חצר י - בדין קולט מן האויר, ואויר שא_ס לנוח במפסיק כלי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ג' אדר"ח טבת נר ו' דחנוכה תשע"א

א] ב"מ דק"ב., מיתיבי זבל וכו' והקולט מן האויר ה"ה שלו וכו', ואם איתא להא דריב"ח דאמר חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו, קולט מאויר אמאי הרי הוא שלו, אויר חצרו הוא, אמר אביי במדביק כלי בשולי פרה, רבא אמר אויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי ומי פשיטא ליה לרבא והא מיבעי בעי לה וכו', התם לא מיפסק ולא מידי הכא מיפסק כלי.

והנה בפשוטו הי' נראה, דהא דאמרינן דלדעת רבא לא קנה המשכיר משום דהוי אויר שאין סופו לנוח במפסיק כלי, הוא מיוסד ע"ז דתוך הכלי הוא רשותו של בעל הכלי ולא של בעל החצר, וכדחזינן מהא דבמדביק כלי בשולי פרה, זוכה בעל הכלי, ואך שבאנו לדון דמ"מ כל שלא הדביק הכלי בשולי הפרה, יקנה בעל החצר באויר שמעל הכלי, דאויר זה הוי רשותו דבעל החצר, וע"ז הוא דאמרינן דהוי זה אויר שאין סופו לנוח, שהרי סופו לנוח בתוך הכלי, ותוך הכלי אינו רשותו של בעל החצר.

ב] אמנם הנה מד' הרשב"א נ' ללמוד דמפרש לסוגיין בע"א, דהנה בחי' הרשב"א גיטין דע"ח. כתב, ז"ל, ש"מ כליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח, לא צריכא דגבוהה י', פירש"י ז"ל דהוי רשותא לנפשי', ולא חשיב ההוא אוירא רשות מוכר לבטל רשות הכלי, וק"ל וכו', ועוד דמ"ש י', אי משום לבוד כיון דגבוה ג' נפיק ליה מתורת לבוד וליקני, ואי משום זכית אויר חצרו הא ודאי אויר חצרו אפי' למעלה מי' כל שבתוך מחיצותיו קונה לו ואויר חצרו כחצרו וכו', ואי משום דמפסיק כלי ואין סופו לנוח כדאמר רבא במציעא וכו', מ"ש י', אפי' ה' וד' כל שאין הכלי מונח בקרקע, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א, דמש"א רבא הכא דל"מ אויר שאין סופו לנוח במפסיק כלי, לאו היינו משום דתוך הכלי אי"ז רשות בעל הקרקע, וע"כ חשיב האויר שמעל הכלי כאויר שסופו לנוח חוץ לחצר, אלא אף הא דהמונח בכלי אינו נקנה לבעל החצר אלא לבעל הכלי, הוא משום דהוי אויר שאין סופו לנוח במפסיק כלי, וזהו שכתב הרשב"א דמה"ט גם ע"ג המטה קונה לבעל המטה, משום דהוי אויר שאין סופו לנוח במפסיק כלי.

וצ"ל לפ"ז, דהא דמודה אביי במדביק כלי בשולי פרה, דקנה בעל הכלי, הגם דאף בתוך הכלי, כל הא דקנה בעל הכלי הוא רק משום דהוי אויר שאין סופו לנוח במפסיק כלי, ואביי ס"ל דאף בכה"ג הוי כמונח, הוא כמש"כ במיוחס לריטב"א שם, ז"ל, במדביק כלי בשולי פרה, דליכא אויר, וליכא למימר הא הוי כליו של לוקח ברשות מוכר וכו', אבל הכא ליכא אויר בעל הכירה, עכ"ל, והיינו דכל הא דכלי המונח ברשות אחר, בטל אצל הרשות, וחשיב תוכו כרשות דבעל החצר, הוא רק היכא שהוא מחובר לאויר החצר, אך כל שהדביקו בשולי הפרה, ואינו מחובר לאויר החצר, לא חזינן לתוכו כרשות דבעל החצר, וע"כ ה"ה קונה לבעל הכלי.

וכ"נ גם מד' הרשב"א ב"ב דע"ו:, ז"ל, והגבהה קונה בכל מקום, כלומר ואפי' ברשות מוכר וכו', וק"ל דהא באויר חצרו של מוכר היא עדיין ואויר חצרו כחצרו ואפי' מפסיק כלי לדעת אביי כדאמרינן במציעא וכו', עכ"ל, והעירוני דלכאו' כיון שהוא בידו של המגבי', דמי למדביק כלי בשולי פרה, דמודה אביי דזוכה בעל הכלי, ולא פליגי אביי ורבא, אלא באויר שמעל הכלי, אם הוא קונה לבעל החצר, דאויר חצרו הוא, או דכיון דסופו לנוח בתוך הכלי שהוא רשותו דבעל הכלי, הוי אויר שאין סופו לנוח, אך נראה דהרשב"א אזיל לטעמי', דס"ל דגם הא דתוך הכלי אינו קונה לבעל החצר, הוא רק משום דהו"ל אויר שאין סופו לנוח ומפסיק כלי, וכל הא דבקולט מן האויר מודה אביי דקונה בעל הכלי, הוא משום דלא חשיב כלל שהוא באויר החצר, אך במגבי' בידו, שפיר חשיב שהוא באויר החצר לדעת אביי.

ג] והנה במיוחס לריטב"א בסוגיין הק', ז"ל, ואכתי קשיא לרבא דלא מוק"ל במדביק אלא במניח כלי תחתי' דאיכא אויר, אמרי הרי אלו שלו, הא הוי כליו של לוקח ברשות מוכר, עכ"ל.

אמנם הנה בד' הרשב"א בגיטין שם מבו' דמפרש, דכיון דהו"ל אויר שאין סופו לנוח ומפסיק כלי, ולא חשיב כנח ברשות בעל החצר, ע"כ ממילא זוכה בעל הכלי, דכל הא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, הוא רק משום דהכלי מונח אארעא וחשיב החפץ כנח ברשות מוכר, וע"כ הוא דה"ז מפקיע מלחשוב החפץ שהוא ברשות הלוקח, אך התם דלא מנח אארעא, ולא חשיב דהזבל מונח ברשות בעל הקרקע, כיון דהו"ל אויר שאין סופו לנוח במפסיק כלי, ע"כ שפיר זוכה בעל הכלי, וזהו שכתב הרשב"א לדון, דהא דבמיטה גבוהה ליכא משום כליו של לוקח ברשות מוכר, הוא משום דמפסיק כלי ואין סופו לנוח, והרי דמהני הא דהוי אויר שאין סופו לנוח, דמכח זה זוכה בעל הכלי.

וזה נ' בביאור מש"כ הרשב"א שם, ז"ל, ומשו"ה פריך כי גבוהה י' וכו' והו"ל כליו של לוקח ברשות מוכר ול"ק לוקח, ולא אמרו קולט מן האויר דקונה אלא בדלא מנח אארעא, אבל מנח אארעא כליו של לוקח ברשות מוכר קרינן ביה ול"ק לוקח, עכ"ל, ולפי הנ"ל היינו, דכל הא דקולט מן האויר ה"ה שלו, הוא רק בדלא מנח אארעא, ולא חשיב כמונח ברשות המוכר, דכיון דלא מנח אארעא, ל"ה המונח בתוך הכלי כמונח בקרקע החצר, אלא כמונח באויר, ואויר שאין סופו לנוח על הקרקע לאו כמונח דמי, וע"כ הוא דקונה לבעל הכלי, אך משא"כ בדמנח אארעא, דחשיב כמונח ברשות בעל הקרקע, לא קנה בעל הכלי.

ד] והנה בנתיה"מ סימן ר' סק"ח כתב, ז"ל, ולפי"ז קשה, דבכליו של מוכר ברשות לוקח ודאי דל"ק לוקח, דהא אויר שאין סופו לנוח הוא ומפסיק כלי, דבהפקר כה"ג לא קני ומהיכ"ת יקנה במקח וממכר כיון שאין סופו לנוח בחצר כיון דמפסיק כלי, ומאי מיבעיא ליה לש"ס. וע"כ צריך לחלק, דשאני התם בב"מ דמיירי בחצר שכור לשיטת הרמב"ם וכו' ואין המשכיר יכול לסלק הכלי מהמקום, חשיב הפסק כלי הפסק שיהא חשוב אויר שאין סופו לנוח שלא יקנה, ואפילו רש"י ותוס' שם שכתבו דמיירי בחצר שלא השכירו, אפשר לחלק, כיון דמיירי שאין המשכיר שם ואינו יכול לסלק הכלי, חשיב הפסק הכלי להפסק, משא"כ הכא דאין הלוקח משאיל המקום להמוכר, ואפילו אם הלוקח משאיל המקום, מ"מ הא לא שאלו לזמן ידוע ויכול לסלק תמיד הכלי מהמקום, לא חשיב הפסק הכלי להפסק, עכ"ל.

והנה ממש"כ הנתיה"מ דלענין הא דמפסיק כלי, מהני מה שביד בעל החצר לסלק את הכלי, מבו' דמפרש דהא דמפסיק כלי היינו דע"כ לא חזינן להמקום שמעל הכלי כאויר החצר, וע"כ הוא דיש לחלק דהיכא שביד בעל החצר לסלק את הכלי, חשיב אויר זה כאויר החצר, אך הנה בד' הראשונים לעיל די"ב. ובגיטין דע"ט. שדימו דין קדמה דליקה לגט, לדין מפסיק כלי, נ' לא כן, עיי"ש, ולפ"ז הדק"ל.

ה] והנה אי נפרש לסוגיין, דהא דחשיב אויר שאין סופו לנוח במפסיק כלי, הוא רק משום שתוך הכלי חשיב כרשותו של הכלי, ול"ד לכליו של לוקח ברשות מוכר דלא קנה, דכלי שבאויר אינו בטל לרשות, או משום שכלי שביד האדם אינו בטל לרשות, ונת' ב?, ובאנו לדון שיקנה בעל החצר באויר שמעל הכלי, וע"ז הוא דאמרינן דהו"ל אויר שאין סופו לנוח בחצר, כיון דסופו לנוח בכלי דלא חשיב מכלל רשות החצר, אך אם תוך הכלי הי' חשוב מכלל רשות החצר, שפיר הי' חשוב כאויר שסופו לנוח בחצר, הרי דניחא בפשיטות הא דבכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, וליכא למיתי עלה משום אויר שאין סופו לנוח, שהרי אף תוך הכלי הוי רשותו של בעל החצר, והמונח בכלי חשיב כמונח בחצר, וז"פ.

אמנם בד' הנתיה"מ מבו' שפירש לסוגיין כמש"נ ללמוד מד' הרשב"א, דאף הא דהמונח בתוך הכלי לא חשיב כמונח ברשות בעל החצר, הוא משום דהו"ל אויר שאין סופו לנוח בקרקע החצר, וזהו שהק' דא"כ מ"ט בכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, הרי אין סופו לנוח בקרקע החצר.

אך בעיקר הקו', הנה בד' הרשב"א בגיטין שם מבו', דכל הא דהמונח בתוך הכלי לא חשיב כמונח בחצר, ותליא בדין אויר שאין סופו לנוח, הוא רק בדלא מנח הכלי אארעא, אך כל דמנח הכלי אארעא, חשיב המונח בכלי כמונח בקרקע החצר, ומה"ט הוא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, ול"ד לדינא דקולט מן האויר שקנה בעל הכלי, ולפ"ז ניחא בפשיטות הא דבכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, ולי"ב משום אויר שאין סופו לנוח, וז"ב.