חבורה קמד ב קמה א סחיטה של משקה לתוך אוכל וסוגיא דכבשים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

חבורה סחיטה משקה לתוך אוכל.

מבואר קמד: אמר רב יהודה אמר שמואל סוחט אדם אשכול ענבים לתוך הקדירה ולא לתוך הקערה. ובמאירי ובריטב"א ועוד ראשונים מבואר. דהחילוק בין קדירה לבין קערה הוא דבקדירה יש בה אוכלים והרי הוא סוחט משקה לתוך אוכל. ואין זה סוחט ובקערה אין בה אוכלים אמנם אין חילוק בין קדירה לבין קערה אלא החילוק בין אם הוא סוחט לתוך אוכלין לבין אם הוא סוחט את המשקה בפני עצמו. ובטעם ההתר לסחוט לתוך אוכלין. היינו משום שמשקה הבא לתוך אוכל אוכל הוא כלשון הגמ' ואין לזה שם משקה והרי זה נחשב מפריד אוכל מאוכל ואין מפרק אלא במפריד דבר אחד מתוך דבר אחר ולא במפריד את הדבר עצמו. והגם שבאויר הוא משקה אמנם כיוון שהוא מתערב מיד באוכל דנים אותו לפי המהות שלו והמהות שלו היא שהוא עומד להתערב עם אוכל ולהיות אוכל וממילא דנים את זה כהפרדת אוכל מאוכל. כן משמע ברשב"א וכן מבואר להדיא במאירי ועוד ראשונים. וכדבריהם מדויק בהמשך הגמ' דכשרצתה לתרץ באיזה אופן יחשב משקה לגבי דיני טומאה ולא יחשב כאוכל תי' הגמ' דאיירי בסוחט לתוך הקערה ומשמע כמו שהעמידו המאירי והרשב"א דהיינו בסוחט לתוך קערה שאין בה אוכלין אלא רק משקין. אמנם ברש"י מצינו דבר חידוש. שכתב דמותר לתוך הקדירה דיש בה אוכל וגם מוכחא מילתא דלאו למשקה בעי לה ואין זה דרך פירוקו והוי כמפריד אוכל מאוכל. משא"כ לתוך הקערה דזימנין דלמשקה בעי. ואע"ג דבקערה לא שתי איניש לא מוכחא מילתא ואיכא איסור. מלשונו של רש"י משמע דהאיסור לתוך הקערה הוא רק דרבנן. וצ"ע מדוע הרי אם אין אוכל והוא רוצה למשקה לכאורה יש בזה איסור דאוריתא. וברש"י יש משמעות דאיירי דגם בקערה דיש בה אוכל. דאם לא איירי בקערה דיש בה אוכל אם כן האיסור הוא מדאוריתא דאין זה נחשב שסוחט משקה לתוך אוכל. ואם משום שאם הוא סוחט לקערה מוכח דהוא רוצה לאוכלו ומדאוריתא זה מספיק. לא יתכן דהרי רש"י בקדירה כתב דאיירי דסוחט לתוך קדירה שיש בה תבשיל. ומבואר דבעינן שיהיה אוכל כדי שיהיה מותר בקדירה מדאוריתא. ולא כתב רש"י דקערה שונה משום שאין בה אוכל. אלא רק כתב חילוק בין מוכחא מילתא ללא מוכחא מילתא. וזה דוחק לומר דאה"נ דעיקר החילוק הוא דבקערה אין אוכל ובקדירה יש אוכל. ובאמת בקדירה עצמה גם אם אין אוכל זה לא מוכחא מילתא וכוונת רש"י לומר מוכחא מילתא היא דמכל מקום הרי מסתמא זה עומד לערב באוכלין דאין דרך לשתות מתוך מה שנסחט לקערה אלא לערבו באוכל. ומכל מקום זה אסור דזה לא מוכחא מילתא דלפעמים משתמש בזה למשקה. אבל באמת גם רש"י מודה דאין הבדל בין קדירה לקערה. וזה דוחק ולפי"ז ההתר בקדירה אינו דווקא משום קדירה אלא דמדאורייתא זה דמיעד לאוכל זה סיבת ההתר ומדרבנן אם יש גם אוכל אז מוכחא מילתא ואם אין אוכל לא מוכחא מילתא. וזה חידוש אמנם כפשוטו רש"י איירי דיש בקערה אוכל ומכל מקום נאסר מדרבנן דלא מוכחא מילתא וצ"ע מדוע לא מוכחא מילתא האם משום שגם כשיש אוכל דעתו לשתות את המשקין שמעורבין ואז זה לא נחשב אוכל. וצ"ע בסברא זו ומחמת זה אולי באמת היה יותר נראה כן כההסבר הראשוון דכלפי הדרבנן החילוק אם זה לתוך אוכלין או לא ויל"ע בזה

ועיין בתורי"ד דנראה דהבין ברש"י כהדרך הראשונה דכתב דאסור לערות את המשקין לכלי אפילו אם דעתו ליתן אותו אח"כ לתוך האוכל. כיוון שהמשקה עומד בעינו אסור. ואין ההתר אלא בסוחט לתוך התבשיל ודלא כמו שכתב רש"י בסוחט לתוך הקערה דאסור משום דלא מוכחא מילתא ומשמע דאם מוכחא מילתא היה מותר [ היינו אפילו אם לא היה אוכל בקערה אלא האיסור הוא בכל גוונא. דלא שרא אלא משקה לתוך אוכל שלעולם לא עמד המשקה בעינו. אבל לתוך הקערה שעמד המשקה בעינו אסור. והביא המשנה ברורה דבדרישה מבוא דיש בזה חיוב והשעה"צ הביא בשם הרדב"ז והפמ"ג דיש בזה רק איסור דרבנן. והפמ"ג כתב דהאיסור הוא משום מראית העין. והנה במג"א מבואר דמשקה נחשב דווקא משקה ולא דבר שדרכו לטבל. ויל"ע האם מותר לסחוט דבר שדרכו לטבל לכלי ריק או דההתר הוא דווקא אם הוא ניתן לאוכל.

ובמאמר המוסגר רש"י כתב דאין זה דרך פריקתו ויל"ע בכוונת רש"י מהו המכוון דלא הוי דרך פריקתו. האם יש כאן פטור שהוא לא כדרך. דהרי בתורי"ד בסוגיא הקודמת ראינו דהוא ביאר דהפטור בשאר פירות דמשום דהוי שלא כדרך דאין דרך לסוחטן חשיב כמשנה. ויל"ע דהאם המכוון כאן גם כן כך ולכאורה כאן הרי הדרך הוא לפרק את הענבים רק לא לתוך אוכל. וגם רש"י כתב דהוי כמפרק אוכל מאוכל. והרע"א ציין לדברי התוס' לעיל דטעם ההתר הוא משום דלא דמי לדש שנשתנה וזה המכוון דלא הוי דרך פריקתו משום דלא נשתנה והוי כאוכל לאוכל דלא חשיב מפרק משום דיסוד מלאכת מפרק הוא כשנשתנה.

למעשה לענין הלכה. רוב הראשונים פסקו כן דסחיטה לתוך אוכל אין לה שם סחיטה. ומותר לסחוט פירות לתוך אוכל. אמנם רבינו חננאל להלן קמה. נוקט דלמסקנא שיטת רבי יוחנן דלא כרש ושמואל והסוחט אפילו לתוך אוכל נאסר ויהיה חייב עליהן מדאוריתא. והרא"ש בתשובה כלל כב הביא את דברי רבינו חננאל אלו וכתב שכל המחמיר תבוא עליו ברכה. והשו"ע בסי' ש"כ ס"ד פסק דמותר לסחוט פירות לתוך אוכל. והמ"ב סק"ל העתיק את דברי הרא"ש האלו דכל המחמיר כהר"ח תבוא עליו ברכה. ורק דיש לדון באילו פירות החמיר הרא"ש לחשוש לשיטת הר"ח ויתכן דכל החומרא היא רק בפירות שהסחיטה אסורה בהם מדאוריתא כזיתים וענבים. והנה הבאנו מחלוקת הפוסקים באלו פירות היום נאסרה סחיטה מדאוריתא ולכאורה גם בפירות האלו יאסר הסחיטה בהם מדאורייתא. ולפי' הגרשז"א אפשר להקל בפירות הדר. ולפי הרב אלישיב צריך להחמיר בהם. ועיין בחיי אדם כלל י"ד ס"ג דכך הוא לשונו .

והנה יש לדון האם יש איסור משקין שזבו על סחיטה לתוך אוכל כגון שסחט משקה לתוך אוכל. ולכאורה צ"ל שלא דכיוון שחל בזה שם אוכל לא גזרו בזה משקין שזבו. [ואיירי בפירות שנאסרה סחיטתם מדרבנן או כפי שיטת השו"ע ודלא כהר"ח]

והנה היתר זה של סחיטת הפרי לתוך האוכל. יש לעיין האם ההתר הוא דווקא באופן שהוא נבלע באוכל או גם באופן שאינו נבלע באוכל אלא הוא כמו רוטב לאוכל. **נחלקו הראשונים** האם היתר זה הוא דווקא היכן שהמשקה נבלע בקדירה שיש בה חתיכות קטנות אבל אם יש חתיכות גדולות אין התר. עיין בשיטה לר"ן בשם הסמ"ג שכתב כן. אמנם השו"ע סי' תק"ה ס"א. כתב דהיכן שבא לתקן את הקדירה לא בעינן שיבלע בתוכו וכן כתב בשו"ת הריב"א סי' קכא.

והחזו"א בסי' נ"ו סק"א כתב דההתר הוא דווקא באוכל שנבלע או נבלל אבל לא באופן שהוא עומד בפני עצמו. אמנם באמת בשו"ע הרב סי' תק"ה ס"ב כתב [וזה כעין השו"ע סי' תק"ה וכשו"ת הריב"א בסי' קכא. שהובא לעיל] דדין משקה הבא לתוך אוכל יש לו שני אופנים אופן אחד שהמשקה בא לתקן את האוכל ובאופן זה המשקה נחשב טפל לאוכל גם אם הוא לא נבלע בתוכו וכגון לסחוט רוטב לימון או תפוז על דג דבזה גם אם הוא נשפך מהצדדים של הדבר כיוון שהוא בא לתקן את האוכל הרי הוא טפל לאוכל. והאופן הב דאין הוא תיקון לאוכל אלא כל הטפילות שלו אל האוכל הוא משום שהוא נבלע בו ובזה כשהוא בלוע בתוכו ומעורב בו היטב נחשב טפל אליו ויתכן דהחזו"א לא דיבר רק במשקה כגון חלב שנשפך על פת דאז לא אמרינן שהוא בטל אליו אלא אם כן הוא בלוע בתוכו אמנם בדג גם החזו"א יודה. והנה יש לזה אסמכתא ברש"י דהרי רש"י כתב דגם לתוך קדירה לפעמים שותה למשקה ואין זה מוכחא מילתא. והעמדנו את רש"י בקדירה שיש בה אוכלין ומבואר דמכל מקום המשקין שאינם בלועים דרך לשתותם לפעמים וזה נאסר.

אמנם בסי' תק"ה סעיף א' בשו"ע מבואר דמותר לחלוב קדירה שיש בה אוכל וכתב השו"ע שני אופנים. וכתב אבל החולב כל צאנו לא הותר מפני פרוסה שהשאיר בכלי. ודייק המ"ב ע"פ האחרונים. דאם רוב החלב כן נצרך לאוכל עי"ז שרי גם מיעוט החלב שאינו נצרך לאוכל. וכנ"ל כשיש פירורין וזה דלא כהחזו"א. אמנם השעה"צ דיין לפמ"ג ובפמ"ג שם הביא את דעת הט"ז שאסר להדיא אם חולב כדי שיישאר גם לשתות.

וצריך להדגיש דבאופן שנסחט לתוך האוכל גם אם אח"כ נשאר המשקה יחידי אין בזה גזירת משקין שזבו כן כתב הפמ"ג בסי' תק"ה ס"ק ב' בביאור דעת הט"ז וכן אמר הגריש"א לרב דרזי דכך הוא ההלכה והנפק"מ היא לשיטת הגריש"א דלחתוך פרי יש בזה חשש של סוחט איסור סחיטה והמשקין משום משקין שזבו אבל אם זה נבלע בפרי עצמו זה נחשב כמו שהוא סוחט לתוך אוכלין וזה מותר.

ואם סוחט לתוך אוכל ודעתו אח"כ ליתנו למשקה כגון שסוחט על גבי סוכר שזה אוכל אבל דעתו להשתמש בסוכר הזה למשקה דבר זה נאסר.

סחיטה בדבר שאינו ראוי לאכילה. הטור בסי' ש"כ מביא בזה מחלוקת דהרב ר' יוסף התיר לסחוט בוסר לתוך אוכל ולא דן את זה כפסולת לעומת ר"ת דאסר בבוסר ודן את זה כפסולת וממילא יש בזה בורר אוכל מתוך פסולת. ונחלקו הט"ז והמג"א בזה. האם יש בזה התר דלאלתר. דכיוון דהוא דרך ברירתו אין בזה התר שלא לאלתר.[ ובאמת יתכן דכיוון דהבוסר הוא פסולת אז הוי גם מפרק ואז לא יהיה את ההתר של לאלתר. וכן ראיתי שדן הביאור הלכה שם.]

האו"ש כתב שלכן מותר לאישה להניק את תינוקה דהוי וכל דהרי מבואר בכריתות יג דחלב בפי תינוק נקרא אוכל רק לר"ת עדיין יהא אסור משום דהאישה עצמה חשיבה פסולת וצ"ע בזה.

**אר"י אמר שמואל סוחט אדם אשכול ענבים לתוך הקדרה אבל לא לתוך הקערה.** בפי' ר"ח הביא שיטה שהעמידה את ההתר לסחוט לתוך הקדירה דווקא ביו"ט אבל לא בשבת. ועיין ברי"ף וברא"ש בסי' ג'. וכן הובאה שי' זה בתשובת הגאון הנדפסת בסוף השי' לר"ן. וטעמם הוא משום שהרי מבואר בברייתא לכאורה דאסור לסחוט זיתים וענבים אפילו אם הכניסם לאוכל. שהרי אפילו הכניסם לאוכל היוצא מהן אסור. אמנם כל הראשונים פליגי על שי' זהו. עיין בר"ח וברי"ף וברא"ש. ועיין בתוס' כאן ולהלן קמה. ד"ה ורבי יוחנן וכן ברשב"א ובריטב"א ובמאירי. וכן פסק הרמב"ם פ"ח ה"י ובשו"ע. ובי' הראשונים דהמשנה לעיל אייר בסוחט לקערה אבל לקדירה זה נחשב כמפרק אוכל מאוכל. ושרי לכתחילה.

מ**פי' רש"י משמע דלתוך הקערה אסור אפילו יש בה תבשיל**. משום דלא מוכחא מילתא. וכן דייק המאירי להלן קמה. ד"ה ממה מדברי רש"י. עיי"ש. מיהו לשונו של רש"י ואיכא איסור משמע דמעיקר הדין אין לזה שם של מפרק אלא שיש לזה איסור של מראית העין. והאגלי טל דש סקי"ח. הביא כן משות הרדב"ז שדייק ברש"י כן. ועיין במ"ב סי' ש"כ סי"ח שהביא בשם הדרישה דאם אין אוכל בקערה הוי איסור דאוריתא אפילו אם דעתו ליתן אח"כ לתבשיל. ועיין בשעה"צ שם אות כגד ציין לשיטות דהוי רק איסור דרבנן. והתורי"ד והמאירי פליגי על רש"י. ועיין בביאור הלכה סי' ש"כ ד"ה לתוך הקדירה. שבכל הפוסקים משמע שאין חילוק בין הכלים.

**הפוסקים נחלקו** האם מותר לסחוט אשכול עניבים שעומד למשקה לתוך האוכל עיין בב"י סי' ש"כ ס"ד שהביא השיטות בזה. **אמר רב חסדא מדברי רבינו נלמד חולב אדם עז.** בטעם איסור חליבה נאמרו כמה דרכים בראשונים. ועיין במה שהבאנו במראה מקומות 1 בתחילת דברינו שם. ולפי שיטת רש"י ורוב ראשונים דהאיסור הוא משום מפרק תולדת דש ניחא דמותר לחלוב לתוך האוכל דחשיב אוכלא דאיפרת. [ ויש ראשונים שההתר הוא משום אוכל נפש כדלהלן] אמנם לשי' ר"ת דהאיסור הוא משום ממחק דד. או לאית דאמרי ברש"י צה. ד"ה מפרק דהחיוב משום קוצר יל"ע מהו ההתר לעשות כן לתוך האוכל. וכן לראשונים שפי' שחיבוו משום גוזז או טוחן צ"ע כנ"ל. ועיין בתוס' כאן ד"ה חולב דר"ת נקט דהאיסור הוא משום דש ועיין הגהות הר"ש מדעסוי ובנשמת אדם. כלל יד אות ג' דנקטו דחזר בו. ועיין לעיל עג: תוד"ה מפרק וכן התוס' יבמות קיד. ד"ה קסבר והרשב"א לעיל צה. שעמדו בשאלה זו עיי"ש.

**שם. נחלקו הראשונים האם ההתר של רב חסדא נאמר דווקא ביו"ט או גם בשבת.**  עיין בר"ח ברי"ף וברא"ש ובתוס' ד"ה חולב ובטור בסי' ש"כ ס"ד דההתר הוא רק ביו"ט דרק ביו"ט הבהמה ראויה לישחט ולאכול. אבל בשבת אסור ובסברת ההתר ביו"ט מצינו מחלוקת. ר"ת בתוס' פי' דההתר הוא משום שהבהמה עצמה חשיב אוכל וחשיב מפרק אוכל מאוכל. ואין זה מפרק. וזה רק ביו"ט דניתן לשחוט את הבהמה אמנם עיין במלחמות שהביא את שו"ת הרי"ף סי' שי"ב וכן בשו"ת הגאון שהובאה בסוף השי' לר"ן. שנקט דחולב הוי מלאכת מפרק גמורה והותרה רק ביו"ט משום אוכל נפש. ולדבריהם יש לעיין מדוע התירו דווקא לתוך הקערה. עיין ברמב"ן ובתשובת הגאון הנ"ל מה שביארו בזה. ובאבני נזר סי' כ"ב כתב דהנפק"מ בין שני הפי' האם מותר לחלוב עז שלא עומדת לאכילה. ויל"ע בזה. ולדעת ר"ת בשבת אסור או משום בורר שהרי הוא בורר אוכל מתוך פסולת [עיין ר"ן ובטור ועיין ברשב"א. ועיין שבת של מי שגרס כן בתוס'] או משום דש[ כן נקט האו"ז ח"ב סי' נח בשם ר"ת, והביאור הוא דמשום שהוא חשיב פסולת הרי זה נחשב שמפרק שני מינים אחד מהשני ולא חשיב פירוק אוכל מאוכל. עיין בתוד"ה חולב. ועיין בביאור הלכה סי' ש"ב ס"ה ד"ה לאכול. ובביאור הלכה סי' שי"ט ס"ד ד"ה הבורר. ועיין מ"ב סי' ש"כ סק"כ ועיין בט"ז סק"ד שביאר את הנפק"מ בין הטעמים ועיין במג"א ס"ז שפליג עליו.

הקשו הראשונים כיון דהבהמה היא מוקצה מדוע החלב שבא ממנה אינו נחשב מוקצה.עיין ברמב"ן כאן ובמלחמות מה שתי' בזה.ועיין ב"י תקה