מ_מ גופו המזיק או הרוצח
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / מ_מ

בס''ד

**האם יש חיוב נזקין ומיתה על עשיית גופו**

כגון שזרקוהו על זיתים או ענבים בשבת וכובד גופו סוחט, האם חייב לרדת ואם לא ירד חייב מיתה, או''ד דכיון שהוא לא עשה מאומה, אין כאן עשייה כלל, דהיינו האם צריך עשייה של הגברא, או די בעשיית הגוף.

ומשכח''ל כשכובד גופו עושה, או כשידיו רועדות, או ישן שהזיק, אך כשלקחו את ידו והיכו בו, אף גופו לא עשה מאומה.

ובחלבים ועריות שאין החיוב על מעשה האדם, אלא החיוב על מציאות האכילה והביאה - או על מציאות ההנאה - אין משום לספק, והנידון רק כשהאיסור הוא על העשייה.

א. הגרשש''ק ביבמות סי' ל''ז הוכיח מהתוס' בכתובות דף לג ב דגופו שעושה נחשב שהוא עושה, מדכתבו התוס' דבנפל מראש הגג ברו''מ, חייב גלות, ובשלמא הא דחייב בנזקין י''ל דגופו לא גרע מבהמתו שהזיקה ולכן חייב, אך כיצד חייב גלות, וע''כ דחשיב עשייה של האדם כשגופו עושה - וא''א להעמיד את דברי התוס' שם כמד''א אשו משום חציו, מדהוצרכו להוכיח דחייב גלות מהא דחייב ד' דברים בנופל מראש הגג, ולא הוכיחו מדף כג א דלמד''א אשו משום חציו חייב ד' דברים, והגמ' דנפל מראש הגג חייב ד' דברים ע''כ הוא אף למד''א שאו משום ממונו, דאל''כ מדוע כתוב אדם שנפל מראש הגג, ולא מניח אס''ו בראש הגג -.

ב. תוס' בדף ה ב כתבו וא"ת מבור ואדם נמי היכי אתו מה לבור ואדם שכן מעשיו גרמו לו וי"ל דאתו מבור ואדם ישן או נופל מן הגג ברוח שאינה מצויה דחייב כדאמר לקמן בסוף פרק שני, ועי' בחי' רעק''א - מכת''י תלמיד - דהקשה דאולי נופל מראש הגג חייב רק מכח צד השוה, ולכא' כוונתו צד השוה של אש, ולכא' אזיל התוס' לשיטתו דס''ל דאם חייב ד' דברים ע''כ אינו חייב מכח צד השוה, וא''כ גם בתוס' בדף ה ב מוכח שגופו של אדם המזיק הוי אדם, אף בלא הצד השוה - והחזו''א בסי' א' סק''א כתב דחייב רק מכח הצד השוה, ובסי' ב' סק''ב הניח את דברי התוס' בכתובות בצ''ע -.

ג. יש שהוכיחו מדברי הגר''ח שאין נחשב עשייה שלו מדכתב הגר''ח בהלכ' יסודי התורה וז''ל דהנה צ"ע בדברי התוס' דמאי ענין נערה המאורסה למי שמשליכין אותו על התינוק ונתמעך, דהתם איהו לא הוי רוצח כלל ולא עבר על שפיכות דמים, דהא לא הוי רק כאבן ועץ ביד הרוצח שמשליך אותו, דמי שמשליך אותו הוא הרוצח עכ''ל, אולם מדוייק בדברי הגר''ח להיפך מדכתב שהמשליך הוא הרוצח, ומשמע דברוח כה''ג אינו כן, וכך מבואר בדברי הגרשש''ק הנ''ל דהקשה כקושיית הגר''ח, וביאר דאע''פ שבעלמא גופו העושה חשיב כאילו הוא עשה, הכא דזרקוהו מתייחס לזורק, ומחמת כן אינו מתייחס לאדם - ואולי יש לומר דכל הסיבה שמתייחס לזורק, ולא לנזרק הוא משום שאע''פ שכשגופו עושה הוי כאילו הוא עושה, כל זה רק כשיש שייכות לגברא, וכיון שמייחסים את הנפילה לזורק, מחמת כן אינו מתייחס כלל לגברא, אך אילו היה די במה שגופו עושה לחוד, היה מקום לומר דכיון שגופו עשה א''א להפקיע את ההתייחסות ע''י שקדם לו אחר וזרקו - אולם הברכ''ש כתובות סי' ז' הביא את דברי הגר''ח בנוסח שאין כלל מעשה של האדם בכה''ג, ולא הזכיר משום שמתייחס לזורק עי''ש, וכעין זה הביא האבן האזל את דברי הגר''ח, ותי' את דברי התוס' דס''ל לתוס' דגופו הרוצח נמי נחשב רציחה, וצ''ע.

ד. הנמוק''י בסוגיית אשו משום חציו הקשה כיצד מותר להדליק נר בע''ש וכו', ומבואר בנמוק''י - עכ''פ בס''ד - דחייב על כוחו, משום מה שכוחו עושה, וכוחו כגופו, ולכא' מבואר דא''צ עשיית הגברא בכדי לחייבו על חלול שבת, ודי במה שכוחו מחלל, דכוחו הוי כחלק מגופו וחייב על מה שגופו עושה, וא''כ מבואר דחייב על עשיית גופו, והתחדש דכוחו כגופו, אך אם על גופו אינו חייב, היאך שייך לחייב על כוחו שעושה, וכי כוחו עדיף מגופו, ואף אי נימא דהנמוק''י תי' דאין זה הגדר בכחו, כל זה בכוחו, דאין כוחו נחשב כחלק מגופו, אך על מעשה גופו ודאי חייב.

ה. יש לדון לפי מש''כ הנמוק''י הנ''ל כשזרק חץ באונס, ויכול אח''כ לעצור את החץ, האם יתחייב מכיון שכוחו עושה, וחייב על מה שכוחו עושה כמו שחיב על גופו, וכן יש לדון כה''ג בגופו, כשנפל מראש הגג באונס, ויכול לעצור את עצמו, האם יתחייב דהרי גופו עושה כעת ואינו אנוס על כך.

ו. האור גדול סי' א' ד''ה אמנם בגוף, הסתפק בזה, וז''ל דאם איכא עבירה בזה אף דהוא בלא מעשה דידיה משום רציחה והריגת נפש כיון דבגופו נהרג התינוק עכ''ל, ועי''ש עוד בד''ה אמנם אף, ועי' בספר מנחת שלמה ב''ק דף לא דהסתפק בנמצא על זיתים וענבים בשבת האם צריך לרדת מכיון שגופו סוחט.

ז. המנ''ח במצוה רצ''ו הביא דכתב התוספת יוה''כ דהרמב''ם נח' על תוס' וס''ל דיהרג ואל יעבור אף כשזורקים אותו על תינוק.

ח. בדף יט ב גללים אצטריכא ליה ס"ד אמינא הואיל ובתר גופיה גרירין כגופיה דמי קמ"ל, וכתב רש''י וז''ל דבגופה טענה להו כגופה דמיין קמ"ל עכ''ל, ובשטמ''ק הובא מהר''י מגא''ש דנקט שיש אופן שאף למסנקא הוי כגופו וז''ל דהאי דאמרינן דטנפה פירות להנאתה תולדה דשן היא בגללים לחים נינהו כמו מי רגלים דנחתו לפירות ומטנפי להו והגללים מחוברים מגופה של בהמה ועד הפירות בלי שיהיו נפרדים דהוה ליה כענין ניצק דקיימא לן חבור הוא והאי דאמרינן בהמה שהטילה גללים לעיסה צרורות הוו בגללים יבשים נינהו וכו', עכ''ל וצ''ב כיצד ס''ד דהוי כגופו ולא ככוחו, הא רק הוי כזרק את הגללים, וכן כיצד מהני ניצוק, סוף סוף אפשר לחייב רק משום מעשה זריקת הבהמה, וע''כ צ''ל דכיון שנחשב כגופא, הוי כרגל הבהמה, וחייב לא משום שהבהמה זרקה את הגללים, אלא על מה שגוף הבהמה מזיקה, וחייב על כובד הגללים שמפילין את עצמן, וז''ל חי' ר' מאיר שמחה שם נראה שיטת ירושלמי (ה"א) דהוה כגופו, וטעמו משום דמגופו קא אתי שיצא בכח מגופו, ודמי להך דאמר לקמן (הלכה ב') תרנגול שנפח בכלי משלם נזק שלם אליבא דכו"ע אף לסומכוס עיין שם. וטעמו משום דחשיב כגופו ולא ככחו שברוח פיו משבר הכלי וברור.