שיטת רש_י ודין טעמא לא בטיל
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר / שיטות הראשונים בטכע_ק

חולין צח: שיטת רש"י בטכע"ק

**א. מקור דעת רש"י דטכע"ק דרבנן-**

דעת רש"י וכ"ה שיטת הרמב"ן והר"מ דקי"ל טעם כעיקר לאו דאורייתא, ומקורו מסוגיין אמר רבא לא נצרכא אלא לטכע"ק דבקדשים אסור, משמע להדיא דבחולין טכע"ק לאו דאורייתא.

ועוד כתב רש"י שזהו כל פי' ד' רבא דזרו"ב הוא ילפותא לחומרא דמדאורייתא ברובא בטיל, והיינו דזרו"ב דבעי שישים אינו אלא אסמכתא דרבנן אבל מדאורייתא ברובא בטיל דטכע"ק לא"ד.

וכן ממה דאמר רבא כן לקמן קח. דא"א ללמוד טכע"ק מבב"ח משמע דס"ל דטכע"ק לאו דאורייתא.

והוקשה לרש"י מדדרשינן פסחים מד: משרת ליתן טכע"ק, וכתב רש"י דס"ל לאמוראי בתראי דאינו אלא אסמכתא בעלמא אבל לא ילפינן מיניה או משום דגיעולי מדין חידוש הוא ומשרת להמל"א אתא, א"נ משום דהוי שתי כתובין הבכ"א [והיינו דגבי נזיר הוי טכע"ק דאורייתא אבל מה דאמרו בברייתא מכאן אתה למד לכה"ת הוא אסמכתא בעלמא].

ובתוס' הק' ע"ז דמשמע התם בסוגיא דלמלקות הוא דאתא דהא לר"ע מוקי לה לדין היתר מצטרף לאיסור למלקות, א"כ ה"נ לרבנן דדרשינן לטכע"ק הוא דרשא גמורה ולוקה ע"ז.

ומשמע בתוס' שפי' דעת רש"י דאף בסוגיא דפסחים שהביאה הגמ' דין טכע"ק אינו אלא אסמכתא.

אבל בחי' הר"ן יישב שיטת רש"י דסוגיא פסחים וודאי ס"ל טכע"ק דאורייתא, וזהו דעת ר"ע ורבנן, אבל אמוראי בתראי עשו פשרה ופסקו דלא כרבנן ודלא כר"ע, וס"ל כרבנן דא"א ללמוד מגיעולי עכו"ם שהרי חידוש הוא כרבנן, ומשרת להמל"א אתא כר"ע, או דס"ל דהוו שתי כתובין הבכ"א ואין מלמדים.

וכ"מ לשון רש"י דרק אמוראי בתראי ס"ל שאינו אלא אסמכתא.

אבל צ"ע לכאו' היאך יסברו אמוראי דלא כתנאי, ובשלמא לדרך שכתב רש"י דגיעולי עכו"ם ונזיר שני כתובין הבכ"א הוא, א"כ י"ל דהא דקתני בברייתא מכאן אתה למד לכה"ת היינו נמי אסמכתא.

אבל לדרך השניה דמשרת להמל"א אתא וגיעולי עכו"ם חידוש הוא צ"ע דהיינו דלא כרבנן ודלא כר"ע, ומצאנו בפנ"י מה. שבתו"ד תי' לזה דהנה כתב רש"י פסחים מה. בדעת רבנן דפטרי גבי כותח הבבלי דע"כ לית להו טכע"ק בכה"ת, ומשרת להמל"א אתא וגיעולי עכו"ם חידוש הוא וי"ל דכוותייהו פסקינן.

וברמב"ן דרך בזה בדרך אחרת [הו"ד גם בחי' הר"ן], דבאמת בנזיר טכע"ק דאורייתא מקרא, רק לא ילפינן מיניה, ולרבנן איצטריך קרא דחטאת להמל"א ואין כאן שתי כתובין וילפינן מיניהה טכע"ק דאורייתא, אבל לר"ע חשיב שתי כתובין מחטאת ומשרת, ולשיטתו פליגי אמוראי אי הוי שתי כתובין רק לענין המל"א או גם לענין טכע"ק, וזה הנידון אם טכע"ק דאורייתא או דרבנן.

[ובר"מ הל' נזירות שיטה נוספת בזה, דקרא דנזיר לאו אסמכתא הוא ואתא לדין טעמו וממשו שאם יש כזית בכא"פ שפיר נאסר הכל ולוקה ע"ז, אבל טכע"ק לחודיה לית ביה קרא ואינו אלא דרבנן].

ומתבאר בזה דוודאי מודה רש"י דאיכא תנאי דס"ל טכע"ק דאורייתא אלא דלהלכה ס"ל לאמוראי בתראי דטכע"ק לא"ד.

**ב. טעמו וממשו דאורייתא אף לדעת רש"י-**

ומקור נוסף לשיטת רש"י מגמ' ע"ז סז: טעמו וממשו לוקין עליו וזהו כזית בכא"פ, טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו, וכתב רש"י שם שטכע"ק אינו אלא איסור דרבנן ולכך אין לוקין עליו [אבל אם היה דאורייתא היו לוקין עליו ואין בו חסרון חצי שיעור דשיטת רש"י פסחים מד: דע"י טכע"ק אף ההיתר נהפך להיות איסור ויש כזית איסור, וע"כ הוכרח רש"י לפרש הטעם שאין לוקין משום שאינו אלא דרבנן].

וביאור ענין טעמו ולא ממשו שיטת רש"י [לרוב אחרונים] והרמב"ן שאין עיקרו תלוי במה שאין כזית בכא"פ רק בהאופן שבו נבלע האיסור אם הוא ניכר, ובמקו"א נתבאר הענין באריכות.

והנה מבואר שם דמ"מ טעמו וממשו לוקין עליו, ומבואר דאף דטכע"ק לא"ד מ"מ טעמו וממשו הוי דאורייתא.

וע"ע בתוס' זבחים עט. הק' לדעת רש"י היאך יוצא יד"ח מצה כיון דטכע"ק אינו אלא דרבנן, ודעת רש"י מבואר ברמב"ן צח: דמצה חשיב כמו טעמו וממשו ובזה הוי דאורייתא.

[ודעת התוס' כתב ביד יהודה צח-ב-ו דכוונתם להקשות כקו' הרא"ש בסוגיין שהרי אין ממשות הדגן ניכר בעיסת האורז ואף שנתרבית העיסה בשבילו מה בכך והרי כתב רש"י דחלב שנימוח חשיב טעמו ולא ממשו אף שנתרבה הרוטב שבקדירה מחמת החלב שנימוח, ובעיקר ד' הרא"ש והראשונים בזה נתבאר עוד במקו"א].

ועוד הק' בתוס' שם היאך אמרינן התם עט. מין בשאינו מינו בטעמא, והתם בדין דאורייתא קיימינן, דאי מדרבנן הו"ל בשישים, ואכ"מ בביאור ראייתם ונתבאר במקו"א.

ובר"ן (לה:) מבואר תי' לזה ז"ל:"ולענין מין בשאינו מינו כל היכא שנתערב גופו ויהיב טעמא אפי' באלף אסור מדאורייתא כדאמר רבא פ' התערובות מין בשאינו מינו בטעמא וכו' והיכא שנתערב טעמו ולא ממשו היינו טכע"ק שלפי דעת ר"ת הוא דאורייתא ולפי רש"י מדרבנן" ומבואר דאוקי להגמ' בטעמו וממשו לכך הוי דאורייתא.

וצ"ע למה מאנו התוס' בזה, והרי בעיקר דין טעמו וממשו דלא בטיל מודו התוס' אף לשיטת רש"י, ועיין יד יהודה משכ"ב.

**ג. הסבר ענין טעמו וממשו-**

והדרן לדידן, ועיקר ענין טעמו וממשו צ"ב דכיון דס"ל לרש"י טכע"ק לאו דאורייתא היאך יתחייב על טעמו וממשו והא הוי כמו מין במינו דבטל ברובא?

וכתבו ברמב"ן ושא"ר לבאר בזה דאף לדעת רש"י דטכע"ק לא"ד מ"מ טעמו וממשו מדאורייתא הוא דא"י להתבטל ברוב, ולכך יכול לצאת יד"ח מצה בעושה עיסה מחיטים ואורז דטעמו וממשו דאורייתא הוא לכו"ע.

ובפשטות צריך לבאר בזה דחלוק דין טעמו ולא ממשו מטעמו וממשו, דבדין טעמו ולא ממשו כל האיסור הוא בהטעם, וע"ז אמרינן דטכע"ק לא"ד ואין הטעם אסור כלל.

אבל דין טעמו וממשו עיקר איסורו הוא מחמת הממשות שלא בטלה, ולא דמי למין במינו שהוא בטל ברוב דשאני הכא שהטעם גורם שלא יתבטל האיסור ברוב.

ונפק"מ בזה דהנה דעת רש"י פסחים מד: דע"י דין טכע"ק [למ"ד דאורייתא] אמרינן היתר נהפך להיות איסור ולוקה על כזית מן ההיתר לחוד.

ולפי"ז נראה ברור דלמ"ד טכע"ק דרבנן הרי בדין טעמו וממשו דאורייתא לא יהיה ההיתר נהפך לאיסור, וכ"כ בנחל"ד בכ"ד בפשיטות, וכן מבואר רש"י פסחים מד. ד"ה וכזית שבטעמו וממשו צריך לאכול כזית מן האיסור דוקא, וכש"כ בפנ"י שם, והביא שם גם מד' רש"י זבחים עח. דס"ל כן [וכ"מ בראב"ד שהובא ברשב"א צח: שצריך לאכול כזית מן האיסור דייקא], וכן יל"פ בפשטות ד' הרמב"ן הל' חלה, ואכ"מ.

[מיהו ברא"ש בסוגיין לא נראה כן, עיי"ש שהק' לדעת רש"י דטכע"ק דרבנן היאך מבואר שיוצא יד"ח מצה ע"י שיש בה טעם דגן ומשמע דאף באכילת כזית אחת יוצא, והביא תי' הראשונים דכה"ג חשיב טעמו וממשו.

ומשמע דכה"ג דטעמו וממשו יוצא אף בכזית אחת מן התערובת, ואי"צ כזית דגן דוקא, ומבואר דאף בדין טעמו וממשו אמרינן היתר נהפך לאיסור.

אבל דעתו צ"ב רב דהא כל יסוד הדין של טעמו וממשו הוא מסברא שהממשות אינה בטלה ברוב, א"כ מה"ת נימא היתר נהפך לאיסור הרי טעם עצמו אין בו איסור?

ואולי אם נימא כש"כ בחוו"ד שיו"ד לקמן דדין טעמו וממשו הוא הלמ"מ י"ל דאף היתר נהפך לאיסור אמרינן בזה, דדין טעמו וממשו אין הכוונה רק שאינו בטל ברוב רק דין חדש הוא בצירוף הטעם והממשות אסרה תורה את הטעם שטעם שיש בו ממשות הרי הוא חשוב לאסור ובכה"ג אמרינן טכע"ק דאורייתא].

**ד. המקור לדין טעמו וממשו-**

אלא דצ"ב דהא לשיטת רש"י לית לן קרא לדין טכע"ק כלל, וא"כ מנ"ל שהטעם יעשה שלא יתבטל האיסור ברוב?

והנה בראב"ד שהובא ברשב"א צח: משמע שנקט [עפ"י דרכו שם דממשו היינו כזית בכא"פ] דעיקר הדין שהטעם מגדיר את הממשות שלא תתבטל ברוב ילפינן לה מטכע"ק דנזיר, ואף דבכל דוכתא אין למדים מנזיר דאין עונשין מה"ד היינו דוקא לטעמו ולא ממשו שצריך ללמוד דין חדש של איסור טעם ואין עונשין מה"ד, אבל בטעמו וממשו אינו אלא גילוי מילתא שלא יתבטל ברוב וזה יש ללמוד מנזיר.

ולכאו' י"ל כן גם בדעת רש"י דהא בנזיר או גיעולי מדין לכו"ע טכע"ק דאורייתא, וי"ל דאף דלא ילפינן מיניה מ"מ גילוי מילתא הוא לשאר איסורין שאין ביטול ברוב ע"י הטעם.

אבל נראה דלדעת רש"י אאל"כ, דאי ילפינן מטכע"ק גילוי מילתא שאין ביטול ברוב הרי התם ליכא ממשות וע"כ ילפינן דעיקר הצו"ר אינו בטל ברוב ע"י הטעם, והרי דעת רש"י דאף למ"ד טכע"ק לא"ד מ"מ בעינן ביטול ברוב לצו"ר, ואם ע"י הטעם אין ביטול א"כ לעולם יהיה טכע"ק דאורייתא מכח הצו"ר.

וע"כ לרש"י לא ילפינן ליה מדין טכע"ק ולא ס"ל כהראב"ד בזה.

ובדעת רש"י צ"ל בחדא מתרתי:

א. הפשוט בד' הראשונים נראה דמסברא ידעינן פרט זה דמהני טעם כדי שלא יתבטל האיסור ברוב.

ובפשטות ביאור הדברים כש"כ בנחל"ד (ה:) [ועיקר הסברא איתא ג"כ בחי' הגר"ח הל' מעשה"ק] דע"י שטעם האיסור מורגש הרי לא חשיב מעורב עם ההיתר שהרי ניכר הוא ע"י טעמו, וכיון שעיקר אוכל מיועד לאכילה הרי כלפי איסורי אכילה אין כאן תערובת כלל.

ב. בחוו"ד צח-ג ופנ"י פסחים מד. כתבו שיש הלמ"מ לאסור טעמו וממשו, וכתבו המקור לזה מד' רש"י פסחים מד. דכזית בכא"פ דאורייתא הוא מהלמ"מ [ומיהו בפשטות לא נתכוין רש"י לומר הלמ"מ מחודשת רק כוונתו לעיקר ההלכתא באוכל איסור בעיניה שצריך לאכול כזית בכא"פ כדי ללקות עליו, וכ"כ במנחת ברוך].

וצ"ל לפי"ד דהלמ"מ לא נאמרה אלא בטעמו וממשו אבל צו"ר שפיר בטל ברוב אף במקום הטעם ולכך טכע"ק לא"ד.

**ה. קושיות ביסוד זה שהטעם מכיר את האיסור-**

אבל יש כאן מקום קושיא וכבר העיר בה הנחל"ד שם דהנה נתבאר במקו"א נידון האחרונים למ"ד טכע"ק לא"ד אי שרי אף בלא ביטול ברוב ואף במע"מ יש להתיר, או דמ"מ בעינן ביטול ברוב, אלא דלמ"ד טכע"ק לא"ד הרי סגי ברוב ואי"צ ס' מדאורייתא.

ודעת רש"י דייק בחוו"ד קה-א מלשון רש"י צח: ד"ה לטעם דבעינן רוב דוקא ולא סגי במע"מ.

ולפי"ז צ"ע דכיון דמסברא ידעינן דע"י הטעם אינו בטל ברוב א"כ ה"נ בטעמו ולא ממשו כיון דס"ל לרש"י דבעינן ביטול ברוב ממילא ע"י טעם הרי מסברא לא יתבטל ברוב?

[ובאמת כן נראה בראב"ד, שהרי כתב בראב"ד דילפינן מנזיר בגילוי מילתא שע"י הטעם אין ביטול ברוב, ואף דקרא דנזיר טכע"ק איירי באופן שאין ממשותו קיימת מ"מ מהני הטעם כדי שלא יתבטל ברוב, אלא שאין לוקין ע"ז שאין כאן שיעור כזית מן האיסור ומכח דין היתר נהפך לאיסור אין עונשין מה"ד].

ובנחל"ד דחק בזה דאף שהצריך רש"י רוב היתר אף למ"ד טכע"ק לא"ד, אינו משום דבעי ביטול ברוב, אלא שכבר כתבו הראשונים צח: דילפינן מקרא דהטמאים לאסור צו"ר וכל שיצא מן האיסור וה"נ טעם הוא בכלל זה, אלא דכתבו הראשונים דלא שמעינן מהאי קרא אלא כשהוא בעין אבל בתערובת שרי.

וכתב הנחל"ד דס"ל לרש"י שכל שהאיסור הוא מע"מ עם ההיתר הרי חשיב כמו שהוא בעין ורק ע"י שהרוב היתר חשיב שאין האיסור בעין, אבל לא מטעם ביטול ברוב הוא רק דבכה"ג שהוא מעורב ברוב לא אסרה תורה מקרא דהטמאים.

אבל זה אינו ניתן להאמר בשיטת רש"י דלפמש"כ בחוו"ד לדייק מלשון רש"י צח: הרי מבואר שם דמטעם אחרי רבים להטות אתינן עלה, מבואר להדיא שהוא משום ביטול ברוב.

ונראה להוסיף על עיקר הקו' דהנה מבואר ברש"י דחלב שנימוח מיקרי טעמו ולא ממשו, וצ"ע הרי זה וודאי שיש איסור לאכול חלב שנימוח בפנ"ע, א"כ אף בתערובת יהיה אסור שהרי יש בו טעם ולא בטל ברוב ומ"ש מטעמו וממשו[[1]](#footnote-2)?

[ושמעתי לבאר בכ"ז בשיטת רש"י דאף אם נפרש דע"י שהטעם מכיר את האיסור לא חשיב תערובת מ"מ י"ל דה"מ כשהאיסור עומד כדבר לעצמו אבל אם הוא בלוע בההיתר הרי אף שמכיר את הטעם לא חשיב שמכיר את האיסור שהרי טעם זה הוא בתוך ההיתר והוא היום גם טעמו של ההיתר, ולא חשיב שאין כאן תערובת עי"ז, ויש לזה פנים.

אבל מלבד שמהלך זה אינו מיישב הקו' מנטל"פ שתובא לקמן, גם בלא"ה יותר נראה לבאר כשי"ת כאן בהמשך דברינו].

והנה עוד ילה"ק בזה כשה"ק הגר"ח שם ובפמ"ג מ"ז קג-א היאך מתירים נו"ט לפגם והרי ע"י הטעם ניכר האיסור ואין כאן תערובת א"כ אף בנו"ט לפגם סו"ס הרי מכיר את האיסור ע"י טעמו ואין כאן תערובת ולמה בטל ברוב [ומבואר ברשב"א בתוה"ב (כ.) דנו"ט לפגם מותר אף בשיש כזית בכא"פ ואין אומרים שהוא מכיר את האיסור.

מיהו שיטת הר"ן באמת לאסור נטל"פ כל שהיכא שיש כזית בכא"פ וע"כ ס"ל דאף ע"י נטל"פ אינו בטל ברוב, ורק יש בו היתר אחר שאינו נהנה מן האיסור שאינו מועיל להתבשיל אבל כל שיש בו כזית בכא"פ חשיב כאוכלו בעיניה]?

וכתב הפמ"ג דטעם פגום אינו חשוב כ"כ להכיר את האיסור וצ"ב.

[ושמעתי לבאר בזה, דאין עיקר הסברא דע"י הטעם ניכר האיסור, רק עיקר הענין הוא דע"י שאחד נותן טעם זב"ז הרי הם מתאחדים ואינם סותרים זל"ז, ואף שאחד מותר ואחד אסור מ"מ במציאות הם מאוחדים זב"ז ול"ש כאן ביטול כלל.

וצריך להוסיף דלא דמי למין במינו שכתב הר"ן נדרים נב. דס"ל לרבנן דבטל ברוב וסותרים זל"ז אף שבמציאות אינו סותר שהרי מ"מ בדיניהם של החתיכות הם סותרות זל"ז, וצ"ל דהכא עדיף שהרי הוא קבל את הטעם ממש, וצ"ע בכ"ז].

**ו. ביאור בזה -**

ונראה מזה דע"כ אין ביאור הסברא כש"כ נחל"ד דע"י הטעם ניכר האיסור ולא חשיב תערובת, אלא באופ"א קצת.

גם יש להוסיף לדחות טעם זה, ממש"כ במשנת ר"א חולין-ט להקשות ע"ז דהנה נתבאר במקו"א מד' האחרונים דרובו ככולו אמרינן אף שהמיעוט ניכר, ובארו אחרונים דעיקר הטעם דבניכר לא אמרינן דין רוב היינו משום שאין סתירה בין הרוב להמיעוט שהרי יכול לאכול את הרוב ולא את המיעוט, ואין המיעוט של איסור מטיל דין על הרוב, אבל בדין רובו ככולו שהוא לקבוע שם אחד על הדבר הרי המיעוט מתנגד דשפיר להרוב וי"ל דין רוב אף בכה"ג.

ולפי"ז אף אי נימא דהכא ע"י הטעם חשיב האיסור ניכר מ"מ הרי סו"ס אין יכול לאכול את ההיתר בלא האיסור, וא"כ האיסור בא לתת לו דין איסור גם על אכילת ההיתר, וא"כ יש סתירה בין הרוב להמיעוט ושפיר י"ל דין ביטול ברוב בכה"ג.

ובאמת עיקר יסודו של משנת ר"א מבואר להדיא בתשובת הרשב"א הובאה בב"י-קטו גבי חמאה שיש בה קום דאף שהקום ניכר בעצמו מ"מ כיון שא"י להפרידו מן החמאה חייל ביה דין ביטול ברוב, וכתב הרשב"א טעמו דכל שא"י להפרידו ויבוא להאסר הרוב ע"י המיעוט לא מהני מה שהוא ניכר, והוא להדיא כיסוד הגר"ח.

ובאמת שמחתי אח"כ למצוא בחלק"י יו"ד-יא שהביא ד' הרשב"א צח: דע"י הטעם מכיר את האיסור, והק' ע"ז מה יהני להכיר את האיסור והרי כתב הרשב"א בתשובה דכל שא"י להסירו אף אם הוא ניכר הרי בטל ברוב, והוא ממש ככל דברינו.

ועכצ"ל הביאור בדין טעמו וממשו באופ"א, הביאור דטעם הוא מגדיר את האוכל שאין חשיבות האוכל אלא בטעמו, וכיון שכן הרי כל שטעמו של האוכל קיים ומורגש לא חשיב שבטל האיסור שהרי הוא קיים לפנינו, וע"י הטעם מוגדר הממשות כקיימת בתערובת ולא בטלה.

וזה מבואר להדיא בלשון הרשב"א צח: בשם הראב"ד עיי"ש שבאר עיקר ענין טכע"ק ז"ל:"אבל כל היתר שמקבל טעם מן האיסור וטעם האיסור ניכר בו טעימתו זו היא הכרתו כדכתיב וחיך אוכל יטעם אין חשיבות האוכל אלא בטעמו", ומשמע דלא משום שהאיסור ניכר לחוד אתא עלה אלא דהטעם מגדיר את האוכל כאן ולכך הוצרך לסברא זו דאין חשיבות האוכל אלא בטעמו וממשו.

[והנה מצאנו ג"כ שאין אומרים דין טכע"ק אלא באיסורי אכילה ואף לענין טעמו וממשו, אבל בשאר דינים לא, עתוס' בכורות כב. גבי טומאת נבילה ור"ש פ"ב טבו"י ורשב"א יבמות פב:, וע"ע ביצה לח: גבי עירובי תחומין.

ואם משום שע"י הטעם הוא ניכר בתערובת וודאי אין לחלק בזה, רק משום שהטעם מגדיר את חשיבותו של האוכל וה"מ כלפי מאכ"א אבל בשאר דינים שאין תלויים בשם אוכל לא מהני].

ולפי"ז י"ל בקל קו' הפמ"ג והגר"ח מנו"ט לפגם שהוא אינו מגדיר את האוכל כקיים בתערובת, שטעם לפגם אינו חשיבותו והגדרתו של האוכל.

ולפי"ז ה"נ י"ל קו' הנחל"ד דהא דעת רש"י דטכע"ק לא"ד בעי ביטול ברוב, א"כ אף בלא ממשות נימא שהטעם גורם שלא יתבטל ברוב, וי"ל בקל דכל הגדרת אוכל ע"י טעמו הוא רק באוכל ממש אבל כשאין ממשו קיים כאן אין הטעם מגדיר את הבליעה כקיימת בתערובת.

ולפי"ז נראה ביאור שיטת רש"י דכל שנימוח החלב חשיב טעמו ולא ממשו ואין בו איסור תורה, והביאור דכל שהוא בלוע בתערובת ואינו כצורתו הרי אין הטעם מגדיר אותו כקיים בתערובת ולא שייך בו חיך אוכל יטעם כיון שהוא כבר אינו אוכל שעומד בפנ"ע, והדר דינא שהוא בטל ברוב.

[ודעת הראב"ד נתבאר דמשמע מדבריו דאף בטעם לבדו שייך לומר שלא יתבטל ברוב ע"י הטעם, דילפינן לה בגילוי מילתא מנזיר, אבל לרש"י שהוא מסברא י"ל דס"ל שבטעם עצמו לא שייך זה].

**ז. עוד אופן ליישב ד' רש"י מקו' הנחל"ד בדרכו של החוו"ד-**

ויש מקום ליישב שיטת רש"י באופן נוסף, וזה עפי"ד החוו"ד שיש הלמ"מ מיוחדת לדין טעמו וממשו.

ובהקדם מש"כ במקו"א בד' רש"י צו: דהלמ"מ להצריך שיעור כבשר בלפת, והקשו שם האחרונים דהא טכע"ק הוא דרבנן ואיך יתכן שיהיה בזה הלמ"מ?

וכתבו חת"ס ורעק"א וש"א דהלמ"מ נתחדשה גבי בב"ח או קדשים וגיעולי עכו"ם.

אבל צ"ע לומר כן בשיטת רש"י, דהא גבי קדשים ס"ל לרש"י דטכע"ק אוסר אפי' באלף כמבואר בסוגיא צח: [ובפשטות ה"ה לענין גיעולי עכו"ם יהיה הדין כן כיון דחייל ביה דין טכע"ק יאסור אפי' באלף, ונתבאר בסוגיא דהתם].

וגם לומר כן גבי בב"ח צ"ע שהרי דעת רבא לקמן קח. שעיקר איסור בב"ח לאו משום טכע"ק הוא רק חידוש הוא וכל ההיתר בשישים הוא משום דלאו דרך בישול הוא.

ויותר נראה לבאר דהלמ"מ נאמרה גבי טעמו וממשו שאינו בטל ברוב רק בשישים ואין ללמוד מזה לדין טכע"ק.

ולפי"ז יש מקום לומר דבר חידוש דס"ל לרש"י דבאמת כל ההלכתא אינה אלא בדין טעמו וממשו, אבל בדין טכע"ק לא נאמרה הלכתא זו כלל.

ויתכן שזהו המקור לדין טעמו וממשו דאורייתא, וגם זהו עומק הביאור שנתבאר בסוגיא שם בשיטת רש"י דמהלמ"מ ילפינן שעיקר האיסור אינו בטעם עצמו רק בהממשות, ונתחדש שאינו בטל ברוב עד ס'.

וזהו מה שנתבאר שם מש"כ ברש"י צח. דאיסור טעם אחר ס' אינו אלא דרבנן, ולפי"ז הביאור הוא משום דדין טכע"ק שהוא תלוי בטעם הנרגש אינו אלא דרבנן.

ולפי"ז י"ל דל"ק קו' הנחל"ד שהרי חזינן שאין ללמוד מההלכתא לדין טכע"ק, והוא שפיר בטל ברוב.

אבל באמת אין דרך זו נראית, ופשטות הדברים שאם חידשה ההלמ"מ שאין העיקר בטל עד שישים א"כ ה"נ אם טעם בעי ביטול כשיטת רש"י ג"כ לא יתבטל עד שישים, דמ"ש ממשות מהטעם, וע"כ צריך לחילוק שנתבאר לעיל שרק גבי ממשות יכול הטעם לגרום שלא יתבטל ברוב.

אבל נראה להוסיף עוד שגם מה שהכרחנו דלרבא ע"כ לא נאמרה ההלכתא אלא בטעמו וממשו זה אינו מספיק, דהנה יסוד ההלמ"מ הוא מהלכות שיעורין, ולא נאמרה ההלכתא אלא בדבר שאם יש בו טעם ממש הוא גורם לו שלא יתבטל ברוב, וע"ז חידשה ההלכתא שאינו תלוי בהטעם עצמו רק הוא דין שיעור וחשיבות כל שהוא מסוגל לתת טעם בבשר בלפת הרי הוא חשוב ואינו בטל.

אבל במידי דמעיקרו הוא בטל ברוב וא"י טעם להחשיבו שלא יתבטל הרי לא שייכא הך הלכתא כלל שזהו דינו שהוא בטל ברוב ול"ש לתת לו שיעור.

וא"כ כיון דס"ל לרבא דטכע"ק הוא בטל ברוב ממילא הוא דס"ל דלא שייכא הך הלכתא גבי טכע"ק כלל, ורק גבי ממשו שהטעם גורם לו שלא יתבטל ברוב בזה הוא דחיילא הך הלכתא.

וע"ז תיפול קו' הנחל"ד מ"ש טעמו וממשו מטכע"ק והרי דעת רש"י דאף טכע"ק צריך ביטול ברוב, ואם טעם גורם שלא יתבטל ברוב יהיה איסור אף בטכע"ק דאורייתא.

ועוד ראיה לזה נראה בשיטת רש"י, דהנה ברש"י צח. נקט דטעם הנרגש אחר ס' אינו אלא דרבנן, ונתבאר הטעם במקו"א משום דס"ל דשישים הוא דין שיעור ואף אם יש בו טעם מ"מ הרי הוא בטל בשישים.

והנה אם נימא דכל ההלמ"מ הוא רק בטעמו וממשו הרי נמצא דמ"מ יש לאסור משום טכע"ק, אלא דזה אינו אלא איסור דרבנן לרבא לכך אין בו אלא איסור דרבנן.

אבל צ"ע דמשמע ברש"י דנקט כן אף לדעת אביי דטכע"ק דאורייתא ומ"מ אחר ס' אין בו איסור דאורייתא וע"כ שההלכתא נאמרה אף בדין טכע"ק.

[ומ"מ יש מקום ליישב דאביי יליף מזרו"ב דרשא גמורה לטכע"ק וס"ל דין שיעור אף גבי טכע"ק לחוד ולכך לית ביה איסורא אלא דרבנן.

אלא דצ"ע ל"ל הלמ"מ גבי טעמו וממשו תיפו"ל משום ילפותא דזרו"ב דבעי שישים אף בטכע"ק.

ואולי טכע"ק ל"ש לאסור אם אין טעם הנרגש, ואין הילפותא מזרו"ב אלא לקולא שאחר ס' אין להחמיר, אבל בטעמו וממשו יש איסור דאורייתא מהלמ"מ אף אם אין טעם מכח הממשות].

ואף אם אין חלק זה נכון, מ"מ אכתי קו' הראשונה שהק' היא וודאי נכונה, דמ"מ אף אם נימא שהוא הלמ"מ מיוחדת בטעמו וממשו אכתי צריך לבאר בסברא מ"ט לא ילפינן מהלמ"מ אף לטכע"ק.

גם צ"ע שאאל"כ שהרי אף בצו"ר ס"ל לרש"י דל"מ קפילא לקולא והטעם נתבאר משום הלמ"מ ודין שיעור והרי צו"ר חשיב טעמו ולא ממשו וע"כ נאמרה ההלמ"מ גם בדין טכע"ק, וצע"ג, ולא נתיישב לי האי עניינא.

**ח. מקורות לומר דדין טעמו וממשו אינו תלוי בדין טכע"ק-**

ובעיקר מש"כ בשיטת רש"י דדין טעמו וממשו אינו תלוי בדין טכע"ק, ואף אם טכע"ק דרבנן מ"מ מועיל הטעם מדאורייתא שלא תתבטל הממשות ברוב, הנה מצאנו עוד מקורות לזה.

א. קי"ל כרבנן שהאוכל כותח הבבלי פטור עליו בפסח, כיון שאין בו כזית ממשות בכא"פ, ותמה הטור-תמב לשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא וההיתר נהפך לאיסור א"כ היאך פטרי רבנן בכותח הבבלי נהי שאין בו כזית בכא"פ דרך אכילה מ"מ הרי טכע"ק דאורייתא ונהפך הכל לאיסור?

ותי' הטור דכותח הבבלי אין בו טעם ממש רק קיוהא בעלמא.

ובאמת כבר עמדו הראשונים בקו' זו עיין בבעה"מ וראב"ד פסחים שם, ובעה"מ תי' דכותח לא ניכר בו טעם האיסור הקודם רק מתקבל כאן טעם חדש, ואין בו איסור של טכע"ק.

והראב"ד תי' דכותח הבבלי איירי איירי שאין בו טעם.

ותמה ע"ז בפר"ח-תמב א"כ אף אם היה בכותח כזית בכא"פ לא יהיה באיסו דאורייתא, שהרי כיון שאין בו טעם ולא חייל ביה דין טכע"ק הוי כמין במינו ובטל ברוב?

ובפר"ח נקט דאזיל הטור בדרכו של הר"ש טבו"י דאף במין במינו יש איסור של כזית בכא"פ, וכתב בפר"ח דהטור אינו סובר כ"כ דאף במינו הוא כן שהרי בתוס' מח: משמע דלא ס"ל כן ובמינו לעולם הוא בטל אף בכזית בכא"פ, אבל לכה"פ במין בשאינו מינו ס"ל להטור שאינו מתבטל בכזית בכא"פ ואף אם אין בו טעם.

וכעי"ז נראה בחוו"ד צח-ג בדעת הטור עפ"י דרכו שם דהוא הלמ"מ מיוחדת דמין בשאינו מינו אינו בטל ברוב, דילפינן ליה מגילוי מילתא מדין טכע"ק דמין בשאינו מינו לא בטל אף בלא טעם.

וכתבו בבי"מ שם ובנחל"ד (ו:) וכמה אחרונים דס"ל להטור דאף שאין כאן אלא קיוהא בעלמא ולא חייל ביה דין טכע"ק אבל מ"מ טעמו וממשו שפיר הוי, דלדין טעמו וממשו אי"צ טעם גמור וחייב אף בקיוהא בעלמא.

ב. עוד מצאנו מקור לזה, דהנה קי"ל שאין בגידין בנו"ט ואין אוסרין את המאכל שנתערבו בו, כיון שאינו מסוגל לתת טעם במאכל.

ונסתפק ברשב"א בתוה"ב בגיד שנימוח גופו במאכל אם צריך ס' או כיון שאין בגידין בנו"ט אי"צ ס', ונפסק בשו"ע ק-ב דגיד שנימוח צריך ס' כנגדו.

ותמהו האחרונים, דבשלמא לשיטת הרשב"א לשיטתו דס"ל דל"מ טעימת קפילא בפחות מס' כיון שקבעו חז"ל שיעור שישים שפיר יש להסתפק דאף שאין בגידין בנו"ט מ"מ יהיה בו תקנ"ח שצריך ס' היכא שנימוח גופו.

וכן מבואר באמת בלשון הרשב"א דאתא עלה משום דאף במין במינו הצריכו רבנן ס', וכ"נ בט"ז סק"ה שהוא משום דין דרבנן של שישים וכש"כ בפמ"ג שם בדעתו ולכך ספיקו לקולא.

אבל דעת הש"ך צח-ד בדעת השו"ע דס"ל דמהני טעימת קפילא אף בפחות מס' כשיטת תוס' והר"מ, ותמהו האחרונים דא"כ ה"נ בגידין כיון שאין בו טעם למה ייאסר בפחות מס'?

וכבר העיר בזה הגר"א רסי' צח ומכח זה הכריח דע"כ ס"ל להשו"ע דל"מ קפילא פחות מס', ודלא כהש"ך, אבל להש"ך תיקשי, וכה"ק הרבה אחרונים.

וצריך לבאר ד' השו"ע, עפמש"כ דאף שאין בגידין בנו"ט אין הכוונה שאין בהם טעם כלל אלא שיש בו טעם קלוש שאינו מספיק לתת בו דין טכע"ק, אבל מ"מ דין טעמו וממשו שפיר חייל בהו דדין טעמו וממשו הוא כדי להגדיר את האיסור קיים בתערובת סגי אף בטעם כל דהו, וכנראה זהו כוונת החוו"ד ק-ז.

והנה כבר הק' החזו"א ל-א מ"ש נימוח הגיד מנו"ט לפגם שמותר ואף שהממשות ניכרת ע"י הטעם א"כ ה"נ בנימוח הגיד?

ונראה לפמש"כ לעיל דעיקר הטעם דטעמו וממשו לא בטיל הוא משום שהטעם מגדיר את הממשות, דחיך אוכל יטעם, א"כ לא דמי נו"ט לפגם לגיד, דנו"ט לפגם אינו הטעם המקורי של האיסור ואינו יכול להגדיר את האיסור כקיים בתערובת, אבל בגיד אף שאין בגידין בנו"ט הרי הוא ניהו טעמו של האיסור, ויכול להגדיר את הממשות כקיימת בתערובת, ולא בטלה ברובא.

1. ואם היינו אומרים כהנחל"ד דצו"ר אי"צ ביטול ה"נ י"ל לענין חלב שנימוח, דיסוד דין צו"ר שהותר בתערובת הוא משום דצו"ר לאו עצם האיסור הוא אלא שחידשה בו תורה שעדיין שם האיסור עליו, ורק כשהוא בעיניה ולא כשהוא מעורב בדבר אחר שאין שמו עליו.

   ולפי"ז ה"נ י"ל לענין חלב שנימוח דאף דילפינן חולין קכ. לאוסרו הוא כילפותא דצו"ר [עיי"ש בסוגיא] וכל שהוא מעורב בדבר אחר שרי גם בלא ביטול ברוב. [↑](#footnote-ref-2)