כלים פי_ב מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ב מ"ו**

א] **ותלוי המגרדות,** הרמב"ם והר"ש פירשו דמגרדות הן טסי מתכת שמתגרדים בהן במרחצאות, והרמב"ם בפיהמ"ש פ"ג דעדיות פירש שלא נחלקו על המגרדת עצמה, אלא אותה מגרדת יש לה שרשרת קטנה שהיא נתלית בה, ועל אותו התלוי נחלקו אם הוא מכלי מתכות ומקב"ט או לא, עכ"ד, וכ"כ המאירי שם דהוא עצמו ודאי כלי הוא ומקב"ט, ולא נחלקו אלא בתלוי שלה, דלדעת ר"ג הוא כלי ולדעת חכמים אינו כלי ואינו מקב"ט, ובל' הרמב"ם פ"י מכלים ה"ב מבו' דהתלוי הוא מסמר שתולין בו, וכן פירש הרע"ב בעדיות שם, ועי' עוד בתוי"ט שדקדק מל' הרמב"ם שם דטעמא דר"ג דמטמא הוא משום דמשונין בצורתן משאר מסמרות התקיעה, ועי' משנ"א.

ובפי' הראב"ד בעדיות שם פירש טעם פלוגתייהו, דתנן לקמן פט"ו בדין תלויות, זה הכלל העשוי לסייע בשעת מלאכה טמא העשוי לתלוי טהור, ובזה הוא שנחלקו דר"ג סבר דתלוי המגרדת נמי מסייע בשעת מלאכה הוא בשעה שמגרר את הסוס ואת שאר הבהמה, ובתוס' שאנץ שם פירש דהיינו שנותן אצבעו בתוכו לגרר בחוזק, ורבנן סברי אינו מסייע, ? ועמש"נ בזה לקמן פט"ו מ"ד?.

ב] **וגולמי כלי מתכות,** בחולין דכ"ה. מפרשינן דגולמי כלי מתכות הוא כל שעתיד לשוף לשבץ לגרר לכרכר להקיש בקורנס מחוסר כן או אוגן או אוזן, ובפירש"י שם פירש, דכבר נגמרה חקיקתן וראויין הן לתשמישן, ומ"מ ה"ז טהור הואיל ולא נגמרה כל מלאכת נויו, ונחלקו שם בטעמא דמילתא, דדעת ר' יוחנן דהוא משום דלכבוד עשויין, ופירש"י דהלכך לא חשיבי כלי למילתייהו עד שתגמר כל מלאכת כיבודן, ודעת רב נחמן דהוא משום דדמיהן יקרים, ופירש"י דעד דעבידי לנוי לא חזו למילתייהו לימכר ביוקר כראוי להם, ?ושמעתי לפרש בזה, דבכלי עץ לא חשבינן שעדין לא נגמרה מלאכתן, כיון שאין החיסרון בהן בדבר מעיקר הכלי, אך בכלי מתכות דהוי כלי חשוב טפי, הרי דכל שחסר תיקון, חשיב דחסר בהכלי, שאין לו את חשיבותו, וע"כ אינו מקב"ט"?.

ובטעמא דר"ג דמטמא, בפשוטו הי' מקום לפרש דס"ל דכ"ה דגלמי כלי עץ טהורין, משום דראויין לתשמישן, ה"נ גולמי כלי מתכות, הגם שאדם מקפיד ע"ז, מ"מ כיון שהן ראויין למלאכתן, חשיבי ככלי שנגמרה מלאכתו, ועד"ז כתב בתפא"י, אך בתוי"ט כתב בשם מהר"ם, דשמא טעמא דר"ג כיון דחזי לתשמיש טמא, כ"ה דפשוטים טמאים ה"נ גולמי כלי מתכות, עכ"ד, וצ"ב.

והנה במשנ"א כתב שנחלקו באדם שאינו מקפיד לשוף ולשבץ, דסבר ר"ג דאזלינן בתר דידי' וטמא, ורבנן סברי דבכלי מתכות בטלה דעתו, אך בד' הראב"ד ותוס' שאנץ בפ"ג דעדיות מבו' להדיא דר"ג פליג על עיקר טהרת גולמי כלי מתכות, עיי"ש.

ג] **וטבלא,** הרמב"ם בפיהמ"ש ובפט"ז מכלים ה"ב פירשה בטבלא של חרס, אך בפי' הראב"ד בעדיות פ"ג מ"ט ובתוס' שאנץ שם פירשוה בטבלא של עץ, ועי' בדבריהם דרק מה"ט הוא דמטהרי רבנן, והבאנו הדברים להלן אות ד' ואות ח', ובטעמא דהרמב"ם שפירשה בטבלא של חרס, עמש"נ להלן אות י' בהערה.

ד] **וטבלא שנחלקה לשנים, ומודים חכמים וכו' שהגדול טמא,** הראב"ד בפ"ג דעדיות הק', דאף כשהא' גדול מחבירו מ"ט הוא טמא, הרי אינו מגופף לבזבזין מד' רוחותיו, ותנן לקמן פט"ו בסרוד של בעה"ב דאם נפרץ מרוח א' טהור, ועי' תוי"ט מש"כ לישב בזה, ועי' חזו"א סימן ד' סק"ו מש"כ בביאור דבריו, וכתב דשאני סרוד של בע"ב שאינו מיוחד לכלי אלא לפרקים הוא עושה עליו ואם יזדמן לו לעשות ממנו מלאכה אחרת עושה, והלכך אם אינו מגופף כל סביביו אינו כלי דהו"ל נסר בעלמא, אבל טבלא שהיא מיוחדת לכלי אע"פ שאינה מגופפת טמאה מדרבנן, כדאמרינן בב"ב שאני פשוטי כלי עץ דרבנן.[[1]](#footnote-2)

ועיי"ש שכתב לפ"ז דבזה הוא דפליגי ר"ג ורבנן, דר"ג סבר דכיון דאית לה טומאה מדרבנן אע"פ שאין לה לבזבזין אמרינן א"א לצצמם וזיל הכא איכא רובא וזיל הכא איכא רובא, ורבנן סברי כיון דטומאתה מדרבנן היא, בטומאה דרבנן לא אמרינן תרי רובא ולקולא תלינן ואמרינן אפשר לצמצם, ומ' דלא מקילינן, אלא משום דהוי תרי רובא, אך אם ל"ה נידון אלא על חלק א', הוה מטמאינן מספיקא, וכתב עוד דיל"פ דטעמא דר"ג הוא משום דס"ל דטומאתה דאורייתא אע"פ שאין לה לבזבזים, מפני שהיא דומה לשק שהיא משמשת את האדם ואת משמשי האדם שהוא אוכלי עלי' אוכלין ומשקין שהן משמשיו של אדם, ורבנן ס"ל דכל כלי עץ שאין לו בית קיבול טומאתו מדרבנן, הלכך בדרבנן לקולא תלינן.

ובתוס' שאנץ שם עמד ע"ז, שהרי אמרו בבכורות די"ז: דאפשר לצמצם, והא דתנור שחילקו לב' טמא הוא משום דשאני כ"ח דאית בי' גומות, אבל כלי עץ אפשר לצמצם, ולמה שפירש הרמב"ם למתניתין בטבלא של חרס ניחא, וכתב לישב, ודאי כי מעיינינן ודייקינן אפשר לצמצם, אבל מיירי שלא דקדקו בו ובסתמא ר"ג מטמא דשמא א' מהם איכא רובא ולא ידעינן הי' מינייהו, וחכמים מטהרין דפשוטי כ"ע אינו אלא מדרבנן ותלינן לקולא דשמא בכל א' ליכא רוב אלא מחצה ומע"מ אינו כרוב, עכ"ל.

ה] והנה מבו' בד' הראב"ד ותוס' שאנץ, דכל הא דמטהרי רבנן, הוא רק משום דמקילינן לתלות דצמצם ובשניהם ליכא רוב ושניהם טהורין, אך אילו הוה ידעינן דלא צמצם, הוה אסרינן לתרוייהו מספיקא, הגם דאין טומאתן אלא מדרבנן, ובמשנ"א כתב בשם הראב"ד לא כן, ודבריו צ"ע, ויל"פ דהוא משום דבכה"ג א"א לטהר את ב' החלקים מכח ספק דרבנן, דהוי זה תרתי דסתרי, גם יל"פ דכה"ג הוי זה כספק דתערובת דה"ז אסור אף בדרבנן.

ו] ובפי' הראב"ד מכת"י לתו"כ שמיני פר' ו' כתב דרך אחרת בביאור פלוגתת ר"ג ורבנן, עיי"ש שבתחילת דבריו דפליגי ר"ג ורבנן אם טומאת משמשי אדם ומשמשיו היא מדאורייתא או מדרבנן, ושוב כתב, ז"ל, ועוד י"ל שהשלחן והדולבקי והטבלא שאני מרבה בכלי עץ שיש להן לבזבזין קאמר וכו', ולפ"ז אין לפרש דהא דמטמאינן בטבלא שנחלקה אף שאין לה לבזבזין מד' רוחותיו הוא משום דהוי משמשי אדם ומשמשיו, וטבלא שנחלקה לב' א' גדול וא' קטן אע"פ שאין לבזבזין מוקפין לו, גדול דרובו קיים ועושה מלאכתו הראשונה טמא כאילו כולו קיים, ובשניהם שוים פליגי, דרבנן סברי כיון דאין לבזבזים קיימים מד' רוחותיו וליכא רובא דמוכח דנימא רובו קיים טהור, עכ"ל.

ז] בתוי"ט תמה דמ"ט דחכמים דמטהרים, ומ"ש מהא דתנן לעיל פ"ה מ"ז דתנור שחילקו לשנים טמא משום דא"א לצמצם, ועיי"ש שכתב דשמא בטבלא אפשר לצמצם, וכתב דהוא דוחק, ובתורע"א כתב דשאני תנור דא"א לצמצם משום דאיכא גומות וכמש"א בבכורות די"ז:, ומשא"כ בטבלא אפשר לצמצם, אך תמה בזה בד' הרמב"ם, שכתב בפ"ט מרוצח ה"ח דבידי אדם א"א לצמצם, וק' דא"כ אמאי פסק למשנתינו דהכא בטבלא, ועי' בחי' ר' שלמה חולין סימן ח' מש"כ לישב לד' הרמב"ם לפי דבריו שהבאנו להלן אות י"ב.

ובעיקר מש"כ הגרע"א דשאני תנור משום דאיכא גומות ומשא"כ בטבלא, תמה בתוא"ש שהרי בבכורות שם לא אמרו דבתנור יש גומות, אלא אמרו דשאני כ"ח הואיל ויש בו גומות, וא"כ ה"ה טבלא לפ"מ שפירש הרמב"ם שהיא של חרס, וכן עמד ע"ז החזו"א בהוספות לכלים, ובתו"ח ובחי' מהרי"ח כתב די"ל דהכא איירי בטבלא שעדין לא הוסקה והיא לחה, וא"כ יכול לכוין שיהיו שוין, ובתוא"ש תמה ע"ז, עיי"ש.

ח] ומצינו ישוב לזה בד' הראב"ד בפ"ג דעדיות, עיי"ש שכתב בתו"ד, ז"ל, ורבנן סברי דכיון דטומאתה מדרבנן הא בטומאה דרבנן לא אמרינן תרי רובי, ולקולא תלינן ואמרינן אפשר לצמצם, משא"כ בכ"ח דטומאה דאורייתא היא שהרי יש תוך לשברים שלו, מ"מ אם נשבר לב' וכו' וכשנחלק לשנים שוים שניהם טמאים משום שא"א לצמצם לפנינו כתוב דאפשר לצמצם וברור דט"ס הוא, עכ"ל, והיינו דהגם דטבלא של עץ שנחלקה לב' אינה טמאה מדאורייתא, משום שאינה מוקפת מד' רוחותי' וכה"ג לא חשיבא ככלי קיבול, מ"מ תנור שהוא כ"ח, ה"ה טמא בכה"ג מדאורייתא, משום דל"ב שיהא כלי קיבול וסגי שיש ע"ז תורת תוך, וכדעת הר"ש בכת"י לעיל רפ"ב, וע"כ אף כשאינו מוקף מד' רוחותיו חשיב כתוך, וגדולה מזו מבו' לעיל פ"ו מ"א דהעושה ג' פטפוטין בארץ וכו' טמאה משום כירה, והיינו משום דחשיב כתוך, וכמש"כ הר"ש בכת"י לעיל רפ"ב. ?העירוני דיל"פ דמכוון ד' הראב"ד דיש תוך לשברים שלו, הוא משום שהן עומדין יחד וראויין לשמש יחד, אך זה מחודש, דכיון דחשבינן להו כב' כלים, לכאו' אינו בדין שיצטרפו לתורת תוך?.

ט] ועד"ז הוא לפ"ד הראב"ד בתו"כ, שפירש דטעמא דרבנן דמטהרי הוא משום דאין לבזבזים קיימים מד' רוחותיו, וכל הא דבא' גדול וא' קטן הגדול טמא, הוא משום דכל דרובו קיים ועושה מלאכתו הראשונה טמא כאילו כולו קיים, וע"כ ס"ל דכל דליכא רובא דמוכח דנימא רובו קיים, הדר דינא דחשיב כפשוטין וה"ז טהור, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בטבלא של עץ שנחלקה, דמן הדין כל שאין לה ד' לבזבזים הויא כפשוטי כלי עץ דטהורין, ורק אם איכא רובא דמוכח הוא דחשיב ככולו קיים וטמאה, אך בתנור שהוא כ"ח, ואף דאינו מוקף מד' רוחותיו ה"ה טמא מדינא, כיון שיש לו תוך, הרי דבזה מודו רבנן דאף דליכא רובא דמוכח ה"ה טמא.

י] והנה אמנם לכאו' כ"ז ניחא לפ"מ שפירש הראב"ד שם למתניתין בטבלא של עץ, אך לפ"מ שפירש הרמב"ם למתניתין בטבלא של חרס, הדק"ל, דמ"ש טבלא מתנור, דמודו רבנן דאם נחלק לשנים שניהם טמאין.

אך נ' לישב בזה בפשיטות, דהנה בעיקר מש"כ הראב"ד דהא דמטמאינן בתנור שנחלק לשנים אף שאינו מוקף מד' רוחותיו, דהוא משום דיש תוך לשברים שלו, והיינו כמש"כ הר"ש לעיל רפ"ב דבכלי חרס ל"ב שיהא לו בית קיבול, הנה בד' הרמב"ם לעיל פ"ב מ"ג מבו' דפליג ע"ז וס"ל דכלי חרס אינו נטמא אלא אם יש לו בית קיבול, עיי"ש, ולפ"ז לדעתו אף בכלי חרס אין לטמאות אלא בשהוא מוקף מד' רוחותיו.

ואמנם הנה בפיהמ"ש לעיל פ"ז מ"ב כתב, ז"ל, והחילוק בין היותו טמא משום כירה או משום כלי קבול, לפי שאם היתה טומאתו משום שהוא כלי מקבל וכו' וכן אם ניקב עד שיוצא ממנו דבר שהוא עשוי לקבלו אינו מתטמא וכו' ואין כן הכירה וכו', וכן אם נטמא וכו' דנין בו משום שהוא כלי קבול אשר אם ניקב השעור הידוע טהר ואינו מתטמא, ואין דנין בו משום שהוא כירה שהוא מטמא כ"ז שהוא ראוי לבשל עליו, עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ם, דהגם דכל כ"ח אינו טמא אלא בשיש לו בית קיבול, מ"מ כירה טמאה כ"ז שראוי לבשל עלי' אף בשאינה כלי קיבול, ומה"ט הוא דהעושה ג' פטפוטין וכו' טמאה, אף שאין לה בית קיבול.

ולפ"ז הרי נמצא לדעת הרמב"ם, דחלוק הוא דינא דתנור שחילקו לשנים דהגדול טמא, מדינא דטבלא שחילקה לשנים דהגדול טמא, דהא דהגדול טמא בתנור אף שאינו מוקף מד' רוחותיו, הוא משום דבתנור ל"ב שיהא כלי קיבול, אך הא דהגדול טמא בטבלא, אף דבעינן שיהא לה בית קיבול, בע"כ הוא כמש"כ הראב"ד בתו"כ דכיון דרובו קיים ועושה מלאכתו הראשונה טמא כאילו כולו קיים, וע"כ חשיב ככלי קיבול.

ולפ"ז מתבאר היטב גם לדעת הרמב"ם הא דמטהרי רבנן בטבלא שנחלקה לשנים, ול"ד לתנור שנחלק לשנים דטמא, דבטבלא דכל הא דהגדול טמא הוא רק משום דחשיב כאילו כולו קיים וע"כ חשיב ככלי קיבול, הרי דע"כ כל שנחלק לשנים הנראין שוין, כיון שאין רובא דמוכח דנימא רובו קיים, לא חשיב ככלי קיבול, ומשא"כ בתנור דל"ב שיהא כלי קיבול, ע"כ אף בנחלק לשנים הנראין שוין דליכא רובא דמוכח, מ"מ כיון דא"א לצמצם וחיישינן דלפי האמת יש בא' מהן רוב, שניהן טמאין מספק.[[2]](#footnote-3)

יא] ובד' המאירי בפ"ג דעדיות מצינו דרך אחרת בטעמא דרבנן, דהנה הר"ש הביא מתוספתא דא"ר יהודה לא נחלקו ר"א וחכמים על הטבלא שנחלקה לב' וא' מהן גדול כב' בחבירו שגדול טמא וכו', ובפשוטו פליגא התוספתא אמתניתין, דבמתניתין תנן דכל היכא דא' גדול וא' קטן הגדול טמא, ולר"י דתוספתא אין הגדול טמא אלא בשיש בו כב' בחבירו, וכ"ה מבו' גם מסתימת ד' הרמב"ם פט"ז מכלים ה"ב, ומד' הראב"ד ותוס' שאנץ בפ"ג דעדיות.

אך הנה המאירי בעדיות שם כתב, ז"ל, שדלעת ר"ג מקב"ט מפני שאף חלקי' ראויים, ולדעת חכמים מ"מ אין חלקי' ראויים לתשמישה הראשון, ומ"מ כשנחלקה לב' חלקים שהא' גדול והא' קטן ופירשוה בתוספתא שהחלק הגדול כשנים בחבירו, הכל מודים שהגדול טמא והקטן טהור, עכ"ל, והרי דמפרש להא דתנן במתניתין דמודים חכמים שהגדול טמא, דהיינו רק בשהוא גדול כב' בחבירו, וכדתניא בתוספתא, וכן פירש גם במלאכ"ש בעדיות שם בשם הר"ש סיריליאו.

ולפ"ז ניחא הא דמטהרי רבנן בשניהן שוין, ול"ד לתנור דמודו רבנן דשניהם טמאין משום דא"א לצמצם, דשאני הכא דס"ל לרבנן דאף אם הא' גדול מחבירו ה"ה טהור משום שאין חלקי' ראויין לתשמישה הראשון, ומשא"כ בתנור שנחלק שהוא ראוי לתשמישו הראשון, ע"כ מודו רבנן דכל שיש בו רוב ה"ה טמא.

יב] בתוס' רע"א כתב לדון דהא דמטהרי רבנן הוא משום דאיכא ספק ספיקא, ספק הוא המיעוט וספק נחתך במצומצם לחצאין, וכעין מש"כ התוס' בכ"ד בשם הרר"ש דכה"ג שרי, ובעירובין ד"ו. כתבו דהוי כעין ספק ספיקא,[[3]](#footnote-4) אך דחה לזה דא"כ גם בתנור שנחלק לב' יהי' טהור, ובע"כ דכיון הוי ספק טומאה ברה"י אפי' ס"ס טמא.

ובחזו"א בהוספות לכלים העיר בזה, שהרי הוי זה אין בו דעת לישאל, ואי"ז בא בידי אדם דאין השבירה גורמת הטהרה אלא מה שהוא שבור, וציין למש"כ שם סי' צ"ח דלפי דבריו שם י"ל דכה"ג חשיב כטומאה ביד אדם, ומבו' שפירש ד' הגרע"א דדייני' דין ספק טומאה ברה"י על התנור והטבלא גופא לטמאותם, ולפ"ז אף הנוגע בו ברה"ר יהא טמא, אך הי' מקום לפרש שכונתו דדייני' דין ספק טומאה ברה"י על הנוגע בתנור ברה"י, דספיקו טמא, אך י"ל דאם הוכרע על התנור מכח ס"ס דהוא טהור, תו ל"ש לדון על הנוגע בו שיהא טמא משום ספק טומאה ברה"י, גם י"ל דדין ס"ט ברה"י נאמר רק על המתטמא הראשון, ואכמ"ל, ועי' עוד באחיעזר ח"ב סימן ב' סקי"ג מש"כ לדון מטעם אחר דלא חשיב כיבד"ל, ודבריו צ"ב.

ובחי' ר' שלמה חולין סימן ח' עמד בזה, שהרי כתבו התוס' בכ"ד דכל היכא שא"א להיות לא גמרי' מסוטה, וא"כ הכא שא"א לטמאות ב' החצאים, בדין דיועיל ספק ספיקא לטהר, והגם שהוכיחו האחרונים דגם היכא דא"א שיהיו שניהם טמאין לא אזלי' בתר חזקה לטהר, מ"מ י"ל דספק ספיקא יועיל בזה לטהר, עיי"ש מה שדן בזה, ועיי"ש שכתב לישב בע"א, דכיון דמבו' בגמ' בבכורות דבתנור שחלקו לכו"ע א"א לצמצם משום דאיכא גומות, ע"כ ודאי אינם שוין בצמצום וליכא ספק ספיקא, ונ' דהיינו, דהגם דודאי יתכן בצד רחוק שב' החצאין שוין זל"ז, מ"מ לא שרינן, כמבו' בל' התוס' בחולין ובבכורות דכל הא דשרינן בכה"ג הוא רק בשדומה לנו דהפרוץ כעומד ודהוי מחצה על מחצה, דבלא זה הוי זה צד רחוק ואינו מצטרף להתיר.

יג] ובחזו"א שם דן עוד, דל"ש לטהר משום ספק ספיקא, משום דלא אזלי' בתר ספק ספיקא דסתרי אהדדי, אך בחי' ר"ש שם כתב להוכיח מד' התוס' בחולין דכ"ח: דרק היכא דב' הספיקות סתרי אהדדי לא אזלי' בתר ס"ס, וכבר כתב כן בפמ"ג יו"ד סימן כ"ג שפ"ד י"א.

אך יש מקום לדון בזה מטעם אחר, לדעת הסוברים דבספק א' בגוף וספק א' בתערובת לא שרינן משום ספק ספיקא, ובד' כמה מן הראשונים נ' שהטעם בזה הוא משום דהוי נידון א' על כל התערובת, וע"ז ליכא אלא חד ספיקא, ועי' יד יהודה סימן ק"י סקנ"ו שהאריך בזה, וה"נ הכא דכוותה, כיון דעל ב' החלקים יחד ליכא אלא חד ספיקא, א"א לטהר לכל א' מהן משום ספק ספיקא.

יד] בחזו"א בהוספות לכלים כתב לפרש, דפלוגתת ר"ג וחכמים בטבלא שנחלקה היא כעין פלוגתא דכל הני השנוין עמה כסוי טני וכו', דר"ג סבר דאף במיעוטה עדיין משתמשין וכמו בתנור שנשאר ד' או פחות מד', מ"מ טהור דכיון דהוי רק מיעוטא הו"ל כפנים חדשות וצריכה יחוד לתשמיש, והלכך הו"ל דין טבלא כתנור דאם חלקו לשנים טמא דא"א לצמצם, וחכמים סברי דאם נשאר רובו עדיין משתמשין בה אבל לא במחצתה, ובזה אין שייך לדון בדין א"א לצמצם, דמ"מ הנדמה לעין האדם למחצה אין משתמשין בה, וכמו שנאמר שיעורין בכל הכלים בנקיבתם כמו כן שיעור טבלא ברובו הניכר, והלכך נחלקה טהור, עכ"ד, ועיי"ש מה שהוכיח כן, ועי' עוד בדבריו בסימן ט"ו סק"ח, ועי' עוד במשנ"א שכתב כעי"ז.

טו] בחזו"א סימן ט"ו סק"ח הק' ע"ד הראב"ד שפירשה בטבלא של עץ, ופליגי אי מחמרינן בפשוטין משום שא"א לצמצם, דממ"נ אי עושה מעין מלאכה למה לי רובא, הא תנן רפכ"ב בשלחן שנפחת דשיעורו בנשתייר כדי הנחת כוסות, ואי לא נשתייר כי איכא רובא מאי הוי, ועי' בדבריו בסימן כ"א סק"ד מש"כ לישב בזה.?לכאו' יש לחלק בזה, דשלחן שנפחת קיים צורתו, ורק שנהי' בו חור, שהרי מ' דעדין הוא עומד על רגליו והיינו דמסגרת השלחן קיימת, ורק נפחת תוך השלחן, ומשא"כ בנחלק לשנים דכבר אין הכלי הראשון קיים., ?ועמש"נ בזה להלן פט"ז שם?.

?ועי' בתוס' שאנץ בעדיות שם דכל שא' גדול וא' קטן, הקטן טהור אף בשהוא ראוי למלאכתו, כיון דליכא רובא.?

יז] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו' לא נחלקו ?,** בטעם הדבר, הנה לדעת הרמב"ם דאיירי במסמר ?, ועי' חס"ד בזה.

1. ועי' עוד בב"י יו"ד סימן ר"א שכתב בתו"ד, ז"ל, ואפשר דבניטלו כל שפתותי' איירי ואפילו הכי מקב"ט כיון שמתחילה היתה מקבלת ועכשיו לא נשברה לגמרי, והא דפשוטי כלי עץ אינם מקבלים טומאה היינו דוקא כשמעולם לא היה להם בית קיבול וצ"ע, עכ"ל, ולפ"ז ניחא הא דטבלא שנחלקה לב' טמאה אף שאינה מוקפת מד' רוחותי', ולפ"ז ל"ק מהא דתנן דסרוד שנפרץ מרוח א' טהור, שהרי הדבר פשוט שכל ד' הב"י הם רק בכלי דל"ב להדפנות לקבל מה שבתוכו, שהרי בכל כלי קיבול אף אם ניקב בדפנותיו ה"ה טהור, וכ"ש בשניטלו הדפנות לגמרי, וע"כ ה"נ טבלא שנפרצה מרוח א' טמאה, וכמש"כ התוי"ט דאין עיקר תשמישה לכלי קיבול, ומשא"כ בסרוד?יל"ע בזה, דסרוד ג"כ בע"כ דאינו עשוי לקבל את מה שבתוכו, דאל"כ מ"ט של נחתומין טמא אף בשלא גיפפו, ועמש"נ לקמן פט"ו מ"ב לישב הקו' מסרוד בפשיטות, דהתם הא דבעינן גיפפו אי"ז לעשותו כלי קיבול, אלא לעשותו כלי, וז"פ.?.

   ועי' עוד בחזו"א סימן ט"ו סק"ח שכתב לישב הקו' מסרוד, דשאני טבלא של חרס דברוב מוקף חשיב תוך, ומשא"כ בסרוד של עץ דהתם בעינן בית קיבול דומיא דשק, עכ"ד, והנה דבריו הם כפי המבו' בד' הראב"ד בפ"ג דעדיות שהבאנו להלן אות ח', אך עי' להלן אות י' שנתבאר דלדעת הרמב"ם אין לומר כן, דדעתו דאף בכלי חרס בעינן בית קיבול, וע"כ אף שפירשה הרמב"ם בטבלא של חרס, מ"מ הי' בדין דכל שנפרצה מרוח א' תהא טהורה, ועיי"ש מש"נ בזה.

   והנה בפי' הר"ש מקואות פ"ד מ"ב כתב להדיא, דטבלא של חרס אינה טמאה אלא בשיש לה לבזבז מד' רוחותי', וזה דלא כמש"כ התוי"ט דטבלא שאני, ולדעתו תיקשי מהא דתנן הכא דטבלא שנחלקה לב' הגדול טמא, אף שאין לו לבזבז מרוח רביעית, ובעכצ"ל כמש"כ הראב"ד דאיירי הכא בטבלא של עץ, וע"כ אף דלי"ל בית קיבול ה"ז טמא כיון דהוא משמשי אדם ומשמשיו, וי"ל עוד דס"ל דכיון שמתחילה הי' לו לבזבז מד' רוחות ונשתייר רובו חשיב ככלי קיבול, וכמש"כ הראב"ד בתו"כ, וי"ל עוד כמש"כ הב"י דכלי קיבול שנשברו דפנותיו טמא, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולפ"ז מתבאר היטב מה שדקדק הרמב"ם לפרש למתניתין בטבלא של חרס, דרק בזה הוא דמטהרי רבנן, משום דלא חשיבא ככלי קיבול אלא בשיש בה רוב הניכר, אבל בטבלא של עץ דל"ב בה בית קיבול, הוו מודו רבנן דאף דליכא רוב הניכר ה"ז טמא, אך י"ל עוד, דס"ל להרמב"ם דטבלא של עץ שנחלקה לב' לכו"ע היא טהורה, וכדתנן לקמן רפט"ז דכל כלי עץ שנחלק לב' טהור, ועי משנ"א שם וחזו"א סימן כ"א סק"ד.?ועמש"נ בזה להלן פט"ז מ"א?. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם צ"ב דמ"ט כה"ג חשיב כספק ספיקא, הרי לכאו' ליכא אלא חד ספיקא אם איכא רוב או לא, וגם דהוי כשם אונס חד הוא, ובד' התוס' שכתבו דהוי כעין ספק ספיקא, ידוע לפרש דהוא משום דהתירא דרוב הוא משום דחשיב דהכל עומד והתירא דמחצה על מחצה הוא דפרוץ כעומד מותר, וע"כ חשבינן לה כספק ספיקא, אך הכא ל"ש ה"ט, ועי' עוד בתשובת הנתיה"מ שבחמד"ש אהע"ז סימן כ"ג סקי"ג שעמד ע"ד התוס' בחולין דמ"ט חשיב כס"ס, עיי"ש מש"כ לישב, ודבריו צ"ע שהרי התוס' כתבו כן גם לגבי לחי ד', ועי' עוד באו"ש פ"א משחיטה הי"ג, ושמעתי לפרש בזה, דמש"כ התוס' דהוי ס"ס הוא משום דלפנינו ה"ז נראה כמחצה על מחצה, וע"כ איכא חד ספיקא אם צמצם שפיר, וגם אם לא צמצם שמא עומד מרובה, וע"כ חשיב כב' ספיקות, וה"נ הכא דכוותה, אך אי"ז מתישב כ"כ בל' התוס' שנקטו תחילה להספק שמא עומד מרובה, וע' חזו"א בהוספות לכלים שכתב בסו"ד דצ"ע אי חשיב ס"ס בכה"ג. [↑](#footnote-ref-4)