19. בדין חזקת חיוב במצוות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפד

#### ליל שב"ק פ' מטו"מ כ"ח תמוז פ"ד – שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב

# בדין חזקת חיוב במצוות

### צדדי הספק האם יש חזקת חיוב במצוות

א] קי"ל בכל התורה כולה שמעמידים דבר על חזקתו ולכן בספק האם נתקדשה מעמידים על חזקת פנויה וכן ביש ספק על דבר האם הוא נטמא מעמידים אותו על חזקה טהרה וכן דבר טמא שיש ספק האם טבלו אותו כדינו מעמידים אותו על חזקתו והאחרונים האריכו לדון האם יש חזקת חיוב במצות דהינו שאדם שהיה חייב במצוה ויש לו ספק האם עשאה האם יש כאן הכרעה של חזקה שלא עשה או שלא שייך בזה חזקה [ועיין בר אלמוגים סימן נ"ח שהאריך בהבאת כל הידיעות על זה וכן בספר משברי ים סימן כ"ט] ובביאור הסברא שלא שייך בזה חזקה עיין ראש יוסף ברכות ל"ה שביאר שחזקה רק שייך בדבר שיש שינוי בחפץ כגון האם הוא נשאר טהור או שנטמא או באשה האם היא נשארת פנויה או שהיא מקודשת אבל באדם האם הוא נשאר בחיוב מצותו אין בזה שום שינוי בבן אדם ולא שייך בזה הכרעת חזקה וכן עיין חזו"א נזיר סימן [קל"ח סק"ו בד"ה והא דמיבעיא] שהקשה למה בספק נזיר או נדר לא מעמידים על החזקה שהוא פטור וכתב כנ"ל שכיון שאין כאן שינוי בבן אדם אלא רק איך הוא צריך להתנהג אין בזה חזקה ובפשוטו זהו יסוד הגרש"ש שבספק על ממון האם הוא שינה בעלות אין בזה דין חזקה קמא של איסורים כיון שאין שום שינוי בחפץ בזה שזה עובר בעלות וגם אם שם יש חזקה דדנים הבעלות בחפץ כשינוי בחפץ אבל כאן שהנידון האם הוא חייב זה לא שינוי בבן אדם והנה בפשוטו יש בזה נפק"מ לכמה דברים וכדלקמן

### הנפק"מ בזה

ב] א. הגמ' ביבמות פ"ח. מסתפקת האם ע"א באיסורים נאמן נגד חזקה ודעת הרמב"ן שהוא נאמן אמנם הרא"ש פסק שהוא לא נאמן והש"ך סימן קכ"ז סקט"ז נקט שזה ספק בגמ' ורק מספק הוא לא נאמן ויש לדון האם אדם שחיב במצוה ובא ע"א ומעיד שהוא עשה המצוה האם הוא נאמן לשיטות שהוא לא נאמן כנגד חזקה ועיין רעק"א תשובה ז' שהסתפק בזה והנה לגבי ספק ברכת המזון דיש כאן נידון של ברכה לבטלה בפשוטו להלכה יש לדון שצריך לחוש לשיטת הרמב"ן שע"א נאמן וכן לש"ך הוי ספק אמנם מצד זה לכתחילה ודאי ראוי להחמיר ולחוש לשיטת הרא"ש שהובא ברמ"א ולאכול עד כזית או לצאת ממישהו אחר וכן בשאר מצות ראוי לעשותם ועיין מהרש"ם סכ"ט סק"ד שנקט שבמקום שאין ספק ללא העד הוא לא נאמן

והנה עיין מהרש"ם שם שהביא מהגרש"ק שדן באתרוג ספק מורכב ע"א לא יהיה נאמן כיון שזה כנגד החזקת חיוב של נוטל הלולב ועיין ישועות מלכו יור"ד סימן מ"ו שחלק שכיון שהאתרוג עצמו הוא לא נגד חזקה אפילו שיש מזה תוצאה נגד חזקה אין זה נחשב כנגד חזקה וכן הוא בשו"ת תורת חסד ס"א [ד"ז נידון בסוגית ע"א נגד חזקה ואכמ"ל]

ב. הנה דעת הרמב"ם שספק דאוריתא מהתורה לקולא ורק מדרבנן לחומרא ויש לדון במקום שהיה ודאי חייב וספק האם קים המצוה האם חייב מדאוריתא שאם נימא שיש חזקת חיוב במצות ממילא כה"ג הוא חייב מדאוריתא ואם אין חזקת חיוב א"כ זה רק ספק והוא פטור ועיין שע"ת סימן קפ"ד דהביא דבפמ"ג בפתיחה לתערובת בסופו בד"ה אכתוב כתב שחיב רק מדרבנן וחידש שלכן קטן יכול להוציאו אמנם בסימן תקצ"ה כתב שכה"ג שיש חזקת חיוב הוא חייב מדאוריתא [והנה דבריו מחודשים שאין הגדר של סד"א שצריך לצאת מדאוריתא אלא יש כאן חיוב דרבנן בגדרים דרבנן ובפשוטו אינו כן]

ג. הנה קי"ל שגם יצא מוציא אמנם יש דברים שאין בהם דין ערבות כגון ברכת המזון או לנשים לחלק מהאחרונים ורק אם הוא מקים המצוה יכול להוציא את חברו ולפ"ז בפשוטו אם הוא מקים מצוה רק מספק לא יכול להוציא את מי שחייב בודאי אמנם יש לדון במקום שעושה המצוה מספק אבל יש לו חזקת חיוב דאם נימא שיש הכרעה של חזקת חיוב א"כ זה נחשב שהוא ודאי מקים מצוה ויכול להוציא את חברו ואם אין חזקת חיוב א"כ מספק לא יכול להוציא את חברו ועיין כתב סופר סימן ל' שנקט מסברא שכל שהוא ספק חיב ברכת המזון לא יכול להוציא מי שודאי חייב אמנם כתב שאם הוא ודאי התחייב וספק האם בירך שבזה יש לו חזקת חיוב הוא יכול להוציא גם מי שודאי חייב והובאו דבריו במ"ב סימן קפ"ד סקי"ד אמנם בליקוטי פר"ח שם נקט שמה שחייב בספק למ"ד ספק דאוריתא לחומרא זה סיבה שיוכל להוציא מי שחייב בודאי ורק לדעת הרמב"ם שהוא רק חיב מדרבנן אינו יכול להוציא מי שחייב וודאי מדאוריתא וברעק"א חלק עליו מצד שיש כאן חזקת חיוב וממילא זה נחשב שהוא חייב בודאי, עוד דן רעק"א שכיון שמדאוריתא יש ערבות ורק מדרבנן כיון שלא אכל לא יכול לברך בשביל חברו אבל כל שבפועל מברך יכול להוציא את חברו ואפילו אם מברך רק מדרבנן [אמנם דעת האחרונים הנ"ל שהגדר שאין בזה דין ערבות] והנה יש מקום לדון שכאן שהדין ערבות הוא לא סיבה להוציא את חברו אלא מצד שזה מעשה מצוה יתכן שצריך ודאי קיום מצוה והכרעת החזקה זה רק שכיון שהוא היה חייב א"כ מעשה זה נעשה בתורחיוב אבל לא בתור קיום ועיין לקמן סק"ג כסברא הנ"ל לגבי ספק ברכות וצ"ע בזה

ד. קי"ל שספק דאוריתא לחומרא ולכן אם אכל כדי שביעה ויש ספק האם בירך ברכת המזון צריך לברך כמבואר סימן קפ"ד ויש לדון האם זה גם בספק אכל ובפשוטו גם בזה יש דין ספק דאוריתא לחומרא אמנם בפשוטו אם יש חזקת חיוב במצות יש גם חזקת פטור במצוות וא"כ מספק הוא לא צריך לברך ועיין צל"ח ברכות כ"א. ובבנין שלמה סימן י"ג שנקטו שלא יברך דיש לו חזקת פטור אמנם הכתב סופר סימן ל' אפילו שנקט שיש חזקת חיוב ולכן מי שספק בירך יכול להוציא מי שודאי לא בירך אבל מי שספק אכל בזה כתב שהוא חייב מספק ואינו יכול להוציא מי שחיב בודאי דהינו שנקט שיש חזקת חיוב ואין חזקת פטור וצ"ב החילוק בזה והנה יש שנקטו שאין מושג חזקת פטור אמנם הוא מחודש ועיין משברי ים שהאריך בזה [והנה במ"ב סימן קס"ח סקע"ה מבואר שבלילה עבה שנתבשלה שיש מחלוקת ראשונים האם צריך ברכת המזון שאם אכל כדי שביעה יברך ברכת המזון מצד סד"א לחומרא ומקורו במג"א ומבואר שלא העמיד על החזקה וכן בסימן קצ"ו לגבי גזל פת ואפאה שיש ספק האם לברך וכן בסימן קע"ד ביודע רק ברכה אחת בברכת המזון אמנם שם זה ספיקא דדינא ויש ראשונים שנקטו שאין דין חזקה בספיקא דדינא עיין שו"ת רעק"א סל"ז] [ועיין נוב"י תנינא א' שנקט שחזקה דרבא לגבי לכתוב תפילין זה לא נגד חזקה ובפשוטו מבואר שאין חזקת חיוב וצ"ע ועיין בסוף הדברים]

ה. עוד יש לדון נפק"מ בחפץ שמקימים בו מצוה והוא היה ודאי כשר ועכשיו רואים שהוא נפסל ויש ספק האם הוא כבר היה פסול בשעת עשית המצוה וכגון לולב או אתרוג או תפילין שיש ספק מתי הם נפסלו ובפשוטו הכלל שחזקה דמעיקרא עדיפה מחזקה דהשתא וממילא החפץ בחזקתו ואמרינן שבזמן שקים המצוה זה היה כשר אמנם אם נימא שיש חזקת חיוב א"כ הוי תרתי לריעותא וכמו הטובל במקוה ונמצא חסר כיון שיש לו חזקת טמא הרי הוא בטומאתו ה"ה כאן הרי הוא בחזקת חיובו ועיין מ"ב סל"ב ס"ק רל"ג שנקט שניתר הקשר ולא יודע מתי שצריך להניח תפילין אמנם יתכן דשם זה מצד שזה מסתבר קרא קודם ועיין נחלת אליהו פסקי דינים י"ד שדן מדין תרתי לריעותא והנה יש ראשונים שהדין תרתי לריעותא זה רק בחסר ואתאי ויש לדון כל מקרה לגופו אמנם יש ראשונים שבכל מקרה יש דין תרתי לריעותא [והנה לגבי תפילין עיין צמח דוד על רעק"א ס"ז שכתב שלשיטות שהחיוב הוא כל היום ואין חיוב מיוחד של רגע ביום ממילא לא שייך חזקה כי כל רגע זה מחיב נפרד וכל הנידון לשיטות שבאמת יש חיוב מדאוריתא פעם ביום כמבואר בפמ"ג וכל היום זה בגדר הידור ואכמ"ל]

והנה מבואר בגמ' בפסחים צ"א. שמפקח את הגל ונמצא מת חייב להביא פסח שני והקשה הט"ז סימן שצ"ז הרי יש לו חזקת חי ועיין בכור שור מו"ק כ"ח. שכתב שכיון שיש לו חזקת חיוב בק"פ הוי תרתי לריעותא ולכן הוא חייב בק"פ ולענין מי שמת לו קרוב ולא יודע האם זה שמועה רחוקה או קרובה עיין שו"ת מהריב"ל ח"ג סימן ע"ב שדן שיש חזקת חי שמת יותר מאוחר וממילא הוא חייב באבילות וכתב שאין לדון חזקת פטור מאבילות וא"כ יש כאן תרתי לריעותא שאין כזה דבר חזקת פטור מאבילות [וכן הוא בחזו"א נזיר קל"ח בסופו בד"ה והא] אמנם החכם צבי ס"ג כתב שפטור מצד שיש חזקת פטור מאבילות וברדב"ז סימן ס"ב הובא בגליון רעק"א סימן שצ"ז וכן בבכור שור במו"ק הנ"ל כתבו שכיון שודאי חיב באבילות והשאלה האם של שמועה קרובה או רחוקה לא שייך בזה חזקת פטור וצ"ב הסברא [עוד כתב שם הרדב"ז שכיון שמחר יתודע מה האמת בזה לא מקילים בספק והנה מדברי כולם נשמע שלא אומרים ספק דרבנן נגד חזקה וצ"ע]

ו. עיין בר אלמוגים סימן נ"ח סק"ג שכתב לדון במקום שיש לפניו אפשרות לקים רק מצוה אחת ואחד הוא ודאי חייב ואחד זה ספק רק שיש לו הכרעה של חזקת חיוב דאם יש כזו הכרעה א"כ איזה שירצה יעשה אבל אם אין הכרעה של חזקת חיוב מסתבר שודאי עליו לעשות מה שודאי חייב ולא מה שספק

ז. עיין רעק"א חולין פ"ד שאפילו שמבואר בגמ' שכוי לא מכסין את דמו ביו"ט כיון שהוא רק חייב מספק אבל אם יש עוף שודאי חייב בכיסוי ויש ספק האם כיסו אותו בזה ודאי צריכים לכסותו אפילו ביו"ט דיש לו חזקת חיוב ואולי כאן שיך לדון יותר חזקה כי זה הלכה בחפצא שזה חייב כיסוי וצ"ע בזה

ח. עיין ישועות יעקב סימן ס' בתשובה מנכד המחבר שם שנקט שיש חזקת חיוב במצות ולפ"ז נקט שמי שיש לו ספק תפילין כשרות או לולב ספק כשר אין לו דין לקחת את זה שכיון שלאחר שיקח יוכרע מכח חזקת החיוב שלא קים מצות ממילא מראש אין לו דין לעשות את זה [והנה יש כאן נידון עמוק בחיוב עשית המצות האם כיון שקודם עשיתו יש כאן ספק קיום ממילא הוא חייב לעשות או שכיון שבדיני התורה יוכרע לאחר העשיה שלא עשה אין לו חיוב לעשות ובפשוטו זה שורש הנידון האם לכהן מותר להטמא בספק טומאה ברה"ר שטהור דבתוס' כתובות כ"ז מבואר שמותר והרבה אחרונים [עיין מלבושי יו"ט ח"ב חזקות סוף סימן י"ג ובבנין שלמה ח"ב יור"ד כ"ט] נקטו שאסור וסברתם כנ"ל שאפילו שלאחר שיטמא יהיה הכרעה שהוא לא טמא אבל מראש זה לא נחשב שהוא לא מטמא את עצמו אמנם יש שנקטו לאסור שהאיסור לא בחלות טומאה [ועיין משברי ים סכ"ט סק"ח מה שהביא בזה מהגר"א גניחובסקי]

### בספק מצוה דרבנן האם שייך לדון חזקת חיוב

ג] והנה מבואר בגמ' ברכות כ"א. שספק קרא ק"ש אינו חוזר וקורא כיון שק"ש דרבנן אבל ספק אמר אמת ויציב חוזר ומברך מצד שזה דאוריתא ועיין שו"ת רעק"א סימן כ"ה בסופו שהקשה שאם יש כזה מושג חזקת חיוב א"כ בספק קרא ק"ש למה אומרים ספק דרבנן להקל הרי יש לו חזקת חיוב וכתב דבפשוטו אין כזה מושג של חזקת חיוב אמנם כתב דהנה נחלקו האחרונים האם אומרים ספק דרבנן נגד חזקה דדעת הש"ך סימן ק"י בכללי ס"ס אות כ' להחמיר ודעת הפר"ח בכללי ס"ס אות ט"ו להקל בזה וכתב רעק"א דלדעת הש"ך שאם יש חזקה בזה אין דין ספק דרבנן להקל א"כ מוכח מהגמ' שאין חזקה אבל לדעת הפר"ח אין ראיה בגלל שמצד חזקה הרי אומרים ספק דרבנן להקל גם כנגד חזקה אמנם עיין כו"פ סימן ס"ט סק"י ובכת"ס סימן ל' שכתבו שיתכן שבספק חיוב מצוה בזה ודאי חז"ל לא חיבו בספק גם כנגד חזקה וכל צד האיסור זה בספק איסור ועיין חוו"ד סימן ק"י בית הספק סק"כ שחידש שק"ש במקום שלא חייב הוי כברכה לבטלה ולפ"ז יתכן שבמקום ספק ברכה לבטלה בזה חז"ל הקילו אפילו כנגד חזקה וכן הוא בישועת יעקב סימן ק"ז סק"ב והוסיף שבמקום שיש צד איסור לא תיקנו בספק וחזקה זה הלכה בספיקות ולא במקום שלא תיקנו מספק והדבר מחודש

אמנם עיין צל"ח ברכות כ: שכתב לחלק שהדין ספק דרבנן כנגד חזקה להקל זה רק בדרבנן שאין לו עיקר בתורה אבל אם יש לו עיקר בתורה בזה אמרינן ספק להחמיר וכן הכריע בנוב"י יור"ד קמא סימן ס"ה ולפ"ז כתב שרק ספק קרא ק"ש לצד שזה דרבנן זה נחשב אין לו עיקר מהתורה ולכן הוא פטור אבל ספק דרבנן שיש לו עיקר מהתורה בזה כל שיש לו חזקת חיוב ספקו להחמיר מצד חזקת חיוב

והנה מבואר ברמב"ם פ"ב הי"ד הובא בשו"ע סימן קפ"ד שספק בירך ברכת המזון צריך לברך ובפשוטו מצד שספק דאוריתא לחומרא וכתב המג"א שזה רק באכל כדי שביעה אבל באכל בפחות מכדי שביעה שזה רק ספק דרבנן בזה אמרינן ספקו להקל אמנם עיין צל"ח ברכות כ: שסתימת לשון הרמב"ם לא כך וכתב לבאר שכאן הרי זה עיקרו דאוריתא ובזה שיש חזקת חיוב הוא צריך לברך גם באכל כזית ויש לו ספק האם בירך ובזה ישב הקושיא דבגמ' מסתפקת האם נשים חיבות מדאוריתא בברכת המזון והגמ' אומרת נפק"מ להוציא איש בברכת המזון והקשה בשערי אפרים סי"א ובק"נ למה הגמ' לא אומרת נפק"מ בספק האם היא צריכה לברך וכתב הנ"ל לבאר שכאן זה עיקרו דאוריתא ולכן בזה גם אם אשה זה רק מדרבנן מספק היא צריכה לברך [והנה בשער הציון קפ"ד הביא מהחינוך ת"ל שבאכל שיעור דרבנן ספקו להקל אמנם יתכן שדעתו כרמב"ם שספק דרבנן להקל כנגד חזקה אפילו בדבר שעיקרו דאוריתא אבל לדעת הרשב"א שספקו להחמיר וכן פסק הש"ך יתכן שיש לחלק כנ"ל וכמבואר בנוב"י]

והנה העולה מהנ"ל שלגבי ספק ברכה דרבנן בזה בפשוטו ודאי מבואר בגמ' שאומרים ספק להקל כנגד חזקת חיוב ויתכן כי אין כזה דבר חזקת חיוב ויש לבאר מצד שקי"ל שספק דרבנן כנגד חזקה לקולא ויש לדון שבספק מצוה לכו"ע לקולא אפילו כנגד חזקה ודעת החוו"ד והישוע"י שזה סברא מיוחדת בספק ברכה לבטלה ודעת הצל"ח לחלק בין דבר שיש לו עיקר מהתורה שבזה לא מקילים כנגד חזקה מדבר שאין לו עיקר מהתורה שבזה מקילים כנגד חזקה

### דעת רבותינו הראשונים

ד] א. נחלקו הראשונים האם במילת אדרוגינוס או נולד מהול האם צריכים לברך ודעת הרמב"ם פ"ג ממילה שאין לברך אמנם לגבי ספק קרא ק"ש כתב בפ"ב מק"ש הי"ג שחוזר בברכותיה והרשב"א בתשובה תמה מה החילוק [הובא בב"י סימן ס"ז] ועיין פר"ח סימן ס"ז שהביא מהכנה"ג [ודיק כן משו"ת הרמב"ם סימן כ"ו] וכן הוא בפרישה וכן הוא בביאור הגר"א סימן תפ"ט בדעת הראבי"ה שכל דברי הרמב"ם במקום שאין חזקת חיוב אבל במקום שיש חזקת חיוב בזה אדרבא יש הכרעה שהוא חייב במצוה ולכן הוא גם יכול לברך וכן הוא במאירי ומקורו במאורות והשלמה בברכות כ"א. ובפשוטו מבואר שנקטו שיש חזקת חיוב אמנם הרשב"א נתקשה בזה וכתב שזה סברא מיוחדת בברכות ק"ש ובפשוטו מבואר שנקט שאין כזה דבר חזקת חיוב ועיין תר"י שם שכתב שכל ספק של תורה מברכים [ובפשוטו זה כולל גם ספק אדרוגינוס שזה הדבר שדיברו עליו הראשונים] ולמד מהגמ' שספק אמר אמת ויציב צריך לברך ומבואר שדימה מקום שיש חזקת חיוב למקום שאין חזקת חיוב והנה המ"ב אפילו שבסימן ס"ז שהכריע שלא לברך בספק מצוה דאוריתא שיש חזקת חיוב אבל זה מספק דבסימן ע"ו סק"ו כתב שבספיקא דדינא אין לחזור ברכות ק"ש מצד שכאן אין הכרעה של חזקת חיוב

ב. והנה המג"א סימן תקפ"ה הביא מהריב"ש שספק תקע בשופר או נטל לולב חייב מספק ליטול אבל לא מברך [וכן הוא ברמב"ן שבת כ"ג] דהינו שנקטו שבספק לא מברכים אפילו במקום שיש חזקת חיוב ובפשוטו מבואר שנקטו להלכה שאין חזקת חיוב אמנם אינו מוכרח דיתכן שנקטו שכיון שכלפי הלכות ברכות קי"ל שמספק לא מברכים ממילא גם במקום שעל המצוה יש הכרעה זה סיבה שלא לברך וכדמבואר בראשונים שמקורם מספק טבל ושם הרי יש הכרעת חזקה שצריך לעשר והארכנו בזה בגדרי ספק ברכה להקל [ונפק"מ כגון בטובל כלי שספק האם הוא הוטבל שאפילו שביחס לדין הכלי יש חזקה אבל ביחס לברכה לא יברכו ועיין בר אלמוגים שהאריך בזה]

[אמנם עיין רמב"ן שבת כ"ג. שאביי אומר שעל דמאי לא מברכים כי זה ספק דדבריהם וביאר הרמב"ן כי הברכה היא דרבנן וממילא מספק אין לברך והגמ' אומרת שרבא אומר רוב ע"ה מעשרים וכתב הרמב"ן דבפשוטו הוא מודה שגם ספק זה סיבה שלא לברך רק שדן שיש כאן תקנה של דמאי ועל זה כתב שכיון שרוב ע"ה מעשרים תיקנו שלא לברך אמנם הביא שיש שביארו שרבא ס"ל שרק מתי שכל הנידון על הברכה כגון ספק התפלל בזה ספק להקל אבל כל שזה ברכה על המצוה בזה כל שצריך לעשות המצוה מספק צריך לברך וכתב שמהרי"ף שכתב שספק אדרוגינוס לא מברך חזינן לא כך והנה הרמב"ן כבר דן שדנים הברכה כדבר לעצמו ולכן בספק נטל לולב לא מברך אמנם עכשיו דן שזה תלוי במצוה בעצמה ודימה ספק נטל לולב לספק חיוב מילה ולכאורא יש לחלק דרק מתי שיש הכרעה על המצוה צריך לברך ולא מתי שזה ספק ומשמע שנקט שאין חזקת חיוב ולכן גם בספק קים מצוה אין הכרעה על המצוה אמנם יתכן שנקט מסברא או שזה תלוי במה שחיב בפועל לעשות המצוה או במה שמקים המצוה ולא היה לו צד שמברכים במקום שיש ודאי חיוב וצ"ע ויתכן עוד שודאי שגם אביי מודה שדמאי יש רוב ע"ה מעשרים ולא שיך כאן הכרעה של חזקה ורק שאחרי שרבנן אמרו לעשר דינו כספק ולכן ביאר שלא מברכים על דבר שצריך לעשותו מספק ולפ"ז א"ש שהרמב"ן שעד כמה שרבא בא לחלוק שמברכים על ספק הרי זה גם במקום שזה ספק ללא חזקה]

ג. עיין תוס' בר"ה ל"ג. שהוכיחו שברכה לבטלה זה רק איסור דרבנן מהא דספק אמר אמת ויציב חוזר ואומר אמנם עיין מג"א סימן רט"ו שנקט בדעת הרמב"ם שיש בזה איסור דאוריתא וצ"ע הא דמברך מספק ועיין רעק"א סימן כ"ה שביאר שכיון שמספק חייב לברך כה"ג זה לא נחשב ברכה לבטלה אמנם עיין ריטב"א שבת ס"ט דכתב שאם ברכה לבטלה דאוריתא מה שמברך בספק זה רק במקום שיש לו חזקת חיוב דהינו שכיון שודאי היה חיב ויש ספק אם בירך יש כאן הכרעה שהוא עדין חייב ובפשוטו מדברי התוס' מבואר שאין כאן הכרעה של חזקה לא מיבעיא אם דין הברכה זה תולדה מהמצוה וגם אם לא כן אבל באמת ויציב שזה צורה בקיום מצות זכירת יציאת מצרים בזה ודאי שהכרעת חזקה יתיר לברך

ד. והנה דעת הרמב"ם דספק דאוריתא מהתורה לקולא ועיין רשב"א קידושין ע"ג: שכתב שמקורו מהגמ' שספק ממזר מותר והקשה עליו הרשב"א שהגמ' בחולין י"א דנה מנ"ל שהולכים אחרי הרוב והגמ' מוכיחה מקרבן פסח שאולי זה טריפה וכן משעיר המשתלח ועגלה ערופה והרי יתכן שזה מועיל מדין ספק דרבנן להקל דהינו שכונת הגמ' שבתורה משמע שמביא ובזה יצא ידי חובתו והרי לא ברור שעשה את חובתו וקשה לרמב"ם שספק דאוריתא לקולא אולי הוא נפטר מהבאת קרבן פסח מספק אלא בהכרח שספק דאוריתא לחומרא ועיין מהרש"ם ח"ד סכ"ט שכתב שלכאורא יש לישב דיש לו חזקת חיוב ולכן מספק הוא נשאר בחיובו ובפשוטו מבואר מהרשב"א והר"ן שהקשו שאין כזה דבר חזקת חיוב [והמהרש"ם הביא דברשב"א ישב כך את הרמב"ם אבל לא נמצא כן ברשב"א] אמנם בדעת הרמב"ם יתכן לישב כנ"ל וכמו שהביאנו בשיטתו בספק ברכה

ה. הבאינו לעיל דהגמ' בחולין י"א. לומדת שהולכים בתר רוב מקרבן פסח ושערי המשתלח ועגלה ערופה ופרה אדומה ועיין תוס' שהקשו דמנ"ל שהולכים כנגד חזקה ותירצו שבפרה אדומה יש חזקת טמא לאדם ובתוס"ר ובשטמ"ק כתבו ששעיר המשתלח יש חזקה שלא נתכפרו ועיין קובץ שיעורים ח"ב בהערות על חולין אות י"א שהקשה למה לא הוכיחו מקרבן פסח שיש לו חזקת חיוב של המצוה ובפשוטו מוכח שאין מושג של חזקת חיוב במצות ורק דנו חזקת טמא או שלא נתכפר וצ"ב למה ספק כפרה זה אחרת

ו. והנה עיין קידושין ס"ו. דנחלקו ר"ט ור"ע במקוה שנמדד ונמצא חסר שר"ט מטהר את הטובל מצד חזקת המקוה ור"ע מטמא בפשוטו מצד תרתי לריעותא שהמקוה חסר לפניו ויש חזקת טמא של הטובל ור"ט מוכיח מספק חלל שעבודתו כשירה ועיין תוס' שתמהו הרי שם הכשירה התורה ועיין רמב"ן וריטב"א שביארו שהגמ' סברא שכל הדין שנמצא חלל עבודתו כשירה זה בספק חלל ויש כאן חזקת כהונה ומצד שני יש חזקת חיוב קרבן והוכיח ר"ט שמסתכלים על השורש ור"ע ס"ל שבחלל זה דין מיוחד אבל בבעל מום כה"ג באמת יתחיב קרבן מצד חזקת חיוב קרבן ועיין עונג יו"ט סמ"ז שהוכיח מכאן שיש חזקת חיוב ובבר אלמוגים הביא דהחזו"א הובא לעיל סק"א נקט שאין חזקת פטור ממצות ובכל אופן בנגעים סי"ג סק"ג הקשה שבחטאת העוף הבא על הספק למה אין חזקת פטור מקרבן וכן ביור"ד סימן צ' בסופו הקשה למה כל א"ת אין חזקת פטור מהקרבן והוכיח שקרבנות אלו אין פטור של חזקה ומבואר שנקט שבקרבן יש סברא ששיך חזקה יותר מכל מצוה ואולי זה מצד שיש בזה שיעבוד נכסים וכן ראיתי מביאים מכתבי הקה"י מועד סימן קל"א וצ"ע עומק הסברא בזה [אמנם מבואר בגמ' שע"א נאמן לומר אכלת חלב ומבואר שזה לא ע"א נגד חזקה והנה דעת הרמב"ן שלחיב הוא נאמן אמנם לראשונים שחולקים מבואר לכאורא שאין בזה חזקה וצ"ע וכמדומה שהמרדכי מביא ראיה זו שע"א נאמן כנגד חזקה אחרי זה ראיתי דהרשב"א יבמות פ"ח. בד"ה ולענין [וכן הוא בריטב"א שם] הוכיח מע"א שמחיב קרבן שע"א נאמן כנגד חזקה ולמד שהגמ' דנה להוכיח מזה ודוחה שזה מצד שתיקה כהודאה ע"ש ובאמת שכן הוא פשטות הגמ' שם שדנה להוכיח מקרבן על כנגד אתחזק אמנם יתכן שגדרי התחזקה של ע"א זה לחדש צד ספק ואין ראיה שזה ממש חזקה והארכנו בזה במקום אחר]

והנה העולה מהנ"ל דמצאנו כאן כמה דיעות דרעק"א נוטה יותר לומר שאין לא חזקת חיוב במצות ולא חזקת פטור והצל"ח והבנין שלמה נקטו שיש גם חזקת חיוב וגם חזקת פטור אמנם לגבי דרבנן בזה בפשוטו מוכח שאומרים להקל גם כנגד חזקה והצל"ח כתב לחלק בין יש לו עיקר מהתורה או אין לו עיקר מהתורה והבאינו דלכאורא מצאנו שנחלקו בזה הראשונים ופשטות הראשונים שאין כזה דבר חזקת חיוב וכן החזו"א הוכיח מכל ספק נזיר וספק נדרים שלא מקילים מצד חזקת פטור וצ"ע מהרמב"ן לגבי קרבן וכנ"ל

### ידון שביחס לסד"א לקולא לרמב"ם שודאי עוזר חזקת חיוב

ה] הנה בפשוטו אם יש חזקה זה בכל הנידונים הנ"ל א. לגבי ע"א ב. לגבי ספק דאוריתא לדעת הרמב"ם ג. לגבי האם אדם שספק בירך יכול להוציא מי שודאי בירך ד. לגבי חזקת פטור מצוה ה.לגבי תרתי לריעותא וכנ"ל

אמנם יש לדון לחלק בין הנידונים וכדלקמן דהנה בפשוטו רעק"א סתר משנתו שבתשובות [כ"ה ז'] נקט לעיקר שאין חזקת חיוב במצוות אמנם לגבי ספק בירך נקט שגם לרמב"ם אם הוא ודאי אכל וספק בירך יש חזקת חיוב ולא אומרים בזה ספק דרבנן להקל אמנם הנה קשה על הרמב"ם מחיוב א"ת הרי ספק דאוריתא לקולא וא"כ המעשה הזה הוא היתר ועיין ש"ש ש"א פ"ה [וכן הוא במהרי"ט] שנקט שהרמב"ם פסק שחתיכה משני חתיכות דהוי איקבע איסורא חייב ובאמת כה"ג סד"א לחומרא ובאמת למ"ד שלא צריך חתיכה משני חתיכות סד"א מדאורתא לחומרא וכן הוא לשון הרשב"א בחידושיו ולפ"ז יש מקום גדול לומר שחזקת חיוב אפילו שזה לא חזקה בדיני חזקה אבל זה ודאי עושה מצב של איקבע איסורא דהינו שיסוד הסברא שצד האיסור זה לא ליצור צד חדש שלא ודאי קיים אבל כאן שהוא ודאי היה חייב זה ודאי בגדר איקבע איסורא וע"ש בש"ש שכל שהיה חזקה מעיקרא אפילו אם ריעותא שאין כאן הכרעת החזקה אבל הוי איקבע איסורא

והנה הרשב"א והר"ן הקשו על הרמב"ם שהגמ' מוכיחה שהולכים אחרי רוב מזה שלא חוששים שהקרבן פסח הוא טריפה והקשו הרשב"א והר"ן לדעת הרמב"ם שספק מדאוריתא לקולא א"כ אולי באמת לא הולכים אחרי רוב אבל יש כאן ספק ולכן פטור ובמהרש"ם סימן כ"ט כתב לדחות שכאן יש חזקת חיוב של המצוה והנה פשטות הראשונים שאין חזקת חיוב אבל בדעת הרמב"ם יתכן שזה רק סברא שזה כמו איקבע איסורא אבל לא שזה חזקת חיוב שמכריע שהוא חייב וצ"ע מה הקשו הראשונים הרי ודאי שזה לא גרע מאיקבע איסורא והנה לפ"ז כל שיש חזקת חיוב אפילו שאין כאן הכרעה של חזקה אבל בזה הרמב"ם לא אמר שספיקו לקולא ונפק"מ שלא יכול לצאת מקטן ודלא כפרמ"ג ובזה וודאי שספיקו לחומרא עיין לעיל סק"א

אמנם בעיקר דעת הרמב"ם עיין סוף פ"ט מאבות הטומאות שיש שם גירסא שבמקום כרת אין דין סד"א לקולא דהינו שאין הסברא שאיקבע איסורא זה אחרת אלא שלגבי חיוב כרת ספיקו להחמיר ע"ש שיש שם סתירה בלשונו ובכתבי הגרי"ז נזיר כ"ג כתב שהגדר שכל שיש חיוב חטאת בזה ספיקו לחומרא דהינו שכל מעשה ספק שאם הוא אסור יש בזה חטאת בזה ספיקו לחומרא ולפ"ז אין מקור שאיקבע איסורא זה אחרת אמנם יתכן שזה ודאי שכלפי איקבע איסורא אין ספק להקל רק שהרמב"ם בא לבאר שגם למ"ד שלא צריך איקבע לגבי א"ת זה סיבת איסור וצ"ע

### האם יש מקום לדון שרק בספק אם עשו המצוה יש אסממ"ו או חזקה שלא נעשה מעשה

[ו. והנה יש לדון שבאמת ודאי שאין מושג של חזקת חיוב אבל כל שהנידון האם נעשה מעשה יש בזה הסברא של אין ספק מוציא מידי ודאי פסחים ט. ובפשוטו בזה לא צריך דין חזקה אלא כל מי שבא לחדש דבר חדש נגד מצב ודאי אין בכוחו לחדש ויתכן שזה גם מפרשת חזקה [ולפ"ז בדרבנן זה לא יעזור] אבל כאן אפילו שאין שום שינוי מצד האדם זה סיה להכריע ועיין גליון יד אברהם סימן ס"ט שנקט שכל הדין אסממ"ו זה רק נגד חזקה אמנם הביא שם מהשער המלך לא כך וכן הוא בפשוטו ובשער המלך כתב שספק דרבנן נגד חזקה אם הנידון האם בכלל נעשה מעשה בזה לכו"ע לחומרא דהינו שנקט שזה הכרעה לא מפרשת חזקה וידוע סברת הגר"ח שספק חציצה בית הסתרים לקולא מצד אסממ"ו ולפ"ז ודאי לא שיך לדון תרתי לריעותא וכן בודאי היה מעשה והנידון האם זה כשר כגון ספק האם התפילין כשרות או ודאי אכל ולא יודע כמה אכל או מה אכל אבל בספק בירך או לקח לולב יש לדון דבזה אמרינן אסממ"ו עוד יש לדון דמצאנו חזקה שלא נעשה מעשה והארכנו בזה בדין ספק נפל לתערובת וכן הוא בלשון הראש יוסף ברכות כ. וגם לפ"ז כל שנעשה ודאי מעשה והנידון איך הוא נעשה לא שייך חזקה ולפ"ז יש לדון בכל הנפק"מ הנ"ל ועיין אות א' בדעת הנוב"י וכן יתכן בדעת הכתב סופר לעיל שדן שאין חזקת פטור בדין אין ספק מוציא ודאי מה נחשב מצב ודאי רק אם זה דבר חיובי ולא מצב פטור והאריך בזה בספר זכרון על הגר"ח שמולאביץ הגר"א מישקובסקי בסוגית אין סממ"ו ושמעתי לדון שיתכן שגם אסממ"ו לא צריך חזקה אבל צריך מציאות קימת שדנים שהשתנה כגון שיש נפל והא הלך אבל חזקת חיוב שזה לא מצב כלל בזה יתכן שודאי אין הכלל של אסממ"ו ועיין בכו"פ סימן ס"ט שהוא באמת הקשה מדין אסממ"ו

והנה המ"ב כתב שבאכל דבר שזה ספק לחם אם אכל כדי שביעה הוי ספק דאוריתא וצריך לברך דהינו שכאן לא מעמידים על החזקה והנה אם דנים דין חזקת פטור ודאי שגם כאן היה פטור אמנם לנ"ל שרק שייך לדון שלא נעשה מעשה וכדין אסממ"ו א"כ כאן שודאי אכל זה לא שייך וצ"ע בכל זה

עיין ארצות החיים שביאר שמה שצריך לבדוק הציצית אפילו שיש חזקה ללא חזקת איסור נגד כי יש חזקת חיוב של הציצית

עיין ספר גבורות שמונים באוצר החכמה וכן זבח יצחק

תורת חסד ל"ד אות ט' שלומר שעשה את חיובו כגון שקים המצוה זה לא כנגד חזקה אלא רק אם שינה וצ"ב ועיין תשובה של נכד הנתה"מ בחסד לאברהם

בספק ספר ספירת העומר לא אומרים חזקת חיוב כיון שעכשיו לא הנוגע לגבי חיובו אמנם אם חזקה שלא נעשה מעשה או אין ספק מוציא מידי ודאי יש לדון ועיין שערי זבולון

נתיבי הספיקות באוצר החכמה

מבואר בדברי הישועות יעקב כמדומה סימן ל' שבמקום שיש סמוך מיעטא לחזקה שלא יצא מצות תפילין ממילא הוא גם לא צריך להניחם

תורת חסד סימן א' שאין כזה מושג של חזקת חיוב במצוות

יש מקום לומר שחזקת חיוב במצוות זה רק חזקת הנהגה ולא חזקה המבררת וא,כ עא נאמן כנגד זה וצ"ע בגמ' בספק גט האם לשמה שזה ודאי נגע שאין חזקך הכרעה וצ"ע ולכן לגבי הסברא שחזקא דרבא לא עוזר נכגד חזקה כל זה בחזקה המבררת ולא בחזקת הנהגה

יש לדון במי שצריך לאכול בשר במקום פיקו"נ ויכול לשחוט על ידי קטן שיהיה לזה דין חזקה שלא שחטו טוב או כותי אבל יתכן ששחטו טוב האם חייב לתת להם לשחוט והנה מצד לאו של נבילה לכאורא ודאי שיש ענין אמנם מצד עשה של אינו זבוח יש לדון ואם מחזיקים מאיסור לאיסור ולמד הגמ' שספק שחיטה יש גם טומאה שזה וודאי יש לדון כנ"ל