11. סוגיא דקנין כסף
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

ט' שבט ע"א

**סימן י"א**

**בסוגיא דקנין כסף**

**א]שיטת תוס' מ"ג. בתירוץ קמא**

**ב]שיטת התוס' שהובא בראשונים**

**ג]שיטת תוס' בעירובין**

**ד]ביאור שיטת התוס' מ"ג. בביאורם השני שלא ביטלו הזכיה בכסף**

**ה]ביאור שיטת הרמב"ן שלר"י המקח קיים לענין הכסף**

**ו]ביאור שיטת הרמב"ן שיכול להשתמש בדמים בתור דמי המקח**

**ז]בביאור סוגית הגמ' מ"ט.**

**ח]בדין חיוב המעות בחזרת הלוקח**

**ט]בביאור הגמ' שנתינת המעות זה סיבה למעילה לכל הביאורים הנ"ל ובנידון הראשונים האם יחול אתנן**

**י]בדברי הראשונים בע"ז שבהקדים מעות בעכו"ם אפילו אם כסף לא קונה זכה במעות**

**י"א]בביאור מחלוקת הש"ך והסמ"ע סימן ס"ו לענין נתינת כסף על שטר שעדין לא קונה האם חייב באונסים**

**י"ב]בגדר עקירת חז"ל לקנין כסף האם זה גם עד כמה שלא חזרו בהם**

**י"ג]בדין חזרה לר"ש ולרבנן**

**המורם מהנ"ל**

א]מבואר בגמ' דנחלקו ר"י ור"ל האם כסף קונה מהתורה אמנם מדרבנן וודאי הפקיעו קנין כסף והאריכו הראשונים האם המוכר יכול להשתמש בכסף לר"י ולר"ל ונבאר השיטות בס"ד

**שיטת תוס' מ"ג. בתירוץ קמא**

א. עיין תוס' מ"ג. בתחילתם ובעוד ראשונים שדנו שבין לר"י ובין לר"ל אסור להשתמש אם המעות והטעם דכל מה שנתן לו את זה בתור קנין על החפץ אמנם עד כמה שלא זכה בחפץ הוא לא מרשה לו להשתמש אם הכסף ולפ"ז הוא רק ש"ח על הכסף ומה שאין חשש שיאמר לו נשרף כספך בעליה ביארו הראשונים או מצד שכספים אין להם שמירה אלא בקרקע או מצד שכסף זה דבר שקל להציל ואין חשש שיתעצל מלהציל ולבעל המאור שאם נשרף החיטים הוא לא יכול לחזור ה"ה אם נשרף הכסף המוכר לא יכול לחזור בו והנה הקשו התוס' מ"ג. שבגמ' מבואר שבהקדים המעות יכול להשתמש בהם ותירצו או שמדובר שנתן לו רשות או שבהקדים וודאי כל הסיבה כדי שיוכל להשתמש ובאמת כה"ג גם לר"ל יוכל להשתמש אם הכסף והנה מבואר בגמ' מ"ח. שלר"י אם נתן מעות בעד חפץ זה סיבה למעילה ולשיטה זו שאסור להשתמש צ"ב הטעם וביארו הראשונים או כיון שמדאורייתא זכה זה מספיק סיבה למעילה או שכה"ג רבנן לא הפקיעו הקנין כדי לפוטרו ממעילה ועיין בזה לקמן ולפ"ז מה שהגמ' מ"ט. אומרת במקרה שאמר לו טול זוזך לא מיבעיא ש"ש לא הוי אלא אפילו ש"ח הכוונה שש"ש הוא לא גם לפני שאמר דאין לו סיבה להיות ש"ש

ולכאורא היה מקום לומר שכיון שיכול להחזיק המעות עד שיקבל על עצמו מי שפרע זה עצמו סיבה שהוא יהיה ש"ש וכמו דלענין מק"ט יש הרבה ראשונים שהמוכר ש"ש על הכסף כי יש לו זכות להחזיק הכסף עד שיקבל המקח בחזרה וכן מבואר בב"י בשם תשובה מרב האי גאון שגם אם אמר מפורש שהוא לא משתמש בכסף אלא רק בתור פיקדון הוא ש"ש וצ"ע כיון שאסור לו להשתמש בכסף למה שיהיה ש"ש ובהכרח כיון שיש לו רשות להחזיק הכסף עד שיקבל מי שפרע לכן הוא ש"ש ועיין בזה מה שנכתוב לקמן בס"ד סק"ח ובדעת הראשונים שזה לא סיבה להיות ש"ש צ"ל שמה שיש לו כדי שהשני יהיה חייב לקבל מי שפרע אין זה מספיק סיבה להיות ש"ש

**שיטת התוס' שהובא בראשונים**

ב] ב. עיין רמב"ן ורשב"א שהביאו בשם תוס' שבאמת מותר להשתמש בין לר"י ובין לר"ל והוסיפו שהוא רק ש"ש מצד שקי"ל כר"נ שמעות מותרים הוא רק ש"ש וכך סברא הגמ' מ"ח. שנקטה שלכן זה לא סיבה למעילה עכ"ד ולפ"ז לר"ה דהוי לוה עליהו באמת יהיה מעילה בין לר"י ובין לר"ל ועיין תוס"ר שהקשה על זה דהרי רב הונא ס"ל שמעות קונה מדאוריתא וא"כ חייב להעמיד הבריתא שלא מועיל, בעכו"ם שכסף לא קונה ואם בכל אופן יכול להשתמש וזה סיבה למעילה א"כ הבריתא כמאן ואולי ר"ה פליג וס"ל שאסור להשתמש וכל דברי התוס' מכח הגמ' מ"ט. שהוא ש"ש חזינן שהוא יכול להשתמש וכך קי"ל ולכן העמידו סתמא דגמ' מ"ח. כר"נ

אמנם היה מקום לדון עוד דהנה בגמ' מ"ג. מבואר שלרב הונא שהוא שואל אם נתן לשולחני זה מעילה ובתוס' כ"ט. כתבו שבהכרח שהוא זוכה בזה לגמרי דאל"כ שרק יש לו דין שואל זה לא סיבה למעילה אמנם בריטב"א מ"ג. כתב שהוא לא זכה בזה ואם הבעלים יבקש המעות והם בעין הוא חייב לתת לו דוקא אותם מעות ובכל אופן זה סיבה למעילה בההיא הנאה שהוא יכול להוציאם עכ"ד וצ"ב א"כ גם למ"ד ש"ש יש הנאה זו ולמה שלא יהיה מעילה וצ"ל הכוונה שלמ"ד ש"ש גדר הדברים שרק יש לו רשות לקחת אבל עדין לא נחשב שלקח לעצמו בתור שיכול להשתמש וממילא זה לא סיבה למעילה משא"כ למ"ד שהוא שואל ס"ל שחשיב שכבר לקח כדי להשתמש אלא שלא זכה בזה ולכן הוא נחשב שואל וכן נחשב שכבר נהנה מהמעות ויש כאן מעילה אמנם עדין צ"ע מה שהקשו התוס' כ"ט. דבגמ' צ"ט. מבואר שאם לא קונה משיכה בשואל א"כ מה שהשאיל לו אין בזה מעילה אמנם יתכן ששם זה רק סברא שאין מעילה לפי טובת הנאה של כל זמן השימוש כיון שהמשאיל יכול כל רגע לחזור בו משא"כ כאן שהרי יכול להוציא המעות וממילא גם אם יחזור בו הוא כבר לא צריך להחזיר לו וכה"ג חשיב שיש כאן הנאה למעילה וצ"ע [ועיין תוס"ר מ"ט. דגם נקט שהוא לא זכה במעות ויכול לבקש אותם בעצמם לענין קנין כסף לרב הונא ולכאורא זה כמו מעות מותרים וצ"ע]

והנה עיין ריטב"א מ"ח. שכתב סברא שכאן אין הנאה בזה שיכול להשתמש כיון שהוא משתמש בתור מקחו דהינו שכאן אין לדון שחשיב הנאה כדי שיחשב מעילה ולפ"ז יתכן שלרב הונא הוא יהיה שואל ובכל אופן לא יהיה מעילה ויתכן עוד שכה"ג לא חשיב שקיבל הנאה כדי שיחשב שואל כיון שמה שיכול לקחת את זה הוא בתור מקחו וגם לרב הונא הוא רק יהיה שומר שכר ולפ"ז א"ש בעכו"ם שכסף לא קונה לא יהיה מעילה וצ"ע בזה

**שיטת תוס' בעירובין**

ג] ג.עיין תוס' בעירובין פ"א: וכן בתוס"ר מ"ט. ובהגהות אשרי בסוף פרק המפקיד שכתבו שבאמת מעיקר הדבר כיון שלא חל קנין זה סיבה שאסור להשתמש בכסף אלא שלר"י שמעיקר הדין מעות קונות אפילו שרבנן איפקיעו הקנין אבל אלים כוחו שהוא יכול להשתמש בכסף וממילא חשיב שיש לו היתר שימוש ולר"נ הוא ש"ש ולר"ה הוא כמו שואל ולפ"ז בעכו"ם לדידן שכסף לא קונה באמת אסור להשתמש בכסף וא"ש לרב הונא שאין מעילה עד שיוציא ועיין ביאור הגר"א שכתב למהלך זה דיתכן שכאן גם לרב נחמן הוא שואל על פי סברת הראב"ד שרק בשולחני שהוא חושש כל רגע שיבוא לקחת את זה לכן אין כל הנאה שלו אבל באבידה שלא חושב שהבעלים יקחו הוא שואל ולפ"ז ה"ה כאן הוא שואל לכו"ע ועיין שו"ת רעק"א תשובה ר"ד בסופו שגם כתב כסברא הנ"ל והנה בתוס"ר מבואר עוד שגם לרב הונא כאן אם יחזרו מהמקח יהיה חייב להחזיר המעות עצמם ולא יוכל לתת מעות אחרות ובפשוטו ס"ל שגם במעות מותרין לרב הונא זה כך וזה סיבה למעילה אמנם אולי היה מקום לחלק בין ההיתר של שולחני להיתר המעות כאן שרבנן נתנו לו ולא מצד שהוא יש לו ענין בזה ובאמת לפי מה שנקט כאן באמת גם לרב הונא יתכן שזה לא סיבה למעילה כיון שכל רגע יכול לחזור בו וזה דלא כמו שנקט לעיל מ"ח. דאם יש כאן היתר שימוש לרב הונא מצד עצמו זה סיבה למעילה דאז הגדר שזוכה בזה לגמרי וצ"ע

ועיין תוס' מ"ג. שכתבו שלענין המעות העמידו הדין כד"ת ועיין תומים וקצוה"ח סימן ס"ו וביאור הגר"א סימן קצ"ח דביארו על דרך הסברא הנ"ל שכיון שמדאורייתא קונה רבנן האלימו כוחו ולא רק שיוכל להשתמש אלא שהוא שואל גמור עליהם וזה לכו"ע דהינו גם לר"נ וצ"ע

**ביאור שיטת התוס' מ"ג. בביאורם השני שלא ביטלו הזכיה בכסף**

ד] ד. עיין תוס' מ"ג. שכתבו וז"ל דלר"י ור"ה דאית להו ד"ת מעות קונות לא הפקיעו כח שיש לו למוכר במעות שיכול להשתמש בהם כיון שקונות מהתורה וכו' ופשטות לשונם שלגבי המעות העמידו הקנין אפילו שלגבי החפץ הפקיעו הקנין ולכן הוא שואל לכו"ע וכן ביאר במחנה אפרים וצ"ב החילוק דלכאורא כל הזכיה בתור דמי המקח ואם אין מקח אין סיבה לזכיה במעות ועיין ב"י ועוד אחרונים שנראה שנקטו שכוונתם על דרך סברת הרא"ש הנ"ל שכיון שמדאורייתא מעות קונות האלימו את כוחו שיוכל להשתמש אלא דס"ל לתוס' שהאלימו יותר דהינו שזה שלו אמנם היה מקום לבאר דיסוד קנין כסף הוא שזוכה בכסף בתור מחיב להעמיד המקח וזה עצמו הסיבה לזכות במקח וכל זה לר' יוחנן שכסף קונה שזהו מכלל חידושא דקנין כסף ורבנן ביטלו החלק של הזכיה במקח ונשאר הזכיה במעות בתור המעשה קנין דכסף והנה יש להסתפק בחזרתו האם נתחדש שיכול לחזור בו מעיקר הקנין וממילא הזכיה במעות בטילה או שרק חוזר בו מההתחיבות בעד הכסף אבל עיקר הזכיה בכסף קיימת ועיין טור בשם הרמ"ה דגם אם חוזר בו לא צריך להחזיר הכסף עצמו אלא יכול לתת לו כסף אחר ולכאורא בהכרח שזה רק לר"י כדמוכח בגמ' שלר"ל אין מעילה ובהכרח שזה על דרך התוס' הנ"ל אלא שיתכן שזה כמו שביארנו בתחילה שהאלימו את כוחו לענין הכסף ויתכן על דרך הנ"ל שהזכיה בכסף בתור מעשה קנין קימת אמנם בדעת הטור היה אפשר לומר שיש כאן היתר שימוש וממילא כאן לכו"ע זה כר"ה שכבר זכה בזה אמנם הטור שנקט כהרא"ש שגם שומר אבידה הוא רק ש"ש בהכרח שכאן רק מצד סברת התוס' הנ"ל הוא זכה בזה לגמרי

ובעיקר הדבר שביארנו שבדין של קנין כסף הוא עצם הדבר ששיך זכיה במעות בתור תשלום המקח גם במקום שלא חל מקח שמעתי להוכיח כן מדברי הרבינו פרץ הובא באבני מילואים סימן ל"ח סקי"ג דכתב שהמקדש במעות והיה מקח טעות יכול לחזור ולקדש אם מעות אלו אפילו שנתאכלו המעות חזינן שהנתינה בתור מעשה קידושין נשאר אפילו שלא חל מכח זה כלום דהרי היה כאן מקח טעות ועיין שיעורי הגר"ש הימן קידושין סימן ג' שביאר דבר זה וכן עיין תורי"ד בדין ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף שיכול לחזור ולומר הרי את מקודשת במעות אלו והיא מקודשת דהיינו שנתינת הממון היתה בתור מעשה קידושין אפילו שזה עדין לא סיבה לחלות קידושין וצ"ע

**ביאור שיטת הרמב"ן שלר"י המקח קיים לענין הכסף**

ה] ד. עיין רמב"ן שכתב לבאר שלר"י שמדאורייתא מעות קונות העמידו הקנין לענין המעות וע"ש שביאר שזה הטעם לענין מעילה והנה פשטות דבריו שבאמת יש כאן מקח גמור ולכן הוא זכה בכסף ויכול להוציאו ורק שיכול לבטל המקח על ידי שיקבל מי שפרע ולכן כתב שכל זמן שלא קיבל מי שפרע הוא חייב באונסים ולכאורא הכוונה דזה עדיין בזכייתו והמקח עדין קיים וע"ש שביאר שלכן יש בזה מעילה והרי בפשוטו מדובר שחזר בו לפני שהוציא ובכל אופן הוי מעילה אלא שיש לדון האם החזרה חל רק על ידי המי שפרע או שבעצם זה שחזר בו כבר נתבטל הזכיה במעות אמנם נקט שהוא עדיין חייב כשואל כיון שלא קיבל מי שפרע ולכאורא הביאור כי יכול להעמיד המקח ולהשתמש בכסף ובפשוטו מצד שלא יכול לבטל המקח עד שיקבל מי שפרע ולכאורא לפי זה מותר לו להשתמש בכסף אפילו שמתכונן לבטל המקח ועיין חידושי הר"ן שמשמע שביאר כביאור זה בדעת הרי"ף

והנה בפשוטו לפ"ז גם הזכיה בחפץ עדיין קימת עד שיקבל על עצמו מי שפרע וכן הוא פשטות לשונו שהמקח קיים אמנם יש מקום לומר שכוונתו שרק לגבי הכסף העמידו המקח אמנם דבר זה הוא מעיקר הדין דיסוד קנין כסף הוא שזכית הכסף מחיבת העמדת המקח ולכן זה נקנה וכאן חז"ל ביטלו את קנין החפץ אמנם את זכית הכסף וחיוב העמדת המקח שחל לא ביטלו וחלק זה מתבטל על ידי קבלת מי שפרע וכמו שביארנו לעיל באריכות בדעת תוס'

ומקור לזה דהנה מבואר בגמ' גיטין נ"ב.: דנכסי יתומים הרי הם כהקדש ולכן אם משכו מהיתומים והתיקר הם יכולים לחזור בהם אבל אם הוזל יכולים להעמיד המקח כמו בכל אדם והגמ' דנה שלענין כסף גם נימא שאם זה יתיקר המוכר לא יוכל לחזור ואם יוזל היתומים יכולים לחזור והגמ' אומרת שזה רעה בשבילם כי יגידו להם נשרפו חיטך בעליה וקשה הרי אם זה ישרף הם יכולים לחזור בהם ועיין בעל המאור שהוכיח מזה כשיטתו שאחרי שזה נשרף אי אפשר לחזור ורק שתמיד כיון שלענין היוקר זה ברשות המוכר לכן הוא טורח ומציל אבל כאן זה לא שייך דהרי לענין היוקר זה לא אצל המוכר ועיין רש"י שתירץ שכל מה שהעמידו המקח לחזרה אם נשרף כיון שזה ברשות מוכר לחזור בו אם יתייקר ועייין תוס' שהקשו א"כ במשיכה יש גם חשש זה שיגידו ליתומים נשרפו חיטכם בעליה ותירצו שיש להם דין ש"ש וביאר התוס"ר שכל זמן שלא חזרו בהם הרי יכולים להשתמש וגם כשהודיעו שרוצים לחזור שכבר אסור להשתמש בכל אופן הם ש"ש הואיל ונהנה מהנה ובמלחמות ובעוד ראשונים כתבו לבאר שכאן שהמוכר לא יכול לחזור בו גדר הדבר שהמקח קיים והוא יכול לבטל כדברי הבעל המאור וממילא אם זה ישרף הוא לא יכול לבטל עכ"ד ולפ"ז אין לומר שכוונתו שרבנן לא עקרו קנין כסף ורק על ידי שחוזר בו מתבטל המקח דא"כ אם זה נשרף הוא לא יוכל לחזור בו ובהכרח כנ"ל אמנם יתכן שדבריו כאן לרש"י בגיטין וצ"ע

**ביאור שיטת הרמב"ן שיכול להשתמש בדמים בתור דמי המקח**

ו] ו.עיין רמב"ן בתחילתו מה שביאר והובא בריטב"א ולכאורא תוכן דבריו דבאמת הדמים ניתנו בתור דמי מקח ולכן אפילו שלא חל המקח זה סיבה שיוכל להשתמש עד כמה שהמקח יתקיים וכיון שאין לו לחוש שהוא יחזור בו לכן מותר לו להוציא את זה ולכן הוא נחשב שואל על זה והוסיף שזה גם לרב הונא כיון שדוקא במעות מותרים אין דעתו לזכות בזה אבל כאן שלקח את זה בתור דמי מקח דהינו לעצמו וודאי שחשיב שדעתו לזכות בזה והטעם שאין בזה מעילה שכיון שאם יחזור מהמקח יצטרך להחזיר דוקא את הדמים האלו דהינו שלא נתכוין לזכות אלא בתור דמי מקח לכן לא חשיב שיש כאן הנאה כמו דמבואר בגמ' צ"ט. דאם משאיל יכול לחזור בו אין בזה מעילה עכ"ד ולכאורא כוונתו שמדובר שחזר בו ועכשיו יוצא שלא היה הוצאה אלא שעדין יש מקום לדון שיהיה מעילה כי היה לו הרשות להוציא ובזה כתב שהנאה זו היא לא סיבה למעילה אמנם היה מקום לומר דס"ל שגם במעילה של הוצאה כל המעילה מצד ההנאה שבדבר וכאן חשיב שאין הנאה וכמו שהאריך הקה"י בדעת הרמב"ם אמנם עיין בדבריו מ"ג. דמפורש שעד כמה שהחפץ יוצא לחולין בכל מקרה זה סיבה למעילה ובהכרח כנ"ל

והנה מבואר ממהלך זה חידוש ששיך לשלם דמי מקח על המקח של מחר ובפשוטו אין זה בתור הלואה דעד כמה שיש כאן סתם הלואה מהכי תיתי לומר שזה רק אם יהיה מקח ואינו מוכרח דיתכן שכל האומדנא שמוכן להלוות לו רק מצד שיש לו צד שיהיה מקח ועיין במס' ע"ז סימן י"ט שהארכנו מרוב רבותינו הראשונים שלא שייך לשלם דמי מקח לפני המקח ועיין לקמן סק"י

**בביאור סוגית הגמ' מ"ט.**

ז] והנה מבואר בגמ' מ"ט. דהיה מעשה דמישהו נתן כסף על המקח והמוכר חזר בו ואמר לו שיקח הכסף ולפני שהלוקח לקח נאנס הכסף והגמ' אומרת שלא מיבעיא שש"ש לא הוי אלא אפילו ש"ח לא הוי והגמ' שואלת והא בעי לקבולי מי שפרע ועונה שהכי נמי ואחרי זה הגמ' אומרת שלא היה כזה מעשה ועיין ראשונים שביארו סוגיא זו דלשיטה הראשונה הנ"ל שאסור לו להשתמש בזה א"כ הוא ש"ח וכוונת הגמ' שאפילו אם היה דמים והוא היה ש"ש הוא מפסיק להיות שומר דהוא אמר לו שקול זוזך ולשיטה שהוא יכול להשתמש אבל הוא ש"ש כוונת הגמ' כפשוטו דהוא שומר ויכול להסתלק מהשמירה ועיין בריטב"א שנקט שעד כמה שהוא רק ש"ש [או כמהלך הרמב"ן שכאן זה הנאה שלו אבל עד כמה שאין מקח אין זכיה] א"כ ודאי שיכול להסתלק מהשמירה ואם אחרי זה קיבל מי שפרע הוא פטור גם מהאונס שקרה לפני שקיבל מי שפרע כמבואר ברש"י וכן מדויק בחידושי הר"ן שלצד שהוא ש"ש הדין מוכרח כמבואר ברש"י אמנם בראב"ד מבואר שהוא ש"ש ורק חייב בגניבה ואבידה כמו שדיקדק המ"מ בדבריו ובכל אופן נקט שהוא חייב בגו"א של מה שקרה לפני שקיבל המי שפרע וכן ברמב"ן מבואר שגם למהלך הנ"ל אות ו' שהזכיה בתור דמי מקח ואם חוזר אין לו זכיה במעות בכל אופן נקט שהוא חייב באונסים עד שיקבל מי שפרע וצ"ב הטעם וביאר בזה הגר"א ששומר לא יכול לחזור בו לפני גמר הזמן השמירה שקבעו ונחשב שזמן השמירה עד שיקבל מי שפרע והנה דעת הרשב"א שיכול לחזור בו ומצד שיש חיסרון של כי לי בני ישראל עבדים אמנם יתכן שבשואל לא יכול לחזור בו ששם זה הרי חיוב אונסים והארכנו בזה בעניני שומרים

והנה וודאי שמשמעות הגמ' שאם יקבל מי שפרע אז גם אם נאנס קודם הקבלה הוא פטור אלא שכתב הרי"ף שכיון שלא היה כזה מעשה ממילא מסברא חייב וביאר הרמב"ן מטעמים הנ"ל והנה לשון הרי"ף שכל זמן שלא מקבל מי שפרע המקח ברשותו ופשטות משמע כדרך הרמב"ן שיכול לבטל המקח רק על ידי מי שפרע והנה צ"ב מהכי תיתי שדין הגמ' לא נכון והרי הגמ' לא אומרת סברא שזה לא נכון וביאר הגר"א שהגמ' כרבא שס"ל כר"ל שכסף לא קונה ולפ"ז אסור לו להשתמש אם המעות והוא רק שומר וודאי שיכול לחזור בו מהשמירה אבל להלכה שקי"ל כר"י הוא זכה במעות וכנ"ל אמנם זה לא כביאור הנ"ל אות ו'

**בדין חיוב המעות בחזרת הלוקח**

ח] והנה מבואר בראב"ד שאם הלוקח חוזר בו והמוכר אומר לו קח הכסף הוא ג"כ עדיין שומר וברמב"ם מדויק שכה"ג הוא לא שומר שכר וביארו האחרונים שכיון שאמר לו שיקח פירושו שמוותר לו על המי שפרע ומשמעות כולם שאם יגיד לו שיקח הכסף ורוצה בכל אופן מי שפרע הוא עדיין חייב באונסים וכן הוא בב"י ובנתה"מ וביאור הגר"א והנה לראב"ד שהוא ש"ש מצד ההיתר שימוש היה מקום לומר שעכשיו שהלוקח לא רוצה המכר אין לו היתר שימוש ואין סיבה שיהיה ש"ש ובהכרח צ"ל שכבר זכה בזכות שימוש עד קבלת מי שפרע וממילא הוא לא יכול לחזור בו מהשמירה וכמבואר בגר"א

אמנם הפוסקים כולם נקטו שגם לדידן שהוא חייב באונסים אין הוא נפטר רק אם המוכר אומר לו שיקח הכסף ומוותר על המי שפרע והנה אם הטעם שחייב באונסים כנ"ל אות ד' שהמקח מתבטל על ידי מי שפרע א"כ א"ש שהמקח עדין קיים וא"כ המעות ברשותו אמנם אם נימא כביאור הרמב"ן שהוא שואל מצד שיכול להשתמש בכסף א"כ עכשיו שהלוקח לא רוצה המקח לכאורא אסור לו להשתמש בכסף דאין כאן אומדנא נוספת ללא צד מקח ולביאור הנ"ל אות ג' שלר"י רבנן התירו להשתמש וממילא הוא שואל גם לר"נ ומצד סברת הראב"ד אמנם לכאורא ברגע שאין אפשרות למוכר להעמיד המקח אין סיבה שיהיה מותר לו להשתמש ושיהיה חייב באונסים וצ"ע אחרי זה הראוני דהש"ך סק"ד הביא מהסמ"ע בלוח הטעות דנקט דבאמת כה"ג גם לפני שאמר שמוכן לתת הכסף הוא רק ש"ש ומסתבר שהוא מטעם הנ"ל ובאמת שכן מדויק ברמב"ם שכתב שאם אמר טול זוזך הואלא חייב בגניבה ואבידה ולא כתב שזה לא ברשותו דזה גם ללא שאמר אלא שצ"ב עד כמה שאסור לו להשתמש למה שהוא יהיה שומר שכר ולכאורא מוכרח מזה כמו שביארנו לעיל סק"א מרב האי גאון שכיון שיכול להחזיק המעות עד שיקבל מי שפרע זה עצמו סיבה שהוא יהיה שומר שכר וצ"ע בזה

**בביאור הגמ' שנתינת המעות זה סיבה למעילה לכל הביאורים הנ"ל ובנידון הראשונים האם יחול אתנן**

ט] והנה מבואר בגמ' מ"ח. שבנתן המעות לר"י שמעות קונות זה סיבה למעילה והנה לראשונים שאין היתר להשתמש בהכרח צ"ל כמבואר בתוס' בב"ק ע"ט וכגירסת הגרעק"א שכיון שמדאורייתא הוא זוכה זה סיבה למעילה וכן ביאר הרשב"א בב"מ מ"ח. וכן לראשונים שמותר להשתמש לכו"ע רק שזה לא סיבה למעילה וכמו שביארנו לעיל א"כ בהכרח המעילה מצד הדאוריתא ולראשונים שמותר להשתמש אבל הוא רק ש"ש א"כ זה לא סיבה למעילה כמבואר בגמ' מ"ג. ובהכרח שהמעילה זה מצד הדאוריתא אמנם לראשונים שלר"י עד החזרה יש כאן מקח או לתוס' והרמ"ה שלענין הזכיה במעות העמידו על דין תורה א"כ זה סיבה למעילה מדאוריתא לר"י וא"ש הגמ' ועיין סימן י"ב שהארכנו בביאור הסוגיא

והנה עיין ע"ז ס"ג. דבא עליה ואח"כ נתן לה אתננן זה אסור והגמ' אומרת כגון שאמר לה הבעלי לי בטלה זו וקנתה את זה בקנין כסף והגמ' שואלת והא מיחסרא משיכה דהינו שכסף לא קונה ועיין רשב"א וריטב"א שם שכתבו או שהגמ' כר"ל דלר"י כיון שמדאורייתא זה קונה זה סיבה לאיסור אתנן או שבאמת כין שרבנן הפקיעו זה לא סיבה לאיסור אתנן וכוונת הגמ' לשאול לכו"ע והנה צ"ב לביאור זה הרי לענין מעילה מבואר בגמ' דלר"י זה סיבה למעילה וצ"ל כמבואר בלשון הרשב"א בב"מ שלענין מעילה אוקמוה על הדאוריתא דהינו שכה"ג שנותן כסף של הקדש לא עקרו הקנין כסף ויתכן כוונתם שבאמת כה"ג כסף קונה ויתכן שכה"ג אמרו שההפקעה היא לא ביחס לדאוריתא אלא רק ביחס לדרבנן והנה לשיטת הרמ"ה שלגבי המעות העמידו על דין תורה אבל לא לגבי המקח א"כ החילוק ברור שהגמ' בב"מ זה על הזכיה במעות וכאן זה על הזכיה בחפץ ובביאור הגר"א כתב שזה מחלוקת הסוגיות וזה המקור לרמב"ם שאפילו שפסק כר"י שמעות קונות בכל אופן לגבי נתנה לסיטון פסק שאין מעילה [ורק לענין בלן וספר פסק שיש מעילה כמו שביארו שס"ל שלענין שכירות פועל רבנן לא עקרו הקנין כסף כלל ומה שהגמ' אומרת דוקא בלן אין הכוונה למעט ספר אלא כמו שביאר בפסקי הריא"ז שזה בא למעט שאר קנית מטלטלים]

והנה לשיטת הרמב"ן שעד שמקבל מי שפרע העמידו הקנין לכאורא זה וודאי סיבה שיהיה אתנן ובהכרח שהגמ' כר"ל וכן הוא בחידושי הרמב"ן שם אלא שעיקר דבריו דלענין אתנן דנים לפי הדאוריתא וזה לביאור הראשון לענין מעילה שזה מצד הדאוריתא ולביאור השני הוא גם מוכרח וכנ"ל אמנם אם נימא כמו שביארנו לעיל דכל דברי הרמב"ן ביחס לכסף אבל לענין החפץ ביטלו המקח לגמרי שלכן אם זה נשרף הוא גם יכול לחזור בו א"כ כאן אין סיבה לאיסור אתנן אם מה שרבנן ביטלו המקח מועיל לענין דאוריתא וצ"ע דלכאורא כן הוא סתימת לשון הרי"ף והרמב"ן גם סתם דלא כרי"ף

**בדברי הראשונים בע"ז שבהקדים מעות בעכו"ם אפילו אם כסף לא קונה זכה במעות**

י] והנה עיין סוגית הגמ' ע"ז ע"א. דהגמ' דנה האם משיכה קונה בגוי ומבואר בגמ' שרב אמר למוכרי יין לגוי שיקחו הכסף לפני שמוכרים שזה לא יאסר כדין דמי יין נסך והגמ' דנה שרב ס"ל שמשיכה בעכו"ם קונה והקשו הראשונים א"כ מה יעזור להקדים הכסף הרי כסף לא קונה ועיין תוס' שהיו מבקשים מהעכו"ם שיקנו להם מראש בעד החפץ אפילו שזה לא חל עוד תירצו שכוונת הגמ' שקונה גם כסף וגם משיכה אמנם ברמב"ן וברשב"א מבואר שהם זכו בזה בתור דמי מקח וביאר ברשב"א במשמרת הבית שזה לא סיבה להיאסר כיון שזה הלואה בעלמא דאי אפשר לשם דמי מקח לפני המקח ועיין מסכת ע"ז סימן י"ט שהארכנו בביאור דעות הראשונים ועיין ריטב"א ס"ג: שהקשה מהגמ' בסוגין דלר"ל אין מעילה חזינן שעד כמה שכסף לא קונה אין זכיה בכסף בתור דמי מקח ולכן ביאר הסוגיא שבעכו"ם קונה גם כסף ע"ש ובדעת הרמב"ן הנה למה שביאר בסוגין שגם לר"ל זכה בתור דמי מקח רק שאם לא מתקיים המקח הוא לא זכה א"כ א"ש ששם מתקיים המקח ואין סיבה שזה יאסר ומה שכאן אין מעילה דמדובר שחזר בו לפני התספורת אמנם לביאור הרמב"ן שרק לר"י מותר להשתמש צ"ע אמנם לכאורא למה שביארנו לעיל דעתו בע"ז כביאור שגם לר"ל זכה בכסף והמעילה מצד הקנין דאוריתא ולפ"ז א"ש אמנם יתכן עוד שגם לביאור השני הוא זכה לר"ל עד כמה שיהיה מקח אלא שאסור להשתמש מצד שאולי המקח יתבטל ולא מסתבר שזה וודאי עומד שהמקח יתקיים וודאי שחשיב שיש לו רשות על זה וכמבואר בגמ' מ"ט. דמצד מחוסר אמנה יכול אפילו להפריש תרו"מ על מקום אחר וצ"ע ושמעתי לדון עוד שאולי גם הרמב"ן בביאור השני סובר שלר"ל הוא זכה בתור הלואה על המקח אלא שס"ל שלר"נ אין זה סיבה שיהיה שואל עד כמה שיתבטל המקח ודו"ק וצ"ע

**בביאור מחלוקת הש"ך והסמ"ע סימן ס"ו לענין נתינת כסף על שטר שעדין לא קונה האם חייב באונסים**

י"א] עיין ש"ך סימן ס"ו סק" לענין מכר של שטר ללא מסירה ונתן מעות שלא חל המכר שהסמ"ע כתב שלענין המעות הוא ש"ש מצד שזה כמו מעות מותרים כיון שאנחנו כמו שולחנים שמותר להשתמש אם הכסף והש"ך חלק עליו שוודאי שמותר להשתמש אם הכסף ועיין קצוה"ח שדבריו פלא הרי כאן זה כמו לר"ל דלרוב הראשונים הוא לא שואל עליהם וככל הנ"ל ורק למהלך אחד ברמב"ן הוא שואל על זה ועיין נתה"מ שישב שכאן יש אומדנא מיוחדת שיכול להשתמש כיון שלא מתכונן להביא המקח למצב יותר טוב וכמו שכתבו התוס' לענין מקדים מעות ע"ש

והנה עיין קצוה"ח שדן שכמו שכתיבה ומסירה עוזר ה"ה כתיבה וכסף ולפ"ז ששיך קנין כסף בשטר א"כ גם אם עדין לא היה כתיבה אבל שיך כאן נתינה של כסף בתור משעה הקנין כסף ולמה שביארנו לעיל בדעת הרמב"ן ותוס' א"כ כה"ג זה כמו לר"י שיש כאן זכיה בכסף ובפשוטו זה העיקר בביאור דעת הרמב"ם שחייב באונסים גם לאחר שהמוכר אומר שרוצה לחזור בו וא"ש דברי הש"ך וצ"ע

י"ב] בפשוטו אם המוכר חוזר בו וקיבל מי שפרע בטל המקח אפילו אם לא החזיר עדין המעות ואם עכשיו יתחרט וירצה המקח והלוקח חוזר בו לא יצטרך הלוקח לקבל מי שפרע אמנם עיין הגהות אמירי ברוך סימן קצ"ח דהביא מחידושי הרימ"ג על שבועות דכדי לבטל המקח צריך מי שפרע והחזרת המעות ומשמע שכל זמן שלא החזיר המעות המקח עדין קיים ובאמת שכן הוא משמעות הרמב"ם שגם לאחר מי שפרע צריך שיגיד לו טול מעותיך ומשמע שלפני זה הוא עדין חייב באחריות המעות ובשו"ע מבואר שהוא חייב באונסים וצ"ב הטעם הרי המקח כבר בטל ובהכרח שלא חל ביטול המקח בקבלת מי שפרע לבד אלא רק בצירוף להחזרת המעות ובזה שאומר לו טול מעותיך זה צורת ההחזרה מצידו שאז מתבטל המקח וממילא גם אם הלוקח ירצה לחזור בו והמוכר ירצה לקיים המקח לא יהיה עליו מי שפרע

אמנם זה וודאי א"ש אם כדברי הרמב"ן והתוס' שיש כאן חלות מקח לענין המעות עד הביטול אמנם אם זה רק זכות השתמשות כל זמן שיכול להעמיד המקח א............

**בגדר עקירת חז"ל לקנין כסף האם זה גם עד כמה שלא חזרו בהם**

י"ב] והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם הגדר בדין שכסף לא קונה שיכול לבטל המקח אבל עד כמה שלא ביטלו זה חל למפרע או שרבנן ביטלו לגמרי הנה כבר הבאינו דבבעל המאור מבואר שלא יכול לחזור בו אלא אם המקח קיים ולא אם זה נשרף וביאר החת"ס בשו"ת חיור"ד סימן שי"ד שזה מצד שהגדר שחל קנין ורק יכול לבטל על ידי מי שפרע ולכן רק אם זה קיים בשעה שמבטל יכול לבטל אבל אם זה לא קיים הוא לא יכול לבטל ועיין מאירי במשנתינו דהביא מהראב"ד דאם לא חזר בו אלא משך בסוף זה חל למפרע ואם הקדיש באמצע חל ההקדש וכן הביא בחידושי המאירי בעירובין פ"א: והיה מקום לסייע לשיטת זו מהא דשיטת הרי"ף דבמשכון אין מי שפרע וביאר הרשב"א שרק במקום שהיה קנין כסף שזה סיבה לקנות יש מי שפרע וצ"ע הרי אחרי שרבנן עקרו קנין כסף א"כ לא היה כאן שום קנין אמנם אם נימא שזה חל והוא יכול לבטל א"ש אמנם למה שביארנו לעיל סק"ד ה' דגם ללא חלות הקנין שיך הזכיה בכסף למ"ד שיש כאן קנין כסף ודבר זה לא עקרו א"כ א"ש ושמעתי לדון לפ"ז שגם בפסיקה על מה שאין לו אבל עד כמה שיש קנין כסף זה זכיה במעות בתור דמי המקח וזה עצמו סיבה למי שפרע ועיין תוס' מ"ז: וביותר בתוס"ר דר"ת חידש שאם זה נאבד הוא לא צריך לקבל מי שפרע והוכיח מהא דעומד לקרוא לזה אונס ע"ש וצ"ע דעד כמה שזה נאבד מה הנידון הרי הוא לא מעמיד לו המקח ומה שיהיה מי שפרע אמנם אם נימא שיש כאן מקח רק שיכול לבטלו א"כ גם כאן עד כמה שהוא לא יקבל מי שפרע ולא ביטלו יש כאן מקח על ידי הכסף וצ"ע ועיין ברימ"ג שבועות מ"ח לענן אם עשה קנין כסף ויש ויכוח האם שילם דשיך שהלוקח יחשב מוחזק כיון שהמוכר לא מחזיר הכסף הקנין כסף קיים ועיין הלכות טוען ונטען סימן צ"א בדין חנוני ובעל הבית מה שכתבנו בזה

אמנם בפשוטו מרוב רבותינו הראשונים מוכח שלא חל המקח כלל א. כבר הבאינו דהרמב"ן והריטב"א בגיטין ביארו שרק ביתומים הגדר כבעל המאור אבל בשאר בני אדם זה לא כך ולכן גם בנשרף יכול לחזור בו ובהכרח שזה לא גדר שגם אם נשרף יכול לחזור ולבטל למפרע דא"כ גם ביתומים צריך להיות כך ב.עיין סוגיא בעירובין דבגמ' מבואר שאם קנה דבר בכסף לא יכול לערב בזה כיון שרבנן ביטלו כסף וצ"ע הרי עכשיו שלא חזר בו למה שלא יוכל לערב וכי צריך לחוש שיחזור במילתא דרבנן הרי מבואר ב"מ מ"ט שגם לענין מחוסר אמנה לא צריך לחוש שיחזור בו ובהכרח שלא חל כלל אמנם במאירי שם בחידושיו הביא לבאר שמדובר על עירובי תחומין והסברא שלא סמך עליו וממילא חשיב שזה לא מדעתו אמנם ברא"ש שם וברוב הראשונים מבואר שהחיסרון כי לא זכה בזה ולא כי זה לא מדעתו ע"ש ובהכרח שביטלו לגמרי ג. כל הראשונים שדנו שאסור להשתמש בכסף וודאי שלא חל המקח דאם חל המקח רק שיכול לחזור בו לא מסתבר שלא יוכל להשתמש בכסף וצריך לחוש שיחזור בו ד.ברמב"ם ותוס'ורשב"א וריטב"א מבואר שלא חל אתנן אפילו שלא מדובר שחזר בו ומצד שרבנן ביטלו קנין כסף ומבואר שגם אם חוזר בו זה לא חל למפרע ובפשוטו וודאי כן הוא עיקר לדינא ה.עיין תור"פ ב"ק ע: שפשוט לו שכיון שרבנן עקרו קנין כסף ממילא אין חיוב על מכירה בכסף לענין דו"ה וגם הרמ"ה שם ע"א שנקט שחייבים כתב מפורש כי מדאוריתא זה קונה והוכיח משחיטה שאינה ראויה שמדרבנן שחייב דו"ה ומבואר שגם אם לא חזר בו קונה וי"ל

ועיין ש"ך סימן ר"ד שכתב שאין שבועת היסת לענין מי שפרע והקצוה"ח סימן פ"ז סקכ"ב הביא שהכנה"ג דן בזה ולכאורא אם הגדר שכל זמן שהוא לא מקבל מי שפרע יש כאן מקח א"כ יש כאן תביעת ממון אמנם אם נימא שהמקח בין כה בטל א"ש שאין כאן תביעת ממון והנה בפשוטו משמע שכבר החזיר הכסף והנידון רק על מי שפרע ולכאורא יש מקום לומר שכה"ג וודאי בטל המכר ועיין אבן האזל שדן שלאחר החזרת המעות אין לו זכות לבקש מי שפרע כיון שכבר לא שייך העמדת המקח

והנה יש לדון למאירי מה הדין הפירות שבנתים למי זה שייך שלכאורא עד כמה שזה חל למפרע כל השימושים שבנתיים שייך ללוקח ואולי חל למפרע מה שקיים בשעה שמושך ולא על יותר מזה וצ"ע

אמנם גם אם ננקוט שביטלו הקנין אבל עדין יש מקום לומר שעד כמה שלא מקבל מי שפרע הגיזות שבנתים שיכים ללוקח שגדר הדבר שחייב להעמיד המקח כאילו זה חל

**בדין חזרה לר"ש ולרבנן**

י"ג]מבואר בגמ' שנחלקו ר"ש ורבנן לענין הדין חזרה ומי שפרע והנה דעת רש"י שלר"ש רק המוכר יכול לחזור בו ולכן הוא יציל כדי שאם יהיה יוקר הוא יוכל לחזור בו אבל הלוקח לא יכול לחזור בו לא מחמת יוקרא ולא מחמת שזה נשרף והטעם שתיקנו רק על המוכר ביאר הרמב"ן שכיון שהמעות בידו לכן תיקנו שהוא יכול לחזור ורבנן חולקים שגם הלוקח יכול לחזור בו ובטעם הדבר יש ראשונים שביארו שכיון שתיקנו שהמוכר יכול לחזור בו א"כ המקח לא חל ה"ה לגבי הלוקח זה לא חל אמנם הריטב"א דייק מרש"י שמאותו טעם שאמרו שהמוכר יכול לחזור בו כדי שלא יאמר לו נשרפו וכו' ה"ה הלוקח יכול לחזור בו כדי שהמוכר יטרח ויציל

ועיין תוס' שהביאו מר"ת שאם זה נשרף גם הלוקח יכול לחזור בו ורק מחמת יוקר או סתם רק המוכר יכול לחזור בו ובביאור הדבר עיין תור"פ שביאר שכיון שהוא קיבל הכסף בעד להעמיד המקח א"כ אם הלוקח חוזר בו המוכר לא חייב להחזיר לו הכסף דהרי הו מצידו מוכן להעמיד לו המקח והא קיבל את זה בתור התחיבות שיעמיד המקח משא"כ אם נשרף כיון שהוא לא מוכן לחהעמיד המקח ממילא הוא חייב להחזיר המעות ועיין בר"ן בקידושין שכתב שבקידושין לאחר ל' אם הבעל חוזר בו האשה לא צריכה להחזיר הכסף דהיא מוכנה להעמיד הקידושין

ובתוס' הביאו מר"ת שאם היה שינוי במחיר ר"ש מודה שהלוקח יכול לחזור בו ואם חוזר בו סתם בזה רק המוכר יכול לחזור בו ולא הלוקח וצ"ע מה פתאום חז"ל עשו כך

**בדיני קנין כסף**

א]בפשוטו קי"ל כדעת רוב הראשונים שהלכה כר"י שמדאורייתא מעות קונות במטלטלין ורק רבנן עקרו קנין כסף אמנם על החוזר בו לקבל מי שפרע

ב]לענין השימוש במעות יש ראשונים שלכו"ע אסור ויש ראשונים שלכו"ע מותר והוא שואל ויש אומרים שזה תלוי בר"נ ור"ה והלכה כר"נ שהוא ש"ש וי"א שלר"י יש כאן זכיה במעות ולר"ל לא ודעת הרמ"ה שגם אם יקבל מי שפרע הזכיה במעות לא מתבטלת אמנם דעת רוב הראשונים וכן נפסק בשו"ע שהזכיה במעות מתבטלת אמנם כל זה רק לאחר קבלת המי שפרע של המוכר ולפני זה הוא חייב באונסים

ג]דעת תוס' בע"ז שעד כמה שלא חל הקנין אין כאן הלואה בנתיים על הצד שיחול המכר ודעת הרמב"ן והרשב"א בע"ז שיש כאן הלואה אמנם מפורש בדבריהם שלא שייך בזה הקדמת מעות על המקח אלא כהלואה גרידא

ד]חזר בו הלוקח ואמר המוכר קח מעותיך אם ויתר על המי שפרע וודאי שהוא לא ש"ש אלא שנחלקו האם כוונתו להסתלק לגמרי או שישאר ש"ח וזה תלוי בסוגיא דשומרים אמנם אם רוצה עדין מי שפרע דעת הב"י נתה"מ והגר"א שהוא חייב באונסים ודעת הש"ך והסמ"ע שהוא רק ש"ש ועיין לקמן את ה'

ה]אם אמר מלכתחילה שאין רוצה המעות אלא כפיקדון מבואר בתשובה של ר' אהי גאון הובא בב"י שהוא ש"ש ולכאורא כיון שיש לו זכות להחזיק עד שיקבל מי שפרע ולכאורא מכל הראשונים משמע שכה"ג הוא רק ש"ח

ו]היה מכירת שטר בכסף שלא חל הש"ך נקט שמותר להשתמש במעות והוא חייב אונסים והקצוה"ח נקט שכאן זה כר"ל שאסור להשתמש ויש לצדד שכאן יש מעשה קנין וכהש"ך וצ"ע

ז]חזר בו המוכר וקיבל מי שפרע ועדין לא החזיר המעות ורוצה להעמיד המקח מבואר ברימ"ג שהלוקח צריך לקבל מי שפרע

ח]מבואר במ"מ שגם אם החזיר הכסף יכול עדין לתבוע מי שפרע ובאבן האזל פיקפק בזה

ט]יש שנקטו שעד כמה שלא חזרו בהם הקנין חל למפרע אמנם בפשוטו דעת רוב הראשונים שרבנן עקרו הזכיה בחפץ וזה רק חל מכאן ולהבא ויש לדון למי שייך הפירות עד כמה שלא מקבל מי שפרע

י]מבואר ברימ"ג שאם היה מכר ויש ויכוח האם היה נתינת מעות וקנה לענין מי שפרע לדברי הלוקח הוא מוחזק כיון שעשה קנין כסף ולא מקבל המקח חזרה ולפ"ז אם המוכר לא רוצה להחזיר או שיש ויכוח האם הוא החזיר הוא נחשב מוחזק ויש לדון שזה תליא בנ"ל

י"א]לענין המעות מפורש בגמ' שלא עקרו הזכיה לענין שלא יהיה מעילה ודעת הרמב"ם ורמב"ן ותוס' שזה מצד שמדאורייתא הוא קונה את זה ודעת תוס' בע"ז לחלק שביחס לחפץ זה לא כך אמנם דעת הרמב"ם רמב"ן ורמ"ה שגם לענין החפץ יש כאן עדין קנין מדאוריתא ונפק"מ לאתנן ואכילת פרה בתרומה וחיוב דו"ה

י"ב]דעת הבעל המאור שרק אם החפץ קיים יכול לחזור בו אבל אם נשרף הוא לא יכול לחזור בו וכל הראשונים חלקו עליו אמנם יש שכתבו שצריך לקבל מי שפרע אמנם רוב הראשונים נקטו שלא צריך לקבל מי שפרע ואם רק יש חשש אונס בזה יש ראשונים שס"ל שצריך לקבל מי שפרע ויש שכתבו שגם כה"ג לא צריך לקבל מי שפרע

י"ג]מבואר בגמ' שסיטומתא קונה למי שפרע ובפשוטו מבואר שלא צריך קנין כסף מדאוריתא למי שפרע וכן יש מהראשונים שבהלואה או משכון יש מי שפרע אמנם דעת הרי"ף שבהלואה אם לא קונה או משכון אין מי שפרע ודעת הרשב"א בקידושין כ"ט. שמשיכה במקום שלא קונה יש מי שפרע ולכאורא תלוי בנ"ל

י"ד]לענין קרקע במקום שלא קנה בכסף בפשוטו ברי"ף מבואר ששיך מי שפרע וכן משמע בר"ן והרמב"ן נקט שבקרקעות אין מי שפרע

ט"ו]פסיקה על דבר שלא בא לעולם בפשוטו מבואר בגמ' שיש מי שפרע אבל יש ראשונים שזה רק ביצא השער שחשיב שחל כאן קנין כסף עד כמה שאין מי שפרע אלא דוקא בקנין כסף וכנ"ל

ט"ז]במקום שזה מכר שלא שכיח לא עקרו קנין כסף כגון א. מכור לי באלו שהמוכר לא יודע כמה מעות יש כאן וברמב"ם מבואר שגם אם הלוקח לא יודע כמה הוא נתן והנתה"מ הוסיף ה"ה אם הוא לא יודע כמה כמות הוא מוכר לו

ב.בדמי מכירת שור דהינו הלואה הבאה מכח מכר

ג. המחנ"א דן לעוד דברים לא שכיח כגון ערב ע"ש

]מבואר בגמ' שאם עליתו של לוקח מושכרת ביד מוכר שהוא יבוא ויציל לא עקרו קנין מעות ודעת הרשב"א שה"ה אם הלוקח גר עמו בחצר ולא הובא דבר זה בפוסקים

י"ז]השער המשפט הוכיח שקניה של שותפות במקום שיכול למכור הכל יש חשש שיאמר לו נשרפו חיטיך

י"ח]שכירות נחלקו ראשונים האם עקרו קנין כסף

י"ט]מבואר בגמ' שארבעה פרקים משחיטין הטבח דלא עקרו קנין כסף והמהרי"ל למד מזה לכל דבר מצוה גדול אמנם ברמב"ם מבואר שזה סברא מיוחדת כי יש צורך גדול ולענין עירוב מבואר בגמ' שעקרו הקנין