נזיר השוהה בבית הקברות
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

**שיעור ראש הכולל הגר"י הלברשטט שליט"א תמוז תשפ"ג שיעור ז'**

**גדר חיובא דנזיר השוהה בבית הקברות**

**א. נזיר** י"ז. בעי רבא, נזיר והוא בביה"ק, מהו, בעי שהייה למלקות או לא, וכו' כגון שנכנס בשידה תיבה ומגדל ובא חבירו ופרע מעליו מעזיבה, כי גמירין שהייה, בבית המקדש, אבל אבראי לא, או דלמא ל"ש, תיקו.

**פירש"י** והראשונים דספיקו הוא האם בעי לשהות כשיעור השתחוויה, והיינו דבמקדש נאמרה הלכה למשה מסיני ששיעור שהייה הוא כדי השתחואה בפישוט ידים ורגלים, ואיבעיא לרבא האם ההלכה היא אף בנזיר, או"ד רק במקדש גמירי, ולא בנזיר.

**ונחלקו** הראשונים בשיעור השהייה לפי צד זה, דפשטות הדברים כוונת הגמ' דחייב על כל משהו שנשתהה וכן פשטות דברי רש"י, וכמש"כ להדיא המאירי "אף בשהייה מועטת כל שנשתהה כלל אחר התראתו", וכן נראה בתוס' במכות כ"א:, אמנם תוס' בשבועות י"ז. כתבו דבעי שיעור יציאה וכניסה (כדמצינו גבי כלאים שיעור פשיטה ולבישה).

**ומ"מ** מתבאר מדברי הגמ' דהיה פשוט לרבא דהוא לוקה על 'שהייה', והיינו דאף שהלאו הוא לא יבוא ולא יטמא, והוא כבר נטמא וכבר בא אל האהל, והשתא לא קעביד מידי בעבירת הלאו, מ"מ הוא מתחייב על זה שהוא נשאר ושוהה, אלא הבעיא היא האם נזיר בכלל ההלכתא דאינו לוקה עד דישהה שיעור השתחוייה.

**ב. והנה** יש לחקור ביסוד הדין דמבואר הכא דלוקה על שהייה, אם הוא דין מסוים הכא דעצם השהייה היא חפצא דאיסורא, או דהשהייה אינה אלא היכ"ת דיחשב כנכנס שוב, והלאו גופיה דלא יבוא ולא יטמא מזהירו בזה וכמו שיבואר.

**הנה** באמת יש לחקור בכל האיסורים של התורה האם יש 'עבירת הלאו' ב'המשך מצב' גרידא, והיינו שכבר מעשה האיסור נעשה ועתה אינו אלא ממשיך המצב הקיים בשב ואל תעשה, האם הוא עובר בלאו או לא, (ודע, דאין אנו דנים לגבי אי נחשב "מעשה" למ"ד דלאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו, אלא האם יש בזה בכלל תביעת איסור ועבירת לאו, דהרי הלאו כבר נעשה, ועתה אינו עושה כלום). ומצינו בזה גמ' ערוכה גבי כלאים דתנן במכות כ"א. היה לבוש כלאים ואמרו לו אל תלבש אל תלבש והוא פושט ולובש חייב על כל אחת ואחת, וקאמר רב אשי, דאפילו לא שהה אלא כדי לפשוט וללבוש, חייב. ונידון זה הוא הוא נידון התוס' בשבועות י"ז. דכתבו דמבואר בשמעתין **דיש עבירת לאו בשהייה אף שאינו עושה כלום אלא שוהה וממשיך מצב קיים,** והוכיחו לה מגמ' הנ"ל, והאריכו שם דאף רב ביבי התם לא פליג על עצם הדין שיש עבירת לאו בהמשך מצב גרידא, אלא דפליג וס"ל דאין מלקות בכה"ג, (ועי' היטב בלשונם דאין הנידון שלהם היה משום דיני לאו שאין בו מעשה, אלא עיקר דבריהם הוא לדון על עיקר עבירת הלאו, וכן דייק מדבריהם במשנל"מ בביא"מ[[1]](#footnote-2)), ובפשטות הטעם בזה הוא משום דכל דאדם פועל בגופו ברצונו ובדעתו[[2]](#footnote-3) הרי הוא הוא קעביד להדבר, ולכך בכל שעה שיכל לפשוט ולא פשט נחשב דהוא לובש כלאים, (ולחלק מהראשונים נחשב גם למעשה לגבי גדרי לאו שיש בו מעשה עי' הערה[[3]](#footnote-4)). והנה התם בסוגיא הוא נאמר בפשיטות, ואי"צ לזה ילפותא או דרשה, אלא הוא מתחייב מעצמו של הלאו, וכמש"נ.

**ג. ומעתה** יש לדון דזהו נמי יסוד שהייה דשמעתין, ואין כאן דין מחודש, אלא כיון דממשיך המצב של עבירת הלאו הרי הוא אסור ואף לוקה, וכן נראה פשטות דברי התוס' הנ"ל, דכתבו דגם אי לא בעי שיעור שהייה כדי השתחויה (דרק במקדש גמירי), מ"מ בעי כדי יציאה וכניסה כמו כלאים, והיינו דעי"ז נחשב כעובר שוב על הלאו, דהרי כל הסוגיא התם קעסיק לחלק הלאוים שיהא לוקה ב' פעמים. וכ"כ להדיא הריטב"א (ד"ה ויש שהיו רוצים), וז"ל אם לא שהה כדי יציאה והכנסה פשיטא דפטור, דכיון שעל תחלת הטומאה לא מיחייב שהיתה באונס, על השהייה לא מיחייב בפחות משיעור זה, דבשהה שיעור זה **חשבינן ליה כמו שיצא וחזר ונכנס,** ולא בפחות מכאן, ומדמו לה למאי דתנן בסוף מכות וכו' דחייב בששהה שיעור פשיטה ולבישה, **דאז חשיבי ליה כאילו פשט וחזר ולבש במזיד, וה"נ לא שנא** וכו', והכא מבעיא ליה אי בעי שיעור שהייה יותר על כדי יציאה וכניסה או לא, עכ"ל. **והיינו**, דיסוד דין השהייה הוא בגדרי הלאווים דעלמא, דע"י ששהה שיעור כניסה ויציאה נחשב כאילו שוב נכנס, וחוזר ועובר על הלאו ליכנס, ובעיא דרבא היא שמא דין נזיר הוא בכלל ההלכה דאמרה להקל בזה, ולא סגי בשיעור כניסה ויציאה אלא בעי נמי שישהה כדי השתחויה.

**ד. אמנם** מצינו דרך נוספת ביסוד חיוב שהייה, דהנה הקשו תוס' בשבועות י"ז. ד"ה ונזיר, איך אפשר לחייב על שהייתו בטומאה והא טמא הוא כבר, וכל שהוא מחולל ועומד פטור כדאיתא לק' במכלתין, ותירצו דהוא נחשב מוסיף טומאה בעצם זה שאינו פורש, וכ"כ הריטב"א והרמב"ן דכל זמן שאינו פורש הרי הוא בדרגת מת ממש (דהנזיר מטמא שבעה לאדם הנוגע בו), והוא מקיים ומוסיף עוד זמן שהוא במצב טומאה זו. **אמנם** ברמב"ם מתבאר דלא ס"ל הכי, ולעולם יש לפוטרו משום מחולל ועומד אע"פ שיכל לפרוש, ש"מ דלא ס"ל להאי חילוקא, והדק"ל. וכתב הגר"ח (הלכות ביא"מ פ"ג), דהרמב"ם ס"ל דבדין שהייה ליכא למיפטר ליה משום 'מחולל ועומד' דכל עיקרו הוא **"שלא ישהה בחילולו",** והיינו דבאמת א"א לחייב דומיא דכלאים כאילו חזר ועושה את הלאו כיון דמחולל ועומד, אלא נתחדש חיוב בפ"ע על 'שהייה' **דהא גופא דשוהה הוא אופן חיובי לעבירת הלאו,** וברמב"ם מתבאר דהיינו דווקא באהל דאז הוא מוגדר "שוהה" בטומאה, אבל לא בנוגע ושוהה דבזה האפשרות היחידה לחייבו הוא משום דהוה כחוזר ונוגע והרי הוא מחולל ועומד[[4]](#footnote-5).

**וגדר** זה בדין שהייה מבואר להדיא בדברי הריטב"א שם, דכתב על דברי התוס' בזה"ל "אבל אין זה דעת רבינו ולא דעת רבו רבינו הגדול ז"ל, **שאין למדין לטומאה מכלאים כלל,** דהתם הוא דתלה רחמנא בלבישה ומשום לא תלבש שעטנז הוא דמתרינן ביה, ובעינן ההוא שיעורא, **אבל הכא בשהייה גמירי** ובדידה מתרינן ביה", מתבאר דאי"צ שיעור יציאה וכניסה כי אין הגדר כאילו חזר ועבר, אלא גמירי[[5]](#footnote-6) **דין בפ"ע דנתחדש דעצמה של השהייה מחייבת** (והוא אופן נוסף לעבירת הלאו), וזהו מה דמתרינן ביה אל תשהה, היינו דהוא מחייב בפנ"ע וכמש"נ.

**הנה** עולה לן ב' דרכים, אם חיובו **כאילו נכנס** ועבר שוב על הלאו, או **מחייב בפ"ע של שהייה**, והנפק"מ האם בעי שיעור כניסה ויציאה, דתוס' והריטב"א והתורא"ש כתבו דבעי שיעור כניסה ויציאה, אבל המאירי (הנ"ל) ופשטות ד' רש"י וכן דעת הריטב"א גופיה, ס"ל דלעולם אי"צ שיעור כניסה ויציאה, ויתחייב מיד על כל שהייה פורתא, והביאור כהנ"ל דס"ל דהוא מחייב בפ"ע משום השהייה.

**ה. כתב** הרמב"ן במכות, (כ"א.) וז"ל דמתני' דאל תטמא אל תטמא, והוא מטמא, חייב על כל אחת ואחת, מוקי לה הש"ס כשפירש מן המת וחזר ונטמא במת וכו' ואע"ג דגבי כלאים מוקי לה ר"א בשהיה בעלמא, אע"ג דלא פשט ולבש, התם הוא דכתיב לא תלבש וכל שעתא ושעתא דלבוש לובש הוא, **אבל הכא כתיב לא יחללו וכל זמן שלא פירש מחולל ועומד הוא ואינו חייב אלא אחת**, כדאיתא התם במסכ' נזיר, עכ"ל. הנה כתב הרמב"ן דשהה וחזר ושהה אינו חייב אלא אחת[[6]](#footnote-7), ואם יסוד חיוב שהייה דשמעתין הוא משום דחוזר ועובר על הלאו (וליכא חסרון דמחולל ועומד), א"כ בודאי יתחייב על כל שיעור שהייה שיתרו בו, וכמו בלובש כלאים, **וע"כ מתבאר בדברי הרמב"ן ככל דברי הגר"ח דהוא חיוב בפ"ע דשהייה,** וזמש"כ דלא דמי לכלאים 'משום מחולל ועומד', היינו דע"כ הוא חיוב בפ"ע של שהייה ואין כאן חיוב נוסף על עבירת הלאו דכניסה, דהרי מחולל ועומד, וא"כ ניחא מה דנקט דאינו חוזר ומתחייב, דכיון דיש חפצא בפ"ע בשהייה ס"ל דאינו מתחלק דגם כשמאריך בה שהייה אחת היא[[7]](#footnote-8).

**ובאמת** התורא"ש (נזיר מ"ב.) כתב דחייב על כל שהייה ושהייה, והיינו לטעמיה הנ"ל, וכ"כ הריטב"א במכות בשם תוס', ולטעמייהו אזלי דיסוד חיובו משום דהוה כחזר ועבר על הלאו.

**ו. נמצאו** ג' נפק"מ בחקירה הנ"ל ביסוד דין חיוב שהייה, **א',** אם בעי שיעור כניסה ויציאה. **ב',** אם חוזר ומתחייב על כל שיעור שהייה. **ג',** אם צריך שיוגדר מוסיף טומאה, (ע"י שהיה יכול לפרוש ולא פרש).

**ז. אמנם** העמדה זו דדעת תוס' דיסוד כל חיובא דשהייה הוא משום דהוה כחוזר ונכנס, ודעת הריטב"א והרמב"ן כהצד השני הנ"ל דהוא חיוב חדש של שהייה, צ"ע בתרתי.

**הנה** הרמב"ן כתב נמי לתירוץ הראשונים דליכא הכא משום דינא ד'מחולל ועומד' משום דהוא מוסיף טומאה, אבל בלא"ה לא ילקה על השהייה, וקשה דהרי ברמב"ן במכות כתב דבנזיר אינו ככלאים משום מחולל ועומד, וא"כ ע"כ דס"ל דדין שהייה הוא מחייב חדש בפ"ע וכהנ"ל, וסותר למש"כ הכא דליכא למיחש למחולל ועומד רק משום דהוא מוסיף טומאה. **וכן** קשה, דכיון דכתב שמוסיף טומאה וכדברי התוס', א"כ מ"ט לוקה רק פעם אחת והרי הוא חוזר ועובר, והוה ככלאים. ובאמת דכבר צ"ע ברמב"ן בשבועות גופיה מיניה וביה, דכתב דבשהייה הוא מוסיף טומאה, ומאידך כתב דאינו חייב אלא אחת.

**וכן** צ"ע בדעת הריטב"א, דנתבאר דס"ל דהוא חיוב חדש דשהייה, ומאידך כתב דחיובו רק משום דהוא מוסיף טומאה, וכדברי התוס'.

**ולאידך** גיסא צ"ע בדעת תוס' ודעימייהו, דעד כמה דכל חיובו משום דע"י דשהה שיעור יציאה וכניסה הוה כאילו חזר ונכנס, א"כ איך שייך הלל"מ דכדי השתחויה, והרי חיובו לא משום עצם השהייה דנימא שיעור שכך נגמר בהלכה דזהו שיעור שהייה, אלא חיובו משום שכאילו נכנס ויצא, וכמו דבנכנס אין שיעור השתחואה, ה"ה הכא לא שייך כהאי שיעורא, וע"כ מהא דקיבלנו כזו הלכה ש"מ דאי"ז גדר הדין, וצע"ג. ויש להוסיף בקושיא מדכתבו תוס' שם דבכלאים אין שייך לשיעור ההלכתא, והיינו כי כל ענינו כאילו עובר שוב על הלאו דלבישה[[8]](#footnote-9), ובלבישה אין שיעור זמן, וא"כ ה"נ הכא, ומ"ש[[9]](#footnote-10).

**ח. והנה** לפני שנבוא ליישב הנ"ל, יש להעיר טובא בעיקר הבעיא, ראשית יש לתמוה בלשון רבא, דקבעי **אי בעי שהייה או לא**, וכוונתו אם צריך שיעור שהייה כמו השתחוויה או אפי' שהייה פחותה, וצ"ע דהעיקר חסר מן הספק, דהרי **לב' הצדדים הוא חייב על "שהייה",** והספק אם נאמר ההלכה דעד שיעור השתחויה, ורבא לא קאמר אלא אי בעי שהייה[[10]](#footnote-11), וכן לשון רבא להצד השני 'דלא בעי שהייה' לכאו' היינו דחייב גם בלא שהה וכן פרש"י, והוא צ"ע, הרי ודאי צריך שהייה כמש"נ, והשאלה רק כמה, כשיעור השתחויה או שהייה מועטת.

**וכן** קשה מהו שורש הספק בב' הצדדין אי גמירי גם בנזיר או לא, (וכי ספיקו בהשערה בעלמא האם נזיר נכלל בהלל"מ או לא).

**עוד** קשה בבעיא גבי מקדש (שבועות ט"ז:) דמבעיא לן אי גמירי להלכתא לקרבן ולא למלקות או גם למלקות. וצ"ע, דעד כמה דידועה לנו הלכה במקדש דאין חיוב אלא עד שישהה הטמא שיעור השתחוויה, מהיכ"ת לצמצם אותה רק על קרבן ולא על מלקות[[11]](#footnote-12).

**ט. והנראה** בזה, דגוף האיבעיא הוא בב' הצדדים הנ"ל, והכי קמבעיא ליה אם 'בעי שהייה', היינו אי כדי לחייבו בעי לתורת 'שהייה' שנתחדש **דמה שהוא שוהה הוא חפצא דאיסורא בפ"ע**, ולא שייך לחייב כאן דומיא דכלאים, או דלא בעי "שהייה" היינו דאי"צ איסור חדש בפ"ע בעצם השהייה, אלא **אפשר לחייב כאן משום הלאו עצמו כאילו חזר ועבר את הלאו**, כמו גבי כלאים. ואי בעי שהייה היינו דהחיוב משום עצם הדבר ששוהה, **ממילא** יהא בו את ההלכתא דשיעור השהייה דכדי השתחויה, דשם אמרה תורה בכמה זמן יש משמעות לשהיה, ולכך קאמר רבא 'בעי שהייה' ותו לא, דעד כמה דבעי שהייה היינו דהחפצא דאיסורא הוא בעצם זה שהוא שוהה, א"כ פשוט ינהג כאן ההלכתא דכדי השתחויה, ואצ"ל כן להדיא, וניחא נמי הלשון או"ד לא בעי שהייה, ואין להקשות דהרי שהייה פורתא או כדי כניסה ויציאה בעי, דכוונתו לא בעי "שהייה" היינו דאין תוכן בפ"ע בשהייה, אלא עבירת הלאו הרגילה היא האיסור דנחשב כאילו עבר שוב את הלאו.

**י. ולפי"ז** כל מה דכתבו תוס' דבעי שיעור כניסה ויציאה היינו בדקדוק בצד השני של הגמ', אבל להצד הראשון דבעי שהייה אין ענינו משום דכאילו עבר שוב על הלאו, אלא חפצא דאיסורא בפ"ע דיש בשהייה, וכמש"נ, וא"כ אין שם ענין לשיעור יציאה וכניסה[[12]](#footnote-13).

**והנה** הריטב"א גופיה כתב בשם תוס' שאנץ דלב' הצדדים בעי שיעור כניסה ויציאה, וכן פירש שם דלב' הצדדים גדר הדין הוא כאילו עבר שוב על הלאו[[13]](#footnote-14) וצ"ע דאי"ז כדברינו. **אמנם** אדרבה, הנה הריטב"א שם חלק על תוס' בתוקף, וז"ל אבל אין זה דעת רבינו ולא דעת רבו רבינו הגדול ז"ל,[[14]](#footnote-15) שאין למדין לטומאה מכלאים כלל, דהתם הוא דתלה רחמנא בלבישה ומשום לא תלבש שעטנז הוא דמתרינן ביה ובעינן ההוא שיעורא, אבל הכא בשהייה גמירי ובדידה מתרינן ביה, עכ"ל, הנה כל טענת הריטב"א היא דהכא אי"ז לאו דעוברים עליו שוב ושוב אלא "בשהייה גמירי" ובדידה קמתרי, והיינו דאי"ז ענין לשיעור כניסה ויציאה. והנה מד' הריטב"א גופא מוכח דכל קו' על מה דנקט בדבריהם דגם אי "בעי שהייה", בעינן נמי יציאה וכניסה, דהרי הקשה **משום ד'בשהייה גמירי', וזה אינו אלא לצד אחד**, ולפי הצד השני **לא גמירי בחוץ**, וע"כ דכל טענת הריטב"א היא עד כמה דנימא דלב' הצדדים בעי כניסה ויציאה. ומעתה אי נימא בדעת תוס' דאין כוונתם אלא להצד "לא בעי שהייה", א"כ לק"מ.

**ובאמת** מהריטב"א גופיה נראה דס"ל כמהלך זה דהאבעיא דרבא היא כהנ"ל, דהרי כתב דאי "שהייה גמירי" אי"ז כעובר וחוזר על הלאו, משמע דלהצד שני ענינו כאילו עובר על הלאו.

**י"א. והנה** זהאתי שפיר לדעת התוס' דכתבו דגם אי לא בעי שהייה אינו חייב מיד אלא אחר שיעור כניסה ויציאה, אבל לפשטות הדברים ולמאירי (הנ"ל) דחייב מיד כשאינו יוצא, לכאורה א"א לפרש דהצד השני של רבא היה לחייבו מדין דעובר שוב על הלאו ככלאים, דא"כ ניבעי שיעור יציאה וכניסה. וי"ל, דלעולם יפרשו דהצד "שלא בעי שהייה" היינו דחיובו אינו משום החפצא החדש של "שהייה" אלא משום הלאו עצמו, אבל מ"מ לא בעי יציאה וכניסה, **דהיכא שלא לקה על הכניסה אי"צ להמתין 'יציאה וכניסה'**. ויסוד הסברא מבוארת בתוס' במכות כ"א: ובתוס' שאנץ שם, דרק כשלקה כבר על הלבישה הראשונה א"כ כדי שייחשב עבירה נוספת יש להמתין שיעור פשיטה ולבישה[[15]](#footnote-16), והיינו דבעינן שיעור זמן דנוכל לדון דגם אי נימא דל מהכא למעשה הראשון יתחייב מכח המעשה השני, אבל הכא דהוא לא חוייב על המעשה הראשון, (דאחר טימאהו) שפיר הלאו גופיה תובעו לצאת מיד, ולעולם אי"ז משום השהייה עצמה, והצד הראשון הוא דהוא חיוב מכח השהייה עצמה וכמש"נ.

**י"ב. והנה** הא מלתא טעמא בעי מ"ט באמת בצד הראשון צידד רבא "דבעי שהייה" וחיובו רק מכח פרשת שהייה, ולא מכח דעביד שוב לגוף הלאו ככלאים, וקשה הרי עסקינן בדעת תוס' והראשונים דכתבו דליכא למימר בשמעתין 'מחולל ועומד' משום דהוא מוסיף טומאה כל רגע ורגע שהוא מחובר ושוהה.

**וי"ל** חלוק לאו שעיקרו הוא המעשה, לבין **לאו דעיקרו הוא התוצאה והשינוי**. והיינו דכל מה דשייך לחייב כאשר אינו עושה אלא 'ממשיך מצב' הוא בלאו של 'מעשה', כהתם דהלאו הוא מעשה השימוש בכלאים, א"כ גם במצב דאינו עושה כלום הוא נחשב כחוזר ולובש, ועובר על עיקר הלאו, אבל לאו דלא יטמא דעליו אמרינן לק' 'קמיטמא וקאים' ו'מחולל ועומד', **אלמא עיקרו של הלאו הוא התוצאה** וכפשטיה דקרא ד'לא יטמא', לא לטמא **היינו לא לשנות את הנזיר מטהור לטמא כמת, לא לחללו מקדושתו,** ולכך אחר שכבר נעשה השינוי, והנזיר נתחלל ונטמא א"כ אין שייך לעבור שוב על הלאו, ולכך בעינן למחייב בפ"ע בזה ששוהה בטומאה, ואף דלשיטתם ליכא הכא לחסרון דמחולל ועומד (וכדלקמיה) מ"מ עצמו של הלאו הוא על התוצאה, וכמש"נ[[16]](#footnote-17) (והצד השני של האבעיא הוא דדמיא ללאו דכלאים, ויבואר לקמיה).

**י"ג. והנה** אף דס"ל לתוס' (לצד הראשון) דחייב משום עצם השהייה, הוקשה להו דגם משום 'שהייה' לא נחייבו כיון דמחולל ועומד, ומשום דהוה כאילו כבר אין בנזיר סיבה ותביעה להימנע מטומאה, ולכך כתבו דהוא משום דמוסיף טומאה, ודלא כהגר"ח[[17]](#footnote-18).

**י"ד. ואחר** יסוד זה דיש לאו על המעשה ויש לאו על התוצאה, מבואר היטב דעת הרמב"ן הנ"ל, דבמס' מכות כתב דנזיר אינו דומה לכלאים כיון דמחולל ועומד (וא"כ ע"כ שהייה הוא חפצא דאיסורא בפ"ע), ומאידך הכא כתב דלא אמרינן מחולל ועומד כיון דמוסיף טומאה, וא"כ יתחייב כעובר שוב על הלאו, די"ל דמש"כ הרמב"ן במכות 'מחולל ועומד', אין כוונתו דבאמת יש כאן חסרון דמחולל ועומד, אלא **העמיד בזה את יסוד גדר לאו דטומאת הנזיר,** והיינו כהנ"ל דאי"ז ככלאים דהלאו בהו על המעשה שימוש, אלא בנזיר הלאו על התוצאה, ולכך כתב הרמב"ן דאין שייך בהם האי ענינא דהוה כאילו עבר שוב על הלאו. ואף דאי"ז אלא דין "שהייה" בפ"ע, אפ"ה הוצרך הכא לומר דהוא מוסיף טומאה וכמש"נ בדעת התוס'.

**ולפי"ז** מבואר טפי הא דס"ל לרמב"ן דעל 'דין שהייה' ודאי אינו חייב אלא אחד, ומשום די"ל דרק כשחיובו על המעשה שייך ב' מלקיות, דבזה כל מעשה מתחלק ומחייב, אבל הכא **אי"ז אלא הרחבת אותה תוצאה** ד"נזיר מחולל לפנינו", וא"א להתחייב על זה ב'. והא דחייב הנזיר אף דהתוצאה כבר נעשתה ע"י הפורע את המעזיבה, היינו משום שהוא מאריך את התוצאה של "נזיר מחולל לפנינו" וכל מי שיש לו שייכות בהעמדת התוצאה הוא מתחייב, וצ"ע בסברא זו[[18]](#footnote-19).

**ט"ו. והנה** ילה"ק, דאי כל חיובו על התוצאה שמשנה את הנזיר מטהור לטמא, א"כ מ"ט חייב בפירש ושוב נתחבר. וי"ל דאין 'חילול' בעצם זה שהוא טמא טומאת מת, דהרי מותר לנזיר לשהות בטומאתו ואין עליו מצוה ליטהר רק משום בל תאחר, (כדאיתא בנדרים ד.), וכן מותר לאדם שהוא טמא מת לקבל נזירות, וכמש"כ הכס"מ[[19]](#footnote-20) דמותר מדינא לקבל נזירות היום אף שכולנו טמאי מתים, ולכאו' הרי אין להחיל נזירות על טומאה כדאמרינן בשמעתין 'דאמרי ליה לא תנזור', וע"כ אין איסור לטמא את הנזיר בטומאת שבעה, אלא החילול היינו לאשוויי להנזיר מחובר למת (דרגת אבי אבות הטומאה), ולכך כשפורש ממנו אין כלל תביעת איסור ושרי להשהות הטומאה, וכן שרי לקבל הנזירות על טומאה זו, אמנם **כאשר חוזר ומתחבר שוב הרי הוא מתחיל את חילולו מתחילה**. ושמעתין הוא כשעומד בביה"ק ונמצא דהנזיר משהה עצמו במצב הזה של מחולל ועומד, היינו בדרגת מת ממש, וכל זמן שלא פירש הוא מוסיף טומאה, אבל **אי"ז שינוי מאינו מחולל למחולל,** אלא המשך מצב גרידא וחיובו רק מדין שהייה ולא מעיקר הלאו, וכמש"נ.

**ט"ז. עד** כאן נתבאר הצד הראשון ד'בעי שהייה', אמנם הצד השני של הגמ' ד"לא בעי שהייה", היינו דדמי שפיר ללאו דכלאים, ושייך לחייב אהא דמוסיף טומאה כאילו חזר ונכנס. **ואפשר** דיסוד הספק הוא בגדר הלאו אי הוא לאו על התוצאה והשינוי, או דסוף סוף נעמד הלאו על המעשה ביאה והמעשה נגיעה, אלא דמ"מ יש תנאי דיהא מטמא ומחלל ולא יהא במצב של מחולל ועומד. (וגם אם נימא בנוסח אחר בביאור שורש הספק, מ"מ **עצם האבעיא היא כמש"נ,** האם בעי להלכה של שהייה או דאפשר לחייבו כמו כל לאו שחוזר ונעשה).

**י"ז. והנה** מהלך זה נתבאר בדעת התוס' ובדעת הריטב"א גופיה ובדעת ש"ר, אמנם ברמב"ן במכות דכתב בהחלט דאינו דומה לכלאים, נראה דלב' הצדדים לא דמי לכלאים, ולדבריו ע"כ לפי ב' הצדדים הוא דין שהייה, וצ"ל דהאיבעיא היא רק אם נגמרה ההלכה דכדי השתחויה בנזיר או לא**.**

**י"ח. ולמהלך** זה מיושב מה שהקשינו על תוס' ודעימיה, דאי יסוד חיובו הוא משום דהוה כחוזר ועובר על הלאו, א"כ מה שייך להלכתא. ולהמבואר לק"מ, דכל זה הוא רק להצד דלא בעי שהייה. **ומש"כ** תוס' דאפי' את"ל דגמירי שהייה כדי השתחואה למלקות במקדש ובנזיר, היינו משום דדמו לשהייה דקרבן דגבי מקדש, אבל לגבי כלאים פשיטא דלא גמירי, דלא שייך התם השתחואה כלל, ודאי אין ר"ל דהשתחוואה מתאים בנזיר טפי מכלאים, אלא דגדר דינא דנזיר הוא כקרבן דמקדש, (עי' לקמיה), דחיובו משום עצם השהייה, ולכך שייך הלכה כמה זמן ישהה, משא"כ כלאים דחיובם משום דחוזר ולובש אין שיעור זמן בלבישה.

**וכן** למהלך זה מבואר היטב לישנא דרבא "בעי שהייה" או לא בעי שהייה, "דשהייה" היינו המחייב של שהייה או"ד לא, והמחייב הוא עבירת לאו, (ואלא דבפועל יש לשהות לתוס' כשיעור כניסה ויציאה, ולתוס' במכות והתוס' שאנ"ץ ורש"י והמאירי כל השתהות וכמש"נ). **וכן** מבואר היטב שורש האיבעיא, דאינה נידון בעלמא מה נאמר בהלל"מ, אלא יסוד הספק אם הלאו הוא כמו דכלאים ושייך לחייבו כבעלמא, או לא ובעי הכא לדין מסוים דשהייה, וממילא הוא בכלל ההלכה למשה מסיני דשהייה היינו כדי השתחוויה.

**וכן** מבואר היטב הגמ' בשבועות דדנה לומר דכי גמירי לענין קרבן ולא לענין מלקות, וצ"ע מ"ש, ולהנ"ל הוא מבואר, דהנה ודאי כיון דנתקבלה הלכה כדי השתחוויה ע"כ דהמחייב הוא השהייה עצמה (דאל"כ לא שייך שיעורא דהשתחוואה), אמנם איבעיא לרבא אולי הנ"מ בדבר המחודש דנאמר שם דהיינו כרת וקרבן, אבל לאו ומלקות נסתפק רבא אולי אפשר לחייב כמו בעלמא, כסוגיא דכלאים ואי"צ לשהייה, ורק לקרבן בעי שהייה, או"ד לא דמי לכלאים, (דגם במקדש אפשר דעיקרו של הלאו הוא לטמא את המקדש, וכמש"כ שם רש"י ט"ז:, ומה"ט לא דמי לכלאים, או"ד שפיר דומה לכלאים דסוף סוף נאסר המעשה).

**י"ט. הרמב"ם** פ"ו מנזירות ה"ט, כתב נכנס לשם בשידה תיבה ומגדל, ובא חבירו ופרע עליו את המעזיבה ונטמא, אע"פ ששהה שם אינו לוקה, אבל מכין אותו מכת מרדות אם שהה. והשיג הראב"ד, א"א אין דרך הסוגיא כן, אלא הבעיא כך היא נכנס בשידה תיבה ומגדל ונזר שם ובא חבירו ופרע עליו את התקרה ונטמא, מי בעינן שהייה או לא וכו', אלמא היכא דשהה לית בה ספקא דחייב מלקות, ואם לא שהה הוי ספיקא. והיינו דהראב"ד מק' דכל הנידון בגמ' הוא בשיעור השהייה, אבל אי שהה כדי השתחויה ודאי חייב. וכן **המאירי** נתקשה מאוד בדברי הרמב"ם. ועי' **בכס"מ** שם דצ"ל דלהרמב"ם ספק הגמ' אינו אי בעי שיעור שהייה, אלא הספק **אי כלל יש לחייבו על השהייה,** ואי אין מחייב של שהייה אין לן סיבת חיוב כלל. ולפי הנ"ל מתבארת כוונתו היטב, דהספק הוא האם נתחדש מחייב של "שהייה", או שמצב של שהייה ו'המשך מצב' אינו חיוב בפ"ע, אלא משום דיני לאו דבעלמא, והכא לא דמי לכלאים, וכמש"נ. (וכן ביאר מו"ר הגרא"י שליט"א בדעת הרמב"ם).

**כ'. אמנם** כל זה עדיין צ"ע דברמב"ם פ"ה הי"ט כתב 'נכנס לאהל המת או לביה"ק בשגגה, ואחר שנודע לו התרו בו, ולא קפץ ויצא אלא עמד שם, הרי"ז לוקה, והוא שישהא שם כדי השתחויה כמו טמא שנכנס למקדש, עכ"ל. הרי מפורש דנזיר בביה"ק יש לו חיוב על שהייה, (וכן הקשה הלח"מ שם). ובפשוטו החילוק, דבפ"ה הוא נכנס בעצמו, משא"כ בפ"ו הכניסוהו אחרים בשידה וא"כ אין כאן כניסה כלל. אמנם אינו מובן כלל מה טעם יש בחילוק זה[[20]](#footnote-21).

**ונראה** דעיקר האבעיא היא כמש"נ לעיל בדעת רוב הראשונים, אי בעי שהייה, היינו מדין בפ"ע דשהייה, או דאפשר לחייבו ככל התורה גופיה כאילו עשאו שוב ללאו, אמנם ס"ל לרמב"ם דכל מה דשייך להחשיב 'מצב של שהייה' והעדר עשיה כאילו לבש, ה"מ **כאשר הוא עשה הכניסה בתחילה**, דנמצא דבאמת כל **המשך הכניסה הוא על ידו,** (ואפי' דאז הוא לא היה נזיר, מ"מ הימצאותו כאן היא ע"י הוא עצמו שהכניסו להכא), ולכך בפ"ה גבי נכנס בשגגה, כיון דהוא נכנס, א"כ כאשר שהה שיעור שהיה כדי השתחויה, יש לחייבו מ"מ, דבין להצד דבעי שהייה הרי שהה כשיעור, ובין אי חיובו משום שחוזר ועובר על הלאו שייך לחייבו, ולכך כתב דלוקה, משא"כ בפ"ו דאיירי בנכנס בשידה תיבה שלא היה כאן מעשה כניסה, לפיכך א"א להגדיר דהמצאותו עתה כאן היא מעשה כניסה דידיה[[21]](#footnote-22). **אמנם** הראב"ד פליג וס"ל דעצם זה דהוא בר דעת והוא יכול לצאת, א"כ הימצאותו כאן נחשבת כמעשה כמש"נ לעיל, (והקה"י בשם הריטב"א ביאר דזו סברא אפי' להחשב לאו שיש בו מעשה לגבי מלקות, כ"ש דיש בזה סברא לעצם עבירת הלאו).

**כ"א. ולדעת הרמב"ם** אתי שפיר הא דהש"ס איבעיא ליה לאותו איבעיא ואותו ענין, ב' פעמים (בנזיר ובשבועות), וצ"ע כפילות הדבר, (וכן לפנינו הגרסא דהכא הוא רבא והתם הוא רב אשי). וי"ל, דהכא איירי בשידה תיבה ומגדל, כמפורש בגמ' והיינו מה דפסק בפ"ו ה"ט, והיינו כהנ"ל דאי לא בעי שהייה ייפטר לגמרי, משא"כ התם רב אשי מסתפק בגוונא כפ"ה הי"ט, דנכנס בשגגה ועתה שוהה על הקבר דאז יש לחייבו לב' הצדדים, וצ"ע.

**הנה** בקשו לעורר על ענין נכבד וחשוב, והוא השהיית ממון בני החבורה ב'חבורת החסד', והיינו דידוע לכל, הגמ"ח הנפלא ההולך ונבנה בימים אלו, וכל הוויותו הוא מבני החבורה ויעודו להלוות לבני החבורה, וחלקו העיקרי של הגמ"ח יהיה בנוי על הפקדות של בני החבורה, (אשר יוכלו למושכם בזמן שירצו).

**והנה** מצוות הלוואה היא מצוה דאורייתא 'דאם כסף תלוה', והיא מצוה נשגבה מאוד כמו שהאריך הח"ח באהבת חסד, והרי אנו רודפים ומשקיעים ממון בהרבה מצוות, א"כ פשוט וברור שכדאי לכל אחד להשהות ממונו בגמ"ח, ובזה הוא יקיים 'כסדר' כל יום ויום ובכל עת, מצוה גדולה דאם כסף תלוה את עמי, וגם בשכבו וגם בקומו וגם בשבתות וימים טובים בכל העיתים והזמנים, ואם הלובש כלאים ואינו פושטם, נחשב עובר על הלאו, וכן נזיר השוהה בביה"ק ולא יוצא אפשר דנחשב עובר על הלאו, א"כ מידה טובה מרובה, ובודאי כל זמן שמשהה את ממונו בגמ"ח ואינו מושך נחשב ממש כמעשה גמור של אם כסף תלוה את עמי.

**ובאמת** נראה דיש מעלה להלואה זו מכמה פנים, ראשית כל אדם רוצה לקיים מצות הלואה, אבל יש שאין לו כסף מזומן שראוי לכך, אך כאשר יפריש הו"ק לפקדון אפי' סכום קטן, יתגלה לו שיש לו ממון לקיים בו מצות הלואה. וכן יש הנמנעים מלהלוות משום שאנשים לפעמים לא מחזירים, ולא נעים לבקש (בפרט אם הוא סכום קטן), וכן יש החוששים מלאו דלא יגוש, ולכך בהלואה ע"י הגמ"ח אין שום חשש. וכן יש להלואה זו מעלה כעין המעלה שמצינו ב'מתן בסתר', דגם הכא אין עליונות למלוה ונחיתות ללוה כדכתיב עבד לוה לאיש מלוה, אלא אין יודע הלווה מאיזה כסף הוא לוה, והרי ההפקדה הוא קיום מצות הלואה באופן הנעלה ביותר.

**עוד חובה** לעורר דהנה בעזה"י יזכה כ"א מבני החבורה שילדיו יעמדו תחת החופה בשעטו"מ, וכיון דכולנו בני כוללים אין בידינו ממון עצום ורב הנדרש לנישואי הילדים, ונראה דבמקום דיצטרך אדם לנדבה מהבריות ראוי יותר שמעיקרא ישמור את חלק מהמעשרות דידיה לנשואי ילדיו, ובמקום דיתן את הכספים עתה להכנסת איזו כלה, ישמור זאת להכנסת כלה דביתו, ולא יצטרך אח"כ להיזקק לבריות, אולם אין להפריש זאת בתכנית חסכון בבנק דכיון דשכיחי עניים אין לו זכות לשמור כסף זה במשך כל התקופה עד שיבוא לנשואי ילדיו, ולכך הפתרון היחיד הוא להפקיד זאת לבנתיים בגמ"ח. (ועי' באהבת חסד דאם אחרי הגמ"ח ילך המעות לעני, הרי זה קיום נתינת מעשר באופן מהודר), ואם באמת בזמן נשואי ילדיו הוא לא יזדקק לכסף זה, יתנו אז לעניים. ושמעתי ממקורות נאמנים שהרבה מגדולי ישראל זצוק"ל היו מורים לאברכים דזוהי ההנהגה הראויה לכל אברך.

**ובאמת** יש לעורר, דגם אם לא נעביד כן במעשר כספים, מ"מ הרי ראוי ליתן חומש, אמנם מאידך גיסא אברכים דחוקים וצריכים את הכסף עבור ילדיהם, ולכך העצה היחידה היא להפקיד זאת בגמ"ח, דאז גם זוכה האדם להפריש חומש דהוא ענין נשגב, וגם נשאר הכסף עבור ילדיו, וכאמור דאם יזכה ובשעת נשואי ילדיו לא יזדקק לכסף זה יתנו לעניים. ונמצא דלכאו' לא שייך שיימצא אברך שאין לו הפקדות בגמ"ח, דהרי ראוי ליתן חומש, וגם ראוי לשמור זאת לילדיו, וא"כ מוכרח הוא שישהה את ממונו בחבורת החסד.

**וכבר** הבאנו (בכנס היסוד) את דברי המהר"ל (באר בגולה באר השני י"א) דבגמ' (יבמות ס"ב) אמרינן "האוהב את שכניו, והמקרב את קרוביו, והנושא את בת אחותו והמלוה סלע לעני בשעת דחקו, עליו הכתוב אומר "אז תקרא וה' יענה תשוע ויאמר הנני, וביאר בזה"ל דיש לאדם להתחבר אל אשר יש לו חבור אליו וכו', ויש לאדם קרוב וחיבור אל עמו, ועל זה אמר 'המלוה סלע לעני בשעת דחקו', דכתיב "אם כסף תלוה את עמי את העני עמך", רוצה לומר שהעני שהוא עמו יש לו לקרבו ולהלות לו וכו', וכן כאשר נושא בת אחותו, הרי זה הקירוב הגמור, שהרי האיש והאשה נעשו אדם אחד, וכו' ויותר מהכל, כאשר מלוה לעני בשעת דוחקו, שדבר זה הוא חסרון כיס אליו, והוא מחסר עצמו ומלוה לאחר, **דבר זה הוא חיבור גמור, כאילו נחשבים אדם אחד לגמרי,** והדברים האלו יש לך להבין מאוד, ולפיכך נאמר עליו "אז תקרא וה' יענה וגו', וזה מפני שכתוב גם כן ומי גוי גדול אשר לו אלקים קרובים אליו בכל קראינו אליו", ודבר זה מפני שישראל נקראו קרובים אל השם יתברך וכו', ולפיכך **אדם כמו זה, שהוא מקרב את אשר קרובים אליו, כן השם יתברך מקרב אותם ושומע תפילתם,** עכ"ל. והנה אנו בני חבורה אחת אנחנו, ואין התורה נקנית אלא בחבורה, ודבר זה שכל אחד ילוה לשני הוא יחבר חיבור גמור את כל בני החבורה זה בזה, ומלבד הענין העצמי שיש בזה וכהנ"ל הרי גם הקנין בתורה יתחזק כפי חוזק חיבור החבורה.

**ויתן ה'** שכל המשהה את ממונו בגמ"ח יזכה לשפע ברכה ולא יצטרך לעולם למעות צדקה לא הוא ולא זרעו אחריו,

ויתקיים בו תמיד אז תקרא וה' יענה תשוע ויאמר הנני

1. **פ"ג** מביא"מ הכ"א ד"ה גרסינן בגמרא (עומקא 221). והא דנתעוררו התוס' לדון בצד הגמ' דמלקות, היינו 'איסור' מלקות, ולאו דווקא על עצם המלקות, אבל לקרבן היה פשוט יותר דעובר דסוף סוף תוכן האיסור יש כאן, אמנם הלאו נאמר באופן של מעשה והכא לא קעביד מידי. ועי' לק' דבאמת הקרבן הוא מגדר חיוב אחר. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ולחידודא** י"ל, דאם יהיה אנוס א"כ לא יהא פטורו מדין 'אונס רחמנא פטריה', אלא דלא נחשב שעבר יותר על הלאו. [↑](#footnote-ref-3)
3. **עי'** ריטב"א במכות כ"א: **דכיון דיכול לפשוט ואינו פושט חשבינן ליה כאילו הוא לובשו עכשיו.** ועי' קה"י סי' ה'. וכן מוכח בתוס' בשמעתין ד"ה לא תינזור, דמה שאינו יוצא הוא מעשה. אמנם בתוס' בשבועות הנ"ל מוכח דרק כאשר תחילתו ע"י מעשה חשיב לאו שיש בו מעשה, ונפק"מ לדינא כאשר אחר הלבישו בתחילה אם ילקה או לא, (ובריטב"א במכות הנ"ל פתח במעשה, וסיים דאף אם אחר פרע), אבל מ"מ בפנים דעסקינן בעצם 'עבירת הלאו' (ולא בגדרי לאו שיש בו מעשה), אי"צ מעשה בתחילה. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ומקור** הדין דשהייה, נראה שם בדבריו דמסברא הבינו חכמים שהוא נדבך נוסף בלאו דלא יבוא. והגרי"ז זצוק"ל אמר דגבי מקדש איכא קראי על שהייה בנטמא בעזרה, וילפינן לנזיר, ונידון הגמ' הוא האם איכא להלכתא דכדי השתחוייה, ועי' בהערה לקמיה. [↑](#footnote-ref-5)
5. **בריטב"א** נראה דמההלכה איכא למשמע גם לעיקר חיובא דשהייה, ולא רק לפטורא דשיעור עד כדי השתחוויה, (וכן איתא להדיא בריטב"א בפירוש הגמ' שם דנתלה בעזרה, יעו"ש ובתורא"ש). וכן מתבאר להדיא בירושלמי דעצם דין שהייה נלמד מההלכתא ולא רק שיעור השתחויה, יעו"ש דאין בנזיר שיעור השתחויה, ואפ"ה מההלכה שמעינן לה. (ואע"פ דבגמ' בשבועות ט"ז: הוצרכו לקראי, עי"ש היטב בתוס' ובריטב"א דהקשו כן, ותירצו דעדיין לא הייתי יודע לחייבו קרבן ומלקות. ואפשר דמ"מ אחר הקראי שוב אמינא דהכל נכלל בכלל ההלכה וגדריה. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וזהו** פשטות הגמ' בדף מ"ב., וכן נראה מהגמ' הכא דקמתמה הש"ס על רבא דאי אמרו לו אל תנזור ודאי לוקה, ולכאו' צ"ע, דמ"מ נפק"מ בבעיא דרבא כדי להלקותו על מלקות דשהייה בזה ששוהא אח"כ, א"ו פשוט דאינו לוקה אלא אחד. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וכן** דעת הרמב"ם פ"ג מאבל ה"ד, וז"ל, כהן שנכנס לאהל המת או לבית הקברות בשגגה ואחר שידע התרו בו אם קפץ ויצא פטור, ואם ישב שם כדי השתחויה כמו שביארנו בענין טומאת מקדש הרי זה לוקה, נכנס ויצא וחזר ונכנס ויצא אם התרו בו על כל פעם ופעם לוקה על כל כניסה וכניסה, וכן אם נגע במת והתרו בו ופירש, וחזר ונגע והתרו בו אפילו מאה פעמים לוקה על כל אחת ואחת, היה נוגע ולא פירש או שהיה עומד בבית הקברות ונגע במתים אחרים, **אע"פ שהתרו בו כמה פעמים אינו לוקה אלא אחת, שהרי מחולל ועומד** כל זמן שלא פירש, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ואין** לפרש דכוונתם דלא מתאים ענין השתחוואה בכלאים דהרי בנזיר ג"כ אינו מתאים ואפ"ה אמרינן כן. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וכן** צ"ע במש"כ הריטב"א והתורא"ש דגם להצד הראשון בעי כדי כניסה ויציאה, אלא דבעי נמי שיעור השתחויה, ולכאו' אין כוונתם דבעי לתרוייהו זה אחר זה, היינו גם כניסה ויציאה וגם להוסיף על זה **עוד** שיעור השתחויה, אלא ר"ל דבגוונא דעמד סמוך ליציאה דאז הכניסה והיציאה הם בזמן מועט א"כ לא נחייבו עד שישהה שיעור השתחויה, אבל באופן הרגיל דבמשך הכניסה והיציאה **נבלע** השיעור דהשתחוייה אין טעם להצריך נמי שיעור השתחויה, ונמצא, דבסוף דבר אין לחייב אדם שלא שהה שיעור השתחויה. ומעתה ילה"ק דכל הגוונא דהאיבעיא הוא רחוק מאוד, דהרי שיעור השהייה הוא מועט ואינו אלא כשיעור אמירת הפסוק ויכרעו וכו', ואז הוא נכלל ביציאה וכניסה, וא"כ כל האבעיא היא להקל בגוונא מסוימת דעמד בסמוך לכניסה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **והיינו,** בין לצד הראשון דחיובו הוא מה שחוזר ועובר את הלאו, והספק אי צריך לשהות כדי כניסה ויציאה או גם כדי השחוויה, ובין להצד השני דשמעתין הוא דין חדש דשהייה, והספק אי בעי שיעור השתחואה או שהייה פורתא. [↑](#footnote-ref-11)
11. **והיינו,** דלצד הראשון דחיובו משום דחוזר ועובר על הלאו דביאה א"כ תמוה דעד כמה דנתחדש דרק כאשר שוהה שיעור השתחויה נחשב דהוא חוזר ועובר על הלאו דביאה א"כ למלקות נמי ומ"ש, ולהצד השני דהוא חיוב חדש דשהייה עד כמה דנאמר דשיעורו הוא כדי השתחויה ובפחות מזה אינו פוגע בקדושת המקדש, א"כ למלקות נמי. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ומש"כ** תוס' "והכא **אפי'** אי לא בעינן שהייה כדי השתחואה מ"מ בעינן כדי יציאה וכניסה", אין כוונתם דגם לצד הראשון בעי כניסה ויציאה, אלא ר"ל דלצד השני **אפי' דלא בעי שיעור השתחויה** (שהוא השיעור הארוך) מ"מ בעינן שיעור כניסה ויציאה שהוא שיעור מועט ממנו, ולקולא קאתי. [↑](#footnote-ref-13)
13. **הנה** הריטב"א כ"כ בשם תוס' והקשה עליהם, ולכך פירשנו דאדרבה אין כוונת תוס' לומר דב' הצדדים כן הוא. אבל צ"ע בתורא"ש דהוא מבעלי התוס', וכתב להדיא בשבועות ט"ז: דלב' הצדדים בעי שיעור כניסה ויציאה, אלא דהאבעיא אולי צריך גם שיעור השתחויה, וצ"ע. והרב משולם מנביץ והרב יואל יוזעף שליט"א אמרו בזה, דאפשר דלעולם בעי שהייה, והיינו המחייב החדש של שהייה, אולם כיון דהוויתו הכא נעשתה ע"י אחר שפרע המעזיבה לא נוכל לחייבו על השהייה אלא אחר זמן שהיה יכול לצאת וליכנס, אבל לפני"ז הרי הוא נכלל במעשה הראשון, והיינו משום דגם אי שהייה הוא תוכן של איסור בפ"ע, מ"מ **נכלל הוא בלאו דלא יבוא, והוא עוד צורה ואופן לעבור את הלאו,** ולכך בעי שיעור זמן שנוכל לדונו בפ"ע ולא בכלל הביאה. ועי' היטב בתורא"ש שכ' **כי על מה שלבש כבר לקה** וכו' **הכא נמי על מה שהוא כבר במקדש לא לקי כי שוגג הוא וכו'.** ומבואר דהשווה את כניסתו אע"פ שפטור עליה, לאדם שכבר לקה על המעשה הראשון דבעינן כניסה ויציאה שנוכל לדונו בפ"ע ללא שייכות למעשה הקודם. [↑](#footnote-ref-14)
14. **רבו** דהריטב"א היינו הרא"ה, ורב רבו היינו הרמב"ן. והמגיה כתב דלא מצא כן בחי' הרמב"ן, ונראה דהיינו הרמב"ן במכות הנ"ל דכתב דאין יסוד שמעתין ככלאים. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ובתורא"ש** בשבועות ט"ז: טרח לאפוקי מסברתם, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ומסתברא** דכן הוא בכל לאו של 'חלות', דהחלות כבר קרה והשינוי אירע, וא"כ לא שייך שיהא חוזר ועובר על הלאו, וכ"כ בשושנת העמקים על לאו דכהן דקידש גרושה, דאינו חוזר ולוקה בזה שאינו מגרשה.(וכ"כ לדינא באג"מ יו"ד ס' ג' גבי היתר מאה רבנים יעו"ש). [↑](#footnote-ref-17)
17. **עצם** החיוב הוא כהגר"ח, דעצם השהייה היא האיסור, אבל הגר"ח חידש (ברמב"ם) דא"כ אין מקום לשאלה דמחולל ועומד, אבל בראשונים מבואר לא כן. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ואי"ז דין מוכרח, וכמש"כ הריטב"א במכות בשם התוס', והתורא"ש בנזיר, דחייב על כל שהייה ושהייה, ואף דנתבאר דלצד "דבעי שהייה" היינו דחיובו משום עצם השהייה.** [↑](#footnote-ref-19)
19. **עי'** פ"ב ה"כ, ואף דהראב"ד כתב דאסור, מ"מ אין נראה בדבריו דלוקין כבשמעתין דאמרו לא אל תנזור. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ויש** שסברו שהרמב"ם פוטרו משום לאו דאין בו מעשה, ולא נראה כלל דהרמב"ם הכא אתי לאשמועינן דבר זה. וכן דעת המ"מ דלרמב"ם ליכא חסרון דלאו שאין בו מעשה בכה"ג, כיון דאפשר לעבור את הלאו עם מעשה, וכן הראב"ד ע"כ לא הבין דכוונתו לומר הלכה בהלכות לאו שיש בו מעשה. [↑](#footnote-ref-21)
21. **ומש"כ** הרמב"ם שוגג לכאו' ה"ה אונס, דהעיקר דנכנס ע"י רגליו. אמנם אפשר דבאונס נימא דלאו כמאן דעביד ולא יתחייב. [↑](#footnote-ref-22)