אש - הרב אי_ש טויב
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

בסיעתא דשמיא טבת תשע"ה

עניני אש

אשו משום ממונו לשיטת רש"י ור"ח

באור אשו משום ממונו לשיטת רש"י: לרש"י [לגירסתנו גם לרבי יוחנן למסקנא] דווקא בגחלת שלו [עיין במאירי שאם הדליק ברשותו הוא כשלו], והקשו התוס' ד"ה אשו מכופף קמתו של חבירו ועוד, ובשיטמ"ק בשם גליונות ובשם תלמידי הר"י תירץ קושיא זו, עיין גם בתוס' רי"ד נו, א ד"ה אי. באור דברי השיטמ"ק: פני יהושע ד"ה וגבי, נחלת דוד על תוד"ה אשו, ושם ציין לסא, ב אמר רב כהנא. הגרש"ש בסימן כא, א קיים את קושיות התוס'.

שיטת ר"ח כרש"י עיין בגליון הגמרא תא שמע דכלב ותא שמע דחרש, באור דבריו עיין בנחלת דוד, ושם באר מהו ממונו לרש"י ור"ח.

{לרש"י גם למסקנא המדליק בגחלת שאינה שלו פטור} **רש"י** ד"ה משום כתב דנפק"מ בהדליק בגחלת שאינה שלו, ולשון רש"י קא סלקא דעתך, וכתבו **המהרש"א** כאן **והמהר"ם** על רש"י כג, א ד"ה וכי, שלפירוש רש"י שלפנינו מפורש שגם במסקנת הסוגיא דווקא חיוב ממונו הוא בגחלת שלו, [וכן כתב **הנמוקי** **יוסף** י, א ד"ה וכי מאחר האי נפק"מ למסקנא,גם **השיטמ"ק** בשם **הגליונות** העיר שלמסקנא לא הסתלק האי קס"ד], ומה שכתב רש"י קס"ד הוא משום שיש גירסאות נוספות ברש"י, עיין מהרש"ל בדף כג, א על רש"י ד"ה אית. **ובמהדורא** **בתרא** כתב שכוונת רש"י שקס"ד שפליגי רק בדין זה, ולמסקנא פליגי גם בגחלת שלו בחיוב ד' דברים.

{אם הדליק ברשותו חייב גם אם אין הגחלת שלו} זה לשון **המאירי** כג, א ד"ה כבר, וכשאין חיוב מצד ממונו, והוא לדעת קצת כגון שהדליק בגחלת שאינה שלו ושלא ברשותו, שלא נעשית הגחלת שלו מצד רשותו, חייב משום חציו. ובד"ה שמא ממה שכתבנו אתה למד, שלדעת האומר אשו משום ממונו לבד, לא יהא חייב אלא במדליק בגחלת שלו או שמדליק בשלו שנעשית שלו מצד רשותו, ואף גדולי הרבנים וראשוני הגאונים כתבוה כן, אלא שבתוס' כתבו שאף במדליק באש של אחרים חייב, וכו'.

**הנחלת** **דוד** ד"ה אלא העיר שלא שייך כלל אש של הפקר דמכי אגבהיה קנייה, אלא שכוונת רש"י לומר שפטור על אש דבהמתו, ובסוף הביא בשם ר"ח ששיך שלא יזכה באש כשהיה דרך גרירה, עיין בדבריו באורך יובאו להלן.

לבדוק דין הוה ליה למלויי באש ברכת שמואל לעיל ולשון נפלה דליקה בחצירו כמדומני שיש שיטמ"ק

{ראיות התוס' שאין צריך ממונו, ותירוצם לשיטת רש"י שבמדליק בשל חבירו מודה ר"ל} **תוס'** ד"ה אשו משום ממונו הביאו ג' ראיות שחיוב ממונו אף בשאינה שלו[[1]](#footnote-1) מכופף קמתו של חבירו, וגץ שמסתמא מפקיר, ואין לך אדם שיתחייב באש שיפקיר גחלתו וידליק. **בתוס' רבינו פרץ** ד"ה ורבי שמעון בין לקיש השמיט את הראיה מכופף קמתו, והוסיף ראיה דקרא קאמר המבעיר את הבעירה אש סתמא הוא דאמר ולא חילק בין שלו לשל אחרים. **ובפני** **יהושע** הוסיף להוכיח מן המשנה נט, ב אחד הביא את האור ואחד הביא את העצים, המביא את העצים חייב, בא אחר וליבה חייב[[2]](#footnote-2). ועוד שם לעיל מינה ואם שילח ביד פיקח הפיקח חייב[[3]](#footnote-3). וזה לשון **השיטמ"ק בשם גליונות**, ונראה שאינו קשה, דכופף קמתו של חבירו הוא עושה ההיזק, הילכך אין חילוק בין שיהיה שלו ובין שיהיה של אחר, אבל גחלת שהוא ממונו שעושה ההיזק דיש לו לשמור ממונו שלא יזיק, צריך שיהא שלו. וכן מה שהקשה מגץ היוצא מתחת הפטיש, גם זה אינו קשה, דגם זה בגופו עושה ההיזק, הילכך אין חילוק בין שהיה שלו. וגם מה שהקשה דאין לך אדם שיתחייב בדליקה כי יפקיר הגחלת וידליק גדישו של חבירו, גם זה אינו קשה, דרש"י יישב אותו, כי פירש אשו משום ממונו כמו שורו ובורו, דאף על פי שבור[[4]](#footnote-4) אינו חייב עליו אם הפקיר אותו אפילו הכי חייב עליו, אם כן לא יועיל לו שיפקיר אשו, דאפילו הכי יתחייב. וכן כתבו תלמידי הר"י ז"ל, דיש לחלק בין כשהדליקה באה מעצמה מחמת שלא שמר, דאז בעינן שיהא ממונו, אבל כשבעצמו עושה הדליקה, אין חילוק בין שהאש ממונו או לאו ממונו. ובאור דבריהם עיין **בפני** **יהושע** ד"ה וגבי שמחלוקתם במדליק בשלו ויצאה, אבל המדליק של חבירו דהא ודאי יש לחייבו מטעם אדם המזיק שהוא מועד לעולם[[5]](#footnote-5) ונלמד במכל שכן מכורה בור שההיזק בא לאחר מכאן ומכל שכן כאן שמזיק בידים. ודייק לה מלשון 'אשו', שמשמע אש של היתר. ומדליק את הגדיש פירש הפני יהושע כב, ב ד"ה מאי שנא דמיירי שהדליק בתוך שלו ויצאה. **ובנחלת** **דוד** על תוד"ה אשו כתב כעין זה, והוכיח יסוד זה מהמבואר סא, ב שהמדליק בשל חבירו חייב בטמון, (ופירש רש"י שם ד"ה בתוך של חבירו אין לו רשות והוי כמאבד בידים, ובשיטמ"ק שם בשם רבינו יהונתן שחייב מטעם אדם המזיק, אך עיין שם בתוס' ד"ה אלא שקרא כי תצא אש מיירי במדליק בשלו, ובהא פטור טמון, ועיין שם עוד בשם המאירי). עוד ציין הנחל"ד למה שכתב התוס' ו, א ד"ה לאתויי דאם הדליק אש ובא אחר ושרף טליתו של חבירו, ובגץ כתב עוד הנחלת דוד שאזיל מכוחו והוא חץ גמור, ושניהם כתבו שמפקיר גחלתו לא יפטר, כמפקיר נזקיו לאחר נפילה. (הערה: הנחלת דוד כרך את דבריו בחדא מחתא עם דברי הגליונות והפני יהושע, ברם יתכן שבהגדרה יש הבדל ביניהם, ועיין גם בדברי הגרש"ש).

{דחיית דברי הגליונות} זה לשון **הגרש"ש** בסימן כא, א, אשו משום ממונו, ופרש"י ממונו ממש. והתוס' הקשו על זה מכופף קמתו, ועוד שלא יתחייב אדם אם יפקיר גחלים וידליק גדישו של חבירו. ובשיטמ"ק הקשה על זה, דהתם אדם המזיק, וכן בגץ אדם עושה בכוחו. ופליאה דעת ממני, דאם באדם כהאי גוונא חשיב מזיק, כמו כן נאמר בגמל שיהיה גמל המזיק?, אלא בעל כרחך אם מדליק גם בידיים גדיש, פטור, דאחר כך דולק מעצמו, רק על מקום גחלת חשיב אדם המזיק כמו בגמל. וגם מה שהקשה בשיטמ"ק דמה שכתב רש"י 'כמו בבור' היינו מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, הלא לרש"י בעל כרחך באש לריש לקיש אינו חייב על עשיית האש אלא משום ממונו, דאם חייב על עשיית ובריאת מזיק, למה צריך ממונו, ובמפקיר נזקיו חייב משום דחשיב כאילו עשה בור, ובעל כרחך מה שהזכיר רש"י 'בור', הוא בור שחייב משום ממונו, כמו למ"ד בור ברשות הרבים פטור. ודברי התוס' ברורים. וביאור דברי רש"י, דגחלת ממונו אף שאחר כך הולך האש ממילא, כיון שמקור האש נובע מממונו, וצ"ע.

זה לשון **הנמוקי** **יוסף** י, א מדפי הרי"ף ד"ה משום חציו, העלה עליו הכתוב כאילו היו חיציו מכוונים על גבי הקשת, והקשת בידו, ולא נתכוין לזורקם, אלא שפשע בהו והלכו מכוחו מאליהן שלא בכוונה, שהוא חייב. ויש לדון אם מה שדימה לפשיעה דחציו, הוא משום שהנ"י [שם ד"ה משום ממונו ובסוף העמוד ד"ה וכי] סבר כרש"י שלמ"ד ממונו צריך שהגחלת תהא ממונו, וכדי ליישב את הקושיא מכופף קמתו צריך לומר כגליונות, ולכן דימה פשיעת חציו לאשו. אך עיין בנמוקי יוסף שם בסוף העמוד ד"ה וכי שמשמע שגם בחצר ראשונה פטור מטמון.

זה לשון **התוס' רי"ד** נו, א, אי לימא דמטיא ליה ברוח מצויה בדיני אדם נמי ליחייב, פירוש, ולא דמי האי לסוף חמה לבא וסוף צינה לבא דאמרינן בסנהדרין דהוי גרמא, דשמש וצינה לא קטל מיד כי אם באחור גדול, ואע"ג דמטו (יש) להם הצינה, אבל האור דקלי מיד, כיון שסופו לבא, אין לך מעשה גדול ממנו. ומבואר שחיובו מטעם אדם המזיק. עיין עוד ברבינו פרץ ד"ה ורשב"ל, הובא להלן.

{שיטת הנחלת דוד כיצד נעשה ממונו לשיטת רש"י ור"ח, ואש דבהמתו חייב מדין אש} **רבינו** **חננאל** [בגליון הגמרא ובשיטמ"ק, הובאו דבריו בקצרה גם ברשב"א ד"ה וריש לקיש] נקט כרש"י, שלמאן אמר אשו משום ממונו בעינן שתהא האש של המדליק, וכתב דין זה בב' מקומות, בת"ש דכלב, ובת"ש דחרש, וכתב על כלב ועל חרש שלא הגביהו את הגחלת. עוד באר שכלב הוי משונה. ובאור דבריו מאי נפק"מ בהגבהת כלב, עיין **בנחלת** **דוד** ד"ה אלא וד"ה וצריך, שדימה אש לדין ההופך את הגלל **שזוכה** בתקלה כשהגביה יותר מג' אף אם לא כיון לזכות בה[[6]](#footnote-6), ולהמבואר ברש"י יט, ב ד"ה קשרו **שקנה** את הדליל בקשירתו, ומיניה הוסיף לחדש דאם הכלב הגביה הגחלת, הוי אש של כלבו, הגם שלא זכה בעל הכלב בקנין דממונות, וסברו רש"י והר"ח שאם כלבו עשה אש חייב בעל הכלב, ודלא כתוס' כב, א ד"ה לאו, [וכתב שלר"ח ולרש"י באש לא דרשינן איש אש ולא שור אש, דתוס' לשיטתם שחייב באש שאינה שלו, ואי חייב באש דכלבו, חייב בכל אש שלקחה כלבו, ברם לרש"י ור"ח שצריך אש שלו, צריך הגבהה[[7]](#footnote-7), והעמידוה גם בהוה אמינא כשלא הגביה הכלב], ומשום דמבואר בברייתא דמשלם חצי נזק, הוסיפו במסקנא לריש לקיש שמלבד שלקחה בפחות מג' טפחים, גם זרקה על הגדיש, ומקום גחלת הוי משונה וחייב חצי נזק. ולרבי יוחנן חייב על כל הגדיש חצי נזק מדין חציו דהוו צרורות, והעמידו באנחה שלא יהא שנוי עם צרורות שהוא ספק אי הוי רביע נזק [ולמסקנא פירש הר"ח כרמב"ם שחציו בעי ממונו, ולכן צריך להעמיד בהגבהת כלב למעלה מג' טפחים].

{פירוש הפסוק המבעיר את הבעירה} לקמן דף כב, ב ובדף ס, ב מבואר שמקורו של רבי יוחנן מקרא דפתח הכתוב בנזקי גופו וסיים בנזקי ממונו לומר לך אשו משום חציו, ובגמרא נה, ב דרשו שאש סגי לה בשמירה פחותה מהאי קרא, 'אש דכתיב שלם ישלם המבעיר את הבעירה עד דעביד כעין מבעיר', וזה לשון **השיטמ"ק בדף נה, ב בשם הרא"ה** ואף על גב דלקמן מוקמינן לה לדרשה אחריתא, ואמרינן פתח הכתוב בנזקי ממונו וסיים בנזקי גופו לומר לך אשו משום חציו, אפשר מדכתיב המבעיר ולא כתיב מבעיר, או מלישנא יתירא דכתיב המבעיר את הבעירה. עיין לקמן **תוס'** מח, א ד"ה איש שלריש לקיש שפטור על אש בהמתו נפקא לן מקרא 'דהתם נמי כתיב שלם ישלם המבעיר את הבעירה דמשמע דווקא כשמבעיר הוא עצמו משלם'. **ובנחלת** **דוד** על תוד"ה לאו כתב שדרשת התוס' בדף מח, א תלויה במחלוקת רבי יוחנן וריש לקיש, לרבי יוחנן דרשינן מיניה אשו משום חציו והפסוק אינו מיותר למידרש שמבעיר הוא עצמו, וחייב על אש בהמתו משום חציו דכלב ודגמל, [ושם ציין למהר"מ שכתב שחיובו לרבי יוחנן משום רגל], ולריש לקיש שלא דרשינן משום חציו, אייתר האי קרא למידרש שמבעיר הוא בעצמו.

ועיין עוד בדברי **השיטמ"ק ס, ב בשם הרא"ה** על הגמרא פתח הכתוב בנזקי גופו וכו', כי תצא מעצמה, כלומר נפלה גדר שלא מחמת דליקה, ובהא הוא דפטר רחמנא טמון. ומבואר מלשונו שכי תצא הוא אשו משום ממונו.

**השיטמ"ק** בשם **תלמידי הר"י** כתב שריש לקיש יעמיד את סוף הפסוק המבעיר את הבעירה על מקום גחלת שהוא חציו, אולם הפסוק מסייע לרבי יוחנן שמשמע אפילו למרחוק.

{פירוש משום ממונו לתוס'} עיין **פני** **יהושע** בבאור דברי התוס' 'חיוב ממונו יש בו', דהיינו כמו שחייב לשמור על ממונו ומשום זה חייב על נזקיו, הכי נמי חייב לשמור אשו, וכשלא שמר, חייב על נזקי האש. לשון **הרא"ש** סימן ח', ור"ל אמר משום ממונו, פירוש התורה חייבתו אם לא שמר גחלתו כאילו ממונו מזיק, ואפילו אם הדליק בגחלת שאינה שלו[[8]](#footnote-8). ומלשון **הרשב"א** ד"ה ורבי משמע שמשום ממונו הוא לאפוקי שאין זה חיוב גופו.

{המקור שחייבה תורה גם בגחלת שאינה שלו} זה לשון **התוס' רבינו פרץ** ד"ה ורשב"ל, לכן נראה לפרש, שלכולי עלמא חייב אפילו הדליק בגחלת שאינה שלו, והא דאמר משום ממונו לאו דווקא, אלא רצה לומר תקלתו, וילפינן לה מבורו, ואע"ג דבורו[[9]](#footnote-9) שהפקירו פטור, מכל מקום כיון שמצינו שחייבתו תורה על חפירת בורו כמו כן יש לנו לומר שחייבתו תורה על האש בשביל הדלקת האש.

{פירוש אי נמי דתוס' ד"ה רבי יוחנן} רבי יוחנן מאי טעמא לא אמר כריש לקיש פירשו **התוס'** בתירוץ שני שקושית הגמרא מדוע לא חייב רבי יוחנן היכא דכלו לו חציו משום ממונו, וכעין זה ברשב"א ד"ה ורבי. וזה לשון תלמיד ר"ת ור"א בד"ה ורבי דנהי דקרא משמע ליה דאפילו כי תצא אש מעצמה חשיבי חציו, מכל מקום הוה ליה לחיוביה מטעם ממונו היכא דליכא לחיובי מטעם חציו, דקרא דחשיב אש כחיציו לא בא אלא להחמיר ולחייב אפילו היכא דלא הוי ממונו, וכל שכן דחייב משום ממונו, מידי דהוה אשאר נזקי ממונו דקא מיחייב עליהו. אבל במסקנא דמחייב רבי יוחנן אפילו היכא דפסקי גירי, לא צרכינן להאי טעמא ולא קשיא לן מידי.

{הא לית בה ממשא} עיין **ברש"י** ד"ה הא לית ביה מששא שפירש שבשלהבת אין בה ממש, וכעין זה **ברבינו חננאל** דהא השלהבת המזקת אין בה ממש להשמר כמו השור וכיוצא בו. **ובשיטמ"ק** בשם **רבינו** **ישעיה** כלומר בתחילת הפשיעה יש ממשא במזיק כגון שורו דתחילת ההיזק היינו בפשיעת הבהמה והבהמה יש בה ממשא, אבל הא תחילת הפשיעה בשמירת השלהבת לית בה ממשא. **ובחידושי הראב"ד** כתב וכעין דבריו **ברשב"א** ד"ה אשו, שהרי שלהבת היא שדולקת והולכת, ואינו ממון, שהרי גחלת של הקדש מועלין בה, שלהבת אין מועלין בה, המודר הנאה מחבירו נהנה בשלהבתו ואינו נהנה בגחלתו.

{קושית התוס' הא הבלא לית ביה ממשא} ממונו לית ביה ממשא, הקשו **תוס'** מהבלא. (קצת משמע מלשון התוס' שקושיתם לרב, הגם שלשמואל חייב על הבלא היכא ששם ספוגים בבור, וכן מפורשת הקושיא בלשון **תוס' רבינו פרץ** ד"ה ממונו[[10]](#footnote-10) **וברשב"א** ד"ה אשו, אך **בתלמיד ר"ת ור"א** ניסח את הקושיא ואע"ג דחיציו גופייהו דבור לית בהו ממשא). **ובתוס' רבינו פרץ** ד"ה ממונו כתב שהקירות גורמים הבל, ויש בהם ממשות. פירשו **התוס'** שממונו כעין חציו אית ביה ממשא, ופירוש דבריו עיין בשיטמ"ק בשם גליון, א"נ על ידי כריית הבור משתנה ממשות של קרקע, והקשה **הרשב"א** ד"ה אשו מפותח בור, ותירץ י"ל דלא חילקה התורה ועיקרו משום בור.

עיין תוס' שחילק בין רוח שבכנפיהם שהתרנגול אית ביה ממשא, לבין רוח שבפיו, וביאורו עיין בשיטמ"ק בשם גליון שתרנגול צריך לשמור את התרנגול מכל סוגי ההיזק, ובזה יש ממשא, אבל הרוח אין בה ממשות. וזה לשון תוס' רבינו פרץ ד"ה ממונו אבל שברו כלים ברוח שבכנפיהם, שם הממון אית ביה ממשא, דהייינו בכנפיהם, כיון דממונו מזיק אין לקרותו חיצים, דפשיטא שאין חייב על חיצי ממונו. ויש לעיין מחציו דכלב בחררה. עוד תירץ שם שאין צורך למצוא חציו שאין בהם ממשות לתירוץ אי נמי בתוס' ד"ה רבי, שאשו משום חציו נפק"ל מהמבעיר, וקושית הגמרא היא מדוע לא הודה רבי יוחנן לריש לקיש לחייבו גם משום ממונו, ועל זה תירץ אשו לית ביה ממשא. מה שכתבו התוס' דיש שלהבת בלא גחלת הקשה בשיטמ"ק בשם גליון א"כ בשלהבת מגחלת נחייב משום טמון, ותירץ שזה מוכיח שהשלהבת אין בה ממש, ועיין עוד בתלמיד ר"ת ור"א ד"ה חיציו.

גדרי אשו משום חציו לנזקין ולמיתה

תוס' כב, א ד"ה אשו משום חציו. תוס' כב, ב ד"ה חציו דחרש. תוס' נו, א ד"ה אילימא, רשב"א נו, א ד"ה היכי דמי. רא"ה בשיטמ"ק נו, א ובאור דבריו בחזון איש ב"ק סימן ב' ס"ק ב' ד"ה ונראה דאפילו. תוס' רי"ד נו, א ד"ה אילימא. ב' תירוצים בתוס' סנהדרין עז, א ד"ה סוף, לתירוץ א', מדוע הפיל סכין לא מהני לשחיטה עיין בחידושי רבנו חיים הלוי פי"א משכנים ה"א שחילק בין כח גברא למעשה בידים, ועיין בגליונות שם שגם ברציחה בעינן כח גברא, (עיין עוד בחזו"א ב"ק סימן ב' ס"ק ח' וס"ק ט' בבאור תירוצו הראשון של התוס'). תירוץ ב' דתוס', מהרש"ל שם, [באור דבריו בצוהר לבנין מהדורת עוז והדר ע"פ תוס' כ"ב ב ד"ה חציו דחרש], מהרש"א שם שחציו הוי אש המתפשטת מחמת עצמה בלא רוח, [ציינו ע"ז לדברי תוס' הרא"ש בסנהדרין שם, ועיין עוד בחידושי ר' מאיר שמחה כב, ב מש"כ בדעת הירושלמי], בחזון איש כתב ג' דרכים בתוס', דרך א' בחזון איש ב"ק סימן ב' ד"ה כתבו שהדלקה כשיש עתה רוח מצויה היא חץ, דרך ב' ס"ק ב' ד"ה ונראה דאפילו שכאשר יש מזיק אם הוא הולך ברוח מצויה הוי חץ, דרך ג' והיא מסקנתו שם ד"ה כב, א שמסר בידים לרוח מצויה הוי חציו, ואי כוחו מסר לרוח מצויה הוי כח כוחו. חידושי הר"ן סנהדרין עז, ב ד"ה זרק. בשיטת הרמב"ם שחייב להרחיק רקתא משום חציו אך אינו חייב בתשלומים משום חציו עיין חידושי רבנו חיים הלוי פי"א משכירות ה"א שאש הולכת מכוחו ואם מצטרף לזה כח אחר אף הוא הוי חציו, משא"כ בנסתיים כוחו, אין חיוב על רוח מצויה משום חציו.

(להשלמת הענין: מדוע רקתא אינו אשו משום חציו, עיין עוד ב"ב כו, א בסוגית רקתא, וברשב"א ריטב"א ורבינו יונה שם ובשיטמ"ק ב"ק בדף ס, א בשם הרא"ה שלרקתא אין כובד וכל הנזק על ידי הרוח, וע"פ המבואר בסוגין צריך לבאר מדוע רקתא אינה אשו משום חציו. – מדוע רקתא אינה אשו משום ממונו ילמד בהמשך הזמן).

כתבו **התוס' ד"ה אשו** משום ממונו דסגי בפשיעה לחייב משום חציו, וכתב **ביונת** **אלם** סימן ט"ז ששאני מהיה לו לגודרה, דכאן הניחה במקום התורפה, ועשה עיקר המזיק, ובהיה לו לגודרה האש יכול לילך בלא פשיעתו, רק שיכול לגדור בפניו, ואין זה חשוב שעשה עיקר המזיק.

{מחלוקת הראשונים אי חלוק צמצום מאש, ואין הארס בעולם אינו אש} פשיטא **לתוס'** נו, א ד"ה אילימא [וכעין זה **ברשב"א** נו, א ד"ה היכי ובשיטמ"ק בשם הרא"ה בדף נו, א ד"ה אילימא], שאשו משום חציו מחייב גם מיתה, ונתקשו מסוף חמה לבא וכפתו לפני ארי, [בדין כפתו לפני ארי שיטת רש"י בסנהדרין עז, א ד"ה כפתו שגם בלי כפיתה לא היה יכול להציל עצמו, וביד רמ"ה בסנהדרין בשם יש מפרשים פטר משום שאם אינו רעב אינו מזיק ודחה שם דבריהם], וחילקו שצמצום לא מיחייב רק כשהמזיק מזיק, אך מביא הניזק או את המזיק חייב משום אשו משום חציו. [עיין עוד בתירוץ השני בתוס' בסנהדרין עז, א ד"ה סוף שמקרב הדבר פטור ממיתה]. **בתוס' רי"ד** נו, א חילק דחמה אינה הורגת מיד רק באיחור גדול לכן סוף חמה לבא פטור, משא"כ באש שהורגת מיד, חייב גם בסופה לבא, וגם מיניה משמע שאשו משום חציו מיחייב מיתה. (לפו"ר ארי צריך לבאר כרש"י שבלאו הכי היה מת, או דמשום שארי אינו מזיק בטוח). עוד הקשו התוס' שם ובסנהדרין עז, א ד"ה סוף והרשב"א מנחש למ"ד מעצמו מקיא אמאי לא מיחייב מצד אשו[[11]](#footnote-11), ותירצו שאין הארס בעולם, (ולפו"ר לדבריהם פטור אף בנזיקין), ועיין במהרש"א על התוס' בסנהדרין באור מה שכתבו התוס' קושיתם דווקא לשיטה ששם ידו בתוך פי הנחש, שלשיטה זו כבר עשה כל מה שניתן לעשות, לכן אף שכבר ידעו מהא דאין הארס בעולם, סברו שכיון שמצדו נגמר המעשה חייב, התוס' הרא"ש בסנהדרין שם הקשה בלא להוסיף ששם ידו לתוך פי הנחש.

{קושית התוס' מדוע זרק אבן ונפלה לתחת אינו חייב משום אשו משום חציו} הקשה תוס' בסנהדרין עז, א ד"ה אמאי זורק אבן ונפלה תחתיו אינו חייב לרבי יוחנן משום חציו, ואפילו אם נתרץ שאינו מצוי, מכל מקום בהלכה לצדדים שוודאי מצוי, אין צורך בטעם דכח כחוש, אלא לחייבו כאשו משום חציו. וזה לשון **החזון** **איש** ב"ק סימן ב' ס"ק ח' ד"ה ובעיקר קושיתם למה בעינן טעם דכח קלוש אפילו ירדה למטה, לכאורה יש לומר דאזיל לצדדים גרע טפי, דאי אזיל לתחת, כבר עשה מעשה שהאבן תלך מעצמה וחשיב כוחו, כמו בליבה האש למ"ד משום חציו, אבל באזיל לצדדין, הליכתה מכוחו ומכח משיכת הארץ למטה, והוי כליבה וליבתה הרוח דמסקינן ס, א דחשיב כגרמא, ובזה מסקינן דכח קלוש הוא, וחשיב כוחו ממש, אע"ג דמשותף כח המשיכה למטה, כיון דבשעת הנזק ממש לא פסקה כוחו.

{תירוץ א' דתוס' בסנהדרין שנפלה לתחת פטור הוא בשיטת ר"ל, וגדרי כח אדם בנזקין מיתה ושחיטה} בתירוצם הראשון העמידו התוס' דין זה לריש לקיש. וכתב **בחידושי רבנו חיים הלוי** בהלכות שכנים פי"ג ה"א ליישב קושית התוס' משחיטה אמאי הפיל סכין ושחטה פסול, משום שמחציו ילפינן שבאש המבעיר עשה המעשה בידים (ולא גרמא), ובזה סגי לחייב ד' דברים ומיתה, ולא ילפינן מחציו לאש להחשיב מעשה האש ככח גברא, ולגבי שחיטה בעי כח גברא. אכן **החזו"א בגליונות** השיג מסנהדרין עז, ב ורמינהי המקדש שגם ברציחה בעי כח גברא, ובאר דברי התוס' שלא רצו לחלק בין שחיטה למיתה לגבי כח גברא.

זה לשון **החזון** **איש** ב"ק סימן ב' ס"ק ח', ומיהו הא דפטור לר"ל מד' דברים, אינו משום דחסר כח אדם, דלענין נזקין לא בעינן כח אדם, דמודה ר"ל דשוכב ברה"ר ונתקל בו חבירו חשיב כדין אדם, כדין עמד בעל קורה, וחייב גם בד' דברים, דמה שלא שימר גופו חשיב אדם המזיק, אבל באבן שהניח ונפל לריש לקיש אינו אלא אש דממונו, ולרבי יוחנן גם זה כח אדם אף לענין רוצח.

**ביונת** **אלם** סימן י"ז כתב שלשיטת התוס' שבחציו יש גם חיוב מיתה, ומעשה גמור שלו הוא, אם הניח אבנו סכינו ומשאו והזיקו בתר דנייחי אין צריך לילפותא מצד השווה, והמבואר בדף ו, א שילפינן מצד השווה, הוא לריש לקיש, או הניחם ונפלו לאחר שכלו לו חציו, ולמהרש"א גם לתירוץ בתרא דהתוס', דהא נפלו ברוח מצויה.

{תירוץ הרא"ה שנזק המתחיל אחר זמן פטור במיתה אף שהוי חציו} **השיטמ"ק** בשם **הרא"ה** נו, א הקשה [בדומה לקושית התוס' מנחש על אש], מנחש על נמיה דהרחקת נזיקין[[12]](#footnote-12), עוד הקשה קושית התוס' בסנהדרין מזרק צרור למעלה ונפל תחתיו, וחילק שנזיקין גם חייב על חיציו דגרמא, ובלבד שיתחילו מיד, כמו נמיה דזימנין בהדי דמנח קפצה, וזורק צרור[[13]](#footnote-13), אבל אם אינו מתחיל מיד כנמיה לאחר זמן וכאבנו סכינו ומשאו שהניחם בראש גגו הוי גרמא, [אף שמחויב לסלק הסולם, ועל אסו"מ חייב מדין ממונו, אך לא מדין חציו] משא"כ מיתה שחייב רק על גופו וכוחו, ולמ"ד אשו משום חציו, גם אשו הוי חציו. באור דבריו עיין **בחזון איש** ב"ק ס"ק ב' ד"ה ונראה דאפילו, ושם כתב **שהרשב"א** בדף נו, ד"ה המעמיד שחייב מעמיד מדין אדם המזיק יחלק כן, ולפו"ר ממה שפטור בנחש למ"ד מעצמו הוא מקיא, (ולפו"ר צ"ת דהרשב"א גופיה פטר משום שאין הארס בעולם וכדעת התוס' בתירוצם בדף נ"ו ובתירוצם הראשון בסנהדרין). עוד כתב החזו"א שם ד"ה ואפשר, שגם לריש לקיש חייב על נזקין בד' דברים בזרק צרור ונפלה לתחת, שאין צריך בזה רוח מצויה. [עוד כתב שם הרא"ה דצמצום איפכא הוא, שבצמצום נחלקו בסנהדרין עו, ב אי קיל נזקין ממיתה, וכתב ששם גרמא הוא, וחייב בגרמא כשעשה מעשה צמצום (במזיק) [בניזק] רק לגבי מיתה. ועיין בחידושי הר"ן סנהדרין עו, ב ד"ה ההוא וברא"ש סנהדרין פ"ט סימן ב' שכתב שהמחלוקת האם מצמצם חייב או פטור בנזקין, היא המחלוקת האם גרמי חייב, ולפי זה יתכן שאין הבדל בין צמצום לנמיה].

{דברי הרא"ה לענין שחיטה} **בתורת הבית** [בית א סוף שער א'] כתב הרשב"א ואיכא למידק, היכא דנפלה מידו או מחיקו, אי דיניה כהפילה הוא, אם לאו. דהא לגבי נזיקין דיניה כהפילה, וכדאמרינן בשלהי כיצד הרגל ב"ק כו, ב היתה אבן מונחת לו בחיקו ולא הכיר בה מעולם ונפלה, לענין נזקין חייב, והילכך הכא נמי, אתי מכח בן דעת קרינן לה[[14]](#footnote-14), ודקתני מתני' נפלה הסכין, היינו כשהפילה הרוח. או דילמא, לענין נזיקין שאני, אבל לענין שחיטה, עד שיפילנה הוא, וכדאמר רבי נתן זרק סכין והפילה, הוא, נמי הכין משמע. ומסתברא לי, דלענין שחיטה כלענין נזיקין, דהכא והכא מכח בן דעת קרינן ביה. וכו', כן נראה לי להלכה, אבל לא למעשה, לפי שראיתי לבעלי התוס' שאמרו כלשון האחר, ולהם שומעין בשל תורה להחמיר. וכתב עליו **הרא"ה** בבדק הבית, ותמהני על דברי החכם ועל ראיותיו, מה ענין זו אצל זו, גבי נזיקין כל היכא דאיהו גרים חייב, ואדם מועד לעולם, גבי טבילת נדה וכו', אבל בשחיטה, אע"ג דלא בעי בה כוונה כלל ואפילו לחתיכה, הצריכה התורה כוח אדם אי זה שיהא, ונפלה מידו ממילא פשוט הוא דהכא ליכא כח אדם כלל, ולא מהניא כלל. וכו'[[15]](#footnote-15).

{תירוץ רבינו דוד שבנזיקין צריך מעשה ומעשה הרוח חשוב כאדם ובנפלה לתחת אין מעשה} **הר"ן** בסנהדרין עז, ב ד"ה זרק כתב **בשם** **רבינו דוד** שגם לנזקין צריך מעשה[[16]](#footnote-16), ולכן רוח מצויה המהלכת היא עושה מעשה[[17]](#footnote-17), משא"כ כח משיכה אינו עושה מעשה, ודחה הר"ן דבריו, מכפתו לפני ארי שפטור, (ודבריו צ"ת, שלשיטת התוס' כפתו לפני ארי אינו שייך לאש, אלא לצמצום שבו צריך שיתחיל הנזק, אלא שקושית התוס' לבאור הר"ן גופיה אינה קשה), וטעמו משום דארי אדעתיה דנפשיה עביד, ואם כן מוכח שהגדר מה נחשב לכוחו הוא הודאות של הדבר, ולא המעשה שיש בדבר, וכח משיכה יותר ודאי מרוח מצויה.

{לר"ן אשו משום חציו פטור במיתה} **הר"ן** חילק שלגבי נזקין לא בעי מעשה ממש, ואשו משום חציו חייב, וכן בדקא דמיא בכח שני חייב, אך לגבי מיתה בעי מעשה ממש, וקרוב הדבר אצל האש אינו מעשה במיתה, ותמך דין זה מהא דבמיתה אין חייב על שוגג ואונס (וכמבואר לעיל שלדבריו אין צורך לחילוק התוס' שצמצום צריך התחלה).

{תירוץ ב' דתוס' בסנהדרין} **תוס'** סנהדרין עז, א ד"ה סוף **בתירוצם** **השני** הגדירו את סוף חמה וצינה לבא וזרק ונפל לתחת ככח כוחו [עיין בתבואות שור יו"ד סימן ג' סק"ד שדימה דיני שחיטה לסוגין, וכתב שכח כוחו מצינו במכות ח, א שהזורק אבן על דקל ונפלו תמרים והרגו פטור מגלות לרבנן, דהוי כח כוחו, ולרבי בכח שלישי פטור מגלות, אך העיר שם מלשון הרמב"ם פ"ו מרוצח הט"ו שכתב שהוא אנוס]. ובבאור דברי התוס' נשנו כמה דרכים.

א', **המהרש"ל** שם בחכמת שלמה גרס בתוס', ואש נמי שלא המיתה אלא ברוח **שאינה** מצויה פטור, ובארו בצוהר לבנין על פי דברי התוס' בב"ק כב, ב ד"ה חציו דחרש, שכתב שלמאן דאמר אשו משום חציו בעי רוח מצויה הרבה וקרוב לוודאי היזק, אך רוח המצויה קצת אין בה חיוב משום חציו אלא משום ממונו, ולהאי אש כיון המהרש"ל, (ועדיין לפו"ר צ"ת אמאי נפלה לתחת וסוף חמה לבא דמו לרוח מצויה קצת).

{למהרש"א אש ההולכת ברוח מצויה אינה חציו, ויש שבארו שאינה חציו לענין מיתה} ב', **המהרש"א** ד"ה ואש באר, שאשו משום חציו הוא בהולכת האש מחמת כח ההתפשטות שיש באש, אך בהולכת ברוח מצויה אינה חציו אלא משום ממונו, ומשמע שפטור בין במיתה ובין בנזקין, ולפו"ר כוונתו שכח המוטבע באש עצמה חייב משום חציו, אבל כח טבעי המצטרף לאש אינו חציו. וכתב עליו **באבני** **נזר** או"ח סימן שפ"ט שחלוק דין זה מדין מבשל בשבת וצ"ל החילוק שבינו לבין מבשל והניח שאור על גבי עיסה וחימצה משום שלא עשה מעשה בגופו שהאש הולך הלאה. **החזון** **איש** ב"ק סימן ב' ס"ק א' הקשה על המהרש"א דמצינו שאש כח אחר מעורב בו, והיא סתם אש, עוד הקשה דלרבי יוחנן משכחת טמון באש ההולכת על ידי רוח מצויה ומה הקשו בדף כג, א[[18]](#footnote-18). זה לשון **תוס'** **הרא"ש** בסנהדרין שם ועוד יש לומר, דכל הני דסוף חמה לבא, וזרק צרור למעלה ונפל לתחת, אפילו כפתו והביאו שם פטור, דדמי לכח כוחו, ואשו נמי שלא תמית אלא ברוח מצויה, פטור ממיתה, אלא דלענין ממון חייב נזק שלם, ולא דמי לחצי נזק צרורות, דאע"ג דכח כוחו הוא, דהתם הלכתא גמירי לה. וכתב עליו **בזכר** **דבר** סימן י"ב, והנה בתוס' הרא"ש שם בסנהדרין מבואר כדברי מהרש"א, דאיכא נפקא מינה בין הולכת על ידי רוח להולכת על ידי עצמה, אך בדבריו לא הוזכר האמור בסוף התוס' דחייב נמי משום ממונו. וכנראה מדברי הרא"ש, דהחילוק בזה בין הולכת על ידי רוח להולכת על ידי עצמה, וכן באינך מילי דאייתי התם, הוא בדין חיוב דחציו גופא, והיינו דעל ידי רוח אינו חייב משום חציו רק על נזק, אבל לענין רציחה וכן שחיטה דבעינן כוחו, לא חשיב כהאי גוונא כוחו. וקדמוהו ביסוד זה בחידושי ר' מאיר שמחה כב, ב על דברי הירושלמי, ועיין שם בד"ה ולפ"ז ראיה מדרבא בדף מג, ב שפירשו רש"י שם דסבר כריש לקיש, אף שבדף כב, ב אמר דקרא ומתניתא מסייע לרבי יוחנן, אלא דסבר רבא שאין חיוב מיתה באש.

{לשונות הראשונים שמשמעותם דלא כמהרש"א שאשו משום חציו מיירי בהולכת ברוח מצויה} (וזה לשון **תוס' רבינו פרץ** ד"ה אשו משום חציו, יש לתמוה קצת, למה הוצרך לומר טעם באשו יותר משאר נזיקין, והלא הוא כתוב בפסוק כמו שאר נזיקין. ויש לומר, שלפי דלפעמים שאין האש מזיק כי אם על ידי הרוח שמוליכתו, ואילולי הרוח לא היה מזיק, אם כן אינו מעשה האדם כי אם מעשה הרוח, ולכך הוצרך ליתן טעם לרבי יוחנן משום חציו, דכיון שהדליקו במקום שרוח מצויה יכול להוליכו, נמצא שפשע בהדלקתו כמו בחציו שאדם זורק למרחוק.

ומתוך דברי תוס' רבינו פרץ מתבאר שחיוב אשו משום חציו שייך גם אם הולכת האש על ידי רוח מצויה, וכן דייק בחידושי ר' מאיר שמחה כב, ב ד"ה אולם הרמב"ם מדברי הרמב"ם בפי"ד מנזקי ממון ה"י ממה שכתב הרמב"ם ויצאת האש וכו' היה עבד כפות וגדי סמוך פטור, וכן מוכח מרבינו חננאל כב, א שנקט באשו משום ממונו הטעם שהולך ברוח מצויה, וזה לשונו, אשו משום חציו, כאילו בידיו מכה, והוא המזיק בעצמו, ודינו כדין אדם המזיק בעצמו. ריש לקיש אמר משום ממונו, כלומר כמו שמתחייב בנזק שורו וכיוצא בו שחייב בהזיקן, כך באשו, דהא אינו הולך מכוחו ומזיק, אלא מכח הרוח, וכל מה שחייב בנזקי ממונו חיייב באשו).

{לחזו"א בהו"א צריך לשלוח חץ ע"י אש, או שרוח מצויה נחשב חציו כשיש מזיק בעולם} ג', **החזון** **איש** שם באר שכוונת התוס' שאש ההולכת ברוח מצויה המחויבת משום חציו, היא אש שבשעת הדלקתה מטרפת לרוח מצויה, (עיין בחזו"א בגליונות לחידושי רבנו חיים הלוי בפי"א משכירות ה"א ד"ה דבאמת שאין בהליכת האש שום כח אדם), משא"כ ברוח מצויה שאינה מצויה כל הזמן והגיע לאחר זמן אינה חציו, והיא כח כוחו, וזה לשונו, ולא מיקרי חציו, אלא דבשעה שמבעיר כבר היה הרוח להוליך האש, ויש בכוחו להזיק מה שהזיק, וכתב שרוח זו היא בכלל נפלה גדר, ובזה פירש דברי התוס' כב, ב ד"ה חציו דחרש, דלא ניחא ליה לפרש חילוק התוס' ברמת הרוח מצויה, שחרש אינו רוח מצויה גמורה, אלא שאף שהחרש הוא רוח מצויה מכל מקום אין המבעיר זורק חץ על ידי חרש הנ"ל[[19]](#footnote-19). **בזכר דבר** סימן י"ב הקשה ממניח חנווני נרו מבחוץ חנווני חייב, ולהוה אמינא לרבי יוחנן לית ליה משום ממונו.

ד', שוב חזר בו החזון איש בס"ק ב' ד"ה ונראה דאפילו, שאין חילוק ברוח מצויה, וכל רוח מצויה היא בכלל חציו, והגיה בתוס' שלא גרסינן אש, אלא אבנו שכינו, ויש בתוס' ב' פטורים, פטור א' שלא חשיב חציו אלא כשיש מזיק בעולם ומוליכו רוח מצויה, משא"כ באבנו וסכינו בראש גגו שאינם מזיק לכן רוח מצויה אינה חשובה חציו, פטור ב' הוא חסרון של כוחו ומטעם זה פטור בנפלה אבן לתחת[[20]](#footnote-20), (לפו"ר בסוף חמה וצינה יש את ב' הפטורים הנ"ל).

{לחזו"א כוחו המוסר אש לרוח מצויה חשיב כח שני} ה', בד"ה כב, א כתב **החזו"א את מסקנתו** שפטור כח שני הוא גם בנזקין, והוא שהאדם צריך למסור את האש לרוח, אולם אם כוחו של האדם מוסר את האש לרוח זה נחשב כח כוחו, והוא כח שני ואינו חשוב חץ לא לגבי מיתה ולא לגבי ממון, לכן אדייה אדויי למקום אחר הוא כוחו המוסר את אשו לרוח ואינו חציו[[21]](#footnote-21), וכן נפלה לתחת, וכן סוף חמה לבא, [לפו"ר יש לדון באבנו וסכינו בראש גגו אי גרע דאפילו כוחו אינו מוסר לרוח מצויה, או שהחיסרון דווקא בכוחו המוסר לרוח מצויה, ולא בעומד על הגג וממתין לרוח מצויה, וכן יש לדון בראית הזכר דבר מהניח חנווני נרו מבחוץ להוה אמינא שלרבי יוחנן לית ליה משום ממונו, אבל צמצום ניחא. יתכן שמהחזון איש בסימן ב' ס"ק ד' ד"ה מיהו במוסגר מוכח שעומד על הגג וממתין לרוח מצויה אינו כוחו, ובחזון איש שם ס"ק ה' מפורש דהוי ממונו].

בתוך הדברים השווה התוס' דיני שחיטה לרציחה, ובאור ראייתו עיין בחזו"א ב"ק סימן ב' ד"ה והנה. בזכר דבר סימן י"ב העיר שלתירוץ קמא דתוס' סנהדרין יצא שאי בור המתגלגל ברגלי אדם וברגלי בהמה חייב משום אש, ואי פירושו משום חציו, תתכשר שחיטה כהאי גוונא.

{לגר"ח אש היא חץ וחידשה תורה שגם כח אחר המעורב בה דינו כחץ} **בחידושי רבנו חיים הלוי** פי"א משכנים ה"א כתב בדעת הרמב"ם שכתב שברקתא חייב להרחיק דהוי חציו, אבל פטור מתשלומים שאינו בא מכח מזיק, ובאר הגר"ח שגדר חציו הוא שהאש הינה גם כוחו שהיא חץ, [בחזו"א בגליונות השיג שהאש הולכת נגד הרוח ואין ביכולת האדם לשלוט ברוח[[22]](#footnote-22)], וחידשה תורה שכח אחר המצטרף עם האש הוא גם בכלל חציו, ומכלל זה למדנו לחייבו מיתה ברציחה באש, אולם אבנו סכינו, הפיל סכין, רקתא, וכן נפלה לתחת, שפסק כוחו וכל הולכתם היא ברוח מצויה, אינם בכלל חציו אלא בכלל ממונו, אולם ברקתא יש על זה חיוב הרחקה משום שבכוחו עם רוח מצויה עשה מזיק, אך הנזק אינו חציו אלא נזק של הרקתא, וממונו שיוצר בשותפות עם רוח אינו חייב משום ממונו. (לפו"ר, הלכה לצדדים, לרבי יוחנן חייב גם משום חציו, ולר"ל רק משום כח כחוש, וברמב"ם שם לא נזכר כח כחוש).

עיין בתוס' רי"ד ב"ב כו, א בתוך הדברים שנקט שאבנו סכינו ומשאו שהניחם בראש גגו והזיקו ברשות הרבים הוי אשו משום חציו.

ראית התוס' בסנהדרין מסוגין שיש חיוב מיתה בחציו, אולי כוונתו מהא דעבד סמוך לו, שקים ליה בדרבה מיניה. אך הר"ן בסנהדרין עז, ב ד"ה זרק צרור פליג. (אולי ניתן לדחות הראיה מקלבדר"מ ממש"כ תוס' ד"ה בגדי בשם הריב"ם לפירוש הרש"ש שרודף מחויב מיתה לכל אדם, ואולי גם רודף כזה, באחיעזר נזכר דין רודף בגרמא).

זה לשון יד רמ"ה בסנהדרין עז, א ד"ה אמר רבא, אבל כפתו בחמה, ההיא חמה דהואי בשעת כפיתה היא ניהי דהויא בשעת מיתה ולא איתוסף בה חמימותא כלל, אבל סוף חמה לבא סוף צינה לבא, כיון דבשעת כפיתה לא הואי חמה התם, פטור, דאשעת כפיתה לא תיחייביה, אמאי קא מיחייבת ליה, אשעת ביאת חמה, ההיא שעתא לא עבד ולא מידי.

{באור דברי התוס' ד"ה חציו דחרש שחיצו צריך להיות חץ גמור} כתבו התוס' כב, ב ד"ה חציו שחציו צריך להיות כחץ גמור, ופירשו **הנחלת** **דוד** שיש ג' מיני רוחות, רוח מצויה הרבה שבה מחויב משום חציו, רוח מצויה ששכיחה שבאה לעיתים וחייבים עליה משום ממונו, ורוח שאינה מצויה, וציין שגם ברשב"א נט, ב על המשנה שם כתב שיש ג' מיני רוחות. והקשה על זה מה טמון באש דפטר רחמנא היכי משכחת לה, הא ברוח המצויה לעיתים אינו חייב משום חציו[[23]](#footnote-23), וכעין זה באר בצוהר לבנין בסנהדרין עז, א על תוד"ה סוף את דברי המהרש"ל בדעת התוס' בתירוצם בתרא. **ובחזו"א** ב"ק סימן ב' ס"ק א' באר דברי התוס' ברוח מצויה שבאה אחרי קצת זמן, ולפו"ר כוונתו שאין הטעם משום שאינו מצוי, אלא שכיון שאינו מצוי אינו מיידי, ובאינו מיידי אינו דומה לחציו שהוא ככח כוחו, אלא שהחזו"א חזר בו מטעם זה.

בתלמיד ר"ת ור"א כתב שאינו חיצים גמורים שאם היה חיצים גמורים לא היה צריך לחדש שאש חייב, אלא חיוב חיצים הוא.

באור דברי הנמוקי יוסף בדין אשו משום חציו – חיוב מיתה ותשלומים בגדיש ועבד

כב, ב תא שמע המדליק. תוס' ד"ה והיה – ור"ת מפרש. תוס' ד"ה בגדי. אחיעזר סימן י"ט ברכת שמואל סימן י"ז. אמרי משה סימן ל'.

רשב"א ד"ה עבד, תלמיד הרשב"א והרא"ש. שער המלך פ"ג מגניבה ה"ב בסופו [נדפס גם בחידושי שער המלך לב"ק בדף ע, ב מאות ט"ז], אחיעזר שם, ברכת שמואל סימן יט, א. דברי יחזקאל סימן כ"ו ענף א' עד אות ח' ענף ב' מאות י"ב. אמרי משה שם.

שיטת הנמוקי יוסף

{קושית הנמוקי יוסף שמעשה הרוח מיוחס אליו כאילו עשאו, ותירוצו שנעשה הכל מעיקרא} לפו"ר כוונת הנמוקי יוסף [י, א מדפי הרי"ף ד"ה ואי קשיא] להקשות שחיוב חציו הוא שמחויב על כח אחר המעורב בו, ואם כן יש לפרש שמעשה הרוח מיוחס אליו[[24]](#footnote-24) כאילו הוא הרוח, והמעשה נעשה על ידו בשעה שנעשה, ואם כן יש לחייבו גם על הדלקה בערב שבת כאילו הדליקה בשבת. ותירץ שמשום חציו אמרו, והוא כחץ, ואינו מצד המעשים המתחדשים, אלא מצד זריקת החץ שנעשתה מכבר, והביא לזה ב' ראיות, א' דאחר שיצא מידו אנוס הוא, [על ראיה זו הקשה **התרומת** **הכרי** בסימן שצ"ב ד"ה אך מה נענה לריש לקיש, הא אנוס הוא]. ב', לשון הכתוב כי תצא אש, אז ישלם המבעיר את הבעירה, ובכלל זה אפילו מת, (ואילו היה הדין משום שגזרה תורה להחשיב את מעשה הרוח אליו, על מת אין לתת דינים), ומוכח דחיובו על שעת הזריקה ולא שהוי כאילו שעשה הוא את המעשים של הכח אחר, [בתרומת הכרי שם הקשה שסיפא דקרא ונאכל גדיש משמע שכבר נשרף].

{לקצוה"ח אזלינן בתר מעיקרא} בבאור תירוץ הנמוקי יוסף נשנו כמה דרכים. שיטת **הקצות** **החושן** בסימן ש"צ **והתרומת** **הכרי** בסימן שצ"ב שלנמוקי יוסף אזלינן בתר מעיקרא לכל דבר בזורק חץ על הכלי, ודבריהם יורחבו להלן. עיין **בחידושי ר' מאיר שמחה** לדף כב, ב ד"ה והנה, שכתב שלתירוץ הנמוקי יוסף כל המעשה נעשה מתחילה. והקשה שם על הנמוקי יוסף שבשבת קב, א מבואר שזורק בשבת, אם נזכר בשעת העבירה נפטר מחטאת, וציין שם לדברי התוס' לעיל יז, ב ד"ה זרק סברי שזרק חץ על כלי לא אזלינן בתר מעיקרא, (ובראייתו משבת, יש לעיין ששם בגמרא איתא כן גם לגבי העברה ברה"ר שלפו"ר דמיא לזורק כלי, וגם בזורק לעשות חבורה באדם שלפו"ר דמיא לזורק חץ).

התרומת הכרי בסימן שצ"ב והשער המלך הקשו על הנמוקי יוסף לדרך זו, אם כן למה הוצרכו בכתובות לא, א לדין עקירה צורך הנחה בזורק חץ וקרע שיראין בהליכתו, ולמה הוצרכו לקמן ע, ב לדין קלוטה כמי שהונחה בזרוק גנבותיך לחצרי, הא הכל נעשה בתחילה.

{לאחיעזר אזלינן בתר מעיקרא רק בנשבר הכלי} **האחיעזר** סימן יט, ו ד"ה והנה, הובאו דבריו **בברכת** **שמואל** סימן י"ז אות ב' - ג' מד"ה וביאור ולהלן, שבזרק חץ, אם הכלי נשבר, אזלינן בתר מעיקרא, אך אם הכלי לא נשבר, אלא בא אחר ושברו במקל, לא אזלינן בתר מעיקרא. ומיניה נחית האחיעזר לחלק, שלא שייך ללמוד מדברי הנמוקי יוסף בזורק חץ לדין קלבדר"מ, שהרי לחיוב מיתה צריך את המעשה בסופו, שאז מתברר שבתר מעיקרא אזלינן. [עיין **בנחלת** **דוד** יז, ב ד"ה זרק כלי – אך בעיקר דבריהם שחילק בין נעשה מעשה בגוף הכלי, שבו הכלי שבור לבין זרק חץ שהמעשה נעשה בתחילתו אך אין הכלי שבור].

{לברכ"ש אזלינן בתר מעיקרא רק לשבת, וגדר חץ הוא כחוזר ועושה} לפו"ר מתוך דברי **הברכת** **שמואל** בסימן יז, ד בדעת הגר"ח[[25]](#footnote-25), מתבאר שגם הנמוקי יוסף לא אמר את דבריו (שבתר מעיקרא אזלינן) לכל מילי, רק לענין שבת, אבל גדר חץ ואשו דמשום חציו, הוא כעושה וחוזר ועושה, ומצינו לענין קים ליה בדרבה מיניה, שמוכח מן הגמרא שהצריכה לדין עקירה צורך הנחה בזורק חץ, שלא נגמר כל המעשה בתחילה.

{הרחבת דברי הקצות והתרוה"כ - שיטת התוס' והרא"ש בדין בתר מעיקרא אזלינן בזורק חץ} **הקצות** **החושן** בסימן ש"צ **והים** **של** **שלמה** בפ"ב סימן ד' הובאו דבריהם בנחלת דוד יז, ב ד"ה זרק הביאו שתוס' יז, ב ד"ה זרק חילקו בין זרק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו דאזלינן בתר מעיקרא, וזרק אבן על הכלי לא אזלינן בתר מעיקרא, וכתבו שהרא"ש בפרק ב' בסוף סימן ב' פליג, דהוצרך ליתן טעם בהא שלגבי רגל, אי התיזה ברשות הרבים והזיקה ברשות היחיד, חייב, אף שקיימא לן דאזלינן בתר מעיקרא, מגזירת הכתוב ובער בשדה אחר, שלגבי מקום האכילה קובע מקום הנזק בפועל, ואי הרא"ש מחלק כתוס' בין זרק כלי לבין זרק אבן, לא קשיא מידי, והביא שהנמוקי יוסף בסוגין אזיל בשיטת הרא"ש, דלתוס' אי אפשר לחייב על אשו בתחילה. ועיין **בתרומת** **הכרי** סימן שצ"ב ד"ה אך, שהקשה שהנמוקי יוסף בעצמו בדף ז, א מדפי הרי"ף כתב את דינו דהתוס', עוד העיר בתרומת הכרי ד"ה והן שבנמוקי יוסף מובא דין זה בשם הרא"ש, וא"כ אין לומר שהרא"ש סובר שגם בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא, ומה שהוצרך הרא"ש לגזה"כ של ובער, לומר שאם גלגלה את הכלי מרה"ר לרה"י חייב. עוד כתב בתרומת הכרי שם שמשמעות הירושלמי פ"ב ה"ה כהנמוקי יוסף. האחיעזר יט, ו ד"ה והנה, העיר, שלשיטתו שחלוק דין בתר מעיקרא בין נשבר הכלי לבין לא נשבר הכלי אלא בא אחר ושברו אין קושיא מדברי הרא"ש.

{חיוב אשו משום חציו לגבי שבת כשהדליק בשבת, ואי פטור מדוע באשו משום חציו פטור על הגדיש מדין קלבדר"מ} מתוך הדברים מתבאר, שלו יעשה בשבת מעשה על ידי אשו לרבי יוחנן שהיא משום חציו, יהא חייב. **באבני** **נזר** בסימן שפ"ח בסופו כתב שהר"ן פליג על הנ"י בזה, ובסימן שפ"א אות ב' הרחיב בבאורו, שהר"ן בסנהדרין כתב שאין ללמוד מיתה מאש כיון שלא עשה במיתה מזיד כשוגג כמו שעשה בנזקין, מהאי טעמא אין ללמוד שבת מנזקין, ובאמת גם בברכת שמואל סימן יז, א מבואר שהנמוקי יוסף סבר שאי ילפינן מיתה מנזיקין ילפינן גם שבת. (לפו"ר לדבריו מקרב הדבר אצל האש בשבת אינו חייב).

עוד הביא שם שבירושלמי מבואר שמדליק גדיש בשבת חייב על כל שיבולת ושיבולת וזה יתכן דווקא לרבי יוחנן, ומבואר שגם לרבי יוחנן שאשו משום חציו מחויב בשבת על כל שיבולת ושיבולת, והא לדבריו אין כל איסור שבת בהדלקה של שיבולת שניה, עוד הקשה שם מדוע לרבי יוחנן מובן מדוע פטור על הגדיש, הא לגבי מיתה כלל לא שייך דין חציו. ותירץ שחייבי מיתות שוגגין ילפינן ממכה אדם ומכה בהמה, והכי נמי ילפינן, שכמו שמכה בהמה לא חילקת בין מזיק בידים למזיק באש, הכי נמי לא נחלק לגבי קלבדר"מ לגבי מכה אדם בין מזיק בידים למזיק באש, ושניהם פטורים.

מדברי הירושלמי האלו למד **בדברי** **יחזקאל** בסימן כו, ה שלרבי יוחנן חייב גם בשבת משום חציו, אך הוצרכנו לומר שנפטר בכל שבולת ושבולת בפני עצמה משום שרבי יוחנן מודה לריש לקיש שחייב גם משום ממונו. עוד הציע שם לאידך גיסא שריש לקיש יודה שלענין שבת חייב משום חציו מדין מלאכת מחשבת, אך דחה הצעה זו מדברי הירושלמי בפ"ב דב"ק ה"ה שמדליק את הגדיש בשבת תלוי במחלוקת רבי יוחנן ור"ל.

בחידושי ר' מאיר שמחה כב, ב ועוד כתבו שהאי ירושלמי הוא בשיטת ריש לקיש, ומשום ששורו שהצית גדיש מוקמינן דווקא כשהדליק של שיבולת, ודומיא דהכי יש לאוקמי באדם שהצית על כל שיבולת ושיבולת

{גם לנמוקי יוסף אין החיוב בפועל חל עד שעת השבירה} בתוך הדברים כתב הנמוקי יוסף והכי נמי אילו מת קודם שהדליק הגדיש ודאי משתלם ניזק מאחריות נכסים דידיה, והקשה **הקובץ** **שיעורים** [ח"ב סימן י"א] אבל קשה דנהי נמי דהזריקה מחייבתו, אבל מכל מקום לא נתחייב קודם שנשבר הכלי, ואפילו אחר כך כשנשבר, גם כן אין חיובו חל למפרע משעת זריקת החץ, אלא מכאן ולהבא משעה שנשבר הכלי, וכיון שלא אישתעבוד נכסי מחיי האב היאך יגבה מהיורשים. ותירץ שלו יצויר שהמת צריך לנכסים שביד יורשו, הם שלו, והכא נמי, כיון שצריך לשלם נזקו הרי הם שלו וגובה מהם הניזק, וכיון שהוא חייב בעצם לשלם נזקו אלא שאינו בעולם משתלמים מנכסיו, ומבואר מזה, שהשעבוד חל על הנכסים במקרה שלו היה המתחייב בעולם היה חל השעבוד על גופו. עיין עוד בדברי יחזקאל סימן כ"ו אות ד' סוף ד"ה ולפי. עיין עוד בקובץ שיעורים ב"ב תרס"ו בשם ר"י מיגש שם. <<<<<<<<<<<<<<

שיטת התוס'

{לתוס' פטור גם בכלו לו חציו מדין קלבדר"מ} תוס' ד"ה והיה הקשה לתירוץ ר"ת דחידושא דגדי כפות, משום טמון[[26]](#footnote-26), הא לרבי יוחנן לא שייך טמון בחציו, ותירץ דחדושא על גוונא דכלו לו חציו לאחר שריפת העבד, ואף שלא הוי טמון פטור על הגדי משום קים ליה בדרבה מיניה.

{דין כלו לו חציו להו"א דרבי יוחנן, וההשלכה מדין זה לגדר דין חץ ואשו משום חציו} **בשיטמ"ק בשם גליון** הקשה הא הכא להוה אמינא ליכא אש דממונו לרבי יוחנן. וקושיא זו הובאה גם **בתוס' רבינו פרץ** לקמן כג, א ד"ה וקשה וזה לשונו וקשה לפירוש רבינו תם, דלרבי יוחנן אמאי נקט ברישא גדי כפות, הא אית ליה דלא מיפטר מטמון אלא היכא דכלו לו חציו, והכא על כרחך מיירי בלא כלו חציו, דאי בשכלו חציו, אמאי חייב על העבד מיתה אפילו כי חשבינן ליה גלוי, והא משום ממונו לא מצי לאחיובי מיתה על העבד. וי"ל, דמיירי כגון שכלו לו חציו לגבי גדי, ולא כלו לו חציו לגבי העבד, שהיה הגדי רחוק ממקום הגחלת, והיה לו גדר בינתיים, ונפלה ברוח מצויה, דהיינו שורו ולא טפח באפיה. ועוד יש לומר, דהוה מצי למימר וליטעמיך.

ומדברי **הברכת** **שמואל** בסימן יז, ה בשם הגר"ח מבואר חידוש גדול, שגם להוה אמינא דגמרא, חיובא דאשו משום חציו, הוא גם לאחר שכלו לו חציו, וגדרו הוא דאדם המזיק מחויב בכל התוצאות שיוצאות ממעשהו.

מן הדברים האלו יצא הברכת שמואל לחדש שכל דברי התוס' שפשיטא להו בדעת רבי יוחנן שפטור בדין קלבדר"מ על כל המעשה הוא רק ליסוד זה שגם בנפלה גדר חייב משום חציו, והוא חידוש בדין אדם המזיק, ובהכרח שליסוד זה הכל נעשה מתחילה, ברם, אליבא דאמת שנפלה גדר הוא משום ממונו ולא משום חציו, הדרינן לומר שאשו וחציו הוא כעושה וחוזר ועושה.

{גם לר"ל נפטר על המשך המעשה בקלבדר"מ} עוד כתבו התוס', דמוכח מריש לקיש כשהצית בגופו של עבד בידים, ואש זו שהיא גם משום ממונו יצאה ושרפה גדי, פטור משום קלבדר"מ, שנעשה במעשה אחד. [ועל יסוד זה הקשה השיטמ"ק בשם תלמידי ר' ישראל שמה הקשו על ריש לקיש בגמרא מאי למימרא, הא סגי בחידוש זה לריש לקיש]. ומזה הוכיחו תוס' שגם לרבי יוחנן שמשום חציו ושרף עבד בחציו, וכלו לו חציו לאחר מכן, פטור דקים ליה בדרבה מיניה.

{המחויב מיתה דינו כאילו אחר שעשה את המעשה} ובאר **הברכת** **שמואל** בסימן יז, ו את דברי התוס' אחרי ג' הקדמות. א', קים ליה בדרבה מיניה מסלק את כל המעשה כאילו נעשה על ידי אחר. ב', הבערת האש אינה רק להגדיר את האש כממונו שמחויב לשומרו, [שלו היה כן לא שייך לפוטרו גם אם המעשה נעשה על ידי אחר], אלא ההבערה היא נותנת את הדין שחייב לשלם על הממונו, ומכיון שבקלברד"מ מסלקים את כל המעשה, חסר בחיוב ממון של האש. ג' מוכח מהתוס' שחיוב השמירה בכלו לו חציו תלוי בחיוב הראשוני של האש, ואין יכולת לחייבו על החסרון שמירה בכלו לו חציו בפני עצמו, [שאם היה ניתן לחייב בפני עצמו, שוב אין קלבדר"מ פוטר]. (מדברי הברכת שמואל מתבאר שזהו דין מיוחד באש, אולם זה לשון קובץ ביאורים ח"ב ציונים לב"ק עמוד ס"ג החופר בור בשבת אי אמרינן קלבדר"מ לפוטרו מניזקין שיזיק אחר כך, וראיה מדברי התוס' דף כ"ג סוף ד"ה והיה גדי כפות לו).

{לאחיעזר לתוס' צריך לומר שקלבר"מ דסוגין הוא מדין רודף} אף **האחיעזר** בסימן יט, ו באר את דעת התוס' שקים ליה בדרבה מיניה מסלק את המעשה לגמרי, וחשיב כאילו אחר עושהו, [וכתב שזה כשיטת התוס' בגיטין נב, ב ד"ה מנסך בסופו וכבאורו של הרעק"א הובאו דבריו בקצרה בבכרת שמואל בסימן י"ז, ועיין בדברי יחזקאל בסימן כ"ו שאין באור דברי התוס' בגיטין כן], והקשה האחיעזר מכתובות דף ל"א, שזורק חץ וקרע שיראין בהליכתו, הוצרכו לפוטרו מדין עקירה צורך הנחה, וכן לקמן דף ע' זורק גניבה, פטרוהו מדין קלוטה כמי שהונחה, ולא אמרינן שכל המעשה נעשה על ידי אחר. ותירץ בסק"ז שבסוגיין חיוב המיתה מדין רודף, [ודלא כדעת המהר"מ בתוס' ד"ה בגדי, ואין חיוב רודף על גרמא, ולהכי הוצרכו להעמיד לר"ל בהצית בגופו של עבד], ובתחילת המעשה יש חיוב מיתה, ועליו אמרו התוס' שקלבדר"מ כאילו אחר עשאו, ברם לענין שבת, בזורק חץ בעינן נמי לחיוב מיתה בפועל כדי לומר קלבדר"מ. [המבואר בירושלמי גם לגבי שבת שיבולת ראשונה מחויב מיתה מכאן ואילך יתחייב, אין הכוונה שמחויב אחר כך על מעשה ראשון, אלא שהדליק במעשה אחד כמה שבולות, ופטור משום חייב מיתות שוגגים].

{לאמר"מ לתוס' קלבדר"מ דסוגין לא מדין רודף, חיוב מיתת בית דין מסלק המעשה משעת חיוב מיתה} **באמרי משה** סימן ל' ס"ק ט' דקדק את לשון התוס' כלו לו חציו **לאחר שריפת העבד**, דמה איכפת לן אי ישרף העבד אחר כך. ובאר שתוס' לא סברי שחיוב קלבדר"מ משום רודף, אלא משום חיוב מיתת בית דין, שחל רק בשעת מיתת העבד, וסברי שקודם שנתחייב מיתה על הריגת העבד מחויב ממון, אך לבתר שנתחייב מיתה משום הריגת העבד, מעתה אין לחייב על האי מעשה שום ממון אפילו אם יוכל לכבות את הדליקה, משום שמעתה מסלק חיוב מיתה את המעשה מן העושה מכל וכל.

וזה לשון תלמיד ר"ת ור"א משום דכיון דאדליק אשו בחד זימנא נשרף הכל ולא הוצרך לסייע בינתיים, הוה ליה כאילו הכל שרף בבת אחת וקם ליה בדרבה מיניה.

{נפשות לזה וממון לזה פטור בדין קלבר"מ לריב"ם רק ברודף} תוס' ד"ה בגדי, **לר"ת** אין חיוב תשלומין בכל ממון לזה ונפשות לזה, חוץ מעדים זוממים שזממו לב' אנשים. **ולריב"ם** [בתוס' כתובות ל, ב ד"ה רב אשי בשם ריב"א, וברשב"א ד"ה לא בשם יש מפרשים ובשם הראב"ד, וכן כתב הראב"ד סוף ד"ה ת"ש] איפכא ממון לזה ונפשות לזה אין פטור קים ליה בדרבה מיניה, לבד ברודף שמחויב מיתה לכל אדם, **ובמהר"מ** כאן כתב שגדי דחד אינו מיושב, אך **הפני יהושע והרש"ש והאחיעזר** בסימן י"ט בסופו כתבו על פי התוס' בכתובות לא, ב ד"ה ורב אשי שגם בסוגין מיפטר על הגדי משום רודף. ועיין **תלמיד ר"ת ור"א** ד"ה ובתוס' וזה לשונו ובתוס' תירצו, דשאני הכא דהאי הצית בגופו של עבד[[27]](#footnote-27) משום רוצח הוא מיתחייב, ורוצח ניתן להצילו בנפשו, ונמצא שמתחייב בנפשו הוא מכל אדם, וקם ליה בדרבה מיניה מכל אדם. ומשמע מיניה שכרך את חיוב המיתה של הרדיפה עם חיוב מיתה של רוצח, ואינו רק משום דמחויבים הכל להורגו כדי להציל נרדף.

רודף בגרמא ושיטת הרשב"א

{האם לר"ל אין חיוב רודף מצד גרמת מיתה} **באחיעזר** סימן י"ט נקט שרודף בגרמא הוי רודף גמור[[28]](#footnote-28), ובאות ג' הביא קושית ר' בן ציון שאטער מה הקשו לריש לקיש אי אשו משום ממונו אמאי פטור על הגדי, הא הוי רודף בגרמא, וכתב שאין לומר שאף שמותר להצילו בנפשו, אין דין קים ליה בדרבה מיניה אם אין בעבירה חיוב מיתה, כיון שעיקר דין רודף הוא להורגו כדי להציל הנרדף, ולא משום חובת המיתה של העבירה. וכתב שבגמרא ניתן לתרץ, שמדויק לשון הברייתא 'ונשרף עמו' שמשמע שמת העבד בדווקא, ומיירי בגוונא שאסור להורגו מדין רודף, משום שניתן להציל את העבד על ידי התרת הכפיתה, ואין עליו קים ליה בדרבה מיניה מצד רודף, אלא שהעבירה גופא יש בה חיוב מיתה, וחיוב מיתה יתכן רק לרבי יוחנן.

{לרשב"א רודף בגרמא אינו מחויב מיתה} אולם הוסיף האחיעזר **שברשב"א** מבואר שסוגין מדין רודף ולא מדין חיוב מיתה, ואפילו הכי הקשו לריש לקיש, ש"מ שרודף בגרמא אין עליו דין מיתה, [וכן אסיק שם בסוף הסימן שמוכח מן התוס' שפטור קלבדר"מ דסוגין הוא משום רודף, ומוכח שאין דין רודף בגרמא].

{לרשב"א חיוב מיתת בית דין חייל בשעת ההריגה, ופטורו מצד רודף, ודווקא לרבי יוחנן שכל מעשהו בהבערה, אבל לר"ל ממונו שורף לאחר הרדיפה} וסבר הרשב"א, שחיוב מיתת בית דין מצד העבירה חייל רק בשעת מיתת העבד, ולענין קלבדר"מ אזלינן בתר חיוב המיתה בפועל, לכן לא סגי בדין חציו או הצית בגופו של עבד לפטור אם הגדיש נשרף קודם לעבד או אחרי העבד. חיוב מיתה שיש על המבעיר מצד רודף, הוא בשעת הרדיפה גופא, ולרבי יוחנן כל מבעיר הוא רודף, שהוא גופו, ולריש לקיש רק המצית בגופו של עבד הוי רודף, דאש גרמא, ואין בה חיוב מיתה של רודף. מעשה שנעשה בשעת הרדיפה, שיש בשעה זו חיוב מיתה, אין לחייב עליו, אולם הוא מתייחס לרודף, [ודלא כתוס' בגיטין שהוי כנעשה על ידי אחר], לכן האש חשובה ממונו של המבעיר, והקשתה הגמרא לריש לקיש, דאחר שפסק ממעשהו, ממונו שורף גדיש, [והרחיב באמרי משה סימן ל' אות ו' שחיובו משום שלא שימר גחלתו, וגם בכלו לו חציו, שהוי אונס כלפי ההתפשטות שלאחר נפילת הגדר, אפילו הכי חייב על מה שלא שימר], אך להוה אמינא לרבי יוחנן שבאש ליכא ממונו, אין לחייב על המעשה הנ"ל כלל, [ולמסקנא גם רבי יוחנן מודה שיש ממונו], ותירצו, שהצית בגופו של עבד, וצ"ל שבאותה שעה שמצית נשרף הגדיש. באור זה בקושית הגמרא כתב גם כן בדבר יחזקאל סימן כו, ד.

{לרשב"א לגבי רציחה לא אזלינן בתר מעיקרא לכן אין חיוב המיתה בשעת זריקת החץ} אך את קושית הרשב"א פירש **הדברי** **יחזקאל** בסימן כ"ו אות ד' שסבר כנמוקי יוסף שבתר מעיקרא אזלינן בין בחץ ובין באש, אולם דין זה נאמר רק לגבי חיוב שריפה ונזק, אבל לגבי רציחה לא אזלינן בתר מעיקרא, לכן הקשה הרשב"א שאין לפרש שקלבדר"מ דסוגין הוא חיוב מיתה בבית דין על הריגת העבד, שחיוב המיתה חל רק בשעת מיתה. והעמיד הרשב"א דין קלבדר"מ מדין רודף. בהמשך הדברים מתבאר בדברי יחזקאל שלגבי חיוב מיתה על הבערת אש בשבת אזלינן בתר מעיקרא, וכדברי הנמוקי יוסף, (וא"כ אין הקובע חילוק הוא חיוב מיתה, אלא החילוק הוא בין נזק לרציחה).

{חץ הוא כחוזר ועושה, לכן הקשה הרשב"א שחיוב מיתה אינו בשעת תשלומים, מעשה רדיפה כולו פטור מתשלומים} עיין **בברכת** **שמואל** בסימן י"ז, שלרשב"א חץ הוא כחוזר ועושה, ואם כן חיוב מיתה דחץ הוא על כל רגע ורגע בפני עצמו, ולפו"ר לכן הקשה הרשב"א שהחיוב לא חל יחד. ולפו"ר כוונתו בסימן יט, א שאין גדר חיוב מיתה של רודף תלוי רק בהצלת הנרדף, אלא מעשה הרדיפה מתיר להרוג את הרודף, וגדרו גם כעונש על מעשה הרדיפה, ולכן כיון שבמעשה רדיפה זה, שהוא מזמן ההבערה עד סוף המעשה, מחוייב מיתה, נפטר על כל המעשה כולו מדין קלבדר"מ. (ולפו"ר, שגם למסקנא שלרבי יוחנן חייב גם משום ממונו, מכל מקום מעשה הרדיפה נפטר מדין קלבדר"מ. כמו כן ניתן לנסות לחלק שגם אם רודף בגרמא ניתן להצילו בנפשו, אולי אין דין זה על כל מעשה הרדיפה).

{האם חיוב רדיפה רק קודם המיתה, או גם בשעת המיתה, והאם יש חילוק בפטור קלבדר"מ דרודף} עיין עוד **באמרי** **משה** סימן ל' אות ה' שכתב שאין לומר שכל חיוב המיתה שיש ברודף הוא רק על הרדיפה ולא על מעשה המיתה[[29]](#footnote-29), שאז כבר אי אפשר להצילו, שכבר מת, דהא מבואר שיש קים ליה בדרבה מיניה מדין רודף על עריות, והתם בשעת האיסור כבר פסק הרדיפה.

**ובדברי** **יחזקאל** סימן כ"ו ענף ב' אות י"ב כתב לחלק בין קלבדר"מ דרודף לקלבדר"מ דמיתת בית דין, שבמיתת בית דין חיובו מסלק את כל המעשה, אך ברודף כיון שהוא רק על מעשה הרדיפה ולא על מעשה העבירה, גדרו הוא שאין מחייבים אותו ב' רשעיות, אך המעשה עצמו לא נסתלק.

עוד כתב שם האחיעזר יט, ה ד"ה והנה שלירושלמי לרבי יוחנן פטור כיון שכל המעשה נעשה בתחילתו.

שיטת תלמיד הרשב"א

זה לשון תלמיד הרשב"א הרא"ש. בשלמא למ"ד משום חציו משום הכי פטור דקם ליה בדרבה מיניה, פירוש, ואפילו נשרף הגדיש קודם שהגיע לגופו של עבד, פטור, דהוה ליה כזורק חץ וקרע שיראין בהליכתו קודם שהמית. אלא למ"ד משום ממונו, אמאי פטור, אילו קטל תוריה עבדא מי לא מיחייב, כלומר, וכי היכי דכי קטל תוריה עבדא משלם ל' של עבד, ולא שייך למיפטריה משום דקם ליה בדרבה מיניה, דהא לא מיקטל על הריגת שורו, הוא הדין נמי באשו אית לן לחיובי מאי דאזיק בהדי מיתת העבד, ובעבד גופו, לקמן בפרק שור שנגח ד' וה' מספקא ליה לרבא באשו שלא בכוונה אם משלם דמים או לא, למאן דאמר אשו משום ממונו. ואוקמא ר"ל, כגון שהצית בגופו של עבד משום דקם ליה בדרבה מיניה, פירוש, ואפילו נשרף העבד מקמי גדיש, פטור, הא למה זה דומה, לזורק חץ וקרע שיראין של חברו אחר שמת הראשון[[30]](#footnote-30).

**השער** **המלך** [פ"ג מגניבה ה"ב ד"ה ומצאתי, נדפס גם בחידושי שער המלך ב"ק בדף ע, ב עיין שם מאות ט"ז, וכעיןזה הביא שם ממהר"י אישקפאה] הקשה על תלמידי הרשב"א מדוע בזורק חץ הוצרכו לדין עקירה צורך הנחה, וכן בזורק גניבה הוצרכו לדין קלוטה כמי שהונחה, ולא סגי במה שנעשה במעשה אחד.

ובאר **באמרי** **משה** סימן ל' אות ז', שתלמידי הרשב"א סברו במקצת כרשב"א ובמקצת שלא כדברי הרשב"א, והיינו, שאם חיוב המיתה משום מיתת בית דין, אין קים ליה בדרבה מיניה עד שעת מיתת העבד והוצאת שבת בפועל, וכהרשב"א, ולכן הוצרכו בכתובות לעקירה צורך הנחה ובב"ק לקלוטה לומר שמשעת זריקת החץ מתחיל חיוב המיתה, ובסוגין ליכא דין עקירה במיתה ולא שייך קים ליה בדרבה מיניה מטעם זה, וכמו שהקשה הרשב"א ואסיק שקלבדר"מ דסוגין משום רודף, ובזה נחלקו, שהרשב"א סבר שאין המעשה מסתלק לגמרי, ומשום כן לבתר שכלה הרדיפה מתחייב לריש לקיש משום ממונו, ותלמידי הרשב"א סברי שהמעשה מסתלק לגמרי, ושוב אין לחייבו משום ממונו על האי מעשה, ולכן דימו לזורק חץ להרוג אדם וקרע שיראין בהליכתו, ולא דימו לזורק חץ בשבת.

עיין עוד בחידושי ר' מאיר שמחה בפירוש הגמרא והירושלמי, אך שם לא נחית לבאר את שיטות הראשונים, ובאר שסוגין סברא עקירה צורך הנחה.<<<<<

הכלב שנטל חררה – גמל טעון פשתן

גמרא כב, א ת"ש הכלב שנטל חררה, ות"ש גמל טעון פשתן, כג, א וליחייב בעל גחלת.

האם חייב לרבי יוחנן בלי סכסוך נזק שלם: טור סימן תי"ח, פני יהושע ד"ה בשלמא, חידושי הגרש"ש סימן כא, ב, חזו"א כב, א ד"ה האי.

שיטת רש"י: כג, א ד"ה וליחייב, עיין עוד כב, ב ד"ה ורבי יוחנן, ויט, ב ד"ה אלא מתני, פני יהושע ד"ה בגמרא ואי במסכסכת.

שיטת תוס': כב, א ד"ה ואי, כ"ג א' ד"ה וליחייב, ו, א ד"ה לאתויי.

שיטת תלמיד הרשב"א: חידושי תלמיד הרשב"א כב, א ד"ה תנן, כג, א ד"ה וליחייב, יט, ב ד"ה התרנגולין, בית יוסף בסימן תיח, ז בשם רבינו ירוחם.

שיטת הראב"ד: חידושי הראב"ד יט, ב ד"ה לא שנו, כב, א ד"ה הכא, כג, א ד"ה מאן. שיטמ"ק בשם רבינו ישעיה בדף כב, א ובדף ו, א, ר"ח על הגליון כב, א וכג, א.

שיטת הרמב"ם והרמ"ה: פ"ב מנזקי ממון הי"ח, טור סימן שצ"ב, עיין עוד מהדורא בתרא כג, א על תוס' ד"ה וליחייב ד"ה בא"ד. נחלת דוד כב, א ד"ה במסכסכת

{מדוע נקטו לרבי יוחנן שהכלב אנחה אנוחי לגחלת בגדיש} ורבי יוחנן דאנחה אנוחי. עיין **בחזו"א** ב"ק סימן ב' ס"ק ב' ד"ה כב, א שפירש במסקנתו שדווקא כשגופו מוסר לרוח מצויה חייב משום חציו, אך כשכוחו מוסר לרוח מצויה אינו חייב משום חציו, וכתב שלפי זה לרבי יוחנן מוכרח שדווקא באנחה אנוחי. אך עיין **בתוס'** ד"ה ורבי דכתב טעם אחר למה לרבי יוחנן דווקא באנחה אנוחי. **והרשב"א** ד"ה בשלמא, **ובנמוקי יוסף** י, א ד"ה ועל הגדיש, **ותלמיד ר"ת** ד"ה ורבי, ותוס' רבינו פרץ ד"ה ורבי, **ותלמיד הרשב"א** ד"ה איתמר נקטו באמת שרבי יוחנן יכול להעמיד גם באדייה אדויי.

{האם משלם חצי נזק בגמל טעון פשתן} הקשה **הפני** **יהושע** ד"ה בשלמא מה ניחא לגמרא לרבי יוחנן לסלקא דעתך דלא איירי במסכסכת, הא גם אם אשו משום חציו חייב על כל הבירה רק מחצה כדין צרורות, וכגדיש דכלב, ולא משמע בברייתא שמשלם מחצה[[31]](#footnote-31), ובהכרח צ"ל שמיירי במסכסכת.

ותירץ הפני יהושע ע"פ דברי הרא"ש [פ"ב סימן ב' ד"ה מתני' היה דליל] שבהמה שהתיזה צרורות של בעל הבהמה משלם נזק שלם, ובכלב שנטל חררה של אחר הוי צרורות שאינם שלו ומשלם חצי נזק, אך גמל טעון פשתן, שהפשתן של בעל הגמל, ונדלק והגמל זורקו חייב נזק שלם, והוסיף עוד שהפשתן הוי שליף שעליה, (ולפו"ר כוונתו שאפילו אם לא נודה לרא"ש בדין צרורות דממון בעל הבהמה, אך שליף שעליה עדיף), שמחויב בשמירתו יחד עם הבהמה. אמנם הטור בסימן תי"ח כתב שלרבי יוחנן בלא מסכסכת חייב חצי נזק, וכדיני כלב שנטל חררה. - **בחידושי הגרש"ש** סימן כא, ב הקשה על הפני יהושע, אם כן נחייבו לריש לקיש משום ממונו, אלא צ"ל, שלתוס' אין המזיק שלו, ולרש"י אין כאן גחלת שלו, דגחלת יש עליה בעלים, אבל פשתן שנשרף אבוד הוא.

שוב נסתפק הפני יהושע להקשות דמטעם זה אמאי אינו חייב משום חציו של אדם. [עיין עוד תוס' כב, א ד"ה אשו משום חציו שכתב שפשיעה בגחלתו הויא חציו].

**החזון** **איש** ד"ה האי, הקשה הא בעל הפשתן צריך לשמור פשתנו שלא ידלק, ואם לא שמר, הוי כאחד הביא את העצים שחייב משום אש. ותירץ שאינו חייב בשמירת עצו שלא יעשה אש. ולפי זה, לאחר שנעשה אש, ביודע שנדלק, אף אם הוא על הגמל חייב משום אש, ואין כאן צרורות לחייבו חצי נזק. ודחה שכיון שהוי רגל אינו בכלל אש.

{מהלך הסוגיא לדעת רבי יוחנן} מדברי **התוס'** בד"ה רישא 'דמתחייב בעל הגמל על תחילת הדלקת הפשתן ואע"פ שהאש הולכת מעצמה', לפו"ר משמע, שהדליקה הלכה מעצמה לאחר שנדלק הפשתן ולא הלך הגמל כלום. אך מדברי **התוס' רבינו פרץ** ד"ה אימא מבואר שבדרך הילוך[[32]](#footnote-32) הגמל קפץ האש מהפשתן לבירה, ומ"מ לר"ל, בסכסכה יש יותר פשיעה, כיון שהסכסוך הוא רק בגלל הקירוב לכותל. (בב"ח תיח, ז מבואר שבעמדה להטיל מים חיובו משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס, וכעין זה בים של שלמה סימן כ"א ד"ה ואף, ולפו"ר צ"ב, ועיין תורת חיים כב, ב ד"ה רישא). עוד כתב שם התור"פ שאם אפיש טועניה אף אם הטה את הגמל שלא נכנסה לחנות, חייב לרבי יוחנן על דליקת הבירה משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס[[33]](#footnote-33).

{פירוש עמדה} עמדה וסכסכה. **לרש"י** פירושו שחבילת הפשתן גדולה כנגד כל הבירה כולה, ולמסקנא עמדה להטיל מים והחבילה הגדולה סכסכה כל הבירה כולה, **לראב"ד** פירושו שהסכסוך לא היה דרך הילוכה, אלא שבדרך הילוכה עמדה מעט כאן ומעט כאן, והקשו בגמרא שסכסוך יתירא הוא, ותירצו שעמדה כמה פעמים להטיל מים, ואנוס הוא.

{סתירת קושית הגמרא במסכסכת לקושית הגמרא כג, א וליחייב בעל גחלת} בסוגין הקשו שאף שבעל נר פשע בהנחת נרו מבחוץ, מכל מקום כיון שבעל גמל פשע במה שסכסכה ישתנה הדין, (בנחלת דוד ד"ה במסכסכת הקשה שאין כל ראיה שיש פשיעה של בעל גמל, שיתכן שהגמל הולך אחר כמה גמלים ולא ראה בעל הגמל שום אש וסכסוך), ובסכסוך רגיל, הקשו, אמאי חייב בעל נר, ובעמדה, לשון הגמרא 'כ"ש דחנווני פטור ובעל גמל חייב', ויש שלא גרסו 'חנווני פטור' עיין בתלמיד ר"ת ד"ה עמדה. אך לקמן כג, א הקשו לס"ד שלא שימר בעל גחלת גחלתו וליחייב בעל גחלת, ורש"י הגיה וליחייב 'נמי' בעל גחלת, וכן גרס הרשב"א כב, א ד"ה ואי, [המגיד משנה בפ"ב מנזקי ממון הי"ח והב"ח בסימן שצ"ב כתבו שהרמב"ם לא גרס נמי, אך הכסף משנה והלחם משנה שם כתבו שהרמב"ם גרס נמי, ופירש שבעל הכלב חייב על מקום גחלת]. והוא כעין סתירה בין ב' הקושיות.

[בחידושי ר' מאיר שמחה כג, א ד"ה וליחייב כתב שחמורה פשיעת גופו מפשיעת ממונו, וחמור ממון שהזיק בגופו מחיוב משום ממון, לכן בדף כב, א הקשו לריש לקיש ליחייב הגמל שהזיק בגופו בסכסוך, והוא חמור יותר מהחנווני שלא שמר על ממונו. ובדף כג, א הקשו למסקנת הסוגיא שהלכה כרבי יוחנן שאשו משום חציו, והוא פשיעה בגופו של בעל האש, והוא חמור יותר מבעל הכלב שפשע על שלא שמר ממונו].

{האם הפשיעה חלוקה} **ובשיטמ"ק** כב, א בשם **תלמידי הר"י** כתב שאין הפשיעה של בעל גמל יותר מפשיעת בעל נר, שזה פשע שהניח נרו מבחוץ, וזה פשע במה שלא הסתכל. (ויל"ע אי יש פשיעה יותר לבעל גמל באפיש טועניה, שכתב בתלמיד הרשב"א שגם בסיפא אפיש טועניה). ועיין **בשיטמ"ק** כג, א בשם **תוס' שאנץ** שנקט שתירץ שכיון שאין בעל הכלב עם כלבו, הולכים אחרי תחילת הפשיעה שהיא של בעל הגחלת, (ולפו"ר אין כוונתו תחילת הפשיעה בכל המעשה, דהא בעל כלב לא שימר כלבו, אלא במעשה ההבערה תחילת הפשיעה היא של בעל הגחלת), אבל בגמל כיון שהולך עם גמלו, הוא הפושע, ומשמע לפו"ר בתחילת המזיק, שמיד היה לו להטות את הגמל, ועיין שם בדבריו שהוסיף עוד לומר שסכסכה בלא שהטילה מים חשוב בעל הנר אונס, ואין כאן תחילתו בפשיעה וסופו באונס, דאפילו הכי שדינן הכל על בעל הגמל שהוא הפושע.

**בתורת** **חיים** ד"ה ואי נקט שפשיעת כלב ובעל גחלת שניהם פשיעת ספק, ופשיעתם דומה לפשיעת בעל נר, משא"כ פשיעת בעל גמל, שהיא אחר שנדלק הפשתן, עדיפא, שהיא ודאי תגרום לנזק, וממילא זה מגרע את פשיעת בעל הנר, שלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה שיעבור בעל גמל עם פשתן ויפשע פשיעה גדולה, וזה כתחילתו בפשיעה משום נזק הרוח בלא גמל, וסופו באונס. עוד כתב בדף כג, א ד"ה וליחייב ליישב הגירסא וליחייב בעל גחלת בלי הגירסא נמי, שבעל גחלת פשע לגבי כלבים של הפקר, לכן יש לומר שבעל הכלב פחות חייב לשמור כלבו שלא יקח גחלת[[34]](#footnote-34).

{לרש"י לא הקשו בדף כ"ג לחייב בעל גחלת בשווה לבעל כלב} **רש"י** כג, א ד"ה וליחייב באר שקושית הגמרא בדף כ"ג היא אחרי שנניח שבעל כלב פטור משום צרורות או משום שלאו ממונו דבעל כלב, יש לחייב את בעל הגחלת במה שאין לחייב את בעל הכלב, ולא פירש שיתחייבו שניהם בשווה, והשיטמ"ק בשם הרא"ש בדף כ"ג העיר למה לא פירש שיתחייבו שניהם בשווה, (ולפו"ר ניתן לומר שאין לחייב שניהם, אלא הפושע האחרון, ואם לאו הדרינן לחייב ראשון).

ציינו עוד לדברי רש"י כג, ב ד"ה ולרבי יוחנן שכתב שחצי חרש אינם מחייבים את בעל האש, וכן לדברי רש"י יט, ב ד"ה אלא מתני' שבדליל בקשרו אדם והזיק בהליכתו חייב בעל התרנגול לחודיה.

כתב **הפני** **יהושע** [ד"ה בגמרא ואי במסכסכת] שמסתימת רש"י כאן שלא פירש שחייבים שניהם, ניתן ללמוד שסבר שכיון שמסכסכת, ושרף בידיים הבירה, בעל גמל יתחייב הכל, דכיון שעביד מעשה להזיק, ובלעדי גמל לא היה הנר מזיק, מתייחס הכל לבעל גמל, וכשיטתו בדליל, משא"כ בכלב שנטל חררה שלא עשה כל מעשה ההיזק, אלא לקח הגחלת לגדיש ומשם נתפשט מעצמו, ניתן לחייב שניהם על נזק הגדיש. הניח חנווני נרו מבחוץ ועמדה להטיל מים לא דמי לדליל, שפטור הקושר, שכיון שעמדה להטיל מים, ולא הלכה וסיכסכה כל הבירה, אף שחבילתו גדולה ומשם נתפשט לבירה, יש לדמותו לכלב שנטל חררה, שיש מקום לחייב שניהם, וכיון שהוא אנוס בעמידתה, בעל הגמל פטור לגמרי. ולרבי יוחנן שלא סיכסכה, יש לדמותו לכלב שנטל חררה, ושניהם חייבים. (אך דבריו לפו"ר צ"ב, ששם בעל כלב חייב ראשון, וכשפטור הדרינן לחייב בעל גחלת, וכאן רצה הפנ"י לבאר שחייבים שניהם בשווה).

{לתוס' שניהם חייבים בשווה} **לתוס'** ד"ה ואי ובעוד כמה ראשונים חייבים שניהם, בין במסכסכת ובין עמדה וסיכסכה, ולשון התוס' ששניהם פשעו. [עיין במהדורא בתרא כג, א על תוד"ה ולחייב בד"ה ולא ישלם, שאפשר שעל מקום גחלת לרבי יוחנן דמיירי באנחה אנוחי אין משלם בעל הגחלת מחצה, שלא מיקרי אש אלא ממקום שתצא מעצמה, אך בתלמיד הרשב"א כג, א ד"ה וליחייב מבואר שגם באנחה אנוחי מחלקים הנזק בין בעל כלב לבין בעל גחלת].

{לתלמיד הרשב"א כאן בעל גמל חייב} זה לשון **תלמיד הרשב"א** ד"ה תנן, אמר ליה ר"ל מתני' במסכסכת כל הבירה כולה, פירוש, שהגמל הולך סביב הבירה עד שדלקה כולה, דכולה בירה הויא מקום גחלת. אי הכי אימא סיפא, הניח חנוני את נרו מבחוץ, חנווני חיייב, אי במסכסכת, אמאי חייב, פירוש, כיון שרואה בעל גמל את גמלו הולך סביב הבירה ומדליקה כולה, היה לו לסלקו, וכיון שלא סילקו, חשבינן פשיעה כולה דבעל גמל, ונסתלקה פשיעת חנוני, הא למה זה דומה, להופך את הגלל שהשני חייב בנזקו, ונסתלקו מעשי ראשון, ומשום דסתמא דמילתא בעל גמל הולך אחר גמלו, משום הכי מקשה להדיא חנווני אמאי חייב. ופרקינן, בשעמדה. ואקשינן, השתא מסכסכת חייב, עמדה ומסכסכת מיבעיא. ופרקינן, כגון שעמדה להטיל מימיה, פירוש, וזו היתה כוונת המתרץ, אלא שלא הניחו לגמור דבריו. רישא בעל גמל חייב דלא איבעי ליה לאפושי טעוניה כולי האי, פירוש, אע"ג דהשתא אניס, דכיון שעמדה להטיל מימיה אינו יכול לסלקה, מכל מקום כיון דאפיש טעוניה כפושע הוא, דהוה ליה לסלוקי אדעתיה. סיפא חנווני חייב, דלא איבעי ליה לאנוחי נרו מאבראי, פירוש, דאע"ג דבעל גמל נמי פשע כי אפיש טעוניה, מ"מ כיון דהשתא מיהא אניס שעמדה להטיל מימיה, והנזק אינו בא מחמת פשיעת בעל גמל, דאפילו לא אפיש טעוניה נמי הוה מדליק ליה, הילכך חנווני חייב, דהא מחמת פשיעתו אתי נזקא. ומשמעות דבריו, שהגם שנקט בדליל יט, ב ולקמן כג, א בגחלת שבפשיעת שניהם, חולקים התשלומים, כאן בעל הגמל חייב הכל.

וזה לשון **הבית יוסף** תיח, ז בשם **רבינו ירוחם**, וכתב רבינו ירוחם בנתיב ל"א, אם עמדה הבהמה וסכסכה הבירה, בעל הבהמה חייב, זולתי אם עמדה להטיל מימיה. וכתבו המפרשים, אין בעל הבהמה שם, בעל הבהמה משלם מחצה וחנווני שהניח נרו מבחוץ מחצה.

{לראב"ד מסכסכת מעשה בידיים ורק בעל הבהמה חייב} בחידושי **הראב"ד** לעיל יט, ב ד"ה לא שנו מבואר שבהדי דאזיל, אפילו קשרו אדם, חייב רק בעל תרנגול, ובסוגין דימהו הראב"ד בד"ה הכא לדליל, ולקמן כג, א ד"ה מאן חייב כתב הראב"ד שלריש לקיש ודאי קשה שבכלב שנטל חררה שניהם יתחייבו, אך לרבי יוחנן בתחילה נקט שכיון שחציו הם, רק הכלב חייב, אך חזר בו שחצי שניהם הוא ושניהם חייבים, ומבואר לפו"ר שמעשה בידיים של בהמה, כגון מסכסכת וכגון דליל, רק הבהמה חייבת, אך בחיצי בהמה חזר בו שאינו כמעשה בידיים, וכששניהם פשעו, הוא מיוחס בין לבעל הכלב ובין לבעל הגחלת.

{לרבינו ישעיה חלוק נזק בגופו מנזק של רוח מצויה} זה לשון **השיטמ"ק** בדף כב, א בשם **רבינו ישעיה**, ומשמע מדבריו שבכלב שנטל חררה הקשו ולחייב בעל הגחלת בכל, והכא הקשו שבעל גמל יתחייב בכל, ולרבי נראה לחלק, דהכא גבי כלב, הואיל ואין ההיזק בכוחו ממש אלא על ידי הרוח המוליך האש בכל הגדיש, וגם אין בעליו עמו, יש לנו לפוטרו, ואף על גב דרוח מצויה חייב רחמנא כמו חציו, הני מילי כשכל הפשיעה על ידו, דליכא מאן דמשלם אלא הוא, ואין לנו להפסיד הניזק, אבל הכא דפשע בעל הגחלת, נשליך עליו כל התשלומים. ולא דמי לתרנגול שעשה כל ההיזק בכוחו, והכי נמי גבי גמל יש לנו לחייב בעל הגמל שעומד בצד בהמתו, ומכח בהמתו נעשה כל ההיזק, כיון דבמסכסכת אוקימנא לה. וזה לשון השיטמ"ק בשם רבינו ישעיה בדף ו, א, ואי קשיא, דמסיק תלמודא לקמן וליחייב בעל גחלת, והיינו ראשון, אלמא אף ראשון חייב. יש לומר, דמחלקינן לקמן בין היכא דאזיל בעל הכלב עם הכלב, להיכא דלא אזיל, דכי אזיל לא מיחייב בעל חררה, ואם כן נראה הכא נראה דהכי פריך, כוחו דשני הוא, ואף בנגתלגל ברגלי בהמה, מסתמא הולך בעל הבהמה עם בהמתו, ואם כן כל החיוב עליו, ולא מיחייב ראשון.

לפו"ר משמעות **הר"ח** שבעל הגמל חייב בכל, 'הגמל הזיק בידים'. וכן יש לעיין בדברי הר"ח כג, א וליחייב בעל גחלת שמשמע שאם בעל גחלת לא שימר גחלתו הוא חייב. ולשון הר"ח כב, ב רישא בעל גמל חייב דלא איבעי ליה לאפושי בטעינה דליעול בגו חנותא למיחך בדליקתא ודמי כמאן דאפיק תורא דמינטר ואזיק דחייב מאן דאפקיה.

{לרמב"ם פטור בעל כלב משריפת שאר גדיש, וחייב במקום גחלת} שיטת **הרמב"ם** בפ"ב מנזקי ממון הי"ח שבלא שימר גחלתו מחויב בעל הכלב בנזק החררה ומקום גחלת, ובעל הגחלת מחויב על שאר הגדיש, וכן הביא הטור בסימן שצ"ב בשם הרמ"ה, והשיג עליהם הטור שיש לחייב את שניהם. (צוין לעיל **שלמהדורא בתרא** חלוק מקום גחלת באנחה אנוחי משאר גדיש, אך **התלמיד הרשב"א** אינו מחלק). וזה לשון **הב"ח** בסימן שצ"ב בדעת הרמב"ם והרמ"ה, וס"ל לתלמודא, דבאשו כיון דכתיב כי תצא אש, אפילו מעצמה, כל שלא שמר גחלתו, בין שדלקה על ידי רוח מצויה, או על ידי חרש שוטה וקטן, או על ידי כלב, חייבתו התורה לשלם נזק שלם על שלא שמר את אשו. **ובנחלת** **דוד** כב, א ד"ה במסכסכת כתב, שבכלב שנטל חררה אין מוטלת שמירה על בעל כלב, שמותר לכלב להסתובב ברה"ר, וכיון שדלת החצר פתוחה נכנס הכלב לחצר ונטל גחלת, וכיון שאין פשיעה, אין חיוב על אש דכלבו, אך בעל הגחלת צריך לשמור אשו משום כלבי הפקר, והוא חייב בכל. מקום גחלת, שהוא נזק בידים, דמי לבהמה שזרקה חפץ לתוך אש, שבהמה חייבת, ובעל האש פטור, ומבואר פסק הרמב"ם בכלב. מסכסכת, כיון שהנזק נעשה בידיים גמל חייב, אך שאר בירה פטור. וזה לשון החזון איש ב"ק סימן י"ב ס"ק ד', נראה דעת הרמב"ם, דבבעל כלב חיובו משום צרורות, ובעל האש משום גופו, כדין אש, אז בעל האש חייב בכולו, ובעל הכלב פטור, ובמקום גחלת, חייב בעל הכלב ולא בעל האש, כיון דגמר ההיזק, ומפרש כן הא דאמר כב, א עמדה וסיכסכה כל שכן דחנווני פטור ובעל גמל חייב, והיינו פטור לגמרי, והא דפריך כג, א וליחייב בעל הגחלת, היינו על שאר הגדיש, דהוי צרורות.

עיין עוד בדברי הרמב"ם בפי"ד הי"ג שלא הזכיר דין מסכסכת בהניח חנווני נרו מבחוץ.

מסקנת אשו משום חציו

חידושי תלמיד הרשב"א, שיטמ"ק בשם רבינו ישעיה ד"ה ועוד פירוש אחר, ובשם גליון בדעת רש"י. שיטת הרמב"ם פי"ד מנזקי ממון הט"ו ושם הלכה ד' ט' י' [עיין עוד שו"ע תי"ח סעיף י"ג ועיין עוד שם סעיף ו'] ים של שלמה סימן כ"ב ומהרש"ל בהגהותיו, באור הגר"א סימן תי"ח ס"ק ל"ג, חזון איש ב"ק סימן ב' סק"ג, אבן האזל פ"ב מנזקי ממון הי"ז – הראשון.

גירסתנו בגמרא אמר רבא קשיא ליה לאביי למ"ד אשו משום חציו טמון באש **היכי** משכחת לה, אולם בהגהות הגר"א תיח, לג וכן בים של שלמה בסימן כ"ב הגירסא **היכא** משכחת לה.

לשון הגמרא **נפלה** **דליקה**, **ובתלמיד ר"ת ור"א** ד"ה כגון כתב, שמשמעות הלשון שנפלה הדליקה מעצמה, וקשה שאינו חציו, ופירש שנפלה דליקה על ידי שלא שימר את אישו, והביא **שר"ח** גרס הצית דליקה, וכן נמצא בר"ח שלפנינו. **ובערוך** **השולחן** תיח, ו נקט שאם נפלה דליקה בחצירו, אע"פ שאין רצונו באש, אם לא שמר חייב. וכן באר **האבן** **האזל** בפי"ד מנזקי ממון ה"ד.

{באור קושית הגמרא היכי משכחת לה} **רש"י** ד"ה היכי פירש ב' דרכים. א', מוכח מחיוב שוגג ואונס שטמון חייב באדם המזיק, **ובנמוקי** **יוסף** י, א כתב כן בדרך כ"ש, 'השתא אונס כרצון איתרבי טמון לא כל שכן', וזה לשון **תלמיד ר"ת ור"א** ד"ה קשיא, אלא למ"ד אשו משום חציו אמאי פליג רחמנא לגבי דידיה, והא אמרינן אדם מועד לעולם בין שוגג ובין מזיד, והוה ליה למימר נמי בין טמון לשאינו טמון. ב', כל חץ הולך בטמון, וכן הביא הנ"י, ובר"י מלוניל פירש שנפק"ל שחץ חייב בטמון מפצע תחת פצע. ג' **לתוס'** ד"ה טמון ולרשב"א ד"ה למ"ד קושית הגמרא שאין סברא לחלק בנזקי אדם, והוסיפו תוס' שהרי בנזקי אדם חייב אף על שוגג, ומוכח שאין חילוקים. הראב"ד הרכיב קושיא ג' עם קושיא מעין קושיא א', וזה לשונו, 'אלא למאן דאמר אשו משום חציו היכן מצינו חילוקים בנזקי אדם והלא אף הישן חייב דהוה ליה כטמון'.

כתב בתלמיד ר"ת ור"א ד"ה והכי, שלרבי יהודה שמחייב על נזקי טמון באש, לרבי יוחנן אין חיוב אש משום ממונו.

{מקור ממונו לרבי יוחנן למסקנא} **בתלמיד ר"ת ור"א** כתב בקושית הגמרא, דקרא דחשיב אש כחיציו, לא בא אלא להחמיר ולחייב אפילו היכא דלא הוי ממונו, וכל שכן דחייב משום ממונו, מידי דהוה אשאר נזקי ממון דמיחייב עלייהו.

{האם הגדר נפלה ברוח מצויה} ונפל גדר שלא מחמת דליקה, ומבואר ברש"י ד"ה וכגון שפירוש הגמרא שהיה לו לגודרה הוא לגודרה אחר שנפלה הגדר, (ולפו"ר, אי מיירי בנפלה גדר ברוח מצויה, אמאי אין צריך לגודרה קודם).

**בנמוקי יוסף** י, א מבואר שאי אין יכול לשמור לאחר נפילת הגדר, פטור מטעם אונס, והוסיף שאין לומר דתחילתו בפשיעה וסופו באונס, דהא אין מוטל עליו שמירה בחצר שניה. ועיין **בחידושי תלמיד הרשב"א** ד"ה והקשה, בתוך הדברים, שנקט שחיובו מחמת חוסר שמירה, שמחמת הדליקה אין לחייבו דאנוס הוא. ועיין עוד לשון הים של שלמה סימן כ"ב ד"ה ואין בתוך הדברים, דדווקא נפלה גדר אחר כך פתע פתאום שלא מחמת דליקה, (לפו"ר למדנו מדבריהם, שנפל הגדר ברוח שאינה מצויה). אבל **בתוס' רבינו פרץ** בד"ה וקשה בתוך הדברים, מבואר שנפלה הגדר ברוח מצויה.

**בחזון** **איש** [סימן ב' ס"ק ב' ד"ה ונראה דאם] נקט שנפלה הגדר ברוח שאינה מצויה, דברוח מצויה הוי חציו, למה שבאר שכל רוח מצויה היא חציו ובלבד שיהא מזיק, [אף שיתכן שהגדר היתה מונעת מהאש לעבור לו לא היתה נופלת], אך למסקנתו בד"ה ולהאמור, לאחר שפירש שצריך שימסור האדם בידו את האש לרוח מצויה, אסיק, דאם היתה גדר, הרי אין האש נמסרת מיד האדם לרוח מצויה ואינו חייב משום חציו.

**ברא"ש** סימן ח' לא הוזכר שהיה לו לגודרה, אך בפסקי הרא"ש כן הוזכר שהיה לו לגודרה, וכן באר בפלפולא חריפתא אות ת' את דברי הרא"ש.

{אמאי לא הביאו נפק"מ נוספות} מצינו בראשונים כמה נפק"מ נוספות בין רבי יוחנן לריש לקיש. **רש"י** ד"ה וכי הקשה לשיטתו שלריש לקיש המדליק בגחלת שאינה שלו פטור. ותירץ רש"י שלשון הגמרא שנחלקו ב'אשו', שהיא ממונו, ובה שאלו מאי בינייהו[[35]](#footnote-35), ובדומה לזה כתב **ברבינו פרץ** ד"ה וכי שרצו למצוא נפק"מ בעיקר אש דכתיב בקרא והיא אשו ממש. **בנמוקי** **יוסף** י, א **ובר"י מיגש** [עיין עוד בזה בתוס' ד"ה מאי בסופו], הקשו דהא נפק"מ בטמון שלריש לקיש פטור גם בחצר ראשונה, [בלא כלו חציו, - לשונם חצר ראשונה ושניה, ולפו"ר יל"ע אי הכוונה לקרוא למקום שאחר הגדר שנפלה חצר שניה, או שאין חילוק בין חצר ראשונה לשניה לדעת ריש לקיש, וצ"ת עיין עוד בר"י מלוניל]. ותירץ הנ"י על דרך רש"י, דממה ששאלו טמון היכי משכחת לה, מוכח שלא בזה נחלקו, ועל עיקר מחלוקתם הקשו מאי בינייהו. [**ביש"ש** סימן כ"ב ד"ה ואין דחה תירוצו, שאחר שכבר דיברו על נפלה גדר, כן היו צריכים לתרץ שנפק"מ בטמון]. עוד הקשה **תוס'** ד"ה מאי והר"י מיגש שאיכא בינייהו האוקימתות דלעיל, וגם בזה תירץ הר"י מיגש שאינו בעיקר מחלוקתם. **ובראב"ד** תירץ, שבסלקא דעתך סברו שרבי יוחנן מודה לריש לקיש גם לקולא ולפיכך אין ביניהם נפק"מ ותירצו שרק לחומרא אית ליה משום ממונו. **והרשב"א** כתב שרצו לומר גם נפק"מ זו.

{לשון שני דרש"י} **רש"י** ד"ה אית ליה פירש שמאן דאית ליה משום חציו מודה שחייבים גם משום ממונו. אך בסוף ד"ה לחייבו כתב רש"י מפי המורה שמעתי, אבל **לשון ראשון** נראה לי. ולשון זו הובאה בלשונה בחכמת שלמה למהרש"ל ובתוכנה ביש"ש סימן כ"ב ד"ה ובספרים אחרים, שגם לרבי יוחנן אין חיוב על חציו אלא אם כן הוי האש ממונו, ומשמע שעיקרו ממון, אלא גזירת הכתוב שחייב בד' דברים, ומש"ה פטור טמון, ואין חילוק בין רבי יוחנן לריש לקיש בברייתא דכלב וגמל, דליכא חציו דגמל כיון שאינו ממונו, ולכן הקשו מאי בינייהו, וביש"ש שם הוסיף שבכלו חציו נמי מודה רבי יוחנן לריש לקיש שחייב משום ממונו, (לפו"ר מוכח כן, דאל"כ יתרצו שאיכא בינייהו בתר דכלו חציו). והדברים נרמזו גם ברש"י כב, א ד"ה משום ממונו. עיין עוד במה שכתב רש"י כב, ב ד"ה ורבי יוחנן, שרבי יוחנן דמסר לחש"ו שחייב רק במסר גווזא וסילתא ושרגא, לשיטתו דאשו משום חציו.

**ביש"ש** שם ד"ה ואמת הקשה על דרך זו, שממה שהביאה הגמרא קרא ומתניתא מסייע לרבי יוחנן באמצע הסוגיא ולא לאחר המסקנא, משמע שכל התירוצים שלעיל נשארו למסקנא, ועוד דמשמעות הפסוק שאפילו כי תצא מעצמה גם הוי חציו, ולא רק ממונו.

זה לשון השיטמ"ק בשם רבינו ישעיה, ועוד פירוש אחר, מאן דאית ליה חציו אית ליה משום ממונו, דבעי רבי יוחנן תרתי, דלא מיחייב משום חציו, אם לא יהא ממונו, והשתא ליכא בינייהו כל הני, אבל מאן דאית ליה משום ממונו, מיחייב משום ממונו לחודיה. עיין עוד שם בשיטמ"ק בשם גליון בפירוש דעת רש"י.

{שיטת הרמב"ם והשו"ע} **ברמב"ם** פי"ד מנזקי ממון הלכה ט"ו כתב שאשו משום ממונו, ואע"פ כן חייב בד' דברים כאילו הזיקו בידו, ובתחילת הלכה מיירי באש שעברה. בהלכה ד' כתב דנפלה דליקה בחצירו ולא גדרה חייב. ובהלכה ט' חילק בין מדליק בשלו לבין מדליק בשל חבירו לענין טמון. ובהלכה י' כתב בדין גדי ועבד המדליק בשל חבירו, והוי קלבדר"מ, והשיגו הראב"ד דלא מיירי לענין טמון. **ובשו"ע** תיח, יז הביא דינו דהרמב"ם שאשו ממונו וחייב משום חציו, והוסיף דווקא לא כלו חציו, אבל בכלו חציו פטור מד' דברים. ובסעיף י"ג חייב השו"ע על טמון בלא כלו חציו, ומ"מ פטר שם על דברים שאין רגילות להניחם בגדיש, וכתב **הש"ך** ס"ק ו' שמזיק בידיים חייב אפילו אין דרכו להניחם בגדיש, אבל בפשיעה חייב רק על מה שדרכו להניחם בגדיש. ובסעיף ו' חייב השו"ע בנפלה גדר.

**בחידושי ר' אריה ליב** סימן ע"ג תמה דאם אשו משום חציו, ואדם המזיק נפטר רק באונס גמור [- עיין שם שציין דבתוס' סב, א ד"ה מי מבואר שכהאי גוונא פטור גם באדם], מדוע פטור בלא כלו חציו בדברים שאין דרכם להיות טמונים בגדיש, ועיין שם בתירוצו.

{חיוב בושת באשו משום חציו ושיטת הרמב"ם} שיטת **רש"י** ד"ה לחייבו שחייב בד' דברים היינו כולל נזק, ופטור על בושת, אך **הרמב"ם** בפ"י מנזקי ממון הט"ו חייב בבושת. **ובחידושי ר' אריה ליב** סימן ע"א תלה דבריהם שנחלקו אי הכוונה שבבושת היא כוונה להזיק, או כוונה לבייש, לרש"י בעי כוונה לבייש, ולהרמב"ם כוונה להזיק, ומשמע מיניה, שאף שאין כוונה להזיק, כיון שאשו משום ממונו הוא שהוי ממון המזיק, ומשום פשיעת אדם בדבר שכעין חציו, מחייבים אותו בחיובי אדם הוא הדין בבושת.

אכן בסימן ע"ב נקט לאידך גיסא, שהקשה שם על הרמב"ם שבפרק ב' מנזקי ממון הי"ז חייב בכלב על מקום גחלת, ואמאי, הא אשו משום ממונו, וכיון שאין האש של בעל כלב, לא מהני חציו דכלב לחיייבו, ותירץ שעיקר החיוב הוא על חציו, רק בעי פשיעה של ממונו, ולכן המיעוט שכתבו התוס' כב, א ד"ה לאו שנתמעט אש של בהמה, שייך רק לריש לקיש שחיוב משום ממונו, שאין חיוב על אש שהיא ממון בהמה, אבל לרבי יוחנן שעיקר האש היא חציו, וצריך פשיעת ממונו סגי במה שפשע בעל הבהמה בכלבו, שזהו פשיעה בממון האש, (ועיי"ש מה שחילק בין מקום גחלת לשאר הגדיש). ועיין להלן בבאור דברי הגר"א תיח, לג.

{פירוש המסקנא אם פירוש 'אלא' הוא חזרה מתירוץ נפלה גדר} **בחידושי תלמיד הרשב"א** ד"ה והרב כתב בשם **רבינו יונה**, שאם המבעיר נמצא במקום ויכול לגדור, חייב רק משום ממונו, ופטור על טמון, [ופטור זה הוא רק במדליק בתוך שלו, אבל המדליק בשל חבירו אף אם יכול לגדור חייב בטמון], אך אם הדליק ואינו נמצא במקום, חייב משום חציו. והוסיף עליו תלמיד הרשב"א שלגבי ד' דברים חייב משום חציו אפילו אם הוא נמצא במקום.

**מביאור הגר"א** תיח, לג נראה בדעת **הרמב"ם** בסוף הלכות נזקי ממון באופן אחר, שכל זמן שיכול לגדור שלא ילך לחצר חבירו, פטרתו תורה מדין חציו, והעמידתו בדין ממונו, ולכן פטור על טמון גם אם לא שמר, אבל אם הדליק בשל חבירו הוי חציו, וכן דין זה לא נאמר לגבי ד' דברים שבהם בכל גווני הוי בדין חציו גם אם יכל לשמור. **בחזון איש** ב"ק סימן ב' סק"ג הקשה על דברי הגר"א כמה קושיות, ואסיק דדברי הרמב"ם עדיין לא נתפרשו לן. אכן **באבן** **האזל** [בפ"ב מנזקי ממון הי"ז – הראשון] נראה שפירש בדעת הגר"א באופן אחר, שאשו משום ממונו, רק שכשהדליק בשל חבירו, [או אפילו ברשות הרבים], שאין לו רשות, הוי כמו מזיד, והחמירה עליו תורה כאילו הזיק בחציו, אך המדליק בתוך שלו שיש לו רשות, הוי כמזיק שלא בכוונה ואין דינו כחציו. והא דילפינן חציו דכלב מחציו דאדם, משום שפרטי דינים של האבות ניתן ללמוד זה מזה, וכיון שהחמירה תורה באדם להחשיבו כחציו, הכי נמי בבהמה, ומשום כן באר שלדעת הרמב"ם חלוק אדיי אדויי שהוא קרן תמה, לפוטרו לגמרי אפילו מחצי נזק, דקנסא מממונא לא ילפינן. (גם מהערוך השולחן תיח, יד נראה שלא פירש כהאבן האזל, ועיין לעיל דברי חידושי ר' אריה ליב בבאור מחלוקת הרמב"ם ורש"י לענין בושת).

(עיין בדברי **הגר"ח** בפי"א משכנים ה"א שמשמע מיניה שלדברי הרמב"ם אשו משום חציו, וילפינן מיניה לרציחה, ומשמע קצת על דרכו של החזו"א שעיקר אש היא משום חציו, ולא כדרך האבן האזל שעיקר אש היא משום ממונו. ועיין עוד **בחידושי מרן רי"ז הלוי** בפ"ג מרוצח ושמירת נפש הי"ג שגם מיניה משמע שלרמב"ם ילפינן לרציחה, וכן יתכן שלדרכו של האבן האזל יבואר הגמרא בדף מ"ג שהביא הגרי"ז שם באופן אחר).

**ביש"ש** סימן כ"ב ד"ה לכן פירש, (והוא שם רצה לומר שכל הנך תירוצי דלעיל קיימי למסקנא), שלרבי יוחנן חיוב אש משום ממונו, וגם היכן שכלו חציו, והיכן שאינו ממונו - וזה שייך רק בחיצי בהמה, חייב משום חציו, ומלבד זה, נאמר הא דאשו משום חציו, לחייבו בד' דברים, ומשמע לפו"ר דאפילו בכלו חציו. **ובנחלת** **דוד** ד"ה והעולה העיר שלדברי היש"ש על חצי גמל חייבים על טמון, דמשום חציו הוא, ועל אש דאדם פטור על טמון, דמשום ממונו הוא, ויציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, וגם חיוב ד' דברים באדם דחוק לדברי היש"ש.

עיין בספר הישר לר"ת סימן תקל"ח בסופו בין למאן דאמר אשו משום חציו, בין למאן דאמר אשו משום ממונו, היכא דנפלה דליקה בחצר, ונפלה גדר שלא מחמת דליקה, והלכה והזיקה בחצר אחרת פטור הוא, אלא אם כן יש לשם תבן או קש שהוא שלו, ומסכסך בחצר, שאם לא כן לאו חציו ולא ממונו איכא.

מסר לחש"ו

גמרא דף ט, ב כל שחבתי, כב, ב ת"ש השולח. נמוקי יוסף בפרק א' ובפרק הכונס. מלחמות כב, ב מדפי הרי"ף בתוך הדברים, נחלת דוד בדף כב, ב, אבן האזל פ"ד מנזקי ממון ה"ו [נדפס בטעות בה"ז]. עיין עוד תוס' י, א ד"ה חומר.

{פירוש כל שחבתי} **הנמוקי** **יוסף** ד, א ד"ה כל שחבתי, פירש, חבתי בשמירתו, היינו שפשעתי בשמירתו, שפשע במסירה לחש"ו, וכן פירש **השיטמ"ק** בשם **מהר"י כץ** וכעין זה **בתלמיד הרשב"א** על המשנה. ואסיק הנ"י שם שלרבי יוחנן אין במסירת שלהבת לחש"ו פשיעה.

{לתוס' שור קשור הוא שמירה כראוי} **התוס' והרשב"א** פירשו שור קשור ובור מכוסה [בדף ט, ב בתחילת הסוגיא] ששמר כראוי[[36]](#footnote-36), [ומוכח שלא פירשו שחבתי בשמירתו הוא פשיעה]. ושם בדעת ריש לקיש שור דרכיה לנתוקי פירשו שהקטן מתירם, וכן פירש **המגיד משנה בדעת הרמב"ם** בפ"ד מנזקי ממון ה"ו, [שפסק הרמב"ם כדעת ריש לקיש] ששור מכוסה עשוי להיפתח על ידי מעשה הקטן, וחייב אפילו בחתרה מדין תחילתו בפשיעה, ועיין להלן בשם התורת חיים והחזו"א. [על מה שכתב המגיד משנה שחייב אפילו בחתרה, דן החזו"א בסימן י"ב ס"ק ה' ד"ה ולמדנו שאין פשיעה זו מחמת האונס. עוד כתב שם החזון איש, שהא שמחויב הבעלים לשמור שהקטן לא יפתח, אינו תלוי במסירה לחש"ו, אלא בכל גווני מחויב לשמור שחש"ו לא יפתח את הדלת].

{לרש"י שור דרכיה לנתוקי מעצמו, האם השמירה היא כראוי} ועיין **רש"י** ט, ב ד"ה שור, - בתירוץ הגמרא דרכיה לנתורי, שפירש, שלריש לקיש שור קשור ובור מכוסה דרכם לנתוקי ולנתורי[[37]](#footnote-37), מעצמם[[38]](#footnote-38), וכן פירש **התורת חיים** בדף ט, ב את דעת **הרמב"ם** בפ"ד מנזקי ממון ה"ו, והוכיח פירוש זה בדעת הרמב"ם מפי"ב ה"ח, [ובנמוקי יוסף שם באר שאין הקטן יכול למנוע נזק זה], ולפיכך, גם אם אירע שהקטן התיר את השור ופתח את הבור חייבים הבעלים[[39]](#footnote-39), וכעין זה מבואר **במלחמות** לדף נב, ב ושם מבואר שחיובו בזה מצד תחילתו בפשיעה וסופו באונס. **בתורת** **חיים** שם פירש שהוי שמירה כראוי, רק שהבעלים צריך לבדוק בכל יום שלא נפתח הבור והשור, ופירש כן בדעת רש"י והרמב"ם, וכעין זה **בחזון** **איש** ב"ק סימן י"ב ס"ק ה' ד"ה ר"מ, אלא שמבואר שם ששמירת הקטן לא הועילה, שהשור קשור, ואין הקטן שומר שלא יפתח במשך הזמן, וגם שמירת הקטן לא מגרעת, שאין המסירה לקטן מקלקלת. אך מלשון **הראב"ד** בהשגותיו על הרמב"ם בפ"ד ה"ו ובפי"ב ה"ח מבואר שהשור אינו שמור כראוי, והמוסר סמך על שמירת הקטן וכן איתא בחידושי הראב"ד. וכן דייק **הפני** **יהושע** מלשון רש"י ט, ב ד"ה שור וד"ה לנתורי ששמירה רעועה היא, ופירשו, שסלקא דעתין ששקטן שומרו קצת, ושמירתו תועיל לפחות כדי לומר שאם הקטן פתח אינו תחילתו בפשיעה, וק"ל שהוי תחילתו וסופו בפשיעה (יל"ע למה הוצרך לומר שאף סופו בפשיעה).

בדעת הרמב"ם כתב **האבן** **האזל** בפ"ד ה"ו, בתחילה כתב, דמסירה לחש"ו היא פשיעה שמא הקטן יסתור את קשר השור, ושמא ילבה את הגחלת[[40]](#footnote-40). אלא שבעי פשיעה במזיק, וחלוקה גחלת משור, שגחלת כיון שמעמיא ואזלא בטל ממנה שם מזיק, אך שור קשור ובור מכוסה, כיון ששיך מציאות שהקשירה תתנתק מעצמה, [אף שהבעלים פטורים בקשירה כראוי], לא פקע שם מזיק מהשור והבור, ואם הקטן ניתק את הקשר חייבים הבעלים, כיון שאין כאן אונס, שמצוי שהקטן יפתח את הקשר. אלא שמהדברים יצא שמה שכתבו התוס' נט, ב ד"ה ליבה וליבתה הרוח שהוכיחו דגחלת חלוקה משור, שבשור, הקטן פותח את הקשר, אך גחלת אינו מלבה, ואילו היתה המציאות שהקטן שהוא רוח מצויה מלבה, חייב, והעלו התוס' מזה שלבוי ברוח מצויה חייב. ומינה לרמב"ם שמפרש ששור מתנתק מעצמו, ולא ממעשה קטן, וגחלת אינה מתלבית מעצמה, ולא חיישינן למה שהקטן רגיל ללבותה, מבואר שקטן שהוא רוח מצויה המלבה פטור. אך זה לא יתכן, שהרמב"ם הסכים עם התוס' שחייב על לבוי הרוח. לכן חילק, שבגחלת כיון שהקטן שומר קצת, אין חשוב הקטן כרוח מצויה שילבה את הגחלת, אלא כרוח שאינה מצויה.

{פירוש מעמיא לרש"י} **מרש"י** ד"ה מעמיא משמע, שבגחלת, לבוי החש"ו אינו רוח מצויה, ולשונו, 'ומאי דליבה חרש לא רמיא עליה דבעל גחלת לאסוקי אדעתיה', **ומהנמוקי** **יוסף** ד, א ד"ה כל שחבתי מבואר שאין במסירת גחלת לחרש פשיעה, ובדף כב, ב בד"ה גחלת כתב רש"י שהליבוי מתייחס לקטן. **בשיטמ"ק בשם גליון** כתב לדעת רש"י שהקטן שומר כפי מה שנראה לו מהמסירה, לכן, בגחלת הקטן שומר שתיכבה, אך בשלהבת שומר הקטן שתמשיך לדלוק, ולר"ל יש בזה פשיעה.

{לתוס' הקטן שומר קצת וסגי בגחלת, ולרשב"א אינו שומר אך אין ברי הזיקא} לרבי יוחנן, שור ובור שחייב במסרן לחש"ו מיירי במותר ומגולה, ואש בשלהבת פטור, וטעם שור מותר לדעת **התוס' ותלמיד הרשב"א** ט, ב ד"ה ת"ר שאף שהקטן שומרו קצת לא מספיק, ובשלהבת פירש **התוס' רבינו פרץ** ט, ב ד"ה לרבי שהחרש שומר, וניתן לסמוך על שמירתו שלא יטול את השלהבת לשרוף, וכן משמע מדברי **תלמיד** **הרשב"א** בדף ט', וכעין זה בחזון איש ב"ק סימן י"ב ס"ק ה'[[41]](#footnote-41). **ובתורת** **חיים** דף ט, ב ד"ה ולרבי הקשה מדוע במסר גווזא וסילתא ושרגא אין הקטן שומר, וחילק שאם מסר לו גווזא וסילתא ושרגא **להדליקם** אין הקטן יכול ליזהר שלא תצא תקלה מזה. אך **להרשב"א** אין הקטן שומר, והיה ניתן לכתוב שלא שמרם. [וכעין זה משמע **בתלמיד** **הרשב"א** בדף כב, ב ד"ה השולח שפירש פטור גחלת לכו"ע משום שגחלת מעמיא, ובדף כג, א ד"ה וליחייב פטר בעל כלב ובעל גחלת אי נטל הכלב גחלת עמומה, משום שאינה מזיקה בלא לבוי], בשלהבת פירש תלמיד הרשב"א בדף כ"ב שאין השלהבת מתקיימת בלא גווזא סילתא ושרגא, ואינו ברי היזיקיה שילך מיד לגדיש וידליקו, (ומשמע שבגווזא שמתקיימת השלהבת יש חשש במשך הזמן, ויש לדון אי דמי לשור שדרכיה לנתוקי) ועיין עוד לשון התוס' כב, ב ד"ה חציו ששלהבת אינו ברי הזיקא כמו שור. **בתלמיד ר"ת** ט, ב ד"ה ולרבי יוחנן הסתפק אי לרבי יוחנן מגרע בשמירתו, או שאינו מועיל.

{האם בכל גווזא וסילתא חייב לרבי יוחנן} משמעות **הנמוקי** **יוסף** כה, א במשנה, שמסר שלהבת דר"ל, היינו בין בהוליכה החש"ו למקום אחר, ובין שהוסיף החש"ו עצים ויצאה והזיקה, אך מסר גווזא וסילתא ושרגא דרבי יוחנן, הוא באופן שהחש"ו הדליק הסילתא וגווזא ויצאו ממקומם והזיקו.

{שיטת רבי יוחנן בשור קשור שמסרו לחש"ו} ויש לדון מהי דעת רבי יוחנן בשור קשור ובור מכוסה שמסרן לחש"ו, וברשב"א מבואר שפטור לרבי יוחנן משום שגם זה נחשב צוותא דחרש גרמא, **ובתלמיד הרשב"א** ט, ב ד"ה ת"ר כתב דליכא פשיעה במסירה להם, (לפו"ר הוא לשיטתם). **ובנחלת** **דוד** כב, ב ד"ה ועוד נראה דייק לשון הגמרא ט, ב ולרבי יוחנן דאמר אפילו מסר לו שלהבת נמי פטור דכוותה הכא בשור קשור ובור מכוסה, ומשמע שדווקא בכהאי גוונא חייב, אבל בשור קשור פטור, וכתב על זה שהמקשן סבר כן, אבל כשחילקה הגמרא לרבי יוחנן[[42]](#footnote-42) בין צוותא דחרש לבין מסר גווזא וסילתא ושרגא, ובכלל צוותא דחרש כלול גם אם החרש הדליק גווזא וסילתא ושרגא ונטלם לגדיש והציתו בידיים כדמשמע מהנמוקי יוסף שהובא לעיל, והחילוק הוא, שמעשים שהחרש עושה מעצמו, מיוחס המעשה לחרש, אך מה שמתפשטת האש לאחר מעשה החרש, בעל האש צריך לשמור את אשו, וכעין זה גם בעל השור צריך לשמור שורו כשחרש פתחו[[43]](#footnote-43). **החזון איש** ב"ק סימן י"ב ס"ק ה' ד"ה מיהו הקשה על שיטת הרמב"ם ששור דרכו לנתוקי מאליו, מדוע לרבי יוחנן פטור במסר לחש"ו שור קשור ובור מכוסה, הא דרכו של השור להתנתק מעצמו ואין כאן שמירה.

{לרבי יוחנן בעי רוח מצויה הרבה, ומסר שלהבת אינו מצוי הזיקא, לרש"י במסר שלהבת הוא חציו דחרש, והאם רש"י סבר כן למסקנא} **תוס'** כב, ב ד"ה חציו באר קושית הגמרא ממסר לחש"ו על ריש לקיש, משום שלרבי יוחנן בעי כחיצים, שמצוי הרבה, ולריש לקיש לא בעי מצוי הרבה, וכעין זה כתב **הרשב"א** התם ד"ה ולרבי, אך הרשב"א הוסיף שמהאי טעמא סבר המקשה (לפו"ר 'המקשה' הכוונה להוה אמינא, שתירצה הגמרא שרבי יוחנן פוטר בשלהבת) שרבי יוחנן פוטר במסר שלהבת שאינו ודאי שיזיק כחיצים גמורים, משום שצוותא דחרש גרמא להזיק, וריש לקיש סבר שסגי במצוי קצת, ומחייב בשלהבת. ולא קיימא סברא זו למסקנא שחייב לרבי יוחנן גם משום ממונו, ולמסקנא צריך לומר שנחלקו אי הוי ברי הזיקא. אך התוס' שם כתבו שצריך לפרש כבר בתחילה משום שלא ברי הזיקא כדמוכח מהמסקנא. **רש"י** כב, ב ד"ה ורבי יוחנן כתב שצוותא דחרש קא גרים דרבי יוחנן, הוא לשיטתו דאשו משום חציו[[44]](#footnote-44) וחציו דחרש הוא[[45]](#footnote-45), וכתב עליו **הגר"א** תיח, טו שמאחר ולמסקנא רבי יוחנן מודה לר"ל צריך לומר שרבי יוחנן חזר בו. **ובתוס' רי"ד** נט, ב כתב שאם אשו משום חציו, אף אם מודה שאשו גם משום ממונו, כיון שהחרש עושה מעשה בידיים פטור הפיקח, וכמו שלריש לקיש פטור על מקום גחלת הכי נמי לרבי יוחנן פטור על שאר הגדיש, וכעין זה כתב **הפני יהושע** כב, ב על רש"י ד"ה ור"י, ועל דרך זה פירש לשון רש"י ט, ב ד"ה צבתא, וכעין זה תירץ **בנחלת** **דוד** קושית התוס'.

{השולח את הבעירה האם הוי שליחות} העירו מהגמרא קידושין ומהתוס' ב"מ י, ב ד"ה אשה שמשמע דהשולח את הבעירה מיירי בשולח להזיק, ועיין בתלמיד ר"ת ט, ב ד"ה והאמר שלא משמע לתלמודא חילוק בין שלחו להזיק או שנתן לו לשמור.

ליבוי ברוח מצויה, ליבה וליבתה הרוח, רקתא

גמרא נט, ב – ס, א. פני יהושע על תוד"ה רב אשי. חידושי תלמיד הרשב"א. תוס' רבנו פרץ. שיטמ"ק בשם תוס' שאנץ, ובשם רא"ה.

ב"ב כו, א דבי בר מריון, יד רמ"ה, ראב"ד בשיטמ"ק ב"ב, רשב"א ב"ב, רמב"ן בדינא דגרמי, ותוס' רי"ד ב"ב שם.

שיטת הרמב"ם פי"ד מנזקי ממון ה"ז ומ"מ וכס"מ, ופי"א משכנים ה"א וה"ב ולח"מ, ש"ך תיח, ד באור הגר"א תיח, יט בליקוט, חידושי רבנו חיים הלוי בפרק י"א משכנים, שיעורי רבי חיים הלוי ב"ב כו, א.

אבן האזל פי"ד מנזקי ממון ה"ז בבאור שיטת הרמב"ם הרשב"א התוס' והרמב"ן.

להבהרת הדברים: עיין שו"ת רעק"א סימן כ', שדן אי מלאכת זורה היא ברירת הפסולת מתוך האוכל, או הפיזור לחתיכות קטנות[[46]](#footnote-46), ומה שלמד מסוגיין. עיין עוד תלמיד ר"ת ס, א ד"ה דהכא שכתב שההפרדה מתחלת על ידי הזורה, והרוח מסייעת להשלים את ההפרדה לגמרי.

בהגהת מצפה איתן העיר שמהגמרא בתענית ג, ב מבואר שלזריה צריך רוח שאינה מצויה וכן מבואר ברש"י ב"מ עד, א. עיין עוד שבת קכ, ב רש"י ד"ה מאי שאין דרך ללבות ברוח מצויה.

{פירוש ראית התוס' ממעמיא ואזלא} בראית **התוס'** בדף נט, ב ד"ה ליבת וליבתה הרוח ממסר לחש"ו דמעמיא עמיא ואזלה, כבר הובאו לעיל דברי **האבן** **האזל** פ"ד מנזקי ממון ה"ו שהיא לשיטת התוס' לעיל ט, ב ד"ה שור וד"ה ולרבי שהחש"ו דרכיה לנתוקיה לקשר השור והבור, ודכוותה הקטן מנענע את הגחלת, ואפילו הכי מעמיא ואזלה, ומוכח דאי היתה מתלבית, חייב המוסר. ודן שם האבן האזל אי לשיטת רש"י ששור גופיה דרכיה לנתוקי את הקשר, ודומיא דהכי גחלת מנפשה מעמיא ואזלה, ומזה יש לדייק על גחלת המתלבה מאליה, אך על לבוי הקטן אין ראיה משם שליבויו מחייב את בעל הגחלת.

{מחלוקת תוס' ורשב"א אי ברישא יש גם ברוח כדי ללבות} **תוס'** ס, א ד"ה ליבה נקט בפשיטות שבין ברישא דברייתא ובין בסיפא דברייתא אין בלבוי הרוח כדי ללבות בפני עצמה, דאם לא כן כשיש בליבויו כדי ללבות אמאי חייב, הא האש היתה הולכת גם לולי ליבויו. אך **מהרשב"א** ס, א ד"ה תנו רבנן עולה שליבוי הרוח דומיא דליבויו, וברישא דיש בליבויו כדי ללבות מיירי שיש גם בליבוי הרוח כדי ללבות בפני עצמה, ואפילו הכי חייב בכל. ובאר בב' דרכים. א', כר"נ דכי ליכא לאשתלומי מהאי – מהרוח, משתלם מהאי – המלבה. ב', כיון שבא הרוח בשעת ליבויו ויש בליבויו כדי ללבות חשוב כמביא את האש שחייב, ובד"ה ואם כתב, דסיפא אם אין בליבויו כדי ללבות מיירי שגם ברוח אין כדי ללבות, דאם יש בה כדי ללבות מאי קעביד. כעין דבריו כתב גם **השיטמ"ק בשם תוס' שאנץ** ד"ה ליבתה הרוח בתוך הדברים, 'והכי קאמר, אם יש בלבויו ובפני עצמה כדי ללבות, חייב, ואם לאו פטור'. [**בתלמיד ר"ת** ס, א ד"ה ובתוס' הסתפק, שמא גם אם יש בלבוי הרוח כדי ללבות שיתחייב המלבה, משום שקירב הזיקא].

{האם ליבה וליבתה הרוח מיירי דווקא כשהמלבה אינו בעל האש, או שאפילו בעל האש פטור על לבוי עם רוח, וחלוק מליבתה הרוח לחודה} זה לשון **תלמיד הרשב"א** דף ס, א בסוף ד"ה תנו רבנן, וכולה שמעתין מיירי בשהמלבה לא הניח הגחלת, דאילו איהו הניח הגחלת, אפילו ליבתו הרוח לבדה חייב ברוח מצויה, כדפרישית במתני'. וכעין זה הציע **בתלמיד ר"ת** ס, א ד"ה מיהו.

ולפי דבריו, אולי היה ניתן לבאר שדברי **התוס'** נט, ב מיירי לחייב את מביא הגחלת בלבוי דרוח מצויה, ותוס' בדף ס, א בבאור סוגית הגמרא ליהוי כזורה ורוח מסייעתו, באו לומר שאם אחד הניח גחלת, ובא אחר ללבותה, ואנו באים לדון על האחר המלבה, אם ליבויו מספיק לבד, חייב מדין מביא את האש, ונקרא מבעיר, וכלשון תוס' שבפני עצמו עשה את הבעירה שיכול להזיק ברוח מצויה. ואם אין בליבוי האחר כדי ללבותה לחודיה, רק עם הרוח, לאביי רבא ורבי זירא במקרה רגיל דומה לזורה ורוח מסייעתו, ונקרא מבעיר, שהרוח מיוחסת אליו, אך לרב אשי פטור על לבוי הרוח, ואינו מבעיר את הבעירה לחודיה. - בדברי תלמיד הרשב"א לא הוזכר הקושיא מרקתא כפי שהוזכר בדברי התוס'. בספר **בית יהודה** לתלמיד המהרש"א והמהרש"ל ד"ה רב אשי הקשה בשם מורי מהר"י סתירה בין תוס' נט, ב ד"ה ליבתה הרוח לתוס' בדף ס' אי מחויב על לבוי רוח מצויה, ותירצה מדנפשיה בדרכו של תלמיד הרשב"א.

אך **הפני** **יהושע[[47]](#footnote-47)** על תוד"ה רב אשי נקט שתוס' ד"ה ליבה מיירי גם אם בעל הגחלת ליבה יחד עם רוח מצויה, והוכיח כן מדברי התוס' ד"ה והכא, ששנים, שהם בעלי הגחלת, שהביאו עצים ואש, וליבו, פטורים. והטעם שפטור לרב אשי, דגרע ליבה וליבתה הרוח מליבתה הרוח לחודה, שליבה וליבתה הרוח במעשהו הראשון אין כדי להזיק וכלו חציו וממונו, והלבוי שלו יחד עם רוח, שאין בכל אחד מהם כדי ללבות, חשיב כאילו כל אחד הוליך רק מחצה מדרך האש, וכעין זה רקתא בב"ב כו, א שאינה יכולה לילך למרחוק, אך בליבתה הרוח הניח לאש לחודה להזיק, וכן בגץ למסקנא הכה בכח כדי שילך הגץ והגץ כבר עתה יש בו כח להזיק. (שמעתי לבאר בדבריו, שדווקא באופן שבכל הלבוי שניהם שותפים עד הרגע האחרון, אך אם יכל המלבה לסלק ידו קודם לגמר לבוי האש, שוב הוה מבעיר אש, שיכולה להתלבות ברוח מצויה)[[48]](#footnote-48).

{פירוש דברי הירושלמי בדעת רבי יוחנן ור"ל שפטור בלבוי רוח שהעולם מתנהג בו, אי הוי רוח שאינה מצויה, או רוח מצויה, או קרובה לזה} עיין לשון הירושלמי בדברי הרשב"א נט, ב ד"ה וגרסינן. **הרשב"א** שם נקט שרוח שהעולם מתנהג בו לרבי יוחנן וריש לקיש חשובה רוח שאינה מצויה, וכן פירש **בפני** **יהושע** את דברי התוס', שהוכיחו מדברי רבי יוחנן וריש לקיש [שהלכה כמותם] שהמלבה ברוח מצויה חייב, והמשנה מיירי ברוח שאין העולם מתנהג בו שהיא רוח שאינה מצויה, וכן פירש בדעת התוס' **הגר"א** תיח, יז. אך **מהשיטמ"ק** נט, בבשם **תוס' שאנץ** נראה שיש ב' גדרים ברוח מצויה, רוח המצויה כל הזמן חייבים על ליבויה, אך רוח מצויה הנמצאת לפרקים, אין חייבים על ליבויה. והוסיף 'ונלמד נמי משם לאפוקי מדברי האמוראים ולא מיחייב מביא עצים ואור אפילו יכול להתלבות ברוח מצויה'. זה לשון **נמוקי** **יוסף** על דברי התוס', 'וכן מוקי לה בירושלמי ברוח של אונסים', ולפום ריהטא הוא לא הביא את רבי יוחנן וריש לקיש[[49]](#footnote-49). **ומתוס' רבינו פרץ** נראה ג"כ שהרוח שהעולם מתנהג בו היא רוח מצויה, והקשה לרבי יוחנן וריש לקיש מאי שנא רוח זו מאבנו וסכינו, וחילק בין הולכה שחייבים ברוח מצויה, ללבוי, שאין חייבים עליו ברוח מצויה, שאינו מבעיר. ובכדי ליישב את ראית התוס' ממעמיא ואזלא, כתב שמסר לחש"ו, הרוח, שהיא החש"ו, נמצאת בעולם, והוי מבעיר, אך רוח דרבי יוחנן וריש לקיש שפעמים אינה באה, אינו מבעיר. (לפו"ר יש לדון אי התוס' רבינו פרץ קיבל לתירוץ זה, ממה שהקשה בדף ס, א ד"ה וליהוי דממתני' מוכח שלבוי דרוח מצויה פטור, ומה הקשו הגמרא לחייב ליבה וליבתה הרוח מצד זורה, ולתירוצו על ראית התוס' ממסר לחש"ו אדרבה, בליבה וליבתה הרוח בלאו זורה ורוח מסייעתו חייב. ועיין עוד תירוצו דרבא שליבתה הרוח ברוח שאינה מצויה, והתם אי באה בשעה שהתחיל ללבות הוי רוח מצויה).

{שיטת הרא"ה והראב"ד שלבוי ברוח מצויה פטור} זה לשון **תלמיד הרשב"א** נט, ב ד"ה אחד, ויש מפרשים, דאפילו ברוח מצויה נמי פטורים מביא העצים ומביא האש, דלא חייבה תורה אלא מבעיר בערה שאינה מחוסרת אלא הולכת הרוח, אבל כאן אין שם אש עליו[[50]](#footnote-50), ולא קרינן ביה המבעיר את הבעירה, וכן פירש **הראב"ד**. ולפי זה, רישא מיירי בשלהבת. ופשט המשנה לא משמע כן, דמדקתני בא אחר וליבה, משמע דעל אור דקתני ברישא קאי, ושמע מינה דמיירי בגחלת. והכי נמי משמע בפרק קמא, דאמרינן דלר"ל היינו טעמא דמוסר גחלת לחש"ו פטור, משום דכל כמה דשביק לה מעמיא עמיא, כלומר, ואינה מתלבה בנידנודו, ושמע מינה דאי הוה מתלבה בנידנודו, חייב, והוא הדין כשמתלבה ברוח מצויה.

יסוד זה שאין חיוב על אש שאינה מלובה מצינו גם **בתוס' רי"ד** ב"ב כו, א, אלא ששם כתב שלא מצינו בתורה אש, אלא באש מלובה.

כתב[[51]](#footnote-51) **השיטמ"ק** נט, ב בשם **הרא"ה**[[52]](#footnote-52) אבל הרא"ה ז"ל כתב וזה לשונו, לבתו הרוח הרי כולם פטורים, ואף על גב דאש כשהולך ברוח מצויה ומזיק חייב, התם הוא אחר שנעשה האש, דברי הזיקא, כי אזיל ברוח מצויה חייב, אבל עד שלא נעשה האש והרוח עושה אותו, נמצא שהרוח הוא שעשה את הנזק לגמרי. וכן כתב השיטמ"ק בדף ס, א בשם הרא"ה, רב אשי אמר, כי אמרינן זורה ורוח מסייעתו וכו' וגרמא בנזקין פטור, ואפילו ברוח מצויה פטור, כיון שלא היה נעשה האש אלא בסיוע הרוח. וכו'. (לפו"ר, בטעם הדברים, אין תלמיד הרשב"א והרא"ה שווים). והוסיף הרא"ה שאבנו סכינו ומשאו הרוח רק מוליכה את האבן, אך הנזק הוא מהאבן[[53]](#footnote-53), ואם הרוח תוסיף בנזק פטור על התוספת. רקתא מטעם זה אין לחייב עליה משום אש, שאין ברקתא כח להזיק, וכל הנזק מחמת הרוח. ובבבא בתרא דנו מצד גרמי, ופטרו רקתא גם מגרמי, כיון שקודם בא הרוח הרקתא נחה על הארץ, וקושית הגמרא שם מזורה, חלוקה מסוגין, דבסוגין דנו על חיוב מדין אש, ושם דנו על חיוב מצד גרמי. עיין **חידושי ר' מאיר שמחה** בדף כג, א ד"ה וליחייב שלרא"ה שאין חייב על אש אם ליבתה הרוח, ובאסו"מ אינו חייב על כוח הרוח בנזק האבן, אלא על דחיפת הרוח לגרום נזק כובד האסו"מ כאילו נופל מידו, ה"ה בדליל, אין לחייבו משום אש רק בור לבתר דנייח, (לא שייך דבר זה למה שכתב החזון איש ב"ק סימן ב' ס"ק ד' שלדליל יש כובד, דלרא"ה על תוספת הכובד שגרם התרנגול פטור). יתכן שדעת **הרמב"ן בדינא דגרמי** היא כדעת הרא"ה.

{חקירת הגר"ח בדין כח אחר מעורב בו לשיטת הרא"ה} זה לשון שיעורי רבינו חיים הלוי ב"ב כו, א, ונראה לומר, דהנה בשיטמ"ק לב"ק הביא בשם הרא"ה, דבאשו הוי הכוח אחר מעורב בו לקרב את המזיק לניזק, אבל אחר כך האש מעצמו מזיק, והנה, לפי זה יש להבין, בכל אש דכח אחר מעורב בו דחייב, אם הגזירת הכתוב דחייב גם על מה שנעשה על ידי כח אחר, או דהגזירת הכתוב הוי דלא איכפת לנו כלל במה שחסר הקירוב, וכיון דאחר כך עושה כל הנזק, ע"כ חייב. וכו'[[54]](#footnote-54).

והנה, יעוין שם ברא"ה בשיטמ"ק שם דכתב, דאבנו סכינו ומשאו, הכח אחר מסייע גם על גוף הנזק[[55]](#footnote-55), ולפי זה, באבנו, הרי לא יתחייב, אם לא שנימא דחייב גם על הכח אחר מעורב בו, ולפי זה הא קשה, דאיך ילפינן אבנו ומשאו מאש, והלא אשו הוא בעצמו מזיק, וחייב גם בלא הכח אחר, וכמו שביארנו לדעת הרמב"ם, ואבנו ומשאו אין לחייבו אם לא שנחייבו על הכח אחר. ועיין בדף ו', שפריך הגמרא מה לבור שכן אין כח אחר מעורב בו, הרי דהוי פירכא, אלא שהגמרא משני אש תוכיח, ומאחר שנתבאר דבאש חייב אף בלא כח אחר, אם כן הא ליכא שום הוכחה מאשו, והדר הפירכא דאבנו וסכינו הוי כח אחר, ואף דבהדי דאזלו דפשוט לגמרא דהוי אש ממש, הרי איכא למיפרך מהא דכח אחר מעורב בו.

תוכן דבריו שם, שמאחר שמצאנו בדעת הרמב"ם בזרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות ונסתלקו אם סילקם בעל הכלי חייב הזורק הכל ואם סילקם אחר שניהם חייבים, ומבואר שם שחיובו מצד גרמא, שהוא דין באדם המזיק, הרי באשו משום חציו שהוא אדם המזיק אין צורך לחדש שחייב על הכח אחר המעורב בו, אלא כיון שהוא גרם הנזק חייב, ובין אם נעשה על ידי בר דעת (שבזה אין לדון על מעשה בר דעת שהוי רוח מצויה), ובין אם נעשה על ידי כלב או על ידי רוח מצויה בכל אופן חייב, ומשום גרמי [לש"ך תיח, ד לשייטת הרמב"ם חייב על כל גרמא], ובכלו חציו שהוא אשו משום ממונו שם נתחדש דין כח אחר מעורב בו, ובזה לא שייך לומר כפי הצד שלא איכפת לן בכח אחר ומחויב על הנזק, דהא לא הזיק בעצמו אלא עושה מזיק, ולא מצאנו גרמא בעשיית מזיק, אלא בהכרח שחייב על גם על כח אחר המעורב בו. <<<<<

**אביי אמר כגון שליבה מצד אחד וליבתו הרוח מצד אחר.** פירוש א' **דתוס'**, צירוף הרוח מצד אחר הוי כרוח שאינה מצויה, [וכתב החזון איש סימן ב' ס"ק ד' שאינו אונס, אלא שלא מצינו בזורה כזה צירוף]. פירוש ב' דתוס', (לפו"ר מיירי לדון על המלבה, שאחד הביא את עצים וכו' ואחר ליבה), דהאש שליבה הוא לבדה היתה נכבית, ואש של רוח לבדה היתה נכבית, (שאם היתה הולכת לבדה פטור המלבה, שלא עשה המלבה כלום, כמו שכתבו התוס' בתחילה, ולכאורה גם אם היתה הולכת יש לדון שאין אף אחד חייב, דהוא ליבתה הרוח, ואינו דומה למביא אש שאין צריכה לבוי), וצרוף לבויים לא מצאנו גם בזורה ורוח מסייעתו. **ובתלמיד ר"ת** ד"ה אמר אביי פירש, שהרוח ליבתה בפני עצמה, ואם היה בליבויו כדי ללבות חייב, משום שאולי הרוח לא היתה מלבית את האש.

**רבא אמר כגון שליבה ברוח מצויה, וליבתו הרוח ברוח שאינה מצויה.** **לתוס'** לא הוה ליה לאסוקי אדעתיה.

ועיין **תוס' רבינו פרץ** שלשון הגמרא כגון שליבה ברוח מצויה בא ללמדנו שהמלבה ברוח מצויה חייב, והוסיף שכ"ש אם התחיל ברוח מצויה והגיע רוח שאינה מצויה, שכיון שנתכוין על רוח שתסייע לו חייב.

כתב **החזון** **איש** ב"ק סימן ב' ס"ק ד' שאין הכוונה שבאה רוח שאינה מצויה אחר ליבויו, דזה פשיטא שפטור, ואם באו ללמדנו שלא נטעה לומר שברוח שאינה מצויה חייב על אש, היו צריכים ללמדנו דין זה באש ולא בליבוי, אלא הבאור שתוך כדי מעשהו באה רוח שאינה מצויה, ולא הספיק להפסיק ליבויו. ומינה אי היה טעם רוח שאינה מצויה אונס, הא אדם המזיק חייב באונס, אלא מוכח שטעמו דרבא, דצירוף דרוח שאינה מצויה למעשהו לא מצינו בזורה.

**כגון דצמרה צמורי.** **לרש"י** הוא לא ליבה כלל, (וצ"ב מאי קמ"ל בזה), **ותוס'** פירש לא הוה ליה לאסוקי אדעתיה שיצטרף ליבוי דצמרה צמורי עם לבוי של רוח מצויה, [וגם כאן כתב החזון איש שאינו אונס אלא שלא מצינו צרוף כעין זה בזורה]. **ובראב"ד** ד"ה רבי זירא כתב, כאדם שמנפח בבגדו או בכלי שבידו, שאינו ניפוח גמור, וזורה ורוח מסייעתו, הוא עושה מה שראוי לו לעשות. ומדבריו לפו"ר נראה שלא מצטרף הרוח למעשהו, אם אינו עושה כל מה שצריך לעשות.

**ה"מ לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה.** מלשון המהר"מ על תוד"ה לבתה הרוח משמע שדין זה הוא דווקא בזריה, דהכי היא לעולם מלאכת הזריה שזורין על ידי הרוח.

מה שכתב התוס' ד"ה והכא, שאם שניים ליבו בשותפות, פטורים דהוי גרמא, מיירי כמו הגמרא על אין בלבוי כל אחד כדי ללבות בפני עצמו, ולפי זה גם הרשב"א בד"ה תנו רבנן שדימה ליבוי בשותפות עם רוח, לשנים שהביאו את האש, שחייב, כמרבה בחבילה, לא פליג על דין התוס', דסיפא ואם לאו גם לרשב"א מיירי באין בלבוי שלו ושל הרוח כדי ללבות, אך אם יש בלבוי שיהם כדי ללבות לרשב"א לכאורה חייב.

ב"ב כו, א דבי בר מריון

בנידון רקתא דבבא בתרא דף כו, א עמדו המפרשים על כמה הערות. א', בבבא בתרא משמע שמסקנת הגמרא להלכה כמר בר אשי ומרימר שדימו רקתא שהיא בדיני נזיקין לזורה ורוח מסייעתו, ובבבא קמא משמע שמסקנת הגמרא כרב אשי שאין לדמות זורה ורוח מסייעתו לליבה וליבתו הרוח (ויש שגרסו בבבא בתרא רב אשי, ואם כן סותרים דבריו זה את זה). [הערה: בתורת חיים ב"ב כו, א הביא בשם ראב"ן בסימן א' שקושית הגמרא בב"ב היא לא מזורה דשבת דרוח מסייעתו, אלא מחיוב הרחקה של גורן בב"ב כה, ב, ודחה שם דבריו]. ב', מדוע רקתא אינה אש כמו אבנו וסכינו ומשאו שהניחם בראש גגו, או כמו ליבתה הרוח מצויה. ג', באור תירוץ הגמרא על גץ דניחא ליה דליזיל.

[הא דלא הוי הרקתא ממונו כתב **החזון איש** ב"ק סימן ב ס"ק ד' ד"ה ב"ב דאפקורי מפקיר להו קודם שנעשו מזיק. ברם **היד רמ"ה** ב"ב כו, א ד"ה דבי באר את לשון הגמרא לא ניחא ליה דליזיל שצריך לרקתא לכמה דברים. וכן כתב **הרבינו גרשום** בגליון הגמרא ב"ב שם]

{לשיטת היד רמה והראב"ד ברקתא יש גם חיוב תשלומים} **היד רמ"ה** ב"ב כו, א ד"ה דבי נקט, שמה שדומה לזורה ורוח מסייעתו, אין בו חילוק בין חיוב הרחקה לתשלומים, לכך, לאמימר ומר בר רב אשי שבבבא בתרא חייבו להרחיק ברקתא משום שדמי לזורה ורוח מסייעתו, חייבו ברקתא גם בתשלומים, ובליבה וליבתה הרוח שהקשו בבבא קמא לדמות לזורה ורוח מסייעתו, ורב אשי תירץ כי אמרינן זורה ורוח מסייעתו הני מילי לענין שבת אבל הכא גרמא בעלמא, אינו כפי הנראה בפשטות שלא דמי נזיקין לזורה, אלא שלמרות שדמי ליבה וליבתה הרוח לזורה, הוי גרמא בעלמא, שזורה אין דינו רק כגרמא, משום שגרם שתיעשה המלאכה שאסרה התורה, אבל מלבה עבר על האיסור להזיק, וגרם לאש שתוכל להזיק, אבל כיון שאת האש ניתן לעצור, הוא רק גרמא בנזקין. רבינא בבבא בתרא, שסבר לגבי רקתא שברקתא אין חיוב הרחקה, פטר אף מתשלומים[[56]](#footnote-56), וחילקה הגמרא שם מגץ, שבגץ ניחא ליה דליזיל, ולשיטת רבינא, חיוב אש ההולכת ברוח מצויה, או בניחא ליה דליזיל, או בהדליקה ברשות הרבים או ברשות חבירו, (לפו"ר הוא בכלל ניחא ליה דליזיל).

בדומה לדבריו כתב **השיטמ"ק בבבא בתרא בשם הראב"ד**, וחילק בין ליבה וליבתו הרוח, שהוי גרמא, כיון שאין המזיק מושלם על ידי מעשהו, לבין רקתא שבגמר מעשהו המזיק כבר יכול להזיק, וחייב לשלם למר בר רב אשי ומרימר, לרבינא מותר לנער רקתא, משום דלא הוי מקום פשיעה, ומקום שמירה נמי לא הוי, וכיון דלאו מקום פשיעה הוא, ובתוך שלו קעביד, ולא ניחא ליה דליזיל, שרי, אבל אשו וגץ היוצא, כיון דמקום פשיעה נינהו, ניחא ליה דליזיל, דכל מאן דפשע במילתא, כמאן דעביד בידיים דמי, וכן אבנו וסכינו שהניחו בראש גגו, כיון דמקום פשיעה הוא, כאישו דמי. ביאור דבריו עיין בברכת שמואל בבא בתרא סימן << וכעין דברי הראב"ד כתב גם **הרבינו יונה** בתירוצו הראשון ב"ב כו, א ד"ה אמרוה.

**חבל גדול מהראשונים** חילקו שסוגית הגמרא בבבא בתרא היא לחיוב הרחקה ובה מדמים לזורה ורוח מסייעתו, וסוגית הגמרא בבבא קמא היא לענין חיוב תשלומים ובה המסקנא כרב אשי שאין מדמים לזורה ורוח מסייעתו. בדרך זו הלכו הר"ח [הביאוהו הרמב"ן ב"ב כו, א ד"ה ומאי, ורבינו יונה ב"ב כו, א ד"ה אמרוה], והרי"ף בבא בתרא יג, ב, והנמוקי יוסף שם, והרא"ש בבא בתרא פ"ב סימן כ"ז, תוס' ב"ב כו, א ד"ה מאי ובב"ק ס, א ד"ה רב אשי, והרשב"א ב"ב כו, א ד"ה מתקיף וד"ה אמרוה, והר"ן ב"ב כו, א ד"ה מתקיף. ולדבריהם רבינא לא דימה נזיקין לשבת אפילו לחיוב הרחקה. קושית הגמרא מגץ שחייב בתשלומים על רקתא, אליבא דאמת קשה גם לאמימר ומר בר רב אשי, רק כיון שיכלו לדחות שהם סברו שחייב לשלם ברקתא העמידו את השאלה אליבא דרבינא.

{מדוע רקתא אינה אש, תירוץ תוס' ב"ב, ובאור האבן האזל שלולי הרוח הרקתא נשארת בתוך הכיתנא} הקשו **תוס' ב"ב** כו, א ד"ה זיקא מדוע רקתא אינה דומה לאבנו סכינו ומשאו שהולכים ברוח מצויה והוו תולדה דאש. תירצו התוס' שאש צריכה להיות מזיק, וההולכה היא אפילו ברוח מצויה, דהא פטור בליבה וליבתו הרוח משום שלא עשה את כל האש, לכן רקתא אינה מזיק, שבלא הרוח אינה הולכת כלל, והרוח יוצרת את המזיק. וכתב **האבן** **האזל** [פי"ד מנזקי ממון ה"ז ד"ה ועתה נבוא לדברי התוס' בב"ב ולהלן] שאת דבריהם בב"ב ניתן לבאר, שחלוק אבנו וסכינו שיש להם כובד, מרקתא, שאף שיש לה חוד להזיק[[57]](#footnote-57), אין לה כובד וצריכה ביותר את הרוח, אך עדיין מאחר ותוס' בב"ק נט, ב אסקו דהמניח גחלת המתלבית ברוח מצויה חייב על לבוי הרוח, מדוע אין הרקתא דומה ללבוי הרוח. ותירץ האבן האזל, שלתוס' הרקתא נשארת בתוך הכיתנא, והרוח מוציאתה מהכיתנא, ובתוך הכיתנא אין על הרקתא שם מזיק, (לפו"ר כוונתו שגרע מגחלת שיש התחלה של מזיק). גם גץ דמי לרקתא[[58]](#footnote-58), רק כיון שניחא ליה דליזיל, מכה בכח והגץ יוצא ויכול להזיק. [עיין עוד **בחזון** **איש** ב"ק סימן ב' ס"ק ד' ד"ה תוד"ה זיקא שנקט חלקו אסו"מ שיש עליהם שם מזיק על ידי מעשיו, מרקתא שאין עליה שם מזיק על ידי מעשיו].

{ברקתא הרוח מזקת לבד, חילוק האבן האזל לחייב גץ מדין אדם המזיק בלי דין אשו משום חציו} **הרשב"א** ב"ב כו, א ד"ה אבל תירץ, שלאסו"מ יש כובד שמזיק, ואש, המזיק הוא בשריפתה, ולכן חייב גם על כוח אחר משום שממונו הזיק, אבל רקתא אין בה נזק, אלא הרוח שמעיפה אותה היא המזיק. [וכתב עליו **החזון** **איש** סימן ב' ס"ק ד' שגם בדליל כובד הדליל מזיק]. והקשה **האבן** **האזל** בפרק י"ד מנזקי ממון ה"ז ד"ה ובזה נוכל, דלדברי הרשב"א מה הקשו מגץ לרקתא, הא גץ שורף מכח עצמו ולא מכח הרוח, משא"כ רקתא. ותירץ האבן האזל לחלק בין גץ לבין אש, אש באמת אינה הולכת מכוחו, אלא דגזירת הכתוב שחשבינן כח אחר כחציו, משא"כ גץ שהולך קצת גם מכוחו, ומתווסף לו הולכת הרוח עדיף, חייב גם על חלק הולכת הרוח כאילו הוליך בעצמו, שסוף סוף הוא גרם ההיזק, וכמו שמצינו בסנהדרין עז, ב דין כח כחוש, אף ששם כח ההולכה למטה על הנהרג אינו של ההורג, ומ"מ חייב, וכל דין זה אינו מדין זורה ורוח מסייעתו, דהא מסקנת הגמרא שלא ילפינן מזורה ורוח מסייעתו לנזיקין, ונידון הגמרא על זורה ורוח מסייעתו הוא על שבת שאיתא בקרא לא תעשה מלאכה, וכן באש צריך להיות המבעיר, ובזה נחלקו בב"ק ס, א שאם בשבת חשוב רוח מסייעתו עושה לגמרי, הוא הדין שיחשב מבעיר לגמרי, ואסיק רב אי שלא ילפינן משבת לנזיקין להחשיבו כמבעיר לחודיה. ע"פ יסוד זה באר שקושית הגמרא מגץ על רקתא דס"ד שגם רקתא היא כגץ, ודחו שרקתא כל ההולכה היא על ידי הרוח.

{רקתא להפך מכוחו} דעת **הרמב"ן בדינא דגרמי** שהמנפץ מנער את הרקתא לכיון הקרקע, ואם תיפול לקרקע לא תלך לעולם, רק שקודם שנפלה לקרקע, הרוח באה להפך מכוחו, ונוטלת את הרקתא, ויוצרת היזק לבדה, בשונה מאבנו וסכינו שהם מזיקים, והרוח רק מוליכה אותם.

{רקתא פטור משום שאין חיוב על תוספת נזק הרוח} **הרא"ה** בשיטמ"ק ב"ק דף ס' כתב ע"פ שיטתו שאין חיוב על תוספת נזק הרוח באבנו וסכינו ומשאו, דגם ברקתא אין הרקתא יכולה להזיק כלל, רק הנזק מחמת הרוח, ופטור מדין אש על נזק הרוח.

{לתוס' רי"ד רקתא היא אש גמורה וליבה וליבתה הרוח אינו אש} **התוס' רי"ד** ב"ב כו, א נקט שרקתא היא כאש מלובה, ומחלוקת רבינא ורב אשי ברקתא, שאש למרות שמשום חציו, אינה חץ גמור, ולגבי הרחקה, בחץ גמור יש להרחיק בכל מקרה, ובחץ שאינו גמור, אי אין יכול הניזק להיזהר, מחויב להרחיק, לכן אש, ואבנו וסכינו ומשאו העומדים מעל רשות הרבים, שאין הניזק יכול להשמר מהם מחויב להרחיק, אך אם ניתן להשמר מהם, על הניזק להרחיק את עצמו, רבינא סבר שרקתא דמי לאש, ואינו חיצים גמורים, וברשותו עושה, פטור מלהרחיק, ומר בר רב אשי סבר שדמי לזורה ורוח מסייעתו, ונעשה על ידי הולכת הרוח והולכת כוחו יחד חציו ממש, ומחויב להרחיק אפילו ברשותו. נידון הגמרא בב"ק לגבי ליבה וליבתה הרוח אי ילפינן משבת ביצירת האש, ויתכן שכוונתו שהחיסרון בליבה וליבתה הרוח הוא משום דיני אש, שהוי גרמא, ולא משום שלא ילפינן משבת.

זה לשון הגהות אשר"י בבבא בתרא פ"ב סימן כ"ז, ומפרש ר"ת דהכא מיירי ברוח שאינה מצויה אזלא רקתא אבל ברוח מצויה חייב, וכן משמע מלשון ריב"ם דברוח מצויה חייב. עיין עוד ביש"ש כאן, והתורת חיים בב"ב שדחו לדברי ההגהות אשר"י.

{פסק הרמב"ם שליבה וליבתה הרוח חייב, פסק דלא כרב אשי וילפינן מזורה} **הרמב"ם** פרק י"ד מנזקי ממון ה"ז פסק, ליבה וליבתו הרוח חייב, שהרי הוא גרם, וכל הגורם להזיק משלם נזק שלם מן היפה שבנכסיו כשאר כל המזיקים. והשיגו **הראב"ד** אמר אברהם ואיך לא הפליג כמו שמפליג בברייתא אם יש בליבויו כדי ללבותה חייב ואם לאו פטור. מנגד כתבו המפרשים שהרמב"ם אף לא הביא את האוקימתות של אביי רבא ורבי זירא. וכתב **המגיד** **משנה** שהרמב"ם פסק כאחד מן האמוראים שחלקו על רב אשי, אך הקשה מדברי הרמב"ם בפרק י"א משכנים הלכה א' וב' שרקתא [ושם נזכר ברמב"ם גם עפר] פטור מתשלומים, ושם ביאר המגיד משנה שפטור מתשלומים משום שפסק כרב אשי דהכונס שלא ילפינן מזורה ורוח מסייעתו לנזיקין, ואם כן הוקשה לו מדוע יש חיוב תשלומים בליבה וליבתה הרוח דלא כרב אשי. **ובכסף** **משנה** בנזקי ממון שם חילק שרקתא הוא גרמא, אך ליבה וליבתה הרוח הנזק בא מכח המזיק. **הלחם** **משנה** בשכנים העיר על הכסף משנה שבגמרא השוו את ב' הדינים לזורה, ואם כן עדיין קשה כאיזה מהאמוראים פסק.

{הרמב"ם פסק שליבה וליבתה הרוח חייב מדינא דגרמי} **הש"ך** תיח, ד פירש שפסק הרמב"ם כרב אשי דסוגיין שמצד זורה ורוח מסייעתו פטור, אך להלכה חייב ליבה וליבתה הרוח מטעם אחר מדינא דגרמי, ורב אשי לשיטתו[[59]](#footnote-59) שסובר שדינא דגרמי פטור, וסיום לשון הרמב"ם מן היפה שבנכסיו וכו' הוא ע"פ לשון הגמרא צח, ב מגבי ביה כי כשורא לצלמי, ומה שברקתא אין חיוב מדינא דגרמי, משום שברקתא הולך הרקתא היפך מכוחו, שכוונתו להפיל העפר לארץ ולא שילך למרחוק, משא"כ אש שהרוח מסייע למה שכוונתו שילך האש, והביא הש"ך ראיה ליסוד זה מדברי הראב"ן. **הנתיבות** בסימ קנה, יח הקשה על הש"ך, אינו מובן, דמה טעם הוא זה שהולך היפך מכוונתו, וליהוי כאבנו וסכינו ומשאו שהניחן בראש גגו, שכוונתו לא היתה אלא רק שיונחו, וכשהזיקו חייב ברוח מצויה[[60]](#footnote-60). **האבן** **האזל** בפי"ד מנזקי ממון ה"ז ד"ה ומה שהקשה העיר, שברקתא ניתן לומר שהולכת היפך מרצונו, אך הרמב"ם כתב גם עפר, ובעפר אין זה נגד רצונו. **השלטי הגיבורים** כה, א מדפי הרי"ף אות ב' חילק שגרמי חייב לדעת הרמב"ם רק אם הוא הגורם הראשון לנזק, וליבה וליבתה הרוח הוא הראשון שליבה, אך ברקתא הוא לא התחיל להוליך ולהזיק, לכן אף שגרם לרוח להוליך כיון שלא התחיל בנזק פטור. **הגר"א** תיח, יט בליקוט כתב דדינא דגרמי חייב רק במתכוין, ולכן כשהולך היפך מרצונו כגון ברקתא פטור מדינא דגרמי. האבן האזל שם ד"ה אלא יש לעיין העיר שלפי הגר"א אם מדליק בשל עצמו וליבתו הרוח פטור, שבזה אינו מתכוין להזיק, אך דייק שם שהרמב"ם מיירי במדליק בתוך של חבירו. וזה לשון **החזון** **איש** ב"ק סימן ב' ס"ק ז', יש לעיין לדעת הרמב"ם דליבה וליבתה הרוח חייב משום גרמי, וכמו שכתב הש"ך תיח, ד והגר"א שם, א"כ כל טמון ליחייב משום גרמי. ויש לומר, דמדליק בתוך שלו ולא מכוין להזיק, לא קנסינן ליה משום גרמי.

{רקתא היא אש דממונו, וגרמי פטור ביצירת ממון המזיק} **בחידושי רבנו חיים הלוי** בפרק י"א משכנים ייסד שדין חציו שמצינו באש, הוא שבאש יש כח התפשטות שהוא חץ גמור, וכשנוסף על כח זה התפשטות מחמת רוח מצויה, כל ההתפשטות חשובה חציו. ע"פ זה נקט, שאבנו וסכינו ומשאו שאין הולכים, הוו אש דממונו. ובדומה לזה רקתא, שבשונה מגץ אינה הולכת מכוחו, והיא אש דממונו. ליבה וליבתה הרוח שהוא אש דחציו, חייב בגרמי [הש"ך תיח, ד נקט בדעת הרמב"ם שגם גרמא חייב] מחמת שהוא הזיק בגרמי, ברם רקתא שהיא אש דממונו והוא לא הזיק, לא מצינו שגרמי או גרמא חייב ביצירת מזיק. בדומה לזה כתב בשיעורי רבי חיים הלוי ב"ב דף כו, א שבאשו משום חציו הוי אדם המזיק, ובליבה וליבתה הרוח הוי אדם המזיק על ידי גרמי, ומדין גרמי חייב בזה וגם באש כשהנזק נעשה על ידו, אף שההולכה על ידי הרוח, ברם אשו משום ממונו, אינו מזיק בגופו, אלא בממונו, ולא שייך לחייבו משום גרמי על יצירת מזיק, וחייב משום כח אחר מעורב בו, ורקתא ואסו"מ הם ממונו, ולא מצינו דין אש ודין כח אחר מעורב בו כל זמן שאינו מזיק בפועל.

{חילוק הנתיבות שבנזקי שכנים אין חיוב תשלומים בגלל ביטל רשות} **הנתיבות** בסימן קנה, יח כתב שיש לחלק בין ד' אבות לנזקי שכנים, ד' אבות נזיקין שאין הניזק יודע מתי יוזק חיוב השמירה על המזיק, משא"כ נזקי שכנים ששמירתן היא רק על ידי ביטול רשות שלא יעשה בביתו תשמישיו, אין עליו חיוב תשלומים, רק על הניזק מוטל להישמר, לכן ליבה וליבתה הרוח שמוטל על המזיק לשמור חייב לשלם, אך ברקתא מוטל על המזיק רק הרחקה ולא תשלומים.

בתר מעיקרא ובתר תבר מנא

גמרא יז, ב תנו רבנן תרנגולים, כו, ב ואמר רבה.

האם סוגיין מיירי ביכול להציל. תלמיד ר"ת כו, ב, נתיבות סימן רסא, א, מרומי שדה יז, ב, חזון איש סימן י"א סק"ט, ברכת שמואל יא, אמרי משה סימן ל"א.

חילוק התוס' בין זרק כלי לזרק אבן או חץ על הכלי: יז, ב תוד"ה זרק חילק בין זרק כלי לבין זרק אבן על הכלי, וכעין זה הביא הנמוקי יוסף ז, א בשם הרא"ש. התיזה ברשות הרבים והזיקה ברשות היחיד, - עיין גמרא יט, א בעא מיניה רבי ירמיה עד יט, ב יתיב, רא"ש פרק ב' סימן ב' ומסקינן דהתיזה, יש"ש סימן ד', ט"ז סימן ש"צ, קצות החושן סימן שצ, א ותרומת הכרי סימן שצ"ב, האחיעזר אבן העזר סימן יט, ו חילק בין נשבר הכלי ללא נשבר הכלי הביאו הברכת שמואל בסימן י"ז. הנחלת דוד יז, ב והגרש"ש בסימן י"ח והברכת שמואל בסימן י"ז והאמרי משה סימן ל"א חילקו בין התלוי במזיק לתלוי בניזק, עיין עוד חזון איש ב"ק סימן ב' ס"ק ט"ו. [האם פטורא דשן ורגל ברשות הרבים משום שאורחיה עיין ברי"ף א, ב ושלטי הגיבורים שם, ורא"ש פ"א סימן א' ונפקא מינה מטעם זה, ושם סימן ב' ועיין עוד תוס', תוס' ו, א ד"ה תאמר ורשב"א שם].

שיטת הרמב"ן בדין בתר מעיקרא: מלחמות יא, ב מדפי הרי"ף, הובא גם בדינא דגרמי לרמב"ן, נחלת דוד לדף יז, ב, חזון איש ב"ק סימן י"א ס"ק י"ג, ברכת שמואל סימן י"א.

קושית האחרונים מדין אבודה ממנו ומכל אדם ומדין אבידה מדעת. בית הלוי ח"א סימן כ"ד בתוך הדברים, חידושי מרן רי"ז הלוי סוף הלכות גזילה, הובא גם בברכת שמואל סימן י"א, חזון איש ב"ק סימן יא, ה ואמרי משה סימן ל"א.

{האם הכלי בהכרח ישבר לאחר גלגולו} **דרסה על הכלי ולא שברתו ונתגלגל למקום אחר ונשבר.** **באמרי** **משה** בסימן ל"א בהג"ה נקט דסוגיין מיירי שאין הכרח שהכלי ישבר במקום האחר[[61]](#footnote-61).

{למה אין הכלי בכלל אבודה ממנו ומכל אדם או אבידה מדעת} הקשו האחרונים, בזרק כלי מראש הגג, אמאי צריך לדין בתר מעיקרא, הא הכלי בכלל אבודה[[62]](#footnote-62) ממנו ומכל אדם. **בחידושי מרן רי"ז הלוי** בסוף הלכות גזילה ואבידה תירץ שכיון שלכלי איכא שוויות אפילו פחות משווה פרוטה, ולגבי שוויות זו הכלי עדיין ברשות בעלים, שוב הוא ברשות בעלים לגמרי, וממילא חייב שוברו בתשלום מלא[[63]](#footnote-63). **החזון** **איש** ב"ק סימן י"א ס"ק ט' ד"ה ומיהו[[64]](#footnote-64) תירץ, ונראה דאין דברי התוס' אלא בזרק בר חיובא, ובא לפנינו הנידון למי לחייב, והנה עדיין הכלי שלו לתבוע נזקיו מן הזורק, וזה ששוברו במקל, אם נייחס את השבירה לשני, בטלה מעשה ראשון, וכיון דעד השבירה עדיין הכלי שלו, ויש לו לכלי כל שוויו, הוי השני כשובר כלי שלם, ויש מקום לומר שהראשון חייב, דמנא תבירא תבר שני, וממילא לא הזיק שני כלום, אבל זרק חש"ו כלי מראש הגג הוי כאבידה ששטפה נהר. [**באמרי** **משה** סימן לא, ו תירץ כן, ולעיל מיניה באות ה' הוכיח כן מהא דמחייב בעל הארי בנזקי שן של הארי, אף שעוד קודם לאכילת הארי, אבודה ממנו ומכל אדם, וגרם היאוש הינו גרמא[[65]](#footnote-65)]. ובהמשך דבריו הקשה החזון איש ממסכסכת שחייב לרבי יוחנן בעל הגמל חצי נזק על אש שהיא צרורות, אם כן חציה השני אבודה ממנו ומכל אדם, ומדוע חייב בסכסוך כל הנזק, וכן לר"ל פטור על אש של גמלו, ואמאי חייב על הסכסוך, ואסיק, ולכן נראה שאין דבר זה אלא ביכול להציל על ידי הדחק דעדיין חשיב ממונו. והנה השובר כלי שאפשר להציל על ידי הדחק, חייב בכל דמי הכלי, אע"ג שאם בא למכור הכלי במצבו של ספק הצלה נפחתו דמיו, מ"מ לא מקרי הוזל, שהצלה מילתא אחריתי היא, ואין זה פחת בגוף הכלי[[66]](#footnote-66). **באמרי** **משה** שם בהג"ה ד"ה גם נקט שמסכסכת מיירי ביכול להציל על ידי הדחק, הגם שלעיל מיניה פשיטא ליה שזרק כלי מראש הגג לא אמרינן בתר מעיקרא אזלינן אם לא כשברי הזיקא שבוודאי ישבר על ידי הנפילה מהגג. (ויש לדון בלשון החזון איש אם תירץ שיכול להציל רק לגבי מסכסכת, או לגבי כל בתר מעיקרא, ובס"ק י"ג ציין למה שכתב בס"ק ט' שבר חיובא זרקו). **מהמרומי** **שדה** יז, ב ד"ה תפשוט מתבאר חידוש נוסף, שאין חילוק בין אפשר להציל על ידי הדחק לבין מקרה שלא ברור שהכלי ישבר מחמת הזריקה, ובשניהם מיירי שמעתתא דזרק כלי, כדי שלא יקשה הא הכלי אבודה ממנו, והלשון מנא תבירא תבר הכוונה שקרוב לוודאי שהכלי ישבר. עיין להלן במובא מדברי **הריב"ש** בסימן תק"ו שיתכן שמשמע מיניה שלא שייך להציל. (מקושית החזון איש מרבי יוחנן יתכן לפו"ר דפליג על יסודו של הגרי"ז שאין בחפץ שום אבוד כששבריו ראוין אפילו לפחות משווה פרוטה, אמנם החזון איש שם נקט בלשונו הפקר, ולא הפקעה כהגרי"ז). עוד תירץ **באמרי** **משה** לא, ח שאבודה ממנו ומכל אדם הוא פטור מחיוב השבת אבידה, אך אינו מפקיע מהבעלים כלום[[67]](#footnote-67). עיין עוד בקושית הרמב"ן במלחמות על הראשונים שפירשו ברבה דבתר מעיקרא אזלינן.

**בבית הלוי** ח"א סימן כ"ד בתוך הדברים תירץ על שאלה דומה, למה שכתב רש"י כו, ב ד"ה זרק שבעל הכלי זרק את חפצו, הא אבידה מדעת היא, ולדעת הטור אבידה מדעת הוי הפקר. ותירץ שדברי הטור אמורים במניח חפציו ברשות הרבים שאין לו כל ענין בהם, אבל בזורק כלים לשוברם, דרוצה בשבירתם, וכיון שיש לבעלים איזה רצון בהם, משום הכי קודם שנעשה רצונו ולא נשברו, עדיין הם שלו.

{חילוק התוס' בין זרק כלי לזרק אבן, ראייתו מצרורות, והדחיה לזה, ודעת תלמיד הרשב"א} **תוס'** ד"ה זרק כלי חילקו בין זרק כלי לזרק חץ או אבן על הכלי, וראייתם דאם לא כן לא משכחת צרורות. [**החזון** **איש** ב"ק סימן יא, ה כתב שאינו הכרח אלא סברא לחלק]. וכן כתב הרשב"א יז, ב ד"ה ובא, וכעין זה **בנמוקי יוסף** ז, א בשם **הרא"ש[[68]](#footnote-68)**. **ובתלמיד הרשב"א** יז, ב ד"ה בעי הביא דברי התוס' וכתב, ואינו מתיישב על הלב, דסוף סוף מנא תבירא תבר, ומה לי זורק הכלי, ומה לי זורק אבן על הכלי. אלא נראה, בההוא נמי פשיטא לרבה דשני פטור, דאזלינן בתר מעיקרא, וכי תימא אם כן בצרורות לישלם נזק שלם וליזיל בתר מעיקרא, הא לאו קושיא היא, דהלכתא גמירי לה, דאע"ג דאיכא למימר זיל בתר מעיקרא, אפילו הכי לא לישלם אלא חצי נזק. וכי תימא ומאי קא מיבעיא לרבא, הא אפילו אם תמצי לומר בתר מעיקרא אזלינן אינו משלם אלא חצי נזק, דהא צרורות אם תמצי לומר דבתר מעיקרא אזלינן חצי נזק משלם. אמינא לך אנא, שאני צרורות דלא נגע גופה של בהמה בכלי, וכי גמירי הלכתא בהכין הוא דגמירי, אבל דרסה על הכלי ונתגלגל למקום אחר, כיון שבגופה ממש גלגלתו, אם תמצי לומר בתר מעיקרא אזלינן, פשיטא דלא הוי בכלל הילכתא דגמירי בצרורות, ומיהו, אם תמצי לומר דבתר בסוף אזלינן, הוי שפיר בכלל הילכתא דגמירי בצרורות, דהא נגיעת גוף הבהמה בשעה שנתגלגל הכלי, כמאן דליתיה דמי, דלאו אהך שעתא מיחייב, ובסוף שהוא שעת החיוב, אין גוף הבהמה נוגע בכלי, והילכך הוי בכלל צרורות. אלא דקשיא מיהא, דאמרינן לקמן, דאם התיזה ברשות הרבים והזיקה ברשות היחיד חייב, ואם איתא דבהא נמי בתר מעיקרא אזלינן, אמאי חייב, והא ברשות הרבים הוא דאיתבר מנא מעידן התזה, וברשות היחיד מנא תבירא תבר. [הערה: **התרומת** **הכרי** בריש סימן שצ"ב כתב שאין טעם לחלק בין אדם לבהמה לומר שבאדם אזלינן בתר מעיקרא ובבהמה לא אזלינן בתר מעיקרא].

{בתר מעיקרא בזורק מרשות הרבים לרשות היחיד, אי חלוק המקומות מפקיע דין בתר מעיקרא, או שמקום הנזק תלוי בניזק ולא במזיק} כתב **הרא"ש** בסימן ב' לגבי ספקו דרבי ירמיה יט, א בדין צרורות בהתיזה ברשות הרבים והזיקה ברשות היחיד, ומסקינן דהתיזה ברשות הרבים והזיקה ברשות היחיד חייב, ואע"ג דגבי דרסה על הכלי ונתגלגל למקום אחר ונשבר אסיקנא לעיל (כרבא} [כרבה] דבתר מעיקרא אזלינן, הכא לא אזלינן בתר מעיקרא, אלא אחר המקום שנעשה בו הנזק, דגלי קרא ברגל, ובער בשדה אחר, והביעור היה בחצר הניזק. וכתב עליו **הים** **של** **שלמה** בפ"ב סוף סימן ד' הובא בט"ז בסימן ש"צ, אם כן דעתו, דווקא כשהוא הכל ברשות הניזק אזי הולכים בתר מעיקרא, שהוא גם כן מקום הניזק והחייב, לאפוקי ברשות הרבים, ולא נראה לי, דא"כ צרורות היכא משכחת אליביה, מאחר שהכל ברשות הניזק, נימא ניזיל בתר מעיקרא ולא יהיה צרורות, כמו דרסה על הכלי ונתגלגל למקום אחר, וכו'. וחילק על דרך התוס' שחלוק עושה מעשה בכלי, מזורק על הכלי. ואסיק, ולכן אפילו אם דרסה על הכלי ברשות הרבים והתיזה לרשות היחיד ונשבר, פטורה, דבתר מעיקרא אזלינן, דבתחילת דריסה היה ראוי לשבר, מה שאין כן לפירוש הרא"ש, שגם כן כהאי גוונא חייב.

ונחלק עליו **הט"ז** בסימן ש"צ שאין כוונת הרא"ש שדין מקום הביעור מפקיע דינא דאזלינן בתר מעיקרא, אלא כוונת הרא"ש שלגבי רשות הרבים ורשות היחיד דנים אם הניזק נמצא במקום שמותר לו להיות, או לא[[69]](#footnote-69).

{לדעת הקצוה"ח לרא"ש אזלינן בתר מעיקרא בזורק חץ, סתירת דברי הרא"ש} **הקצוה"ח** בסימן שצ, א העלה מדברי הרא"ש דפליג על התוס', ולא חילק בין זורק כלי לזורק אבן. אך **התרומת** **הכרי** בסימן שצ"ב דחה ראיה זו ונסתייע ממה שמבואר בנמוקי יוסף בשם הרא"ש, ואסיק, אך כוונת הרא"ש לאשמועינן, דאפילו אם התיזה עם הכלי עצמה, שדחפתה ברשות הרבים וגלגלתה לרשות היחיד ונשברה שמה, אע"ג דאזלינן בתר מעיקרא, אפילו הכי כיון שההיזק ברשות היחיד, וביער בשדה אחר קרינן ביה, והוא באמת חידוש דין, באופן שגם הרא"ש ס"ל דבחץ אזלינן בתר הסוף. גם **הגרש"ש** בסימן י"ח העיר מדברי הנמוקי יוסף בשם הרא"ש.

**האמרי** **משה** [סימן ל"א בהג"ה] הקשה על דרך הקצוה"ח, ותמהני, איך אפשר לומר דהרא"ש סבירא ליה דגם בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא, דאם כן מה תירץ הרא"ש דלהכי חייב ברשות הרבים והזיק ברשות היחיד משום דגלי קרא וביער בשדה אחר והביעור היה בחצר הניזק, הרי כיון דהתיזה ברשות הרבים, ואילו היה איש אחר מזיק בידים הכלי המונח ברשות הניזק טרם שהגיע הצרור להזיק, היה המשבר פטור, ומשום דהוי כבר מנא תבירא, ואיך אפשר לחייבו במה שהצרור הזיק ברשות הניזק ולחשבו כצרורות בחצר הניזק, הרי אז כבר היה כמנא תבירא, ואיך אפשר לחייבו על היזק הצרורות יותר מאשר אילו הזיק בידיים, אתמהה. ועל כרחך מוכח להיפוך, דגם הרא"ש סבירא ליה כהתוס' דבזורק חץ לא אמרינן דהוי כמנא תבירא.

{בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא לגבי האבן ולא לגבי הכלי הנשבר} **הנחלת דוד** יז, ב ד"ה אך באר שקושית הרא"ש היא שהא דלא אמרינן בתר מעיקרא בזורק אבן הוא לגבי הכלי הנשבר שלא נעשה בו מעשה אבל בכלי הנזרק ודאי שבתר מעיקרא אזלינן, ומינה הקשה הרא"ש לפוטרו בגוונא שהתיזה ברשות הרבים אף שהזיקה ברשות היחיד, ואסיק הרא"ש דאזלינן רק לגבי רשות היחיד, אחר הניזק. מעין זה כתב **בחידושי הגרש"ש** בסימן י"ח, והוסיף, שדברים התלויים בחיובי המזיק, כגון רשות הרבים ושעבוד נכסים, אזלינן בתר מעיקרא בחץ. כעין זה כתב גם **באמרי** **משה** [סימן ל"א בהג"ה] והוכיח כן, דהרא"ש לא הקשה שמצאנו שאזלינן בתר מעיקרא מדברי רבה בדף כו, ב בדינא דזורק כלי, אלא הוכיח מדברי הגמרא בדף יז, ב בספקו דרבא דרסה על הכלי ולא שברתו, ומשום ששם אינו בוודאי שישבר[[70]](#footnote-70), ובוודאי דלא הוי כמנא תבירא, אלא כיון שאזלינן בתר מעיקרא בזורק כלי, מוכח שגם בזורק אבן אזלינן בתר מעיקרא לגבי מעשה הזריקה, ומינה הוכיח שלגבי רשות היחיד ורשות הרבים אזלינן בתר מעשה הזריקה.

{האם יש הוכחה מעץ ארוך לומר שלא אזלינן בתר מעיקרא גם לא ביחס לאבן} על דחיית הגמרא בדף ו, א תאמר בהני שכן שלא ברשות שור יוכיח, הקשו הראשונים למ"ד תנא שור לרגלו, ומקום חיובו הוא ברשות היחיד, והוא שלא ברשות. ותירצו **התוס'** ו, א ד"ה תאמר שהתיז ברשות הרבים והזיק ברשות היחיד חייב, והוא ברשות. ועיין **רשב"א** ו, ב ד"ה והא דקמהדר שתירץ שחיוב רגל ברשות הוא בעץ ארוך המונח ברשות הרבים והזיק ברשות היחיד, וכן הביא **הרא"ש** בפ"א סימן א' שר"י בן ר' שמואל חייב בכה"ג, ובהמשך דבריו הביא ר"י בן ר' שמואל ראיה זו. אך **הרא"ש, בדעת הרי"ף** א, ב שכתב ששן ורגל פטורים ברשות הרבים משום אורחיה, באר, שכוונת הרי"ף לפטור בעץ ארוך. ובבאור דבריו נחלקו האחרונים, **השלטי** **הגיבורים** בריש פרק א' השווה עץ ארוך להתיזה ברשות הרבים והזיקה ברשות היחיד, וכתב שמשום כן השמיט הרי"ף את הגמרא בדף י"ט בהתיזה ברשות הרבים והזיקה ברשות היחיד[[71]](#footnote-71). אך **הנחלת** **דוד** יז, ב ד"ה ובמאי כתב שיש לחלק בין עץ ארוך להתיזה ברשות הרבים, ובפשטות היה מקום לחלק ביניהם שעץ ארוך הוא ברשות הרבים, משא"כ בהתיזה אזלינן בתר בסוף והנזק ברשות היחיד, אולם לאחר שמוכח מן הרא"ש שגם בזורק אבן אזלינן בתר מעיקרא, וטעם החיוב הוא מדין ובער בשדה אחר, קשה מדוע בעץ ארוך פטור, ונדחק לחלק שבעץ ארוך חשוב המניח תחת העץ כמניח ברשות הרבים, ולא שייך על זה את דברי הרא"ש שאזלינן בתר הניזק.

{בחץ אזלינן בתר מעיקרא רק אם נשבר לבסוף} עיין **באחיעזר** בסימן י"ט ו' ד"ה והנה ולפו"ר היה מקום לבאר חילוקו שבזורק כלי אזלינן בתר מעיקרא לגמרי, אך זורק חץ, אי החץ שבר את הכלי אזלינן בתר מעיקרא, אך אי שברו במקל לא אזלינן בתר מעיקרא, ומיושב הרא"ש מהתיזה ברשות הרבים והזיקה ברשות היחיד ששם נשבר הכלי, ולכך הוצרך הרא"ש להביא פסוק, ומיושב מה שכתב הנמוקי יוסף שבחץ אזלינן בתר מעיקרא, וראית התוס' מצרורות, שאם אין זורק אבן חלוק מזורק כלי, איך משכחת צרורות, אבל אם חלוק זורק אבן שלא בכל גווני אמרינן בתר מעיקרא, שפיר הוי צרורות. אך **הברכת** **שמואל** בסימן יז, ב ד"ה וביאור נקט בדבריו בדומה לדברי הנחלת דוד שהובאו לעיל שמכיון שלגבי מעשה זריקת האבן עצמו אזלינן בתר מעיקרא, זה גופא מחייב שכשיגמר המעשה בזורק חץ נלך בתר מעיקרא. לשון האחיעזר בסוף דבריו, ועל זה תירץ הרא"ש, דילפינן מקרא דוביער בשדה אחר דלגבי **צרורות** אזלינן בתר גמר הדבר בשעה שהיה ההיזק בפועל. וצריך תלמוד מהי דעתו לגבי גלגלה כלי מרשות הרבים לרשות היחיד.

עיין **בחזון** **איש** ב"ק סימן י"א ס"ק ט"ו שהרחיב בבאור דברי הרא"ש, ודבריו צ"ת שפתח בסברא שחיוב בעל הבהמה הוא על הפשיעה והפשיעה ברשות הרבים שפטור בה שן ורגל, אך סיים בבאור דברי הרא"ש שהקשה מבתר מעיקרא, וכמו בזרק כלי מראש הגג מחייבינן לראשון אפילו שברה אחר במקל דחיוביה על הזריקה, הכי נמי לענין ב' רשויות, אחת שרגל חייב בה ואחת שרגל פטור בה, בדין הוא למיזל בתר פעולת הבהמה המזקת שתהא ברשות החיוב.

{סתירת דברי הנמוקי יוסף} **הקצות** **החושן** בסימן שצ, א **והתרומת** **הכרי** בסימן שצ"ב הביאו שהנמוקי יוסף בסוגית אשו משום חציו סובר שבחץ נמי אזלינן בתר מעיקרא. אולם **בחידושי הגרש"ש** סימן י"ח כתב שאין לומר כן דהא לרבא מספקא ליה אי בתר מעיקרא, והנמוקי יוסף סתם דבריו, וכתב, ועל כרחך נראה לי, שאין כוונת הנמוקי יוסף דחשבינן כאילו כבר נעשה, אלא דסיבה המחייבתו כבר היתה מעיקרא, היינו, דאין חושבים כאילו נעשה כח בעולם לעשות אחר כך ומחייבינן על עשיית הכח ההוא, כמו למאן דאמר אשו משום ממונו וכשור שנגח, אלא דסיבה המחייבתו היתה מעיקרא, ומשום הכי אף למאן דאמר בתר תבר מנא, גם כן סיבה המחייבת הוא מעיקרא, וכו'.

{ראיות אי בזורק אבן אמרינן בתר מעיקרא} **החזון** **איש** ב"ק סימן י"א ס"ק ט"ו ד"ה ונראה הוכיח משויא טמון באש בדף נו, א, שבזורק אבן לא אמרינן בתר מעיקרא[[72]](#footnote-72). אך סיים שם 'ואפשר דחשיב כעומד לשרוף טמון'.

**הקצוה"ח** הוכיח שגם בזורק אבן אזלינן בתר מעיקרא, ממרבה בחבילה בדף י, א ומשמעות פסק השו"ע תיח, י שפטור[[73]](#footnote-73) השני[[74]](#footnote-74). **בחזון** **איש** ב"ק סימן יא, ה ד"ה ובקצוה"ח דחה שחלוק בא אחר ושברו במקל שביטל את זריקת החץ, משא"כ מרבה בחבילה שהוסיף על הנזק, לאו מידי עבד, וכעין דבריו **בחידושי הגרש"ש** סוף סימן י"ח **ובאמרי** **משה** סימן ל"א בהג"ה ד"ה גם. **ובברכת** **שמואל** סוף סימן י"א תירץ ע"פ דרכו שאם נסתיים המעשה, לגבי דין מזיק, גם בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא, (ועיי"ש שתלה דבריו בדין מרבה בחבילה ולא בבתר מעיקרא דזורק חץ). עוד ציין החזון איש שם, שדעת התוס' י, ב ד"ה מאי שאם יש בחבילתו כדי היזק חייבים שניהם, ומוכח שלא אזלינן בתר מעיקרא, גם **בנחלת** **דוד** יז, ב ד"ה ומה שכתב הביא את דברי התוס', והוסיף שם שרש"י נקט על שאר הציורים שם בגמרא מאי קעביד ופטור לגמרי ובמרבה בחבילה שתיק[[75]](#footnote-75), ומשום שהדבר תלוי במחלוקת ר"י ור"ל. ועיין עוד **בשיטמ"ק** י, ב בשם ר"ש דמסר שורו חייבים שניהם, אך המרבה בחבילה פטור לגמרי.

אך הקשה **הקצוה"ח** מדברי הטור שחייב בעל גמל במסכסכת לדידן דאשו משום חציו, למרות שכבר דלקה האש, ואם ניזיל בתר מעיקרא כשרוף דמי. והוסיף שלריש לקיש שאשו משום ממונו לא קשה ממסכסכת, שבממונו לא אזלינן בתר מעיקרא, כמו בבור.

**החזון** **איש** ב"ק סימן י"א ס"ק ט' **ובחידושי הגרש"ש** בסימן י"ח **והאמרי** **משה** סימן ל"א בהג"ה ד"ה גם נחלקו על מה שהונח לקצוה"ח בדעת ר"ל, שמחלוקת רבי יוחנן וריש לקיש היא האם האש היא חץ של המבעיר או חץ של הרוח, ולא לומר שאינו חץ[[76]](#footnote-76). [אך ממה שכתב **הנחלת** **דוד** שם שלרש"י מרבה בחבילה תלוי במחלוקת רבי יוחנן ור"ל, נראה שהסכים עם הקצוה"ח שחלוק אשו משום ממונו מאשו משום חציו לגבי זריקת חץ. גם **הברכת** **שמואל** בסוף סימן י"א נראה שכיון לתרץ קושיא זו ומשום שהקצות החושן סבר שאשו משום ממונו הוי דין שהראשון מזיק, ולא שייך לדין בתר מעיקרא, אבל אי משום חציו, הוי כחוזר ועושה ובשעת הנזק נקרא מזיק, ולכן חל שם מזיק על השני[[77]](#footnote-77)].

עיין **בשיטמ"ק** יז, ב ד"ה בעי רבא, קושית ריב"ק ב"ר מאיר אמאי לא פשיטנן מזורק גט לאש שבתר מעיקרא אזלינן, ולפו"ר מבואר שאמרינן בתר מעיקרא גם בזורק חץ. ובהמשך הדברים הקשה שנאמר בתר מעיקרא גם קודם שהתחיל המעשה.

זה לשון **קובץ** **ביאורים** [קוב"ש ח"ב ב"ק עמוד ס"ד] על זרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות וסילקם, בדין הנ"ל כתבו בתוס' ד"ה קדם דלא הוי גרמי אלא גרמא, והטעם מבואר בהגהות אשר"י [על הרא"ש פ"ב סימן י"ז] משום דאין ההיזק בא מיד, קושיא לזה, דרבה סבירא ליה בתר מעיקרא אזלינן, ואם כן הכל נעשה תיכף[[78]](#footnote-78).

עוד כתב שם לעיל מינה בעמוד ס"ג, הא דמבואר לקמן קי"ז דמוסר מיקלא קלי תיכף כשמסר, ואם אחר כך נשא ונתן ביד פטור, ולכאורה הוא הדין אם שיבר במקל, וקשה ממה שכתב התוס' בדף י"ז בזורק חץ ובא אחר ושיברו במקל דחייב. ואפשר לחלק בין שברו במקל שאיבד את הדבר מן העולם, לבין נשא ונתן ביד שלא איבדו אלא מן הבעלים, וזה היה גם קודם לכן.

{סתירת פסקי הרי"ף} דקא אזיל מיניה מיניה. **הרי"ף** יא, ב פסק לדינו דרבה, והרמב"ן במלחמות כתב שפסק כן מספיקא, דהלכה בזה כרבא, אך הרבה מהראשונים כתבו שפסק כרבה שלא שבקינן פשיטות אדרבה מפני ספקו דרבא, והקשו עליו דא"כ אמאי הביא לדין קא אזיל מיניה מיניה, שבא לפרש כפי הצד שבתר מעיקרא אזלינן. ותירצוהו בכמה דרכים.

**לרבא מיבעיא ליה.** בשיטמ"ק הקשה מרש"י נג, א ד"ה מאי שפירש שדין בתר מעיקרא הוא מחלוקת רבי נתן ורבנן.

{קא אזיל מינה בא ליישב שהתרנגולים לא שברו הכלי בגופם, או לתרץ אמאי אינו משונה} **הרשב"א** יח, א ד"ה אמר רב ביבי פירש, שכיון שהתרנגולין נקרו את החבל, גם אם אזלינן בתר מעיקרא לא היו משלמים על הכלי נזק שלם שלא פעלו בגופם לשוברו[[79]](#footnote-79), לכן צריך תירוץ זה גם אם נאמר בתר מעיקרא אזלינן. **במשכנות** **יעקב** חו"מ סימן ס"ו הוכיח כן מהירושלמי. ועוד הסתפק שם דילמא פטור לגמרי, דלא דמי להיתה אבן בחיקו ועמד ונפלה שעמידתו חשובה מעשה, משא"כ הכא שלא עשו מעשה בכלי[[80]](#footnote-80). עיין עוד במרומי שדה ד"ה רבא עגלה.

**הרא"ש** סימן א' תירץ בשם **הראב"ד** והוא בהשגות הראב"ד על בעל המאור שבא ליישב דקשה הא חבל משונה הוא וחצי נזק משלם, לכך העמיד שאחר ששינה וחיטט שבר דלי מיניה מיניה, או שזה גופא כיון שרצו לשתות, אף בחטיטת החבל אינו משונה, דאורחיה לפלוסיה סלא, התירוץ השני הובא בחידושי הראב"ד ד"ה והא. **הים** **של** **שלמה** הוכיח שעיקר דעת הראב"ד היא כתירוצו השני מהשגתו על הרמב"ם בפ"ב מנזקי ממון הי"ד, שהקשה שבלא מאוס בלישה גם בדאזיל מיניה מיניה מחויב על הדלי ועל החבל נזק שלם.

כו, ב

{הבעלים הוא הזורק ולכן לא הוזכר דינו דראשון, דין אבידה מדעת, לנתיבות מיירי בדאיכא מצילים, מדברי הריב"ש לפו"ר מוכח שאין מצילים} **רש"י** כו, ב ד"ה זרק פירש שהזורק הוא בעל הכלי[[81]](#footnote-81). ופירשו **הרא"ש** בסימן ט"ז **ותלמיד הרשב"א** **והרא"ש** כו, ב ד"ה ואמר שכתב כן משום שלא נקט רבה דינו של ראשון, אך הקשו הרא"ש ותלמידהרשב"אשא"כ אבידה מדעת היא[[82]](#footnote-82). ואסיק הרא"ש שכיון שאמר רבה ששני פטור, ממילא ידעינן שראשון חייב. **הנתיבות** בסימן רסא, א לאחר שנקט שאבידה מדעת בעי יאוש, כתב ומהאי טעמא נמי הא דאמרינן בבבא קמא זרק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו חייב, ולא אמרינן דאבידה מדעת הוי הפקר, מיירי במקום שיש מצילים, ולא מייאש נפשיה משום דאיכא גם בל תשחית ומצוה על אחרים להצילו. **ובבית** **הלוי** ח"א סימן כ"ד הובאו דבריו לעיל, כתב בתוך הדברים, שכיון שהבעלים רוצים בשבירת הכלי לצורכם, הכלי נשאר עדיין ברשות הבעלים.

עיין להלן במובא **מתלמיד ר"ת** שנקט בזרק תינוק ובא אחר וקיבלו בסייף שניתן להצילו.

זה לשון **הריב"ש** סימן תק"ו[[83]](#footnote-83) כי מה שכתב [הרמב"ם בפ"ז מחובל ומזיק הי"ב] בזורק כלי מראש הגג, **שסופו** **להשבר** **מיד** **בוודאי**, לא אמר מיד, אלא שאם לא היה סופו לישבר מיד, הנה לא היתה שבירתו ודאית, שהיה אפשר תוך הזמן ההוא להצילו, ובענין זה הדבר ברור שהוא חייב לשלם כלי שלם, כיון שאין שבירתו ודאית. שאם לא כן, אין לך שובר כלי שיהיה חייב לשלם, שהרי אפשר שהיה נשבר לאחר מכן תוך זמן מועט. ומדבריו יש לדון דלא כדברי הנתיבות.

עיין לעיל שהנצי"ב במרומי שדה והחזון איש בסימן י"א ס"ק ה' נקטו שאם אי אפשר להציל אפילו על ידי הדחק, החפץ בדין אבודה ממנו ומכל אדם, והגרי"ז נחלק עליהם.

ספק מנא תבירא עיין באמרי משה שפשוט לו שחייב שני, מאידך גיסא במרומי שדה יז, ב פשוט לו שדעת רבה ששני פטור.

{בזרק כלי, ראשון פטור מספק, ומוכח שבתר מעיקרא אזלינן} זה לשון **הראב"ד** כו, ב הא דאמר רבה זרק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל פטור, אומר אני כל שכן הראשון שהוא פטור, אומר שמא לא היה נשבר, מי לא אשכחן אמדוהו למיתה וחיה פטור, הכא נמי פטור, ושני נמי פטור, כיון דאמדוהו לשבירה, מימר אמר אנא מנא תבירי תברי. הביאו **הרשב"א** בדף כו, ב ד"ה ואמר, ופירש גם לדבריו שהוכיחו בדף יז, ב מדברי רבה שבתר מעיקרא אזלינן, לכך בתרנגולים חייב נזק שלם, ובזרק כלי שניהם פטורים, וכעין זה במאירי ד"ה מי.

זה לשון **הרמב"ן** בדינא דגרמי עמוד ד' ד"ה הזורק, וכן הזורק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל שניהם פטורים, שכן נראה שהוא דעת הרב אלפסי, וכן שמעתי בשם **הרב ר' אברהם בר' דוד** ז"ל, ולא מיחייבי משום דינא דגרמי, דראשון, הא לא אתא נזקא מחמתיה כלל, ושני נמי מנא תבירא תבר, ואי משום שגרם שלא יתחייב לו הראשון, היינו טומן באש דפטור, וכבר פירשתי הטעם.

{מחלוקת רבי יהודה בן בתירה ורבנן} **בר"ן** סנהדרין עח, א בבאור דרשת רבי יהודה ורבנן כתב בשם תוס', שמחלוקתם האם נפש משמע כל נפש, או מקצת נפש, ובהתאם לזה 'כל' בא לומר ההיפך, עוד כתב שם, שלשון כל לפעמים מתפרש כל הדבר, כמו כל המצוה אשר אנכי מצוה אתכם, ולפעמים מקצת הדבר, כמו לא תאכל כל תועבה, והכי נמי נחלקו כאן.

{טעמא דרבנן שפטור ראשון ממיתה} **רש"י** סנהדרין עח, א ד"ה עד פירש, שלרבנן אין האחרון חייב מיתה, שכיון שסייעו הראשונים בהריגה, ליכא כוליה נפש, ומבואר שלא הוה סלקא דעתך לחייב ראשון[[84]](#footnote-84). ובב"ק י, ב ד"ה פטורים כתב רש"י, פטורין,שאיןידועעלידימינהרג.ובסוגין ד"ה פטורין כתב רש"י, פטורין, דבעינן שיכה כל נפש אדם, ואין כאן מכה כל הנפש, ופטורין ממיתה, לרבי יהודה בן בתירא חייב זה שקיבלו בסייף, מפני שקירב את מיתתו. **תוס'** סנהדרין עח, א ד"ה בגוסס, הובאו דבריו **ברשב"א[[85]](#footnote-85)** ב"ק כז, א ד"ה ורבי, הקשו אמאי ראשון פטור, ומשמע מתירוצם שהוא מהדין שחובשין את המכה עד שימות הנהרג, ואין הורגים אותו מיד אף שאמדוהו למיתה, ואף שרובם מתים, מ"מ עדיין הוא כחי, ודבריו טעונים ברור אי פטור משום שלא נתקיימה ההמתנה, או מספק. **והרשב"א** הקשה עליו א"כ כל רוצח שחבשוהו, ומת הנרצח, לחוש שמא בלבלתו הרוח, ותירץ שבהורג אדם מחמירים ואין חוששים שמא לא מחמת ההריגה מת, ופטורו דראשון, דשאני התם דכיון שהכהו אחד ומת אי אפשר להתברר שמת מחמת הראשון. אי נמי בעינן כל נפש אדם שתהא כל נפש אדם מיד איש אחד ולא מיד שנים אבל כשפירכס הוא או בלבלתו הרוח אין כאן אלא אחד. ולפו"ר לתירוץ ראשון לא נלמד מקרא דכל נפש.

{פטורא דזורק תינוק אף שבתר מעיקרא אזלינן משום קרא 'כל' נפש אדם, ומיירי ביכול להצילו. לר"ח ראשון לא הרג} **זרק תינוק מראש הגג ובא אחר וקיבלו בסייף פלוגתא דרבי יהודה בן בתירא ורבנן.** הקשה תלמיד ר"ת אמאי ראשון פטור לחייבו כזרק כלי. וזה לשונו, י"ל דהיינו טעמא דרבנן הכא, משום גזירת הכתוב היא דלא מיחייב אי לא קטל כוליה נפש, דואיש כי יכה כל נפש אמר רחמנא, עד דאיכא כוליה נפש לא מיחייב, הילכך, לא האי ולא האי מיחייב, בתרא לא מיחייב, גברא קטילא קטל ולאו מידי עביד, וקמא נמי לא מיחייב, דהא לא קטליה כוליה, **כיון שהיו יכולים להצילו משזרקו** אם הטילו תחתיו כרים וכסתות[[86]](#footnote-86), לאו כוליה נפש קרינן ביה, אבל זרק כלי, אף על גב דלאו כוליה דבר, מיחייב דהא לית ביה גזירת הכתוב, ובתרא מיפטר, דהא לא עבד מידי ומנא תבירא תבר.

לשון **הר"ח**, מחלוקת רבי יהודה בן בתירא ורבנן, דתניא הכוהו י' בני אדם וכו', לרבנן, הזורקו והמקבלו בסייף שניהם פטורים, הזורק, מפני שלא הרג, והמקבלו בסייף, אדם מת קיבל. לרבי יהודה בן בתירא, המקבלו בסייף חייב, שקירב מיתתו, והזורקו פטור. (לפו"ר לרבנן פטורו דמקבל משום סוגין ולא מדעתם בי' מקלות, ופטורו דזורק צ"ב אי מטעם י' מקלות, או שלא הרגו).

{רבי יהודה פטר ראשון מקרא כל דהו נפש} זה לשון **תלמיד ר"ת,** ורבי יהודה קסבר בכל דהו נפש מיחייב, הילכך תרוויהו לא מיחייבו דתרי גברי לא קטלי כחד[[87]](#footnote-87), הילכך קטלינן כדחזי. ותימה כיון דבכל דהו נפש מיחייב אמאי מחייב ליה רבי יהודה לבתרא ולא לקמא מסברא דנפשיה, והא גבי זורק כלי מיחייב קמא, והכא נמי ליחייב. יש לומר, דאיהו נמי סבר דגזירת הכתוב היא דבתרא מיחייב, והכי דריש ליה לקרא, ואיש כי יכה כל דהו מיחייב, אמאי מחייב ליה רבי יהודה פירוש[[88]](#footnote-88) שמכה אדם שאין בו אלא כל דהו נפש והיינו אחרון כשהרגו היה חציו נהרג, אבל כשהכהו הראשון היה בו כל נפש, הילכך מאחר שלא הרגו לגמרי מיפטר.

{בא שור וקיבלו בקרניו פלוגתא דרבי ישמעאל ורבנן האם היא לשיטת רבי יהודה בן בתירא שהאחרון חייב} זה לשון **תלמיד ר"ת** כז, א, בא שור וקיבלו בקרניו פלוגתא דרבי ישמעאל וכו', ואליבא דרבי יהודה בן בתירא דאמר האחרון חייב, בעל השור חייב אליבא דרבי ישמעאל דאמר דמי מזיק, אבל לרבנן דפטרי, הכא נמי פטור, דגברא קטילא קטל. וכעין זה כתב **בתלמיד הרשב"א והרא"ש** סוף ד"ה ואמר רבה, **ובשיטמ"ק בשם ר"ש**, וכן נקט בפשיטות **הפני** **יהושע** כז, א ד"ה בא, וכן כתב **הנחלת** **דוד** יז, ב ד"ה ועוד . (כעין זה יש לדייק מדברי הרמב"ן במלחמות[[89]](#footnote-89)). אבל מדברי **רבינו** **חננאל** מבואר שמיירי לרבנן דרבי יהודה בן בתירה.

{מחלוקת רש"י ור"ח במה תלוי חיוב כופר במחלוקת רבי ישמעאל ורבנן} **מחלוקת רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה ורבנן.** להאמור לעיל שבא שור וקיבלו בקרניו מיירי לרבי יהודה בן בתירה שקירב מיתתו חייב, מבוארת שיטת **רש"י**, שהגם שחייב על קירוב מיתה, לא שייך לקצוב דמי הנהרג מאחר שבתר מעיקרא ואין לו דמים.

**ברבינו** **חננאל** הובאו דבריו גם **ברשב"א** ד"ה ונתן באר שאם הכופר הוא דמי מזיק משום שבעל השור מחויב מיתה ונפטר ממיתה בתשלום הכופר, אין מקום לחייבו דמים, שאם הוא היה הורג בעצמו היה פטור כהאי גוונא לרבנן דרבי יהודה בן בתירה, אך אם כופר הוא דמי ניזק מחויב. **ובזכר** **דבר** סימן טו, ה העיר על דבריו דהא לית ליה דמים. ותירץ בב' דרכים, א', ע"פ מש"כ הרשב"א מג, א ד"ה מאי בשם הראב"ד שכופר דמי לערכין שאינו שוויות אלא קצב דמים. ב', יש שיטות הגהות אשר"י פ"ד על הרא"ש בסימן ד' הובא בקצוה"ח תי, ג שאם יורשי נרצח יתפסו מהרוצח לא יוציאו מידם, ואם נניח שחוב זה חייל רק בשעת מיתה ולא בשעת זריקה, ונצרף שיטה זו למה שכתב החזון איש שיש לכלי שוויות לענין תשלום דמי הנזק, יש מקום לבאר כיצד יש דמים לנהרג.

זה לשון **המאירי**, בא שור מועד וקיבלו בקרניו פטור מן הכופר, שאם הכופר דמי ניזק, זה אין לו דמים, ואם הוא דמי מזיק, אין צריך לכפרה.

**תוס' ד"ה זרק תינוק**. לפו"ר דבריו צ"ב באור, דהא בגמרא שם מבואר שמחלוקת רבי יהודה בן בתירה ורבנן היא בהכוהו י' בני אדם אי דמי לטריפה או לגוסס בידי שמים, ואולי כוונת התוס' לחלק בין עביד מעשה בניזק לבין זורק תינוק.

{קושיות הרמב"ן על רש"י וישובן} קושיות **הרמב"ן** במלחמות יא, ב מדפי הרי"ף על דרכם של הראשונים. א', מדנקט רבה דין שני שפטור, ולא נקט חידוש דין גדול יותר, שהראשון שחייב, מבואר שראשון פטור, ופירוש מנא תבירא תבר הוא שאין לכלי דמים, (אך רש"י פירש מטעם זה שבעל הכלי שבר את הכלי, וכן הראב"ד פירש שראשון פטור, כמו שמצינו ששייך שאמדוהו למיתה ולא מת). ב', לא ניתן לומר שיש חיוב תשלומים על שני גם אי בתר בסוף, דהא לכלי אין דמים, וממילא אין לפרש שרבה ללמדנו לפטור שני. **ובחזון** **איש** ב"ק סימן י"א ס"ק י"ג דחה על פי דבריו בס"ק ט' שיש לו דמים דראשון בר חיובא ושני מפסידו דמיו[[90]](#footnote-90), וסיים החזון איש ולא קשה מהא דאמר כז, א דאי דמי ניזק לית ליה דמים[[91]](#footnote-91). עוד כתב שם החזון איש ד"ה ואמנם שהרמב"ן גופיה צריך להודות לסברא זו ביחס לזורק עצמו. ג', בזורק מן הגג אמאי אין ראשון חייב מיתה, הא בתר מעיקרא אזלינן, וכיצד ישלם שני כופר. **ובנחלת** **דוד** יז, ב ד"ה ועוד יש לומר תירץ שלגבי מיתה ילפינן מקרא בין לרבנן ובין לרבי יהודה בן בתירה שצריך שיהרוג כל נפש, ולכך לא שייך לחייב ראשון, ואחרון חייב לריב"ב על קירוב מיתה, וכן בכופר.

מסקנת הרמב"ן שבתר תבר מנא אזלינן, והקשה **הנחלת** **דוד** יז, ב ד"ה ולא אבין הקשה דקושיות הרמב"ן ממיתה וכופר קשות גם לשיטתו, דהא כיון שאין דמים לשני, אמאי שני מחויב מיתה, וכיצד יש דמים לנהרג לחייב השני כופר. (יש לדון אי חידושו של החזון איש לעיל יתרץ גם כאן, דהא לגבי חיוב כופר אין לו דמים לראשון). בברכת שמואל סימן יא, א הקשה אי בתר תבר מנא אזלינן אמאי אין חייב השני מיתה בזרק מן הגג, דהא לא התחיל כאן שום מיתה.

**המשכנות** **יעקב** חו"מ סימן ס"ו הוכיח נגד שיטת הרמב"ן מהמבואר בסנהדרין עח, א שמחלוקת רבי יהודה בן בתירה ורבנן האם הכוהו בני אדם בי' מקלות דמי דהוא גוסס בידי אדם דמי לגוסס בידי שמים דלא מחתכי ביה סימנים, או דדמי לטריפה דאיתעביד ביה מעשה, ובסוגין השוו הכוהו בי' מקלות לזרק תינוק מן הגג, ומוכח שהזריקה היא מעשה גמור בנזרק, שלפי רבנן הוא כטריפה דאיתעביד ביה מעשה, וזה כרבה דבתר מעיקרא אזלינן[[92]](#footnote-92). ועיין בדבריו שם שבתוך הדברים השווה דין זה לדין מאי קעביד בדף י, ב שגם שם נעשה מעשה ובברכת שמואל חילקם לב' דינים.

י, א הכשרתי במקצת נזקו

מחלוקת הראשונים בדין מאי קעביד: שיטת התוס' ד"ה מאי שכולם חייבים, והמרדכי בסימן נ"ה בשם מהר"מ ושיטמ"ק בשם ר"ש פטרו במרבה בחבילה את האחרון.

רא"ש סימן ט', פירוש דבריו יש"ש סימן כ"ז, נתיבות המשפט סימן עז, א, חידושי הגרש"ש סימן י"ב ברכת שמואל יא, ג.

באור ההבדל בין בלאו הכי מיתבר ובין בתר מעיקרא, ברכת שמואל בסימן י"א, וחידושי ר' אריה ליב בסימן נ"ט.

באור שיטות הראשונים בדין פפא בר אבא: רש"י ד"ה לא צריכא וד"ה סמך, רמב"ם בפ"ו מחובל ומזיק הט"ו, טור סימן שפ"א, ב. באור הגר"א בסימן שפ"א, חידושי ר' אריה ליב בסימן נ"ט ובסימן ס', חזון איש סימן ג' ס"ק י"א ד"ה י, ב ולהלן.

{ר"ז ר"ש ור"פ סברי שאיכא חידושא לומר שמשלם שומר ראשון או המרבה בחבילה או החמישי} כתב הנחלת דוד שהנך אמוראי שהקשו להעמיד במסר לחמישה בני אדם ובחבילה ובחמישה שישבו על הספסל, לא הוקשה להם פשיטא שסברו שיש בזה חידוש, אך אין שייך לומר שנחלקו בדין מאי קעביד.

{האם פירוש מאי קעביד שווה בכל המקרים} מאי קעביד. בסוגין נזכרו ג' מאי קעביד, לגבי שמירה, לגבי מרבה בחבילה שבו נחלקו הגירסאות, לרש"י מיירי לגבי אש, ולרמב"ם לגבי אדם שהניח משאות על בהמה, ולגבי ה' שישבו על ספסל אחד. **התוס'** ד"ה מאי נקטו שפירוש מאי קעביד בכל הסוגיא[[93]](#footnote-93) הוא מאי קעביד טפי מאחריני, ואילו **ברש"י** מפורש לגבי שמירה שהראשון פטור לגמרי. **הגר"א** בסימן שצו, טו הקשה על השו"ע שלא פירש מאי קעביד בשווה, וכעין זה כתב באבן האזל בפ"ד מנזקי ממון ה"ז שדחוק לפרש מאי קעביד בתרי גווני[[94]](#footnote-94). אך **החזון איש** [ב"ק סימן ג' ס"ק י"א ד"ה שם תוד"ה מאי] נקט[[95]](#footnote-95) שפירוש מאי קעביד הוא לפי הענין, וכן **בנחלת** **דוד** כתב שמרבה בחבילה, ממה ששתק רש"י בפירוש מרבה בחבילה, שפירוש מאי קעביד תלוי במחלוקת רבי יוחנן ריש לקיש לגבי אשו משום חציו, ועיין שם מה שהעיר על הקצוה"ח בסימן ש"צ. עיין עוד בדעת רש"י בשיטמ"ק בשם גליון. **השיטמ"ק בשם ר"ש** כתב שבשומרים ראשון חייב כאחרונים, אבל במרבה בחבילה באש האחרון פטור.

{מחלוקת הראשונים במאי קעביד דשמירה אי כולם חייבים או שראשון פטור, ופירושי האחרונים בדברי הרא"ש} **רש"י** י, ב ד"ה מאי קעביד פירש על שומר מאי קעביד ואינו חייב כלום[[96]](#footnote-96), ו**תוס'** ד"ה מאי קעביד כתב דבכוליה שמעתין חייבים כולם, וראייתו מדף נא, א חופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ'[[97]](#footnote-97), וכן פסק **הרמב"ם** בפ"ד מנזקי ממון ה"ז שכל השומרים חייבים, וכן כתב בחידושי הראב"ד ד"ה והא. **בתלמיד הרשב"א** ד"ה הכשרתי כתב, ובתוס' כתבו, דאפילו אמרו לו בשעה שהניחם בידם, אם אינך שומר עמנו גם אנחנו לא נשמרו, הרי הם חייבים והוא פטור, דכיון שקדם וסילק עצמו משמירתו, והניחו בידם, והם יכולים לשומרו, הרי נתחייבו בשמירתו, ולפי זה לא תמצא שיהיו כולם חייבים יחד אלא בשהניחוהו כולם ביחד.

**הרא"ש** בסימן ט' פירש כרש"י מאי קעביד ופטור לגמרי, וזה לשונו, וכגון שאחרים לא סילקו עצמם משמירת השור כשפשע האחד ולא רצו לשמור יותר, וכיון שנשארו בשמירת השור, ויכולין לשומרו בלא האחד, הן חייבין והוא פטור, שהרי מסר שורו לכל מי שיכול לשומרו ונתרצו[[98]](#footnote-98) לשומרו אפילו בלא חברם, אבל אם אמרו לו אם אינך רוצה לשמור גם אנו מסלקים עצמנו משמירתו כולם חייבים. ודבריו צ"ב, ונראה שבפירוש דבריו נחלקו האחרונים, **בים של שלמה** סימן כ"ז פירש שכשמסר הבעלים לשומרים קיבל כל אחד לשמור על השור בפני עצמו, ולכן הסתלקות האחד לא גרמה נזק, ולפי זה אם מסר הבעלים לחמשה שישמרו יחד, כולם חייבים. אך מדברי **הנתיבות** בסימן עז, א נראה שהשומר השני הסכים להסתלקות הראשון, וכן משמע מדברי **הגרש"ש** בסימן י"ב, **ובחזון** **איש** ב"ק סימן ג' ס"ק י"א ד"ה ויש חולקין כתב ומה שכתב הרא"ש שאם לא הקפידו הנשארים ונשארו בשמירתם ההולך מהם פטור גם כן לא נחלק אדם בזה.

זה לשון **הברכת** **שמואל** בסימן י"א ס"ק ג', וגם באדם לענין פשיעה גבי שומרים במסר שורו לה' בני אדם והלך לו הראשון ולא שמרו, באופן דגם על ידי הארבעה היה מינטר, והוא הודיעם, והם לא אמרו לו שמסתלקים משמירת השור, ובאופן שהבעלים מסרו שמירת השור לכל מי שיכול לשומרו, ולא הקפיד שישמרו יחד, [דאם הקפיד, היה כמו מוסר לב' שומרים בפני עצמם, דוודאי כל אחד חייב על פשיעתו], וכיון שלא הקפיד, דאז פסק הרא"ש כדעת רש"י דזה שהלך פטור, והנשארים חייבים, דיסוד הך דין הוא, על ידי דהנשארים הם הראשונים בהיזק, וזה שהלך נקרא שני בההיזק, וע"כ פטור, משום שהראשונים, היינו הנשארים, עשו כל ההיזק, וזה שהלך לא הוסיף כלום. עוד הוסיף שם הברכת שמואל שלשיטת הרמב"ם הנשארים הם כחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ', ולדעת רש"י הוא כהשלימו לי"א שלא עשה תוספת בנזק ולא נקרא מזיק.

**האבן** **האזל** בפ"ד מנזקי ממון ה"ז נקט שסיבת פטור הראשון הוא משום שכשהבעלים מסר לשומרים נפטר מנזקי השור, וכלפי הניזק טוען הראשון שכשפשע היה השור ביד שומר המחויב בשמירתו, אבל כלפי נזק הבעלים, לית דין ולית דיין שלא מהני מה שהשור שמור על ידי שומר אחר. ומשום כן כתב שמאחר ולשיטת הרמב"ם שומר שמסר לשומר, כיון שאינו נפטר כלפי הבעלים חייב גם בנזקי השור, פסק הרמב"ם שכל השומרים חייבים, דהא לא נסתלקו כלפי הבעלים.

{אי שומר ראשון חייב מדין ערב} **בשו"ת הרמ"א** סימן כ"ז נקט בפשיטות בדעת הרא"ש שהראשון פטור לגמרי[[99]](#footnote-99), אך **היש"ש** בסימן כ"ז נקט שהראשון חייב לשלם אם אין לשני כסף[[100]](#footnote-100). בדברי **הנתיבות** בסימן עז, א מפורש שנידון הגמרא בשור מועד שמסר שמירת נזיקין לאחר, והבעלים נפטר במסירתו לשומר, ונידון הגמרא ביחס לתביעת ניזק[[101]](#footnote-101), וכעין זה משמע ברמב"ם ושולחן ערוך.

{חופר בור י' והשלימו אחר לי"א} **בשלטי** **הגיבורים** נקט, דמה שכתבו התוס' ד"ה מאי וכן הגהות אשר"י על הרא"ש בסימן ט' שאם השליך עץ בתוך אש דמי לחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי"א, כוונתם שגם החופר בור י' ובא אחר והשלימו לי"א מחויב המוסיף בחפירה בנזק המיתה, [ועיין תוס' נא, א ד"ה בור ובגליון הש"ס שם]. אך **ברשב"א** ד"ה הא נקט שבכהאי גוונא המוסיף פטור, ולדין זה יש לדמות זורק קיסם, אבל אם יכולה האש להזיק בפני עצמה חייבים שניהם וזה דמי לבור שהשלימו לכ'. עיין **תוס' רבינו פרץ** שתירץ כהרשב"א, והוסיף שמכיון שהגמרא נקטה השלימו לכ', ולא נקטה השלימו לי"א, יש לדייק שמשלים לי"א פטור. [עיין עוד **רש"י** נג, א ד"ה נפל לפניו בפירושו השני שכרה ואחר הרחיבו ואפילו הכי החופר הוא בעל הבור, אך בפירוש **הר"י מלוניל** נג, א ד"ה נפל כתב שאי מרחיבו באופן שמרבה הבל, החופר הוא בעל התקלה].

{סיכום השיטות במרבה בחבילה} **בתוס' ר"פ** לגבי מרבה בחבילה הביא בשם מורי שיחיה הובא גם בשיטמ"ק שבמרבה בחבילה כדי להתחייב צריך גם להביא אש.

**בחזון** **איש** ב"ק סימן י"א ס"ק ה' ד"ה ובקצוה"ח הביא שאף שדעת התוס' ורשב"א ורבינו ישעיה ותוס' רבינו פרץ לחייב גם את המרבה, דעת **השיטמ"ק בשם הר"ש** וכן מוכח **ממרדכי** פ"ה סימן נ"ה, וכן פירש בסק"ו את דברי **השו"ע** תיח, י. ובסק"ו כתב שגם אם ניתן להציל והשני לא מנע לגמרי את ההצלה פטור השני[[102]](#footnote-102).

{גירסת הרמב"ם במרבה בחבילה} כתב המגיד משנה, שגירסת **הרמב"ם** בפ"ו מחובל ומזיק הי"ד במרבה בחבילה, הא איכא מרבה בחבילות, היכי דמי אי דבלא איהו הוה אזלא פשיטא, [פירוש, דחייב], ואלא דבלאו איהו נמי לא[[103]](#footnote-103) אזלא, מאי קעביד, [פירוש, ופטור]. ולדבריו פירוש מאי קעביד כאן הוא פטור לגמרי. **בחזון** **איש** ב"ק סימן ג' ס"ק י"א ד"ה שו"ע פירשו שאי אפשר להציל את הבהמה, ופטורו משום שכבר התחיל הנזק.

עוד כתב הרמב"ם שם שאם הדבר ספק חולקים את התשלום, ובחידויש ר' מאיר שמחה פירש דבריו<<<.

{גדר אי דבלאו איהו נמי מיתבר מאי קעביד, והחילוק בינו לבין בתר מעיקרא} **בברכת** **שמואל** בסימן י"א[[104]](#footnote-104) האריך לפרש שגדר בלאו איהו הוה מיתבר הוא משום שאינו נקרא מזיק במעשהו, מכיון ששם מזיק חל על הראשון, והשני לא הוסיף שיעור נזק, (ובזה דחה הוכחת הקצוה"ח שבזרק חץ אזלינן בתר מעיקרא ממרבה בחבילה שנקט הקצוה"ח שפטור שני לגמרי, ואין לפוטרו אם לא נאמר שהוי כשבור, ודחה הברכת שמואל שמשום הדלקת האש - ועיין שם דדווקא למ"ד אשו משום חציו שהיא זריקת חץ - נעשה הראשון מזיק, ולא חייל על השני שם מזיק). ומינה שאם אין ראשון שהוא מזיק, שני חייב, כגון בור חפור לח' ובא אחר והשלימו לט', והוכיח דין זה דאם לא אזלינן בתר מעיקרא חייב השני וחל עליו שם מזיק, הגם שעומד לשבירה. משא"כ בבתר מעיקרא אזלינן, שאם שברו במקל ודאי חשוב השני מזיק, אבל פטור משום בתר מעיקרא שהוא כשבור. ומדברי המשכנות יעקב חלק מדבריו הובאו בברכת שמואל שם נראה שגדרם של בתר מעיקרא ובלאו איהו מיתבר הוא משום שבשניהם החלה השבירה. כעין דברי הברכת שמואל כתב גם כן **בחידושי ר' אריה ליב** סימן נ"ט ד"ה אמנם בתוך הדברים. ועיין עוד בחזון איש סימן ג' ס"ק י"א מד"ה תוד"ה מאי ולהלן. עיין **ביש"ש** סימן כ"ח בתוך הדברים ד"ה ועל זה, וזה לשונו, אלא דבלאו איהו נמי מיתבר מאי קעביד, פירוש, הלא מנא תבירא תבר.

{באור כוחו כגופו} **בחידושי ר' אריה ליב** סימן ס' אות ב' פירש שתוספת המשקל של שישי גרמה שכל השישה ישברו יחד, והוה אמינא שצרוף כזה באדם המזיק מהני רק בגופו, אבל בכוחו, סוף סוף לא איהו שבר, וקמ"ל שגם בכוחו סגי לחייבו על הא שכוחו גרם לכל השבירה, כמו שמצינו בגופו.

החזון איש ב"ק סימן ג' ס"ק י"א ד"ה והאי כתב שהיה מקום לומר שיש כאן ב' מעשים, שמה שעיכבם מלעמוד היינו גרמא, וממילא אין מקום לחיייבו לפחות על חלק זה[[105]](#footnote-105), וקמ"ל שהכבדתו בידיים על החמישה אף שכובדם סייעו מלעמוד היינו מעשה בידיים.

{פפא בר אבא הוא לאו דווקא} נחלקו הראשונים למה הוזכר פפא בר אבא, **בתוס' תלמיד ר"ת** כתב בשם רש"י דהוא מילתא דבדיחותא, ולכאורה כוונתו שרב פפא בא לומר כיצד קורה שהספסל נשבר כגון פפא בר אבא, ולא ללמוד מזה דין.

{לרשב"ם הספסל שאול לאנשים רגילים, כל החמישה היו כפפא בר אבא} דעת **הרשב"ם** שהספסל שאול לסתם אנשים, ורק לפפא בר אבא אין הספסל שאול.

ולפי ההוה אמינא צריך לומר שכל החמישה היו כפפא בר אבא. כתב **הרשב"א** ד"ה ואמר, כי אם לא היו כפפא בר אבא, למה אמרו בגמרא אי לאו את הוה יתבינן טפי פורתא, הרי אינם צריכים לקום כי הספסל שאול להם[[106]](#footnote-106). (יתכן[[107]](#footnote-107) שסברא זו קיימא רק קודם שהקשו ולימא להו אי לאו אתון בדידי לא הוה מיתבר, עיין להלן).

{לקושית הגמרא רק השישי היה כפפא בר אבא} **הפני** **יהושע** ד"ה ואמר הוסיף על דברי הרשב"ם, שהגמרא הביאה את דברי רב פפא 'כגון פפא בר אבא' כבר בקושיא, ומשום שבתחילה פירשו שמיירי שרק השישי היה כפפא בר אבא, ולכן אף ששישי לבדו לא יכל לשבור את הספסל, מכיון שכל החמישה הם אנשים שהספסל שאול להם, חשוב מעשה השישי כהכשרתי מקצת נזקו, ולמרות זאת מחויב בכל הנזק.

{האם למסקנת הגמרא אין הספסל מושאל לישיבה כשפפא בר אבא יושב} ובקושית הגמרא 'ולימא להו אי לאו אתון בדידי לא הוה מיתבר כלל', כתב **בתוס' רבינו פרץ** ד"ה ולימא שאם היה הספסל שאול להם לא היו מחויבים לעמוד, רק מיירי הכא שכל החמשה היו כפפא בר אבא. **ובתלמיד הרשב"א** בד"ה ועלה הביא ב' דעות בשיטת הרשב"ם שהספסל שאול לאנשים רגילים, אם גם אנשים רגילים מחויבים לקום כשפפא בר אבא יושב, שאין הספסל שאול לישיבה כשיושב עליו פפא בר אבא, או שרק אנשים כפפא בר אבא מחויבים לקום, מאחר ואינו שאול להם, וכדעה זו הכריע. [עיין עוד בחידושי ר' מאיר שמחה בסוגיין

למסקנא שבהדי דסמיך עלייהו תביר, כתבו התוס' ועוד מהראשונים אין צורך להעמיד שכולם היו כפפא בר אבא.

{שיטת ר"ת} **לר"ת** גם אם אינם כפפא בר אבא חייבים לשלם על שבירת הספסל, ומה שהעמידו בפפא בר אבא כדי לבאר במסקנא מדוע לא יכלו לקום, וממה שרב פפא אמר כגון פפא בר אבא, מוכח שרב פפא הוא זה שאמר את כל המשא ומתן של הגמרא.

{באור מחלוקת רשב"ם ור"ת, האם הספסל שאול ממש} למבואר בלשון הרשב"ם משמע שהם שואלים, אך **היש"ש** בסימן כ"ח נקט שגם אם יש להם רשות השתמשות, אין זה ככלי שאול שיפטרו במתה מחמת מלאכה.

ויש לדון לדברי הרשב"ם אי חייבים החמישה לשלם לבעלים על ישיבתו של פפא בר אבא מדין שואל שחייב באונסים, ופפא בר אבא ישלם להם את הנזק, **ובחידושי ר' אריה ליב** בסימן ס' כתב שקשה לומר כן, ופירש שכוונתו שיש להם רשות השתמשות, ומוכח משואל שרשות השתמשות מפקיעה מן המשתמש דין מזיק, כמו ששואל אינו חייב מדין מזיק על מתה מחמת מלאכה. ור"ת פליג, שמשואל אין ראיה, ששואל אינו מזיק משום שיש לו קנין שימוש בחפץ, אך אלו שאין להם קנין, הוו מזיקים. [עיין עוד בנחלת דוד ד"ה מיהו].

**הנחלת** **דוד** ציין לדברי המרדכי ב"ב סימן תקס"ד בתוך הדברים וזה לשונו, ועוד ראיה מחמישה שישבו על הספסל ולא שברו אותו, ועוד בא אחר וישב עליו ושיבר, האחרון חייב, כגון פפא בר אבא דבעל בשר הוה, ולא מצי למימר בגין דידי לחוד לא הוה מתבר כלל, ולפיכך חייב. ומשמע מיניה שכבר בקושית הגמרא ולימא להו אי לאו אתון בדידי לא הוה מיתבר לא העמידו בפפא בר אבא.

{לנמוקי יוסף ולטור היכן שבלאו איהו מיתבר בתרי שעי מחויב לקום, ואם לא יישבר על ידו אינו חייב לעמוד} לשיטת **הנמוקי** **יוסף** ד, ב מדפי הרי"ף אי דבלאו איהו לא מיתבר כלל, אפילו לא סמך עלייהו פטורים, ואי דבלאו איהו מיתבר ולא יכלו החמישה למנוע את הנזק, השישי פטור, והיכן שבלאו איהו מיתבר בתרי שעי, וביאת פפא בר אבא הקדימה לשבור בחדא שעתא, חייבים, ורק אם בהדי דסמיך בהו תבר והיו אנוסים מלעמוד, פטורים. ולדבריו יוצא שהמשא ומתן בגמרא כולו קאי להלכה, וכעין זה כתב **הטור** בסימן שפ"א בשם **הרא"ש**, אלא שהטור הוסיף את דעת הרשב"ם שמיירי שכולם כפפא בר אבא[[108]](#footnote-108). [עיין בחזון איש ב"ק סימן ג' ס"ק י"א ד"ה ודברי הטור שדחק בדברי הטור לפרש דדוקאבתנאי שלא יכלו לעמוד].

{מדוע אין חובה לעמוד אי בלאו איהו לא מיתבר, לא חייל על החמישה שם מזיק מפני שהראשון מזיק, או מפני ששאול לחמישה} **התורת** **חיים** י, ב ד"ה ולימא להו **והחזון** **איש** ב"ק סימן ג' ס"ק י"א ד"ה והנה הקשו על דרך זו ונקטו בפשיטות שיש חובה לעמוד גם אי בלאו איהו לא הוה מיתבר.

**ובחידושי ר' אריה ליב** סימן נ"ט באר את סברת הטור, שמהני קדימתם, ועל השישי חל שם מזיק כיון שהקדים שבירתו, ואי החמישה שישבו כבר חל עליהם שם מזיק שבלאו איהו מיתבר בתרי שעי, אף שהוא הקדים את השבירה בישיבתו, כיון שגם הם קרוים מזיקים, ויכולים לעמוד ולא עמדו, כולם חייבים, אבל אם אינם קרויים מזיקים שלא יכלו לשבור בלעדיו, כיון שעל השישי חל שם מזיק, על החמישה, באי מניעתם לעמוד, לא חל עליהם שם מזיק. [סברא זו שמכיון שכבר חל עליהם דין מזיק אם לא עמדו חייבים היא קושית הגמרא ולימא להו אי לאו אתון בדידי לא הוה מיתבר, שכיון שחל עליהם שם מזיק מחויבים לעמוד, ברם כשאמרה הגמרא קודם לכן דאמרי ליה אי לאו את הוה יתבינן טפי פורתא וקיימינן סברה הגמרא שאינו נקרא כלל מזיק]. [נראה שהחזון איש מיאן אף בדרך זו וזה לשונו, והנה הדבר תימא, דבזמן שישב האחרון והיה בידם לעמוד קודם שנשבר, למה יהא חייב האחרון, הלא גם הוא לא הזיק בשעת ישיבתו, אלא בזמן שהיה לו לעמוד אחר זמן, וגם הראשונים פשעו שלא עמדו, ובמה זכו במה שישבו בראשונה, ובגמרא פריך על זה פשיטא לפירוש הגר"א, ואנו נראה לנו פשיטא להיפוך, ולא מצינו בגמרא פשיטא שיהא לנו כל כך רחוק מלהבינו]. עיין עוד **ביש"ש** סימן כ"ח ד"ה על כן שיתכן שמשמע מיניה שאם אינם פושעים בישיבה, מהני קדימתם.

בסימן ס' כתב ר' אריה ליב שהטור סבר כרשב"ם, וחידש שאי בלאו איהו לא מיתבר הספסל שאול גם לפפא בר אבא, ומכיון שכן, אין על ישיבתו שם מזיק משום רשות ההשתמשות שלו, ולכן פטור[[109]](#footnote-109).

{רש"י נקט שלתירוץ הגמרא מיירי בדלא איתבר כלל} אך **ברש"י**[[110]](#footnote-110) ד"ה לא צריכא מבואר שלמסקנת הגמרא מיירי דבלאו איהו לא הוי מיתבר כלל, ועל זה מבואר בגמרא שסמך עלייהו, ופירש רש"י ד"ה סמך בהו שלא יכלו לעמוד, ולפו"ר מוכח שאם יכלו לעמוד חייבים[[111]](#footnote-111), [ולגבי חיובו קמ"ל נמי נמי שכוחו כגופו]. ובבאור דברי רש"י מצינו כמה דרכים.

{לפני יהושע צריכים לחשוש משבירה רק אי מיתבר על ידם בתרי שעי} **הפני יהושע** [ד"ה סמיך ולעיל מיניה ד"ה ולימא] נקט שטענת השישי בלאו אתון לא הוה מיתבר, לא שייכא רק כשבלאו איהו מיתבר בתרי שעי, שכבר החמשה מחויבים לשים לב שהספסל יישבר, מחויבים לשים לב בישיבתו ששבירת הכסא תהיה בחדא שעתא ומחויבים לקום, אבל בלא זה אינם צריכים לחשוש שהכסא יישבר ולקום בגלל השישי, לכן פירש בתירוץ הגמרא שאם מיירי בדמיתבר בחדא שעתא, צריך לומר דסמיך בהו גם כדי לפוטרם, ואם מיירי בדלא מיתבר כלל, סמיך עלייהו הוא רק לבאר מה החידוש בברייתא. (לדבריו יוצא שפטור החמישה אינו משום שפטורים מלעמוד, אלא שפטורים מלהתבונן שישיבתם מזקת, העירו שצריך להגדיר לשיטתו אמאי אינם חייבים כדין אדם המזיק באונס).

{ללחם משנה אי איתבר בלאו איהו לא קעביד אחרון כלל} **הלחם משנה** בפרק ו' מחובל ומזיק הט"ו פירש בדעת רש"י שאם בלאו איהו מיתבר מאי קעביד, ומשמעות לשונו היא שפטור לגמרי, ויתכן בדבריו שפטור אפילו אי מיתבר בתרי שעי[[112]](#footnote-112). עיין להלן בדברי ר' אריה ליב.

{להגר"א בדעת רש"י מחויבים לקום בכל גווני} **הגר"א** בהגהותיו ובביאורו בסימן שפא, א פירש שלמרות שבתחילה היה פשוט לגמרא אי דבלאו איהו לא מיתבר פטורים, מכל מקום, בקושית הגמרא 'ולימא להו אי לאו אתון לא הוה מיתבר', חזרה בה הגמרא וחייבה אותם משום שלא עמדו גם אם בלעדיו לא היה נשבר. כעין דבריו מפורש **בתלמיד הרשב"א** ד"ה תניא, ושם כתב מהלך זה בין לרשב"ם ובין לר"ת. [יתכן שכוונת **המהר"מ** בדעת רש"י היא כהגר"א].

{ראית הגר"א ממה שלא תירצו שחייב אחרון על שמנע מהחמשה לעמוד, וקושית ר' אריה ליב שזה גרמא} וכסברא זו הוכיח **הגר"א**, שאם קושית הגמרא הנ"ל היא רק על בלאו איהו מיתבר בתרי שעי, היה ניתן לתרץ שסמך עלייהו שלא יקומו, ולא צריך לחדש שכוחו כגופו, ומוכח שקושית הגמרא היא גם אי לא היה נשבר כלל, ולכן לא יספיק לנו לומר שמנע מהם מלקום. **בחידושי ר' אריה ליב** סימן נ"ט הקשה מנליה להגר"א לחייב בזה, שלכאורה זה גרמא.

{חקירת ר' אריה ליב במימרת הגמרא הוה יתבינן טפי פורתא וקיימין} למרות זאת, הביא ר' אריה ליב מקור לדברי הגר"א מהגמרא. שבתירוץ הגמרא 'לא צריכא דבלאו איהו מיתבר בתרי שעי והשתא איתבר בחדא שעתא דאמרי ליה אי לאו את הוה יתבינן טפי פורתא וקיימין' יש אריכות לשון בטעם שאומרים לו הוה יתבינן טפי פורתא וקיימין. ויש לפרשו בב' דרכים, א', דנאמר גם כדי לחייב את האחרון, שאם בהכרח שהספסל יישבר בלעדיו, פטור, ואף שקירב שבירתו, ועל זה טענת החמישה משום שהיו יכולים לקום ולא היה נשבר, הוא כמו לא היה נשבר כלל, וחייב האחרון. ב', נאמר כדי לפוטרם, ואחרון בלאו הכי חייב, משום שקירב שבירתו, וקמ"ל שאף הם פטורים, ואף שיכלו לעמוד קודם שישבר בחדא שעתא, והיינו שכבר בהוה אמינא סלקא דעתין לחייבם מטעם שיכלו לעמוד, ואפילו הכי פטורים, מטעם שהיו יכולים לישב עוד בלעדיו. [התוס' לעיל י, א ד"ה כגון שהוכיחו שכולם היו פפא בר אבא מהוה קיימינן טפי פורתא וקיימינן, ומוכח שבלא זה היו חייבים ומשום שכולם היו כפפא בר אבא, סברי כדרך ב' שהאי מילתא איתמר כדי לפוטרם, אמנם רש"י שנקט ששאלת הגמרא לבסוף אי לאו אתון בדידי לא הוה מיתבר קאי גם על דבלאו איהו לא מיתבר כלל, ומשמע שלהוה אמינא אין לחייבם לעמוד, ועיין שם בדבריו]. הגר"א פירש כדרך א', שאם הספסל נשבר בהכרח בתרי שעי אין מחויב על קירוב שבירתו, ואם נאמר שאין מחויבים על מניעת קימת החמישה, למסקנא בנסמך עליהם[[113]](#footnote-113), נחשוב כעושה ב' מעשים, א' גרמא של מניעת קימה, ושוב הספסל בהכרח יישבר, וממילא לא עשה כלום בקירוב שבירתו. אך הקשה בחידושי ר' אריה ליב על דרך זו, שכל מה שניתן לומר בלאו איהו מיתבר הוא משום שהראשונים שברו, ולכן מוגדר שהוא לא שבר, ולא חל עליו שם מזיק, ברם אם הוא שבר את הספסל בהקדמת הזמן, הוא המזיק, ואין לפוטרו משום בלאו איהו מיתבר, רק משום בתר מעיקרא אזלינן.

{לא מיתבר כלל דמי למיתבר בתרי שעי לענין חיובם לעמוד} **בתלמיד** **ר"ת** ד"ה ולימא הוכיח מסברא שגם כשבלאו איהו לא הוה מיתבר החמישה מחויבים לעמוד, שגם כשהיה מיתבר בתרי שעי, בשעה זו אינו נשבר, ומדחייבים לעמוד בזה, אף אם לא היה נשבר כלל חייבים לעמוד.

לרש"י יוצא שהגמרא בתחילה סברה שאין כל חיוב לעמוד, עד כדי שהגמרא הקשתה פשיטא, ובמסקנא לחלק מהביאורים בשיטת רש"י, חזרה בה הגמרא וחייבה לעמוד אפילו כשבלאו איהו לא מיתבר, מחמת הערה זו דחה **הגר"א** שיטת רש"י. **בחידושי ר' אריה ליב** סימן נ"ט באר בדעת רש"י שבתחילה סברה הגמרא שמהני קדימתם, וכיון שקדמו החמישה בישיבתם לאחרון, אין על הראשונים שם מזיק, רק על האחרון, ובמסקנא סברינן שאין נפקא מינה מתי ישבו, ומשום כן כיון שבשעת השבירה כולם יכלו למנוע את השבירה כולם חייבים.

{הגירסאות ברמב"ם} וז"ל **הרמב"ם** בפ"ו מחובל ומזיק הט"ו, וכן חמישה שישבו על הכסא ולא נשבר, ובא האחרון וישב עליו ונשבר, אע"פ שהיה ראוי להשבר בהן קודם שישב, הואיל וקירב את שבירתו, האחרון חייב, שהרי אומרים לו, אילו לא נסמכת עלינו, היינו עומדים קודם שישבר, ואם ישבו כאחת ונשבר, כולם חייבים, וכן כל כיוצא בזה. וגירסת הרמב"ם לפנינו אילו לא נסמכת **עלינו**, וכן הביא **המרדכי** בסימן ט' את דברי הרמב"ם וכן חמישה שישבו על הספסל ולא נשבר, ובא אחד [וישב עליו] ונסמך עליהם דלא יכלו לעמוד כגון פפא בר אבא שהיה בעל בשר ונשבר, אע"פ שהיה ראוי לישבר קודם שנסמך, הואיל וקירב שבירתו, האחרון חייב, שאומרים לו, אם לא נסמכת (עלינו) [ס"א עליו] היינו עומדים קודם שישבר, ואם ישבו כולם כאחד כולם חייבים. וכן הביא **הדרישה** בסימן שפ"א שכך הגירסא ברמב"ם בדפוס הכסף משנה. אך **הטור** הביא את הרמב"ם בלשון קרובה לדברי הרמב"ם, ובשנוי שאילו לא נסמכת **עליו**, וזה לשונו, כתב הרמב"ם, חמשה שישבו על ספסל אחד ולא נשבר, ובא אחר וישב עליו ונשבר, אע"פ שהיה ראוי לישבר קודם שישב אצלם, הואיל וקירב שבירתו, האחרון חייב, שהם יאמרו אילו לא נסמכת עליו היינו עומדים קודם שישבר, ואם ישבו כולם כאחד ונשבר כולם חייבים. וזה לשון **המגיד** **משנה** שם במהדורת פרנקל, וכן חמשה שישבו על הכסא זה גם כן ברייתא שם ולפי פירוש רש"י ז"ל דווקא בשנסמך עליהם ולא הניחם לעמוד, אך גירסת הבית יוסף והנוסחא הישנה במגיד משנה היא, 'ופירש רש"י', וכתב **הבית יוסף** בסימן שפ"א, נראה מדבריו שהרמב"ם מפרש כפירוש רש"י, ואע"פ שאינו במשמעות דבריו, כך נראה לו על כל פנים, אם לא נאמר שגירסא אחרת היתה לו. וכעין זה פסק בשו"ע בסימן שפ"א.

**בדרישה** בסימן שפ"א **ובסמ"ע** שפא, א פירש דעת הרמב"ם על פי הגירסא שבטור אילו לא נסמכת 'עליו', שכוונתו שבלעדיו הוה מיתבר בתרי שעי, ונסמך על הספסל, ומיד כשנסמך, עוד בעמידתו, נשבר, ובאופן זה אין לחייבם לקום.

**הגר"א** שפא, א כתב שהרמב"ם לא גרס כלל את קושית הגמרא ולימא להו אי לאו אתון בדידי לא הוה מיתבר, אלא לאחר שתירצו בתרי שעי מיתבר והשתא מיתבר בחדא שעתא והחמישה טוענים לשישי שהיינו עומדים לאחר שעה, הקשתה הגמרא פשיטא[[114]](#footnote-114), ועל זה תירצו דכוחו כגופו. ולכן כל שישב אחריהם האחרון חייב, (ויתכן שגם אילו היו קמים לא היה נשבר בחדא שעתא). עיין עוד בחזון איש ב"ק סימן ג' ס"ק והנה אם הגירסא בר"מ.ל

מחלוקת רבי נתן ורבנן

גמרא נג, א - יג, א - מו, ב

שיטת רש"י בבאור דברי רבנן: מלחמות דף כג, ב מדפי הרי"ף, פני יהושע בדף י"ג ובדף נ"ג, חזון איש.

פירוש פלגא הזיקא וכולי הזיקא עבד וסברת אנא תוראי בבירך אשכחיתיה: תוס', בעל המאור ורמב"ן במלחמות, באור דבריהם ברכת שמואל סימן י"ב מאות ג' ולהלן, וחזו"א ב"ק סימן ה' הרחיב את דברי הגר"א סימן ת"י ס"ק מ"ז.

פסק ההלכה כמ"ד פלגא הזיקא או כמ"ד כולי הזיקא: תוס' נג, ב, תוס' יג, א ד"ה אנא, בעל המאור, ומלחמות בדף כג, ב מדפי הרי"ף, הגהות מימוניות בפי"ב מנזקי ממון הי"ט אות ג', יש"ש סימן מ', רמב"ם בפ"ח מנזקי ממון ה"ב ובפי"ב מנזקי ממון הי"ט והלכה כ"א, באור דברי הרמב"ם בחידושי רעק"א בסוגין מגליון שו"ע חו"מ בסימן כ"ט, ועיין עוד בנתיבות סימן כה, יח. שיטת השולחן ערוך סימן ת"י מסעיף ל"ב ולהלן, ובאור הגר"א שם.

שיטת הרמ"ה בדין ליכא לאשתלומי אם הוא עני: הגהות מימוניות בפי"ב מנזקי ממון אות ג', טור סימן ת"י סעיף ל"ז מחלוקת הרמ"ה וה"ר חזקיה. ראית הקצוה"ח תי, ד מרש"י נג, ב מחיוב כופר בקלבדר"מ. באור שיטת ה"ר חזקיה ותוס' מו, ב ד"ה גלית בשור תם, הקצוה"ח תי, ד באר מדין יוחלט השור, האור שמח בפי"ב מנזקי ממון הי"ט באר משום שלניזק אין ראיה, חילוק הגר"ח בסטנסיל [נדפס בקו"מ ריש ב"ק] שבכוליה הזיקא אם ברח חייב השני לשלם הכל.

{בעל הבור הזיקא קעביד כלישנא בתרא} נג, א **בעל הבור הזיקא קעביד**. עיין **ביש"ש** סימן מ' ד"ה וזהו שלשון זו היא כלישנא בתרא דלקמן דפלגא הזיקא קעביד וחיובו לשלם הכל הוא משום אנא תוראי בבירך אשכחיתיה.

{ב' הצדדים בגמרא אי פלגא הזיקא או כוליה הזיקא קעביד} בגמרא נג, א מבואר בדעת רבי נתן ב' צדדים, אי כוליה הזיקא עבד ותם משלם רביע ששותפותאי מאי אהניא לי, או פלגא הזיקא עבד ובעל הבור משם ג' רבעים משום אנא תוראי בבירך אשכחיתיה. ויש לדון מהי דעת רבנן בענין כוליה הזיקא ופלגא הזיקא.

איתא בגמרא, אי קסבר האי כוליה היזקא קעביד והאי כוליה הזיקא קעביד, האי משלם פלגא והאי משלם פלגא. **בברכת** **שמואל** סימן יב, ג דייק שרצו לחייב את התם לשלם פלגא מצד עצמו הגם שהבור משלם, ומבואר שעתה קיימינן שאין צריך כלל לסברא כי **ליכא** לאישתלומי מהאימשתלםמהאי, אלא אף בדאיכא לאישתלומי מהאי, חייב כל אחד מהשותפים הכל. ועיין שם בס"ק ה' שכתב כן בדעת הרמב"ן גם בשיטת רבנן.

{אימורי שלמים קודם גמר דין אינם בשימוש הבעלים לגמרי} הקשה **הגר"ח בסטנסיל** [נדפס בקו"מ ריש ב"ק, בסטנסיל יש טעות במספור העמודים] על הגמרא דף יג, א שלמים שהזיקו גובה מבשרן ואינו גובה מאמוריהן, הרי השלמים קודם שחיטה הם ממון הדיוט, אלא שממון זה אין לגבות כמו ברח שתלוי במחלוקת הראשונים. ותירץ שגם קודם זריקה פטור הבעלים מלשלם מביתו, משום שבאימורים אין לו תועלת, כמו שפטר הרמב"ם בשור הנסקל שנגח, מלשלם מביתו משום שאין לו תועלת בשור העומד להריגה, למרות שסבר שממון בעלים גמור הוא עד ההריגה.

שיטת רבנן דרבי נתן

{לרש"י לרבנן בעל השור חייב הכל} **רש"י** נג, א ד"ה בעל הבור פטור, כתב בבאור פטורו של בעל הבור לרבנן, שטענת בעל הבור לבעל השור 'אי לאו תורך, לא נפל, והאי דחיפה, מעשה בידיים הואי ולא גרמא'. וללישנא בתרא שפלגא הזיקא עביד כתב רש"י בד"ה מאי דלרבנן בתר מעיקרא אזלינן, ובמועד משלם בעל השור כל הנזק, ובתם חצי נזק. וכן מתבאר ממה שכתב רש"י בד"ה באנו על הניח אבן על פי הבור, ושם לא מבואר שרש"י מיירי ללישנא בתרא. [ובאור ראית הגמרא שלרבנן לא משתלם מהאי, כתב **המהרש"א** על מה שכתב רש"י למ"ד פלגא הזיקא עביד, שהיא משום שבתם אין משלם בעל הבור חלקו של בעל השור, וברמב"ן במלחמות בדף כ"ג מדפי הרי"ף דחה אפשרות זו משום שהברייתא שהביאה את רבנן מדברת על מועד, וברייתא דתם לא הביאה דברי רבנן]. בדף יג, א ד"ה אי כתב רש"י שלרבנן בעל השור משלם מחצה במועד ובתם רבע, ובעל הבור פטור, וראית הגמרא מזה שבעל הבור לא משלם חלקו של בעל השור, **ובמהר"מ** כתב שדברים אלו אינם מרש"י אלא תלמיד כתב כן, וכן כתב **הפני** **יהושע** ד"ה אי, וכן עולה מדברי **המהרש"א** על תוד"ה אי. ובאמת **התוס'** שם ד"ה אי הביאו שיטת רש"י[[115]](#footnote-115) כפי שפירש את רבנן בדף נג, א ללישנא דפלגא הזיקא עבד, [שבמועד משלם בעל שור נזק שלם, ובתם משלם מחצה, ומתם שפטור בעל הבור מחלקו של בעל השור מוכח שלא משתלם מהאי], הגם שהוכיחו התוס' שהאי סוגיא סברה בהוה אמינא כולי הזיקא עבד[[116]](#footnote-116). וזה לשון **הרשב"א** ד"ה הא אבל רש"י ז"ל פירש כאן, בעל השור חייב בכל, ובעל הבור פטור מהכל, דלדעת רבנן בתר קמא אזלינן, והוא הוא עבד כל ניזקא, ומסתברא לי כוותיה, מדקתני בעל השור חייב, דמשמע סתמא חייב בכל, ודווקא בשור ובור דשור שדחף עשה כל הנזק, אבל שור ושור לא, דכל חד וחד הזיק בפני עצמו. **מחידושי הראב"ד** על הניח אבן על פי הבור משמע כרש"י, וכן מבואר בדברי בעל המאור בדף כ"ג מדפי הרי"ף שלרבנן חייב נזק שלם.

{לרמב"ן ברש"י השור עשה כל הנזק והבור לא עשה נזק} עיין **ברמב"ן במלחמות** בדף כ"ג מדפי הרי"ף שנקט בדעת רש"י שהשור הדוחף עביד כוליה הזיקא והבור לא עביד הזיקא כלל, והקשה על רש"י מנלן שלרבנן לא אמרינן שמשתלם מהאי.

{לרש"י לרבנן כוליה הזיקא עביד, וחייב המזיק הראשון או עיקר המזיק} ובאור דברי רש"י כתב **הפני** **יהושע** בדף י"ג ובדף נ"ג[[117]](#footnote-117) [הובאו דבריו בברכת שמואל סימן ג' ד"ה ואין לומר דבאדם], שכוונת רש"י לומר, שלרבנן אין ספק דסברי כוליה הזיקא עביד[[118]](#footnote-118), ואינם סוברים כפי הצד שמבואר בגמרא לרבי נתן, שאי כולי הזיקא עביד, שניהם, בין בור ובין שור תם משלמים מחצה, אלא שהשור שהוא הדוחף הראשון[[119]](#footnote-119) הוא חייב הכל, והוא הדין הכורה במשנה שהוא גרם הנפילה[[120]](#footnote-120), למרות זאת, כיון שגם בעל הבור כוליה הזיקא עביד, אי סברי רבנן שמשתלם מהאי, היו מחייבים בתם את בעל הבור בתשלום מחצה שני. [כאמור, הרמב"ן במלחמות בדף כ"ג מדפי הרי"ף הקשה על רש"י שאין ראיה מדברי רבנן מה סברי בתם]. עוד באר הפני יהושע נג, ב ד"ה שור בשניהם שווים בנזק, כגון שור ושור, שכל אחד משלם מחצה, ואינו משלם חלק חבירו כלל בדליכא לאשתלומי.

בפירוש בתר מעיקרא כתב הפני יהושע שאינו מנא תבירא תבר[[121]](#footnote-121), אלא בתר מזיק ראשון. ועיין **בים של שלמה** בסימן מ ד"ה ופסקו, שיתכן שמשמעות דבריו שכוונת רש"י הכא לדין מנא תבירא תבר, וזה לשונו, ומזה אין להקשות לפירוש רש"י דפירש לעיל במועד לרבנן משלם נזק שלם, דלא דמי להתם, דבתר מעיקרא אזלינן והשור שדחף כל הנזק קעביד, ומשום הכי בעל הבור פטור, אבל הכא דשניהם נגחו וכל חד עביד הזיקא בפני עצמו, לא. עיין **בתוס' רבינו פרץ** ד"ה ואיכא שהקשה על רש"י מהמבואר לעיל יג, א שרבנן לא סברי דינא דכי ליכא לאישתלומי, ולדעת רש"י שלרבנן לא עשה כלום בעל הבור אין מקום לחייבו, ואולי גם מדבריו משמע בשיטת רש"י שבתר מעיקרא הוא מנא תבירא תבר.

(לפו"ר מהמבואר בלישנא קמא בדף כח, ב שנתקל בקרקע ונישוף באבן פטור דלא כרבי נתן, לרש"י, לרבנן, דכוליה הזיקא עבד ומחייבים את המזיק הראשון, הוא הדין אפילו בקרקע הפקר שדחפה אין לחייב את השני. וללישנא בתרא דחייב כרבי נתן, חצי משלם בעל האבן כדינו, ומדין ליכא לאישתלומי משלם חצי שני).

{לחזו"א אי משתלם מהאי הדחיפה חשובה כרוח מצויה} **החזון איש** ב"ק סימן ה' ס"ק ו' פירש בדעת רש"י שכורה הבור פשע בבורו שאם ידחפו לבור ינזקו בו, אמנם כיון שעיקר נזק הבור הוא שהניזק בא לבור, כשדחף השור שור לבור שהמזיק בא לניזק, תלינן כל הנזק בדוחף, וממועד אין ראיה לדין ליכא לאישתלומי, אך בתם שפטור ממחצה, כיון שפשע הבור לענין אם ידחפו לתוכו, יש לדון את מעשה הדחיפה כרוח מצויה ולחייב את הבור, וקמ"ל רבנן שלא אמרינן הכי. שור ושור פסולי המוקדשים שנגחו, אילו היינו מתייחסים למעשה שור פסולי המוקדשים כרוח מצויה היינו אומרים שכולי הזיקא עביד שור חולין, רק כיון שאינו כרוח מצויה, הרי שכל אחד עשה חצי הנזק ואין לחייבו יותר ממחצה. לרבי נתן שסובר שמשלם בעל הבור מחצה גם במועד, ומוכח שהבור חייב על נזק בורו גם אם דחפוהו, הסתפק החזון איש בס"ק ז' אי כשהכורה גרם ליפול בבור, אי חיוב בעל הבור בכולו הוא משום דליכא לאישתלומי מכורה משתלם מבעל הבור, או שכורה לאו כלום הוא, ואין צריך לדין כי ליכא לאישתלומי לחייב את בעל הבור.

{בשור ושור משלם לרבנן מחצה ולא הכל, והאם מוכח כרש"י או כהחולקים} **הרשב"א** בד"ה הא כתב בתחילת דבריו שמבואר בגמרא נג, ב בשור ושור פסולי המוקדשין שלרבנן חייב רק מחצה, ויש לדון לדמות לדין זה שור שדחף לבור, ולחייבו מחצה, ודלא כרש"י, ודחה, ששור ובור השור עשה כל הנזק משא"כ שור ושור. ובדף נג, ב ד"ה הא והא כתב הרשב"א, שמוכח כרש"י ממימרא דשור ושור, שמימרא זו באה לחדש שדווקא בשור ובור משלם השור הכל, משא"כ שור ושור משלם רק חצי נזק.

עיין עוד **ברכת** **שמואל** סימן יב, ג ד"ה וזהו שכתב שאין לפרש לאיבעית אימא קמא שרבנן סברי פלגא הזיקא עבד. עיין שם עוד בס"ק ה' שלרמב"ן לרבנן פלגא הזיקא עביד.

{לתוס' לרבנן בעל השור חייב מחצה} שיטת **התוס'** יג, א ד"ה אי ובדף נג, א ד"ה בעל, דלרבנן בעל הבור פטור משום שהפילוהו אחרים, [**בשיטמ"ק בשם הרא"ה** פטר את בעל הבור משום שאנוס הוא, ולרבי נתן אינו אנוס], ובעל השור, גם למ"ד כוליה הזיקא עבד[[122]](#footnote-122), חייב מחצה במועד ורביע בתם, ומשום שלא אמרינן משתלם מהאי אין מחייבין את בעל השור לשלם חלקו של בעל הבור. [ורבי נתן סבר שהפילוהו אחרים חייב, ועוד סבר שבעל הבור משלם חלקו של בעל השור]. וכעין דבריהם כתב **הרמב"ן במלחמות**, ולשיטתו שם שגם בפלגא הזיקא משתלם מהאי, כתב שבעל השור עביד פלגא הזיקא, ובטעם פטור בעל הבור כתב שבתר דחיפה אזלינן. תוס' נג, ב ד"ה הא כתבו, שמשור ושור פסולי המוקדשים מוכח, שאין טעמם דרבנן שדווקא שור שגרע מהבור [שהבור הוא ההורג בהבלא] אינו משלם נזק הבור, דהא שור ושור שניהם שווים, ואפילו הכי אינו משלם שור חולין חלקו של שור פסולי המוקדשין. **בתוס' רבינו פרץ** ד"ה לכן כתב שיתכן שגם אם כוליה הזיקא עביד, אפילו הכי אין בעל השור משלם אלא מחצה.

**החזון** **איש** ב"ק סימן ה' ס"ק ח' כתב שהמבואר בגמרא מהו דתימא התם הוא דאמר ליה בעל הבור לבעל השור אי לאו בירא תורא דידך הוה קטיל ליה, הוא דווקא לרבי נתן, שיש יותר לפטור את בעל האבן מתשלום מחצה, משום שלא גרם כל כך נזק, אבל לרבנן אין כל מקום לחייב את בעל הבור כיון שהפילוהו אחרים.

שיטת רבי נתן

{באור סברת אנא תוראי בבירך אשכחיתיה, ולאיזה לשון נאמרה. לתוס' הלכה כלישנא קמא, אך לבעל המאור ולתירוץ שני של הגהות מימוניות והיש"ש הלכה כלישנא בתרא. ולמה הוצרכו לסברת אנא תוראי} סברת אנא תוראי בבירך אשכחיתיה לרבי נתן הובאה בגמרא נג, א למ"ד פלגא הזיקא עביד, וכן פירשו **התוס'** שם ד"ה לעולם, וכן משמע מתוס' בדף יג, א ד"ה אי, וכן מבואר בתוס' נג, ב ד"ה הא, שקמ"ל בגמרא רבותא שאף שלא שייך אנא תוראי בשור ושור מ"מ סבר ר"נ שמשתלם מהאי[[123]](#footnote-123), וכתבו התוס' שהתם למ"ד כוליה הזיקא. וכן מבואר מדברי **בעל** **המאור** בדף כ"ג מדפי הרי"ף שלמ"ד פלגא הזיקא עביד כשנתקל בבור ונפל לאחורי הבור חייב רק מחצה, ובארו החזון איש ב"ק סימן ה' ס"ק ט' ד"ה ודעת, שבמקרה זה אין סברת אנא תוראי.

בגמרא בדף יג, א מבואר שרבי נתן לא אמר דבריו בשלמים, כיון שאין כאן סברת אנא תוראי בבירך אשכחיתיה. ועיין **בהגהות מימוניות** בפרק י"ב מנזקי ממון הי"ט בתירוץ קמא **ובשימט"ק** יג, אבשם **ה"ר ישעיה** שהנאמר בדף יג, א סברת אנא תוראי לרבי נתן היא דחויא בעלמא, דהא מבואר בדף נג, ב בשור ושור כלישנא קמא דכוליה הזיקא עביד ואין צורך לסברת אנא תוראי, [וכן בארו הרעק"א בגליון השו"ע בסימן כ"ט נדפס בחידושי רעק"א כאן, והחזון איש בסימן ה' ס"ק י"ז בדעת התוס' נג, ב ד"ה הא, ויוצא להלכה ששלמים שהזיקו גובה מבשרם כנגד אימוריהם].

**הבעל המאור** ד"ה והלין כתב שמימרא דרבא דשלמים שהזיקו בדף יג, א חולקת על הגמרא בדף נג, ב בשור ושור שנגחו. ועיין **בחזון** **איש** ב"ק סימן ה' ס"ק ט' ד"ה ודעת, ולפו"ר מתבאר מדבריו, ששור ושור וכן שלמים כוליה הזיקא עביד, ונחלקו רבא דדף יג, א לגבי שלמים עם אביי ורבינא דדף נג, ב בשור ושור שנגחו אי למ"ד פלגא היזקא יש מעלה כשכולי היזיקא עביד לומר כי ליכא לאישתלומי גם כשליכא סברת אנא תוראי בבירך אשכחיתיה. **ובברכת שמואל** בסימן יב, ה כתב שלבעל המאור שור ושור למרות שפלגא היזקא עביד, משום ששניהם עשו מעשה אחד, דיינינן אותם כאנא תוראי בבירך אשכחיתיה, וסבר רבי נתן שמשלם כל אחד הכל, כמו שבעל הבור משלם הכל, ורבנן פליגי וסברי שאינו משלם הכל בדאיכא אנא תוראי[[124]](#footnote-124).

אך **התוס'** יג, א בד"ה אנא פירשו התוס' סברא זו גם לרבי נתן אפילו למ"ד כוליה הזיקא עביד. (עיין עוד בברכת שמואל יב, ד).

עיין **בברכת** **שמואל** בסימן יב, ג ולהלן שכתב, שלדעת התוס' בדף נ"ג, ללישנא קמא דכוליה הזיקא עבד, כמו שמבואר בהוה אמינא דגמרא שמחייבים התם לשלם מחצה בגלל שעשה כל ההיזק הגם שהמועד משלם, ולמדנו שאין טעם חיובו מצד שחבירו אינו משלם חלקו, אלא מצד עצמו שעשה כל ההיזק, בהא קיימינן אף למסקנא, שכל אחד צריך לשלם כל הנזק, רק שאין משלמים ב' פעמים. [סברא זו הובאה ביש"ש בסוף ד"ה ונראה בשם הגהות מימוניות, והובאה באריכות בחידושי ושיעורי מרן ר' ברוך בער סימנים ח' ט', ונרמזה גם בדברי הגר"ח בסטנסיל בריש ב"ק]. אך התוס' בדף יג, א ד"ה אנא סברי בבאור דברי הגמרא בדף י"ג, שאף אי כוליה הזיקא עביד כיון שיש ב' שותפין, נפטר כל אחד מעיקר תשלום חצי ההיזק, ושוב בעינן לדין כי ליכא לאישתלומי מהאי. נראה מדברי הברכ"ש, שהגמרא נג, א בדין שור ושור שמשלם החולין חלקו של הקדשים, פליגא, שאין השותפות פוטרתו מעיקר הנזק.

בבאור סברת אנא תוראי בבירך אשכחיתיה כתבו התוס' נג, א ד"ה ובעל הבור, שאין לפרש שבעל הבור עשה כל הנזק, דא"כ צריך בעל השור שעשה רק פלגא לשלם פחות ממחצה במועד ומרביע בתם, כדמוכח מחיובו של בעל הבור, אלא פירושו משום שגמר הנזק. ועיין עוד באור הגר"א בסימן ת"י ס"ק מ"ז מש"כ בבאור דעת הרמב"ן בסברת אנא תוראי.

**לתוס'** נג, ב ד"ה הא, אביי ורבינא סברי[[125]](#footnote-125) לרבי נתן כמ"ד כולי הזיקא עביד, וכן היא רהיטת הגמרא כהאי צד שכוליה הזיקא עבד לר"נ[[126]](#footnote-126), דהא לא שייך הכא טעמא דאנא תוראי בבירך אשכחיתיה, (עיין להלן בדברי היש"ש), וכן הביא **הרשב"א** ד"ה מדאביי. וכן כתב הרמב"ן במלחמות בדף כ"ג מדפי הרי"ף, [שאם לא כחידושו בהסבר אנא תוראי], מוכח [משור ושור] שהלכה דכוליה הזיקא עבד. ראיה נוספת הובאה לדין זה **במהרש"א** על תוס' נג, ב ד"ה הא, שאמרה הגמרא נג, א שהמשנה שבעל הבור משלם חלקו של כורה כרבי נתן שמשתלם מהאי, ולאיבעית אימא לרבי נתן פלגא הזיקא עביד וחייב משום אנא תוראי בבירך אשכחיתיה, ולתוס', לרבנן דרבי נתן בלאו הכי בעל הבור פטור משום שהפילוהו אחרים, והראיה שלרבנן אין כי ליכא לאשתלומי הוא ממה שהשור אינו משלם חלקו של בעל הבור, ואם סברתו של רבי נתן רק בגלל שאנא תורא בבירך אשכחיתיה[[127]](#footnote-127), לא מצאנו מחלוקת בדין זה בין רבנן לרבי נתן, ואמאי דחקו להעמיד את המשנה של נפל מקול הכריה דווקא כרבי נתן, הא אפשר שרבנן מודו לדין זה, אלא דמוכח שאיבעית אימא קמא דכוליה הזיקא עיקר. כמו כן עיין בדברי **הטור** [סימן ת"י סעיף כ"ט מסעיפי הטור] שהיה מקום לבאר שהלכה שכוליה הזיקא עביד, אך הפרישה ס"ק כ"ט פירשו באופן אחר.

כתב **הבעל המאור** בדף כ"ג מדפי הרי"ף שהלכה כלישנא בתרא[[128]](#footnote-128).

**הים של שלמה** בפ"ה סימן מ' כתב [והביא שם שכן מבואר בתירוץ שני שבהגהות מימוניות לפרק י"ב מנזקי ממון הי"ט], שהלכה כלישנא בתרא, משום שללישנא קמא אין ראיה שמשלם חלק חבירו, אלא רק במקרה ששניהם חייבים לשלם, ובעל הבור הוא הגורם להפחית מחלקו של בעל השור מסברת שותפותאי מאי אהניא לי, אז מחויב בעל הבור בחלקו של בעל השור, אולם היכן שאינם בני חיובא כגון שור ושור פסולי המוקדשים, וכגון מתני' שכורה הוא גרמא בעלמא, אין ראיה שמשלם חלק חבירו. [חלק מדברי היש"ש הובאו **בקצוה"ח** סימן כה, יב ובשנוי, שכתב בשמו שב' הלשונות קיימות לענין דינא, כוליה הזיקא עבד לגבי שור ושור, ופלגא הזיקא לגבי שור ובור].

עוד הוכיח היש"ש, שלשון הגמרא נג, א בעל הבור הזיקא קעביד הוא כלישנא בתרא [ראיה זו הוזכרה גם בבאור הגר"א תי, מה בליקוט השני]. וכן מה שהביאה הגמרא בדף יג, א סברת אנא תוראי בבירך אשכחיתיה הוא כלישנא בתרא.

אמנם הוסיף היש"ש, שגם ללישנא בתרא הוצרכו לטעם אנא תוראי רק בשור ובור שלולי נזק השור לא היה הבור מזיק, ולולי הבור הוה נפיל וקאי, וכגון שלמים שהזיקו שבשר ללא אימורים אינם יכולים להזיק, שצריך סברת אנא תוראי וליכא בשלמים סברא זו, [ומשמע מדבריו שזה מגדירם לפלגא הזיקא עביד] אולם היכן ששניהם שווים, וניתן לומר שכוליה הזיקא עביד, לרבי נתן חייב לשלם כל הנזק, גם היכן שליכא סברת אנא תוראי בבירך אשכחיתיה. [ליש"ש שור ושור כוליה הזיקא עביד, ומשתלם מאידך גם בליכא לסברת אנא תוראי, ובחזון איש ב"ק סימן ה' ס"ק ט' ד"ה ודעת השווה דברי בעל המאור לדברי היש"ש, אך לפו"ר צ"ב דברי בעל המאור שסוגיא דדף יג, א בשלמים שהזיקו, פליגא על סוגיא דדף נג, ב בשור ושור פסולי המוקדשים, עיין עוד בברכת שמואל סימן יב, ה ד"ה ודעת בעה"מ].

עוד הקשה שם היש"ש כעין מה שהקשה המהרש"א שאין ראיה ללישנא קמא שרבנן סברי ליכא לאשתלומי, שכיון שפלגא הזיקא קעביד, ובעל הבור בלאו הכי פטור, מפטורו של בעל השור ליכא ראיה, דהא אין בו סברא של אנא תוראי. ותירץ שכיון שפטרה תורה בעל הבור משום שהפילוהו אחרים למדנו שבעל השור כוליה הזיקא קעביד, ושוב אין צורך לסברת אנא תוראי.

כעין דברי היש"ש כתב **הגר"א** בסימן ת"י ס"ק מ"ה בבאור דברי השו"ע בסעיף ל"א, והוסיף שם שדברי השו"ע בסעיף ל"ה וסעיף ל"ו סותרים, שפסק בשור ואדם שדחפו לבור, שמשלם האדם הכל למרות שאין שם סברת אנא תוראי.

{שיטת הרמב"ם בדין שלמים שהזיקו} כדברי היש"ש הוכיח **הרעק"א** [בגליון השו"ע בסימן כ"ט נדפס בחידושי רעק"א כאן, וכעין זה בהשמטות רעק"א ברמב"ם נזיקין מהדורת פרנקל עמוד ר"א] מפסקי הרמב"ם שבשלמים פסק בפ"ח מנזקי ממון ה"ב שאינו גובה מבשר כנגד אימורין, ובפרק י"ב מנזקי ממון הי"ט כתב בשור שדחף לבור את הטעם של אנא תוראי בבירך אשכחיתיה, ומנגד שם בהלכה כ"א חייב בשור ושור כל אחד בכל הנזק, ושם לא שייך הטעם של אנא תוראי, ומבואר כדעת היש"ש, שפסקינן פלגא הזיקא עביד, ומשתלם מהאי דווקא בדאיכא אנא תוראי, למעט בשור ושור דכוליה הזיקא עביד.

ברם בדברי **הנתיבות** בסימן כה, יח יתכן שניתן לפרש שסבר בדעת הרמב"ם שבשלמים שהזיקו יש דין מיוחד שאינו משתלם מהאי מסברת הגמרא אטו בשר אזיק אימורים לא מזקו[[129]](#footnote-129).

{שיטת הרמב"ן בבאור סברת אנא תוראי} את שיטת **הרמב"ן** **במלחמות** בדף כ"ג מדפי הרי"ף באר **החזון** **איש** ב"ק סימן ה' ס"ק י' בשם **הגר"א** בסימן ת"י ס"ק מ"ז[[130]](#footnote-130) שלמעשה כל אחד עשה רק חצי נזק, אך מנגד יש לדון כל אחד כלפי השני כרוח מצויה ולומר שפשע כל אחד מהם שהצטרפו למעשיו רוח מצויה והזיקו יחד, ובזה נחלקו ב' הלשונות, לישנא קמא סברה שכל אחד כוליה הזיקא עבד, ופטורו של התם מדין שותפותאי מאי אהניא לי, ולישנא בתרא סברה שכיון שיש כאן רק נזק אחד מחלקים את הנזק לב' לומר שכל אחד פלגא הזיקא עביד, אולם במקרה שאין כאן אפשרות לחייב את השני בכוליה נזקא שוב הדרינן[[131]](#footnote-131) לומר כוליה הזיקא עביד לחייב את השכנגדו[[132]](#footnote-132), ומשום שחשיב כלפיו השני כרוח מצויה, וזהו מה שאמרו בגמרא אנא תוראי בבירך אשכחיתיה.

בבאור דין הגמרא בשלמים שהזיקו בדף יג, א שאמרו סברת אנא תוראי גם היכן שאינו משלם מן האימורים כלום כתב הרמב"ן במלחמות בד"ה וכתב עוד דהלין שכיון שבשר ללא אימורים אינו יכול להזיק אפילו חצי נזק, אין משלם מבשר חלקו של אימורין ודיו שישלם חלקו, עיין להלן בדין ג' דיינים שטעו מקצתם.

**בברכת** **שמואל** סימן י"ב אות ד' ד"ה ונראה כתב שלדעת בעל המאור עשה כל אחד מחצה, ולכן אין לחייבו יותר מחלקו, אם לא היכן שאנא תוראי בבירך אשכחיתיה. אך דעת הרמב"ן שהגם שעשה רק מחצה מכיון שהכשיר כל נזקו, מחויב לשלם כל הנזק, גם בדליכא סברת אנא תוראי בבירך אשכחיתיה.

{האם משלם יותר ממה שהיזיק} **הקצות** **החושן** בסימן ת"י סק"ד [המתחיל עד שיעור מה שהיה חייב - סדר הס"ק משתנה בין הדפוסים] כתב שלדעת התוס' אין משלם יותר ממה שהזיק, אלא בפלגא הזיקא דבור, אולם לדעת הרמב"ן משלם גם יותר ממה שהזיק. לכן לדעת התוס' מוכרחים לומר שהנזק היה נגרם גם לולי שור שני של פסולי המוקדשים. **ובחזון** **איש** ב"ק סימן ה' ס"ק י"ז כתב שגם אם לא היה נגרם הנזק על ידי שור החולין לבדו, כיון שלא סגי בשור פסולי המוקדשים, הוי שור החולין כמרבה בחבילה שבלאו איהו לא הוה אזלא, וחשיב כל אחד ככוליה הזיקא עביד, ומוכרחים לומר כן, דבשור ובור אי היה מת בלא הבור, חשיב הבור כבלאו איהו אזלא שפטור. עיין שם עוד בד"ה וכן בבאור דברי הגמרא אי אלו בירא דידך הוה נפיל וקאי.

{ג' דיינים שטעו מהם ב' משלמים ב' חלקים ופטורים מחלק ג', לקצות כרמב"ן בשלמים שהזיקו, ולגרש"ש משום שלר"נ אחד חייב על מעשה שני, ולא משום שנחשב כעושה הכל} עוד כתב **הקצות** שם על מה שכתב הרמ"א כה, ג שג' דיינים שפסקו דין וחלקם טעו, אין חייבים רוב הדיינים שדנו שלא כדין אלא ב' חלקים מהנזק, ואין משלמים חלק הדיין הג' שדן כדין, והוא כדעת הרמב"ן בד"ה והלין בבשר ואימורים, שבשר בלי אימורים אינו יכול להזיק, והכא נמי גם הם צריכים את הדיין השלישי, ובזה אין אומרים כי ליכא לאישתלומי[[133]](#footnote-133). **הגרש"ש** ב"מ סימן ח, ו כתב שסברת הרמב"ן היא רק בשלמים שכל תנועה של הבשר צריך את האימורים, משא"כ ג' דיינים שכל אחד עושה בכח פרטי רק מצטרפים בסוף המעשה.

[**ובחזון** **איש** ב"ק סימן ה' ס"ק י"ז ד"ה הקשה דחה שרק הב' שדנו שלא כדין הזיקו, שהרי הג' רצה להציל ומנעו ממנו, ועיין שם שתירץ שפטורם כנגד חלקו של שלישי, הוא משום שכל אחד התנה שאינו חייב יותר משליש].

עוד כתב הקצות שם ובסימן כה, יב, שלדעת רש"י ותוס' שגובה מבשר כנגד אימורים קשה פסק הרמ"א כה, ג בג' דיינים, (לפו"ר רש"י כתב כן בלשון אחר, ומה שכתב בשם תוס', הוא מה שכתבו שהאי גמרא דווקא ללישנא בתרא, ואנן כלישנא קמא קיימא לן). **הגרש"ש** ב"מ ח, ז כתב ששיטת רבי נתן אינו שכל המעשה מיוחס אל השני, אלא שכל אחד חייב גם על מעשה שני, ברם אי מעשה שני הוא מעשה כדין ואינו מזיק, אין שייך לחייב על חלקו, ושוב אין לחייב גם את השנים בחלקו של שלישי.

שותפותאי מאי אהניא לי. הקשה בתוס' רבינו פרץ ד"ה שותפותאי אמאי אין משלם בעל השור רביע וחצי רביע ובעל הבור מחצה וחצי רביע. ותירץ שותפותאי ותמותאי מאי אהנית לי, שדין התם לשלם מחצה מתשלומי מועד מדין תורה, ובשיטמ"ק בשם הרא"ה פירש לשון זו שתם משלם מחצה ושותף משלם מחצה (לכאורה לא כיון ליישב את קושית רבינו פרץ).

**אמר רבא הניח אבן על פי הבור באנו למחלוקת רבי נתן ורבנן.** מדברי הראב"ד מבואר שמחלוקת רבי נתן ורבנן זו אינה המחלוקת של ליכא לאישתלומי, אלא היא המחלוקת האם בעל האבן משלם הכל, או שבעל האבן ובעל הבור חולקין הנזק. עיין תוס' רי"ד

כתב הרמב"ן במלחמות בדף כ"ג מדפי הרי"ף שלרב שסבר שבור שחייבה עליו תורה להבלו ולא לחבטו מיירי הכא באבן ממונו, ובשם הראב"ד חילק בין אבן שהיא ממשות של תקלה, לבין חפירה שהוא עשה חסרון בקרקע, אבל הקרקע המזקת היא קרקע עולם. ועיין **ברכת** **שמואל** בסימן יב, א' בדעת הרמב"ן, שחיוב בור הוא לרב הוא על הנזק שנעשה ממזיק שיצרו, והוא ההבל לחוד, ומה שלא הכשיר הוא בכלל גרמא ופטור, ואינו חייב בבור על חסרון שמירה, רק בבור ברשותו לרמב"ן שהוא לרב כשור, ויש עליהם חיוב שמירה[[134]](#footnote-134), והרא"ה בשיטמ"ק סבר שגם באבנו אין חיוב שמירה, וחיוב מניח אבן הוא דווקא באבן על פי הבור, שהוי כמעמיק את הבור. [ומשמע מיניה שגם לשמואל חיוב חבטה משום שהכשיר החבטה, ותקלה לא הכשירה, ופטור עליה, וגם לשמואל צריך לפרש שמה שמצינו חיוב תקלה בהניח אבן על פי הבור, לרמב"ן הוא באבנו].

{שור ואדם שדחפו לבור והאדם דחף בכוונה} **שור ואדם שדחפו לבור.** **תוס'** ד"ה שור, וכן הוא בתוס' ו, א ד"ה לאתויי העמידו שדחף אדם שלא בכוונה, שאם היה בכוונה פטור בעל הבור, ונתקשו בחיוב בושת. אך **היש"ש** בסימן מ"ב העמיד בגוונא שהשור דחף ראשון, ולאחריו האדם.

**בקצות** **החושן** סימן תי, ב דן כיצד יחלקו את התשלומים אם שור ואדם דחפו לבור והאדם דחף בכוונה, ואסיק שהאדם ישלם מחצה שיש לו רק שותף אחד והוא השור, והשור והבור יחלקו ביניהם את המחצה הנותרת, ולפי זה ניתן לומר שדברי רבא מיירי גם באדם בכוונה, מאחר שאין מפורש בדברי התוס' כיצד חולקים. אך הוסיף הקצוה"ח שמשמעות התוס' שפטור בעל הבור לגמרי. **ובחזון** **איש** ב"ק סימן ה' ס"ק ה' כתב שאם השור[[135]](#footnote-135) יכול לדחוף לבדו, והוא כרוח מצויה שדוחפת, האדם פטור, ואם אין השור יכול לדחוף לבדו חייב האדם לבדו משום שהוא גרם את כל ההיזק.

{פרטי דינים בשור ובור שדחפו לבור} עיין שלטי הגיבורים לשון ריא"ז שאם השור היה תם, משלם שתות והיתר חולקים אדם ובור. עוד כתב שם שבדרך דחיפה חייב בעל הבור, ובדרך השלכה פטור בעל הבור, וכן הדין גם אם שור עשה כן.

{כמה משלם האדם שדחף לבור יחד עם השור בד' דברים ובדמי וולדות} **לענין ארבעה דברים ודמי וולדות אדם חייב ושור ובור פטור.** ברמב"ן **במלחמות** בדף כ"ג מדפי הרי"ף מבואר שחייב האדם בארבעה דברים של כל הנזק, וראייתו מכופר, שהרי כופר ולא חצי כופר. וכתב **החזון** **איש** ב"ק סימן ה' ס"ק ט' ד"ה והא שהוא לשיטתו שאמרינן כי ליכא לאישתלומי גם כשפלגא הזיקא עביד, ואין סברת אנא תוראי. [עיין עוד בדבריו תירוץ קושיא זו לבעל המאור]. אך מדברי **היש"ש** בסימן מ"ב מתבאר שאדם חייב רק שליש מדמי וולדות וארבעה דברים, וכתב **הגר"א** בסימן ת"י סוף ס"ק מ"ה שאזיל לשיטתו דהיכא שבבור ובשור שכל אחד נצרך לחבירו צריך סברת אנא תוראי, והכא ליכא לסברא זו, וכן כתב **החזון** **איש** ב"ק סימן ה' ס"ק ט' ד"ה והא דאמר בדעת בעל המאור.

{לענין כופר האם דחפו בזה אחר זה או שרק אחד דחף} **לענין** **כופר ושלשים של עבד שור חייב.** בדברי **התוס'** ד"ה שור, שכתבו כל אחד בפני עצמו, כתב **המהרש"ל** בהגהותיו שכוונת התוס' לב' מקרים אחד שאדם דחף אדם, ואחד שדחף השור אדם, וכן כתב **החזון** **איש** ב"ק סימן ה' בסוף ס"ק ט', [וכן משמע בדעת תוס' מהרשב"א ד"ה ואיכא[[136]](#footnote-136)], **ולהמהרש"א** מיירי שדחף אדם בתחילה, והשור דחף אחריו, ומיירי אליבא דרבי יהודה בן בתירא שאחרון חייב מיתה, ופלוגתתם, שלמהרש"ל בור יפטור את השור, משום שקירב מיתתו, ולמהרש"א, הבור לא יפטור את השור כיון שאינו בר חיובא. ובעיקר קושית התוס', עיין **ברשב"א** ד"ה ואיכא שנסתפק אי רבא מחייב בכופר שלא בכוונה או לא. עוד נסתפק הרשב"א שם אי שור ואדם שדחפו לבור דמי להכוהו י' בני אדם במקל אחד ושניהם חייבים מיתה, או דפטורים שניהם ממיתה בכהאי גוונא.

{פסק ההלכה} כתב הרא"ש בסימן י"ב שהלכה כרבי נתן. בשיטמ"ק בשם תוס' שאנץ הביא צד שהלכה כרבנן, דמימרא דאביי ורבינא לא הוצרכה לרבנן, אם לא ללמדנו שהלכה כרבנן.

{דין ליכא לאישתלומי כשאין לאחד ממה לשלם} עיין **בהגהות** **מימוניות** בפרק י"ב מנזקי ממון הי"ט ב' תשובות ממהר"מ אי חייב לשלם חלק חבירו גם היכן שחבירו חייב אך אין לו לשלם, או רק כשחבירו פטור מחלקו, כגון שור תם שמשלם מחצה, משלם השני חלקו, ב' הדעות הנ"ל הובאו **בטור ושו"ע** תי, לז, בשם **הרמ"ה** שחייב בברח, **ור' חזקיה** שפוטר בברח, **והיש"ש** בסוף סימן מ'[[137]](#footnote-137) הכריע כתשובה השניה, והביא שיש גירסאות בסוגין כל היכא דלא אפשר לאישתלומי מהאי, ומשמע שאין שום אפשרות להשתלם ממנו. **הגר"א** בבאורו [תי, מט בליקוט השני, הביאו האור שמח בפי"ב מנזקי ממון הי"ט] ציין שדעת התוס' מו, ב ד"ה גלית שבספק אין השני משלם חלקו ולזה דימו ברח, ועיין לקמן בשם הקצוה"ח בדין שור תם.

{ליכא לאישתלומי בשור תם} כתב **הגהות** **אשר"י** לפ"ה סימן י"ב הובא **בטור ושו"ע** תי, לז, שאף בזמן הזה שאין גובין משור תם חלקו, משלם בעל הבור רק ג' רבעים, ולא דמי לשור פסולי המוקדשים דהתם פטור, ופירשו **היש"ש** סוף סימן מ' שיוכל להשתלם ממנו אם תפס, או לכשיבנה בית המקדש, ואפילו אם הודה, והדין הוא שפלגא ניזקא קנסא, כיון שהיה ניתן להשתלם ממנו, פטור, וכן נראה **מהפרישה** תי, כט ד"ה וכ"כ כתב שזהו סברת הר' חזקיה, ומשום שסבר שאם ברח אחד, אין השני משלם.

אך **הקצוה"ח** [תי, ד - הס"ק מתחיל דאם אין לאחד לשלם] הביא דברי הגמרא מו, ב, בפרה שהיתה מעוברת, ונגחה, ומספקא לן מתי ילדה, וולד דחד ופרה דחד, שאם הודה שיש לפרה שותף וולד, אינו גובה כל חצי הנזק מהפרה, וכתבו התוס' ד"ה גלית שאפילו לרבי נתן אין בעל הפרה משלם חלקו של וולד וזה לשונו אבל כאן, שאם הוולד במעי אמו בשעת נגיחה יש לו להתחייב בתשלומים, אין לחייב הפרה בתשלומים שהם על הוולד אם נגח, וכתב הקצוה"ח שלפי הרמ"ה שחייב לשלם גם אם ברח, צ"ב הגמרא, לכן פירש שבשור תם קיימא לן יוחלט השור, ובברח הפסיד הניזק את שורו. **האור** **שמח** בפי"ב מנזקי ממון הי"ט דחה דבריו, שיוחלט השור שייך דווקא אי נפסק הדין ונחלט השור, הוברר שהוחלט למפרע. ותירץ באופן אחר שהסיבה שאינו גובה מבעל הוולד משום שאין לו ראיה, והוא בסיבת הניזק, ואיך יטיל החיוב שנגרם בגלל הניזק על בעל הפרה.

{הוכחת הקצוה"ח בדעת רש"י שאי ברח שכנגדו משלם חלקו} עוד הוכיח הקצוה"ח תי, ד מדברי רש"י נג, ב ד"ה אדם ובור שפטר אדם שדחף עם שור לבור מחיוב כופר משום דקים ליה בדרבה מיניה, והשור בחיובו קאי, ומחויב גם בחלקו של אדם מדרבי נתן, דאם לא כן הא אין משלמים חצי כופר[[138]](#footnote-138), והא אדם בקלבדר"מ מחויב לצאת ידי שמים, ואי תפס לא מפקינן מיניה, ויש לדמותו לברח, ומבואר שגם בברח מחויב שכנגדו לשלם. החולקים יבארו פטורו של אדם, מקרא עליו ולא על האדם.

{חילוק הגר"ח בדין ברח בין כוליה הזיקא לבין פלגא הזיקא, דין גובה מוולדה, ושלמים שהזיקו} **הגר"ח בסטנסיל** [נדפס בקובץ מפרשים בריש ב"ק – בחידושי הגר"ח סטנסיל יש טעות במספור העמודים, הובא באריכות בחידושי ושיעורי מרן ר' ברוך בער ב"ק סימנים ח' ט'] כתב שהמחויב מדינא ואין יכולים לגבות ממנו, שפטרוהו התוס' בדף מו, ב, תלוי, דאי פלגא הזיקא עביד ומחויב מדין כי ליכא לאישתלומי, כיון שמחויב האחד, גם אם אי אפשר לגבות ממנו, אין לגבות מהשני, שחיובו של השני גורם שאין חל חיוב על הראשון, ברם אי כוליה הזיקא עביד, שחיובו מצד שעשה כל הנזק, כל שאין השני משלם שוב הדרינן לחיובו של ראשון מצד עצמו.

הקשה הגר"ח הא שלמים שהזיקו קודם שחיטה הוו ממון בעלים והוי כברח הבעלים. ותירץ הגר"ח בב' הקדמות, א', ע"פ מה שכתב הרמב"ם בשור מועד הנסקל שהזיק אינו גובה מעליה, ומטעם שאין לבעלים זכות בשור מלבד חרישה, ומזה גובה הניזק, והכי נמי בשלמים, בעלות המקדיש היא חלקית וניתן לגבות רק מזכות זו, וממילא מוגדר השור כבר מחיים כב' בעלויות של המקדיש, בבשר בעלות גמורה, ובאימורים בעלות חלקית. ב', הא דאמר רבא מז, א פרה שהזיקה גובה מוולדה מאי טעמא גופה היא, מיירי בבעלות אחת, והוא אף לרבנן דרבי נתן, והוא משום ששור תם משתלם מגופו, (אולי כוונתו שכנטל המזיק את הפרה נשאר חלק הוולד לניזק), אבל בפרה דחד וולדה דחד אינו גובה מהוולד כנגד חלק הפרה לרבנן, וכדי לומר שישלם מחצי שני צריך להגיע לדינא דרבי נתן, ולפי זה בשלמים לא חייל חיוב על חלק האימורין יותר ממה שיש לבעלים, ומדרבי נתן מחויב חלק הבשר לשלם חלק האימורין. הגר"ח בסטנסיל כתב שגם באימורים לא שייך לומר שחלות החיוב על חלק זה פוטר חלק זה מתשלום כל הנזק. [האחיעזר בחלק ג' בסוף סימן ס"ב כתב שגם מחיים לא הוו האימורים ממון בעלים אלא ממון גבוה, ומשעת נגיחה פטורים מדין רעהו ולא של הקדש, אלא שאין בהם מעילה מחיים].

רא"ה בשיטמ"ק ובדף נ. הובא גם בברכת שמואל בסימן

1. בתלמיד ר"ת ור"א הוכיח ממרבה בחבילה י, א, אך לפו"ר זהו ראיה שחייב כהשלהבת היא של אחרים והגחלת היא שלו. [↑](#footnote-ref-1)
2. בפני יהושע הוכיח מהא דליבה אחר חייב אף שאין האש שלו. ועיין ברשב"א נט, ב ד"ה מתני' אחד שפירש המביא את העצים חייב בגוונא שהוא קירוב הדבר אצל האש. [↑](#footnote-ref-2)
3. ראיה זו לא קיימא למה שכתב הנחלת דוד לדמות לקושר דליל. [↑](#footnote-ref-3)
4. אולי צריך להגיה כאן, ויש להציע שתוכן דבריו, ששור אינו חייב אם הפקירו מ"מ על בור חייב אם הפקירו, וכוונתו לדמותו לבור למ"ד שבור שחייבה עליו תורה הוא על בור ברה"ר. [↑](#footnote-ref-4)
5. לפו"ר בא ליישב מדוע בכלב שנטל חררה לא נאמר כן, וכן יש לדייק בדברי הגליונות. [↑](#footnote-ref-5)
6. אולי כוונתו אם נאמר דלמסקנא שרב אלעזר סובר שבור ברשות הרבים פטור, ונדייק את הדיוק מתני' קשיתיה דמיירי דווקא דהפכה לפחות מג', ומוכח דיותר מג' קנה את התקלה גם בלי כוונה. [↑](#footnote-ref-6)
7. בפני יהושע על תוס' ד"ה לאו כתב שתוס' לשיטתו, אך לרש"י אין מוכרח דרשה זו ומטעם אחר, דכיון שהגחלת היא ממונו של בעל הגחלת פטור בעל הכלב, וכן כתב הפני יהושע בדף מח, א על תוד"ה איש. [↑](#footnote-ref-7)
8. יתכן שכוונת הרא"ש היא כרשב"א שלשון חציו וממונו הם נזקי גופו או נזקים שאינם גופו, ולא לפרש משום ממונו כעין שורו שהוא ממונו וחייב לשומרו, הוא הדין אש שהבעירה חייבה התורה בשמירתה. [↑](#footnote-ref-8)
9. אולי צריך להגיה שורו. [↑](#footnote-ref-9)
10. אולי ספוגים הוי שמירה, אבל בור לחבטו שיש בו ממשות איכא בהאי בור. ועיין נא, ב בחופר בור ח' וממנו ב' טפחים מים, ועדיין יש לדון דיש בור לנזקין. [↑](#footnote-ref-10)
11. דהתינח אם מקרב הדבר שייך לצמצום וחייב רק כשהמזיק בעולם ניחא, ברם לאחר שגם מקרב הדבר הוי אש, אמאי משיך אינו אש. [↑](#footnote-ref-11)
12. בחזון איש ב"ק סימן ב' ס"ק ב' ד"ה ונראה בתוך הדברים דן שם אי בהדי דמנח קפצה הנמיה אי הוי גרמא או גירי. [↑](#footnote-ref-12)
13. אף שבצרור קודם עולה למעלה ורק אחר כך מתחיל ליריד. [↑](#footnote-ref-13)
14. בזכר דבר סימן י"ב הקשה מדוע לא הוכיחו מהמבואר התם הכיר בה ושכחה שחייב בגלות, וגלות ורציחה חייב, ויש להשוותם לשחיטה. [↑](#footnote-ref-14)
15. עיין בפרי תואר סימן ג' ס"ק א' שכל סיוע בהולכת הסכיו חשיב כח גברא. [↑](#footnote-ref-15)
16. מלשונו דאין חיוב נזקין אלא בכח ובפועל ולא במה שנעשה, לפו"ר משמע שאינו דין בכח אחר מעורב בו דאש, שצריך כח אחר, ולא כח שנעשה מאליו, אלא שזהו דין בנזקין שצריך מעשה. [↑](#footnote-ref-16)
17. וכן לכאורה צריך לפרש באבנו וסכינו ומשאו, שמשמע מן הר"ן בקושיא שחייב במיתה, וצריך לומר שהולכת הרוח את האבן היא מעשה, ואחר ההליכה לא רק הכובד מזיק. [↑](#footnote-ref-17)
18. בזכר דבר סימן י"ב העיר עוד ממסר גווזא סילתא ושרגא לידי חש"ו, ולא משמע דעדיף חש"ו מרוח. [↑](#footnote-ref-18)
19. והביא לזה ראיה מהא דשן ורגל אינו חייב משום חציו, ועל זה לא עוזר להלכותיהן, דהא אדם המזיק הוא ולא נזקי שור, אלא שלא שייך נזקי אדם מהאי טעמא, שלא זרק חץ על ידי רוח, ולרשב"א שחייב בדף נו, א אפילו מעמיד על הפירות ממש צריך לומר סברא זו דאין להחשיב חץ על בהמה שיש לה דעת עצמית . [↑](#footnote-ref-19)
20. מתחילת דברי החזון איש שם ניתן לבאר שנפלה לתחת כיון שהרוח דנפלה לתחת, שהיא כח המשיכה אינה יכולה להצטרף מיד אלא כשנגמר כוחו לא חשיב כח ראשון, דהוא כח שני, אך מהמשך דבריו בדברי הרא"ה נראה שקרא לנפלה לתחת חציו, ומבואר שעיקר הדגש אם היא בכלל שם מזיק, ולפו"ר צריך לומר שגם בזריקתה למעלה יש לה שם מזיק, וחסרון נפלה לתחת רק משום שחסר בכוחו. [↑](#footnote-ref-20)
21. ובזה באר החזון איש מדוע מבואר בגמרא שלרבי יוחנן יש להעמיד באנחה אנוחי, שבאדיי אדויי נפטר בעל הכלב מזנקי האש שלאחר מכן שעל אש דכלבו לא חייבתו תורה משום ממונו. [↑](#footnote-ref-21)
22. יתכן שהחזו"א בא לדחות שגם לא נאמר שאש הינה חץ מחמת כח ההתפשטות שיש לאש גם בלא רוח, ועל זה כיון לדחות שהרי האש תלך רק לצד הרוח, אמנם ניתן לחלק שבכל אופן יש התפשטות גם מצד האש, ומה שאינה הולכת לכיון שממנה מנשבת הרוח הוא משום שהרוח מכבה את האש לצד זה. [↑](#footnote-ref-22)
23. ובנחלת דוד באר שם בסוגיא שחרש עביד קצת אדעתא דנפשיה. [↑](#footnote-ref-23)
24. השווה למה שכתב הר"ן בסנהדרין עז, ב בשם רבינו דוד שילפינן מאש רק מעשה ולא בנפלה לתחת משום שנזיקין צריך מעשה. [↑](#footnote-ref-24)
25. אולי כווונתו לדברי הגר"ח אבל זה לא חידש לן רק דהוי כאילו הוא בעצמו עשה את המעשה וכמו שירה חץ אבל זה הרי לא מצינו כלל בחציו שיהא חשוב נעשה המעשה מכוח ואלא דחשוב שהוא עשה את המעשה בידים. [↑](#footnote-ref-25)
26. לשון תוס' רבינו פרץ משמע שקמ"ל שטמון צריך להיות טמון ממש ולא סגי בלאו אורחיה, אך יש לשנות בראשונים [ספר הישר סימן תקל"ח הובא גם בתלמיד ר"ת] שקמ"ל שאורחיה לכפות גדי [↑](#footnote-ref-26)
27. הקושיא של הגמרא אי הכי מאי למימרא הינה לריש לקיש, אבל לרש"י גם לרבי יוחנן מדנקט גדי ועבד מוכח שגדי דחד ועבד דחד. [↑](#footnote-ref-27)
28. **בדברי** **יחזקאל** סימן כ"ו אות ג' הביא שיש מהאחרונים שהוכיחו ממוסר שרודף בגרמא חייב, ודחה ראיתם שמוסר מחויב מיתה מצד קנסא ולא מדין רודף. [↑](#footnote-ref-28)
29. ובזה רצה ליישב דברי הרשב"א שהקשה בסוף דבריו דווקא על ריש לקיש בהצית בגופו של עבד, אמאי פטור על הגדיש הא נשרף לאחר העבד, ותירץ בזה שרודף לא שייך בהצית בגופו של עבד, שכבר מת, ורק במדליק גדיש שעדין לא מת הוי רודף, ולכן כשהעמידו בהצית בגופו של עבד הדרינן לחיוב מיתת בית דין, ולרבי יוחנן בשעה זו נתחייב גם משום אשו, ולריש לקיש נתחייב משום אשו רק לאחר מכן. [↑](#footnote-ref-29)
30. אי הכי מאי למימרא, כלומר, היכא דהצית בגופו של עבד, פשיטא, משום דקם ליה בדרבה מיניה. ופרקינן בעבד דחד וגדיש דחד, פירוש, והא קמ"ל דנפשות לזה ותשלומין לזה פטור. ואיכא מרבוותא ז"ל דקאמרי דווקא היכא דהוה ליה מדליק רודף, וכל אחד בישראל ניתן להצילו בנפשו, והלכך כמאן דמיחייב ממון לזה ונפשות לזה דמי, אבל בעלמא ממון לזה ונפשות לזה חייב, וראייתם מהא דאמרינן בפ"ק דסנהדרין גבי עדים זוממים ממון לזה ונפשות לזה חייב, וזו היא דעת ריב"ם ז"ל. ור"ת ז"ל אומר, דבעלמא נמי ממון לזה ונפשות לזה פטור, ועדים זוממים שאני, דאית לן לקיומי ביה קרא דכתיב ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו, ואע"ג דכי מיחייב ממון ונפשות לאחד אף בעדים זוממים פטורים, שאני התם דהא מיקיים בההוא גברא כאשר זמם. [↑](#footnote-ref-30)
31. דומיא דסיפא, דהניח חנווני נרו מבחוץ, חנווני חייב, והוא נזק שלם, דלרבי יוחנן משום חציו הוי אדם המזיק, וחייב נזק שלם. [↑](#footnote-ref-31)
32. עיין רשב"א ד"ה ואי, דמצוי הוא שידליק בפשתנו וקודם שירגיש בעל הגמל תלך שלהבתו ותתפוש בקירות הבית. [↑](#footnote-ref-32)
33. שמעתי לדון כיצד שייך שיהא חציו בתחילתו בפשיעה וסופו באונס. [↑](#footnote-ref-33)
34. ובזה רצה ליישב דעת הרמב"ם שפטור בעל הכלב לגמרי, אך לא באר שם מדוע חייב על מקום גחלת. [↑](#footnote-ref-34)
35. ובתלמיד ר"ת ד"ה מאי הקשה דהא נפק"מ דעבד כפות היא באשו שהיא ממונו, ותירץ, על דרך רש"י, שעיקר מחלוקתם היא בדיני ממונות. [↑](#footnote-ref-35)
36. וראייתם לזה דלשון שור קשור ובור מכוסה צריך לפרשו כראוי, דאל"כ לא מהני, ועוד דקושית הגמרא מאי שנא הכא צריך לפרשה שגם בשור יש לפוטרו כגחלת, ומוכח ששמור הוא, ובתלמיד ר"ת הרחיב שאם הקושיא היא שיש לחייב על גחלת כשור, מה תורץ כשהעמידו בשור מותר. [↑](#footnote-ref-36)
37. השיטמ"ק בשם רבינו ישעיה העיר שאם דרכם לנתוקי מעצמם, אין חיוב שמירה זו תלויה במסירה לחרש, ובשם גליון תירץ שנאמר דין זה אגב סיפא שמסר גחלת לחש"ו למרות שחש"ו מקלקלים בשמירתם, אפילו הכי פטור כיון שמעמיא. ועיין חזו"א ותורת חיים. [↑](#footnote-ref-37)
38. ובתלמיד ר"ת כתב שלשון הגמרא אבל גחלת כמה דשביק מעמיא משמע כרש"י, ולמרות כן, מחמת הכרח התוס', כתב שצריך לדחוק כאן. והשיטמ"ק בשם רבינו ישעיה פירש שגחלת על ידי משמוש, מעמיא, ולפי זה על אותו המשקל שדרכו לנתוריה על ידי מעשה הקטן הכי נמי גחלת מעמיא על ידי מעשה הקטן. ובשיטמ"ק בשם גליון פירש שמשום שמעמיא ואזלא, לכך אין הקטן מלבה את הגחלת. ובשם ר"י פירש שבגחלת כיון שמעמיא זמן הנזק הוא קצר, אך שור ובור שזמן השמירה הוא ארוך יגרום הקטן נזק. [↑](#footnote-ref-38)
39. הרמב"ם כתב שחייב גם אם חתרה הבהמה, ובחזו"א ב"ק סימן י"ב ס"ק ה' ד"ה מיהו דן האם האונס נגרם מחמת הפשיעה. [↑](#footnote-ref-39)
40. כן מבואר בדבריו בסוף ד"ה והנה. [↑](#footnote-ref-40)
41. וזה לשונו, כב, ב תוד"ה חציו אלא משום דקסבר שלהבת לא ברי הזיקא כמו שור. והא דאמר צבתא דחרש קגרים, רצה לומר, בשור ובור לא שינה הקטן מן דרכו, שאין שמירתו מספקת, ורגיל הוא להסיח דעתו, ובהתרשלות מעט כבר אין השור והבור שמורים, אבל באש, אילו הקטן עשה כדרכו, לא היה בא ההיזק, שדרכן להחזיקו עד שנשרף ונכבה, ואם פשעו שהשליכוהו במקום התורף, נעשה דבר בלתי רגיל, וכמו שפירש התוס' לעיל ט, ב דלרבי יוחנן על ידי הקטן שמור טפי מאילו הניחו על הארץ והלך לו. ואסיק שמכאן למדנו שהמוסר שורו לאחר גם אם לא נכנס תחת הבעלים פטור. [↑](#footnote-ref-41)
42. ודעת ריש לקיש שמעשה החרש אין בו משמעות עצמית, ולכן אם הלקיחה היא רוח מצויה חייב, ואם אינה רוח מצויה כמו גחלת פטור. [↑](#footnote-ref-42)
43. והוכיח כן מדברי התוס' כב, ב ד"ה חציו דחרש שדימו אש ממונו למסר שורו קשור לחש"ו שחייב אף שאינו ודאי שהחרש יתיר את השור, אף שראיה זו קיימא לריש לקיש התם, והכא צריך להביא ראיה זו לכולי עלמא. [↑](#footnote-ref-43)
44. עיין פני יהושע על רש"י לעיל כב, א ד"ה אשו שכתב רש"י אשו, השולח את הבעירה, ופירש הפני יהושע שעיקר מחלוקת רבי יוחנן וריש לקיש איתמר על דינא דשולח את הבעירה. [↑](#footnote-ref-44)
45. וכן משמע בספר הישר סימן תקל"ח וזה לשונו מסר לו שלהבת חייב לרב שמעון דשורו הוא דאזיק ובמקום שלהבת לרבי יוחנן דאית ליה משום חציו גווזא סילתא ושרגא כי אז הרי חציו הן כחציו של פיקח. [↑](#footnote-ref-45)
46. וזה לשונו. עובדא הוי, דרך הלוכי בשבת בחצר בהכ"נ פה ק"ק ליסא, ראיתי לאיש שופך מים מועטים מצלוחית דרך החלון ולחוץ לחצר המעורבת, ומדי השקפתי עלה על לבי שיש חשש איסור בזה, כיון דהרוח מפזר הטפות, א' פונה לכאן וא' פונה לכאן, ודמי להא דאיתא בירושלמי פ' כלל גדול, רוקק והפריחו הרוח חייב משום זורה, וכל דבר שהוא מחוסר לרוח חייב משום זורה, ופירש הקרבן עדה, דמחוסר לרוח, היינו, שהרוח מפזרו ומחלקו לחלקים דקים חייב משום זורה, [ודין זה הובא להלכה בהגהות ש"ע א"ח סוף סי' שי"ט], א"כ לכאורה גם בשופך מים מועטים, שאין בו קילוח גדול, שיש כח ברוח לפזרו, חייב משום זורה.

    אמנם אחר העיון קצת נראה לצדד הרבה להקל, דהא צריכין ליתן טעם על הפוסקים ראשונים אשר כל רז לא נעלם מהם, המה הרי"ף והרמב"ם סמ"ג והרא"ש והטור דלא הביאו הירושלמי הנ"ל, שהוא חידוש דין גדול, ולזה היה נראה טעמייהו, דס"ל דדין זה לא סלקא אליבא דהלכתא, דסוגיא דידן פליג, במה דפרכינן היינו זורה, היינו בורר, היינו מרקד, משמע דעיקר מלאכת זורה כעין בורר, דהרוח מוליך ומפריד פסולת מהאוכל, אבל היכא דכולו פסולת, ואינו מברר זה מזה, רק דמחלקו לחלקים דקים, לאו בכלל זורה הוא, וה"נ משמע כן ממה דאמרינן ספ"ו דבב"ק (דף ס') ולהוי כזורה ורוח מסייעתו, משמע דאם היה עושה כן בידיו היה חייב, מש"ה חייב ג"כ ע"י סיועת הרוח, והיינו כזורה ממש פסולת מהאוכל, דאם עושה כן בידיו חייב משום בורר, אבל בדינא דירושלמי הנ"ל אם בידו מחלק הרוק לטיפות דקים מה שעתה הרוח עושה לא היה חייב, לא נחייבו גם כן על ידי סיועת הרוח, יותר מאלו היה עושה בעצמו, ופסקו כתלמודא דידן נגד הירושלמי. ועיין שם בדבריו מסקנתו להלכה. [↑](#footnote-ref-46)
47. לפו"ר כן מוכח מדברי הגר"א תיח, יח בליקוט. [↑](#footnote-ref-47)
48. לפו"ר תוד"ה ליבה לא חזרו בהם ממה שכתבו להוה אמינא דגמרא שצריך להיות המבעיר את הבעירה לחודיה, רק דהיה קשה לגמרא אמאי המסתייע מרוח מצויה לא הוה מבעיר את הבעירה, כזורה, דהכל חשוב מעשיו. ועיין עוד לשון התוס' ד"ה רב אשי, שכתב בשיטת רב אשי שברוח מצויה הוא גורם, וסבר רב אשי שלא ילפינן משבת, ולשונו אינו 'מבעיר'. וכעין זה מפורש בתוס' רבינו פרץ ד"ה וליהוי שגם לקושית הגמרא פשוט שליבה ברוח מצויה פטור. וכן מתבאר בדברי הפלפולא חריפתא על הרא"ש בסימן י' אות ז', שהביא את דברי התוס' בד"ה ליבה כדי לבאר את דברי רב אשי שזורה ורוח מסייעתו פטור. [↑](#footnote-ref-48)
49. מנגד הרמב"ם בפי"ד מנזקי ממון ה"ז פסק שליבתו הרוח שאינה מצויה תמיד הרי כולן פטורים. [↑](#footnote-ref-49)
50. וכעין דבריהם בתוס' תלמיד ר"ת לפי צד אחד, ויש לומר כמו כן אפילו ברוח מצויה פטור דלא חייבה תורה אלא כשעשה האש שאינו מחוסר אלא הולכת הרוח בלבד אבל הכא שצריך הרוח ללבותו ולהוליכו פטור. (ויש לדון בלשונו אי החיסרון מצד שהרוח עושה ב' דברים, או שהחיסרון משום הליבוי). והוסיף ולפי פירוש זה איפשר להיות שהמלבה חייב אפילו היה יכול להתלבות ברוח מצויה בלאו דידיה, מיהו השתא הוא ליבה, ואין שייך לומר הא בלאו הכי הוה מתלבה, דשמא לא היה מתלבה ורפיא. [↑](#footnote-ref-50)
51. באור זרוע הביא את דברי התוס' בדף ס, א ד"ה ליבה וליבתה, ולא הביא את דברי התוס' נט, ב ד"ה ליבתה הרוח. [↑](#footnote-ref-51)
52. החזון איש ב"ק סימן ב' ס"ק ו' השווה את דברי הרא"ה לדברי תוס' רבינו פרץ. [↑](#footnote-ref-52)
53. זה לשון הר"י מלוניל על אבנו סכינו ומשאו, 'הילכך אע"ג דהרוח תיקן את ההיזק כאן מחייבינן ליה כאילו הוא בעצמו עשאו בידיים משום דהוה ליה לאסוקי אדעתיה'. ועיין שם בדבריו ד"ה המביא שחייב על לבוי ברוח מצויה, ובד"ה אם יש כתב שליבויו מועיל לבשל קדירה, וזה ראיה שפשע שלא שמרה שלא יפזר הרוח. [↑](#footnote-ref-53)
54. ותלה חקירה זו במחלוקת הרמב"ם והראב"ד, לרמב"ם זרק כלי מראש הגג וסילק כרים וכסתות חייב הזורק, מבואר שסגי בכח ההיזק לחייבו, והראב"ד שפטר סבר שצריך לחייב על המעשה, ומוכח שבאש מתחייב גם על הכח אחר, (לכאורה חידוש הוא באש ולא ילפינן מיניה לכל דבר)רק באש. [↑](#footnote-ref-54)
55. לפו"ר צ"ב. [↑](#footnote-ref-55)
56. ולדברי היד רמ"ה יתכן שיש חיוב תשלומים למרות שאין חיוב הרחקה. [↑](#footnote-ref-56)
57. כמו שכתב האבן האזל שם ד"ה והנה גם בלא דברי התוס', שהרקתא מזיקה בעצמה, ובוודאי שאין תירוץ התוס' כמו שכתב הרשב"א שכל הנזק הוא מהרוח, שעל דרך זו מה קשה מגץ לרקתא. [↑](#footnote-ref-57)
58. צריך להבין דבריו, שאם הגץ אינו בתוך הסדן, אלא יוצא והרוח מוליכתו, שוב יש בכוחו להזיק, ואולי קרוב לסדן אין בכלל יכולת להזיק וצ"ב [↑](#footnote-ref-58)
59. עיין בגמרא צח, ב ובפרוש רש"י שם ד"ה ואכפייה שרב אשי שרף שטר בילדותו וכפאו רפרם לשלם, אך רש"י כתובות פו, א ד"ה וכפייה פירש שנחלקו רפרם ורב אשי אי דינא דגרמי חייב, ועיין עוד בזה באבן האזל שכתב שלא ברור שרב אשי סבר שדינא דגרמי פטור, אלא שסבר לומר כן. [↑](#footnote-ref-59)
60. צריך ליתן תבלין לדברי הנתיבות, שזה אש וזה גרמי. [↑](#footnote-ref-60)
61. עיין עוד במרומי שדה להנצי"ב. [↑](#footnote-ref-61)
62. באמרי משה בסימן ל"א הקשה כן אמאי לא הוי יאוש, וכתב על זה שאין לתרץ דמיירי כשהבעלים אינם כאן שדין זה תלוי ביאוש שלא מדעת, וכוונתו דרבא מספקא ליה הכא, והוא סבר שהוי יאוש. וכן אין לתרץ שסלקא אדעתין לחייב שני משום שגרם לפטור הראשון, דהא המכסה גדישו של חבירו ושוויה טמון פטור מדיני אדם, ובהמשך דבריו הביא את הקושיא דזורק כלי הוי אבודה ממנו ומכל אדם. [↑](#footnote-ref-62)
63. מענין לענין באותו ענין, עיין בקצוה"ח שפו, י שדן מחרשו לקמן צח, א שבמקרה שנפלה ליה טיפת דם ויש בה נזק קטן מגלגלין עליו את כל הנזק. [↑](#footnote-ref-63)
64. החזון איש העמיד את שאילתו על מסכסכת למ"ד אשו משום חציו דהוה כזורק חץ, אפילו למה שכתב התוס' שבזורק חץ לא אמרינן בתר מעיקרא. [↑](#footnote-ref-64)
65. ואין לומר שבתר מעיקרא אזלינן, דזה כזורק חץ שכתבו התוס'. [↑](#footnote-ref-65)
66. זה לשון זכר טוב ח, יז ויעוין מלחמות סוף פ"ב דב"ק, דאף אי אזלינן בתר תבר מנא חשיב הכלי שנזרק מראש הגג אין לו דמים. ולכאורה, אמאי לא יתחייב הזורק משום דאפחתיה משוויותו, ומשמע דאפחתיה משוויותו גרידא, לאו מזיק הוא. ויש לחלק בזה, דשאני התם בנידון דהמלחמות, דכיון דהשוויות נפסדה בגלל מאורע עתידי, ולא בגלל שנוי בעצמות החפץ, לא חשיב מזיק, אבל כל שהשוויות נפסדת בגלל היזק בעצמות החפץ, אף שאין כאן רק היזיק כלפי שוויותו ולא כלפי שימושי הכלי, חשיב היזק וחייב. ועיין שם שציין לדברי השלטי הגיבורים בריש הכונס לגבי הסותר כותל רעוע של חבירו וגרם שתצא הבהמה ותזיק. [↑](#footnote-ref-66)
67. ומה שמבואר בגמרא דרחמנא שרייה ואין בזה חיסרון של יאוש שלא מדעת, משום שדין יאוש שלא מדעת לא נגרם בגלל הבעלות שיש למאבד, אלא בגלל חובת השבת אבידה, וכיון שאין באבודה ממנו דין השבת אבידה, אף באתא לידיה קודם יאוש אינו באיסורא אתי לידיה, ועיין שם באות ט' שפקפק בפרט זה. [↑](#footnote-ref-67)
68. הגירסא בש"ך בסימן שפ"ו ס"ק כ"ח הר"א. [↑](#footnote-ref-68)
69. לפו"ר הט"ז לא דיבר על קושית הרא"ש שממנה הוכיחו האחרונים שפליג על תוס', אמנם אם נפרש את הרא"ש כהאחיעזר והנחלת דוד, כוונת הט"ז, שגם בתירוץ הרא"ש אין דין וביער בשדה אחר מפקיע דין בתר מעיקרא, אלא בדין רשות היחיד בלבד. [↑](#footnote-ref-69)
70. עיין לעיל שלדעת החזון איש גם בזורק כלי מראש הגג ניתן להצילו, וכאן אולי ניתן להשוותם, ולחלק בין אפשרות להצלה, לבין מה שבוודאי תשבר, אך בהמשך דבריו נראה שנקט בפשיטות דלא כהחזון איש לגבי זורק חץ אי אפשר להצילו, אך לא לגבי מבעיר. [↑](#footnote-ref-70)
71. בפלפולא חריפתא בפ"א דב"ק סימן א' אות ט' והנחלת דוד יז, ב הקשו על מהלך השלטי גיבורים בדעת הרי"ף, מנליה להרי"ף לפרש טעמא דקרא מליבו ולהוציא דין מכח אותו הטעם שהוא דלא כמסקנת הגמרא בדף י"ט. [↑](#footnote-ref-71)
72. לפו"ר החזו"א לשיטתו שגם באשו משום ממונו הוא כחציו, שהרי פטור טמון הוא רק בנפלה גדר, ואז לא הוי חציו, אך לחזו"א מיד כשנפלה הגדר מחויב על חצי הרוח. עיין עוד בברכת שמואל סימן י"ז סוף אות ב' בדבריו בדין טמון. [↑](#footnote-ref-72)
73. בחידושי הגרש"ש סימן י"ח כתב, שאין הכרח שמשמעות הטור היא בהוסיף הרבה, דילמא בהוסיף קצת שכתבו התוס' שאין סברא שיתחייב בזה אפילו אם מפרשינן מאי קעביד טפי מאחריני. [↑](#footnote-ref-73)
74. הקצוה"ח תלה קושיא זו במה שמסקינן שאשו משום חציו והוי כזורק חץ. ובברכת שמואל סוף סימן י"א ד"ה ובדברינו באר דבריו, שאם אשו משום ממונו, מחויב על ההבערה, והשני אינו מבעיר, אך אם אשו משום חציו, והוי כחוזר ועושה, אם כן אדרבא הא נתבטל מעשה הראשון, והוי המזיק רק השני. [↑](#footnote-ref-74)
75. גם בפני יהושע שם הביא שמרבה בחבילה חייב, אך מסר שורו פטור, אך לא מטעמיה דהנחלת דוד. [↑](#footnote-ref-75)
76. בחידושי הגרש"ש שם הוסיף, אם לא שנאמר דפליגי רבי יוחנן וריש לקיש באש אם הוא עומד להזיק בטבע כזורק חץ, או שהכין מזיק להזיק, וזה לא מסתבר. [↑](#footnote-ref-76)
77. וכדעתו שם שאם לא חל שם מזיק על הראשון, שני הוי מזיק לחודיה גם אי בלאו איהו מיתבר. ברם הברכת שמואל עצמו כתב לתרץ ראיית הקצוה"ח שלגבי דין מזיק כן אזלינן בתר מעיקרא. [↑](#footnote-ref-77)
78. יש לדון אם יש חילוק במה שפעל בכרים וכסתות ולא בכלי. [↑](#footnote-ref-78)
79. עיין במאירי שבדבריו מבואר שהדלי נפל מחמת כובדו. [↑](#footnote-ref-79)
80. ויש ללפו"ר לדון עוד, דהא כאן מיירי בבהמה. [↑](#footnote-ref-80)
81. עיין במרומי שדה יז, ב ד"ה תפשוט מהלך מחודש בבאור דברי רש"י, ולדבריו לפו"ר מיושב לשון רש"י כו, ב ד"ה פטור זה ששברו במקל שהרי סופו לישבר, שמשמע שמשום סופו לישבר ולא משום שכשבור דמי. [↑](#footnote-ref-81)
82. לשון הרא"ש בשאלתו השניה, ועוד היכי פשיט מהכא דבתר מעיקרא אזלינן אפילו אי אזלינן בתר בסוף פטור דאבידה מדעת היא והוי כאילו הפקירוהו בעלים. ולפו"ר מבואר מיניה שלשון רבה מנא תבירא תבר יכול להתפרש לא רק בדין בתר מעיקרא. [↑](#footnote-ref-82)
83. הריב"ש בתשובתו בא לסתור את דברי האומר שאם אין השבירה מיידית, מחויב הזורק לשלם נזק שלם. ועוד הוסיף הריב"ש שם בדחיית דבריו, ועוד כי הרמב"ם רצה לבאר דין המוזכר בגמרא דמנא תבירא תבר, ופטור לגמרי, ולזה אמר מיד, כי אם היה אפשר לכלי לעמוד יום או יומים קודם שישבר, (אף) [או] אם היה סופו להשבר בסוף היום, בוודאי הנה לא היה פטור לגמרי, אבל היה חייב לשלם תשלומי כלי שאינו ראוי לעמד כי אם יום אחד, אבל לשלם דמי כלי שלם מפני ששבר כלי שסופו להשבר תוך יום או יומים כמו שהבין זה הדיין, זה אין הדעת סובלתו. [↑](#footnote-ref-83)
84. לפו"ר צ"ב בסוגין שלא הכהו הזורק. [↑](#footnote-ref-84)
85. ושם משמע שהקושיא היא בין לרבי יהודה בן בתירא ובין לרבנן. [↑](#footnote-ref-85)
86. עיין סנהדרין עז, ב בדין ההורג ומצויין סממנים בשוק, ברם לא דמי לכאן דמהני רק הצלה מיידית. [↑](#footnote-ref-86)
87. עיין רשב"א נג, ב בדין ב' שהרגו במקל אחד, ועיין בזה בברכת שמואל בסימן י"א. [↑](#footnote-ref-87)
88. אולי צ"ל לפי. [↑](#footnote-ref-88)
89. מלשונו דהא תלמוד הזורק פטור לדברי הכל והשני בין בשור בין באדם חיובו מפני שקירב מיתתו. [↑](#footnote-ref-89)
90. בזכר דבר סימן טו, ב העיר, שאם משום שווי דמיו לשבירה, שוויו פחות, כדמצינו בשורף ומוחל שטר חוב, ועיין בחזון איש סוף ס"ק י"ג שציין לשיטות הראשונים שפירשו שרבא מספקא ליה גם בזרק כלי מראש הגג, ולא רק בצרורות. [↑](#footnote-ref-90)
91. ולפו"ר התם אין חיוב דמים על ראשון, (ועיין בזכר דבר סימן טו, ב שדן לדעת הגהות אשר"י בפ"ד שמהני תפיסת יורשי הנהרג), ובלאו הכי הא מיירי לרבה דבתר מעיקרא אזלינן ואין לייחס המיתה לשני לגבי חיוב הדמים, ברם החזון איש בסוף ס"ק י"ג ציין לשיטות הראשונים שסברי שרבא מספקא ליה גם בדין זרק כלי מראש הגג. [↑](#footnote-ref-91)
92. לפו"ר צ"ב, דמינה לרבי יהודה בן בתירה אינו כמעשה, ולומר שזהו מחלוקת התנאים קשה, ובלאו הכי, הא למה שכתבו המפרשים בא שור וקיבלו בקרניו הוא לרבי יהודה בן בתירה, שחייב על קירוב מיתה, ובזה מבואר שאם הוא דמי ניזק אין לו דמים, הגם שבתר תבר מנא אזלינן. [↑](#footnote-ref-92)
93. ולפו"ר התוס' בנו דבריהם על הסברא שהוכיחו מחופר בור, ולא משום שלשון מאי קעביד מכורח להיות בשווה. [↑](#footnote-ref-93)
94. ומשום כן אסיק שהרמב"ם דחה סוגין מהלכה משום ששומר שמסר לשומר חייב בנזקין, וכאן אינו יכול למסור לשומר אחר משום שהבעלים כבר מסר לו. [↑](#footnote-ref-94)
95. נראה שהחזון איש נקט כן גם בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-95)
96. לשון הסמ"ע שצו, יג הוא פטור שיוכל לומר סמכתי עליכם דהא לכולנו מסרו לכל מי שיכול לשומרו. [↑](#footnote-ref-96)
97. בחידושי תלמיד הרשב"א ד"ה הכשרתי כתב ואם חפר הראשון עשרה והשני העמיקו הראשון חייב בין במיתה בין בניזיקן והשני פטור מן הכל, ולא חילק בין בור כ' לבור י"א. [↑](#footnote-ref-97)
98. זה לשון הנתיבות עז, א בסוף דבריו וכיון ששומר אחד מסרו להנשארים נפטר השומר דלא יהא השומר זה אלא כבעלים שנפטרו כשנתנו לשומר וכו', וגם מדבריו קצת משמע שיש כאן הסכמת השומר השני לשמור. [↑](#footnote-ref-98)
99. ונחלקו הפסוקים שם אי חייב מדין ערב, דעת הרמ"א שפטור והוכיח מסוגין, ובש"ך עז, א דחאו שבסוגיא אין מבואר שאינו ערב, רק שאינו חייב מדין מזיק, ומדין ערב מחויב בתשלום חלק חבירו ויגבה ממנו. הגרש"ש בסימן י"ב דחה שהערבות מתחילה מהשמירה ולא מחיוב דמים. ובתומים שם ס"ק א' כתב שהוכחת הרמ"א מדוע לא העמידו בגמרא הכשרתי במקצת נזקו נתחייבתי בכל נזקו מדין ערבות, ואין זה ראיה גמורה שיתכן שכוונת הגמרא לחייבו מדין מזיק ולא מדין ערב. ועיין עוד בזה בנתיבות המשפט עז, א [↑](#footnote-ref-99)
100. שכתב שאם הוא עשיר לא נפטר מן הבעלים ויתבע מיתר השומרים. [↑](#footnote-ref-100)
101. ביש"ש סימן כ"ז מבואר שיש כאן תביעה מצד הבעלים [↑](#footnote-ref-101)
102. באם מנע את ההצלה כבר כתב תלמיד ר"ת ד"ה לא שחייב. [↑](#footnote-ref-102)
103. עיין במרדכי סימן נ"ה בראייתו ממרבה בחבילה, ואם הגירסא בדבריו כבמוסגר [לא] הוה אזיל מאי קעביד הוא כהרמב"ם, ועיין חזון איש ב"ק סימן ג' ס"ק י"א. [↑](#footnote-ref-103)
104. הברכת שמואל הזכיר בדבריו שקושיתו היא לשיטת רש"י שסובר בחמשה שישבו על ספסל אחד שאי בלאו איהו מיתבר פטור לגמרי, ולכן הוקשה לו שגם בזורק חץ נימא בלאו איהו מיתבר וליפטרנו. [↑](#footnote-ref-104)
105. כרבנן דרבי נתן, או לרבי נתן ומשום שחייב הגורם בדיני שמים, ולא אמרינן כי ליכא לאשתלומי מהאי. [↑](#footnote-ref-105)
106. עיין עוד בנחלת דוד ד"ה מיהו שכתב סברא זו במרבה בחבילה לדעת הרמב"ם ולא בספסל שאינו שאול להם, אלא רק זכות שימוש. [↑](#footnote-ref-106)
107. עיין בחידושי ר' אריה ליב סימן ס' דבריו הובאו להלן. [↑](#footnote-ref-107)
108. הגר"א שפא, א כתב שיש קושיא על דברי הטור, ולא זכיתי להבינה. [↑](#footnote-ref-108)
109. ולדבריו בכהאי גוונא גם כשהגיע השישי, עדיין שאול לראשונים למרות שהם פפא בר אבא, ודלא כמבואר לעיל בתלמיד הרשב"א שהסתפק על אנשים רגילים היושבים בשעה שפפא בר אבא יושב. [↑](#footnote-ref-109)
110. וכן מוכח מדברי תוס' רבנו פרץ ד"ה לא, שכתב שהסיבה שבהוה אמינא העמדנו שכולם כפפא בר אבא משום שהעמידו שמיתבר בתרתי שעי, ומוכח שאינו שאול להם, ולמסקנא לא מיירי בשכולם כפפא בר אבא, ומבואר שלמסקנא לא מיירי במיתבר בתרי שעי, ואפילו הכי מחויבים לקום. [↑](#footnote-ref-110)
111. בחידושי הראב"ד גם הלך בדרך רש"י שלמסקנא בלאו איהו לא מיתבר, אך לא הזכיר פרט זה. [↑](#footnote-ref-111)
112. וזה לשונו, ומ"מ אני רואה הפרש ביניהם, דפירוש רש"י ז"ל כשתירצו בגמרא לא צריכא דבהדי דקסמיך בהו תבר, פירש רש"י ז"ל, לעולם דבלאו איהו לא הוה מיתבר כלל, כלומר, דאי בלא איהו הוה מיתבר, פטור, משום דמאי קעביד. אבל רבינו ז"ל אינו מפרש כן, שכתב, אע"פ שהיה ראוי לישבר קודם שישב זה, משמע דמפרש, דכשתירצו לא צריכא, עדיין בתירוץ ראשון עומד, דבלאו איהו מיתבר בתרי שעי והשתא מיתבר בחדא, ולתרוצי קושיא דלימא להו אי לאו אתון בדידי וכו' אוקימנא דבהדי דסמיך תבור, ומשום דהשתא הוא קשה לאידך גיסא, דפשיטא כיון דתבר בסמיכתו דחייב, לזה תירץ דס"ד דכוחו לאו כגופו דמי, קמ"ל. אבל רש"י ז"ל, משום דראה דאמרו בגמרא מהו דתימא כוחו לאו כגופו דמי וכו', משמע דשני השתא דאיירי דבלאו איהו לא מיתבר כלל, ולכך איצטריך לחידושא דמהו דתימא, משום דמיעיקרא הקשו פשיטא, אבל אי בלאו איהו מיתבר, לא צריך הך חידושא, דהחידוש הוא דכיון דבלאו הכי הוה מיתבר הוה אמינא דפטור, קמ"ל. [↑](#footnote-ref-112)
113. לפו"ר יש לדון, דהא כשהקשו ולימא להו אי לאו אתון בדידי לא הוה מיתבר, לכאורה הדרנא ממה שאמרו לפני זה דהוה קיימינן טפי פורתא. [↑](#footnote-ref-113)
114. עיין בחידושי ר' מאיר שמחה בד"ה והאיכא מרבה בחבילות שנקט בבאור דעת הרמב"ם במרבה בחבילה שאם אין ידוע כולם חייבים, משום שכולם פשעו, הראשונים פשעו במה שלא סילקו את החבילות אם מסופק להם שלא הולכת, והמוסיף נמי פשע שהוסיף חבילה בזמן שיתכן שלולי זה היתה הולכת, ולפי זה מבואר שאי סילוק מחייב, ברם יש לחלק ששם כבר מחמת מעשיהם יתכן שכבר עתה אינה הולכת, משא"כ התם. ועיין בנחלת דוד שכתב שמרבה בחבילה חלוק מפפא בר אבא, שספסל אינו שאול לגמרי ולכן חייבים לעמוד כשפפא בר אבא ישב, משא"כ בהמה במרבה בחבילה שהבהמה שאולה להם. [↑](#footnote-ref-114)
115. וכבר העיר במהרש"א שרש"י שלפנינו לא כתב כן וכתב עליו שהוא מגומגם. [↑](#footnote-ref-115)
116. מאחר ורק במסקנת הגמרא הובאה הסברא אנא תוראי בבירך אשכחתיה, ולפי זה בהוה אמינא שלא ידענו מסברא זו, בהכרח שכולי הזיקא עביד. [↑](#footnote-ref-116)
117. דברי המהרש"א על תוס' יג, א ד"ה אי בבאור דברי רש"י יובנו היטיב לאחר דברי הפני יהושע. [↑](#footnote-ref-117)
118. ולכן כתב רש"י כן לאיבעית אימא דלרבי נתן פלגא הזיקא עביד, להודיענו שלרבנן אינו כן וסברי כוליה הזיקא עביד, ברם הא שאזלי בתר מעיקרא הוא באור דעת רבנן גם לאיבעית אימא קמא שלר"נ כוליה הזיקא עבד, [כנראה שזו כוונת רש"י בד"ה בעל הבור פטור]. [↑](#footnote-ref-118)
119. בברכת שמואל כתב דהוא עיקר המזיק דהוא זרקן. [↑](#footnote-ref-119)
120. כמבואר ברש"י ד"ה מאי. ועיין שם בדברי הפני יהושע ד"ה בא"ד, שכתב שבשור ובור פירש רש"י ששור כוליה הזיקא עביד שיכל למות על ידי דחיפתו, וכן בבור, וטעם זה לא שייך בכורה, שכורה רק גרם ליפול ולא יכל למות בלי הבור, ותירץ, שכורה שהוא אדם חייב יש לחייבו על כל מעשהו, אי לא מצד גרמא, וחשוב כוליה הזיקא עביד, ברם שור ובור, השור שלא בכוונה ואין לחייבו על גרמת הבור, ואם לא שמעשהו לחוד יכל להורגו, היה כל אחד עושה פלגא הזיקא ולא כוליה הזיקא. [↑](#footnote-ref-120)
121. זה לשון הברכת שמואל בסימן ג' שם, דוודאי לא שייך הכא דין זה, כמו שאמר מו"ר, דכיון דהשור לא עשה רק קירוב לבור, ונמצא שהוא מזיק עם הבור, ואין במעשה השור מצד עצמו שבירה. וזה לשון הים של שלמה ומזה אין להקשות לפירוש רש"י דפירש לעיל במועד לרבנן משלם נזק שלם דלא דמי להתם דבתר מעיקרא אזלינן והשור שדחף כל הנזק קעביד ומשום הכי בעל הבור פטור אבל הכא דשניהם נגחו וכל חד עביד הזיקא בפני עצמו לא. [↑](#footnote-ref-121)
122. כן הוא לשון התוס' בדף יג, א ד"ה אי, ולפו"ר, לאיבעית אימא דדף נג, א דלרבי נתן פלגא הזיקא עביד, ומחויב בעל הבור בג' רבעים משום אנא תוראי בבירך אשכחיתיה, רבנן פליגי עליה וסברי שלא אמרינן האי סברא, ואין משלם כל אחד אלא חלקו. [↑](#footnote-ref-122)
123. ולפו"ר יש להוכיח גם כן משור ואדם שדחפו לבור שלענין כלים אדם ושור חייבים, הגם שלכאורה לגבי בור נימא סברת אנא תוראי בבירך אשכחיתיה, ואיך ישלמו אדם ושור חלקו של בעל הבור, אלא שסברא זו לא מעלה ולא מורידה לגבי כי ליכא לאשתלומי. [↑](#footnote-ref-123)
124. ההוכחה שרבנן סברי שלא אמרינן אנא תוראי, שמצינו שלרבנן אין בעל הבור משלם בתם חלקו של בעל השור, [והגם שלגבי שור מועד משלם בעל השור הכל משום שבתר הראשון אזלינן], אעפ"כ בתם, לו היינו סוברים שאנא תוראי בבירך אשכחיתיה מחייב לשלם בדליכא לאישתלומי, היה צריך בעל הבור לשלם מה שאין משלם בעל השור תם, ומדצינו שפטור לגמרי בשור תם, מבואר שלא אמרינן הכי.

     **הרמב"ן** במלחמות פליג וסובר שאין מבואר דעת רבנן בשור תם.

     עוד מבואר בברכת שמואל שם שהרמב"ן סובר שיש מקום לומר, שחומרת שור ושור שעשו מעשה אחד, מעלה אותם דרגה לומר שכוליה היזקא עביד, ואם כן לרבנן היו צריכים לשלם הכל, ומשום שעשו הכל, ומדמבואר נג, ב שאין משלם הכל לרבנן, חזינן שרבנן נמי סברי פלגא הזיקא עביד, ושוב מוכח מזה שלרבי נתן פלגא הזיקא עביד ומשלם הכל למרות שאין סברת אנא תוראי בבירך אשכחיתיה. [↑](#footnote-ref-124)
125. חוץ מאיבעית אימא דאיכא דאמרי ששניהם מיירי לרבנן. [↑](#footnote-ref-125)
126. שלא העמידו מחלוקתם לרבי נתן שלמ"ד כוליה הזיקא משלם מחצה בתם וכוליה במועד, ומ"ד פלגא הזיקא סבר לרבי נתן בתם רביע ובמועד מחצה. [↑](#footnote-ref-126)
127. לפו"ר למה שכתב היש"ש בסימן מ' הובאו דבריו להלן עדיף חיובו של בעל השור משום שגרם את הנזק מחלקו של בעל הבור. [↑](#footnote-ref-127)
128. החזון איש ב"ק סימן ה' ס"ק ט' ד"ה והנה כתב שכיון שבעל המאור מפרש שהדוחף במשנה חייב, והלכה כשמואל שבבור חייב על חבטה, ופירוש המשנה שנפל לאחרוי הבור אי נימא שכוליה הזיקא עביד יוצא שחייב על נפילה שלאחורי הבור נזק שלם, ומשנתנו פטרה על כל פנים ממחצה, אלא בהכרח שלשמואל הלכה כלישנא בתרא שפלגא הזיקא עביד. [↑](#footnote-ref-128)
129. עדיין לפו"ר צ"ב לשון הרמב"ם פחת נבילה זו יש לי אצלך, שמשמע שהוא משום סברת אנא תוראי, ואי קיימינן שכוליה הזיקא עביד לא בעינן לסברא זו. [↑](#footnote-ref-129)
130. וזה לשונו, ונראה מה שאמרו אנא תוראי בבירך אשכחיתיה, לאו משום שהוא הגומר את ההיזק דווקא, אלא משום שהוא עושה בשעתו ההיזק לבד בלא השור, וכל שכן בשור שממנו התחיל הנזק, והוא עיקר הגורם, וכמו שאמרו שם והא כורה קא גרים. ועיין שם בליקוט השני שכתב שזהו דעת הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-130)
131. והטעם כמו שכתב הרמב"ן את גרמת לי שפירושו לחזון איש שהוי כרוח מצויה. [↑](#footnote-ref-131)
132. עיין בלשון הרמב"ן, ועוד שאינו משלם כופר אלא בשהמית, אבל בפלגא הזיקא ודאי לא, אלא שמע מינה שאף הדוחף חייב בכל לרבי נתן. ובהמשך הדברים כתב הרמב"ן, אבל היכא דליכא לאישתלומי מהאי, אע"ג דפלגא הזיקא עבד, משתלם נזקו משלם ממי שאפשר להשתלם ממנו, משום דאמר ליה את קא גרמת לי. ולפו"ר בדברי החזון איש נתיישבו הדיוקים ברמב"ן אי כוליה הזיקא עביד או לא. וכן אם נפרש כפשוטו שאמרינן כלי ליכא לאיתלומי רק במקרה שאין השכנגדו משלם, אך כשמשלם השכנגדו אין אומרים כי ליכא לאישתלומי, יקשה מדוע בחמישה דברים מחייבים את האדם ולא אמרינן שהשור כבר שילם חלקו בנזק והכא ליכא לסברת אנא תוראי בבירך אשכחיתיה. [↑](#footnote-ref-132)
133. דלא שייך כאן אנא תוראי, דהא בלא זה אינו יכול להזיק וכל אחד רק פלגא הזיקא עביד. [↑](#footnote-ref-133)
134. עוד כתב שם שגרע אש משור [ובור ברשותו לרב לדעת הרמב"ן], שיש בהם חיוב שמירה, משא"כ באש, בעי גם שיהא מבעיר. [↑](#footnote-ref-134)
135. אבל אדם שדוחף גם אם יכול לדחוף לבדו כיון שמוזהר לפרוש, אינו מוגדר כרוח מצויה. [↑](#footnote-ref-135)
136. שכתב הרשב"א להקשות על התוס' שלא הוצרכו לחדש דין הפסוק שאדם פטור מכופר, ואי מיירי התוס' במקרה שדחף אדם ואחר כך שור, אין כאן חידוש שאדם פטור מכופר, דהא בלאו הכי פטור מכופר משום שהשור גמר מיתתו. [↑](#footnote-ref-136)
137. ועיין שם בסימן מ"א מה שדן לגבי ישראל שהיה שותף לגוי ומכרו לישראל ואינו את הישראל אי משלם הישראל כל ההונאה או רק חציה, ועיין עוד בזה באור שמח בפי"ב מנזקי ממון סוף הלכה י"ט. [↑](#footnote-ref-137)
138. הקצוה"ח ציין לדעת הרמב"ן במלחמות בדף כג, ב מדפי הרי"ף, אך בעל המאור שם חולק בזה. [↑](#footnote-ref-138)