יורה דעה קי - פרישה קודם שנולד הספק
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / איסור והיתר - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות**

**א, פירש קודם שנולד הספק. ב, הכרעות סותרות.**

**א, פירש קודם שנולד הספק**

התחדש בראשונים היתר נוסף בגדרי רוב וקבוע, והוא – כאשר הלקיחה ממקום הקביעות היתה קודם לידת הספק. ויש בדבר כמה חילוקי סברות ומקרים המתבארים בלשונות הראשונים והפוסקים וכדלהלן:

**דברי הרשב"א בתורת הבית [להבנת הפר"ח]**

בדברי הרשב"א, כאשר מחדש היתר זה של לקיחה קודם שנולד הספק הן בתוה"ב והן במשמרת, מבואר שמקורו הוא מהיתר דנמצא בשר. והיינו, שכל החילוק בין 'נמצא' ל'לקח', אשר גורם את ההיתר בנמצא, הוא בהגדרת 'שעת לידת הספק'. אשר ב'לקח', לידת הספק נוצרת בשעה שעדיין הבשר קבוע. ואילו שעת לידת הספק ב'נמצא', היא בשעה שהבשר כבר אינו בקביעות. וממילא טוען הרשב"א שגם במקרה של לקח, כל שבשעת הלקיחה עדיין לא נודע האיסור ולא התעורר הספק, נמצא שבשעת התעוררות הספק, הבשר כבר אינו קבוע וממילא יש להתיר, ממש כמו ב'נמצא'. וכל מה שמסכים הרשב"א (במשמרת) להוציא מכלל היתר זה, הוא רק מקרה שרק הלוקח לא ידע שיש כאן בשר טריפה, אבל לציבור דבר זה היה ידוע, ובכה"ג ההגדרה הנכונה היא שהספק נולד מראש, כבר בשעת הקביעות של הבשר[[1]](#footnote-1). אלו הם דברי הרשב"א כפי מה שעולה מפשטות לשונו, וכן הבינם הפר"ח והסכים עמו היד יהודה[[2]](#footnote-2).

**דברי הרא"ה בבדק הבית**

דעת הרא"ה, שיש להגביל היתר זה של לקיחה קודם לידת הספק, אף שמסכים עם עיקר סברת ההיתר. ודברי הרא"ה יש לפרש[[3]](#footnote-3) לפחות באחד משני האופנים דלהלן:

א, גם אם בפועל האיסור נודע רק לאחר הלקיחה, לא תמיד הרי זה מוגדר שהספק מתעורר רק כשנודע האיסור. והיינו, שכאשר לאחר שנודע האיסור התברר שחנות ידועה מכרה בשר טריפה, אלא שהלוקח אינו זוכר היכן קנה. ממילא נמצא שהספק הוא, היכן נקנה בשר זה. וספק זה מוגדר שנולד עוד בשעת קביעות הבשר, כיון שאז כבר התחיל נושא זה אף שלא היתה בו נפ"מ. [ומסתימות דברי הרא"ה נראה שאין כוונתו דווקא למקרה לא שגרתי שכבר בשעת לקיחת הבשר לא ידע הלוקח היכן נמצא. אלא אף כאשר רק לאחר הלקיחה שכח מהיכן לקח, גם זה מוגדר שהספק קיים כבר משעת הלקיחה, כיון שנושא הלקיחה היה ידוע מאז, אלא שאז ידע היכן לקח, ואח"כ שכח.]

משא"כ כאשר אין ידוע איזו חנות היא החנות שמכרה בשר אסור, ונמצא שצורת הספק היא איזו חנות מכרה בשר אסור, ונושא זה לא היה קיים כלל קודם שנודע האיסור, וממילא מוגדר שנולד הספק לאחר הפרישה. [כך לכאורה היא פשטות דברי הרא"ה, ואולי כך הבינם החוו"ד בדעת הש"ך.]

ב, כל שהספק תלוי בברירת החנויות, הרי זה מוגדר ספק של קבוע [כיון שהחנויות עצמן לעולם קבועות, או משום שהבשר כאשר היה בחנות, היה קבוע]. ורק כאשר הספק אינו מצד החנויות אלא רק מצד הבשר, אזי אמרינן שבהתעוררות הספק לאחר הלקיחה, אין כאן דין קבוע.

וכאן יש לדון אילו מקרים שלל הרא"ה בהגדרה זו. דהנה זה ברור שכאשר נודעה החנות האסורה, והוא אינו זוכר היכן לקח, בכה"ג לא יתיר הרא"ה. ומה שיש להסתפק במקרה שבו לא נודעה החנות האסורה, האם נימא שכיון שהחנות ממילא אינה ידועה, אין העמדת הספק על החנויות אלא על הבשר וממילא אין כאן קבוע. או דנימא שכיון שסו"ס חנות מסויימת היא שמכרה בשר טריפה, ממילא העמדת הספק היא על החנויות והוי קבוע.

**דברי הר"ן בחולין**

הר"ן התיר את התירו של הרשב"א, אך בנימוק אחר לגמרי. ומבואר בדבריו, שמה שלא היה ידוע האיסור מראש, לא רק גורם שבשעת הלקיחה לא נולד הספק, אלא גם שהלקיחה לא היתה מהקבוע. ומשום שכל עוד לא נודע האיסור כלל, לא שייך להגדיר את החנויות והבשר כקבועים. (וכנראה משום שכל הגדרת 'קבוע' היא שידוע על איסור שמעורב כאן בין ההיתר.)

ומבואר בדברי הר"ן שנהי אמנם שבשעה שנודע האיסור, ממילא למפרע מתברר שבשעת הלקיחה היתה כאן קביעות, והסברא הפשוטה היתה לדון מעתה את הלקיחה כלקיחה מהקבוע, אבל כיון שקבוע חידוש הוא, אמרינן אין לך בו אלא חידושו ולא דנים את הלקיחה למפרע כלקיחה מהקבוע.

**דברי הש"ך (ס"ק י"ד)**

הש"ך העמיד שבאותם מקרים שהרא"ה אסר (וסובר הש"ך שאף הרשב"א מודה לו), הר"ן יתיר. ולכאורה עיקר המקור לומר כן היא מחמת הנימוק אשר נתן הר"ן להיתר, שאין לדון כאן קביעות למפרע, מחמת החידוש שבקבוע, וזה שייך בכל מקרה.

ובדברי הש"ך ישנה מבוכה. דמתחילת דבריו נראה שנקט בדעת הרא"ה שבמקרה שלא ידועה החנות שמכרה בשר טריפה, הרי זה מותר. אך בסוף דבריו טוען שדברי הב"ח הרמ"א והדרישה בביאור דעת הטור, סותרים את דברי הרשב"א. כיון שהעמידו הם את דברי הטור במקרה שחנות מסויימת מכרה טריפה ואין ידוע איזו, ובכה"ג הרשב"א לא יתיר לקיחה קודם שנולד הספק, כך טוען הש"ך. והרי זה סותר לכאורה את המבואר בריש דבריו שאף בכה"ג יתירו הרא"ה והרשב"א.

ומצינו בביאור הדברים ג' מהלכים ברבותינו. א, הפמ"ג מכח סוף דברי הש"ך מכריח שגם תחילת דברי הש"ך לא באו להתיר את המקרה הנ"ל (ולא ביאר כיצד מתיישב בלשון הש"ך). ב, החוו"ד מחדש שבמקרה שיש ספק גם איזו חנות מכרה וגם מסתפק הלוקח היכן קנה, הרי שווה דינו לאותו מקרה שנודעה החנות ומסתפק היכן קנה. ודקדק הש"ך שלביאור האחרונים מתיר הטור אף בכה"ג, ומכח זה טען שאין זה כהרשב"א. ג, היד יהודה ביאר בדעת הש"ך, שעיקר החילוק בין כל המקרים הנ"ל הוא, היכן יש קבוע דאורייתא, והיכן קבוע דרבנן. דרק בקבוע דרבנן נאמר ההיתר של לקח קודם שנולד הספק (וכן נראה שלמד הט"ז, וכן הפר"ח, וכן הפמ"ג, ועוד אחרונים, וצ"ע דלכאורה אין זה במשמעות לשון הרא"ה). וכוונת הש"ך, שכיון שלביאור האחרונים סובר הטור שגם כאשר מסתפקים איזו חנות מכרה טריפה, הרי זה מוגדר קבוע דאורייתא (ועל כן סובר הטור שלא שייך ביטול), ואפ"ה מתיר הטור בלקיחה קודם שנולד הספק, הרי מוכח דלא כהרשב"א.

[ועוד יש לבאר בדרך אחרת, שהש"ך סבר שכל ההיתר במקרה הנ"ל של חנות שאינה ידועה, הוא רק אם נגדיר שבכה"ג הספק הוא על הבשר, אשר נחשב שיש כאן חתיכות בשר אסורות מעורבות במותרות. אבל אם נגדיר שיש כאן 'חנות' אסורה המעורבת בחנויות מותרות, הרי זה מוגדר ספק של קבוע (שהרי הגדיר הרא"ה שכל שהספק הוא מחמת 'ברירת החנויות' הרי זה מוגדר קבוע). והרי מדברי הטור לביאור האחרונים, עולה שסובר הטור שבכה"ג – שלא ידוע איזו חנות מכרה טריפה – מוגדר שהספק על החנות, וע"כ סובר הטור שאין ביטול ברוב[[4]](#footnote-4). וכיון שכך, מוכח בטור דלא כסברת הרא"ה והרשב"א, דהוא בלקיחה לפני שנולד הספק, מתיר הטור אף שסובר שהספק הוא מצד ברירת החנויות.]

**ב, הכרעות סותרות**

**מעשה דוילנא (משב"ז ה' ופת"ש ד')**

דנו הפוסקים מה יהיה הדין כאשר חלק מהבהמה כבר פרש לפני לידת הספק וחלק עדיין קבוע. והאריכו בזה, ועולה שישנם ג' צדדים: א, כיון שא"א להתיר את הקבוע, גם הפרוש לא יותר. ב, כיון שכלפי הפרוש ישנה הכרעה של רוב, הרי זה יתיר גם החלק הקבוע (שהרי אין על הקבוע הכרעה לאיסור, אלא רק שא"א להכריע עליו להיתר, מחמת שמוגדר מחצה על מחצה). ג, אין שייכות בין חלק לחלק, החלק הפרוש יותר כיון שעליו אפשר לומר הלך אחר הרוב, ואילו החלק הקבוע יהיה אסור [וכן הוכיח הפמ"ג מהנקודה"כ, וכן נקט הפר"ח וכן השער"י וחזו"א]. (ואף שמצאנו בשני שבילים שכאשר באו להישאל בבת אחת, אמרינן שא"א להתיר שניהם דיש כאן סתירה ממ"נ, שם הסתירה מחמת שא"א להתיר שני דברים אשר בהכרח אחד מהם אסור. משא"כ כאן, על חלק נכריע להיתר ועל חלק נאסור מספק, ואין כאן מצב שממ"נ עושים דבר שלא כדין.)

**דברי הט"ז (סק"ה)**

חידש הט"ז, שבעיית הסתירה קיימת גם בביטול ברוב, ועל כן כאשר התערבו חתיכות של בהמה אסורה בחתיכות של בהמות מותרות. לא נוכל להתיר את החתיכות שאינן ראויות להתכבד מדין ביטול ברוב, משום שחלקים מאותה בהמה הרי הם ראויים להתכבד, והם לא יותרו, ויש כאן סתירה ממ"נ. ובנקודה"כ מבואר שקישר את נידון הט"ז לנידון הנ"ל של סתירה בהכרעת הלך אחר הרוב [וסובר הש"ך שבשני הנידונים אין בעיה להכריע על כל חלק כלפי דינו].

אמנם דברי הט"ז לכאורה תמוהים טובא, דבשלמא בהלך אחר הרוב, שצורת הדין היא תליה שדבר זה הוא היתר, ממילא שייך לדון סתירה בהכרעה על אותה בהמה. אך ביטול ברוב הלא הגדרתו איסור נהפך להיתר (כדברי הרא"ש, והוסיף הר"ח מלכה שליט"א שהרי הט"ז אומר דבריו להדיא אף בדעת הרא"ש עצמו), ומדוע לא ייתכן שהחלק שראוי לביטול יתבטל, אף שהחלק שאינו ראוי לביטול ישאר באיסורו. וכן הקשה הגליון מהרש"א. [ובדעת רבינו הט"ז נראה לומר שסובר שגם הא דהאיסור נהפך להיתר, תחילתו בתליה של הלך אחר הרוב.]

1. כך היתה אמורה להיות ההבנה בדבריו. אמנם לשון הרשב"א היא שבכה"ג מוגדר לקיחה מהקבוע משום שהקבוע היה ידוע וניכר במקומו. וצ"ע דלכאורה מעולם לא היה היתר הרשב"א מיוסד על הא דאין כאן לקיחה מהקבוע (וזו היא סברת הר"ן אשר תבואר לקמן) אלא הא דהספק לא התעורר במקום הקביעות, ואם כן היה לו לבאר אמאי מוגדר שהספק התעורר. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומעשה שהיה בבשר עגל שמתחילה מלחוהו בכלי שא"מ, ואליבא דהמחבר נאסר רק החלק שבאותו הציר, ואח"כ חתכו וחלקו בין השותפים ושוב נודע להם שאותו חלק הבשר אסור – אשר יש לדון האם כיון שלהם לא היה ידוע הדין , נחשב שהספק נולד רק אחר הלקיחה. או כיון שבעצם הדין ידוע, נחשב שהספק התחיל לפני הלקיחה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובפמ"ג (ש"ד י"ד) מבואר שקרא בפשיטות את דברי הרא"ה שכל מה שבא לחלק הוא בין קבוע **דאורייתא** לקבוע **דרבנן.** והשי"ת יאיר עינינו בהבנת דברי רבינו הפמ"ג היכן מצא רמז בתוך דבריו הברורים של הרא"ה, להגיד שהנושא הוא חילוק בין קבוע דאורייתא לדרבנן, וצע"ג מאוד. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי' במשפטי ארץ שדן בהרחבה על מקרים שידוע שיש מטע ערלה בין המטעים ודימהו לחנות שמכרה בשר נבילה ואין ידוע איזו. ולכאורה יש לחלק דבמטעים יודו כ"ע דהוי קבוע, כיון שהמטע הוא סיבת הערלה, משא"כ בחנויות אשר ההגדרה האמיתית שיש כאן תערובת חתיכות ועניין החנויות מקרי הוא (והוא מעין השגת החו"ד על דברי האחרונים הנ"ל). [↑](#footnote-ref-4)