בכורות פרק ג
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב אי_ש סטפנסקי

**כר' מאיר ס"ל דחייש למיעוטא**

נחלקו הראשונים האם ר' מאיר חייש מדאורייתא, שיטת תוס' להלן כ. ד"ה ואבע"א וחולין יב. דכשאין חזקה ר"מ חייש למיעוטא רק מדרבנן, וכשיש חזקה ס"ל לר' מאיר סמוך מיעוטא לחזקה מהתורה. ועי' בית הלוי ח"ב סי' כ"ג דבכמה סוגיות מבואר דפלוגתת ר"מ וחכמים לגבי חיישינן למיעוטא ולגבי סמוך מיעוטא לחזקה היא לשיטתם, והא על כרחיך ב' פלוגתות הם, דהכא פליגי בדאורייתא והכא פליגי בדרבנן. ותירצו קובץ הערות סי' ס"ו סק"י והערות להגריש"א כאן דיסוד פלוגתתם אחת היא, שלפי ר' מאיר אף שאמרה תורה הלך אחר הרוב גם ברובא דליתא קמן מכל מקום המיעוט נחשב לצד אלא שמכריעים כהרוב, משא"כ לחכמים מיעוט כמאן דליתא, וכן איתא בר"ן ר"פ כל הצלמים להדיא. ומטעם זה לרבנן אין חוששין למיעוט לעולם, ולר"מ בלא חזקה רק מדרבנן חששו ועם חזקה מהתורה חיישינן, כיון שהמיעוט הוי צד חזק ויכול להצטרף לחזקה מהתורה.

שיטת תוס' בחולין פו: שלפי ר"מ אף בלא חזקה חיישינן למיעוטא מהתורה, וקרא דאחרי רבים להטות רק ברובא דאיתא קמן. והקשו אם כן מדוע הוצרך לומר לגבי תינוק שנמצא בצד העיסה סמוך מיעוטא לחזקת טהרה דעיסה, אפילו בלא חזקת טהרה הוי ספק, וכשאין בו דעת לישאל אזלינן לקולא בכל מקום שיש ספק ואף שאין זה פלגא ופלגא. ותירצו דאה"נ, ועיקר הכונה שאין חזקה לאידך גיסא, דאם יש חזקת טומאה שמסייע לרוב הוי מיעוטא דמיעוטא ומודה ר"מ דהוי כודאי טמא. ואח"כ כתבו דלפי מש"כ חולין יב. דחיישינן למיעוטא הוי דרבנן בלא"ה ניחא.

**דף כא ע"ב**

**תני ר' חייא אינה מטמאה לא במגע ולא במשא**

בטעמא דר' חייא מבואר בגמ' ג' אופנים, לפי הס"ד לא חיישינן לולד, ופריך ממתני' מדוע תקבר ומדוע פטורה מן הבכורה. לפי ר' יוחנן משום ביטול ברוב נגעו בה, ולר' ירמיה דטומאה כמאן דאיתא דמי ומטמא במשא לא יתכן לומר כן. ולפי ר' ירמיה משום שאינה ראויה לגר וכר' פדא דנבלה שאינה ראויה לגר אינה מטמאה טו"ח. ולרש"י דבמגע מיהא מטמא צ"ל דבמגע משום ביטול ברוב ובמשא משום שאינה ראויה לגר.

ובחולין עז. מבואר דאם ילדה שפיר ישליכנה לכלבים ולא אמרינן תקבר כדי לפרסמה, משום דהתם כולם יודעים שאין שליא בלא ולד כמש"כ השיטמ"ק, ורק לגבי חררת דם צריך לפרסם דתלינן בולד ודאי והרי היא פטורה מהבכורה. ומאידך התם ליכא ביטול ברוב דהולד הוא הרוב, והא דליכא איסה"נ הוא משום זיל בתר רובא, ורק כאן שילדה חררת דם איכא ביטול ברוב בדם. והכא יש ב' סיבות שלא לאסור בהנאה, ביטול ברוב וזיל בתר רובא, ומכל מקום גזרו חכמים לאסור בהנאה.

**דף כב ע"א**

**ואזדא ר' יוחנן לטעמיה וכו'**

ר' יוחנן חידש דטעמא דר' חייא משום ביטול ברוב ולא משום אינה ראויה לגר, וכשיטתו דאינה ראויה לגר מטמא בנבלה, וכן חידש דטעמא דר' שמעון מטהר מטומאת אהל (ולכן לחכמים בספל) משום ביטול ברוב ולא משום בלבול צורה כר"ל, ולכן אמרו דבר אחד. ותוס' הקשו מדוע נקט ר' שמעון ולא נקט חכמים דמודו בספל שטהור מטומאת אהל. ותירצו דתרוייהו ס"ל דאיכא ביטול ברוב מיד בשעת לידה. אך הרמב"ם פסק כרבנן ופסק כר' חייא (אע"פ דפסק כר' יוחנן שהטעם בתרוייהו משום ביטול ברוב). ותירץ החזו"א סי' כ"א סק"א דלפי הרמב"ם הא דנקט ר' שמעון היינו ר"ש ומחלקותו, ור' שמעון אמר כן להדיא, והא דטהור ממגע וממשא היינו משום דלעולם מגע ומשא הוא מעט אחר לידה, ודמי לספל דמודו בה רבנן.

**דף כה ע"א**

**סוגיא דשער בכור שנשר והניחו בחלון**

**שער שנשר מתם קודם שחיטה וקודם פדיון,** תוס' ד"ה שער כתבו ואפי' בעולה תמימה לא מתסרא הגיזה אלא מדרבנן, ומשמע דאפי' קודם שפדאו שרי מהתורה, דאין איסור קדש בצמר כלל, וכ"כ הר"ש ערלה פ"ג מ"ג ומל"מ פ"א ממעילה ה"י. אך תוס' ד"ה התולש נקטו בפשיטות שקודם פדיון איכא איסור קדש, אלא שהפדיון מועיל אף לצמר, והא דלא חשיב כקדושת הגוף דלא מהני ביה פדיון כתבו תוס' או משום דהוי כבע"מ מעיקרו או משום דהמום שנפל בבהמה מהני אף לצמר. ובחזו"א כ"א סק"י כתב לדחוק בכונת תוס' ד"ה שער דכונתם לאחר פדיון, אך זה דחוק טובא בלשונם. ובשיטמ"ק בשם תוס' חיצוניות הובא במהריט"א הקשה מדוע איתא במס' פסחים שאם נתחמם בגיזי צמר של עולה מעל ובשלמים לא מעל, הא צמר לעולם מותר מהתורה ורק מדרבנן אסרוהו בהנאה. ותירץ דשאני עולה שמקדיש כולה היא וגיזותיה, אבל בבכור שהקדושה באה מאליה גיזה רחמנא שרייה. ועכ"פ מבואר מקושייתו דאף קודם פדיה אסור רק מדרבנן, דאל"ה מדוע לא העמיד את הגמ' בפסחים קודם פדיה. וצ"ע בשיטת תוס' ד"ה שער ר"ש ותוס' חיצוניות מדוע ליכא קדושת הגוף בצמר. וכן קשה לפי תוס' ד"ה התולש דליכא קדוה"ג לאחר פדיון משום שלגבי הצמר הוי כבע"מ מעיקרו, דמטעם זה יוכל לפדות את הצמר אף בעודו במחובר לבהמה, וזה ודאי ליתא. ועוד הקשה הגר"ח מאי שנא מעור הבהמה

ובמנחת אברהם כתב לבאר בשם הגר"ח דודאי כל עוד שהצמר מחובר בבהמה הרי הוא קדוש קדה"ג בכלל הבהמה, אלא דנקטו הנהו ראשונים דלאחר שנשר הצמר אין בו קדה"ג כלל, דלא נתפס קדה"ג בצמר לחוד, ולא דמי לעור דשייך בהו קדה"ג אף לאחר שפירש מהבהמה וצריך היתר זריקה או פדיון, כיון שיש על העור עצמו שם בהמה וקדה"ג, והראיה דאפשר להקדיש את העור לחוד בקדוה"ג, אך צמר אינה בכלל הבהמה לענין קדה"ג ואי אפשר להקדיש הצמר בפ"ע, וכל קדושתה היא אגב הבהמה בהיותה מחוברת אליה, ולכן בנשר פקע ממילא קדוה"ג.

ועפי"ז ביאר הגרי"ז תירוץ השיטמ"ק, דבבכור שהקדושה חלה מאליה לא חלה הקדושה על הצמר כלל, אלא דכל עוד שהצמר מחובר הוי בכלל קדה"ג דבהמה, אך מיד כשנשר פקע קדה"ג ושוב אין בצמר קדושה כלל ורק מדרבנן אסור בהנאה, אך בשאר קדשים שחלה הקדושה ע"י פה וכונתו להקדיש גם את הצמר הרי חל על הצמר לכה"פ קדושת בדק הבית בפ"ע, ולכן אף לאחר שנשר ותו לא שייך בו קדה"ג יחול בו קדושת דמים לענין מעילה.

ומעתה יש לבאר את הסוגיא, דלפי תוס' ד"ה שער והר"ש והשיטמ"ק מעיקרא לא חלה קדוה"ג על השער כלל, וכשנשר השער אסור רק מדרבנן, ורק בעולה חל קדושת דמים מחמת קדושת פה. ואילו תוס' ד"ה התולש נקטו בתירוץ דמהני נפילת המום גם על צמר, דגם על הצמר חל קדושת הגוף בפ"ע ודלא כהגר"ח. ובתירוץ דהוי כבע"מ מעיקרו נקטו גדר אמצעי, דאף בבכור חלה קדושה על הצמר בפ"ע אלא דהוי קדושת דמים ולא קדוה"ג, ולכן צריך פדיון ומאידך מהני פדיון, (ובאמת תמה הגרי"ז דלפי"ז יועיל פדיון על הצמר גם קודם שהוממה הבהמה, וצ"ע). ועי' להלן מה שיתבאר עוד דהרבה ראשונים פליגי על היסוד הנ"ל של הגר"ח.

**שער שנשר ואח"כ שחט הקרבן כדינו וזרק דמו,** כתבו תוס' דזה תלוי בפלוגתת אמוראים האם זריקה מתרת עצמות שפירשו קודם זריקה. וברמב"ם הביא את החילוק בין חטאת ואשם לעולה ושלמים באופן שנפל בו מום אח"כ, ולא רצה לבאר כתוס' דאיירי בנשחט כדינו אף שפסק דזריקה מתרת עצמות שפירשו קודם זריקה. החזו"א ס"ס כ"א ביאר דס"ל שאם פירש קודם שחיטה גרע טפי. ולפי"ז שער שנשר בין שחיטה לזריקה שפיר זריקה מתרת. אך בהערות להגריש"א ביאר דצמר גרע מעצמות שאין זה בכלל הקטרה כלל, וכן חלב וביצים אינן ניתרין בשחיטת הבהמה כדינה, ורק עצמות שכל עוד שהם מחוברין הרי הן בכלל הקטרה מהני זריקה להתירן אף בפקעו קודם זריקה.

**צמר שנשר מתם ואח"כ נפל בו מום ופדאו,** נקטו תוס' דאף הצמר ניתר בהנאה באותו פדיון, ואף שהצמר אינו בר העמדה והערכה, הכא מהני מג' טעמי א, לר"ל קדשי מזבח אין צריך העמדה והערכה. ב, הצמר בטל אגב הגוף וחשיב שפיר בר העמדה והערכה. ונסתפק הגרי"ז לפי"ז האם מהני פדיון על הצמר בפ"ע, או דהפדיון חל רק אגב הבהמה. ג, צמר נחשב כבע"מ מעיקרו דאין צריך העמדה והערכה. ותמה הגרי"ז דאם כן בלא הוממה יועיל פדיון על הצמר. ובדעת הרמב"ם כתב הגרי"ז כתירוץ שני, דהא פסק שקדשי מזבח צריך העמדה והערכה, ואי אפשר לומר דצמר חשיב כבע"מ מעיקרו דאם כן לא חל בו קדה"ג כלל, וברמב"ם משמע שרק לאחר שישחט שרי.

ובכתבי הגרי"ז כתב לחדש בדעת הרמב"ם שרק צמר שנשר בין נפילת המום להיתר חכם ניתר עם הפדיון, אך צמר שנשר קודם נפילת המום אסור לעולם מעיקר הדין, דאף שכתבנו לעיל שהצמר נחשב בר העמדה והערכה אגב הגוף דאתי מיניה וכן הפדיון של הגוף מתייחס גם לצמר מכל מקום נפילת המום אינה מתייחסת לצמר כלל, ואין זה נחשב לצמר של בעל מום ולא מהני ביה פדיון. אך בתוס' מבואר להדיא דלא כן.

**וכל זה מעיקר הדין, אך מדרבנן** גזרו על צמר שנשר בתם או בבע"מ קודם פדיון שלא יהא ניתר לעולם ואף לאחר פדיון שמא ישהה ויגדלו כדי להרויח את הצמר לאחר שיפול בו מום ויפדנו. וגזרו רק בקרבנות שיש חשש שמא ישהה, אך בחטאת ואשם שבאים לכפרה לא גזרו, ובעולה מספק"ל לגמ'.

**צמר שנשר לאחר שנפל בו מום ופדאו,** לגבי בכור מבואר בסוגיין דגזרו שלא יהנה ממנו ופליגי תנאי בזה וכדלהלן, ולגבי שאר קדשים נחלקו הראשונים, דעת רש"י ד"ה התולש צמר מעולה תמימה דהוא הדין בשאר קדשים דלאחר שנפל בו מום ודאי לרבנן אסור דאי שרית ליה אתי לשהוייה ואתי לידי גיזה ועבודה, ואין בזה חילוק בין בכור לשאר פסה"מ, דכולם אסורים מדין תורה בגו"ע, ואילו דעת הרמב"ם הגזירה בבכור היא שמא ישהה ויאכלנו לאחר שנתו, וגזירה זו שייכת רק בבכור ולא בשאר קדשים, ולכן פסק דבשאר קדשים אם נשר לאחר שנפל בו מום ופדאו שרי בהנאה.

והנה לרש"י דהגזירה היא שמא יעבור על איסור גו"ע אתי שפיר הא דנשר קודם פדיה גזרו בשלמים ובכור ולא בחטאת ואשם, דכל שאין חשש שמא ישהנו לא גזרו חכמים, ובשלמים ובכור או בשאר קדשים לאחר שנפל בו מום יש חשש שמא ישהנו. אך להרמב"ם שבבכור בעל מום החשש הוא שמא יאכלנו אחר שנתו, צ"ב מדוע בשאר קדשים גזרו קודם פדיה היכא דיש חשש שמא ישהנו, הא אין חיוב לאוכלן תוך שנתו. ונראה פשוט שהוא מדין בל תאחר, דמבואר בסוגיא בר"ה ו: שאף בשאר קדשים איכא איסור לאחרן יותר משנה.

עוד מבואר בגמ' שאם **תלש בידים** גזרו אף בחטאת ואשם שיהא אסור לעולם, וברמב"ם מבואר עוד דבכה"ג גזרו אף בשאר קדשים אף בנשר אחר שנפל בו מום ופדאו. וכתב החזו"א סי' כ"א ריש סק"י שאין זה משום קנסא על דעביד איסורא, דהא לעקביא ולכן לרבנן לר' יוסי לא גזרו בבע"מ, ומכל מקום בתם גזרו, ואי משום דעביד איסורא דאורייתא אין חילוק בתוקף האיסור בין תם לבעל מום. אלא הטעם הוא דהיכא שתלש בידים חיישינן טפי שמא ישהה כדי להרויח את הצמר, דהא חזינן קמן שרוצה בצמר (ואף היכא שעשה בשוגג או שתלש מטעם אחר לא חילקו), ושקדו על תקנת קדשים תמימים טפי מבעלי מומין.

ולפי מש"כ לעיל בדעת הרמב"ם צ"ב מה החשש בשאר קדשים אחר שפדאן, הא השתא ליכא בל תאחר ואין מצוה לאוכלן תוך שנתן. ואם נאמר משום קנסא ודלא כהחזו"א אתי שפיר טפי.

ועפ"י הנ"ל נראה **לבאר דברי הרמב"ם** פ"א ממעילה ה"י ואותו השער שתלש או נשר מן הבהמה או מן הבכור ומעשר הרי זה אסור בהנאה אפי' לאחר שישחטו מפני מומן גזירה שמא ישהה אותן הואיל ואינן באין לכפרה. ובחזו"א העיר מאי בהמה או בכור ומעשר, ולכאורה נראה דאיירי בשלמים ושאר קרבנות שאינם חטאת אשם ועולה. והאי גזירה שמא ישהה ביארנו לעיל שהוא משום בל תאחר. ולפי מש"כ לעיל בשם הגרי"ז הרמב"ם איירי דוקא בשער שנשר לאחר שנפל בו מום קודם שפדאו, או בבכור אפי' אחר שפדאו, דאי נשר קודם שנפל בו מום מעיקר הדין אסור דאין המום מתייחס לצמר, ואי נשר אחר שפדאו הרי שיטת הרמב"ם דלא גזרו בשאר קדשים אלא בבכור.

עוד כתב וכל שיתלש מכל הקדשים אחר שנפל בהן מום הרי הוא מותר בהנאה שהרי לא תלש בידו. ולכאורה מש"כ אחר שנפל מום כונתו אחר שיפדנו, שהרי כתב לעיל דשער שתלש בשביל להראות לחכם את המום אסור גם לאחר שחיטה, אלמא רק לאחר פדיון שרי. ומכל מקום כתב שהרי לא תלש בידו, דאם תלש בידו אסור אף לאחר שפדאו.

**שער שנשר אחר שחיטת בכור בעל מום** לכו"ע מותר בהנאה שהרי השחיטה התירתו מכל דין קדשים שבו.

**שער שנשר אחר שנפל בו מום ופדאו או בבכור אחר שהתירו חכם ומת** בגמ' משמע דבכה"ג אסור מעיקר הדין, דמת צריך קבורה, (לדעת הרמב"ם דרק שחיטה מתרת את האיסור קדש הרי זה טעון קבורה מחמת האיסור קדש שנשאר בו אף לאחר פדיון, ולדעת תוס' דאף קודם שחיטה שרי, אלא דאסרה תורה גיזה ועבודה וחלב וכדו' והוי איסור מחודש לפסה"מ, צ"ל דמחמת איסור ואכלת ולא לכלביך טעון קבורה). אך תוס' ב"ק י: כתבו להדיא דשער שור פסה"מ שנפל לבור ומת מותר בהנאה, וכל האיסור הוא מדרבנן, וצ"ל בדעתם דאין הצמר נחשב חלק מהבהמה להטעינו קבורה, וצ"ע בטעם פלוגתתם.

**שער שנשר קודם ששחטו וקודם שמת אך כבר התירו חכם,** פליגי תנאי, לר' יהודה רבנן אסרי אפי' אחר שחיטה ועקביא אסר רק עד שחיטה, וקיי"ל כרבנן דשער שנשר מבכור קודם שחיטה אסור לעולם, ולר' יוסי רבנן אסרי רק עד השחיטה ובמת אסור, ועקביא מתיר אף כשמת לבסוף.

ונחלקו הראשונים מה הדין קודם שחיטה ומיתה, דעת התוס' דאף קודם שחיטה הוי רק דרבנן גזירה שמא ישהנו, ומחמת כן הקשו מדוע ס"ד שדם שפירש קודם שחיטה אסור בהנאה מאי שנא מגיזה, ותירצו דיותר יש לדמותו לחלב ולא לגיזה, עיי"ש. ולפי דעתם מיד כשנפל מום והתירו חכם הותר איסור קדש דאורייתא, וכן בשאר קדשים אחר פדיון, אלא דהתורה חידשה איסור להנות מהחלב ולתת הבשר לכלבים, וס"ד שאף בדם איכא איסורא, אך בגיזה אין סיבה לאסור כלל, והא דכתיב תזבח ולא גיזה היינו איסור לגוז ולא איסור הנאה בגיזה.

ועפי"ז ביאר החזו"א כ"א סק"י את הסוגיא, דלפי ר' יהודה לרבנן גזרו אפי' אחר שחיטה שמא ישהה ויעבור על גו"ע, ולעקביא גזרו רק עד השחיטה שמא ישהנו, דכיון שעכשיו כבר ליכא איסור גו"ע לא ראו חכמים לגזור במצב זה משא"כ במת לבסוף. ואף שאכתי יש חשש שמא ישהה מלשחוט ויהא לו הרבה גיזה לאחר שחיטה, מכל מקום לא ראו חכמים לגזור, אך קודם שחיטה שאסור לגזוז אסרו. ולפי ר' יוסי זהו טעמם של חכמים, ועקביא סובר שלא גזרו כלל ואף מחיים שרי. אי נמי מחיים אסור ומכל מקום לאחר מיתה שרי כיון שעכשיו ליכא חשש לאיסור גיזה, ולא ראו לגזור במצב זה.

ומאידך דעת רגמ"ה וראב"ד עדיות פ"ה מ"ו ומהרי"ט אלגזי וכן נקט הגרי"ז בדעת רש"י והרמב"ם דמחיים אסור מעיקר הדין, וכדילפינן בפ"ב אין לך בו אלא משעת זביחה ואילך, וקודם זביחה נשאר איסור קדש, וכל האיסור קדש דפסה"מ הותר רק לאחר שחיטה, ומכל מקום לאחר ששחטו מעיקר הדין שרי אף מה שנשר מקודם לכן, דמיגו שהשחיטה מתרת את הגיזה שעל גבה בשעת שחיטה הרי היא מתרת גם את הצמר שנשר. ועי' בהערות להגריש"א שנסתפק לפי"ז האם גם חלב שנחלב קודם שחיטה יותר לאחר שחיטה. וצידד דכאן לא שייך לומר מיגו, דהא החלב שבתוך הבהמה בשעת שחיטה אינו נקרא חלב, ולא מצינו שהשחיטה מתירה חלב שנאמר בזה מיגו.

וכבר כתב המנחת ברוך סי' פ"ה דלפי ר' יוסי אליבא דעקביא על כרחיך ליכא איסור תורה קודם זביחה, דאם כן איך הותר אף במיתה, ועל כרחיך שאף מחיים ליכא איסור קדש כלל.

והנה תוס' הוכיחו שלגבי גיזה כל האיסור הוא במעשה הגיזה, ולאחר שגזז אין איסור קדש על הגיזה, ואילו בחלב הוא להפך, דאין איסור לחלוב קדשים, ולאחר שיצא החלב או שחלבו הרי החלב אסור, ונקטו תוס' דהוא איסור מחודש דילפינן מבשר ולא חלב. ובתוס' מעילה יג: כתבו דיש מפרשים שאסור אף מעשה החליבה כמו בגיזה, ודחו מכח ב' הראיות של תוס', מהא דאצטריך קרא להתיר דם פסה"מ ומהא דילפינן לעיל ו: להתיר חלב בהמה דחולין. אך רגמ"ה לעיל ו: נקט דאף מעשה החליבה אסורה כשיטת הי"מ, וכן נקט הגהות מרדכי בשבת בט"ז, עי' מקור ברוך סי' כ"ו מה שיישב הראיות הנ"ל לשיטתם.

עוד כתבו תוס' מעילה יג. ד"ה אתיא דחלב פסה"מ אסור באכילה ולא בהנאה, כיון דילפינן מבשר ולא חלב הוי רק איסור עשה, ודחו תוס' דאם כן מאי ס"ד לאסור דם בהנאה, ועל כרחיך דאהדריה לאיסורא קמא.

הרמב"ם לא הביא כלל איסור חלב בפסה"מ, וכתבו המנ"ח תמ"א וליקוטי הלכות תמורה ריש פ"ז דהרמב"ם כלל דין זה במש"כ פ"א ממעילה ה"ט שבהמת הקדש שנפל בה מום ונפדית אינה מותרת בגו"ע והרי היא באיסורה עד שתשחט. והגרי"ז ביאר בדעת הרמב"ם דפסה"מ שנפדו וכן בכור שנפל בו מום נשאר באיסור קדש ממש עד השחיטה, ורק השחיטה מתרת את הקדושת הגוף, והפדיון מהני רק שלאחר שחיטה יותר קדוה"ג. ולפי"ז אין איסור מיוחד על חלב פסה"מ שיצא מחיים, אלא דהוי כחלב של בהמה קדושת הגוף דאסורה בהנאה, ומהאי טעמא איכא איסור הנאה ולא רק איסור אכילה, כיון דיסוד האיסור הוא שנשאר הקדושת הגוף, ולכן לא הוצרך הרמב"ם לפרש זאת בהדיא אלא כללו במש"כ והרי היא באיסורה עד שתשחט. ובזה מבואר מדוע צמר שנשר קודם שחיטה אסור בהנאה, והיינו מדאורייתא כמש"כ לעיל בדעת רש"י ראב"ד ורגמ"ה, ולאחר שחיטה דהותר בו האיסור קדש הרי זה מתיר גם את הצמר שנשר מחיים מדין מיגו, וכלעיל.

ולשיטת תוס' דכל האיסור בצמר שפירש מחיים הוא דרבנן, אף שעדיין לא היה היתר שחיטה, בפשטות פליגי על היסוד הנ"ל וסברי דקדושת הגוף פוקע מיד בנפילת המום וחל איסור מחודש של חלב וכלבים וגיזה ועבודה אלא שאהדריה לאיסורא קמא. אך המנחת אברהם נקט דאפשר שתוס' אזלי כאן בשיטתם שנקטו בד"ה זה דאפילו בעולה תמימה לא מתסרא הגיזה, וביארנו לעיל עפ"י הגר"ח דלא חל קדוה"ג על צמר בפ"ע, וכן בחלב בפ"ע לא חל קדוה"ג, ומיד כשפירש פקע ממנו קדוה"ג, ולכן צריך לאיסור מחודש בחלב, ובצמר הוי איסור דרבנן. וברמב"ם ושאר ראשונים הנ"ל מוכח דצמר שפירש מהבהמה לא פקע ממנו קדוה"ג, ודלא כמש"כ הגר"ח בדעת תוס'.

לגבי קושיית תוס' ד"ה התולש מדוע תקע בקרן של עולה מעל הא אינו בר העמדה והערכה מבואר דאף דבר שיוצא לחולין ע"י מעילה צריך שיהא בר העמדה והערכה, ועי' מש"כ בזה הקובץ הערות נ"ד סק"ד.