דקר נעוץ
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק קרח ער"ח תמוז תשס"ז

**א**

א] ביצה ד"ב. השוחט חי' ועוף ביו"ט, ב"ש אומרים יחפור בדקר ויכסה וב"ה אומרים לא ישחוט אא"כ הי' לו עפר מוכן מבעו"י ומודים שאם שחט שיחפור בדקר ויכסה.

ובגמ' ד"ז:, ומודים שאם שחט שיחפור בדקר ויכסה, אמר רבי זריקא אמר רב יהודה והוא שיש לו דקר נעוץ מבעו"י, והא קעביד כתישה וכו', ופירש"י, ז"ל, והא קא עביד כתישה, לר"י פריך דאמר והוא שיש לו דקר נעוץ, אלמא דטעמא דמתניתין לאו משום דאתי עשה דוכסהו בעפר ודחי את לא תעשה כל מלאכה, אלא משום דכבר חפור ועומד הוא, והא קא עביד כתישה וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דהא דבעינן דקר נעוץ הוא דעי"ז חשיב כחפור ועומד, ולי"ב משום איסור עשיית גומא.

וכ"ה בפירש"י לקמן ד"ט:, ז"ל, דלמא טעמייהו דב"ש התם משום דאיכא דקר נעוץ, וליכא צד איסור, אבל היכא דליכא דקר נעוץ דאיכא צד רמז חפירה לא שרו ואפי' בעפר תיחוח, שהוא כחפור ועומד וכו', עכ"ל.

ובחי' הרשב"א שם כתב ע"ד רש"י, ז"ל, ואינו מחוור דאע"ג דאיכא דקר נעוץ הא ודאי מיחזי כחפירה דהא קא עביד גומא, ועיי"ש שכתב לפרש, ז"ל, אלא ה"פ דאיכא דקר נעוץ הויא לה הכנה אבל ליכא דקר נעוץ לא הויא הכנה, וא"ת מ"מ אפי' היכא דאיכא דקר נעוץ הא קא עביד גומא ואע"פ שאינו צריך אלא לעפרה ופטור עלי' איסורא מיהא איכא אלא דמשום שמחת יו"ט מקילינן בה, י"ל דאיכא דקר נעוץ חשיבא הכנה גמורה ושרי רבנן בכי הא בי"ט לגמרי כאלו אין כאן איסור כלל, עכ"ל.

והנה בל' רש"י מ', דכל דאיכא דקר נעוץ לי"ב משום סרך חפירה כלל, ומתישב לפ"ז משה"ק הרשב"א דחזינן מינה דמשום שמחת יו"ט מקילין להתיר חפירת גומא, דלדעת רש"י לי"ב איסור כלל, וזה צ"ב, שהרי בגמ' ד"ח. פרכי' דהא קעביד גומא, ומשני כדרב אבא דאמר ר"א החופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור עלי', והרי דאף דאיכא דקר נעוץ הוי זה חפירה גמורה, ואך דפטור עלי' משום דהוי משאצל"ג ומקלקל, וזה בכלל קו' הרשב"א ע"ד רש"י.

ונראה בביאור דעת רש"י, לפמש"כ בפסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, והא קעביד גומא וכו' כדרב אבא דאמר ר"א החופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור עלי' וכו', ואפ"ה אי איכא דקר נעוץ אין אי לא לא, דאע"ג דאמרי' פטור עלי' אסור לעשותה לכתחילה, אבל אי איכא דקר נעוץ שכבר הותחלה הגומא מותר להגביהו ביו"ט, עכ"ל.

ומשמעות ד' הרי"ד, דאין ההיתר בכה"ג משום מצות כיסוי, אלא כיון שכבר הותחלה הגומא מותר להגביהו ביו"ט ולי"ב משום חפירה כלל, וכ"ה מבו' בל' תורי"ד בסוגיין בתו"ד, ז"ל, אם יש לו דקר נעוץ מבעו"י דלא עביד חפירה ביו"ט וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' ממשה"ק שם על פי' ר"ח, וכמש"נ להלן סק"ב, והיינו דהגם דבאיסור חפירה דאורייתא ל"מ מידי דקר נעוץ, מ"מ בחופר גומא וא"צ אלא לעפרה שאי"ז אסור אלא מדרבנן, לא גזרו חכמים בכה"ג שכבר הותחלה הגומא.

ואשר זהו מה שפירש"י דהא דמהני דקר נעוץ הוא משום דעי"ז חשיב כחפור ועומד ולי"ב משום סרך חפירה כלל, והיינו דאף מדרבנן ליכא איסור חפירה בכה"ג, וכמש"נ.

ומתישב היטב לפ"ד רש"י משה"ק התוס' בד"ח. ד"ה וא"צ אלא לעפרה, שהרי אף דא"צ אלא לעפרה פטור אבל אסור, וא"כ היאך שרי הכא לכתחילה, וכתבו דמשום שמחת יו"ט התירו לכתחילה, וכ"כ בעה"ע ש"ב ח"ו, ובהלכות יו"ט מחלוקת ג', ולפ"ד רש"י ניחא, דהגם דהחופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור אבל אסור, מ"מ היכא דאיכא דקר נעוץ דכבר חפור ועומד הוא, שרי אפי' לכתחילה.

ועי' עוד בפנ"י בד"ח. מש"כ כמה דרכים בדעת רש"י, דליכא איסור כלל בחפירת הגומא.

ב] ולפמש"נ בדעת רש"י נמצא, דהא דאסרי ב"ה לשחוט לכתחילה ולחפור בדקר ולכסות אף שיש לו דקר נעוץ מבעו"י, אי"ז משום איסור חפירה, שהרי לדעת רש"י כל שיש דקר נעוץ מבעו"י ליכא איסור חפירה כלל, אלא הוא משום איסור מוקצה, דהגם דיש דקר נעוץ מבעו"י אכתי הוי העפר מוקצה.

אמנם הנה בחי' הרשב"א בד"ט: שהבאנו לעיל סק"א כתב דכל דאיכא דקר נעוץ הויא לה הכנה, וכ"ה בחי' הרשב"א בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ח. ד"ה וא"צ אלא לעפרה, ובד"ט: ד"ה אמר ר' יוחנן, ובד' הרא"ש סימן ט' וסימן י'.

וצ"ב בדעת רש"י, מ"ט הוי העפר מוקצה אף בשהי' לו דקר נעוץ, ול"ה זה הכנה.

ומצינו בזה ב' דרכים, חדא הוא מש"כ בתורי"ד בסוגיין, ז"ל, והוא שיש לו דקר נעוץ מבע"י פר"ח זצוק"ל דהואיל דנעץ דקר במע"י הו"ל מוכן, ואינו נראה לי דא"כ אפי' לכתחלה נמי ישחוט כיון שיש לו דקר נעוץ, אלא ודאי כגון שלא נעצו על דעת כן כדפרישית במהדורא תנינא וכו', עכ"ל.

וביאור דבריו, דאזיל לטעמי' דס"ל דכל שיש דקר נעוץ לי""ב משום חפירה כלל, וכמש"נ לעיל, ובע"כ דהא דאסור לשחוט בכה"ג הוא משום איסור מוקצה, וזהו שהוכיח דאף דיש דקר נעוץ ל"ה מוכן, משום דאיירי שלא נעצו ע"ד כן, אך בדעת ר"ח פשוט דס"ל דאף דיש לו דקר נעוץ דהו"ל מוכן, אפ"ה אסור לשחוט לכתחילה משום איסור חפירה, ויתבאר בזה להלן סק"?.

ולמדנו מד' הרי"ד, דאה"נ אם נעץ דקר ע"ד ליטול העפר ולכסות בו, שרי לשחוט לכתחילה ולחפור בדקר ולכסות, דכה"ג ליכא לא משום איסור חפירה ולא משום איסור מוקצה, וכל הא דאסרו ב"ה לשחוט לכתחילה הוא בשלא נעצו ע"ד כן, ואין העפר מוכן, דכה"ג אי"ב משום מוקצה.

אמנם באו"ז הלכות כיסוי הדם סימן שצ"ב כתב בתו"ד, ז"ל, אבל אם שחט כבר מותר לכסות בו אע"ג דמוקצה הוא אפי' בדקר נעוץ "דאין הכנה במחובר לקרקע", עכ"ל.

ולפי דבריו נמצא, דאף אם נעץ הדקר ע"ד כן, נמי הוי העפר מוקצה, משום דאין הכנה במחובר לקרקע, וע"כ הוא שאסרו ב"ה לשחוט לכתחילה ולחפור בדקר ולכסות.

ג] והנה לא נתפרש בד' רש"י טעמא דב"ש דפליגי וס"ל דמותר לשחוט לכתחילה ולחפור בדקר ולכסות, דהגם דכה"ג דיש דקר נעוץ לי"ב משום חפירה, מ"מ מ"ט לי"ב משום איסור מוקצה.

ובפשוטו הי' נ' דס"ל שהתירו איסור מוקצה משום שמחת יו"ט, וכמש"כ כן התוס' וש"ר לפי דרכם בהא דשרי איסור חפירה.

אך אי"ז מתישב בסוגיא ד"ט: דפריך הא דתנן אבל מטהרו מחלון לחלון וכו', אלמא גבי שמחת יו"ט ב"ש לחומרא וב"ה לקולא, ורמינהי השוחט חי' ועוף ביו"ט ב"ש אומרים יחפור בדקר ויכסה וב"ה אומרים לא ישחוט וכו', אמר רבי יוחנן מוחלפת השיטה, ממאי דלמא עד כאן לא קאמרי ב"ש התם אלא היכא דאיכא דקר נעוץ אבל היכא דליכא דקר נעוץ לא, ופירש"י דאיכא דקר נעוץ "וליכא צד איסור", והרי דלדעת ב"ש לי"ב איסור כלל, ואף לא איסור מוקצה.

וביותר מוכח כן, מהא דפריך בסוגיא שם, אהא דתנן ב"ש אומרים אין נוטלין את העלי לקצב עליו בשר וב"ה מתירין אלמא גבי שמחת יום טוב ב"ש לחומרא וב"ה לקולא, ורמינהי השוחט חי' ועוף ב"ה וכו', ומשני דילמא לא היא עד כאן לא קאמרי ב"ש התם אלא היכא דאיכא דקר נעוץ אבל היכא דליכא דקר נעוץ לא, ע"כ, והנה הא דאסרי ב"ש ליטלו לקצב עליו בשר, מבו' בפירש"י שם דהוא משום איסור מוקצה, ואי נימא דאף היכא דאיכא דקר נעוץ הוי זה מוקצה, והא דשרו ב"ש הוא משום שמחת יו"ט, א"כ מ"ט לא התירו ליטול את העלי לקצב עליו בשר משום שמחת יו"ט.

ד] ומוכח מזה, דטעמא דשרו ב"ש לשחוט ולחפור בדקר ולכסות, הוא משום דס"ל דהוי העפר מוכן ואינו מוקצה כלל.

והדברים מפורשים כן בתורי"ד, ז"ל, ובהא פליגי דב"ש סברי עפר חצרו מוכן הוא, והלכך אם יש לו דקר נעוץ מבעו"י דלא עביד חפירה ביו"ט שוחט לכתחלה ומכסה באותו העפר, עכ"ל.

אמנם נ' דד' הרי"ד אתיין לטעמי', דמפרש דהא דס"ל דאין העפר מוכן, הוא משום שלא נעץ הדקר ע"ד כן, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דס"ל לב"ש דהוי העפר מוכן, אי"ז משום נעיצת הדקר, אלא הוא משום דס"ל דעפר חצירו מוכן.

אך לפמש"כ האו"ז דהא דס"ל לב"ה דאין העפר מוכן, הוא משום שאין הכנה במחובר לקרקע, הרי אאל"פ דטעמא דב"ה הוא משום דס"ל דעפר חצירו מוכן הוא, דהגם דעפר חצירו מוכן הוא, הרי אין הכנה במחובר לקרקע, ולדעתו בע"כ דטעמא דב"ש הוא משום דפליגי וס"ל דיש הכנה במחובר לקרקע.

ולפ"ז הרי י"ל לדעת האו"ז, דלעולם מודו ב"ש דסתם עפר חצר אינו מוכן, ואך דהכא כיון שנעץ הדקר הוי זה הכנה, ואך דב"ה ס"ל דאין הכנה במחובר לקרקע וע"מ ל"מ נעיצת הדקר לאשויי להעפר מוכן, אך לב"ש דס"ל דיש הכנה במחובר לקרקע שפיר מהני נעיצת הדקר לאשוויי להעפר מוכן.

ונפ"מ רבתא בפלוגתת הרי"ד והאו"ז בטעמא דב"ש הוא, דלדעת הרי"ד שרו ב"ש לשחוט לכתחילה וכו' בשיש דקר נעוץ, אף בשלא נעץ הדקר ע"ד כן, וכן שרי לשחוט לכתחילה ולכסות בסתם עפר שבחצירו אם אך לי"ב משום חפירה, ואילו לדעת האו"ז לא שרו ב"ש אלא בשנעץ הדקר ע"ד כן דהוי זה הכנה על העפר, וז"פ.

ד] והנה כתב הב"י בסימן תצ"ח, ז"ל, כתב סמ"ג, מורי כתב דהיכא דשחט כבר ואין לו עפר מוכן שיכול לכסות באינו מוכן כדאמרינן ומודים שאם שחט שיחפור בדקר ויכסה וכו', והגהמי"י כתבו בפרק ג' דהרבינו יהודה כתב היכא דשחט כבר ואין לו עפר מוכן יכול לכסות בשאינו מוכן כדאמרינן ושוין שאם שחט שיחפור בדקר ויכסה, וקשה לי דהא מוקמינן להא בגמרא והוא שיש לו דקר נעוץ מבעוד יום, ע"כ, ולי נראה דטעמא דהני רבוותא שהם סומכים על ר"ת בדיעבד מיהא, עכ"ל, וביש"ש סימן כ"א תמה ע"ד הב"י, ועיי"ש מש"כ לישב.

אמנם ביאור ד' רבינו יהודה והסמ"ג למדנו מד' האו"ז סימן של"ג, וכיון לזה מדעתו הפר"ח בסימן תצ"ח סקט"ו, וכ"כ הגרב"פ בהגהתו לט"ז שם סקי"ב, ז"ל, מיהו היינו דוקא לכתחילה, אבל אם שחט כבר בדיעבד מותר לכסות בו אפי' בהוסק ביו"ט אע"ג דהוי מוקצה, "דהא עפר מחובר ואפי' בדקר נעוץ מוקצה הוא" וקשרו ב"ה בדיעבד, עכ"ל, ובאו"ז הל' כיסוי הדם סימן שצ"ב הוסיף, דהא דאפי' בדקר נעוץ הוי מוקצה, הוא משום דאין הכנה במחובר לקרקע".

והיינו שדעת הסמ"ג ורבינו יהודה כדעת רש"י ודעימי', דדקר נעוץ ל"מ כלל למיהוי הכנה, משום דאין הכנה במחובר לקרקע כמש"כ האו"ז, או משום דאיירי שלא נעצו ע"ד כן, ואשר ע"כ הרי דמהא דהיכא דשחט שרי לחפור בדקר ולכסות, ש"מ דמשום מצות כיסוי התירו לכסות אף בעפר שאינו מוכן, וכ"ה להדיא גם בתורי"ד בסו"ד, ז"ל, ומודים שאם שחט שמכסה באותו העפר שבחצר ואע"פ שהוא מוקצה, דמשום איסור מוקצה לא דחינן מצות עשה דכיסוי הדם, עכ"ל, ועמש"נ להלן סק"? במש"כ הרי"ד דההיתר הוא משום מצות כיסוי הדם, וז"ב.

ה] והנה התוס' לקמן ד"ט: ד"ה אמר ר' יוחנן הביאו ד' ר"ת, ז"ל, לכך פר"ת דמוחלפת השיטה היינו ההיא דהשוחט דב"ה סברי יחפור בדקר ויכסה וכו', ואומר ר"ת תמי' אני על מה הצריכו העולם הכנה וזכור אני דבימי נערותי לא הוי מצריכין כלל, אך עתה לפי מה שטעו דסבורים דמוחלפת לא קאי אהשוחט וכו' וב"ה לחומרא לפיכך מצריכין הכנה, עכ"ל.

והתוס' כתבו ע"ז, ז"ל, ומיהו זה אינו דלפי פירושו נמי לכל הפחות סברי ב"ה מאי דסברי ב"ש מעיקרא וב"ש בעו דקר נעוץ ואפי' בעפר תיחוח בעו הכנה, מדקאמר הכא עד כאן לא קאמרי ב"ש התם אלא דאיכא דקר נעוץ משמע אפי' בעפר תיחוח בעו ב"ש דקר נעוץ מבעו"י משום הכנה וכו', ועמש"נ להלן סק"? בד' רש"י בד"ח. שמשמע דלב"ש ל"ב דקר נעוץ, וא"כ יפה נהגו העולם שלא לכסות רק בעפר מוכן שהוא תיחוח כגון מצבור של אפר או שראוי לצלות בו ביצה, ולא מעפר תיחוח שע"ג קרקע שהוא בטל אגב קרקע ולא מאפר הכירה שהוסקה בי"ט אם אינו ראוי לצלות בו ביצה, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרא"ש בסימן ט', אך בחד מילתא יתכן דפליג ע"ד התוס', ונתבאר בזה להלן סק"?.[[1]](#footnote-2)

והברור בישוב ד' ר"ת כמש"כ הב"ח בסימן תצ"ח, דודאי מודה דלא שרו ב"ה לשחוט ולחפור בדקר ולכסות, אלא בשיש לו דקר נעוץ מבעו"י,[[2]](#footnote-3) ומצאתי כן בתו"ד ר"ת בספה"י סימן שס"ח, ז"ל, והכי הלכתא דב"ש לחומרא וב"ה לקולא, "וכגון דיש דקר נעוץ" כדפרישית בריש מכילתין, עכ"ל, (ושו"ר בהגהות הגרב"פ לט"ז סימן תצ"ח סקי"ב שכבר עמד בזה), וכן הביא בשמו ראבי"ה סימן תשכ"ו, ז"ל, נהירנא דהוי נהיגין למישחט חי' ועוף ביום טוב בלא הכנסת עפר ואפילו לכתחלה "אלא שהי' דקר נעוץ", עכ"ל, וכ"ה בבעה"ע שער ב' חלק ו', דדעת ר"ת דלהלכה שרי לכתחילה לשחוט בדקר נעוץ מבעו"י בעפר תיחוח, וכ"ה בספר המאורות בסוגיין, ובארחות חיים הל' יו"ט סימן מ"ז, ובאגודה סימן י', אך אין הטעם בזה כמו שפירשו התוס' משום הכנה, אלא הטעם בזה הוא כמו שפירש"י דכל דאיכא דקר נעוץ הוי כחפור ועומד, אך כל שיש לו דקר נעוץ מבעו"י התירו ב"ה לשחוט אף שאין העפר מוכן, והב"ח שם פירש דהיינו שהתירו ב"ה אף בשלא נעץ העפר ע"ד כן, וזה כד' הרי"ד, אך לפ"ד האו"ז היינו שהתירו ב"ה אף שאין הכנה במחובר לקרקע ואין העפר מוכן כלל, ומזה הוא שלמד ר"ת דשרי לשחוט ולכסות אף בעפר שאינו מוכן כלל, כל דלי"ב משום עשיית גומא, וז"ב בדעת ר"ת.[[3]](#footnote-4)

ויש להוסיף בזה, דהנה ז"ל ר"ת בספה"י סימן שס"ח, ונהירנא דהוו נהיגי הכא לשחוט חי' ועוף בלא הכנת עפר אלא שהי' כבר תיחוח, עכ"ל, וכמדומה הוא שמזה הוא שלמדו התוס' והרא"ש דדעת ר"ת דשרי לשחוט אף בשאין דקר נעוץ, שהרי כתב ר"ת דשרי לשחוט בלא הכנת עפר, ולדעת התוס' והרא"ש הרי דקר נעוץ מהני לאשוויי להעפר למוכן, וא"כ מש"כ ר"ת דשרי בלא הכנת עפר, מתפרש דשרי אף בשאין דקר נעוץ, ואשר ע"כ תמהו התוס' ע"ד ר"ת דודאי מודו ב"ה דבעי דקר נעוץ, אך לפמש"נ בדעת ר"ת שדעתו כדעת רש"י ודעימי' דדקר נעוץ ל"מ כלל למיהוי הכנה, הרי דמש"כ ר"ת דנהגו לשחוט בלא הכנת עפר, אין מתפרש כלל דשרי אף שאין דקר נעוץ, ושפיר י"ל כמש"נ דמודה ר"ת דאסור לשחוט בשאין דקר נעוץ.

ו] וצריך להוסיף בזה, דהנה כבר נת' לעיל סק"ד לדעת רש"י, דהגם דב"ה ס"ל דאין העפר מוכן, מ"מ ב"ש דפליגי וס"ל דמותר לשחוט ולכסות בע"כ דס"ל דחשיב העפר מוכן, והיינו או משום דס"ל דסתם עפר חצירו מוכן הוא, או משום דס"ל דמהני הכנת נעיצת הדקר שיש הכנה במחובר לקרקע, דאי נימא דס"ל דאין העפר מוכן, א"כ מ"ט מותר לשחוט ולכסות בו, הרי לא התירו ב"ש איסור מוקצה משום שמחת יו"ט.

והנה בפשוטו לפ"ז, הרי ה"נ לפ"מ דמפכינן דב"ה מתירין לשחוט ולחפור בדקר ולכסות, נמי טעמייהו משום דס"ל דחשיב העפר מוכן, וא"כ הדר צ"ב מה שלמד מזה ר"ת דשרי לשחוט ולכתחילה ולכסות בעפר שאינו מוכן.

ונ' פשוט בזה, דהאמנם לפ"מ דבעי לשנויי דלעולם שרו ב"ש לשחוט לכתחילה, הרי בע"כ דכל דאיכא דקר נעוץ לי"ב צד איסור, ובע"כ דחשיב העפר מוכן.

אך לפ"מ דמוקמי' לה כב"ה, הרי מתפרש דפלוגתת ב"ש וב"ה הויא לטעמייהו אם התירו איסור משום שמחת יו"ט, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דשרו ב"ה אי"ז משום דס"ל דהוי העפר מוכן, דא"כ לא שייכא פלוגתייהו כלל להא דפליגי אם התירו איסור משום שמחת יו"ט, אלא הוי פלוגתייהו אם בכה"ג יש בזה איסור, אלא לעולם מודו ב"ה לב"ש דאין העפר מוכן, משום שלא נעץ הדקר ע"ד כן ואין סתם עפר חצירו מוכן, או משום דאין הכנה במחובר לקרקע, והא דשרו ב"ה לשחוט ולחפור בדקר ולכסות, הוא משום דס"ל דהתירו איסור מוקצה משום שמחת יו"ט, ואשר ע"כ שפיר למד מינה ר"ת דשרי לשחוט לכתחילה ולכסות בעפר שאינו מוכן, וז"ב.

ויש להוסיף, דלפ"מ שפירש הרי"ד דטעמא דב"ש דשרו הוא משום דס"ל דסתם עפר חצירו מוכן הוא, הרי דאין לפרש כלל דה"נ לפ"מ דמפכינן ס"ל לב"ה דסתם עפר חצירו מוכן הוא, שהרי מבו' בכל הסוגיא בד"ח דעפר בעי הכנה, ואטו אתיא כב"ש.

ונמצא לפ"ז, דהגם שדעת ר"ת דלפ"מ דמפכינן קי"ל דמותר לשחוט ולכסות באפר שאינו מוכן, מ"מ להצד דב"ש הם דשרו לשחוט ולחפור בדקר ולכסות, לא שרי לשחוט ולכסות באפר שאינו מוכן, שהרי ב"ש לא התירו איסור מוקצה משום שמחת יו"ט, והא דשרו לשחוט ולחפור בדקר ולכסות הוא משום דחשיבי לי' מוכן, וז"פ.

**ב**

ז] התוס' בד"ט: כתבו בתו"ד, ז"ל, וב"ש בעו דקר נעוץ ואפי' בעפר תיחוח בעו הכנה, מדקאמר הכא עד כאן לא קאמרי ב"ש התם אלא דאיכא דקר נעוץ משמע אפי' בעפר תיחוח בעו ב"ש דקר נעוץ מבעו"י משום הכנה, עכ"ל.

אמנם הנה בפירש"י בד"ח. ד"ה אפילו ודאי נמי, כתב, ז"ל, דהא כב"ה קיי"ל דאסרי ואפי' דיעבד בלא דקר נעוץ, עכ"ל, ומ' דלב"ש שרי לכסות אף בשאין דקר נעוץ.

וכבר תמה ע"ז בתורי"ד שם, ז"ל, ואינו נראה לי דבהא פליגי ב"ש וב"ה, דתרווייהו בחד לישנא תנו יחפור בדקר ויכסה, וכשאמר ר"י והוא שיש לו דקר נעוץ מבעו"י כך עולה על ב"ש כמו שעולה על ב"ה, ואין ביניהן אלא וכו' אבל בדלא דקר נעוץ גם ב"ש אסרי משום דקא עביד גומא, עכ"ל.

ח] והנה אמנם בע"כ מודה רש"י לזה, שהרי בסוגיא ד"ט: אמרו דלא שרו ב"ש אלא היכא דאיכא דקר נעוץ, ופירש"י דליכא צד איסור, ובפשוטו נ' דצ"ל דמה שפירש"י כן בד"ח. הוא לפום הס"ד בסוגיא ד"ט: דס"ל דשרו ב"ש איסור משום שמחת יו"ט, ויל"פ דהיינו משום דס"ד דב"ש התירו אף בשאין דקר נעוץ שיש בזה צד איסור רמז חפירה, וכן מ' ל' הגמ' דדחי דדילמא עד כאן לא קאמרי ב"ש התם אלא היכא דאיכא דקר נעוץ, ומ' דמעיקרא ס"ד דקאמרי ב"ש אף בדליכא דקר נעוץ.

אך הנה שו"ר בצל"ח שעמד ע"ד רש"י, וכתב בדעתו דהגם דאף לב"ש בעי דקר נעוץ, היינו להתיר לשחוט לכתחילה, אבל בדיעבד אם כבר שחט אפשר דל"ב דקר נעוץ, עכ"ד.

האמנם צ"ב מ"ט תליא זה בפלוגתא דב"ש וב"ה.

ט] ויש ליתן טעם נכון בזה, לפמש"כ הרא"ש בסימן י', ז"ל, ירושלמי באפר שהוסק ביום טוב אסור לכסות, בד"א בלא שחט אבל אם שחט מוטב שיטול מן האפר שהוסק ביו"ט ממה שיניח הדם בלא כיסוי, ואע"ג דבשחט בעו ב"ה דקר נעוץ אבל בלא דקר נעוץ לא משום דאיכא תרתי איסורי חדא דאינו מוכן ועוד דקא עביד גומא, אע"ג דא"צ אלא לעפרה איסורא מיהא איכא, עכ"ל.

והנה כבר נת' לעיל בדעת רש"י, דבטעמא דב"ש דשרו לשחוט לכתחילה ולי"ב משום איסור מוקצה, יל"פ בתרי גווני, חדא הוא כמש"כ הרי"ד דס"ל דסתם עפר חצירו מוכן הוא, ועוד הוא לפ"ד האו"ז דס"ל דיש הכנה במחובר לקרקע, ומהני נעיצת הדקר לאשוויי העפר למוכן.

ולפ"ד הרי"ד נמצא, דהא דלא שרו ב"ש אלא בדאיכא דקר נעוץ, הוא רק משום איסור עשיית גומא, דע"י דאיכא דקר נעוץ לי"ב איסור עשיית גומא, אך משום איסור מוקצה ל"ב דקר נעוץ כלל, שהרי ס"ל דסתם עפר חצירו מוכן הוא.

ולפ"ז נמצא, דלדעת ב"ה איכא תרי איסורי היכא דליכא דקר נעוץ, איסור מוקצה ואיסור עשיית גומא, ולדעת ב"ש ליכא אלא חד איסורא, דאיסור מוקצה ליכא, שהרי ס"ל דסתם עפר חצירו מוכן הוא.

ואשר ע"כ היכא דשחט ואין לו דקר נעוץ, תליא בפלוגתת ב"ש וב"ה, דלב"ש דליכא בכה"ג אלא חד איסורא, התירו לו משום מצות כיסוי, ולב"ה דאיכא בכה"ג תרי איסורי לא התירו לו, וז"ב.

שעה"מ דן ע"ד הרשב"א בשבת שהק' דלוקמה בדכולו עפר תיחוח, ותמה השעה"מ דא"כ מ"ט אסרי ב"ה, וכמש"כ מהר"ם.

וכתב דהרשבא לטעמי' דס"ל דאי"ב גם משום חיסרון הכנה.

וכ"ה להדיא ברשב"א ח: דלא שרי אף בכה"ג.

אך כתב דלפמש"כ הרשב"א בעבוה"ק דשרי לכסות באפר מוקצה, בע"כ הכא הטעם משום חפירת גומא, וע"כ לא מצי לאוקמה בכה"ג, עיי"ש.

ברא"ש נ' להדיא דדקר נעוץ הוי הכנה מעליא וכל האיסור הוא משום גומא, ולפ"ז בעפר תיחוח רב ודקר נעוץ שרי לכתחילה.

אך בחי' הרשב"א ד"ח. כתב דאף בעפר תיחוח אסור מוקצה, וכ"כ הפר"ח בדעתו והובא במ"ב, ואזיל לטעמי' דאין דקר נעוץ הכנה גמורה ואכתי תורת מוקצה עליו, וע"כ גם משום איסור מוקצה לא התירו לכתחילה.

והרשב"א בד"ח. ובשבת הק' מ"ט לא אוקמוה בעפר תיחוח רב, והמהר"ם כתב דבכה"ג מ"ט דמאן דאסר, אך הרשב"א לטעמי' וכבר כתב כן השעה"מ פ"ב מיו"ט ה"ח.

אך צ"ע שהרי הרשב"א בעבוה"ק כתב דשרי לכסות באפר שלא הוכן מערב יו"ט, וא"כ ה"נ בדין שיהא מותר לכסות בדיעבד בעפר אם לי"ב משום חפירה, וכבר הק' כן השעה"מ.

ועיקר הך מילתא דאף בדיעבד לא שרי הגם דהוי עפר תיחוח רב דלי"ב כלל משום גומא, הוא מבו' גם בד' הרשב"א ד"ח:, עייש"ה.

ואי נימא דהרשב"א בחי' ס"ל כדעת הרמב"ם דלא הותר איסור מוקצה לצורך מצות כיסוי, ודלא כמש"כ בעבוה"ק, צ"ל דאיסור מוקצה חמיר מאיסור משאצל"ג שהרי מוקצה גמור לא התירו משום שמחת יו"ט ומצות כיסוי, ואילו איסור משאצל"ג התירו, והגר"א בסימן תצ"ח הוכיח להיפך, וי"ל דכל הא דהתירו טלטול באמירה לגוי איסור מוקצה, הוא משום דשרי ג"כ לישראל טלטול מן הצד, וכ"ז בטלטול אך שימוש אסור.

ועי' שו"ת הרשב"א ח"א סימן תשכ"ב דפשיטא לי' דאסור לומר לגוי לטלטל מוקצה אף לצורך מצוה, עיי"ש.

גם בלא"ה י"ל דהגם דטלטול מוקצה קייל מאיסור משאצל"ג, מ"מ שימוש במוקצה חמיר טפי, ע"ד מהרש"א ומג"א בהיתר לצורך אוכ"נ.

ויתכן דזה נכלל בקו' הרשב"א ד"ט: שהק' דאכתי חזינן דהתירו איסור גומא וא"כ אכתי קשיא דב"ש אדב"ש, ותירץ דכיון דדקר נעוץ חשבינן כאילו אין איסור כלל, דמדרבנן חשבי' לי' כחפור, ולפ"ז י"ל דלעולם מוקצה קייל ורק דהכא חשבי' כאילו אין איסור חפירת גומא.

אך יש לפקפק בזה, דכל ד' הרשב"א הם לב"ש דס"ל דדקר נעוץ הוי הכנה מעלייתא, אך לב"ה דס"ל דאי"ז הכנה ורק בדיעבד שרי, א"כ מ"ט לא אסרו משום חופר בגומא, ואפשר דלגבי בדיעבד דנו לזה כהכנה וגם ליכא לאיסור חפירת גומא, אך י"ל כמש"נ לעיל דאה"נ איסור מוקצה חמיר טפי.

[ולפ"ז ניחא טפי הא דפריך בגמ' והא חופר גומא, ולא פריך לה לב"ש, דלב"ש ל"ח כלל כחופר גומא, ורק לב"ה חשיב כחופר גומא, ודו"ק].

שמעתי להקשות, דלד' ר"ת דס"ל דהתירו איסור מוקצה לצורך שמחת יו"ט, וזהו טעמא דב"ה דשרו, א"כ מ"ט לא פרכי' מינה לרבה דס"ל מוקצה דאורייתא, וי"ל דלאו בכל מוקצה ס"ל דאורייתא.

אך למש"נ ניחא בפשוטו, שנתבאר דכל ד' ר"ת הם רק לפ"מ דמפכינן, אך אם ב"ש שרו ודאי הטעם דלא חשיב כלל מוקצה, וא"כ ל"ש כלל למיפרך מינה, ואי מוקצה דאורייתא, הרי דגם אם מפכינן לה יל"פ שהטעם הוא משום דל"ה מוקצה, וז"פ.

לדעת ר"ת דדקר נעוץ הוי מוקצה גמור, צ"ב דא"כ מאי פריך דליכסיי' בדקר נעוץ, שמא לא התירו אלא בודאי ולא בספק, וצ"ל דכיון שהתירו לכתחילה משום שמחת יו"ט יש להתיר גם בספק, אך צ"ע דא"כ מ"ט באפר כירה שאינו מוכן לספק לא התירו, הרי לדעת ר"ת התירו איסור מוקצה משום שמחת יו"ט, וא"כ מ"ט בספק לא התירו. ויל"ע אם י"ל בזה עפי"ד הרי"ד שהבאנו לעיל.

לדעת האו"ז צ"ל דכל קו' הגמ' היא לב"ש אבל לב"ה אה"נ ודאי יש לאסור, שהרי הוי מוקצה ולא התירו איסור מוקצה לכיסוי כוי, וזה דלא כמו שנקטו ש"ר דגם לב"ה יש להתיר בדיעבד, וכן יש לדקדק בל' רש"י בד"ח: שכתב ליכסיי' בדר"י או באפר מוכן, והשמיט דקר נעוץ, ודו"ק.

במה שנחלקו התוס' על ר"ת וס"ל דאף דמוחלפת השיטה אסור באפר שאינו מוכן, ע' קרבן נתנאל שהעיר בזה הערה גדולה, דאין מקור לאסור אלא בדליכא דקר נעוץ דאיכא ב' איסורים אף באפר שהוסק ביו"ט דליכא אלא חד איסורא מנ"ל דאסור, וילה"ע ביותר, שהרי כל עיקר ד' התוס' הם דרק מה דשרו ב"ש בדיעבד שרו ב"ה לכתחילה, והרי ב"ש שרו בדיעבד באפר שאינו מוכן וכדאיתא בירושלמי, וא"כ מנא להו להתוס' דב"ה אסרי בזה לכתחילה, דהגם דאסרי בדליכא דקר נעוץ, הרי היינו משום דאיכא ב' איסורים.

ועיי"ש שכתב בדעת הרא"ש דאה"נ לא פליג על ר"ת אלא דבעי' דקר נעוץ, (ולמש"נ ר"ת מודה לזה), אך לעולם יש להתיר אף בדליכא אפר מוכן.

ובפשוטו צ"ל בדעת התוס', דאחר דלא מצינו שהותר בלא דקר נעוץ, תו לא מצינו כלל שהתירו לכתחילה לשחוט ע"ד לכסות בעפר מוקצה, וע"כ הגם דמצינו דאיסור חפירת גומא הותר, מ"מ שמא איסור מוקצה חמיר ולא הותר, וע' שעה"מ ורע"א שלמדו מזה דאיסור מוקצה חמיר מאיסור משאצל"ג, ונת' בזה במק"א.

וי"ל עוד בזה, לפמש"נ במק"א בדעת הרשב"א, דבמוקצה איכא סברא מיוחדת שלא התירוהו משום שמחת יו"ט ורק חפירה התירו, אך כד אתינן לדון משום מצות כיסוי ודאי דמוקצה קייל מאיסור חפירת גומא שאצל"ג, וכאשר כ"ז מוכח בסוגיין ואכמ"ל.

ולפ"ז ניחא דהגם דבדיעבד הותר לכסות באפר שאינו מוכן, הרי היינו משום מצות כיסוי, אך כד אתינן להתיר לכתחילה אשר בזה הנידון להתיר משום שמחת יו"ט, לא הותר איסור מוקצה משום זה, ודו"ק.

ולפ"ז מתפרשים ד' התוס' בד"ח. שכתבו דבעי' דקר נעוץ דבעי' שיהא מוכן, שלא כד' המהרש"א דהוא משום דב' איסורים לא התירו, (ולד' מהרש"א גופי' הוא מוכח מיני' ובי', שהרי המהרש"א פירש דד' התוס' הם לב"ש, והרי להדיא בד' התוס' ד"ט: שלא הותר אף היכא דליכא אלא מוקצה לחודי', וע"כ אסור לשחוט לכתחילה ע"מ לכסות באפר שהוסק ביו"ט, וצ"ב ד' המהרש"א הכא, אך למש"נ במק"א דיל"פ ד' התוס' גם לב"ה אי"ז מוכח), אלא הוא משום שמוקצה לא התירו, וכ"ה בל' תור"פ עייש"ה.

ויל"פ עפי"ז ד' הב"י שכתב בשם התוס' דדקר נעוץ קייל מאפר שאינו מוכן, ותמהו עליו, ולהנ"ל כונתו לד' התוס' אלו שכתבו דהגם דבדקר נעוץ התירו איסור חפירה שהוא משאצל"ג, מ"מ עפר שאינו מוכן לא התירו משום איסור מוקצה.

הגרע"א בגליון מג"א הק', דאף היכא דאיכא דקר נעוץ והוי זה הכנה, מ"מ כיון שאסור לשחוט לכתחילה ע"ד לחפור ולכסות, הוי מוקצה מחמת איסור.

ולכאו' קו' זו היא על כל עיקר היתר דקר נעוץ, דמה מהני, הרי אכתי הוי מוקצה מחמת איסור, וצ"ב מ"ט העמיד הגרע"א קו' זו על המג"א.

ואולי י"ל דעצים ואבנים חמירי, ושפיר מהני דקר נעוץ, אך הק' על המג"א דאכתי הוי "תרתי".

ולכאו' קו' זו ק' גם על הגמ', דחזינן דאיסור מוקצה לא הותר בכוי, וא"כ גם בדקר נעוץ יהא אסור, אך אם הגמ' אתיא כב"ש דשרי אף לכתחילה לשחוט ולכסות בדקר נעוץ, ניחא דלדידהו ל"ה מוקצה מחמת איסור, שהרי שרי לעשות כן לכתחילה.

ובעכצ"ל לפ"ד הגרע"א, דמוקצה מחמת איסור קייל והותר בכוי, ול"ד למוקצה דאפר שלא הוכן לספק דחשיב לגבי זה כעצים ואבנים.

ולפ"ז יל"ד בקו' הגרע"א דמסוגיין חזינן דדקר נעוץ קייל ממוקצה, ולהנ"ל לא חזינן דקייל אלא מעצים ואבנים, אך לעולם חמיר ממוקצה אחרינא.

ובאמת צ"ב ד' הגרע"א שהאריך להוכיח דדקר נעוץ קייל מאפר כירה שהוסק ביו"ט, וצ"ב דלפי דבריו דדקר נעוץ הוי ג"כ מוקצה מחמ"א, א"כ מ"ט י"ל שיהא קייל מאפר שהוסק ביו"ט, וצ"ע.

ובעיקר ד' הגרע"א ע' בני ציון שכתב עפי"ד רש"י ותוס' דבאיסור דרבנן לא אמרי' מיגו דאיתקצאי, עכ"פ היכא שנסתלק המוקצה מן העולם, אך תיקשי לש"ר דפליגי ע"ז.

הרמב"ן במלחמות פירש דרבה ורב יוסף פליגי אם שרי לשחוט ע"מ להתיר כיסוי אח"כ, והנה הרשב"א בחי' הוכיח דאסור כה"ג לענין מילה, אך דעת רמב"ן בשבת שם דשרי, והרשב"א תמה עליו מסוגיין, והר"ן תירץ דשחיטה אינה מצוה קבועה כמילה, עיי"ש, גם י"ל דיש לחלק בין היתר פיקו"נ להיתר שהתירו משום מצות כיסוי, (ואדרבה מרב יוסף דשרי ראי' לרמב"ן), והמאירי הביא די"א דקי"ל כרב יוסף, ועיי"ש שהק' ממילה דס"ל דאסור למול ע"מ לומר לגוי אח"כ, עיי"ש שחילק כמה חילוקים.

בעיקר הא שנקט הרשב"א דאסור לשחוט ע"מ שאח"כ יהא עדל"ת, העירוני מ"ש מציצית דשרי ללבוש בגד ואח"כ ידחה לאיסור כלאים, וי"ל דציצית כבר המצוה קיימת, ויל"ע בזה.

ובפשוטו נ' לפ"ד המרדכי דשרי ללבוש בגד בלא ציצית אם א"א להטיל בו ציצית, ומשא"כ בשחיטה מבו' בסוגיין דאסור, וטעם החילוק ע' עוניו"ט משום שבשחיטה אם ישחוט מחר יתקיים מצות כיסוי, ומשא"כ בציצית דיכול ללבוש גם היום וגם מחר, ויש שפירשו דהוא משום שכיסוי גמר שחיטה הוא, ולפ"ז נ' דכל הא דאסור לשחוט ע"מ שיהא אח"כ דחי', הוא רק משום שאסור לשחוט בלא לכסות אח"כ, ומעיקרא ששוחט הוא רק מכח שאח"כ יכסה, והשתא אכתי ליכא דחי' דעדל"ת, וע"כ הוא דאסור, ומשא"כ בציצית שמותר ללבוש אף בלא לקיים העשה אח"כ, ואחר שלובש אתינן לדין דחי', תו ודאי עדל"ת ודו"ק.

ושמעתי לישב עוד, דהנה בטעם הא דאסור לשחוט בלא כיסוי ול"ד לד' המרדכי בציצית, י"מ דהוא משום דמצות כיסוי עיקרה שלא יהא הדם מגולה, ע' בטעמי הראשונים למצות כיסוי, וכל ששוחט ואינו מכסה הוי זה מצב שאינו ראוי, וע"כ אסור להכניס עצמו לזה, ומשא"כ בציצית שאי"ז מצב שאינו ראוי, אלא הוי מצוה להטיל ציצית.

ולפ"ז י"ל דמה"ט גם לא הותר לשחוט אם אח"כ יהא דחי' מכח מצות כיסוי ול"ד לציצית, דבכיסוי שאין הרצון בעצם הכיסוי, אלא עיקרו שלא יהא הדם מגולה, עדיף טפי שלא יבא לידי כך ולא ידחה הל"ת, שהרי גם כ"ז שלא שחט וליכא דם מגולה לא נחסר ענין המצוה כלל, דוגמא לדבר, דאף דמצות השבת אבידה דוחה ל"ת, מ"מ ודאי אסור להכניס עצמו לידי כך שיהא אבידה וידחה הל"ת, וז"פ, ודמי ממש לפיקו"נ דאסור להכניס עצמו להיתר דפיקו"נ, ומשא"כ בציצית דאיכא מצוה בהטלת הציצית, ובעידנא דריתחא ענשינן ע"ז, ולהנ"ל בכיסוי הדם לא יענשו ע"ז בעידנא דריתחא, ודאי אף ראוי להכניס עצמו לידי מצוה זו ולדחות הל"ת.

מש"נ בתוס' ד"ט: לישב קו' הגרע"א, הוא רק למש"נ דלא כמהרש"א, ומוכח כן מעיקר הסוגיא בד"ט:.

אך יל"ד דהגם דלב"ש כ"ה, מ"מ לב"ה התירו איסור משום שמחת יו"ט.

1. והנה התוס' הק' ע"ד ר"ת מדקאמר ר"י גופי' ממלא קופתו ועושה בה כל צרכו מ' דבעי הכנה, והראש יוסף בד"ח. העיר מ"ט לא הקשו התוס' מהא דאמר ר"י אמר רב דבאפר שהוסק ביו"ט אסור, וכתב דצ"ל דמודה ר"ת דנולד חמור ממוקצה וע"כ אסור לשחוט ולכסות באפר שהוסק ביו"ט, וכתב לפ"ז, במש"כ הרמ"א דדקר נעוץ קייל מאפר שהוסק ביו"ט, י"ל דהיינו משום דאפר שהוסק ביו"ט נולד הוא, אך מוקצה י"ל דקייל מדקר נעוץ, אך בד"ח: בד"ה והנה, חזר בו בפרט זה, עכ"ד.

   אך דבריו צ"ע, שהרי התוס' כתבו בסו"ד דא"כ יפה נהגו העולם שלא לכסות רק וכו' ולא מאפר הכירה שהוסקה ביו"ט, עכ"ל, והרי להדיא דס"ל להתוס' דלדעת ר"ת שרי לכסות מאפר הכירה שהוסקה ביו"ט, ובע"כ דמה שלא הק' התוס' מהא דאמר ר"י אמר רב דבאפר שהוסק ביו"ט אסור, הוא משום דאמרה על הא דתנן שאפר כירה מוכן הוא, ולדעת ר"ת הרי הא דתנן שאפר כירה מוכן הוא לא איצטריך אלא לב"ש, דלב"ה הרי גם אם ל"ה מוכן שרי לשחוט ולכסות בו, וע"ז הוא דקאמר רב דלא שרו ב"ש אלא באפר שהוסק בערב יו"ט ולא באפר שהוסק ביו"ט, אך לעולם י"ל דלב"ה שרי לשחוט ולכסות אף באפר שהוסק ביו"ט, וזה ע"ד שדנו התוס' לעיל מינה לישב לפ"ד ר"ת דמש"א ר"י והוא שיש לו דקר נעוץ אתיא רק לדעת ב"ש, והכא הוא פשיטא טפי, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני דיש להוכיח כן עוד, שהרי התוס' בד"ח. כתבו בהא דפריך דליכסיי' בדקר נעוץ, דלפי' ר"ת דמוחלפת השיטה ניחא דפריך לב"ה, והרי להדיא דאף לב"ה בעי' דקר נעוץ, ובלא דקר נעוץ אסור. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובפר"ח סימן תצ"ח סקט"ו כתב ג"כ כן בדעת ר"ת, אך מסו"ד נ' שפירש דטעם ההיתר הוא משום דעפר ל"ב כלל הכנה, ומכח זה כתב שד' ר"י עיקר, דאי כסברת ר"ת דטעמא דדקר נעוץ משום צד רמז חפירה אבל סתם אפר המטלטל אפי' הכנה לא בעי, א"כ היכי אמרי' מכניס אדם מלא קופתו עפר ועושה בה כל צרכו והוא שייחד לו קרן זוית ופירש"י משום דמוכחא מילתא דלצרכיו קא בעי לי' וכו', אלמא דאף עפר תיחוח המטלטל בעי הכנה, וכן בדין שהרי מוקצה הוא, עכ"ד, אך לפמש"נ ודאי מודה ר"ת דעפר בעי הכנה, ואך דס"ל דמשום שמחת יו"ט התירו לאיסור מוקצה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)