פרק ב_ 5א_
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב

**נסכים הבאים בפני עצמן. וברש"י** כ' דהספק הוא היכא דהביאו היום קרבן ציבור, ורק אח"כ הביאו נסכים, ועי' **תוס' בר"ה** ל: בסוה"ד דבקרבן ציבור צריך להביא הנסכים עם הקרבן. אמנם יתכן דכל דברי התוס' התם היינו דכך הדין, אבל בכה"ג דלא הביאו את הנסכים, יכולים להביא גם אח"כ, וע"ז מספק"ל.

**ובתוס'** כ' דאין לומר דאיירי במנחת נסכים, כיון דבלא"ה הוי קרבן יחיד, ואין אומרים בזה שירה. ויעוי' **ברגמ"ה** דביאר דאיירי באמר עלי הרי יין. וק' דהא הוי קרבן יחיד. ואולי כוונתו כמש"ל לגבי נדבת ציבור, דאיירי בציבור שהתנדב נדבה, וא"כ י"ל דה"נ מיירי בציבור שהתנדב להביא יין. [איברא דיש לחלק דהתם נחשב לקרבן ציבור, כיון דהיה 'נס אחד' לכולם, וממילא דכל הציבור מחוייב בזה, אבל הכא א"ז סתם נדבה של ציבור, הוי כקרבן השותפין].

ועוי"ל דבאמת הוי קרבן יחיד, ומ"מ מספק"ל אם יכול לומר שירת רשות, דגם אם היא ברשות יש ע"ז תורת שירה, וא"כ מספק"ל דדלמא דין שירה שייכא רק היכא דאיכא אכילה ושתיה.

**שם.** ע"ע **בתוס' בר"ה** ל' ע"ב, דכ' דגם אם בקרבן ציבור, יכול להביא את הנסכים לאחר י' ימים, מ"מ לכתחילה צריך להביא עם הקרבן, כדי שיאמרו שירה, דאח"כ אם מביאם בלילה אין אומרים שירה, ואם מביאם בפנ"ע הוי איבעיא בסוגיין, ואפילו להצד דאומרים שירה על נסכים הבאים בפנ"ע, מ"מ לכתחילה צריך להביאם עם הקרבן, כדי שהשירה תהיה על האכילה והשתיה.

אמנם **בטורי אבן** שם הוכיח דלא כהתוס', וסברתו דהיכא דהשתא ליכא נסכים ויין, לא חל כלל חיוב שירה. ובס' חידושי **ר' שמואל** פסחים סי' י"ז, ביאר דזה תלוי אם המחייב את השירה הוא הקרבן, דאז גם אם ליכא נסכים, מ"מ הקרבן גופיה הוא מחייב את השירה, ולהטו"א החיוב הוא רק מחמת הנסכים.

**טעונים שירה או אין וכו'.** ועי' **בחידושי ר' שמואל** שםדאפשר לפרש את הספק דבאמת יין לחודיה מחייב שירה, ולהצד דאינו מחייב, היינו משום דבעינן גם אכילת מזבח, וגם היין לחודיה מחייב. ועוד אפ"ל דבאמת המחייב של שירה הוא הקרבן, והנידון דדלמא הנסכים גם יש להם שם 'קרבן'.

וע"ע **בחי' ר' אריה לייב**, דנקט דהספק הוא אם המחייב הוא היין או הקרבן.

וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** דכ' דאפ"ל עוד, דהספק אם כשאומרים שירה על היין, נחשב כאומר על הקרבן עצמו. ובתוס' בד"ה נסכים, דביארו למה לא נקטו הכא מנחת נסכים, מבואר דהספק הוא אם עצם הנסכים מחייבים שירה.

ועי' **באור שמח** פ"א קרבן פסח הי"ב, דנקט דהיכא דלא מביא את הנסכים עם הקרבן, אומרים שירה על הקרבן עצמו, וכמו בפסח. ולפ"ז מוכרח דספק הגמ' דאפילו אם כבר אמרו שירה על הקרבן עצמו, מ"מ מספק"ל דדלמא גם הנסכים עצמם טעונים שירה.

**שם.** לכאורה להצד דאין אומרים שירה בנסכים הבאים בפנ"ע, א"כ 'לכתחילה' צריך להביא את הנסכים עם הקרבן, כדי לומר עליו שירה, ואע"ג דלרבנן השיר אינו מעכב, מ"מ מצוה איכא. וכ"מ בדברי **התוס' בר"ה** ל' ע"ב. אמנם בדברי **הרמב"ם** בפ"ב ממה הקרבנות הי"ב, מבואר דאדם מביא נסכיו לאחר זמן גם לכתחילה, וגם בקרבנות ציבור.

**ובמנחת חינוך** רצ"ט כ' ליישב דבאמת אם מביא נסכיו, עם המנחת נסכים, בכה"ג בודאי דיכול לומר שירה, כיון דאיכא גם אכילה ושתיה. [וע"ע להלן]. וע"ע **ביום תרועה** ר"ה ל' ע"ב, דכ' דהרמב"ם פסק דהלכתא כרבנן דשיר אינו מעכב, ולהכי א"צ להביא את הנסכים עם הזבח, ופליג על התוס' דמ"מ גם לרבנן איכא מצוה.

**כיון דאמר רבי שמואל בר נחמני וכו'.** וצ"ע מאי מייתי' מהא דאין אומרים שירה אלא על היין, דהו"ל לספוקי אי סגי בשתיה או דבעינן אכילה ושתיה. **ובחי' ר' אריה לייב** הוכיח מזה דספיקת הגמ' אם השירה היא חובת הקרבן, או חובת היין והנסכים.

ועי' לעיל מה שהובא **מהתוס' בר"ה**, דכ' דגם להצד דאומרים שירה בנסכים הבאים בפנ"ע, מ"מ לכתחילה צריך להביא את הנסכים עם הקרבן, כדי שהשירה תהיה על האכילה ועל השתיה. ומבואר מדבריהם, דגם להצד דאומרים שירה, אי"ז משום שהנסכים מחייבים את השירה, אלא רק מטעם דגם הנסכים הם המשך של הקרבן, ולכן גם על השתיה של ה'קרבן' אפ"ל שירה. ולכן לכתחילה לכו"ע צריך שהשירה תהיה על האכילה והשתיה של הקרבן.

**או דלמא על אכילה ושתיה וכו'.** ומבואר דגם להצד הזה השירה היא גם על ה'שתיה', ולא רק על ה'אכילה' ותו לא, והיינו דהא דאומרים שירה על היין, אינו רק 'זמן' הראוי לומר שירה, אלא בודאי דגם הנסכים מחייבים את השירה.

**שם. וברש"י** פי' דאכילה ושתיה היינו קרבן ונסכים. ועי' **במנחת חינוך** רצ"ט אות ו', דר"ל דגם היכא דמביא את הנסכים עם ה'מנחת נסכים', אפ"ל שירה, כיון דאיכא אכילה לאישים של המנחה. והמנחה ג"כ נקראת קרבן. והוכיח מדברי התוס' והרמב"ם דלא נקטו כן.

וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** שהביא מ**הגרי"ז**, דרש"י והרמב"ם נחלקו אם הסלת והשמן של המנחה שייכים ליין, דלהרמב"ם דלי"ל שייכות א"כ ליכא הכא אכילה ושתיה. וע"ע להלן בדברי האבני נזר בזה.

**שם.** עי' **באבני נזר** או"ח סי' כ"ב, מה נחשב ל'אכילה', אם זריקת הדם שהיא ג"כ אכילת מזבח, או הקטרת אברים ואימורים, והוכיח מהא דהסלת של המנח אינה נחשבת כאכילה, וע"כ מטעם דאי"ז מעכב ואינו נחשב לאכילת הקרבן, וא"כ ה"ה בהקטר אברים דאינו מעכב. ודחה דדווקא מנחה אינה נחשבת חלק מהקרבן, ומשא"כ אימורים דבודאי הם חלק מהקרבן.

ועי"ש עוד בסי' כ"ג שנסתפק אם הקטרת אברים לחודיה מהני למיחשיב אכילה, [היינו כגון שלנו בראשו של מזבח, והקטירם למחר, או דכוונתו דאפילו באותו יום, צריכה השירה להיות סמוכה לאכילה].

ועי"ש עוד דאם השירה היא גם על האכילה של הקטרת האיברים, א"כ לכתחילה צריך להקטיר האיברים ביום, כדי שיאמר עליהם שירה.

**אשתיה לחודא לא אמרי'. בחקרי לב** סו"ס ל"ח, הק' דלעיל נתבאר דאומרים שירה על ביכורים, כשהביא ענבים ודרכן, ואע"ג דהוי שירה אשתיה לחודא. ואפ"ל דהכא הנידון אם קרבן שחייב בשירה, מתחייב לומר שירה גם היכא דאיכא רק שתיה, דדלמא כל ה'חיוב' הוא רק על אכילה ושתיה. אבל בביכורים בודאי דעצם הביכורים טעונים שירה, ומעיקרא חיובם הוא רק על שתיה לחודא.

**רש"י בד"ה נסכים. כגון שהביאו היום וכו', והביאום למחר.** ומדברי רש"י משמע דדוקא אם הביאו את הנסכים ביום אחר, חשיבי כנסכים הבאים בפנ"ע, אבל היכא דהקריבו את הנסכים של תמיד של שחר, אחרי שעבר זמן הקרבת התמיד, אי"ז כנסכים באים בפנ"ע. ועי' **בשו"ת חקרי לב** או"ח סי' ל"ט, אם בעינן שיתקדשו הנסכים בשעת שחיטת הזבח, כדי שיקבע על הזבח דין שירה.

**אלא לאו דנסכין.** ומבואר לפ"ז דנסכים הוי כקבוע לו זמן, והיינו משום דמתייחס לקרבן דקבוע לו זמן. ומבואר לכאורה דהנידון בסוגיין אם אפשר לומר את השירה של הקרבן על הנסכים. **שיעורי הגרמ"ד.**

**ותסברא שירה דיומא. ובתוס'** כ' דאם אומרים שףירה על הנסכים הבאים בפנ"ע, היינו השירה שכל יום הבאת הנסכים. אמנם **בירושלמי** תענית כד. איתא דלריש לקיש, היו אומרים את השיר של יום הבאת הקרבן, ולא של יום הבאת הנסכים

**כדר"ל דאמר ר"ל אומרה וכו', א"ה בנסכים נמי וכו'**. ויעוי' **ברגמ"ה** לעיל דביאר דברי ר"ל, דכשאין תמידין אומרים שירה גם שלא על הקרבן, ומשמע דר"ל בא לומר דהך שירת רשות היא מדיני התמידין, דצ"ל שירה בכל יום. ולפ"ז ה"ה היכא דאיכא תמידין, ורק דלא אמרו עליה שירה, דא"כ אח"כ כשמקריבים הנסכים צ"ל שירה. וק' דא"כ מאי אמרי' דנפיק מינה חורבא, הא זהו גופא דינא דר"ל.

**נפיק מיניה חורבא. וברש"י** ביאר כשיטתו לעיל, ד'חורבא' היינו שעי"ז יאמרו דגם השירה שבעולת חובה, היא רשות. **והרגמ"ה** אזיל נמי לשיטתו, דהחורבא היא שעי"ז היכא דלא יוכלו לומר שירה, לא יקריבו את הנסכים, משום שיסברו שהשירה מעכבת את הנסכים.

**הרמב"ם** פסק דאין אומרים שירה על נסכים הבאים בפנ"ע. וכ' **הכס"מ** משום דזה בעיא דלא איפשטא ופסק לקולא, **ובמנ"ח** שם הק' למה פסק לקולא, דכיון דילפי' לעיל דעיקר שירה מן התורה, הו"ל ספיקא דאורייתא, והו"ל למיפסק לחומרא.

ועוד הק' דלר"מ דשיר מעכב את הקרבן, בודאי דצריך לאומרו מספק. ואפילו לרבנן דאינו מעכב, מ"מ הא איכא בזה מצוה, ומספיקא למה לא יאמרוהו.

ואולי י"ל משום דאסור ללוים ליכנס לעזרה שלא לצורך. ועוי"ל דנ"מ לנגן בכלי שיר, דאם ליכא שירה הרי דזה מעילה בכלים.

[ועוי"ל דאם אומרים שירה, הרי דגם כהנים תוקעים בחצוצרות, ואיכא בזה כמה נ"מ, לגבי לאו דזרות על הך עבודה, ועוד אם מותר ללבוש כלאים בבגד"כ, לשיטת הרמב"ם דאסור ללבוש שלא בשעת עבודה].