מראי מקומות מזוזה
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מזוזה - הרב משה חדש

# עניני מזוזה - קיץ התשע"ז

**מנחות דף ל"ב ע"ב**

# תלאה במקל

**א. גמ' אמר ר"י אמר שמואל תלאה במקל פסולה מ"ט בשעריך בעינן** [ובשטמ"ק לא גרסינן בשעריךבעינן]. ומצינו כמה פירושים באופן וטעם הפסול. [עי' פרשה סדורה למרן הגרח"ק שליט"א עמ"ס מזוזה אות נ"ה]. א. שהמקל אינו מחובר לצוה"פ ואע"פ שהמזוזה קבועה בו במסמרים, וטעם הפסול משום דאינה על מזוזת הפתח. ב. שהמקל מחובר לצוה"פ אלא שהמזוזה אינה קבועה שפיר אלא תלויה [והכי משמע הלשון תלאה במקל]. ולפי' א' איכל"מ דכשמחוברת לצוה"פ אף אם אין המזוזה קבועה אלא מתנדנדת כשרה. ג. שהמקל אינו צמוד לצוה"פ אלא בחלל הפתח.

בנמוק"י כתב דבעינן **שיקבענה בצוה"פ עצמו** ומשמע כפי' א' שהמזוזה קבועה אלא שאינה על הצוה"פ עצמו וכנ"ל דאין המקל מחובר למזוזת הפתח אלא העמידו על הקרקע, ואף אם המזוזה קבועה היטיב במסמרים למקל פסולה. והרמב"ם פ"ה ה"ח ממזוזה כתב הטעם משום **דאינה קבועה**, ומשמע כפי' ב' דהפסול משום דתלויה ואינה קבועה. [עי' נתיבות הקדש בשם הגרי"ז דתלאה במקל היינו שאינה על על מזוזת הפתח ותלאה לאו דווקא דאף אם קבעה במקל פסולה ולכאורה זה כהנמוק"י אבל לרמב"ם הפסול משום דאינה קבועה, וכ"כ הב"ח אות ט' דלרמב"ם הפסול משום דמתנדנדת].

והנה בנמוק"י בב"מ ק"א כתב ג"כ דאם מתנדנדת פסולה, ולכאורה לשיטתו הכא הפסול משום דאינה מחוברת לצוה"פ אבל כשמחוברת כשרה אף כשתלויה. ובפ"ס כתב דגם זה בכלל תלאה במקל וצ"ב. ויש שתי' דכשתלויה לא חשיב חיבור לצוה"פ, [ולפי"ז אולי י"ל דגם הרמב"ם נתכוון לזה דכיון שאינה קבועה אינה חיבור לצוה"פ. וא"ש דברי הגרי"ז. אמנם זה דלא כהב"ח. ומש"כ בשו"ת דרכי נועם סי' ט"ז דכוונת הרמב"ם שאינה קבועה במקומה אלא על המשקוף דבריו צ"ע, עי' דע"ק.

ב. ובב"מ ק"א ב' אמרינן דחיוב קביעת המזוזה על השוכר משום דאי"צ אומן דאפשר בגובתא דקניא, ופרש"י דתלי לה בקנה חלול. והקשו הראשונים מסוגיין דתלאה במקל פסולה. ועי' מרדכי סי' תתקס"א שפי' דהתם מיירי שנותנה בקנה וקובעו בכותל וכ"כ בחי' הר"ן שם, ובתוס' בסוגיין פי' דגם רש"י נתכוון לזה ותלאה לאו דווקא וכ"כ בתור"פ ב"מ בפי' ב'[[1]](#footnote-1).

ובריטב"א שם כתב דהכא מיירי שנתנה מבחוץ לקנה, וכ"כ בתור"פ בפי' א'. ולכאורה כוונתם שהמזוזה עצמה תלויה וכפי' ב' הנ"ל. אמנם בתור"פ הוסיף דהתם מיירי שתחב בפנים **ואינה נראית מבחוץ**. וצ"ב מאי נפ"מ אי נראית מבחוץ הרי העיקר שתהא מחוברת וקבועה לצוה"פ ולפי' ג' דהפסול משום דאין המזוזה בחלל הפתח יל"פ דר"ל דהתם אינה נראית מחוץ לצוה"פ והיא בחלל הפתח. [ובפ"ס פי' גם בתור"פ כפי' ב' וצ"ע לענ"ד].

והתוס' ב"מ שם הביאו פלוגתא דרש"י ור"ת אי בעינן שהמזוזה שוכבת או עומדת וכתבו דאי מהני שוכבת אמאי צריך גובתא יכול להניחה על המדף, וכתב הב"ח סי' רפ"ט דמוכח מדבריהם שאי"צ שתהא קבועה, וסגי בתלויה. ועי"ש שהביא מהירושלמי דאם מייחד מזוזה זו לפתח זה צריך שימסמרנה במסמרים אבל אם אין מייחד המזוזה אלא תולה אותה באופן ארעי אי"צ למסמרה במסמרים, והיינו דאין זה לעיכובא שתהא קבועה אלא למצוה כדי שלא תיפול. והו"ד בש"ך. וצ"ל דס"ל דהא דתלאה במקל פסולה לאו היינו משום דאינה מחוברת אלא שלא תהא תלויה ומתנדנדת אבל כששוכבת על המדף הרי היא קבועה אע"פ שאינה מחוברת ממש ולכאורה זה דלא כהנמוק"י דבעינן חיבור לצוה"פ אלא כהרמב"ם דטעמא משום דאינה קבועה וס"ל דבכה"ג חשיבא קבועה. ואפשר דס"ל דאף לנמוק"י אי"צ שתהא מחוברת ממש אלא סמוכה לצוה"פ, ועצ"ע. [ובגידולי הקדש שם הביא מס' דרכי נועם דתלאה במקל היינו דאינה במקום הראוי לה ומשמע כפי' ג' דבעינן שתהא בחלל הפתח].

ולדברי הב"ח צ"ל דהא דבעינן לחברה במסמרים אין זה דין הגמ' דתלאה במקל, אולם עי' במקדש מעט דבשו"ע שלא הביא דין דתלאה במקל ורק כתב שצריך לחברה במסמרים משמע דזה גופא דין תלאה במקל וע"כ דזה לעיכובא.

עי' ח"א שצריך לחברה במסמרים למעלה ולמטה שלא תתנדנד, וכ"מ בנמוק"י שיחברה בב' מסמרים ובדע"ק נסתפק אי זה לעיכובא ועי' מקדש מעט. ויל"ע אם נותן מסמר אחד למעלה שתקוע היטיב ואינו מתנדנד אי סגי בזה, ועי' דע"ק שהאריך בזה ומדמה זאת לדין תכיפה אחת אינה חיבור, אמנם בתוקע המסמר בחוזק מצדד דאם אין נופל מלמטה מהני, ועי"ש עוד.

**כמה נידונים בדין תלאה במקל.**

א. מחובר לצוה"פ ע"י חוט, לפי' א' כשר לפי' ב' פסול. והביאו מר"ת בספר הישר דמפרש כן הגמ'. ב. מחובר לצוה"פ ע"י מסמרים אלא שמרוחק מעט מהצוה"פ [מצוי בבתי מזוזה מזכוכית שמחוברים ע"י טבעות לקנה הצמוד לצוה"פ] יל"ע לפי' ב' אי חשיב תלויה, או דכיון שקבועה כשר. ג. כשהבית מזוזה קבוע בכותל אלא שהמזוזה עצמה יכולים לשלפה מבית המזוזה בקל אי לפי' ב' חשיב כתלאה במקל או דדוקא אם מתנדנת פסולה משא"כ הכא, ובדע"ק שם מצדד לפסול. ויש שר"ל דבהכי מיירי בב"מ בגובתא דקניא לפרש"י וכוונת התוס' דהקנה חלול ותלאה בתוכה ולא מבחוץ, ולפי"ז מבואר דכשר.

# אחורי הדלת

גמ' תנ"ה תלאה במקל או שהניחה אחורי הדלת סכנה ואין בה מצוה. ובטור כתב ואם הניחה מאחורי הדלת אין זה מצותה, ואח"כ כתב ואם שינה באלו המקומות אינו מעכב. ועי"ש בב"י וב"ח דמשמע דקאי גם על אחורי הדלת. [ובדעת הרמב"ם עי' להלן]. וצ"ע דהא בתלאה במקל מפורש בגמ' דפסולה ועלה מייתי ראי' מהך ברייתא. וע"כ דאין בה מצוה היינו דפסולה. וכ"ה בנשמ"א כלל ט"ו סכ"א. ועי"ש שבמרדכי משמע דגרסינן בגמ' תלאה במקל פסולה אחורי הדלת סכנה ואין בה מצוה. ועי' בפ"ס אות נ"ז. וצ"ע.

והא דהוי סכנה עי' פרש"י דאין המזוזה מועילה לינצל ממזיקין, וכעי"ז ביראים שבשעת הסכנה לא תגן המצוה. ולדבריהם ע"כ דאין בה מצוה אף בדיעבד ולכך הוי סכנה. והתוס' פי' סכנה שמא ינקף ראשו במזוזה, וכצ"ל לדעת הטור דפי' דאין זה אלא לכתחילה וכ"כ הב"ח. והמרדכי כתב דמשמעות הברייתא דאין בה מצוה היינו רק לכתחילה ומזה הקשה לפרש"י והכריח כעין פי' התוס'. [ואף שתלאה במקל פסולה צ"ל כנ"ל דגרסינן להו בתרי מילי].

ועי' בב"י וב"ח דבנמוק"י וברמב"ם מבואר דאחורי הדלת פסולה מדכתב בפ"ה שאין זה כלום, וכ"כ הש"ך סק"ג. אמנם הט"ז ס"ק ג' כתב דליכא מאן דפליג על הטור. אולם בנקוה"כ השיג ע"ז דהא בנמוק"י ורמב"ם מבואר דפסולה]. וכ"מ לדעת רש"י הנ"ל. ועי' חדרי דיעה די"ל דלא פליגי דהרמב"ם מפרש דמיירי בעומק טפח ובזה פסולה, ולטור מיירי בתוך הטפח ובזה כשרה.

**שם או שהניחה אחורי הדלת ולהלן אמר שמואל מצוה להניחה בתוך חללו של פתח**, ומשמע דתרי מילי נינהו. וצ"ב. ורש"י כתב דשלא בחלל הפתח היינו מבחוץ ולפי"ז י"ל דאחורי הדלת היינו בפנים ושלא בחלל הפתח היינו מבחוץ. אלא דצל"ב דיכלול לתרוויהו בדין דצריך שיהא בתוך חלל הפתח. ולדעת הרמב"ם שאחורי הדלת פסול יל"פ דשלא בתוך חלל הפתח כשר בדיעבד, וכן משמעות לשון הגמ' מצוה להניחה בתוך חלל הפתח. ועי' להלן.

והנה ברש"י כתב עוד שאחורי הדלת היינו שהניחה בכותל אחורי הדלת. וכ"מ בנמוק"י שכתב חוץ למזוזת השער. ומשמע דלא הניחה כלל במזוזה אלא בכותל [ועי' חי' רא"ל מאלין סי' צ"ה דכ"ז רק בתוך טפח]. ועי' נשמ"א שם דחוץ לחלל הפתח מיירי אף שהניחה על המזוזה עצמה, וקמ"ל דבעינן שיהא בתוך חלל הפתח. ולפי"ז י"ל דדוקא כה"ג דהניחה בכותל פסול אבל על המזוזה כשר אף שאינו בחלל הפתח, ורק לכתחילה בעינן שיהא בחלל הפתח. וכ"כ בגידולי הקדש אות ד' ובנשמ"א [וכ"ה בפ"ס אות נ"ז]. **ונפ"מ לפי"ז דאותם שמניחים בצד הפתח מבחוץ בדיעבד כשר לכו"ע.** אמנם בנשמ"א נראה שבכותל לכו"ע פסול והרמב"ם דפסל מיירי אף במזוזה עצמה, [ועי' חי' רא"ל שם בדעת הרמב"ם].

ולפי"ז צ"ב אמאי נקט רש"י דשלא בחלל הפתח היינו מבחוץ דהא גם מבפנים איכא חידוש דאף במזוזה עצמה לא יניחה אלא בחלל הפתח, אא"כ נימא דעל המזוזה עצמה דלא חשיב אחורי הדלת אם הוא מבפנים כשר, ולפי"מ דנקטינן דחוץ לחלל הפתח כשר בדיעבד אם הוא מבפנים אף לכתחילה כשר. אמנם יל"פ להיפך דקמ"ל דאפי' מבחוץ שנראה בביאתו נמי לא מהני וכ"ש מבפנים ואע"ג דהוא במזוזה עצמה. [ואולי מש"כ מבחוץ היינו מחוץ לחלל אמנם באמת בגמ' משמע דהיינו מבחוץ כדאמרינן דס"ד כל דמרחק טפי שפיר].

ובשו"ע ס"ב כתב הרמ"א [כהטור] דאם שינה כשר בדיעבד ובלבד שיניחה במזוזה עצמה ולאפוקי בכותל ולמבואר ברש"י היינו דין אחורי הדלת וכהרמב"ם דפסול. אמנם הש"ך פי' כהטור וע"כ דס"ל דאחורי הדלת היינו המזוזה עצמה ובזה כשר בדיעבד ורק שהרמ"א הוסיף שבכותל ודאי פסול.

**אחורי הדלת [ב]**

לעיל הובא דאחורי הדלת לרש"י ונמוק"י היינו בכותל, ונתבאר דלפי"ז במזוזה עצמה יהא כשר אף מאחורי הדלת ומחוץ לחלל הפתח אלא דלכתחילה בעינן בתוך חלל הפתח. וכן יל"פ בדברי הרמ"א דכתב ובלבד שיניחנה במזוזה עצמה היינו משום דהבכותל הוי אחורי הדלת ופסול כהרמב"ם, אלא שהש"ך פי' דהרמ"א ס"ל דאחורי הדלת כשר ולפי"ז ע"כ דמש"כ הרמ"א ובלבד שיהא במזוזה עצמה הוא משום דבכותל עצמו גרע מאחורי הדלת ולכו"ע פסול.

ויש להוסיף דהש"ך כתב שהנמוק"י פליג על הרמ"א דמכשיר אחורי הדלת, וצ"ע שהרי בכותל עצמו גם לרמ"א פסול ולהנ"ל דהנמוק"י מפרש אחורי הדלת היינו בכותל א"כ ליכא פלוגתא לדינא [וזה כעין מש"כ בחדרי דעה הנ"ל]. שו"ר בס' יד הקטנה פ"ג הי"א [במנחת עני י"ט] דלכו"ע אף במזוזה עצמה חשיב אחורי הדלת ומש"כ הנמוק"י דמיירי חוץ למזוזת השער אין כוונתו בכותל אלא חוץ לחלל הפתח וצ"ל דמזוזת השער היינו פני המזוזה בחלל הפתח. ולפי"ז א"ש דברי הש"ך.

אכן בגידולי הקדש ס"ב פי' כוונת הרמ"א כמש"כ דאם לא יניחה במזוזה עצמה פסול משום אחורי הדלת וכהרמב"ם וכ"מ בלבוש דאחורי הדלת פסול. וק"ק דהרמ"א ציין לטור ולדברי הגידולי הקדש צריך לדחוק דהיינו רק במש"כ דאינו מעכב אבל מש"כ בלבד שיניחנה במזוזה עצמה אינו מהטור. ובנשמ"א כתב דהרמ"א ס"ל דאחורי הדלת פסול ודלא כהש"ך. מיהו בדבריו מבואר דבכותל עצמו לאו היינו אחורי הדלת עי"ש בסו"ד שבזה לכו"ע פסול. [ובזה הוא כהש"ך]. ולדבריו א"ש מה שציין הרמ"א לטור דבזה גם הטור מודה ודין אחורי הדלת שסובר הרמ"א דפסול לא נזכר ברמ"א. אלא דהא גופא צ"ב אמאי לא הובא ד"ז, ועי"ש שבלא"ה קשה כן על השו"ע.

ונמצא דאחורי הדלת במזוזה עצמה מחוץ לחלל הפתח. לדעת הש"ך אליבא דהרמב"ם והנמוק"י פסול וכן הוא בלבוש, ולנשמ"א גם הרמ"א ס"ל הכי, אבל לטור כשר ולדעת הגידולי הקדש כשר אף לרמב"ם.

מיהו לדברי הש"ך דאחורי הדלת הוא ג"כ במזוזה צ"ב מהו אחורי הדלת ומהו שלא בחלל הפתח, וביד הקטנה נראה דאיה"נ כל שאינו בחלל הפתח היינו אחורי הדלת וכן משמע בנשמ"א וכ"מ בדה"ח סי' ר"פ, אך זה צ"ע דבגמ' משמע דתרי דיני נינהו וכן נראה להדיא בב"י עי"ש. והרמב"ם בפ"ה הביא דין אחורי הדלת וכתב דלא עשה כלום, ובפ"ו כתב דצריך לקבוע בחלל הפתח ובזה משמע דאינו מעכב דומיא דטפח הסמוך לרה"ר. [ובנשמ"א כתב דלרמב"ם גם תוך חלל הפתח מעכב ולכן לא הביא לשון הגמ' מצוה וכו' ולפי"ז צ"ל דגם טפח הסמוך לרה"ר מעכב וכ"מ בפסקי ריא"ז אות ל"ח, אולם ביד הקטנה מבואר דבזה כשר בדיעבד וכמבואר ברמ"א וא"כ צ"ע מהרמב"ם].

ואפשר דאחורי הדלת היינו מבפנים וחוץ לחלל היינו מבחוץ כדמשמע ברש"י, וכן ראיתי להגר"ר רייכמן שליט"א שהוכיח כן מהריבב"ן בפי' להל' מזוזה שכתב דאחורי הדלת פסול ומ"מ כתב דכשאין חלל לפני הדלת יניחנה מבחוץ סמוך לדלת [[2]](#footnote-2).

**אחורי הדלת בתוך חלל הפתח**

עוד יש לפרש בדעת הש"ך כמש"כ בפ"ס סי' נ"ז דאחורי הדלת היינו אף בחלל הפתח אלא שהוא אחורי הדלת דאין המזוזה נראית שם כיון שכשהדלת נפתחת אינה נראית וכשהיא סגורה ג"כ אינה נראית וזה רק באחורי הדלת ונסתייע לזה מהברייתא דמס' מזוזה אחר הדלת ואחר המזוזה ומשמע דאחר הדלת היינו אף בחלל המזוזה ולר"מ פסול עי"ש. וכ"כ גם מהגמ' דף ל"ג ע"ב. ושם ציין שם שזה דלא כהיד הקטנה. אמנם כתב דלפני הדלת אף אם כשהדלת נפתחת אינה נראית מ"מ כשהיא סגורה המזוזה נראית בדרך ביאתך. עי"ש. ועי' חי' רא"ל. ובס' חוט שני כתב שאין נראה כן דאין מקור לפסול אחורי הדלת בתוך החלל. אכן שו"ר שבשו"ת שאילת דוד סי' ט' כתב כהפ"ס. והעירו דברמ"א סי' רפ"ו ס"ב בחדר שאיש ואשתו ישנים שם לא יניח המזוזה מבפנים ומשמע דבלא"ה אפשר להניח בפנים ולא חשיב אחורי הדלת.

עוד יש להעיר דהשו"ע לא הביא ד"ז דאחורי הדלת וכתבו האחרונים דזה נכלל במש"כ שצריך לקבוע בחלל הפתח ובנשמ"א וביה"ק למדו מזה דבתרוייהו מעכב, אמנם יל"ד דאף שרק אחורי הדלת פסול מ"מ השו"ע לא טרח לבאר זה אלא כתב רק עיקר הדין לכתחילה דבעינן בחלל הפתח וממילא נשמע דלא יניח מאחורי הדלת שגם הוא אינו בחלל הפתח, אבל אי אחורי הדלת הוא גם בתוך חלל הפתח היה לו לכתוב דין זה.

**מהו כותל ומהו מזוזה**

יל"ע מה נחשב כותל ומהו מזוזה דבפשוטו המזוזה היינו המסגרת מסביב לחלל הפתח, ויל"ע אם המזוזה רחבה הרבה אי הכל חשיב מזוזה, ולאידך גיסא אם אין מזוזות אלא כותל יל"ע אם נחשב הכל כותל, או דעד טפח אף מהכותל עצמו חשיב מזוזה.

ועי' להלן בגמ' דכשקובע המזוזה בתוך מזוזת השער צריך שלא יעמיק יותר מטפח, ופי' הלבוש דבעינן על המזוזה ולא תוך המזוזה. ומשמע דהכל חשיב מזוזה. אולם ביראים סי' ת' כתב דעד טפח נקרא מזוזה ולפי"ז כתב במקדש מעט ס"ד וכן בסי' רפ"ו סק"ו דאף במזוזה עצמה אף שרחבה הרבה לא חשיב מזוזה אלא עד טפח וכ"כ בח"א סעי' כ"א.

אמנם מבואר בח"א דבכותל אף בתוך טפח פסול. ולפי"ז משמע דאף בחקק מהמזוזה עצמה לתוך הכותל לא יהני אף פחות מטפח. ועי' במזוזת ביתך סי' רפ"ט בשעה"צ ס"ק מ"ט שכתב לצדד כן באופן שהפתח פרוץ במלואו ועשה קנים לצוה"פ דאם יעמיק לתוך החומה אף פחות מטפח פסול דהרי חומה היא. עכ"ד. אמנם משמע דאם אינו פרוץ במלואו אף הכותל יכול ליחשב מזוזה. וצל"ע.

# כתבה על שני דפין

**[נא להשתדל ללמוד סוגיא זו במהירות כיון שהמלאכה העומדת לפנינו מרובה]**

**רש"י ותוס' כאן, ירושלמי מגילה פ"א, רמב"ם פ"ה ה"א, שו"ע סי' רפ"ח ס"ב וס"ד וביהגר"א שם. רמב"ן גיטין דף כ'.**

**בענין תפירה עי' ברמב"ם שם, תוס' לעיל ל"ב א', וע"ע מגילה ח' ב' ורש"י שם שבת ע"ט ב', ב"ש אהע"ז סי' ק"ל שו"ת רעק"א סי' י"א וסי' רי"ג. חזו"א או"ח סי' י"א ג' [וכן במנחות סי' ל"ז].**

**א. גמ' כתבה על שני דפין פסולה.** לרש"י היינו אפי' ב' דפין בעור אחד [ולס"ד דבברייתא לא פסלינן אלא בב' סיפין דהיינו ממש ב' חתיכות שמניח ב' מזוזות אבל למסקנא אף חתיכה אחת פסול כיון דראוי לב' סיפין] ומבואר בתוס' דלרש"י רק אם הניח ריוח הרבה שראי בפועל לב' סיפין פסול, [וכ"כ בחמודי דניאל סי' רפ"ח ד']. ולתוס' רק בב' חתיכות פסול. והרמב"ם פ"ה ה"א כתב דכותב על דף אחד ביריעה אחת וכו' כתבה בב' עורות פסולה ומבואר דלכתחילה בעינן דף אחד אבל אינו פוסל אלא בב' חתיכות. וכ"כ בשו"ע סי' רפ"ח ס"ב דלכתחילה יכתוב בדף אחד אבל בדיעבד כשר, ובס"ד כתב דבב' עורות פסול. וכתב הגר"א דהיינו כהרמב"ם, [ולו"ד יל"פ דכוונת השו"ע לחוש לשיטת רש"י וכ"מ בטור].

ועיקר הפסול במזוזה עי' רמב"ן גיטין דף כ' דהטעם משום דנלמד מגט דבעינן ספר. אמנם לתוס' אליבא דרש"י צ"ל דנלמד מסוטה דפסול אף בחתיכה אחת, וצ"ע. וביראים מצ' ת' כתב דכתיבה אחת אמרה תורה ולא שתי כתיבות. ולדבריו לכאורה אף בעור אחד בב' דפין פסול כרש"י, ועי' בתוע"ר שם.

ב. התוס' הקשו על רש"י מגט דכשר בב' דפין בחתיכה אחת וה"ה במגילת סוטה כשר בב' דפין בחתיכה אחת. ועי"ש די"ל דסוטה גרע דכתיב בספר ומשמע המבורר ולהכי בעינן דף אחד. ויל"פ קושית התוס' אף ליראים דפי' הטעם דבעינן כתיבה אחת דמ"מ קשה מלשון הגמ' דבסוטה מוכח דשני דפין היינו ב' חתיכות.

ובסו"ד הוכיחו מהירושלמי במגילה דלא פסל אלא ב' עורות מדמקשה אמאי לא קתני במשנה במגילה חילוק בין ספרים למזוזות שהספרים נכתבים בב' עורות משא"כ תו"מ דוקא בעור אחד. אמנם בביהגר"א סי' רפ"ח ס"ד תמה דבירושלמי מוכח איפכא דמקשה נמי אמאי לא קתני דספרים בב' דפים ותו"מ בדף אחד ותו מקשה אמאי לא קתני ספרים נכתבים בב' עורות ותו"מ בעור אחד ומבואר דב' דפין היינו אף בעור אחד וכבר הוכיח כן במרדכי סי' תתקס"א בשם הר"א עי"ש [ועי' באו"ז סי' תתקל"ט ביאור דברי הירושלמי], וכתב הגר"א דהרמב"ם ס"ל דמה שאמרו בירושלמי דבעינן דף אחד היינו לכתחילה. [ועי' חזו"א סי' י"א ג' וצל"ע]. ויש שפי' דלמסקנת הירושלמי שני דפין כשר אך מ"מ צ"ע דמהירושלמי מוכח דלשון שני דפין היינו בחתיכה אחת, וצ"ע.

**דיבוק ותפירה אי הוי חיבור ליחשב עור אחד**

ג. לעיל ל"ב ע"א אמרינן דס"ת שבלה אין עושין ממנו מזוזה וכו' דלמא להשלים והתוס' הביאו דפרש"י שאם חסר במזוזה שיטה אחת יכול להשלים מהס"ת, ואע"ג דבעינן עור אחד היינו כשלא תפרן. ומבואר דיכול לתפור ב' חלקי מזוזה דתפירה הוי חיבור. אולם לתי' ב' שם מיירי שמוסיף על הכתב שבס"ת ולתי' זה משמע דתפירה לא מהני וכ"כ התוס' בסוטה י"ח, וכ"כ הרמב"ם דלא מהני תפירה וכ"ה בשו"ע.

ולדברי התוס' דמהני תפירה כתב הב"ש אבעה"ז סי' ק"ל דה"ה דמהני להדביק, ועוד הוכיח כן מהגמ' להלן דף ל"ד ב' דבתפילין של יד אע"ג דבעינן קלף אחד מ"מ אם כתב בד' קלפים והדביקם מהני. [וכ"כ בביאור מהר"ם בנט אות נ"ו דגם דיבוק מהני]. אמנם בשו"ת רעק"א סי' י"א חולק ע"ז דשאני תפילין דאי"צ שיהא אחד אלא בעינן שיהא אות אחד ולא יהא ניכר במשמוש היד שיש בה כמה אותות כמש"כ רש"י שם, ולזה סגי בדיבוק, ואף לתוס' דמהני תפירה איכל"מ דדוקא תפירה הוי חיבור אבל דיבוק לא הוי חיבור. ובחזו"א או"ח סי' י"א כתב להיפך דדיבוק הוי חיבור ונחשב כאחד ממש, אבל תפירה שהיא ע"י דבר אחר לא הוי חיבור אלא דנלמד מס"ת דמהני ולכן בעינן דווקא גידין עי"ש עוד. ויל"ע בדבריו.

ד. ועי' שו"ת רעק"א סי' רי"ג דבתפרה קודם הכתיבה משמע בדברי הרמב"ם דמודה דכשר, והיינו דמודה הרמב"ם דתפירה הוי חיבור אלא דבעינן שבשעת כתיבה יהא עור אחד וכדביאר שם בתשובה י"א דהילפותא היא על הכתיבה שיהא בספר. ואמנם בתפילין דהוא דין בהנחה סגי בתפירה קודם הנחה אף שהכתיבה היא בב' עורות, עי"ש. אמנם בדעת התוס' בסוטה כתב הרעק"א בסי' י"א דתפירה לא מהני אף קודם כתיבה דלא הוי חיבור כדמוכח מדמדמו לשופר עי"ש. ולאידך גיסא לתוס' במנחות הנ"ל דמהני תפירה מבואר מדבריהם דאף תפירה אחר כתיבה מהני דבהכי מהני להשלים עי"ש. [ואע"ג דבעינן כתיבת ספר צ"ל דאזלינן על שם סופו, כדחזינן דבשעת כתיבת שמע עדיין אינו שלם ואפי"ה חשיב כתיבת ספר. ודו"ק]. ובחזו"א שם האריך לשיטתו דתפירה אינה כדיבוק מדבעינן תפירה בגידין וע"כ דחשיב חיבור ע"י דבר אחר ולא הוי חיבור ליחשב כאחד ואי מהני קודם כתיבה ע"כ משום דנלמד מס"ת וא"כ אף אחר כתיבה יהני וע"כ דלהרמב"ם לא ילפינן מס"ת.

ה. ויש לעיין לשיטת התוס' דמהני תפירה לאחר כתיבה א"כ הא דאמרו בירושלמי ספרים נכתבים בב' עורות ותפילין בעור אחד צ"ע דהא בס"ת הרי בעינן תפירה ובכה"ג גם בתפילין ומזוזה מהני תפירה. שו"ר שכן הקשה בביאורי מהר"ם בנט על המרדכי אות נ"ו, עי"ש שנדחק דבס"ת אי"צ לתפור כולו אלא רובו דאי"צ שיחשב עור אחד אלא חיבור בעלמא. וגם בחזו"א שם ס"ק ד' הקשה כן על תוס'. וצל"ע.

ו. ולשיטת רש"י דב' דפין פסול אף בעור אחד לכאורה ודאי לא מהני תפירה דעדיין הוי ב' דפין, אמנם בתוס' בדף ל"ב הביאו ד"ז דמהני תפירה בשם רש"י, וכ"מ ברש"י במגילה דף ח' דבמזוזות צריך תפירה בגידין. ועי' בפתחי תשובה סי' רפ"ח שעמד בזה וכתב דמיירי שתפרן זע"ז שנעשו דף אחד. ובחמודי דניאל כתב עפ"י הנ"ל דרק אם הניח ריוח ביניהם שראוי לב' סיפין פסול והכא מיירי שלא הניח ריוח ביניהם.

ובגלהש"ס לרעק"א במגילה ובשו"ת סי' רי"ג הקשה בשם החכ"צ על רש"י דלא מהני תפירה במזוזה. ותי' כנ"ל בדעת הרמב"ם דתפירה קודם כתיבה מהני. [ואין כוונתו לקושית הפ"ת לשיטת רש"י דא"כ לא יועיל תירוצו אלא כוונתו דלא הוי חיבור ובעינן עור אחד, ולזה תי' דשפיר הוי חיבור ורק אחר כתיבה לא מהני, ועי' בחמודי דניאל שם וצ"ע כוונתו] אך כבר תמה עליו הרש"ש שם מהתוס' מנחות ל"ב א' בשם רש"י דמבואר דמהני תפירה אף לאחר כתיבה, וכ"ה בעל הפרדס רמונים [[3]](#footnote-3).

וע"ע ברש"י בשבת ע"ט ב' דהא דס"ד דעושין מס"ת מזוזות היינו שמחתכין ממנה יריעה שפרשיות שמע והיה אם שמוע בתוכה לקובען במזוזה. והתוס' שם פי' כמש"כ בדף ל"ב בתי' ב' דמשכח"ל שפרשת שמע כתובה בסוף העמוד וכתוב אחריה פרשת והיה אם שמוע, אולם מרש"י מבואר דשתיהן היו כתובות כבר ויקשה קושית התוס'. וע"כ דחתכן ותפרן ומהני תפירה. אמנם עי' חת"ס שם דמשכח"ל פר' שמע בעמוד אחד ואחריו כתב כל פרשת ואתחנן ועקב עד והא"ש ובעמוד השני כתב והא"ש, ונמצאו סמוכין זל"ז. אך צ"ע לרש"י דבעינן דף אחד וע"כ דמיירי בתפירה והוי חיבור.

היכר ציר

**גמ' אמר ר"י א"ש במזוזה הלך אחר היכר ציר וכו' כגון פתחא דבין תרי בתי בין בי גברי לבי נשי.** ופרש"י דיש פתח לכל בית לרה"ר ולא ידעינן הי לחשוב ביאה והי ליחשוב יציאה. ועי' במרדכי דלא מהני היכר ציר אלא כשב' החדרים עיקר ושניהם פתוחים לרה"ר [וכדכתב רש"י], אבל אם עיקר הכניסה היא מאחד לחבירו כגון מבית לחצר או כשיש רק פתח אחד לר"ה שעיקר כניסה דרך שם, אין משגיחין בהיכר ציר. ועי' להלן ע"ב בסוגיא דבית שער לגינה ולקיטוניות, בפי' בתרא דרש"י, באופן שהאחד פטור ממזוזה אי מהני היכר ציר לפטור או לחייב.

ויל"ע היכי דהכניסה לשניהם בשוה אבל האחד עיקרי בשימושים וההיכר ציר לחדר השני. ומשמעות רש"י דטעמא דהיכר ציר אינו דחשיב שהחדר שנכנסין אליו עיקר, אלא דהוא עיקר הכניסה וחשיב דרך ביאתך. [ויל"ע במחלוקת מהרי"ל והאחרונים בפתח שבין בית לחצר או מרפסת. ויתבאר להלן]. עוד יל"ע היכי דבאותו פתח יש ב' דלתות ואיכא היכר ציר לכאן ולכאן, עי' טה"ק שנסתפק בזה.

וכתב המרדכי בשם הסמ"ג דאין צריך להניח מזוזה בימין ושמאל, ומשמע דזהו חידוש הגמ' דע"י היכר ציר חשבינן לזה לעיקר הפתח ובלא זה היה חייב בב' הצדדים וה"ט דחשיב פתח דתרוויהו ושני מחייבין הן, מיהו לפי"ז בליכא היכר ציר יהא חייב מימין ומשמאל ודוחק. שו"ר בפ"ס אות ל"ט שבשאילת יעבץ ח"א ס"ט כתב דכשאין היכר ציר יעשה ב' מזוזות אבל הגר"ח שם חולק ע"ז. ובלשון רש"י דלא ידעינן הי ליחשוב ביאה והי ליחשוב יציאה משמע דחייב רק אחד אלא דהוי ספק מהו הפתח. ועי' בפ"ס שם דבאמת הוי פתח של שתיהם אלא דהתורה אמרה שלא יהא אלא מזוזה אחת ויש לדון דלכאורה הא דאמרה תורה שלא יניח יותר ממזוזה אחת הוא רק עבור חיוב בית זה אבל בשבית ב' בתים מנלן וצ"ע. [עוד כתב שם מהגר"ג נדל דמקום שמניח המזוזה נעשה עיקר הכניסה].

ועי' חי' רא"ל סי' י"ז שחקר אם המחייב הוא הבית שיש בו פתח או הפתח מחייב. ובפשוטו להצד דחייב שתי מזוזות באותו פתח הטעם משום דהבית מחייב ומקומו בימין הכניסה, ולהצד דחייב רק אחד ה"ט דהפתח מחייב והוי פתח אחד [אף שגם בזה יל"ד דאותו מקום הוי כב' פתחים. וצל"ע]. אמנם יל"ד דהבית מחייב בפתחו והכא הוי פתח אחד לב' הבתים.

**היכר ציר [ב]**

בית שער הפתוח לגינה וקיטוניות – דף ל"ג ע"ב

**[סוגיא זו נוגעת לסוגית היכר ציר בעיקר לפי' ג' ברש"י והנמוק"י שם, וגם שאר הפירושים שם נוגע לפרטי הסוגיא מה נחשב כניסה ומהו יציאה].**

**ת"ר בית שער הפתוח לגינה ולקיטוניות וכו' רב ושמואל דאמרי תרוויהו מגינה לבית כו"ע ל"פ דחייב מ"ט ביאה דבית היא כי פליגי מבית לגינה מ"ס קיטונית עיקר ומ"ס גינה עיקר וכו'.** עי' רש"י ג' פירושים. לפי' א' כוונת הגמ' לחלק בין ב' הפתחים, ומגינה לבית היינו הפתח שבין הגינה לבית שער דחשיב כניסה לבית, ומבית לגינה דפליגי הוא בפתח בין הבית לבית שער. ולפי הוא להיפך. ויתבאר בסמוך.

ולפי' ג' החילוק באותו פתח היכן ההיכר ציר וכ"כ הנמוק"י. ומגינה לבית היינו שהיכר ציר הוא לצד הבית, ולרו"ש בהא לכו"ע חייב, ומבית לגינה כלומר כשהיכר ציר לצד הגינה פליגי, דאיכא מ"ד דחייב דחשיב פתח לבית ול"מ היכר ציר, ופרש"י דל"מ אלא כששניהם עיקר, משא"כ הכא דעיקרו לכניסה לבית. ולמ"ד דפטור משום דעיקרו לגינה, י"ל דמודה לזה אלא דס"ל דהכא עיקרו לגינה וכן משמעות לשון רש"י. אמנם היכי דההיכר ציר הוא לבית מבואר דחייב אע"ג דעיקר התשמיש לגינה, ומשמע דמהני לחייב ולא רק היכי דתרוייהו כהדדי. ואפשר דמש"כ רש"י עיקרו לגינה לאו דווקא אלא כוונתו משום ההיכר ציר חשיב עיקרו לגינה אבל באמת שייך לתרוויהו. ועי' בשטמ"ק אות ה' דפליגי אי מהני לפטור, ומבואר דלמ"ד דעיקרו לגינה הוא משום היכר ציר[[4]](#footnote-4). אמנם לב' פי' קמאי משמע דלכו"ע אין תלוי בהיכר ציר ואין נפ"מ היכן ההיכר ציר, וכ"כ החזו"א סי' קס"ח.

**ביאור הסוגיא לפירוש א' וב'**

לפי' א' דמגינה לבית היינו בפתח החיצון שמהגינה לבית צ"ב דכיון שהחיצון שבין הגינה לב"ש חשיב כניסה לבית כ"ש הפנימי שבין הב"ש לבית חשיב כניסה לבית.

ויל"פ דאזלינן בתר הבית החשוב מבין שניהם, ובין הב"ש לבית כיון שהבית חשוב טפי עיקרו משמש לבית ולא לב"ש, אבל מגינה לב"ש חשיב פתח של בי"ש דחשיב טפי מהגינה כיון דחשיב כבית משא"כ הגינה [והא דאמרו מגינה לבית צ"ל דהב"ש חשיב בית וקצ"ע]. ומשו"ה מבית לב"ש דהוי פתח של הבית פטור דעיקרו משמש ליציאה מהבית ולא חשיב כניסה לבית משום דהכניסה לבית מרה"ר היא דרך פתח שבינו לרה"ר, ופתח זה אינו אלא לשימוש מהבית לגינה והוי יציאה ולא כניסה, אבל מגינה לב"ש דחשיב פתח של הב"ש חשיב כניסה לב"ש ולא יציאה דמשמש גם לכניסה מרה"ר לב"ש דאין לו כניסה מרה"ר אלא דרך הגינה.

ועי' להלן דיל"ד בחיובא דב"ש אי משום דחשיב בית או משום דכיון שנכנסים דרכו לבית חשיב פתח לבית. ומשנ"ת א"ש רק אם חיוב בית שער הוא מחמת עצמו דאי משום הבית הדק"ל, דאי החיצון חשיב כניסה לבית כ"ש הפנימי.

אמנם למ"ד דאף מבית לגינה חייב והכי קי"ל להלכה, וכן לפי' ב' דפתח שמב"ש לבית לכו"ע חייב, משמע דפליג על הנ"ל וס"ל דאף שכל הכניסה לבית הוא רק לחזור מהגינה מ"מ חשיב כניסה לבית וחייב. ועוד יל"פ להנ"ל דהכא הגינה פתוחה לרה"ר ס"ל דהוי כניסה מרה"ר לבית אף שיש עוד כניסה מרה"ר לבית ובזה פליגי.

ולפי' ב' מבית לגינה דפליגי היינו הפתח שמגינה לב"ש, ולמ"ד דפטור משום דגינה עיקר, וצ"ב מ"ש מהפתח שבין הב"ש לבית דחשיב כניסה לבית אף שהוא רק לנכנסין מהגינה ואי משום שנכנסין דרכו מרה"ר לבית ה"נ בפתח שמהב"ש לבית, ואי נימא דחיובא דב"ש הוא משום דהוא עצמו חשיב כבית, א"ש טפי דהכא דעשוי לגינה חשיב כגינה ופטור אבל אי משום שדרכו נכנסין לבית ה"נ נחייב. ועי' חזו"א סי' קס"ח ג' דעיקר תשמישו הוא לב"ש שהוא עבור הגינה ולהכי הוי גינה עיקר ועצ"ב. ועי' פ"ס אות ל"ט.

והנה נחלקו רבותינו בפתח שמבית לחצר או מרפסת אי חייב בכניסה לבית או בכניסה למרפסת, עי' ט"ז סי' רפ"ט ס"ק ג' ובי"מ שם וחזו"א סי' קס"ח ג'. ולמבואר בסוגיין דעיקר הפתח מתייחס לבית ה"נ יהא חייב בימין הכניסה לבית, ואמנם לפי' א' אף שמשמש כניסה לבית מהמרפסת נידון כיציאה למרפסת דכל הכניסה היא חזרה מהמרפסת, אבל למאי דקי"ל דחייב ולפי' ב' לכו"ע הוא חייב דהוי כניסה לבית. אלא אי נימא כנ"ל דהכא דווקא משום דאיכא פתח מרה"ר לגינה ולהכי גם כלפי הבית חשיב כניסה מרה"ר [אף שיש לו עוד פתח ישר לרה"ר]. ועי' בי"מ סי' רפ"ט בתו"ד דהכא מיירי בין בפתוח לרה"ר בין באין פתוח לרה"ר ובחזו"א סי' קס"ח ג' נסתפק בזה עי"ש שהאריך בזה [ראיתי בשם הריא"ז דמיירי בפתוח לרה"ר ולא מצאתי], וע"ע להלן בעז"ה.

**גמ' אמר רחבה וכו' בי הרזיקי - דהיינו בית שער הפתוח לחצר ובתים פתוחים לבית שער - חייב בשתי מזוזות.** ופרש"י דחייב בפתח שמן הבית שער לבתים ואחת בפתח שמן החצר לבית שער, ומשמעות לשונו דהפתח שבין הב"ש לבתים חיובו משום הכניסה לבתים ובפתח שמהחצר לבית שער חיובו משום הכניסה לבית שער. ויל"ע בלשון הגמ' דחייב ב' מזוזות, והרי בפתח מהחצר לבית שער חיובו הוא משום הבית שער, ובפתח השני חיובו משום הכניסה לבית כמבואר ברש"י. ואי נימא דחיוב הבית שער הוא משום דחשיב פתח לבית א"ש דתרוויהו משום הבית.

# היכר ציר [ג]

**פתח שבין ב' חדרים אי אזלינן בתר הפנימי או בתר עיקר התשמיש - בדברי המרדכי**

כתב המרדכי [והו"ד לעיל בקצרה] **דבית הפתוח לחדר או לעליה אין הולכין אחר היכר ציר כיון שעיקר תשמישו ומוצאו ומובאו מבית לשם אלא יניחנו בחדר דלצרכו הוא עשוי, וכן מצאתי שאפי' אחד פתוח לרה"ר והא' אינו פתוח לר"ה כיון שעיקר תשמיש כניסה ויציאה דרך שם אין משגיחין בהיכר ציר.** ומבואר דמניח בכניסה לחדר, אמנם דבריו סתומים דמשמע מתחילה משום דהחדר הוא עיקר התשמיש, אבל ממש"כ **ומוצאו ומובאו מבית לשם** נראה דהטעם משום דעיקרו לכניסה מהבית לחדר. עוד צ"ב סו"ד מש"כ שאפי' האחד פתוח לרה"ר וכו' ומשמע דקאי על הפתח לחדר ולעליה דמניח הפתח החדר אף דהכניסה מרה"ר היא רק דרך החדר ונמצא דעיקר הכניסה לבית היא דרך החדר. ונחלקו בזה רבותינו.

הנה הלבוש סי' רפ"ט כתב דבית הפתוח לבית החורף מניח המזוזה בימין הכניסה לבית החורף שבו עיקר התשמיש ואין משגיחין בהיכר ציר. וכתב בדברי חמודות אות כ' דכ"מ במרדכי והיינו דפי' דכוונת המרדכי דתלוי בעיקר התשמיש ומיירי שעיקר התשמיש הוא בחדר וקמ"ל דבזה לא אזלינן אחר היכר ציר [וכמש"כ רש"י בדין ב"ש לבית וגינה], וכ"כ הבי"מ [סי' רפ"ט סוד"ה בט"ז]. וכ"כ בחזו"א סי' קס"ח א' בצד א'.

עוד צידד החזו"א דכוונתו שהחדר הוא פנימי ואין לו כניסה מרה"ר אלא דרך הבית ולכן עיקר הפתח שבין הבית לחדר הוא לחדר ליכנס בו מרה"ר. והיינו כרש"י לעיל דהיכר ציר הוא רק כששניהם פתוחים לרה"ר אבל כשהאחד אין לו פתח לרה"ר עיקר הפתח עבורו.

ובשו"ת זרע אמת סי' קל"ד פי' דתלוי לשם מה נעשה הפתח והכא עיקר הפתח נעשה לכניסה לחדר ומש"כ עיקר תשמישו היינו תשמיש הכניסה. [ויל"פ דתלוי אי חיוב מזוזה הוא על הבית בפתחו ולפי"ז תלוי מהו עיקר הבית, או דהחיוב על הפתח, ותלוי לשם מה נעשה הפתח]. ומבואר ג' פי' בטעם שהחדר עיקר, משום שהוא עיקר התשמיש, או משום בהוא פנימי, או משום דבפועל עיקר הפתח ליכנס לשם.

ובהמשך דברי המרדכי וכן מצאתי וכו', דבפשוטו קאי על בית הפתוח לחדר ועליה ועל זה קאמר המרדכי אפי' שאחד פתוח לרה"ר ואחד אינו פתוח כלומר דיש כאן אחד פנימי. והבי"מ לשיטתו דכוונת המרדכי דאזלינן בתר עיקר התשמיש פי' דעל זה הוסיף המרדכי דאפי' אם החדר הוא החיצון והבית הוא פנימי דנמצא דהפתח בין החדר לבית משמש לכניסה לבית מרה"ר מ"מ החדר עיקר והוי פתח של החדר, והיינו דעדיך מעלת עיקר התשמיש על הפנימי. וצ"ב לשון המרדכי שעיקר מבואו לשם [וי"ל דכיון שזהו עיקר התשמיש ממילא נחשב שהכניסה לשם ודוחק].

והזרע אמת לשיטתו פי' עד"ז דכוונת המרדכי דאזלינן בתר עיקר תשמיש הפתח לכניסה אפי' אם השני כלומר הבית הוא פנימי ונמצא דנכנסים אליו מרה"ר דרך החדר מ"מ החדר עיקר. ועי"ש שביאר דכיון שהבית עיקר תשמישו משו"ה חשיב כניסה מהבית [ושם כתב שגם בבי גברי ובי נשי עיקר תשמיש הבית הוא לבני הבית היינו בי נשי ולא לבי גברי שהוא לאחרים הבאים לבית]. ונראה הסברא דכיון שעיקר התשמיש דירה הוא בבית ואין נכנסים אל החדר אלא לצורך הבית לכן חשיב עיקר עשית הפתח לכניסה לחדר. וזה להיפך מהבי"מ [ומ"מ לדינא כתב הזרע אמת שהמרדכי יחידאה הוא]. ועדיין צ"ע אמאי עיקר הפתח עשוי לכניסה לחדר דהרי לחדר אפשר ליכנס מרה"ר ולבית א"א ליכנס אלא דרך פתח זה ומהיכי תיתי דעיקר הפתח נעשה לחדר, וכבר תמה בזה בס' יוסף אומץ להחיד"א סי' כ"ט ונדחק דשמא מיירי דיש לבית עוד כניסה מרה"ר אלא דאינה ישר לבית אלא דרך אכסדרה, אולם בזרע אמת מבואר דאף דנכנסים לבית דרך החדר ואין לבית פתח אחר מרה"ר מ"מ יניח המזוזה בימין החדר[[5]](#footnote-5). וצ"ע. ועי' חזו"א סי' קס"ח א' שדחה פי' זה מטעם הנ"ל

ובחזו"א שם פי' דכוונת המרדכי לדין נוסף, ומש"כ **אפי'** קאי אדלעיל בדין פתח בין בי גברי לבי נשי ובזה כתב דאם רק אחד פתוח לרה"ר לא אזלינן בתר היכר ציר אלא הפנימי עיקר שהפתח משמש לכניסה לבית. אבל בפתוח לחדר ולעליה דחשיב עיקר הפתח לחדר ע"כ מיירי שהבית נמי פתוח לרה"ר ולכן אזלינן בתר עיקר התשמיש אבל אם אין לבית פתח אחר מרה"ר פנימי עדיף. ועוד צידד כנ"ל דגם מתחילה מיירי משום שהוא פנימי, שהחדר ועליה אין להם פתח לרה"ר וכוונת המרדכי לדברי רש"י לעיל דכשאחד פנימי אין הולכין אחר היכר ציר אלא הפנימי עיקר וע"ז כתב המרדכי וכן מצאתי וכו' לסייע לדין זה, [עי"ש שהגיה במרדכי]. ולצד זה כל דברי המרדכי הם רק דבפנימי אין משגיחין בהיכר ציר וכמש"כ רש"י דרק אם שניהם פתוחים לרה"ר אזלינן בתר היכר ציר, אבל היכי דחד מינייהו הוא עיקר התשמיש לא נתבאר במרדכי כלל אי מהני היכר ציר. וכ"כ ביד הקטנה פ"ג ה"ז. וע"ע בס' גידולי הקדש רפ"ט ז'.

ונמצא בדעת המרדכי ג' פירושים. לבי"מ אזלינן בתר עיקר התשמיש ואף כנגד פנימי. ליד הקטנה אזלינן בתר הפנימי ועדיף אף על עיקר התשמיש וכ"ה לחזו"א בצד ב'. ולצד א' בעיקר תשמיש בפ"ע או בפנימי בפ"ע אזלינן בתרייהו ולא בתר היכר ציר אבל אין ראי' בעיקר תשמיש כנגד פנימי הי מינייהו עדיף**.** להזרע אמת אזלינן בתר עיקר עשית הפתח ואף כנגד פנימי.

**פתח בין בית לחצר - דברי המהרי"ל**

כתב מהרי"ל סי' צ"ד והובא בב"י סי' רפ"ו, דבית שיש לו פתח לרה"ר ופתוח לחצר אם יש לחצר פתח מרה"ר אזלינן בתר היכר ציר, ואם אין פתח לחצר מרה"ר קובעין המזוזה מימין הכניסה לחצר דעיקר הפתח הוא של הבית שהוא פנימי שאין לו פתח אחר. ומבואר דס"ל דאלינן בתר הפנימי אף שעיקר התשמיש בבית. ועוד מבואר בדבריו דכשיש פתח לשניהם אזלינן בתר היכר ציר אף כשהאחד הוא עיקר התשמיש.

ועי' בי"מ סי' רפ"ט שהאריך לתמוה על זה וס"ל דאזלינן בתר עיקר התשמיש וע"כ חשיב פתח של הבית וצריך להניחו בימין הכניסה לבית, וכשיטתו הנ"ל דפי' כן בדעת המרדכי דבית הפתוח לחדר ועליה מניח בכניסה לחדר שהוא עיקר התשמיש אף שהבית הוא הפנימי. אמנם הגידולי הקדש רפ"ט ז' הוכיח מהב"י שהביא את דברי המרדכי ואת דברי המהרי"ל בזה אחר זה ע"כ דס"ל דלא פליגי ומזה הוכיח דאין כוונת המרדכי דאזלינן בתר עיקר התשמיש נגד הפנימי אלא כווונתו דעיקר תשמיש הכניסה הוא לחדר כיון שהוא הפנימי או דכן היא הדרך שעיקר הכניסה היא לחדר [וזה כהזרע אמת]. ועי' בשו"ת יוסף אומץ להחיד"א סי' כ"ט שהאריך בזה. וע"ע בדרך החיים סי' ר"פ שסתר דבריו דבתחילה כתב דהיכי דאין היכר ציר אזלינן בתר עיקרהתשמיש ואח"כ כתב דין הלבוש דבית הפתוח לבית החורף כיון שבו עיקר התשמיש יתן בימין הבי"ח ולא איכפ"ל בהיכר ציר. וצל"ע.

**בדין חצר**

ובעיקר דברי המהרי"ל שמניח בכניסה לחצר תלוי במחלוקת הראשונים אם חצר חייבת מחמת עצמה דחשיבא דירה או משום דהיא פתח לבית, דהנה התוס' בסוגין הביאו שיטת רש"י דבית שאין בו תקרה פטור ממזוזה והקשו מהא דחצר חייבת אע"פ שאין בה תקרה והתוס' הוכיחו מזה דלא כרש"י אמנם הרא"ש תי' דחצר שאני דדרכה בכך שאין בה תקרה, אמנם הב"י הביא בשם רבינו מנוח שתי' שחצר שאני שפתוחה לבית ועי' פרישה סי' רפ"ו דמשמע דב' תי' הם והיינו דלרבינו מנוח אין החצר חייבת מחמת עצמה אלא שכיון שנכנסין ממנה לבתים הרי היא פתח לבית והבית הרי יש בו תקרה והחצר היא פתח של הבית וכן משמע ברמב"ם פ"ו ה"ח דהחצר חייבת משום דהוי פתח לבית שחייב במזוזה, אולם מהרא"ש והתוס שלא תי' כן מוכח דהחצר חייבת מחמת עצמה [ועי' תורא"ש ותו"י יומא דף י"א, ואכמ"ל], ומדברי המהרי"ל מוכח דהחצר חייבת מחמת עצמה דאי משום שנכנסין דרכה לבית ודאי דבפתח שבין החצר לבית מניח בכניסה לבית, ועי' בי"מ סי' רפ"ט וחזו"א בסי' קס"ח שנקטו בפשיטות כמשמעות הרמב"ם והקשו על המהרי"ל כנ"ל. [אמנם בבי"מ משמע דלא הוקשה לו דתהא פטורה לגמרי, אלא דכיון שהחצר פטורה ממילא חשיב עיקר הפתח ככניסה לבית וצריך להניח המזוזה בימין הבית. וצ"ב אמאי לא הקשה כהחזו"א, ואפשר דאע"ג דהחצר מצד עצמה פטורה מ"מ כשפתוחה לבית נעשית טפילה לבית וחייבת. ועי"ש דכ"כ גם בדין פתח מבית לחדר שאין בו ד' על ד' וצ"ע בזה]. ומזה הוכיחו הבי"מ והחזו"א דהמהרי"ל ס"ל דחצר חייבת מצד עצמה וכרא"ש.

**בית שער דחצר**

ובבי"מ שם הקשה לרבינו מנוח דאין חצר חייבת מגמ' דידן בבי ארזקי דפשיטא לה דב"ש הפתוח לחצר ולבית חייב ב' מזוזות ובפתוח לגינה איכא למ"ד דמבית לגינה פטורה, וע"כ דחצר הוי רשות החייבת במזוזה. וכנראה שזו כוונת הרמב"ן והריטב"א דמסוגין מוכח דחצר חייבת [והריטב"א הוסיף דאי ב"ש חייב מצד עצמו הוי סגי ליה בחד מזוזה, וע"כ דחיובו משום חצר. וצ"ב דהרי כל פתח חייב במזוזה].

ולדעת רבינו מנוח כתב הבי"מ דצ"ל דס"ל דגינה עיקר כלומר דהפתח משמש בעיקרו לגינה משא"כ בחצר הרי הוא שייך יותר לבית דבית עיקר, [וי"ל עוד דגינה אית לה תשמיש עצמי אלא דפטור ולהכי חשיב גינה עיקר משא"כ בחצר כיון דעיקרה לתשמיש הבית עיקר הפתח הוא לבית]. ומעתה למסקנא דאמרינן דאף בגינה בית עיקר כ"ש בפתוח לחצר שיותר נחשב הבית עיקר כלפי החצר, וממילא גם לרא"ש דחצר חייבת יניח בימין הבית דבית עיקר. ומזה הקשה על המהרי"ל דכתב דיניח המזוזה בכניסה מבית לחצר. אמנם לכאורה אינו מוכרח די"ל דלרא"ש דחצר חייבת אין הכרח דבית עיקר מחצר משא"כ לרבינו מנוח ע"כ דבית עיקר מחצר טפי מבגינה.

אמנם כל קושיתו היא רק משום דס"ל דסוגיין בב"ש הפתוח לגינה מיירי אף שאין פתח מהגינה לרה"ר והו"ל הגינה פנימית ואפי"ה הבית עיקר אבל אי מיירי דאיכא פתח מהגינה לרה"ר י"ל דמשו"ה חשיב הבית עיקר אבל אם אין לה פתח מרה"ר וא"א ליכנס לגינה אלא דרך הפתח מהבית ודאי עיקר הפתח הוא לגינה ומשו"ה בחצר חייב בכניסה לחצר. וכ"כ החזו"א שם.

**פתח בין חדר גדול לחדר קטן שאין בו דע"ד** [לעיל נכתב שלאבדקדוק**]**

בשו"ת מהרי"ל סי' צ"ד כתב דחדר קטן שאין בו דע"ד [כ"מ בדברי השואל שם וכמש"כ הבי"מ] ופתוח לבית החורף ומצידו השני פתוח לחדר גדול וב' החדרים הגדולים יש להם פתח לחצר שדרכה אפשר ליכנס מרה"ר. תלוי בהיכר ציר דאם היכר ציר לצד החדרים הגדולים שניהם חייבים ומניח בימין הכניסה לחדר הגדול ולימין בית החורף. והט"ז סי' רפ"ט ס"ק ג' כתב דלדבריו אם יהא היכר ציר לצד החדר הקטן יניח המזוזה לצד החדר הקטן. ובגידולי הקדש כתב דממה שכתב המהרי"ל שאם ההיכר ציר לחדרים הגדולים **שניהם חייבין** משמע דאם ההיכר ציר לצד הקטן יהא פטור ודלא כהט"ז. ובאמת ילה"ק על הט"ז בפשיטות וכנ"ל אם מחשב פתח של הקטן יפטר ממזוזה וכדהקשה החזו"א בדין חצר. והבי"מ ג"כ הקשה על המהרי"ל וצ"ע שלא הקשה בפשיטות כהחזו"א, ומשמע דאפשר לחייב מחמת הגדול בימין הכניסה לקטן.

וברעק"א לשו"ע סי' רפ"ו סקי"ג דחדר גדול הפתוח לקטן שאין בו דע"ד אע"פ שהקטן פנימי נידון כאויר וחייב משום הגדול. ופשטות כוונתו דיניח לימין הגדול כיון דהחיוב משום דהוי פתח של הגדול ולא משום הקטן, וכ"כ בחזו"א סי' קס"ח ה' ובסי' קס"ט ב'. וכן מבואר בפסקי ריא"ז [הובא בשלטי גיבורים סוף הל' מזוזה]. וכ"כ בשו"ת בנין ציון להערול"נ סי' צ"ט. ועי"ש בחזו"א דלכאורה כוונת הרעק"א משום דהקטן פטור ולא מהני פנימי לפטור ואזלינן נמי בתר החיצון [וכן משמע בבנין ציון], אך מהא דגינה עיקר מוכח דהיכר ציר או פנימי מהני לפטור, ומסקנת דבריו דטעמא דרעק"א משום דהפנימי כיון דאין בו דע"ד אין לו שם דירה וכדאמרינן למ"ד דבית עיקר ואי מיירי בגינה פנימית מבואר דבמקום דהחיצון עיקר לא מהני פנימי לפטור. ולפי"ז לשון הרעק"א דפנימי כאויר הוא בדווקא עי"ש ודו"ק

ויש שהעירו מלשון הרעק"א דחייב משום היציאה מהגדול משמע קצת דחייב בימין היציאה ודלא כהחזו"א, וכ"כ במשנת אליהו [להגר"א משקובסקי] סוכה סי' , ומשום דחייב מחמת היציאה עי"ש שהאריך בזה וכ"כ באגרו"מ יו"ד סי' ר"פ בדעת הרעק"א אלא שלדינא ס"ל דיציאה אינה מחייבת. ועי' בחוט שני דהחזו"א לא ניחא ליה לפרש כן בדעת הרעק"א דודאי אין חייב משום היציאה וכ"כ בפרשה סדורה אות מ"ב. [ומה שהוכיח במשנת אליהו מלשון הרמב"ם פ"ו הלי"ג תמוה]. ויש שפי' דאף שהמחייב הוא החדר הגדול מ"מ מקום קביעות המזוזה הוא לימין הכניסה לקטן ויסוה"ד מבואר בשפ"א על יו"ד רפ"ו, וטעמא דמילתא יל"פ דחיוב המזוזה הוא על הפתח ולא על הבית וכיון דכלפי הפתח קרינן ביה דרך ביאתך שם הוא מקום קביעות המזוזה, כן הבין הגר"ר הגרא"י זלזניק זצ"ל הביאו במכתב הגר"ר ושם דחה פי' זה]. ולכאורה גם מהט"ז הנ"ל בשם המהרי"ל מבואר כן דמניחו בפתח הקטן כשההיכר ציר לקטן, אמנם יש שפי' דחייב משום דהוי בי"ש מבית החורף לחדר הגדול וגם מהחדר הגדול לקטן חייב משום דהוי ב"ש מהחדר הגדול לבית החורף וזה ניחא אי ב"ש חייב אף בפחות מדע"ד [עי' פת"ש סי' רפ"ו ס"ג בשם חמודי דניאל]. ועי' פרשה סדורה שם.

**בדברי החמודי דניאל**

בפתחי תשובה סי' רפ"ו הביא מהחמודי דניאל דלא בעינן דע"ד בחדר שראוי לתשמישו כמחסן וכדו', ולפי"ז בכה"ג דפתוח לגדול יניח בכניסה לקטן, ויתכן שגם הרעק"א מודה לזה, והרעק"א מיירי בחדר שאין ראוי לתשמישו שפטור. אמנם להלכה נקטו רבותינו דבבית קטן מחמרינן כהחמודי דניאל, אבל בכה"ג שפתוח לגדול דאם נחמיר כהחמודי דניאל יתכן דלרעק"א לא יצא יד"ח יניח בכניסה לגדול.

והנה החזו"א שם דן אמאי לא מניחין מזוזה בפתח בית הכסא לימין הכניסה ממנו לבית דאע"פ שהוא פנימי לרעק"א אזלינן בתר החיצון, ותי' עפ"י הנ"ל דרק היכי דפנימי אין חשיב דירה אזלינן בתר חיצון אבל הכא דהוא דירה אלא שפטור משום דאינו של כבוד והוי פטור ממזוזה שפיר חשיב פתח של הפנימי ולא של החיצון. והוסיף החזו"א דאף אם אין בו דע"ד כיון ראוי לתשמישו חשיב דירה. ועי' פרשה סדורה דמשמע דנקט החזו],א כהחמודי דניאל אמנם הביא שם לדחות דרק לגבי לפטור החיצון מהני סברא זו דעדיין חשיב דירה כיון שראוי לתשמישו אבל באמת אינו חייב במזוזה. ועכ"פ לפי"ז מבואר דבמקום דהפנימי ראוי לתשמישו ליתא לסברת הרע"א ואין חייב לצד החיצון. וצל"ע.

**בית שהסיר התקרה ועשה בו סוכה**

בפמ"ג סי' תרמ"ג מש"ז כתב דמזוזה בסוכה פטור אף אם כל השנה הוא חדר קבוע ובסוכות מסיר הגג ומסכך דהוי דירת ארעי, אמנם אם הוא נכנס מחדר לסוכה [כלומר שהסוכה בחדר פנימי] צריך מזוזה משום חדרו, והו"ד במ"ב סי' תרכ"ו סקכ"א. ובפשוטו צרך להניח המזוזה מימין החדר החיצון כיון שמצד הסוכה הרי פטור ולפי"ז צריך להפוך המזוזה ממקום הנחה של כל השנה, וכ"כ בביכורי יעקב בתוספת ביכורים סי' תרכ"ה וכשיטתו הנ"ל בחדר דפתוח לחדר פנימי שאין בו דע"ד דמניח בימין החדר החיצון הגדול. [ויש שהעירו דמסתימת המ"ב משמע דמניח המזוזה ככל השנה בכניסה לסוכה. וזה כביאור הנ"ל ברעק"א [דלא כהחזו"א] דפתח המשמש כיציאה מהבית מקום היציאה הוי מקום קביעת המזוזה או משום דמהני הכניסה לבית הפטור ליחשב דרך ביאתך. וצ"ע].

# בית שער [מהדו"ב]

**גמ' [לעיל] מיתיבי בית שער אכסדרה ומרפסת חייבין במזוזה,** והקשו הראשונים דביומא י"א מבואר דב"ש פטור. והתוס' תי' דהכא מדרבנן וכ"כ רש"י בסוכה ח' ע"ב דחיובו מדרבנן. והרי"ף בהל' מזוזה [והובא גם בתוס'] תי' דהכא בפתוחות לבית והתם בפתוחות לגינה כ"פ התוס' בסוכה והרמב"ן במלחמות שם [[6]](#footnote-6). ולדעת רש"י ותוס' מבואר דאף באין פתוח לבית חייב מדרבנן וכ"כ בטושו"ע סי' רפ"ו ס"ז [אמנם בשו"ת יוסף אומץ לחיד"א סי' ט"ו כתב דמהר"ן משמע דבאין פתוח לבית פטור]. ולאידך גיסא משמע דכל ב"ש חיובו רק מדרבנן ואף בפתוח לבית, וכן מוכח בתורא"ש יומא י"א עי' להלן. אמנם בשערי עירות ושערי מדינות כתב הריטב"א ביומא דלרש"י חייבין מדאורייתא.

ובעה"מ שם כתב דהכא מיירי בב"ש של בית והתם בב"ש של אכסדרה וחדא מילתא היא ב"ש של אכסדרה ומרפסת. והרמב"ן והר"ן תמהו דהא ברייתא דידן דקתני ב"ש אכסדרה וכו' חייבת ע"כ דתרי מילי נינהו [ולכאורה ר"ל דאף דמיירי באכסדרה החייבת כדאיתא בגמ' מ"מ הו"ל כבית שער של בית ומאי רבותא בב"ש של אכסדרה] וע"כ דהכא נמי תרי מילי נינהו, ועוד הקשה הרמב"ן דהא ודאי אכסדרה עצמה פטורה כדמוכח בסוגיין וע"כ שזה נלמד מהאי קרא וזה צ"ע דהכא לא נתמעט משום דאינה לדירה אלא משום דאין לה פצימין. ואף שראויה לדירה פטורה וכ"ה בחזו"א סי קס"ט. וצ"ע.

ולכאורה לא פליגי הראשונים על בעה"מ אלא בפי' הברייתא אבל לדינא בעה"מ ס"ל כהרי"ף דרק בפתוח לבית חייב ולא בפתוח לגינה [והא דפליגי בב"ש דחצר פלוגתא אחריתי היא דלרמב"ן ב"ש דחצר הוי כב"ש דבית חייבת] אולם בראשונים משמע שבעה"מ פליג לדינא על הרי"ף בדין בי"ש [וכ"מ בתוס' יומא י"א דשני פירושים הם] וצ"ב דהרי גם לרי"ף אין ב"ש חייב אלא כשפתוח לבית דזהו ב"ש של בית. וכן הקשה בחזו"א סי' קס"ט [[7]](#footnote-7).

ובבי"ש דחצר לרמב"ן חייב [ופי' כן גם לדעת הרי"ף] ובעה"מ ס"ל דפטור. ויל"ע לדעת בעה"מ אי ס"ל דהחצר פטורה [וכרבינו מנוח דאינה חייבת אלא משום דדרכה נכנסין לבית והכא מיירי דאין נכנסין מהחצר לבית] ולהכי גם הב"ש פטור, או דאע"ג דחצר חייבת מ"מ הב"ש דידה פטור, ובפרשה סדורה אות ל"ו כתב דלבעה"מ חצר נמי חייבת אלא דב"ש דידה לא הוי כב"ש דבית וכן הוא בב"ש דאכסדרה דאל"כ פשיטא דב"ש דידה פטור. וכ"מ ברמב"ן ובהשגות הראב"ד שם דלבעה"מ אכסדרה חייבת ומ"מ ב"ש דידה פטורה ולהכי הקשה הראב"ד דהא האכסדרה חשיבא כבית. וצ"ל דבעה"מ ס"ל דאע"ג דאכסדרה חייבת מ"מ ב"ש דידה אינו כב"ש דבית דהאכסרה אינה כבית גמור דיהא הב"ש כב"ש דבית. וה"נ יל"פ דגם חצר חייבת ומ"מ ב"ש דחצר פטור דאינו כבית ממש. ולדעת הרמב"ן משמע דחצר חייבת ולהכי מקשה דגם ב"ש דידה חייב. אמנם י"ל דכוונתו דחצר חייבת משום שהיא פתח לבית ולהכי מקשה דגם הב"ש הוא פתח לבית.

והנה יל"ע אי ב"ש חייב מצד עצמו דחשיב כבית אע"ג דב"ש אינו דירה מ"מ כיון שמשמש לבית הוי כחלק מהבית, או דחייב משום דגם הוא פתח של הבית שנכנסין דרכו לבית. ומדברי הרי"ף משמע דאין הב"ש נחשב דירה מצד עצמו אלא משום הבית, וכ"מ ברמב"ם פ"ו ה"ח אפי' עשרה פתחים זה פתוח לזה וכו' הואיל והפנימי חייב במזוזה כולן חייבין ומפני זה אמרו שער הפתוח מהגינה לחצר חייב במזוזה. ומשמע דטעם החיוב משום דכולן פתחים של הבית, וכן ביאר דבריו בחזו"א סי' קס"ח ג'. וכן מבואר להדיא בריטב"א שם בדעת הרי"ף. [אמנם בשו"ת יוסף אומץ סי' ט"ו מבואר דלרמב"ם הב"ש חייב מצד עצמו וצ"ע].

ולפי"ז יל"פ דהרמב"ן קשיא ליה דכיון דחצר חייבת ממילא גם הב"ש חייב דהוי כפתח החצר [ואף אם החצר חייבת משום דהיא פתח לבית ה"נ הבי"ש הוי פתח לבית], וכ"מ בקושיתו משערי מדינות עי"ש. [אמנם יל"ד דקשה ליה דתיפו"ל משום דהוי פתח הבית אבל מלבד זה בי"ש חייב מצ"ע]. אבל בעה"מ ס"ל דדין ב"ש הוא דהוא עצמו נעשה כבית כיון דמשמש לבית, וכ"מ בריטב"א שם דבזה פליג בעה"מ, ולהכי י"ל דחצר אע"ג דחייבת מ"מ אין הב"ש דידה נחשב כדירה וכן הוא באכסדרה. מיהו בשערי מדינות קשה לפרש כן ועי'. ואולי זו כוונת הראשונים דבעה"מ פליג על הרי"ף, דלרי"ף ב"ש חייב משום דפתוח לבית ולדבריו אף ב"ש דגינה אם פתוח לבית חייב אבל לבעה"מ ב"ש חייב רק משום שהוא עצמו חשיב דירה, ועי'.

עוד עי' ברמב"ן שם שהקשה לבעה"מ מהגמ' בסוגיין דבי ארזקי כלומר ב"ש הפתוח לבית ולחצר חייב ב' מזוזות גם בפתח החצר לב"ש, ומזה למד דב"ש דחצר חייב. וצ"ב דהא הכא חייב בפתח שבין הב"ש לחצר ובזה ודאי חייב משום דהוי פתח החצר ורק בפתח הב"ש הפונה לחצר פטר בעה"מ. וכ"ה בחזו"א סי' קס"ט וצ"ע.

עוד שם הביא הרמב"ן מהברייתא דב"ש דחצר צריך לקבוע מזוזה בכניסה מהשוק ובפתח מהחצר לב"ש. ומזה למד דב"ש דחצר חייב דלא כבעה"מ. ולשונו משמע דחייב בכניסה מהחצר לבי"ש וצ"ב דא"כ חיובו משום דהוי ב"ש לבית, וא"כ מאי ראי' דב"ש דחצר חייב. ובחזו"א סי' קס"ט הגיה ברמב"ן דצריך לקבוע מחצר לב"ש אולם לשון זה הוא מהברייתא דמס' מזוזה פ"ב, ועי' פרשה סדורה מש"כ בזה וצ"ע. [ולעיל הבאנו מהשפ"א על השו"ע יו"ד סי' רפ"ו דיתכן שאף שבית א' חייב מ"מ מקום קביעת המזוזה יהא בימין הכניסה לבית ב' שהוא עיקר הכניסה. ולפי"ז אפשר דאף דחייב משום החצר מ"מ מקום הנחה הוא בכניסה לב"ש ועצ"ע].

בתורא"ש יומא י"א הקשה אמאי שערי מדינות חייבין דאי משום דנכנסין דרך שם לבתים מ"ש מבית שער שפטור אע"ג דנכנסים דרכו לבית, [וזה כרש"י ותוס' דאף בי"ש דבית פטור מה"ת]. ותי' דב"ש אינו חשוב משא"כ שערי מדינות גדולים הם **והוי כפתחי חצרות שחיבים לפי שנכנסים דרך שם לבתים**. וכ"ה בתו"י שם. ולכאורה משמע דר"ל דפתחי חצרות חייבים משום דחשיבי פתח גם לבית, וה"נ שערי מדינות חייבים משום דנכנסים דרכם לבית, וכן משמעות דבריו אח"כ דאף אם הוקף ולבסוף ישב חשיב פתח כיון שנכנסים דרך שם לבתים והיינו דכיון דאין חיובו מצד עצמו לא איכפ"ל דאין חשיב חומה. אולם לפי"ז סותר למש"כ הרא"ש בסי' י"ד [הובא לעיל] דחצר חייבת אע"ג דאין בה תקרה משום דדרכה בכך שמשמשת לבית ומשמע דחיובה מחמת עצמה. [ובאמת בחזו"א סי' קס"ח ה' כ' דגם הרא"ש הרכיב שני הטעמים וכנראה כוונתו דמש"כ שמשמש לדירת הבית היינו לכניסה לבית אבל לכאורה כוונתו דמשמש לצרכי הבית, וכ"מ בפרישה דהרא"ש פליג על רבינו מנוח וצ"ע].

אלא שלאידך גיסא אם חיוב שערי מדינות משום דהוי פתח לבית לא נתיישב מ"ש מבי"ש דפטור ואמאי בעינן שיהא חשוב. וע"ע שם שהקשה אמאי לא דרשינן מקרא דבעינן דומיא דבית שיהא הכלים נשמרים בתוכו, ואי חיוב שערי מדינות משום דהוו פתח לבית הרי שפיר חשיב בית והשער הוי רק פתח. וע"כ משמע דחיובו מחמת עצמו. וי"ל דכוונתו דכיון שנכנסים דרכו לבית הוי מקום השער עצמו כמקום דיורים [כמו בי"ש למ"ד דחיובו מחמת עצמו] ושו"ר שכ"כ בחי' רא"ל מאלין סי' י"ז ובפ"ס אות כ"ה. אמנם לפי"ז נמצא דחצר שמאחורי הבית שאין נכנסים ממנה לבית אף שמשמשת גם לבית, פטורה ממזוזה אף לרא"שכיון שאין נכנסים ממנה לבית.

בעיקר דין ב"ש אי חיובו משום דהוא עצמו חשיב דירה או דהוי פתח לבית, איכא נפ"מ בב"ש שהוא פחות מדע"ד, דאי חייב משום פתח לבית אף שאין בו דע"ד חייב, אבל אי משום דהוא עצמו חייב בעינן דע"ד, ובחמו"ד הובא בפ"ת סי' רפ"ו כתב דחייב אף באין בו דע"ד. אמנם הרש"ש סוכה ח' ע"ב כתב דחייב משום דראוי לתשמישו. וכתב כן גם בדעת החמו"ד, אמנם בחמו"ד שלפנינו מבואר דתרי מילי קאמר דב"ש חייב משום דהוא פתח של בית, ומלבד זאת אם הוא ראוי לתשמישו חשיב בית אף שאין בו דע"ד. וצ"ע. ועי' בפרשה סדורה סי' כ"ה שעמד בזה.

והנה רש"י יומא י"א ד"ה אבולי דמחוזא כתב דרובן ישראל, ובשו"ת רעק"א סי' ס"ו הוכיח מזה דשותפות עכו"ם פוטר ולהכי בעינן רוב ישראל, אך נתקשה בזה דא"כ גם מיעוט עכו"ם הוי שותפות עכו"ם, עי"ש שנדחק דנקרא על שם הרוב וצ"ע. ובאו"ש הל' מזוזה חולק על הרעק"א דבבית שער לא שייך לפטור משום שותפות עכו"ם דאין חיובו מחמת עצמו אלא משום דהוי פתח ליכנס לבתים וכיון שהבית של הישראל לחודיה לא איכפ"ל שיש גם בתים של עכו"ם, אלא שאם רובן עכו"ם נחשב שהשער נעשה עבור העכו"ם [כדאמרינן בשבת דמרחץ שרובן עכו"ם נחשב החימום מים עבור העכו"ם], אבל בבית שחיובו מחמת עצמו אף אם דר בו עכו"ם אחד פוטר משום שותפות עכו"ם. וכעי"ז בעמק ברכה סי' ז'. ובדעת הרעק"א נראה דס"ל דהב"ש עצמו חשיב כבית ולכן אם העכו"ם שותף בבית שער ה"ה פוטר, ועי' הגהות מרדכי חולין סי' תשמ"א שכתב להדיא דשותפות עכו"ם פוטר דבעינן בית שלם ואף בשער בעינן שער שלם עי"ש [והו"ד במזוזת ביתך סי' רפ"ו בביאוה"ל]. ולהכי בעינן שיהא רוב ישראל[[8]](#footnote-8). ועי' חי' רא"ל מאלין סי' י"ז. ועי' חזון יחזקאל יומא פ"א.

עוד כתב האו"ש שאם הבית שער משמש גם להעמיד בו חפצים הרי הוא בית האוצר ולדעת השו"ע דבית האוצר חייב במזוזה א"כ העכו"ם פוטר מחמת שותפות עכו"ם, אבל להרמב"ם דבית האוצר פטור ואין חיובו משום דירה אלא משום ב"ש אין העכו"ם פוטר וכנ"ל. וצ"ב דגם לשו"ע דהעכו"ם פוטר את הבית כל זה לענין החיוב מחמת הבית עצמו אבל משום ב"ש אמאי לא יתחיב מטעם הנ"ל דהוי פתח לבתים של הישראל שאין בהם שותפות עכו"ם. וכן הקשה במזוזת ביתך סי' רפ"ו. ובחי' רא"ל שם עמד בזה ותי' דדירת עכו"ם מגרע פוטר ממזוזה, וצ"ב דהא אין מגרע בבית עצמו וממילא יתחייב בב"ש שהוא פתח לבית.

וי"ל דס"ל דכיון שמשמש לדיור אחר אין לחייבו משום בי"ש דעיקרו נעשה לדיורין ולא לב"ש. ויסוה"ד מבואר במאירי יומא דב"ש שלא נעשה לשם ב"ש פטור ממזוזה. ולכן אי בית האוצר חשיב דירה אמרינן שעיקרו נעשה לשם בית האוצר אבל לרמב"ם דבית האוצר פטור ממזוזה דלא חשיב דיורין עיקרו נעשה לב"ש.

**סוכות של יוצרים**

בגמ' סוכה דף ח' ע"ב איתא שתי סוכות של יוצרים זו לפנים מזו הפנימית חייבת והחיצונה פטורה ומקשינן דתיהוי כב"ש ומתרצינן משום דאינה קבועה. ופרש"י דהפנימית אינה קבועה וכ"כ הראב"ד בהשגות דאף הפנימית אינה קבועה ומבואר דאף שהיא חייבת מ"מ כיון שאינה קבועה אינה חשובה לאשווי ב"ש וכדמצינו בבעה"מ הנ"ל בדין ב"ש דחצר.

אולם הרמב"ם פי' דהחיצונה אינה קבועה, ולדעתו מבואר דאף שהבית עצמו קבוע מ"מ אם הב"ש אינו קבוע פטור, ויל"ע דבשלמא אי חיוב ב"ש משום שהוא עצמו חשיב דירה א"ש דבעינן שיהא קבוע אבל להרמב"ם דחיוב ב"ש הוא משום דהוי פתח לבית א"כ אמאי בעינן שיהא קבוע וצ"ל דאם אינו קבוע לא חשיב פתח. וראיתי בשם האגרו"מ שגם לרמב"ם החיוב משום דהב"ש חשיב דירה דמה שנכנסין דרכו לבית חשיב דירה, ולפי"ז א"ש. אבל פשטות הרמב"ם שכתב שהפנימי חייב במזוזה משמע דהחיצון פתח לפנימי וכדפי' בחזו"א.

# תלי דשא ברישא

**גמ' אמר רב נחמן תלי דשא ברישא** ומצינו ג' פירושים. לפרש"י הכוונה דבעינן שיהא בפתח מזוזות דחיוב מזוזה הוא במזוזת הפתח. והתוס' הקשו דא"כ הול"ל תלי סיפי ברישא. ולכך פי' משום היכר ציר שאין יכול לעשות המזוזה קודם שיקבע הציר וכ"כ הראב"ד בהשגות וכ"כ הרא"ש. והרמב"ם פי' דקאי על הדלתות [וא"ש לשון הגמ' תלי לה דשי] ולמד מכאן דאין הפתח חייב במזוזה בלא דלתות. ועי' ברא"ש סי' ח', ובמעיו"ט הביא תשובת הרמב"ם לחכמי לוניל דמובשעריך ילפינן דבעינן דלתות. ועי' שו"ע סי' רפ"ו סט"ו.

ומבואר עוד בדברי רש"י דאף שיעשה אח"כ מזוזות הבית בבנין פסול משום תולמ"ה וצריך לעשותם קודם שיקבע המזוזות וכלשון הגמ' תלי דשא ברישא. ועיקר דין תולמ"ה במזוזה מבואר להדיא בגמ' להלן ע"ב, ואף שלא נאמר במזוזה תעשה, כתב רש"י דילפינן לה מציצית ולכאורה ה"ה דאפשר ללמוד זאת מסוכה. וביראים סי' ת' כתב דכתיב וכתבתם על מזוזות ביתך ולא שכבר כתוב ומונח. וכ"כ הלבוש סי' רפ"ט [ושם מדמה גם לסוכה]. ועי' בהעמ"ש ש' קמ"ה ח' דגם לרש"י לא ילפינן מציצית אלא במידי דכתיב בהו עשיה והכא כתיב וכתבתם עי"ש.

ולפ"ז גם לפי' התוס' משמע דבעינן תלי דשא ברישא ואם יקבע המזוזה קודם שעשה הציר ואח"כ עשה הציר לצד המקום שקבע המזוזה פסול, וצ"ב דבפשוטו בעינן ציר רק לברר היכן מקום המזוזה, וצ"ל דהציר הוא סיבה להחשיב הפתח לצד זה. וצל"ע. ועי' אגרו"מ סי' קע"ו שמכאן משמע דאי ליכא היכר ציר אין יכול לקבוע היכן שירצה, ואפי' אם חושב לעשות הציר בצד אחד לא מהני עד שיעשה הציר ורק שיש לדחוק דאמר לו שיעשה הציר קודם שמא יחזור בו ויעשה הציר לצד שני. עי"ש. [אמנם עי"ש שמתשובת הרמב"ם משמע דלתוס' לא בעינן תלי דשא ברישא וצל"ע].

ולדעת הרמב"ם דבעינן דלתות כתב בתשובתו שם דאף לריש גלותא בעינן דלתות אלא דסבר דיכול לקבוע הדלתות אחר שקובע המזוזה וא"ל ר"נ תלי דשי **ברישא** כלומר דיעשה קודם הדלתות. ובפשוטו לר"נ אם יקבע המזוזה קודם הדלתות פסול משום תולמ"ה, וכ"כ הש"ך סי' רפ"ו כ"ה בשם הלבוש ובח"א כלל ט"ו ובדה"ח הל' מזוזה. אולם הקר"א והעמ"ש ש' קמ"ה י"ב הקשו מהגמ' להלן דמשמע דרק אם אין מזוזות פסול, ולכן ר"ל דאף שבמזוזות הפתח הוא לעיכובא שיהא מזוזה בשעת קביעת המזוזה אבל בדלתות אין לעיכובא שיהא בשעת קביעת המוזה וצ"ב מ"ש. [ובהעמ"ש שם הכריח מזה דפסול תולמ"ה לא נלמד מציצית אלא מוכתבתם ועצ"ב]. אך צ"ע סתימת הרמב"ם.

ובעיקר דברי הרמב"ם שפתח שאין בו דלת פטור יש שביארו דטעמא משום דבלא דלת אין הבית משתמר ולפי"ז כתבו דאם בפתח אחד אין בו דלת כל הפתחים פטורים, ולאידך גיסא בפתחים הפנימים אי"צ דלת [עי' מק"מ סי' רפ"ו אות כ"ו מ"ו] אך בתשובת הרמב"ם מבואר דטעמא משום דלא חשיב שער וא"כ ליכא נפ"מ. ועי' בטה"ק להלן ע"ב שהקשה מהא דלהלן באכסדרא דפטורה משום דאין לה פצימין ותיפו"ל דאין לה דלת עי"ש שצידד דכיון שדרכה בכך אי"צ דלת וכתב שזה דוחק ברמב"ם. ועי' כס"מ פ"ו ה"ג דהתם מיירי ביש דלת, וצ"ע. וע"ע להלן בסוגיא דאכסדרא.

בשו"ע סי' רפ"ו הביא ב' הדיעות אם פתח שאין בו מזוזה חייב וכתב הש"ך ס"ק כ"ה שאם קבעה קודם שהניח הדלתות להרמב"ם לא יצא יד"ח וצריך להסיר המזוזה כנ"ל, ואם לא אפשר לקבוע הדלת יקבע המזוזה בלא ברכה ואח"כ כשיתלה הדלת יסיר המזוזה ויחזור ויקבענה בלא ברכה. ומבואר דאם קבע בלא דלת להרמב"ם פסול משום תולמ"ה, ועי' בכת"ס סי' קל"ט שהעיר דהא דלא יברך אחר שהסיר המזוזה ושוב החזירה ע"כ דזה כהמ"א באו"ח סי' ח' סי"ד טלית שהסירה ודעתו להחזירה דאי"צ לברך. אך בעיקר קשה דכיון שלא בירך קודם אמאי לא יברך השתא אף אם לא הסיר המזוזה שהרי אפי' לראשונים שאי"צ דלתות מ"מ כיון שלא בירך קודם יברך עכשיו שהרי הוא ממשיך לקיים המצוה כל רגע. [ואולי יהא ראי' מהש"ך דס"ל שאין מצוה בכל רגע אלא פעם אחת כשקובע וצ"ע].

**תולמ"ה בתחילתו בכשרות**

עי' רעק"א בשו"ע סי' רפ"ט בשם שו"ת מהר"א ששון דאף כשכבר הניח המזוזה בכשרות ושוב עקר את מזוזות הפתח פסולה דאף דתחילתו בכשרות נפסל משום תולמ"ה, אמנם הרעק"א כתב דדוקא בקבע המזוזה בבית אחר פסול אבל אם החזירה לאותו מקום כשר כדכתב המ"א סי' ט"ו לענין ציצית כשנקרע כנף הבגד שאם החזירו לאותו הבגד אין בו משום תולמ"ה.

וכן כתב בדה"ח לענין דלתות שאם הסיר הדלתות אחר שקבע המזוזה לא נפסלה המזוזה משום תולמ"ה כיון דתחילתו בכשרות, ויל"ע אי ס"ל הכי גם בהסיר המזוזות. ובשו"ת כתב סופר יו"ד קל"ט חולק על הדה"ח וס"ל שצריך לקבוע המזוזה מחדש. דהיכא דבטלה העשיה לא מהני תחילתו בכשרות כמבואר בפוסקים [עי' לבו"ש או"ח סי' ט"ו באריכות], **וה"נ בלא דלתות לא חשיב בית** החייב במזוזה. ובעמק ברכה מזוזה ס"ט הקשה דהדה"ח סותר עצמו דבהל' ציצית כתב דדוקא אם כשנקרע הבגד נשאר בו שיעור בגד והיה בר חיובא קודם שנתחבר הכנף לבגד אבל אם לא היה בו ד' כנפות בטלה העשיה ואיכא משום תולמ"ה והו"ד במ"ב סי' ט"ו. וא"כ מ"ש מזוזה. וצ"ל לדעת הדה"ח דבלא דלתות נמי חשיב בית ועיקר העשיה קיימא אלא שהוא תנאי בהכשר, ואמנם לפי"ז בעקר המזוזות פסול, וצ"ע לדעת הרעק"א שגם בהסיר המזוזות כשר.

# עשאה כנגר

גמ' עשאה כנגר פסולה לפרש"י היינו שהניחה שוכבת ולר"ת היינו עשאה עומדת, ופלוגתתם מהו דרך כבוד. ומה שפרש"י בפי' ב' שהניחה חציה בשכיבה וחציה בעמידה צ"ע ועי' במעיו"ט אות ח' שנתקשה בזה דהא הוי גנאי למזוזה. והתוס' נקטו להלכה שיניחה באלכסון שבזה כשר גם לרש"י וגם לר"ת ופי' דזהו כנגר. וצ"ב אמאי מהני דלכאורה אין זה עומד ולא יושב ויהא פסול לתרוויהו. ויש שביארו דלרש"י אין צריך שיהא עומד אלא שלא יהא שוכב וכן לר"ת אי"צ שיהא שוכב אלא שלא יהא עומד ובאלכסון שאינו עומד ואינו שוכב כשר לתרווייהו. והב"י הכריע כרש"י שמניחו עומד, וכ"כ ביהגר"א דהלכה כרש"י אלא דמ"מ מניחין באלכסון לצאת ידי שניהם, ויל"ע לשו"ע אי ס"ל דאלכסון לא מהני או שאי"צ לחוש לזה [ועי' ארחות רבינו ח"ג עמ' קע"ו בשם החזו"א שיקבע מעומד ורק יהא מוטה קצת אמנם מש"כ שם דהא דעושין באלכסון אין לזה מקור, תמוה דהא התוס' כתבו כן וצידדו שזה הביאור בגמ'].

ור"ת הוכיח מס"ת ולוחות שבארון שהיו שוכבין אע"פ שאפשר בעמידה, ועי' שו"ת רדב"ז ח"ג סי' תק"ל דבעינן שיניחה דרך קריאתה והלוחות אין נקראין, ועוד שהיו נקראין גם כששוכבין. [והעירו דלפי"ז ס"ת של אשכנזים שנקרא בשכיבה יצטרך להניחו בשכיבה]. עוד הוכיח ר"ת מהא דכשס"ת עומד הקהל עומדין וכששוכב יושבין וש"מ דכששוכב הוא דרך כבוד, וצ"ע דהתם משום דאינו במקומו אבל במקומו אף אם עומד יושבין.

ולר"ת גם ס"ת בארון הקודש מניחין בשכיבה, ועי' סה"י לר"ת חלק החידושים סי' תקי"ג. אמנם המרדכי הביא בשם ר"ת כשאבנה ארון **אם אזכה ארחיבהו** לפי העמדת ס"ת מיושב. ומשמע שגם במקומו לא נהגו להניחו מושכב. ועי' שו"ת הרדב"ז שם וכן בביהגר"א שהוכיחו מהמנהג דנקטינן כרש"י. ובס' עולת תמיד סי' ל"ב ס"ק ס"ה כתב דהלכה כר"ת ונתקשה אמאי בס"ת מניחין אותו בעמידה, [ובס' חומת ירושלים [צוין בשו"ע מ"י] כתב דבס"ת אף לרש"י כבודו הוא בשכיבה אלא כיון שאין מקום בארון להניח הרבה ס"ת מניחין אותו בעמידה].

והנה הרמ"א בסי' רפ"ט ס"ו כתב דעושין באלכסון כדי לצאת ידי שיטת רש"י ור"ת ועי"ש בב"ח סוף אות י' שגם בס"ת בארון מניחין אותו באלכסון, אמנם בביהגר"א שם סקי"ד כתב דהעיקר כרש"י וכן עושין בס"ת, ומשמע דנקט דבס"ת אי"צ להניחה באלכסון [ושמא אע"פ שמונח קצת באלכסון אין זה אלכסון הכשר במזוזה לר"ת].

ועוד הוכיח ר"ת מהא דתפילין ש"ר שכתבן על עור אחד כשרין וזה א"א אלא בשכיבה, אמנם כתבו התוס' דזה אפשר ליישב גם אם נותנן בעמידה וצ"ב, ועי' במ"א סי' ל"ב סק"כ בשם הרמ"א, אמנם לדידן דנקטינן כרש"י גם הס"ת ותפילין מניחין אותן עומדים. ועי' במרדכי הל' תפילין שגם לר"ת בתפילין כשר בדיעבד אם עשה בעמידה. ומשא"כ במזוזה וצ"ל דבמזוזה אין הפסול משום שאינו דרך כבוד אלא רק הוכיחו דלא מיירי שמניחו מעומד דא"כ אינו דרך כבוד וע"כ דמיירי במניחו מושכב.

הרמב"ם פ"ה ה"ח כתב דכמין נגר היינו שחפר במזוזת הפתח כבריח הקרשים וכ"כ הטור לדעת רש"י, ולפי"ז משמע דאין הפסול משום שמונחת בשכיבה אלא משום שהיא בתוך הכותל, וכ"כ הלבוש.

ועי' עוד במרדכי סי' תתקס"א דפי' לדעת ר"ת שצריך לעשות נקב במקדח ולתתה ברוחב המזוזה ואם נתנה באורך המזוזה פסולה ומבואר דלר"ת בעינן שיהא דווקא בתוך המזוזה אלא שיעשנה לרוחב, ועי"ש בסו"ד שהקשה על ר"ת דממ"נ אם עושה הנקב בעומק הפתח ומניח תחילתה לצד חלל הפתח הרי סוף המזוזה אינה לצד הפתח ואם עושה הנקב לרוחב הסף אינה נקראת לאותו שעומד בחלל הפתח [ומשמע דכנגד החור אף שתחוב בפנים שפיר דמי דחשיב שנקראת למי שרואה החור וצ"ב] ועי' בב"ח.

# פתח הרגיל

**דף ל"ג ע"א ההוא פיתחא דרבי וכו' ההוא רגיל הוה. ל"ד ע"א איתמר לול וכו' לא צריכא אע"ג דרגיל בחד ובפרש"י שם. רמב"ם פ"ה ה"י י"א, טושו"ע סי' רפ"ו ס"י י"ז י"ח, פרישה שם. מרדכי סי' תתקס"א - ותתקס"ב . פר' סדורה סי' מ"ג.**

בגמ' דף ל"ג ע"א ההיא פתחא דעייל בה רבי לבי מדרשא לא הוה ליה מזוזוה וכו' ומקשינן מהא דבי מדרשא דר"ה דהוה ליה מזוזה, ומסקינן דההוא רגיל הוה דאמר רב יהודה במזוזה הלך אחר הרגיל. אולם להלן ל"ד ע"א מבואר דאף בפתח שאינו רגיל חייב. וקשה סתירת הסוגיות, ועי"ש ברש"י בפי' א' תי' דהכא דהוי ב' פתחים ורגיל באחד והשני אינו רגיל הרי הוא בטל לגבי הרגיל אבל התם איכא ד' פתחים ולא בטלי ג' לגבי חד, ובל"ב פרש"י בשם הגאונים דהכא שאני שהאינו רגיל משמש רק ליחיד דכולן נכנסים בפתח הרגיל, אבל התם כולן נעשו לכל בני הבית, ומתחילה היו צריכין לכל הפתחים אלא דאח"כ נתמעטו הדיורין ואי"צ אלא לאחד ובזה חייבין. ועי' פרשה סדורה סי' מ"ג שהעיר דלכאורה לל"ב עיקר התי' דהתם מתחילה היה רגיל משא"כ הכא דמעיקרא אינו רגיל, ואמאי הוצרך לומר דהכא רק היחיד משתמש בו, עי"ש שהאריך. ולכאורה יל"פ דהוקשה לרש"י דהתם נמי הרי השתא שאין משתמשים אלא באחד הרי השני אינו רגיל לאחרים ומה לי שנעשה לכניסה וליציאה ולכך הוכרח לומר דהתם מתחילה נעשה לצורך רבים אבל לל"ק אף שאינו רגיל בג' פתחים חייבים דבעינן ביטול.

ונראה דפליגי ביסוד הדין דלל"ק גם אינו רגיל חייב אלא שבטל לרגיל, אבל לל"ב האינו רגיל פטור דאינו פתח [ולשון הגמ' הלך אחר הרגיל א"ש טפי לל"ק], ולאידך גיסא לל"ב דהוי פטור בעצם להכי אם תחילתו היה פתח לא בטל שם פתח מיניה.

והנה הגרא"ל מאלין בסי' י"ז חקר אם חיוב מזוזה הוא על הבית והפתח הוא מקום הנחה או שהחיוב על הפתח, ולל"ק דהאינו רגיל בטל אצל הרגיל יתבאר להצד דהחיוב על הבית וכלפי הבית דנים מהו הפתח העיקרי ואמנם אי איכא כמה פתחים חייב בכולן אבל כשהאחד אינו רגיל נחשב הרגיל עיקר. אבל לל"ב דאין תלוי אחד בחבירו אלא כלפי עצמו אם אינו רגיל לא חשיב פתח, א"ש אף אם החויב על הפתח. ויל"ע לל"ק אם הרגיל אינו בר חיובא ויש שכתב דהרגיל פוטר את שאינו רגיל ואי ליכא מזוזה ברגיל האינו רגיל לא נפטר ממזוזה ואין נראה מלשון רש"י דבטל אמנם מ"מ איכל"מ דכשאינו בר חיובא אינו עיקר וצל"ע.

נחלקו רש"י ותוס' בבי מדרשא דר"ה אם חייב משום הבית או משום ביהמ"ד [ופלוגתא דתנאי היא ביומא י"א אי ביהמ"ד חייב במזוזה], התוס' פי' דאין החיוב משום בית המדרש אלא משום הבית שנכנסין ויוצאין ממנו לבהמ"ד, וכ"מ ברמב"ם דבית המדרש פטור ממזוזה. אבל מרש"י משמע דחיובו משום הביהמ"ד עי' ד"ה רגיל הוה רוב נכנסין לבהמ"ד היו נכנסין באותו פתח, ומבואר דאין תלוי רק במי שדר בבית אלא ברוב הנכנסין לביהמ"ד. וע"כ דהחיוב משום ביהמ"ד וכ"כ הב"י סי' רפ"ו ס"י בדעת רש"י וכ"כ הב"ח. והתוס' הביאו כן מהירושלמי ועי' ברא"ש סי' י' בשם מהר"ם. ובשו"ע שם הביא ב' דעות בדין ביהמ"ד, [ובבאה"ג וכן בביהגר"א הביאו כן מהירושלמי ולא ציינו לדברי רש"י וצ"ע]. ובפשוטו נפ"מ לאיזה צד יניח המזוזה. [ומש"כ רש"י רוב הנכנסין לביהמ"ד פי' הב"ח דהיינו שאר בני הבית וכ"מ במרדכי בשם ר"י, ואע"פ שהיה עוד פתח לשאר אנשים מ"מ גם פתח זה חשיב פתח הרגיל].

**שיטת הרמב"ם**

הרמב"ם פ"ה ה"י כתב דפתח שאינו רגיל חייב במזוזה ובהי"א כתב דפתח שבין ביתו לביה"מ אם רגיל לצאת ולבא בו חייב, וכתב הכס"מ שמבואר מדבריו שרק בפתח שבין הבית לביהמ"ד בעינן רגיל. ובזה מיושב סתירת הגמ', אך צ"ב מאי שנא. ובפ"ס סי' מ"ג פי' דהכא אין הפטור משום דאינו פתח הרגיל אלא הנידון בפתח שבין הבית לביהמ"ד אי חשיב פתח של הבית או של ביהמ"ד דפטור ממזוזה לדעת הרמב"ם כנ"ל, ובזה אמרו שאם אין רגיל דהיינו שאין רגיל ליכנס מביה"מ לביתו פטור דחשיב עיקר הפתח של ביה"מ ופטור. ועי' בעמק ברכה סי' ג' כעי"ז וביאר הטעם דביהמ"ד עיקר או משום דאיכא היכר ציר לצד ביהמ"ד או משום דבעצמותו חשיב עיקר כהא דקיטוניות.

אך צ"ב דא"כ מה יועיל שרגיל ליכנס בפתח זה דמ"מ נימא דעיקר הפתח לביהמ"ד, ואמנם בלשון השו"ע משמע דרגיל היינו שעשוי ליכנס לבית ויל"פ דנכנסים מביהמ"ד לבית ולא יוצאין מהבית לביהמ"ד. אבל בלשון הרמב"ם מבואר דעשוי ליכנס ולצאת וא"כ עדיין נימא דעיקרו לביהמ"ד. ומזה משמע דהכא באמת הגריעותא משום דאינו פתח הרגיל. וצל"ע.

והנה הובא לעיל נידון האחרונים בפתח בין חדר החייב לחדר פנימי הפטור, דהרעק"א ס"ל דשדינן ליה בתר החדר החייב דחשיב פתח כניסה לחדר הגדול אע"פ שעיקר הכניסה לפנימי, ויש שחלקו על זה דלעולם הפנימי עיקר ואין זה משמש ככניסה לגדול אלא חזרה מהקטן, ובבנין ציון ס"ל כרעק"א והוכיח זאת מפתח שבין ביתו לביהמ"ד והיינו דה"נ ליכא למימר דחשיב כניסה לבית מרה"ר דאין עושין ביהמ"ד קפנדריה, ואפי"ה אם רגיל חייב. [אמנם עי' חדרי דיעה סי' רפ"ו י' דחולק על רעק"א ופי' דהכא שאני דרגיל לצאת מביתו לביהמ"ד ולפי"ז א"ש הא דבעינן הכא רגיל, אבל לא הבנתי דבריו עי"ש][[9]](#footnote-9). ויש להעיר עוד דלכאורה לדברי הרמב"ם פ"ו ה"ו דביהמ"ד פטור משום דהן של קודש א"כ חשיב דירה אלא דפטור משום דהוא דירה של קודש ובכה"ג הפנימי עיקר וכעין דברי החזו"א לענין ביהכ"ס. וצ"ע.

ובנמוק"י כאן כתב דר"ה מחייב בפתח ביהמ"ד אע"ג שלא היה היכר ציר וקושית הגמ' מהא דרב הונא על דין היכר ציר [ובהגהות הב"ח כתב על זה **וצ"ע**], ולפו"ר משמע דבלא היכר ציר פטור ממזוזה כהאגרו"מ סי' קע"ו ועי' פ"ס דאולי כוונת הנמוק"י דלא היה היכר ציר לבית אלא לביהמ"ד, וקושית הגמ' דכיון שביהמ"ד פטור וחיובו רק משום הבית והרי לבית ליכא היכר ציר, וע"ז מתרצינן משום דהלך אחר הרגיל, ומשמע דרגיל עדיף על היכר ציר. והיינו כהעמק ברכה בדעת הרמב"ם. ועי"ש בפ"ס. [אמנם בס' המפתח הביאו מהתשובה מאהבה שלהרמב"ם היכר ציר עדיף על רגיל ויל"ע].

**שיטת השו"ע**

בשו"ע סי' רפ"ו ס"י העתיק כדברי הרמב"ם שביה"מ פטור אלא אם יש פתח בינו לביתו, וכן בסעי' י"ח סתם דאם יש כמה פתחים אע"פ שאין רגיל לצאת ולבא אלא באחד מהם חייב בכולם. אמנם בסעי' י"ז פי' כל"ב דרש"י דאינו רגיל חייב משום שנעשו לכניסה ליציאה ואע"פ שנתמעטו הדיורין וכו', וכ"מ בביהגר"א [ומש"כ בבאר הגולה דסעי' י"ח היינו כל"ק דרש"י צ"ב ועי' גידולי הקדש שתמה בזה]. וצ"ע סתירת השו"ע דכיון דס"ל כהרמב"ם אי"צ לטעם דרש"י. ואמנם הרמ"א בסעי' י"ח הוסיף דחייב בכולן משום שנעשו לכניסה ויציאה, ועי"ש בביהגר"א שזה רק למש"כ בסעי' י"ז כל"ב דרש"י ור"ל דבעינן שמתחילה נעשו לכניסה ויציאה ואל"כ פטורים ודלא כהרמב"ם. אבל להשו"ע קשה. ועי' חדרי דעה שם שרצה להגיה בסעי' י"ח אבל דעת הרמב"ם וכו' והגהת הרמ"א שייכא לבעי' י"ז, וצ"ע. ובאגרו"מ סי' קע"ז תי' דהשו"ע ס"ל שאם האינו רגיל באותו רוח של הרגיל פטור ובזה בעינן לטעם שנעשו מתחילה לכניסה ויציאה אבל אם הפתח לצד אחר אע"פ שאינו רגיל חייב, ומיושב סתירת הגמ'. אמנם זה דלא כהראשונים, וצ"ע. ועי' בלבוש ובגידולי הקדש וצ"ע.

עוד עי' במרדכי סי' תתקס"ב שהקשה בהא דבי ארזקי חייב ב' מזוזות דקמ"ל דאע"ג דאינו רגיל באחד מהם חייב אך לל"ק דרש"י שהאחד מבטל את חבירו קשה אמאי חייב ב' מזוזות ותי' **דהכא הרגיל כנגדו ומחשיבו**, עכ"ד וצ"ב. ועי' חזו"א סי' קס"ח ב' שנתקשה בדבריו אמאי אין רגיל באחד מהם דהרי עוברים מהחצר לב"ש ומב"ש לבית או להיפך, ותי' דיש לב"ש פתח לרה"ר ומהב"ש לחצר משמש רק לנכנסין לחצר ואינו רגיל. ומש"כ המרדכי דהרגיל כנגדו ומחשיבו צ"ב ועי' פ"ס שם.

# **מצוה להניחה בתחילת שליש עליון**

**רמב"ם פ"ו הי"ב רא"ש סי' י' טור ב"י ושו"ע סי' רפ"ט א' ונקוה"כ שם הג' מהר"ם בנט על המרדכי סי' תתקס"א**

בגמ' אמר שמואל מצוה להניחה בתחילת שליש עליון וכו' מיתיבי וכו' ר"י **אומר** וקשרתם וכתבתם מה קשירה בגובה אף כתיבה בגובה[[10]](#footnote-10) והיינו סמוך לתקרה, ופרש"י דלר"י בעינן סמוך לתקרה ודלא כשמואל והיינו דלשמואל בעינן דוקא תחילת **שליש** ולר"י בעינן סמוך לתקרה [ועכ"פ כשר אף לכתחילה גם בסמוך לתקרה, כדבסמוך], ומתרצינן דשמואל להרחיקה קאמר שלא להרחיקה מן הקורה של מעלה יותר משליש, ע"כ. [ובנקוה"כ כתב דהרמב"ם לא גרס כל זה אלא רק להרחקה] ופרש"י כלומר שלא ירחיקנה מהתקרה יותר משליש. ומשמע דלמסקנא לשמואל אי"צ דוקא תחילת שליש אלא לאפוקי למטה. וכ"כ הרא"ש סי' י' שכל השליש כשר לכתחילה, ולמבואר זה רק למסקנת הגמ'. וצ"ל דלר"י נמי אי"צ דוקא סמוך לתקרה אלא כל הגובה כלומר שליש עליון כשר. [ובגמ' משמע דלא נשתנה בתי' בדעת ר"י אלא בדעת שמואל ולפי"ז ע"כ דגם לס"ד לר"י מהני גם תחילת ש"ע ולא הוקשה לגמ' אלא דלשמואל בעינן דווקא תחילת שליש.

אמנם הרמב"ם פ"ו הי"ב כתב דלכתחילה בעינן תחילת שליש העליון, ובדיעבד כשר אף למעלה והו"ד בטור. וצ"ל שגם לר"י לכתחילה בעינן תחילת שליש עליון בדווקא והא דאמר דבעינן בגובה היינו לאפוקי למטה [וגם לס"ד דגמ' הוא כן ולא רק למסקנא וכנ"ל דלא נשתנה בתי' אלא לשמואל].

ולשון הגמ' דאמר שמואל מצוה להניחה וכו' משמע רק לכתחילה, וכתב הב"ח דמזה משמע כהרמב"ם דלכתחילה מצוה בתחילת שליש עליון ובדיעבד כל השליש עליון כשר, דאי כוונת הגמ' לאפוקי למטה אף בדיעבד פסול, אבל להרא"ש דכל שליש עליון כשר לכתחילה צל"ב מהו מצוה דאמר. וע"כ משמע דלרא"ש עיקר דברי שמואל הוא דבעינן למעלה משליש עליון ולא למטה מש"ע ובזה נמי הוא רק מצוה אבל בדיעבד כשר. וכ"מ בטור דאם שינה כשר ועי"ש בב"י דקאי גם על תחילת שליש עליון וא"כ למטה כשר. [אמנם עי"ש בב"י שכתב כן בשם רבינו מנוח והב"י כתב דלא משמע הכי בגמ' וא"כ צ"ב איך יפרש להרא"ש].

ולהרמב"ם צ"ב מאי קשיא לגמ' מר"י. ומצינו ג' ביאורים. הב"י פי' דס"ד דשמואל קאמר בתחילת שליש עליון לעיכובא דלמעלה מזה פסול ומתרצינן דשמואל בא למעט שלא יקבע המזוזה למטה אבל למעלה כשר עכ"פ בדיעבד, ולשון הגמ' להרחקה היינו שלא ירחיקה מהתקרה. אמנם בביאורי מהר"ם בנט על המרדכי סי' תתקס"א תמה דמאי ס"ד דלשמואל למעלה פסול אף בדיעבד דהא מצוה קאמר. והש"ך בנקוה"כ תמה על הב"י דא"כ אמאי לא כתב הרמב"ם ד"ז דלמטה משליש עליון פסול שזהו עיקר דברי שמואל [ואין כוונתו להוכיח דלרמב"ם כשר אלא מדלא הביא הרמב"ם ד"ז להדיא ש"מ שאין זה עיקר דברי שמואל, ול"ק קושית הנחל אשכול ושו"ר שכ"כ בפ"ס סי' נ"ג]. וע"כ פי' דלרמב"ם להרחקה היינו דמה שהצריך תחילת שליש עליון לכתחילה אינו מעיקר הדין אלא רק להרחקה שמא יניחה למעלה בתוך טפח. וצ"ב השו"ט בגמ' לפי"ז, וי"ל דלר"י מדינא כשר כל הגובה לבד מטפח עליון ולס"ד זה דלא כשמואל דבעינן תחילת שליש עליון ומסקינן דשמואל קאמר רק משום סייג. וכ"כ בביאורי מהרמ"ב שם.

ובבית הלוי עה"ת בהל' סת"ם ביאר לדעת הרמב"ם דקושית הגמ' מלשון מצוה וכו' דמשמע דבדיעבד כשר וס"ד דהיינו לענין שלא יעשנה למטה, וזה דלא כר"י דמשמע דפסול, ולמסקנא למטה פסול והא דאמרינן מצוה וכו' בתחילת שליש עליון היינו לאפוקי למעלה, והיינו דאמר להרחיקה שלא יעשנה למעלה.

ולהלכה כתב השו"ע להניח המזוזה בתחילת שיש עליון ובנקוה"כ שם כתב דרוב העם נוהגים להניח המזוזה בכל שליש העליון אולם המדקדקים מניחים בתחילת שליש העליון והש"ך שם כתב דטועים הם דאמנם כן כתב השו:ע אבל בסוגיא נראה לא כן ותו"ד עפ"י הנ"ל דלרמב"ם ע"כ דשמואל לא אמר דבעינן תחילת שליש עליון למיעוטי למטה.

פתח גבוה - דברי הירושלמי

התוס' בע"ב הביאו דברי הירושלמי סוף מגילה שאם הפתח גבוה מניחה כנגד כתפיו, והיינו כדי שיראה המזוזה. וכתבו דהירושלמי חולק על תלמוד שלנו, וכתב הב"ח דמשמעות התוס' דאין הלכה כהירושלמי כיון שהבבלי חולק ע"ז וכ"כ הכס"מ פ"ו הי"ב בדעת הרמב"ם שלא הביא ד"ז, אבל הראב"ד שם הביאו להלכה. והמרדכי נסתפק בזה, אמנם סיים מיהו נראה דלמעלה מכתפיו לא יניחנה אם הפתח גבוה כ"כ ושלא יניחנה לעולם במקום שאינה נראית לו וכדאמרינן בסמוך וכו' שיפגע במצוה מיד, וכ"פ הב"ח והט"ז.

ובהעמ"ש ש' קמ"ה כתב דהירושלמי ס"ל כמ"ד דכל הפתח כשר אבל לדידן דבעינן דוקא תחילת שליש ולהרמב"ם זה לעיכובא ודאי דאין להניחה למטה מכתפיו. וכן מסיק להלכה. והקשה על הש"ך שהביא דברי הרמב"ם עם דברי המרדכי ומשמע דאף לרמב"ם אפשר להניחה כנגד כתפיו, דכיון דילפינן לעיכובא דבעינן בשליש העליון איך יניחנה בין כתפיו כדי שיראנה. וכעי"ז עמד בפ"ס סי' נ"ג דהרמב"ם לשיטתו דמעכב להכי לא הביא דברי הירושלמי, וכן יל"פ מש"כ התוס' דהבבלי חולק על הירושלמי. אולם העיר דמהראב"ד שנקט כהירושלמי ולא השיג על הרמב"ם שפסל למטה ומשמע דאף דמדאורייתא הוא מ"מ בשער גבוה יתן למטה. וכן הביאו מהא"ח לר"א מלוניל שכתב דלמטה מש"ע פסול ואפי"ה כתב כהירושלמי. וכ"מ בלבוש דאע"ג דילפינן דבעינן שיהא בגובה בעינן נמי שיפגע במזוזה מיד כשנכנס ולכן אם הוא גבוה הרבה מניחה כנגד כתפיו. אך צ"ע הטעם.

ובפ"ס כתב דשמא ס"ל דגובה היינו גובה של אדם דילפינן מדרך ביאתך וכעי"ז כתב בדברי מלכיאל ח"ג סי' ע"ט. [אמנם שם מסיק להלכה דלא כהירושלמי]. וביד הקטנה פ"ג [מנ"ע אות כ"ד] הוכיח מזה דמדאורייתא בעינן שיראה המזוזה מבחוץ כדכתיב והיו הדברים האלה על לבבך ואי לא"ה פסול, ולהכי מניחה בין כתפיו, וכ"מ קצת במרדכי [ועי' פ"ס סי' ס"ז]. ועי' במזוזת ביתך [סי' רפ"ט בשעה"צ ס"ק כ"ה] בשם לחה"פ דאף לירושלמי אינו לעיכובא ואף למעלה כשר בדיעבד ולפי"ז אין ראי' לפסול כשאין נראה בחוץ.

ועכ"פ לדינא הב"ח וט"ז וש"ך כתבו כהירושלמי. אמנם בס' גידולי הקדש תמה דכיון שלתוס' אין הלכה כהירושלמי איך אפשר לעשות כן והרי לדבריהם הוא פסול למאי דנקטינן דלמטה משל"ע פסול, וצ"ע[[11]](#footnote-11). וכבר הובא שבהעמ"ש ודברי מלכיאל ועוד כמה אחרונים כתבו להלכה דלא כהירושלמי. [ובמזו"ב נקט לדינא כהירושלמי, וי"א שבבית בריסק נהגו בתחילת שליש עליון, וצל"ע]

אמנם עי' אבנ"ז סי' שע"ט דמשמע בלבוש שרק אם תחילת שליש עליון הוא גבוה הרבה יניחה נגד כתפיו אבל מעט למעלה שפיר דמי. [וגם בירושלמי אמרו רק בגבוה אלא שבלבוש הדגיש שגבוה הרבה]. ובאבנ"ז שם כתב שעד ד' או ה' אמות נחשב שהמזוזה נראית, ובשו"ת מהרש"ם ח"ג סי' רי"ט צידד דהירושלמי מיירי כששליש העליון למעלה מכ'. [בס' קונטרס המזוזה לבעל בירור הלכה כתב שעד מטר ושמונים ס"מ נחשב שנראית ויקבע בתחילת שליש עליון [אולם להאבנ"ז אף יותר מזה חשיב נראית], ושיעור בין כתפיו כתב שם שהוא באדם בינוני והיינו מטר וארבעים וצל"ע].

**דף ל"ג ע"ב**

# העמיק לה טפח

גמ' העמיק לה טפח פסולה, והטעם כתב היראים סי' ת' משום דאינה על המזוזה אלא על החומה כלומר דעד טפח חשיב מזוזה ולפנים מטפח חשיב חומה. והלבוש כתב דבעינן על מזוזות ולא תוך והיינו דעד טפח חשיב על המזוזה ואם העמיק טפח חשיב תוך המזוזה.

ובברייתא דמס' מזוזה פ"ב ה"ט משמע דכשחקק טפח כשר ורק יותר מטפח פסול. וכ"מ בירושלמי, אולם רש"י פי' העמיק החור טפח וקבע בו המזוזה, ומשמע דאף דהמזוזה אינה לפנים מטפח פסולה. וכ"כ בפסקי רי"ד להדיא וכ"מ בלשון השו"ע סי' רפ"ט ס"ד ולא יעמיק לחפור טפח בעומק דאל"כ פסולה. ועי' שפ"א שנסתפק בזה. ועי' פר' סדורה שם סי' נ"ב דלשון הגמ' יל"ד דהכוונה שהעמיק ממזוזת הקלף טפח.

ולכאורה תלוי בהנ"ל דליראים כיון דהחומה עצמה היא לפנים מטפח הוי המזוזה על החומה, אבל ללבוש דהפסול משום דהוא בתוך המזוזה לא מיפסל אלא אם המזוזה עצמה לפנים מטפח. ועי' מזוזת ביתך סי' רפ"ט ד' שכתב להחמיר בזה עפ"י היראים. וע"ע בפ"ס שם.

ועי' מק"מ סי' רפ"ט סעי' ד' דליראים פסול, ואפי' במניחה חוץ למזוזה שלא חפר בתוכה אלא הניחה מבחוץ מצד מזוזת הפתח [דאף שאינה בחלל הפתח כשר בדיעבד] כל שהוא חוץ לטפח אי"ז על המזוזה, ועי"ש דבאופן שמזוזת הפתח עצמה [העץ] היא יותר מטפח משמע נמי דליראים פסול, וציין שם לדע"ק סי' רפ"ה.

שם לימא מסייע ליה וכו' או שטלה עליה מלבן אם יש שם טפח צריך מזוזה אחרת, ופרש"י שאחר שקבע המזוזה הוסיף מלבן כנגד המזוזה דהשתא המזוזה תחובה בעומק הכותל טפח. ומשמע דהמלבן הוא רק כנגד המזוזה ואפי"ה פסול. אמנם ליראים שהעמיק טפח פסול משום דאינו מזוזה אלא חומה, לכאורה הכא אין זה בחומה אלא במזוזה שהמלבן אינו משנה את המזוזה עצמה אלא שמוסיף עליה. וללבוש א"ש דמ"מ הוא בתוך המזוזה ולא על המזוזה. וליראים צ"ל דמלבן הוא כל הקנה המונח על הקרקע. אלא דא"כ רש"י סותר דבריו דלעיל נתבאר דס"ל כהיראים. ועי' בפ"ס סי' נ"ד שעמד בזה.

# **פתח שאחורי הדלת [טושו"ע סי' רפ"ו]**

**א. גמ' פתח שאחורי הדלת אם יש שם טפח צריך מזוזה אחרת אם לאו אין צריך מזוזה אחרת.** מצינו בזה ב' פירושים. א. דאע"ג דהם שני פתחים מזוזה אחת פוטרת את שניהם. ב. דאע"ג דאיכא פצים ביניהם חשיבי פתח אחד.

רש"י פי' כגון שיש במקצוע הבית פצים קבוע ושני פתחים מחותכין אחד לדרום ואחד למערב וקבע מזוזה בפצים בחלל פתח הדרומי וכו'. והרא"ש הביא בשם רש"י דהפצים במקצוע צפון ומערב. ועי' דרישה שלרש"י שלפנינו קשה דהא המזוזה הוי לצד שמאל הפתח ולזה מיישב הרא"ש דמיירי לצד צפון והוא לימין הפתח, אלא שעדיין קשה שלגבי הפתח שבצד מערב הוי לשמאלו, וכן הקשה המרדכי, ולכך כתב שם בשם הר"ץ דהפתח שבצד מערב אינו עוד כניסה לבית אלא יש שם חדר פנימי והוי המזוזה לימין הפתח אבל הכניסה לבית היא מפתח הדרומי אלא שלגבי צד מערב היא לפני חלל הפתח מבחוץ, וכל שאין בפצים פתח חשיב על המזוזה.

והנה הב"ח כתב שע"כ גם רש"י יפרש כהמרדכי דאל"כ הרי זה שמאל לפתח המערבי, וכ"מ קצת בשטמ"ק אות ג'. אולם הפרישה כתב דפי' הר"ץ אינו בדעת רש"י, ולרש"י כשר אף כשאין חדר לימין הפתח ולגבי מערב הוי שמאל כיון שעיקר המזוזה במקומה היא לימין. וכן משמעות רש"י, ועי' יד הקטנה במנ"ע סי' ח' **דכיון שנעשה בעיקר קביעותו לימין סגי ליה גם בפתח השני שהיא לשמאל ולפי שאין שם טפח הרי היא כמונחת בפתח השני ג"כ** וצ"ב.

ובפרישה ביאר הטעם משום דחשיב פתח אחד, וכ"כ בצ"ק, ויסוד הדברים נמצא באשכול דהוי פתח אחד. ולכאורה כוונתם דרואין הפצין כמי שאינו והוי פתח אחד. אך צ"ב דאי חשיב פתח אחד הרי צריך לקבוע המזוזה בימין הפתח של מערב.

ובאמת הט"ז כתב שאין מניח המזוזה בפצים שבין הפתחים אלא במזוזת ימין הפתח, וזה א"ש לפרש"י שלפנינו דמיירי בפתח של צד דרום וס"ל דמניח בימין של פתח דרום ולא בפצים שבין המזוזות, וכיון שהפצים אינו הפסק וחשיב פתח אחד שפיר עולה גם לפתח המערבי. אך הפרישה לא פי' כן, וכ"מ ברא"ש שפי' אליבא דרש"י דפתח אחד לצפון ומניח המזוזה בצפון. אך צ"ע דכיון שפתח אחד הוא אמאי לא נימא כהט"ז. [ועיקר פי' הט"ז צ"ע דלשון הברייתא שהניחה בפצין ל"מ הכי והט"ז נדחק בזה ופי' דמיירי שהיה פצים עבה וחקק בפצים עצמו וממנו נעשו ב' הפצימים של הפתח ומניח בפצים הימיני ולא בפצים שבין הפתחים, אך זה דחוק. וכן הקשה ביד הקטנה פ"ג במנ"ע סי' ח'].

ב. וע"ע בטור סעי' כ"א שלמד מכאן דב' פתחים ברוח אחת אף שיש טפח ביניהם די להם במזוזה אחת דהכא אף שיש טפח ביניהם חשוב הכל כפתח אחד, ועי"ש עוד. ובזה כתב היד הקטנה שם אות ט' דודאי לא יניח המזוזה בעמוד שביניהם אלא בימין החיצוני. וצ"ע מ"ש הכא. [ובדרישה משמע שגם בזה אם ירצה יוכל להניח המזוזה בעמוד וצל"ע].

ג. עוד יל"ע אמאי כשעובי הפצים טפח בין פתח לפתח לא מהני המזוזה שבצפון לפתח המערבי, ובשלמא אי טעמא משום דהוי פתח אחד א"ש דכשעבה טפח הוי ב' פתחים ואין האחד פוטר את חבירו, אבל להמרדכי דמזוזה אחת פוטרת את שני הפתחים ה"נ נימא כשעבה טפח. וליכא למימר דהטעם משום דאינו סמוך לפתח המערבי דהרי אינו מעמיד המזוזה בתחילת הפתח אלא בפנים מעט [וכן מוכרח באופן שטלה עליה מלבן] ושפיר הוי סמוך לפתח המערבי בתוך טפח, ואי משום דאינו בחלל הפתח א"כ אף בליכא טפח אינו בחלל בפתח.

ומזה נראה דבעינן שיחשב מזוזת הפתח של שניהם ואם לא כן לא מהני, ואף למרדכי דמיירי בימין לשניהם אי חשיבי ב' מזוזות לא מהני אלא לפתח שנמצא בחללו, ועי' פ"ס סי' דאף אי לא בעינן בתוך חלל הפתח היינו דוקא בפתח אחד דע"כ היא של פתח זה, אבל הכא המזוזה שבצפון מתיחסת רק לפתח צפון שהיא בחללו ולא למערב. ורק כשמזוזת הפתח שייכת לשני פתחים בזה מהני לקבוע מזוזה [קלף] אחת לשניהם ולזה בעינן שלא תהא עבה טפח. ולרש"י בכה"ג מהני אף שהיא לשמאל למערב כיון שלגבי מקום קביעתה הוי ימין ממילא מהני גם לפתח השני, וזהו כדמצינו בפתח שבין ב' חדרים דקובע מזוזה אחת לשניהם אף שאינה לימין שניהם, ונתבאר שם דלשטמ"ק שניהם חייבים ואפי"ה מהני מזוזה אחת, וה"נ נתחדש יותר דאף בשני פתחים ומזוזה אחת מהני מזוזת הקף אחת לשניהם, ודו"ק.

וע"ע בפ"ס סי' נ' שפי' דאין נחשב שיש מזוזה לשניהם אלא שמהני מזוזה בפתח אחד והשני פטור ולשון רש"י ל"מ הכי עי"ש שנדחק בזה. וע"ע שם סי' נ"ד נ"ז.

ד. והא דקרינן לה בגמ' פתח שאחורי הדלת, פרש"י דכשהדלת **סתום** הוי אחורי הדלת [ואולי כוונתו כשציר הדלת בפצים השני וצל"ע], וברא"ש איתא כשהדלת **פתוח** הוי אחורי הדלת, והיינו דכשהמזוזה בצד פתח של צפון והדלת פתוחה, לגבי פתח המערבי הוי המזוזה לפנים מהפתח אחורי הדלת. ובעיקר הדבר עי' בט"ז דאין הפסול משום אחורי הדלת אלא משום שאינו בפתח. וביד הקטנה פי' דכיון שאין המזוזה נראית שם פסול. ועי' היטיב בב"ח שפי' דהטעם משום דהדלת הוי הפסקה אמנם מדבריו אח"כ מבואר דכשאין דלת ורואין את המזוזה מהני אף אם הפצים עב יותר מטפח ומשמע כהיה"ק וצל"ע. ובדרישה הכריח דאפי' אם נראית המזוזה פסול וע"כ הטעם משום דהוי ב' פתחים.

**בדברי הרשב"א**

ה. הרשב"א בתשובה צ' כתב פתח אחד וחלקו בעמוד בנתיים כל שיש היכר ציר בזה ובזה לצד העמוד הרי הם כשני פתחים וצריך מזוזה לכל פתח. אבל כל שאין צירים לצד העמוד אין העמוד מחלקו לשנים שאינו אלא לנוי, והו"ד בשו"ע סעי' כ"א. והנה מש"כ הרשב"א דכשאין הציר בעמוד הוי פתח אחד מבואר גם בטור ומבואר שם דאפי' אם יש טפח בעובי העמוד חשיב פתח אחד כיון דאינו אלא לנוי. אולם לאידך גיסא מש"כ דכשיש ציר בעמוד עצמו חשיב ב' פתחים וצריך מזוזה לכל פתח, עי' ביה"ק פ"ג במנ"ע אות ט' דמשמע דאף אם אין טפח בעוביו צריך מזוזה לכל פתח [ובפ"ס סי' נ"ד פקפק בזה עפ"י הירושלמי, והטור סתם בזה], אך הקשה דמאי גרע מהציור בגמ' לפי' א' דרש"י דמזוזה אחת פוטרת את שניהם ובשלמא להמרדכי דבעינן שיהיו שניהם לימין א"ש דהכא לא משכח"ל דליהוי ימין לשניהם אבל למבואר עפ"י דברי רש"י דאף כשהוא לשמאל למערב נפטר במזוזה שבפתח הצפוני [וע"כ מיירי אף כשהציר על העמוד מדחשיב אחרוי הדלת עי"ש]. ואמנם לדעת הרשב"א איכל"מ דפליג על זה אך למבואר בטור דס"ל כרש"י ה"נ יהא פטור ואמנם הטור לא הביא דברי הרשב"א אלו דכשהציר בעמוד צריך מזוזה לכל אחד אלא רק שאין העמוד נחשב מזוזה, אולם בב"י משמע דס"ל נמי לדברי הרשב"א וצ"ע.

והטור הוסיף דאפי' לפי' ב' דרש"י דהסוגיא מיירי בפצים דמיירי בפתח קטן אצל גדול דאם יש טפח ביניהם חייב גם בקטן כל זה כשנעשה לכניסה נפרדת אבל היכא דשניהם נפתחים יחד אינו אלא לנוי והוי פתח אחד וכתב ביה"ק שם דמסתימת השו"ע משמע דלאו דווקא אם נפתחים שניהם ביחד אלא כל שהעמוד לא נעשה לכניסה נפרדת אלא לסמוך הדלת עליו אין העמוד מחלקם לשני פתחים.

ו. בירושלמי סוף מגילה איתא ציר שיש לו שני פתחים נותן על איזה מהן שירצה ובפ"ס סי' נ' פי' דמיירי באופן הנ"ל שב' הפתחים ברוח אחת ואף כשהציר בעמוד עצמו אם אין בעמוד טפח סגי במזוזה אחת באיזה שירצה, ולפי"ז מוכח שאף דלאחד הוי שמאל הפתח מהני כדכתבו הפוסקים לדעת רש"י הנ"ל. ולפי"ז כתב עוד דמבואר בירושלמי גם דאף שהציר בעמוד עצמו אינו מחלק לשני פתחים אך זה דלא כהרשב"א הנ"ל, וע"כ צ"ל או דמיירי בציר של פתח אחד והרשב"א מיירי רק כששני הצירים על העמוד [וצ"ע מ"ש]. או נימא דאם ליכא טפח ביניהם מודה הרשב"א ודלא כמש"כ ביה"ק. עכ"ד.

**פתחי שמאי**

גמ' אמר רבא פתחי שמאי פטורים מן המזוזה מאי פתחי שמאי וכו' חד אמר דלית להו תקרה וחד אמר דלית להו שקפי. ופי' רש"י ב' פירושים, לפי' א' תקרה היינו המשקוף ושקפי היינו מזוזות. ולפי' ב' תקרה היינו שיהא הבית מקורה ושקפי היינו משקוף.

והתוס' והרא"ש סי' י"א פי' כרש"י דתקרה היינו משקוף ושקפי היינו מזוזות אלא שלדבריהם אין הכוונה שאין משקוף ומזוזות כלל אלא שהמשקוף או המזוזות אינם עשוים ביושר אלא אבן נכנסת אבן יוצאת. וכ"כ הטור סי' רפ"ז.

ורש"י בעירובין י"א פי' למ"ד דלית להו שקפי כתוס' כאן שהמזוזות אינם ביושר אלא אבן נכנס אבן יוצא, אבל בלית ליה תקרה פי' דאין משקוף כלל. וצ"ב. ונראה דהתם א"א לפרש דאין לו מזוזות כלל דהא מיירי בכותל שיש בו פתחים וחלונות וע"כ אינו פרוץ במלואו. וע"כ פי' שאינם עשויים ביושר וס"ל שזה פשוט דלא חשיב מזוזות אלא דלהך מ"ד היינו דאין לו מזוזות ולאידך מ"ד היינו דאין לו משקוף ונמצא דזה כל"ק דרש"י במנחות. ולל"ב דרש"י דתקרה הוא כפשוטו צ"ע מההיא דעירובין דהרי בצוה"פ ודאי אי"צ תקרה. ועי' פ"ס סי' דהתם מיירי בסוכה כמש"כ התוס' והתם י"ל דבעינן תקרה.

ויל"ע אי איכא פלוגתא לדינא בין הלשונות בגמ' ובין הפירושים.

והנה לפי' א' ברש"י וכן לתוס' לא נתבאר בגמ' דבעינן תקרה [והתוס' כתבו להדיא שאי"צ תקרה [והוכיחו זאת מחצר, ועי' רא"ש סי' י"א דחצר שאני, ועי' עוד בב"י בשם רבינו מנוח ואכמ"ל] והרמב"ם פ"ו ה"ה כתב שצריך תקרה ומשמע דמפרש כפי' ב' דרש"י וכ"כ הב"י סי' רפ"ז וכן בסי' רפ"ו י"ד. אמנם ברא"ש נראה דס"ל כהרמב"ם דבעינן תקרה ואף שבפשט הגמ' נקט כתוס' [ויל"ד שכתב כן אליבא דרש"י], וכ"מ להדיא בטור שבסי' רפ"ו י"ד פסק דבעינן תקרה וכתב הב"י שזה כל"ק דרש"י, ובסי' רפ"ז א' פי' כהרא"ש. [והנה הב"י שם תמה אמאי לא הביא פי' רש"י והרמב"ם, והנה אין כוונתו דלרש"י דקאי על המזוזות עצמם או המשקוף ס"ל דפליגי לדינא ואזלינן לחומרא כדהביא הב"י בשם הג"מ, דהב"י גופיה ס"ל דלא פליגי לדינא. והיה נראה דכווונתו שלפי' הרא"ש והטור לכו"ע אי"צ תקרה, וצ"ע שהרי הטור בסי' רפ"ו כתב להדיא דבעינן תקרה כהרמב"ם ול"ב דרש"י. ואפשר דהא גופא קושיתו דהו"ל להטור להביא פי' רש"י כיון שפסק כוותיה שצריך תקרה, אמנם י"ל דס"ל דלרש"י והרמב"ם באבן נכנס אבן יוצא חשיב פתח וחייב, ובחזו"א משמע דפליגי בזה אך אח"כ כתב דאין נפ"מ בין הפירושים אלא בתקרה וצ"ע].

ולל"ב דרש"י שלא הוזכר בגמ' דבעינן מזוזות, וכן לל"ק למ"ד דלית ליה תקרה ולא קאי על המזוזות יל"ע אי ס"ל דאי"צ מזוזות, אמנם בפשוטו בזה לא פליגי אלא רק בפי' פתחי שמאי, אבל לדינא מודה דבעינן מזוזות כדלהלן בדף ל"ד ע"א, ושם פליגי ר"מ ורבנן אי בעינן מזוזה אחת לימין או ב' מזוזות. וכן נקט בחזו"א סי' קע"א ח' ושם נתקשה להיפך לל"ק דרש"י למ"ד דהיינו דלית להו מזוזות, קשה מאי קמ"ל דהא מפורש כן להלן ל"ד ע"א ולא פליגי ר"מ ורבנן אלא אי סגי באחד. ועי"ש דמה"ט התוס' פי' דהנידון רק באבן נכנס ואבן יוצא אבל לכו"ע בעינן מזוזה.

וכמו"כ יל"ע אי פליגי אי בעינן משקוף, דלל"ק דרש"י דלמ"ד דלית להו שקפי היינו מזוזות, וכן לל"ב למ"ד דלית להו תקרה, לא נתבאר אי בעינן משקוף. ועי' ברמב"ם פ"ה הל' א' ד' ה' דבעינן תקרה ומשקוף ומזוזות, ועי"ש בכס"מ דס"ל דלא פליגי לדינא אלא בפי' דמילתא אבל לכו"ע בעינן משקוף וגם תקרה והיינו כל"ב דרש"י כנ"ל מהב"י וכ"כ בביהגר"א דתרוויהו יליף מכאן. והא דבעינן מזוזות ציין שם לגמ' דף ל"ד הנ"ל. [ובמשכנ"י סי' קכ"ג כתב דס"ל שבכלל שקפי גם מזוזות וגם משקוף. ובעהמ"ש קע"ה כתב דהרמב"ם ס"ל דשמאי היינו משקוף והא דבעינן תקרה יליף מהגמ' יומא דשער שאינו מקורה פטור ומזוזות יליף מדף ל"ד]. אמנם בהג"מ שם הביא מהיראים סי' ת' דעבדינן לחומרא ובאחד מהם חייב והו"ד בב"י סי' רפ"ז.

ועי' חזו"א סי' קע"א ח' שהכריח דע"כ לא פליגי לדינא דהא פליגי נמי בצוה"פ דעירובין והתם לכו"ע בעינן משקוף כדאמרינן דצריך קנה על גביהן. עכ"ד. ואפשר דמזוזה שאני דאי"צ צוה"פ אלא מזוזות. אולם משמעות הגמ' דחד דינא הוא ופליגי בעירובין ובמזוזה. [ועי' בריטב"א בעירובין דמוכיח ממנחות לעירובין לאידך גיסא דאי בעינן מזוזות או משקוף במזוזה ה"ה בצוה"פ דעירובין. אלא שמשמעות דבריו שלרש"י יש לחלק בין מזוזה לעירובין. וצ"ת].

והנה הריטב"א בעירובין כתב לפרש"י דלמ"ד דלית ליה שקפי היינו שהצדדים אינם שוים הא כל שהם שוים מן הצד **למעלה שוב אין צריך**. ובפ"ס סי' כ' פי' כוונתו דאי"צ משקוף כלל והיינו דפליג לדינא על מ"ד דלית להו תקרה, [וכן לאידך מ"ד דקאי על המשקוף ס"ל דמזוזות אי"צ כלל, וע"ז הקשה הריטב"א מסוגיין]. וזה כהיראים הנ"ל. אמנם הריטב"א קאי בדין עירובין ומשמע דס"ל דחשיב צוה"פ בלא משקוף וצ"ע מגמ' הנ"ל. [וי"ל למש"כ המקור חיים בתיקון עירובין דהיכי דאיכא פתח מעליא אי"צ צוה"פ. וצל"ע].

ולתוס' והרא"ש דהנידון באבן נכנס אבן יוצא ופליגי אי קאי על המזוזות או על המשקוף, משמע דלכו"ע בעינן משקוף ומזוזות. אמנם יל"ד כנ"ל אי פליגי לדינא דלמ"ד דקאי על המשקוף במזוזות מהני אבן נכנס ואבן יוצא ולאידך מ"ד הוא להיפך, או דלא פליגי לדינא ובתרוויהו בעינן שלא יהא אבן נכנס ואבן יוצאת. ובטור מבואר דבתרוייהו בעינן שלא יהא אבן נכנס ואבן יוצאת. וכ"כ הב"י סי' רפ"ו דלא פליגי לדינא אלא בפי' הגמ'. [ולפי"ז ה"ה לפרש"י וזה שלא כמשמעות הריטב"א].

ועיקר הדבר שצריך משקוף לענין מזוזה עי' בלבוש דילפינן לה ממזוזת מצרים דכתיב התם משקוף, ובחזו"א קע"א ח' צידד דטעמא משום דבעינן פתח גם בדיני מזוזה דילפינן לה מבשעריך. [ועי' להלן מהמקו"ח ומבואר בדבריו דבמזוזה ודאי בעינן פתח].

**בדברי הריטב"א**

הריטב"א בעירובין פי' דכוונת הגמ' דלא סגי בראשי הכתלים אלא בעינן שיהא משקוף בולט מהתקרה וכן במזוזות בעינן שיהא בולט מהכותל. והיינו דבעינן שיהא שם מזוזה עליו.

ובמשכנ"י סי' קכ"ג כתב דגם הרמב"ם שכתב שצריך ב' מזוזות כוונתו כהריטב"א דלא סגי בכותל אלא בעינן מזוזות דווקא וכעי"ז כתב בתיקון עירובין למקו"ח [נדפס בשו"ע סוף או"ח ח"ב] דסתימת השו"ע דבעינן מזוזת היא כהריטב"א. אך פשטות הרמב"ם והשו"ע דכוונתם רק לאפוקי פרוץ במלואו, וכ"כ בפ"ס סי' כ'.

אמנם לראשונים דפי' דהיינו אבן נכנס אבן יוצא מבואר בפשוטו דאם היה הכותל ישר מהני אף שלא ניכר שעשוי לשם פתח ומזוזה, וכ"מ בריטב"א בדעת רש"י שם. ובשו"ת פמ"א ח"ב סי' קמ"ב הקשה אמאי לא נימא דל מהכא האבנים ויועיל משום הכותל הישר, ומזה הוכיח דהכותל מפסיק לצוה"פ. אולם בשו"ת חת"ס סי' צ"ו נקט להיפך דבכותל ישר ודאי לא מהני, אלא דס"ד דבאבן נכנס ואבן יוצא ניכר שהוא לפתח וקמ"ל דאפי"ה לא מהני. אך בריטב"א מבואר דלא כדבריו, [וכבר העירו כן בליקוטי הערות לחת"ס].

ובמקור חיים שם כתב דכל פסול פתחי שמאי הוא בדין פתח אבל בעירוב דאי"צ פתח אלא צוה"פ לשם מחיצה לא איכפ"ל בפתחי שמאי [דמה"ט עבדינן קנים שאינם משופים ויש בהם זמורות לצוה"פ], ולפי"ז כתב שגם דברי הריטב"א הם רק במזוזה משא"כ בעירובין דבעינן רק צוה"פ לזה מהני אף ראשי כתלים. והא דפסלינן פתחי שמאי בצוה"פ דעירובין התם מיירי שהכותל רחב ד' אמות דיצא מכלל לחי ולא חשיב צוה"פ, ולהכי בעינן שיהא פתח ממש ובזה פסול פתחי שמאי, אמנם החזו"א או"ח סי' ע' כתב שאין זה סוגיית הגמ', וביו"ד סי' קע"ב א' האריך דכותל ד"א אף שנפק מכלל לחי מ"מ לא נפק מכלל צוה"פ דדמי לפסי חצר דמהני ד"א והיינו דללחי לא מהני משום דליכא היכר אבל הכא דחשיב תחילת מחיצה שפיר מהני, וצ"ע.

ובמ"א סי' שס"ג ס"ק כ"ח כתב דעמוד היוצא מהכותל מהני לצוה"פ, ובפשוטו זה שלא כהריטב"א. ובמקו"ח הוכיח מזה דבצוה"פ דעירובין לא בעינן מזוזות שעשויות לשם פתח כמשנ"ת. אמנם החזו"א כתב דלריטב"א באמת לא מהני גם בעירובין, והמ"א באמת לא ס"ל כהריטב"א [ולדבריו ע"כ דמש"כ הרמב"ם ושו"ע דבעינן מזוזות אין הכווונה כהריטב"א אלא שלא יהא פרוץ במלואו ודלא כהאחרונים הנ"ל]. וכ"מ במשכנ"י שם דהמ"א דלא כהריטב"א ולפי מה שנקט שם דרוב הפוסקים סברי כהריטב"א כתב לחלוק על המ"א.

ובמ"א שם מבואר דכותלי מבוי לא מהני ליחשב צוה"פ דא"כ בכל קורה על גבי מבוי יועיל משום צוה"פ, והקשה מסי' תר"ל דבסוכה מהני, ונחלקו האחרונים בכוונת קושיתו, דבמקו"ח שם [בקטע שלפני זה] פי' קושיתו דשם סעי' ב' מיירי בסוכה העשויה כמין גאם דעושה לה טפח שוחק וצריך גם צוה"פ והיינו שנותן קנה בסוף הרוח ומניח קנה מההטפח שוחק לקנה, והמקו"ח תי' עפ"י הנ"ל דכשהכותל אינו רחב ד"א מהני לצוה"פ, משא"כ בסוכה דליכא אלא טפח שוחק, אמנם החזו"א או"ח סי' ע' תמה שבכותל רוחב גם למ"א מהני דלא כהריטב"א וכנ"ל, ולק"מ מהא דסוכה העשויה כמין גאם דהטפח מהני ליחשב צוה"פ, ורק בכותל אורך מבוי ס"ל למ"א דלא מהני דאינו סותם את הרוח וקושיתו היא מדין השו"ע שם ס"ג בסוכה העשויה כמבוי שעושה פס ד' ומניח קנה מהכותל לפס והרי הכותל הוא לאורך המבוי [וצ"ע למקו"ח דגם הוא כתב דבדין צוה"פ מהני כותל אף שלא נעשה לשם מזוזה, ורק במזוזה דבעינן פתח לא מהני]. ובשו"ת רעק"א סי' ל"ה כתב ג"כ דקושית המ"א מסעי' ג' ודלא כהמקו"ח אבל לא כתב טעם החזו"א דבכותל רוחב מהני וצל"ע.

והנה הריטב"א שם הביא דברי רש"י דשקפי היינו אבן נכנס ואבן יוצא אבל אם הכותל ישר מהני למזוזה , ודלא כנ"ל דלא סגי בראש כותל, וכתב דפי' שקפי אינו מוכיח כן **בפ' הקומץ רבה**. וצ"ב מאי ראי' מסוגיין, ולדברי המקו"ח י"ל דס"ל לריטב"א דבמזוזה מודה רש"י דבעינן שיהא עשוי לשם מזוזות ולא מהני כותל ישר וזהו מש"כ רש"י מזוזות וכעין דברי המשכנ"י לדעת הרמב"ם [וא"ש דלא פי' רש"י הכא כמו בעירובין] וע"ז כתב הריטב"א דכיון שבמזוזה מודה רש"י דפתחי שמאי היינו שאין להם מזוזות ה,נ הוא בעירובין דנאמר אותו לשון. [ובפ"ס פי' כוונתו דלרש"י פליגי אי בעינן מזוזה כלל ולזה הוכיח מדין מזוזה דודאי בלא מזוזת הפתח פטור ממזוזה]. ובמשכנ"י סי' קכ"ג פי' דראייתו מהא דאכסדרא לא חשיב פצימין כיון דלחזוקי תקרה עבידי, וש"מ דבעינן שיהא עשוי לשם פתח.

הריטב"א שם הקשה על פירושו מהא דמהני צוה"פ קנה ומכאן וקנה מכאן וקנה על גביהן. ותי' **דבקנים שפיר מתחזי צוה"פ בלא שקפי**. ובחי' הר"ן שם הביא פי' הריטב"א ודחה מהא דמהני קנה מכאן וכו'. וצ"ב אמאי גרע קנים ממזוזה הבולטת מהכותל, ומדברי החזו"א נראה דבקנים נראה שזהו חלק מהכותל .

והא דאבן נכנס אבן יוצא לא מהני, עי' חזו"א סי' קע"ב א' דחשיב כפירצה דהוי כהירוס בנין ולא נראה כפתח. ושם הוסיף שלדברי הריטב"א אין לנו מקור לפסול אבן נכנס ואבן יוצא, ונפ"מ דבקנה שנעשה לשם צוה"פ כשר אף אם אינו משופה ויוצא ממנו זמורות. אמנם נסתפק דאפשר שאף לדעת רש"י בזה לא נראה כפירצה ושפיר חשיב צוה"פ ומזוזה. ולדינא החמיר בזה.

# אכסדרא

**מנחות ל"ג ע"ב - יומא י"א ע"א ובע"ב**

**בדברי הרי"ף עי' תוס' סוכה ח' ע"ב ותו"י יומא י"א ועי' בעה"מ ורמב"ן במלחמות והשגות הראב"ד בסוכה, ריטב"א יומא י"א.**

**טור סי' רפ"ו וב"ח שם וחזו"א סי' קס"ט א' ג'**

**א. גמ' אמר רב חסדא אכסדרא פטורה מן המזוזה לפי שאין לה פצימין, וכו' ה"ק אע"פ שיש לה פצימין פטורה שאין עשויין אלא לחזוקי תקרה.** ופשטות כוונת הגמ' דפטורה דכיון דאינם עשויים לשם פתח אלא לחזוקי תקרה והוי כאילו אין לה מזוזות. [וכ"מ במשכנ"י שהוכיח מכאן כהריטב"א דבעינן מזוזות שניכר שהם לשם פתח]. ומקשינן מברייתא דאכסדרא חייבת. **וביומא דף י"א** [סוף ע"א ובע"ב] **יכול שאני מרבה אף ב"ש אכסדרא ומרפסת ת"ל בית מה בית שמיוחד לדירה וכו' יצאו אלו שאין מיוחדים לדירה.**

ויל"ע אמאי מקשינן על ר"ח מברייתא דאכסדרא חייבת הו"ל להקשות סתירת הברייתות. ועוד צ"ע למבואר בברייתא דאכסדרא לאו דירה היא אמאי הוצרך ר"ח לטעמא דלית לה פצימין. ובפשוטו צ"ל דברייתא דמחייבא מיירי באכסדרא העשויה לדירה וברייתא דפטרה מיירי באינה עשויה לדירה, אבל ר"ח ע"כ מיירי בעשויה לדירה מדהוצרך לטעמא דאין לה פצימין, אך צ"ב מהי אכסדרא העשויה לדירה.

והנה הראשונים הקשו סתירת הברייתות בדין בית שער דהכא קתני דחייבת ובברייתא ביומא הנ"ל מבואר דפטורה. והרי"ף כתב דהא דקתני דב"ש חייב היינו בפתוח לבית משא"כ בפתוח לגינה פטור. ופשטות דברי הרי"ף קיימי גם על סתירת הברייתות בדין אכסדרא דהא דקתני דאכסדרא חייבת מיירי בפתוחה לבית והא דקתני פטורה מיירי באינה פתוחה לבית. ולפי"ז גם דברי ר"ח קיימי דפתוחה לבית [ולהכי מקשינן מברייתא דמחייבא ומתרצינן דהתם באכסדרא רומייתא] דשפיר חשיבא דירה אלא דפטורה משום דלית לה פצימין. [וכעי"ז כתב הב"ח סי' רפ"ו דע"כ מיירי אף בפתוחה לבית דסו"ס אין לה פצימין], ולהכי מקשינן מברייתא דמחייבא באכסדרא.

אולם עי' תוס' בסוכה דף ח' ע"ב הקשו לדברי הרי"ף דה"נ נימא על הקושיא על ר"ח מהברייתא דאכסדרא חייבת, דנימא דהתם בפתוחים לבית והא דר"ח בפתוחים לגינה. וקשה בתרתי דהא טעמא דר"ח משום דלית לה פצימין או משום דלחזוקי תקרה הוא ולא משום דלא חשיבא בית ואי מיירי בפתוחה לגינה תיפו"ל דאינה עשויה לדירה ועוד דכיון דחשיב דלית לה מזוזות אף בפתוחה לבית פטורה. וכ"ה בצ"ק וגידה"ק סי' רפ"ו ס"ק ח' וחזו"א סי' קס"ט א'. וע"ע בתוס' ישנים יומא י"א וצ"ב.

וגם קשה דאי מיירי בפתוחה לגינה ופטורה כיון דאינה עשויה לדירה א"כ דברי ר"ח הם כהברייתא דיומא הנ"ל ומאי מקשינן על ר"ח. ועי' בחזו"א שם ס"ק ג' שעמד בזה ונדחק דר"ח טעמא דברייתא אשמעינן ועוד דקמ"ל דאף מדרבנן פטורים. וע"ע בריטב"א ביומא דפי' לדעת הרי"ף דברייתא דמחייב מיירי באכסדרא שיש לה ד' דפנות והיינו אכסדרא דב"ר וברייתא דפטרה מיירי באכסדרא שיש בה חלונות, וכנראה דזה ט"ס וכוונתו דמיירי באכסדרא סתם שהפצימין נעשו לחזוקי תקרה כר"ח. [ועי' שטמ"ק אות כ"ז]. ולפי"ז נמי קשה דכיון דהברייתא כר"ח הו"ל להקשות על הברייתא.

ב. והנה הבעה"מ שם פי' דהא דב"ש אכסדרא ומרפסת פטורים היינו ב"ש **של** אכסדרא וכו' ומשמע דאכסדרא גופא חייבת, והיינו באכסדרא רומייתא, עי"ש בהשגות הראב"ד. והרמב"ן במלחמות שם הקשה דמשמעות הגמ' דהמיעוט דאינו מיוחד לדירה נאמר גם על אכסדרא גופא, ועוד הוכיח כן מדברי ר"ח דפטר **דודאי יליף לה מההוא קרא**. וקשה דהא טעמא דר"ח הוא משום דלית לה פצימין ולא משום דאין עשויה לדירה ואמאי בעינן לשני הטעמים. וכ"ה החזו"א שם ס"ק א'. וגם קשה קושיא הנ"ל [על תוס' והריטב"א] דאי ר"ח היינו ברייתא דיומא הו"ל לגמ' להקשות סתירת הברייתות וצ"ל כהחזו"א הנ"ל דקמ"ל דאין חייב מדרבנן. [מיהו ברמב"ן לא מצינו חיוב מדרבנן].

ג. בגמ' מתרצינן דהברייתא דמחייבת אכסדרא במזוזה מיירי באכסדרא רומייתא, כלומר שעשויה כמין חלונות. וצ"ב דמ"מ הרי לחזוקי תקרה עבידי ואין לה מזוזות.

וביומא דף י"א ע"א דאבולי דמחוזא [שערי העיר] לא עבדו להו מזוזה משום דחזוק לאקרא הוא דעבידי, ומשמע דהיינו כסוגיין שאינם עשוין לשם פתח אלא לחזוקי תקרה. ומקשינן דאקרא גופה תבעי מזוזה דהא אית בה דירה לשומר, וכו'. ועי' רש"י **שדרך אותו השער נכנסים בו**. וצ"ב דאף אי איכא בית דירה מ"מ אין השערים עשוים לפתח אלא לחזוקי תקרה. ובפשוטו צ"ל דכוונת הגמ' דאע"פ שלעיר יש להם כניסה אחרת מ"מ כיון שדרכו נכנסין לבנין אין השער רק לחזוקי תקרה אלא שעשוין לכניסה. ועי' חזו"א סי' קס"ט ג' **דלרש"י כל שהשער מוליך לבית לא אמרינן לחזוקי תקרה עבידי דודאי ניחא ליה במזוזות.** וזה דוקא הכא שצריך את השער ליכנס לבית ועצ"ע. ועי' תורי"ד שם.

ועי' בפ"ס סי' י"ט דלמבואר הכא דבפתוחה לבית אף דהפצימין לחזוקי תקרה עבידי חייבת, א"ש קושית התוס' הנ"ל על הרי"ף, דנימא דברייתא דמחייבא במזוזה מיירי בפתוחה לבית ולהכי חייבת אף דלחזוקי תקרה כיון שעשויה ליכנס לבית. [וכעי"ז כתב בטה"ק ועי"ש היטיב וצ"ב] ועי' היטיב בתו"י שם.

ובתו"י שם הביא גירסא דקושית הגמ' דהאקרא דכובי גופא חשיבא בית וכ"כ המאירי שם. וגם לפי"ז קשה דמ"מ כיון דלחזוקי תקרה חשיב שאין לה פצימין. וצ"ל דבבית גופיה לא איכפ"ל שעשוי לחזוקי תקרה. ויל"פ הטעם כנ"ל ברש"י דכיון דמשמש כניסה לבית לא אמרינן שנעשה לחזוקי תקרה. אמנם במאירי שם נראה דלא בעינן שיעשה לשם פתח אלא היכי דחייב משום ב"ש, אבל פתח הבית חייב אף שלא נעשה לשם פתח. ולפי"ז ה"נ באכסדרא רומייתא כיון דחשיבא כבית לא איכפ"ל דנעשו לחזוקי תקרה, או משום שנעשו הפצימין לכניסה ולא רק לחזוקי תקרה וחשיב פתח, או משום דלא איכפ"ל שלא נעשו לשם פתח.

ועדיין קשה קושיא הב' דאי מיירי באכסדרא שאינה עשויה לדירה כמש"כ הרמב"ן דילפינן לה מקרא אמאי בעינן לטעמא דלחזוקי תקרה עבידא תיפו"ל דאינה כבית. [ואמנם לו"ד הרמב"ן איכל"מ דאף אי מיירי בפתוחה לגינה אי לאו טעמא דלית לה פצימין האכסדרא גופא חייבת. וכ"כ הב"ח סי' רפ"ו דמשמעות הטור דרק בב"ש פטר בפתוחה לגינה אבל באכסדרא חייבת אף בפתוחה לגינה. עי"ש. אמנם גם לפי"ז צ"ב במאי מיירי הברייתא דפטרה משום דאין עשויה לדיורין, ואולי ס"ל כבעה"מ דברייתא דפטרה משום דאין עשויה לדירה קאי רק על ב"ש וצ"ע. ועכ"פ לרמב"ן קשה כנ"ל].

וצ"ל דברייתא דאכסדרא פטורה משום דאינה עשויה לדירה היינו רק בעשויה לחזוקי תקרה. וכ"מ ביה"ק [פ"ב במנ"ע י"ד] דבאכסדרא פטורה רק משום דאינה כבית ובעינן לתרוייהו, ולכאורה כוונתו דתשמיש זה לא חשיב כבית משום דהפצים לחזוקי תקרה עביד ולא לסגור את הבית. אך כ"ז צ"ב.

ד. אמנם הרי"ף מפרש הברייתא בפתוחה לבית ולהכי ב"ש חייב. ומשמע דגם הא דאכסדרא חייבת היינו בפתוחה לבית, וזה דלא כהתוס' וסתימת הטור דאי איכא פצימין לשם פתח חייב אף בפתוח לגינה וכ"כ הב"ח שם.

ולאידך גיסא הרי"ף הביא דברי הגמ' דברייתא מיירי באכסדרא רומייתא ואל"כ פטורה משום דלחזוקי תקרה עבידי. ומבואר דאף שפתוח לבית בעינן שיהא לה פצימין לשם פתח. ודלא כמשנ"ת עפ"י התוס' בסוכה [דפי' לדר"ח בפתוחה לגינה] והגמ' ביומא דמשמע דבפתוחה לבית חייבת אף שעשויה לחזוקי תקרה. [ועי' עוד בס' שלום יהודה]. ולהרי"ף צ"ל דס"ל כהתו"י דקושית הגמ' ביומא דלחייב משום אקרא דכובי גופא היינו משום שהיא עצמה חשובה כבית וכהמאירי, דבזה חייב אף שלא נעשו לשם פצימין דפתח. ועי' היטיב בחזו"א שם ס"ק ג'.

ה. הרמב"ם פ"ו ה"ג הביא דינא דר"ח דאכסדרא פטורה מפני שהפצימין להעמיד התקרה נעשו ולא משום מזוזות. ובה"ז הביא הסוגיא ביומא דבית שער אכסדרא ומרפסת וכו' פטורים ממזוזה מפני שאין עשויין לדירה וסיים שאם הבית פתוח להם חייבים. ולדבריו א"א לפרש כהיד הקטנה דרק באין עשויה לדירה מהני טעמא דחזוקי תקרה [וכמשמעות הרמב"ן], שהרי הרמב"ם הביאם בשתי הלכות נפרדות. וע"כ דב' מיני אכסדרא הם וצ"ב. ועי' כס"מ דהרמב"ם בה"ז מיירי באכסדרא רומייתא ובפתוח לגינה וכהרי"ף ור"ל דספתוחה לגינה אף ברומיתא פטורה, ולפי"ז בה"ג מיירי בפתוחים לבית ולכך חייבים אי לאו דלחזוקי תקרה עשויים. וכ"כ בגדולי הקדש סי' רפ"ו ס"ק ח' [אך יל"ע דהו"ל לפרש דינא דר"ח אחר הלכה ז' וי"ל]. ועוד הביא הכס"מ מרש"י ביומא דאכסדרא היא פרוזדור שלפני הבתים ופי' דלהכי בעינן לטעמא דאין מיוחדת לדירה ולא סגי בטעמא דר"ח ולכך פי' מיירי בפרוזדור שלפני הבתים, והיינו דבזה אינו עשוי לחזוקי תקרה אלא לכניסה לבתים אלא דפטור משום דאין עשוי לדירה. [וכנראה דאין כוונתו לפרש כן גם להרמב"ם שהרי אם פתוח לבית חייב, וכ"כ בגדה"ק שלשון הכס"מ מגומגם].

ובדברי הרמב"ם יל"ע דלא הביא דינא דאכסדרא רומייתא שחייבת ואולי נשמע מהא דפטר משום דלית לה מחיצה ברוח רביעית ומזה נשמע דבאית לה מחיצה חייבת.

הטור וכן בשו"ע סי' רפ"ו ס"ו הביא דינא דר"ח בסתמא דאכסדרא דפטורה משום דלחזוקי תקרה נעשו ואח"כ הביא דין ב"ש דפטור ובפתוח לבית חייב. ומדלא חילק כן באכסדרא משמע דמיירי בכל גווני ובנעשו לחזוק תקרה פטור אף בפתוח לבית ולאידך גיסא ברומייתא חייב אף בפתוחה לגינה, וכ"כ הב"ח. ויל"פ דס"ל כבעה"מ דאכסדרא חשיבא דירה בכל גווני ולא פטר אלא משום דהפצימין לחזוק תקרה עבידי ואין לה מזוזות. אולם לדעת השו"ע דדרכו לפסוק כהרמב"ם צ"ע אמאי לא חילק בזה, ואפשר דחשש לשי' הטור לחומרא דברומייתא חייב אף בפתוח לגינה . [ובס' שלו"י סי' ע"ט ר"ל דמש"כ הטור דאם פתוחים לבית חייבים קאי גם על אכסדרא ובזה חייב אף בעשוי לחזוק תקרה [כהרמב"ן], אולם בשו"ע הביא זאת בב' סעיפים ומשמע להדיא דלא קאי על אכסדרא].

יל"ע לדעת הרמב"ם דאין הפתח חייב במזוזה אלא אם יש בו דלת א"כ באכסדרא תיפו"ל דאין לה דלתות. ובכס"מ ה"ג כתב דה"נ מיירי דאיכא דלתות, וכ"כ בדע"ק סי' רפ"ו [אות כ"ד] והוסיף דאף שיש לה דלת אמרינן דפצימין לחזוקי תקרה דלהחזיק הדלת סגי בכותל עצמו. אך צ"ע דהרי אם יש לה דלתות לכאורה הרי אינה אכסדרא דאינה פרוצה ברוח רביעית. ויש שפירשו דאמנם רוח רביעית אין בה דלת אבל הכא מיירי בפתח שבשאר רוחות והתם איכא דלת. אמנם למש"כ בישועות מלכו ה"א דטעם הרמב"ם משום דאין הבית משתמר וכעי"ז בגידוה"ק או דא"א להשתמש בו תשמישי צניעות יש לדון שאם בפתח אחד אין דלת יהא פטור אף בפתח שיש בו דלת. ובאמת הם פי' הכא באו"א דבאכסדרא אף אין בה דלת כיון דדרכה בלא דלת מודה הרמב"ם דאי"צ דלתות. מיהו למש"כ הרמב"ם באגרתו דד"ז נלמד מבשעריך לכאורה אין זה דין בבית אלא בפתח וגם באכסדרא סו"ס אין זה שער. ועי"ש בדבריהם שנדחקו בכוונת הרמב"ם, וצ"ת.

# פתחא אקרנא

**דף ל"ד ע"א**

**ראשי כתלים**

אמר אמימר האי פתחא אקרנא חייב במזוזה א"ל ר"א והא לית ליה פצימין א"ל עדי פצימין. ופרש"י שהפתח בקרן זוית וראשי הכתלים הן הפצימין. עי' חזו"א סי' קע"ב ב' שאם יש כתלים ברוחב הפתח הוי פשיטא ליה דחשיב פצימין וכדפי' בעירובין דלית ליה שקפי היינו אבן נכנס ואבן יוצא אבל בכותל ישר חשיב פצימין [וצ"ל שגם לרש"י כאן דפי' דלית ליה כלל כוונתו דפרוץ במלואו], אלא דקמ"ל דאף בקרן זוית חשיב פצימין, וכדפי' שם שרואין הרשות כאילו היא באלכסון שאין רוחות הרשות לפי קו ישר מהכתלים אלא לפי קו ישר מב' צידי הפתח ונמצא שהכתלים גודרים הרוח רביעית באלכסון ודו"ק.

ולדברי הריטב"א בעירובין דכתלי הבית לא מהני ליחשב מזוזות ובעינן שיהא ניכר שנעשו לשם מזוזות, כתב החזו"א דצ"ל דהכא איכא מזוזות אלא דקמ"ל דמהני גם בפתח באלכסון.

ולפרש"י משמע שרק בקר"ז דחשיב סתימה לרוח כמשנ"ת מהני ליחשב פצימין אבל בראשי כתלים של אורך הבית לא חשיבי פצימין כל זמן שאין סותמין מקצת רוח רביעית. וכ"מ להלן בדין בית שאין לו אלא פצים אחד. וכ"מ בדין אכסדרא דכשהיא פרוצה ברוח רביעית לית לה פצימין ולא אמרינן דראשי הכתלים ליהוי מזוזות. וכ"כ המ"א סי' שס"ג ס"ק כ"ח והוכיח כן דאל"כ כל קורה יועיל מדין צוה"פ שהא בעינן קורה ע"ג מבוי וליהוי כתלי המבוי כמזוזות והקורה כמשקוף ושפיר איכא צוה"פ וע"כ דכותלי אורך לא חשיבי מזוזות דאין גודרין הרוח וליכא פתח.

אולם הרא"ש סי' י"ד פי' סוגיין דפרוץ במלואו ברוח רביעית וקמ"ל דכתלי אורך הבית חשיבי פצימין, והו"ד בטור. ותמהו האחרונים דמ"ש מאכסדרא דבליכא פצימין לא חשיב מזוזות. וכן יקשה קושית המ"א מקורה. ועי' בפרישה סי' רפ"ז שכתב דהכא לא דמי לאכסדרא דהכא איכא דלת. [אמנם למש"כ הכס"מ לדעת הרמב"ם דע"כ גם באכסדרא איכא דלתות הדק"ל. ושו"ר כן בגידוה"ק סי' רפ"ז א' שעמד בזה וכתב דלשיטתו דגם באכסדרא אי"צ דלתות א"ש].

ופשטות כוונת הפרישה ליישב קושיא הנ"ל דהתם חזינן דלא חשיב מזוזות. אך צ"ע מה מהני דלתות הא בעינן מזוזות. ועי' חזו"א סי' קע"ב ב' שתמה על הפרישה, ועוד הקשה דהטור כתב כן גם בסי' תר"ל בסוכה העשויה כמבוי עושה צוה"פ ע"י שמניח המשקוף על הפס שברוח רביעית ועל הכותל אף דליכא דלת. ובחזו"א סי' קע"א ה' פי' דהיכי דאיכא דלת והוסיף שם דגם איכא משקוף גם הפצימין נעשו לשם מזוזות.

ובס' שלו"י סי' ע"ט כתב דאין נידון הפרישה משום דין מזוזות דבזה באמת מבואר ברא"ש דמהני ראשי כתלים ובאכסדרא נמי אין החסרון משום המזוזות, אלא הנידון מדיני הבית דאכסדרא לא חשיבא בית כיון דברוח רביעית פרוץ ובזה אמרו דלית ליה פצימין ואף אי איכא פצימין לחזוקי תקרה עבידי [ועי' לעיל שנתבאר כן לדעת הרמב"ן] והוקשה לפרישה דה"נ אמאי חשיב דירה וע"ז פי' דהכא איכא דלתות.

ולפי"ז כתב דגם הטור שהביא דברי הרא"ש ע"כ ס"ל דהא דפסלינן בנעשו לחזוק תקרה אין הטעם משום חסרון מזוזות אלא משום דלא הוי דירה. ועפי"ז כתב דלהטור אכסדרא שפתוחה לבית חייבת אף דהפצימין נעשו לחזוקי תקרה, ודלא כהב"ח.

ובעיקר הדין עי' בגידולי הקדש סי' רפ"ז א' שהוכיח מפסקי הרי"ד [עמ' תמ"ז] שביאר דין פתחא אקרנא שרק אחד מהכתלים קצר, וכתב דחשיב ב' פצימין וע"כ דכותל אורך נמי מהני כהרא"ש.

והריא"ז הובא בש"ג ה' ע"ב כתב **דמי שסמך פתחו על פני רחבו של כותל אע"פ שהיו פני הכותל שוים [שלא היה אבן נכנס אבן יוצא] הואיל ולא נעשו לתיקון הפתח אינו דומה לפצים והרי הוא כמו פתח שאין לו אלא פצים אחד** וכן היא שיטת מז"ה. ובמשכנ"י כתב דכוונתו כהריטב"א דבעינן שיהא נעשה לשם מזוזות, אבל החזו"א סי' קע"ב ב' כתב דכוונתו לאפוקי רק מהרא"ש דאף ראשי כותל אורך מהני אלא כרש"י דבעינן שיהא כותל רוחב היינו שתהא לשם סתימה לרוח רביעית. [וכנראה שלמד כן ממש"כ שאין לו אלא פצים אחד ולא מסתבר דמיירי שעשה מזוזה אחת לשם מזוזה אלא מיירי שהפצים אחד הוא בכותל רוחב ולצד שני הכותל אינו סותם הרוח ואין נראה לצד חלל הפתח אלא אורך כותל ומש"כ על פני **רוחב** הכותל היינו שאין עובי הכותל לצד חלל הפתח]. ולדבריו ק"ק הלשון שלא נעשו לתיקון הפתח.

אמנם בגידולי הקדש סי' רפ"ז א' פי' דברי הריא"ז דס"ל כהרא"ש דאף ראשי כתלי אורך מהני, ורק הכא לא מהני משום שלא נעשה לתיקון פתח. ובס' מעדני אשר הוסיף דכן משמע בפסקי ריא"ז הל' מזוזה ס"ק מ"ה שהביא דין זה אחר דין אכסדרא דהפצימין לחזוקי תקרה וע"ז כתב וכן ראוי לומר וכו' הואיל ולא נעשו לתיקון הפתח, והיינו דה"נ לא נעשו הפצימין לשם בית זה אלא לשם בית חברו והוי כחזוקי תקרה, ומשמע דאי לאו הכי שפיר חשיב ראש הכותל כפצימין אף שאין סותם בחלל הפתח וזה כהרא"ש. וא"ש שסיים שזה דעת מז"ה והיינו רי"ד הנ"ל.

נמצא ג' שיטות בדין פצימין לריטב"א בעינן שניכר שנעשו לשם מזוזות. לרש"י הכא מהני גם כותל העשוי לרוחב אף שלא נעשו לשם פצימין אלא לשם כותל לסתום הרוח אבל ראש כותל אורך לא מהני דלא חשיב מזוזות. ולרא"ש אף ראש כותל אורך מהני וכ"מ דעת הרי"ד [וריא"ז לדעת הגידולי הקדש].

והנה לעיל הובא דבמ"א סי' שס"ג ס"ק כ"ח כתב דבצוה"פ לא מהני קנה על גבי כותל אורך. ומשמע דלא כהרא"ש אך צ"ע דבהל' מזוזה הביא הטור דברי הרא"ש. ועי' חזו"א דלפרישה א"ש דהרא"ש מיירי רק באיכא דלתות. ואמנם אם נחלק בין צוה"פ למזוזה ל"ק דהכא אי"צ צוה"פ אלא פתח משא"כ התם בעינן צוה"פ והיינו מחיצה ובעינן סתימה ברוח.

ועי' רמ"א סי' תר"ל ס"ב דסכך מהני למשקוף אם המחיצות מגיעות עד הסכך, והמ"א הקשה מהירושלמי דבעינן שיהא נעשה לשם משקוף ובביהגר"א כתב שהבבלי חולק על הירושלמי מדלא פסלינן בפתחי שמאי אלא באבן נכנס וכו' אבל כותל ישר מהני אף שלא נעשה לשם כותל ועוד הוכיח מהא דצוה"פ שנעשה מאליו כשר ורק בלחי למ"ד משום היכר לא מהני. והיינו דמדמה משקוף למזוזות. ובחזו"א תמה מהא דפצימין שנעשו לחזוקי תקרה לא מהני וכ"ש דתקרה עצמה לא מהני שהרי המשקוף לא נעשה לסתום הרוח עצמה. ומזה הכריח דס"ל כהרא"ש דראשי כתלים חשיבי פצימין ומהני משום דהקנה שע"ג לשם פתח וה"נ להיפך אם הקנה נעשה לשם תקרה מהני אם המזוזות נעשו לשם פצימין. אולם כתב דלשיטתו הנ"ל דלא סמכינן על הרא"ש ה"נ לא יועיל במשקוף שלא נעשה לשם סתימה לרוח, וצל"ע.

ויל"ע לדברי רש"י אם עשה בראש הכותל מזוזה לשם מזוזה אבל אינו סותם הרוח אי מהני כיון דסו"ס נעשה להדיא לשם צוה"פ ועי' חזו"א סי' קע"ב סק"ב ד"ה וכשמעמידיםהדלא מהני, וכ"כ בקה"י עירובין סי' ו' בשם החזו"א דבצוה"פ לא מהני כה"ג אם אינו סותם הרוח. אמנם לדברי המקו"ח דצוה"פ שאני מפתח דמזוזה, דבצוה"פ בעינן מחיצה ולא פתח איכל"מ דבפתח אי"צ שיסתום, אולם החזו"א אינו מחלק בזה, ועי'.

**ראשי כתלים הפונים לצד [כמין גאם]**

יל"ע בכתלים כעין חצר קטנה שנפרצה לגדולה שהמחיצות הנראות בגדולה חשיבי ראשי כתלים לגבי הקטנה אלא דאין רואה עובי כותל אורך כיון שהכותל פונה לצד הרוחב. ובמקדש מעט סי' רפ"ז כתב שבכה"ג לא מהני גם לרא"ש דמהני כותל אורך, דכותלי בית לא חשיבי פצימין. וכנראה כוונתו דכותלי אורך עובי הכותל נידון כפצימין אף שאין נראה בתוך חלל הפתח משא"כ הכא שגם בצדו אין רואים פצימין אלא כותל, ואי משום כותל הרוחב דאף לרש"י חשיב פצימין היינו דווקא כשסותם מקצת מהרוח רביעית משא"כ הכא דאינו בחלל הפתח, ויש שפי' כוונתו משום דהכתלים שייכים לבית ולא לחדר שביניהם, וכדמשמע בריא"ז הנ"ל וצל"ע. ולפי"ז אם לא נעשו לבית אחר יהא חייב במזוזה.

ולענין הגדולה יש לדון דחשיב פצימין כיון שנראה המחיצות מבפנים, אמנם לאידך גיסא גרע מהקטנה דאין הפצימין ניכר כלל לנכנסין ועי' חזו"א סי' קע"ב ב' שנסתפק בזה. ועי' חובת הדר פ"ז שנקט לחייב וציין לחזו"א. ועי' מזוזת ביתך סי' רפ"ז ביאוה"ל ד"ה ומשקוף בשם הגר"ג נדל דרק אם הכותל אין רחב ד"א חשיב פצים וזה לכאורה כדין לחי שאם רחב ד"א יצא מתורת לחי ובמזוזות בעינן שיהא לחי[[12]](#footnote-12).

בדין פצים אחד בשמאל יל"ע אי הוי פטור בעצם דלא חשוב פתח או דחשיב פתח אלא דאין לו מקום להניח המזוזות. ונפ"מ בבית שער דידה אי חייב או דחשיב כבי"ש של בית שאין חייב במזוזה. [מהר"ש ברוורמן שליט"א וכן נסתפק הג"ר איתמר גרבוז].

**כ"ה תמוז תשע"ז - יומא דף י' ע"א**

# לשכת פרהדרין

נחלקו ר"י וחכמים בברייתא בלשכת פרהדרין לחכמים חייבת מעיקר הדין משום שהיה בה בית דירה לכה"ג, ולר"י פטורה מעיקר הדין, והוכיח כן משאר לשכות שלא היה בהם מזוזה אע"פ שהיה בהם בית דירה. ומסקינן בגמ' דטעמא דר"י משום דדירה בע"כ לא שמה דירה. [וצ"ל דגם דירת שאר כהנים חשיבא דירה בע"כ ולא רק דירת כה"ג וכן מבואר במאירי בסוף הסוגיא ודלא כמש"כ בחי' רא"ל].

ולחכמים דמחייבי צ"ב מ"ט בשאר לשכות פטורים, ובתורא"ש ובמאירי [להלן בסוף הסוגיות] פי' דלא היו דרים בהם אלא בלילה ודירת לילה לאו דירה היא.

וברמב"ם פ"ו ה"ו משמע דטעמא משום דהן דירה של קודש, עי' להלן דממעטינן דירה של קודש ממזוזה. ולפי"ז צ"ב אמאי לשכת פרהדרין חייבת, ועי' בריטב"א ותורא"ש להלן י"א דחכמים דמחייבי לשכת פרהדרין ע"כ סברי דדירה של קודש חייבת. ולדעת הרמב"ם כתב בשיח יצחק הובא בגליון רעק"א על הרמב"ם דלשכת פרהדרין לא חשיב דירה של קודש, משום דמשתמש בה כל צרכיו משא"כ שאר לשכות לא דרו שם אלא לצורך עבודה, ומשו"ה לא מקרי דירה.

**בגמ' מקשינן מסוכה דר"י מחייב וחכמים פוטרים, וכי תימא מדרבנן וכו'.** לפרש"י היינו משום גזירה אטו דירה גמורה, ועי' תוס' בע"ב דלפי"ז גם בלשכת פרהדרין מחייב ר"י מדרבנן, והקשו דא"כ גם בשאר לשכות יחייב מדרבנן, והרי ר"י אמר דלא היה להם מזוזה. וכתבו ליישב דרק אם מדאורייתא הוא מדמינן דירת לילה לדירה גמורה לימים אבל אי מדרבנן ומשום גזירה י"ל דדירה העשויה ללילה גרע מדירה לכמה ימים, ולכן הקשה ר"י לחכמים. אמנם התוס' בהמשך דבריהם פי' דחיובא דרבנן היינו נמי שלא יאמרו בבית האסורים הוא דר, ושייכא הגזירה גם בסוכה. ומשמע דלדבריהם פשיטא דלא שייכא הגזירה בשאר לשכות וצ"ל דכיון שלא דר שם אלא בלילה אין נראה כדר בבית האסורים.

הראשונים הקשו דקושית הגמ' מ"ש מסוכה קשה גם לרבנן דמחייבים בלשכת פרהדרין דדירה לזמן נמי דירה היא וה"נ נימא בסוכה [וגם תי' הגמ' דהתם מדרבנן לא מיישב לרבנן], ועי' תו"י. והתוס' תי' דסוכה גרע דדירת עראי היא והיינו משום דהדירה עצמה אינה ראויה לדיורין קבועים דבקל יוצא ממנה משא"כ בלשכות שראויות לדיורין גמורים. ומשמעות דבריהם דאין זה טעם דרבא להלן דסוכה דירת עראי וי"ל דטעמא דסוכת עראי הוא מצד הדיורים עצמם דהתורה אמרה שיהא הדיורים עראי ולהכי לר"י דדירת קבע היא חייב אבל התוס' מיירי מצד המציאות דאין דר בקבע שיכול לצאת בקל משם, ועצ"ע. אמנם כבר כתבו התוס' בע"ב דלפרש"י להלן דקושית רבא מהא דקתני סוכת החג בחג היינו מ"ט דרבנן דפטרי, ע"כ מבואר דלס"ד לא נחתינן לסברא זו. [ועי"ש במהרש"א שהקשה מ"מ כיון דסבר רבא דלרבנן פטור משום דדירת עראי היא היא נימא כאביי דר"י ורבנן פליגי רק בשאר ימות השנה וסוכה שאני דדירת עראי היא, אך אין כוונתו דזהו טעמא דתוס' וכנ"ל]. ולשיטת התוס' אין קושיא וכדלהלן.

שם אלא אמר אביי בשבעה דכו"ע לא פליגי דמחייבא כי פליגי בשאר ימות השנה. לפרש"י רבנן מחמירין ור"י מיקל והיינו בלשכה דגם ר"י מודה דבשבעת ימי פרישה חייב במזוזה דדירה לזמן חשיבא דירה, אלא דפליגי אי גזרו רבנן אטו שבעת ימים. ולפי"ז גם בשאר לשכות יהא חייב בזמן שדרים שם וכ"כ התוס', ומה שהוכיח ר"י משאר לשכות היינו משאר ימות השנה דלא גזרו.

והתוס' הקשו ע"ז כמה קושיות. ולכך פי' להיפך דלרבנן ליכא חיוב בכל השנה ולר"י חייב ופלוגתתם דלרבנן חייב מה"ת ולא משום גזירה ובשאר ימות השנה דאין חיוב מה"ת לא גזרו אבל לר"י ליכא חיוב מה"ת וע"כ הכריח מזה דאיכא גזירה שלא יאמרו שדר בבית האסורים וממילא גם בשאר ימות השנה איכא גזירה, ומה"ט מחמיר ר"י בסוכה טפי מרבנן והיינו רק בימות השנה דר"י גזר ורבנן לא גזור [אבל בחג גם לרבנן חייב וזהו שהקשה רבא דהא משמעות הברייתא דרבנן פטרי גם בחג]. אמנם בשאר לשכות כיון שאין דרים אלא בלילה ליכא גזירה דיאמרו שדר בבית האסורים וכנ"ל.

והנה התוס' הקשו לרש"י דטעמא דרבנן נמי הוא משום גזירה אלא שלדבריהם הגזירה אטו דירה גמורה, ולר"י הוא שמא יאמרו שדר בבית האסורים א"כ העיקר חסר מהספר דהול"ל דלר"י לא גזרו אלא שיאמרו שדר בבית האסורים. ועי' בחי' רא"ל מאלין שתי' דלרבנן משום גזירה דדמי לדירה גמורה החשיבוה לדירה והוי חיוב מזוזה משום דירה אבל לר"י דהוא רק משום גזירה שיאמרו שדר בבית האסורים לא החשיבוה דירה אלא דחייבו חיוב חדש של מזוזה. ועי"ש שהוכיח כן מקושית הגמ' אמאי שערי ניקנור חייבין במזוזה הרי הוי גזירה לגזירה ואי נימא דמשום הגזירה החשיבוה לדירה וחיבוה במזוזה מאי קושיא, וע"כ דאין זה חיוב מזוזה אלא תקנה בעלמא.

**דירה בעל כרחו ובית האסורים**

**שם ולשכה טעמא לחוד רבנן סברי דירה בע"כ שמה דירה ור"י סבר לא שמה דירה ומדרבנן הוא דתקנו שלא יאמרו כהן גדול דר בבית האסורים.** ולפי"ז הא דנוכיח ר"י משאר לשכות ע"כ דהתם נמי חשיב דירה בע"כ וקצ"ע דהרי אין חיוב לדור שם, ועי' חי' רא"ל שעמד בזה. [ושם ר"ל דאיה"נ התם טעמא משום דהוי דירת עראי אלא דילפינן משם דבעינן שיהא הבית עצמו בית דירה ולא רק שהדיורים יהיו דיורין קבועים. וצ"ע.

ומשמעות הסוגיא דזהו רק לרבא ולא לאביי, ולפרש"י דלאביי בשבעת הימים חייבת אף לר"י ודאי דע"כ חשיב דירה אף שהוא בע"כ, וגם לתוס' דלר"י פטור מה"ת אף בשבעת הימים, משמע הטעם משום דהוי דירת עראי דאינה דירה קבועה כמבואר מהא דמקשינן מסוכה.

הפוסקים נחלקו להלכה בבית האסורים אם חייב במזוזה. עי' בבית הלל על השו"ע סי' רפ"ו דהוכיח מהא דגזר ר"י שמא יאמרו שדר בבית האסורים דע"כ דס"ל דבית האסורים פטור ולהכי יש לחוש שיאמרו שדר בבית האסורים. וביאר הטעם משום דחשיב כדירה שאינה של כבוד. ובברכי יוסף סי' רפו [וכן בספרו פתח עניים יומא] דחה דר"י הוא דס"ל הכי לטעמיה דדירה בע"כ לא שמה דירה אבל לחכמים דשמה דירה ה"נ בית האסורים חשיב דירה. ואנן קי"ל כחכמים דשמה דירה. ועי' בשו"ת שער אפרים סי' פ"ג דמסוגיין יש ראי' לדין בית האסורין ופי' בהגהה מבנו דקי"ל כחכמים דדירה בע"כ שמה דירה[[13]](#footnote-13).

ולפי"ז צ"ל דלחכמים ליכא גזירה שיאמרו שדר בבית האסורים, אמנם לפרש"י בדעת אביי דלשכת פרהדרין חייבת מה"ת בשבעת ימי הפרישה גם אליבא דר"י וע"כ דדירה בע"כ שמה דירה ומ"מ בשאר ימות השנה מודה דחייבת במזוזה משום גזירה דיאמרו שדר בבית האסורים, ע"כ דבית האסורים גרע מדירה בע"כ. ורק לפי' התוס' דלר"י גם בשבעת הימים פטור מה"ת ורק משום גזירה שיאמרו שדר בבית האסורים מחייב במזוזה איכל"מ דס"ל דירה בע"כ לאו שמה דירה, אך למש"כ לעיל דמשמע דלאביי טעמיה דר"י אינו משום דירה בע"כ אלא משום דירת עראי, א"כ משמע דדירה בע"כ שמה דירה ואפי"ה גזר שיאמרו שדר בבית האסורים. וצ"ע.

**סוכת החג בחג**

בגמ' לעיל ר"י לטעמיה דסוכה דירת קבע בעינן, והנה ר"י לא אמר שצריך דירת קבע אלא דכשר גם בדירת קבע למעלה מכ', ואי"צ שיהא דירת עראי, ויל"פ דכוונת הגמ' רק לאפוקי מרבנן דלדידהו חשיבא דירת עראי משום דכך היא מצותה ור"י פליג דאין מצוה שיהא דירת עראי. וממילא סוכה חשיבא דירת קבע ואף שאין דרים בה אלא ז' ימים חשיבא דירת קבע.

אמנם מצינו בגמ' סוכה דלר"י חשיב דירת קבע, עי' דף י"א דלר"י מותר לישן בכילה בסוכה משום דאין אהל עראי מבטל אהל קבע.

ועי' תורא"ש סוכה דף ז' ע"ב דכיון שיכול לעשות דירת קבע **א"כ כל דירת סוכה מקרי קבע**. ויל"פ דמהא דיכול לעשותה קבע נשמע דמצות סוכה שתהא דירת הקבע בסוכה.

ובתו"י הקשה מהגמ' סוכה דסוכת היוצרים החיצונה פטורה ממזוזה אע"ג דס"ל לר"מ סוכה דירת קבע, ואין לומר משום דלר"מ אינה דירת קבע כ"כ דאין לחלק בזה. ומבואר דאע"ג דאי"צ דירת עראי מ"מ אי לא הוי דירת קבע פטורה ממזוזה.

שם ר"י לטעמיה דסוכה דירת קבע היא, עי' בתו"י דרבא לשיטתו דטעמא דרבנן דלמעלה מכ' פסולה משום דהוי קבע אבל למ"ד דטעמא משום דלא שלטא עינא וכו' אין ראי' דס"ל סוכה דירת קבע, אמנם התורא"ש בסוכה כתב דמ"מ מר"י דס"ל דלמעלה מכ' כשרה אע"ג דאינה עומדת אלא בקבע שמעינן דדירת קבע היא, וצ"ב אמאי לא פי' כן בתו"י.

בסוכה דף ח' ע"ב איתא דסוכת היוצרים שעשויה לכל השנה אינה סוכה וחייבת במזוזה, ואע"ג דהבנין עראי. ולפי"ז משמע דסוכת החג דפטורה ממזוזה הוא משום דעשויה לשבעה ימים [וכ"כ בקה"י סי' בתו"ד], אך צ"ב דהרי לשכת פרהדרין חייבת במזוזה אף שדרים בה רק שבעה ימים. ואפשר דהכא דאיכא תרתי גרע וחשיב דירת עראי ויל"ב עוד דסוכה שדר בה כל השנה כשדר בה משוי לה דירת קבע אבל כשדר בה רק שבעה ימים לא משוי לה דירת קבע.

עוד י"ל דסוכת מצוה הטעם משום דהמצוה שיהא דירת עראי ובסוכות קובע את הדירה כדירת עראי. וכ"מ בתורא"ש סוכה דף ח' ב' לדעת ר"י דאע"ג דאי"צ שיהא דוקא דירת קבע, מ"מ כיון דאפשר לעשותה קבע הרי כל דירת סוכה חשיבא דירת קבע.

**בית שדרים בו כל השנה והסירו התקרה ומסככים בו**

האחרונים נחלקו בבית שדרים בו כל השנה ובסוכות מסירין התקרה ומסככין בו אם חייב במזוזה. עי' שו"ת ארבעה טורי אבן סי' י"ד בשם הפ"ח והובא בפתחי תשובה סי' רפ"ו ס"ק י"ג דפטור מהמזוזה וכ"כ בפמ"ג משב"ז סי' תרמ"ג סק"ד. והארבעה טורי אבן חולק דכיון שדרים בו כל השנה הוי דירת קבע גם בסוכות וכ"כ בדה"ח. ובבכור"י סי' תרכ"ה סק"ד ובמ"ב סי' תרכ"ו ס"ק כ"א נקטו כהפמ"ג.

ולכאורה יש לתלות בהנ"ל דאי משום דבמציאות הוי דירת עראי הכא הוי דירת קבע, אבל אי משום דדין הסוכה להחשיבה דירת עראי א"כ גם בכה"ג שדר בה כל השנה מ"מ בסוכות הוי דירת עראי, אמנם עי' בארבעה טורי אבן שם דע"כ לא פטרינן סוכה ממזוזה אלא כשעושה לשם חג דאף שעושה אותה דירת קבע פטורה **דמקרי דירת עראי**, אבל בחדר זה שהוא דירת קבע כל השנה ודאי גם בימי הסוכות לא נפטרה. ומבואר להדיא כסברא הנ"ל דאף שבאמת היא דירת קבע מ"מ מקרי דירת עראי, ואעפ"כ ס"ל דכשהיא דירת קבע כל השנה חייבת במזוזה. וצ"ב דא"כ איך יוצא בה יד"ח סוכה והא בעינן דירת עראי. שו"מ בבכור"י בתוספת ביכורים שם שתמה כן על האט"א דע"כ בסוכות פנים חדשות באו לכאן והוי דירת עראי. ומזה הכריח כהפ"ח והפמ"ג דפטורה מהמזוזה. [ויל"ע אם רק כשכל השנה הסוכה מקורה בתקרה גמורה, והשתא הרי היא מסוככת בסכך. או דאפי' אם כל השנה היה סכך אלא דהסיר הסכך והחזירו לשם סוכה ועי' שו"ת רעק"א הוצאת המאור ח"ד סי' ע"ד].

ואפשר דלדעת הארבעה טורי אבן לא בעינן שהדירה תהא דירת עראי אלא שידור בה דיורי עראי אלא דממילא סוכה חשיבא כדירת עראי כיון שעומדת לדיורי עראי אבל כשעשויה לכל השנה מקרי דירת קבע מחמת כל השנה.

ולשיטת הפ"ח דפטור ממזוזה כתב שם דממילא אח"כ צריך להסיר המזוזה ולהחזירה דנפסלה משום תולמ"ה, ובארבעה טורי אבן כתב דגם לשיטתו דנפטר ממזוזה ליכא משום תולמ"ה דתחילתו בכשרות וכ"כ בתוספת ביכורים שם שבזה צדקו דבריו ואפי' אם בנה סוכה בסוכות דתחילתו בפטור מ"מ לא נפסל משום תולמ"ה דראוי למצוה אלא שפטור ממנה עי"ש. והמ"ב ג"כ לא הזכיר שצריך להסיר המזוזה ולהחזירה ורק אם הסוכה פנימית צריך להניח המזוזה בכניסה לבית. ועי' שו"ת שבט הלוי ח"ב סי' קנ"ג.

ולענין עירוב מבואר בגמ' דלר"י דדירת קבע היא סוכת החג אוסרת וצריך עירוב. ומשמע דלרבנן אי"צ עירוב כיון דדירת עראי היא. וכ"כ המ"א סי' ש"ע ס"ק ב'.

**בית שבספינה**

כתב הרמב"ם פ"ו ה"ט סוכת החג ובית שבספינה פטורין מן המזוזה לפי שאינן עשויין לדירת קבע. וכ"ה בשו"ע סי' רפ"ו. ובחדרי דעה סי' רפ"ו העיר דבסוכה כ"ג מבואר דסוכה ע"ג הספינה כשרה אף למ"ד דבעינן דירת קבע אם יכולה לעמוד ברוח מצויה. ותי' דהבית עצמו חשיב דירת קבע ורק הדיורים אינן קבע לחייב במזוזה. אמנם למ"ד דסוכה דירת קבע וחייב במזוזה גם בסוכה שספינה יהא חייב במזוזה דהכתוב קבעו דירה בחג ולאחר החג פטורה ממזוזה.

אמנם הרמב"ם כתב דאינן **עשויין** לדירת קבע, ולדברי הח"ד צ"ל דאין הכווונה מחמת הבנין אלא מחמת הדיורין דכיון שעשויה לדיורי עראי חשיבא דירת עראי, ומשמע דגם בסוכה החסרון מחמת הדיורין.

הקשו האחרונים דלגבי עירוב כתב הרמ"א או"ח סי' שס"ו דבית שבספינה אוסר וחשיב בית, והרי בסוכת החג מדמינן עירוב למזוזה כנ"ל [ועי' חי' רעק"א על השו"ע סי' שס"ו ובדפוס יוהניסבורג בסי' ש"ע]. ועי' קה"י סי' כ"ו דבית שבספינה הבית עמו חשיב דירת קבע אלא דמחמת דיורי הגברא אינם קבע דאין דר בקביעות ודמי לפונדק ובמזוזה בעינן שגם הדיורין יהיו דיורי קבע, אבל לענין עירוב דאף אורח אוסר ה"נ בספינה אוסר כיון שהבית עצמו חשיב בית של קבע ואף שעומד לדיורי אורחים שכל אחד מהם הוא עראי מ"מ הבית עצמו הוא של קבע ולכן אוסר. וזה כעין דברי החדרי דיעה. וע"ע שו"ת בית יצחק או"ח סי' מ"ט.

ועי"ש בקה"י שנסתפק אם רב החובל שדר שם בקביעות חייב במזוזה כיון שדר שם בקביעות דלהנ"ל דהבית עצמו חשיב קבע ממילא הדר בקביעות יהא חייב, אמנם הביא שבנו מרן הגר"ח שליט"א הוכיח מהרמב"ם הל' ברכות פי"א ה"ב דמשמע דבכל גווני כשדר בספינה פטור, עי"ש דשו"ט בזה.

**בס"ד אלול התשע"ז**

# בית התבן ובית האוצר ובית שאינו של כבוד

**יומא דף י"א ע"א תני רב כהנא וכו' עד הגמ' בע"ב שער המדי תנאי היא. ר"ח ותורי"ד שם. רמב"ם פ"ו ה"ז כס"מ שם, רי"ף הל' מזוזה, רא"ש הל' מזוזה סי' ט"ו מעדני יו"ט וד"ח שם. מרדכי סי' הל' מזוזה סי' תתקס"ט. טור וב"י ושו"ע סי רפ"ו ס"ב. ביהגר"א שם ובהל' מעקה חו"מ סי' תכ"ו [הובא ברמב"ם הוצ' פרנקל].**

גמ' תני רב כהנא בית התבן וכו' פטורין מן המזוזה מפני שהנשים נאותות בהן. ומפרש לה מאי נאותות רוחצות ומשמע הא סתמא חייבין, ור"י מקשה מדתניא רפת בקר פטורה מן המזוזה, אלא מאי נאותות מתקשטות והכי קתני אע"פ שהנשים מתקשטות בהן פטורין. ולפי"ז בסתמא לכו"ע פטורין. עוד תניא ביתך המיוחד לך פרט לבית התבן וכו' שפטורין מן המזוזה ויש מחייבין, ובית הכסא וכו' ושהנשים נאותות בהן פטורין מן המזוזה. ומסקינן דלר"כ בבית התבן ובית האוצר איכא פלוגתא דתנאי [וברוחצות לכו"ע פטור], אבל בבית שהנשים מתקשטות בהן לכו"ע חשיב בית וחייבין, ולר"י בית התבן לכו' פטור ובבית שמתקשטות איכא פלוגתא.

ולהלן מותבינן לר"י מברייתא דמבואר דאיכא מ"ד דרפת ובית האוצר וכו' חייבין, ולאידך גיסא להלן תני רב שמואל בר יהודה ששה שערים פטורין מן המזוזה בית התבן ובית הבקר וכו'. ולכאורה זה כר"י. ונחלקו בזה הראשונים.

הר"ח כתב דר"י איתותב וקי"ל כר"כ, ולהכי בית התבן וכדו' חייבין. וכן כתב הרא"ש בהל' מזוזה סי' ט"ו וכן פשטות הרי"ף בהל' מזוזה שהביא לברייתא חייבין, וכ"ה במרדכי סי' תקס"ט. אמנם יל"ע שהרי"ף והמרדכי הביאו אח"כ את הברייתא דבית התבן ובית שהנשים רוחצות בו פטורין ומשמע דבית התבן פטור אף בסתמא, וזה כר"י וסותר להנ"ל. אמנם הב"ח הגיה שם ובית **האוצרות** שהנשים רוחצות בו, וכעי"ז במהר"מ בנט שם אות פ"ה שמחק תיבת **ובית** שהנשים וכו' אלא קאי על בית התבן ועלה אמרו שהנשים רוחצות בו, וכ"מ ברא"ש עי"ש, ולפי"ז לא פטר בית התבן וכדו' אלא כשרוחצות עי"ש, ולק"מ. [שו"ר בערוה"ש רפ"ו ח' ט' שעמד בזה אמנם כתב דהרמב"ם ס"ל דהרי"ף פוטר בית התבן וכגירסתנו. וצל"ע].

ולדברי הר"ח והרי"ף והרא"ש יקשה מהא דתני רשבר"י דפטורין, והר"ח תי' דמיירי בנשים רוחצות שם. ובגידוה"ק סוסק"ד הקשה דא"כ מאי דאמרינן בברייתא דו' שערים פטורים הרי כולם מטעם אחד דהנשים רוחצות בהם, וכ"ה בפ"ס סי' ו', אמנם כתב בפ"ס דאי בדירה גמורה אף בנשים רוחצות חייב א"ש וכ"מ בגדו"ה שם.

והרמב"ם פ"ו ה"ז כתב דבית האוצר וכו' פטורין אלא א"כ הנשים מתקשטות בהן. וכ"כ הריטב"א שכן פסקו רבוותא וכדתני רשבר"י, וכ"כ בתורי"ד, ובכס"מ פי' דהרמב"ם פסק כר"י משום דהוא רבו דר"כ. ופסק כתנא דפוטר, ועי' באר הגולה דלשון הברייתא ויש מחייבין משמע דעיקר ההלכה כתנא דפוטר. אך קשה דהא מותבינן לר"י מברייתא, [ובד"ח על הרא"ש כתב דמיירי במתקשטות בהן אך זה דלא כהגמ' לעיל, ועי' תוס' ד"ה והתניא וריטב"א, ועי' גידוה"ק סק"ג שעמד בזה]. ובתורי"ד כתב דגם ר"כ לא אמר דלדינא חייבין אלא דאיכא תנא דמחייב, אבל לדינא מודה דפטור, ולא נחלקו אלא בביאור הברייתא, והא דאיתותב ר"י היינו רק במה שאמר דבית האוצר לכו"ע פטור וע"ז מקשינן דאיכא מ"ד דחייב אבל לדינא שפיר י"ל דפטור ועי"ש שתמה על הר"ח. וכעי"ז בביהגר"א חו"מ סי' תכ"ז.

אמנם מש"כ התורי"ד דברייתא דתני רב שמואל היא כתנאי, הקשה בפרשה סדורה סי' ו' דהא מקשינן אמאי לא תני שבעה שערים פטורים ומסקינן דשער המדי תנאי היא. ומשמע להדיא דבששה השערים ליכא פלוגתא וזה כר"י דלכו"ע בית התבן וכדו' פטורין.

למ"ד דבית התבן ובית האוצר חייב, יל"פ דתשמיש זה גופא מחייב. אמנם הש"ך ס"ק ב' כתב בשם הדרישה דהטעם משום דנכנסים ויוצאין בו. ועי' נו"ב תנינא או"ח דהשואל הוכיח ממזוזה דדיר של בהמות חשיב דירה והנו"ב דחה דאינו דירה משום הבהמות אלא משום דבנ"א נכנסים שם. ועי' באגרו"מ יו"ד ח"ב סי' קמ"א ב' שנקט בפשיטות דחייב אף אם אין נכנס לשם. ובמזוזת ביתך רפ"ו י' בהערה נסתפק באינו סמוך לביתו שאין נכנס תדיר אי חייב. [ועי' ערוה"ש ס"כ שמש"כ הרמב"ם פ"ו ה"א דבעינן שעשוי לדירת אדם זה כשיטתו דבית האוצר פטור. ומשמע דלמ"ד דחייב ה"ט משום דאי"צ דירה וצל"ע].

ועי' שו"ת רעק"א סי' ט' דכשיוצא מביתו פטור [והוכיח כן מהמ"א סי' כ"א] ואפי' כשבני ביתו דרים שם פטור דלדידהו הוי כבית שאול, ובנחל"צ סי' רצ"א הקשה דמ"מ לא גרע מבית האוצר ובפרט כשבני ביתו דרים שם. וי"ל דרעק"א ס"ל דחיוב בית האוצר הוא רק משום שהוא עצמו משתמש לכניסה ויציאה. ולכאורה נפ"מ גם בבית שלא דר בו עדיין והכניס שם חפציו אי חייב משום בית האוצר, דלטעם הדרישה והש"ך הכא יהא פטור. ועי' ערוה"ש רפ"ט ס"ג.

ובנמוק"י סוף הל' מזוזה למד מבית התבן דמשכיר בית חייב ולא רק השוכר, ומשמע אף שאין משאיר שם חפציו ועי' עוד שטמ"ק ב"מ ק"א ב' בשם רבינו יהונתן שלמד מכאן דאף אם אין נכנס לבית אלא פעם אחת בשנה חייב ומבואר דס"ל דחיוב בית האוצר הוא משום דסגי במה דחזי לדירה ולא משום דהתשמיש נחשב דירה דא"כ מאי ראי' למשכיר.

והנה בחמודי דניאל כתב דבית האוצר חייב אף דאין בו דע"ד ומשום דחזי למילתיה אמנם לנמוק"י ורבינו יהונתן דחיובו משום דחזי לדירה איכא חומרא דבעינן דוקא חזי לדירה.

מיהו עיקר שיטת הנמוק"י צ"ע דא"כ אמאי הוצרכה הברייתא לומר בית התבן בית האוצר וכו' דכולהו חד טעמא נינהו. ואפשר דקמ"ל דאף דעומד לאוצר חשיב בית דירה. ועוד אמאי פטרינן לרבנן לשכות שמשתמשים בהם רק בלילה הרי חזי לדירה [ובשלמא סוכה אינה ראויה לקבע אבל היכא דחזי אמאי פטור]. ואפשר דס"ל כהרמב"ם דטעמא משום דהן של קודש.

לעיל הובא קושית הנחל"צ על הרעק"א דפטר היוצא מביתו ממזוזה דתיפו"ל דהוי בית האוצר. ויש שתי' דהיכי דעומד לדיורין אין לחייבו משום בית האוצר עי' שפ"א ליו"ד דכתב יסוד זה. וקצת ראי' לזה מהטור והב"י דדירה גמורה שנשים רוחצות בה לא חשיב בית המרחץ משום דבטל לדיורין, וה"נ כיון שעומד לדיורין לא חשיב עומד לאוצר.

**חנויות**

בשו"ע סי"א כתב דחנויות פטורין ממזוזה. וכתב הט"ז סק"י דהטעם משום דאין דרים בהם בלילה וחשיב דירת עראי, ולא דמי לבית האוצר דתשמיש השייך לו אין חילוק בין לילה ליום. [ועי"ש שהוכיח מדיני חזקה דבעינן דירת יום ולילה ובפ"ס תמה מה הדמיון לחזקה, דלענין חזקה אף אי חשיב דיורין בבעינן שיחזיק כדרך בנ"א]. וביד הקטנה הקשה דחנויות גופיהו לחייבו מדין בית האוצר. ולהנ"ל דכשעומד לדירה לא חשיב בית האוצר א"ש דה"נ בחנויות עיקרו אינו לאוצר אלא לחנות. וכ"כ בשו"ת רב פעלים יו"ד סי' ל"ו. ועי' פ"ס סי' ט"ז שהקשה על הט"ז דמצינו דגם כשמשתמשים רק ביום חייב, כמו בביהמ"ד וביהכנ"ס דחייבים אי לאו דהוי של קודש. וכן מהא דבורסקי פטור רק משום דאינו לכבוד אבל בלא זה חייב אף דאין עובדים שם בלילה. ולכן כתב דהשו"ע דפטר חנויות הוא רק בחנות שבשוקים דהיא עראי. ונדחק דקמ"ל קרא דבורסקי פטור אף שדרים בו, וכ"מ במאירי. ויש שתי' דגם כוונת הט"ז רק בבית שעיקרו אינו לדירה אלא דאם גם דרים ביום ובלילה חשיב דירה אבל כשעשוי לדירה סגי בדר רק ביום או רק בלילה. ובעיקר חיוב בית התבן ובית האוצר יל"ע מ"ש מבית שער ממעטינן מביתך דבעינן בית המיוחד לדירה, דבית האוצר ובית התבן נמי אינו מיוחד לדירה, ואמנם מבואר בברייתא דילפינן לה מבשעריך ובלא קרא הוי פטור אבל מ"מ הרי ב"ש ממעטינן, ואי נימא דבית האוצר חייב משום האחסון עצמו איכל"מ דהוי תשמיש לצורך דירה, וצל"ע.

ולענין מעקה איתא בספרי דבית התבן חייב אבל הרמב"ם פי"א מרוצח כתב דפטור, ועי' ביהגר"א דס"ל דהספרי כמ"ד דחייב במזוזה אבל הרמב"ם דס"ל כמ"ד דפטור ממזוזה ה"נ פטור ממעקה.

ובשו"ע סי' רפ"ו ס"ב פסק כהרא"ש דבית האוצר ובית התבן בסתמא חייב. ובחו"מ סי' תכ"ז בדיני מעקה פסק דבית האוצר פטור וכהרמב"ם. והקשו הסמ"ע והגר"א שם דסותר לדבריו בהל' מזוזה. והסמ"ע תי' דהשו"ע היקל במעקה דלא שכיח שיוצאים ונכנסים שם ולא שכיח שיפול משם. ועי' חזו"א חו"מ ליקוטים סי"ח ח' שתמה ע"ז דהא בספרי מבואר דחייב. ובעיקר הלימוד ממעקה בפ"ס סי' ז' העיר דאדרבא בספרי משמע דבעינן ילפותא לרבות בית התבן לחיוב מעקה ומשמע דבסתמא לאו בית הוא, עי"ש שהאריך.

**בית שאינו עשוי לכבוד**

שם בברייתא באמת אמרו בית הכסא ובית הבורסקי ובית המרחץ וכו' פטורין מן המזוזה. והיינו משום דאינן דיורין של כבוד. [ולר"כ הא דקתני מפני שהנשים נאותות בהן היינו שרוחצות].

המרדכי סוף הל' מזוזה כתב דבית משכב נשים פטור ממזוזה, וכ"כ הכל בו בשם הר"מ והוא התשב"ץ קטן [והו"ד בב"י] דבית שדרין איש ואשתו פטור ממזוזה. וכ"ה בסמ"ק. אמנם הטור כתב דכל מקום שהוא לדירה חייב אע"פ שהוא במקום הטנופת. והרמ"א ס"ב הביא ב' השיטות. ועי' ביהגר"א שהוכיח כהטור מדקתני להא דנשים רוחצות לגבי בית התבן וכן נראה כוונת הב"י, ועי' ב"ח [[14]](#footnote-14). [ועי' מהר"ם בנט אות פ"ה דגם המרדכי מודה בבית גמור ורק בית משכב נשים פטור].

והכל בו הוכיח דפטור מהא דפטרינן בית שהנשים רוחצות בו [ומש"כ מתקשטות בו עי' ב"ח דט"ס הוא, ועי' ד"ח אות מ"ו]. והב"י דחה דלא פטרינן בית שהנשים רוחצות בו אלא בית התבן וכדו' דלא חשיבי דירה גמורה אבל בית דירה גמור אף שאין משתמש בדרך כבוד חייב במזוזה, אך הסברא צ"ב. ולכאורה צ"ל דתשמיש שאינו של כבוד הוי חסרון בחשיבות הדיורין, ולהכי בדירה גמורה לא איכפ"ל. ויל"ע למש"כ החזו"א סי' קס"ט ב' דביהכ"ס הוי דירה חשובה אלא דאיכא פטור ולהכי אין חייב במזוזה לצד השני. ובביהגר"א כתב דמשמעות הברייתא דדוקא העשוי לכך פטור, וכמדומה שהוא סברא אחרת מהב"י, ולדבריו בבית שעשוי לתשמיש לחוד יהא פטור וצל"ע.

עוד דחה הב"י דשאני מרחץ שעומדות ערומות אבל בבית שמשמשים אינם ערומים, והב"ח חולק דאדרבא מקום תשמיש הוי גנאי טפי נדחזינן דלא התירו בו מחיצה עשרה ואילו לעמוד ערום מותר במחיצה עשרה. ועי' ד"ח אות מ"ו שהאריך בזה.

**טעם פטור בית שאין עשוי לכבוד**

בפרש"י כתב **שאין כבוד שמים להיות שם מזוזה,** ומשמע דאין הטעם משום דחסר בדיורין אלא משום דא"א להניח מזוזה. אך לכאורה דבריו צ"ע דלהלן בע"ב ילפינן לה מקרא מה בית העשוי לכבוד וכו' יצאו בית הכסא וכדו' שאינם עשוים לכבוד, ומשמע דהפטור בבית גופיה ויותר משמע דלא חשיב בית.

ויתכן דתרי דיני נינהו, ורש"י קאי על הברייתא דמיירי בבית התבן דתשמישי הבית עצמו אינם שלא לכבוד אלא דאיכא נמי תשמיש גנאי, ומשו"ה כתב טעמא משום דאינו כבוד שמים להיות שם מזוזה. ועי' בלשון השו"ע ס"ב וס"ד ולמבואר א"ש ודו"ק.

ואיכא נפ"מ במש"כ הרמ"א ס"ב דבבית שדרים שם איש ואשתו אם מניחים המזוזה מחוץ לדלת לכו"ע חייב, וכעי"ז בשו"ע סעי' ה' דבמקום שיש טינוף יכסה המזוזה. וזה רק אי טעמא כדפרש"י דאין כבוד שמים להיות שם מזוזה אבל אי משום דאינו נחשב בית לא מהני שיניח מבחוץ. ובאמת בביהכ"ס משמע דפטור אף כשמניח מחוץ לדלת וכ"כ הש"ך ס"ק י"א. וע"כ משום דמ"מ אין עשוי לדירת כבוד ואינו בית המחויב. ושאני בית שדרים איש ואשתו דהבית עשוי גם לשאר דיורים אלא דמ"מ כיון דאיכא תשמיש גנאי איכא לטעמא דרש"י דאין כבוד שמים להיות שם מזוזה, ולהכי יניח בחוץ.וכ"מ בש"ך ס"ק י"ב, עי"ש. [אמנם עי' גידולי הקדש סוס"ק ד' דאף לטעמא דרש"י אף אם מכסה המזוזה פטור ורק כשיכול להניח מחוץ לדלת חייב עי"ש, וצל"ע].

ועי' ריטב"א דביהכ"ס פטור אף קודם שנשתמשו בו כיון שאין עשוי לדירת כבוד, ובפשוטו הכא ל"ש טעם רש"י אלא רק משום שחסר בדירה. וכן משמע כוונת הריטב"א במש"כ דאי לא כן פשיטא ע"ש.

ולהנ"ל איכל"מ דמש"כ הטור והב"י דבדירה גמורה אף שאין עשויה לכבוד חייב, זהו רק לטעם הגמ' דהפטור בעצם הבית דלא חשיב בית החייב במזוזה, אבל לטעמא דרש"י דאינו כבוד שמים להיות שם מזוזה, אף בדירה גמורה א"א להניח מזוזה. אך צ"ע קצת דהרמ"א בס"ב הביא הפלוגתא בבית שהנשים שוכבות אחר דברי השו"ע שהעתיק לשון רש"י הנ"ל. ועי'.

**בית שאינו עשוי לכבוד אם מועיל כיסוי**

לעיל הובא מחלוקת הפוסקים בבית שדרים שם איש ואשתו אם פטור ממזוזה. והנה הרמ"א כתב דהיכי דמניח המזוזה מחוץ לדלת לכו"ע חייב. ולהלן בסעי' ה' כשיש טינוף שהתנוקות מצויין שם כתב השו"ע דמהני כיסוי, ומשמע דבגוונא דסעי' ב' בדינא דהרמ"א לא מהני כיסוי. וכ"כ הגדולי הקדש הו"ד לעיל דלא מהני כיסוי כיון שהבית פטור. והש"ך ס"ק ט' כתב דבבית החורף שרוחצין בו כיון דאיכא בזיון הקודש אין לעשות מזוזה, וסיים שיעשה מזוזה ויכסנה כההיא דסעי' ה', ומבואר דמהני כיסוי. אכן כוונת הש"ך לפסוק כהב"י דדירה שרוחצין בה חייבת במזוזה ודלא כהב"ח ולכן כתב שיכסנה[[15]](#footnote-15). ועי' מק"מ אות י"ד.

ועי' בדברי חמודות [סי' מ"ו] דכיסוי לא מהני אי משום דהוי כליין ובעינן ב' כיסויין שאינם כליין, אי משום דאי עושה כיסוי חשיב שנמצא בחדר אחר ואין המזוזה באותו חדר. [אמנם הוא עצמו העיר מהא דבאיכא טינוף מהני כיסוי. עי"ש וצ"ע]. ועפי"ז כתב דע"כ לדעת הב"י מזוזה הקבועה בבית מותר אף בלא כיסוי ועדיף על שאר כתבי הקודש וצ"ע הסברא [ובערוה"ש כתב דכיון שהוא למצות פר"ו מותר אף בלא כיסוי וזה תמוה]. והד"ח עצמו ס"ל דכיון דכיסוי לא מהני ע"כ דחדר של איש ואשתו פטור ממזוזה. ועוד עי"ש דמשמע דאי מהני כיסוי אף בבית התבן שהנשים רוחצות בו בעינן כיסוי ומזה הכריח דא"א לכסות ומבואר דלא ס"ל דהוי פטור וצ"ע. ועי' ש"ך ס"ק י' שהביא דברי הד"ח ומש"כ בשם הד"ח הוא במקום תשמיש משא"כ במקום שרוחצין סגי בכיסוי אחד. אמנם המ"א סי' מ' כתב דבמקום תשמיש בעינן ב' כיסויין במזוזה ודלא כהד"ח והו"ד בגדולי הקדש כאן. והט"ז כתב דלא מהני כיסוי זכוכית ותמה המ"א שם דכיון דבעינן ב' כיסויין סגי באחד זכוכית. אמנם האחרונים כתבו דהט"ז ס"ל דסגי בכיסוי אחד ודלא כהמ"א. עי' שו"ע הגר"ז סי' מ' וערוה"ש כאן.

כתב בד"ח שם אות מ"ו דבאופן שהחדר של משכב נשים פתוח לחדר אחר שעשוי לכבוד שחייב במזוזה והדלת נפתחת לצד החדר של הנשים דחלל הפתח בתוך החדר היכן יניח המזוזה. וע"ז חידש דבריו הנ"ל דכיסוי בתוך כיסוי לא מהני מטעם הנ"ל. ולכן כתב שיניח המזוזה בתוך החדר אף שהיא מאחורי הדלת דסמכינן על הטור דכשר בדיעבד. והו"ד בש"ך ס"ק י'. ואף שהש"ך סי' רפ"ט החמיר כהרמב"ם דלא מהני אחורי הדלת הכא שא"א באו"א סמך על הטור. אמנם לדברי המ"א הנ"ל יניח המזוזה בתוך החדר בכלי בתוך כלי.

**בית המרחץ**

**בברייתא, באמת אמרו בית המרחץ ובית הטבילה ושהנשים נאותות בהן פטורין, ולר"כ מפרשינן מאי נאותות רוחצות פטורין כו' אי הכי היינו מרחץ וכו', סד"א מרחץ דרבים דנפיש זוהמיה אבל מרחץ דיחיד דלא נפיש זוהמיה אימא ליחייב במזוזה קמ"ל.** ובפשוטו קמ"ל דאף במרחץ דיחיד איכא זוהמה. אולם רש"י לעיל ד"ה מאי פי' דמקום גנאי הוא דעומדות ערומות.

ולענין בית הטבילה נמי משמע בגמ' דאיכא זוהמה וכדמפרשינן אליבא דר"י דמיירי דהנשים מתקשטות בו וקמ"ל דפטור [אע"ג דחשיב דירה] **משום** **דנפיש זוהמה**, אבל רש"י בסוה"ע [ד"ה ושהנשים נאותות] כתב דבבית הטבילה קמ"ל דאע"ג דליכא זוהמה פטור, וע"כ הטעם כנ"ל משום דעומדות ערומות. אך צ"ע מהגמ', וכן הקשה בגידולי הקדש סק"ה. ובשיח יצחק כתב דהגמ' קיימא על בית הכסא ולא על בית הטבילה. ועי' רבינו מנוח פ"ג מק"ש ה"ג דמקואות שבזמננו ליכא זוהמה כיון שהמים פושרים ולכן מותר לברך. אלא שהקשה מ"ש ממזוזה דפטור. ועי' מ"א סי' מ"ה ב' דמזוזה שאני דאסור לעמוד לפני השם ערום, אבל לברך מותר כל שאינו רואה את הערוה. ומבואר דטעמא דבית הטבילה משום שעומדות ערומות ולא משום זוהמה.

ולעיל הובא מהכל בו שהוכיח דבית של איש ואשתו פטור מהא דנשים רוחצות פטור, והב"י דחה דשאני הכא דעומדות ערומות. וזהו כפרש"י הנ"ל, וגם לכל בו ע"כ אין הטעם משום דאיכא זוהמה דא"כ לא שייכא הך מילתא לבית של איש ואשתו. וע"כ צ"ל דמפרש דבמרחץ דיחיד ליכא זוהמה. וכ"כ בשיח יצחק. ועי' גידולי הקדש. אמנם עדיין יקשה מאי קמ"ל דמרחץ דיחיד פטור משום דעומדות ערומות הרי זה כבר נלמד מבית הטבילה.

והנה רש"י לעיל פי' דבנשים רוחצות פטור ממזוזה למשום דאין כבוד שמים שיהא שם מזוזה, ונתבאר לעיל דאין זה כטעם הברייתא להלן דאין עשוי לכבוד ומשום דהכא מיירי בבית התבן דשפיר עשוי לכבוד אלא דמ"מ כיון דאיכא נמי בזיון פטור, ולפי"ז היה אפשר לומר דהא גופא קמ"ל וזה ליכא למילף מבית הטבילה, [וכן משמעות רש"י דלזה תי' דהכא מיירי בבית התבן וקמ"ל דאע"ג דעשוי גם לכבוד אפי"ה פטור כנ"ל ברש"י דאין כבוד שמים שיהא שם מזוזה], אך א"כ לא קשה קושית הגמ' דממרחץ ילפינן לה. וצ"ע. והא גופא צ"ב אמאי לא תי' הגמ' כן, ומשמע לכאורה דהכל חד דינא הוא דאינו עשוי לכבוד וצ"ע. [ובגמ' גופא היה אפ"ל דהכא מיירי בעשוי רק לרחיצת נשים ולא כברייתא דר"כ. אך בגמ' משמע דברייתא זו וברייתא דר"כ מייירי בחד גוונא, וכדפרש"י להדיא דגם אידך ברייתא מיירי בבית התבן ועי' גידולי הקדש ס"ק ה' שעמד בזה דלפרש"י קשה מאי פירכת הגמ' היינו מרחץ .

**רפת בקר**

מבואר בגמ' דרפת בקר תלוי בפלוגתא דר"י ור"כ בבית התבן וכדו' אי חייב. ובתוס' ד"ה והתניא מבואר דרפת בקר מלוכלך בזבל טפי מבית הבקר ולכן אין הנשים רוחצות שם וגם אין מתקשטות שם. ומ"מ צ"ל דלא חשיב כבית המרחץ וכדו' דפטורים משום זוהמה דא"כ לק"מ על ר"כ. וכן מבואר בשו"ע סי' רפ"ו א' דרפת בקר חייבת במזוזה. וכתבו הב"ח וט"ז וש"ך דליכא זוהמה כ"כ כמו ביהכ"ס, אמנם כתב הט"ז דחשיב כמקום טינוף שצריך לכסות המזוזה. וצ"ב. ועיקר דבריהם צ"ע דהא מבואר בגמ' דבבית המרחץ רגילות להתקשט ומשמע דברפת איכא זוהמה טפי וצ"ע.

ועי' עוד ביהק"ט [הובא בפתחי תשובה] דבזמננו לא נהגו להניח מזוזה ברפת, וכתב דצ"ל דהיום איכא זוהמה טפי. אמנם עי' מק"מ סק"ג שתמה בזה דלא מצינו שבזמננו איכא זוהמה טפי. ושם ר"ל דצירפו בזה דעת הרמב"ם דבית הבקר ובית התבן פטורים ממזוזה. וצ"ע.

ובשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' ס"ז [הו"ד בס' מעדני אשר סי' ו'] חילק דהתם הבית לא נעשה בשביל הזבל אלא לגדל הבהמות ורק דממילא איכא זבל אבל עיקרו לדירת כבוד. ולדבריו אף אי נימא דרפת בקר נפיש זוהמה מ"מ חייבת במזוזה כיון דמ"מ עשויה לכבוד, ודלא כהיה"ק. [עי"ש שהביא דברי היה"ק]. אמנם זה דלא כהב"ח והט"ז הנ"ל.

ולענין ק"ש ודבר שבקדושה נחלקו האחרונים אם דיר של בהמה חשיב כצואה דאסור לקרות כנגדה, עי' מ"ב סי' ע"ט ס"ז ובביאוה"ל בשם הח"א דאסור והקישו"ע פליג דשרי. וכתב הביאוה"ל דאין להוכיח כהקשו"ע ממזוזה דרפת בקר חייבת, דע"כ לענין ברכה גרע דהא לול של תרנגולים לכו"ע אסור לקרות כנגדו כמבואר בשו"ע שם דכיון שיש בו סרחון דינו כצואה. ולענין מזוזה חייב, וע"כ דאף דא"א לברך מ"מ לא חשיב אינו עשוי לכבוד. וצ"ב. ולכאורה כוונתו כהמהר"ם שי"ק.

ובבית הטבילה נתבאר להיפך, דלפרש"י אף שאין בו זוהמה דאין רוחצין בו בחמין פטור ממזוזה דאין עשוי לכבוד כיון שעומדין ערומין, ולענין ברכה מותר עי' שו"ע יו"ד סי' ר', והובא לעיל מהכס"מ בשם רבינו מנוח בפ"ג ה"ג מק"ש שנתקשה בזה. והמ"א סי' מ"ה ב' כתב דאע"ג דמותר לברך כנגדה מ"מ כתבי הקודש אסור להניח כנגד ערוה, ולהכי פטור מהמזוזה. וזה להיפך מלול של תרנגולים דאין לברך שם ומ"מ חייב במזוזה. ודו"ק. ובא"ר סי' פ"ד ופר"ח סי' פ"ה ב' תי' קושית רבינו מנוח דמזוזה שאני דבעינן שתהא הדירה עשויה לכבוד ואל"כ פטורה מהמזוזה, ואף שהמקום ראוי לברכה מ"מ לא חשיב עשוי לכבוד ופטור, ולדבריהם ל"ק מבית הטבילה דיל"פ כמהר"ם שיק דבלול של תרנגולים עיקר עשיתה לכבוד ואף דאין ראוי לברכה חייב במזוזה, משא"כ בבית הטבילה דחשיב עיקר עשיתה שלא לכבוד אף דליכא בזיון פטורה משא"כ לענין ברכה רק אם הוי מקום מגונה א"א לברך. [אבל במ"א ל"מ הכי] [[16]](#footnote-16).

הש"ך ס"ק ט' הביא מהב"ח דבית החורף שרוחצין בו פטור ממזוזה. והש"ך כתב דיתן שם מזוזה ויכסנה. והיינו דפסק כהב"י דדירה גמורה אף שרוחצין בה חייבת במזוזה אלא שצריך כיסוי. ויל"ע אם הכריע כהב"י או רק לחומרא ונפ"מ לברכה. והנה בס"ק י"א בדין בית הכסא וכדו' דפטורים כתב דאין להניח שם מזוזה ומבואר דאיסורא איכא [כדכתב בפמ"ג או"ח סי' פ"ד במשב"ז א' ובערוה"ש כאן] וא"כ לכאורה גם להמקילין דדירה גמורה פטורה אסור וא"כ מדכתב הש"ך שיניח מזוזה ויכסה ע"כ דהכריע כהב"י. אך יל"ד דרק בבית שאינו של כבוד הוי גנאי בעצם מה שמניח בבית אף בכיסוי משא"כ הכא. וכ"מ מהד"ח דמקשה בבית התבן שרוחצין בו אמאי לא יניח בו מזוזה כלי בתוך כלי והכריח דחשיב כאילו אין מזוזה והביאו הש"ך ומבואר דבלא זה מותר אמנם י"ל דכלי בתוך כלי שאני וצ"ע. דו"ק.

בשו"ע סי' פ"ד כתב דבית המרחץ החדר אמצעי אסור לקרות שם ק"ש והט"ז שם כתב דהיינו לכתחילה אבל כשא"א מותר לברך דדמי לבית הטבילה דאיתא ביו"ד סי' ר' דמברכת שם. וכתב הפמ"ג שם דפטור מהמזוזה כמו בית הטבילה. ולפי"ז כתב דחצר שבבית המרחץ אף שפתוחה לחדר של הבלן שחייב במזוזה מ"מ החצר עצמה פטורה וגם אסור להניח שם מזוזה כמש"כ הש"ך כאן ס"ק י"א דבית הטבילה אין להניח שם מזוזה אף בכיסוי וכנ"ל. ועי"ש דאע"ג דפתח עזרה שיש שם דירה לשמש חייבת הכא אין זה דרך כבוד כיון שעומדים שם ערומים, ומשמעות דבריו דהכא אע"ג דהוי כבית שער לחדר של הבלן פטור משום דאין כבוד שמים להניח שם מזוזה. ולעיל הובא מהד"ח והש"ך דחדר של איש ואשתו אין להניח שם מזוזה גם לא בשביל חדר הפנימי שחייב במזוזה, דכיסוי בתוך כיסוי לא מהני.

**דף י"א ע"ב**

**בית האשה**

ת"ר בית הכנסת בית האשה ובית השותפין חייבין במזוזה וכו', סד"א ביתך ולא ביתה וכו' ואימא ה"נ אמר קרא למען ירבו ימיכם וכו' הני בעי חיי הני לא בעי חיי. בגלהש"ס הקשה דזהו טעם לנשים דאין לפטור מצד הגברא משום דסו"ס בעו חיי. אבל בית השותפין הרי אין הנידון לפטור מצד הגברא אלא מצד הבית והא גם כשדר בבית שאול כל ימיו פטור. ועי' רש"ש ומרומי שדה וכן בחשק שלמה בשם אחיו שבית השותפין נלמד מגופא דקרא דכתיב לשון רבים וכדאיתא בחולין קל"ה ב', וסיומא דמילתא דהני בעי חיי הוא משום נשים ועי' הגראמ"ה. וכ"מ לגירסת הרא"ש כאן **נשי** לא בעי חיי. ובמעדני יו"ט נקט כהרעק"א דקאי גם על שותפין והגיה ברא"ש, אולם להנ"ל דברי הרא"ש בדקדוק כ"כ האחרונים. אמנם עי' רשב"א חולין קל"ה דשותפות עכו"ם חייב במזוזה משום דהא בעי שמירה, ומשמע דנלמד מהא דבעי חיי. ודו"ק.

ובברכות דף כ' ע"ב תנן דנשים חייבות במזוזה ומקשינן פשיטא ומתרצינן סד"א הואיל ואיתקש לת"ת, והקשה בגלהש"ס שם מאי קושיא הא אמרינן הכא דס"ד דנמעט מן ביתך ולא ביתה. ובגבורת ארי כתב דהתם הנידון לפטור את האשה ואף שדרה בבית האיש וע"ז אמרו דס"ד הואיל ואיתקש לת"ת, אבל הכא הנידון לפטור בית האשה ואף שדר בה איש ובזה ס"ד למעט משום ביתך ולא ביתה. ולפי"ז כתב שיהא מוכח דהדר בבית אחרים נמי חייב, ודלא כהתוס' במנחות מ"ד, וכבר כתב כן הדרישה בסי' רצ"א. עי"ש. ועוד כתב דנפ"מ לבית ששותפין בו איש ואשה, ולחייב האיש עי"ש שהאריך. [ומבואר מדבריו דגם בשותפות חשיב שלו, ועי' שו"ת רעק"א סו"ס ס"ו דלא כ"כ].

מיהו אם הנידון בסוגיין לפטור משום בית הנשים ולא משום האשה עצמה הרי זה דומה למיעוט בית השותפין ויקשה קושית הרעק"א מאי קאמר הני לא בעי חיי [ולא יועיל תי' האחרונים] והרעק"א שלא הקשה אלא על שותפין ע"כ דנקט דהכא נמי מיירי מצד האשה עצמה ולשיטתו שלא תי' כהגבור"א. ובדוחק י"ל דגם ביתה צריך שמירה מחמתה, וצל"ע.

**בית הכנסת**

בגמ' פליגי רבנן ור"מ בבית הכנסת שאין בו דירה לר"מ חייב במזוזה וחכמים פוטרים. ולכאורה פליגי אי דרשינן ביתך שיהא מיוחד לך. ואמרינן דכמו"כ פליגי אי מטמא מנגעים דלחכמים דרשינן אשר לו הבית שיהא מיוחד לו, והא דתניא דביהכנ"ס מטמא בנגעים מתרצינן בג' אופנים או דקאי כר"מ או דאף לרבנן ומיירי ביש בו דירה או דמיירי בביהכנ"ס של כפרים, ולפי"מ דמוקמינן לברייתא כרבנן מוכח דבית השותפין מטמא בנגעים וכן מבואר ברש"י להלן י"ב א' ד"ה דכפרים, דלהכי גם ביהכנ"ס של כפרים מטמא, ולפי"ז גם לענין מזוזה בית השותפין חייב אף לרבנן וכ"כ הריטב"א והתורא"ש והתו"י, ור"ל דמשמע דגם ברייתא דקתני דביהכנ"ס חייב במזוזה קיימא אף לרבנן ובאית בה דירה לחזן דומיא דברייתא דמטמא בנגעים, וא"כ הא דקתני דבית השותפין חייב קאי אף לרבנן. [וגם מוכח כן דהרי בדין יחוד הבית לו מדמינן מזוזה לנגעים]. ולפי"ז מבואר דגם בעלות של כמה אנשים חשיבא מיוחדת לך, ורק ביהכנ"ס של כרכים שאין בעלות לאדם מסוים לא חשיב מיוחד לך.

אמנם למסקנא דחינן לתי' ג' ואמרינן דביהכנ"ס של כפרים אין מטמא בנגעים דומיא דבית של יורשים שלא חילקו ביניהם, ולפי"ז יקשה מ"ש של שותפין דמוכח דאף לרבנן חייבת כנ"ל דאף למסקנא לא דחו לאוקימתא ב' דקיימא כרבנן ובאית בה דירה וכ"כ רש"י ד"ה מחוורתא וכ"ה בכ"מ פ"ו ה"ו. ועי' תו"י דשמא הך ברייתא דחייב במזוזה פליגא. [ובחזו"א יו"ד סי' רי"ז הבין דהיינו דהברייתא קיימא כר"מ ותמה כנ"ל דהא מוקמינן לברייתא אף כרבנן, אך פשטות התו"י דר"ל דהברייתות פליגי אליבא דרבנן בבית השותפין, ואפשר דלא ניחא ליה בהכי דמנלן דאיכא פלוגתא אליבא דרבנן נימא דברייתא כר"מ]. עוד תי' דשאני הני דלא נתברר חלקם מעולם. ולכאורה ר"ל דלהכי נתמעט מאחוזתכם דלא זכו עדיין בנחלה משא"כ בשל שותפים אבל א"כ של כפרים נמי כבר זכו בה [ועי' חזו"א יו"ד סי' רי"ז וצ"ע]. ובתורא"ש מבואר דשותפין יש לכל אחד חלק מבורר ואף שעשו שותפות יכולים ליחלק או להשתמש כל אחד לדור בפ"ע, אבל ביהכנ"ס של כפרים אין יכולים ליחלק, עי' בחזו"א שם. ועי' ריטב"א ויל"פ כוונתו כנ"ל. אמנם בשיח יצחק נראה דפי' דבית של שותפין מיוחד להם לדיורין משא"כ ביהכנ"ס וצ"ב. ועי' עוד בריטב"א די"מ לענין מזוזה דמיירי שלכאו"א יש בית נפרד אלא שהם שותפין בפתח ודחה פי' זה דתלוי בבית. ויל"ע דאף אי נימא דמזוזה תלוי גם בפתח, אבל לענין נגעים אין תלוי בפתח כלל.

והנה למבואר טעמא דרבנן דפטור משום דאין מיוחד לך, והיינו דדרשי ביתך ולא בתיהם. אבל עצם תשמיש ביהכנ"ס חשיב דירה וכ"מ בתוס' דבבית הכנסת של יחיד חייב במזוזה.

אולם הרמב"ם פ"ו ה"ו כתב הטעם משום דהוי דירה של קודש, וכן מבואר בנמוק"י הל' מזוזה [דמה"ט בשל כפרים חייבת להרי"ף אף למסקנא] והלבוש כתב משום דאין עשוי לדיורים אלא לתפילה ולא חשיבא דיורין. וכ"מ להפוסקים [עי' ב"י] דביהכנ"ס פטור וביהמ"ד חייב כיון שישנים ואוכלים שם. וצ"ע דהא בסוגיין ילפינן לה דבעינן מיוחדת לך. ובמרומי שדה כתב בפשיטות דלמסקנא דמביתך ילפינן דרך ביאתך לכו"ע ליכא ילפותא דבעינן מיוחד לך ורק לענין נגעים בעינן מיוחד לך, והכריח מזה כהרמב"ם, ועי"ש דכ"מ בשאילתות דפ' עקב דביהכנ"ס פטורים משום דאיקרי מקדש, ולענין נגעים לא ממעטינן של קודש. אך צ"ע דהא בגמ' מדמינן נגעים למזוזה דלרבנן דפטרי ביהכנ"ס ממזוזה ה"נ אין מטמא בנגעים ומאי ראי' הא שאני מזוזה דנתמעט של קודש. וצ"ע.

וביש בביהכנ"ס בית דירה לחזן אף לחכמים חייב במזוזה. ולהנ"ל דבעינן מיוחדת לך צ"ל דכיון שמיוחדת לחזן חשיב מיוחדת לו ואע"ג דאינה שלו מ"מ כיון שמיוחדת לו חייבת. והנה יל"ע אי מיירי שהחזן דר בביהכנ"ס ממש או שיש לו דירה בחדר נפרד בביהכנ"ס. ובמ"ב סי' שצ"ח ס"ו בביאוה"ל פי' [לענין עירוב] דמיירי דאית ליה דירה בביהכנ"ס ולפי"ז א"ש דחשיב מיוחד לו, אבל החזו"א או"ח סי' קנ"ז חולק על זה ופי' דמיירי שדר בביהכנ"ס. וכבר נחלקו בזה האחרונים עי' מקדש מעט, ולעיל בע"א איתא ואקרא דכובי תבעי מזוזה משום דאית בה בית דירה לשומר דהא תניא ביהכנ"ס שיש בו דירה לחזן הכנסת חייב במזוזה. ולפרש"י הנידון משום בי"ש ולפי"ז ע"כ דביהכנ"ס שיש בה דירה לחזן נמי חיובא משום ב"ש. אמנם עי' בתו"י שם דיש גורסין דאקרא גופא ליחיב משום דהוא עצמו הוי בית, עי"ש. ולפי"ז משמע דביהכנ"ס נמי חשיב בית בעצמו משום דיש בו דירה לחזן ומשמע דדרים בביהכנ"ס. וצ"ע דהא אין מיוחד לך. ועי' חזו"י יומא פ"א ה"ב דאף שיש דירה בפ"ע לחזן הכנסת מ"מ גם ביהכנ"ס מתיחס לדירת החזן כיון שהוא לצורך ביהכנ"ס.

ואפשר דהלבוש דפי' טעם הפטור לרבנן משום דלא חשיב דירה אבל אם אוכלים שם חשיב דירה אף שמיוחד לכולם. למד זאת מהא דדירת החזן. ויש שפי' כן בריטב"א דבית השותפין שאני משום שמשמש לדיורין עי"ש וצ"ע. אך צ"ע מהסוגיא.

ובחזו"א יו"ד סי' רי"ז הרכיב ב' הטעמים דדירת ביהכנ"ס חשיבא דירה כמבואר בתוס' דביהכנ"ס של יחיד חייב. וגם הא דבעינן מיוחד לו אינו דין בבעלות שיהא שלו והכריח כן דהא ביהכנ"ס של חזן אינו שלו אלא של רבים, [ולכאורה זה יל"ד דדירה של חזן אף שאינה שלו מ"מ מיועדת עבורו]. ועוד דמצינו שביהכנ"ס אינו מתעבר עם העיר ואי חשיב דירה אלא דאינו מיוחד לו אמאי אינו מתעבר, וע"כ דטעמא דאינו מיוחד לו הוא דלא חשיב דירה, אלא דכ"ז היכי דהוא תשמיש ארעי דכשגם אינו מיוחד לו לא חשיב דירה דרק אם מיוחד לו חשיב שימוש של דיורים, אבל בדיורים גמורים קבועים כהא דחזן אף שאינו מיוחד לו חשיב דירה עי"ש. וכ"מ בשיח יצחק, וע"ע בדרישה ובש"ך ס"ק ב' דכתבו סברא זו לענין דירה של קודש דבדירה גמורה אף של קודש חשיבא דירה, ועצ"ע הסברא.

**דין ביהכנ"ס של כפרים לטומאת נגעים ומזוזה**

והנה למסקנת הגמ' מבואר דביהכנ"ס של כפרים נמי אין מטמא בנגעים, והיינו דשל כפרים נמי לא חשיב שמיוחד לך. ולפי"ז ה"ה במזוזה אף של כפרים פטור דאין מיוחד לך, אולם הרי"ף הל' מזוזה חילק בין של כרכים לשל כפרים וכ"כ הרמב"ם פ"ו ה"ו וצ"ע ממסקנת הסוגיא, אמנם הרמב"ם לא כתב כן אלא לענין מזוזה אבל לענין נגעים סתם בהל' טו"צ פי"ד הי"ד דביהכנ"ס שיש בו דירה מטמא ומשמע הא אם אין בו דירה אין מטמא ולא חילק בין של כפרים לשל כרכים. אך צ"ב מ"ש. ועוד צ"ע דהא בגמ' מדמינן להו אהדדי, וכ"ה בדעת קדושים סק"ט.

והנה הרי"ף ביאר הטעם דשל כפרים מצויין אורחים בביהכנ"ס ובשל כרכים אין מצויין אורחים, וכ"מ ברמב"ם פ"ו ה"ו, ומשמעות דבריו דכשדרים אורחין חשיב כביהכנ"ס שיש שם דירה לחזן עי"ש ובכ"מ.

אמנם בנמוק"י דפי' דשל כפרים כיון שאין להם מקום להכניס האורחין בבתיהם וצריכים האורחים ללון בביהכנ"ס ולכן אין מקדישין אותו משא"כ בשל כרכים דאין מצוין אורחים הרי הם קדושים, והיינו כהרמב"ם דפטורא דביהכנ"ס משום דהם קודש ובזה חלוק של כפרים. וכתב במרומי שדה דלפי' הכס"מ דכשיש אורחים חשיב דירה מחמת האורחים קשה כנ"ל אמאי לא חילק כן לגבי נגעים [ודוחק לומר דזה נכלל במה שכתב שאם יש בה דירה מטמא בנגעים]. אבל להנמוק"י א"ש דלענין נגעים אף של כפרים אינו מטמא דהתם ליכא מיעוט לשל קודש, וע"כ הא דביהכנ"ס אין מטמא הטעם משום דאין מיוחד לו, וה"נ בשל כפרים כמסקנת הגמ'. ולפי"ז לא קשה ממסקנת הגמ' דגם בשל כפרים אין מטמא בנגעים. אבל עדיין קשה דהא מדמינן להו אהדדי.

ועיקר דבריו דבנגעים לא נתמעט של קודש, בדבר אברהם סי' ל"ז מבואר בדעת הרמב"ם איפכא דאי משום דירה של קודש גם בנגעים נתמעט, אלא דבנגעים בעינן נמי דירה מיוחדת לך, עי"ש. ועי' להלן דתלוי במחלוקת הראשונים.

ועי' עוד במגילה כ"ו דמבואר דשל כפרים אפשר למכור ושל כרכים א"א למכור ומקשינן מר"י דלא אמרו אלא מקום מקדש ומשמע דביהכנ"ס מטמא בנגעים, ואם א"א למכור לא קרינן ביה אשר לו, ומתרצינן דר"י מקום מקודש קאמר ומשמע דשל כפרים מטמא בנגעים כיון דאפשר למכור ובתוס' שם הקשו דלמסקנת סוגיין גם של כפרים אין מטמא בנגעים ותי' דהמקשה טעה והשוה מה שאפשר למכור לדין טומאת נגעים, עי"ש ובמהרש"א[[17]](#footnote-17). אמנם הר"ש בנגעים פי"ב כתב דשל כפרים מטמא בנגעים כהסוגיא דמגילה ועי' חזו"א יו"ד סי' רי"ז.

**בית של קודש**

הנה הרמב"ם הנ"ל כתב דטעם דביהכנ"ס פטור משום דהוי דירה של קודש ואפי"ה אם יש בו דירה לחזן חייב וכן ביהכנ"ס של כפרים חייב משום דאית ביה אורחים, ומשמע דאף ביהכנ"ס עצמו חייב אף דהוי של קודש משום דאית ביה דירה, וכן מבואר ברמב"ם לענין לשכת פלהדרין דחייבת במזוזה כיון שיש בה דירה לכה"ג. והרעק"א בגליון ביאר בשם השיח יצחק דהפטור הוא בדיורין של קודש ולא בבית והכא הוי דיורין של חול כיון שהוא לצורך הכה"ג. וכ"מ במאירי. ובדבר אברהם שם נראה דפטור דירה של קודש דלא חשיבא דירה אלא לצורך האדם ולא לצורך קודש ולכן באיכא דירה לחזן חייב משום הדירה של אדם. והיינו דאי"ז סתם פטור בדירה של קודש אלא דדירוין של קודש לא חשיב דירה כיון שאינו לצורך עצמו. וכן נראה בשו"ת חת"ס יו"ד סי' רפ"א עי"ש שמיישב בזה דאע"פ שקדושת ביהכנ"ס.דרבנן מ"מ כיון שהדיורין אינן לצורך חול פטור.

אמנם בנמוק"י מבואר דפטור בית של קודש תלוי בבית ולא בדיורין, וכן נראה מהתו"י ותורא"ש דנקטו דלשכת פרהדרין חשיב של קודש אף שדר בה הכה"ג, ובמאירי בסוף הסוגיא הביא שיטה זו וכתב שלפי' זה לשכת פרהדרין לא חשיב של קודש משום דמיירי בפתוחות לחול ובפ"ס תמה דמ"מ לא גרע מהר הבית שחשיב קודש, וצ"ע. ובדב"א שם העיר דהרמב"ם כתב בפ"ו ה"א דמתננאי הבית שיהא בית של חול ויהא עשוי לכבוד וכו' ומשמע דדין בית של חול אינו [רק] משום הדיורין אלא משום הבית עצמו וכהנמוק"י ודלא כנ"ל. עי"ש.

**בית של קודש לטומאת נגעים**

לעיל הובא דבמרומי שדה נקט דבנגעים לא נתמעט בית של קודש, והדבר אברהם נקט דגם בנגעים נתמעט של קודש. והערנו מהגמ' דלר"י לא אמרו אלא מקום מקודש דבפשוטו משום דהוי בית של קודש, ושו"ר שכ"כ הריטב"א וכ"ה ברש"י מגילה כ"ו [לענין מקום מקדש ומשמע שם דה"ה למסקנא דר"י אמר מקום מקודש], ולפי"ז מבואר דבנגעים נמי נתמעט בית של קודש, אמנם רש"י בסוגיין פי' דמקום מקדש הטעם משום דלא נתחלקה לשבטים והוי של רבים, אך לענין מקום מקודש משמע לשון הגמ' דהטעם משום דהוי מקודש. אמנם בתו"י צידד כן אבל הוכיח מלשכת פרהדרין דר"י לית ליה טעמא דשל קודש במזוזה וע"כ דגם בנגעים לית ליה טעמא דשל קודש, ולדבריו צ"ל דמה שאמרו מקום מקודש אין זה טעם לדין וצ"ע. ולרש"י במגילה יקשה מלשכת פרהדרין דלא פטר משום דהוי בית של קודש, וי"ל כהרמב"ם דהתם חשיב דירה של חול. ובריטב"א לעיל י"א ב' כתב דאמנם לענין מזוזה לר"י לא ממעטינן בית של קודש אבל בנגעים ממעטינן בית של קודש ואינו מטמא וכנ"ל, [וזה להיפך מהנצי"ב]. ולפי"ז א"ש דברי רש"י במגילה. אמנם בתו"י משמע דלא ניחא ליה בהכי.

ובמש"כ התו"י לדמות נגעים למזוזה בדין בית של קודש, עי' תורא"ש שהקשה כעי"ז דכיון דמקדש אין מטמא בנגעים ה"נ לשכת פרהדרין פטורה ממזוזה ואמאי בעינן לטעם דדירה בע"כ ותי' דלא ילפינן מהדדי אלא רק לענין הדרשה דבעינן מיוחד לך שזה נלמד במזוזה מביתך ובנגעים מהבית אשר לו, ובזה מסתברא לדמותם. אבל בשאר הדינים לא דמו אהדדי. וכ"כ הריטב"א דלענין קודש ממעטינן נגעים שאין טומאת נגעים במקום קדושה משא"כ במזוזה. וצ"ב מאי ס"ד. ובתו"י [י"ב ע"א ולעיל י' ע"ב] מבואר דאי ממעטינן משום דלא נתחלקה לשבטים והיינו דאינו מיוחד לך יש לחלק בין נגעים למזוזה, אבל אי משום דאינה של קודש ס"ל דגם המיעוט לבית של קודש מדמינן אהדדי. וצ"ב. [ושמא ר"ל דמקור הדין דממעטינן בית של קודש הוא לעיל י"א ב' לענין מזוזה ואי ר"י פליג על זה אין לנו מקור דדרשינן הכי בנגעים וצ"ע].

וע"ע בשיח יצחק [הובא בגליון רעק"א לרמב"ם טו"צ פי"ד ה"ו] שבית שבספינה כיון דפטור ממזוזה אי"צ קרא דאינו מטמא בנגעים דבסוגיין מדמינן למזוזה **דכל שאינו בית למזוזה אינו בית לטומאת נגעים**, ונדחק דהא דילפינן דאינו מטמא בנגעים משום דאינו על הארץ לאו דוקא. וחזינן דנקט דמדמינן להו לא רק בהא דבעינן מיוחד לך. וצ"ב[[18]](#footnote-18).

# שותפות עכו"ם וחיוב שוכר במזוזה

**שותפות - חולין קל"ה תוס' והגהות מרדכי שם ורשב"א ור"ן שם, שו"ע סי' רפ"ו ס"א רמ"א וש"ך שם שו"ת רעק"א סי' ס"ו**

**שכירות - ב"מ ק"א ע"ב מנחות מ"ד פסחים דף ד' ע"ב וע"ז דף כ"א ורש"י שם, שבת קל"א ע"ב, תורי"ד וריטב"א ורשב"א שם ובב"מ שם. לבוש סי' רפ"ו ס"ק כ"ג**

א. מבואר בגמ' דבית השותפין חייב במזוזה [כדמרבינן להו מירבו ימיכם או משום דבעו חיי כנ"ל] וקרא דביתך אתי לדרך ביאתך, ונחלקו הראשונים בשותפות עכו"ם, שבהגהות מרדכי [א] בחולין פ' ראשית הגז האריך דפטור כיון דבעינן ביתך שלך שלם, ואפי' אם במזוזה ליכא קרא דבעינן בית שלם מ"מ ילפינן מנגעים. והתוס' בחולין קל"ו הקשו אמאי לא מוקמינן לקרא למעט שותפות עכו"ם, ומשמע דס"ל דפטור, אלא די"ל איפכא דמהא דלא מתרצינן הכי משמע דחייב אלא דהא גופא קשיא לתוס' אמאי לא מפרשינן לקרא דממעט שותפות עכו"ם [[19]](#footnote-19).

ומדבריו שם מבואר דגם השער צריך להיות שלו וא"כ כשהם שותפין בשער אף שלכל אחד יש בית בפ"ע פטור, ועי' ריטב"א בסוגיין שהביא לתרץ קושיא הנ"ל מ"ש בית השותפין דחייב מבית הכנסת של כפרים דפטור ותי' דבית השותפין מיירי שלכל אחד יש בית בפ"ע אלא שנכנסין בפתח אחד אבל הריטב"א דחה דביחוד הבית תלה רחמנא ולא ביחוד הפתח ולכאורה זה דלא כהמרדכי. ואפשר דבזה נחלקו הרעק"א והאו"ש בשערי מדינות שכתב רש"י דרובן ישראל והרעק"א סי' ס"ו פי' דאל"ה פטור משום שותפות עכו"ם, והאו"ש בהל' מזוזה דחה דאין פטור שותפות עכו"ם בשער אלא בבית עי"ש. [וכבר הרגיש בזה בפ"ס סי' כ"ח ובמזוזת ביתך רפ"ו ביאוה"ל ד"ה ושערי חצרות].

ב. אמנם בעיקר דברי המרדכי, הרשב"א בחולין שם כתב דשותפות עכו"ם חייב במזוזה דהא בעי שמירה, והר"ן הוסיף בשם הרשב"א דדמי לדר בבית של עכו"ם דחייב. ומש"כ הרשב"א דחייב בשמירה לכאורה כוונתו לגמ' דידן דבעי חיי ולפי"ז יהא מוכח דגם שותפין נלמד מהאי טעמא דבעי חיי וכדהבין הרעק"א ודלא כהאחרונים עפ"י הגמ' בחולין [אמנם י"ל דכוונתו להגמ' ב"מ דשוכר חייב במזווזה כיון דבעי שמירה. וכדמשמע בר"ן]. ועי' בהערות להגרי"ש זצ"ל שהרגיש בזה וצל"ע.

וביש"ש שם הסכים עם הרשב"א והאריך בזה דאין לדמות מזוזה לנגעים דנגעים תלוי בבית וכיון שהם שותפין בבית לא הוי בית שלם אבל חיוב מזוזה הוא מחמת הדיור, ומש"כ המרדכי דילפינן מזוזה מנגעים תמוה דא"כ אמאי צריך קרא לרבות שותפות ישראל במזוזה. עכ"ד. אמנם לדעת המרדכי י"ל דבעינן תרתי דבעינן נמי בית וגם דיורין ובזה הוא דמשוינן לנגעים. ולהלכה הרמ"א ס"א פסק דפטור כהמרדכי, והגר"א נקט כהרשב"א וכהיש"ש.

**טעם שותפות עכו"ם**

ג. בדברי המרדכי שם מבואר ב' צדדים לפטור, חדא בשם הר"ר אביגדור דכיון דילפינן חיוב שותפות מלמען ירבו ימיכם זה שייך רק בשותפות ישראל ששניהם חפצים בחיים אבל לא בעכו"ם דאין חפצים בחיים וליכא למילף מימיכם [עי' לבוש]. והיינו דמילפותא דימיכם אין ללמוד אלא רק כששני השותפין רוצים לרבות ימיהם. אמנם מביתך ליכא למילף למעט שותפות עכו"ם [עי' תוס' בחולין שהקשו כן] דאיצטריך למעט שוכר ושואל [וכ"כ הרא"ש הל' מזוזה][[20]](#footnote-20), ואח"כ הביא בשם הר"ר חיים טעם אחר [והובא לעיל] דבעינן שיהא בית שלם ובשותפות עכו"ם חשיב כאילו אינו בית שלם. ועי' לבוש וט"ז שהביאו טעם הר"ר אביגדור דעכו"ם אין חפצים בחיים, והש"ך שם ס"ק ו' הביא הטעם דמקצתו של עכו"ם ודלא כהלבוש שכתב הטעם דעכו"ם אין חפצים בחיים, [ועי' ברכי יוסף דכונתו דטעם זה מספק"ל לרב אביגדור ולמסקנת המרדכי הטעם משום דמקצתו של עכו"ם. ועוד הביא הש"ך טעם בשם האגודה משום סכנה, וכתב הברכ"י משום דחשש לרשב"א דפליג על המרדכי]. אמנם גם הלבוש הוסיף דכיון שחלק שייך לעכו"ם שמא המזוזה בחלקו של הגוי וזה כעין טעם השני שבמרדכי וצ"ת.

ובשו"ת רעק"א סי' ס"ו צידד דבבית השותפין של ישראל ועכו"ם שאין בו כדי חלוקה למש"כ הר"ן בנדרים פ' השותפין דיש ברירה, ונמצא דכשדר הישראל הוי שלו לגמרי וחייב. ויל"ע אי אזיל גם לטעם ב' דבעינן בית שלם.

ד. ובעיקר דברי המרדכי דשותפות עכו"ם לא חשיב בית שלם יל"ע, דכיון דשותפות ישראל חייב הרי דלא בעינן כולו שלו וא"כ מאי גרע שותפות עכו"ם דלא חשיב בית שלם הרי חייב משום חלקו. וצ"ל דבית של עכו"ם אין הפטור מצד הגברא אלא מחמת הבית שאינו של בר חיובא ולהכי אע"ג שדר בו ישראל מ"מ הבית פטור וזהו שכתב דהוי כבית שאינו שלם. ועי' בשו"ת רעק"א סי' ס"ו שהעיר כעין זה לענין ציצית.

**חיוב שוכר ובית שאינו שלו**

ד. בגמ' מנחות מ"ד מבואר דשוכר קודם ל' יום פטור ולאחר ל' יום חייב, והתוס' שם נסתפקו אי חייב מה"ת או מדרבנן, והו"ד גם בריטב"א שבת קל"א עי"ש. וברא"ש הל' מזוזה סי' ט"ו נראה דחייב רק מדרבנן מדמוקי מיעוטא דביתך למעט שוכר ושואל. ועי' ריטב"א ב"מ ק"א דחיובו מדרבנן והא דאמרינן חובת הדר היינו דבעינן תרתי שגם יהא הבית שלו וגם הדיורין שלו. וכן בתוס' בע"ז דף כ"א מסקי דחיוב שוכר הוא מדרבנן ואף המשכיר פטור, והיינו כהריטב"א דתרתי בעינן וכ"מ בתוס' מנחות מ"ד. וברשב"א שבת קל"א נראה דחיובו מדרבנן אמנם בחי' הר"ן בחולין בשם הרשב"א מבואר דחיובו מה"ת, עי' להלן.

ובשיטת רש"י נראה דחייב מה"ת דכתב בב"מ ק"א דמזוזה חובת הדר דדרשינן דרך ביאתך למי שנכנס ויוצא אזהר רחמנא, וכן הוכיח בגדולי הקדש ס"ק י"א ובשד"ח מערכת מ' כלל קי"ב [בשם החקרי לב] מרש"י פסחים דף ד' ע"א דשוכר חייב משום דהיא משמרתו וכו' ומשמע דחייב מה"ת, וכן בע"ז דף כ"א כתב דחובת הדר ולא חובת הבית ואי ס"ל דשוכר פטור מה"ת הול"ל דבעינן נמי שידור בה ולא שאין זה חובת הבית וע"כ דס"ל דחובת הדר ולא חובת הבית, ושוכר חייב מה"ת. וכ"כ בנשמ"א כלל ט"ו ג'. וע"ע בסמוך.

ובסוגיא דבית התבן הובא מהנמוק"י הל' מזוזה שכתב דגם המשכיר חייב דלא גרע מבית התבן ולא אמרו חובת הדר אלא לומר דגם חובת הדר היא. ונמצא דמזוזה חובת הבית היא כל שראוי לדירה, וכעי"ז כתב השטמ"ק ב"מ בשם רבינו יהונתן. ויש שפי' דגם לנמוק"י אין הבית חייב בלא דיורין כלל אלא שכיון שהשוכר דר שם הוי מתשמישי המשכיר ובזה דומה לבית התבן.

**ה.** להצד דשוכר חייב מה"ת כתבו התוס' דקודם ל' יום לא חשיב בית דירה שלו ועי' ב"י סו"ס רפ"ו בשם רבינו מנוח דהוי דירת עראי[[21]](#footnote-21),

אבל למ"ד שחיובו מדרבנן עי' תוס' בע"ז כ"א דאחר ל' נראית כשלו וקודם ל' לא מחזי כשלו. [ועי' אבנ"ז סי' ש"פ דלשיטות דחיובא דשוכר מדרבנן משום דנראית כשלו, יש לפטור בבית חולים ממזוזה דהתם אין נראית כשלו. והכריע כן להלכה]. והלבוש והש"ך ס"ק כ"ח כתבו כטעם רבינו מנוח דהוי דירת עראי ובשו"ת רעק"א סי' ס"ו תמה על הש"ך דטעם זה אינו אלא אי חיוב שוכר מה"ת אבל להלכה קי"ל כהרא"ש דחיוב שוכר מדרבנן וא"כ הו"ל למימר דבפחות מל' יום הטעם משום שאינה נראית כשלו אמנם בדעת הש"ך והלבוש צ"ל דס"ל דחיוב שוכר מדאורייתא וכ"כ בגדולי הקדש ס"ק י"א.

וע"ע ברש"י מנחות מ"ד דקודם ל' יום פטור שמא יחזור בו ובשד"ח שם הביא מהנחל אשכול דמדלא כתב רש"י דפחות מל' יום לאו דירה היא משמע דגם אחר ל' יום אין חייב אלא מדרבנן, ולהכי כתב דקודם לא גזרו, שמא יחזור בו, אבל השד"ח דחה הראי' דכוונת רש"י דמה"ט לא חשיב קבע, עי"ש שהאריך בזה. וכעי"ז כתב בבית הלוי עה"ת עניני סת"ם אמנם בסו"ד דחה די"ל דס"ל דחיוב שוכר מדרבנן כתוס' וכוונת רש"י דשמא יחזור בו ואיכא פסידא להכי לא גזרו, [וצ"ל דס"ל דגם בתוך ל' יום נראית כשלו].

ועי' בגבורת ארי לעיל י' ע"א שהקשה בהא דלשכת פלהדרין חייבת משום דהכה"ג דר שם ז' ימים והרי הוא פחות מל' יום והוי דירת עראי ותי' דכיון שחייב לדור שם הוי כקבע כמו דאמרו דאכילת סוכה בלילה ראשון חשיבא קבע.

ו. ובאבנ"ז סי' ש"פ תמה על טעם הלבוש, דפטורא דדירת עראי הוא בבית שאינו ראוי לדיורי קבע אבל הכא שהבית עשוי לדיורי קבע אלא שלשוכר אין דיורי קבע אמאי פטור. ועי"ש שלמד כן מהנמוק"י הנ"ל דאי"צ דיורין ואף שאין הלכה כדבריו מ"מ סגי במה שעומד לדיורין, והוכיח כן מבית התבן שנשים מתקשטות בו, ומבואר בדבריו חידוש גדול דמה שהנשים מתקשטות בו לא חשיב דיורין אלא דכיון שהבית ראוי לדיורין חייב כשיש בו שימושים.

האחרונים חקרו בשוכר בית לל' יום אם חייב מיד או רק לאחר ל' יום. ועי' מאירי פרק שואל בשם י"מ דשוכר ליותר מל' יום חייב מיד וכ"מ בנמוק"י הל' מזוזה [והו"ד בשד"ח מערכת המ' כלל קי"ב ובפ"ס]. וכ"כ בדרך החיים [[22]](#footnote-22). ועי' נחלת צבי על השו"ע סעי' כ"ב דתלוי אי בפחות מל' יום פטור משום דהוי דירת עראי כהלבוש והש"ך א"כ כששכר ליותר מל' הוי דירת קבע אף קודם ל' יום וכמו בקונה בית דחייב מיד, וכבר נתבאר דזה כהשיטות דחיוב שוכר מה"ת ונמצא דגם הדה"ח ס"ל דחיוב שוכר מה"ת. אבל הנחל"צ חולק דחיוב שוכר מדרבנן וחיובו רק משום דנראית כשלו וא"כ אף ששכר ליותר מל' יום מ"מ קודם ל' יום אין נראית כשלו. [אמנם יש שפי' דס"ל דאף אם חיובו מדרבנן מ"מ אין זה חיוב גרידא אלא שעשאהו כאילו הוא ביתו].

**ז.** כתב הח"א שבשוכר אף בתוך ל' יום אם ירצה יכול לברך דומיא דטלית שאולה דיכול לברך. ויל"ע דבטלית שאולה חיובא הוא משום הלבישה אלא דאיכא תנאי שיהא שלו אבל במזוזה אי טעמא דפחות מל' יום משום דאינה נראית כשלו שפיר י"ל דאף כשאינה נראית כשלו ופטור מ"מ יכול להכניס עצמו לחיוב, אבל אי טעמא דפחות מל' יום משום דדירת עראי היא איך יכול להכניס עצמו לחיוב הרי אינו דר שם. ולמבואר לעיל למ"ד דשוכר חייב מה"ת בפחות מל' יום פטור משום דהוי דירת עראי, ולפי"ז צ"ע דברי הח"א דבנשמ"א מבואר דנקט כהפוסקים דחיוב שוכר מה"ת וא"כ ע"כ טעמא משום דאינה קבע וקשה כנ"ל. ואולי משמע מזה דהא דחובת הדר הוא תנאי בעלמא אבל חיובא דמזוזה הוא על עצם הבית שלו[[23]](#footnote-23).

**בית של הפקר**

**ח.** ובשבת קל"א ב' מבואר שהעושה מזוזה בשבת חייב משום שבידו להפקירו, ומבואר דכשמפקירו פטור ממזוזה, וצ"ב לשיטות דשוכר חייב מה"ת הרי אינו שלו, וכן הוכיח הריטב"א ב"מ. ועי' פ"ס סי' ס"א די"ל דכשמפקירו אף שדר בו חשיב כפחות מל' יום [וכמדומה שכ"כ במאירי].

ועי' בתורי"ד שם דאע"ג דחובת הדר היא כ"ז שלא שכרו **הוי כחונה בבית חבירו** [והיינו דהוי כפונדק]. ולכאורה כוונתו דשכירות קניא וכ"מ בריטב"א שבת שם [ולשונו צ"ע], וכ"מ בלבוש דהוי כממכר [עי' להלן דהלבוש כתב כן רק בשוכר מעכו"ם], אמנם עי' ברעק"א שם דפשיטא דלא קניא, אמנם אח"כ הביא מהגהות אשרי דמ"מ קניא לענין פירות ופי"ז למ"ד דשוכר חייב מה"ת איכל"מ דהוא משום דלא בעי שלו לגמרי עי"ש. [וביהגר"א סעי' כ"ב משמע דלסוברים דחייב מה"ת מפרשים דהא דאמרינן שיכול להפקירו היינו שלא ידור שם, וכ"מ באבנ"ז סי' ש"פ, ולפי"ז חובת הדר הוא כפשוטו דאין זה חובת הבית כלל אלא תלוי בדיורין, ויל"ע לדבריהם אי גם בפונדק חייב, מיהו בפחות מל' יום מפורש בגמ' דפטור, וצ"ע כעת].

ויל"ע בהא דביהכנ"ס שיש בה דירה לחזן חייב דאמאי חשיב דירה שלו דהרי אינו בעלים, ועי' גבורת ארי בדין לשכת פרהדרין שנתקשה בזה ותי' דהכה"ג היה בונה הבית משלו אף דאין הקרקע שלו. וצל"ע. וכמו"כ יל"ע במקום שדרים אורחים בביהכנ"ס של כפרים דלהרי"ף והרמב"ם חייבים דלכאורה אינן בעלים. עוד יל"ע דאינם דרים שם בקבע, וכ"מ בריטב"א שהקשה אמאי ביהכנ"ס פטור הרי דרים שם אורחים ותי' דאין זה דירת קבע ואין זה אלא כאכסניא. ולדעת המחייבים צ"ל דהבעלים חייבים משום דמשמש לדיורי האורחים ולא דמי לשוכר דאינו דר עבור הבעלים אלא קנה זכות לדור שם. ועצל"ע.

**אם חיוב שותפות עכו"ם תלוי בחיוב שוכר**

ט. בשו"ת רעק"א סי' ס"ו כתב דהפלוגתא בשותפות עכו"ם תליא בפלוגתא בשוכר לאחר ל' יום אי חייב במזוזה מה"ת, דאי חייב מה"ת ה"ה שותפות עכו"ם חייב דלא גרע משוכר והיינו דאי"צ בעלות ממונית [דס"ל דשכירות לא קניא ולא חשיב בעלים] אבל אם השוכר פטור מה"ת ה"ה שותפות עכו"ם פטור, ועי"ש דלכן הרמ"א הכריע כהמרדכי ולא חש לרשב"א כיון דס"ל כתוס' והרא"ש דשכירות אינו חייב אלא מדרבנן. והאחרונים [גידולי הקדש סי' רפ"ו ושד"ח מערכת המ' כלל קי"ב] העירו מהרשב"א בשבת קל"ה דס"ל שוכר חייב רק מדרבנן ואפי"ה ס"ל דשותפות עכו"ם חייב במזוזה. אולם מדברי הר"ן בשם הרשב"א שמדמה לדר בבית של עכו"ם משמע דכוונתו לשוכר, וכ"כ הריטב"א וא"כ הרשב"א סותר דבריו, והביאו שכבר עמד בזה בקהילת יעקב למהריט"א. וצ"ע.

ולאידך גיסא עי' מנ"ח מצ' תכ"ג דמהרמב"ם פ"ו הי"ב משמע דבית השותפין חייב אף בשותפות עכו"ם, [ועי"ש בס' הקובץ] ומ"מ בשכירות ס"ל דפטור מה"ת. וע"כ דחיוב בית השותפין הוא משום חלק הישראל וכ"כ בגדו"ה שם [בדעת הר"ר אביגדור]. ולפי"ז גם אם הרמ"א ס"ל כתוס' דחיוב שוכר הוא רק מדרבנן מ"מ איכל"מ דשותפות עכו"ם חייב ודלא כהרעק"א. וגם הרעק"א בהמשך דבריו כתב דהב"י בבד"ה הביא את הרשב"א אף שפסק דשוכר פטור מה"ת, וע"כ צ"ל דחיוב שותפות עכו"ם הוא משום דסגי בבעלות הישראל לחייב.

ובשו"ע סי" רפ"ו ס"א סתם דבית השותפין חייב והרעק"א שם צידד דמדסתם ולא הביא דברי המרדכי דשותפות עכו"ם פטור משמע דחייש לרשב"א דחייב, ולפי"ז שוכר מעכו"ם חייב מה"ת, וקודם ל' דפטור הוא משום דעדיין אינו דירה וכדכתב הש"ך ס"ק כ"ח, ומקורו מהלבוש ס"ק כ"ג ועי"ש ברעק"א מש"כ בזה.

י. והנה הרעק"א כתב שמרש"י שכתב בדף י"א ע"א בהההיא דאבולי דמחוזא שרובן ישראל משמע דס"ל דשותפות עכו"ם פטור. ולפי"ז לדבריו הנ"ל דתלוי בדין שכירות נמצא דס"ל לרש"י דשוכר פטור מה"ת, אולם עי' לעיל כמה ראיות דשיטת רש"י דחייב מה"ת. וכן הקשה השד"ח. ולפי"ז מבואר דשותפות עכו"ם גרע משכירות והיינו להנ"ל דשוכר אית ליה זכות לדיורין קנין פירות ולא איכפ"ל דגוף הקרקע של העכו"ם משא"כ בשותפות עכו"ם מיירי שהעכו"ם ג"כ דר שם ולהכי לא חשיב ביתך המיוחד לך. וכעי"ז עי' בשו"ת מחנה חיים ח"א סי' ט"ו.

[אמנם עיקר הוכחת הרעק"א מרש"י יומא י"א דחה השד"ח דאי משום שותפות עכו"ם אף רובן ישראל פטור וכ"מ בגבור"א שם ובדבריו שם מבואר דלרש"י שותפות עכו"ם חייב ורובן ישראל לאפוקי רובן עכו"ם עי"ש, ובאו"ש הו"ד לעיל פי' דהתם החיוב על השער שבאין ממנו לבית ישראל ואין בזה פטור שותפות ורק הנידון אם ייחס הפתח לבתי העכו"ם או לישראלים. ובמקו"א נתבאר דלרעק"א חיוב השער משום דחשיב בעצמו דירה ולאו"ש הטעם משום דהוי פתח לבית].

**שוכר בית מן העכו"ם**

י"א. לעיל הובא דנחלקו הראשונים אם שוכר חייב מה"ת או מדרבנן, ולכאורה פליגי נמי בשוכר מעכו"ם דלמ"ד דשוכר חייב מה"ת דחובת הדר היא ה"נ בשוכר מעכו"ם, וכן למ"ד דחייב מדרבנן ה"נ חייב מדרבנן. אמנם עי' הג"מ פ"ה הי"א בשם ר"י דפטור לגמרי דרק בטלית שאולה חייב משום דנראית כשלו משא"כ בשוכר בית דקלא אית ליה. ושוב הקשה דאמאי שוכר מישראל חייב ואמאי לא נדרוש בית לאפוקי אחרים וסיים דאי שכירות קניא ה"נ שאילה קניא. ומשמע דמסקנתו דטעמא דשוכר חייב משום דשכירות קניא.

והנה הלבוש כתב טעמא דשוכר מעכו"ם חייב משום דהוי כממכר. וראיתי להעיר דלא כתב כן אלא בשוכר מעכו"ם ואמאי לא כתב כן גם לגבי שוכר מישראל. ועי' בהערה[[24]](#footnote-24).

**בדין שואל**

י"ב. השו"ע פסק דשואל דינו כשוכר ולמאי דנקט רעק"א בדעת השו"ע דחיוב שוכר מדרבנן משום דנראית כשלו צ"ל דגם שואל נראית כשלו. ולמ"ד דשוכר חייב מה"ת אי נימא דטעמא משום דחובת הדר ה"נ בשואל חשיב דיורין ואי נימא דטעמא משום דשכירות קניא כמש"כ בהג"מ בחולין [ועכ"פ קנין במקצת כמש"כ בהגהות אשר"י בע"ז דמה"ט אסור למכור לע"ז] צ"ל שגם שואל אית ליה קנין וכ"כ בשו"ת רעק"א סי' ס"ו שאין חילוק בין שואל לשוכר, אמנם יש לדון דכל זה כשנותן לו זכות דיורין שאין יכול לחזור בו, אבל אם נתן לו רק רשות לדור איכל"מ דחלוק משכירות, ודמי לפונדק, ועי' מ"ב סי' י"ד בדין טלית שאולה דהביא בשם העיטור שנסתפק בשוכר טלית, וצ"ע.

עי' ביהגר"א בסעי' ב' בליקוט על דין הרמ"א דה"ה שואל שהביא ראי' מהגמ' בשבת דבידו להפקירן להא דשואל כשוכר וצ"ב כונתו דלכאורה בעינן ראי' דשואל לאחר ל' יום חייב אבל לפטור תוך ל' אי"צ ראי' ומהתם אין ראי' לחייב אלא לפטור, ועי'.

**שוכר ופונדק באר"י**

י"ג. בגמ' מנחות מ"ד מבואר דשוכר בא"י חייב מיד משום ישוב אר"י, ועי' רש"י דטעמא משום שאסור ליטלו ובקושי יצא ממנה ואפי' אם יצא מ"מ אחר יכנס לשם כשיראה שיש שם מזוזה. ועי' בית הלוי עה"ת עניני סת"ם, שלפי"ז בשוכר מעכו"ם יהא פטור דכיון דיכול ליטלו ליכא לטעם שבקושי יוצא ממנה. אך הש"ך רפ"ו ס"ק כ"ט כתב שגם בשוכר מעכו"ם בא"י חייב מיד וקשה להנ"ל ולכך פי' דהרמב"ם מפרש משום ישוב אר"י חייב מיד דחשיב קבע [וכעין מש"כ בגבורת ארי דבלשכת פלהדרין אף שדר בה פחות מל' יום משום מצותו חשיב קבע], ולפי"ז איכל"מ דלמ"ד דשוכר חייב מה"ת באר"י יהא חייב מיד מה"ת, וצל"ע. ועוד פי' דאף לרש"י דהטעם שמא יחזור בו ה"ט דחששו להפסד ממונו דיחזור בו ויצטרך להפסיד המזוזה ובמקום ישוב אר"י לא חששו לזה, ולפי"ז בשוכר מעכו"ם בליכא הפסד ממונו שהרי כשיצא יכול ליטול המזוזה חייב מעיקר הדין. [ועי"ש דלפי"ז איכל"מ דרש"י ס" דשוכר חיייב רק מדרבנן משום שנראית כשלו וס"ל דגם בפחות מל' נראית כשלו ולכך הוצרך לטעם זה].

בגמ' שם הדר בפונדקי באר"י והשוכר בית בחו"ל כל שלשים יום פטור מכאן ואילך חייב. ויל"ע אי מכאן ואילך חייב קאי גם על פונדק באר"י. ובשו"ע סעי' כ"ב כתב השוכר בית בחו"ל והדר בפונדק באר"י פטור ממזוזה שלשים יום, והשוכר באר"י חייב במזוזה מיד ומשמע דל' יום קאי גם על פונדק באר"י דאחר ל' יום חייב, וכן הביאו ממסכת סופרים וצ"ב ממ"נ אי איכא טעמא דישוב אר"י בפונדק לחייב מיד. ועי' מש"כ בפ"ס, ויסוד הדבר דגם לחיוב באר"י בעינן שם דיורין ובפונדק לא חשיב דיורין כלל אלא לאחר ל' יום. אמנם אין זה דיורי קבע לחייב בחו"ל.

**עוד בדין חובת הדר**

במג"א סי' י"ט נתקשה מ"ט במזוזה מברכים בשעת קביעה ובציצית מברכין בשעת עיטוף ותי' משום דבדרך כלל קובע המזוזה אחר שנכנס לבית ולכן מברך על הקביעה משא"כ בציצית שמטיל הציצית קודם שנתעטף והמצוה היא בשעת עטיפה. ולפי"ז דן דמי שנכנס קודם שקבע המזוזה יברך לדור בבית שיש בו מזוזה. ובברכ יוסף שם חולק דקשה לחדש נוסח ברכה שלא מצינו כן בש"ס והאריך דתקנו ברכה על מעשה המצוה וגמר המעשה האו הקביעה ואח"כ אינו עושה כלום אף שמקיים המצוה כשדר בה. וצ"ב מ"ש מעטיפת ציצית שעושה מעשה מצוה בשעת העיטוף וה"נ נימא דהישיבה בבית חשיב מעשה המצוה וכדמצינו בסוכה. וע"כ דס"ל דאין הדירה עצמה חשיבא מעשה מצוה אלא כשדר בה חייב שתהא מזוזה בבית. אמנם במ"א מבואר דדמי לסוכה שהדירה עצמה חשיבא מעשה מצוה.

ועי' עוד שו"ת רעק"א סי' ט' שדן במי שנכנס לבית שיש בו מזוזה יברך בשעת הכניסה ועוד דן במי שיצא מביתו לעסקיו שאינו מקיים מצוה כשאינו בביתו, ועי"ש שציין למ"א סי' כ"א ס"ק ב' דבמרחץ אין מקיים מצות מזוזה. ולפי"ז כתב דכשנכנס לביתו יברך, אלא שבסוף הביא מהברכי יוסף שלא מצינו נוסח ברכה על שדר בו אלא על הקביעה לחוד. [וקצ"ע שלא הזכיר הרעק"א את דברי המ"א סי' י"ט].

אמנם בעיקר הדין האחרונים כתבו דאף בשעה שאינו בביתו מקיים המצוה במה שעומד לדירה, עי' חדרי דעה סי' רפ"ט דכיון שקנה בית לדור בו כל שהוא מקום דירתו חייב במזוזה ומש"כ התוס' מנחות מ"ד דמשכיר פטור כשאינו דר בו היינו משום דהשתא אינו בית דירתו. ולפי"ז הוא גם דלא כהרעק"א. וע"ע בעין יצחק סי' שהוכיח כן מרבינו יהונתן בשטמ"ק ב"מ דאף שאין נכנס לביתו אלא פעם אחת בשנה חייב. [מיהו צ"ע דלכאורה בזה לא קי"ל כרבינו יהונתן דהא משמע לדבריו דמשכיר חייב במזוזה וכ"כ הנמוק"י שם וכבר כתב האבנ"ז סי' ש"פ דבזה לא קי"ל כהנמוק"י וצ"ע שם].

# כיפה

דף י"א ע"ב וכן בעירובין י"א נחלקו ר"מ וחכמים בצוה"פ העשויה ככיפה דר"מ מחייב משום דחוקקים להשלים וחכמים פוטרים, והרמב"ם והטושו"ע סי' רפ"ז ס"ב פסקו כחכמים, ועי' ב"י שאע"פ שהרא"ש פסק כר"מ אפשר דלא כתב כן להלכה.

אמרינן בגמ' דהיכי דגבוהה י' כו"ע מודו דחייבת, ופרש"י משום דאיכא חלל י' ברוחב ד"ט, ומשמע דכל הנידון רק שיהא שיעור פתח אבל אי איכא שיעור לא איכפ"ל שהמזוזה משופעת דשפיר חשיבא מזוזה. וגם מדכתב דרואין כאילו הכל סתום משמע דלא איכפ"ל שצורתו בשיפוע. וכ"מ ברש"י עירובין ד"ה וחכמים פוטרין מפני שלמעלה בעיגול הוא מצר ואינו רחב ד' ואין פתח פחותה מד' רוחב ומבואר כנ"ל דהחסרון רק משום דאין פתח אבל אי רחב ד' אף שהוא בעיגול חייבת במזוזה. **וכ"כ הב"י בדעת רש"י.**

והב"י שם הביא דהרשב"א בתשובה [ח"ג סי' רע"א] כתב דבאיכא ברגליה עשרה קודם שיתחיל להתעגל חייבת ומשמע דלא סגי בי"ט חלל אלא בעינן י"ט ברגליה ביושר. וכ"מ ברמב"ם. ועי"ש שגם דעת הטור כהרמב"ם [אמנם הב"ח כתב דגם הרמב"ם והטור מודו דחשיב פתח בכה"ג וחייב במזוזה, והט"ז כתב דהטור ס"ל כרש"י אבל הרמב"ם פליג].

ובחי' הר"ן בעירובין שם כתב גם בדעת רש"י דבעינן מזוזה ישרה אף באיכא שיעור פתח, דמש"כ רש"י דליכא פתח משום דאינו רחב ד' חדא מתרי נקט, אבל גם ברחב ד' פטור משום דפתח עגול אינו פתח. וזה דלא כהב"י בדעת רש"י. והר"ן הוכיח כן מהא דבאין ברגליה ג' פטורה. וכנראה דנקט דמיירי אף דרחבה הרבה בעגול ומ"מ לא חשיב צוה"פ וע"כ משום דפתח עגול אינו פתח. אולם רש"י שם וביומא פירש דמיירי דאין ברגליה רוחב ד"ט. וא"כ מבואר איפכא דאם יש ברגליה ד"ט חייבת אף שהיא בעיגול וכהב"י. וצ"ע.

והנה בעירובין י"א נחלקו אי בעינן שהמזוזות יגעו במשקוף, והוכיחה הגמ' מדינא דסוגיין דאי"צ ליגע ופרש"י שם דבדאיכא גובה י' ברגליה חייבת אף לרבנן אף דהעיגול מפסיק בין תקרה עליונה למזוזות. ומבואר דהעיגול אינו נחשב משקוף וע"כ משום דבעינן שיהא ביושר. וקשה להנ"ל בשיטת רש"י דאף בעיגול חשיבא מזוזה, וצ"ל דחלוק משקוף ממזוזה, והסברא צ"ב. מיהו מהגמ' שם מתבאר דהכיפה גם לא חשיבא מזוזה דא"כ ליכא הפסק בין המזוזה למשקוף, וכ"כ הריטב"א שם דהעיגול אינו מזוזה ולא משקוף. אמנם י"ל דהתם משום דליכא רוחב ד' בעיגול לא חשיבא מזוזה דליכא פתח, אבל ברחבה הרבה דאיכא פתח, אף בעיגול חשיבא מזוזה.

הרמב"ם כתב שאם אין ברגליה י"ט פטורה משום דאין לה משקוף ולכאורה כוונתו משום דבעינן שיהא ישר, אך כבר הקשה הכס"מ דא"כ גם באיכא י"ט ליכא משקוף, וע"כ דחשיב משקוף אף בעיגול והול"ל דבליכא י"ט אין לה מזוזות. והט"ז ס"ק ג' תי' דאמנם מקום העיגול אפשר לחשבו כמזוזות אבל א"כ אין לך משקוף שכל העיגול כחדא חשבינן ליה דא"א לומר שמקצתו מזוזות ומקצתו משקוף, ועדיין צ"ע דאמאי נקט הרמב"ם דווקא דאין לה משקוף ולא שאין לה מזוזות, ועי' בעמק ברכה שהוסיף בזה מהגרי"ז בשם הגר"ח דאם אין לה מזוזות ממילא גם המשקוף לא חשיב משקוף, דמשקוף הוא על מזוזות.

ולדבריהם נמצא דגם לרמב"ם מזוזות עגולות חשיבי מזוזות וגם משקוף עגול חשיב משקוף אלא דהכא א"א לחלק העיגול לשנים, אבל כשיש ברגליה י"ט דאיכא מזוזות מלבד העיגול שפיר חשיב משקוף אף בעיגול וחייבת במזוזה. ומשמע דלרמב"ם אף שאין מעליה תקרה ישרה אלא כל המשקוף עגול דהעיגול עצמו חשיב משקוף ודלא כנ"ל ברש"י בעירובין עפ"י הגמ'. ולרמב"ם צ"ע מאי הוכחת הגמ' מהכא דאי"צ ליגע.

ולכאורה צ"ל כמו שהביא הריטב"א בשם י"מ דאין מסוגיין ראי' דאי"צ ליגע עי"ש ששינה הגירסה בגמ'. וכן כתב באבנ"ז או"ח סי' רצ"א י'. ובחזו"א יו"ד סי' ק"ע פי' באו"א דלמ"ד צריך ליגע לא מהני משקוף עגול דהחלק העגול דאינו שוכב על המזוזה אינו משקוף. אבל מ"ד דאי"צ ליגע איה"נ דגם העיגול עצמו חשיב משקוף.

הט"ז ס"ק ב' כתב דלכאורה איכא נפ"מ במחלוקת הראשונים באופן דאיכא גובה י' במזוזה בלא השיפוע, דלרש"י השיפוע הוא חלק מהמזוזה, ולהנ"ל ונמצא דשליש העליון נמדד עם השיפוע, משא"כ להרמב"ם אין השיפוע חלק מהמזוזה. וזה דלא כהחזו"א שכתב דאף לרמב"ם למ"ד דאי"צ ליגע חשיב הכל משקוף.

אמנם עי"ש בט"ז דמסיק דגם להרמב"ם באופן שיש שיעור מזוזה הכל בכלל הפתח. ולמבואר לעיל מהט"ז ס"ק ג' דלרמב"ם א"א לחלק העיגול לשנים ולומר שחציו מזוזה וחציו משקוף נמצא דלמעלה הוי פתח אף שאין בו מזוזה. אך צ"עאיך אפשר להניח המזוזה במקום העיגול דהא כתיב על מזוזות ביתך. ולא הספקתי לעיין.

ולאידך גיסא לרש"י אף כשכל הפתח עגול לרש"י חשיב דאיכא מזוזות וגם משקוף משום דדנים את התקרה הישרה כמשקוף, אבל להרמב"ם משמע דאף כשלמעלה יש תקרה ישרה לא מהני ליחשב משקוף כל שאין ברגליה י"ט ביושר, וע"כ דס"ל שאין דנים את התקרה כאילו היא משקוף. ואולי מטעם הנ"ל דא"א לחלק המזוזות ולומר דחלקו הוא מזוזה וחלקו הוא משקוף.

ולפשטות הגמ' בעירובין וכפרש"י שם נמצא דאע"ג דבעינן משקוף ישר מ"מ אם אי"צ ליגע דנים על הכיפה כמאן דליתא והמשקוף הוא ביושר מעל הכיפה. וכעי"ז מבואר בראשונים דאי חוקקים להשלים חשיב שנוגעים, דהנה בגמ' שם מייתי לדברי אביי דפי' במאי פליגי ולל"ב דרש"י מייתינן לה דמזה ילפינן דאי"צ ליגע, וצ"ב אמאי בעינן לאביי והא מגופא דמילתא אמרינן דשוין דבגבוהה י"ט חייבת במוזזה וכפרש"י שם בל"ק. ועי"ש בריטב"א ותור"פ, דאיכא למימר דבזה מודו רבנן דחוקקין להשלים אבל אביי אמר להדיא דלרבנן אין חוקקים להשלים. ומבואר דאי חוקקין להשלים אף אי צריכין ליגע חשיב כנוגעים דהמזוזה מגעת עד מקום הישר של המשקוף, [ולפי"ז לר"מ אין ראי' דאי"צ ליגע וכ"כ בחזו"א].

ולפי"ז יל"ע לדברי הראשונים דבעינן מזוזות ביושר דאמאי לא נימא דהחלק החיצון חשיב מזוזה[[25]](#footnote-25), ובחזו"א סי' ק"ע עמד בזה וכתב שלמעלה אין רוחב ד' וליכא פתח. אבל בחי' הר"ן מבואר להדיא דאף כשיש רוחב ד' בעינן מזוזות ביושר וצל"ע. ולהנ"ל ברמב"ם דא"א לחלק העיגול לשנים ולדבריו גם התקרה הישרה אינה משקוף ל"ק אלא דצ"ע מהגמ' דילפינן דאי"צ ליגע וצריך לידחק כנ"ל.

ברש"י מבואר דשיעור פתח הוא ברוחב ד' ובפחות מזה פטור ובזה אמרו דבעינן שיהא ברגליה ג' כלומר שיהא גובה ג"ט ברוחב ד"ט. וכ"כ הריטב"א. אמנם בדעת הרמב"ם כתב הב"ח סי' רפ"ז ב' דנראה מדבריו דאי"צ רחב ד' והא דאיתא בגמ' דבעינן ד' היינו רק לדין חוקקין להשלים. וכ"כ המ"מ בהל' שבת דאי"צ רוחב ד' לשיעור צוה"פ ולמזוזה וצ"ע.

1. בפ"ס שם כתב דע"כ התם אין הכוונה שהמזוזה תלויה על המקל דא"כ הול"ל דתלויה על הכותל ואי"צ לאוקמי בגובתא וע"כ דר"ל שהמקל תלוי על הכותל ולהכי אי"צ מעשה אומן, ומדהקשו הראשונים מסוגיין ע"כ דס"ל כפי' א' שהפסול משום שהמקל תלוי ואינו מחובר לכותל וע"כ הכריחו דהתם המקל קבוע בכותל, אלא דקמ"ל דאי"צ לקבוע המזוזה בתוך הכותל עצמו [והמזוזה עצמה א"א לקבוע במסמרים כמש"כ הפוסקים דגנאי הוא למזוזה]. ולא הבנתי דבנותנה בקנה שאינו קבוע היטיב ממילא גם המזוזה אינה קבועה ופסול גם לפי' ב' דהמזוזה תלויה, אלא דלפי' א' החסרון רק משום שאין המזוזה שייכת לצוה"פ. [↑](#footnote-ref-1)
2. מיהו בדברי הריבב"ן יל"ע שהוסיף שם אפי' אין בה טפח ברוחב המזוזה כלפי חוץ. וצ"ב . ואולי יל"פ דכוונתו לאפוקי בכותל אף שהוא בתוך טפח לחלל הפתח. וצל"ע. ועיקר החילוק בין בפנים לבחוץ כ"כ להלכה בס' חוט שני סי' רפ"ט ס"ק ה' דכשא"א להניח בחלל הפתח יניחנה מבחוץ סמוך לפתח דזה אינו לעיכובא, אמנם הגריש"א זצ"ל אמר לי שאין לעשות כן אלא יעשה כל טצדקי להניח בחלל הפתח, וכנראה דחשש להיד הקטנה דכל שאינו בחלל הפתח חשיב אחורי הדלת. [ואולי כוונת הגרי"ש רק משום דלכתחילה לכו"ע בעינן בחלל הפתח]. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואולי י"ל דהתם שאני דהכתיבה היתה בספר שלם אלא שאח"כ חתך ממנו ליתן במזוזה חשיב שפיר ספר שלם, וכן מצאתי בס' שפת אמת על יו"ד סי' רפ"ח, ויש לבאר כמש"כ רעק"א בסי' י"א דבמזוזה בעינן כתיבה בעור אחד ונימא דאי"צ אלא בשעת הכתיבה, אך א"כ אין צריך לתפור כלל, ועוד דהרעק"א הוכיח מהתוס' דתפירה אחר כתיבה מהני ולהנ"ל מאי ראי' דלמא משום דבשעת כתיבה היה עור אחד ממש, וע"כ דגם אחר כתיבה בעינן שיהא עור אחד. שו"ר בשם מהר"א ששון שדן בזה וצל"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. אמנם י"ל דסברת השטמ"ק סברה אחרת היא דלרש"י הטעם כמשנ"ת לעיל דאין מועיל היכר ציר לקבוע מהו מקום העיקרי אלא מהיכן הכניסה אבל כשאחד עיקר נחשב פתח שלו ולא מהני היכר ציר להפקיע שם פתח ממנו. ולפי"ז לכאורה אף אם האחד פטור מ"מ יועיל היכר ציר לקבוע שהוא מקום הכניסה. אבל סברת השטמ"ק נראה דהיכר ציר אינו קובע מהו הפתח אלא לקבוע מקום הנחת המזוזה היכי דאיכא חיוב מזוזה מחמת ב' הצדדים ואמרינן דיותר נחשב דרך ביאתך, ובפרט אי בלא היכר ציר יכול להניח היכן שירצה, ומהני המזוזה לפטור גם את הצד השני כיון דהוי דרך ביאתך לצד זה, משא"כ כשצד אחד פטור ודאי צריך לקבוע מזוזה בצד החייב. ולמ"ד דאף בכה"ג אזלינן בתר היכר ציר ע"כ דפליג ביסוד הדין דהיכר ציר. אמנם משמעות השטמ"ק דמפרש כן בדעת רש"י, ועי'. [↑](#footnote-ref-4)
5. ואולי י"ל דלגבי הכניסה מרה"ר נחשב הפתח הראשי מרה"ר אבל הפתח הפנימי אינו ליכנס מרה"ר אלא ליכנס מחדר לחדר ולא דמי לבית שער כיון דהכא יש שימוש בחדרים, וכלפי המחיצה בין החדרים עושים פתח לקשר החדרים וכיון דעיקר הכניסה היא מהבית לחדר מטעם הנ"ל שהוא לצורך הבית לכן חשיב כניסה מהבית לחדר. ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. התוס' בסוכה הקשו דא"כ ה"נ הו"ל לגמ' לתרץ על ר"ח דאמר אכסדרה פטורה מהברייתא דחייבת נימא דר"ל מיירי באינה פתוחה לבית והא דחייבת בפתוחה לבית. ומשמע דלדבריהם אפי' פתוחה לגינה חייבת, מיהו צ"ב קושיתם דר"ח אמר טעמא משום דאין לה פצימין או דפצימין לחזוקי תקרה עבידי וא"כ אף בפתוחה לבית פטורה. ואי נימא דבפתוחה לבית חייבת משום דהויא פתח לבית ולא משום דהיא עצמה חייבת, י"ל דקשיא להו דאף אם אין חשיבא דירה כיון דפתוחה לבית חייבת משום דהוי פתח לבית. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. שו"ר בריטב"א יומא י"א שדברי בעה"מ קרובים לדברי הרי"ף, אבל בסוכה ח' כתב כדלהלן. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואי נימא דחיוב מזוזה הוא על הפתח גופיה [ולא כהפשטות שהוא רק מקום קביעת המזוזה א"ש דברי רעק"א בפשיטות דה"נ הוי פטור במחייב עצמו ויל"ע בלשון ההג"מ שם. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואולי לבנין ציון י"ל דפתח שאינו רגיל אינו פתח אלא משום שנעשה **לשם** פתח ולא משום שמשמש בפועל לפתח, ובפתח שעיקרו נעשה לצאת מהבית אין נקרא פתח כניסה לבית אלא אם בפועל משמש כניסה לבית, ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. הב"י כתב דהיינו בגובה של זרוע והתם נמי לא הוי ממש בגובה ולכן גם לר"י צריך שלא יהא בטפח הסמוך לתקרה בגובה וכהרמב"ם, אמנם רש"י פי' דהיינו בגובה של רא"ש אכן באשכול וביראים כתבו בשל רא"ש ובשל יד. ועי' דברי מלכיאל ח"ז סי' ע"ט. [↑](#footnote-ref-10)
11. אמנם להש"ך יל"פ דאזיל לשיטתו בנקוה"כ דנקט להלכה כהרא"ש דכל שליש העליון כשר לכתחילה וא"כ הא דאמרינן מצוה היינו לאפוקי למטה וא"כ למטה משליש אינו מעכב, משא"כ להרמב"ם. ואפשר דלענין זה יש לסמוך על הש"ך דנקטינן כהרא"ש דלמטה כשר, ולכן בגבוה הרבה עדיף להניחה בין כתפיו. וכן ראיתי בפ"ס נ"ג שכ"כ בתו"ד. אולם הש"ך גופיה בס"ק ג' סתם דלמטה משליש עליון פסול וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. אולם בגוונא דרש"י שסותם חלל הפתח משמע דאף אם רחב ד"א חשיב מזוזה, וכ"מ במקו"ח בתיקון עירובין שכתב דכל החסרון בפתחי שמאי לענין עירובין הוא ברחב ד"א דאל"כ מהני מדין צוה"פ ולא איכפ"ל דהוי פתחא שמאי אלא כשאינו מועיל מדין צוה"פ ומבואר דאי לא הוי פתחא שמאי מהני מדין םתח אף ברחב ד"א. עי' חוט שני עמ' ק"ו. [↑](#footnote-ref-12)
13. [עי"ש שהוכיח כן מהא דלא מנה הרמב"ם דין זה בעשרה תנאים לבית והפתח ענים כתב דזה אינו ראי' דהרמב"ם מונה רק תנאים מעצם הבית והכא הוי בית אלא שדירתו אינה דירה אמנם לדברי הגרא"ל בע"כ נמי חסר בבית כלפיו, ולפי"ז א"ש קצת ראית הש"א]. [↑](#footnote-ref-13)
14. אולם לכאורה זה רק בברייתא דתני ר"כ אבל באידך ברייתא קתני בית הכסא ובית המרחץ וכו' **ושהנשים נאותות בהן.** ולפי' ר"כ זה לכאורה מיירי בבית בפ"ע ולא קאי על בית התבן, אמנם רש"י מפרש דקאי על בית התבן [דהיינו רישא דברייתא], ואף אי לא קאי על בית התבן יל"פ דהתם נמי אין משמש אלא למרחץ משא"כ דירה גמורה גם כשיש שם טינוף חייבת. ושו"ר בגידולי הקדש רפ"ו ס"ק ה' שהאריך בזה, עי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
15. אך צ"ע דבבית שדרים איש ואשתו פסק כהמקילין דפטור ממזוזה, ועי' מק"מ ס"ק י"ד שהש"ך הכריע כהב"י רק בבית שרוחצין בו משום דאינו בקביעות משא"כ בחדר של משכב נשים. ויש שר"ל דגם הרמ"א הכריע כן ולכן לא הביא דברי המקילין אלא בבית משכב הנשים. אבל בבהגר"א מבואר דס"ל דבית התבן לאו דווקא. ומבואר דגם לענין רחיצה הביא דברי המקילין. הרב ב' גורטלר שליט"א. [↑](#footnote-ref-15)
16. אך עיקר מש"כ הפר"ח והא"ר דלענין מזוזה פטור משום דאין עשוי לכבוד, למשנ"ת בדעת רש"י עדיין יקשה מבית התבן שהנשים רוחצות בו, דלמבואר הרי כיון שעיקרו לבית התבן חשיב עשוי לכבוד והפטור רק משום דאין כבוד שמים וכו' ומשום דעומדות ערומות, וכיון דחשיב מקום מגונה אמאי שרי לברך שם. ואולי משו"ה מיאן המ"א בתי' זה. ויש שפי' דבית הטבילה דשרי לברך הוא שאין שם ערום משא"כ למזוזה כיון דבשעה דעומדים ערומים א"א להיות שם מזוזה ממילא פטור בכל זמן, ועי' שו"ת בית יהודה שכ"כ. [↑](#footnote-ref-16)
17. בעיקר קושית התוס' לא הבנתי שהגמ' קיימא להצד דביהכנ"ס מטמא בנגעים וע"ז מקשה הגמ' דלר"י דא"א למכור לא חשיב הבית אשר לו. ולזה מתרצינן דבאמת לר"י גם ביהכנ"ס אין מטמא בנגעים ויתכן שפיר שגם של כפרים אין מטמא כמסקנת הגמ' ביומא דאף אם יכול למכור מ"מ אין מיוחד לך. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. [ובעיקר קושיתם ראיתי להעיר דלמש"כ הקה"י שבית שבספינה רב החובל חייב ורק הדיירין בו פטורין דלגבי דידהו הוי דיורי ארעי א"כ אין הפטור בבית אלא בדיורין וזה ודאי לא שייך ללמוד לנגעים דאטו פונדק אין מטמא בנגעים]. [↑](#footnote-ref-18)
19. [אמנם בעיקר הקושיא עי' ברשב"א והר"ן בשבת קל"א ב' שהקשו אמאי לא מוקמי מיעוטא דקרא לדר בבית שאינו שלו דפטור כדאמרינן בשבת שם. ותי' דחדא מתרי טעמי נקט, ולפי"ז ה"נ אפשר לתרץ על שותפות עכו"ם] [↑](#footnote-ref-19)
20. עוד כתב שם דאין ללמוד מביתך דאיצטריך לימיך וזה ט"ס וצ"ל לימין וכ"כ בהג"מ בע"ז סוף פ"א. וכוונתו דאיצטריך ללמוד דרך ביאתך שהוא לימין. שו"ר כן בברכי יוסף אמנם הביא מהדברי חמודות שפי' באו"א ותמה עליו. [↑](#footnote-ref-20)
21. והחברותא הר"ש בנדלנדר העיר דלשון התוס' דלא מקרי בית דירה **שלו** וכן הובא ברעק"א סי' ס"ו. משמע דאין הטעם משום דהדיורין עצמם הם עראי אלא משום דלא חשיב דיורין שלו, וזה כמשנ"ת לעיל עפ"י התורי"ד דגם אם שוכר חייב היינו משום שיש לו קנין פירות בבית, וכמש"כ הרעק"א בשם הגהות אשרי דשכירות קניא קצת, כלומר דיש לו בעלות בבית לענין הדיורין אבל אם לא קנה אלא זכות לדור ברשות חבירו היינו פונדק ואף שדר שם אין חייב במזוזה דאין עצם הדיורין שלו ולפי"ז איכל"מ דאם אין לו זכות לל' יום אין לו קנין שכירות אלא זכות דיורין בעלמא. אולם יל"ע במה שהביאו התוס' מהא דבפחות מל' יום לא חשיב כאנשי העיר, אם יל"פ החילוק בקנין או רק בקביעות הדיורין, שו"ר בגדולי הקדש ס"ק י"א שהם ב' סברות, ולהתוס' הטעם כנ"ל משום דאין הדיורין שלו וכמו בשהה בעיר פחות מל' יום ולרבינו מנוח והלבוש והש"ך הטעם משום דהדיורין עראי. ועוד עי' בחי' רא"ל סי' י"ח שעמד בלשון התוס', ופי' דהא דבעינן דיורי קבע אין הטעם משום דבעינן מעשה דיורי קבע אלא שהבית יעמוד לדיורין ובלא דיורי קבע אין זה בית שלו לדיורין, ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
22. אמנם בלשון הדה"ח שלפנינו כתב דהשוכר בית עד ל' יום פטור ובפשטות מבואר להיפך דאף ששכר ליותר מל' יום מ"מ עד ל' יום פטור, ועי' בשד"ח שעמד בזה וכתב דהיה להם גירסא שוכר **על** ל' יום דמזה משמע דאם שכר ליותר מל' יום חייב מיד [ול' יום כפחות מל' יום]. [↑](#footnote-ref-22)
23. אמנם למש"נ לדעת התוס' דטעמא משום דאינה שלו י"ל דברי הח"א דיכול להכניס עצמו לחיוב. [↑](#footnote-ref-23)
24. ונראה דבא ליישב מ"ש מבית של הפקר ולכך הוצרך לומר דהוי כממכר, אבל בשוכר מישראל אי"צ לזה דלא אימעט בית של הפקר מחמת הגברא אלא מחמת הבית שאינו של בר חיובא משא"כ בית של ישראל שהבית חייב כל שדר בו חייב אף אי לא קנה. וזה דלא כדמשמע בהג"מ דבשוכר מישראל נמי בעינן לטעמא דשכירות קניא. [↑](#footnote-ref-24)
25. ולפי"ז היה נראה דלרש"י נמי בעינן שגם המזוזות יהיו ביושר אלא דהמזוזה היא רק החלק החיצון הישר, והעיגול כמאן דליתא, אמנם פשטות דברי רש"י דבמזוזה מהני אף שאין החלק החיצון ישר וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-25)