הדורא מיוחדת בחובת ההשתדלות והשמירה על התלמידי חכמים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

השגחה פרטית לתלמידי חכמים

מתוך השיעורים ממורינו הגאון רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

שבט תשע"ט

## תלמידי חכמים אי"צ שמירה

מבואר בגמרא בבבא בתרא (ז:-ח.) שאם בני העיר מוציאים הוצאות על שמירה כגון שבונים חומה וכדומה, אין תלמידי חכמים חייבים להשתתף בתשלום ההוצאות, משום דרבנן לא צריכא נטירותא.

## ביאור מה עם חובת ההשתדלות

והנה החזו"א (יו"ד סי' קנג סק"ג) נתקשה בזה שהרי כלל הוא שכל אדם מחוייב מדין חובת ההשתדלות ולנהוג מנהג העולם להעמיד שמירה במקום הצריך שמירה, ואין יכול אדם להסיר את השמירה ולסמוך על הנס [וחובת ההשתדלות יש סוברים שהוא רשות שניתנה לאדם שיכול להשתדל, אבל באמת הוא עונש מה' שמחוייבים להשתדל, ולא לסמוך על הנס], ואם כן איך אמרו חכמים שתלמידי חכמים אינם צריכים שמירה, והרי גם הם מחוייבים בחובת ההשתדלות וכן הביא החזו"א מכמה מקומות בש"ס שמצאנו שהחכמים עשו השתדלות בהצלתם.

וביאר החזו"א שבודאי גם ת"ח צריכים לשמור על עצמם, ואינם יכולים להפקיר עצמם ולסמוך על הנס, אלא ששאר בני העיר צריכים לשלם בשבילם, כיון שכל חיובם לשמור על עצמם הוא מגדר חובת ההשתדלות, אבל באמת התורה מגינה עליהם ואינם צריכים שמירה.

אלא שמעתה יהיה פלא עצום, דשוב אין חילוק בין תלמיד חכם לשאר אדם, שהרי הכל בידי שמים, ולכל אדם יש השגחה משמים, וכל חיובו לעשות שמירה לעצמו הוא מחובת ההשתדלות, ומה החילוק בין ת"ח לשאר בני אדם.

## החילוק בין ההשגחה לכל בני אדם להשגחה על ת"ח

וכתב החזו"א שכל אדם אף שיש לו השגחה פרטית מ"מ הוא נתון למקרי הטבע, אבל תלמידי חכמים התורה מגינה עליהם ואינם נתונים תחת מקרי הטבע כשאר בני אדם, כי השגחתו יתברך הוא לפי מידת הבטחון שאדם משליך יהבו על בוראו יתברך.

ויסוד זה ששאר בני אדם נתונים למקרי הטבע אבל ת"ח מושגח יותר, כבר מבואר ברמב"ן (בראשית פי"ח פי"ט) שכתב שבני האדם מונחים למקרים, אבל בחסידיו ישום אליו לבו לדעת אותו בפרט, להיות שמירתו דבקה בו תמיד, לא תפרד הידיעה והזכירה ממנו כלל. והביא לזה מהפסוק באיוב (לו, ז) לא יגרע מצדיק עיניו, וכן בתהלים (לג, יח) הנה עין ה' אל יראיו. ועיין עוד ברבינו בחיי (בראשית שם) שהביא דברי הרמב"ן, והוסיף, שבבעלי חיים יש השגחה כללית ולא פרטית, ובאדם יש השגחה פרטית, אמנם יש ב' מיני השגחות, שיש השגחה לידע מעשיו וזה בכל אדם, אבל יש השגחה להגין עליו ולהצילו מן המקרים, וזה אינו אלא בצדיקים [וע"ע ברמב"ן (שם יט, ה) לעניין פילגש בגבעה, דג"כ כתב כן שבתחילה כשעלו ישראל למלחמה על בני בנימין לא שאלו פי ה' אם לעלות למלחמה, וגם בני בנימין הרשיעו, ועל כן הניחם למקרים, ובני בנימין היו גבורים ונצחום, ורק לבסוף שאלו מאת ה' ואז ניצחו בני ישראל את בני בנימין].

## לא שייך נזק למי שדבוק בה' יתברך

וברמב"ם במורה נבוכים (ח"ג פנ"א) מבואר שלא שייך שינזק מי שדבוק בה', ועיי"ש שהאריך בזה, ונעתיק קצת מתוך דבריו: 'כי כפי שיעור שכל כל בעל שכל תהיה ההשגחה בו, והאיש השלם בהשגתו אשר לא יסור שכלו מהשם תמיד, תהיה ההשגחה בו תמיד... ועם הפנות מחשבת האדם והשיגו הש"י בדרכים האמתיים ושמחתו במה שהשיג, אי אפשר שיקרה אז לאיש ההוא מין ממיני הרעות, כי הוא עם השם והשם עמו, אבל בהסיב מחשבתו מהשם, אשר הוא אז נבדל מהשם, השם נבדל ממנו, והוא אז מזומן לכל רע שאפשר שימצאהו, כי הענין המביא להשגחה ולהמלט מיד המקרה, הוא השפע ההוא השכלי'.

ומבואר ג"כ שמי שאינו מושגח הרי הוא נתון למקרים, אבל הצדיק שקרוב לקב"ה יש לו השגחה פרטית המצלת אותו מן המקרים ולא יאונה לו רע. ולפי כל זה מובן היטב הטעם שת"ח אי"צ שמירה שהרי אינו תלוי במקרים.

## ביאור נפלא במעשה דרבי חנינא בן דוסא שאמר ל'חומץ' שידלק

עוד יש להוסיף בעניין זה, דהנה החזו"א (שם) כתב שלפי מידת הבטחון כך מידת ההשגחה, והיינו שהדבר תלוי זה בזה, שאם יש לו בטחון גדול כך תגדל השמירה. ויש לבאר עניין זה עפ"י מה שביארנו כמה פעמים במעשה הידוע ברבי חנינא בן דוסא, שהובא בגמרא בתענית (כה.), שאמר 'מי שאמר לשמן וידלוק הוא יאמר לחומץ וידלוק', והיה דולק והולך כל היום כולו עד שהביאו ממנו אור להבדלה. ולכאורה א"כ למה לא יועיל לכל אדם לומר כן. ויש שמבינים שהיה לר"ח בן דוסא מופת, מחמת מעלתו הגדולה ובטחונו בה' יתברך. אבל באמת נראה שעומק העניין הוא כך, שבכל אדם לא שייך שישתנה הטבע מחמתו, כי האדם צריך מעצמו לעבוד את ה' ולהאמין בו, ואם ידלק החומץ לכל אדם המאמין, שוב לא יהיה לו נסיון, שהרי יהיה ברור לו האמונה עד שלא יוכל להכחישה, ושוב אין לו בחירה. אבל רבי חנינא בן דוסא כבר הגיע למידת הבטחון הגמורה, עד שהיה ברור לו בבירור גמור האמונה שהכל נעשה בידי הקב"ה, ולא היה שינוי וחיזוק בזה שראה את החומץ דולק, כי כבר קודם שראה כן היה ברור לו עניין האמונה, עד שידע בבירור גמור שידלק, ולכך אין חסרון בזה שידלק החומץ בשבילו, שהרי זה לא ימנע ממנו את כח הבחירה.

## ביאור למה לפי מידת בטחון תגבר ההשגחה

ועל פי יסוד זה יש לבאר הטעם שהצדיק ניצול מהצרות ושייך שיעשה בו ניסים יותר משאר בני אדם, שהרי בטוח הוא באמונתו ואין זה מגרע מעבודת ה' שלו, ומעתה מובן למה כתב החזו"א שכפי מידת הבטחון כך תגבר ההשגחה, ומשמע שהכל תלוי זה בזה, ועל פי מה שביארנו מבואר היטב, דהא אם יש לו בטחון בינוני אינו יכול לינצל בניסים גלויים כמו זה שיש לו מידת בטחון גמורה. דעדיין יהיה בזה אותו חסרון שזה ימנע ממנו עבודתו, הלכך תמיד תהיה לו השגחה כפי שיעור הבטחון, היינו כפי השיעור שכבר בוטח הוא בה' עד שלא יהיה לו שינוי ע"י אותו נס שיהיה לו בהצלתו, ודוק.

## מיהו תלמיד חכם הפטור מתשלום שמירה

ועדיין צריך ביאור בכל זה, דלפי מה שנתבאר יסוד הפטור משמירה הוא מחמת מידת הביטחון, ואם כן לכאורה אינו שייך למידת ידיעת התורה שבו אלא הכל תלוי במידת בטחונו בה', אלא דהמעיין בשו"ע (יו"ד סי' רמג ס"ב) דמבואר שדין זה שתלמיד חכם אינו צריך להשתתף בתשלום על השמירה, הוא דוקא בתלמיד חכם שתורתו אומנותו, וגם אם מתפרנס רק כדי חייו וחוזר מיד לתלמודו זה מיקרי ת"ח. ועי' בש"ך (שם סק"ז) שכתב שאין זה בדוקא שמרויח רק כדי חייו, אלא כל שאינו עוסק להתעשר חשיב כדי חייו, והוסיף שאף אם מניח מעות ושומרן לזמן הצורך, שמצוי הוא שיש הוצאה גדולה מחמת איזה מקרה או מחלה וכדומה, גם זה לא נחשב שעוסק כדי להתעשר, וחשיב ת"ח. אבל התרוה"ד (סי' שלב) ס"ל שאין לו להרויח יותר מכדי חייו, ויישב בזה המנהג שהיה נהוג בכמה קהילות שלא פטרו אלא את ראשי הישיבות, דמסתמא היושב בראש בישיבה קובע את עצמו לת"ת כדי שתהא אומנותו.

## צדיק גדול שאינו בקי בש"ס לא חשיב ת"ח לעניין זה

והרמ"א (שם) כתב שאי"צ שיהיה ראש ישיבה, רק שהוא מוחזק לת"ח בדורו **שיודע לישא וליתן בתורה ומבין מדעתו ברוב מקומות התלמוד ופירושיו ובפסקי הגאונים**, והוא מלשון התרומת הדשן (שם), ועי' בחזו"א באמונה ובטחון (פ"ג אות כג) שכתב שהרמ"א כאן הוא 'יסוד גדול', שת"ח הוא דוקא מי שיודע לישא וליתן בתורה ומבין את עומק המשא ומתן בהלכה ברוב המקומות בש"ס, אבל אם אינו יודע כך, אע"פ שהוא יודע הגדה וספרי מוסר אינו בכלל ת"ח, עיי"ש.

## אם תורתו אומנותו אבל לא יודע סברא

ועיין גם במהר"י בן לב (ח"ג סי' מז) שכתב שאף אם תורתו אומנותו שעושה מלאכתו עראי ותורתו קבע, אם לא גמיר וסביר לא נחשב תלמיד חכם, ועיי"ש בסוף דבריו שכתב ז"ל ומי שהוא ראש ישיבה או למדן עם חברים בישיבה, על כרחו הוא מוכרח להעמיק העיון, כי קנאת סופרים תרבה חכמה וכל אחד ואחד הוא נכוה מגחלת וחכמת חברו ואין בודקין אחריו.

## תלמיד חכם בזמנינו

והנה דברי הרמ"א שכתב שצריך להיות בקי ברוב הש"ס ופירושיו, דבר זה בעוה"ר כמעט אינו מצוי בימינו, אכן הש"ך (סק"ח) הביא דברי הבנימין זאב (סי' רנב) ושם כתב שכל שמחזיקין אותו ביניהם לת"ח, ואפילו לא יהיה כ"כ חשוב בין ת"ח אחרים שאינן בעירו, מכל מקום מאחר שביניהן ת"ח הוא ראוי להצילו מכל מס דתורתו שומרתו, ואפילו שלא יהיה לגמרי תורתו אומנותו. מיהו מסיק הרמ"א שיש מקומות שנהגו לפטור ת"ח בזה"ז, ויש מקומות שלא נהגו לפוטרם ומשום דס"ל דתלמיד חכם בזה"ז לא חשיב ת"ח.

## ביאור העניין אם תלוי בידיעת התורה או במידת הבטחון

אלא שיש להבין, דלעיל ביארנו באריכות עניין זה של פטור הת"ח מתשלום השמירה שהוא משום מידת הבטחון, או משום שזה מצילו מנזק ולכך פטורים או משום שמחמת מידת הבטחון אין התלמידי חכמים מבקשים את החומה, ולכאורה צ"ע א"כ מאי איכפ"ל בגדר תלמיד חכם, וגם כל דברי הרמ"א ומהריב"ל שצריך שידע מדעתו ברוב המקומות שבתלמוד, ויהיה בקי בעיון התורה, מה העניין בזה, והרי עיקר הנידון הוא אם יש לו מידת הבטחון, וא"כ מה איכפ"ל כמה ידיעת התורה יש לו.

## לא שייך בטחון גמור בקב"ה אלא ע"י התורה

ונראה לבאר, שאין לאדם בטחון אמיתי בה' יתברך אא"כ הוא בקי בתורה, ומתקרב עי"כ לה' יתברך, ובזה הוא משיג את הבטחון, אבל בלא זה לא שייך שיהיה לו בטחון אמיתי.

וראיה לזה דמצינו בדוד המלך ע"ה שידע שימות בשבת וע"כ לא הפסיק מללמוד כל שבת ושבת ולא היה מלאך המוות יכול לו [כדאיתא בשבת ל.], והרי מבואר בראשונים הרמב"ן והרמב"ם במורה נבוכים שהכל תלוי במידת הבטחון או הדביקות בה' יתברך, ולכאורה אינו תלוי בלימוד התורה, וע"כ שמידת הבטחון צריכה להיות בדביקות לה' ע"י לימוד התורה, וכך ניצול מהמקרים ונעשים לו ניסים, ולזה כתבו הראשונים הגדר מהו ת"ח, שרק בזה שייך לינצל במידת הבטחון.