‏‏  ע,א                  א
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים / נערה המאורסה - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים.**

1. מבואר בסוגין דבלא דרשא לא הוי אמרינן נתרוקנה. והטעם י"ל בב' אופנים, או כמוש"כ הרא"ש דהוה מסתברא וכו'. או שכיון שנקבע דינו של הנדר שהפרתו בשותפות, לא מהני מה שאחד מן השותפין מת.
2. ואחר שנתחדש דין נתרוקנה יל"ע האם התחדש שהיא חוזרת לרשות אביה והאב מיפר מכח אב, או שגם אחרי שהתחדש נתרוקנה אין הכוונה שחוזרת לרשות אביה, אלא שהאב זוכה בחלקו של הבעל, ומיפר את חלקו של הבעל כאילו הוא עומד במקומו.
3. ואימא ה"מ בנדרים שלא נראו. האם למסקנת הגמ' צריך דרשא גם ללא נראו, או שכוונת הגמ' שלנדרים שלא נראו אי"צ כלל דרשא. ועי' ברא"ש ובנמוק"י.
4. בנדרים שנדרה לאחר מיתת הארוס האם צריך להגיע לדין נתרוקנה. עי' בחי' רא"ל.
5. הרא"ש והר"ן כתבו שארוס שני מיפר עם האב מדין ארוס מיפר בקודמין. ולכאו' יל"ע דאם הוא מדין קודמין ל"ל קרא, תפ"ל שכמו שארוס ראשון מיפר בקודמין כך ארוס שני מיפר בקודמין. ועי' במשנת ר"א.

**מתני', מת האב וכו',** בזה יפה כח האב וכו'. הנה מבואר במתני' לקמן בריש אלו נדרים שהבעל אינו מיפר בנדרי אשתו אלא נדרים שיש בהם ענוי נפש ודברים שבינו לבינה. ולגבי אב נחלקו הראשנים בזה, דעת הר"ן ושא"ר שהאב נמי אינו מיפר בנדרי בתו אלא נדרים אלו. (הובא לעיל סח. ד"ה ורבה), והביאו דרשת הספרי דמקיש אב לבעל, דכתיב בין איש לאשתו בין אב לבתו, מה בעל אינו מיפר אלא דברים שבינו לבינה ונדרים שיש בהם עינוי נפש כך האב וכו'. וכן מבואר בירושלמי. אך דעת הרמב"ם פי"ב ה"א שהאב מיפר כל הנדרים והשבעות של בתו, וז"ל 'כל הנדרים והשבועות האב מיפר ביום שמעו שנא' וכו', אבל הבעל אינו יכול להפר אלא כל נדרים ושבועות שיש בהם ענוי נפש או שהן בדברים שבינו לבינה'.

והבית מאיר יו"ד רלד סקנ"ח העיר דאמרינן במתני' 'בזה' יפה כח האב משמע דבזה הוא דיפה ולא בדבר אחר, ולדעת הרמב"ם הרי יפה כח האב שמיפר כל נדרי בתו, ואילו הבעל אינו מיפר אלא נדרים שיש בהם ע"נ.

[והיה מקום לומר דבמתני' כתוב רק במה יפה כוחו של הבעל בדין השותפות שלהם. אבל בדברים שאינם שייכים לשותפות אלא הוא פרטי דינים על מה יש הפרה ועל מה אין לא חשיב. וגם הא דתנן בסיפא שהבעל מיפר בבגר והאב אינו מיפר הוא גם חידוש בדיני השותפות, שכיון שבגרה היא ברשות הארוס].

**בגדר דין נתרוקנה**

א. מבואר בסוגיין דלא אמרינן נתרוקנה לבעל, מקרא דבנעוריה בית אביה. אבל מת הבעל אמרינן נתרוקנה לאב, מנלן אמר רבה וכו' מקיש קודמי הויה שניה וכו', אימא ה"נ בנדרים שלא נראו וכו', אי בנדרים שלא נראו מבנעוריה בית אביה נפקא. מבואר דבלא גזה"כ דנתרוקנה הרשות לאב, לא היה יכול האב להפר את הנדר, וצריך לבאר למה מסברא לא אמרינן שהיא חוזרת לרשות אביה, הרי יש לאב כח להפר נדרי בתו, ולמה לא נאמר שכל מה שהאב לא יכול להפר לחוד הוא רק בגלל שיש ארוס, אבל ברגע שהארוס מת שוב היא חוזרת לרשות אב. ואפשר לומר ב' דרכים, הרא"ש כתב בד"ה ומנא לן 'דהוה מסתבר למימר כיון שיצאה שעה אחת שלא היה יכול להפר לבדו שוב לא תחזור לרשותו', כוונתו דבגמ' בריש קדושין מבואר שארוסה יש בה יציאה במקצת מרשות אביה, כיון שגם הארוס בעלים על ההפרה, וכנראה שהרא"ש נקט שכוונת הגמ' היא שכיון שיש לארוס זכות הפרה בבת לכך יש כאן יציאה קצת מרשות אביה, ולכך צריך קרא לדין נתרוקנה שהאב לחוד מיפר. אבל בלא קרא לא היה יכול האב להפר לחוד. אך היה אפשר לבאר באופ"א שאין כוונת הגמ' לומר שכיון שזכה הבעל בזכות הפרה לכך ה'בת' יצאה קצת מרשותו, אלא שכוונת הגמ' שארוסה יצאה קצת מרשות האב לענין 'הפרת נדרים' כדתן נערה המארוסה וכו', פי' שהזכות של הבעל בהפרה הוא זכות שבא לעכב את הזכות של האב, והוא מגרע מזכות האב. ומכיון שחל על נדר זה דין הפרה של שותפים, שוב אפי' אם מת אחד מן השותפים בלא חידוש של התורה שיש נתרוקנה לא היה יכול האב להפר לחוד. [וכמה נפק"מ איכא בין הפי', חדא מה החידוש של נתרוקנה האם היא חזרה לרשות האב, או שזכה האב בזכות ההפרה של הארוס. ועוד נפק"מ האם נדרים שנדרה לאחר מיתת הבעל צריך להגיע לדין נתרוקנה. ויבואר כ"ז בהמשך].

ואל תתמה שאם צריך פסוק לחדש דין נתרוקנה, מה הגמ' שואלת מ"ט אין נתרוקנה לבעל, הרי י"ל שחידוש זה התחדש רק אצל האב ולא אצל הבעל. וכבר תי' הרא"ש דקו' הגמ' היא ד'הוה לן למיגמר בעל מאב'. וכן משמע בר"ן. [[1]](#footnote-2)

ב. אך עדין יש לחקור בביאור הדין של נתרוקנה, דהיה מקום לומר שנערה זו מתחילה קודם שנתארסה היתה ברשות אביה לענין הפרת נדרים, ואח"כ כשנתארסה זכה הארוס בדין הפרה, וכשמת הארוס בטלה זכותו, והרי חזרה להיות ברשות אביה כמו שהיתה קודם ארוסין, וממילא אביה יכול להפר נדריה מאותו דין שהיה מיפר קודם ארוסין. ונמצא שהאב מיפר מכח דין אב כמו שהיתה קודם ארוסין[[2]](#footnote-3), [ובלא גזה"כ של ואם היו וגו' הו"א שכיון שיצאה קצת מרשות אביה שוב אינה חוזרת אפי' שמת הארוס. וקמ"ל בדין נתרוקנה שאין כאן יציאה גמורה וכשמת הארוס היא חוזרת לרשות אביה]. אך היה מקום לומר שבאמת הזכות הפרה שהיה לאב קודם ארוסין אינה חוזרת, דכיון שנתארסה יצאה קצת מרשות אביה, וכלשון הגמ' בריש קדושין. ומ"מ נתחדש בדין נתרוקנה שכיון שבחיי הארוס היה לאב ולארוס זכות להפר את הנדר בשותפות, חל בנדר זה דין שההפרה שלו היא בשותפות, והתחדש בקרא שלאחר מיתת הארוס זכה האב בזכות ההפרה של הארוס, ולשון זה הוזכר בראשנים כמה פעמים שהאב יורש את זכות ההפרה של הארוס, ונמצא שההפרה של האב היא מכח זכות ההפרה של הארוס, וכל מה שהיה זכות לארוס זכה בו הבעל [[3]](#footnote-4). וצריך להדגיש בזה שאין הכוונה שיש כאן דין ירושה, דודאי האב אינו יורש את הארוס, אלא הכוונה שבדין השותפות שלהם התחדש שיש לאב זכות בשותפות שאם ימות הארוס יתפשט זכות האב גם על חלק הבעל, וזה מזכות השתפות של האב [[4]](#footnote-5).

ג. והנה מבואר בסוגין דבעינן קרא מ"ט לא אמרינן נתרוקנה רשות האב לרשות הארוס. ופירש הרא"ש דהו"ל למיגמר בעל מאב[[5]](#footnote-6). ולכאו' הא לא דמי כלל, דאב הרי יש בכוחו להפר לבדו במקום שאין ארוס, ולכן י"ל שחידשה תורה שכשמת הארוס או נתגרשה חוזרת לרשות האב, וכשם שהיה האב יכול להפר לחוד קודם ארוסין כך הוא יכול להפר אחר שמת הארוס. אבל ארוס לחודיה אינו יכול להפר גם היכא דליכא אב בשעת קידושין כגון יתומה או בוגרת, וא"כ מהיכ"ת לומר שאם מת האב נתרוקנה רשות לארוס. אבל כ"ז הוא רק אם נימא שדין נתרוקנה הוא שחוזרת לרשות האב, ומיפר האב בכח הפרת אב כמו קודם אירוסין. אבל אי נימא שבדין נתרוקנה נתחדש דין חדש שזכות האב מתפשט גם על חלק הארוס, שפיר י"ל ס"ד דכשם שחלק השותפות של האב מתפשט על חלק ההפרה של הארוס כך נמי זכות השותפות של הארוס יתפשט על בכח הפרה של האב מדין נתרוקנה, ולא דמי לקדשה שכאין לה אב, דהתם לא זכה מעולם בזכות הפרה, אבל במקום שיש אב והוא זכה בזכות הפרה יחד עם האב, בזה איצטריך קרא דלא נימא שנתרוקנה רשות האב לבעל [[6]](#footnote-7).

**ואימא ה"נ בנדרים שלא נראו וכו'.** בפשטות הגמ' היה אפשר לפרש שנראו לארוס הכוונה שנדרה בעודה ארוסה, ולא נראו לארוס היינו שנדרה לאחר שמת או גירשה, ולא היו מעולם ברשות הארוס. ולפי פירוש זה היה מקום לומר שדין נתרוקנה הוצרך רק על נדרים שנדרה בעודה ארוסה וזכה בהם הארוס, אבל על נדרים שנדרה לאחר שמת הארוס או לאחר שגירשה שוב אי"צ כלל לדין נתרוקנה. ועי' בסמוך.

אך הר"ן והרא"ש פי' באופ"א, דנראו היינו ששמע אותם הארוס קודם שמת או גירשה, ולא נראו הכוונה שלא שמע הארוס קודם שמת או שגירש, וכיון שלא שמע לא זכה בהם הארוס, ולכאו' הכוונה שכיון שלא שמע אינו יכול להפר ולכך חשוב שאינו בעלים על הנדר. [וכן לשון הרא"ש לעיל סח: דבשמע הוא ראוי להפרה]. ויש לתמוה בזה דלקמן עב: מבעיא לן לגמ' אי בעל יכול להפר גם בלא שמיעה [ושמע אשה דוקא או לא], ולהלכה קי"ל שיכול להפר אף בלא שמיעה. וא"כ מה נפק"מ אי שמע הארוס או לא סו"ס יכול להפר גם בלא שמיעה. וצ"ע. ולכאו' צ"ל שאין הטעם הזכיה משום דע"י השמיעה נהיה הנדר ראוי להפרה, אלא דגדר הוא שע"י השמיעה נשלם זכותו בנדר, ועדין צ"ב ועי' בקרן אורה.

ומ"מ לפי"ז ביאור דברי הגמ' הם דלא רק בנדרים שלא זכה בהם הארוס אמרינן נתרוקנה, אלא אפי' בנדרים שכבר זכה בהם הארוס, והו"א שכיון שכבר זכה בהם הארוס לא התחדש בהם נתרוקנה, קמ"ל קרא שגם בנדרים הללו יש דין נתרוקנה. [[7]](#footnote-8)

**אימא ה"מ בנדרים שלא נראו לארוס,** יש כאן ב' הערות בדברי הר"ן.

א. הר"ן פי' 'דומיא דקודמי הויה ראשונה שלא נראו לארוס כלל' משמע מדברי הר"ן שקו' הגמ' היא לא מסברא אלא ממשמעות ההקיש, שכל ההקיש הוא רק על נדרים שדומים לקודמי הויה ראשונה, אבל מסברא אין לחלק בין נדרים שנראו לארוס לנדרים שלא נראו, והעירו בזה שהר"ן לעיל סח: כתב שיש חידוש שיש דין נתרוקנה אפי' בנדרים שלא נראו לארוס ולא זכה בהם, והביא הר"ן ראיה מסוגין 'וכדאמרינן לקמן אימא ה"מ בנדרים שלא נראו, אלמא כל שלא נראו לו הורע כוחו בהן וכו', הרי שהר"ן נקט שיש חילוק בסברא בין נדרים שנראו ללא נראו, וביארו בזה דלעולם ס"ל לר"ן שהחילוק הוא מסברא, אלא שהר"ן בא להסביר הרי סו"ס יש הקיש בין קודמי הויה ראשונה לשניה, א"א מה אכפת לי מהסברא הרי יש הקיש, ולכך כתב הר"ן שסברא זו לא הוי סתירה להקיש, דכל ההקיש הוא רק על נדרים שלא נראו כלל דומיא דקודמי הויה ראשונה.

ב. הר"ן כתב ומהדרינן וכו מיהו דוקא בשלא נתארסה. וכו', משום דלא דמי לקודמי הויה ראשונה. חדא למה בכלל צריך הר"ן לכתוב כאן בדין נתרוקנה שדוקא בשלא נתארסה וכו', הרי הזכות של הארוס השני הוא זכות מחודשת שלומדים מפסוק דעליה קרא יתירא, ומה ענין לו כלל לדין נתרוקנה של האב. ועוד הר"ן בסוף דבריו כתב טעם לזה למה במקום ארוס שני לא אמרינן נתרוקנה ד'לא דמי לקודמי הויעה ראשונה' לכאו' לא צריך לזה שהרי הגמ' מביאה לזה פסוק, וכנראה צ"ל דודאי הזכות של הארוס השני הוא מכח ילפותא, אלא שהר"ן כאן בא לפרש שאין סתירה בין הילפותא להקיש, מה קודמי הויה ראשונה האב מיפר וכו', ולכך כתב דלא דמי וכו'.

**נדרים שלא נראו לארוס.**

א. יש לחקור האם הא דאמרינן מבנעוריה בית אביה נפקא הוא ילפותא לדין נתרוקנה, וגם בנדרים שלא נראו לארוס בעינן לדין נתרוקנה, וכן משמע בל' הרא"ש שכ' 'דמקרא דבנעוריה ילפי' לכל הפחות בנדרים שלא נראו מיירי', משמע שהוא ילפותא וגם בנדרים שלא זכה בהם הארוס בעינן לדין נתרוקנה. אך היה מקום לפרש בכוונת הגמ' שנדרים שלא נראו לארוס הוי כמו נדרים שנדרה לפני שנתארסה, ולא צריך בהם ילפותא, אלא שעד כמה שלא זכה הארוס בנדרים הללו הרי היא ברשות אביה. וכן משמע קצת במפרש שכ' דמנעוריה בית אביה כדאמרינן כל שבח נעוריה לאביה, שאב זכאי בהפרת נדריה. וכן נראה בנמוק"י שאינו ילפותא וז"ל 'מבנעוריה בית אביה נפקא שהרי היא ממש כקודם הויה ראשונה כיון שלא יצאת עדין מרשות האב וגם הארוס לא שמעם, ובודאי כי אצטריך קרא וכו', הרי שנקט שבלא נראו הוי ממש כקודם הויה ראשונה, ולא צריך את החידוש של נתרוקנה. וגם בר"ן שכתב ומהדרינן ליה בנדרים וכו' 'כיון שלא זכה בהם ארוס כלל' הרי שפירש הטעם למה בלא נראו לארוס הוא בכלל בנעוריה, ולא כתב כהרא"ש שלכל הפחות וכו' משמע שאין הוא ילפותא.

ושורש הספק הוא למה נערה המאורסה אין האב מיפר לחוד, בגמ' בקדושין מבואר שהיא יצאה קצת מרשות אביה לענין הפרת נדרים, וא"כ היה מקום לומר שכמו שנשואה יצאה מרשותו וגם כשמת לא חוזרת לרשות אביה, כך נמי נערה המאורסה כלפי הפרת נדרים יצאה מרשותו, ועד כמה שאין ילפותא שהיא חוזרת לרשות האב, אין האב יכול להפר לה לחוד, ולכך צריך ילפותא גם על נדרים שלא זכה בהם הארוס. אבל היה מקום לומר שכל מה שיש כאן יציאה מרשות אב הוא עד כמה שיש כאן ארוס שיש לו זכות הפרה, לכך היא אינה ברשות אביה לחוד, אבל בנדרים שלא נראו לארוס שאין הארוס זוכה בהם הרי היא עדין ברשות אביה, ולכשון הנמוק"י דהוי ממש כקודם הויה, ולכך אי"צ ילפותא שהאב מיפר לחוד [[8]](#footnote-9).

ואפשר להוסיף בזה, דגם אם צריך ילפותא על נדרים שלא נראו לארוס, מ"מ י"ל שיש כאן שני דיני נתרוקנה, דבלא נראו לארוס נתחדש בקרא שיש דין נתרוקנה שהיא חוזרת לרשות אביה, והאב מיפר מכח דין אב, כמו שהיתה ברשותו קודם אירוסין, דעד כמה שלא זכה בהם הארוס שפיר י"ל שחוזרת לרשות אביה. אבל בנראו לארוס שהארוס כבר זכה בכח ההפרה בזה י"ל שנתחדש בדין נתרוקנה שהאב מיפר ויורש את כח ההפרה של הארוס, והאב במקום ארוס. ועי' בסמוך.

ולכאו' יש להביא ראיה ברורה מהברייתא של נתרוקה שגם בלא נראו לארוס בעינן לדין נתרוקנה, שהרי מפורש גם ברישא של הבריתא אימתי אמרו מת הבעל נתרוקנה רשות לאב בזמן שלא שמע הבעל קודם שימות וכו' הרי שגם בלא נראו לבעל בעינן לדין נתרוקנה. וגם בסיפא הפר האב ולא הספיק הבעל לשמוע עד שמת דסברי ב"ה שהאב אינו יכול להפר משום דמיקלש קליש ולא אמרינן ביה נתרוקנה רשות לאב, הרי מפורש להדיא שגם בנדרים בלא נראו לארוס צריך האב לבא מדין נתרוקנה.

ב. וכן יש להביא ראיה מסוגיא דבסמוך דאמרינן דאם מת הארוס ונתארסה בו ביום, הארוס השני מיפר בנדרים יחד עם האב, ואמרינן בגמ' מנלן, וילפינן מקרא דארוס אחרון מיפר כמו הראשון, ופריך דילמא ה"מ בנדרים שלא נראו לארוס ראשון, ומשני 'עליה' קרא יתירה לאשמעינן שגם בנדרים שנראו מצי ארוס השני מיפר. ובפשיטות היה מקום לומר שכוונת הגמ' לומר שלא רק בנדרים שלא נראו לארוס שאי"צ להגיע לדין נתרוקנה זוכה הארוס השני כמו שכל ארוס מיפר בקודמין, אלא אפי' בנדרים שנראו לארוס הראשון שהאב זכה בהם מדין נתרוקנה אפ"ה כיון שנתארסה זכה בהם ארוס שני. אלא שאם נפרש שבנדרים שלא נראו לארוס ראשון אי"צ להגיע לדין נתרוקנה, והיא חוזרת לרשות אביה, ומיפר אותם הארוס שני כמו שכל ארוס מיפר בקודמין א"כ צ"ב רב ל"ל קרא שהארוס השני מיפר בנדרים הללו שלא נראו לארוס, הרי כמו שהארוס הראשון מיפר בקודמין דיש לו זכות הפרה בכל מה שיש לאב זכות הפרה, ה"נ ארוס השני מיפר בקודמין וכיון שחזרה לרשות אביה פשיטא שארוס שני מיפר, ול"ל קרא[[9]](#footnote-10). אלא ע"כ צ"ל שגם בנדרים שלא נראו בעינן לדין נתרוקנה, וקמ"ל קרא שהארוס השני זוכה בהם. דס"א דמה שזוכה האב בדין נתרוקנה לא יזכה הארוס, קמ"ל קרא שארוס השני מיפר בשותפות האב.

אלא דעדין קשה מאד דאם גם בנדרים שלא נראו לארוס צריך להגיע לדין נתרוקנה, א"כ מה החילוק יש בין נדרים שנראו לארוס ראשון ללא נראו הרי לשניהם בעינן לדין נתרוקנה. וא"כ למה צריך שני פסוקים בארוס שני. ולהנ"ל יש לומר ששני דיני נתרוקנה התחדשו באב. ובנדרים שלא נראו לארוס כיון שלא זכה הארוס בנדרים התחדש בקרא דין נתרוקנה שהיא חוזרת לרשות אביה, וכח ההפרה של האב הוא מכח עצמו, ובזה קמ"ל קרא שגם אחרי דין נתרוקנה זו זוכה הארוס השני להיות שותף עם האב בהפרת הנדרים, אבל בנדרים שנראו לארוס וזכה בהם הארוס הראשון בזה קמ"ל קרא שנתרוקנה שזוכה האב בכח ההפרה של הבעל, ובזה כיון שהאב עומד במקום הארוס, י"ל שהארוס השני אינו שייך לארוס השני, דרק מה שהאב מיפר מכח עצמו זוכה בהם ארוס שני, אבל מה שהאב מיפר בשביל הבעל לא זוכה בהם ארוס השני. ולכך בעינן קרא יתירה דעליה דגם בנדרים שנראו לארוס ראשון זוכה בהם ארוס שני, מטעם שארוס שני כרעי' דראשון הוא, ועומד במקומו. ונמצא שבנדרים שלא נראו לארוס ראשון אי"צ לומר שארוס השני כרעי' דראשון, שהרי הוא זוכה בהפרה מן האב ולא מן הארוס ראשון. ורק בנדרים שנראו לארוס שני בעינן לחידוש שהשני כרעיה דראשון. ועי' בסמוך.

**נדרים שנדרה לאחר שמת הארוס.**

א. אלא שעדין יש לדון האם דין נתרוקנה בעינן רק על נדרים שנדרה בעודה ארוסה, שהיה לארוס זכות הפרה בהם, אבל בנדרים שנדרה לאחר שמת הארוס או לאחר שנתגרשה לא בעינן כלל לדין נתרוקנה, שהרי כיון שהיום היא ברשות אביה לא בעינן לדין נתרוקנה, או שגם בנדרים שנדרה לאחר מיתת הארוס בעינן לדין נתרוקנה.

ובאמת מפשטות המשנה דתנן מת הארוס נתרוקנה הרשות לאב משמע דדין נתרוקנה קאי גם על הנדרים שתדור מכאן ולהבא. וכן לשון הטור רלד 'מת הבעל לאחר שנתארסה בעודה נערה חוזרת לרשות האב, לא מבעיא שמפר מה שנודרת לאחר מיתת הבעל, אלא אפי' מה שנדרה בחיו והוא שמע ומת מפר האב לבדו' הרי שדין נתרוקנה קאי גם על נדרים שנדרה לאחר מיתת הבעל. אך הברייתא לעיל סח. דתניא אמאתי אמרו מת הבעל נתרוקנה הרשות לאב בזמן שלא שמע הבעל קודם שימות או ששמע והפר או ששמע ושתק ומת בו ביום זו היא ששנינו מת הבעל נתרוקנה הרשות לאב, מבואר דאיירי בנדרים שנדרה בחיי הארוס.

ב. והנה נחלקו ר"ע ור"א במתני' לקמן עד. האם יבם [כ"ז שלא ייבם] יכול להפר נדרי היבמה. וקיי"ל כר"ע שאינו מיפר. וכתב הר"ן עה. ד"ה כשם 'ומספקא לי ביבמה מן הארוסין, כיון דיבם לא מצי מיפר, אי מצי מיפר אב במקום יבם או לא', [הספק הוא שמא אף שאין היבם יכול להפר, אולי הוא מעכב על האב להפר, וכדברי הר"ן לקמן עא.]. וכתב שם הר"ן 'ומיהו מסתברא לי דנדרים שנדרה בבית אביה או בעודה ארוסה מצי מיפר לה, דהא כל היכא דליכא ארוס נתרוקנה הרשות לאב, והכא כיון דלא זכי היבם בנדרי היבמה, כמאן דליתא דמי וכו', קם ליה האב כאילו איתא באפי נפשיה וכו', ומיהו נדרים שנדרה ברשות היבם מספקא לי אי מצי אב מיפר וכו'.

והדבר תמוה מאד ממה נפשך, אי מספקא ליה לר"ן בנדרים שנדרה כשהיא שומרת יבם, אם יכול האב להפר, הרי שאף שאין היבם עצמו יכול להפר מ"מ יש להר"ן צד שרשות היבם מעכב בכוחו של האב, וא"כ איך פשוט לו שנדרים שנדרה בעודה ארוסה קודם שמת, יכול האב להפר לבדו, הרי עכשיו כבר יש עליו רשות יבם.

ולכאו' מוכח בדעת הר"ן ששורש הספק של הר"ן הוא האם במקום שיש רשות יבם האם אפשר לומר שהיא חזרה לרשות אביה, או שרשות היבם מעכבת עליה, ולפיכך מספק"ל לר"ן אם האב יכול להפר, אבל בנדרים שנדרה בעודה ארוסה בזה לא אכפת ליה להר"ן שהיא לא חזרה לרשות אביה שהרי בנדרים הללו יש דין נתרוקנה, וזכה האב בכח ההפרה שיש לארוס שמת, ונחשב שהאב מיפר גם בכח אב וגם בכח ארוס, ולכך לא אכפת לי שלא חזרה לרשות אביה לגמרי. משא"כ בנדרים שנדרה כשהיא שומרת יבם, שבהם לא היה כח הפרה לארוס שמת, ולא התחדש בהם דין נתרוקנה אלא שהאב בא להפר נדרים הללו מכח עצמו לבד, ולומר שהיא חזרה לרשותו בזה מספקא ליה לר"ן דאף שאין היבם יכול להפר, מ"מ אולי רשותו מעכבת מהאב. הרי שסובר הר"ן שנדרים שנדרה לאחר מיתת הארוס אין בהם דין נתרוקנה. הרי מפורש בר"ן דדין נתרוקנה הוא רק על נדרים שנדרה בעודה ארוסה.

[ומדלא חילק הר"ן בנדרים שנראו לארוס קודם שמת לנדרים שלא נראו, נמצא שדינם שווה, ובשניהם יש דין נתרוקנה ומיפר האב, ונחשב שהאב מיפר בכח הארוס כנ"ל. ויל"ע בזה].

ג. הובא לעיל שנחלקו הראשנים בזה האב האב מייפר כל נדרי בתו. דעת הר"ן ושא"ר שהאב נמי אינו מיפר בנדרי בתו אלא נדרי ע"נ ונדרים שבינו לבינה. (הובא לעיל סח. ד"ה ורבה), והביאו דרשת הספרי דמקיש אב לבעל, דכתיב בין איש לאשתו בין אב לבתו, מה בעל אינו מיפר אלא דברים שבינו לבינה ונדרים שיש בהם עינוי נפש כך האב וכו'. וכן מבואר בירושלמי. אך דעת הרמב"ם פי"ב ה"א שהאב מיפר כל הנדרים והשבעות של בתו, וז"ל 'כל הנדרים והשבועות האב מיפר ביום שמעו שנא' וכו', אבל הבעל אינו יכול להפר אלא כל נדרים ושבועות שיש בהם ענוי נפש או שהן בדברים שבינו לבינה'.

והכס"מ הביא תו' הרמב"ם לחכמי לוניל, שהק' להר"מ מהספרי, והשיב להם שלא נזכר בשני התלמודים אותה דרשא דהספרי, ופיכך ליתא לההיא דרשא אליבא דהילכתא. ובכס"מ תמה בזה.

ובמאירי לעיל סז. וברבינו הלל על הספרי כתבו דכל דברי הר"מ הוא רק בעודה פנויה וברשות אביה, אבל כשהיא ארוסה אין הבעל מיפר אלא בנדרים שהבעל נמי מיפר, וז"ל 'ועוד יש לי ראיה לדבריהם שאם האב מיפר בכל נדר, כשהיא ארוסה מיהא שהוא צריך לשותף הארוס האיך הארוס מצטרף עמו לנדר שאין בו ע"נ ושאינו מדברים שבינו לבינה, עד שמכאן נ"ל לומר שבארוסה מיהא אין מצטרפין אלא באותם שהבעל מיפר, אבל בפניה יראה שהאב מפר בכל הנדרים'. היינו דכיון שהיא ארוסה ויצאה קצת מרשות אביה, נמצא שאין האב יכול להפר אלא בצירוף הבעל, ולכך אינו יכול להפר אלא בנדרים שהבעל יכול גם להפר. [וכיון לזה גם הרש"ש][[10]](#footnote-11).

ובטור סי' רלד הביא שיטת רבינו יחיאל שסובר כהרמב"ם שהאב מיפר כל נדרי בתו, אלא שכתב לחלק בין קודם ארוסין דאז מיפר כל הנדרים, לבין נתארסה ומת הארוס וחזרה לרשות האב דאינו מיפר אלא נדרי ע"נ לחוד. וביאר הב"י שרבינו יחיאל בא ליישב ההיא דהספרי, ולומר דדברי הספרי מיירי בעודה ארוסה דאז אינו מיפר אלא בשותפות עם הבעל, [כמאירי] והוסיף רבינו יחיאל דאפי' לאחר שמת הארוס ונתרוקנה לרשות אביה אפ"ה אין אביה מיפר אלא נדרים שהיה יכול להפר קודם שמת הארוס [בשותפות עם הארוס], אך ברמב"ם לכאו' מבואר שגם לאחר שחזרה לרשות אביה בדין נתרוקנה האב מיפר כל נדריה, וז"ל שם ה"י 'מת הארוס חזרה לרשות אביה וכל שתדור האב מפר כשהיה קודם שתתארס' הרי שהר"מ ס"ל שגם לאחר דין נתרוקנה האב מיפר כל הנדרים כמו קודם ארוסין[[11]](#footnote-12).

ונמצא דלדברי רבינו יחיאל גם לאחר דין נתרוקנה אין היא חוזרת לרשות אביה לגמרי, אלא לענין נדרים שהיה יכול להפר יחד עם הארוס, וכמו שביאר הרא"ש בתחילת הגמ' דהוה מסתברא למימר שכיון שיצאה מרשותו שעה אחת שלא היה יכול להפר לבדו שוב לא תחזור, ולדברי רבינו יחיאל גם למסקנה הגמ' לא חזרה לגמרי לרשות האב כבתחילה, ואין ה"נ כל מה שהיא חזרה לרשותו הוא רק לענין דין נתרוקנה, ולא לענין נדרים שלא היה יכול האב להפר יחד עם הארוס.

ג. וביאר בחי' רבי אריה ליב סי' כג שנח' הרמב"ם ורבינו יחיאל האב בנדרים שנדרה לאחר מיתת הארוס צריך להגיע לדין נתרוקנה. דדעת הרמב"ם שכל דין נתרוקנה צריך רק על נדרים שהיה לארוס בהם דין הפרה [ובין שנראו ובין שלא נראו, מ"מ נדרה אותם בעודה ארוסה], אבל בנדרים שנדרה לאחר מיתת הארוס אי"צ לדין נתרוקנה. ולכך ס"ל להר"מ שאפי' אם בעודה ארוסה האב לא יכול להפר אלא בנדרי ע"נ, מ"מ בנדרים שנדרה לאחר מיתת הארוס כיון שלא צריך לדין נתרוקנה שוב יכול האב להפר כל נדרי בתו. אבל רבינו יחיאל ס"ל שכיון שהיא יצאה קצת מרשות אביה ע"י הארוסין, שוב אין האב יכול להפר נדרי בתו אלא מכח דין נתרוקנה. ואפי' בנדרים שנדרה אחרי מיתת הארוס אין לו זכות בהם אלא מדין נתרוקנה.

ד. ועדין יל"ע לדעת הרמב"ם איך הדין בנדרים שנדרה בעודה ארוסה [שבאותה הזמן נראה שפשיטא לראשנים שאין האב יכול להפר אלא נדרים שהוא יכול להפר בשותפות עם הבעל] ואח"כ מת הארוס, דקיי"ל נתרוקנה הרשות לאב ומיפר לבדו, האם יכול להפר גם נדרים שאין בהם עיוני נפש. הלח"מ נקט וכן הוא בביאור הגר"א שם שגם בכה"ג האב מיפר כל נדרי בתו, ולדבריהם יש להביא ראיה דדין נתרוקנה אין הכוונה שהאב מיפר את חלקו של הארוס, והאב בא מכח הארוס, שהרי הארוס לא יכול להפר אלא נדרי ע"נ לחוד, וע"כ שהם נקטו שדין נתרוקנה היינו שהיא חוזרת לרשות האב, והאב מיפר מכח דין אב, וממילא האב מיפר כל נדרי בתו. ודו"ק. אלא שהגרש"ר זצ"ל בחי' סי' טז אות ד' דקדק בלשון הרמב"ם שכתב 'מת הארוס חזרה לרשות אביה ''וכל שתדור'' האב מיפר כשהיה קודם שתתארס' ומזה שכתב הרמב"ם לשון עתיד 'כל שתדור' ולא כתב סתם 'וכל נדרים' משמע שדוקא נדרים שתדור מכאן ולהבא יכול האב להפר אפי' נדרים שאינם ע"נ, אבל בנדרים שנדרה בחיי הארוס [ובזמן חיי הארוס האב לא היה יכול להפר] ומת הארוס אינו יכול להפר, כמו שלא היה יכול להפר בעודה ארוסה[[12]](#footnote-13). ויל"ע.

**ובשורש הספק מהו הגדר של נתרוקנה יש להביא ב' מחלוקות.**

**א.** מבואר במתני' בריש פרקין דבעינן שיפרו גם האב וגם הארוס. ואמרינן בגמ' שם דאי הפר אחד והשני קיים ואח"כ נשאל על הקמתו, בטלה ההפרה של הראשון. ונחלקו הראשנים שם [הובא בר"ן] אי יכול הראשון לחזור ולהפר. דעת הר"ן ושא"ר שיכול לחזור ולהפר. אך דעת הרמב"ם פי"ג הכ"א שאין יכול לחזור ולהפר. וביאר שם הרשב"א טעמו של הרמב"ם, דכיון שכבר היפר קודם שקיים, [ולא הוי הפרה המועילה], ועכשיו לאחר שנשאל השני על הקמתו, אינו יכול לחזור ולהפר, [ולא חשוב כאילו ההפרה הראשונה כמי שאינה], וכיון שהפר שוב אינו מיפר, דאין הפרה אחר הפרה.

וכתב הרשב"א להוכיח דלא כרמב"ם שמהני הפרה אחר הפרה, מדתניא בבריתא לקמן עא. שמע בעלה והפר לה ולא הספיק האב לשמוע עד שמת הבעל, חוזר האב ומיפר חלקו של בעל, הרי דאף שהפר הבעל קודם שמת, מ"מ כיון שלא מהני הפרתו, חוזר האב ומיפר חלקו של הבעל מדין נתרוקנה הרשות לאב, ולא אמרינן שכיון שקודם שמת, בשעה שהפר הבעל לא הועילה הפרתו, שוב לא יוכל האב להפר מחמת הבעל, שאין הפרה אחר הפרה. ומזה הוכיח הרשב"א שיש הפרה אחר הפרה. ובמאירי הביא ראית הרשב"א וכתב ע"ז 'אלא שלדעתי אין זה ראיה ברורה שהרי מ"מ הואיל ונתרוקנה רשות הבעל'.

ולכאו' דברי הרשב"א צ"ב דהא דמיפר האב חלקו של בעל, היינו משום שנתרוקנה הרשות לאב, וכמו שכתב המאירי, ומה איכפת לן שלהארוס כבר אין כח הפרה, משום שאין הפרה אחר הפרה. אלא מוכח שהרשב"א סבר שבדין נתרוקנה נתחדש שהאב בא מכח הארוס, ומקבל את כח ההפרה שהיה לארוס, ולכך הק' דאי נימא שהפרת הארוס שנתבטלה, שוב אינו יכול להפר בשנית, א"כ איך יכול האב להפר מכוחו בדין נתרוקנה. אבל המאירי סבר דדין נתרוקנה הוא שחוזר ומיפר מכח אב, ואי"צ לכח הארוס, ולכך גם אם אין הפרה אחר הפרה, מ"מ כשמת יכול האב להפר לבדו.

**ב.** שי' הרמב"ם פי"ב הי"ז שהארוס והאב צריכים שישמעו ביום אחד, דאז יכולים להפר, אבל אם שמע אביה והפר לה, ולאחר כמה ימים שמע הארוס והפר לה, אפי' ששניהם הפרו ביום ששמעו, לא מהני. והראשנים נחלקו עליו.

והרשב"א [בסוף דף סח.] הק' מרישא דברייתא שם, דאמרינן שמע הארוס וקיים, או שמע ושתק ומת ביום שלאחריו, האב אינו יכול להפר, שהרי קיים לה הארוס. אבל שמע ארוס והפר אפי' לא מת אלא אחר כמה ימים, ולא הספיק האב לשמוע עד שמת, יכול האב להפר משום שנתרוקנה הרשות לאב. הרי דכיון שהפר הארוס, [אף שאין הפרתו מועילה, שהרי מת], מ"מ אינו כשתיקה, וביאר בזה הר"ן שם שאם הפר אף שבטלה הפרתו, מ"מ לא חשיב כקיום, דהא גלי דעתיה דלא ניחא ליה, בההוא נדר, ומאי הו"ל למעבד. ומ"מ מבואר התם שמהני הפרת האב לאחר כמה ימים.

אבל הרמב"ם הרי לא ס"ל לסברא דמהו"ל למעבד, שהרי פסק שאם שמע הארוס והפר לה ומת ולאחר כמה ימים שמע האב והפר לא מהני, דבעינן שיפרו שניהם ביום אחד, הרי דלא רק שתיקה הוי כמו קיום, אלא אפי' הפר ממש לא מהני הפרת אב לאחר כמה ימים, דבעינן ביום שמעו ממש, אפי' באופן של מה הו"ל למעבד. ולכך הק' הרשב"א איך מהני הפרת אב לאחר כמה ימים מדין נתרוקנה.

ולכאו' הוא תלוי בהנ"ל, דאי נתרוקנה היינו שמיפר האב גם בזכות הארוס, שפיר איכא ראיה שלארוס יש כח הפרה גם לאחר כמה ימים, דאי הוי רק ביום שמעו, איך האב יכול לאחר כמה ימים להפר מדין נתרוקנה. הרי למחר נפקע כח הארוס. אבל אי נימא שבדין נתרוקנה הרי הוא חוזר לרשות האב, אין מקום לקו' הרשב"א, דכלפי האב היום הוא יום שמעו, ומיפר לאחר כמה ימים רק בכח אב.

**שהבעל מיפר בבגר וכו'.** אלמא שקדשה שהיא נערה ובגרה וכו'. מכאן מוכח שאפי' בלא נראו יש נתרוקנה, שהרי כאן ע"כ איירי שהאב לא שמע, דאי שמע הרי הוא מקוים, ואפ"ה בעינן לדין נתרוקנה.

[אלא שהעירו לי דעד כמה שהגמ' סברא שיש נתרוקנה א"כ ל"ל לגמ' לומר שקידשה כש'היא נערה ובגרה', הרי גם כשקידשה כשהיא בוגרת שייך נתוקנה. מבואר דדין נתרוקנה הוא רק מה שהיה קודם ברשות שותפות, ע"ז שייך לדון שהזכות המשותפות מתרוקנת לרשות אחד מן השותפין, ולכך כשקידשה שהיא בוגרת הרי יצאה מרשות אב ולא שייך בזה נתרוקנה. ועי' בזה]

אלא דעדין יל"ע מה הק' בגמ' מה מיתה וכו', הרי במיתה יש פסוק בנעוריה וגו' שאין נתרוקנה. וצ"ל דמה דס"ד דגמ' שיש כאן נתרוקנה, מהיכ"ת לחדש נתרוקנה, אלא ע"כ צ"ל דס"ד דגמ' שיש כאן ילפותא ובמה מצינו מאב, כמו שהיה ס"ד בגמ' לעיל שיש נתרוקנה לבעל, ולכך גם הדחיה היא על דרך זה, דכמו שלא אומרים נתרוקנה לבעל במיתה, כך נמי לא אמרינן נתרוקנה כשבגרה.

**אלא שקידשה** כשהיא בוגרת וכו', וכדינא דמתני' לקמן עג: דר"א ס"ל דכיון שהגיע הזמן לכונסה חייב במזונותיה, וכיון שכן אמרינן כל הנודרת על דעת בעלה היא נודרת, והיינו דכיון שאיהו מפרנס לה נדרה על דעתו. ועי' שם בר"ן ד"ה אלא ודאי כדרב פנחס וכו', דודאי דהפרת בעל גזירת הכתוב הוא, ומיהו משו"ה זיכתה לו תורה לבעל, משום שע"ד בעלה היא נודרת.

**א.** דעת רוב הראשונים שבוגרת ארוסה אין בעלה מפר נדריה אלא רק בהגעת זמן, ומשום שאוכלת משלו הוא מיפר, אבל בלא זה אינו מיפר נדריה, משום דבעי שותפות דאב, וכדכתב הר"ן בריש פירקין. [ולפי"ז מתרצינן דבוגרת כדינה, דהיינו בחסר וביתר, ובנערה י"ב חודש, ועי' בר"ן ובפי' הרא"ש].

אך דעת התורי"ד מחודשת, שכל שהיא ארוסה חשיב שהיא ברשות בעלה כמו נשואה, אלא שכל נערה היא ברשות אביה לכך אין הארוס יכול להפר לחוד, אבל כשבגרה ואביה לא יכול להפר נדריה הרי היא ברשות הארוס לגמרי, וכמו שלענין תרומה דבר תורה ארוסה אוכלת בתרומה משום שהיא קנין כספו, כך נמי לענין הפרת נדרים היא ברשותו. ולפי"ז בבוגרת לא בעינן הגעת זמן כלל, אלא כיון שאין רשות אביה עליה, בעלה מיפר לה לבדו, והא דבעינן הגעת זמן הוא בנערה שיש לה אב, שאע"פ שרשות אביה עליה, מ"מ כיון ששהתה י"ב חודש וניזונית משלו, הרי היא כנשואה. ועוד כתב שם 'שאפי' נערה יתומה שנתארסה מאיליה, שכיון שאין עליה רשות אב, כי אם רשות ארוס, הארוס מיפר נדריה, דקרינן בה ואם בית אשה נדרה, דלא בעינן נשואין אלא להפקיע מרשות האב, ולהכניסה כולה ברשות הבעל'.

**ב.** כתב הר"ן כאן בד"ה אלא שקידשה 'דכיון שאין עליה רשות אב, כל שהגיע זמן שנתנו לו חכמים לארוס ולארוסה וכו'. ודקדק מזה בקרן אורה דאין הבעל מיפר לר"א מחמת חיוב מזונות אלא בבוגרת שאין עליה רשות אב. אבל נערה אפי' ששהתה י"ב חודש, ואוכלת משלו מ"מ אינו מיפר, והק' ע"ז דבמתני' תנן כל ששהתה י"ב חודש סתם, אע"ג שהיא עדין נערה ורשות אב עליה, ומ"מ כל שנזונית ע"י הבעל יכול להפר, דע"ד בעלה היא נודרת. וצ"ע. ומ"מ כדברי הר"ן מבואר להדיא בפיה"מ במתני' לקמן 'ור"א אומר אחר שזאת הבוגרת יצאת מרשות האב ונתחייב בעלה במזונתיה, כבר נתיחדה לרשותו ויפר'.

ועי' באו"ש פי"ג ה"ט שכתב דהא דבעל מיפר משום דע"ד בעלה היא נודרת, הוא רק עיקר הטעם לדין הפרה, אבל גם במקום שלא שייך שנדרה ע"ד בעלה, [כמו בארוס0 שמיפר בקודמין בשותפות האב], או אשה שאומרת בפירוש שאינה נודרת ע"ד בעלה, בכל גווני הוי גזה"כ שהבעל מיפר. [וכדכתיב בקרא ואם היו תהיה לאיש וגו']. אך מ"מ דן האו"ש שם בדין הפרה דאב, האם הוא גם מחמת דכל בת נודרת ע"ד אביה, [וכן נקט הש"ך בשם הדרישה בסי' רלד סק"ד], ונמצא שבעל ואב מפרין מאותו הכח. או משום שבתו קנויה לו ומע"י שלו וכל שבח נעורים שלו, ה"ה שהוא בעלים להפרת נדרים. וע"ש שהביא ראיות לזה.

ואי נימא שדין הפרת אב הוא מחמת שע"ד בעלה היא נודרת, א"כ קו' הק"א קשה, דמה איכפת לן שהיא עדין ברשות אביה, מ"מ כיון שהארוס חייב במזונת א"כ היא נודרת על דעתו. אך אי נימא שאב מיפר מכח בעלות על הבת, א"כ י"ל דמה שהיא נודרת על דעת בעלה לא סגי בזה להפקיע את בעלות האב בבתו, וא"כ עדין זכות האב עליה, ולכך כתב הר"ן דאיירי שהיא בוגרת.

**עא.**

**מתני' נדרה והיא ארוסה,** נתגרשה בו ביום, נתארסה בו ביום, אפי' למאה, אביה ובעלה האחרון מפרין נדריה. וכתב הר"ן דנקט נתגרשה בו ביום ונתארסה בו ביום, משום דבשמע עסקינן דשמע ארוס או האב, כמבואר בגמ' ומשו"ה דוקא בו ביום, אבל ביום שלאחריו לא, דכיון דשמע חד מינהו ולא היפר, קיימה לנדריה. וצ"ב, דבשלמא בשמע האב שפיר בעינן שנתגרשה ונתארסה בו ביום, דאל"כ הרי כיון שעבר היום ולא הפר האב הרי קיימה לנדריה[[13]](#footnote-14). אבל בשמע ארוס לכאו' צ"ב, דבשלמא הא דבעינן שיגרשה הארוס בו ביום ניחא, דאם גירשה למחר, הרי עבר יום שמעו וקיימה לנדריה. אבל הא דבעינן שתתארס בו ביום זה אינו מובן, הא כיון שגירשה פקע ממנו דין יום שמעו, ומה איכפת לן שתתארס לאחר כמה ימים. [ומ"מ כך הוא שי' הר"ן גם לקמן עא: גבי אהדורה ביומא]. וברא"ש לקמן שם הביא דברי הירושלמי גבי נשתתק, דשעות שאינו יוכל להפר אינם מן המנין. וא"כ ה"ה הכא כיון שגירשה בו ביום, ובהיותה מגורשת לא יכול להפר. ויבואר בזה לקמן בעזהי"ת

ועוד יל"ע הרי נתבאר לעיל דברי הראשונים, דבכל נתרוקנה הרשות לאב, מהני אפי' אם שמע האב אחרי כמה ימים, ולא איכפת לן שאצל הארוס שמת, עבר כבר כמה ימים, וא"כ ה"נ ארוס שני שמיפר, מה איכפת לן שעברו כמה ימים. ועמד בזה באו"ש, ויתבאר לקמן בסמוך. [שהגדר הוא שארוס אחרון הוי כרעיה דראשון, וכמש"כ הר"ן בסמוך, ולא שנחשב שהוא זוכה מכח האב, כמו ארוס ראשון. ועי' ברש"ש ובאו"ש].

**ודילמא ה"מ בנדרים** שלא נראו לארוס ראשון, אבל נדרים שנראו לארוס ראשון, לא מצי מיפר ארוס שני וכו'. וכתב הר"ן ב' פירושים. חדא דפירכת הגמ' דנדרים שנראו לארוס ראשון יוכל רק האב להפר, ומדין נתרוקנה, וארוס שני כמאן דליתא דמי. ועוד פירש דאי ארוס שני לא מצי מיפר, אב נמי לא מצי מיפר, דבמקום אב לא מצי מיפר לחודיה.

הנה הדין הוא שארוס אינו מיפר לחודיה, אף היכא דליכא אב, כגון יתומה וכגון בוגרת לדעת רוב הראשונים, משום שאינה לגמרי ברשות הארוס וממילא אין לו כח הפרה לבדו, ויש לחקור בטעם שאין האב מיפר אלא בשותפות בבתו הארוסה, בגמ' בקודשין מבואר שלענין הפרת נדרים יש לנערה קצת יציאה מרשות אב, והיה מקום לומר שכיון שיצאה הנערה קצת מרשותו לכך אין האב יכול להפר לחוד. או שכוונת הגמ' שכיון שזיכתה התורה לארוס כח הפרה, לכך יש כאן קצת יציאה מרשות אב, שזכות ההפרה של הארוס היא מעכבת על רשות האב. ונפק"מ לענין נדרים שאין לארוס זכות הפרה. ונראה שבזה תלוי ב' הפרושים. דלפי' קמא כיון שאין הארוס השני זכות הפרה, נמצא שהיא ברשות אביה, והאב לבדו יכול להפר, ולפי' השני אף שאין להארוס השני זכות הפרה, מ"מ כיון שהיא ארוסה אינה ברשות אביה לגמרי, ואינו יוכל להפר.

אך זה אינו, שהרי מבואר להדיא בראשנים [המאירי והלח"מ ועוד] שגם לדעת הרמב"ם שהאב מיפר כל נדרי בתו והבעל מיפר רק נדרי ענוי נפש, מ"מ בעודה ארוסה כיון שיש עליה רשות שותפות, אפי' שהבעל לא יכול להפר אלא נדרי ע"נ, מ"מ כיון שהיא ברשות שותפות גם האב אינו יכול להפר אלא נדרי ע"נ, והביאור בזה שכיון שעכשיו היא ברשות שניהם להפרת נדרים הרי יש כאן רשות חדשה, ואין האב יכול להפר נדרים אלא בשותפות. וא"כ איך כתב כאן הר"ן בפי' קמא שכיון שאין הארוס שני זוכה בהם האב לחוד מיפר, מה אכפת לי שאין לארוס שני זכות בהם, סו"ס היא ברשות השותפות של הארוסין, ולמה יכול האב להפר לחוד. ועמד בקו' זו הקר"א.

והביאור בזה דאין ה"נ במקום שהיא ארוסה הרי יש כאן יציאה קצת מרשות אב ויש עליה רשות שותפות, ואין האב יכול להפר אלא ברשות שותפות, ואפי' נדרים שאין הארוס יכול להפר. אלא דשאני הכא שכיון שמת הארוס הראשון נמצא שהאב בא להפר את הנדר מדין נתרוקנה, ובדין נתרוקנה בא האב להפר את חלק הארוס הראשון מכוחו של הארוס לא בא להפר מדין אב, וכאילו הוא זוכה בחלקו, וא"כ אף אי אב לחודיה אינו מיפר משום שיצאה מרשותו קצת, ובשביל להפר צריך כח של שותף, מ"מ במת הארוס הראשון, כיון שנתרוקנה זכות ההפרה לאב, ונמצא שהאב מיפר לא רק בכח הפרה דאב, אלא אף בכח הפרה דארוס ראשון. ושפיר מיפר האב.

[ומ"מ מספק"ל להר"ן דשמא דמקום ארוס שני ליכא כלל נתרוקנה, דכל הנתרוקנה הוא רק כ"ז שלא נתארסה בשנית. וכל' הר"ן לעיל שאם נתארסה לא הוי דומיא דקודמי הוויה ראשונה, דהיינו שאין הקיש במקום שיש ארוס שני ]

ומ"מ דברי הר"ן הכא דומים לדבריו לקמן עה. גבי יבמה [הובא לעיל], שאף שקיי"ל שהיבם אינו יכול להפר, מ"מ מספקא ליה לר"ן אי מצי אב מיפר לחודיה, דדילמא היבם מעכב עליו, אף שאינו יכול להפר. הרי שכיון שיש סברא שע"י הארוסין כבר יצאה מרשות אב, שוב אינה חוזרת ורשות הארוס מעכבת על האב. ומ"מ פשיטא ליה להר"ן דנדרים שנדרה בבית אביה או בעודה ארוסה ונראו לארוס, מצי מיפר משום שיש בהם מעלה מדין נתרוקנה ועי' בקרן אורה.

והביאור הוא כנ"ל דעד כמה שיש נתרוקנה נמצא שהאב מיפר מכח הארוס הראשון וממילא אין צד שיש כאן רשות שמעכבת עליו. ורק על נדרים שנדרה אחרי מיתת הארוס שאין בהם נתרוקנה, ובזה היא חזרה לרשות אב, בזה מספק"ל להר"ן שמא סו"ס כיון שיש כאן ארוס הוא מעכב עליה

**עליה קרא יתירא הוא.** הובא לעיל דמהא דבעינן קרא לנדרים שלא נראו, מוכח דגם לנדרים הללו צריכים להגיע לדין נתרוקנה ולא אמרינן דנדרים שלא נראו לארוס ראשון מפר אותם ארוס שני מסברא ומדין כל ארוס שמיפר בקודמין, דסו"ס לא הוי ממש כקודמין, שהרי זכה בהם האב רק מדין נתרוקנה, ולכך ס"ד שאין הארוס השני זוכה. אלא דא"כ קשה מה הנפק"מ יש בין נדרים שנראו לנדרים שלא נראו, הרי סו"ס בשניהם זכה האב מדין נתרוקנה, ולמה בעינן תרי קרא.

ומזה נראה שאפי' אם בנדרים שלא נראו בעינן לדין נתרוקנה, מ"מ אינם דומים לנדרים שנראו, ותרי דיני נתרוקנה איכא. דנדרים שלא נראו כיון שלא זכה בהם הארוס, אף שבעינן לדין נתרוקנה, מ"מ הגדר הוא שחוזרת לרשות האב, ומיפר האב בכח עצמו, כמו נדרים שנדרה ברשותו, ונמצא שהארוס השני מיפר אותם מסברא, כמו שכל ארוס מיפר בקודמין, וכן נראה בדברי הרא"ש והר"ן שבנדרים שלא נראו הוא מדין ארוס מיפר בקודמין, והא דאמר שמואל דארוס שני מיפר מקרא דאם היה תהיה, אין כוונתו לדרשא גמורה, שהרי דרשינן מהיא קרא לעיל לדין נתרוקנה, דקודמי הויה שניה כקודמי הויה ראשונה, אלא כוונתו שבלא קרא יתירה, אין כאן כלל דרשא, דקרא איירי לדין נתרוקנה, וממילא רק בלא נראו מיפר הארוס השני [ומסברא כמו נדרי קודמין]. וקמ"ל קרא יתירה שגם בנראו זוכה הארוס השני, וזה חידוש גדול משום שבדין נתרוקנה בנדרים שנראו נתחדש, שאף שכבר זכה הארוס בנדרים הללו, מ"מ בדין נתרוקנה זוכה האב בכח ההפרה של הארוס, וא"כ ארוס שני לא יכול לזכות בזה, דלא דמי כלל לקודמין. קמ"ל קרא שאפי' בכה"ג מיפר ארוס שני.

1. ובאמת בתורי"ד פי' דברי הגמ' באופ"א, דאין כוונת הגמ' לומר שיש כאן ילפותא מנעוריה בית אביה שאין נתרוקנה לבעל, אלא כוונת הגמ' לומר שכיון שמצינו בקרא שנערה זו תמיד רשות אביה עליה ולא מצינו מקרא שריקן רשותו לבעל, ממילא ידענו שלא נתרוקנה [↑](#footnote-ref-2)
2. וכן לשון הריטב"א בריש הפרק שכתב על דין נתרוקנה 'וטעמא דמילתא משום דמן הארוסין האב עיקר והבעל טפל וכו', אלא שהתורה עשאתו סניפין לאב מפני שנכנסה לרשותו קצת, ומשום הכי כשמת קודם הקמה חשיב כמאן דליתא', מלשונו משמע שכיון שהוא מת הוא כמאן דליתא והאב מייפר מאותו הכח שהיה לו קודם. [↑](#footnote-ref-3)
3. בגמ' לעיל מבואר שר"נ אומר אליבא דב"ה שאם הפר האב ולא הספיק הבעל לשמוע וכו' דלב"ה אין האב יורש נדר קלוש ואין דין נתרוקנה. ולשון הרא"ש שם ש'אין בו כדי להורישו לבע ולא תפסה בו זכיה'. ולשון התורי"ד 'דכל זמן שהנדר עומד בכוחו ולא הוקלש יש לו כח למוסרו לאחרים, אבל כשהוקלש הוא עצמו יכול להתירו, ואין לו כח למוסרו לאחרים' ונראה פשוט שאם הנידון הוא האם יש כאן לבעל להוריש או לא, הרי ברור שדין נתרוקנה אינו שהנערה חוזרת לרשות אביה, אלא שהאב זוכה את כח הארוס, וזה חידש התורי"ד שזה תלוי בארוס, כאילו הארוס הוא מוסר את כוחו. [↑](#footnote-ref-4)
4. בבריתא של נתרוקנה שהובא לעיל סח. מבואר ד' בבות, ואחרי שפירשה הברייתא ב' בבות ראשונות בדין נתרוקנה ולא נתרוקנה, הוסיפה הברייתא בבא ג' שמע בעלה והפר לה ולא הספיק האב לשמוע עד שמת הבעל זו היא ששנינו מת האב נתרוקנה הרשות לאב, ובבא ד' הוא שמע בעלה והפר לה ולא הספיק האב לשמוע עד שמת אין הבעל יכול להפר שאין הבעל מיפר בשותפות, והראשנים ביארו שם מה התוספת חידוש יש בשני הבבות האחרונות, וכתב שם הרא"ש שהברייתא בא להוסיף אחרי שהתחדש ברישא של הברייתא דין נתרוקנה בשמע הבעל והפר, או שמע ושתק ומת באותו היום, היה הו"א שרק במקום שהאב שמע בחיי הבעל ונראו לאב, והיה ראוי להפר נדר זה, לכך חל בו דין נתרוקנה הרשות לאב, וקמ"ל בבא ג' דאפי' באופן שלא שמע האב בחיי ולא נראו לאב נמי יש נתרוקנה. וכן בבא ד' היה הו"א שמתי לא אומרים נתרוקנה הרשות לבעל רק במקום שלא שמע הבעל בחיי האב, אבל היכא ששמע בחיי הבעל והיה ראוי להפר, יש הו"א שיש בו דין נתרוקנה קמ"ל שגם בכה"ג אין דין נתרוקנה לבעל. עכת"ד הרא"ש. מבואר שהשמיעה היא סיבה לנתרוקנה, דיותר פשוט שיש דין נתרוקנה לאב במקום ששמע האב ממקום שלא שמע האב. וכן היה ס"ד שכל מה שלא אורים נתרוקנה לבעל הוא רק במקום ששמע האב, אבל בלא שמע האב סד"א שיהיה נתרוקנה לבעל. וצ"ב מה המעלה יש אם שמע או לא. ומבואר כאן שדין נתרוקנה שזוכה האב, אינו משום שהאב הוא בעלים כבר קודם ארוסין, אלא אדרבא מצד מה שהיא היתה ברשותו קודם ארוסין ע"ז יש קצת יציאה מרשות אב, אלא כל הטעם בנתרוקנה הוא משום שזכות השותפות של האב מתפשט על החלק הבעל, וזה מזכותי השותפות ולכך זה תלוי האם הוא כבר זכה בחלקו בשותפות. וזה כוונת דברי הרא"ש שלא רק במקום ששמע האב והוא כבר שותף עם זכותי הפרה, שבזה התחדש דין נתרוקנה, וקמ"ל הברייתא שאפי' באופן שלא שמע ולא נראו וזכותי ההפרה הם קלושים יותר, קמ"ל שיש דין נתרוקנה גם באופן שלא נראו. וכן להיפך שלבעל אין נתרוקנה גם באופן שהבעל כבר שמע וזכה בזכותי הפרה אפ"ה לא התחדש בו דין נתרוקנה. [↑](#footnote-ref-5)
5. יש להתבונן על הצד שהיה נתרוקנה מרשות אב לרשות בעל, האם מיירי גם על נדרים שנדרה לאחר מיתת האב, או רק על נדרים שנדרה בחיי האב, ורק בהם התחדש נתרוקנה. ועי'. וזה תלוי האם דין נתרוקנה צריך גם על נדרים שנדרה לאחר מיתת הארוס, או רק על נדרים שנדרה בחיי הארוס. ועי' בסמוך. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמרינן במתני' בסמוך דאם מת הארוס ונתארסה בו ביום, הארוס השני מיפר בנדרים יחד עם האב, ואמרינן בגמ' מנלן, וילפינן מקרא ואם היו תהיה לאיש וגו' נדרים שהיו עליה כבר דארוס אחרון מיפר כמו הראשון. ולכאו' הדבר תמוה מ"ט בעי קרא, [בשלמא לאב עצמו בעינן קרא לומר שאף שע"י האירוסין יצא קצת מרשותו, מ"מ לאחר מיתת הארוס חוזרת לרשותו], אבל איזה חידוש יש בארוס שני שזוכה בהפרת הנדרים שהיו קודם שנתארסה בשנית, הא כשם שארוס ראשון מיפר בקודמין, וגם מה שנדרה קודם אירוסין הוא מיפר, כך נמי ארוס שני מיפר בנדרים שיש לאב זכות בהם, וכיון שחזרה לרשות האב מדין נתרוקנה הרי היא כנערה שנתארסה בראשונה שהארוס זוכה בהפרה יחד עם האב ולמה לי קרא לארוס שני. אבל אם נפרש שגם שגם אחרי שיש דין נתרוקנה אין הכוונה שהאב מייפר מדין אב כמו קודם ארוסין, אלא שהאב זוכה בכח ההפרה של הארוס, והזכות שהיתה לאב קודם ארוסין אינה חוזרת לאב, שפיר ניחא דבעינן קרא, דהיה מקום לומר דבשלמא בנדרים שנדרה קודם אירוסין שכח ההפרה הוא רק של האב, בזה חידשה תורה שלאחר אירוסין הארוס זכה ומיפר בשותפות האב גם באותם נדרים, אבל כשמת הארוס הראשון וזוכה האב בכח ההפרה של הארוס, א"כ בזה י"ל שאין הארוס השני זוכה, שהרי אינו כח הפרה של האב, וקמ"ל קרא שאף שהאב מיפר בכח הארוס הראשון, אפ"ה זוכה הארוס השני בזכות זו. [והיה מקום לדחות ראיה זו ולומר שאפי' שבדין נתרוקנה התחדש שהיא חוזרת לרשות אביה והאב מיפר נדרי בתו, מ"מ כיון שזה חידוש בדין נתרוקנה י"ל שארוס שני אינו מיפר עם האב בנדרים הללו]. ועי' בזה במשנת ר"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. והעירו לי דלכאו' בלשמא אם החידוש של נתרוקנה הוא שכח האב בשותפות הוא שכוחו חוזר ומתפשט גם על חלק הארוס, שפיר יש חידוש שלא רק בנדרים שלא נראו לארוס ולא זכה בהם הארוס אמרינן שכחו של האב מתפשט גם על חלקו של הארוס, אלא אפי' בנדרים שנראו לארוס וכבר זכה בהם הארוס אפ"ה האב זוכה בחלקו של הארוס. אבל אם נפרש שיש כאן יציאה קצת של הבת מרשות האב, והחידוש של נתרוקנה הוא שהיא חוזרת לרשות האב, מה חילוק יש בין נדרים שנראו לנדרים שלא נראו, סו"ס התחדש שהיא חוזרת לרשות אב. ומה נפק"מ כמה זכה בהם הארוס. [וצ"ל שהחילוק בין נראו ללא נראו הוא בדין נתרוקנה של האב, ועד כמה אפשר לומר שהאב יכול להפר נדרים שהיו אצל הארוס, דאולי כיון שכבר זכה בהם הארוס שוב לא יכול האב להפר, ועי'] [↑](#footnote-ref-8)
8. אלא שיש כאן הערה, הדין הוא שארוס מיפר בקודין ואין בעל מיפר בקודמין, וכתב הר"ן לעיל סז: ש'גבי אב ליכא קודמין' משמע מדבריו שאילו היה אצל אב קודמין גם אב לא היה יכול להפר, כמו שבעל אינו מיפר בקודמין. וא"כ לכאו' בנדרים הללו שלא נראו לארוס לפי הראשנים שסוברים שאי"צ ילפותא שהאב יכול להפר לחוד, לכאו' הוא קודמין, שהרי קודם מת הארוס האב לא היה יכול להפר לחוד, ואילו כשמת הארוס גם בלי דין נתרוקנה יכול האב להפר לחוד. ואפשר דהחסרון של קודמין הוא במקום שקדם הנדר לזכות ההפרה, כמו נדר שקדם לנשואין שכיון שזכות ההפרה הוא רק לאחר שנשאה לכך אינו יכול להפר, אבל באב הרי גם כשהיה ארוס ולא היה יכול להפר לחוד, אין הכוונה שאין כבר את הזכות של אב, אלא שיש כאן גם עוד זכות של ארוס שמעכבת עליו, ולכך כשמת הארוס אינה בעלות חדשה, אלא היא המשך של הבעלות הקודמת שהיה לו קודם. וזה כוונת הר"ן שבאב אין קודמין, דלעולם האב קודם. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש לפקפק בזה דבאמת אפשר שאין כוונת הגמ' לומר שיש דרשא מיוחדת שהארוס השני זוכה בנדרים שלא נראו לארוס ראשון, אלא כוונת הגמ' שכיון שמת הארוס הראשון חזרה לרשות האב, והארוס שני זוכה בהם מדין קודמין. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה בגמ' בריש קדושין מבואר שנערה המאורסה יש בה יציאה קצת מרשות האב כיון שיש לארוס זכות בהפרת נדריה, ולכאו' הפשטות הוא שכיון שיש לארוס זכות בהפרת נדריה, לכך יש כאן יציאה מרשות אב, ולפי"ז היה מקום לומר שכיון שכל היציאה היא מחמת הזכות הפרה שיש לארוס, א"כ בנדרים שאין לו בהם זכות הפרה אין כלל יציאה מרשות אב, וא"כ למה כתבו הראשנים שבעודה ארוסה אין האב יכול להפר נדרים שאינם של ע"נ, הרי כיון שאין לארוס זכות הפרה בהם, נמצא שאין כאן יציאה מרשות אב. וע"כ צ"ל שאין כוונת הגמ' שמחמת שיש לארוס זכות הפרה לכך יש כאן יציאה מרשות אב, לא ה'זכות' ההפרה עושה יציאה, אלא כיון שמהיום ואילך יש לארוס זכות הפרה בנערה זו לכך חשיב שהנערה יצאה קצת מרשות האב, דמכאן ואילך אינה ברשות אביה לגמרי, וממילא גם בנדרים שאין לארוס זכות הפרה בהם, מ"מ אין הנערה ברשות אביה לגמרי.

    וגם לראשנים שחולקים על הרמב"ם וסוברים שאין האב יכול להפר אלא נדרים של ע"נ או נדרים שבינו לבינה, מה הדין כשהיא נדרה בעודה ארוסה נדרים שבינה לבין האב, ולא בין הארוס – שאין הארוס יכול להפר אותם, מ"מ גם האב לחוד אינו יכול להפר את הנדרים משום שסו"ס יש כאן יציאה של הנערה מרשות אביה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובלח"מ שם העיר דבסוגיין מבואר שיש הקש בין קודמי הויה שניה לקודמי הויה ראשונה, הרי דדינו שוה כמו שהיה קודם הויה ראשונה, דאין היקש למחצה, וכן העיר בזה בביאור הגר"א. ולדברי רבינו יחיאל אין דינו שווה, דקודם הויה ראשונה מצי מיפר כל הנדרים, וקודם הויה שניה אין מיפר אלא נדרי ע"נ לחוד. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולפי דקדוק זה יש להק' קו' הלח"מ והגר"א גם על דעת הרמב"ם, שבסוגין מבואר דאיכא ההקש שנדרים שנדרה בחיי הארוס ומת הארוס האב מיפר כמו קודם ארוסין, ולדבריו גם הרמב"ם מודה שאין דינם שווה, דקודם ארוסין האב מיפר גם נדרים שאינם ע"נ, ולאחר שנתארסה ומת הארוס אינו מיפר בנדרים שנדרה בחיי הארוס אלא נדרים של ע"נ. ועי' בחי' הגרש"ר זצ"ל שם שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. אבל עדין לא נתבאר למה צריך נתגרשה בו ביום, בשלמא הא דבעינן נתארסה ביום שגירשה שפיר, דאחרי הנתרוקנה לאב חייב להיום שנתארסה לפני שעבר יום שמעו. אבל הא דבעינן נתגרשה בו ביום צ"ב כל עוד שלא שמע הארוס מה אכפת לי שנתגרשה לאחר כמה ימים. ולדעת הרמב"ם שחידש שבעינן הפרה באותו היום עם האב ניחא. ועמד בזה באו"ש פי"ב הי"ז. ועי' בסמוך לקמן עב. [↑](#footnote-ref-14)