקט שלא מחמת עצמו, אולם עיין במשנה ראשונה שנתכסה מאליו בעפר חשיב שכחה שיש שכחה בטמון לדעת חכמים דר"י, וטעמא דעמדו עניים או חיפוהו מדין קנס הוא, אולם מהר"ש מבואר איפכא, שהביא על זה את הספרי: "עמדו עניים בפניו או שחיפוהו בקש - בספרי בפ' כי תצא זו דברי ר' יהודה וחכמים אומרים בשדך לרבות את הטמונים", ומבואר דתלוי בפלוגתא זו, ועיין רא"ש שכתב "או שחפוהו בקש - ואח"כ שכחוהו פועלים ובעל הבית כיון שבגרמת העניים נשכח לא הוה שכחה".

ועיין במקדש דוד [סימן ס"ב ס"ק ד' ד"ה כתב התוס' יו"ט] שלמד שכאן נאמר דין של שכחה ע"י סיבה, וביאר את הגדרים בזה.

וזה לשונו: "כתב התי"ט [פ"ו מ"ד] דשכחה ע"י סיבה אינה שכחה, ובההיא [פאה פ"ו מי"א] דהקוצר בלילה והמעמר והסומא יש לו שכחה, ואם היה מתכוין ליטול הגס הגס אינו שכחה כו', כתב השנו"א כיון דמטרדתו ליטול הגס שכח הדקין הוי שכחה באונס ואינו שכחה וכמו עמדו עניים בפניו ע"ש.

והנה בסוטה [מ"ה.] אמרינן בשדך פרט לשצפו עומרים לתוך שדה של חברו, וכתב רש"י ז"ל שנשבה הרוח והרימה את העומרין מן הארץ והציפתן לתוך שדה של חבירו ושכחן כסבור שאינן שלו, נפקא מבשדך ולא בשדה חברך דלא הוי שכחה ע"ש.

ויש לעיין הא הוי שכחה ע"י אונס כיון דקסבור שאינן שלו ולמה לי קרא משום דבשדך ולא בשדך חברך, והנה י"ל דזה לא מקרי אונס דרק אם איזה מעשה גורם השכחה אבל אם המקום או הזמן גורם השכחה לא איכפת לן, וכמו מעמר בלילה דאע"ג דהלילה גרמה שישכח אין זה אונס, דשכחה נוהגת בכל המקומות ובכל הזמנים אף שנוח שם לישכח, אבל אם איזה מעשה גרמה כגון טרדתו או שעמדו עניים בפניו מקרי אונס", עכ"ל.

# משנה ח

המעמר לכובעות ולכומסאות לחררה ולעמרים אין לו שכחה ממנו ולגורן יש לו שכחה המעמר לגדיש יש לו שכחה ממנו ולגורן אין לו שכחה זה הכלל כל המעמר למקום שהוא גמר מלאכה יש לו שכחה ממנו ולגורן אין לו שכחה למקום שאינו גמר מלאכה אין לו שכחה ממנו ולגורן יש לו שכחה:

# רע"ב משנה ח

לכובעות - לעשות מהן כמין כובע בראש, שכך היו רגילין לעשות עטרות של שבולין ולשום בראש:

לכומסאות - אינם גבוהים ובולטים למעלה ככובעות, אלא נכפפים למטה שאינו נראה כל כך, כמה דתימא (דברים לב) הלא הוא כמוס עמדי:

ולחררה - קצר מעט ועמר, כדי לגלגל עיסה לעשות חררה קטנה ע"ג גחלים.

פירוש אחר: יש שקוצרים התבואה ומגדישים אותה במקום אחד עד שתתאסף. ואז נושאים אותה למקום שדשים התבואה, ומקום הדישה נקרא גורן, ומה שמגדישים על גבי קרקע נקרא כובעות, כדמות כובע שמשימין בראש, ומה שמגדישים בחפירה בארץ נקרא כומסאות, לשון כמוס עמדי, ומה שמגדישים בעגולה כדמות אבן הרחים נקרא חררה, ע"ש שהחררה עגולה:

ולעמרים - עשה עמרים קטנים, וסופו לעשות משנים ושלשה עומר אחד:

אין לו שכחה - כלומר מה ששכח בשדה בשעה שמוליך לא' מן המקומות הללו אינו שכחה דכתיב (שם כט) כי תקצור קצירך בשדך ושכחת עומר בשדה, מה קציר שאין אחריו קציר אף עמור שאין אחריו עמור, יצא אלו שיש אחריהן עמור:

ממנו ולגורן יש לו שכחה - המוליך מאחת מהמקומות הללו לגורן ושכח עומר באחת מן המקומות הללו, הוי שכחה:

המעמר לגדיש - ורוצה שישארו באותו מקום ושם ידוש אותם, יש לו שכחה:

ממנו ולגורן - ואם נמלך עליהם אח"כ ומוליכם למקום אחר לדוש אותם, אין לו שכחה:

# ציונים והערות.

## ב' דרכים במשנה.

יש ב' דרכים במשנה וכמבואר ברע"ב, וכתב במשנה ראשונה שהר"ש פי' כפי' א' ברע"ב, אבל הרמב"ם והרא"ש כתבו כפי' ב' ברע"ב, ועיקר הדין של המשנה יליף בירושלמי וכמו שהביא הר"ש:

"א"ר יונה כי תקצור קצירך בשדה ושכחת עומר בשדך מה קציר שאין אחריו קציר אף עומר שאין אחריו עמור".

וז"ל הרא"ש, "המעמר לגדיש ורוצה שישארו באותו מקום יש לו שכחה אבל אם דעתו להוליכם משם ולגורן אין לו שכחה, ממנו ולגורן פי' אם אח"כ נמלך להוליכם לגורן אין לו שכחה".

וז"ל הרמב"ם בפירושו "וכל מה שמעבירין ממקום הקציר לאחד המקומות הללו ושכח משהו במקום הקציר אינו שכחה. ואם העביר מאחד המקומות הללו למקום הדישה ושכח משהו באחד המקומות הללו יש לו שכחה, וזהו אמרו ממנו ולגורן יש לו שכחה. וענין המעמר לגדיש, לעשות גדיש. ואמרו גמר מלאכה, ר"ל המקום שאין מעבירין אליו אלא לקבץ שם את העמרים בלבד, ואינו מצרף את העמרים אח"כ לעשותם אלומות גדולות. ואמר ה' כי תקצור קצירך בשדך ושכחת עומר בשדה, ואמרו מה קציר שאין אחריו קציר אף עמור שאין אחריו עמור ואז יתחייב בשכחה", עכ"ל, וכל זה כדרך השניה ברע"ב.

# מסכת פאה פרק שישי

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc330855195) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc330855196) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330855197) **<>** [עיקר פלוגתת ב"ש וב"ה בהפקר לעניים אי יליף מפאה או משביעית.](#__RefHeading___Toc330855198) **<>** [האם חל הפקר לעניים לב"ה.](#__RefHeading___Toc330855199) **<>** [בפלוגתת רעק"א והגר"א בדין הפקר בי"ד הפקר בהפקר לעניים לדעת ב"ה אי הוי הפקר לכל או לא.](#__RefHeading___Toc330855200) **<>** [בגדר הדין הפקר בי"ד הפקר, ולמה מודה בזה ב"ה דחל בהפקר לעניים.](#__RefHeading___Toc330855201) **<>** [באופן שחל הפקר לעניים האם פטור ממעשרות או לא, ודן בעיקר פטור פאה והפקר אי הוו ב' דינים או דין אחד.](#__RefHeading___Toc330855202) **<>** [חידוש של הקובש"ע ששייך פאה לזמן כמו שייך הפקר לזמן.](#__RefHeading___Toc330855203) **<>** [כל עומרי השדה של קב קב ואחד של ארבעת קבין ושכחו בית שמאי אומרים אינו שכחה](#__RefHeading___Toc330855205) **<>** [ב"ה - לית להו רואין – ר"ש.](#__RefHeading___Toc330855206) [**<>**](#__RefHeading___Toc330855207)

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc330855207) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc330855208) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330855209) **<>** [ביאור בדין עומר שהוא סמוך לגפה ובעומר שהחזיק בו להוליכו לעיר](#__RefHeading___Toc330855210) **<>** [ביאור נוסף בדין עומר שהחזיק בו להוליכו לעיר דאינו שכחה.](#__RefHeading___Toc330855211) [**<>**](#__RefHeading___Toc330855212)

[**משנה ג' וד'**](#__RefHeading___Toc330855212) **<>** [**רע"ב משנה ג' וד'**](#__RefHeading___Toc330855213) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330855214) **<>** [ביאור משנה ג'](#__RefHeading___Toc330855215) **<>** [דין "העומר שהחזיק בו להוליכו אל העיר ושכחו"](#__RefHeading___Toc330855216) **<>** [ביאור הדין הראשון של "ראשי שורות" במשנה ג' שנתבאר בתחילת משנה ד' – "שנים וכו'" - לדרכו של הר"ש.](#__RefHeading___Toc330855217) **<>** [ביאור הדין השני במשנה ג' - "העומר שכנגדו מוכיח" שנתבאר במשנה ד' – יחיד שהתחיל – לדרכו של הר"ש.](#__RefHeading___Toc330855218) **<>** [זה הכלל כל שהוא בבל תשוב שכחה ושאינו בבל תשוב אינו שכחה.](#__RefHeading___Toc330855219) **<>** [תוספת ביאור בדברי הר"ש בדין עומר שכנגדו מוכיח ובדין "אינו בבל תשוב" – ומביא שיש ב' מחלוקות בין הר"ש לר"ש סיריליאו בהנ"ל.](#__RefHeading___Toc330855220) **<>** [בחידוש בר"ש דמהני ראוי להעביר עליהן.](#__RefHeading___Toc330855221) **<>** [פלוגתת הר"ש והרמב"ם בשכח רביעי בשורה שיש בה שש.](#__RefHeading___Toc330855222) [**<>**](#__RefHeading___Toc330855223)

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc330855223) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc330855224) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330855225) **<>** [ב' הערות בפשט ברא"ש.](#__RefHeading___Toc330855226) **<>** [נפ"מ בין הדין ג' בלקט פרט ושכחה, אי בעי בבת אחת.](#__RefHeading___Toc330855227) **<>** [ב' דינים בהא דג' אינו שכחה, גם מצד גדיש וגם מצד שורה, והנפ"מ ביניהם.](#__RefHeading___Toc330855228) **<>** [ב' דרשות, דרשה של "לגר וליתום ולאלמנה" ודרשה של "עומר ולא גדיש".](#__RefHeading___Toc330855229) **<>** [האיך משכחת לה שכחת ג' עומרים בבת אחת.](#__RefHeading___Toc330855230) **<>** [ג' עומרים אינו שכחה - ומוכרח שצריכים עימור לעומר אחרי השכחה כדי להחיל בו דין שכחה, ומבאר דברי הגר"א בדין סוף השורה שאינו שכחה.](#__RefHeading___Toc330855231) [**<>**](#__RefHeading___Toc330855232)

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc330855232) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc330855233) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330855234) **<>** [ב' דרשות בירושלמי בדין עומר שיש בו סאתיים.](#__RefHeading___Toc330855235) **<>** [סוגי' דב"ב - "תורת עומר עליו ותורת גדיש עליו".](#__RefHeading___Toc330855236) **<>** [מקשה ב' קושיות חמורות בדברי הרשב"ם בב"ב שם.](#__RefHeading___Toc330855237) **<>** [חידוש בגדר גדיש - "אסיפת עומרים" ולא "עומר גדול".](#__RefHeading___Toc330855238) **<>** [ביאור טענת ר"ג דעדיף ב' עומרים מעומר א', אף דמודה לחכמים דסאתיים מדין גדיש הוא, וביאור תשובת חכמים לר"ג.](#__RefHeading___Toc330855239) **<>** [בדברי הב"ח במגילת רות לגבי עומר שאין בו סאתיים](#__RefHeading___Toc330855240)[**<>**](#__RefHeading___Toc330855241)

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc330855241) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc330855242) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330855243) **<>** [בעיקר הגדר בשכחת קמה, שהקמה עצמה חייל בה שם שכחה על שם העומר שעומד להיות בסוף.](#__RefHeading___Toc330855244) **<>** [בגדר השיעור סאתיים בשכחת קמה.](#__RefHeading___Toc330855245) **<>** [אין בה סאתים אבל היא ראויה לעשות סאתים אפילו היא של טופח, ובחילוקים בין שכחת קמה לשכחת עומר.](#__RefHeading___Toc330855246) [**<>**](#__RefHeading___Toc330855247)

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc330855247) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc330855248) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330855249) **<>** [מבואר בתוספתא שיש שיטה שעומר מציל את העומר.](#__RefHeading___Toc330855250) **<>** [ביאור השמטת הרמב"ם להך תנאי של "שבולת שבקציר וראשה מגיע לקמה", ודן אי קמה לקמה מדין הצלה היא או לא.](#__RefHeading___Toc330855251) **<>** [פלוגתא בירושלמי אי מצלת של עכו"ם או של מין אחר](#__RefHeading___Toc330855252) **<>** [איזו היא 'קמה' שהיא מצלת את ה'עומר' - כל שאינה שכחה אפילו קלח אחד.](#__RefHeading___Toc330855253) [**<>**](#__RefHeading___Toc330855254)

[**משנה ט**](#__RefHeading___Toc330855254) **<>** [**רע"ב משנה ט'**](#__RefHeading___Toc330855255) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330855256) **<>** [דברי הר"ש בעקורה ואינה עקורה.](#__RefHeading___Toc330855257) **<>** [החידוש של "וכן באילן".](#__RefHeading___Toc330855258) **<>** [בדברי הרמב"ם בשיטת רבי יוסי שאם באת רשות העני באמצע אינן מצטרפין](#__RefHeading___Toc330855259) **<>** [השום והבצלים](#__RefHeading___Toc330855260)[**<>**](#__RefHeading___Toc330855261)

[**משנה י**](#__RefHeading___Toc330855261) **<>** [**רע"ב משנה י**](#__RefHeading___Toc330855262) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc330855263) **<>** [בטעמא דאגודות השום והבצלים](#__RefHeading___Toc330855264) **<>** [כל הטמונים בארץ](#__RefHeading___Toc330855265)[**<>**](#__RefHeading___Toc330855266)

# [משנה יא](#__RefHeading___Toc330855266) <> [רע"ב משנה יא](#__RefHeading___Toc330855267) <> [ציונים והערות](#__RefHeading___Toc330855268) <> [**אם היה מתכוין ליטול הגס הגס אינו שכחה כו'"**](#__RefHeading___Toc330855269) <> [**בגדר הדין דשכחה ע"י סיבה אינה שכחה.**](#__RefHeading___Toc330855270) <> [**מחלוקת אי קאי גוונא ד'גס גס' בקצירה בלילה וסומא, ובדברי המקד"ד בזה.**](#__RefHeading___Toc330855271)<>

# מתנה ע"מ שכתוב בתורה בקצירה ושכחה וירושה <>

# ענף א דרכם של רעק"א והנתה"מ שמתנה ע"מ שכתוב בתורה בשאר כסות ועונה ושביעית ואונאה, אינה הלכה בתנאים - אלא בכל עקירה כסילוק ושיור. <> דעת רעק"א שבשאר כסות ועונה ושביעית ואונאה א"צ לבא להלכות תנאים - וגם בשיור וסילוק שייך הלכה זו. <> תוספת ביאור בדברי רעק"א. <> יסוד של הנתה"מ דבכל כה"ג דאיכא תנאי דממילא - ע"כ אינו תנאי מצד ב"ג וב"ר אלא שיור. <> פלוגתת ראשונים בע"מ שאין לרבו רשות בו. <> רעק"א הוכיח כן מהסילוק בירושת הבעל - וכן מוכרח מסוגיין. <> סיכום דינא דמתנה ע"מ שכתוב בתורה באיסורים - ופלוגתת ר"י ור"מ בדבר שבממון - דלא שייך לתנאים של ב"ג וב"ר.

**ענף ב דין מתנה ע"מ שכתוב בתורה בירושה מחמת הדין הנחלה דריב"ב. <>** קושי' רעק"א מהמשנה בקצירה ע"מ שלא יהיה שכחה. <> קושי' רעק"א מסוגי' דידן דהכא אינו תנאים ולא שיור - ודומה לשכחה. <> ב' קושיות במתנה ע"מ שכתוב בתורה ביורש - ובדרכו של האחרונים בזה. <> דן מצד שיור או מצד סילוק. <> דרכו של האבי עזרי בזה דמדין הנחלה דריב"ב אתינן עלה. <> תוספת ביאור בדרך הנ"ל - דקס"ד דהנחלה דריב"ב דומה לדברי התוס' בשומרים "דיכול נמי כל אחד להיות לפי תנאו". <> ישוב באבי עזרי על פי הנ"ל דלכן הוצרך הרמב"ם לבא לדין 'חוקת משפט'. <> דין הנחלה דריב"ב בסוגיין יהיה לכו"ע. <> עיקר החידוש - דלאו דווקא תנאים ולאו דווקא סילוק ושיור, אלא גם בכל כח דיני של התורה וכהנחלה של ריב"ב. <>

**ענף ג ביאור מתנה ע"מ שכתוב בתורה, בקצירה בשכחה. <>** קושי' רעק"א בתנאי בשכחה. <> ביאור דין עומד בצד שדהו ואמר שלא יהיה שכחה - שזכייה זו מבטלת את השכחת פועלים - דלאו מדין זכייה אתינן עלה אלא מדין נטל בידו את השכחה ע"מ להוליכו לעיר. <> ביאור דין זה דמחמת מתנה ע"מ שכתוב בתורה לא מהני.

[ישובו של האבי עזרי דגם בשכחה משכחת לה מתנה ע"מ שכתוב בתורה](#__RefHeading___Toc330855273) **<>** [בדברי רעק'"א והגרי"ז על תוס' לגבי תנאי בשאר כסות ועונה.](#__RefHeading___Toc330855274)

# משנה א

[א] בית שמאי אומרים הבקר לעניים הבקר ובית הלל אומרים אינו הפקר עד שיופקר אף לעשירים כשמטה, כל עומרי השדה של קב קב ואחד של ארבעת קבין ושכחו בית שמאי אומרים אינו שכחה ובית הלל אומרים שכחה:

# רע"ב משנה א

בית שמאי אומרים הבקר לעניים - מי שהפקיר לעניים ולא לעשירים דין הפקר יש לו, ופטור מן המעשר, דכתיב בלקט ופאה (ויקרא יט) לעני ולגר תעזוב אותם, מה תלמוד לומר תעזוב אותם, למד על עזיבה אחרת דהיינו הפקר, שהיא כזו, מה זו לעניים ולא לעשירים אף מה שנאמר במקום אחר לעניים ולא לעשירים:

אף לעשירים כשמטה - דכתיב (שמות כה) והשביעית תשמטנה ונטשתה, מה ת"ל ונטשתה, למד על נטישה אחרת דהיינו הפקר, שהיא כשביעית, מה שביעית לעניים ולעשירים אף הפקר לעניים ולעשירים:

# ציונים והערות

## עיקר פלוגתת ב"ש וב"ה בהפקר לעניים אי יליף מפאה או משביעית.

נחלקו ב"ה וב"ש אי הפקר לעניים הוי הפקר או לא, ונחלקו אי ילפינן מפאה שהיא הפקר לעניים או ילפינן משביעית שזה הפקר לכל, וכבר הוכחנו לעיל שאם לומדים מפאה להפקר מוכרח שפאה היא הפקר לעניים ולא ממון עניים, וזה סתירה לכמה הלכות, עיין בזה לעיל [פרק ה' משנה ו'] שאמרו "הרי זה גוזל את העניים" וע"כ שזה דין ממון עניים.

## האם חל הפקר לעניים לב"ה.

הר"ש הוכיח שהפקר לעניים לא חל מהסוגי' בב"מ באלו מציאות, וז"ל הר"ש "ואפילו קדם עני וזכה לא עשה כלום, כדמוכח בפרק אלו מציאות [ל':] בעובדא דר' ישמעאל בר' יוסי בההוא גברא דהוי דרי פתכא דאופי ואפקריה רבי ישמעאל ברבי יוסי לכולי עלמא בר מההוא גברא, ופריך עלה מי הוי הפקר כי האי גוונא",

אולם בהגהות מהגאון ר' אליעזר משה במתני' [ריש פ"ה] יצא לחדש דלב"ה ע"כ צ"ל דהפקר לעניים ג"כ חייל, ויכול העני לזכות בו, אלא דב"ה סברי דלפני שזכה העני יכול הבעלים לחזור בו מהפקרו, ומה"ט אינו פטור מן המעשרות, דחשיב "אין לו חלק ונחלה".

ועפי"ז ביאר למה הפקר לעניים בדין הפקר בי"ד בי"ד פטור ממעשרות אף דבהפקר רגיל אינו פטור, שהרי כשבי"ד מפקירים שוב אינו יכול לחזור בו, וממילא דשוב חשיב "יש לו חלק ונחלה עמך", אולם דבריו הם דלא כהר"ש, ועיי"ש שנדחק בביאור סוגי' דב"מ.

והוכיח כן הגאון ר' אליעזר משה בהגהותיו [במשנה כאן] ממה דאורחים אוכלים אצל בעה"ב אף דאינו מפקיר לכל העולם, ויש לדון בראיה זו, דהתם לא אתינן עלה מדין הפקר, שאורח אצל בעה"ב אינו אלא נתינת רשות לאכול ותו לא וצ"ע.

## בפלוגתת רעק"א והגר"א בדין הפקר בי"ד הפקר בהפקר לעניים לדעת ב"ה אי הוי הפקר לכל או לא.

עיין לעיל [ריש פרק ה'] דמבואר דהפקר בי"ד הפקר פוטר ממעשרות, גם בהפקירו רק לעניים, והק' רעק"א בתוס' למשניות [שם], דהפקר לעניים לב"ה אינו פטור מן המעשרות, וכדתנן הכא, ומה לי הפקר בי"ד ומ"ל הפקר אחר, ותירץ רעק"א, דאין הבדל בין הפקר לעניים להפקר לכל לענין פטור מעשר, וכל ההבדל ביניהם הוא בחלות ההפקר, דהפקר לעניים אינו חל, ומשו"ה אינו פוטר מן המעשרות, דלא אימעיט מקרא ד"ובא הלוי", אבל בהפקר בי"ד לעניים דחייל ההפקר, פטור מן המעשרות, דלא קרינן ביה "ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עימך".

ועיקר דברי הגרעק"א צ"ב, דאם סוברים ב"ה דאין חלות הפקר כשאינו הפקר לכל, דלדידיה בעינן דומי' דשביעית, וצריך שלא ישאר למפקיר שום זכות בהפקר כלפי אף אחד, א"כ מה נפ"מ אם הוא מפקיר או שבי"ד מפקירים, ומדוע חייל הפקר בי"ד אף דהוי רק לעניים, וצ"ע.

ומדברי הגר"א בביאורו לירושלמי [שם] נראה דהרגיש בזה, ותירץ, דע"כ צ"ל דבאמת ההפקר בי"ד הוא גם לעשירים, אלא שהעשירים ממילא לא יוכלו לזכות כיון דנתערב בהן ממון עניים דלקט.

ובביאור הענין עיין בתורת זרעים [פ"ה מ"א] שהאריך לבאר דין הפקר, ותו"ד שיש ב' מיני הפקר, א' הוא הפקר דממילא, כגון גר שמת, ובזה הגדר הוא שאין לחפץ בעלים כלל, ובזה אין לחלק בהפקירו לומר דהוי הפקר לעניים ולא לעשירים, שכל שאינו תחת יד הבעלים אין הבעלים יכול להגביל ההפקר, אמנם יש עוד דין הפקר והוא מה שהבעלים הפקיר והוא חלות תורת הפקר דחל על החפץ כעין נדר, וחל כפי רצונו, ובזה לדעת ב"ש יכול לעשות הפקר לעניים ולא לעשירים [[87]](#footnote-88).

ועפ"י זה יצא התורת זרעים לחלק בדין הפקר לעניים ולא לעשירים, דחלות זו שייך רק בהפקר שנעשית על ידי הבעלים ולא מה שנעשית ממילא, והוסיף דהפקר ב"ד הפקר הוא כמו הפקר שלא ע"י הבעלים, שב"ד אינם הבעלים ולא שייך לומר שבכחן לעשות חלות תורת הפקר על החפץ של אחרים, אלא עיקר יסוד דינו של הפקר ב"ד הפקר הוא להפקיע הבעלות של פלוני מן החפץ, וממילא הוא נעשית הפקר לכל.

ועפ"י כל הנ"ל הסיק דע"כ צ"ל דלא כרעק"א דנקט דהפקר ב"ד הפקר חל רק לעניים גם לב"ה, אלא כדברי הגר"א דס"ל דחל אף לעשירים ועיין בהערה [[88]](#footnote-89).

## בגדר הדין הפקר בי"ד הפקר, ולמה מודה בזה ב"ה דחל בהפקר לעניים.

לעיל תמהנו בשיטת רעק"א שחל הפקר בי"ד כלפי עניים ולא כלפי עשירים, דהאיך יתכן לומר כן, ולמה יודה ב"ה בדין הפקר בי"ד ויחלוק בהפקר דעלמא.

ובביאור שיטתו עיין לעיל [פ"ה - מ"א] שהבאנו שיש ב' פסוקים בסוגי' דגיטין [ל"ו:] כמקור לדין הפקר בי"ד, קרא ד"יחרם כל רכושו", וקרא ד"אלה הנחלות", והבאנו מהראשונים ואחרונים דחלוקין נינהו, דדווקא מקרא השני ילפינן דבי"ד יכולים גם להקנות לאחרים, אבל מקרא ד"יחרם כל רכושו" ילפינן רק שמפקירים, והפקר זה חלוק משאר דיני הקנאות.

דהנפ"מ בין הנך ב' דינים היא נפ"מ יסודית ביסוד הדין הפקר בי"ד, דאי יליף מקרא ד"אלה הנחלות" אז הגדר הוא שיש כח לבי"ד בתוך גדרי "חו"מ" כעין דין "אפוטרופוס" כלפי יתומים וכדין "גזבר" כלפי הקדש, דאף דלאו ממונא דידהו נינהו, אבל יש להם כוח הקנאה בממון, וכ"ה הגדר בכוח בי"ד כלפי "כלל ישראל", ולפי הך צד אין לחלק בין הקנאות להפקר, דכולהו חדא מילתא נינהו, אכן בפסוק של יחרם נתחדש מהלך אחר, שגדר הפקר בי"ד אינו בתוך גדרי הקנאות ו"חו"מ" כלל, אלא כח מחודש דבי"ד הוא, דכמו דיכולים לנדות ולהעניש ולגזור ולתקן אף במקום שאין זה שורת הדין, שהרי הם אחראים לקבוע דרכי הנהגת הציבור, ויכולים לפעול בענין זה כרצונם וכהבנתם, כמו"כ יכולים ל"אבד זכותו" בממונו בלי שייכות לגדרי הקנינים, ופשוט דלדרך זו אין להם כוח להכניס לרשות אחר, דההקנאה ויצירת הבעלות החדשה כבר שייכת להלכות וגדרי חו"מ דקנינים, וכל כוחם הכא הוא רק ב"איבוד ממון", כעונש ונידוי, ודרך זו מדוייק בפסוק דלא כתיב בקרא לשון "הפקר" אלא לשון "יחרם כל רכושו", ובהמשך הפסוק כתוב "והוא יבדל מתוך הקהל", שזה כבר דין נידוי, הרי דהקרא קאי בהלכות ובכוחות המסויימים לבי"ד, ולא בכוח הקנאה מעין אפוטרופוס דהוי כבעלים, ודין "יחרם" ודין "נידוי" נאמרו בהך קרא כהדדי.

וכשנדייק ברמב"ם נראה דגדר זה בהפקר בי"ד מפורש בדבריו, דכבר הבאנו שהרמב"ם פסק דדין הפקר בי"ד נלמד מקרא ד"יחרם כל רכושו'', וכנתבאר לעיל דס"ל דמהני רק להפקיר, ועיין בלשון הרמב"ם [סנהדרין פכ"ד] שלא כתב לשון "הפקר" אלא לשון של "לאבד זכותו בממונו" והוא הביא קרא דיחרם [[89]](#footnote-90), ומקור לכל זה מרבינו יונה, דיעויין בדבר אברהם [ח"א סי' א' ענף ה'] שהביא שיטה אחת בראשונים דס"ל דהפקר בי"ד מהני רק להפקיר ולא להקנות, והוא מרבינו יונה בב"ב [ק'. ד"ה ור' אליעזר, ונ"ד ד"ה ומלכא], והנה בדף נ"ד הביא רבינו יונה את הדין הפקר בי"ד כ"משל" לדין הפקעת ממון ע"י מלך, דבא לחדש דמלך אינו מקנה של האחד לחבירו, אלא מוציאו מהבעלים, והשני צריך לזכות בו אח"כ מעצמו, ורבינו יונה הביא על זה "משל" ממה דמצאנו בהפקר בי"ד הפקר דמהני רק להפקיע ולא להקנות, ונראה ללמוד מזה ביאור דעת רבינו יונה לענין הפקר בי"ד, דהוי כגדר הפקר ע"י מלך, והיינו, דכמו דפשוט דכוחו של מלך לא שייך להלכות אפוטרופוס וגזבר, רק דדין מסויים הוא במלך ד"מלך פורץ גדר", כמו"כ הפקר בי"ד לרבינו יונה, וזה ילפינן מ"יחרם כל רכושו", וזה כשיטתו דמהני רק להפקיר ולא להקנות, וע"ע ראיות בהערה [[90]](#footnote-91).

ודברינו מפורשים באבני מילואים [סי' כ"ח ס"ק ל"ג ד"ה אמנם נלע"ד], דהק' דלמ"ד דקנין דרבנן לא מהני לדאוריי', מ"ט ליכא איסור גזל להשתמש בו אי לא קנאו מה"ת, ותירץ דלדידהו מהני הפקר בי"ד רק להפקיר ולא להקנות וכיון דמהני עכ"פ להפקיר להכי ליכא גזילה, אולם כשנעיין היטב בדבריו נראה שהגדרת האבנ"מ בהך כח להפקיר ולא להקנות הוא ממש כדברינו.

וז"ל האבנ"מ, "אלא ודאי פשוט דעכ"פ מידי גזל מיהו מפקי, והיינו הפקר בי"ד, כי עדיין הוא של בעלים וחכמים אפקרי' שיהא זה רשאי לאכול של חבירו, אבל אין כוח ביד בי"ד לעשות שיהיה שלו ממש כיון דמה"ת איננו שלו", ובאבנ"מ במקו"א [סי' ל' סוס"ק ה'] הוסיף בזה עוד וז"ל, "והפקר בי"ד אינו אלא כמו האי הפקירא דעשאו תורה לנכסי עכו"ם דכתיב ואכלת את כל העמים ואפי"ה אינו שלו וכמוש"כ בספר יראים דבגזילו לא נפיק על ידו בלולב כיון דאינו שלו".

הרי דמפורש בדבריו דהפקר בי"ד אינו כהפקר דעלמא, אלא היתר להשתמש בשל חבירו בלי לעבור על גזל, וזה דין "איבוד ממונו", ודו"ק, ודברי האבנ"מ הרי קאי לפי השי' דקנין דרבנן לא מהני לדאוריי', והיינו לרמב"ם דהפקר בי"ד מהני רק להפקיר, וזה ממש כנ"ל [[91]](#footnote-92).

הדרנא לדברי רעק"א דמהני הפקר בי"ד לעניים לב"ה, ונראה שכל זה דווקא לפי המהלך של "יחרם", ועפ"י מה שנתבאר כאן, ומדוייק כן בירושלמי וכמבואר בהערה [[92]](#footnote-93), והביאור כנ"ל.

דדווקא כשיש חלות דין הפקר בחפצא, שמצד א' הנכסים לאו דידיה נינהו כלפי העניים, ומאידך, כלפי העשירים עדיין אית ליה בעלות בהם, בזה אמרו ב"ה דלא שייך חלות כזו, אבל הכא בקרא דיחרם אין זה מגדרי הקנאה דחו"מ, ורק ד"מאבדים זכותו של הבעלים בממונו", ועי"ז יכולים כולם להשתמש בחפץ ולכלותו, הרי דלא נעשה חלות הפקר בחפצא להוציאו מרשותו ככל הפקר דעלמא, רק דאיבד כח בעלים לעכב אחרים, א"כ מ"ל מה דאיבד כוחו רק כלפי העניים ולא כלפי כולם, ובכה"ג לא פליגי ב"ה על ב"ש, וזו שיטת ר' יוסי בירושלמי שם, וסביב זה הולך השו"ט שם, וע"ע להלן בחידושי סוגיות [סימן י"ג].

## באופן שחל הפקר לעניים האם פטור ממעשרות או לא, ודן בעיקר פטור פאה והפקר אי הוו ב' דינים או דין אחד.

יש לדון בעיקר פלוגתת ב"ה וב"ש, דלו יצוייר ויחול הפקר לעניים לב"ה, האם ממילא פשוט שיפטר מתרו"מ כמו פאה או לא, וזה תלוי בעיקר הפטור הפקר מתרו"מ, דכבר ביארו האחרונים שיש בזה ב' דינים נפרדים, א' הוא דין פטור מצד פאה ולקט וכו', וא' הוא פטור מצד הפקר, וענין זה נתבאר בכמה אחרונים, עיין בזה במשנת ר' אהרן [סי' ב'], ובמקדש דוד [סי' ס"ב ס"ק ב' ד"ה הביא הר"ש], ובמעדני ארץ [פ"ב מהל' תרומות ה"ט ס"ק ב' – ד'], ועיין בקובץ שיעורים [ח"ב סי' י"ד], ונפ"מ לעניננו וכדיבואר.

דהנה, יעויין בתוס' ב"ק [כ"ח. ד"ה זה וזה] וז"ל, "ופאה דמיפטרא מן המעשר לא מטעם הפקר דהא תנן במסכת פאה [פ"ו מ"א] ב"ש אומרים הפקר לעניים הפקר וב"ה אומרים אין הפקר עד שיפקיר אף לעשירים כשמיטה, אלא היינו טעמא דמיפטרא כדדרשינן בספרי ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך יצא זה שיש לו חלק ונחלה עמך שאם הוא לוי עני נוטל פאה, וטעמא דב"ש דילפי מפאה דכתיב לעני ולגר תעזוב אותם מה ת"ל תעזוב אותם יש לך עזיבה אחרת שהיא כזו כגון הפקר לעניים ולא לעשירים, ובית הלל ילפי משביעית דכתיב תשמטנה ונטשתה מה תלמוד לומר ונטשתה יש לך נטישה אחרת שהיא כזו כגון הפקר לעניים ולעשירים" עכ"ל.

ועיין בקובץ שעורים [ח"ב סימן י"ד ס"ק ט"ז] שהקשה על התוס' "ומ"ש תוס' דאין לפטור פאה ממעשר מטעם הפקר כיון דהפקר לעניים ולא לעשירים אינו הפקר, קשה דאין זו ראיה כלל דהפקר לעניים לב"ה אינו הפקר כלל אף לעניים ומשו"ה אינו פוטר ממעשר כיון דלא חל ההפקר כלל, אבל בפאה דהוי הפקר לעניים מיהת שפיר י"ל דפטור ממעשר.

ודבר זה מבואר בירושלמי [רפ"ה דפאה] הובא בר"ש [שם] "גדיש שלא לוקט תחתיו כל הנוגעות בארץ הן של עניים", ומפרש בירושלמי טעמא משום קנסא והא דפטור ממעשר מפרש שם משום הפקר ב"ד אף שאינו הפקר אלא לעניים, ועיי"ש בגליון המשניות להגרע"א זצ"ל שכתב כן להדיא דכיון דלעניים מיהת הוי הפקר פטור ממעשר, ולא דמי להפקר לעניים ולא לעשירים דלא הוי הפקר כלל גם לעניים, עכ"ל, וע"ש מה שכ' לבאר דברי תוס'.

וכתב במשנת ר' אהרן [סי' ב' ס"ק א'] בטעם דפאה דרבנן חייבת במעשר שזה משום - "שהפקר לעניים אינו פוטר מן המעשר, אף אם משכח"ל שיחול, ומה דפאה פטורה מן המעשר הוא משום דיש לו חלק ונחלה וכו' כיון שזכתה התורה לעניים, אבל הפקר דוקא כשהוא הפקר לכל פוטר מן המעשר, וילפינן לה מריבוי דונטשתה יש לך נטישה אחרת שהיא כזו, ונתרבה מהאי קרא שהוא פטור מן המעשר, ולפי"ז הפקר ופאה שני פטורים מיוחדים הם" ומהאי טעמא פאה דרבנן אינו פאה, דאינו פאה מה"ת ומצד הפקר הרי זה הפקר לעניים, ועיי"ש שהביא כעין זה מהגהות חתם סופר לירושלמי פאה.

ועיין עוד שם [ס"ק ו'] שהוכיח דבר זה מתוס' ב"ק הנ"ל, והביא מש"כ בשיטה מקובצת מסכת בבא קמא [כ"ח.] בשם ה"ר ישעיה ז"ל דמפורש כן, אולם עיי"ש שהביא מרש"י שפאה והפקר חד פטור לתרוייהו.

## חידוש של הקובש"ע ששייך פאה לזמן כמו שייך הפקר לזמן.

עיין בקובש"ע [ח"ב סימן י"ד ס"ק י"ב] שאחרי שמבואר כאן שפאה היא הפקר לעניים לב"ש, שוב ניתן לחדש עוד, דכיון דמדין הפקר אתינן עלה, שוב מהני לזמן, וכמו שמצאנו שיש צד בגמרא נדרים [מ"ד] דמהני הפקר לזמן, ובזה יישב את הסוגי' בב"ק [כ"ח], דאמרו שם: "ת"ש, בעל הבית שהניח פאה מצד אחד, ובאו עניים ונטלו מצד אחר - זה וזה פאה, וא"א עביד איניש דינא לנפשיה, אמאי זה וזה פאה, לנקוט פזרא וליתיב, אמר רבא מאי זה וזה פאה לפוטרן מן המעשר, כדתניא המפקיר את כרמו והשכים בבקר ובצרו, חייב בפרט ובעוללות ובשכחה ובפאה, ופטור מן המעשר".

ועיין בתוס' שביארו "אמאי זה וזה פאה - דבשלמא אותו שנטלו הויא פאה הואיל דנטלו מדעתו, אלא אותו שהניח סתמא דמילתא היה בדעתו שאם יטלו מצד אחר שיחזור ויזכה בה" והקשה בקובש"ע דכפשוטו רק הניחו על הצד שיטלו משם ואל"כ נעקר למפרע, וא"כ למה פטורה ממעשרות, וביאר דצ"ל שהיה פאה לזמן, ולכן נפטר אז ממעשרות, ומהני פאה לזמן כהפקר לזמן.

אולם עיי"ש דרך אחרת בתוס' שתלוי אי פטור פאה ממעשרות תלוי על הבפועל או על החלות דין פאה, וכבר הבאנו לדון בזה לעיל [פרק ה' משנה א'], ונפ"מ לגבי הדין של המשנה למלך שרק פטורים אחרי זכיית העני, וכן יש לדון לגבי ספק לקט דחייב מדין צדק משלך אי איכא פטור ממעשרות.

# ---------------

## כל עומרי השדה של קב קב ואחד של ארבעת קבין ושכחו בית שמאי אומרים אינו שכחה

שיטתו בנויה על זה שאין שכחה בארבעה עומרים וכמבואר להלן [משנה ה'], ועוד חידש שבעומר אחד בגודל מסויים ביחס לשאר עומרים, אנו דנים את העומר האחד כארבעה עומרים שאין בהם שכחה, ובזה נחלקו ב"ה וב"ש.

ועיין בר"ש בביאור שיטתו, וז"ל: "בירושלמי [הל' א'] מפרש טעמא דב"ש שהוא יכול לחלקו עמרים של קב קב ולעשות ממנו שורה הואיל ועומרי השדה קטנים שאין בכל אחד וא' כי אם קב וכן עומרי השדה של ב' קבין וא' של ח' קבין וב"ש לטעמייהו דאמרי בפרקין ג' לעניים וד' לבעה"ב, וב"ה ל"ל רואין", ובתוספת ביאור מצאנו בתוס' יו"ט, וז"ל: "לשון הר"ש בירושלמי מפרש טעמא דב"ש שהוא יכול לחלקו לעמרים של קב קב ולעשות ממנו שורה. הואיל ועומרי השדה קטנים שאין בכל אחד ואחד כי אם קב. וכן עומרי השדה של שני קבין ואחד של ח' קבין ובית שמאי לטעמייהו דאמרי בפרקין ג' לעניים וד' לבעל הבית וב"ה לית להו רואין".

ועיין במשנה ראשונה שיש לדון בכולם חצי קב ואחד של ב' קבין שאינו פשוט שדומה להנך גווני.

ועיין להלן משנה ו' במה שנתבאר שיש חידוש בעיקר גדר גדיש, שזה "אסיפת עומרים" ולא "עומר גדול", ושם ביארנו דין זה בעומרי שדה של קב קב.

## ב"ה - לית להו רואין – ר"ש.

מלשון הר"ש ותוס' יו"ט דב"ה לית להו רואין מבואר שאף ביותר מד' קבין הוא חולק, וכבר העיר רעק"א שהרמב"ם חולק והביא נמי מהמשנה למלך בזה.

# משנה ב

העומר שהוא סמוך לגפה ולגדיש לבקר ולכלים ושכחו בית שמאי אומרים אינו שכחה ובית הלל אומרים שכחה:

# רע"ב משנה ב

לגפה - גדר אבנים סדורות זו על זו בלא טיט:

ולכלים - כלי המחרישה:

בית שמאי אומרים אינו שכחה - פלוגתייהו דב"ש וב"ה בעומר שהחזיק בו להוליכו לעיר ונתנו בצד הגפה או בצד הגדיש ושכחו שם, שבית שמאי אומרים אינו שכחה שהרי זכה בו:

ובית הלל אומרים שכחה - והא דתנן לקמן במתניתין העומר שהחזיק בו להוליכו לעיר ושכחו מודים בית הלל לב"ש שאינו שכחה, זהו כשלא הניחו אצל הגפה או אצל הגדיש. פירוש אחר בש"א אינו שכחה אפילו בעומר שלא החזיק בו כלל לא הוי שכחה, דהואיל והניחו אצל דבר המסויים עתיד לזכרו, ובה"א שכחה כל זמן שלא החזיק בו. ומודים ב"ה שאם החזיק בו ואח"כ שכחו שאינו שכחה, כדאמרינן בסמוך:

# ציונים והערות

## ביאור בדין עומר שהוא סמוך לגפה ובעומר שהחזיק בו להוליכו לעיר

בעיקר הדין של המשנה דעומר שהוא סמוך לגפה ולגדיש כו' בש"א אינו שכחה ובה"א שכחה, עיין בירושלמי ובתוספתא דפליגי תנאי, וס"ל לר"א, דב"ש וב"ה פליגי בעומר שהחזיק בו להוליכו לעיר ונתנו בצד הגפה או בצד הגדר, שבש"א אינו שכחה מפני שזכה בו, ובה"א שכחה, וזה הפירוש ראשון ברע"ב, עכ"פ למדנו חידוש דטעמא דאינה שכחה "מפני שזכה בו" וצ"ב וכדיבואר.

ועיין עוד ברמב"ם שהביא דין זה בשינוי לשון עיין היטב שכתב [פ"ה ממתנ"ע ה"ג] "עומר שהחזיק בו להוליכו לעיר והניחו בשדה ושכחו אינו שכחה, אבל אם נטלו ממקום למקום אעפ"י שהניחו סמוך לגפה או לגדיש או לבקר או לכלים ושכחו ה"ז שכחה" ע"ש.

עוד יש לעיין בעיקר האי דינא, דאמרינן בירושלמי לב"ש דאינה שכחה "מפני שזכה בו", וקשה דהאיך מהני זכיה הא לעולם כשהשדה מלאה עומרים אינו יכול לומר תזכה לי שדי כמו שכתבו התוס' [ב"מ י"א. ד"ה זכור] ורק אחר שיצא קצת מרשותו מהני זכיה כמ"ש תוס' שם והרמב"ן דל"ש זכיה בדבר שהוא ברשותו לגמרי.

וביאר בכל זה במקד"ד [סימן ס"ב ס"ק ד' ד"ה אמרינן עמוד 488] וז"ל:

"דנראה דלעולם בעומרים קודם שעימרן כיון דמהני בהו שכחה יצאו קצת מרשות בעה"ב לענין דמהני בהו שכחה לצאת מרשותו לגמרי ושייך בהן זכיה, מיהו אין בעה"ב יכול לזכות בהן שזהו גופא דין שכחה, אך כשהחזיקו בו להוליכו לעיר כיון שעתה אינו ראוי עוד לשכחה כיון שהוא בידו להוליכו לעיר, ואי אפשר עוד לשכוח, אז יכול לזכות בו במה שיצא קצת מרשותו.

והביא שכיוצא בזה כתב השמ"ק בשם הראב"ד בב"מ על ההיא דושכחת בשדה ולא בעיר כו' שכוח מעיקרא כו' וכתב וז"ל: "וה"ד שכוח מעיקרא כגון שלא חזר פניו ממנו עד ששכחו, וחזר את פניו והניחו לאחוריו בשכחתו זהו שכוח מעיקרו, כלומר משעה שהוא ראוי להיות שכחה, שאינו רשאי לשוב עוד לקחתו, אבל אם זכרו כל שעה אפילו משהפך פניו ממנו אעפ"י ששכחו אח"כ אינו שכחה שכבר זכתה לו שדהו משעה שהיתה ראוי להיות שכחה כו' עכ"ל.

ומוכח דלעולם שייך זכיה בעומרים אף שלא יצאו קצת מרשותו דהא התם לא יצאו עדיין מרשותו דלזה גופא שייך זכיה שלא תהני להו שכחה, דזה דמהני בה שכחה זה גופא מקרי שיצאו קצת מרשותו, מיהו בעלמא לא מהני זכיה שזהו דין שכחה אך כל שהיה שעה הראויה לשכחה ולא היתה אז שכחה בכה"ג מהני זכיה, וכן אם היה שעה שאין העומר ראוי עוד לשכחה גם כן מהני אז זכיה, ולכן בעומר שהחזיק בו להוליכו לעיר דאינו ראוי עוד לשכחה זוכה בו, ואף שהניחו אח"כ ושכחו לא מהני כיון שהיה קודם ראוי לשכחה וזכה בו אי אפשר לחול עליו עוד הפעם הדין שיהא ראוי לשכחה, דב' פעמים אי אפשר לחול עליו זה הדין, וכמ"ש בשנו"א על ההיא דהמעמר לגדיש יש לו שכחה, ממנו ולגורן אין לו שכחה, דמש"ה ממנו ולגורן אין לו שכחה דפעם אחת היה שכחה ושוב אינו מחויב בשכחה ע"ש, וההיא דממנו ולגורן היינו שנמלך אח"כ להוליכו לגורן, ואף שעתה הוא גמר מלאכה מכל מקום כיון דקודם לא היה דעתו כן וחל הדין שיהא ראוי לשכחה כשעימר לגדיש, אי אפשר לחול עוד הפעם זה הדין שיהא ראוי לשכחה.

אך זה דוקא בשהחזיק בו להוליכו לעיר כיון דאז אינו ראוי עוד לשכחה זכה בו, ואף אם נמלך והניחו בשדה לא מהני תו שכחה, אבל אם נטלו ממקום למקום כיון דלטלטל ממקום למקום בשדה נטלו ולעמרו אח"כ עם שאר העומרים, אם כן היה כל העת ראוי לשכחה לא מהני זכיה, וכשנטלו להניחו אצל הגפה ואצל הגדר בזה פליגי ב"ש וב"ה, וכיון שנטלו להניחו אצל דבר המסוים שקשה לשכוח שם, ס"ל לב"ש דהוי כמו שנטלו להוליכו לעיר ויכול לזכות בו, וב"ה סברי כיון דאפשר לשכוח אף אצל דבר המסוים עדיין ראוי לשכחה הוא ולא הוי כהחזיק בו להוליכו לעיר ואינו יכול לזכות בו, וזהו מה שכתב הרמב"ם ז"ל ואעפ"י שהניחו סמוך לגפה כו' ה"ז שכחה דזהו שהניחו סמוך לגפה הוי רבותא דהוי שכחה, עכ"ל המקד"ד..

ועיין עוד בהערה [[93]](#footnote-94) תוספת דברים בכל הנ"ל.

## ביאור נוסף בדין עומר שהחזיק בו להוליכו לעיר דאינו שכחה.

עיי"ש עוד במקד"ד שהביא טעם נוסף בדין עומר שהחזיק בו להוליכו לעיר דאינו שכחה.

וז"ל: "עוד יש ליתן טעם בעומר שהחזיק בו להוליכו לעיר דאינו שכחה, משום דכל העומרים מכניסן לגורן וזה נטלו להוליכו לעיר הו"ל עימור בפ"ע ואינו שייך עוד עמהם, ובעומר יחידי אינו שייך שכחה דהא אף בראשי שורות ליכא שכחה, דילפינן מקרא דבעינן שיתחיל לעמר, ואף שקודם שנטלו להוליכו לעיר היה דעתו לעמרם עמהם וכבר היה ראוי לשכחה חוזר וזוכה בו כיון דעתה ל"ש עוד בו תורת שכחה, וזה דהניחו בצד הגפה או הגדיש דהוי שכחה, צריך לומר כמ"ש המל"מ דכל שהניחו במקום המסוים אגלאי מילתא שלא נטלו להוליכו לעיר אלא להניחו במקום אחר ידוע לו ע"ש".

# משנה ג' וד'

ראשי שורות העומר שכנגדו מוכיח העומר שהחזיק בו להוליכו אל העיר ושכחו מודים שאינו שכחה:

ואלו הן ראשי שורות, שנים שהתחילו מאמצע השורה זה פניו לצפון וזה פניו לדרום, ושכחו לפניהם ולאחריהם, את שלפניהם שכחה ואת שלאחריהם אינו שכחה, יחיד שהתחיל מראש השורה ושכח לפניו ולאחריו, שלפניו אינו שכחה ושלאחריו שכחה מפני שהוא בבל תשוב, זה הכלל כל שהוא בבל תשוב שכחה ושאינו בבל תשוב אינו שכחה:

# רע"ב משנה ג' וד'

ראשי שורות העומר שכנגדו מוכיח - לקמן בסמוך מפרש לה:

שנים שהתחילו מאמצע שורה - של עמרים, זה הפך פניו לצפון וזה הפך פניו לדרום:

ושכחו לפניהם - לאחר שהתחילו לעמר דלגו עומר ושכחוהו, הוי שכחה, דקרינן ביה לא תשוב לקחתו (דברים כד):

ולאחריהם אינו שכחה - אם כשהפכו פניהם זה לצפון וזה לדרום והתחילו לעמר נשאר עומר אחד ביניהם ושכחוהו, אינו שכחה. לפי ששניהם סמכו זה על זה ומתוך כך נשכח:

יחיד שהתחיל מראש השורה - השתא מפרש להא דתנן לעיל ראשי שורות העומר שכנגדו מוכיח. כגון שיש כאן עשר שורות של עשר עמרין מסודרין בשורות מצפון לדרום, והתחיל לעמר בראש שורה אחת ושכח עומר אחד לאחריו, הוי שכחה, כיון שעבר ממנו ועמר עומר הסמוך לו קרינן ביה לא תשוב לקחתו, אבל אם שכח עומר אחד או שנים בסוף השורה, דהיינו לפניו, והניחם וחזר והתחיל לעמר מתחלת שורה שניה, לא הוי שכחה, דלא קרינן ביה לא תשוב, שאני אומר דעתו לעשות שורה אחרת מאותם שהניח ממזרח למערב. והיינו דתנן העומר שכנגדו מוכיח, שהעומרים [של] שורות אחרות מוכיחים על אלו שהניח שלא שכחן שראויין להתחשב עמהן בשורה אחרת:

# ציונים והערות

## ביאור משנה ג'

המשנה הביאה ג' אופנים שבהם מודי ב"ש וב"ה אחרי שמצאנו במשנה הקודמת שנחלקו:

א] "ראשי שורות", ב] "העומר שכנגדו מוכיח", ג] "העומר שהחזיק בו להוליכו אל העיר ושכחו" - ובכולהו – "מודים שאינו שכחה".

במשנה ד' יש ב' מקרים, ברישא משנה ד' - "שנים שהתחילו מאמצע השורה" וזה קאי על הרישא במשנה ג' "ראשי שורות", ובסיפא במשנה ד' דהיינו "יחיד שהתחיל מראש השורה" ודין זה קאי על הסיפא במשנה ג', "העומר שכנגדו מוכיח" – כן למד הר"ש וזה דלא כפירוש הרע"ב, ויש עוד מהלכים בראשונים, ועיין בארוכה בתוס' יו"ט ובמשנה ראשונה.

## דין "העומר שהחזיק בו להוליכו אל העיר ושכחו"

לעיל [משנה ב'] נתבאר דין זה של "העומר שהחזיק בו להוליכו אל העיר ושכחו".

## ביאור הדין הראשון של "ראשי שורות" במשנה ג' שנתבאר בתחילת משנה ד' – "שנים וכו'" - לדרכו של הר"ש.

משנה ד' מסבירה מה הם "ראשי שורות" שהביאו כבר במשנה ג' ובהם נאמר הדין שאינה שכחה:

"ואלו הן ראשי שורות", ומבארת המשנה:

"שנים שהתחילו מאמצע השורה", והיינו שהגיעו לאמצע השורה ומשם התחילו או לעמר או לקצור [ששכחה היא בין בעומור ובין בקצירה] בשני כיוונים הפוכים, "זה פניו לצפון וזה פניו לדרום", כל אחד בכיוון הפוך בשורה, "ושכחו לפניהם", והיינו ששכחו עומר אחד שעמד לפניהם בשורה, "ולאחריהם" והיינו ששניהם דילגו על העומר האמצעי, שהעומר הזה נשאר מאחורי שניהם בתחילת העימור.

והדין בזה הוא "את שלפניהם שכחה" והיינו שזו שכחה רגילה שהמעמר מדלג על עומר אחד באמצע השורה שהוא מעמר, אבל "את שלאחריהם אינו שכחה", ופירשו הר"ש והרא"ש דהיינו טעמא "לפי ששניהם סמכו זה על זה ושכחו".

זהו דינא דראשי שורות, שהעומר האמצעי מיקרי "ראש של השורה" של כל אחד ואחד מהם, ואינו שכחה, כיון "ששניהם סמכו זה על זה ושכחו".

אולם הר"ש והרא"ש הביאו עוד פירוש מהירושלמי, וז"ל:

"ובירושלמי [הל' ג'] דריש מקרא, דאין חשוב שכחה אלא ממקום שמתחיל ואילך, דאם יש שם שורה של עומרים והתחיל לעמר בעומר השני או שלישי והניח ראש השורה שהיה בדעתו לקחת וחזר ושכח לא הוי שכחה", והיינו שדין זה משכחת לה לא רק בשנים שהתחילו באמצע אלא אחד בשורה רגילה שמדלג את תחילת השורה.

יש להעיר, דלפי זה עיקר הדין של ראשי שורות שנלמד מקרא הוא הדין של הירושלמי, והטעם שאמרו מקודם על המקרה של המשנה בשנים שהתחילו באמצע אינו קשור כלל לדין ראשי שורות, שראשי שורות הוא דין מסויים דילפינן מקראי, וצ"ל שהמשנה באה לומר שיש חידוש מיוחד דמשכחת לה ראשי שורות באמצע שורות כששנים מעמרים מהאמצע.

## ביאור הדין השני במשנה ג' - "העומר שכנגדו מוכיח" שנתבאר במשנה ד' – יחיד שהתחיל – לדרכו של הר"ש.

"יחיד שהתחיל מראש השורה ושכח" הר"ש לומד שכאן באו לבאר את הדין של "עומר שכנגדו יוכיח" שבמשנה ג', וקאי בעומר [א' או שנים] בסוף השורה, שכשהוא פונה לשורה הבאה נמצא שהוא לא עבר עליהם.

והר"ש למד דין זה ממה שהתנא הביא ב' מקרים ביחיד שהתחיל מראש השורה, "ושכח לפניו ולאחריו" והדין בזה הוא ש"לפניו אינו שכחה" וזה הדין של "עומר שכנגדו יוכיח" וכדיבואר, "ושלאחריו שכחה - מפני שהוא בבל תשוב", ולמדנו מכאן שאם הטעם ש"לאחריו שכחה" הוא משום שיש "בל תשוב" א"כ הטעם שלפניו אינו שכחה הוא משום שזה אינו בבל תשוב, והוסיף הר"ש שזה הטעם של "עומר שכנגדו יוכיח" שאין בו שכחה.

ובביאור האי דין מבאר הר"ש שכל הדין של שכחה מתחיל מזה שהוא עבר את העומר הזה וכעת נאמר בו דין "לא תשוב", ובזה מתחיל דין שכחה, אבל בסוף השורה הוא לא עבר, ולכן אין כאן לא תשוב ושוב ליכא שכחה.

ומה שאמרו על זה "עומר שכנגדו יוכיח" - הכוונה בזה שאפשר לחשב את השורות באופן אחר, והיינו שאם הוא היה מעמר מצפון לדרום ושכח את האחרון, הרי יתכן שיעשה עוד שורה ממזרח למערב, והשורה הזו יסתיים בעומר ההוא, ונמצא הוא עדיין לא דילג על האחרון, ולכן אין כאן בל תשוב, וזה רק אם הוא השאיר עומר כנגד אותו האחרון [וזה מיקרי עומר שכנגדו מוכיח], אבל אם האחרון נשאר לבד, ואין דרך לצרפו לשורה בכיוון אחר, שוב חשיב שישנו בבל תשוב, וכל זה מבואר באור גדול בקצרה.

## זה הכלל כל שהוא בבל תשוב שכחה ושאינו בבל תשוב אינו שכחה.

"זה הכלל כל שהוא בבל תשוב שכחה ושאינו בבל תשוב אינו שכחה" ולפי כל הנ"ל זה ההסבר בשני הדינים של יחיד, מתי הוי שכחה ומתי לא הוי שכחה, ונמצא שאינו בבל תשוב בנוי על עומר שכנגדו יוכיח.

## תוספת ביאור בדברי הר"ש בדין עומר שכנגדו מוכיח ובדין "אינו בבל תשוב" – ומביא שיש ב' מחלוקות בין הר"ש לר"ש סיריליאו בהנ"ל.

הר"ש מבאר יסוד דינא דסוף שורה, וז"ל, "דכיון דלא העבירה לא קרינן ביה בבל תשוב, דמה שחזר לשורה שניה אין זה ב"בל תשוב", דכיון דשורותיהן יכולות להמנות ממזרח למערב [דיש עוד שורות בצדדין], והיינו דקתני לעיל [מ"ג] העומר שכנגדו מוכיח עליו שלא ישכח דיכולות השורות להחשב בענין אחר" עכ"ל.

ויש בדבריו סתירה, דמתחילת דבריו משמע דאין שכחה משום שלא עבר שם ואין בל תשוב היכא דלא עבר, ולעומת זאת, בסוף דבריו משמע משום עומר שכנגדו מוכיח שמחשיבין שורות ממזרח למערב, וצ"ב דלמה לי תרי טעמי.

ועי' ר"ש סיריליאו [מובא במלאכת שלמה] שהביא דברי הרא"ש דעומר שכנגדו מוכיח הוא טעמא דסוף שורות [וכ"כ גם הר"ש בעצמו במשנה ג'], והק' הרש"ס עליו דמפורש במשנה טעמא דבל תשוב על סוף שורות, ול"ל טעמא דעומר שכנגדו מוכיח, ולפי זה ק' ע"ד הר"ש תרתי, א] הרי במשנה מפורש דטעמא משום ב"ת וכדהק' הרש"ס, ב] הר"ש בעצמו בריש דבריו פירש דטעמא משום בל תשוב, ומוסיף ע"ז טעמא דעומר שכנגדו, וצ"ע.

ובישוב דעת הר"ש והרא"ש צ"ל דהא בהא תליא, דלולי העומר שכנגדו הרי עבר ממש על סוף השורה והאחרון בכלל לא תשוב, דחזרתו לשורה שני' משוי את השורה השני' להמשך השורה הראשונה [ויש כאן שורה א' מצפון לדרום והשורה עצמה חוזרת לצפון] וא"כ שפיר י"ל שעבר על האחרון [דמעתה האחרון הוא באמצע השורה] ואית ביה לא תשוב, וע"ז בעינן "עומר שכנגדו" דגורם דהאחרון שייך לשורה אחרת ממזרח למערב, ואף אם חזרתו לשורה שני' ממשיך את השורה הראשונה הא אכתי לא עבר על האחרון, דהוי שורה אחרת, ומה"ט אין שכחה דאחרון שכחה דאין בו לא תשוב, ודו"ק.

וזה ביאור דברי הר"ש, ד"מה שחזר לשורה שניה", והיינו דהוקשה לו דחזרתו לשניה יגרום דעבר עליו, וע"ז תירץ העומר שכנגדו מוכיח.

ומעתה נראה, דודאי דעיקר הטעם דאחרון אינו שכחה הוא כמבואר במשנה ובתחילת דברי הר"ש דאין זה בכלל "לא תשוב" דלא עבר עליו, ורק דלולי טעמא ד"עומר שכנגדו" הרי שפיר קעבר עליו, ומיושב קושי' הרש"ס.

איברא, דלפי"ז ה"ה דבאמצע שורה נמי נימא דעומר שכנגדו יציל ויפקיענו מידי שכחה, דכמו דאחרון חשיב כנמצא באמצע שורה ע"י חזרתו לשורה שניה וע"י דחשבינן ליה חלק משורה אחרת אמרינן דלא עבר עליו, א"כ ה"ה באמצע שורה נימא כן, ולפי הר"ש מפורש במשנה דעומר שכנגדו לא מהני באמצע שורה וזהו דינא דמתני' "דלפניו הוי שכחה", עי' בר"ש, וצ"ע דמ"ש אמצע השורה מסוף השורה.

עוד יש לעיין בדין זה, דבמלאכת שלמה שם מובא דברי הרש"ס במשנה, ותמצית דבריו הן דעומר שכנגדו מוכיח באמת מהני גם באמצע שורה, ודלא כהר"ש, וסוף שורה אינו שכחה גם בלי עומר שכנגדו מוכיח, ונמצא דפליג על הר"ש בתרתי, א] לר"ש בעי "עומר שכנגדו מוכיח" גם בסוף שורה ולרש"ס א"צ, ב] לר"ש לא מהני עומר שכנגדו מוכיח באמצע השורה ולרש"ס מהני, וצ"ב שורש פלוגתתם, ועיין בכל זה להלן בחידושי סוגיות [סימן י"ז].

## בחידוש בר"ש דמהני ראוי להעביר עליהן.

עיין בר"ש שהביא את הירושלמי, וז"ל, "א"ר יונה, לא תשוב לקחתו ממקום שבאת, כשהעביר ושכח שייך ביה לא תשוב לאפוקי סוף שדה שלא בא לשם", וממשיך הר"ש "וכי תימא א"כ מהאי טעמא לא יהא שכחה אם שכח שנים בסוף שורה דזה וזה לא העביר, לא דמי כלל, דמ"מ ראוי להעביר עליהן חוץ מסוף שורה דאין עומר משם ולהלן", עכ"ל.

וצ"ע דמה מהני "ראוי", הא סו"ס לא עבר ואין כאן לא תשוב [[94]](#footnote-95), ולא יתכן לומר דכוונתו לחדש דבהך שכחה איכא עשה דתעזוב אע"ג דליכא לאו ד"לא תשוב", דא"כ זה נגד הכלל במשנה שאמרו "זה הכלל כל שהוא ב"בל תשוב" שכחה, ושאין וכו'", ואיך מחדש הר"ש חידוש נגד כללא דמתני', ועיין בכל זה להלן בחידושי סוגיות [סימן ט"ו].

## פלוגתת הר"ש והרמב"ם בשכח רביעי בשורה שיש בה שש.

בר"ש בסוף המשנה הביא מהירושלמי דבשכח את הרביעי בשורה איכא נפ"מ בין שורה שיש בה ששה לשורה שיש בה חמשה, דאם יש בה חמשה הוי הדין דאפילו כששהה קודם נטילת החמישי ושוב נטלו הוי רביעי שכחה, אבל אם יש ששה עומרים, אז הוי שכחה רק כשנטל את החמישי מיד, ואם שהה קודם נטילת החמישי אין הרביעי שכחה.

והטעם לדין זה, דכיון דאזלינן לב"ה דג' הוי שורה, א"כ באופן שיש ששה, הרביעי יכול להיות תחילת שורה כיון דאיכא לפניו שלש, וגם ממנו עד הסוף איכא שלש, ונמצא דכששהה לפני נטילת החמישי אמרינן דהתחיל בחמישי באמצע השורה החדשה, אבל כשנטל את החמישי מיד בלי שהייה, אז ע"כ דממשיך את השורה הראשונה, שממשיך מנטילת שלישי, עייש"ה.

אמנם הרמב"ם מפרש דברי הירושלמי באופ"א, וז"ל הרמב"ם בפ"ה מתנו"ע ה"ו "הנוטל עומר ראשון ושני ושלישי ושכח את הרביעי, אם היה שם שישי אין הרביעי שכחה עד שיטול את החמישי, ואם היו חמשה בלבד משישהה כדי ליטול את החמישי הרי הרביעי שכחה", ועי' מים חיים לפר"ח [[95]](#footnote-96) שביאר דאיכא תרי מחלוקות בין הר"מ לר"ש, פלוגתא חדא בשורה של חמש, ופלוגתא שניה בשורה של שש.

דהנה, בדאיכא ששה בשורה, להרמב"ם אין נפ"מ אם שהה ליטול את החמישי או לא, והעיקר שיטול את החמישי, ואז הוי הרביעי שכחה, והר"ש חולק, דלר"ש בעי תרתי, א] שיטול את החמישי, ב] שלא ישהה לפני נטילת החמישי, זו פלוגתא אחת. ופליגי עוד בשורה שיש בה חמשה, דלרמב"ם סגי בשהייה ליטול את החמישי, ולר"ש בעי שיטול את החמישי ממש.

ובביאור סוגי' זו עיין להלן בחידושי סוגיות [סימן ט"ז].

# משנה ה

שני עומרים שכחה ושלשה אינן שכחה, שני צבורי זיתים וחרובין שכחה ושלשה אינן שכחה, שני הוצני פשתן שכחה ושלשה אינן שכחה, שני גרגרים פרט ושלשה אינן פרט, שני שבלים לקט ושלשה אינן לקט, אלו כדברי ב"ה, ועל כולן בש"א שלשה לעניים וארבעה לבעה"ב.

# רע"ב משנה ה

הוצני פשתן - כמו שנעקר הפשתן מן השדה נקרא הוצני, שעומד כמו הוצין:

שני גרגרים - ענבים:

אלו כדברי ב"ה - וטעמייהו משום דכתיב (ויקרא יט) לעני ולגר תעזוב אותם, חד לעני וחד לגר, הרי שנים. ובית שמאי אמרי שלשה לעניים וארבעה לבעל הבית. דכתיב (דברים כד) לגר ליתום ולאלמנה יהיה, הרי שלשה לעניים:

# ציונים והערות

## ב' הערות בפשט ברא"ש.

עיין ברא"ש שהעיר כאן ב' הערות בפשט המשנה:

א] צבורי זתים – "ירושלמי דוקא צבורי אבל זתים לא משום דלא הוי גמר מלאכה ואין בהם שכחה".

ב] הוצני פשתן – "כשעוקרין אותן מן הקרקע הן כהוצי דקל ולכך קרי להו הוצני, ונראה לי דמיירי כשהזריעו ואז הוא מאכל אדם כדאיתא בריש המוכר אבל שאר פשתן לא שייך ביה שכחה".

## נפ"מ בין הדין ג' בלקט פרט ושכחה, אי בעי בבת אחת.

הרמב"ם [פ"ד מתנו"ע ה"א] הביא את הדין דשלש אינו לקט, וכתב "דנפלו שלשה כאחד", ולהלן [בפ"ד - הט"ו] הביאו שוב לענין פרט וכתב "שלש בבת אחת" אינו פרט.

והביאו שוב [בפ"ה - הי"ד, והט"ו] לענין שכחה, והביא כמה דוגמאות ולא כ' דשכחן בבת אחת כמו שכתב בלקט ופרט, ומשמע דגם בשכחן בזא"ז הו"ל שכחה.

וכל זה הוא דלא כמשמעות דברי ה"משנה ראשונה" [ד"ה ושלשה אינו שכחה] דכתב דבעי בבת אחת גם בשכחה, והוכיח כן מהרמב"ם דפרט, ולכאו' אדרבה, דמזה שדוקא בשכחה השמיט הרמב"ם לתנאי דבבת אחת, נראה דבשכחה נתמעט גם בזה אחר זה, והביאור כדלהלן.

## ב' דינים בהא דג' אינו שכחה, גם מצד גדיש וגם מצד שורה, והנפ"מ ביניהם.

מבואר דג' אינו שכחה, וברשב"ם בב"ב [ע"ב:] הביא מהספרי דג' מיקרי גדיש ודרשינן "ושכחת עומר, ולא גדיש", וכן הביא במלאכת שלמה כאן מהיראים וכ"ה בראב"ד בתו"כ קדושים [פ"א פרק ג' ס"ק ב'].

ומאידך גיסא הוכיח המקד"ד [סימן ס"ב ריש ס"ק ד'] מהירושלמי דג' הוי שורה, דמבואר בירושלמי [הביאו הר"ש סוף מ"ד] דכששכח רביעי בשורה כשיש בשורה שש, דיינינן לרביעי חמישי ושישי כשורה, ופי' הר"ש דג' הוי שורה לב"ה דסובר דג' אינו שכחה, ומבואר דג' נתמעט מדין שורה, וכמו"כ מצאנו בירושלמי [מובא בר"ש במשנה ו'] אם גדיש מצטרף לב' עומרין להיות נידון כשורה או לא, ומבואר דג' מדין שורה, והיינו ע"כ דדרשינן "עומר ולא שורה", ויש להוסיף דכן משמע בירושלמי לעיל [פרק ו' ה"א] בדין עומר של ד' קבין שדנו אם מיפטר משום שורה או דבר המסויים, ויש לעיין דלמה לי שני דרשות גם מצד גדיש וגם מצד שורה.

והביאור בזה עפ"י מה שמדוייק ברמב"ם לחלק בין שכחה לאידך דבשכחה לא בעינן בבת אחת ובאידך בעינן בבת אחת, והמקור לרמב"ם הוא מהנך ב' דרשות, של הסיפרי ושל הירושלמי, דאי שכחן כאחד דיינינן לכולהו בהדי הדדי והו"ל שכחת גדיש, ואם היתה השכחה בזה אחר זה, ששכח כל א' בנפרד, שוב א"א לדונם כגדיש שהרי יש כאן ג' שכחות נפרדות, וכל שכחה בפנ"ע היא שכחת עומר ולא שכחת גדיש, ומאידך גיסא נראה דאם שכחום בזה אחר זה הרי איכא שכחת שורה, דג' עומרים הו"ל שכחה.

ונראה דדוקא באופן זה שייך שכחת שורה, דכששכחם בבת אחת אין לדונם כשורה, דשורה היא שכחת ג' עומרים נפרדים, ואי הוי מעשה שכחה אחד אין כאן דין שכחת שורה.

הרי לנו, דמיעוטא דגדיש רק שייך בשכחם כאחד ומיעוטא דשורה רק שייך בשכחם בזא"ז, ומתרי הילפותות הללו הוכיח הרמב"ם דגם בב"א וגם בזא"ז אינו שכחה.

ויש להעיר דא"כ פליגי ב"ה וב"ש בב' פלוגתות נפרדות, בשיעור שורה ובשיעור גדיש, וצ"ע, עוד יש לתמוה בדברי המקד"ד, דאף דהמקד"ד הוכיח מהירושלמי דנחלקו ב"ש וב"ה אם ג' או ד' נידון כשורה, אכן סו"ס לא מצאנו דרשה כזו בשום מקום דלא הוזכר מיעוטא ד"עומר ולא שורה" בשום דוכתא, ורק מיעוטא ד"עומר ולא גדיש" הובא ברשב"ם בב"ב [ע"ב] ובמלאכת שלמה בשם היראים ובראב"ד בתו"כ פ"א פרק ג' [קדושים], וצע"ג מדוע השמיטו כל הנך ראשונים את דברי הירושלמי, ועיין בזה להלן בחידושי סוגיות [סי' י"ט].

## ב' דרשות, דרשה של "לגר וליתום ולאלמנה" ודרשה של "עומר ולא גדיש".

בירושלמי [מובא בר"ש] מבואר דשורש פלוגתת ב"ה וב"ש קאי בדרשה "דלגר וליתום ולאלמנה", דלב"ש דרשינן דכתיבי "תלת" ומשמע שהרביעי כבר שייך לבעה"ב, ולב"ה דרשינן רק "לגר וליתום", ומשמע תרתי לעני ותלת לבעה"ב, ויש לעיין דמה שייכת דרשה זו לדרשה דגדיש ולדרשה דשורה, וצ"ע.

וצ"ל שהדרשה דלגר וליתום וכו' אינה דין בפנ"ע, אלא דבדרשה זו גלי לן קרא עיקר שיעורא דגדיש ושורה, ולפי"ז א"ש, דנחלקו בשיעור גדיש ושורה עפ"י דרשה דלגר וליתום וכו', וכן מבואר במשך חכמה פ' כי תצא [כ"ד - י"ט] שכתב דדרשה דלגר וליתום דג' אינו שכחה סמוכה לדרשה ד"עומר ולא גדיש", ולכן אמרינן שנאמר בזה גילוי לשיעור גדיש, ונראה שזה באמת כוונת הרשב"ם בב"ב [ע"ב:] שכ' דהספרי דריש "עומר ולא גדיש" על ג' אינו שכחה, עיי"ש.

איברא דיש לתמוה, דאמנם לענין שכחה נתבאר דע"כ דהך דרשה דלגר וליתום הויא גילוי בשיעור גדיש, אבל אכתי ק' מלקט ופרט, דבמתני' נחלקו ב"ש וב"ה בפלוגתא נוספת דלב"ה ב' לקט ופרט וג' אינו לקט ופרט, ולב"ש רק ד' אינו לקט ופרט, וע"כ דדרשה דלגר ליתום ולאלמנה אינו דרשה בשיעורא דגדיש, דהתם אינו גדיש, וצע"ג.

ועיין בראב"ד בתו"כ קדושים [פ"א פרק ג'], שהק' כן בהדי', דבשלמא הא דג' אינם שכחה היינו משום דנתמעט גדיש, אבל בלקט ופרט מה המקור למעט ג' או ד', ועיי"ש שביאר דילפינן לה משכחה, אולם אכתי צ"ע, דאם בלקט ופרט אין זה אלא שיעור בעלמא, א"כ ה"ה דבשכחה עצמה נימא כן, דהמיעוט של ג' הוי גם היכא דלא חשיב גדיש, דתיפוק ליה מדין שיעור, וצ"ע.

## האיך משכחת לה שכחת ג' עומרים בבת אחת.

יש לתמוה, דאיך משכחת לה בבת אחת, הרי רק כשעברם איכא שכחה, דבעינן לאו דלא תשוב כדי שיחול בו דין שכחה וכדתנן לעיל מ"ד, וזה רק כשעברם דאיתנהו בלא תשוב, א"כ כשעומדים בשורה שייך לעברם רק בזה אחר זה, ואף בשכחם בבת אחת הרי חלות השכחה הויא תמיד בזה אחר זה, דכל א' נעשה שכחה אחרי שעבר עליו, והדרא קושי' לדוכתא, דל"ל תרי קראי דתמיד נתמעט משכחת שורה.

והפשוט בזה, דאין ההעברה והלאו דלא תשוב חלק מגוף השכחה עצמה, דהמעשה של שכחה הוא בזה ששוכח ותו לא, ומה דבעי לעבור עליו הוא תנאי בעלמא בחלות דין שכחה [דכל זמן דליכא לא תשוב אין חלות שכחה], ונמצא, דכשבאים להגדיר את מעשה השכחה כשמעשה השכחה היה על ג' כאחת, הרי"ז מעשה שכחת גדיש, ואף דהחלות דין שכחה יחול על כולם בזה אחר זה, אבל שם השכחה הוא שכחת גדיש שכל תורת השכחה חיילא ע"י מעשה שכחת גדיש, ורק באופן ששכחם בזה אחר זה אז מעשה השכחה עצמה הוא בנפרד על כאו"א, ובכה"ג מיקרי שכחת שורה, ועיין בזה להלן בחידושי סוגיות [סי' י"ח].

## ג' עומרים אינו שכחה - ומוכרח שצריכים עימור לעומר אחרי השכחה כדי להחיל בו דין שכחה, ומבאר דברי הגר"א בדין סוף השורה שאינו שכחה.

מבואר במשנה שג' עומרין אינם שכחה, והק' המקד"ד [סי' ס"ב סק"ד] קושי' עצומה, דכיון דבעינן שיעבור עליהן כדי שיהיו שכחה, [דאל"כ אין "לא תשוב"] הרי משעבר א' הרי"ז שכחה, והשני עדיין אינו שכחה אף דשכחו כבר כיון דלא עברו עדיין, וא"כ איך יהני שכחת השלישית לעקור למפרע דין שכחה דחייל בראשון, הא כבר זכו בו עניים.

וחידש המקד"ד, ד"לא תשוב" הוא רק כשעבר את השכחה וגם קצר או עימר בקמה ועומר שלאחריו, והכא כיון ששכח גם את העומר שלאחריו ורק את הרביעי קצר או עימר, ונמצא ד"לא תשוב" שייך בכולהו כהדדי, והיינו כשקצר או עימר העומר הרביעי, ובזה נתמעט דין שכחה דלא חייל על שלשתם יחד, ואין כאן עקירה למפרע, דעד שעימר העומר הרביעי ל"ש שכחה גם מראשון, עכתו"ד.

ועפי"ז נראה, דזהו יסוד הדין דסוף שדהו, דאינו ב"בל תשוב" כיון שאינו בהעברה, דלעבור עליו היינו כשהמשיך לקצור ולעמר את הבא אחריו, ומה שעברו סתם ויצא משדהו אינו כלום, ודו"ק.

ובאמת שמפורש כן בהגהות הגר"א על הדרשה הנ"ל בירושלמי, וז"ל, "שכבר באת, פירוש, דהיינו מה שקצר אחריו קרינן ביה "לא תשוב", אבל אם שוכח בסוף שורה עדיין לא בא לשם", ומפורש דבעינן קצירה ועימור לאחריו.

# משנה ו

העומר שיש בו סאתים ושכחו אינו שכחה, שני עומרים ובהם סאתים רבן גמליאל אומר לבעל הבית וחכ"א לעניים, אמר רבן גמליאל וכי מרוב העמרים יופי כח של בעל הבית או הורע כחו, אמרו לו יופי כחו, אמר להם ומה אם בזמן שהוא עומר אחד ובו סאתים ושכחו אינו שכחה שני עמרים ובהם סאתים אינו דין שלא יהא שכחה, אמרו לו לא אם אמרת בעומר אחד שהוא כגדיש תאמר בשני עמרים שהן ככריכות:

# רע"ב משנה ו

העומר שיש בו סאתים אינו שכחה - דכתיב (שם) לא תשוב לקחתו, עומר שאתה יכול להגביהו כולו כאחת ולשאת אותו על כתפו, יצא זה של סאתים שאי אתה יכול להגביה כולו כאחת:

אמרו לו יפה כחו - כדאמרינן שתים שכחה שלש אינן שכחה:

לא אם אמרת בעומר אחד שהוא כגדיש - דין הוא שעומר אחד שיש בו סאתים לא יהיה שכחה, מפני שהוא כגדיש ואין שייך שכחה בגדיש:

תאמר בשני עמרים - שהם כמו שאר עמרים קטנים:

ככריכות - כאגודות קטנות:

# ציונים והערות

## ב' דרשות בירושלמי בדין עומר שיש בו סאתיים.

מבואר דעומר שיש בו סאתיים אין בו שכחה, ויש נידון מהו מקור דין זה, דבירושלמי מובא בזה ב' דרשות, דרשת ר"א דיליף מ"לקחתו" דבעינן שתהיה ניקחת בב"א וסאתיים אינה ניקחת בב"א, ועוד דרשו דהוי כ"גדיש", והר"ש הביא דרשה דלקחתו כר"א מהספרי ופי' בזה "שיוכל בפעם אחת להגביהו על כתיפו ולשאתו".

ובירושלמי שם אמרו דאיכא נפק"מ בין הנך ב' דרשות באופן שיש ב' עומרים ועוד עומר שיש בו סאתים בהדייהו, דהך עומר שיש בו סאתיים אינו שכחה, והספק בזה אם מצטרף עם שני העומרים להיות שורה של ג', וג' אינו שכחה, וזה יהיה תלוי בהנ"ל, דאם דינו כגדיש א"כ אינו מצטרף להיות שורה א' בהדי ב' עומרים, דעומרים לחוד וגדיש לחוד, ואם דינו כעומר ורק נתמעט משכחה משום דלא קרינן ביה "לקחתו" א"כ מצטרף לאידך וכולהו כהדדי אינם שכחה, עיי"ש.

## סוגי' דב"ב - "תורת עומר עליו ותורת גדיש עליו".

הר"ש הביא דברי הירושלמי הנ"ל, ושוב הביא סוגי' דב"ב [ע"ב:] ולכאו' היא שי' שלישית, דהנה, מבואר שם מרב הונא דעומר שיש בו סאתיים "תורת עומר עליו ותורת גדיש עליו", ודינו כעומר לענין זה שמצטרף לאחרים להיות שורה של ג' ואינם שכחה, ומאידך חשיב כגדיש לענין זה שהוא עצמו אינו שכחה, ולכאו' זה שי' שלישית, דאף דדינו כגדיש מצד עצמו ולכן אינו שכחה, מ"מ כלפי האחרים דיינינן ליה כעומר.

ועי' בשנו"א כאן שכתב שיש מקור לשי' זו שנתבאר בסוגי' דב"ב מדקדוק לשון המשנה, שחכמים אמרו "שהוא כגדיש" ומדוייק דרק "הוא" כלפי עצמו דינו כגדיש, אבל כלפי האחרים [משני הצדדים] אינו גדיש, רק עומר.

ועי' ר"ש שכ' על סוגי' זו בב"ב "דלא אתי' כמ"ד גדיש [וכוונתו למ"ד גדיש בירושלמי דלדידיה לא מצטרף ולר"ה מצטרף] וס"ל כר' אליעזר דנידון כשורה" [כן הגיה בהגהות הגר"י לנדא בגליון שם], והיינו כשי' ר"א בירושלמי דנידון כשורה כיון דילפינן מ"לקחתו" ומה"ט מצטרף עם העומרים האחרים, וזה תמיהא רבתי, שהרי מפורש בדברי ר"ה דדינו כ"גדיש" ואעפי"כ מצטרף, וזה שי' שלישית דלא כב' השיטות בירושלמי, ומה זה שייך לשיטת ר"א, כן הקשה בפאת השלחן [סי' י' ס"ק י"ג].

עוד צ"ע בעיקר שי' ר"א דילפינן מ"לקחתו", הא מפורש בדברי חכמים במשנה דסאתיים דינו כגדיש, ואיך למד מילפותא ד"לקחתו", וצ"ע, וכבר העיר בזה הרא"ש [ועי' גם ברעק"א במשנה].

עוד יש להעיר, דלר"א דאין דינו כגדיש ולכן מצטרף, הרי לא נאמר במתני' שיעור אחר שבו הוי גדיש ואינו מצטרף עם שאר העומרים, ויש לעייין בזה, דאטו נימא דגם בי' סאים אינו גדיש.

## מקשה ב' קושיות חמורות בדברי הרשב"ם בב"ב שם.

עיין היטב ברשב"ם בב"ב שם, ודבריו תמוהין טובא, דהנה לעיל משנה ה' הבאנו ב' מקורות להדין דג' אינם שכחה, או דנתמעט מדין גדיש או דנתמעט מדין שורה, וביארנו דאיכא נפ"מ בין הדינים, דאי שכחם כאחת דינו כגדיש, ואי שכחם בזה אחר זה דינו כשורה.

והנה, בדין עומר שיש בו סאתיים שדנו בירושלמי אם הוא מצטרף לב' עומרים להיות כג' שאינם שכחה או לא, כל זה ע"כ רק באופן שנתמעט מדין שורה, וכדמפורש בירושלמי שיסוד הנידון הוא האם ב' העומרים מצטרפין להיות נידונים כשורה אחת בהדי הגדיש או לא, אבל לכאו' פשוט שבאופן שג' נתמעטו מדין גדיש, התם מה אכפת לן דהסאתיים עצמו הוא גדיש, ואדרבה, אם ג' עומרים מצטרפין לדונם כגדיש, כש"כ דגדיש וב' עומרים נידונים כגדיש, ומוכרחין או לומר דהסוגי' מיירי בשלש מדין שורה וכדמפורש כן בירושלמי.

אולם עי' ברשב"ם בסוגי' שם שכתב בהדי' בנידון זה האם מצטרפין שני עומרים עם העומר שיש בו סאתיים להיות ג' או לא, דהכא הדין דג' אינו שכחה הוא משום דהוי גדיש, וכהספרי, וצע"ג.

עוד יש לתמוה בדברי הרשב"ם, דהנה, כל החידוש בדברי ר"ה הוא דנידון גם כעומר וגם כגדיש, ולכאו' כל זה שייך רק לפי הצד דסאתיים נתמעט מדין גדיש, אבל אם סאתיים נתמעט מדין "לקחתו", שוב לא שייך כל החידוש דרב הונא, ויש לתמוה ע"ז, דלשון רב הונא משמע דהא דנתמעט משכחה משום דתורת גדיש עליו.

אולם הרשב"ם [ד"ה שני עומרים] הביא דרשה דלקחתו, וצ"ע דמה זה שייך לנידון זה, וזה נגד לשון רב הונא שם שנידון כגדיש, ומשמע דהמיעוט משום דהוי גדיש, ועוד צ"ב, דהרשב"ם סותר משנתו, דבד"ה תורת גדיש הביא דרשה דעומר ולא גדיש מהספרי, וסותר משנתו אם אתינן עלה מצד "לקחתו" או מצד "גדיש", וכבר עמדו בזה בתוס' אנשי שם במשניות [שם].

## חידוש בגדר גדיש - "אסיפת עומרים" ולא "עומר גדול".

ז"ל הראב"ד בתו"כ קדושים [פ"א פרק ג'] "גדיש כשמו, כמו סאה גדושה שעושים תל מן העומרים זה על גב זה, והוא נקרא גדיש, ופעמים שאדם עושה גדיש מג' עומרים", ודו"ק.

ויתכן שכתוב כאן חידוש בהגדרת עצם מציאותו של גדיש, דגדיש אינו "עומר גדול" בעלמא אלא הוא חפצא ומציאות אחרת, דגדיש הוא "אסיפת עומרים", ודו"ק, ויתכן שזו כוונת הראב"ד.

ולפי"ז יתחדש חידוש דין, שמי שיעשה כמה עומרים, ושוב יחבר שנים מהם בהדי הדדי, דדינו כגדיש לכו"ע אף דאין בהם סאתיים, וכששכחו אינו שכחה, דזה מציאות של גדיש ואין כאן שכחת עומר, וא"צ על זה דרשה שזה פשוט, דעומר כתיב ולא גדיש.

ויסוד זה מבואר במתני' לעיל [פ"ו – מ"א] בפלוגתא דב"ש וב"ה בעומר שיש בו ד' קבין, דלב"ש אינו שכחה, ולב"ה הוי שכחה, והטעם לב"ש דהוי כד' עומרין, ומבואר בירושלמי שזהו משום שראוי להתחלק לד', וכן מבואר שם עוד שתלוי בכמות שעשה בעל השדה, ואם עשה כל עומר משתי קבין הוי פטור שכחה לב"ש רק כשיש בעומר הגדול ח' קבין, ועי' בשערי אמונה לגרח"ק במתני' שם [עמוד שכ"ב] שעמד בזה, דלהסוברים דהמיעוט דג' מטעם גדיש מ"ט חולקים על זה ב"ה, והרי הוא עומר גדול מכמה עומרים, וחשיב טפי גדיש, וכ' דמוכח דהא דמיקרי גדיש משום שצריך לאסוף כמה עומרים יחד.

ועיין להלן בחידושי סוגיות [סימן י"ט] ונתבאר שם שעיקר סברא זו היא ההקדמה לכל פלוגתת ב"ה וב"ש והיא גם הקדמה לפלוגתא בדין עומר שיש בו סאתיים, ודו"ק.

## ביאור טענת ר"ג דעדיף ב' עומרים מעומר א', אף דמודה לחכמים דסאתיים מדין גדיש הוא, וביאור תשובת חכמים לר"ג.

בדין סאתיים נחלקו ר"ג וחכמים אם גם בב' עומרים הדין כן או לא, ולחכמים בעינן עומר א' דרק אז דינו כגדיש, ולר"ג גם בב' עומרים אמרינן כן, ובפשוטו היה אפשר לומר דלדעת ר"ג אינו כגדיש וזה רק דין "ולקחתו", והיינו שר"ג למד דרשה ד"לקחתו" כפשוטו, שאינו גילוי בגדרי גדיש כלל, רק דין בפנ"ע הוא, וא"כ אין נפ"מ בזה בין עומר א' לב' עומרים, וא"ש פלוגתתם.

אולם תמוה, דר"ג הוכיח לחכמים דב' עומרים עדיף מעומר א' והודו לו חכמים, וההוכחה היתה מג' עומרים דאינם שכחה אף דעומר א' בגודל ג' עומרים חשיב שכחה, ואם ר"ג יליף מ"לקחתו" א"כ למה בעי לזה הוכחה, הרי מעיקרא ליכא הלכה שיהיה דוקא עומר א' בדין שכחה דסאתיים, שהשיעור הוא בשכחה ולא בעומר, וכמו דא' אינו ב"ולקחתו" ה"ה ב', ומה הוצרך להוכיח בק"ו דין שנים מדין אחד, הרי תרוייהו חדא מילתא נינהו.

ומוכרח מזה דגם ר"ג מודה דמדין גדיש הוא, ולכן הסברא היא דבעינן שיהיו אסופים ביחד כמו בכל גדיש, ושפיר בעינן למילף ב' עומרים מעומר א', וכוונת ר"ג להוכיח דב' עומרים חשיבי טפי גדיש מעומר א' היפך מסברת חכמים.

וההוכחה של ר"ג היא, דכל הטעם דג' עומרים אינם שכחה אף דעומר א' בשיעור ג' הוי שכחה, הוא משום דגדיש בעי "איסוף של עומרים", וכדלעיל, ובג' עומרים נפרדים איכא עכ"פ חפצא של עומרים, ונוכל לדונם כהדדי לאשוויי דין גדיש, אבל כשיש עומר א' אין בו תורת גדיש, והשתא שפיר הוכיח בק"ו, שאם סאתיים איתרבי מגזה"כ דחשיב כגדיש אף בעומר א' כש"כ בב' עומרים.

ובעיקר טענת ר"ג, עיין בתורת זרעים מה שכתב בזה.

## בדברי הב"ח במגילת רות לגבי עומר שאין בו סאתיים

כ' הב"ח בספרו משיב נפש על מגילת רות שבועז הזהירם שיניחו עומר שאין בו סאתיים שכל שיש בו סאתיים אינו שכחה.

# משנה ז

קמה שיש בה סאתים ושכחה אינה שכחה, אין בה סאתים אבל היא ראויה לעשות סאתים אפילו היא של טופח רואין אותה כאילו היא ענוה של שעורים:

# רע"ב משנה ז

קמה שיש בה סאתים ושכחה אינו שכחה - דילפינן שכחת קמה משכחת עומר, מה עומר שיש בו סאתים אינו שכחה אף קמה שיש בה סאתים אינה שכחה ושכחת קמה ילפינן לה מקרא דכתיב (שם) ושכחת עומר בשדה, לרבות שכחת קמה:

טופח - מין קטנית דק מאד, וקורין לו בערבי גילבא"ן. ובקמה של שעורים איירי שנשתדפו ונעשו דקות כטופח, ואפ"ה רואים אותם כאילו הן גסים כשאר שעורים, ואם כשנחשוב אותן גסים כשאר שעורים יהיה בהן סאתים אף על פי שעכשיו שהם שדופות אין בהם סאתים, לא הוי שכחה. ואין לפרש דשל טופח ממש יחשבו כאילו הם כשעורים הגסים, אלא בשעורים שנשתדפו ונעשו כטופח, דהכי אמרינן בירושלמי רואים את השדופות כאילו הן מלאות:

ענוה של שעורים - ענוה בוי"ו כמו ענבה בבי"ת כלומר גרגיר שעורים:

# ציונים והערות

## בעיקר הגדר בשכחת קמה, שהקמה עצמה חייל בה שם שכחה על שם העומר שעומד להיות בסוף.

יש לעיין בעיקר הגדר של שכחת קמה דהנה לעיל [פרק ד' משנה ו'] נחלקו ר"י ורבנן אם נתגייר לאחר קצירה לפני עימור אי איתיה בכלל שכחת עומרין, דרבנן סברי דכיון דליתא בכלל שכחת קמה ה"ה דליתא בכלל שכחת עומרין, דהוקשו אהדדי, ור"י חולק, והוסיף ר"י "שאין השכחה אלא בשעת העימור", והק' ה"משנה ראשונה" [שם] דלשון זה תמוה, שהרי ודאי מודה ר"י דאיכא שכחת קמה.

ובישוב קושי' זו כ' המשנה ראשונה שם לחדש, דבאמת מצות שכחה ד"לא תשוב" ומצות "עזיבה" חלים רק בזמן העימור, דעל אותה שעה הזהירה תורה שלא יקח את מה ששכח בשעת הקציר ובשעת עימור, וכיון שהוא ישראל בזמן חלות המצוה הרי הוא חייב, ולפ"ז, לדעת ר"י חייב גם על שכחת קמה דהיה בזמן גיותו, והוסיף, דרבנן מודי לעיקר האי חידוש, רק דסברי דכיון דנהיה שכחה כבר בזמן גיותו, לא חיילא המצוה עליו אח"כ.

ובאמת שעיקר הריבוי דשכחת קמה ילפינן מקרא יתירא "בשדה", וביאר בזה המשך חכמה [כי תצא, כ"ד-י"ט], דהגדר בדרשה היא שהרי"ז כאילו כתוב בקרא תרתי, א] "כי תקצור קצירך בשדה ושכחת עומר", ופירושו, שכחה מלקצור, ב] "ושכחת עומר בשדה", ופירושו, שכחת עומר.

ומתוך דבריו אנו רואים דהשכחה מתיחסת לעומר גם בשכחת קמה והיינו ששכח את ה"עומר" מלקצרה, ומבואר כהנ"ל, דכל המצוה הוא רק בעומר בזמן איסוף העומרים, רק דיש שני זמנים של החלות שכחה.

אלא שי"ל עוד בביאור הדבר, דהקמה עצמה חייל בה שם שכחה על שם העומר שעומד להיות בסוף, דכיון דעומד לעימור, שוב אנו רואים בו עכשיו את העומר של אח"כ, ולכן נעשה שכחה כבר עכשיו, וזה ביאור הך דרשה, דבזמן הקצירה שכח עומר, ודו"ק.

וזהו נמי הביאור בדין קוצר לשחת, דאף דלא נתנו לבהמה אלא קצרו ע"מ לתת לבהמה, אין בו דין שכחה, וכמבואר להלן [פ"ו משנה י' ובירושלמי], ועי' בר"ש סיריליאו דהביאור בזה הוא, דכיון דאינו עומד לעימור, שוב אין בו דין שכחה, וקשה, דמ"מ הרי שייכא ביה שכחת קמה, ולמה בעינן עומד לעימור עכשיו בשעת קצירה, וע' ברש"ס שביאר "דעומר כתיב", ותמוה דמאי קאמר, דהא עומר כתיב על שכחת עומר, והכא הנידון הוא על שכחת קמה, ואין לומר משום שהוקשו אהדדי, ומי שאין לו שכחת עומר אין לו גם שכחת קמה, שהרי הכא שייך בו עימור, ולא מופקע מדין עימור, והנ"ל א"ש טובא, דגם הקמה אתינן עלה מצד העומר שעתידה להיות, וזו הוכחה גדולה ליסוד הנ"ל, דעיקר דין שכחה תלוי בעימור.

## בגדר השיעור סאתיים בשכחת קמה.

גם בשכחת קמה נאמרה הלכה זו דסאתיים אינו שכחה, וכמבואר במשנה, והרע"ב כתב דילפינן כן בהיקש משכחת עומרים דשיעורו בסאתיים, ועיקר דין זה של שכחת סאתיים בקמה צ"ע מכמה טעמים וכדיבואר:

א] מה עיקר הילפותא מעומר, דהתם נתמעט משום דחשיב גדיש, ובקמה הרי לא שייך תורת גדיש, וכבר עמד בזה בערוה"ש [סי' י' ס"ק ו'], וע"כ צ"ל דלענין קמה הוי זה דין שיעור בעלמא, אכן זה לא יתכן וכמבואר בהערה [[96]](#footnote-97).

ב] בתורת זרעים הוכיח מהרמב"ם בפי' המשנה [במשנה ח'] דסובר דצריך סאתיים בקמה אחת, ולא סאתיים בב' קמות, והיינו כחכמים דר"ג דצריך סאתיים בעומר א', וכן מפורש נמי בר"ש סיריליאו, וזה תימה, דהא כל מה דבעי עומר א' הוא משום דמדין גדיש אתינן עלה, וכדפירשו חכמים, והרי הקמה אינה גדיש וע"כ שזה רק שיעור בשכחה דליכא דין שכחה בסאתיים, וא"כ למה צריך להיות בקמה א'.

ג] עוד יש לעיין, דלא איתברר מה מיקרי "קמה אחת" לענין הסאתיים.

ועפ"י מה שנתבאר לעיל יש לומר דקמה שעומדת בקירוב מקום כזה שבדרך כלל צריך להיות בסוף לעומר אחד, זה כבר מיקרי קמה אחת, דלפי הנ"ל הכל נמדד כפי העומר דאח"כ, ולפי"ז כשיש במקום זה שיעור סאתיים, שוב לא עומד להיות עומר רק גדיש, ושפיר נתמעט מדרשה ד"עומר ולא גדיש", אף דכעת היא עדיין קמה, ודו"ק.

ויש הוכחה ברורה לזה, דיעויין במהר"י קורקוס [פ"ה מתנו"ע הכ"ב] דמפרש בדעת הרמב"ם דחלוק דין שכחה באילן דגם סאתיים הוי שכחה, ומבאר המהר"י קורקוס הטעם משום שלא שייך התם טעמא דגדיש, והק' ע"ז היעב"ץ בספרו לחם שמים [לקמן פ"ז-מ"א] דמאי שנא משכחת קמה דנוהגת בסאתיים אעפ"י שלא שייך התם טעמא דגדיש.

ועפ"י המבואר כאן מיושבת היטב דעת המהר"י קורקוס, דבאמת צריך שיהא דוקא גדיש, והא דבקמה תליא שכחה בשיעור סאתיים, ואמרינן סאתיים אינה שכחה, היינו משום שראויים לגדיש, ובאילן דלא שייך זה אין דין סאתיים, וגם יותר מסאתיים הוי שכחה.

## אין בה סאתים אבל היא ראויה לעשות סאתים אפילו היא של טופח, ובחילוקים בין שכחת קמה לשכחת עומר.

עיקר דין זה של "ראויה לעשות סאתים אפילו היא של טופח" צ"ב ועיין בזה בתורת זרעים.

ועיין בזה במקד"ד [סימן ס"ב ס"ק ד' ד"ה כתב הרמב"ם] שביאר יסוד חדש בעיקר דין שכחת קמה וביאר נמי כל החידוש של "ראויה לעשות סאתיים".

וז"ל: "דהנה דין סאתים במחובר דאינו שכחה שונה לגמרי מדין סאתים בתלוש דאינו שכחה, דטעמו דעומר שי"ב סאתים דאינו שכחה משום דושכחת עומר כו' עומר שאתה יכול לפשוט את ידך כו', וכן עומר ולא גדיש ל"ש במחובר, וגם בדיניהם אינם שוין דבתלוש בעינן שיהא בו סאתים ממש, אבל במחובר אמרינן [ירושלמי פאה פ"ו ה"ה] דאי אין בהם סאתים רואין את השבלין הדקות כאילו הן בריאות וארוכות ואת השדופות כאילו הן מלאות, כמו שכתב הרמב"ם ז"ל [פ"ה ממתנ"ע הי"ט] והוא מהירושלמי – וזה הדין של המשנה כאן ראויה לעשות סאתיים וכמבואר בנושא כלים ברמב"ם שם - אבל בתלוש לא אמרינן רואין כמ"ש הר"ש סיריליאו הר"ש וכו'.

ונמצא דבקמה שיעור של סאתים אינו אלא שיעור בשבלים, שאם שכח מספר של שבלים כזה שאם היו ענוה של שעורים היו בהם סאתים אינו שכחה, ולא איכפת לן באותן השבלין מה הן אי שדופות או מלאות דאין השיעור במדה כי אם במספר, וכמו בתלוש ב' שכחה ג' אינו שכחה, במחובר שיעור שבלין כזה הראוי לעשות סאתים אילו היו מלאות וארוכות אינו שכחה. והנה בשכחת עומרים ל"ש שיעור של שבלין כיון שהן עומרים על כל העומר רק שכחה אחת ששכח מלעמרו, ורק אם שכח ג' עומרים על כל עומר ועומר שכחה בפ"ע, וכיון שהן ג' אינו שכחה, אבל במחובר ששכח מלקצרו על כל שבולת ושבולת קצירה בפ"ע, וכששכח מקצת שבלין לקצור על כל שבולת ושבולת שכחה בפ"ע ששכח מלקצרה, ובעומרים דחשיבי השיעור ג' דאינה שכחה, ובשבלין השיעור הוא כדי לעשות סאתים"

ועיי"ש עוד שחידש חידוש דין בשכחת אילן ליישב את דברי הרמב"ם, עיי"ש.

# משנה ח

הקמה מצלת את העומר ואת הקמה העומר אינו מציל לא את העומר ולא את הקמה איזו היא קמה שהיא מצלת את העומר כל שאינה שכחה אפילו קלח אחד:

# רע"ב משנה ח

הקמה מצלת את העומר - קמה שלא שכחה שהיתה בצד עומר ששכחו, מצלת על העומר, דלא הוי שכחה דכתיב (שם) כי תקצור ושכחת עומר, עומר שסביבותיו קציר הוי שכחה, ולא עומר שסביבותיו קמה:

ואת הקמה - אם שכח קמה והיו ראשי שבלים שלה מחוברים לקמה אחרת שלא שכחה, זאת הקמה שלא שכחה מצלת על הקמה השכוחה המחוברת אליה, ולא הויא שכחה:

העומר אינו מציל - אם היה עומר שכוח או קמה שכוחה בצד עומר שאינו שכוח, אין העומר שאינו שכוח מציל לא על העומר ולא על הקמה השכוחים:

# ציונים והערות

## מבואר בתוספתא שיש שיטה שעומר מציל את העומר.

הר"ש הביא מהתוספתא: "ובתוספתא קא תני דאימתי אמרו קמה מצלת את העומר בזמן שלא ניטלה בינתיים כלומר בין שכחה לזכירה, הא אם ניטלה קודם שזכרה הרי זו אינה מצלת".

עוד הביא מהתוספתא: "תניא בתוספתא - רשב"ג אומר כשם שהקמה מצלת את העומר, כך העומר מציל את הקמה, ודין הוא ומה אם הקמה שיפה בה כח העני הרי זו מצלת את העומר שבצדה, עומר שהורע כח העני בו אינו דין שיציל את הקמה, א"ל רבי מה לקמה מצלת את העומר שהורע כח העני בו יציל עומר את הקמה שיפה כח העני בה"

וכתב עלה הר"ש "בכל הספרים כתובה היא בשיבוש וע"פ הירו' כתבתיה כן דיפה כח העני בקמה יותר מן העומר שהקמה יש בה לקט ופאה מה שאין כן בעומר, הלכך ראוי לדון ק"ו דקמה שיפה בה כח העני מצלת עומר מיד עני כל שכן עומר שהורע בה כח העני שיש לו להציל קמה מיד עני, ודחו דהאי דקמה מצלת עומר מיד עני משום דהורע כח עני אצל עומר, אבל אין עומר מציל קמה מיד עני שהרי ייפה כח העני אצל קמה, ומיהו יכול ללמד ק"ו מקמה דעומר יציל את העומר והיינו דקאמר בירושלמי מדברי שניהן מצילין עומר מעומר".

למדנו מדברי התוספתא שלפי רבי ורשב"ג עומר מציל את העומר, וקשה דבמה פליגי תנא דמתני' ועיין בזה בתורת זרעים מה שביאר בזה.

## ביאור השמטת הרמב"ם להך תנאי של "שבולת שבקציר וראשה מגיע לקמה", ודן אי קמה לקמה מדין הצלה היא או לא.

הר"ש מבאר את הדין הצלה בקמה דאיירי "שבולת שבקציר וראשה מגיע לקמה", וכמו שמבואר במשנה לעיל [פרק ה' משנה ב'] וכ"ה ברע"ב, והמקור בירושלמי שם לעיל במשנה, ותמוה שיטת הרמב"ם [פ"ה הכ"א] שהביא את הדין כפשוטו בלי אוקימתא זו, עוד תמוה דלמה בקמה שמצלת קמה בעינן להך תנאי שראשה מגיע ולא בעינן כן במצלת את העומר, עוד תמוה דבעיקר טעמא דהצלה הביאו הראשונים מהירושלמי דיליף מקראי "כי תקצור ושכחת עומר, עומר שסביבותיו קציר הוי שכחה, ולא עומר שסביבותיו קמה", ולכאו' כל הפסוק מיירי בהצלה של קמה לעומר, ולא בהצלה של קמה לקמה.

ומכל זה הוכיח התורת זרעים דעיקר דינא דהצלה נאמר רק בקמה לעומר, וכדיליף "ולא עומר שסביבותיו קמה", ולא בקמה לקמה, והתם ע"כ דין אחר הוא, וביאר דמהאי טעמא ביאר הירושלמי שזה משום שראשי שיבלי הקמה מגיעים לקמה שניה, ונקצרים עימה, ולכן נחשבים לקמה אחת, ואותה הקמה עדיין אינה בכלל לא תשוב לקחתו, וכדיליף לה בסיפרי, "לא תשוב לקחתו, מכאן אמרו שבולת שבקציר וראשה מגיע לקמה וכו'", והיינו שזה דין אחר, והא דילפי מק"ו בתוספתא ע"כ חולקים בזה.

ועפי"ז ביאר את הרמב"ם, שלכן לא הביא את התנאי של ראשי שבלים מגיעים, דע"כ דשנויה במחלוקת, ונחלקו אי קמה לקמה מדין הצלה הוא או לא, וזה המקור לרמב"ם לשהשמיט דין זה.

## פלוגתא בירושלמי אי מצלת של עכו"ם או של מין אחר

מצאנו פלוגתא דתנאי בירושלמי אי קמת חבירו מצלת על שלו ואי קמת גוי מצלת על של ישראל ואי נאמרה הצלה ממין אחד לחבירו, עיי"ש, והתורת זרעים תלה כל הנך מחלוקות בספק הנ"ל האם מדין הצלה אתינן עלה דאז מהני בכל גווני, אכן אי מצד גזה"כ ש"עומר שסביבותיו קציר הוי שכחה, ולא עומר שסביבותיו קמה" אז נאמרו דינים מתי מיקרי עומר שסביבותיו קמה, ועיי"ש מה שהוסיף בכל הנ"ל.

## איזו היא 'קמה' שהיא מצלת את ה'עומר' - כל שאינה שכחה אפילו קלח אחד.

כתב במשנה ראשונה דהך תנאי שהעומר אינה שכחה לא כתוב מפורש בפסוק, אבל סברא היא, דאי שכחה הרי היא לא הצילה את עצמה, ואיך תציל אחרים, ובאופן אחר כתב שכיון שכתוב בפסוק "קצירך" משמע קציר שלך שאינה שכחה.

ועיין מלאכת שלמה שדייק את לשון המשנה "איזו היא קמה שהיא מצלת את העומר" שדווקא כאן נאמר הך כלל שלא יהא שכחה, אבל קמה שמצילה קמה יכולה להיות שכחה, והיינו דווקא באופן שיש בה סאתיים ואין לה דין שכחה, עיי"ש היטב, ועיין היטב בתוס' אנשי שם בטעמא דמילתא, וע"ע בלשון הרמב"ם בפירושו ובמשנה ראשונה מה שהוסיף בזה.

# משנה ט

סאה תבואה עקורה וסאה שאינה עקורה, וכן באילן, והשום והבצלים, אינן מצטרפין לסאתים אלא של עניים הם, רבי יוסי אומר אם באת רשות העני באמצע, אינן מצטרפין ואם לאו הרי אלו מצטרפין:

# רע"ב משנה ט'

עקורה - תלושה, ושאינה עקורה מחוברת לקרקע, אינן מצטרפין לסאתים ונימא דלא הוו שכחה, אלא אם שכחן הוו שכחה. ודוקא בשכח שניהם דאם שכח עקורה ולא שכח שאינה עקורה היתה שאינה עקורה מצלת על העקורה שאצלה:

וכן באילן - סאה פירות תלושין אצל סאה מחוברין אין מצטרפין, והוו שכחה:

והשום והבצלים - סאה קמה של שום וסאה קמה של בצלים אין מצטרפין לסאתים קמה. אי נמי סאה שום עקור וסאה שום שאינו עקור, וכן סאה בצלים עקורים וסאה בצלים שאינן עקורין אין מצטרפין:

אם באת - כגון שיש לקט בין סאה לסאה, וכן בכרם יש פרט בין סאה לסאה. אבל בפירות האילן לא משכחת רשות עני באמצע, דאין לקט ופרט באילן. ואין הלכה כרבי יוסי:

# ציונים והערות

## דברי הר"ש בעקורה ואינה עקורה.

זה לשון הר"ש [[97]](#footnote-98) : "אין מצטרפין לסאתים - דלא ניהוו שכחה אלא אם שכחה הוי שכחה ודווקא כששכח שניהם שאם שכח עקורה ולא שכח שאינה עקורה היתה שאינה עקורה מצלת עקורה שאצלה, ודייק בירוש' [הל' ו'], הא אם יהיו שתיהן עקורות, לבעה"ב, כר"ג דאמר לעיל שני עומרים ובהן סאתים לבעל הבית".

ועיין רעק"א ומשנה ראשונה שהביאו מהר"ש שאם הוא שכחה קודם את העקורה תחילה ושוב שכח שאינה עקורה, הרי לא חיילא מעיקרא שכחה על העקורה כיון שהאינה עקורה מצלת, וכשחזר שוב ושכח את האינה עקורה הרי יש כאן סאתיים, ולכן לא חיילא שכחה כל עיקר, ונמצא שהעקורה מצלת את האינה עקורה, והוסיף במשנה ראשונה שהרמב"ם בחיבורו לא הזכיר דין זה.

## החידוש של "וכן באילן".

עיין בתוס' אנשי שם שהחידוש כאן הוא שבאילן השם של תלושים ומחוברים חדא נינהו, ששניהם איקרי פירות, ואעפי"כ לא מצטרפים לעומת תבואה ששם יש להם ב' שמות [קמה ועומר] ופשוט שלא מצטרפים.

## בדברי הרמב"ם בשיטת רבי יוסי שאם באת רשות העני באמצע אינן מצטרפין

רבי יוסי אומר אם באת רשות העני באמצע אינן מצטרפין, ואם לאו הרי אלו מצטרפין, וז"ל הרמב"ם בפירושו שם, "ור' יוסי אומר שמצטרפים עד שתבדיל ביניהם רשות עני, כגון שכבר זכה באותו המקצת התלוש או הנשאר בארץ, ואח"כ שכח המקצת השני אז לא יצטרף עמו המקצת השני והרי גם הוא שכחה וכו' עכ"ל, וכתב במקד"ד [סי' ס"ב ס"ק ד' עמ' 485] דמבואר "דמיירי בשכחה גמורה שכבר העני יכול לזכות בו, ודוקא אם כבר זכה בקצתו אז אינו מצטרף ואם לא זכה מצטרפין ואינו שכחה אף ששכח זה אחר זה, וק' כיון דכבר נעשה ממון עניים שיכולים לזכות בו איך יתבטל אח"כ ממון עניים למפרע", עכ"ל.

## השום והבצלים

התורת זרעים [לעיל פ"א מ"א עמוד ט'] הוציא מכאן ששני מינים לא מצטרפים לשכחה כלפי הדין מאתיים, ודן דמה הדין בקצירה שמחייבת את עיקר השכחה, וכדמצאו דקצירה של עכו"ם ושוב נצתגייר דליכא בזה שכחה, דמה הדין ממין למין, וחידש שכאן לא אכפת לן מה שיש כאן ב' מינים, וביאר דחיובא חיילא על כללות השדה ולכן כל המינים אחד בזה, ורק בעצם החלות שכחה עצמה מחלקינן ולא מצטרפין.

# משנה י

תבואה שנתנה לשחת או לאלומה וכן באגודי השום ואגודות השום והבצלים אין להם שכחה, וכל הטמונים בארץ כגון הלוף והשום והבצלים, רבי יהודה אומר אין להם שכחה וחכמים אומרים יש להם שכחה:

# רע"ב משנה י

שנתנה לשחת - לקצור בעודה לחה להאכיל לבהמה:

לאלומה - לקצור כדי לאסור בה עומרים אחרים, כמו מאלמים אלומים (בראשית לז):

אגודי השום - שומין שלקטן כדי לאגוד בהן שומים אחרים:

ואגודות השום והבצלים - אם שכחן אינן שכחה, דדרך שומין ובצלים שעושים מהן אגודות קטנות וחוזרים ואוגדים בחמש או שש מאלו הקטנות לאגודה אחת, ועל אותן הקטנות קאמר דלא הוו שכחה. משום דהוי כמעמר למקום שאינו גמר מלאכה, דאמרינן לעיל בסוף פרק גדיש דלא הוי שכחה:

הלוף - רמב"ם אמר שהוא מין ממיני הבצלים:

רבי יהודה אומר אין להם שכחה - לכל הטמונים, דכתיב שדך מה שדה בגלוי אף כל בגלוי, פרט לטמון:

וחכמים אומרים יש להם שכחה - כתיב שדך דמשמע גלוי וכתיב קצירך דמשמע נמי גלוי, הוי מיעוט אחר מיעוט ואין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות ומרבינן את הטמון. ופירוש טמון דבר שהנאכל ממנו הוא טמון תחת הקרקע, כמו הצנון והבצל והשום והלפת וכיוצא בהן. ואין הלכה כר' יהודה:

# ציונים והערות

## בטעמא דאגודות השום והבצלים

הרע"ב ביאר טעמא דאגודות השום והבצלים דזה משום דהוי כמעמר למקום שאינו גמר מלאכה, וכ"ה בר"ש, וזה לשונו: "ולא דמי לעמרים האגודים דשייכא בהו שכחה דאגידתן לאוספן לגדיש אבל הני להוליכן לבית ולהצניעם ומיהו לא מסתבר לפוטרן מטעם זה דמ"ש ממנו ולגורן דתנן לעיל [סוף פרק ה' משנה ח'] דלא הוי שכחה דדרך שומין ובצלים שעושין מהם אגודות קטנות וחוזרין ואוגדן כאחת כה' או כו' מן הקטנות וכן נוהגים גם עכשיו ועל אותן הקטנות קאמר דלא הוי שכחה".

וע"ע בדרך אמונה [פ""ה ה"ט ביאור ההלכה ד"ה להאכילה לבהמה] ובמעדני ארץ תרומות [פ"ב ה"ז ס"ק ב'].

וע"ע בר"ש סיריליאו ומלאכת שלמה בטעמא דהנך דלאו משום שאינם אוכל אלא משום דתבואה שניתנה לשחת אין דרכה לעשותה לעומרים, ולאו בכלל עומר הוא.

בטעמא 'ד"לשחת או לאלומה וכן באגודי השום"

כל מה שנתבאר בר"ש וברע"ב אינו אלא בטעמא דאגודות השום והבצלים, אבל בטעמא דלשחת או לאלומה או באגודי השום לא כתבו כלום, וצ"ב בטעמא דהנך.

ועין בשערי אמונה מה שביאר שכיון שזה למאכל בהמה או לצריכם אחרים לא לאכילה שוב אין בזה חשיבות של אוכל, כן הביא מההילכתא גבירתא, ומהגר"א הביא שאין זה חשוב, ועיי"ש מה שמדמה שכחה לפאה והביא מהמשנה לעיל [פ"ק] שגם לגבי פאה בעינן חשיבות אוכל אלא שדייק שיש נפ"מ בין שכחה לפאה בכוונת הזריעה באופן שזרען לאדם וקצרן למאכל בהמה או לא, עיי"ש מה שתמה בזה, עוד העיר למה לא קתני קצרוה לשחת בפאה ורק כתבו כן בשכחה, ורצה לחלק דיתכן שרק כלפי המינים ילפינן ומדמינן להו אהדדי.

ובעיקר הך דין של קוצר לשחת, עיין לעיל משנה ז' שביארנו את עיקר הגדר בשכחת קמה, שהקמה עצמה חייל בה שם שכחה על שם העומר שעומד להיות בסוף, ובזה נתבארו גם דברי הר"ש סיריליאו בדין זה של קוצר לשחת.

## כל הטמונים בארץ

עיין ר"ש: "וטעמא דרבי יהודה ורבנן בסוטה [מ"ה.] ובירו' [הל' ז'] מחלפא שיטתי' דר' יהוד', תמן אמר לרבות את הטמון בפרק הכונס (דף סא ב) דמחייב ר"י טמון באש ובההוא אמר פרט לטמון, תמן ונאכל גדיש או הקמה ממשמע שנאמר קמה איני יודע שהגדיש בכלל מה ת"ל גדיש לרבות את הטמון, ורבנן תמן אומר הקמה אי השדה מה שדה שבגלוי ברם הכא שדך בגלוי פרט לטמון קצירך בגלוי פרט לטמון אין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות את הטמון".

והיינו דנחלקו חכמים ור"י אי איכא דין שכחה בטמון, ונפ"מ לגבי כל הנך מינים, ועיין בתוס' אנשי שם דהיינו דווקא בשכחת קמה אבל שכחת עומרים זה כבר גלוי, ואז כו"ע מודי שיש בהם שכחה, דלא אזלינן בתר מין שהוא טמון אלא בתר המציאות ולכן יש נפ"מ בין עומרים לקמה, והקשה למפרשים דקאי על המין דא"כ גם בפאה היינו צריכים למעט מין טמון, וע"ע בתוס' יו"ט דגם בעליהן מגולים אזלינן בתר עיקר האוכל שהם טמונים, וע"ע לעיל [פ"ה מ"ז] בדין חפוהו בקש ובמה שהבאי הר"ש מהסיפרי.

# משנה יא

הקוצר בלילה והמעמר והסומא יש להם שכחה, ואם היה מתכוין ליטול את הגס הגס אין לו שכחה, אם אמר הרי אני קוצר על מנת מה שאני שוכח אני אטול יש לו שכחה:

# רע"ב משנה יא

הקוצר בלילה והמעמר - בלילה:

והסומא - בין ביום בין בלילה:

אם היה מתכוין ליטול הגס הגס - כיון דמתכוין ליטול הגסין אפילו דקין אין להם שכחה:

על מנת מה שאני שוכח אני נוטל יש לו שכחה - דמתנה על מה שכתוב בתורה ותנאו בטל:

# ציונים והערות

## אם היה מתכוין ליטול הגס הגס אינו שכחה כו'"

בדין זה כתב השנו"א דכיון דמטרדתו ליטול הגס שכח הדקין הוי שכחה באונס ואינו שכחה וכמו עמדו עניים בפניו.

## בגדר הדין דשכחה ע"י סיבה אינה שכחה.

מצד אחד מבואר בתוס' יו"ט [פ"ו מ"ד] דשכחה ע"י סיבה אינה שכחה, ומאידך מבואר במתני' דידן שהקוצר בלילה והמעמר והסומא יש לו שכחה, עוד יש להעיר מהסיפא שאם היה מתכוין ליטול הגס הגס אינו שכחה כו', והבאנו מהשנו"א דכיון דמטרדתו ליטול הגס שכח הדקין הוי שכחה באונס ואינו שכחה וכמו עמדו עניים בפניו ע"ש, ויש לעיין בגדר הדברים.

ועיין בסוטה [מ"ה.] דאמרינן בשדך פרט לשצפו עומרים לתוך שדה של חברו, וכתב רש"י ז"ל שנשבה הרוח והרימה את העומרין מן הארץ והציפתן לתוך שדה של חבירו ושכחן כסבור שאינן שלו, נפקא מבשדך ולא בשדה חברך דלא הוי שכחה ע"ש, וגם שם יש לעיין שהרי דהוי שכחה ע"י אונס כיון דקסבור שאינן שלו ולמה לי קרא משום דבשדך ולא בשדך חברך.

ועיין במקדש דוד [סימן ס"ב ס"ק ד' ד"ה כתב התוס' יו"ט] שהעיר בכל הנ"ל וכתב ששדה חבירו ומעמר בלילה לא מקרי אונס דרק אם איזה מעשה גורם השכחה הוי אונס ולא הוי שכחה, אבל אם המקום או הזמן גורם השכחה לא איכפת לן, וזה דינא דמעמר בלילה דאע"ג דהלילה גרמה שישכח אין זה אונס, דשכחה נוהגת בכל המקומות ובכל הזמנים אף שנוח שם לישכח, אבל אם איזה מעשה מסיים שגרמה וכגון טרדתו בנתכוין ליטות גס גס או שעמדו עניים בפניו דווקא התם מיקרי אונס.

ועיין בתפא"י – מובא נמי בדרך אמונה [פ"ה ס"ק נ"ג] דמחלק באופן אחר דכיון שהוא יודע שזה לילה לכן הוא בודק היטב ואם אעפי"כ שכח הוי שכחה ורק באופן שהוא לא יודע וכגון עמדו עניים בפניו אז הוי שכחה.

## מחלוקת אי קאי גוונא ד'גס גס' בקצירה בלילה וסומא, ובדברי המקד"ד בזה.

עיין היטב ברמב"ם [פ"ה ה"ח] דמבואר דמתכוין ליטול הגס הגס קאי בקוצר בלילה ובסומא, אכן הפשטות בר"ש אינו כן אלא שזה שני מיקרים שונים.

ועיין במקדש דוד [סימן ס"ב ס"ק ד' ד"ה והנה בההיא] מה שכתב בזה.

וז"ל: "והנה בההיא דאם היה מתכוין ליטול את הגס הגס אין לו שכחה כתב השנו"א משום דהוי שכחה ע"י אונס דמטרדתו ליטול הגס שכח הדקין, ובירושלמי [ספ"ו] כתב הפ"מ הטעם דמתכוין ליטול הגס אף הדקין אינו שכחה משום דזה דלא נטלן אינו משום שכחה רק שרוצה ליטול תחילה הגסין ע"ש, אך לפי זה אינו ענין לההיא דלעיל דהמעמר בלילה וסומא שעימר דאף בכל אדם כן, אך הרמב"ם ז"ל [בפ"ה ממתנ"ע ה"ח] כתב ואם היה הסומא או הקוצר בלילה מתכוין ליטול את הגס אין לו שכחה ע"ש, וכן מהירושלמי נראה דקאי אדלעיל על הקוצר ומעמר בלילה וכן סומא כו', דאמרינן שם הקוצר בלילה והמעמר כו' אמר ר' יונה לא סוף דבר גסין אלא אף דקין דכי מאחר שדרכו ליבחן בגסין אפילו דקין אין לו שכחה ע"ש.

ונראה פירוש הירושלמי דאם הסומא מבחין את הגסין ונוטלן, וכן בלילה אם הגסין הוא מבחין ורואה אותן ונוטלן והדקין אינו מבחין, אינו שכחה, והטעם דלא הוי שכחה על הדקין נראה לפי מה דאמרינן בירושלמי לעיל דסומא ולילה הוי כחיפוהו בקש, והטעם דהוי שכחה הוא משום דהוי ככולו מחופה, אבל היכא דהגסין מבחין והדקין אינו מבחין אם כן אין כולו מחופה והוי הדקין כחיפוהו בקש דאינו שכחה".

# -----------------

# מתנה ע"מ שכתוב בתורה בקצירה ושכחה וירושה

**ענף א דרכם של רעק"א והנתה"מ שמתנה ע"מ שכתוב בתורה בשאר כסות ועונה ושביעית ואונאה, אינה הלכה בתנאים - אלא בכל עקירה כסילוק ושיור. <>** דעת רעק"א שבשאר כסות ועונה ושביעית ואונאה א"צ לבא להלכות תנאים - וגם בשיור וסילוק שייך הלכה זו. <> תוספת ביאור בדברי רעק"א. <> יסוד של הנתה"מ דבכל כה"ג דאיכא תנאי דממילא - ע"כ אינו תנאי מצד ב"ג וב"ר אלא שיור. <> פלוגתת ראשונים בע"מ שאין לרבו רשות בו. <> רעק"א הוכיח כן מהסילוק בירושת הבעל - וכן מוכרח מסוגיין. <> סיכום דינא דמתנה ע"מ שכתוב בתורה באיסורים - ופלוגתת ר"י ור"מ בדבר שבממון - דלא שייך לתנאים של ב"ג וב"ר.

**ענף ב דין מתנה ע"מ שכתוב בתורה בירושה מחמת הדין הנחלה דריב"ב. <>** קושי' רעק"א מהמשנה בקצירה ע"מ שלא יהיה שכחה. <> קושי' רעק"א מסוגי' דידן דהכא אינו תנאים ולא שיור - ודומה לשכחה. <> ב' קושיות במתנה ע"מ שכתוב בתורה ביורש - ובדרכו של האחרונים בזה. <> דן מצד שיור או מצד סילוק. <> דרכו של האבי עזרי בזה דמדין הנחלה דריב"ב אתינן עלה. <> תוספת ביאור בדרך הנ"ל - דקס"ד דהנחלה דריב"ב דומה לדברי התוס' בשומרים "דיכול נמי כל אחד להיות לפי תנאו". <> ישוב באבי עזרי על פי הנ"ל דלכן הוצרך הרמב"ם לבא לדין 'חוקת משפט'. <> דין הנחלה דריב"ב בסוגיין יהיה לכו"ע. <> עיקר החידוש - דלאו דווקא תנאים ולאו דווקא סילוק ושיור, אלא גם בכל כח דיני של התורה וכהנחלה של ריב"ב. <>

**ענף ג ביאור מתנה ע"מ שכתוב בתורה, בקצירה בשכחה. <>** קושי' רעק"א בתנאי בשכחה. <> ביאור דין עומד בצד שדהו ואמר שלא יהיה שכחה - שזכייה זו מבטלת את השכחת פועלים - דלאו מדין זכייה אתינן עלה אלא מדין נטל בידו את השכחה ע"מ להוליכו לעיר. <> ביאור דין זה דמחמת מתנה ע"מ שכתוב בתורה לא מהני.

# ענף אדרכם של רעק"א והנתה"מ שמתנה ע"מ שכתוב בתורה בשאר כסות ועונה ושביעית ואונאה,אינה הלכה בתנאים - אלא בכל עקירה כסילוק ושיור.

## דעת רעק"א שבשאר כסות ועונה ושביעית ואונאה א"צ לבא להלכות תנאים - וגם בשיור וסילוק שייך הלכה זו.

כהקדמה לדין מתנה ע"מ שכתוב במשנה זו - נקדים ביסוד גדול של רעק"א בסוגי' זו - דהנה - יעויין היטב בתוס' בכתובות [נו] שהוכיח שמי שמקדש ע"מ שאין לה עליו שאר כסות ועונה - דתנאי זה ע"כ איירי בתנאי כפול - דאל"כ לא מהני התנאי גם בלי ההלכה של מתנה ע"מ שכתוב בתורה.

מדברי התוס' הללו יש ללמוד שיש בכחו של תנאי לבטל את הדין של שאר כסות ועונה - ולכן התנאי צריך משפטי התנאים כדי לבטל את השאר כסות ועונה - וכן מפורש נמי בתוס' בכתובות [פג] - ועיין בארוכה בדברינו באמרות אברהם יש נוחלין [סימן מז] שהבאנו את הביאור של הגרשש"ק והגרי"ז בזה - שביארו דהאיך מהני תנאים לעקור את השאר כסות ועונה מהקידושין והאיך עוקרים את האונאה מהמקח ע"י תנאי - והאיך עוקרים את הכח של שמיטת כספים מההלוואה ע"י תנאי.

והיינו שיש מקח בתנאי דליכא אונאה והלוואה בתנאי דליכא שמיטת כספים, וקידושין בתנאי דליכא שאר כסות ועונה, ובכולהו בעינן משפטי התנאים - דעיקר החלות קדושין והלוואה ומקח מיתלי תלי בחלות אונאה ושאר כסות ועונה ושמיטה, וביארו רבותינו האיך מכח התנאי בטלה החלות אונאה שאר כסות ועונה ושביעית - והחלות קדושין והלוואה ומקח במקומם עומדים בלי החלויות הללו - ואמרו בזה דברים עמוקים - ועיין בדברינו [שם] בביאור דבריהם.

אולם רעק"א בכתובות [שם] לא הבין איך שייך דבר כזה - שעיי"ש שהקשה על התוס' שא"א לפרש שהיה תנאי רגיל באונאה לתלות את המקח בחלות אונאה ככל תנאי של ב"ג וב"ר - דבאונאה לא אהני לן כלום תנאי פשוט ככל התנאים וז"ל - "שאם יהיה בו דין אונאה לא יהיה המכר מכר - דא"כ אם יהיה אונאה יאמר הלוקח רוצה אני שיהיה בו דין אונאה - ואז יתבטל באמת המכר אלא ודאי דאינו בדרך תנאי" - וכ"כ הנתה"מ [סימן ריב ס"ק ד] - וז"ל "אי אפשר לפרש כלל בהלשון שאם יהיה לו עליו אונאה שיתבטל המקח, דהא עיקר רצון המוכר הוא שיתקיים המקח אף שיהיה בו אונאה ולא שיתבטל" - והיינו ממש כטענת רעק"א.

והיינו שרעק"א והנתה"מ לא הבינו מה שייך שתנאי יגרום שיסתלק הזכות והדין אונאה מהמקח והמקח יהיה קיים בלי דיני אונאה - וכך הביא הגרי"ז מרעק"א שזה עומק קושיתו על התוס' דלמה לי משפטי התנאים בתנאי זה - ועל זה בא הגרי"ז לבאר בזה שגם זה מונח בכח של תנאי.

ומחמת זה למד רעק"א ביאור חדש בסוגי' דמתנה ע"מ שכתוב בתורה - וז"ל - "ואלולי שאיני כדאי היה נראה לי דעל מנת אינו בדרך תנאי - רק שמקדש אותה בלי התחייבות שאר כסות ועונה והיא נתקדשה לו על אופן זה" - והיינו שיש שיור בקידושין שמקדשה בלי ההתחייבות הזו של שאר כסות ועונה - וכן כתב לגבי אונאה - "דמוכר בענין שלא יהיה ללוקח עליו 'דין' אונאה והלוקח שמתרצה - והוי כקנה בלי זכות זה דאונאה וסילק זכותו בזה".

הרי דהוכיח דלא שייך בזה הלכות תנאים דא"כ תמיד הלוקח יוכל לבטל את המקח - וע"כ שאין כאן תנאים, אלא שמוכר בלי זכות תביעת אונאה - וכמו כן בקידושין הוא קידש בלי התחייבות של שאר כסות ועונה - וא"צ לזה דיני תנאים כתנאי כפול - ותמה על התוס' שלמד שסוגי' זו שייכת להלכות תנאים של ב"ג וב"ר.

## תוספת ביאור בדברי רעק"א.

רעק"א הרחיב עוד בביאור קושי' זו בתוס' רעק"א בפאה [כאן] - והוסיף שגם בשביעית יש לפרש בב' אופנים, דאיכא למימר שזה תנאי בעלמא שאל"כ לא יהיה הלוואה אלא פקדון - אכן יש ללמוד ג"כ כנ"ל דהוי שיור בהלוואה - שהוא מלוה לו בלי הך זכות של שמיטת כספים.

וע"ע באבני נזר [חו"מ סימן כ"א] שג"כ כתב את ב' הדרכים הללו שהזכיר רעק"א - והוסיף לדון בזה לגבי מתנה ע"מ שכתוב בתורה בדין קלב"מ.

ויעויין היטב בדברי רעק"א בפאה [כאן] - שכתב כדברים הללו בנוסח אחר - והיינו דלאו מדין 'שיור' אתינן עלה אלא מדין 'סילוק' - והיינו שהוא מעמיד ללוקח ולאשה קידושין ומקח בלי הזכות הזו - והזכות מתבטלת על ידי ההסכמה של האשה והלוקח והלוה - שבזה הם מסתלקים מזכות זו בקידושין ובמקח, ודלא כדבריו בכתובות דכתב 'שיור' - וגם באבני נזר למד דמהני מדין 'שיור'.

ויש להוכיח דע"כ דמהני גם מדין שיור מההיא דנזיר [יא] שאומר הריני נזיר ע"מ שאשתה יין ואטמא למתים הרי זה נזיר ואסור בכולן מפני שמתנה על מה שכתוב בתורה - והרי הכא ע"כ שלא שייך סילוק אלא שיור בנדר של הנזירות עצמו.

ועיין נמי בברכ"ש [ב"מ ריש סימן לז] שהביא שכבר ייסדו רבותינו רעק"א הקצוה"ח והנתה"מ דסוגית מתנה ע"מ שכתוב בתורה לא שייך דווקא להלכות תנאים של ב"ג וב"ר אלא גם לסילוק ושיור.

## יסוד של הנתה"מ דבכל כה"ג דאיכא תנאי דממילא - ע"כ אינו תנאי מצד ב"ג וב"ר אלא שיור.

גם הנתה"מ [סימן ריב ס"ק ד] הלך בדרכו של רעק"א והוכיח את הדברים על פי יסוד גדול מהריטב"א בקדושין [כ"ג: ד"ה והנכון] גבי נתינת מתנה לעבד על מנת שאין לרבו רשות בו, דר"מ ס"ל דקנה עבד קנה רבו והתנאי בטל, ורבנן סוברים שהתנאי קיים והעבד הוא בעלים ואין לרבו רשות בו.

והקשה הריטב"א דיתבטל המתנה כיון דנתבטל התנאי, ותירץ שאין לשון תנאי אלא כשהוא בלשון שיעשה או שלא יעשה בין הוא בין אחרים, אבל במילתא דממילא, כגון על מנת שאין לרבך רשות בו שהבעלות הזו חיילא מעצמה, הכא אין כאן 'תנאי' אלא 'שיור' בגוף המתנה, והיינו שהנותן את המתנה משייר בו שלא יזכה בה האדון או הבעל - וממילא דלא קשה כלום - דהקשה דלמה לא יתבטל המתנה כיון דנתבטל התנאי שהרי האדון קנה - ולהנ"ל א"ש שמעולם לא היה כאן תנאי.

והנתה"מ הוכיח כן מסוגי' דמתנה ע"מ שכתוב בתורה - והביא את הראיה הנ"ל מאונאה - והוכיח מהכא דע"כ צ"ל דתנאי שהוא במידי דממילא - הכוונה היא שהוא משייר לעצמו זכות דלענין זה לא יהיה בו דין מקח, והוסיף דה"ה במקדש על מנת שאין לך עלי שאר כסות - דבכל כה"ג אין בהלשון משמעות כלל שבהיפך זה יתבטל המקח, כיון דהדבר הוא ממילא, וממילא דגם א"צ בדבר זה למשפטי התנאים כמ"ש הריטב"א - ובזה כו"ע מודים.

גם לפי דברי הנתה"מ גם בנזירות שאמר ע"מ שישתה יין - דגם הכא מדין שיור הוא - שעושה שיור בקבלת נזירות - ובלי הדין מתנה ע"מ שכתוב בתורה היה חל בלי האיסור יין.

## פלוגתת ראשונים בע"מ שאין לרבו רשות בו.

והנה אף דדברי הנתה"מ מתבססים על חידוש הריטב"א בע"מ שאין לרבו רשות בו דבמילתא דממלא ליכא תנאים מב"ג וב"ר - אכן הראשונים חולקים - דיעויין שם ברשב"א דמדין תנאים דב"ג וב"ר אתינן עלה - ומבואר דבעינן משפטי התנאים - אכן הריטב"א כתב שם בהדי' דא"צ משפטי התנאים, ולדידיה הקושי' של רעק"א על התוס' היא קושי' מהריטב"א דלמה לי משפטי התנאים בתנאי זה - אכן התוס' עצמו יכול ללמוד כהרשב"א דגם במילתא דממילא הוי תנאי מב"ג וב"ר - אלא דסו"ס גם לדעת הרשב"א איכא הוכחה דבאונאה וכדומה דאינו בגדר תנאי דב"ג וב"ר.

והקשה באהא"ז [מכירה פי"ג ה"ג] שהריטב"א עצמו בכתובות [נו] הקשה דלמה הקידושין חלים הרי לר"מ איכא תנאי כפול - וצ"ע - דלשיטתו אמור להיות שאין צריך תנאי כפול - וכעת צ"ע.

ועיין ברשב"א תשובה [ח"ב סימן ק"צ] לגבי ע"מ אין לרבות רשות ולגבי ע"מ שאינן לך עלי אונאה - דבכולהו שייך שיור - וצ"ע בסתירת דבריו.

## רעק"א הוכיח כן מהסילוק בירושת הבעל - וכן מוכרח מסוגיין.

והנה - עיקר דברי רעק"א והנתה"מ הם חידוש גדול - דכפשוטו תחלת סוגי' דמתנה ע"מ שכתוב בתורה היא סוגי' של תנאים - והיינו תנאי של ב"ג וב"ר, ומה ראה לחדש שאינו סוגי' של תנאים.

אולם - יעויין ברעק"א בפאה [כאן] שהוכיח בהוכחה ברורה שדין זה של מתנה ע"מ שכתוב בתורה באמת לא שייך להלכות תנאים של ב"ג וב"ר - שהרי מפורש כן בסוגי' בכתובות [פג] - דאיירי בבעל שמסתלק מירושה - בלי תנאי באירוסין - ובמשנה שם וכן בכל הסוגי' [שם פד] דנו מצד הדין של מתנה ע"מ שכתוב בתורה - ומוכרח שדין זה אינו הלכה בתנאים אלא הלכה כללית בכל שיור בדיני ממון של התורה האם בכחו לגרום שלא יחולו הדינים של ממון שנעשו לטובתו ולזכותו.

**ובאבי עזרי נזירות [רביעאה א' - י"ג] הוכיח עוד כדברי רעק"א דע"כ שאין כאן הלכה בהלכות תנאים אלא הלכה בכל עקירה של דבר מה"ת - גם בלי תנאים, שזה מוכרח נמי מסוגי' דיש נוחלין [קכו] דלא איירי בתנאים אלא בהפקעה של ירושה שלא כדרך תנאים.**

והוכיח כן עוד ממתנה שומר חינם להיות פטור משבועה - והיינו שהוא הבין שלא היתה כאן קבלת שמירה על תנאי - ולא ידעתי למה פשוט לו כן.

## סיכום דינא דמתנה ע"מ שכתוב בתורה באיסורים - ופלוגתת ר"י ור"מ בדבר שבממון - דלא שייך לתנאים של ב"ג וב"ר.

ולפי דרכו של רעק"א והנתה"מ דגם בסילוק ושיור מצאנו סוגי' דמתנה ע"מ שכתוב בתורה - א"כ ע"כ שאין זה סוגי' של משפטי התנאים - וכמבואר בדברי התוס' בכתובות [נו] אלא סוגי' כללית שאף שיש כחות שונים של האדם לעקור ולצמצם חלויות שונות ע"י תנאים ושיור וסילוק, אכן כל זה בחלויות דעלמא אכן בחלויות של תורה שבזה הוא ישנה ויעקור את דיני התורה, בכל כה"ג נאמרה הלכה של מתנה ע"מ שכתוב בתורה שאינו בכחו לעקור.

וכל זה בדינים של איסורים - וכגון שיעקור איסור שתיית יין מהחלות נזירות ע"י נדר של נזירות שיש בו שיור וכגון שנודר הריני נזיר ע"מ שאשתה יין ואטמא למתים דבכל כה"ג מודי כו"ע שיש הלכה של מתנה ע"מ שכתוב בתורה - ולא חיילא שיור זה, וחיילא נזירות עם איסור שתיית יין, ונחלקו ר"מ ור"י בדינים של ממון, אי בכה"ג חיילא השיור והסילוק - או דבטלי כמו באיסורים, וגם בשיטת ר"י יש הלכות ותנאים באיזה דיני ממון אמרינן כן - דתלוי במחילה וכמבואר בסוגיין ותלוי נמי אי ודאי עקר או לא וכמבואר בב"מ [נ:], וכל זה מבואר ב**אבי עזרי נזירות [רביעאה א' - י"ג] דפלוגתת ר"מ ור"י אינה פלוגתא בתנאים דב"ג וב"ר אלא בכח להפקיע ולסלק דיני התורה בדיני ממונות**.

# ענף בדין מתנה ע"מ שכתוב בתורה בירושה מחמת הדין הנחלה דריב"ב.

## קושי' רעק"א מהמשנה בקצירה ע"מ שלא יהיה שכחה.

והנה - שנינו בפאה במשנה - "אם אמר הרי אני קוצר על מנת מה שאני שוכח אני אטול יש לו שכחה" ופירש הרע"ב וכ"ה בירושלמי "על מנת מה שאני שוכח אני נוטל יש לו שכחה - דמתנה על מה שכתוב בתורה ותנאו בטל" - וכ"כ הרמב"ם [מתנות עניים פרק ה הלכה ח] - "וכל האומר הריני קוצר על מנת מה שאני שוכח אני אטול יש לו שכחה שכל המתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל".

בתוס' רעק"א הקשה ב' קושיות:

א] מה צריך לזה הטעם, דהא תנאי שייך רק שעושה המעשה על תנאי, שאם לא יתקיים התנאי לא יתקיים המעשה, במקדש ומגרש ומוכר על תנאי, אבל הכא עם מי הוא מתנה, ומה שייך לתלות קצירה על תנאי, דאיך שייך לומר דאם לא יתקיים התנאי לא יהיה הקצירה קצירה.

ב] רעק"א הוסיף - דלפי מה שכתב בכתובות [שם] - מובא לעיל [ענף א] - דלעולם אין דין מתנה ע"מ שכתוב בתורה שייך להלכות תנאים של ב"ג וב"ר - דעיקרו הלכה גם בשיור וסילוק - שכן הוכיח מאונאה ושאר כסות ועונה ושביעית שהוא לא הבין האיך תנאי עוקר את הדינים הללו מהמכירה וקידושין - ועוד הוכיח כן מכתובות [פג] - דהתם לא איירי במעשה על תנאי אלא בסילוק גרידא וא"כ יש לומר דאין להקשות בשכחה דהיכן המעשה על תנאי - אלא שעדיין קשה - שבקצירה לא שייך לא מהלך של תנאים של ב"ג וב"ר וגם לא מהלך של שיור וסילוק, וא"כ למה צריכין להטעם דמתנה ע"מ שכתוב בתורה, דמהיכי תיתי הוא יכול להתנות כן - ועיין בהערה [[98]](#footnote-99).

## קושי' רעק"א מסוגי' דידן דהכא אינו תנאים ולא שיור - ודומה לשכחה.

ובאמת דרעק"א - מובא בתפארת ישראל - הקשה קושי' כעין זה בסוגי' ביש נוחלין שמבואר - שהאומר איש פלוני בני בכורי לא יטול פי שנים, איש פלוני בני לא יירש עם אחיו לא אמר כלום, ודנו מצד הדין מתנה ע"מ שכתוב בתורה - וקשה דגם הכא הוא לא עושה שום מעשה שיחול ע"ז דין תנאי וגם אין כאן סילוק ושיור, ואפילו הכי מבואר שזה תלוי בפלוגתא דר"י ור"מ במתנה ע"מ שכתוב בתורה בדבר שבממון.

ועיי"ש שהביא שרעק"א השיב לו שעמד על קושי' זו "ומצאתי קצת ישוב, רק שאין כאן מקום להאריך", עכ"ל, ולא זכינו לראות את מה שיישב את זה.

## ב' קושיות במתנה ע"מ שכתוב בתורה ביורש - ובדרכו של האחרונים בזה.

ובאמת שיש ב' קושיות נפרדות בסוגי' ביש נוחלין - וכדלהלן:

א] הרי כל הכח בשאר כסות ועונה ואונאה ושמיטה הוא משום שיש חלות דידיה שעליו הוא בעלים ובזה הוא מגביל את החלות, ובזה צריכים לבא לדין מתנה ע"מ שכתוב בתורה לחדש שאין לו כח בכה"ג לעכב ולהגביל חלות זו - וקשה שבירושה אין זה חלות ובעלות דידיה.

ב] גם אי נימא שהוא בעלים, וכחו לפעול ודנים שזה חלות דידיה, אכן סו"ס הכא מה שייך שיפעול בחלות הזו, הא לא שייך תנאים של ב"ג וב"ר כיון שאין כאן מעשה שעל ידו הוא מנחיל [כעין מעשה קדושין ומקח] וממילא שאין חפצא שיחיל בה תנאים, וגם אין כאן סילוק ושיור - שרק בדבר שהוא עושה הוא יכול לשייר בו - ורק זכות שחל כלפיו הוא יכול להסתלק ממנו - וצ"ע.

בישוב הקושיות מצאנו כמה נוסחאות:

א] יעויין באמרי משה [סימן לח ס"ק כ"ג] שהביא שיש בעלות למת בנכסים לענין להורישם - וכבר הארכנו בזה לעיל [סימן א'] שזה לא בגדר בעלות ממש שהרי אין בעלות למת - אלא שיש לו שייכות ממונית לנכסיו ושייכות זו מיקרי 'נחלה' - וזכותו של מת להעמיד יורשים על נחלתו לקיים נחלתו על שמו.

ב] יעויין בחידושי ר' שמואל בב"ב [סימן כח סוס"ק ו' בסוגריים] שהאב הוא בעלים על הירושה לענין זה שהוא מנחיל - לא בעלות בנכסים אלא בעלות וזכות להוריש, ומחמת בעלות זו הוא יכול בדיבור בעלמא לקבוע מי יהיה היורש - ולא בעי לזה תנאים וסילוק ושיור.

בדרכים הנ"ל נתבאר מה השייכות של האב לירושה - אכן לא נתיישבה הקושי' השניה - דהאיך ומכח איזה דין ובאיזה כל עשייה הוא קובע מה יחול בירושה.

והיינו - דאף אי נימא שהאב הוא 'המוריש' - אכן מה יהיה הדין ב'מקנה' שההקנאה חיילא בעצמה בלי ההתערבות שלו ובלי דעתו ובלי שיקבע ויפעל בזה כלום, הרי מה אכפת לן אם הוא יתנגד לחלק מההקנאה שלא יחול כלפי פלוני - דממילא לא צריכים את מעשיו ודעתו בפועל - וא"כ למה נצטרך להתייחס לדעתו כשמתנגד - הא עד כמה שהחלות הקנאה חיילא בלי דעתו ועשייתו - א"כ מה אכפת לן שהוא מתנגד - וה"ה הכא, זה שהוא 'מוריש' לא אמור לאפשר לו לעכב את החלות.

## דן מצד שיור או מצד סילוק.

ואולי נימא ששייך 'שיור' בחלות ירושה - דשיור הוא לאו דווקא בעשייה של האדם אלא בכל מה שחל מכחו - והרי הירושה חיילא מכחו ולכן שפיר מצי משייר - אכן זה חידוש גדול לומר שיכול להיות שיור בלי עשייה.

ויעויין בחידושי ר' שמואל [שם ס"ק ז] שביאר את הדברים כך, שזה שהוא 'מוריש' יש לו משמעות אצלו בתור זכות, והיינו שזה זכותו של המוריש שנחלתו תמשיך להתקיים אצלו ע"י הבעלות של היורש - ואי הירושה של היורש הוא קיום שכותו של המוריש - א"כ שפיר שייך סילוק על הזכות הזו.

ובתוספת ביאור נצטרך לומר כך - שזכות זו חיילא למוריש בשעת מיתה - וממילא שהיה מקום לחדש ששייך סילוק ומחילה מזכות זו - שיכול להסתלק לפני מיתתו כדי שבמיתתו תחול הסילוק על הזכות הזו.

ונצטרך להוסיף עוד - שהסילוק יהיה באופן מסויים - והיינו שכלפי יורש פלוני לא יהיה לו זכות זו שהוא ימשיך את נחלתו עבורו - וסילוק זה יגרום שהירושה תמשיך אצל האחרים - שלא הסתלק מזכות זו כלפי שאר היורשים אלא כלפי אחד - ודו"ק.

ובעיקר הנך צדדים - עיין באמרות אברהם יש נוחלין [סימן נג] שהוספנו והארכנו עוד בכל הנ"ל.

## דרכו של האבי עזרי בזה דמדין הנחלה דריב"ב אתינן עלה.

אולם עיין באבי עזרי [מהדו"ק פי"ב אישות ה"ט] שיישב את ב' הקושיות בדרך אחרת והדברים כך:

יש דין מסויים של הנחלה של ריב"ב ומכח הך דין של הנחלה של ריב"ב הוא יכול לקבוע מי היורש - וכל הסוגי' מסתובבת סביב הכח הזו - הרי לנו שזו השייכות שלו לירושה וזה הכח עשייה שלו בקביעה זו - שניהם באו מכח דין זה של הנחלה דריב"ב - [ולהלן יבואר דגם לחולקים על ריב"ב איכא דין כזה].

וביאר בזה דריו"ח בן ברוקא סובר שיכול לומר פלוני בני יירשני כך וכך, והיינו שיכול להנחיל לבן בין הבנים וכן הלכה כמבואר [נחלות פ"ו ה"ב], ונלמד מקרא והיה ביום הנחילו את בניו.

והנה הדין הנחלה דריב"ב הוא דווקא אם אמר פלוני בני יירשני ויוצא ממילא ששאר הבנים לא יורשים, אבל אם אמר פלוני בני לא יירשני - אף שממילא יוצא שהוא מנחיל לבן השני - בכל כה"ג לא מהני אף לריו"ח בן ברוקא, אלא שיש לדון דלמה באמת לא יהני מדין הנחלה דריב"ב - דמאי שנא מה שהעמיד אחד להיות יורש וממילא השני הפסיד - למשנה שלנו שהוא מוציא אחד וממילא שהשני יירש במקומו, והיינו - שאף שאין זה כלול בדין ריב"ב - אכן למה לא יוכל לקבוע מהלך אחר בכח זה שנתחדש בריב"ב [[99]](#footnote-100).

ועל זה אמרו במשנה - דאה"נ - דלולי הדין מתנה ע"מ שכתוב בתורה היה באמת אפשר לעשות כן - ולכן הקשו בגמרא - דלפי ר"י דמהני מתנה ע"מ שכתוב בתורה בדבר שבממון שפיר מצי מנחיל כך, וקס"ד דלפי ר"י דבדיני ממון יכולים לשנות את הדינים.

ותירצו בגמרא דבהלכות מתנה ע"מ שכתוב בתורה בדבר שבממון יש כללים - דבעינן איתא במחילה - והכא אינו כן - והדרא דינא דמתנה ע"מ שכתוב בתורה תנאו בטל גם לר"י.

## תוספת ביאור בדרך הנ"ל - דקס"ד דהנחלה דריב"ב דומה לדברי התוס' בשומרים "דיכול נמי כל אחד להיות לפי תנאו".

ונראה שצריכים להוסיף ביאור בדבריו - הרי כפשוטו הדברים מחודשים מאד - שעיקר המהלך באבי עזרי בנוי על סברא דלמה באמת לא יהני מדין הנחלה דריב"ב - דמאי שנא מה שהעמיד אחד להיות יורש למוציא יורש אחד - ואף שאין זה כלול בדין ריב"ב - אכן למה לא יוכל לקבוע מהלך אחר בכח זה שנתחדש בריב"ב - ולכן צריכים לבא לדין מתנה ע"מ שכתוב בתורה.

וקשה - דמה הטענה בזה - הא כך הלכתא דהנחלה דריב"ב - אטו כמו שכל חלות יש לו כח לפעול בדרך מסויימת ויש לה גדרים ותנאים ואינה פועלת באופנים אחרים, כמו כן הנחלה דריב"ב יש לה גדרים וכללים ותנאים - וכל כה"ג לא נכלל בהלכה זו - ולמה צריכים חידוש של מתנה ע"מ שכתוב בתורה לומר שא"א לעשות כן.

ונראה דהכוונה בזה היא על דרך מה שמצאנו בסוגי' בסוף הפועלים דמתנה שומר חנם להיות פטור משבועה - והקשו בגמרא דהוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה - ותירצו - "אפילו תימא רבי מאיר שאני הכא דמעיקרא לא שיעבד נפשיה" - והקשו התוס' בכתובות [נו] דמה החילוק - שהרי גם בשאר כסות ועונה הוא לא קידשה על מנת כן ומעיקרא לא שיעבד נפשיה.

ותירצו - "דשאני התם כיון דריבתה תורה שומרים הרבה שומר חנם והשואל נושא שכר כו' יכול נמי כל אחד להיות לפי תנאו" והיינו שבפרשת שומרים הבינו חז"ל שיש גילוי ששומרים 'בסתמא' הוא כמו שכתוב בתורה - אבל יש גם אפשרות לחדש אופנים אחרים של שומרים.

וזה למסקנה שאמרו שגם ר"מ מודה בשומרים, אבל בקס"ד למדו שאינו כן, אלא דרק לר"י דמהני מתנה ע"מ שכתוב בתורה בדבר שבממון - דאז מהני להתנות כן, והיינו דליכא גילוי בזה - אלא דכך הדין דדווקא באופן זה יש שומרים - ושפיר מצי משנה כמו שאפשר לעשות מקח בלי אונאה - והסיקו שאינו כן אלא שכל אחד כפי רצונו.

ונראה דה"ה דהכא בירושה נוכל לומר כן - והיינו דאחרי פרשת הנחלה דריב"ב יש מקום לומר שנתחדש - "שיכול כל אחד לקבוע כפי תנאו" איזה הנחלה שהוא רוצה - שאולי הנחלה דריב"ב הוא בגדר 'גילוי' שירושה היא כל אחד כפי רצונו - ודווקא 'סתם ירושה' היא כפי הכללים - אבל יש אפשרות לכל אחד לעשות אחרת.

וזהו שאמרו במשנה ובגמרא דהכא אינו כן - דהנחלה דריב"ב באופנים אחרים אינו כשומרים אלא דהוי בכלל מתנה ע"מ שכתוב בתורה - אלא דלפי"ז מיתלי תלי בפלוגתת ר"י ור"מ.

## ישוב באבי עזרי על פי הנ"ל דלכן הוצרך הרמב"ם לבא לדין 'חוקת משפט'.

יש תוספת דברים באבי עזרי - שבדרך זו מתיישבת קושי' אחרת - שבאמת יש לתמוה בשיטת הרמב"ם בסוגי' דב"ב [קכו:] - וכבר עמדו בזה המפרשים - דיעויין ברמב"ם [פ"ו נחלות ה"א] - "אין אדם יכול להוריש למי שאינו ראוי ליורשו ולא לעקור הירושה מן היורש, אעפ"י שזה ממון הוא, לפי שנאמר בפרשת נחלות והיתה לבני ישראל לחוקת משפט לומר שחוקה זו לא נשתנה ואין התנאי מועיל בה", עכ"ל.

והנה מה שכתב הרמב"ם 'אעפ"י שזה ממון הוא', היינו משום דהא קיי"ל כר"י דבדבר שבממון תנאו קיים, ולכן הוא כתב "לפי שנאמר בפרשת נחלות וכו' חוקת משפט לומר דחוקה זו לא תשתנה ואין התנאי מועיל בה".

אולם זה סתירה לסוגי' [שם] שאמרו דא"ש גם לר"י מטעם אחר - "התם ידעה וקמחלה הכא לא קמחיל" - וצ"ע בדברי הרמב"ם דכתב טעמא אחרינא משום שנאמר לחוקת משפט, ולמה לא סגי לן בטעמא דאמרינן בגמ' משום דלא קמחיל - וכבר עמדו בזה האחרונים.

וביאר את הסוגי' והרמב"ם כך:

הרמב"ם למד ממש כדרך הנ"ל - שאחרי החידוש של ריו"ח בן ברוקא היה אמור להיות דלאו דווקא פלוני יירש אלא דה"ה דלפוני לא יירש - דמאי שנא - דלמה לא יוכל לעשות ולקבוע בדרכים אחרות מכח זכות וכח עשייה זו של הנחלה דריב"ב.

ושיטת הרמב"ם היא דאין לומר בזה דלא מהני מחמת מתנה ע"מ שכתוב בתורה - דסו"ס מאי שנא - הא גם זה אופן של הנחלה דריב"ב - ולזה הוצרך הרמב"ם להוסיף שבירושה יש חוקת משפט - והיינו דלולי הדין 'חוקת משפט' היינו אומרים שכל האופנים כלולים בדין הנחלה של ריב"ב - אכן אחרי הדין של חוקת משפט הדרא לזה דין מתנה ע"מ שכתוב בתורה.

וממילא דהיה קס"ד דלפי ר"י דבדיני ממון יכולים לשנות את הדינים, דלפי ר"י ליכא חסרון של מתנה ע"מ שכתוב בתורה בדבר שבממון - ושפיר הקשו דלמה לא ינחיל - ותירצו דגם ר"י מודה הכא.

ונראה דגם בביאור זה של האבי עזרי בדברי הרמב"ם - נצטרך לסיוע מדברי התוס' בכתובות שביאר "דשאני התם כיון דריבתה תורה שומרים הרבה שומר חנם והשואל נושא שכר כו' יכול נמי כל אחד להיות לפי תנאו" - והרי התוס' קאי שם בשיטת ר"מ דלכן אף דר"מ סובר דמתנה ע"מ שכתוב בתורה תנאו בטל - וזה גם בדיני ממון, אכן בשומרים היה קס"ד דיהני "כל אחד להיות לפי תנאו" - "כיון דריבתה תורה שומרים הרבה".

וזו שיטת הרמב"ם הכא - דגם בשיטת ר"מ קס"ד דבהנחלה ליכא חסרון כלל של מתנה ע"מ שכתוב בתורה - דדינא דהנחלה 'מגלה' שהוא הקובע ממש כמו שומרים למסקנה - ולמה לא יקבע בכל אופן שירצה.

וקמ"ל קרא דחוקת משפט שיש סדר קבוע של נחלות האיך צריך להיות - ולמד מכאן הרמב"ם - "לומר - שחוקה זו לא נשתנה - ואין התנאי מועיל בה", והכוונה בזה שכל שינוי שהוא עושה נכנס לפרשה של מתנה ע"מ שכתוב בתורה - ולא דומה לשומרים ששם ליכא גזה"כ של חוקה לחדש "שחוקה זו לא נשתנה ואין התנאי מועיל בה".

והוסיף הרמב"ם דאף דהוי דבר שבממון - והיינו דגם אחרי הדין של 'חוקה' אכתי לא עדיפא מעיקר דינא דמתנה ע"מ שכתוב בתורה בממון - ולזה אכתי קס"ד בגמרא דיהני בה תנאי לדעת ר"י ככל דבר שבממון - ולזה צריכים את הטעם שכתוב בגמרא שאין מחילה - והרמב"ם לא הביא את הטעם שכתוב בגמרא - ורק הביא טעם לפרש למה נכנס להלכות מתנה ע"מ שכתוב בתורה - דמסברא היה מקום לומר דדומה לשומרים - וכנ"ל.

## דין הנחלה דריב"ב בסוגיין יהיה לכו"ע.

עיקר המהלך של האבי עזרי קשה דמעמידים את כל הסוגי' דווקא לריב"ב - אכן יש לומר על פי מה שדייק במקד"ד בסוגי' בב"ב [שם] דגם לחולקים על ריב"ב יש דין שהאב יכול להחליט איזה חלקים הולכים לאיזה יורש - וזה בלי לעקור את הירושה מאחד מהם, עיי"ש ההוכחות לזה - ויש לומר דמכח הדין הזה יש הלכה שהוא יכול גם להוציא יורש לגמרי - ודו"ק.

## עיקר החידוש - דלאו דווקא תנאים ולאו דווקא סילוק ושיור, אלא גם בכל כח דיני של התורה וכהנחלה של ריב"ב.

ונראה שעיקר חידוש זה שמבואר באבי עזרי בביאור סוגי' זו הוא חידוש נוסף אחרי חידושו של רעק"א שהבאנו לעיל [ענף א] - והיינו דרעק"א חידש [שם] שעיקר דינא דמתנה ע"מ שכתוב בתורה לא איירי דווקא בתנאים של ב"ג וב"ר - אלא דאיירי בכל סילוק ושיור - והיינו שאין בכחו לצמצם ולבטל את דיני התורה כזכות אונאה ושאר כסות ועונה ושביעית ע"י הכחות הללו של תנאים סילוק ושיור.

ובאבי עזרי הוסיף עוד - דלאו דווקא בכח של תנאי סילוק ושיור, אלא דגם בכל 'כח דיני' שמצאנו בתורה יש לומר כן - וזה למדנו מסוגי' דב"ב [קכו] - שגם בכח של הנחלה של ריב"ב אין לעקור את דיני התורה.

# ענף גביאור מתנה ע"מ שכתוב בתורה,בקצירה בשכחה.

## קושי' רעק"א בתנאי בשכחה.

הבאנו לעיל את מה ששנינו במשנה כאן - "אם אמר הרי אני קוצר על מנת מה שאני שוכח אני אטול יש לו שכחה" דמדין מתנה על מה שכתוב בתורה אתינן עלה - והבאנו את קושי' רעק"א דמה צריך לזה הטעם, דהא תנאי שייך רק שעושה המעשה על תנאי, שאם לא יתקיים התנאי לא יתקיים המעשה, במקדש ומגרש ומוכר ע"ת, אבל הכא עם מי מתנה, ומה שייך לתלות קצירה על תנאי, דאיך שייך לומר דאם לא יתקיים התנאי לא יהיה הקצירה קצירה.

ורעק"א הוסיף דיתכן דלעולם אין זה מהלך של תנאי אלא מהלך של שיור וסילוק - וכנ"ל באונאה ושאר כסות ועונה ושביעית - וכן הוכיח מכתובות [פג] וכנ"ל, אלא שהקשה - שבקצירה לא שייך לא מהלך של תנאים ולא מהלך של שיור וסילוק, וא"כ למה צריכין להטעם דמתנה ע"מ שכתוב בתורה, דמהיכי תיתי הוא יכול להתנות כן - וגם מה שנתבאר לעיל בהנחלה דריב"ב לא שייך הכא - וצ"ע [[100]](#footnote-101).

## ביאור דין עומד בצד שדהו ואמר שלא יהיה שכחה - שזכייה זו מבטלת את השכחת פועלים - דלאו מדין זכייה אתינן עלה אלא מדין נטל בידו את השכחה ע"מ להוליכו לעיר.

ויעויין באבי עזרי [רביעאה - פ"ה מתנ"ע] - שהביא את קושי' רעק"א לגבי שכחה, והביא את מה שתירץ לגבי סוגי' דב"ב [קכו] על פי הכח הנחלה של ריב"ב - ושוב הוסיף לפרש ההיא דשכחה על פי היסוד הנ"ל.

והקדים בזה בהלכה בהלכות שכחה - שאם הוא עומד בצד שדהו ואמר שלא יהיה שכחה - שיזכה לו שדהו - זכייה זו מבטלת את השכחת פועלים - והביא את הראשונים בב"מ [יא] דלעולם הדין שמי שיעשה כן היה מבטל כל דין שכחה שתמיד יאמר שיזכה לי שדי בכל השכחה אלא דא"כ עקרת דינא דשכחה - עיי"ש ברמב"ן, אלא שיש לומר דבאופן שהתחילה השכחה - והיינו שהיתה כאן שכחת פועלים שהתחיל כבר לצאת מרשותו, הכא בכה"ג מהני זכייה דשדה לבטל שכחת הפועלים, דכל כה"ג ליכא גזה"כ ולא מיקרי עקירת דין שכחה אי יהני זכייה דידיה לבטל דין שכחה דפועלים.

וביאר באבי עזרי שאין הכוונה שזה מדין זכייה, אלא שהביאור כך - שיש דין שאם הוא נטל בידו את השכחה ע"מ להוליכו לעיר - שוב לא חלה דין שכחה אף אם החזירו לשדה ושכחו.

וכל זה בנטלו בידו ממש - אלא שבאמת - גם בעומד בצד שדהו שפיר שייך הלכה זו - והביאור בזה - שכל עיקרו של קנין חצר הוא שחפץ בחצרו דיינינן ליה כחפץ בידו - ורק מחמת זה הוא קונה את החפץ, ונוכל לומר שהחזקת הקצירה בחצרו דומה לנטלו בידו ע"מ להוליכו לעיר - ובזה תמיד נוכל לבטל כל פרשת שכחה - שכל קוצר יחזיק את הקמה בחצרו כאילו יש כאן נטילה לעיר - הלכך ע"כ דמהני דווקא באופן שהיתה כבר שכחת פועלים - דאל"כ בטלת עיקר דין שכחה.

## ביאור דין זה דמחמת מתנה ע"מ שכתוב בתורה לא מהני.

וביאר באבי עזרי שלמדנו כאן שהוא לא יכול לבטל את השכחה בעומד בצידו - משום דלאו כל הימני' לומר כן דזהו תורת שכחה ואל"כ עקרת כל תורת שכחה - כמו שכתב הרמב"ן - וחידש - דעיקר סברא זו של הרמב"ן היא היא דינא דמתנה ע"מ שכתוב בתורה - והיינו שאינו יכול לעקור את דין התורה, ואם לא הטעם הזה היה שפיר יכול לומר שיזכה שדי לי ושלא יהיה שכחה והיה מהני מדין נוטל בתוך ידו - והיינו דבהנך תרי סוגיות מצאנו שאין לקבוע קביעה נגד התורה ע"י הכח בעלים - שהוא משתמש ב'כח דיני' שיש בתורה לעקור את דיני התורה - וכמו דלא יירש בני היה מהני מדין הנחלה - לולי הדין של מתנה ע"מ שכתוב בתורה - כמו כן יזכה לי חצרי היה מהני מדין 'נוטלו לעיר'.

וחידש שם שזה הדין של המשנה - "שאם אמר הרי אני קוצר על מנת מה שאני שוכח אני אטול יש לו שכחה" - המהלך בזה הוא שקצירה זו כוללת בה החזקה ליטלו לעיר - ודו"ק.

# מסכת פאה פרק שביעי

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc331516148) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc331516149) **<>** [**הערות ומראה מקומות**](#__RefHeading___Toc331516150) **<>** [בדין "עומר שאתה שוכחו לעולם" ודומה לזה שבאחרים רואים אותו אין שכחה.](#__RefHeading___Toc331516151) **<>** [ב"עושה רובן של שנים".](#__RefHeading___Toc331516152) **<>** [האם איירי בכל האילנות או רק בזית.](#__RefHeading___Toc331516153) **<>** [כמה פירושים ב'בישני'.](#__RefHeading___Toc331516154) **<>** ["שנים אינו שכחה", ובדין שכחה של אילן שלם.](#__RefHeading___Toc331516155) [**<>**](#__RefHeading___Toc331516156)

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc331516156) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc331516157) **<>** [**הערות ומראה מקומות**](#__RefHeading___Toc331516158) **<>** [ב' ביאורים בזית שנמצא עומד בין שלש שורות של שני מלבנים.](#__RefHeading___Toc331516159) **<>** [בדברי הר"ש בביאור המשנה "בד"א בלא התחיל וכו'".](#__RefHeading___Toc331516160) **<>** [בדרכו של המהר"י קורקוס בישוב סתירת הרמב"ם בדין סאתיים באילן.](#__RefHeading___Toc331516161) **<>** [דרכם של המשך חכמה ותורת זרעים ברמב"ם, ותוספת ביאור במהר"י קורקוס.](#__RefHeading___Toc331516162) **<>** [כל זמן שיש לו תחתיו יש לו בראשו ר"מ אומר משתלך המחבא.](#__RefHeading___Toc331516163) **<>** [בדברי הגר"א בשנו"א שיש דין חדש של מתנ"ע של זיתי ניקוף.](#__RefHeading___Toc331516164) **<>** [בדברי המקדש דוד בביאור שיטת הגר"א.](#__RefHeading___Toc331516165) **<>** [דברי המקד"ד על מה שהגר"א בא לתרץ את קושית התוס' בגיטין [ס"א].](#__RefHeading___Toc331516166) [**<>**](#__RefHeading___Toc331516167)

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc331516167) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc331516168) **<>** [**הערות ומראה מקומות**](#__RefHeading___Toc331516169) **<>** [פרט בשאר אילנות](#__RefHeading___Toc331516170) **<>** [בדין נשירת רובו שאז חל הלקט.](#__RefHeading___Toc331516171) **<>** [שיטות המפרשים ב"נפל מידו לארץ ונפרט".](#__RefHeading___Toc331516172) **<>** [בדברי הגרי"ז בביאור שיטת הרמב"ם במפקיר אותו עם נשירת רובו](#__RefHeading___Toc331516173) **<>** ["גוזל את העניים"](#__RefHeading___Toc331516174) [**<>**](#__RefHeading___Toc331516175)

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc331516175) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc331516176) **<>** [**הערות ומראה מקומות**](#__RefHeading___Toc331516177) **<>** [בדברי הרא"ש בביאור לכתף.](#__RefHeading___Toc331516178) **<>** [בדברי הרא"ש בביאור לנטף](#__RefHeading___Toc331516179) **<>** [בדברי הרא"ש בביאור "אם ספק לעניים".](#__RefHeading___Toc331516180) **<>** [דברי המפרשים בדין "אם ספק לעניים"](#__RefHeading___Toc331516181) [**<>**](#__RefHeading___Toc331516182)

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc331516182) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc331516183) **<>** [**הערות ומראה מקומות**](#__RefHeading___Toc331516184) **<>** [בפלוגתא אי הוי שותף או לוקח](#__RefHeading___Toc331516185) **<>** [אי מיירי בפאה או עוללות.](#__RefHeading___Toc331516186) **<>** [בדברי הירושלמי בחיוב פשיעה באכל חיה.](#__RefHeading___Toc331516187) **<>** [מה שייך שותף בדבר מסויים.](#__RefHeading___Toc331516188) **<>** [בחיוב לעניים ולמה אין ממון שאין לו תובעין.](#__RefHeading___Toc331516189) [**<>**](#__RefHeading___Toc331516190)

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc331516190) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc331516191) **<>** [**הערות ומראה מקומות**](#__RefHeading___Toc331516192) **<>**

**ענף א דרכו של הבבלי בפלוגתא זו. <>** דרכו של הבבלי בפלוגתא זו – וביאור הדרשה דל חילול מ'קודש הילולים'. <> חידוש בדרכו של ר' חיים כהן דמצאנו איסור רבעי בלי אפשרות של פדיון. <> מבואר דע"כ דנחלקו ב"ש וב"ה בגדר הדרשה של 'חילולים'. <> דעת ב"ה לגבי דינים אחרים של רבעי אי הוי כמעש"ש. <>

**ענף ב דרכו של הירושלמי – על פי הרשב"א. <>** מבואר בירושלמי דלמדו איפכא מהבבלי. <> ביאור שיטת ב"ש דיליף לגמרי ממעש"ש - ובשנה השלישית 'שם מעשר' בו. <> דרכו של ב"ה – וחידוש לגבי רבעי בחו"ל. <> הערה גדולה מהחזו"א על הירושלמי לגבי פטור מעש"ש בשביעית. <> הערה גדולה מהאור שמח על הירושלמי שחייבים בביכורים בשביעית. <> בפלוגתת ב"ה וב"ש לגבי פטור עוללות. <> בדברי הירושלמי ברבעי בי"ד שנה של ירושה וישיבה. <>

**ענף ג בעיקר מהות הרבעי, אי שייכא לערלה או לא. <>** בעיקר מהות הרבעי, אי שייכא לערלה או לא. <> תוספת ביאור לעיקר הספק במהות הרבעי[. <>](#__RefHeading___Toc331516197)

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc331516197) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc331516198) **<>** [**הערות ומראה מקומות**](#__RefHeading___Toc331516199) **<>** [בעיקר פלוגתתם, ובחידוש בתוס' רי"ד במו"ק.](#__RefHeading___Toc331516200) **<>** [עוללות בהפקר ושביעית.](#__RefHeading___Toc331516201) **<>** [אם אין בציר מנין עוללות – ר"ש.](#__RefHeading___Toc331516202) [**<>**](#__RefHeading___Toc331516203)

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc331516203) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc331516204) **<>** [**הערות ומראה מקומות**](#__RefHeading___Toc331516205) **<>** [במקדיש כרמו לאחר שנודעו עוללות](#__RefHeading___Toc331516206) **<>** [בדברי התוס' יו"ט בהא דאין לעניים בעוללות קודם לבציר](#__RefHeading___Toc331516207) **<>**

# משנה א

כל זית שיש לו שם בשדה אפילו כזית הנטופה בשעתו ושכחו אינו שכחה, במה דברים אמורים בשמו ובמעשיו ובמקומו, בשמו שהיה שפכוני או בישני, במעשיו שהוא עושה הרבה, במקומו שהוא עומד בצד הגת או בצד הפרצה, ושאר כל הזיתים שנים שכחה ושלשה אינן שכחה רבי יוסי אומר אין שכחה לזיתים:

# רע"ב משנה א

כל זית. כזית הנטופה בשעתו - על שם שהוא נוטף שמן קראו לו נטופה, אף על פי שאינו נוטף בכל שנה הואיל והעלו לו שם זה על שהוא נוטף בשעתו, אם שכחו אינו שכחה דכתיב [דברים כד] ושכחת עומר בשדה, עומר שאתה שוכחו לעולם יצא זה שאתה זוכרו לאחר זמן:

שופכני - שזיתיו שופכים שמן הרבה:

בישני - שהוא מבייש כל שאר אילנות מרוב השמן שיוצא ממנו יותר מחביריו:

שהוא עושה הרבה - זיתים מרובים:

שנים שכחה - סתם מתניתין כבית הלל דאמרי לעיל שנים לעניים:

רבי יוסי אומר אין שכחה לזיתים - לא אמר רבי יוסי אלא בזמן שבא אדרינוס קיסר והחריב את כל הארץ ולא היו זיתים מצויין, אבל בזמן שזיתים מצויין מודה רבי יוסי דיש שכחה לזיתים. וכן מי שהיו כל זיתיו נטופה או שופכני או בישני יש להם שכחה:

# הערות ומראה מקומות

## בדין "עומר שאתה שוכחו לעולם" ודומה לזה שבאחרים רואים אותו אין שכחה.

נאמר במשנה שאין שכחה בזית שיש לו שם בשדה, ויליף כן ממה שכתוב "עומר שאתה שוכחו לעולם, יצא זה שאתה זוכרו לאחר זמן" וכעין זה מצאנו לעיל [פרק ה' משנה ז'] בדין שכחת פועלים שנתחדש שם שאחרים רואים אותו אינו שכחה, ועיין במקד"ד [סימן ס"ב ס"ק ד' ד"ה כתב הרמב"ם] שהביא מהרדב"ז שכתב שהטעם באחרים רואין אותן דלא קרינן ביה ושכחת כיון דאיכא אחרים שיזכירוהו ע"ש, וכ"כ התורת זרעים, ומדמה ליה לכל האופנים של שכחה שיש סיבה שיזכר בסוף, כדמצאנו במשנה דידן בזית שהיה מסויים במקומו שדרשו בירושלמי "עומר שאתה שכחו לעולם", וכתב דמהאי טעמא לא בעינן ילפותא מיוחדת על אחרים רואים וכדמצאנו בשכחת פועלים שזה דין אחר.

## ב"עושה רובן של שנים".

עיין בלשון הר"ש: "ובעו בירושלמי [שם] עד דעביד כל שנה ושנה ומסיק מכיון שעושה רובן של שנים כמו שהוא מסויים והתם דריש מקרא אמר רבי לא כתיב ושכחת עומר בשדה עומר שאתה שוכחו לעולם יצא זה שאתה זוכרו לאחר זמן".

ועיין ברעק"א ש'שם' נקבע כפי הרוב, ועיין במשנה ראשונה דאף אי בשנה זו אינו נטופה, ותמה על הרמב"ם למה השמיט דין זה, אולם בשנו"א ביאר באופן אחר, דאדרבא דמיירי דווקא שבשנה זו היא נטופה, ולא אכפת לן מה שאינו כן בשאר השנים.

## האם איירי בכל האילנות או רק בזית.

עיין ברדב"ז וכס"מ [פ"ה הכ"ה] דנחלקו אי איירי הכא דווקא בזית שהוא חשוב ולכן אצלו מצטרף המעלה של 'שם' או דאיירי בכל אילנות.

## כמה פירושים ב'בישני'.

ז"ל התוס' יו"ט: "בישני - לשון הר"ב שהוא מבייש כל שאר אילנות מרוב השמן וכו'. ואם כן היינו שופכני אלא דאיכא אתרא דקרו ליה שפכני ואיכא אתרא דקרו ליה בישני. ולשון הר"ש שמבייש שאר אילנות מרוב זיתים שהוא עושה. ואם כן היינו במעשיו שהוא עושה זיתים הרבה כמ"ש גם הר"ש. ויותר נכון פי' הר"ב שהרי שפכני ובישני נכללים במשנתינו בלישנא דבשמו. ולי היה נראה לפרש שמבייש את שאר אילנות מחמת שהוא עושה זיתים גדולים משאר אילנות. והרמב"ם נטה לאית דאמרי דבירוש' שהאילן הזה מבוייש משאר אילנות לפי שזיתיו אינם עושים שמן הרבה".

## "שנים אינו שכחה", ובדין שכחה של אילן שלם.

עיין ר"ש: "שנים שכחה - באילן עצמו קאמר ששכח שני זיתי אילן", ועיין רמב"ם [פ"ה הכ"ה] שמשמע גם כן דקאי בשכחה לכל האילן, אכן בראב"ד היה נראה שחולק שאין שכחה על אילן שלם, ועיין כס"מ, אכן במהר"י קורקוס יש ביאור אחר בראב"ד.

# משנה ב

זית שנמצא עומד בין שלש שורות של שני מלבנים ושכחו אינו שכחה, זית שיש בו סאתים ושכחו אינו שכחה, במה דברים אמורים בזמן שלא התחיל בו אבל את התחיל בו אפילו כזית הנטופה בשעתו ושכחו יש לו שכחה, כל זמן שיש לו תחתיו יש לו בראשו ר"מ אומר משתלך המחבא:

# רע"ב משנה ב

שלש שורות של שני מלבנים - שלש שורות של אילני זיתים ובין שורה ראשונה לשניה ערוגה מרובעת כדמות מלבנות התבואה שבין הזיתים דתנן לעיל בריש פרק ג', וכן בין שורה שניה לשלישית ושכח אילן אמצעי שבשורה האמצעית, אינה שכחה שהאילנות שסביביו הסתירוהו, ודמי לחפוהו בקש או עמדו עניים כנגדו דתנן לעיל דאינו שכחה:

בד"א - אמתניתין דלעיל קמהדר דתנן בזית הנטופה בשעתו ושכחו אינו שכחה. במה דברים אמורים בזמן שלא התחיל בו אבל התחיל בו ושכחו הרי זו שכחה עד שיהיה בו סאתים:

כל זמן שיש לו תחתיו יש לו בראשו - אם נזכר בעל הזיתים מן הזיתים ששכח באילן בעוד שיש לו זיתים תחתיו יכול לחזור וללקטן, ולא חשיבא שכחה מה ששכח בראש האילן אלא לאחר שלא נשארו לו זיתים תחת האילן:

רבי מאיר אומר משתלך המחבא - כלומר משבדק המלקט בכל מחבואי הזיתים, אז הוי הנשאר לעניים כשאין לבעל האילן זיתים תחתיו, אבל כל זמן שלא בדק המלקט בכל מחבואי הזיתים אף על פי שאין זיתים תחתיו יכול לחזור וללקט. ואין הלכה כרבי מאיר:

# הערות ומראה מקומות

## ב' ביאורים בזית שנמצא עומד בין שלש שורות של שני מלבנים.

עין רא"ש שהביא ב' פירושים: "אינו שכחה - כיון דעומד בין השורות והיו מקיפין אותו מג' רוחותיו כזה הוי כמו דבר מסוים. והרמב"ם ז"ל פי' שהיו ג' שורות של זיתים שנעשה ביניהם שני מלבנים ושכח זית אחד באמצע השורה השלישית אינו שכחה שהאילנות כסוהו וזהו צורתו".

ועיין משנה ראשונה שהפירוש הראשון א"ש שזה המשך של המשנה הקודמת, והרע"ב הביא את הפירוש של הרמב"ם והוסיף לבאר "ודמי לחפוהו בקש או עמדו עניים כנגדו דתנן לעיל דאינו שכחה", ותמה עליו המשנה ראשונה דשם הוי קנס, וצ"ע, ועיין בזה בלשון הר"ש שכתב "ולא מסתבר כלל לפרש טעמא לפי שהשורות מכסות את הזית והוי כחיפוהו בקש או עמדו עניים כנגדו דלעיל [פ"ה משנה ז']".

## בדברי הר"ש בביאור המשנה "בד"א בלא התחיל וכו'".

עיין בר"ש במה שפירש במשנה וז"ל: "במה דברים אמורים שלא התחיל בו - כלומר שעדיין לא התחיל ללקט בו ושכחו ומשמע ממתני' דכל זית שלא התחיל ללקט בין נטופה בין שאינו נטופה אם יש בו סאתים אינו שכחה ואם התחיל ללקט בו בין נטופה בין אין נטופה בין יש בו סאתים בין אין בו סאתים הוי שכחה ומה שמחלק ברישא דמתני' בין נטופה לשאין נטופה היינו שאין בו סאתים ולא התחיל בו דנטופה לא הוי שכחה.

ובתוספתא לא משמע הכי דתניא כל זית שיש לו שם בשדה כזית נטופה בשעתו ושכחו אינו שכחה בד"א בזמן שלא התחיל בו אבל התחיל בו ושכחו הרי זו שכחה עד שיהא בו סאתים משמע דאם יש בו סאתים אפי' התחיל בו לא הוי שכחה בזית הנטופה ושמא הך ברייתא פליגא אמתני'.

ואם באנו ליישב צריך לומר דבמה דברים אמורים דמתני' לאו אזית שיש בו סאתים קאי אלא אמה שחילקנו בין נטופה לשאינה נטופה קאי דהני מילי בלא התחיל אבל התחיל שניהם שוין באין בו סאתים דהיכא דיש בו סאתים אדרבה חלוקים בהתחיל ובלא התחיל שוין" עכ"ל הר"ש, ולהלן יבואר שיטת הרמב"ם בזה.

## בדרכו של המהר"י קורקוס בישוב סתירת הרמב"ם בדין סאתיים באילן.

בדין שכחה דסאתים באילן מצאנו סתירה ברמב"ם, דשי' הרמב"ם [פ"ה מהל' מתנו"ע הל' כ"ב] דבשכחת אילן אף דיש בה סאתיים הוי שכחה, אולם להלן ברמב"ם [שם הל' כ"ד] מבואר שאם שכח "אילן שיש לו שם" דאינו שכחה וזה דוקא בלא התחיל בו, אבל בהתחיל בו כבר לא מהני מה שיש לו שם שלא תחול בו שכחה, והוסיף בזה הרמב"ם [שם] דבכה"ג מהני סאתיים להציל משכחה.

הרי דהרמב"ם סותר משנתו מהלכה כ"ב שכתב דסאתיים אינו מציל בשכחת אילן, ועי' בכס"מ הלכה כ"ד שכ' בשם המהר"י קורקוס דסאתיים מהני רק בזית נטופה, דאף דהתחיל בו ומאבד פירסומו, אבל סאתיים מהני להחזיר פירסומו, וזה כוונתו בהל' כ"ד, אבל דין סאתיים דשכחה לא נאמר בו כלל וזהו כוונתו בהל' כ"ב, וכבר הביא המהר"י קורקוס בהל' כ"ד שכן שי' הר"ש במשנה ב' בדעת התוספתא.

ועיי"ש במהר"י קורקוס הל' כ"ב דהוסיף, דדין סאתיים הוא מדין "עומר ולא גדיש" וזה לא שייך באילן כלל, וכן מבואר בסמ"ג [ל"ת רפ"ח], ולכאו' ק' דאיכא טעם אחר מצד "לא תשוב לקחתו", [ועי"ש במהר"י קורקוס שהביאו וכתב דלא שייך באילן, ולא ידעתי למה], ונראה דמכאן מוכרח דגם דרשה ד"לא תשוב לקחתו" מהלכות "עומר ולא גדיש" הוא, ולהכי לא שייך באילן - ועיין בזה להלן בחידושי סוגיות [סימן י"ט], וא"ש.

ועי' בספרי כי תצא [כ"ד - כ'] דילפינן גזירה שוה מ"לגר וליתום", דמה שכחת תבואה ליתא בסאתיים, ה"ה דשכחת אילן ליתא בסאתיים, ובספרי דבי רב על הספרי שם הק' מכאן על הרמב"ם, ולמהר"י קורקוס א"ש, ואדרבה, לדבריו א"ש הא דבעינן ילפותא ודין חדש של סאתיים באילן, והיינו משום שאין זה הך דין סאתיים דמצאנו בכל שכחה, דהכא אינו גדיש, וע"כ דהוא דין מסויים באילן שיש לו "שם", דסאתיים הוא שיעור חשיבות להעמידו בפירסומו אף דהתחילו בו, ועיין עוד בהערה [[101]](#footnote-102) במה שיש להעיר בזה עוד.

## דרכם של המשך חכמה ותורת זרעים ברמב"ם, ותוספת ביאור במהר"י קורקוס.

התורת זרעים ביאר דעת הרמב"ם באופ"א, ולדבריו הרמב"ם חולק על הר"ש, וכבר קדמו בדרך זה במשך חכמה [כי תצא כ"ד - כ'], והוסיף בזה ביאור, דלשי' הרמב"ם משכחת לה שכחה בב' דרכים, א] כשלא התחיל לבצור באילן, והתם השכחה מתיחסת לכל האילן ולא לפירות עצמם, ב] כשהתחיל, דבכה"ג ודאי דלא שכח את האילן שהרי התחיל בו, ואז השכחה מתיחסת לפירות עצמם, ודין סאתיים הוא מדין "עומר ולא גדיש" וזה לא שייך כלפי האילן עצמו אלא כלפי פירות האילן, ועפי"ז יש לחלק, דבהלכה כ"ב מיירי בלא התחיל, וזה שכחת האילן, ובהלכה כ"ד ובהלכה כ' מיירי בהתחיל, וא"ש כל דברי הרמב"ם.

והוסיף המשך חכמה, דדינא דאילן דיש לו שם ופירסום הוא איפכא, ודווקא בשכח את כל האילן הוא דמהני חשיבות האילן, אבל בהתחיל בו דאז השכחה מתייחסת לפירות, התם כבר ליכא מעלת חשיבות האילן, שהרי בפירות עצמן ליכא שום פירסום וחשיבות, וזהו שהביא הרמב"ם ב' הלכות הללו בהדי הדדי [[102]](#footnote-103).

ונראה דעפ"י דבריהם אפשר להבין יותר את חידושם של המהר"י קורקוס והר"ש, דדבריהם אינם מבוררין כל הצורך, דאיך אמרינן דאילן שיש לו "שם" מאבד שמו ופירסומו כשהתחיל בו, ואילן שיש בו סאתיים אין לו חשיבות שיזכרנו, אבל תרוויהו בהדי הדדי מצטרפין, וצ"ב דמהו הצירוף בזה.

וי"ל דיש ב' גדרים שונים כשבאים לדון בעיקר החפצא של פירות מחוברין לאילן ותלוי אי התחיל לבוצרן או לא, דמצד א' יש לדון את הפירות כבטלים לאילן וכיחידה א' עמו, דהפירות והאילן ביחד מוגדרים "כאילן של פירות" ולא רואים כאן כל פרי ופרי בפנ"ע, ומאידך גיסא יש לדון ולומר דאין הפירות בטלים לאילן, ורואים כל פרי כעומד בפנ"ע על האילן.

ונראה דבהתחיל לבצור כבר אינו "אילן של פירות" שהרי כבר בצר חלקו, אבל כשנשאר בו שיעור חשוב גם אחרי שהתחיל בו, לא פקע ממנו שמו ואכתי יש כאן חפצא של "אילן של פירות" וכל דלא פקע הימנו הך "שם" אמרינן דכל פרי בטל להך "אילן של פירות", ואז אינם נידונים בפנ"ע, וכיון ששמו ופירסומו של האילן אינו מתיחס לפירות בפנ"ע, לכן אמרינן דהדין דאילן שיש לו שם אין לו שכחה הוי בחד מתרי גווני, א] שלא התחילו בו, ב] אם התחילו בו שיהיה לו עכ"פ חשיבות דסאתיים, דבזה לא פקע שם אילן מהפירות.

בדין סאתיים בשכחת אילן.

יעויין במהר"י קורקוס [פ"ה מתנו"ע הכ"ב] דמפרש בדעת הרמב"ם דחלוק דין שכחה באילן דגם סאתיים הוי שכחה, ומבאר המהר"י קורקוס הטעם משום שלא שייך התם טעמא דגדיש, והק' ע"ז היעב"ץ בספרו לחם שמים [כאן] דמאי שנא משכחת קמה דנוהגת בסאתיים אעפ"י שלא שייך התם טעמא דגדיש, ועיין בזה לעיל [פרק ו' משנה ז'] מה נתבאר בזה ליישב קושי' זו.

## כל זמן שיש לו תחתיו יש לו בראשו ר"מ אומר משתלך המחבא.

ז"ל הרא"ש: "כל זמן שיש לו - זיתים תחתיו שלא שכחם יש לו בראשו אפילו שכחם ובלבד שיהא זוכרם קודם שנטל התחתונים. ותמיה לי מאי שנא מעומר שאינו מציל הקמה, ושמא דרך מלקטי זיתים בעוד שיש להם זיתים תחת האילן כשמביאין הזיתים מסתכלין למעלה אם יש זיתים באילן ולא סלקו דעתם מהם עדיין".

וע"ע רעק"א בשם הלח"מ על המשניות והפר"ח דקאי על העני שכל זמן שיש לו שכחה תחת האילן אעפ"י שכבר לקטו בראש האילן, ואין דרך העניים לחזור אכן עדיין אסורים לעל אדם ליטול, דכשיבואו ליטול מתחת לאילן יטלו גם את השכחה האילן, וע"ע בכס"מ [פ"א הי"ב] פירוש אחר.

## בדברי הגר"א בשנו"א שיש דין חדש של מתנ"ע של זיתי ניקוף.

עיין בשנות אליהו [פי' הארוך]: "כ"ז שלא לקט תחתיו כל הזיתים שהפיל מהאילן פי' דקאי על הזיתי ניקוף דכתיב לא תפאר אחריך וחסידים הראשונים היו חובטין פעם א' והשאר נקראים זיתי ניקוף דבזיתים מצוה לאחר שחבטו פ"א הרי הנשאר לעניים ונקרא זית ניקוף וזו המצוה ל"ש רק בזיתים ולא בשארי אילנות ולפ"ז מתורץ הגמ' במס' גיטין ס"א ע"א עני המנקף בראש הזית מה שתחתיו גזל מפני דרכי שלום תנא אם ליקט ונשא ונתן ביד ה"ז גזל גמור ר"כ אזיל וכו' וקא נתרין תמרי אזיל קא מנקט ואכיל א"ל חזי מר דקא שדתינהו בידאי והק' התוס' היכי מנקיט ואכיל הרי יש כאן גזל מפני דרכי שלום ולפ"ז מתורץ דליכא גזל רק בזית נקוף וכאן הרי תמרי ולא הוי גזל אפי' מפני דרכי שלום כ"ז שלא לקח בידו אבל כשא"ל שלקח ביד והוי גזל גמור אפי' משאר אילנות והשתא אשמעי' מתני' דכ"ז שלא לקט תחתיו מה שהפיל מן האילן הרי הוא מותר".

וכתב ע"ז הגר"ח מואלזאין וז"ל: חידש מתנות עניים שיש בזית, וצ"ע לפרש הגמ' דחולין [קל"א], ע"ש.

ועל עיקר חידוש של הגר"א שיש דין חדש של מתנ"ע של זיתי ניקוף, ע' פאת השלחן [סי' ד' בבית ישראל אות ל"ה] שהביא ראיה לדבריו מדברי הערוך, ועל מה שהק' הגר"ח דצ"ע מחולין [קל"א] כ' בפאת השלחן שם דכיון שאינו אלא בזית לא היה יכול לומר "שלש באילן" דלא נטעה שבכל אילנות כן, וכ' עוד דמה שכתוב בשנות אליהו בפי' הקצר בסוף דבריו ענין של שכחה ט"ס מתלמידי הגר"א דלא דקדק מפיו שיטתו וגרירי אלישנא דמפרשים.

וע' במעדני ארץ [פאה פ"א ה"ב אות ג' עמ' י"ב] שהביא סיוע לדברי הגר"א ממה דמצינו כמה דרשות לענין חובת פאה באילנות, א' דילפינן ליה מ"שדך", וגם כתיב "לא תפאר", [וע"ע מה שהביא מדברי הפאת השלחן] וכ' דאולי זה יסוד לדעת הגר"א שיש עוד מין מתנה בזית והוא זיתי ניקוף, והיינו נמי לא תטול תפארתו כי מה שצריך כבר נקוף הוא לעניים, ועיין עוד בדרך אמונה [פ"א מהל' מתנ"ע ה"ז ד"ה ושתים] שהאריך בדברי הגר"א.

וע"ע להלן [פרק ח' משנה ג'] מה שהוספנו בזה בדעת הר"ש והרע"ב.

## בדברי המקדש דוד בביאור שיטת הגר"א.

ז"ל המקד"ד [סימן ס"ב סוס"ק ד']: "ונראה דהנה התי"ט כתב [פאה פ"ו מי"א] על ההיא דאם היה מתכוין ליטול הגס הגס אין לו שכחה, ואמרינן בירושלמי אמר ר' יונה לא סוף דבר גסין אלא דקין כו', מאחר שדרכו לבחון בגסין אפילו דקין אין לו שכחה, וכתב שם וז"ל: ונ"ל לפרש אמר ר' יונה לא מבעיא דגסין אין לו שכחה שהרי בכוונה לקט הגסין ומקפיד עליהן, אלא אפילו הדקין שאינו נוטלן וכדדחי להו בידים דמי אפ"ה אין לו שכחה, וטעמא מפרש שמאחר שהוא בוחן בגסין ליטלן רצונו ליטול כולן גם הדקין אלא שמניחו שיקחנו איש רואה או ביום עכ"ל, ונראה מזה דכל שמדחה אותן בידים אף שאינו שוכחן הוי כמו שכחה, ולפי זה מה שכתב השנו"א דחסידים הראשונים היו חובטין בזיתים רק פעם אחת אם כן השאר מדחי להו בידים ובכלל שכחה הוא, ובכלל שכחת קמה, ואין זו מתנה חדשה בזיתים, ואם כן ל"ק קושית הר"ח ז"ל הא אמרינן דרק ב' מתנות בזיתים, וזה דהיו עושין כן בזיתים שהיו חובטין רק פעם אחת ולא בשאר אילנות הוא מדאמרינן בספרי דחסידים הראשונים היו נוהגים עין יפה בזיתים כו' ומצוה לעשות כן.

והנה בהגהת הרי"ף ז"ל שם כתב שהוא מדין עוללות, ויש עוללות בשאר אילנות, וכבר הקשה עליו הרש"ש ז"ל ע"ש, והנכון שהוא מדין שכחה וכמ"ש", עכ"ל המקד"ד.

## דברי המקד"ד על מה שהגר"א בא לתרץ את קושית התוס' בגיטין [ס"א].

ז"ל המקד"ד [שם בהמשך]: "הנה כתב שם השנו"א לתרץ בזה קושית התוס' בגיטין [ס"א. ד"ה שדי] על ההיא דעני המנקף בראש הזית מה שתחתיו גזל מפני דרכי שלום, ואם נשא ונתן ביד הוי גזל גמור, מהא דרב כהנא אזיל כו' וקא נתרין תמרי, אזיל קא מנקט ואכיל, א"ל חזי מר דבידא שדיתינהו כו', והקשו בתוס' היכא הוי אכיל הא איכא גזל מפני דרכי שלום, וכתב השנו"א דבזה אתי שפיר דליכא גזל אלא בזיתי ניקוף וכאן הוי תמרי ולא הוי גזל אף מפני דרכי שלום, אבל כשנשא ונתן ביד הוי גזל גמור ע"ש, ונראה פירושו דזה דעני המנקף כו' דהוי גזל מפני דרכי שלום הוא רק במתנות עניים ובתמרי אין זה ממתנות עניים ורק מיירי בסייפות שהן הפקר לכל, ובזה או הוי גזל גמור או לא גזל כלל, והנה נראה כדעת השנו"א דהתם לא היה מדין מתנות עניים, חדא דלא אשכחן דרב כהנא היה עני וראוי ליטול מ"ע, ועוד דזה דשדי אופיא ונתרי תמרי כתבו התוס' דחריות של הדקל הוי שדי מן הדקל ונתרי תמרי ע"ש, וקשה הא אמרינן רפ"ד דפאה דבדקל בעה"ב מוריד ומחלק, ואיך עביד הכי, וע"כ לא מיירי הכא במתנות עניים כלל רק בסייפות שהן הפקר".

# משנה ג

איזהו פרט הנושר בשעת הבצירה, היה בוצר עקץ את האשכול הוסבך בעלים נפל מידו לארץ ונפרט הרי הוא של בעל הבית, המניח את הכלכלה תחת הגפן בשעה שהוא בוצר, הרי זה גוזל את העניים על זה נאמר [משלי כב] אל תסג גבול עולים:

# רע"ב משנה ג

איזהו פרט - האמור בתורה [ויקרא יט] ופרט כרמך לא תלקט:

עקץ - חתך:

הוסבך בעלים - נקשר ונאחז בעלים ועל ידי כך נפל ונפרט:

הרי הוא של בעל הבית - שלא נפרט דרך בצירה:

המניח כלכלה בשעה שהוא בוצר - נותן סל תחת הענבים שיפול הפרט לתוכו:

הרי זה גוזל את העניים - דפרט בנשירתו זכו בו עניים קודם שיגיע לארץ:

אל תסג גבול עולים - מפורש לעיל בפרק ה':

# הערות ומראה מקומות

## פרט בשאר אילנות

מצינו פרט רק בכרם ולא בשאר אילנות, וכן מבואר בחולין [קל"א.] דתניא ארבע מתנות עניים שבכרם הפרט והעוללות והשכחה והפאה ושלש שבתבואה הלקט והשכחה והפאה שנים שבאילן השכחה והפאה, וכן מבואר בירושלמי [פ"א ה"ד], עיי"ש.

אולם עיין בחינוך [מצוה רכ"ג] וז"ל: "שלא ללקוט פרט הכרם אבל נעזוב אותו לעניים, שנאמר [ויקרא י"ט, י'] ופרט כרמך לא תלקט, והוא הגרעינים הנושרין בשעת קטיפת הענבים, והוא הדין לשאר האילנות הדומין לכרם, שנתחייבנו שלא ללקוט הגרעינין הנושרין עכ"ל, הרי שכ' שפרט נוהג גם בשאר אילנות הדומין לכרם.

וע' דרך אמונה [פ"ד מהל' מתנו"ע הט"ו ד"ה איזהו] שהביא דברי התוספות הרא"ש חולין [שם], וז"ל: "והאי דלא גמרי' זית מכרם לענין עוללות ופרט, עוללות לא שייך בהו דלא שייך לומר בזית אין לו כתף ואין לו נטף אלא זיתי ניקוף מקרו ופטירי ממעשר מטעם הפקר כדתנן בפ"ב דחלה זיתי ניקוף שנתערבו עם זיתי מסק, ופרט לא שייך אלא בגרעינין המדובקין יחד ונפרטין ונופלין בשעת בצירה, כן נראה לי עכ"ל, ומבואר כדברי החינוך שיש אילנות שדומין לכרם וגם בהם נוהג דין פרט.

## בדין נשירת רובו שאז חל הלקט.

פרט היינו מה שנפל מידו בשעת בצירה, ורש"י חולין [קל"ד: ד"ה חייב] כתב דפרט בכרם הוא כמו לקט, ועיין בתמורה [כ"ה.] דמבואר דלקט נעשה ממון עניים בשעת נשירת רובו, דגרסינן התם בעי אילפא אמר על הלקט עם נשירת רובו יהא הפקר לקט הוי או הפקר הוי לקט הוי שכן קדושתו בידי שמים או דלמא הפקר הוי שכן זוכין בו עניים ועשירים ואמר אביי מאי תיבעי ליה דברי הרב ודברי תלמיד דברי מי שומעים.

וכתב הרע"ב "הרי זה גוזל את העניים", דפרט בנשירתו זכו בו עניים קודם שיגיע לארץ, ובמנחת חינוך [מצוה רכ"ג] דייק דמשמע דזכו העניים בו דוקא קודם נשירתו על הארץ אבל לא כשעדיין מקצת בתוך ידו אפי' אם הוא רק מיעוט, ולא כמו לקט, או דלמא דברי הרע"ב הם לאו דוקא, וה"ה רובו כמו לקט, ובקומץ המנחה כ' דבגמ' תמורה מבואר דפרט בנשירת רובו נעשה ממון עניים ע"ש.

וצריכים לבאר מהו פירוש "נשירת רובו", ועיין בדרך אמונה [פ"ד מהל' מתנו"ע הלכה י"ד בה"ל ד"ה מאחר] שרצה לפרש דרוב נשירה היינו כגון שיש אמה בין ידו לארץ, וכיון שנפל רוב אמה הרי"ז בכלל רוב נשרה, אולם בסוף דבריו הביא את דברי הלחם שמים [הו"ד בתוס' אנשי שם] שכ' מעיקרא לפרש דרוב נפילה היינו לפי רוב מה שיפול מאילן זה ויעשה לקט [פרט], אבל מסיק שהפי' הוא שיעור יציאתו מידו וכמו יציאת בכור הנזכר בגמ' תמורה שם [[103]](#footnote-104).

## שיטות המפרשים ב"נפל מידו לארץ ונפרט".

הנה דין פרט הוא מה שנפל בשעת בצירה וכמשנ"ת, ויש לדון מה דינו של ענבים שנתפרדו לגרגרים יחידים לאחר שעת בצירתם, כגון בשעה שהגיעו קרוב לארץ או לארץ, ודין זה תלוי בפירוש המשנה "ונפרט", דמשמע שנפלו מן האילן כשהן אשכול, ורק כשנפלו על הארץ נפרטו לגרגרים יחידים, ומשמע דאי לאו שנעשה באונס הרי"ז פרט.

וכמו כן יש לדון לענין לקט, והנה לעיל [פ"ד מ"י] תנן איזהו לקט הנושר בשעת הקצירה היה קוצר קצר מלא ידו תלש מלא קמצו הכהו קוץ ונפל מידו לארץ הרי הוא של בעל הבית תוך היד ותוך המגל לעניים וכו', וכ' במשנה ראשונה שם להסתפק אם לקט שייך דוקא בשעת קצירה ממש או לא, ותלוי היאך לפרש מה דתנן "תוך ידו", דפשוטו משמע לאחר שקצר והוא כבר בתוך ידו ונפלו ומ"מ הוי לקט ולפי"ז כל שעוסק בשבלים הנקצרים שעת קצירה מיקרי, או דלמא שעת קצירה דוקא ותוך ידו היינו בשעת קצירתו ממש, וע' בחזו"א [מעשרות סי' ז' אות י'] שכתב דאפ' אם כבר מונח בידו כל שנפל מידו קודם שהניחו מידו על הארץ הרי"ז לקט.

איברא דיעויין בשנות אליהו, וז"ל: "איזהו פרט הנושר בשעת הבצירה היה בוצר, אינו פרט שמחמת אונס נפרט ופרט הוא כשנופל לארץ ונפרט ונעשה כפרוטות מחמת שנתפרדו בשעה שנופל על הארץ וכו'"

והקשה הגר"א על מה שאמרו במשנה והרי פשיטא שזה גזל גמור, ותירץ "אבל לפי מה שאמרנו ניחא דפרט אינו עד שנפל לארץ ונפרט הפי' הוא כך שרצונו שישאר שלם ולא יתפרך מניח את הכלכלה דכלכלה הוא נעשה מגמי שהוא דבר רך וכו' וא"כ אינו גזל גמור דע"פ דין תורה אינו פרט כשהוא שלם רק שהוא גורם לזה וכו' עכ"ל.

למדנו מדבריו דפרט היינו רק בשעת נפילה לארץ, וגם רק כשנפרד לגרגרים.

מיהו קשה ממה דגרסינן בירושלמי כאן הדא אמר' פרט בנשירתו קדש לית הדא פשיטא שאלתי' דחלפי שאל לקט בנשירתו מהו שיקדש אמר רבי שמואל בר אבודומא שנייא היא שהיא גרם לו שלא ירד לארץ, וע' בזה בגליון הש"ס על הירושלמי, וע' ברידב"ז שפי' דברי הירושלמי אליבא דהגר"א דמיבעי להו אם יש לדמות לקט לפרט או לא.

## בדברי הגרי"ז בביאור שיטת הרמב"ם במפקיר אותו עם נשירת רובו

מרן הגרי"ז בהל' תמורה האריך לבאר שיטת הרמב"ם בדין המפקיר לקט עם רוב נשירותו, עיי"ש בכל דבריו.

וזה לשונו: "בתמורה [כ"ו] אמר אביי הכל מודים היכא דאמר חצי' עולה וחצי' מעשר דברי הכל עולה קריבה, יעו"ש בתוס' דמיירי במעביר צאנו תחת השבט, דאלא"ה הא לא שייך קריאת שם דמעשר, דאין מעשר קדוש אלא דרך מנין, ושוב הקשו ע"ז דאמאי חיילא קדושת עולה ונימא דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין ותחול קדושת מעשר ולא קדושת עולה כדאמרינן הכי לגבי בכור עיי"ש בדבריהם.

והנה בדף כ"ה שם א"ל רב עמרם לרב ששת אמר על הבכור עם יציאת רובו עולה עולה הוי או בכור הוי וכו' א"ל מאי תיבעי לך היינו דבעי אילפא אמר על הלקט עם נשירת רובו יהא הפקר לקט הוי או הפקר הוי וכו' ואמר אביי מאי תיבעי לי' דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעים ה"נ דברי מי שומעים ע"כ.

ולכאורה מבואר מתוך הסוגיא, דבמקדיש את הבכור עם יציאת רובו וכן במפקיר את הלקט עם נשירת רובו, אי משום דין בעלים שפיר הי' יכול להקדיש ולהפקיר ואין כאן שום גריעותא במעשה ההקדש או ההפקר שעשה, ורק דאנו דנין איזה מהן אלימא למיחל, אם קדושת עולה והפקר או קדושת בכור ולקט, דהרי שניהם ביחד אי אפשר להם לחול והם באין כאחת ומיבעי לן איזה מהן עדיף לחול מחברו, והפשיטות היא דדברי הרב קודמין לחול מדברי התלמיד, ולהכי קדושת בכור ולקט חלין וקדושת עולה והפקר בטלין.

אולם ברמב"ם פ"ד מהל' מתנות עניים הי"ד כתב וז"ל המפקיר את הלקט עם נפילת רובו אינו הפקר מאחר שנשר רובו אין לו בו רשות עכ"ל, הרי דקאתי עלה משום ביטול תורת בעלים שאין לו בו רשות להפקירו, ולכאורה זה סותר להסוגיא דמבואר דמדינא הי' ההפקר חל, ואך משום דדין לקט אלים למיחל מדין הפקר ולהכי הוא דחל הלקט ולא ההפקר, ולפי"ד הרמב"ם הלא ההפקר מצד עצמו בטל משום שכבר אין לו בו רשות, וצ"ע.

ואשר נראה מוכרח ומבואר מדברי הרמב"ם אלה, דהרמב"ם מפרש דיסוד הך מילתא דאמרינן בגמ' דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, אין זה רק דין של אלימותא ועדיפותא בלבד דדברי הרב אלימי וקדימי למיחל מדברי התלמיד וכמו שפירש רש"י שם, כי אם דיסוד דין זה הוא חלות דין ביטול והפקעה על עצם מעשיו, דעצם מעשיו בטלין ואי אפשר להו למיחל מהאי טעמא דדברי מי שומעין, והביאור בזה נראה, דודאי אם הפקיר את הלקט ואמר יהא הפקר אחר נשירת רובו הרי הוא בכלל מפקיר דבר שאינו שלו כיון דכבר זכו בו עניים, אכן במפקיר אותו עם נשירת רובו הרי עדיין לא זכו בו עניים ואין כאן חסרון בעלים בדיני ממונות כיון דהלקט וההפקר באין כאחת, וזהו דקבעי אילפא אם לקט הוי או הפקר הוי, אולם אביי מחדש דגם בלאו טעמא דאין אדם מפקיר דבר שאינו שלו ג"כ לא מצי להפקיר את הלקט, דמאחר דרחמנא אמר להוי לקט ויהא של עניים כדין לקט, והוא בא לעשותו הפקר ולא לקט, ע"כ עצם מעשיו בטלין שאינו יכול להפקיע דברי הרב שאמר דיהא של עניים, וזהו פירושא דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, וממילא דגם אם אמר יהא הפקר עם נשירת רובו ג"כ דבריו בטלים, דנהי דעם נשירת רובו עדיין לא יצא מרשותו וההפקר והלקט באין כאחת, אבל הרי עכ"פ שם לקט עליו ודינו שיהא של עניים ואין כאן דבר הפוטר אותו מחיובא דלקט, והרי הוא לקט גמור בדינו, ורק דעדיין לא זכו בו עניים, ע"כ ממילא לא מצי להפקירו, דהדין לקט בעצמו שחל עליו שצריך להיות של עניים מפקיע רשותו שלא יוכל להפקירה ולעשות בו דבר, שאין בכחו להפקיע דברי הרב דאמר להוי של עניים, וזהו שכתב הרמב"ם אין לו בו רשות, ר"ל דהדין לקט בעצמו שחל על החפצא מפקיע רשותו שלא יוכל להפקירו, דרחמנא שויי' של עניים ומשום זה בעצמו ההפקר שלו בטל.

באופן דשני דינים הן, דאחר נשירת רובו אינו יכול להפקיר משום הדין דאין אדם מפקיר דבר שאינו שלו, ועם נשירת רובו אין לו בו רשות להפקיר משום עצם חלות הדין לקט שחל עליו דרחמנא אמר להוי של עניים, וזהו הדין המבואר בגמ' דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, וה"נ בבכור דכוותי', אם בא להקדישו עולה אחרי יציאת רובו שכבר חלה קדושת בכור, הרי ההקדש בטל משום טעמא דלא יקדיש איש אותו וגו' דאין קדושה חלה על קדושה, אולם במקדישו עם יציאת רובו אכתי אין כאן משום לא יקדיש וגו' כיון דשתי הקדושות באין כאחת, אבל לפי"ד אביי ההקדש מטעם אחר בטל, דמאחר דהוא כבר בכור גמור לא יוכל להפקיעו מדינו שצריך להתקדש בקדושת בכור, ועצם הדין בכור שלו דרחמנא אמר ליתקדש בקדושת הגוף של בכור מונע שלא יוכל להקדישו בקדושת עולה דרחמנא אמר להוי בכור ולא עולה, ע"כ מעשיו בטלין מכח הדין דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין.

ולפי"ז נראה דלא שייך הך דינא דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, רק גבי בכור ולקט דעצם שם בכור ולקט הוא חלות דין בהחפצא, וגם אם היתה חלה קדושת עולה או ההפקר, מ"מ החפצא מיהא שם בכור ולקט עליו ולא אישתני דינייהו, רק דלא מצי לחול עליו קדושת הגוף של בכור משום דנתקדש בקדושת עולה, וה"נ גבי לקט כיון דעד נשירת רובו הי' נשמר, א"כ הרי הוא לקט גמור ודין תורת לקט עליו, ורק דלא זכו בי' עניים משום ההפקר דקדם למיחל, אבל החפצא במילתי' קאי בכל דינו שהוא בכור ולקט גמור וצריך להתקדש בקדוה"ג של בכור ולהיות של עניים, ונמצא דיש כאן בהחפצא דין המונע שלא תחול בי' קדושת עולה וכן ההפקר, דחלות הדין בכור ולקט שחל בהחפצא מונע שלא יוכל להקדישו בקדושה אחרת או להפקירו, דדין הבכור הוא שיתקדש בקדוה"ג של בכור, ודין הלקט שיהא של עניים, וזה החלות דין בעצמו שחל בהחפצא שצריך להתקדש בקדושת בכור ולהיות של עניים מפקיע רשותו שאינו יכול לשנותו לדבר אחר, וכמש"נ דזהו הדין דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין דבמקום שבא לבטל דברי הרב ולהפקיע אותו מדינו דבריו ומעשיו בטלין, משא"כ במעשר בהמה דעצם החפצא אין בו שום חלות דין ושם מלבד חלות הקדוה"ג של מעשר, ואם באנו לומר דחיילא קדושת עולה ולא קדושת מעשר, נמצא דלא נעשה בהחפצא דבר ולא גמרה בי' תורת מעשר כלל, א"כ ממילא דלא שייך הכא לומר דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, כיון דאין כאן בהחפצא שום חלות דין המונע שלא תחול קדושת עולה, ושפיר חיילא קדושת עולה ולא קדושת מעשר, וכמש"נ למעלה דגם הא דאמרינן דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין יסוד דין זה הוא משום חלות הדין בכור ולקט שחלים בהחפצא שזהו המונע שלא תחול בי' קדושה אחרת או הפקר, וממילא דלא שייך זה במעשר דאם חיילא קדושת עולה אין בהחפצא שום חלות דין ושם דמעשר כלל, וע"כ קדושת עולה דאלימא חיילא וממילא דבטלה הכא תורת מעשר כלל.

אולם כ"ז הוא לפי שיטת הרמב"ם שהבאנו דהא דלא מהני הפקרו בלקט הוא משום דאין לו בו רשות, אבל לפי פירש"י דהא דאמרינן דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין היינו לומר דדברי הרב אלימי וקדימי למיחל מדברי התלמיד, ויסוד הדבר דחיילא קדושת בכור ולא קדושת עולה משום אלימותא ועדיפותא דקדושת בכור הוא, ולא משום דמעשה ההקדש שלו בטל, על כן שפיר שייך זאת גם במעשר, דנימא דקדושת מעשר שהוא דברי הרב אלים יותר מקדושת עולה, וזהו שהקשו התוס' דגם במעשר נימא הכי דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שמועין כמו גבי בכור, וכמש"נ, עכ"ל הגרי"ז [[104]](#footnote-105).

## "גוזל את העניים"

בעיקר האי דינא ד"גוזל את העניים", עיין בקובש"ע [ח"ב סימן י"ז ס"ק ד'] מה שדייק מהך לשון שגוזל את העניים, ועיין בכל הסימן [שם] מה שהקשה בזה, וע"ע בארוכה אהלי יצחק להגר"י קאץ [סימן ד'].

# משנה ד

איזוהי עוללת כל שאין לה לא כתף ולא נטף אם יש לה כתף או נטף של בעל הבית אם ספק לעניים עוללת שבארכובה אם נקרצת עם האשכול הרי היא של בעל הבית ואם לאו הרי היא של עניים גרגר יחידי רבי יהודה אומר אשכול וחכמים אומרים עוללת:

# רע"ב משנה ד

איזו היא עוללת - האמורה בתורה [שם] וכרמך לא תעולל:

כתף - השרביט האמצעי של האשכול מחוברים בו אשכולות קטנות הרבה, וכשהן שוכבים זה על זה כמשאוי שעל כתפו של אדם הוא נקרא כתף, וכשהן מפוזרים בשרביט אחד לכאן ואחד לכאן אין כאן כתף:

נטף - הן גרגרים של ענבים המחוברים בסוף השרביט שרגילים להיות תלוים שם ענבים הרבה, ועל שם שענביו נוטפות למטה נקרא נטף, ובלשון מקרא קורא לאשכול שאין לו לא כתף ולא נטף עולל, לפי שהוא לפני שאר האשכולות כעולל לפני האיש:

אם ספק - שנראים האשכולות הקטנות התלויות בשרביט כאילו שוכבות זו על זו ואין שוכבות יפה, דהשתא הוי ספק אם יש לה כתף אם לאו:

שבארכובה - יחור של זמורה שתלויין בה אשכולות הרבה והבוצר קוצצה, והיא נקראת רכובה ופעמים שיש בה עוללות עם האשכלות:

נקרצת - נקצצת ונחתכת, ודוגמתו שנינו ביומא [לא ב] קרצו ומירק אחר שחיטה על ידו. ובמקרא [ירמיה מו] קרץ מצפון בא:

גרגר יחידי - כגון אשכול שאין לו אשכולות קטנות שוכבות זו על זו אלא הגרגרים מחוברים בשרביט עצמו:

רבי יהודה אומר אשכול - דכתיב [ישעיה יז] ונשאר בו עוללות כנוקף זית שנים שלשה גרגרים. שנים שלשה גרגרים עוללות, יותר מכאן אשכול:

וחכמים אומרים עוללת - דלא חשיבי הגרגרים השוכבים זה על זה להקרא כתף. והלכה כחכמים:

# הערות ומראה מקומות

## בדברי הרא"ש בביאור לכתף.

"כתף - ירושלמי איזהו כתף זה על גב זה איזהו נטף התלויות בשדרה ויורדות, האמצעי שבאשכול הוא קרוי שדרה לפי שהוא דומה לשדרה שהצלעות מחוברות בה כך מן האמצע מתפצלין אשכולות קטנים הנה והנה וקרי להו פסיגין כי ההיא דתנן בריש עוקצין פסיגה של אשכול שריקנה טהורה ופסיגה מלשון נתחים הוא כדכתיב ונתח אותו לנתחיו ומתרגמינן בירושלמי ופסג יתיה לפיסוגוהי, וכשהפסיגין שוכבין ורצופין זה לזה כמשוי שעל כתפו של אדם נקרא כתף ואם הם מפוזרים בשדרה ואינן תכופין זה לזה אין כאן כתף".

## בדברי הרא"ש בביאור לנטף

"נטף - היינו בשולי האשכול אחר שכלו הענפים המתפצלים הנה והנה מן השדרה יוצאין הגרגרים מן השדרה עצמה ותכופין זה לזה ונוטפין ויורדין עד למטה, וכשהן תכופות ונוטפות זה על זה נקראים נטף וכשהן מפורדות זה מזה אין כאן נטף ונקרא שם אותו אשכול עולל לפי שהוא כעולל לפני האיש כנגד שאר האשכולות".

## בדברי הרא"ש בביאור "אם ספק לעניים".

ופירש הרא"ש "היינו כשהן מפוזרין ורחוקים קצת זה מזה ונראין כשוכבין זה על זה קצת אבל אין שוכבין יפה, ואין לפרש כגון שנמצאו עוללות בגת ואין ידוע אם נטלו פסיגה לאחר בצירה או לא, דספק כזה לבעל הבית כדמוכח בירושלמי בן לוי שנמנה לו מעשר טבל ומצא בו עוללות עושה אותן תרומת מעשר על מקום אחר ופריך ועוללות לאו של עניים הם ומשני רב כהן בשם רבנין דתמן אני אומר מן הנקרצות עם האשכולת. עוד אמרינן בירושלמי יש לה כתף ולא נטף נטף ולא כתף לבעל הבית אם ספק לעניים".

## דברי המפרשים בדין "אם ספק לעניים"

עיין תוס' רעק"א ועיין תפארת ישראל לגבי הדין של ספק לקט לקט.

# משנה ה

המדל בגפנים כשם שהוא מדל בתוך שלו כן הוא מדל בשל עניים דברי רבי יהודה רבי מאיר אומר בשלו הוא רשאי ואינו רשאי בשל עניים:

# רע"ב משנה ה

המדל בגפנים - כשהגפנים תכופים זה אחר זה עוקר מאותם שבינתים והאחרים מתוקנים בכך:

כך הוא מדל בשל עניים - אף על פי שיש בהם פאה או עוללות של עניים כך מדל בשלהם כמו בשלו, קסבר עניים דין שותף יש להם וכשם ששותף כמו שהוא מדל בשלו כך מדל בשל חבירו אף עניים כן:

רבי מאיר אומר בשלו הוא רשאי - קסבר עניים דין קונה יש להם בחלקם, וכשם שהמוכר לחבירו י' אשכולות אסור ליגע בהן אף בשל עניים כן. והלכה כרבי יהודה:

# הערות ומראה מקומות

## בפלוגתא אי הוי שותף או לוקח

מבואר דפליגי ר"מ ור"י אם רשאי להיות מדל בשל עניים. ועי' בירושלמי כאן [ה"ד] מובא ברא"ש "ירושלמי - הכל מודים במוכר לחברו עשרה אשכולות שאסור ליגע בהם והכל מודים בשותף כשם שהוא מדל בתוך שלו כך הוא מדל בשל חבירו ר' יהודה עביד ליה כשותף ר' מאיר עביד ליה כמוכר".

ומבואר דפליגי אם בעה"ב בחלק העניים הוא כמוכר או כשותף. והיינו דהמוכר חלק משדהו לחברו אין לו שייכות לחלק חברו, ולכן אינו רשאי ליגע בו, אבל שותפים יש להם שייכות כל אחד גם בחלק חברו, ומה"ט אם הוא כשותף עם העניים רשאי מדיני השותפות להיות מדל גם בשל עניים.

## אי מיירי בפאה או עוללות.

פליגי הראשונים אי מדל איירי דווקא בעוללות, דיעויין ברש"י במו"ק [ד':] דאיירי גם בפאה וגם בעוללות, אכן עיין בתוס' [שם] דמשמע דאיירי דווקא בעוללות, ובשנו"א משמע דאיירי בעוללות, ודו"ק, ועיין נמי בתוס' רי"ד [שם] לגבי המשנה של כרם שכולו עוללות, ומדמי להך פלוגתא, ומקדים דהכא איירי בעוללות ולא בפאה, עיי"ש היטב.

## בדברי הירושלמי בחיוב פשיעה באכל חיה.

בהמשך דברי הירושלמי מבואר נפ"מ בהך פלוגתא, דאם אכלתם חיה ע"י פשיעתו, או אם אירע נזק לעניים ע"י שהיה מדל בשלהם, ונעשה הנזק בפשיעתו, אם הוא כשותף עם העניים חייב, ואם הוא כמוכר להם חלקם פטור, והיינו שלמ"ד דהוא כמוכר אין לו שייכות ושותפות עמם. ויל"ע בזה, דמאי טעמא יתחייב אם הוא שותף, והא קיי"ל דליכא חיובי שמירה בקרקעות. וע' בפי' הרשב"ם [ב"ב מ"ג: ד"ה אמר] שכ' אופן של שמירה בשדה, וג"כ קשה דהא אין שמירה בקרקע. וכ' הרש"ש שם די"ל דמיירי בענבים העומדות להבצר דלאו כמחוברות הן, אלא דאכתי צ"ע לדעת הרמב"ם [פ"ב מהל' שכירות ה"ד] שפסק דלענין שומרים גם ענבים העומדות להבצר הוו כקרקע.

וביאר בזה הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] דאולי י"ל דהכא בשותף עדיף טפי, דחיוב שמירתו על של חברו חמור משאר שומר, וכיון דלשאר דיני התורה גם להרמב"ם אינם כקרקע, וכמבואר בדבריו [פ"א מהל' מכירה הי"ז ובמ"מ שם], בשותף יש לחייב, ונתבאר בשיעורי הגר"ח שמואלביץ עמ"ס ב"ק, והוסיף דיתכן עוד דבכל מחובר לקרקע הדין כן, דדוקא שומר דעלמא אינו מחויב במחובר לקרקע, אבל בדין שמירה דשותף יש לחייב גם בכה"ג.

## מה שייך שותף בדבר מסויים.

בעיקר הספק בירושלמי שדנו אם הוא כשותף יש להעיר, יש לתמוה דהא מיירי הכא בעוללות שהם דבר מסוים, ומעיקרא מבורר שחלק זה לעניים, וא"כ היה מקום לומר דודאי אין לו שייכות בזה, אמנם בירושלמי כאן מבואר דמ"מ דנו דהוי כשותף. ויעוי' בזה בתוס' [מו"ק ד' : ד"ה כך], וכבר תמהו בזה באחרונים [משנה ראשונה, תפארת ישראל, אמרי בינה תרומות סימן י"ט], ועיין בתוס' אנשי שם שיש ב' טעמים עיי"ש היטב דבאמת טעמא שותף לא מהני בפני עצמו, ועיין היטב בר"ש סיריליאו שמשמע שיש שותפות בענפים ולא בפרות שהם מסויימים.

## בחיוב לעניים ולמה אין ממון שאין לו תובעין.

בירושלמי כאן מבואר דבכה"ג דפשע חייב ליתן לעניים, ויל"ע דהא הוי ממון שאין לו תובעים, ולמי יתן. וביאר בזה הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] דצ"ל דזכו בזה עניי אותה העיר, ומיקרי יש לו תובעים, ולכן חייב לשלם. וכמו דצ"ל במתני' דלעיל [פ"ה מ"ד] בהא דלכשיחזור לביתו ישלם, יעו"ש בירושלמי דמבואר שבמקום שמחויב לשלם יתן לעניי אותה העיר, ופי' הר"ש סיריליאו שם דלגבי דידהו הוי ממון שיש לו תובעים, וי"ל דה"ה הכא. וע"ע בגמ' [חולין ק"ל:] דמבואר בגמ' שם בטעמא דר"א דס"ל דישלם דהיינו משום דמחייב גם בממון שאין לו תובעים, וי"ל דגם הירושלמי כאן ס"ל הכי.

# משנה ו

כרם רבעי בית שמאי אומרים אין לו חומש ואין לו ביעור בית הלל אומרים יש לו בית שמאי אומרים יש לו פרט ויש לו עוללות והעניים פודין לעצמם ובית הלל אומרים כולו לגת:

# רע"ב משנה ו

כרם רבעי - הנוטע כל עץ מאכל, בשנה הרביעית מעלה הפירות לירושלים ואוכלם שם בקדושת מעשר שני, או פודה אותם ומעלה הדמים לירושלים דכתיב [ויקרא יט] ובשנה הרביעית יהיה כל פריו קדש הלולים, ודרשינן הלולים כמו חלולים, אמר רחמנא אחליה והדר אכליה:

בית שמאי אומרים אין לו חומש - אף על פי שטעון פדיון כמעשר שני אין הבעלים מוסיפים את החומש דלא כתבה תורה בו חומש:

ואין לו ביעור - אינו חייב לבערו מן הבית בערב פסח של רביעית ושל שביעית כשמבער המעשרות כדכתיב [דברים כו] בערתי הקדש מן הבית:

וב"ה אומרים יש לו - חומש ויש לו ביעור. בית הלל ילפי קדש קדש ממעשר, מה מעשר יש לו חומש ויש לו ביעור אף כרם רבעי יש לו חומש ויש לו ביעור, ובית שמאי לא ילפי קדש קדש ממעשר:

יש לו פרט ויש לו עוללות - דכחולין חשבי ליה:

והעניים פודין לעצמן - מן הפרט והעוללות שלקטו, ואוכלים אותן במקומן ומעלין הדמים לירושלים:

ובית הלל אומרים כולו לגת - משום דילפי ממעשר וסברי להו מעשר שני ממון גבוה הוא הלכך אין לעניים חלק בו, ודורכים העוללות עם שאר היין והבעלים מעלים הכל לירושלים:

# הערות ומראה מקומותובו ג' ענפים

**ענף א דרכו של הבבלי בפלוגתא זו. <>** דרכו של הבבלי בפלוגתא זו – וביאור הדרשה דל חילול מ'קודש הילולים'. <> חידוש בדרכו של ר' חיים כהן דמצאנו איסור רבעי בלי אפשרות של פדיון. <> מבואר דע"כ דנחלקו ב"ש וב"ה בגדר הדרשה של 'חילולים'. <> דעת ב"ה לגבי דינים אחרים של רבעי אי הוי כמעש"ש. <>

**ענף ב דרכו של הירושלמי – על פי הרשב"א. <>** מבואר בירושלמי דלמדו איפכא מהבבלי. <> ביאור שיטת ב"ש דיליף לגמרי ממעש"ש - ובשנה השלישית 'שם מעשר' בו. <> דרכו של ב"ה – וחידוש לגבי רבעי בחו"ל. <> הערה גדולה מהחזו"א על הירושלמי לגבי פטור מעש"ש בשביעית. <> הערה גדולה מהאור שמח על הירושלמי שחייבים בביכורים בשביעית. <> בפלוגתת ב"ה וב"ש לגבי פטור עוללות. <> בדברי הירושלמי ברבעי בי"ד שנה של ירושה וישיבה. <>

**ענף ג בעיקר מהות הרבעי, אי שייכא לערלה או לא. <>** בעיקר מהות הרבעי, אי שייכא לערלה או לא. <> תוספת ביאור לעיקר הספק במהות הרבעי. <>

# ענף אדרכו של הבבלי בפלוגתא זו.

## דרכו של הבבלי בפלוגתא זו – וביאור הדרשה דל חילול מ'קודש הילולים'.

בביאור פלוגתת ב"ש וב"ה ברבעי עיין רע"ב שכתב שבית הלל ילפי קדש קדש ממעשר, מה מעשר יש לו חומש ויש לו ביעור אף כרם רבעי יש לו חומש ויש לו ביעור, ובית שמאי לא ילפי קדש קדש ממעשר, ומבואר דפליגי אי מדמי למעשר שני או לא, וכל זה מפורש בסוגי' בקידושין [נ"ד:].

ולפי"ז מה המקור לב"ש לעיקר דין פדיון ברבעי - בלי חומש – הרי לא נאמר פדיון במקרא בכרם רבעי – וביארו הר"ש והרע"ב דילפי ליה מדכתיב 'קדש הלולים', "קרי ביה חלולים - אחליה והדר אכליה".

ודרשה זו הביאו מברכות [ל"ה] והקשו שם בתוס' דלמה לי הך קרא – הא גמרינן ממעש"ש – וכוונתו להקשות על ב"ה, דלפי ב"ש אדרבה בעינן קרא כיון דלא יליף ממעש"ש.

ותירצו בתוס' דלולי הך קרא לא נילף כלל ממעש"ש אלא משביעית דלית ליה פדיון ומהכא יליף דאיכא פדיון, ועוד תירצו בשם ר' חיים כהן דלולי הך דרשה היינו לומדים דעד כדי כך דומה למעש"ש דאינו נוהג אלא בשנים שבהם נוהג מעש"ש – אבל בשנה השלישית ושישית ליכא פדיון כלל – וקמ"ל קרא דאיכא דין פדיון – וכ"ה בתוס' בקידושין [שם].

## חידוש בדרכו של ר' חיים כהן דמצאנו איסור רבעי בלי אפשרות של פדיון.

ויש נפ"מ בין הנך תרי דרכים, דלדרך הראשונה, אחרי דידעינן שיש ילפותא ממעש"ש – שוב פשוט שיש בו פדיון תמיד – ולא שייך ביה קדושה בלי אפשרות של פדיון, וכל הנידון היה אולי דמעיקרא לא ילפינן ממעש"ש, ואז רבעי נלמד משביעית, אכן אחרי דילפינן ממעש"ש – אז כבר פשיטא דאיכא בזה דין פדיון כמעש"ש.

אכן לדרכו של ר' חיים כהן איכא חידוש – דמבואר בדרכו שגם אחרי דילפינן ממעש"ש – אכן הדין פדיון לא נלמד בשנים שאין מעש"ש נוהג – ואז איכא בהו דין איסור בלי פדיון – ולפי"ז נתחדש שיש ברבעי ב' דינים שונים, דבשנים של מעש"ש יש בו קדושה של פדיון כעין מעש"ש ובשנים האחרות יש בהם סוג אחר של קדושה שלא דומה למעש"ש – ויש לעיין דמה המקור לקדושה זו, הרי לדרכו של ר' חיים כהן לא ילפינן משביעית אז מהיכא ילפינן דין זה – ועיין באמרות אברהם זרעא קיימא מעש"ש בחידושי סוגיות [סימן ו' סוף פרק א'] ביאור שיטתו דסו"ס מכלל איסור ערלה לא יצא – ועיי"ש מה שנתחדש בזה על פי שיטת הרמב"ם.

## מבואר דע"כ דנחלקו ב"ש וב"ה בגדר הדרשה של 'חילולים'.

והנה אחרי הדרשה בברכות [ל"ה] ידעינן דאיכא דין פדיון ברבעי, ולדרך הראשונה בתוס' רק גלי לן קרא דילפינן ממעש"ש ולא ילפינן משביעית, ולכן יש פדיון, אכן לדרכו של ר' חיים כהן יש לדון – האם גם למסקנה א"א ללמוד בשנים הללו ממעש"ש ובשנים הללו יש מקור חדש לפדיון, או דגלי קרא דתמיד ילפינן ממעש"ש בכל השנים, ואינו דין חדש של פדיון בפני עצמו, וכפשוטו מוכרח ממה דילפינן דיני חומש בכל השנים דע"כ דהוי גילוי בעיקר הילפותא ממעש"ש, ודו"ק.

אולם בב"ש ע"כ נצטרך לומר דהוי ילפותא בפני עצמו ואינו גילוי בעיקר הגז"ש למעש"ש – דהא לדידיה ליכא ביה דיני מעש"ש לגבי חומש – ודו"ק.

## דעת ב"ה לגבי דינים אחרים של רבעי אי הוי כמעש"ש.

ועיין במנחת חינוך [מצוה רמ"ז] דאפי' לדעת בית הלל דיליף קודש קודש ממעש"ש אכן יתכן דלא ילפינן ליה לכל דבר, אלא דווקא לענין מצות עשה הנוהגות במעש"ש דינן שוה, אבל הלא תעשה דהיינו אם אכלו חוץ לירושלים אם לוקין, או שאכלו בטומאה או באנינות אפשר שאינו לוקה ברבעי.

ועיי"ש עוד דיתכן דאין דין מערימין לפטור מחומש ברבעי כיון שילפינן דין מערימין מברכה הכתוב במעש"ש אפשר דלענין זה אין רבעי כמעש"ש, אולם עיין במשנה ראשונה מעש"ש [פרק ה משנה ד'] שכ' שפודין רבעי בשער הזול, וא"כ מוכרח דס"ל דדרשינן ברכה ממעש"ש לרבעי, דגם דין שער הזול ילפינן ממה שכתוב ברכה – וע"ע בכל זה בדרך אמונה [פ"ט מעש"ש בציון ההלכה ס"ק ק"ב].

# ענף בדרכו של הירושלמי – על פי הרשב"א.

## מבואר בירושלמי דלמדו איפכא מהבבלי.

בירושלמי מבואר דנחלקו באופן אחר – דהנה, יש שיטה בירושלמי שרק בשביעית אמר ב"ש דין זה והיינו משום שאין דין מעשר שני בשביעית – ומודי בשאר השנים שיש דין חומש, נמצא דב"ה ס"ל דגם בשביעית דליכא מעש"ש איכא דין רבעי.

ולדרך זו נראה דהוי איפכא מהבבלי – והיינו דבבבלי מבואר שבית הלל ילפי קדש קדש ממעשר, לגבי חומש וביעור, ובית שמאי לא ילפי קדש קדש ממעשר, ומבואר דפליגי אי מדמי למעשר שני או לא – אולם הכא למדנו בירושלמי דגם ב"ש למד רבעי ממעש"ש בשאר שנות שבוע לגבי חומש וביעור – אלא שיש ביניהם מחלוקת מסויימת לגבי רבעי בשביעית – אי בזה דומה למעש"ש דאינו בשביעית או לא – וצ"ב שורש פלוגתא זו.

## ביאור שיטת ב"ש דיליף לגמרי ממעש"ש - ובשנה השלישית 'שם מעשר' בו.

ועיין ברשב"א בב"ק [ס"ט.] שהביא את כל דרכו של הירושלמי בזה וביארו, וז"ל הירושלמי:

"תני ר' אומר בד"א בשביעית אבל בשאר שני שבוע, ב"ש אומר יש לו חומש ויש לו ביעור, על דעתי' דהדין תנייה לא למדו נטע רבעי אלא ממעשר שני, כמה דתימא אין מעשר שני בשביעית דכוותיה אין נטע רבעי בשביעית" - הרי דב"ש ילפי לגמרי ממעש"ש ולכן ליכא בהו דין חומש וביעור בשביעית.

וממשיך הירושלמי – "מעתה לא יהא לו קדושה" וביאר הרשב"א – "פירוש - שלא יהיה צריך פדיון כלל בשביעית, כלומר - ואי אפשר לומר כן שהרי לא נחלקו ב"ש אלא בחומש וביעור הא לקדושה מודו לכשתמצא לומר מיהא דבשביעית בלחוד מיירי".

ועל זה תירצו בירושלמי – "קדושתו מאליו למדו - קודש הילולים - הרי הוא כקדש שאומרים עליו את ההלל", ועיין בביאור הגר"א שהיינו שלומדים מביכורים שקורין עליו את הפרשה – והוא נאכל בירושלים – ואין לו חומש, וכ"ה בפירוש הר"ש סיריליאו, אולם עיין פני משה שפירש דהכוונה לקרבנות דמיקרי קודש ויש עליהם קריאת ההלל בשחיטת פסחים, ועיין בהמשך הירושלמי לגבי דין אונן דליכא בביכורים ואיכא ברבעי, עיי"ש.

## דרכו של ב"ה – וחידוש לגבי רבעי בחו"ל.

הרי דב"ש ילפי לגמרי ממעש"ש ולכן ליכא בהו דין חומש וביעור בשביעית כיון דליכא מעש"ש בשביעית, אולם צריכים להבין דמה דעת ב"ה – דאי לא יליף ממעש"ש א"כ מנלן דין פדיון וחומש וכו' בכל השנים, וכבר עמד בזה ברשב"א שם – דמה שורש פלוגתתם.

ופירש הרשב"א שבאמת שניהם למדו ממעש"ש אלא שהמחלוקת כך - "דלב"ש לא למדו אותו לכל דיניו אלא ממעשר כלומר שעשאוהו לגמרי כמעשר שני, שהרי לב"ש כל זמן שאין מעשר כגון בשביעית אין נטע רבעי וכל זמן שיש מעשר יש נטע רבעי לחומש ולביעור".

זו שיטת ב"ש אלא דהקשה הרשב"א דא"כ הרי אין מעשר שני בשלישית ובששית ולמה נוהג בהם קדושת רבעי – ותירץ הרשב"א "מכל מקום 'שם מעשר' נוהג בהן" - והיינו מה שיש מעשר עני בשנה זו היא הוכחה ששנה זו לא מופקע ממעש"ש – ודו"ק, והביא סברא זו מהירושלמי.

ובשיטת ב"ה ביאר הרשב"א בהמשך דבריו כך: "אבל לב"ה לא למדו אותו לגמרי ממעשר שני - שהרי יש לו חומש וביעור בכל זמן, וכיון שכן אף הוא אינו לומד ממעשר שני אלא לענין 'קדושתו' - כלומר לפדיונו ולבעורו ולחומשו ולהיותו ממון גבוה לפי שהכתוב קראו קדש כמעשר שני, הא בזמן ומקום אינו למד ממנו".

הרי לנו דעיקר הקדושה ילפינן ממעשר שני - אבל לא הזמן והמקום.

וביאר הרשב"א בטעמא דמילתא – ד"משום דכתיב וערלתם ערלתו את פריו שלש שנים ובשנה הרביעית וגומר - דמשמע כל זמן שערלה נוהגת ובכל מקום שנוהגת נטע רבעי נוהג" הרי דלענין זה מערלה ילפינן לה.

ועל פי זה חידש הרשב"א חידוש דין – והוא ד"מעתה לדידן - נטע רבעי נוהג בין בארץ ובין בחוץ לארץ" - והיינו דכמו דלענין זמן ילפינן מערלה כמו כן לענין מקום ילפינן מהערלה, וחייבים בחו"ל כמו ערלה.

ובעיקר דין זה של רבעי בחו"ל – עיין היטב באמרות אברהם זרעא קיימא מעש"ש בחידושי סוגיות [סימן ו' פרק ב'] בזה.

## הערה גדולה מהחזו"א על הירושלמי לגבי פטור מעש"ש בשביעית.

מצאנו הערה גדולה מהחזו"א [שביעית סימן ט' ס"ק י"ח] על הירושלמי לגבי פטור מעש"ש בשביעית – דכאן מבואר בירושלמי בשיטת ב"ש דכיון דליכא מעש"ש בשביעית דה"ה דליכא רבעי – וקשה דמעש"ש פטור בשביעית מצד הפקר ומה זה שייך לרבעי, ומוכרח דשנת השמיטה פטורה מצד עצמה מתרומות ומעשרות, גם בלי הדין הפקר שבו, ועיין רש"י ר"ה [ט"ו.] דמצד הפקר אתינן עלה, אולם עיין שם בתוס' [שם ד"ה יד כל] באתרוג בת שישית שנכנס לשביעית שפטור דבמעשרות אזלינן בתר לקיטה והרי זה של שביעית, וע"ע באפיקי ים [ח"ב סימן כ"ד וכ"ה] ובחזו"א [שביעית סימן ז' ס"ק ט'] ובאור שמח מעש"ש פרק א' הלכה ה'].

## הערה גדולה מהאור שמח על הירושלמי שחייבים בביכורים בשביעית.

מצאנו הערה גדולה מהאור שמח [פ"ט ממעש"ש ה"ח] על הירושלמי דמוכרח דאיכא ביכורים בשביעית, וכ"ה בביאור ההלכה בדרך אמונה [ריש פרק ב' דביכורים], והיינו דמצד ההיקש למעש"ש ליכא קדושה כלל ברבעי בשביעית אבל ילפינן לקדושה מביכורים – עיין לעיל – ומוכרח דאיכא ביכורים בשביעית, וכן הביא בדרך אמונה מרש"י [משפטים כ"ג י"ט] – ועיין מה שהאריך בזה לחלק בין מעש"ש לביכורים, דביכורים הוא חובת הגוף לעומת מעשרות שזה חובת פירות, וכמו שהביא מרש"י בגיטין [מ"ז] – עיי"ש אריכות בזה.

## בפלוגתת ב"ה וב"ש לגבי פטור עוללות.

עוד נחלקו ב"ש וב"ה ברבעי, דב"ש ס"ל שיש לו פרט ויש לו עוללות וב"ה פוטר, ופירש הרע"ב דב"ש סברי דממון בעלים הוא ולא ממון גבוה הלכך חייב בפרט ועוללות ככל כרם דעלמא, והעניים שמלקטים הפרט ועוללות מכרם רבעי, פודין לעצמן ואוכלין הפדיון בירושלים, אכן ב"ה סברי דממון גבוה הוא כמו מעשר, הלכך אין לו פרט ועוללות, אלא דורכים אותו כולו כאחת ומעלה ואוכל בירושלים, או פודהו ומעלה הדמים לירושלים – וכן נראה בסוגי' בקידושין [נ"ד:] דפליגי בממון גובה וממון הדיוט – ועיין שם במקנה, ועיין נמי בפנ"י [שם] בשיטת ב"ה, ובמנחת ברוך [סימן צ"ח ענף ג'].

אולם כבר העיר בטורי אבן חגיגה [ח'] דיתכן דלב"ש כרם רבעי ממון הדיוט וכמבואר בסוגי' אבל אפשר לומר דס"ל דמעש"ש עצמו ממון גבוה הוא - אלא דממילא ב"ש לא יליף כרם רבעי ממעש"ש ב'קודש קודש' שהרי מה"ט ס"ל הכא דכרם רבעי אין לו חומש וביעור – והיינו משום דלית להו גז"ש דקודש קודש.

ויש לדון דמה הדין לגבי תרו"מ – ועיין בזה בהמשך הירושלמי שאמרו שם – "כדברי מי שעושה אותו כנכסיו [ממון הדיוט] מהו שחייב במעשרות" – ועיין היטב בחזו"א [דמאי סוף סימן ד'], וע"ע בגליון הש"ס על הירושלמי דאיירי בהקדימו בשבלים – והביא כן מהמהרי"ט אלגאזי [חלה], ודלא כהחזו"א הנ"ל.

## בדברי הירושלמי ברבעי בי"ד שנה של ירושה וישיבה.

עיין בירושלמי בדין רבעי בי"ד שנה של ירושה וישיבה – ועיין מה שנתבאר בזה באמרות אברהם זרעא קיימא מעש"ש בחידושי סוגיות [סימן ז' פרק א'].

# ענף גבעיקר מהות הרבעי, אי שייכא לערלה או לא.

## בעיקר מהות הרבעי, אי שייכא לערלה או לא.

והנה לפי ב"ש למדנו שיש מציאות לרבעי גם בלי המעש"ש שבו, דמצד אחד יש לו דיני פדיון אבל דין מעש"ש אין לו לגבי חומש, ולכאו' כל זה תלוי בעיקר מהותו של רבעי.

והיינו שיש להסתפק בעיקר הגדר של רבעי, דיעויין בזרע אברהם [סימן י"ד ס"ק כ"ב] ובדרך אמונה [ריש פ"ט דמש"ש בביאור ההלכה] דנסתפקו האם רבעי וערלה חד דינא להו דרבעי הוא המשך של האיסור ערלה בשנה הרביעית, אלא שיש בו היתר מיוחד ע"י פדיון ואכילה בירושלים כדיני מעש"ש, או שדין חדש ואיסור חדש בפני עצמו הוא.

ובעיקר הספק עיין בדרך אמונה [שם] שהביא בזה חילוק בין הרמב"ם לבה"ג במנין המצוות אי הוי מצווה א' [בה"ג] או ב' מצוות [רמב"ם], והבה"ג פירש שמצוות רבעי בכלל ערלה היא, וברמב"ם אינו מוכרח דתמיד מביא את עשה ול"ת בנפרד, והביא מהרמב"ן [ר"ה י'] דמבואר דתרתי נינהו.

ובזרע אברהם כבר הביא מהשער המלך [פ"י מאכלות אסורות הט"ז] שחקר האם יש איסור הנאה ברבעי או רק איסור אכילה ותלה בספק הנ"ל דרק מצד המשך לערלה אית ליה איסור הנאה, והשער המלך תלה בזה עוד האם בעינן ביטול של א' ממאתיים כערלה [במקום שאין לו מתירין] או לא, דשיעור דא' ממאתיים הוא רק משום שכפל התורה איסורו אכילה והנאה כמבואר ברמב"ם ור"ש לגבי כלאים וערלה, ועיין בהערה [[105]](#footnote-106).

וברא"ש בערלה [ריש פ"ב דערלה] מבואר דמה שמבואר במשנה ערלה מעלה את הערלה במאתיים דהכוונה בזה לרבעי, וכבר תמה בזה החזו"א [ערלה סימן ד' ס"ק ד'] דמאי שנא מעש"ש דעולה ברוב מרבעי דעולה במאתיים, ותירץ בדרך אמונה דע"כ שהרא"ש למד דרבעי בכלל ערלה היא ואסור בהנאה, וכן מבואר בשער המלך שם בדעת הרע"ב דכתב נמי כהרא"ש, ויתירא מזה הרי עצם זה שהמשנה קורא לזה ערלה ולא רבעי משמע שהטעם שיש לו ביטול של מאתיים הוא מצד היותו המשך לערלה ודין ערלה עליו.

ובשער המלך [פ"י מאכלות אסורות] דייק בלשון הרמב"ם במאכלות אסורות וכן בפירוש המשנה [פ"א מ"ח] דאסור רק באכילה ושם בפירוש המשנה כתב הרמב"ם בהדי' דדינו כמעש"ש שאוסר רק באכילה, ומאידך הביא את לשון התוס' בקידושין [ל"ה.] בשם ר"ת, דערלה בשנה רביעית יש לו היתר לאיסורו, ומבואר דהכל איסור אחד וכפשוטו אסור גם בהנאה, ועיין בלשון החינוך דערלה יש לו היתר לאיסורו בשנה הרביעית, ובביאור הלכה הביא דכן מבואר ברבינו יונה בשערי תשובה [ש"ג] דאסור גם בהנאה.

ונראה שהרמב"ם אזיל בזה לשיטתו, שבמשנה [שם ריש פ"ב] הוא חולק על הרא"ש שלמד ערלה מעלה ערלה דהיינו רבעי, דבשיטת הרא"ש מוכרח שיש איסור הנאה מדבעינן מאתיים, וכנ"ל, אכן הר"ש והרמב"ם למדו דמיירי שכבר בטלה הערלה ראשונה במאתיים ונהיה להיתר ושוב מצטרף לבטל ערלה שניה והחידוש דאינו חוזר וניעור ולדידהו נמצא דלא מוקמינן ליה ברבעי, וא"ש דלשיטתו אין לפרש כהרא"ש.

והעולה מכל הנ"ל דמהרמב"ם משמע שרבעי הוא דין בפני עצמו ולכן אינו אסור בהנאה, וכמשמעות ברמב"ן בר"ה, ובה"ג הרא"ש ורבינו יונה ור"ת והחינוך למדו שזה המשך לדין ערלה.

אולם תמה השער המלך בסתירת הרע"ב, דמצד אחד כתב כהרמב"ם בפירוש המשנה דרק אסור באכילה ומאידך פירש כפירוש הרא"ש שערלה וערלה היינו רבעי דבעי נמי מאתיים, וע"כ דאסור נמי בהנאה, וצ"ע.

והנה נחלקו הראשונים האם איכא מלקות על ערלת חו"ל או לא, דמדוייק ברמב"ם [מאכלות אסורות פ"י ה"ט] דליכא מלקות וכן מדוייק עוד להלן [שם הלכה כ"א], וכן הוא בסמ"ג [לאוין קמ"ו], אולם הגר"ח על הרמב"ם [מאכלות אסורות פ"י הט"ו] והמלבושי יו"ט [חובת קרקע ריש סימן א'] דייקו מהשאלתות דר' אחאי [קדושים] ומהבה"ג דחולקים וס"ל דליכא חילוק ביניהם ולקי גם בחו"ל, ולמדו דשורש פלוגתתם הוא האם 'הלכה' של ערלת חו"ל הוי גילוי בעיקר הדין ערלה של א"י וממילא דאיכא גם מלקות או שזה דין חדש בפני עצמו, והמלבושי יו"ט הביא גם מרש"י ומהרא"ש דאזלי בדרכו של הרמב"ם, והוסיף שם עוד [סוף סימן א'] לדון בדין שריפת ערלת חו"ל, ותלה בספק ובפלוגתא הנ"ל.

והוסיפו בזה הגר"ח [שם] והמלבושי יו"ט [חובת קרקע סימן ה'], שהרמב"ם לשיטתו אזיל דאי הוי גילוי א"כ ה"ה דאיכלל בזה דין רבעי דחד דינא הוא בהדי' ערלה, ואי הוי דין בפני עצמו א"כ לא איכלל בזה רבעי, ודייקו כן מלשון הרמב"ם [מאכלות אסורות פ"י הט"ו] שכתב "יראה לי שאין דין נטע רבעי נוהג בחוצה לארץ וכו' שלא אמרו אלא הערלה", וכוונת הרמב"ם שה'הלכה' של ערלת חו"ל רק נאמרה בערלה, והיינו שזה דין בפני עצמו, הלכך לא איכלל בזה דיני רבעי, וליכא רבעי בחו"ל, והגאונים חולקים דס"ל דהכל הלכה אחת ופרשה אחת.

ועיין בביאור ההלכה [סוף פ"ט דמעש"ש ד"ה אסורין בערלה] שהביא צל"ח שחידש שאין ריבוי של שומר לפרי [קליפות ועוד] באיסור ערלת חו"ל, והגרח"ק שליט"א רצה לתלות חידוש זה בספק הנ"ל.

ולכאו' אם מחלקינן בחו"ל בין ערלה לרבעי ע"כ דהיינו טעמא דרבעי וערלה תרתי דאי רבעי הוא המשך של ערלה א"כ אף אי ערלה כתוב אכן ערלה כולל רבעי, ויש לדחות.

עכ"פ לכאו' יש מקום לדון שיתכן שכל הך חקירה מישך שייכי לעיקר פלוגתת ב"ה וב"ש, דיתכן דלפי ב"ש יש ב' דינים ברבעי, א' מדין עצמו וא' כהמשך לערלה, ודו"ק, ואכמ"ל.

## תוספת ביאור לעיקר הספק במהות הרבעי.

נראה להוסיף בהנך ב' צדדים עוד:

נראה לומר שלפי הרמב"ם דאיכא איסור החדש כעין מעש"ש דאסור באכילה ומותר בהנאה, ונראה דיסוד החילוק אינו רק אי הוי איסור כהמשך לערלה או איסור חדש דומי' דמעש"ש אלא דלפי הרמב"ם יסוד האיסור אכילה מתחיל מצד זה שיש בה מצוות אכילה כמעש"ש והמצווה היא סיבת האיסור, לעומת ר"ת דמדמה לערלה ויסודו איסור בלי שייכות למצווה.

וזה מפורש ברמב"ם, דהרמב"ם בפירוש המשנה [פ"א מ"ח] שמשם דייק השער המלך דמותר בהנאה מבאר דהכל כעין מעש"ש דיסודו מחמת המצוות אכילה, שהרמב"ם בא לחלק בין מין הצובעין דאסור בערלה ולא ברבעי, וז"ל הרמב"ם "ונאסרו בערלה קלפי רמון והנץ שלו, לא מפני שהן פרי, אלא מפני שהן ראוין לצביעה ואסור לצבוע בערלה, אמרו בספרא לא יאכל, אין לי אלא שלא יאכל, מנין שלא יצבע ושלא יהנה, תלמוד לומר וערלתם ערלתו ערלים לרבות את כולם, ומותרין בנטע רבעי, מפני שאין נטע רבעי אסור בהנאה, אלא הוא כמעשר שני נאכל לבעליו כמו שביארנו במסכת מעשר שני, ולפיכך אין מתקדש בו אלא פרי הראוי לאכילה", הרי לנו דברים מפורשים דכל מה שנתקדש הפרי הוא מצד זה שהוא ראוי לאכילה כמעשר שני שנאכל לבעליו ועומד למצוותו.

והגרי"ז בכתבים לנזיר [ל"ד - בדברי רש"י] פירש דהיינו טעמא נמי למה ענבים שלקו לא הוי רבעי דאינו עומד לאכילה ויסוד דינא דמעש"ש מצד זה שעומד למצוותו.

וע"ד זה מבואר נמי בתורת זרעים [תרומות פ"ג מ"ט] דבמעש"ש נפסק ברמב"ם [פ"ג מעש"ש הי"א] ומקורו בירושלמי שפת שעיפשה ושמן שנפסל מאכילת אדם פקע מנה קדושתה, והיינו משום שתחילת קדושתה מחמת זה שעומד למצווה, וחידש התורת זרעים דכן דין הרבעי, ודו"ק.

# משנה ז

כרם שכולו עוללות רבי אליעזר אומר לבעל הבית רבי עקיבא אומר לעניים אמר רבי אליעזר [דברים כד] כי תבצור לא תעולל אם אין בציר מנין עוללות אמר לו רבי עקיבא [ויקרא יט] וכרמך לא תעולל אפילו כולו עוללות אם כן למה נאמר כי תבצור לא תעולל אין לעניים בעוללות קודם הבציר:

# רע"ב משנה ז

שכולו עוללות - שאין בכל הכרם אשכול שיש לו כתף ונטף:

אם אין בציר - וכמה שיעור בציר שלשה אשכולות שעושים רביעית:

אמר לו רבי עקיבא וכרמך לא תעולל אפילו כולו עוללות - ורבי אליעזר אמר דלא תימא הואיל ואין לעניים בעוללות קודם לבציר יזכה בהם בעל הבית, לכך נאמר וכרמך לא תעולל:

# הערות ומראה מקומות

## בעיקר פלוגתתם, ובחידוש בתוס' רי"ד במו"ק.

עיין משנה ראשונה שהעיר דמצד אחד מבואר דקראי לא דייקי לצד אחד, וא"כ מוכרח דפליגי בסברא אחרת, עיי"ש מה שהאריך בביאור פלוגתתם.

עיין בר"ש משאנץ על התו"כ דמדמינן קצירה של שבולת ראשונה של פאה לבצירה בעוללות, וע"כ דזה למ"ד דכולו עוללות אין העוללות לעניים, דנחלקו אי הבצירה היא מהמחייב או לא.

ועיין בתוס' רי"ד [מו"ק ד':] לגבי המשנה של מדל דפליגי אי מצי מדל בשל עניים וביאר דפלוגתתם במדל הוא דווקא בעוללות, ולא גם בפאה [וכמבואר ברש"י במו"ק שם], וסובר כהתוס' [שם] דאיירי דווקא בעוללות, והיינו דנחלקו אי איכא לעניים לפני בצירה.

## עוללות בהפקר ושביעית.

עיין בתורת זרעים [פ"א מ"ד] שהעיר על התוספתא שמשמע שיש עוללות בשביעית והקשה דמאי שנא מכל מתנות כהונה דבעינן נשמר ולא חייבים בשל הפקר, וצ"ע.

## אם אין בציר מנין עוללות – ר"ש.

עיין בר"ש: "אם אין בציר - בירושלמי [הל' ו'] אמרינן כמה הוא בציר דבי ר' שילא אמרי שלשה אשכלות שעושין רביע ופריך [והא ר' עקיבא מקיים תרי קראי] ומה דרבי אליעזר ופריק לא תעולל שלא תאמר הואיל ואין לעניים בעוללות קודם לבציר יזכה בהן בעל הבית לפיכך צריך לומר וכרמך לא תעולל".

# משנה ח

המקדיש כרמו עד שלא נודעו בו העוללות אין העוללות לעניים, משנודעו בו העוללות העוללות לעניים, רבי יוסי אומר יתנו שכר גידוליו להקדש, איזה היא שכחה בעריס כל שאינו יכול לפשוט את ידו וליטלה וברגליות משיעבור הימנה:

# רע"ב משנה ח

משנודעו העוללות - שניכר מה הוא עוללת ומה הוא אשכול:

העוללות לעניים - שאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו:

יתנו שכר גדולן להקדש - מה שמשביחין כל שעה בתוך קרקע של הקדש. והלכה כרבי יוסי:

בעריס - כרם שהגפנים שלה מודלות על גבי כלונסות ועצים, לשון אף ערשנו רעננה [ש"ה א]:

כל שאינו יכול לפשוט - כלומר לאחר שעבר מעליה, אם במקום שנזכר אינו יכול לפשוט ידו וליטול קרינא ביה לא תשוב לקחתו [דברים כד]:

אבל רוגליות - הגפנים העומדים על גבי קרקע שדורכים עליהם ברגל:

משיעבור ממנה - הוי שכחה דכל גפן וגפן מן הרוגליות חשיבא כאומן בפני עצמו, ואסור לשוב מאומן לאומן:

# הערות ומראה מקומות

## במקדיש כרמו לאחר שנודעו עוללות

בעיקר פלוגתת ת"ק ור"י במקדיש כרמו לאחר שנודעו עוללות, דכתב הר"ש דטעמא דת"ק דהעוללות לעניים "מפורש בירושלמי [שם] ובתוספתא שאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו", ובטעמא דר"י ד"יתנו שכר גידולין להקדש" כתב הר"ש "מה שמשביחין בקרקע כל שעה ושעה שהקרקע של הקדש, ותנא קמא סבר דאין צריכין ליתן כיון דכבר נתחייב הכרם בעוללות", ועיין ברא"ש בדברי ר"י "מה שמשביחין כל שנה", וצריכים לדון בשורש פלוגתם.

ועיין מנ"ח [רכ"א] שהסתפק אי הקדיש לפני שנודע עוללות, ושוב נודע עוללות ביד הקדש, ופדה קודם בצירה, עיי"ש בזה.

עיין לעיל [סוף פרק ב'] בקצר חציו והקדיש חציו שהפודה מיד הקדש נותן פאה, ומבואר שנפטר מחיוב דפאה על ידי הקדש, ותמה בתוס' אניש שם [שם] בשם ההון עשיר, דמאי שנא מהכא משנודע עוללות דלא מהני בהו הקדש, וצ"ע.

## בדברי התוס' יו"ט בהא דאין לעניים בעוללות קודם לבציר

מבואר במשנה שכרם שכולו עוללות רבי אליעזר אומר לבעל הבית רבי עקיבא אומר לעניים אמר רבי אליעזר [דברים כד] כי תבצור לא תעולל אם אין בציר מנין עוללות אמר לו רבי עקיבא [ויקרא יט] וכרמך לא תעולל אפילו כולו עוללות אם כן למה נאמר כי תבצור לא תעולל אין לעניים בעוללות קודם הבציר, ובמשנה ח' תנן המקדיש כרמו עד שלא נודעו בו העוללות אין העוללות לעניים משנודעו בו העוללות העוללות לעניים רבי יוסי אומר יתנו שכר גידוליו להקדש איזה היא שכחה בעריס כל שאינו יכול לפשוט את ידו וליטלה וברגליות משיעבור הימנה.

וכ' בתויו"ט שם וז"ל העוללות לעניים, לשון הר"ב שאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו. ירושלמי ותוספתא. ואע"ג דר"ע שהלכה כמותו מחבירו אמר לעיל שאין לעניים בעוללות קודם לבציר איכא למימר דאע"ג דאין לעניים לבא לכרם לקחת העוללות קודם שיבצור הבעל הבית מ"מ ס"ל נמי כיון שנודעו שהן עוללות גם לבעל הבית אין לו בהן כלום ואינו יכול להקדישן עכ"ל.

ובספר לחם עני [עמ' רצ"ז] כ' לבאר ע"פ דברי הגרי"ז [לעיל משנה ג'] שיש דין בלקט שמיועד להיות לקט וזהו מפקיע מן הבעלים הרשות להפקיר או להקדיש, נמצא דאפי' אם עדיין לא נעשה ממון עניים מ"מ שפיר יתכן דא"א להקדישו, אך בזה הוסיף על דברי הגרי"ז, דהגרי"ז איירי בלקט שכבר עומד באויר ובודאי יבוא לידי נפילת רובו ובע"כ יעשה ממון עניים, משא"כ עוללות אולי אינו כן, דלא נעשה ממון ענייים עד שיבצור הבעלים לעצמו, ולכן קודם שבצר אולי אין דין בעוללות שמיועדים דיעשו ממון ענייים כיון שיש עצה שלא יעשה ממן עניים ע"י שלא יבצור לעצמו, ולכן כיון שאין הכרח שיעשה לבסוף ממון עניים אולי אין דין זה של דברי הרב שיעשה עוללות חל עכשיו, מיהו גם על דברי התויו"ט יש להעיר כיו"ב, דכיון דאין הכרח שיעשה ממון עניים אולי עדיין הם ביד הבעלים להקדישו, ולכן נראה מבואר דכל שנודעו העוללות שפיר קרינן ביה שמיועד ליעשות ממון עניים בשעת בצירת הבעה"ב, ושפיר י"ל כמשנ"ת.

# מסכת פאה פרק שמיני

**משנה א' <> רע"ב משנה א' <> ציונים והערות <>** מותרים בלקט. <> "משילכו העניים בכרם ויבואו". <> רביעה שניה. <> כדי שיהא העני יוצא. <> דן בדברי המשל"מ שכל הפטור מעשרות הוא רק בזמן שזוכה בו העני וקשה מהכא דמהני היאוש שלהם לפני שזכו <> קושי' רעק"א שישקנה בעל החצר מדין חצר, ובדברי הרש"ש וחזו"א בזה. <> הערה מהמקד"ד בקוש' הנ"ל דאין מה לדון מצד אינה משתמרת. <> ישובו של הגר"ח שמואלביץ לקושי' רעק"א. <> במה שיש לתמוה בשיטת הרמב"ם שפירש בטעמא דמתני' דאינו מצווה לעזוב אותן לחיה ולעופות אלא לעניים <> בדברי הקובץ שיעורים בישוב לשיטת הרמב"ם הנ"ל <> עוד בדברי הקובש"ע בהנ"ל, ובביאור הסוגי' בחולין [קל"ד]. <> בדברי התוס' ר"ה [ד':] בדין ולא לעורבים ולא לעטלפים. <> בדברי רעק"א דקטנים לאו בני יאוש נינהו, וישוב התורת זרעים בזה, עפ"י הנ"ל. <>

**משנה ב' <> רע"ב משנה ב' <> ציונים והערות <>** למה ליכא מיגו ממעשר עני ללקט שכחה ופאה. <> בטעמא דבן לוי נאמן בתרומת מעשר וליכא בזה גזירת דמאי. <> בטעמא דנאמנות של העני. <> בביאור הירושלמי "עד מקום שדרכו לילך". <>

**משנה ג' <> רע"ב משנה ג' <> ציונים והערות <>** האם המשנה קאי במעשר עני או גם בלקט שכחה ופאה. <> בהנ"ל – ובדין "שעורה של אורז". <> בהא דליכא נאמנות במיגו דבמקום מנהג הוי כבמקום עדים – ר"ש וש"ך כללי מיגו. <> "זיתי נקוף" – אי הוי מתנה חדשה בזית. <>

**משנה ד' <> רע"ב משנה ד' <> ציונים והערות <>** בחיוב מעשרות בירק. <> הערת רעק"א על הרמב"ם. <>

**משנה ה' <> רע"ב משנה ה' <> ציונים והערות <>** בדין מתחלק בגורן מתחלק בבית. <> מחלוקת הראשונים בטעמא דאין פוחתין לעניים בגורן – אי הוי דין נתינה או דין מסויים של ו'שבעו' במעשר עני. <> בדברי התוס' רי"ד שנאמר כאן במשנה שיעור של חשיבות בדין נתינה, והראשונים חולקים. <> מקורות נוספות לחידושו של התוס' רי"ד – שיש דין שו"פ בנתינת תרו"מ. <> דן בעיקר הגדר של מצות נתינה – שולחן גבוה או חלף עבודתכם – ויתכן שיהיה נפ"מ ביניהם לגבי פחמש"פ ונתינה לקטן ונתינה בע"כ. <> קושיות המשנה למלך על שיטת רש"י שלמד דלאו מקרא ו'ושבעו' יליף לה. <>

**משנה ו' <> רע"ב משנה ו' <> ציונים והערות <>** שיטות הראשונים דכהנים ולויים לא קאי במתנות כהונה ולוייה, ובדברי המשנה למלך בזה. <> דברי התוס' רי"ד בזה. <> כמה קושיות מהמנ"ח - משנה ה' ומשנה ו' – ובפלוגתת הרמב"ם ותוס' במעשר עני שמתחלק בגורן. <>

**משנה ז' <> רע"ב משנה ז' <> ציונים והערות <>** אין פוחתין לעני העובר ממקום למקום וכו' אי קאי על כל אדם או על הגבאי צדקה. <> מזון שלש סעודות. <> בגדר חיובא דקופה ותמחוי. <> אין עושים שררה על הצבור פחות משנים. <> בדברי הרמב"ם וקרית ספר בתמחוי וקופה.

**משנה ח' <> רע"ב משנה ח' <> ציונים והערות <>** בעיקר השיעור של מאתיים זוז. <> מאתיים זוז למשפחה או לכל אחד ואחד. <> דין מאתיים זוז בצדקה וחלוק מלקט שכחה ופאה, ובדברי הגרא"ל מאלין בעיקר דין זה דשיעור של מאתיים זוז הוא שיעור בשם עני ועשיר. <> ביאור דין "נותנין לו כאחת", ועוד בחילוק בין צדקה ללקט שו"פ. <> השיעורים בזה"ז. <> בדין "אין מחייבין אותו למכור את ביתו ואת כלי תשמישו" דמה הדין במי שיש לו מעות מיוחדים לאיזה צורך. <> החיוב למכור נכסיו. <> ההולך בדרך. <> במה שיש לדון בדין "בעל הבית שהיה עובר ממקום למקום, וצריך ליטול לקט שכחה ופאה ומעשר עני". <>

**משנה ט' <> רע"ב משנה ט' <> ציונים והערות <>** פלוגתת הנצי"ב וחת"ס בדין נו"נ בנ' זוז של חבירו, ובדברי החת"ס בביאורו לסדר הדינים השנויים במשנה. <> בדברי הרמב"ם דאיירי שלא נוטל מחמת גסות הרוח. <> כמה פירושים "בדיין שדן דין אמת לאמתו".

# משנה א'

מאימתי כל אדם מותרין בלקט, משילכו הנמושות, בפרט ועוללות משילכו העניים בכרם ויבאו, ובזיתים משתרד רביעה שנייה, אמר רבי יהודה והלא יש שאינם מוסקין את זיתיהם אלא לאחר רביעה שנייה, אלא כדי שיהא העני יוצא ולא יהא מביא בארבעה איסרות:

# רע"ב משנה א'

מאימתי הנמושות - אית דמפרשי זקנים ההולכים על משענתם. ואית דמפרשי לקוטי בתר לקוטי. שמאחר שילכו בשדה לוקטים אחר לוקטים או הזקנים הללו שמאחרים ללכת ללקט אחר הכל כבר נתיאשו העניים מאותה שדה, וכל הנמצא בה אחר כך הוא הפקר לכל, בין לעניים בין לעשירים:

רביעה שניה - המטר נקרא רביעה מפני שהוא רובע את הארץ ומולידה ומצמיחה כזכר הרובע את הנקבה והיא מתעברת ממנו, לשון בהמתך לא תרביע (ויקרא יט). פירוש אחר רביעה על שם שהמטר משכיב העפר ומרביצו, תרגום רובץ רביע. וזמן רביעה שניה בשנה בינונית הוא בכ"ג במרחשון:

שאינן מוסקין - מסיקה בזיתים כמו קוצר בתבואה, בוצר בענבים, אורה בתאנים, גודר בתמרים, כך מוסק בזיתים:

ולא יהא מביא בארבעה איסרות - דהיינו שני פונדיונים, שהפונדיון שני איסרין, ותנן אין פוחתין לעני העובר ממקום למקום מככר בפונדיון, דהיינו מזון שתי סעודות, וכיון שאינו מביא זיתים שוה ארבעה איסרות, דהיינו מזון שתי סעודות לו ושתי סעודות לאשתו, אף הוא אינו יוצא ללקוט. ואין הלכה כרבי יהודה:

# ציונים והערות

## מותרים בלקט.

עיין בתוס' יו"ט ותפא"י דלאו דווקא לקט אלא לקט פאה ושכחה, וכן מפורש ברש"י בתענית, ופירשו למה נקט התנא לשון זה.

## "משילכו העניים בכרם ויבואו".

עיין בזה בתוס' יו"ט שהביא ב' פירושים: "בפרק קמא דתענית [ו'.] כתב רש"י - וז"ל כלומר שלקטו וחזרו ובאו פעם שניה והשתא מסחי דעתייהו עניים, ע"כ, והר"ש הביא ירושלמי ולא תנינן נמושות על ידי שהן חביבין באין על אתר ואית דגרסי לאלתר".

ועיין תוס' אנשי שם שהק' שהפירוש של רש"י היינו הפירוש השני בנמושות שהביא הרע"ב, ולמה לא הביאם התנא כהדדי, וחילק דבנמושות קאי על אחרים שבאים אח"כ והכא קאי בעני שמביא את בנו, ותרתי נינהו.

## רביעה שניה.

עיין ברע"ב דהיינו כ"ג חשוון, ובמלאכת שלמה הביא נידון בזה, וציין לדבריו בשביעית [פ"ט מ"ו], ועיין רמב"ם [פ"א הי"א] שכתב שזה בר"ח חשוון, וכבר תמהו עליו המהר"י קורקוס וכס"מ, וע"ע בדרך אמונה בביאור הלכה.

## כדי שיהא העני יוצא.

הרע"ב מפרש דכיון שאינו מביא זיתים שוה מזון שתי סעודות לו ושתי סעודות לאשתו, אף הוא אינו יוצא ללקוט, ותמה הרש"ש שהרי יש עניים שאין להם אשה, וצ"ע.

## דן בדברי המשל"מ שכל הפטור מעשרות הוא רק בזמן שזוכה בו העני וקשה מהכא דמהני היאוש שלהם לפני שזכו

עיין בשערי יושר [שער ה' פרק כ'] שהק' על דברי המשל"מ [מובא לעיל פ"ד מ"ט] שחידש שכל הפטור מעשרות הוא רק בזמן שזוכה בו העני, ותמה ממה דתנן במשנה כאן "מאימתי כל אדם מותרין בלקט, משילכו הנמושות", והיינו מדין יאוש, ולדברי המשל"מ היאך מייאשי הלא אינו שלהם שעדיין לא זכו בהם, אולם עיין בדברי האו"ש [פ"ב מהל' תרומות ה"ט] שהוכיח דהמשנה למלך לא קאמר אלא לענין תרו"מ, אבל מודה דלענין ממון עניים דתיכף ע"י ההפרשה נעשית לממון עניים, והוכיח כן מהתוספתא ומהתו"כ, ובזה מיושב קושי' השערי יושר, שהמשנל"מ מודה דלענין ממונות שנעשית לממון עניים ע"י הפרשה ושפיר מייאשים, וע"ע בדברי ישראל על שערי צדק [פכ"ב ס"ק כ"ה].

## קושי' רעק"א שישקנה בעל החצר מדין חצר, ובדברי הרש"ש וחזו"א בזה.

עיין בתוס' רעק"א שהקשה וז"ל: "קשה לי הא הלקט שנופל בעת הקצירה שהוא על שדה דבעה"ב כשנתייאשו העניים ונעשה הפקר מיד יזכה בעל השדה מדין קנין חצרו דקונה שלא מדעתו, ואי דהבעלים אינם עומדים שם והוי חצר שאינה משתמר וכו'" עכ"ל, והיינו דאף אם אין החצר משתמרת עבורו, מ"מ תיקשי למאי דפריך בב"מ [י"א.] דאפי' כה"ג שאינה משתמרת קונה, והניח בצ"ע.

ועיין ברש"ש שכתב ליישב ע"פ מה שאיתא ברא"ש פ' אלו מציאות שכל שבא לידו קודם יאוש הוי באיסורא אתי לידיה וא"א לזכות בהמציאה, וציין לסמ"ע וש"ך מה שכתבו בדין זה ואם שייך בחצר, אכן בחזו"א [מעשרות סי' ז' אות י"א] השיג ע"ז דהתם נתחייב בעל השדה בהשבה קודם יאוש ולכן חשיב כאיסורא אתי לידיה, משא"כ כאן קודם שהלכו הנמושות אין כאן אבידה ואין כאן חיוב השבה ורק כשהלכו הנמושות עניים נתייאשו הרי אז הוא בהיתירא, ושפיר הק' רעק"א דיזכה בעה"ב.

## הערה מהמקד"ד בקוש' הנ"ל דאין מה לדון מצד אינה משתמרת.

המקד"ד [סימן ס"ב ס"ק ה'] העיר כאן לגבי הנידון אי הוי אינה משתמרת וז"ל:

"מקשים העולם על ההיא דמאימתי כל אדם מותרין בלקט כו', אמאי מותרין יזכה בעל השדה מדין חצר, דאין סברא לומר דבעל השדה עצמו אסור לעולם לזכות בלקט אף לאחר שהילכו בו הנמושות, דלאחר שנתיאשו העניים ודאי בעל השדה לא גרע משאר עשיר דרשאי לזכות בו, ומתרצים דמש"ה אין בעל השדה עצמו זוכה בהלקט מדין חצר משום דהוי חצר שאינה משתמרת, אך אי אפשר לתרץ כן דאמרינן [פאה פ"ד מ"ה] ג' אבעיות ביום כו' היינו דג' פעמים ביום בעה"ב מתגלה בתוך שדהו, וכתב בפי' הרא"ש ז"ל משום דבשעה שאין בעה"ב בתוך שדהו אין רשות לעניים לכנוס ללקט ע"ש, אם כן לאחר שנתיאשו וכל אדם מותרין בלקט מכל מקום אין להם זכות יותר מהעניים שהן באין מחמתן, אם כן אין רשות לכנוס ללקט אלא בשעה שבעה"ב בתוך שדהו, אם כן אמאי לא קנתה שדהו לבעל השדה דכל שעומד בצד שדהו לא בעינן חצר המשתמרת".

## ישובו של הגר"ח שמואלביץ לקושי' רעק"א.

עיין בקונטרס של הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] שכתב בישוב קושי' זו וז"ל: "ונראה ליישב לפי"ד השט"מ וההג"א [ב"מ כ"ה:] דאין חצרו של אדם קונה לו אם היתה המציאה בחצר לפני שקנה את החצר, וביארנו טעם דבריהם במק"א [שערי חיים גיטין סי' מ"ו סק"ד] דהטעם לזה משום דקנין חצר ג"כ בעי מעשה קנין, ומעשה הקנין דחצר הוי כניסת החפץ לחצר, ועי"ז קנה בעל החצר, ומה"ט היכא דנכנס החפץ לחצר כשעדיין לא היתה שלו, אין החצר קונה לו אח"כ אע"פ שהחפץ מונח בה, עיי"ש מש"כ בזה.

ולפי"ז א"ש, דהכא מעיקרא לא היתה שדהו ראויה לזכות בהך לקט, ואח"כ כשנעשה הפקר לכל לא נכנס החפץ לחצרו, וליכא כאן מעשה קנין דחצר, ומה"ט אינה קונה לו, וא"ש קושיית הגרע"א".

## במה שיש לתמוה בשיטת הרמב"ם שפירש בטעמא דמתני' דאינו מצווה לעזוב אותן לחיה ולעופות אלא לעניים

הרע"ב הביא דטעמא דמתני' דמצי ליטול אחרי נמושות דמצד יאוש של העניים אתינן עלה, וכן מוכרח מהסוגי' באלו מציאות שהביא דין בפלוגתת אביי ורבא בדין יאוש שלא מדעת.

וקשה על הרמב"ם - דהנה, הרמב"ם בפירושו כאן כתב טעמא אחרינא בטעמא דמתני', "לפי שלא צוה ה' להניחם לאבוד או לעופות" והמקור מחולין [קל"ד:] "לוי זרע בכישר ולא הוו עניים למשקל לקט אתא לקמיה דרב ששת אמר ליה לעני ולגר תעזוב אותם ולא לעורבים ולא לעטלפים".

וכ"כ בהל' מתנות עניים [פ"א ה"י], וז"ל: "נאמר במתנות עניים לעני ולגר תעזוב אותם כל זמן שהעניים תובעין אותן, פסקו העניים לבקש ולחזור עליהן הרי הנשאר מהן מותר לכל אדם שאין גופן קדוש כתרומות ואינו חייב ליתן להן דמיהן שלא נאמר בהן ונתן לעניים אלא תעזוב אותם ואינו מצווה לעזוב אותן לחיה ולעופות אלא לעניים והרי אין עניים", ובהמשך [הי"א]: "מאימתי כל אדם מותרין בלקט משיכנסו המלקטין שניים וילקטו אחר מלקטים ראשונים ויצאו עכ"ל.

הרי מדברי הרמב"ם נראה מבואר דאין טעם ההיתר משום יאוש אלא מקרא דתעזוב אותם לעניים ולא לעורבים, וקשה דא"כ אינו תלוי כלל בפלוגתא דאביי ורבא, ולמה נייד הרמב"ם ממה דמבואר בגמ' דהטעם הוא משום יאוש.

## בדברי הקובץ שיעורים בישוב לשיטת הרמב"ם הנ"ל.

עיין בקובש"ע [ח"ב סי' י"ז] שיישב שיטת הרמב"ם כך:

וז"ל: "יש לחקור בלקט שכחה ופאה קודם שהגיעו ליד העני אם הן ממון עניים כמו במתנות כהונה קודם שהגיע ליד כהן דהן שייכין לשבט הכהונה או דאינן ממון עניים אלא הפקר לעניים ולא לעשירים ומוכרח באמת שזה רק הפקר".

ועיי"ש שהוכיח שזה רק הפקר, ועיין בהערה [[106]](#footnote-107) שהבאנו את ההוכחה בזה.

וכתב דלפי"ז צ"ל "דהא דאסור לעשיר ליטול לקט אינו משום איסור גזל אלא מקרא דתעזוב לעני דהכל מצווין ע"ז, ואף דבמשנה קתני ה"ז גוזל את העניים לאו דוקא לישנא דגזל, וכן נראה מדברי הרמב"ם ריש פ"א מהל' מתנות עניים דאין כאן איסור גזל אלא מקרא דתעזוב.

אבל קשה דא"כ למה יועיל יאושן של העניים להתיר לכל אדם כיון דעניים לאו בעלים נינהו ולא מצינו בתורה שיועיל אלא יאוש בעלי', וע"כ פירש הרמב"ם דטעמא דמותרין לכל אדם אינו כלל מטעם יאוש אלא מפני שפסקו העניים לבקש ולחזור אחריהן מקרא דתעזוב לעני ולא לעורבים".

והא דמייתי מינה בגמ' אפלוגתא דאביי ורבא ביאוש שלא מדעת, היינו משום דאביי ורבא לאו ביאוש לחוד נחלקו אלא בכל התורה כדמוכח שם בסוגיא דמייתי מתרומה והכשר, והיינו דבכל מקום דאינו צריך רצון הבעלים בחיוב אלא ניחותא דידיה שלא יהא בע"כ, בזה ס"ל לרבא דסגי בניחותא בכח, ואביי ס"ל דבעינן שתהא הניחותא בפועל, [ועיין בזה בהערה [[107]](#footnote-108) מה שהביא בזה הקובש"ע לפרש כן בכל הסוגי'].

וכן בהא דפסקו העניים לבקש ולחזור עליהן הרי הנשאר מותר לכל אדם תלוי בפלוגתא דאביי ורבא, דלאביי בעינן שיהא הפסקו בפועל ולרבא סגי פסקו בכח והגמ' מדמי לה למחלוקת ביאוש כמו דמדמי הכשר ותרומה ליאוש", עכ"ל הקובש"ע.

וע"ע בתורת זרעים כאן שכתב נמי ע"ד זה - ועיין בהמשך במה ששייך לכל הנ"ל.

## עוד בדברי הקובש"ע בהנ"ל, ובביאור הסוגי' בחולין [קל"ד].

בהמשך הדברים כתב בזה בקובש"ע: "אלא דקשה מ"ש הרמב"ם דמקרא דתעזוב לעני ולא לעורבים ילפינן דהנשאר מהן מותר לכל אדם דבגמ' בחולין [קל"ד] אין נראה לפרש כן אלא כיון דליכא עניים למשקל לקט הרי הוא של בעה"ב דאין עליו חיוב עזיבה כלל במקום דליכא עניים", ולמה מותר לכל אדם, [וכן הוכיח מהירושלמי, עיין בהערה [[108]](#footnote-109) הראיה לזה].

ודן בזה בקובש"ע: "והיה אפשר לומר דהתם מיירי שמתחלה לא היו שם עניים דבכה"ג ליכא עליו מצות עזיבה ולא חל שם לקט כלל מתחלתו אבל הרמב"ם מיירי להדיא שמתחלה היו שם עניים וחל שם לקט ע"ז ואח"כ פסקו מלחזור אחריהן דכבר נפקע זכות הבעלים מזה אז הנשאר מותר לכל אדם.

אבל קשה דהתינח אם נאמר דמתנות עניים הוי ממון עניים שפיר יש לחלק כן דכיון דנעשה ממון עניים שעה אחת כבר נפקע כח הבעלים לגמרי וזכות העניים תלוי בחיובא דתעזוב דכל זמן שיש מצות עזיבה ה"ה שלהן וכאשר נפקע חיוב תעזוב משום דפסקו מלחזור אחריהן ממילא בטל זכותן ונעשה הפקר לכל אדם אבל אי נימא דאינן ממון עניים אלא הפקר לעניים ולא לעשירים א"כ כשנתבטל חיובא דתעזוב ה"ה צריך להיות של בעלים דלגבי עשירים לא נפקע זכות הבעלים מעולם וצ"ע ועיין ברדב"ז פ"א מהל' מתנות עניים הל' י"א והל' י"ג", עכ"ל הקובש"ע.

## בדברי התוס' ר"ה [ד':] בדין ולא לעורבים ולא לעטלפים.

בעיקר דין לעני ולגר תעזוב אותם ולא לעורבים ולא לעטלפים, ע' תוס' ר"ה [ד':] דלכאו' נראה מדבריהם דההיתר הוא לכלות השדה ומותר להכניסו לביתו, אבל עדיין חייב בלקט שכחה ופאה.

וז"ל תוס' [שם ד"ה לקט], "ועוד יש לפרש דשקל בהיתר כגון דליכא עניים ואז איכא בבל תאחר והא דאמרינן בסוף הזרוע [חולין קל"ד:] לוי זרע בכישור לא הוו עניים למשקל לקט אתא לקמי' דרב ששת אמר לעני ולגר תעזוב אותם ולא לעורבים ולא לעטלפים, לא קאמר דלישקול לנפשיה אלא דלא עבר אם כונס בתוך ביתו, ומיהו מדפריך התם מתרומה דאם אין שם כהן שוכר פרה ומביאה ופריך נמי ממתני' דאם אין שם כהן מעלין אותם בדמים ומשני שאני התם דנתינה כתיב בהו משמע דבלקט שכחה ופאה שקיל לנפשיה, וכו'" עכ"ל.

מיהו יש לדון אי זה הוי גם מסקנת התוס' או דלמסקנה אין חיוב לקט שכחה ופאה כלל, וע"ע במעדני ארץ [פאה עמ' ל"א], מה שפי' בביאור מסקנת התוס' בנידון זה.

## בדברי רעק"א דקטנים לאו בני יאוש נינהו, וישוב התורת זרעים בזה, עפ"י הנ"ל.

הק' רעק"א בתוספותיו דקטנים לאו בני יאוש נינהו – והאיך מצי ליטול, הא גם להם יש חלק במתנות, ועיין בהערה [[109]](#footnote-110) שהבאנו לשונו במלואו, ועיין בתורת זרעים [כאן] שהביא את דברי הרמב"ם שאין ההיתר דמתני' מטעם יאוש לחוד אלא משום לעני ולגר תעזוב אותם ולא לעורבים ולא לעטלפים, ויישב את הסוגי' בב"מ ע"ד הקובש"ע, עיי"ש, והוסיף עוד, דלפי"ז א"ש קושי' רעק"א מקטנים, דאף שיש קטנים מ"מ כיון דלא יבואו התירה התורה לכל מטעמא דלא לעורבים, ולא בעינן ליאוש דידהו.

# משנה ב'

נאמנים על הלקט ועל השכחה ועל הפאה בשעתן, ועל מעשר עני בכל שנתו, ובן לוי נאמן לעולם ואינן נאמנין אלא על דבר שבני אדם נוהגין כן:

# רע"ב משנה ב'

נאמנים - העניים לומר חטים הללו של לקט שכחה ופאה הן, ופטורים מן המעשר:

בשעתן - בשעת הקציר:

בכל שנתו - בשנה שלישית ובשנה ששית, שמעשר עני נוהג בהן:

ובן לוי נאמן לעולם - דמעשר ראשון נוהג בכל שנה, וכיון דאמר של מעשר ראשון הם לא חיישינן שמא לא הפריש מהן תרומת מעשר, דכי היכי דלא נחשדו ישראל על תרומה גדולה כך לא נחשד בן לוי על תרומת מעשר:

אלא על דבר שבני אדם נוהגין כן - נוהגים לתת להם כן ולא על דבר שאין רגילים לתת להם כיוצא בו, ולקמן מפרש ואזיל:

# ציונים והערות

## למה ליכא מיגו ממעשר עני ללקט שכחה ופאה.

הנאמנות של עניים על לקט שכחה ופאה היינו בשעתן שזה בזמן הקציר, שזה זמנו, לעומת מעשר עני שזמנו כל השנה ונאמנים כל השנה, והקשה בתפא"י דלמה ליכא נאמנות בלקט שכחה ופאה כל השנה במיגו שיכלו לומר זה מעשר עני, ותירץ דהוי מיגו נגד עדים כיון שאנן סהדי שאין לו לקט שכחה ופאה כל השנה כיון שזה דבר מועט ונגמר אחרי זמן הקציר, ועיי"ש מה שדן בזה.

## בטעמא דבן לוי נאמן בתרומת מעשר וליכא בזה גזירת דמאי.

בעיקר הנאמנות של בן לוי ע"ה יש לדון דלמה נאמן והרי לא האמינו ע"ה בדמאי, ותירץ הרע"ב ד"כי היכי דלא נחשדו ישראל על תרומה גדולה כך לא נחשד בן לוי על תרומת מעשר", וזה מירושלמי מובא נמי בר"ש, והיינו דע"ה נאמן על תרו"ג ולא על שאר הפרשות, והכא הוי כתרומה.

ויש לעיין הא הכא איירי לגבי תרומת מעשר וע"ה חשוד בזה, ולמה מדמינן לתרו"ג, והפשוט בזה עפ"י הר"ש בדמאי [פ"ד מ"א] ובחלה [פ"ד מ"ו] שמבאר דע"ה לא נאמן על תרומת מעשר כיון שחושב שאינו במיתה כל זמן שלא הפרישו מעשר ראשון, ורק אחרי שיש מעשר אז חשיב כטבל לתרומת מעשר ורק אז איכא מיתה, ולכן הוא מפריש דווקא תרו"ג.

ויש לדייק דא"כ אחרי ההפרשה של המעשר שוב גם הע"ה אינו חשוד על זה, ומעתה א"ש למה בגוננא זו תרומת מעשר דומה לתרו"ג, דהכא בלוי איירי שכבר קיבל את המעשר מהישראל ולכן כבר אינו חשוד, וכן מבואר בתוס' רעק"א הכא.

אולם עיין ברא"ש [דמאי שם] שחולק על הר"ש ולמד דטעמא דנאמן בתרומה גדולה הוא משום דסגי בזה בחיטה אחת, ודלא כתרומת מעשר, ומבואר דתמיד לא יהיה נאמן בתרומת מעשר גם אחרי ההפרשה, ולדידיה קשה למה בן לוי נאמן הכא, וכבר תמהו בזה, עיין במהר"י קורוקוס ובתוס' חדשים.

## בטעמא דנאמנות של העני.

יש לעיין בטעמא דנאמן העני והרי איכא תקנת דמאי לא להאמין לע"ה, והמלאכת שלמה הביא מהירושלמי שאין דרכו של עני לעשות ערמה בזה כיון דעבידא ליגלויי, ועיין בזה בחזו"א [דמאי סימן י' ס"ק ג'], וביאר דמהאי טעמא אין להם מיגו לומר מעושרים - מיגו שיכלו לומר לקט הם.

אולם במשנה ראשונה פירש דלא שביק היתירא ועביד איסורא, דמצוי אצלו הרבה פירות של פטור, ולא ימכור של איסור כשיכול למכור של היתר, וכתב עוד דכיון שזה רוב פירותיו שוב מהני מדין כל דפריש.

ויש לדון בזה בטעם נוסף שיתכן דכל גזירת דמאי לא היה אלא על מה שנתחייב וחל בה טבל ובא לומר שעישרו, אבל לומר דמעולם לא נהיה לטבל על זה שפיר נאמנים ועל זה לא היתה תקנה מעולם.

## בביאור הירושלמי "עד מקום שדרכו לילך".

הר"ש הביא מהירושלמי "עד היכן [נאמן] א"ר חנינא עד מקום שדרכו לילך ולבוא בו ביום" ונחלקו בזה המפרשים, האם הכוונה דרק נאמנים באופן שהמרחק הוא כדי שילך ויבא באותו היום, שיותר מזה הוא לא טורח ולכן אין לו נאמנות דלא מיקרי מצוי, וביאר הר"ש סיריליאו דכמו שקבעו חכמים שנאמן רק בשעה שמצוי כמו כן קבעו רק במרחק שמצוי, אכן הגר"א לא פירש כן אלא דקאי על כמות של תבואה שההי יכול להביא באותו היום, וע"ע בדרך אמונה [פרק י"ב מעשר הלכה י"ב ס"ק נ"א], ולשון הרא"ש בזה "ומפרש בירושלמי ובלבד שראוי העני לקבץ ביום אחד".

# משנה ג'

נאמנין על החטים ואין נאמנין על הקמח ולא על הפת, נאמנין על השעורה של אורז ואין נאמנין עליו בין חי בין מבושל, נאמנין על הפול ואין נאמנין על הגריסין לא חיים ולא מבושלין, נאמנין על השמן לומר של מעשר עני הוא ואין נאמנין עליו לומר של זיתי נקוף הוא:

# רע"ב משנה ג'

נאמנים על החטים - לומר של מעשר עני הם שניתן לי, אבל אין נאמנים לומר קמח ופת זה של מעשר עני, שניתן לי קמח ופת, דאין דרך לחלק מעשר עני קמח ופת:

שעורה של אורז - אית דמפרשי שבולת של אורז, שלא היה דרכם לחלק אורז של מעשר עני אלא בשבולים. ואית דמפרשי שעורה של אורז קודם שנכתש במכתש והוסרה קליפתו [שעורה קורא] לו, ולאחר דישה בעודו בקליפתו דרך לחלקו לעניים:

גריסין - שטחנן בריחים של גרוסות:

נאמנים על השמן - שדרך לחלק מעשר עני בשמן:

ואין נאמנים לומר של זיתי נקוף הוא - זיתי נקוף ממתנות עניים הן, שחובטים ומנקפים בזית להשיר הזיתים שנשארו מן המסיקה. ונקוף לשון כנוקף זית. ואין העני נאמן לומר שמן זה הוצאתי מזיתי נקוף ופטור מן המעשר, לפי שאין רגילין לעשות שמן מזיתי נקוף. אבל עני האומר קמח זה או פת זו מלקט שכחה ופאה שלקטתי וטחנתי קמח ואפיתי לחם, נאמן שדרך העני לעשות לחם מלקט שכחה ופאה:

# ציונים והערות

## האם המשנה קאי במעשר עני או גם בלקט שכחה ופאה.

הרע"ב ור"ש כתבו שהמשנה קאי במעשר עני, וביאר בזה התוס' יו"ט: "ואולי משום דבסיפא תנן נאמנים על השמן לומר של מעשר עני הם, להכי אסברו לכולה מתניתין במעשר עני ואין הכי נמי דהוא הדין בלקט שכחה ופאה דעיקר מכילתין בהו איירי ולא במעשר עני".

עוד פירש "דיתכן דברישא דאינן נאמנין הוי מעשר עני רבותא, וסיפא דנאמנין הוו אינך רבותא".

והתוס' יו"ט הביא סמוכין לזה שהרע"ב עצמו פירש בסוף המשנה דקאי בלקט שכחה ופאה, וכן הביא מהרמב"ם בפירושו ובחיבורו [פי"ב מהלכות מעשר] דקאי בלקט שכחה ופאה.

ובאמת דכן מוכרח נמי בר"ש שהקשה, שהמשנה תלוי במנהג וא"כ האיך משכחת לה שהבעלים מחלק - "דהיכא משכחת לה שמחלקין, והלא דרכן לבזוז" ומבואר דקאי בפאה ולקט שדרכו לבוז – ותירץ "מיהו משכחת לה כשכולן אומרים לחלק כדאמר לעיל גבי פאה בפרק רביעי או בעניים שנותנים זה לזה" והיינו שהר"ש פירש דאיירי באופנים שונים של פאה שבהם דרך הבעלים לחלק.

אולם עיין משנה ראשונה שפירש דקאי במעשר עני דווקא שאז הדרך לחלק ולא שהעניים לוקחים מעצמם, ועיין ברעק"א שבזה תלוי פלוגתת הר"ש והרמב"ם בדין שעורה – וכדיבואר בהמשך.

## בהנ"ל – ובדין "שעורה של אורז".

בדין שעורה של אורז - עיין ב' פירושים ברע"ב, ונחלקו בזה הרמב"ם והר"ש, שהרמב"ם פירש כפירוש ראשון דקאי על השבולת דדרך לחלק בשבולת לעניים, והר"ש תמה בזה דמחלקים לאחר מירוח ואז כבר אינו שבולת, וקאי לפני כתישה בעודו בקליפתו ואז דרך לחלקו לעניים, ובתוס' רעק"א מפרש דקאי לשיטתייהו, והיינו דהרמב"ם למד דקאי בלקט שכחה ופאה וליכא בהם מירוח, והר"ש למד דקאי במעשר עני, ודבריו הם דלא כהתוס' יו"ט דלעיל דס"ל דכו"ע מודי שהמשנה קאי דתרווייהו, ורעק"א הבין שחולקים בזה.

## בהא דליכא נאמנות במיגו דבמקום מנהג הוי כבמקום עדים – ר"ש וש"ך כללי מיגו.

ז"ל הר"ש "אבל אין נאמנים לומר קמח ופת זה מעשר עני שניתן לי קמח ופת ואין להאמינו במגו דאי בעי אמר חטים ניתן לי ועשיתיו פת וקמח דמשמע בירושלמי [הל' ג'] כי הוא נאמן, דמאחר שאין לו דרך לחלקן כלל קמח ופת הוי כמו מגו במקום עדים", ועיין בש"ך חו"מ כללי מיגו [סימן פ"ב ס"ק ב'] שהביא שיש מקור מהכא שמיגו נגד מנהג מיקרי מיגו נגד עדים.

והביא עוד מהנמו"י [ב"מ ק"י – דפי הרי"ף ס"ז. ד"ה אריס אומר מחצה] שמוכרח כן נמי מהסוגי' שם דלא מהני מיגו נגד מנהג דהוי כנגד עדים.

אולם בב"מ [שם] מבואר שיש מחלוקת ר"נ ור"י אי מהני מיגו נגד מנהג, וקשה מהכא ועיין בש"ך מה שתירץ בזה, וע"ע בתומים [סימן פ"ב] דחילק בין איסור לממון, דרק בממון לא מהני מנהג כיון דמנהג הוי כרוב ואין הולכים בממון אחרי הרוב, ולכן מהני מיגו כנגדו, לא כן באיסורים דמהני רוב, ודו"ק, [וע"ע בהפלאה כתובות [ט"ו] ביצאה בהינומא בדין מיגו נגד מנהג דאיתרע].

ובעיקר המיגו עיין משנה ראשונה דהיינו שהיה יכול לומר שקיבלתי חטים וטחנתי, אבל ליכא מיגו שהיה יכול לומר מעושרין הם דע"ה אינו נאמן בזה, ודלא כהמהרש"ך שפירש כן.

## "זיתי נקוף" – אי הוי מתנה חדשה בזית.

עיין ברע"ב שפירש "זיתי נקוף ממתנות עניים הן, שחובטים ומנקפים בזית להשיר הזיתים שנשארו מן המסיקה", וכעין זה בר"ש "ומתנות עניים הן כדתנן במסכת חלה פרק שלישי [מ"ט] זיתי מסק שנתערבו עם זיתי ניקוף ענבי בציר עם ענבי עוללות", ולא נתבררו דבריהם.

ועיין בפאת השולחן [סימן ד' ס"ק ל"ה] שהביא דנחלקו בזה הרמב"ם והערוך בזיתי ניקוף, דדעת הרמב"ם שזה מדין שכחה ודעת הערוך שזו מתנה בפנ"ע, דכתיב לא תפאר אחריך, וע"ע בר"ש סיריליאו [חלה פ"ג ה"ט] שכתב דמדין פאה הוא, והתוס' הרא"ש בחולין [קל"א] כתב דמדין הפקר הוא, הרי לנו ד' דרכים בזה.

וכפשוטו היה נראה דדעת הר"ש והרע"ב היינו כדעת הערוך שזו מתנה בפנ"ע, אלא שיש לדון בעיקר שיטה זו דאיזה מתנה היא.

ונקדים - עיין בשנות אליהו [פי' הארוך] לעיל [פרק ז' משנה ב'] וז"ל:

"כ"ז שלא לקט תחתיו כל הזיתים שהפיל מהאילן פי' דקאי על הזיתי ניקוף דכתיב לא תפאר אחריך וחסידים הראשונים היו חובטין פעם א' והשאר נקראים זיתי ניקוף דבזיתים מצוה לאחר שחבטו פ"א הרי הנשאר לעניים ונקרא זית ניקוף, וזו המצוה ל"ש רק בזיתים ולא בשארי אילנות וכו'", וכתב ע"ז הגר"ח מוולאזין וז"ל: חידש מתנות עניים שיש בזית, וצ"ע לפרש הגמ' דחולין [קל"א], ע"ש, והיינו שלא מובא שם מתנה זו.

**ועל עיקר חידוש של הגר"א שיש דין חדש של מתנ"ע של זיתי ניקוף, ע' פאת השלחן [שם] שהביא ראיה לדבריו מדברי הערוך, ועל מה שהק' הגר"ח דצ"ע מחולין [קל"א] כ' בפאת השלחן שם דכיון שאינו אלא בזית לא היה יכול לומר "שלש באילן" דלא נטעה שבכל אילנות כן"**

**וע' במעדני ארץ [פאה פ"א ה"ב אות ג' עמ' י"ב] שהביא סיוע לדברי הגר"א ממה דמצינו כמה דרשות לענין חובת פאה באילנות, א' דילפינן ליה מ"שדך", וגם כתיב "לא תפאר", וכתב דאולי זה יסוד לדעת הגר"א שיש עוד מין מתנה בזית והוא זיתי ניקוף, והיינו נמי לא תטול תפארתו, ועיין עוד בדרך אמונה [פ"א מהל' מתנ"ע ה"ז ד"ה ושתים] שהאריך בדברי הגר"א.**

**עכ"פ סמוכין לדבריו מהכא בר"ש ורע"ב שכנראה נמי למדו שיש מתנה חדשה בזית, ועיין בהגהות של הרי"פ על השנו"א [שם] שהביא את דברי הרע"ב ור"ש במשנה דידן כסיוע להגר"א.**

**ויעויין ברבינו הלל על הסיפרי על הפסוק "כי תחבוט זתיך" שגם מדבריו היה נראה שיש מתנה חדשה בזית עיי"ש.**

# משנה ד'

נאמנים על הירק חי ואין נאמנים על המבושל אא"כ היה לו דבר מועט שכן דרך בעל הבית להיות מוציא מלפסו:

# רע"ב משנה ד'

נאמנים - העניים על הירק חי לומר של מעשר עני הוא, דירק חייב במעשר מדרבנן:

דבר מועט - נאמנים אף על המבושל, דפעמים שבעה"ב שכח מלעשר ומעשר מן המבושל מתוך הקדרה:

מלפסו - הקדרה או הפרור שמבשל בה:

# ציונים והערות

## בחיוב מעשרות בירק.

עיין בתוספות יום טוב וז"ל: "נאמנין על הירק - פירש הר"ב לומר של מעשר עני הוא. דירק חייב במעשרות [מדרבנן] ומסיים הר"ש כדתנן [בפ"ק] דמעשרות, ובפ"ק דפאה משנה ד' מסיק הר"ש הטעם לחלק למה חייבו חכמים ירק במעשר ולא בפאה דהואיל ואין מכניסו לקיום יש ריוח מועט לעניים ואם ישמרו על הפאה יפסידו במקום אחר מללקט ולהביא מתנות אחרות".

"דבר מועט".

הרע"ב פירש – "נאמנים אף על המבושל, דפעמים שבעה"ב שכח מלעשר ומעשר מן המבושל מתוך הקדרה", אכן עיין במלאכת שלמה מה שהביא מהרב יוסף אשכנזי לפרש שבעה"ב לא נותן דבר מועט לעני אא"כ בישלו קודם דאל"כ אינו כדאי לעני לקבלו כך, ולא נתבררה עומק כוונתו האם זה חובתו של הבעה"ב בכה"ג או שכך הוא נוהג, וצ"ע.

## הערת רעק"א על הרמב"ם.

עיין רעק"א שהביא מהרמב"ם שסיים בפירושו להך הלכה "ומתוך שיכול לומר בעה"ב נתנו לי יכול לומר אני בשלתיו ממתנותי", ותמה עליו, הרי הא בלאו הכי נאמן לומר אני בשלתיו, וכמו שכתב הר"ש והרע"ב, "ולא מצאתי מי שיתעורר בזה", וע"ע בתוס' אנשי שם ובתפא"י מש"כ בזה.

# משנה ה'

אין פוחתין לעניים בגורן מחצי קב חטים וקב שעורים, רבי מאיר אומר חצי קב, קב וחצי כוסמין וקב גרוגרות או מנה דבלה, רבי עקיבא אומר פרס, חצי לוג יין רבי עקיבא אומר רביעית, רביעית שמן רבי עקיבא אומר שמינית, ושאר כל הפירות אמר אבא שאול כדי שימכרם ויקח בהם מזון שתי סעודות:

# רע"ב משנה ה'

אין פוחתין לעניים בגורן - כשמחלקין מעשר עני בגורן אין נותנין לכל עני ועני פחות משיעור זה דכתיב (דברים כו) ואכלו בשעריך ושבעו תן לו כדי שבעו:

דבלה - תאנים יבישים לאחר שנדרסים בעגול קרויין דבלה. ושוב אין נמכרים במדה אלא במשקל, להכי תני מנה דבלה, ומנה הוא משקל מאה דינרים והדינר משקל ששה מעים ומשקל המעה ט"ז גרגרי שעורה:

פרס - חצי מנה, ובכל המדות האמורות במתניתין הלכה כת"ק והלכה כאבא שאול. ולא נאמרו דברים הללו אלא למחלק מעשר עני בגורן, אבל המחלק מעשר עני בתוך ביתו מחלק כפי רצונו ולא נתנו בו חכמים שיעור:

# ציונים והערות

## בדין מתחלק בגורן מתחלק בבית.

עיין היטב בר"ש והרע"ב דמבואר ששיעורים הללו נאמרו דווקא במתחלק בגורן וסיים הרעא"ב: "ולא נאמרו דברים הללו אלא למחלק מעשר עני בגורן, אבל המחלק מעשר עני בתוך ביתו מחלק כפי רצונו ולא נתנו בו חכמים שיעור".

ביאור דבריהם:

עיין היטב בתוס' [חולין קל"א. ד"ה מעשר עני המתחלק בתוך הבית] וז"ל: "דוקא נקט המתחלק בתוך הבית דשני דיני מעשר הם אחד מתחלק תוך הבית ואחד מתחלק בתוך הגרנות כדמשמע בפ"ב דנדרים [פ"ד] ואותו המתחלק תוך הגרנות אין לבעלים בו טובת הנאה אלא באותו המתחלק בתוך הבית ובספרי מפרש להו מקראי כתוב אחד אומר מקצה שלש שנים תוציא את כל מעשר תבואתך והנחת אלמא צריך להניחו בגורן ובאין עניים ונוטלין אותו וכתוב אחד אומר כי תכלה לעשר וגו' ונתת ללוי וגו', אלמא בתוך הבית מחלקו מדכתיב והנחת הא כיצד עד הפסח שהוא זמן גשמים ואם מניחו בחוץ נפסד מחלקו בתוך ביתו וזה מעשר עני המתחלק בתוך הבית מכאן ואילך שהוא ימי הקיץ מניחו בחוץ בגרנות ועניים באים ונוטלין אותו", ועיין נמי בר"ן בנדרים [פ"ד.].

ועיין במשנה למלך [מתנות עניים פרק ו' הלכה ז'] שכתב בתוך הדברים: "ודין זה דאין פוחתין הוא דוקא במ"ע המתחלק בגורן וכדתנן במתני' אין פוחתין לעניים בגורן וכו' אבל המתחלק בבית לא נאמרו בו שיעורים אלו וכדאיתא בתוספתא פ"ד דפאה הביאה רבינו בפרקין דין י"ב", והן הן דברי הראשונים במשנה זו דחלוקין נמי לגבי השיעורים הללו.

## מחלוקת הראשונים בטעמא דאין פוחתין לעניים בגורן – אי הוי דין נתינה או דין מסויים של ו'שבעו' במעשר עני.

עיין ר"ש שהביא בטעמא דמילתא דהך דין דאין פוחתין - "ואמרינן בירושלמי [הלכה ד'] מה טעם ואכלו בשעריך ושבעו תן להם כדי שישבעו" ובהמשך דבריו שם הוסיף מרש"י בעירובין שפירש "משום דכתיב ונתת ללוי לגר ובציר מהכי לא הויא נתינה" ודחה "ואין הטעם אלא משום דכתיב ושבעו כדפרישית", ועיין להלן מה שיש לתמוה על שיטת רש"י, ולהלן הבאנו שדברי רש"י הם מקור גדול שיש שיעור נתינה בכל המתנות – לאו דווקא במעשר עני שכתוב בו 'ושבעו'.

## בדברי התוס' רי"ד שנאמר כאן במשנה שיעור של חשיבות בדין נתינה, והראשונים חולקים.

עיין בתוספות רי"ד [קידושין נ"ח: ד"ה חטה אחת פוטרת את הכרי], וז"ל: "ראיתי מקשים והא תתן לו כתיב ובעינן כדי נתינה כדדרשי' גבי ראשית הגז. ונראה לי לתרץ דבודאי מצוה ליתן לו דבר חשוב כדתנן בפ' ראשית הגז וכמה הוא נותן לו משקל ה' סלעים שנאמר תתן לו שיהא בו כדי נתינה, והכי נמי תנן בשלהי פיאה אין פוחתין לעני בגורן מחצי קב חיטים וקב שעורי' כו' עד מדה זו אמורה בכהנים ובלוים בישראל [הכוונה למשנה הבאה]. פי' גם כשמחלק תרומה בגורן לכהנים או מעשר ראשון ללוים לא יפחות לכל אחד מחצי קב שיהא בו כדי נתינה. אבל מיהו אף על פי שמצותו בכך אם אינו רוצה לקיים מצוה זו ותרם חטה אחת מכל הכרי נותקן ויצא מידי טבלו אלא שלא קיים מצות נתינה. וה"נ תנן בפ"ב דתרומות אין תורמין וכו'".

הרי שהביא ממשנה זו שיש דין נתינה במתנו"כ ומתנו"ע, ויש בזה שיעור של חשיבות ולא חיטה אחת, והדין חיטה אחת הוא דין בהפרשה ותו לא, והוכיח דלאו דווקא איירי בעני שהרי במשנה הבאה אמרו נמי על כוהנים ולויים, אולם כבר ביארו המפרשים דקאי בכהנים ולויים שהם עניים וקאי רק לגבי מעשר עני, עיין במשנה הבאה ב' דרכים בזה, וכולם לא למדו כהתוס' רי"ד שלמד שנאמר כאן דין כללי בעיקר דין נתינה בתרו"מ.

והראשונים לשיטתייהו אזלי שלמדו מהפסוק ושבעו לגבי מעשר עני, והתוס' רי"ד ע"כ למד כרש"י שהמקור למשנה היינו מלשון נתינה, ועיין בהמשך מהמשנה למלך.

## מקורות נוספות לחידושו של התוס' רי"ד – שיש דין שו"פ בנתינת תרו"מ.

בעיקר חידושו של התוס' רי"ד - כבר נודעו בזה דברי הנו"ב [מהד"ת ס' ר"א] שחידש חידוש "שלא קדמני בזה אדם מעולם" והוא, שאף שמצות הפרשה היא בפחמש"פ ואפילו בחיטה אחת שפוטרת את הכרי, אכן הדין נתינה לקיים מצות נתינה היא רק בשו"פ, והיינו ע"ד התוס' רי"ד הנ"ל שיש שיור חשיבות בנתינה.

וע"ע בזה במלבי"ם על הסיפרי [פרשת שלח] שהעיר שיש סתירה בדרשת הסיפרי בפסוקים שם, דמתחילה נאמר בפסוק "תרימו תרומה לה'" ושם דרשו שחיטה אחת פוטרת את הכרי, ובהמשך בפסוק של "תתנו לה' תרומה" ודרשו בסיפרי שכדי לקיים מצות נתינה לכהן איכא שיעור דכתיב "תתנו" וצריך "שיהא בו כדי נתינה", וביאר שבתחילה איירי בהפרשה ובזה סגי בחטה אחת, ושוב איירי בנתינה ובזה בעינן שיעור נתינה של שו"פ, וחלוקין נינהו לגבי השיעור פרוטה וכנ"ל.

והוסיף המלבי"ם לבאר שהחילוק בזה מבואר עפ"י הרמב"ן [בהשגותיו לרמב"ם בספר המצוות בשורש י"ב] שהפרשה ונתינה ב' מצוות נינהו, ולכן הפסוק של תרימו תרומה לה' איירי בהפרשה ובזה מקיים מצוותו בחיטה אחת לעומת הפסוק תתנו תרומה לה' דאיירי בנתינה, וא"ש, ועצם החידוש מבואר נמי במהר"ם חלוואה [פסחים ל"ב] שיש חילוק בין נתינה להפרשה בזה, וכמו שנתחדש בתוס' רי"ד ובנו"ב.

אלא שיש להעיר שהתוס' רי"ד הוכיח כן מהמשנה הכא, והכא לא נאמר שיעור פרוטה אלא שיעורים אחרים, ודלא כהנו"ב ומלבי"ם שיש שיעור פרוטה, ולדידהו צ"ל שהמשנה קאי רק במעשר עני – וכמו שפירשו שאר הראשונים – והיינו דבכל התרו"מ [מלבד מעשר עני] באמת ליתא לשיעורים הללו, ואין בהם אלא שיעור פרוטה.

## דן בעיקר הגדר של מצות נתינה – שולחן גבוה או חלף עבודתכם – ויתכן שיהיה נפ"מ ביניהם לגבי פחמש"פ ונתינה לקטן ונתינה בע"כ.

יש מקום לחדש בדעת הרמב"ן דנתינה והפרשה תרתי נינהו - דאף אי נחלוק על התוס' רי"ד ואחרונים דלא נאמר בלשון נתינה שיעור שו"פ, וגם בפחמש"פ איכא מצוה בנתינה, אכן אכתי י"ל שיש נפ"מ בין נתינה בפחמש"פ לנתינה ביותר מש"פ, והוא, עפ"י הקדמה אחת בעיקר מצות נתינה.

דיעויין בקצוה"ח [סימן רמ"ג ס"ק ד'] שהביא מהתוספתא שאפשר לתת מתנות כהונה לחש"ו, והקשה דהאיך הם קונים, והוכיח שם דע"כ שאין זה מדין דעת אחרת מקנה, אלא מדין שכירות פועלים אתינן עלה, והיינו שיש לכהן זכות מדין חלף עבודתכם באוהל מועד לקבל תרו"מ, ומבואר בתוס' ריש בן סורר שכהן קטן זוכה בשכר פעולה גם אי לא זוכה בדעת אחרת מקנה, וזה המהלך במתנות כהונה לקטן, וחידש עוד דלפי"ז מהני בתרו"מ גם נתינה בע"כ כמו דמהני פירעון חוב.

וכבר העיר במהרש"ם [ח"ו סימן קל"ו ד"ה וראיתי] בשם המוצל מאש דבפסוקים רק כתוב חלף עבודתכם בלויים ולא בכהנים, ויש להסתפק אי קאי גם עלייהו, אכן בקצוה"ח מבואר דקאי גם עלייהו, וכדברי הקצוה"ח מבואר נמי בריטב"א [קידושין ו':] וזה לשונו "ובתרומה יצא ידי נתינה אלא שאסור לעשות כן מפני שנראה ככהן המסייע בבית הגרנות, דקיימא לן בבכורות [כ"ו:] שאין חולקין לו תרומה, דבעינן שכר עבודתם ולא שכר מלאכתם", וכן הוא במאירי בקידושין [שם], וע"ע בזוהר הרקיע לרשב"ץ [נ"ו] שמשמע כן, וכן מבואר נמי באור זרוע [סוף הלכות תפלה], וע"ע בזה באחיעזר [ח"ב סימן מ"ז ס"ק ט'].

אולם יש לתמוה עליהם מהסיפרי [קרח פיסקא קי"ט] וזה לשונו "כל מצות כהונה קנאן השם ונתנן לכהונה וזו חלף עבודתם דברי ר' יאשיה", והיינו שעיקר מצות הפרשה היא לגבוה אלא שהכהן זוכה בה מגבוה, לעומת לוי שבא לתבוע שכרו כתביעה ממונית, ועיין בנצי"ב שם על הסיפרי שביאר שלכן מצאנו מצוות הפרשת תרומה אף קודם שהיה שבט כהונה משום שעיקר ההפרשה היא לגבוה וכהנים קזכו מגבוה, והך הפרשה לגבוה היתה קיימת גם לפני שהיו כהנים, אלא שאז ההפרשה היתה להפסד כמו בזה"ז כשאין כהנים, אבל בלויים עיקר דין הפרשה התחיל אך ורק אחרי שהיתה תביעה של הלויים, ומשמע שלויים חלף עבודתכם וכהנים משולחן גבוה.

ועיין בשו"ת משיב דבר [חלק ד' סימן י"א] שהנצי"ב הביא את הסיפרי הנ"ל וחידש שיש בזה נפ"מ לדינא בעבודה עצמה, דעבודת הכהונה היא מצוה בעלמא אבל עבודת הלווים היא בגדר פועלים, ולכן כופין על מצוות עבודת כהונה ולא כופין על עבודת לויים שאינה אלא בגדר פועל, אלא שאיתרבי עבודת לויים בהדי' לכפייה, וע"ע שו"ת מהריט"ץ [סימן ק"ד ד"ה וגם כי] שגם מחלק בין כהונה ללויה וכנ"ל.

והך דין של הסיפרי דכהנים משולחן גבוה גם בתרומה - מפורש ברמב"ם [תרומות פי"ב הי"ט] "נתן תרומה לכהן ע"מ להחזירה יצא ידי נתינה, ואסור לעשות כן מפני שנמצא כמסייע בבית הגרנות, וכן אסור להן שיחטפו תרומות ומעשרות ואפילו לשאול חלקן בפיהן אסור אלא נוטלין בכבוד, שעל שולחן המקום הם אוכלין ועל שלחנו הם שותים ומתנות אלו לה' הם והוא זיכה להן שנאמר ואני נתתי לך את משמרת תרומותי".

ובעיקר דין שולחן גבוה בתרומה - עיין בזה בתוס' ביבמות [צ"ג.] וברשב"א בקידושין [ס"ג.] שמבואר שתרומה יש בה דין שולחן גבוה, והיינו דהוי כמסירה לידו של הקדש – לגבי דבשלב"ל, ועיין בהערה [[110]](#footnote-111) שהבאנו לשונם, וע"ע בתשובת הרשב"א [ח"א סימן י"ח] שאין מברכים על מתנו"כ כיון שמשולחן גבוה הם, וכלשונו: "וכן מתנות כהונה אין מברכין על נתינתן דאין הישראל נותן משלו אלא שהשם יתברך זכה אותן לכהן ומשלחן גבוה קא זכו", ועיין נמי בגור ארי' יהודה [סימן א'] שהביא מהרמ"ה סוף סנהדרין דאיכא דין שולחן גבוה בתרומה.

ומעתה יש לתמוה על הריטב"א והקצוה"ח במה שחידשו שיש דין חלף עבודתכם גם בתרומה, ונפ"מ לגבי הדין כהן מסייע בבית הגרנות, ולגבי נתינה בע"כ ולגבי נתינה לקטן, הרי מפורש שיש דין שולחן גבוה, וצ"ע.

ויהיה מוכרח מכל הנ"ל שאין סתירה, ובאמת דתרתי איכא בהם, דין נתינה משולחן גבוה ודין תביעה מדין חלף עבודתכם, [ובמק"א ביארנו למה אין שני הדברים סותרים זל"ז], ואפשר לחדש שיהיה נפ"מ ביניהם, שהדין נתינה של חלף עבודתכם הוא רק בשו"פ שבפחמש"פ ליכא ממונות וליכא תביעה, ולכן ליכא חלף עבודתכם, והתם רק מהני מדין שולחן גבוה, ויהיה נפ"מ בקטן ונתינה בע"כ דרק מהני בהם מדין חלף עבודתכם וכמבואר בקצוה"ח, ולא יהיה בהם נתינה בפחמש"פ, ודו"ק.

ויש לעיין בכל הנ"ל לגבי מעשר עני, דפשוט שלא שייך גדר 'חלף עבודתכם', אלא שיש לומר שהתורה נתנה להם זכות כעין חלף עבודתכם, ולגבי שולחן גבוה – כפשוטו ליכא בהו, אכן עיין במרגניתא טבא [שורש י"ב שם] שכתב שכיון דמעשר עני בא במקום מעשר שני א"כ כמו שבמעשר שני העיקר הוא לגבוה כמו כן מעשר עני שבא במקומו, וקנאו ה' ונתנו לעני, ונפ"מ לכל הנ"ל.

והנה יעויין עוד במרגניתא טבא [שם שורש י"ב] שכתב דהא דלא מנה הרמב"ם נתינה בתרומה כמו במעשר, הוא משום שנתינה כלולה בהפרשה, וזה משום שהדין משולחן גבוה הוא דין דממילא בלי הישראל, והיינו שזה סעיף ופרט בעלמא בהפרשה שהוא מפרישו לגבוה ואז ממילא זה שייך לו משלחן גבוה.

ועפי"ז י"ל שגם הרמב"ן שלומד שהפרשה ונתינה הם ב' מצוות אכתי מודה שנתינה בכלל הפרשה מצד שולחן גבוה, אלא שסובר כחידושו של הקצוה"ח שיש מצווה נפרדת מצד ה"חלף עבודתכם", ורק מצד זה חידש שיש כאן ב' מצוות - ודו"ק.

## קושיות המשנה למלך על שיטת רש"י שלמד דלאו מקרא ו'ושבעו' יליף לה.

עיין במשנה למלך [מתנות עניים פרק ו' הלכה ז'] שתמה טובא על פירוש רש"י.

וז"ל: "וראיתי לרש"י בפ"ג דעירובין דף כ"ט שכתב עלה דהך מתניתין דאין פוחתין דטעמא דאל יפחות משיעור זה הוא משום דנתינה בעינן ע"כ, ולפי זה בכל מתנות כהונה ולויה דכתיב בהם נתינה בעינן השיעור האמור במעשר עני.

הן אמת שדברי רש"י הללו הם תמוהים בעיני דבירושלמי איתא בהדיא דטעמא הוא משום דכתיב ושבעו תן להם כדי שביעה ולדברי רש"י לא ידעתי איך נרמז בלשון נתינה השיעורים הללו וגבי ראשית הגז לא ילפינן שיתן לו שיעור משקל חמש סלעים אלא מדכתיב תתן לו וסמיך ליה לעמוד ולשרת וכמבואר בגמ' אבל בנתינה לבד אין לנו לרבות אלא שיעור כזית או ש"פ.

וכבר הר"ש עלה דמתני' דאין פוחתין דחה דברי רש"י הללו וכתב שאין הטעם אלא משום דכתיב ושבעו ורש"י עצמו בפירוש התורה בפ' ראה ובפ' כי תבא כתב דמדכתיב ושבעו נפקא לן הך דינא דאין פוחתין יע"ש.

ומלבד מה שכתבנו עוד יגדל התימה על דברי רש"י דאיך יתכן לומר דמדכתיב נתינה למדנו שיעור זה דהא כל מקום דכתיב נתינה יש בו טובת הנאה לבעלים וא"כ גבי מעשר עני דכתיב נתינה על כורחין מיירי במעשר עני המתחלק בבית שיש בו טובת הנאה לבעלים וכדאיתא בפי"א דנדרים דף פ"ד ובפ' הזרוע דף קל"א, דבמעשר המתחלק בגורן אין בו טובת הנאה משום דלא כתיב ביה נתינה אלא והנחת בשעריך, ודין זה דאין פוחתין הוא דוקא במ"ע המתחלק בגורן וכדתנן במתני' אין פוחתין לעניים בגורן וכו', אבל המתחלק בבית לא נאמרו בו שיעורים אלו וכדאיתא בתוספתא פ"ד דפאה הביאה רבינו בפרקין דין י"ב, וא"כ איך יתכן לומר דמדכתיב נתינה גמרינן לאותם השיעורים דהא כל היכא דכתיב נתינה ע"כ לא נאמרו אותם השיעורים דהא כל היכא דכתיב נתינה מיירי במ"ע המתחלק בביתו ובזה ליכא שיעורא וכדכתיבנא", עכ"ל.

איברא דהוסיף שם המשנה למלך שדברי רש"י הם המקור לחדושו של התוס' רי"ד שיש שיעור חשיבות של נתינה בכל המתנות אף דלא כתיב בהם ושבעו, ולרש"י יליף הכל מלשון נתינה.

והסיק - "העולה ממה שכתבנו שדברי רש"י הללו שכתב דמדכתיב נתינה נפקא לן השיעורים השנויים במשנה הם דחויים וכבר חלקו עליו גדולי המורים ועיקר הטעם הוא משום דכתיב ושבעו ואמרי' תן להם כדי שביעה, וא"כ נפל פיתא בבירא, דאיך יתכן לומר דפירושא דמתני' דמדה זו אמורה בכהנים ולוים כו' הוא, דגם במתנות כהונה ולויה צריך ליתן להם כדי שביעה, הא בכהנים ולוים לא נאמר ושבעו וכדכתיבנא.

ומיהו אפשר לומר דתנא דמתניתין ס"ל כרש"י דפי' דמאי דכתיב ונתת ללוי היינו מעשר ראשון ועלה כתיב ואכלו ושבעו א"כ למדנו דגם במעשר ראשון הניתן ללוי כתיב ביה ושבעו וא"כ צריך ליתן לו כדי שביעה ומינה ילפינן גם לתרומה הניתנת לכהן דצריך ליתן כדי שביעה".

# משנה ו'

מדה זו אמורה בכהנים ובלוים ובישראלים, היה מציל נוטל מחצה ונותן מחצה היה לו דבר מועט נותן לפניהם והן מחלקין ביניהם:

# רע"ב משנה ו'

מדה זו - דאין פוחתין לעני אמורה בכהנים לוים וישראלים, כל אחד מהם שמחלק מעשר עני בגורן לא יפחות מזה השיעור:

היה מציל - שאין רוצה לחלק לעניים שבאו כל מעשר עני שבידו, ורוצה להציל ממנו לקרוביו העניים:

נוטל מחצה - ומצניע לצורך קרוביו:

ונותן מחצה - לעניים שבאו. ואם לאחר שנטל מחצה והצניע לצורך קרוביו היה לו דבר מועט, כלומר שלא נשאר לו כדי לתת לכל אחד מן העניים שבאו כשיעור הקצוב לעיל במתניתין, נותן לפניהם מה שנשאר בידו והן מחלקים ביניהם:

# ציונים והערות

## שיטות הראשונים דכהנים ולויים לא קאי במתנות כהונה ולוייה, ובדברי המשנה למלך בזה.

יש שלמדו שהמשנה – "מדה זו אמורה בכהנים ובלוים ובישראלים" - קאי על כהנים וכו' שמחלקים מעשר עני, כן פירש הרע"ב "דאין פוחתין לעני אמורה בכהנים לוים וישראלים, כל אחד מהם שמחלק מעשר עני בגורן לא יפחות מזה השיעור" ומקורו מהרמב"ם בפירוש המשנה, אולם יש שפירשו דקאי על כהן וכו' עני שמקבל מעשר עני - עיין בזה בפירוש הר"ש – "מדה זו שאמרנו בין בכהנים עניים בין בלוים עניים בין בישראלים עניים".

ועל ב' הנך דרכים תמה המשנה למלך הלכות [מתנות עניים פרק ו' הלכה ז'] וז"ל: "רבינו פירש שדבר זה מחוייב לכהנים ללויים ולישראל כל מי שיש לו מעשר עני חובה עליו לתת השיעורים ההם הנזכרים לכל עני, ע"כ, וכן פירש הר"ע ז"ל, ולא ידעתי למאי איצטריך ללמד זה דמהיכא תיתי שישתנה הדין מישראל לכהן ולוי.

והר"ש פירש מדה זו שאמרנו בין בכהנים עניים בין בלוים עניים בין בישראלים עניים ע"כ, וגם בזה לא נחה דעתי דמהיכא תיתי שיהיה חילוק ביניהם.

והרב בעל תוס' יו"ט כתב דלפירוש הר"ש איצטריך כהנים ולוים דסד"א שכיון שיש להם תרומות ומעשרות לא נתחייב לתת להם ממעשר עני כדי שובען קמ"ל ע"כ, ואין בזה כדי שביעה", עכ"ל המשנה למלך.

## דברי התוס' רי"ד בזה.

אולם הבאנו לעיל [משנה ה'] את דברי התוס' רי"ד בקידושין שכתב לחדש שיש שיעור של חשיבות בנתינה בתרו"מ והוכיח כן ממשנה זו וכלשונו: "תנן בשלהי פיאה אין פוחתין לעני בגורן מחצי קב חיטים וקב שעורי' כו' עד מדה זו אמורה בכהנים ובלוים בישראל, פי' גם כשמחלק תרומה בגורן לכהנים או מעשר ראשון ללוים לא יפחות לכל אחד מחצי קב שיהא בו כדי נתינה", והיינו שהביא את המשנה הכא דכל השיעורים דלעיל קאי נמי בכהן ולוי, והיינו במתנות שלהם, והמשנה למלך הביא את דברי התוס' רי"ד הללו, והביא שדבריו א"ש לרש"י שהמקור לדין של המשנה הוא מהלשון נתינה ולא לומדים מלשון 'ושבעו' שכתוב במעשר עני.

## כמה קושיות מהמנ"ח - משנה ה' ומשנה ו' – ובפלוגתת הרמב"ם ותוס' במעשר עני שמתחלק בגורן.

עיין במנחת חינוך [מצוה תע"ד] שהעיר טובא בהנך תרי משניות - משנה ה' ומשנה ו'.

א] כבר הביא מהתוס' בחולין [קל"א] ומהר"ן נדרים [פ"ד] שיש ב' מיני מעשר א' שמניח בגורן ומתחלק שם וא' שמחלק בביתו – והוסיפו - דבימות הגשמים שלא יפסד מחלקו בביתו ובימות החמה מניחו בגורן והוא מותר, והעיר על הרמב"ם למה אינו מביא זמן לזה, ותמוה שהרי הספרי דורש כן מקראי.

ב] עוד העיר שיש מחלוקת רמב"ם ותוס' במתחלק בגורן - שהמתחלק בגורן אין בו טוה"נ לבעלים ודעת הרמב"ם דעניים נוטלים בע"כ, וצריך ליתן לעני הבא ראשון, וכ"כ הרמב"ם [פ"א] "לקט שכחה ופאה דאין בהם טוה"נ לבעלים והעניים לוקחין בע"כ", לעומת שיטת התוס' שסוברים אפי' דברים שאין בהם טוה"נ לבעלים, אכתי נקטינן שהרשות ביד הבעלים ליתן לאיזה עני שירצו, דקרי שם ממון שאין להם תובעים ואי צריך ליתנו לתובעו הו"ל יש להם תובעים, ובדבר שיש לבעלים טוה"נ אפי' בא עני ולקחו שלא מדעת בעלים מוציאין מידו ובדבר שאין בו טוה"נ אם עבר העני ולקחו אין מוציאין מידו, אבל הבעה"ב יש לו רשות ליתנו למי שירצה ע"ש.

ג] המנ"ח העיר על הדברי התוס' דמבואר לעיל פ"ה דפאה במשנה שאם מניח את הא' וכו' וכן אם מסייע לא' וכו' ה"ז גוזל את עניים, ועל זה נאמר אל תסיג וכו', וקשה דלדבריהם לכתחלה רשות ליתנו לאיזה שירצה, אכן לדעת הרמב"ם ניחא דאין שלו כלל בדברים שאין בו טוה"נ.

ד] עוד העיר על הרמב"ם שכתב [הלכה י"א] "היה לו מעשר בגורן ורצה ליתן לעני קרובו ומיודעו יש להפריש מחצה וליתן לו והחצי מחלקו וכו'", וזה הדין של המשנה הכא.

וקשה דהאיך יכול ליתנו לקרובו כיון דאין לו טוה"נ וצריך שיניח לכל העניים והוי כמו לקט שכחה ופאה דבכה"ג הו"ל גוזל את העניים אם נותן לקרובו ולמיודעו.

והוסיף שדבר זה דהי' מציל וכו' מפורש במשנה - והביא את לשון הרע"ב במשנה שהיה מציל שאינו רוצה ליתנו לעניים שבאו כל מעשר עני שבידו ורוצה להציל לקרוביו וכו' ותמה "דאיני יודע דהאיך רשאי לעשות כן הלא צריך ליתנו לעני ראשון לשיטת הרמב"ם", והרע"ב בסתמא נמשך אחר שיטת הרמב"ם, אלא שהעיר שבאמת הרמב"ם שם בפי' המשנה פי' דמיירי במעשר עני המתחלק בתוך הבית ובמתחלק בבית יש בו טוה"נ, אלא שהקשה שכאן בהלכה דכ' בגורן וצ"ע, והביא שהתוי"ט כ' דבפירוש המשנה הוא ט"ס וצ"ל בגורן כי בהדיא כ' כאן גורן, וסיים - "וצ"ע דהאיך יכול בגורן להציל לקרוביו כיון דאין לו טוה"נ צריך ליתנו לעני הבא ראשון,וצריך לעזוב כל מי שבא ליטול יטול וצ"ע".

ה] עוד תמה על הרמב"ם – וז"ל: "מעשר עני המתחלק בגורן צריך ליתן לכל עני שעובר עליו מן המעשר כדי שבעו שנאמר ואכלו בשעריך ושבעו מבואר במשנה ובר"מ. וכמה השיעור כדי שביעה מבואר ג"כ במשנה וברמב"ם ובהרהמ"ח כל מין כמה ואין להאריך, ואיני מבין לשיטת הרמב"ם כיון שאין לו טוה"נ והעניים נוטלים בע"כ, א"כ האיך משכחת דבר זה דאין פוחתין מכדי שביעה מה לו לבעה"ב הלא כל עני יכול ליטול כמה שירצה ואין לבעה"ב רשות כלל רק מניח לפניהם, אבל הוא האיך יכול לחלק כמו לקט שכחה ופאה ואם עני רוצה נוטל את כולו אבל הבעה"ב אין לו כלל בזה".

ו] עוד תמה - "במשנה דפאה פ"ח מבואר אין פוחתין וכו' כ' התוי"ט פירשו הר"ב והר"ש כשמחלקין מ"ע והדין עמהם דאלו בלקט שכחה ופאה הדין לבוז וכו' אבל במ"ע כתיב ונתת לגר וכו' עכ"ל.

ודבריו תמוהים לשיטת הרמב"ם א"כ שוה מ"ע ללקט שכחה ופאה ואין שום חילוק והדר' הק"ל. ומ"ש אבל במ"ע כתיב ונתת הוא תמוה דונתת קאי על מעשר עני שבבית דיש לו טוה"נ אבל על מ"ע שבגורן לא קאי ונתת רק והנחת בשעריך עי' כאן במל"מ באריכות ותראה והוא מהירושלמי וכן בש"ס נדרים דפ"ב ע"ב וצע"ג".

ז] עוד תמה - "דברי רבינו הרמב"ם איני מבין כלל דלא משכחת ד"ז דאין להבע"ב רשות כלל ליתן ע' היטב ותראה ועי' נדרים בר"ן שם כתב במ"ע המתחלק בתוך הגורן מניח בגורן וכל הרוצה ליטול יטול א"כ לא שייך ד"ז דאין פוחתין כלל ולד' התוס' שפי' אף שאין בו טוה"נ רשות בידו לחלק למי שירצה שייך שפיר דאין פותחין. וכעת לא זכיתי להבין ד' רבינו, וע' בסוגיא נדרים שם תראה דמ"ע המתחלק בגורן שוה ללקט שכחה ופאה ע"ש בר"ן וצע"ג".

ח] עוד תמה - "לד' התוס' איני מבין בסוגיא דנדרים האיך רשאי מודר הנאה ליהנות בלקט שכחה ופאה ובמ"ע דאין בהם טוה"נ הא כיון דרשאי ליתן לכל מי שירצה הו"ל הנאה ואפי' ויתור אסור במוה"נ וענין טוה"נ הוא אריכות גדול ואכ"מ. ומ"ע המתחלק בתוך הבית יש בו טוה"נ ליתן לכל מי שירצה דכתיב ונתת וכו' ומוקמינן דקאי על המתחלק בבית דכתיב ונתת א"כ הוא הנותן ע"כ טוה"נ של בעה"ב. והמתחלק בבית א"צ ליתן לכ"א כדי שבעו רק כזית לכ"א וע' במל"מ מה שפלפל אי כזית דוקא דצריך שיעור נתינה או אפשר כ"ש ע"ש באריכות".

# משנה ז'

אין פוחתין לעני העובר ממקום למקום מככר בפונדיון מארבע סאין בסלע לן נותנין לו פרנסת לינה שבת נותנין לו מזון שלש סעודות מי שיש לו מזון שתי סעודות לא יטול מן התמחוי מזון ארבע עשרה סעודות לא יטול מן הקופה והקופה נגבית בשנים ומתחלקת בשלשה:

# רע"ב משנה ז'

מככר בפונדיון - ככר הנמכר בפונדיון כשהחטים נמכרים ארבע סאים לסלע. וארבע סאין הן כ"ד קבין, שכל סאה היא ששה קבין והסלע הוא ד' דינרים וכל דינר ששה מעין נמצא הסלע כ"ד מעין נמצאו כ"ד קבין לכ"ד מעין, קב לכל מעה, והמעה שני פונדיונים, הרי הככר הנמכר בפונדיון הוא חצי קב. אבל מפני שהחנוני רוצה להשתכר ליציאת האפייה והטחינה אי אפשר שימכר הככר שהוא חצי קב בפונדיון כפי הערך שמוכרים התבואה בשוק ארבע סאים בסלע לפיכך לא יהיה הככר הנמכר בפונדיון אלא רובע הקב בלבד. וכשמחלקים תבואה לעני בגורן ועליו לטחון ולאפות אין פוחתין מחצי קב, אבל כשנותנים לו ככר אפוי לא יהיה אלא רובע הקב שהם ששה ביצים. והכי מפורש בפרק כיצד משתתפין בעירובין (פ"ב):

פרנסת לינה - מטה וכרים וכסתות:

מזון שלש סעודות - שחייב אדם לאכול בשבת שלש סעודות:

לא יטול מן התמחוי - לפי שהתמחוי מתחלק בכל יום, שהגבאים מחזירים על פתחי בעלי בתים בכל יום ולוקחים מהם תבשיל לצורך העניים, והכלי שמשימים בו את התבשיל נקרא תמחוי:

לא יטול מן הקופה - לפי שהקופה מתחלקת מערב שבת לע"ש:

נגבית בשנים - לפי שממשכנים על הצדקה, ואין עושים שררה על הצבור פחות משנים:

ומתחלקת בשלשה - לפי שהיא כדיני ממונות ודיני ממונות בשלשה:

# ציונים והערות

## אין פוחתין לעני העובר ממקום למקום וכו' אי קאי על כל אדם או על הגבאי צדקה.

יש לעיין בעיקר הדין של "אין פוחתין לעני העובר ממקום למקום וכו'" אי קאי על כל אדם או על הגבאי צדקה, ועין ר"ש סיריליאו דקאי על הקופה וכן מבואר בב"י [יו"ד סימן ר"נ ד"ה ולשון א"א], אולם עיין בדרך אמונה [פ"ז מתנו"ע ס"ק נ'] שהביא שברמב"ם מבואר דגם כל אדם מחוייב היכא דידו משגת, עיי"ש ובאמת שכן מדוייק בסדר דברי הרמב"ם דקאי על כל אדם, דרק הזכיר דין גבאי צדקה בפרק ט' ולעיל מיניה בפרק ז' כבר הביא עיקר מצות צדקה על כל אדם ושם הביא הך דין דאין פוחתין.

## מזון שלש סעודות.

עיין תוס' שבת [קי"ח. ד"ה והא דתנן] דנותנין לו ע"ש ה' סעודות, עיי"ש החשבון, ועיין בתוס' בב"ב [ט'. ד"ה שבת] ב' סעודות ע"ש וג' סעודות בשבת, ועיי"ש היטב בכל הסוגי' בשבת, ועיין בכל זה במלאכת שלמה ובתוס' אנשי שם.

## בגדר חיובא דקופה ותמחוי.

בגדר חיובא דקופה ותמחוי, עיין בסוגי' בב"ב [ח'.] דכמה יהא בעיר ויהיה כאנשי העיר לחיוב תמחוי וקופה, ועיין ברי"ף שכתב דשמעינן מינה דכל הניח יובא נינהו ומוציאין ממנו בע"כ, וביאר בזה בשיעורי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [ס"ק קע"ו] שכוונתוש איןז ה מדיני צדקה בעלמא אלא מחיובא דבני העיר לצרכי העיר והי חוב ממון ממשש ככל חיובי העיר, וגובין שלא מדין כפיה על המצוות אלא מדין גביית חוב, ובזה יישב את קושי' הוס' שם שאין כופין על מ"ע שמתן שכרה כתוב בצדה, וכן דייק מהבעל המאור בשור שנגח דו"ה, שהדין ממשכנין על הצדקה קאי דווקא בקופה של העיר שזה מתנאיה עיר, ועיי"ש עוד מה שהביא מהמרדכי [שם סימן ת"צ].

## אין עושים שררה על הצבור פחות משנים.

בעיקר הדין של אין עושים שררה על הצבור פחות משנים, עיין בזה בב"ב [ח':] ועיין מה שכתב בזה בשיעורי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [ס"ק קפ"א] בגדר הך דין, והכא מיקרי שררה כיון שיש בזה דין ממשכנין עיין בש"ך וט"ז עפ"י סוגי' בב"ב [ח'], ובדרך אמונה [פרק ט' ס"ק ל"ב] הביא שבלי ממשכנין המנהג להקל, והביא כן מהב"י ומאירי ב"ב [שם], והעיר על מה שלא הובא דין זה בשו"ע.

## בדברי הרמב"ם וקרית ספר בתמחוי וקופה.

עיין ברמב"ם [מתנות עניים פרק ט' הלכה ג']: "מעולם לא ראינו ולא שמענו בקהל מישראל שאין להן קופה של צדקה, אבל תמחוי יש מקומות שנהגו בו ויש מקומות שלא נהגו בו, והמנהג הפשוט היום שיהיו גבאי הקופה מחזירין בכל יום ומחלקין מערב שבת לערב שבת" ושם [הלכה ו'] "התמחוי נגבה בכל יום, והקופה מערב שבת לערב שבת, והתמחוי לעניי עולם, והקופה לעניי אותה העיר בלבד", ועיין רש"י שבת [קי"ח:] דעניים בן טוביםש מתביישים ליטול מהתמחוי נוטל מהקופה.

ושם ברמב"ם [הלכה ז'] "רשאין בני העיר לעשות קופה תמחוי, ותמחוי קופה, ולשנותן לכל מה שירצו מצרכי צבור, ואף על פי שלא התנו כן בשעה שגבו, ואם היה במדינה חכם גדול שהכל גובין על דעתו והוא יחלק לעניים כפי מה שיראה, הרי זה רשאי לשנותן לכל מה שיראה לו מצרכי צבור".

ועיין בקרית ספר [מתנות עניים פרק ט']: "העמדת גבאי צדקה וסדר חילוקה הכל תיקון חכמים ז"ל דמן התורה צריך לתת לכל עני די מחסורו בזמן שצריך לו והם תקנו שיהא מוכן לשעת הצורך".

# משנה ח'

מי שיש לו מאתים זוז לא יטול לקט שכחה ופאה ומעשר עני היו לו מאתים חסר דינר אפילו אלף נותנין לו כאחת הרי זה יטול היו ממושכנים לבעל חובו או לכתובת אשתו הרי זה יטול, אין מחייבין אותו למכור את ביתו ואת כלי תשמישו:

# רע"ב משנה ח'

מאתים זוז - קים להו לרבנן שאלו מספיקים לשנה אחת לכסות ולמזונות:

או לכתובת אשתו - ואפילו היא יושבת תחתיו:

ואת כלי תשמישו - כלים יפים שמשתמש בהם בשבתות וברגלים. והני מילי כשבא ליטול לקט שכחה ופאה ואינו נוטל מקופה של צדקה שמתפרנס בצנעה ואינו נוטל ממה שביד גבאי, אבל אם נוטל מקופה של צדקה אז אין מניחין אותו ליטול אפילו לקט שכחה ופאה עד שימכור כלי תשמישו:

# ציונים והערות

## בעיקר השיעור של מאתיים זוז.

השיעור של מאתיים זוז הוא מה שצריך למזונות ולכסות לשנה כמש"כ הרע"ב, ולענין שאר צרכיו כגון רפואה או קבורה שאינן בכלל מזונות היתה קופה מיוחדת כמו שכ' הרמב"ם [פ"ט הי"ב] וז"ל, "מי שישב במדינה שלשים יום כופין אותו ליתן צדקה לקופה עם בני המדינה, ישב שם שלשה חדשים כופין אותו ליתן התמחוי, ישב שם ששה חדשים כופין אותו ליתן צדקה בכסות שמכסים בה עניי העיר, ישב שם תשעה חדשים כופין אותו ליתן צדקה לקבורה שקוברין בה את העניים ועושין להם כל צרכי קבורה, עכ"ל, וע"ע בדרך אמונה [פ"ט הי"ג בביאור הלכה ד"ה לא יטול ובדרך אמונה אות פ"ד].

## מאתיים זוז למשפחה או לכל אחד ואחד.

בר"ש כתב דמאתיים זוז האמור במתני' היינו מאתיים זוז לו ומאתיים זוז לאשתו, וכ"כ במשנה ראשונה, אכן יש לדון מהו השיעור לילדיו הקטנים דאולי אינן צריכין כ"כ לשנה, ועיין בדרך אמונה [פ"ט אות פ"א] שכתב דאע"ג דהשיעור מאתיים זוז הוא לכל או"א מ"מ כאו"א רשאי ליטול לעצמו, אבל אסור לאב ליטול בשביל בני משפחתו, אלא הם יבואו ויטלו מעצמם, ע"ש בדבריו, וצ"ע דמה המקור לזה, והרי בסוף משנה א' מבואר ברע"ב דמצי ליטול לאשתו, עיי"ש היטב.

ועיין בקרית ספר שכ' דמדאורייתא רשאי ליטול יותר ממאתיים זוז, דכל שצריך לו רשאי ליטול, אפי' מה שצריך להרבה שנים, אלא שחכמים תיקנו שלא יטול יותר מכדי צרכיו לשנה אחת, וע' בדרך אמונה [פ"ט אות פ"א].

## דין מאתיים זוז בצדקה וחלוק מלקט שכחה ופאה, ובדברי הגרא"ל מאלין בעיקר דין זה דשיעור של מאתיים זוז הוא שיעור בשם עני ועשיר.

כ' במרדכי [פ"ק דב"ב אות ת"ק] וז"ל, "ורבינו יהודה ברבי קלונימוס שאל מרבנו אפרים מי שיש לו מאתיים זוז אם יכול לקבל צדקה אם יש לדמות ללקט שכחה ופאה ומעש"ע או שמא אין דומה כי בהכי גוזל העניים הוא דבעה"ב לא יתן להם עוד נמצא שבנטילתו גזל עניים הוא אבל צדקה אינו גוזל בזה העניים דאם נתן לו בעה"ב חייב ליתן גם לאחרים ואם ממעט את מתנתם שע"י מתנתו ממעט מתנה אחרת אין בזה גזל וגם לקט שכחה ופאה של עניים הוא אבל מעות שהוא נוטל אינם של עניים, והשיב דבודאי מי שאינו צריך ליטול ונוטל גוזל העניים שהרי אותו בעה"ב שנתן לו לא יתן לעניים אחרים שאמר כבר נתתי לאחר נמצא אותו שלקח גוזל לזה וכו'" עכ"ל.

ועיין בחי' ר' אריה לייב מאלין [ח"א סי' נ"ה אות ג'] שביאר הספק דשיעור של מאתיים זוז הוא שיעור בשם עני ועשיר, אמנם קיום הלכות צדקה אינו תלוי במאתיים זוז דהוי שיעור של שנה שלימה למזון, אלא צדקה תלוי בדי מחסורו אשר יחסר לו, ובדין די מחסורו אשר יחסר לו הוא כולל כל המחסורים וכגון אפ' עבד לרוץ לפניו אם היה זה די מחסורו, אבל עני לא נעשה ע"י די מחסורו אשר יחסר לו ותלוי בשיעורים אחרים של מאתיים זוז, אמנם אם הוא עני נותנין לו אפי' אלף זוז בב"א, ואין הפירוש שיוכלו ליתן לו כסף גם בלא חשבון, דזה לא שמענו שיוכלו ליתן כסף צדקה בלא חשבון, ובודאי נראה דתלוי בדי מחסורו אשר יחסר לו, אבל די מחסורו כולל גם כל צרכים אם רק הוא מורגל בהן ונותנין לו אפי' אלף זוז אם האלף זוז הוא די מחסורו, אבל בגדר עני ועשיר אף דהוי די מחסורו אין זה עושהו לעני ותלוי בשיעור של מאתיים זוז.

ועפי"ז נראה דשאלת הראשונים היתה אם גדר עני ועשיר של מאתיים זוז הוא ג"כ לענין שם עני לקיים בו מצות צדקה דלקיום מצות צדקה בעינן עני, או דבאמת לענין קיום מצות צדקה אינו תלוי במאתיים זוז ואפשר לומר דבאמת יהא תלוי בדי מחסורו ולענין זה די מחסורו הוי קיום מצות צדקה גם אם יש לו מאתיים זוז אם חסר לו כסף לצרכים אחרים והשיעור מאתיים זוז נאמר רק לענין דין עני של לקט שכחה ופאה ומעשר עני דהוי ממון עניים, וכמו ממון השבט של כהנים ולויים כמו כן יש ממון של שבט עניים, ומי הוא הנקרא עני לענין זה שיהא הלקט שכחה ופאה ומעש"ע שלהם זהו רק עני שאין לו מאתיים זוז.

וע' לשון רש"י ב"ק [ז'. ד"ה מי שהיו] כ' וז"ל מי שיש לו מאתים זוז לא יטול לקט שכחה ופאה ומעשר עני דלאו עני הוא ונמצא גוזל עניים עכ"ל, וצ"ע למה כ' רש"י כאן "ונמצא גוזל עניים" מה זה נוגע לדין מי שיש לו מאתיים זוז לא יטול, דהטעם בזה משום דהוא עשיר, ועשיר אינו נוטל, ומאי אתי רש"י לאשמעינן כאן טעמים למה עשיר אינו נוטל, הרי פשוט דאינו יכול ליטול משום דלאו עני הוא, וכי דיני גזילה של מתנות עניים אתי רש"י לאשמעינן כאן, אכן לפי משנ"ת לעיל י"ל דכוונת רש"י כאן דהשיעור של מאתיים זוז הוא רק לענין עני של ממון עניים והוא כגוזל עניים אם לוקח את שלהם דלענין זה אינו נקרא עני, אבל עני לקיום מצות צדקה הוי ג"כ מי שיש לו ר' זוז, עכתו"ד הגרא"ל מאלין זצ"ל.

## ביאור דין "נותנין לו כאחת", ועוד בחילוק בין צדקה ללקט שו"פ.

ע' במלאכת שלמה מה שהביא בזה ב' פירושים אם אלף קאי על זוזים ור"ל אפי' אדם א' [או ב' בני אדם אם משכחת לן בב"א] נתן לו אלף זוז בב"א יטול, או דקאי על אלף בני אדם הנותנין לו, וע' מש"כ בזה וע' מש"כ הגר"א בשנו"א.

בדרך אמונה [ביאור הלכה פ"ט הי"ג בד"ה לא יטול בסו"ד] כ' דבלקט שכחה ופאה כל שחסר לו דינר אחת יכול ליטול הרבה ואפי' שיתעשר עי"ז, אבל בצדקה מותר לו ליטול רק עד כדי שצריך ואפי' אם צריך רק לשנים הבאות, אבל אסור לו ליקח מה שאין לו צורך בזה, והחילוק בין לקט שכחה ופאה לצדקה הוא דלקט שכחה ופאה ניתן לעניים וכל שאין לו מאתיים זוז הוא עני ויכול ליטול כמו שרוצה, אבל בצדקה אין זה דין רק שינתן לעני אלא הדין הוא שנוטל כפי מה שיחסר לו.

והעיר בפרי עץ חיים שביסוד הדברים נקט כהגרא"ל מאלין דחלוק דין לקט שכחה ופאה מדין צדקה, אלא להגרא"ל מאלין ז"ל אפי' לקט שכחה ופאה אסור לו ליטול יותר ממה שיחסר לו, אבל מודה הוא דלקט שכחה ופאה ניתן רק למי שיש לו שם "עני", משא"כ בצדקה אינו מיוחד ל"עני", אלא כל שיחסר לו, ולבעל דרך אמונה עני בלקט שכחה ופאה יכול ליטול אפי' מה שיותר ממה שיחסר לו, ורק בצדקה נאמר הדין של אשר יחסר לו, לחומרא, שלא יטול יותר מכדי צרכו.

## השיעורים בזה"ז.

כ' בטור [יו"ד סי' רנ"ג] וז"ל: "וי"א שכל אלו השיעורים לא נאמרו אלא בימיהם שהיה להם קופה ותמחוי והיו מחלקין מעשר עני בכל שנה והיו נוטלין לקט שכחה ופאה לפיכך שיערו שמי שיש לו מאתיים זוז לא יטול לפי שיכול לעבור בהן שנה ולשנה הבאה יהיה לו במה שיהיה אבל האידנא שאין כל זה יכול ליטול עד שיהיה לו קרן כדי להתפרנס מן הריוח תדע לך שהרי יש חילוק בין אם נושא ונותן שאז אפי' אם יש לו נ' זוז לא יטול שאפשר לו להתפרנס מן הריוח אלמא הכל לפי הענין ואפשר כי בימיהם היתה ההוצאה מעוטה ואפשר להתפרנס בריוח של נ' זוז אבל האידנא א"א והכל לפי המקום והשעה, עכ"ל.

וכן נפסק בשולחן ערוך [שם סעיף ב'] וז"ל, יש אומרים שלא נאמרו השיעורים הללו אלא בימיהם, אבל בזמן הזה יכול ליטול עד שיהיה לו קרן כדי שיתפרנס הוא ובני ביתו מהריוח. ודברים של טעם הם, עכ"ל.

ולכן בזמנינו יכול ליטול מן הצדקה עד שיהיה לו קרן כדי שיוכל להתפרנס הוא וב"ב מן הריוח עד שנה [כדין מי שיש לו חמשים זוז ועוסק עמהם דקתני במשנה ט'], ואם אינו מתעסק בממונו יכול ליטול עד שיהא לו סכום שיוכל להתפרנס בו שנה אחת, ועיין בצדקה ומשפט [פ"ב סעי' ה'].

אכן כל זה במי שאין לו פרנסה קבועה, אבל מי שיש לו פרנסה קבועה למשך השנה אסור לו ליטול מן הצדקה, עיין בזה בצדקה ומשפט [הגה' אות י'], וע"ע בדרך אמונה [פ"ט סעי' י"ג בבה"ל ד"ה היו לו].

## בדין "אין מחייבין אותו למכור את ביתו ואת כלי תשמישו" דמה הדין במי שיש לו מעות מיוחדים לאיזה צורך.

מי שיש לו מעות המיוחדים לנישואי בניו ואינו רוצה ליטול מהם לצורך אחר, כתב בשו"ת חלקת יעקב [ח"ד סי' א' במהד' חדשה יו"ד סי' קל"ז] דהוי כמו כלי כסף דאינו חייב למוכרם, ולכן מותר לו ליטול מן הצדקה לפי צורך מזונותיו וכסותו.

וז"ל החלקת יעקב [אות ד'], "ועל שאלתו במי שרוצה לתמוך בקרובו שפרנסתו מצומצמת וצריך להוצאות על יו"ט, אלא שלקרוב זה יש קרקעות או סכומי כסף או ניירות ערך בבנק שאינו רוצה למכרם או ליגע בהם, כי טפלי תליא ביה ורכוש זה ייחד להשיא בניו ובנותיו שהם בני ישיבות לכשיגיעו לפרקם, אם הגון הוא לתת לו ממעשר כספים שלו.

לפע"ד לפי המבואר [ריש סי' רנ"ג] דאם יש בית וכלי בית הרבה ואין לו מאתים זוז הרי זה יטול ואין צריך למכור כלי ביתו ואפילו הם של כסף וזהב, חזינן שהחפצים הנחוצים לו אינן בכלל מאתים זוז ואין מחייבין אותו למוכרן, ואף דמבואר שם שזה רק בדברים שגופו משתמש ונהנה בהם עי"ש בש"ך סק"ד מ"מ כיון שרכוש זה מיועד לצורכי נישואין לבניו ובנותיו לכשיגיע זמנם (וכידוע שהאידנא קשה מאד להשיאן בלי סיוע של אחרים) שפיר אפשר לדונו ככלי תשמישו שצריכים לו לתשמישו, ובר מן דין ג"כ נלפע"ד דמותר לו ליקח ואי"צ למכרם, כי בזה"ז דעת הנותנים ג"כ יסכימו לזה, ואדעתא דהכי הם נותנים ברצון לב ונפש, וכן נוהגין שנותנים ברצון לב למקבלים שידוע שיש להם רכוש רק לא מזומנים, ובפרט כששומרים רכוש זה כדי להשיא בניו ובנותיו שזה מצוה גדולה של הכנסת כלה", עכ"ל.

ועיין בשו"ת מנחת יצחק [ח"ח סי' ע"ב אות י'] שכתב דרשאי ליטול מעשר עני לצורך נישואי בניו ובנותיו.

## החיוב למכור נכסיו.

כ' בצדקה ומשפט פ"ב עמ' כ"ז דמי שנצרך לצדקה ויש לו רכוש שמחוייב למכור קודם שיטול מן הצדקה, היינו אם עי"ז יהיה לו די בשביל כל מה שצריך לו, אבל אם עדיין לא יספיק לו במה שמוכר נכסיו, בזה א"צ למכור משלו כלל דהוי כמי שחסר לו דינר אחד שנותנין לו אלף זוז כאחת.

## ההולך בדרך.

כתב בבית יוסף [יו"ד סימן רנ"ג] – "וכתוב עוד שם במרדכי [סי' תק"א] - רבינו יהודה היה מסופק אדם שהוא נודד למרחקים להביא טרף לביתו ונתנו לו מאתים זוז בעיר אחת אם צריך לחזור לביתו ולהוציאם הואיל ויש לו כבר מאתים ואינו רשאי ליטול יותר ולאחר כלות אלה שוב ירחיק נדוד עד שיהיו לו מאתים וכן יחזור חלילה, וגיסו ה"ר שלמה כהן היה אומר שכשאדם גולה לארץ מרחק לצורך פרנסתו ופרנסת ביתו כל זמן שלא יחזור לביתו הוי כפעם אחת, ובספר אור זרוע [שם סי' ט"ו] כתב ונראה בעיני אדם שחשב לילך למרחק עד מקום שחשב להרחיק הוי כפעם אחת" עכ"ל.

וברמ"א [סעי' א'] כ' וז"ל, ומי שהולך מביתו ונוסע מעיר לעיר לקבץ, כל הדרך שהיה בדעתו ליסע כשהלך מביתו, נקרא פעם אחת. ואפילו נתנו לו מאתיים זוז בעיר אחת יכול לקבל יותר, ומכאן ואילך אסור [מרדכי פ"ק דב"ב בשם א"ז], והיינו דפסק לחומרא שאין לו ליטול אלא ממקומות שהיה בדעתו לילך להם מעיקרא, אבל אסור לו להוסיף ללכת למקומות אחרים.

וכ' בביאור הגר"א ע"ז וצ"ע, ולא ביאר מהו הצ"ע, וכ' בערוך השלחן [אות ג'] וז"ל, ואולי משום דקודם לזה תנן עני העובר ממקום למקום וכו' ומשמע דגם על זה קאי הך משנה דמי שיש לו מאתיים זוז ע"ש.

## במה שיש לדון בדין "בעל הבית שהיה עובר ממקום למקום, וצריך ליטול לקט שכחה ופאה ומעשר עני".

הנה למדנו לעיל [פרק ה' משנה ד'] – "בעל הבית שהיה עובר ממקום למקום, וצריך ליטול לקט שכחה ופאה ומעשר עני, יטול, וכשיחזר לביתו ישלם, דברי רבי אליעזר. וחכמים אומרים, עני היה באותה שעה" ויש לדון האם גם בזה נימא את הדין של המשנה הכא דעני שאין לו מאתים זוז יטול אפי' אלף, באופן שעובר ממקום למקום ואין לו מאתים זוז, האם רשאי ליטול לקט שכחה ופאה או לא, וע' במלאכת שלמה שהביא מרש"ס דאיירי מתני' במי שאין לו מעות מפני שהוציאן בפרקמטיא ועכשיו אין לו מאתים זוז דיטול ע"ש, ומבואר דדינו כעני גמור וכל שאין לו לע"ע מאתים זוז נוטל לקט שכחה ופאה ומעש"ע, אמנם בדברי הרש"ס לא כתב תיבות אלו "ועכשיו אין לו מאתים זוז", וגם ברמב"ם משמע שאין דינו כעני גמור, וז"ל בפ"ט מהל' מתנ"ע הט"ו, בעל הבית שהיה מהלך לעיר ותמו לו המעות בדרך ואין לו עתה מה יאכל הרי זה מותר ליקח לקט שכחה ופאה ומעשר עני וליהנות מן הצדקה, ולכשיגיע לביתו אינו חייב לשלם שהרי עני היה באותה שעה, הא למה זה דומה לעני שהעשיר שאינו חייב לשלם עכ"ל, וממה שכ' "ותמו לו המעות" משמע שאין לו מעות כלל, אפי' פחות ממאתים זוז.

# משנה ט'

מי שיש לו חמשים זוז והוא נושא ונותן בהם הרי זה לא יטול וכל מי שאינו צריך ליטול ונוטל אינו נפטר מן העולם עד שיצטרך לבריות וכל מי שצריך ליטול ואינו נוטל אינו מת מן הזקנה עד שיפרנס אחרים משלו ועליו הכתוב אומר (ירמיהו יז) ברוך הגבר אשר יבטח בה' והיה ה' מבטחו וכן דיין שדן דין אמת לאמתו וכל מי שאינו לא חגר ולא סומא ולא פסח ועושה עצמו כאחד מהם אינו מת מן הזקנה עד שיהיה כאחד מהם שנא' (דברים טז) צדק צדק תרדוף וכל דיין שלוקח שוחד ומטה את הדין אינו מת מן הזקנה עד שעיניו כהות שנאמר (שמות כג) ושוחד לא תקח כי השוחד יעור פקחים וגו':

# רע"ב משנה ט'

מי שיש לו חמשים זוז וכו' - דחמשין דעבדין טבין כמאתים דלא עבדין:

וכל מי שצריך ליטול ואינו נוטל וכו' - כגון שדוחק עצמו במלאכה ומסתפק במעשה ידיו כדי שלא יתפרנס מאחרים. אבל אם אין מעשה ידיו מספיקין לו ומסגף עצמו בחיי צער קרובין למיתה על זה אמרו כל הצריך ליטול ואינו נוטל הרי זה שופך דמים ואסור לרחם עליו על נפשיה לא חייס כל שכן על אחרים:

# ציונים והערות

## פלוגתת הנצי"ב וחת"ס בדין נו"נ בנ' זוז של חבירו, ובדברי החת"ס בביאורו לסדר הדינים השנויים במשנה.

דין זה הוא כשיש לו חמשים זוז משלו, ולענין מי שאין לו חמשים זוז משלו אלא הוא נו"נ בנ' זוז של חבירו כ' בשו"ת משיב דבר [חלק ב' סימן ס'] שעדיין הוא עני, ורק כשיש לו נ' זוז משלו אינו נוטל לקט שכחה ופאה, איברא מדברי החתם סופר נראה דלאו דוקא בשלו אלא אפי' בחמשים זוז של חבירו ג"כ אינו נחשב כעני ובתוך דבריו [שם] ביאר נמי את סדר הדינים השנויים במשנה.

וז"ל בשו"ת חת"ס [חלק יו"ד סימן רל"ט]:

"והנה לכאורה נראה בכוונה רצוי' הכניס רבי הא דממשכנים לכתובת אשתו וכו' בין בבא דמאתים זוז לבבא דחמשים זוז דבשלמא ברישא מיירי מאדם בטל שאינו עוסק כלום ואוכל ממה שיש לו ואם יש לו אלף זוז לכתובת אשתו או לבע"ח וכי נאמר שיאכלם ויחדי ע"כ אם היה ממושכנים לכתובת אשתו ה"ז יטול משא"כ בסיפא דמיירי דעוסק בפרקמטי' למה לא יחשב לו כתובות אשתו ובע"ח שאינו דוחקו לפרוע בתוך שנתו והלא הוא מרוויח בממון עכ"פ ונהי דבשלו משערי' חמשים זוז ומשמע שדרך להרוויח שלשה כפלי הקרן בכל שנה ויעלה חמשים זוז סך מאתים זוז ויאכל הקרן עם הריווח בשנה זו ואח"כ יטול וזה לא שייך בשל אחרים מ"מ מובן ממילא דישוער בקרוב לזה דהיינו שבעים זוז משל אחרים שבידו יעלה הריווח ג' פעמים שבעים זוז שהם יותר ממאתים זוז מאכולת לביתו והקרן קיים כן הי' נראה לכאורה וכו'" עכ"ל.

## בדברי הרמב"ם דאיירי שלא נוטל מחמת גסות הרוח.

עיין לשון הרמב"ם [מתנות עניים פרק י' הי"ט]: "וכל מי שצריך ליטול ואינו יכול לחיות אלא אם כן נוטל כגון זקן או חולה או בעל יסורין ומגיס דעתו ואינו נוטל הרי זה שופך דמים ומתחייב בנפשו ואין לו בצערו אלא חטאות ואשמות, וכל מי שצריך ליטול וציער ודחק את השעה וחיה חיי צער כדי שלא יטריח על הצבור אינו מת מן הזקנה עד שיפרנס אחרים משלו, ועליו ועל כל כיוצא בזה נאמר ברוך הגבר אשר יבטח בה'" עכ"ל.

הרי שהוסיף תנאה "ומגיס דעתו ואינו נוטל", ועיין חזון נחום דבעינן תרתי, א] שחי בצער גדול קרוב למתיה, ב] ועוד שעושה כן מחמת גסות הרוח.

## כמה פירושים "בדיין שדן דין אמת לאמתו".

עיין בזה בתוס' יו"ט וז"ל: "ובגמרא פרק קמא דשבת [י'] כל דיין שדן דין אמת לאמתו כאילו נעשה שותף להקב"ה במעשה בראשית. וז"ל הב"י בריש טור חושן משפט. כתבו התוס' לאפוקי דין מרומה ע"כ. ונראה דבתיבת אמת הוי סגי ומאי לאמתו. וי"ל דאע"פ שידון הדיין דין אמת אם מצטרף לזה אהבת הדיין לזכאי או שנאתו לחייב לא הוי לאמתו עכ"ל.

ורבינו בספר גור אריה בפרשת יתרו כתב ולי היה נראה שכך פירושו לאפוקי דין שודא דדייני שהדבר הזה אינו תולה באמת רק באומד ובמחשבה ואין זה לאמתו. וכן אם דן דין של שיקול הדעת כגון דפליגי תרי תנאי או תרי אמוראי וסוגיא דעלמא כחד אזלא והדיין פסק כך אין זה שפסק דין לאמתו דהא לא ידע שהאמת הוא כך רק סוגיא דעלמא כך הוא ולא נקרא דיין שדן דין אמת לאמתו שזה לא הוי רק כאשר פסק דין אמת ברור. ופי' זה אמת ברור עכ"ל.

ושני הפירושים אינו עולים ומתיישבים אלא לגמ' דשבת אבל למשנתנו דמייתי לה מקרא דוהיה ה' מבטחו לא שייכי. לכך נ"ל דמשנתנו לאמתו ולא לשוחדו קאמרה והיינו והיה ה' מבטחו אינו מצפה לתשלום גמול. וכן קרא דכי השוחד יעור דמייתי לה בסיפא דמתני' מפרש רש"י בפ' משפטים לענין לשפוט אמת. ולפי זה וכל דיין שלוקח שוחד ומטה את הדין דתנן היינו אפי' לזכות הזכאי. ושפיר קרי ליה נטייה כיון שאינו פוסק מצד דרך האמת אלא מצד השוחד. ועוד מצאתי להתוס' פ' קמא דבבא בתרא [ח] שכתבו אמת לאפוקי דין מרומה שאין מחתכין אותו וכו' לאמתו שלא יטו את הדין" עכ"ל.

אולם עיין במשנה ראשונה לאידך גיסא שדיין יכול למנוע את עצמו מלדון ולומר שאם היה גדול יותר היה רואה שאין הדין כמו שהוא חושב, וזה אינו סיבה להמנע, אלא שכל אחד צריך לדון כפי האמת שלו אף אם טעה, דסו"ס דקדק כפי ראות עיניו, והיינו "לאמיתו", וכן הביא מרש"י סופ"ק דסנהדרין.

**חידושי**

**סוגיות**

**מסכת**

**פאה**

# מפתחות - חידושי סוגיות

[סימן א פתיחה למסכת פאה. בעניני יד לפאה [נדרים ו':]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338161)

[סימן ב ביסוד חיובא דפאה **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338162)

[סימן ג בגדרי שבולת ראשונה, [ירושלמי ריש מכילתין]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338163)

[סימן ד דין פאה באמצע שדהו [פ"א-מ"ג] **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338164)

[סימן ה בדין הפסק דאמת המים [פ"ב - מ"ב]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338165)

[סימן ו שיטת הרמב"ם בקצר וחרש דהוי הפסק, [פ"ב-מ"א]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338166)

[סימן ז הפרשת פאה בשני מינים, [פ"ב-מ"ה, פ"ג-מ"ה]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338167)

[סימן ח קצירת עכו"ם והקדש וחו"ל, [פ"ב-מ"ז, פ"ד-מ"ו,ז',ח'] **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338168)

[סימן ט ביאור פטור הקדש ונשר ברוח אחרי קצירת שבולת ראשונה, [ירושלמי סוף פ"ב]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338169)

[סימן י בדין מוכר ולוקח שמפרישין זה על זה, וחידוש דין בשותף, [פ"ב-מ"ח]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338170)

[סימן י"א אחים שנשתתפו ושנים שלקחו אילן, [פ"ג-מ"ה]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338171)

[סימן י"ב ביאור דין פאת האילן בתלוש, [ירושלמי ריש פ"ד]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338172)

[סימן י"ג קונטרס בדין הפקר בי"ד הפקר [ירושלמי ריש פ"ה]. ובו ה' פרקים. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338173)

[פרק א בגדרי הפקר בי"ד הפקר, ובדין הפקר לעניים, [ירושלמי ריש פרק ה']. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338174)

[פרק ב' עוד בגדרי הפקר בי"ד הפקר, [בתוס' ריש אלו נערות]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338175)

[פרק ג' עוד בגדרי הפקר בי"ד לעניים, ובפטור מעשרות בכה"ג, [ירושלמי ריש פרק ה']. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338176)

[פרק ד קנין דרבנן מהני לדאורייתא בקטן בקנין עבד ולולב. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338177)

[פרק ה קנין דרבנן מהני לדאורייתא במעמד שלשתן וביאוש בגזילה. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338178)

[סימן י"ד ביסוד דין שורה בשכחה, וחילוקים בדיני הפסק בפאה ושכחה [פ"ו-מ"ג ומ"ד]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338179)

[סימן ט"ו בדין תחילת וסוף שורה, ובדעת הר"ש בדין "ראוי להעביר עליו" [פ"ו-מ"ד]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338180)

[סימן ט"ז בפלוגתת הר"ש והרמב"ם בשכח רביעי בשורה שיש בה שש. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338181)

[סימן י"ז בפלוגתת הר"ש והרש"ס בדין עומר שכנגדו מוכיח **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338182)

[סימן י"ח בדין שלש אינו שכחה **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338183)

[סימן י"ט בדין ג' או ד' אינו שכחה ובדין ב' עומרים ובהם סאתיים **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338184)

[סימן כ בגדר "שכחת קמה", ובדין קמה שיש בה סאתיים. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338185)

[סימן כ"א שי' הרמב"ם והר"ש בסאתיים באילן במשנה ריש פ"ז. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338186)

[סימן כב במחלוקת רש"י ותוס' בפלגינן בכותב כל נכסיו ושייר, משנה בפאה [פרק ג משנה ח] - [גיטין ח - ט]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338187)

[פרק א תחילת הסוגי', סברת מדנחית לשיורי', ובקנין בדבר שאינו מסויים. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338188)

[פרק ב שיטת התוס' למה בעינן פלגינן בשטרות. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338189)

[פרק ג שיטת רש"י בהנ"ל – ושורש פלוגתתם, ופלוגתת ר"מ ור"ש בהנך ב' דרכים. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338190)

[פרק ד פלוגתת הרא"ש והראב"ד כשיש עוד מטלטלין. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338191)

[סימן כג שיטת הר"י מיגאש והיד רמ"ה בפלגינן בכותב כל נכסיו ושייר, שיש שיור בכל השטר של כל נכסי. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338192)

[פרק א ג' יסודות של הגרא"ל מאלין זצ"ל בביאור דרכם של הראשונים. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338193)

[פרק ב דרך אחרת בזה, 'כח שטר' אחד ולא 'מעשה הקנאה' אחד. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338194)

[סימן כד שיטות הראשונים בלאו כרות גיטא, [ובגדר קניית השטר במסירתו – וקניית הנייר אגב השטר]. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338195)

[פרק א שיטת רש"י שיש חסרון כריתות בלשון השטר. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338196)

[פרק ב שיטת הרי"ף שיש זכות לאדון בשטר של העבד. **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**](#__RefHeading___Toc459338197)

[סימן כה בגדר שיור וחוץ, עשייה בפני עצמה - חיצונית. שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.](#__RefHeading___Toc459338198)

# סימן אפתיחה למסכת פאה.בעניני יד לפאה [נדרים ו':].

א] בגדר עשיית פאה אם הויא חלות דידיה הוא או עשייה דממילא. ב] בקושי' הגרעק"א בגהש"ס בדין יד לצדקה. ג] בגדר הפרשת פאה ובשו"ט בירושלמי ביסוד הדין שבולת ראשונה. ד] ביאור הנידון בגמ' אי מפריש פאה ב' פעמים, לדרכו של הר"ן. ה] ביאור בהוכחת הגמ' מהא דמצי מפריש ב' פעמים, דמצי נמי להפריש את כל שדהו פאה.

## א] בגדר עשיית פאה אם הויא חלות דידיה הוא או עשייה דממילא.

בגמ' בנדרים [ו':] דנו האם יש יד לפאה, ויש לדון בזה, דהנה יש לעיין אם קריאת שם פאה הויא חלות ועשייה דידיה, וכתרומה שבדיבורו הוא קובע חלות שם תרומה, או שאינה כן, ואין דיבורו אלא בגדר עזיבה לעניים, ומה שעזב נעשה פאה ממילא, אבל אין זה עשייה דידיה.

ונסתפק בזה בתורת זרעים סוף פאה, עיי"ש שהביא את דברי התו"כ והתוספתא דבעי קריאת שם, והסתפק אם הוא עשיית חלות פאה, או דהקריאת שם הוא רק לקבוע שזה "עזוב" לעניים וממילא נעשה ממונם.

ובתורת זרעים שם כ' ג' נפ"מ בזה, א] אם הויא עשייה דידיה שייך בזה מינוי שליחות, אבל אם חיילא ממילא לא מהני ע"ז מינוי שליחות, כי אינו בעלים על חלות זו. ב] אם הוי רק עזיבה יש לדון שאין המצווה נעשית ע"י הבעלים עצמו, דהעזיבה אינה עשייה, וא"כ י"ל שאין מברכין עליה, דברכת המצוות איכא רק במצוות שעושה בהם מעשה, ויש לדמות זה לביטול חמץ, דאי הוי הביטול בגדר היסח הדעת גרידא מהחמץ, שיחשב אצל הבעלים כעפרא דארעא ואין בו עשייה, מה"ט אין בו ברכה, והכא נמי כעין היסח הדעת הוא, ג] מופלא הסמוך לאיש מפריש תרומה, וה"ה בפאה י"ל כן אי הוי הפרשה, אבל אם אין כאן עשייה כלל, אלא מציאות של עזיבה, אז י"ל דאין מעשה קטן כלום.

והגר"ח שמואלביץ זצ"ל אמר בזה עוד ג' נפ"מ, א] האם יכול להפריש על תנאי, דרק אם הוא עושה החלות יכול לעשות תנאי, ב] האם יכול להפריש פאה שתחול לאחר ל' יום, דרק אם הויא עשייה דידיה יכול לעשות כן, ג] האם טעות מבטלת הפרשת הפאה, דבשחיטה וחליצה וכה"ג אמרינן דלא שייך הנך ג' דינים, ומשום שאינו עושה את החלות, וכמו"כ לא יהיו שייכים בפאה אם אין כאן עשייה ע"י הבעלים.

ונראה דאיכא נפ"מ נוספת לענין ברירה, והיינו כשאומר בתחילת הקצירה שמה שישאר בסוף יהיה פאה, דבכה"ג בהפרשת תרומה תלוי בדין ברירה, ולמה דקיי"ל דאין ברירה לא מהני, ולענין פאה יהיה תלוי בהנ"ל, דאם הויא חלות דידיה ל"מ ברירה, אבל אם הויא עזיבה בעלמא, והחלות חיילא ממילא, אז ליכא בזה חיסרון ברירה, ופשוט.

ובעיקר הספק הביא התורת זרעים [שם] מהאבודרהם [שער השלישי] שהביא שאין מברכין על הפרשת פאה, משום שאין בה מעשה, וכ' דמזה מוכח שאין כאן עשיית חלות ע"י הבעלים אלא עזיבה בעלמא, [ועי' להלן סי' ב' ס"ק ו' מה שביארנו בטעם הדברים].

והגאון ר' חיים זלמן צבי שרל הי"ד [בהערות בסוף הספר תורת זרעים] העיר ע"ד התורת זרעים מסוגיין שדנו אם יש יד לפאה, וכן הק' הגר"ח שמואלביץ זצ"ל, דאם נימא דהך דיבור של הפרשת פאה אינו עשיית החלות, אלא היכי תימצי שתהא כאן עזיבה, לא שייך זה לנידון של ידות, ולא דמי לדיבור של נדר, דשם בענין דיבור ולשון גמורה, שע"י דיבורו יחול הנדר. ודנו לפי"ז דמסוגיין דדנו אם יש יד לפאה, משמע שההפרשה היא עשייה דידיה, ונפ"מ לכל הנ"ל. [וע"ע בזה מה שכתב מרן הגרח"ק שליט"א בביאור ההלכה פ"ב מהל' מתנו"ע הי"ד ד"ה עד שיודע, ומה שהביא מדברי התו"כ והר"ש משאנץ, ומש"כ לבאר סוגיין דדנו אם יש יד לפאה].

אמנם נראה דיש לדחות ראיה זו, דבעיקר דין ידות מצינו בגמ' לעיל שם שדנו אם יש יד לקידושין, ולענין קידושין נחלקו האחרונים אם הדיבור הוי חלק מהקיחה ועשיית הקידושין, או בא רק כדי לברר דעת המקדש והמתקדשת, שלא יהיה דברים שלב, וכבר דנו בזה האחרונים, עי' אבני מילואים [סי' כ"ז סוף ס"ק ט'] שהביא מההפלאה שבקידושין יש דין דיבור, ואינם כמכר דבעינן ביה דיבור רק כדי להוציא מידי דברים שבלב, והאבני מילואים עצמו חולק, ולדידיה גם בקידושין הדיבור הוא רק להוציא מידי דברים שבלב, וגם אומדנא מהני, [ועיי"ש עוד באבני מילואים שם ס"ק ח' וכן משמע מדבריו באבנ"מ סי' ל' ס"ק א' ד"ה ומ"ש ואבע"א], ועי' בנתה"מ [רמ"ד [א'] ורל"ה [י"ז] ותורת גיטין אהע"ז [סי' קמ"א סעיף ס"ו] דנקט כההפלאה.

עכ"פ, לדעת האבני מלואים שדין דיבור הוא רק להוציא מידי דברים שבלב, בע"כ צ"ל דהנידון אם יש ידות בקידושין הוא משום שבאמת ב' דינים נאמרו בידות, א] נתחדש, שהחלק של הדיבור שלא אמר ורק ידעינן כוונתו, יצא מכלל דברים שבלב, והוי דברים, ב] מלבד זה נאמר חידוש נוסף, שיש ע"ז גם תורת דיבור, והוי ביטוי שפתים, וחידוש זה שייך רק אחרי החידוש הראשון שנתחדש שידות יצאו מכלל דברים שבלב, ומעתה י"ל שהנידון של ידות לגבי קידושין בהכרח הוי לגבי הדין הראשון, שבאמת לולי החידוש של ידות הוי ליה דברים שבלב, שאין כאן אומדנא גמורה בהך קידושין, דלא נתגלה כוונתו לגמרי, ונתחדש בדין ידות שהחלק שלא אמר בפיו יצא בכלל דברים שבלב, דהוי כאילו אמר, ועי' בזה בחי' הגרשש"ק [סי' ו'].

ועד"ז י"ל גם בהפרשת פאה, דאף אם הויא רק עזיבה בעלמא, וא"צ דיבור לעיקר חלות הפאה, מ"מ שייך ע"ז הנידון של יד, והספק אם נחשב בכה"ג דברים שבלב, או כאילו אמר וגילה דעתו.

## ב] בקושי' הגרעק"א בגהש"ס בדין יד לצדקה.

בגמ' [נדרים ז'.] נסתפקו אי יש יד לצדקה, והק' הגרעק"א בגליון הש"ס שם, דהא כ' הר"ן שם [ו': ד"ה בעי רב פפא] דכל ספק הגמ' דדילמא לא ילפינן יד בקידושין מנדרים, הוא משום דנדרים חיילי בדיבור בעלמא, וחמורים יותר מקידושין שחלים רק ע"י מעשה, והק' לפי"ז הגרעק"א, דהא בצדקה ג"כ חייל בדיבורא בעלמא, ומה נסתפקו בגמ' דדילמא לא ילפינן מנדרים.

ויש להעיר ע"ד הגרעק"א, שהק' כן בספק הגמ' אם יש יד לצדקה, ולכאו' הרי יש להקשות כן גם לעיל בספק אם יש יד לפאה, והו"ל להקשות דכיון דפאה חיילא גם בלא מעשה בידים, פשיטא דדמיא לנדרים.

אמנם עפ"י דברינו הנ"ל נראה דא"ש, דבעיקר סברת הר"ן לחלק בין קידושין לנדרים, נראה דאין כוונתו לומר דהנפ"מ משום שבקידושין יש מעשה, אלא החילוק הוא בדיבור, והיינו דהא דבקידושין איכא מעשה, מוכיח שאין החלות קידושין ע"י הדיבור, אלא המעשה פועל את החלות, והדיבור הוא רק לברר את הרצון, ששניהם מתרצים בזה, וזהו כוונת הר"ן, שחלוק הדיבור דקידושין מדיבור דנדר, ומה"ט נסתפקו בגמ' אם ילפינן לקידושין מנדר.

ולפי"ז מיושב היטב, דבפאה שייכא גם הך סברא, ואמנם אין שם מעשה, אך מ"מ י"ל דלא דמיא לנדר, דאינה אלא עזיבה בעלמא, והדיבור הוא רק לברר, ושפיר הוי ספק אם נילף מנדרים, ורק בצדקה הק' רעק"א, דהויא עשיית חלות בדיבורו.

ובעיקר קושי' רעק"א הנ"ל יש ליישב עפ"י הנ"ל [ס"ק א'], דב' דינים נאמרו בידות, א' שאינו דברים שבלב, וב' דהוי דיבור גמור וביטוי שפתים, ולפי"ז י"ל, דכל קושי' הר"ן דנילף קידושין מנדרים במה הצד, היינו משום שבקידושין אין דיבורו פועל החלות, אלא רק מגלה דעתו ורצונו, ועל זה נילף מנדרים דכה"ג אינו דברים שבלב, שזהו דין כללי בכל דיני התורה, אבל ללמוד מנדרים דהוי דיבור גמור וביטוי שפתים, י"ל דלא ילפינן במה הצד, דהא דיד הוי ביטוי שפתים ודיבור גמור בנדרים ונזירות הוי דין מסויים בהנך חלויות שאוסר על עצמו, ואינו שייך לכל התורה, ומה"ט לא שייך ללמוד מזה לענין צדקה, דהתם בעינן דיבור וליכא למילף במה הצד מנדרים דיד הוי דיבור גמור גם לצדקה, וכל ספק הגמ' שם הוא רק אם איכא למילף מהיקישא, [ויש להאריך בזה בסוגי' דידות שם ואכמ"ל].

## ג] בגדר הפרשת פאה ובשו"ט בירושלמי ביסוד הדין שבולת ראשונה.

אמרינן בגמ' "מנין שאם רוצה לעשות כל שדהו פאה עושה ת"ל פאת שדך", ועי' רא"ש שהביא מהירושלמי [פאה פ"א-ה"א] דהיינו אחרי שכבר קצר שבולת ראשונה, ואז קרינן ביה בכולו פאת שדך, ועי' בתוס' שהביאו את המשך דברי הירושלמי שם, דהק' דלמה אמרינן דפאה אין לו שיעור ותרומה יש לו שיעור, הא בתרווייהו בעי שיניח מקצת, ותי' דדין שבולת ראשונה הוא המחייב, כעין מירוח בתרומה, ולכן מה דבעי להניחו לא מיקרי שיש בו שיעור.

והיה אפשר לומר דהכוונה בזה היא דכיון דהך שבולת היא המחייב, שוב אינו מתחייב, דהמחייב לא מתחייב, אולם זה אינו, שהרי בירושלמי [שם] להלן נסתפקו אי מפרישין א' משישים גם כנגדו או לא, ומוכרח דגם הוא יכול להיות בכלל החיוב, והיינו דהוא יכול לחייב גם את עצמו ואעפ"כ אין מפרישין אותו, והסברא בזה צ"ב, דמ"ט א"א שתהא הך שבולת פאה.

עוד צ"ב בדברי הרא"ש הכא, דכ' הרא"ש בטעם הדין דעושה אדם כל שדהו פאה, "ת"ל פאת שדך, דכיון דהתחיל לקצור קרינן בכולה פאת שדך", ומשמע דאהני לן קצירה דשבולת ראשונה דע"ז מיקרי "כולו פאת שדך", וק' דמה מוסיף לן שבולת ראשונה בזה, הא אדרבה, בזה שקצר את השבולת ראשונה כבר אין "כולו פאה", ואם לא היה מפרישו אז היה ממש כולו פאה, וצ"ע.

ונראה דבשו"ט בירושלמי ובדברי הרא"ש כאן מבואר יסוד דינא דשבולת ראשונה ויסוד דינא דהפרשת פאה, וכמו שיבואר.

דהנה מצאנו מחלוקת תנאים [להלן פ"ג-מ"ו] בשיעור שדה שחייב בפאה, אי בית רובע אי בית סאתיים, ודעת ריב"ב דהשיעור הוא "כדי לקצור ולשנות" והיינו שיעור ב' קצירות, ולא הביא ע"ז מקור, וצ"ב הסברא בזה.

עוד יש לעיין מדברי התו"כ [קדושים פ"ג-ה"ז] דילפינן ממשמעותא ד"תעזוב" דזוכים גם בעצים וקש בהדי הפאה, וק' דאין זה בכלל חיובא דפאה ומהיכי תיתי דיהיה בכלל זכות העניים בפאה.

והנה כבר הוכיח בתורת זרעים [ריש פאה] דשאני הפרשת פאה מהפרשת תרומה, דהפרשת תרומה מתיחסת לכל חלק מהפירות בפנ"ע אבל הפרשת פאה אינה כן, אלא היא מתיחסת לכל השדה כולה, ולכן מצאנו בפאה דאין מפרישין משדה לחברתה, ולכן בהפריש תרומה פחות מכשיעור חיילא עכ"פ כלפי השיעור שמתירה, אבל בפאה כה"ג לא מהני, וכמבואר במשנה למלך [פ"א מהל' מתנו"ע הט"ו] דמהני הפרשה רק כנגד כל השדה יחד, ולא כלפי כל חלק וחלק בפנ"ע.

ומה"ט מצאנו דבעינן ריבוי מיוחד דיכול להפריש באמצע שדהו, ויש שי' דבעי להניח גם בסוף אף אי הניח באמצע, וק' דלמה לא יועיל ההפרשה על מה שקצר כבר אף אם זה באמצע, וע"כ משום דבעי שתתייחס ההפרשה לכל השדה, ויש הלכות היכן מתייחסת ההפרשה לכל השדה, ובעינן ריבוי מקרא דההפרשה מתיחסת לכל השדה גם מאמצעו, עכתו"ד.

ונראה דודאי אין הדברים כפשוטם, שהרי פשוט שמי שעומד לקצור רק חצי שדהו וחציו השני אינו קוצר כלל א"צ להפריש כנגד כולו, וגם פשוט שהנידון של אמצע וסוף הם כפי צורת הקצירה, ואין סוף שדהו דוקא בצד השני מול תחילת קצירתו אלא בסוף קצירתו, וכ"כ במקדש דוד [ס"ב-ב' ד"ה גרסינן], ונראה דגם השיעור בית רובע וכו' דבעי לחיוב פאה היינו ג"כ רק במה שעומד לקצור, וכן מצאתי בשערי אמונה [פ"ג-מ"ו ס"ק י"ז ד"ה ויל"ע אם].

ומוכרח מזה, דאין דנים את השדה כפשוטו, אלא דהגדר בזה הוא כך, דבאמת הדין שבולת ראשונה אינו תנאי צדדי בחיוב אלא דכל החיוב חייל מחמת השבולת הראשונה, והיינו, דיסוד דין פאה הוא שלא יכלה את קצירתו, ומלאו ד"לא תכלה" יליף הרא"ש דינא דשבולת ראשונה, והיינו דהכא מבואר דאין כאן נתינה ועזיבה בעלמא, אלא דדין העזיבה הוא להגביל קצירתו ולהניח חלק ממנה לעניים, והיינו שיעשה "אי-קצירה" ויניח זה לעניים, וזוהי הגבלה במה שקוצר לעצמו, וזהו החפצא של העזיבה, להגביל ולא לכלות, והיינו דע"י קצירת שבולת הראשונה חיילא חלות שם "קציר" בכל תבואתו, דבכולה נעשתה אתחלתא דקצירה, ורק אז שייך חיוב פאה, דכל החיוב הוא להגביל את הקצירה, ולהחיל חלות "לא תכלה" בתוך הקצירה, וכל זה רק אחרי שחל בכולו שם קציר, דאז מיקרי העזיבה בשם "אי-קצירה", ודו"ק.

ולכן בעינן פאה נפרדת בכל שדה ושדה, דקצירת כל שדה היא קצירה בפנ"ע, ולא שייכי זה לזה, ולכן פאה בקצירה זו אינה פאה בקצירה זו, ואין ההתיחסות ל"שדה" מצד עצמו רק ל"קצירה שבשדה", ולכן בפחות מהשיעור לא חיילא ההפרשה כלל, דלא חשיב שנעשה "אי-קצירה" בקצירה עד שיתיחס לכל הקצירה, ולכן בעי ריבוי לרבות עזיבה באמצע הקצירה, ודו"ק.

ומעתה נראה, דמה"ט בעינן לריב"ב שיעור של ב' קצירות של תבואה לחיוב פאה, והיינו משום דהשיעור בקצירה ובעזיבה שוין הם, דבעינן שיהיה שיעור "קצירה" ועוד שיעור של "אי-קצירה".

וע"ד זה דייק הגרי"ד סולוביציק זצ"ל [בשיעורים עמ"ס פאה, נדפס בישורון חלק ח'] מדברי הרמב"ם, דאין להפריש פחות משבולת א' לפאה, והק' דלמה אינו יכול להפריש אפי' פחות מכן. ונראה, דכמו דבעי שבולת לחלות שם "קצירה", וזהו דין שבולת ראשונה, כמו"כ בעינן כן בחלות שם "אי-קצירה", ודו"ק.

וע"ד זה מובן נמי למה זכי בקש ועצים, דאף דאין עליהם חיוב פאה, אבל אכתי שייך בהם זכות העניים, דכשם שהעצים וקש מצטרפין לקצירה, כמו"כ הם מצטרפין ל"אי-קצירה" ושפיר זוכים בהם העניים. [והארכנו בכל זה להלן סי' ב'].

ומעתה הדרינן לשו"ט בירושלמי, דמתחילה נקט דשבולת ראשונה הוא דין "שיריים" בעלמא כמו בתרומה ולהכי חשיב יש בו שיעור, ומסיק דאינו כן, אלא שבולת ראשונה הוא כל המחייב, ולכן אינו יכול לעשותו לפאה, והקשינו דרואים בירושלמי שגם השבולת ראשונה הוא בכלל החיוב ומוכח דמחייב גם את עצמו, וא"כ למה אינו עושה אותו פאה, וע"כ דדין שיריים הוא כהקס"ד.

אלא דעפ"י הנ"ל הביאור הוא כך, דאם יעשה את כל שדהו פאה כולל הך שבולת, הרי בזה יתבטל כל הפאה, דבלי "קצירה" לעצמו ליכא "אי-קצירה" לעניים, וכשיהפוך גם את ה"קצירה" עצמו ל"אי-קצירה" הרי בזה בטלה כל ה"אי-קצירה" ג"כ, דה"אי-קצירה" צריך להתיחס ל"קצירה", והרי אין כאן "קצירה", ולהכי לא מצי מפריש כן, נמצא דאינו תנאי בהפרשה, כהקס"ד שהוא דין שיריים, אלא דאם עשאה פאה הוא עוקר את כל החיוב מתחילתו.

וזהו ביאור דברי הרא"ש, דהיה ק' להרא"ש דאין זה בכלל "עושה כל שדהו פאה", שהרי אין כאן שבולת ראשונה, וע"ז כ' הרא"ש "דכיון דהתחיל לקצור קרינן ביה בכולה פאת שדך", והיינו דפאת שדך היינו דהפאה מתיחסת לקצירה, ומה"ט אין השבולת הראשונה מוציא מידי "כל שדהו פאה", דכל מה דחל בשאר השדה שם "פאת שדך" הוא בהמשך הקצירה שמתייחסת להך קצירה דשבולת ראשונה, ורק ע"י הך קצירה חייל החיוב על שאר השדה, וא"כ כשמשאיר כל השדה חוץ מהשבולת הראשונה, מיקרי שעשה כל שדהו פאה, ודו"ק.

## ד] ביאור הנידון בגמ' אי מפריש פאה ב' פעמים, לדרכו של הר"ן.

בר"ן [בנדרים שם ד"ה מכלל] מבואר דהגמ' חידשה ששייך להפריש ב' פעמים אף דכבר הפריש כשיעור בפעם הראשון, ומזה יליף דיכול לעשות כל שדהו פאה, ובעיקר חידוש זה דהפריש ב' פעמים, יש לעיין, דבאיזה אופן משכחת לה ב' הפרשות בזה אחר זה, דעי' במשנה למלך [מתנו"ע א'-ט"ו ד"ה ועדיין] שהביא מהר"ש בשם הירושלמי דאחרי שהפריש כשיעור שוב לא מצי להפריש עוד ודברי הר"ן נסתרין מהירושלמי, ותי' במל"מ שם, דהר"ן מיירי בשהיו ב' ההפרשות בתוכד"ד, ובאופן אחר צידד שם עוד, דבאמת איירי לאחר כדי דיבור אבל מיירי כשהיה בדעתו בשעת הפרשה ראשונה להוסיף עוד הפרשה.

ועי' בקרן אורה בנדרים שם, דדחה את הפירוש הראשון, דאי בתוכד"ד א"כ היינו הפרשה אחת ממש, ופשיטא דיכול להפריש הפרשה גדולה יותר מכשיעור, וע"כ בב' הפרשות בזה אחר זה, והוסיף, דלפי"ז א"ש למה לא הסתפקו בתרומה בידות, דבכה"ג אין הכלכלה השני' תרומה, דכבר הותר כולו.

ויש לדון בזה, דמהו יסוד הנידון אי מצי להוסיף עוד הפרשה אחרי ההפרשה הראשונה, ונראה לומר דנידון זה תלוי בהך שו"ט בירושלמי בדין שבולת ראשונה שהבאנו לעיל, דהירושלמי הסתפק אי שבולת ראשונה מדין "שיריים" הוא ולהכי אינו מפריש כולו, או לא, דליכא דין "שיריים" בפאה כלל, והיינו דלא חיילא כלל שם "שיריים" בתבואה דממנו הפרישו פאה, והא דלא מפריש שבולת ראשונה היינו משום דבעינן דההפרשה תתיחס ל"קצירה" שבשדה, ושיעשה עזיבה לעניים בתוך הקצירה דידיה, ובמפריש כולו מתבטל קצירתו, דפאה היינו "אי-קצירה", ולהכי משאיר שבולת ראשונה.

ועפ"י יסוד הספק שם אי חיילא תורת "שיריים" בתבואה או לא, יש לפרש גם בסוגיין, דמתחילה חשבו שיש דין "שיריים" בתבואה דנשאר בשדה אחרי הפרשת פאה, וא"כ פשיטא שאינו יכול להפריש עוד הפרשה אחרי ההפרשה הראשונה גם אם היה בדעתו להפריש עוד, דדומה לתרומה דיש שיריים ואינו יכול להפריש עליהם עוד, ולמסקנה נקטו דאין חלות דין "שיריים" בתבואה שנשארה, ושפיר מצי מפריש עוד כשהיה בדעתו להוסיף.

והטעם דבעי שהיה דעתו מעיקרא להוסיף עוד מבואר ג"כ עפ"י מה שביארנו במסקנת הירושלמי, והיינו משום דכיון דהגדר בעזיבה הוא דבזה הוא קובע מהו ה"קצירה" ומהו ה"אי-קצירה", להכי בעינן דעתו בשעת ההפרשה להפריש עוד דאל"כ הרי כבר קבע דזהו ה"אי-קצירה" וממילא דהשאר הוא כבר ה"קצירה", ואיך זה ישתנה אח"כ, ודו"ק.

## ה] ביאור בהוכחת הגמ' מהא דמצי מפריש ב' פעמים, דמצי נמי להפריש את כל שדהו פאה.

הגמ' בנדרים [שם] הוכיחה דכמו דיכול לומר "והדין", כמו"כ יכול לעשות כל שדהו פאה, וק' מהי הראיה, ועי' ברא"ש שלמד דכיון דמיירי כשאין לו בשדה יותר מהנך ב' ערוגות, וכדמשמע מלשון הגמ' דלהצד דאין יד מפרשינן לשונו ד"והדין" להוצאות הבית, ומשמע שאין אחרים להוצאות הבית, וע"כ דזהו כל שדהו, וא"כ חזינן מזה שעושה כל שדהו פאה, אולם עי' בר"ן דלא גרס "והדין" להוצאות הבית, ולכן לא האריך בביאור הראיה, וע"כ דמפרש הראיה כפשוטו, דמזה דמצי להפריש עוד הפרשה אחרי ההפרשה הראשונה שהיתה כשיעור, מזה ידעינן דמצי להפריש כולו, אולם לא נתבאר מהו השייכות בין הנך נידונים, דלכאו' תרי ענינים נינהו.

ונראה, דכבר נתבאר לעיל [ס"ק ד'] דהנידון בסוגי' אי מצי מפריש תרי הפרשות בזה אחר זה, תלוי במה שנסתפק הירושלמי אי איכא "שיריים" בפאה, דלצד זה אינו מפריש עוד, או דאין בו "שיריים", והא דמשאיר שבולת ראשונה היינו כדי שהעזיבה תתיחס לקצירה, ולצד זה יכול להפריש עוד אם היתה דעתו לכך בתחילה.

ומעתה נראה דזהו נמי הנידון בעושה כל שדהו פאה, דיסוד הספק הוא למה מיקרי "פאה", דפאה מתייחסת תמיד לחלק שנשאר אחרי הפרשת הפאה, שהיא פאה של השאר, והכא הספק הוא האם שמו פאה משום שהחלק שנשאר חייל בו שם "שיריים", והיינו דזה דהפאה עושה "שיריים" מחיל בה שם פאה, שהיא פאה של "שיריים" אלו, ודמי לתרומה, או לא, דאינו דומה לתרומה, דהפאה חיילא ב"קצירה" ולא בתבואה, אלא דאית לה שם פאה משום שהפאה מתיחסת לכל הקצירה, דע"י שבולת ראשונה חייל בכל התבואה שם קציר, ועכשיו הוא עושה עזיבה בקצירה, וזהו הפאה של הקצירה.

והנפ"מ יהיה אם עושה כל שדהו פאה או לא, דבקס"ד דיש דין "שיריים", א"כ חוץ ממה דמשאיר שבולת ראשונה, הא ע"כ יצטרך להשאיר עוד שבולת שיחול בו דין "שיריים", שהרי בשבולת ראשונה לא חיילא שם "שיריים" כיון שהוא המחייב ובלעדיו ליכא חיוב כלל, אבל למסקנה אין דין "שיריים" ואין השבולת ראשונה בגדר מחייב בעלמא, רק דהוא מחיל בכולו שם קציר והפאה צריכה להתיחס אליו, וכיון דא"צ "שיריים" כדי שיחשב פאה שוב מצי מפריש כולו, הרי דשני הספיקות תלויים זה בזה, וא"ש.

# סימן בביסוד חיובא דפאה

א] תמה מהו המקור לשיטת ריב"ב דשיעור פאה הוא כדי לקצור ולשנות, ותמה בעיקר הזכות עצים לעניים בפאה. ב] מביא דביסוד דינא דפאה נתחדש דלא מתיחס לכל שבולת ושבולת אלא לכל השדה. ג] ביאור הדין שבולת ראשונה בפאה, דיסוד המחייב בפאה הוא הקצירה, ודיני ההחיוב תלויין ב"קצירה" ולא ב"השדה". ד] ביאור שי' ר"י בן בתירא דבעינן שיעור ב' קצירות. ה] ביאור בגדר זכות העניים בקש. ו] בגדר קריאת שם דפאה.

## א] תמה מהו המקור לשיטת ריב"ב דשיעור פאה כדי לקצור ולשנות, ותמה בעיקר הזכות עצים לעניים בפאה.

בפרק ג' משנה ו' בפאה, נחלקו תנאי בשיעור השדה דחייבת בפאה, ולדעת ר"א בעי "בית רובע" ולר' יהושע ב"עושה בית סאתיים" ולר"ט ב"ששה על ששה", וכולהו ילפי שיעור שדה מקראי והיקישא, וכמבואר בירושלמי, ולר"ע שיעור שדה בכל שהוא, ואין בו שיעור, ודעת ר' יהודה בן בתירא דאין שיעור בשדה רק דבעינן "כדי לקצור ולשנות", והיינו שיעור תבואה שיש בו ב' קצירות, ודרך קצירה כשמתמלא כפו וקוצר, ורק כשיש שיעור של שני פעמים מלא כפו חייב בפאה, ולא הביא ריב"ב ילפותא ע"ז, וע"כ דמסברא סובר כן, וצ"ב מהו הסברא בזה, ול"ל ב' קצירות דוקא, ובתוס' חדשים שם הביא על זה דרשה מעצמו, אבל בירושלמי לא מובא על זה שום דרשה, וצ"ע, וראיתי בשערי אמונה שם שכבר עמד בזה מרן הגרח"ק שליט"א.

והנה, בתו"כ קדושים [ז' פרשתא א' פרק ג' אות ז'] איתא "תעזוב לפניהם, הנח תבואה בקשה, תלתן בעמיר, תמרים במכבדות", והיינו דמבואר הכא דהעניים זוכים גם בקש ובמכבדות בהדי התבואה והפירות, וכן מבואר בהמשך התו"כ שם, "כשם שזכו בהם [בפירות] כך זכו בעציהם", והירושלמי הביא להך דרשה בריש פרק ד' על המשנה דפאה ניטלת במחובר [ומובא בר"ש שם], וע' ר"ש סיריליאו שם דמפרש דהיינו הזכות לעניים ליטול עצים וזה איתרבי בקרא ד"תעזוב", [ודברי הרש"ס מובאים במלאכת שלמה שם, אכן מדברי הפני משה שם בד"ה תמרים לא נראה שמפרש כן].

ולא איתברר שורש הך דינא, שהרי בדין פאה נאמר כלל בפרק א' משנה ד' דבעינן "אוכל" דוקא ושיהא ראוי לאכילה, ואיכא עוד תנאים באיזה פירות ובאיזה תבואה, עיי"ש, וא"כ קשה דאיך מצטרפי עצים של הני פירות לדין פאה, הא מצד עצמם הרי הם מופקעים מעיקר דין פאה, ואיך למדנו מ"תעזוב" לרבות מה דלא שייך כלל לעיקר פרשת פאה להצטרף לפאה עצמה, וצ"ע.

ונוסיף בביאור הקושי', דבשלמא אם היה כאן דין מיוחד לרבות פאה מחודשת על העצים מגזה"כ היה א"ש, אבל הרי אין כאן ריבוי מיוחד, אלא דלמדו מ"תעזוב" דכך היא צורת "עזיבה" עם העצים, וזה ממש כדדרשו שם לעיל מיניה "תעזוב, הנח לפניהם והם יבזבזו", והאיך שייך לרבות העצים בכלל העזיבה אם הם מצד עצמם מופקעים מעיקר דין פאה, וצ"ע.

## ב] מביא דביסוד דינא דפאה נתחדש דלא מתיחס לכל שבולת ושבולת רק לכל השדה.

והנראה בזה, ונקדים בביאור הגדר בעיקר חיובא דפאה, דהנה, מבואר בירושלמי ריש מכילתין [מובא בר"ש] דנחלקו ב' לישני האם יש שיעור לפאה למטה לענין שישים, ולמ"ד דיש שיעור למטה, א"כ היכא דיפריש פחות מאחד משישים לא יחול הפאה כלל, והק' המשנה למלך בהלכות מתנו"ע [פ"א-הל"ו] דמ"ש ממי שהפריש תרומה פחות מהשיעור דחיילא כפי השיעור ומתיר הטבל כנגדו, ולא אמרינן דלא חיילא כלל, וה"ה בנד"ד נימא דחיילא הפאה עכ"פ כלפי חלק מהתבואה שכנגדו יש שיעור.

וביאר בתורת זרעים [פ"א-מ"א, ד"ה ונראה לומר] דשאני דין תרומה מדין פאה, דבדין תרומה חיוב הפרשתה חיילא בכל שבולת ושבולת של תבואה משא"כ בדין פאה דחיוב הפרשה דידיה חיילא בכל השדה, ויסוד זה מבואר ממה דא"א להפריש פאה משדה לחברתה, ומבואר דדין הפרשה חיילא בשדה, ומה"ט דנים כל שדה ושדה בפנ"ע, ובזה מיושב קושי' המשנה למלך, דאם אין שיעור שישים כנגד השדה אין כאן הפרשה כלל, דההפרשה מתיחסת לכל השדה, ואם אין בו כנגד כל השדה אין בו כלום, דרק בתרומה שההפרשה מתיחסת לכל חלק וחלק בפנ"ע, התם אמרינן דיחול כנגד השיעור בטבל.

והוסיף להוכיח כן מהא דבעינן ריבוי [פ"א-מ"ג] דמהני פאה באמצע שדהו, ובפרט לר"י דלא מהני הפרשת פאה באמצע עד שיהיה גם קצת פאה בסוף, וצ"ב שאם קצר חצי שדה ורוצה להפריש על מה שקצר, מהיכי תיתי דיצטרך להפריש מהסוף, דמה מחבר את הסוף וההמשך לחלק שכבר קצר, וע"כ הביאור דההפרשה הוא מכל השדה ולכן קס"ד דכל הפאה צריך להיות בסוף השדה, וקמ"ל דא"צ, ולר' יהודה עדיין צריך שעכ"פ חלק מהפאה יהיה בסוף השדה.

## ג] ביאור הדין שבולת ראשונה בפאה, דיסוד המחייב בפאה הוא הקצירה, ודיני החיוב תלויים ב"קצירה" ולא ב"שדה".

אכן אכתי צריך בירור יסוד הך דין "שדה" שנתחדש בפאה לענין הדינים האלו, דנראה דודאי אין הדין "שדה" כפשוטו, שיחול דין חיוב פאה על כל הקרקע שגדל שם תבואה, דאטו מי שהחליט לקצור חצי שדה ואינו רוצה כלל לקצור את החלק השני, האם נאמר שיצטרך להפריש א' משישים כנגד כל השדה, ומוכרחים אנו לומר דאין הדין "שדה" כפשוטו.

ונראה, דדין "שדה" בפאה שייך לעיקר הגדר דהפרשת פאה, דיסוד הדין פאה הוא לעשות "עזיבה" לעניים באופן ש"לא יכלה" ולא יגמור את קצירתו עד סוף שדהו, ונראה "דהעזיבה" צריך להתיחס ל"קצירה", שיעשה עזיבה לעניים בקצירה עצמה, ולא יגמור את קצירתו.

והנה, בירושלמי ריש פאה מבואר דרק אחרי קצירת שבולת ראשונה חיילא חיוב פאה, ודרשינן כן מ"ובקצרכם", ולהלן [סי' ג'] הארכנו להוכיח דאין זה תנאי צדדי בפאה דרק אז חיילא חיובא דפאה, אלא דבדין זה נאמר יסוד דינא דפאה, דצריכים לעשות "עזיבה בתוך הקצירה", ולכן, לפני שיש קצירה לא שייך עזיבה בקצירה.

והוספנו להוכיח עוד, דכשקוצר שבולת ראשונה, אז כבר חיילא "אתחלתא דקצירה" בכל השדה, ואז כבר יכול לעשות עזיבה בסוף שדהו, והך עזיבה מתיחסת לקצירה, דתחילת הקצירה כבר התיחס לכל השדה, וא"צ לגמור את כל קצירתו כדי לייחס אליה ה"עזיבה".

ומעתה נראה פשוט, שאם מעיקרא אינו עומד לקצור את כל השדה, פשוט דאינו מחוייב בהפרשה כנגד כל השדה, דקצירתו הויא אתחלתא דקצירה רק עד היכן שעומד לקצור, וצריך אחד משישים מתוך "הקצירה", וכיון דבדידיה תחילת הקצירה מתיחס רק לחלק מהשדה, דאינו עומד לקצור כולו, שוב מהני א' משישים מתוך הך קצירה.

וכן לענין אמצע וסוף השדה, דכל הנידון אינו "סוף השדה" כפשוטו, וככל דיני הפסק בין שדות שאמרו להלן בפרק שני,אלא עד "סוף קצירתו", ואם קוצר באופן שסוף הקצירה אינה מול תחילת קצירתו בצד השני של השדה אלא בא' מן הצדדין, זה מיקרי "סוף שדהו", דאינו הלכה בסוף ה"שדה", רק בסוף ה"קצירה", וה"ה כשקוצר רק חצי שדהו, הרי סוף שדהו הוא באמצע עד היכן שעומד לקצור.

ונראה דדברינו מפורשים בירושלמי, דדרשו הך דין דאפשר להפריש פאה באמצע ממה דכתוב "לקצור", ודרשו "אפי' יש לו קמה לקצור" [מובא בר"ש פרק א' ריש משנה ג'], ומבואר דלא באו לרבות דשייך פאה באמצע "השדה" אלא הרבותא הוא דשייך פאה באמצע "הקצירה", ומבואר מזה דכל הנידון הוא מצד הקצירה, ואינו דין שדה כפשוטו.

ושו"ר במקדש דוד [סי' ס"ב ס"ק ב' ד"ה גרסינן] שג"כ דייק כהנ"ל בירושלמי, דאין הנידון "בשדה", אלא "בקצירה" ובסוף קצירה, והביא עוד מהראב"ד בתו'"כ דדרשינן שם דפאה בשדה אינו כפאת הראש דצריך להיות במקום מסויים בשדה, והיינו משום דהכל תלוי בקצירה, ובקצירה עצמה נחלקו אם צריך דוקא שיהיה גם בסוף או דיכול הכל להיות באמצע הקצירה.

ועפ"י סברא זו ביארנו יסוד דינא דפאה באמצע דמוכח שהיא סוג אחר של פאה, ובזה יישבנו כמה קושיות בסוגי' זו, ועי' בזה להלן [סי' ד'].

ואיכא בזה נפ"מ נוספת, דכבר הבאנו, דלהלן [פ"ג מ"ו] מבואר דיש שיעור בשדה לחיוב פאה דלר"א בעי בית רובע ולר' יהושע העושה בית סאתיים וכו', ויש לעיין דמי שעומד לקצור חצי מהשיעורים הנ"ל אבל השדה עצמו יש בו תבואה בכל השיעור, האם יתחייב בפאה או לא, ולדברינו כאן יהיה פטור דחיוב פאה חיילא בשדה רק ביחס למה שיקצור, ודו"ק, ושו"מ בשערי אמונה למרן הגרח"ק שליט"א [פ"ג מ"ו ס"ק י"ז ד"ה ויל"ע אם] שהסתפק בזה, ונטה דתלוי בשיעור שהולך לקצור, וכדברינו.

ועפי"ז ביארנו להלן [סי' ה'] עוד, דזהו כל ההלכה של אין מפרישין פאה משדה על חברתה, דאינו ב' שדות כפשוטו, אלא דבב' שדות איכא ב' קצירות, דאתחלתא דקצירה מתיחס לכל התבואה בהך שדה, ולא בשדה אחרת, ונתחדש שם עוד, ששייך מפסיקין בין השדות באופן שאינם מפסיקים בגוף השדות לעשותם כתרתי, ורק חשיב כהפסק לענין זה דחשיבי עכ"פ כב' קצירות, דכל הדין "שדה" נמדד רק כלפי ה"קצירה", ודו"ק.

וכעין זה נתבאר נמי להלן [סי' ז'] לענין הפרשה בב' מינים ובמין א' שיש בו ב' גרנות, דאיכא ב' אופנים להפסיק בקצירה עצמה, והכל עפ"י הנ"ל.

ויעויין עוד להלן [סי' י"ב] שהבאנו דברים מפורשים מהר"ש סיריליאו דיסוד הדין דב' שדות הוא בהתייחסות בין העזיבה לקצירה, וזה לשונו "דבעינן דמתחזי דפאה תהא ממה שקצר" ודין זה יליף שם מדין ב' שדות, אף דמיירי שם בשדה אחת, וכדביארנו שם בארוכה.

## ד] ביאור שי' ר"י בן בתירא דבעינן שיעור ב' קצירות.

ומעתה נחזור לשי' ר"י בן בתירא, דלמד מסברא דשיעור תבואה דחייב בפאה הוא "כדי לקצור ולשנות", והיינו פעמיים מלא כפו, דזה שיעור ב' קצירות, ותמהנו, מה הסברא בזה, והיכן מרומז הך שיעור דשני קצירות.

ולפמש"כ יש לבאר את הדברים, ובהקדם ביאור דין שבולת ראשונה, דמבואר בירושלמי ריש מכילתין, דאינו עושה כל שדהו פאה, וצריך להשאיר שבולת ראשונה, ולא חיילא בה פאה, ולא נפטר מתרומה, וביארנו להלן [סי' ג'] דהגדר בזה הוא, דהך "עזיבה" לעניים שנעשה בתוך "קצירה" דידיה כדי להגביל את הקצירה שלו, הוא שיהיה "אי-קצירה" בתוך הקצירה, וזהו הדין "לא תכלה", להגביל את הקצירה ולעשות "אי-קצירה" לטובת העניים, וזהו ההתיחסות של העזיבה לקצירה, ולכן כשיעשה כל שדהו "עזיבה" בהדי הך שבולת ראשונה, הרי נתבטלה כל הקצירה, דחפצא דעזיבה הוא "אי-קצירה", "ואי-קצירה" בקצירה מבטלת לקצירה, וממילא בטלה כל המחייב, דכשאין קצירה אין מחייב ושוב אין כאן פאה, ומה"ט לא חיילא מעיקרא חלות דין פאה בשבולת ראשונה, והוכחנו יסוד זו בארוכה מהשו"ט בירושלמי ומדברי הרמב"ם.

ונראה דביסוד זה מבואר דינו של ר' יהודה בן בתירה, דמה"ט סובר דשיעור השדה לענין פאה הוא בשיעור ב' קצירות, חדא לקצירה וחדא לעזיבה, דכיון דהחפצא של עזיבה הוא "אי-קצירה" בתוך קצירה דידיה, להכי בעינן שיעור של ב' קצירות, ושיעור ה"עזיבה" נמדד כשיעור של "קצירה", דשיעור "אי-קצירה" כשיעור "קצירה", וכיון שדרך קצירה במלא כפו, שוב בעינן הך שיעור גם בעזיבה, ולהכי בעינן שיעור ב' קצירות, ודו"ק.

והעירני בזה הרה"ג ר' ישראל טופיק לדברי היעב"ץ בספרו לחם שמים על המשניות [מהדורא בתרא פאה פ"ג-מ"ו] דדינא ד"לקצור ולשנות", היינו קצירה אחת לו ואחת לעני לפאה, דבכה"ג ישנו בבל תכלה, ובבציר מהכי לא משכחת לה, כן נראה לי, עכ"ל היעב"ץ, והדברים מבוארים עפ"י דברינו כאן.

והנה בשיעורי הגרי"ד סולובייציק זצ"ל [בפ"א מ"א ד"ה הפאה אין לה שיעור בהוצאת ישורון], העיר דאף דנחלקו תנאי בשיעור השדה שחייב בפאה, אבל הפאה עצמה אין לה שיעור, והעיר, דברמב"ם [פ"א מהל' מתנו"ע הט"ו] מבואר דהשיעור בפאה עצמה הוא "אפי' שבולת אחת", דמה"ת אין לה שיעור, והק' דלמה לי שבולת א', הא אפי' גרגיר אחת סגי, שהרי אין לה שיעור.

וביאר בזה דכמו דבעי שבולת ראשונה לחיוב פאה, והיא משום דבזה חיילא "שם קצירה", ופחות מזה אינו בכלל "קצירה", כמו"כ בהנחת הפאה בעינן כן, דצריך שיניח פאה כזו שאם היה קוצרו היה כאן "כילוי השדה", וכיון דעל גרגיר א' אין תורת "קציר", א"כ כשהניח רק גרגיר א' כבר כילה כל הקציר, ולהכי לא סגי לפאה, וכעין זה כ' מרן הגרח"ק בספר דרך אמונה [פ"א מהל' מתנו"ע הט"ו בביאור ההלכה ד"ה שבולת].

אולם לדברינו מבואר בפשיטות, דכמו שביארנו בשי' ריב"ב דבשיעור התבואה שחייב בפאה בעינן מלא היד גם לקצירה וגם לפאה, דהחפצא של עזיבה הוא "אי-קצירה" בתוך קצירתו, ולהכי בעי בה שיעור כדרך קצירה, ונראה דכמו"כ לענין השיעור בחלות פאה עצמו, דחיילא בו שם עזיבה רק כשיש בו חשיבות של "אי-קצירה", ואי לא חיילא בפחות משבולת אחת תורת קצירה כמו"כ לא חיילא בו תורת "אי-קצירה".

## ה] בגדר זכות העניים בעצים ובקש.

ונראה דזהו נמי הדין "תעזוב" דלמדנו לרבות עצים בהדי התבואה שיהיו לעניים, וזה זכות בהדי הפאה, וצ"ב, דהאיך מרבינן מה דמופקע מפרשת פאה מלשון "תעזוב", ולהנ"ל ניחא, דכמו דבשיעור שדה נמדד העזיבה כדרך הקצירה, וכמו דבשיעור פאה עצמה נמדד העזיבה כשיעור הקצירה, כמו"כ יש לרבות בהדי העזיבה כל מה שמצטרף לקצירה, וכיון דבתוך כל קצירה איכא נמי עצים בהדי התבואה, שוב איתרבו נמי בתוך העזיבה, דהחפצא של "העזיבה" הוא "אי-קצירה", ונידון כמותו, וא"ש.

ולהלן [סי' ט'] ביארנו דאיכא ג' אופנים של "עזיבה" בפאה שבהם אין זכות עצים לעניים, והגרי"ד חידש דבפאת עומרין ליכא לדין זה, וביארנו את הדברים על פי הסברות דלעיל, דבכל הנך אופנים איתרבי דין עזיבה מחודשת, ואינה עזיבה בגדר "אי-קצירה", ושוב ממילא ליכא בהו זכות עצים לעניים, ודו"ק.

## ו] בגדר קריאת שם דפאה.

והנה ידועים דברי התורת זרעים [סוף פאה] דחידש דקריאת שם דפאה אין בה עשייה מצד הגברא, אלא דחיילא בה שם פאה מעצמה ע"י הקריאת שם, דאינה אלא עזיבה בעלמא, ולכן אין מברכין עליה ברכת המצוות דדינו ככל מצוה שאין בה עשייה דאין בה ברכה, וכביטול חמץ, ומה"ט ביאר דלא מהני בזה שליחות, [וע"ע מה שהבאנו לעיל סי' א' ס"ק א']. ונראה, דלדברינו הנ"ל מבואר היטב הטעם לדברי התורת זרעים, דגדר העזיבה המחוייבת בפאה היינו שיהא נמנע מלקצור, וכמו שנתבאר, ומה"ט לא הוי ככל מעשה מצוה שנעשה ע"י הגברא, דעשייה של "אי-קצירה" אינה עשייה, ודו"ק.

# סימן גבגדרי שבולת ראשונה, [ירושלמי ריש מכילתין].

א. תמיהא רבתי בדברי הרמב"ם בדין שבולת ראשונה. ב. ביאור בדברי הירושלמי ריש פאה, דפאה חשיב "אין לו שיעור" אף דאינו מפריש שבולת הראשונה, ולמדנו מכאן עיקר הגדר בשבולת ראשונה. ג. מוסיף לבאר בדברי הירושלמי, ומבאר את הגדר בדין שבולת הראשונה שלא נעשית לפאה, אף לפי הצד דמפרישין כנגדו א' משישים. ד. מבאר בזה את ספיקת הירושלמי בנשרפה שבולת ראשונה, ומוסיף ביאור בעיקר הגדר דשבולת ראשונה. ה. ביאור עפ"י הנ"ל בספיקת הירושלמי בדין שבולת ראשונה בפאת עומרים. ו. מבאר הטעם להא דא"צ א' משישים נגד שבולת הראשונה. ז. מיישב בזה את שיטת הרמב"ם במה שחידש בשבולת ראשונה, ומחדש בזה חידוש גדול דאחרי שקוצרים את השבולת השניה, שוב חשיב השניה ג"כ כהראשונה.

## א. תמיהא רבתי בדברי הרמב"ם בדין שבולת ראשונה.

כתב הרמב"ם בפ"ב הי"א ממתנו"ע וז"ל "בעל הבית שקצר כל שדהו ולא הניח פאה הרי זה נותן מן השבלים פאה לעניים וא"צ לעשר, ואפי' נתן להם רוב הקציר משום פאה הרי"ז פטור מן המעשרות וכו' " עכ"ל.

ובכס"מ מבאר, שמה שכתב הרמב"ם שיכול להפריש "רוב שדהו", כוונתו למעט "כל שדהו", שהרי שבולת ראשונה אינה נעשית לפאה, ולכאו' דבריו תמוהין, דמאי טעמא כתב הרמב"ם דרוב שדהו מפריש ולא כולו, הא הו"ל להוסיף ולפרש דשבולת הראשונה לא יפריש, ולא סגי בזה שמשאיר כל מיעוט שירצה, ונפ"מ לענין חיוב תרו"מ, שהרי בשבולת הראשונה לא יחול תורת פאה, ולא נפטרה מתרו"מ, ויהיה בו איסור טבל, וזה תמיהא רבתי, וראיתי באבי עזרי [מהדורא רביעאה] וכן בביאור ההלכה ברמב"ם שם שנתעוררו בזה.

וכדי ליישב שיטתו, עלינו לבאר יסוד הך דינא דשבולת ראשונה מחייבת את הפאה, ומהו שורש הדין דהיא עצמה לא נעשית פאה, ונקדים בזה בביאור דברי הירושלמי ריש מכילתין.

## ב. ביאור בדברי הירושלמי ריש פאה, דפאה חשיב "אין לו שיעור" אף דאינו מפריש שבולת הראשונה, ולמדנו מכאן עיקר הגדר בשבולת ראשונה.

בירושלמי ריש פאה הק', למה לא הביאו "תרומה" במשנה בהדי הנך ד"אין להם שיעור", ותירצו דאינו עושה כל גרנו תרומה, ולכן חשיב יש לו שיעור, ושוב הק' דה"ה בפאה הרי אינו עושה כל שדהו פאה בהדי השבולת הראשונה, ואעפ"כ הביאוהו במשנה, [ע' בגר"א שפי' כן], ותי' דשבולת ראשונה שאינו עושה פאה היינו משום שזהו המחייב, ודומה למירוח בתרומה, ולהכי מיקרי יש לו שיעור, ובירושלמי שם מסתפק לפי"ז בשיעור א' משישים אם זה כולל את השבולת ראשונה או לא [עי' בגר"א שפי' כן], והכריעו דמסברא א"צ כנגדו כיון שהוא המחייב, והמחייב אינו מתחייב.

ובירושלמי שם נסתפקו לפי"ז אם נשרפה הך שבולת האם צריך לקצור עוד שבולת להתחייב שוב בפאה, והכריעו שא"צ, ומדמינן להקדיש שבולת ראשונה דהקדש כמאן דשרוף דמי, ועוד נסתפקו בירושלמי בכילה לקצור כל שדהו דחזרה פאה לעומרים, האם הכא יש דין שבולת ראשונה או לא, ופי' הגר"א דכאן הספק בתרתי, גם לענין שיעור א' משישים וגם בדין שבולת ראשונה עצמה, והיינו דמספקינן בשיעור א' משישים האם בעינן השתא שיעור א' משישים גם כנגד שבולת ראשונה או לא, וכן האם עושה כל העומרים פאה בהדי השבולת הראשונה או לא, ומסיק ר' יוסי דילפינן מקמה לעומרים, מה קמה לא הדרא לשבולת ראשונה אף עומרים לא הדרא לשבולת ראשונה.

ובביאור כל הספיקות בירושלמי נראה להקדים במה שיש לחקור בעיקר הדין דשבולת ראשונה לא נעשית פאה, ולהכי אינו עושה כל שדהו פאה, וילפינן כן מ"ובקצרכם" דרק כשיש קצירה מפרישים פאה, ויש לבאר דין זה בשני אופנים, דבאופן אחד י"ל דזה דין "שיריים" כמו בתרומה, דאף דבתרומה איכא איסור טבל וצריך להתיר את השיריים, ואין דין כזה בפאה, וא"כ מצד זה היה אפ"ל דבפאה א"צ "שיריים", אכן חוץ מזה יש בתרומה דין נוסף שאינו עושה כל תבואתו תרומה, דחייב להשאיר שיריים וילפינן כן מקראי [עי' בזה בחלה פ"א סוף משנה ט' וברע"ב שם וברעק"א מה שהביא מתוס' בחולין דדרשינן כן מראשית, ולא כל ראשית], וה"ה בפאה י"ל דצריך להשאיר שיריים, וזהו הדין דשבולת ראשונה לא נעשית לפאה, וזהו מה דילפינן מ"ובקצרכם", ובאופן אחר י"ל דילפינן מקרא ד"ובקצרכם" דהקצירה היא יסוד המחייב בפאה, וכיון שהיא המחייב שוב אין השבולת הראשונה נעשית לפאה, דכל הדין פאה מתחיל אחרי שנקצרה הך שבולת, וא"א שיחול עליה חיוב פאה אחר שנתלשה.

ובפשטות צ"ל דזהו תחילת השו"ט בירושלמי הנ"ל, דהק' למה קתני פאה ולא קתני תרומה בהדי הנך דאין להם שיעור, ותירצו דתרומה יש לו שיעור שאינו עושה כל תבואתו תרומה, והיינו דזה "הגבלה" ושיעור בדין תרומה ולהכי קרינן ליה "יש לו שיעור", והק' דה"ה בפאה אינו עושה כל שדהו פאה ויש לו שיעור דשבולת ראשונה אינו עושה פאה, וכנראה דהמקשן נקט דדין "שיריים" הוא, שצריך "להגביל" את ההפרשת פאה ולשייר גם לעצמו כמו שצריך לשייר לעצמו בתרומה, ולהכי חשיבי תרוייהו "יש לו שיעור".

ועי' בביאור הגר"א דכתב בהך ס"ד דהדרשה ד"ובקצרכם" היא "שיעשה קצירה לעצמו", והיינו דאיכא הלכה שתהא קצירה "שלכם", ונראה דזהו כוונתו, שזה דין "שיריים לעצמו" כמו תרומה, ודו"ק.

ותירצו בירושלמי, דשבולת ראשונה הוא "המחייב", ודומה למירוח בתרומה, ונראה דהתרצן נקט כדרך השניה, והיינו שאינו דין שיעור שישייר בפאה "לעצמו" כמו שמשייר בתרומה "לעצמו", וכבר לא דרשינן כמ"ש הגר"א לבאר הס"ד "שיעשה קצירה לעצמו", אלא דהעיקר היא בקצירה עצמה, דלמדנו מקרא דהקצירה היא המחייב, והביאור, דכיון שזהו המחייב, לכן אינו מחוייב, ולכן הוא עצמו אינו פאה, ואין זה הלכה של שיעורים שישייר חלק לעצמו, ולכן לא חשיב כיש לו שיעור.

## ג. מוסיף לבאר בדברי הירושלמי, ומבאר את הגדר בדין שבולת הראשונה שלא נעשית לפאה, אף דמפרישין כנגדו א' משישים.

אמנם לפי"ז לא מובן המשך הירושלמי, דהסתפקו שם אם הך שבולת ראשונה חייבת בפאה, וביאר שם הגר"א דלא נסתפקו בירושלמי אם נעשה פאה או לא, [שהרי כבר מבואר בירושלמי שם לעיל דלא נעשה פאה, דאין אדם עושה כל שדהו פאה], אלא דהשתא הספק הוא בשיעור א' משישים, שאם היא בכלל החיוב חייב להפריש שישים כנגדו, ואם אינו בכלל החיוב אינו מפריש כנגדו, ומסקנת הירושלמי שכיון שהוא המחייב אינו בכלל החיוב.

ובפשטות נראה, שזה תלוי בספק הקודם, דלהס"ד דהירושלמי דדין שיריים הוא, אז שפיר מפריש שישים כנגדו, ולפי המסקנה בירושלמי דאינו דין שיריים רק שהוא המחייב, א"כ השישים הם כנגד שאר התבואה ולא כנגדו, וקשה לפי"ז הא דמסתפק הירושלמי שם בספק זה גופא אחרי שכבר מסיק לעיל שם שאינו דין שיריים.

ואשר מוכרח מזה, דגם למסקנת הירושלמי דקצירה כמירוח והיא המחייב ולכן לא נעשית לפאה, אבל אכתי שייך שיהא הוא עצמו מחוייב בפאה ובעינן הפרשה כנגדו, ודו"ק.

ואכן צריך ביאור הטעם לזה, דממנפ"ש, אם נימא דאין שייך על השבולת הראשונה תורת פאה כאן כיון שהוא המחייב, נימא דא"צ להפריש עליה, ואם שייך חיוב להפריש עליה, מ"ט א"א להפריש הך שבולת ראשונה עצמה.

והנראה בזה, דבמסקנת הירושלמי דקצירה היא המחייב כמירוח, נראה דאין זה דין צדדי דבעינן מעשה קצירה בתורת תנאי שאז חייל החיוב, אלא נאמר בזה יסוד דינא דפאה, דהפרשת פאה אינה הפרשה מהתבואה, וגם אינו הפרשה מהשדה כהמובא לעיל [סימן ב'] מהתורת זרעים, אלא הוא הפרשה מ"הקצירה", דיש דין "תעזוב" בקצירה כעין לאו ד"לא תכלה", שהוא לאו לא לכלות ולגמור את מעשה הקצירה, אלא להגבילו ולעשות בו "עזיבה", ומה"ט לפני שקצר את השבולת הראשונה אין כאן קצירה שיתיחס אליו העזיבה ואין כאן חיוב כלל, וע"י הקצירה יש כאן מחייב, דהך קצירה שהוא לעצמו צריכים לעשות בו עזיבה לעניים, וזה כדביארנו לעיל לריב"ב דלכן מצאנו דשיעור העזיבה הוא כהקצירה, דבתוך "הקצירה לעצמו" הוא עושה עשייה הפוכה, והיינו "אי-קצירה ועזיבה לעניים", וכן הוכחנו מהשיעור שבולת בהנחת פאה, וכן ביארנו בדין זכות בעצים, דבכל זה מוכרח שזה דין "אי-קצירה" לטובת העניים שמגביל את הקצירה לעצמו, וכל זה ביארנו לעיל [סי' ב'].

ובאמת, דבשבולת ראשונה נתחדש עוד, דאין צריך לעשות את כל קצירתו ואז לעשות עזיבה לעניים אחר כל הקצירה לעצמו, אלא תחילת הקצירה מתיחס לכל השדה והרי הוא כהתחיל לקצור כולו, והך "אתחלתא דקצירה" חיילא כבר מעכשיו בכל הקמה, ושפיר מתיחס ה"עזיבה" לכל הקצירה, ודו"ק.

ומעתה מבואר היטב הטעם שאינו יכול לעשות את השבולת הראשונה לפאה, דאם גם זה יהיה לעניים, שוב כל הקצירה היא לעניים ואין כאן "קצירה דידיה" שעושה בה עזיבה לעניים, דכולה קצירת עניים הוא, ונמצא דהפאה עצמה מבטלת את המחייב של הפאה, דהמחייב של הפאה הוא בקצירה, והפאה היא עשייה הפוכה, שעושה "אי-קצירה", וזה מבטלה לה לקצירה.

נמצא דגם למסקנה דרשינן ו"בקצרכם", שיהיה "קצירה לעצמו" וכמוש"כ הגר"א לפי הס"ד, ובעושה כולו לפאה חסר בקצירה "לעצמו", וכן מצאתי בסמ"ג מובא בכס"מ מתנו"ע [פ"ב-הי"א] וז"ל, "בקוצרך, שיקצור לעצמו שום דבר ולפיכך שנינו בתוספתא העושה כל שדהו פאה אינו פאה", ומבואר דגם למסקנה דרשינן "לעצמו", רק דבקס"ד למדו שזה דין "שיריים" כמו תרומה, שישייר חלק "לעצמו" ולא יתן את הכל לעניים, ולמסקנה ילפינן שמה ש"משייר לעצמו" הוא משום שזהו המחייב כמו מירוח, דכמו דלפני מירוח אין כאן תבואה החייבת תרומה, כמו"כ בלי "הקצירה לעצמו" ליכא מחייב בפאה, ומבואר הטעם דלא מיקרי "יש לו שיעור", דכיון דהא דבעינן "קצירה לעצמו" הוא כדי שיהיה מחייב, שוב לא שייך לדין שיריים בתרומה, דהתם השיריים אינו מחייב, אלא הגבלה בדין הפרשת תרומה, ודו"ק.

ומעתה, אף דפשיטא ליה להירושלמי דאינו עושה את השבולת הראשונה לפאה, מ"מ אכתי נסתפקו אם מפריש שישים כנגד הך שבולת, דאף שהוא המחייב, אבל כיון שהוא חלק מהקצירה שנעשית בו העזיבה, לכן יש צד שמפריש כנגדו.

[וע"ע לעיל [סי' א' ס"ק ג'] שביארנו לפי"ז את דברי הרא"ש בנדרים שאע"פ שמשאיר את השיבולת הראשונה מיקרי שעושה כל שדהו פאה, משום שרק אחרי קצירת השיבולת הראשונה חייל חיוב פאה על שאר השדה. ועוד ביארנו [שם ס"ק ד'] לפי"ז את הנידון בהפריש פאה ב' פעמים אם מהני. ולפי"ז ביארנו [שם ס"ק ה'] את דברי הגמ' בנדרים, דהוכיחו מהא דעושה אדם כל שדהו פאה, דמהני יד לפאה בהפריש וחזר והפריש].

## ד. מבאר בזה את ספיקת הירושלמי בנשרפה שבולת ראשונה, ומוסיף ביאור בעיקר הגדר דשבולת ראשונה.

ונראה דמהלך זו מוכרח נמי מהספק בירושלמי להלן, שנסתפקו מהו הדין בנשרפה שבולת ראשונה, וק' דבשלמא אי הוי דין שיריים, י"ל דכיון דבשעת הפרשת הפאה כבר אין שיריים לפנינו, תו לא שייך פאה, דתורת פאה שייך רק כשמשייר לעצמו והכא אין שיור לעצמו, אבל אם קצירת שבולת ראשונה הוא רק מחייב בעלמא כמו מירוח, א"כ מאי נפ"מ בהא מה דנשרפה הא השדה כבר נתחייב בפאה, ואיך יפקע החיוב, וכיון דכבר הוכיחו שזה "מחייב", ולא דין "שיריים", שוב מה הסתפקו אם פקע החיוב כשנשרפה.

וע"כ דמוכרח מזה, דגם למסקנה ששבולת ראשונה הוא "מחייב", אכתי בעינן שיתקיים בשדה על ידו תורת "קצירה לעצמו", רק דאינו מדין שיריים מה דבעי שיהיה ל"עצמו", אלא דזהו גופא המחייב מה שקצר לעצמו, ומה"ט הסתפקו בנשרפה, דאף דבשעתו היה כאן קצירה "לעצמו", וע"י זה מיקרי דאיכא תחילת קצירה בכל השדה וזה מחייבו בהפרשה ועזיבה, אבל אכתי יש להסתפק דאם נסתלק חלות דין "קצירה לעצמו" מהך שבולת, וכבר אין לו בה כלום, דנשרפה, [ולאו דוקא בנשרפה אלא ה"ה באופנים אחרים כהקדש וכדמדמה לה הירושלמי, ולאפוקי משימוש דידיה דאז אכתי קיימא קצירה בכל השדה] ואחרי שבטלה "הקצירה לעצמו", שוב ליכא קצירה ליחס אליה את העזיבה.

אולם נראה דצריכים להוסיף בזה תוספת ביאור, דלכאורה תמוה היאך נסתלק ה"מעשה קצירה" שעשה מקודם כשנשרפה אח"כ, הא כבר עשה בשדה זו קצירה לעצמו, ונראה עפ"י דברי התורת זרעים [פרק ג' משנה ד'] דהביא קושי' הרי"ט אלגאזי בהא דאין איסור קצירה לפני העומר כשקוצר ע"י תלישה, דתולש אינו כקוצר, ומאי שנא מפאה ולקט דלרבנן דר' יוסי גם בתולש שבולת ראשונה צריך להפריש פאה ולקט.

ותירץ בתורת זרעים, דבעומר האיסור הוא במעשה קצירה, ותלוי אם יש על המעשה תורת "מעשה קצירה" או לא, ובזה קיי"ל דתלישה אינה קצירה, משא"כ בפאה ולקט, דהכא העיקר הוא שיחול שם "קציר" על התבואה שיתחייב בפאה ולקט, וא"צ שיהיה "מעשה קצירה", ובזה ס"ל לרבנן דגם ע"י תלישה חיילא בתבואה תורת "קציר" ודו"ק, עכתו"ד.

ונראה דבזה יבואר נמי איך פקע תורת "קצירה לעצמו" בשבולת ראשונה כשנשרפה, דיסוד החיוב הוא דבעינן שם "קציר לעצמו" וחלות דין ו"בקצרכם" בתבואה, וע"י אתחלתא דקצירה לעצמו בשבולת הראשונה בזה חיילא תורת "קציר דידיה" וחלות דין "ובקוצרכם" בכל התבואה, אבל בנשרפה או הקדישה, שוב פקע מהתבואה תורת "קציר דידיה", דאף דהמעשה קצירה לא נסתלק למפרע, שהרי כבר נעשה, אבל התורת "קציר" בתבואה בטלה בזה שכבר אין לו קציר לעצמו משדה זו.

ובאמת, דזהו נמי הסברא בהא דאינו עושה כל שדהו פאה, דהעזיבה לעניים מבטלת את ה"קצירה לעצמו" שהיה בשבולת הראשונה, וכדהבאנו מהסמ"ג, דאף דבשעתו היה המעשה קצירה לעצמו, וזה לא מתבטל למפרע, מ"מ כשמעמידה לעניים בטלה מהתבואה חלות שם "קציר דידיה", ודו"ק.

והנה, אף דדברינו הכא בביאור דין "נשרפה" נראים כמחודשים, אולם עי' להלן [סי' ט'] דהוכחנו דמשכחת לה עוד אופנים של הפקעת ה"שם קציר" אחרי שכבר קצרו את השבולת הראשונה, וזה דבר ברור.

## ה. ביאור עפ"י הנ"ל בספיקת הירושלמי בדין שבולת ראשונה בפאת עומרים.

ונראה דבמהלך זה יבואר גם המשך דברי הירושלמי, דהנה אם גמר כל הקצירה ועבר על לאו ד"לא תכלה" דלא הניח פאה, אז חיילא מצות פאה בעומרין, והסתפקו בירושלמי אם גם הכא איכא דין שבולת ראשונה, וכ' הגר"א דכאן הספק גם אם בעינן אחד משישים כנגד שבולת ראשונה וגם האם אפשר לעשות להך שבולת ראשונה לפאה, ומסיק דילפינן מפאה דקמה, דמה פאה דקמה, לא חזרה פאה לשבולת ראשונה, ה"ה פאה דעומרים לא חזרה, עיי"ש.

והשו"ט בירושלמי לא מובנת, דכמו דחיובא דפאה דקמה לא חיילא בלי קצירה דשבולת ראשונה, כמו"כ חיובא דפאה דעומרין שהיא מחמת שנתחייב מעיקרא בפאה דקמה, גם היא לא חיילא בלי הך קצירה ראשונה, ולמה צריכים ללמוד חדא מחברתה, הא הך סיבה עצמה שבגללה אין השבולת ראשונה נעשית לפאה בפאה דקמה, דהואיל והוא המחייב א"א להופכו לפאה, הך סיבה קיימת גם בעומרים, ולמה צריכים ללמוד חדא מחברתה, ומאי ס"ד לחלק ביניהם.

ולדברינו הנ"ל יש מקום לחלק, דהנה, אם נלמוד דסברא בעלמא הוא, דשבולת ראשונה שנתלשה לפני החיוב לא נעשית פאה, ולא נתחייב נמי בפאה, א"כ אין שום סברא דבקצר כולה ונעשה עומרין דיתחדש עליה חיוב, דסו"ס לולי הך שבולת ראשונה לא היה חיילא נמי דין פאה דעומרין, אכן לדברינו, דהדין דשבולת ראשונה לא נעשית לפאה הוא משום שאם יעשנה פאה כבר בטלה לה לקצירה, דהעזיבה צריכה להתיחס לקצירה, ובעינן שישאר הקצירה אחרי העזיבה כדי שיתיחס העזיבה לקצירה, וא"כ י"ל דכל זה שייך בפאת קמה, אבל בפאת עומרין, דכבר נגמרה הקצירה, דכילה שדהו ונגמרה הקצירה, וזהו עבירת הלאו, שכילה את כל קצירתו, ומעתה חייל עליו חיוב לתקן הלאו, [ע' מכות ט"ז ורמב"ם ריש מתנו"ע דהוי לאו הניתק לעשה], השתא י"ל דכבר לא אכפת לן מה שמפריש את כולו להיות פאה.

והחילוק הוא, דכיון דאין כאן קצירה, שכבר נגמרה, שוב אין העזיבה מתיחסת כלל לקצירה, אלא רק לתבואה שנעשה בה הלאו, והרי פשוט דבכל התבואה נעשה הלאו, דבכל התבואה כילה את הקצירה, דחד קצירה איכא בכל התבואה, שהתחיל בשבולת הראשונה ונגמר באחרונה, ואף דאינו חייב להפריש כנגד שבולת הראשונה, אבל סו"ס הרי היא חלק מהך קצירה, ובכל הקצירה נעשתה עבירה בזה שלא היתה בה עזיבה, שהרי אם לא היה קוצר את השבולת הראשונה לא היה מכלה שדהו ולא היה עובר עבירה, דליכא "לא תכלה", ונמצא דכלפי העבירה גם שבולת ראשונה הוא חלק מהתבואה שנעשתה בו עבירה ושפיר דנו בירושלמי דדילמא יכול לעשותו פאה, וחייב להפריש כנגדו, ודו"ק.

ומסקנת הירושלמי הוא דילפינן מפאת קמה, והביאור, דבפאת עומרים לא אמרינן דנגמר הקצירה והעזיבה מתיחסת לתבואה עצמה ולא למעשה קצירה, אלא הביאור, דבפאת עומרים נתחדש שאפשר לתקן את הקצירה שלא נעשית בה עזיבה ולעשותה לקצירה שיש בה עזיבה, וע"י עזיבת העומרים מתקיים עכשיו הך עזיבה עצמה שלא עשה בקצירה, וזהו הילפותא דילפינן עומרים מקמה בעיקר דין עזיבה דידיה, דאינו דין עזיבה חדשה, ודו"ק.

וממילא פשוט, דכמו דבפאת קמה בעזיבה ראשונה לא היתה שבולת ראשונה בכלל העזיבה אלא מפרישין כנגדו, ה"ה בפאת עומרים הוא כן, דחדא עזיבה היא.

## ו. מבאר הטעם להא דא"צ א' משישים כנגד שבולת הראשונה.

איברא, דבדברינו לעיל נתבאר צד הספק בירושלמי דבעי שישים כנגד שבולת הראשונה, אכן אכתי צ"ב מסקנת הירושלמי דאין צריך א' משישים כנגדו, דאף דאינו יכול לעשות את השבולת הראשונה לפאה, דבזה מתבטלת כל הקצירה, מ"מ למה לא מפריש כנגדו, והא כיון דהעזיבה מתיחסת לכל הקצירה, הרי"ז כולל את השבולת הראשונה, שגם היא חלק מהקצירה, ולמה אין צריך א' משישים כנגדו.

ובירושלמי שם מבואר בגדר דין זה, דכיון דהוא המחייב שוב אינו בכלל החיוב, והיה אפשר לומר בביאור סברא זו, דכשקוצר שבולת ראשונה, הרי חיילא חלות "אתחלתא דקצירה" כלפי כל התבואה, אבל השבולת הראשונה עצמה חלוקה משאר התבואה, דכלפי השבולת עצמה כבר נגמרה קצירה דידיה, והוא כבר נקצר לפני דחיילא דין עזיבה, דכיון שקצירתו הוא זה שמחייב את העזיבה, א"כ ע"כ דנגמר לפני החיוב, וזהו המסקנה, דלא חיילא מצות עזיבה בקצירה כלפי הך חלק בקצירה שכבר נגמר לפני חלות החיוב, ודו"ק.

אולם אין לפרש כן, דבמסקנה דנשרפה שבולת ראשונה ביארנו דלא דנים מצד המעשה קצירה, רק מצד החלות "שם קציר" דחיילא בתבואה, וזה קיים לפנינו גם אחרי שנעשה הקצירה, וזה גופא מה דנסתלק אח"כ היכא דנשרפה, ושוב אין לומר שא"צ שישים כנגד שבולת הראשונה דכבר נגמר הדין קצירה דידיה לפני החיוב.

וע"כ דצריכים לפרש באופן אחר, דכיון דנתבאר דיסוד דינא דפאה הוא שיהיה קצירה ואז בעינן "אי-קצירה" בתוך הקצירה, א"כ י"ל דדין א' משישים הוא שיעור בגודל ה"אי-קצירה", וזה נמדד כלפי הך חלק מהקצירה שהיה יכול להיות "אי-קצירה", ובזה לא נכלל השבולת הראשונה, ודו"ק.

## ז. מיישב את שיטת הרמב"ם בדין שבולת ראשונה, ומחדש בזה חידוש גדול דאחרי שקוצרים את השבולת השניה, חשיבא גם השניה כראשונה.

ומעתה הדרינן לדברי הרמב"ם שהבאנו בריש דברינו, דברמב"ם מבואר דיכול להפריש רוב שדהו, וא"צ להשאיר דוקא את השבולת הראשונה, וזה תמוה, דהא השבולת הראשונה נתמעטה מדין פאה, והאיך מהני הא דישאיר מיעוט אחר במקומה, וצע"ג.

ועפ"י דברינו נראה שיש מקום לומר דבר חדש, דלפי מה שנתבאר לעיל, מה שאינו עושה שבולת ראשונה פאה אינו משום שבא לפני החיוב, דאדרבה, כיון דהחיוב הוא לעשות עזיבה בקצירה ותחילת הקצירה היא בו, שוב שייך בו עזיבה ג"כ, והא דאינו עושה את השבולת הראשונה פאה הוא משום דכיון דאם יעשה בו עזיבה הרי בטלה לה לכל הקצירה, שוב יתבטל נמי כל המחייב, והחלות פאה יבטל את החיוב פאה, ויבטל את עצמו, ולהכי אינו עושה, ודו"ק.

ולפי"ז נראה, דכשממשיך לקצור עוד שבולת אחרי השבולת הראשונה, הרי הך שבולת שניה מצטרפת להיות חלק מהך קצירה ראשונה, דמאי אולמי' האי מהאי, שהרי הגדר בדין שבולת ראשונה הוא שתחילת הקצירה חיילא בכל השדה, וממילא פשוט דכל קצירה בשדה הוא המשך ממנו, וא"כ, אין נפ"מ כבר בין שבולת ראשונה לשניה אחרי שיש כבר את השניה, ודו"ק היטב בזה.

והן הן דברי הרמב"ם, דהעיקר שישאר שבולת אחת וא"צ דוקא הראשונה, דהעיקר שיהיה קצירה בשדה, ואז כשעוזב החלק הנותר מתקיים בזה "אי-קצירה", ודו"ק היטב בזה.

ויש להוסיף בזה תוספת ביאור, דלעיל [ס"ק ד'] ביארנו דיסוד הדין קצירה בפאה אינו במעשה קצירה, רק בתבואה, שיחול בתבואה שם קצירה [וכדהבאנו מהתורת זרעים], וביארנו לפי"ז דדין שבולת ראשונה הוא, דע"י דהתחיל לקצור איכא כבר שם "קציר" בכל התבואה ורואים את כולו כהתחיל בו קצירה.

ולפי"ז יבואר הא דהכא ע"י המשך הקצירה לאחר שבולת ראשונה חיילא בתבואה שם קציר כמו דחיילא מעיקרא ע"י קצירת השבולת הראשונה, דכלפי החלות "שם קציר" בתבואה חדא נינהו, וכל הדין דאינו עושה שבולת ראשונה פאה הוא רק כדי שיהיה פאה מה"קציר" ואם כולו פאה אין כאן "קציר" כלל, וכנתבאר, ובזה ודאי דאין נפ"מ בין מה שנקצר ראשונה למה שנקצר שניה.

ובסברא זו ביארנו להלן [סי' ט'] דשייך גם להפקיע בנשר ברוח וכדו' את התורת קציר אחרי שכבר חיילא, עיי"ש.

# סימן דדין פאה באמצע שדהו [פ"א-מ"ג]

א] מביא ב' דרכים בדעת ר' שמעון אי פליג על דין פאה באמצע [תוספתא] או לא [ר"ש], ולדרכו של הר"ש נתחדש דהמפריש פחות משיעור שישים באמצע דמוסיף. ב] מביא ב' לישני בירושלמי ריש מכילתין אי בעי ואי מהני להוסיף פאה כשהפריש פחות מכשיעור ולב' הלישנות צ"ע הטעם לדרכו של הר"ש בשיטת ר' שמעון. ג] מבאר עיקר החידוש ב"פאה באמצע" דנתחדש הכא סוג חדש של הפרשת פאה. ד] עפי"ז מבאר מהו החידוש בשי' ר' שמעון ד"יכול" להוסיף עוד הפרשת פאה אחרי שכבר הפריש באמצע. ה] עפי"ז מבאר למה דוקא הכא חידש ר' שמעון ששייך להוסיף וממילא "מחוייב" להוסיף להשלים השיעור. ו] מוכיח עוד כעיקר הך יסוד בגדר פאה באמצע. ז] מבאר עפי"ז את שי' התוספתא בדעת ר' שמעון, וביאור דעת הגר"א בזה.

## א] מביא ב' דרכים בדעת ר' שמעון אי פליג על דין פאה באמצע [תוספתא] או לא [ר"ש], ולדרכו של הר"ש נתחדש דהמפריש פחות משיעור שישים באמצע דמוסיף.

במשנה [פ"א - מ"ג] חידש ת"ק דין פאה באמצע השדה ותחילתה, והוסיף ר' שמעון "ובלבד שיתן בסוף כשיעור", ונחלקו בכוונתו, האם הוא חולק על ת"ק או לא.

בפירוש הר"ש במשנה הביא מהתוספתא דר' שמעון חולק, דת"ק סובר דיכול ליתן פאה בכל ענין שירצה, לאו דוקא בסוף אלא גם בתחילה ובאמצע, ור"ש חולק וסובר דאף דרבי קרא מלשון "לקצור" דאפשר להפריש פאה באמצע, דדרשינן מלשון "לקצור" דאף "אם יש לו קמה לקצור" אפי"ה יכול להפריש, ומזה יליף ת"ק דיכול להפריש פאה באמצע, מ"מ סובר ר"ש דאף דאיתרבי בכלל פאה, היינו לענין זה שחל עליו תורת פאה, אבל למיפטר שדהו לא אמרינן עד שישאיר בסוף.

אולם, הר"ש עצמו דן לפרש דר"ש לא פליג, וכוונת ר"ש היא לאשמועינן דחייב להשלים השיעור, והיינו דקס"ד דמי שהפריש פאה בתחילה וסוף ואין בו שיעור שישים, נפטר כל שדהו מחיוב פאה אע"פ שאין בו שיעור וממילא גם אם יוסיף אינו פאה וחייב במעשר, וקמ"ל דאדרבה דלא נפטר, וגם בסוף חייב להשלים.

## ב] מביא ב' לישני בירושלמי ריש מכילתין אי בעי ואי מהני להוסיף פאה כשהפריש פחות מכשיעור ולב' הלישנות צ"ע הטעם לדרכו של הר"ש בשיטת ר' שמעון.

והנה, לעיל בריש מכילתין הביא הר"ש מהירושלמי דאיכא ב' לישני אם יש לפאה שיעור או לא, ונפ"מ במפריש פחות מכשיעור, דלחד לישנא חייב להפריש ולהשלים עד שישים, ומה שהפריש אינו פאה גמורה להיפטר מתרומה עד שישלים, ולאידך לישנא הרי"ז פאה גמורה, וא"א להוסיף עליו כלל, ואם יוסיף חייב בתרומה על מה שהפריש.

ולכאו' דברי ר' שמעון במשנה ג' לדרכו של הר"ש קשים לשני הלישנות, דלפי הלישנא דתמיד חייב להשלים הרי קשה דמה קמ"ל ר' שמעון הכא, שהרי תמיד חייב להשלים לשיעור שישים, ומה קס"ד דוקא הכא בפאה באמצע שדהו דנפטר כל שדהו וא"צ להשלים, ולפי הלישנא דתמיד אינו חייב להשלים ודאי תיקשי, דמאי שנא בפאה באמצע דדוקא הכא יכול וחייב להשלים, וצ"ע.

ובשלמא להמבואר בתוספתא דלר' שמעון אין פאה באמצע מועילה אלא כשמפריש לאח"ז פאה בסוף, א"ש מה קמ"ל ר' שמעון, וגם ללישנא דא"צ להוסיף אח"כ א"ש למה הכא מוסיף, דהכא כיון שלא הפריש בסוף הרי לא נגמר הפאה מה"ת, ושפיר בעינן שיפריש פאה בסוף ועי"ז משלים הפרשתו, ול"ק מדברי הירושלמי דלעיל דמיירי שהפריש בסוף פחות מכשיעור, ובכה"ג אמרינן שא"א להוסיף אח"כ כיון שגמר לקיים ההפרשה ופשוט, אבל לדרכו של הר"ש צ"ע לשני הלישנות.

[ואגב יש להעיר, דלפי הר"ש ר' שמעון איירי בשיעור שישים דרבנן, ולפי התוספתא ר' שמעון איירי בדין דאורייתא, דהנה הדין שמחדש ת"ק ששייך הפרשת פאה באמצע, זו דרשה דאורייתא, דקס"ד דפאה משמע בסוף דוקא, וקמ"ל דדרשינן "לקצור", וזה חדית לן ת"ק, וא"כ מהיכי תיתי דר' שמעון מיירי בדין דרבנן דשישים, ובשלמא לתוספתא א"ש דר' שמעון חולק בדאוריי', אבל לדרכו של הר"ש קשה, דמהיכי תיתי לפרש דקאי בדרבנן.

וי"ל דלר"ש היה דיוק במשנה דר' שמעון קאי בדרבנן, דלתוספתא קשה דלמה אמר ר"ש "ובלבד שיתן בסוף כשיעור", והול"ל "שיתן בסוף" ומה הוסיף כאן "שיעור", ולדרכו של הר"ש א"ש, דבא לומר דין ששייך רק ל"שיעור שישים", שהרי אם הפריש שיעור שישים באמצע, אז מודה ר"ש שא"צ להפריש בסוף כלל, וא"ש, דרק כשחסר שיעור חייב להפריש בסוף, ודו"ק, וי"ל דזה המקור לפירושו של הר"ש].

## ג] מבאר עיקר החידוש ב"פאה באמצע" דנתחדש הכא אופן מחודש של הפרשת פאה.

והנראה בזה, ונקדים לבאר עיקר החידוש ב"פאה באמצע" דנראה דאיכא בזה חידוש בעיקר הגדרתה, והביאור בזה נראה עפ"י מה שייסדנו לעיל [סי' ב' וג'] בעיקר דין הפרשת פאה, דהגדר בזה הוא דבקצירת שבולת ראשונה חיילא חיובא דפאה, וזה משום דע"י קצירה זו חל "שם קציר" בכל התבואה, והדין הפרשה הוא לעשות "עזיבה" בהך "קצירה", ושיתיחס העזיבה לקצירה, ולפני קצירת שבולת ראשונה אין כאן "קציר" שיעשה בו עזיבה.

והוספנו בזה עוד, דהחפצא של הך "עזיבה" היא "אי-קצירה", כעין הלאו ד"לא תכלה", דזה עשייה דידיה לא לכלות קצירתו, ומעמיד כאן "אי-קצירה" לעניים, ומה"ט ביארנו דאינו עושה כולו פאה, דכשעושה כל שדהו פאה מתבטלת התורת קציר לגמרי, ועי' לעיל [בסי' ב' וג'] בכל זה בארוכה.

ונראה דעפי"ז יבואר עיקר חידוש מתני' דמהני להפריש פאה באמצע שדהו, דהכא נתחדש סוג פאה מיוחדת מגזה"כ "דלקצור" וכדפי' הירושלמי "אפילו יש לו קמה לקצור", ומהדרשה מדוייק דעיקר החידוש אינו מה שמפריש באמצע "השדה", אלא מה שמפריש באמצע "הקצירה", וכדהבאנו לעיל [סי' ב'] מהמקד"ד.

ונראה עוד, דעומק הך חידוש דנתחדש הכא הוא ששייך "אי-קצירה" אף שיש אחריו קצירה, והחידוש בזה הוא דתמיד "האי-קצירה" גומר ומסיים את כל קצירת השדה, דכשם שקצירת שבולת ראשונה חשיבא כאתחלתא דקצירה כלפי כל השדה, ה"נ בסוף קצירתו "האי-קצירה" הוא הגמר שמסיים את כל הקצירה, וזה עומד כנגד קצירתו הראשונה ומגבילו שלא יהא תורת קצירה על כל השדה, וזהו ענין העזיבה בסוף הקצירה, שכאן מפסיק קצירת השדה, וחייל על הקמה שנשארה דין עזיבה לעניים, ודו"ק.

ומעתה נראה, דהכא שעושה פאה באמצע, מסברא היה מקום לומר דל"מ כלל, ומשום שאין כאן גמר קצירה ביחס לכל הקצירה, ובזה ילפינן מקרא דלקצור דנתחדש כאן אופן נוסף של פאה, דנתחדש "אי-קצירה" גם באופן שיש בו תוספת והמשך קצירה אח"כ, והיינו "אי-קצירה" שלא גומר ולא מסיים את הקצירה, והגדר בזה הוא, שזה "אי-קצירה" שמתיחס למקומו, אבל אינו "אי-קצירה" לסיים קצירתו בכללותה, דאדרבה הוא ממשיך קצירתו אח"כ, ודו"ק.

ועי' להלן בסוף דברינו [ס"ק ו'] דהבאנו הוכחות נוספות למה שנתחדש הכא בעיקר הגדר בפאה באמצע.

## ד] מבאר עפי"ז מהו החידוש בשי' ר' שמעון ד"יכול" להוסיף עוד הפרשת פאה אחרי שכבר הפריש באמצע.

ומעתה יבואר הא דס"ד הכא דא"א להוסיף ולהשלים כשהפריש באמצע פחות מכשיעור, והוצרך ר' שמעון לחדש כן הכא, דאף דתמיד צריכים להשלים כשחסר שיעור, אבל הכא איכא בזה חידוש מיוחד, דבכל פאה שהיא בסוף קצירתו, הרי אין אחריה עוד קצירה, וא"כ מה שמוסיף להפריש מצטרפת ומשלימה הך "אי-קצירה" ועזיבה שעשה מעיקרא, דבתוספת הוא מצמצם ומגביל יותר את קצירתו הראשונה, ומה"ט סובר הלישנא קמא דשפיר מוסיף ומשלים, דשני ההפרשות חדא נינהו, ופשוט דאף אי מפריש בב' מקומות שונות אכתי פאה א' נינהו, דתרוייהו מגבילים וגומרים קצירה חדא, וכמו שנתבאר לעיל [סי' ב'] דכל גדר העזיבה תלוי בקצירה ולא בשדה.

אולם, הכא בפאה באמצע ע"כ דתרי הפרשות נינהו, שהרי עשה "עזיבה" באמצע הקצירה, ואחרי הך "אי-קצירה" הוסיף לקצור, הרי דבהמשך קצירתו נגמר הך "אי-קצירה" של הפאה שהרי עשה קצירה אחריה, וכמו שנתבאר לעיל שהעזיבה באמצע השדה הויא עזיבה לחלק מסויים ולא לסיים כל הקצירה, וגם אם יעשה עזיבה נוספת, ע"כ דהך עזיבה תהיה עזיבה נפרדת בפנ"ע, ולא תהיה חלק מהעזיבה הראשונה, ומאן יימר ששייך לעשות ב' עזיבות נפרדות בקצירה אחת, דכיון דהעזיבה באמצע מועילה לקצירה שלפניו ואחריו, א"כ מאן יימר דשייך להוסיף עוד "אי-קצירה" בסוף להשלים השיעור, וא"כ, לא מיבעי' למ"ד דתמיד אין להוסיף על פאה להשלים לשישים, אלא אפי' למ"ד דבעלמא אפשר להוסיף הכא קס"ד דא"א, וא"ש החידוש.

## ה] עפי"ז מבאר למה דוקא הכא חידש ר' שמעון ששייך להוסיף וממילא "מחוייב" להוסיף להשלים השיעור.

ונראה דלפי"ז יש לבאר גם הא דמחדש ר' שמעון לאידך גיסא, והיינו דדוקא הכא לכו"ע אפשר להפריש עוד להשלים השיעור, דגם אם תמיד א"א להפריש עוד פאה להשלים השיעור הכא אפשר, והביאור, דכיון דהך "אי-קצירה" שאני מכל "אי-קצירה", דהכא אין ה"אי-קצירה" מסיימת את הקצירה, דיש אחריה עוד קצירה, הרי דמונח בתוך ה"אי-קצירה" אפשרות של קצירה נוספת, וזהו עיקר הגזה"כ והחידוש "דלקצור", דמהני גם הך "אי-קצירה" שמונח בו תוספת קצירה.

ומעתה י"ל דזה גופא הטעם דדוקא הכא אפשר להוסיף עוד, דכיון דמונח בו המשך ותוספת קצירה, בזה גופא מונח אפשרות של עזיבה נוספת, ודלא ככל עזיבה דס"ל להך מ"ד שאין אחריה עוד עזיבה, וזהו מה שאמר ר' שמעון, דהכא איכא "עזיבה" ששייך בו תוספת,דכיון שנשאר עדיין תורת קצירה על השדה ממילא יש אפשרות של עזיבה.

ולפי"ז נראה דבאמת גם לדעת הר"ש עיקר דינא דר' שמעון דחלוק פאה באמצע מפאה בסוף הוי גם לגבי דאוריי', דאף דבעלמא לאחר שהפריש א"א לחזור ולהפריש עוד פאה, מ"מ הכא בפאה באמצע שאינה עזיבה על כל הקצירה, ממילא שייך לעשות עוד עזיבה לאח"ז, וא"כ יש נפ"מ בדינא דר"ש גם לענין דין פאה דאוריי', דאף דלאחר שיצא יד"ח א"א להפריש עוד פאה, מ"מ כשהפריש פאה באמצע אין הדין כן, ויכול להפריש עוד פאה לאח"ז.

ולפי"ז יש לבאר דברי הר"ש בפירוש דברי ר' שמעון דמתני' כשהפריש האמצע פחות מכשיעור, דכיון דמה"ת נתחדש דפאה זו שייך בו תוספת, שוב נתחייב מדרבנן כשהפריש פחות מכשיעור להוסיף עד השיעור, וזה לאפוקי מהתוספתא דס"ל בדעת ר' שמעון דבדין דאוריי' "דלקצור" נתחדש דחייב בפאה נוספת בסוף, אבל הר"ש לא ס"ל כן, אלא ס"ל דמה"ת נתחדש רק דשייך תוספת, [וזה חידוש לשני הלישנות, וכנתבאר, ויסוד החידוש הוא דפאה באמצע הויא עזיבה שיש בה אפשרות של עוד קצירה ועזיבה, וכנתבאר], ואחרי דשייך תוספת מה"ת, שוב חייב מדרבנן להשלים אם לא עשה את העזיבה הראשונה כשיעור.

נמצא דלשני הלישנות דלעיל בירושלמי החידוש לדעת ר' שמעון הוא חידוש א', והיינו דלא שייך להרחיב את העזיבה שהיה באמצע, ומ"מ שייך בו עזיבה חדשה, ובזה אינו כפאה בסוף דלחד מ"ד מרחיב את הפאה הקודמת, אלא הכא נתחדש שיכול לעשות לאח"ז עוד מעשה עזיבה נפרד, ומשום שגם לאחר העזיבה הראשונה נשאר אפשרות של קצירה על חלק מהשדה, וממילא שייך ע"ז עוד מעשה עזיבה, ודו"ק.

## ו] מוכיח עוד כעיקר הך יסוד בגדר פאה באמצע.

ובעיקר האי חידוש דבפאה באמצע היה ס"ד דלא מהני כיון דאין העזיבה מתיחסת לכל הקצירה, העירני בזה הרה"ג ר' ישראל טופיק דיש להוכיח כן מדברי הריטב"א ותוס' הרא"ש בשבועות [ג'.] שהקשו מ"ט א"צ ד' פאות בשדה כפאת הראש, ותירצו דלגבי שדה בכילוי תלי' רחמנא, וכעין זה כתב הראב"ד בפי' לתו"כ קדושים. ונראה מדבריהם, דדין עזיבה דפאה נאמר ביחס לכל השדה, וכמו שנתבאר.

וכבר עמד בזה המקד"ד [סי' ס"ב ס"ק ב' ד"ה גרסינן] לבאר דהכוונה בזה דכל הפרשת פאה מהני, ואין בזה מקום מסויים כפאת הראש, דהעיקר שלא יבא לידי כילוי הקצירה, אכן לכאו' אכתי יש להעיר מדין פאה באמצע, דבראשונים הנ"ל מבואר דהטעם דא"א לומר דבעי כמה פאות משום דכתיב לא תכלה, וכל היכא דאינו מכלה ע"כ דאינו עובר על חיוב פאה, וא"כ תיקשי מאי צריך קרא כשמפריש באמצע לומר דמהני, הא מ"מ גם בכה"ג שמפריש באמצע לא כילה הקצירה, ולמה לא יהני.

וע"כ דמוכרח מהכא דהצד דבעי הפרשה בסוף אינו תנאי בעלמא שיפריש בסוף הקצירה, אלא דרק בכה"ג חשיב שיש כאן עזיבה ביחס לכל הקצירה, ומה"ט היה ס"ד דל"מ באמצע, וס"ד דבכה"ג מיקרי שמכלה כיון שיש חלק בקצירה שלא חיילא בה עזיבה.

ובאמת דיש להוכיח דגם לאחר הגילוי מקרא דאכתי אינו כפאה בסוף השדה, דבפי' הר"י מלכי צדק [פ"א-מ"ג] כ' דר"ש בעי "סוף עיקר", ומבואר דאינו גזה"כ בעלמא דבעי פאה בסוף, אלא הוא "עיקר תורת פאה", וכעי"ז מבואר בפי' המשנה לרמב"ם בדעת ר' יהודה, דבשייר קלח א' "סומך לו משום פאה", שכל מה שהשאיר באמצע טפל לזה, דעיקר פאה הוי בסוף, וטעם הדבר מבואר לפי דברינו הנ"ל, שרק עזיבה בסוף מתיחסת לכל הקצירה, ולכן רק הפרשה בסוף היא "עיקר ההפרשה".

וע"ע בר"ש סיריליאו בירושלמי [פ"א-ה"ג] דהא דמהני פאה מעיקרא הוא בתורת "טפל לסוף", ובסוף הל' ג' נסתפקו בירושלמי במתכוין לפטור שדהו, ופי' הרש"ס שם דהספק דדילמא הא דמהני פאה באמצע ומצטרף עם הפאה שבסוף, הוי רק כש"טופל" השתא גם הפאה דמעיקרא ומחברה לפאה שמפריש בסוף, ולהנ"ל הביאור הוא, דאף דלר"ש הפאה שבאמצע ג"כ הויא פאה, אבל ע"ז נסתפקו דהא דמהני שמצטרפת להשלים שישים עם מה שמפריש בסוף, ופוטרת השדה, הוי רק כשטפל הפאה שבאמצע עם ההפרשה שבסוף, דרק בסוף המעשה קצירה שייך שהעזיבה תקבע תורת "אי- קצירה" על השדה.

## ז] מבאר עפי"ז את שי' התוספתא בדעת ר' שמעון, וביאור דעת הגר"א בזה.

ועפ"י כל הנ"ל יבואר נמי שי' התוספתא בדעת ר' שמעון, דיש לתמוה, דממנפ"ש צ"ע, דאם הפאה באמצע הויא פאה מ"ט לא מהני לפטור את כל הקצירה, ואם אינה פאה לפטור מאיזה טעם מועילה להחשב כפאה, וכן תיקשי להסוברים דמצטרפת הך פאה להשלים שיעור שישים עם הפאה בסוף, וממנפ"ש תיקשי, דאם הך פאה באמצע חשיבא פאה, מ"ט אינה פוטרת בפנ"ע.

ועפ"י הנ"ל א"ש היטב, דבאמת פאה באמצע הויא ג"כ עזיבה, ורק אינה מתיחסת לכל הקצירה, ולכן אינה פוטרת את כל השדה, אבל מצד עצמה ודאי דחשיבא פאה. ומבואר גם טעם הסוברים דאף שאינה מועילה אלא כשהפריש בסוף, מ"מ להשלים שיעור שישים שפיר מצטרפת, דעיקר תורת פאה שייך בה גם כן.

ומבואר נמי שי' הגר"א בירושלמי [פ"א-ה"ג] דלר' שמעון פאה באמצע לא מצטרפת להשלים השיעור שישים, וצריך להשלים בסוף השדה שיעור שישים על כל השדה, והביאור כהנ"ל, דפאה באמצע אינה ככל פאה ולא מתקיים בה עזיבה ביחס לכל הקצירה, ומה"ט לא משלימה לשיעור שישים, ורק דאיתרבי מקרא שיש גם בה קיום דין פאה, ולא הוי כפאה בסוף.

# סימן הבדין הפסק דאמת המים [פ"ב - מ"ב].

א. מבאר דיסוד דיני ההפסק לב' שדות הוא הפסק בקצירה. ב. מבאר בזה דין הפסק דאמת המים, והפסק דחו"ל [לדרכו של האו"ש בירושלמי].

## א. מבאר דיסוד דיני ההפסק לב' שדות הוא הפסק בקצירה.

בפרק ב' במשנה ב' מבואר דאמת המים מפסקת רק כשאינו יכול לקצור בב' הצדדים, והק' במשנה ראשונה דמאי שנא משאר המפסיקים דלא התנו כן, ותי' דכיון דאמת המים הוא חלק מהשדה, ומשמש לשדה, הרי"ז בטל לשדה ולכן התנו שיהיה מפסיק בקצירה.

ואכתי צ"ב, שהרי נאמרו תנאים באמת המים, שיהיה קבוע, ושיהיה בה זרימת מים ולא סגי במים מכונסים ורק בכה"ג מפסקת [גר"א בשנות אליהו פ"ב-מ"א], וצ"ע דממנפ"ש, אם אמת המים מצד עצמה בטילה לשדה, וההפסק הוא רק משום שבפועל א"י לקצור שני הצדדים, א"כ למה לי תנאים ודינים באמת המים, וע"כ מוכרח שדבר צדדי הגורם שא"א לקצור ביחד אינו הפסק, וע"כ דהאמת המים מצד עצמה היא המפסקת, ואינה בטילה לשדה, וא"כ למה לי תנאי דאינו יכול לקצור ביחד, ומ"ש משאר המפסיקין.

ועוד יש להקשות, דהנה מבואר להלן [פ"ב-מ"ה] דבשני מינים אין מפרישין מאחד לחבירו, והבאנו להלן [סי' ז' ס"ק א'] דאינו דין מצד המינים עצמם, אלא מצד השדות, דשני מינים הם כב' שדות ואין מפרישין משדה לחבירו, ומבואר במתני' שם דב' מינים של חיטים שאינם ב' מינים ממש, בזה תלוי בגורן, דאם עושה מהם ב' גרנות הרי"ז ב' מינים, ואם עשאן גורן אחת נותן פאה אחת, וק', דאם החיטים עצמם אינם כב' מינים כשהם בשדה אחת, א"כ מה מהני מה שאח"כ מחשיבם כב' מינים, שהרי הא דא"א להפריש ממין א' על חבירו היינו דחשיב ב' שדות, ויש לומר דמגלה דעתו דמעיקרא גידלם כב' מינים, ואכתי צ"ב.

וראיתי בביאור הלכה [פ"ג מתנו"ע ה"א] ובשערי אמונה [פ"ב מ"ה עמוד קל"ד] שנתעורר בזה, וכ' דהכל תלוי בקצירה אחת או ב' קצירות, ונראה לבאר את הדברים עפ"י מה שנתבאר לעיל בעיקר דין הפרשה, דהבאנו לעיל [בסי' ב'] מהתורת זרעים שאין ההפרשה מתיחסת לתבואה עצמה, אלא לשדה, והוכיח כן מדיני הפסק דאין מפרישין משדה לחברתה, וביארנו דאין הכוונה ל"שדה" כפשוטו, אלא ל"קצירה", דכשקוצר שבולת ראשונה חיילא תורת קצירה כלפי כל השדה, והדין עזיבה דפאה היא בקצירה, ונראה דיסוד דיני הפסק הם כך, דע"י זה שנתחלקו לשני שדות, שוב מיקרי הקצירה כהתחלת קצירה רק כלפי שדה זו, דהקצירה מתיחסת לכל שדה ושדה בפנ"ע, ולשני שדות איכא שני קצירות, וחיוב פאה על החלק השני חייל רק כשקצר שבולת ראשונה בצד השני של השביל והנהר וכו', ומה"ט אין מפרישין מחלק א' לשני, דלא שייכא העזיבה מצד א' לקצירה מצד השני.

וע' להלן [סי' י"ב] שהבאנו מהר"ש סיריליאו בביאורו בירושלמי ריש פ"ד דכ' בהדיא דכל הדין דאין מפרישין משדה על חברתה הוא משום שאין הפאה שמפריש שייכת לקצירה, עיי"ש שהרחבנו בזה.

## ב. מבאר בזה דין הפסק דאמת המים, והפסק דחו"ל [לדרכו של האו"ש בירושלמי].

ומעתה נראה, דנתחדש באמת המים דלמרות דכשהנידון הוא כלפי השדה עצמה, ודאי דלא מיקרי כב' שדות ע"י אמת המים, שהרי האמת המים בטילה לשדות כיון שהשדות צריכות אותה, וכסברת המשנה ראשונה, אכן, כיון דכל מה דבעינן ב' שדות הוא רק משום דבכה"ג חשיבי שתי קצירות, א"כ י"ל דאיכא הפסק שאינו מפסיק את השדות עצמן, וחייל רק לגבי הקצירות, והיינו באופן שדבר שהוא חלק מהשדות גורם לזה שא"א לקצור קצירה אחת, דבכה"ג חשיב הפסק בקצירה עצמה, וקצירת שבולת ראשונה בצד א' לא מיקרי תחילת קצירה כלפי כל השדה, וממילא יצטרכו קצירה אחרת ועזיבה אחרת בצד השני, וזהו באמת הגדר בהפסק דאמת המים, ונמצא דעיקר ההפסק הוי מחמת מה שיש כאן אמת המים, ומה"ט תלוי בדינים שנאמרו בה שתהא קבועה וכה"ג, אלא דכיון שהיא חלק מהשדה חשיב ההפסק רק כשע"י זה הוו ב' קצירות, אבל אה"נ, אם יהיה דבר צדדי שיגרום שאינו יכול לקצור כאחד, ודאי לא הוי הפסק, ודו"ק.

הרי לנו דבכל המפסיקים, ע"י ההפסק נהיו לשני שדות, ובתוצאה מזה אין כאן קצירה אחת, משא"כ באמת המים חשיב הפסק רק לגבי הקצירה, ולכן התנו בה "שאינה יכולה להקצר כאחת", ודו"ק.

ולפי זה יבואר דינא דמתני' בב' מיני חיטים שעשה מהם ב' גרנות, דכיון דהקצירה היא לב' גרנות חשיבי ב' קצירות, ואין עזיבה במין א' חשיב עזיבה בקצירת מין השני, דאף דבשדה עצמו, אינם ב' מינים, וא"א לומר דיש כאן ב' שדות, אבל סו"ס יש כאן ב' קצירות, והפסק בקצירה עצמה, ג"כ סגי לחייב עוד הפרשת פאה.

וע' להלן [סי' ז' ס"ק ד'] דהוכחנו מדיני הפסק ד"זרע אחר" דאף דב' מינים הם כב' שדות, אבל כל זה אינו כלפי השדות עצמן, ורק לענין הקצירות הוא כן, וכדברינו הכא באמת המים.

והנה, בירושלמי סוף פרק אלו מפסיקין הסתפקו בדין פאת חו"ל, והאריכו האחרונים לבאר ספיקת הירושלמי, [ועי' בהגהות הגר"א שם, וברש"ס, וע' בשערי אמונה סוף פ"ב מה שהביא מהחזו"א בזה], ומצאתי באו"ש [מתנו"ע ג'-א'] ובמקדש דוד [סי' ס"ב ס"ק א' - עמוד רל"ט] שביארו דמיירי בשדה בא"י ורצועה א' באמצע מחו"ל, ולענין הפסק, [וביארו את הספק באופנים שונים, עיי"ש], ומבואר שם במקדש דוד דודאי דאין כאן ב' שדות, דחו"ל אינו מפסיק, אלא דהנידון הוא, דכיון דאינה קצירה המחייבת, א"כ לענין פאה חשיב כקצירה אחרת ומפסיק, ומכאן מקור לדברינו דשייך דין הפסק כלפי הקצירה, אף דאינו הפסק כלפי השדה.

# סימן ושיטת הרמב"ם בקצר וחרש דהוי הפסק,[פ"ב-מ"א].

א. שי' רבנן דמהני לאחר קצירת שחת לעשות הפסק ע"י חרישה, ושי' הרמב"ם בזה, ותמיהה בשי' הרמב"ם. ב. ביאורו של המקדש דוד דיש ב' דינים בהפסק לפאה ושייך הפסק לאחר החיוב כלפי ההפרשה, ולפי"ז יהא חידוש לדינא בשלולית. ג. ביאור נוסף בשי' הרמב"ם, דע"י החרישה נעקר הקצירה המחייבת. ד. ביאור בדברי רבינו גרשום במנחות על פי הנ"ל.

## א. שי' רבנן דמהני לאחר קצירת שחת לעשות הפסק ע"י חרישה, ושי' הרמב"ם בזה, ותמיהה בשי' הרמב"ם.

בפ"ב מ"א נחלקו ר"מ ורבנן בקוצר לשחת דלר"מ הוי הפסק דלאו שמיה קצירה, ומפסיק בין השדות שמשני צדדי המקום שקצר, ולרבנן דשמיה קצירה [רש"י מנחות ע"א] אינו מפסיק עד שיחרוש, ואז חשיב הפסק, דשדה ניר הוי הפסק [רש"י שם], ולמסקנת הסוגי' במנחות [ע"א] מיירי בקוצר לפני שהביאה התבואה שליש, ואפי' בקוצר לאדם, [וכבר הק' הגרעק"א כאן על הרע"ב שכ' קוצר לבהמה].

ויש לעיין דכיון דלרבנן שמי' קצירה, א"כ לפני החרישה היה על כל השדה יחד חיוב פאה, ואם לא פקע הקצירה ע"י החרישה, נמצא דכל השדה נתחייב כבר בחיוב אחד, והיאך פקע כשנעשתה עכשיו שדה ניר.

ותי' המשנה ראשונה הכא דכיון דקצר רק לשחת, ושוב חרש, איגלאי מילתא דלא היה כאן קצירה המחייבת, וצ"ל דלדבריו אהני החרישה בתרתי, א] על ידי החרישה בטלה הקצירה דמעיקרא והויא למפרע כאכילת חגבים שאינה מחייבת פאה, ב] השדות שמשני הצדדים חשיבי ב' שדות מחמת השדה ניר שביניהם.

אכן עיקר הדבר צ"ב, דאיך נתבטלה הקצירה למפרע, וע' קרן אורה שם במנחות שנתעורר בזה, והביא על זה שי' חכמים לקמן פ"ג מ"ב במנמר שדהו [והתם מפריש אח"כ גם על מה שקצר לפני הבאת שליש וע' ראב"ד מתנו"ע פ"ג הי"ב], ונראה דכוונתו דאף דקצירה לשחת הויא כתחילת קצירה לחכמים, אכן כיון שהיא לפני הבאת שליש אין ע"ז שם קצירה בפנ"ע, וכל תורת קצירה זו הוא רק בהדי הקצירה של שאר השדה, דמצטרף לקצירה גמורה וחשיב התחלת הקצירה, אבל כשלא קצר אח"כ קצירה גמורה אין הקצירה לשחת קצירה בפנ"ע לחייבו, ולפי"ז כשחרש לפני שהך קצירה נהיתה לקצירה, שוב בטלה מכאן הקצירה לשחת, ואינה מצטרפת לקצירה דאח"כ להיות קצירה גמורה.

ויש לדקדק כן מדברי הר"י בן מלכי צדק כאן במשנה, דבשי' ר"מ כתב דקצירת שחת "לאו קצירה היא, ולאו אתחלתא דקצירה" ובדעת רבנן כתב "קסברי רבנן דאתחלתא דקצירה היא", ולא הוסיף לומר ד"קצירה היא", והיינו דאיכא תרתי, א] מעשה הראוי להחשב קצירה מצד עצמו, ב] תחילת הקצירה דחשיבא קצירה רק כשמצטרפת עם קצירה אחרת, ולר"מ אינה לא קצירה, ולא תחילת קצירה, ולרבנן הויא תחילת קצירה, אבל מודו שאינה קצירה בפנ"ע.

אולם שי' הרמב"ם צ"ע, דפסק [בפ"ג מתנו"ע ה"ד] כרבנן דבעינן חרש, אבל לא כתב דוקא בקצירה לשחת אלא בכל קצירה, ומשמע דגם בקצירה גמורה בגמר בישולה מהני חרש, וכן דייקו המהר"י קורקוס והמשנה ראשונה, וע"ד זה כ' בקרן אורה במנחות שם בשיטת התוס', [ובדברי התוס' לכאו' יש לדחות ולומר דמיירי כאכלוה חגבים, ודו"ק], וזה תמוה ביותר, שהרי כשקצר קצירה גמורה, חייל חיוב פאה אחד על כל השדה, ואיך מהני חרישה וניר אח"כ להפסיק, וצע"ג.

## ב. ביאורו של המקדש דוד דיש ב' דינים בהפסק לפאה ושייך הפסק לאחר החיוב כלפי ההפרשה, ולפי"ז יהא חידוש לדינא בשלולית.

ותירץ המקדש דוד [סי' ס"ב ד"ה הנה בב' מינים - עמוד רל"ח] דיש ב' דיני הפסק, א] בעיקר החלות חיוב, דעל כל שדה חיילא חיוב בפנ"ע, וזה דיינינן בזמן קצירת שבולת ראשונה, דאז נתחייב כל השדה, ב] גם היכא דחייל חיוב אחד כשקצר שבולת ראשונה, אכתי שייך הפסק כלפי ההפרשה, דאין מפרישין משדה על חברתה אף כשהם בחיוב אחד.

ומעתה דברי הרמב"ם פשוטים, דעל ידי החרישה, אף דחורש לאחר החיוב, ויש חיוב אחד על כל השדה, אבל אכתי נפרדים הם וחשיבי ב' שדות לענין הפרשה ע"י הניר וחרישה ביניהם, עכתו"ד.

ונראה להביא סמוכין לחידושו של המקד"ד, דהנה הר"ש הביא מהתו"כ שדורש "שדך לחייב על כל שדה ושדה", ובירושלמי [מובא בר"ש שם] דרשו "שדך, ובלבד שלא יוציא משדה לחבירתה", הרי דאיכא שינוי לשונות בהנך דרשות, דלשון התו"כ משמע דהוי דין ב"חיוב", ולשון הירושלמי משמע דהוי מדיני ה"הפרשה", ולהנ"ל ניחא דבאמת נאמרו בזה ב' דינים.

ויש להעיר, דלפי"ז יהא חידוש לדינא, דבהפסק דשלולית מבואר בירושלמי [פ"ב ה"א], וכן נפסק ברמב"ם [פ"ג-ה"ב] דצריך שיהיה נמשך מים, והגר"א בשנות אליהו [פ"ב-מ"א] ס"ל דגם בנחל צריך שיהיה שם מים, אבל שלולית צריך שיזרום שם מים, וראיתי דנקט מרן הגרח"ק שליט"א בדרך אמונה שם דא"צ שיהיה זרימת המים כל הזמן [ולא מצאתי לזה מקור, דבירושלמי כ' "והוא שימשוך בה מים" ולא כתוב שא"צ שיזרום כל הזמן, אולם גירסת הר"ש סיריליאו בירושלמי "ובזמן שימשוך בה מים" וזה משמע כמרן הגרח"ק שליט"א, שו"ר בביאור ההלכה פ"ג מהל' מתנו"ע הל' ב' ד"ה והיה שכ' להוכיח כן מלשון הרמב"ם], והוסיף מרן הגרח"ק בזה, דסגי כשזורם מים בזמן הקצירה להופכו לשני שדות, דזהו שעת החיוב, עכתו"ד.

אכן לפי המקדש דוד הנ"ל נראה דאינו כן, דאם בזמן הקצירה היה שלולית בלי זרימת מים, ובזמן ההפרשה כבר זורם, חשיב הפסק לענין שא"א להפריש מזו לזו, וחייב ב' הפרשות.

ובעיקר חידושו של המקד"ד דאף כשהיתה שדה אחת בשעת הקצירה ואח"ז נתחלקה דלא מהני להפריש זה על זה, יש להעיר דעיקר האי יסוד מוכח גם מדברי הגר"א בירושלמי [פ"ג-ה"ד] בדין אחין שחלקו [מובא להלן סי' י"א] דס"ל דכשהיו יחד ונתחייבו בחיוב אחד ואח"ז חלקו בעי הפרשה מכ"א בפנ"ע, ואף דשם מיירי בב' בנ"א, אכן בהגר"א שם הרי מבואר דטעמא דב' בנ"א לא מפרישין זה על זה, משום דחשיבי ב' שדות, ומבואר לפי"ז דגם בהפרשה ל"מ כשנתחלקו אח"כ לשתי שדות.

וע' עוד להלן [סי' ז' ס"ק א'] שהבאנו עוד נפ"מ מחידוש זה של המקדש דוד בב' גרנות באופן שנמלך.

## ג. ביאור נוסף בשי' הרמב"ם, דע"י החרישה נעקר הקצירה המחייבת.

ונראה לבאר את שי' הרמב"ם באופ"א, דהנה, לעיל [סי' ב'] נתבאר דיסוד דין הפרשה היא עזיבה בקצירה, דקצירת שבולת ראשונה היא תחילת קצירה לכל השדה, והעזיבה היא עזיבה בתוך הך קצירה, ונתבאר לעיל [סימן ה'] בהפסק דאמת המים, דהדין דאין מפרישין משדה לשדה הוא משום שאין שייכות בין ב' הקצירות, וקצירה דהאי שדה נגמר בתוך האי שדה, ולא יתייחס עזיבה בשדה א' לקצירה בשדה השני, ובזה ביארנו [שם] דמשכחת לה דין הפסק שלא מפסיק בין ב' השדות עצמם, אלא הוי הפסק רק בקצירה.

והנה, בריש מכילתין הסתפקו בירושלמי בנשרפה שבולת ראשונה, האם צריך לקצור עוד שבולת, ותמוה, הרי כבר נקצרה ונתקיים התנאי דבעינן "קצירך", ולמה לי עוד קצירה ומאי נפ"מ בהא דנשרפה, ובשלמא לפי הך צד בירושלמי שהשיעור שישים הוא גם כנגד השבולת ראשונה א"ש, דההפרשה הויא גם עבירה, וכשנשרפה לא שייך הפרשה עליה, אבל לפי מה דמסיק הירושלמי דאין מפרישין שישים כנגדה, למה צריכים שתהא בעולם, וכבר נתקשה בזה באבי עזרי מתנו"ע מהדור' רביעאה.

וביארנו לעיל [סימן ג'], דכיון דהעזיבה צריכה להתיחס לקצירה, א"כ כל מה שמפריש שישים כנגד כל התבואה הוא מחמת ה"תחילת קצירה" דחיילא בהו, וקס"ד לירושלמי דכשנשרפה הך שבולת, ואין לו כלום מהך קצירה, שוב בטלה לה הך תחילת קצירה, ושוב אין קצירה בתבואה שיתייחס אליו העזיבה, וקמ"ל דלא בטלה הקצירה מחמת השריפה, ועיי"ש שהארכנו בביאור הדברים.

וע"ד זה נראה לבאר דעת הרמב"ם בקצר וחרש, דכשחורש את השדה אחרי הקצירה, ומכשירה בזה לזריעת התבואה הבאה, שוב ליכא תורת קצירה על השדה, וכל מה ששייך עזיבה הוא רק באופן שהעזיבה מתייחסת לקצירת השדה, והכא גרע מנשרפה, דדוקא בנשרפה שמצד השדה לא נשתנה כלום, ורואים עדיין את תחילת הקצירה בשדה, התם שייך עזיבה דפאה, אבל אחר שחרש בטלה תורת הקצירה, והך חלק שקצר וחרש מחוייב בהפרשה דעומרים, אבל מה שנשאר משני הצדדים בעי קצירה דשבולת ראשונה להתחייב שוב, דאף דכבר חייל ע"ז חיוב, היינו רק משום שהתייחס להם תחילת קצירה מהשדה האמצעי, ושייך עזיבה על הך תחילת קצירה, אבל כשבטלה הך קצירה, צריך קצירה אחרת כדי שיתקיים בה דין עזיבה דפאה.

אולם נראה פשוט, דסברא זו מהני רק לענין שיחול חיוב חדש בשדות שנשארו אף דהיה כבר קצירה דשבולת ראשונה בשדה דחרש, אכן אכתי היה אפ"ל דמהני קצירה בא' מהשדות לחייב שניהם, דמאי נפ"מ בהא דבטל החיוב מהשדה שקצרו וחרשו, הא סו"ס יתחייבו שניהם עכשיו כהדדי ע"י קצירה באחד מהם, ונראה דע"ז בעינן להטעם דאיכא כאן הפסק דניר, דאהני לן חרישה גם לענין הפסק, דמעתה הרי"ז ככל שדה ניר שמפסיק בין ב' השדות.

ולפי"ז, מש"כ רש"י במנחות [ע"א] דהא דחרש הוי הפסק לרבנן משום דהוי שדה ניר, אין זה סתירה לדברינו, אלא דבאופן שהיה קצירה על תבואה גמורה בעינן שהחרישה תפקיע את חיובא דקצירה ראשונה, ולאח"ז הוו ב' שדות משום דשדה ניר מפסיק, [ועצם זה דבחרש איכא תרתי, גם עקירת הקצירה וגם הפסק בין ב' השדות, זה כבר נאמר ב"משנה ראשונה" במתני' להסוברים דלא כהרמב"ם, וכדביארנו בריש דברינו ודו"ק].

## ד. ביאור בדברי רבינו גרשום במנחות על פי הנ"ל.

והנה ברבינו גרשום במנחות שם מבואר דלרבנן הוי הפסק רק באופן שיחרוש "מיד", וראיתי בדרך אמונה [בציון הלכה פרק ג' ס"ק ס"ד] שעמד בזה דמ"ט צריך שיחרוש "מיד", וכתב דהכוונה לפני שיקצור בצדדים, ודבריו צ"ב דזה פשיטא דאם קצר קודם לא היה הפסק ומה חידש לנו דוקא בהפסק זה, ולמה לא כתב כן בשאר המפסיקים שהזכיר קודם, ועוד דזה דלא כהמקדש דוד דהוכיח מהרמב"ם דמהני הפסק לאחר הקצירה לפני ההפרשה.

ועפ"י דרכנו נראה, דלמד רבינו גרשום דהכא כיון דאיכא אתחלתא דקצירה, ועי"ז חל חיוב על כל השדה, בזה כדי להפריד קצירה זו משאר השדה ולייחדו כקצירה בפנ"ע, צריך לחרוש "מיד" לאחר הקצירה, שאם יחרוש לאחר זמן, אכתי איכא אתחלתא דקצירה בכל השדה, ורק אם קצר ומיד אח"כ חרש נחשבת קצירה זו כקצירה בפנ"ע. [אולם יש לעיין מהו שיעור הזמן דחשיב שקצר "מיד", וצ"ע].

# סימן זהפרשת פאה בשני מינים, [פ"ב-מ"ה, פ"ג-מ"ה].

א. מבאר יסוד דינא דאין מפרישין ממין אחד על חבירו, דזהו משום דחשיבי כב' שדות, ומביא ראיות לזה, ומבאר בזה שי' רש"י במוכר קלחי אילן. ב. מביא ביאורו של התורת זרעים בשי' הר"ש במוכר קלחי אילן, ומקשה עליו. ג. מבאר שיש חילוק בין ב' גרנות לב' מינים, ומיישב בזה שי' הר"ש הנ"ל. ד. מבאר דאין ב' מינים כב' שדות אלא חשיבי ב' קצירות, ומוכיח כן מההפסק ד"זרע אחר". ה. תוספת ביאור בחילוק בין ב' גרנות לב' מינים, ובשיטת הר"ש במוכר קלחי אילנות. ו. שיעור השדה בב' מינים ובב' גרנות. ז. דין ב' גרנות באילנות.

## א. מבאר יסוד דינא דאין מפרישין ממין א' על חבירו, דזהו משום דחשיבי כב' שדות, ומביא ראיות לזה, ומבאר בזה שי' רש"י במוכר קלחי אילן.

בפ"ב-מ"ה מבואר דאין מפרישין ממין על חבירו, ולהלן בפ"ג-מ"ה מבואר דמי שהיה לו שדה תבואה ויש בו קלחי אילן ומכר קלחי האילן אחרי שהתחיל לקצור השדה חייב פאה גם על מה שמכר, ומיירי ששייר לעצמו שיוכל להפריש.

ושי' רש"י בחולין [קל"ח] דשייר לעצמו תבואה, ומפריש מהתבואה על האילנות, וכבר תמה שם הרש"ש דאין מפרישין ממין על חבירו.

ועיין תוס' הרא"ש שם שכ' דמיירי שהעיקר הוא התבואה והאילנות צמחו מעצמן ומוכרן לעקרן, וכיון שהם טפלין לתבואה מהני שיפריש מהתבואה על האילנות, והדברים צ"ב, דסו"ס הרי זה ממין א' על חבירו, ומה שייך הכא דין עיקר וטפל, אטו נימא דהאילנות בטלו לגבי התבואה, וצ"ע.

והנה בעיקר הדין דאין מפרישין ממין א' על חבירו, כ' בקרית ספר שזה מהדין שאין מפרישין משדה א' על חבירו, וכ"כ המקדש דוד [סי' ס"ב ריש עמוד רל"ט] דבזה שאני מתרומה, דבתרומה הרי"ז דין במינים מצד עצמם, וכאן חילוקי המינים גורמים לקבוע שהם שדות נפרדות.

והוסיף בזה בביאור הלכה [פ"ג סוף הל' י"ד ממתנו"ע], דבזה מובן למה בתרומה צריך דרשה למעט ב' מינים, והכא אינו צריך, ובמקדש דוד שם כ' עוד, דמה"ט מצאנו בב' מיני חיטים דלענין תרומה חשיבא מין א' ולענין פאה חשיבא כב' מינים אם יעשה מהם ב' גרנות, דסו"ס נוהג בהם כשנים והרי הם שני שדות, וכ"כ בשערי אמונה [פ"ב מ"ה ס"ק י"ג ד"ה הזורע].

ונראה להוסיף, דבכל המפסיקים דתנן ריש פ"ב מבואר בירושלמי שם דאינם אלא מדרבנן, ואפי' גדר הויא הפסק רק מדרבנן, [עי' בפ"ג מהל' מתנו"ע בדרך אמונה ס"ק ג'], וק' דא"כ איך משכחת לה ב' שדות מה"ת, וע"כ צ"ל כהנ"ל, דב' מינים חשיבי ג"כ ב' שדות, והם עיקר דין ב' שדות מה"ת.

ועי' בבאור ההלכה [פ"ג שם הי"ד ד"ה זרעה ב' מינים] דהוכיח שב' מינים הוו מה"ת שהרי זה מפורש דב' גרנות הוא מהללמ"ס, וב' גרנות הם רק כעין ב' מינים, ואין לומר דלמדין ב' מינים ממש מהך הללמ"ס, דבירושלמי שם מבואר דלא ילפינן להו מהילכתא, וע"כ דב' מינים ידעינן מגזה"כ ד"שדך" שלא יוציא משדה על חברתה, ומפורש א"כ דהכא משום דחשיבי ב' שדות אתינן עלה, ולא כתרומה, עכתו"ד מרן הגרח"ק שליט"א.

[ונראה דבזה יבואר סדר דברי הרמב"ם, דבפ"ג מהל' מתנו"ע ה"א כתב דבשני שדות מפריש ב' פאות, ושוב הביא כל דיני ההפסק, ובהל' י"ג כ' דלח ויבש [ולא גרסינן שוק וגורן, עי' מה שהביא בדרך אמונה וביאור הלכה שם, ודלא כגירסת ר"מ מהדורת פרנקל] שני מינים הוו, וזה עוד לפני שכ' עיקר דין שני מינים, ורק אח"כ בהל' י"ד כ' דין שני מינים, ותמוה טובא, דמעיקרא הו"ל לבאר דין ב' מינים ואח"כ להוסיף דלח ויבש חשיבי כב' מינים.

ואשר מוכרח מזה, דבהל' א' דכתב עיקר הדין דב' שדות, הכוונה היא לב' מינים, דב' מינים הם ב' שדות, ובהל' ב' שביאר דיני הפסק, הדגיש דמיירי במין א', וכוונתו דאם יש ב' מינים, בלא"ה חשיבי ב' שדות מה"ת, אבל גם אם זה מין א' ומה"ת זה שדה אחת אכתי שייך בו הפסק מדרבנן, ובהל' י"ג מבאר דינים נוספים של ב' מינים דלח ויבש, ובהל' י"ד שהביא דין ב' מינים לא הביאו להשמיע עיקר דין ב' מינים, דזה ע"כ כבר שמענו מתחילת הפרק, והביאו רק כדי להוסיף החידוש דגורן א' אינו מצרף ב' מינים כמו שמצרף ב' מיני חיטין, עיי"ש].

ועפי"ז ביאר המקדש דוד [לעיל שם, עמוד רל"ח ד"ה הנה בב' מיני] מה דמבואר בירושלמי בדין ב' מיני חיטין דכשקצר ע"מ לעשות גורן א' ונמלך ועשה ב' גרנות, חשיבי ב' מינים ואינו מפריש מא' על חבירו, וכ' התוס' יו"ט [פ"ב-מ"ה] דמעשיו מבטלין מחשבתו, והרי"ז כעומד מתחילת הקצירה לעשות שני גרנות, וכ' המקדש דוד דא"צ לומר כן, דכמו דנתבאר בדיני הפסק בשדות דגם הפסק בזמן חלות החיוב חשיב, וגם הפסק לאחר החיוב ולפני ההפרשה מפסיק, [וכדביאר דברי הרמב"ם בקצר וחרש, הובאו דבריו לעיל סימן ו' ס"ק ב' בהרחבה], כמו"כ ב' מינים דמדיני הפסק דב' שדות הוא, י"ל דנעשו כב' שדות גם לאחר הקצירה ולפני הפרשה, ואף דבשעת הקצירה היה קצירת מין א' וחייל בהו חיובא חדא, אכן לאחרי הגרנות נהיו ב' מינים, ומעתה דיינינן להו כב' שדות, וכל א' צריך עזיבה ופאה בפנ"ע.

וביסוד זה, דאינו דין במינים מצד עצמן כתרומה אלא דין הפסק שדות נשנה כאן, ביאר המקדש דוד [שם עמוד רל"ט] את שי' רש"י בחולין במוכר קלחי אילן, דס"ל דמפריש מהתבואה על האילנות משום דהתבואה עיקר והאילנות טפל, וכדהבאנו מהתוס' הרא"ש, ובאמת האילנות בטלין אגב התבואה, אף דמצד עצם המינים ל"ש ביטול ואין עיקר וטפל, אבל כלפי "שם שדה" ודאי מהני, דאין הטפל יכול לקבוע שם שדה בפנ"ע, וכל השדה מיקרי ע"ש התבואה כיון שהיא העיקר, ודו"ק, עכתו"ד.

ולפי"ז יתכן חידוש גדול לדינא, דמי שיש לו קלחי אילן בשדה תבואה כגוונא הנ"ל, ולא מכרם, ורוצה להפריש מהאילן על התבואה דג"כ יהני, כיון דאינו מין אחר לענין זה שנדון אותו כשדה אחר, ודו"ק.

[אכן אכתי יש להעיר וכדהעיר כבר בציון הלכה [פ"ג ס"ק קס"ט] ובשערי אמונה [עמוד ר' ד"ה רש"י] דכיון דחיוב פאה באילנות ותבואה ב' לאוין נינהו, היאך מהני פאה מדין "לא תכלה" לפטור פאה "דלא תפאר" וצ"ע].

## ב. מביא ביאורו של התורת זרעים בשי' הר"ש במוכר קלחי אילן, ומקשה עליו.

אולם שי' הר"ש אכתי צ"ב, דשיטת הר"ש שם [פ"ג מ"ה] דמתחלקין הדינים, דלענין הפרשה, הדין דמפריש מאילנות על אילנות, ומיירי ששייר מהאילנות לעצמו, אבל לענין דין קצירה דשבולת ראשונה לחייבו בפאת האילנות, בזה א"צ קצירה בפנ"ע על האילנות דקצירת התבואה מחייבתו בפאה גם על האילנות, וכ' בתוס' הרא"ש [בחולין שם], דגם לשיטתו צ"ל כמש"כ בשיטת רש"י דמיירי שהתבואה עיקר והאילנות טפלין עיי"ש.

אולם בזה צ"ע, דלשי' הר"ש ל"ש ביאורו של המקדש דוד, דאם נימא דאילנות טפלין ולכן אינם קובעים לעצמם שם שדה בפנ"ע, א"כ תועיל הפרשה מהתבואה על האילנות כשיטת רש"י, ואם אינם בטלין, ולכן צריך הפרשה של כל מין בפנ"ע, דכאו"א הוא שדה בפנ"ע, א"כ יצטרכו קצירת אילנות לחייב אילנות.

ובביאור שי' הר"ש מצאתי בתורת זרעים [עמוד ט'] שכ' דעיקר חיובא דפאה תלוי בשם "שדה" וב' מינים הם שדה אחת, אבל לענין הפרשה בעינן שיעשה ב' פאות מב' מינים, והוו חיוב פאה אחד, וב' דיני הפרשה, ולכן מצד החיוב חייב בשבולת א' בתבואה גם על אילנות, דשדה אחת נינהו, אכן לענין הפרשה כיון דהוו ב' מינים בעי ב' הפרשות.

אמנם יסוד דבריו הם נגד מה שהבאנו לעיל [סק"א] מהקרית ספר ועוד אחרונים דב' מינים הם ב' שדות, ולדידיה קשה דלמה א"צ פסוק על ב' מינים וכדבעינן בתרומה וכהוכחת המקדש דוד, וע"כ דכב' שדות נינהו, ובעיקר ק', דבתוס' הרא"ש כתב בדעת הר"ש דבב' מינים תמיד בעי שבולת ראשונה מכל מין, ורק בכה"ג שהתבואה עיקר והאילנות טפל סגי בשבולת א' מתבואה לחייב אילנות, ומוכרח דבשני מינים בעלמא מצד ב' שדות אתינן עלה, ובעיקר וטפל חשיבא כשדה אחת, ושוב ק' מ"ט לא מהני הפרשה מתבואה לאילנות.

## ג. מבאר שיש חילוק בין ב' גרנות לב' מינים, ומיישב בזה שי' הר"ש הנ"ל.

והנראה בזה, דמצאנו דבעושה ב' גרנות בב' זרעים של חיטין, הרי"ז כב' מינים, וכשעשאם גורן א' הרי"ז כמין אחד, אכן יש לדקדק מהרמב"ם דב' דינים שונים נינהו, דב' מינים לחוד, וב' גרנות במין א' לחוד, דלשון הרמב"ם בב' מינים [פ"ג מתנו"ע הי"ד] ד"נותן פאה למין זה בפנ"ע ולמין זה בפנ"ע" ולעומת זאת, לענין ב' גרנות כתב [שם הל' ט"ו] "נותן שתי פאות", וצ"ב הטעם ששינה הרמב"ם לשונו בדין זה.

ובביאור הדבר נראה, דאף דב' מינים הרי"ז כב' שדות וכנתבאר, אבל בב' גרנות במין א' לא נתחדש דהוו ממש כב' מינים וחשיבי כב' שדות, אלא נאמר בזה דין חדש, דאף בגוונא דב' מינים הם שדה אחת, אפי"ה אין מפרישין ממין א' על חבירו, וכסברת התורת זרעים, ונמצא דבב' גרנות איכא חיוב אחד להפריש ב' פאות ובב' מינים נפרדים יש ב' חיובי פאה נפרדים, והיינו דנקטינן כהקרית ספר והאחרונים בב' מינים שונים ונקטינן כהתורת זרעים בב' גרנות, ולפי"ז יתחדש דאיכא ביניהם חילוק לדינא לענין השבולת ראשונה, דבב' גרנות סגי בשבולת א' משני הגרנות [וכסברת התורת זרעים בכל ב' מינים], משא"כ בב' מינים אין קצירת שבולת ממין אחד מחייבת את חבירו, ודו"ק.

וזהו ביאור לשון הרמב"ם, דבשני גרנות כ' "ב' פאות" ובב' מינים כתב "נותן לזה בפנ"ע ולזה בפנ"ע", דבב' מינים הנתינות הם נפרדות א' מהשני בעיקר חיובם, וכל מין צריך קצירת שבולת ראשונה בפנ"ע, וזה כוונתו "בפנ"ע", אבל בב' גרנות איכא "ב' פאות" בחיוב א', ושבולת א' מחייבת לשניהם.

ונראה להביא מקור לרמב"ם דהללמ"ס בב' גרנות אינו גילוי בדין "שדך" בב' מינים, אלא דין חדש הוא וכנתבאר, דבירושלמי [פ"ב - ה"ד] דנו אם ההלכה דב' גרנות הוא רק בחיטין או דילפינן גם לשעורין, ומבואר שם שאם נאמרה ההלכה לחיטין אין למדין מן ההלכה עיי"ש, והנה אם זה גילוי בעיקר דין "שדה", שוב לא שייך כל השו"ט הנ"ל, דאין זה בכלל "למדין" מן ההלכה, ואין שום ס"ד לחלק בין חיטין לשעורין, ודו"ק, [ועי' ביאור ההלכה פ"ג הי"ד דהסתפק דאולי "שדך" אסמכתא וכל דין ב' מינים דאין מפרישין זה על זה למדנו מהללמ"ס דב' גרנות, והק' מהמבואר בירושלמי הנ"ל דאין למדים מהלכה, ודחה שם דאולי זה בכלל ההלכה וא"צ ללמוד, ותמוה, דב' מינים בגורן א' הוא חידוש, כמבואר במשנה ורמב"ם, וזה ודאי אינו בכלל, ודו"ק].

ומעתה נראה לחדש, דאף דאילנות ותבואה ב' מינים נינהו וחשיבי ב' שדות, אכן הכא מבואר בתוס' הרא"ש דמיירי דהתבואה עיקר והאילנות טפל, ובזה לא חשיבי האילנות לקבוע שם שדה בפנ"ע, וממילא לענין שבולת ראשונה סגי לן בתחילת קציר התבואה לחייב גם האילנות, אולם בדיני הפרשה עדיין צריך ב' הפרשות, דלא גרע מב' גרנות דנתחדש שם דאין מפרישין ממין על חבירו.

אולם אף דבדרך זו מתיישב שי' הר"ש, אכן בעיקר ביאור זה איכא תמיהא רבתי, דאיך שייך הפרשת ב' פאות בקצירה אחת, הא יש דין "סוף שדהו" בפאה, ובארנו והוכחנו לעיל [סי' ב'] דזה דין בסוף "הקצירה", ואיך יתקיים דין זה בב' מינים, ומהיכי תיתי שיהיה דין פאה בלי קיום דין זה, וזה ק' על התורת זרעים בב' מינים, וק' גם לדברינו בב' גרנות, וצ"ע.

## ד. מבאר דאין ב' מינים כב' שדות אלא חשיבי ב' קצירות, ומוכיח כן מהפסק ד"זרע אחר".

ולהכי נראה דא"צ לחדש דיש ב' הלכות נפרדות, חדא מצד שדות וחדא מצד מינים, ואכתי יתבארו דברי הרמב"ם בב' גרנות ודברי הר"ש במוכר קלחי אילן, ודברי הירושלמי ב"למדין מן ההלכות" בחיטין ושעורין בב' גרנות.

דהנה, בעיקר דברי הקרית ספר והאחרונים דב' מינים חשיבי ב' שדות, נראה דאינו ב' שדות כפשוטו, אלא ב' "קצירות", דביארנו בארוכה לעיל [סי' ב' וג'] בדין שבולת ראשונה, דיסוד חיובא דפאה הוא שיעשה עזיבה בקצירה, ובשבולת ראשונה חיילא "אתחלתא דקצירה" בכל השדה, ומה"ט שייך ביה עזיבה, ובכל המפסיקין חשיבי כב' שדות לענין זה דב' קצירות נינהו, ולא שייך עזיבה בשדה אחרת דבכה"ג אין העזיבה מתייחסת לקצירה דשדה זו, עיי"ש בארוכה, וע"ד זה נראה לומר גם לענין מינים, דאינם ב' שדות כפשוטו, אלא ב' קצירות נינהו, ודו"ק.

ונראה להוכיח כן, דלעיל [פ"ב-מ"א] מבואר במתני' ד"זרע אחר" מפסיק, ועיין בר"ש מהירושלמי דיש ב' דעות אם אפי' במשהו או דוקא בג' תלמים של פתיח, ויש לתמוה, דבשלמא אם ב' מינים הוו שדה אחת ורק דאיכא בהו ב' דיני הפרשה, וכדרכו של התורת זרעים, שוב י"ל דאינו הפסק, ולכן צריך שיעור מיוחד של זרע אחר להפסיק בין ב' השדות, אבל אם "זרע אחר" הוא שדה אחר, א"כ ודאי דבמשהו יש הפסק, דסופו של שדה הוא בהתחלתו של שדה אחרת, וכיון שמין אחר הוא שדה אחר, א"כ כבר התחיל ב"זרע אחר" שדה חדש, וממילא כשממשיך בצד השני לזרע הראשון, שוב מתחיל שדה אחרת, ומאי נפ"מ בשיעורו של ה"זרע אחר".

ויתירא מזו ק', דאם "זרע אחר" הוא שדה אחר, מה שייך לומר שהוא "מפסיק", ומה שייך להביאו במשנה בהדי כל המפסיקים, דבכל המפסיקים כשביל ואמת המים, השביל עצמו אינו שדה אחר ורק שדינו להפסיק בין השדות משני הצדדים, אבל "זרע אחר" שהוא מצד עצמו שדה אחר, א"כ מה שייך להגדירו כמפסיק בהדי שאר המפסיקים, הרי הוא בעצמו כבר שדה אחר, ואיך הביאוהו שם.

ויתירא מזו ק', דבכל המפסיקים במשנה שם, דינם להפסיק רק מדרבנן, וכמבואר בירושלמי שם, ו"זרע אחר" שהוא שדה אחרת, חשיבי ב' שדות מה"ת [וכדמוכרח מב' גרנות שזה הללמ"ס], וא"כ ע"כ הזרע שנמצא משני צדדיה חשיב ב' שדות מן התורה ואיך הביאוהו בכל המפסיקים מדרבנן, [שו"מ קושי' האחרונה בשערי אמונה למרן הגרח"ק שליט"א {פ"ג מ"ה אות ט"ו-ר"ש ד"ה בפרק} ומכח קושי' זו רצה להוכיח דב' מינים לא חשיבי ב' שדות וכהתורת זרעים, אולם כבר הארכנו להוכיח שאינו כן].

וע"כ דמוכרח מכל זה דאין הדין בב' מינים דין בשדות כפשוטו, אלא דשדות נפרדות חשיבי כקצירות נפרדות, וב' מינים הם ב' שדות רק לענין זה דחשיבי כב' קצירות, וע"ד זה הוכחנו לעיל [סי' ה'] בהפסק דאמת המים, דאף דבשאר המפסיקים, הרי הם כב' שדות וממילא חשיבי ב' קצירות, אבל באמת המים ההפסק הוא רק לענין זה דחשיבי ב' קצירות, וכן נראה לומר בב' מינים.

ומעתה י"ל דאין הכרח ד"זרע אחר" יהיה מפסיק, דאף דקצירה דידיה היא קצירה אחרת, ולא שייכא לקצירה משני צדדיה, אולם אכתי היה אפ"ל שאינו מפסיק, דמה אכפת לן מה דבאמצע קצירת חיטין איכא קצירת שעורים, דמ"מ היה אפ"ל דאין זה הפסק לגבי החיטין, ומה"ט הפסק דזרע אחר הוא הפסק דרבנן כשיש בו שיעור, וכדין שאר המפסיקין, אבל במה שיש לו קצירה בפנ"ע וחיוב פאה בפנ"ע אינו הפסק כלפי הקצירות שבשני הצדדים.

## ה. תוספת ביאור בחילוק בין ב' גרנות לב' מינים, ובשיטת הר"ש במוכר קלחי אילנות.

ומעתה י"ל דכמו דב' מינים מחלקים הקצירה לב' קצירות ואיכא ב' חיובים ובעי שבולת ראשונות בכל מין בפנ"ע ומניח ב' פאות, כמו"כ בב' מיני חיטין שעשאן ב' גרנות, הגרנות מחלקות את הקצירות, אמנם אינם מחלקים לב' קצירות נפרדות אלא דחשיבא קצירה אחת דאית ביה ב' צדדים, וזה נתחדש בהללמ"ס דב' גרנות, דאף דיש כאן קצירה אחת, אבל יש צדדים שונים לקצירה, ועזיבה דמין א' של חיטין מתיחסת רק לצד של הקצירה דידיה, ועזיבה דמין שני מתיחסת לצד דידה בקצירה, דיסוד דינא דעזיבה הוא "אי-קצירה" בקצירה, [וכדהארכנו לעיל סי' ב' וג' בשבולת ראשונה ועוד], ורק לגבי הצד דידיה בקצירה דיינינן ליה כ"אי-קצירה", אבל סו"ס כיון דכולן מין א' לולי הב' גרנות, אכתי הו"ל קצירה אחת, וסגי בשבולת ראשונה של א' לחייב שניהם.

וא"ש לשון הרמב"ם, דבב' מיני חיטין בב' גרנות כ' "נותנין שני פאות" ובב' מינים נפרדים "נותן לזה בפנ"ע ולזה בפנ"ע".

ולפי"ז שפיר מתקיים דין "סוף שדהו" גם בב' גרנות, דכיון דנתבאר לעיל [סימן ב'] ד"סוף שדהו" היינו סוף הקצירה, א"כ ה"ה דקצירה אחת שיש בה כמה צדדים, סוף הך צד של הקצירה מיקרי סוף הקצירה לענין זה.

וי"ל דזהו נמי דינא דקלחי אילנות לד' הר"ש, דקצירה דתבואה ואילנות הם ב' קצירות, וכשהתבואה עיקר והאילנות טפל, אף דלא חשיבי האילנות כקצירה בפנ"ע, ונתחייבה ע"י שבולת ראשונה, אכתי צריך הפרשה בפנ"ע, דלא גרע מב' מיני חיטין בב' גרנות, דב' צדדים איכא בקצירה, צד האילנות וצד התבואה, והעזיבה מתייחסת רק לצד דידיה, דעזיבה היא "אי-קצירה" בתוך הקצירה.

ובעיקר הך חידוש, עי' להלן [בסי' י"א] דביארנו את דברי הירושלמי בדין שותפין עפ"י הגדרה זו, דבהללמ"ס נתחדש דנתחלקה הקצירה לשני צדדים, ועזיבה מתיחסת לצד א' בקצירה, וזה שייך גם בשותפין, עיי"ש בארוכה.

## ו. שיעור השדה בב' מינים ובב' גרנות.

והנה להלן [פ"ג-מ"ו] מבואר דיש שיעור לשדה המחויבת בפאה, לר"א בית רובע ולר' יהושע העושה בית סאתיים וכו' עיי"ש, ויש לדון בכמה מינים מה הדין, והעירני בזה ידידי הרב ר' בנימין הלברשטט נ"י, דיהיה בזה נפ"מ בין דרכו של התורת זרעים לדרכו של המקדש דוד, דלפי התורת זרעים כמה מינים מצטרפין, דכולהו בכלל שדה אחת, ולפי המקדש דוד דב' מינים חשיבי ב' שדות א"כ צריך הך שיעור מכל מין, ואם נאמר דבב' גרנות אזלינן כהתורת זרעים ובב' מינים אזלינן כהמקדש דוד וכמו שביארנו לעיל [ס"ק ג'], אז יהיה נפ"מ ביניהם לענין שיעור פאה.

אולם, לפי מה שהסקנו דב' גרנות הם ב' צדדים באותה הקצירה, וב' מינים הם ב' קצירות, מעתה יש לדון, דכבר ביארנו לעיל [סימן ב'] דהשיעור דפליגי בו התנאים אינו שיעור בשדה אלא בקצירה, וכן הבאנו שם מהשערי אמונה, ויש להסתפק אם "צדדי הקצירה" ג"כ צריכים שיעור או לא, ומסתברא דסגי בהא דאיכא שיעור בכל הקצירה.

ולפי"ז יש נפ"מ נוספת מחילוק בשינוי לשונות הרמב"ם ["זה בפנ"ע וזה בפנ"ע" או "ב' פאות"] והיינו לענין שיעור השדה.

## ז. דין ב' גרנות באילנות.

והנה, לא מצאתי מפורש האם ההללמ"ס דב' גרנות נאמרה נמי באילנות או לא, וראיתי בדרך אמונה [פ"ג ס"ק צ"א] שהביא מהערוה"ש שה"ה אילנות, והערוה"ש נקט כן מסברא, ולא הביא לזה מקור.

ונראה דיש מקום לחלוק ולומר דשאני אילנות, דכיון דבעיקר דיני הפסק מצאנו חומרא באילנות, דבכל גוונא חשיב קצירה אחת באילנות, ולא חשיבי כב' קצירות ע"י שביל ואמת המים וכדו', ורק בגדר מתחלקים לשני קצירות, א"כ ה"ה די"ל דעיקר החידוש בההללמ"ס דאפשר לחלק קצירה אחת לשני צדדים לענין שיהיה בה ב' עזיבות, לא נתחדש באילנות, ולא ילפינן מההלממ"ס גם דין זה.

ובזה יש לבאר את שיטת הרמב"ם בפיהמ"ש [בפ"ג-מ"ג] במחליק בצלים, דהרמב"ם מפרש הא דאיתא במתני' שם "וכן בכרם" קאי אדלעיל בדין שוק וגורן, ונתקשו בזה המפרשים, עי' בארוכה בשערי אמונה, ולדברינו א"ש, דשוק וגורן שייך לדין ב' גרנות, וכמבואר בירושלמי [פ"ב-ה"ד] דהוכיחו מזה דלמדין מן ההלכות, ולדברינו אין דין ב' גרנות באילנות.

ועיין להלן [בסי' י"א] שהוספנו עוד בחילוק זה בין אילנות לתבואה עפ"י סברות הנ"ל לענין דין אחין ושותפין.

# סימן חקצירת עכו"ם והקדש וחו"ל, [פ"ב-מ"ז, פ"ד-מ"ו,ז',ח']

א] ביאור ד' הסוברים דקצירת עכו"ם לצורך ישראל חשיבא כקצירת ישראל, וקצירה לצורך חו"ל חשיבא כקצירת חו"ל, ועפי"ז מבאר את החילוק בין מיעוטא דעכו"ם מחלה ותרומה ופאה. ב] בדין נכרי שנתגייר לאחר קצירה, וביאור בדברי הר"י בן מלכי צדק בנתגייר בין קצירה לעימור, ג] ביאור בדברי השנו"א בנכרי שקצר ונתן לישראל מתנה. ד] עוד בהנ"ל. ה] דעת הגר"א בדין קצירה לצורך הקדש, וחידוש ברמב"ם בקצירת הקדש ועימור בחולין.

## א] ביאור דעת הסוברים דקצירת עכו"ם לצורך ישראל חשיבא כקצירת ישראל, וקצירה לצורך חו"ל חשיבא כקצירת חו"ל, ועפי"ז מבאר את החילוק בין מיעוטא דעכו"ם מחלה ותרומה ופאה.

בפרק ב' משנה ז' תנן דקצרוה נכרים פטורה מפאה, ובירושלמי מבואר דנכרי שקצר לצורך ישראל ודאי דחייב הישראל, [והוכיח כן מהתוספתא], ואף דהמיעוט הוא "ובקצרכם, פרט לקצירת נכרי", מ"מ לא חשיבא קצירת נכרי אם היא לצורך ישראל.

והמחנ"א הל' שלוחין [סי' י"א] ס"ל בדעת הירושלמי דמדין יד פועל כיד בעה"ב אתינן עלה, והו"ל קצירת ישראל, והוכיח מזה דה"ה במעקה כששכר ישראל פועל עכו"ם לבנות מעקה מברך עליו, דמעשה דישראל הוא.

אמנם בהגהות רעק"א על המחנ"א שם, וכן בתוס' רעק"א למשניות שם הביא מהפר"ח דא"צ לשכור את הפועלים, ועצם זה דעשאוהו לצורך ישראל מחייבו אף כשאינם פועליו, וכן דחה הנתה"מ [סי' קפ"ח סוס"ק א'] את דברי המחנ"א.

ולכאו' מסברא היה נראה כהמחנ"א, דאם הקצירה היא המחייבת ונתמעטה קצירת עכו"ם, א"כ מה מהני מה שהיא לצורך ישראל להחשב כקצירת ישראל.

והנה, בירושלמי להלן שם הסתפקו על קצירת חו"ל, ועי' בביאור הגר"א שם שפי' דמיירי דקצרו לצורך חו"ל, ולמסקנא פטור כיון שאין זה "קציר ארצכם", ותמוה, דמה מהני מה שהוא לצורך חו"ל, וכבר תמה בזה במקד"ד [סעיף ס"ב ס"ק א' עמ' רל"ט], והירושלמי מדמה לנכרי שקצרו לצורך עצמו [עיי"ש בהגר"א] דנמי פטור, וצ"ב, דהתם המיעוט כשקצר הנכרי, ואמרינן דקצירתו אינה מחייבת, והיאך נימא כן הכא דקצירה גמורה היא, ומאי נפ"מ לאיזה צורך קצר.

והנראה בזה עפ"י דברי התורת זרעים [פ"ג-מ"ד] דהביא את קושי' המהרי"ט אלגאזי שהקשה, דמאי שנא קצירת פאה ולקט מאיסור קצירה לפני העומר לענין דין תולש, דבדין קצירה לפני עומר אמרינן דאין תולש כקוצר, אבל לענין פאה חייב, ותירץ התורת זרעים דבעומר נאסר מעשה קצירה ובלקט ופאה תלוי אי חיילא שם קציר על התבואה, וע"י תלישה נמי חיילא שם קציר על התבואה, עכתו"ד. [ועי' להלן [סי' י"ב ס"ק ג'] שביארנו בזה את דברי הרש"ס בירושלמי רפ"ד].

ומעתה נראה דכיון דאין הנידון בפאה ולקט על מעשה הקצירה, אלא על התבואה אי חייל בה שם קציר או לא, א"כ ה"ה במיעוט של קצירת חו"ל הנידון הוא האם לצורך חו"ל חשיב הקציר כ"קציר חו"ל" או לא, וכמו"כ בקצירת נכרי, אם קצרוה לצורך נכרי הו"ל "קצירת נכרי", אבל אם קצרוה לצורך ישראל, אף דאין שליחות על המעשה קצירה להחשיבו כקצירת ישראל, ואינו פועל שלו דנימא יד פועל כיד בעה"ב, אבל כיון דהקצירה היתה לצורך ישראל, הרי"ז קצירת ישראל, דהכא אין הנידון על המעשה קצירה, אלא על החלות תורת קציר בתבואה.

והעירני בזה הרה"ג ר' ישראל טופיק דעפי"ז יש לבאר את שי' הר"י מקורביל המובא באור זרוע הל' חלה [סי' רל"ה], דס"ל דבתרו"מ מירוח עכו"ם פוטר, ובחלה גילגול עכו"ם אינו פוטר, ופירש שם הטעם דבתרו"מ כתיב דגנך ובדיגון תלה רחמנא, אבל בחלה לא תלה הכתוב במעשה הגילגול, ומה"ט גילגול עכו"ם נמי מחייב, יעוי"ש. ולפי דבריו יש לתמוה, דלענין פאה הרי כתיב קצירה, והיה צ"ל דליבעי דוקא קצירת ישראל, וכתרו"מ. ועי' בדרך אמונה [פ"ב מהל' מתנו"ע ה"ד] בביאור ההלכה [בד"ה שדה שקצרוה] מש"כ בזה. אכן להנ"ל יש לפרש הטעם בזה, דבפאה ע"כ מתפרש לשון "קצירכם" שתהא התבואה שייכת לישראל, ולא שנקצרה ע"י ישראל, כיון שבפאה הכל תלוי בשם קציר ולא במעשה הקצירה.

## ב] בדין נכרי שנתגייר לאחר קצירה, וביאור בדברי הר"י בן מלכי צדק בנתגייר בין קצירה לעימור.

והנה, הר"ש במתני' הביא מהתו"כ דנכרי שקצר שדהו ואח"כ נתגייר פטור, ודין זה מבואר גם במתני' בפ"ד-מ"ו, ומבואר שם דבעינן על זה מיעוט ד"ובקצרכם, פרט לקצירת עכו"ם", וצ"ב, הרי כל החיוב חייל בקצירה, וכיון שאז היה גוי וקצרו לעצמו הרי אין כאן מעשה המחייבו, ומה יחייבו אח"כ כשנתגייר אם אין כאן מעשה קצירה, דהא על מה שיקצור לאחר שיתגייר פשיטא שחייב, וכל הפטור הוא על מה שקצר בגיותו, ובזה א"צ גזה"כ כלל, וצ"ע.

ולהנ"ל נראה דקס"ד דכל מה דחשיב "קציר עכו"ם" הוא רק כל זמן שהקצירה לצורך העכו"ם, אכן אחרי שנתגייר שוב איתברר דלצורך ישראל נקצר, ומכאן והלאה יחול בו שם "קציר ישראל" ויתחייב בפאה, וקמ"ל דכיון דבזמן שחיילא בו שם קציר היה קצירת עכו"ם, שוב לא יתחייב.

אולם אכתי צ"ע, דסו"ס איך ישתנה מעצמו, ואיך ס"ד דיחול בו דין "קציר ישראל" לאחר שנתגייר בלי שיעשה בתבואה שום מעשה.

והנראה בזה, עפ"י מה דמצינו חידוש בפירוש הך מתני' בדברי הר"י בן מלכי צדק [פ''ד-מ"ו], דעיי"ש שכתב בזה"ל, "ואח"כ נתגייר, ומשנתגייר עימר, פטור מן הלקט ומן הפאה ומן השכחה, מ"ט שבשעת חובתה היתה פטורה", הרי דהוסיף כאן דהיה עימור אח"כ.

והנה, דין זה של שכחת קמה ושכחת עומרים מצינו רק בשכחה, ובשכחת עומרים פליגי ר"י ורבנן אי חייב בנתגייר קודם עימור, והר"י בן מלכי צדק נקט הכא כרבנן דפטור, אבל מדבריו נראה דקאי נמי על הפאה דאין בה דין עימור כלל, וזהו גופא החידוש, דפטור אף שהיה העימור אחר שנתגייר, וצ"ע, דהא בפאה ליכא דין עימור כלל, ואיזה חידוש יש בזה.

ונראה דמבואר מדבריו חידוש, דבאמת העימור הוא הסוף והגמר של הקצירה, [ועי' להלן [ס"ק ה'] דהבאנו מקור ליסוד זה מהרמב"ם בפי' המשנה], ואף דכשאנו דנים על מעשה הקצירה מצד עצמו, אז ודאי אין העימור נידון כחלק מהמעשה, אבל אם אנו דנים על התבואה אם חיילא בה "שם קציר", א"כ אף דבקצירה לחודיה חיילא בו כבר "שם קציר", אבל גם העימור מצטרף אח"כ לקצירה להשלים בו "שם קציר", ונוסיף בזה עוד דכל מה שמשלים בו "שם קציר" הוא רק לענין זה דעל ידו קבעינן דהקציר הוא לצורך מי שהעימור היה בשבילו, ולענין זה דיינינן ליה לעימור כסוף הקצירה, והיה ס"ד דכיון שבסוף הקציר היה הקציר לצורך ישראל דכבר נתגייר, דיינינן ליה כבר כ"קציר ישראל", וקמ"ל דאינו כן, וזהו ביאור דברי הר"י בן מלכי צדק, "ומשנתגייר עימר", וא"ש.

## ג] ביאור בדברי השנו"א בנכרי שקצר ונתן לישראל במתנה.

ולפי מה שנתבאר בדברי הר"י בן מלכי צדק, נראה דה"ה איפכא, דישראל שקצר לצורך עצמו, ושוב עימר לצורך עכו"ם דנתנו לו במתנה, הו"ל קצירת ישראל וחייב, ועפי"ז יש לבאר דברי הגר"א בשנו"א במתני' דקצרוה נכרים, שכתב בפי' הקצר "שנתן להם רשות לקצור לעצמן", והיינו דקמ"ל דאף דקמה דישראל מ"מ כשנתן הישראל לעכו"ם פטורה, כיון דלצורך העכו"ם נקצר והוי "קציר עכו"ם", ועי' בפי' הארוך שכ' "היינו בנותן לו מתנה, וקצרו [היינו העכו"ם] מתחילה לעצמו, ואח"כ נתנוהו [העכו"ם] לו [לישראל] במתנה", ומשמע דמיירי בקמת עכו"ם בתחילתו, וקשה דמהיכי תיתי לחייבו, ומה מהני מה דלאחר קצירה נתנו לישראל, ואיך ס"ד לחייבו, ושו"ר בשיעורי הגרי"ד סאלאוויציק [שהודפסו בקובץ ישורון ח"ח] שעמד בזה, [ומה שביאר שם כוונת הגר"א אינו נראה כלל בדברי הגר"א שם].

ונראה דמיירי בקמת ישראל שנתן במתנה לנכרי והנכרי קצר לעצמו [והיינו כפירושו בפי' הקצר] ומוסיף [בפי' הארוך] דמיירי גם כשהעימור היה לאח"ז לצורך ישראל, וס"ד דבזה הוי "קציר ישראל", והיינו כדביארנו בדעת הר"י מלכי צדק בנכרי שנתגייר לפני העימור, ודו"ק.

## ד] עוד בהנ"ל.

ובאמת דבדברי הגר"א הנ"ל י"ל עוד באופן אחר, דמיירי אפי' בנכרי שקנה שדה מישראל וגידל תבואה אצלו וקצרו לעצמו ועימרו לישראל, וא"צ לומר דהקמה ניתן במתנה לנכרי, דהנה ראיתי במקד"ד [סי' ס"ב סוס"ק ב'] דכתב דמשכחת לה עוד גוונא [חוץ מנתגייר] דבעינן מיעוט דנכרי, דכיון דאין קנין לעכו"ם להפקיע מקדושתה, היה בדין דישראל שמכר שדה לעכו"ם דיצטרך לקנות הימנו חלק מהתבואה להפרישו כפאה, דלענין קדושתה אכתי שייכא לישראל, וכדמצאנו בגיטין [מ"ז] לענין ביכורים [דכיון דאינו טובל, הוי מצוה דרמי אגברא] דצריך ליקח ולהביא, ובכה"ג לולי המיעוט דקציר עכו"ם היה חייב, עכתו"ד.

וי"ל דבזה מיירי הגר"א, אלא דמוסיף, שלא רק שניתנה התבואה לצורך הישראל אלא שכבר היה העימור לצורך ישראל ליתנו לו למתנה, והיה מקום לומר דבגמר הקצירה הוי עבור הישראל, ועי"ז יהא קציר ישראל, וקמ"ל דמ"מ לא יצא מידי קצירת עכו"ם, ואכתי פטור.

## ה] דעת הגר"א בדין קצירה לצורך הקדש, וחידוש בשיטת הרמב"ם בדין קצירת הקדש ועימור בחולין.

והנה בקצירת הקדש, אם הוא לצורך הקדש לא מהני, וכן גרס הגר"א בירושלמי [פ"א-ה"ג], דרצו לדמות מיעוט הקדש כנכרי, וכמו דלצורך נכרי פוטר ה"ה לצורך הקדש פוטר, וילפינן מריבוי ד"לקצור" דאם היה קצירת חולין אף שהיא לצורך הקדש דחייב, דחשיב קצירת חולין.

והגר"א בפי' לירושלמי [פ"ב-ה"ה] אזיל לשיטתו בספק דקצירת חו"ל, דפירש צדדי הספק בירושלמי שם דהצד לחייבו הוא משום דמדמינן חו"ל להקדש והצד לפטור הוא משום דמדמינן לנכרי.

והנה להלן [בפ"ד-מ"ז] מבואר במתני' דהקדש פטור מפאה, ומבואר דאם הקדיש קמה ופדה עומרין פטור, ובפשטות לשון מתני' עומרין היינו דלאחר קצירה קרי ליה עומרין, אמנם במקד"ד [סי' ס"ב סוס"ק ב' עמ' רמ"א ד"ה אמרינן פ"ד-מ"ז] דייק מהרמב"ם בפי' המשנה שכ' בזה"ל "הקדיש קמה וקצר הגזבר ועשאום עומרין ואח"כ פדאום", ודייק דעימור בכלל הקצירה לענין פאה, ואם לא היה עימור הקדש יתחייב, דדוקא אם העימור ברשות הקדש פוטר, ומשום דבכה"ג מיקרי שגמר הקצירה נעשה ברשות הקדש, ודו"ק.

ומבואר דלפי"ז עוד חילוק לדינא בין הקדש לנכרי, דלדרכינו בגר"א ובר"י מלכי צדק נתחדש שיש ס"ד דעימור לצורך ישראל יפקיע את ה"שם קציר נכרי", ובהקדש מבואר ברמב"ם דלמסקנה הוא כן, שאם היה העימור אצל הישראל מיקרי "קצירך", וצ"ע מה המקור לחילוק זה, ועוד צ"ע, דלעיל ביארנו דעימור אינו חלק מהקצירה עצמה, ורק כשדנים אי הוי קציר לצורך נכרי, אז ס"ד דכשהעימור לצורך נכרי מיקרי דגם הקציר לצורך נכרי, אבל אם בהקדש אין פטור דלצורך הקדש, וכמו שהובא לעיל דברי הגר"א, א"כ מאיזה טעם יהא נפ"מ אם היה העימור ברשות הקדש או הדיוט.

ונראה, דגם בהקדש הפטור הוא מה דהקציר הוא "קציר דהקדש", וזה שהוא לצורך הקדש קובע שהוא "קציר הקדש", ומה דמרבינן דקצירת חולין לצורך הקדש חייב, אינו משום דאין גדר הדין שיהא לצורך הקדש, אלא דילפינן שם מקרא ד"לקצור" דעד שאינו לגמרי לצורך הקדש בלי שום צד אחר לא מיקרי לצורך הקדש, ולהכי אמרינן דרק כשהוא ממש הקדש אז חשיב לגמרי לצורך הקדש, דמצד הקציר עצמו איכא הכרח שעומד להיות לצורך הקדש, ואז חייל ביה שם קציר הקדש.

ומעתה נראה, דזה גם המקור לחלק בין פטור הקדש לפטור קציר עכו"ם לענין עימור, דאף דבנכרי חשיבי לצורך נכרי אף כשהעימור היה לצורך ישראל ולא אכפת לן הך "צד ישראל" בקציר, אבל בהקדש דנתחדש דבעינן צורך הקדש בלי שום צד חולין, א"כ ה"ה דצד חולין בעימור נמי מפקיע שם הקדש, משום שבעימור שהוא גמר הקצירה היה שם צד חולין, ואין זה קצירת הקדש לגמרי, ודו"ק.

# סימן טביאור פטור הקדש ונשר ברוח אחרי קצירת שבולת ראשונה, [ירושלמי סוף פ"ב].

א. מביא קושיות הגרי"ד זצ"ל על הא דמהני פטור הקדש ונשר ברוח, גם אחרי קצירת שבולת ראשונה. ב. מבאר גדר הפטור בהנ"ל. ג. מבאר הטעם להא דליכא זכייה לעניים בעצים כשנשרו ברוח, וכן בדלית ודקל.

## א. מביא קושיות הגרי"ד זצ"ל על הא דמהני פטור הקדש ונשר ברוח, גם אחרי קצירת שבולת ראשונה.

איתא בירושלמי [סוף פ"ב] קצר הגיזבר חצי חציה [והיינו אחרי שהבעלים קצר חציו והקדיש חציו השני, ואז קצר הגזבר חצי מחצי ההקדש], ולא הספיק לקצור את השאר עד שפדה את כולה, מפריש מן הקציר על הקציר, [היינו שהבעלים הראשונים יפריש מהחצי שקצר בהתחלה מיניה וביה], וכל מה שנקצר ברשות הקדש נפטר, וביאר הגר"א שם, שהקוצר הראשון מפריש ממה שקצר כבר על קצירו, והפודה מפריש על מה שהוא קצר, אבל חלק שקצרו הגזבר פטור, וחלק ההקדש הזה מפסיק בין קציר הפודה לקציר הבעלים הראשונים.

וראיתי בשיעורי הגרי"ד סולובייציק זצ"ל [פ"ב-מ"ז הוצאת ישורון, במשנה בקצר ליסטים] שהעיר, דהא כבר נתחייבה כל הקמה בפאה בקצירת שבולת ראשונה דבעלים הראשונים, ואף דמצאנו פטור בקצירת נכרי והקדש, היינו כשקצר נכרי והקדש שבולת ראשונה דבקצירה דידהו לא נתחייב הקמה בפאה, אבל באופן שכבר חייל החיוב ע"י קצירת בעלים, איך יפקע ע"י קצירת הקדש, וצע"ג [ועיי"ש מש"כ בזה].

ומצאתי במקד"ד [סי' ס"ב סוס"ק ב' ד"ה כתב המ"ר] שג"כ העיר בזה, וכ' דמבואר כאן דהקדש הוא "פוטר", והיינו דלא רק שאין קציר הקדש גורם חיוב, אלא גם כשיש חיוב על השדה מ"מ מה שיש בו שם קציר הקדש פוטר, ולכן התבואה שנקצרה בקצירת הקדש נפטרה מחיוב דפאה.

עוד העיר שם הגרי"ד זצ"ל כעין זה על התו"כ [קדושים פרשתא א' פרק ג' אות ז'], דמבואר שם דאף דדין פאה הוי להפריש הפירות ביחד עם הקש ועצים, ובכולו זכו העניים, אבל אם קצר כל התבואה והשאיר פאה ועדיין לא קרא שם, ונשר הקמה ברוח, שוב א"צ להפריש את העצים והקש, ורק אם קרא שם, אין נפקע חיוב פאה גם מהקשין, דכבר זכו בהם עניים.

והק' שם הראב"ד, דכיון דשנינו [בפ"ב מ"ז] דכל דנשר ברוח פטור מן הפאה, דנתמעט מ"ובקצרכם" בהדי קצרוה ליסטים, דאין זה "קציר", א"כ איך תנא הכא חיוב פאה על מה שנשר ברוח, ותירץ הראב"ד דכיון דהשאיר רק שיעור פאה וליקט את שאר הקציר, אין בו פטור דנשר ברוח.

ותמה גם בזה הגרי"ד זצ"ל, דנשר ברוח הוא מיעוט מקצירה דשבולת ראשונה, אבל אם כבר קצר שבולת א' חייל חיוב פאה בכל התבואה, אף דנשרו שאר השיבולים, וצ"ב קושית הראב"ד. ועוד, דמהראב"ד בתירוץ משמע שעל החלק שנשר ברוח אין צריך להפריש כנגדו, ורק הכא שנשר חלק הפאה הוא דליכא פטור, וצ"ע.

והנה הכא א"א לומר כהמקד"ד דאף דכבר חייל חיוב פאה מ"מ יש כאן "פוטר", דאיזה פטור שייך בנשרו ברוח, דמה דנשירה אינו בכלל קצירה הוא חיסרון בקצירה המחייבת, ולא "פטור", ועוד, דאי הוי פוטר א"כ איך מפריש ממנו פאה, הא תבואה זו פטורה, ואם אינו פוטר איך פטור מלהפריש כנגדו, הא כבר נתחייב מקודם, וצ"ע.

עוד תמה שם הגרי"ד זצ"ל דמאי שנא דבנשרו אין לעני זכות בעצים וקש, ומ"ל דכבר נשר, [ועיי"ש עוד דהסתפק מהו הדין כשנשרו ביחד עם הקש].

## ב. מבאר גדר הפטור בהנ"ל.

ואשר נראה בזה ובהקדם ב' הקדמות ביסוד החיוב דהפרשת פאה ובדין שבולת ראשונה.

א] נתבאר לעיל [סימן ב' וג'] בענין שבולת ראשונה, דאין זה מחייב בעלמא, אלא הוי תחילת הקצירה, וחיילא על ידו "אתחלתא דקצירה" בכל התבואה, והעזיבה מתייחסת לקצירה, שעושה עזיבה בקצירתו, וכשיש בכל התבואה קצירה, חייב לעשות בה עזיבה, ומה דאינו עושה כל שדהו פאה עם השבולת הראשונה הוא משום שיסוד העזיבה הוא לעשות "אי-קצירה" בקצירה, ואם יעשה עזיבה גם בשבולת ראשונה, כבר אין כאן קצירה, ובטל כל המחייב, וכל המחייב דחיובו הוא לעשות עזיבה בקצירתו, ולפי"ז ביארנו דאף אם יעשה את השבולת הראשונה לפאה וישייר לעצמו שבולת אחרת מהני, ג"כ יהני, ויישבנו בזה שי' הרמב"ם עיי"ש [בסי' ג' ס"ק ז'].

ב] לעיל [סי' ג' ס"ק ד' וסי' ח' ס"ק א'] נתבאר מהתורת זרעים דאין "מעשה קצירה" בפאה, אלא דהקצירה הוא לאשוויי "שם קציר" בתבואה, ונמצא דבכל התבואה חיילא שם "קציר" ע"י זה דהותחל בה קצירה, וזה נתחדש בדין שבולת ראשונה.

ועפ"ז נראה, דבאמת אם שייך שיפקע מהקמה ה"שם קציר" דידיה, היה נפטר מפאה, [וע' לעיל סי' ג' ס''ק ד' דהבאנו מהירושלמי דבנשרפה דנו שם דמשכחת לה הפקעה בשם קציר עכ''פ מהשבולת הראשונה], ונראה דזהו ביאור דין נשר ברוח, דפקע ממנו "שם קציר", והגדר בזה הוא, דכיון דהא דבכל התבואה יש שם קציר הוא רק משום שהתחיל בו קצירה, א"כ י"ל דהגדר הוא דחזינן לכל התבואה כאילו נקצרה ע"י זה שכבר התחיל הקצירה, דבתחילת הקצירה רואים את הקצירה העתידה להיות, דהך קצירה הויא תחילת קצירת כל התבואה, אבל שם קציר דחייל בכל התבואה מיתלי תלי בה ומהני ה רק אם אח"ז מתקיים בה דין הקצירה שיהיה בה בפועל, אבל אם כשהקצירה נהייתה בפועל לא נתקיים בה תנאי וגדרי קצירה, וכגון בשברתו הרוח, שוב פקע ממנה שם קציר, ודו"ק.

ועפי"ז נראה דה"ה דבהקדש הוא כן, דאף דהתחלת הקצירה היתה קצירת חולין ומיקרי שהתחיל בכל התבואה קצירת חולין, והרי הוא "קציר" דחולין, אבל כשבפועל חיילא בה הקצירה, הרי נשתנה דינה, וחיילא בה שם "קציר הקדש", ולכן פטור.

## ג. מבאר הטעם להא דליכא זכייה לעניים בעצים כשנשרו ברוח, וכן בדלית ודקל.

ובדברים הללו נראה לבאר יותר את מה שביארנו לעיל [סי' ג' ס"ק ג'] שיסוד העזיבה הוא לעשות "אי-קצירה" בקצירה, דכיון דכל תורת קצירה על שאר התבואה חייל רק כשיהיה כמה שיהיה בה קצירה בסוף, דמחמת הקצירה שיהיה בה לאח"ז חיילא בה כבר עכשיו "שם קציר", ולכן אם ינשור ולא יבוא לידי קצירה נפטר, ונראה, דזהו עיקר גדר מצות עזיבה להפקיעו מהך קצירה, ולעוזבו לעניים, ודו"ק.

ונראה דזהו הגדר במה דזוכין נמי בעצים וקש, דכיון דבקצירה עצמה הרי קוצר לעצים וקש בהדי התבואה, א"כ כדי להפקיעו מידי קציר ולעשותו ל"אי-קצירה" צריך עזיבה גם על העצים, וכדביארנו לעיל [סי' ב' ס"ק ה'], אבל בנשרו הפירות כבר, וכבר פקע מהם "שם קציר", הכא נתחדש דין נוסף של עזיבה לעניים, דהא אין בעזיבתו הגבלה בעיקר תורת הקצירה, דבלאו הכי אין שם קצירה על הפירות שנשרו, אלא הוא דין נוסף ליתנם לעניים.

ואף דגם כאן העזיבה מתייחסת לקצירה, ורק אחרי קצירת שבולת ראשונה חייב, סו"ס אינו הגבלת מעשה הקצירה דמעיקרא, ומה"ט אין דין זכייה בעצים וקש בהך פאה, ודו"ק [ולפי"ז י"ל דגם אי נשרו הפירות בהדי העצים וקש א"צ להפריש העצים], ומבוארים דברי התו"כ.

ולפי"ז נראה עוד, דהנה להלן ריש פ"ד נאמר חידוש דין ב"דלית ודקל", דנתחדש שם שבעה"ב מוריד את הפירות ומחלקם לעניים, משום שיש סכנה לעניים לעלות, ובפשוטו הוי דאורייתא דדרשינן מקראי [ולפי הגר"א יש ספק בירושלמי אי הוי מה"ת או מדרבנן], וע' ר"ש סיריליאו שם דמבאר דשני דינים נאמרו במשנה ד"פאה ניתנת במחובר", א] דזכי בעצים וקש, ב] דיבוזו העניים וכל דאלים גבר, ובדלית ודקל ליתא לשני הדינים, שבעה"ב מוריד ומחלק רק הפירות עצמם, ועי' בביאור הגר"א בירושלמי [שם סוף הל' א'] דמפרש דיחלק בעה"ב בידים ולא ישליך לפניהם עיי"ש.

ונראה דגם הכא הגדר הוא כהנ"ל, דאיתרבי צורת עזיבה מחודשת כההיא דנשרו הפירות ברוח, דכיון דהכא נתחדש דבעה"ב צריך לקצור הכל מפני הסכנה, א"כ הכא אין העזיבה בגדר "אי-קצירה" בקצירה, וע"כ דזה עזיבה אחרת.

ובאמת, דמצינו דחלוק דין הך עזיבה, דהכא איכא גם דין "נתינה", וזה דומה ל"פאת עומרין" שכבר דייק בזה הגרי"ז בחי' לתמורה [ו'.] מדברי הרמב"ם [פ"א מהל' מתנו"ע ה"ב] שיש בזה "נתינה" לעניים, והגרי"ד [בשיעוריו על פאה פ"א-מ"ג, נדפס בקובץ ישורון] נקט דפשיטא דאין זכיית עצים בפאת עומרין, וזה נמי כהנ"ל, דכיון דאינו עזיבה של "אי-קצירה", שוב אין בו דין זכיית עצים וזהו נמי הדין בנשרו ברוח, ודו"ק.

[וע' בתורת זרעים [פ"ד מ"א] דנקט דבדלית ודקל אינו מתחייב בכל הפאה בתחילת הקצירה, אלא רק לאחר שקצר, ויעוי"ש מה שחידש בזה, ונראה דאינו מוכרח, דודאי גם הכא הוי חיובו ע"י שחל בתבואה ופירות "שם קציר" ואז נתחייב בעזיבה, ועיקרו הוי לקיים דין העזיבה דחייל מעיקרא ע"י הקצירה, ורק דצורת העזיבה משתנה כיון דבעה"ב לוקטם ומחלק לעניים, וכעין זה מצאנו בחי' הגרי"ז תמורה ו'. בביאור הגדר בפאת עומרין].

# סימן יבדין מוכר ולוקח שמפרישין זה על זה,וחידוש דין בשותף, [פ"ב-מ"ח].

א. מקשה איך מוכר מפריש על הלוקח ואיך לוקח מפריש על המוכר. ב. מקשה משותפין דסותר דין מוכר ולוקח, ומביא בזה את דברי הכס"מ, ומק' עליו. ג. ביאור חדש בלוקח ושותפין.

## א. מקשה איך מוכר מפריש על הלוקח ואיך לוקח מפריש על המוכר.

שנינו [בפ"ב-מ"ח] ''קצר חצי' ומכר חצי' הלוקח נותן פאה לכל'', והיינו שמפריש גם על חלק המוכר, וכל זה בקצר הכל ולאח"ז מכר, אבל במכר חציו ולאח"ז קצר כל אחד מחצה מפריש כל אחד על עצמו וכמבואר להלן [פ"ג-מ"ה] בתוס' יו"ט, ואם קצר ושוב מכר חצי מהמחובר והשאיר לעצמו חצי מהמחובר, המוכר מפריש על הכל, כל זה מבואר ברעק"א ובמשנה ראשונה כאן, ופי' הרא"ש, דהלוקח יודע שהמוכר לא הפריש וחלק העניים לא קנה, ואדעתא דהכי קנאה שיתן המוכר פאה לכל, ועי' ר"מ בפי' המשנה שמוסיף "שאין לו רשות למכור מתנות הקב"ה, ולפיכך יהיה כאילו לא מכר לו אלא מה שנשאר בשדה אחר הוצאת הפאה שנתחייבה אותה השדה".

וכשמוכר חלק מהשדה ומשאיר חלק במחובר, מחויב המוכר להפריש ממה שנותר בשדה על הכל כמבואר בפ"ג בסוף מ"ה, דמוכר חוץ מחובתו, וכמו שהביאו מהירושלמי [ועי' בירושלמי חידוש נוסף, דזה גם כשמכר לפני שהתחיל לקצור, ודלא כהבבלי, עי' בר"ש שם].

אולם עיקר הדבר צ"ב, שהרי יסוד הדין דאין אדם מפריש על של חבירו הוא משום דחשיבי שתי שדות, וכ"ה לשון הר"ש [פ"ג-מ"ה], ועי' בקרית ספר ומהר"י קורקוס [פ"ג הל' ט"ז] שכ' כן, ויותר מפורש בגר"א בביאורו לירושלמי [פ"ג ה"ד], וז"ל "דב' בנ"א הוי כב' שדות", והארכנו בזה להלן [סי' י"א].

ולפי"ז ק', דאף דהמוכר משאיר חלק הפאה על כל הקציר אצלו דאינו יכול למכור חובת הפאה לחבירו, הא סו"ס איך מפריש משדה לחברתה, והיאך מהני הא דבזמן החיוב היה חיוב א', הא מ"מ בזמן ההפרשה ב' שדות נינהו, וכבר הבאנו לעיל [סימן ו' ס"ק ב'] מהמקד"ד שהוכיח משחת וכן מב' גרנות דבעי "שדה א'" גם בזמן ההפרשה, וכמו כן ק' איפכא, דכשלא שייר במחובר והלוקח מפריש על הכל, איך מפריש הלוקח משדה דידיה על שדה המוכר, וצ"ע.

ובדין הב' דהלוקח מפרש על המוכר היה אפ"ל, שכיון שאינו יכול למכור ממון עניים, הרי איכא שיור בקנינו, וחלק שיעור פאה הנצרך לשדה המוכר לא מכר כלל, וכן משמע מהר"מ בפי' המשנה שהבאנו, אכן גם מלשון הרמב"ם לא משמע שזה ממש "שיור", שהרי כתב "כאילו לא מכר לו", ולא שבאמת לא מכרו לו, והעירני תלמיד אחד שבאמת מוכרח שקנה לוקח - שהירושלמי הסתפק אם המוכר עני - האם יכול ליטול פאה זו - ולכאו' אם הלוקח לא קנה וזה נשאר פאה של המוכר פשוט שלא יכול - וע"כ שקנה [וכל הספק הוא האם כיון שהפריש הלוקח על המוכר ויש קשר כלשהו בין הפאה למוכר שהופרש עליו - שוב לא יכול ליטול פאה זו].

והביאור להא דלא הוי שיור לגמרי הוא משום שהרי העניים עדיין לא זכו כל זמן שלא היה קריאת שם, וכל שאין קריאת שם אינו מבורר מאיזה קמה יפריש את הפאה, וע"כ איכא רק ''שעבוד'' בקמה לעניים, אבל הקמה נמכר כולו, וכוונת הרמב"ם רק לבאר שיש לעניים זכות בפאה בשדה הלוקח, וא"כ שוב הדרא הקושי', דכיון דנמכר כל הקמה, איך יפריש משדה הלוקח לשדה המוכר, הא אין מפרישין משדה לחברתה [ועי' בביאור ההלכה פ"ג- הט"ז שנתעורר בזה].

## ב. מקשה משותפין דסותר דין מוכר ולוקח, ומביא בזה את דברי הכס"מ, ומק' עליו.

והנה בדין שותפין הביא הרמב"ם [פ"ג ממתנו"ע הט"ז] דין מהירושלמי, ששותפין שקצרו חצי שדה ושוב חלקו, זה שלקח חצי הקציר אינו מפריש כלום, וזה שלקח הקמה מפריש על החצי שלקח בלבד, ולא על החצי של השותף השני, עי' מהר"י קורקוס וכס"מ ורדב"ז דכן גרס הרמב"ם בירושלמי [וזה דלא כהגר"א, ולהלן [סי' י"א ס"ק ג'] ביארנו שי' הגר"א בירושלמי].

ולכאו' ק', דמאי שנא מלוקח שלקח כל המחובר שמפריש על המוכר, וה"ה דשותף שלקח המחובר יפריש כן, ופי' הכס"מ ומהר"י קורקוס דבשעת הקצירה עדיין לא היה חייב, ואחרי החלוקה אין לו מהיכן להפריש דאיגלאי מילתא דזה היה חלקו, ואיגלאי מילתא דלא היתה הפאה בחלק חבירו אלא בחלקו, ורק בלוקח אמרינן דהפאה נמצא בחלק המחובר אצל הלוקח.

והק' בפאת השולחן, דתמוה, דהרי קיי"ל דאין ברירה, ואיך אפ"ל שלקח חלקו ואין פאה בחלק השותף שקנה במחובר, וצ"ע.

והדרך אמונה [שם ס"ק ק"ג] מפרש דשותפין כליסטים כיון שיכול א' לחייב את חבירו לחלוק, ולא דומה למוכר ולוקח שאין המוכר חייב למכור, ולכן במוכר שאינו מחוייב למכור אינו מוכר חלק העניים, אבל בשותפין דבעל כרחם חולקים הרי"ז כליסטים, עכתו"ד, ולכאו' תמוה, דאם נימא דבכל לוקח איכא שיור ממש, דאין לו זכות מכירה על החלק עניים, א"כ ה"ה הכא אין להם זכות לחלקו כלל, והחלוקה יחול על כל השדה חוץ מחלק העניים, ואם אינו שיור ממש, א"כ בלוקח עצמו תיקשי היאך מפריש על שדה חבירו, וצ"ע.

## ג. ביאור חדש בלוקח ושותפין.

והנראה בכל זה, דלעיל [סימן ט'] נתבאר דשייך פטור מפאה בנשרו פירות וכן בהקדש גם לאחר שהיה קצירת שבולת ראשונה, ויסוד הדברים ביארנו שם דקצירת שבולת ראשונה משוה התחלת קצירה בכל התבואה, וזה אהני לן שבכולו יחול שם קציר מחמת האתחלתא דקצירה, דכבר מעכשיו דיינינן לכל השדה כקציר מחמת הקציר שעומדת לו, ואם לא נתקיימה בה קצירה פקע ממנו "שם קציר", ואם בסוף נהיה קצירת הקדש חיילא ביה "פטור" דקציר דהקדש, ודו"ק.

והנה, בב' בעלים דהבאנו מהראשונים דהוי ב' שדות, נראה דאינו ממש ב' שדות, אלא הו"ל כב' שדות לענין זה, דכמו דבב' שדות הו"ל ב' קצירות וכל קצירה בעי "עזיבה" בפנ"ע, כמו"כ ב' בעלים הו"ל ב' קצירות, [וכל זה ביארנו בארוכה להלן סימן י"א, וכעין זה ביארנו נמי לעיל סי' ד' בדין הפסק דאמת המים, וכן ביארנו לעיל בסי' ז' בהפרשת ב' מינים, עיי"ש].

ומעתה נראה, דכשמכר חציו ולאח"ז קצר חציה, מעיקרא לא חיילא קצירת המוכר על חלק הלוקח, והו"ל ב' קצירות ובעי ב' עזיבות, אבל אם מוכר לאחר שהתחיל לקצור הכא מעיקרא שייכא קצירת המוכר בכל השדה, ורואים את הקצירה שיהיה אח"כ, ומחמת זה חיילא ביה "שם קציר", וכשמכר שדהו באמצע הקצירה, הלוקח ממשיך קצירת המוכר, דזהו יסוד דינא דשבולת ראשונה דבתחילת הקצירה מונח כל הקצירה, ואין הלוקח עושה קצירה אחרת, דכיון "דמכוחו" הוא בא חשיב המשך הקצירה דמעיקרא.

וצריכים להוסיף, דאינו כקצירת הקדש דמגזה"כ איתמעיט דהוי כקצירה אחרת, ואינו בכלל "ובקצרכם", ומה"ט אינה המשך הקצירה הראשונה, אל היא קצירה בפנ"ע, דאינתיק מקצירה ראשונה, אבל הכא בלוקח שאני, דהמיעוט הוי רק משום ד"במציאות" כל א' עושה קצירה דידיה, אבל היכא דהלוקח ממשיך קצירת המוכר, הרי שניהם עשו "קצירה אחת", ובקצירה אחת איכא עזיבה אחת, ושפיר שייך דהמוכר מפריש על לוקח וכן לוקח מפריש על המוכר, ודו"ק.

וכן מוכח מהירושלמי ריש מכילתין בספק בנשרפה שבולת ראשונה, והוכיחו כן מהקדיש מה שקצר, ופי' הגר"א ור"ש סיריליאו דהקדש כשרוף כיון דפטור ופקע החיוב, וק' דלמה לא הוכיחו כן ממכר, עיי"ש שהביאו נמי דין מכר בהדי', דסו"ס לגבי המוכר פקע החיוב, ולהנ"ל א"ש, דלא מיקרי לגבי המוכר דפקע חיובו, ודו"ק.

ומעתה נראה דבב' שותפין, הרי מעיקרא היה כאן קצירת שותפין, ואף אי קיי"ל דאין ברירה, הא מ"מ אם נדון "מכח" מה יש לכל א' חלק בחלוקה, הרי פשוט שכל א' בא "מכח" מה שהיה לו חלק בשותפות, והיינו דחלקו של ראובן לא בא משמעון רק "מכח" חלקו של ראובן בשותפות, ואף דאינו ברור שהך חלק בשדה היה שלו, דאין ברירה, אבל פשוט שקיבל הך חלק "מכח" מה שהיה לו חלק בשותפות, ונמצא שאין קצירתו ''ממשיך'' קצירת השותפות, רק ''ממשיך'' של קצירת חלקו.

ומעתה פשוט, שאין לומר דחובת הפאה דראובן שקיבל את הקציר נמצא בקציר של שמעון, דכל אחד יש לו קצירה נפרדת, ואף שמעיקרא היתה קצירה אחת מ"מ הרי לאח"ז נתחלקה לתרתי, דכל א' בא מ"כח" עצמו, ואין להפריש מקצירה א' על חבירו, ומיושבין דברי הכס"מ ומהר"י קורקוס.

והנה, ראיתי במקד"ד [סי' ס"ב ס"ק ב' ד"ה כתב הרמב"ם] שהקשה, דאם נימא "דאיגלאי מילתא", א"כ איגלאי דבזמן שקצרו החצי הראשון נמצא שקצר חיובו, והדרא חיוב פאה לעומרים ולמה פטור הראשון שקיבל חלק הקציר, ותי' דכיון דאז לא היה צריך לחלוק אז היה מותר לקצור ולא עבר על "לא תכלה", ולהכי אין חיוב עומרים, ולכאו' צ"ע, דסו"ס "נתברר" דעבר למפרע באונס, ולא דמי להיכא דלקח ליסטים חצי הקמה דהתם באמת חלק הפאה נשאר בקמה, ולא כילה, והכא ודאי כילה, וצ"ע.

אולם לדברינו א"ש, דבאמת קיי"ל אין ברירה, וכנתבאר, ורק דכיון דכל זמן שלא חלקו, הא יש קצירה משותפת, ובקצירה הזו לא היה כילוי השדה, ורק לאחר החלוקה שנתחלקו הקצירות, אז מעיקרא מקבל קציר שאין בו אפשרות הפרשה במחובר, בכה"ג לא חייל חיוב עומרין, ודו"ק.

# סימן י"אאחים שנשתתפו ושנים שלקחו אילן,[פ"ג-מ"ה].

א. הערות במשנה, [פ"ג-מ"ה]. ב. מבאר יסוד דינא דאין מפרישין א' על חבירו, ומבאר הדין דאין הפרשה משדהו על חלקו בשדה השותפות, ומקשה משותפין שקצרו וחילקו באמצע. ג. מדמה ב' מינים לב' בעלים, ומדמה שותפין שחלקו לב' גרנות. ד. מיישב המשנה שמחלקת לב' בבות, ומיישב הדקדוקים במשנה וברמב"ם. ה. חידוש נוסף בדין אילנות באחין שחלקו.

## א. הערות במשנה, [פ"ג-מ"ה].

בפ"ג מ"ה תנן דאחין שחלקו נותנין ב' פאות, ושנים שלקחו את האילן זה בדרומו וזה בצפונו נמי נותנין ב' פאות, ופי' הרא"ש דבאילנות יש ב' פאות רק באופן שמעולם לא היו שותפין, ורק בתבואה נתחדש דכשהיו שותפין ואח"כ חלקו דנותנין ב' פאות, וביאר דמה"ט תנן במתני' ב' דינים, הא' בשדה והא' באילנות.

וסברתו צ"ע, דמאי מהני הא דלפני הקצירה היו שותפין, הא בזמן החיוב שהוא הקצירה כבר חלקו, וחיילי ב' חיובים, וכבר תמה בזה ב"משנה ראשונה", והמלאכת שלמה הביא מהר"ש סיריליאו דחולק, והגר"א בשנות אליהו מבאר דהחידוש בסיפא, דאף שהוא אילן שפיר נחלק לשנים, ודייק מרן הגרח"ק שליט"א [ציון ההלכה פ"ג מתנו"ע ס"ק רמ"ה] דמשמע דחולק על הרא"ש, דלרא"ש איצטריכא לגופי' דבאילן רק בכה"ג איכא חלוקה.

אולם, להחולקים על הרא"ש צ"ב הא דנחלקו הנך דינים במתני' לתרי בבות, והו"ל להוסיף על הרישא דאחין שחלקו בתבואה ולומר "וכן באילנות", [וכדלעיל משנה ג' בבצלים שהוסיפו "וכן באפונין וכן בכרם"] ולמה לי סיפא לאשמועינן חידוש דגם באילן חשיב חלוקה, ולכאו' זה ראיה לרא"ש, וצ"ב שי' החולקים.

ועוד יש לדייק בשינוי הלשונות במשנה מדין אחין שחלקו לב' לקוחות, דבאחין שחלקו כתוב "ונותנין ב' פאות" ובב' שלקחו את האילן כתוב "זה נותן פאה בפנ"ע וזה נותן פאה בפנ"ע" וע' ברמב"ם [פ"ג הל' ט"ז] דחילק נמי כהנ"ל, וצ"ב שינוי הלשונות.

והנה, בפשטות מיירי שחלקו לפני תחילת הקצירה וכ"כ הגר"א בשנו"א, אולם, הגר"א בשנו"א הביא מהירושלמי, דכשחלקו באמצע הקצירה, פשיטא דבחלק שקצרו לאחר החלוקה דצריך ב' פאות, אלא דגם על מה שקצרו מתחילה צריך כאו"א להפריש מחלקו, ולא מהני הפרשה מראובן על קצירת כל השותפות וגם שמעון צריך להפריש מחלקו כנגד חיובו בשותפות, והטעם, ד"בתר בסוף אזלינן", ובזמן ההפרשה חלוקים זה מזה, ועי' נמי בביאורו של הגר"א בירושלמי שפי' כן.

אכן הרמב"ם [פ"ג הט"ז] פי' הך ירושלמי באופן אחר, ולא גרס כגירסת הגר"א וכמבואר במהר"י קורקוס וכס"מ ורדב"ז וביארנו את שיטתו לעיל סי' י', [והגר"א גרס "משלו ע"ש חבירו" והר"מ גרס "משלו"], ויש לעיין מהו שי' הרמב"ם בגוונא של הגר"א.

## ב. מבאר יסוד דינא דאין מפרישין א' על חבירו, ומבאר הדין דאין הפרשה משדהו על חלקו בשדה השותפות, ומקשה משותפין שקצרו וחילקו באמצע.

והנראה בזה, דהנה יש לעיין מה דינו של שדה שחציה שותפות וחציה חלוקה, וקצרו בשותפות ורוצים כאו"א להפריש בחלק שיש לו בפנ"ע בשדה זו, ומצאתי שדן בזה במקדש דוד [סי' ס"ב ס"ק ב' ד"ה נשתתפו] וכ' דלא מהני, והוכיח כן מהירושלמי, [דמבואר שם דחצי א' בשותפות וחצי ב' חלוקה, וקצרו חצי חציו המשותפת, דפאה דידיה הוא רק בחלק המשותפת ולא בחלק החלוקה אף אם נשתתפו אח"כ בחלק החלוקה, עיי"ש], ודין זה צ"ב, דכיון דכל אחד חייב כפי חלקו בקצירת השותפות, א"כ למה לא יפרישו כל אחד כשיעור חיובו משדה דידיה.

והביאור בזה, דיש לחקור בעיקר הדין דאין מפרישין משדהו על שדה חבירו, האם זהו משום דכ"א נתחייב פאה בפנ"ע, ומה"ט אין הפרשת חבירו על חלק חבירו פוטרת חיובא דידיה, או דילמא, דכיון דיש ב' בעלים הו"ל כב' שדות ואין מפרישין משדה לחבירו, ולשון הר"ש [פ"ג-מ"ה] והקרית ספר והמהר"י קורקוס [פ"ג-הט"ז] "דכל חד וחד קרינא ביה שדך" [ומרן הגרח"ק שליט"א בביאור ההלכה פ"ג מתנו"ע הט"ז ד"ה האחין שחלקו, כ' דהלשון משמע דהוי דין בב' שדות, אבל נטה לומר דהוי דין בחיוב דראובן ושמעון, ונדחק בלשונם], ובגר"א בביאורו בירושלמי [פ"ג-ה"ד] מפורש דזה דין בב' שדות, וז"ל "פי' דב' בנ"א הוי כב' שדות".

ולפי"ז מבואר בפשיטות טעם הדין דאין מפריש משדהו על חלקו בשדה שיש לו בה שותפות, דכמו דב' אנשים חשיבא ב' שדות, כמו"כ שדה שיש לו בה שותפות לגבי שדה ששייכת לו חשיבי ב' שדות, ואין מפרישין משדה א' לחברתה, אף דהוי בעלים א', וכ"כ המקדש דוד שם בהדי' לפרש דינו של הירושלמי הנ"ל.

איברא, דדין זה סותר לדינו של הירושלמי לגירסת השנו"א, דשם מבואר דאי אזלינן בתר מעיקרא, אז שפיר מפרישין משל ראובן על כל השותפות, ואי אזלינן בתר בסוף, אז מפרישין רק משל ראובן על חלק של ראובן בשותפות וכן בשמעון, ותמוה, דכיון דבסוף חלקו ראובן ושמעון הרי הם ב' שדות חלוקים זה מזה, והו"ל ב' שדות גם לגבי חציו הראשון שהיה בשדה השותפת [וכמבואר בירושלמי דלעיל], ואיך מפרישין אפילו מחלקים של ראובן על חלקו בחיוב השדה המשותפת, דב' שדות נינהו.

[ואין לומר דדינו כמכר חציו בקמה, דלוקח מפריש וכמבואר בסוף פ"ב, דהתם היה שיור בקנינו, עיי"ש ברא"ש ורמב"ם, ואם הכא היה שיור בחלוקה היה מהני מכל צד על כל חלק השותפות, דהשיור הוא תמיד להיכן שיפרישו בסוף, ויתירא מזו, דאם נימא דהוי כלוקח שמפריש שמשייר חלק לפאת המוכר, והכא האומדנא דכל אחד משייר בחלקו לגבי חיובו בחלקו מהשותפות, א"כ לענין פאה הרי"ז כלא נחלק, והחלק שמפריש הוא משדה השותפת ואיך משתמש בו לצאת ידי חיובו, וע"כ הביאור דאין זה שיור כמוכר חציו, אלא אזלינן בתר בסוף, ובסוף חלק זו הוא רק שלו, ולכן יוצא בה ידי"ח, ושוב תיקשי דא"כ איך מפריש ממנה על השדה השניה.

[ובעיקר האי קושי' ראיתי בשערי אמונה [פ"ג-מ''ה ס"ק ט'ז ד"ה אר"י נשתתפו] דעמד בזה, וכ' דיש לחלק, דכשחלקו באמצע מהני הפרשתו על חלק השותפות כיון דמתחילה היה כולו משותפת משא"כ כשהיו ב' שדות מעיקרא, אבל זה תמוה, דכיון דאזלינן בתר בסוף, ובסוף הוו ב' שדות, שוב אין מפרישין מזה על זה, דשדה משותפת ושדות מחולקות תרי שדות נינהו, ואיך מפרישין מזה לזה, ואי בתר מעיקרא אזלינן, יוכלו להפריש מאחד על כל השותפות, וצע"ג].

## ג. מדמה ב' מינים לב' בעלים, ומדמה שותפין שחלקו לב' גרנות.

והנראה בזה, דלעיל [סימן ז'] ביארנו בדין ב' מינים, דאינם נחשבים ב' שדות ממש, אלא הוו ב' קצירות, ועוד ביארנו שם, דיסוד דינא דב' גרנות אינו ממש כב' מינים, דבב' גרנות אין כאן ב' קצירות ממש, אלא איכא ב' צדדים בקצירה, ועזיבה דכל מין וגורן מתיחס לצד דידיה בקצירה, ודייקנו כן מהרמב"ם שכ' בב' מינים דנותנים "זה בפנ"ע וזה בפנ"ע" ובב' גרנות כתב דנותנים "ב' פאות", עיי"ש, וביארנו דאיכא בזה נפ"מ, דבב' גרנות א"צ שבולת ראשונה לכל גורן בפנ"ע, עיי"ש, וכן נתבאר יסוד זה במוכר קלחי אילן בשי' הר"ש, וכל זה איתרבי בהלכה למשה מסיני דב' גרנות.

ומעתה נראה לחדש דזהו הגדר בנד"ד, והיינו, דשדה ראובן ושדה שמעון אינם ב' שדות, אלא ב' קצירות, וכשהיתה שדה א' משותפת, חיילא הקצירה המשותפת בכל השדה, ואף דחלקו אח"כ את השדות, לא פקעה הקצירה המשותפת מכל השדה אף דבתר בסוף אזלינן [ואם היתה פוקעת היה צ"ל דבעינן קצירת שבולת ראשונה מחדש בחלק השני, ואין סברא שתפקע החיוב מהך שדה, דחיובו להיכן אזל], והיה ראוי לומר שיועיל עזיבת ראובן לכל הקצירה המשותפת, דבכל השדה חיילא הך התחלת קצירה, וממילא מתייחסת העזיבה לכל הקצירה.

אמנם, כמו דבב' מיני חיטין בב' גרנות נתחדש דאף דאין הקצירה מתחלקת לשנים שיתחייב בב' שיבולות ראשונות, אבל ב' צדדים איכא בהך קצירה אחת, ועזיבה דגורן אחד מתייחסת רק לצד דידיה בקצירה, וכמו"כ בנד"ד, דאף דאין לחלק את הקצירה המשותפת מהקציר בשדות המחולקות, דכבר חיילא בהם קצירה המשותפת ותו לא פקע דחיוב להיכן אזלא, ומה"ט חשיבא קצירה אחת גם לאחר שחלקו, אבל מ"מ לענין זה מהני בעלות דראובן ובעלות דשמעון לחלק את הקצירה לשני צדדים, ועזיבת ראובן תתיחס רק לצדו של ראובן בקצירה המשותפת, ועזיבת שמעון תתיחס רק לצדו של שמעון בקצירה המשותפת, ולענין זה אמרו בירושלמי דבתר בסוף אזלינן.

## ד. מיישב המשנה שמחלקת לב' בבות, ומיישב הדקדוקים במשנה וברמב"ם.

ומעתה א"ש מה דבאחין שחלקו תנן "דנותנין ב' פאות" ובשנים שלקחו תנן "דזה מניח בפנ"ע וזה בפנ"ע", דאחין שחלקו כולל גם היכי תימצי שחלקו באמצע הקצירה, ובאופן זה אין זה ב' פאות ממש, דאין צריך לכל אחד קצירת שבולת ראשונה, וסגי באחד, משא"כ בשנים שלקחו, כל א' מתחיל לקצור בעצמו וצריך כל אחד להשאיר שבולת ראשונה בפנ"ע, ודו"ק.

ומעתה א"ש נמי למה חילקם המשנה לתרי בבות, דבא ללמד הך דין דמשכחת לה בב' בעלים ב' פאות עם ב' חיובים, ומשכחת לה ב' פאות בחיוב אחד גם בב' בעלים, וזהו דחילקם לתרתי.

ולפי"ז נראה דהרמב"ם מודה לדינו של הגר"א בשנו"א, וי"ל דנרמז זה בלשון הרמב"ם בעיקר דין אחין שחלקו, דהרמב"ם מביא בהלכה ט''ו דין ב' מינים ודין ב' גרנות ומחלק בלשונו ביניהם דבב' מינים כותב "זה מפריש בפנ"ע וזה מפריש בפנ"ע", ובב' גרנות כותב "נותנין ב' פאות" וחילוק זה נתחדש בהללמ"ס, ומיד אח"כ בהלכה ט''ז מביא דין שנים שלקחו ואחין שחלקו ומחלק ביניהם כהנ"ל, ונראה דדין זה דבאחין שחלקו משכחת לה ב' הפרשות על חיוב א' נלמד מהלכה ט"ו בב' מינים וגרנות.

ואף דאין למדים מן ההלכה, וכמבואר בירושלמי [פ"ב ה"ד], ושני גרנות הוי הללממ"ס, צ"ל דעיקר הא דשייך שיהא מעשה הקצירה מתחלק לשני צדדים ויתחייב ליתן פאה לכל צד בפנ"ע הוי מסברא, ומה שנתחדש בהללממ"ס הוא דגם ב' גרנות בב' מיני חיטין הוי כן, ובשותפין שחלקו אמרינן כן מסברא, דהוו ב' צדדים במעשה הקצירה, וחייב כל א' בפנ"ע, ודו"ק.

## ה. חידוש נוסף בדין אילנות באחין שחלקו, ומיישב לפי"ז סדר דברי הרמב"ם.

ויתכן לחדש לפי"ז עוד, דהנה, לעיל [סימן ז'] בדין ב' מינים דייקנו ברמב"ם דדין ב' גרנות לא נתחדש באילנות ודלא כהערוה"ש, וביארנו דכמו דעיקר דיני הפסק שונים באילן דאין לחלק קצירה א' לשנים בלי גדר, כמו"כ עיקר החידוש דשייך ב' צדדים בקצירה אחת לא נלמד לאילנות.

ומעתה י"ל דדין אחין שחלקו באמצע הקצירה לא נאמרה באילנות, דעיקר החידוש לחלק קצירה אחת לשני צדדים י"ל דהוי רק בתבואה, וכהללמ"ס שנאמרה כן, ולפי"ז י"ל דבכל גווני יכול להפריש על החלק שקצרו בשותפות מחלק של א' מהבעלים, וזהו דכ' המשנה דין אחין שחלקו דוקא בתבואה, ובאילנות כ' שנים שלקחו, דהתם חיילי ב' חיובים בפנ"ע רק כשהיו חלוקים מעיקרא, ודו"ק, [ודין זה י"ל גם להחולקים ע"ד הרא"ש שחידש טפי מזה שגם כשנתחלקו לפני הקצירה אין חלוקה כלל באילן, וגם לא מהני החלוקה למה שיקצרו אחרי החלוקה להרא"ש, וי"ל דגם החולקים מודו דבאילנות חלוק הדין עכ"פ לעינן חלקו באמצע הקצירה דנותנין פאה אחת ממה שקצרו].

ובזה יש ליישב דקדוק גדול בסדר דברי הרמב"ם בהלכותיו, דהרמב"ם הביא דיני הפסק וצירוף באילנות בפרק ג', ובהל' י"ט כ' דרק גדר מפסיק, ואח"כ בהל' כ"א והל' כ"ב מבאר דיני צירוף בחרובין ושאר אילנות, ובהלכה כ' הפסיק באמצע דינים אלו וכתב הדין דשנים שלקחו אילן, וצ"ע דמה שייטא להכא, ובמשניות דיני אילן הם בפרק ב' ודין שנים שלקחו בפ"ג, וזה דקדוק גדול בסדר דברי הרמב"ם.

אכן להנ"ל א"ש, ומדוקדק היטב סדר ההלכות ברמב"ם, דכשם שבגדר נתחדש דין דאין מפסיק באילן חוץ מגדר, כמו"כ בשנים שלקחו נתחדש דאין הפסק דב' אחין באילן, ורק בשנים שלקחו אילן הוי הפסק, והטעם כהנ"ל, ודו"ק.

# סימן י"בביאור דין פאת האילן בתלוש,[ירושלמי ריש פ"ד].

א. ביאור דברי הירושלמי ריש פרק ד' דפאה, דלדרכו של הר"ש סיריליאו נתחדש שם שקריאת שם דפאה באילנות הוא רק בתלוש. ב. תמה במה שדימה הרש"ס דין זה לדין ב' שדות, ומוכיח שזה הלכה בקצירה. ג. מוכיח עוד כדברי התורת זרעים דבפאה דנים מצד שם "קציר" ולא מצד מעשה הקצירה. ד. מוכיח מכאן יסוד בגדר דין שבולת ראשונה.

## א. ביאור דברי הירושלמי ריש פרק ד' דפאה, דלדרכו של הר"ש סיריליאו נתחדש שם שקריאת שם דפאה באילנות הוא רק בתלוש.

הנה, בירושלמי ריש פ"ד דפאה הסתפקו אם קריאת שם בפאת האילנות הוא במחובר, או לאחר שנתלשו, וע' בגר"א שלמד דספיקת הירושלמי הוא דוקא לענין דלית ודקל אי קריאת שם למעלה או למטה, אבל הר"ש סיריליאו למד דזה ספק בכל האילנות.

וביאר שם הרש"ס את צדדי הספק, דהצד דצריך להפריש ולקרוא שם למטה לאחר שנתלשו הוא משום דסתם נוף אילן גבוה מן הארץ יותר משלש טפחים, וכשהפועלים מלקטים משירין פירותיו למטה והפאה מניחין למעלה, ונמצא "דאינה מחוברת הפאה למה שקצרו, דהפאה ברשות אחד והפירות שלקטו ברשות אחד", וצ"ב, דמה אכפת לן דהם בב' רשויות.

והר"ש סיריליאו שם ביאר בזה, וז''ל, "ונ"ל דקפיד הכי, דכיון דדרשינן "שדך" שלא ליתן פאה משדה לחברתה, משמע דבעינן דמתחזי דפאה תהא ממה שקצר, וכיון שזה למעלה מג' וזה למטה מג', דילמא אין שם פאה מועיל אלא לאחר שהורידו עניים למטה, ואם קרא שם בעודם למעלה אין מועיל", עכ"ל. ומבואר דמדמה דין זה לדיני הפסק דשדות, ולכאורה תמוה, דאיך שייך לומר דפירות של אילן א', מה שלקט ומה שהשאיר, כשתי שדות נינהו כיון דיניחנו למטה מג', הא ודאי דשדה אחת נינהו, וצ"ב

## ב. תמה במה שדימה הרש"ס דין זה לדין ב' שדות, ומוכיח שזה הלכה בקצירה.

והנראה מבואר בדברי הרש"ס, דיסוד דינא דב' שדות הוא "דיתחזי דפאה תהא ממה שקצר", והיינו שהפאה תתיחס לקצירה, ומבואר כאן דכל הדין דב' שדות בעי ב' פאות הוא משום דע"י שקצירת שדה א' לא שייכא לקצירת שדה השניה, שוב אין הפאה דשדה השניה מתיחסת לקצירה דשדה ראשונה, דעיקר חיוב פאה הוי על הקצירה, ואינו על השדה עצמה והארכנו לעיל [סימן ב'] להוכיח יסוד זה מכמה דוכתי, ולפי"ז גם הדין דאין מפריש משדה על חברתה תלוי בקציר, שאינו מפריש על קציר אחר.

ומזה למד הרש"ס דין חדש, דאף בשדה אחת, אם העזיבה בהפרשת הפאה לא תתיחס לקצירה, שוב אינו פאה, וכיון דהקציר מניחו למטה ברשות אחרת מהפאה, שוב לא מתיחס הפאה לקציר, וחידוש זה, דשייך הפסק בקצירה אף דלא מפסיק בשדה עצמה, כבר נתבאר לעיל [סימן ה'] כעין זה בענין הפסק דאמת המים, עיי"ש.

אולם אכתי צ"ב, דאטו מי שיקצור שדה ויניח הקציר בשדה אחרת, האם יצטרך להפריש פאה בתלוש בשדה האחרת, ונראה פשוט דאינו כן, דדוקא באילן, שבהכרח זה אופן ודרך קצירתו להניחו למטה ברשות אחרת, דמשירין פירותיו למטה, התם דוקא דיינינן לה למקום הקצירה כברשות אחרת, דאין זה מאורע שנתחדש אח"כ שהניחו שם, אלא מונח כבר בגוף הקצירה, ונראה עוד, דמיד בקצירה לפני שמניחו למטה, הרי אין "מקומו" באויר בידי הפועל שקצרו, דמקום הפועל ומקום ידו הוא למטה במקום שיניחנו, ונמצא דבעת הקצירה עצמה כבר נמצא "הקציר" ברשות אחרת.

## ג. מוכיח עוד כדברי התורת זרעים דבפאה דנים מצד השם "קציר" ולא מצד המעשה קצירה.

איברא, דאכתי יש לתמוה, דכיון דמעשה הקצירה היא גוף הפעולה בזה שנפרד הפרי מהאילן, א"כ למה מוגדר המעשה כמעשה ברשות אחרת, הא המעשה הוא מעשה באילן, ורק לאחר מעשה הקצירה הוא דנהיה מקום הפירות למטה.

ונראה עפ"י המבואר בתורת זרעים [פ"ג- מ"ד] דהביא קושי' הרי"ט אלגאזי דאין איסור קצירה לפני העומר כשקוצר על ידי תלישה, דתולש אינו כקוצר, והק' המהרי"ט מאי שנא מפאה ולקט דלרבנן דר' יוסי גם בתולש שבולת ראשונה חייב להפריש פאה ולקט.

ותירץ התורת זרעים, דבעומר האיסור הוא במעשה הקצירה ותלוי אם יש בתלישה שם "מעשה קצירה", ובזה קיי"ל דאינה קצירה, משא"כ בפאה ולקט, העיקר שיחול שם "קציר" על התבואה שיתחייב בפאה ולקט, וא"צ שיהיה "מעשה קצירה", ובזה ס"ל לרבנן דגם ע"י תלישה חשיב התבואה כ"קציר", ודו"ק.

וחילוק כעין זה כתב לענין גיזה, דבשבת פסק הרמב"ם [פ"ט משבת ה"ז] דאין תלישה חשיב כגוזז, [ורק באורחי' כגון בתולש כנף מן העוף חשיב גוזז], וכן באיסור גיזה בקדשים פסק [פ"א מעילה ה"ז] דאין תלישה כגזיזה, אבל לענין ראשית הגז פסק הרמב"ם [בכורים פ"י ה"ו] דתולש כגוזז, והק' המהרי"ט אלגאזי דמאי שנא. ותי' התורת זרעים כהנ"ל, דבראשית הגז תלוי רק בשם "גיזה" על הצמר, ודלא כשבת ואיסור גיזה בקדשים דהכל תלוי במעשה, עכתו"ד.

ולפי זה היה נראה, דאף דכשאנו דנים את "מעשה הקצירה", ודאי דמקומו באילן ורק אחרי הקצירה מקומו למטה ברשות אחרת, אבל כשאנו דנים על "הקציר", בזה י"ל דמקומו למטה, ודין פאה הוא שיתקיים דין עזיבה "בקציר" ולא "במעשה קצירה", ודו"ק.

## ד. מוכיח מכאן יסוד בגדר הדין שבולת ראשונה.

איברא דאכתי יש לעיין, שהרי אין הפרשת פאה כנגד השבולת ראשונה אלא כשיעור שישים כנגד הקמה אחרי שקצר את השבולת הראשונה, וכדהבאנו לעיל [סימן ג'] מהירושלמי ריש מכילתין, ולפי"ז כשקוצר פרי הראשון, תיקשי מ"ט אינו קורא שם פאה על מה שמחובר לאילן לפני שתולשו, דאז מקומו עדיין באילן, ואי משום הקצירה בפרי הראשון, הא בלאו הכי אין ההפרשה כנגדו, רק כנגד שאר הפירות שעדיין מחוברות לאילן.

ומבואר מכאן דדין שבולת ראשונה אינו מחייב בעלמא, אלא דאתחלתא דקצירה היא, ועל ידו חיילא שם "קציר" בכל הקמה שעדיין לא הפרישו, ומה דיכול להפריש פאה כנגד כל הקמה הוא משום דרואים את כולו כבר כ''קציר'', ובזה ביארנו [לעיל סי' ג'] הא דלשיטת הרמב"ם שבולת ראשונה לאו דוקא, עיי"ש, ומעתה נראה לחדש, דלגבי מה שנידונים כל הפירות כ"קציר", הרי מקומו דקציר הוא ברשות אחרת, והיינו במקומן לאחר שיקצרו וגם הפאה צריך להיות ברשות זו, ודו"ק.

# סימן י"גקונטרסבדין הפקר בי"ד הפקר[ירושלמי ריש פ"ה].ובו ה' פרקים.

פרק א': בגדרי הפקר בי"ד הפקר, ובדין הפקר לעניים, [ירושלמי ריש פרק ה']. פרק ב': עוד בגדרי הפקר בי"ד הפקר, [בתוס' ריש אלו נערות]. פרק ג': עוד בגדרי הפקר בי"ד לעניים, ובפטור מעשרות בכה"ג, [ירושלמי ריש פרק ה']. פרק ד':קנין דרבנן מהני לדאוריי' בקטן בקנין עבד ולולב. פרק ה': קנין דרבנן מהני לדאוריי' במעמד שלשתן וביאוש בגזילה.

## פרק א': בגדרי הפקר בי"ד הפקר, ובדין הפקר לעניים, [ירושלמי ריש פרק ה'].

א] מביא סוגי' הירושלמי בפלוגתת ר"ל ור' יוסי בהפקר בי"ד אי מהני בהפקר לעניים לפי ב"ה דהפקר לעניים אינו הפקר, ותמה טובא בשו"ט בירושלמי. ב] מביא מדברי הראשונים דמחלקים בין שני הפסוקים שממנו לומדים דין הפקר בי"ד הפקר, דנפ"מ אי מהני רק להפקיר או גם להקנות. ג] מבאר במהלך חדש את שני הדינים דנתחדשו בהפקר בי"ד, דהדין הפקר [בלי הקנאה] דילפינן מקרא ד"יחרם כל רכושו" לא שייך להקנאות וקנינים או הפקר דכל דיני ממונות, אלא הוא דין הפקר מחודש מכוח בי"ד כעין דין נידוי ועונשים וכו' שבי"ד "מחרים" רכושו. ד] מביא ראיות לדברים מהרמב"ם ומרבינו יונה. ה] מוכיח כהנ"ל מדברי האבני מילואים, ומביא דמתוך דבריו מתברר שאין כאן שום הקנאה רק היתר השתמשות כמו גזל עכו"ם לדעת היראים. ו] מבאר דאיכא נפ"מ בין ב' הדינים של הפקר בי"ד לענין הפקר לעניים, וזוהי פלוגתת ר"י ור"ל בירושלמי, ומבאר דלכן לא הביאו בתחילת הסוגי' קרא ד"יחרם" אף דפשוט דכבר מתחילת הסוגי' אתינן עלה מצד הפקר בי"ד.

## פרק ב': עוד בגדרי הפקר בי"ד הפקר, [בתוס' ריש אלו נערות].

א] מביא נפ"מ בין הנך ב' דינים בהפקר בי"ד, דנפ"מ אי מהני נגד רצונו. ב] עפ"י הנ"ל מיישב גם את דברי המשנה למלך דרק בצורך גדול אמרינן הפקר בי"ד, וזה נגד משמעות הגמ' בגיטין, והמשנה למלך אזיל בשיטת הרמב"ם דפסק כקרא ד"יחרם". ג] עפי"ז מיישב את קושי' השטמ"ק על דברי התוס' בריש אלו נערות בהיתירא דנתינים מדין הפקר בי"ד, דיש נפ"מ בין הפקר בי"ד על נכסי הקדש והדיוט אי בעי בזה צורך גדול. ד] מיישב עפ"י הנ"ל את קושי' הקרני ראם על המהרש"א [שם] בדרך זו, ומחלק אי מהני הפקר בי"ד לגבי קנין איסור. ה] מבאר עפ"י הנ"ל את דברי התוס' ר"ש משאנץ בריש אלו נערות, ומיישב את קושי' המג"א על דברי התוס' ביבמות [ע"ט:].

## פרק ג': עוד בגדרי הפקר בי"ד לעניים, ובפטור מעשרות בכה"ג, [ירושלמי ריש פרק ה'].

א] מביא סוגי' הירושלמי דשייך הפקר לעניים בהפקר בי"ד הפקר גם לב"ה, ומביא את דברי רעק"א בזה ומה שיש לתמוה עליו, ומביא מביאורו של הגר"א שבאמת ההפקר היה גם לעשירים, ותמה עליו. ב] מביא שיש שנקטו דבאמת לא הוי הפקר לעניים גרידא אלא הקנו לעניים [הר"ש סיריליאו], ומקשה על דבריהם, דבראשונים מבואר דאיכא תרי קראי בהפקר בי"ד, חד קרא להפקר וחד קרא להקנאה, ובקרא דהביאו בירושלמי ליכא כוח הקנאה. ג] מביא עוד דרך מחודש [מהגאון ר' אליעזר משה], ומקשה עליו, ומסיק דעל כרחך צ"ל כרעק"א שהיה הפקר בי"ד רק לעניים, ומהני לב"ה, וזה צ"ע, דמאי שנא משאר הפקר. ד] מקשה כמה קושיות על השו"ט בירושלמי בין ר"ל ור' יוסי אי מעמידים את המשנה כב"ה בהפקר בי"ד או דוקא כב"ש. ה] מביא את מה שביארנו לעיל דשני דינים ושני גדרים שונים נאמרו בהפקר בי"ד, חדא מדיני הקנאות וחו"מ כאפטרופוס, וחדא מדין מחודש של בי"ד כעין נידוי ועונשים, ומביא את הנפ"מ ביניהם, ומבאר דאיכא נפ"מ לענין פטור הפקר ממעשרות, וביארנו בזה את דברי הרא"ש בנדרים [מ"ד] בדין פטור מעשר בהפקר בי"ד, ויישבנו בזה את דברי הר"ן [שם]. ו] מבאר למה טענת הירושלמי על ב"ה הוא דלשיטתם ליכא בכה"ג פטור מעשרות ולא פריך דלשיטתם לא מהני עצם החלות הפקר, ומבאר יסוד דינא דמתנו"ע שמצד א' הוא בגדר "הפקר", ומאידך איכא זכויות לעניים בהך הפקר לזכות בו, ורק בכה"ג שייך פטור מעשרות. ז] מבאר דלא שייך הפקר בי"ד מקרא ד"אלה הנחלות" באופן שמתחילה יפקירו ואח"כ יקנו לעניים. ח] מבאר את הוכחת הירושלמי מבי"ד שמעברין את השנה בשביעית, דאף דהתם אינו מדין הפקר בי"ד אלא מדין עקירת דבר מן התורה, אפי"ה שייך לדמותו לדין "יחרם", ומוכיח מכאן כעיקר דברינו בגדר דין הפקר בי"ד מדין "יחרם".

## פרק ד':קנין דרבנן מהני לדאוריי' בקטן בקנין עבד ולולב.

א] מביא קושי' הקצוה"ח על הרשב"א דנימא קנין דרבנן מהני לדאוריי' בהקנאה לקטן, ומביא יסוד מרעק"א בשיטת הרשב"א דלא אמרינן הפקר בי"ד הפקר בהקנאה מגדול לקטן, ורק בהקנאה מקטן לגדול אמרינן כן. ב] תמה בעיקר סברת רעק"א דמחלק בין הקנאה מקטן לגדול לבין הקנאה מגדול לקטן, ומקשה עוד מסוגי' דסוכה [מ"ו] דלא ליקני לולב לינוקא, שזה סותר לדברי הרשב"א בקידושין הנ"ל. ג] מוכיח מהריטב"א ומהקצוה"ח שבהקנאה לקטן איכא חילוק בין היציאה מרשות הגדול שזה מה"ת, לכניסה לרשות הגדול שזה רק מדרבנן, ומוכיח דכולהו סברי כעיקר סברת רעק"א הנ"ל, אלא שיש לתמוה דמה הסברא בזה. ד] מבאר דשני דינים נאמרו ב"הפקר בי"ד הפקר", וחלוקים הם ביסודם: א] מקרא ד"אלה נחלות" למדנו כח בי"ד בגדרי חו"מ הרגילים, ב] מקרא ד"יחרם" למדנו כח "איבוד ממון" כשאר כח בי"ד להעניש ולהחרים. ה] מחלק בין הנך ב' דינים לגבי קטן, דבדידיה לא שייך דין הפקר בי"ד הפקר מדין "אלה הנחלות", כיון דבדידיה לא שייכא הקנאה בגדרי קנינים, ואצלו שייך רק הכח של "איבוד ממון", ומיושב בזה סברת רעק"א הנ"ל. ו] עפ"י זה מיושבים גם דברי הרשב"א, דחלוק דין הפקר בי"ד בלולב מדין הפקר בי"ד בשחרור עבדים, דלגבי שחרור הקנין איסור לא מהני כח "איבוד ממון".

## פרק ה': קנין דרבנן מהני לדאוריי' במעמד שלשתן וביאוש בגזילה.

א] מביא סתירה בדברי הב"י בדין קנין דרבנן מהני מה"ת, וישוב הב"ש לחלק בין שני המקרים, וקושית האבני מילואים על הב"ש. ב] מבאר דהיש"ש והב"י פליגי בפלוגתת הקצוה"ח והתוס' אי חיוב השבת הגזילה הוי מצוה בעלמא או חיוב ממון. ג] מבאר דאין חכמים יכולים להקנות את החפץ לגזלן, עפ"י דברי רעק"א בדין הפקר בי"ד הפקר דלא מהני בקטן.

# פרק אבגדרי הפקר בי"ד הפקר,ובדין הפקר לעניים,[ירושלמי ריש פרק ה'].

## א] מביא סוגי' הירושלמי בפלוגתת ר"ל ור' יוסי בהפקר בי"ד אי מהני בהפקר לעניים לפי ב"ה דהפקר לעניים אינו הפקר, ותמה טובא בשו"ט בירושלמי.

בריש פ"ה דפאה מבואר דמי שעשה גדיש בשדהו ע"ג הלקט של העניים, הדין דכל הנוגעות בארץ לעניים, וביארו בירושלמי שהוא מטעם קנס, ואפי' שוגג ואפי' חיטין ע"ג שעורין קנסוהו, והק' בירושלמי דלב"ה דס"ל [לקמן פ"ו מ"א] דהפקר לעניים אינו הפקר, איך שייך קנס חכמים להפקירו רק לעניים לגבי זה שיהיה פטור מן המעשרות כשאר הפקר.

ומעיקרא נקט ריש לקיש דע"כ דמתני' אזיל רק לב"ש דהפקר לעניים מהני, דאי לב"ה לא מהני הפקר לעניים ויצטרכו העניים לעשר [ומהמשנה מבואר דא"צ לעשר, דאל"כ אתה מכשילם, דחושבים שזה כשאר לקט, כן מבואר בגר"א בביאורו].

ושוב דחה ר' יוסי דמהני גם לב"ה מדין הפקר בי"ד, והביא קרא ד"יחרם כל רכושו", שזה המקור לדין הפקר בי"ד.

ויש לתמוה בזה טובא, א] מה עיקר סברת ר' יוסי לחלק בין הפקר בי"ד לכל הפקר לענין הך דין דאין הפקר לעניים ולא לעשירים, דמאי שנא, [ולהלן פרק ג' הרחבנו בדברי האחרונים בישוב קושי' זאת, עיי"ש].

ב] למה לא הביאו דין הפקר בי"ד עם קרא ד"יחרם כל רכושו" כבר בתחילת הסוגי' בדברי ר"ל דאוקמי' כב"ש, דהא גם לדידי' ע"כ דמדין הפקר בי"ד אתינן עלה, וכבר עמד הגאון ר' אליעזר משה בהגהותיו בקושי' זו.

ומה שתירץ דר"ל סובר שהוא בעצמו מפקיר וזה גופא היתה התקנה שהוא יפקיר, זה חידוש ולא משמע כן, דמהמשנה משמע דשייך ממילא לעניים, ולא שיש עליו דין שצריך להפקירם, וגם אם לא יקיים התקנ"ח הוי ממילא לעניים.

ג] בסוגי' בגיטין [ל"ו:] מבואר דאיכא ב' קראי לדין הפקר בי"ד הפקר, דהביאו קרא ד"אלה הנחלות", וגם הביאו קרא ד"יחרם כל רכושו, וק' דלמה הביא הירושלמי דוקא דרשה ד"יחרם כל רכושו" ולא הביאו דרשה ד"אלה הנחלות", וצ"ע.

ד] מה שורש פלוגתת ר' יוסי ור"ל, דלר"ל מוקמינן לדין זה דוקא כב"ש, ולר"י מוקמינן גם כב"ה, וצ"ע.

## ב] מביא מדברי הראשונים דמחלקים בין שני הפסוקים שממנו לומדים דין הפקר בי"ד הפקר, דנפ"מ אי מהני רק להפקיר או גם להקנות.

ובביאור הענין נקדים דברי הראשונים בהנך תרי קראי דהפקר בי"ד, דהנה, הבאנו סוגי' דגיטין [ל"ו:] שהביאו ב' קראי כמקור לדין הפקר בי"ד, קרא ד"יחרם כל רכושו", וקרא ד"אלה הנחלות", והרשב"א כתב שם דחלוקין נינהו, דדוקא מקרא השני ילפינן דבי"ד יכולים גם להקנות לאחרים, אבל מקרא ד"יחרם כל רכושו" ילפינן רק שמפקירים, [וכן הביא רעק"א בתשו' רכ"ב לדייק מהרשב"א הנ"ל] וכ"כ היש"ש ביבמות [פ"י סי' י"ט] לחלק בין ב' הפסוקים.

וחילוק זה בין ב' הפסוקים מבואר גם בדברי הרמב"ם, דבהלכות סנהדרין [פרק כ"ד-ה"ו] הביא הרמב"ם דין הפקר בי"ד, והביא דהמקור מקרא ד"יחרם כל רכושו", וכתב בנחל יצחק [סי' ב'] דכוונתו בזה להכריע דהפקר בי"ד מהני דוקא להפקיר ולא להקנות, ובאמת כן מדוקדק מלשון הרמב"ם שם, שכתב, שיש להם כוח "לאבד זכותו בממונו", והיינו הפקר ולא הקנאה.

ובאמת דשיטה זו היא שיטת רבינו יונה [ב"ב], וכדיבואר בהמשך, וגם כמה אחרונים נקטו כן לדינא דהפקר בי"ד מהני רק להפקיר ולא להקנות, עי' בזה במחנ"א [קנין משיכה סי' ב'] ובנתה"מ [סי' רל"ה ס"ק י"ג], וכן כתב במקור חיים [סי' תמ"ח ס"ק ט'] ובתשו' חת"ס [יו"ד סי' שי"ד].

ודרכו של הנחל יצחק בשי' הרמב"ם מוכרח עוד מדברי האבני מילואים, דכבר כ' האבנ"מ [סי' כ"ח ס"ק ל"ג] דהך נידון אם "קנין דרבנן מהני לדאוריי'" תלוי בנידון הנ"ל, האם מהני הפקר בי"ד להפקיר גרידא או גם להקנות, דאם מהני רק להפקיר שוב לא יהני קנין דרבנן לדאוריי', והוכיח משיטת הרמב"ם בהלכות תרומות דקנין דרבנן לא מהני לדאוריי', ולהנ"ל הביאור דאזיל לשיטתו, דכבר הכריע כקרא ד"יחרם כל רכושו" דמהני רק להפקיר, ודו"ק.

## ג] מבאר במהלך חדש את שני הדינים דנתחדשו בהפקר בי"ד, דהדין הפקר [בלי הקנאה] דילפינן מקרא ד"יחרם כל רכושו" לא שייך להקנאות וקנינים או הפקר דכל דיני ממונות, אלא הוא דין הפקר מחודש מכוח בי"ד כעין דין נידוי ועונשים וכו' שבי"ד "מחרים" רכושו.

והנה, יש לעיין ביסוד החילוק בין הפקר בי"ד מצד קרא ד"יחרם כל רכושו" להפקר בי"ד מצד קרא ד"אלה הנחלות", דהבאנו מהרמב"ם ורשב"א ויש"ש דמצד קרא ד"יחרם" מהני רק להפקיר, ויש לעיין בביאור הטעם לזה, ובפשטות נראה, דכיון ד"סילוק" יותר קל מ"הקנאה" הילכך אמרינן ד"אין לך בו אלא חידושו", ולא נתחדש יותר מזה, ד"יחרם" משמע סילוק, ומנלן טפי מזה.

וסברא זו מצאתי בדברי הגר"ש איגר [בתשו' רעק"א תשו' רכ"א] דנקט שם כהאחרונים דסברי דהפקר בי"ד מהני רק להפקיר ולא מהני כלל להקנות, ורעק"א העיר לו [בתשו' רכ"ב] מהרשב"א בגיטין, עכ"פ סברת הגרש"א שם הוא דכיון דסילוק יותר קיל מהקנאה, א"כ י"ל דלא נתחדש יותר מזה.

אולם נראה לבאר את הדברים באופ"א, דפלוגתתם היא פלוגתא יסודית ביסוד הדין הפקר בי"ד, דיש לחקור האם כח בי"ד הוא דין בתוך גדרי "חו"מ" כעין דין "אפוטרופוס" כלפי יתומים וכדין "גזבר" כלפי הקדש, והיינו, דאף דלאו ממונא דידהו נינהו, אבל יש להם כוח הקנאה בממון, וכ"ה הגדר בכוח בי"ד כלפי "כלל ישראל", ולפי הך צד נראה, דאין לחלק בין הקנאות להפקר, דכולהו חדא מילתא נינהו.

ונראה, דזה מה דמבואר בקרא ד"אלה הנחלות" דמדמינן "ראשים לעם" בהפקר בי"ד לכוח "אבות לבנים", דכמו דאבות מנחילים לבנים כמו"כ ראשים מנחילים לעם, והיינו כהנ"ל, שהרי כל המושג של אפוטרופוס הוא "במקום האב", וזהו הדמיון בקרא, דהבי"ד נהיו נמי כ"במקום האב", והיינו שיש להם כוח ההקנאה בלי שיהיו הנכסים שלהם, והיינו ממש כמו אפוטרופוס.

ומאידך גיסא יש לפרש גדר הפקר בי"ד באופן אחר, דבאמת אין זה בתוך גדרי הקנאות ו"חו"מ" כלל, אלא כח מחודש דבי"ד הוא, דכמו דיכולים לנדות ולהעניש ולגזור ולתקן אף במקום שאין זה שורת הדין, שהרי הם אחראים לקבוע דרכי הנהגת הציבור, ויכולים לפעול בענין זה כרצונם וכהבנתם, כמו"כ יכולים ל"אבד זכותו" בממונו בלי שייכות לגדרי הקנינים.

ונראה פשוט, דלדרך זו אין להם כוח להכניס לרשות אחר, דההקנאה ויצירת הבעלות החדשה כבר שייכת להלכות וגדרי חו"מ דקנינים, וכל כוחם הכא הוא רק ב"איבוד ממון", כעונש ונידוי וכדומה.

ונראה דכהצד השני מדוייק בפסוק דלא כתיב בקרא לשון "הפקר" אלא לשון "יחרם כל רכושו", ועוד, דהמשך הפסוק הוא "והוא יבדל מתוך הקהל", שזה כבר דין נידוי, הרי דהקרא קאי בהלכות ובכוחות המסויימים לבי"ד, ולא בכוח הקנאה מעין אפוטרופוס דהוי כבעלים, ודין "יחרם" ודין "נידוי" האמרו בהך קרא כהדדי.

## ד] מביא ראיות לדברים מהרמב"ם ומרבינו יונה.

וכשנדייק ברמב"ם נראה דגדר זה בהפקר בי"ד מפורש בדבריו בהדי', דכבר הבאנו שהרמב"ם פסק דדין הפקר בי"ד נלמד מקרא ד"יחרם כל רכושו'', וכנתבאר לעיל דס"ל דמהני רק להפקיר, ואין לשון הרמב"ם לשון של "הפקר" רק לשון של "לאבד זכותו בממונו, והיינו כהנ"ל.

ולפי"ז יש להעיר דיסוד דברינו מדוייק גם מסדר דברי הרמב"ם, דהנה, מקום הלכה זו ברמב"ם הוא בפכ"ד דסנהדרין, ושם הביא הרמב"ם דין מרומה, ודין מלקות למי ששמועתו רעה, ונידוי אף למי שלא חייב ורק לגדור פרץ, "וכן יש לדיין להכות ולקלל ולתלוש שערו למי שצריך", ובין כל ההלכות הללו הביא דין "איבוד ממון" דהפקר בי"ד הפקר, והיינו כהנ"ל, וכל זה כמבואר בקרא, דנאמר דין זה בהדי דין "והוא יבדל מתוך הקהל".

ונראה להביא סמוכין ליסוד זה מדברי רבינו יונה, דהנה הדבר אברהם [ח"א סי' א' ענף ה'] הביא שיטה אחת בראשונים דס"ל דהפקר בי"ד מהני רק להפקיר ולא להקנות, והוא רבינו יונה בב"ב [ק'. ד"ה ור' אליעזר, ונ"ד ד"ה ומלכא], והנה בדף נ"ד הביא רבינו יונה את הדין הפקר בי"ד כ"משל" לדין הפקעת ממון ע"י מלך, דבא לחדש דמלך אינו מקנה של האחד לחבירו, אלא מוציאו מהבעלים, והשני צריך לזכות בו אח"כ מעצמו.

ורבינו יונה הביא על זה "משל" ממה דמצאנו בהפקר בי"ד הפקר דמהני רק להפקיע ולא להקנות, ונראה ללמוד מזה ביאור דעת רבינו יונה לענין הפקר בי"ד, דהוי כגדר הפקר ע"י מלך, והיינו, דכמו דפשוט דכוחו של מלך לא שייך להלכות אפוטרופוס וגזבר, רק דדין מסויים הוא במלך ד"מלך פורץ גדר", כמו"כ הפקר בי"ד לרבינו יונה, וזה ילפינן מ"יחרם כל רכושו", וזה כשיטתו דמהני רק להפקיר ולא להקנות.

ושוב מצאתי בדבר אברהם [ח"א סי' ס"ק ה'] שהביא מראשונים בסנהדרין [ה'.] דדין הפקר בי"ד לא תלוי בכח בי"ד רק בדין "שררה", וז"ל רש"י שם, "לא יסור שבט מיהודה, שבט, לשון שררה, ויש להן רשות להפקיר דהפקר בי"ד הפקר, דכתיב כל אשר לא יבא יחרם וכו'", הרי דרש"י הביא קרא ד"יחרם" דשם כתיב "שררה", וכ' שם עוד, דמה"ט נאמר בקרא ד"יחרם" לשון "השרים וזקנים", וכ' שם שזהו שי' רבינו יונה בב"ב [נ"ד], יעויי"ש.

וידידי ר' ישראל לרנר נ"י הביא ראיה מדברי הר"י מיגאש בב"ב [ח] [בעריכת הגרמש"ש זצ"ל], "הא דתני רשאין בני העיר להתנות על המדה ועל השערים ועל שכירות פועלים וסייע על קיצותן - כלומר לסייע [צ"ל ולהסיע] שיש להן רשות להתנות לכל מי שמשנה על קיצותן שיהא מחוייב מלקות או נידוי או שיקנס בכך וכך כענין ההיא דאמרינן יבמות [פט:] מנין שהפקר בי"ד הפקר דכתיב בעזרא וכל אשר לא יבא לשלשת הימים כעצת השרים והזקנים יחרם כל רכושו והוא יבדל מקהל הגולה", עכ"ל.

והנה הכא לא איירי בבי"ד רק בבני העיר, ומה שייך הפקר בי"ד בבני העיר שאינם בי"ד, וע"כ שיש להם שררה על עניני העיר, והביטוי של השררה הוא במלקות נידוי וקנסות, וזה כולל הפקר בי"ד מדין שררה, ועל זה הביאו את הפסוק של יחרם ואת הדין נידוי שמבוארים בפסוק.

ועיין להלן [פרק ו] שהארכנו בגדר הדין מלחמה במלך - ובדין מלך פורץ גדר - שבשניהם אין לו זכויות בחפצא - אלא שדינו של המלכות הוא לא להתחשב בנפשות ובממונות לכל מה שנוגע לענין קיום מלכותו, וזה המקור לכח של 'שררה' של בי"ד שא"צ להתחשב בזכות החזקת הממון נגד הבי"ד.

וראיתי באור החיים הק' בפ' קרח, על מה שאמר משה רבינו ע"ה להקב"ה, "אל תפן אל מנחתם", וביאר שם דלפעמים בדיני שמים יש לרשע זכות שיכול להצילו מעונשו, וביקש משה רבינו מהקב"ה שלא יהיה להם הצלה, והק' האוה"ח איך יכל משה רבינו לבקש כן, ותירץ דיש כח כזה לבי"ד, וכעין הפקר בי"ד, וזה גם כוחו של משה רבינו הכא.

ונראה דגם מזה אפשר ללמוד גדר דין הפקר בי"ד, דודאי דהכא אין זה מגדר בעלות וכדו', דאין כאן הקנאה כלל, ורק דין ד"מלך פורץ גדר", וכן הגדר לענין הפקר בי"ד האמור לענין ממון, שהוא תקנה להפקיע כח הבעלים בממונו, ואינו בגדר הקנאה, וכמבואר לעיל.

והעירני בזה עוד הרה"ג ר' ישראל טופיק, דלפי"ז יבוארו דברי הרא"ש בפירושו לתמיד [כ"ח.] ובמידות [פ"א מ"ב] שכתב שיכול איש הר הבית לשרוף כסותו של מי שישן בשמירתו, וכ' הרא"ש שם דאין כאן בל תשחית כיון דהפקר בי"ד הפקר. וכבר הקשה ע"ז בשו"ת דבר אברהם [ח"א סי' ט"ז ס"ק כ"ד בהגה"ה], מה מהני הך היתרא דהפקר בי"ד הפקר, נהי דהותר איסור גזילה כיון שיכולים להפקיר, אבל איך הותר איסור בל תשחית, והרי גם את ממונו אין האדם רשאי להשחית, ועיי"ש בדבר אברהם מש"כ להגיה את דברי הרא"ש.

ולפי הנ"ל א"ש, שכיון דמדין עונש וקנס הוא, וזה כדדייקנו ברמב"ם שיש להם היתר "לאבד ממונו", מה"ט ליכא בזה גם איסור בל תשחית, דמדין עונש אתינן עלה, ויש לבי"ד כח להעניש לצורך.

## ה] מוכיח כהנ"ל מדברי האבני מילואים, ומביא דמתוך דבריו מתברר שאין כאן שום הקנאה רק היתר השתמשות כמו גזל עכו"ם לדעת היראים.

ודברינו מפורשים בדברי האבני מילואים [סי' כ"ח ס"ק ל"ג ד"ה אמנם נלע"ד], דהק' דלמ"ד דקנין דרבנן לא מהני לדאוריי', מ"ט ליכא איסור גזל להשתמש בו אי לא קנאו מה"ת, ותירץ דלדידהו מהני הפקר בי"ד רק להפקיר ולא להקנות וכיון דמהני עכ"פ להפקיר להכי ליכא גזילה, אולם כשנעיין היטב בדבריו נראה שהגדרת האבנ"מ בהך כח להפקיר ולא להקנות הוא ממש כדברינו.

וז"ל האבנ"מ, "אלא ודאי פשוט דעכ"פ מידי גזל מיהו מפקי, והיינו הפקר בי"ד, כי עדיין הוא של בעלים וחכמים אפקרי' שיהא זה רשאי לאכול של חבירו, אבל אין כוח ביד בי"ד לעשות שיהיה שלו ממש כיון דמה"ת איננו שלו", ובאבנ"מ במקו"א [סי' ל' סוס"ק ה'] הוסיף בזה עוד וז"ל, "והפקר בי"ד אינו אלא כמו האי הפקירא דעשאו תורה לנכסי עכו"ם דכתיב ואכלת את כל העמים ואפי"ה אינו שלו וכמוש"כ בספר יראים דבגזילו לא נפיק על ידו בלולב כיון דאינו שלו".

הרי דמפורש בדבריו דהפקר בי"ד אינו כהפקר דעלמא, אלא היתר להשתמש בשל חבירו בלי לעבור על גזל, וזה דין "איבוד ממונו", ודו"ק, ודברי האבנ"מ הרי קאי לפי השי' דקנין דרבנן לא מהני לדאוריי', והיינו לרמב"ם דהפקר בי"ד מהני רק להפקיר, וזה ממש כדברינו.

וכבר תמה טובא בשערי יושר [ש"ה-פ"ט] ע"ד האבני מילואים, דאין לבי"ד כח להתיר האיסור גזל, דאם אין הממון נפקע ונשאר ממון בעלים, א"כ מה"ת אסור לגוזלו, ואין בי"ד יכולים להתיר איסור זה דהוי עקירת דבר מה"ת.

ועפ"י דברינו א"ש, דבגדר עונש הוא כמו שמכין ומנדין לצורך, ואין זה שינוי דין אלא בגדר כפיית הנידון לקיים דיניהם, ובזה ודאי יכולים הבי"ד לעשות כן, ופשוט דזה דוקא למיגדר מילתא, וכמבואר להלן בפרק ב' ס"ק ב', דכשאינו לצורך זה אין להם כח, ופשוט.

## ו] מבאר דאיכא נפ"מ בין ב' הדינים של הפקר בי"ד לענין הפקר לעניים, וזה פלוגתת ר"י ור"ל בירושלמי, ומבאר דלכן לא הביאו בתחילת הסוגי' קרא ד"יחרם" אף דפשוט דכבר מתחילת הסוגי' אתינן עלה מצד הפקר בי"ד.

ומעתה נראה ליישב דברי הירושלמי בסוגיין, דלעיל שאלנו למה לא הביאו בירושלמי הנך ב' קראי, ולמה רק ר' יוסי הביא מקור ולא ר"ל, ועפ"י הנ"ל הדברים יתיישבו, ובזה יבואר שורש סברת ר' יוסי דהפקר לעניים מהני דוקא בהפקר בי"ד, ובזה יבואר נמי יסוד פלוגתת ר' יוסי ור"ל.

די"ל דפליגי בהנך ב' צדדים, דר"ל למד דהכא שייך רק הפקר בי"ד מצד "אלה הנחלות" וכדין אפוטרופוס, ור' יוסי למד מקרא ד"יחרם כל רכושו", וזהו כל החידוש של ר' יוסי, ולהלן [פרק ג' ס"ק ה'] יבואר מה החידוש בזה, עכ"פ זהו עיקר דברי ר' יוסי, והיינו דודאי דגם ר"ל למד דאתינן עלה מדין הפקר בי"ד ודלא כדנקט ר' אליעזר משה בהגהותיו, רק דלא הוצרך להביא על זה מקור, אבל ר' יוסי בא לחלוק עליו ולהדגיש דהכא אתינן עלה מצד "הפקר בי"ד הפקר דכתיב יחרם וכו"', והיינו דזה הגדר וזה החידוש, והנפ"מ בזה דלכן מועיל בזה גם הפקר לעניים.

וביאור הדברים, דר"י חידש דהכא מיירי מדין "יחרם", והרי פשוט דלפי מה שביארנו ביסוד דין הפקר בי"ד דאיתרבי מקרא ד"יחרם", שע"כ שאין חיסרון של הפקר לעניים ולא לעשירים בדין זה, דדווקא כשיש חלות דין הפקר בחפצא, שמצד א' הנכסים לאו דידיה נינהו כלפי העניים, ומאידך, כלפי העשירים עדיין אית ליה בעלות בהם, בזה אמרו ב"ה דלא שייך חלות כזו.

אבל אם אין זה מגדרי הקנאה דחו"מ, ורק ד"מאבדים זכותו של הבעלים בממונו", ועי"ז יכולים כולם להשתמש בחפץ ולכלותו, הרי דלא נעשה חלות הפקר בחפצא להוציאו מרשותו ככל הפקר דעלמא, רק דאיבד כח בעלים לעכב אחרים, א"כ מ"ל מה דאיבד כוחו רק כלפי העניים ולא כלפי כולם, ובכה"ג לא פליגי ב"ה על ב"ש, וזוהי שיטת ר' יוסי.

אולם, ריש לקיש פליג, דלא ניחא ליה בכל זה, והיינו דלדידיה מהני מדיני הקנאה, ולהכי לדידיה לא א"ש מתני' לדעת בית הלל, דלדידיה שפיר שייך חיסרון של הפקר לעניים גם בהפקר בי"ד כיון שזה דומה להפקר דעלמא, ודו"ק, ולהלן [פרק ג'] יבואר למה לא ניחא לר"ל להעמיד בהך דין הפקר בי"ד, ונפ"מ בפטור מעשרות וכדיבואר.

ולהלן [פרק ב'] יבואר עוד נפ"מ בין הנך ב' דינים, ויתיישב בזה עוד סוגיות, ולהלן [פרק ג'] נבאר עוד בפלוגתת ר"ל ור' יוסי בירושלמי.

# פרק ב'עוד בגדרי הפקר בי"ד הפקר,[בתוס' ריש אלו נערות].

## א] מביא נפ"מ בין הנך ב' דינים בהפקר בי"ד, דנפ"מ אי מהני נגד רצונו.

הנה, הבאנו לעיל את שי' הראשונים דמחלקים בין הנך ב' קראי, והבאנו מהרשב"א בגיטין דמחלק בהדי' ביניהם, דדין "יחרם" הוא דין הפקר, ודין "אלה הנחלות" הוא דין הקנאה, וביארנו דאין כל החילוק אי הוי הקנאה או הפקר, אלא נאמר כאן שני דינים שונים בהל' הפקר ב"ד הפקר, דדין "יחרם" הוא דין מסויים בהל' ב"ד כשאר עונשים ונידוי, ואינו מגדר קנינים ודיני ממונות דעלמא, אלא כדין "מלך פורץ גדר", ויש עוד דין מקרא ד"אלה הנחלות", וגדרו דאיכא לבי"ד כוח ובעלות בגדרי דיני בעלות על הממון, וכעין אפוטרופוס, דבמקום אב הם.

אולם יש לעיין בגוף דברי הרשב"א בגיטין [ל"ו], דהרשב"א תלה את החידוש דהפקר בי"ד מהני גם להקנות בב' הפסוקים, והיש"ש כתב דר"י ור"א דהביאו הנך ב' קראי ע"כ דפליגי אי מהני הפקר בי"ד גם להקנות או רק להפקיר הקנאה או דרק מהני מדין הפקר, אבל ברשב"א מבואר דלא פליגי, וע"כ צ"ל דרק הביאו ב' מקורות לעיקר דין הפקר בי"ד אבל לא פליגי, ותרווייהו מודו לב' המקורות.

ולכאו' קשה, דלמה הביאו קרא ד"יחרם" כל עיקר, הא בכלל מאתיים מנה, וא"כ מקרא ד"ואלה הנחלות" דמוכח דיכולים בי"ד להקנות נילף דודאי יכולים גם להפקיר, ונראה דמזה מוכרח דאיכא כמה נפ"מ בין הנך ב' דינים, והיינו לפי המבואר לעיל, דאין כאן רק ב' קראי דמהני גם להפקיר וגם להקנות, אלא ב' גדרים חלוקים הם וב' כוחות שיש לבי"ד, ולפי"ז י"ל דתרוייהו צריכי.

וביאור הדברים, דאחרי דנתחדש דשני דינים שונים נינהו וכנתבאר, הרי עפי"ז יש לחלק עוד, דהפקר ב"ד מהני רק כשאינו נגד רצון בעלי הממון, כמו באפוטרופוס וגזבר שכוחם לפעול בממון הוא רק כרצון בעל הממון ולטובתו, ואם ראשי העם הם כמו אבות, א"כ ע"כ דצריך להיות לטובת הבנים, ורק בזה מהני הפקר בי"ד להקנות.

אולם כל זה דוקא מקרא ד"אלה הנחלות" דמהני בגדר אפוטרופוס וכ"במקום אב", אבל בפסוק ד"יחרם כל רכושו" למדנו דמהני גם נגד רצונו ולרעתו, דזה כעין נידוי ועונשים, וכנתבאר, ומה"ט א"ש למה איצטריך לן ב' הפסוקים, ובאופן שיתנו מזה לזה לרעתו של בעל הממון, בכה"ג צריכים לצירוף של ב' הפסוקים.

## ב] עפ"י הנ"ל מיישב גם את דברי המשנה למלך דרק בצורך גדול אמרינן הפקר בי"ד, וזה נגד משמעות הגמ' בגיטין, והמשנה למלך אזיל בשיטת הרמב"ם דפסק כקרא ד"יחרם".

ונראה דאיכא חילוק נוסף בין הנך ב' קראי, דהנה, עי' במשנה למלך [פ"ד הל' מלוה ולוה הי"ד] דמפורש שם דאמרינן הפקר בי"ד רק לצורך ולמיגדר מילתא, וכן מפורש ברמב"ם [פרק כ"ד מהל' סנהדרין ה"ו] "ומאבד זכותן כפי מה שיראה לגדור פירצות הדת ולחזק הבדק וכו"', ומשמע דבלי הנך טעמים אינם עושים.

אולם יש לתמוה דמלשון הגמ' לא משמע כן, דז"ל, מה אבות מנחילים "כל מה שירצו", אף ראשים וכו' "כל מה שירצו", ובפשטות נראה דאין הכוונה לרבות קרקע או מטלטלין וכדומה דמאי שנא, אלא הכוונה שיכולים להיות ממש "דומי' דאבות", דהכל תלוי ברצונם כמו אב המנחיל לבנו, ואינם צריכים סיבות ואין להם הגבלות כלל, אלא יכולים להנחיל "כל מה שירצו", כן נראה בפשיטות, ולפי זה יהיה סתירה מסוגי' זו לדברי המשנה למלך הנ"ל.

איברא, דנראה דדין זה תלוי בב' הפסוקים, שאם הפקר בי"ד הוי כח בי"ד כמו נידוי ומלקות, א"כ פשוט דשייך דין זה רק ל"מיגדר מילתא", וא"כ א"ש דהרמב"ם אזיל בזה לשיטתו, שכבר הבאנו שפסק כקרא ד"יחרם" וכנתבאר לעיל [פרק א' ס"ק ב'], אולם בפסוק ד"אלה הנחלות" שזה כאפוטרופוס וגזבר וגדר כח הבי"ד הוי ככל הקנאה בעלמא, התם פשיטא דיכולים להקנות ב"כל מה שירצו", ופשוט, דאין כאן שום הגבלות בעיקר כח ההקנאה.

[והעירני בחור א' מרש"י גיטין [ל"ו] דמבואר דרק במקום סייג מהני להקנות מזה ולתת לזה, הרי דקאי בקרא ד"אלה הנחלות" ואכתי צריך צורך גדול וסייג, וצ"ל כדהבאנו לעיל [ס"ק א'] דא"א להקנות מזה לזה בעל כרחו של בעל הממון בלי קרא דיחרם ["וכל מה שירצו" היינו כשאינו נגד רצון בעל הממון], ובגוונא זו בעינן סייג ולמיגדר מילתא].

## ג] עפי"ז מיישב את קושי' השטמ"ק על דברי התוס' בריש אלו נערות בהיתירא דנתינים מדין הפקר בי"ד, דיש נפ"מ בין הפקר בי"ד על נכסי הקדש והדיוט אי בעי בזה צורך גדול.

ונראה, דלפי החילוקים דלעיל יבוארו דברי התוס' בריש אלו נערות, דבתוס' שם הביאו הסוגי' ביבמות דבימי רבי ביקשו להתיר נתינים, ואמר להם רבי שהם עבדים גם לנו וגם למקדש, ו"חלקינו נתיר, אבל מי יתיר חלק מזבח", והק' בתוס' דמדין הפקר בי"ד יוכלו להתירו, ותירצו שרק כשיש "צורך" אפשר להפקיר בהפקר בי"ד, ושם לא היה "צורך". והק' בשטמ"ק דגם חלקינו צריך הפקר בי"'ד, ומאי שנא חלק מזבח מחלקינו, ומ"ט לגבי חלקינו פשיטא לגמ' דמהני הפקר בי"ד בלי צורך.

והנראה בזה, דיסוד הך דין ד"אלה הנחלות" דילפינן ד"ראשים כאבות", היינו דמהכא יליף שהם "ראשי העם", ופשוט שזה שייך רק לכלל ישראל, אבל כלפי עכו"ם והקדש אין הבי"ד כאבות וכאפוטרופוס להקנות, ורק דין "יחרם" שייך שם, דזה דין אחר של "פורץ גדר", דהתם נתחדש שאין שום בעלות שעומדת כנגדם לעכבם.

והבאנו לעיל [פרק א' ס"ק ד'], דאפילו זכויותיו ומצוותיו של קרח אינם עומדים נגד כח זה של בי"ד, וכך התפלל משרע"ה שלא יועילו זכויותיו להצילו, ומכח הפקר בי"ד, וכדהבאנו מהאור החיים, וא"כ ה"ה דבעלותו של הקדש לא עומדת נגד כוח זה, ופשוט.

הרי לנו, דבחלקינו מהני קרא ד"אלה הנחלות", ובחלק הקדש בעינן קרא ד"יחרם", ומעתה א"ש דכיון דנתבאר ברמב"ם דלקרא ד"יחרם" בעינן צורך גדול וסייג וכו', א"כ בחלק ההקדש איכא הגבלה זו, אבל בחלקינו דמהני מקרא ד"אלה הנחלות", הכא מהני בלי צורך גדול, ואדרבה, התם מהני "בכל מה שירצו" וזה כולל גם בלי צורך, וא"ש.

הרי לנו דאיכא נפ"מ נוספת לדעת הרשב"א, דהקשינו דלדידיה דלא פליגי א"כ למה איצטריך לן קרא ד"יחרם", ולהנ"ל מיושב, דאיכא גווני דמהני רק מדינא ד"יחרם", א] קרא ד"יחרם" מהני נגד רצונו ולרעתו, ב] קרא ד"יחרם" מהני גם בהקדש ועכו"ם, ולהלן יבואר עוד נפ"מ.

## ד] מיישב עפ"י הנ"ל את קושי' הקרני ראם על המהרש"א [שם] בדרך זו, ומחלק אי מהני הפקר בי"ד לגבי קנין איסור.

ובזה יבואר לנו גם דברי המהרש"א שם, דהנה, עי' במהרש"א ריש אלו נערות דמבאר למה לדעת רש"י לא קשה קושי' התוס' מ"חלק מזבח", וביאר שם דלרש"י שהם עבדים ויש גם קנין איסור, לדידיה לא מהני הפקר בי"ד להתיר האיסור ורק מהני להתיר הממון, עיי"ש.

והק' הרש"ש והקרני ראם על המהרש"א, דכשהתירו את הממון ממילא נגרר האיסור, דקיי"ל דהמפקיר עבדו יצא לחירות, וע"כ דההפקר דמהני בממון גורר אחריו גם את האיסור, ומ"ש הכא, וצ"ע.

ובאמת דדברי המהרש"א תמוהין מיניה וביה, דע"כ ד"חלקינו" מהני מדין הפקר בי"ד וכמפורש ברש"י ביבמות [ע"ט:], ודלא כהריטב"א שם, וא"כ ע"כ דמוכרח דבחלקינו נגרר האיסור אחרי הממון, ומ"ש חלק מזבח דלא אמרינן הכי.

אולם לדברינו א"ש טובא, דכבר ביארנו דב"חלק מזבח" שייך רק כח הפקר בי"ד מדין "יחרם כל רכושו", ודין "יחרם" לא מפקיע את עצם הבעלות, וכדהבאנו לעיל [פרק א'] מהאבני מילואים, ויש לזוכה רק היתר השתמשות, ובכה"ג לא פקע הממון עצמו, ואיך יגרר האיסור אחריו, אבל בחלקינו שמועיל גם מדין כח בי"ד דהוי בגדר הקנאות וקנינים, בזה מהני הפקר ממש, ויצא הממון מהבעלים, ושפיר נגרר האיסור אחריו, וא"ש החילוק.

## ה] מבאר עפ"י הנ"ל את דברי התוס' ר"ש משאנץ בריש אלו נערות, ומיישב את קושי' המג"א על דברי התוס' ביבמות [ע"ט:].

והעירני הרה"ג ר' ישראל טופיק, דעל פי האמור יש לבאר את דברי התוס' ר"ש משאנץ ריש אלו נערות, דכתב לבאר דחלקינו אפשר להתיר, אבל חלק מזבח א"א משום דצריך בי"ד גדול ממנו, [והיינו מהבי"ד שאסרם, וכהמבואר בגיטין [ל"ו:] שאין בי"ד מבטל דברי חבירו אא"כ גדול ממנו], ודבריו תמוהים טובא, דמ"ט לגבי חלקינו אין חסרון זה, שאין בי"ד של רבי גדול מהבי"ד שאסר.

ועפ"י הנ"ל מבואר היטב, דהנה כתבו התוס' יבמות [ע"ט: ד"ה בימי] שכתבו שהטעם שרצו להתירם בימי רבי אף שאין זה בי"ד גדול, משום דהפקר בי"ד הפקר לא מיקרי שמבטל דברי בי"ד חבירו, וביאור סברתם, דהרי"ז ככל הקנאה, שהקנו אותם לעצמם, ואין זה סתירה וביטול לדברי הבי"ד הראשון.

ובזה מבוארים דברי התוס' ר"ש משאנץ, דכל זה שייך לגבי דין הפקר בי"ד ד"אלה הנחלות", שזה גדר הקנאה, וזה מועיל בחלקינו, אבל לחלק הקדש בעינן לדין "יחרם כל רשותו", וכנתבאר לעיל בתוס', וזה הוי בגדר תקנה וסייג, וא"כ באופן שזה סותר לתקנה קודמת צריך שיהא הבי"ד השני גדול מהראשון.

ויש להוסיף, דהנה המג"א [סי' תר"צ ס"ק כ'] תמה ע"ד התוס' ביבמות הנ"ל, דבסוגי' בגיטין [ל"ו:], אמרו דבעי בי"ד גדול לגבי פרוזבול אף דהתם מדין הפקר בי"ד אתינן עלה, ועפ"י הנ"ל מיושב, דדברי התוס' ביבמות אמורים רק בהפקר מדין הקנאה, ובפרוזבול אינו מטעם זה, והיינו עפ"י המבואר לעיל [ס"ק א'] דדין הקנאה מהני רק כשהוא לרצון הבע"ד, וכאן הוא בע"כ של הלווה.

וי"ל עוד טעם אחר דלא שייך בפרוזבול דין הפקר בי"ד בגדר הקנאה, דכבר הק' הפנ"י שם דבלאו הכי איכא חוב של הלווה למלווה, ורק אינו רשאי לגבותו משום שיש איסור נגישה, ומה מהני הכא הפקר בי"ד. וי"ל בישוב קושייתו, דאין ההפקר בי"ד בפרוזבול מדין הקנאה, אלא בגדר תקנה וסייג, וכמו שנתבאר.

# פרק ג'עוד בגדרי הפקר בי"דלעניים, ובפטור מעשרות בכה"ג,[ירושלמי ריש פרק ה'].

## א] מביא סוגי' הירושלמי דשייך הפקר לעניים בהפקר בי"ד הפקר גם לב"ה, ומביא את דברי רעק"א בזה ומה שיש לתמוה עליו, ומביא מביאורו של הגר"א שבאמת ההפקר היה גם לעשירים, ותמה עליו.

בריש פ"ה דפאה מבואר דמי שעשה גדיש בשדהו ע"ג הלקט של העניים, הדין דכל הנוגעות בארץ לעניים, וביארו בירושלמי שקנסו קנס, ואפי' שוגג ואפי' חיטין ע"ג שעורין קנסוהו, והק' בירושלמי דלב"ה דהפקר לעניים אינו הפקר, א"כ איך שייך קנס חכמים רק לעניים ושיהיה גם פטור מן המעשרות כשאר הפקר, ותירצו דהפקר בי"ד הפקר.

והק' רעק"א בתוס' למשניות שם, דהפקר לעניים לב"ה אינו פטור מן המעשרות, וכדתנן לקמן [פ"ו מ"א], ומה לי הפקר בי"ד ומ"ל הפקר אחר, ותירץ רעק"א, דאין הבדל בין הפקר לעניים להפקר לכל לענין פטור מעשר, וכל ההבדל ביניהם הוא בחלות ההפקר, דהפקר לעניים אינו חל, ומשו"ה אינו פוטר מן המעשרות, דלא אימעיט מקרא ד"ובא הלוי", אבל בהפקר בי"ד לעניים דחייל ההפקר, פטור מן המעשרות, דלא קרינן ביה "ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עימך".

ועיקר דברי הגרעק"א צ"ב, דאם סוברים ב"ה דאין חלות הפקר כשאינו הפקר לכל, דלדידיה בעינן דומי' דשביעית, וצריך שלא ישאר למפקיר שום זכות בהפקר כלפי אף אחד, א"כ מה נפ"מ אם הוא מפקיר או בי"ד מפקירים, ומדוע חייל הפקר בי"ד אף דהוי רק לעניים, וצ"ע.

ומדברי הגר"א בביאורו לירושלמי נראה דהרגיש בזה, ותירץ, דע"כ צ"ל דבאמת ההפקר בי"ד הוא גם לעשירים, אלא שהעשירים ממילא לא יוכלו לזכות כיון דנתערב בהן ממון עניים דלקט, אולם דבריו צע"ג, שהרי מיירי גם בגדיש של חיטין ע"ג לקט דשעורים, ובכה"ג אין תערובת, וצ"ע.

## ב] מביא שיש שנקטו דבאמת לא הוי הפקר לעניים גרידא אלא הקנו לעניים [הר"ש סיריליאו], ומקשה על דבריהם, דבראשונים מבואר דאיכא תרי קראי בהפקר בי"ד, חד קרא להפקר וחד קרא להקנאה, ובקרא דהביאו בירושלמי ליכא כח הקנאה.

וגם מדברי הר"ש סיריליאו נראה דהרגיש בזה, ותירץ דהפקר בי"ד אהני לאפקועי זכותי' מיניה לגמרי, ושוב זיכו חכמים לעניים, אולם נראה להוכיח דדבריו הם דלא כהראשונים, שהם נגד הרמב"ם ורשב"א ויש"ש, ולדבריהם הדרא הקושי' לדוכתא. דהנה, בגיטין [ל"ו:] הביאו ב' קראי כמקור לדין הפקר בי"ד, קרא ד"יחרם כל רכושו", וקרא ד"אלה הנחלות", והבאנו לעיל [פרק א' סק"ב] דהרשב"א שם כתב דחלוקין נינהו, דדוקא מקרא ד"אלה הנחלות" ילפינן דבי"ד יכולים גם להקנות לאחרים, אבל מקרא ד"יחרם כל רכושו" ילפינן רק שיכולים להפקיר, [וכן הביא רעק"א בתשו' רכ"ב לדייק מהרשב"א הנ"ל], וכ"כ היש"ש ביבמות [פ"י סי' י''ט] לחלק בין ב' הפסוקים.

ולעיל שם הבאנו דחילוק זה מוכח גם בדעת הרמב"ם, דבהלכות סנהדרין [פרק כ"ד ה"ו] הביא הרמב"ם דין הפקר בי"ד, והביא דהמקור מקרא "יחרם כל רכושו", והוכיחו האחרונים דהכריע כהך קרא, ולכן באמת סובר דרק מהני להפקיר ולא להקנות.

ולפי"ד הרמב"ם והרשב"א והיש"ש הנ"ל א"א לפרש כדברי הר"ש סיריליאו, דבירושלמי כאן הביאו רק קרא ד"יחרם כל רכושו", וע"כ דהכא אתינן עלה מדין הפקר ולא מדין הקנאה, וזה דלא כמוש"כ הר"ש סיריליאו דהכא איכא גם הקנאה לעניים, ולרמב"ם רשב"א ויש"ש הדרא הקוש' לדוכתא, מ"ש משאר הפקר לעניים דל"מ.

## ג] מביא עוד דרך מחודש [מהגאון ר' אליעזר משה], ומקשה עליו, ומסיק דעל כרחך צ"ל כרעק"א שהיה הפקר בי"ד רק לעניים, ומהני לב"ה, וזה צ"ע, דמאי שנא משאר הפקר.

ומצאתי בהגהות מהגאון ר' אליעזר משה במתני' דג"כ עמד בזה, ויצא לחדש דלב"ה ע"כ צ"ל דהפקר לעניים ג"כ חייל, ויכול העני לזכות בו, אלא דב"ה סברי דלפני שזכה העני יכול הבעלים לחזור בו מהפקרו, ומה"ט אינו פטור מן המעשרות, דחשיב "אין לו חלק ונחלה", ומה"ט, כשבי"ד מפקירים אינו יכול לחזור בו, ושוב חשיב "יש לו חלק ונחלה עמך".

אולם דבריו הם דלא כהר"ש [פ"ו-מ"א, ופ"א-מ"ו], דכתב בהדי' דלב"ה אין העני יכול לזכות בו, והר"ש הוכיח כן מסוגי' דב"מ באלו מציאות [ורא"מ נדחק בביאור סוגי' זו], ומה שהוכיח כן הגאון ר' אליעזר משה בהגהותיו לקמן [פ"ו-מ"א] ממה דאורחים אוכלים אצל בעה"ב אף דאינו מפקיר לכל העולם, לא זכיתי להבין ראיה זו, דהתם לא אתינן עלה מדין הפקר, והויא רק נתינת רשות לאכול, ותו לא, וצ"ע.

[ובאמת דעיקר דבריו צ"ע, דאם "אין ללוי חלק עמך" כיון שיכול הבעה"ב לחזור בו, א"כ ה"ה ד"אין לו חלק עמך" כיון דבי"ד יכולים לחזור בהם, דמה דיכול המפקיר לחזור הוא ראיה דאינו הפקר גמור, וצריכים לומר בזה חידוש, דכשיש לו חלק ונחלה שוה לבעלים סגי, דבכה"ג קרינן ביה "עמך", אבל במקום שיתכן שבפועל יעכב אותו הבעלים מלזכות ע"י חזרה מההפקר, לא קרינן ביה עמך].

ומכל זה מבואר דבישוב הקושי' אנו מוכרחים להניח ב' הנחות ברורות, א] צריכים לנקוט כרעק"א דמיירי בהפקר בי"ד, ומיירי דהפקירו דווקא לעניים [ודלא כהגר"א ור"ש סיריליאו], ב] דינו של כל הפקר לעניים הוא דלא חייל כלל [ודלא כהגראמ"ה]. ולפי"ז צ"ל בהכרח, דשאני הפקר בי"ד לעניים משאר הפקר לעניים, דהפקר בי"ד חייל גם לעניים בלבד. אולם זה גופא צ"ע, דמאי שנא הפקר דכל אדם מהפקר בי"ד לענין זה, וצ"ע.

## ד] מקשה כמה קושיות על השו"ט בירושלמי בין ר"ל ור' יוסי אי מעמידים את המשנה כב"ה בהפקר בי"ד או דוקא כב"ש.

עוד יש לתמוה בעיקר השו"ט בירושלמי, דסדר הדברים בירושלמי הוא, א] מעיקרא נקט ריש לקיש דמתני' ע"כ דאזיל רק לב"ש דהפקר לעניים מהני, דאי לב"ה דלא מהני הפקר לעניים יצטרכו העניים לעשר [ומהמשנה מבואר דא"צ לעשר דאל"כ אתה מכשילם דחושבים שזה כשאר לקט, כן מבואר בגר"א בביאורו], ב] שוב דחה ר' יוסי דמהני גם לב"ה מדין הפקר בי"ד והביא קרא ע"ז קרא ד"יחרם כל רכושו", ג] שוב הק' דמנלן דהפקר בי"ד פטור מן המעשרות, ע"כ תוכן הסוגי' בקצרה.

ויש לתמוה בזה טובא, א] למה לא הביאו דין הפקר בי"ד בהדי קרא ד"יחרם כל רכושו" כבר בתחילת הסוגי' בדברי ר"ל דאוקמי' כב"ש, דהא גם לדידי' ע"כ דמדין הפקר בי"ד אתינן עלה, וכבר עמד הגאון ר' אליעזר משה בקושי' זו, [ומה שתירץ דלב"ש דמהני הפקר לעניים י"ל שהוא בעצמו מפקיר והיתה תקנה שהוא יפקיר, לא משמע כן, דמהמשנה משמע דשייך לעניים, ולא שצריך להפקירם, וגם אם לא יקיים תקנ"ח הוי ממילא לעניים].

ב] למה הקשה הירושלמי דלב"ה לא א"ש המשנה רק משום דא"כ העניים צריכים לעשר, הא לקס"ד דלא מהני הפקר בי"ד לעניים אינו של עניים כלל, והו"ל לירושלמי להקשות טפי דאינו של עניים כלל, [ולדברי הגאון רא"מ א"ש, דמיירי דהפקירו הבעלים כפי חיובו להפקיר, ומהני ההפקר לענין זה שיוכל העני לזכות בו, אבל לפי מה שהבאנו מהר"ש דאין העני זוכה בו, צ"ע].

ג] מהו כל הנידון בהמשך הירושלמי לענין הפקר בי"ד אי פטור מן המעשרות או לא, הא מאי שנא מכל הפקר, והר"ש סיריליאו נתקשה בזה, ותירץ דכאן כיון דבעלים צווחין שרוצים תבואתם, נראה דחכמים עוקרים ד"ת כשפוטרים אותו ממעשרות, ואיך עושין כן. ויש לעיין בזה, אטו בפרוזבול לא נראין חכמים כעוקרים ד"ת, וא"כ למה לא הוכיחו בירושלמי מדין פרוזבול דמהני דין הפקר בי"ד הפקר גם בכה"ג.

וגם הגר"א כבר נתקשה בזה, ופי', דהירושלמי הכא מקשה על כל הפקר ולאו דוקא בהפקר בי"ד, וזהו חידוש בפשט הסוגיא בירושלמי, והר"ש סיריליאו והפני משה והרידב"ז לא נקטו כחידוש זה, ופירשו את הירושלמי כפשוטו, וצ"ע, ושו"ר בקובש"ע [ח"ב סי' י"ד ס"ק כ'] שהק' כן, ועיי"ש מה שיישב בביאור דברי הירושלמי.

ד] כבר הבאנו לעיל [פרק א'] לתמוה דלמה הביאו בירושלמי דרשה ד"יחרם כל רכושו" דוקא, ולא הביאו דרשה ד"אלה הנחלות", וצ"ע.

ה] עוד שאלנו לעיל [פרק א'] מהו שורש פלוגתת ר' יוסי ור"ל, דר"ל פשיטא ליה דדין זה אזיל דלא כב"ה, דלדידהו איכא חיסרון של הפקר לעניים, ומתני' אזלא כב"ש, ולר' יוסי מוקמינן גם כב"ה, וצ"ע.

ו] צריך ביאור מהו המקור של הירושלמי מהא דמהני כשעיברו בי"ד שנת השביעית, ותוכן קושי' זו יבואר להלן [ס"ק ח'].

## ה] מביא את מה שביארנו לעיל דשני דינים ושני גדרים שונים נאמרו בהפקר בי"ד, חדא מדיני הקנאות וחו"מ כאפטרופוס, וחדא מדין מחודש של בי"ד כעין נידוי ועונשים, ומביא את הנפ"מ ביניהם, ומבאר דאיכא נפ"מ לענין פטור הפקר ממעשרות, ומבאר בזה את דברי הרא"ש בנדרים [מ"ד] בדין פטור מעשר בהפקר בי"ד, ומיישב בזה את דברי הר"ן [שם].

##

והנה, כבר הבאנו לעיל סוגי' דגיטין דהביאו קרא ד"ואלה הנחלות" וקרא ד"יחרם כל רכושו", וביארנו דהנך תרי קראי הם באמת תרי דינים שונים, ותרי גדרים שונים נינהו, וביארנו דקרא ד"יחרם" הוא כח מסויים בהל' בי"ד כעין נידוי ועונשים כפי הבנתם לצורך למיגדר מילתא, ואינו בגדרי ההקנאות הרגילות בהל' חו"מ, ומאידך, קרא ד"ואלה הנחלות" הוא בגדרי חו"מ, וכהקנאת אפוטרופוס וגזבר, שיכולים להקנות גם ממון שאינו שלהם.

ועפי"ז ביארנו [בפרק א'] את שורש פלוגתת ר"ל ור' יוסי, ויישבנו את הירושלמי, דצ"ע הטעם שלא הביאו בירושלמי הנך ב' קראי, ולמה רק ר' יוסי הביא מקור להא דמהני הפקר בי"ד ולא ר"ל, ועפ"י הנ"ל יישבנו דברי הירושלמי, דר"ל ור"י פליגי בהנך ב' צדדים, דר"ל למד דהכא שייך רק הפקר בי"ד מדין "אלה הנחלות" וכדין אפוטרופוס, ור' יוסי למד מקרא ד"יחרם כל רכושו", וזהו כל החידוש של ר' יוסי, דהכא מהני הפקר בי"ד מכח הך קרא, ומה"ט מהני הפקר לעניים.

ולפי"ז פשוט דגם ר"ל למד דאתינן עלה מדין הפקר בי"ד ודלא כדנקט ר' אליעזר משה, אלא דלא הוצרך להביא על זה מקור, אבל ר' יוסי בא לחלוק עליו ולחדש דהכא אתינן עלה דוקא מצד "הפקר בי"ד הפקר דכתיב יחרם וכו"', והיינו דזה הגדר בהפקר בי"ד דמתני', ורק מטעם זה מהני ההפקר לעניים.

והיינו דר"י חידש דהכא מיירי מדין "יחרם", ומה"ט אין חיסרון של הפקר לעניים ולא לעשירים, דרק כשיש חלות דין הפקר בחפצא, ל"מ הפקר לעניים, שמצד אחד הנכסים לאו דידיה נינהו כלפי העניים, ומאידך, כלפי העשירים עדיין אית ליה בעלות בהם, וב"ה ס"ל דלא שייך חלות כזו.

אבל, אם אין זה מגדרי הקנאה דחו"מ, ורק ד"מאבדים הבי"ד זכותו של בעלים בממונו", ואז אחרים כבר יכולים להשתמש ולכלות, הרי דלא נעשה שום חלות הפקר בחפצא להוציאו מרשותו, אלא איבדו כח הבעלים לעכב אחרים, וכדהבאנו לעיל [פרק א' ס"ק ה'] מהאבני מילואים לדמות לגזל עכו"ם לדעת היראים, דלא קני ליה הישראל כלל ורק איבד העכו"ם כוחו לעכב, א"כ מ"ל מה דאיבד כוחו רק כלפי העניים ולא כלפי כולם, וזו יסוד טענת ר' יוסי.

ובזה גופא פליג ריש לקיש, דלא ניחא ליה בכל זה, והיינו דלדידיה אתינן עלה הכא מדין "אלה הנחלות" ומדיני הקנאה הוא, ולהכי לדידיה לא א"ש כבית הלל, דלדידיה שפיר שייך חיסרון של הפקר לעניים גם בהפקר בי"ד, ודו"ק.

ויסוד פלוגתתם הוא, דלדעת ר"ל לא שייך פטור מעשרות בהפקר דהוי מדין "יחרם", דבכה"ג דאין העני יכול לזכות כלל בתבואה, ורק יכול לכלותו כעין גזל עכו"ם ליראים, וסובר ר"ל דזה לא מיקרי "ידו וידך שוין", דאין לעני זכייה בזה.

ומעתה א"ש המשך הירושלמי, דפריך מנלן דהפקר בי"ד פוטר ממעשרות, והיינו דזהו כל קושי' ר"ל על ר"י, דמה דר"ל לא רצה להעמיד את המשנה בהפקר דהוי מהדין ד"יחרם" הוא מטעם הנ"ל, דבשלמא אי הוי הפקר ממש אז שפיר היה פוטר ממעשרות כשאר הפקר, אבל אי אתינן עלה רק מדין "יחרם", הרי אין זה רק כח בי"ד להתירו בהשתמשות לאחר, וכדהבאנו מהאבנ"מ, אבל אינו הפקר לענין שיצא מרשותו, וזהו שהק' ר"ל לר"י, דמנלן דאיכא פטור מעשרות בכה"ג, ודו"ק.

ולהלן יבואר, דכל המשך הירושלמי בא לבאר סברת ר' יוסי בזה, ולפרש הטעם דלדידיה איכא פטור מעשרות גם בכה"ג, וזהו כל הוכחת הירושלמי מהיכא דעיברו בי"ד שנה שביעית.

ועי' ברא"ש בפירושו בנדרים [מ"ד: ד"ה ודלמא] שהביא ב' פירושים אי בהפקר בי"ד הפקר פטור ממעשר או לא, והסברות תלויות בהנ"ל, ועי' היטב ברא"ש [שם עמוד א' בד"ה ומשני רבה] שכ' דלהך צד דמהני הפקר בי"ד לפטור ממעשר היינו משום דהוי "הפקר בי"ד לענין ממון הפקר, והזוכה בה הוא שלו מה"ת אפי' לקדש בו את האשה, הלכך פטור ממעשרות לגמרי דהפקר גמור הוא", הרי דבכל דבריו בא לבאר דהפקר בי"ד חייל בגדרי הקנאה דעלמא, ולאפוקי מהצד דהוי רק בגדר "יחרם", שאינו הפקר "גמור" ואינו "שלו" לקדש בו את האשה וכדברי האבני מילואים, ודו"ק.

ובזה מבוארים נמי דברי הר"ן בנדרים [שם ד"ה ופרכינן] שכתב דהא דפריך שם דמדאוריי' אינו הפקר היינו דאף דהפקר בי"ד מהני, וא"כ יכולים לפוטרו ממעשר, אבל לא רצו חכמים לעשות כן להקל ולפטור ממעשר, ובזה נשאר החיוב דאוריי'. וכבר תמה בזה בשערי יושר [ש"ה-פ"ט] דכיון שהקנו חכמים למי שירצה לקנות, ולענין זה הוי הפקר, א"כ איך יכולים בי"ד לומר שלענין פטור מעשר אינו הפקר.

ולהנ"ל א"ש, דס"ל להר"ן דבאמת הפקר בי"ד מדין "יחרם" אינו פוטר ממעשר, וא"כ שפיר תלוי הך דינא ברצון חכמים, אם הפקירוהו בגדר הקנאה או בתורת סייג ותקנה בלבד, וכיון שלא רצו להקל, קבעו שיועיל ההפקר רק בתורת סייג, וא"ש.

## ו] מבאר למה טענת הירושלמי על ב"ה הוא דלשיטתם ליכא בכה"ג פטור מעשרות, ולא פריך דלשיטתם לא מהני עצם החלות הפקר, ומבאר יסוד דינא דמתנו"ע שמצד א' הוא בגדר "הפקר", ומאידך איכא זכויות לעניים בהך הפקר לזכות בו, ורק בכה"ג שייך פטור מעשרות.

ומעתה נראה להוסיף בזה עוד, וליישב מה שהקשינו לעיל מ"ט אמר ר"ל דלב"ה ע"כ לא מהני כיון "דחייב במעשרות", הא הול"ל עוד, דאין העני זוכה בו כלל, ותיקשי הא דתנן דהוי של עניים, ולפי הנ"ל ניחא, דטענת ר"ל הוא בממנפ"ש, דאי מצד "יחרם", אמנם מהני הפקר לעניים, אבל בכה"ג לא שייך פטור מעשרות, ואם מצד הדין השני דהפקר בי"ד דילפינן מקרא ד"אלה הנחלות", שמועיל לפטור מעשרות, הרי בכה"ג לא חיילא ההפקר כלל, ואין לעניים בו כלום, ומשום דהפקר כה"ג ל"מ כשהפקיר רק לעניים. ולכן לא הקשו על עצם הדין דחייל ההפקר, דזה מהני מדין "יחרם", אלא פריך דא"א לפוטרו מן המעשר.

אולם נראה עוד, דמשכחת לה אופן שיזכו העניים בהפקר בי"ד לעניים מדין "אלה הנחלות", ואפ"ה לא יהיה פטור ממעשרות, וא"ש טובא למה כל טענתו מצד הפטור מעשרות, ונבאר את הדברים.

דהנה, הפקר בי"ד מדין "אלה הנחלות" משכחת לה בב' אופנים, א] בהפקר, ב] בהקנאה, ונראה דאיכא חילוק בין הנך ב' אופנים, דבאופן הראשון באמת לא חייל כל ההפקר כשהפקירו רק לעניים כיון דהפקר לעניים ל"מ, לא כן באופן השני, דמאיזה טעם לא יועיל הקנאה לכל שבט העניים בשותפות.

אכן נראה לחדש דבאופן השני שהוא מקנה לכל העניים, התם נראה דלא יהיה פטור מן המעשרות, דאטו מי שיתן את כל תבואתו במתנה בשותפות לכל העניים אטו נפטור אותם מן המעשרות, הרי פשוט שאין זה שייך לדין "ידו וידך שוין" דפוטר מן המעשרות, שהרי קודם היה של העשיר ועכשיו הרי הוא של העני, [והכא ליכא פטור לקוח, כמבואר בר"ש פ"א-מ"ו דחשיב תבואת זרעך], ורק במתנו"ע מהני.

והיסוד לחילוק זה הוא, דבאמת בעיקר חלות מתנו"ע איכא סתירה, דמצד א' חזינן שהוא חלות "הפקר", וכדמוכרח ממה שלמדו דין הפקר לעניים ממתנו"ע, וע"כ דמתנו"ע עצמם דין הפקר הם, ומאידך גיסא הרי זה ממון של העניים, כמבואר לקמן [פ"ה-מ"ו] שאמרו על עשיר שנוטל מתנו"ע ש"הרי"ז גוזל את העניים", וכבר עמד בסתירה זו בקובש"ע [ח"ב סי' י"ז], עיי"ש מש"כ בזה.

וע"כ דהגדר בזה הוא, שהחלות בחפצא הוא דהוי "הפקר", אבל יש לעניים זכויות ושעבודים לזכות בהך הפקר, ומה"ט מצאנו דבממון עניים איכא פטור "ממון שאין לו תובעין", ופשוט דפטור זה לא שייך אם נימא דהוי ממון העניים לגמרי, דדבר ששייך לשני שותפין לא מיקרי שאין לו תובעים, וע"כ דהכא לא הוי ממון עניים לגמרי, אלא יש להם רק זכות בו.

ונראה, דרק בממון כזה שייך לומר "ידו וידך שוין" לפטור מתרו"מ, ולא בכל שותפות, דרק זה מיקרי "ידו שוין" דאכתי צריך ליטול ולעשותו לשלו, ומה"ט נראה דהא דהפקר פוטר ממעשר היינו דווקא היכא דהפקירו לעניים ככל מתנו"ע, ולא אם הקנה לכל העניים, דזה לא מיקרי "ידו שוה", וזהו שהקשו בירושלמי על ב"ה דלדידהו למה פטור מן המעשרות, ולא הק' איך קנו העניים, דבאמת הבי"ד יכולים להקנותם לכל העניים מקרא ד"אלה הנחלות", וכמש"כ לעיל, אבל לא יהיה בזה פטור תרו"מ.

## ז] מבאר דלא שייך הפקר בי"ד מקרא ד"אלה הנחלות" באופן שמתחילה יפקירו ואח"כ יקנו לעניים.

אולם אכתי ק', דדילמא הפקירו הבי"ד לכל ושוב הקנו לעניים, ובהפקר אין חיסרון דהפקר לעניים, והיה גם פטור ממעשר [והיינו כפי' הר"ש סיריליאו בדעת ר' יוסי שהובא לעיל ס"ק ב'] ומה פריך לר"ל.

ונראה פשוט, דבכה"ג לא מהני מדין הפקר בי"ד ד"אלה הנחלות", שהרי כל הדין אפוטרופוס הוא על ממון ישראל, שהם "ראשי העם", ואפוטרופוס דידהו, ויכולים להפקיר ממון העם או להקנותו וכמבואר לעיל [פרק ב' ס"ק ג'] אבל על ממון הפקר אין להם כח ודין אפוטרופוס, ואין בכוחם להקנותו לעניים, וכל מי שירצה יכול לזכות בו, ודו"ק.

## ח] מבאר את הוכחת הירושלמי מבי"ד שמעברין את השנה בשביעית, דאף דהתם אינו מדין הפקר בי"ד אלא מדין עקירת דבר מן התורה, אפי"ה שייך לדמותו לדין "יחרם", ומוכיח מכאן כעיקר דברינו בגדר דין הפקר בי"ד מדין "יחרם".

ונראה להביא הוכחה ברורה מהמשך דברי הירושלמי ליסוד דברינו בהפקר בי"ד מדין "יחרם" דמצד א' לא יצא מרשותו, ומאידך גיסא מוכרח גם כעיקר חידושו של ר' יוסי דשייך פטור מעשר גם בהפקר בי"ד כזה.

דהנה, הירושלמי שם מוכיח דמהני הפקר בי"ד להיפטר מתרו"מ ממה דבי"ד מעברין את השנה בשביעית אף דהדין הוא דאין לעשות כן, וע"כ דמוכרח מהכא דמה דהתבואה פטורה מתרו"מ בחודש העיבור הוא מדין הפקר בי"ד, ושוב דחו בירושלמי די"ל דבאמת הא דפטור ממעשרות משום דחשיב שביעית, דיש כח לבי"ד לעבר את השנה למרות שהדין לא לעשות עיבור בכה"ג, ולהכי ליכא ראיה לדין הפקר בי"ד.

ולכאו' צ"ב כל הך קס"ד, דאיך משתנים כל דיני השנה כמו יוה"כ ופסח וחמץ וכו' בזה שמעברין את השנה בשביעית, וע"כ דמוכרח שיש להם כח לעבר את השנה, וא"כ ה"ה לענין פטור מעשר הא דמהני היינו משום דחודש זה חשיב ג"כ שביעית, וכדמסיק הירושלמי, ומה הס"ד דזה שייך להפקר ב"ד, ועי' בזה בזכר יצחק [סי' י"א] ובעמק ברכה [בדין עיבור שנה] ובכלי חמדה פ' בא [בענין קידוש החודש] מה שחידשו בזה.

וראיתי בתורת זרעים כאן שביאר דסברו דע"כ שזה כח עיבור של בי"ד רק מדרבנן, ומה"ט בעי הפקר בי"ד. אולם אכתי ק', דכמו דבעיבור דרבנן ע"כ צ"ל שחכמים עקרו דבר מה"ת לגבי כל ההלכות האחרות, א"כ ה"ה דלענין ממונות נימא דעשו כן, וה"ה נמי לענין פטור מעשרות, ומהו הראיה לדין הפקר בי"ד דפוטר ממעשר.

והנראה בזה, דאה"נ דבאמת אין כאן הפקר בי"ד, ורק דעקרו דבר מה"ת לכל דיני השנה, וכמו"כ עקרו גם את הדיני ממון, ונמצא דהך דין ממון בשביעית דרבנן דיכול ליטול משדה חבירו בלי רשות אף דאינו שביעית, דומה לכל עקירת חכמים דבר מה"ת באיסורים, וזה ממש כהפקר בי"ד דמהני מדין "יחרם", דתרווייהו אינם חלות הפקר בחפצא, אלא שחכמים נותנים לכל אדם רשות שיכול לבוא ולאכול, והיינו ממש כדברי האבנ"מ שמדמה לגזל עכו"ם לדעת היראים, ומעתה א"ש דזה גופא מה שהביאו משביעית, דכמו דזה חשיב "ידו וידך שוין", כמו"כ בדין הפקר בי"ד מדין "יחרם" נימא כן, ודו"ק.

איברא דאכתי לא ניחא, דלעולם י"ל דאינו פטור מן המעשרות, רק דכמו דהתירו ועקרו יוה"כ וחמץ, כמו"כ עקרו חיוב תרו"מ, ונראה פשוט, דכל הדינים שעקרו היינו רק שיהיו דיניו כחודש של שנה זו לכל דבר, וזה כולל דיני יו"ט ושביעית וכדו', אבל פטור תרו"מ בשביעית אינו דין ששייך לשביעית, אלא דמדיני תרו"מ הוא, דשביעית חשיבא "ידו וידך שוין" וכשאר הפקר, ולמה לנו לעקור דין תרו"מ ולעשותו כשביעית לענין זה, וע"כ דעצם המצב שיכול להשתמש בחפץ ולכלותו חשיב "ידו וידך שוין".

[וע"ע בקובש"ע ח"ב סוף סי' י"ד, ובקה"י זרעים ח"ב סי' ב' מש"כ בכל הנ"ל].

# פרק דקנין דרבנן מהני לדאורייתאבקטן בקנין עבד ולולב.

## א] מביא קושי' הקצוה"ח על הרשב"א דנימא קנין דרבנן מהני לדאוריי' בהקנאה לקטן, ומביא דברי הגרעק"א בשיטת הרשב"א דלא אמרינן הפקר בי"ד הפקר בהקנאה מגדול לקטן, ורק בהקנאה מקטן לגדול אמרינן כן.

בקצוה"ח [סי' רל"ה ס"ק ד'] הביא דברי הרשב"א בקידושין שהק' על הסוברים דדעת אחרת מקנה מהני רק מדרבנן, מדברי הגמ' [גיטין מ'.] באותו אדם שהיה לו חצי עבד וחצי בן חורין, ולא רצה שבי"ד יכפוהו לשחררו, והקנהו לבנו קטן, וקטן אינו יכול לשחררו. והק' הרשב"א, דאם דעת אחרת מקנה ל"מ מדאורייתא, אכתי שייך העבד לאב, וזכיית הקטן אינו אלא מדרבנן, וא"כ יוכל האב לשחררו מדאורייתא, "דאתי' דאורייתא ומפיק דרבנן", ולמה לא כפו את האב לשחררו.

ותמה עליו הקצוה"ח וז"ל, "דהא לפי מה שהעלו הפוסקים גבי קנין דרבנן דהוי שלו מה"ת לקדש בו את האשה וכמ"ש הב"י בקידש במעמד שלשתן, ומשום דהפקר בי"ד הפקר, א"כ ה"נ כיון דקנה הקטן, ליהוי מדרבנן, תו לאו דאב הוא מה"ת, ולא מצי אב לשחרריה", עכ"ל, ועיי"ש בקצוה"ח שהוכיח דקנין דרבנן מהני מה"ת, מהא דתנן [שקלים פ"א מ"ה] דקטן מקנה שקלים לקרבן ציבור, דאף דהקנאתו הוא רק מדרבנן [עכ"פ בפעוטות], מ"מ נעשה עי"ז ממון הציבור, ואין כאן חיסרון של ק"צ קרב משל יחיד, הרי דמוכרח דגם בקטן אמרינן קנין דרבנן מהני לדאוריי'.

ובמילואי חושן הביא מהבית אפרים בחו"מ [סי' ח'] דחילק, דנהי דקנין דרבנן מהני לדאוריי', אבל מ"מ לקטן לא מהני כיון דאין לו יד לקנות, ומיושבת קושיית הקצוה"ח, דהרשב"א מיירי בהקנאה מגדול לקטן, ובזה נקט דל"מ לדאורייתא, והמשנה בשקלים מיירי בהקנאה מקטן לגדול, ובזה מועיל מדאורייתא.

והביא עוד מרעק"א דחילק נמי כה"ג בישוב סתירה אחרת בדברי הרשב"א בדין קנין דרבנן מהני לדאוריי' בקטן. דהנה, הרשב"א בגיטין [ס"ה.] הוכיח דדעת אחרת מקנה מהני מה"ת, דאל"כ איך מהני הערמה במעשר שני להקנות לקטן והקטן פודה, הא אכתי ממון דאב הוא מה"ת וחייב להוסיף חומש. ומדבריו מבואר דלא אמרינן קנין דרבנן מהני לדאוריי', דאי היה מהני לדאוריי', א"כ אף אי הוי קנין דרבנן אכתי הוי מעות דקטן מה"ת.

ומאידך כ' הרשב"א [שם], דהא דאיתא בסוכה [מ"ו:] דלא ליקני לולב לינוקא דמקני קני אקנויי לא מקני, דכל זה לפני עונת הפעוטות, אבל אחרי עונת הפעוטות יכול להקנות, ומזה מוכרח דאף דהקטן יכול להקנות לגדול רק מדרבנן, מ"מ נעשה עי"ז ממון הגדול מדאורייתא, דקנין דרבנן מהני לדאוריי', הרי דהרשב"א סותר משנתו מיניה וביה, וכבר עמד בזה בשער המלך [לולב פ"ח-ה"י].

ותי' רעק"א [תשו' החדשות לייטנר, אהע"ז סי' י"א], דשאני הקנאת קטן לגדול מהקנאת גדול לקטן, דהקנאת קטן לגדול מהני כיון דאהני לן הדין הפקר בי"ד הפקר להפקיע ממון מהקטן, ושוב יכולים בי"ד להקנותו לגדול כיון דהגדול יכול לקנותו כמו שזוכה במציאה, שהרי גדול קונה גם בלי דעת מקנה, אבל מגדול לקטן לא מהני קנין דרבנן, דכיון שאין לקטן יד לקנות בכל ההקנאות שבעולם, א"כ גם בקנין של הפקר בי"ד אין לו יד לקנות, דלא עדיף מכל הקנינים של תורה, עכ"ד, ובזה מיושב נמי קושי' הקצוה"ח על הרשב"א הנ"ל, דהמשנה בשקלים מיירי בהקנאת קטן לגדול, ובזה מודה הרשב"א דמהני.

## ב] תמה בעיקר סברת רעק"א דמחלק בין הקנאת קטן לגדול לבין הקנאת גדול לקטן, ומקשה עוד מסוגי' דסוכה [מ"ו] דלא ליקני לולב לינוקא, שזה סותר לדברי הרשב"א בקידושין הנ"ל.

אולם צריכים להבין את עיקר סברת רעק"א, שהרי מצאנו כח מיוחד בדין הפקר בי"ד הפקר, דמהני כח זה להפקיע ממון הקטן מה"ת, אף דקטן אינו יכול להקנות מה"ת, ומבואר דאין כח בי"ד תלוי בגדרי מקח וממכר, וא"כ, למה בעינן גדרי הקנאה כדי להקנות לקטן, דנהי דאין לו יד לקנות, היינו כשבא לקנות בעצמו, אבל למה לא מהני הכא הכח המיוחד של בי"ד להכניסו לרשות הקטן אף דאין לו יד, כמו דמהני להפקיעו מרשותו, ועי' בהערה [[111]](#footnote-112) , וצ"ע.

והנה על עיקר דברי הרשב"א הנ"ל יש לתמוה מדברי הגמ' בסוכה [מ"ו] דלא ליקני לולב לההיא ינוקא, והעירני לזה הבה"ח בנימין קצב נ"י, דאחרי שחידש הרשב"א שכשיש קנין דרבנן לקטן אמרינן שהקטן הוא בעלים מדרבנן והגדול הוא בעלים מה"ת, א"כ מה החיסרון להקנות לולב לינוקא, הא מצד א' הקטן יש לו מצוה מדרבנן מדין חינוך, וע"ז מהני הא דזכה בו בקנין דרבנן, ומאידך, הגדול נשאר בעלים מה"ת, ומקיים את המצוה מה"ת, והכל כתיקונו, וצע"ג.

ובאמת דיש מקור נאמן מהריטב"א לקושי' זו, דהנה, הריטב"א בסוכה [שם] כ' שגם להך צד דקטן אינו קונה אלא מדרבנן בדעת אחרת מקנה, "מ"מ זכייה גמורה היא [ולאפוקי מקטן שזכה במציאה דלא זכה אלא מפני דרכי שלום], דהפקר בי"ד הפקר, וכיון דלא ידע לאקנויי, נמצא הלה יוצא בלולב שאינו שלו אף לדין תורה", עכ"ל. ומבואר מדברי הריטב"א, דהא דלא יצא האב מה"ת אף דההקנאה לקטן חלה רק מדרבנן, היינו משום דאית ליה לקטן "זכייה גמורה, והפקר בי"ד הפקר", ומבואר דאי לא אמרינן הפקר בי"ד הפקר, שפיר היה האב יכול לצאת בו מה"ת אף דהוי של הקטן מדרבנן, ומוכח מזה כמו שהקשינו ע"ד הרשב"א, דלדידיה דל"מ בזה הפקר בי"ד, ועדיין הוי של האב, יוכל האב לצאת בו גם אחרי שהקנהו לקטן.

ובאמת דמדברי הריטב"א מוכח גם כמו ששאלנו על עיקר סברת רעק"א, דהריטב"א מיירי בהקנאה מגדול לקטן, ואפ"ה נקט דאמרינן הפקר בי"ד הפקר מה"ת, ומבואר דס"ל כהקצוה"ח דגם בכה"ג אמרינן קנין דרבנן מהני לדאוריי', ואע"ג דליכא יד לקטן מ"מ כיון דהפקר בי"ד הפקר מהני גם היכא דליכא גדרי הקנאה, אמרינן דמהני גם להקנות לקטן, וזה דלא כדברי רעק"א דס"ל דלא אמרינן כן בהקנאה לקטן.

## ג] מוכיח מהריטב"א ומהקצוה"ח שבהקנאה לקטן איכא חילוק בין היציאה מרשות הגדול, שהיא מה"ת, לבין הכניסה לרשות הגדול, שהיא רק מדרבנן, ומוכיח דכולהו סברי כעיקר סברת רעק"א הנ"ל, אלא שיש לתמוה דמה הסברא בזה.

אולם נראה דלפי האמת ליכא שום סתירה לדברי רעק"א, דבאמת אם נדקדק בדברי הקצוה"ח נראה דגם הקצוה"ח מודה לעיקר סברת רעק"א, וגם דברי הריטב"א מבוארים עפמש"כ רעק"א. דהנה ז"ל הקצוה"ח, "א"כ ה"נ כיון דקנה הקטן, ליהוי מדרבנן, תו לאו דאב הוא מה"ת, ולא מצי אב לשחרריה", עכ"ל, ומדוייק בקצוה"ח דאמנם הקטן עצמו קנה מדרבנן, אבל העבד עכ"פ יצא מרשותו של האב מה"ת ושוב לא יוכל לשחררו, והיינו דאהני לן הפקר בי"ד הפקר עכ"פ להפקיע מהגדול, אף דלא מהני להקנות לקטן, וכן מדוייק גם בריטב"א בסוכה שם, דבהמשך דבריו כתב "וכשם שקונה מדבריהם כך מקנה מדבריהם", ומבואר דמודה שהקטן עצמו קנה רק מדרבנן, אלא דמ"מ ס"ל דהאב אינו יוצא בו מה"ת, משום דהפקר בי"ד הפקר.

אולם כל זה תמוה, דלמה נחלק בהפקר בי"ד בין הפקעה מרשות הבעלים להכנסה לרשות הקטן, ואין לומר דסובר הקצוה"ח דהפקר בי"ד מהני רק להוציא ולא להכניס, שהרי הקצוה"ח כ' שם בהדי' דהפקר בי"ד הפקר מהני להקנות ממון לאשה שתתקדש בו, והתם הרי לא סגי בזה שיוצא מרשות הבעל, וע"כ דההפקר בי"ד מהני להקנות, וא"כ למה לענין קטן ס"ל להקצוה"ח דלא קנה הקטן מדאורייתא, דאם אהני לן קנין הפקר בי"ד לאפוקי מהאב, יועיל גם לקנינו של הקטן, וצ"ע.

ומוכרח מזה כסברת רעק"א, והיינו, דכיון שאין לקטן יד לקנות ל"מ הפקר בי"ד להקנות לקטן, ולזה מודה גם הקצוה"ח, וכל קושי' הקצוה"ח היתה דעכ"פ יועיל ההפקר בי"ד להפקיעו מהאב, ולא יוכל לשחררו, וזוהי גם סברת הריטב"א דלכן לא יוכל האב לצאת בו ידי מצות לולב, משום דמ"מ אינו ממונו דאב.

הרי לנו דגם הריטב"א והקצה"ח מודים לעיקר סברת רעק"א דלא מהני הפקר בי"ד היכא דליכא יד לקטן לקנות, אולם אכתי פליגי, דרעק"א הוסיף בזה שבהקנאה מגדול לקטן ליכא הפקר בי"ד כלל, ואכתי קיימי המעות ברשות האב מדאורייתא, ולכן צריך האב להוסיף חומש, ולא ס"ל כמש"כ הריטב"א והקצה"ח דיצאו המעות מרשות האב. ואכן סברת הגרע"א צ"ע, דנהי דלא מהני הפקר בי"ד להקנות לקטן, מ"מ צ"ע למה לא מהני ההפקר בי"ד עכ"פ לאפוקי מהאב, ושוב לא יהיה ממונא דידיה להתחייב בחומש, וצ"ע.

והעולה מכל הנ"ל הוא דעלינו לבאר ב' דברים, א] מהי סברת הריטב"א והרעק"א והקצוה"ח דליכא הפקר בי"ד הפקר להקנות לקטן כיון שאין לו יד, הרי מ"ש הפקעה מהקטן [אף דאין לו יד להקנות], להכנסה לרשות הקטן, ב] למה בההיא דהקנאה לעבד לא אמר הרשב"א דמהני ההפקר בי"ד עכ"פ להוציאו מהאב שלא יוכל לשחררו, הא לענין לולב מבואר בריטב"א דמהני הפקר בי"ד עכ"פ להוציא מהאב, וכן מוכרח מדברי הגמ' שם, דמה"ט אמרו דלא ליקני לולב לקטן, כיון דפקע ממון האב מה"ת, וצ"ע.

## ד] מבאר דשני דינים נאמרו ב"הפקר בי"ד הפקר", וחלוקים הם ביסודם: א] מקרא ד"אלה נחלות" למדנו כח בי"ד בגדרי חו"מ הרגילים, ב] מקרא ד"יחרם" למדנו כח "איבוד ממון" כשאר כח בי"ד להעניש ולהחרים.

והנראה בכל זה, על פי מה שביארנו לעיל [פרק א'] בדינא דהפקר בי"ד הפקר, דמבואר ברשב"א בגיטין [ל"ו:] דילפינן דין זה מתרי קראי, דמקרא ד"יחרם כל רשותו" ילפינן שאפשר להפקיר, ותו לא, ומקרא ד"אלה נחלות" ילפינן שאפשר גם להקנות לשני. וביארנו לעיל בארוכה, דב' גדרים שונים הם במהותם, דהמהלך של "אלה הנחלות" הוא בגדרי קנינים, שבי"ד פועלים עבור כלל ישראל כמו שאפוטרופוס פועל עבור היתומים, ועושים בנכסי כלל ישראל חלות הפקר חלות הקדש וחלות הקנאות, [ובזה יש להם גם כח להוציא מרשות כל אדם להפקר, דזה איכלל בהך דין של הקנאה לשני, דבכלל מאתיים מנה], והכל בגדרי מקח וממכר. והדין השני של הפקר בי"ד דילפי' מקרא ד"יחרם" אינו מדרכי הקנינים כלל, אלא דהכא אתינן עלה מדין "איבוד ממון", וכעין שאר כח בי"ד להעניש ולהחרים ולאבד, וכעין דין מלך פורץ גדר, ולעיל הבאנו על זה מקורות מהרמב"ם ורבינו יונה ועוד, והבאנו גם מהאבנ"מ דבדין זה אמרינן רק שיש למקבל הממון היתר השתמשות, ולא יצא הממון מרשות בעליו.

ובזה ביארנו [בפרק ב'] את דברי המהרש"א ריש אלו נערות, דביאר את הגמ' ביבמות בנתינים, שביקשו להתירם, ואמרו בשלמא חלקנו נתיר, אלא חלק מזבח מי יתיר, ופי' המהרש"א דלפי רש"י א"ש, שרש"י למד שיש קנין איסור בנתינים והרי הם כשאר העבדים, ושפיר אמרו שא"א להתיר את חלק המזבח ע"י הפקר בי"ד הפקר, שזה לא יהני בקנין איסור. והק' הרש"ש דהא קיי"ל דהמפקיר עבדו יצא לחירות, וע"כ שהממון גורר אחריו את האיסור, וא"כ ה"ה דבהפקר בי"ד נימא כן. ועו"ק, הרי חלקנו אפשר להתיר, ומפורש ברש"י בסוגי' שם דהיינו מדין הפקר בי"ד הפקר, ומדוע רק בחלקנו מהני הפקר בי"ד לגרור את הממון ולא בחלק גבוה.

וביארנו בזה, דבחלק גבוה לא שייך קרא ד"אלה הנחלות", דהתם נאמר דנעשו כאבות ל"עם" ולנכסיהם, וכעין אפוטרופוס לנכסי יתומים, ולא ניתן להם כח זה על נכסי הקדש, ולהכי בחלק המזבח בעינן דוקא קרא ד"יחרם" שהוא בגדר "איבוד ממון", ודין זה מהני גם לנכסי הקדש, אכן מצד דין זה לא שייך שההפקר בי"ד על הממון יגרור את האיסור, דבאמת לא היה כאן חלות הפקר על הממון, אלא רק היתר השתמשות, ובכה"ג ל"מ הך הפקר להפקיע את הקנין איסור.

ה] מחלק בין הנך ב' דינים לגבי קטן, דבדידיה לא שייך דין הפקר בי"ד הפקר מדין "אלה הנחלות", כיון דבדידיה לא שייכא הקנאה בגדרי קנינים, ואצלו שייך רק הכח של "איבוד ממון", ומיושב בזה סברת רעק"א הנ"ל.

ומעתה הדרנא לדין קנין דרבנן מהני לדאוריי', דמהני הפקר בי"ד הפקר גם להכניס לרשות חבירו, ונעשה כממונו מן התורה, ונראה, דכל זה שייך רק לגבי הפקר בי"ד הנלמד מקרא ד"אלה הנחלות", וחייל בגדרי הקנינים הרגילים, דבזה כיון דתיקנו חכמים קנין, שוב מהני גם מה"ת מחמת הכח שיש להם להקנות. ומה"ט שייך קנין זה רק בגדולים, אולם בקטן שאינו בדיני הקנינים בגדרי חו"מ, לא נאמר כלל הך דין דקנין דרבנן מהני מה"ת, וממילא דקטן אינו יכול לא לקנות ולא להקנות, ול"ש בו דיני קנינים אלו.

ולכאורה תיקשי לפי"ז קושי' האבני מילואים למה אין כאן איסור גזילה, דהאבני מילואים הק' כן למ"ד דקנין דרבנן לא מהני מה"ת, ולדידן תיקשי כן בקטן, דכיון דאינו יכול לקנות ולהקנות, א"כ בכ"מ שתיקנו לו חכמים קנין איכא איסור גזל, ועל זה תירץ האבני מילואים דע"כ דגם אי לא מהני לדאוריי' לגבי כח הקנין, מ"מ חז"ל נתנו היתר השתמשות לזוכה בו, וביארנו [לעיל פרק א' סק"ה] דזה נלמד מהכח "איבוד ממון" שיש לבי"ד, כדילפינן מקרא ד"יחרם", ודין זה אינו תלוי בהוצאה מרשות הבעלים, ולזה סגי בנתינת היתר השתמשות.

ולפי"ז מבואר דגם בקטנים איכא עכ"פ דין זה ד"יחרם", ואף אי לא נימא כהאבני מילואים דנקט דלא יצא כלל מרשות הבעלים, ואינו אלא היתר השתמשות, אלא נימא דגם בדין "יחרם" יצא מרשות הבעלים, מ"מ חלוק גדרו מדין הפקר בי"ד ד"אלה הנחלות", דבדין "יחרם" ליכא "גדרי הקנאה והפקר" דעלמא, אלא דין "איבוד ממון", וע"י האיבוד ממון יצא מרשות הבעלים, וזה שייך שפיר גם בקטן, שיכולים בי"ד להוציא ממון מרשותו, ודו"ק.

ובזה יבואר היטב החילוק שמחלק רעק"א בין הקנאה מגדול לקטן דלא קנה הקטן, לבין הקנאה מקטן לגדול דשפיר קנה הגדול, דבדין "יחרם" איכא הוצאה מרשות ע"י איבוד ממון, ואין הכנסה לרשות הזוכה, והלכך בהקנאה לגדול מהני כיון דעי"ז יזכה הגדול מהפקר, אולם בהקנאה לקטן לא מהני, כיון שאין לו יד לזכות.

וזוהי סברת הריטב"א והקצוה"ח דבקנין לקטן מהני ההפקר בי"ד רק להפקיע מהגדול ותו לא, דהכא אין הקטן יכול לקנות לבד, והדין הפקר בי"ד דהקנאות לא נאמר הכא כלל, ומהני ההפקר בי"ד רק להפקיע מהגדול.

ו] עפ"י זה מיושבים גם דברי הרשב"א, דחלוק דין הפקר בי"ד בלולב מדין הפקר בי"ד בשחרור עבדים, דלגבי שחרור הקנין איסור לא מהני כח "איבוד ממון".

ובזה נבוא ליישב דברי הרשב"א בגיטין, שנקט שגם אחרי שהקנה האב את העבד לקטן יוכל לשחררו, כיון שהוא שלו מן התורה, והק' הקצוה"ח דסו"ס יהני ההפקר בי"ד להפקיע מהאב כמו בכל הקנאה מגדול לקטן, ושוב לא יוכל האב לשחררו, ועוד הקשינו, מ"ש מלולב שאמרו בגמ' שלא יקנה את הלולב לקטן, משום שאם יקנה האב לקטן לא יוכל האב לצאת בו אח"כ, ומשמע שיוצא מרשות האב גם מדאורייתא.

ועל פי האמור לעיל יש ליישב, דבאמת גם הרשב"א מודה דדין הפקר בי"ד מהני גם מגדול לקטן עכ"פ להפקיע את קנין הגדול, ומדין "יחרם", אלא דס"ל להרשב"א דל"ש לומר כן באותצו אדם שהקנה עבדו לבנו קטן, והתם ס"ל דאכתי קאי העבד ברשות האב.

והטעם לזה, דכיון דבהקנאה לקטן אתינן עלה מצד הדין הפקר בי"ד ד"יחרם", וזה דין "איבוד ממון" בעלמא, הרי בכה"ג לא מהני בעבד להפקיע את הקנין איסור, דכמו דמדמינן בגיטין [ל"ט:] את הקנין איסור בעבד לקנין אישות באשה לענין זה דתרווייהו בעו גט שיחרור אע"ג דליכא ממון לבעלים, כמו"כ יש לדמותם לענין זה דפשוט דלא חל עליהם הדין "איבוד ממון" מצד "יחרם".

והיינו ממש כמבואר במהרש"א באלו נערות דלא מהני הפקר בי"ד לגרור אחריו את הקנין איסור, וביארנו [לעיל פרק ב'] דהתם ע"כ אתינן עלה מצד "יחרם", ומבוארים דברי הרשב"א שהקשה שהאב יוכל לשחרר, דקנין האיסור אכתי ברשות האב, ועי' בהערה [[112]](#footnote-113) .

אולם בלולב מודה הרשב"א לריטב"א שיש הפקר בי"ד מדין "יחרם" עכ"פ להפקיע מרשות האב, ושוב אין לאב שום דין ממון מה"ת בלולב, ולהכי לא יקנה לולבו לינוקא, וא"ש.

# פרק ה קנין דרבנן מהני לדאורייתאבמעמד שלשתן וביאוש בגזילה.

## א] מביא סתירה בדברי הב"י בדין קנין דרבנן מהני מה"ת, וישוב הב"ש לחלק בין שני המקרים, וקושית האבני מילואים על הב"ש.

הב"י [אה"ע סי' כ"ח] כתב, שאשה שהקנו לה ממון במעמד שלשתן, מקודשת עי"ז מה"ת, ומבואר דס"ל דקנין דרבנן מהני לדאוריי'. והק' הב"ש [שם סק"ו], דלענין מקדש בגזל לאחר יאוש משמע דס"ל להב"י דאי יאוש קני בגזילה מדרבנן אינה מקודשת אלא מדרבנן, ודלא כהיש"ש [ב"ק פרק מרובה סי' ז'] דס"ל דגם בכה"ג מקודשת מה"ת, ואמאי לא מהני קנין זה לדאורייתא. וכ' הב"ש בישוב דעת הב"י, דהא דאמרינן דקנין דרבנן מהני מה"ת היינו דוקא כשהקנה המקנה לקונה בקנין דרבנן, אבל בגזל לאחר יאוש, שמדאורייתא חייב הקונה להשיב את הגזילה לקונה, בכה"ג לא מהני קנינו לדאורייתא.

והק' עליו האבני מילואים [שם ס"ק ל"ג] דאיזה סברא איכא בזה, הא עיקר דינא דקנין דרבנן מהני לדאוריי' היינו מדין הפקר בי"ד הפקר, דממילא מהני גם לדאורייתא, וא"כ כשם שמועיל בקנין מעמד שלשתן, נימא כן גם לענין גזילה, ומה אכפת לן בהא דמדאורייתא איכא חיוב השבה, והניח בצ"ע.

ויש לבאר את קושית האבנ"מ בב' אופנים, א] למה לא מהני הפקר בי"ד הפקר להפקיע את החיוב השבה עצמו, ב] ע"י הפקר בי"ד הפקר אפשר להקנות את החפץ מהנגזל לגזלן, ובזה ממילא פקע החיוב השבה, שהרי על חפץ שלו ליכא חיוב השבה.

## ב] מבאר דהיש"ש והב"י פליגי בפלוגתת הקצוה"ח והתוס' אי חיוב השבת הגזילה הוי מצוה בעלמא או חיוב ממון.

והנראה בזה, דהנה מבואר בקצוה"ח [סי' שנ"א ס"ק ג'] ובנתה"מ [שם] וברעק"א [כתובות ל"ד] דקלב"מ מהני לפטור את הגזלן גם מהחיוב השבה כשהחפץ עדיין בעין, ואף שנשאר החפץ ממון הנגזל, אין הגזלן מחוייב לטרוח אחריו ולהשיב לו את הגזילה, אולם מהתוס' [כתובות ל"ד ד"ה אבל] מבואר דחולקים ע"ז, וס"ל דל"א קלב"מ כשהחפץ עדיין בעין, וכבר ביאר בזה הגרשש"ק [בחי' לכתובות סי' מ'] דנחלקו ביסוד דינא דוהשיב, דלדעת התוס' הוי זה מצוה בעלמא, ומשו"ה ל"ש ע"ז פטור קלב"מ, ולדעת הקצוה"ח ורעק"א הוי חיוב ממון, ושפיר איכא ע"ז פטורא דקלב"מ, ודו "ק.

ונראה דבזה תלויה פלוגתת היש"ש והב"י לדעת הב"ש, והיינו דפליגי אם חיוב והשיב הוי מצוה או חוב ממון, דהיש"ש ס"ל דהוי חוב ממון, וממילא ס"ל דשייך דין הפקר בי"ד להפקיע חוב זה, ומה"ט מועילים הקידושין מה"ת, אבל הב"י ס"ל דחיוב והשיב הוי מצוה בעלמא, וממילא ל"ש ע"ז דין הפקר בי"ד, דב' הדינים דהפקר בי"ד אינם מועילים לפטור ממצוות, דדין "איבוד ממון" אינו מועיל לפטור ממצוות, וגם דין הפקר בי"ד הפקר ד"אלה הנחלות", שהוא בגדרי ודרכי הקנינים, אינו מועיל לפטור ממצוה זו להשיב את החפץ הגזול.

והאבני מילואים שדחה את דברי הב"ש, אזיל לשיטתו בקצוה"ח [הנ"ל] דסובר דחיוב השבה הוא חיוב ממון, ומה"ט תמה ע"ד הב"ש למה לא שייך הפקר בי"ד היכא דאיכא חיוב והשיב, וא"ש.

## ג] מבאר דאין חכמים יכולים להקנות את החפץ לגזלן, עפ"י דברי רעק"א בדין הפקר בי"ד הפקר דלא מהני בקטן.

אולם אכתי ק', דלכו"ע יועיל הפקר בי"ד להקנות לגזלן את גוף החפץ הגזול, [וכהאופן השני שהקשינו בס"ק א'], וממילא יפקע החיוב והשיב, ומ"ט ס"ל להב"י דאינה מקודשת מהתורה.

ונראה דהדברים מבוארים עפ"י מה שנתבאר לעיל [פרק ד'] בדברי רעק"א, דלא מהני הפקר בי"ד הפקר להקנות לקטן, וביארנו, דהפקר בי"ד הפקר מהני דוקא בדרכי הקנינים הרגילים במקח וממכר, וכיון שקטן אין לו יד לקנין, א"א להקנות לו ע"י הפקר בי"ד הפקר.

ונראה דה"ה דבנד"ד לא שייך הפקר בי"ד, דהנה כבר ביארו האחרונים [גר"ח על הרמב"ם הל' גזילה פ"ב הט"ו, קובש"ע ריש מרובה], דדין והשיב מעכב את הקניני גזילה של הגזלן, ולכן ע"י הפקעת חיוב והשיב [ע"י שינוי וכדו'] קונה הגזלן את החפץ. ומבואר, דחיוב "והשיב" אלים לעכב את כח הגזלן מלזכות החפץ, וא"כ בגדרי ההקנאות והקנינים א"א שיקנה הגזלן את החפץ כאשר הוא מחויב בהשבתו. ונראה, שלפי דבריהם אין הגזלן יכול לקנות את החפץ גם בשאר דרכי הקנין הרגילים כמו משיכה והגבהה וכדו', ואף בהסכמת הבעלים [כ"ז שלא פקע חיוב "והשיב"], שהרי בלא"ה יש לו כח וסיבה לקנות את החפץ ע"י הגזילה, ואפ"ה מעכבו חיוב "והשיב" מלזכות בחפץ, ומה יועיל לו שיעשה בו קנין אחר. ולפי"ז נראה, דה"ה דלא יועיל לו הקנין דהפקר בי"ד הפקר, משום שכל כח בי"ד להקנות הוא במקום שמועילים דרכי הקנינים, וכמו שביארנו בהא דא"א להקנות לקטן עי הפקר בי"ד.

אולם אכתי יש לעיין, דלמה לא מהני הכא דין "יחרם", דהוי מדין "איבוד ממון" ןשייך גם היכא דל"ש שאר דרכי הקנינים, וכמו שביארנו לעיל [פרק ד'] דמהני גם בקטן, ואחרי שחל כאן האיבוד ממון שוב אין החפץ שייך לנגזל, ואינו מחויב בהשבה, ושוב יוכל הגזלן לזכות בו בקנין דרבנן דמהני לדאורייתא.

ונראה ליישב עפ"י מה שהבאנו לעיל [פרק א' סק"ה] מהאבני מילואים שאין החפץ יוצא מרשות בעליו ע"י דין "יחרם", והוי כגזל עכו"ם שיש לישראל בו היתר השתמשות אף דליכא קנין, וממילא י"ל דסו"ס אכתי שייך החפץ לנגזל, אלא שאין לו זכויות בחפץ, ומעתה י"ל דשוב תלוי בפלוגתא הנ"ל [ס"ק ב'] אם חיוב והשיב הוי מצוה או זכות ממון, דאם הוי חיוב ממון, לא שייך לחייב את הגזלן להשיב לנגזל את הממון, משום שאין לנגזל זכויות בחפץ זה. אבל אם הוי מצוה בעלמא, י"ל דלא פקעה המצוה כ"ז שהחפץ שייך לנגזל.

ומיושבים דברי הב"ש בדעת הב"י, דלשיטתו שנתבאר בס"ק ב' דס"ל דחיוב והשיב הוי מצוה בעלמא, לא מהני הפקר בי"ד על החיוב והשיב עצמו, ולא פקע החיוב ע"י דין הפקר בי"ד ד"יחרם", ועל זה פליג האבנ"מ לשיטתו דחיוב והשיב הוי חיוב ממון, וממילא מהני ע"ז הפקר בי"ד ד"יחרם" להפקיע זכות הנגזל מהחפץ, ולבטל עי"ז חיוב והשיב. אולם נראה דכו"ע מודו דלא מהני הקנאת החפץ עצמו מדין "אלה הנחלות", דדין זה ל"מ היכא דלא שייכי דרכי ההקנאות דעלמא, וכמש"נ דלקטן לכו"ע ל"מ להקנות ע"י הך הפקר בי"ד.

# פרק ובגדר מלחמה עפ"י מלךובגדר מלך פורץ גדר.

## ביאור הדין של מלחמת רשות עפ"י המלך, שא"צ לשאול רשות מבי"ד - אלא שהם חייבים להסכים לו.

יעויין במשנה בסנהדרין [כ:] שכתוב ג' דינים, א] "מוציא למלחמת הרשות על פי בית דין של שבעים ואחד", ב] "פורץ לעשות לו דרך, ואין ממחה בידו, ודרך המלך אין לו שיעור", ג] "כל העם בוזזין ונותנין לו, והוא נוטל חלק בראש".

ויש להעיר דנחלקו רש"י והרמב"ם האם הדין של פורץ לו גדר הוא דין בשעת מלחמה [רמב"ם] או דין שלא שייך למלחמה, אלא תמיד לוקח לעצמו דרך [רש"י], ועיין בזה בלח"מ [מלכים ריש פרק ה] שדייק כן, ובשלמא לרמב"ם מבואר שההלכה לפני זה וההלכה אחרי זה הם הלכות מלחמה, אכן לרש"י קשה, וצ"ע.

והנה יעויין במרומי שדה במשנה שם שכתב שמה שכתוב במלחמה שהיתה עפ"י בי"ד של ע"א - היינו שבאמת היה תלוי ברצונו לבד, והיינו ממעלת המלך, אלא שנמלכין בסנהדרין שיסכימו המה ג"כ, אבל המה מוכרחים להסכים - והוכיח כן מהבואר שיועצין תחלה עם אחיתופל כדאי' בסנהדרין [טז.], ואי איתא שהיה הדבר תלוי עד שיסכימו, א"כ האיך נטלו עצה איך להלחם תחלה, אלא מוכרח "שהעיקר היה תלוי ברצון המלך", והביא שכ"כ ברש"י בברכות [ג:], שנמלכין בסנהדרין כדי שיתפללו עליהם, אבל לא היו צריכים את הרשות שלהם.

ונראה לומר שכוונת הר"ן בחידושיו לדברי הנצי"ב שכתב "שהמלך יכול להכניס העם ולהוציאם למקום חפצו, וזו אחת ממעלת המלכות - דאין לומר שהכוונה לומר שאינו מוצאים אלא ע"פ ב"ד של שבעים ואחד, דא"כ אין זה מעלה אלא שפלות".

אולם סו"ס עיקר הדבר צ"ב - דבאופן שהסנהדרין לא מסכימים - איזה היתר יש לו הרי כנראה שהוא טועה בשיקול הדעת אם הבי"ד כנגדו - ומה מהני מה שהוא מכריח אותם לקבל את דעתו, וצ"ע.

## יש דמיון בין מורד במלכות לנהרגים במלחמה.

על פי זה ביאר במרומי שדה את הסוגי' בקידושין [מ"ג.] - "מה חרב בני עמון אין אתה נענש עליו, אף אוריה החתי אי אתה נענש עליו, מאי טעמא, מורד במלכות הוה", וקשה שאיזה שייכות יש בין מורד במלכות למלחמה של בני עמון.

ופירש בזה הנצי"ב - "מה חרב בני עמון אין אתה נענש עליו" - והיינו שהוא לא נענש על מה שעושה מלחמת הרשות וכמה בני אדם נהרגים, שהרי מלך רשאי בכך ואין הסנהדרין קובעים בזה רק המלך, כך אוריה שהמלך לבד עשאו כדין מורד במלכות, "אע"ג שלא היה מורד גמור, מ"מ מלך רשאי לדונו למורד עפ"י איזה דבר קטן" - וכל זה צ"ב דאיזה מהלך יש בזה שמורד במלכות ברמה נמוכה לפינדעתו של מלך סגי להורגו, וצ"ע.

## כח הדחייה בנפשות במלחמת הרשות הוא מדיני המלחמה שלא מתחשבים בנפשות לקיום המלוכה.

והנראה בכל הנ"ל, ונקדים בעיקר הדין שנהרגין במלחמת הרשות - ונוכיח שאין זה מחמת מצות מלחמה שדוחה נפשות כמו ג' עבירות, שהרי אין כאן מצוה שהיא מלחמת הרשות, אלא שזה מדיני מלחמה.

דיעויין בחינוך במצות הריגת ז' עממין [תכ"ה] שכתב דמצות "החרם תחרימם" נדחית מפני סכנת נפשות, והק' המנ"ח דנצטוו להלחם ובמלחמה ע"כ דאיכא סכ"נ, ואיך אפ"ל דנדחית מפני הסכנה, ותי' בחי' הגרי"ז [בשלח ד"ה זבולון] דבאמת רק ג' מצוות דוחין את הנפש, ע"ז גילוי עריות ושפיכת דמים, ו"החרם תחרמם" לא איכלל בהדי הנך מצוות, רק שיש דין בהל' מלחמה לסכן עצמו, וזה לא שייך ל"מצוה" שהרי גם ב"מלחמת רשות" יש דין לסכן עצמו, רק דכך היא "הל' מלחמה", והנפ"מ בזה הוא שכיון שיש ב' דינים שונים בהחרם תחרמם, א] דין מלחמה, ב] דין הריגה של יחיד ליחיד, והך דין של יחיד ליחיד אינו דין מלחמה כלל, א"כ הכא יש דחייה מצד סכ"נ, וא"ש דברי החינוך, ודו"ק - ועיין באמרות אברהם מצוות ומועדים [שער ט כלל י פרק ב] בדין מלחמת עמלק עפ"י הנ"ל.

ומעתה קשה שאיזה גדר יש בדין זה שפיקוח נפש לא יכול לעכב מלחמת רשות בלי המצוה שבו, ונראה שלמדנו הכא שלצורך קיום המלכות אין לו למלך להתחשב בנפשות, וכשקיום המלכות צריך מלחמת הרשות אין כאן חשבון של נפשות.

ונמצא שתמיד בהלכות דחייה יש כללים שאיזה מצוה דוחה איזה איסור, והמצוה של וחי בהם דוחה הכל, והג' עבירות דוחים גם את וחי בהם, אולם הכא אין הכוונה שכח הדחייה במצוה לשמוע למלך הוא יותר אלים ממצוות וחי בהם - אלא שבמלך יש מהלך שלא מתחשבים - שזה השררה והמלכות לא להתחשב במה שעומד כנגד מלכותו.

ולשון הרמב"ם בהלכות מלכים [פ"ה ה"ב] על הדין של מלחמת רשות הוא "שכופין את העם לצאת למלחמה" - והיינו שאינו בגדר מצוה לשמוע למלך עד כדי כך שהולכים גם על הצד שימותו - אלא שמתחדש אצלו כח כפייה בלי מצוה.

ומעתה אם לפי ראות עיני המלך הוא רואה את המלחמה הזו כמלחמה שנצרכת למלכותו, הרי לא לצאת למלחמה עומד נגד מלכותו, ואת זה צריכים הסנהדרין לקבל, שהכל תלוי בהסתכלות שלו - שזו צורת העמדת מלכותו - לפי ראות עיני המלך - והן הן דברי הר"ן והנצי"ב.

## בדין מורד במלכות.

זה גם הביאור בדין מורד במלכות - שדומה לנהרגים במלחמת הרשות שבשניהם דוד לא נענש עליהם - שכמו שמלחמה היינו על פיו - כמו כן הוא יכול להכריע שזה מורד במלכות - ולכן אע"ג שלא היה "מורד גמור" - מכל מקום מלך רשאי לדונו למורד "על פי איזה דבר קטן" - והיינו שהוא מקיים את מלכותו נגד המורדים בו - ולא מחמת חומרת העבירה של המרידה, אלא שלפי ראות עיני המלך איכא מרידה נגד מלכותו - וזה מה שבאו לדמות את המיתה של אורי החיתי למיתה במלחמת רשות.

## גדר הדין מלך פורץ גדר וביאר המשנה לדרכו של רש"י.

ונראה שהגדר בזה כעין הדין של מלך פורץ גדר - והיינו שאין זה זכות בחו"מ שהוא זכאי בממון הזה של דרך המלך כמו כל הזכויות הממוניות, שתמיד יש שעבוד או זכות בייה בשל חבירו אבל הכא אינו מצד הזכויות הרגילות, אלא אדרבה - הכא מתחדש שהמלך לא צריך להתחשב בחו"מ ובממונות.

ונראה שלפי רש"י שני הדינים הללו שייכים זל"ז, והיינו שלמדנו הכא במשנה - שכמו שלצורך קיום המלכות אין לו למלך להתחשב בנפשות - וכופה לצאת למלחמת הרשות - כמו כן אין לו להתחשב גם בממונות - וכמו שבנפשות אין זה ענין של מצוה שדוחה, כך גם בממונות אין זה מצד הזכויות הממונית אלא מדצ הזכות לא להתחשב בממונות.

## בדין הפקר בי"ד הפקר מדין שררה.

והן הן הדברים שנתבארו לעיל שהפקר בי"ד הפקר מדין שררה [רש"י] - והפקר בי"ד דומה למלך פורץ גדר [רבינו יונה] - והיינו שיש כאן מהלך שלא מתחשבים בממון, ולא שמפקירים את הממון.

# סימן י"דביסוד דין שורה בשכחה, וחילוקים בדיני הפסק בפאה ושכחה [פ"ו-מ"ג ומ"ד].

א] חילוקים בדיני הפסק ובדיני שבולת ראשונה בין שכחה לפאה. ב] מחלק בעיקר דין קצירה דבפאה לקצירה ועימור דשכחה, ומחדש דחלוקין לענין תלישה, ומוכיח כן מדין שכחת פועלים. ג] מבאר בזה את יסוד הדין "שורה" בשכחה, וה טעם דחלוק מדין פאה.

## א] חילוקים בדיני הפסק ובדיני שבולת ראשונה בין שכחה לפיאה.

מצאנו בשכחה כמה דינים שתלויים בקצירת השורה, מה שלא מצאנו בפאה, דבפאה הכל נמדד לפי השדה משא"כ בשכחה תלוי בשורה, ונפ"מ בזה לכמה דינים, וכמו שנבאר בעזה"י.

דהנה, בשכחה כתוב "כי תקצור ושכחת" ודרשינן בירושלמי [פ"ו-ה"ג] והובא בר"ש ומלכי צדק [משנה ד'] דרק מה ששכח לאחר שקצר חיילא ביה דין שכחה, ומה ששכח בראש השורה אינו שכחה [והר"מ לית ליה דין זה], ודומה לזה מצאנו בפאה דרק לאחר קצירת שבולת ראשונה איכא חיוב פאה ושבולת ראשונה עצמה אינה נעשית פאה [ירושלמי ריש מכילתין] ודרשינן כן מ"ובקצרכם" [ביאור הגר"א שם בירושלמי].

ולכאו' תמוה, דמ"ש דרשת "כי תקצור" מדרשת "ובקצרכם", דבשכחה דרשינן ליה על תחילת כל שורה ובפאה על כל השדה, וצ"ע, [ותמוהין דברי המנ"ח [תקצ"ג] דמסתפק אם נאמר דין שבולת ראשונה בשכחה כמו בפאה, ולא הביא כלל דין ראשי שורות, וצע"ג].

ודומה לחילוק זה מצאנו בדיני הפסק בפאה ושכחה, דלענין פאה מצאנו [ריש פ"ב], דדין ההפסק הוא לענין זה שיהיו עי"ז שדות נפרדות וכדדרשינן בספרי "שדך-לחייב על כל שדה ושדה" [מובא בר"ש ריש פ"ב דפאה], ובשכחה נמי איכא דיני הפסק [ירושלמי פ"ו סוף ה"ג] והתם דיני ההפסק הם בשורה, ולא דרשו כלל דין הפסק בשדה, דלשון "שדך" בקרא דשכחה דרשינן למעט עומר שהעיפו הרוח לשדה חבירו, ומ"ש שכחה מפאה.

ותמוהין לי דברי המנ"ח [תקצ"ב] דהעיר על הר"מ שלא הביא דין הפסק בשכחה וכתב דמסברא נראה לומר דה"ה דאיכא הפסק בשכחה וחשיבי כב' שדות, ותרתי צ"ב, דלמה לא כתב דאהני לן ההפסק דליהוי "שורה" אחרת, ומה שייטא להכא "שדה", ועו"ק, דלמה לא הביא את הירושלמי דמפורש שם שיש דיני הפסק].

ובאמת דאם היה דין שורה בפאה, היה דין להניח פאה בסוף כל שורה, דאף דהדין פאה הוא ב"סוף שדהו", הרי כבר כתבנו לעיל [סי' ב' ס"ק ג'] דהיינו בסוף ה"קצירה" וכבר הבאנו מהמקדש דוד דדייק כן מהירושלמי ומהראב"ד בתו"כ, ומוכח דחלוקים הם, דלענין פאה הוי גמר הקצירה בסוף השדה, ולענין שכחה תלוי בסוף השורה, וק' דלמה נשתנו זה מזה, דלמה סוף הקצירה בשכחה הוא בסוף כל שורה ובפאה בסוף השדה, ומ"ש זה מזה.

עו"ק, דהנה בדין הפסק דאמת המים מבואר במשנה [פ"ב - מ"ב] דלענין פאה הוי הפסק רק כשאין שני הצדדין נקצרין כאחת, וביאר שם ב"משנה ראשונה" דהא דבכל המפסיקים א"צ לתנאי זה ורק אמת המים בעינן כן הוא משום דשאני הפסק זה משאר המפסיקים דבאמת המים י"ל דבטל לשדה כיון דהשדה משתמש באמת המים, ויש סברא שלא יפסיק כלל, ולהכי אמרינן דדוקא כשאין הצדדים נקצרים כאחת הוא דמפסיק.

והנה בשכחה נמי איכא דין הפסק דאמת המים, ושם נאמר רק תנאי דבעי עקירת המחרישה, וכשיש שיעור זה חשיב הפסק אף אם נקצרת כאחת, [ירושלמי פ"ו סוף ה"ג], וצ"ל דשאני הפסק דשורה מהפסק דשדה, אולם אכתי צ"ב, דלפי סברת ה"משנה ראשונה" דהא דגרע אמת המים משאר המפסיקים הוא משום שהוא בטל לשדה, א"כ הך גריעותא שייכא גם בשורה, ולמה לא בעי גם התם "אינה נקצרת כאחת", וצ"ע.

עו"ק, דבשכחה מצאנו דכשהפסיק בלילה והמשיך למחרת חשיב הפסק, ובקראו חברו או שהפסיק לאכילה נסתפקו בירושלמי אי הוי הפסק [ירושלמי פ"ו סוף ה"ג ובביאור הגר"א], וכל זה לא מצאנו בפאה, וגם בזה נצטרך לחלק בין שורה לשדה, ואכתי צ"ב, דסו"ס היא אותה שורה, ומה דהגברא הפסיק באמצע אינו מחלק שורה זו לב' שורות, ואמאי הוי הפסק לענין שכחה, וצ"ע.

וביותר תמוה, דהנה המקד"ד [סי' ס"ב ס"ק ד' ד"ה הנה בזה] הביא מהמנ"ח דמוכח דאין דיני הפסק בשכחה ממה דכתב הר"ש דשום ובצל מצטרפין לשכחה אף דבפאה חשיבי כב' שדות דהו"ל ב' מינים, ומוכרח דאין דיני הפסק בשכחה [לא מצאתי כן במנ"ח, ואדרבא במנ"ח מצוה תקצ"ג מבואר איפכא דמסתבר דדין שכחה כפאה], והק' המקד"ד מהירושלמי הנ"ל דאמת המים הויא הפסק, ודברי הר"ש צ"ע.

## ב] מחלק בעיקר דין קצירה דבפאה לקצירה ועימור דשכחה, ומחדש דחלוקין נינהו לענין "תלישה" אי דינו כקוצר או לא, ומוכיח כן מדין שכחת פועלים.

והנראה בזה, דיעויין בתורת זרעים [פ"ג-מ"ד] שהביא קוש' המהרי"ט אלגאזי, דלענין איסור קצירה לפני העומר מצאנו דתולש אינו בכלל קוצר, ומ"ש דבפאה ולקט לרבנן דר' יוסי דגם תולש איתרבי, וכן נפסק ברמב"ם בהלכות מתנו"ע.

ותי' התורת זרעים, דבעומר האיסור הוא המעשה קצירה דגברא והנידון הוא אי תולש חשיב כמעשה קצירה ונקטינן דאינו בכלל קצירה, משא"כ בפאה ולקט, דהתם כל הדין קצירה הוא רק כדי שיחול בתבואה שם "קציר", ד"בקציר" יש דין פאה ולקט, וא"צ מעשה קצירה, ואהני לן תלישה להחשיב את התבואה כקציר, ועיי"ש עוד שהאריך בזה, והארכנו ביסוד זה לעיל [סי' ג'].

ויש להעיר כאן הערה גדולה בדין זה בדברי הרמב"ם, דהרמב"ם הדגיש חידוש זה גם בפאה וגם בלקט, יעוי' בדבריו הל' מתנו"ע [פ"א-ה"א] "אחד הקוצר ואחד התולש" לענין פאה, ושוב [פ"ד-ה"כ] כתב "היה קוצר או תולש" לענין לקט, וכבר דרשינן כן בחולין [קל"ז] ובתו"כ קדושים [פ"א-ה"ז] לענין פאה ולקט, אולם לענין שכחה לא מצאנו לא ברמב"ם ולא בגמ' הך דין דתולש בכלל קצירה, ומזה היה משמע דבאמת חלוקין נינהו לענין תולש, כן היה נראה בפשיטות.

וראיתי בבאור ההלכה [פ"א-ה"א סוד"ה א' הקוצר] דמרן הגרח"ק שליט"א נקט מסברא דה"ה בשכחה תולש בכלל, וכתב דילפינן לשכחה מלקט ופאה, ולא הביא ע"ז מקור, אולם מהשמטת הרמב"ם היה נראה איפכא דבאמת חלוקין נינהו.

ונראה דבשכחה אין תולש כקוצר, ודומה לאיסור קצירה לפני העומר, דבאמת חלוק דין קצירה דשכחה בעיקר דינו מקצירה דפאה ולקט, ועפ"י דברי התורת זרעים הנ"ל, והיינו דבדין שכחה בעינן התיחסות למעשה קצירה ולמעשה עימור, דבעינן שה"קוצר" או ה"מעמר" ישכח, דהשכחה מתיחס לקוצר ולמעמר עצמם, וכשם שנאמרו הלכות במעשה העימור שנאמר בו דין שכחה, דהמעמר לכובעות אינו שכחה [סוף פ"ה], כמו"כ נאמרה הלכה במעשה הקצירה, ומעשה תלישה אינו מעשה קצירה, ורק בפאה ולקט יש דין תולש, דהתם אין הלכה במעשה קצירה מצד הגברא.

ונראה דיסוד זה מבואר נמי מדין שכחת פועלים המבואר לעיל [פ"ה-מ"ז], דלא מצאנו דין בפאה דהפועל מפריש פאה, משא"כ בשכחה בעינן נמי שכחת הפועל, ושכחה דידיה היא שפועלת בחלות דין שכחה, אף דבעי לזה צירוף דשכחת בעה"ב, [ועי' בארוכה בתורת זרעים [פ"ה-מ"ז] דחלוק שכחת פועלים משכחת כל אדם בזה].

והביאור, דבפאה דההפרשה היא מה"קציר", לא אכפת לן מי עשה את המעשה קצירה, וא"צ שמעשה הקצירה יתיחס לבעל התבואה מדין יד פועל כיד בעה"ב, וכדביארנו לעיל דהעיקר הוא שחל בו שם "קציר" ושזה קציר דידיה, אבל א"צ מעשה קצירה דידיה, אולם בשכחה בעינן דבתוך המעשה קצירה תהיה שכחה, ולהכי לא מהני מה שבעה"ב שכחו בזמן קצירת הפועל, דצריך שכחה המתיחסת למעשה הקצירה [ולהלן סי' ט"ו יבואר עוד ביסוד זה].

## ג] מבאר בזה את יסוד הדין "שורה" בשכחה, והטעם דחלוק בזה מפאה.

ומעתה נראה, דבפאה דכל הנידון הוא מצד התבואה, התם הנידון הוא האם כל התבואה היא "קציר" אחד או לא, ולהכי אמרינן דכל מה שגדל ב"שדה" א' כבר מיקרי "קציר" א', אבל אי דיינינן מצד הגברא, הכא הכל תלוי ב"שורה", דבכל שורה חדשה שמתחיל לקצור איכא כבר התחלת "מעשה קצירה" חדשה מצד הגברא, ולהכי אמרינן דבשכחה הכל נמדד לפי שורות.

ומה"ט נמי מבואר הא דמצינו דאם הפסיק לאכילה באמצע שורה של תבואה ועמרים, שאם הוא מפסיק לאכילה וממשיך אח"כ דחשיב הפסק, והיינו דאף דודאי דמצד החפצא של השורה ליכא הפסק, דסו"ס שורה אחת היא, אבל מצד הגברא איכא התחלה חדשה, ודו"ק היטב.

ומעתה נראה, דסברת ה"משנה ראשונה" דבאמת המים היכא דנקצרים שני הצדדים כאחת דאינו הפסק, סברא זו נכונה גם בשדה וגם בשורה היכא דדיינינן מצד החפצא של שדה וחפצא של שורה, דאמת המים בטילה לשדה ושורה עצמן, ולהכי אינם מפסיקין, אך כיון דבשכחה דיינינן כלפי הגברא, התם תמיד איכא התחלה חדשה אף בנקצרים כאחת, ודו"ק.

ונראה דלנתבאר כאן יהא חידוש לדינא, דהנה מבואר בר"ש להלן סוף מ"ד דלב"ה שיעור שורה הוי בג', ואם ההפסק דאכילה ואמת המים היה חלות דין הפסק בשורה עצמה, אז היה שייך הפסק רק כשיש ג' לפני ההפסק וג' לאחריו, ואם היה פחות מג' בא' מהצדדים אינו הפסק [ולהלן סי' ט"ז יבואר אופן כזה], אבל כיון דנתבאר דשורה היא היכי תימצי בעלמא של התחלת קצירה חדשה של הגברא, ומשכחת לה התחלות נוספות לקצירת הגברא גם אם אין הפסק מצד השורה, וכגון באמת המים שנקצרת כאחת וכן בהפסק לאכילה, וכנתבאר, א"כ אף דאין לפניו או לאחריו אלא שנים, אכתי חשיב הפסק, [ולהלן סי' ט"ז ס"ק ב' בדברינו בביאור הירושלמי נוכיח כן].

ומעתה מיושב נמי קושי' המקד"ד על הר"ש, דאיך מצטרפין שום ובצלים, הא הו"ל ב' מינים, וכמו דאשכחן דהוי הפסק לפאה ה"ה דנימא כן בשכחה, ונראה דלדברינו א"ש, דכמו דחמיר הפסק דשכחה לענין הפסק בלילה, כמו"כ קיל הפסק דשכחה לענין ב' מינים, דכיון דהכל תלוי בקצירה מצד הגברא, א"כ י"ל דב' מינים חשיבי ב' שדות רק לענין החפצא של הקציר והחפצא של התבואה עצמה, אבל כלפי הגברא הקוצר, י"ל דאכתי חדא נינהו, דמעשה קצירה אחד נעשה בב' המינים, ורק בפאה דהנידון הוא מצד התבואה הוא דאמרינן דחשיב הפסק.

# סימן ט"ובדין תחילת וסוף שורה, ובדעת הר"ש בדין "ראוי להעביר עליו" [פ"ו-מ"ד].

א] מקשה על עיקר הדרשה דסוף שורה, ותמה טובא בחידושו של הר"ש בדין "ראוי להעביר עליו" בשכח שני העומרים האחרונים ב] מבאר יסוד דין "סוף שדהו", דבעינן קצירה ועימור אחריו. ג] ביאור ביסוד דין שכחה בזמן קצירה, דבעינן שקצירת השורה תתיחס לקמה ששכח, ומבאר בזה דין תחילת שורה, ומבאר דבשכחה יש תורת "עשייה". ד] מבאר בזה את סברת הר"ש ב"ראוי להעברה", דבעינן התעסקות בעומר דלאחריו, ושכחה ג"כ מיקרי "עשייה" לענין זה.

## א] מקשה על עיקר הדרשה דסוף שורה, ותמה טובא בחידושו של הר"ש בדין "ראוי להעביר עליו" בשכח שני העומרים האחרונים.

מבואר בירושלמי, דעומר דסוף השורה אינו שכחה, וע' בר"ש [פ"ו-מ"ד] שהביא את הירושלמי, וז"ל, "א"ר יונה, לא תשוב לקחתו ממקום שבאת, כשהעביר ושכח שייך ביה לא תשוב לאפוקי סוף שדה שלא בא לשם", וצ"ב, מ"ט מיקרי שלא בא לשם, הרי יכול לצאת משדהו ולעבור דרך העומר האחרון ונימא דבכה"ג אם חזר עובר בבל תשוב, ופשטיה דהך דרשה לא מובנת.

וממשיך הר"ש "וכי תימא א"כ מהאי טעמא לא יהא שכחה אם שכח שנים בסוף שורה דזה וזה לא העביר, לא דמי כלל, דמ"מ ראוי להעביר עליהן חוץ מסוף שורה דאין עומר משם ולהלן", עכ"ל, וצ"ע, דמה מהני "ראוי", הא סו"ס לא עבר ואין כאן לא תשוב, [ולא משמע דכוונתו לדין כל הראוי לבילה, חדא דלא אמר כן, ועוד דלא הול"ל "לא דמי כלל", שהרי בודאי דמי, דבתרוייהו לא העביר על מה ששכח והחילוק הוא רק דבעומר השני מהסוף יש חידוש דראוי לבילה], ולא יתכן לומר דכוונתו לחדש דבהך שכחה איכא עשה דתעזוב אע"ג דליכא לאו ד"לא תשוב", דא"כ זה נגד הכלל במשנה שאמרו "זה הכלל כל שהוא ב"בל תשוב" שכחה, ושאין וכו'", ואיך מחדש הר"ש חידוש נגד כללא דמתני'.

ונראה עוד, דכשנתבונן בדבר נראה דבאמת משכחת לה "ראוי" גם בסוף שורה, דבאופן ששכח באמצע שורה עומר אחד ושוב הפסיק והמשיך למחרת, הרי חשיב הפסק לענין שורה וכמבואר בסוף ה"ג בירושלמי, ובכה"ג הרי בזמן השכחה היה נמי ראוי להמשיך לעומר שלאחריו, ומהר"ש משמע דהחידוש דסגי בראוי להעביר שייך דוקא בשני לפני הסוף, ומשמע לפי"ז דבהפסיק באמצע שורה ושכח עומר אחד ג"כ לא הוי שכחה, וכעומר בסוף שורה, ועוד מוכרח כן ממה דהירושלמי לא חילק בדין הפסק בין אמת המים למי שמפסיק וממשיך למחרת, ואם נימא דבכה"ג הוי שכחה א"כ חלוק הך הפסק מאמת המים בדין סוף שורה, ודו"ק, וע"כ דמיקרי סוף שורה, ואינו שכחה, וצ"ע הטעם לזה, דלפמש"כ הר"ש דסגי בהא ד"ראוי להעביר עליו" א"כ גם הכא "ראוי להעביר עליו", שהרי יש אחריו עוד עומרים, וצ"ע.

וביותר יש לתמוה, דבר"ש להלן מביא מהירושלמי דבשורה שיש בה חמשה עומרים ונטל שלשה ושכח את הרביעי נעשה הרביעי שכחה אף דשהה בחמישי, ועי' היטב בר"ש שם וברמב"ם [מתנו"ע פ"ה-ה"ו], ועי' מים חיים לפר"ח [מובא בספר הליקוטים ברמב"ם פרנקל שם] דדייק דלר"ש אע"ג דבשהה נמי הוי שכחה בעינן עכ"פ שיטול את החמישי ועד שלא נטל את החמישי אין הרביעי שכחה, והרמב"ם חולק דשהה כדי ליטול את החמישי סגי דהוי הרביעי שכחה עיי"ש, ולכאו' דבריו נסתרין מדברי הר"ש דנקט דסגי ב"ראוי להעביר עליו", וכשיש שכחה באחרון הרי האחד שלפניו שכחה, ולפמש"כ המים חיים א"כ דברי הר"ש סותרים זה את זה.

עוד יש לתמוה, דמ"ט לא אמרינן הך כללא ד"ראוי להעביר עליו" גם בתחילת שורה, דכששכח שנים בהתחלה נימא דהשני היה ראוי להעביר עליו אחר קצירת הראשון ושוב יהא הראשון בכלל שכחה, ובר"ש בריש מתני' ד"ה אינו שכחה מבואר דבתחילת שורה גם כשהשאיר שני עומרים אינם שכחה, וצ"ע מ"ש סוף שורה מתחילת שורה, [שו"ר בשערי אמונה למרן הגרח"ק שליט"א שכבר עמד בזה].

## ב] מבאר יסוד דין "סוף שדהו", דבעינן קצירה ועימור אחריו.

והנראה בזה עפ"י חידושו של המקד"ד, דהנה, מבואר במתני' לקמן מ"ה דג' עומרין אינם שכחה, והק' המקד"ד [סי' ס"ב סק"ד] קושי' עצומה, דכיון דבעינן שיעבור עליהן כדי שיהיו שכחה, [דאל"כ אין "לא תשוב"] הרי משעבר א' הרי"ז שכחה והשני עדיין אינו שכחה אף דשכחו כבר כיון דלא עברו עדיין, וא"כ איך יהני שכחת השלישית לעקור למפרע דין שכחה דחייל בראשון, הא כבר זכו בו עניים.

וחידש המקד"ד, ד"לא תשוב" הוא רק כשעבר את השכחה וגם קצר או עימר בקמה ועומר שלאחריו, והכא כיון ששכח גם את העומר שלאחריו ורק את הרביעי קצר או עימר, ונמצא ד"לא תשוב" שייך בכולהו כהדדי, והיינו כשקצר או עימר העומר הרביעי, ובזה נתמעט דין שכחה דלא חייל על שלשתם יחד, ואין כאן עקירה למפרע, דעד שעימר העומר הרביעי ל"ש שכחה גם מראשון, עכתו"ד.

ועפי"ז נראה, דזהו יסוד הדין דסוף שדהו, דאינו ב"בל תשוב" כיון שאינו בהעברה, דלעבור עליו היינו כשהמשיך לקצור ולעמר את הבא אחריו, ומה שעברו סתם ויצא משדהו אינו כלום, ודו"ק.

שו"מ דמפורש כן בהגהות הגר"א על הדרשה הנ"ל בירושלמי, וז"ל, "שכבר באת, פירוש, דהיינו מה שקצר אחריו קרינן ביה "לא תשוב", אבל אם שוכח בסוף שורה עדיין לא בא לשם", ומפורש דבעינן קצירה ועימור לאחריו.

[ויש לעיין משכחת אילנות, עי' בסוף פרק ז' וברמב"ם פ"ה הל' כ"ו דמשמע דהוי שכחה גם כשלא נתעסק בקציר לאח"ז, ואכן באילנות לא מצאנו דין סוף שורה, ואכתי צ"ב].

## ג] ביאור ביסוד דין שכחה בזמן קצירה, דבעינן שקצירת השורה תתיחס לקמה ששכח, ומבאר בזה דין תחילת שורה, ומבאר דבשכחה יש תורת "עשייה".

ובהקדמה זו נראה לבאר דין "ראוי להעביר עליו" שחידש הר"ש, דלכאו' יש לעיין בעיקר דין שכחה, הרי בעינן שכחה בשעת עימור וקצירה, וק', דהך עומר שנשכח לא נעשה בו עימור וקצירה כלל, דהרי שכחו, ואיך שייכת שכחת עומר זה לעימור וקצירה שנעשו קודם לכן, הרי באחרים נעשה עימור וקצירה ובו לא נעשה כלל, ובפשטות צ"ל דכיון שלולי השכחה היה מעמרו או קוצרו מיקרי שכחה בזמן עימור וקצירה.

אכן יותר נראה עפ"י מה שביארנו לעיל [סי' י"ד ס"ק ב'], דכיון דדין שכחה נאמר כשיש מעשה קצירה ומעשה עימור, ולא סגי שבתבואה יחול שם "קציר", אלא דבעינן מעשה קצירה ע"י הגברא, וכשהקוצר שוכח, אז אמרינן שקצירת כל השורה מתיחסת גם להך קמה ששכח, ש"הוא" הקוצר ו"הוא" השוכח בהך שורה, ושפיר איכא שכחה בזמן קצירה.

ונראה, דזהו נמי יסוד דינא דתחילת שורה, דאינו גזה"כ בעלמא דאם עדיין לא קצר אין כאן שכחה, אלא נאמר בדין זה דשכחה מיקרי כשהתחיל לקצור ואז שכח מתוך הך קצירה, ומתיחס הקצירה לשכחה דאח"כ, ולא סגי במה שלולי השכחה היה קוצר לומר דחשיב שכחה בשעת הקצירה, אלא דבעינן קצירה בפועל בשורה זו, ואז שייכא הך קצירה למה ששכח מלקצור, ומיקרי שנשכח בשעת הקצירה.

ובתוספת ביאור נראה לומר, דבפשוטו שכחה אין בו "עשייה" אלא הויא ממילא, שהרי אין שום התיחסות לעומר מצד הגברא דלא עשה בו כלום, דאדרבה הרי שכחו ואין בזה שום עשייה מצד הגברא, ונראה דהכא מבואר דאינו כן, דבדין שכחה דשעת קצירה ועימור נאמר דאיכא "עשייה", ומה ששוכח אחרי שהתחיל לקצור בהך שורה, יש בזה "עשייה של אי-קצירה", ו"עשייה" זו גורמת שיהא שכחה, אבל בתחילת השורה שעדיין לא התחיל לקצור, התם אין "עשייה" בשכחה, דרק היכא שכבר עשה מעשה קצירה וקמה זו נשכחה מקצירת השורה, אז מיקרי דאיכא תורת "עשייה" בשכחה ההיא.

הרי דלמדנו כאן, דחלוקין נינהו דין תחילת שורה מדין סוף שורה בעצם יסוד דינם, דבתחילת שורה חסר בכל ה"עשייה דשכחה", אבל בסוף שורה דאיכא "עשייה דשכחה", התם רק חסר בתנאי ד"לא תשוב" [דהיכא דליכא להך לאו אין חלות שכחה] דבכה"ג אינו בהעברה, ודו"ק.

## ד] מבאר בזה את סברת הר"ש ב"ראוי להעברה", דבעינן התעסקות בעומר דלאחריו, ושכחה ג"כ מיקרי "עשייה" לענין זה.

ונראה דבהקדמה זו אפשר לבאר את סברת הר"ש ב"ראוי להעביר עליו" וליישב את סתירת הר"ש מדבריו לקמן, דהנה בעיקר דברי הגר"א והמקד"ד דלהעברה לא סגי בזה שמהלך שם, אלא בעינן שיקצור או יטול את העומר הבא, נראה לחדש דא"צ קצירה או נטילה ממש, והתחלת קצירה סגי, דכל שעוסק בעומר דלאחריו מיקרי כבר שעבר את העומר דלפניו.

וגדולה מזו כתב הרמב"ם, דהבאנו לעיל ס"ק א' שיטתו בביאור הירושלמי כששכח את הרביעי בשורה שיש רק חמש, דבשהה ליטול את החמישי סגי שיהא הרביעי שכחה, ונראה דמודה לעיקר היסוד דהעברה סתם אינו העברה [דאל"כ הדרא קושי' למה שייך לא תשוב בסוף שורה כשעברו סתם], ובעי התחלה בעומר דלאחריו, רק דלדידיה עצם השהייה כדי ליטלו, והיינו שמכין עצמו לעומר הבא, זה כבר מיקרי התחלה בעומר הבא.

וזה לשון הרמב"ם בהל' י' בדין סוף שורה, "אינו שכחה עד שיעבור ממנו ויניחנו לאחריו", ומדוייק דהנחה לאחריו הוא אחרי ההעברה, דהעברה היינו כשעוברו וההנחה לאחוריו היינו כשמתחיל להתעסק בעומר דלאחריו, [ועי' בדרך אמונה פ"ה ס"ק מ"ה ובציון ההלכה ס"ק פ"ה שהבין דשהה "זמן" דנטילת החמישי, ואינו מוכרח, וי"ל כדברינו דשהה כהכנה לנטילת החמישי, ודו"ק, וגם בדרך אמונה מודה דהשהייה צריך להיות ע"י החמישי ולא ע"י הרביעי, וזה מטעם הנ"ל], אלא דלרמב"ם שהייה בשביל נטילה חשיבא גם כן תחילת ההתעסקות [ולהלן סי' י"ז ס"ק ד' בדין עומר שכנגדו מוכיח, נבאר עוד אופן דמהני התעסקות לקצור אף דאינה קצירה ממש, עיי"ש].

ונראה דלפי דרך זו ג"כ מתבאר חידושו של הר"ש, שכוונתו לומר דבעי התעסקות בעומר דלאחריו, אלא דחידש דגם שכחת העומר דלאחריו חשיבא כ"התעסקות" דכיון דכל שכחה הוא '"עשייה של אי-קצירה" [שעזב עומר זה בניגוד לנטילת שאר העומרים, דהשכחה מתיחסת לנעשה בשאר השורה, וכנתבאר לעיל], א"כ כשבא לעומר שלאחריו ושכחו, מיקרי גם זה "התעסקות" בעומר דלאחריו לענין זה דהעומר שלפניו איתיה בכלל העברה, ושפיר חיילא ביה שכחה, ודו"ק היטב בזה.

ואף דזה שלאחריו ששכחו, לא חל בו דין שכחה כיון דלא עברו [שהוא סוף שורה] מ"מ אין זה חיסרון בעיקר ה"עשייה דשכחה", אלא בדין "לא תשוב" שהוא תנאי צדדי בחלות השכחה, אבל עיקר ה"עשייה דשכחה" נעשה בעומר האחרון, ושפיר מיקרי העברה כלפי העומר דלפניו.

ואפשר להוכיח כן עוד מדברי הר"ש להלן [סוף מ"ד] בביאורו לירושלמי בשורה של שש דלא הוי הרביעי שכחה אלא כשנטל מיד את החמישי, דאל"כ חשיבא שורה של ג', שנשכחה כל השורה, וג' אינו שורה, ועי' בכל זה להלן [סי' ט"ז], ולכאו' תמוה, דאף אם נימא דשוכח את כולם, מ"מ האחרון אינו שכחה, דהא הוי סוף שורה, וכששכח ג' בסוף שורה א"א שיהא דין שכחה אלא לשנים שלפני האחרון, וא"כ מ"ט מצטרף עמם האחרון להיות נידון כשכחה של שלשה שאינה שכחה.

והעירני בזה הרה"ג ר' ישראל טופיק דמכאן מוכח כהיסוד הנ"ל, דהאחרון שבסוף השורה נחשב ג"כ חלק ממעשה השכחה, ורק יש בזה מיעוט מגזה"כ דכיון דלא קרינן ביה "לא תשוב" אין לו דין שכחה, ומה"ט חשיבא התם שכחת ג' דאינה שכחה.

וזהו ביאור דברי הר"ש דהיה "ראוי להעביר עליו", דכיון דהיה יכול לקצור ולעמר מה שלאחריו, שוב מה ששכחו הוא גם "עשייה", והרי התעסק בזה דלאחריו ושפיר איתנהו בכלל העברה, משא"כ בסוף שורה ממש שאין אחריו עומר, התם ליכא העברה, ולפי"ז ודאי דבכה"ג איכא "לא תשוב", דראוי להעברה היא עצמה העברה, ומעתה נמצא דלא חידש הר"ש אופן חדש של שכחה בלי הלאו, וא"ש.

ולדברינו מבואר דאין כוונת הר"ש לחדש ד"ראוי להעביר עליו" סגי כעין דין "ראוי לבילה", ומבואר לשונו שכתב "לא דמי כלל" והיינו דבכה"ג לגבי העומר השני מהסוף שייכא העברה, ומה"ט הוי שכחה, ודו"ק.

ומעתה מיושב נמי מה ששאלנו בהך דשכח עומר ולאח"ז הפסיק לאכילה, דהקשינו דאף דזה סוף שורה אבל סו"ס היה "ראוי להעביר עליו", ולדברינו אינו כן, דהכא אין כאן עשייה של שכחה בעומר לאחריו, שהרי הגיע אליו לאחר ההפסקה, וזה כבר מעשה קצירה אחר מצד הגברא, ונמצא שבמעשה הקצירה הקודם לא התעסק בקצירה לאחר השכחה, וממילא לא חשיב "ראוי להעביר עליו".

ומיושב נמי סתירת הר"ש, דכוונת הר"ש בביאור הירושלמי בשורה של חמש, דבאופן שרואה את החמישי ואינו שוכחו, אז הוי שכחה רק כשנטל את החמישי, ולאפוקי מהרמב"ם דסגי בשהייה לפני נטילת החמישי, דלהר"ש בעינן עיסוק ממש וזה מתקיים רק כשנטל את החמישי, אבל אין זה סתירה לר"ש באופן ששכחו ולא רואהו דהוי שכחה, דבשורה של חמש מיירי שרואה וזוכר ובאופן כזה מיקרי התעסקות בהמשך הקצירה רק ע"י נטילה ממש, אבל כשלא ראהו ושכחו, השכחה עצמה הויא המשך התעסקות בקצירה, שעזב קמה זו מלקוצרה, וכל זה לדברינו, אבל אם נלמוד דכוונתו דמהני "ראוי", ואין זה העברה, וא"צ העברה [ומהני כדין ראוי לבילה] א"כ אין עדיפות בשכחה משהייה סתם, ותיקשי סתירת דברי הר"ש, וע"כ כדברינו.

ולדברינו מיושב הקושי' מ"ש ראש שורה מסוף שורה [וכדהבאנו נמי מהשערי אמונה דנתעורר בזה], ןלהמבואר לק"מ, דגם בסוף שורה חשיב שהעבירו ונתקיים בו דין "לא תשוב", אבל בתחילת שורה חסר בכל "עשיית שכחה" דלא היה קצירה לפניו לאשוויי להך שכחה ל"עשייה של אי-קצירה", ופשוט.

אולם עיקר דברי המקד"ד המובאים לעיל [ס"ק ב'] בישוב הקושי' היאך ג' עומרים אינם שכחה והיאך פוקע דין שכחה שחל מעיקרא בעומר הא', וביאר המקד"ד דזה משום דלא חיילא שם שכחה על העומר הראשון עד שנטל עומר אחר, דבריו נסתרים מדברי הר"ש, דבהדי' כתב הר"ש דסגי בשכחת האחרון כדי שהעומר שלפניו יהיה שכחה, והדרא קושי' המקד"ד לדוכתא, ולהלן [סי' י"ח ס"ק ב'-ד'] נאריך בקושי' המקד"ד.

# סימן ט"זבפלוגתת הר"ש והרמב"ם בשכח רביעי בשורה שיש בה שש.

א] מביא ב' מחלוקות בין הר"מ לר"ש, בשורה שיש בה חמש ובשורה שיש בה שש, ותמה טובא בשי' הר"ש בשורה שיש בה ששה. ב] ביאור שי' הר"ש עפ"י מה שנתבאר דבכל שכחה אמרינן דקצירת כל השורה מתיחסת לקמה הנשכחת.

## א] מביא ב' מחלוקות בין הר"מ לר"ש, בשורה שיש בה חמש ובשורה שיש בה שש, ותמה טובא בשי' הר"ש בשורה שיש בה ששה.

עי' בר"ש בסוף מ"ד דהביא מהירושלמי דבשכח את הרביעי בשורה איכא נפ"מ בין שורה שיש בה ששה לשורה שיש בה חמשה, דאם יש בה חמשה הוי הדין דאפילו כששהה קודם נטילת החמישי ושוב נטלו הוי רביעי שכחה, אבל אם יש ששה עומרים, אז הוי שכחה רק כשנטל את החמישי מיד, ואם שהה קודם נטילת החמישי אין הרביעי שכחה.

והטעם לדין זה, דכיון דאזלינן לב"ה דג' הוי שורה, א"כ באופן שיש ששה, הרביעי יכול להיות תחילת שורה כיון דאיכא לפניו שלש, וגם ממנו עד הסוף איכא שלש, ונמצא דכששהה לפני נטילת החמישי אמרינן דהתחיל בחמישי באמצע השורה החדשה, אבל כשנטל את החמישי מיד בלי שהייה, אז ע"כ דממשיך את השורה הראשונה, שממשיך מנטילת שלישי, עייש"ה.

אמנם הרמב"ם מפרש דברי הירושלמי באופ"א, וז"ל הרמב"ם בפ"ה מתנו"ע ה"ו "הנוטל עומר ראשון ושני ושלישי ושכח את הרביעי, אם היה שם שישי אין הרביעי שכחה עד שיטול את החמישי, ואם היו חמשה בלבד משישהה כדי ליטול את החמישי הרי הרביעי שכחה", ועי' מים חיים [מובא בספר הליקוטים בר"מ פרנקל שם] לפר"ח שביאר דאיכא תרי מחלוקות בין הר"מ לר"ש, פלוגתא חדא בשורה של חמש, ופלוגתא שניה בשורה של שש.

דהנה, בדאיכא ששה בשורה, להרמב"ם אין נפ"מ אם שהה ליטול את החמישי או לא, והעיקר שיטול את החמישי, ואז הוי הרביעי שכחה, והר"ש חולק, דלר"ש בעי תרתי, א] שיטול את החמישי, ב] שלא ישהה לפני נטילת החמישי, זו פלוגתא אחת. ופליגי עוד בשורה שיש בה חמשה, דלרמב"ם סגי בשהייה ליטול את החמישי, ולר"ש בעי שיטול את החמישי ממש.

והנה, בפלוגתתם באופן דאיכא שם חמשה, כבר יישבנו לעיל [סי' ט"ו ס"ק ד'] את סתירת הר"ש מדבריו במניח ב' עומרים בסוף שורה דסגי ב"ראוי להעביר עליו", וביארנו שם את יסוד סברת הר"מ והר"ש הכא, דתרוייהו מודו דהעברת הרביעי בהילוך בעלמא אינו כלום, וצריך התעסקות בחמישי לומר דעבר את הרביעי ושיש בו "לא תשוב", רק דלר"מ סגי בשיהוי והכנה לנטילת החמישי ולר"ש בעי נטילה ממש, [או שכחה, וכנתבאר], ומעתה עלינו לבאר את מחלוקת הר"ש והרמב"ם בשורה של שש.

והנה שי' הר"ש צ"ב, דמה אכפת לן בהא דשהה, הרי לא מיירי באופן שהפסיק ושוב התחיל למחרת, אלא מיירי בשהייה קצרה [ובדרך אמונה פ"ה ס"ק מ"ה נקט דהיינו זמן נטילת החמישי], ומוכרח כן, שהרי עיקר החידוש דחשיב שורה אחרת כשהפסיק והמשיך למחרת נתחדש בהמשך הירושלמי שם, וע"כ דבשורה של שש לאו מהך דינא אתינן עלה לומר דשהיה עצמה משויא ליה הפסק, וק' דמה יסוד הדין שהייה דהכא דמהני בלי דין הפסק עד למחרת.

ויתירא מזו, הרי מבואר בירושלמי שם דע"י השהייה נדון את הרביעי כתחילת שורה ואת החמישי כהתחלה באמצע שורה, והכוונה בזה הוא, דהרביעי אינו שכחה דהרי הוא תחילת שורה, [ולכן בעי ג' מרביעי עד שישי דג' הוו שורה], וק' דאיך מהני הפסק לאחר שכחת הרביעי לפני החמישי להפוך את הרביעי לתחילת שורה ולבטל ממנו דין שכחה [כיון דליכא קצירה לפניו], הא השהייה היה לאחר שכחת הרביעי וכששכחו היה המשך לשורה הראשונה ומה שייך להופכו לתחילת שורה לענין שכחה אחרי ששכחו [דהא סו"ס היתה קצירה לפניו].

והיה אפשר לומר דכיון דעדיין לא עברו [עד שיטול את החמישי] עדיין אינו שכחה ונמצא דהשהייה הוא בזמן השכחה, אולם זה אינו, דהא דבעינן העברה הוי רק כדי שיתקיים בו לאו ד"לא תשוב", אבל סו"ס מעשה השכחה איכא כבר ורק חסר בתנאי ד"לא תשוב", א"כ פשוט דמיקרי שההפסק הוא לאחר השכחה, ועכ"פ לענין זה שהרביעי יהיה תחילת שורה לענין שכחה א"א לומר כן, שהרי בזמן השכחה היה לפניו קצירה, ואינו כשאר תחילת שורה שבזמן השכחה אין לפניו קצירה.

ונראה דזהו יסוד שי' הרמב"ם דלמד דשהייה לא מעכב כלל, וכל הדין דבעינן שהייה הוא רק בשורה של חמשה דאז סגי בשהייה בעלמא [בלי נטילה] כדי שיחול בו דין שכחה, ובשורה של שש א"צ גם שהייה, דבכל גווני הוו שורה אחת, אבל לר"ש דבחמשה ס"ל דבעי נטילה בסוף, א"כ החילוק בשש הוא דשהייה לפני הנטילה מבטל שכחת הרביעי, וסברא זו צ"ב דאיך מעכבת שהייה זו לאחר שכחת הרביעי, ועוד, הרי השהייה אין בה כדי הפסק, והיאך נחשבים ע"י זה שתי שורות.

## ב] ביאור שי' הר"ש עפ"י מה שנתבאר דבכל שכחה אמרינן דקצירת כל השורה מתיחסת לקמה הנשכחת.

ונראה, לבאר שיטת הר"ש עפ"י מה שנתבאר לעיל [סי' ט"ו] בעיקר דין שכחה, דשאלנו, איך משכחת לה שכחה ב"שעת קצירה", הא מה ששכח אינו קוצר, וביארנו דהשכחה שייכת לכל השורה, דקצירת כל השורה מתיחסת לקמה זו שהיא המשך הך שורה, ועי"ז נעשה בה עשייה של "אי-קצירה" ע"י השכחה, ודו"ק.

וכאן בירושלמי נתחדש עוד, דבאופן כזה שיש עוד שורה של ג' בהדי הך דשכחו, הכא לא נתחדש הך חידוש דמתיחסת קצירת כל השורה לקמה ששכחו, ואדרבה, זיל לאידך גיסא ונאמר דע"י השכחה התחיל שורה חדשה של שכחה, והיינו, דבמקום לצרפו לשורה של קצירה ולומר שנשכח מתוך הך שורה וקצירת כל השורה מתיחסת אליו, ניזיל לאידך גיסא ונאמר דע"י השכחה גופא מתחיל שורה שהיא היפך השורה הקודמת, והיא שורה של שכחה.

[וכל זה רק לדברינו דביסוד דינא דשכחה נאמרה דין קצירה דגברא ולכן נאמר דין הפסק בגברא ע"י השכחה עצמה, אבל אם שכחה חשיבא בזמן הקצירה רק משום שהיה קוצרו לולי השכחה, ואין לה קשר לשאר השורה שנקצרה, א"כ אין ביאור לדברים הנ"ל, ודו"ק.]

אולם כל מה שאפשר לדון את שכחת הרביעי כהתחלת שורה חדשה, היינו דוקא אם אין פעולה שעל כרחך מצרפתו לקצירה הקודמת, וזהו דין שהייה, דאם מיד קוצר לחמישי לאחר שכחת הרביעי, הרי מגלה שהוא ממשיך את הקצירה של השלשה שבתחילת השורה, ועל כרחך דהרביעי אינו שורה חדשה, אבל היכא דאיכא שהייה לפני קצירת החמישי, התם אין גילוי שממשיך את השלישי, ושכחת הרביעי היא עדיין שכחת שורה.

ומעתה א"ש איך מהני שהייה, דהיה ק', א] הא קצירת החמישי הויא לאחר שכבר שכח את הרביעי, ב] אין בו שיעור להפסק, שהרי לא מיירי כשמתחיל רק למחר, ולדברינו לק"מ, דאין השהייה הפסק, רק ההפסק היא בגוף השכחה עצמה, דאם לא שהה היתה קצירת החמישי מבטלת להפסק דשכחה, ואהני לן שהייה שלא יבטלנו.

איברא דמעתה תמוה, דל"ל הפסק דממשיך רק למחר, הא אם יש שורה של י' ושכח חמישי וממשיך שישי למחר, הא החמישי אינו שכחה בשהייה קצרה ג"כ, ואם הפסיק לפני שכחת החמישי, א"כ כש"כ שהיה מהני כאן שהייה.

וע"כ צ"ל, דהפסק שממשיך למחר וכן הפסק דאמת המים, היינו דוקא באופן שנשאר רק שנים שאין בהם כדי שורה, דכל מה דדנים את השכחה כשורה חדשה היינו כשקצר שלשה והניח שלשה, אבל בב' באחד מהצדדין לא נידון כשורה, ועל זה בעינן דין הפסק חדש והיינו במפסיק עד למחרת.

וזה ראיה למה שנתבאר לעיל [סי' י"ד ס"ק ג'] דהפסק עד למחרת אין לדונם כב' שורות, והוי הפסק רק משום דאיכא התחלת קצירה חדשה מצד הגברא אף דאין כאן שורה חדשה, ודו"ק.

# סימן י"זבפלוגתת הר"ש והרש"ס בדין עומר שכנגדו מוכיח

א] מקשה על הר"ש דלמה לי ב' טעמים בסוף שורה, ומבאר למה א"א לתלות שני הטעמים זה בזה, ומביא פלוגתות הר"ש ור"ש סיריליאו בדין עומר שכנגדו. ב] מבאר את פלוגתת הר"ש ורש"ס בגדר חזרתו מסוף שורה ראשונה לתחילת שורה שניה. ג] ביאור פלוגתת הר"ש ורש"ס בגדר הדין עומר שכנגדו מוכיח. ד] מחלק בחזרה לשורה שניה בין דין סוף שורה לדין תחילת שורה.

## א] מקשה על הר"ש דלמה לי ב' טעמים בסוף שורה, ומבאר למה א"א לתלות שני הטעמים זה בזה, ומביא פלוגתות הר"ש ור"ש סיריליאו בדין עומר שכנגדו.

הר"ש מבאר יסוד דינא דסוף שורה, וז"ל, "דכיון דלא העבירה לא קרינן ביה בבל תשוב, דמה שחזר לשורה שניה אין זה ב"בל תשוב", דכיון דשורותיהן יכולות להמנות ממזרח למערב [דיש עוד שורות בצדדין], והיינו דקתני לעיל [מ"ג] העומר שכנגדו מוכיח עליו שלא ישכח דיכולות השורות להחשב בענין אחר" עכ"ל.

ויש בדבריו סתירה, דמתחילת דבריו משמע דאין שכחה משום שלא עבר שם ואין בל תשוב היכא דלא עבר, ולעומת זאת, בסוף דבריו משמע משום עומר שכנגדו מוכיח שמחשיבין שורות ממזרח למערב, וצ"ב דלמה לי תרי טעמי.

ועי' ר"ש סיריליאו [מובא במלאכת שלמה] שהביא דברי הרא"ש דעומר שכנגדו מוכיח הוא טעמא דסוף שורות [וכ"כ גם הר"ש בעצמו במשנה ג'], והק' הרש"ס עליו דמפורש במשנה טעמא דבל תשוב על סוף שורות, ול"ל טעמא דעומר שכנגדו מוכיח, ולפי זה ק' ע"ד הר"ש תרתי, א] הרי במשנה מפורש דטעמא משום ב"ת וכדהק' הרש"ס, ב] הר"ש בעצמו בריש דבריו פירש דטעמא משום בל תשוב, ומוסיף ע"ז טעמא דעומר שכנגדו, וצ"ע.

ובישוב דעת הר"ש והרא"ש צ"ל דהא בהא תליא, דלולי העומר שכנגדו הרי עבר ממש על סוף השורה והאחרון בכלל לא תשוב, דחזרתו לשורה שני' משוי את השורה השני' להמשך השורה הראשונה [ויש כאן שורה א' מצפון לדרום והשורה עצמה חוזרת לצפון] וא"כ שפיר י"ל שעבר על האחרון [דמעתה האחרון הוא באמצע השורה] ואית ביה לא תשוב, וע"ז בעינן "עומר שכנגדו" דגורם דהאחרון שייך לשורה אחרת ממזרח למערב, ואף אם חזרתו לשורה שני' ממשיך את השורה הראשונה הא אכתי לא עבר על האחרון, דהוי שורה אחרת, ומה"ט אין שכחה דאחרון שכחה דאין בו לא תשוב, ודו"ק.

וזה ביאור דברי הר"ש, ד"מה שחזר לשורה שניה", והיינו דהוקשה לו דחזרתו לשניה יגרום דעבר עליו, וע"ז תירץ העומר שכנגדו מוכיח.

ומעתה נראה, דודאי דעיקר הטעם דאחרון אינו שכחה הוא כמבואר במשנה ובתחילת דברי הר"ש דאין זה בכלל "לא תשוב" דלא עבר עליו, ורק דלולי טעמא ד"עומר שכנגדו" הרי שפיר קעבר עליו, ומיושב קושי' הרש"ס.

איברא, דלפי"ז ה"ה דבאמצע שורה נמי נימא דעומר שכנגדו יציל ויפקיענו מידי שכחה, דכמו דאחרון חשיב כנמצא באמצע שורה ע"י חזרתו לשורה שניה וע"י דחשבינן ליה חלק משורה אחרת אמרינן דלא עבר עליו, א"כ ה"ה באמצע שורה נימא כן, ולפי הר"ש מפורש במשנה דעומר שכנגדו לא מהני באמצע שורה וזהו דינא דמתני' "דלפניו הוי שכחה", עי' בר"ש, וצ"ע דמ"ש אמצע השורה מסוף השורה.

עוד יש לעיין בדין זה, דבמלאכת שלמה שם מובא דברי הרש"ס במשנה, ותמצית דבריו הן דעומר שכנגדו מוכיח מהני גם באמצע שורה, ודלא כהר"ש, וסוף שורה אינו שכחה גם בלי עומר שכנגדו מוכיח, ונמצא דפליג על הר"ש בתרתי, א] לר"ש בעי "עומר שכנגדו מוכיח" גם בסוף שורה ולרש"ס א"צ, ב] לר"ש לא מהני עומר שכנגדו מוכיח באמצע השורה ולרש"ס מהני, וצ"ב שורש פלוגתתם.

## ב] מבאר את פלוגתת הר"ש ורש"ס בגדר חזרתו מסוף שורה ראשונה לתחילת שורה שניה.

והנראה בזה, דלעיל [סי' י"ד] נתבאר דבשכחה יש דין שורות כיון דהכל תלוי בקצירה ועימור של הגברא, ויש התחלה של קצירה חדשה מצד הגברא בכל שורה, והוספנו, דשייך הפסק באמצע שורה כשמפסיק עד למחרת, דאף דאינו שורה חדשה מצד גוף השורה עצמה, אבל מצד הגברא איכא התחלה חדשה, ומהני גם כשאין ג' לפני או אחרי ההפסק, וכדביארנו לעיל [סי' ט"ז ס"ק ב'].

ומעתה נראה, דכשחוזר לשורה שניה אין לומר דמצד השורות חדא נינהו מחמת חזרתו לשורה השניה, דסו"ס מצד השורות עצמן תרתי נינהו, אלא דמ"מ כמו דשייך התחלה חדשה באמצע השורה ע"י הפסק עד למחרת, כמו"כ סובר הר"ש ששייך להמשיך אותה קצירה של הגברא בשורה חדשה עי"ז שחוזר וממשיך לשורה הבאה [ורק אם היה מתחיל מתחילת השורה השניה היתה קצירה חדשה, אבל כשגומר שורה א' וחוזר לשניה כהמשך של הראשונה הרי זה קצירה אחת].

והרש"ס פליג על סברא זו, וסובר דכיון דתרתי נינהו מצד השורות, א"כ גם מצד הגברא לא מהני המשך חזרתו לשורה השניה להחשב כקצירה חדא.

[ועי' היטב בהמשך הרש"ס דמשמע דחזרתו לשורה שניה אין זה ככל דין "לא תשוב" דעלמא, אלא דין "לא תשוב" מחודש, וז"ל "כשהניח סוף שורה ראשונה וחזר לשניה הייתי מרבה מלא תשוב", ודו"ק, והיינו כדברינו שיש מקום לדון דנמשך מעשה הקצירה מצד הגברא אע"ג דשתי שורות הן].

ובזה מבואר פלוגתתם הראשונה, דלר"ש בעינן דין "עומר שכנגדו" בסוף שורה כיון שחזרתו לשורה השניה גורם המשך לקצירה הראשונה ושוב נכלל האחרון בהדי דין "לא תשוב", ושפיר בעינן לדין "עומר שכנגדו מוכיח", והרש"ס פליג דאין המשך לקצירה הראשונה וא"צ "עומר שכנגדו מוכיח" בסוף השורה גם כשחוזר לשורה השני'.

## ג] ביאור פלוגתת הר"ש ורש"ס בגדר הדין "עומר שכנגדו מוכיח".

ולפי"ז היה הכרח לרש"ס ד"עומר שכנגדו מוכיח" מהני גם באמצע השורה, דלסוף שורה לא איצטריך, ולר"ש אין הכרח, ופלוגתתם בעומר שכנגדו באמצע השורה הוא, דבדין עומר שכנגדו י"ל דנתחדש, דאף דהוא עבר עליה בתורת שורה דמצפון לדרום, הא כיון דחשבינן ליה כחלק משורה ממזרח למערב, זה מפקיעו מלהיות נכלל בשורה מצפון לדרום, ואינו בכלל "לא תשוב", וזה סברת הרש"ס, והר"ש פליג, ולדעתו אין לצרפו לשורה דמזרח ומערב, דכיון דהוא עבר עליה בתורת שורה מצפון לדרום, אין להחשיבו שוב כשייך לשורה אחרת, דכבר נקבע השורה כפי מעשה הקצירה של הגברא שהיה מצפון לדרום, ואין להפקיעו משורה זו להחיל עליו שורה אחרת.

וע"כ א"כ דלדעת הר"ש, דין עומר שכנגדו הוא דין אחר, ונתחדש רק באופן דממילא אינו חלק משורה זו, והיינו בסוף השורה, דמה שחוזר לשורה השניה אינו מחשיבם לשורה אחת [שתחילתו מצפון לדרום וחוזר לצפון], דכבר נתבאר בר"ש דמצד השורות תרתי נינהו [וחזרתו לשורה השניה חשיב שורה אחרת], ובאופן זה כל הלאו דלא תשוב הוא רק מצד הקצירה דגברא דהוא המשיך קצירתו והוא עבר על העומר האחרון, ובה נתחדש דין עומר שכנגדו מוכיח, דאמרינן, דכמו דאפשר לדון שהוא עבר על האחרון והמשיך לקצור אחריו בחזרתו לשורה השניה ואיכא "לא תשוב", כמו"כ יש לדון שיגיע להך קמה כשיקצור השורה ממזרח למערב, ואין זה נחשב שעבר עליו כשיכול לחזור אליו משורה אחרת.

וצריכים להוסיף, דבשלמא קמה שהיא באמצע שורה שעבר עליה, כיון שהיא בתוך השורה שכבר גמר, לא יועיל מה שיכול להגיע אליו משורה אחרת, דכיון שזה נשאר כחלק מהשורה שכבר קצר, הרי עבר עליו ונמצא שמגיע לקמה שכבר עבר עליה, וזהו הלאו דלא תשוב, ורק באופן שמצד עצם הקמה אינו חלק משורה, ומה שעבר עליו הוא משום שהוא עצמו המשיך לקצור בחזרתו לשורה השניה [אחרי האחרון], הכא אמרינן דאין לנו לדון שהמשיך את מעשה הקצירה, אדרבה נדון שעדיין צריך לחזור לשם, וא"כ לא עבר מלקצור את האחרון, ודו"ק.

## ד] מחלק בחזרה לשורה שניה בין דין סוף שורה לדין תחילת שורה.

ועפי"ז נראה להוסיף ביאור בדברי הר"ש, דלכאו' מה דבעינן דין "עומר שכנגדו מוכיח" להר"ש כשהניח בסוף השורה הוי משום דחזרתו לשורה השני' הוא המשך השורה הראשונה, ואהני לן עומר שכנגדו מוכיח לומר דהך אחרון אינו שייך לשורות דמצפון לדרום כלל, ולפי"ז, כמו דחזרתו לשורה השניה נימא דמפקיע דין סוף שורה [לולי עומר שכנגדו] כמו"כ נימא דמפקיע דין תחילת שורה משורה שניה, דאם השניה היא המשך דראשונה, ולהכי אין דין סוף שורה בגמר השורה הראשונה, כמו"כ נימא דליכא דין תחילת שורה בתחילת השורה השניה, ונימא דגם אם שכח בתחילת שורה השניה הוי שכחה, שהרי הוא המשך השורה הראשונה. וכאן ליכא עומר שכנגדו, ותמוה, דלמה לא פירש הר"ש חידוש זה דכל שחוזר וממשיך שורה דמצפון לדרום וחוזר בשניה מדרום לצפון, ושכח תחילת שורה שניה דאין זה בתחילת שורה, ושפיר הוי שכחה, ומדלא הזכיר כן הר"ש נראה דאינו כן.

ונראה דלדברינו הדברים מבוארים, דהר"ש לא חידש דהוי שורה אחת, רק דהגברא ממשיך קצירתו בשורה השניה, והוי קצירה אחת מצד הגברא, ומעתה נראה עוד, דנתבאר לעיל [סי' ט"ו ס"ק ב'] דבדין לא תשוב נאמר שצריך התחלת קצירה לקמה שלאחר הקמה ששכח, ובלי זה לא מיקרי דהניח את העומר ששכח מאחריו, ומה"ט אין סוף שורה בלא תשוב דאין קמה לאחריו להתעסק בו, וביארנו דא"צ שיקצור ממש את הקמה שלאחריו וגם תחילת קצירה בקמה שלאחריו סגי, [וביארנו בדין ראוי להעביר עליו שגם שכחה סגי לזה], והעיקר שיתעסק בקמה דלאחריו.

ועל דרך זה נראה עוד, דבאמת אין חזרתו לשורה השניה המשך קצירת השורה הראשונה עד כדי כך שקצירת שני השורות הם ממש קצירה אחת, ורק לענין זה שנאמר דמיקרי ש"התעסק" בקמה דלאחריו והניח את השכחה, לענין זה מיקרי חזרתו לשורה השניה כהמשך קצירת השורה הראשונה, ואיתיה בלאו ד"לא תשוב". אבל בדין תחילת השורה ששם נאמר שרק לאחר שקצר מהני שכחה, וכמו שנתבאר לעיל [סי' ט"ו ס"ק ג'], בזה א"א לומר שקצירתו בשורה הראשונה היא הקצירה לפני השכחה, דשני שורות ושני קצירות נינהו, ודו"ק כי נכון הוא.

# סימן י"חבדין שלש אינו שכחה

א] ביאור ב' המיעוטים בהא דשלש אינו שכחה, מדין "שורה" ומדין "גדיש", ונפ"מ בשכחה בזא"ז או בבת אחת, ומבאר איך שייך שכחה בבת אחת. ב] בקושית האחרונים דאחרי שחיילא כבר שכחה בעומר הראשון, איך פקעה כשמצטרפין לשלשה, ודן בדברי הדרך אמונה בזה. ג] מביא תירוץ של המקד"ד בנידון זה, ומקשה עליו מדין "ראוי להעביר עליו" שחידש הר"ש. ד] מיישב עפ"י הירושלמי דנידון כשורה כשיש אחריו עוד שנים, ומחדש חילוק לדינא בין מיעוט דשכחת גדיש למיעוט דשכחת שורה.

## א] ביאור ב' המיעוטים בהא דשלש אינו שכחה, מדין "שורה" ומדין "גדיש", ונפ"מ בשכחה בזא"ז או בבת אחת, ומבאר איך שייך שכחה בבת אחת.

במשנה [פ"ו - מ"ה] מבואר דג' אינו שכחה, וברשב"ם בב"ב [ע"ב:] הביא מהספרי דג' מיקרי גדיש ודרשינן "ושכחת עומר, ולא גדיש", וכן הביא במלאכת שלמה כאן מהיראים וכ"ה בראב"ד בתו"כ קדושים [פ"א פרק ג' ס"ק ב'].

ומאידך גיסא הוכיח המקד"ד [ס"ב ריש ס"ק ד'] מהירושלמי דג' הוי שורה, דמבואר בירושלמי [הביאו הר"ש סוף מ"ד] דכששכח רביעי בשורה כשיש בשורה שש, דיינינן לרביעי חמישי ושישי כשורה, ופי' הר"ש דג' הוי שורה לב"ה דסובר דג' אינו שכחה, ומבואר דג' נתמעט מדין שורה, וכמו"כ מצאנו בירושלמי [מובא בר"ש במשנה ו'] אם גדיש מצטרף לב' עומרין להיות נידון כשורה או לא, ומבואר דג' מדין שורה, והיינו ע"כ דדרשינן "עומר ולא שורה", ויש להוסיף דכן משמע בירושלמי לעיל [פרק ו' ה"א] בדין עומר של ד' קבין שדנו אם מיפטר משום שורה או דבר המסויים, ויש לעיין דלמה לי שני דרשות גם מצד גדיש וגם מצד שורה.

והנה, הרמב"ם [פ"ד מתנו"ע ה"א] הביא את הדין דשלש אינו לקט, וכתב "דנפלו שלשה כאחד", ולהלן [בפ"ד-הט"ו] הביאו שוב לענין פרט וכתב "שלש בבת אחת" אינו פרט, והביאו שוב [בפ"ה-הי"ד, והט"ו] לענין שכחה, והביא כמה דוגמאות ולא כ' דשכחן בבת אחת כמו שכתב בלקט ופרט, ומשמע דגם בשכחן בזא"ז הו"ל שכחה.

וכל זה הוא דלא כמשמעות דברי ה"משנה ראשונה" [ד"ה ושלשה אינו שכחה] דכתב דבעי בבת אחת גם בשכחה, והוכיח כן מהרמב"ם דפרט, ולענ"'ד נראה דאדרבה, דמזה שדוקא בשכחה השמיט הרמב"ם לתנאי דבבת אחת, נראה דבשכחה נתמעט גם בזה אחר זה.

ונראה דהמקור לרמב"ם הם שני הדרשות, של הספרי ושל הירושלמי, דאי שכחן כאחד דיינינן לכולהו בהדי הדדי והו"ל שכחת גדיש, ואם היתה השכחה בזה אחר זה, ששכח כל א' בנפרד, שוב א"א לדונם כגדיש שהרי יש כאן ג' שכחות נפרדות, וכל שכחה בפנ"ע היא שכחת עומר ולא שכחת גדיש, ומאידך גיסא נראה דאם שכחום בזה אחר זה הרי איכא שכחת שורה, דג' עומרים הו"ל שכחה.

ונראה דדוקא באופן זה שייך שכחת שורה, דכששכחם בבת אחת אין לדונם כשורה, דשורה היא שכחת ג' עומרים נפרדים, ואי הוי מעשה שכחה אחד אין כאן דין שכחת שורה.

הרי לנו, דמיעוטא דגדיש רק שייך בשכחם כאחד ומיעוטא דשורה רק שייך בשכחם בזא"ז, ומתרי הילפותות הללו הוכיח הרמב"ם דגם בב"א וגם בזא"ז אינו שכחה [ויש להעיר דא"כ פליגי ב"ה וב"ש בב' פלוגתות נפרדות, בשיעור שורה ובשיעור גדיש, וצ"ע, ויבואר להלן סי' י"ט].

והעירני א' מהתלמידים, דלפי הדברים האלו יתחדש אופן של ג' עומרים דשכחם והוו שכחה, דאם שכח ב' בבת אחת ושוב שכח את השלישי אחריהם, בכה"ג ליכא מיעוטא דגדיש כיון דאין כאן שכחה אחת על כל הג', ומאידך אין כאן שורה כיון דאין כאן ג' שכחות נפרדות, ואין כאן שום מיעוט, ויחול כאן שכחה, וזה חידוש.

אולם יש לתמוה, דאיך משכחת לה בבת אחת, הרי רק כשעברם איכא שכחה, דבעינן לאו דלא תשוב כדי שיחול בו דין שכחה וכדתנן לעיל מ"ד, וזה רק כשעברם דאיתנהו בלא תשוב, א"כ כשעומדים בשורה שייך לעברם רק בזה אחר זה, ואף בשכחם בבת אחת הרי חלות השכחה הויא תמיד בזה אחר זה, דכל א' נעשה שכחה אחרי שעבר עליו, והדרא קושי' לדוכתא, דל"ל תרי קראי דתמיד נתמעט משכחת שורה.

ונראה פשוט, דאין ההעברה והלאו דלא תשוב חלק מגוף השכחה עצמה, דהמעשה של שכחה הוא בזה ששוכח ותו לא, ומה דבעי לעבור עליו הוא תנאי בעלמא בחלות דין שכחה [דכל זמן דליכא לא תשוב אין חלות שכחה], ונמצא, דכשבאים להגדיר את מעשה השכחה כשמעשה השכחה היה על ג' כאחת, הרי"ז מעשה שכחת גדיש, ואף דהחלות דין שכחה יחול על כולם בזה אחר זה, אבל שם השכחה הוא שכחת גדיש שכל תורת השכחה חיילא ע"י מעשה שכחת גדיש, ורק באופן ששכחם בזה אחר זה אז מעשה השכחה עצמה הוא בנפרד על כאו"א, ובכה"ג מיקרי שכחת שורה.

## ב] בקושית האחרונים דאחרי שחיילא כבר שכחה בעומר הראשון, איך פקעה כשמצטרפין לשלשה, ודן בדברי הדרך אמונה בזה.

והנה הק' האחרונים, איך משכחת לה דינא דשלשה אינו שכחה, הא כששכח א' כבר זכו בו עניים ואיך נעקר דין שכחה ומתנו"ע למפרע כששכח אחרי זה עוד שנים, וראיתי בדרך אמונה [מתנו"ע פ"ו ס"ק צ"ו] דנתעורר בזה, וחידש מכח קושי' זו דרק כששכחן בבת אחת אמרינן דג' אינו שכחה.

ולכאו' דבריו תמוהין, שהרי כיון דבעינן שיעבור עליו כדי שיחול דין שכחה, הרי עובר על הנך שלשה בזה אחר זה, וממילא לא נעשו שכחה בב"א אלא בזה אחר זה, ואף דההעברה הוא תנאי בעלמא וכנתבאר, הא סו"ס אין חלות שכחה כל זמן שאינו עובר עליהם, ונמצא דאחרי שעבר על הראשון ולא על השני, הראשון הוא כבר שכחה וכבר זכו בו העניים ומה שייך לעקור זכותו למפרע, ובאמת דעי' היטב במקד"ד [סי' ס"ב ריש ס"ק ד'] דכשהק' קושי' זו הוסיף דע"כ אין כאן "בבת אחת" כיון דשכחה דראשון חיילא לפני השני שהרי צריך לעבור עליהם וזה שייך רק בזה אחר זה.

ובעיקר הקושי' היה אפ"ל באופ"א, דמעיקרא לא חיילא דין שכחה עד שעבר את כולם, ומיתלי תליא השכחה דראשון עד שיעבור את כולם, דכל היכא דיש אפשרות שיתבטל השכחה [דב' אמר רחמנא ולא ג'], אמרינן דמעיקרא לא חיילא השכחה כל עיקר ולא נהיה כאן מתנו"ע.

אולם אין בזה סברא, דבשלמא אם היה מיעוט, "שנים ולא שלש", אז היה מקום לסברא זו, אבל אינו כן, אלא המיעוט הוא דדרשינן "עומר ולא גדיש" וכיון דלפני ששכח כולם הויא שכחה גמורה, דהשכחה על א' היא שכחת "עומר" א"כ מה שיכול אח"כ להשתנות לשכחת שורה וגדיש אינו סברא שמעכשיו לא יחול בו תורת שכחה.

ונבאר קושיא זו בדרך משל, לו יצוייר והיה לפניו עומר כזה שהעומר עצמו היה יכול להשתנות מעומר לגדיש אח"כ, בודאי פשיטא שאם בזמן השכחה היה עומר, תחול השכחה, ולא נאמר דכיון דאח"כ יהיה גדיש מעכשיו לא יחול, דקביעת מציאותו [כעומר או גדיש] היא בזמן השכחה ולא אח"כ.

איברא, דאם נוקמי' לדיו שכחת שלש כהדרך אמונה [הנ"ל] דמיירי בשכחם בבת אחת, שוב יש מקום להבין סברא זו, והיינו לפמש"כ לעיל דהדין לא תשוב הוא תנאי בעלמא בחלות השכחה, אבל מעשה שכחה איכא גם לפני שעוברם, ונמצא, דעוד לפני שעברם איכא "מעשה שכחה" על כולם, וזה מעשה שכחת גדיש, וא"כ יש סברא שעדיין לא יחול אף דעבר את הראשון ולא את השני, דהמעשה עכשיו הוא מעשה שכחת גדיש, ואף דאם יזכור לפני השלישי, יתבטל דין השכחה ולא יחול בשלישי, ושוב הדרא דינא דהראשון נהפך למפרע לשכחת עומרים וחיילא, אבל כל זמן שבהעברת כולם יכולים כולם להיות חלק מהשכחה, א"'כ עדיין אין כאן שכחת עומרים, ואכתי חשיבא שכחת גדיש ולא חיילא ולא זכו בו עניים.

אמנם עיקר האוקימתא של הדרך אמונה צ"ב, שהרי נתבאר לעיל דאיכא תרי מיעוטים, מיעוטא ד"עומר ולא גדיש" ומיעוטא ד"עומר ולא שורה", ומיעוטא דשורה הוא דוקא באופן ששכחם בזה אחר זה, וא"כ א"א לאוקמי' דוקא בשכחם כאחת, וכבר דייקנו ברמב"ם דדוקא בלקט ופרט כתב ששכחם כאחת ובשכחה השמיט תנאי זה, וזה כדברינו וכדמוכרח משני המיעוטים, וכל זה דלא כהדרך אמונה והמשנה ראשונה שהעמידו דין שכחת שלש דמיירי בבת אחת.

ולפי"ז הדרא קושי' לדוכתא, דבשכחם בזה אחר זה אין סברא כלל שלא תחול שכחה על הראשונה לפני שעבר על כולם, דמה שיכול להשתנות ע"י שכחת האחרים אח"כ משכחת עומר לשכחת שורה אינו סיבה שכעת בשעת השכחה של העומר הראשון לא תחול, דהאי שכחה לחודא והאי לחודי', וצע"ג.

## ג] מביא תירוץ של המקד"ד בנידון זה, ומקשה עליו מדין "ראוי להעביר עליו" שחידש הר"ש.

ובעיקר הקושי' כבר תירץ המקדש דוד [סי' ס"ב ס"ק ד'] די"ל דצריכים לחדש דלא חיילא דין לא תשוב עד שיעבור את מה ששכח ויקצור או יעמר את הקמה או העומר הבא, ורק אז איתיה בלאו דלא תשוב, ומעתה נמצא, דבשכח ג', הרי בכל השלש ע"כ לא היה קצירה ועימור, ונמצא דאין שכחת הראשון חלה עד שיקצור או יעמר את הרביעי, ואז כבר איכא שורה של ג' ששכחם, ולא חיילא שכחת שורה, ונמצא דלא היה זמן דחיילא בעומרים זכות לעניים, ופשוט.

ועיקר דבריו, דצריך קצירה ועימור בעומר אחריו ואל"כ אין זה בכלל השבה, כן הבאנו לעיל [סי' ט"ו ס"ק ב'] מהגר"א לבאר חיסרון דסוף שורה דליתא בהשבה, ואף דיכול לעבור אותו, אבל כיון שאין קצירה ועימור אחריו אינו בכלל העברה והשבה.

אולם ביארנו לעיל [סי' ט"ו ס"ק ב'] דא"צ קצירה ועימור דוקא, וכל פעולה בעומר דאח"כ דשייך לקציר ועימור מהני, והבאנו שם להוכיח כן מדברי הר"ש שכתב ד"בראוי להעביר עליו" סגי, ואף בשכח את העומר אח"כ מיקרי שכחה, וביארנו שם הטעם לד' הר"ש דשכחה עצמה היא "עשייה של אי-קצירה" ולכן מהני כמו קצירה, ועכ"פ מאיזה טעם שיש לבאר את דברי הר"ש עיקר הדין הרי מפורש בר"ש ד"ראוי להעביר עליו" סגי, ובשכח שנים בסוף השורה, האחרון אינו שכחה וזה שלפניו שכחה שמה ששכח ליטול האחרון מיקרי שהעביר על האחד שלפניו.

ולפי"ז, בכל שכחה של ג' עומרים, הרי אף דלא עימר את השני והשלישי, הא כלפי הראשון איכא כבר "ראוי להעבר עליו", וכבר חיילא ביה דין לא תשוב ודין שכחה לפני שמגיע לרביעי, [ולדברינו הביאור, דבשכחת השני עושה "עשייה של אי- קצירה" בשני ואז מיקרי שעבר על הראשון וחיילא בראשון דין לא תשוב], ודלא כהמקד"ד דנקט דחיילא רק כשעבר וקצר את הרביעי, והדרא קושי' לדוכתא.

## ד] מיישב עפ"י הירושלמי דנידון כשורה כשיש אחריו עוד שנים, ומחדש חילוק לדינא בין מיעוט דשכחת גדיש למיעוט דשכחת שורה.

והנראה בזה, דכבר מבואר בירושלמי [מובא בר"ש לעיל מ"ד] דבשכח רביעי בשורה ויש בשורה שש, לא חיילא שכחת הרביעי עד שיקצור את החמישי, דנידון כשורה, וזהו לדעת הרמב"ם, ולדעת הר"ש בעינן גם שיקצור את החמישי מיד, וביארנו לעיל [סי' ט"ז ס"ק ב'], דבלי זה נידון הרביעי ממילא כהתחלת שורה חדשה ואין בו דין שכחה, שהרי תחילת שורה אינו שכחה ולזה בעי קצירת החמישי לצרפו לשורה דלפני כן, וכל זה נתבאר לעיל [סי' ט"ז] בארוכה.

ומעתה פשוט דקושי' האחרונים המובאת לעיל לק"מ מעיקרא, דבכל שכחת שלש, ע"כ דהיה שורה וכגוונא דשכחת רביעי המבואר בירושלמי הנ"ל דמיירי היכא דאיכא עוד שנים אחריו, וכמו דבירושלמי מבואר דלא חיילא שכחה עד שיקצור ויעמר אח"כ, כמו"כ בכל שכחת ג', אלא דלפי המקד"ד הטעם הוא מצד דינא דלא תשוב, ולדברינו הטעם הוא דבלי זה נידון ההמשך כתחילת שורה ותחילת שורה נתמעט משכחה.

ולפי"ז, איכא תרי טעמים נפרדים איך נתמעטה שכחת ג' עומרים משכחה, דבשכחם כאחד הרי"ז שכחת גדיש ומעיקרא לא חיילא השכחה כל זמן שלא עבר את כולם, וכדביארנו לעיל לעיל [ס"ק ב'] עפי"ד הדרך אמונה, אבל בשכחום בזה אחר זה, איכא טעם חדש דנידון כתחילת שורה בלי קצירת השני והשלישי.

אולם העירוני, דכל דברי הירושלמי הם רק כשיש ג' בשורה לפני השכחה, דאל"כ ק' דלמה הדגיש הירושלמי דמיירי בשכח רביעי בשורה, וע"כ משום שעיקר החידוש דדיינינן לרביעי וחמישי ושישי כשורה חדשה, היינו משום שקצר ג' והניח ג', אבל אם היו רק שנים בשורה עד השכחה, אין לדון את ההמשך כשורה בפנ"ע.

ולפי"ז יתחדש חידוש, דהאי הילכתא ד"שלש אינו שכחה" לא הויא בכל גווני, דהדינים והמיעוטים מתחלקים, דבשכחם בבת אחת התם דיינינן מצד שכחת גדיש והתם תמיד נתמעטו משכחה בכל גווני, ואין נפ"מ כמה יש בשורה לפני השכחה, אבל כששכחם בזה אחר זה, התם דיינינן מצד שכחת שורה, וההמשך חשיב כתחילת שורה אם לא יקצור את הבא אחריו, אבל כל זה כשיש שורה של ג' לפני השכחה, אבל כששכח שלשה בשורה בזה אחר זה, וקצר לפניהם פחות משלשה, שפיר מיקרי שכחה, וזה חידוש.

איברא, דכל דברינו כאן הם רק לדרכו של המקדש דוד דיש ב' דרשות, "עומר ולא גדיש" ו"עומר ולא שורה", אולם להלן [סי' י"ט] ביארנו באופן אחר, ונקטנו דבאמת איכא רק דין א', ורק דרשינן "עומר ולא גדיש", וביארנו דאין הלכה נפרדת של "עומר ולא שורה", ועיי"ש דלפי"ז איכא כמה שינויים בדברים דנתחדשו כאן.

# סימן י"טבדין ג' או ד' אינו שכחה ובדין ב' עומרים ובהם סאתיים

א] מקשה, איך פליגי ב"ה וב"ש גם בשיעור גדיש וגם בשיעור שורה, ואיך פליגי גם בדרשה דלגר וליתום וכו'. ב] מביא דין עומר שיש בו סאתיים, והפלוגתא בירושלמי במקור לדין זה אי מגזה"כ או משום דחשיב גדיש, ונפ"מ בצירוף לשורה, ומביא סוגי' דב"ב [ע"ב] שזה שי' שלישית, ומקשה על הר"ש דמדמה לירושלמי. ג] מקשה ב' קושיות חמורות בדברי הרשב"ם בב"ב שם. ד] מבאר דיסוד הגדר בגדיש הוא דאית ביה "איסוף של כמה עומרים", והחידוש בג' אינו שכחה הוא דחשיבי כאסופים לגדיש ע"י שורה שמצרפם, ומבאר בזה את פלוגתת ב"ה וב"ש בגדיש ובשורה ומיישב את דברי הרשב"ם. ה] מבאר דין עומר שיש בו סאתיים, דלכו"ע דינו כגדיש ולכו"ע צריך לרבותו מגזה"כ ד"לקחתו" כיון שבמציאות אינו אלא עומר אחד, ומבאר בזה את הגדר במה שאמרו "תורת גדיש עליו ותורת עומר עליו". ו] ביאור טענת ר"ג דעדיף ב' עומרים מעומר א', אף דמודה לחכמים דסאתיים מדין גדיש הוא, וביאור בתשובת חכמים לר"ג. ז] ביאור נוסף בטענת חכמים לר"ג, ומבאר למה דינא דר"ה בב"ב [דעומר דסאתיים מצטרף לג'] מרומז בדברי חכמים [וכדביאר הגר"א].

## א] מקשה, איך פליגי ב"ה וב"ש גם בשיעור גדיש וגם בשיעור שורה, ואיך פליגי גם בדרשה דלגר וליתום וכו'.

לעיל [סי' י"ח] נתבאר מהמקד"ד דב' דינים וב' מיעוטים נאמרו בדין ג' אינו שכחה, א] ממיעוטא דעומר ולא גדיש ב] מיעוטא דעומר ולא שורה, וביארנו דתרווייהו איצטריך, ונפ"מ אי שכחם בהדי הדדי או בזה אחר זה, עיי"ש בארוכה.

אולם הדברים צ"ב, דנמצא לפי"ז דלב"ה שיעור גדיש ושיעור שורה תרווייהו בשלש, ולב"ש שיעור גדיש ושיעור שורה תרווייהו בד', וזה תמוה, דנמצא דפליגי ב"ה וב"ש בב' מחלוק' דלא שייכות אהדדי, גם בשיעור שורה וגם בשיעור גדיש, והיה משמע מזה שאין כאן ב' מיעוטים נפרדים, אלא כולהו פלוגתא חדא נינהו.

עוד העירני הרה"ג ר' ישראל טופיק, דלכאו' לא מצאנו בשום מקום דשורה הוי ד', ובעלמא הרי מצינו דשורה היא ג', וגם לב"ש הוי כן לענין כלאים, וכמבואר בכס"מ [כלאים פ"ז ה"א], ובאמת מצינו בראב"ד בפי' לעדיות [פ"ד-מ"ג] שמבאר את הירושלמי בריש פירקין בעומר של ד' קבין דפריך לב"ש דאם הטעם משום שורה יהא סגי בג', דג' הוי שורה, [ולא פי' את תי' הירושלמי כהר"ש ורש"ס דב"ש לטעמייהו דשורה היא ד']. ומשמע לפי"ז דבדין שורה שפיר י"ל דהויא בג' גם לב"ש, וא"כ צ"ע דעת הר"ש ורש"ס הנ"ל דביארו דלב"ש שיעור שורה בד', ויל"ע מנא להו כן.

עוד צ"ב, דבירושלמי [מובא בר"ש מ"ה] מבואר דשורש פלוגתתם קאי בדרשה "דלגר וליתום ולאלמנה", דלב"ש דרשינן דכתיבי "תלת" ומשמע שהרביעי כבר שייך לבעה"ב, ולב"ה דרשינן רק "לגר וליתום", ומשמע תרתי לעני ותלת לבעה"ב, ויש לעיין דמה שייכת דרשה זו לדרשה דגדיש ולדרשה דשורה, וצ"ע.

והיה אפ"ל, דהדרשה דלגר וליתום וכו' אינה דין בפנ"ע, אלא דבדרשה זו גלי לן קרא עיקר שיעורא דגדיש ושורה, ולפי"ז א"ש, דנחלקו בשיעור גדיש ושורה עפ"י דרשה דלגר וליתום וכו', אולם אכתי תמוה, דמנלן דבהך קרא כתיב שיעור גם בגדיש וגם בשורה, ואיך פליגי בשני המחלוק' הנ"ל.

שו"ר במשך חכמה פ' כי תצא [כ"ד-י"ט] שכתב דדרשה דלגר וליתום דג' אינו שכחה סמוכה לדרשה ד"עומר ולא גדיש", ולכן אמרינן שנאמר בזה גילוי לשיעור גדיש, ונראה דזהו באמת כוונת הרשב"ם בב"ב [ע"ב:] שכ' דהספרי דריש "עומר ולא גדיש" על ג' אינו שכחה, עיי"ש, והיינו כדברינו, אלא דאכתי ק' דמנלן שזהו גם שיעור שורה.

איברא דיש לתמוה, דאמנם לענין שכחה נתבאר דע"כ דהך דרשה דלגר וליתום הויא גילוי בשיעור גדיש, אבל אכתי ק' מלקט ופרט, דבמתני' נחלקו ב"ש וב"ה בפלוגתא נוספת דלב"ה ב' לקט ופרט וג' אינו לקט ופרט, ולב"ש רק ד' אינו לקט ופרט, וע"כ דדרשה דלגר ליתום ולאלמנה אינו דרשה בשיעורא דגדיש, דהתם אינו גדיש, וצע"ג, וכעת אין לי ישוב בזה.

שו"מ בראב"ד בתו"כ קדושים [פ"א פרק ג'], שהק' כן בהדי', דבשלמא הא דג' אינם שכחה היינו משום דנתמעט גדיש, אבל בלקט ופרט מה המקור למעט ג' או ד', ועיי"ש שביאר דילפינן לה משכחה, ואכתי צ"ע, דאם בלקט ופרט אין זה אלא שיעור בעלמא, א"כ ה"ה דבשכחה עצמה נימא כן, דהמיעוט של ג' הוי גם היכא דלא חשיב גדיש, דתיפוק ליה מדין שיעור, ולהלן [ס"ק ד'] מבואר דהמיעוט בשכחה הוי רק היכא דחשיב גדיש, ואכתי צ"ע.

עוד יש לתמוה בדברי המקד"ד, דאף דהמקד"ד הוכיח מהירושלמי דנחלקו ב"ש וב"ה אם ג' או ד' נידון כשורה, אכן סו"ס לא מצאנו דרשה כזו בשום מקום דלא הוזכר מיעוטא ד"עומר ולא שורה" בשום דוכתא, ורק מיעוטא ד"עומר ולא גדיש" הובא ברשב"ם בב"ב [ע"ב] ובמלאכת שלמה בשם היראים ובראב"ד בתו"כ פ"א פרק ג' [קדושים], וצע"ג מדוע השמיטו כל הנך ראשונים את דברי הירושלמי.

## ב] מביא דין עומר שיש בו סאתיים, ופלוגתת הירושלמי במקור לדין זה אי מגזה"כ או משום דחשיב גדיש, ונפ"מ בצירוף לשורה, ומביא מסוגי' דב"ב [ע"ב] שזה שי' שלישית, שמצד א' הוא גדיש ומאידך הוא עומר, ומקשה על הר"ש דמדמה לירושלמי.

והנה, במשנה ו' מבואר דעומר שיש בו סאתיים אין בו שכחה, ויש נידון מהו מקור דין זה, דבירושלמי מובא בזה ב' דרשות, דרשת ר"א דיליף מ"לקחתו" דבעינן שתהיה ניקחת בב"א וסאתיים אינה ניקחת בב"א, ועוד דרשו דהוי כ"גדיש", והר"ש הביא דרשה דלקחתו כר"א מהספרי ופי' בזה "שיוכל בפעם אחת להגביהו על כתיפו ולשאתו".

ובירושלמי שם אמרו דאיכא נפק"מ בין הנך ב' דרשות באופן שיש ב' עומרים ועוד עומר שיש בו סאתים בהדייהו, דהך עומר שיש בו סאתיים אינו שכחה, והספק בזה אם מצטרף עם שני העומרים להיות שורה של ג', וג' אינו שכחה, וזה יהיה תלוי בהנ"ל, דאם דינו כגדיש א"כ אינו מצטרף להיות שורה א' בהדי ב' עומרים, דעומרים לחוד וגדיש לחוד, ואם דינו כעומר ורק נתמעט משכחה משום דלא קרינן ביה "לקחתו" א"כ מצטרף לאידך וכולהו כהדדי אינם שכחה, עיי"ש.

והר"ש הביא דברי הירושלמי הנ"ל, ושוב הביא סוגי' דב"ב [ע"ב:] ולכאו' היא שי' שלישית, דהנה, מבואר שם מרב הונא דעומר שיש בו סאתיים "תורת עומר עליו ותורת גדיש עליו", ודינו כעומר לענין זה שמצטרף לאחרים להיות שורה של ג' ואינם שכחה, ומאידך חשיב כגדיש לענין זה שהוא עצמו אינו שכחה, ולכאו' זה שי' שלישית, דאף דדינו כגדיש מצד עצמו ולכן אינו שכחה, מ"מ כלפי האחרים דיינינן ליה כעומר.

ועי' בשנו"א [במשנה ו'] שכ' דיש מקור לשי' זו שנתבאר בסוגי' דב"ב מדקדוק לשון המשנה, שחכמים אמרו "שהוא כגדיש" ומדוייק דרק "הוא" כלפי עצמו דינו כגדיש, אבל כלפי האחרים [משני הצדדים] אינו גדיש, רק עומר.

ועי' ר"ש שכ' על סוגי' זו בב"ב "דלא אתי' כמ"ד גדיש [וכוונתו למ"ד גדיש בירושלמי דלדידיה לא מצטרף ולר"ה מצטרף] וס"ל כר' אליעזר דנידון כשורה" [כן הגיה בהגהות הגר"י לנדא בגליון שם], והיינו כשי' ר"א בירושלמי דנידון כשורה כיון דילפינן מ"לקחתו" ומה"ט מצטרף עם העומרים האחרים, וזה תמיהא רבתי, שהרי מפורש בדברי ר"ה דדינו כ"גדיש" ואעפי"כ מצטרף, וזה שי' שלישית דלא כשני השיטות בירושלמי, ומה זה שייך לשיטת ר"א, וצ"ע, שוב מצאתי קושי' זו בספר פאת השלחן [סי' י' ס"ק י"ג].

עוד צ"ע בעיקר שי' ר"א דילפינן מ"לקחתו", הא מפורש בדברי חכמים במשנה דסאתיים דינו כגדיש, ואיך למד מילפותא ד"לקחתו", וצ"ע, וכבר העיר בזה הרא"ש [ועי' גם ברעק"א במשנה].

עוד יש להעיר, דלר"א דאין דינו כגדיש ולכן מצטרף, הרי לא נאמר במתני' שיעור אחר שבו הוי גדיש ואינו מצטרף עם שאר העומרים, ויש לעייין בזה, דאטו נימא דגם בי' סאים אינו גדיש.

## ג] מקשה ב' קושיות חמורות בדברי הרשב"ם בב"ב שם.

והנה יעויין היטב ברשב"ם בב"ב שם, ודבריו תמוהין טובא, דהנה לעיל [סי' י"ח] הבאנו ב' מקורות להדין דג' אינם שכחה, או דנתמעט מדין גדיש או דנתמעט מדין שורה, וביארנו דאיכא נפ"מ בין הדינים, דאי שכחם כאחת דינו כגדיש, ואי שכחם בזה אחר זה דינו כשורה, עיי"ש בארוכה.

והנה, בדין עומר שיש בו סאתיים שדנו בירושלמי אם הוא מצטרף לב' עומרים להיות כג' שאינם שכחה או לא, כל זה ע"כ רק באופן שנתמעט מדין שורה, וכדמפורש בירושלמי שיסוד הנידון הוא האם ב' העומרים מצטרפין להיות נידונים כשורה אחת בהדי הגדיש או לא, אבל לכאו' פשוט שבאופן שג' נתמעטו מדין גדיש, התם מה אכפת לן דהסאתיים עצמו הוא גדיש, ואדרבה, אם ג' עומרים מצטרפין לדונם כגדיש, כש"כ דגדיש וב' עומרים נידונים כגדיש, ומוכרחין או לומר דהסוגי' מיירי בשלש מדין שורה וכדמפורש כן בירושלמי.

אולם עי' ברשב"ם בסוגי' שם שכתב בהדי' בנידון זה האם מצטרפין שני עומרים עם העומר שיש בו סאתיים להיות ג' או לא, דהכא הדין דג' אינו שכחה הוא משום דהוי גדיש, וכהספרי, וצע"ג.

עוד יש לתמוה בדברי הרשב"ם, דהנה, כל החידוש בדברי ר"ה הוא דנידון גם כעומר וגם כגדיש, ולכאו' כל זה שייך רק לפי הצד דסאתיים נתמעט מדין גדיש, אבל אם סאתיים נתמעט מדין "לקחתו", שוב לא שייך כל החידוש דרב הונא, ויש לתמוה ע"ז, דלשון רב הונא משמע דהא דנתמעט משכחה משום דתורת גדיש עליו.

אולם הרשב"ם בד"ה שני עומרים הביא דרשה דלקחתו, וצ"ע דמה זה שייך לנידון זה, וזה נגד לשון רב הונא שם שנידון כגדיש, ומשמע דהמיעוט משום דהוי גדיש, ועוד צ"ב, דהרשב"ם סותר משנתו, דבד"ה תורת גדיש הביא דרשה דעומר ולא גדיש מהספרי, וסותר משנתו אם אתינן עלה מצד "לקחתו" או מצד "גדיש", שוב מצאת שעמדו בזה בתוס' אנשי שם במשניות שם.

## ד] מבאר דגדר גדיש הוא דאית ביה "איסוף של עומרים", והחידוש בג' אינו שכחה הוא דדיינינן להו כאסופים לגדיש ע"י שורה שמצרפם, ומבאר בזה את פלוגתת ב"ה וב"ש בגדיש ובשורה ומיישב את דברי הרשב"ם.

והנראה בכל זה, ונקדים בהגדרת עצם מציאותו של גדיש, דנראה פשוט דגדיש אינו "עומר גדול" בעלמא אלא הוא חפצא ומציאות אחרת, דגדיש הוא "אסיפת עומרים", ודו"ק.

ומעתה יתחדש חידוש דין, דמי שיעשה כמה עומרים, ושוב יחבר שנים מהם בהדי הדדי, דדינו כגדיש לכו"ע אף דאין בהם סאתיים, וכששכחו אינו שכחה, דזה מציאות של גדיש ואין כאן שכחת עומר, וא"צ על זה דרשה שזה פשוט, דעומר כתיב ולא גדיש, ונראה עוד דסברא זו היא הקדמה לכל פלוגתת ב"ה וב"ש והיא גם הקדמה לפלוגתא בדין עומר שיש בו סאתיים, ודו"ק.

ומצאתי בזה דברים מפורשים, דז"ל הראב"ד בתו"כ קדושים [פ"א פרק ג'] "גדיש כשמו, כמו סאה גדושה שעושים תל מן העומרים זה על גב זה, והוא נקרא גדיש, ופעמים שאדם עושה גדיש מג' עומרים", ודו"ק.

והראוני בזה עוד כהיסוד הזה במתני' לעיל [פ"ו-מ"א] בפלוגתא דב"ש וב"ה בעומר שיש בו ד' קבין, דלב"ש אינו שכחה, ולב"ה הוי שכחה, והטעם לב"ש דהוי כד' עומרין, ומבואר בירושלמי שזהו משום שראוי להתחלק לד', וכן מבואר שם עוד שתלוי בכמות שעשה בעל השדה, ואם עשה כל עומר משתי קבין הוי פטור שכחה לב"ש רק כשיש בעומר הגדול ח' קבין, ועי' בשערי אמונה למרן הגרח"ק במתני' שם [עמוד שכ"ב] שעמד בזה, דלהסוברים דהמיעוט דג' מטעם גדיש מ"ט חולקים על זה ב"ה, והרי הוא עומר גדול מכמה עומרים, וחשיב טפי גדיש, וכ' דמוכח דהא דמיקרי גדיש משום שצריך לאסוף כמה עומרים יחד.

והנה, בדרשה דלגר וליתום כתיב דג' אינו שכחה לב"ה ולב"ש ד' אינו שכחה, וביארנו בזה דאינה הלכה בעלמא, אלא הא דאינו שכחה משום דשם גדיש עליו, וזה כדהבאנו מהמשך חכמה דאסמכוה להך דרשה דלעיל מיניה, וק' תרתי, א] איך דיינינן להו כגדיש כשהם עדיין נפרדים זה מזה, ב] אם דיינינן להו כהדדי, למה צריך שיהיה ג' או ד', תיסגי בב', דכל אסיפת עומרים הוא גדיש ולמה לי תלת.

ונראה דמקושיות האלו למדו ב"ש וב"ה דעל כרחך שיש בג' או ד' כוח המצרפם לדונם כבר השתא כנאספים בגדיש אחד, והמהלך בזה הוא משום ששלש אינם נחשבים עומרים נפרדים אלא שייכי בהדי הדדי, והיינו ע"כ משום ששלש הוו שורה, ואחרי דכולהו שייכי לשורה אחת, שוב דיינינן להו כחפצא אחת של שלש, ושוב יש לדונם כגדיש אף דעדיין לא נאספו.

ונמצא דודאי דעיקר המיעוט נאמר על גדיש ולא על שורה, וכדהבאנו מהמשך חכמה, אלא דע"י שדינם כשורה אחת שוב יש לדונם כגדיש, וממילא ידעינן כבר שיעור שורה, ודו"ק.

ונראה להביא הוכחה לחידוש זה מהירושלמי בפירקין ה"ד, דמבואר שם דג' צריכים להיות מונחים כמין גאם, ולא נתפרש שם על איזה ג' מיירי, ובציון ההלכה [פ"ה מתנו"ע ס"ק קע"ה] למד בדברי הר"ש סיריליאו דקאי על הדין ג' אינו שכחה [ודלא כהפני משה ומראה פנים שם] ורק בכה"ג חשיבי כשורה ורק אז אינם שכחה, וכן הביא שם מהר"א פולדא על הירושלמי דצריך שיהיו כשורה, ולכאו' ק' דגם כשאינם בשורה אחת לא יהיו שכחה דמ"מ הו"ל גדיש ומבואר דשם גדיש תלוי בהא דחשיבי חדא שורה.

וזה מפורש נמי בדברי חכמים, דר"ג סובר דכמו דבעומר א' שיש בו סאתיים דאינו שכחה, דה"ה בב', דעדיף כוח הבעלים בעומרים נפרדים וכדחזינן דשלש עומרים אינו שכחה ועומר א' בגודל שלש חשיב שכחה, ודחו חכמים, דא' הוא גדיש ושנים הם כריכות, וק', דמה דחו לו על ראייתו מהא דג' אינם שכחה.

ולהנ"ל ניחא, דכשהם ביחד הרי הם גדיש, אבל שנים אינם יחידה אחת, ולכן חשיבי כריכות, אבל בשלש נפרדים שדינם כשורה, התם השורה מאגדתם ומצרפתם ליחידה אחת של ג' עומרים, ולכן דינם כגדיש.

ומעתה א"ש פלוגתת ב"ה וב"ש, דפליגי גם בשיעור שורה וגם בשיעור גדיש, והכל נלמד מהדרשה דלגר וליתום, דכיון דכל מה דדיינינן את העומרים הנפרדים לגדיש הוא רק משום שיש בהם צירוף דשורה, וא"כ ע"כ דגם שיעור גדיש [כשהעומרים עדיין נפרדים זה מזה] וגם שיעור שורה תלויין בהדדי.

וא"ש דברי הרשב"ם, דמבואר דאף אם ג' נתמעט מדין גדיש, אכתי י"ל דלא יצטרפו עומר דסאתיים בהדי ב' עומרים להיות גדיש של ג', ולעיל הקשינו דאדרבה נימא דיצטרפו העומרים לגדיש להיות גדיש א', ובשלמא להצטרף לב' עומרים להיות לשורה מבואר הטעם דל"מ, דאין שורה מב' עומרים וגדיש, אבל להצטרף לגדיש למה לא יהני, ולדברינו א"ש בפשיטות, דשורה הוא המצרפם, וכמו שאם אינם כמין גאם דאינם כשורה שוב אינו גדיש, כמו"כ אם א' מהם הוא גדיש ג"כ לא יצטרפו לגדיש דכיון שאינם שורה, כבר אין מה לצרפם ליחידה א', ושוב אין כאן גדיש.

ומעתה נראה לחדש יותר, דבספרי מצאנו רק דג' אינו שכחה מדין גדיש, וכדהביא הרשב"ם בב"ב מהספרי, ונתבאר טפי במשך חכמה וכהנ"ל, וכן הביא המלאכת שלמה מהיראים וכ"ה בראב"ד בתו"כ קדושים [פ"א - ג'], אבל לא מצאנו כלל דרשה ד"עומר ולא שורה", אולם המקדש דוד הוכיח מהירושלמי שפי' דג' וד' מדין שורה ומוכרח דע"כ דאיכא מיעוט אחר, וכ' דזהו משום דדרשינן "עומר ולא שורה" אבל לא הביא שום מקור לדרשה זו בחז"ל.

ולדברינו י"ל דבאמת ליכא מיעוט בפנ"ע על שורה, אלא הכל ילפותא א', והיינו "עומר ולא גדיש", וכל מה דידעינן דג' חשיב שורה היינו מסברא דאין מה שיצרפם לגדיש אם אינם שורה, וממילא דידעינן שיעור שורה, ובין אם שכחם ביחד או דשכחם בזה אחר זה, השורה מצרפם להיות גדיש, ודו"ק, ומה שאמרו בירושלמי נידון כשורה או אינו נידון כשורה [כשאחד מתוך הג' הוא גדיש] ולא אמרו נידון כגדיש, היינו משום דהחיסרון שם הוא בעיקר הצירוף דלא נהיה לשורה, דאדרבה מצד הכמות יש כאן גדיש, והחיסרון הוא רק די"ל דשני העומרים אין מצטרפין להיות חלק מהגדיש.

## ה] מבאר דין עומר שיש בו סאתיים, דלכו"ע דינו כגדיש ולכו"ע צריך לרבותו מגזה"כ ד"לקחתו" כיון שבמציאות אינו אלא עומר אחד, ומבאר בזה את הגדר במה שאמרו "תורת גדיש עליו ותורת עומר עליו".

ומעתה מבואר יסוד דין עומר שיש בו סאתיים דלר"א ילפינן מ"לקחתו" ומצטרף בהדי ב' עומרים, ונראה דה"ה כשיש בו י' סאה אכתי יצטרף עם עוד עומרים לפוטרם משכחה, וכן אכתי בעינן למילף דהוא עצמו פטור משכחה מהך דרשה ד"לקחתו", דכל עוד שלא היו ב' עומרים נפרדים שאח"כ צירפם אינו גדיש, ובעינן דרשה ד"לקחתו" שהרי אם לכתחילה נעשה כעומר אחד הרי"ז עומר ואינו גדיש.

ומעתה נראה, דכו"ע מודו דלולי קרא ד"לקחתו" ודאי דעומר שיש בו סאתיים דאינו גדיש, דכיון דבמציאות אינו אלא עומר אחד שוב אינו גדיש, דגדיש הוא "איסוף של עומרים", ונראה עוד, דכו"ע מודי דקרא ד"לקחתו" בא לרבות עומר דסאתיים שנאמר בו דין מחודש שיהא ג"כ כגדיש מגזה"כ ד"לקחתו", דמסברא לא היה דינו כגדיש, וב' הדיעות בירושלמי פליגי לאחר הגזה"כ, דלר"א גם לאחר הריבוי אינו ככל גדיש, אלא הוי דין מיוחד בעומר שיש בו סאתיים דדינו כגדיש.

נמצאנו למדים דבשני דרכים יוצא העומר מכלל עומר לדונו בכלל גדיש, א] ע"י צירוף עומרים, ב] בשיעור סאתיים, דיש גדיש פשוט ע"י צירוף עומרים ויש גדיש מחודש בעומר בשיעור דסאתיים, והנפ"מ היא, דאם זה גדיש מחודש מגזה"כ, אז הגדר הוא שזה עומר עם דין גדיש, דסו"ס במציאות עומר הוא, ולכן אמרינן דרק כלפי עצמו הוא גדיש, דזה דינו, אבל כלפי אחרים הרי הוא עדיין עומר, ולכן מצטרף לשורה בהדי עומרים אחרים.

אולם החולקים על ר"א למדו דאיתרבי כגדיש ממש, ולא רק כגדיש מחודש מגזה"כ, ומה"ט אחרי הריבוי כבר יצא לגמרי מכלל עומר ותו לא מצטרף לשורה, שהרי כבר יצא מכלל עומר כלפי האחרים.

ונמצא דדברי ר"ה בסוגי' בב"ב, ד"תורת עומר עליו ותורת גדיש עליו", הן הן דברי ר"א בירושלמי, וכמו שהבאנו כבר מהר"ש, ושאלנו על הר"ש דלר"ה הרי"ז גדיש ולר"א אינו גדיש, ולהנ"ל א"ש, ועומק דברי ר"ה הם דכיון דהחידוש שיש בהך גדיש הוא שדינו כגדיש למרות שמצד עצם מציאותו הוא עדיין עומר, ואינו ככל גדיש שהוא צירוף של ב' עומרים, מה"ט נשאר דינו כעומר כלפי האחרים.

והן הן דברי הגר"א בשנו"א שדייק לשון המשנה "מפני שהוא כגדיש", והיינו ש"הוא" כגדיש דזה דינו, אבל זה דינו רק כלפי עצמו, ולא כלפי אחרים.

וא"ש נמי דאין סתירה בין ר"א לחכמים במשנה, דחכמים אמרו בהדי' דסאתיים מדין גדיש, ולהנ"ל א"ש דגם ר"א מודה לזה, וא"ש נמי דברי הרשב"ם שהביא דרשה ד"לקחתו" ושוב פי' מדין גדיש, דהכל חדא.

ובעיקר דברינו דגם מיעוטא ד"לקחתו" תלוי בטעם דע"י זה הוי "גדיש", ואינו כפשוטו משום שא"א ליטלו, העירני בזה הרה"ג ר' ישראל טופיק דמוכח כן מהא דלקמן [פ"ו-מ"ז], דקמה שדופה ויבשה דינה נמי כלחה שאם אז היתה ראויה לעשות סאתיים לא הוי שכחה, וצ"ב מ"ט אמרינן רואין. ועי' בר"ש סיריליאו [בירושלמי שם] שפירש דהיינו משום שכל זמן שמחוברת עדיין יכולה להתברך. ועכ"פ מוכח מזה דטעמא ד"לקחתו" אינו כפשוטו משום שא"א ליטלו עוד, דא"כ הכא כשהיא יבשה ודאי לא שייך האי מיעוטא, ומוכח דעיקר טעם המיעוט היינו משום דכמות כזו של קמה נחשבת כגדיש, ובזה יש מקום לומר שתלוי בכמות השבולים, ולהכי מועיל מה שיכולה להתברך.

ועי' להלן [סי' כ'] מה שביארנו עוד בזה בענין שכחת קמה, ועי' עוד להלן [סי' כ"א] שהבאנו הוכחה שכל הדרשה של "לקחתו" הוא רק לרבותו בכלל גדיש, ולהכי לא שייך דרשה זו באילן.

## ו] ביאור טענת ר"ג דעדיף ב' עומרים מעומר א', אף דמודה לחכמים דסאתיים מדין גדיש הוא, וביאור תשובת חכמים לר"ג.

והנה, בדין סאתיים נחלקו ר"ג וחכמים אם גם בב' עומרים הדין כן או לא, ולחכמים בעינן עומר א' דרק אז דינו כגדיש, ולר"ג גם בב' עומרים אמרינן כן, ובפשוטו היה אפשר לומר דלדעת ר"ג אינו כגדיש וזה רק דין "ולקחתו", והיינו שר"ג למד דרשה ד"לקחתו" כפשוטו, שאינו גילוי בגדרי גדיש כלל, רק דין בפנ"ע הוא, וא"כ אין נפ"מ בזה בין עומר א' לב' עומרים, וא"ש פלוגתתם.

אולם תמוה, דר"ג הוכיח לחכמים דב' עומרים עדיף מעומר א' והודו לו חכמים, וההוכחה היתה מג' עומרים דאינם שכחה אף דעומר א' בגודל ג' עומרים חשיב שכחה, ואם ר"ג יליף מ"לקחתו" א"כ למה בעי לזה הוכחה, הרי מעיקרא ליכא הלכה שיהיה דוקא עומר א' בדין שכחה דסאתיים, שהשיעור הוא בשכחה ולא בעומר, וכמו דא' אינו ב"ולקחתו" ה"ה ב', ומה הוצרך להוכיח בק"ו דין שנים מדין אחד, הרי תרוייהו חדא מילתא נינהו.

ונראה דמוכרח מזה דגם ר"ג מודה דמדין גדיש הוא, ולכן הסברא היא דבעינן שיהיו אסופים ביחד כמו בכל גדיש, ושפיר בעינן למילף ב' עומרים מעומר א', וכוונת ר"ג להוכיח דב' עומרים חשיבי טפי גדיש מעומר א' היפך מסברת חכמים.

וההוכחה של ר"ג היא, דכל הטעם דג' עומרים אינם שכחה אף דעומר א' בשיעור ג' הוי שכחה, הוא משום דגדיש בעי איסוף של עומרים, ובג' עומרים נפרדים איכא עכ"פ חפצא של עומרים, ונוכל לדונם כהדדי לאשוויי דין גדיש, אבל כשיש עומר א' אין בו תורת גדיש, והשתא שפיר הוכיח בק"ו, שאם סאתיים איתרבי מגזה"כ דחשיב כגדיש אף בעומר א' כש"כ בב' עומרים.

ונראה דחכמים מודים לר"ג דג' עומרים חשיבי גדיש טפי, ופירכתם לר"ג היא "תאמר בשני עמרים שהם ככריכות", והיינו דלא באו לחדש דא' חשיב גדיש טפי משלשה, אלא כוונתם דמ"מ בשנים ל"ש דין גדיש, והיינו, דכל מה דג' דינם כגדיש היינו משום שהשורה מצרפם, לא כן בשנים שאין שורה לצרפם.

## ז] מבאר דין עקורה ואינה עקורה שאינם מצטרפין [פרק ו' משנה ט'], ודן אי שכחת עומרין ושכחת קמה שני דינים נפרדים נינהו, ומוכיח מכאן ליסוד הנ"ל בשי' ר"ג.

ובעיקר מה שנתחדש הכא בסברת ר"ג בסאתיים שאינו כפשוטו מטעמא ד"לקחתו" שאינו ניטל ביחד בפועל, העירני בזה הרה"ג ר' ישראל טופיק דכן מוכח מהא דתנן לקמן [פ"ו-מ"ט] בסאה עקורה וסאה שאינה עקורה שאינם מצטרפין, ובירושלמי [שם] מוקי לה כר"ג. ולכאורה תמוה מ"ט אינם מצטרפין, דהא מ"מ אינו יכול ליטלם כאחת, וע"ע בספר שערי אמונה [שם] שהעיר בזה מ"ט דר"ג.

ובקרית ספר [פ"ה מהל' מתנו"ע] כ' דזהו משום דעל כל חד לחודיה הוא דקאמר קרא דליהוי שכחה, וכוונתו דשכחת קמה דשכחת עומרין נאמרו בשני פסוקים, וא"כ אינם שייכים זה לזה, וכ"כ בתורת זרעים [פ"ו-מ"ו] דשכחת קמה ושכחת עומרין הם שני דינים. אולם אין דבריהם ברורים כ"כ, דמהא דתנן [פ"ו-מ"ח] דהקמה מצילה על העומר משמע שאינם ב' ענינים נפרדים, וגם יש להעיר דשכחת סאה עקורה אינה מדין שכחת עומר, דכבר דנו המפרשים דדין עומר חייל רק כשמכניסן לעימור.

ואמנם לפי דברינו הנ"ל, דגם לר"ג הוי המיעוט דסאתיים רק משום דעי"ז מיקרי גדיש, ואינו משום שבפועל אינם ניטלים, שפיר י"ל דעקורה ושאינה עקורה אינם מצטרפין, ואין עליהם שם של גדיש אחד, ומה"ט הוי שכחה.

## ח] ביאור נוסף בטענת חכמים לר"ג, ומבאר למה דינא דר"ה בב"ב [דעומר דסאתיים מצטרף לג'] מרומז בדברי חכמים [וכדביאר הגר"א].

והנה, הבאנו מהגר"א בשנו"א במשנה שכתב דסברת ר"ה בב"ב ד"תורת עומר עליו ותורת גדיש עליו" מדוייק בדברי חכמים, שאמרו חכמים לר"ג "מפני שהוא כגדיש", ובלשון זה משמע שהוא גדיש כלפי עצמו ועומר כלפי אחרים ושפיר מצטרף אליהן להיות שורה א', ויש להעיר דמה שייך דינו של ר"ה לפלוגתת חכמים ור"ג, ולמה מרמזי חכמים לסברא זו.

ונראה דר"ה למד ביאור נוסף בטענת חכמים, שאין הדגש רק על השנים שאין דבר המצרפם, וכדביארנו לעיל, אלא כוונתם היא, דבשלש דדינם כגדיש, התם הביאור הוא דכיון דסתם גדיש הוא גדיש של עומרים, א"כ אמרינן דאיתרבי מגזה"כ דג' מצטרפין להיות גדיש של עומרים אף דעדיין לא נאספו, אבל בגדיש של סאתיים, התם הרי"ז גדיש מחודש מגזה"כ, והגדר בחידוש, שהוא גדיש כלפי עצמו אף דביסודו הרי הוא עומר, והנפ"מ שמצטרף לעומרים לשורה אחת.

ולפי"ז יש לבאר תשובת חכמים לר"ג, והיינו דרבנן ג"כ מודים דאיכא שם גדיש טפי ע"י דאיכא כמה עומרים, וכמו שהוכיח ר"ג מהא דאחד שהוא כשלשה הוי שכחה, אלא דס"ל דכל מעלה זו שייכא כשהוא גדיש הנעשה ע"י עומרים נפרדים, שהוא גדיש של עומרים, אבל בגדיש דסאתיים אין מעלה כזו, וא"כ, כשיהיה סאתיים מב' עומרים אין סיבה להחשיבו כגדיש יותר מעומר א' שיש בו סאתיים, וכל החידוש שמצרפים עומרים נפרדים לדונם כגדיש לא שייך לדין גדיש דעומר דסאתיים, וזהו שמרמזים חכמים לר"ג "דתורת גדיש עליו ותורת עומר עליו", ואין זה ככל גדיש, וממילא א"א למילף מזה שגם ב' עומרים שיש בהם סאתיים יחד מצטרפין להיות כגדיש.

# סימן כבגדר "שכחת קמה", ובדין קמה שיש בה סאתיים.

א] תמה במקור לדין סאתיים בשכחת קמה, היאך ילפינן ליה משכחת עומרין, ולמה בעינן סאתיים בקמה אחת. ב] מביא חידוש של ה"משנה ראשונה" דזמן חלות המצוה בשכחת קמה הוא בזמן העימור, ומוכיח כן מדיוקו של המשך חכמה בעיקר דרשה דשכחת קמה. ג] מבאר עוד בדברי המשך חכמה שרואים בקמה את העומר שעתיד להיות, ומוכיח כן מביאורו של הרש"ס במיעוט דקוצר לשחת, ומבאר בזה איך שייך דין "עומר ולא גדיש" בשכחת קמה.

## א] תמה במקור לדין סאתיים בשכחת קמה, היאך ילפינן משכחת עומרין, ולמה בעינן סאתיים בקמה אחת.

לעיל [סי' י"ט] ביארנו דין "סאתיים אינו שכחה" בעומרים, והנה, גם בשכחת קמה נאמרה הלכה זו דסאתיים אינו שכחה, וכמבואר במשנה ז', ועי' רע"ב דכתב דילפינן כן בהיקש משכחת עומרים דשיעורו בסאתיים, וכתב ה"משנה ראשונה" דלפי הטעם דסאתיים אינו בכלל "לקחתו" א"צ ללמוד מעומר לקמה, דכמו דעומר אינו ב"לקחתו" ה"ה קמה, ורק לטעם דבסאתיים הוי גדיש צריך ללמוד, שהרי קמה אינו גדיש, ולכך צריך ילפותא.

ולפי"ז תמה המ"ר על הרע"ב, דבמשנה ו' למד דין סאתיים מקרא ד"לקחתו", ובמשנה ז' כתב דצריך ילפותא מעומרים לקמה, וזה סתירה, [ובעיקר דברי המ"ר עי' בשערי אמונה למרן הגרח"ק [מ"ז] מה שהעיר בזה מהירושלמי בשם ר' יונה, עיי"ש].

ולדברינו לעיל [סי' י"ט ס"ק ה'] ניחא, דגם לר"א דיליף מ"לקחתו", אין זה ילפותא בפנ"ע אלא גילוי בדין גדיש, וכמו שנתבאר, ולכן גם להך מ"ד זו צריך ללמוד בילפותא.

אולם בעיקר דין זה של שכחת סאתיים בקמה צ"ע, דמהו הילפותא מעומר, דהתם נתמעט משום דחשיב גדיש, ובקמה הרי לא שייך תורת גדיש, ושו"ר שכבר עמד בזה בערוה"ש [סי' י' ס"ק ו'], וע"כ צ"ל דלענין קמה הוי זה דין שיעור בעלמא.

ולפי"ז איכא הכא תמיהא רבתי, דאחרי שלמדנו דבקמה ליכא שכחה בסאתיים אע"פ שאין בה תורת גדיש, נקיש הך דין שיעור שוב לשכחת עומרים, ונימא דאינם שכחה אף אם לא חשיבי גדיש, דמאי גריעי עומרים מקמה, וגם בב' עומרים נפרדים יהיה דין דסאתיים אינו שכחה [דטעמא דבעי סאתיים בעומר אחד הוא כדי שיהיו גדיש, וכדברי חכמים]. ולאידך גיסא, כיון דבשכחת עומרין לא אמרינן כן, ונתמעטו רק אם נידונים כגדיש, תיקשי איך אמרינן כן בקמה דילפינן מעומרין, ואיך יתכן דב"נלמד" יהיה דין שאינו ב"מלמד".

ויתרה מזו, בתורת זרעים הוכיח מהרמב"ם בפי' המשנה [במשנה ח'] דסובר דצריך סאתיים בקמה אחת, ולא סאתיים בב' קמות, והיינו כחכמים דר"ג דצריך סאתיים בעומר א', וכן מפורש נמי ברש"ס, וזה תימה, דהא כל מה דבעי עומר א' הוא משום דמדין גדיש אתינן עלה, וכדפירשו חכמים, והרי הקמה אינה גדיש וע"כ שזה רק שיעור בשכחה דליכא דין שכחה בסאתיים, וא"כ למה צריך להיות בקמה א'.

עוד יש לעיין, דלא איתברר מה מיקרי "קמה אחת" לענין הסאתיים.

## ב] מביא חידוש של ה"משנה ראשונה" דזמן חלות המצוה בשכחת קמה הוא בזמן העימור, ומוכיח כן מדיוקו של המשך חכמה בעיקר הדרשה דשכחת קמה.

והנראה בזה, דהנה לעיל [פרק ד' משנה ו'] נחלקו ר"י ורבנן אם נתגייר לאחר קצירה לפני עימור אי איתיה בכלל שכחת עומרין, דרבנן סברי דכיון דליתא בכלל שכחת קמה ה"ה דליתא בכלל שכחת עומרין, דהוקשו אהדדי, ור"י חולק, והוסיף ר"י "שאין השכחה אלא בשעת העימור", והק' ה"משנה ראשונה" דלשון זה תמוה, שהרי ודאי מודה ר"י דאיכא שכחת קמה.

ובישוב קושי' זו כ' המשנה ראשונה שם לחדש, דבאמת מצות שכחה ד"לא תשוב" ומצות "עזיבה" חלים רק בזמן העימור, דעל אותה שעה הזהירה תורה שלא יקח את מה ששכח בשעת הקציר ובשעת עימור, וכיון שהוא ישראל בזמן חלות המצוה הרי הוא חייב, ולפ"ז, לדעת ר"י חייב גם על שכחת קמה דהיה בזמן גיותו.

והוסיף, דרבנן מודי לעיקר האי חידוש, רק דסברי דכיון דנהיה שכחה כבר בזמן גיותו, לא חיילא המצוה עליו אח"כ.

ונראה להוסיף, דעיקר הריבוי דשכחת קמה ילפינן מקרא יתירא "בשדה", וביאר בזה המשך חכמה [כי תצא, כ"ד-י"ט], דהגדר בדרשה היא שהרי"ז כאילו כתוב בקרא תרתי, א] "כי תקצור קצירך בשדה ושכחת עומר", ופירושו, שכחה מלקצור, ב] "ושכחת עומר בשדה", ופירושו, שכחת עומר.

ומתוך דבריו אנו רואים דהשכחה מתיחסת לעומר גם בשכחת קמה והיינו ששכח את ה"עומר" מלקצרה, ומבואר כהנ"ל, דכל המצוה הוא רק בעומר בזמן איסוף העומרים, רק דיש שני זמנים של החלות שכחה.

## ג] מבאר עוד בדברי המשך חכמה דרואים כבר בקמה את העומר שעתיד להיות, ומוכיח כן מביאורו של הרש"ס במיעוט דקוצר לשחת, ומבאר בזה איך שייך דין "עומר ולא גדיש" בשכחת קמה.

ונראה די"ל עוד בביאור הדבר, דהקמה עצמה חייל בה שם שכחה על שם העומר שעומד להיות בסוף, דכיון דעומד לעימור, שוב אנו רואים בו עכשיו את העומר של אח"כ, ולכן נעשה שכחה כבר עכשיו, וזה ביאור הך דרשה, דבזמן הקצירה שכח עומר, ודו"ק.

ונראה דזהו נמי הביאור בדין קוצר לשחת, דאף דלא נתנו לבהמה אלא קצרו ע"מ לתת לבהמה, אין בו דין שכחה, וכמבואר להלן [פ"ו משנה י' ובירושלמי], ועי' בר"ש סיריליאו דהביאור בזה הוא, דכיון דאינו עומד לעימור, שוב אין בו דין שכחה, וקשה, דמ"מ הרי שייכא ביה שכחת קמה, ולמה בעינן עומד לעימור עכשיו בשעת קצירה, וע' ברש"ס שביאר "דעומר כתיב", ותמוה דמאי קאמר, דהא עומר כתיב על שכחת עומר, והכא הנידון הוא על שכחת קמה, ואין לומר משום שהוקשו אהדדי, ומי שאין לו שכחת עומר אין לו גם שכחת קמה, שהרי הכא שייך בו עימור, ולא מופקע מדין עימור, ונראה דלדברינו הנ"ל א"ש טובא, דגם הקמה אתינן עלה מצד העומר שעתידה להיות, וזו הוכחה גדולה ליסוד הנ"ל, דעיקר דין שכחה תלוי בעימור.

ומעתה מתיישב הכל, דלעיל תמהנו דאיך מגדירים ומה מיקרי קמה א' לענין הדין דקמה שהיא עצמה יש בה סאתיים דאינה שכחה, ועפ"י הנ"ל נראה, דקמה שעומדת בקירוב מקום כזה שבדרך כלל צריך להיות בסוף לעומר אחד, זה כבר מיקרי קמה אחת, דלהנ"ל הכל נמדד כפי העומר דאח"כ, ולפי"ז כשיש במקום זה שיעור סאתיים, שוב לא עומד להיות עומר רק גדיש, ושפיר נתמעט מדרשה ד"עומר ולא גדיש", אף דכעת היא עדיין קמה, ודו"ק.

ויש הוכחה ברורה ליסוד דברינו, והעירני לזה הרה"ג ר' ישראל טופיק, דהנה, להלן [סי' כ"א] הבאנו מהמהר"י קורקוס [פ"ה מתנו"ע הכ"ב] דמפרש בדעת הרמב"ם דחלוק דין שכחה באילן דגם סאתיים הוי שכחה, ומבאר המהר"י קורקוס הטעם משום שלא שייך התם טעמא דגדיש, והק' ע"ז היעב"ץ בספרו לחם שמים [לקמן פ"ז-מ"א] דמאי שנא משכחת קמה דנוהגת בסאתיים אעפ"י שלא שייך התם טעמא דגדיש.

ועפ"י המבואר כאן מיושב דעת המהר"י קורקוס, דבאמת צריך שיהא דוקא גדיש, והא דבקמה תליא שכחה בשיעור סאתיים, ואמרינן סאתיים אינה שכחה, היינו משום שראויים לגדיש, ובאילן דלא שייך זה אין דין סאתיים, וגם יותר מסאתיים הוי שכחה.

## ד] מוכיח עוד כהמשנה ראשונה דשכחת קמה תלויה נמי בעימור, ומבאר בזה עיקר שיעורא דשכחת קמה.

והנה בעיקר דברי המ"ר לענין שכחת קמה דתלויה נמי בעימור, יש לציין דלכאו' מבואר כן בהדי' מדברי הרמב"ם, דבהל' מתנו"ע [פ"ב ה"ט] כ' פלוגתא דר"י ורבנן, וכ' דרבנן ס"ל דפטור משכחה אעפ"י שאינה אלא בשעת העימור, וצ"ע דהא איכא גם שכחת קמה, וכבר העיר שם במשנה ראשונה בדברי הרמב"ם, ואכן הרמב"ם בפי' המשנה [פ"ד-מ"ו] מפרש פלוגתא דר"י ורבנן באופ"א, וס"ל דרבנן דפטרי משכחה, אע"ג דהויא בשעת עימור, דילפי מלקט ופאה, דהוו בשעת קצירה, וכל שאינו בחיובי הקצירה אינו בחיוב העימור, ומדהוצרך למילף לרבנן מלקט ופאה, ולא יליף משכחת קמה, משמע דאכולהו קאי, ושכחת קמה ג"כ מיקרי חיוב של שעת עימור, וכבר העיר בזה הדרך אמונה ע"ד הרמב"ם שם, דלפי דבריו מתבאר גם מש"כ בפי' המשנה, וע"ד המשנה ראשונה.

והעירני בזה עוד הרה"ג ר' ישראל טופיק, דמכמה מקומות ברמב"ם מבואר האי חידוש, דכן משמע מלשון הרמב"ם בפי' המשנה [פ"ד-מ"ז], עיי"ש שכ' לפרש מתני' "הקדיש קמה ופדה קמה חייב" בלקט ופאה, ו"הקדיש עומרין ופדה עומרין" פי' דחייב בשכחה, וכבר תמה המשנה ראשונה שם בלשונו למה לא פי' גם רישא דחייב בשכחה, [דבודאי הרי כן הדין], ועיי"ש בתירוצו דנקט ברישא לקט ופאה דחיובם בשעת קציר, וקמ"ל דחייב בהם, ואכתי צ"ע דבשכחה נמי איכא שכחת קמה שמתחייב כשקצר, ועפ"י הנ"ל מיושב, דעיקר השכחה תלוי בעימור.

וכן משמעות דברי הרמב"ם [פ"א מתנו"ע ה"ה] שכתב דין שכחה בעומרין, ואח"כ כ' דנוהגת בהם אפי' טחנו ואפאו מריבוי', ואח"כ [ה"ו] כ' "כשם שהשכחה בעומרין כך היא בקמה", וסתימת לשונו משמע דעיקר דין שכחה הוי בעימור, וכנ"ל, דאל"כ כיון דנתרבה דבקמה ג"כ איכא דין שכחה היה צ"ל הרמב"ם דין זה ברישא, שהקמה ג"כ חייבת בשכחה, וע"כ כמו שנתבאר דעיקר דין שכחה נאמר על עומרים. וזהו ביאור לשון הרמב"ם "כשם שהשכחה בעומרין כך היא בקמה", ולכאורה צ"ב מה מעלת העומרין טפי מקמה, ויתכן דכ"כ משום שבקרא כתיב עומר, אך לפי הנ"ל מיושב היטב, דעיקר דין שכחה תלוי בעימור, וע"ז כ' הרמב"ם דאפ"ה חייל דין שכחה גם בקמה, [וכמו שנתבאר בס"ק ג' דגם קמה עומדת לעומרים, וחשיבא כשכחת עומרים].

וכן משמעות דברי הרמב"ם בספר המצוות [עשה קכ"ב] שכתב "להניח עומר שכחה", וכן בל"ת [רי"ד] כתב "שהזהירנו מקחת עומר השכחה", וכן הוא לשון הסמ"ג [עשה ק"ס], ומבואר לפי הנ"ל, שעיקר דין שכחה תלוי בעימור.

ועפ"י הנ"ל יש לבאר שיעור שכחת קמה, דלא מפרש במתני' מהו השיעור, ויעויין בתוס' אנשי שם [פ"ו-מ"ה] שהעיר בזה, דלכאו' היה צ"ל דהשיעור ג' שבולים, דהא ילפינן דשלש אינם שכחה, ויהא כלקט ופרט, אכן מוכח שאינו כן, דא"כ מה צריך דין סאתיים בקמה, הא כל טפי משלשה אינם שכחה. וכתב דצ"ל דזהו משום דילפינן משכחת עומר, ומה"ט תלוי בשיעור שיכול לעשות ממנו ג' עומרים, ולא בג' שבולים, וע"ע שם שהביא מדברי הגר"א דאינו כן, ובקמה רק בסאתיים אינה שכחה. והעירני בזה הרה"ג ר' ישראל טופיק דהטעם לשיטות אלו מבואר היטב עפ"י הנ"ל, דכל השכחה בקמה היא משום שראויה להיות עומר, והוי שכחה מחמת העומר שבקמה, ולכן שיעורו או לפי ג' עומרין או לפי סאתיים [ומשום שאין כאן כמה עומרים בפועל, ולכן נקרא גדיש רק בסאתיים].

# סימן כ"אשי' הרמב"ם והר"ש בסאתיים באילןבמשנה ריש פ"ז.

א] דרכו של המהר"י קורקוס בשי' הרמב"ם בסאתיים באילנות, ודעת הר"ש בביאור תוספתא. ב] דרכם של המשך חכמה והתו"ז ברמב"ם, ותוספת ביאור במהר"י קורקוס.

## א] דרכו של המהר"י קורקוס בשי' הרמב"ם בסאתיים באילנות, ודעת הר"ש בביאור התוספתא.

בדין שכחה דסאתים באילן מצאנו סתירה ברמב"ם, דשי' הרמב"ם [פ"ה מהל' מתנו"ע הל' כ"ב] דבשכחת אילן אף דיש בה סאתיים הוי שכחה, אולם להלן ברמב"ם [שם הל' כ"ד] מבואר שאם שכח "אילן שיש לו שם" דאינו שכחה וזה דוקא בלא התחיל בו, אבל בהתחיל בו כבר לא מהני מה שיש לו שם שלא תחול בו שכחה, והוסיף בזה הרמב"ם [שם] דבכה"ג מהני סאתיים להציל משכחה.

הרי דהרמב"ם סותר משנתו מהלכה כ"ב שכתב דסאתיים אינו מציל בשכחת אילן, ועי' בכס"מ הלכה כ"ד שכ' בשם המהר"י קורקוס דסאתיים מהני רק בזית נטופה, דאף דהתחיל בו ומאבד פירסומו, אבל סאתיים מהני להחזיר פירסומו, וזה כוונתו בהל' כ"ד, אבל דין סאתיים דשכחה לא נאמר בו כלל וזהו כוונתו בהל' כ"ב, וכבר הביא המהר"י קורקוס בהל' כ"ד שכן שי' הר"ש במשנה ב' בדעת התוספתא.

ועיי"ש במהר"י קורקוס הל' כ"ב דהוסיף, דדין סאתיים הוא מדין "עומר ולא גדיש" וזה לא שייך באילן כלל, וכן מבואר בסמ"ג [ל"ת רפ"ח], ולכאו' ק' דאיכא טעם אחר מצד "לא תשוב לקחתו", [ועי"ש במהר"י קורקוס שהביאו וכתב דלא שייך באילן, ולא ידעתי למה], ונראה דמכאן הוכחה לנתבאר לעיל [סי' י"ט] דגם דרשה ד"לא תשוב לקחתו" מהלכות "עומר ולא גדיש" הוא, ולהכי לא שייך באילן, וא"ש.

ועי' בספרי כי תצא [כ"ד -כ'] דילפינן גזירה שוה מ"לגר וליתום", דמה שכחת תבואה ליתא בסאתיים, ה"ה דשכחת אילן ליתא בסאתיים, ובספרי דבי רב על הספרי שם הק' מכאן על הרמב"ם, ולמהר"י קורקוס א"ש, ואדרבה, לדבריו א"ש הא דבעינן ילפותא ודין חדש של סאתיים באילן, והיינו משום שאין זה הך דין סאתיים דמצאנו בכל שכחה, דהכא אינו גדיש, וע"כ דהוא דין מסויים באילן שיש לו "שם", דסאתיים הוא שיעור חשיבות להעמידו בפירסומו אף דהתחילו בו.

אולם ב"משנה ראשונה" [פ"ז -מ"א] ובתורת זרעים [שם] תמהו ע"ד המהר"י קורקוס מהרמב"ם לעיל הל' כ' דמיירי בצירוף מחובר ותלוש לסאתיים דלא מהני, והביא גם לענין אילן דסאה מחוברים וסאה תלושים לא מצטרפים, ומפורש דיש דין סאתיים לענין אילנות.

ונראה ליישב עפ"י מה שיש לדייק ברמב"ם שם, דז"ל, "שכח סאה תבואה עקורה [תלושה] וסאה שאינה עקורה אין מצטרפין, אלא שניהם שכחה, וכן בשום ובבצלים, ובפירות האילן אם שכח מקצתן בקרקע ומקצתן תלוש ובשניהם סאתיים אין מצטרפים אלא שניהם שכחה", וק' דכמו שכ' "וכן בשום ובבצלים" הול"ל "וכן בפירות האילן" ולמה הוצרך לחזור על ההלכה מחדש, ועו"ק דבאילן הדגיש הרמב"ם "מקצתן בקרקע ומקצתן תלוש", ולא הדגיש כן בתבואה, ומ"ש.

ולמהר"י קורקוס א"ש, דכאן באילן אין זו הלכה פשוטה של סאתיים, ונאמרה הלכה זו רק באילן שיש לו שם מפורסם, והיה ס"ד שמהני צירוף תלושין ומחוברין גם לדין סאתיים דאילנות שבא להעמיד פירסום האילן, ולפי"ז כל הס"ד דמהני צירוף הוא רק כשהתלושים הם מאותו אילן עצמו ושייכי לה דאל"כ ליכא ס"ד דיהני להעמיד פירסומו של אילן זה, ואין זה כדין סאתיים דתבואה שאין שייכות מסוימת בין הסאה התלושה לחברתה המחוברת, ולהכי הדגיש כאן "מקצתן", והיינו משום שכל השכחה שייכא לאילן א' וזה "מקצת" מתוך הך שכחה, ולכן חזר הרמב"ם על כל ההלכה באילנות, שזה דין אחר בגוונא אחרת.

## ב] דרכם של המשך חכמה ותו"ז ברמב"ם, ותוספת ביאור במהר"י קורקוס.

והתורת זרעים ביאר דעת הרמב"ם באופ"א, ולדבריו הרמב"ם חולק על הר"ש, וכבר קדמו בדרך זה במשך חכמה [כי תצא כ"ד-כ'], והוסיף בזה ביאור, דלשי' הרמב"ם משכחת לה שכחה בב' דרכים, א] כשלא התחיל לבצור באילן, והתם השכחה מתיחסת לכל האילן ולא לפירות עצמם, ב] כשהתחיל, דבכה"ג ודאי דלא שכח את האילן שהרי התחיל בו, ואז השכחה מתיחסת לפירות עצמם, ודין סאתיים הוא מדין "עומר ולא גדיש" וזה לא שייך כלפי האילן עצמו אלא כלפי פירות האילן, ועפי"ז יש לחלק, דבהלכה כ"ב מיירי בלא התחיל, וזה שכחת האילן, ובהלכה כ"ד ובהלכה כ' מיירי בהתחיל, וא"ש כל דברי הרמב"ם.

והוסיף המשך חכמה, דדינא דאילן דיש לו שם ופירסום הוא איפכא, ודווקא בשכח את כל האילן הוא דמהני חשיבות האילן, אבל בהתחיל בו דאז השכחה מתייחסת לפירות, התם כבר ליכא מעלת חשיבות האילן, שהרי בפירות עצמן ליכא שום פירסום וחשיבות, וזהו שהביא הרמב"ם ב' הלכות הללו בהדי הדדי.

[ובעיקר דבריהם דאיכא ב' דיני שכחה, ותלוי אם התחיל או לא התחיל, ע"ע בתוספתא סוף פ"ג והובא בר"ש להלן סוף פ"ז וכן ברמב"ם פ"ה הל' כ"ו, ומבואר דגדרי "לא תשוב" משתנים כשהתחיל, ואכתי יש לעיין אם זה שייך לנידון זה או לא.]

אולם אכתי יש לעיין בכל דבריהם, דלפי דרכם ברמב"ם ק' למה לא הדגיש הרמב"ם בהל' כ' בצירוף מחובר ותלוש דמיירי באופן שהתחיל את האילן, ואדרבה, הרמב"ם לא הזכיר את כל החידוש ד"התחיל בו" עד הל' כ"ד, ומשמע דכאן מיירי גם בלא התחיל, ועו"ק כדהקשינו לעיל על לשון הרמב"ם שחזר על דין צירוף באילן בפנ"ע וכן קשה מהו הלשון "מקצתן" [דאין לומר כמו שנתבאר לעיל לדעת מהריק"ו, דרק לדבריו יש מעלה בזה שבאים מאילן אחד, ודו"ק].

ונראה דהרמב"ם בא להדגיש דע"כ כאן מיירי בשכחה אחת, דבתבואה י"ל דכל סאה שכח בפנ"ע, וכאן מדגיש הרמב"ם "מקצתן וכו'", והיינו שזה מקצת מהך שכחה עצמה, שחלקו במחובר וחלקו בתלוש ונשכחו בב"א, ולא שכח כ"א בנפרד, והכא קס"ד דאף דבאילן הוי שכחה גם כשיש בו סאתיים, דבאילן לא שייך גזה"כ ד"עומר ולא גדיש" ורק בהתחיל בו חיילא בשכחה תורת שכחת פירות ושייך בו גזה"כ ד"עומר ולא גדיש", אבל הכא דחלק מהשכחה הוא שכחת פירות, דחלקו בתלוש, בזה היה ס"ד דמצטרפי פירות המחוברין לדונם כשכחת פירות לענין שיהיה בתלושין שכחת סאתיים, ואף דכלפי מחוברין עצמן חשיבי כשכחת אילן, היה אפ"ל דכלפי התלושין ששכחם בהך שכחה מיקרי שכחת פירות, ויש כאן סאתיים, ומה"ט הוצרך הרמב"ם להדגיש בדין פירות האילן דכיון דמקצתן מחוברין אין מצטרפין כלל, וגם התלושין הוו שכחה.

וסברא כעין זו מצאנו בדין עומר שיש בו סאתיים דחשיב גדיש ולא עומר, ואפי"ה יש לצרפו ולהחשיבו כעומר לענין צירוף בהדי עוד ב' עומרים שיהיו שכחת ג', ותורת גדיש עליו כלפי עצמו ותורת עומר עליו כלפי האחרים וכמבואר בב"ב ע"ב, וה"ה היה מקום לומר בנד"ד.

ונראה דעפ"י דבריהם אפשר להבין יותר את חידושם של המהר"י קורקוס והר"ש, דדבריהם אינם מבוררין כל הצורך, דאיך אמרינן דאילן שיש לו "שם" מאבד שמו ופירסומו כשהתחיל בו, ואילן שיש בו סאתיים אין לו חשיבות שיזכרנו, אבל תרוויהו בהדי הדדי מצטרפין, וצ"ב דמהו הצירוף בזה.

וי"ל דיש ב' גדרים שונים כשבאים לדון בעיקר החפצא של פירות מחוברין לאילן ותלוי אי התחיל לבוצרן או לא, דמצד א' יש לדון את הפירות כבטלים לאילן וכיחידה א' עמו, דהפירות והאילן ביחד מוגדרים "כאילן של פירות" ולא רואים כאן כל פרי ופרי בפנ"ע, ומאידך גיסא יש לדון ולומר דאין הפירות בטלים לאילן, ורואים כל פרי כעומד בפנ"ע על האילן.

ונראה דבהתחיל לבצור כבר אינו "אילן של פירות" שהרי כבר בצר חלקו, אבל כשנשאר בו שיעור חשוב גם אחרי שהתחיל בו, לא פקע ממנו שמו ואכתי יש כאן חפצא של "אילן של פירות" וכל דלא פקע הימנו הך "שם" אמרינן דכל פרי בטל להך "אילן של פירות", ואז אינם נידונים בפנ"ע, וכיון ששמו ופירסומו של האילן אינו מתיחס לפירות בפנ"ע, לכן אמרינן דהדין דאילן שיש לו שם אין לו שכחה הוי בחד מתרי גווני, א] שלא התחילו בו, ב] אם התחילו בו שיהיה לו עכ"פ חשיבות דסאתיים, דבזה לא פקע שם אילן מהפירות.

# סימן כבבמחלוקת רש"י ותוס' בפלגינן בכותב כל נכסיו ושייר,משנה בפאה [פרק ג משנה ח] - [גיטין ח - ט].

**פרק א <> תחילת הסוגי', סברת מדנחית לשיורי', ובקנין בדבר שאינו מסויים. <>** ב' מחלוקת בין ר"מ לר"ש <> מבאר סברת "מדנחית לשיורי'" – ושיטת רש"י במסקנה הסוגי' מצד כרות גיטא. <> פלוגתת רש"י ותוס' בדין קנין שאינו מסויים. <> בחילוק בין שטר לכל הקנינים. <>

**פרק ב <> שיטת התוס' למה בעינן פלגינן בשטרות. <>** מוכיח דחוץ ממה דרש"י והתוס' פליגי בדין קנין שאינו מסויים, פליגי עוד בעיקר פלוגתת ר"מ ור"ש בפלגינן. <> ביאור בדברי התוס' למה לא קאי "כל נכסי" על עבד בעצמו. <> ביאור בפלוגתת ר"ש ור"מ בפלגינן דיבורו בשי' התוס', ומבאר למה רש"י אינו יכול לפרש כן. <> תוספת ביאור בדרכו של התוס' – שאינו ספק כללי בכל הלכות דיבור. <>

**פרק ג <> שיטת רש"י בהנ"ל – ושורש פלוגתתם, ופלוגתת ר"מ ור"ש בהנך ב' דרכים. <>** ביאור שי' רש"י בדעת ר"מ, וביאור פלוגתת ר"מ ור"ש בפלגינן דיבורו לשי' רש"י. <> מבאר למה תוס' אינו מפרש כרש"י, ומבאר למה כשמקנה כקנין אינו מסויים, שזה חשיב ביטול בכח השטר [ומיישב קושי' תוס' על רש"י ממוכר חצי שדה]. <> ביאור בפלוגתת ר"מ ור"ש בפלגינן דיבורו לשי' רש"י. <>

**פרק ד <> פלוגתת הרא"ש והראב"ד כשיש עוד מטלטלין. <>** בדברי הרא"ש ובדברי רעק"א דמיירי כשאין עוד מטלטלין, דכשיש מטלטלין אין כאן פלגינן דיבורו, ומוכיח מהלח"מ בראב"ד דחולק בזה. <> ביאור סברת הראב"ד – ומעורר דבמה פליגי. <> מבאר פלוגתת הראב"ד ורא"ש כשיש לו עוד מטלטלין.

# פרק אתחילת הסוגי',סברת מדנחית לשיורי',ובקנין בדבר שאינו מסויים.

## משנה [סוף פרק ג].

שנינו במשנה [סוף פרק ג] - "הכותב נכסיו לעבדו יצא בן חורין שייר קרקע כל שהוא לא יצא בן חורין ר"ש אומר לעולם הוא בן חורין עד שיאמר הרי כל נכסי נתונין לאיש פלוני עבדי חוץ מאחד מרבוא שבהם".

## ב' מחלוקות בין ר"מ לר"ש

בפלוגתת ר"מ ור"ש דכותב כל נכסיו לעבדו ושייר קרקע כ"ש אי יצא ב"ח או לא, מבואר בר"ש וברע"ב על המשנה - וכ"ה ברא"ש בגיטין [ט] דפליגי בתרתי:

א] כשיש כמה קרקעות ומשייר א', אז אמרינן מדנחית לשיורא שייר נמי לעבד, ור"ש פליג ועבד קנה עצמו.

ב] כשאין לו אלא קרקע אחד דלא שייך סברת "מדנחית לשיורא" דא"כ לא הקנה כלום, אז איכא סברא אחרת דבטל "הכל נכסי", דלא קאי אלא בעבד – והרי בגוונא קמייתא דאיכא כמה קרקעות ליתא להך חיסרון, ור"ש פליג דפלגינן דיבורי'.

וכן צ"ל בשיטת רש"י, דיעויין בדבריו בגיטין בהמשך [ט'. ד"ה עד שיאמר] שכתב בהדי' דר"ש מיירי בשני אופנים, ובתחילת הסוגי' [ח': ד"ה לא יצא ב"ח] הביא טעמא "דמדנחית לשיורא וכו"', אכן להלן בגיטין [מ"ב. ד"ה לא יצא ב"ח] פי' דטעמא דר"מ דלא פלגינן דיבורי', וע"כ כנ"ל, דפליגי בתרתי, וכ"כ התוס' רא"ש בשטמ"ק בב"ב [קמ"ט:] בדעת רש"י.

ולמסקנה הסוגי' חזרו בהם דגם ר"מ מודה שיש דין פלגינן בשטרות והכא יש חסרון אחר מצד כרות גיטא שהשיור של נכסים בגט – הוא עצמו חסרון כריתות.

ונחלקו רש"י ותוס' בב' מחלוקות, א] מה המקרה שנחלקו בו ר"מ ור"ש משם מוכיחים שיש דין פלגינן של שטרות, וכדיבואר, ב] נחלקו עוד מה החסרון של כרות גיטא למסקנה – עיין בהמשך הסוגי'.

## מבאר סברת "מדנחית לשיורי'" – ושיטת רש"י במסקנה הסוגי' מצד כרות גיטא.

ועיקר הסברא "דמדנחית לשיורי' שיירי' נמי להאי" צ"ב, דלמה לא אמרינן כן בכל מי שמקנה כל נכסיו לחבירו ושייר שדה אחת, דמדנחית לשיורי' שייר עוד שדה, וע' בזה בתו"ג – ועיין מה שתירץ בתי' בתירוץ השני [[113]](#footnote-114), דהלשון הרגיל דקאי על עבד הוא בלשון "עצמך ונכסי" והוא שינה מזה ללשון "כל נכסי" וא"כ יש כבר צד לחשוש שלא מתכוין לעבד, ורק בכה"ג אמרינן הך סברא דמדשייר קרקע שוב אנו מפרשים ששייר גם עבד ולכן הוא שינה מהלשון הרגיל "עצמך ונכסי", ועיין היטב בלשון הרמב"ן דמדוקדק כן.

ונראה דזהו נמי הטעם שהוסיף רש"י בסוף דבריו - "כיון דלא אמר עצמך ונכסי" - דכפשוטו תמוה דמה בא להוסיף בזה, ונראה דכוונתו כנ"ל, דמדשינה מהלשון הרגיל אמרינן כן.

ועיין עוד בשיעורי רבי שמואל שדן האם הוי ספק אמיתי באומדן דעתו של האדם - שאולי באמת חושב כן, או דסו"ס הוי צד רחוק ולא חיישינן בכל כה"ג לפי האמת לומר שאולי רוצה לחזור בו – אלא שזו הלכה בהלכות שטרות ששטרות צריכים 'לשון ברור', ואי יש 'צד' בלשון שטר שאינו מקנה – שוב חסר בלשון שטר, ודו"ק.

והוסיף שכן מוכרח מהמשך הסוגי' – הרי למסקנה בסוגי' חזרו בהם מהמחלוקת בפלגינן בשטרות – ובשיטת ר"מ ביארו דמדין כרות גיטא אתינן עלה – ונחלקו הראשונים בביאור שיטתו, ושיטת רש"י דעצם זה שיש בגט סברא של מדנחית לשיורי' – שזה עצמו החסרון של כרות גיטא, וכבר הקשו המפרשים דמה זה ענין לטעמא דכרות גיטא – הרי יש חסרון אחר מדנחית לשיורי' וזה חשש אמיתי בפני עצמו – ומה זה שייך לפסול של כרות גיטא.

וביאר הגר"ש רוזובסקי זצ"ל שלפי הנ"ל שאינו חשש וספק אמיתי – דשוב א"ש, שהרי גם בקס"ד ליכא חשש אמיתי אלא דסוברים שלשיטת ר"מ יש כאן הלכה בהלכות שטרות שאם יש צד רחוק כזה שזה פוסל את הלשון שטר – ודו"ק, ויש לומר שהגמרא חזרה מסברא זו ולמדו שזה עצמו החסרון של כרות גיטא, ודו"ק.

ויש לומר עוד שזה גם ביאור פלוגתת ר"ש ור"מ – דלא פליגי באומדנא ודעת בני אדם אי יש לחשוש כן, אלא דפליגי בהלכות שטרות אי איכא חסרון כזה או לא – ועיין בהמשך הסוגי' מה שיבואר עוד בסברא זו.

## פלוגתת רש"י ותוס' בדין קנין שאינו מסויים.

והנה - רש"י והראשונים פליגי בגוונא השני' ששם נחלקו בדין פלגינן דיבורי', דלפי הראשונים מיירי שאין לו אלא קרקע א' וכ"ה שי' התוס' בסוגיין – ואז לא חיילא הקנין מתנה בטל "הכל נכסי" דלא קאי אלא אעבד ובזה בעינן הלכתא דפלגינן דיבורי', אכן לרש"י מיירי שיש לו כמה קרקעות אלא שהשיור הוא שיור שאינו מסויים [בית כור סתם] וממילא לא זכה בשום קרקע ושוב בטל "הכל נכסי" דלא קאי אלא אעבד, ובזה בעינן הלכתא דפלגינן דיבורי' - והרי"ף פירש את הסוגיא כרש"י וכ"ה בר"י הלוי מובא בר"ן.

וז"ל רש"י – "לא קנה כגון שלא הזכיר קרקע ששייר דכתב ליה חוץ מבית כור קרקע דהשתא לא קנה שום קרקע דבכל חד וחד איכא למימר דהיינו הוא ששייר" – והקשו התוס' דאין הדין כן – אלא דאף על גב דלא הזכיר שם קרקע מ"מ קנה כל קרקע דאית ליה אלא שיד העבד על התחתונה ויקח האדון לעצמו בית כור מעידית שבנכסים כדתנן בפרק בית כור [ב"ב ק"ז:] - חצי שדה אני מוכר לך יניח לו חצי שדהו, ומפרש התם דלוקח נוטל כחוש דיד בעל השטר על התחתונה", וכן הביאו הראשונים מהסוגי' במנחות שמוכר לו בית אחד מכל הבתים שלו שחייב לתת לו בית אחד – וידו על התחתונה לקבל בית גרוע, עכ"פ רואים שהוא לא מסלקו בלי כלום [[114]](#footnote-115).

ולכן פירשו התוס' דר' שמעון בא להוסיף שאפילו אין לו אלא אותה העיר או אותה שדה והביאו שכן מפורש בסיפא בתוספתא דבבא בתרא ובפ"ק דפאה – "ר' שמעון אומר לעולם הוא בן חורין עד שיאמר כל נכסי נתונים לפלוני עבדי חוץ מאחד מריבוא שבהן אמר חוץ מעיר פלוני חוץ משדה פלוני אפי' אין שם אלא אותה העיר או אותה שדה זכה עבד בנכסים וקנה עצמו בן חורין".

והנה זה ודאי שאין כוונת רש"י לומר שיכול לדחותו ולכן לא קונה כלום דבאבדה לו דרך בשדה חבירו – באדם אחד - דמוכרח להביא לו דרך באיזה שהוא מקום, אלא דע"כ דהכא יש נידון בקנין של חל קנין כה"ג, ושפיר הקשו הראשונים דחיילא קנין כה"ג.

## בחילוק בין שטר לכל הקנינים.

ועיין בפנ"י שלמד שרש"י מחלק בין שטר לכל הקנינים – ורק בשטר לא מהני על דבר שאינו מסויים, ותמה בזה הגר"ש רוזובסקי זצ"ל דלמה מיקרי אינו מסויים, הרי מכר לו אחד מהכל והרי קנין יכול לחול כך, ולמה אינו מבורר ומסויים – הרי זה הצורה שהוא הקנה לו והרי זה כתוב בשטר – ומה אכפת לן.

ונראה שצ"ל בזה דסו"ס יש הלכה בשטר שיהיה ברור על מה חל הקנין, ונראה שיש לבאר כך, דכבר נתבאר טובא דשאני קנין שטר מאידך קנינים, דחוץ ממעשה הקנין שנעשה במסירת השטר, הרי כבר בעצם עשיית השטר מדעת המתחייב נוצר 'כח ההקנאה' בתוך השטר, וזהו ה"כח שטר", וכמו שבגט מונח כבר "כח הגירושין" עוד לפני הנתינה, ובשטר שחרור מונח כבר "כח השחרור", וכן בכל הקנינים.

ויש לומר דרק חפץ ודבר הנקנה שהוא ברור מתייחס לשטר ברמה כזו שיכולים לומר שהכח הקנין שבשטר מגדיר אותו כשייך לשטר ויש לדמות קצת בדין מטלטלין בשטר - דעיין ברמב"ן בב"מ [מ"ז:] שכתב בטעמא דמטלטלין לא נקנים בשטר – "מטלטלי - כיון דלאו בני שטרא נינהו שאין אדם יכול לסיימן - ואין דרך קנייתן בשטר אף על פי שסיים לא קנה", וכ"ה ברשב"א בב"ב [ע"ו.] בתירוץ הראשון וכנראה שהכוונה להנ"ל, ועיין בהערה [[115]](#footnote-116) מה שהבאנו מהרשב"א בתירוץ השני לדחות טעם זה במטלטלין.

ועיין בקובש"ע [סימן ל"ד] מה שהוסיף בזה שגם הוא חילק בין שטר לכל הקנינים – אלא שתלה את הנידון בהלכות 'מוכח מתוכו' – עיי"ש – ודבריו צ"ע בזה, ואכמ"ל, עכ"פ יצא לחדש שיש לחקור בחלות של א' מחמש נשים האם יש חלות מסופקת שאין לבררו כלל אפילו על ידי אליהו, או שזה באמת חל באשה מסויימת אלא שאין אנו יודעים על מי חלה, והנפ"מ דלפי הדרך הראשונה שפיר מיקרי מוכח מתוכו, שהחלות לפי מה שהיא שפיר הוי מוכח.

אולם אצל מרן הגאון הרב שך זצ"ל היה פשוט שלא יתכן לומר שהחלות חלה על אישה מסויימת – הרי הוא עצמו לא עשה את החלות על א' מסויימת לא ידוע – וא"כ מהיכי תיתי שתחול החלות באופן כזה, ובאמת דלפי דרכינו שאין זו הלכה של מוכח מתוכו אלא סברא מסויימת בשטרות, א"כ גם לפי הצד שיש כאן חלות מסופקת יש מקום לומר דלא חל ולא מתייחס לשטר – ודו"ק.

# פרק בשיטת התוס' למה בעינן פלגינן בשטרות.

## מוכיח דחוץ ממה דרש"י והתוס' פליגי בדין קנין שאינו מסויים, פליגי עוד בעיקר פלוגתת ר"מ ור"ש בפלגינן.

הרי לנו דפלוגתת הראשונים עם רש"י והרי"ף הוא בהלכות קנין בדבר שאינו מסויים [על ידי שטר], אי לא קני כלל או דקנה את הגרוע, וממילא דפליגי באיזה גוונא מיירי הכא דפליגי אי מיירי בגוונא ששייר קרקע אחד והיה רק אחד [תוס'] או דהיו הרבה קרקעות ושייר אחד אינו מסויים ובטלה הקנין על כולם [רש"י] – ולשניהם בטלה כח השטר במתנה.

ומעתה – מבואר בשיטת ר"מ שלולי פלגינן כל השטר בטל – והביאור כמבואר בלשון הרמב"ן לעיל בסוגי' דעבד שהביא גיטו "שכל גט שאין עושין מעשה בכולו אין דנין במקצת שבו ומשום הכי מדמו לה לשייר קרקע כל שהוא לא יצא בן חורין" – וע"ד זו כתב להלן [שם] על הירושלמי "וכל שטר שבטל מקצתו בטל כולו", הלכך בעינן לבא להלכה של פלגינן דיבורי' לתקן האי שטרא – וסברת ר"מ דליכא פלגינן דיבורי' ודעת ר"ש דאיכא פלגינן דיבורי' - וכפשוטו היה נראה דליכא פלוגתא בין רש"י לתוס' בטעמא דכל השטר בטל לולי הפלגינן דיבורי' וגם ליכא פלוגתא בעיקר הגדר של הפלגינן דיבורי', דכל פלוגתתם אינו אלא באיזה אופן התבטל הכח בשטר על המתנה – אכן בהמשך הדברים – דלמה בטל גם השטר שחרור – בזה לכאו' היה נראה דלא פליגי כלל - כן נראה בפשיטות.

והיינו דמה לי הרבה קרקעות ומשייר כולם ע"י שיור אינו מסויים, ומה לי קרקע אחד שמשיירו, הכל עולה לדבר אחד – דבתרוייהו בטל השטר בלי פלגינן דיבורי' כיון דבטל השטר לגבי המתנה.

איברא, דכשנעיין בתוס' נראה דרש"י והרי"ף פליגי עם הראשונים בעיקר טעמא דבטל גם הגט שחרור [ולכן לא יצא לחירות] לר"מ וממילא גם בפלגינן דר"ש.

דהנה - אחרי שהק' בתוס' על עיקר דינו של רש"י בקנין דבר שאינו מסויים, ופי' דר"ש מיירי כשאין לו אלא קרקע א' וכדרכם של הראשונים, שוב מפרש תוס' למה בטל השחרור לר"מ – וזה לשונו - "ואין מתקיים דיבור 'כל נכסי' אלא בעבד עצמו - וה"א כשאמר חוץ מבטל דיבורו מה שאמר 'כל נכסי', קמ"ל דאפ"ה יצא לחירות דפלגינן דיבורו" עכ"ל.

ולכאו' תמוה, דאי כל פלוגתתם היא פלוגתא צדדית בהלכות קנין בשטר בדבר שאינו מסויים - אבל לכאו' בטעמא דר"מ ור"ש לא פליגי - וא"כ למה הוצרכו התוס' לפרש שוב טעמא דר"ש, וע"כ דפליגי גם בטעמא דר"מ ור"ש.

ובאמת שכשנדקדק בדברי הרש"י בגיטין להלן [מ"ב.] מפורש שחולקים, שמבואר ברש"י שביאר באופן אחר – שכתב - "וכיון דקרקעות לא קנה לגופיה נמי לא קנה דלא פלגינן דיבורא הואיל ובחד דיבורא אקני ליה גופיה ונכסים ופלגא דיבורא לא איתקיים אידך פלגא נמי לא מיקיים".

והיינו דדיבור דבטלה מקצתה בטלה כולה, ומתוס' משמע דע"י זה שאמר "חוץ" שוב לא שייך לשון "כל נכסי" אעבד גרידא – כיון שהלשון הוא לשון שאינו נכון, ולא אתינן עלה מדין דיבור שבטלה מקצתה בטלה כולה כרש"י, הרי דאיכא הכא ב' דרכים, ולא נתברר שורש פלוגתתם, ולא איתברר מה זה שייך לפלוגתתם באוקמיתא למה בטל השטר מתנה - וצ"ב.

## ביאור בדברי התוס' למה לא קאי "כל נכסי" על עבד בעצמו.

ובביאור הענין נקדים לבאר עיקר טעמא של התוס', דלמה לא קאי לשון "כל נכסי" בעבד עצמו ומה אכפת לן מה שהוציא אידך נכסים, וכי מי שיש לו רק ב' שדות ומקנה "כל נכסיו" לחבירו חוץ מאחד, אטו גם בזה פליגי ר"מ ור"ש דהיות ולשון "כל נכסי" לא קאי אלא על קרקע א' דשוב יתבטל המקח, הא פשוט שאינו כן, וא"כ מ"ש עבד דלגבי' לא שייך לשון "כל נכסי".

והנראה בזה, דמה שכתבו הראשונים דבעינן "כל", דאל"כ אין הלשון "נכסי" קאי על העבד עצמו, אין כוונתם שכשמוסיף הלשון "כל" דאז גוף הלשון "נכסי" קאי בעבד, דזה אינו, שכשמקנה את העבד לעבד עצמו – אז אין הלשון "נכסי" מתאים לעבד כלל, אלא כוונתם, שכשבלאו הכי הוא מקנה את שאר הנכסים ולשון "נכסי" ממילא קאי עלייהו – דווקא אז הלשון "כל" יכול לרבות גם אותו - לצרפו לעבד בהדי' הקנאת הנכסים – בתור מצטרף לקרקע.

ומעתה פשוט, שכשאומר חוץ מכל הקרקעות - שוב אין הלשון "כל נכסי" מתאים בעבד כלל, דרק "כשנכסי" קאי על קרקעות, אז "כל" יכול לרבותו בהדייהו, כן נראה בכוונת התוס' דאמרו דלשון "כל נכסי" לא מתאים בעבד עצמו, והכוונה כנ"ל, ומה"ט בטלה הכל.

ולפי"ז פשוט דכשיש לו ב' קרקעות ומקנה לחבירו "כל נכסי חוץ מקרקע אחד", דודאי שייך לשון "כל נכסי" על הקרקע השניה, ורק בעבד הדין כן, כן נ"ל בביאור דברי התוס'.

## ביאור בפלוגתת ר"ש ור"מ בפלגינן דיבורי' בשי' התוס', ומבאר למה רש"י אינו יכול לפרש כן.

ואי קשיא לך, דאם זהו הביאור בר"מ, א"כ מה מהני ע"ז פלגינן דיבורי' לר"ש, ונראה לומר בסברת ר"ש דהיסוד של פלגינן דיבורי' דסוגיין הוא, דבמקום לשמוע דיבור אחד שכוללם יחד בלשון "כל נכסי", שמעינן תרי דיבורים דהיינו "עצמך ונכסי", דלשון "עצמך ונכסי" מונח בתוך לשון "כל נכסי" – וזה תחילת דין פלגינן דשטרות לשמוע את הלשון המפורט בתוך הלשון הכללי, ואחרי דשמעינן לשון "עצמך ונכסי" - שוב אמרינן דלשון "עצמך" מהני ולשון "נכסי" לא מהני – והמהלך בזה מיקרי פלגינן דשטרות – ויבואר עוד להלן בזה.

ומעתה נראה פשוט, דכל זה שייך רק לשיטת התוס' והראשונים ששייר כל הקרקעות, אכן לשי' רש"י דבאמת רק שייר קרקע אחד, אלא שאינו יכול לקנות אידך קרקעות דאיכא חיסרון בקנין אינו מסויים, בכה"ג ליכא למימר דבטל הלשון "כל נכסי" הואיל ולא שייך לעבד גרידא, דאדרבה - מצד הלשון שבשטר אכתי קאי "כל נכסי" על כל הקרקעות - ורק מדין קנין שאינו מסויים לא קני ליה, וא"כ שפיר יכול הלשון "כל" לרבותו בכלל אידך קרקעות שלא שייר, ומה"ט הוצרך רש"י לפרש באופן אחר, דהיות ובטל מקצת הדיבור בטל נמי כולו – והדברים עדיין צריכים ביאור – וכדיבואר להלן.

## תוספת ביאור בדרכו של התוס' – שאינו ספק כללי בכל הלכות דיבור – אלא הלכה בלשונות של שטרות.

ונוסיף ביאור בעיקר המהלך של פלגינן בשטרות לשמוע את הלשון המפורט בתוך הלשון הכללי - דלכאו' לפי הנ"ל היה מקום לדון דנחלקו ר"ש ור"מ בכל דיבור כולל האם שמעינן מינה לשון מפורט או לא, ויתחדש בזה כמה נפ"מ בהלכות אחרות, וכגון בלשון שבועה שהוא בלשון כולל, וכן בברכה על כמה מצוות לדעת רבנן דר' יהודה דמברך נוסח כללי על המצוות – עיין בהערה [[116]](#footnote-117), והיה מקום לחדש דאי מצוה אחת נפסלת דנחלקו אי קאי הברכה על השני, וכל זה טעות.

וע"כ שהגדר בזה הוא כך – 'שטר' הוא 'דברי המגרש' ו'דברי המקנה' – וזה שדבריו נמצאים בשטר נותן תוקף של 'דברי שטר' לדבריו – והיינו שדברי המגרש ומקנה במצב של 'כתובים חתומים ומסורים' בכחם לפעול חלויות שונות – וכן נתבאר באמרות אברהם פרק קמא דגיטין בארוכה [סימן כ"א] - ושם הבאנו דדברי שכ"מ יש להם כח שטר בלי שהם 'כתובים חתומים ומסורים'.

כל המחלוקת כאן היא בהלכות 'דברי שטר' – דברי מקנה 'כתובים ומסורים' - דהאיך דנים בלשון שטר לשון כולל, האם דנים אותו כלשון מפורט לחלקם או לא, ואין זה ענין למקומות אחרים.

ב'דברי שטר' למדנו לעיל בשיטת רש"י שיש חידוש שהסברא של מדנחית לשיורי' שיש להסתפק אי שייר נמי לעבד שאין זה ספק אמיתי אלא שהלשון שטר צריך להיות לשון ברור ששולל אפשרויות אחרות, וכל זה מהלכות לשון ודיבור בשטרות, וגם הלכה זו של פלגינן – האיך לשמוע את הדברי שטר - בתור לשון מפורט או בתור לשון כולל, וגם זה נכנס להלכות שטר, ואין נידון בכל דיבור.

וראיה פשוטה לזה מכל מה שבאו לדמות את שיטת רבא באמירת בפנו"נ לשיטת ר"ש בסוגי' בגיטין [ח:] – וכבר ביאר מרן הגרב"ד זצ"ל דקיום שטרות היינו אשוויי שטרא - עיין בזה באמרות אברהם פרק קמא דגיטין [סימן נו] - הלכך איכא בקיום שטרות מהלך של הלכות שטרות – והיינו בתרתי, א] דאי בטלה מקצתה בטלה כולה לר"מ, גם בשטר וגם בקיום שטרות, ב] גם זה דמהני לר"ש מדין פלגינן – היינו גם בשטרות וגם בקיום שטרות.

וע"כ שגם התוס' למדו כן, וע"כ שהמחלוקת בין ר"מ ור"ש היא האם ניתן לחלק את הלשונות של שטר ללשונות מפורטים ובזה יהפכו להיות ב' שטרות – ורק לענין זה בלבד הוא דפלגינן להו להיות לשונות מפורטים – ולא לכל שאר דיני התורה.

ובזה סובר רבא באמירת בפנו"נ בשטר שהלשון 'כל נכסי' הוא לשון טוב אלא שבא לקיים את השטר שחרור שבו, הרי נמצא כעת שהלשון 'כל נכסי' שבשטר מתקיים בקיום שטרות של בפנו"נ וזה הרי מתייחס אך ורק לעבד – וזה הרי לא יתכן - כמו דלא יתכן בתחילת עשיית שטר שיש בו שיור - וכל כה"ג צריכים לדון האם ניתן לחלק את הלשונות לעשותם לב' שטרות – ואז ממילא נדון אותם כב' קיום שטרות – ובזה למד רבא כר"ש.

## תוספת ביאור בעיקר המהלך בתוס' למה לא מהני כל נכסי לר"מ והאיך שייך פלגינן לר"ש.

אולם העירני תלמיד אחד – דאכתי צריכים לבאר את הדברים – שהרי ממנפ"ש שיטת התוס' יהיה קשה – דעלינו לבאר מה תוכן הלשון - כל נכסי 'חוץ' מהקרקע – שיש בזה ב' צדדים, והכא לא מובן פלוגתת ר"מ ור"ש בממנפ"ש – וכדלהלן:

א] אי נימא שלשון 'חוץ' הוא עשייה בפני עצמו – וכדיבואר להלן [סימן כג] – ונמצא שהוא מקנה את הכל ושוב עושה 'עשייה נפרדת' של שיור על הקרקע – והיינו ששיור הוא 'עשייה חיצונית', א"כ ה'כל נכסי' עדיין קאי על הקרקע ושוב ליכא למימר שבטל לשון זה ולמה לא מהני לר"מ – ומאי שנא ממה שנתבאר דלפי רש"י לא אכפת לן מה דלשון כל נכסי לא קאי על הקרקע דסו"ס מצד הלשון שפיר קאי, ורק דלא חיילא בפועל מחמת החסרון של אינו מסויים, וה"ה הכא ולמה לא מהני לר"מ.

ב] אי נימא לאידך גיסא - שהלשון חוץ הוא לשון שמגביל מעיקרא מיניה וביה בדיבור – ומעיקרא הוי ליה כאילו אמר 'כל נכסי' רק על העבד – א"כ מובן שיטת ר"מ, אכן לא מובן שיטת ר"ש דהאיך אני שומע עצמך ונכסי בלשון כל נכסי אם הלשון כל נכסי לא מתאים לעבד.

ונראה דודאי שיש כאן 'עשייה חיצונית' של שיור שזה עצם ההגדרה של 'חוץ' – אכן כבר נתבאר לעיל [פרק א] ברש"י בביאור סברת מדנחית לשיורי' דשייר עוד – דבאמת אין כאן ספק אמיתי אלא שיש הלכה בהלכות לשון של שטר שהלשון יהיה לשון ברור, לא לשון שיש בו צד רחוק דלא מהני, וע"ד זה נראה גם הכא, הרי ודאי שלפי האמת הלשון חוץ הוא לשון של עשייה חיצונית נפרדת – אולם סו"ס בהלכות לשון של שטר 'שומעים' דבר והיפוכו – 'שומעים' לשון לא מתאים, משא"כ בשיור על דבר שאינו מסויים – הכא הלשון הוא לשון ברור בלי 'דבר והיפוכו' שגם מצד הלשון אכתי איכא קרקעות אחרות שמתאים להם לשון זה.

כל זה בשיטת ר"מ - אולם בשיטת ר"ש שיש פלגינן, הרי לשיטתו נתחדש שבלשונות של שטר אפשר לשמוע 'לשון מפורט' מתוך 'לשון כללי' – ודיני שטר נקבעים על פי מה שדנים בלשונות של השטר, וממילא דמעיקרא ליכא חסרון בלשון הכללי של 'כל נכסי' ביחס ללשון המפורט שכלול בלשון הכללי – כיון שכל מה שחוץ מגדיר את הלשון כדבר והיפוכו הוא עד כמה דשמעינן ללשון 'כל נכסי' בתור לשון כללי בלבד – אכן עד כמה דשמעינן ליה ביחס ללשון המפורט שיש בו, הרי מעולם לא שמענו דבר והיפוכו – ודו"ק.

# פרק גשיטת רש"י בהנ"ל – ושורש פלוגתתם,ופלוגתת ר"מ ור"ש בהנך ב' דרכים.

## ביאור שי' רש"י בדעת ר"מ, וביאור פלוגתת ר"מ ור"ש בפלגינן דיבורו לשי' רש"י.

והשתא נחזור לביאור בשי' רש"י – שכתב שכשבטל מקצת הדיבור שוב בטלה כולה, ויש לעיין, דאטו במוכר שדות ובתים בשטר קנין, ומשייר בית בין הבתים באופן שלא יכול לקנות כל הבתים, אטו גם בזה פליגי ר"מ ור"ש אי קנה שדות או לא.

והנראה בזה, דכוונת רש"י כאן אינה סברא בלשונות בעלמא – וגם לא ללשונות של שטרות – וכנתבאר בתוס', אלא דכוונתו לעיקר "כח השטר" וסברתו בזה, ד"כח שטר" שבטלה מקצתה בטלה כל ה"כח שטר".

הרי רש"י הקדים – "ובחד דיבורא אקני ליה גופיה ונכסים - ופלגא דיבורא לא איתקיים אידך פלגא נמי לא מיקיים" – רש"י מתייחס לכח הקנין שיש בדיבורו - "ובחד דיבורא אקני ליה גופיה ונכסים" – וזה כנתבאר ברש"י בגיטין [מ':] שמה שאמרו שמי שמקנה לחבירו באומר לו שמקנה לו – ופירשו בגמרא דהיינו שאומר לו בשטר ועיין ברש"י, והמתבאר שם שדיבורו בשטר – הוא דברי המגרש ודברי המקנה בשטר – והדברים הם הם הכח מקנה – ועיי"ש שדומה לדברי שכ"מ – עיי"ש בתוך דבריו.

ומעתה - יסוד הדבר הוא כך, דשאני קנין שטר מאידך קנינים, דחוץ ממעשה הקנין שנעשה במסירת השטר, הרי כבר בעצם עשיית השטר מדעת המתחייב, נוצר כח ההקנאה בתוך השטר, וזהו ה"כח שטר" – וזה דיבורו בשטר, וכמו שבגט מונח כבר "כח הגירושין" עוד לפני הנתינה, ובשטר שחרור מונח כבר "כח השחרור", כמו"כ בשטר של "כל נכסי" מונח כח שפועל תרתי, גם מעשה שחרור וגם מעשה הקנאת ממון, דהכא כח השטר הוא לפעול תרתי, וכשבטל הך כח למחצה בטלה כולה וזהו לר"מ, ולר"ש דפלגינן דיבורו, נתחדש דמהני כח השטר למקצתו.

ולפי"ז פשוט, דכל זה שייך דוקא כשיש בשטר כח לעשות שני סוגים של הקנאה כגון שחרור והקנאת ממון, דאז אמרינן, דבאופן שמבטל כח השטר לענין הקנאת הממון בטל כחו נמי לענין שחרור, משא"כ במוכר בשטר שיש בו בתים ושדות, הכא תרוייהו הם סוג הקנאה חדא - ומה דנתבטל על הבתים אינו "ביטול" במקצת כח השטר, דסו"ס כחו עדיין קיים בהקנאת ממון, אלא "שנצטמצמה" הקנאת הנכסים.

ונראה דזהו הביאור ברא"ש בגיטין [שם] – שמבואר ברא"ש דאי היה לו עוד מטלטלין שוב לא "בטל" מקצת מכח השטר - דאכתי פועל הקנאת ממון לגבי המטלטלין - ולא שייך כללא דשטר שבטלה מקצת כחו בטלה כולה.

## מבאר למה תוס' אינו מפרש כרש"י, ומבאר למה כשמקנה כקנין אינו מסויים, שזה חשיב ביטול בכח השטר [ומיישב קושי' תוס' על רש"י ממוכר חצי שדה].

אולם לא נתבאר למה תוס' אינו יכול ללמוד כרש"י, דאף דביארנו דלרש"י שפיר קאי לשון "כל נכסי" על העבד הואיל ולא שייר רק קרקע אחת ומה"ט רש"י לא פי' כהתוס', אכן אכתי לא ביארנו לאידך גיסא, דלמה התוס' לא פירשו כרש"י בטעם של שטר שבטלה מקצתה בטלה כולה.

ונראה דאי דנים על "כח בשטר" - אין כאן ביטול בכח השטר ע"י השיור, דשיור הוא חלות בפנ"ע, דיש כאן חלות קנין וחלות שיור כנגדו, ורק כשיש קנין על דבר שאינו מסויים בזה חשיב ביטול בכח השטר ושפיר אמרינן שטר שבטלה מקצתה בטלה כולה.

אולם, לפום ריהטא נראה להיפך, דכפשוטו, מה דיכול לדחותו מקרקע א' לאידך קרקע הוא דין צדדי מדין הממע"ה, ואינו ביטול בעצם כח השטר דמצד השטר שפיר איכא כח לקנות ורק דהממע"ה.

אמנם, זה אינו – דלפי מה שנתבאר לעיל [פרק א'] דרש"י מחלק בין שטר לשאר קנינים – א"כ אדרבה - כל החסרון של אינו מסויים הוא חסרון מצד הלכות שטרות, וכבר הבאנו לדמות דבר זה להא דליכא שטר על מטלטלין – הרי לנו שזו הלכה בהלכות שטרות – ושפיר פירש רש"י שבטל כח השטר בשיור זה.

ונמצא דרש"י אזיל לשיטתו, דלשיטתו דמיירי בקנין שטר בדבר שאינו מסויים – לכך פירש שהחיסרון הוא בדין שטר ובכח שטר שבטל מקצתה.

אולם לפי התוס' – מעולם לא נתבטל כח השטר אלא שיש כח השטר ויש עליו שיור – הלכך מעולם לא בטל כחו של שטר, וע"כ שזה חסרון בעלמא בלשון השטר – והשטר בטל מחמת הלשון שטר שלא מתאים לעבד.

## ביאור בפלוגתת ר"מ ור"ש בפלגינן דיבורי' לשי' רש"י.

הרי נתבאר ב' דרכים בשי' ר"מ, ולפי"ז פליגי נמי בשי' ר"ש מהו הפלגינן דיבורי', דלדעת התוס' דלר"מ לא קאי לשון "כל נכסי" על עבד גרידא, ע"כ צ"ל דפלגינן דיבורו, ושמעינן מתוך הלשון הכללי "דכל נכסי" לשון מפורט, עצמך לשחרור ונכסי לקרקעות, ושוב שפיר קאי לשון עצמך על עבד גרידא – וכאמור – דין זה הוא דין לפרט את הלשון של שטר לעשותו לב' שטרות.

ולדעת רש"י והראב"ד דשטר שבטלה מקצתה בטלה כולה, ע"כ צ"ל דלר"ש דפלגינן דיבורי', מהני השטר למקצת כחו ולא בטלה כולה וזהו גופא הפלגינן, דיכול לפעול למחצת כחו.

ובאופן אחר י"ל, דע"י הפלגינן נעשה כאילו כתוב לשון "עצמך ונכסי" [וכדביארנו להתוס'], ושוב יש בשטר ב' כחות נפרדים, כח לענין שחרור, וכח לענין הקנאת ממון, ואין כאן ביטול במקצת השטר דכל כח עומד בפנ"ע, ושטר דאית ביה ב' כחות נפרדים הוא.

# פרק דפלוגתת הרא"ש והראב"דכשיש עוד מטלטלין.

## בדברי הרא"ש ובדברי רעק"א דמיירי כשאין עוד מטלטלין, דכשיש מטלטלין אין כאן פלגינן דיבורו, ומוכיח מהלח"מ בראב"ד דחולק בזה.

*מצאנו מחלוקת בשיטת רש"י – דיעויין בדברי הרא"ש שכתב על דברי רש"י, דע"כ מיירי שאין כאן יותר מטלטלין, וכתב רעק"א דה"ה דלשי' התוס' צ"ל כן, אלא דלפי התוס' פשיטא דמיירי בכה"ג, שהרי כתוב בהדי' בתוספתא "אין לו אלא שדה אחד", ומפורש שאין לו מטלטלין, ורק לרש"י דאיכא כמה קרקעות לא ברור אם יש מטלטלין או לא, ומה"ט הוצרך הרא"ש לפרש לרש"י ולא הוצרך לפרש לתוס', עכתו"ד.*

*והנה מצאתי בהדי' בראב"ד שחולק על דברי הרא"ש, דיעויין ברמב"ם [זכיי' ומתנה פ"ג - ה"ה] שפסק את דינו של רש"י והרי"ף דאינו קונה בדבר שאינו מסויים, וכתב הראב"ד שמקורו משיטת הרי"ף בסוגי' דידן, והק' מבית בבתי שקנה הגרוע, ותי' "ואולי נאמר כיון שהדין ידוע דיד בעל השטר על התחתונה כאילו פירש הגרוע".*

*והק' במ"מ דאכתי אינו מיושב שי' הרמב"ם, דסו"ס בקונה קרקע אינו מסויים למה פסק הרמב"ם שלא קנה כלום היה לו לקנות הגרוע, ותי' דהראב"ד רק בא ליישב שי' הרי"ף בסוגי' דידן.*

*וביאר בלח"מ דכוונתו כך, דיש לאוקמי' מתני' דעבד ששייר ביה כור קרקע סתם ויש לו שתי קרקעות של עידית שהם שוין ואידך זיבורית - ויכול לדחותו משתי הקרקעות של עידית - "ואע"ג דשאר נכסים שהם זיבורית קנה - דודאי אין השיור מהם, מ"מ כיון דלא מצי קנה כולהו חוץ מן הקרקע ששייר לא קנה כלל דלא פלגינן דיבורו" [[117]](#footnote-118).*

*ומדברי הראב"ד מבואר דפליג על הרא"ש בשיטת רש"י, דלפי הראב"ד מבואר דגם היכא דלא בטל כל הקנאת הממון, דהכא הרי בטל ההקנאה רק על הקרקעות של עידית, דאכתי בטל הכל – דסו"ס בטל חלק מדבר הנקנה מלבד השיור, וזה בהדי' דלא כהרא"ש שהרי לפי הרא"ש - אף אי בטל ההקנאה על כל הקרקעות, אכן אי לא בטל לגבי המטלטלין לא בטל הכל.*

## ביאור סברת הראב"ד – ומעורר דבמה פליגי.

*ובביאור סברת הראב"ד נראה פשוט על פי דברי רעק"א – שרעק"א העיר דמה עיקר חידושו של הרא"ש - דמאי קמ"ל הרא"ש.*

*וכתב רעק"א שהיה מקום לומר דהיות והקנאתו לא חיילא על כל נכסיו חוץ מהבית כור [וכמו שכתב בשטר], שוב בטל הכל, ומסברא זו בא הרא"ש לאפוקי - ונמצא שמה שביאר רעק"א בקס"ד של הרא"ש היא היא סברת ושיטת הראב"ד למסקנא.*

*ועלינו לבאר מה שורש פלוגתת הרא"ש והראב"ד בדרכו של רש"י אי מיירי כשיש עוד מטלטלין או לא.*

*ונראה שיש כאן נקודה נוספת – שיש לעיין - דלמה חידושו של הרא"ש דמיירי בלי מטלטלין הוא חידוש דווקא לדרכו של רש"י, דמלבד מה שביאר רעק"א שהמשמעות בתוספתא היא שאין לו עוד נכסים - ומה"ט לא הוצרך הרא"ש לפרש כן לדרכו של התוס' דמיירי בלי מטלטלין, אכן נראה דיש מקום לפרש בזה עוד, דבאמת אין שום חידוש לדרכו של התוס' לומר דמיירי בלי מטלטלין, רק לדרכו של רש"י, וכדיבואר.*

## מבאר פלוגתת הראב"ד ורא"ש כשיש לו עוד מטלטלין.

*ועפ"י דברינו הנ"ל בשיטת רש"י דאיירי בביטול כח השטר – בזה נראה לפרש את שי' הראב"ד, דנראה דאין כוונתו דקנין שבטלה מקצתו בטלה כולה, אלא הלכה הוא בביטול "כח השטר", דהיות וע"י השיור של דבר שאינו מסויים לא מתקיימת כאן "הלכות שטר" לגבי הקרקעות שהשטר צריך להקנות –ש הרי השטר צריך להקנות את כל הקרקע חוץ מהשיור ונפגם כח השטר שאינו מקנה את כל מה שהוא אמרו להקנות – וזה מיקרי ביטול בכח השטר, וממילא דשוב בטל לגמרי כל הכח השטר.*

*ונראה שהרא"ש חידש דמתי נקרא "ביטול" בכח השטר - דהיינו דווקא כששטר יש לו כח לעשות שני סוגים של קנין, כשחרור והקנאת ממון, ואז אמרינן דכשבטל כחו לענין א' מהם מיקרי שנתבטל מקצת כח השטר, ובגוונא של הראב"ד, אין כאן אלא 'צמצום' כח השטר ודו"ק.*

*ומעתה יתיישב היטב מה שהוצרך הרא"ש לפרש דמיירי בלי מטלטלין, דוקא בשי' רש"י, וכתב רעק"א דלשיטת תוס' לא הוצרך לפרש דבלאו הכי משמעות התוספתא דאין לו אלא אותו השדה, ובלי שום קרקע אחר ובלי שום מטלטלין.*

*אולם לדברינו א"ש טפי, דלדרכו של התוס' אין שום חידוש דפשיטא דמה דלא שייך "כל נכסי" בעבד הוא דוקא משום שאין לו שום נכס אחר והלשון של השטר הוא לשון לא טוב – וממילא שפשוט עד מאד שאם יש נכס אחר שוב הוי לשון טוב ואין בזה שום חידוש, אבל לרש"י, היה מקום ללמוד כהראב"ד דשפיר חשיב ביטול במקצת השטר הגם שקיים לגבי אידך מטלטלין, וחידש הרא"ש שאין זה ביטול הכח במקצתו, רק צמצום הכח.*

# סימן כגשיטת הר"י מיגאש והיד רמ"הבפלגינן בכותב כל נכסיו ושייר,שיש שיור בכל השטר של כל נכסי.

**פרק א' <> ג' יסודות של הגרא"ל מאלין זצ"ל בביאור דרכם של הראשונים. <>** דרכם של הראשונים דמיירי בתרי גווני ונחלקו בתרתי, ודרכם של הריטב"א והר"ן ויד רמ"ה דמיירי בגוונא אחד – ואיכא חסרון של שיור בגופו של עבד דעשה מהם הקנאה א'. <> מביא ג' יסודות מהגרא"ל מאלין א] יש מעשה אחד של שחרור והקנאת ממון, ב] שיור הוא עשייה בפני עצמו, יש חסרון כריתות גם אם החסרון הוא במעשה ולא בחלות. <> ביאור דברי הראשונים על פי הנך ג' יסודות. <> תוספת ביאור בדברי הגרא"ל מאלין זצ"ל. <>

**פרק ב <> דרך אחרת בזה, 'כח שטר' אחד ולא 'מעשה הקנאה' אחד. <>** מתמה דלא שייך להגדיר מעשה שחרור ומעשה נתינת מתנה כמעשה הקנאה אחת – פעולה מציאותית לחוד ומעשה דינית לחוד. <> מה שיש לדון שיש כאן שטר 'הקנאת העבד' לעצמו. <> מבאר באופ"א, דהכל תלוי בכח השטר האם איכא ב' כחות בשטר, או חדא. <> ב' דרכים בביאור שי' ר"ש דפלגינן דיבורי' בשטר. <> פלוגתת הראשונים האם הפלגינן דיבורי' לשיטת רבא הוא לשיטתו. <>

# פרק אג' יסודות של הגרא"ל מאלין זצ"ל בביאור דרכם של הראשונים.

## דרכם של הראשונים דמיירי בתרי גווני ונחלקו בתרתי, ודרכם של הריטב"א והר"ן ויד רמ"ה דמיירי בגוונא אחד.

לעיל [סימן כב] הבאנו את שיטת רש"י והתוס' והרא"ש שלמדו דפליגי ר"מ ור"ש בשני מקרים – ולדבריהם ר"מ חידש תרתי, א] דין מדנחית לשיורי' בשייר קרקע אחד מתוך הרבה קרקעות, ב] הדין שלא פלגינן דיבורי' בעבד וקרקע א' ושייר עבד דבטל לשון 'כל נכסי', ור"ש חולק בשני הדינים הללו, ולמסקנה מודה ר"מ במקרה השני דאיכא פלגינן דיבורי' אבל סו"ס לא מהני מצד כרות גיטא.

אולם יש דרך נוספת בראשונים בביאור פלוגתת ר"מ ור"ש בפלגינן דיבורי', והנפק"מ הגדולה בפשט היא כך, דלפי דרכם ר"מ ור"ש מיירי בגוונא אחד, דמיירי כשיש לו הרבה קרקעות ושייר קרקע מסויימת, ולית להו סברת מדנחית לשיורא שייר נמי לעבד, ומהך גוונא מוכיחה הגמ' דפליגי בפלגינן דיבורי'.

הרי לנו דלרש"י ותוס' ליכא שום חסרון בשטר מלבד הסברא מדנחית לשיורי' – וכל החסרון בשטר הוא רק כשלא קנה שום קרקעות – ואז בטל השטר כלפי העבד ורק אז בעי פלגינן דיבורי', אכן הראשונים בסוגי' בגיטין [שם] למדו שגם באופן שהשטר עדיין מהני לקרקעות האחרות, אכתי בטל השטר ובעינן לבא לסברת פלגינן דיבורי'.

## הראשונים חידשו דאיכא חסרון של שיור בגופו של עבד דעשה מהם הקנאה א'.

ובביאור הדברים - עיין היטב בר"ן [על הרי"ף ב': "צריכים אנו לפרש" - לפני "שפתים ישק"] שכתב שם, שהיות והוא כולל בדיבור אחד כל הנכסים ושייר בהם איזה שהוא שיור, הך שיור הוא "פגם בכללו הראשון" והיות ואיכא כללא א' - כל נכסי - ולא פלגינן דיבורי', חשיב ליה דשייר בכל מה שהקנה, כולל העבד וחשיב שיש גם שיור בעבד, וכן הוא בהשגות הראב"ד על הרי"ף, ועי' בריטב"א [בסוד"ה שייר] שהוסיף, "דעשה מהן [נכסים ועבד] גוף אחד", ועי' במאירי שג"כ כ' כדברים הנ"ל דבזה חשיב שיש כאן שיור בגופו של עבד.

ויותר מפורש בר"י מיגא"ש בב"ב [קמ"ט: בד"ה שייר] - [הביאו הרמב"ן כאן] ובשטמ"ק בשם הרא"ם וביד רמ"ה [שם אות ק"ו] שיש כאן "הקנאה אחד" ושייר קרקע כ"ש הוא שיור בגוף העבד והו"ל כאילו אמר חוץ מרגלו – והיינו דאיכא חסרון של כריתות – וכמפורש ביד רמ"ה כ"ה בריטב"א כתב יד [כאן].

## מביא ג' יסודות מהגרא"ל מאלין א] יש מעשה אחד של שחרור והקנאת ממון, ב] שיור הוא עשייה בפני עצמו, ג] יש חסרון כריתות גם אם החסרון הוא במעשה ולא בחלות.

ובביאור הדברים האריך הגרא"ל מאלין זצ"ל [סי' מ'] וייסד בזה ג' יסודות, ונבארם אחד אחד.

היסוד הראשון הוא שזה ודאי שכל מה שעשאם לגוף אחד – דכל זה רק לענין "מעשה הקנין" דבזה אפ"ל שנעשה מעשה הקנאה אחת על שניהם, והוסיף שזה עצמו דבר קשה - דהאיך ניתן לעשות ממעשה שחרור ומעשה הקנאת ממון מעשה אחד, אבל פשוט ש"בחלות" אין שום קשר ביניהם - וחיילא חלות שחרור וחלות הקנאה בנכסים בנפרד דשני סוגים של "חלויות" נינהו, הקנאה - היינו העברת בעלות ממונית מרשות לרשות, ושחרור - היינו לעשות עבד לבן חורין ולחדש בו דינים חדשים – ולא שייכי זה לזה, וחידשו הראשונים דעכ"פ במעשה רואים כאן מעשה הקנאה כללית שכולל בו שחרור והקנאה, ובחלות הם מסתעפות לב' חלויות.

אולם נראה שצריכים להבין את החידוש הגדול בהגדרה זו – הרי פשוט שפעולה מציאותית אחת יכולה להכיל בה כמה וכמה מעשים שונים, אכן 'מעשים' לחוד ו'פעולות מציאותיות לחוד' – ולמשל – בשטר של 'עצמך ונכסי' – הרי ודאי שיש כאן פעולה אחת של נתינת שטר לעבד – וזה פועל שחרור ומתנה, אכן סו"ס יש כאן ב' שטרות, ושוב הוי ליה ב' נתינות, נתינה שמתייחסת לשטר שחרור ונתינה שמתייחסת לשטר מתנה – והיינו שבהלכות מעשה נתינה ברור שיש כאן ב' מעשים נפרדים, ולא אכפת לן הפעולה המציאותית שבה, וממילא שכיון שדנים אותו כנותן שטר שחרור וכנותן שטר מתנה, הרי יש כאן ב' מעשים שונים, שכל אחד פועל חלות במישור אחר.

אולם הכא נתחדש – שיש הכא שיש כאן 'שטר אחד' וממילא שיש 'מעשה הקנאה אחת' – מעשה הקנאה שפועלת שחרור ומתנה – ואף שהתוכן של כל מעשה הוא אחר, אעפי"כ מצטרפים ביחד להיות מעשה אחד.

היסוד השני הוא כך, דחזינן הכא חידוש בגדר "שיור", דאין הכוונה דמעולם לא נעשה בו קנין – והיינו שכפשוטו היינו יכולים להבין שאחד שהקנה ד' קרקעות ואחד שהקנה את כל הה' קרקעות שיש לו ושייר אחד – דשניהם שוין נינהו במעשה הקנאה ובחלות הקנאה – ששניהם הקנו ד' קרקעות – כך היה אפשר לפרש כפשוטו והיינו ששיור אינו כלום אלא פירוש בעלמא למעשה הראשון.

אולם הכא צריכים לפרש שאינו כן – והיינו שודאי שנעשה מעשה קנין על כל הה' קרקעות – אלא שיש מעשה וחלות שיור שהוא עשייה בפנ"ע ועשייה נפרדת על הך קרקע שהוא משיירו – ולהלן נבאר בזה יותר.

היסוד השלישי הוא – דכפשוטו החסרון כריתות בשחרור בחוץ מרגלו של עבד הוא חסרון בחלות כריתות בזה שלא חל הכריתות ביחס לכל העבד, אולם הכא נצטרך לחדש עוד - שיש חסרון של כריתות גם באופן שהחלות שחרור על העבד היא חלות מושלמת ורק מצד המעשה היה חסרון של 'חוץ מלרגלו'.

## ביאור דברי הראשונים על פי הנך ג' יסודות.

על פי הנך ג' חידושים ביאר את דברי הראשונים – שאם יש מעשה הקנאה אחת שכוללת ב' חלויות, א"כ כמו שבכל מעשה שחרור יש הלכות, א"כ גם במעשה הכללית הזו איכא נמי הלכות, דלא עדיפא הקנאה של כל נכסי מכל לשון שחרור, וכמו שבכתיבה של הלשון שחרור צריכים שהכתיבה תהיה לשמה, כמו כן כתיבת לשון כל נכסי נמי יהיה לשמה לשחרור של העבד, וכן בפסול מחובר וכדומה.

וממילא – כמו שיש דין שיור של חוץ בגט שיכול לעכב את כל המעשה גירושין דחסר בכריתות, א"כ ה"ה הכא בכל נכסי – שאם יהיה שיור במעשה הקנאה הכללית של כל נכסי בשטר של שחרור ומתנה כהדדי, א"כ מה אכפת לן שהחלות שיור תחול בקרקע ולא תחול בעבד – אכן סו"ס המעשה והעשייה של השיור הוא מעשה ועשייה שמתייחסת למעשה ההקנאה המשותפת שכוללת בה גם את המעשה שחרור ודו"ק – ונמצא דשפיר מתייחס השיור גם לעבד - ודיינינן ליה כשייר בגופו של עבד, זהו שי' ר"מ.

ולר"ש, דפלגינן דיבורי', אז איכא ב' הקנאות נפרדות, וכן מפורש ביד רמ"ה שם, וממילא מה ששייר בקרקע אינו שיור לגבי העבד ושפיר יצא לחירות.

## תוספת ביאור בדברי הגרא"ל מאלין זצ"ל.

דרך זו בנויה על כל הג' יסודות:

א] זה ברור שאם לא היינו מפרשים שיש כאן מעשה הקנאה כללית – שוב לא היינו רואים את השיור כחסרון כריתות שמתייחס לשחרור ואין כאן חוץ מרגלו של עבד.

ב] ועוד שאם לא היינו מפרשים את גדר השיור באופן שזו עשייה נפרדת חיצונית – אלא שבשיור הוא מפרש לנו מה המעשה שהוא עושה, שהמעשה מתחילתו לא נעשה כלפי הקרקע ההוא – א"כ זה דומה למשחרר עבדו ונותן חלק מהקרקעות – שהקרקעות שהוא לא נותן לא מיקרי שיור כחוץ מרגלו של עבד.

ג] אם חוץ מרגלו של עבד היה חסרון בכריתות דווקא באופן שלא חל השחרור ביחס לרגל, א"כ הכא לא היה חסרון של כריתות שהרי הכא החלות שחרור שפיר חלה על כל העבד – ודו"ק.

## חסרון כריתות.

מצאנו כמה אופנים של חסרון בכריתות:

א] כפשוטו במגרש חצי עבדו איכא חסרון של כריתות ששם בחלות עמה איכא חסרון כריתות.

ב] בנתינה של גט בידה ועדיין משיחה בידו מבואר בב"מ [ז'] שיש חסרון כריתות במעשה נתינה אף דבכל מעשה נתינה אחר לא חסר וכגון בנתינה לקנין סודר.

ג] למדנו להלן [סימן כד] שיש חסרון של כריתות בלשון הגט אי הגט לא שולל כל צד רחוק שאינו מגרש, וכגון בסברת מדנחית לשיורי', וכן בידים שאינו מוכיחות.

ד] הכא למדנו סוג חדש של חסרון כריתות שיש מעשה שיור נגד המעשה גירושין – אף שבחלות שיור אין שייכות בין השיור לגירושין.

# פרק בדרך אחרת בזה,'כח שטר' אחד ולא 'מעשה הקנאה' אחד.

## מתמה דלא שייך להגדיר מעשה שחרור ומעשה נתינת מתנה כמעשה הקנאה אחת – פעולה מציאותית לחוד ומעשה דינית לחוד.

איברא, דבאמת תמוה, דהאיך שייך לעשות "מעשה אחד" ממעשה שחרור ומעשה הקנאת ממון, וכמו שתמה בזה כבר הגרא"ל מאלין זצ"ל – ונבאר את הפלא הגדול שיש בחידוש זה.

צריכים לדעת דבר פשוט ש'פעולה מציאותית' לחוד ו'מעשה דיני' לחוד - ולא שייכי זה לזה, הרי פשוט שפעולה מציאותית אחת יכולה להכיל בה כמה וכמה מעשים שונים, אכן 'מעשה דיני' לחוד ו'פעולות מציאותיות' לחוד.

הרי מי שנותן כסף ושטר במעשה אחד, בכסף הוא קונה שדה ובשטר הוא מוכר שדה, הרי יש כאן פעולה אחת מציאותית ויש כאן ב' מעשים דיניים הפוכים, וגם אי השוה פרוטה של הנייר של השטר הוא הוא הכסף קנין אכתי מקרי ב' מעשים נפרדים, שמעשים דיניים מוגדרים על פי התוכן שלהם, והגבהה לשם קנין בלולב והגבהה לשם מצוה הם שני 'מעשים דיניים' נפרדים, ומשיכה אחת בחפץ אחד – ומתחייב בחצי מהחפץ בחיובי שומרים, וזוכה במתנה בחצי השני של החפץ, הרי התוכן של המעשה מתחלק וממילא שיש ב' מעשים של משיכה אף שיש כאן פעולה אחת.

הדרנא לדידן – הרי התוכן של שחרור הוא תוכן אחר מהתוכן של הקנאת שדה – שטר מתנה הוא העברת רשותיות ממוניות, וגט שחרור הוא עשיית עבד לבן חורין, לפעול בו חלות דין בן חורין גם לאיסור וגם לממון, ובא בזה לשנות את הדין והמהות למציאות אחרת – וממילא פשוט שיש כאן ב' מעשים – וברור.

ומעתה תמוה מאד – מה שייך לומר שיש כאן 'מעשה הקנאה אחת' – הרי פשוט וברור שאינו כן – כמו שפשוט וברור שנטילת לולב והגבהה לשם קנין לעולם לא יתחברו להיות מעשה אחד.

## מה שיש לדון שיש כאן שטר 'הקנאת העבד' לעצמו.

והיה מקום לדון שיש מושג של שטר קנין לעבד עצמו בקנין ממון וממילא שהאיסור פקע וכעין מפקיר עבדו – וא"כ היה מקום לשון שיש כאן הקנאה אחת לשניהם כיון שיש תוכן אחד לשניהם.

אולם אין זה ענין לסוגי' דידן – וכדיבואר - דהנה, זה ברור שהשטר שחרור הרגיל אינו שטר קנין, אלא שהוא שטר כעין גט שהוא משחרר ומחיל בו דין בן חורין, ומוכרח מכמה טעמים, א] מדמדהני בע"כ של העבד וליכא הקנאה לאדם בע"כ של אדם, ב] מדבעינן בה לשמה בגט שחרור ובממונות לא שייך שין לשמה, ג] מדליכא בו חסרון של גטו וידו באין כאחת - וכל זה מבואר בקצוה"ח [סימן ר' ס"ק ה'] - וע"ע במילואי חושן מה שדנו בזה אחרונים.

אולם אכתי יש להעיר - דסו"ס יש צד לומר שיש מושג של שטר הקנאה לעבד מלבד השטר שחרור הרגיל, ואה"נ שלא נאמר בשטר הקנאה הזו את כל החידושי דינים הללו [וכבר דנו מצד באין כאחת], אבל סו"ס כו"ע מודי ששטר שחרור עצמו אינו שטר של מתנה – וכנ"ל – אלא שהיה מקום לומר שהשטר בסוגי' הוא שטר הקנאה וזה הלשון 'כל נכסי קנויים לך' [וקצת משמע כן בריטב"א בתחילת הסוגי' – ויש לדחות].

אולם נראה שיש ראיה ברורה שהסוגי' לא מתעסקת בשטר כזה - דא"כ לא היה חסרון של כרות גיטא בזה – כן נראה פשוט.

## מבאר באופ"א, דהכל תלוי בכח השטר האם איכא ב' כחות בשטר, או חדא.

ונראה שצריכים לפרש כוונת הראשונים דמה שאמרו שיש כאן גוף א' לענין ההקנאה דכוונתם לכח ההקנאה בשטר, וע"ד מה שנתבאר לעיל [סימן כב] בשיטת רש"י.

וביאור הדברים הוא כך:

שאני קנין שטר מאידך קנינים דחוץ ממעשה הקנין שנעשה במסירת השטר, כבר בעצם עשיית השטר נוצר כח ההקנאה בתוך השטר וזהו "כח השטר", וכמו שבגט מונח כח שפועל גירושין, ובשטר שחרור מונח כח שפועל שחרור, כמו"כ בשטר שכתוב בו כל נכסי, מונח בהך שטר כח שפועל שני מעשים נפרדים, מעשה שחרור ומעשה הקנאת ממון, וזהו הכח שטר, לפעול בתרתי.

והנה לולי הסוגיות הללו - המושכל ראשון היה שב' חלויות שונות בשטר אחד מיקרי ב' שטרות וב' כחות שונים, אולם מב' סוגיות למדנו אינו כן, דיעויין בדברי הגמרא בגיטין [פ"ז] שהגמרא הביאה ב' דרכים של ב' גיטין בנייר אחד – א] "אנו פלוני ופלוני גירשנו נשותינו פלונית ופלונית" ואמרו בזה – "נמצאו שתי נשים מתגרשות בגט אחד, והתורה אמרה וכתב לה - ולא לה ולחברתה", ב] "דהדר כתב פלוני גירש פלונית ופלוני גירש פלונית", ואז הוי ב' גיטין, ודו"ק, ומבואר שיש נפ"מ בנוסח אי הוי ב' שטרות או שטר אחד – ויש לעיין – הרי פשוט שאין חלות כריתות משותפת בין שניהם, ומוכרח שיש ב' פעולות נפרדות בשטר, ואעפי"כ יש להחשיבו כשטר אחד אם הנוסח הוא נוסח משותף.

ע"ד זה הבאנו באמרות אברהם פ"ק דגיטין [סימן נ"ד] בתחילת הסוגי' - שבשיטת אביי מוכרח שיש נפ"מ בין שטר של עצמך ונכסי לשטר של כל נכסי – אף ששחרור ומתנה ב' חלויות, והכל תלוי בנוסח – ומכל זה מוכרח שב' חלויות ומעשים שונים יכולים להצטרף להיות חלק משטר אחד – וכנראה שהסברא בזה הוא על פי מה שנתבאר [שם - לעיל - סימן כ"א] שהיסוד של שטר היינו 'דברי המגרש' ודברי המקנה - ולכן 'לשון משותף' מחבר אותם להיות שטר אחד.

עוד יש להקדים בעיקר הך נידון – באמרות אברהם פ"ק דגיטין [סימן ל"ו] למדנו שיש מחלוקת בהלכות לשמה אי בחתימות לפי ר"א בעי לשמה, ונתבאר שהם חלק מהשטר ולא חלק מהכח הכורת שבשטר, ונחלקו אי לשמה הוא חלות בשטר וממילא זה כולל החתימות או שזו הלכה בכח כריתות שבשטר ולכן זה לא כולל חתימות, ומעתה נראה שגם הכא יש לדון – גם ביחס לסוגי' דגיטין [פ"ז] וגם לסוגי' הכא - האם החלוקה היא ב' שטרות או ב' כחות בשטר אחד - ודו"ק.

והיינו - שכשכתוב בשטר עצמך ונכסי, דלא כללם יחד ב"כלל אחד", אז העמיד כל כח בשטר בפנ"ע, ויש כאן שטר א' עם שני כחות נפרדים, או שיש בו דין של ב' שטרות.

אולם כשכוללם יחד בלשון 'כל נכסי', ע"כ שנתחדש חידוש גדול, והוא - שיש מושג של שטר אחד בב' ענינים, והיינו שאף שהפעולות והמעשים והדינים של השטר הם שונים לגמרי זה מזה, אכתי נתחדש שיש כאן שטר אחד, והרי שייך ב' גיטין בין ב' אנשים לב' נשים בשטר אחד וכסוגי' דגיטין [פ"ז].

הרי לנו חידוש בשטר שיכול לפעול כל מעשה וחלות שכתוב בו אף שהם מעשים וחלויות שונות, והכא נתחדש עוד שיש גם סוגים שונים של חלויות שנמצאים בשטר אחד – ועיקר חלוקה זו מתבאר בעיקר הסוגי' – דמהאי טעמא אביי מחלק בין עצמך ונכסי לכל נכסי.

למדנו א"כ שיש חידוש שכוללים ב' מעשים שונים בשטר אחד, ויש לחקור האם בכה"ג הכח שיש בשטר הוא כח אחד וכחו לפעול תרתי, שחרור וקנין, או שיש ב' כחות נפרדים – וכל הצדדים הללו הם מהחידושים של הלכות שטרות.

ונראה שהראשונים האלו למדו בשיטת ר"מ שיש שטר אחד ויש כח שטר אחד – שטר אחד עם כח אחד, ובכחו של השטר לפעול גם שחרור וגם מתנה.

## בגדר החסרון כריתות לשיטת ר"מ.

ע"ז אמר ר"מ - שכשיש שיור בשטר, אז גם זה ניתוסף בהך "כח השטר", שעכשיו השטר יכול לפעול מעשה שיור בהך קרקע - ששיור הוא עשייה בפנ"ע וכנתבאר לעיל.

ונמצא דבתוך הכח שטר באו לפונדק אחד ג' ענינים שונים, שחרור מתנה ושיור על המתנה והשיור הזה הוא שיור עבור האדון, ומה"ט ס"ל לר"מ דאיכא שיור בתוך השחרור - דכולהו באו לפונדק א', בשורשם, דהיינו בכח השטר – ובזה איכא חסרון כריתות.

השיור אינו שיור במעשה שחרור – וכדרכו של הגרא"ל מאלין, אלא שיש שיור בכח שמפעיל את המעשה שחרור – והיינו בכח השטר שהוא עושה מעשה שחרור דו"ק.

כמו שלפי דרכו של הגרא"ל היה חסרון כריתות מחודש – מעשה שיור מול מעשה שחרור אף שהחלות שיור לא שייך לחלות כריתות כלל, כמו כן הכא לדרכינו בכח שטר יש דין שחרור ודין שיור – וגם זה מיקרי חסרון כריתות – וכבר הבאנו לעיל כמה גווני של חסרון כריתות.

## ב' דרכים בביאור שי' ר"ש דפלגינן דיבורי' בשטר.

אחרי שלמדנו את שיטת ר"מ – שוב יש ב' דרכים בשיטת ר' שמעון – וכדלהלן:

בדעת ר' שמעון י"ל כפשוטו, ש"כל נכסי" נעשה ל"עצמך ונכסי" - וכנתבאר לעיל בשיטת התוס' - ויש בשטר ב' כחות נפרדים, וממילא שאין כאן שיור בתוך הכח שחרור של השטר שהכח שחרור לחוד והכח מתנה לחוד והשיור מתייחס למתנה ותו לא, וכן באמת משמע מתוך היד רמ"ה שבאמת איכא ב' הקנאות לדידיה - ולדברינו הכוונה ב' "כחות" הקנאה בשטר.

אכן בהשגות הראב"ד על הרי"ף לא משמע שלפי ר"ש נעשה ב' הקנאות וב' 'כללים', דעיי"ש שכתב דלפי ר"ש דסבר פלגינן דיבורי' - "ואעפ"י שנפגם דיבור הכלל מצד הקרקעות, לא נפגם מצד העבד" - ולא משמע שר"ש חולק וס"ל שזה שני "כללים", אלא שסובר שהשיור לא מתייחס לעבד.

ולשיטתו יש לבאר עפ"י מה שביארנו ברש"י, דר"מ ס"ל דשטר שבטלה מקצת כחו בטלה כולו, ור"ש פליג וס"ל ששטר יכול לפעול למקצת כחו ולא בטלה כולו, דאף דאיכא כח א' בשטר, לפעול מעשה שחרור ומעשה קנין עדיין הוא יכול לפעול את השחרור בלי הקנין ממון, ול"א שטר שבטל מקצתו בטל כולו וזה גופא הדין פלגינן לר"ש, כן ביארנו בשיטת רש"י.

ובשיטת הראב"ד על הרי"ף י"ל, דמה"ט גופא לא חשיב שיור, דאף דיש "כח אחד" בשטר לשחרור וקנין ממון, אולם, היות ויכולים לפעול זה בלא זה ולא תלויים אהדדי, דפלגינן בכח השטר, שוב לא מתייחס השיור בנכסים לשחרור העבד.

הרי אף דמודי היד רמ"ה והראב"ד בשיטת ר"מ, אכן י"ל דפליגי בפלגינן דר"ש - ועיין נמי בלשון הר"י מיגאש [שם] שמשמע כהראב"ד – ועיין בהערה [[118]](#footnote-119) שהבאנו כל לשונו.

## פלוגתת הראשונים האם הפלגינן דיבורי' לשיטת רבא הוא לשיטתו.

והנה נתבאר כאן שיד רמ"ה וראב"ד ור"י מגאש פליגי בפלגינן דר"ש – האם הוי ב' שטרות או לא, ובאמת דכבר נתבאר באמרות אברהם פ"ק דגיטין [סימן נ"ו] דפליגי הרמב"ן והראשונים אי בפלגינן נהפך לב' שטרות או לא – ובזה נתבאר פלוגתתם האם למסקנה הפלגינן דיבורי' לשיטת רבא באמירת בפנו"נ הוא לשיטתו בפלגינן דיבורי' בפלוני רבעני - וכאן מצאנו מקור נוסף לפלוגתא זו.

## תוספת דברים.

עיקר האי חלוקה – ב' שטרות – ב' כחות בשטר אחד – כח אחד בשטר אחד – סביב חלוקה זו עומד האי סוגי', וסביב חלוקה זו יבואר עוד עיקר שיטת הרי"ף בכרות גיטא – עיין בזה להלן [סימן כד].

# סימן כדשיטות הראשונים בלאו כרות גיטא,[ובגדר קניית השטר במסירתו – וקניית הנייר אגב השטר].

**פרק א <> שיטת רש"י שיש חסרון כריתות בלשון השטר. <>** שיטת רש"י בלאו כרות גיטא. <> כמה גדרים שונים בחסרון כריתות. <> תוספת ביאור – חסרון כריתות בלשון שטר. <>

**פרק ב' <> שיטת הרי"ף שיש זכות לאדון בשטר של העבד. <>** שיטת הרי"ף בלאו כרות גיטא שיש זכות בשטר לאדון – כיון שיש עשייה פרדת של 'שיור' לטובת האדון. <> בביאור התירוץ של רעק"א – דמאי שנא מאומר 'צאי בו והתקדשי בו'. <> חידוש מהגרשש"ק – שבנתינת גט בע"כ של האשה היא קונה את ה'שטר שבשטר' בע"כ - והנייר בטל ונקנה ממילא. <> ביאור דברי הרי"ף אחרי כל הנ"ל. <> מה החילוק בין שני הדינים של כריתות – חד לפני הפלגינן וחד אחרי הפלגינן. <> מחלק בין ב' כחות בשטר אחד לב' שטרות – ונפ"מ גם לגבי הלכות לשמה. <> ביאור בחולקים בעצמך ונכסי, ודן בסוגי' [פ"ז]. <> נפ"מ להלכה בין הרי"ף ורש"י בכותב עצמך ונכסי. <> דברי הרמב"ם בפרוש המשנה.

# פרק אשיטת רש"י שיש חסרון כריתות בלשון השטר.

## שיטת רש"י בלאו כרות גיטא.

**למסקנה הביאו הוכחה דר"מ מודה דפלגינן דיבורי', הלכך דחו דטעמא דר"מ אינו משום דלא פלגינן דיבורי', אלא "משום דלאו כרות גיטא הוא", ועיין היטב בפירוש רש"י – שזה משום דאיכא למימר מדשייר האי שייר נמי האי.**

**והנה עיין ברעק"א שכתב שספק זה אינו ספק גמור שמא באמת נתכוין לשייר את העבד עצמו, אלא דהוי רק חסרון בלשון השטר, דכיון דאיכא צד רחוק שאולי כוונתו היתה לשייר את העבד עצמו – הלכך לא חשיב כריתות.**

**והנה רש"י בתחילת הסוגי' גם למד שזו סברת ר"מ – עיי"ש – אכן הכא פירש כן בסברת 'כרות גיטא', והביאור בזה כדהבאנו לעיל [סימן כב] מ**הגר"ש רוזובסקי זצ"ל – וזה ע"ד רעק"א הנ"ל - דודאי דגם לקס"ד אינו אלא 'צד רחוק' ולא חיישינן בכל כה"ג בספק גמור - לומר שאולי הוא רוצה לחזור בו – אלא שזו הלכה בהלכות שטרות ששטרות צריכים 'לשון ברור', ואי יש 'צד' בלשון שטר שאינו מקנה – שוב חסר בלשון שטר, ודו"ק.

והוסיף שלמסקנה הכא חזרו בהם שלא אכפת לן במה שאינו לגמרי לשון ברור לגבי הלכות שטרות – אלא שבסברא זו נתחדש שעצם זה שיש בגט סברא דמדנחית לשיורי' – שזה כבר חסרון של כרות גיטא, וכבר הקשו המפרשים דמה זה ענין לטעמא דכרות גיטא – הרי יש חסרון אחר מדנחית לשיורי' וזה חשש אמיתי בפני עצמו – ומה זה שייך לפסול של כרות גיטא.

וביאר הגר"ש רוזובסקי זצ"ל שלפי הנ"ל שאינו חשש וספק אמיתי – דשוב א"ש, שהרי גם בקס"ד ליכא חשש אמיתי אלא דסוברים שלשיטת ר"מ יש כאן הלכה בהלכות שטרות שאם יש צד רחוק כזה שזה פוסל את הלשון שטר – ודו"ק, ויש לומר שהגמרא חזרה מסברא זו ולמדו שזה עצמו החסרון של כרות גיטא, ודו"ק.

ויש לומר עוד שזה גם ביאור פלוגתת ר"ש ור"מ – דלא פליגי באומדנא ודעת בני אדם אי יש לחשוש כן, אלא דפליגי בהלכות שטרות אי איכא חסרון כזה או לא.

## כמה גדרים שונים בחסרון כריתות.

מצאנו כמה אופנים של חסרון בכריתות:

א] כפשוטו במגרש חצי עבדו איכא חסרון של כריתות ששם בחלות עמה איכא חסרון כריתות.

ב] בנתינה של גט בידה ועדיין משיחה בידו מבואר בב"מ [ז'] שיש חסרון כריתות במעשה נתינה אף דבכל מעשה נתינה אחר לא חסר וכגון בנתינה לקנין סודר.

ג] לעיל בשיטת הר"י מיגאש ויד רמה למדנו סוג חדש של חסרון כריתות שיש מעשה שיור נגד המעשה גירושין – אף שבחלות שיור אין שייכות בין השיור לגירושין – או לדרכינו – בכח שטר יש דין שיור ויש דין שחרור שזה מוגדר כחסרון כריתות.

ד] הכא נתחדש חסרון כריתות בלשון המגרש.

## תוספת ביאור – חסרון כריתות בלשון שטר.

בעיקר החסרון של כריתות בלשון הגט – נראה שהביאור בזה הוא שהלשון בשטר הוא הוא הכח שטר – כיון ששטר היינו דברי כריתות, והם דברי המגרש ודברי המקנה – ולכן מצאנו בשטר הלכות שונות של לשון, וכגון הדין ש'כל נכסי חוץ מקרקע' הוא לשון שלא מהני לפי התוס' – ונתחדש בהלכות לשון שמחלקים את הלשון ללשון מפורט – וכל זה מהחידושים של לשון שטר - כיון שהוא הלשון שעל ידו חל כל הכח שטר, וגם – עצם החלוקה אי הוי ב' שטרות או שטר אחד בעצמך ונכסי ובדומה לזה מצאנו בגיטין [פ"ז] אי הוי ב' גיטין או גט אחד – כל זה שייך להלכות לשון של שטר – כיון שהלשון של שטר הוא הוא הכח שטר.

ובזה נתחדש שיש חסרון כריתות היכא שהלשון אינו לשון ברור.

ובדומה לזה העירני תלמיד אחד לסוגי' בנדרים [ה':] דנחלקו תנאי אי איכא חסרון של ידים שאין מוכיחות – וחילקו שם – שבאמת בכל התורה ליכא חסרון ובגט איכא חסרון מחמת כריתות – הרי שיש דין שהלשון כריתות בשטר 'ישלול' כל אפשרות שהיינו יכולים להסתפק דאולי אין כאן כריתות.

# פרק בשיטת הרי"ף שיש זכות לאדון בשטר שלהעבד.

## שיטת הרי"ף בלאו כרות גיטא שיש זכות בשטר לאדון – כיון שיש עשייה פרדת של 'שיור' לטובת האדון.

**והנה שיטת הרי"ף דיסוד דינא דלאו כרות גיטא הוא שעצם זה שהאדון יש לו זכות בגוף השטר - הוי חסרון בכריתות – וכוונת הרי"ף שכיון שחלק מהשטר הוא שטר לטובת ולזכות האדון – שוב לא הוי כריתות גמורה בגט זה.**

**והנה זה ברור שכל סברת הרי"ף שייכת דווקא בשיור – וביאר הגרא"ל מאלין זצ"ל [סימן מ] שכאן כתוב שוב את היסוד הגדול שנתבאר לעיל ששיור היינו עשייה בפני עצמו – שאם כל נכסי חוץ מקרקע אחד היה שיור שהוציא את הקרקע מעיקר ההקנאה – א"כ ודאי שאין שטר על הקרקע הזו של השיור ואין לאדון שום זכות בשטר נגד העבד שהרי מעיקרא לא נכלל קרקע זו בכלל ההקנאה – ומוכרח כנ"ל - וכ"כ הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [ס"ק ק"ל].**

**ובאמת הדברים מבוארים בדברי הגידולי תרומה [שער מ"ג ח"א אות י"ג] דיעויין שם שהק' על הרי"ף והרמב"ם ממש"כ הרמב"ם דמי ששחרר את העבד והקנה לו חצי נכסיו באותו השטר מהני דלכאו' גם בכה"ג יש לאדון זכות בהך גיטא דבשטר נכתב שרק חצי נכסיו נקנו לעבד.**

**ותירץ הגידו"ת דהיכא שהאדון מפרש בשטר איזה נכסים נקנו ואיזה לא נקנו אין חסרון בכרות גיטא, וכוונת הרי"ף והרמב"ם היא רק בלשון 'שיור', וברור שכוונת הדברים היא כנ"ל, דכל דברי הרי"ף שייכים רק בחלות שיור דדבר זה הוא כשטר בפנ"ע לטובת המוכר וכנ"ל.**

**אולם הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [שם] תמה – שהרי בב"ב [ק"נ.] מבואר דגם שיור של מטלטלין מיקרי שיור כלפי עבד וגם בזה איכא חסרון של לאו כרות גיטא, וקשה דליכא שטר על מטלטלין – ודן בזה דאולי מיירי דקנאם אגב קרקע – עיי"ש מה שתמה בזה.**

**ועיין עוד בדברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל שם שדן במה שמצאנו שבכותב לשפחה הרי את בת חורין וולדך עבד דמהני ולדברי הרי"ף תיקשי מ"ט אין בזה חסרון של לאו כרות גיטא דהא נכתב בשטר שהולד ישאר עבד.**

**וביאר דבכה"ג אין זה מתורת "שיור" אלא שהאדון פירש בשטר שעיקר השחרור נעשה רק באם ולא בולד ובכה"ג ל"ש סברת הרי"ף.**

**אמנם היא גופא צ"ב דמה"ת שבכה"ג לא הוי מתורת שיור דלכאו' בשפחה וולד שהם גוף אחד מסתבר דהוי מתורת שיור, וצ"ל שהכל תלוי בלשון השחרור - שאם האדון ישחררה בלשון "הרי את בת חורין חוץ מוולדך" שוב ברור דהוי מדין שיור, וחסר בכרות גיטא, משא"כ באומר "הרי את בת חורין וולדך עבד" – הכא חשיב כאילו שהאדון מייחד מלכתחילה את השחרור לשפחה ולא לוולד – וכמו שיש חילוק בין מוכר ט' שדות בלי העשירי למוכר כל נכסיו - חוץ מהעשירי [אחרון], כמו כן הכא כך החלוקה, הלכך לא חשיב כרות גיטא.**

**וכל זה מבואר באמרות אברהם פ"ק דגיטין [סימן ס"ב] בעיקר גדרי שיור – ושם הבאנו את דברי רעק"א שהגדר בדין שיור – היינו דהוי כאילו שהלוקח חזר ומכר למוכר את הקרקע של השיור ומעתה א"ש שהלשון של השיור "חוץ מקרקע פלונית" הוא כאילו שטר בפני עצמו מהמוכר ללוקח - ושטר זה הוא כנגד העבד ולטובת האדון.**

## בביאור התירוץ של רעק"א – דמאי שנא מאומר 'צאי בו והתקדשי בו'.

**והנה הגרעק"א הקשה על הרי"ף מהא דאיתא בגיטין [מ'.] באומר צאי בו והתקדשי בו - מהני השטר גם לשחרור וגם לקידושין, וקשה דלפי דעת הרי"ף תיקשי דבכה"ג מקצת השטר הוא לזכותו של האדון – הרי מאי שנא אדון שזוכה בקרקע א' על ידי שיור, ובזה אמרינן שהשטר מיקרי שטר לטובת האדון – וזה מגרע בכריתות לעבד מקידושין שנתקדשה זו – הרי כאן הוא זוכה ב'האשה נקנית' – והשטר פועל עבורו את הזכות של 'האשה נקנית' – אטו נימא שזה פחות מלזכות בקרקע על ידי שיור.**

**ותירץ וז"ל: "ונלענ"ד - דווקא הכא דאילו כתב לו כל נכסי בלא שטר ואח"כ חזר והקנה הוא לרבו איזה קרקע בשטר הדין דהמוכר כותב שטר ללוקח - א"כ במה דכתב כל נכסיי חוץ מקרקע פלוני הך חוץ מקרקע פלוני הוי כמו שטר מהעבד לרבו, ויש זכות להרב בשטר זה כאלו הוא שטרו, מש"ה הוי אגיד בי' ולא מקרי כרות גיטא, אבל בהתקדשי בו דכל שטרי אירוסין המקדש כותב השטר ונותן לה, א"כ כל השטר כולו לשון השחרור ולשון הקידושין - הכל שייך לה ולא מקרי אגידא ביה דאף דיש זכות להרב בענין הקידושין, מ"מ אין לו שייכות בגוף השטר דהא לענין הקידושין ג"כ מקרי שטר שלה, ודו"ק".**

**ביאור דבריו – בשיור אנו רואים 'דהוי כמו שטר מהעבד לרבו' – כמבואר בלשון רעק"א – וזה משום שהשטר עצמו הוא שטר שדינו להיות אצל האדון לגבי השיור ודינו להיות אצל העבד לגבי הכריתות – ויש כאן חסרון בכריתות, אכן בקידושין – אף שיש שימוש בשטר לאדון אבל השטר אמור להיות אצלה בתור מתקדשת הלכך מהני.**

**ובלשון התוס' בב"ב [קמט:] מבואר כן והוסיף בזה תוספת ביאור - וז"ל: "דכיון שיש לבעל העבד זכות בשטר שכתוב בו שייר קרקע לעצמו לא הקנה לו שטר לגמרי שגם זכות האדון כתוב בו הלכך לא קרינא ביה ספר כריתות" - וכ"ה ברשב"ם להלן [שם ק"נ: תחילת העמוד].**

**מבואר בדבריו שהוא "לא הקנה לו שטר לגמרי" – וזה משום ששייר לעצמו זכות בשטר – "שגם זכות האדון כתוב בו" והחסרון בזה הוא "לא קרינא ביה ספר כריתות".**

**ומעתה ברור החילוק – שהשטר קידושין אמור להיות אצל האשה ולכן אין לבעל זכות בשטר הזה, אבל השטר של שיור אמור להיות אצל האדון, ולכן יש לו זכות בזה.**

**ובביאור הענין – היה מקום להסתפק האם הכוונה שיש לאדון זכות בשטר לענין שיור בזה שהשטר פועל את החלות שיור עבורו או משום שזה שטר ראיה על השיור, ומוכרחים לומר כצד השני, דאי משום שהשטר פועל חלות לטובתו, א"כ גם שטר קידושין פועל חלות לטובתו וע"כ שהוא שטר ראיה על השיור לעומת שטר קידושין שאמור להיות אצל האשה ולא אצלו בתור שטר ראיה - והן הן דברי רעק"א בזה –ועיין היטב בתורת גיטין שמפורש בדבריו שכל הנידון הכא הוא מצד השטר ראיה שבו, ודו"ק.**

**ובאמת שכן מפורש בלשון הר"י מיגאש שם [[119]](#footnote-120) שכתב בזה עוד - "שהרי יש לו לאדון באותו השטר שכתב לו זכות ללמוד ממנו ששייר לעצמו בנכסים וכיון שיש לו זכות בו הוי כמו שכתב לעבדו גט חירות וכתב בו האדון לעצמו באותו הגט זכות שאינו גט כריתות" – הרי בהדי' שיש כאן שטר ראיה "שכתב לו זכות 'ללמוד ממנו' ששייר לעצמו בנכסים".**

## חידוש מהגרשש"ק – שבנתינת גט בע"כ של האשה היא קונה את ה'שטר שבשטר' בע"כ - והנייר בטל ונקנה ממילא.

**ונראה להוסיף בביאור הדברים על פי יסוד גדול מהגרשש"ק [סימן ה] [[120]](#footnote-121) שיצא לדון דהאיך האשה קונה את הנייר של הגט – הא מקנים לה בע"כ, וכן בקטנה יש להקשות כן – ועיין מה שהאריך בזה – וע"ע היטב בלשון התוס' רי"ד גיטין [ע"ח:] דמבואר שהוא מקנה לה את הגט בע"כ, וקשה דבשלמא מה שיכול לגרשה בע"כ א"ש שהוא מפקיע את האישות שלו ממנה אכן מה שייך הקנאה בע"כ, וייסד יסוד גדול בהלכות שטרות שתחילת הדין של שטר קנין הוא במה שנותן ראיה לחבירו כנגדו, וחידש עוד שהשטר ראיה שייך לקנין ולדבר הנקנה - ולכן הדין הוא שזוכים בשטר ראיה בתור אפסרא דארעא היכא שקונים שדה ויש כבר שטר ראיה במקום אחר – אף אי בכל קנין אגב צריכים צבורין, והקשה שהאיך מהני כל זה לנייר, הרי סו"ס הנייר הוא מטלטלין בעלמא ואף אי הראיה של הדבר הנקנה מישך שייכא לדבר הנקנה אכן מה זה שייך לנייר – הא הנייר הוא חפץ בעלמא, ותירץ שאחרי שהוא זוכה בראיה של השטר, שוב ממילא מתבטל הנייר לשטר ראיה כיון שהוא טפל לשטר, ובזה ביאר נמי שבגירושין, הראיה של הגט מקנים בע"כ – וזה אינו דבר ממוני – הלכך מהני גם בע"כ, והנייר של הגט ממילא בטל לגט אא"כ הוא משייר אותו לעצמו – ולכן לא בעינן בזה הקנאה ממונית על הנייר עצמו - וע"ע בחידושי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [סימן י"א ס"ק ד'] מה שהביא עוד בביאור חידוש זה.**

**והנה עצם היסוד ששטר קנין היינו להביא את הראיה לשכנגדו – כבר הבאנו באמרות אברהם פ"ק דגיטין [סימן כ"א] כמה הוכחות שאינו כן, ומיניה וביה מוכרח כן משטר קידושין שהרי הבעל צריך את הראיה ולא האשה, והרי היא מקבלת את השטר.**

**אכן נראה לבאר על פי דרכו ובאופן אחר, והיינו על פי מה שנתבאר בדברינו [שם סימן כ"א] שהיסוד של קנין שטר היינו דבר המוכר ודברי המגרש – ובמסירת דבריו לקונה ולמתקדשת הקנין והקידושין חל.**

**ונראה שדברי המוכר ודברי המגרש אינו ממונות שצריך על זה דרכי הקנינים, אלא שכך הלכתא דקנינים בשטר שכל מסירה של שטר יחיל את הקנין בזה שדברי המגרש בשטר נמסרים לשכנגדו – ובזה הם שלו – וזה גם בשטר שאינו שטר ראיה, ותמיד קונים את דברי השטר ודברי השטר הם השטר – ועיין היטב בעליות דר"י בב"ב [ע"ז:] שעיקר הזכייה בשטר – "אינו לגוף הנייר - אלא לכח לזכות בשטר" וכ"ה ברמ"ה ובר"ן שם, עיי"ש, ובעצם החלוקה בין השטר שבשטר לנייר שבשטר – עיין היטב בתוס' בב"ב [קנ"ב. ד"ה תנו] שכתב שבמעמד שלשתן אפשר להקנות את הנייר של השטר – וביארו בטעמא דמילתא "אבל לענין שכתוב בו לא" והיינו שכאן רואים איפכא שגוף השטר עצמו לא נקנה אף שהנייר נקנה, וכאן אנו אומרים שמסירת השטר היא היא מסירת הדברים שבשטר ולא מסירת הנייר.**

**ומעתה נראה - שאחרי שהתורה קבעה שמגרשים בע"כ ומגרשים קטנה – והכל על ידי נתינת גט לאשה – א"כ בזה נתחדש שדברי השטר נמסרים ונקנים לה בע"כ, שזה כל ענין השטר – מסירת דברי השטר וזכייתו של השני מחילה את הקנין – ולגבי הנייר – הרי תמיד הנייר בטל ונקנה ממילא, וע"ד הגרשש"ק.**

**ויש להעיר דאי כתב ידו אינו שטר יש לומר דליתא לכל הנ"ל, ועיין בדברינו באמרות אברהם פ"ק דגיטין [סימן ס"ו] שמסירת שטר ראיה של ערכאות אינה סיבה שיקנה את השטר שבו לפי הצד שאינו שטר.**

## ביאור דברי הרי"ף אחרי כל הנ"ל.

ומעתה זכינו להבין את עומק דברי הראשונים – ועל פי חילוקו של רעק"א – שעצם השימוש בשטר קידושין אינו כלום, אלא שהזכות שיש לאדון בשטר עצמו – שהשטר עומד לו בתור ראיה – זה פוגע בעיקר הזכות של מסירת שטר לכריתות שהוא לא מקנה לו לגמרי את שטר כיון שהוא בעצמו יש לו זכות החזקת שטר ראיה בהאי שטר – וזה דווקא בשטר ראיה על השיור עצמו.

## מה החילוק בין שני הדינים של כריתות – חד לפני הפלגינן וחד אחרי הפלגינן.

**אולם אין הדברים פשוטים – ויש כאן ג' נקודות שצריכים ביאור:**

**א] האיך זכותו בשטר ראיה על ענין השיור מהני לגרע בזכותו של העבד בשטר בתורת שיחרור, הא הכח שיחרור שיש בשטר לא שייך כלל לראיה על השיור שיש לאדון.**

**ב] בעיקר קשה – הרי לעיל [סימן כג] נתבאר בשיטת היד רמ"ה ור"י מיגאש ועוד, דאיכא חסרון כריתות בזה שיש שיור בגט, וכל זה לר"מ, אכן לר"ש דפלגינן בשטרות שוב לא חשיב כשטר אחד אלא כב' שטרות – שוב ליכא חסרון כריתות כיון שיש כאן ב' שטרות – והכא בסוגי' קאי בשיטת ר"מ אחרי שכבר נתחדש שר"מ מודה לר"ש בדין פלגינן בשטרות – ואעפי"כ מחדשים שיש שיור בכריתות של הגט מחמת השיור שיש לאדון כנגד העבד בשטר.**

**זאת ועוד – הרי פשוט דכל דברי היד רמ"ה לעיל אינם אלא בשיור ב'כל נכסי' אבל בעצמך ונכסי ליתא לכל זה, והכא מבואר בראשונים – עיין בזה ברשב"א וברמב"ם – דגם בעצמך ונכסי הדין כן.**

**והנה לפי דרכו של הגרא"ל מאלין [שם] א"ש – דלעיל נתבאר דאיכא מעשה הקנאה אחת של עבד ומתנה – והשיור הוא שיור שמתייחס למעשה הכללי – ואז הפלגינן הוא במעשה לחלקו לב' מעשים, ויש לומר שאין פלגינן בשטר עצמו אלא בקנין שבשטר וממילא שאין זה ענין לכאן, שהרי כאן לא איירי בקנין אלא בשטר עצמו שיש לאדון זכויות בשטר בתור שטר ראיה, והפלגינן הוא בזה, אולם לפי דרכינו גם שם החסרון כריתות היה בשטר עצמו שזה שטר אחד שיש בוש יור, והפלגינן היה בשטר – וא"כ למה לא מהני הפלגינן הכא.**

**ג] אף שהבאנו מהרמב"ם והרשב"א שיש חסרון של כרות גיטא גם בעצמך ונכסי, ולא רק בכל נכסי, ובזה חלוק מהסוגי' הקודמת, אולם עיין במאירי שהביא שדנו בזה – וז"ל: "ואפילו הזכיר לו בשטר עצמך ונכסי הואיל ושייר לעצמו זכות בתוכו - ואף על פי שיש חולקין בכל שכתוב שם עצמך - גדולי הפוסקים וגדולי המחברים וגדולי המפרשים כתבוה כדברינו" – וצ"ב מה שורש הנידון בזה.**

## מחלק בין ב' כחות בשטר אחד לב' שטרות – ונפ"מ גם לגבי הלכות לשמה.

ונראה פשוט – ונקדים שגט הוא ספר כריתות ובספר כריתות יש תרתי, א] הכח כריתות שבספר, ב] הספר שבספר והיינו הכח שיש בשטר - וגוף השטר עצמו, ויש ביניהם חילוקי דינים.

דעיין באמרות אברהם פ"ק דגיטין [סימן ל"ו] שלמדנו שיש מחלוקת בהלכות לשמה לפי ר"א דע"מ כרתי – דנחלקו אי בחתימות בעי לשמה או לא, ונתבאר שהחתימות הם חלק מהשטר ולא חלק מהכח הכורת שבשטר, והבאנו בזה מהגר"א והרשב"א והתוס', וביארנו שנחלקו אי לשמה הוא חלות בשטר וממילא שזה כולל את החתימות או שזו הלכה בכח כריתות שבשטר ולכן זה לא כולל חתימות.

ונראה שבלי הלכות פלגינן אז הדין בכל נכסי הוא שיש שטר אחד וכח אחד להחיל ב' דינים שונים, מתנה ושיחרור, ונמצא שהכח שיחרור וכח מתנה הם כח אחד כללי בשטר, ובכח הזה יש דין נוסף של שיור – וזה החסרון של כריתות, ובדין פלגינן נתחדש שיש ב' כחות שונים בשטר, ולכן ליכא חסרון כריתות בכח שטר.

אולם גם אחרי הפלגינן אכתי יש להם דין של שטר אחד – ועוד – דגם עצמך ונכסי מיקרי שטר אחד שיש בו ב' כחות, והכא החסרון כריתות הוא בספר שבספר – שיש לו זכות בגוף הספר – והיינו זכות בשטר עצמו – והיינו כנתבאר לעיל על פי הגרשש"ק, וממילא פשוט דלא מהני בזה פלגינן, ופשוט נמי למה גם שטר ראיה על שיור מגרע כאן – דסו"ס השטר עצמו הוא גם שטר לענין אחר – ויש לו זכות בהאי שטר.

## ביאור בחולקים בעצמך ונכסי, ודן בסוגי' בגיטין [פ"ז].

אולם נראה דבזה גופא נחלקו במאירי – דנחלקו אי עצמך ונכסי מיקרי ב' שטרות או שטר אחד, ואי הוי ב' שטרות שוב ליכא חסרון כרות גיטא גם לפי הרי"ף אף שיש כאן נייר אחד - דליכא חסרון כריתות מצד הנייר אלא מצד גוף השטר עצמו – ודו"ק.

ויש לדון בכל הנ"ל דמה יהיה בסוגי' בגיטין [פ"ז] שהגמרא הביאה ב' דרכים של ב' גיטין בנייר אחד – א] "אנו פלוני ופלוני גירשנו נשותינו פלונית ופלונית" ואמרו בזה – "נמצאו שתי נשים מתגרשות בגט אחד, והתורה אמרה וכתב לה - ולא לה ולחברתה", ב] "דהדר כתב פלוני גירש פלונית ופלוני גירש פלונית", ואז הוי ב' גיטין, ודו"ק, ומבואר שיש נפ"מ בנוסח אי הוי ב' שטרות או שטר אחד – והסוגי' הכא דומה לנידון התם, ויש לדון האם גם שם חולקים הראשונים אי הוי ב' כחות או ב' שטרות, ונפ"מ בדין לשמה.

ובאמת – דלפי מה שנתבאר דנחלקו הראשונים אי שלמה שייך לשטר שבו או לכח כריתות שבו – א"כ יהיה נפ"מ נוספת – שהרי להלן [פ"ז] איירי בדין פסול לשמה של 'לה ולחברתא', והמחלוקת בין הנך ב' דרכים יהיה האם הם ב' כחות בשטר ולכן ליכא פסול או דאפילו ב' כחות בשטר אכתי פסול ורק ב' שטרות כשר – ודו"ק.

## נפ"מ להלכה בין הרי"ף ורש"י בכותב עצמך ונכסי.

**ואגב יש להעיר – דאיכא נפ"מ להלכה בין רש"י והרי"ף - דמה הדין למסקנת הגמרא בלאו כרות גיטא – דהאם גם בעצמך ונכסי אמרינן כן או לא, וברש"י מפורש דלשיטתו כה"ג ליכא חסרון של כרות גיטא, וכ"ה בתוס' – אכן בשיטת הרי"ף הבאנו שמפרש בראשונים שכתבו שיש חסרון כזה.**

## דברי הרמב"ם בפרוש המשנה.

כתב הרמב"ם בפירוש המשנה כאן - וז"ל "ואם שייר קרקע כ"ש ואומר לו כל נכסיי נתונין לך חוץ ממקום פלוני לא יצא בן חורין לדעת ת"ק לפי שלדעת ת"ק אין חולקין הדבור לפיכך זה התנאי תלוי בגוף העבד וכאילו התנה באבר מאבריו ויצטרך לספר כריתות וליכא, ועל כן לא ישתחרר העבד ולא יקנה בנכסים בשום פנים ואפילו ייחד שם המקום שהתנה בו וכ"ש כשלא ייחד אותו".

לכאו' כוונתו לפרש את המשנה כההו"א בסוגיין דטעמיה דת"ק משום דלא פלגינן דיבורא, וצ"ע אמאי לא פירש את המשנה כהמסקנה דטעמי' דת"ק משום דלאו כרות גיטא הוא, דהרי אנן קיי"ל דפלגינן דיבורא ולדידן מוכרח דטעמי' דת"ק הוא משום כרות גיטא, וכבר עמד בזה התפארת ישראל [שם בועז אות ו'].

אולם ביותר קשה שהרמב"ם שם הרכיב לב' הטעמים, שבהמשך דבריו כתב הרמב"ם דלפיכך זה התנאי תלוי בגוף העבד וכאילו התנה באבר מאבריו ואי"ז כריתות, ולכאו' כוונתו למאי דמסקי' דלאו כרות גיטא הוא, ודבריו צ"ב רב, דמלבד דעצם הצירוף אינו מובן – הא יתירא מזו קשה שהרמב"ם רכיב בזה אתרי ריכשי, דבתחילת דבריו פי' כההו"א דת"ק סבר לא פלגינן דיבורא ובסוף דבריו פירש כהמסקנה דטעמיה משום דלאו כרות גיטא הוא.

והישוב בזה פשוט – וכ"כ הגר"נ פרצוביץ זצ"ל - דמש"כ הרמב"ם "דזה התנאי תלוי בגוף העבד וכאילו התנה באבר מאבריו" כוונתו בזה לדברי הר"י מיגאש והיד רמ"ה דגם בקס"ד לולי פלגינן היה חסרון כריתות – והיינו כנתבאר שבכח השחרור שבשטר איכא שיור שזה כח מסויים נגד הכח של העבד, וזה החסרון כריתות, והחסרון הזה הוא דווקא אי קיי"ל דליכא פלגינן – ודו"ק.

# סימן כהבגדר שיור וחוץ,עשייה בפני עצמה - חיצונית.

ב' הוכחות מהסוגי' ששיור הוא עשייה בפני עצמה – נגד העשייה של המכירה וכדומה <> מביא יסוד גדול של האחרונים בעיקר גדרי שיור שיש כאן עשייה חדשה בפני עצמה. <> מתמה דהיכן המעשה קנין לזכות בהך זכות. <> מבאר את המחייב של תנאי במעשה – אף דכחו בא בתור מילתא אחריתי. <> מבאר שאינו כפשוטו שיש כאן עשייה חדשה בפני עצמה – אלא שעושה עשייה של שיור שגורם שכלפי זכות מסויימת מעולם לא היה קנין, וכדמצאנו בחוץ מתרומותיך ונדריך. <> הערה גדולה.

## ב' הוכחות מהסוגי' ששיור הוא עשייה בפני עצמה – נגד העשייה של המכירה וכדומה

**לעיל [סימן כד] הבאנו את שיטת הרי"ף דיסוד דינא דלאו כרות גיטא הוא שעצם זה שהאדון יש לו זכות בגוף השטר - הוי חסרון בכריתות – וכוונת הרי"ף שכיון שחלק מהשטר הוא שטר לטובת ולזכות האדון – שוב לא הוי כריתות גמורה בגט זה.**

**והנה זה ברור שכל סברת הרי"ף שייכת דווקא בשיור – וביאר הגרא"ל מאלין זצ"ל [סימן מ] שכאן כתוב שוב את היסוד הגדול שנתבאר ששיור היינו 'עשייה בפני עצמה' – שאם כל נכסי חוץ מקרקע אחד היה שיור שהוציא את הקרקע מעיקר ההקנאה – א"כ ודאי שאין שטר על הקרקע זו של השיור ואין לאדון שום זכות בשטר נגד העבד שהרי מעיקרא לא נכלל קרקע זו בכלל ההקנאה – ומוכרח כנ"ל - וכ"כ הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [ס"ק ק"ל].**

**ובאמת הדברים מבוארים בדברי הגידולי תרומה [שער מ"ג ח"א אות י"ג] דיעויין שם שהק' על הרי"ף והרמב"ם ממש"כ הרמב"ם דמי ששחרר את העבד והקנה לו חצי נכסיו באותו השטר מהני דלכאו' גם בכה"ג יש לאדון זכות בהך גיטא דבשטר נכתב שרק חצי נכסיו נקנו לעבד.**

**ותירץ הגידו"ת דהיכא שהאדון מפרש בשטר איזה נכסים נקנו ואיזה לא נקנו אין חסרון בכרות גיטא, וכוונת הרי"ף והרמב"ם היא רק בלשון 'שיור', וברור שכוונת הדברים היא כנ"ל, דכל דברי הרי"ף שייכים רק בחלות שיור דדבר זה הוא כשטר בפנ"ע לטובת המוכר וכנ"ל**.

יסוד זה מתבאר עוד בסוגי' לעיל מיניה - בעיקר שיטת ר"מ - בשיטת הר"ן [על הרי"ף ב': "צריכים אנו לפרש" - לפני "שפתים ישק"] שכתב בביאור שיטת ר"מ ששיור של קרקע אחד מסויים מכל נכסיו מבטל את כל הגט – כיון שהיות והוא כולל בדיבור אחד כל הנכסים ושייר בהם איזה שהוא שיור, הך שיור הוא "פגם בכללו הראשון" והיות ואיכא כללא א' - כל נכסי - ולא פלגינן דיבורי', חשיב ליה דשייר בכל מה שהקנה, כולל העבד וחשיב שיש גם שיור בעבד, וכן הוא בהשגות הראב"ד על הרי"ף, ועי' בריטב"א [בסוד"ה שייר] שהוסיף, "דעשה מהן [נכסים ועבד] גוף אחד", ועי' במאירי שג"כ כ' כדברים הנ"ל דבזה חשיב שיש כאן שיור בגופו של עבד.

ויותר מפורש בר"י מיגא"ש בב"ב [קמ"ט: בד"ה שייר] - [הביאו הרמב"ן כאן] ובשטמ"ק בשם הרא"ם וביד רמ"ה [שם אות ק"ו] שיש כאן "הקנאה אחד" ושייר קרקע כ"ש הוא שיור בגוף העבד והו"ל כאילו אמר חוץ מרגלו – והיינו דאיכא חסרון של כריתות – וכמפורש ביד רמ"ה כ"ה בריטב"א כתב יד [כאן].

וביאר בזה הגרא"ל מאלין זצ"ל על פי הנ"ל - דרק אי נימא שיש כאן שיור חיובי בכל ההקנאה אז הוא דשייך לומר כן – וכל זה מובא לעיל [סימן כב].

## מביא יסוד גדול של האחרונים בעיקר גדרי שיור שיש כאן עשייה חדשה בפני עצמה.

עיקר חידוש זה מצאנו באחרונים במקום אחר - דהנה, עיין בסוגי' בב"ב [ס"ג.] דמבואר בסוגיא ובתוס' [שם] שהמוכר לחברו שדה ומשייר לעצמו את הפירות העתידיים – והיינו לא "קנין פירות" שהוא קנין בגוף עצמו לפירותיו - אלא את הפירות בלבד הוא שייר, דלרבי מאיר דאמר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם, שיורו שיור, שכשם שיכול להקנות פירות עתידיים כך הוא יכול לשיירם, ולחכמים שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם, כך אינו יכול גם לשייר.

ויש לתמוה, הלא לכאורה השיור הוא ענין של 'העדר', והיינו שהדבר ההוא שהוא משייר אינו נכלל במכירתו, ואם כן מה זה שייך לנידון של הקנאת דבר שלא בא לעולם, הלא אף שאין לו כח להקנותו מדוע לא יכול להוציאו שלא יכלל בכלל מכירתו, וביאר בזה הגרשש"ק [ב"ב סי' ל'.] וכ"ה בקובש"ע [שם ס"ק רפ"א] שהשיור הוא ענין חיובי שהאדם פועל, והיינו שהוא יכול "למשוך" מתוך הקנין זכויות מסויימות הכלולות בו.

ביאור הדבר: כל מי שמוכר חפץ לחברו מכירה גמורה של הגוף, אינו צריך הקנאה חיובית על פירותיו, אלא שהפירות שייכים ללוקח ממילא כתוצאה מבעלותו על החפץ, וא"כ כשבא המוכר לשייר פירות לעצמו, לא סגי לן במה שהוא לא כולל במכירתו את הפירות העתידיים בדרך 'העדר', כי לגבי הפירות מה לנו ולמכירתו של זה, הלא מאליהם הם שייכים לקונה, ועל כן צריך לפעול פעולת 'שיור' באופן חיובי, שהוא חלות שהאדם פועל באותן זכויות, כאילו הוא קונה אותן מהקונה.

וכן נראה בכוונת הגרעק"א בתשובותיו [תנינא פ"ח] - מובא בקוב"ש [שם] - "דהוי כהקנה הכל לחברו והלה חוזר ומקנה לו את מה ששייר", כלומר שגדר השיור אינו העדר אלא שיור בחיוב, דבא לבאר שם האיך מהני מכירה של גוף מחיים ופירות לאחר מיתה, דאיך הוא מקנה פירות לאחר מיתה, אלא שהוא מקנה את הכל ולוקח זכות פירות בחזרה לעצמו כל ימי חייו וממילא בטלה הזכות במיתתו והפירות ממילא ללוקח.

## מתמה דהיכן המעשה קנין לזכות בהך זכות.

ותמה בזה הקובש"ע שאיזה קנין איכא בזה, הא המוכר צריך לעשות כעת קנין נוסף מהלוקח והאיך הוא קונה זכות חדשה בלי שום קנין, וצ"ע, ועיין בזה בחידושי הגרשש"ק שג"כ הקשה כן - וחידש דבכה"ג מהני קנין בגמירת דעת בעלמא - עיי"ש.

אולם ביותר יש לתמוה – הרי מצאנו גם שיור בגירושין ולא רק בהקנאות ממוניות – וקשה דהאיך נפרש הגדר בשיור בגירושין, הרי בגירושין ליכא למימר שהוא מקדשה שוב כלפי אותו שיור – אטו בדעתו הוא קידשה, ועוד קשה דמצאנו דמצי שייר בגירושין שיור של חוץ מתרומותיך והיינו שהיא תמשיך לאכול תרומה כאילו שהיא אשתו - "חוץ מתרומותך וחוץ מנדריך" להלן [פ"ה], וקשה דאטו נימא שאז הוא חוזר ומקדשה לגבי התרומה – הרי לא משכחת לה קידושין כזה, ובעיקר קשה - דהיכן המעשה קידושין, והרי הכא ליכא למימר כהגרשש"ק דמהני בגמירת דעת, ואי נימא דשאני גירושין וקידושין דהתם השיור הוא שיור בעיקר המעשה א"כ למה לא נימא כן בקנינים, וצ"ע.

## מבאר את המחייב של תנאי במעשה – אף דכחו בא בתור מילתא אחריתי.

ונראה לבאר את הדברים כך – שזה נכון שאם היה מעשה חדש של קנין של איזה זכות – אז ודאי שהיינו צריכים מעשה קנין של המוכר מהלוקח, ואז באמת היה קשה דאיזה קנין איכא בקידושין, אלא דנראה באופן אחר:

ונקדים בעיקר החידוש של תנאים שנתחדש שהאדם מקנה או מגרש על מנת שתתן מאתיים זוז, וכעת המעשה גירושין מיתלי תלי בהך תנאי - והיה מקום להקשות - שאיך מחייבים את התנאי ואיך נותנים לו תוקף, הא עשו מעשה קנין על חפץ מסויים בהגבהה או שעשו מעשה גירושין בנתינת גט - ושוב אמרו לשון "תנאי" – ויש להקשות - דמה מחייב ונותן תוקף לתנאי.

ובשלמא אי תנאי היה חצי מעשה והיינו שעל הצד שאין מאתיים זוז אז מעולם לא היה מעשה – אז היה פשוט שזכותו לבא ולהגביל את המעשה בתנאו ולומר מה הגבולות של המעשה שהוא עשה, והיינו שבמצב כזה עשיתי ומצב כזה לא עשיתי – אולם יש הוכחות רבות שתנאי הוא מילתא אחריתי והוא כח חיצוני – ועל כל הצדדים המעשה נעשה אלא שהתנאי הוא כח חיצוני לפעול נגד המעשה - ועיין בהערה [[121]](#footnote-122).

ומעתה קשה מאד - שמי קובע שיחול התנאי ויבטל את המעשה – הא בשלמא אי יאמר שהקנין יחול לאחר ל', הרי זה הגבלה בעיקר החלות גירושין לזמן, אכן תנאי הוא מילתא אחריתי והמעשה הוא מעשה בשלמותו – הרי שיש כאן מעשה גמור על כל הצדדים - ואיך המעשה מוגבל על ידי התנאי.

ופשוט שזה לא קשה מידי, שהרי אף שהתנאי הוא כח חיצוני והוא פועל בתור כח מבחוץ, אכן סו"ס כל המעשה נעשה על תנאי, ולכן התנאי מגביל את המעשה והוא מבטלו ומקיימו, ולמדנו בתנאי שיש כח חיצוני שמצטרף לכל המעשה לקיימו ולבטלו - ועיין בהערה [[122]](#footnote-123) שהבאנו ג' הוכחות שהתנאי צריך להיות שייך וחלק של העשייה של המעשה.

## מבאר שאינו כפשוטו שיש כאן עשייה חדשה בפני עצמה – אלא שעושה עשייה של שיור שגורם שכלפי זכות מסויימת מעולם לא היה קנין, וכדמצאנו בחוץ מתרומותיך ונדריך.

על פי הקדמה זו נראה לומר שזה גם עיקר המחייב של שיור וחוץ – הרי באמת יש כאן מעשה גמור על כל הצדדים, אלא שכמו שבתנאי הוא עושה תנאי במעשה שיהיה למעשה כח חיצוני לקיימו ולבטלו שזה התנאי, כמו כן הכא הוא עושה במעשה כח נוסף וכח חיצוני שהוא כעין תנאי, אלא שכחו ודרכי פעולתו של שיור שונים מדרכי פעולתו של תנאי שהשיור רק מגביל את החלות לעכבו, והיינו לעשות את המעשה למעשה שלא פועלת – בפועל - כלפי דברים מסויימים – אבל הקשר בין השיור למעשה הוא הוא הקשר שיש בין התנאי למעשה.

נמצא שהמעשה מצד עצמו אינו 'חצי מעשה' אבל סו"ס המעשה פועל חלויות כאילו שהוא חצי מעשה אחרי שנעשה בו שיור של חוץ – כיון שיש כח במעשה שיעכב את המעשה מלחול לגבי מצבים ודינים מסויימים.

ומעתה לא קשה מה שדנו האחרונים דלמה א"צ מעשה קנין לשיור, שהרי פשוט שכמו שא"צ מעשה קנין נפרד על התנאי לחייבו, כמו כן על הך שיור א"צ מעשה קנין נפרד.

ונבאר יותר - מי שרוצה לזכות בפירות שלא באו לעולם בשדה שהוא מכר, הרי תמיד צריכים לזה מעשה קנין, אבל בשיור וחוץ התחדש שאפשר לעשות שהמכירה הראשונה בכל השדה כאילו לא קיימת לגבי אותה זכות, ובמקום שיקנה לעצמו זכות בחזרה, הוא מכניס כח למעשה שכחן לעשות שכאילו לא היה קנין לגבי הך זכות – ואין הכוונה שהוא עשה קנין כלפי הכל וכלפי דבר אחד הוא מעולם לא עשה מעשה, אלא שהוא עשה חלות שיור, והיינו שהוא עשה שיור במעשה שגורם שבפועל דנים שאין כאן קנין כלפי דין וזכות מסויימת.

וזה נמי הביאור בגירושין שיש בו שיור - שפשוט שהוא לא מקדשה שוב לעצמו ביחס לפלוני, אלא שהגדר בזה הוא, שהוא עושה עיכוב בחלות שיוצא מהעיכוב הזה שכלפי פלוני מעולם לא חל הגירושין.

והרי הוכחנו שהגדר הוא כן ממה דמצאנו שיש מושג של "חוץ מתרומותך וחוץ מנדריך" [גיטין פ"ה], והיינו שודאי שהוא לא זוכה בחזרה באישות כלפי הנך דינים, וגם פשוט שאין קידושין כלפי קנין כספו והפרת נדרים, והנך פרטים דומים לפירות שלא באו לעולם שהם תוצאה מהקנין, ודמי לזכות בעלמא ביחס לפירות הללו, וה"ה הכא, שעושה שהקנין מוגבל בפועל ביחס לדין זה.

ודע - דיתכן נפ"מ גדולה בספקות בחוץ ושיור, על מי להביא ראיה, דבתנאים לא חשיב כספק בעיקר המעשה, ויש בזה דין אין ספק מוציא מידי ודאי, וה"ה הכא שיש להסתפק בזה, עיין בזה באמרות אברהם חזקת הבתים [סימן כד] מה שהבאנו בכעין זה לגבי מקח טעות.

## הערה גדולה.

אחרי כל מה שנתבאר אכתי יש להעיר מהך שיור המבואר שם בסוגי' בב"ב שהוא משייר את הפירות עצמם לשייר קרקע לפירות, ולכן מיקרי דבשלב"ל ומהני רק לר"מ, הרי הכא מה נאמר – הרי הקרקע נמכרה לגמרי - אלא שיש שיור ביחס לפירות, ובשלמא דינים וחלויות שנמצאות במעשה עצמו – הכא שפיר יש לומר שיש במעשה כח שיור לעכב את המעשה מלחול כלפי הנך חלויות, אכן כל זה כלפי חלויות שהם חלק מהעשייה הראשונה.

אכן - אדם שקונה שדה – הוא לא קונה כעת את הפירות של מחר אלא שהם שלו כתוצאה מהמכירה של היום – ומה שייך לעשות שיור כלפי 'תוצאות' של ההקנאה של היום אם התוצאות לא כלולות במעשה עצמו.

וגם אם היו אומרים שקונים זכות בפירות לעולם ביחד עם קנינו בשדה [[123]](#footnote-124), אכן זה ודאי שגם אם הוא לא קנה את הזכויות הללו הפירות יהיו שלו – כיון שהוא קנה את השדה והוא בעל השדה וממילא שהכל שלו בעתיד – כתוצאה, וא"כ מה שייך לשייר את הבעלות של הפירות של מחר – וצ"ע – והכא היה מתאים לומר כהגרשש"ק, וצ"ע.

## תוספת דברים.

בעיקר הסוגי' של תנאי חוץ ושיור - צריכים להרחיב עוד - ויש לדעת דחוץ ושיור תרתי נינהו, וצריכים להגדיר בתוספת עומק את הכח של התנאי לעכב את המעשה - וכל זה נתבאר באמרות אברהם יש נוחלין [סימן מז וסימן מח] בהרחבה.

**ציונים**

**והערות**

**מסכת**

**ערלה**

# מסכתא ערלה פרק א

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc396685562) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc396685563) **<>** [**ציונים והערות משנה א**](#__RefHeading___Toc396685564) **<>**

[**ענף א' נוטע לסייג ולקורות.**](#__RefHeading___Toc396685565) **<>** [דברי הירושלמי וראשונים בדין נוטע לסייג ולקורות דפטור מן הערלה, ואי בעי מעשה היכר.](#__RefHeading___Toc396685566) <> [כמה הערות וספקות מהמנ"ח בדין מחשבת פטור.](#__RefHeading___Toc396685567) <> [האם המעשה היכר הוא מה"ת או מדרבנן.](#__RefHeading___Toc396685568) <> [בדברי הירושלמי בנטעו לסייג וחישב עליו למאכל.](#__RefHeading___Toc396685569) <> [בדברי החזו"א והאחרונים בזה, ובדין ב' מחשבות.](#__RefHeading___Toc396685570) <> [מה נקרא דעתו לפירות ומה נקרא דעתו לקורות ולעצים.](#__RefHeading___Toc396685571) <> [עומק פלוגתת הראשונים.](#__RefHeading___Toc396685572) <> [פלוגתא בענין בל תשחית – דהאיך קוצץ אילן מאכל לעצים ולקורות.](#__RefHeading___Toc396685573) <> [בדין נמלך.](#__RefHeading___Toc396685574) <>

[**ענף ב' נטיעה לשם מצוה או לשם ריח.**](#__RefHeading___Toc396685575) **<>** [בדברי הירושלמי בנוטע לאתרוג של מצוה, ובדברי הרא"ש בלולב, ובדברי החזו"א בזה.](#__RefHeading___Toc396685576) <> [בעיקר הנידון ושו"ט בירושלמי בנוטע לצורך מצוה.](#__RefHeading___Toc396685577) <> [נפ"מ בכל הנ"ל בנוטע עבור ריח.](#__RefHeading___Toc396685578) <> [במה שיש ליישב בקושית האור שמח על הירושלמי.](#__RefHeading___Toc396685579) <> [בקושי' החזו"א ממעשה היכר בנוטע לשם מצוה, ובקושיתו ממה שדעתו גם לאכילה אחרי המצוה.](#__RefHeading___Toc396685580) <>

[**ענף ג בדין פנימי וחיצון, ועליון ותחתון, ובדין זה וזה גורם וגידולי היתר.**](#__RefHeading___Toc396685581) **<>** [במה שיש להעיר בפנימי למאכל והחיצון לסייג הפנימי חייב והחיצון פטור.](#__RefHeading___Toc396685582) <> [בדין עליון ותחתון – ובדין גידולי היתר לא מעלין את האיסור.](#__RefHeading___Toc396685583) <> [הערת הגר"ש רוזובסקי זצ"ל דגם בתחתון לסייג ועליון למאכל י"ל דחלק העליון למאכל יהא פטור מערלה.](#__RefHeading___Toc396685584) <> [במה שיש לדון מצד זה וזה גורם – דברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל בזה.](#__RefHeading___Toc396685585) <> [הערה של הזכרון שמואל בעיקר הדמיון לדין זה וזה גורם דמאי שנא מאילן שמקצתו בארץ ומקצתו בחו"ל.](#__RefHeading___Toc396685586) <> [תוספת דברים בכל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc396685587) <> [בדין היכר בחיצון ופנימי.](#__RefHeading___Toc396685588) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc396685589) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc396685590) **<>** [**ציונים והערות משנה ב**](#__RefHeading___Toc396685591) **<>**

[**ענף א בחילוק בין נטוע קודם שבאו לא"י, לפטור של נטוע לסייג.**](#__RefHeading___Toc396685592) **<>** [בדין "שורש פטור פוטר" דנאמר בבאו אבותינו לא"י וכן בחו"ל וכן בהשריש בו מאילן ישן, ולא נאמר בנטע לסייג ולמאכל.](#__RefHeading___Toc396685593) <> [בעיקר הסברא דמהני נמלך מסייג למאכל.](#__RefHeading___Toc396685594) <> [מביא מהסוגי' בסוטה דמחלקינן בין סייג לזקינה – דסייג לא מופקע מערלה.](#__RefHeading___Toc396685595) <> [בדברי הקרן אורה לדמות הרכבה לאילן של מאכל בתוך אילן של סייג לשיטת ר"י דפנימי וחיצון – ועומק שיטת רבי יוסי דתלוי בדעתו.](#__RefHeading___Toc396685596) <> [תוספת דברים.](#__RefHeading___Toc396685597) <>

[**ענף ב בדין נטיעה לרבים ובדין גזלן בערלה.**](#__RefHeading___Toc396685598) **<>** [בדברי הבבלי וירושלמי בדין נוטע לרבים.](#__RefHeading___Toc396685599) <> [המשך הירושלמי בנגעים וערלה לרבים, ובדין בית בירושלים לגבי נגעי בתים וחיוב מזוזה.](#__RefHeading___Toc396685600) <> [בקושי' הר"ש על הירושלמי בגזילה ויאוש בנוטע ברשות הרבים.](#__RefHeading___Toc396685601) <> [דרכו של הגר"ח שמולביץ זצ"ל ליישב את הירושלמי דהכל תלוי במה דנחלקו תנאי אי איכא דין נטיעה בידים או לא ונפ"מ בעולה מאליו.](#__RefHeading___Toc396685602) <> [פלוגתת הבבלי וירושלמי ביאוש בקרקע.](#__RefHeading___Toc396685603) <>

[**ענף ג ערלה בחו"ל ובא"י קודם שנכנסו, ובמה שיש לדון בדין ערלה בזה"ז.**](#__RefHeading___Toc396685604) **<>** [מצאו נטוע פטור - ערלה חו"ל קודם כניסת ישראל לא"י.](#__RefHeading___Toc396685605) <> [בדברי החזו"א דערלה נהג מיד בי"ד שנה של כיבוש וחילוק.](#__RefHeading___Toc396685606) <> [בדברי החזו"א שערלה בזה"ז תלוי בדין ערלה בי"ד של כיבוש וחילוק.](#__RefHeading___Toc396685607) <> [הערה של הגר"ש רוזובסקי זצ"ל מכלאים בזה"ז.](#__RefHeading___Toc396685608) <> [חידוש במשנה למלך ובסמ"ק.](#__RefHeading___Toc396685609) <> [דן בדין תרומה בזה"ז אי הוי מדרבנן, ויש לדון מתרי טעמי.](#__RefHeading___Toc396685610) <> [על פי הנ"ל יש לדון דמה הדין בערלה בנידון זה.](#__RefHeading___Toc396685611) <>

[**ענף ד שיטות הראשונים בנוטע בספינה ובעציץ שאינו נקוב**](#__RefHeading___Toc396685612) **<>** [חילוק בין אילן לזרעים בדין אינו נקוב.](#__RefHeading___Toc396685613) <> [ד' שיטות בנקוב ואינו נקוב.](#__RefHeading___Toc396685614) <> [שיטת הרא"ש בספינה.](#__RefHeading___Toc396685615) <> [דעת הרע"ב.](#__RefHeading___Toc396685616) <>

[**ענף ה שיטת הרמב"ם בספינה ובעציץ, ובעיקר החילוק בין אילן לזרעים, וחילוקים בין ערלה לתרו"מ.**](#__RefHeading___Toc396685617) **<>** [כמה הקדמות בביאור שיטת הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc396685618) <> [ישוב דעת הרמב"ם בספינה ועציץ.](#__RefHeading___Toc396685619) <> [סתירת המשניות – ומקור לירושלמי לחלק בין נטיעה לזריעה בעציץ.](#__RefHeading___Toc396685620) <> [ב' ביאורים בדברי הירושלמי דמחלק בין אילן לזרעים.](#__RefHeading___Toc396685621) <> [מה שתמה בזה בדברי יחזקאל.](#__RefHeading___Toc396685622) <> [יסוד גדול לחלק בין תרו"מ לערלה, ומביא דחלוקין נינהו לגבי דין בית, ונפ"מ אי איכא הלכה של 'שם שדה' או לא.](#__RefHeading___Toc396685623) <> [ביאור סוגי' דגיטין על פי הנ"ל, וישוב בסתירה הרמב"ם בדין גוששת בספינה.](#__RefHeading___Toc396685624) <> [נתחדש דהא דבאילן ליכא דין נקוב ואינו נקוב – היינו דוקא בערלה ולא בתרומה ומעשר.](#__RefHeading___Toc396685625) <> [תוספת דברים.](#__RefHeading___Toc396685626) <> [פלוגתת האחרונים אי טעמא דאילן מהני נמי בספינה שאינה גוששת, וראיה מתשובת הרא"ש.](#__RefHeading___Toc396685627) <> [דן בדין נטיעת אילן במקדש בעציץ נקוב, וכן לגבי איסור זריעה בנחל איתן – ועוד.](#__RefHeading___Toc396685628) <>

[**ענף ו בדין אילן שעולה מאליו.**](#__RefHeading___Toc396685629) **<>** [בדברי הרמב"ם באילן העולה מאליו דמחלק בין רשה"י לרשה"ר.](#__RefHeading___Toc396685630) <> [בטעמא שהר"ש משאנץ בחילוק זה.](#__RefHeading___Toc396685631) <> [דרכו של המהר"י קורוקוס ופרישה – על פי סברת החזון יחזקאל.](#__RefHeading___Toc396685632) <> [דברי הראב"ד בתו"כ [שם], ודברי היראים בזה.](#__RefHeading___Toc396685633) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc396685634) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc396685635) **<>** [**ציונים והערות משנה ג**](#__RefHeading___Toc396685636) **<>** [הערה בפשט דברי הרע"ב והר"ש.](#__RefHeading___Toc396685637) <> [בדברי הפוסקים במה שיש להסתפק בשיעור של 'יכול לחיות'.](#__RefHeading___Toc396685638) <> [בדברי הרשב"א בזה.](#__RefHeading___Toc396685639) <> [ביאור הך צד דבעינן ג' שנים.](#__RefHeading___Toc396685640) <> [תוספת דברים בכל הנ"ל, ובמה שיש לדקדק בשעת ההעברה.](#__RefHeading___Toc396685641) <> [בדברי הרשב"א בשם התוספתא – ומה שדן בזה החזו"א.](#__RefHeading___Toc396685642) <> [דברי הפוסקים במה שיש לדון האם יש לחלק בין עקרו בידים לנעקר מעצמו.](#__RefHeading___Toc396685643) <> [בדין איסור קציצת עצי פירות.](#__RefHeading___Toc396685644) <> [**משנה ד**](#__RefHeading___Toc396685645) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc396685646) **<>** [**ציונים והערות משנה ד**](#__RefHeading___Toc396685647) **<>** [ביאור המשנה – אי דנים על האילן עצמו או על השורש שעשה חליפין.](#__RefHeading___Toc396685648) <> [פלוגתת הרא"ש והרשב"א האם יכול לחיות מהך שורש.](#__RefHeading___Toc396685649) <> [דרך חדשה בזה דלא נחלקו הרא"ש והרשב"א.](#__RefHeading___Toc396685650) <> [בענין אילן שנעקר ונשתייר בו שורש פחות מכשיעור – דמה הדין בשאר דיני התורה אי חשיב כמחובר.](#__RefHeading___Toc396685651) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc396685652) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc396685653) **<>** [ביאור הדין – ד'חזרה הזקינה להיות כבריכה'.](#__RefHeading___Toc396685654) <> [מחלוקת בראשונים אי איירי גם ביצא הזקינה מכלל ערלה.](#__RefHeading___Toc396685655) <> [בדין 'הבריכה שנה אחר שנה'.](#__RefHeading___Toc396685656) <> [דעת הגר"א.](#__RefHeading___Toc396685657) <> [דברי הירושלמי – האיך יודעין 'מקום שכחה יפה'.](#__RefHeading___Toc396685658) <> [יש סתירה בעיקר הדין ערלה בהברכה והרכבה.](#__RefHeading___Toc396685659) <> [בדין ערלה בסיפוק בגפנים ובהרכבה באילנות.](#__RefHeading___Toc396685660) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc396685661) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc396685662) **<>** [**ציונים והערות משנה ו**](#__RefHeading___Toc396685663) **<>**

[**ענף א בדין ביטול במחובר.**](#__RefHeading___Toc396685664) **<>** [מה שייך תערובת כה"ג בכלאים.](#__RefHeading___Toc396685665) <> [מחלוקת הראשונים בטעמא דלא בטל במחובר.](#__RefHeading___Toc396685666) <> [שיטת הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc396685667) <> [במה שהקשו לביטול סכך במחובר.](#__RefHeading___Toc396685668) <> [דעת רבי יוסי.](#__RefHeading___Toc396685669) <>

[**ענף ב' בדברי הרמב"ם בדין 'אם לקט יעלה באחד ומאתיים'**](#__RefHeading___Toc396685670) **<>** [במה שיש להעיר בדברי הרמב"ם בדין 'אם לקט יעלה באחד ומאתיים' – האם ספק כלאים יש לו דין כלאים לגבי השיעור של א' ממאתיים.](#__RefHeading___Toc396685671) <> [יש לפקפק בעיקר הגירסא של הרמב"ם בזה.](#__RefHeading___Toc396685672) <> [מתמה בכל הנ"ל מהדין ספק תרומה אינה מדמעת – ומחלק בין דימוע בתרומה לביטול בספק כלאים וערלה.](#__RefHeading___Toc396685673) <>

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc396685674) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc396685675) **<>** [**ציונים והערות משנה ז**](#__RefHeading___Toc396685676) **<>** [בדין עלים והלולבים ומי גפנים וסמדר.](#__RefHeading___Toc396685677) <> [בדין נזיר בכל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc396685678) <> [סמדר של כל האילנות.](#__RefHeading___Toc396685679) <> [בדין בוסר.](#__RefHeading___Toc396685680) <> ["המעמיד בשרף העלים בשרף העיקרים מותר בשרף הפגים אסור מפני שהם פרי" – דברי התוס' יו"ט בזה.](#__RefHeading___Toc396685681) <> [תוספת דברים.](#__RefHeading___Toc396685682) <> [האם איכא דין פרי בשביעית – וביאור דין קטף.](#__RefHeading___Toc396685683) <> [בספק הירושלמי בשרף הפגין אי הו כפרי או לא.](#__RefHeading___Toc396685684) <> [במה שיש לדון דדילמא שרף הפגין יש להם דין זיעה בעלמא.](#__RefHeading___Toc396685685) <> [בחידושו של הצפנת פענח [לולב פ"ה ה"ב] בבוסר ופגין שחידש שיש איסור רבעי בלי קדושה.](#__RefHeading___Toc396685686) <>

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc396685687) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc396685688) **<>** [**ציונים והערות משנה ח**](#__RefHeading___Toc396685689) **<>** [בדברי הראשונים בטעמא דקליפין אסורים משום ערלה.](#__RefHeading___Toc396685690) <> [חידוש בשיטת הרמב"ם דאיתרבו מיני צובעין אף שאינם בגדר פרי.](#__RefHeading___Toc396685691) <> [בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה לגבי הדין הנאה ברבעי – ובחקירת השער המלך בזה.](#__RefHeading___Toc396685692) <> [תוספת ביאור בהנך ב' צדדים - איסור כערלה או מצווה כמעש"ש.](#__RefHeading___Toc396685693) <> [סתירה ברע"ב בטעמא דקליפי רימונים דאסור בערלה ובדין רבעי בזה.](#__RefHeading___Toc396685694) <>

[**משנה ט**](#__RefHeading___Toc396685695) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#__RefHeading___Toc396685696) **<>** [**ציונים והערות משנה ט**](#__RefHeading___Toc396685697) **<>** [ב' פירושים של רש"י בהא דמודה ר' יוסי שאם נטע והבריך והרכיב שהוא מותר.](#__RefHeading___Toc396685698) <> [בגדר הדין זה וזה גורם, ובהא דמבואר דלכתחילה אין ליטוע.](#__RefHeading___Toc396685699) <> [בדין "אין מרכיבין בכפניות של ערלה".](#__RefHeading___Toc396685700)

# משנה א

[א] הנוטע לסייג ולקורות פטור מן הערלה ר' יוסי אומר אפילו אמר הפנימי למאכל והחיצון לסייג הפנימי חייב והחיצון פטור:

# רע"ב משנה א

הנוטע לסייג - שיהיה האילן גדר לכרם:

ולקורות - לגדל עצים לעשות מהן קורות לבנין, ואין עיקר נטיעתו לאכול הפירות:

פטור מן הערלה - דכתיב [ויקרא יט] ונטעתם כל עץ מאכל את שהוא למאכל חייב, לסייג ולקורות ולעצים פטור:

הפנימי למאכל - נתכוין שיחור פנימי יהיה למאכל ויחור החיצון לסייג אף על פי שהכל אילן אחד החיצון פטור. ואין הלכה כרבי יוסי:

# ציונים והערות משנה א

# ענף א'נוטע לסייג ולקורות.

## דברי הירושלמי וראשונים בדין נוטע לסייג ולקורות דפטור מן הערלה, ואי בעי מעשה היכר.

שנינו במשנה שהנוטע לסייג ולקורות פטור מן הערלה, ולסייג היינו שיהיה האילן גדר לכרם, ולקורות היינו שהוא מגדל את העצים לעשות מהן קורות לבנין, ולמדנו דדווקא כשחשב עליו למאכל הוא דחייב בערלה.

והר"ש הביא מהירושלמי דיליף ליה מקראי דכתיב "ונטעתם כל עץ מאכל" ודרשינן - את שהוא למאכל חייב, לסייג ולקורות ולעצים פטור, ונחלקו בירושלמי האיך יליף משם – עיי"ש, עוד נחלקו בירושלמי – וכדהביא הר"ש – דדעת רשב"ג דמהני נטעה לסייג ולקורות ולעצים דווקא בדבר שראוי להם, אבל אם נטע דבר שאין ראוי לקורות ולעצים – אז לא מהני מחשבתו לפוטרו – ואיכא איסור ערלה.

ובטעמא דרבנן דחולקים – משום דסברי שכל ההלכה של נטעה לקורות אינו אלא באופן שניכר ששינה את סדר נטיעתן – והיינו "ברוצף לקורות" וכן ב"משפה לסייג".

והביאור בשיטת חכמים מובא ונפסק בשו"ע [יו"ד סימן רצד סעיף כג]:

"הנוטע אילן מאכל ואין דעתו לצורך אכילה, אלא להיות גדר לשדה או בשביל העצים לשרפן או לבנין, פטור, והוא שיהא ניכר שאינו לצורך אכילה, כגון אם הוא לשריפה שנטען 'רצופים' ואינו מרחיק בין אילן לאילן כראוי, ואם הוא לבנין שמשפה הענפים כדי שיתעבו, ואם לגדר שהוא במקום שצריך לגדור", עכ"ל - ובהא דבעינן להיות "מרחיק בין אילן לאילן כראוי" – עיין בט"ז שכתב שהמרחק הראוי היינו כמבואר בחו"מ [סימן רט"ז].

ונמצא דמתוך הך חומרא לשיטת רבנן דבעי מעשה ניכר שהוא לשם קורות ולשם סייג – מהכא יוצא קולא – דלכן מהני מחשבתו גם בעצים שאינם ראויים לסייג ולקורות.

וכבר דייקו שהרמב"ם השמיט את הדין של הירושלמי דבעינן מעשה היכר – ובישוב שיטתו נאמרו ב' דרכים:

א] עיין בב"י וז"ל - "אבל הרמב"ם השמיט הירושלמי הזה -ואפשר שהוא זכרונו לברכה מפרש דרבי זעירא לא קאמר שצריך שישנה סדר נטיעתן אלא הכי קאמר כיון שדרך לשנות סדר נטיעתן מותר ואפילו לא שינה כשינה דמי", עכ"ל.

ב] בפירוש הר"ש סיריליאו ראיתי – וכ"ה בב"ח - שכתבו שהרמב"ם למד איפכא, והיינו שהירושלמי פירש ששיטת רשב"ג דבעינן דבר הראוי בנוי על שיטתו שהוא מצריך מעשה ניכר אבל לדידן שלא בעינן ראוי – היינו משום שחולקים על עיקר הדין שצריכים מעשה של היכר.

ועיין בחזו"א מעשרות [סי' ב' אות ג'], ולהלכה החמיר החזו"א דבעי' היכר, וע' בתורת הארץ [פ"ט אות כ"ז] שכ' שיש להקל בחו"ל.

## כמה הערות וספקות מהמנ"ח בדין מחשבת פטור.

ועיין עוד במנ"ח [מצוה רמו אות ב'] שלפי מה שמבואר שהרמב"ם למד שהכל תלוי במחשבה – והיינו דמחשבת סייג תלויה במחשבה גרידא, וא"צ מעשה היכר – אלא דאכתי יש לדון האם בעינן דיבור או דסגי במחשבה, והביא לתלות דבר זה בדין מחשבת פיגול דנחלקו בזה הראשונים אי בעי דווקא דיבור.

עוד יש לעיין - האם אזלינן בתר מחשבת הנוטע או אחר מחשבת הבעלים, ועיין במנ"ח [שם אות ג] דאף דלשון הרמב"ם דתלוי בנטיעה אכן פשוט לו מסברא דתלוי בבעלים, והסתפק אי מהני מחשבת הבעלים לאכילה בגזלן שנטעו לסייג ועדיין תחת יד הגזלן, ועיי"ש שדן עוד במחשבת קטן דיתכן שתלוי בסוגי' בחולין בדין מחשבה שנכרת מתוך מעשיו.

## האם המעשה היכר הוא מה"ת או מדרבנן.

עוד העיר במנ"ח [שם] שכל הדין של מעשה היכר אינו אלא מדרבנן, ועיין נמי בפנ"י בפסחים [כ"ג. על תוד"ה נטוע] דמשמע כן.

אולם בחזו"א [הלכות ערלה אות י"ג] כתב שהוא מה"ת וז"ל, "י"א דאין דין נטע לסייג ולקורות, אלא בניכר הדבר שהוא לסייג, כגון שנטעו בפרצה של הגדר, ובנטעו לקורות שקוצץ הענפים כדי שיתעבה הסדן, ואם נטע לעצים, צריך שיטע רצופין, אבל אם אין הדבר ניכר, חייב בערלה, ומשמע לדעה זו דחייב מה"ת, דכל שלא עשה מעשה, אין בכח מחשבתו לבטלו מעץ מאכל, וי"א דבכל אופן סגי במחשבה, ונוהגין להחמיר", עכ"ל.

## בדברי הירושלמי בנטעו לסייג וחישב עליו למאכל.

עיין בירושלמי כאן [פ"א ה"א – ב'.] דאם נטעו לסייג וחישב עליו למאכל 'בא במחשבה', והיינו דבא לחיוב ערלה מחמת מחשבתו השניה, ולכאו' הכוונה בזה דהא דחייב בערלה היינו משום דמחשבתו האחרונה מוציאה מידי המחשבה הראשונה, ומכאן ולהבא הרי הוא עומד למאכל ומה"ט חייב בערלה.

ועיין היטב במנ"ח [מצוה רמו אות ג] שכתב שגזה"כ היא שמחשבתו מוציאה מידי המעשה הראשון, ולעיל מיניה נקט המנ"ח שהפירות שגדלו לפני שחשב עליו למאכל אינם חייבים בערלה, והיינו דמחשבתו מהני מכאן ולהבא, והוסיף - דמונין שנות ערלה מזמן הנטיעה אף דרק נאסרו מכאן ולהבא, והוסיף עוד דהך פרי שגדל בהיתר ושוב חשב ואוסר מכאן ולהבא, שהדין בזה הוא דרק אם הוסיף מאתיים מזמן שחשב אז נאסר על ידי המאתיים.

וע"ע בחזו"א [ערלה סי' ב' סק"ט] דג"כ פשיטא ליה דמכאן ולהבא בטלה המחשבה הראשונה – ולכן מכאן ולהבא נתחייבו בערלה.

אולם ברמב"ם [מעשר שני פ"י ה"ב] מבואר שלמד באופן אחר – וז"ל: "נטעו לסייג וחזר וחשב עליו למאכל, או שנטעו למאכל וחזר וחשב עליו לסייג, כיון שעירב בו מחשבת חיוב חייב", עכ"ל, ולמדנו מדברי הרמב"ם דהיכא דנטעו לסייג וחזר וחשב עליו למאכל דבאמת לא בטלה מחשבתו הראשונה, אלא דמ"מ כיון דאיכא גם מחשבת למאכל חייב, והיינו כלשונו - "כיון שעירב בו מחשבת חיוב", ומהכא מוכרח דלא מיפטר מערלה אלא היכא דכל מחשבתו היא אך ורק לסייג.

## בדברי החזו"א והאחרונים בזה, ובדין ב' מחשבות.

והחזו"א [שם] תמה טובא בדברי הרמב"ם הללו דמשמע מדבריו דמהני להתחייב למפרע – ועיין בביאור ההלכה [שם] שכתב עוד דלפי"ז גם פירות שהיו תלושין – אי לאחר מכן יחשוב על האילן מחשבה עבור אכילה – דשוב יחול בהם דין ערלה למפרע – והוסיף שאין לו עבירה למפרע במה שלא נהג בהם דיני ערלה דרק דמכאן ולהבא דנים לחייבו משום ערלה למפרע – כל זה מתחדש לפי הרמב"ם.

והגר"ח שמולביץ זצ"ל העיר עוד שיש נפ"מ נוספת לדינא בין הנך ב' פירושים, דלכאו' יש לעיין דמה הדין היכא דלכתחילה חשב עליו גם לעצים וגם למאכל, האם הוי כנוטע למאכל דחייב בערלה או לא, ופשט ספק זה מדברי הרמב"ם דאי מצאנו דחייב בחשב אח"כ מחמת המחשבה השניה שמתערבבת בראשונה, א"כ גם היכא דמעיקרא חשב עליו לסייג ולמאכל – אכתי חייב בערלה, אכן לדרכם של האחרונים בירושלמי שרק חייב מכאן ולהבא – שוב ליכא לפשוט כן – דלדרכם הביאור בירושלמי הוא שמתבטלת מחשבתו הראשונה לסייג וכעת איכא רק מחשבת אכילה, הלכך חייב, אבל כשיש ב' מחשבות בבת אחת – הרי התם לא בטלה המחשבה של סייג - ויתכן שאז באמת פטור מחמת מחשבת סייג.

וע"ע במנ"ח [שם] באחד שנטע לסייג – שוב הפקיר, שאם בא אחר וחשב עליו לאכילה דחייב, אלא דזה דווקא אי זכה בו ושוב חשב עליו - אבל אי לא זכה בו – אז לא מהני מחשבתו לאוסרו דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו.

## מה נקרא דעתו לפירות ומה נקרא דעתו לקורות ולעצים.

יש לדון דמה נקרא דעתו לפירות ומה נקרא דעתו לקורות ולעצים – ועיין בזה בחזו"א [סי' א' אות א' ד"ה ויש לעיין] - וז"ל: "יש לעיין אי בעינן שיהא בדעתו שלא ללקוט כלל את הפירות, וכגון שהן רחוקין מביתו ואין דעתו למטרח ללקטן או שאר סיבות, או אפי' דעתו ללקטן מ"מ כיון דעיקר דעתו לסייג ולקורות פטור, ומלשון הרע"ב משמע דאף שדעתו לאכול הפירות מ"מ כיון שאין 'עיקר נטיעתו לפירות' פטור, וכן הוא לשון הרא"ש [הלכות ערלה סי' ב']", עכ"ל.

אולם יש להעיר בזה - דאע"ג דמדברי הרע"ב והרא"ש מבואר דאף שדעתו לאכול הפירות מ"מ כיון שאין 'עיקר נטיעתו לפירות' פטור - מ"מ מדברי הרמב"ם משמע קצת דנוטע לסייג פטור דווקא באופן שאין כוונתו כלל על הפירות.

וז"ל הרמב"ם [מעשר שני ונטע רבעי פרק י' הלכה ב'] "הנוטע אילן מאכל ודעתו עליו שיהיה סייג לגינה, או שנטעו לקורות - לא לפירות – הרי זה פטור מן הערלה", עכ"ל, ומשמע קצת דבעינן דוקא שנטעו רק לדברים אלו ולא לפירות כלל, וכן הוא בלשון הטור ולשון השו"ע [יו"ד סי' רצ"ד].

ועיין בחזו"א [שם אות ב' ד"ה וכן] שהביא ראיה מהספק של הירושלמי לגבי נטעו לאתרוג – מובא להלן [ענף ב'] - וז"ל "הא דמיבעי לן אתרוג שנטעו למצוה וכו' אינו בהוה שלא יהא דעתו לאוכלו, דבשלמא בסייג ולקורות אפשר שאין דעתו ללקטו, אבל אתרוג שבידו למה לא יאכלנו, ומשמע כפי' קמא דאע"ג דדעתו לאוכלו מ"מ כיון דאכילתו זילא ליה ומצותו חמירא ליה קרי נטעו למצוה", עכ"ל.

ובישוב האי קושי' - עיין להלן [ענף ב'] שדחינו ראיה זו – דאדרבה – דווקא לשיטת החזו"א בנוטע למצוה ליכא ראיה מהכא – עיי"ש.

ולהלכה כתב החזו"א [הלכות ערלה אות י"א] וז"ל "הנוטע לסייג ולקורות פטור מן הערלה, ודוקא שאין דעתו ללקוט הפירות [אף שאוכל מהן אח"כ באקראי, או שנמלך לאכלן אחר שכבר נתבשלו] אבל אם דעתו ללקוט גם הפירות, ודעתו לסייג ולפירות, חייב בערלה, ואפשר שאם עיקרו לסייג, ופירותיו זילי ליה, אף שדעתו ללוקטן פטור, והדבר צריך הכרע", עכ"ל.

## עומק פלוגתת הראשונים.

והנה אי נימא כהרא"ש והרע"ב שכל החסרון בסייג הוא בזה שאין עיקר מחשבתו לפירות – הרי לנו דבעינן עיקר מחשבתו לפירות להתחייב – ואז ע"כ שהגדר בזה הוא שהחיוב ערלה חיילא על ידי נטיעה בכוונה לפירות – ורק כשעיקר כוונתו לפירות הוא דמיקרי כוונה לפירות – ויש בזה חידוש – דחזינן דאכתי בעינן מעשה לסייג להפקיע – וכדלעיל – ומבואר דלא מהני מה שעיקר מחשבתו לקורות וע"כ דבלי מעשה לסייג חשיב עדיין 'עיקרו לפירות' אף דחושב לקורות – וע"כ דאיכא 'סתמא' שעיקרו לפירות בלי שיש מעשה שיש בו היכר שאינו להפירות.

אכן לפי הרמב"ם לא בעינן עיקר כוונתו לפירות אלא דכל כוונה לפירות מהני ודווקא בלי כוונת פירות כלל פטור - וזהו שכתב "או שנטעו לקורות - לא לפירות" – ודבריו א"ש לשיטתו וכנתבאר לעיל ממה שדייק הגר"ח שמולביץ זצ"ל שבעירבוב המחשבות אכתי חייב – והיינו אף בלי שהמחשבה של אכילה ביטלה למחשבה של קורות.

## פלוגתא בענין בל תשחית – דהאיך קוצץ אילן מאכל לעצים ולקורות.

עיין בחזו"א ערלה [סי' א' אות א'] שהקשה – דהאיך מותר לקצוץ אילן מאכל לצורך קורות, ואמאי אין בזה משום איסור בל תשחית, ותירץ וז"ל: "דשוה לקורות יותר מלפירות, א"נ באינו מפסיד האילן שזומר כדרך הזומרין, א"נ שיקצוץ קורות לכשיתיבש האילן", עכ"ל, וע"ע במשנה למלך [איסורי מזבח פרק ז' ה"ג] שהאיסור קציצה היינו עם השרשים ולא בקוצץ ענפים.

ועיין בברכי יוסף [יו"ד סוס"י רצ"ד], וז"ל "אף דגם שלא בשעת המצור אסור לקצץ עץ מאכל, אינו אלא דוקא דרך השחתה כמ"ש הרמב"ם פ"ו דמלכים, ומה גם דנטעו מתחילה לכך וכו'", עכ"ל, ועיין בחידושי המהרי"ח שג"כ הביא חידוש זה שבנוטע לכתחילה לשם עצים דליכא בזה בל תשחית.

וכנראה שהחזו"א פליג בחידוש זה דהיכא שנוטע עץ מאכל לשם עצים לקורות או לשריפה האם יש בזה משום בל תשחית, דלדעת החזו"א אסור, ולדעת הברכ"י והמהרי"ח מותר.

ועיין עוד בענין זה בשו"ת מהרי"ץ חיות [סי' ל"ג] מה שדייק מהירושלמי כאן, וע"ע בשו"ת דובב מישרים [ח"א סי' קל"ד], וראיתי מביאים חידוש בשם תורת האוהל [מהרי"ל דיסקין] שבשנות ערלה ליכא איסור קציצה כיון שפירותיו אסורים.

## בדין נמלך.

יש לעיין – הרי מבואר שבנמלך לאכילה חייב בערלה מכאן ולהבא – ומונין שנות ערלה מכאן והלאה – וקשה דמה נקרא נמלך – הא ע"כ דגם בלא נמלך ובאים להתיר לאכול – הרי סו"ס הוא אוכל והאיך מותר וע"כ שלא כל אכילה מיקרי נמלך – והיינו טעמא דאכתי עומד לסייג ולקורות אלא דבאקראי הולך ואוכל את הפירות, אכן א"כ מה נקרא נמלך – ועיין בחזו"א [סימן א' ס"ק א'] דעשה אילן אחר לסייג, או שהוקרו פירות וכעת דעתו עלייהו יותר מן הסייג.

# ענף ב'נטיעה לשם מצוה או לשם ריח.

## בדברי הירושלמי בנוטע לאתרוג של מצוה, ובדברי הרא"ש בלולב, ובדברי החזו"א בזה.

יעויין בירושלמי כאן [פ"א ה"א – ב'.] – "רב חונה שאל אתרוג שנטעו למצוותו מהו שיהא חייב בערלה, חזר רב חונ' ואמ' אתרוג שנטעו למצותו חייב בערלה".

הרי לנו שבירושלמי מבואר שאתרוג שנטעו למצוה חייב משום ערלה – ועיין ברא"ש [הלכות ערלה] שכתב להחמיר גם בלולב שנטוע למצוה, ותמה עליו במעדני יו"ט ובדברי חמודות שהירושלמי החמיר רק כשדעתו על הפירות ולא כשדעתו על העצים, ולכן בלולב שדעתו על העצים ללולב ואינו מתכוון לפירות אמאי יש בזה משום ערלה, ולהלכה חולק המעדני יו"ט על הרא"ש ודעתו שאין בלולב משום ערלה, וע' בזה בשו"ת אמרי בינה [ח"א שו"ת סי' י"א], ובמשפטי ארץ [הערה 18].

ועיין בחזו"א [סימן א' ס"ק ז'] שפירש את הרא"ש כך – דבירושלמי קס"ד לפטור של מצוה כיון שכתוב 'לכם' – והסתפקו האם נטיעה למצוה היא נטיעה לכם או לא – וא"כ אף אי דעתו על הפירות אפי"ה קס"ד לפטור מצד שהנטיעה אינה לכם, דהכנה למצוה קעביד ואין זה בכלל לכם - ולמסקנה נקטינן דאף נטיעה למצוה מיקרי לכם.

הלכך גם בלולב יהיה חייב עכ"פ באופן שנטע גם עבור התמרים – אלא דקס"ד לפטור בנטע עבור התמרים כיון שסו"ס עיקר נטיעתו למצוה – דהכנה למצוה קעביד ואין זה בכלל לכם, ואה"נ היכא דנוטע רק למצוה ואין דעתו כלל על התמרים דנראה דאה"נ שיהיה בזה פטור של נוטע לעצים גם לדעת הרא"ש.

אולם עיקר דרכו בירושלמי אינו פשוט – דלא משמע שהשאלה היתה סביב הנידון של לכם – ועיין בדרך אמונה [מעש"ש פ"י ה"ז - בביאור ההלכה] בזה.

## בעיקר הנידון ושו"ט בירושלמי בנוטע לצורך מצוה.

הרי שהבאנו מהירושלמי [פ"א ה"א – ב'.] שדנו באתרוג של מצוה – "רב חונה שאל אתרוג שנטעו למצוותו מהו שיהא חייב בערלה חזר רב חונ' ואמ' אתרוג שנטעו למצותו חייב בערלה".

וצ"ב עיקר הנידון בזה, ומדברי החזו"א הבאנו שהנידון הוא דקס"ד לפטור מצד שהנטיעה אינה 'לכם', דהכנה למצוה קעביד ואין זה בכלל לכם.

והגר"ח שמולביץ זצ"ל ביאר באופן אחר - והקדים - שזה פשוט דדין ערלה אינו נוהג אלא בדבר שיש לו שם אוכל, וכמבואר בברכות [לו:] דמדמינן דין ערלה לדין ברכה, ומה שחייב בערלה ע"כ דין פרי עליו גם לענין ברכה - עי"ש בתוס' [ד"ה קליפי] ותוס' [ד"ה והלכתא], וגדולה מזו מצינו בדברי הרא"ש בברכות [פ"ו סוף סי' ג] שאף לענין משקין היוצאין מן הפרי כשמן ויין, מ"מ הו"א שאין דין ערלה נוהג בהם.

הרי לנו שדבר שאינו אוכל בחפצא, פשוט שאין דין ערלה נוהג בו כלל, ומעתה יש לדון האם הנידון הוא דבכה"ג שלא חשב עליהם לאכילה דלאו תורת אוכל עליהם – ולהלן הבאנו שכן למד האור שמח.

אולם יש לומר באופן אחר – שבאמת חקירת הירושלמי לענין הנוטע למצוה היא - דאף בנוטע לסייג ולעצים פשוט שיש על הפירות הגדלים מן האילן 'שם אוכל' – ומחשבתו לא עוקרת את התורת אוכל ממנו, וזה מוכרח בירושלמי כאן שחייב במעשרות, ואף לסוברים שאינו חייב במעשרות, היינו רק משום דתורת הפקר עליו, ומשו"ה פטור מתרו"מ כשאר הפקר כמבואר בירושלמי, אבל מ"מ 'פרי' הוא וראוי להתחייב בתרו"מ, ולכן ראוי הוא להתחייב בערלה משום ששם 'פרי' עליו.

אלא דהנידון בזה לפוטרו מטעם אחר, דבעינן מעשה נטיעה לצורך הפרי, וכשאינו לצורך הפרי אינו מתחייב בערלה, ובזה נסתפק הירושלמי, דאפשר דא"צ דווקא נטיעה לצורך אכילת הפרי, וסגי בזה שיש לו צורך מיוחד בפירות, ואף אם צריך להפרי לצורך קיום מצוה ג"כ נכלל בדין נוטע לצורך הפרי וחייב בערלה - וכן נקט הגר"ח שמולביץ זצ"ל בביאור הירושלמי.

והנה בירושלמי כאן רצו לדמות לזה זית שנטעו להדליק בו בחנוכה, והיינו דג"כ נטעו לצורך מצוה, ויש לדון אם מהניא מחשבה זו לחייבו בערלה, ופריך על זה, דזה דבר תורה וזה מדבריהם, וצ"ב כוונת הירושלמי, ועיי"ש בביאור הגר"א, ועיין בהערה [[124]](#footnote-125).

ולפי האמור ביאר הגר"ח שמולביץ זצ"ל את דברי הירושלמי, דפשיט דהנוטע לצורך נר חנוכה ודאי אינו חייב בערלה משום שהיא רק מצוה דרבנן, ודווקא בנוטע לצורך אתרוג ושאר מצוות דאורייתא י"ל דחייב בערלה, ולא בנוטע לצורך מצוה דרבנן. והביאור הוא, דאף דא"צ דווקא נטיעה לצורך אכילה, מ"מ בעינן שתהיה הנטיעה לצורך הפרי עצמו, וכל זה דווקא באופן שיש צורך בעצם החפצא דהפרי, אבל אם אין לו שימוש בחפצא דהפרי, אלא רק רצונו של הנוטע להשתמש בו לאיזה צורך שאינו בפרי עצמו, אין חיוב ערלה נוהג בו.

ומהאי טעמא אמרינן דהנוטע לצורך מצוה דרבנן אין ערלה נוהגת בו, דמצוה דרבנן אין לה שייכות עם עצם הדבר, כיון שאינה נוהגת בדבר מצד עצמה, וכל תקנת חכמים היא רק לגבי הגברא שמקיים מצוה ע"י פעולתו ועיין בהערה [[125]](#footnote-126), אבל לגבי השמן לא חשיב שיש בו שימוש מצוה בעצם החפצא, ולכן אין מחשבה זו מועילה לחייבו בערלה, ועיין בהערה [[126]](#footnote-127) מה שיש להוסיף בזה.

ונראה שגם לדרכו של החזו"א שהספק הוא אי כה"ג חשיב 'לכם' יש לחלק כן – והיינו שהיה מקום לדון עד כמה דנים חיוב דרבנן כחיוב ששייך לגוף החפצא – וכנ"ל – וכל ההפקעה של 'לכם' תלויה עד כמה שחל בחפצא של הפרי והנטיעה – ודו"ק, אולם עיין בחזו"א [ס"ק ד'] שהקשה דמאי שנא נוטע לעצים שרוצה לשורפם בשריפה של רשות וזה סגי להפקיע מהחיוב ערלה, ומאי שנא חיוב דרבנן של שריפה בהדלקה לנר חנוכה – ולמה גרע משריפה של רשות – וכוונתו נראה - דאף אי נימא דעיקר פטור של מצוה היינו מצד לכם, ובזה שפיר אפשר לחלק בין דרבנן לדאורייתא, וחלוק מהפטור לשם עצים ולשם שריפה וכדומה – אכן סו"ס אכתי תיקשי דלמה לא נפטור מצד הפטור של לשם שריפה ולא לשם אכילה, והרי שריפה של מצוה לא עדיפא משריפה של רשות – וסו"ס אין כוונתו לאכילה – ועיי"ש מה שתירץ.

איברא – דלדרכו של הגר"ח שמולביץ זצ"ל לק"מ – דהא שאני שריפה של העצים משריפה והדלקה בשמן שיש בזית – שגם זה נקרא שימוש בפרי של הזית – ודלא כשריפת עצים שאין לו כלום עם הפירות של האילן - ודו"ק.

## נפ"מ בכל הנ"ל בנוטע עבור ריח.

למדנו מכל הנ"ל – שאין הנידון בנוטע לשם מצוה האם חיילא בה תורת אוכל או לא - אלא שהנידון הוא האם נטיעתו חשיבא כנטיעה עבור הפרי או לא.

ויש בזה נפ"מ גדולה לדינא - דיעויין בשו"ת משיב דבר [חלק ב' סימן פ"ד] - וז"ל, "ומה שכתב מעכ"ת נ"י דתחילת נטיעתו בוואזאני' הוא כדי להריח, אין בזה כדי לפטור מן הערלה - והרי זה דומה לנוטע דקל למצות לולב או אתרוג למצוה דמכל מקום חייב בערלה, דמכל מקום עץ פרי מאכל הוא, וכמ"ש מעכ"ת נ"י, ה"נ במה שמכוין להריח, עכ"ל.

הרי לנו דזה גופא הנידון – דהאם בעינן מאכל והמחשבה עוקרת את התורת 'אוכל', וא"כ גם מחשבה להריח עוקרת, או דדנים אי הוי נטיעה לשם פרי וגם לריח מיקרי נטיעה לשם פרי שגם ריח הוא שימוש בפרי – וכמו במצוה – והכריע הנציב שהעיקר הוא השימוש של הפרי – גם לריח גם לשימוש אחר - ודו"ק.

וכעין זה מצאנו נמי במנחת שלמה [שו"ת – קמא - סי' ע"א אות ד'] וז"ל, "נראה דכמו שהנוטע זית לצורך הדלקה חייב בערלה אע"ג שאינו למאכל, שהרי אפי' בנוטע זית למנורה פסק הרמב"ם [פ"ו מעש"ש ה"ז] דחייב וכ"ש בעומד לצורך הדלקה של רשות, כך גם הנוטע אילן ע"מ לסחוט הפירות ולשתות המשקין היוצאין מהם דאע"ג שהם זיעה בעלמא, מ"מ הפרי עצמו שפיר אסור מדאורייתא משום ערלה כיון שנטיעת העץ היא עבור הפירות כדי לסוחטן ועיין בזה בירושלמי ריש מס' ערלה".

עוד הוסיף שם "ומיהו הנוטע תפוחים ואתרוגים לריח או לשוחקן ולהשתמש בהם לרפואה שפיר חייבין בערלה כנוטע זית להדלקה כיון שהפירות הם ממש ראויין לאכילת אדם".

והנה מצאנו בחי' רעק"א [סי' רצ"ד סעי' כ"ג] שהביא מהרדב"ז שהנוטע לשם ריח או לתרופות אין בו משום ערלה, וכפשוטו היה נראה שחולק בכל הנ"ל – אכן במנחת שלמה ביאר דאיירי דווקא באינם עומדים לאכילה כיון שאינם ראויים לאכילה רק לריח – וא"כ חסר בתורת אוכל ובזה לכו"ע ליכא חיוב ערלה, ודו"ק - ולהלכה עיין בחזו"א בדיני ערלה [אות י"ד] – ואכתי יש לדון בכל הנ"ל ברוצה להריח את הפירות או ברוצה להריח את העלין והעץ עצמו.

## במה שיש ליישב בקושית האור שמח על הירושלמי.

והנה - בעיקר מה דפשטו באתרוג שנטעו למצותו חייב בערלה – עיין באור שמח [לולב פ"ח ה"ב] שתמה על זה, דלכאורה דבר זה תלוי בפלוגתא דתנאי במס' פרה [פי"א מ"ח], דבמשנה שם מבואר שאזוב שליקטו לעצים ונפלו עליו משקין מנגבו והוא כשר, ליקטו לאוכלין ונפלו עליו משקין אע"פ שניגבו פסול, ובליקטו לחטאת הוי פלוגתא דתנאי, דלר"מ דינו כמלקט לאוכלין ופסול, ולר' יוסי ור' יהודה ור"ש דינו כמלקט לעצים וכשר – הרי לנו שנחלקו בדין זה האם מחשבה לצורך מצוה דינה כמחשבה לאוכלין או לא, ולכאורה הך פלוגתא שייכא גם הכא, ואמאי אמרינן בירושלמי בפשיטות דחייב בערלה.

ותירץ דדווקא באזוב איכא מ"ד דאינו נחשב אוכל בכה"ג, כיון שרק מחשבה לאוכלין משויא ליה אוכל, ומחשבה למצוה אינה נותנת לו 'שם אוכל', משא"כ אתרוג שהוא ראוי לאכילה גם מעיקרא, והנידון אם מחשבת מצוה מפקיעה ממנו תורת אוכל, ובזה י"ל דלכו"ע מחשבת מצוה אינה מבטלת שם אוכל.

ובישוב קושיתו ביאר הגר"ח שמולביץ זצ"ל שעל פי דרכו הנ"ל א"ש בפשיטות – דלפי דרכו אין ענין זה שייך למה שנחלקו במתני' דפרה לגבי אזוב שלקטו לחטאת האם חשיב שלקטו לאוכלין, דהתם הנידון אם בלקיטתו חל עליו 'שם אוכל' או לא, אבל כאן אין נידון זה שייך כלל, ובודאי חשיב אוכל, אלא דמ"מ ס"ד דפטור מערלה כיון שלא נטעו לצורך הפירות, ואין דבר זה תלוי במתני' דהתם, דאף למ"ד שלקיטה לצורך מצוה משויא תורת אוכל, מ"מ י"ל שבנידון דידן שנטעו לצורך מצוה אין זה נחשב שנטיעה זו היא לצורך שימוש בפירות, וה"נ י"ל איפכא שאף אם לקיטה למצוה לא משויא תורת אוכל, מ"מ סגי במחשבה זו לענין דין נטיעה החייבת בערלה, שנחשב שנטע האילן לצורך הפירות, ונמצא ששתי מחלוקות הם ואינם תלויות זו בזו.

גם לדרכו של החזו"א שהנידון הוא מצד לכם יש לחלק בפשיטות – דאין זה ענין להתם אי חשיב כאוכל או לא – ופשוט.

## בקושי' החזו"א ממעשה היכר בנוטע לשם מצוה, ובקושיתו ממה שדעתו גם לאכילה אחרי המצוה.

הקשה החזו"א [סימן א' ס"ק ד'] דהאיך שייך היכר בנוטע לשם מצוה – ומאי שנא מנטיעה לשם קורות ולעצים וסייג דבעינן היכר – ותירץ דכיון שמצוה חשוב יותר גם מאכילה וגם מסייג – שוב אהני לן כוונה בלי מעשה היכר – וקשה לי – שלפי החזו"א חלוק הפטור בלשם מצוה דמצד לכם אתינן עלה מהפטור של לשם קורות וסייג – ומאן יימר דהכא בעינן מעשה היכר – הרי ב' דינים נינהו – וצ"ע.

עוד יש להעיר – הרי לעיל [ענף א'] הבאנו לדון האם כוונת לסייג ולקורות היינו לגמרי ואין דעתו לאכול כלל, ודייקנו את הרמב"ם שכתב "ודעתו עליו שיהיה סייג לגינה, או שנטעו לקורות - לא לפירות" - ומשמע קצת דבעינן דוקא שנטעו רק לדברים אלו ולא לפירות כלל, וכן הוא בלשון הטור ולשון השו"ע [יו"ד סי' רצ"ד].

והבאנו את מה שהקשה החזו"א [שם אות ב' ד"ה וכן] מאתרוג ש"אינו בהוה שלא יהא דעתו לאוכלו, דבשלמא בסייג ולקורות אפשר שאין דעתו ללקטו, אבל אתרוג שבידו למה לא יאכלנו" – ומהאי טעמא נקט דמשמע דאע"ג דדעתו לאוכלו מ"מ כיון דאכילתו זילא ליה ומצותו חמירא ליה קרי נטעו למצוה.

ובישוב האי קושי' – נראה - דאדרבה – דדווקא לשיטת החזו"א דנוטע למצוה הוא דין אחר ופטור אחר – והיינו מצד לכם – הכא יש לומר דלא אכפת לן מה שרוצה לאכול – שכיון שהמצב הוא ש"אכילתו זילא ליה ומצותו חמירא ליה" – א"כ עיקרו למצוה וזה סגי להפקיע מלכם, אבל בקורות צריכים להפקיע מהנטיעה לשם אכילה – ואולי הכא בעינן שלא יהיה כוונת אכילה כלל, ודו"ק.

# ענף ג בדין פנימי וחיצון, ועליון ותחתון,ובדין זה וזה גורם וגידולי היתר.

## במה שיש להעיר בפנימי למאכל והחיצון לסייג הפנימי חייב והחיצון פטור.

רבי יוסי אומר אפילו הפנימי למאכל והחיצון לסייג הפנימי חייב והחיצון פטור, ועיין בירושלמי שיש בזה חידוש שהרי אי נטע באופן שהשנה הראשונה תהיה לקורות והשנים אח"כ לפירות, אז כולו חייב גם בשנה הראשונה, הרי לנו שיש ב' צורות של חלוקה, שמחשבה על פנים לא מחייב חיצון ומחשבה על שנה שניה מחייבת את השנה הראשונה – והירושלמי מבארת שבחלוקה של שנים מיקרי עירבוב של מחשבות – לא כן בפנימי וחיצון – עיי"ש היטב, והיה מקום לומר שזה עיקר חידושו של ר' יוסי לומר דכה"ג לא מיקרי עירבוב מחשבות.

אולם עיין במשנה ראשונה שכתב שעיקר החידוש כאן שלא אמרינן שזה וזה גורם – ואז נפטור את הפנימי שיונק גם משורש של אילן החיצון שהוא אילן של פטור.

והגר"ח שמולביץ זצ"ל הקשה לאידך גיסא – שקשה דאמאי החיצון פטור, הרי לכאורה היניקות מתערבות, ומנ"ל שהחיצון העשוי לסייג אינו יונק גם מהפנימי שנטעו למאכל.

## בדין עליון ותחתון – ובדין גידולי היתר לא מעלין את האיסור.

עיין בירושלמי כאן [פ"א ה"א - ב'.] דקאמר רבי יוחנן – דלפי ר' יוסי דה"ה היכא דחשב שיהיה העליון לסייג והתחתון למאכל התחתון חייב והעליון פטור, ובעי ר"ז אמאי העליון פטור מערלה, הרי גדל מתוך התחתון החייב בערלה, ומבואר בירושלמי דרבי זירא קאמר הכי משום דס"ל דגידולי היתר אינם מעלים את האיסור.

ובביאור הך דין ביאר הגר"ש רוזובסקי זצ"ל בזכרון שמואל [סימן י"ג] – שלכאו' קשה הרי בפשטות גידולי היתר מבטלין את האיסור מדין ביטול ברוב, וזה לא שייך כאן, שהרי ההיתר והאיסור אין מעורבין כלל, ועוד – דהא ליכא רוב בעליון.

וביאר דוודאי דכוונת הירושלמי במאי דמדמו לה לדין גידולי היתר אי מעלין את האיסור הוא לפי מה דכתב הר"ן בנדרים [פרק הנודר מן הירק], דעיקר דינא דגידולי היתר אי מעלין את האיסור תלי בדין הגידולים גופא אם אסורין או מותרין, והיינו דמספקא לן אם הגידולין חשיבי כדבר חדש ומותרין או דהוי רק כגידול והתרחבות הדבר הראשון ואסור, וממילא יש נ"מ לענין העיקר דאי הגידולין חשיבי כדבר חדש, בכה"ג דרבו הגידולין של היתר מבטלין את העיקר האסור ואי הגידולין חשובין כחלק מהעיקר אין כאן דבר שיבטל את האיסור דהם עצמן אסורין כדין העיקר – זו דרכו של הר"ן.

וממילא דא"ש הכא דזהו מה דאמרינן בירושלמי דר"ז דאוסר פירות העליון העומד לסייג, הוא לטעמי' דגידולי היתר אין מעלין את האיסור והיינו דדנינן על האילן עצמו דכיון דהתחתון יש בו דין ערלה ממילא החלק העליון שגדל אח"כ הוי רק כאילו נתגדל התחתון והוי בכולו דין ערלה, ולמ"ד גידולי היתר מעלין את האיסור והיינו דדין הגידולין כדבר חדש ממילא אין מקום כלל למיסר את הפירות העליונים דהם גדלים בחלק האילן העומד לסייג ואין בו דין ערלה, והירושלמי לא נחת כלל לדון בענין כח הצמיחה של הפירות העליונים שצמחו גם מכח התחתון אלא איזה דין יש על האילן גופו אי חשוב כעומד לסייג ופטור או חשוב כחלק מהאילן התחתון.

והוסיף שם דלפי פי' הרא"ש [נדרים שם] שפירש שהגידולים ודאי מותרים והספק הוא רק לגבי העיקר אם בטל, לפי"ז צ"ע בכוונת הירושלמי, דהרי לענין הפירות שצמחו גם מכח החלק התחתון ל"ש זה כלל לדינא דגידולי היתר מעלין את האיסור – וגם הגר"ח שמולביץ זצ"ל העיר בזה.

## הערת הגר"ש רוזובסקי זצ"ל דגם בתחתון לסייג ועליון למאכל י"ל דחלק העליון למאכל יהא פטור מערלה.

לפי דרך זו שהירושלמי מתפרש על פי הר"ן - הקשה הגר"ש רוזובסקי זצ"ל - דלכאורה יקשה על הירושלמי - דמה טעם פליג ר"ז רק בתחתון למאכל ועליון לסייג, הא גם בתחתון לסייג ועליון למאכל י"ל כן דחלק העליון העומד למאכל יהא פטור מערלה דחשבינן ליה כהתרחבות האילן וכחלק ממנו ולא כדבר חדש ויהא דינו כדין חלק התחתון.

ותירץ דלק"מ - דנהי דחשיב חלק העליון רק כגידול התחתון, מ"מ יש לו עכשיו סיבה חדשה לאיסור מה שהוא עומד למאכל, והרי לא גרע מנוטע לסייג ונמלך עליו למאכל דמבואר בירושלמי דמהני מחשבתו לחייבו בערלה, אבל התחתון למאכל ועליון לסייג נהי דחשיב לסייג ומצד עצמו אינו חייב בערלה, מ"מ מתחייב מטעם דהוי רק כהתרחבות וכחלק מהתחתון.

## במה שיש לדון מצד זה וזה גורם – דברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל בזה.

והנה - עיין בב"י [סימן רצ"ד] שתמה על הראשונים שפסקו דאף בתחתון לאכילה ועליון לסייג מחלקינן, דלכאו' דין זה תלוי בגידולי היתר מעלין את האיסור או לא – וכדהבאנו מהירושלמי, והרי קיי"ל שאין גידולי היתר מעלין את האיסור – והאיך פסקו דכה"ג מותר, וחידש מכח קושי' זו – שלמדו הראשונים שיש מחלוקת בירושלמי – עיי"ש – והם פסקו כר' יוחנן שסובר שיש להתיר גם כה"ג מצד אחר – והיינו מצד זה וזה גורם – שהעליון נגרם על ידי היתר של העליון ואיסור של התחתון, עיי"ש היטב.

וכתב ע"ז בזכרון שמואל [שם], דמה דהוי כאן זוז"ג - היינו משום דהפרי העליון צומח מהחלק העליון דאין בו דין ערלה וגם מהחלק התחתון של האילן שיש בו דין ערלה, ונמצא דגרמו לצמיחתו שני אילנות, אילן של ערלה ואילן שאין בו דין ערלה, והוי זוז"ג ומותר.

אולם הקשה כנ"ל - דא"כ גם בתחתון לסייג ועליון למאכל דהעליון אסור, אמאי לא נימא גם כאן זוז"ג דהפירות העליונים הלא צמחו גם מכח התחתון לסייג דאין בו דין ערלה, ובשלמא לפי"מ שמבואר בירושלמי דמטעם גידולי היתר שמבטלין את האיסור אתינן עלה א"ש, וכנ"ל - אולם לדברי הב"י דטעמיה דר"י דמתיר חלק העליון העומד לסייג הוא מדין זה וזה גורם דמותר ה"ה דיש לנו להתיר בעליון העומד למאכל ומדין זוז"ג דפירות העליון צמיחתם מכח שני אילנות חלק התחתון הפטור מערלה וחלק העליון החייב בערלה, וצ"ע.

## הערה של הזכרון שמואל בעיקר הדמיון לדין זה וזה גורם דמאי שנא מאילן שמקצתו בארץ ומקצתו בחו"ל.

ובעיקר דברי הב"י דמדמה הך דינא לדין זוז"ג העיר בזכרון שמואל שזה תמוה – וזה לשונו:

"דלכאורה נראה דזוז"ג ל"ש אלא היכי דאתינן עלה למיסר מטעם ד'נגרם' ו'נוצר' מהאיסור - ובזה קי"ל דהיכא דהגרם היה מהיתר ואיסור מותר, אבל בערלה פרי הצומח מעץ ערלה אין איסורו משום ד'נגרם' מאיסור, אלא כיון שצמח מעץ ערלה ממילא חל עליו איסור מחמת עצמו - דהפרי הוא ערלה - ומנין לנו לומר דדינא דזוז"ג מהני להחשיבו כאילו לא צמח מערלה".

הגר"ש רוזובסקי זצ"ל הוכיח חילוק זה - "וראיה לדבר דבכה"ג לא שייך דינא דזוז"ג, מהא דאמרינן אילן מקצתו בארץ ומקצתו בחו"ל פירותיו טבל וחולין מעורבין זה בזה, ואמאי לא נימא דהפירות פטורין לגמרי מתרו"מ משום דהוי זוז"ג דצמחו מכח א"י ומכח חו"ל, ומוכח לכאורה מזה דזוז"ג ל"ש אלא היכא דאתינן למיסר מטעם דנוצר מהאיסור ובזה כשיש גם גורם דהיתר מותר, ודו"ק והבן זה", וציין שם לחידושי הגר"ח הלוי [מאכלות אסורות פ"ג הי"א] גבי ביצה שנולדה מטריפה.

ושוב דחה – "הן אמנם מצינו להדיא דגם בכה"ג אמרינן זוז"ג מותר, והוא, ברש"י ע"ז [מ"ט] דפי' שם במה דאמרו דמודה ר' יוסי דאם נטע והבריך והרכיב שמותר דהיינו שהרכיב יחור של עץ ערלה באילן זקן ומותרין הפירות של היחור דזה וזה גורם מותר כדין ילדה שסיבכה בזקינה בטלה, ומבואר דיש לנו להתיר פירות הגדלים מכח צמיחה של שני אילנות אילן ערלה ואילן המותר ומדין זוז"ג" – ועיין בהערה [[127]](#footnote-128) הוספה בזה.

"ומה דהקשנו על דברי הב"י מאילן מקצתו בארץ ומקצתו בחו"ל דלא אמרינן בכה"ג זוז"ג מותר אפשר ליישב לפי מה דכתב הר"ן שם בע"ז דטעם הדבר דזוז"ג מותר הוא מדין ביטול, ולפי"ז י"ל דלענין טבל דאפילו באלף לא בטיל לא אמרינן בזה זוז"ג, ועיין בשו"ת אבנ"מ שכ"כ לגבי חמץ בפסח, ועיין בכס"מ [פ"ה נדרים] שכתב כן לגבי איסור נדרים ושבועות, יעו"ש.

ועוד אפשר לחלק בין דין ערלה לדין חיוב פירות בתרו"מ, דבערלה נהי דאין גוף העץ אסור, מ"מ הפרי אסור משום דצמח מעץ ערלה ועל כן כשצמח הפרי משני אילנות אחד הפטרו מערלה ואחד החייב בערלה יש לדון בזה מדין זוז"ג כבכל נגרם משני דברים, משא"כ לענין תרו"מ החיוב על הפירות אינו מכח הקרקע אלא מצד עצמם אלא דדווקא בא"י חייבין הפירות משום דהוי מצוה התלויה בארץ ועל כן אין לדון בזה דינא דזוז"ג", עכ"ל.

## תוספת דברים בכל הנ"ל.

ועיין שם עוד בזכרון שמואל שציין לספר שערי יושר [ש"ג פכ"ה], מש"כ בענין זוז"ג לגבי אילן שמקצתו וכו' לגבי חיוב תרו"מ, ולענין הקושיא היאך שייך זה וזה גורם בזה - ע"ע בחזו"א [סי' א' אות י"ט] ובתורת זרעים להלן [משנה ה'].

ועיי"ש עוד תוספת דברים מהזכרון שמואל – ועיין עוד בדברי בעל שבט הלוי שליט"א במה שכתב בהאי ענינא בספר הזכרון לבעל מנחת יצחק זצ"ל [עמוד קצ"ה].

ועיין עוד בסוגית הירושלמי שהביאו מחלוקת תנאים בנוגע לאילן שחלקו נטוע בחו"ל וחלקו נטוע בא"י לגבי תרו"מ – עיי"ש סוגי' שלימה אי שורשין חיין זמ"ז.

## בדין היכר בחיצון ופנימי.

ובעיקר דין חיצון ופנימי יש לדון – דהאיך שייך היכר על החיצון בלי הפנימי – ועיין חזו"א [ס"ק ד'] שעשאו כולו במקום שעומד לסייג – גם החיצון וגם הפנימי – אלא שכוונתו היתה לאכילה בפנימי.

# משנה ב

[ב] עת שבאו אבותינו לארץ מצאו נטוע פטור נטעו אף על פי שלא כבשו חייב הנוטע לרבים חייב ר' יהודה פוטר הנוטע ברה"ר והעובד כוכבים שנטע והגזלן שנטע והנוטע בספינה והעולה מאליו חייב בערלה:

# רע"ב משנה ב

ומצאו נטוע - פטור. דכתיב [שם] כי תבואו אל הארץ ונטעתם, פרט לנטעו עובד כוכבים עד שלא באו לארץ:

נטעו - בין ישראל בין עובדי כוכבים לאחר שבאו לארץ, אף על פי שלא כבשו ישראל את הארץ חייב דכתיב [שם] כל עץ בין נטעו ישראל בין נטעו עובד כוכבים:

הנוטע לרבים - שנטע ברשותו לצורך רבים:

חייב - דכתיב [שם] יהיה לכם ערלים להביא הנטוע לרבים:

ורבי יהודה פוטר - סבר ונטעתם נמי משמע לרבים ואין רבוי אחר רבוי אלא למעט. ורבנן סברי ונטעתם כל אחד לעצמו משמע. ואין הלכה כר' יהודה:

והנוטע ברשות הרבים - לצורך עצמו:

והעובד כוכבים שנטע - בשדה של ישראל:

והגזלן - שגזל קרקע ונטעה, ונתיאשו הבעלים ממנה:

והנוטע בספינה - אף על פי שאינה נקובה, אם היא של חרס לפי שאין כלי חרס עומד בפני השרשים והן מפעפעין דרך החרס ויונקים מן הקרקע. אבל של עץ בעי נקיבה:

והעולה מאליו - ודוקא במקום ישוב, אבל במקום יערים ומדברות לא:

# ציונים והערות משנה ב

# ענף אבחילוק בין נטוע קודם שבאו לא"י,לפטור של נטוע לסייג.

## בדין "שורש פטור פוטר" דנאמר בבאו אבותינו לא"י וכן בחו"ל וכן בהשריש בו מאילן ישן, ולא נאמר בנטע לסייג ולמאכל.

עת שבאו אבותינו לארץ, מצאו נטוע פטור, ובירושלמי כאן אמרינן, "הדא אמרה שורש פטור פוטר" – וצריכים להבין את כוונת הירושלמי בזה.

והביאור בזה - דלעיל מיניה [הלכה א'] בירושלמי אמרו סברא זו לגבי שורש של אילן ישן שעברו עליו ג' שנים והשריש שרשים מתוך שלו לאילן חבירו חדש שלא עברו עליו ג' שנים, ומעתה כיון שהשרשים של הישן פטורים מערלה שוב פטורים נמי החדש שיונק ממנו וזה היסוד של "שורש פטור פוטר" - ועיי"ש שדנו האם שייך לומר סברא זו באילן שיונק חלקו בחו"ל וחלקו בא"י – וכאן באו לחדש שהיכא שבזמן תחילת הנטיעה היתה ההשרשה פטור מערלה כיון שהיה קודם שהגיעו בנ"י לא"י – א"כ אע"פ שאח"כ הגיעו ישראל לא"י וראוי הוא להתחייב בערלה מצד מה שגדל אח"כ - מ"מ פטור כיון שבתחילה נפטר מערלה, ועיין רדב"ז [מעש"ש פ"י ה"ט] שמבאר שזה באמת כל החידוש של המשנה.

והנה - הירושלמי לעיל הקשה דלמה באילן שחלקו לסייג וחלקו לאכילה – וכדמצאנו בשיטת ר"י - דלמה לא אמרינן שיש גם גידול משרשים של פטור וזה יפטור את הכל – והיינו מדין "שורש פטור פוטר" – ומאי שנא משורש אילן ישן שהשריש בו שרשים מאילן חדש שלא עברו עליו ג' שנים.

והירושלמי חילק בין הפטור סייג לפטור חו"ל ולפטור של ישן שעבר עליו ג' שנים, דכיון דבסייג מהני נמלך שחשב עליו אח"כ לאכילה – א"כ ע"כ שאינו "פטור גמור" וכלשון הגר"א [שם] – הלכך לא נאמר בזה הלכה של "שורש פטור פוטר" – ולא דמי לחו"ל ואילן ישן שפטורים לגמרי מערלה.

## בעיקר הסברא דמהני נמלך מסייג למאכל.

והיה מקום להקשות על עיקר דין זה – דאדרבה – היינו צריכים לומר בכל מצב של נמלך דלא מהני להתחייב בנמלך לאכילה, דכבר היה פטור מצד הנטיעה לסייג – והיינו שעצם זה שנטע לסייג זו הסיבה שיהיה דין של "שורש פטור פוטר" – ואם אח"כ חישב עליו למאכל למה חייב.

אולם אדרבה - הן הן הדברים – דגם לולי הדין "שורש פטור פוטר" למה לא פטרינן ליה גם בנמלך – הא האיך נשתנה נטיעתו מפטור לחיוב במחשבתו לאכילה, וע"כ שכל הפטור של סייג אינו 'פטור גמור' – וכדהבאנו מלשון הגר"א – והפטור מיתלי תלי בדעתו, הלכך שפיר מהני נמלך, ומהאי טעמא לא נאמר בזה דין של "שורש פטור פוטר" שרק בפטור מוחלט נאמר פטור זה.

## מביא מהסוגי' בסוטה דמחלקינן בין סייג לזקינה – דסייג לא מופקע מערלה.

ובאמת דסברא כעין זו מצאנו בסוטה [מ"ג] – דהנה הסוגי' איירי לענין הרכבה – ודנו שם מתי מונים ערלה לפי האילן הראשון ומתי מונים לפי השני ומתי לא מונים כלל, ויש בזה כמה כללים:

א] 'ילדה' - אילן חדש, שהרכבו ב'זקינה' - אילן ישן שכבר עבר ג' שנים, בטלה ילדה בזקינה ולא מונים לילדה שנות ערלה כלל.

ב] 'ילדה' שהרכיבה בילדה – והיינו ששניהם חייבים בערלה – אז השני לא בטל בראשון, וכל אחד מונים לעצמו שנות ערלה.

ג] ילדה בילדה באופן שהילדה הראשון אין בו ערלה – וכגון שנטעו הראשון לסייג והרכיבו את השני לאכילה – דאז הדין שהילדה המורכב מונים לבד.

והקשו בגמרא – "מאי שנא ילדה בזקינה דבטלה" ואין בו דין ערלה שהזקינה ביטלה ממנו דין ערלה – "ומאי שנא ילדה בילדה דלא בטלה" – דמאי גרע סייג שפטור מערלה מזקינה שפטורה מערלה.

ותירצו – "התם [זקינה] אי מימליך עלה לאו בת מיהדר היא, הכא [סייג] אי מימליך עלה בת מיהדר היא, דהא מעיקרא לפירי קיימא, מידי דהוה אעלו מאיליהן, דתנן - עלו מאיליהן - חייבין בערלה".

ופירש רש"י – "התם - גבי זקנה לאו בת אימלוכי היא לחזור ולהיות ילדה על שום מחשבה - אבל נטע לסייג אי ממליך עלה בתוך שני ערלה לקיימה לפירות חייבת בערלה, הילכך ילדה דקא מרכיב בגוה לאכילה חייבת בערלה" – ומוסיף בזה רש"י – "ואף על גב דלא אימליך אקמייתא, הא מיהא לאכילה הוא ומהניא מחשבה, דעיקר דידה נמי אי הוה חשיב עלה הוה מהני מחשבה ואף על גב דבשעת נטיעה לאו להכי נטעה".

ומבואר דזה דמהני בה אימליך הוא ראיה שלא מופקע מערלה גם אי לא נמלך – ודו"ק, והיינו ממש כסברא הנ"ל.

## בדברי הקרן אורה לדמות הרכבה לאילן של מאכל בתוך אילן של סייג לשיטת ר"י דפנימי וחיצון – ועומק שיטת רבי יוסי דתלוי בדעתו.

והנה בעיקר דין זה דמהני הרכבה לאילן של מאכל בתוך אילן של סייג – עיין בקרן אורה בסוטה [שם] שכתב דמהדין הזה יש להביא קצת ראיה לדברי הרמב"ם [מעש"ש פ"י ה"ג] שפסק כר' יוסי לעיל [משנה א'], דאפי' חיצון לסייג ופנימי למאכל זה חייב וזה פטור, דה"נ דכוותיה, דהראשונה פטורה מצד סייג והנטיעה השניה שהרכיב חייבת, אף על גב דבחד אילן הוא.

אולם שוב הקשה על עצמו דא"כ מה הקשו בגמרא דמאי שנא ילדה בילדה דלא בטלה וילדה בזקינה בטלה – והוצרכו לתרץ דחלוקין כיון דמהני נמלך בילדה לסייג – ועיקר הקושי' של ביטול לא שייך לר"י כיון דאפי' באילן אחד ממש אזלינן בתר מחשבתו - מקצתו דלמאכל חייב ומקצתו לסייג פטור, ולמה יתבטל המאכל בשל הסייג.

ותירץ הקרן אורה דאדרבה – דאיכא למימר דזה טעמיה דר' יוסי – והיינו דאי בעי מימליך עליה, והביא כן מהירושלמי כאן שאמרו "סיפקה לזקנה פטור, להקדש חייב, לצד התחתון או העליון ולסייג ג"כ חייב, להקדש משום דיכול לפדותו ולחייבו, לצד העליון חייב שהוא ראוי לחשוב עליו ולחייבו".

ונראה לדייק כדברי הקרן אורה ברמב"ם [שם] שפסק כרבי יוסי – והוסיף בטעמא דמילתא – וז"ל "נטע אילן וחשב שיהיה הצד הפנימי שלו למאכל והחיצון לסייג, או שיהיה הצד התחתון למאכל והעליון לסייג, זה שחשב עליו למאכל חייב בערלה, וזה שחשב עליו לסייג או לעצים פטור, 'שהדבר תלוי בדעתו' של נוטע" – הרי שביאר בטעמו של ר' יוסי שהכל תלוי בדעתו – וכנראה שזו כוונתו שבידו להיות נמלך.

## תוספת דברים.

ובעיקר הגדר של פטור נטיעה לסייג – ובדמיון לאילן שעולה מאליו – עיין במנחת שלמה [ח"א סימן ס"ט ענף ג' ס"ק ח'] מה שדן בזה.

# ענף בבדין נטיעה לרביםובדין גזלן בערלה.

## בדברי הבבלי וירושלמי בדין נוטע לרבים.

בדין הנוטע לרבים – פירשו הרע"ב והתוס' בפסחים [ריש כ"ג.] דהיינו 'שנטע ברשותו לצורך רבים', ודלא כרש"י בפסחים [שם] שפירש "שנטע באמצע הדרך לכל עבור ושב", והקשו עליו התוס' דגוונא זו כבר מפורש בסיפא בנטעו ברשה"ר, ושיטת רש"י צ"ע ועיי"ש במאירי.

ובביאור פלוגתת ר"י ות"ק – כבר הביא הר"ש ב' דרכים, דבבלי בפסחים שם מבואר דפליגי במיעוט וריבוי, ובירושלמי כאן – מובא בר"ש - משמע דפליגי באופן אחר.

דאמרו שם שיש סתירה בשיטת רבנן, דמצד אחד מצאנו בנגעים [פי"ב מ"ד] שאמרו שירושלים וחוצה לארץ אינן מיטמאין בנגעים, וזה משום שכתוב "בית בארץ אחוזתכם" – והיינו שחו"ל וירושלים אינו בכלל ארץ אחוזתכם – וזה משום שירושלים היא לכל השבטים וחסר בתורת 'אחוזתכם' כיון שזה לרבים, וא"כ הכא נמי בערלה נימא שנטיעה לרבים אינו בכלל ונטעתם – והיינו דקשה להו - דמאי שנא 'אחוזתכם' מ'ונטעתם'.

ולכאו' יש להעיר – דריבוי של רשה"ר בערלה ומיעוטא דירושלים בנגעים לא שייכי זל"ז – דירושלים היינו מקום שלא נתחלקה ושייכא לרבים ויש לרבים זכות בזה, ודווקא זה נתמעט, ומאידך, בערלה הדין של נטיעה ל'רבים' – היינו נטיעה דידיה אלא שהוא לצורך רבים, ולכאו' תרתי נינהו, ויש לומר דבערלה ונגעים נתמעט ירושלים ובתרוייהו איתרבי נטיעה לצורך רבים ברשה"י – ומזה דלא מחלקינן כן היה משמע שהירושלמי למד את הדין ערלה בנטיעה ששייכת לרבים ולא רק לצורך רבים, והיינו כעין נטיעה בירושלים.

## המשך הירושלמי בנגעים וערלה לרבים, ובדין בית בירושלים לגבי נגעי בתים וחיוב מזוזה.

בהמשך הירושלמי דחו את הקושי' ואמרו – דבאמת לא שייכת הדרשה בנגעים לדרשה של ערלה, דבנגעים דרשינן "אשר 'לו' הבית - פרט לירושלים שהיא לכל השבטים" אבל בערלה כתוב "ונטעתם – מכל מקום" – וזו שיטת רבנן.

ועיין בדבר אברהם [ח"א סימן ל"ז ס"ק ז'] שדייק שכתוב כאן חידוש, שהיה מקום לחלק בדין שירושלים לא נתחלקה - בין הקרקע של ירושלים לבית עצמו שהבית עצמו – והיינו העצים והאבנים – הם באמת שייכי ליחיד, ורק המקום והקרקע שייכא לרבים ולגבי נגעים איירי בבית.

אולם ממה שלא מחלקינן כן היה נראה שהבית עצמו נמי לא נתחלקה ונמי שייכא לכולם – ומזה יצא לחדש חידוש דין, והוא דאי בית בירושלים לא מיקרי "ביתך" - א"כ ה"ה לענין מזוזה בבתי ירושלים דלא מיקרי ביתך המיוחד, ודייק דכן משמע קצת בתוס' מגילה [כ"ו. ד"ה אף] שכתבו דמחמת מטלטליהם היו נוטלין שכר מעולי רגלים עורות הקדשים, ולא אמרו דאף מחמת גוף הבתים היו נוטלין שכר - אולם הקשה על זה דטעמא בעי - דאמאי באמת לא חשיבי הבתים שלהם – הא עצים ואבנים דידהו.

הלכך פירש את הירושלמי באופן אחר – הוא – שכוונת הירושלמי למסקנה היא מצד 'ארץ אחוזתכם' וזה המיעוט – ולאו דווקא מה דנקטו קרא ד'אשר לו הבית', וממילא דלא שייך למזוזה.

עוד פירש באופן אחר - דתנן בנגעים [פי"ב מ"א] 'בית הבנוי בספינה או באסקריא על ארבע קורות אינו מטמא בנגעים', ועיי"ש בר"ש, ומבואר מפי' הרא"ש [שם] משום דלא מיקרי 'בית ארץ' – והיינו דאף דהוי בכלל בית אבל לא הוי בכלל 'בית ארץ'.

ולפי"ז ביאר דינא דירושלים לענין נגעים, דאף שהעצים והאבנים שלו - מ"מ בתור 'בית ארץ' לא הוי שלו כיון שאין לו קרקע תחתיו שהקרקע לא נתחלקה לשבטים, משא"כ במזוזה דרק 'בית' בלחוד הוא דבעינן – לא 'בית ארץ', הלכך חייבים כה"ג במזוזה.

## בקושי' הר"ש על הירושלמי בגזילה ויאוש בנוטע ברשות הרבים.

שנינו במשנה - הנוטע ברשות הרבים חייב בערלה, ועיין בר"ש שהביא את דברי הירושלמי דקאמר ברשות הרבים פטור, בשגזל קרקע, והקשו בירושלמי – והאם יש קרקע שנגזלת, ותירצו – "א"ר הילא אע"פ שאין קרקע נגזל יש יאוש לקרקע", והר"ש תמה על דברי הירושלמי:

א] מאי קאמר דפטור משום גזילה באופן דאיכא יאוש, הא במתני' מבואר דגזלן שנטע חייב, וא"כ אף אם יש יאוש לקרקע, אין זה סיבה לפוטרו מן הערלה.

ב] עוד הקשה דלאחר יאוש פשיטא שיש לחייבו כיון דהוי כנוטע בתוך שלו.

ג] עוד קשה דברשות הרבים לא שייך יאוש כיון דהוי של רבים ומאן מייאש.

ובישוב הקושיות עיין בב"י [סימן רצ"ד] שכתב וז"ל: "נראה ליישב דמשמע ליה לרשב"א דגזלן שנטע דחייב היינו בגזל נטיעות ונטען ומאי דמשמע דאי אייאוש פטור אפשר דהיינו מדכתיב לכם ודריש משלכם ולא מן הגזל וכשלא גזל חייב אפילו ברשות הרבים מדכתיב ונטעתם לשון רבים, ומה שכתב דרשות הרבים לא שייך ביה יאוש דמאן מייאש י"ל דקרקע של ד' או ה' אחין או שותפין מיקרי שפיר הרבים ושייך בהו יאוש", עכ"ל.

וע"ע במראה הפנים על הירושלמי מה שביאר את כל הירושלמי באופן אחר, וע"ע בדברי הגר"א [שם] ובחזו"א [סימן א' ס"ק ט"ז].

## דרכו של הגר"ח שמולביץ זצ"ל ליישב את הירושלמי דהכל תלוי במה דנחלקו תנאי אי איכא דין נטיעה בידים או לא ונפ"מ בעולה מאליו.

והגר"ח שמולביץ זצ"ל ביאר את הירושלמי בדרך מחודשת ליישב קושיות הר"ש - וכדלהלן:

והקדים - דבמתני' מבואר שהעולה מאליו חייב בערלה, והירושלמי קאי על מילתיה דרשב"א, דפליג אמתני' וס"ל דהעולה מאליו פטור מן הערלה. ובזה יש ליישב קושיית הר"ש ממתני' דתנן דגזלן שנטע חייב בערלה, והיינו דלתנא דמתני' דגם העולה מאליו חייב בערלה, נמצא שאין שום תנאי במעשה הנטיעה, ואף היכא דנעשית ממילא חייב בערלה אם ראוי הוא להתחייב, ולכן אף גזלן שנטע חייב בערלה, דלא גרע מהעולה מאליו, אך לדעת רשב"א דהעולה מאליו פטור מן הערלה, י"ל דמהאי טעמא ס"ל דבעינן שלא תהא הנטיעה בגזילה, דבאופן זה לא חשיב נטיעת בעלים, והוי כעולה מאליו דפטור מן הערלה, ומהאי טעמא הנוטע ברה"ר פטור מן הערלה, משום שנטיעה זו בגזילה היא, ועל זה אמרו בירושלמי - דהיינו באופן שגזל הקרקע מרה"ר ונטע בה.

ובזה ביאר את פירכת הירושלמי, "וכי קרקע נגזלת" - והיינו דכיון שקרקע אינה נגזלת כלל לא חייל עליה דין נטיעת גזילה, ואדרבה חשיב שחלה הנטיעה עבור בני רה"ר והויא נטיעת בעלים וחייבת בערלה.

ועל זה תירצו - דאע"פ שאין קרקע נגזלת אכן יש יאוש לקרקע, ואין כוונת הירושלמי דהכא מיירי לאחר יאוש, דהא ל"ש יאוש בבני רשה"ר דמאן מייאש, וגם אדרבה לאחר יאוש הוי כנוטע בשלו וחייב כמו שהקשה הר"ש, אלא דכוונת הירושלמי דכיון דשייך יאוש בקרקע, ועי"ז היא יוצאת מרשות הבעלים לגמרי, שוב שייך ביה נמי גדר גזילה, וממילא דאף כשנטע לפני יאוש אכתי חשיבא נטיעת גזילה - ומה דמייתי הירושלמי דין זה שיש יאוש לקרקע, היינו להוכיח ולפרש שמהאי טעמא גם מעיקרא חשיב מעשה גזילה, וממילא שאין נטיעתו נחשבת כנטיעת בעלים, ולכן פטור מן הערלה, ומיושבים היטב כל קושיות הר"ש.

## פלוגתת הבבלי וירושלמי ביאוש בקרקע.

עיין ברשב"ם בב"ב [מ"ד.] שאין מועיל יאוש בקרקע, ועיין בתוס' שקשה לר"י דבירושל' דכלאים [פ"ז] אמר דיאוש מועיל בקרקע דאע"פ שאינה נגזלת מ"מ מהני בה יאוש, והיינו כירושלמי דהכא, ועיין בש"ך [סימן שע"א ס"ק ב'] דנחלקו בזה הבבלי והירושלמי.

# ענף גערלה בחו"ל ובא"י קודם שנכנסו,ובמה שיש לדון בדין ערלה בזה"ז.

## מצאו נטוע פטור - ערלת חו"ל קודם כניסת ישראל לא"י.

מבואר במשנה כאן שלפני כניסתן של ישראל לא"י לא היתה הלכה של ערלה – ויש לעיין – הרי ערלה נוהגת בין בא"י ובין בחו"ל, אלא שערלה הכתובה בתורה היא ערלת א"י, אבל סו"ס נוהגת גם בחו"ל מהללמ"ס, וזה מבואר בסוף מכילתין וכן בקידושין [ל"ח:], וכן פסק הרמב"ם [פ"י מאכ"א ה"י], וכ"ה בשו"ע [יו"ד סי' רצ"ד סעי' ח'], אלא שיש ביניהם חילוק, שספק ערלת חו"ל מותר, דאע"פ דגם ערלת חו"ל היא מה"ת, מ"מ כך נשנית ההלכה דספיקו מותר.

עכ"פ יש להקשות - דלמה אין איסור ערלה נוהגת קודם שנכנסו לא"י עכ"פ מדין ערלת חו"ל מהללמ"ס, וכתב ע"ז בחזו"א [ערלה סי' א' אות י"ב] דערלת חו"ל אינו נוהג אלא בזמן שנוהג בארץ, ויש לדון בכונתו אם ר"ל שקודם שהתחיל ערלה לנהוג בא"י לא נוהגת ערלת חו"ל, אבל לאחר שהתחיל כבר בא"י תו נוהגת בחו"ל אפי' בזמן שאינו נוהג עוד בא"י, או דלמא כוונתו דכלל זה הוא לעולם, דכל זמן שנוהגת ערלה בא"י מה"ת נוהגת ערלת חו"ל מהללמ"ס, ואם כבר פסקה ערלה להיות נוהגת בא"י מה"ת תו ליכא דין ערלת חו"ל כלל [[128]](#footnote-129).

ועיין בתפארת ישראל [אות ח'] שהעלה צד כדעת החזו"א, אמנם במשכנות יעקב [יו"ד סי' ס"ו עמ' רע"ד] כתב דהללמ"ס נוהג אפי' קודם שבאו לא"י, וכ"כ בפרשת דרכים [דרוש ט'], וכ"כ באגלי טל [זורע אות ו'] - ועיי"ש בהגה' וחידושים מה שביאר הטעם שלא נהג ערלה בא"י קודם שבאו לשם הוא משום שנטוע ברשות העכו"ם עיי"ש.

## בדברי החזו"א דערלה נהג מיד בי"ד שנה של כיבוש וחילוק.

עיין בירושלמי – "כרבי ישמעאל דאמר כל ביאות האמורות בתורה לאחר ארבע עשרה נאמרו שבע שכיבשו ושבע שחילקו, רבי הילא בשם רבי לעזר מודי רבי ישמעאל בחלה ובערלה, ותני כן 'בבואכם' לפי ששינה הכתוב משמעו שינו חכמים חיובו".

למדנו כאן דערלה נוהגת בי"ד שנה של כיבוש וחילוק, [אמנם ע' במשנה ראשונה שכתב דלא היתה נוהגת - אלא שאם נטעו אפי' קודם כיבוש חייב לאחר כיבוש, ודבריו מחודשים], ועיין בתורת הארץ [פ"ז אות כ"ה].

ומעתה יש לדון מאיזה דין נוהגת ערלה בי"ד של כיבוש וחילוק - האם מדין ערלת א"י והוא מה"ת מקראי, או מדין הלכה למשה מסיני וכערלת חו"ל, ועיין בחזו"א שביעית [סי' ג' אות י"ב] שהסתפק בזה, והעלה בזה כמה צדדים:

וז"ל, "ויש לעיין אי נתחייבו מיד מדין חו"ל וכר"ש קידושין [ל"ח.] דערלה נוהג בחו"ל מה"ת, א"נ מהלכה כדאמר בקידושין, ואע"ג שנוהג בחו"ל מ"מ לא התחילה מצוה זו רק כשנכנסו לארץ וכמו חדש שלא נאסרו קודם שנכנסו לארץ, או דלמא מדין א"י נתחייבו מיד".

וכתב החזו"א שיש בזה נפ"מ – "ונפק"מ לענין ספק ערלה דבחו"ל מותר ובארץ אסור" ופשט החזו"א – "ונראה דמדין א"י נאסרו בערלה מיד", עכ"ל.

## בדברי החזו"א שערלה בזה"ז תלוי בדין ערלה בי"ד של כיבוש וחילוק.

וכתב עוד בחזו"א דיש נפק"מ בשאלה זו לדין ערלה בא"י בזה"ז, דאי נימא שהוא מדין ערלת א"י א"כ גם בזה"ז הוא מה"ת, והמקור לדין זה הוא מגמ' כתובות [כ"ה.] - "אמר רב הונא בריה דרב יהושע - אשכחתינהו לרבנן בבי רב דיתבי וקאמרי, אפילו למאן דאמר תרומה בזמן הזה דרבנן, חלה דאורייתא, שהרי ז' שכיבשו וז' שחילקו נתחייבו בחלה ולא נתחייבו בתרומה".

וביארו האחרונים – דכל מה דליכא תרומה בזה"ז מה"ת – היינו משום שקדושת תרומה תלויה בכיבוש והרי בטלה הכיבוש – אולם חלה דתחילת חיובה לא תלויה בכיבוש הראשון שהרי נתחייבו גם בז' שכיבשו וז' שחילקו – א"כ ממילא קדושתה ממשיכה גם אח"כ מה"ת – ועיין בזה במלבושי יו"ט [ח"ב חובת קרקע ריש סימן י"ז] דמהאי טעמא החיוב יהיה חיוב מה"ת גם היכא דמעיקרא היה כיבוש של עולי מצרים ומעולם לא היה כיבוש של עולי בבל, דלגבי זה כו"ע מודי דלא פקע קדושת א"י מהכיבוש עולי מצרים, שמתחילת קדושתה אינה תלויה בכיבוש עולי מצרים.

שוב הוסיפו בגמרא שרב הונא בריה דרב יהושע אמר איפכא מרבנן - דאדרבה – שהדין בזה אינו כן – "ואמינא להו אנא, אדרבה, אפילו למ"ד תרומה בזמן הזה דאורייתא - חלה דרבנן" והיינו דחלה גרע טפי – וביאר בטעמא דמילתא – "דתניא – 'בבואכם' אל הארץ - אי בבואכם, יכול משנכנסו לה שנים ושלשה מרגלים, ת"ל 'בבואכם' - בביאת כולכם אמרתי, ולא בביאת מקצתכם, וכי אסקינהו עזרא, לאו כולהו אסוק", עכ"ל – והיינו דמעולם לא נתחייבו מה"ת גם בעולי בבל כיון דלא נתקיים בהם דינא דביאת כולכם.

ועיין ברשב"א בפסקי חלה [שער ד'] שכתב דלכן מוכרח דמה שאמרו בירושלמי בחלה שבארץ שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל שהחלה היא מה"ת - דאין הכוונה מה"ת ממש אלא כעין של תורה, שהרי לאחר שחזרו בעולי בבל ע"כ שאינו מה"ת – שלא היה כאן ביאת כולכם.

ולפי"ז לכאו' בערלה היה נראה דאף למ"ד דלא קדשה לעתיד לבא - מ"מ ספק ערלה בזה"ז אסור מה"ת שהרי ערלה דומה בפרט אחד לחלה – והיינו דשניהם לא תלויים בקדושת הארץ אלא בגבולי הארץ, אבל בפרט השני לא דומים, והיינו דאע"ג דבחלה מסקינן שהוא מדרבנן משום דבעינן 'ביאת כולכם' הכא בערלה ביאר החזו"א דלא בעינן ביאת כולכם, והוכיח כן, דא"כ גם בבית שני היה ראוי להתיר ספק ערלה, ולמ"ד בחו"ל מד"ס גם בבית שני כן וזה לא שמענו, ועוד כיון דלא כתיב קרא אין לנו לבדות מעצמנו.

שוב הוסיף החזו"א – דלפי מה דאמרינן בנדה [מ"ז.] דחלה ותרומה שוין – א"כ ה"ה ערלה, ואע"ג דנתחייבו מיד מ"מ ע"י קדושת הארץ נתחייבו, ולפי"ז למ"ד דלא נתקדשה לעתיד לבא - גם ערלה בזה"ז היא כערלת חו"ל.

והסיק החזו"א - דמ"מ קשה להקל בספיקא דהא הרבה פוסקים ס"ל דקדושה שנייה קדשה לע"ל, ואף אי לא קדשה לע"ל מ"מ מדרבנן יש לה קדושת הארץ וממילא מדרבנן יש לאסור ספיקה, ועוד דלפי הסוגיא דכתובות משמע דבדבר שנתחייבו קודם כיבוש לכו"ע לא בטלה קדושת הארץ, עכתו"ד החזו"א.

## הערה של הגר"ש רוזובסקי זצ"ל מכלאים בזה"ז.

ועיין בזכרון שמואל [סי' י"ב] שג"כ מדמה ערלה לחלה על פי הסוגי' בכתובות [כ"ה], אלא שכתב דמדברי תוס' יבמות [פ"א] מבואר דכלאים בזה"ז בא"י הוא רק מדרבנן - וק' דכלאים נהגה בי"ד של כיבוש וחילוק, ולפי המתבאר בגמ' כתובות הנ"ל היינו צריכים לומר דנוהגת בא"י בזה"ז מה"ת.

וכתב בזכרון שמואל דבע"כ צ"ל דר"ה שם בכתובות חולק וס"ל דאין הוכחה מזה שנהגה בי"ד שנה של כיבוש וחילוק שנוהגת בזה"ז מה"ת, וכוונת ר"ה הוא להוכיח דהראיה לזה הוא מחלה דאם בעינן ביאת כולכם הוא רק מדרבנן בזה"ז, וקשה דתינח דאינו חייב מחמת ביאה שנייה, אבל למה לא חייב מטעם קדושה ראשונה, או מטעם שנהגה בי"ד שנה של כיבוש וחילוק, ואמאי בטלה דין זה, וע"כ דדין זה בטלה, ומוכח דר"ה פליג על סברא זו וס"ל דאף מה שנתחייבו בי"ד שנה של כיבוש וחילוק מ"מ כשגלו בטלה קדושה גם לענין זה, וע"כ היה צריך בימי עזרא ביאת כולכם לקדושה שנייה, וכעין זה כ' בשאגת אריה החדשות [סי' ח'].

## תוספת גדר בדמיון בין לפני כיבוש וחילוק לדין בזה"ז.

ונראה שצריכים להוסיף ביאור בעיקר הך נידון בגמרא בכתובות במה שמבואר - שכיון דנוהג בי"ד שנה של כיבוש וחילוק דה"ה דנוהג בזה"ז, די"ל בזה בב' אנפי:

א] משום דלא בעינן כלל קדושת הארץ אלא גבולות הארץ, ולכן י"ל דגם בזה"ז כל שהוא בתוך גבולות הארץ חייב בערלה מה"ת.

ב] עוד יש לומר דלעולם בעינן קדושת הארץ ג"כ, אלא שהיה איזה קדושה מיד בכניסתם וגם חלה בעי קדושת הארץ – אלא דלפי הך צד היו ב' דיני קדושה - ועיין בהערה [[129]](#footnote-130) שהבאנו כאן מהמשנת ר"א כמה דוכתי.

וכהך צד שני מפורש בחזו"א [שביעית סי' ג' אות ד'] – ולפי הך צד כתב החזו"א דיתכן דאפי' אם נוהגת ערלה בא"י בזמן י"ד שנה של כיבוש וחילוק מה"ת מ"מ אין זה אלא מחמת איזה קדושה שבא מיד בכניסתם, אבל בזה"ז דאולי פקעה ג"כ קדושה זו אינו מה"ת עוד [[130]](#footnote-131), וכן ביאר החזו"א את הסוגי' בנדה [מ"ז.] דחלה ותרומה שוין – וכנראה שזה הביאור במה שהבאנו לעיל מהזכרון שמואל דר"ה בכתובות חולק.

וע"ע בזה במלבושי יו"ט [חובת קרקע סי' ב'], וע"ש מה שהביא משאגת אריה בשו"ת החדשות [סי' ח'] שכתב דפליגי אמוראי בכתובות בדין זה אם מה שנוהג בא"י בי"ד שנה של כיבוש וחילוק אם הוי הוכחה שנוהג בזה"ז מה"ת או לא, ויתכן דתלוי בספק זה, אם בעינן רק גבולות הארץ, ולכן גם בזה"ז דליכא קדושה מ"מ חייב בא"י מה"ת, או דלמא בי"ד של כו"ח היה איזה קדושה והיום אין קדושה זה עוד ולכן הוא מדרבנן בא"י בזה"ז.

## חידוש במשנה למלך ובסמ"ק.

והנה כתוב במשנה למלך [פ"י מאכ"א הי"א] דלמאן דפסק דקדושה שניה לא קדשה לעתיד לבוא, הוא הדין לענין ערלה בזה"ז וממילא דלפי"מ דקי"ל דספק ערלה בחו"ל מותר, ה"נ ערלה בזה"ז אפילו בא"י ספיקה מותר דבטלה קדושת הארץ, וכדבריו מבואר נמי בסמ"ק [מצוה רט"ו] וז"ל, "שלא לאכול ערלה דכתיב שלש שנים יהיה לכם ערלים לא יאכל, ובזמן הזה הלכה למשה מסיני הוא דודאי אסור, והספק מותר", עכ"ל.

## דן בדין תרומה בזה"ז אי הוי מדרבנן, ויש לדון מתרי טעמי.

והנה יש ב' טעמים אמאי תרו"מ בזה"ז הם מדרבנן:

א] משום דקדושת הארץ בטלה מה"ת דלא קידשה לעתיד לבא, וממילא דקדושתה רק מדרבנן.

ב] אפי' אם קדושתה מה"ת מ"מ אין כאן 'ביאת כולכם', ולכן הוא רק מדרבנן.

והנה בנידון הראשון האם קדושת הארץ נוהגת בזמן הזה או לא, דבר זה תלוי אם קדושה שנייה קדשה לעתיד לבוא או לא, וכבר פליגי בזה בנדה [מ"ו:] ובכמה דוכתי, ולהלכה כ' בספר התרומה בהלכות א"י שקדושה שנייה לא קדשה לעתיד לבוא, וכן דעת האו"ז [סי' רצ"ט] בשם רבנו שמחה ובטור [יו"ד סי' של"א], אבל הרמב"ם [פ"א תרומות ה"ה] פסק דקדושה שנייה קדשה לעתיד לבוא.

אולם לענין ביאת כולכם, הרי דין "ביאת כולכם" הוזכר רק לענין חלה בכתובות [כ"ה.] ובנדה [מ"ז.], ודעת הראב"ד [פ"א מתרומות הכ"ו] והטור [יו"ד סי' של"א] הוא דלא בעינן ביאת כולכם לענין שאר מצות התלויות בארץ.

אולם דעת הרמב"ם [תרומות פ"א הכ"ו] שגם תרומה אינה נוהגת אלא בזמן שהיה ביאת כולכם, ויש בזה ב' דרכים:

א] דרכו של הגר"ח [פי"ב שמיטה ויובל הט"ז] היא שהרמב"ם סובר כרש"י בכתובות [כ"ה] דתרומות ומעשרות תלוי במנין השמיטה, וקרא דכי תבואו האמור בשמיטה ויובל קאי גם על תרו"מ, ולפי"ז מבואר דגם לענין שביעית בעינן ביאת כולכם כיון דדין ביאת כולכם דתרומה נלמד משביעית – ועיין בזכרון שמואל במה שהעיר על הגר"ח.

ב] דרכו של הכסף משנה [תרומות שם] והמהרי"ט [סי' כ"ה] היא דדין ביאת כולכם בתרומה יליף ליה מחלה כמש"כ בספרי דדריש תרומה דכתיב גבי חלה לתרומת דגן, ולכן בעי בתרומה ביאת כולכם.

## על פי הנ"ל יש לדון דמה הדין בערלה בנידון זה.

ומעתה יש לדון בדין ערלה אי בעינן ביאת כולכם – ועיין בזכרון שמואל [שם] שהביא מהצל"ח בברכות [ל"ו] דנקט בשיטת הרמב"ם דגם ערלה דומה לחלה ותרומה ובכולהו איכא דין ביאת כולכם, אולם מאידך הביא מהמהרי"ט הנ"ל דבערלה ליכא דין ביאת כולכם ואדרבה - רק בחלה ותרומה איכא דין כזה, וכן הוכיח מהכס"מ [שמיטה ויובל פ"ד הכ"ה] דס"ל דשביעית בזה"ז מה"ת – דרק תרו"מ יליף מחלה, א"כ ה"ה דערלה לא יליף, וכן הביא מהשאלת דוד דערלה בזה"ז הוא דין דאורייתא.

עוד הוסיף בזה בזכרון שמואל [בהערה שם] שמבואר בבית הלוי [ח"ג סימן ד' ס"ק א'] בשם הגר"ח דביאת כולכם בתרומות אינו תנאי מיוחד בחיוב כמו בחלה, שהרי בחלה זה תנאי ודין צדדי, אכן בתרומות הרי זה הלכה וגדר בכיבוש וחילוק דרק בביאת כולכם מיקרי כיבוש – ולפי"ז פשיטא דלא שייך כל זה בערלה שאין בו דין כיבוש וחילוק.

ובהאי ענינא עיין היטב בדברי הקה"י זרעים [סימן כ"ו].

# ענף דשיטות הראשונים בנוטע בספינה ובעציץ שאינו נקוב

## חילוק בין אילן לזרעים בדין אינו נקוב.

המשנה למלך [ביכורים פרק ב' הלכה ט'] האריך טובא בשיטות ובדינים של עציץ נקוב – וז"ל: "ודע דהא דבעינן שיהיה נקוב כדי שיחשב כמחובר הוא דוקא כשהעציץ הוא של זרעים אבל אם נטע בו אילן אף שאינו נקוב כנקוב דמי, ודבר זה למדתי אותו ממה שכתב רבינו [פ"י מעשר שני הלכה ח'] 'הנוטע בעציץ שאינו נקוב חייב בערלה אף על פי שאינו כארץ לזרעים הרי הוא כארץ לאילנות', ע"כ.

ודין זה הוא בירושלמי [פ"ק דערלה] והכי איתא התם הנוטע בעציץ שאינו נקוב חייב בערלה רבי יוסי אמר מפני שהשרשים מפעפעים אותו רבי יונה מפיק לישנא כלי חרס עומד בפני שרשים ע"כ, והר"ש [פ"ב דחלה] הביא הירושלמי הזה וכתב פי' מפעפעין כמו שאני חלב דמפעפע, שחוזק יניקת האילן מפעפעת ועוברת מפיק לישניה כלומר אומרה בלשון אחרת בתמיה וכי יש כח בכלי חרס לעמוד בפני שרשי אילן ע"כ" – ולהלן הבאנו מקור לחידוש זה בירושלמי.

## ד' שיטות בנקוב ואינו נקוב.

עיין במשנה למלך שם שהביא סיכום של ד' שיטות בדין נקוב ואינו נקוב.

א] סברת רש"י דשל עץ בעי נקיבה ושל חרס לא בעי.

ב] סברת התוס' [פ"ק דגיטין] והרשב"א [שם] דשל חרס בעי נקיבה ושל עץ לא בעי.

ג] סברת התוס' במנחות דשל חרס בעי נקיבה ושל עץ לא מהני נקיבה.

ד] סברת הראב"ד דחרס ועץ כולם שוים בדינם ובעו נקיבה.

## שיטת הרא"ש בספינה.

והנה הרא"ש [הלכות ערלה] כתב שהטעם בספינה אף על פי שאינה נקובה אם היא של חרס מפרש בירושלמי שאין כלי חרס עומד בפני השרשים והם מפעפעין דרך החרס ויונקין מן הקרקע אבל של עץ בעי נקיבה, וכתב המשנה למלך שנראה בדעת הרא"ש דס"ל כסברת הראב"ד דאית ליה דבין של עץ ובין של חרס בעיא נקיבה, אלא דשאני הכא דנטע 'אילן', ומיהו טעם זה דשאנו אילן אינו מועיל כי אם לחרס אבל של עץ אף אם נטע אילן בעי נקיבה.

## דעת הרע"ב.

ובדעת הרע"ב מצאנו סתירה וכתב בזה המשנה למלך [שם] וז"ל: "ודע שרבינו עובדיה [פ"ב דחלה] כתב סתם דבספינה נקובה איירי ולא חילק בין של עץ לשל חרס אך בפ"ק דערלה כתב דבספינה של חרס איירי ואף על פי שאינה נקובה כו'.

והנראה דדעתו הוא דס"ל כמו שכתבנו לעיל בדעת הרא"ש, דלגבי זרעים אין חילוק בין של עץ לשל חרס, ולעולם בעינן שיהיה נקוב, אך לגבי אילנות יש חילוק דשל חרס לא בעי נקוב ושל עץ בעי נקוב וכן כתב שם הרב בעל תוס' יו"ט", עכ"ל.

# ענף השיטת הרמב"ם בספינה ובעציץ,ובעיקר החילוק בין אילן לזרעים,וחילוקים בין ערלה לתרו"מ.

## כמה הקדמות בביאור שיטת הרמב"ם.

בשיטת הרמב"ם מצאנו כמה סתירות והמשנה למלך סלל לעצמו דרך בזה, והעמיד כמה כללים בשיטתו, ובתוך הדברים נתחדש מה המקור לירושלמי לחלק בין זרעים לנטיעה בדין עציץ שאינו נקוב, ולהלן ג' כללים בשיטת הרמב"ם.

א] הרמב"ם ס"ל כסברת ר"ת דשל חרס בעי נקיבה ושל עץ לא בעי.

ב] הרמב"ם ס"ל ג"כ דסתם עציץ המוזכר בכל מקום הוא של חרס וכמו שהכריחו התוס' מכמה מקומות.

ג] הרמב"ם ס"ל דסתם ספינה היא של עץ.

וכתב המשנה למלך דעל פי הנך כללים יתיישבו כל דברי הרמב"ם – וכדלהלן:

## ישוב דעת הרמב"ם בספינה ועציץ.

דהנה, הרמב"ם [פ"א תרומות] כתב סתם דספינה גוששת דינה כארץ ולא הצריך שם נקיבה, ומאידך, להלן [שם פ"ה הלכה ט"ו] גבי עציץ הצריך שיהיה נקוב, והטעם בזה הוא דסתם ספינה היא של עץ ועץ לא בעי נקיבה אבל גבי עציץ שהוא של חרס הצריך נקיבה.

והנה לגבי ערלה עיין מה שכתב הרמב"ם [פ"י מעש"ש הלכה א'] שהנוטע בעציץ שאינו נקוב חייב בערלה, ואילו להלן [שם הלכה ה'] גבי ספינה לא כתב אף על פי שאינה נקובה, וביאר המשנה למלך שהטעם הוא כמה שכתב לעיל דבעציץ שהוא של חרס בעלמא בעי נקוב הלכך שפיר הוצרך ללמדנו דאעפ"י שאינו נקוב דינו כנקוב, אבל בספינה שהיא של עץ, בעלמא נמי לא בעי נקוב – וזה גם הישוב ברמב"ם למה לגבי ערלה לא התנה תנאי בספינה שתהיה גוששת, ובתרו"מ פסק דבעי גוששת, והחילוק כנ"ל בין אילנות לזרעים וערלה תמיד קאי באילנות.

שוב הקשה דא"כ למאי איצטריך במתניתין לומר דהנוטע בספינה חייב - השתא ומה עציץ דבעלמא בעי נקוב בערלה לא בעי, ספינה דבעלמא לא בעי נקוב מיבעיא.

## סתירת המשניות – ומקור לירושלמי לחלק בין נטיעה לזריעה בעציץ.

עו"ק שהרמב"ם פסק דספינה אין דינה כארץ כי אם בגוששת, וס"ל ג"כ שדין זה הוא מוסכם ולא נחלק בו אדם, והיינו כמו שכתב בפירוש המשנה [פ"ב דחלה] דאימתי דרבי יהודה לפרש דברי ת"ק קא אתי, ואילו בפ"ק דערלה סתם לן תנא ולא הצריך שתהיה גוששת וא"כ הני תרי סתמי סתרי אהדדי – ועיין בהערה [[131]](#footnote-132) מה שהבאנו לדון בחילוק בין עפר חו"ל לעפר מא"י.

ובישוב סתירה זו כתב המשנה למלך דודאי דס"ל לתנא דמתניתין דע"כ דהא דבעינן גוששת – היינו לגבי זרעים, אבל לגבי אילנות אף שאינה גוששת דינה כגוששת, ומש"ה סתם תנא דהנוטע בספינה חייב, וכן כתב רבינו ולא הצריך שתהיה גוששת.

וסיים בזה המשנה למלך, וז"ל - "מכאן הולידו בירושלמי דין העציץ, דכי היכי דספינה אף על גב דבעלמא בעינן גוששת לגבי ערלה לא בעינן הכי נמי גבי עציץ אף על גב דבעלמא בעינן שיהיה נקוב גבי ערלה לא בעינן - והיינו דבירושלמי קבעו דין זה דעציץ עלה דמתני' דספינה משום דמספינה הולידו דין זה, וכדכתיבנא ודרך זה בעיני הוא כפתור ופרח", עכ"ל.

## ב' ביאורים בדברי הירושלמי דמחלק בין אילן לזרעים.

ובביאור עיקר דין זה של הירושלמי - דשרשין מפעפעין – והיינו שחוזק יניקת האילן מפעפעת ועוברת, היה נראה דזה מתפרש בשני פנים, או משום דסופו לינקב שולי העציץ וכנקוב חשיב, או דחוזק השרשין יונקין גם קודם הנקיבה ואין שולי העציץ חוצץ בפניהם.

והנה במשנה למלך כתב הנך טעמי לענין כלי אדמה שהשרשין יכולין לצאת בהם אינם מכשירין את הזרעים ואף אינם נקובים כנקובים דמי, וכתב המ"ל וז"ל "ואפשר דטעמא הוא כיון דעתידין לינקב כנקוב דמי, א"נ דכיון דהוא באפשרות שינקבו, אף קודם הנקיבה יונקין מהארץ וחשיבי כמחובר", עכ"ל – וי"ל דזו נמי הסברא הכא.

## מה שתמה בזה בדברי יחזקאל.

אולם כבר תמה בכל זה בדברי יחזקאל [סימן ב' ס"ק י"א] דלשני הפירושים קשה, דלפי' הראשון מה יועיל דסופו לנקב אפילו למאן דאית ליה הך כללא דכל העומד לנקוב כנקוב דמי, דהא בנקוב ממש כל שאינו מריח מן הקרקע כתלוש חשיב, וא"כ בנקוב ע"י שסופו לינקב איך יחשב כמחובר, ולפי' השני קשה מה שדנו בירושלמי [שם] בנטע בו דלעת - דמאחר דחשיב נקוב אצל האילן נקוב נמי אצל זרעים, וזה קשה - דאי טעמא דאילן משום שחוזק השרשין שלו יונקין דרך העציץ - ואין לו כח לחוץ בפניהם, א"כ בזרעים לא שייך הך טעמא כלל, ומה כל הנידון בזה, ועיין בהערה [[132]](#footnote-133) מה שהבאנו מהדברי יחזקאל בזה.

## יסוד גדול לחלק בין תרו"מ לערלה, ומביא דחלוקין נינהו לגבי דין בית, ונפ"מ אי איכא הלכה של 'שם שדה' או לא.

ובישוב שיטת הרמב"ם והירושלמי סלל בזה הדברי יחזקאל דרך חדשה – ודלא כהמשנה למלך דחילק בין אילנות לזרעים - וייסד בזה יסוד גדול דבאמת איכא חילוק גדול בין ערלה לתרומה ומעשר ושביעית - דהנה הרמב"ם [פ"י מעש"ש ה"ח] פסק דנוטע בבית חייב בערלה, ולענין תרומה ומעשר פסק [פ"א מעשר ה"י] דנוטע בבית פטור, והכס"מ שם הראה מקורו מדברי הירושלמי רפ"ק דערלה דיליף מקרא דכתיב עשר תעשר את כל תבואת זרעך היוצא השדה שנה שנה ובעי דוקא יוצא מן ה'שדה' – ו'בית' לא איקרי 'שדה', אבל בערלה ליכא דין שדה כלל יעויי"ש.

וביאר הדברי יחזקאל דלפי"ז הא דבספינה חייב במעשר אע"פ שאין עליה שם 'שדה', צ"ל דכיון דהזרעים שבתוכה יונקים מקרקע שתחתיה דאיכא עלה 'שם שדה' מיקרי 'יוצא השדה', ואע"פ שגדלים גם מהעפר שבתוך הספינה, מ"מ גם עפר הספינה בטל אצל קרקע שתחתיה וחשיב הכל שדה אחת, ואין הספינה מפסקת כיון שהיא נקובה והזרעים יונקים משני המקומות ביחד, וחשיב הך עפר שבתוך הספינה האלו מונח חוץ לספינה בקרקע שתחתיה שממנה יונקים הזרעים.

ועל פי זה ביאר דאפילו ר"י דפליג ארבנן וס"ל דבעי דוקא גוששת שאין הטעם דבלא גוששת אין הזרעים שבתוכה יונקים מקרקע שתחתיה, אלא דס"ל דאימתי בטל עפר הספינה לקרקע – היינו דוקא במונחת הספינה על הקרקע אבל באויר לא, וממילא דליכא 'שם שדה' על עפר הספינה וחשיב כנוטע בבית.

## ביאור סוגי' דגיטין על פי הנ"ל, וישוב בסתירה הרמב"ם בדין גוששת בספינה.

עוד הוסיף [שם] דלפי"ז יבואר דזה כל השקלא וטריא [פ"ק דגיטין], דר"ז הוה ס"ל דטעמא דלא מהני אינה גוששת משום דמובדלת מן הקרקע, ומשו"ה קאמר דעציץ נקוב המונח ע"ג יתדות באנו למחלוקת ר"י ורבנן, ולדיחויא דרבא טעמא דלא מהני גוששת הוא משום דעשויה לברוח ואין לה להתבטל אצל קרקע התחתונה כיון דאינה קבועה במקומה אבל עציץ דקבוע בטל לקרקע ומיקרי שדה, ואע"ג דבעציץ בלא"ה ליכא חסרון דנוטע בבית מ"מ כיון דכלי הוא ואינו בטל לגבי קרקע לא חשיב שדה, ואע"ג דנקוב הוא מ"מ שם כלי לא בטיל מיניה עד שינקב כזית כמבואר בפ' המצניע [צ"ה:], וכן לאידך דיחויא דאפילו רבנן מודו לגבי עציץ דמיפסק אוירא אבל מיא כארעא סמיכתא דמי, היינו דאויר המפסיק בין עפר העציץ לקרקע שתחתיה מחלקן וממילא דמה שגדל בתוך העציץ לא מיקרי יוצא מן השדה, אבל בספינה חשיב הכל כמו קרקע אחת כיון דליכא הפסק.

ולפ"ז ל"ש הנך טעמי אלא בתרומות ומעשרות ושביעית דהתם איכא דין שדה ומשו"ה בעי דוקא גוששת, אבל בערלה דליכא דין שדה משו"ה חייב בכל גווני אפילו באינה גוששת - ומיושבים דברי הרמב"ם.

והביא ראיה לסברא זו מדברי התוס' בשבת [צ"ה: ד"ה ורמינהו וכו' בסה"ד], וז"ל, "ועוד פר"י דה"ק אין בין נקוב לשאינו נקוב לענין מעשר ופאה וכלאים - דכיון דכתיב בהו 'שדה' וכרמך וכן במעשר כתיב 'היוצא השדה' שנה שנה, חשיבי תלוש בין נקוב בין שאינו נקוב, ואין בו חילוק אלא לענין הכשר זרעים וכל דדמי ליה כגון שבת שאינן תלויין בדבר שהוא חשוב 'שדה' אלא 'בתלוש ומחובר' - ובהנהו לא הוי נקוב כשאינו נקוב", עכ"ל.

הרי מבואר להדיא דאף אם נימא דעציץ נקוב יש לו דין מחובר, מ"מ לענין מעשר וכיו"ב דבעי דין שדה כתלוש חשיב, והכוונה דמה שגדל בתוך העציץ אינו בכלל 'שדה' כיון שהוא מחולק מן הקרקע ע"י העציץ הלכך לא בטל לגבי קרקע שתחתיה.

## נתחדש דהא דבאילן ליכא דין נקוב ואינו נקוב – היינו דוקא בערלה ולא בתרומה ומעשר.

לפי"ז ביאר הדברי יחזקאל דכל מה שנתחדש דבאילן ליכא דין נקוב ואינו נקוב – דכל זה הוא דוקא בערלה ולא בתרומה ומעשר, דבתרומה ומעשר כיון דבעי דין 'שדה' משו"ה כל דליכא חיבור העציץ לקרקע שתחתיה ע"י יניקה ממש ליכא דין שדה על העציץ, כיון דבפ"ע עומד ולא בטיל אל הקרקע שתחתיה, אבל בערלה דליכא כלל דין שדה, א"כ י"ל דהך דין מחובר דבעי בעציץ אינו מצד עצמותו, כמו לענין שבת דעיקרו מצד מחובר הוא, אלא כיון דבעי 'ונטעתם בארץ' משו"ה כל דליכא יניקה להעציץ מן הקרקע אינו נטוע בארץ.

ולפי"ז א"ש דהיכא דהשרשים חזקים וסופם לינקב ולהתחבר בארץ דרך שולי העציץ, נטיעה זו בכלל 'ונטעתם בארץ' חשיב שהרי משנטע בעציץ חשיב כמו שנטע בקרקע ממש דסוף נטיעה זו לגדל בקרקע שתחתיה, ודו"ק.

ועד"ז מתבאר גם כל הדיון בירושלמי לענין דלעת - והיינו על פי סוגיית הש"ס דשבת [צ"ה] - דלענין הכשר זרעים לטומאה מודה ר"ש דעציץ נקוב חשיב כמחובר דהתורה רבתה טהרה אצל זרעים מקרא דעל כל זרע זרוע, והביאור - דעיקר דין מחובר בהכשר אינו מצד עצמותו כמו בשבת אלא דהוא מדין זריעה לבד שאין צריך עוד לזריעה אחרת, ולפ"ז לענין הכשר שפיר מועיל מה דסופו לינקב ג"כ כמו בערלה, דכמו דהתם חשיב דרך נטיעה בכך בקרקע שתחתיה כמו כן הכא מיקרי זרוע בקרקע התחתונה.

ולפ"ז ספיקת הירושלמי מתפרש היטב, דכיון דסופו של שרשי האילן לנקב שולי הכלי ממילא גם הדלעת סופו לצאת ע"י נקיבה ההיא, או דלא דמי דאילן נטוע מצד עצמותו כיון דדרכו לינקב מעצמו וכך הוא דרך נטיעה שלו, משא"כ בדלעת דאין לו כח לינקב מעצמו אלא ע"י שרשי האילן שבעציץ זה, ואם יעקרו אח"כ את האילן מעציץ זה תו חשיב אינו נקוב לענין הדלעת, וא"כ הך נקיבת שרשי האילן לא מהני ליחשב זריעה רק לגבי נפשיה ולא לדלעת, עכתו"ד.

## תוספת דברים.

ובעיקר האי ענינא – עיין היטב בדברי האגלי טל [קוצר ס"ק ו'], וע"ע אריכות דברים בקה"י [זרעים סימן כ"ה] במה שדחה ובמה שחידש שערלה שונה מכולהו דלא בעי יניקה בארץ אלא עצם היותו באויר א"י מחייבו בערלה.

## פלוגתת האחרונים אי טעמא דאילן מהני נמי בספינה שאינה גוששת, וראיה מתשובת הרא"ש.

והנה – בעיקר החידוש של המשנה למלך דהחילוק בין אילן לזרעים הוא גם באינו נקוב וגם בספינה שאינה גוששת – כבר מצאנו חולקים, דיעויין במשנה ראשונה בחלה [פ"ב מ"ב] שחולק עליו, וכתב דלענין גוששת אין לחלק בין אילן לזרעים, ואילן הנטוע בספינה שאינה גוששת אינו חייב בערלה.

וביאר בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל דבגיטין [ז':] מבואר שיש ב' טעמים להצריך שתהיה הספינה גוששת, או משום שיש הפסק בינה לבין הקרקע, או משום שהספינה עשויה לברוח, וביאר שי"ל דלגבי הנך מילי לא מהני כח יניקת האילן, דזה מהני רק לענין שאינו נקוב, שבכח היניקה לפעפע אע"פ שאין נקב, אבל לענין ספינה שאינה גוששת ל"מ פעפוע השרשים, ולפי"ז ה"ה בעציץ נקוב המונח ע"ג יתדות למ"ד דאינו חייב בתרו"מ אין חילוק בין זרעים לאילן, וגם הנוטע בו פטור מתרו"מ.

עוד הוסיף בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל להוכיח כדעת המשנה ראשונה דדברי הירושלמי לא נאמרו בכל מקום, דבשו"ת הרא"ש [כלל ב סי' ד] דן בענין כרם הנטוע על הגג האם חייב בערלה או פטור כדין עציץ שאינו נקוב, והשיב דחייב, דלא מיפטר מדין עציץ שאינו נקוב אלא כשזורע בדבר המיטלטל, אבל בכה"ג שהוא דבר קבוע וגם דרך לזרוע כך חייב בערלה.

ולכאורה צ"ע מה שדן הרא"ש אם מיפטר מערלה, דהא מבואר בירושלמי כאן דבעץ שהשרשים מפעפעים חייב גם בעציץ שאינו נקוב, ולמה הוצרך הרא"ש לטעמא דדרך זריעה בכך, וצ"ל דס"ל להרא"ש דמשום הא לא היה מתחייב, דכיון שמפסיק הגג או האויר עד הארץ אינם יונקים מהקרקע.

ולמדנו מדבריו שיש גבול ליניקת שרשי האילן, ולא בכל מקום אמרי' דהשרשים מפעפעים, וא"כ גם לענין ספינה שאינה גוששת ועציץ המונח ע"ג יתדות יתכן שאין חילוק בין אילן לזרעים.

## דן בדין נטיעת אילן במקדש בעציץ נקוב, וכן לגבי איסור זריעה בנחל איתן – ועוד.

יש תוספת דברים במה שהבאנו מהדברי יחזקאל שיש ב' דינים בחיבור של עציץ נקוב, גם להיות מחובר וגם לענין זה שהעפר עצמו בטל לקרקע ודינו כקרקע עולם – ויש לדון שיהיה בזה נפ"מ בנוגע לכמה הלכות, וכדלהלן:

א] הגר"ח שמולביץ זצ"ל העיר בספק זה מדברי המנ"ח [מצוה תצב אות ג] דפשיטא ליה לענין איסור נטיעת אילן במקדש דהנוטע בעציץ נקוב חייב כנוטע בארץ - הרי דפשיטא ליה דעפר העציץ נקוב הוי כקרקע עולם. והעיר שחידוש זה תלוי בספק הנ"ל, דרק אם נימא דהעפר בטל לקרקע עולם שתחתיו חשיב כנוטע בעזרה, אבל אם הוי רק מחובר לקרקע אינו עובר משום נטיעה בעזרה.

ב] באפיקי ים [ח"ב סי' ד ענף א בהגה] נסתפק לענין איסור זריעה בנחל איתן, האם הזורע שם בעציץ נקוב עובר בלאו דלא יעבד, או דילמא אינו עובר כיון שלא עבד בגוף הקרקע, והעיר הגר"ח שמולביץ זצ"ל שגם ספק זה תלוי בנידון הנ"ל, דאם העפר שבעציץ בטל לקרקע עולם דינו כקרקע עצמה וחייב על זריעה בו, ואם הוי רק כמחובר אין חייבין על הזריעה בעציץ, דסו"ס לא זרע בנחל.

ג] הטור [יו"ד סי' שסד] כתב דהא דקבר המת אסור בהנאה היינו דווקא קבר של בנין, אבל העפר שתלשו משם ואח"כ הניחוהו על המת אין דינו כקבר, אלא בטל לקרקע עולם ואינו נאסר בהנאה, ולכאורה מבואר מזה דגם לגבי גוף העפר שייך ביטול, ונחשב כקרקע שתחתיו, והעיר בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל שאין ללמוד משם לענין עפר שבעציץ נקוב, דיש לחלק בין עפר שהניחוהו ע"ג עפר קרקע עולם, לבין עפר המונח בעציץ נקוב הנמצא על הארץ, ואכתי י"ל דבעציץ נקוב אין העפר בטל לקרקע עולם.

ד] עיין בפירושו של הריבמ"צ בחלה [פ"ב מ"ב] שכתב דהא דעפר חו"ל שבא בספינה לא"י חייב במעשרות ובשביעית כעפר א"י - היינו מדכתיב כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם בו לכם יהיה, ומזה ילפי' לחייב בכל עפר שדורכים עליו בא"י, ומשמע מדבריו שאין זה רק בגדר חיבור, אלא העפר עצמו מקבל דין ארץ ישראל.

ולפי דבריו העיר הגר"ח שמולביץ זצ"ל דלכאורה ה"ה דאסור לזרוע בעציץ נקוב בעזרה או בנחל איתן, כיון דהוי כקרקע עולם, אך הוסיף דאכתי יש להסתפק בזה, די"ל דדווקא לענין ארץ ישראל נתרבה דהעפר חשיב ג"כ כא"י, ולא לשאר מילי, וצ"ע בזה, וע"ע ברמב"ן בגיטין [כא:] שכ' לענין חיוב ביכורים בעציץ נקוב "וראוי לקרות עליו מן האדמה, שהרי יש לו אדמה בעציץ ואדמה מלמטה ואין מין במינו חוצץ".

# ענף ובדין אילן שעולה מאליו.

## בדברי הרמב"ם באילן העולה מאליו דמחלק בין רשה"י לרשה"ר.

עיין היטב בפירוש המשנה להרמב"ם על הדין של אילן העולה מאליו – ועיי"ש שחילק בין אם הוא ברה"י או ברה"ר, ועיין בב"י [סימן רצ"ד] שהעתיקו:

וז"ל: "כתב הרמב"ם בפירוש המשנה דהא דתנן העולה מאליו חייב, בתנאי שיהיה צומח ברשות היחיד, אבל עולה מאליו ברשות הרבים פטור, ועל זה אמרו בספרי [קדושים פרשתא ג אות ב] ונטעתם פרט לעולה מאליו, וכן אמרו בפירוש בתוספתא [ערלה פ"א ה"ב], העולה מאליו לרבים פטור", עכ"ל.

אולם יש חולקים, דיעויין בתוס' חדשים כאן מה שהביא מהב"י - ומתוך דבריו מבואר שהב"י עצמו למד בדעת הרא"ש דחולק על הרמב"ם וס"ל דלעולם חייב, בין אם עולה מאליו ברה"ר או ברה"י.

הרי שהרמב"ם הכריח את חילוקו מכח סתירת המשנה לתוספתא שם, דבתוספתא קתני העולה מאליו פטור ואילו במתני' קתני חייב, וע"כ דהמשנה איירי ברה"י והתוספתא ברה"ר, וצ"ב דמה הסברא לחלק ביניהם, דהא ממ"נ - אי בעינן נטיעה בידים אמאי ברה"י חייב הא סו"ס לא נטע בידיו ממש, ואי לא בעינן נטיעה בידים אמאי ברה"ר פטור, ועי' בפי' הריבמ"ץ שכתב דהעולה מאליו שחייב מרבינן מ"כל עץ", ולהאי רבותא יש מקום לחייב בין ברה"י בין ברה"ר.

## בטעמא שהר"ש משאנץ בחילוק זה.

עוד דרך מצאנו בזה - בר"ש משאנץ על התו"כ להלן [שם ה"ד] שכתב בטעם פטור העולה מאליו לרבים, וז"ל "פטור - דאזלינן בתר רוב דיעות דמתייאשין מפירותיו ודעתם להנות מן העץ להיסק או דבר אחר כשיצטרכו להם, אבל הנוטע לרבים רוב דיעות לא מבטלי דעת הנוטע שלא יהנה ממנו", עכ"ל.

ומבואר בדבריו דבאמת מעיקר הדין יש מקום לחייב אף העולה מאליו ברה"ר, דמרבינן מ"כל עץ" או מפסוק אחר אף העולה מאליו, ומה שבכל אופן פטור הוא משום דהולכים אחר רוב דיעות שאין דעתם לפירות אלא לעץ עצמו ונמצא שהפטור כאן הוא מצד דהוי כנוטע לסייג ולכן פטור, אבל לו יצוייר שדעתם של הרבים היתה מסכמת לקיים את העץ למאכל - אף בכה"ג יהיו חייבים הפירות בערלה, ולפי"ז פשוט דהעולה מאליו ברה"י חייב – דהתם בדעתו גרידא תליא מילתא ואם דעתו לקיים העץ למאכל חי.

## דרכו של המהר"י קורוקוס ופרישה – על פי סברת החזון יחזקאל.

עוד דרך מצאנו בזה – עיין בחזון יחזקאל בפירושו על התוספתא [ערלה פ"א ה"ב] שכתב לבאר את החילוק בין עולה מאליו ברה"י לעולה מאליו ברה"ר, דעולה מאליו ברה"י שחייב הוא משום דכיון דניחא ליה בהאי אילן אע"פ שלא נטעו חשיב כנטעו בידים, משא"כ עולה מאליו ברה"ר דלאו מקום אילנות הוא ולא ניחא ליה לאינשי בהאי אילן, לא חשיב כנטעו אדם שם ופטור מערלה, ובזה א"ש אמאי הנוטע לעצמו ברה"ר חייב, משום שניחא ליה בהאי אילן ולדידיה חשיב האי מקום למקום אילן.

הרי לנו ב' דרכים שונים בחילוק בין הנך תרי דינים:

א] לדרכו של הר"ש משאנץ לא בעינן נטיעת אדם כלל והפטור ברה"ר הוא משום דהוי כנוטע לסייג.

ב] לדרכו של החזון יחזקאל אין כאן פטור מצד סייג – אלא אדרבה – נתחדש דבעינן נטיעת אדם ומש"ה ברה"י חייב דחשיב ע"י ניחותא דידיה שנטעו בעל הרשות, וברה"ר פטור דלא חשיב שנטעוהו הרבים.

ונראה שיש מקור לדרכו של החזון יחזקאל מלשון המהר"י קורקוס [מעש"ש פ"י ה"ה] שכתב וז"ל - "דמה שאמרו חייב מיירי דעולה ברה"י דהוא כאילו נטעו", וכן מבואר נמי בלשון הפרישה [סוס"י רצ"ד אות מ"ט] וז"ל, "והטעם דכדי טפילה דחייב היינו משום דאז ניחא ליה באילן זה ובמחשבתו אחשבוה והוי 'כאילו נטעו' וקרי ביה ונטעתם וכו'", עכ"ל.

## דברי הראב"ד בתו"כ [שם], ודברי היראים בזה.

אולם – עיין בפירוש הראב"ד לתו"כ [שם] דנראה דכל החילוק בין רשה"ר לרשה"י בזה הוא מגזה"כ – והיינו דמצד המיעוט אתינן עלה – והיינו דעיקר המיעוט של עולה מאליו נאמר על רשה"ר – וצ"ע.

עוד מצאנו דרך אחרת בנידון זה ביראים [מצוה ע"ה] שכתב בזה"ל:

"וטעמא - כיון דליחיד הוא 'נראה כנוטעם', ותניא ונטעתם אין לי אלא נטוע, הבא מאליו מנין ת"ל כל עץ, ואחר שריבה הכתוב ומיעט לא מסרו הכתוב אלא לחכמים", עכ"ל.

וכפשוטו היה נראה שכוונתו שאחרי שמהתורה יש ריבוי ומיעוט, א"כ הדבר מסור לחכמים לקבוע אימתי חייב ואימתי פטור, והיה נראה להם דברה"י חייב דנראה כנטוע על ידו, וברה"ר פטור דמוכח שעלה מאליו בלא נטיעת אדם – ונראה שמש"כ "לא מסרו הכתוב אלא לחכמים", אין הכוונה שזהו מדרבנן אלא דהוא מה"ת ויש לחכמים לפרש דין זה דאורייתא, אולם בתועפות ראם [אות ב'] פי' שהוא רק מדרבנן משום דנראה כנוטעם.

# משנה ג

[ג] אילן שנעקר והסלע עמו שטפו נהר והסלע עמו אם יכול לחיות פטור ואם לאו חייב נעקר הסלע מצדו או שזעזעתו המחרישה או שזעזעו ועשאו כעפר אם יכול לחיות פטור ואם לאו חייב:

# רע"ב משנה ג

אילן שנעקר - שעקרתו הרוח או שטפו נהר והוליכו למקום אחר:

והסלע עמו - העפר שסביב השרשים קרוי סלע, לפי שהוא נעשה שם קשה כסלע. וקאמר שאם היה אותו עפר עמו והוסיף עליו עפר ונשרש שם בארץ רואים, אם יכול לחיות מן העפר שבא עמו בלא תוספת עפר אחר, [הרי] הוא כנטוע במקומו הראשון ופטור מן הערלה. ואם לאו הרי הוא כאילן העולה מאליו וחייב:

זעזעתו המחרישה - ונתפזר ממנו העפר ונתגלו השרשים:

# ציונים והערות משנה ג

# ענף א בגדר יכול לחיות.

## בדברי הפוסקים במה שיש להסתפק בשיעור של 'יכול לחיות'.

הנה במתני' לא מפורש מהו השיעור "יכול לחיות" שבזה כבר אינו חייב להתחיל מחדש למנות שנות הערלה, והפוסקים העלו בזה כמה צדדים:

א] דבעינן שיהא ראוי לחיות לעולם.

ב] שיהא ראוי לחיות ג' שנים.

ג] שיהיה ראוי לחיות קצת זמן.

ועיין בזה במנחת שלמה [ח"א סי' ס"ט] שהאריך בענין זה בקונטרס גדול - וציין שם לדברי הרשב"א [שו"ת חלק ג' סימן רכה] שהעמיד סוגי' זו - והאריך טובא לדון בכל פרט ופרט בדברי הרשב"א.

ותחילת דברי הרשב"א בזה – "על דבר זה נתחבטתי כמה ימים - 'זמן שיכול לחיות' כמה הוא - יגעתי ולא מצאתי, ומסתברא לי, דאפי' יכול לחיות ממנו 'קצת ימים' פוטרו, ואפי' אינו יכול לחיות שלש שנים כשני ימי ערלה" – עיי"ש שהאריך בזה – ולהלן הבאנו דבריו, וע"ע בפתחי תשובה [סימן רצ"ד ס"ק י"ג] מה שהעלה בנידון זה.

ועיי"ש במנח"ש שביאר שיש צד לומר דבעינן שיכול לחיות לעולם – שהסברא בזה היא - דכיון שאינו יכול לחיות מהאדמה שנעקרה עמו כמו תחילה כשהיה נטוע בארץ, שוב חשיב שפיר הך נטיעה שניה שבמקום השני כנטיעה חדשה ולא כהמשך לנטיעה קמייתא, ולכן חייב שפיר בערלה.

וע"ע בזה בציץ אליעזר [ח"א סי' י"ט] שכתב שמשמע מלשון המהר"י במ"צ בפירושו למשנה דבעינן יכול לחיות לעולם, שכותב "אילן שנעקר וסלע עמו, אילן ישן שכבר עברו עליו שני ערלה שנעקר עם כל הגוש שלו, אם יכול לחיות בלא כלום חידוש אלא יניק מגושיה ולא צריך לינק מעפר אחר, הרי הוא כאשר היה, אבל אם צריך הוא לעפר אחר דבגושו בלבד היה מתייבש אע"פ שהוא ישן חייב בערלה דהו"ל עולה מאליו וחייב", עכ"ל, ודייק מכאן שמשמע מפשטות כל דברי ביאורו, וממה שמתנה באם יכול לחיות ב'לא כלום חידוש' אלא 'יניק מגופיה', וכופל ומתנה 'ולא צריך לינק מעפר אחר', מכל האריכות בזה היה מדוייק שצריכים שיהיה יכול לחיות כך לעולם ביניקה מגושיה בלא עפר אחר, ובלא כלום חידוש.

איברא שבמנחת שלמה [שם] דייק לאידך גיסא - דבע"כ א"א לפרש כן בדעת הריבמ"ץ, ואפי' א"א לומר דס"ל דבעי שיהא יכול לחיות ג' שנים, שהרי הריבמ"צ כתב אהא דתנן אילן שנעקר וסלע עמו וז"ל, "אבל אם צריך הוא לעפר אחר - דבגושו בלבד "היה מתיבש" אע"פ שהוא ישן חייב בערלה", עכ"ל, אלמא דס"ל דדוקא בכה"ג שהיה מתחיל האילן להתיבש מיד אז הוא דחשיב כנטיעה חדשה, משא"כ אם יכול לחיות איזה זמן ע"כ דלאו יבש הוא וחשיב שפיר כאילו הוא נטוע עדיין במקומו הראשון – ודייק מהכא שדעת הריבמ"צ הוא כדעת שאר הפוסקים דלא בעינן כלל שיוכל לחיות ג' שנה אלא סגי גם בחיות מועט".

וסיים ע"ז במנח"ש דהוא דבר רחוק מן המציאות לומר שיכול אילן לחיות מהסלע שנעקר עמו כאילו היה נטוע ממש בארץ, והסיק דלא בעינן כן, והוסיף עוד – דמשמע מהפוסקים דכיון שנתנה 'בחינה' לדעת אם יכול לחיות או לא – הרי אי אמרת דבעינן שיוכל לחיות 'לעולם' - א"כ לעולם לא יתברר בשום פעם היתירו, וע"כ דלא בעינן שיוכל לחיות לעולם.

## בדברי הרשב"א בזה.

הרשב"א שם הוכיח דמסתברא דאפי' יכול לחיות ממנו קצת ימים פוטרו, ולא בעינן אפי' שיכול לחיות שלש שנים כשני ימי ערלה.

והביא לזה ראיה מהסוגי' בב"מ [ק"א.] בדין שטף נהר זיתיו ונתנן לתוך שדה חבירו, זה אומר זיתי גדלו, וזה אומר ארצי גדלה, יחלוקו, ואוקימנא בגמ' שנעקרו בגושיהן, וכן כי אתא רבין, אמר והוא שנעקרו בגושיהן ובתוך שלש שנים, אבל לאחר שלש, הכל לבעל הקרקע.

וכתב על זה הרשב"א – "והנה נראה, דאינו יכול לחיות באותן גושים לעולם, דאם כן זיתיו ועפריו גדלו, ואפי' לו כל שלש אינו יכול לחיות, דאם איתא תוך שלש, מיהא ליהוי כלהו לבעל הזיתים, דמאי אהני ליה בעל הקרקע, ואעפ"י שאין זו ראיה גמורה, שיש לדחות קצת, כיון דיכול לחיות, סתם קתני, ולא פירש, משמע לכאורה, כל שיכול לחיות קצת ימים, קאמר".

בהמשך דבריו הוסיף הרשב"א בטעמא דמילתא – "דכיון שכבר היה נטוע ועברו עליו שלש שנים, ממקום פטור בא, ואע"פ שנעקר לגמרי ונטע במקום אחר, אכתי אהני ליה נטיעתו ראשונה ופטורו, כל שיכול לחיות קצת, והיינו טעמא נמי, דכי לא נעקר ממקומו לגמרי, אלא שעדיין מחובר כל דהו במקום נטיעתו, ואפי' לו כחוט הסרבל, אותו המועט פוטרו ומעמידו על היתר הראשון, אעפ"י שאינו יכול לחיות ממנו כלל, וכמו ששנינו שם אילן שנעקר ונשתייר בו שורש, פטור, וכמה יהא השרש, רשב"ג אומר משום ר' אלעזר ן' יהודה איש ברתותא כמחט של מתוח, ומשום כך נראה לי להלכה דבחוצה לארץ, אם נעקרו גושיהן ויכולין לחיות קצת ממנו, פטורין – וכו'", עכ"ל.

יש תוספת דברים בסוף דברי הרשב"א שכתב "אלא שבתוספתא דערלה שנינו דבר שמספק לי, דתניא סתם כיצד יודע אם יכול לחיות, אם לאו, חופר גומא בארץ ונוטעו בה, אם יכול לחיות, פטור, ואם לאו, חייב, עכ"ל, ולהלן יבואר בזה.

## ביאור הך צד דבעינן ג' שנים.

ע' בשו"ת מנחת שלמה הנ"ל שהאריך טובא בביאור הטעם למה בעינן ג' שנים, ולבסוף פי' וז"ל, "לכן נראה דעיקר טעמו של הרשב"א שמצריך ג' שנה הוא משום דס"ל דאף אם יכול האילן לחיות מעפרו הקודם מ"מ ההעברה ממקום למקום חשובה שפיר כנטיעה חדשה, והיינו משום דמיד כשנעקר ממקומו אע"פ שהוא יכול לחיות מ"מ סו"ס כיון שאינו מחובר ממש לארץ חשובה הנטיעה השניה שבמקום השני כנטיעה חדשה וצריך להיות חייב תיכף בערלה. והא דתנן אם יכול לחיות פטור הוא רק משום דכיון שיכול עכ"פ לחיות מהעפר הקודם שהביא עמו הו"ל זה וזה גורם דקיי"ל שהוא מותר".

והמנחת שלמה הביא על זה את דברי הפרישה [סי' רצ"ד] וז"ל, "אם יכול לחיות וכו' ואם לאו חייב, ואין לדמות לזה וזה גורם שמותר, די"ל דדוקא לעיל דאין עפר בלא יחור ואין יחור בלא עפר יכול לגדל משו"ה מחשב זה וזה גורם, משא"כ בזה דיכול העפר של קרקע לעשות הגידול בלא העפר שסביב שרשי האילן", עכ"ל.

וכתב על זה המנח"ש - דלכן סובר שפיר "שצריכים שבכל אותן ג' שנים הראשונות מהנטיעה השניה שהיה ראוי להיות ערלה יגדלו הפירות גם מהעפר הקודם שהוא פטור, ואז הוא דהו"ל שפיר זוז"ג ושרי".

והוסיף ע"ז עוד – "ולכן נראה שע"כ צ"ל כדעת הנאות דשא [סי' ל"ב] שכתב שמותר גם לכתחילה לעקור ולנטוע במקום אחר ואע"ג דבשאר זוז"ג קיי"ל דלכתחילה מיהו אסור מ"מ הכא מותר, והיינו משום דזוז"ג דהכא לא דמי כלל לשאר זוז"ג דעלמא דפליגי בה תנאי, כגון אם נטע אגוז של ערלה דהתם נעשה עכ"פ דבר חדש מחמת האגוז שהוא דבר האסור ולכן יש מקום לאסור את הפירות גם לאחר ג' אי לאו דזוז"ג שרי, משא"כ הכא הלא כבר אמרנו שלא האילן ולא הקרקע אסורים אלא שגזה"כ הוא דבג' שנים הראשונות שהאילן חי הפירות אסורים, ולכן אמרינן שפיר דאם בשעת נטיעה שניה יכול הוא לחיות מהעפר שהביא עמו ג' שנה, נמצא שהנטיעה השניה לא גרמה לו כלל שום חיות חדש במשך אותן ג' שנים הראשונות כיון שבלאו הכי היה חי.

וכן אף אם זה וזה גורם דעלמא אסור מכל מקום הכא מותר, משום דכיון שיכול לחיות גם בלא שום נטיעה אין הוספת העפר חשובה כ'נטיעה' אלא כ'השבחת האילן' אבל לא כ'נטוע מחדש'.

ונמצא דלפי"ז אין אנו צריכים כלל לומר בדעת הרשב"א שחולק על ההלכה וסובר בדין זוז"ג דגם אם האיסור וההיתר [אינו] יכול מותר, אלא סובר שפיר דאסור, ושאני הכא משום דעכ"פ לאו חיות חדש הוא, ואף אי שאר זוז"ג אסור מ"מ הכא מותר, ולפי"ז גם אנו יש לנו לחשוש לדעת הרשב"א ולהצריך שיכול לחיות ג' שנה", עכ"ל.

## תוספת דברים בכל הנ"ל, ובמה שיש לדקדק בשעת ההעברה.

ועיין עוד בזה בברכי יוסף [יו"ד סי' רצ"ד] וכן בחזו"א ערלה [סי' ב' אות י"ב], וע"ע בתורת הארץ [פ"ט אות כ"ח], ובציץ אליעזר [שו"ת ח"א סי' י"ט] ובשו"ת שבט הלוי [ח"ה סי' קנ"ו].

ועיי"ש בשבט הלוי שכתב דלכתחילה צריך להעביר השתילים באופן שלא יהיה הפסקה בין העציץ לקרקע עולם, ואם בדיעבד העבירו בדין עציץ שיאנו נקוב יש מקום להקל, וע"ע במנחת שלמה [ח"א סי' ע'] שכ' להקל משום דלא מסתבר שבהעברה עראית זו אף שאין יניקה מהקרקע יחשב כתלישה, כמו שאם יגביה העציץ י' טפחים ויורידנו דנימא שמשעת הורדה חייב למנות שנות הערלה מחדש, ועיין בדרך אמונה [פ"י מהל' מעש"ש אות ס"ה] שכתב להחמיר לא להניחו במכונית.

## בדברי הרשב"א בשם התוספתא – ומה שדן בזה החזו"א.

כבר הבאנו דסוף דברי הרשב"א הסיק – "אלא שבתוספתא דערלה שנינו דבר שמספק לי, דתניא סתם כיצד יודע אם יכול לחיות, אם לאו, חופר גומא בארץ ונוטעו בה, אם יכול לחיות, פטור, ואם לאו, חייב", עכ"ל.

ולא ביאר לן מה ק' מדברי התוספתא, וכ' ע"ז בברכי יוסף "דמה שנסתפק מכח התוספתא אפשר לומר שבשלמא אי בעינן שיוכל לחיות זמן רב אמטו להכי שאלו כיצד יודע אם יוכל לחיות וקאמר חופר גומא וכו', אלא אי אמרת דבקצת ימים סגי אין כאן שאלה, דבעידנא דמעקר אילן זה, אם אינו יכול לחיות אפילו פורתא ניכר לעין תיכף ומיד", ע"ש.

והחזו"א [שם סימן ב' ס"ק י' – י"ב] כתב על זה - וז"ל "והנה הרשב"א שם דן כמה זמן היה יכול לחיות דמתני', והאריך דמסברא סגי במקצת ימים כמו דסגי בנשתייר שורש אחד דאינו יכול לחיות בזה וכו' וסיים אלא דבתוספתא דערלה שנינו דבר שמספק לי כו', והנה דברי הרשב"א סתומין לנו מפני שהתוספתא סתומה לנו, והמשך דברי הרשב"א מורין שהוא כעין מהסס בדבר מפני שהתוספתא סתומה, ואחרי שלא למדנו פירושא דתוס' מפי רבותינו - רשות לנו לעיין בה.

וז"ל התוספתא וכפי שהביאה ב"י - כיצד יודע אם יכול לחיות אם לאו חופר גומר בארץ ונטעו בה אם יכול לחיות פטור ואם לאו חייב, ואפשר לפרש דחופר גומא בסלע קאמר ונוטע אילן ורואה אם נשרש וגדל.

וביאר בזה החזו"א – "ואפשר דבאילן שגדל כבר א"א לעמוד בזמן מועט אם אינו חי, אבל בזה שנטע רואה וא"כ הוא בודק כן בפועל וכשנשרש מותר לו להוסיף עפר סביבות הסלע ויהא פטור וכו' מיהו לישנא גומא בארץ לא משמע כן וכו'.

ואפשר לפרש דחופר גומא בארץ ממש קאמר ונוטע האילן שהסלע דבוק בשרשיו, ומפני שהסלע באויר מתייבש ונופל והחמה מכה בו והרוח נושבת עליו לכן נותנו בגומא ואינו עושהו בעפר, ואם יראה שהוא יכול לחיות עושהו בעפר ופטור [[133]](#footnote-134), וגם לפי' זה ק' לשון ונוטעו בה דמשמע דנוטעו ממש.

ולכן נראה דשיעור דיכול לחיות היינו שיעור קליטה דסתמא י"ד ימים ואין כל המקומות שוות, והנה העפר החדש שהוא נותן אינו מתאחה עם השרשים אלא אחר שיעור קליטה, והלכך אם השרשים הישנים יכולים לקיימו בחיים עד שיקלוט כוחות החדשים מקרי נטיעה אחת, שכל הכוחות החדשים הבאים על שרשים חיים ואילן חי ממשיכים החיים הראשונים [ואע"ג דהסלע מריח מעפר שסביביו ושואף רוח חיים, מ"מ לא מקרי בשביל זה כאינו יכול לחיות דהוי כהשקהו מים, ועיקר הצמיחה מתיחסת לסלע שעם השרשים שהשרשים יונקים ממנו], אבל אם ימות האילן קודם הקליטה החדשה הוי נטיעה חדשה, וזהו דתניא כיצד יודע חופר גומא בארץ ונוטעו ורואה אם אין החיים פוסקים ובכל יום האילן חי וגדל הרי דחי עד החיים החדשים, והיינו אם יכול לחיות דתוס' ולא ימות באמצע, ולמדנו לפי"ז להלכה דכל שלא מת באמצע ולא בעינן ג' שנה", עכ"ל החזו"א - ועיי"ש שהאריך עוד בזה בשיטת הרא"ש והרשב"א בזה.

# ענף ב' הערות נוספות במשנה.

## הערה בפשט דברי הרע"ב והר"ש.

ז"ל הרע"ב – "וקאמר שאם היה אותו עפר עמו והוסיף עליו עפר ונשרש שם בארץ רואים, אם יכול לחיות מן העפר שבא עמו בלא תוספת עפר אחר, [הרי] הוא כנטוע במקומו הראשון ופטור מן הערלה. ואם לאו הרי הוא כאילן העולה מאליו וחייב", וכ"ה בר"ש – ויש להעיר על מה שאמרו "ואם לאו הרי הוא כאילן העולה מאליו", דלכאו' אין זה אילן העולה מאליו, אלא כיון שהוסיף עפר הרי"ז כאילו נטעו בידים, וע' בזה בתוס' חדשים, וצ"ע.

## דברי הפוסקים במה שיש לדון האם יש לחלק בין עקרו בידים לנעקר מעצמו.

יש לדייק את לשון המשנה שלא אמרו לשון "עוקר" אלא אמרו לשון בדיעבד - "אילן שנעקר שטפו נהר" וכו' – וכ"ה בתוספתא דתני 'נשבר', וכן מדוקדק בלשון הרמב"ם, והיינו שבדין עוקר בידים לא הזכירו תנאי זה אם יכול לחיות, אלא אמרו סתם שמונה משעת נטיעתו ודווקא בדין נעקר הזכירו תנאי זה – ויש לדון האם איכא סברא לחלק ולומר שבאמת בעקרו בידים דלא מהני תנאי דאם יכול להחיות - אלא דבכל אופן חייבים בערלה משעת נטיעה אחרונה.

וכבר עמד בזה בציץ אליעזר [שו"ת ח"א סי' י"ט] האם יש לחלק בין נעקר או עקרו, והאריך בזה, עיי"ש [אות י"ב ואות י"ג].

ומסיק וז"ל, "אבל לענ"ד נראה שחידוש גדול הוא לחלק בהכי, כי לא מצינו בערלה שיהא תלוי בדעת אדם, כי אם בנטעו לסייג ולקורות וכדומה, מפני שכתוב 'עץ מאכל', עיין פ"א דערלה מ"א ובירושלמי, אבל עצם מנין שנות ערלה נראה מסברא שמכיון שכבר עברו על אילן זה בנטיעה שלש שנים נפטר, ואינו תלוי בדעת אדם כלל אם דעתו לבטלם או לא, שהעיקר תלוי אם כבר עברו עליו הג' שנים ולא נתבטל נטיעתו ע"י פסיקת חיותו או לא, וא"כ ממילא מכיון שבנעקר מאליו יש דין של אם יכול לחיות פטור ולא נתבטלה הנטיעה הראשונה, ה"ה אפי' אם עקרו בידים ג"כ דינא הכי שלא נתבטלה הנטיעה הראשונה מכיון שיכול עוד לחיות ממנה" - עכ"ל הציץ אליעזר.

והוסיף שם עוד להביא מכמה פוסקים שלא חילקו בזה – עיי"ש שהביא כן מהשו"ת פרח מטה אהרן [ח"א סי' ע"ה] ושיבת ציון [סי' מ"ט] – ומפורש כן גם בספר שערי צדק מבעל החכמת אדם שער משפטי הארץ [פרק ו' הי"א] שכותב מפורש ש"אילן שגדל במקום א' ועקרו - בין בידים או שעקרו רוח או שטפו נהר ונטעו במקום אחר - ונשאר עפר סביב שרשיו שהיה יכול לחיות וכו' הרי"ז כנטע במקומו ופטור מן הערלה" - הרי מפורש בהדיא שסובר שאין חילוק בזה בין נעקר מאליו לעקרו בידים, ודו"ק.

## בדין איסור קציצת עצי פירות.

ואגב יש להעיר בדין איסור קציצת עצי פירות – דיעויין בשו"ת שאילת יעב"ץ [חלק א' סימן ע"ו] וז"ל, "עוד צריך אני למודעי שאם אע"פ שעוקרין הגפן ממקומה עדיין היא חיה ויכולין לנטעה במקום אחר - אין כאן בית מיחוש לעולם דפשיטא שאין זו קציצה ולא נאסרה כלל בשום אופן, שהרי היא כנטועה במקומה, וכדקיי"ל גבי ערלה באילן שנעקר והסלע עמו אם יכול לחיות פטור מערלה, כ"ש הכא בנד"ד - כך נראה פשוט", עכ"ל.

וע"ע בנידון זה בשו"ת חתם סופר [יו"ד סי' ק"ב] ובחידושיו בב"ב [כ"ו] ובפתחי תשובה [יו"ד סי' קט"ז סק"ו] ובשו"ת בית יצחק [יו"ד ח"א סי' קמ"ב אות י'], ובשו"ת שואל ומשיב [מהדו' רביעאה ח"א סוס"י כ"ח].

וז"ל התשובה בשבות יעקב [ח"א סי' קנ"ט] "ובר מן כל דין נראה דדוקא היכי שצריכין לקוץ האילן ולהשחיתו כהני עובדא שבש"ס אז איסורא איכא אמנם לפי משמעות לשון שאלתך מבואר שאילן זה נטע ממקום אחר לכאן א"כ אפשר דיכולין לחזור ולחפור ולשרש אחריו לנטוע במקום אחר דליכא השחתה כלל ומותר לכ"ע כל זה נ"ל ברור", וז"ל התשובה בשו"ת חיים שאל [חלק א סוף סימן כג] "כלל העולה דיכול ראובן לעקור האילן ממקומו ולנוטעו במקום אחר ויזהר להביא גוים אומנים ויחפרו את הארץ הטב כל הנצרך להוציא שרשיו בשלימות ותכף לנטעה במקום אחר וליעביד ליה כי היכי דנחיה".

# משנה ד

[ד] אילן שנעקר ונשתייר בו שורש פטור וכמה יהא השורש רבן גמליאל אומר משם רבי אלעזר בן יהודה איש ברתותא כמחט של מיתון:

# רע"ב משנה ד

ונשתייר בו שורש - מחובר לקרקע שלא נעקר:

כמחט של מתוח - גרסינן, כלומר שיעור עובי השורש כמחט שהאורגים מותחים בו הבגד, אחר שארגוהו, להפשיטו ולהרחיבו:

# ציונים והערות משנה ד

## ביאור המשנה – אי דנים על האילן עצמו או על השורש שעשה חליפין.

יש לעיין בביאור דין המשנה דבמה איירי וכנראה דנחלקו בזה הראשונים, דמצד אחד יש לומר דאיירי באילן שנעקר אבל לא נעקר לגמרי כיון שנשתייר שורשו באדמה ובזה כל האילן מחובר קצת לקרקע – וכעת דנים עליו האם למנות מחדש כיון דסו"ס לא נעקר לגמרי ונשתייר בו קצת.

ומאידך יש לומר דאיירי באופן שנעקר לגמרי – והאילן עצמו אינו מחובר כלל, ודנים על השורש שממנו גדל אילן חדש – והנידון הוא האם האילן החדש הוא המשך של האילן הקודם.

וכדרך הראשונה נראה מלשון הרמב"ם [מעשר שני פרק י הלכה יב] "וכן אילן שנעקר ונשאר 'ממנו' שורש אחד" – ומשמע שכל האילן עדיין קצת מחובר, אולם מלשון הריבמ"ץ היה נראה שנעקר לגמרי ולא דנים על האילן כלל – והיינו כדרך השניה.

וז"ל – "אילן שנעקר ונשתייר 'שם' שורש - פי' האילן נעקר 'לגמרי' - אלא עדיין נשאר שורשו בארץ 'ומוציא חליפין', הרי הוא כמות שהיה ופטור", והיינו שכעת דנים על החליפין של האילן שגדל מהך שורש, וגם משמע כן מלשונו שכתב - ונשתייר 'שם' שורש – ודו"ק.

ומהתוספות יום טוב משמע כהרמב"ם – וז"ל - "פירוש שנעקר מהעפר שסביביו ונשתייר שורש ממנו שלא נעקר ממנו העפר שסביב אותו השרש".

ומלשון הרא"ש והר"ש קשה להכריע – דעיין בפירוש הרא"ש שכתב וז"ל: "שנעקר - לגמרי ונשתייר מעט מן השורש בארץ", וכ"ה בר"ש וכ"כ הר"ש סיריליאו.

## פלוגתת הרא"ש והרשב"א האם יכול לחיות מהך שורש.

עיין היטב ברא"ש שמבאר שהשיעור הזה של עובי השורש כמחט וכו' הוא "שאז ידוע שיכול לחיות במקומו ופטור אף אם הוסיף בו עפר" – וכנראה דאיירי באילן האם הוא יכול לחיות והשיעור בשורש הוא השיעור דיכול לחיות.

אולם עיין בלשון הרשב"א בתשובה [ח"ג סי' רכ"ה] וז"ל: "דכיון שכבר היה נטוע ועברו עליו שלש שנים, ממקום פטור בא, ואע"פ שנעקר לגמרי ונטע במקום אחר, אכתי אהני ליה נטיעתו ראשונה ופטורו, כל שיכול לחיות קצת, והיינו טעמא נמי, דכי לא נעקר ממקומו לגמרי, אלא שעדיין מחובר כל דהו במקום נטיעתו, ואפי' לו כחוט הסרבל, אותו המועט פוטרו ומעמידו על היתר הראשון, אעפ"י שאינו יכול לחיות ממנו כלל, וכמו ששנינו שם אילן שנעקר ונשתייר בו שורש, פטור, וכמה יהא השרש, רשב"ג אומר משום ר' אלעזר בן יהודה איש ברתותא כמחט של מתוח", עכ"ל.

עכ"פ מבואר מתוך דבריו שאינו יכול לחיות, ודלא כהרא"ש – ועיין בברכי יוסף [סי' רצ"ד אות י"ב] שכתב דפליגי הכא הרשב"א והרא"ש, אם איירי דיכול לחיות או לא, וע"ע בחזו"א בזה.

## דרך חדשה בזה דלא נחלקו הרא"ש והרשב"א.

אולם יעויין בשו"ת שבט הלוי [ח"ה סי' קנ"ו] שכ' לבאר דברי הרשב"א והרא"ש דבאמת לא פליגי כלל – והכל ע"ד הריבמ"ץ, ותחילת הדברים שבאמת - יסוד דין אילן שנעקר ובו סלע ויסוד דין אילן שנעקר ובו שורש - שונים זה מזה, דאילן שנעקר לגמרי ורק נשאר עפר סביבו – התם ההיתר הוא מכח שיכול לחיות בעפר דזולת זה הוא עקור לגמרי, משא"כ אם נשאר על מקומו ועדיין נשאר קצת - נהי דעל שורש קטן זה ודאי אינו יכול לחיות וכמ"ש הרשב"א, מ"מ כיון דמשורש זה שוב מתפתחים ומתחלפים שאר שרשים במשך הזמן הרי לא נקרא עקור לגמרי, א"כ הרשב"א מדבר מצד השורש הקטן עצמו דעי"ז ודאי אינו יכול לחיות כלל, ואת המצב הזה ממש קורא הרא"ש דזה מיקרי - 'יכול לחיות' – והיינו שיכול לגרום חליפין והיינו כמשנ"ת בריבמ"ץ.

## בענין אילן שנעקר ונשתייר בו שורש פחות מכשיעור – דמה הדין בשאר דיני התורה אי חשיב כמחובר.

בדין אילן שנעקר ונשתייר בו שורש פטור – ואמרו "כמה יהיה השורש, רשב"ג אומר וכו' כמחט של מיתון" ועיין בירושלמי [פ"א ה"ג – ד':] - חזקיה שאל פחות מכאן כתלוש הוא, והיינו דמספקא ליה אם כשלא נשאר בו שורש כשיעור קיומו הוי כתלוש לכל דיני התורה או לא, וספק הירושלמי הוא לענין ע"ז, האם המשתחוה לו אוסרו או הוי כמחובר דאינו נאסר, וכן נסתפק הירושלמי אם כותבין עליו גיטי נשים או הוי כמחובר לקרקע ופסול לגט.

והנה בדין גט המחובר לקרקע איכא ב' הלכות, חדא דאין מגרשין בדבר המחובר לקרקע, ועוד מצינו בגיטין [כא:] דאין כותבין גט על מחובר לקרקע כיון דבעינן וכתב ונתן, ולא שיהא מחוסר קציצה.

וחקר בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל האם הספק בירושלמי לענין גט הוא דדילמא הוי כתלוש לגמרי, ויכול לגרש בו אע"פ שעדיין מחובר קצת לקרקע, או דילמא פשיטא דאינו יכול לגרש בו בעודו מחובר, וספק הירושלמי הוא רק לענין זה די"ל דאם קצצו ונתנו לה כשר, דלא חשיב ליה מחוסר קציצה כשמחובר בפחות משיעור זה.

ובמראה הפנים על הירושלמי שם כתב דספק זה נוגע גם לענין קבלת טומאה, דאם הוי כמחובר אינו מקבל טומאה ואם הוי כתלוש מקבל טומאה, ולפי"ז כתב שיש לפשוט דין זה מהא דתנן בעוקצין [פ"ג מ"ח] ביחור של תאנה שנפשח ומעורה בקליפה, דר"י מטהר כיון דחשיב ליה כמחובר, וחכמים ס"ל דאם יכול לחיות חשיב כמחובר ואם לא הוי כתלוש. וא"כ ה"ה לענין איסורא אם יכול לחיות הוי כמחובר, ואם לאו הוי כתלוש.

ולכאורה ספק הירושלמי אם הוי כמחובר או כתלוש נוגע גם לענין מלאכות שבת, האם חשיבא תלישה ממחובר לקרקע או לא, אולם העיר בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל דמצינו בחולין [קכז:] דתאנים שצמקו באיביהן מטמאות טומאת אוכלין והתולש מהן בשבת חייב חטאת, ומבואר דאף כשאינם יכולות לחיות, ומטמאות כתלוש, מ"מ חשיבי כמחובר לענין שבת – ומבואר דחלוקין נינהו טומאת אוכלין וחיוב קוצר בשבת.

והביא עוד מתוס' בב"מ [ק': ד"ה ואמר] גבי ענבים העומדות להיבצר שכתבו דאף למ"ד דכבצורות דמו ולא חשיבי מחובר מ"מ התולש מהם בשבת חייב, ומבואר דאף אם חשיב מחובר לענין שבת מ"מ יתכן לדונו כתלוש לענין שאר מילי, ולפי"ז יל"ע הכא האם התולש מאילן שאינו יכול לחיות בשבת חייב. וצ"ע אם יש לדמות הדינים זה לזה, דיש מקום לחלק ביניהם, והעיר עוד מלשון הירושלמי שהזכיר רק הנך תרי נפ"מ - לענין ע"ז וגיטי נשים - ולא נסתפקו בסתמא אם דינו כתלוש או כמחובר לכל דיני התורה, וצ"ב.

# משנה ה

[ה] אילן שנעקר ובו בריכה והוא חיה ממנה חזרה הזקינה להיות כבריכה הבריכה שנה אחר שנה ונפסקה מונה משעה שנפסקה סיפוק הגפנים וסיפוק על גבי סיפוק אף על פי שהבריכן בארץ מותר רבי מאיר אומר מקום שכחה יפה מותר ומקום שכחה רע אסור וכן בריכה שנפסקה והיא מלאה פירות אם הוסיף במאתים אסור:

# רע"ב משנה ה

ובו בריכה - מנהג עובדי אדמה שחופרים גומא ולוקחים יחור אחד מן האילן וטומנין אותו באותו גומא ויוצא שורש היחור מצד אחר ונעשה שם אילן, וראש היחור נשאר מחובר באילן. ואין דין ערלה נוהג בו בעודו מחובר לאילן ויונק ממנו אף על פי שהוא יונק גם מן הקרקע. ואם נעקר אילן הזקן מן הקרקע ונמצא שכל חיותו ויניקתו עתה מן הבריכה:

חזרה הזקנה להיות כבריכה - ושניהם, הזקנה והבריכה הוו כאילו נטעו, עתה ומונים להם שלש שנים משעה שנעקר האילן:

הבריכה שנה אחר שנה - לאחר שהגדילה בריכה ראשונה לקח ממנו יחור והבריכו בארץ וכן עשה כמה פעמים זה אחר זה:

מונה - לכולן שני ערלה משנפסקה הבריכה הראשונה מן האילן:

ספוק גפנים - דרך עובדי אדמה שלוקחים זמורה ארוכה מגפן זו ומושכים אותה לגפן שבצדה ומרכיבין הזמורה בגפן וזהו הנקרא ספוק ופטור מן הערלה. והא דתנן א' הנוטע וא' המבריך וא' המרכיב חייב בערלה, התם מיירי כשחתך הזמורה מן הגפן, או היחור מן האילן ואח"כ הבריכן או הרכיבן:

מקום שכחה יפה מותר - אם הזמורה שהבריכוה בגפן כוחה יפה ויונקה מן הגפן אשר ממנה לוקחה, מותר ופטורה מן הערלה. ואם כחה רע חייבת בערלה. ואין הלכה כר"מ:

והיא מלאה פירות - אם תלשן מיד, הן מותרין מפני שגדלו בהיתר. ואם הניחן באילן וגדלו לאחר שנפסקה ואין בפירות שגדלו כבר מאתים לבטל התוספת, אסור, דערלה אוסרת עד מאתים. והוא הדין באילן זקן שנעקר ובו פירות, וחזר ושתלו:

# ציונים והערות משנה ה

## ביאור הדין – ד'חזרה הזקינה להיות כבריכה'.

בדין זה של אילן שנעקר ובו בריכה ואמרו בזה – שאם הוא חיה ממנה אז חזרה הזקינה להיות כבריכה – וביארו הראשונים שמנהג עובדי אדמה שחופרים גומא ולוקחים יחור אחד מן האילן בלי לקוצצו וטומנין אותו באותו גומא, ויוצא שורש היחור מצד אחר ונעשה שם אילן, ונמצא שיש כאן ב' אילנות, האילן הראשון וראש היחור שיצא ממקום אחר, אבל ראש היחור עדיין נשאר מחובר באילן.

והדין ביחור זה הוא שאין לו דין ערלה בעודו מחובר לאילן ועדיין יונק ממנו אף על פי שהוא יונק גם מן הקרקע, דעדיין נחשב כאילן אחד עם האילן הראשון – אולם אם נעקר אילן הזקן מן הקרקע ונמצא שהיחור יונק וחי לעצמו ומונין לו שנות ערלה כאילו נטעו עכשיו.

אלו שני הדינים של 'הברכה' שקדמו לדין של המשנה – ובמשנה חידשו דין שלישי שכעת גם האילן הראשון מתחיל שנות ערלה ביחד עם היחור – כיון שכעת כל חיותו ויניקתו הוא עתה מן היחור – וכאילו שנטעוהו מחדש.

ולשון הר"ש – "כשנפסקה בין לסוף שנה בין לסוף שנתים נעשית ערלה ומונין לה משעה שנפסקה - כדתני מתני' - והאי אילן שנעקר כיון שאין הבריכה חיה ממנו אלא אדרבה השתא הוא חי מן הבריכה, הוא תלוי בבריכה ואין הבריכה תלויה בו ומונין לו כבריכה, דכשתצא הבריכה מערלה יצא גם הוא - ומשנעקר מונה לשניהם כמו שנפסקה עכשיו".

## מחלוקת בראשונים אי איירי גם ביצא הזקינה מכלל ערלה.

ויש לעיין דמה הדין אם עברו ג' שנים משעת ההברכה – האם גם אז מתחילים שנות ערלה והזקנה חוזרת להיות כבריכה או לא – דאולי לאחר מג' שנים של הברכה ליכא דין ערלה כלל - ומלשון הר"ש שהבאנו - "כשנפסקה בין לסוף שנה בין לסוף שנתים נעשית ערלה ומונין לה משעה שנפסקה" משמע דדווקא באמצע שנות ערלה חוזרים למנין השנים – לא כן לאחר מנין שנות ערלה, וכן באמת דעת השואל בריב"ש [סימן רפ"ג].

אולם הריב"ש דייק מהרמב"ם דגם לאחר שיצא משנות ערלה הדין כן, וכ"כ הרשב"א בשו"ת [ח"א סימן תשצ"ה], וע"ע באשכול בהלכות ערלה בזה.

## בדין 'הבריכה שנה אחר שנה'.

בדין 'הבריכה שנה אחר שנה' פירש הרא"ש בהלכות ערלה דקס"ד דרק הברכה א' יונקת מהאילן הראשון, ועיין במהר"י קורקוס [מעש"ש פ"י הי"ח] דקס"ד דכל הברכה יונקת רק מההברכה הקודמת לא מהאילן הראשון, וקמ"ל דכולם מהראשון.

## דעת הגר"א.

ויש חידוש בשנות אליהו – שלמד שהמנין של שנות ערלה בנפסקה החיות של הזקנה אינו משעה שנפסקה אלא משעת הברכה, ולפי הגר"א פשוט שלא שייך כל הדין הזה לאחר שעברו שנות ערלה שעת ההברכה, ודו"ק, וע"ע בביאור הגר"א [יו"ד סימן רצ"ד ס"ק מ"ח] – ויש לדון בדעת הגר"א באופן שיש כמה הברכות – האם מונים מכל הברכה או מהברכה הראשונה ועיין היטב בלשון הגר"א בזה דאולי כל ההברכות בטלים לראשון.

## דברי הירושלמי – האיך יודעין 'מקום שכחה יפה'.

'מקום שכחה יפה מותר' – ופירש הר"ש - דהיינו "שאם הזקינה כחה יפה מותר אע"פ שהרכיבה בארץ והוציאה שרשים דלא אמרינן הסיפוק נעשה אילן ולא מכח הזקינה הוא חי אבל כחה רע אסור דזקינה כמאן דליתה דמי".

והביא על זה את קושי' הירושלמי – דממנפ"ש קשה דמה המקרה שלפנינו - "אם דבר ברי הוא שחי מכח הזקינה, דברי הכל מותר, ואם דבר ברי הוא שהוא חי מכח הילדה, דברי הכל אסור, אלא מה אנן קיימין ב'סתם' - כיצד הוא יודע".

ועל זה אמרו בירושלמי – "רבי ביבי בשם רבי חנינא אמר - אם העלין הפוכים כלפי הילדה דבר ברי הוא שחי מכח הזקינה, ואם היו העלין הפוכין כלפי הזקינה, דבר ברי הוא שחי מכח הילדה, אמר רבי יודן בר חנן – 'סימנא' - דאכל מן חבריה בהית מסתכלת ביה" – ובזה קשה דלמה פליגי ולמה לא נבדוק לפי העלים ועל זה אמרו – "אמר רבי יודן אבוי דר' מתניא תיפתר שנשרו העלין".

## יש סתירה בעיקר הדין ערלה בהברכה והרכבה.

עיין בר"ש שהקשה דמכל המשנה מבואר שהבריכה פטורה מן הערלה והביא כן נמי מהתו"כ – "ונטעתם פרט למרכיב ולמבריך, מיכן אמרו סיפוק גפנים וסיפוק סיפוקי אע"פ שהבריכן בארץ מותר", אולם יש סתירה לזה מהמבואר בפ"ק דר"ה [ט':] – "תניא, אחד הנוטע וא' המבריך וא' המרכיב לפני ר"ה ל' יום, עלתה לו שנה ומותר לקיימן בשביעית" ומפורש הכא שיש ערלה בהברכה והרכבה ומיד מונין שנות ערלה – וזו סתירה.

ותירץ בזה הר"ש – וכן תירץ בתוס' בר"ה [שם] דהברייתא ההיא איירי דווקא באופן 'שנפסקה מאביה' - אבל כל זמן שלא נפסקה מותר וליכא ביה דין ערלה.

## בדין ערלה בסיפוק בגפנים ובהרכבה באילנות.

עיין ר"ש שלשון סיפוק ולשון הרכבה חדא נינהו – אלא דסיפק בגפנים והרכבה באילנות, והרכבה היינו שמרכיבין יחור של אילן יפה באילן אחר – והר"ש הביא על זה את הסוגי' בסוטה [מ"ג:] לענין עורכי המלחמה דתניא 'חללו פרט למבריך ומרכיב' והיינו שאינו חוזר – והקשו – "והא אנן תנן - אחד הנוטע ואחד המבריך ואחד המרכיב" שבכולם יש דין להיות חוזר במלחמה, ומתרצינן שתלוי אי הוי הרכבת איסור או הרכבת היתר, והיינו שמחמת הרכבת איסור אינו חוזר אע"פ שערלה נוהגת בה - אבל מפני הרכבת היתר חוזר.

שוב הקשו – דבמה איירי בהך הרכבת היתר – דאי מרכיב 'ילדה בילדה' – שהוא חוזר מחמת הילדה הראשונה אלא ע"כ דאיירי בהרכבה של 'ילדה בזקנה', אלא דגם זה קשה – דילדה שהרכיבו בזקנה בטלה – שהיא חיה מן הזקנה ואין בו דין ערלה.

ותירצו – דאיירי ב'ילדה בילדה' – והיינו באופן שהראשונה פטורה וכגון דנטעה להך קמייתא לסייג ולקורות דאז פטור מן הערלה – ויש חידוש דילדה בילדה לא בטלה כיון דלא מופקע מערלה כמו זקנה שהרי בילדה שייך שיחזור בו.

וכתב הרמב"ן בר"ה [ט:] ד"מהך סוגיא שמעינן דכל מקום שהזכירו הרכבה לעשותה כנטיעה לערלה ולרבעי, אינן אלא בשהרכיב יחור של מאכל בילדה שנטעה לסייג ולקורות ודעתו על ההרכבה שתהא למאכל, אבל לא בשהרכיב בזקנה בין שהיא למאכל בין שהיא לקורות, מונין להרכבה זו משעת נטיעה ולא משעת הרכבה זו, דהא אפי' מחשב על הראשונה אינו מונה לה משעת מחשבה אלא משעת נטיעה".

והסיק בזה הרמב"ן – "דאי לא תימא הכי - לוקמה ילדה בילדה של שתי שנים שתחזור ליה ההרכבה לאחר שיצאו שני חזרה של ראשונה - אלא כולן למנין ראשון הן נמנין".

# משנה ו

[ו] נטיעה של ערלה ושל כלאי הכרם שנתערבו בנטיעות הרי זה לא ילקוט ואם לקט יעלה באחד ומאתים ובלבד שלא יתכוין ללקוט רבי יוסי אומר אף יתכוין ללקוט ויעלו באחד ומאתים:

# רע"ב משנה ו

שנתערבה בנטיעות - של היתר, ואינו מכיר הנטיעה של ערלה:

ושל כלאי הכרם - כגון שהעביר עציץ נקוב תחת גפן אחת ונאסרה, ואינו מכירה בין שאר גפנים:

הרי זה לא ילקוט - דכיון שאינו מכיר אותה של איסור כולן אסורות:

אף יתכוין וילקוט - דחזקה אין אדם אוסר כרמו בנטיעה אחת ולא חיישינן דלמא אתי לערב הנטיעה לכתחילה. ואף על גב דבעלמא אין מבטלין איסור לכתחלה הכא מלתא דלא שכיחא היא ולא גזור. ואין הלכה כר' יוסי:

# ציונים והערות משנה ו

# ענף אבדין ביטול במחובר.

## מה שייך תערובת כה"ג בכלאים.

בעיקר הך תערובת הביא הר"ש שהקשו בירושלמי – דהאיך נתערבו הנך נטיעות דבשלמא בשל ערלה ניחא דאיכא חדא דערלה ולא ידיעא, אבל דכלאי הכרם פריך בירושלמי "וכי כל הנטיעות אינן כלאים" והיינו שכל הנטיעות שסביבות הלכאים נאסרות ביחד - ומשני "כשהעביר עציץ נקוב תחת הגפן והשתא לא ידיעה הי מינייהו" – והיינו באופן שרק אחד נאסר [ולא תחת ממש].

## מחלוקת הראשונים בטעמא דלא בטל במחובר.

"נטיעה של ערלה ושל כלאי הכרם שנתערבו בנטיעות הרי זה לא ילקוט, ואם לקט יעלה באחד ומאתיים" ובטעמא דדין זה מצאנו ברש"י בגיטין [נד: ד"ה הרי זה] דפירש דהא דלכתחילה לא ילקוט היינו משום דכל זמן שהיא במקומה הרי היא כמחובר דחשיבא ולא בטלה, אכן מכי לקיט לפירות ומבטל להו במאתיים הוי מבטל איסור לכתחילה.

הרי מפורש בדברי רש"י דהא דמחובר לא בטל – היינו מחמת חשיבותו, דדבר חשוב אינו בטל ברוב – וע"ע במרחשת [ח"א סי' לז ענף ו אות ח], ולפי"ז ברור דכל מה שאין ביטול במחובר היינו רק מדרבנן, דהא מדאורייתא גם דבר חשוב בטל ברוב.

אולם הגר"ח שמולביץ זצ"ל הביא בזה דמצינו שיטה אחרת בדין זה – והיינו בדברי הרמב"ם בפיה"מ [תרומות פ"ט מ"ה], דבמתני' שם מבואר שאם נתערבה ערוגה של תרומה בערוגות של חולין אין בזה דין מדומע אלא כולן אסורות, ופירש הרמב"ם בפיה"מ שם דהיינו משום שהתרומה מופרשת לעצמה ולא נתערבה בחולין.

ומשמע דס"ל דבשעה שהם מחוברים לקרקע אין כאן תערובת ול"ש ביטול ברוב, ומשמעות דבריו דמדאורייתא ליכא ביטול בכה"ג – וכן מבואר בחוות דעת [סי' קי סק"ו] - דבתערובת קרקע בקרקע ל"ש ביטול, ועי' תוס' רעק"א ומשנה ראשונה תרומות [שם].

ולפי"ז מתבאר גם דינא דמתני', דהא דכשנתערבו הנטיעות אסור ללקוט הוא משום מדאורייתא קיימי הפירות באיסורן, דכל זמן שהם מחוברים לקרקע ליכא תערובת וכנ"ל, ומשו"ה אינם בטלים ברוב.

## שיטת הרמב"ם.

ובעיקר שיטת הרמב"ם עיין היטב במים חיים לפרי חדש בגיטין [שם] מה שכתב בדברי הרמב"ם [מאכלות אסורות פט"ז הלכה כ"ה] דרך אחרת בהאי ענינא דלעולם איכא ביטול אלא שהיה קנס חכמים, שלא ילקט את הפרי כדי שיעקור את הנטיעה האסורה ור"י חולק דלא קנסינן כיון דכבר נתבטלה – ועיין היטב בב"י [סימן רצ"ד] בזה - וע"ע בחזו"א [סימן ג' ס"ק ב'] מה שהרחיב בדברי הרמב"ם בזה דלעולם יש ביטול ברוב במחובר לפי הרמב"ם אלא שקנסו מדרבנן כיון דתערובת במחובר הוי יותר פשיעה – לעומת תערובת בתלוש דהוי יותר מצוי באונס.

אלא שיש לעיין מלשון הרמב"ם [מאכלות אסורות פט"ז ה"א] שהקדים כמה כללים לכל האופנים דליכא ביטול בהאי פירקין – וכתב רמב"ם [שם הלכה א] "כל השיעורים האלו שנתנו חכמים לדבר האסור שנתערב במינו המותר בשלא היה הדבר האסור מחמץ או מתבל, או דבר חשוב שהוא עומד כמות שהוא ולא נתערב ונדמע בדבר המותר, אבל אם היה מחמץ או מתבל, או דבר חשוב אוסר בכל שהוא" - ומרהיטת לשונו היה משמע דגם הלכה זו של מחובר מיתלי תלי בזה.

## במה שהקשו לביטול סכך במחובר.

בדין זה של ביטול במחובר - הקשו הראשונים קושי' גדולה על רש"י בסוגי' בסוכה [ט':] – עיין במאירי וההשלמה והמכתם שם – והיינו דאיירי התם בעושה סוכתו תחת האילן - ופריך - וכי חמתו מרובה מצילתו מאי הוי, הא קא מצטרף סכך פסול [אילן] בהדי סכך כשר.

ומשני בשחבטן, ופירש"י [שם ד"ה בשחבטן] דהיינו שהשפיל ענפיו למטה ומעורבין עם הסכך הכשר ואין נראין בעין, וסכך כשר רבה עליו ומבטלה, עכ"ל.

והר"ן שם [ה'.] הקשה ע"ז, דל"ש כאן דין ביטול ברוב דשאר איסורין, שהרי אפשר לברר את האיסור ע"י שיגביה ענפי האילן, והראשונים הנ"ל הקשו עוד - דהא מחובר לא בטיל כמ"ש רש"י בגיטין הנ"ל – וכן הוא בעמק סוכות - שהביא קושי' זו בשם היד דוד - ותי' דמדאורייתא מחובר ג"כ בטל, ורק מדרבנן לא בטל, וגבי סכך לא החמירו חכמים - וכעי"ז כ' המאירי בסוכה שם בישוב ד' רש"י .

ובעמק סוכות שם העיר על דבריו דמנ"ל דאינו אלא מדרבנן, וביאר בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל דלפי הנ"ל ניחא, דרש"י לשיטתו בגיטין הנ"ל דהא דמחובר לא בטיל הוא מדין דבר חשוב, וא"כ מדאורייתא ודאי בטל, אלא דלפי"ז אכתי תיקשי לשיטת הרמב"ם שנתבאר דס"ל דמדאורייתא לא חשיבא תערובת, דא"כ מאי משני התם בשחבטן, הא כיון דהאילן מחובר לקרקע ל"ש בו ביטול.

והערוך לנר בסוכה שם הקשה על רש"י אמאי מהני ביטול, הא הוי כדבר הראוי להתכבד בו דאינו בטל. ותי' עפי"ד הר"ן שם דלאו משום ביטול ברוב הוא, דבאמת גם במחצה סכך כשר סגי, אלא דבעי' שלא ירבה הצל הפסול על הכשר, ובזה מהני ביטול, דהצל אינו דבר חשוב. ובזה מובן הא דבטל אע"ג דהסכך הפסול ניכר, דמ"מ צל הסכך הפסול אינו ניכר. ולפי"ז מיושב גם הקושיא מהא דמחובר לא בטל, דמ"מ לגבי הצל מהני ביטול.

וכמובן שלפי"ד הר"ן הנ"ל דאין זה ככל ביטול ברוב דתערובת מבוארים דברי הגמ' שם גם לדעת הרמב"ם בפירוש המשניות בתרומות דמחובר לא חשיב תערובת כלל ולא בטל מדאורייתא, דמ"מ התם מהני ביטול ברוב.

## דעת רבי יוסי.

דעת רבי יוסי דאף יתכוין וילקוט – וביארו בסוגי' בגיטין [שם] – "דחזקה אין אדם אוסר כרמו בנטיעה אחת", ופירש רש"י - "אין לך אדם נוטע ערלה בין שאר נטיעות בלא סימן, ואוסר כרמו בשביל נטיעה אחת, וכיון דלא שכיחא לא אחמור בה רבנן, אבל נפילת איסור בהיתר שכיחא" – והיינו דכיון דלא שכיח הלכך לא החמירו לאסור ביטול איסור לכתחילה - ע"ע בחזו"א [שם] מה שהוסיף בזה בביאור פלוגתתם על פי דרכו ברמב"ם.

ובטעמא דר' יוסי עיין בר"ש שהביא מהירושלמי טעם אחר בר"י – "מה טעם דרבי יוסי שכן דרך בני אדם להיות מידל בגפנים כלומר הרואה אומר מידל הוא".

# ענף ב'בדברי הרמב"ם בדין 'אם לקט יעלה באחד ומאתיים'

## במה שיש להעיר בדברי הרמב"ם בדין 'אם לקט יעלה באחד ומאתיים' – האם ספק כלאים יש לו דין כלאים לגבי השיעור של א' ממאתיים.

בדין 'אם לקט יעלה באחד ומאתיים' – עיין ברמב"ם בפיה"מ שביאר דין זה, שאם נתערב פרי מהנטיעות המסופקות בפירות אחרים, עולה באחד ומאתיים, והיינו דמתבטל רק אם יש כנגדו מאתיים פירות אחרים, ויש להעיר שסו"ס פרי זה הוא ספק ערלה, וכשנתערב בפחות ממאתיים לכאורה הוי ספק דרבנן, שהרי מדאורייתא הוא בטל ברוב, והא דערלה אינה בטלה אלא במאתיים הוי דין דרבנן, מ"מ לא הוי ספק דרבנן ולא אזלינן ביה לקולא – וכבר עמד בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל – וביאר דכללא הוא בכמה דוכתי דספק שעיקרו נולד בדאורייתא ונתגלגל לנידון אחר שבו הספק הוא מדרבנן, אזלינן ביה לחומרא כדין ספק דאורייתא, ואף הכא תחילת הספק בעוד שהיתה נטיעה הוא ספק דאורייתא, וכיון שהוכרע לחומרא יש להחמיר בו אף כשנתגלגל הספק אח"כ לענין דין ביטול באחד ומאתיים דהוי דרבנן.

אלא שהעיר עוד דלכאורה עדיין צ"ע, דאף אם נדון דבר זה כדין ספק דאורייתא כיון שמעיקרא חל הספק בדאורייתא והוכרע לאיסור, מ"מ הרי אין זה איסור ערלה אלא איסור אחר מחמת הדין דספק דאורייתא לחומרא, וא"כ אף אם יש להחמיר באיסור זה כשאר איסורי תורה, מ"מ כיון דלאו ערלה הוא קשה אמאי יעלה באחד ומאתיים, נימא דבטל ברוב כשאר איסורין שבתורה.

ומוכח מדברי הרמב"ם בפיה"מ דלא אמרינן סברא זו, אלא כיון דאיסור הספק הראשון הוא מחמת ספק ערלה, דינו כדין ערלה ואינו בטל אלא באחד ומאתיים – ועיין בהערה [[134]](#footnote-135) ראיה לסברא זו.

## יש לפקפק בעיקר הגירסא של הרמב"ם בזה.

אכן יש לפקפק בעיקר גירסא זו דבאמת כך הגירסא בפיה"מ בדפוס וילנא, ופירוש זה תמוה מאוד, שאם אף לאחר לקיטת הפירות צריך ביטול בפירות אחרים של היתר אמאי לת"ק לא ילקוט, הרי לא יותר האיסור ע"י לקיטה לחוד, והו"ל למימר שלא יערבם לאחר לקיטה, וכן קשה לשון מתני' "שלא יתכוין ללקוט".

ובנדפס מחדש הובא שר"א בן הרמב"ם הגיה לשון הרמב"ם ופירש באופן אחר, ויתכן לדחוק שלזה כוונת הרמב"ם גם לפי הנוסח בדפוס וילנא.

## מתמה בכל הנ"ל מהדין ספק תרומה אינה מדמעת – ומחלק בין דימוע בתרומה לביטול בספק כלאים וערלה.

בעיקר מה שחידש הגר"ח שמולביץ זצ"ל – על פי הגירסא בפיה"מ בדפוס וילנא – הקשה בזה ממה ששנינו בתרומות [פ"ג מ"א] דספק תרומה אינה מדמעת, ולפי המבואר בדעת הרמב"ם אף שם היה צ"ל דכיון דספק דאורייתא לחומרא ואיסורו מדין תרומה, חל על הספק כל דיני תרומה, ואינו בטל אלא באחד ומאה. וממה דלא אמרי' הכי מוכח דאין דין הספק כדין הודאי, אלא איסור חדש הוא, ולא נאמרו בו כל החומרות שיש באיסור הודאי, ודינו להתבטל ברוב.

ואף דאיכא ג"כ חשש שמא תרומה היא, מ"מ כיון דמדאורייתא תרומה נמי בטלה ברוב, וכל הספק הכא הוא לענין דין דרבנן דאחד ומאה, אזלינן ביה לקולא, ולא שייך בזה כללא דספק דאורייתא שנתגלגל לדרבנן, וצ"ע טובא לדעת הרמב"ם מאי שנא ספק ערלה דאינו עולה אלא באחד ומאתיים, מספק תרומה דבטל ברוב.

ויישב קושיא זו על פי יסוד גדול בתוס' בנדה [מז. ד"ה אתי] בגדר דין מדומע שאינו רק חשש ואיסור תערובת מחמת הספק כשאר תערובות, אלא גם החולין שבתערובת נעשים כתרומה מדרבנן בתורת ודאי, עיי"ש שכתבו דנפ"מ בזה גם לקולא, דמה"ט פטורים מן החלה, וע"ע ביסוד הנ"ל להלן בציונים והערות [פרק ב' משנה א'].

ולפי"ז י"ל, דלא תיקנו חכמים שני דינים במדומע, חדא דאין התרומה דאורייתא בטלה, ועוד דכל התערובת נעשית כתרומה מדרבנן, אלא הכל הוא דין אחד, דתיקנו חכמים שכל התערובת נעשית תרומה, וממילא אין החולין מבטלין את התרומה, ונמצא דלא דמי דין אחד ומאה בתרומה לדין אחד ומאתיים בערלה וכלאי הכרם, דבערלה איכא דין שיעור מדרבנן לביטול האיסור, דאינו בטל אלא באחד ומאתיים, אבל בתרומה דין האיסור לענין ביטול הוא ברוב כשאר איסורי תורה, אלא דאיכא דין מחודש מדרבנן דהתערובת נעשית תרומה, וממילא אין המיעוט בטל לרוב.

ומהאי טעמא חלוק ספק תרומה מספק ערלה וכלאי הכרם, דבספק ערלה וכלאי הכרם אע"פ שאיסור הספק הוא איסור חדש, מ"מ כיון שבא מחמת ספק ערלה וכלאי הכרם הרי הוא חמור כמותם, ועולה באחד ומאתיים. אבל ספק תרומה שנתערב בחולין, כיון שאין בכוחו לאסור החולין, דסוף סוף לאו תרומה הוא, ולא חידשו חכמים דין מדומע אלא בתרומה שנפלה לחולין, א"כ אף שאסור הוא מספק, בטל הוא ברוב חולין, כיון שבתרומה עצמה לא חידשו חכמים חומרא בדיני ביטולה, ורק היכא דאוסרת תערובתה בתורת מדומע אינה בטלה, וכמש"נ.

# משנה ז

[ז] העלים והלולבים ומי גפנים וסמדר מותרים בערלה וברבעי ובנזיר ואסורים באשרה רבי יוסי אומר הסמדר אסור מפני שהוא פרי רבי אליעזר אומר המעמיד בשרף הערלה אסור אמר ר' יהושע שמעתי בפירוש שהמעמיד בשרף העלים בשרף העיקרים מותר בשרף הפגים אסור מפני שהם פרי:

# רע"ב משנה ז

ומי גפנים - המים היוצאים מן הגפנים כשחותכים אותם או את הזמורות בימי ניסן:

הסמדר - הוא הפרח שממנו יצא הבוסר. אבל הבוסר עצמו הכל מודים שהוא פרי:

מותרים בערלה - דכתיב [ויקרא יט] וערלתם ערלתו את פריו והני לאו פרי נינהו:

וברבעי - נאכלין בשנה רביעית חוץ לירושלים בלא פדיון דיהיה כל פריו קדש הלולים כתיב [שם] והני לא הוי פרי:

ובנזיר - מותר הנזיר לאכלם דבנזיר כתיב [במדבר ו] לא יאכל והני לאו בני אכילה נינהו:

ואסורים באשרה - דכתיב [דברים יג] ולא ידבק בידך מאומה מן החרם ואשרה הוא אילן הנעבד:

המעמיד בשרף הערלה - המעמיד גבינה בשרף הנוטף מעצי ערלה:

שרף - גומ"א בלע"ז. וסבר רבי אליעזר דשרף הוי פרי, בין באילן העושה פירות בין באילן שאינו עושה פירות. ואין הלכה כר' יוסי ולא כר' אליעזר:

בשרף הפגים - שרף הנוטף מן הפירות שלא בשלו כל צרכן. והלכה כרבי יהושע:

# ציונים והערות משנה ז

## בדין עלים והלולבים ומי גפנים וסמדר.

למדנו שהעלים והלולבים ומי גפנים וסמדר – כולם מותרים בערלה – וזה משום דכתיב [ויקרא יט] "וערלתם ערלתו את פריו" - והני לאו 'פרי' נינהו, ולגבי רבעי כתב הר"ש "וברבעי נמי כתיב יהיה כל פריו" ומשמע דמטעמא דלא הוי בכלל האיסור ערלה לא סגי לן ובעינן טעם מיוחד גם לגבי רבעי, ותמה בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל – דאי נתמעט מערלה ממילא גם רבעי לא שייך בו, והיינו כמבואר בירושלמי [פ"א ה"א - ב:] "כל שאין לו ערלה אין לו רבעי".

ונראה ליישב שהירושלמי קאי התם לגבי סוג אילן שנטיעתו פטורה מערלה – אכן הכא קאי באילן שחייב בערלה – אלא שדנים על הדבר שנאסר משום ערלה דמה כלול באיסור ומה לא – ובזה היה מקום לחלק בין ערלה לרבעי – ואכתי הוי חידוש.

ובדין "אסורים באשרה" - פי' הרמב"ם והר"ש דהיינו משום דכתיב ולא ידבק בידך מאומה מן החרם, ומשמע דאי לאו הך קרא לא היו העלים נאסרים, וגם בזה תמה הגר"ח שמולביץ זצ"ל דצ"ע דלמה בעי קרא לזה, דבשלמא גבי ערלה ורבעי י"ל דתלוי בפרי, אבל באשרה הכל נעבד, ומאי ס"ד דהעלין מותרין, וצ"ע.

## בדין נזיר בכל הנ"ל.

ובדין נזיר בכל הנ"ל מבואר דמותר – ועיין בר"ש שהביא מהירושלמי [הלכה ה] - דלא כרבי אליעזר דתנן בפרק ג' מינין, מכל אשר יעשה מגפן היין אפי' עלין ולולבין במשמע.

ובטעמא דמילתא למה לדידן מותר – עיין בנזיר [ל"ד:] – הביאו הר"ש סיריליאו – דחסר ב'שם פרי', והיינו כעין מה שנתבאר בערלה ורבעי, וכן כתב הרמב"ם בהלכות נזירות [פ"ז ה"ב], אולם עיין הכא בלשון הרע"ב שכתב "דבנזיר כתיב 'לא יאכל' - והני לאו בני אכילה נינהו", וקרוב לזה מבואר בלשון הרמב"ם בפרוש המשנה שכתב ""ואלו אינם מאכל", וצ"ע.

## סמדר של כל האילנות.

מבואר במתני' דסמדר מותר בערלה, ולר' יוסי אסור משום שהוא פרי, ויש לעיין בזה דעיין בברכות [ל"ו] דנחלקו דווקא בסמדר של ענבים אבל בסמדר של כל האילנות מודי רבנן ר"י, וכבר העיר במשנה ראשונה על הרמב"ם ורא"ש שלא חילקו בזה להלכה, והחזו"א [דיני ערלה אות מ"א] פסק על פי הגמרא בברכות לחלק כן אף שהפוסקים לא חילקו כן, וע"ע שו"ת רדב"ז [סימן מ"ד].

## בדין בוסר.

עיין ברמב"ם בפיה"מ שכתב דבבוסר לכו"ע אסור בערלה, דלכו"ע הוי פרי, ובירושלמי [פ"א ה"ה – ח'.] מייתי ברייתא 'פרי אתה פודה ואין אתה פודה לא בוסר ולא פגים', ומיירי לענין רבעי, וקאמר דהנך אינם נפדים, וכ' בביאור הגר"א שם דהך ברייתא פליגא אמתני', דבמתני' משמע דאין רבעי חל אלא על הפרי, והכא קאמר דחל עליהם רבעי אלא דאינם נפדים.

ודברי הגר"א צ"ע, דהא בוסר הוי פרי לכו"ע כמ"ש מהרמב"ם, וא"כ ודאי חייל עליו רבעי אליבא דמתני' – כן העיר הגר"ח שמולביץ זצ"ל.

## בחידושו של הצפנת פענח [לולב פ"ה ה"ב] בבוסר ופגין שחידש שיש איסור רבעי בלי קדושה.

מצאנו חידוש גדול בצפנת פענח [לולב פ"ה ה"ב] בבוסר ופגין - שיש איסור רבעי בלי קדושה – והיינו דלמדנו בירושלמי [סופ"ק דערלה] דפגי תמרה צריך לקוברן ואין בהם פדיון, והגדר בזה תמוה דאי קדשי למה לא מהני בהם פדיון וחידש דע"כ שיש בהם איסור בלי קדושה ולכן אין להם דין פדיון וצריכים לקוברם.

ע"ד זה ביאר נמי בדעת הרמב"ם [פ"ט ה"ב] דבוסר מצי ליתנו במתנה אף דדינו כרבעי - וע"כ משום שיש בו איסור בלי קדושה ולכן אינו ממון גבוה ושפיר מצי נותן במתנה – ובביאור הגדר בכל הנ"ל – עיין במה שכתבנו להלן בחידושי סוגיות.

## "המעמיד בשרף העלים בשרף העיקרים מותר בשרף הפגים אסור מפני שהם פרי" – דברי התוס' יו"ט בזה.

בדין זה "המעמיד בשרף העלים בשרף העיקרים מותר בשרף הפגים אסור מפני שהם פרי" – עיין בתוספות יום טוב שהעיר דלכאורה נראה דלא אמרו דשרף עלים ועיקרים מותר, אלא באילן העושה פירות, שהרי בזה איירי הכא, שהרי אמרו ב'שרף פגים' – אולם באילן שאינו עושה פירות מודה שהשרף אסור – והיינו משום "דקטפו זהו פריו" וכמבואר כל זה ברמב"ם לענין שביעית - עיין במסכת שביעית [פ"ז מ"ו].

אולם הקשה - שהרמב"ם בהלכותיו [פרק ט"ז מאכלות אסורות] כתב שהמעמיד גבינה בשרף פגי ערלה וכו' הרי זו אסורה בהנייה, ויש להעיר דלמה לא כתב שכן נמי בשרף עלי ועיקרי אילן שאינו עושה פרי.

ואולי נימא שסמך על מה שכתב בהלכות שמטה לענין שביעית, אכן דחה שזו דוחק שהרי יש לטעות להתיר האסור, ועוד שכפי דרך חלוקת חבורו כפי מה שהוא בידינו – נמצא – שהלכות מאכלות אסורות קודם להלכות שמטה – וממילא שאין לסמוך המוקדם על המאוחר, וצ"ע.

והתוס' יו"ט הביא בזה את דברי הר"ש בשביעית [שם] שהביא את הסוגיא דפ"ק דנדה - והכריח מכח הירושלמי דאפילו מאן דמחמיר בשביעית מיקל בערלה, משום דבערלה כתיב 'פריו ובענין פירי', אבל גבי שביעית לא בעינן 'פירי', שהשביעית נוהגת בין במאכל אדם בין במאכל בהמה, ושם העיקר הוא הנאתן וביעורין שוה, הלכך אין שרף שלו בטל לגבי העץ – עכתו"ד התוס' יו"ט.

## תוספת דברים.

והנה עיקר חילוקו של הר"ש בנוי על פי דברי הירושלמי כאן שלכאו' חילקו כן בהדי' ע"ד הנ"ל, עיי"ש בר"ש שפירשו כן, אולם עיין היטב בדברי הגר"א ובדברי הר"ש סיריליאו שביארו את הירושלמי כאן באופן אחר.

ובהאי ענינא ע"ע באבני נזר [או"ח סימן ס"ו] חידוש גדול דערלה תלויה במחשבה – ועיין במה שתמה עליו בזרע אברהם [סימן י"ז ס"ק י'].

## האם איכא דין פרי בשביעית – וביאור דין קטף.

ונוסיף עוד - דאף שהר"ש מחלק בין שביעית לערלה בקטף כיון שבשביעית העיקר הוא הנאתן ובעורן שוה ואין בזה נידון של פרי, אכן אין זה פשוט דמצאנו בזה מחלוקת.

והיינו דמצד אחד - עיין בתוס' [נדה שם] שהקשו בעיקר השו"ט עד כמה קטף הוי כפרי או לא – דממנפ"ש – דבשביעית העיקר תלוי האם הנאתן וביעורן שוה או לא, ותירץ דודאי דהנאתן וביעורן שוה, אולם כיון שאינו אלא לחלוחי העץ נחלקו אי בטל אגב העץ, או דהנאתו חשיבא, והוי כפרי, והמשמעות בתוס' דמה שהוא פרי או אינו פרי לא שייך לדיון אי תחול ביה שביעית או לא, אלא דהא דיש בו שביעית הוא משום שמה שהוא פרי זה סיבה שלכן אינו בטל אגב העץ, וממילא יש לו שביעית, ודו"ק – אבל אין דין מיוחד ב'פרי' לגבי שביעית.

אולם הגרי"ד סולובייציק זצ"ל דייק בלשון הרמב"ם [שביעית פרק ז' הלכה כ'] שחלק עליו וז"ל - "בד"א באילן מאכל, אבל באילן סרק אף היוצא מן העלין ומן העיקרים כפרי שלהן ויש לו ולדמיו שביעית", ומדוייק ברמב"ם שהעיקר הוא 'פרי' או לא 'פרי' ולא הנאתן וביעורן שוה, וזה פלא.

ויצא לחדש ששיטת הרמב"ם היא דכל הדין דבעינן הנאתן וביעורן שוה בשביעית דזה נאמר דווקא במה שאינו פרי דאז חיילא קדושת שביעית רק כשיש הנאתן וביעורן שוה, אבל במה שהוא פרי חיילא ביה קדושת שביעית גם בלי הנאתן וביעורן שוה, וא"כ י"ל דקטף באמת אין הנאתן וביעורן שוה.

ובאמת דדבריו מדוייקים היטב בלשון המאירי [נדה שם] שכל דבריו באו לומר שקטף שמו 'פרי' - ולא הזכיר כלל תנאה דהנאתן וביעורן שוה, ובאמת שהמעיין בדברי הרשב"א בתשובה [ח"ז סימן שנ"ו] מפורש דמדמינן ערלה ושביעית בקטף לענין מה דחשיב פרי ומה לא חשיב כפרי – והיינו כנ"ל.

ועפי"ז ביאר הגרי"ד סולובייציק זצ"ל את שיטת הרמב"ם [פ"ה ה"י] במיני כבוסין – מובא בדברינו באמרות אברהם שביעית [ציונים והערות פרק ז' משנה א'] – שלכן יש קדושת שביעית אף בלי שהנאתן וביעורן שוה.

## בספק הירושלמי בשרף הפגין אי הו כפרי או לא.

והנה - בירושלמי [פ"א ה"ה - ח.] נסתפקו בטעמא דדוקא המעמיד בשרף הפגין אסור, האם היינו משום דשרף הפגין הוי פרי, או דכיון דהפגין הוו פרי גם השרף היוצא מהם אסור, שאם משתמש בו חשיב שנהנה מהפרי.

ומבואר בירושלמי דנפ"מ לענין העמדה בשרף פגי תרומה, והיינו דאם השרף עצמו נחשב פרי הרי הוא אסור לזרים גם בתרומה, אבל אם אינו נחשב פרי, ואסור בערלה משום שעי"ז נהנה מהפרי, א"כ בתרומה שאינה אסורה בהנאה אין איסור להעמיד בשרף הפגין, וכן איתא גם בירושלמי בשביעית [פ"ז ה"ב], עיי"ש בביאור הגר"א.

והעיר הגר"ח שמולביץ זצ"ל דנפ"מ בספק הירושלמי גם לענין ברכה, דאם נימא דשרף הפגין הוי פרי א"כ מברכין עליו בורא פרי העץ, אבל אם נימא דאינו פרי א"כ חשיב יוצא, ורק לענין ערלה אסור משום דחשיב שנהנה מהפרי וכנ"ל, אבל מ"מ הוא עצמו אינו פרי ומברכין עליו שהכל.

## במה שיש לדון דדילמא שרף הפגין יש להם דין זיעה בעלמא.

והנה בעיקר מה שדנו בירושלמי דדילמא שרף הפגין אינו פרי ומ"מ אסור כיון דנהנה מהפרי – יש לתמוה בזה טובא – וכבר עמד בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל, שאם אינו נחשב פרי הוי 'יוצא', ויהא מותר לגמרי משום דזיעה בעלמא הוא.

ואין לומר דשאני הכא דיוצא מהפרי בעודו מחובר לקרקע, דהא מיירי גם לענין תרומה, והתם יוצא מהפירות אחרי שנתלשו, ומשמע דדומיא דהכי בערלה אסור, ואמאי לא שרי מטעם זיעה בעלמא.

וביאר בזה דמתני' לא מיירי באיסור אכילה אלא באיסור הנאה, דאסור להעמיד בשרף הפגין משום דערלה אסורה בהנאה, וחשיב שנהנה מהפרי, ובזה ל"ש להתיר יוצא מטעם זיעה בעלמא, דמ"מ הנאה היא, ובאמת לגבי תרומה דאינה אסורה בהנאה מותר להעמיד אף בשרף הפגין, ובערלה דאסור הוא מטעם הנאה.

ובזה יישב את מה שהקשו התוס' בפסחים [כד: ד"ה אלא] אמאי אצטריך תרי טעמי להתיר משקין היוצאין מפירות ערלה חוץ מזיתים וענבים, דבגמ' בפסחים שם אמרי' דשרו משום דזיעה בעלמא נינהו, ובחולין [קכא.] ילפינן דין זה בגז"ש מביכורים ותרומה.

ולפי הנ"ל ניחא, דהכי נמי לגבי משקין היוצאין מפרי ערלה היה מקום לאסור משני טעמים, חדא דיש לדון דהמשקה עצמו נחשב פרי, ועל זה אמרו הטעם דזיעה בעלמא הוא ולא חשיב פרי, אבל מ"מ היה מקום לאסור המשקין מטעם הנאה, שאם משתמש בהם נמצא שנהנה מהפרי עצמו, ולזה איצטריך למילף מגז"ש שאין בו איסור הנאה.

# משנה ח

[ח] ענקוקלות והחרצנים והזגים והתמד שלהם קליפי רמון והנץ שלו קליפי אגוזים והגרעינים אסורים בערלה ובאשרה ובנזיר ומותרין ברבעי והנובלות כלם אסורות:

# רע"ב משנה ח

ענקוקלות - לשון נוטריקון ענבים דלקו תלת. כלומר שלקו קודם שהביאו שליש בישולן:

החרצנים - גרעינים שבתוך הענבים:

והזגים - הקליפות שבחוץ:

והתמד - שנתן מים על גבי שמרים או על גבי החרצנים והזגין, ויש בהם טעם יין:

והנץ שלהן - פרח שעל גבי הפטמא:

והגרעינין - גרעין של כל פרי כגון הגרעינים הנמצאים בתוך התמרים והזיתים והאפרסקים, וכיוצא בהן:

אסורים בערלה - דכתיב [ויקרא יט] את פריו את הטפל לפריו:

ומותרים ברבעי - שנטע רבעי אינו אסור בהנאה, אלא נאכל לבעלים בירושלים כמעשר שני. ואין מתקדש בקדושת מעשר שני אלא דבר הראוי לאכילה:

נובלות - פירות הנושרים מן האילן קודם גמר בישולן:

כולן אסורות - בין בערלה בין ברבעי בין באשרה בין בנזיר:

# ציונים והערות משנה ח

## בדברי הראשונים בטעמא דקליפין אסורים משום ערלה.

והנה בדין קליפין וגרעינין כתב הרא"ש כאן דטעמא דאסורים בערלה – "דרשינן את פריו לרבות הטפל לפריו" – ועיין בירושלמי להלן [פרק ג' ה"א] שהביאו דרשה זו.

אולם עיין ברא"ש בברכות [ל"ו:] דגרעינין לא צריך דרשה דפרי נינהו – וע"ע בתוס' [שם ד"ה קליפי] שכתב שיש להם ערלה וחייבים בברכת פרי העץ, ועיי"ש ברשב"א שחייבים בערלה מדין הטפל לפרי וכדברי הרא"ש כאן, וכל זה מתבאר בדברי הצל"ח בברכות שם – הביאו התוס' אנשי שם כאן על המשנה בקצרה, ויש לעיין דמנלן דהאי פרי וברכתו פרי העץ הא דילמא אינו אלא טפל לפרי וצ"ע, ועיין בשנות אליהו להלן [ריש פרק ג'] שהוכיח מהירושלמי הנ"ל שאין להם דין פרי מדאיצטריך לרבויי בתור טפל לפרי, וע"ע במשנה ראשונה שהקשה שמה ההוכחה דהוי פרי – הא דילמא אסור מצד שנחשב כהנאה מהפרי, וכל זה צ"ע.

ועיין בפירוש המשנה להרמב"ם שפירש באופן אחר – "ונאסרו בערלה קלפי רמון והנץ שלו, לא מפני שהן פרי, אלא מפני שהן ראוין לצביעה, ואסור לצבוע בערלה, אמרו בספרא לא יאכל, אין לי אלא שלא יאכל, מנין שלא יצבע ושלא יהנה, תלמוד לומר וערלתם ערלתו ערלים לרבות את כולם".

וכבר תמה בתוס' אנשי שם דלמה נייד מפירוש הסוגי' בברכות דמשמע מצד טפל לפרי אתינן עלה.

## חידוש בשיטת הרמב"ם דאיתרבו מיני צובעין אף שאינם בגדר פרי.

אולם הגר"ח שמולביץ זצ"ל הקשה על הרמב"ם עוד - דאף דפירות ערלה הראויים לאכילה אסורים בצביעה, מ"מ אין ללמוד מפסוק זה דאיכא ערלה בקליפי רמון שראוי רק לצביעה ולא לאכילה, די"ל דאין להם דין פרי וא"כ מעיקרא לא חיילא בהם איסור, והו"ל להרמב"ם לפרש דאסורים משום שומר לפרי, וצ"ע.

ויישב בזה, דדרשה זו של הספרא מובא בפסחים [כ"ב] ועיי"ש בתוס' שהקשו דלמה צריך קרא לאסור הנאת צביעה, הא לא גריעא משאר הנאות דאסורות בערלה, ותירצו דס"ד חזותא לאו מילתא היא. ותירוצם תמוה דהנידון בסוגיא בב"ק [קא.] אם חזותא מילתא היא, איירי לענין בגד שצבעוהו בקליפי ערלה האם טעון שריפה, וכן כשצבעוהו בשל שביעית האם טעון ביעור, וכן לענין דיני ממונות מה הדין כשצבע בגד של אחר, האם נחשב שיש בו שבח של בעל הצבע, אבל לענין מעשה הצביעה עצמו לכאורה פשוט שאסור, שהרי באותה שעה נהנה מהאיסור עצמו שהוא בעין, ואכתי קשה למה לי קרא לאסור צביעה.

וביאר שהרמב"ם בא ליישב קושיא זו, ומפרש דאה"נ דלאסור צביעה בפירות ערלה לא אצטריך קרא, ומה דיליף מהך קרא איסור צביעה, היינו שגם קליפי ערלה שאין בהם שימוש אכילה אלא צביעה בלבד, חל עליהם שם ערלה, ובלא זה לא היו נאסרים מדין שומר לחוד, דחפצא דערלה נתחדש רק בפרי עצמו, ורק מהך קרא ילפינן דדבר הראוי לשימוש צביעה חייל עליה שם חפצא דערלה מחמת שימוש צביעה.

## בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה לגבי הדין הנאה ברבעי – ובחקירת השער המלך בזה.

עיין היטב בלשון הרמב"ם בפירוש המשנה - וז"ל - "ונאסרו בערלה קלפי רמון והנץ שלו, לא מפני שהן פרי, אלא מפני שהן ראוין לצביעה ואסור לצבוע בערלה, אמרו בספרא לא יאכל, אין לי אלא שלא יאכל, מנין שלא יצבע ושלא יהנה, תלמוד לומר וערלתם ערלתו ערלים לרבות את כולם, ומותרין בנטע רבעי, מפני שאין נטע רבעי אסור בהנאה, אלא הוא כמעשר שני נאכל לבעליו כמו שביארנו במסכת מעשר שני, ולפיכך אין מתקדש בו אלא פרי הראוי לאכילה".

והנה בשער המלך [פ"י מאכלות אסורות הט"ז] חקר האם יש איסור הנאה ברבעי או רק איסור אכילה ותלה חקירה זו בספק בגדר איסור רבעי – אי הוי מצד המשך לערלה דאית ליה איסור הנאה או דהוי איסור חדש כעין מעש"ש ומותר בהנאה, והשער המלך תלה בזה עוד האם בעינן ביטול של א' ממאתיים כערלה [במקום שאין לו מתירין] או לא, דשיעור דא' ממאתיים הוא רק משום שכפל התורה איסורו אכילה והנאה כמבואר ברמב"ם ור"ש לגבי כלאים וערלה, והאריך בזה.

ומצד אחד דייק בלשון הרמב"ם שהבאנו כאן בפירוש המשנה דאסור רק באכילה ועוד שכתב הרמב"ם בהדי' דדינו כמעש"ש שאסור רק באכילה, ומאידך הביא את לשון התוס' בקידושין [ל"ה.] בשם ר"ת, דערלה בשנה רביעית יש לו היתר לאיסורו, ומבואר דהכל איסור אחד וכפשוטו אסור גם בהנאה, ועיין בלשון החינוך דערלה יש לו היתר לאיסורו בשנה הרביעית, ובביאור הלכה הביא דכן מבואר ברבינו יונה בשערי תשובה [ש"ג] דאסור גם בהנאה.

ועיין בחידושי סוגיות מה שהארכנו בזה והבאנו שהרמב"ם אזיל בזה לשיטתו להלן בפירוש המשנה [ריש פ"ב].

## תוספת ביאור בהנך ב' צדדים - איסור כערלה או מצווה כמעש"ש.

ונראה להוסיף בהנך ב' צדדים עוד:

דנראה שלפי הרמב"ם דאיכא איסור החדש כעין מעש"ש דאסור באכילה ומותר בהנאה, ונראה דיסוד החילוק אינו רק אי הוי איסור כהמשך לערלה או איסור חדש דומי' דמעש"ש אלא דלפי הרמב"ם יסוד האיסור אכילה מתחיל מצד זה שיש בה מצוות אכילה כמעש"ש והמצווה היא סיבת האיסור, לעומת ר"ת דמדמה לערלה ויסודו איסור בלי שייכות למצווה.

וזה מפורש ברמב"ם כאן בפירוש המשנה – מובא לשונו לעיל – שבתוך הדברים כתב "מפני שאין נטע רבעי אסור בהנאה, אלא הוא כמעשר שני נאכל לבעליו כמו שביארנו במסכת מעשר שני, ולפיכך אין מתקדש בו אלא פרי הראוי לאכילה" - הרי לנו דברים מפורשים דכל מה שנתקדש הפרי הוא מצד זה שהוא ראוי לאכילה כמעשר שני שנאכל לבעליו ועומד למצוותו.

והגרי"ז בכתבים לנזיר [ל"ד - בדברי רש"י] פירש דהיינו טעמא נמי למה ענבים שלקו לא הוי רבעי דאינו עומד לאכילה ויסוד דינא דמעש"ש מצד זה שעומד למצוותו.

וע"ד זה מבואר נמי בתורת זרעים [תרומות פ"ג מ"ט] דבמעש"ש נפסק ברמב"ם [פ"ג מעש"ש הי"א] ומקורו בירושלמי שפת שעיפשה ושמן שנפסל מאכילת אדם פקע מנה קדושתה, והיינו משום שתחילת קדושתה מחמת זה שעומד למצווה, וחידש התורת זרעים דכן דין הרבעי, ודו"ק - ועיין בדברינו להלן בחידושי סוגיות מה שהארכנו עוד בזה.

## סתירה ברע"ב בטעמא דקליפי רימונים דאסור בערלה ובדין רבעי בזה.

בדין קליפי רימון מצאנו סתירה ברע"ב, דכתב בפירושו במשנה כאן בטעמא דקליפי רימונים דאסור בערלה מצד "את לרבות את הטפל לפריו" והיינו כטעמו של הר"ש, ולפי"ז ברבעי היה צריך להתיר מצד דלא מרבינן את הטפל לפריו כמו שכתב הר"ש כאן.

אולם מאידך - כשהרע"ב בא לבאר למה ליכא רבעי - לא כתב מצד דלא מרבינן - אלא דכתב כהרמב"ם דלא איתרבי איסור הנאה ברבעי דבעינן דומי' דמעש"ש דעומד למצוותו, וכבר תמה בזה בתוס' אנשי שם דסותר משנתו בזה.

והביאור בזה על פי החקירה הנ"ל – אלא שנראה לחדש ששיטת הרע"ב דבאמת יש כאן שני דינים, והיינו דכל רבעי הוא המשך של ערלה ומצד זה היה צריך להיות אסור בקליפות מצד הריבוי של הטפל לפרי ואה"נ שרבעי אינו בכלל ריבוי זה, אכן אכתי קשה דסו"ס ערלה אסור מצד דראוי לצביעה בלי שייכות לריבוי של טפל לפרי ולמה ליכא דין זה ברבעי ועל זה הוצרך ליישב כנ"ל דרבעי אינו איסור הנאה רק דתלוי כולו במצוותו כעין מעש"ש – ובביאור הדברים עיין להלן בדברינו בחידושי סוגיות מה שהארכנו בביאור הדברים.

# משנה ט

[ט] רבי יוסי אומר נוטעין יחור של ערלה ואין נוטעין אגוז של ערלה מפני שהוא פרי ואין מרכיבין בכפניות של ערלה:

# רע"ב משנה ט

נוטעים יחור של ערלה - שהעץ מותר בהנאה. אבל לא האגוז שהוא פרי ואסור בהנאה. ומודה רבי יוסי שאם נטע והבריך והרכיב שהוא מותר דזה וזה גורם מותר:

בכפניות - יחור שיש בו כפניות, תמרים בעודן סמדר נקראים כפניות רבי יוסי לטעמיה דאמר הסמדר אסור מפני שהוא פרי. והלכה כמותו דמותר ליטע יחור של ערלה ואין הלכה כמותו שאוסר בכפניות:

# ציונים והערות משנה ט

## ב' פירושים של רש"י בהא דמודה ר' יוסי שאם נטע והבריך והרכיב שהוא מותר.

בדין אין נוטעין אגוז של ערלה – עיין בראשונים שהביאו מהסוגי' בע"ז [מ"ט] - שמודה ר' יוסי שאם נטע והבריך והרכיב שהוא מותר – והיינו מצד זה וזה גורם.

ויש בזה ב' פירושים של רש"י:

בלשון ראשון פירש רש"י – "אם הבריך או הרכיב יחור של ערלה באילן זקן, מותרים פירותיהן מיד אף על פי שלא מלאו להן שני ערלה, דזה וזה גורם מותר, וה"נ אמרינן בעלמא ילדה שסיבכה בזקנה בטלה".

והקשו בזה התוס' – "אין הנדון דומה לראיה, דההיא אפילו למ"ד זה וזה גורם אסור מותר - כיון שבטלה בזקנה וכן משמע לשון בטלה".

בלשון אחר פירש רש"י – "שאם נטע האגוז של ערלה שהוא איסור הנאה, ולכשיגדל ונעשה נטיעה הבריכה והרכיבה באילן דהיתר מותר, דאותן פירות שטוען אחר זמן באין נמי ע"י האילן של היתר" – והקשה על זה רש"י – "וקשיא לי בלא הבריך ובלא הרכיב נמי איכא זה וזה גורם אגוז דאיסור וקרקע דהיתר".

והתוס' כתבו שהעיקר כלשון זה – והוסיף – "שמה שהקשה בקונט' - אפי' לא הבריך והרכיב נמי - לא דק, דאין נקרא זה וזה גורם אלא כששניהם 'מענין אחד' כמו הברכת איסור באילן היתר ששניהם אילן, וכמו זבל נבייה וקרקע דלעיל, אבל אגוז וקרקע 'שני ענינים הם', ומה שפירש בלשון ראשון וכו'".

וכתב על זה בתוס' יו"ט כאן – "אבל נראה לי שדעת הרמב"ם כדעת רש"י שכתב בפ' עשירי מהל' מעשר שני, זה וזה גורם מותר וכו', שהרי גרם לצמוח הפרי האסור והארץ המותרת ע"כ - הרי ששני ענינים קרי להו זה וזה גורם, ומשום הכי השמיט הבריך והרכיב בנידן דידן" – ודו"ק.

## בגדר הדין זה וזה גורם, ובהא דמבואר דלכתחילה אין ליטוע.

והנה רבי יוסי התיר רק אי עבר ונטע - ומבואר דלכתחילה אין ליטוע - ועיין בתוס' בפסחים [כ"ו] דמבואר מהכא דכל ההיתר של זה וזה גורם אינו לכתחילה אלא בדיעבד.

ועיי"ש בר"ן [כא. מדפי הרי"ף] שג"כ דייק כן מדברי רבי יוסי – וביאר כנ"ל דאף אם זה וזה גורם מותר מ"מ לכתחילה אסור לנטוע – ובטעמא דמילתא כתב דהוי כמבטל איסור לכתחילה, ולמדנו מדבריו חידוש שהגדר בהיתר של זה וזה גורם הוא כעין ביטול, וזה כמש"כ הר"ן שם שהאיסור מתבטל בהיתר, ולכן אסור לעשות כן לכתחילה, וע"ע באבני מילואים [בשו"ת סי' ו וסי' ז] שהאריך בדיני זוז"ג ובדברי הר"ן הנ"ל דהיתר זוז"ג הוא מטעם ביטול.

ועיין עוד בחוות דעת [סי' צט סק"ח] שכתב לחדש דאיסורי הנאה אסור לבטלם מעיקר הדין, כיון דע"י הביטול הוא נהנה מהאיסוה"נ, שמרבה ומשביח את ההיתר.

וכעין זה כ' בעל החוו"ד בספרו מקור חיים [סי' תמג סק"ז] דגידולי איסור הנאה אסורים כיון שבאו לעולם מכח האיסור הנאה, וגם זה הוי כהנאה מהאיסור.

ועי' בפרי יצחק [ח"א סי' טו] שתמה עליו מהסוגיא בע"ז הנ"ל דמבואר שאם נטע אגוז של ערלה מותר משום זה וזה גורם, וע"ע בשער"י [ש"ג פכ"ה].

ועיין במנחת שלמה [ח"ב סימן נ"ח ס"ק צ"ז] שהעיר בדברי הר"ן דלמה לא כתב שהאיסור ליטוע את האגוז הוא מצד איסור הנאה – והיינו שכעת בנטיעה זו הוא נהנה בזה שיצמיח פירות, והיכח מהכא שבאופן שכוונתו שההנאה תהיה באופן המותר אינו נחשב כהנאה מאיסורי הנאה ומותר לכתחילה בהנאה זו.

## בדין "אין מרכיבין בכפניות של ערלה".

בדין "אין מרכיבין בכפניות של ערלה" – עיין היטב בר"ש שהן תמרים בעודן סמדר – והביא ממה דאמרינן לעיל בירושלמי – "מתניתין דרבי דאמר סמדר אסור מפני שהוא פרי - רבי יצחק שאל מאן אין מרכיבין כפניות של ערלה, רבי יוסי", אולם עיין בפירוש המשנה להרמב"ם שפירש באופן אחר – וכבר תמה עליו בשו"ת הרדב"ז [סימן מ"ד] מהירושלמי הנ"ל.

# מסכתא ערלה פרק ב

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc398306111) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc398306112) **<>** [**ציונים והערות משנה א**](#__RefHeading___Toc398306113) **<>** [בדין עולין באחד ומאה וצריך להרים.](#__RefHeading___Toc398306114) <> [בעיקר החידוש שיש בדימוע דין ודאי](#__RefHeading___Toc398306115) <> [תוספת דברים בזה.](#__RefHeading___Toc398306116) <> [ביאור עפ"י הנ"ל בדברי רש"י בתמורה דלשון 'דמעך' היינו תרומה.](#__RefHeading___Toc398306117) <> [בדין מזיק במדמע.](#__RefHeading___Toc398306118) <> [בגדר הדין הרמה.](#__RefHeading___Toc398306119) <> [בפלוגתת רש"י ותוס' אי מהני תשלומי דמיו בדין הרמה.](#__RefHeading___Toc398306120) <> [ישוב בקושי' רעק"א בשיטת הטור בתרומת מעשר של דמאי שמוכרה לכהנים.](#__RefHeading___Toc398306121) <> [בדין 'ומצטרפין זה עם זה'.](#__RefHeading___Toc398306122) <> [הערת הגר"ח על הרמב"ם בעיקר פלוגתת ת"ק ור"ש.](#__RefHeading___Toc398306123) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc398306124) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc398306125) **<>** [**ציונים והערות משנה ב**](#__RefHeading___Toc398306126) **<>** [חידוש הגר"ח שמולביץ זצ"ל בדין ערלה שנפלה למדומע](#__RefHeading___Toc398306127) **<>** [מה שיש לתמוה על הר"ש – שהרי לרבנן אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון תרומה שבו, וא"כ שפיר ראויה הערלה להצטרף עם החולין ולבטל את התרומה.](#__RefHeading___Toc398306128) <> [חידוש בגדר הדין מדומע שהכל נאסר מצד ודאי.](#__RefHeading___Toc398306129) <> [הוכחות הגר"ח שמולביץ זצ"ל לסיד זה.](#__RefHeading___Toc398306130) <> [מחדש שכל החידוש הזה אינו אלא כלפי אותה תערובת, ומיושב דברי הר"ש הכא.](#__RefHeading___Toc398306131) <> [דרך אחרת בכל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc398306132) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc398306133) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc398306134) **<>** [**ציונים והערות משנה ג**](#__RefHeading___Toc398306135) **<>** [במחלוקת הראשונים בדין ערלה מעלה את הערלה במאתיים - ובספק ביסוד דינא דרבעי, האם אסור בהנאה והאם הוא המשך לדין ערלה או איסור חדש.](#__RefHeading___Toc398306136) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc398306137) **<>** [**משנה ה**](#__RefHeading___Toc398306138) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc398306139) **<>** [**ציונים והערות משנה ד**](#__RefHeading___Toc398306140) **<>** [בחקירת הפר"ח בגדר דין מחמץ – דלאו משום נותן טעם אתינן עלה – מקור מהרמב"ם כאן.](#__RefHeading___Toc398306141) <> [ראיות הפר"ח ממשנה זו.](#__RefHeading___Toc398306142) <> [בדברי הגר"ח דמחלק בין מחמץ לנותן טעם.](#__RefHeading___Toc398306143) <> [ראיות מהראשונים דמדמי מחמץ לנותן טעם.](#__RefHeading___Toc398306144) <> [במה שיש לדון אם מחמץ ומתבל הוא דין דאורייתא](#__RefHeading___Toc398306145) <> [דין מחמץ בטומאה.](#__RefHeading___Toc398306146) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc398306147) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc398306148) **<>** [**משנה ז**](#__RefHeading___Toc398306149) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc398306150) **<>** [**ציונים והערות משנה ו ומשנה ז**](#__RefHeading___Toc398306151) **<>** [ביאור המשנה.](#__RefHeading___Toc398306152) <> [פלוגתת הראשונים בדין מחמץ במין במינו](#__RefHeading___Toc398306153) <> [דברי האחרונים בשיטת הרמב"ם בדין מחמץ במין במינו.](#__RefHeading___Toc398306154) <>

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc398306155) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc398306156) **<>** [**משנה ט**](#__RefHeading___Toc398306157) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#__RefHeading___Toc398306158) **<>** [**ציונים והערות משנה ח ומשנה ט**](#__RefHeading___Toc398306159) **<>** [ביאור המשנה.](#__RefHeading___Toc398306160) <> [בדברי הפמ"ג ורעק"א בזה.](#__RefHeading___Toc398306161) <> [במה שיש לדון דטעם פגום בתרומה מותר.](#__RefHeading___Toc398306162) <>

[**משנה י**](#__RefHeading___Toc398306163) **<>** [**רע"ב משנה י**](#__RefHeading___Toc398306164) **<>** [**ציונים והערות משנה י**](#__RefHeading___Toc398306165) **<>** [פלוגתת רש"י ור"ת בשנים ושלשה שמות ממין אחד.](#__RefHeading___Toc398306166) <> [ביאור הדין - אסור ומצטרפין.](#__RefHeading___Toc398306167) <> [דברי הרמב"ם בפירוש המשנה – "תבלין".](#__RefHeading___Toc398306168) <> [משנה יא](#__RefHeading___Toc398306169) **<>** [רע"ב משנה יא](#__RefHeading___Toc398306170) **<>** [משנה יב](#__RefHeading___Toc398306171) **<>** [ציונים והערות משנה יא ומשנה יב.](#__RefHeading___Toc398306172) **<>** [זה וזה גורם.](#__RefHeading___Toc398306173) <> [זוז"ג באיסורי אכילה.](#__RefHeading___Toc398306174) <> [במה שיש להסתפק בשיטת רבנן כשנפל ההיתר תחילה וקדם וסילק את ההיתר ואח"כ נפל האיסור.](#__RefHeading___Toc398306175) <>

[**משנה יג**](#__RefHeading___Toc398306176) **<>** [**רע"ב משנה יג**](#__RefHeading___Toc398306177) **<>** [**ציונים והערות משנה יג**](#__RefHeading___Toc398306178) **<>** [בדברי הראשונים במשנה.](#__RefHeading___Toc398306179) <> [במה שיש לדון בטומאה בלועה.](#__RefHeading___Toc398306180) <>

[**משנה יד**](#__RefHeading___Toc398306181) **<>** [**רע"ב משנה יד**](#__RefHeading___Toc398306182) **<>** [**משנה טו**](#__RefHeading___Toc398306183) **<>** [**רע"ב משנה טו**](#__RefHeading___Toc398306184) **<>** [**ציונים והערות משנה יד ומשנה טו**](#__RefHeading___Toc398306185) **<>** [ביאור החידוש במשנה כאן.](#__RefHeading___Toc398306186) <> [ביאור החידוש בתבלין ושאור.](#__RefHeading___Toc398306187) <>

[**משנה טז**](#__RefHeading___Toc398306188) **<>** [**רע"ב משנה טז**](#__RefHeading___Toc398306189) **<>** [**משנה יז**](#__RefHeading___Toc398306190) **<>** [**רע"ב משנה יז**](#__RefHeading___Toc398306191) **<>** [ציונים והערות משנה טז משנה יז](#__RefHeading___Toc398306192) **<>** [במה שיש לדון לפי הראשונים דפליגי בהך פלוגתא דלעיל.](#__RefHeading___Toc398306193) <> [דברי הרמב"ם בפירוש המשנה.](#__RefHeading___Toc398306194) <> [ביאורו של התוס' יו"ט בדברי הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc398306195) <> [האם מיירי שנתבשלו כל השלש חתיכות בבת אחת עם חתיכות חולין או דה"ה כשכל אחד נתבשל לבדו עם חתיכות חולין.](#__RefHeading___Toc398306196) <> [עוד בדברי הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc398306197) <> [דברי האור שמח והתורת זרעים בביאורם לדברי הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc398306198) <> [במה שהרמב"ם דקדק במשנה דאו או קתני ולא שייך למשניות הקודמות.](#__RefHeading___Toc398306199) <>

# משנה א

[א] התרומה ותרומת מעשר של דמאי החלה והבכורים עולים באחד ומאה ומצטרפין זה עם זה וצריך להרים הערלה וכלאי הכרם עולים באחד ומאתים ומצטרפין זה עם זה ואין צריך להרים ר' שמעון אומר אינן מצטרפין רבי אליעזר אומר מצטרפין בנותן טעם אבל לא לאסור:

# רע"ב משנה א

התרומה. עולין באחד ומאה - אם נפלה סאה אחת מאלו במאה סאין של חולין בטלה ומותרים לזרים. בפחות ממאה, הכל אסור לזרים. ומפקינן לה מדכתיב גבי תרומת מעשר (במדבר יח) את מקדשו ממנו מה שהורם ממנו אם חזר לתוכו מקדשו דהיינו צ"ט דממאה הפריש עשרה למעשר ומעשרה אחת לתרומת מעשר:

ומצטרפין זה עם זה - אם נפלה סאה אחת מכולן לפחות ממאה חולין מקדשתן. ובהא מודו כולי עלמא דמצטרפין, דשם אחד נינהו וכולהו מקריין תרומה דבחלה כתיב (שם טו) חלה תרימו תרומה ובכורים נמי אקרו תרומה דאמר מר ותרומת ידך אלו בכורים דכתיב בהו (דברים כו) ולקח הכהן הטנא מידך:

וצריך להרים - הסאה שנפלה ולתת אותה לכהן, והשאר מותר לזרים. ואף על גב דבערלה וכלאי הכרם דחמירי טפי א"צ להרים והאיסור עצמו בטל שאני תרומה דיש לה בעלים וצריך להרים מפני גזל השבט אבל בכל שאר איסורים דלא שייך בהו דין גזל כשהן מתבטלין א"צ להרים:

עולין באחד ומאתים - דגבי תרומה כתיב מלאה, (שמות כב) מלאתך ודמעך לא תאחר, ובכלאי הכרם כתיב מלאה (דברים כב) פן תקדש המלאה מה מלאה האמור להלן עולה, כדילפינן מאת מקדשו ממנו, אף כאן עולה. ולפי שכפל אסורו שהוא אסור בהנאה כפלו עלייתו וצריך מאתים. וערלה ילפינן לה מכלאים לפי שהיא אסורה בהנאה כמותן:

ומצטרפין זה עם זה - ערלה וכלאי הכרם מעורבין יחד שנפלו לתוך היתר, מצטרפין לאסור ביבש עד מאתים, ובלח בקדרה בנותן טעם:

אינן מצטרפין - אפילו לאסור הקדרה בנותן טעם, כיון דשני שמות נינהו. אלא אם יש בקדרה לבטל טעם הערלה בפני עצמן, וטעם כלאי הכרם בפני עצמן, הכל מותר:

מצטרפין בנותן טעם - שצריך בקדרה בלח כדי לבטל טעם שתיהן יחד:

אבל לא לאסור - ביבש, שא"צ שיהיה בהיתר מאתים כנגד שתיהן. והלכה כת"ק:

# ציונים והערות משנה א

## בדין עולין באחד ומאה וצריך להרים.

בדין תרומה ותרומת מעשר 'עולים באחד ומאה' – הביאור בזה שאם נפלה סאה אחת מאלו במאה סאין של חולין, בטלה ומותרים לזרים, אבל בפחות ממאה הכל אסור לזרים. – וזה הדין מדומע.

והמקור לדין זה של מדומע הביאו הראשונים כאן ממה שכתוב בתרומת מעשר – "את מקדשו ממנו" - מה שהורם ממנו אם חזר לתוכו מקדשו, והיינו שהשיעור שתמיד מרימים מתוך טבל של מאה סאה היינו א' תרומת מעשר וצ"ט חולין, שהרי ממאה הוא מפריש עשרה למעשר, ומעשרה למעשר הוא מפריש אחת לתרומת מעשר, הרי א' ממאה והכא שנינו שהך שיעור מקדשו אי חזר לתוך הטבל.

אולם אף שבנפל לתוך מאה כבר בטל – אבל יש עדיין דין שרק עולה באחד ומאה אחרי הרמה של סאה אחת ואז מותר לזרים, – וזה הדין של 'צריך להרים' השנוי כאן, ובערלה וכלאי הכרם ליכא דין הרמה – אף דחמירי טפי – וזה משום דשאני תרומה דיש לה בעלים וצריך להרים מפני 'גזל השבט' אבל בכל שאר איסורים דלא שייך בהו דין גזל כשהן מתבטלין וא"צ להרים.

## בעיקר החידוש שיש בדימוע דין ודאי

בעיקר דין דימוע – עיין היטב בתוס' בנדה [מ"ז ד"ה אתי דימוע דרבנן ומפקע חלה דרבנן] שהוכיחו האחרונים שיש בזה ב' חידושים נפרדים, א] החידוש הראשון הוא מה שהתרומה עצמה לא בטילה ויתכן שדין זה הוא מה"ת, ונאסר לזרים מה"ת, ב] החידוש השני הוא מה שהחולין שבתערובת נהיה לתרומה, וזה פוטר מחלה ולעולם דין זה הוא מדרבנן, ונקטו שכל הדין הוא דין דרבנן, אולם עיין ברש"י במנחות [ע"ז: ד"ה מדמעת] דמשמע שזה מה"ת, וכבר העיר בזה רעק"א בגליון הש"ס בב"מ [נ"ג.], וע"ע ברש"י בפסחים [מ"ד. ד"ה מקום מגעו] שג"כ משמע שזה מה"ת, אכן בתוס' בנזיר [ל"ו. ד"ה ה"ג רש"י] מקשה שזה מדרבנן.

וע"ע לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ו'] חידוש גדול מהגר"ח שמולביץ זצ"ל לחלק בדין ודאי בין כלאים לתרומה אי הוי ב' דינים או דין אחד.

ובעיקר החידוש שדין זה הוא דין ודאי – כן מבואר נמי בתוס' ביבמות [פ"ב. ד"ה שתי] – עיי"ש בקוה"ע [סימן ס' ס"ק ד'] שיש נפ"מ בין הב' דינים לגבי חזקת היתר, וכן מבואר נמי בכמה ראשונים, עיין בזה בחידושי רבינו דוד בפסחים [ל"ז ד"ה והמדומע] דג"כ מפורש כן, ועיין היטב ברשב"א בפסקי חלה [שער ג' [[135]](#footnote-136) - ד"ה הנוטל] ובמאירי חלה [פרק א' משנה ח'] דנמי מבואר יסוד זה שכתבו שהתרומה וחלה בתערובת פטורים לגמרי ולא נגררין אחרי רב עיסה אחרת עיי"ש היטב הסברא בזה, וע"ע באחרונים בחידוש זה – עיין עונג יו"ט [סימן פ"א ד"ה מ"מ], ובשערי יושר [שער ב' פרק י"א] שכולם למדו כן בביאור התוס' ביבמות הנ"ל, וע"ע באבני נזר [יו"ד - סימן תי"ז].

ובעיקר חידוש זה עיין עוד בחלת לחם [סימן ב' ס"ק ב'] שרצה לחדש שכהן שאוכל דימוע דמברך ברכה, והיינו שנהיה ממש לתרומה ולא רק חשש בעלמא לחשוש לתרומה שבתערובת.

## תוספת דברים בזה.

וע"ע בכל הנ"ל בדברינו באמרות אברהם תרומות [בציונים והערות פרק ד' משנה ז' / פרק ה' משנה א' ומשנה ו'] שהארכנו עוד בזה.

וע"ע להלן בציונים והערות [משנה ב'] שהבאנו ראיות נוספות ליסוד זה הגר"ח שמולביץ זצ"ל – וחידש חידוש גדול בעיקר הגדרה זו.

## ביאור עפ"י הנ"ל בדברי רש"י בתמורה דלשון 'דמעך' היינו תרומה.

והנה - עיין ברש"י בתמורה שכתב שלשון 'דמעך' בפסוק הוא לשון תרומה כיון שיש בו דין דימוע [ובפירושו על התורה כתב רש"י שלא יודע מה לשון זה], ותמהו עליו התוס' שהרי דימוע הוא מדרבנן, ובהגהות הגר"א כתב דכשאין בו שיעור ק' אז הדימוע הוא מה"ת, וכנראה דכוונתו לתערובת בלי ביטול כלל והיינו חד בחד, אכן זה תמוה, שהרי ממילא אסור בכל דיני התורה ואין זה חידוש דווקא בתרומה - ולמה תרומה מיקרי 'דמעך' מחמת זה.

ותירץ הגרי"ד זצ"ל דנפ"מ דבתרומה התערובת נעשית לודאי תרומה, ונפ"מ דלא מוקמינן על חזקה, ופטור חלה ועוד, וזה לשון דמעך, ויתכן א"כ שהמקור לעיקר הך חידוש שהתערובת נעשית ממש לתרומה נלמד מהלשון דמעך, ודו"ק.

אכן יש כאן חידוש גדול בדברי הגרי"ד – הרי התוס' בנדה הבינו שיתכן שעיקר הדין דלא בטל בק' הוא דאורייתא והדין שנעשית כודאי הוא דין דרבנן, אכן הכא נתחדש איפכא, דלרש"י לעולם עיקר הדין מדומע דלא בטל בק' הוא מדרבנן, ורק מה שנעשה כודאי כל היכא שלא בטל שזה מה"ת, וזה חידוש.

## בדין מזיק במדמע.

והנה מצאנו בריש ב"ק דמדמע הוא אחד מהכ"ד אבות מזיקין, והגר"ש רוזובסקי זצ"ל [סימן ה' ס"ק ה'] יצא לדון דיתכן שאין דין מזיק בספק שעליו להחמיר לחשוש לאיסור דהחפצא לא הוזק, ויישב על פי הנ"ל דמדומע הוא דין ודאי, ודן שם עוד דאי הכל מדרבנן אז יתכן שלפי רש"י ליכא דינים דרבנן בהנך כ"ד אבות, אכן יתכן דאדרבה - הרי רש"י לשיטתו למד דדין מדומע הוא דין תורה, ויתכן עוד דאף אי נימא שזה מדרבנן אכן נוסיף כהגר"א עפ"י הסבר של הגרי"ד הרי יש לדון דאולי זה מיקרי דאורייתא – ודוק – ואולי איירי במדומע של חד בתרי, ויש לעיין.

ובעיקר האי מילתא דשייך מזיק בדימוע – עיין במשנת ר"א ב"ק [סימן ג' ס"ק ח'] שכתב שזה הוכחה לחידוש הנ"ל דנעשה ממש לתרומה, ודומה למטמא, ודן שם בדין מנסך שאינו כן.

## בגדר הדין הרמה.

והנה – הבאנו לעיל דהא דבתרומה שנפלה למאה צריך להרים דהיינו מחמת גזל השבט – והר"ש הביא את המקור מהירושלמי, והוסיפו שם דמהאי טעמא כל תרומה שאין הכהנים מקפידים עליה כגון הכליסין והחרובין והשעורין שבאדום – בכה"ג א"צ להרים.

ועיין בשערי יושר [שער ג' פרק י"א – עמוד קפ"ד] שיצא לדון האם כל החידוש שנתחדש במדומע שזה דין ודאי – האם גדר זה קיים גם כשיש כבר שיעור ביטול, אלא דאסור מחמת זה שעדיין לא היתה הרמה – ועיין בכל זה בדברינו באמרות אברהם תרומות [ציונים והערות פרק ה' משנה ח'] שהבאנו מה.

## בפלוגתת רש"י ותוס' אי מהני תשלומי דמיו בדין הרמה.

והנה – נתבאר שהטעם שצריכים להרים – היינו מחמת הדין גזל השבט – ויש לדון האם זה בדווקא שצריך להרים ממש, או דמהני גם לשלם דמי התרומה לכהנים, די"ל דכיון דכל חיובו הוא משום גזל השבט א"כ כשמשלם דמים לכהנים מתקן הגזל.

ובדין זה נחלקו רש"י ותוס' בבכורות [כב:], דרש"י שם [ד"ה תעלה] ס"ל דיכול ליתן דמי אותה סאה לכהנים אם ירצה וסגי בזה, והתוס' [שם ד"ה תעלה] פליגי וס"ל דאף דעיקר התקנה היא משום גזל השבט מ"מ אינו יכול לפטור עצמו בדמים, אלא חייב להרים סאה אחת, ויש בה קדושת תרומה.

והתוס' שם הוכיחו כשיטתם, דהנה, גם בסאה של הרמה יש בו דין מדומע ואוסרת את כל התערובת – והיינו כשנופלת לתערובת אחרת, ובדין דימוע דידיה נחלקו ר' אליעזר ורבנן אם הסאה המורמת מדמעת לפי כולה כמו הדין דימוע של תרומה ודאי או שהיא רק מדמעת לפי חשבון, אולם הא מהית מוכרח מכל זה דכו"ע מודו שיש בה קדושה – אלא דנחלקו מה הדינים של הקדושה ביחס לדימוע, והקשו התוס' דאי נימא כרש"י דיכול לפטור עצמו אפי' בדמים, א"כ גם אם הרים סאה מהתערובת ונתנה לכהנים - בדין הוא שלא תהא בה קדושה. וממה שהיא קדושה כתרומה ע"כ דמוכרח דאיכא חיוב להרים דווקא סאה מהתערובת, ולא הוי חוב ממון בעלמא – ועיין בהערה [[136]](#footnote-137) מה שיש לצדד בזה ליישב שיטת רש"י.

## ישוב בקושי' רעק"א בשיטת הטור בתרומת מעשר של דמאי שמוכרה לכהנים.

הנה - דעת הטור [יו"ד סוף סי' שלא] דהלוקח פירות מעם הארץ שפירותיו דמאי דחייב להפריש מהם תרומת מעשר, אכן הדין בזה הוא דרשאי למוכרה לכהן בדמים.

ועיין בתוס' רעק"א כאן ובשער המלך [הל' מעשר פ"ט ה"ב] שהקשו מהמשנה כאן דהתרומה ותרומת מעשר של דמאי עולה באחד ומאה וצריך להרים, ומבואר בירושלמי דטעמא משום גזל ממון השבט.

ולפי"ד הטור דתרומת מעשר של דמאי רשאי למוכרה לכהנים משום דהממע"ה, קשה אמאי כשנפלה למאה צריך להרים, הרי איסור התרומה כבר נתבטל, וגזל השבט אין כאן, שהרי גם לפני שנתערבה בחולין אין הכהנים יכולים לתבוע ממנו את התרומת מעשר, ורשאי למוכרה להם.

ובאמת דכמו כן יש להקשות אליבא דכו"ע, דהיכא דהתרומה שייכת לו, כגון שנפלה לו בירושה מאבי אמו כהן, או כהן שיש לו פירות תרומה ונתערבו במאה חולין, אמאי צריך להרים, הא אין כאן גזל השבט כיון שהכל שלו – ועיין בתפארת ישראל [בועז ס"ק ב'].

ועיין במעשה חושב על השער המלך [שם] שתירץ עפי"ד התוס' בבכורות [כב: ד"ה תירום], דבתרומות [פ"ה מ"ב] תנן דלר"א סאה תרומה טמאה שנפלה למאה חולין טהורים תירום ותישרף, והקשו התוס' דכיון דהא דצריך להרים הוא משום גזל השבט אמאי צריך להרים בכה"ג דאסורה לאחר הרמה, הא אין כאן גזל השבט.

ותירצו דלא פלוג רבנן, והיינו דאף דטעם התקנה לחייב בהרמה הוא משום גזל השבט, מ"מ חייב בזה אף כשאין מזה נפ"מ לכהנים. ומיושבים גם דברי הטור, דאע"ג דתרומת מעשר של דמאי מוכרה לכהנים וליכא גזל השבט, מ"מ חייב בהרמה, וגם היכא דהתרומה קנויה לו ואין כאן הפסד ממון השבט מ"מ צריך להרים.

עכ"פ כל זה דלא כשיטת רש"י בבכורות הנ"ל דס"ל דיכול גם ליתן דמים, דלפמ"ש הטור דתרו"מ של דמאי מוכרה לכהן קשה אמאי צריך להרים, הרי גוף התרומה בטלה במאה ואינה אסורה, ומה דצריך להרים הוא מחמת ממון הכהנים, ולכן יכול לפטור עצמו גם בדמים, והכא דליכא הפסד ממון לכהנים כיון שיכל למוכרה להם אמאי צריך להרים.

וע"ע בתוס' רעק"א בדמאי [פ"ג מ"א ס"ק כ"ד] שהוכיח עוד דלא כהטור מהתוס' בברכות שיש דין פוטר ממונו בממון כהן באיסור להאכיל דמאי לחיל המלך.

## בדין 'ומצטרפין זה עם זה'.

בדין ומצטרפין זה עם זה – ביאר הר"ש דהיינו 'לאסור', והיינו שאם בין כולן יש יותר מסאה שנפל לק' נדמע הכל אף על פי שבאחד מהן אין סאה, ואף דר' שמעון חולק להלן, אבל הכא מודה ר' שמעון דכולהו איקרו 'תרומה' ו'שם אחד' להם ולא דמי לערלה וכלאי הכרם שהן ב' שמות, וחלה נמי איקרי תרומה דכתיב 'חלה תרימו תרומה', וכן בכורים כדדרשי' ביבמות [ע"ג:] ותרומת ידך אלו בכורים דכתיב בהו ולקח הכהן הטנא מידך.

## הערת הגר"ח על הרמב"ם בעיקר פלוגתת ת"ק ור"ש.

והנה בעיקר מה דפליגי ת"ק ור"ש בערלה וכלאי הכרם דעולין באחד ומאתים ומצטרפין זה עם זה וכו' ר"ש אומר אינן מצטרפין – הרי מבואר בירושלמי דת"ק הוא ר"מ דאמר דכל איסורין שבתורה מצטרפין ללקות עליהן בכזית משום לא תאכל כל תועבה, ואם נימא דזהו ג"כ טעמא דת"ק בהך דשאור ותבלין להלן משנה [ט' וי'] - א"כ הא נמצא דבכל גווני אין שני איסורין מצטרפין לאסור תערובתן, אלא דטעמא דרבנן הוא משום דכולהו חשובין חד איסורא דלא תאכל כל תועבה, ולפי זה - לפי מה דקי"ל דאין שני איסורין מצטרפין לענין מלקות וכמו שפסק הרמב"ם [פ"ד ובפי"ד מאכלות אסורות], וא"כ צריך להיות הכא הלכה כר"ש דאינן מצטרפין גם לאסור תערובתן, כיון דלא קי"ל כר"מ בהך דלא תאכל כל תועבה – כך העיר הגר"ח על הרמב"ם [מעשה"ק פרק י].

ותמה בזה שהרי הרמב"ם [פט"ו מאכלות אסורות הי"ד] פסק להדיא דערלה וכלאי הכרם מצטרפין זה עם זה, וכן פסק נמי [פט"ז שם] דשאור ותבלין של תרומה ושל כלאי הכרם מצרפין זה עם זה ביש בין שניהם כדי לחמץ ולתבל לענין שלא יבטלו משום דינא דכל המחמץ ומתבל לא בטיל, ומבואר דס"ל דהנך שתי פלוגתות אינן תלויות כלל זה בזה.

# משנה ב

[ב] התרומה מעלה את הערלה והערלה את התרומה כיצד סאה תרומה שנפלה למאה ואחר כך נפלו שלשה קבין ערלה או שלשה קבין כלאי הכרם זו היא שהתרומה מעלה את הערלה והערלה את התרומה:

# רע"ב משנה ב

התרומה מעלה את הערלה - מצטרפת עם החולין לבטל את הערלה. וכן הערלה מצטרפת עם החולין לבטל את התרומה:

שנפלה למאה - לאו דוקא מאה אלא פחות ממאה, דאילו מאה ממש עולה ולא בעי צירוף אלא ה"ק התרומה שנפלה לחולין ונעשה הכל מאה:

ואח"כ נפלו שלשה קבין של ערלה - סתם מתניתין כר' יהושע דאמר בפ"ק דתרומות דתרומה עולה במאה ועוד הלכך כשנפלה סאה של תרומה לצ"ט של חולין, וחזרו ונפלו שם שלשה קבין של ערלה ומצטרפין עם החולין, שנמצאו שם צ"ט ועוד שלשה קבין חולין, הרי סאה של תרומה בטלה במאה ועוד. אי נמי מצינן לאוקמה כר' אליעזר דהלכתא כוותיה דאמר תרומה עולה באחד ומאה וכגון שנפלה סאה של תרומה לתוך צ"ט סאין וחצי סאה של חולין ושלשה קבין הללו של ערלה שהוא חצי סאה מצטרפין עם החולין להשלים לשיעור מאה של חולין כדי שתעלה באחד ומאה:

זו היא שהתרומה מעלה את הערלה - שאותה סאה של תרומה נצטרפה עם החולין להשלים מאתים חצאי סאין, להעלות שלשה קבין של ערלה באחד ומאתים:

והערלה את התרומה - דשלשה קבין של ערלה שהן חצי סאה, נצטרפו עם החולין לבטל סאה של תרומה באחד ומאה. דכשנפלה סאה לתוך צ"ט וחצי נאסרו, וכשחזר ונפל שם שלשה קבין ערלה או כלאים, הותרו:

# ציונים והערות משנה ב

# חידוש הגר"ח שמולביץ זצ"ל בדין ערלה שנפלה למדומע

## מה שיש לתמוה על הר"ש – שהרי לרבנן אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון תרומה שבו, וא"כ שפיר ראויה הערלה להצטרף עם החולין ולבטל את התרומה.

שנינו במשנה – "התרומה מעלה את הערלה והערלה את התרומה, כיצד, סאה תרומה שנפלה למאה ואח"כ נפלו שלשה קבין ערלה ושלשה קבין כלאי הכרם, זו היא שהתרומה מעלה את הערלה והערלה את התרומה.

והנה הר"ש הביא דברי הירושלמי [פ"ב ה"ב יב:] דלא מיירי בנפלה לתוך מאה חולין, דא"כ כבר בטלה התרומה בחולין, אלא שנפלה לתוך צ"ט חולין ונדמעו.

וכ' הר"ש, דהא דהתרומה מצטרפת עם החולין להתיר את הערלה, לא שיהא מותר לזרים, שהרי כבר נדמעו, אלא להתיר התערובת לכהנים, וכוונת המשנה ללמדנו דאע"פ שאסורין משום מדומע מ"מ התרומה מעלה את הערלה, דאיסורין מבטלין זה את זה.

ותמה בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל - שלכאורה דבריו תמוהים, דבתרומות [פ"ה מ"ו] פליגי רבנן ור"א בסאה תרומה שנפלה לפחות ממאה ונדמעו ואח"כ נפל מהמדומע למקום אחר, דר"א ס"ל דמדמעת כתרומה ודאי, ורבנן ס"ל דאינה מדמעת אלא לפי חשבון. ומבואר בר"ש שם, דלרבנן גם החולין שבמדומע מצטרפין עם החולין שנפל לתוכם, ואם יש מאה בכל התערובת כנגד התרומה הרי היא בטלה.

ולפי"ז תמוה מש"כ הר"ש כאן דאין הערלה מצטרפת לבטל את התרומה ולהתיר התערובת לזרים כיון שכבר נדמעו החולין, וקשה הא לרבנן אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון תרומה שבו, וא"כ שפיר ראויה הערלה להצטרף עם החולין ולבטל את התרומה, וכמו בכל דוכתא דאיסורין מבטלין זה את זה, ששני האיסורים בטלים כיון שכל אחד מהם מצטרף לבטל את חבירו. ובר"ש משמע דאין הערלה מצטרפת לחולין לבטל את התרומה כיון דכבר נעשה הכל מדומע, והדברים צ"ב.

ועי' בתוס' רעק"א למשניות ובמשנה ראשונה כאן שנראה מדבריהם דפשיטא להו דמיירי אף היכא דעם הערלה איכא מאה כנגד התרומה, ואליבא דרבנן דאין המדומע מדמע לפי חשבון, ואפ"ה אין הערלה מצטרפת לבטל את התרומה [[137]](#footnote-138), וצ"ע הטעם לזה.

## חידוש בגדר הדין מדומע שהכל נאסר מצד ודאי.

וביאר בזה על פי היסוד הידוע בגדר דין מדומע, על פי התוס' בנדה [מז.] דאמרי' בגמרא דמדומע פטור מן החלה אם חיובה הוא רק מדרבנן, דאתי דימוע דרבנן ומפקע חלה דרבנן, ומבואר בתוס' שם [ד"ה אתי] דאין זה הפקעה בעלמא מדרבנן שפטרוהו מחיוב חלה, אלא הגדר בזה הוא דגם החולין שבתערובת נעשים כתרומה, ומה"ט פטורים מן החלה – ועיין בציונים והערות לעיל [משנה א'] שהארכנו להביא הרבה מקורות לעיקר גדר זה.

## הוכחות הגר"ח שמולביץ זצ"ל לסיד זה.

והגר"ח שמולביץ זצ"ל הביא הוכחות נוספות ליסוד זה – וכדלהלן:

יסוד זה מוכח ממתני' בטבול יום [פ"ג מ"ד] דלר"י ור"ש עיסת מדומע נפסלת ע"י טבו"י, ומשמע דטבו"י פוסל את כולה, ולא אמרי' דנפסלת רק לפי חשבון, וע"כ הוא מטעם הנ"ל דמדרבנן חייל שם תרומה על כל התערובת.

עוד הוכיח כן ליישב את קושית השב שמעתתא [ש"ג פ"ז], דהש"ש כתב דבספק אם נאסר הדבר מחמת שנתערב בו איסור ל"ש לאוקמי על חזקת היתר, כיון שלא נשתנה דינו מהיתר לאיסור, וכל איסורו מחמת האיסור המעורב בו. והקשה ע"ז מהא דאמרי' בעירובין [לו.] דבספק אם נדמעו חולין בתרומה מכשיר ר' יוסי, ומשמע שם דהוא משום שהחולין בחזקת היתר, וקשה דהא הצד לאסור הוא משום תערובת התרומה, וא"כ אינו נגד חזקת ההיתר.

ולפי הנ"ל ניחא, דאם נימא דנתערבה שם תרומה נשתנה גם דין החולין לאיסור, דכל התערובת נעשית כתרומה, ולכן יש להתירם משום דמוקמינן להו בחזקת היתר שלא נעשו מדומע.

עוד הוכיח כן ליישב בזה קושית הגרש"ש בשערי יושר [ש"א פ"ט ופ"י], שתמה על המבואר בגיטין [נג.] דמדמע חייב מן התורה למ"ד היזק שאינו ניכר שמיה היזק, הרי לא נשתנה עצם דין הפירות הכשרים, אלא אסור לאוכלם משום שמעורבים הם עם האיסור, ואין ידוע מה ההיתר ומה האיסור, ובכה"ג אין זה נחשב מזיק, ואמאי חייב. ועי"ש [בפרק י] שתירץ דמיירי בדבר לח, שא"א לאכול ההיתר בלא האיסור, ונחשב שהזיק גם את ההיתר. ולפי המבואר א"צ לזה, ומיושבת קושית הגרש"ש בפשיטות, דכיון שע"י הדימוע חל על כל התערובת איסור מדרבנן בתורת ודאי, וכמ"ש דמה"ט פטורה תרומתו מחלה, ודאי אף כשמערב פירות בפירות חשיב מזיק, כיון שע"י העירוב חל אף על ההיתר איסור לזרים.

## מחדש שכל החידוש הזה אינו אלא כלפי אותה תערובת, ומיושב דברי הר"ש הכא.

והנה לפי"ז צריך ביאור מאי טעמא דרבנן דס"ל דאין המדומע מדמע אלא לפי חשבון, דכיון דמדרבנן נעשית כל התערובת כתרומה, ומה"ט דינה כתרומה להיפטר מחלה ולהיפסל בטבו"י, היה ראוי שתדמע כתרומה ודאי כדס"ל לר"א [[138]](#footnote-139).

וצ"ל בטעמא דרבנן, דס"ל דכל מה שנתנו חכמים לכל המדומע דין תרומה, הוא רק כלפי אותה התערובת, דלגבי כל הדינים הראויים לחול על התערובת אמרי' דהויא כתרומה ודאי, ולכן פטורה מן החלה וטבו"י פוסלה, אבל ביחס לתערובת אחרת דנים את התערובת כפי האמת שרק חלק ממנה תרומה, ורק הך תרומה ראויה לפסול את החולין, ומה"ט אינו מדמע אלא לפי חשבון.

ועל פי זה ביאר את דברי הר"ש במתני', דכל מה דפליגי רבנן על ר"א היינו לגבי מדומע שנפל למקו"א, אבל כאן שהנידון הוא ביחס לאותה תערובת, שנפלה הערלה לתערובת הדימוע, מודו רבנן דדנים את כל המדומע כתרומה, והילכך אינו בטל אלא אם איכא מאה כנגד כולו, וזהו שכתב הר"ש דאין הערלה מתירה את התערובת לזרים כיון שכבר נדמעה [[139]](#footnote-140).

## דרך אחרת בכל הנ"ל.

אולם אכתי קשה, דבסיפא דמתני' דתנן דהערלה מעלה את התרומה, פירש הר"ש דהיינו בגוונא דנפלה הערלה לתוך מאתיים חולין וכבר נתבטלה, וע"ז תנן דאם נפלה לשם אח"כ תרומה מצטרפת הערלה עם החולין להעלות את התרומה. וקשה אמאי צריך להך טעמא דנתבטלה הערלה, הא אף אם לא נתבטלה מעיקרא מ"מ כיון שמשלימה החולין למאה סאין תיבטל הסאה תרומה שנפלה אח"כ, וכדקיי"ל דאיסורין מבטלין זה את זה.

ולכן צ"ל בדעת הר"ש כמש"כ בתוס' רעק"א כאן בשם הפרי חדש ביו"ד [סי' צט סקכ"א], דכל מה דקיי"ל דאיסורין מבטלין זה את זה הוא רק כשנפלו בזה אחר זה, אבל בנפלו בב"א אם ראויים הם להצטרף אינם מבטלין זה את זה, אלא אדרבה מצטרפין לאסור. והיכא דנפל האיסור הראשון ולא נתבטל ואח"כ נפל האיסור השני הוי כנפלו בבת אחת ואינם מבטלין זה את זה. ומשו"ה ביאר הר"ש דאיירי בגוונא דכבר נתבטלה הערלה לפני שנפלה התרומה, ורק בכה"ג היא מעלה את התרומה, אבל אם לא נתבטלה הוי כנפלו בב"א. ולפי"ז מיושבים גם דברי הר"ש ברישא דמתני' שפי' דאין הערלה מצטרפת להתיר את התרומה כיון שכבר נדמעו הפירות, ויש לפרש דהיינו דכיון דלא בטלה התרומה מתחילה הוי כנפלו בבת אחת, וא"צ למש"כ לעיל.

# משנה ג

[ג] הערלה מעלה את הכלאים והכלאים את הערלה והערלה את הערלה כיצד סאה ערלה שנפלה למאתים ואחר כך נפלה סאה ועוד ערלה או סאה ועוד של כלאי הכרם זו היא שהערלה מעלה את הכלאים והכלאים את הערלה והערלה את הערלה:

# רע"ב משנה ג

והערלה את הערלה - צריך לומר דאחד מהם נטע רבעי שהם שני שמות, דאי אפשר לאיסור של שם א' שיהיה מבטל קצתו לקצתו. וקרי תנא לנטע רבעי ערלה שמן הערלה הוא בא. ולהכי קתני הערלה את הערלה ולא קתני הכלאים את הכלאים שאין בכלאים שני שמות כמו שיש בערלה:

שנפלה למאתים - לאו למאתים דוקא דאילו מאתים ממש לא בעי צירוף. וכשנפלה סאה ערלה לתוך קצ"ט של היתר נאסרו וכשחזר ונפל שם סאה ועוד של כלאים מצטרפים עם הקצ"ט לבטל הערלה. וכן הערלה מצטרפת עם הקצ"ט לבטל סאה ועוד של כלאי הכרם. והיינו כרבי יהושע דאית ליה דערלה בטלה במאתים ועוד כמו תרומה במאה ועוד, הלכך סאה של כלאים בטלה בקצ"ט ומשהו והעוד בטל בסאה חסר משהו. וכן נמי אם נפל שם סאה ועוד של נטע רבעי, מצטרפין עם הקצ"ט לבטל את הסאה של ערלה שנפלה, ואסרה הכל, וכן סאה של ערלה מצטרפת עם הקצ"ט של היתר לבטל סאה ועוד של נטע רבעי שנפלו באחרונה:

# ציונים והערות משנה ג

## במחלוקת הראשונים בדין ערלה מעלה את הערלה במאתיים - ובספק ביסוד דינא דרבעי, האם אסור בהנאה והאם הוא המשך לדין ערלה או איסור חדש.

מבואר במשנה שהערלה מעלה את הערלה במאתיים – ופירש הרא"ש שאין הכוונה לערלה אלא הכוונה בזה לרבעי, וכבר תמה בזה החזו"א [ערלה סימן ד' ס"ק ד'] דמאי שנא מעש"ש דעולה ברוב מרבעי דעולה במאתיים.

והביאור בזה על פי מה שיש להסתפק בעיקר הגדר של רבעי, דיעויין בזרע אברהם [סימן י"ד ס"ק כ"ב] ובדרך אמונה [ריש פ"ט דמעש"ש בביאור ההלכה] דנסתפקו האם רבעי וערלה חד דינא להו דרבעי הוא המשך של האיסור ערלה בשנה הרביעית, אלא שיש בו היתר מיוחד ע"י פדיון ואכילה בירושלים כדיני מעש"ש, או שדין חדש ואיסור חדש בפני עצמו הוא.

ובשער המלך [פ"י מאכלות אסורות הט"ז] חקר האם יש איסור הנאה ברבעי או רק איסור אכילה ותלה בספק הנ"ל דרק מצד המשך לערלה אית ליה איסור הנאה, והשער המלך תלה בזה עוד האם בעינן ביטול של א' ממאתיים כערלה [במקום שאין לו מתירין] או לא, דשיעור דא' ממאתיים הוא רק משום שכפל התורה איסורו אכילה והנאה כמבואר ברמב"ם ור"ש לגבי כלאים וערלה.

ועל פי זה יש לבאר את הרא"ש שכתב שמה שמבואר במשנה ערלה מעלה את הערלה במאתיים דהכוונה בזה לרבעי, וכבר תמה בזה החזו"א דמאי שנא מעש"ש דעולה ברוב מרבעי דעולה במאתיים, ותירץ בדרך אמונה דע"כ שהרא"ש למד דרבעי בכלל ערלה היא ואסור בהנאה, וכן מבואר בשער המלך שם בדעת הרע"ב דכתב נמי כהרא"ש, ויתירא מזה הרי עצם זה שהמשנה קורא לזה ערלה ולא רבעי משמע שהטעם שיש לו ביטול של מאתיים הוא מצד היותו המשך לערלה ודין ערלה עליו.

ומאידך השער המלך [פ"י מאכלות אסורות] דייק בלשון הרמב"ם במאכלות אסורות וכן בפירוש המשנה [פ"א מ"ח] דאסור רק באכילה ושם בפירוש המשנה כתב הרמב"ם בהדי' דדינו כמעש"ש שאוסר רק באכילה, ומאידך הביא את לשון התוס' בקידושין [ל"ה.] בשם ר"ת, דערלה בשנה רביעית יש לו היתר לאיסורו, ומבואר דהכל איסור אחד וכפשוטו אסור גם בהנאה, ועיין בלשון החינוך דערלה יש לו היתר לאיסורו בשנה הרביעית, ובביאור הלכה הביא דכן מבואר ברבינו יונה בשערי תשובה [ש"ג] דאסור גם בהנאה.

ונראה שהרמב"ם אזיל בזה לשיטתו, שבמשנה כאן הוא חולק על הרא"ש שלמד ערלה מעלה ערלה דהיינו רבעי, דבשיטת הרא"ש מוכרח שיש איסור הנאה מדבעינן מאתיים, וכנ"ל, אכן הר"ש והרמב"ם למדו דמיירי שכבר בטלה הערלה ראשונה במאתיים ונהיה להיתר ושוב מצטרף לבטל ערלה שניה והחידוש דאינו חוזר וניעור ולדידהו נמצא דלא מוקמינן ליה ברבעי, וא"ש דלשיטתו אין לפרש כהרא"ש.

והעולה מכל הנ"ל דמהרמב"ם משמע שרבעי הוא דין בפני עצמו ולכן אינו אסור בהנאה, וכמשמעות ברמב"ן בר"ה, ובה"ג הרא"ש ורבינו יונה ור"ת והחינוך למדו שזה המשך לדין ערלה.

אולם תמה השער המלך בסתירת הרע"ב, דמצד אחד כתב כהרמב"ם בפירוש המשנה דרק אסור באכילה ומאידך פירש כפירוש הרא"ש שערלה וערלה היינו רבעי דבעי נמי מאתיים, וע"כ דאסור נמי בהנאה, וצ"ע – ועיין מה שהארכנו בכל זה להלן בחידושי סוגיות – ושם יישבנו נמי את סתירת הרע"ב.

# משנה ד

[ד] כל המחמץ והמתבל והמדמע בתרומה ובערלה ובכלאי הכרם אסור ובית שמאי אומרים אף מטמא ובית הלל אומרים לעולם אינו מטמא עד שיהא בו כביצה:

# משנה ה

[ה] דוסתאי איש כפר יתמה היה מתלמידי בית שמאי ואמר שמעתי משמאי הזקן שאמר לעולם אינו מטמא עד שיהא בו כביצה:

# רע"ב משנה ד

כל המחמץ והמתבל וכו' - הכי קאמר כל המחמץ והמתבל בערלה ובכלאי הכרם אסור:

והמדמע בתרומה - המחמץ את העיסה בתפוחים או בשמרי יין של ערלה ושל כלאי הכרם. והמתבל את הקדרה בתבלין של כלאי הכרם או של ערלה אסור ואין עולין באחד ומאתים. וכן בתרומה כיון שהחמיצה עיסה של חולין בשאור של תרומה ונתבלה קדרה של חולין בתבלין של תרומה נעשה הכל מדומע ואסור לזרים ואינו עולה באחד ומאה:

בית שמאי אומרים אף מטמא - שאור טמא שהחמיץ עיסה טהורה או תבלין טמאין שתבלו קדרה טהורה. אף על פי שאין בשאור או בתבלין כביצה שהוא שעור טומאת אוכלין נטמאת העיסה ונטמאת הקדרה:

ובה"א עד שיהא בו כביצה - דאין אוכל מטמא פחות מכביצה ל"ש שאור ותבלין ולא שנא שאר אוכלין:

# ציונים והערות משנה ד

## בחקירת הפר"ח בגדר דין מחמץ – דלאו משום נותן טעם אתינן עלה – מקור מהרמב"ם כאן.

חקר הפר"ח [סימן צ"ח ס"ק ג'] בעיקר טעמא דמחמץ למה אוסר את הכל - וז"ל: "וקודם עמדי על פרק זה צריך לברר אי מאי דאסרינן מחמץ טעם האיסור הוא לפי שהשאור נותן טעם בעיסה או לפי שפעולת האיסור דהיינו השאור וחמוצו ניכר בעיסה.

ומדברי הרמב"ם שכתב בפי' המשנה למס' ערלה בפ"ב וז"ל כשילוש אדם בשאור והחמיץ הבצק אפילו יהיה אותו שאור פחות מכשיעור 'כיון שנתפרסמה פעולתו' נחוש לו ולא נחוש לא לק' ולא למאתי' - ע"כ מוכח בהדיא מדבריו שטעם האיסור מפני 'פרסום הפעולה' של חימוץ לא מפני שנותן טעם.

וזה ברור ומבואר מעצמו שאם נאמר שכל מחמץ הוא נותן טעם זה מפורסם לכל הפכו שאם אדם יהא מחמץ בתפוח מרוסק או בשאור של שעורים וכיוצא אין ספק שאף שהעיסה יהא מתחמץ מחמתן לא יהא טעם התפוחים או השאור נרגש בעיסה כלל. ואם נאמר דאע"ג שכל מחמץ אינו נותן טעם מ"מ לא אסרו מחמץ אלא היכא דאיכא טעמא - גם זה שבוש דא"כ למה תלו הענין בחמוץ כיון דבטעמא תליא מילתא".

## ראיות הפר"ח ממשנה זו.

ובהמשך דבריו הוכיח סברתו ממתני' בפרק י' דתרומות:

"ותדע דאיסור מחמץ לאו משום טעמא - דתנן [פ"י דתרומות] תפוח שרסקו שנתנו לתוך עיסה וחמצה הרי זו אסורה ואם איתא חמצה למה לי דאי מיירי מתני' בדאיכא טעמא אפי' לא חמצה נמי אסירא העיסה ואי בדליכא טעמא אפילו חמצה נמי שרי.

ובתוספתא גרסינן דר"י פליג ומתיר וטעמי' משום דלא חשיב ליה חמוץ מעליא אלא 'קיוהא בעלמא' - ואיתא בירושלמי דפליגי במחמץ במימיו - אבל במחמץ בגופו אף רבנן מודו לפי שאינו חמוץ ברור.

מוכח בהדיא דמתני' דתפוח לאו מתורת טעמא אתינן עלה אלא מתורת מחמץ והכי מוכיח בפ' כל המנחות [נ"ד] דגרסינן התם ת"ר אין מחמיצין בתפוחים משום רחב"ג אמרו מחמיצין, כמאן אזלא הא דתנן תפוח שרסקו ונתנו בתוך העיסה וחמצה ה"ז אסורה - כמאן לימא רחב"ג היא ולא רבנן, אפי' תימא רבנן נהי דחמץ גמור לא הוי נוקשא מיהא הוי ופירש רש"י אין מחמיצין לשתי לחם ותודה בתפוחים דלא הוי חמץ מעליא, ע"כ, ואמרי' עלה דנימא דסתם מתני' דתפוח אליבא דרחב"ג מתניא דהא מתני' לאו משום נותן טעם קאסר אלא משום חמוץ ולרבנן לא מקרי חמוץ אלא קיוהא בעלמא והו"ל למשרי העיסה לדידהו ודחינן דאפי' כרבנן אתיא, ונהי דחמץ גמור לא הוי והילכך אין מחמיצין בתפוחים מ"מ נוקשא מיהא הוי ואף שלא נתחמצה העיסה בחימוץ גמור אלא בחימוץ כל דהו חימוץ מקרי ולפיכך העיסה אסורה ואם איתא דמתני' דתפוח משום טעמא, לימא אפילו תימא רבנן התם משום טעמא וכל זה פשוט" – עכ"ל.

## בדברי הגר"ח דמחלק בין מחמץ לנותן טעם.

וכדברי הפר"ח מבואר נמי בחידושי הגר"ח הלוי על הרמב"ם [מעשה הקרבנות פרק י'] שיצא להסתפק האם שני איסורין מצטרפין לאסור בנותן טעם במין בשאינו מינו, וזה לשונו:

"דנהי דלענין ביטול שפיר מצטרפין, וכדתנן במחמץ ומתבל דאיסורין מצטרפין, אבל - נ.ב. לגבי נותן טעם - מאחר דדין ביטולם הלא מיתלא תלי באיסורא דטעם כעיקר, ובעיקר חלות האיסור דטעם כעיקר י"ל דליתא בשני איסורין, דכל לאשוויי איסורא וחלות שם איסור דין צירוף בו, דהדר דיניה דאין שני איסורין נפרדים מצטרפין".

והגר"ח בא לחלק בין מחמץ לנותן טעם בדין זה – וכתב "ולא דמי למחמץ ומתבל דתנן דשני איסורין מצטרפין זה עם זה, דהתם עיקר דינם הוא זהו גופיה דאינם בטלים, ולענין שלא ליבטל שפיר מצטרפין גם שני איסורין נפרדים, דצירופן הוא ממילא וכמו שנתבאר, משא"כ לענין נותן טעם דבעינן למיחל עליה איסורא דטעם כעיקר, דצריכינן דוקא לדין צירוף דאין שני איסורין מצטרפין", עכ"ל.

ועיין בחדושי הגר"ח על הש"ס [ערלה] שהאריך בדין טעם כעיקר - ובתוך הדברים חילק ביניהם בתרתי:

א] מצאנו דעיקר דין מחמץ נאמר דווקא במין במינו – ומזה מוכרח דלא שייך לדין נותן טעם, אולם עיין להלן בציונים והערות [משנה ו'] שהבאנו מחלוקת בזה.

ב] מצאנו דדין זה אינו אלא מדרבנן.

ולכן הסיק - "ופשוט שאינו נוגע כלל לדינא דטעם כעיקר - אלא מדרבנן אינם בטלים ונחשבים כניכרים ועומדים בפני עצמם" עכ"ל.

## ראיות מהראשונים דמדמי מחמץ לנותן טעם.

אולם אף דפשיטא להו לאחרונים כן – אכן יעויין ברש"י חולין [צ"ט: ד"ה יש בו כדי לחמץ] דאיירי בדין כדי לחמץ – וכתב "דהיינו נותן טעם לעולם אסור", וכ"כ בתוס'' רי"ד ע"ז [ס"ז.] – עיי"ש דברים מפורשים – וצ"ע – אלא שהפר"ח הביא מהרמב"ם בפירוש המשנה כסברתו – אלא שיש לעיין מה יענו הראשונים על כל ראיות הפר"ח ממשנה בתרומות.

וע"ע להלן בציונים והערות [משנה ו'] תוספת דברים בזה.

## במה שיש לדון אם מחמץ ומתבל הוא דין דאורייתא

הבאנו את סברת הרמב"ם בפירוש המשנה במחמץ - ויש לעיין אם סברא זו היא מדאורייתא או מדרבנן, דאפשר דגם מדאורייתא אם יש באיסור כח להשפיע על ההיתר אינו בטל, ועיין בזה במשנה ראשונה כאן..

והנה לענין מחמץ הוכיח הגר"ח שמולביץ זצ"ל מדברי הר"ש דמדאורייתא לא בטל, דבחלה [פ"ג מ"ח] תנן דשאור החייב בחלה שנתערב בעיסה פטורה מפריש עליו ממקום אחר לפי חשבון השאור המעורב בו, וכ' הר"ש שם דלא חשיב מפריש מחיוב על הפטור, כיון שמדאורייתא אין השאור בטל בעיסה, חזינן דס"ל דמחמץ לא בטל מדאורייתא.

אולם יש להעיר על דבריו מהמבואר בתוס' רעק"א למשניות בחלה [שם] שהעתיק דברי הר"ש בזה"ל "דטעם כעיקר דאורייתא", ומבואר דהא דלא בטל הוא משום טעמו, וכן איתא שם בר"ש הנדמ"ח מכת"י, ולפי"ז אין ללמוד מזה לענין סברת הרמב"ם שהביא רבינו לעיל דהא דלא בטל הוא שפעולת האיסור ניכרת.

ולגבי מתבל מצינו פלוגתא, דהש"ך ביו"ד [סי' צח סקכ"ט] הביא מהאיסור והיתר הארוך [כלל כה דין ז] דהא דתבלין הנותן טעם לא בטל אפילו באלף כל זמן שטעמו מורגש הוא רק מדרבנן משום שטעם קלוש הוא, אולם בהגהות רעק"א לשו"ע שם הביא דברי הר"ן בחולין [לה, ב מדפי הרי"ף] דמדאורייתא לא בטיל.

וכתב בגליון מהרש"א לשו"ע שם [בש"ך סק"ד] דה"ה מין בשאינו מינו ביותר משישים דקיי"ל דאם טעם האיסור ניכר אינו בטל, לפי"ד הש"ך אינו אלא חומרא דרבנן, ובסברא צ"ע אמאי מדאורייתא בטל, שהרי יש כאן טעם איסור, וא"כ כיון דמדאורייתא טעם כעיקר נמצא שמציאות האיסור קיימת, ואמאי בטל מדאורייתא, ואף לענין תבלין צ"ע הגדר בדברי האו"ה והש"ך דמדאורייתא בטל, שהרי טעם האיסור ניכר.

והעיר בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל שיש לעיין האם האו"ה והש"ך פליגי ע"ד הר"ש בחלה הנ"ל דס"ל דמחמץ לא בטל מדאורייתא, או יש לחלק בין מחמץ למתבל, ואף דמתבל בטל מדאורייתא מ"מ מחמץ לא בטל, עי' בש"ך יו"ד [סי' שכד סק"כ] שהביא דברי הר"ש בחלה, וכתב דיש לפרש המשנה שם באופ"א.

אולם המג"א בהל' פסח [סי' תמב סק"ט] הביא בשם האיסור והיתר [כלל כה דין ו] דהא דדבר המעמיד לא בטל אפילו באלף הוא ג"כ רק מדרבנן, ומדאורייתא בטל, וכ' המג"א שם דהטור פליג ע"ז וס"ל דדבר המעמיד לא בטל מדאורייתא, וחשיב כאילו עומד בעין, ולכן איכא ע"ז גם חובת ביעור חמץ, עיי"ש בדבריו, ומעמיד דומה למחמץ - וכמבואר בתוס' בחולין [צט, ב ד"ה לא במאה] שדימו מעמיד ומחמץ לענין זה - וא"כ משמע דהאו"ה ס"ל דגם הא דמחמץ לא בטל הוא רק מדרבנן, ופליג ע"ד הר"ש בחלה שהבאנו.

## דין מחמץ בטומאה.

בית שמאי אומרים אף מטמא, וב"ה אומרים לעולם אינו מטמא עד שיהא בו כביצה. והיינו דלב"ש כשם שהמחמץ והמתבל אוסר את תערובתו, ה"ה דאם הוא טמא מטמא את העיסה, ואע"פ שאין בו כביצה מ"מ חשיב דאיכא שיעורא משום שמחמץ ומתבל את העיסה.

והעיר הגר"ח שמולביץ זצ"ל שדבר זה הוא חידוש גדול בסברא, דלכאורה הטומאה תלויה במציאות הדבר, ורק אוכל טמא שיש בו שיעור כביצה מטמא, ומה מהני ע"ז מה שנותן התבלין טעם בכל העיסה, או מה שנתפרסמה פעולת החימוץ בכל העיסה, דזה שייך רק לענין איסור והיתר, ששם א"צ שיעור בחפצא של האוסר, אבל בטומאה הרי בעי' חפצא של אוכל טמא כביצה כדי לטמא אחרים, ומאי נפ"מ לענין זה במה שמחמץ ומתבל – ועיי"ש במים חיים שהאריך בזה.

# משנה ו

[ו] ולמה אמרו כל המחמץ והמתבל והמדמע להחמיר מין במינו להקל ולהחמיר מין בשאינו מינו כיצד שאור של חטים שנפל תוך עיסת חטים ויש בו כדי לחמץ בין שיש בו לעלות באחד ומאה ובין שאין בו לעלות באחד ומאה אסור אין בו לעלות במאה ואחד בין שיש בו כדי לחמץ בין שאין בו כדי לחמץ אסור:

# רע"ב משנה ו

ולמה אמרו - כמו ובמה אמרו. כלומר באיזה ענין אמרו שהמחמץ חולין בשאור של תרומה, והמתבל קדרת חולין בתבלין של תרומה והמדמע שמערב [ומבשל] חולין ותרומה יחד שאנו הולכים הכל להחמיר ומשני מין במינו. ובמה אמרו פעמים להקל ופעמים להחמיר, במין שנתערב עם שאינו מינו. ומפרש, להחמיר כיצד שאור של תרומת חטין שנפל לתוך עיסת חטין של חולין דהיינו מין במינו אוסר בנותן טעם אפילו יותר ממאה. ועד מאה אוסר אפילו בלא נתינת טעם:

# משנה ז

[ז] להקל ולהחמיר מין בשאינו מינו כיצד כגון גריסין שנתבשלו עם עדשים ויש בהם בנותן טעם בין שיש בהם לעלות באחד ומאה ובין שאין בהם לעלות באחד ומאה אסור אין בהם בנותן טעם בין שיש בהם לעלות באחד ומאה ובין שאין בהם לעלות באחד ומאה מותר:

# רע"ב משנה ז

גריסין - של פול של תרומה, שנתבשלו עם עדשים של חולין ונתנו בהם טעם טעמא לא בטיל אפילו ביותר ממאה. ובלא טעם אפילו בפחות ממאה שרי דהא דבעינן מאה היינו דוקא חטים בחטים דהוי מין במינו דאסמכוה אקרא את מקדשו ממנו מה שאתה מרים ממנו אם נפל לתוכו מקדשו וזהו מין במינו:

# ציונים והערות משנה ו ומשנה ז

## ביאור המשנה.

והנה דין מחמץ שאוסר בכל שהוא מקורו לעיל [משנה ד'] - דתנן כל המחמץ והמתבל וכו' אולם כאן הוסיפו "ולמה אמרו כל המחמץ והמתבל והמדמע וכו'", והכוונה בזה – דבאיזה ענין אמרו לעיל את הדין הזה שהמחמץ חולין בשאור של תרומה, וכן המתבל קדרת חולין בתבלין של תרומה, וכן המדמע שמערב ומבשל חולין ותרומה יחד - שאנו הולכים הכל להחמיר – ועל זה התשובה – "מין במינו".

ובמשנה לאחר מכן [משנה ז'] הקשו – "להקל ולהחמיר מין בשאינו מינו" – והיינו שבמין בשאינו מינו אמרו שלפעמים להקל ולפעמים להחמיר – כן פירש רש"י בחולין [צ"ט.] – ועיין במשנה ראשונה מה שהאריך בזה.

## פלוגתת הראשונים בדין מחמץ במין במינו

ופליגי הראשונים בדין מחמץ שאוסר אפי' היכא שאינו נותן טעם אם אוסר בין במינו ובין בשאינו מינו או אינו אוסר אלא במינו, דהר"ש במתני' ס"ל שאוסר אפי' בשאינו מינו, וכן ס"ל לתוס' ע"ז [ס"ט. ד"ה כתבלין].

אבל הרמב"ם חולק וס"ל דאינו אוסר אלא במינו כשאר דברים שאינן בטלים מחמת חשיבותם, כן מבואר מדבריו בפיה"מ כאן וכן בהלכות [פרק ט"ז מאכ"א ה"ב], וע' בפר"ח [יו"ד סי' צ"ח ס"ק ז' ד"ה ואכתי פש לן].

## דברי האחרונים בשיטת הרמב"ם בדין מחמץ במין במינו.

והק' במחנה אפרים בחי' על הרמב"ם [פי"ב מהל' מעשר] ממה דמבואר במתניתין בפ"י דתרומות, שתפוח המחמץ עיסה אסור, והיינו אפי' מין בשאינו מינו, וכן הק' בחוות דעת [יו"ד סי' צ"ח ס"ק ג'], ותירצו דהיכא שהחמיץ ממש אוסר אפי' בשאינו מינו, אבל אם כבר נתחמצה אינו אוסר באינו מינו, ורק במינו אוסר כל שיש בו כדי לחמץ, והוסיף המחנה אפרים דדין זה מדוייק בלשון הרמב"ם שהרי ברמב"ם [פרק ט"ו תרומות] כשפסק דינא דמתניתין כ' "שהחמיץ" אבל בהלכות מאכ"א לא כתב אלא "שיש בו כדי לחמץ", והיינו כמו שנתבאר שחלוק דין מחמץ בשאינו מינו שאוסר רק אם החמיץ, ממה שמחמץ אוסר במינו דזהו אפי' אם אינו מחמץ בפועל כל שיש בו כדי לחמץ.

מיהו קשה מה שהקדים הרמב"ם בהל' תרומות "כבר ביארנו בהל' איסורי מאכלות שהמחמץ והמתבל אוסר בכל שהוא" עכ"ל, ולפי מה שנתבאר הם ב' דינים שונים, מה שמחמץ בפועל וזה אוסר אפי' באינו מינו, ומה שאוסר רק במין במינו אפי' אם אינו מחמץ בפועל, ועיין בזה בפר"ח הנ"ל ובחזו"א [ערלה סי' ה' ס"ק ב' בסו"ד], ואולי הב' דינים תלויים זב"ז וקצ"ע.

# משנה ח

[ח] שאור של חולין שנפל לתוך עסה ויש בו כדי לחמץ ואחר כך נפל שאור של תרומה או שאור של כלאי הכרם ויש בו כדי לחמץ אסור:

# רע"ב משנה ח

ויש בו כדי לחמץ אסור - הא קמ"ל, דלא אמרינן הואיל ובלא שאור זה של איסור היתה העיסה מתחמצת על ידי שאור של היתר שנפל בו תחלה לא נחוש לשאור של איסור:

# משנה ט

[ט] שאור של חולין שנפל לתוך עסה וחמצה ואחר כך נפל שאור של תרומה או שאור של כלאי הכרם ויש בו כדי לחמץ אסור רבי שמעון מתיר:

# רע"ב משנה ט

ור"ש מתיר - ברישא לא פליג ר"ש כיון דנפל שאור של תרומה קודם שנתחמצה בשל חולין והרי היא ממהרת להתחמץ על ידי שאור של תרומה. אבל בסיפא כיון דכבר נתחמצה בשל חולין כי הדר נפיל של תרומה אינו אלא פוגם. ורבנן סברי אף על גב דבעלמא נותן טעם לפגם מותר שאני הכא שהוא עושה אותה ראויה לחמץ בה כמה עיסות אחרות. והלכה כחכמים:

# ציונים והערות משנה ח ומשנה ט

## ביאור המשנה.

ברישא איירי באופן ששאור של חולין נפל לתוך עיסה של חולין ויש בו כדי לחמץ אבל עדיין לא חימץ, ואחר כך נפל שאור של תרומה או שאור של כלאי הכרם וגם השאור ההוא יש בו כדי לחמץ – וחימצו שניהם כאחת – אסור, ועיין בסוגי' בע"ז [ס"ח:] – "הכי קאמרי ליה רבנן לר' שמעון - עיסה זו ראויה להחמיץ בשתי שעות, מי גרם לה שתחמיץ בשעה אחת, איסור" ולכן אסור מחמת השאור של איסור.

ובסיפא – הרי כבר נתחמצה על ידי השאור של חולין וממילא שמה שנופל אח"כ השאור של תרומה אינו אלא פוגם, וזה הטעם של ר' שמעון שחולק בסיפא, וטעמא דרבנן ביאר ר' זירא [שם] – מובא בר"ש וברא"ש כאן - דסברי דאף על גב דבעלמא נותן טעם לפגם מותר – אבל שאני הכא שהוא עושה אותה ראויה לחמץ בה כמה עיסות אחרות, ונמצא שאף אי הוי פגם לאכילת עיסה זו אבל הוי שבח לגבי עיסות אחרות.

והר"ש והרא"ש פירשו עוד באופן אחר דרבנן סברי דנותן טעם לפגם אסור גם בפגם מתחילתו.

ונחלקו הראשונים האם פליגי ת"ק ור"ש גם ברישא או לא, שהרע"ב והרא"ש למדו דפליגי דווקא בסיפא והר"ש למד דפליגי גם ברישא,

והנה - בגוונא דמתני' דלעיל – משנה ח' - שנפל השאור של תרומה לעיסה לפני שנתחמצה בשל חולין – שיטת הרא"ש שמודה ר"ש דאסור, וזה משום שהתרומה משביחה את העיסה יחד עם החולין, וכיון דאיכא טעם לשבח אסור אע"פ שלבסוף נפגמת העיסה - ועיין נמי בירושלמי בזה, וע"ע במשנה ראשונה.

## בדברי הפמ"ג ורעק"א בזה.

ועיין בשו"ע [יו"ד סי' קג ס"ב] שפסק דבין היכא דהשביח ולבסוף פגם ובין היכא דפגם ולבסוף השביח אסור, וכתב הפמ"ג [שם - שפתי דעת סק"ז] דבתרוייהו אינו אסור אלא מדרבנן.

ועיין בהגהות רעק"א לשו"ע [שם ע"ד הש"ך סקי"ב] שכ' - דהיכא דהשתא פוגם - יכול להוסיף עליו עד שישים וליתן אח"כ מלח ותבלין שישביח, ולא חשיב מבטל איסור לכתחילה כיון דעתה שהוא פגום נתבטל האיסור ברוב.

## במה שיש לדון דטעם פגום בתרומה מותר.

והנה מבואר כאן דלמ"ד דבעלמא נותן טעם לפגם אסור גם בתרומה הדין כן שאם נפלה תרומה לתוך חולין וטעמה פגום נאסרים החולין מחמתה, והעיר בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל דלכאורה כיון שנפגם טעמה ולא חזיא לכהנים – שוב פקעה קדושת תרומה שבה, וכמבואר בתרומות [פי"א מ"ח] דתנן - המערה מכד לכד ונוטף שלש טיפים, נותן לתוכה חולין, והיינו דאע"פ שהיה בכד שמן תרומה רשאי להשתמש בו לחולין אחר שהטיף ממנו ג' טיפות, ואינו צריך לקנח הכד לגמרי מכל התרומה שבו. ומבואר במשנה שם שאם אח"כ הרכינה ומיצה ממנה מה שהיה כנוס בה הרי זו תרומה, אולם מ"מ אינו חייב לעשות כן.

והגדר בזה הוא, דסיבת איסור התרומה אינו איסור בעצם כשאר איסורי תורה, אלא יסוד איסורה הוא משום שעומדת לשימוש הכהן שיאכלה כמצותה – ועיין מה שנתבאר בדברינו באמרות אברהם - ציונים והערות במשנה [שם].

# משנה י

[י] תבלין שנים ושלשה שמות ממין אחד או משלשה אסור ומצטרפין ר' שמעון אומר שנים ושלשה שמות ממין אחד או שני מינין משם אחד אינן מצטרפין:

# רע"ב משנה י

תבלין שנים וג' שמות - ג' איסורין חלוקין זה מזה קרי שלשה שמות, כגון פלפלין של ערלה ושל אשרה ושל תרומה:

אסור ומצטרפין - כלומר מצטרפין יחד לאסור התבשיל שנתבשל בהם:

או שני מינים משם אחד - כגון זנגביל ופלפלין ושניהם ערלה או שניהם תרומה. ואין הלכה כר"ש:

# ציונים והערות משנה י

## פלוגתת רש"י ור"ת בשנים ושלשה שמות ממין אחד.

יעויין בפירוש רש"י בשבת [פט:] שפירש את הדין של המשנה בתבלין "שנים ושלשה שמות והן מין אחד" – "כמו פלפל ארוך פלפל לבן פלפל שחור" – ויש להעיר מהסיפא שר' שמעון אומר "ב' שמות ממין אחד או שני מינין משם אחד" והדין שאין מצטרפין – ולרש"י היכי משכחת לה שני מינין משם אחד, וביארו התוס' שם שזה כעין מה שמצינו בשבת [צ.] דאיכא תרי גווני אהלא.

אולם הקשו בתוס' [שם] על רש"י – דלמה בשביל שיש להם 'שם אחד' יש להן להצטרף יותר – שהרי מה מועיל ה'שם' לגרום את הצירוף כיון שהם 'שני מינין' והרי אין טעמם בשוה.

ור"ת חולק ופירש כך - שג' עניני איסור כגון של ערלה או של כלאי הכרם ושל אשירה ושל עיר הנדחת – לזה קרינן ג' שמות והביא על זה את מה שמבואר במכות "שלא ה'שם' המביאו לידי מכות מביאו לידי תשלומים" והוכיח כן נמי מהירושלמי [ריש פ"ב דמסכת ערלה] - דקתני "התרומה ותרומת מעשר ותרומה של דמאי והחלה והבכורים עולין באחד ומאה ומצטרפין זה עם זה", וקאמר עלה בירושלמי "לרבי שמעון נצרכה אף על גב דאמר ר"ש אין שני שמות מצטרפין הכא מודה שכולם 'שם' תרומה", וע"ע ברש"י ותוס' בע"ז [ס"ו.] - וע"ע בכל הנ"ל בר"ש כאן – ועיין מה שהאריך בזה עוד.

## ביאור הדין - אסור ומצטרפין.

כתוב במשנה - אסור ומצטרפין – מהרע"ב משמע שחדא קאמר כלומר שמצטרפין יחד לאסור, וכן נראה מדברי הרמב"ם בפירושו שסובר דחדא קתני, שכך כתב שיעור המשנה תבלין וכו' 'מצטרפין לאסור', וכבר עמד בה בתוס' יו"ט והביא נמי שכן יראה מלשונו בהלכותיו [פרק ט"ז מאכלות אסורות].

אולם עיין בתוס' בשבת [פט] בשם ר"ת דתרתי קאמר והיינו ד'אסורין' בנתינת טעם בקדירה, ו'מצטרפין' לאסור בתערובת יבש. וגם ברא"ש מבואר דלמד דתרתי קאמר – וז"ל – "אסור ומצטרפין - פי' אוסר כל אחד לבדו אם נפל בקדירה, ומצטרפין יחד לאסור, א"נ אוסרים ביבש ומצטרפין בנותן טעם".

## דברי הרמב"ם בפירוש המשנה – "תבלין".

עיין בפירוש המשנה להרמב"ם שכתב – "ושמא יעלה על דעתך שאין נקרא תבלין אלא דברים הריחניים כגון הפלפל וה"קרפה" - אלא כל מה שמשביחים בו את האוכל כגון השום והשמן והבצל והחומץ והיין, אם נתכוין באחד מאלו ובכיוצא בהן להשביח האוכל נקראין תבלין".

# משנה יא

[יא] שאור של חולין ושל תרומה שנפלו לתוך עסה לא בזה כדי לחמץ ולא בזה כדי לחמץ נצטרפו וחמצו ר' אליעזר אומר אחר האחרון אני בא וחכמים אומרים בין שנפל איסור בתחלה בין בסוף לעולם אינו אוסר עד שיהא בו כדי לחמץ:

# רע"ב משנה יא

אחר האחרון אני בא - אם השאור של תרומה נפל באחרונה, העיסה כולה נעשית מדומע ואם של חולין נפל באחרונה הכל מותר שהאחרון הוא שעושה החמוץ. והא דשרי ר' אליעזר כשנפל אותו של חולין אחרון היינו דוקא כשקדם וסלק את האיסור ואף על פי שהועיל קצת שסייע לאחרון דהיתר לגמור החמוץ אף על פי כן נתבטל טעמו ואינו חוזר ונעור אבל לא קדם וסלק האסור ונתחמץ על ידי שניהם אסור דסבר ר' אליעזר זה וזה גורם אסור:

לעולם אינו אוסר עד שיהא בו כדי לחמץ - דזה וזה גורם מותר. והלכה כחכמים:

# משנה יב

[יב] יועזר איש הבירה היה מתלמידי בית שמאי ואמר שאלתי את רבן גמליאל הזקן עומד בשער המזרח ואמר לעולם אינו אוסר עד שיהא בו כדי לחמץ:

# ציונים והערות משנה יא ומשנה יב.

## זה וזה גורם.

מבואר במתני' דלרבנן זה וזה גורם מותר, ואין השאור של תרומה אוסר עד שיהא בו כדי לחמץ. וכ' התוס' בפסחים [כז. ד"ה עד] דדווקא אם רק באיסור יש כדי לחמץ ובהיתר אין כדי לחמץ העיסה אסורה, אבל אם יש גם בהיתר כדי לחמץ העיסה מותרת, דגם כה"ג חשיב זה וזה גורם ומותר.

אולם דעת התוס' בע"ז [מט. ד"ה עד] היא דהיכא דזה יכול וזה יכול מודו רבנן דהעיסה אסורה, ול"ש להתיר מטעם זה וזה גורם אלא היכא דזה אינו יכול וזה אינו יכול.

והש"ך ביו"ד [סי' פז סקל"ו] נקט להלכה כדעה זו דבזה יכול וזה יכול אסור גם לדידן דזוז"ג מותר, וכ"כ הט"ז שם [סקי"ג] והמג"א בהל' שבת [סי' שיח סקל"א].

והנה הב"י והרמ"א [או"ח סי' שיח ס"ט] הביאו דברי השבולי הלקט [סי' פו] שפסק שאם נתן בשבת מלח באוכל הנמצא בכלי ראשון המונח על האש ונתבשל האוכל, אע"ג דעבד איסורא מ"מ המאכל מותר, ואינו נאסר כדין מעשה שבת כיון דהמלח בטל. ואף דמידי דעביד לטעמא לא בטיל, מ"מ הכא שרי מטעם זה וזה גורם, כיון שמסתמא נמלח גם מע"ש, אלא שלא נמלח כל צרכו, והוי זה וזה גורם ומותר, וכמתני' דשאור של תרומה ושל חולין שנפלו לעיסה ונצטרפו וחימצו מותר.

ותמה ע"ז הט"ז שם [סקט"ו], דלא מצינו זה וזה גורם דמותר אלא כששני הגורמים פועלים יחד, משא"כ הכא כבר עשה המלח של היתר פעולתו מאתמול, וא"כ נשלם טעם התבשיל ע"י המלח של האיסור לבדו, ואין להתיר בכה"ג מטעם זוז"ג.

ודברי הט"ז תמוהים טובא – וכבר תמה בזה בספר נהר שלום [או"ח שם סקי"ג], שהרי מחלוקת ר"א ורבנן במתני' היא באופן שהאיסור בפנ"ע אינו יכול לחמץ, וההיתר בפנ"ע ג"כ אינו יכול, ובזה פליגי ר"א ורבנן אם זוז"ג מותר או אסור, וקאמרי רבנן דבין בתחילה בין בסוף אינו אוסר משום דזוז"ג מותר – הרי לנו דממתני' משמע שאין חילוק בין היכא דנפלו האיסור וההיתר בבת אחת להיכא דנפלו בזאח"ז, וע"ע באליהו רבה שם [סקכ"ד].

והגר"ח שמולביץ זצ"ל יישב בזה על פי האבני מילואים [תשובה סי' ז] דדווקא בשאור אמרינן דשרי אפי' כשנפל ההיתר ואחריו האיסור, משום שכשנפל הראשון אין ניכר אפילו מקצת חימוץ, ולעולם חשיב שנעשית הפעולה ע"י שניהם יחד, משא"כ בשאר זה וזה גורם אם עשה הראשון מקצת מיד ואח"כ נפל השני חשיב שנגמר הדבר ע"י השני, א"ש דברי הט"ז, וע"ע באמרי בינה [דיני שבת סי' כב] מש"כ בזה.

## זוז"ג באיסורי אכילה.

בגמ' בפסחים [כז.] ובעבודה זרה [מט.] מבואר דעיסה שנתחמצה בשאור של תרומה ושל חולין אסורה למ"ד זה וזה גורם אסור. והקשה בשערי יושר [שער ג פכ"ה] מהא דכתבו התוס' בע"ז [שם ד"ה שאם נטע] דאפילו מה שגדל מאיסור אינו נאסר אלא אם גדל מאיסור הנאה, דגם שימוש בדבר הנגרם מהאיסוה"נ חשיב הנאה, אבל דבר הנגרם מאיסור אכילה אינו אסור, משום שאינו אוכל האיסור עצמו, והיאך אמרי' בגמ' דאפילו זה וזה גורם אסור בתרומה, הא תרומה אינה אסורה בהנאה אלא רק באכילה.

והוסיף להקשות ע"ד התוס' בע"ז מהא דאמרי' בחולין [נח.] דלמ"ד זוז"ג אסור ולד טריפה וביצת טריפה הרי הם כטריפה, וקשה דהא טריפה אינה אסורה בהנאה ואמאי שייך בה איסור זוז"ג.

ותי' הגרשש"ק, דבולד טריפה יש לאסור מטעם יוצא, אלא דהנידון אם חשיב יוצא מהאסור או מהמותר, וכיון שנגרם משני דברים תלוי הדבר בפלוגתא דזוז"ג, ולמ"ד זוז"ג אסור חשיב שנגרם ג"כ מהאיסור, וממילא אסור מטעם יוצא. וכן עיסה שנתחמצה בשאור של תרומה ושל חולין אסורה למ"ד זוז"ג אסור, כיון שחימוצה ע"י דבר האסור, אלא דפליגי אם בכה"ג שנגרם ההחמצה גם מדבר היתר חשיב שהדבר האסור גורם בו שבח, וזה תלוי בפלוגתא אם זוז"ג אסור – וע"ע בקהלות יעקב [ע"ז סי' יט] בזה.

## במה שיש להסתפק בשיטת רבנן כשנפל ההיתר תחילה וקדם וסילק את ההיתר ואח"כ נפל האיסור.

יעויין בפסחים [כז.] ובע"ז [מט] "אמר אביי לא שנו אלא שקדם וסילק את האיסור, אבל לא קדם וסילק את האיסור אסור", ומבואר בגמ' דאביי למד בשיטת ר"א דזה וזה גורם אסור, ודחי הגמ' דדילמא טעמא דר"א משום דאחר אחרון אני בא. ועיין בירושלמי כאן מ"ש בטעמא דר' אליעזר.

ולפי אביי דס"ל דלר"א זה וזה גורם אסור, ומ"מ היכא דקדם וסילק את האיסור מותר כיון שנתחמצה העיסה ע"י ההיתר ולא חשיב זה וזה גורם, יש לעיין מה הדין איפכא כשנפל ההיתר תחילה וקדם וסילק את ההיתר ואח"כ נפל האיסור, ולר"א ודאי אסור בכה"ג כיון דלדידיה אפי' זה וזה גורם אסור.

והגר"ח שמולביץ זצ"ל חקר דמה הדין בכה"ג לרבנן דס"ל זה וזה גורם מותר, דאפשר דכל מה דשרו רבנן היינו היכא דנעשה החימוץ ע"י האיסור וההיתר יחד, אבל היכא דקדם וסילק את ההיתר מודו רבנן דהולכים אחר האחרון כסברת ר"א, דטעמא דר"א הוא דבקדם וסילק את הגורם הראשון לא חשיב שהראשון ג"כ פעל החימוץ, אלא רק גרם לחימוץ שנעשה ע"י השני, והילכך אינו אסור מטעם זוז"ג. וא"כ כמו"כ י"ל גם לרבנן, דהיכא דסילק את ההיתר נמצא שהחימוץ נעשה ע"י האיסור בלבד ומודו רבנן דאסור, דהא לא אשכחן דפליגי רבנן על סברת ר"א דאם קדם וסילק את הראשון הרי הוא כמאן דליתיה.

אולם י"ל דלרבנן שרי גם בכה"ג, דבטעמא דלר"א שרי בשקדם וסילק את האיסור פירש"י בפסחים [שם ד"ה לא שנו] - וז"ל "דהואיל וסילקו ועדיין לא החמיץ בטל והלך לו, ואף על גב דהועיל בה קצת, שיכול זה האחרון לגמור חימוץ על ידו, אף על פי כן כבר בטל לו, ושוב אין חוזר וניעור בו".

ומבואר דמטעם ביטול ברוב אתינן עלה, שכבר נתבטל האיסור לפני שהחמיצה העיסה. וא"כ כ"ז שייך רק לענין איסור דבטל ברוב, אבל כשנפל ההיתר בתחילה, דל"ש בו ביטול כמ"ש הר"ן בנדרים [נט: ד"ה עד] דהיתרא לא בטיל, א"כ עדיין הוא קיים בעיסה, וכשנפל אח"כ איסור וחימץ הרי ההיתר מצטרף לפעולת החימוץ, והוי זה וזה גורם ומותר לרבנן.

# משנה יג

[יג] כלים שסכן בשמן טמא וחזר וסכן בשמן טהור או שסכן בשמן טהור וחזר וסכן בשמן טמא רבי אליעזר אומר אחר הראשון אני בא וחכמים אומרים אחר האחרון:

# רע"ב משנה יג

כלים שסכן - כגון מנעלים ושאר כלים של עור שסכין אותן בשמן לרככן:

וחזר וסכן בשמן טהור - לאחר שנתייבש השמן הראשון והטבילו לכלי שנטמא בשמן טמא, חזר וסכו בשמן טהור, וכשמשתמשים בכלי נפלט השמן לחוץ:

אחר ראשון אני בא - דסבר ר' אליעזר ראשון נפלט לחוץ:

וחכמים אומרים אחר אחרון - סברי אחרון נפלט. והלכה כחכמים:

# ציונים והערות משנה יג

## בדברי הראשונים במשנה.

המשנה איירי במנעלים ושאר כלים של עור שסכין אותן בשמן כדי לרככן ואם סכן מתחלה בשמן טמא ואחר שנתייבשו חזר וסכן בשמן טהור, וביאר הרא"ש דבגוונא דלא נתייבשו והמשקה עדיין טופח עליהם – אז נטמא השמן הטהור, והכלי נטמא מן השמן הראשון – והמחלוקת במשנה היא שכשמשתמשין בכלי נפלט השמן לחוץ, ובהא פליגי ר' אליעזר ורבנן, דר' אליעזר סבר ראשון נפלט לחוץ ורבנן סברי האחרון נפלט.

ועיין עוד ברא"ש דאיירי שהטבילו את הכלי – ולכן הכלי עצמו אינו מטמא אבל השמן הבלוע בו עדיין בטומאתה קאי, ונפ"מ כשיפלט יטמא.

ועיין בפירוש המשנה להרמב"ם דאיירי בכלי שאינו מקבל טומאה, ולכן המשנה לא הזכירה טבילה וניגוב, והספק הוא על השמן עצמו.

## במה שיש לדון בטומאה בלועה.

ועיין במשנה ראשונה שמה שהשמן הטמא לא מטמא – דהיינו משום שטומאה בלועה אינה מטמאה, ועיין מה שדן בזה בסוגי' בחולין [ע"א] דשו"ט בששניהם בלועים, ועיין בחזון יחזקאל [תרומות פ"ח הי"א] שהקשה דלפי הרמב"ם שטומאה בלועה מטמאה למה לא נטמאה מיד השמן הטהור שנבלע בשנית, ומה נפ"מ מי נבלע קודם – הרי שניהם טמאים – עיי"ש מה שכתב בזה.

# משנה יד

[יד] שאור של תרומה ושל כלאי הכרם שנפלו לתוך עסה לא בזה כדי לחמץ ולא בזה כדי לחמץ ונצטרפו וחמצו אסור לזרים ומותר לכהנים רבי שמעון מתיר לזרים ולכהנים:

# רע"ב משנה יד

אסור לזרים - רבנן לטעמייהו דאמרי לעיל תבלין משנים ושלשה שמות מצטרפין לאסור הדבר הנתבל:

ומותר לכהנים - דתרומה שריא להו ואין בכלאי הכרם כדי להחמיץ:

ר"ש מתיר לזרים - לטעמיה, דאמר שנים או שלשה שמות ממין אחד אין מצטרפין:

# משנה טו

[טו] תבלין של תרומה ושל כלאי הכרם שנפלו בקדירה לא באלו כדי לתבל ולא באלו כדי לתבל ונצטרפו ותבלו אסור לזרים ומותר לכהנים רבי שמעון מתיר לזרים ולכהנים:

# רע"ב משנה טו

תבלין של תרומה ושל כלאי הכרם - בהא נמי רבנן לטעמייהו ור' שמעון לטעמיה. ודין תבלין כדין שאור:

# ציונים והערות משנה יד ומשנה טו

## ביאור החידוש במשנה כאן.

כבר ביארו הראשונים דרבנן אזלי לטעמייהו דאמרי לעיל תבלין משנים ושלשה שמות מצטרפין לאסור הדבר הנתבל, וגם בהא דר"ש מתיר לזרים – היינו נמי לטעמיה, דאמר שנים או שלשה שמות ממין אחד אין מצטרפין, וקשה דמה קמ,ל משנה זו, ועיין במשנה ראשונה דהתם יש לומר דאיירי ביבש ביבש אבל הכא נתחדש דגם בנ"ט ס"ל לר"ש דלא מצטרפי והיינו הך דהכא בתבלין ושאור – דאיכא בהו משום נ"ט, ומכאן תמה על התוס' בע"ז שסובר דר"ש מודה לחכמים דמצטרפים בנ"ט.

## ביאור החידוש בתבלין ושאור.

ועדיין קשה דלמה לי ב' משניות, בשאור ותבלין, ועיין בתוס' יו"ט דאיצטריך לאשמעינן דאי לא השמיענו אלא בשאור הוה אמינא דדוקא כששני האיסורים של מין אחד הוא דמצטרפין לאסור לזרים לרבנן, ולהכי נקט שאור משום דסתם שאור אחד מחמשת המינין דשארא בא לידי סרחון, אבל בשני מינים ושני שמות אימא מודו לרבי שמעון, להכי תני תבלין שיש בהן הרבה מינים ואפילו הכי אסירי לזרים, ואי תני תבלין הוי אמינא בהא פליג ר' שמעון אבל במין אחד מודה.

ותמה בדבריו במשנה ראשונה דה' מינים לא חשיבי כמין אחד, וגם מה שפירש בתבלין שזה ב' מינים, ואולי ר"ש מודה במין אחד, וקשה שר"ש אמר בהדי' לעיל משנה י בב' שמות ומין אחד, וע"ע מה שהאריך בזה.

# משנה טז

[טז] חתיכה של קדשי קדשים של פגול ושל נותר שנתבשלו עם החתיכות אסור לזרים ומותר לכהנים רבי שמעון מתיר לזרים ולכהנים:

# רע"ב משנה טז

חתיכה של קדשי קדשים - שאסורה לזרים ומותרת לכהנים:

ושל פגול ושל נותר ושל טמא - דאסירי בין לזרים בין לכהנים:

שנתבשלו עם החתיכות - של חולין ויש בחולין כדי לבטל של קדשי קדשים בפני עצמן ושל פגול נותר וטמא בפני עצמן:

אסור לזרים - רבנן לטעמייהו, דאמרי שנים ושלשה שמות מצטרפין לאסור:

ר"ש מתיר לזרים - לטעמיה דאמר שנים או שלשה שמות ממין אחד [אין] מצטרפין:

# משנה יז

[יז] בשר קדשי קדשים ובשר קדשים קלים שנתבשלו עם בשר התאוה אסור לטמאים ומותר לטהורים:

# רע"ב משנה יז

בשר קדשי קדשים - אסור לזרים אפילו טהורים. בשר קדשים קלים שרי לזרים טהורים ואסור לטמאים.

ובשלן עם בשר תאוה - בשר חולין דשרי אף לטמאים ויש בו כדי לבטל כל אחד בפני עצמו. מצטרפין לאסור לטמאים. אפילו לר"ש, דקדשי קדשים וקדשים קלים שם א' להם כדאמרינן לעיל גבי תרומה וחלה ובכורים.

ומותר - לזרים טהורים אפילו לרבנן דקדשי קדשים אין בהם כדי לאסור:

# ציונים והערות משנה טז משנה יז

## במה שיש לדון לפי הראשונים דפליגי בהך פלוגתא דלעיל.

הראשונים – הר"ש והרא"ש והרע"ב – פירשו דחכמים ור"ש אזלי לטעמייהו, וביאר במשנה ראשונה דהכא קמ"ל דהכא קס"ד דמודה ר"ש – דאע"ג דפיגול וזרות ב' שמות הן חשיבי כשם אחד דכולהו משום קדשים אתינן עלה דאין פיגול אלא בקדשים, וקמ"ל דהוי ב' שמות, ותמה דסו"ס קודםש נתפגל היה עליו איסור זרות, ולא פקע מיניה כשחל האיסור פיגול, ולמה לא הוי שם אחד ענין צירוף, ועיי"ש שהביא מהסוגי' במכות שקודם זריקה ליכא איסור זרות ופיגול הוא קודם זריקה – ועיין מש"כ לגבי נותר דהוי לאחר זריקה.

## דברי הרמב"ם בפירוש המשנה.

אולם עיין ברמב"ם שפירש את המשנה באופן אחר מכל הראשונים, ובמשנה ראשונה העיר דאזיל לשיטתו דלדידיה ב' שמות אינם ב' שמות של איסור כמו שפירשו הראשונים אלא שמות הקריאה כפי שנקראים מפי העם – וממילא דכל זה לא שייך הכא כיון שכולם נקראים בשר ולכן לא פירש כפירוש הראשונים.

וז"ל הרמב"ם - "נותר ופגול הוא אסור על הכהנים ועל ישראל ודינו שישרף אבל איסורו על ישראל יותר חמור לפי שלא היה מותר לישראל לעולם, כשאכלו ישראל נתחייב קרבן מעילה. כמו שיתבאר במסכת מעילה, אבל לכהנים היה לו שעת הכשר קודם שהיה פגול או נותר, ועוד יתבאר דיני הפגול והנותר במסכת זבחים".

ומוסיף הרמב"ם – "ואמר כי כשנתבשלו אלו השלש חתיכות עם חתיכות חולין והוציאום אח"כ ונשאר שאר הבשר, שהוא אסור לזרים מפני בשר הקודש שנתבשל עמהם, ומותר לכהנים אף על פי שיש בו הנותר והפגול, כיון שאין איסורו על הכהנים חמור הרבה, ור"ש אומר כשם שמותר לכהנים כך מותר לזרים כיון שהפגול והנותר אסור על הכל", עכ"ל.

עוד הוסיף הרמב"ם לבאר דהכא בנתבטל הטעם בששים, אם הוא מין במינו, או שאינו בנותן טעם אם הוא בשאינו מינו, ושאלו החתיכות שיוציא יכירום שהם האסורים".

## ביאורו של התוס' יו"ט בדברי הרמב"ם.

ועיין בתוס' יו"ט שהביא את כל דבריו וביאר שמה שפירש הרמב"ם שאיסורו שעל ישראל חמור לפי שלא היה מותר לישראל לעולם אבל לכהנים היתה לו שעת הכושר קודם שהיה פגול או נותר, שהפירוש בזה הוא כך, דלענין פגול דלכהנים היה להם שעת הכשר כלומר ראוי וכשר להיות מותר להם, אלו לא היה נעשה פגול אבל ודאי שקודם שנעשה פגול ג"כ אין להם היתר לאכול דדין פגול באחד מארבע עבודות, שוחט מקבל ומוליך וזורק, וקודם שנזרק הדם אסור הבשר באכילה כמ"ש הרמב"ם [פרק י"א מעשה הקרבנות], ומשום הכי דקדק הרמב"ם לכתוב בלשון 'שעת הכשר', ולא כתב היה 'מותר' שהוא הפך לשון שלא היה מותר לישראל.

ומעתה מה שכתב שלישראל לא היה מותר לעולם אבל יביאו קרבן מעילה, זה בלבד בקדשי קדשים שמועלין בהם משהוקדשו עד שיזרק הדם, כדתנן בפ"ב דמעילה וכאלו אמר הרמב"ם שאע"פ שאז היא שעת הכשר לכהנים שיהיו ראוים להם אם לא יתפגלו כמו שפירשתי, אבל לישראל אין להם היתר לעולם דקדשי קדשים אינם נאכלים אלא לכהנים כדתנן באיזהו מקומן, וכשאכלו ישראל - ר"ל בשעת הכושר שיש לכהנים דהיינו משהוקדשו עד אחר זריקת דמן, נתחייב בקרבן מעילה. כך צריכין לפרש דהא תנן בריש מעילה. דמשהותר לכהנים אין מעילה לישראל. אלא דה"ק דלישראל אין להם היתר לעולם. והיינו בקדשי קדשים שאינן נאכלין אלא לכהנים. ויש בו עוד חומרא. דאם אכלו בשעת הכושר שלכהנים נתחייב במעילה. אבל לכהנים יש שעת הכשר. כלומר ראוי להיות מותר. אם לא יתפגל. ואף על גב דפגול וכן נותר שייכים אף בקדשים קלים. מתניתין לא מפרשה אלא בקדשי קדשים. דקדשים קלים מותר לישראל כמו לכהן. ואף על גב דהמורם מהם נאכל לכהנים. כדתנן באיזהו מקומן. מכל מקום הואיל ולא שייך במורם מעילה כלל כמ"ש הרמב"ם [ריש פ"ב דמעילה], הלכך לא החמירו בפגול ונותר שלהם בישראל יותר מבכהנים. ומבואר הוא דכל זה אינו אלא חומרא בעלמא דהא בנתבטל טעמם איירי כמו שמפרש.

## האם מיירי שנתבשלו כל השלש חתיכות בבת אחת עם חתיכות חולין או דה"ה כשכל אחד נתבשל לבדו עם חתיכות חולין.

עוד הוסיף בזה התוס' יו"ט שמסברא היה נראה דלאו דוקא שנתבשלו כל השלש חתיכות בבת אחת עם חתיכות חולין, אלא הוא הדין כשכל אחד נתבשל לבדו עם חתיכות חולין, דהא מטעם שהם חמורים על ישראל נגעו בהו. ולפיכך נמי מותרים לכהנים כי נתבטלו. ואין כאן שייכות להיתר מעלה את האיסור. וזהו שכתב הרמב"ם [מעשה הקרבנות פ"י] "חתיכות של קדשי קדשים. או של פגול. או של נותר. שנתבשלו עם חתיכות אחרות. אותן החתיכות אסורות לזרים. ומותרות לכהנים". עכ"ל.

ותמה בזה על הכסף משנה - שעל מה שכתב הראב"ד בהשגותיו. "והוא שהיה בשל היתר כדי להעלות את האיסור" - כתב שזה דבר פשוט. וכתבו רבינו בהדיא בפי' המשנה שם. "אבל קשה שלא הוה ליה לומר או או וצ"ע", עכ"ל.

ותמה בזה התוס' יו"ט דלפי מה שהתבאר מדברי פירוש המשנה מבואר דאדרבה - שאין זה ענין כלל להיתר מעלה האיסור, וניחא מה שדקדק הרמב"ם לכתוב 'או או', דאין חילוק בין נתבשלו כולם בבת אחת בין נתבשלו אחת אחת וכנ"ל – ועיין להלן בזה מהגר"ח.

## עוד בדברי הרמב"ם.

ועיין עוד במשנה ראשונה מה שהאריך בביאור שיטת הרמב"ם ותמה טובא בדבריו - ובעיקר סברתו דליכא ביטול באיסור חמור שלא היה לו שעת הכושר ומאי שנא מדם וחלב.

## דברי האור שמח והתורת זרעים בביאורם לדברי הרמב"ם.

יש דרך מחודשת בכל הנ"ל ליישב את שיטת הרמב"ם - ונקדים בג' קושיות:

א] מבואר במשנה [ט"ז] שחתיכה של פגול ונותר שנתבשלו עם החתיכות מותר לכהנים, אלא שיש איסור זרות, ולגבי זה כתב הרמב"ם דפיגול יותר חמור לישראל ולכן לא בטל בישראל ובטל בכהן, ומאידך במשנה [י"ז] זו מבואר שלא הותר האיסור של אכילת קדשים בטומאה, וקשה דמאי שנא פיגול ונותר מטומאה.

ב] עו"ק עצם חידושו של הרמב"ם לחלק בין כהנים לישראל שיש לכהן איסור קל ולישראל איסור חמור - בפיגול – ולכן נפ"מ אי איכא בהם ביטול.

ג] עו"ק דמה שורש פלוגתת ר"ש ורבנן לדרכו של הרמב"ם.

ובישוב הקושיות ביארו האור שמח [מעשה"ק פ"י הי"ב – בהוספות סוף זמנים] והתורת זרעים כך, ותחילת הדברים על פי מה שמבואר דקדשים דינו כמו בתרומה דשיעורן במאה ואחד במין במינו, וזה מבואר ברמב"ם [פסוהמ"ק פרק ו' בסופו] והמקור מיבמות [פ"א – חתיכה של חטאת וכו', ותקנה זו של דימוע בקדשים יליף מתרומה, הלכך רק בדומה לתרומה תיקנו כן, ולכן איסור פיגול ונותר לא דומה לתרומה לענין זה דליבעי נגדו שיעור מאה ואחד ורק איסור קודש דומה ורק באיסור קודש בעינן שיעור של דימוע.

ובזה חלוקין כהנים מישראל, דבכהנים ליכא איסור קודש רק איסור פיגול ונותר, הלכך לדידהו איסור פיגול ונותר הוו ככל האיסורים שבתורה דדינן בששים, ולא למדנו שיעור מאה ואחד מתרומה רק באיסור דשייך בתרומה, כמו איסור מאה ואחד לזרים, וגם האיסור לטמאים דשייך נמי בתרומה למדנו מתרומה דבעי אחד ומאה, אבל לא לענין פיגול ונותר דלא שייך בתרומה, דזה בטל בששים – וזו הכוונה שבישראל חמיר טפי, והיינו דבדידיה איכא נמי איסור קודש של זרות וזה דומה לתרומה – הלכך בזה איכא נמי איסור ולא בטל.

והוסיף האור שמח דנחלקו ר"ש ורבנן אי איכא איסור זרות גם בפיגול ונותר, דאי איכא איסור אז דומה לתרומה ולא בטל ואי ליכא איסור א"כ כהנים וישראל חדא נינהו דבתרווייהו ליכא אלא איסור נותר ופיגול – ובזה אין לדמות לתרומה.

## במה שהרמב"ם דקדק במשנה דאו או קתני ולא שייך למשניות הקודמות.

כבר הבאנו מהתוס' יו"ט שהרמב"ם דקדק או או קתני – ודלא כהכס"מ – ובאמת דכבר תמה בזה הגר"ח על הרמב"ם [מעשה הקרבנות פרק י] שלמה לא למד הרמב"ם כשאר המפרשים –ש הרמב"ם למד את דאו או קתני, ופליגי ר"ש וחכמים אם מהני דין ביטול באיסור קודש שאסור לזרים אם לא, ולמה לא למד שהמחלוקת הזו תלויה במחלוקת דלעיל בשאור של תרומה ושל כלאי הכרם שנפלו לתוך עיסה לא בזה כדי לחמץ ולא בזה כדי לחמץ ונצטרפו וחמצו אסור לזרים ומותר לכהנים ר"ש מתיר לזרים ולכהנים, תבלין של תרומה ושל כלאי הכרם וכו' לא באלו כדי לתבל ולא באלו כדי לתבל ונצטרפו ותבלו אסור לזרים ומותר לכהנים, ור"ש מתיר לזרים ולכהנים ע"כ.

והיינו שבמשניות הללו נחלקו ר"ש ורבנן בשני איסורין שאין בכל אחד כשיעור אם מצטרפין יחד לאסור אם לא, וכמו שפי' גם הרמב"ם שם כן, וכן פסק [פט"ז מאכלות אסורות], ולמה חלק הך מתניתין לפרשה בעינן אחר דאו או קתני, ולא בהפלוגתא אם שני איסורים מצטרפין, וככל הנך משניות, והא גבי הדדי תניין.

והעיר בזה הגר"ח שבאמת יש לדייק מלישנא דמתניתין דאיירי הכא באופן אחר, מדנקיט במשניות הקודמות לשון של "אין בזה כדי וכו' ואין בזה כדי וכו'" - ואילו הכא בחתיכה של קדשי קדשים לא נקיט הכי, ולהכי י"ל דפירשה הרמב"ם באופן אחר, כן צידד הגר"ח – אלא שדחה דמ"מ הא אין בזה הכרח לפרש בענין אחר מחמת דיוק זה – ועיין בזה מה שייסד בזה בעיקר פלוגתתם – ומה ההכרח של הרמב"ם ללמוד שת"ק ור"ש נחלקו הכא בענין אחר.

# מסכתא ערלה פרק ג

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc399281071) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc399281072) **<>** [**משנה ב**](#__RefHeading___Toc399281073) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc399281074) **<>** [**ציונים והערות משנה א ומשנה ב**](#__RefHeading___Toc399281075) **<>** [ערלה בקליפי הפרי.](#__RefHeading___Toc399281076) <> [בפלוגתת ר"מ וחכמים – אי יעלה באחד ומאתים או דאינו בטל.](#__RefHeading___Toc399281077) <> [במה שיש לדון בסוגי' בב"ק [ק"א] האם יש הוכחה מהכא דחזותא מילתא.](#__RefHeading___Toc399281078) <> [בדין - "מי צבע במי צבע יבטל ברוב".](#__RefHeading___Toc399281079) <> [בדברי הגר"א בירושלמי הנ"ל שיש שיעור ביטול בדבר חשוב.](#__RefHeading___Toc399281080) <> [בדברי הלח"מ בסברת זה וזה גורם בבגד שצבעו בקליפי ערלה.](#__RefHeading___Toc399281081) <> [בדברי הירושלמי באיסור חדש.](#__RefHeading___Toc399281082) <> [בדין מלקות באיסורי הנאה.](#__RefHeading___Toc399281083) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc399281084) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc399281085) **<>** [**ציונים והערות משנה ג**](#__RefHeading___Toc399281086) **<>** [דברי הר"ש בגיזת בכור ופסולי המקודשין.](#__RefHeading___Toc399281087) <> [בדין שריפה בשער נזיר ופטר חמור.](#__RefHeading___Toc399281088) <> [שני דינים בשריפה בשער נזיר.](#__RefHeading___Toc399281089) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc399281090) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc399281091) **<>** [**משנה ה**](#__RefHeading___Toc399281092) **<>** [**ציונים והערות משנה ד ומשנה ה**](#__RefHeading___Toc399281093) **<>** [ביאור המחלוקת בדין יש שבח עצים בפת.](#__RefHeading___Toc399281094) <> [אי הוי מה"ת או מדרבנן.](#__RefHeading___Toc399281095) <> [בגדר הדין שבח עצים בפת והא דלא נאמר אלא באיסורי הנאה ולא באיסורי אכילה.](#__RefHeading___Toc399281096) <> [בדברי האחרונים בעיקר החקירה בגדר האיסור שבח עצים בפת.](#__RefHeading___Toc399281097) <> [חידוש בר"ן לחלק בין פת לתבשיל.](#__RefHeading___Toc399281098) <> [דין שבח עצים בפת באיסור גברא.](#__RefHeading___Toc399281099) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc399281100) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc399281101) **<>** [**ציונים והערות משנה ו**](#__RefHeading___Toc399281102) **<>** [מחלוקת הראשונים אי גרסינן כאן אחרות באחרות.](#__RefHeading___Toc399281103) <> [הר"ש הביא מקור לתרי רובי מכתובות [ט"ו], ודלא כהמאירי שם.](#__RefHeading___Toc399281104) <> [מביא ראשונים שמוכרח שתרי רובי הוא מלעלה האמיתית בגוף הרוב: מביא את הרמב"ן במלחמות בריש חולין שיש דין לבירורי ברוב נגד חזקה שאין לזה דין ודאי ומדמה ליוחסין, ומדברי רבינו גרשום בב"ב [כ"ד] ברוב נגד קרוב, ומשניהם מבואר שיש הבדל מהותי בין תרי רובי לרוב אחד כלפי ה'דין ודאי' ברוב וכלפי הריעותא ברוב, ומביא כעין זה מתוס' ב"ב [כ"ג:] ומהראשונים ביבמות [ס"ז:].](#__RefHeading___Toc399281105) <> [בשיטת רש"י בדין הרמה בתערובת באיסור ערלה – ובמה שהקשו עליו.](#__RefHeading___Toc399281106) <> [בהא דליכא דין "יוליך הנאה לים המלח", והא דלא אמרינן הכא "ימכר כולו לנכרי חוץ מדמי איסור שבו".](#__RefHeading___Toc399281107) <>

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc399281108) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc399281109) **<>** [**משנה ח**](#__RefHeading___Toc399281110) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc399281111) **<>** [**ציונים והערות משנה ז ומשנה ח**](#__RefHeading___Toc399281112) **<>** [בדברי רבי מאיר – "את שדרכו למנות מקדש".](#__RefHeading___Toc399281113) <> [במה שיש להעיר בדברי הר"ש ביין נסך אוסר בכל שהוא.](#__RefHeading___Toc399281114) <>

[**משנה ט**](#__RefHeading___Toc399281115) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#__RefHeading___Toc399281116) **<>** [**ציונים והערות משנה ט**](#__RefHeading___Toc399281117) **<>** [פלוגתת הראשונים האם ערלת חו"ל הוא דין חדש בפני עצמו או דאיכלל בעיקר דינא דערלה.](#__RefHeading___Toc399281118) <> [מביא את המהלך של הר"ש והגר"א בביאור פלוגתת ר"י וחכמים אי יש קנין לעכו"ם להפקיע מידי רבעי.](#__RefHeading___Toc399281119)

# משנה א

[א] בגד שצבעו בקליפי ערלה ידלק נתערב באחרים כלם ידלקו דברי ר' מאיר וחכמים אומרים יעלה באחד ומאתים:

# רע"ב משנה א

בגד שצבעו בקליפי ערלה - כגון קליפי אגוזים ורמונים דגם הקליפים אסורים בהנאה כדדרשינן [ברכות לו ב] את פריו את הטפל לפריו:

ידלק - שאסור בהנאה דכתיב (ויקרא יט) וערלתם ערלתו, שלא יהנה ולא יצבע ולא ידליק בו את הנר:

כולם ידלקו - ר"מ לטעמיה, דאמר לקמן את שדרכו למנות מקדש, ובגד שצבעו שדרכו למנות הוא:

וחכ"א יעלה באחד ומאתים - לטעמייהו, דאמרי לקמן בפרקין אין מקדש אלא ששה דברים בלבד. והלכה כחכמים:

# משנה ב

[ב] הצובע מלא הסיט בקליפי ערלה וארגו בבגד ואין ידוע איזה הוא ר' מאיר אומר ידלק הבגד וחכמים אומרים יעלה באחד ומאתים:

# רע"ב משנה ב

מלא הסיט - הוא כדי הפסק שיש בין אמה לאצבע כל מה שיכול להרחיבו. והפסק שיש בין האגודל לאצבע כל מה שיוכל להרחיבו הוא הסיט כפול לפי שהוא כפול ממה שיש בין אמה לאצבע. ומלא הסיט הוא שיעור חשוב לאיסור הלכך כשארגו בבגד ואין ידוע איזו הוא ר"מ אומר ידלקו לטעמיה. וחכ"א יעלו באחד ומאתים לטעמייהו, כפלוגתא דלעיל:

# ציונים והערות משנה א ומשנה ב

## ערלה בקליפי הפרי.

בדין בגד שצבעו בקליפי ערלה ידלק מבואר - דאיסור ערלה נוהג גם בקליפי הפרי, ובירושלמי כאן [פ"ג ה"א] יליף מקרא דגם קליפות וגרעינין חייבין בערלה.

ומצינו ב' דרכים בביאור דין זה, דהתוס' ברכות [לו: ד"ה קליפי] כ' דמהא דהגרעינין חייבין בערלה מוכח דמברכין עליהן בורא פרי העץ.

אולם הגר"א בשנות אליהו כאן כ' איפכא, דמהא דהוצרכו קרא לחייבם בערלה מוכח דלא חשיבי פרי, ומה"ט אין מברכין עליהן בורא פרי העץ, ורק לענין ערלה נתרבו מקרא.

## בפלוגתת ר"מ וחכמים – אי יעלה באחד ומאתים או דאינו בטל.

בהנך תרי משניות מבואר דפליגי ר"מ וחכמים – אי יעלה באחד ומאתים או כולם ידלקו, והביא הר"ש דלהלן [משנה ז'] מבואר דלרבי מאיר י' דברים מקדשין - והיינו שיש עשרה דברים שלא נאמר בהם דין ביטול ברוב - ובגד הוא אחד מהן וגם סיטה הוא אחד מהם ועיין בר"ש להלן במשנה שם, אולם רבנן - אין מקדשין אלא ו' דברים, וזה לא כולל לא בגד ולא סיט.

והנה עיין בתוס' בזבחים [ע"ב:] ובב"י [ריש סימן ק"י] דלאו דווקא הנך ו' דברים דכל חתיכה שהיא ראויה להתכבד לא בטל וא"כ גם בגד לא גרע, ולמה רבנן חולקים, וכבר עמד בה המשנה ראשונה - וחילק דהכא הצבע עצמו אינו דבר חשוב רק הבגד ודו"ק.

ועיי"ש שכתב שבשיטת ר"מ אינו כן – והיינו שלפי ר"מ הצבע לבד דרכו להמנות, אולם לא נראה כן מהר"ש להלן [משנה ז] שמנה בגד וסיט כשתים – ואי מצד הצבע הרי חדא נינהו, ועוד דפליגי בבגד וסיטה גם בלי שייכות לצבע להלן [משנה ג'] לגבי בכור ושער נזיר – וצ"ע.

## במה שיש לדון בסוגי' בב"ק [ק"א] האם יש הוכחה מהכא דחזותא מילתא.

שנינו במשנה - בגד שצבעו בקליפי ערלה ידלק – ועיין בגמ' בב"ק [קא.] דמייתי ראיה ממתני' דחזותא מילתא היא ויש שבח סמנים ע"ג הצמר, ודחי רבא – "הנאה הנראה לעינים אסרה תורה" – והביאו על זה ברייתא – "דתניא ערלים לא יאכל אין לי אלא איסור אכילה, מנין שלא יהנה ממנו ולא יצבע בו ולא ידליק בו את הנר, תלמוד לומר וערלתם ערלתו את פריו ערלים לא יאכל לרבות את כולם", והיינו דרבא משני דגזה"כ היא בערלה דאסורה אע"ג דחזותא לאו מילתא היא, ואין ללמוד מכאן דבכל התורה חזותא מילתא.

ותמה בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל דצ"ע טובא, דאכתי מוכח ממתני' דחזותא מילתא היא, דהא תנן בגד שצבעו בקליפי ערלה ידלק, ומבואר שגם לאחר הצביעה חשיב כאילו האיסור קיים, ומה"ט טעון שריפה. ומאי משני רבא דשאני ערלה שאסרה תורה לצבוע בה את הבגד, הא מקרא ילפינן רק דאסור לצבוע, וזה י"ל דשפיר אסור אף אם חזותא לאו מילתא היא, דהנידון אם חזותא מילתא היא הוא לאחר שצבעו את הבגד, האם חשיב שהאיסור עדיין קיים או לא, אבל אף אם חזותא לאו מילתא היא מ"מ אסור לצבוע בגד בקליפי ערלה, כיון שלפני הצביעה הוא קיים בעין, והצביעה עצמה היא שימוש והנאה מערלה, וא"כ ממתני' דבגד שצבעו בקליפי ערלה ידלק, דמבואר דגם אחרי הצביעה חשיב האיסור כנמצא בעין, מוכח דחזותא מילתא היא - ועיין היטב בשערי יושר [ש"ג פכ"ה] מש"כ בביאור דברי הגמ' שם.

והוסיף בזה עוד הגר"ח שמולביץ זצ"ל להקשות - דלכאורה כל עיקר ראית הגמ' ממתני' היא רק מהא דתנן דבגד שצבעו בקליפי ערלה "ידלק", דמעיקר הדין שאסור לצבוע בקליפי ערלה אין ראיה דחזותא מילתא היא, דאף אם לאו מילתא היא לכאורה אסור לצבוע בקליפי ערלה כיון שמשתמש בקליפי הערלה עצמם שודאי שיש בקליפות ממשות, ונהנה מהם בצביעת הבגד, וע"כ דכל ראית הגמ' היא מהא דתנן "ידלק", ומוכח דגם אחר הצביעה חשיב דהאיסור עומד בעינו, וא"כ צ"ע מאי משני רבא דשאני גבי ערלה דגלי קרא, והיכא גלי לן קרא דבגד שצבעו בקליפי ערלה ידלק – ועיין בספרו מים חיים מה שתירץ בזה.

## בדין - "מי צבע במי צבע יבטל ברוב".

והנה עיין ברמב"ם [מאכלות אסורות פרק טז הלכה כא] "וכן בגד שארג בו מלא הסיט שצבעו בערלה ואין ידוע אי זה הוא יעלה באחד ומאתים, נתערבו סמני ערלה בסמני היתר יעלו באחד ומאתים, מי צבע במי צבע יבטל ברוב".

ובביאור הך דין שסיים הרמב"ם – "מי צבע במי צבע יבטל ברוב" – עיין ברדב"ז שהביא שכן מבואר בירושלמי – "א"ר יוחנן סמנין בסמנין במאתים מי צבעים במי צבעים בטלין ברוב".

וכתב בזה הרדב"ז – "וליכא למימר דטעמא הוי דאין כאן ממשות של איסור אלא מראה בעלמא דהא בגד שצבעו בקליפי ערלה ונתערב באחרים יעלו באחד ומאתים. וי"ל דהתם כבר נתפס הגוון בדבר שיש בו ממש. עוד י"ל דהכא כשבא לצבוע באלו המים עיקר הצבע נקלט מן הרוב ושאני סמני ערלה דממשות האיסור שם אבל במי צבעים אית ביה תרתי, חדא שאין שם ממשו של איסור אלא מראהו, ותו דאין נהנה מן המים כמות שהם אלא שהוא עתיד לצבוע בהם רוב הצבע הוי מן היתר - ועדיין צריך עיון", עכ"ל.

## בדברי הגר"א בירושלמי הנ"ל שיש שיעור ביטול בדבר חשוב.

ופירש הגר"א בדברי הירושלמי, דסממנין היינו שנתערב הצבע עצמו של ערלה עם צבע אחר, וכיון שממשות איסור הערלה לפנינו אינה בטלה אלא במאתיים.

אבל מי צבעים ששרה בהם צבע של ערלה בטלין ברוב, כיון שאין הערלה בעין, ואסור להשתמש בהם רק מטעם שנהנה מהערלה, וכיון דחשיבא הנאת ערלה בטלה ברוב.

ופריך הירושלמי מהא דתנן לקמן [מ"ה] תבשיל שבישלו בקליפי ערלה ידלק, ובסיפא דמתני' תנן דאם נתערב באחרים יעלו באחד ומאתיים, והיינו דמהתם מוכח דהנאת ערלה לא בטלה ברוב.

ומשני פתר לה בקדירה בקדירות. ומפרש הגר"א את התי' בירושלמי, דאיירי בנתערבה הקדירה עצמה שהיא 'דבר חשוב', ומהאי טעמא אינה בטלה ברוב.

ולפירוש הגר"א צ"ל, דהא דתנן דבנתערבה באחרות שיעור ביטולה הוא במאתיים אינו משום ערלה, אלא משום דדבר חשוב נמי בטל במאתיים – והביא על זה הגר"ח שמולביץ זצ"ל שמצאנו כן בירושלמי לעיל [פ"ב ה"א י.] דבעלי חיים לר"י לא בטלי משום חשיבותם, ומ"מ בטלין במאתיים.

והעיר שיש לעיין בזה - דאכתי תיקשי מהא דתנן לקמן [מ"ה] גבי פת שאפאה בעצי ערלה תידלק, ואם נתערבה באחרות תעלה בא' ומאתיים, וגם מהתם יש להקשות אמאי אינה בטלה ברוב למ"ד דהנאת ערלה בטלה ברוב, ואפשר דלסברת הירושלמי צריך לאוקמי הך מתני' בככרות של בעל הבית, וכר"ע דס"ל לקמן [מ"ז] דהוו דבר חשוב ולא בטלי - וכעי"ז כתב הר"ן [ע"ז כא: מדפי הרי"ף בסוף העמוד] שיש שפרשו כן המשנה בע"ז דתנן דפת שנאפתה בעצי ע"ז ונתערבה באחרות אסורות.

אולם עיקר דברי הגר"א בביאור הירושלמי דהא דאינה בטלה אלא במאתיים הוא משום חשיבותה, וס"ל דכללא הוא דדבר חשוב נמי בטל במאתיים, צ"ע גדול מכמה דוכתי – וכבר האריך בזה במים חיים על המשנה כאן.

## בדברי הלח"מ בסברת זה וזה גורם בבגד שצבעו בקליפי ערלה.

והנה עיין בלחם משנה [מאכלות אסורות פרק טז הלכה כ] שהקשה – "וא"ת והא בגד שצבעו בקליפי ערלה - זה וזה גורם הוא שהצבע הבא אינו אלא ע"י הסמנים של ערלה והאור של היתר - דהסמנים בלא אור לא עבדי כלום".

ותירץ הלחם משנה – "וי"ל דאינו נקרא זה וזה גורם - שאינו עושה האור מה שעושים הסמנים שזה עושה פועל החמימות כדי שיקבל הצבע והסמנים עושים פועל הצביעה, ולכך כיון דאינם גורמים לדבר אחד אינו נקרא זה וזה גורם, ולא הוי כמו עצי איסור ועצי היתר דכתב רבינו לקמן דהוי זה וזה גורם מפני ששניהם עושים פועל ההבערה והחמימות, וכן זבל דאיסור וקרקע דהיתר, שניהם עושים דבר אחד, וכן חלקו התוספות בפרק כל הצלמים בשם רבינו שמואל", עכ"ל.

## בדברי הירושלמי באיסור חדש.

עיין בירושלמי [פ"ג ה"א טז:] דפריך על מימרא דר' אבהו דלשון לא תאכלו כולל איסוה"נ, והא גבי חדש כתיב לא תאכלו ומותר בהנאה, ומשני שאני חדש שקבע לו הכתוב זמן.

ופירש הגר"א כאן, דכיון דאינו אסור אלא עד ט"ז ניסן, מסתמא לא חמיר איסורו כ"כ שיאסר אף בהנאה. והא דחמץ אסור בהנאה לר' אבהו היינו משום שאותו חמץ שעבר עליו הפסח אסור לעולם, וכמ"ד דאסור אף לאחר זמנו.

והאור שמח [חמץ ומצה פ"ו ה"ז] ביאר דברי הירושלמי, דכיון שחדש יש לו היתר לאחר זמן נמצא שאין איסורו איסור חפצא, אלא הוא איסור גברא בלבד, שהאדם מנוע מלאכול מהחדש עד זמן מסוים, ובזה ל"ש לאסור בהנאה מדרבי אבהו.

והנה הבבלי בפסחים [כג.] ג"כ פריך לרבי אבהו אמאי חדש מותר בהנאה, ומשני דגלי רחמנא קצירכם, שלכם יהא. וכתב האו"ש, דהא דלא משני הבבלי כתי' הירושלמי, היינו משום דפליג על יסוד זה וס"ל דגם חדש הוא איסור חפצא, ועד זמן היתרו הוי כערלה וכלאים ושאר מאכלות אסורות, ולכן פריך דלר' אבהו יאסר אף בהנאה.

וכתב האו"ש, דהבבלי והירושלמי פליגי בנידון זה גם לענין עשה דוחה לא תעשה, דהירושלמי בחלה [פ"ב ה"א] קאמר ליתי עשה דאכילת מצה ולידחי ל"ת דאיסור אכילת חדש, ואזיל לשיטתו דס"ל דאיסור חדש הוא איסור גברא בלבד, ולכן שייך בו עדל"ת, אבל הבבלי דס"ל דהוי איסור חפצא לא מזכיר ענין זה, דכיון שהוא איסור חפצא אין עשה דאכילת מצה דוחה אותו, עיי"ש בדברי האו"ש.

## בדין מלקות באיסורי הנאה.

יעויין בירושלמי [פ"ג ה"א - טז:] שמבואר דהנהנה משור הנסקל ומחמץ שעבר עליו הפסח אינו לוקה, כיון שאין איסור הנאתם מפורש בתורה להדיא, אבל הנהנה מכלאי הכרם לוקה, דאיסוה"נ דידהו ילפינן מדכתיב פן תוקדש, ומהך קרא ילפינן גם איסור אכילה וגם איסור הנאה, וכיון שאין האכילה מפורשת יותר מההנאה לוקין אף על הנאתן.

ולענין ערלה מספקא להירושלמי אם לוקין על הנאתה, וצדדי הספק הם, דאיסור הנאה מערלה ילפי' מקרא דוערלתם ערלתו, והך קרא הוא איסור עשה ולא לאו, ומספקא ליה להירושלמי אם כה"ג חשיב לאו מפורש כיון דרבי קרא דהנאה נמי אסורה, או דילמא כיון דהלאו נאמר להדיא רק באכילה לא חשיב שאיסור ההנאה מפורש בתורה.

ולענין שיעור ההנאה היכא דלוקה על הנאתו, נחלקו האחרונים, דהגרעק"א בתשובה [קמא סי' קצ] ס"ל דשיעור הנאה הוי בפרוטה, אולם הצל"ח בפסחים [כב:] נקט דהיכא דילפינן איסוה"נ דידיה מקרא דכתיב ביה אכילה, גם שיעור ההנאה הוי בכזית כאכילה - וכ"כ המנ"ח [מצוה ג אות יא].

והנה בשו"ת בנין ציון החדשות [סי' פג] כתב בשם הג"ר אשר בנו של השאג"א, שהביא דברי אביו השאג"א שהאריך בתשובה בכת"י לדון אם שיעור איסור אכילת כלאי הכרם הוא בכזית, או חייב אף על פחות מכזית כיון דמצינו בגמ' [פסחים כד:] דלא כתיבא בהו אכילה ומשו"ה חייב אף שלא כדרך הנאתו, וה"נ יתחייב אף על פחות מכזית, עי"ש שדן בדבריו.

וכבר העיר הגר"ח שמולביץ זצ"ל שמה שמבואר בירושלמי כאן דהיכא דאין ההנאה מפורשת בתורה אינו לוקה, אין זה מוסכם אליבא דכו"ע, דבשלטי גבורים בריש פרק כל שעה [אות ד] הביא בשם ריא"ז דאם נהנה מאיסוה"נ דרך הנאתו לוקה, וזה דלא כסברת הירושלמי כאן דלעולם אין לוקין על הנאה כיון שאינה מפורשת בתורה.

והוסיף דכן משמע דעת הבבלי דשייך מלקות אף על הנאה, דבגמ' בפסחים [כד:] אמרי' דאין לוקין על כל איסורין שבתורה אלא דרך הנאתן, ואם נהנה מהן שלא כדרך הנאתן אינו לוקה. ומשמע שאם נהנה כדרך הנאה לוקה בכל איסוה"נ, וכ"כ המל"מ [יסודי התורה פ"ה ה"ח]. ועיי"ש במל"מ שהוכיח מדברי התוס' בפסחים [כא: ד"ה כל] דס"ל הכי, דהתוס' הקשו אמאי ליכא כרת על ההנאה, עיי"ש בתירוצם, ומשמע דס"ל דלאו דהנאה ג"כ חמור כלאו דאכילה עכ"פ לענין מלקות.

# משנה ג

[ג] האורג מלא הסיט מצמר הבכור בבגד ידלק הבגד ומשער הנזיר ומפטר חמור בשק ידלק השק ובמוקדשין מקדשין כל שהן:

# רע"ב משנה ג

מצמר הבכור - ואסור לגזוז, בכור שנאמר (דברים טו) ולא תגוז בכור צאנך. ובבכור בעל מום איירי ולהכי בעי מלא הסיט דאילו בכור תם הרי הוא מוקדשים, ותנן ובמוקדשים מקדשים כל שהוא:

משער הנזיר - ושערו אסור בהנאה שנא' (במדבר ו) קדוש יהיה גדל פרע גדולו של פרע יהיה קדוש:

ומפטר חמור - לאחר עריפה כולי עלמא מודו דאסור בהנאה דגמרינן עריפה עריפה מעגלה ערופה:

בשק - גבי צמר תנא בגד וגבי שער תנא שק דהכי אורחיה:

# ציונים והערות משנה ג

## דברי הר"ש בגיזת בכור ופסולי המקודשין.

והנה מבואר במשנה דגבי בכור בעי שיעור של מלא הסיט וגבי מוקדשין סגי לן בכל שהוא וקשה דמאי שנא - אטו בכור לאו מוקדשין הוא, וכבר עמד בזה הר"ש - וכתב דאולי איירי חד בתם וחד בבעל מום.

אלא שכבר העיר הר"ש דאיסור דגיזה של בכור – גם פסולי המוקדשין וגם בבכור – הגיזה עצמה אסורה רק מדרבנן, והטעם לזה - דהא דדרשינן "תזבח ולא גיזה" - היינו רק לענין זה שלא תגוז, אבל אם גזז לא נאסר, ואעפי"כ מחלקינן ביניהם בשיעור הביטול.

ועיקר חידוש זה הוכיח מהמבואר בסוגיא סוף פרק הלוקח בהמה [כ"ו:] דמוכחא דגיזי פסולי המקודשין מותר מדאורייתא ואפילו בעולה תמימה כדמוכח התם גבי תולש צמר מעולה תמימה.

## בדין שריפה בשער נזיר ופטר חמור.

עיין במשנה שמבואר שהשק בשריפה – ועיין בסוף תמורה [לד] דפריך ממתני' דהכא אהא דתנן התם "ואלו הן הנקברין שער נזיר ופטר חמור", ומשני "כאן בנזיר טמא כאן בנזיר טהור", וביאר הר"ש דבנזיר טהור כתוב בו שריפה - "ונתן על האש אשר תחת זבח השלמים", [במדבר ו], אבל בשער נזיר טמא לא כתיב שריפה.

ובפטר חמור תירצו שם - "כאן בשק כאן בשער" והטעם לזה דבשק - אי אמרת יקבר אתי איניש ומיתהני ביה הואיל ואינו כלה עד לאחר זמן, והר"ש הביא מהירושלמי דקאמר שהשק מצוי לחטט אחריו ולא השער.

והקשו שם דלמה לא בטל ברוב ותירצו "בציפרתא" וביאר הר"ש "שעשה מן האיסור צורות צפור דחשיב דמייפה לכולה שק וכגון דאי אפשר לשלופינהו דאיכא ציפרתא טובא דהתירה ולא ידיע הי מינייהו דאיסורא" ותמה הר"ש – "ודבר תימה - אי בעי תרתי מלא הסיט וציפרתא".

## שני דינים בשריפה בשער נזיר.

יעויין בתורת זרעים דתמה בגדר הדין שריפה של נזיר טהור – הרי כפשוטו השריפה הוא הקיום מצוה להקריבו תחת הדוד וזה משריפה מסדר דיני הנזירות – ואינו דין שריפה בגופו שיסודו מחמת זה שהאיסור עצמו טעון שריפה, וב' ראיות לזה:

א] מבואר בנזיר [מ"ה] דאם גילח במדינה דאינו נותנו תחת הדוד ורק במקדש נותנו תחת הדוד.

ב] עוד מוכרח כן ממה דבעינן לתת על השער מרוטב זבח השלמים בשעת השריפה, ומוכרח ששילוח תחת הדוד הוא ממצות הנזירות, וכן הביא ממה שתירץ כאן הירושלמי כאן שגילח במדינה וכאן שגילח במקדש.

והקשה מהכא דלמה מנה הרמב"ם את שער נזיר מהנשרפין דמשמע שיש לו דין שריפה כמו כלאים וערלה – ומה המקור להרמב"ם בזה.

ומרן הגרי"ז זצ"ל הראה לו את דברי המדרש רבא [פרשת כי תצא] דמבואר שיש ריבוי שגם בגילח במדינה דאכתי הוי בשריפה אף אי לא נותנו תחת הדוד – ומפורש שיש בזה דין שריפה בגופו וזה המקור לרמב"ם – וע"ע בתורת זרעים דאיכא שייכות בין הנך ב' דינים עיי"ש מה שהביא מרש"י.

והגרי"ז הרחיב בעיקר יסוד זה בספרו [הלכות נזירות עמוד 52 והלאה, ובכתביו תמורה ל"ג:] לבאר עוד בהנך שני דינים ובמה שביאר בדברי הירושלמי כאן.

# משנה ד

[ד] תבשיל שבשלו בקליפי ערלה ידלק נתערב באחרים יעלה באחד ומאתים:

# רע"ב משנה ד

ידלק - דיש שבח עצים בתבשיל, וכן בפת:

יעלה בא' ומאתים - ובהא מודה ר"מ, דאין זה מעשרה דברים דחשיב ר' מאיר דמקדשים, כדמוכח בירושלמי:

# משנה ה

[ה] תנור שהסיקוהו בקליפי ערלה ואפה בו את הפת תדלק הפת נתערבה באחרות תעלה באחד ומאתים:

# ציונים והערות משנה ד ומשנה ה

## ביאור המחלוקת בדין יש שבח עצים בפת.

שנינו במשנה שתבשיל שבשלו בקליפי ערלה ידלק ותנור שהסיקוהו בקליפי ערלה ואפה בו את הפת תדלק הפת – והר"ש ציין לסוגי' בפסחים [כ"ו] ומבואר שם שתלוי באיזה תנור איירי, דגרסינן שם "תנו רבנן תנור שהסיקו בקליפי ערלה או בקשין של כלאי הכרם חדש יותץ, ישן יוצן" ופירש רש"י – "חדש יותץ - שהרי על ידי היסק זה של ערלה נגמר ומתקיים כולו" – "ישן - שאין היסק זה מועיל לו, אלא שאופה בו פת" – "יוצן - שלא יאפה בו פת בהיסק זה".

ובאפה בו את הפת נחלקו שם דרבי אומר הפת אסורה והיינו משום שיש שבח עצי איסור בפת, וחכמים אומרים הפת מותרת, ופירש רש"י שהם "סברי שאין שבח עצים בפת ממש".

וע"ע ברש"י להלן שם שהאריך יותר בזה דרבנן סברי אין שבח עצים בה - אלא שבח היסק, ואיסור שבה כבר כלה, ובפשוטו כוונתו כמו שביארו התוס' בשמו דרבנן סברי דהנאת ההיסק באה מחמת משהו הנשרף ולכך אין כאן גורם דאיסורא, דהחלק הנשרף כבר נעשית מצותו ושרי, ורבי סבר דהנאת ההיסק מתייחסת גם לעצים הנשארים שעדיין לא נשרפו ועדיין לא נעשית מצותן, ועיין עוד בתוס' הרשב"א [שם] ובתוס' הרא"ש [שם] שהאריכו יותר בזה.

ופשוט שאין כאן מחלוקת במציאות, דכו"ע מודי דהשריפה באה מחמת אותו משהו שכבר נשרף וכבר נתכלה, אלא דרבי ס"ל דבדיני התורה יש כאן ג"כ יחס לעצים עצמם - ולכך חשבינן ליה כנהנה ומשתמש בגוף העצים.

ואכתי צ"ב לשון רש"י שכתב דרבנן סברי "אין שבח עצים בפת ממש", דהא לפי הנ"ל אין טעמם משום דאין בשבח העצים 'ממש' אלא משום דדנים שההנאה לא מגיע מהעצים אלא מהדבר המתכלה, וצ"ע.

## אי הוי מה"ת או מדרבנן.

והנה עיין בתוס' בפסחים [ע"ה] שכתבו בשם הר"י דמדאורייתא גם רבי מודה שאין כאן הנאה מהעצים, אלא דרבי אסר מדרבנן, אכן כבר הקשה השעה"מ [פ"ג חו"מ הי"א] דמסוגית הגמ' להלן [שם] משמע דלרבי אסור מדאורייתא, שהרי בגמרא הקשו דלרבנן עצים דאיסורא היכי משכח"ל ומשמע מזה דלרבי א"ש דאסור מדאורייתא, ולכך אליביה שפיר משכח"ל עצים דאיסורא לענין היסק, וע"ע בזה שכן מבואר להדיא בתוס' [פסחים כ"ב: ד"ה מנין] דלמ"ד יש שבח עצים בפת הרי"ז אסור מן התורה ודו"ק.

## בגדר הדין שבח עצים בפת והא דלא נאמר אלא באיסורי הנאה ולא באיסורי אכילה.

והנה בעיקר דין שבח עצים בפת – הקשו התוס' בפסחים [שם] "הקשה ה"ר אהרן לרבי הא דאמר [תרומות פ"ב מ"ג] המבשל בשבת בשוגג יאכל ואפילו בשבת, ואמאי נימא יש שבח מוקצה בפת דגחלים מוקצין הן - ואומר ר"י דלא שייך אלא באיסורי הנאה דווקא וכן פי' הקונטרס בפרק בתרא דע"ז [ס"ו.] גבי תנור שהסיקו בכמון של תרומה" – הרי דחילקו בין איסורי אכילה לאיסורי הנאה.

וז"ל התוס' בע"ז [שם ד"ה אמר רבא] "דלא שייך לאסור שבח עצים בפת אלא דוקא באיסורי הנאה - משום דיש שבח עצים בפת היינו שבח הנאה דעצים בתוך הפת, וחשיב נהנה מן העצים - הלכך התם גבי ערלה דאסור 'בהנאה' אסרינן מהאי טעמא אבל הכא בתרומה דודאי מותרת בהנאה לזרים אין לאסור משום יש שבח עצים בפת וכו' עכ"ל, ומבואר מדבריהם דטעם האיסור הוא משום דחשיב כנהנה מן העצים – הלכך לא שייך אלא באיסור הנאה ולא באיסורי אכילה.

והנה – כבר חקרו האחרונים – עיין בקהילות יעקב [פסחים סי' י"ז] ובחידושי ר' שמואל [פסחים - דף כ"ד], שיש לחקור באיסור נגרם מאיסורי הנאה ושבח עצים בפת – האם הגדר בזה הוא שהנאפה והנגרם נהיה חפצא דאיסורא ע"י שהוא נגרם מאיסורי הנאה או שהדבר לעצמו מותר בהנאה - רק דע"י שמשתמש בנגרם ובמבושל - הרי בזה הוא נהנה בחפץ הראשון שהוא זה שגרם את ההנאה מהחפץ השני בעקיפין.

וכפשוטו נקטו שדברי התוס' מתבארים היטב לפי הצד שהדבר לעצמו מותר בהנאה אלא שע"י שמשתמש בנגרם הרי הוא נהנה בחפץ שגרם אותו, דבזה שפיר יש לחלק בין איסורי אכילה ובין איסורי הנאה, שכיון שאינו אוכל את הממשות של האיסור אלא שנהנה ממנו - א"כ שרי לאכול את הנגרם ממנו, אבל אי נימא דמה שנגרם נאסר א"כ גם באיסורי אכילה נמי נימא שיאסר באכילה.

ובחידושי ר' שמואל [שם] הוסיף דאיכא בזה נפ"מ לשיטת הרמב"ם דבאיסורי הנאה ליכא מלקות ופירש המ"מ דטעמא דמילתא משום דמיקרי שלא כדרך הנאתן, כיון דעיקר דרך הנאתן היינו באכילה – ומעתה יש לחקור דמה הדין באכל נגרם של איסור הנאה, ואי נימא שהנגרם עצמו נהיה לחתיכת איסור שאסור ליהנות ממנו – א"כ לוקה על אכילתו דזה כבר כדרכו, אבל אי נימא דחשיב כנהנה מהחפצא הראשונה בעקיפין, א"כ רק מצד הנאה אתינן עלה ולא מצד האכילה שבה, והנאה אינה כדרכה ולא לקי.

## במה שיש להעיר בכל זה מהדין שריפה שזה דין באיסור הנאה עצמה, ובחילוק בין ע"ז לשאר איסורי הנאה – והגדרה חדשה בשבח עצים בפת.

אולם יש להעיר – הרי מבואר הכא במשנה דפת שאפאה בקליפי ערלה או בכלאי הכרם תשרף, ואי נימא דהפת עצמה מותרת בהנאה וכל הטעם שאסור ליהנות ממנה הוא רק משום שעי"ז חשיב כנהנה מהעצים דמעיקרא – וכמבואר בתוס', א"כ אינו מובן אמאי בעינן שריפה – ולכאו' מוכרח דהגדר בזה הוא שהפת עצמה נאסרה באיסור הנאה דערלה, ומה"ט איכא עלה מצות שריפה ודו"ק.

וראיתי בדברי הגרי"ז בזבחים [ע"ב] שכבר עמד בזה – והעיר שבאמת הדין שריפה בפת היא הוכחה שיש בה דין איסור הנאה בגופה.

והוסיף בזה עוד שכל הדין שהנגרם ע"י איסורי הנאה בעי שריפה הוא רק בערלה דהדין שריפה הוא מחמת האיסוה"נ שבה, אבל בע"ז א"צ לאבד את הנגרם הימנה, שהדין שריפה בע"ז לא הוי מחמת האיסוה"נ שיש בע"ז אלא מחמת החפצא דע"ז, והנגרם לא חשיב כחפצא של ע"ז עצמה.

והיינו שחילק מיניה וביה בתוך הדין שחל בחפצא – והיינו דאף שמבואר בדין שריפה בנאפה בערלה דאינו דין איסור הנאה בעקיפין, אלא שהגדר בזה הוא שחל חלות חפצא דאיסורא בנאפה ונגרם עצמו – אולם הגדר הוא שהאיסור אנה חל בחפצא אבל לא עיקר השם ערלה – שהנאפה ונהשבח עצים בפת אינו חפצא של ערלה, אבל א"צ חפצא של ערלה, וסגי בחפצא של איסור הנאה דערלה, משא"כ בע"ז ששם הדין שריפה לא שייך לדין איסור הנאה שיש בע"ז אלא בעיקר השם ע"ז בחפצא וזה לא חיילא בדין שבח עצים ונגרם.

ועיין באשר לשלמה [מועד – בענין איסורי הנאה אפרן מותר] שהביא דבריו – והעיר דלכאו' הדין נעשית מצותן שבנשרפים אפרן מותר – דין זה מיתלי תלי בדין שריפה ששייך לאיסור הנאה ולא לדין שריפה מן הצד – ועיין בזה בהערה [[140]](#footnote-141) - וא"כ לכאו' פשוט שלא שייך לומר בע"ז נעשית מצותן מחמת השריפה שבה.

והקשה - דהתוס' בסוף תמורה הקשו – דמאי שנא ע"ז דליכא בזה היתר דנעשית מצותן משאר איסורי הנאה – וקשה שהחילוק פשוט שבע"ז שהשריפה שייכא לדין ע"ז שבו – א"כ פשוט דליכא דין נעשית מצותן להתיר את האיסור הנאה, ורק באיסור הנאה כערלה וכדומה שהשריפה שייכא לאיסור הנאה עצמו איכא להאי דין.

ותירץ באשר לשלמה – דעומק קושי' התוס' היא שע"י הדין נעשית מצותן נימא שכל השם ע"ז יתבטל – שהשריפה היא דין בשם ע"ז - ואי בטל כל השם ע"ז – שוב בטל האיסור הנאה – ודו"ק.

עכ"פ – לכאו' יש כאן קושי' גדולה - דכפשוטו נקטו שדברי התוס' שמחלקים בין הנאה לאכילה - דמתבארים היטב דווקא לפי הצד שהדבר לעצמו מותר בהנאה אלא שע"י שמשתמש בנגרם הרי הוא נהנה בחפץ שגרם אותו, דבזה שפיר יש לחלק בין איסורי אכילה ובין איסורי הנאה, והיינו כנ"ל - שכיון שאינו אוכל את הממשות של האיסור אלא שנהנה ממנו - א"כ שרי לאכול את הנגרם ממנו, אבל אי נימא דמה שנגרם נאסר א"כ גם באיסורי אכילה נמי נימא שיאסר באכילה.

איברא – דזה תמוה מעיקר הדין תשרף ששנינו כאן – וצ"ע – וראיתי בקה"י שבאמת כתב לבאר את סברת התוס' במחלק ביןא אכילה להנאה - דאפי' אי נימא שאיסור נגרם הוא משום דנהיה חפצא דאיסורא ע"י שהוא נגרם מאיסורי הנאה, ומ"מ יש לחלק בזה בין איסורי הנאה ובין איסורי אכילה דלגבי איסורי הנאה כל מה שנתהווה מאיסורי הנאה הוא עצמו דבר האסור בהנאה שגם הוא בכלל מה שאסרה תורה הנאת הדבר – שזה כולל כל דבר שמתהווה ממנו, ורק בענין איסורי אכילה שלא נאסר אלא אכילת ממשות הדבר - בזה ל"ש שהיוצא ממנו יהא באיסורי אכילה שהיוצא ממנו אינו ממשות של אותו דבר שאסרה תורה – ויש להעיר דלפי דרכו של הקה"י מיושב מה שהקשינו דלמה איכא דין שריפה בנאפה בערלה – וע"כ שהוא עצמו אסור בהנאה – וכ"ה באשר לשלמה שם.

## חידוש בר"ן לחלק בין פת לתבשיל.

יעויין בר"ן בע"ז [לב. מדפי הרי"ף סוד"ה וגרסינן] שהביא את דברי התוס' שם שהקשו דהמבשל בשבת יהא אסור משום שיש בתבשיל שבח עצי מוקצה, וכתב דאין זו קושיא, דלא שמענו לאסור מטעם שבח עצים אלא בפת ולא בתבשיל.

והעיר הגר"ח שמולביץ זצ"ל דקשה טובא, דהא להדיא תנן הכא דתבשיל שבישלו בעצי ערלה ידלק, ואמאי כ' דלא שמענו שבח עצים בתבשיל.

## דין שבח עצים בפת באיסור גברא.

בעיקר דברי התוס' בפסחים [כו: ד"ה חדש] שחידשו דלא אסרינן מטעם שבח עצים אלא באיסורי הנאה, אבל בדבר האסור רק באכילה כמו תרומה ל"ש לאסור מטעם שבח עצים - והוכיחו כן מהא דהמבשל בשבת יאכל, ואמאי לא אסרינן ליה משום שבישלו בעצי מוקצה ויש שבח עצים בפת, וע"כ דלא שייך שבח עצים אלא באיסורי הנאה.

ובשו"ת חלקת יואב [מהדורא תנינא סי' כ] תירץ את קושיית התוס', דלא מצינו בש"ס גורם אלא באיסור חפצא כמו ערלה וכלאי הכרם, אבל באיסור גברא ל"ש לאסור את מה שנגרם מחמתו, וכיון דאמרי' בפסחים [מח.] דמוקצה הוא איסור גברא, ל"ש לאסור תבשיל שנתבשל בעצי מוקצה מטעם גורם.

אולם הגר"ח שמולביץ זצ"ל העיר שיש לדון בדבריו, דאף אם באיסור גברא אין לאסור מטעם גורם, מ"מ בשבח עצים י"ל דחמיר טפי, כיון דחשיב כאילו האיסור עצמו נמצא לפנינו, וזהו שהקשו התוס' דיאסר התבשיל משום שיש בו שבח עצי מוקצה.

והוסיף להעיר בזה עוד בדברי התוס' לפי מה שדן הגרעק"א בשו"ת [קמא סי' ה] דמותר להאכיל מוקצה לחולה שאין בו סכנה, כיון דלא חשיב איסור אכילה, דהמאכל בעצמותו מותר, ואינו אסור אלא מטעם מלאכה וחילול שבת, עיי"ש בדבריו.

וא"כ קשה טובא דכיון דכל האיסור הוא על הגברא, מה שייך לאסור מה שהושבח מחמת עצי מוקצה מטעם שבח עצים – והיינו דבשאר איסורים כחמץ וחדש וכה"ג, אף אם הוו איסור גברא מ"מ האיסור הוא כלפי חפץ מסוים, ושייך לאסור על הגברא גם מה שהושבח מהעצים, שהרי יצאו מהחפץ האסור לו, אבל במוקצה אין האיסור גברא מתייחס לחפץ המסויים אלא לעצם המלאכה והחילול שבת.

# משנה ו

[ו] מי שהיו לו חבילי תלתן של כלאי הכרם ידלקו נתערבו באחרים כלם ידלקו דברי רבי מאיר וחכמים אומרים יעלו באחד ומאתים:

# רע"ב משנה ו

חבילי תלתן - אין חבילה פחותה מכ"ה זירים:

נתערבו באחרים - גרסינן ולא גרסינן ואחרים באחרים. ואי גרסינן לה צריך לומר שנתערבו כל אותן אחרים באחרים, דלא הוי אלא חד ספיקא ואשמעינן אף על גב דאיכא תרי רובי, אסירי:

כולם ידלקו - והא דלא אמרינן ימכרו כולן חוץ מדמי איסור שבהן כדאמר ר' שמעון בן גמליאל בפרק [בתרא] דע"ז גבי יין נסך, משום דהכא חיישינן בכולהו שמא יחזור העובד כוכבים וימכרנו לישראל, מה שאין כן ביין נסך דליכא למיחש להכי:

# ציונים והערות משנה ו

## מחלוקת הראשונים אי גרסינן כאן אחרות באחרות.

הר"ש הביא שמשנה זו הביאו בזבחים [עב] ובפ"ק דביצה [ג] ויש ב' גירסאות, שיש גירסא ש'נתערבו באחרים' ולא הוסיפו - "ואחרים באחרים" - ויש ספרים שכתוב בהם הך הוספה "ואחרים באחרים", והביא מר"ת דלא גריס לה מדהקשו בזבחים [ע"ד] על שמואל דאסר בספק ספיקא בע"א מברייתא שאוסר - ולא משכחת דקאי כשמואל אלא ר' יהודה דברייתא שאוסר אפי' בשאר איסורין ספק ספיקא כגון רמוני בדן, ושמואל סבר לה כוותיה בחדא ופליג עליה בחדא ולא מייתי מכל הנך משניות – וכן הביאו התוס' בביצה [שם] מר"ת.

ובתוס' בביצה [שם] הביאו שרבינו יצחק ב"ר ברוך אומר דשפיר גרסינן ליה – והפירוש בזה הוא כך, שנתערב גם האיסור דסד"א שמותר הואיל ואיכא 'כעין תרי רובי' - קא משמע לן.

עוד הביאו מהר"ר יצחק דגרס ליה שפיר ואעפ"כ לא מצי למיפשט מהכא – "דקים לן כל דבר שיש לו חשיבות אינו בטל אלא בתרי רובי, לכך אינו בטל הכא, אבל התם מוכיח ליה מתרי רובי דקאמר אם נתערב רובא בתוך רובא והתניא וכו' אבל הכא אין כאן תרי רובי שהתערובת הראשון היה שוה".

והר"ש הביא כאן – "ויש מפרשים דאפי' גרסינן ואחרות באחרות ניחא דלא הוי ספק ספיקא דמיירי שכל האחרות נתערבו באחרות ואצטריך ליה לאשמעינן כהאי גוונא אף על גב דאיכא תרי רובי".

## הר"ש הביא מקור לתרי רובי מכתובות [ט"ו], ודלא כהמאירי שם.

הרי שהראשונים הביאו שיש מושג של תרי רובי – וזה החידוש כאן אלא שלא הביאו מקור לזה – מלבד הר"ש - שהר"ש הביא מקור לעיקר סברא זו של תרי רובי מסוגי' מפורשת – וזה לשונו - "ודכוותה אמרינן בסוף פ"ק דכתובות [טו] הולכין אחר רוב העיר והוא דאיכא רוב סיעה בהדיה, ואפי' עיר קטנה ואין הולכין אחר רוב העיר גרידת' ואפי' גדולה כאנטוכיא" – והיינו בבועל שיצא מעיר וסיעה ויש תרי רובי – לגבי פסלות וכשרות לכהונה ויוחסין.

ויש לחקור בעיקר המעלה של תרי רובי - דהנה = בתחילת הסוגי' בכתובות [שם] מבואר שכל הדין של תרי רובי היינו מצד גזירה אטו קבוע, אכן בהמשך דחו סברא זו, ואמרו דמטעמא דמעלה ביוחסין לא מהני רוב אחד ובעי תרי רובי, ויתכן שמחמת המעלה גזרינן אטו קבוע, דבעלמא לא גזרינן אטו קבוע ורק ביוחסין גזרינן כן.

אולם יתכן דחזרה בה הגמרא, ומעתה איכא דין של תרי רובי מחמת מעלת יוחסין, אולם ברור שבמאירי שם מוכרח שאינו אלא דין גזירה אטו קבוע אבל אין מעלה בגוף התרי רובי, שהרי המאירי חידש שאף באופן שיודעים שלא הגיע מהסיעה אלא מהעיר מהני, הרי דבאמת אין כאן תרי רובי, ואעפי"כ הולכים אחרי רוב העיר בכה"ג – ומפורש לשיטתו דאין כאן תרי רובי אלא שהבעילה נעשה במקום שיכלה להיות אפשרות של תרי רובי לו יצוייר ולא היו יודעים מהיכן בא - ולכאו' משמע שכל כולו אינו אלא גזירה אטו קבוע – ופשוט לפי"ז שאין לדמות לסוגי' דהכא, ודלא כהר"ש הכא.

## מביא ראשונים שמוכרח שתרי רובי הוא מלעלה האמיתית בגוף הרוב: מביא את הרמב"ן במלחמות בריש חולין שיש דין לבירורי ברוב נגד חזקה שאין לזה דין ודאי ומדמה ליוחסין, ומדברי רבינו גרשום בב"ב [כ"ד] ברוב נגד קרוב, ומשניהם מבואר שיש הבדל מהותי בין תרי רובי לרוב אחד כלפי ה'דין ודאי' ברוב וכלפי הריעותא ברוב, ומביא כעין זה מתוס' ב"ב [כ"ג:] ומהראשונים ביבמות [ס"ז:].

אולם מצאנו כמה ראשונים שבהם מפורש שתרי רובי בסוגי' בכתובות אינו היכר בעלמא או גזירה, אלא תרי רובי באמת, וילפינן מהכא לעוד מקומות, והיינו כשיטת הר"ש הכא:

ונקדים בדברי הרמב"ן ריש חולין.

דהנה, בשחיטה נאמרה ההלכה שרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, ולכן תרנגולת שנמצאת שחוטה סומכין ששחטה מומחה, והביא הרי"ף שכל זה כשאינו עומד לפנינו, אבל כשעומד לפנינו צריכים לברר, וכתב על זה המלחמות [ריש חולין ג': בדפי הרי"ף] "אמר הכותב הואיל וקבלה הוא ביד רבותינו הגאונים נקבל בסבר פנים יפות, שזה הרוב 'אינו כודאי' דהא איכא חזקה כנגדו ממה שאמרו בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת, ואף על פי שסמכו על הרוב במקום דלא אפשר משום דאמרי' הרי שחוטה לפניך ובהמה לא אתרעאי היכא דאפשר ודאי לעמוד על האמת וכו'", הרי לנו שנאמרה הלכה של בירור כיון שאינו 'רוב כודאי'.

והוכיח דין זה בהמשך דבריו מסוגיין, וכלשונו, "וגבי יוחסין מצינו שלא הלכו חכמים אחר רוב עד דאיכא תרי רובי משום, דמיעוט פסולי כהונה שכיח, והיאך אפשר דגבי איסור חמור כגון שחיטה סמכו חכמים על הרוב ועשאוהו כודאי לגמרי, ואפי' עומד לפנינו אין שואלין אותו, וגבי יוחסין לא סמכו עליו כלל אלא ש"מ לכתחלה חוששין וזהו שאמרו בגמ' מצא תרנגולת בשוק וכו' ולא אמרו שמוסרין חולין לכתחלה לכל אדם בלא בדיקה בסוף", עכ"ל.

ולמדנו מהרמב"ן כמה דברים:

א] יש ב' סוגים של רוב, רוב שיש לו דין ודאי ורוב שאין לו דין ודאי, ב] הדין אפשר לבירורי תלוי האם הרוב הוא כודאי או לא, ג] רוב דמהני נגד חזקה הוא רוב שיכול להכריע אבל הך רוב אינו כודאי, וזו סיבת הדין בירור, ד] ביוחסין הדין הוא דכיון דמיעוט פסולי כהונה שכיח, ולכן לא עשאוהו כודאי לגמרי, ומה"ט הצריכו תרי רובי, ה] הצד השוה ביניהם הוא שבשניהם המיעוט הוא 'מיעוט חשוב', והיינו דבשחיטה מיקרי 'מיעוט חשוב' כיון שיש סיוע ע"י החזקה, ומצאנו כעין זה בשיטת ר"מ דאמר סמוך מיעוטא לחזקה, וגם כשיש בזה 'שכיחות' למיעוט וכמו פסולי כהונה.

ולמדנו מהכא דמהני הדין תרי רובי להוריד 'מיעוט חשוב' בהנך ב' אופנים, ובכה"ג הרוב נהפך לודאי, ואז א"צ לחשוש כלל למיעוט.

סברא כעין זו מצאנו נמי בלשון רבינו גרשום בב"ב [כ"ד.] שמבואר מדבריו דתרי רובי היא מעלה אמיתית שכתב שרוב אחד מיקרי "דאיתרע ליה רובא" ועצם זה שלא עוברת שם סיעה מהעולם היא הריעותא, ומדמה לרוב בנדה שהרוב אומר שהדם מגיע מהמקור והיא טמאה, אכן יש מיעוט דם מהעלייה שמשם הדם טהור, והעלייה קרוב, ואף דרוב עדיפא מקרוב אכן אכתי איתרע הך רוב מחמת הקרוב, ואעפי"כ אהני לן הרוב, עכ"פ מבואר שהתרי רובי בא לתקן את הריעותא ברוב בזה שאין כאן סיעה אחרת שעוברת כאן.

וע"ד זה מתבאר נמי מהתוס' [ב"ב כ"ג:] בשם הר"י ב"ר מרדכי שכתב דלולי הדין דרוב עדיף מקרוב הייתי אומר שתמיד קרוב עדיף, אבל בחנויות מיירי כשיש תרי רובי גם של המדינה וגם של החנויות, והיינו נמי כנ"ל שיש אלימות מסויימת כלפי הדין קרוב, וצ"ע.

סברא כעין זו מצאנו נמי בריטב"א יבמות [ריש ס"ז:] שמבואר שם דר' יוסי חייש למיעוטא, ותמהו התוס' מסוגיין דר' יוסי לא חייש למיעוטא דסגי ליה ברוב של העיר, ותירצו התוס' דהכא איכא רובא דאיתא קמן ולכן לא חייש למיעוטא, אכן הריטב"א תירץ דמהני מצד התרי רובי ולכן מיקרי מיעוטא דמיעוטא, ומבואר שיש כאן מעלה אמיתית לתרי רובי, ודו"ק.

הרי לנו סמוכין לדברי הר"ש מכמה ראשונים שג"כ למדו שיש כאן מעלה אמיתית בעיקר הדין של תרי רובי.

## בשיטת רש"י בדין הרמה בתערובת באיסור ערלה – ובמה שהקשו עליו.

שיטת רש"י בביצה [ג':] שם נתערב אחד מהן במאתים - יעלה אחד מהן והשאר מותרין, והר"ש כאן הביא שעל סמך פירושו נהגו במין במינו כשמתבטל ברוב נהגו להסיר ממנו כשיעור האיסור והשאר מותר.

והר"ש דחה את דבריו - שא"א לומר כן דבהדי' תנן לעיל [ריש פ"ב מ"ב] ערלה וכלאי הכרם עולים בא' ומאתיים וא"צ להרים, ודווקא בתרומה משום 'גזל השבט', והא דתרומה שיעורא בק' וערלה בר' - בספרי דריש לה מקרא – וכמבואר לעיל בר"ש [פ"ב מ"א].

## בהא דליכא דין "יוליך הנאה לים המלח", והא דלא אמרינן הכא "ימכר כולו לנכרי חוץ מדמי איסור שבו".

הר"ש הקשה דלא מצאנו בכל הנך איסורי שיהיה דין של "יוליך הנאה לים המלח", ורק בע"ז מצאנו כן לרבי אלעזר בסוף כל הצלמים [מט:], וקיי"ל כוותיה, ומאי שנא הכא.

ותירץ הר"ש – "שמא משום דע"ז תופסת דמיה, אף על פי שאינה ניתרת בכך, מכל מקום מיחזי טפי כמוליך האיסור לים המלח", וחידש שלפי דרך זו "בגד שצבעו בקליפי שביעית - אם נתערב באחרים, כיון דשביעית תופסת דמיה הוה אמרינן יוליך הנאה לים המלח".

הר"ש מוסיף בזה – "עוד יש לחלק דהתם בכל הצלמים תנור שהסיקו בעצי ע"ז ואפה בו את הפת ונטל ממנה כרכר וארג בה את הבגד שרינן בהולכת הנאה כשנתערב, לפי שאין ממשות האיסור בעין".

עוד הקשה הר"ש – "הא דלא אמרינן בכל הני דמתניתין – 'ימכר כולו לנכרי חוץ מדמי איסור שבו', כדאמר רשב"ג בפ' בתרא דע"ז [ע"ד.] גבי יין נסך, מפרש בירושלמי דחיישינן בכולהו דילמא הדר נכרי ומזבין ליה לישראל, אבל ביין נסך ליכא למיחש".

# משנה ז

שהיה רבי מאיר אומר את שדרכו למנות מקדש וחכמים אומרים אינו מקדש אלא ששה דברים בלבד ורבי עקיבא אומר שבעה, ואלו הם אגוזי פרך רמוני בדן וחביות סתומות וחולפות תרדין וקולסי כרוב ודלעת יונית רבי עקיבא אומר אף ככרות של בעל הבית הראוי לערלה ערלה לכלאי הכרם כלאי הכרם:

# רע"ב משנה ז

שדרכו למנות - שאין אדם מוכרו אלא במנין מפני חשיבותו:

פרך ובדן - שמות מקומות הן. ואני שמעתי אגוזי פרך, אגוזים שקליפתן רכה ונפרכין:

חלפי תרדין - עלין מצלעות התרדין:

קלסי כרוב - קלחי כרוב שבארץ ישראל, שהם גדולים וטובים:

של בעה"ב - שהן גדולים, אבל של נחתום קטנים הן:

הראוי לערלה - כגון אגוזים ורמונים וחביות סתומות:

והראוי לכלאי הכרם - כגון חלפי תרדין וקולסי כרוב ודלעת יונית. ואין הלכה כר"מ ולא כר' עקיבא:

# משנה ח

כיצד נתפצעו האגוזים נתפרדו הרמונים נתפתחו החביות נתחתכו הדלועים נתפרסו הככרות יעלו באחד ומאתים:

# רע"ב משנה ח

נתפצעו האגוזים - גרסינן ולא גרסינן כיצד, וקמ"ל מתניתין דדוקא שלמים לא בטילי, אבל לא שבורים ופצועים:

נתפרסו הככרות - האי סתמא כרבי עקיבא, דהלכתא כוותיה:

# ציונים והערות משנה ז ומשנה ח

## בדברי רבי מאיר – "את שדרכו למנות מקדש".

בדברי רבי מאיר – "את שדרכו למנות מקדש" - והיינו שאין אדם מוכרו בלא מנין מתוך חשיבותו, והביא הר"ש דבכמה דוכתי מצאנו דפליגי בזה ר"י ור"ל, דר' יוחנן אמר 'את' שדרכו לימנות שנינו ור"ל אמר 'כל' שדרכו לימנות שנינו - אף על פי שאין כל שעה מונין אותו אלא זימנין דמזבנינן ליה במנין מתוך חשיבות.

עוד הביא הר"ש – "ואמרי' בירושלמי - ר' יוחנן וריש לקיש איתפלגון, חד אמר י' דברים מקדשין דברי ר"מ - פירוש - י' דברים השנויים במשנתינו, שכולן את שדרכו, וחד אמר כל הדברים מקדשין דברי ר"מ, כלומר כל שדרכו לימנות, ומסתברא דאותן י' דברים היינו הנך ו' דברים וחבילי תלתן הרי ז' ובגד שנתערב וסיט שנתערב דבתרוייהו תנן לעיל דברי ר"מ, ובגד וסיט תרי מילי נינהו הרי ט', ובאורג מלא הסיט מצמר בכור ובמוקדשין כל שהן", ועיין מה שהאריך הר"ש שמצאנו טובא מלבד כל אלו.

## בטעמא דדבר שבמנין.

בטעמא דדבר שבמנין – כפשוטו יש לומר שמחמת החשיבות לא בטלה שאין לרוב חשיבות כנגדה – ועיין בר"ן בפסחים [ט'] דבע"ח דחשיבי דמי לקבוע – והיינו דחסר בחשיבות של רוב – אולם עיין בבית מאיר [סימן ק"י קונטרס בדיני קבע – עמוד כ"ו:] שהביא שיתכן שאין זה משום שהוא לא בטל מחמת החשיבות דלא חשיב כרוב – אלא שאף אי יש רוב – אבל לא חשיב כמעורב - ואי ליכא תערובת ממילא ליכא ביטול אף אי איכא רוב – וכהצד הזה הביא מלשון הרמב"ם [ריש פרק ט"ז מאכלות אסורות] – ועיין בחלקת יואב [תנינא סימן ה'] מה שדם לחלק בין הטעמים.

ועיין בתשובות הרא"ש [כלל ב' סימן ב'] על ככרות דחשיבי – דלא בטלי מה"ת, ועיין היטב ברעק"א [יו"ד סימן שכ"ד – י"ב], ובעיקר ההלכה אי קיי"ל כר"מ או לא, עיין בזה בשו"ע [יו"ד ריש סימן ק"י] שהעתיק אתה רמב"ם דלא קיי"ל כר"מ, והרמ"א שם חולק – ועיין ש"ך [שם] דנחלקו הראשונים אי גם במין באינו מינו איכא דין שלא בטל בדבר שבמנין.

ועיין בתרומת הדשן [סימן ק"ג] לגבי נר חנוכה דדן אי הוי דבר שבמנין - אף דלא מונין אותם במכירתם בשוק - אבל סו"ס מונים אותם בתור נר חנוכה, והתם הנידון לבטל מהם הדין איסור הנאה של נרות חנוכה וע"ע בט"ז בזה [סימן תרע"ג ס"ק ו'], וע"ע בשבות יעקב [ח"ב סימן ל"ב] וע"ע בפמ"ג [שפתי דעת סימן ק"א ס"ק א'] בארוכה.

## במה שיש להעיר בדברי הר"ש ביין נסך אוסר בכל שהוא.

הר"ש כאן כתב דאפשר דהא דתנן בע"ז [עד.] דיין נסך אוסר בכל שהוא - דקאי אפילו בחביות פתוחות, והביא דברי הירושלמי בע"ז [פ"ה הי"ב לו:] דיין נסך וע"ז ועורות לבובין אסורין ואוסרין בכל שהן משום דכתיב ולא ידבק בידך מאומה מן החרם, ומבואר מדבריו דגם לדידן י"ל כן. וכן מבואר ברמב"ם [הל' ע"ז פ"ז ה"ב] שפסק להלכה דיין נסך ותקרובת ע"ז אסורין בכל שהוא משום דכתיב ולא ידבק בידך מאומה מן החרם.

והגרעק"א [בחי' לע"ז כט:] הקשה דהא בבבלי מוכח דלא ס"ל הכי, דהגמ' בע"ז [כט:] מצריך קרא אחרינא לאסור יין נסך ותקרובת, עיי"ש דמייתי קרא דישתו יין נסיכם ללמד שיין נסך אסור, וכן מייתי קרא דויאכלו זבחי מתים ללמד דתקרובת ע"ז אסורה, ומשמע דס"ל להגמ' דקרא דלא ידבק לא קאי על הנך מילי, והניח בצ"ע.

# משנה ט

ספק ערלה בארץ ישראל אסור ובסוריא מותר ובחוצה לארץ יורד ולוקח ובלבד שלא יראנו לוקט כרם נטוע ירק וירק נמכר חוצה לו בארץ ישראל אסור ובסוריא מותר ובחוצה לארץ יורד ולוקט ובלבד שלא ילקוט ביד החדש אסור מן התורה בכל מקום והערלה הלכה והכלאים מדברי סופרים:

# רע"ב משנה ט

ספק ערלה - כגון עובד כוכבים שיש לו נטיעות של ערלה בגינתו, ובידו פירות ואין ידוע אם משל ערלה אם משל זקנה:

בארץ ישראל - דהוי ספיקא דאורייתא לחומרא:

ובסוריא מותר - דכבוש יחיד הוא ולאו שמיה כבוש והחמירו בו קצת:

ובחוצה לארץ יורד ולוקח - בתוך הגינה וקונה מן העובד כוכבים מאותם שליקט כבר, ובלבד שלא יראנו לוקט:

ובחו"ל יורד ולוקט - העובד כוכבים יורד ולוקט בפני הישראל וישראל קונה ממנו, ובלבד שלא ילקוט ישראל ביד:

בכל מקום - ואפילו בחו"ל, דכתיב (ויקרא כד) ולחם וקלי וכרמל לא תאכלו וגו' בכל מושבותיכם:

והערלה הלכה - למשה מסיני שאסור בחו"ל, ואעפ"כ ספקה מותר, שכך נאמרה ההלכה למשה בסיני שיהיה ספקה מותר בחו"ל:

והכלאים מדברי סופרים - דוקא כלאי הכרם כיון דבארץ חמירי ואסורים בהנאה מן התורה, בחו"ל גזרו בה רבנן אבל כלאי זרעים דבארץ שרו בהנאה, בחו"ל לא גזרו בהו רבנן. והרכבת האילן אסורה בחו"ל מן התורה, דכתיב (שם יט) בהמתך לא תרביע כלאים שדך לא תזרע כלאים מה בהמתך בהרבעה אף שדך בהרכבה ומה בהמתך בין בארץ בין בחו"ל אף שדך בהרכבה בין בארץ בין בחו"ל:

# ציונים והערות משנה ט

## פלוגתת הראשונים האם ערלת חו"ל הוא דין חדש בפני עצמו או דאיכלל בעיקר דינא דערלה.

בדין ערלת חו"ל נקדים – הרי ערלה נוהגת בין בא"י ובין בחו"ל, אלא שערלה הכתובה בתורה היא ערלת א"י, אבל סו"ס נוהגת גם בחו"ל מהללמ"ס, וזה מבואר במשנה כאן - וכן הוא בקידושין [ל"ח:], וכן פסק הרמב"ם [פ"י מאכ"א ה"י], וכ"ה בשו"ע [יו"ד סי' רצ"ד סעי' ח'], ויש ביניהם חילוק, שספק ערלת חו"ל מותר, דאע"פ דגם ערלת חו"ל היא מה"ת, מ"מ כך נשנית ההלכה דספיקו מותר – וכל זה מבואר במשנה ובר"ש וברע"ב כאן.

והנה - נחלקו הראשונים האם איכא מלקות בערלת חו"ל או לא, דמדוייק ברמב"ם [מאכלות אסורות פ"י ה"ט] דליכא מלקות וכן מדוייק עוד להלן [שם הלכה כ"א], וכן הוא בסמ"ג [לאוין קמ"ו].

אולם הגר"ח על הרמב"ם [מאכלות אסורות פ"י הט"ו] והמלבושי יו"ט [חובת קרקע ריש סימן א'] דייקו מהשאלתות דר' אחאי [קדושים] ומהבה"ג דחולקים וס"ל דליכא חילוק ביניהם ולקי גם בחו"ל, ולמדו דשורש פלוגתתם הוא האם 'הלכה' של ערלת חו"ל הוי גילוי בעיקר הדין ערלה של א"י וממילא דאיכא גם מלקות או שזה דין חדש בפני עצמו, והמלבושי יו"ט הביא גם מרש"י ומהרא"ש דאזלי בדרכו של הרמב"ם, והוסיף שם עוד [סוף סימן א'] לדון בדין שריפת ערלת חו"ל, ותלה בספק ובפלוגתא הנ"ל.

והוסיפו בזה הגר"ח [שם] והמלבושי יו"ט [חובת קרקע סימן ה'], שהרמב"ם לשיטתו אזיל דאי הוי גילוי א"כ ה"ה דאיכלל בזה דין רבעי דחד דינא הוא בהדי' ערלה, ואי הוי דין בפני עצמו א"כ לא איכלל בזה רבעי, ודייקו כן מלשון הרמב"ם [מאכלות אסורות פ"י הט"ו] שכתב "יראה לי שאין דין נטע רבעי נוהג בחוצה לארץ וכו' שלא אמרו אלא הערלה", וכוונת הרמב"ם שה'הלכה' של ערלת חו"ל רק נאמרה בערלה, והיינו שזה דין בפני עצמו, הלכך לא איכלל בזה דיני רבעי, וליכא רבעי בחו"ל, והגאונים חולקים דס"ל דהכל הלכה אחת ופרשה אחת.

ועיין בביאור ההלכה [סוף פ"ט דמעש"ש ד"ה אסורין בערלה] שהביא צל"ח שחידש שאין ריבוי של שומר לפרי [קליפות ועוד] באיסור ערלת חו"ל, והגרח"ק שליט"א רצה לתלות חידוש זה בספק הנ"ל - ועיין לעיל בהקדמה למכילתין מה שהארכנו בהאי ענינא עוד.

## מביא את המהלך של הר"ש והגר"א בביאור פלוגתת ר"י וחכמים אי יש קנין לעכו"ם להפקיע מידי רבעי.

עיין בדברי הר"ש במשנה לגבי הפקעה של עכו"ם מערלה ורבעי – ותוכן הדברים הם כך – דהנה, שנינו במשנה בתרומות [פרק ג' משנה ט':] "העובד כוכבים והכותי תרומתן תרומה ומעשרותן מעשר והקדשן הקדש ר' יהודה אומר אין לעובד כוכבים כרם רבעי וחכמים אומרים יש לו תרומת העובד כוכבים מדמעת וחייבים עליה חומש ור' שמעון פוטר", הרי דנחלקו ר"י ורבנן אי עכו"ם מפקיע מידי רבעי או לא.

ודייק הר"ש כאן דמדהושמט ערלה מוכרח שרק כלפי רבעי נחלקו אי יש קנין או לא, אבל כלפי ערלה פשיטא שאין קנין, וע"ע בר"ש בתרומות [שם] שכתב דאף דרבי יהודה עצמו סובר דאין קנין אכן הכא סובר יש קנין דאיירי בסורי', ובסורי' מודי כו"ע שיש קנין, אלא דא"כ לא נתברר שורש פלוגתת ר"י וחכמים.

ועיין בשנות אליהו במשנה בתרומות שם דמבואר כהר"ש דנחלקו בסורי' ששם יש קנין בתרו"מ, והמחלוקת בין ר"י לחכמים היא האם רבעי דומה למעש"ש שבזה יש קנין בסורי' או דדמי לערלה וכלאים דאין קנין גם בסורי', ולמדנו מדבריו כדברי הר"ש דבערלה כו"ע מודי דדומה לכלאים ובתרווייהו אין קנין, ורק ברבעי מספקא לן אי הוי כמעש"ש או לא – ועיין היטב להלן בחידושי סוגיות מה שנתבאר בזה.

# סליק מסכת ערלה

# חידושי סוגיות

# קונטרסבגדר הדין ערלה ורבעיובדין קנין לעכו"ם בא"י ובדין חו"ל,לגבי ערלה ורבעי.

[**פרק א ב' דינים בגדר רבעי, ובדין ערלה ורבעי בחו"ל.**](#__RefHeading___Toc400359733) **<>** [הקדמה – דברי הרמב"ם בדין ערלה ודין רבעי.](#__RefHeading___Toc400359734) <> [ספק ביסוד דינא דרבעי, האם אסור בהנאה והאם הוא המשך לדין ערלה או איסור חדש, ובפלוגתת הרמב"ם וראשונים בזה, וסתירת הרע"ב בכל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc400359735) <> [תוספת ביאור בהנך ב' צדדים - איסור כערלה או מצווה כמעש"ש.](#__RefHeading___Toc400359736) <> [מבאר את שיטת הרמב"ם דלא פודין במחובר דומי' דמעש"ש וישוב קושי' האור שמח, וכל זה עפ"י חידושו של הצפנת פענח שיש איסור בלי קדושה בבוסר ולא שייך פדיון.](#__RefHeading___Toc400359737) <> [ביאור ברמב"ם שחל קדושה ברבעי מכח הדין מעש"ש שבו, והחלות קדושה הזו היא היא המתיר באיסור ערלה שנמשך ברבעי.](#__RefHeading___Toc400359738) <> [מיושב הירושלמי דיקבר ומיושב סתירת הרע"ב בהיתר הנאה ואכילה.](#__RefHeading___Toc400359739) <> [סתירה ברע"ב בטעמא דקליפי רימונים דאסור בערלה ובדין רבעי בזה – ומיישב על פי הנ"ל.](#__RefHeading___Toc400359740) <> [תוספת דברים.](#__RefHeading___Toc400359741) <> [פלוגתת הראשונים האם ערלת חו"ל הוא דין חדש בפני עצמו או דאיכלל בעיקר דינא דערלה.](#__RefHeading___Toc400359742) <> [ביאורו של הגר"ח בדברי הרמב"ם דב' טעמים נאמרו למה אין רבעי בחו"ל, ומבאר למה איצטריך ליה תרי טעמים.](#__RefHeading___Toc400359743) <>

[**פרק ב ביאור שיטת הר"ש והגר"א לחלק בין ערלה לרבעי ביש קנין לנכרי.**](#__RefHeading___Toc400359744) **<>** [מביא את המהלך של הר"ש והגר"א בביאור פלוגתת ר"י וחכמים אי יש קנין לעכו"ם להפקיע מידי רבעי.](#__RefHeading___Toc400359745) <> [מקדים שיש ב' דרכים בעיקר הנידון של יש קנין לעכו"ם להפקיע, ולפי הדרך דמהני לעשותו לחו"ל איכא ב' דרכים בביאור פלוגתת רבי יהודה וחכמים ובביאור החילוק בין רבעי לערלה, ותחילת הדברים שבערלה יש הלכה שאסורה בחו"ל.](#__RefHeading___Toc400359746) <> [מהלך שלישי דלא אכפת לן ההלכה כלפי קנינו של העכו"ם, ומבאר דהחילוק בערלה הוא משום שאינו תלוי בירושה וישיבה, וזה הספק ברבעי.](#__RefHeading___Toc400359747) <> [מדקדק בדברי הגר"א דשורש הספק האם מדמינן רבעי לערלה או למעש"ש, ומדקדק דהוסיף עוד להתספק האם מדמינן לכלאים.](#__RefHeading___Toc400359748) <> [לפי הדרך דיש קנין לא מהני לעשותו לחו"ל אלא דמהני לנתק את השייכות בין המצווה לבעלים בר חיובא, ולפי דרך זו יש דרך בביאור דברי הגר"א בשנו"א בביאור פלוגתת רבי יהודה וחכמים ובביאור החילוק בין רבעי לערלה.](#__RefHeading___Toc400359749) <>

[**פרק ג' דרכם של אחרונים בביאור שיטת הרמב"ם בפלוגתא זו**](#__RefHeading___Toc400359750) **<>** [דרכו של התורת זרעים שרמב"ם למד דגם אי אין קנין אכתי יש מקום להפקיע דין רבעי, ושורש פלוגתת רבנן ור"י האם הנכרי שייך למצוות רבעי, ונפ"מ אי פקע הקדושה או לא.](#__RefHeading___Toc400359751) <> [נתחדש דגם הרמב"ם מודה דמשכחת לה דקנין העכו"ם מבטל מצוות הארץ.](#__RefHeading___Toc400359752) <> [מיושב סדר המשנה בתרומות בדין רבעי.](#__RefHeading___Toc400359753) <> [ב' דרכים בביאור לשון הרמב"ם "אם בא לנהוג במצוה זו הרי הוא קדוש" ובישוב הסתירה מהלכה ה' להלכה י', ומעורר על כל המהלך דלמה לא פליגי גם במעש"ש.](#__RefHeading___Toc400359754) <>

[**פרק ד' דרכו של המשכנות יעקב ברמב"ם דסובר יש קנין בערלה ופליגי ברבעי, עפ"י הר"ש סיריליאו דעכו"ם מפריש תרומה גם בתבואה פטורה.**](#__RefHeading___Toc400359755) **<>** [דרך חדש של המשכנות יעקב ברמב"ם שחידש חידוש גדול שיש קנין לעכו"ם להתיר ערלה, ואעפי"כ יש רבעי.](#__RefHeading___Toc400359756) <> [דיוק סדר המשנה ריש ערלה דאיירי בהלכות נטיעה ולא בהלכות יש קנין לעכו"ם.](#__RefHeading___Toc400359757) <> [תמיהת המלבושי יו"ט בחידוש של המשכנות יעקב דמה שייך רבעי לרצונו של העכו"ם אי פטור מצד יש קנין.](#__RefHeading___Toc400359758) <> [דברי הר"ש סיריליאו דהעכו"ם יכול להפריש תרומה גם בלי שיש טבל, ומהכא מקור למשכנות יעקב ברמב"ם, וכמבואר במלאכת שלמה.](#__RefHeading___Toc400359759) <>

[**פרק ה מהלך חדש בשיטת הרמב"ם ברבעי של עכו"ם, ובפלוגתת הר"ש והרמב"ם בזה, דפליגי בחידושו של הכס"מ ביש קנין לעכו"ם.**](#__RefHeading___Toc400359760) **<>** [ביאור חדש בשיטת הרמב"ם בדעת רבי יהודה דדעתו דיש קנין לעכו"ם בעודה תחת ידו כסברת הכס"מ בביכורים וקדושת שביעית, והתם לא מהני מה שהישראל לוקח מהעכו"ם.](#__RefHeading___Toc400359761) <> [ביאור סברת חכמים שכאן יש לעכו"ם שכר ותורת מצווה הלכך לא אמרינן יש קנין גם לכס"מ, ומתמה דמאי שנא מכל המצוות, ומיישב עפ"י מה שנתחדש דרבעי תחילתה ערלה [במחובר] וסופה מעש"ש [בתלוש].](#__RefHeading___Toc400359762) <> [מבאר שהר"ש חולק לשיטתו דלית ליה האי חידוש של הכס"מ דבעודה תחת ידו דכו"ע מודי שיש קנין, ונחלקו במשנה בתרומות בשיטת ר"י כמו שנחלקו במשנה בע"ז בשיטת ר"מ.](#__RefHeading___Toc400359763) <>

[**פרק ו' המקור של הרמב"ם בירושלמי דאין רבעי לעכו"ם אפילו בא"י, ובדברי הרמב"ם וירושלמי על מעש"ש ורבעי בסורי' דפטורים גם מדרבנן אפילו של ישראל.**](#__RefHeading___Toc400359764) **<>** [מקור מהירושלמי דגם עכו"ם בארץ ישראל פטור מרבעי, ונתחדש עוד בירושלמי דכמו דלרבי יהודה נכרי בא"י פטור מרבעי כמו כן ישראל בסורי' פטור, ומתמה דמה שייכי הנך תרי דינים כהדדי.](#__RefHeading___Toc400359765) <> [ביאורו של התורת זרעים דאין מעש"ש בסורי' כיון דכל הקדושה תלויה במצוות הבאתן, וכן ברבעי, ופליגי אי רבעי דין איסור הוא כערלה או לא, ובדברי הגר"ח בזה.](#__RefHeading___Toc400359766) <>

# פרק אב' דינים בגדר רבעי,ובדין ערלה ורבעי בחו"ל.

## הקדמה – דברי הרמב"ם בדין ערלה ודין רבעי.

כתב הרמב"ם [מאכלות אסורות פרק י הלכה ט] – "הערלה כיצד - כל הנוטע אילן מאכל כל פירות שעושה אותו אילן שלש שנים משנטע הרי הן אסורין באכילה ובהנאה שנאמר שלש שנים יהיה לכם ערלים לא יאכל וכל האוכל מהם כזית לוקה מן התורה", ובהמשך שם [הלכה טז] – "פירות שנה רביעית כולה אסור לאכול מהן בארץ ישראל עד שיפדו, ובהלכות מעשר שני יתבאר משפטי פדיונן ודין אכילתן ומאימתי מונין לערלה ולרבעי", וע"ע בספר המצוות בדין ערלה [מצות ל"ת קצ"ב] ובדין רבעי [מ"ע קי"ט].

## ספק ביסוד דינא דרבעי, האם אסור בהנאה והאם הוא המשך לדין ערלה או איסור חדש, ובפלוגתת הרמב"ם וראשונים בזה, וסתירת הרע"ב בכל הנ"ל.

ויש להסתפק בעיקר הגדר של רבעי, דיעויין בזרע אברהם [סימן י"ד ס"ק כ"ב] ובדרך אמונה [ריש פ"ט דמעש"ש בביאור ההלכה] דנסתפקו האם רבעי וערלה חד דינא להו דרבעי הוא המשך של האיסור ערלה בשנה הרביעית, אלא שיש בו היתר מיוחד ע"י פדיון ואכילה בירושלים כדיני מעש"ש, או שדין חדש ואיסור חדש בפני עצמו הוא.

ובעיקר הספק עיין בדרך אמונה [שם] שהביא בזה חילוק בין הרמב"ם לבה"ג במנין המצוות אי הוי מצווה א' [בה"ג] או ב' מצוות [רמב"ם], והבה"ג פירש שמצוות רבעי בכלל ערלה היא, וברמב"ם אינו מוכרח דתמיד מביא את עשה ול"ת בנפרד, והביא מהרמב"ן [ר"ה י'] דמבואר דתרתי נינהו.

ובזרע אברהם כבר הביא מהשער המלך [פ"י מאכלות אסורות הט"ז] שחקר האם יש איסור הנאה ברבעי או רק איסור אכילה ותלה בספק הנ"ל דרק מצד המשך לערלה אית ליה איסור הנאה, והשער המלך תלה בזה עוד האם בעינן ביטול של א' ממאתיים כערלה [במקום שאין לו מתירין] או לא, דשיעור דא' ממאתיים הוא רק משום שכפל התורה איסורו אכילה והנאה כמבואר ברמב"ם ור"ש לגבי כלאים וערלה, ועיין בהערה [[141]](#footnote-142).

וברא"ש בערלה [פ"ב דערלה מ"ג] מבואר דמה שמבואר במשנה ערלה מעלה את הערלה במאתיים דהכוונה בזה לרבעי, וכבר תמה בזה החזו"א [ערלה סימן ד' ס"ק ד'] דמאי שנא מעש"ש דעולה ברוב מרבעי דעולה במאתיים, ותירץ בדרך אמונה דע"כ שהרא"ש למד דרבעי בכלל ערלה היא ואסור בהנאה, וכן מבואר בשער המלך שם בדעת הרע"ב דכתב נמי כהרא"ש, ויתירא מזה הרי עצם זה שהמשנה קורא לזה ערלה ולא רבעי משמע שהטעם שיש לו ביטול של מאתיים הוא מצד היותו המשך לערלה ודין ערלה עליו.

ובשער המלך [פ"י מאכלות אסורות] דייק בלשון הרמב"ם במאכלות אסורות וכן בפירוש המשנה [פ"א ערלה מ"ח] דאסור רק באכילה ושם בפירוש המשנה כתב הרמב"ם בהדי' דדינו כמעש"ש שאוסר רק באכילה, ומאידך הביא את לשון התוס' בקידושין [ל"ה.] בשם ר"ת, דערלה בשנה רביעית יש לו היתר לאיסורו, ומבואר דהכל איסור אחד וכפשוטו אסור גם בהנאה, ועיין בלשון החינוך דערלה יש לו היתר לאיסורו בשנה הרביעית, ובביאור הלכה הביא דכן מבואר ברבינו יונה בשערי תשובה [ש"ג] דאסור גם בהנאה.

ונראה שהרמב"ם אזיל בזה לשיטתו, שבמשנה [פ"ב דערלה מ"ג] הוא חולק על הרא"ש שלמד ערלה מעלה ערלה דהיינו רבעי, דבשיטת הרא"ש מוכרח שיש איסור הנאה מדבעינן מאתיים, וכנ"ל, אכן הר"ש והרמב"ם למדו דמיירי שכבר בטלה הערלה ראשונה במאתיים ונהיה להיתר ושוב מצטרף לבטל ערלה שניה והחידוש דאינו חוזר וניעור ולדידהו נמצא דלא מוקמינן ליה ברבעי, וא"ש דלשיטתו אין לפרש כהרא"ש.

והעולה מכל הנ"ל דמהרמב"ם משמע שרבעי הוא דין בפני עצמו ולכן אינו אסור בהנאה, וכמשמעות ברמב"ן בר"ה, ובה"ג הרא"ש ורבינו יונה ור"ת והחינוך למדו שזה המשך לדין ערלה.

אולם תמה השער המלך בסתירת הרע"ב, דמצד אחד כתב כהרמב"ם בפירוש המשנה דרק אסור באכילה ומאידך פירש כפירוש הרא"ש שערלה וערלה היינו רבעי דבעי נמי מאתיים, וע"כ דאסור נמי בהנאה, וצ"ע ולהלן יבואר.

## תוספת ביאור בהנך ב' צדדים - איסור כערלה או מצווה כמעש"ש.

ונראה להוסיף בהנך ב' צדדים עוד:

דנראה שלפי הרמב"ם דאיכא איסור החדש כעין מעש"ש דאסור באכילה ומותר בהנאה, ונראה דיסוד החילוק אינו רק אי הוי איסור כהמשך לערלה או איסור חדש דומי' דמעש"ש אלא דלפי הרמב"ם יסוד האיסור אכילה מתחיל מצד זה שיש בה מצוות אכילה כמעש"ש והמצווה היא סיבת האיסור, לעומת ר"ת דמדמה לערלה ויסודו איסור בלי שייכות למצווה.

וזה מפורש ברמב"ם, דהרמב"ם בפירוש המשנה [פ"א ערלה מ"ח] שמשם דייק השער המלך דמותר בהנאה מבאר דהכל כעין מעש"ש דיסודו מחמת המצוות אכילה, שהרמב"ם בא לחלק בין מין הצובעין דאסור בערלה ולא ברבעי, וז"ל הרמב"ם "ונאסרו בערלה קלפי רמון והנץ שלו, לא מפני שהן פרי, אלא מפני שהן ראוין לצביעה ואסור לצבוע בערלה, אמרו בספרא לא יאכל, אין לי אלא שלא יאכל, מנין שלא יצבע ושלא יהנה, תלמוד לומר וערלתם ערלתו ערלים לרבות את כולם, ומותרין בנטע רבעי, מפני שאין נטע רבעי אסור בהנאה, אלא הוא כמעשר שני נאכל לבעליו כמו שביארנו במסכת מעשר שני, ולפיכך אין מתקדש בו אלא פרי הראוי לאכילה".

הרי לנו דברים מפורשים דכל מה שנתקדש הפרי הוא מצד זה שהוא ראוי לאכילה כמעשר שני שנאכל לבעליו ועומד למצוותו.

והגרי"ז בכתבים לנזיר [ל"ד - בדברי רש"י] פירש דהיינו טעמא נמי למה ענבים שלקו לא הוי רבעי דאינו עומד לאכילה ויסוד דינא דמעש"ש מצד זה שעומד למצוותו.

וע"ד זה מבואר נמי בתורת זרעים [תרומות פ"ג מ"ט] דבמעש"ש נפסק ברמב"ם [פ"ג מעש"ש הי"א] ומקורו בירושלמי שפת שעיפשה ושמן שנפסל מאכילת אדם פקע מנה קדושתה, והיינו משום שתחילת קדושתה מחמת זה שעומד למצווה, וחידש התורת זרעים דכן דין הרבעי, ודו"ק.

## מבאר את שיטת הרמב"ם דלא פודין במחובר דומי' דמעש"ש וישוב קושי' האור שמח, וכל זה עפ"י חידושו של הצפנת פענח שיש איסור בלי קדושה בבוסר ולא שייך פדיון.

והנה, עיין ברשב"א בתשובה [מיוחסות - סימן קנ"ו] שהביא פלוגתת הרמב"ם [פ"ט מעש"ש ה"ב] ור"ש אי פודין במחובר או לא, דלפי הר"ש רק מדרבנן לא פודין אבל בזה"ז ובמקום תקנה פודין ולפי הרמב"ם דומי' דמעש"ש דליתא במחובר מה"ת, ועיין בהערה [[142]](#footnote-143) שהבאנו לשונו.

ותמה האור שמח [רמב"ם שם] דמאן יימר דאין פדיון מעש"ש במחובר, הא משכחת לה מעש"ש במחובר במעש"ש דקרא עליו שם במחובר ושתלה דלא פקע ממנו שם מעש"ש, וכמבואר ברמב"ם [פי"א מתרומות הכ"ו] לגבי תרומה כה"ג, ולמה לא יהני בזה פדיון, ועיין בהערה [[143]](#footnote-144) שהבאנו דבריו בזה.

ונראה בביאור שיטת הרמב"ם ונקדים בחידושו של הצפנת פענח [לולב פ"ה ה"ב] שחידש שיש איסור רבעי בלי קדושה בבוסר ופגין, דלמדנו בירושלמי [סופ"ק דערלה] דפגי תמרה צריך לקוברן ואין בהם פדיון, והגדר בזה תמוה דאי קדשי למה לא מהני בהם פדיון וחידש דע"כ שיש בהם איסור בלי קדושה ולכן אין להם דין פדיון וצריכים לקוברם, וע"ד זה ביאר בדעת הרמב"ם [פ"ט ה"ב] דבוסר מצי ליתנו במתנה אף דדינו כרבעי וע"כ משום שיש בו איסור בלי קדושה ולכן אינו ממון גבוה ושפיר מצי נותן במתנה.

הדרנא לדברי הרמב"ם, דנראה דבמחובר הרבעי אסור בלי קדושה מדין ערלה כעין בוסר, דהדין מעש"ש לא חיילא ברבעי אלא לאחר תלישה כמו בכל מעש"ש, ואף דבמעש"ש לא חיילא מצד דאכתי לא הוי טבל אכן סו"ס יליף מהתם, ושוב מה דלא פודין הוא משום דהאיסור שבו לא פודין דרק לאחר שחל בו דין מעש"ש והיינו הקדושה שבו אז מהני פדיון.

והשתא אין להקשות דסו"ס מעש"ש באופן דמשכחת לה במחובר שפיר פודין והיינו בשתלה, דאה"נ דליכא הלכה במעשה פדיון במחובר רק הלכה בעצם חלות הקדושה במחובר, וברבעי לא למדנו על עצם המעשה פדיון דלא משכחת לה במחובר רק דלמדנו דבמחובר אין קדושת רבעי כמו דליכא קדושת מעש"ש וממילא דליכא פדיון, שיש בו איסור בלי קדושת רבעי, והיינו כנתחדש בצ"פ בבוסר דאינו פרי ואין בו קדושת רבעי רק איסור בעלמא, ולכן אין בו פדיון דלא משכחת לה פדיון אלא בקדושה.

## ביאור ברמב"ם שחל קדושה ברבעי מכח הדין מעש"ש שבו, והחלות קדושה הזו היא היא המתיר באיסור ערלה שנמשך ברבעי.

ונראה להגדיר את עומק חידושו של הצפנת פענח, דהנה, כבר ביארנו את הצדדים, האם תחילתו איסור או דתחילתו מצווה והאיסור הוא תוצאה מהמצווה כמו במעש"ש, ונראה דבצפנת פענח למדנו חידוש, דגם לרמב"ם שרבעי הוא איסור חדש כעין מעש"ש, והוא רק אסור באכילה ולא בהנאה כמעש"ש, ואיסורו הוא מצד הקדושה והמצווה כעין מעש"ש, אכן אעפי"כ יש בזה גם איסור בלי קדושה וזה מצד ההמשך לערלה דלרמב"ם איכא תרתי, גם המשך לערלה וגם מתיר של מעש"ש.

והגדר כך, דבעצם גם הרמב"ם מודה לחינוך ולר"ת שיש מתיר לאיסור ערלה בשנה הרביעית ע"י רבעי, אלא דבזה חלוקין, דלר"ת האיסור של רבעי הוא איסור ערלה ממש אלא שחל בו היתר בניהוג דין רבעי ע"י אכילה כשאוכלו בירושלים או ע"י פדיון, [דומי' דמעש"ש], אבל הרמב"ם למד שהמתיר באיסור ערלה של השנה הרביעית הוא בזה שחל באיסור ערלה קדושת מעש"ש במקום האיסור, והיינו דחלות קדושה כעין מעש"ש מתיר את האיסור, דאף דכעת אכתי אסור מצד הקדושה שבו אבל זה עצמו המתיר, שבקדושה שייכא פדיון ושייך אכילה בירושלים ובאיסור ליכא פדיון וליכא אכילה בירושלים, וההיתר של באיסור ערלה הוא בזה שחל קדושת רבעי באיסור ערלה.

ובזה יבואר הדין איסור במחובר והדין איסור בפגין דנתחדש בצ"פ, דלעולם גם לרמב"ם רבעי הוא המשך של הג' שנים של ערלה, וזה יסוד האיסור במחובר ובבוסר שהוא איסור בלי פדיון, דאז אכתי לא חיילא ביה קדושת מעש"ש, וכשנתלש או כשהוא כבר אינו בוסר אז ילפינן ממעש"ש דחיילא ביה קדושת מעש"ש, וזה המתיר, מה דפקע האיסור וחיילא הקדושה במקומו, ומדיני הקדושה שיש בה מתיר ע"י אכילה בירושלים ופדיון, ודו"ק.

## מיושב הירושלמי דיקבר ומיושב סתירת הרע"ב בהיתר הנאה ואכילה.

ונראה הוכחה גמורה לזה מהירושלמי דקשה לפי הרמב"ם דלמה יקבר הא אי רבעי אינו איסור הנאה רק איסור אכילה בעלמא, אז למה יקבר, דיהנה בו בשאר הנאות ולמה יקבר, וזו ראיה ברורה לספיקת השער המלך ואין מדייקים בראשונים שמותר בהנאה אי מפורש בירושלמי דכשאין בו פדיון דיקבר, וע"כ דהאיסור בלי קדושה הוא המשך לערלה גם לדעת הרמב"ם

בזה יש מקום ליישב את קושי' השער המלך על הרע"ב דסותר משנתו אי הוי איסור אכילה או איסור הנאה, דתלוי דבפגין זה איסור הנאה ובפרי זה אסור באכילה, וא"ש.

## סתירה ברע"ב בטעמא דקליפי רימונים דאסור בערלה ובדין רבעי בזה – ומיישב על פי הנ"ל.

והנה יש כאן סתירה אחרת ברע"ב, דכתב להלן [פ"א מ"ח] בטעמא דקליפי רימונים דאסור בערלה מצד "את לרבות את הטפל לפריו" והיינו כטעמו של הר"ש, ולפי"ז ברבעי היה צריך להתיר מצד דלא מרבינן את הטפל לפריו כמו שכתב הר"ש שם, ומאידך כשהרע"ב בא לבאר למה ליכא רבעי - לא כתב מצד דלא מרבינן אלא דכתב כהרמב"ם דלא איתרבי איסור הנאה ברבעי דבעינן דומי' דמעש"ש דעומד למצוותו, וכבר תמה בזה בתוס' אנשי שם דסותר משנתו בזה.

והביאור בזה דבאמת יש כאן שני דינים, דכל רבעי הוא המשך של ערלה ומצד זה היה צריך להיות אסור בקליפות מצד הריבוי של הטפל לפרי ואה"נ שרבעי אינו בכלל ריבוי זה, אכן אכתי קשה דסו"ס ערלה אסור מצד דראוי לצביעה בלי שייכות לריבוי של טפל לפרי ולמה ליכא דין זה ברבעי ועל זה הוצרך ליישב כנ"ל דרבעי אינו איסור הנאה רק דתלוי כולו במצוותו כעין מעש"ש.

ויש להעיר דלפי הדברים הנ"ל מבואר דשני הנך טעמים אינם כאחד, דכל זמן שזה מחובר או פגין אז באמת אסור בהנאה מצד שצביעה איתרבי בכלל ערלה בתורת איסורי הנאה וזה הדין תקבר בפגין של רבעי דסו"ס לא איתרבי בתורת טפל לפרי, ואז ליכא סברא דהוי כעין מעש"ש ולכן תקבר, ורק אחרי פגין ובתלוש אז הוא דאיכא היתירא דמעש"ש, ודו"ק.

## תוספת דברים.

בעיקר הדבר שיש ב' דינים ברבעי – נראה שיש תוספת דברים בזה לגבי ערלת חו"ל ודין רבעי בזה – וכדיבואר בהמשך הדברים.

## פלוגתת הראשונים האם ערלת חו"ל הוא דין חדש בפני עצמו או דאיכלל בעיקר דינא דערלה.

ונראה להוכיח עיקר הך יסוד שיש ב' דינים ברבעי, ושהם מתחלקים זמ"ז.

ונקדים בדין ערלת חו"ל – הרי ערלה נוהגת בין בא"י ובין בחו"ל, אלא שערלה הכתובה בתורה היא ערלת א"י, אבל סו"ס נוהגת גם בחו"ל מהללמ"ס, וזה מבואר בסוף מכילתין וכן בקידושין [ל"ח:], וכן פסק הרמב"ם [פ"י מאכ"א ה"י], וכ"ה בשו"ע [יו"ד סי' רצ"ד סעי' ח'], ויש ביניהם חילוק, שספק ערלת חו"ל מותר, דאע"פ דגם ערלת חו"ל היא מה"ת, מ"מ כך נשנית ההלכה דספיקו מותר.

והנה - נחלקו הראשונים האם איכא מלקות בערלת חו"ל או לא, דמדוייק ברמב"ם [מאכלות אסורות פ"י ה"ט] דליכא מלקות וכן מדוייק עוד להלן [שם הלכה כ"א], וכן הוא בסמ"ג [לאוין קמ"ו].

אולם הגר"ח על הרמב"ם [מאכלות אסורות פ"י הט"ו] והמלבושי יו"ט [חובת קרקע ריש סימן א'] דייקו מהשאלתות דר' אחאי [קדושים] ומהבה"ג דחולקים וס"ל דליכא חילוק ביניהם ולקי גם בחו"ל, ולמדו דשורש פלוגתתם הוא האם 'הלכה' של ערלת חו"ל הוי גילוי בעיקר הדין ערלה של א"י וממילא דאיכא גם מלקות או שזה דין חדש בפני עצמו, והמלבושי יו"ט הביא גם מרש"י ומהרא"ש דאזלי בדרכו של הרמב"ם, והוסיף שם עוד [סוף סימן א'] לדון בדין שריפת ערלת חו"ל, ותלה בספק ובפלוגתא הנ"ל.

והוסיפו בזה הגר"ח [שם] והמלבושי יו"ט [חובת קרקע סימן ה'], שהרמב"ם לשיטתו אזיל דאי הוי גילוי א"כ ה"ה דאיכלל בזה דין רבעי דחד דינא הוא בהדי' ערלה, ואי הוי דין בפני עצמו א"כ לא איכלל בזה רבעי, ודייקו כן מלשון הרמב"ם [מאכלות אסורות פ"י הט"ו] שכתב "יראה לי שאין דין נטע רבעי נוהג בחוצה לארץ וכו' שלא אמרו אלא הערלה", וכוונת הרמב"ם שה'הלכה' של ערלת חו"ל רק נאמרה בערלה, והיינו שזה דין בפני עצמו, הלכך לא איכלל בזה דיני רבעי, וליכא רבעי בחו"ל, והגאונים חולקים דס"ל דהכל הלכה אחת ופרשה אחת.

ועיין בביאור ההלכה [סוף פ"ט דמעש"ש ד"ה אסורין בערלה] שהביא צל"ח שחידש שאין ריבוי של שומר לפרי [קליפות ועוד] באיסור ערלת חו"ל, והגרח"ק שליט"א רצה לתלות חידוש זה בספק הנ"ל.

## ביאורו של הגר"ח בדברי הרמב"ם דב' טעמים נאמרו למה אין רבעי בחו"ל, ומבאר למה איצטריך ליה תרי טעמים.

והנה – אחרי כל מה שנתבאר לעיל בדין רבעי שיש ב' דינים ברבעי – היה נראה לעיין עוד בעיקר דין רבעי בחו"ל:

דהנה מצאנו ברמב"ם תרי טעמים למה ליכא רבעי בחו"ל, וז"ל הרמב"ם [מאכלות אסורות פרק י' הלכה ט"ו] "יראה לי שאין דין נטע רבעי נוהג בחוצה לארץ אלא אוכל פירות שנה רביעית בלא פדיון כלל שלא אמרו אלא הערלה", וכוונת הרמב"ם שההלכה של ערלת חו"ל רק נאמרה בערלה וממילא דאין מקור לרבעי.

וממשיך הרמב"ם, "וקל וחומר הדברים ומה סוריא שהיא חייבת במעשרות ובשביעית מדבריהם אינה חייבת בנטע רבעי כמו שיתבאר בהלכות מעשר שני, חוצה לארץ לא כל שכן שלא יהיה נטע רבעי נוהג בה, אבל בארץ ישראל נוהג בה בין בפני הבית בין שלא בפני הבית, והורו מקצת גאונים שכרם רבעי לבדו פודין אותו בחוצה לארץ ואחר כך יהיה מותר באכילה ואין לדבר זה עיקר".

וגוף סברת הרמב"ם דלא שייך קדושת מעש"ש בחו"ל וכן בסורי' מחמת קדושת הבאתן, כן מפורש ברמב"ם עצמו בסוף פ"ק דהלכות מעשר שני, וז"ל, "מעשר שני הואיל וטעון הבאת מקום אין מביאין אותו מחו"ל כבכור בהמה, לפיכך לא חייבו להפריש מעשר שני בסוריא".

והנה - ביאור דברי הרמב"ם לגבי סורי' מצאנו בדברי הגר"ח [שם], וביאר כך:

דילפינן מדרבנן לדאורייתא, דבסורי' שיש תרו"מ מדרבנן ואעפי"כ לא חייבו מעש"ש בסורי', דרק לענין מצוות התלויות בארץ עשאוהו לא"י אבל מעש"ש דתלויים בקדושת הבאתן שאני דזה פטור אחר, דאין קדושת הבאת מקום מגידולי חו"ל, ולכן בפטור זה לא מצאנו שתיקנו לחייב, הרי לנו דהדין דרבנן בסורי' מוכרח שיש דין נוסף במעש"ש דקדושתו תלויה במצוות הבאתן ואין מצוות הבאתן מחו"ל, ומזה כבר ילפינן לדאורייתא לגבי רבעי בחו"ל, שכשיש נידון האם רבעי חייב מה"ת בחו"ל דאיתרבי בהלכה של ערלה, אז ילפינן מסורי' שיש ע"כ סברא נוספת במעש"ש וגם ברבעי דתרווייהו קדשי מחמת מצוות הבאתן, וליכא קדושה מצד מצוות הבאתן מגידולי חו"ל, וממילא דחלוקין בזה ערלה ורבעי בחו"ל.

וביאר שם הגר"ח דלפי"ז מבואר שיש שני טעמים נפרדים למה ליכא רבעי בחו"ל, א] נתמעטו מעיקר ההלכה של ערלת חו"ל, וזה כנתבאר לעיל דעיקר ההלכה היא פרשה חדשה ואינו גילוי בפרשת ערלה, והגאונים נחלקו בזה, וס"ל שזה גילוי בפרשה, וכבר הבאנו דבזה תלוי פלוגתת הגאונים והרמב"ם לגבי מלקות בערלת חו"ל, ב] מטעם אחר ליכא קדושת רבעי, דס"ל לרמב"ם דדומין למעש"ש דקדושתן מצד מצוות הבאתן וזה לא שייך בגידולי חו"ל, ולכן לא יחול עליהם קדושה.

ועיין בכס"מ [שם] דגם בסברא זו מצאנו חולקים על הרמב"ם, וז"ל: "והרשב"א כתב בתשובה שטעמו של רבינו מפני שלמדו בקידושין רבעי ממעשר שני בג"ש דקדש קדש, וסבור הרב ז"ל דמה מעשר שני אינו נוהג בחוצה לארץ אף הרבעי אינו נוהג בה, והתוספות וה"ר יונה והרשב"א והרא"ש בר"פ כיצד מברכין חולקים על דברי רבינו וסוברים דאף בח"ל נוהג נטע רבעי אלא שכתבו שאינו נוהג אלא בכרם ולא בשאר אילנות. וכן דעת רב אחא גאון וכסברת מקצת הגאונים שדחה רבינו".

הרי לנו תרי טעמים, והנפ"מ ביניהם שהטעם השני שייך גם אי ננקוט דההלכה היא גילוי בפרשת ערלה, והטעם הראשון חידש עוד נפ"מ לגבי מלקות וכדומה.

איברא דלדברינו יתכן עוד, דאחרי דנתבאר דבמחובר ובפגין איכא איסור בלי קדושה, שוב מוכרח שיש שני מחייבים שונים ברבעי, גם מצד האיסור בתור המשך של ערלה וגם מצד הקדושה כעין מעש"ש, והרמב"ם היה צריך לבאר למה ליתא לשני הטעמים, והיינו דגם אי ההלכה רק קבעה את ערלה עצמה ולא רבעי, היינו אומרים שכל זה מצד האיסור אכן כמו שחל קדושת רבעי בפירות שהיה בהם ערלה א"כ ה"ה בחו"ל נימא כן אף שזה פרשה חדשה, ולזה בעינן סברא מיוחדת מצד קדושתן דתלויים במצוות הבאתן, וכן לאידך גיסא, גם אי היה דין שאין קדושה דתלוי במצוות הבאתן, אכתי היינו אומרים שיחול בו איסור ערלה כעין מחובר ופגין ודו"ק.

אולם אכתי קשה לומר ששני הטעמים איצטריכא ליה:

א] לכאו' נראה פשוט שפירות שלא היה עליהם דין ערלה דלא יחולו עליהם קדושת רבעי אף שזה דין אחר בגדר אחר, וא"כ אחרי שרבעי נתמעט מההלכה של חו"ל שוב היה נראה דגם מצד הקדושה דיליף ממע"ש דלא יחול, וסגי לן בטעם הראשון.

ב] פרי בשנה הרביעית שאינו בפרשה של היתירא דרבעי, שאינו עומד לחול עליו קדושת הפרי לאוכלו בהיתר בירושלים, נראה פשוט דלכתחילה לא יחול האיסור של ערלה בשנה הרביעית, ורק בפגין ומחובר שבעיקר קדושתה היה שייך להגיע לקדושת רבעי אז חיילא מעיקרא ההמשך של האיסור ערלה בשנה הרביעית, ולפי"ז אחרי שיש את הטעם השני למה לי הטעם הראשון.

אכן סו"ס אף דלא בעינן לשני הטעמים אכן שני הטעמים נכונים, אלא דלדברינו נתחדש ששני הטעמים דנים מצד שני מחייבים שונים אף דשני הטעמים תלויים זב"ז.

# פרק ב ביאור שיטת הר"ש והגר"א לחלק בין ערלה לרבעי ביש קנין לנכרי.

## מביא את המהלך של הר"ש והגר"א בביאור פלוגתת ר"י וחכמים אי יש קנין לעכו"ם להפקיע מידי רבעי.

עיין בדברי הר"ש במשנה [סוף ערלה] לגבי הפקעה של עכו"ם מערלה ורבעי – ותוכן הדברים הם כך – דהנה, שנינו במשנה בתרומות [פרק ג' משנה ט':] "העובד כוכבים והכותי תרומתן תרומה ומעשרותן מעשר והקדשן הקדש ר' יהודה אומר אין לעובד כוכבים כרם רבעי וחכמים אומרים יש לו תרומת העובד כוכבים מדמעת וחייבים עליה חומש ור' שמעון פוטר", הרי דנחלקו ר"י ורבנן אי עכו"ם מפקיע מידי רבעי או לא.

ודייק הר"ש כאן [סוף ערלה] דמדהושמט ערלה מוכרח שרק כלפי רבעי נחלקו אי יש קנין או לא, אבל כלפי ערלה פשיטא שאין קנין, וע"ע בר"ש בתרומות [שם] שכתב דאף דרבי יהודה עצמו סובר דאין קנין אכן הכא סובר יש קנין דאיירי בסורי', ובסורי' מודי כו"ע שיש קנין, אלא דא"כ לא נתברר שורש פלוגתת ר"י וחכמים.

ועיין בשנות אליהו במשנה בתרומות שם דמבואר כהר"ש דנחלקו בסורי' ששם יש קנין בתרו"מ, והמחלוקת בין ר"י לחכמים היא האם רבעי דומה למעש"ש שבזה יש קנין בסורי' או דדמי לערלה וכלאים דאין קנין גם בסורי', ולמדנו מדבריו כדברי הר"ש דבערלה כו"ע מודי דדומה לכלאים ובתרווייהו אין קנין, ורק ברבעי מספקא לן אי הוי כמעש"ש או לא.

## מקדים שיש ב' דרכים בעיקר הנידון של יש קנין לעכו"ם להפקיע, ולפי הדרך דמהני לעשותו לחו"ל איכא ב' דרכים בביאור פלוגתת רבי יהודה וחכמים ובביאור החילוק בין רבעי לערלה, ותחילת הדברים שבערלה יש הלכה שאסורה בחו"ל.

ובביאור פלוגתא זו ובביאור החילוק בין ערלה לרבעי בזה - נראה שיש בזה כמה וכמה דרכים, ונקדים שיש ב' דרכים עיקריים ביסוד דינא דיש קנין לעכו"ם בארץ ישראל להפקיע מידי מעשרות, וזה כנתבאר בדברינו באמרות אברהם תרומות חידושי סוגיות [סימן יד]:

א] מצד זה דמהני קנינו לעשותו לחו"ל דנעקר הירושה וישיבה, וכנתבאר בגר"ח בביאור שיטת הרמב"ם.

ב] שהקנין של העכו"ם מנתק את המצווה מה'בר חיובא' וממילא דמתבטלת קדושת הארץ כלפי המצוות, וכנתבאר ברש"י בסוף השולח.

ונקדים בכמה דרכים לפי המהלך של הגר"ח ברמב"ם שהנידון של יש קנין מהני לעשותו לחו"ל, וסביב זה הולך הצדדים בר"ש ובגר"א.

המהלך הראשון בזה הוא שכיון שיש איסור ערלה בחו"ל מהלכה, שוב לא אכפת לן מה דמהני קנינו של העכו"ם לעשותו לחו"ל, אבל ברבעי כבר הבאנו בהקדמה בריש מכילתין דנחלקו הרמב"ם והגאונים אי הוי בכלל ההלכה, דתלוי אי גדר ההלכה הוא להכניס חו"ל לפרשת ערלת א"י או לא, ולפי הגאונים י"ל דזו פלוגתת ר"י ורבנן וקיי"ל כרבנן שיש רבעי בחו"ל.

אולם דרך זו קשה מתרי טעמי, א] נמצא דעיקר פלוגתתם הוא בדין ערלת חו"ל האם הוי ככל ערלה או לא ונפ"מ לגבי מלקות ושומר לפרי, ורבעי הוא תוצאה מפלוגתא זו, וא"כ למה נחלקו ברבעי ולא בערלת חו"ל עצמו, ב] גם ברבעי עצמו קשה דה"ה דהוי מצי ר"י וחכמים לחלוק ברבעי בחו"ל, וזה באמת שורש הפלוגתא, דרק אי חו"ל פטור שייך יש קנין ונמצא דפלוגתתם לגבי נכרי הוא תוצאה ונפ"מ מעיקר הפלוגתא.

המהלך השני בזה הוא דנראה לבאר באופן אחר את שורש הספק האם רבעי הוא בכלל ההלכה של ערלת חו"ל או לא, די"ל דאין שורש הספק כדהבאנו מהגר"ח ומלבושי יו"ט בגדר ה'הלכה' אלא בגדר 'רבעי', והיינו דאין תחילת הספק אי ההלכה היא גילוי בעיקר הפרשה וכדהבאנו בהקדמה בריש מכילתין דנחלקו הגאונים והרמב"ם בזה לענין מלקות ונשרפין ועוד - אלא דאיכא למימר דתלוי בשורש דינא דרבעי, והיינו האם ערלה ורבעי חדא נינהו או דרבעי הוא דין חדש דיליף ממע"ש, וכבר הבאנו דנחלקו הרמב"ם והראשונים בזה, ואיכא בזה כמה נפ"מ.

ומעתה יש מקום לומר דרבעי הוא איסור חדש ולכן אינו בכלל ההלכה, ושורש פלוגתת רבי יהודה ורבנן הוא בגדר רבעי האם רבעי זה ערלה שיש בו היתר וביסודו איסור הוא, או דבשנה הרביעית אין ערלה כלל רק דין חדש של רבעי שיסודו מצווה וקדושתה כבר תלויה במצווה וכמעש"ש הוא.

לדרך זו לא קשה מה ששאלנו דלמה לא פליגי בהלכות ערלה דבערלה עצמו ליכא חילוקים, ומה דאיכא חילוקים אחרים ברבעי לא אכפת לן, דנקטו חילוק אחד כלפי עכו"ם וה"ה לאידך חילוקים, אולם אכתי קשה הקושי' השניה דלעיל, דנמצא דה"ה דהוי מצי ר"י וחכמים לחלוק ברבעי בחו"ל, וזה באמת שורש הפלוגתא, דרק אי חו"ל פטור שייך יש קנין ונמצא דפלוגתתם לגבי נכרי הוא תוצאה ונפ"מ מעיקר הפלוגתא, ולמה לא נחלקו ברבעי של חו"ל.

## מהלך שלישי דלא אכפת לן ההלכה כלפי קנינו של העכו"ם, ומבאר דהחילוק בערלה הוא משום שאינו תלוי בירושה וישיבה, וזה הספק ברבעי.

לדרך השלישית נצטרך להקדים דיש מקום לומר שלא שייך ההלכה של חו"ל בא"י שנהיה לחו"ל ע"י קנינו של העכו"ם דרק בחו"ל ממש נאמרה ההלכה של ערלת חו"ל, והסברא בזה עפ"י מה שנתבאר בדברינו באמרות אברהם תרומות – חידושי סוגיות [סימן יד] דכבר ביאר הגר"ח שאין בכחו של העכו"ם לעשותו לחו"ל ממש, דלמ"ד יש קנין לעכו"ם אכתי אין לו קנין לחפור בו בורות שיחין ומערות, ולא שייך שקנינו בממונות יהיה פחות מקנינו בקדושה, וע"כ דכל קנינו בקדושה אינו לעשותו לחו"ל ממש אלא דחל דין חו"ל בקרקע ביחס לגידולין, דכאילו גדלו בחו"ל, והיינו דבתורת הפקעה חיילא דין על הארץ לענין גידוליה ולא שהקרקע הוא באמת חו"ל.

ולפי"ז י"ל דרק בחו"ל נאמרה הלכה שערלת חו"ל אסור, אבל הכא ערלת ארץ ישראל היא אלא שיש ערלת א"י דחל ביה הפקעה לדונו כערלת חו"ל, ובזה לא נאמרה ההלכה, והיינו דכמו דלעיל נתחדש ברמב"ם דלא נאמרה ההלכה ברבעי רק בערלה אף אי רבעי היא המשך של ערלה דכך כתוב בהלכה, כמו"כ נימא בדידן דרק בחו"ל נאמרה ההלכה.

ומעתה יש לדון כאן במהלך חדש, דקנינו של העכו"ם שפיר יכול להפקיע ולא אכפת לן מההלכה, אכן יש כאן דיון נוסף, וזה עפ"י מה שהבאנו באמרות אברהם תרומות חידושי סוגיות [סימן טו] מהמלבושי יו"ט - דלמה גרע ערלה מכל מצוות הארץ דלא נעקר ע"י קנין העכו"ם, וביאר דלא תלוי בירושה וישיבה, וקנינו רק אהני לן לעקור את הירושה וישיבה וזה לא אכפת לן בערלה.

וממילא י"ל דכל זה כלפי ערלה אבל ברבעי אינו כן דשפיר תלוי בירושה וישיבה, והיינו כמבואר בירושלמי במעש"ש [פ"ה ה"ב] דבי"ד שנה לא נהג רבעי, וממילא דנפ"מ בין רבעי לערלה בקנין העכו"ם האם יש קנין לעקור או לא.

ומעתה י"ל עוד דשורש פלוגתתם בחידוש הירושלמי הנ"ל דיתכן דרבעי בכלל החידוש של ירושה וישיבה, ובזה גופא נחלקו, אלא דאין בזה שום נפ"מ, וכל הנפ"מ הוא כלפי קנין העכו"ם האם כחו לעקור את קדושת הארץ כלפי רבעי או לא, ודו"ק, ע"ע בהערה [[144]](#footnote-145) בזה.

וי"ל דשורש ספק זה נמי תלוי האם רבעי הוא דין חדש כדיני מעש"ש או המשך לדין ערלה, דאי הוי המשך לדין ערלה א"כ שפיר היה בי"ד שנים של כיבוש, ואי הוי דין חדש כמעש"ש אז דומה למעש"ש שתלוי בירושה וישיבה, ועיין בהערה [[145]](#footnote-146) שהבאנו מקור לעיקר סברא זו ברבנן ור"י דנחלקו כלפי הי"ד שנה.

## מדקדק בדברי הגר"א דשורש הספק האם מדמינן רבעי לערלה או למעש"ש, ומדקדק דהוסיף עוד להתספק האם מדמינן לכלאים.

והנה, מלשון הגר"א משמע שהמחלוקת היא אי לדמות רבעי למעש"ש ויש קנין במעשרות או לערלה ואין קנין בזה להפקיע, ונראה דהספק הוא אי יסודו מצוה כמעש"ש או יסודו איסור, ונראה דזה נמי מתפרש ע"ד הנ"ל, והיינו דלדרכינו הנ"ל שורש הספק אי כבר היה בי"ד שנה או לא תלוי ממש בגדר דין רבעי, וכנ"ל וא"ש.

אולם כד נדקדק בדברי הגר"א יבואר דאין זו כוונתו דא"כ קשה דלמה הוסיף הגר"א לדמות לערלה ולכלאים, דמה שייטא להכא כלאים, דאי כל הספק הוא בגדרי רבעי אי הוי המשך לערלה או דין חדש א"כ לא הוי ליה להוסיף כלאים, וצ"ע.

## לפי הדרך דיש קנין לא מהני לעשותו לחו"ל אלא דמהני לנתק את השייכות בין המצווה לבעלים בר חיובא, ולפי דרך זו יש דרך בביאור דברי הגר"א בשנו"א בביאור פלוגתת רבי יהודה וחכמים ובביאור החילוק בין רבעי לערלה.

הלכך נראה לפרש את דברי הגר"א באופן אחר לגמרי, דמזה דהגר"א כתב דומי' לערלה וכלאים משמע דאין שורש הצדדים לדמות רבעי לאיסור של ערלה משום דרבעי וערלה חדא נינהו וכנתבאר, אלא שיש ספק כללית האם רבעי הוא איסור ככל איסורים דעלמא ככלאים וכערלה או שיסודו הוא מצווה כעין מעש"ש, והיינו שהדין של יש קנין ואין קנין נאמר במצוות ולא נאמר בכל האיסורים כולל כלאים, והספק ברבעי הוא ספק כללי בלי שייכות לערלה עצמה.

ועיקר הסברא בזה לחלק בין מצוות לאיסורים מובנת עפ"י מה שנתבאר באמרות אברהם תרומות חידושי סוגיות [סימן יד] ברש"י סוף השולח שהנידון של קנין העכו"ם אינו נידון לעשותו לחו"ל וכדהבאנו מהגר"ח ברמב"ם, רק הנידון הוא שהקנין של העכו"ם מנתק את המצווה מה'בר חיובא' וממילא דמתבטלת קדושת הארץ כלפי המצוות דמצווה צריכה שייכות לבר חיובא במצווה, אבל באיסורים א"צ שייכות לבר חיובא, והבאנו [שם - סימן טו פרק א] דעפ"י סברא זו חילק החזו"א בין מצוות לאיסורים דמצוות צריכות להיות שייכות לבר חיובא ולכן בהם מהני קנין העכו"ם, ולדרך זו א"ש החילוק בין רבעי לערלה ושורש פלוגתת רבי יהודה וחכמים ומדוייק טפי מה שאמר הגר"א כלאים וערלה שזה ספק כללי האם זה איסור או מצווה.

אולם בעיקר הדבר קשה מה שהוסיף הגר"א כלאים, שהרי כבר הבאנו [שם - סימן טו פרק א] דבכלאים מבואר בתוס' ובירושלמי שיש נידון של קנין העכו"ם אף שזה איסורים וזו קושי' על החזו"א, והבאנו שכבר ביאר החזו"א דחלוק איסור כלאים משאר איסורים דבעי ניחותא דבעלים, ולמה הביאו הגר"א, ויש ליישב ודו"ק.

# פרק ג' דרכם של אחרונים בביאור שיטת הרמב"ם בפלוגתא זו

## דרכו של התורת זרעים שרמב"ם למד דגם אי אין קנין אכתי יש מקום להפקיע דין רבעי, ושורש פלוגתת רבנן ור"י האם הנכרי שייך למצוות רבעי, ונפ"מ אי פקע הקדושה או לא.

עד כאן ביארנו את דרכם של הר"ש ודרכם של הגר"א בביאור חילוק בין רבעי לערלה, ולדרכם שורש פלוגתתם ביש קנין ואין קנין ולכן למדו דרבי יהודה קאי דווקא בסורי' אבל בא"י מודה רבי יהודה שיש רבעי לעכו"ם ששם לכו"ע אין קנין.

אולם יש דרך נוספת בביאור פלוגתתם, וזו שיטת הרמב"ם, ונקדים בדבריו בפירוש המשנה בתרומות שם, וז"ל: "אף על פי שאין הגוים חייבין במצות, אם קיימו מהם משהו מקבלים עליהן מקצת שכר. וזה מן הכללים אצלינו, והואיל ומקבלים עליהם שכר, מעשיהם בהם קיימים כמו שאתה רואה, והלכה כחכמים", והיינו שמעשיהם קיימים במצוות.

עוד כתב הרמב"ם [בהלכות מעשר שני ונטע רבעי פרק י' הלכה י'], "עכו"ם שהרכיב וכו' ויש לעכו"ם נטע רבעי, שאם בא לנהוג במצוה זו הרי הוא קדש כנטע רבעי של ישראל", ומבואר דתלוי ברצונו של העכו"ם לקיים המצווה וזה כעין דבריו בפירוש המשנה שמעשיו קיימים במצוות כיון שיש לו שכר, ומכח סברא זו איכא רבעי.

וביאר בזה התורת זרעים [תרומות פ"ג מ"ט], דע"כ דלרמב"ם היה מהלך אחר בביאור המשנה ולדידיה א"צ לתלות את הספק בפלוגתא הרגילה של יש קנין ואין קנין, וא"ש גם לירושלמי דהפשטות בירושלמי היא דרבי יהודה קאי גם בארץ ישראל, ודלא כהר"ש והגר"א שלמדו דרבי יהודה איירי דווקא בסורי', וכבר כתב הרשב"א בב"ק [ס"ט] שהפשטות במשנה דלא מיירי בסורי'.

[ובאמת שהתורת זרעים כבר הוכיח מהרמב"ם דגרס בירושלמי דרבי יהודה לא קאי בעכו"ם בסורי' אלא דסורי' ועכו"ם הם שני פטורים נפרדים, סורי' בישראל ועכו"ם בארץ ישראל, ודלא כהגר"א דאיירי בעכו"ם בסורי', הרי דהרמב"ם אזיל לשיטתו, ועיין להלן בזה פרק ו'].

והיסוד בזה דלעולם ס"ל לרבי יהודה שאין קנין, ולענין ערלה פשיטא שחייבים בערלה בשל עכו"ם גם לדעת הרמב"ם, ומה דנקט התנא דין רבעי הוא משום שגם אחרי שיש דין ערלה על הפירות אכתי שייך דבשל עכו"ם ליכא רבעי.

והיינו דיסוד דינא דרבעי תלוי במצוות הבאתו לאכילה בירושלים, וממילא דכל קדושת הפירות נמי תלויה בזה, ודומה בזה למעש"ש, וכתוב בהם "קודש הילולים לה"' שזה עיקר קדושתם - לאוכלם לפני ה', וכמו שהבאנו כבר ממה דמצאנו בירושלמי וברמב"ם דבמעש"ש דנפסלו מאכילת אדם דפקע קדושתם דקדושתם מיתלי ותלי במצוות אכילתן, כמו כן הדין ברבעי.

ויש בזה תוספת חידוש, דלא רק דקדושתם תלויה במצוות אכילה, אלא דתלוי באכילה של הבעלים, והנפ"מ בזה דלכן לא קונים אוכל שאינו ראוי לבעלים זה במעות מעש"ש, ומה"ט לא קונים חטאות ואשמות שרק ראויים לכהנים, וכמו כן לענין רבעי.

ואחרי חידוש זה פשוט דברבעי של עכו"ם אין בו קדושה כיון שהוא מופקע ממצוות אכילתו, וזו שיטת רבי יהודה דאין לעכו"ם רבעי.

וע"כ דפלוגתת רבי יהודה ורבנן היא האם עכו"ם שייכא למצוות רבעי לגבי הקיום מצווה או לא, דאי שייך למצווה זו שוב י"ל ששייך בזה קדושה, והן הן דברי הרמב"ם בהלכה י' שכתב "ויש לעכו"ם נטע רבעי, שאם בא לנהוג במצוה זו הרי הוא קדש כנטע רבעי של ישראל", ומה"ט הביא התנא דין זה בהדי' תרומה לומר שיש לו קצת שכר במצוות, והן הן דברי הרמב"ם בפירוש המשנה שם, ולעולם ס"ל לרמב"ם אין קנין, וחידש לנו הרמב"ם שהנכרי שייך למצווה זו.

ונראה דכל זה לשיטת הרמב"ם דנתבאר לעיל בשיטתו דשורש דינא דרבעי כדין מעש"ש ומותר בהנאה ותחילת האיסור אכילה מצד מצוות אכילה בירושלים אתינן עלה, ולשיטתו אזיל ברבעי של עכו"ם.

## נתחדש דגם הרמב"ם מודה דמשכחת לה דקנין העכו"ם מבטל מצוות הארץ.

[ונראה דהכא נתחדש חידוש בעיקר המהלך של יש קנין לעכו"ם, דהנה, באמרות אברהם תרומות חידושי סוגיות [סימן יד] הבאנו דנחלקו הרמב"ם ורש"י בדין יש קנין האם מהני לאשוויי לחו"ל [רמב"ם] או דמהני לנתק את התבואה מבעלים בר חיובא ובזה פקע מצוותו מהארץ וגידוליה [רש"י], ונתבאר דלפי רש"י יש חילוק בין איסורים למצוות, וכסברת החזו"א דרק מצוות בעי זיקה לבר חיובא, עוד נתבאר שהרמב"ם מודה לעיקר סברת רש"י כל זמן שהקרקע היא תחת יד העכו"ם, דאז נתחדש דמודי כו"ע שיש קנין לעכו"ם אבל זה רק במידי דמצוות ולא באיסורים, והיינו דדין זה אינה 'הפקעה' מעיקר החיוב רק פטור זמני, ולענין זה מודה הרמב"ם דאי התנתק המצווה מבר חיובא דאז פטור.

אולם הכא נתחדש דכל זה במצוות שתחילת דינם בפירות ובגידולין, אבל במעש"ש דתחילת קדושתה בבעלים ובמצוות אכילתו בירושלים, דאז מודה הרמב"ם דבבעלים עכו"ם נפטר עיקר החיוב].

## מיושב סדר המשנה בתרומות בדין רבעי.

וא"ש נמי מה שהקשה המשכנות יעקב, דהנה, המשכנות יעקב [חיו"ד סי' ס"ז עמוד רע"ד ד"ה והרא"ש] העיר כאן הערה גדולה, דלמה משנה זו דפ"ג דתרומות [דפליגי רבי יהודה ורבנן ברבעי] לא נמצאת במסכת ערלה, ולמה הוזכר דין רבעי בשל עכו"ם דווקא במסכת תרומות, ויתירא מזה, הרי סדר המשנה תמוה, דקודם למדנו דעובד כוכבים והכותי "תרומתן תרומה ומעשרותן מעשר והקדשן הקדש", ושוב הביאו את פלוגתת ר' יהודה וחכמים אי יש או אין לעובד כוכבים כרם רבעי, ושוב המשיכו בדין הקודם של "תרומת העובד כוכבים מדמעת וחייבים עליה חומש ור' שמעון פוטר", וקשה דמה שייטא להכא דינא דרבעי בין כל הנך דינים.

ולפי הנ"ל א"ש דיסוד הדין אינו דין של יש קנין ואין קנין אלא שכל המשנה מיירי בחידוש שעכו"ם אינו מופקע לגמרי מהפרשה של מצוות ואף אי אין לו קיום ממש אבל אין לו הפקעה 'מהמעשים', והיינו מעשה הקדש ומעשה הפרשת תרומה, ומזה למדנו שאינו מופקע נמי מניהוג רבעי וממילא שיש לדון האם זה סגי שפירותיו לא יהיו בכלל רבעי, ודו"ק.

## ב' דרכים בביאור לשון הרמב"ם "אם בא לנהוג במצוה זו הרי הוא קדוש" ובישוב הסתירה מהלכה ה' להלכה י', ומעורר על כל המהלך דלמה לא פליגי גם במעש"ש.

אולם אכתי לא איתברר לשון הרמב"ם בהלכה י' "אם בא לנהוג במצוה זו הרי הוא קדוש", ויעויין במלבושי יו"ט במפתחות [סימן ו'] בהוספה מנכד המחבר שג"כ למד ע"ד התורת זרעים ודקדק לשון זה, ודייק עוד דלעיל בהלכה ה' כתב הרמב"ם כפשוטו שיש רבעי בשל נכרי ולא הוסיף הוספה זו "אם בא לנהוג במצוה זו הרי הוא קדוש", ויצא לחדש דבאמת כיון שרבעי תלוי במצוות אכילה בירושלים, א"כ רק באופן שהעכו"ם יחליט לקיים מצווה זו אז יחול עליו הקדושה ואז אסור לישראל לאוכלו וכשישראל קונה ממנו אז חיילא נמי הקדושה עליו, וכל זה בכלל הלכה י', ובהלכה ה' כתוב שישראל קנה לפני שליש וגדל אצלו ואז באמת חייב להביא ולא תלוי על החלטתו של העכו"ם.

וצריכים להוסיף דלכאו' תמוה דהאיך תחול הקדושה מעצמה ע"י החלטת העכו"ם לקיים את המצווה, ונראה בביאור כוונתו דלעולם חיילא בפירות דין רבעי אלא שיש בהם הפקעה כל זמן שרשות העכו"ם רכיב עליו ואז ליכא קדושה כיון שהעכו"ם פטור ממצוות אכילה ולכן רשותו מעכבת את הקדושה אבל כשמחליט אז ממילא ליכא עיכובא, ואכתי חידוש הוא.

ויותר נראה דכוונתו בלשון זה "אם בא לנהוג במצוה זו הרי הוא קדוש" שהכוונה בזה שכיון שאם הוא ירצה הוא יכול לקיים את המצווה, לכן הפירות הם תמיד בקדושתם, והיינו דאין בעלותו סיבה להפקעת הקדושה כיון שיש צד קיום במצווה זו, ודו"ק.

אלא שיש להעיר בעיקר מהלך זה, דלפי"ז גם במעש"ש היה צריך להיות מחלוקת בין רבי יהודה לרבנן, והיכן מצאנו דגם למ"ד אין קנין אבל כלפי מעש"ש יש קנין, ויש לחלק דכלפי מעש"ש אכתי מחוסר הפרשה.

# פרק ד'דרכו של המשכנות יעקב ברמב"ם דסובר יש קנין בערלה ופליגי ברבעי,עפ"י הר"ש סיריליאו דעכו"ם מפריש תרומה גם בתבואה פטורה.

## דרך חדש של המשכנות יעקב ברמב"ם שחידש חידוש גדול שיש קנין לעכו"ם להתיר ערלה, ואעפי"כ יש רבעי.

ויש דרך נוספת ברמב"ם שג"כ בנוי על כל הדיוקים ברמב"ם בהלכותיו ובפירוש המשנה, וגם מבואר בדרך זו דלא שייך לדיני יש קנין ואין קנין, ודרך זו מבואר במשכנות יעקב [חיו"ד סי' ס"ז עמוד רע"ד ד"ה והרא"ש], ועיקר חידושו בערלה, דלעולם דיוקו של הר"ש נכון דלמה התנא מיירי ברבעי ולא בערלה ומוכרח שלא חולקים בערלה אלא שהר"ש נקט דכו"ע מודי דערלה של עכו"ם אסור והמשכנות יעקב נקט דמותר, וכפשטות דברי הרמב"ם בפירוש המשנה, שהרי מבואר במשנה בערלה [פ"א מ"ב] שהנוטע ברשות הרבים והכנעני שנטע וכו', חייבין בערלה, ומכאן הוכיח הר"ש סוף ערלה והרא"ש בתשובה שאין קנין לעכו"ם, אכן הרמב"ם בפירוש המשנה [שם] וברע"ב פירשו דמיירי בגוי שנוטע בשדה ישראל, ומבואר דבשדה עכו"ם ליכא ערלה דיש קנין.

אולם הפשטות היא שהרמב"ם בהלכותיו חזר בו, דעיין בדבריו בהלכות מעש"ש [פ"י ה"ה וה"י] דמבואר דערלה שייכא גם בשל נכרי, ועיי"ש במהר"י קורקוס וכס"מ ובתוס' יו"ט ריש ערלה שכולם נקטו שהרמב"ם באמת חזר בו.

אולם המשכנות יעקב נקט שהרמב"ם לא חזר בו בהלכותיו מעיקר הך דין שיש קנין להפקיע ערלה, ולמד דכוונת הרמב"ם בהלכותיו שנטע הגוי לעצמו אבל אח"כ קנאו ישראל וגדל ברשות ישראל, ולא שגם גדל בשל עכו"ם דעל גידול שליש סובר הרמב"ם שיש קנין.

ולמד דהמקור לרמב"ם הוא מזה שהתנא הביא את דיני רבעי של עכו"ם בתרומות וגם דייקנו את סדר המשנה בתרומות, ומכל זה פירש הרמב"ם שיש לעכו"ם שכר במצוות ומעשיהם במצוות קיימים, וכוונתו שיש דין מיוחד ברבעי שיש לו מצוות אכילת רבעי בירושלים כשירצה.

וכמו דבתרומה של עכו"ם אף דפטור אבל אם רצה לנהוג במצווה זו מקבלים הימנו, וכן בהקדש שיכולים להקדיש, כמו כן ברבעי שיכולים להביא אבל אה"נ שיש קנין ובאמת דפטורים, וכל זה ברבעי אבל בערלה שזה לא ענין של מצווה פשיטא דלא משכחת לה בשל עכו"ם.

ובזה יישב את סתירת דברי הרמב"ם [מעשר שני ונטע רבעי פרק י'], דהנה בהלכה ה' כתב "הנוטע ברשות הרבים או בספינה, והעולה מאליו ברשות היחיד, ועכו"ם שנטע בין לישראל בין לעצמו וכו' חייבין בערלה וברבעי", ולהלן שם בהלכה י' "עכו"ם שהרכיב וכו' ויש לעכו"ם נטע רבעי, שאם בא לנהוג במצוה זו הרי הוא קדש כנטע רבעי של ישראל", ותמהו בזה המשכנות יעקב והמלבושי יו"ט [חובת קרקע ריש סימן ו'] דבהלכה י' משמע דתלוי ברצון העכו"ם ובהלכה ה' משמע דדינו כערלה וכמו דערלה אינו תלוי ברצונו דאיסורים נינהו כמו כן רבעי, וצ"ע.

ותירץ בזה המשכנות יעקב [שם] דע"כ דבהלכה ה' מיירי כלפי הפירות שחל בהם חיובא דרבעי, והיינו באופן שישראל לקח את השדה מהעכו"ם וגדלו אצלו, ובהלכה י' מיירי כלפי העכו"ם עצמו שאם הוא רוצה לקיים בהם מצוות אכילה בירושלים דשפיר מקיים מצווה זו, אף בגדלו אצלו.

וגם לדרך זו שורש פלוגתת ר"י וכחמים הוא כמה העכו"ם מופקע ממצוות רבעי, והיינו דמה שיש בו קצת מצווה ומעשיהם קיימים האם זה מהני לאשוויי לפירותיו כפירות שהם עומדים למצווה או לא, זה ע,ד התורת זרעים ונכד המלבושי יו"ט אלא שהם למדו דרק אחרי שזה ממילא ערלה אז שייך דין רבעי ואז שייך הנידון האם שייכי למצווה או לא אבל המשכנות יעקב למד שהכל תלוי בשייכותו למצוות רבעי עצמו.

## דיוק סדר המשנה ריש ערלה דאיירי בהלכות נטיעה ולא בהלכות יש קנין לעכו"ם.

[ויש להוסיף על דברי המשכנות יעקב דאין זה דוחק כלל להעמיד את דברי הרמב"ם בלוקח מהעכו"ם אחרי שנטע לעצמו, דדרשינן סמוכין ברמב"ם וסמיך ליה לדין נכרי שנטע דין "והעולה מאליו ברשות היחיד", ופשוט שכמו שהדין "והעולה מאליו ברשות היחיד" הוא חידוש בדין 'נטיעה' דגם 'נטיעה' מאליו בכלל "ונטעתם", כמו כן בעכו"ם נתחדש שנטיעתו בכלל נטיעה המחייבת, אבל לא איירי הכא כלל מדיני יש קנין ואין קנין להפקיע מידי מצוות הארץ, דאיירי שהישראל הוא בעלים על הגידול והפירות כמו בעולה מאליו.

ולכאו' פירושו של הרמב"ם במשנה ריש ערלה הוא דוחק, שהרא"ש והר"ש נקטו דמיירי בשדה עכו"ם ומכאן הוכיחו שאין קנין לעכו"ם להפקיע מידי ערלה, וזה הפשטות, והרמב"ם נדחק דמיירי בשדה ישראל וכפשוטו היה נראה שהרמב"ם דוחק.

אולם אינו כן, שהרי בתחילת מסכת ערלה נשנו כמה הלכות שכולם הם הלכות ותנאים בגוף הנטיעה דאיזה נטיעה היא נטיעה בפרשת ערלה ואיזה לא, ונאמר דין נטיעה לסייג ולקורות והיינו נטיעה שלא לשם אכילה, נטיעה בתוך שלו עבור הרבים ונטיעה ברשה"ר ונטיעת גזלן ועולה מאליו, וביניהם מביא התנא נטיעה של נכרי, הרי דודאי דבהלכות נטיעה קעסקינן, וכל זה לא שייך להלכות הפקעה מחיובא דערלה ע"י קנין העכו"ם, וכבר הבאנו שהרא"ש הביא את דרשת הירושלמי בנטיעת עכו"ם והרי הדרשה לא קאי מצד הלכות יש קנין אלא מצד נטיעת עכו"ם דזה כל הסוגי' שם, רק שהר"ש והרא"ש דייקו דסתם נטיעה של עכו"ם בשלו, ומוכרח שאין קנין לעכו"ם, אבל אינו ראיה מוכרחת, דיתכן כהרמב"ם ורע"ב דמיירי בשל ישראל, דעיקר המשנה לא קאי בקנין כלל, ודו"ק].

## תמיהת המלבושי יו"ט בחידוש של המשכנות יעקב דמה שייך רבעי לרצונו של העכו"ם אי פטור מצד יש קנין.

ובמלבושי יו"ט [שם] תמה טובא ודחה את דברי המשכנות יעקב, דמה שייך דע"י רצונו של העכו"ם לקיים מצוות רבעי דנתקיים מצוותו ומה זה שייך לתרומה, הרי בתרומה עצמו אין העכו"ם מקיים מצוות הפרשה מרצונו בלי שחיילא חיוב הפרשה בתבואה, והיינו דרק למ"ד אין קנין לעכו"ם מצי העכו"ם לתרום או למ"ד יש קנין בלקחו עכו"ם לאחר שליש ונעשה בו מירוח המחייב אז מצי תורם, אבל תבואה שפטורה מהפרשה לא שייך בה הפרשה של עכו"ם, ואי רבעי אינו קדוש בגדל אצל עכו"ם א"כ מה מהני אח"כ מה שירצה להביאו לירושלים, הא אין בו שום דין רבעי, וצ"ע.

ועוד דמה שייך להקדיש רבעי, הא כמו שלא שייך להקדיש פירות בקדושת מעש"ש ולהביאם מרצונו לאכילה בירושלים כמו כן ברבעי לא שייך כן, שהרי רבעי נתקדשה מעצמה, ועיי"ש שנשאר בצ"ע בביאור דברי הרמב"ם.

## דברי הר"ש סיריליאו דהעכו"ם יכול להפריש תרומה גם בלי שיש טבל, ומהכא מקור למשכנות יעקב ברמב"ם, וכמבואר במלאכת שלמה.

אולם נראה שיש מקור גדול למשכנות יעקב מהר"ש סיריליאו, דהנה הר"ש סיריליאו בירושלמי [סוף פ"ג דתרומות] למד שתרומת עכו"ם אינו בטבל גמור כמו שלמדו הראשונים [או דאין קנין – רש"י - או דיש קנין אלא שגדל שליש ביד ישראל ולקחו עכו"ם ומירחו ומירוח עכו"ם חייב – תוס'], ולמד דמיירי בשל עכו"ם ופטור, ובתבואה זו מיירי שיכול להפריש תרומה, ודקדק כן מהירושלמי ועיין בהערה [[146]](#footnote-147), ובמעדני ארץ [תרומות פ"ד הט"ו אות ב'] דייק דמשמע הכא כעין חידושו של הראב"ד [כתוב שם – מובא בכפתור ופרח פ"ג] דממינים הפטורים שפיר מצי תורם ותרומתו תרומה, ויש גם אחרונים שסוברים שבזה"ז שתרומות ומעשרות מדרבנן אבל היכא דתרם הרי תרומתו תרומה מה"ת.

ועיין במלאכת שלמה במשניות [תרומות סוף פ"ג] שהביא את הר"ש סיריליאו, והוסיף דכנראה שהרמב"ם בפירוש המשנה למד ע"ד זה, וכוונתו פשוט עפ"י המשכנות יעקב, דליכא ערלה ואין שום דין על הפירות ואעפי"כ שפיר מצי עביד להו לרבעי, וזה ממש כתרומה שאין בה שום דין ואעפי"כ מצי משווהו לתרומה.

# פרק המהלך חדש בשיטת הרמב"ם ברבעי של עכו"ם, ובפלוגתת הר"ש והרמב"ם בזה,דפליגי בחידושו של הכס"מ ביש קנין לעכו"ם.

## ביאור חדש בשיטת הרמב"ם בדעת רבי יהודה דדעתו דיש קנין לעכו"ם בעודה תחת ידו כסברת הכס"מ בביכורים וקדושת שביעית, והתם לא מהני מה שהישראל לוקח מהעכו"ם.

הדרנא לעיקר פלוגתת הרמב"ם והר"ש בפלוגתת ר"י ורבנן, דפליגי בסברת רבי יהודה שיש בזה ב' דרכים, א] סברת ר"י שיש קנין עכ"פ בסורי' וכן נקטו הר"ש והגר"א, ב] סברת רבי יהודה דלעולם אין קנין ומיירי אפילו בארץ ישראל, ומטעם אחר אין רבעי וזה משום שהקדושה תלויה במצווה, ומי שמופקע מהמצווה מופקע מכל קדושת רבעי ופרותיו פטורים מרבעי ומותרים, וזה דרכם של האחרונים ברמב"ם.

ונראה לבאר את הדברים באופן אחר קצת, ובזה נבא לשורש פלוגתתם, דהנה, יש כאן תמיהא רבתי בשיטת הרמב"ם, דכבר הבאנו באמרות אברהם תרומות חידושי סוגיות [סימן טו] את שיטת הכס"מ ברמב"ם דאף דס"ל לרמב"ם דאין לעכו"ם להפקיע מתרו"מ אבל כו"ע מודי שיש קנין לעכו"ם בעודה תחת ידו, ואח"כ כשהתבואה חוזרת לישראל שוב מתחייב.

אולם רק בתרומה מהני מה שהישראל לוקח את התרומה אח"כ כיון שיש מירוח של הישראל המחייב בתרו"מ אבל בביכורים ובקדושת שביעית בפירות אינו כן, דהתם ליכא מחייב חדש לאחר קנין הישראל, והפטור של עכו"ם קיימא ביה גם לאחר שחזר לישראל, ופטורים מביכורים ומקדושת פירות שביעית.

ולכאו' יש לעיין דמה הדין ברבעי כלפי חידוש זה של הכס"מ בשיטת הרמב"ם, ולכאו' היה נראה פשוט שרבעי דומה לביכורים ולקדושת שביעית דליכא מחייב חדש מצד מירוח, וא"כ מה מהני קנינו של הישראל אח"כ, ולמה חל קדושת רבעי בישראל שלקח, והיינו דבאמת שיטת הרמב"ם קשה דאיך פוסק הרמב"ם שרבעי של עכו"ם חייב, הרי אף לפי מה דקיי"ל דאין קנין לעכו"ם הא מיהת דהכא כו"ע מודי דיש קנין, וצ"ע.

ועוד דמבואר ברמב"ם דגם בעודו תחת ידו ולא מכרו לישראל עדיין אכתי מצי מקיים מצוות רבעי כיון שיש להם שכר במצוות, וזו תימא גדולה דהא כעת הרבעי הוא תחת ידו והרי כעת נקטינן דיש קנין, ועיין בהערה [[147]](#footnote-148) מה שיש לדון בזה לדמות לערלה וכלאים.

ונראה דאדרבא דהן הן דברי הרמב"ם וזו כל קושי' הרמב"ם, דלרמב"ם היה קשה בשיטת חכמים דר"י דרבעי של עכו"ם חייב, הרי כיון שנתחדש שבעודה תחת ידו יש קנין, א"כ למה חייב רבעי של עכו"ם, הא רבעי מצווה היא כביכורים וקדושת שביעית.

זו קושי' הרמב"ם, וזו גם סברת רבי יהודה למה ליכא רבעי בעכו"ם, וזה המקור לכל דברי הרמב"ם בביכורים וקדושת שביעית דלא מהני מה שאין קנין לעכו"ם, דלמד כן מרבעי, ויתירא מזה, כמו דכו"ע מודי הכא שיש קנין א"כ אמרינן יש קנין גם בארץ ישראל ולא רק בסורי', והיינו כמו שהבאנו מהירושלמי וכמו שדייקו בשיטת הרמב"ם.

## ביאור סברת חכמים שכאן יש לעכו"ם שכר ותורת מצווה הלכך לא אמרינן יש קנין גם לכס"מ, ומתמה דמאי שנא מכל המצוות, ומיישב עפ"י מה שנתחדש דרבעי תחילתה ערלה [במחובר] וסופה מעש"ש [בתלוש].

והיה קשה לרמב"ם דמה שיטת חכמים, וחידש בזה הרמב"ם דכיון שהעכו"ם עצמו מצי מקיים ומצי נוהג במצווה זו ויש לו שכר ומעשיהם במצוות קיימים, דשוב לא מופקע ע"י הבעלות של העכו"ם, שהרי כל הדין שחידש הכס"מ שיש קנין בעודה תחת ידו הוא משום שיש כאן מצווה והבעלים שהוא העכו"ם מופקע מהמצווה ולכן לא חיילא המצווה בפירות, אבל הכא אינו כן דהכא הנכרי עצמו שהוא הבעלים לא מופקע מהמצווה ושייך ביה מקצת שכר ולכן לא נאמר הכא כלל זה.

איברא דאכתי לא איתברר לן דמאי שנא קדושת פירות שביעית ומאי שנא ביכורים ומאי שנא תרומה דבכולהו איכא כלל דבעודה תחת ידו דיש קנין ולא חיילא המצוות ולא אמרינן שיש לנכרי שכר ולכן מעשיו במצוות קיימים, ומאי שנא רבעי מכולהו דברבעי נתחדש שקנין הנכרי לא מעכב כיון שהנכרי שייך במצווה, וצ"ע, והיינו דלמה לא נימא דכמו שיש ניהוג של עכו"ם ברבעי לאוכלו בירושלים ולכן אינו מופקע מהמצווה ודין המצווה עדיין עליו, כמו כן נימא דהפרשת ביכורים שלו היא הפרשה כיון שיכול לקיים מצוות ביכורים בהבאתו למקדש [בלי קריאת הפרשה] ויכול לנהוג ניהוג של קדושת שביעית בפירות ולכן יחול קדושה מעצמן, וכן הפרשת תרומה תחול גם בעודה תחת ידו בלי המירוח של הישראל דנימא דאכתי שייך למצוות ומאי שנא ניהוג רבעי מכולהו.

ונראה עפ"י מה שהבאנו לעיל [פרק א'] בעיקר הגדר של רבעי, שהבאנו שני צדדים, או שהוא המשך של ערלה [רא"ש ור"ת ורבינו יונה] או שהוא דין חדש כמעש"ש [רמב"ם ורע"ב], אכן עפ"י הצפנת פענח רצינו לחדש אופן שלישי, והוא, שגם לפי הרמב"ם תחילתו ערלה והיינו שבשנה הרביעית יש המשך של איסור ערלה בפירות, רק שההיתר של ערלה הוא שחל בו קדושת מעש"ש ואז הותר כדין מעש"ש, ובמחובר עדיין שם ערלה עליו, וכן בפגין ולכן יקבר ולכן אין לו פדיון.

ונראה דבביכורים ותרומה וקדושת פירות שביעית ליכא שום דין בפירות לפני הניהוג והקיום מצווה של העכו"ם, ובכה"ג לא מהני מה שיש שכר ותורת מצווה לעכו"ם בניהוג קדושת שביעית והבאת ביכורים דאין כלום בפירות, אבל ברבעי הרי דין רבעי עליהם גם בלי שחל קדושת מעש"ש על הרבעי דשם רבעי עליו לענין איסור בלי שייכות לקדושה, והכא ע"י ניהוג מצוות רבעי חל קדושת רבעי על פירות שכבר חל עליהם תורת רבעי, וזו שיטת חכמים דמהני מה שיש להם שכר ותורת מצווה, ודו"ק.

איברא דלפי"ז קשה שיטת ר"י, דאי איכא קדושה ואיסור וכדמחלקינן בפגין ובמחובר, א"כ למה לא חיילא האיסור לפי ר"י, דכל ההפקעה של העכו"ם הוא רק מצד הקדושה ומר"י משמע שאין רבעי בעכו"ם והיינו דקיל טפי מרבעי של ישראל ולהנ"ל חמיר טפי שיש בו איסור בלי היתירא דלא חיילא עליו הקדושה.

ונראה דסו"ס פרשה אחת היא, גם האיסור גם הקדושה, ותלויים זב"ז, דאיסורא דרבעי הוא איסור שיש בו היתר, והיינו היתירא מחמת הקדושה ומעיקרא לא חיילא האיסור בעכו"ם באופן שאין בו היתר, ורק בפגין ובמחובר דחיילא באופן שיגיע להיתירא אז הוא דחיילא האיסור בליה קדושה, ומה שבפגין כבר א"א להגיע להיתירא אינו סיבה שיפרע האיסור, ופשוט.

[ולעיל ביארנו את דברי הגר"ח ברמב"ם במאכלות אסורות כלפי רבעי בחו"ל, דבעינן תרי טעמים לתרי סיבות של איסור, גם מצד איסור וגם מצד קדושה, אכן הכא נתבאר שתלויים זב"ז, ונמצא דלא בעינן תרי טעמי אכן סו"ס שני הטעמים נכונים].

## מבאר שהר"ש חולק לשיטתו דלית ליה האי חידוש של הכס"מ דבעודה תחת ידו דכו"ע מודי שיש קנין, ונחלקו במשנה בתרומות בשיטת ר"י כמו שנחלקו במשנה בע"ז בשיטת ר"מ.

ומעתה זכינו להבין עומק פלוגתת הר"ש והגר"א נגד הרמב"ם, שהר"ש והגר"א למדו שכל הסוגי' היא סוגי' של יש קנין ואין קנין, ולכן רק קאי בסורי' דרבי יהודה בעלמא ס"ל אין קנין, אכן הרמב"ם למד דגם בארץ ישראל שייך סברת רבי יהודה מצד הדין שחידש הכס"מ ברמב"ם דכו"ע מודי דבעודה תחת ידו שיש קנין, ושורש פלוגתתם דפליגי לשיטתייהו בעיקר האי דין שחידש הכס"מ שיש קנין לעכו"ם בעודה תחת ידו.

דהנה יעויין בדברינו באמרות אברהם תרומות חידושי סוגיות [סימן טז פרק ב'] דנתבאר שהר"ש והרמב"ם חולקים בחידושו של הכס"מ, דהנה, שיטת ר"מ בדמאי [פ"ה משנה ט'] דמעשרין מן של עכו"ם על של ישראל וכן איפכא, וזה משום שאין קנין לעכו"ם והוי ליה מן החיוב על החיוב, וכן מבואר בירושלמי שם, מובא ברמב"ם [פירוש המשנה שם] ובר"ש [שם] ובתוס' מנחות [ס"ז], והקשו התוס' ובר"ש דר"מ סותר משנתו דבפ"ק דע"ז סובר שאין מוכרים שדות לעכו"ם, והוא מטעם שהוא מפקיע ממנו דיני מעשרות, וכמבואר בגמרא [שם כ':], ומפורש א"כ שר"מ סובר יש קנין לעכו"ם, וסותר משנתו מהמשנה בדמאי.

וביארו הר"ש והתוס' דהבבלי וירושלמי חולקים בשיטת ר"מ, דהירושלמי בע"ז ביאר טעם אחר למה לא מוכרים להם שדות שזה משום דשדה עשוי' להתברך מתוכה, ולעולם ר"מ סובר דאין קנין, וכשיטת הירושלמי בדמאי, אבל הבבלי במנחות פירש טעם אחר בר"מ למה מעשרין משל עכו"ם על של ישראל דלאו מטעם אין קנין אלא מטעם שמירוח עכו"ם חייב, ומיירי בגדלו אצל ישראל ומירחן עכו"ם וקמ"ל מתני' דחייבים, אבל אה"נ בגדלו אצל עכו"ם מודה ר"מ דפטור, הרי לנו שהבבלי וירושלמי חולקים בשיטת ר"מ.

איברא דהמאירי חולק, דיעויין שם במאירי בע"ז שמבאר שלפי ר"מ אין קנין לעכו"ם, אבל כל זה אחרי שלקחו הישראל ממנו אבל בעודן תחת יד העכו"ם פטור לכו"ע, ומה"ט אין מוכרים לעכו"ם דכעת תחת ידו הוא מופקע ממעשרות, ולפי"ז א"צ לומר דנחלקו הבבלי וירושלמי בשיטת ר"מ, ודו"ק.

וכן מבואר נמי ברמב"ם, דבפירוש המשנה בדמאי למד כירושלמי דדעת ר"מ דאין קנין, ובע"ז למד כהבבלי שהוא מפקיע ממעשרות, וסותר משנתו בשיטת ר"מ, וע"כ כנ"ל וכדעת הכס"מ בשיטת ר"מ, ודו"ק.

ולפי"ז מוכרח שהתוס' והר"ש שלא תירצו כן חולקים על חידושו של הכס"מ ומאירי, ולדידהו גם בעודה תחת יד העכו"ם חייב.

ומעתה א"ש דכמו דבשיטת ר"מ ס"ל להרמב"ם דבע"ז איירי למ"ד אין קנין אבל יש קנין בעודה תחת ידו, כמו כן ביאר הרמב"ם הכא בתרומות את שיטת ר"י לגבי רבעי, ופלוגתת חכמים ור"י בנקודה זו, ולא מיירי דווקא בסורי' כשיטת ר"י בעלמא ביש קנין, וכמוש הר"ש לא למד כן בר"מ בע"ז כמו כן לא למד כן ברבי יהודה בתרומות לגבי רבעי, ולשיטתייהו אזלי.

# פרק ו'המקור של הרמב"ם בירושלמי דאין רבעי לעכו"ם אפילו בא"י, ובדברי הרמב"ם וירושלמי על מעש"ש ורבעי בסורי' דפטורים גם מדרבנן אפילו של ישראל.

## מקור מהירושלמי דגם עכו"ם בארץ ישראל פטור מרבעי, ונתחדש עוד בירושלמי דכמו דלרבי יהודה נכרי בא"י פטור מרבעי כמו כן ישראל בסורי' פטור, ומתמה דמה שייכי הנך תרי דינים כהדדי.

הבאנו מהר"ש והגר"א דאיירי בסורי' וכן הביאו מהתוספתא, אכן התורת זרעים הביא מקור לדרכו של הרמב"ם מהירושלמי [פרק ז' פאה ה"ה ופרק ה' מעש"ש ה"ב] דמבואר דלא מחלקינן בזה, ועפ"י דרכו נתבאר כל המהלך הנ"ל ברמב"ם, וברשב"א במרובה [ב"ק ס"ט] מבואר דפשטיה דמתני' לא איירי בסורי'.

וכעת נעיין בדברי הירושלמי.

דהנה, מפורש בירושלמי שני חידושים:

א] לפי רבי יהודה גם בארץ ישראל אין לנכרי רבעי, וע"כ דהסברא כנ"ל, דלאו מצד יש קנין אתינן עלה, וכנתבאר ברמב"ם.

ב] עוד מפורש בירושלמי דלרבי יהודה ליכא רבעי בסורי' כלל, גם בשדה של ישראל, ודין זה תמוה דהיכן מרומז ברבי יהודה דין סורי' כלפי בעלים ישראל, והגר"א גרס שם בירושלמי דאיירי בעכו"ם בסורי', והיינו ע"ד הר"ש וע"ד התוספתא, דקנין נכרי הוא רק בסורי' ולא בארץ ישראל, אכן מוכרח שגירסת הרמב"ם בירושלמי דשני דינים שונים נאמרו, דין סורי' אצל ישראל ודין עכו"ם בארץ ישראל, שהרי הרמב"ם בסוף פ"ק דמעש"ש פסק בהדי' דאין מעש"ש בסורי', והמהר"י קורקוס כבר הביא את הירושלמי הנ"ל כמקור, וע,כ דכך הדין בלי שייכות לנכרי, ומוכרח דנכרי הוא דין נוסף אפילו בארץ ישראל.

ועיין בביאור הגר"א בשו"ע [סימן של"א ס"ק קצ"ג – קצ"ז] שכתב על הרמב"ם הנ"ל דדבריו תמוהין דכל דברי הירושלמי רק בשל עכו"ם, והביא כן מהרשב"א בב"ק [ס"ט], דג"כ גרס בירושלמי נכי בסורי', והיינו ע"ד הר"ש, אלא שהרשב"א פירש דיתכן דרבי יהודה סתמא קאמר ולאו דווקא בסורי' דסובר יש קנין אפילו בארץ ישראל וכן דעת רב כהנא בב"מ [ק"א] בדעת רבי יהודה, אבל הירושלמי סובר דדעת רבי יהודה דדווקא בסורי' אמרינן כן.

עכ"פ שיטת הרמב"ם תמוה דמה שייך פירות ישראל בסורי' לשיטת רבי יהודה בפירות עכו"ם בארץ ישראל, הרי שני דינים שונים דלא שייכי כלל אהדדי.

## ביאורו של התורת זרעים דאין מעש"ש בסורי' כיון דכל הקדושה תלויה במצוות הבאתן, וכן ברבעי, ופליגי אי רבעי דין איסור הוא כערלה או לא, ובדברי הגר"ח בזה.

וביאר בזה התורת זרעים דתרי הנך מילתא תלויים זב"ז, ויסוד הדברים עפ"י דברי הגר"ח שהבאנו לעיל שהרמב,ם הביא ב' טעמים למה אין רבעי בחו"ל, והטעם השני הוא משום שקדושה שתלויה במצוות הבאה לא חיילא בגידולי חו"ל, וזה ילפינן ממה דלא חייבוהו מדרבנן במעש"ש בסורי' אף דחייבוהו בכל תרו"מ מדרבנן בסורי', וגם התורת זרעים למד כן [בלי להביא את דברי הגר"ח].

ועפי"ז ביאר התורת זרעים דזו כוונת הירושלמי בשיטת רבי יהודה, דכמו דלפי רבי יהודה ראינו דרבעי תלוי בקדושת הבאה, ולכן בבעלים עכו"ם דפקע מצוות הבאתן דאז פקע נמי הקדושה, כמו כן רבעי בסורי' לא נתחייב מדרבנן, דרק תיקנו בסורי' כלפי קדושת המצוות התלויות בארץ, ולא כלפי דינים שקדושתם תלויים בהבאת מקום ובמצוות הבעלים, ודו"ק.

הרי לנו שהמקור של הרמב"ם לדין שהוא חידש דליכא מעש"ש ורבעי בסורי' הוא מהירושלמי הזה, ומהדמיון של הירושלמי שליטת רבי יהודה בעכו"ם מוכרח דזה נמי הסברא בעכו"ם.

1. והגר"ח שמואלביץ [מים חיים] ביאר את עומק דבריו. [↑](#footnote-ref-2)
2. וחידש דהא דאמרינן הפקר לעניים אינו הפקר אינו רק שלא חל ההפקר כל שהפקירו רק לעניים, אלא אף היכא שחל ההפקר גם כן אין הפקר לעניים פוטר מן המעשר. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיין בשנות אליהו כאן [ד"ה והביכורים] שכתב שאם פיחת משעור תרומה הוי טבל מדרבנן, וכשיוסיף לאח"ז נעשה הכל תרומה, ועיין בפרי יצחק ובדברי הגר"ח שמואלביץ [מים חיים]. [↑](#footnote-ref-4)
4. ותמה רעק"א שאין זה מה"ת, ובפאה איירי נמי מה"ת, ובשערי אמונה יצא לדון אי הוו שיעורים מה"ת עכ"פ לדעת הירושלמי. [↑](#footnote-ref-5)
5. עיין בירושלמי כמה ספיקות בשבולת הראשונה, א] אם נשרפה האם צריך לקצור עוד שבולת להתחייב שוב בפאה, ב] דן במקדיש שבולת ראשונה דהקדש כמאן דשרוף דמי, ג] כילה לקצור כל שדהו דחזרה פאה לעומרים, האם הכא יש דין שבולת ראשונה או לא, ובעיקר השו"ט בכל הנך ספקות, עיין באבי עזרי [רביעאה מתנו"ע פ"ב הי"א] ולהלן בחידושי סוגיות [סימן א'] בהרחבה.

   כתב הרמב"ם [מתנו"ע פ"ב הי"א] וז"ל "בעל הבית שקצר כל שדהו ולא הניח פאה הרי זה נותן מן השבלים פאה לעניים וא"צ לעשר, ואפי' נתן להם רוב הקציר משום פאה הרי"ז פטור מן המעשרות וכו' " עכ"ל, והכס"מ ביאר שמה שכתב הרמב"ם שיכול להפריש "רוב שדהו", כוונתו למעט "כל שדהו", שהרי שבולת ראשונה אינה נעשית לפאה

   וכבר העירו דמאי טעמא כתב הרמב"ם דרוב שדהו מפריש ולא כולו, הא הו"ל להוסיף ולפרש דשבולת הראשונה לא יפריש, ולא סגי בזה שמשאיר כל מיעוט שירצה, ונפ"מ לענין חיוב תרו"מ, שהרי בשבולת הראשונה לא יחול תורת פאה, ולא נפטרה מתרו"מ, ויהיה בו איסור טבל, ועיין באבי עזרי [מהדורא רביעאה] ובביאור ההלכה על הרמב"ם, ועיין בזה להלן בחידושי סוגיות [סימן א']. [↑](#footnote-ref-6)
6. וע"ע מה שכתב בזה לגבי פאה, ועיין רעק"א מה שהביא מהפר"ח להשיג עליו ודחה השגתו. [↑](#footnote-ref-7)
7. והגר"ח שמואלביץ [מים חיים] ביאר דהו"א משום דכתיב ראשית בכורי אדמתך א"כ ה"ז כתרומה, דבעינן ראשית ששייריה ניכרים, ומשו"ה בעי קרא להשמיענו שיכול לעשות כל שדהו בכורים. [↑](#footnote-ref-8)
8. וידוע מה שחקר הגר"ח אי באיסור ראיית פנים בלי קרבן האיסור הוא שלא הביא קרבן או הביאה לעזרה בלי קרבן. [↑](#footnote-ref-9)
9. והר"ש הביא מהירושלמי שמתחילה מפריש חומש מהקרן ושוב מפריש חומש רק מהרווח, ועיין בתורת זרעים בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיין ח"ח ליקוטי הלכות [יומא ל"ה] שאין דין דלא יבזבז יותר מחומש בתלמוד תורה, והוכיח כן מהלל, ובמנ"ח [מצוה ל"ג] משמע שבכבוד אב יש דין אל יבזבז יותר מחומש למ"ד משל בן, עיי"ש היטב. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיין בבית לחם יהודה [גליון השו"ע ביו"ד סימן רמ"ט] שמה שכתבו הפוסקים שמעשר כספים אינו אלא מנהג היינו מה שנותנים דווקא לעניים, אבל עצם הדין הוא מה"ת. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיין נמי בשטמ"ק [ב"מ מ"ז] בשם הרא"ש דהא דאמרינן שאין שיעור לתרומה למטה, משמע שאין בו שיעור פרוטה, הרי שו"פ חשיב כשיעור למטה, ויש לדון בראיה זו לפי התוס' רי"ד קידושין [נ"ח] דמחלק בין נתינה להפרשה, עיין בזה בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א - ד"ה והתוס' רי"ד]. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיין להלן בחידושי סוגיות [סימן ד'] שמזה מבואר דיסוד דינא דפאה באמצע היא סוג אחר של פאה, ובזה מתיישבים כמה קושיות בסוגי' זו. [↑](#footnote-ref-14)
14. ודברי הר"ש סיריליאו מובאים במלאכת שלמה שם, אכן מדברי הפני משה שם בד"ה תמרים לא נראה שמפרש כן. [↑](#footnote-ref-15)
15. ונוסיף בביאור הקושי', דבשלמא אם היה כאן דין מיוחד לרבות פאה מחודשת על העצים מגזה"כ היה א"ש, אבל הרי אין כאן ריבוי מיוחד, אלא דלמדו מ"תעזוב" דכך היא צורת "עזיבה" עם העצים, וזה ממש כדדרשו שם לעיל מיניה "תעזוב, הנח לפניהם והם יבזבזו", והאיך שייך לרבות העצים בכלל העזיבה אם הם מצד עצמם מופקעים מעיקר דין פאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. שירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד רפ"ח] ובדרך אמונה [פ"א מהל' מתנו"ע הט"ו בביאור ההלכה ד"ה שבולת]. [↑](#footnote-ref-17)
17. מהרוגטשובר [הגר"י רוזן] ומהחזו"א ומהגרי"מ בן מנחם ומהגר"י דינקלס. [↑](#footnote-ref-18)
18. ועיין בתורת זרעים [פ"א מ"א עמוד ט'] שחילק שיש ב' דרשות, ועיין בנפ"מ בזה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובדעת הרמב"ם כבר יצאו לדון שאולי מה"ת יש פטור לאחר מירוח, עיין בר"ש סיריליאו ובמנ"ח – מובא בתורת זרעים [עמוד ט"ו]. [↑](#footnote-ref-20)
20. ויש להעיר, שידוע ש*נחלקו האחרונים [מג"א ט"ז ורעק"א] אי מחוייב תמיד להפריש תרו"מ גם כשאינו רוצה לאכול, או רק כשבא לאכול יש מצווה* - עיין בזה בט"ז יו"ד [סימן א' ס"ק י"ז] וברעק"א [שם], והעולם הביאו ראיה מרש"י גיטין [מ"ז: ד"ה דאורייתא] כרעק"א, אכן עיין באבי עזרי [מעשר פ"ו ה"ב תניינא] ובעמק ברכה [ברכת המצוות] שדחו ראיה זו, ודעת הגר"א [או"ח סימן ח'] כהמג"א שתמיד חייבים – עכ"פ דעת החזו"א [דמאי סימן ד' ס"ק ב'] ג"כ דתמיד חייבים, ונראה דלשיטתו אזיל הכא דמטעמא דביטול מצוה אתינן עלה, דלפי החולקים שאין חיוב עד שיאכל נמצא שלא ביטל שום מצוה, והם ע"כ ילמדו או כהרא"ש או כהתוס' יו"ט ברמב"ם. [↑](#footnote-ref-21)
21. עיין בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד שכ"ד] בביאור שיטת הריב"ם. [↑](#footnote-ref-22)
22. ויש להעיר שזה דוקא אי פאה חשיבא כממון עניים, אכן אי הוי הפקר לעניים למה חשיב תבואת זרעך, ועיין בקובש"ע [ח"ב סימן י"ז] שהביא ראיות לכאן ולכאן, ועיין להלן [פ"ה מ"ו]. [↑](#footnote-ref-23)
23. אלא דיעויין באבי עזרי [שם פ"ו ה"ב] דסו"ס מבטל מצות הפרשה, ותלה במה שנתבאר לעיל בהערה האם רק חייבים בהפרשה כשבא לאכול או גם בלי זה חייבים. [↑](#footnote-ref-24)
24. כן למד הגרי"ז ברמב"ם שיש ג' חילוקי דינים והיינו דאכילת ארעי דבהמה גם לאחר ראיית פני הבית מותרת, וכן למד נמי בביאור הגר"א [סימן של"א ס"ק קנ"ג] ובאור שמח [שם על הרמב"ם], אכן החזו"א [מעשרות סימן ד' ס"ק ל"א] והישועות מלכו [פ"ב מעשר ה"ו] חולקים דאין זו כוונת הרמב"ם, והם למדו דאיכא בזה איסור מצד הנאה של כילוי, ועיין מה שביארו ברמב"ם. [↑](#footnote-ref-25)
25. מצאנו במקד"ד [סימן נ"ו ס"ק ג' ד"ה כתב הרמב"ם] שכל ענינו של קביעות של בית מלשון 'קבע' אתינן עלה, שיש חילוק בין אכילת קבע לאכילת ארעי, וראיית פני הבית היא היכי תימצי של אכילת קבע, והביא שכן מבואר בלשונות של הרמב"ם שכל הו' דברים הם דברים ש'קובעים' וכלל בית בתוכם, ודו"ק, ודייק כן מהרמב"ם בפירושו למשנה בתרומות [פרק ח' משנה ג'], וכ"ה בקונטרסי השיעורים [ב"מ שיעור כ"ז ס"ק ג'], ועפי"ז ביארו שיש כמה מחלוקות בין הר"ש לרמב"ם בדין מירוח וראיית פני הבית. [↑](#footnote-ref-26)
26. ועיין בחזו"א [שביעית סימן ח' ס"ק ב'] בדעת חכמים למה אסור לפני מירוח. [↑](#footnote-ref-27)
27. ועיין טורי אבן ר"ה [ט"ו] ואור שמח [בכורים פ"ח ה"ו] וחזו"א [מעשרות סימן א' ס"ק ב'], ועיין מקד"ד [סימן נ"ה סוס"ק ג'] מה שחידש בזה בשיטת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-28)
28. התורת זרעים ביאר בזה שמיושב דברי הירושלמי ריש מכילתין [מובא בר"ש] דנחלקו ב' לישני האם יש שיעור לפאה למטה לענין שישים, ולמ"ד שיש שיעור למטה א"כ היכא דיפריש פחות מאחד משישים לא יחול הפאה כלל, והק' המשנה למלך בהלכות מתנו"ע [פ"א-הל"ו] דמ"ש ממי שהפריש תרומה פחות מהשיעור דחיילא כפי השיעור ומתיר הטבל כנגדו, ולא אמרינן דלא חיילא כלל, וה"ה בנד"ד נימא דחיילא הפאה עכ"פ כלפי חלק מהתבואה שכנגדו יש שיעור, ויישב, דאם אין שיעור שישים כנגד השדה אין כאן הפרשה כלל, דההפרשה מתיחסת לכל השדה, ואם אין בו כנגד כל השדה אין בו כלום, דרק בתרומה שההפרשה מתיחסת לכל חלק וחלק בפנ"ע, התם אמרינן דיחול כנגד השיעור בטבל.

    והוסיף להוכיח כן מהא דבעינן ריבוי [פ"א-מ"ג] דמהני פאה באמצע שדהו, ובפרט לר"י דלא מהני הפרשת פאה באמצע עד שיהיה גם קצת פאה בסוף, וצ"ב שאם קצר חצי שדה ורוצה להפריש על מה שקצר, מהיכי תיתי דיצטרך להפריש מהסוף, דמה מחבר את הסוף וההמשך לחלק שכבר קצר, וע"כ הביאור דההפרשה הוא מכל השדה ולכן קס"ד דכל הפאה צריך להיות בסוף השדה, וקמ"ל דא"צ, ולר' יהודה עדיין צריך שעכ"פ חלק מהפאה יהיה בסוף השדה. [↑](#footnote-ref-29)
29. הגר"ח שמואלביץ [מים חיים]. [↑](#footnote-ref-30)
30. מעדני ארץ [מתנו"ע ריש פ"ג] ובשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – ריש פרק ב']. [↑](#footnote-ref-31)
31. הגרי"ד סולובייציק שם, והגר"ח שמואלביץ [מים חיים]. [↑](#footnote-ref-32)
32. ובדברי התוס' לכאו' יש לדחות ולומר דמיירי כאכלוה חגבים, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובתוספת ביאור: עיקר ההפסק הוי מחמת מה שיש כאן אמת המים, ומה"ט תלוי בדינים שנאמרו בה שתהא קבועה וכה"ג, אלא דכיון שהיא חלק מהשדה חשיב ההפסק רק כשע"י זה הוו ב' קצירות, וההפסק חל כלפיה קצורה עצמה, ולכן לו יצוייר שיהיה דבר צדדי שיגרום שאינו יכול לקצור כאחד, ודאי דלא הוי הפסק, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-34)
34. בשירת הלוי מהגרי"ד סולובייציק [ישורון ניסן ס"א – עמוד של]. [↑](#footnote-ref-35)
35. בזה יבואר סדר דברי הרמב"ם, דבפ"ג מהל' מתנו"ע ה"א כתב דבשני שדות מפריש ב' פאות, ושוב הביא כל דיני ההפסק, ובהל' י"ג כ' דלח ויבש [ולא גרסינן שוק וגורן, עי' מה שהביא בדרך אמונה וביאור הלכה שם, ודלא כגירסת ר"מ מהדורת פרנקל] שני מינים הוו, וזה עוד לפני שכ' עיקר דין שני מינים, ורק אח"כ בהל' י"ד כ' דין שני מינים, ותמוה טובא, דמעיקרא הו"ל לבאר דין ב' מינים ואח"כ להוסיף דלח ויבש חשיבי כב' מינים.

    ואשר מוכרח מזה, דבהל' א' דכתב עיקר הדין דב' שדות, הכוונה היא לב' מינים, דב' מינים הם ב' שדות, ובהל' ב' שביאר דיני הפסק, הדגיש דמיירי במין א', וכוונתו דאם יש ב' מינים, בלא"ה חשיבי ב' שדות מה"ת, אבל גם אם זה מין א' ומה"ת זה שדה אחת אכתי שייך בו הפסק מדרבנן, ובהל' י"ג מבאר דינים נוספים של ב' מינים דלח ויבש, ובהל' י"ד שהביא דין ב' מינים לא הביאו להשמיע עיקר דין ב' מינים, דזה ע"כ כבר שמענו מתחילת הפרק, והביאו רק כדי להוסיף החידוש דגורן א' אינו מצרף ב' מינים כמו שמצרף ב' מיני חיטין, עיי"ש [↑](#footnote-ref-36)
36. וכן ביאר את דברי הרמב"ם בקצר וחרש. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכבר העיר בציון הלכה [פ"ג ס"ק קס"ט] ובשערי אמונה [עמוד ר' ד"ה רש"י] דכיון דחיוב פאה באילנות ותבואה ב' לאוין נינהו, היאך מהני פאה מדין "לא תכלה" לפטור פאה "דלא תפאר" וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
38. ורעק"א גם דחה את עצם החידוש ששייך יד פועל כיד בעה"ב במצוווות, דנקט דרק בממונות וקנינים אמרינן כן, וכן מבואר נמי בתורת חסד [או"ח סימן מ"ה] בשם הראב"ד. [↑](#footnote-ref-39)
39. עפי"ז יש לבאר את שי' הר"י מקורביל המובא באור זרוע הל' חלה [סי' רל"ה], דס"ל דבתרו"מ מירוח עכו"ם פוטר, ובחלה גילגול עכו"ם אינו פוטר, ופירש שם הטעם דבתרו"מ כתיב דגנך ובדיגון תלה רחמנא, אבל בחלה לא תלה הכתוב במעשה הגילגול, ומה"ט גילגול עכו"ם נמי מחייב, יעוי"ש. ולפי דבריו יש לתמוה, דלענין פאה הרי כתיב קצירה, והיה צ"ל דליבעי דוקא קצירת ישראל, וכתרו"מ. ועי' בדרך אמונה [פ"ב מהל' מתנו"ע ה"ד] בביאור ההלכה [בד"ה שדה שקצרוה] מש"כ בזה. אכן להנ"ל יש לפרש הטעם בזה, דבפאה ע"כ מתפרש לשון "קצירכם" שתהא התבואה שייכת לישראל, ולא שנקצרה ע"י ישראל, כיון שבפאה הכל תלוי בשם קציר ולא במעשה הקצירה. [↑](#footnote-ref-40)
40. אלא דאכתי צ"ע, דהא דין זה מבואר במתני' לקמן [פ"ד מ"ו] ואמאי תני ליה גם הכא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
41. וע"ע להלן בחידושי סוגיות [סימן ח' ס"ק ג'] מה שנתבאר בדברי הגר"א. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועי' בירושלמי חידוש נוסף, דזה גם כשמכר לפני שהתחיל לקצור, ודלא כהבבלי, עי' בר"ש [שם]. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובהמשך הדברים העיר המקד"ד וז"ל: "שפי' רש"י ז"ל אינו כהירושלמי דאמרינן בירושלמי בשבת או חרדל שדרכן לזרוע ערוגות ערוגות, והחילוק בין רש"י והרמב"ם ז"ל הוא דהרמב"ם ז"ל שכתב שדרכן לזרוע ערוגות פירש דההיא דשבת וחרדל מיירי נמי במנמר ולא נזרעה מתחילה כן, והחילוק בין שבת וחרדל לשאר דברים הוא משום דבשבת וחרדל לפי שדרכן לזרוע ערוגות ערוגות הרואה יאמר שמתחילה זרע ערוגות, אבל שאר דברים דאין דרכן לזרוע ערוגות אלא שדות ליכא למטעי, אבל בזרען מתחילה ערוגות כולן שוין, ורש"י ז"ל פי' דלא מיירי במנמר אלא בזורע לכתחילה בג' מקומות אם כן אי אפשר לפרש דדרכן לזרוע ערוגות דאם כן אין נ"מ בין שבת וחרדל לשאר דברים וע"כ פי' דהנך דרכן לזרוע פחות מערוגה, ובזה החילוק בין הנך לשאר זרעים דאף מקצת ערוגה חייבת בפאה". [↑](#footnote-ref-44)
44. סימן ס"ב ס"ק א' ד"ה אמרינן [פ"ג מ"ה]. [↑](#footnote-ref-45)
45. דהנה אמרינן [בב"ב נ"ו.] "אין שם לא מצר ולא חצב מאי, פירש רבי מרינס משמו כל שנקראת על שמו", וכתב הרמב"ם [פ"א זכיה הי"ג] "בקעה גדולה שיש בה שדות רבות וכולן של גר אחד ולא היה ביניהם לא מיצר ולא חצב ולא דבר מדברים המפסיקים ובא אחד והחזיק במקצת הבקעה לקנות את כולה כל הנקרא על שם אותו הגר קונה אותו", ועיין בהה"מ [שם] דרק במכוש אחד אינו קונה רק כדאזיל פדנא דתורי אבל בחזקה אחרת קונה כל הבקעה ע"ש, ובכ"ז בעינן שיהיו כולן של גר אחד כמו שכתב הרמב"ם, וקשה דמאי נ"מ אם הן של גר אחד או של ב' גרים.

    וביאר בזה המקד"ד [שם] עפ"י דרכו דכיון דאמרינן כל המפסיק לפאה מפסיק בנכסי הגר, וכיון דשם הבעלים מפסיקין לפאה אם כן ה"נ מפסיקין בנכסי הגר, ואם אין שם לא מיצר ולא חצב ולא דבר מדברים המפסיקים שם הבעלים מפסיקין.

    ויש להעיר בדבריו:

    א] מה מהני מה שהיו ב' שדות בחייו של הגר הא לאחר מיתה כבר אינו ב' שדות, ב] לנתבאר שהטעם שזה ב' שדות היינו מצד הקצירה, א"כ זה לא שייך בנכסי הגר, ודווקא בפאה איכא סברא כזו, ג] לפי מה שהסיקו האחרונים דאינן ב' שדות אלא ב' חיובים, שוב ליתא לכל דבריו.

    [והמקד"ד חידש בזה עוד, דזה דוקא אם האילנות היו נטועים פחות ממטע י' לבית סאה אבל במטע י' לבית סאה הלוקח נותן רק פאה אחת אף אם אין השדה שלו, דהא בזרעים במוכר קמתו לחברו לקצור הלוקח חייב בפאה ואינו נותן רק פאה אחת, ואף שאין להלוקח בקרקע כלום, ואמאי אין הקרקע מפסקת בין שבולת ושבולת, וכדאמרינן בירושלמי קידושין [פ"ב ה"ה] לענין זכיה, רב חסדא אמר נכסי הגר החזיק בצפונן ע"מ לקנות בדרומן כו' ולא נתכוין לקנות באמצעיתן לא קנה, מתני' פליגא על דרב חסדא גר שמת ובזבזו ישראל את נכסיו כו' המחזיק בקמה חייב בלקט שכחה ופאה כו' ואין אויר מפסיק בין שבולת לשבולת כו' ע"ש, ואם כן ה"נ לענין פאה כיון דאיכא הפסק בין שבולת ושבולת והקרקע אינו שלו מה מצרפן לפאה, וע"כ לענין הפסק בפאה כיון דכל הקרקע צריך לקמה אפילו לא הקנה לו הקרקע ואין לו בה כלום אינה מפסקת דזה דוקא אם הקרקע ראויה לעצמה וה"נ באילנות במטע י' לבית סאה דכל הקרקע צריכה לאילנות דמ"ש אילנות מקמה]. [↑](#footnote-ref-46)
46. ובעונג יו"ט שם ביאר בזה דברי התוס' [קידושין י"ז: ד"ה חליפי] שכתבו דגר ועכו"ם שירשו את אביהם עכו"ם, ובאו לרשותו של גר ע"ז ויין נסך, למ"ד יש ברירה יכול להחזירם לעכו"ם ולחזור ולחלק, ותמהו האחרונים דהא הוי זה חליפי עכו"ם, כיון שבאו לרשותו, וביאר העונג יו"ט שם עפי"ד רש"י הנ"ל, דכשחזרו ונשתתפו חזרו כל הנכסים לתפוסת הבית, וא"כ אין זה חליפי ע"ז. [↑](#footnote-ref-47)
47. דאל"כ הרי אכתי הוי חליפי ע"ז, וכנתבאר בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-48)
48. [סימן ס"ב ס"ק א' ד"ה אמרינן שם המוכר קלחי אילן]. [↑](#footnote-ref-49)
49. אף דלשון מחובר בר"ש משמע שתחילת הספק הוא מחובר או תלוש, ולדא כהמפרשים שגורסים 'מחוור'. [↑](#footnote-ref-50)
50. והתורת זרעים בא ליישב בזה קושי' חמורה: שאם שיעור פאה מה"ת הוא א' מששים, ולכן אינו פטור מתרו"מ אם הפריש פחות מזה, א"כ אמאי כשנותן פחות משישים אמרינן שמה שנתן נתן, והלא לא עשה כלום, ובשלמא אי אמרינן דאין לה שיעור מה"ת א"ש מה שנתן נתן כיון דהוי פאה מה"ת, אבל אם מה"ת אינו פאה לא עשה כלום לא מדאורייתא ולא מדרבנן.

    וכתב דלפי מה שנתבאר דדין לא תכלה לא תלוי במצות תעזוב, שוב יש ליישב שיש ב' דינים בחובת פאה, א' איסור של לא תכלה פאת שדך, וב' מצוה של לעני ולגר תעזוב אותם, והם ב' דינים חלוקים ואינן תלויים זב"ז, וכמבואר בירושלמי כאן, ולפי"ז י"ל דשיעור א' מששים לא נאמר אלא בהשם פאה, והיינו בדינא דמצות פאה לחוד, דבפחות מס' לא חל עליו תורת פאה, אבל בדין האיסור של לא תכלה שאינו תלוי כלל בקריאת שם פאה, לא נאמר כלל הך שיעורא דס', ולפיכך בנתן פחות מס', נהי דאין עליו תורת פאה להפטר מן המעשר, מ"מ הרי הוא לעניים משום דין האיסור של לא תכלה לחוד, כיון דגם בפחות מס' נתקיים בו האיסור דולא תכלה. [↑](#footnote-ref-51)
51. ובאו לומר שלא חיישינן דילמא "יראה לעני מודעתו וישליך לפניו". [↑](#footnote-ref-52)
52. דבאמת חיישינן דילמא "יראה לעני מודעתו וישליך לפניו". [↑](#footnote-ref-53)
53. ועיין במעדני ארץ על דברי הרמב"ם [פ"א ה"ג אות ז'] אלו שביאר דמצד מצות פאה סגי בעזיבה אבל לאחר שעבר וכילה חשיב כמו גזלן ובעיא למיעבד השבה מעליא ולכן לא די בעזיבה אלא חייב לתתו ליד עניים, אך כתב דלא משמע כן ממה שכ' הרמב"ם דדין זה הוא מקרא של לעני ולגר תעזוב אותם, דמשמע שהוא מחמת חובת פאה ולא מחמת חובת השבת גזילה, ולכן ביאר דמה"ת סגי לעולם בעזיבה רק מדרבנן חייב בנתינה. [↑](#footnote-ref-54)
54. ז"ל רבי עקיבא איגר [מהדורה קמא סימן רכ"א]: "דכ' הנ"י פ"ק דמציעא אהא דאמרינן שם כיון דנפל גלי דעתי' דבנפילה ניחא לי' דליקני בד"א לא ניחא ליה דלקני, וז"ל, וכיון דחכמים תקנו לו ד"א יכול לומר אי אפשי תקנת חז"ל, עכ"ל, והנה בר"ן גיטין [דף קפ"ב: ד"ה היכי דמי] מבואר דהקנין שקונין לו הד' אמות את החפץ אינו מתיקון חכמים אלא דחז"ל תיקנו שיהי' הד' אמות קנויין לו וכיון שכן הווין דידיה מדאורייתא, דהפקר ב"ד הפקר ונעשו חצירו וקונים לו החפץ מדאורייתא, ומש"ה מועיל נמי גבי גט אם נותן הגט בד"א דידה ואין כאן עקירה לדאורייתא להתיר א"א לעלמא ע"ש, ומעתה מ"ש הנמוקי יוסף בב"מ הנ"ל דיכול לומר אי אפשר וכו' אין הכוונה דאמרינן דאין רצונו שיקנו לו הד"א את החפץ, דהא קנין החפץ אינו מדרבנן אלא דאמרי' דאין רצונו לקנות הד' אמות שזיכו לו החכמים.

    וצריך להבין למה באמת הי' צריך הנ"י לכל זה ולא פירש בפשוטו דרצונו שלא יקנו לו הד"א את החפץ, דהא חצר אינו קונה בע"כ, [וכאשר באמת פירש הרשב"א הובא בב"י חוה"מ] ע"כ יראה דס"ל להנ"י דמה דחצר אינו קונה בע"כ, זהו דוקא באינו רוצה לקנות אבל ברוצה לקנות אלא שרוצה בקנין אחר, בזה הדין כיון דעשה קנין המועיל לאו כל כמיניה לומר שקנין זה לא יקנה, דהתורה אמרה שיקנה.

    ומה שהביא להנ"י להוציא חילוק זה י"ל דהסוגיא הכריחתו משום דקשי' ליה במאי פליגי התירוצים שבש"ס, ומ"ט דר"פ דפליג על הסברא דגלי דעתיה וכו' דהא ודאי כן הוא שלא רצה לקנות בד"א מדנפל עליה וא"ל דר"פ ס' דאמדינן דעתיה דרצה לקנות ע"י שניהם ד"א ונפילה דנהי דכן הוא, מ"מ הוי כמו מלוה ופרוטה דאי לאו דאמרי' בקדושין [מ"ו.] דדעתיה אפרוטה לבד לא היתה מקודשת [והרשב"א ז"ל י"ל דלאמת ס"ל כן בטעמא דר"פ, וסובר לחלק דדוקא התם דתרוייהו קנין א' הוא, וכמו מי שקונה במנה, דכל המנה יחד קונה ה"ה בזה דרוצה דהמלוה ופרוטה ששניהם קנין כסף יעשו הקנין יחד, אבל בנ"ד דל"ש לומר דהד"א והנפילה ישתתפו יחד הא אין שייכות ההצטרפות זה לזה, אלא כוונתו שכל א' יעשה קנין שלם הד"א לבדו והנפילה לבדה, מש"ה אף דהנפילה אינה קונית מ"מ אינה מגרעת להקנין ד"א, והנ"י לא ס"ל לחלק בכך] ומש"ה הוציא הנ"י דבהא פליגי, דהסוגיא ס' כמ"ש דבנפל אמרינן שאינו רוצה לזכות בד"א ולא נקנו לו הד"א, ור"פ ס' דל"א כן כיון דהד"א עצמם זכות הוא לו עוד לקניינים אחרים אלא שרוצה שהד"א לא יקנו לו המציאה זו וזהו לאו כל כמיני' כיון דמ"מ רוצה לקנות החפץ וכנזכר לעיל.

    וע"ע בשו"ת רעק"א [תנינא סו"ס צ"ו] בב' חפצים, וע"ע שו"ת רעק"א [תשובה ל"ז], ועיין היטב בנתה"מ [סימן קצ"ז ס"ק ד'] ובקצוה"ח [סימן רע"ה ס"ק ג'] ומה שתמיחה עליו בחידושי הגרשש"ק [ב"מ סימן י"ב], וע"ע בדברי יחזקאל בזה. [↑](#footnote-ref-55)
55. עיין בב"ב [פ"ז. בתוס' ד"ה לך] דמשמע דקונה קרקע ע"י חצר, וע"ע בב"ק [תוס' י"ב. ד"ה למה] שכ' שעבדים ניקנים בחצר, וע"ע בקצות החושן [סי' צ"ה אות ג'] שכ' דבית ניקנית בחצר, אכן בנתה"מ [סי' רמ"א סק"ג] כתב דקרקע אינו ניקנית בחצר, וע' בזה באור שמח [פ"א מהל' גירושין ה"ו ד"ה אולם] שהקשה מהתוס' בב"ק [י"ב], ובאבני נזר [חלק חו"מ סי' ט'] מבואר כהנתה"מ, וכ' לדחות את דברי תוס' בב"ב דאזיל אליבא דר' מאיר דס"ל דפירות העומדים ליבצר דינם כמטלטלין וניקנית בחצר. [↑](#footnote-ref-56)
56. עיין הלכות גדולות [סימן ג' הלכות פאה]: וז"ל, "והיכא דזבן שדה מגוי כשהיא זרועה ועדיין לא הביאה שליש מיחייבא בפאה, מאי טעמא, דכיון דהביאה שליש ביד ישראל בתר קצירה אזלינן, והיכא דאיכא גר שנתגייר והיתה לו שדה זרועה ועדיין לא נקצרה עד שנתגייר מיחייב בפאה, מאי טעמא, דבתר קצירה אזלינן עכ"ל. [↑](#footnote-ref-57)
57. והק' ממה דממה דתנן [משנה ו'] נכרי שקצר את שדהו ואחר כך נתגייר, פטור מן הלקט ומן השכחה ומן הפאה, וכהוכחת החזו"א, ועיין לעיל [משנה ו'] שהבאנו את תירוצו. [↑](#footnote-ref-58)
58. מעשרות [סימן א' ס"ק ב'] דמאי [סימן א' ס"ק י'] שביעית [סימן ב' ס"ק ג']. [↑](#footnote-ref-59)
59. והיינו שכן מבואר ברמב"ם [תרומות פ"א ה"י] וכמו שהביא שם, וכבר האריך בזה הגר"ח על הרמב"ם [תרומות פ"א ה"י], וכן הוכיח באחיעזר [ח"ב סימן ל"ט ס"ק ה'] מהסוגי' בסוף השולח לגבי סורי', והביא עוד שכבר ביאר כן השאגת ארי' [חדשות סימן ג'] את דברי הרא"ש בתשובה [כלל ב' תשובה א'], וכן הביא מהתוס' רי"ד סוף השולח, וכן הוכיח מהתוס' בב"ב [פ"א ד"ה ההוא] שתמה דלמה לי קרא למיעוטי אדמת עכו"ם מביכורים, הא תיפוק ליה מדגנך לא דגן עכו"ם, וזה פלא דדגנך לענין תרומה נאמרה ומה זה שייך לביכורים, וע"כ דכיון דדרשינן כן שוב אמרינן שיש קנין ודינו כחו"ל, וממילא דליכא ביה ביכורים. [↑](#footnote-ref-60)
60. והגר"ח הוסיף חידוש לגבי חלה: "ולפ"ז הרי י"ל דהא דחלה ילפא מתרומות ומעשרות לענין הפטור של הפקר, הוא רק לענין הפטור דדגנך ולא דגן הפקר, אבל הפטור השני שיש בהפקר מקרא דובא הלוי וגו', בזה לא ילפא כלל חלה מתרומות ומעשרות, וא"כ ממילא דהדר דינא דהפטור של הפקר שבחלה הוא רק בשעת חובתה, כיון דעיקרו הוא מקרא דדגנך". [↑](#footnote-ref-61)
61. וז"ל הירושלמי, [דף א:] "מה בין הבקר מה בין הקדש, הבקר יצא ידי בעלים, הקדש לא יצא ידי הגזבר, אר"א אפי' ידי בעלים לא יצא מאחר שאמר לו פדה את ראשון.

    ומה שתירץ הירושלמי שאף ידי בעלים לא יצא, מבואר שאף שהוא כבר ברשות הקדש, מ"מ עדיין שם בעלים הראשונים עליה, עיין בזה בזכר יצחק [ח"א סי' ל"א עמ' קמ"ב] ובאבי עזרי [מהדו"ק פ"י מהל' ביכורים ה"א], אכן עיקר תירוצו של הירושלמי צ"ב. [↑](#footnote-ref-62)
62. וכבר תמה בקובש"ע דאיך זה מתאים למה דלמדנו הפקר לעניים ולא לעשירים מפאה – וכבר ביארו בזה ליישב קושי' זו. [↑](#footnote-ref-63)
63. ואף שמצאנו כל מיני לשונות בכל מיני מקומות שיש שרצו להבין שיש זכויות של כעין שותפות בהפקר לכל העולם – אכן דברים זרים ומשונים נינהו. [↑](#footnote-ref-64)
64. אולם הוסיף הגר"נ פרצוביץ זצ"ל שאינו פשוט, דבירושלמי מצינו סתירות מהי דעת ר"א בזה, וע"ע בחי' הר"ן בסוגי' בב"מ [שם] שהביא בשם הירושלמי דגם בבעל השדה איכא מיגו, דנהי דל"ל אפשרות לזכות בהך פאה מ"מ מיגו דזכי לנפשיה בפאה דעלמא זכי נמי בהאי פאה לחבריה. וחזינן מדבריו דבאמת בהך פאה צדקו דברי רש"י דל"ש מיגו, אלא דמ"מ ס"ל להירושלמי דאמרי' מיגו מפאה דעלמא. [↑](#footnote-ref-65)
65. והיינו - דבשלמא באיסור לחוד שפיר שייך ביה דין ביטול, אבל מה שייך כאן לומר שאיסור מתבטל, הרי עכ"פ יש בגדיש שלו שיבולת אחת של עניים, ושיבולת זו של עניים אסור לו לזכות לעצמו, ומה בכך שיש רוב, הלא אין זה איסור חפצא כמו טריפה ושאר דברים שהחפץ נאסר אלא כאן האיסור הוא שבעה"ב בעצמו אסור לזכות בפאה אף שהוא עני, והלא יש כאן ממון עניים בתוך הגדיש ובעה"ב בא לזכות לעני אחד את הממון עניים שיש כאן, וא"כ יש איסור של לא תלקט לעצמו אם היה רוצה לזכות לעצמו השיבולת הזה, ובודאי אסור לו ליקח לעצמו מטעם איסור של לא תלקט לעני להזהיר עני על שלו, וממילא לא שייך מיגו.

    והעירו בהערה שם דיתכן שנחלקו הגר"ח והאבי עזרי אי האזהרה על העני הוא לקחת פאה או לקחת ממון עניים, שהפאה בטילה והממון עניים לא בטל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-66)
66. הערות בכתבי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל. [↑](#footnote-ref-67)
67. הנה כבר עמד על קושיא זו דרעק"א בשו"ת מהרי"ט [חלק א' סימן פ"ה] וז"ל, "ולא דמי להא דתנן בפרק ראשון דדמאי המקבל שדה לקצור אסור בלקט שכחה ופאה ותנן שנים שלקחו שדה בשותפות זה נותן לזה חלקו מעשר עני וזה נותן לזה חלקו מעשר עני דדרשינן להזהיר עני על שלו דשאני הכא דבשע' שהפריש המעשרות עשיר היה וכשחוזר ומפקיר נכסיו פנים חדשות באו כאן דהגע עצמך שבעל הבית הפריש מעשר עני ושוב ירד מנכסיו והעני מי יהא אסור לזכות בו הא לא שייך בהא אזהרה לעני ותדע דרבי אליעזר גופיה דאמר אי בעי מפקר נכסי' וזכי בהן לדידיה גופיה אמרינן בפרק קמא דגיטין דדריש לא תלקט לעני אזהרה לעני על שלו אלמא אי מפקר נכסיה אינו בכלל אזהרה זו", עכ"ל.

    הנה המהרי"ט פי' דברי הגמ' בנדרים שאי בעי מפקיר כל נכסיו עד שיהא העני, [ולא שיפקיר שדה שממנו הפריש מעשר עני], וע"ז כ' שאם העני שוב רשאי ליקח מעשר עני שלו, אך דבריו צ"ע טובא דהנה דין לא תלקט לעני להזהיר העני על שלו שייך בין לעשיר ובין לעני, כל שהוא בעל השדה הוא בכלל איסור זו, ומה בכך שהעני, והלא עדיין מוזהר על לא תלקט לעני להזהיר העני על שלו, וע' בשו"ת הר צבי על זרעים [ח"ב סי' ס"ד] שהניח דבריו בצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. דהנה, עיין בנו"ב [מהדו"ת או"ח סימן קל"ד] שמבואר בדבריו דחלות תרומה ע"י מצווה הבאה בעבירה לא חיילא כל עיקר, עיי"ש, דחלות תרומה תלויה בקיום המצוה, ובאמת דיעויין בתורת זרעים [ריש תרומות] שהעיר בדברי התוס' הרא"ש ברכות [ט"ו.] דדייק מהגמ' דאי ברכות המצוות היו מה"ת היו מעכבין בגוף המצוה, ומיירי שם לענין הפרשת תרו"מ, שהיה מעכב לחלות ההפרשה, וכפשוטו הכוונה בזה היא שהמצוה והברכה חדא נינהו, ולכן בלי הברכה חסר בכל המצוה, אכן העיר שם שיש לדון בדבריו דמבואר בתוס' רא"ש דלא רק דמעכב ב"מצות" הפרשה, אלא בגוף ה"חלות" הפרשה היה מעכב, שהיה נשאר טבל, ומוכרח שאין זה דין כללי דהברכה שייכת למצוה, רק דהכא זה חלק מהחלות הפרשה עצמה, שאם זה היה שייך להך יסוד דברכת המצוות שייכי לגוף המצוה, א"כ אכתי היה כאן חלות הפרשה והיתר טבל, ורק דלא היה מקיים בזה מצוה, ודו"ק, ומזה מוכרח שזה ע"כ דין מסויים בהפרשת תרו"מ, אולם מדברי הנו"ב מבואר דאדרבא החלות הפרשה תלויה בקיום מצוה, וא"ש.

    ועיי"ש בתורת זרעים שהוכיח שהחלות דין תרומה חיילא בלי הקיום מצווה שבו ממה דאיכא חלות תרומה ע"י עכו"ם, אף דאין לו קיום מצווה, וממילא דהכא קשה דלמה לא היה חל עיקר ההפרשה, ובאמת שזו ראיה נגד הנו"ב.

    אולם היה מקום לדחות את הדברים מיניה וביה, דאדרבא, משם היה מקום להוכיח כהתוס' הרא"ש ונו"ב, דברמב"ם בפירוש המשנה [סוף פ"ג דתרומות] מבואר על הך דין ששייך תרומת עכו"ם דע"כ למדנו מזה שיש מקצת שכר לעכו"ם בקיום מצוות, ולכאו' כוונתו דמזה דחיילא כאן הפרשה מוכרח שיש לו דרגא מסויימת של קיום מצווה.

    ולפי"ז ליתא לדברי המעדני ארץ, דאדרבא בלי הקיום מצוה לא היה חל גם בתרו"מ ושוב ליכא לחלק בים פאה לתרומה, כן היה נראה בפשיטות.

    אולם בכתבי הגרי"ז תמורה [ג'.] מבואר שאין כוונת הרמב"ם דחלות תרומה בעי קיום מצווה, רק דבעכו"ם, לו יצוייר ולא היה כאן מקצת שכר אז היה מופקע לגמרי מעיקר החלות ומעיקר הפרשה, ומשמע שהבין דבעלמא לא בעינן קיום מצווה לחלות הפרשה, ולפי דבריו י"ל דשאני פאה דהכא באמת בעינן חיוב וקיום מצוה ובלי זה ליכא פאה כלל. [↑](#footnote-ref-69)
69. ועייש מה שממשיך בזה "וכי תימא תיקשי הא דתנן שבלת של לקט שנתערבה בקציר דצריך להביא ב' שבלים כו' כי היכי דלא ליפרוש מן הפטור על החיוב ואי אמרת דלא נפטרה כי אם אחר שבאה ליד העני אף השבלת של לקט חייבת כיון שלא בא ליד עני הא לא קשיא משום דאפשר דשאני לקט מפאה שתלויה בדעתו של בעה"ב". [↑](#footnote-ref-70)
70. ועיין להלן בדברינו בריש פ"ה במה שיש לדון בדברי התוס' יו"ט בספק לקט אי פטור ממעשרות, ולכאו' תלוי בזה. [↑](#footnote-ref-71)
71. והיה מקום להקשות עוד, דאיכא חזקת פטור על כל שבולת ושבולת, שכל התבואה שייכת לבעה"ב, וצ"ל, דכיון שיש ודאות שמתוך כל התבואה יהיה לקט, והנדון הוא איזה שבלים הם לקט ואיזה לא, שוב ליכא בזה חזקה לומר דהנך לא איכללו בכלל הלקט. [↑](#footnote-ref-72)
72. ונוסיף בביאור דבריו, דיש לחקור האם דינא דעני ורש הוא דין בפני עצמו, דכל מי שיש לו ספק מתנות עניים חייב להחמיר לטובת העכו"ם, או שהוא דין ופרט בגוף החיוב נתינה, דהיינו, דבכלל כל חיוב מתנות עניים וכהונה נאמר שגם באופן של ספק הוא מחוייב במתנה, וממילא, באופן שכל הספק מתחיל במתנה עצמה האם הוא ממון עניים או לא, על זה גופא נאמר הדין להחמיר, אבל אם הספק הוא על הגברא האם הוא בפרשת מתנות כלפי מתנה זו, דאולי כלפי מתנה זו היה עכו"ם, א"כ לא שייך לומר שיחמיר מצד עני ורש, כיון שעני ורש הוא רק פרט בדיני המתנה ויש ספק האם היה בפרשה של הך מתנה או לא, אולם אם עני ורש היה דין בפני עצמו, [דכל מי שיש לו ספק מתנות עניים חייב להחמיר], אז פשיטא דכיון דלאחר גירותו רמי עליו דין זה שוב בעי להחמיר, ומה לי שהצד שפוטרו הוא שמא היה עכו"ם, דסגי לן הצד דשמא היה ישראל לחייבו בעני ורש כיון שעכשיו הוא ישראל. [↑](#footnote-ref-73)
73. ונראה דכוונתם לדין איקבע איסורא, דמצאנו ברמב"ם דחלוק ספק חתיכה אחת משני חתיכות שבזה ספיקו לחומרא מה"ת לעומת ספק האם איכא איסור בכלל, דבזה הדין דספיקו לקולא מה"ת ולחומרא מדרבנן וכמבואר כל זה בש"ש [ש"א], עכ"פ מבואר דספק יותר חמור הוא, ומה"ט באמת רק בכה"ג חייבים באשם תלוי [ומכאן ראיה שזה ספק לחומרא מה"ת גם לרמב"ם], הלכך רק בספק כזה אמרינן עני ורש הצדיקו, ובכה"ג מיירי בספק לקט שזה חתיכה אחת מב' חתיכות., לעומת הספק בפרה. [↑](#footnote-ref-74)
74. דהנה, בנולדו ב' בכורות ומת אחד מהם וספק אם זה הבכור ומחוייב או לא, דהדין בזה הוא שהוא פטור לתת את החי לכהן מהדין הממע"ה, וקשה דהכא ליכא חזקת פטור, וצ"ע [קונה"ס].

    ולפי דרכו של הגרשש"ק גם הקושי' הזו א"ש, דהתם חלוק גדר החיוב בכור מהחיוב זרוע לחיים וחיוב לקט, דחיוב בכור אינו כקמה ופרה שיש חיוב על כל הקמה ועל כל הפרה שיוציאו ממנו מתנותיה, אלא שכל החיוב מתחיל על כל בהמה מצד עצמה, ולא שייך לומר בזה שיש חיוב כללי על כל הבהמות לחייבם בבכור שביניהם, הלכך לא שייך לומר שעד שלא יבורר חיובא דבהמות הבעלים חייב, שהרי אין כאן חיוב כללי, ופשוט, הלכך אף דליכא חזקת פטור כמו שיש בספק גירות, אכן אכתי לא שייך דינא דעני ורש, ודו"ק.

    אכן לדרכו של החת"ס אין קושי' זו מיושבת, שהרי אין כאן ספק גירות, ויש כאן ודאות שהוא בפרשת עני ורש, ולמה לא נחמיר עליו, ודו"ק, וגם לדרכו של המהרי"ט אכתי קשה. [↑](#footnote-ref-75)
75. ואין לומר בישוב שיטת הרשב"א שהוא חולק וסובר שהעיקר הוא חזקת פטור, ולולי הפטור מחמירים מצד ספק איסורא, דאכתי לא מיושבת בזה קושיות הר"ן שהקשה דלמה לא חילקה הגמרא בפשיטות בין פרה לקמה שפרה זה מתנות כהונה וזה ודאי ספק ממון, [ורק בקושי' השניה הוסיף הר"ן דקושי' זו קשה מיניה וביה, דחילוק זה בין איסור לממון היינו ממש כדחילקו להלן בין חלה לפרה]. [↑](#footnote-ref-76)
76. אולם התורת זרעים דחה, דלפי"ז כל האריכות בסוגי' דחולין דלא חילקו בפשיטות מצד איסור וממון הוא משום שרצו לבאר למה איכא דין ממון עניים, ולזה ביארו שיש חזקת חיוב, אולם הקשה על עצמו, דסו"ס ליכא למימר מצד חזקת חיוב, שהרי לפי האמת ליכא חזקת חיוב בקמה, וע"כ צ"ל דהעיקר מצד החזקת פטור, ולפי"ז אכתי לא ביארו למה איכא דין ודאי דין ממון עניים, וצ"ע, אולם לנתבאר לעיל דכל הדין ממון עניים רק בנוי על עני ורש, [לכל הדרכים – חת"ס מהרי"ט וגרשש"ק], א"כ י"ל דאהני לן ספק איסור לחומרא כלפי האיסורים, אבל כלפי הדין ממון מחמירים לדונו כממון עניים מחמת עני ורש, ד"עיקרו חייב". [↑](#footnote-ref-77)
77. ונראה דפלוגתא זו מתפרשת בשני אופנים.

    א] החלות נדר בהרי זו צדקה הוא רק בחפצא דחיילא ביה תורת צדקה ותו לא, אולם אי כבר חיילא ההקנאה לעניים בנדר עצמו, אז כבר ליכא שום דינים של נדר דכבר נתקיימה הנתינה, ואי לא חיילא, אז אכתי איכא דיני נדר לענין זה שצריכים לקיים ביה נתינה.

    ב] יתכן להוסיף, דכו"ע מודי דחיילא ההקנאה דאמרינן בזה דאמירתו לעניים כמסירתו להדיוט, אולם סו"ס מדיני הצדקה דאכתי רמי עליו לייחד את המעות לעני מסויים בנתינה ממש, וי"ל דנחלקו אי דין זה סגי כדי שנאמר דלא פקע מיניה הנדר או לא.

    ע"ע בזה בדברי יחזקאל [סימן ל'], ועיין בשערי יושר [ש"ה פ"כ] דכנראה שהבין את המחנ"א באופן אחר. [↑](#footnote-ref-78)
78. ויש להעיר דעיקר הקושיא דנחמיר במעשר עני מדין עני ורש הצדיקו אינו קשה דווקא על מעשר עני, אלא שק' גם על מעשר ראשון ותרומת מעשר, דבחולין שם מבואר דדין עני ורש הצדיקו שייך בין במתנות עניים ובין במתנות כהונה שהק' ממתני' דזרוע ולחיים וקיבה שהן מתנו"כ, וממילא דלא שנא מעש"ר ותרומת מעשר. [↑](#footnote-ref-79)
79. והר"ש הוכיח כן מסוגי' דב"מ באלו מציאות [ורא"מ נדחק בביאור סוגי' זו], ומה שהוכיח כן הגאון ר' אליעזר משה בהגהותיו לקמן [פ"ו - מ"א] ממה דאורחים אוכלים אצל בעה"ב אף דאינו מפקיר לכל העולם תמוה, דהתם לא אתינן עלה מדין הפקר, והויא רק נתינת רשות לאכול, ותו לא, וצ"ע, ועוד, דעיקר דבריו צ"ע, דאם "אין ללוי חלק עמך" כיון שיכול הבעה"ב לחזור בו, א"כ ה"ה ד"אין לו חלק עמך" כיון דבי"ד יכולים לחזור בהם, דמה דיכול המפקיר לחזור הוא ראיה דאינו הפקר גמור, [ואולי כוונתו שכשיש לו חלק ונחלה שוה לבעלים סגי, דבכה"ג קרינן ביה "עמך", אבל במקום שיתכן שבפועל יעכב אותו הבעלים מלזכות ע"י חזרה מההפקר, לא קרינן ביה עמך]. [↑](#footnote-ref-80)
80. ויש לעיין בדבריו, אטו בפרוזבול לא נראין חכמים כעוקרים ד"ת, וא"כ למה לא הוכיחו בירושלמי מדין פרוזבול דמהני דין הפקר בי"ד הפקר גם בכה"ג. [↑](#footnote-ref-81)
81. ועיין בדברי הגר"ח שמואלביץ [מים חיים] שהקשה עוד מתמורה [כ"ה.] אמר על הלקט עם נשירת רובו יהא הפקר וכו', ועיי"ש דמשמע דחלות דין לקט הויא רק בשעת נשירה וקצירה, ולא במחובר, וצ"ע.

    והוסיף בזה עוד, דמאידך יש להוכיח כדברי הרמב"ם דשייך לקט במחובר, דהנה בתרומות [פ"א מ"ה] תנן אין תורמין מן הלקט ומן השכחה ומן הפאה וכו', ואם תרמו אין תרומתם תרומה, ובדין הפקר מבואר בדברי הרמב"ם [פ"ב מהל' תרומות הי"ב] דכשתרם על פרות הפקר תלושים בדיעבד תרומתו תרומה, וכן מבואר בדברי הגר"א [בביאורו לירושלמי מעשרות פ"א ה"א],. ולפי"ז צ"ל דבמתני' דל"מ גם בדיעבד היינו דווקא במחובר, ובמתני' שם תני גם לקט, והתם נמי הוי מדין פטורא דהפקר, דידו ודידך שוין בו, וע"כ צ"ל דהא דלא חיילי תרו"מ בדיעבד היינו כשנעשה לקט במחובר, וכד' הרמב"ם כאן. [↑](#footnote-ref-82)
82. וז"ל בשו"ת חוט המשולש [סוף סי' י"ז] "ומדי דברי אזכיר אשר בדין שנמשכתי אשתקד אשר הניח בפשיטות דבעה"ב העובר ממקום למקום אין מחייבין אותו ללוות ובלבד כו' ולדידי היה קצת ספק בזה ורמזתי במכתבי האחרון בהגהה אחת קטנה אשר כתבתי ולדינא צ"ע קצת, אבל ברוב דעתי ככולו הסכמתי לדעת כת"ר כמבואר כמה פעמים במכתבי דאשתקד, והנה בבואי אז לפני מו"ר רציתי לעמוד ע"ד נידון השנוי במחלוקת בינינו אי רשאין לפרנס מקופה של צדקה אשה שהלך בעלה למדינת הים לרבנן דפליגי עליה דחנן, ובהתחלתי להציע השמועה לפניו החליט בפשיטות דהעובר ממקום למקום מחויב ללוות אם ימצא דאם מוצא מי שילונו לא מקרי עני באותה שעה ודבריו ישרו בעיני וכו'", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-83)
83. והיינו שהיה קשה, דמעיקרא כד ס"ד דהקושיא היא מרישא דרבי אליעזר, דחה רבא דליכא למימר דלרבי אליעזר מדת חסידות שנו כאן דהא ישלם קאמר, וא"כ גם למסקנא דמקשה מסיפא דרבנן צריך לומר דאי עשיר הוא מה שצריך לשלם אינו ממדת חסידות רק מדינא, דהא טעמא דרבנן במאי דפליגי על רבי אליעזר הוא כדקתני דעני היה באותה שעה, ואילולא האי טעמא, כגון בעשיר שנטל מתנות עניים, מודו לרבי אליעזר, ואמאי ניחא לגמרא בשינויא דרב חסדא דמדת חסידות שנו כאן, מוכרח דפליגי בתרתי. [↑](#footnote-ref-84)
84. אולם אכתי לא ברור עיקר השו"ט, ועיין במשנת ר"א מה שהוסיף בזה עוד ליישב האי סוגי'. [↑](#footnote-ref-85)
85. אלא דלעיל [פ"ד מ"ט] הבאנו חידוש מהחזו"א ואחיעזר, שהדין נוסף שחידש רש"י שגם לאחר הפקר אכתי קאי בדין להזהיר עני על שלו, דזה דווקא בלקט שכחה ופאה ולא במעשר עני. [↑](#footnote-ref-86)
86. ונתבארו דבריו בחידושים וביאורים מהגאון ר' משה פיינשטיין זצ"ל [ס"ק ק"ח]. [↑](#footnote-ref-87)
87. ובעיקר דבריו שיש ב' מיני הפקר, עיין בזה בזרע אברהם [חלק ב' סי' כ"ג ס"ק י"ד] שהביא כן מדברי המאירי במגן אבות [והוא בענין י"ח]. [↑](#footnote-ref-88)
88. למדנו מהתורת זרעים דמבואר שרעק"א לא חילק בין הפקר דממילא ובין הפקר ע"י הבעלים, והעיר בזה בפרי עץ חיים דמצינו במקום אחר שרעק"א לא חילק בזה, והוא דהקצות החושן [סי' רנ"ח סק"א] כ' ליישב דברי הירושלמי דבהפקר ל"ש גופא מהיום ופירי לאחר מיתה, כיון דילפינן הפקר משמיטה דבעי שיהא מופקר לכל לעניים ולעשירים, ה"נ ילפינן מהתם דבעי שיהי' מופקר לגמרי, ולא שיהי' קרקע משועבדת לבעלים ליניקת פירות.

    והובא סברא זו גם בשו"ת רבי עקיבא איגר מהדורה קמא [סימן קמ"ה] אך רע"א השיג ע"ז, וז"ל, "לענ"ד קשה להמציא דבר חדש כזה, דבפשוטו מסתבר בודאי כל מה שיכול למכור וליתן יכול להפקיר, אלא דמה שמפקיר בעי שיהיו כל אדם שוים בו, וקטן וגדול שם הוא, דבלא"ה לא הוי הפקר, אבל שיהא צריך להפקיר בסילוק זכותו יותר ממה דסגי במכירה ובמתנה מנין לנו, וכבר מצינו הפקר כזה בנותן נכסיו לגר מהיום ולאח"מ ומת הגר בחיי נותן, דודאי כל מה שהי' לגר נעשה הפקר במיתתו, והזוכה בנכסים ההמה זוכה בגופן מהיום ופירותיהם לאח"מ הנותן, ובחיי הנותן הקרקעות הפקר, ומשועבדים להנותן לפירות, ודוחק לחלק בין הפקר דממילא לבין הפקר במעשה הפקר עכ"ל, מבואר דלא ס"ל לחלק בין הפקר דממילא להפקר ע"י מעשיו, וע' מש"כ ע"ז בחי' הגרש"ש [נדרים סוס"י כ"ד], ולפי"ז רעק"א לשיטתו א"א להסכים לדברי התו"ז לחלק בדין הפקר לענים ולא לעשירים בין הפקר דממילא להפקר ע"י מעשיו. [↑](#footnote-ref-89)
89. ויסוד הדברים מדוייק גם מסדר דברי הרמב"ם, דהנה, מקום הלכה זו ברמב"ם הוא בפכ"ד דסנהדרין, ושם הביא הרמב"ם דין מרומה, ודין מלקות למי ששמועתו רעה, ונידוי אף למי שלא חייב ורק לגדור פרץ, "וכן יש לדיין להכות ולקלל ולתלוש שערו למי שצריך", ובין כל ההלכות הללו הביא דין "איבוד ממון" דהפקר בי"ד הפקר, והיינו כהנ"ל, וכל זה כמבואר בקרא, דנאמר דין זה בהדי דין "והוא יבדל מתוך הקהל". [↑](#footnote-ref-90)
90. וע"ע בדבר אברהם [ח"א סי' ס"ק ה'] שהביא מראשונים בסנהדרין [ה'.] דדין הפקר בי"ד לא תלוי בכח בי"ד רק בדין "שררה", וז"ל רש"י שם, "לא יסור שבט מיהודה, שבט, לשון שררה, ויש להן רשות להפקיר דהפקר בי"ד הפקר, דכתיב כל אשר לא יבא יחרם וכו'", הרי דרש"י הביא קרא ד"יחרם" דשם כתיב "שררה", וכ' שם עוד, דמה"ט נאמר בקרא ד"יחרם" לשון "השרים וזקנים", וכ' שם שזהו שי' רבינו יונה בב"ב [נ"ד], יעויי"ש, וע"ע באור החיים פ' קרח, על מה שאמר משה רבינו ע"ה להקב"ה, "אל תפן אל מנחתם", וביאר שם דלפעמים בדיני שמים יש לרשע זכות שיכול להצילו מעונשו, וביקש משה רבינו מהקב"ה שלא יהיה להם הצלה, והק' האוה"ח איך יכל משה רבינו לבקש כן, ותירץ דיש כח כזה לבי"ד, וכעין הפקר בי"ד, וזה גם כוחו של משה רבינו הכא, ונראה דגם מזה אפשר ללמוד גדר דין הפקר בי"ד, דודאי דהכא אין זה מגדר בעלות וכדו', דאין כאן הקנאה כלל, ורק דין ד"מלך פורץ גדר", וכן הגדר לענין הפקר בי"ד האמור לענין ממון, שהוא תקנה להפקיע כח הבעלים בממונו, ואינו בגדר הקנאה, וכמבואר לעיל, ולפי"ז יבוארו דברי הרא"ש בפירושו לתמיד [כ"ח.] ובמידות [פ"א מ"ב] שכתב שיכול איש הר הבית לשרוף כסותו של מי שישן בשמירתו, וכ' הרא"ש שם דאין כאן בל תשחית כיון דהפקר בי"ד הפקר. וכבר הקשה ע"ז בשו"ת דבר אברהם [ח"א סי' ט"ז ס"ק כ"ד בהגה"ה], מה מהני הך היתרא דהפקר בי"ד הפקר, נהי דהותר איסור גזילה כיון שיכולים להפקיר, אבל איך הותר איסור בל תשחית, והרי גם את ממונו אין האדם רשאי להשחית, ועיי"ש בדבר אברהם מש"כ להגיה את דברי הרא"ש, אכן לפי הנ"ל א"ש, שכיון דמדין עונש וקנס הוא, וזה כדדייקנו ברמב"ם שיש להם היתר "לאבד ממונו", מה"ט ליכא בזה גם איסור בל תשחית, דמדין עונש אתינן עלה, ויש לבי"ד כח להעניש לצורך. [↑](#footnote-ref-91)
91. וכבר תמה טובא בשערי יושר [ש"ה - פ"ט] ע"ד האבני מילואים, דאין לבי"ד כח להתיר האיסור גזל, דאם אין הממון נפקע ונשאר ממון בעלים, א"כ מה"ת אסור לגוזלו, ואין בי"ד יכולים להתיר איסור זה דהוי עקירת דבר מה"ת, ועפ"י דברינו א"ש, דבגדר עונש הוא כמו שמכין ומנדין לצורך, ואין זה שינוי דין אלא בגדר כפיית הנידון לקיים דיניהם, ובזה ודאי יכולים הבי"ד לעשות כן, ופשוט דזה דוקא למיגדר מילתא, וכמבואר להלן בפרק ב' ס"ק ב', דכשאינו לצורך זה אין להם כח, ופשוט. [↑](#footnote-ref-92)
92. דעיין בירושלמי שמבואר שר"י חידש דהדין הפקר בי"ד הוא מקרא ד"יחרם", והוא גם חידש דליכא חסרון של הפקר לעניים ולא לעשירים בדין זה גם לב"ה. [↑](#footnote-ref-93)
93. וז"ל המקד"ד: "והנה הרמב"ם ז"ל בפה"מ חלק עמ"ש בפסקיו וכמ"ש המל"מ, וס"ל שם דאין נ"מ בין נטלו להוליכו לעיר או ממקום למקום אלא תלוי בזה דאם נטלו להוליכו לעיר והניחו בשדה שלא במקום המסוים אינו שכחה, אבל אם הניחו בצד הגפה או הגדר שהוא דבר המסוים בזה פליגי ב"ש וב"ה, וס"ל לב"ה דהוי שכחה, ולפי זה אם הניחו אצל דבר המסוים הוי שכחה טפי משלא הניחו אצל דבר המסוים, והמל"מ והתי"ט פלפלו למצוא טעם בדבר ע"ש.

    ונראה דס"ל כמו בעומר ששכחוהו פועלים ולא שכחוהו בעה"ב דמהני זכיה כיון שכבר התחילה השכחה כמ"ש תוס' והרמב"ן ז"ל, ואף שעדיין לא היה שום חלות, דפועלים ובעה"ב חשיבא כאדם אחד ובעינן שישכחוהו שניהם, רק עתה נוח יותר לשכוח כיון שכבר שכחוהו פועלים יצא קצת מרשותו ומהני זכיה, ואף על גב דאי בעה"ב בעצמו קוצר דמחוסר רק שכחת בעה"ב לא מהני זכיה קודם ששכח, ומכל מקום היכא דאיכא פועלים וקודם לא היה נוח לשכוח דבעינן שישכחוהו פועלים ובעה"ב, ועתה נוח יותר לשכוח דמחוסר רק שכחת בעה"ב חשיב התחלת השכחה ומהני זכיה.

    והנה בפה"מ ס"ל להרמב"ם ז"ל דקודם שהתחילה השכחה לא מהני זכיה בשום אופן, ורק בנטלו להוליכו לעיר דאז אינו ראוי לשכחה כלל, ואח"כ הניחו בשדה דעתה הוא ראוי לשכוח חשיב התחילה השכחה כיון דעתה נוח יותר לשכוח מקודם, וזוכה בה כשהניחו בשדה שהרי עומד בצד שדהו וכששכחה אח"כ אינה שכחה, אבל כשהניחה אצל דבר המסוים כיון דאף עתה אינה ראויה לשכחה עדיין לא התחילה השכחה ואינו זוכה בה, ואם שכחה אח"כ כל השכחה נעשית בב"א כשאר שכחות והוי שכחה, וב"ש סברי דאף אצל דבר המסוים גם כן ראוי לשכוח והשכחה נעשית בב' פעמים וזוכה בה משהניחה". [↑](#footnote-ref-94)
94. ולא משמע דכוונתו לדין כל הראוי לבילה, חדא דלא אמר כן, ועוד דלא הול"ל "לא דמי כלל", שהרי בודאי דמי, דבתרוייהו לא העביר על מה ששכח והחילוק הוא רק דבעומר השני מהסוף יש חידוש דראוי לבילה. [↑](#footnote-ref-95)
95. מובא בספר הליקוטים בר"מ פרנקל [שם]. [↑](#footnote-ref-96)
96. דלפי"ז איכא תמיהא רבתי, דאחרי שלמדנו דבקמה ליכא שכחה בסאתיים אע"פ שאין בה תורת גדיש, נקיש הך דין שיעור שוב לשכחת עומרים, ונימא דאינם שכחה אף אם לא חשיבי גדיש, דמאי גריעי עומרים מקמה, וגם בב' עומרים נפרדים יהיה דין דסאתיים אינו שכחה [דטעמא דבעי סאתיים בעומר אחד הוא כדי שיהיו גדיש, וכדברי חכמים]. ולאידך גיסא, כיון דבשכחת עומרין לא אמרינן כן, ונתמעטו רק אם נידונים כגדיש, תיקשי איך אמרינן כן בקמה דילפינן מעומרין, ואיך יתכן דב"נלמד" יהיה דין שאינו ב"מלמד". [↑](#footnote-ref-97)
97. תחילתן מובאים ברע"ב. [↑](#footnote-ref-98)
98. וע' בשנות אליהו שפירש דסד"א שכל שאמר כן אין זה שכחה כלל, וע"ע בצפנת פענח [פ"ב ה"ט] ובערוך השולחן - וע"ע בדרך אמונה [פ"ה ס"ק ס'] שדחה קושי' זו - וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
99. ומה שהוסיף בזה מצד חוקת משפט יבואר בהמשך. [↑](#footnote-ref-100)
100. ויש שטעו בזה וחשבו לפרש בפשיטות - שהאדם הוא בעלים על מעשיו - וממילא שהוא יכול לקבוע במעשיו איזה סוג קצירה היא - וממילא שהוא מגדיר אי הוי מעשה של קצירה שמחייבת שכחה או לא, וסברא זו היא עקירת כל התורה - דדומה למי שיקבע שלבישת ד' כנפות שלו היא לבישה כזו שלא מחייבת ציצית, ואכילה דידיה היא סוג אכילה שלא מחייבת ברכה. [↑](#footnote-ref-101)
101. ב"משנה ראשונה" [לעיל משנה א'] ובתורת זרעים [שם] תמהו ע"ד המהר"י קורקוס מהרמב"ם לעיל הל' כ' דמיירי בצירוף מחובר ותלוש לסאתיים דלא מהני, והביא גם לענין אילן דסאה מחוברים וסאה תלושים לא מצטרפים, ומפורש דיש דין סאתיים לענין אילנות.

     ונראה ליישב עפ"י מה שיש לדייק ברמב"ם שם, דז"ל, "שכח סאה תבואה עקורה [תלושה] וסאה שאינה עקורה אין מצטרפין, אלא שניהם שכחה, וכן בשום ובבצלים, ובפירות האילן אם שכח מקצתן בקרקע ומקצתן תלוש ובשניהם סאתיים אין מצטרפים אלא שניהם שכחה", וק' דכמו שכ' "וכן בשום ובבצלים" הול"ל "וכן בפירות האילן" ולמה הוצרך לחזור על ההלכה מחדש, ועו"ק דבאילן הדגיש הרמב"ם "מקצתן בקרקע ומקצתן תלוש", ולא הדגיש כן בתבואה, ומ"ש.

     ולמהר"י קורקוס א"ש, דכאן באילן אין זו הלכה פשוטה של סאתיים, ונאמרה הלכה זו רק באילן שיש לו שם מפורסם, והיה ס"ד שמהני צירוף תלושין ומחוברין גם לדין סאתיים דאילנות שבא להעמיד פירסום האילן, ולפי"ז כל הס"ד דמהני צירוף הוא רק כשהתלושים הם מאותו אילן עצמו ושייכי לה דאל"כ ליכא ס"ד דיהני להעמיד פירסומו של אילן זה, ואין זה כדין סאתיים דתבואה שאין שייכות מסוימת בין הסאה התלושה לחברתה המחוברת, ולהכי הדגיש כאן "מקצתן", והיינו משום שכל השכחה שייכא לאילן א' וזה "מקצת" מתוך הך שכחה, ולכן חזר הרמב"ם על כל ההלכה באילנות, שזה דין אחר בגוונא אחרת. [↑](#footnote-ref-102)
102. אולם אכתי יש לעיין בכל דבריהם, דלפי דרכם ברמב"ם ק' למה לא הדגיש הרמב"ם בהל' כ' בצירוף מחובר ותלוש דמיירי באופן שהתחיל את האילן, ואדרבה, הרמב"ם לא הזכיר את כל החידוש ד"התחיל בו" עד הל' כ"ד, ומשמע דכאן מיירי גם בלא התחיל, ועו"ק כדהקשינו לעיל על לשון הרמב"ם שחזר על דין צירוף באילן בפנ"ע וכן קשה מהו הלשון "מקצתן" [דאין לומר כמו שנתבאר לעיל לדעת מהריק"ו, דרק לדבריו יש מעלה בזה שבאים מאילן אחד, ודו"ק].

     ונראה דהרמב"ם בא להדגיש דע"כ כאן מיירי בשכחה אחת, דבתבואה י"ל דכל סאה שכח בפנ"ע, וכאן מדגיש הרמב"ם "מקצתן וכו'", והיינו שזה מקצת מהך שכחה עצמה, שחלקו במחובר וחלקו בתלוש ונשכחו בב"א, ולא שכח כ"א בנפרד, והכא קס"ד דאף דבאילן הוי שכחה גם כשיש בו סאתיים, דבאילן לא שייך גזה"כ ד"עומר ולא גדיש" ורק בהתחיל בו חיילא בשכחה תורת שכחת פירות ושייך בו גזה"כ ד"עומר ולא גדיש", אבל הכא דחלק מהשכחה הוא שכחת פירות, דחלקו בתלוש, בזה היה ס"ד דמצטרפי פירות המחוברין לדונם כשכחת פירות לענין שיהיה בתלושין שכחת סאתיים, ואף דכלפי מחוברין עצמן חשיבי כשכחת אילן, היה אפ"ל דכלפי התלושין ששכחם בהך שכחה מיקרי שכחת פירות, ויש כאן סאתיים, ומה"ט הוצרך הרמב"ם להדגיש בדין פירות האילן דכיון דמקצתן מחוברין אין מצטרפין כלל, וגם התלושין הוו שכחה.

     וסברא כעין זו מצאנו בדין עומר שיש בו סאתיים דחשיב גדיש ולא עומר, ואפי"ה יש לצרפו ולהחשיבו כעומר לענין צירוף בהדי עוד ב' עומרים שיהיו שכחת ג', ותורת גדיש עליו כלפי עצמו ותורת עומר עליו כלפי האחרים וכמבואר בב"ב ע"ב, וה"ה היה מקום לומר בנד"ד. [↑](#footnote-ref-103)
103. והיינו לא שעדיין מקצתו תפוס מתוך ידו, דא"כ הרי"ז כמו כולו בידו דכל שאוחזו שלא יפול, מיקרי כולו בתוך ידו ואין זה בכלל פרט היות שאינו עומד כלל לנפילה, אלא הכוונה שכבר הושמט מאחיזתו ועומד ליפול, ובזה אמרינן כל שכבר עבר רובו דרך ידו הרי"ז פרט, אבל אם עדיין לא עבר רובו אפי' עבר מיעוטו ואינו אחוז בידו אין זה עדיין פרט, ועדיין צ"ע בזה. וגם בלקט יש להסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-104)
104. ובספר לחם עני [עמ' רפ"ג] כ' לבאר דברי הגר"א עפ"י דברי הגרי"ז, דלעולם לא נעשה ממון עניים עד שיפול הפרט לארץ וכמש"כ הגר"א, ומ"מ דין פרט חל בשעת נפילתו, והיינו הדין שמיועד להיות פרט בשעת נפילתו וא"א להפקיע דין זה ע"י הפקר וכדו', ומשו"ה שפיר כ' הירושלמי דזהו גוזל עניים ולא דהוי גזילה ממש, כיון שעדיין לא זכו בו עניים, אלא שמפקיע הדין ממון שצריך לבוא מחמת דין פרט שכבר חל על הענבים שבצר. [↑](#footnote-ref-105)
105. ובדרך אמונה [שם] כתב שנפ"מ נוספת לפי מה שמבואר בחזו"א באילן שאינו עומד ג' שנים, והיינו שהגזע קיים שנתיים ושוב כלה והשורש קיים ושוב עולה גזע אחר מחדש דלא מסתבר שיהיה אסור לעולם, ויש לעיין האם השיעור בזה ג' שנים או ד' שנים ותלוי אם רבעי וערלה חדא נינהו או לא. [↑](#footnote-ref-106)
106. ועיי"ש שהוכיח כן מהירושלמי [ריש פ"ו דפאה] "דמפרש טעמא דב"ש דסברי הפקר לעניים הפקר דילפי מפאה וב"ה לא ילפי מפאה משום דכתיב תעזוב אותם מיעוט זה לעניים ולא לעשירים אבל מה שנאמר במקום אחר לעניים ולעשירים ואי נימא דפאה הוי ממון עניים אין זה ענין כלל להפקר לעניים", עכ"ל הקובש"ע, וע"ע במעדני ארץ [פאה עמ' ל"ב].

     ובתורת זרעים הביא ראיה נוספת ממה דתנן [פ"ה מ"ב] שבולת שבקציר וראשה מגיע לקמה אם נקצרה עם הקמה הרי היא של בעל הבית ואם לאו הרי היא של עניים, שבולת של לקט שנתערבה בגדיש מעשר שבולת אחת ונותן לו א"ר אליעזר וכי היאך העני הזה מחליף דבר שלא בא ברשותו, וממה דקתני "דבר שלא בא ברשותו" מבואר דעדיין לא זכו בו עניים.

     ובפרי עף חיים כתב לדחות את הראיה דאה"נ דאינו ממון פרטי של עני מסויים אבל הוי ממון של כל עניים ביחד, וע' רש"ש כאן מה שכ' כעין זה, ודייק ממה דקתני "עני" לשון יחיד ולא לשון רבים, וע"ע שיעורי ר' שמואל בב"מ [סי' י"א אות ד']. [↑](#footnote-ref-107)
107. וז"ל - "והא דמייתי בגמרא מכלך אצל יפות בתרומה משום דס"ד דלא בעינן רצון הבעלים בחיוב וסגי בניחותא דידיה שאין אחר יכול לתרום בע"כ של הבעלים אבל בגוונא דאינו בע"כ מהני גם קריאת שם של אחר וע"ז קאמר ותסברא אתם גם אתם מה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם והיינו דלא סגי בניחותא אלא דבעינן רצון הבעלים בחיוב ובזה לא נחלק רבא וכן בהא דמייתי מהכשר דס"ד דסגי בניחותא ומשו"ה פריך מיניה לרבא ומשני בעינן כי יתן מה כי יתן לדעת אף כי יותן לדעת דלא סגי בניחותא אלא צריך רצון הבעלים בחיוב", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-108)
108. "וכן נראה בירושלמי ריש פ"ח דפאה תני מתנות עניים שבשדה שאין עניים מקפידין עליהן הרי הן של בע"ה רבי בון בר חייא בעי ויש אדם קורא שם פאה לעצמו תני רשב"י לעני ולגר תעזוב אותם ולא לעורבים ולא לעטלפים ומוכח להדיא דמהך קרא ילפינן דבמקום שאין העניים ה"ה של בעה"ב, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-109)
109. ז"ל רעק"א [הועתק מדו"ח ב"מ כ"א:] - "קשה לי בההיא דלקט הא גם לעניים קטנים יש חלק בהן, וחלקן מי התיר ליטול לעשירים הא אין הפקירן הפקר והוי כמו ישל"מ כדאמרי' לקמן יתמי מאי, ואי דנימא כיון דאף אם יטלנו קטן אין זכותו זכות גמורה והוי רק גזל מפני דרכי שלום, מש"ה במה שנטלו עשיר לא מקרי גזלן, הא מ"מ להני פוסקים דצרור וזרקו יש לו זכיי' מדאורייתא אף במציאה, א"כ בהך קטנים יקשה דיש להם יד לזכות, ומ"מ אין הפקירן הפקר, ובזה י"ל דאין בהם כח להפקירן במה דאתי לידיה, אבל מ"מ לא סילק זכותם מהם כמ"ש תוס' ב"ב [דף קמ"ג:], ואולם בזה עיקר היסוד לא ניחא להו, דאף בקטנים דאין להם יד, היינו דאם יטלו יכול אחר לחטוף ממנו דלא זכה הקטן בהגבהה דאין לו יד, אבל מ"מ יש לקטן חלק בלקט שהוא שלהם ליתן ולאכול, א"כ האיך ילקוט העשיר, הא יש קטנים ויונקי שדים דהוי כמו ישל"מ לגמרי דאין יאושן יאוש וצע"ג", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-110)
110. ולשון הרשב"א קידושין [ס"ג.]: "ולגבי תרומה התם טעמא אחרינא הוא משום דכמסור ביד הקדש דמי כדאמרינן אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט והלכך לכשיביאו שליש ונתלשו הרי זו תרומה דכמסור ביד הקדש דמי", ולשון התוס' [יבמות צ"ג] "וחשוב כאילו הם בעין לשם קדושין דלאו למלוה דמי ולא לפקדון כדאמר בהאומר [קדושין] ובפירות ערוגה נמי לא בעי מעכשיו לפי שאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט דמי וחשוב כאילו מוסרם ליד הקונה לעמוד בידו ולקנות כשיגיע הזמן שקבע". [↑](#footnote-ref-111)
111. שוב מצאתי בשערי יושר [שער ה' פ"ט עמודים ל'-ל"ב] שג"כ עמד בסתירת דברי הרשב"א בגיטין, ותירץ כעין סברת רעק"א, ויישב בזה גם את קושי' הקצוה"ח על הרשב"א מהמשנה בשקלים, אלא דאיכא בדבריו שינוי מרעק"א, דנקט דדיינינן רק מצד הפקר בי"ד דמהני להפקיר, ולא מצד הכח שיש לבי"ד להקנות, ובזה חילק דע"כ בהקנאה מגדול לקטן לא היה הפקר בי"ד מדין הפקר בעלמא, כיון שלא יוכל הקטן לזכות מההפקר, משא"כ מקטן לגדול שפיר מהני מדין הפקר, ואח"כ זוכה בו הגדול כזוכה מהפקר, וקשה, למה לא דן כלל מצד הדין הנוסף דהפקר בי"ד מהני גם להקנות לשני, וכמבואר ברשב"א [גיטין ל"ו:] דהפקר בי"ד מהני גם להקנות, ולמה לא מהני זה בקטן, ורעק"א חידש דגם דין זה לא מהני לקטן, וצ"ע הטעם לזה. [↑](#footnote-ref-112)
112. ואין להקשות דסו"ס בדין "אלה הנחלות" נתחדש גם הקנאה מרשות לרשות וגם הוצאה מרשותו להפקר, ולמה לא נימא דבקטן יהני דין זה להוציא מהגדול, וזה יגרור אחריו גם את הקנין איסור, דנראה דבכה"ג לא אמרינן כן, דכל מה שנאמר דין הפקר בי"ד בגדרי חו"מ בכל קנינים דרבנן, היינו כפי הקנין שתיקנו, דכשתיקנו קנין מראובן לשמעון, איכא גם הפקר בי"ד בגדרי הקנאה מראובן לשמעון, והכא בקטן דלא שייך דין זה, כיון שאינו יכול לקנות מהגדול, לא תיקנו שיועיל עכ"פ בחציו, ותיקנו דמהני רק מדין "יחרם", כדי להתיר את האיסור גזילה, וממילא אין הפקר זה גורר אחריו את הקנין איסור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-113)
113. ומה שתירץ בתי' הראשון שם לא משמע בלשון רש"י. [↑](#footnote-ref-114)
114. וז"ל הרמב"ן "אבל זו קשה לי מן הראשונות דגרסינן בשלהי פרק בתרא דמנחות [ק"ח:] א"ר הונא בר חייא בית בבתי אני מוכר לך מראהו עליה ואסיקנא משום דגריעא ויד בעל השטר על התחתונה ואיתה נמי במס' נדרים, וגרסי' נמי התם במנחות בית בבתי אני מוכר לך ונפל מראהו נפול עבד בעבדי אני מוכר לך ומת מראהו מת, אלמא קנה". [↑](#footnote-ref-115)
115. "עוד נראה לי טעמא שלא למדו הקניות אלא מן הכתוב וכדאיתא בקידושין בפ"ק ולא מצינו שטר אלא בקרקע דכתיב וכתוב בספר וחתום אבל במטלטלין מצינו אגב דכתיב ויתן להם אביהם מתנות עם ערים בצורות וכדאיתא התם ואגב היינו כמסירה וכדאיתא לקמן, וזה נראה לי עיקר, דאילו לטעם הראשון [שמטלטלין אינם מסויימים] עשה שורו אפותיקי בשטר מה הועיל ואפילו לא מכרו, ועוד כשעשאו אפותיקי בשטר אגב מקרקעי ומכרו למה מוציא מן הלקוחות שהרי אינו מסויים, ואגב נמי למה יועיל והא לא בעי צבורין ואינן ניכרין, אלא טעמא כדאמרן, כנ"ל". [↑](#footnote-ref-116)
116. יעויין בסוכה [מ"ו] – "תנו רבנן, היו לפניו מצות הרבה, אומר ברוך אשר קדשנו במצותיו וצונו על המצות, רבי יהודה אומר מברך על כל אחת ואחת בפני עצמה", וקיי"ל כר"י. [↑](#footnote-ref-117)
117. והנה מש"כ הלח"מ דאפשר ליישב בזה דברי הרי"ף צ"ע דהרי"ף כ' בהדי' "לא יכול עבדא לברורי' לההוא כ"ש דליקני איהו שאר נכסי, הילכך לא קני בנכסים כלום, עצמו נמי לא קנה דלא פלגינן דיבורא", ולדברי הלח"מ ודאי קנה בנכסים, רק בעידית לא קנה ומה"ט לא קנה כלום, וע"כ צ"ל דהראב"ד בא ליישב דברי הגמ' בלי הרי"ף, אלא דחולק גם על הראשונים דס"ל דבעינן פלגינן דיבורי' כשיש לו רק קרקע אחד, ומה"ט פי' כנ"ל, ויש להעיר דהראב"ד בהשגות על הרי"ף למד הפלגינן כאן בר"ש באופן אחר, וכדיבואר להלן ע"ד הרי' מיגא"ש ויד רמ"ה. [↑](#footnote-ref-118)
118. וז"ל הר"י מיגאש – "פירש שכיון שבדבור אחד הקנה לו עצמו בכלל כל נכסיו נעשה גוף העבר עם שאר הנכסים כדבר אחד וכיון ששייר בנכסים אותו קרקע כל שהוא נעשה כאילו שייר בגוף העבד משום דלא פלגינן דיבורא והוה ליה כמי שכתב לעבדו גט חירות ואמר לו הרי את בן חורין חוץ מידך חוץ מרגלך שאינו בן חורין. ר' שמעון אומר לעולם הוא בן חורין עד שיאמר וכו'. פירוש שיש לומר שאותו שיור בגוף העבד עצמו הוא. אבל אם לא שייר אלא כקרקע כל שהוא אף על פי שבדבור אחד הקנה לו עצמו בכלל הנכסים פלגינן דיבורא ובנכסים שייר בגוף העבד לא שייר". [↑](#footnote-ref-119)
119. הוצאת הגרמ"ש זצ"ל. [↑](#footnote-ref-120)
120. **בנידון של הרי זה גטך והנייר שלי**. [↑](#footnote-ref-121)
121. הגר"ח ביאר שיש ב' דינים בביטול מעשה, דין תנאי ודין אומדנא, ובתנאי ידוע שהגדר בזה הוא שזה בגדר 'מילתא אחריתי', והיינו שכחו לבטל את החלות מן הצד, אף שהמעשה היה מעשה על כל הצדדים, ומהאי טעמא בעינן משפטי התנאים לבטל את החלות, אולם באומדנא לא בעינן שום הלכות וזה משום שבאומדנא הוא עושה מעשה וחלות על הצד - הלכך א"צ שהאומדנא יהיה בתור כח של 'ביטול' למעשה - הלכך אין בזה הלכות של תנאי כפול ושאר משפטי התנאים - וביאר בזה את פלוגתת הרמב"ם והראב"ד אי תנאי דע"מ הוי כמעכשיו ואז מהני בלי משפטי התנאים או לא, והיינו דס"ל דאז איכא מעשה על הצד - הלכך לא בעינן משפטי התנאים - וכל זה מבואר בחו"ש מרן הגרב"ד נדרים [סימן כא] בשם הגר"ח - וכן הביאו בחידוש הגר"ח עה"ש [הוצאת מישור - גיטין ע"ה:] בשמו. [↑](#footnote-ref-122)
122. לברר את הענין נאמר כך:

     היה מקום להבין שקידושין על תנאי הוא כב' מעשים וב' עשיות, עשייה של קידושין ועשייה אחרת של תנאי שנעשה לעוקרו, ובמקרה עשאום בבת אחת, וכעין עשיית נדר ועקירת חכם למפרע דהוו תרי עשיות נפרדות.

     אכן אינו כן - אלא שהגדר כך - דבעשייה של הקידושין יש עוד עשייה - שבה הוא מחיל חלות לבטל את החלות קידושין במצב שעליו הוא התנה את התנאי, וכל מה שנתחדש תנאי מילתא אחריתי אינו לומר שעשיית התנאי הוא עשייה אחרת אלא שהוא פועל ביטול בחלות כמו כח חיצוני, שהמעשה הוא מעשה שיש בכחו להחיל חלות על כל הצדדים, אלא שיש במעשה כח נפרד שבכחו לבטל את החלות במצב מסויים, [וכיון שהוא מילתא אחריתי לכן שייך לבטלו באתי דיבור ומבטל דיבור ולכן שייך בו משפטי התנאים].

     חידוש זה שהעשייה של תנאי הוא עשייה בתוך הקידושין ולא עשייה עצמאית כתוב בדברי הגרי"ז [ריש נזירות] בתחילת דבריו שכתב "דבתנאים הוי גזה"כ שנעשה חלות דין בעצם המעשה - שהמעשה מתקיימת בתנאי זה" - וכאמור אין כל זה סתירה ליסוד הפשוט והברור שתנאי מילתא אחריתי.

     עוד מקור לזה מצאנו בדברי הגר"ח [אישות פ"ו ה"ד] שדן שם במעשה קידושין שנעשה באופן שא"צ דיבור למעשה קידושין עצמו - והוא רוצה לעשות תנאי בקידושין - והכריע הגר"ח דבכל כה"ג לא יהני תנאי בלי דיבור גם על המעשה קדושין, והיינו שאם הוא יתן כסף קידושין בשתיקה [באופן של עסוקין באותו ענין שא"צ דיבור] ואומר בשעת הנתינה - "אם תלך למקום פלוני" - שזה לא מהני.

     והדין הוא שהוא צריך לומר - "הרי את מקודשת אם תלך למקום פלוני" [ולא יהני מה שזה עסוקין באותו ענין] - דאל"כ אין התנאי שייך למעשה - וכלשונו שם דבעינן "התנאת המעשה".

     עוד מצאנו מקור לזה שהתנאי לא רק מעכב את החלות של המעשה אלא שהוא מעכב ומגביל את המעשה עצמו לקבוע באיזה אופן הוא יחול - עיין בזה בברכ"ש [קידושין סימן כ"ג ס"ק א'] והרחבנו לבאר דבריו באמרות אברהם יש נוחלין [סימן מז פרק ב] - וכל זה משום שהתנאי מוכנס לעיקר המעשה להגבילו. [↑](#footnote-ref-123)
123. שזה בעצמו דבר לא נכון - ופשוט. [↑](#footnote-ref-124)
124. הגר"א שם פירש דפריך דבכה"ג פשיטא דחייב, כיון דחיוב ערלה דאורייתא הוא, ואין מחשבת מצוה דרבנן מפקיעה חיוב דאורייתא, וכ"כ עוד מפרשים לבאר דברי הירושלמי, אכן צ"ב דאטו המצוה דחנוכה מפקיעה חיוב ערלה, הלא כיון שחשב עליו לצורך דבר אחר ולא לאכילה יש לפוטרו מערלה מדאורייתא, ועי' חזו"א ערלה [סי' א סק"ו] מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-125)
125. עמש"כ הגר"ח שמולביץ זצ"ל בענין זה במים חיים מכשירין [פרק ראשון סקכ"א] בשם הגרש"ש. [↑](#footnote-ref-126)
126. והעיר בזה ידידי הגאון ר' ישראל טופיק שליט"א דכעי"ז יש לפרש גם לסוברים שקושיית הירושלמי היא דבכה"ג ודאי חייב בערלה, והיינו דס"ל דמצד עצמן עומדים הפירות לאכילה, ובסתמא אם אין בהם מחשבה אחרת מתחייבין בערלה משום שעומדים לאכילה, ורק אם חשב להשתמש בהחפץ עצמו לדבר אחר כגון לעצים או למצוה דאורייתא פוקע ממנו הך סתמא ופטור מערלה, אבל כשחשב עליו למצוה דרבנן לא חשיב שמייחד החפצא לצורך שימוש אחר. [↑](#footnote-ref-127)
127. והוסיף בזה שם "ואע"ג דהתוס' שם פליגי על רש"י ופי' דר' יוסי איירי לענין נוטע אגוז של ערלה ולענין לאסור אילן הבא ממנו לעולם הואיל ובא מפרי של איסורי הנאה, עיי"ש, מ"מ מאי דפליגי תוס' על רש"י שם הוא מטעמא אחרינא אבל בעצם האיסור משמע דלא פליגי, ועיי"ש בר"ן מש"כ לשיטת רש"י". [↑](#footnote-ref-128)
128. ויש לדון לצד זה אם י"ל בזמן שערלה נוהגת בא"י מדרבנן אם יש דין ערלת חו"ל מדרבנן, ומדברי החזו"א היה נראה שהוא כלל הנוהג לעולם, ולכן אם ערלה בזה"ז בא"י הוא מדרבנן ליכא דין ערלת חו"ל מדאורייתא, מיהו עיין בחזו"א [שביעית סימן ג' ס"ק י"ב] וז"ל, "ואע"ג שנוהג בחו"ל - מ"מ לא 'התחילה' מצוה זו רק כשנכנסו לארץ, וכמו חדש שלא נאסרו קודם שנכנסו לארץ", עכ"ל, ומדוייק דלא כתב דלאחר שנכנסו לארץ אכתי ערלת חו"ל תלויה בערלת א"י, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-129)
129. עיין במשנת ר' אהרן [זרעים סי' י"ז ס"ק ה', וסימן י"ח ס"ק א' וסימן ז' ס"ק ג' ובשו"ת סימן מ'] שהאריך בנידון זה – וביאר דב' מיני קדושות נינהו בקדושת א"י – קדושה דתלויה בירושה וישיבה וקדושה זו נצרכת לתרו"מ וקדושה זו מיתלי תלי בקיומו של הירושה וישיבה ופקע כשבטלה הירושה וישיבה, ותרו"מ תלויה בקדושה זו.

     אולם כיון שגם חלה היא מצוה התלויה בארץ - כמבואר בירושלמי מובא בתוס' בקידושין [ל"ו"] – שהקשו למה לא תני חלה במשנה שם, ומזה מוכרח שגם חלה תלויה בקדושת הארץ אף דלא מיתלי תלי בירושה וישיבה, אלא שע"כ שבנוסף לקדושה שחלה בירושה וישיבה לגבי תרו"מ איכא נמי קדושה עצמית שלא תלויה בירושה וישיבה, וכיון שהקדושה העצמית לא תלויה בירושה וישיבה שוב פשוט למה לא פקע מעולם, והרי דין 'חלה' תלויה בקדושה זו ולכן חיילא מיד כשנכנסו לא"י וגם לא פקע בגלות, ומדוייקים דברי הרמב"ם [פ"ו בית בחירה] שכתב שבטלה הקדושה "לגבי מעשרות ושביעית", וכ"ה ברמב"ם [סוף פרק א' דתרומות], ואף שיש הלכה של 'ביאת כולכם' בחיובא דחלה – ולכן בזה"ז חיוב חלה הוא מדרבנן, אכן זה אינו אלא תנאי בעלמא בחיוב חלה ולא הלכה בגוף הקדושה. [↑](#footnote-ref-130)
130. ובפרט הזה חולק במשנת ר"א הנ"ל. [↑](#footnote-ref-131)
131. וז"ל המשנה למלך: "וכי תימא אימא דשאני התם שהיה עפר ח"ל ומש"ה בעינן שתהיה גוששת אבל אם היה עפר הארץ לא בעינן גוששת ומש"ה סתם לן תנא הכא גבי ערלה דהנוטע בספינה חייב אף בשאינה גוששת משום דהכא אין חילוק בין עפר ח"ל לעפר הארץ.

     הא ודאי ליתא דלא מצינו שיהיה חילוק בין עפר ח"ל לעפר הארץ ועפר ח"ל שבא לארץ דינו כארץ ועפר הארץ שבא לח"ל דינו כח"ל וזה פשוט אין צורך להביא ראיה לזה ואם תעיין היטיב בפ"ק דגיטין תמצא שהדבר מוכרח כמו שכתבנו.

     ומאי דנקט במתניתין עפר ח"ל הוא לאשמועינן דאם היא גוששת דינה כארץ אף שינק מעפר ח"ל אבל לעולם שאם אינה גוששת אף שהיא מעפר הארץ אין דינה כמחובר אלא דינו הוא כדין עציץ שאינו נקוב וא"כ הדרא קושיין לדוכתה". [↑](#footnote-ref-132)
132. ועיין בדברי יחזקאל שם וז"ל: "ומתוך הדוחק יש ליישב קצת לפי פירוש השני דבעית ר"י לענין נטע בו דלעת הוא דאולי הדלעת מינק יניק ע"י שרשי האילן שהם קולטים יניקה מן הקרקע ומשלשלים לדלעת שבעציץ, וכיו"ב איתא במתניתין [עוקצין פ"ב מ"ט] קישות שנטעה בעציץ והגדילה ויצאת חוץ לעציץ טהורה ופי' הר"ש דמיירי בעציץ שאינו נקוב וע"י הנוף חשיבי כל הקישות כמחובר, וכן מתבאר מדברי רש"י בחולין [קכ"ח.], וז"ל קישות שנטעה בעציץ שאינו נקוב וכו' ואם הגדילה ויצאה נופה לחוץ ונוטה על הארץ ויונק מריח הארץ דרך אויר כמחובר דמיא וטהרה כל הקישות שבעציץ לפי שחוזרים ויונקים מן הנוף הנוטה חוץ לעציץ עכ"ל, וה"נ אפשר לומר דשרשי האילן משלשלים יניקה לדלעת שבעציץ אע"פ שאין דומה לההיא דקישות, דהתם מועיל הך שלשול יניקה לאותו מקצת המחובר אליו משא"כ כאן דכל חדא וחדא בפ"ע עומד, מ"מ אפשר דכיון דשניהם טמונים בעפר העציץ משלשל חד לחבריה", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-133)
133. וכעין זה איתא בכרם ציון [הלכות ערלה עמ' ל"ד] בשם הגרא"ז מלצר זצ"ל. [↑](#footnote-ref-134)
134. והגר"ח שמולביץ זצ"ל הביא ראיה לזה מהא דתנן לקמן [פ"ב מ"א] דערלה וכלאי הכרם מצטרפין זה עם זה, ואמרינן בירושלמי [שם י:] דטעמא דמצטרפין הוא משום דכתיב לא תאכל כל תועבה, וגם שם יש להקשות כנ"ל, דהא בכל אחד מהם לחוד ליכא שיעור לאסור, ונמצא שאין האיסור עתה לא משום ערלה ולא משום כלאי הכרם, אלא מאיסורא דכל שתיעבתי לך הרי הוא בבל תאכל, ובאיסור זה הרי לא נתחדש הדין דעולה באחד ומאתיים.

     וע"כ צ"ל כנ"ל, שאף שאיסור אחר הוא, מ"מ כיון שמחמת ערלה וכלאי הכרם הוא בא, דינו כערלה וכלאי הכרם ועולה באחד ומאתיים, וה"נ בנידון דידן כיון דאיסור הספק בא מחמת הערלה, דינו כערלה ועולה באחד ומאתיים.

     אך שוב דחה את הראיה - די"ל דמה דילפינן מכל שתיעבתי לך הרי הוא בבל תאכל הוא רק טעם לומר דמצטרפין הערלה וכלאי הכרם זה לזה, אבל לאחר דאיכא צירוף שוב אסירא התערובת מחמת הערלה וכלאי הכרם, ולכן אוסרין באחד ומאתיים, ולא דמי לנידון דידן דאין כאן ודאי ערלה, ואין לאסור אלא מחמת הספק, ובזה אכתי י"ל דבטל ברוב. [↑](#footnote-ref-135)
135. [וי"ג שער ד']. [↑](#footnote-ref-136)
136. ובישוב שיטת רש"י דס"ל שיכול לפטור עצמו בתשלום דמים – הביא על זה הגר"ח שמולביץ זצ"ל, את מה שמצאנו בהגהות אשרי [עבודה זרה פ"ה סי' ל] דאם נתערבה חתיכת בשר של ראובן בכמה חתיכות של שמעון חייב שמעון לשלם לראובן את דמיה, ולא נעשה שותף בגוף הממון.

     ומבואר דס"ל להגהות אשרי דאע"ג דקיי"ל בביצה [לח:] דממונא לא בטל, מ"מ גוף החפץ של חבירו בטל ברוב, ומה"ט אין שמעון חייב ליתן לראובן אחת מהחתיכות אלא דמי החתיכה בלבד, שהחתיכה עצמה בטלה - ועיין בהערה ?.

     וביאר שזה מתאים יותר עם שיטת רש"י בבכורות הנ"ל, והיינו דמה"ט כשנתערבה תרומה בחולין וחייבוהו בהרמה משום גזל השבט, הוי זה חיוב דמים בעלמא, ואינו חייב להרים סאה מתוך התערובת וליתנה לכהנים, ומ"מ סובר רש"י שאם מרים סאה מתוך התערובת, חלים עליה דיני תרומה – אולם לא זכיתי להבין האיך מתיישבין דברי רש"י על פי הנ"ל. [↑](#footnote-ref-137)
137. ובחי' מהרי"ח כאן ביאר כוונת הר"ש דאין התרומה בטלה כיון דליכא מאה כנגדה, עיי"ש בדבריו, אולם לשון הר"ש "שכבר נדמעו" משמע דמיירי אף היכא דהתרומה ראויה לעלות ע"י החולין והערלה יחד, ואפ"ה אינה בטלה. ועוד, דלהגי' במשנה שבגמ' "ואח"כ נפלו שלשה קבין ערלה ושלשה קבין כלאי הכרם" איכא מאה סאין כנגד התרומה, ואפ"ה אינה בטלה. [↑](#footnote-ref-138)
138. כל זה להמבואר כאן דטעמא דרבי אליעזר דמדמעת כתרומה ודאי הוא משום שנתנו חכמים למדומע דין תרומה, ולפי"ז כל מה שיפול מהמדומע מדמע לפי כולו. אבל לפי הגירסא לפנינו בתמורה [יב, א], וכן הוא בפירוש הרע"ב כאן ובמלאכ"ש ותוס' אנשי שם במתני', וכן בשבת [קמב, א] ובשפת אמת שם, טעמא דר"א הוא כמפורש בדבריו במשנה הקודמת בתרומות [גבי הסאה המורמת ממדומע כשר] דאמרינן דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, ולפי"ז אם נפל מהמדומע יותר מסאה אינו אוסר אלא לפי סאה דתרומה [רא"כ]. [↑](#footnote-ref-139)
139. לכאורה תמוה דהא תנן בתרומות [פ"ה מ"ט] דאם נפלו חולין לתוך המדומע מצטרפין להשלים החולין למאה, ועי' תויו"ט כאן. [↑](#footnote-ref-140)
140. והיינו שכבר הביא הגר"ח בספרו על הרמב"ם [חמץ ומצה] את קושי' רעק"א בפלוגתת ר"י ורבנן בחמץ אי מצוותו בשריפה או בכל דבר, דהנה - התוס' בתמורה [לג: ד"ה בהדי] מבארים דטעם שהנשרפין אפרן מותר הוא משום דכיון דמצוותן בשריפה, כל שנעשית מצוותו, פקע איסורו, משא"כ הנקברין, זה רק כדי שלא יבואו לידי תקלה, אך אין מצוה לשורפן, ולכן אפרן אסור, וא"כ בחמץ בפסח שגם לחכמים לר"י כשישרפנו מקיים מצות תשביתו אלא שחולק על ר"י – וסובר שיכול להשבית גם בעוד אופנים – אכן סו"ס השריפה היא מצוה – וא"כ צריך להיות שהאפר מותר – וזה דלא כהטור שסובר שנחלקו בזה ר"י והחכמים.

     ותי' הגר"ח דמבואר בפסחים [כז:] שר' יהודה למד דינו מנותר שדינו בשריפה, אם כן זה דין בחפצא, שהחמץ טעון שריפה, משא"כ לחכמים – אף שיש מצות תשביתו בכל דבר – אכן זו רק מצוה על הגברא שישבית חמץ מרשותו בכל אופן שהוא. והכלל שכשנעשית מצוותו אפרו מותר, נאמר רק כשנעשתה מצוה בחפצא, ולפי חכמים לא נעשתה מצוה בחפצא, ולכן אפרו אסור.

     והנה – עיין בקובץ שיעורים [ח"ב סי כ"א] ששאל את הגר"ח, שתוס' בתמורה כתבו שהנשרפין אפרן מותר כי נעשתה מצוותן, והרי כלל זה נאמר בקדשים שכל שנעשית מצוותו אין מועלין בו, דשם האיסור בגלל שעומדים למצוותן, [כמפורש בתוס' ישנים, יומא [נט:] שבהמת קדשים שמתה מאליה מותרת בהנאה כי כבר אינה עומדת למצוותה], ומה זה נוגע לנשרפין של איסורי הנאה.

     ותי' הגר"ח, שתוס' [זבחים סט] כ' שקדשים שמתו אסורים בהנאה מדאורייתא, למרות שלא עומדים למצוותן, ובהכרח ש'נעשית מצוותו' זה מתיר חיובי, ולא שכשנעשית מצוותו ממילא אין איסור.

     ויש להעיר בכל הנ"ל – הרי רש"י בפסחים [כו] נוקט כתוס' ישנים, וביומא [נט:] אומר שנעשית מצוותו, תו לא קרינן ביה קדשי ה', וממילא זה מותר - נמצא שהוא לא למד שהנשרפין אפרן מותר ממילא כי נעשית מצוותו, ובהכרח נוקט שהשריפה היא סימן ומודד – מזה שהתורה אמרה לשרוף, דגילתה לנו שאחר שנשרף, פנים חדשות באו לכאן, משא"כ בבשר בחלב שלא נצטוינו לשרוף – התורה לא רואה אותם אחר שריפתם כפנים חדשות. [↑](#footnote-ref-141)
141. ובדרך אמונה [שם] כתב שנפ"מ נוספת לפי מה שמבואר בחזו"א באילן שאינו עומד ג' שנים, והיינו שהגזע קיים שנתיים ושוב כלה והשורש קיים ושוב עולה גזע אחר מחדש דלא מסתבר שיהיה אסור לעולם, ויש לעיין האם השיעור בזה ג' שנים או ד' שנים ותלוי אם רבעי וערלה חדא נינהו או לא. [↑](#footnote-ref-142)
142. וז"ל "ולענין פדיון אם יש במחובר ואם לאו תניא בתוספתא דמע"ש כרם רבעי ב"ש אומרים אין פודין אותם ענבים אלא יין וב"ה אומרים יין וענבים הכל מודים שאין פודין אותו במחובר, והרמב"ם ז"ל כן כתב ונתן טעם לדבריו מפני שהוא כמע"ש ואין מעשר במחובר, ורבינו שמשון ז"ל כתב בפירוש המשנה שלו אי אפשר לפרש דהוי טעמא משום דילפינן קדש ממעשר ואין מעשר במחובר משום דבפ' מרובה [ס"ט] משמע דפדיון במחובר מועיל דבר תורה דאמרינן התם א"ר יוחנן גזל ולא נתייאשו הבעלים וכו' הצנועין מניחים המעות ואומר כל הנלקט וכו' כלומר דקודם לקיטה היו הצנועים פודין ולא אחר לקיטה שכבר זכו בהם אחרים וכו' ומכאן קשה לדברי הרמב"ם ז"ל וכו' ומ"מ לענין מחובר קשה לן שמעתתא דמרובה אמאי דתניא בתוספתא ומעשים בכל יום דפודין אפילו במחובר ועם מה שפירש רבינו שמשון ז"ל נתיישב לי הכל שהוא ז"ל פירש דהא דאין פודין במחובר טעמא לפי שאינם בקיאים בשומא בעודו במחובר מידי דהוה אענבים לב"ש והא דמחללין במחובר גבי צנועים התם תקנתא עביד שלא יכשלו וזה נכון, ומכלל דבריו בזמן הזה שאין מדקדקים בשויו אלא כשמואל דאמר אם חללו על שוה פרוטה מחול הלכך מוקמינן ליה אדיניה דאורייתא ואפילו במחובר שפיר דמי". [↑](#footnote-ref-143)
143. וז"ל: "והא דאין פודין מע"ש במחובר צ"ע, דאי משום דחיובא דמעשר אינו בא רק לאחר מירוח, הא במנחות [ע'.] בעי ר' אבוה שבולת שמרחה בכרי, ושתלה, וקרא עליה שם במחובר מהו, כיון דמרחה טבלה, כי קרא שם קדשה לה, או דילמא כיון דשתלה פקע ליה טבלה מיניה כו', א"כ מצאנו תרומה במחובר לקרקע, ורבינו כתב בפי"א מהלכות תרומות דאם עשאה תרומה קודם שיזרענה דה"ז תרומה ודאית, א"כ במעשר שני משכחת בכה"ג, וא"כ משכחת דפודין במחובר למע"ש ונ"ר, דהקדושה חלה במחובר לקרקע צ"ל דפודין, ואפשר דאיכא בזה טעמי אחריני, דכי לא תוכל שאתו, וזהו מחמת טומאה, ובעי שיהי' באפשרי לקבל טומאה וכיו"ב עוד טעמים, ואכמ"ל בזה, ועיין ביאורי הגר"א ליו"ד [סימן של"א], ודו"ק בכ"ז". [↑](#footnote-ref-144)
144. ובאמת יש מקום לומר ששני הדרכים חדא, דמצאתי בצפנת פענח דשורש שיטת הרמב"ם לחלק בין ערלה לרבעי הוא משום שהדין ערלה לפני ירושה וישיבה הוא מההלכה של ערלה בחו"ל, דא"י היינו לאחר ירושה וישיבה, וממילא דרבעי שהוא רק לאחר ירושה וישיבה אינה בכלל ההלכה, ונמצא דהא דאין קנין העכו"ם מפקיע בין מחמת זה שאכתי קיימא ההלכה של חו"ל ובין מחמת זה שעכו"ם רק מפקיע ירושה וישיבה והכא ליכא ירושה וישיבה, תרי הנך טעמי חדא נינהו. [↑](#footnote-ref-145)
145. והנה לדברינו רבי יהודה וחכמים פליגי בזה, ויש מקור גדול לזה מהירושלמי במעש"ש [פ"ה ה"ב] הנ"ל כלפי דין ירושה וישיבה ברבעי והביאו שם את רבי יהודה דסורי', וזו שיטת רבי יהודה דידן דבסורי' בעכו"ם ליכא רבעי מצד יש קנין, וזה משום דיליף ממעש"ש וכדהבאנו מהגר"א, ושם אמרו דזה נמי הטעם דרבעי לא נוהג אלא לאחר ירושה וישיבה והיינו דומי' דמעש"ש, הרי דהירושלמי תלה שני הדינים אהדדי, וא"ש. [↑](#footnote-ref-146)
146. דגרס עדיין היא במחלוקת עיי"ש, אכן הר"ב אשכנזי בתשובה גרס היא מחלוקת ולמד דאדרבא דהכא לא פליגי, וליכא מקור לחחידוש זה. [↑](#footnote-ref-147)
147. והנה כבר הבאנו באמרות אברהם תרומות חידושי סוגיות [סימן טו פרק ב'] דמצאנו בכלאים וערלה דגם תחת יד העכו"ם חייב וליתא לחידוש זה של הכס"מ, והבאנו מהמנחת שלמה שהביאור בזה הוא שבאיסורים ליתא לחידוש זה, וא"כ יתכן דרבעי הוא איסורים כמו ערלה ולכן שייך דין זה.

     אולם זה אינו דבהדי' מבאר הרמב"ם שיש כאן מצווה ויש כאן שכר וממילא דשפיר שייכא הכא דינו של הכס"מ והדרא קושי' לדוכתא, ועוד, דכבר נתבאר ששיטת הרמב"ם שרבעי אינו המשך בעלמא של ערלה אלא שדין בפני עצמו הוא כמעש"ש ומה"ט תלויה בבעלים. [↑](#footnote-ref-148)