93 כל העומד לזרוק
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק תרומה ה' אדר תשס"ד

**רשימות דברים בדינא דכל העומד לזרוק כזרוק דמי**

**ובסופו נתבאר כמה פרטים בדין כתותי מכתת שיעורי'**

א] מנחות דק"א:, שמעי' לי' לר"ש דאמר כל העומד לפדות כפדוי דמי, דתניא ר"ש אומר פרה מטמאת טומאת אוכלין הואיל והיתה לה שעת הכושר, ואמר ר"ל אומר הי' ר"ש פרה נפדית ע"ג מערכתה.

והתוס' במעילה ד"ד:, אהא דבעי אם היתר שחיטה שנינו או היתר זריקה או היתר אכילה, ופירשו התוס' דהא דמהני היתר זריקה הוא משום דעומד לזרוק כזרוק דמי, והקשו דא"כ ליבעי אי הלכה כר"ש או כרבנן דפליגי בהא, דר"ש אית לי' כזרוק דמי ורבנן לית להו כזרוק דמי וכו', וי"ל דבין לר"ש ובין לרבנן קבעי, דלא פליגי אלא לענין טומאת אוכלין אבל לענין אכילה לא וכו', עכ"ל.

וצ"ע היכן פליגי רבנן עלי' דר"ש, שהרי רבנן ס"ל דכלל לא בעי' שיהא אוכל שאתה ראוי להאכילו לאחרים, ולדידהו אין לדון כלל לענין טומאת אוכלין אם העומד ליזרק כזרוק דמי, ולא מצינו כלל דפליגי רבנן עלי' דר"ש בהא.

ובתוס' סוטה דכ"ה: ד"ה כל, כתבו בתו"ד דפלוגתא דר"ש ורבנן "בפ' המנחות והנסכים" כל העומד לזרוק כזרוק דמי וכן לפדות ולשרוף, עכ"ל, וצריך פירוש היכן פליגי רבנן בסוגיין על ר"ש.

והנה אמנם בל' הגמ' בכ"ד נ' להדיא דפליגי רבנן עלי' דר"ש בהא, וע' בביאור הגר"א אהע"ז סי' קכ"ד סוסק"ב שכתב דהסוגיא בכמה מקומות דלא כר"ש ורבנן פליגי עלי' בכמה מקומות, וצ"ע המקור לזה.

ולכאו' יל"פ דהמקור לזה הוא ממתני' דכריתות דכ"ג:, דהמביא אשם תלוי ונודע לו שלא חטא וכו', משנשחט נודע לו, הדם ישפך והבשר ישרף וכו', ור' יוסי אומר אפי' הדם בכוס יזרק והבשר יאכל, ולהלן דק"ב: אמר רבא דר' יוסי בשיטת ר"ש הוא דאמר כל העומד לזרוק כזרוק דמי, ואמרי' עלה מידי הוא טעמא אמרי במערבא משמי' דר"י בר חנינא, היינו טעמא דר' יוסי דקסבר כלי שרת מקדשין את הפסולין לכתחילה ליקרב, והנה עכ"פ נמצא דת"ק דאמר הדם ישפך והבשר ישרף, בע"כ דס"ל דלאו כזרוק דמי, וי"ל דזהו המקור דרבנן פליגי עלי' דר"ש.

אך אכתי לא ניחא, שהרי בכריתות דכ"ד: פריך אדרבא, דאימור דאמר ר"ש במידי דעומד ליזרק אבל האי אינו עומד ליזרק, ופירש"י דהא לא חטא וסופו להוודע קודם זריקה, ואיגלאי מילתא למפרע דאינו עומד ליזרק, ונמצא דלפום סוגיא דכריתות אין ללמוד כלל מדעת ת"ק דפליג אהא דכל העומד ליזרק כזרוק דמי.

וגם ד' התוס' במעילה לא נתישבו בזה, שהרי התוס' כתבו דפליגי רבנן ור"ש אם אמרי' כל העומד ליזרק כזרוק דמי לגבי טומאת אוכלין, וזה הרי לא מצינו כלל דפליגי לענין טומאת אוכלין, ואין לומר דהתוס' ל"ד נקטו טומאת אוכלין, שהרי אף בתירוצם כתבו די"ל דע"כ לא אמרי רבנן דלאו כזרוק דמי אלא לענין טומאת אוכלין משום דלא קרינן בי' אשר יאכל אלא לאחר זריקה, עכ"ל, והרי דפליגי רבנן עלי' דר"ש לענין טומאת אוכלין, וזה צ"ע, שהרי רבנן לא ס"ל כלל דבעי' אוכל שאתה יכול להאכילו לאחרים, וצ"ע בזה.

וי"ל עוד, דהמקור דפליגי רבנן עלי' דר"ש הוא מהא דס"ל לרבנן דערלה וכלאי הכרם מטמאין טומאת אוכלין, והנה הרי ערלה וכלאי הכרם מצותן בשריפה, דבכלאי הכרם כתיב פן תוקדש ודרשי' פן תוקד אש, וערלה ילפי' מכלאי הכרם, וע' תוס' סוכה דל"ה. שנסתפקו אם ילפי' ערלה מכלאי הכרם להצריך שריפה, ואפ"ה הן מטמאין טומאת אוכלין, ולא אמרי' דכל העומד לשרוף כשרוף דמי, ומזה יש ללמוד דפליגי רבנן עלי' דר"ש.

אך עמש"נ להלן סק"ז שנחלקו רבותינו האחרונים בזה, אם לדעת ר"ש יש לומר בערלה וכלאי הכרם דכל העומד לשרוף כשרוף דמי, ולהסוברים דאין לומר בזה כל העומד לשרוף כשרוף, הרי דאין לומר דמזה למדנו דפליגי רבנן עלי' דר"ש.

וגם ד' התוס' במעילה לא נתישבו בזה, שהרי התוס' שם כתבו בתירוצם, דע"כ לא אמרי רבנן דלאו כזרוק דמי אלא לענין טומאת אוכלין משום דלא קרינן בי' אשר יאכל אלא לאחר זריקה, והרי דפליגי רבנן עלי' דר"ש דל"מ הא דכל העומד לחשבו כאוכל אשר יאכל, וזה צ"ע וכנ"ל, דהיכן מצינו דפליגי רבנן בזה עלי' דר"ש, והרי רבנן לא ס"ל כלל דבעי' אוכל שאתה יכול להאכילו לאחרים.

ולמש"כ הר"ש בתרומות פ"ה מ"ח, הבאנו דבריו להלן סק"ד, דטעם פלוגתת רבנן ור"ש במתני' שם, הוא דר"ש לטעמי' דכל העומד לזרוק כזרוק דמי, עיי"ש, הנה יש ללמוד לפ"ז מדפליגי רבנן התם עלי' דר"ש, דלא ס"ל לדינא דכל העומד, אך גם בזה לא נתישבו ד' התוס' במעילה שכתבו דפליגי רבנן עלי' דר"ש לענין טומאת אוכלין, וכנ"ל.

ב] והנה לענין הלכה בפלוגתא זו דר"ש ורבנן, כתב האו"ז במס' ע"ז סי' ר"פ, ז"ל, ונראה בעיני אני המחבר וכו', ולר"ש מותר הואיל וידע בה ואע"ג דלא הגביה דכל העומד להרים כמורם דמי, כדפרישית דה"ט דר"ש לטעמי' דסבר כל העומד ליזרק כזרוק דמי, כדאמרי' במרובה דר"ש סבר כל העומד ליזרק כזרוק דמי וכל העומד ליפדות כפדוי דמי, ובפ' המנחות והנסכים א"ל רב אשי לרב כהנא לר"ש דאמר כל העומד ליזרק כזרוק דמי כל העומד לישרף כשרוף דמי, ובפ' הכונס נמי סבר ר"ש כל העומד ליתלש כתלוש דמי, ובכולהו קי"ל כר"ש דסתם לן תנא דהיכא דנתקבל הדם בכוס כאילו נזרק דמי, דתנן בפ' כל הזבחים שקיבל דמן נשפך על הרצפה ואספו כשר, דהיינו שכבר נתקבל בכלי והי' ראוי לזריקה כזרוק דמי, אבל כשנשפך מן הצואר על הרצפה לא הי' עומד לזריקה לא כזרוק דמי ופסול, מ"מ שמעינן ממתני' דהיכא דעומד ליזרק כזרוק דמי, ובהכונס קי"ל כר"ש דכל העומד ליתלש כתלוש דמי וכו'.

הלכך איתבריר לן דהלכה כר"ש דכל העומד ליזרק כזרוק דמי וכל העומד ליתלש כתלוש דמי, וה"ה יש לנו לומר דהלכה כמותו דכל העומד ליפדות כפדוי דמי, וכל העומד לישרף כשרוף דמי, וכל העומד להרים כמורם דמי וכו', עכ"ל.

והנה במה שדימה האו"ז דינא דר"ש דכל העומד לזרוק כזרוק דמי, להא דסבר ר"ש בפ' הכונס דכל העומד ליתלש כתלוש דמי, הנה מד' התוס' בסוטה דכ"ה: ד"ה לאו כגבוי דמי, מבו' שדעתם דאין לדמות הענינים זל"ז, דהנה ז"ל התוס' שם, הכא ל"ש כל הני פלוגתא דר"מ ורבנן דפליגי בפ' השואל דכל העומד לבצור כבצור דמי, ופלוגתא דרשב"ג ורבי פ"ק דסנהדרין ובפ' השולח בכל העומד לגזוז, ופלוגתא דר"ש ורבנן בפ' המנחות והנסכים כל העומד לזרוק כזרוק דמי וכן לפדות ולשרוף, דלאו בחדא מחתא נחית להו, דהכא כו"ע מודו דאמרי' לאו כגבוי דמי והעמד ממון בחזקת בעליו, שהרי צריך דיינין ולאו בידו הוא וכו', וטעמא דר"מ דכבצורות דמי משום דבידו וא"ת לגופן, הלכך לא חשיב להו כקרקע, והכי אמר פ' בהמה המקשה גבי ידות הכלים דאין מטבילין אלא עד מקום מדה משום דעומדין ליקצץ, וגבי שערו העומד ליגזז אמר בפ"ק דסנהדרין דמודה ר"מ דלאו כגזוז דמי משום דאשבוחי אשבח כל מה דקאי, ומיהו רשב"ג פליג ואמר כגזוז דמי דלא עביד אינש דשביק להו הכי, והני דר"ש טעמא אחרינא אית בהו, ולא אמר אלא במקום מצוה כגון זריקת דם ופדיית פרה כשמצא אחרת נאה ממנה ושריפתה, אבל בהני דר"מ ורשב"ג ל"ש האי טעמא, והא דאמר וכו' כתותי מכתת שיעורי', אפי' רבנן מודו משום דאיסור הנאה הוא ול"ה אלא כעפרא בעלמא וליכא שיעורא, ופרה חיבת הקודש מהני, וצ"ע כלאי הכרם אמאי מטמאין טומאת אוכלין ולא אמר כתותי מכתת שיעורי', הלכך ליכא לדמויי אהדדי, והא דאמר בפ' נערה כל העומד לקצור כקצור דמי, התם טעמא דלא תקנו לבע"ח לגבות אלא דבר הצריך לקרקע קצת וכו', עכ"ל התוס'.

והנה לפ"ד התוס', הרי דגם הא דס"ל לר"ש דאכלה פירות גמורין משלמת פירות גמורין, אי"ז כלל לטעמי' דס"ל כל העומד לזרוק כזרוק דמי, שהרי הא דס"ל דכל העומד לזרוק כזרוק דמי, היינו היכא דאיכא מצוה, ול"ש ה"ט בההיא דאכלה פירות גמורין, אלא התם טעמא אחרינא הוא, וכמבו' כן גם בד' התוס' בב"ק דנ"ט: ובכתובות דנ"א. ובשבועות דמ"ג., שהביאו מה שפירש ר"ח דמש"א בכתובות שם דכל העומד לגזוז כגזוז דמי, הוא משום דקי"ל כר"ש בפ' הכונס דאכלה פירות גמורין משלמת פירות גמורין, ומדמי הר"ח ההיא דכל העומד לגזוז דכתובות לדינא דר"ש דאכלה פירות גמורין, וע' ש"ך חו"מ סי' צ"ה סק"ט מה שדן בזה, והנה הרי כבר פירשו התוס' בסוטה דאין לדמות ההיא דפרק נערה, לפלוגתא דר"ש ורבנן בכל העומד לזרוק, וממילא דה"נ אין לדמות דינא דר"ש דאכלה פירות גמורים משלמת פירות גמורים, לדינא דר"ש דכל העומד לזרוק כזרוק דמי.

ולכאו' יש להוכיח עוד דאין לדמות הענינים זל"ז, דהנה הרי בסוגיין אמר רב אשי, דאי בעי פריק אמר, דאי בעי זריק לא אמרינן, ופירש"י שהטעם בזה הוא, משום דמחוסר פדי' לאו כמחוסר מעשה אלא דברים בעלמא, אבל אי בעי זריק לא אמרי' דמחוסר מעשה הוא דהשתא מיהא לא זריק, והנה אי נימא דהא דאמר ר"ש דאכלה פירות גמורים משלמת פירות גמורים אזיל לטעמי' דס"ל דכל העומד ליזרק כזרוק דמי, וה"נ כל העומד ליתלש כתלוש דמי, הרי דיש ללמוד מזה דס"ל לר"ש דאף היכא דמחוסר מעשה חשיב כעשוי, שהרי התם הוא מחוסר תלישה, וחשבי' לי' כתלוש, וה"נ הגם דמחוסר זריקה יש לנו לחשבו כזרוק, ותיקשי מיני' לרב אשי דס"ל דלא אמר ר"ש דכל העומד לזרוק כזרוק דמי.

ועד"ז צ"ע גם במה שפי' האו"ז, דהא דנשפך מן הכלי ואספו כשר, הוא משום דינא דכל העומד לזרוק כזרוק דמי, וצ"ע שהרי לדעת רב אשי אף לדעת ר"ש לא אמרי' כל העומד לזרוק כזרוק דמי, וא"כ מ"ט נשפך מן הכלי על הרצפה ואספו כשר.

אמנם באמת כ"ז יש לישב בפשיטות, שהרי התוס' בסוגיין ד"ה ה"ג לא, פירשו דגם לדעת רב אשי כ"ז שה"ז עומד לזרוק הוי זה כזרוק, ומש"א רב אשי דלא אמרי' כזרוק דמי, היינו דאחר שכבר אינו עומד ליזרק לאו כזרוק דמי, ול"מ מה דאי בעי הוה זריק, ומה"ט לי"ב מעילה, דהגם דהשתא לאו כזרוק דמי, מ"מ כיון דמעיקרא הוה כזרוק ופקעה קדושתי' מיני' במאי הדרא רכבא עלי', ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר קאמר ר"ש דאכלה פירות גמורים משלמת פירות גמורים, כיון דבשעה שאכלה הוו הפירות עומדין ליתלש וכתלוש דמו, ול"ש למימר דהשתא כבר אי"ז כתלוש, שהרי אדרבה אחר שאכלתן הבהמה ודאי הוו תלושין, ואך דייני' אם קודם שאכלתן הוו בטלים לקרקע או לא, וע"ז שפיר מהני מה שהיו עומדין ליתלש, שאינם בטלין לקרקע, וע"כ משלמת פירות גמורים, וכן ניחא דינא דנשפך מן הכלי על הרצפה ואספו כשר, דכיון דמעיקרא הוי כזרוק, כבר הוכשר הדם, ותו לא איכפת לן דנשפך, וכ"ז פשוט.

ג] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה הבית מאיר באהע"ז סי' קכ"ד, כתב במש"כ התוס' בסוטה דלא אמר ר"ש אלא במקום מצוה וכו'' אבל בהני דר"מ ורשב"ג ל"ש האי טעמא, וכתב ע"ז הבית מאיר, דודאי מסתבר דר"מ דס"ל דכל העומד לבצור וכו' מהטעם דכל כמה דקיימו לא אשביחו, מכ"ש דמודה לדר"ש דיש לומר הכי מטעם המצוה, וכן מכ"ש רשב"ג דס"ל הכי אף בשער משום דלא עביד אינש, מכ"ש במקום מצוה, ועיי"ש שביאר לפ"ז מה שפסק הרמ"א כדעת ר"ש.

אמנם לכאו' יל"ד בזה, דהנה במש"כ התוס' דר"ש לא אמר אלא במקום מצוה, בפשוטו הי' מקום לפרש, דיסוד דינא דר"ש הוא דכיון דה"ז עומד בפועל לכך הוי כעשוי, ואך דלא סגי במה שכך דרכו, אלא בעי' שיהא מוטל עליו ומצוה לעשות כן.

אמנם נ' להוכיח שאי"ז כן, דהנה התוס' בב"ק דע"ז: כתבו במש"א ר"ל שם דאומר הי' ר"ש פרה נפדית ע"ג מערכתה, וכתבו התוס' דנראה דר"ל אפי' מדרבנן וכו', ותימה דע"כ מה שאין נפדית לרבנן אי"ז מה"ת וכו', וא"כ מנ"ל לר"ל דר"ש פליג ארבנן, דילמא מודה ר"ש דמדרבנן לא בת פדי' היא אלא מדאורייתא, ולהכי מטמא טומאת אוכלים הואיל והיתה לה שעת הכושר, וזה דוחק לומר דאע"ג דמדאורייתא בת פדי' היא כיון דמדרבנן לאו בת פדי' היא ל"ח אוכל שאתה יכול להאכילו לאחרים, עכ"ל, והגרע"א ז"ל תמה על דבריהם, דהרי אמרי' בסוגיין דכל הא דס"ל לר"ש דכפדוי דמי הוי רק היכא דמצוה לפדותה, וא"כ בזה הסברא טובה דהיכא דמדרבנן לאו בת פדי' היא, ובפועל אין מצוה עליו לפדותה, דלא חשיב כפדוי, וע' גם בקוב"ש שם שעמד בזה.

ואמנם דעת התוס' מבוארת, דס"ל דהא דס"ל לר"ש דהיכא דמצוה לפדותה כפדוי דמי, אין הטעם בזה משום דה"ז עומד בפועל לפדיון מכח המצוה, אלא היינו דכיון דאית בה דין ומצוה לפדותה, ע"כ חשיב כנעשה מצותה וכפדוי דמי, ואשר ע"כ ס"ל דאף היכא דמדרבנן לאו בת פדי' היא ואי"ז עומד כלל לפדיון, מ"מ כיון דמדאורייתא אי"ב מצוה לפדותה, ע"כ חשיבא כפדוי.

ונ' שהתוס' למדו כן מעיקר מש"א בסוגיין דלא אמר ר"ש דכפדוי דמי אלא בפרה משום דאם מצא אחרת נאה הימנה מצוה לפדותה, וצ"ב דהגם דאי מצא אחרת נאה מצוה לפדותה, אך השתא הרי לא מצא אחרת, ולכאו' אי"ז עומד שימצא אחרת נאה הימנה, וא"כ מ"ט הוי כפדוי, הרי אי"ז עומד כלל לפדיון, וראיתי שעמד בזה בקוב"ש ב"ק אות ע"א, ונ' שמזה הוא שלמדו התוס' דהא דהיכא דמצוה לפדותה ס"ל לר"ש דכפדוי דמי, אין הטעם בזה מכח הא דה"ז עומד בפועל לפדיון, אלא הטעם בזה דכל היכא שדינה לכך חשיב כנתקיים בה דינה, וע"כ לזה סגי במה שדינה ליפדות אם ימצא אחרת נאה הימנה, דכיון דכבר השתא אי"ב דין פדיון אם ימצא אחרת נאה הימנה, ע"כ חשיבא כפדוי.

ונ' להוכיח כן עוד מד' התוס', דהנה בב"ק דע"ו: מוקי ר"ל למתניתין בשוחט בע"מ בחוץ, ופריך עלה בגמ' שחיטה מתרת והלא פדי' מתרת, והתוס' שם הק' דמאי פריך, דילמא כשנפדית איירי שהרי יכול לפדות אחר שחיטה לפי' הקונטרס וכו', ומיהו לפי' ר"ת וכו' אע"ג דבשעת פירכוס הי' יכול לפדות סתמא דמילתא דגנב אין נודע לו שהוא קדשים עד אח"ז שכבר אינו מפרכס, אבל לפי' הקונטרס ק', מיהו לפירושו נמי מצי למימר דסתם גניבה שחיטה וכל מעשי' בסתר ומיד אחר השחיטה רגילין לאכלה וסתמא דמילתא לא נודע לו שהיא דהקדש עד אחר שנאכלה דתו לא מיפרקא, עכ"ל.

והשע"י ש"ג פי"א עמד ע"ד התוס', דא"כ מה משני בגמ' דכל העומד לפדות כפדוי דמי, הרי אי"ז כלל עומד לפדיון כיון דסתמא דמילתא אי"ז עומד ליודע עד אחר שנאכלה, ובאמת דביותר קשיא כן למש"כ התוס' דלפי' ר"ת ניחא דלא נודע לו שהיא קדשים עד אח"ז שכבר אינו מפרכס, ובזה ודאי קשיא שאי"ז כלל עומד ליודע לו בזמן שהיא מפרכסת, והוכיח מזה דחיסרון ידיעה אינו מגרע לר"ש, אלא כיון שמן הדין ראוי ליפדות כפדוי דמי, עכ"ד, ונ' מוכח מזה, דהא דס"ל לר"ש דכל העומד וכו', אי"ז כלל משום שה"ז עומד בפועל לכך, אלא משום שמצותו בכך, וע"כ אף היכא שאי"ז עומד ליודע ואינו עומד בפועל לכך, מ"מ כיון שמצותו ליפדות כפדוי דמי, וז"ב.

ולפ"ז יל"ד בד' הבית מאיר, די"ל דאף ר"מ ורשב"ג דס"ל בעלמא דכל העומד לבצור כבצור דמי וכל העומד לגזוז כגזוז דמי, מ"מ פליגי אדינא דר"ש, דהרי לדעת ר"ש אף היכא שאי"ז עומד בפועל לכך, מ"מ כיון שכ"ה דינו ומצותו הוי כעשוי, וי"ל דאידך תנאי פליגי ע"ז, וס"ל דל"ה כעשוי אלא היכא דעומד בפועל לכך.

אך באמת יתכן דגם הבית מאיר מודה לכ"ז, שהרי איירי בכגון איסורי הנאה שמצותן בשריפה, והתם ה"ז עומד בפועל לשריפה, ובזה הוא שכתב הבי"מ דהנך תנאי דס"ל דאף בלא מצוה אם ה"ז עומד לכך אמרי' דכעשוי דמי, כ"ש היכא דמצותו בשריפה דנימא דכשרוף דמי, אך אה"נ אם נבא לדון לגבי פרה, פליגי הנך תנאי אדר"ש, כיון דהגם דאם מצא אחרת נאה הימנה מצוה לפדותה, מ"מ השתא מיהת אי"ז עומד בפועל לפדיון, ולדעתם בזה לא אמרי' דכפדוי דמי.

ד] ובעיקר מש"נ בדעת התוס' דהא דס"ל לר"ש דכזרוק דמי, אי"ז כלל מכח שה"ז עומד בפועל לזה, אלא מכח שמצותו בכך, הנה אמנם מד' האו"ז מבו' דפליג ע"ז, שהרי דימה האו"ז דינא דר"ש דכל העומד לתלוש כתלוש דמי, לדינא דכל העומד לזרוק כזרוק דמי, ולדעתו נ' דכ"ה דבכל העומד לתלוש חשיב כתלוש מכח שה"ז עומד בפועל לתלוש, ה"נ בהעומד לזרוק חשיב כזרוק מכח שה"ז עומד בפועל לזריקה, אך התוס' לטעמייהו בסוטה דכ"ה: הנז', שכתבו דדינא דר"ש הוי רק במקום מצוה, וע"כ לטעמייהו י"ל דאי"ז כלל מכח שה"ז עומד בפועל לכך, אלא מכח שמצותו בכך.

וכן נ' גם מד' הר"ש בתרומות פ"ה מ"ח, במה שנחלקו התם רבנן ור"ש בסאה תרומה שנפלה למאה ולא הספיק להגביה עד שנפלה אחרת, דלרבנן ה"ז אסורה, ור"ש מתיר, ופי' הר"ש שם דלר"ש היכא דנודע לו כיון דסופו להרים כמורם דמי, כדאשכחן בעלמא דאית לי' לר"ש כל העומד לזרוק כזרוק דמי, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש בפרק גיד הנשה, והשעה"מ רפ"ד מגירושין הק', שהרי אמרו בסוגיין דלא אמר ר"ש כל העומד וכו' אלא במידי דאית בי' סרך מצוה, וא"כ הכא מאי מצוה איכא להעלות התרומה בא' ומאה הא אפשר למוכרה לכהן ולא אמרינן בכה"ג כל העומד וכו', וא"כ היאך כתבו הרע"ב והר"ש והרא"ש דר"ש לטעמי', וכתב השעה"מ די"ל בזה, דס"ל דכי היכי דבמידי דאית בי' מצוה ס"ל לר"ש כל העומד וכו' משום דמצד מצוה שבו עומד לכך, ה"נ מצד הענין עצמו עומד לכך דכיון דנפלה סאה תרומה מסתמא ודאי סופו להרים ולא יהיב לה לכהן בדמים פחותים ומשו"ה אמרי' כל העומד וכו' אפי' דלי"ב מצוה, עכ"ד.

ויש ללמוד לפ"ז מד' הר"ש והרא"ש, דהא דס"ל לר"ש דכזרוק דמי, היינו משום דה"ז עומד בפועל לכך משום מצותו, וע"כ שפיר דימו לזה דה"נ אם ה"ז עומד לכך מצד הענין עצמו הוי כעשוי, דלדעת התוס' דהא דס"ל לר"ש דכזרוק דמי הוי אף היכא שאי"ז עומד כלל בפועל לכך, אלא כיון שמצותו בכך הוי כעשוי, הרי ל"ש כלל לדמות לזה דה"נ היכא שמצד הענין עצמו עומד לכך נמי הוי כעשוי, וזהו גם מש"כ התוס' בסוטה דבההיא דר"מ ודרשב"ג ל"ש למיתי מדינא דר"ש, הגם דהתם ה"ז עומד לכך מצד הענין עצמו, וכמש"נ.

ויש להוסיף עוד בזה, דהנה השעה"מ שם הק' ע"ד הראשונים, דא"כ תיקשי לרב אשי דס"ל דכל העומד ליפדות אמרינן כל העומד לזרוק לא אמרינן לר"ש, משום דמחוסר מעשה, תיקשי הך מתני' דקתני ר"ש מתיר אע"ג דמחוסר מעשה, והוכיח מזה השעה"מ דשניא ההיא דתרומות משום דמצד הענין עצמו עומד לכך, ועדיפא מההיא דכל העומד לזרוק, ותמה לפ"ז עמש"כ הראשונים דאדא ר"ש לטעמי', אך באמת י"ל בדעת הראשונים, דמפרשי לסוגיין כפי' התוס' דגם לדעת רב אשי כ"ז שה"ז עומד לזרוק הוי זה כזרוק, ומש"א רב אשי דלא אמרי' כזרוק דמי, היינו דאחר שכבר אינו עומד ליזרק לאו כזרוק דמי, ול"מ מה דאי בעי הוה זריק, ואשר ע"כ התם דאכתי ה"ז עומד להרמה, שפיר אמרי' דכמורם דמי, וז"פ.

והנה הב"ש באהע"ז סי' קכ"ד, כתב להוכיח דהרמב"ם פוסק כר"ש דכל העומד לזרוק כזרוק דמי, ממה שפסק הרמב"ם בפי"ג מתרומות ה"ו כר"ש דאם נפלה אחרת אחר שנודע לו אינה אוסרת, ולפמש"כ הרא"ש אזיל ר"ש לטעמי' דכל העומד וכו', עכ"ד, אך לפמש"נ, הרי שלדעת התוס' בע"כ לפרש דר"ש דהתם הוי מטעם אחר, ולא אזיל לטעמי' בדינא דכל העומד, ולפ"ז הרי דיל"פ כן גם בדעת הרמב"ם, ולעולם י"ל דפסק דלא כר"ש בדינא דכל העומד, ובמתני' דתרומות דינא אחרינא הוא, וע' גם בשעה"מ רפ"ד מגירושין שכתב לדחות ראיית הב"ש, דאף למ"ד דבעלמא לאו כזרוק דמי התם שאני, עיי"ש בדבריו, ועי' גם בשערי ישר ש"ג פי"א מש"כ לפרש טעמא דר"ש דתרומות לדעת הרמב"ם .

אמנם יש להעיר עמש"נ בדעת הר"ש והרא"ש, דהנה הרא"ש שם הוכיח מד' ר"ש שהידיעה גורמת ההיתר, וצ"ב הרי יל"פ דלעולם חייל ההיתר אף קודם הידיעה, ואך דכיון דכל עיקר מה דשרי ר"ש הוא מכח דהעומד להרים כמורם דמי, ע"כ בעי' שיהא נודע לו, דכ"ז שלא נודע לו אי"ז עומד להרים ול"ה כמורם, והשע"י ש"ג פי"א כתב בזה, דהא דכל העומד וכו' הוי אף קודם שנודע לו, וכמו שהוכיח שם מד' התוס' בב"ק דע"ו: שהבאנו לעיל סק"ג, וצ"ב בזה, שכבר נת' לעיל סק"ג דלכאו' כל מה די"ל דאף בלא ידיעה ואף שאי"ז עומד בפועל לכך חשיב כעשוי, הוא רק לדעת התוס' דהא דכל העומד אי"ז כלל מכח שה"ז עומד בפועל לכך, אלא משום שמצותו בכך, וע"כ הגם שלא נודע לו ואי"ז עומד בפועל לכך, מ"מ כיון שמצותו בכך חשיב כעשוי, אך להרא"ש לטעמי' שנת' בדעתו דהא דכל העומד הוא משום שה"ז עומד בפועל לכך, א"כ לכאו' ל"ש כלל דינא דכל העומד קודם שנודע לו שאי"ז עומד בפועל לכך, וצ"ע בזה.

ועמש"נ עוד להלן סק"ז, לבאר שמצינו שנחלקו בזה התוס' והרמב"ן, אם דינא דר"ש הוי רק היכא שמצותו בכך או דכל היכא שה"ז עומד לזה אמר ר"ש דהוי כעשוי, עיי"ש.

ה] והנה האחרונים דנו בזה הרבה היאך קי"ל בפלוגתא דר"ש ורבנן.

ומקור הנידון בזה, הוא במש"כ הרמ"א באהע"ז סי' קכ"ד ס"א, שבדבר שצריך ביעור מן העולם וצריך שריפה אם כתב עליו הגט בטל, והוא מד' הר"ן בגיטין פ"ב.

והח"מ שם תמה ע"ד הרמ"א, שהרי הר"ן לא כתב דין זה רק למ"ד דעומד לישרף כשרוף דמי, ור"ש הוא דאית לי' הכי כדאיתא במנחות דק"ב, ולטעמי' אזיל דאית לי' כל העומד לזרוק כזרוק דמי, ולא קי"ל כר"ש, ועיי"ש בב"ש שכתב דקי"ל כר"ש, ועיי"ש בפר"ח ובית מאיר מש"כ בזה, וכן האריך בזה השעה"מ רפ"ד מגירושין.

וע' כס"מ ספ"ה מפרה שנקט בביאור ד' הרמב"ם שם דהרמב"ם פסק כר"ש, והפר"ח שם האריך לתמוה עליו, עיי"ש, והב"ש שם הוכיח דקי"ל כר"ש מפסק הרמב"ם פי"ג מתרומות, ועמש"נ לדון בזה לעיל סק"ד.

והנה הח"מ שם הוכיח דלא קי"ל כר"ש, ממה שפסק הרמב"ם פ"ד מפסוהמ"ק גבי אשם תלוי דאם נודע לו אחר שנזרק הדם הבשר יאכל לכהנים, ואילו למ"ד דכזרוק דמי אפי' הדם בכוס נמי, והב"ש שם תמה עליו, דהיאך אישתמיט מיני' סוגית הש"ס בכריתות דכ"ד: דאמרי' דאימור דאמר ר"ש במידי דעומד לזריקה, אבל בהאי דאם לא חטא אינו עומד לזריקה מודה ר"ש.

אמנם הנה הח"מ רמז בדבריו שם לד' פיהמ"ש להרמב"ם בכריתות, ונ' כונתו, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש שם פירש דטעמא דר' יוסי דאפי' הדם בכוס הדם יזרק ובשר יאכל, הוא לפי שר"י אומר כלי שרת מקדשין את הפסול ליקרב וכל העומד לזרוק כזרוק דמי, עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ם דאף למה דמסיק דטעמא דר' יוסי הוא משום דכלי שרת מקדשין את הפסול ליקרב, בעי' נמי לטעמא דכל העומד לזרוק כזרוק דמי, וכבר תמהו הערול"נ בכריתות שם והקר"א בזבחים דפ"ז., דמ"ט לא סגי בטעמא דכלי שרת מקדשין את הפסולין ליקרב, וצ"ב בזה.

והנה הרמב"ם שם כתב ע"ז דאין הלכה כר' יוסי לפי וכו' וכל זה דחוי, ונ' להדיא מל' הרמב"ם דאף הא דס"ל דכל העומד לזרוק כזרוק דמי הוא דחוי, וזה מקור גדול לד' הח"מ דלא קי"ל כר"ש דכל העומד וכו'.

ויש להוסיף עוד, דהנה הרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק כתב דכ"ש מקדש פסולין, וכתב הכס"מ שם דפסק כר' יוסי דכריתות דכ"ש מקדש הפסול ליקרב, ותמהו עליו הלח"מ שם והבה"ז בזבחים דפ"ז., שהרי בההיא דאשם תלוי פסק הרמב"ם דלא כר' יוסי, וכתב הבה"ז לישב, דהא דפסק דלא כר"י הוא משום דקי"ל דהעומד ליזרק לאו כזרוק דמי, ועיי"ש בקר"א ובערול"נ שפירשו דבריו עפ"ד הרמב"ם בפיהמ"ש דטעמא דר"י הוי משום דכלי שרת מקדשין פסולין וכל העומד וכו', וע"כ שפיר י"ל דהגם דקי"ל דכלי שרת מקדשין פסולין מ"מ כיון דלא קי"ל לההיא דכל העומד וכו', ע"כ לא קי"ל התם כר' יוסי, עכ"ד, והנה לפ"ז הרי שפיר קיימא הוכחת הח"מ דלא קי"ל כר"ש, שהרי עיקר הטעם דלא קי"ל בההיא דאשם תלוי כר' יוסי, הוא משום דלא קי"ל לדינא דכל העומד וכו', שהרי קי"ל דכלי שרת מקדשין פסולין ליקרב, וע"כ שפיר הי' שייך בזה דינא דכל העומד, ואך דלא קי"ל לדינא דכל העומד, וזהו שהוכיח הח"מ דלא קי"ל כר"ש.

אמנם באמת ל' הרמב"ם בפיהמ"ש שם דכ"ז דחוי, נ' להדיא דגם לא קי"ל לדינא דכ"ש מקדש פסולין ליקרב, ול"ד לדינא דר' יוחנן בזבחים דפ"ז. דכלי שרת מקדש פסולין, דשאני התם דהוי כחולין, וכמש"כ כן התוס' בכריתות שם, ולפ"ז אין להוכיח מהא דלא קי"ל התם כר' יוסי, דאף לא קי"ל לדינא דכל העומד, ואך דל' הרמב"ם בפיהמ"ש שם נ' להדיא דגם לא קי"ל לדינא דכל העומד, וכמש"נ.

ונ' לדון עוד להוכיח דאף לא קי"ל לדינא דכלי שרת מקדשין פסולין ליקרב, דהנה כבר הבאנו מה שתמהו האחרונים על מה שצירף הרמב"ם לב' הטעמים, שהרי דחו בגמ' לטעמא דכל העומד, ואמרו דהטעם הוא משום דכלי שרת מקדשין פסולין, ומ"ט לא סגי בה"ט לחודי' ובעי' נמי לדינא דכל העומד.

ואולי יל"פ בזה, די"ל דבהא דכלי שרת מקדשין פסולין ליקרב לחודי' לא סגי, שהגם שהדם נתקדש ליקרב, מ"מ מ"ט הבשר יאכל, הרי חייל פסולא גם על הבשר, כיון שנודע לו קודם זריקה, וא"כ מה יהני דהדם הוכשר ליקרב, והיאך יוכשר עי"ז פסולא דהבשר, וע"כ פירש הרמב"ם דעיקר טעמא הוא משום דכל העומד לזרוק כזרוק דמי, דמה"ט כבר קודם שנודע לו חשיב כזרוק, וע"כ הוי כנודע לו אחר כפרה שהבשר יאכל, והא דלא סגי בטעם זה לחודי', הוא כדפרכי' בכריתות שם דל"ח כלל כל העומד ליזרק, והיינו כמו שפירש"י שם, דהא לא חטא וסופו להיודע קודם זריקה ואיגלאי מילתא למפרע דאינו עומד ליזרק, וע"ז הוא דמשני דכלי שרת מקדשין פסולין ליקרב, והיינו דמה"ט אף לכשיודע לו שלא חטא נמי יזרק הדם, וע"כ שפיר חשיב עומד ליזרק וכזרוק דמי, וע"כ אף הבשר יאכל דהוי כנודע לו אחר כפרה.

והנה לפ"ז נמצא, דל"ב להא דכל העומד, רק כ"ה דאף הבשר יאכל, אך להא דהדם יזרק סגי בדינא דכלי שרת מקדשין פסולין ליקרב, ולפ"ז הרי דממה שפסק הרמב"ם דבנודע לו קודם זריקה הדם ישפך, מוכח דאף לא קי"ל כר' יוסי בהך דינא דכלי שרת מקדשין את הפסול ליקרב, וצ"ע עוד בזה.

ו] והב"ש שם כתב עוד, דאין להביא ראי' ממש"כ הרמב"ם רפ"ג ממעילה דהיתר אכילה שנינו, ובסוגיא דמנחות משמע דלר"ש סגי בהיתר זריקה כיון דהעומד לזרוק כזרוק דמי, שכבר כתבו התוס' במעילה ד"ה דסוגיא דהתם סברה די"ל דאף לר"ש לא פקעה הקדושה עד לאחר זריקה, עכ"ד.

והנה אמנם התוס' בסוגיין ד"ה דאי בעי זריק, כתבו לדון דהיכא דנזרק לבסוף מודה ר"א דכזרוק דמי, וכתבו ע"ז דכן צ"ל דלא תיקשי לר' יוחנן דשמעי' לי' בפ"ק דמעילה דהיתר אכילה שנינו אבל היתר זריקה ל"מ, ואילו בפ' מרובה משני ר' יוחנן בשוחט תמימים בפנים שלא לשם בעלים והוי שחיטה ראוי' משום דכל העומד לזרוק כזרוק דמי, ואין לחלק בין מעילה לשאר דברים, דאדרבה בסמוך משמע דאמרי' במעילה כזרוק טפי מבטומאה ובמרובה מייתי ראי' מטומאה, עכ"ל, והרי שהוכיחו התוס' דלמ"ד דאמרי' לגבי טומאה כזרוק, כ"ש דלגבי מעילה הוי כזרוק, וזה שלא כד' התוס' במעילה, ואי נימא כד' התוס' בסוגיין, הרי דשפיר יש להוכיח ממה שפסק הרמב"ם דהיתר אכילה שנינו דלא קי"ל כר"ש דכזרוק דמי.

והנה לכאו' תיקשי ע"ד התוס' במעילה שכתבו דאף לר"ש דלגבי טומאה ס"ל דכזרוק מ"מ י"ל דלגבי מעילה חשיב קדשי ד', ולכאו' תיקשי ע"ז ממה שהוכיחו התוס' בסוגיין דאדרבה אמרי' במעילה כזרוק טפי מבטומאה, ובפשוטו צ"ל בזה, שהרי התוס' במעילה כתבו דיש לחלק בזה לב' הצדדים, די"ל דלענין טומאה מהני הא דכזרוק ולענין מעילה ל"מ, וי"ל דלענין מעילה מהני ולענין טומאה ל"מ, וכיון דס"ל להתוס' דיש לחלק בזה לב' הצדדים, הרי שהגם שאמרו בסוגיין לדעת ר"א דאמרי' במעילה כזרוק טפי מטומאה, מ"מ י"ל גם להיפך, דאמרי' בטומאה כזרוק טפי ממעילה, וכמו שפירשו התוס' במעילה הטעם בזה, וז"פ.

אמנם באמת עיקר מה שהוכיחו התוס' מסוגיין דאמרי' במעילה כזרוק טפי מטומאה, צ"ב רב, שהרי לפי פי' התוס' בסוגיין, הא דמחלק ר"א בין מעילה לטומאה, הוא משום דכ"ז שהוא עומד ליזרק הוי כזרוק לכל מילי, ואך אחר שכבר אינו עומד ליזרק, בטל מה שהי' חשוב כזרוק, ובזה הוא דמפלגי' דלענין מעילה הגם שכבר אינו כזרוק, מ"מ כיון שפקעה המעילה ל"מ הדרא, ומשא"כ לענין טומאה כיון דהשתא בטל הא דהי' חשוב כזרוק, ע"כ ל"ח אוכל לקבלת טומאה, ולפ"ז נמצא שלא אמרו כלל בסוגיין די"ל כזרוק לגבי מעילה טפי מלגבי טומאה, ולעולם י"ל דלגבי עיקר הנידון אם הוי כזרוק לא עדיף מעילה מטומאה, וכמש"א בסוגיין לחלק ביניהם, הוא רק למ"ד דהוי כזרוק, ודייני' אחר שנתבטל הכזרוק, ובזה הוא דמפלגי' ביניהם, וכמש"פ התוס', וצ"ב מה שהוכיחו התוס' מזה דאין לחלק בין מעילה לשאר דברים.

ולכאו' בעכצ"ל דהתוס' בדיבור זה אזלי כשיטת רש"י בסוגיין, דמפרש דהא דמפלגי' בין מעילה לטומאה, הוא דבטומאה ל"ה כזרוק כלל, והאמנם הי' מקום לדון בזה בד' רש"י, אך יש להוכיח כן בדעת רש"י, ממה שפירש"י בסוף הסוגיא דהא דפרכי' דכשרוף דמי הוא למאי דס"ד מעיקרא דר' יוסי בשיטת ר"ש אמרה, והיינו משום דלמש"א רב אשי דלא אמרי' כל העומד לזרוק כזרוק דמי, ה"נ לא אמרי' כל העומד לשרוף כשרוף דמי, ואי נימא דאף לדעת ר"א כ"ז שעומד ליזרק הוי כזרוק, א"כ הרי אף לדידי' תיקשי דנימא דכשרוף דמי, ובע"כ שדעת רש"י דלרב אשי ל"ה כזרוק אף כ"ז שעומד ליזרק,[[1]](#footnote-2) וכן נ' עוד מד' התוס' שם במש"כ לדון דמודה ר"א דאם נזרק לבסוף הוי מעיקרא כזרוק, והרי לפי פירושם בסוגיין א"צ לדון בזה כלל, שהרי מודה ר"א דכ"ז שעומד ליזרק הוי כזרוק, ובע"כ דאזלי כשיטת רש"י דאף כ"ז דעומד ליזרק ל"ה כזרוק, וחידשו התוס' דמ"מ היכא דנזרק לבסוף אמרי' דמעיקרא דכזרוק דמי.

ועכ"פ בזה נ' לבאר ד' התוס' במעילה, שכתבו די"ל דהגם דלגבי טומאה לאו כזרוק דמי מ"מ לגבי מעילה ל"ה קדשי ד', וצ"ב מ"ט לא הזכירו שכבר מפלגי' הכא בסוגיין די"ל דשאני מעילה מטומאה, אך להנ"ל ניחא, די"ל דהתוס' שם מפרשי בסוגיין כפי' התוס', ולפ"ז לא אמרו כלל בסוגיין די"ל דלענין מעילה כזרוק דמי ולענין טומאה לאו כזרוק דמי, אלא אמרי' דלמ"ד דכזרוק דמי ואך דאחר שכבר אינו עמד לזריקה בטל הכזרוק, הרי שבזה יש לחלק בין מעילה לטומאה, וע"כ לא הזכירו התוס' במעילה לסוגיין.

ובזה ניחא גם משה"ק הקר"א במעילה שם ע"ד התוס', דלדבריהם דאף לרבנן דבעלמא לאו כזרוק מ"מ י"ל דלגבי מעילה הוי כזרוק, א"כ מה מותבי' בסוגיין אדרב אשי מההיא דמעילה, הרי בע"כ שאני מעילה, שהרי התם מודו רבנן דכזרוק דמי, ובפשוטו י"ל, דכל מש"כ התוס' די"ל דאף לרבנן מהני היתר זריקה, הוא רק מכח הא דמפלגי' בסוגיין בין מעילה לטומאה, וע"כ כד פרכי' מינה אדרב אשי ואכתי ל"ה קים לן לחלק בין מעילה לטומאה, הרי דאה"נ הא דמהני היתר זריקה הי' זה רק לדעת ר"ש, ולפי הנ"ל נ' דא"ש, שהרי הא דאמר ר"א דלא אמר ר"ש כל העומד לזרוק כזרוק דמי, היינו דהגם דכ"ז שה"ז עומד ליזרק כזרוק דמי, מ"מ אחר שכבר אינו עומד ליזרק בטל הא דהוה חשיב כזרוק, ונ' דע"ז הוא דמותבי' לי' ממעילה, דהתם חזינן דכל דהוי כזרוק, מהני זאת אף אחר שכבר אינו עומד ליזרק, וע"כ הגם דהתם חשיב כזרוק אף לדעת רבנן ובטומאה ל"ה כזרוק אלא לדעת ר"ש, מ"מ כד דייני' אם כשכבר אינו עומד ליזרק בטל מה דהוה חשיב כזרוק, הרי שאי"ז טעם לחלק, וע"כ שפיר מותבי' מינה אדרב אשי, וז"פ.

ז] והנה הפר"ח שם כתב להוכיח עוד דלא קי"ל כר"ש, והוא ממה שפסק הרמב"ם בספ"א מטומאת אוכלין דערלה וכלאי הכרם מטמאין טומאת אוכלין, ואם איתא דפסק כר"ש, א"כ אמאי הם מטמאין טומאת אוכלין, הרי הוו מן הנשרפין וכל העומד לישרף כשרוף דמי, וכ"ה דפרכי' בסוגיין דנותר ופרה אמאי מטמאין טומאת אוכלין כל העומד לשרוף כשרוף דמי, אך הנה למש"כ האו"ש פ"א מטומ"א הכ"ה לבאר דל"ש כלל לדון לגבי טומאה משום הא דכשרוף דמי, ורק בנותר ופרה הוא דפרכי' הכי, עיי"ש בטעמו, הרי דלפ"ז אין להוכיח כלל מהא דערלה וכלאי הכרם מטמאין טומאת אוכלין דלא קי"ל כר"ש, ודו"ק.

אך השעה"מ שם הביא מס' משאת משה שכתב לדחות, דאע"פ דערלה וכלאי הכרם הוו מן הנשרפין, מ"מ אינו מפורש בתורה שמצותו בשריפה כנותר ופיגול, ותדע שהרי במנין המצוות לרבינו מנה לשרוף הנותר והטמא מצות עשה, ואילו בערלה וכלאי הכרם ליכא עשה, וא"כ איכא למימר דכי אמרי' כל העומד לשרוף כשרוף דמי היינו דוקא במידי דמצותו בכך מה"ת, אכן היכא דליכא מצוה בשריפתן והיא גופה אינו אלא כדי שלא יכשל בהן לא אמר, עכ"ד, והביא שכ"כ גם בספר שער אפרים, וע' גם בבית מאיר שם שכתב, דל"ש כל העומד לזרוק אלא נותר ופרה שמצות עשה לשרפו משא"כ ערלה וכלאי הכרם נ' מל' הרמב"ם פי"ט מהל' פסוהמ"ק דמצות עשה ודאי אינו וכו', ואפשר אף משמעות לשונו דאפי' מצוה דרבנן אינו מקיים בשריפתן, וכ"א חיוב הוא דאיכא עלי' לבערן מן העולם, עכ"ד.[[2]](#footnote-3)

אמנם באמת מד' הרמב"ן נ' ללמוד דאף בזה אמרי' דכשרוף דמי, דהנה התוס' בב"ק דע"ז. כתבו דאין לומר דנפ"מ במה שמטמאה טומאת אוכלין, דמאחר שנפסל ואין עליו עוד טומאה חמורה אכתי אשתייר בה טומאת אוכלין וכו', דאין לפרש כן כלל, מדפריך במנחות כיון דכל העומד לשרוף כשרוף דמי נותר ופרה אמאי מטמא טומאת אוכלין, ומאי קושיא והא לאחר שקיבלה הפרה טומאה אין עומד לישרף וכו' ואפי' לא נגע בה שרץ אלא פעם א' מ"מ בתחילת נגיעה כבר נפסלה הפרה ובסוף נגיעה מטמאה טומאת אוכלין דאז כבר אינה עומדת לישרף, עכ"ל, וע' לעיל סק"ו בהערה מה שהבאנו לפרש מ"ט להתוס' לטעמייהו ניחא קו' זו, ומש"כ החזו"א והמקד"ד לדון בישוב קו' התוס', עיי"ש.

אמנם הנה הרמב"ן בשבועות די"א. כתב, ז"ל, וההיא דאמרי' במנחות נותר ופרה אמאי מטמאין דכל העומד לישרף נינהו, משום דאין לה שום פדיון ואיסורי הנאה היא, אבל לאו עומדת לשרוף למצותה היא שכבר נפסלה בטומאה זו, עכ"ל.

והנה ראיתי מפרשים שפלוגתת התוס' והרמב"ן היא, אם פרה שנפסלה אי"ב דין שריפה כלל פסוהמ"ק, שמד' התוס' מבו' דס"ל דל"ח כפסוהמ"ק שמצותן בשריפה, אך דעת הרמב"ן היא דאי"ב מצות שריפה כפסוהמ"ק וע"כ הוי זה עומד לישרף, והחזו"א בפרה סי' ג' סקט"ו נסתפק בפרה שנשחטה בפסול אם דינה בשריפה כשאר קדשים שנפסלו, ולא הזכיר לד' התוס'.

אמנם באמת נ' שאין לפרש כן בד' הרמב"ן, דאי נימא דס"ל דפרה שנפסלה הויא כפסוהמ"ק שמצותן בשריפה, א"כ מה הוצרך הרמב"ן לפרש דאיסורי הנאה היא, הול"ל דהויא כפסוהמ"ק.

ואשר ע"Fכ נ' בביאור ד' הרמב"ן, דס"ל דכיון דאיסוה"נ היא ואין לה פדיון, ע"כ מחויבין לשרפה משום חשש תקלה, דל"ד לכל הנקברין שאין שורפן, דהתם אפרן אסור וחיישי' שמא יבואו ליהנות באפרן, אך בפרה נ' דאפרה מותר, דכיון דקודם שנפסלה ילפי' לעיל דנ"ב. מקרא דהיא דבה מועלין באפרה אין מועלין, ה"נ אחר שנפסלה אין מעילה באפרה, (וכנ' דאף איסור הנאה דאורייתא ליכא בזה), וע"כ מחויבין לשרפה משום חשש תקלה, וסגי בזה לחשבה כעומד לישרף דכשרוף דמי.

ואמנם בדעת התוס' דפליגי ע"ד הרמב"ן בזה, נ' דס"ל דהגם דמשום חשש תקלה מחויבין לשרפה, מ"מ ל"ח משו"ז עומד לישרף דכשרוף דמי.

ונ' שהתוס' לטעמייהו אזלי, שנת' לעיל סק"ג שדעתם, דהא דס"ל לר"ש דכל העומד לזרוק כזרוק דמי, אי"ז מכח שה"ז עומד בפועל ליזרק, אלא מכח שמצותו ליזרק, וכל שאין מצותו בכך, הרי שאף אם הוא עומד בפועל לכך, ל"ח כעשוי, ואשר ע"כ ס"ל דבפרה שנפסלה דכבר לי"ב מצות שריפה, הגם דעומדת היא בפועל לישרף, ל"מ זה לחשבה כעומדת לשרוף דכשרוף דמי, אך בדעת הרמב"ן נ' דס"ל כדעת הראשונים שהבאנו לעיל סק"ד שדעתם דהא דס"ל לר"ש דכל העומד לזרוק כזרוק דמי היינו משום שה"ז עומד בפועל ליזרק משום מצותו, וע"כ ס"ל להרמב"ן דה"נ בפרה שנפסלה, כיון שהיא עומדת לישרף משום חשש תקלה, חשיבא כדבר העומד לישרף וכשרוף דמי, וז"ב.

ועכ"פ נמצא לפ"ז, דאף אם נימא כד' האחרונים דערלה וכלאי הכרם לי"ב מצות שריפה גמורה, מ"מ כיון שבפועל ה"ז עומד לשריפה, הרי שלדעת הרמב"ן אכתי חשיב מכח זה עומד לישרף דכשרוף דמי, ואך לדעת התוס' הוא די"ל דהגם דה"ז עומד בפועל לשריפה מ"מ ל"ח כעומד לישרף דכשרוף דמי, וכמש"נ.

ח] עוד הוכיח הפר"ח דהרמב"ם פסק דלא כר"ש, ממה שפסק הרמב"ם בפי"ז מהל' שבת דעושין לחי אשרה, ואם איתא דהעומד לישרף כשרוף דמי, הרי אין כאן לחי אלא עפרא בעלמא והיכי מהני, עכ"ד, וע' בית מאיר שם שכתב שלפ"ד התוס' בעירובין ד"פ: אין ראי' משם, ודבריו צ"ב.

והשעה"מ פ"ד מגירושין הוכיח דהרמב"ם פסק דלא כר"ש, ממש"כ הרמב"ם פ"ד מיבו"ח ה"כ, דחלצה בסנדל המוחלט חליצתה כשרה, והרי סנדל המוחלט מצותו בשריפה ושריפתו מפורשת בתורה, ואפ"ה כתב הרמב"ם דאם חלץ חליצתו כשרה, והרי דלא אמרי' דהוי כשרוף ועפרא בעלמא ול"מ חליצתו, וכתב שם דאין לומר דהתם ה"ט משום דאפי' בשעת שריפה קרי בגד כדכתיב ושרף את הבגד וכו', ועוד אני אומר וכו', נלע"ד דה"ט ל"מ אלא לומר דלא אמרי' מכתת שיעורי', אבל לר"ש דאמר כל העומד לישרף וכו' ל"מ ה"ט, ואמינא לה מההיא דפרק המנחות דאותבי' וכו' נותר ופרה אמאי מטמאין טומאת אוכלין עפרא בעלמא נינהו, והשתא קשה דמאי פריך מפרה נימא דשאני התם דכתיב ושרף את הפרה אפי' בשעת שריפה קרוי פרה, ומשו"ה מטמא ולא אמרי' כל העומד וכו', דומיא דסנדל המוחלט, ואפי' למאן דפסל בסנדל המוחלט היינו מטעמא דלא גמרי' איסור מטומאה אבל הכא ליכא למימר הכי, אלא ודאי דה"ט ל"מ לר"ש דאמר כל העומד לשרוף כשרוף דמי, עכ"ד.

והנה לא פירש לנו השעה"מ מ"ט ל"מ ה"ט רק כד דייני לומר דכתותי מכתת שיעורי, ול"מ כד דייני' שיהא כשרוף, ונ' שכונתו היא, דהא דכתותי מכתת שיעורי' היינו משום דלא חשיב, ואשר ע"כ בזה י"ל דקריי' רחמנא בגד ואחשבי' רחמנא, אך הא דכל העומד לשרוף כשרוף דמי אי"ז משום דלא חשיב, אלא משום שהעומד ליעשות כעשוי דמי, וע"ז ל"מ מידי מה דאחשבי' רחמנא, דמ"מ ה"ה כשרוף והוי כעפרא בעלמא, ואינו מטמא טומאת אוכלין.

ט] ויש להעיר עוד בענין זה, למש"כ בחי' הריטב"א ר"פ לולב הגזול, ז"ל, ולעולם לא פסלו אלא היכא דקאי לשריפה דהשתא כתותי מכתת שיעורי' כר"ש דאמר כל העומד לשרוף כשרוף דמי, עכ"ל, וכ"כ לעיל מינה בד"ה עוד יש עכוב אחר ובד"ה של אשרה, דפסולא דידהו הוא משום דכל העומד לשרוף כשרוף דמי, אלא שלא הזכיר שם דהיינו כר"ש, ויל"פ שאין כונתו לדינא דר"ש, אך כאן כתב להדיא דהיינו כר"ש, וזהו דבר חדש דדינא דכתותי מכתת שיעורי' הוי רק לר"ש ומשום דכל העומד לשרוף כשרוף דמי, ושו"ר שכבר עמד הערול"נ שם על ד' הריטב"א, ועיי"ש שהביא ל' רש"י ס"פ כסוי הדם, ז"ל, כיון דלשריפה קאי כל העומד לשרוף כשרוף דמי הלכך שיעורא הוא דכתותי מיכתת, עכ"ל, ופירש בזה שדעת רש"י הוא כדעת הריטב"א, דדינא דכתותי מכתת שיעורי' הוא משום דינא דר"ש דכל העומד לזרוק כזרוק דמי, אך ודאי י"ל דרש"י לישנא בעלמא נקט, (וע"ד שכתב הבית מאיר באהע"ז סי' קכ"ד בדעת הר"ן).

ועכ"פ לפ"ד הריטב"א, נ' דודאי מוכח דקי"ל כר"ש, שהרי בכל דוכתא אמרי' דכתותי מכתת שיעורי', וכיון דכל דינא דכתותי מכתת שיעורי' הוי רק לדעת ר"ש דהעומד לשרוף כשרוף דמי, הרי שמוכח מזה דקי"ל כר"ש.

אך עיקר ד' הריטב"א לכאו' סותרין למש"כ הריטב"א בגיטין ד"כ., ז"ל, והא דאמרי' כתבו על איסוה"נ כשר, בכל איסוה"נ קאמר ואפי' בההוא דכתותי מכתת שיעורי', דלא איכפת לן בהכי אלא במידי דבעי שיעור וכו', ומיהו באיסוה"נ העומדין לשריפה למ"ד כל העומד לישרף כשרוף דמי בהא ודאי לא שהרי כשרופים גמורים הם וכמי שאין בהם ממש דמי, וכ"כ רבינו נר"ו, עכ"ל, וכ"כ הר"ן שם, ומפורש בדבריהם דדינא דכתותי מכתת שיעורי' ודינא דכל העומד לשרוף כשרוף דמי ב' דינים נפרדים הם, ול"ש אהדדי כלל, ואף חלוקין הן בדיניהם, דדינא דכתותי מכתת שיעורי' הוי אף בשאינו עומד לשריפה, ודינא דכל העומד לשרוף הוי רק כשעומד לשריפה, ומאידך דינא דכתותי מכתת שיעורי' ל"מ רק במידי דבעי' שיעור, ואילו דינא דכל העומד לשרוף מהני אף במידי דל"ב שיעור, וזה דלא כמש"כ הריטב"א בסוכה.

וע' בית מאיר אהע"ז סי' קכ"ד שהביא ד' הפר"ח שכתב דדעת הר"ן דכתותי מכתת שיעורי' וכל העומד לשרוף כשרוף דמי תרי מילי נינהו, ודלא כמו שדימה הגט פשוט הדינים זל"ז, וע' גם בהגה' הגרע"א על הג"פ שתמה עליו בזה, וכתב ע"ז הבית מאיר דלפ"ז ל' הר"ן ר"פ לולב הגזול שכתב גבי כתותי הטעם דכל העומד לזרוק לאו דוקא הוא, עכ"ד, אך ד' הריטב"א שכתב להדיא בר"פ לולב הגזול דדינא דכתותי מכתת שיעורי' הוא לדעת ר"ש, אינם מתישבים עם דבריו בפ"ב דגיטין הנז', וצ"ע.

וצ"ע למש"כ הריטב"א בסוכה דדינא דכתותי מכתת שיעורי' הוא משום דינא דר"ש דכל העומד, דא"כ מ"ט במידי דל"ב שיעור ל"ש דינא דכתותי מכתת שיעורי', וכמבו' כן בעירובין ד"פ: ובחולין דפ"ט:, דהרי הוי זה עפרא בעלמא, ואמנם בההיא דחולין יל"פ דאה"נ זהו מה דקאמר התם דלגבי כסוי כל מה דמכתת מעלי לכסוי, והיינו דהגם דהוי עפרא בעלמא אדרבה ה"ז מעלי לכסוי, אך בההיא דעירובין דעושין לחי אשרה צ"ב דלכאו' אי הוי עפרא בעלמא ל"ש דיועיל לדין לחי, וצ"ל דעל עיקר החפצא ל"מ דינא דכל העומד לחשבו כמאן דליתא, ולא מהני אלא לבטל חשיבות שיעורו, וצ"ב עוד בזה.

י] ואגב דאיירינן בדין כתותי מכתת שיעורי', יש להעיר בזה, דהנה השעה"מ רפ"ד מגירושין הביא מש"כ בשו"ת שער אפרים ללמוד מד' התוס' בסוכה דל"ה. דלא אמרי' כתותי מכתת שיעורי' אלא במידי דבעי שריפה, אך באיסוה"נ הנקברין לא אמרי' כתותי מכתת שיעורי', והשעה"מ כתב ע"ז דאישתמיט מיני' ד' התוס' ביבמות דק"ד. ד"V סנדל שכתבו דאפי' במידי דבעי גניזה כע"ז של ישראל אמרי' כתותי מכתת שיעורי', וכתב השעה"מ לדון שהתוס' בסוכה שנ' דעתם דרק מידי דטעון שריפה אמרי' בי' כתותי מכתת שיעורי', אפשר שדעתם כדעת התוס' בע"ז דנ"ב. דע"ז של ישראל טעונה שריפה, וע' גם בחי' חת"ס הנדמ"ח לסוכה דל"ה. שכתב לדחוק בל' התוס' בסוכה, ויש לציין לל' התוס' בסוטה דכ"ה: שנ' דעתם דכל איסוה"נ אמרי' בהו כתותי מכתת שיעורי', עיי"ש.

אך הנה ל' כל הראשונים בסוכה שם נ' להדיא דרק במידי דטעון שריפה אמרי' כתותי מכתת שיעורי', ותיקשי ע"ז ממה שהוכיחו התוס' ביבמות דאף בע"ז של ישראל שאין טעונה שריפה אמרי' כתותי מכתת שיעורי', אא"כ נימא דס"ל כד' התוס' בע"ז שהביא השעה"מ דע"ז של ישראל טעונה שריפה, וכ"נ להדיא בד' הראשונים שם ובר"פ לולב הגזול דס"ל דע"ז של ישראל טעונה שריפה.

אך מד'' הפר"ח באהע"ז סי' קכ"ד במש"כ שם בביאור ל' הר"ן בגיטין, למדנו לישב בזה, דדינא דכתותי מכתת שיעורי' הוי בכל דבר הטעון ביעור מן העולם, וע"כ אף ע"ז דטעונה גניזה וטעונה להתבער מן העולם, אמרי' בה כתותי מכתת שיעורי', ומשא"כ איסוה"נ הנקברין דלי"ב כלל דין שהן טעונין להתבער מן העולם, ואך שצריך לקברן משום חשש תקלה, ע"כ לי"ב כלל לדינא דכתותי מכתת שיעורי', וז"ב.

ויש להביא עוד בזה מש"כ הגר"א בביאורו אהע"ז ר"ס קכ"ד, ז"ל, בכל איסוה"נ קאמר ואע"ג דכתותי מכתת שיעורי' לא אמרי' לה אלא במידי דבעי שיעור כשופר ולולב, ומיהו באותן שצריכין לבער מן העולם למ"ד כל העומד לשרוף כשרוף דמי מ' דל"ה גט דכמאן דליתניהו דמי, עכ"ל הר"ן, וכל דבריו תמוהין, מ"ש למ"ד כל העומד וכו' והיינו ר"ש במנחות ק"ב ב', וליתא דבדברים הצריכין ביעור כו"ע מודו , כמ"ש בסוכה ל"א ב' ל"ה א' וחולין פ"ט ב' וערש"י שם ד"ה שיעורא כו' ועירובין פ' ב' וע' תוס' דסוטה כ"ה ב' ד"ה לאו כו', ומ"ש ומיהו באותן כו', הלא בכל המקומות הנ"ל דאמרו כתותי מכתת שיעורא אמרו בכה"ג דהיינו בע"ז, ואמרו בעירובין שם וחולין שם דוקא דבעי שיעור ולהכי עושין לחי אשרה וכו', וה"ה כאן וכמ"ש הוא בעצמו תחילה ואע"ג דכתותי וכו', ועוד מ"ש בתחילה ואע"ג דכתותי הא לא מצינו בש"ס שאמרו כתותי אלא באותן שצריכין לבער כגון ע"ז, ולכן הצריכו בסוכה ל"ה א' טעם אחר לערלה אע"ג שמצותו בשריפה כמ"ש המפרשים ושלא כדעת תוס' שם ד"ה לפי כו', ונראה דט"ס הוא בר"ן וכצ"ל בכל איסוה"נ קאמר ואף באותן שצריכין לבער מן העולם, ואע"ג דכתותי וכו' כשופר ולולב, ומיהו למ"ד כל העומד כו', ור"ל אע"ג דאמרינן דוקא מידי דבעי שיעור, היינו לרבנן דס"ל נדצ"ל דלא ס"ל כל העומד רק כיון דעומד לשריפה ליכא שיעורא דכתותי כו', אבל לר"ש דס"ל כשרוף דמי הוי כמאן דליתניהו בעולם ולדידי' אפי' לחי אשרה פסול, עכ"ל הגר"א.

והנה מבו' דעת הגר"א דלא אמרו כתותי מכתת שיעורי' אלא באותן שצריכין לבער, והיינו דבע"ז אמרי' כתותי מכתת אף שאין דינה בשריפה אלא בגניזה, וכמש"נ הטעם לעיל כיון שדינה להתבער מן העולם, אך משא"כ ערלה שאין דינה להתבער מן העולם, הרי שהגם שמצותה בשריפה לא אמרי' בה כתותי מכתת שיעורי'.

ואמנם צ"ב, דכיון דערלה מצותה בשריפה, מ"ט לא חשיב שדינה להתבער מן העולם, ואין מ' בד' הגר"א שכונתו כד' האחרונים דכלל ליכא חובת שריפה בערלה, שהרי כתב הגר"א דמצותו בשריפה, אך המנח"ב סי' צ"ט פי' ד' הגר"א דליכא חובת שריפה בערלה, ונ' לפרש בזה, לפמש"כ בס' יד"י סי' ק"ג סק"ח, דהגם דערלה טעונה שריפה, מ"מ אין חיובו לשרפה מיד, ושרי לי' להשהותה עד השריפה, וכתב כן בביאור ד' התוס' ריש פסחים, וכ"כ בחי' הגר"ש בפסחים סי' א' סק"ו, (והאמנם לעיל סק"ז בהערה נת' מכוון התוס' בע"א, אך מ"מ הדין דין אמת), ונ' דבע"ז דטעונה שריפה חייב לשרפה מיד, דעיקר צווי התורה הוא שלא יהא הע"ז בעולם, וצריך לבערו מיד מן העולם, וזהו מה שחילק הגר"א דל"שA הא דכתותי מכתת שיעורי' רק במידי שדינו הוא שטעון להתבער מן העולם ואסור לקיימו בעולם, אך ערלה שמותר לקיימה בעולם, הרי שהגם שדינה ומצותה בשריפה, מ"מ ל"ש בה כתותי מכתת שיעורי', ודו"ק.

ומשה"ק הגר"א מכח זה ע"ד הר"ן שנ' דעתו דבכל איסוה"נ אמרי' כתותי מכתת שיעורי', הנה יעו"ש בפר"ח שעמד בזה ע"ד הר"ן שכתב ומיהו באותן שצריכין לבער מן העולם, דהא ברישא נמי מיירי בהני דהא ל"ש כתותי מכתת שיעורי' כ"א בהני שצריכין להתבער מן העולם, וכתב הפר"ח די"ל דנ"מ לע"ז של ישראל שאינה טעונה שריפה אלא גניזה וכו' דאי טעמא דכתותי שעורייהו האי נמי מיכתת שיעורה מדטעונה גניזה כמ"ש התוס' בפ' מצות חליצה, אבל טעמא דעומד לישרף ליתא במידי דבעי גניזה דל"ה עפרא בעלמא, עכ"ל, ויש להוסיף בזה, דל' הריטב"א שם שממנו מקור ד' הר"ן, בכל איסוה"נ קאמר ואפי' "בההוא" דכתותי מכתת שיעורי' וכו', ומיהו באיסוה"נ העומדין לשריפה וכו', עכ"ל, ולהדיא בד' הריטב"א כד' הפר"ח, דהאמנם לא בכל איסוה"נ כתותי מכתת שיעורייהו, וגם דל"ש כל העומד וכו' רק באותן העומדין לשריפה, ודלא כל' הר"ן שכתב באותן שצריכין לבער מן העולם, וא"ש היטב.

ומשה"ק הגר"א בתחילת דבריו, דליתא דבדברים הצריכין ביעור כו"ע מודו כמ"ש בסוכה וכו', לא זכיתי להבין, שהרי הא דמודו רבנן בכל הנך דוכתי שהביא הגר"א, הוא משום דינא דכתותי מכתת שיעורי', וזה כבר פי' הר"ן דל"ש לדון הכא משום דינא דכתותי מכתת שיעורי' כיון דא"צ שיעור, ומה קשיא לי' להגר"א, ובאמת זהו מש"כ הגר"א בסוף דבריו, וצ"ב מעיקרא מה קשיא לי'.

עוד יש להעיר בדין כתותי מכתת שיעורי', למה שנקטו התוס' בסוטה דכ"ה: דאף לגבי שיעור טומאת אוכלין שייך דינא דכתותי מכתת שיעורי', והק' מ"ט פרה מטמאה טומאת אוכלין, וכתבו דחיבת הקודש מהני, והקשו מ"ט כלאי הכרם מטמאין טומאת אוכלין ולא אמר כתותי מכתת שיעורי', והניחו בצ"ע, וע' תו"ג סי' קכ"ד ומנח"ב סי' צ"ט מש"כ לדון דל"ש כלל גבי טומאת אוכלין דינא דכתותי מכתת שיעורי', וע' בזה בקה"י סוכה סי' כ"ה.

שו"ר עוד בענין זה, מש"כ בס' יחוסי תנאים ואמוראים ע' רבי יוסי בן יאסין, במה שאמרו בגמ' ביבמות, דאלמלי הא דאפי' בשעת נתיצה קרוי בית, ל"ה מטמא בית המוחלט בביאה, דבעי' והבא אל הבית וליכא, ואלמלי הא דאפי' בשעת שריפה קרוי בגד, ל"ה בגד מוחלט מטמא בביאה משום דבעי' והבגד וליכא, וכתב היחוסי תנו"א להקשות, א"כ כל הני שמצותן בשריפה, היאך מטמאין טומאת אוכלין, והא מיכתתי שיעורייהו, ומ"ש הני מבית ובגד מוחלט דאי לאו קרא הוו מכתתי ולא מטמאו, והק' כן גם לגבי טומאת ע"ז, דמ"ט ע"ז מטמאה בכזית ולא אמרי' כתותי מכתת שיעורי, ועיי"ש מש"כ לדון לישב לגבי ע"ז.

- הוספה- בתוס' סוכה דל"ה. מבו' דבתרומה טמאה אמרי' דכתותי מכתת שיעורי', אף שמותר ליהנות ממנה בשעת ביעורה, וז"ל הרמב"ן בהשגותיו להל' לולב להראב"ד, וא"ת אתרוג של ערלה ושל תרומה טמאה בשני אמאי פסולין והא לא בעינן לכם, י"ל דאסורי הנאה כתותי מכתת שיעוריה, דערלה אין בה שום היתר אלא לשריפה הוא עומד, וכן תרומה טמאה מן הנשרפין היא כדתנן בפרק בתרא דתמורה, ואמרינן נמי בפ' במה מדליקין כשם שמצוה לשרוף את הקדשים שנטמאו כך מצוה לשרוף את התרומה שנטמאה, אלא שאמרה תורה שלך תהא להסיק תחת תבשילך, וכיון ששריפתה מצוה ולשריפה היא עומדת ואסורה בהנאה חוץ מן הנהנה בה בשעת השריפה שהנאתה וביעורה שוה כתותי מכתת שיעוריה, הילכך פסול כל שבעה אע"פ שיש בה דין ממון וכו', עכ"ל.

1. אמנם יש לדחות, די"ל דרש"י לטעמי' אזיל, דמפרש בחולין דפ"ב., דדינא דפרה מטמאה טומאת אוכלין איצטריך להיכא דחיפהו בפחות מכביצה בצק, דאי משוית לי' אוכל מצטרף בהדי בצק ומקבל האי בצק טומאה אם יגע בטומאה, עיי"ש בדבריו, והנה התוס' בב"ק דע"ז. בסוה"ד כתבו, דאין לפרש דהנפ"מ בהא דפרה מטמאה טומאת אוכלין הוא דמה"ט אף אחר שנפסלה ה"ה מטמאה, דא"כ מה פריך בסוגיין דכל העומד לשרוף כשרוף דמי, הרי כיון שנפסלה כבר אינה עומדת לשרוף, וכל שנגעה בטומאה הרי נפסלה ול"ה כשרוף, ואף אם לא נגעה אלא פעם א', מ"מ בתחילת הנגיעה כבר נפסלה, ובסופה תקבל טומאה, וע' רמב"ן שבועות די"א דפליג בזה על התוס', ונת' בזה להלן סק"ז, וכונת התוס' הוא כמו שפי' הקוב"ש שם, דמה"ט בע"כ לפרש כמו שפירשו התוס' לעיל מינה, ודלפ"ז לא איירי כלל בשנגעה בטומאה, או דאיירי בשנגעה בטומאה שלא היתה פוסלתה אלמלי הא שיש לה תורת אוכל.

   והנה לדעת רש"י דאיירי דנגעה בטומאה תיקשי קו' התוס', וי"ל כד' הרמב"ן בשבועות, וי"ל בזה כמש"כ החזו"א והמקד"ד לישב קו' התוס', דכיון דהא דמטמאה טומאת אוכלין, הוא מכח שהי' לה שעת הכשר קודם הזאה שהי' לה פדיון, הרי דאם אחר הזאה היתה חשובה כשרוף ול" הלה תורת אוכל, הרי שהגם דהשתא אחר שנפסלה כבר אינה עומדת לשריפה ואי"ב תורת אוכל, מ"מ ל"מ לן מה שבתחילתה הי' יכול להאכילה לאחרים, שהרי אח"כ אחר שהיזה דמה פקע ממנה תורת אוכל לגמרי, והשתא הוא שנתחדש בה תורת אוכל, ובהתורת אוכל דחייל עלה השתא הרי ל"ה לה מעולם שעת הכושר, עכ"ד, ונ' שהתוס' דלא ס"ל לזה, הוא לטעמיי' דס"ל דדינא דאתה יכול להאכילו לאחרים, אי"ז דין בתורת אוכל שעליו, אלא הוי זה דין בפנ"ע, (וע"כ ל"מ ע"ז חיבת הקודש), וע"כ הגם דהשתא חייל עלי' שם אוכל חדש, מהני לו מה שהי' לו שעת הכושר מתחילה להאכילו לאחרים, ודו"ק, וי"ל כן גם בדעת רש"י, ולפ"ז הרי נמצא דהא דפריך דכשרוף דמי, היינו דהגם דהשתא כבר אינו עומד לשריפה, מ"מ כיון דקודם שנפסל הי' עומד לשריפה, בטל ממנו בשעה זו תורת אוכל שעליו, וע"כ הגם דהשתא כבר אינו עומד לישרף מ"מ ל"מ מה שהי' מתחילתו אוכל שאתה יכול להאכילו, כיון שבינתיים פקע ממנו תורת אוכל, ולפ"ז הרי דזה הוי דלא כרב אשי, דלרב אשי הרי אחר שכבר אינו עומד ליזרק פקע מיני' מה דהוי כזרוק, ואף ל"מ זה לחשבו שהי' לו שעת הכושר, וע"כ שפיר יש לנו לומר דהדר עלי' מה דהוי אוכל מתחילה, שהי' יכול להאכילו לאחרים, וזה נכון לפלפולא. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה האמ"ב בהגהתו על הבי"מ תמה עליו, ז"ל, ז"א דהא מפורש בקרא פן תקדש, ואיתא בפיהמ"ש להרמב"ם פ"ה דכלאים בזה"ל אמר הכתוב וכו' ובא בקבלה וכו' ר"ל לשרפם ואל יהנה בהם, ע"כ, וכל שבא בקבלה הוא ד"ת גמור רק שאינו בחשבון מ"ע, עכ"ל, אך עי' מנח"ב סי' צ"ט שקיים ד' הבית מאיר, והביא ד' הריטב"א המפורשים בסוכה דל"ה. דערלה אינו בחיוב שריפה, אך כתב לדחות די"ל שדעתו כמו שנסתפקו התוס' שם שמא לא ילפי' ערלה מכלאי הכרם לחיוב שריפה, ועיי"ש שכתב דהא דדרשי' מקרא דפן תוקדש פן תוקד אש, לא ילפי' מינה דמצותן לשרפן, אלא שהן אסורין בהנאה, והא דתוקד אש היינו דלאחר שריפה אפרן מותר, והא דתנן דהנשרפין לא יקברו, הוא ע"ד שאמרו בירושלמי פ"ג דערלה דשמא יחטט אחריו, דשאני הנקברין שאינו רשאי לשרפן שמא יהנה באפרן, וע"כ קוברן, אך הנשרפין שמותר לשרפן אסור לקברן משום חשש תקלה, ועיי"ש שהאריך עוד להוכיח כן, ויש לציין בזה עוד לד' החת"ס בשו"ת או"ח סי' ק"פ ויו"ד סי' רפ"ו שכתב ג"כ דאין מצוה לבער ערלה מן העולם, אך ביו"ד סו"ס צ"ה נקט דמצוה לשרפן, והביא שלא נהגו רבותיו לשרוף ערלה, וביו"ד שם פירש להדרשא דפן תוקד אש ע"ד ד' המנח"ב הנז', ובאו"ח שם כתב דמ"מ אם מבערו באש מצוה קעביד, ומה"ט אפרן מותר וכמש"כ התוס' דנעשה מצותו, אך ביו"ד שם נ' מדבריו דלי"ב מצוה כלל, ונ' שם דהא דאפרן מותר ילפי' לה מקרא דפן תוקדש ודרשי' פן תוקד אש, ויש להביא עוד למש"כ רש"י בשלהי תמורה דהא דהנשרפין לא יקברו הוא דילמא אתי אינש ואשכח להו ואכיל להו, והגרע"א שם בגהש"ס תמה ע"ד רש"י, דמה צריך טעמא לזה כיון דמצותו בשריפה פשיטא דלא יקבר לבטל מצותו, אך לכאו' מד' רש"י מקור נאמן לד' החת"ס ודעימי' דליכא כלל חיוב לשרוף ערלה, וכל מה שלא יקברו הוי רק מחשש תקלה, אך עי' בחת"ס גופי' באו"ח סי' ק"ד כתב לישב ד' רש"י בע"א, וכן מבו' בד' הרש"ש שם, וע' גם בשו"ת בנין ציון ח"א סי' ק"א, ובאמת לא הבנתי מש"כ החת"ס דמה"ט דאין מצוה בשריפתן ע"כ לא נהגו לשרוף ערלה, וצ"ע רב דמ"מ מ"ט לא יהא חיוב לשרוף ערלה משום חשש תקלה, וכדתנן במתני' דמה"ט אף אסור לקברן, וצ"ע בזה, ושו"ר בליקוטי הערות לחת"ס יו"ד שם שכבר עמדו בזה, ויש לציין עוד לד' התוס' ריש פסחים שכתבו דשאר איסוה"נ לא הצריכו לבערן, ומבו' בדבריהם שם דמכוון הדברים הוא גם על ערלה וכלאי הכרם, והקוב"ש שם תמה על דבריהם דהרי ערלה וכלאי הכרם מצותן בשריפה, וכה"ק בשפ"א שם, וע' חי' הגר"ש שם סי' א' סק"ו, וכדבריו כתב גם בס' יד"י סי' ק"ג סק"ח, ולכאו' הי' נ' דמזה מקור לד' החת"ס שאין מצוה בשריפתן, אך אכתי צ"ע שהרי מ"מ מפורש במתני' דמדרבנן צריך לשרפן משום חשש תקלה, וא"כ מה קשיא להו להתוס' מ"ט לא הצריכו לבערן, אך לפי המבואר בד' החת"ס דא"צ כלל לבערן ניחא, ואך דזה צ"ע וכנ"ל, אמנם באמת מעולם לא כיונו התוס' דא"צ לבערן, אלא מכוון דבריהם הוא למה שא"צ לבדוק כדי לבערן, וכאשר כן מבו' מל' התוס' בתירוצם שם וכ"ה להדיא בד' תוס' הרשב"א שם, ולפ"ז אין להביא כלל משם, וע' עוד בזה בפמ"ג או"ח סי' תמ"ה אש"א א', ובשו"ת בנין ציון סי' ק"א - ק"ג, ובס' יד"י סי' ק"ג סק"ח מש"כ בענין זה, וע' גם בס' משנת יעקב שבת פי"ז הי"ב, וע' גם בד' האחרונים שציינו בס' ליקוטי הערות לחת"ס יו"ד שם, וע' גם בל' הרמב"ם פ"ה מכלאים ה"ז ופט"ז ממאכ"א הכ"ז, שנ' להדיא דמצוה לשרוף ערלה וכלאי הכרם,, ושו"ר מובא ד' תוס' ר"א ע"ז דכ"ב. שכתב להדיא דמצוה לשרוף ערלה ומה"ט אסור להניח לגוי לאכלן, וכתב שם דשאני ערלת חו"ל שא"צ לשרוף דהא ספיקא מותר, עיי"Aש, ובזה מיושב מה שעמד החת"ס שלא ראה לרבותיו ששורפין, כיון דערלת חו"ל אין מצוה לשרפה, אך החת"ס באו"ח שם לא ניח"ל לחלק בין ערלת א"י לערלת חו"ל, ובהערות לתוס' ר"א שם, הביא שכ"כ גם הכפו"ת סוכה דל"ד: והמנ"ח מ' רמ"ו, וכ"כ הפנ"י ברכות דל"ו למ"ד דהלכות מדינה . [↑](#footnote-ref-3)