שביעית פ_ו מ_ב
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ו מ"ב**

א] **עושין בסוריא בתלוש,** הר"ש והרא"ש פירשו דס"ל להך תנא דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, וע"כ מיקל בסוריא טפי מבארץ ישראל, - והנה הר"ש לעיל מ"א כתב דמקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, דינו כסוריא שעושין בו בתלוש, דאלת"ה ליתני ד' ארצות לשביעית דיש לסוריא דין לעצמה, ולפ"ז מוכח מד' הר"ש הכא דכבשו עולי בבל לסוריא, דאי נימא דלא כבשוה עולי בבל, א"כ הרי דאף אם כיבוש יחיד שמי' כיבוש, עושין בה בתלוש, דאף בא"י גמורה שלא כבשוה עולי בבל עושין בה בתלוש, אך בחזו"א סימן ג' סקכ"א וסקכ"ב נקט בדעת הר"ש דלא כבשו עולי בבל לסוריא, עיי"ש, וצ"ע.

ב] אמנם הנה נחלקו בזה הראשונים, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ד משמו"י הל' כ"ד - כ"ו, ז"ל, וכל שלא החזיקו בו אלא עולי מצרים בלבד וכו' הספיחין שצומחין בו מותרין באכילה וכו', סוריא אע"פ שאין שביעית נוהגת בה מה"ת גזרו עלי' שתהי' אסורה בעבודה וכו', וספיחי סוריא ועבה"י מותרין באכילה לא יהיו ארצות אלו חמורין מארץ ישראל שהחזיקו בה עולי מצרים, עכ"ל, והראב"ד שם השיג במש"כ הרמב"ם דספיחי סוריא ועבה"י מותרין באכילה מק"ו מא"י שהחזיקו בה עולי מצרים, ז"ל, עבה"י מה הי' צריך להביאו מק"ו הרי לא החזיקו עולי בבל, וכן סוריא, עכ"ל, ועי' מהר"י קורקוס שם מש"כ לישב.

והכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, ז"ל, וי"ל דאין אנו יודעים אם כבשו עולי בבל קצת ארצות מעבר הירדן ומסוריא שהיו בבית שני מלכים תקיפים כמו שמצינו בינאי המלך שכבש ס' עיר, עכ"ל,[[1]](#footnote-1) אך בכ' הגר"ח כתב דבע"כ מודה הרמב"ם דלא כבשו עולי בבל לסוריא, דאי נימא דכבשוה עולי בבל, א"כ מאי ק"ו מא"י שהחזיקו בה עולי מצרים, הרי שאני סוריא שכבשוה עולי בבל.

ג] ועיי"ש בכ' הגר"ח שהק', דאם לא כבשו עולי בבל לסוריא, א"כ מ"ט אמרו בגמ' דהא דיש קנין לנכרי בסוריא, הוא משום דכיבוש יחיד לאו שמי' כיבוש, והרי אף אם שמי' כיבוש, מ"מ כיון שלא כבשוה עולי בבל בטלה קדושתה, דקי"ל דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל.

ועיי"ש שכתב לישב, דכל הא דיש קנין לנכרי, הוא רק במקומות שאינם א"י אלא מדרבנן, אך במקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, אף דאין קדושתו אלא מדרבנן, מ"מ אין כח בקנין נכרי להפקיע מקדושתה, והטעם בזה, הוא לפמש"א בב"ב דקי"ט. ובכ"ד דא"י מוחזקת היא מאבותינו, והרי דאף דהקידוש נעשה ע"י כיבוש יהושע, מ"מ עצם ירושת ישראל ודין הממון שבה מוחזקת היא מאבותינו, ולפ"ז נמצא, דמה שנתבטל בכיבוש הארץ ע"י הנכרים, היינו רק כיבוש וקידוש יהושע, אבל ירושת ישראל והדין דמוחזקת היא לנו מאבותינו פשיטא דלא נתבטל כמו שהיה דין זה בה קודם קידוש יהושע, וע"כ אף במקומות שלא כבשום עולי בבל, מ"מ כיון דהיו כבר מא"י ויש עליהן לדינא דמוחזקת מאבותינו, מהני זה לעכב שלא יחול בה קנין נכרי להפקיע מקדושתה, דהא דאין קנין לנכרי בא"י לא תלי בקדושת הארץ, אלא במה שהיא מוחזקת לישראל, וה"ז נכלל בקרא דכי לי הארץ, - וה"נ הוא בסוריא, דאם כיבוש יחיד שמי' כיבוש ובימי דוד חל עליה דין קדושת הארץ, הרי ממילא דחייל עלי' גם הדין דירושת ישראל, דדין זה דמוחזקת אינו תלוי דוקא בארצות שנכרת ברית עליהן אלא גם ארצות שנתקדשו ע"י דין דכל מקום אשר תדרוך כף רגלכם כיון שנתקדשו בקדושת הארץ חל בהו גם דין ירושת ישראל ומוחזקת, ודין זה הרי לא נתבטל ע"י ביטול הכיבוש, וממילא דלא יהי' לנכרי קנין בה להפקיע מקדושתה, ורק אם לא שמי' כיבוש ומעולם לא נתקדשה בקדושת הארץ ולא חל עלי' דין ירושת ישראל, שפיר יש קנין לנכרי להפקיע אותה מקדושתה, עכ"ד.

ד] אמנם הנה בסה"ת הל' א"י כתב דקי"ל דקדושה שני' לא קדשה לע"ל, וע"כ בזה"ז יש קנין לנכרי בא"י להפקיע מקדושתה, ומבו' לפ"ז בדעתו, דאף בא"י עצמה, אם אין קדושתה אלא מדרבנן, יש בה קנין לנכרי להפקיע מקדושתה, ובכ' הגר"ח שם כתב דלפי דבריו מוכח, דכבשו עולי בבל לסוריא, דאם לא כבשוה עולי בבל, מ"ט אמרו דהא דיש בה קנין לנכרי להפקיע מקדושתה הוא משום דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, הרי אף אם שמי' כיבוש בדין דיהא בה קנין לנכרי להפקיע מקדושתה, כיון דלא כבשוה עולי בבל, וקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, ועיי"ש שהוכיח גם מד' רש"י בסנהדרין דכ"ו. דס"ל כד' סה"ת, ולפ"ז מוכח בדעתו דכבשו עולי בבל לסוריא, ולעיל סק"א נת' דמוכח כן גם מד' הר"ש.

ועיי"ש שכתב דגם לפי דבריהם קשיא דמ"ט תלי דין סוריא בהפלוגתא אם כיבוש יחיד שמי' כיבוש, הרי כיון שכבשוה עולי בבל, מאי נפ"מ אם כיבוש הראשון הי' חשוב כיבוש, ודוחק לומר דגם כיבוש עזרא הי' ככיבוש יחיד, ועיי"ש שדחה עוד לזה, - וכתב לישב, לפמש"א בירושלמי לעיל ה"א, והטיבך והרבך מאבותיך, דהם ל"ה עליהם עול מלכות, ואתם אע"פ שיש עליכם עול מלכות, והרי דנתחדש דשאני קדושה שני' מקדושה ראשונה, דקדושה שני' חלה אף שיש עליהם עול מלכות, וזהו מש"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות ה"ה דירושה ראשונה היתה ע"י כיבוש, וירושה שני' היתה ע"י חזקה, דבירושה שני' נתחדש דמהני אפילו איכא עלייהו עול מלכות והוי רק חזקה בלבד מהני, משא"כ בדין ירושה ראשונה ל"מ רק ע"י כיבוש, ואם הי' עליהם עול מלכות ל"ה מהני הכיבוש, ונראה דהא דבירושה שני' נתחדש דמהניא אף שיש עליהן עול מלכות, לא תלי בזה הכיבוש השני, אלא תליא בכל מקום ומקום, דמקום שכבר נכבש ונעשה א"י, מהני אח"כ דין חזקה לעשותה קדושה שני', ובהערות שם הביאו בשם הגרי"ז שפירש דהיינו, דדין קדושה שני' נאמר רק במקום שהוא כבר א"י, אבל במקום שאינו א"י וכל דינו שיעשה א"י הוא מדין כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם לכם יהי' דנאמר בזה שיכולים לקדש גם חו"ל בקדושת א"י ע"י כיבוש, אי"ז אלא ע"י כיבוש, אבל דין חזקה ליכא בדינא דכל מקום אשר תדרוך, וע"כ זהו דתלי דין סוריא בהפלוגתא אם כיבוש יחיד שמי' כיבוש, דאף דכבשו עולי בבל לסוריא, מ"מ לא חיילא עלי' קדושת א"י רק אם כיבוש יחיד שמי' כיבוש וכבר נתקדשה ע"י כיבוש, ותו מהני בה כיבוש עזרא אשר הוא רק מתורת חזקה, ומשא"כ אם כיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, ולא נתקדשה בימי דוד, אף לא חיילא עלי' קדושה בימי עזרא, דקדושה ראשונה היא דוקא ע"י כיבוש, ובימי עזרא ל"ה כיבוש, וע"כ אינה קדושה אלא מדרבנן, עכ"ד, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל בדעת הרמב"ם דכבשו עולי בבל לסוריא, ואפ"ה כתב דהיא ק"ו משאר א"י שכבשו עולי מצרים, משום דלא הועיל כיבוש עזרא על סוריא, כיון דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, וע"כ הויא כשאר ארצות שלא כבשום עולי בבל, עכ"ד, ועי' במשנת ר"א זרעים סימן ז' מש"כ בזה.

ה] **עושין בתלוש בסוריא,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דהיינו דאף דבא"י תנן לעיל פ"ה מ"ט דלא תבור ולא תטחון עמה, מ"מ בסוריא מותר לעשות מלאכה עם החשודין, והריבמ"צ הוסיף דנכלל בזה גם דאף דבא"י תנן לקמן פ"ח מ"ו דאין דורכין ענבים בגת ואין עושין זיתים בבית הבד, מ"מ בסוריא מותר, וכ"ה מבו' בד' הר"ש בכת"י בשלהי מתניתין, - ובחזו"א סימן ג' סקכ"ב כתב דגם לפ"ד הר"ש אין כונת התנא למיתני דין מסייע ידי עוברי עבירה, דא"כ לא שמעינן דין עושין בתלוש לענין מלאכה בשביעית, ומתניתין אשמועינן עיקר דין מלאכה כדקתני כלל אמר ר"ע וכו', וכמבו' בפי' הר"ש לעיל מ"א, אלא דכיון דלדעת הר"ש איסור קצירה הוא רק במשומר והשימור הוא באיסור, ע"כ נקט התנא השונה הלכותיו לחבר שלא יקצור ולא יבצור במשומר של חבירו שיש איסור בקצירה זו, אבל דש וזורה במשומר של חבירו בסוריא, ומשא"כ בארץ דאסור בלא שינוי משום איסור דש, ואפי' בשינוי אסור משום מסייע ידי עוברי עבירה, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ו] **אבל לא במחובר,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דוקא בשמור, אבל במופקר אפי' בארץ מותר, ונת' הדעות בזה לקמן פ"ח מ"ו, עיי"ש, ובחזו"א סימן ג' סקכ"ב כתב להוכיח מזה דיש איסור שימור בסוריא, וכמש"כ המל"מ לדקדק מד' הר"ש לעיל מ"א דלא הותר בכיבוש עולי מצרים אלא אכילה אחר הביעור, אך שאר דיני שביעית נוהגין שם, ונת' בזה לעיל מ"א אות א' ב', דאם אין מצות הפקר, ל"ה שייך איסור קצירה משום משומר, אך עיי"ש סקכ"א שכתב דאף דאין בסוריא קדו"ש וא"צ להפקיר, מ"מ אינו קוצר ובוצר כדרכו וכו', דאסרוהו חכמים כדי שלא יבואו להשתקע בסוריא, ושמא דבריו שם קיימי לדעת הסוברים דאיסור קצירה ובצירה כדרכו הוא אף במופקר.

והנה הראשונים הביאו מירושלמי שאמרו דהא דאין עושין בסוריא במחובר, הוא כדי שלא יהיו הולכין ומשתקעין שם, דאם היו מתירין שם איסור שביעית, היו עוזבין דירת א"י והולכין ויושבים בסוריא, והיינו דאלמלי ה"ט הי' מותר לעשות שם אף במחובר, משום דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, ואף אם כבשוה עולי בבל, לא הועיל זה לקדשה, וכמש"נ לעיל אות ד'.

והנה בד' הר"ש לעיל מ"א מבו' דכל מקומות שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל דינם כסוריא דאין עושין בהן במחובר, וכ"כ בחזו"א סימן ג' סקכ"ב בדעתו, אך עיי"ש בסקכ"א שנקט דבמקומות שכבשו עולי מצרים עושין בהן אף במחובר, ושאני סוריא שהחמירו בה טפי כדי שלא יהיו הולכין ומשתקעין שם, (ועיי"ש במש"כ לפרש מ"ט במקומות שהחזיקו עולי מצרים לא חששו לכך), וצ"ע, ומ' דבזה לא הוצרכו לה"ט שלא יהיו הולכין ומשתקעין שם, ולמש"כ החזו"א לי"ב כלל לטעם זה, אלא כיון שכבשום עולי מצרים וחשיבי כא"י, הרי דהגם דבטלה קדושתם, מ"מ מדרבנן נוהגת בהן שביעית, ורק בסוריא דלא חשיבא כא"י כלל כיון דהויא כיבוש יחיד ולא שמי' כיבוש, הוא דהוצרכו לה"ט דשלא יהיו הולכין ומשתקעין שם.[[2]](#footnote-2)

ז] **דשים וזורים ודורכים ומעמרין,** הרא"ש כתב דהא דסמך מעמרין לאבל לא קוצרין, ולא תני תחילה מעמרין ודשין וזורין דזהו סדר מלאכתן, הוא לאשמועינן דרק אם כבר נקצרה תבואת השדה ושכרו לעמר מותר, אבל אם שכרו לעמר כשהוא קוצר אסור, וזהו דתני דמעמרין אבל לא כשהוא קוצר, ובחס"ד פ"ד ה"ו פירש כן בד' התוספתא שם, עיי"ש, אך לפ"מ שפירש המנחת ביכורים שם, מבו' בתוספתא שלא כד' הרא"ש, עיי"ש, - והמהר"י קורקוס בפ"ח משמו"י ה"ט כתב לישב עוד, דמשום דעימור הוי מלאכה סמוכה לקצירה והוי רבותא טפי דאיכא למימר דקצירה ועימור חדא מלאכה היא, להכי שבקה לבסוף למסמכי' לאין קוצרין, כלומר אעפ"י שאין קוצרין מעמרין, ועוד, דהשתא תני לא זו אף זו קתני וכו', ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ח] **כלל אמר ר"ע כל שכיו"ב מותר בא"י עושין אותו בסוריא,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דדברי ר"ע נכונים, ומ' דמפרש דלא פליג על ת"ק, דאל"כ הרי כיון שפסק הרמב"ם כר"ע, מ"ט לא הזכיר לזה בהלכותיו, וכמו שהאריך הר"ש בכת"י, ונת' דברי הר"ש להלן אות ט"ו ואילך, - אך בפי' הרש"ס כתב דר"ע דפליג על ת"ק וס"ל דכיבוש יחיד שמי' כיבוש, וע"כ לא שרי בסוריא אלא דבר שכיו"ב מותר בארץ, אבל מה שהוא אסור בארץ, בסוריא נמי אסור.

ט] **שם בר"ש, ודייק בירושלמי מה אנן קיימין אם בפירות ששית שנכנסו לשביעית אפי' בארץ מותר,** בפי' הרש"ס מבו' דהיינו דפירות ששית שנכנסו לשביעית מותר לקצרן כדרכן אף בארץ, אך הפנ"מ פירש דהיינו דאף בארץ מותר לעשות בהן מלאכה בתלוש, ומ' דלקצרן כדרכן אסור.

ולכאו' דין זה תליא במש"נ לקמן פ"ח מ"ו אות ח' ט' דפליגי קמאי ביסוד איסור קצירה כדרכה בשביעית, דדעת הרמב"ם ודעימי' דהוא משום לתא דהפירות, כדי להראות שהן הפקר או מטעמים אחרים כיו"ב, ודעת התוס' בב"מ דהוא משום איסור מלאכה בשביעית, - דלדעת הרמב"ם ודעימי' דהאיסור הוא משום לתא דהפירות, הרי דפירות ששית שנכנסו לשביעית דאין עליהן קדו"ש, לא שייך בהו איסור קצירה כלל, אך לדעת התוס' דהוא משום איסור מלאכה, הרי דשפיר יש לאסור אף בפירות שישית שנכנסו לשביעית דאין עליהן קדו"ש, ואין להתיר בזה אלא בתלוש, דאינו עושה מלאכה בקרקע כלל, וכל האיסור בזה הוא משום לתא דהפירות, וע"כ כל דאין על הפירות קדו"ש, לי"ב איסורא, - ועי' בחזו"א סימן י"ב סק"ז שכתב כן, דלמש"כ שם דאיכא איסור בקצירה לעבודת הארץ, יש לאסור לזה גם בפירות ששית שנכנסו לשביעית, והא דפריך דאפי' בארץ מותר, היינו דאפי' בארץ מותר לעשות בהן מלאכה בתלוש, עיי"ש.

אך בס' אשר לשלמה סימן ג' כתב דגם לדעת התוס' יש להתיר לקצור פירות ששית שנכנסו לשביעית, ומשום דמש"כ התוס' דאסור לקצור משום איסור מלאכה, אי"ז משום מלאכה בקרקע, דקצירה אינה מלאכה כלל בקרקע, אלא הוא משום מלאכה בפירות, דכ"ז דהפירות מחוברין נאסר לעשות בהן מלאכה, וע"כ כ"ז הוא רק בפירות דהן פירות שביעית, אך פירות שישית שנכנסו לשביעית דאין תורת פירות שביעית עליהן, לא נאסרה עבודה בהן, עכ"ד.

ובמעדני ארץ סימן ד' כתב עוד, דלדעת הר"ש ודעימי' דס"ל דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא רק במשומר, ודאי דל"ש עיקר האיסור בפירות ששית שנכנסו לשביעית דאינם קדושים בקדו"ש, ולא משכח"ל כלל דליהוי משומר הואיל ובדין שמרו.

י] **שם, אם בפירות שביעית שנכנסו לשמינית לחרוש מותר לקצור אסור,** בפי' הרש"ס פירש דהיינו, דכיון שנכנס ר"ה של שמינית מותר בעבודת קרקע לחרוש, וכ"ש לקצור, דאפי' בשביעית עצמה לא אסר רחמנא אלא מן השמור, וצ"ע לדעת הרמב"ם ודעימי' דאיסור קצירה כדרך הוא משום לתא דהפירות, א"כ מאי ק"ו דכיון דמותר לחרוש כ"ש דמותר לקצור, הרי הגם דמותר לחרוש משום דלא נאסרה עבודת הארץ אלא בשנה השביעית, מ"מ כיון דהפירות שיצאו לשמינית קדושים בקדו"ש, שפיר יש לאסור לקצרת, ובאמת דבד' המאירי בר"ה ד"ט. מ' דס"ל דפירות שביעית שיצאו לשמינית אסור לקצרן, (וכתב שם דל"ב בזה לדינא דתוספת שביעית, אלא של שביעית גמור הוא), וכ"ה בפנ"י שם ובמנ"ח מ' שכ"ח, ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ז, וכ"כ החזו"א בכ"ד.

ובחזו"א סימן ג' סקכ"ג עמד בזה, וכתב דאפשר דאף דפירות שביעית שיצאו לשמינית יש עליהן קדו"ש, כ"ז הוא לענין איסור סחורה וחובת ביעור שהן נוהגין בתלוש, אך דין הפקר שאינו אלא במחובר אינו נוהג בשמינית, וכיון שהגיע שמינית הוו של בעלים כמו שזכה בהן, וע"כ לי"ב לאיסור קצירה, והיינו דלא מיבעיא לדעת הר"ש ודעימי' דאיסור הקצירה אינו אלא במשומר, דל"ש כן בפירות שיצאו לשמינית שאינם הפקר ומותר לשמרן, אלא אף לדעת הרמב"ם ודעימי' דאיסור הקצירה הוא אף במופקר, הרי מ"מ יסוד האיסור הוא משום דין ההפקר, וע"כ בפירות שיצאו לשמינית שאינם הפקר, ליכא להך איסורא, - אך עיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ט מ"ז מבו' דדין הפקר נוהג אף בשמינית, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ביכורים פ"ב ה"ו, ולפ"ז הדק"ל.

ובסימן י"ב סק"ז כתב לפרש לפמש"כ שם מד' הרמב"ם דאיכא תרי גווני באיסור קצירה, חדא, הוא בגונא דהן מועילין לעבודת הארץ והאילן, ובכה"ג הוי האיסור משום עבודת הארץ והאילן, ועוד, בגונא דבוצר כדרך הבוצרים, ובכה"ג הוי האיסור משום לתא דהפירות, - ולפ"ז י"ל דהא דתנן הכא דאין עושין מלאכה במחובר, קאי על קצירה שהיא לעבודת הארץ, וע"ז הוא דפריך הירושלמי דבפירות שביעית שנכנסו לשמינית, ליכא לאיסור זה.[[3]](#footnote-3)

יא] ובקה"י סימן ט' עמד בזה, דאי"ז מתישב בד' הר"ש במשנתינו שפירש דקאי על איסור קצירה במשומר דהוא משום לתא דהפירות, וא"כ תיקשי דכיון דפירות שביעית שיצאו לשמינית יש עליהן קדו"ש, מ"ט יהא מותר לקצרן כדרך הקוצרים, - ועיי"ש שכתב דצ"ל בדעתו דפליג ע"ד הרמב"ם, וס"ל דפירות שביעית שיצאו לשמינית אינם הפקר, ופירש הטעם בזה, דהוא משום דדין ההפקר אינו מחמת קדושת הפירות כאיסור סחורה והפסד, אלא הוא מחמת קדושת הארץ, דאסור לשלוט עלי' בין בעבודה להצמיח ובין באסיפת פירותי' דרך בעלות מה שצמח ממילא, וע"כ כשנכנסה שמינית דליכא כבר איסור השתלטות על הקרקע, ליכא נמי מצות תשמטנה ונטשתה, ואין הפירות הפקר, וע"כ לי"ב לאיסור קצירה, עכ"ד, ועמש"נ לקמן פ"ט מ"ז אות ג' לסייע לזה מד' הר"ש שם, - ועי' במעדני ארץ סימן ו' מש"כ בזה.

יב] **שם, מהו לטחון עם הגוי בארץ,** בפשוטו מבו' מזה, דהך דינא דצריך לעשות שינוי בתלוש הוא אף בטחינה, ואף דבמתניתין לקמן פ"ח מ"ו לא נתפרש טחינה, מ"מ בעינן בה שינוי, והוי זה בכלל מש"כ הרמב"ם בפ"ד משמו"י הכ"ג דבשאר הדברים כל שיכול לשנות משנה, וכ"ה בחזו"א סימן ג' סקכ"ג, - אך במקד"ד סימן נ"ט סק"ו כתב דלא הצריכו שינוי אלא במלאכות שבתלוש השייכות לקצירה ובצירה, אבל בטחינה אפי' ובישול דלא שייכי כלל לקצירה ובצירה, לא הצריכו שינוי, עיי"ש, וצ"ע.

יג] בחזו"א שם פירש להאיבעיא, דמיבע"ל אם גזרו חכמים איסור על המלאכה וה"ז אסור אף בשל גוי, או דגזרו איסור על הבעלים שלא יהא כנוהג בעלים, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דפשיט ממשנתינו דאסור, הוא משום דמשמע לי' דהאיסור במשנתינו הוא משום מלאכה ולא משום איסור הבעלים, ולא נתפרש בדבריו מהיכא משמע לי' כן, וע"כ יש לאסור אף בשל גוי.

יד] בתשו' מבי"ט ח"א סימן י"א הוכיח מהכא דיש קדו"ש בפירות נכרים, דאם אין על פירות הנכרים קדו"ש, ל"ה בזה לאיסור טחינה כדרכה, ובתשו' אבקת רוכל סימן כ"ד כתב דיש לדחות דאיירי בפירות ישראל שביד הגוי, ועי' מהרי"ט ח"א סימן מ"ג שתמה ע"ז.

טו] **שם בכת"י, ויל"פ דה"ק כל שכיו"ב מותר מדאורייתא כגון תלוש אע"ג דמדרבנן אסור וכו',** הנה הך מילתא דהאיסור בתלוש אינו אלא מדרבנן, כ"ה מבו' גם בפי' הר"ש לקמן פ"ח מ"ו, - ובחזו"א סימן י"ב סק"ז כתב לתמוה למש"כ שם בדעת הרמב"ם דאיסור מלאכה בתלוש הוא מדאורייתא, דא"כ מ"ט הותר בסוריא, והרי למש"כ הר"ש זהו כללו של ר"ע דרק כל שכיו"ב מותר בארץ מדאורייתא, מותר בסוריא, ועייי"ש שכתב לפרש לדעת הרמב"ם דאיירי הכא באיסור קצירה שמשום עבודת הארץ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכתב דלפ"ז י"ל בדעת הרמב"ם, דפירות סוריא אין עליהן קדו"ש ואינם הפקר, ואכמ"ל.

טז] **שם, ועוד יל"פ כל שכיו"ב מותר בארץ בשום פירות, מותר בסוריא בכל פירות, אבל במחובר אסור בארץ בכל פירות,** בס' דרך אמונה בביאוה"ל פ"ח ה"ט פירש דהיינו, דכל דכיו"ב מותר בארץ בפירות היתר כגון פירות שישית שנכנסו לשביעית, התירו בסוריא בכל פירות, אע"ג דבארץ הוא אסור מה"ת, ומשא"כ מה שאין לו שום היתר בארץ, כגון דמחובר דגם בפירות ששית אסור, לא התירו בסוריא, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דלעולם דין שינו בארץ בתלוש הוא מדאורייתא, ומ"מ לא גזרו עליו בסוריא משום דיש לו היתר בפירות ששית, עכ"ד, וצ"ע דהרי להדיא אמרו בירושלמי דפירות ששית שנכנסו לשביעית לי"ב לאיסור מלאכה עכ"פ בתלוש, ועמש"נ בדין זה לעיל אות ט'.

יז] **שם, א"נ ה"ק כל שכיו"ב מותר בארץ במופקר, עושין אותו בסוריא אפי' בשמור,** בדרך אמונה שם פירש דהיינו, דכל דכיו"ב מותר במופקר כגון בתלוש, מותר בסוריא אפי בשמור, אבל במחובר דהוא אסור אף בארץ מדרבנן, אף בסוריא אסור, וכתב דנמצא לפ"ז דחזר בו הר"ש ממש"כ בריש מתניתין, דמן המופקר מותר לקצור כדרכו אף מדרבנן, ועי' בפי' הר"ש מכת"י לעיל פ"ה מ"ו שצידד כן דבכה"ג ה"ז אסור מדרבנן**.**

1. ובעיקר הך מילתא אם כבשו עולי בבל לעבר הירדן, נחלקו בזה רש"י ותוס' ביבמות דט"ז., דדעת רש"י שם דלא כבשוה עולי בבל, והתוס' שם הוכיחו דכבשוה עולי בבל, וכ"נ בד' הר"ש בידים פ"ד מ"ג, וכן האריך התשב"ץ ח"ב סימן קצ"ח וסימן ר', ועי' מרכה"מ בהל' שמו"י שם שהוכיח כן מד' הירושלמי לעיל ה"א.

   והנה המל"מ שם הכ"ו הק' על מש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם דשמא כבשו עולי בבל מקצת ארצות מעבר הירדן, דא"כ מ"ט כתב הרמב"ם שם דשביעית נוהגת בעבר הירדן מדבריהם, הי' לו לומר דבארצות שכבשו עולי בבל יהי' שביעית נוהגת מן התורה, אלא ודאי דס"ל דעבר הירדן לא היה מכיבוש בבל, עכ"ד, ועי' ברכי יוסף או"ח סימן תפ"ט שהאריך הרבה בדין עבר הירדן אם דינה כא"י מה"ת, ועי' חזו"א סימן ג' סקכ"ה מש"כ שהוכיח דודאי דדינה כא"י, ועי' קה"י סימן י"ב שכתב כמה טעמים דאף אם כבשו עולי בבל לעבר הירדן, אין שביעית נוהגת שם אלא מדבריהם, עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה לכאו' הי' נראה דלדעת הר"ש גדר הא דהתירו בסוריא לעשות בתלוש, הוא משום דאף דאסרו לעשות בה מלאכה כדי שלא יהיו הולכין ומשתקעין שם, מ"מ לא החמירו בה טפי ממקומות שכבשו עולי מצרים, דמותר לעשות בהן בתלוש, והיינו דגדר מה שאסרו בסוריא, הוא דאף דאין עלי' קדושת א"י, מ"מ חשבינן לה כמקומות שלא כבשו עולי בבל דנמי אין בהן קדושת א"י, ואין עושין בהן במחובר, - אך הנה הר"ש הביא מירושלמי דהא דלא אסרו לעשות בה בתלוש, הוא כדי שלא יצא להשתקע בחו"ל, והרי דבלא ה"ט היו אוסרין אף לעשות בתלוש, וצ"ל דהיינו, דמשום הגזירה שלא יהיו הולכין ומשתקעין בה, הי' לנו להחמיר בה טפי מבמקומות שלא כבשו עולי בבל, וע"ז מהני ה"ט דלא יצא להשתקע בחו"ל, דמכח זה השוו דינה למקומות שלא כבשו עולי בבל, שעושין בהן בתלוש. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובקה"י סימן ט' עמד בזה, דלמש"כ התוס' בר"ה די"ב דשל שביעית שיצא לשמינית אסור לקצרו משום תוספת שביעית, והיינו דס"ל דאיסור קצירה הוא משום לתא דקדושת הארץ, וע"כ מן הדין אין לאסור בשמינית, ואי"ז אסור אלא משום דין תוספת שביעית, דמכח זה נאסרה עבודת קרקע בשמינית בשביל פירות שביעית, א"כ מאי פריך דבפירות שביעית שיצאו למוצאי שביעית מותר לקצור, הרי ה"ז אסור משום תוספת שביעית, וכתב די"ל דפשיטא להו דבסוריא אין נוהג דין תוספת שביעית, דכולי האי לא החמירו בסוריא, - ועי' במקד"ד סימן נ"ט סק"ז שכתב כן, וכתב לדקדק לזה מל' הירושלמי דבפירות שישית שנכנסו לשביעית פריך דבארץ נמי מותר, ובפירות שביעית שיצאו למוצאי שביעית לא אמרו דאף בארץ מותר, והיינו משום דבאמת בארץ ה"ז אסור משום תוספת שביעית, ורק בסוריא ה"ז מותר משום דאין תוספת שביעית בסוריא. [↑](#footnote-ref-3)