א.בפלוגתת הרמבם והראבד בגדרי מחשבה להכשר והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / נז מכשירין / מכשירין עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד ז' סיון ס"ח

**סימן א**

**בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד בדין רצון הנצרך להכשר והמסתעף**

א]שיטת הראשונים שמספיק תחילתו לרצון ובביאור הדין סופו לרצון לדעתם

ב]בדין מחשבת תלישה שלא בשעת תלישה והאם עוזר כה"ג מדין סופו לרצון

ג]בדין מחשבת סילוק האם עוזר רק מדין סופו לרצון וכנ"ל

ד]בדברי הגר"א דיש דין מיוחד במעינות הזב

ה]שיטת הרמב"ם והתימא שבכל מחשבה על האוכל יש בזה מחשבת תלישה

ו]שיטת הרשב"א והריטב"א כרמב"ם וביאור דבריהם בישוב הקושיא הנ"ל ובדעת הר"מ בזה

ו.ב]ישוב החזו"א והמרכה"מ דמים בכלי אין דין סופו לרצון וקושית הגר"ח על זה

ז]ישוב הגר"ח דמחשבה במחובר עוזר להכשר ולא לרצון לתלישה ודעת האחרונים בזה

ח]ישוב הגר"ח שהיה סופו לרצון ביאור כונתו

ט]ישוב הגר"ח דבא פרי למים אין כאן תלישה ומה שיש לדון בזה מטומן פירותיו וכו' וממרעיד האילן והישוב לזה

י]יחקור בגדר מחשבה על המים האם מחשבת תלישה או מחשבה לשימוש ונפק"מ לנ"ל

י"א]ביסוד החזו"א שאין דין רצון בבלילה ביאור דבריו וישוב הקושיא הנ"ל לפ"ז וראיה מדברי הר"מ שלא כדבריו

י"ב]יוכיח מתוס' בנדה כהרמב"ם ודלא כיסוד החזו"א

י"ג]יוכיח שיטת המהר"מ מרוטנבורג [הובא תוס"ר חולין ל"ו] כהרמב"ם ודעתו בדין משקין טמאים ובדין כלי טמא חושב וכו' וביאור הטעם באלו

י"ד]יוכיח שדעת תוס' בב"ב צ"ז. ושבת קמ"ג: כהרמב"ם

ט"ו]בנידון הראשונים האם צריך רצון בעלים האם הנידון שייך לראב"ד ומה שמוכח מהרשב"א ודברי האחרונים בזה

ט"ז]בביאור לשון המשנה אע"פ שאין סופו וכו' לדעת הר"מ

י"ז]בדברי הריטב"א בב"מ כב:

י"ח]המקומות במכילתין שיש לדון בזה לשיטת הראשונים הנ"ל

**שיטת הראשונים שמספיק תחילתו לרצון ובביאור הדין סופו לרצון לדעתם**

א]מבואר בתורה סוף פרשת שמיני שלא חל טומאה על אוכל אלא א"כ הוכשר במים ועיין משנה תחילת מכשירין כל משקה שתחילתו לרצון אע"פ שאין סופו לרצון או סופו לרצון אע"פ שאין תחילתו לרצון הרי זה בכי יותן ע"כ ובביאור דין זה נחלקו הראשונים דעת הר"ש והרא"ש והרש"י חולין ט"ז. שבת י"ב. והרשב"ם בב"ב ס"ו: וכן בריטב"א שם וכן ברמ"ה בב"ב צ"ז. וכן בראב"ד פי"ב מטו"א ה"ב וכן בסמ"ג עשין רמ"ה וכן בשנות אליהו ריש מכשירים שכוונת המשנה שאם היה מחשבה על המים שישמשו לתלוש יש להם שם משקה וכה"ג זה מכשיר אפילו אם יפול על האוכל שלא לרצון וזה הכוונה תחילתו לרצון אע"פ שאין סופו לרצון ונתחדש עוד שגם אם בתחילת נפילתו על האוכל זה לא היה לרצון ורק אחרי זה רוצה הוא מכשיר

והנה יש לחקור בגדר הדין סופו לרצון אע"פ שאין תחילתו לרצון האם באמת גם כה"ג כל הדין מחשבה הוא להחשיבם כמים אלא שזה עוד אופן של מחשבה ע"י שמעונין שזה על הפירות או שבאמת נתחדש שגם כה"ג שאם נבוא לדון בתור מחשבה על המים זה לא יעזור בכל אופן כל שהוא מעונין שזה ינתן על הפירות יש בכוחם להכשיר אע"ג שלא הוחשבו ונפק"מ שאם יפול על זה פירות אחרים הם לא יכשרו

ובלשון אחר אפש"ל שזה ודאי שאם לא יהיה שום החשבה למים זה לא יכול להכשיר אלא שיש מקומות שזה לא החשבה גמורה וכה"ג אין בכחם להכשיר אלא מצד מחשבת נתינה על הפירות

והראוני דכן נקט החזו"א בגליונות הגר"ח וז"ל וגם משמע דמים שסופן לרצון מכשירין לא משום שרצון המים והכשירם באין כאחד אלא שרצון הזרעים מספיק ואפשר דבעינן שהמים יהיו רצוים קדם שמגיע לאוכל אבל כשלא נרצו עד עכשיו בעינן רצון הנתינה וברצון הנתינה הם מוכשרים עכ"ל

אמנם עיין חידושי הגר"ח על הר"מ שדייק מהשגת הראב"ד שאין אופן שזה מחשבת נתינה על הפירות שאין בזה גם החשבה למים וכן מוכח מהרמ"ה בב"ב צ"ז שהוכיח שמספיק החשבה של המים בלי רצון על ההכשר מהא דיש פסוק שאם מילא לצורך עצים ואבנים ואם צריך תמיד הכשר לרצון א"כ מאי נפק"מ הרי אז מתקיים תלישה לרצון ומבואר שתמיד ברצון על הפירות מתקיים הדין הראשון וא"כ אין שום סיבה לומר שיש כאן עוד הלכה דהרי לא משכח"ל אופן שזה לא יועיל בתור החשבה למים ועיין לשון החינוך דכמעט מפורש כן

והנה לפ"ז צ"ב מהו החידוש של סופו לרצון כיון שיש כאן החשבה למים והיה מקום לומר שזה עצמו היה מקום לומר שכל שההחשבה היא כשהוא במצב של שימוש זה לא עוזר ודוקא אם זה בכלי זה עוזר קמ"ל שכל שזה במצב תלוש והוא מחשיבו זה עוזר אמנם עיין בלשון הרמ"ה וכן משמעות הראשונים שהיה מקום לומר שמים לא יכולים להכשיר אלא אם היה להם תורת משקה לפני שהם הגיעו לפירות אבל אם הם הגיעו לפירות כשעדיין לא היה להם תורת משקין ורק אחרי זה חל על זה תורת משקין זה לא יכשיר קמ"ל שגם כה"ג זה מכשיר

ועיין נוב"י תנינא סימן נ"ז תשובה מבן המחבר שדן האם מלח חשיב מים לענין הכשר או לא וכתב שזה וודאי שכל זמן שלא נתרסק ונהיה נוזל הוא לא מכשיר והוכיח דבר זה מהתוס' שנקטו שבמליחת בשר אין הבשר מוכשר ועיין בחתימת הספר שהקשו לו הרי המלח אחרי זה נימוח וא"כ שאז הוא יכשיר ותירץ שכל שבהגעת המים זה לא היה מים רק אחרי זה אינו מכשיר שכל מה שנתחדש שעוזר סופו לרצון רק אם חסר רצון אבל אם זה לא היה מים כלל גרע וע"ש שלא ברירה ליה זה עכ"ד ומבואר מדבריו כנ"ל שיש חיסרון שבשעת הגעתו על הפרי הוא לא הכשיר ובעיקר חידושו שגם אחרי הפסוק צריך שיגיע על הפרי בתור מים ראיתי בכתבי הג"ר איתמר גרבוז להקשות מהגמ' בחולין שאם אינה לשחיטה אלא לבסוף א"כ צריך שדם השחיטה יהיה עד אחר ששחיטה דקודם זה אין לו תורת דם ומבואר שאחרי זה הוא יכול להכשיר אמנם צ"ע שם

[ולכאורא מצאנו עוד שיש מעלה בשעת נתינתו על הפרי דעיין בגמ' פסחים ט"ז. דצריך שני פסוקים להכשר אחד לתלושין ואחד למחוברים והקשו תוס' שם ובחולין ל"א: הרי מחוברים לא מכשירים ותירצו שוודאי שכל ההכשר כשהפרי יתלש מהמים אמנם יש חשיבות מיוחדת שהוא הגיע על הפרי במחובר והיה מקום לומר שרק כה"ג זה מכשיר ולכן צריך שני פסוקים ועיין תוס' חולין ל"ו: דאיכא מאן דאמר שבאמת שתלושין לא מכשיר אלא מדרבנן ומבואר כנ"ל שאפילו שההכשר חל רק במים תלושים אבל יש מעלה בצורת הגעתם לפרי אמנם נראה דאין זה דומה למשנתינו ששם זה חיסרון בסוג המים אבל כאן מצד המים זה אותו מים אלא שזה סברא בצורת ההכשר שאין בכח המים להכשיר אלא בשעת הגעתם לפרי]

**בדין מחשבת תלישה שלא בשעת תלישה והאם עוזר כה"ג מדין סופו לרצון**

ב]והנה לעניין הכשר הפירות מבואר בגמ' שעודהו הטל עליהן ושמח הרי זה בכי יותן דהיינו דאפילו אם בנפילת המים לא היה רצון רק אחרי זה הוא מחשיב ויש לעיין האם בדין מים בכלי והוא מחשיבם לאחר נפילתם האם זה עוזר ללא שום מעשה או שכה"ג צריך מעשה ועיין חזו"א סימן ג' סק"ג שפשיטא ליה שלא צריך שום מעשה אלא אם דעתו להשתמש במים אלו זה עוזר [ועיין פ"ב לענין מי גשמים שקדמו למי שפיכות] אמנם עיין לשון רש"י חולין ט"ז. ד"ה לעניין שכתב וז"ל דאי אחשבינהו לגשמים בירידתן וכו' עכ"ל ומשמע קצת דהמחשבה עוזר רק אם זה בירידתן ולא אחרי זה וכן פשיטא ליה לגר"ח דבירדו מים לכלים שלא לרצון ואחרי זה נפלו בהם פירות ע"ש שדן שיש כאן תלישה בזה שנפלו על הפירות אבל עצם זה שרוצה את המים בכלי משמע שזה וודאי לא סיבה להחשיב המים ויתכן עוד שלא שייך החשבה למים אלא ע"י מעשה ולא שנפלו מים והוא רוצה בהן וע"ש ברש"י דבירדו מים על כותל תלוש דהם מכשירים כגון שכפה קערה על הכותל שירדו המים עליהם וצ"ע מה צורך לזה תיפו"ל שרוצה שיפלו מים על הכותל ומשמע שכה"ג שאין שום מעשה זה לא מחשיב המים אמנם בנפלו על הפירות וודאי דאין הלכה זו וכנ"ל והיה מקום לבאר שגדר הדברים שכה"ג אין זה נותן לזה שם מים גמורים וזה רק עוזר כי רוצה את המים על הפירות ובאמת כה"ג הוא מדין רצון במים על הפירות וכדעת הרמב"ם לקמן אמנם עיין לשון רש"י שאם מים נתלשו לצורך מחובר אינם מכשירים אלא א"כ יפלו בהם פירות שהדר אחשבינהו לתלוש עכ"ל ומשמע שזה עוזר כמו מחשבת תלישה רגילה דהינו שכל שהמים משמשים הם מקבלים שם משקים גם ללא מעשה וצ"ע בכל זה ועיין מה שכתבנו בזה פ"ד מ"ג ומ"ה

**בדין מחשבת סילוק האם עוזר רק מדין סופו לרצון וכנ"ל**

ג]והנה נתחדש בדין הכשר שגם מחשבת סילוק המים זה עוזר להחשב החשבה למים שיכשירו אמנם ראיתי לדייק מלשון הראב"ד פי"ג הי"א דהזכיר דין זה רק בנפלו על הפירות דהינו דאין לחשיבות זו כח להכשיר אלא בצירוף שיש כאן מחשבה שזה יפול על הפירות ולא צריך ניחא ליה וכן דייק החזו"א ו' ט' וכל זה שייך עד כמה שיש מצב שאין כאן החשבה גמורה למים וזה רק עוזר בצירוף למחשבת נפילה על הפירות אמנם לפשטות דברי הראב"ד וכביאור הגר"ח הנ"ל לא שייך לומר כך אמנם יתכן שס"ל לראב"ד שהגדר של מחשבת סילוק שזה מחשיב את הנפילה על הפירות כרצון לנפילה זו ורק לכן זה מכשיר ולפ"ז יתכן שזה מועיל בתור מחשבת תלישה. אמנם וודאי שאין הדיוק מוכרח בראב"ד ועיין חזו"א שהקשה על זה מגמ' מפורשת ועיין עוד פ"א מ"ב סק"ג מה שביארנו בראב"ד

**בדברי הגר"א דיש דין מיוחד במעינות הזב**

ד]והנה מבואר בסיפא דמתניתין דמים טמאים מכשירים שלא לרצון והקשה הגר"א בשנות אליהו כיון שאם החשיבו המים זה מכשיר גם אם זה נפל שלא לרצון על הפירות א"כ איך משכח"ל דין זה דהרי מים שלא הוחשבו הם לא מקבלים טומאה וא"כ ממ"נ אם הם הוחשבו ולכן הם מק"ט א"כ הם מאותו טעם גם מכשירים ואם לא הוחשבו א"כ הם לא טמאים ותירץ שמדובר במעינות הזב והקשו עליו הרי המשנה לקמן פ"ו מ"ה אומרת שמעינות נחשבים משקה שלא לרצון וע"ש שביארנו שאין זה קושיא כלל דדעת הגר"א שזה הולך רק על רוק וכוונת הגר"א כאן לשאר מעינות אמנם לנ"ל יתכן דיש דברים שזה שם משקה בדרגא שזה לא מכשיר אלא בצירוף מחשבה שהמים יהיו על הפירות וזהו הדין דמעינות אדם טהור וכה"ג באדם טמא זה מכשיר גם ללא שום מחשבה והדברים מחודשים

**שיטת הרמב"ם והתימא שבכל מחשבה על האוכל יש בזה מחשבת תלישה**

ה]והנה עיין רמב"ם פי"ב מטו"א ומבואר בדבריו שם דפליג על כל הנ"ל וס"ל דכדי דמשקים יכשירו בעינן תרתי א.שיתלשו לרצון ב.שיפלו על הפירות לרצון ומים שהוחשבו ונפלו על הפירות שלא לרצון הם לא מכשירים וכן מים שנפלו על הפירות לרצון אבל לא הוחשבו זה לא עוזר והנה התימא הגדול בדבריו דכל שיש מחשבת נתינה על הפירות כלול בזה מחשבת תלישה וכמבואר בגמ' שעודהו הטל עליהן ושמח הרי זה בכי יותן דהינו שיש בזה גם מחשבת תלישה וגם רצון בבלילה ואיך משכחת ליה הא בלא הא ועיין לשונו ה"ג וז"ל משקין שנתלשו מן הקרקע שלא לרצון אינן מכשירין לפיכך אדם או כלים או פירות שנבללו במשקין שנתלשו שלא לרצון אע"פ שנגעו אוכלין באותן משקין ברצון לא הוכשרו שהרי אותן המים שלא לרצון נתלשו וכאילו הם עדיין בקרקע שאינם מכשירים היו המים שעל האדם והכלים ועל הפירות תלושין ברצון ונגעו בהם אוכלין ברצון הוכשרו וכו' עכ"ל ובהשגות הראב"ד וז"ל וכאילו הם עדיין בקרקע. א"א ואילו היו בקרקע ונתלשו משם לרצון וניתזו על האוכלים הלא הם מוכשרים וגם אלו כמו כן מוכשרין ודבר זה מפורש במסכת מכשירין עכ"ל וביאר הגר"ח דכוונתו להשיג כנ"ל דמה איכפת לן שהם נעקרו שלא לרצון אבל אם אחרי זה הם מגיעים על הפירות לרצון זה עצמו מחשבת תלישה ועיין לעיל סק"א שהבאינו להקשות כן מהרמ"ה

**שיטת הרשב"א והריטב"א כרמב"ם וביאור דבריהם בישוב הקושיא הנ"ל ובדעת הר"מ בזה**

ו]והנה הגמ' שבת קמ"ג: מביאה את המשנה שחלב האשה מטמא לרצון ושלא לרצון וחלב בהמה אינה מטמא אלא לרצון וכתב ע"ז הרשב"א וז"ל וצ"ע מ"ש חלב בהמה דבעי תחילתו לרצון וכן בסלי זיתים וענבים כדאיתא בסמוך ומ"ש מים דלא בעי תחילת נביעתן לרצון דמי גשמים לא בעינן רצון אלא [לכאורא צריך למחוק תיבה זו] בשעת נביעתן וירידתן על הפירות ותירצו דהתם במסכת מכשירין משמע דאף במי גשמים בעי תחילת נביעתן לרצון וכו' ומשמע מהכא דלרבנן כל המשקים אינם מטמאין אלא כשהיה תחילתן לרצון חוץ מחלב האשה בלבד עכ"ל

והנה מבואר דעתו דס"ל שלא מועיל משקה שהוחשב להכשיר שלא לרצון דאל"כ אין מקום לקושיתו דפה נתחדש שחלב האשה יש לו שם משקה וממילא מכשיר גם אם יפול שלא לרצון אלא וודאי ס"ל כדעת הר"מ שתמיד צריך גם שיפול על האוכלין לרצון אמנם מבואר בדבריו עוד דבדין הנוסף שיהיה תחילתו לרצון כתוב שצריך שבתחילתו יהיה לו רצון וכל שבתחילתו לא הוחשב זה לא מכשיר וזהו הדין בחלב בהמה וזיתים והוכיח שזה גם בגשמים וצ"ב איפה מבואר שזה תלוי בתחילתו אמנם הביאור פשוט שהוקשה לו דאם גם אחרי זה עוזר הרי כיון שצריך רצון בבלילה א"כ אז יש רצון גם על המים ומה המחלוקת תנאים על חלב האם צריך רצון או לא וכן מה הנידון בסלי זיתים וענבים שצריך רצון על סחיטתם אלא בהכרח שמחשבה זו שיהיה לזה תורת מים הוא בתחילת נביעתן ובזה נתישבה הקושיא הנ"ל שבאמת כל שתחילת תלישתו מהקרקע שלא לרצון אינו מכשיר גם אם אחרי זה יהיה רצון שהוא על הפירות אמנם זה פלא הרי איתא התוספתא הובא בב"מ כ"ב עודהו הטל עליהם ושמח הרי הם בכי יותן הרי מפורש שאפילו אם תחילת נפילתן על הפירות שלא לרצון אם אחרי זה הוא רוצה זה מכשיר

אמנם עיין ריטב"א שם שמבואר בדבריו כדברי הרשב"א ויישב קושיא זו וז"ל ואגב אורחין שמעינן מסיפא דהא מתניתין דאפילו במי גשמים בעי רצון **בתחילת** נביעתן וחמירי מחלב האשה לדברי הכל או חלב בהמה לר"ע וטעמא כדמפרשו בה דתחילת ירידתן רובם לארצות ולאילנות ולהכי לא חשבינהו משקים עד דאחשבינהו **בתחילתם** ומיהו איכא למידק דהא אמרינן התם עודהו הטל עליהם שמח הרי זה בכי יותן אלמא לא בעי תחילת נביעתן לרצון ומסתיין דאיכא רצון כשיורדים על הפירות וי"ל דהתם כיון שהטל יורד על הפירות ממש וניחא ליה בעודינו עליהם עד שלא ניגבו הא חשיב תחילת נביעתם לרצון לאפוקי אם ירד על דבר אחר בלא רצון ואח"כ ירד על הפירות דאע"ג דניחא ליה לא הוי בכי יותן עכ"ל ומפורש בדבריו היסוד הנ"ל שכל שזה לא תחילת קבלתם בעולם לרצון זה לא עוזר אלא שחידש שכל שניחא ליה במקום הראשון שהם הגיעו זה נחשב עדין תחילת נביעתן לרצון אבל אם יתקבלו במקום מסוים שלא לרצון ויעברו אחרי זה על הפירות כה"ג זה לא יכשיר ויש מקום לבאר שגדר הדברים כאילו מתחילתו לרצון ולפ"ז כל זה שייך אם בתחילה לא ידע מזה אבל אם ידע שזה נפל על הפירות ולא רצה ואחרי זה חזר בו ורוצה כה"ג זה לא יכשיר וצ"ע

והנה בפשוטו יש מקום ליישב את דעת הרמב"ם כך ודבר זה מדויק בר"מ שכתב אדם וכו' שנבללו במשקין שנתלשו שלא לרצון דהינו שכבר היה תלישה שלא לרצון וזה עבר על האדם כה"ג זה לא מכשיר אמנם הנה לשון הרמב"ם שכאילו זה בקרקע ומבואר שאין כאן הלכה שחל במים שזה לא מכשיר אלא כאילו הם עדיין בקרקע ולפ"ז אם יתלש משם זה צריך להכשיר וזהו עיקר השגת הראב"ד אמנם אין זה מוכרח דיתכן דכונת הר"מ לומר שדינם שלא מכשירים כאילו הם לא תלושים ודין זה נשאר עולם כיון שזה לא היה בתחילת תלישתם

ומצאתי שנחלקו בזה האחרונים דעיין גמ' חולין ל"ו דמשכח"ל בשר שלא הוכשר והקשו הראשונים הרי צריך הדחה קודם מליחה ויש שתירצו שהודח במי פירות ועיין ש"ך סימן ס"ט שהביא מהר"ן שתירץ שמדובר במי גשמים שלא הוחשבו והקשה הכו"פ מה זה משנה הרי עכשיו שמדיח בזה הוא מחשיבו ותירץ החוו"ד שזה ע"פ דברי הרמב"ם שאם זה נתלש שלא לרצון זה לא מכשיר ועיין הגהות אמרי ברוך שהשיגו שכל זה דוקא אם נמצא באותו מקום אבל אם יתלש מכאן למקום אחר לצורך מחובר וודאי שזה יכשיר וכלשון הר"מ שכאילו זה בקרקע ולכאורא בראשונים הנ"ל משמע כחו"ד

אמנם בפשוטו אינו כן וזה וודאי דאם יעשה אחרי זה עוד מעשה תלישה זה יכשיר ודבר זה מבואר בכולי מכילתין והרי כל מחשבת סילוק היא לאחר שהמים נתקבלו אלא דהראשונים מיירו כשלא היה מעשה תלישה חדש אלא רוצה במצב התלוש הזה שכה"ג זה לא יעזור וכדלקמן ובעיקר דברי הר"ן אצלינו מבואר שמדובר שהגשמים שתפו שלא מדעתו וא"ש שכה"ג שזה לא הוחשב זה לא מכשיר כמבואר בגמ' בב"מ כ"ב. ופשוט

**ישוב החזו"א והמרכה"מ על הר"מ וקושית הגר"ח על זה**

ו.ב]והנה עיין חזו"א סק"ו וסק"י וכן בהוספות על טהרות הלכות טו"א וכן במרכה"מ שכתבו שחלוק נפילת מים על הפירות מנפילת המים לכלי וכוונתם דברמב"ם כאן כתוב שמשקין שנפלו לכלי שלא לרצון ואחרי זה רוצה זה לא נחשב תלישה לרצון והרי בפירות שנפלו עליהם גשמים שלא לרצון ואחרי זה רוצה זה עוזר וכתבו שבהכרח לחלק בין אם נפל על פירות או בכלי והוסיף החזו"א שזה וודאי שאם יפול מכלי זה על הפירות זה יכשיר דעכשיו יש כאן מעשה תלישה חדש וכל הנידון כשהמים בכלי שאין כאן תלישה חדשה עכ"ד ובפשוטו לפ"ז אם יעקור הפרי אם המים מהכלי יחשב עקירה וזה יוכשר ודברי הר"מ כל זמן שהפרי במים או אם נתיבשו המים והנה כל דבריהם כמבואר בראשונים הנ"ל [ועיין חזו"א סקי"ח שאם יפול על עצים ויש לו בזה רצון לעצים זה כמו נפילה בכלי שצריך תחילת נפילתו ברצון והיה מקום לומר שכה"ג שזה עצמו שימוש זה דומה לנפילה על הפירות וצ"ע]

והנה עיין חידושי הגר"ח שנקט ככל הנ"ל בדעת הר"מ שמים שהגיעו לכלי שלא לרצון גם אם אחרי זה רוצה ללא מעשה תלישה זה לא יחשב אלא שהוקשה לו שכל שהפרי נופל למים עצם זה שהוא נרטב הוי מעשה תלישה ולכאורא צ"ע הרי במפיל צנון למערה מבואר שאין זה תלישה על המים וצ"ל ששם שזה ממש בקרקע ומים אלו מחוברים למים שבקרקע זה ודאי שנחשבים עדיין מחוברים משא"כ כאן שזה מים בכלים אין דין חיבור במים אלו ולכן הוקשה לו שיש כאן מעשה תלישה וע"ש שיישב בשלשה אופנים וכדיבואר לקמן בס"ד

**ישוב הגר"ח דמחשבה במחובר עוזר להכשר ולא לרצון לתלישה ודעת האחרונים בזה**

ז]א.ע"ש שכתב וז"ל דנ"מ להיכא שנגעו בהם אוכלים כשהן מחוברים והיתה לו אז מחשבה לרצון ואח"כ כשנתלשו לא הייתה בהן מחשבת רצון דלעניין דין נתינתם על האוכלים דילפינן מכי יתן נראה דמהניא מחשבתו שמקודם שהיתה בשעת חיבורם לעניין זה שכשנתלשו והיה משקה טופח עליהם הוכשרו דהמחשבה הראשונה הועילה שהמשקים הם לעולם על הפירות לרצון משא"כ לעניין דין תלישת המים דילפינן מקרא דוכל משקה הרי בעינן שיהיה לרצון בשעת תלישה ולא מהניא מחשבתו הראשונה וגם דבמחשבתו הראשונה לא היתה כוונת תלישה כלל וא"כ הרי שפיר יכול להיות שנתינת המים על האוכלים יהיה לרצון ודין תלישתן יחשב שלא לרצון עכ"ל

ובפשוטו כוונתו שנפלו מים על פירות מחוברים לקרקע והיה לו רצון לעניין הפירות ואח"ז נתלשו הפירות ובשעת תלישה לא היה מעונין במים על הפירות ובזה חידש הגר"ח דמה דרצה בתחילת הנתינה על הפירות זה עוזר שתמיד יחשב לרצון לעניין דין הפירות אמנם לעניין מחשבת תלישת המים בזה לא עוזר וביאר בזה שני סברות או שצריך מחשבה בשעת תלישה או שבנתינת המים בפירות לא מונח בזה מחשבת תלישה כלל ולכן כל שבשעת תלישה לא ניחא ליה בזה זה לא מכשיר וא"ש דבאופן הנ"ל נתקיים הדין מחשבה לענין הפירות ולא לעניין תלישת המשקים ולכן זה לא מכשיר

ובעיקר דבריו עיין חזו"א בגלינות שנקט שאם לא ניחא ליה בשעת תלישה של הפירות לא חשיב רצון גם לעניין הדין נתינה שעל הפירות וכן עיין או"ש פי"א מהלכות טומאת אוכלין שנקט כהחזו"א וכן הוא במרכה"מ מהדורא קמא פי"א ודייקו כן מהר"מ שלעניין הגמ' בשבת של הבוצר לגת שאדם סוחט אשכול ענבים לראות אם הגיע זמנם ומזלף אותם על הענבים שהר"מ העמיד שניחא ליה אחר בצירה וכן דייק החזו"א סק"י ע"ש אמנם ע"ש באו"ש בדבריו שהביא דבגמ' חולין קי"ח מבואר שקישות שעמדה לבהמה והוכשרה וחשב עליה לאדם צריכה הכשר שני וכתב הרמב"ם סוף פי"ד ומקורו בתוספתא דאם היה עליהן משקה טופח כשחשב לאדם זה מכשיר ומשמע גם אם עכשיו אין לו רצון ובפשוטו מבואר כהגר"ח שמחשבת נתינה בתחילה עוזרת לעולם שיחשב ברצון ועיין באו"ש מה שחילק ולא הבנתי כונתו

אמנם יש מקום לומר שבאמת כה"ג הוא גם מחשבת תלישה דכל שעושה פעולה שמכריחה תלישת המים חשיב מחשבת תלישה ולכאורא כן מבואר פ"ד מ"ז דמי שהכניס ידיו לטובלם המים שיוצאים אחרי זה הם מכשירים וצ"ע הרי אין לו שום ענין בתלישתם ובהכרח כיון שהיה לו ענין בהרטבתם את ידיו וזה מכריח תלישה לכן חשיב מחשבת תלישה וצ"ע במשניות ואולי אירי באופן שזה לא וודאי שהמים יהיו על הפירות בשעת תלישתן

והנה עיין רמב"ם בפיה"מ פ"ד מ"ה שכתב וז"ל ואם הניח פירות באותה העריבה בעת ששפכה או קודם לכן הוכשרו עכ"ל ומבואר שזה רק מחמת שהיה לו רצון במים בצחילתם אבל ללא זה אע"ג שנתן הפירות לא הוכשרו [וע"ש שביארנו דבריו] והנה וודאי לא מדובר כאן על פירות מחוברים דמשמע דכשנתן הוכשרו וכן סתימת הר"מ בהלכותיו וכן עיין בפיה"מ פ"א מ"ג ובכל המקומות אלו לא משמע להעמיד בכה"ג שהיה פירות מחוברים

**ישוב הגר"ח שהיה סופו לרצון ביאור כונתו**

ח]עוד תירץ וז"ל וגם יוכל להיות באופן שנתינת המים היתה רק סופה לרצון דחשיבה נתינה לרצון ותלישה אין בהם לרצון כיון דכבר הם על האוכלים בתחילה קודם מחשבתו עכ"ל והנה בפשוטו כונתו שכל שבתחילת נתינתם על האוכלין לא היה לו מחשבה ורק אחרי זה כה"ג המחשבה עכשיו רק עוזרת ביחס להכשר הפירות אבל ביחס לדין תלישה כיון שעכשיו אין שום מעשה תלישה לכן זה לא עוזר ודבריו צ"ע כמו שהקשה עליו החזו"א בגליונות דהרי עודהו הטל עליהן ושמח הרי הם בכי יותן אע"ג שמחשבתו רק עכשיו לאחר שזה על הפירות ולא היה מעולם מחשבת תלישה על המשקים ובפשוטו דין זה מבואר בר"מ פי"ד ה"ב וה"ד והיה מקום לומר על דרך הריטב"א הנ"ל דתמיד דנים כאילו מתחילת תלישתו זה לרצון משא"כ במקרה שבתחילה לא רצה ואחרי זה חזר בו וכונת הגר"ח בכה"ג שבתחילה לא רצה עוד יתכן דיש חילוק אם הגיע על הפרי כשהוא תלוש אלא שאין עדין רצון לבין אם הגיע עליו במחובר שכה"ג לא שייך על ידי המחשבה בסופו לצרף הנתינה בתחילה להחשב שזה תלישה לרצון ואין זה דומה למים מחוברים אמנם דבר זה נסתר מהר"מ שלענין אם נפל מים על מאכל בהמה ואחרי זה חושב לאדם שזה מכשיר וצ"ע בזה

**ישוב הגר"ח דבא פרי למים אין כאן תלישה ומה שיש לדון בזה דהוא רק במים רבים**

ט]עוד תירץ וז"ל וגם דהרי י"ל דבנגיעת האוכלים להמים כ"ז שהמים במקומן לא מיחשבה תלישה כלל וא"כ אם אח"כ היתה תלישתן שלא לרצון אינן מכשירים משום דהוין תלושין שלא לרצון עכ"ל וכונתו כנ"ל מהחזו"א דעצם מה דעכשיו רוצה המים זה וודאי לא תלישה אלא שהוסיף שגם עצם זה שהפרי במים זה לא תלישה על המים וכנ"ל מהחזו"א אלא שעדין הוקשה לו שכשמוציא הפרי מהמים עכשיו יש כאן מעשה תלישה ועל זה תירץ כגון שהיה שלא לרצון דהינו לכאורא שביציאת הפרי מהמים לא היה מעונין במה שהוא רטוב ולכאורא הדברים צע"ג דהרי מבואר במשנה מכשירים פ"ד מ"ו דצנון במערה נדה מדיחתו והוא טהור העלתו כל שהוא מהמים טמא ובפשוטו אחרי שזה הורטב אין לו שום ענין במה שהמים עולים עמו ובכל אופן חשיב לרצון כיון שזה מוכרח מתוך מעשהו וא"כ ה"ה כאן וצ"ע ויתכן שס"ל שכל הדין שם דוקא אם הוא בתור המשך המעש אבל אם הניחתו שם ואחרי זה בא מישהו אחר ומוציאו אין זה המשך המעשה וחשיב שלא לרצון וצ"ע

והנה ראיתי להקשות על עיקר הדבר דנקטו כל האחרונים הנ"ל שבהגיע הפרי למים אין זה מעשה תלישה למים שנדבקו לפרי מהמשנה לקמן דהטומן פירותיו בחול כדי שירטבו הוכשרו הרי שגם כשנתן הפירות על המים חשיב תלישה דהרי הוכשרו מיד ויש לדחוק שרק כשתלשם מהקרקע הוכשרו ואז חשיב תלישה מהמחובר ובפשוטו כן מוכח לדעת הר"מ דמים שבקרקע גם פחות מרבעית לא מכשירים וכמו שהקשה החזו"א

אמנם יתכן עוד שכל הסברא שפירות שנופלים על מים זה לא תלישה הוא במים מכונסים שחשיב שהמים עדיין במקומם אבל ברטיבות של מים כה"ג וודאי חשיב שהמים נתלשו לפרי ובזה א"ש גם שאין לזה חיסרון של מים שבקרקע כיון שחשיב שזה נתלש לפירות

ודבר זה מוכרח גם מהרמב"ם בפ"א מ"ג במהדו"ק שביאר דין המרעיד את האילן שמרעיד שיפלו פירות על מים שעל זרעים שבקרקע וכה"ג הם מוכשרים והקשה החזו"א סימן א סקי"ג הרי שיטת הר"מ שפירות שנופלים על מים אפילו אם רוצה אינו תלישה לרצון כל שלא הוחשבו המים קודם ולנ"ל א"ש דשם שזה רק רטיבות שעל זרעים וודאי חשיב תלישה במה שזה עובר על הפירות וז"ב אמנם עיין פ"ג מ"ח סק"ט שהבאינו המקומות שמוכח ברמב"ם לא כך וצ"ע [ועיין מה שכתבנו בזה עוד פ"א מ"ג סק"ד]

**יחקור בגדר מחשבה על המים האם מחשבת תלישה או מחשבה לשימוש ונפק"מ לנ"ל**

י]והנה עיין גמ' חולין ט"ז וכן שבת י"ב. דמבואר שאם רצה שהמים ידיחו כותל שדינו כתלוש זה מכשיר אבל אם רצה להדיח כותל מערה זה לא מכשיר ועיין רש"י וכן ברא"ש מכשירין פ"ג שהכונה אפילו אם זה התקבל בכלי אבל רק אם יש מחשבה לצורך שימוש בתלוש זה עוזר ולא אם יש מחשבה לצורך שימוש במחובר וכן הוא בראב"ד על התו"כ ומבואר מזה לכאורא שאין יסוד המחשבה לתלישה אלא צריך להחשיבו כמשקה בזה שמעמידים אותו לשימוש של תלוש אמנם עיין רמב"ם פי"ב ה"ג שביאר שההבדל איפה המים עוברים שאם הם עוברים על כותל מערה חשיב שהם עדין בקרקע ואם הם עוברים על כותל בית חשיב שהם תלושים ובפשוטו לפ"ז אין שום מקור שיש דין לצורך תלוש אלא שצריך שיחשוב עליהם כשהם תלושים ועיין חזו"א סימן ז סק"ח שכבר עמד על זה שהר"מ לא ס"ל יסוד הראשונים והנה לפ"ז אין שום מקור לומר שיסוד הדין מחשבה להחשיב את המים לשימוש אלא יסוד הדין מחשבה הוא שהם מים תלושים וכן הוא לשון הר"מ שצריך שיתלשו לרצון ועיין גמ' כריתות ט"ו: דהמנער את הירק המים מכשירים ועיין תוס' שם שנתקשו מסברא איך זה עוזר הרי הוא לא החשיב את המים אלא אדרבא סילקם וכ"ז לשיטתם שצריך להחשיב את המים לשימוש אמנם לנ"ל בדעת הר"מ א"ש שצריך מחשבת תלישה וגם כאן יש מחשבת תלישה והארכנו בזה פ"א מ"ב [אמנם מדברי החזו"א בכמה דוכתי נראה דס"ל בדעת הר"מ כדעת שאר הראשונים וכן משמעות הגר"ח]

אמנם לכאורא יש להוכיח כן מהדין של מפני הגנבים שזה לא עוזר ולכאורא הוא רק חיסרון בדין שימוש במים דבתור התלישה הרי זה מכריח תלישה ועיין מה שכתבנו בזה פ"א מ"ו

והנה לכאורא הישוב הנ"ל בדעת הר"מ שאם הפרי נוגע במים אין כאן תלישה כל זה אם זהו דין המחשבה להחשיבם כתלושים אבל לראשונים שכל ההלכה להחשיבם בתלוש לשימוש א"כ כאן וודאי שהם מוחשבים לתלוש וכן אינם בקרקע וכן לכאורא תירוץ הראשון של הגר"ח שאין כאן מחשבת תלישה כל זה שייך אם המחשבה הנצרכת היא מחשבת תלישה אבל אם צריך מחשבה להשתמש במים הרי את זה אפשר גם במחובר ובהכרח כנ"ל ולפ"ז בדעת הריטב"א והרשב"א הנ"ל שס"ל כר"מ ובכל אופן ס"ל שיש דין מחשבה לצורך תלוש בהכרח שצריך להחשיב המשקה א"כ לא שייך לומר תירוץ זה וצ"ע בכ"ז

אמנם בדברי הגר"ח שם בתחילתו מבואר שנקט שגם דעת הר"מ שיהיה מחשבה לצורך תלוש וכן נקטו כל האחרונים [וצ"ע שהר"מ לא העתיק דין זה דהתו"כ] ולפ"ז צ"ב כנ"ל וצ"ל שמחשבת שימוש במים כשהם מחוברים כה"ג חסר בשימוש במים וצ"ע

**ביסוד החזו"א שאין דין רצון בבלילה ביאור דבריו וישוב הקושיא הנ"ל לפ"ז וראיה מדברי הר"מ שלא כדבריו**

י"א]והנה הגמ' בסוכה ל"ה אומרת שהטעם שלא יטול לכתחילה אתרוג של תרומה מפני שמכשירו שההדסים רטובים ונוגעים באתרוג והקשה רש"י הרי צריך ניחותא ותירץ שמספיק תחילתם לרצון והרי היה ניחותא במים לשימוש של ההדס ועיין אבנ"מ תשובה כ' שהקשה לדעת הר"מ שצריך גם נפילה על המים לרצון א"כ קשה הרי אין לו רצון בנגיעה של האתרוג במים וע"ש שיתכן שהר"מ ס"ל שניחא ליה שהמים ינגעו באתרוג ודלא כביאור רש"י אמנם עיין חזו"א סימן ו סק"ט שיצא לחדש בדעת הר"מ שחלוק הדין רצון על התלישה מהדין רצון על הבלילה וכל הדין ניחותא זה רק בתלישה אבל בדין בלילה כל שעושה פעולה שגורמת שיהיה נגיעה בפירות אפילו שאין לו בזה שום ענין זה מכשיר ובזה מיושב הקושיא מאתרוג דכאן שהמים תלושים לדעת לצורך ההדסים ורק צריך מחשבת בלילה בזה לא צריך ניחותא ולכן זה מכשיר

והנה ביאור דבריו לכאורא דעיין חידושי הגר"ח דביאר דלדעת הר"מ איכא שני ילפותות נפרדים א.מהפסוק וכל משקה אשר ישתה בכל כלי שרק משקין שנתלשו לרצון מכשירים ב.מהפסוק של וכי יותן דרשינן שצריך שההכשר על הפירות יהיו לרצון ולפ"ז יתכן מאוד דהדין לרצון נאמר בתלישה ששם זה הגדרה בחשיבות של המים משא"כ בדין הכשר של הפירות כל שעושה פעולה שתכשיר הפירות ויודע ממגע המים זה מכשיר הפירות

ולפ"ז מיושב קושית הראב"ד בפשיטות שאיירי שהנגיעה בפירות היתה רק מדעתו אבל לא היה לו בזה שום ענין וכגון במחביאם במים מפני הגנבים וכה"ג זה רק עוזר לדין ההכשר אבל לא למחשבת תלישה ואם זה יהיה מים שכבר הוחשבו באמת זה יכשיר

אמנם בעיקר הדברים עיין מפורש בפיה"מ סוף פ"א ממכשירין שביאר הדין מטמין מפני הגנבים שזה חיסרון בדין רצון על ההכשר ולא על התלישה וכן עיין יד החזקה פי"ב ה"א-ב ששם הביא הדין רצון על ההכשר ועדיין לא הביא הדין רצון על התלישה רק בה"ג וכבר כתב שהטומן פירותיו מפני הגנבים זה לא מכשיר ומפורש שהדין רצון הוא בדין הכשר של הפירות וז"ב וגם החזו"א נראה דלא ברירה ליה דבר זה

והנה לפ"ז יש לדון דאדרבא כל סברת המשנה שמפני הגנבים זה לא מכשיר זה רק חסר בדין בלילה של הפירות אבל ביחס למים כיון שזה מחשבת שימוש וודאי שגם מחשבה זו חשיב מחשבת תלישה ובפרט אם נימא דלר"מ גם לצורך מחובר מחשיב א"כ לא מצאנו שיש דין שימוש מסוים במים כדי שיחשב מחשבת תלישה אמנם בפשוטו כה"ג זה לא עדיף מהדין של כרישא עצמה הוכשרה דכל שיש החשבה למים ופס"ר זה נוגע בפרי שזה מכשירו וצ"ע. עוד יש להוכיח מהדין של מים העולים בספינה ובמשוטים דמבואר במשנה וברמב"ם שזה לא תלוש לרצון ושם הרי יש כאן שימוש במים אלא בהכרח שכה"ג זה כמו מפני הגנבים שלא חשיב שימוש במים שע"י זה יחשב מחשבת תלישה וכן מוכח לכאורא מהדין של בודק את הבור לידע אם יש בו מים. וז"ב

**יוכיח מתוס' בנדה כהרמב"ם ודלא כיסוד החזו"א**

י"ב]והנה עיין גמ' חולין קכ"ח. דעולשין שלקטם והדיחן לבהמה ונמלך עליהן לאדם צריכות הכשר שני והקשו התוס' נדה נ. ד"ה שזרען הרי סתמן לאדם ותירצו שעמדו מתחילה לבהמה עוד תירצו שהכשר לבהמה לא עוזר אפילו באוכל אדם עכ"ד והנה לראשונים שדין תחילתו לרצון שאם החשיב המים זה מכשיר אפילו אם נפל שלא לרצון א"כ וודאי שאין מקום לדברי התוס' שוודאי מחשבת תלישה גם לצורך עצים זה מספיק כמפורש בתו"כ ורק לצורך מחובר נתמעט אלא וודאי דעתם כדעת הר"מ דבעינן גם מחשבה על הכשר הפירות ובזה חידשו שצריך מחשבה על אוכל ומזה מוכח גם דלא כחזו"א הנ"ל דאם נימא דבהכשר הפירות לא בעינן רצון א"כ מה איכפת לן אם זה אוכל אדם או אוכל בהמה הרי למעשה עשה פעולה שגרם נגיעת המים או שהיה ניחא ליה בנגיעת המים אלא בהכרח צריך רצון בנגיעה לצורך הפירות ובזה יתכן שצריך מחשבה לצורך אוכל וז"ב

**יוכיח שיטת המהר"מ מרוטנבורג [הובא תוס"ר חולין ל"ו] כהרמב"ם ודעתו בדין משקין טמאים ובטעם הדין דמים טמאים מכשירים וכו' ובדין כלי טמא חושב וכו'**

י"ג]עיין גמ' חולין ל"ו דבשר שלא הוכשר בשחיטה נאכל בידים מסואבות והגמ' שואלת שהרי סתם ידים לא מטמאין אוכלין חולין א"כ גם אם זה מוכשר זה לא יקבל טומאה ועיין תוס"ר שם שהביא מהמהר"ם להקשות שהגמ' תתרץ שהיה משקין על הבשר והיו על האוכל שלא לרצון ולכן המשקים נטמאים מהידים ונעשים ראשון ולכן אם הבשר הוכשר הוא נטמא מהמשקים ואם הוא לא הוכשר הוא לא נטמא ותירץ התוס"ר שם דהרי מבואר במשניות בכמה דוכתי שגם משקים לא מקבלים טומאה אלא א"כ היה עליהם מחשבה וא"כ ממ"נ אם משקים האלו היה עליהם מחשבה והם נטמאו א"כ הם מכשירים ואם לא היה עליהם מחשבה א"כ הם לא מכשירים עכ"ד ובדעת המהר"ם ראיתי בכתבי הג"ר איתמר גרבוז שביאר שס"ל כדעת הר"מ שצריך גם שיפול על המשקים ברצון ופה מדובר שזה נפל על המשקים שלא לרצון [ובעיקר הדבר עיין ריטב"א בשבת קמ"ג שנראה שס"ל שלקבלת טומאה אין דין רצון וזה צ"ע כדהוכיח שם התוס"ר ממשניות מפורשות]

והנה עדיין קשה הרי משקין טמאים מכשירים שלא לרצון כמבואר במשנתינו וכיון שהמשקים הרי נתלשו לרצון ונטמאו מסתם ידים א"כ זה מכשיר הבשר ויתכן שדעתו כתו"י כריתות שרק משקים שטמאים מחמת עצמם הם מכשירים א"כ כאן שזה מחמת מגע טומאה זה לא שייך אמנם יש לישב עוד דעיין מהר"ם פ"ג מ"ב שהדין שמשקין טמאים מכשירים שלא לרצון זה ר"מ לשיטתו דכלי טמא חושב משקים דהינו שכל שבאין כאחת אין חיסרון מחשבה וא"כ להלכה הרי מוכח מהרבה משניות שדבר טמא לא חושב משקים וא"כ ה"ה לא קי"ל כמשנה זו ומשקים טמאים לא מכשירים אם זה שלא לרצון וא"כ לשיטתו א"ש. ופשוט

והנה עיין פ"ג מ"ב ובגירסת המהר"ם באלו משקין אמרו במים וביין ובחומץ ושאר כל המשקין טמאין וביאר הנ"ל דהיינו שמים זה מועיל לפירות ומכשיר ושאר משקין לא מועילים ולא מכשירים ורק אם הם טמאים זה מכשיר ומדין מים טמאים מכשירין שלא לרצון ובפשוטו צ"ע דהרי שאר משקין טמאין בהכרח שהיה רצון עליהם דאל"כ הם לא נטמאו וא"כ הרי הם מכשירים וגם אם היו טהורים היו מכשירים ושמעתי לבאר דבפשוטו מוכח שדעתו כהר"מ שצריך ניחותא גם על הפירות ולענין זה במשקים טמאים לא צריך

והנה מבואר בדברי המהר"ם שהנידון של כלי טמא חושב משקים זה אותו נידון של מים טמאים מכשירים שלא לרצון והנה הדין כלי טמא חושב וכו' הוא לענין רצון במים והדין מים טמאים מכשירים שלא לרצון מבואר בדעתו שזה לעניין נגיעה בפירות וכנ"ל וצ"ע שזה שני נידונים נפרדים והנה הר"ש ביאר שהטעם מצד שטומאתן חשיבי ולכאורא זה סברא לעניין חשיבות המים אבל עד כמה שהנידון על נגיעה בפירות מה יעזור שהמים חשובים ובאמת הר"מ ביאר טעם אחר מצד שכיון שעד כמה שזה יכשיר זה יטמא בבת אחת כה"ג לא צריך רצון וס"ל שאין זה ענין לכלי טמא חושב משקין שהרי פסק שאין כלי טמא חושב משקין ובדעת המהר"ם צ"ל שס"ל שגם לענין כלי טמא חושב משקין יש הסברא של בבת אחת שכיון שעד כמה שזה יקבל שם של משקין זה יטמא ממילא בת אחת הוא מקבל שם של משקה ודו"ק בכל זה [ועיין מה שכתבנו בזה פ"א מ"א סק"ו בדעת הר"ש ולפ"ז אין הדברים כאן מוכרחים]

**יוכיח שדעת תוס' בב"ב צ"ז. ושבת קמ"ג: כהרמב"ם**

י"ד]עיין ג"מ בב"ב צ"ז. דמבואר שיש נפק"מ לענין תמד אם הוא נחשב יין או מים לעניין הכשר והקשו הראשונים מאי נפק"מ הרי שניהם מכשירים ותירצו וז"ל ונראה לר"י דבגשמים בעינן תרתי שיחשוב אותו מתחילה שיהיו משקין ואח"כ בעינן דניחא ליה אבל שאר משקין כגון יין ושמן כיון דניחא ליה ממילה הם מכשירים אפילו לא יחשיב להיות אותם משקין עכ"ל וכונתם לכאורא דס"ל כדעת הר"מ שצריך מחשבה להחשיבו כמים וחוץ מזה צריך מחשבה רצון להכשיר הפירות ועל זה כתבו שיין ושמן לא צריך מחשבה להחשיבם כמשקה דהם חשובים מחמת עצמם [וצ"ע הרי כל המשניות שצריך רצון בסלי זיתים זה על המשקה] ושם צריך רק מחשבה להכשיר הפירות ולדעת הראב"ד אין כזה מושג דעד כמה שזה משקה ממילא זה מכשיר ועיין גליון יד אברהם סימן ס"ט ס"ז ועיין מה שכתבנו לבאר בכונתם בסוף פ"ה

עיין גמ' שבת קמ"ג: דמובא משנה חלב האשה מטמא לרצון ושלא לרצון וכתבו תוס' וז"ל והא דתנן במס' מכשירין כל משקה שתחילתו לרצון אע"פ שאין סופו לרצון מכשיר או שסופו ברצון אע"פ שאין תחילתו לרצון מכשיר לא דמי רצון דהתם לרצון דהכא דהתם מיירי בשעת נפילתן על הזרעים שיהיה לרצון דבעינן יותן דומיא דכי יתן מה יתן דניחא ליה אף יותן דניחא ליה אבל הכא מיירי שבשעת פרישה מן האשה או הבהמה עכ"ל ובפשוטו כונתם כדעת הרמב"ם דאיכא שני מחשבות א. להחשיב המים וזהו נידון הסוגיא בשבת ב. רצון שזה יפול על הפרי וזהו נידון המשנה במכשירים ועיין חזו"א שנדחק לבאר ביאור אחר בתוס' אמנם אחרי שכן הוא דעת תוס' בנדה ובב"ב הנ"ל וכן הוא דעת המהר"מ אין סיבה לומר שאין זה דעת התוס' והנה לדעת הראב"ד אין מקום לקושית התוס' ששניהם זה אותו נידון האם צריך רצון להחשיב את זה כמשקה

**בנידון הראשונים האם צריך רצון בעלים האם הנידון שייך לראב"ד ומה שמוכח מהרשב"א ודברי האחרונים בזה**

ט"ו]עיין רשב"א חולין ל"א שהביא לדון האם לעניין הכשר צריך רצון בעל הפירות והביא מתוס' שהוכיחו מהמשנה דמי שהכניס ידיו למים לטהרם והוציא פירות שהם מוכשרים וכתב שדעת הר"מ לא כך שהר"מ הזכיר שצריך רצון הבעלים עכ"ד והנה בעיקר הנידון לכאורא זה וודאי שלדעת תוס' שאם מחשיב את המים ממילא הם מכשירים גם אם זה יהיה שלא לרצון א"כ וודאי שבמחשבה הראשונה לא צריך בעל הפירות דמה ענין לו בהחשבת המים ורק לדעת הר"מ דאיכא הלכה גם של רצון בנתינת המים על הפירות שייך לדון כנ"ל ובפשוטו מבואר שדעת הרשב"א כהרמב"ם

אמנם היה מקום לדחות אם ננקוט כנ"ל סק"א שיש שני סוגי הכשר אחד בהחשבתו למים ואחד במקום שאין כאן החשבה למים וזה רק עוזר מצד רצונו שזה יפול על הפירות וכה"ג היה מקום לומר שרק ברצון הבעלים זה יכול להכשיר הפירות ואפילו אם נימא כהגר"ח שכל הדין סופו לרצון הוא גם ביחס לחשיבות המים אבל כה"ג שאין החשבה כללית אלא לצורך שימוש זה היה מקום לומר שכל שהבעלים של הדבר לא מחשיב השימוש אין כאן חשיב שאין כאן שום תועלת מהנעשה וכאילו לא הוחשבו המים

אמנם הרשב"א הרי הוכיח מאדם שנטל ידיו לטהרתן וכה"ג לכאורא יש כאן דין הכשר מצד החשבת המים שעצם התלישה נעשית לרצונו ומזה הוכיח הרשב"א שמים מכשירים שלא ברצון בעלים ובהכרח שס"ל כרמב"ם דבעינן רצון על עצם הנפילה במים וז"ב ובאמת שגם דעת הר"מ שהזכיר בעלים בכל המקומות לא כתב דבר זה אלא בדין רצון על הפירות ולא בדין תלישה על המים וכנ"ל וכן נקט החזו"א סקי"ב

ובעיקר הדבר שנקטו הראשונים שעוזר מחשבה של מישהו אחר עיין חזו"א שכל זה בעושה מעשה אבל אם אדם רואה מים על פירות של השני ומחשיבם מסתבר שאין לזה שום משמעות ועיין קה"י טהרות שהביא כן מתוס' ב"ק צ"ח. ועוד דוכתי

והנה הקשו האחרונים על הר"מ שצריך דוקא בעלים א"כ איך שייך הכשר בהקדש ועיין קצוה"ח סימן ת"ו שהוכיח מזה שקדשים קלים ממון בעלים ועיין אחיעזר חיור"ד סימן א שהוכיח שמועיל הכשר גם בק"ק ועיין חזו"א הנ"ל ועוד אחרונים שדחו שזה וודאי לא צריך דוקא בעלים אלא מי שאחראי על הדבר יכול לקבוע אם זה צורך הדבר וממילא זה מכשיר

**בביאור לשון המשנה אע"פ שאין סופו וכו' לדעת הר"מ**

ט"ז]והנה לשון משנתינו תחילתו לרצון אע"פ שאין סופו לרצון ובביאור דבר זה לכל הנ"ל הוא מחלוקת ראשונים דדעת הראב"ד וסיעתו הכוונה שאם המשקין הוחשבו אפילו אם נפלו שלא לרצון על האוכל זה מכשירו ודעת הרמב"ם וסיעתו שמדובר על הדין נפילה על האוכל ובזה מספיק שהיה תחילתו לרצון ועיין חזו"א סק"ו שהקשה הרי אפילו אם זה התיבש זה מועיל כל שחל עליו הכשר וא"כ מהו תחילתו לרצון אפילו שאין סופו לרצון דמשמע שצריך את זה רק הוא לא לרצון והניח בקושיא ולכאורא לגר"ח הנ"ל שמחשבה במחובר חשיב לרצון גם אם בשעת תלישה הוא לא רוצה א"ש שזהו כונת המשנה שגם במקום שצריך להגיע לסופו לרצון כל שתחילתו ברצון חשיב סופו לרצון וכן נפק"מ בירד על אוכל בהמה ברצון ואחרי זה יחדו לבהמה ועכשיו אין רצון ובכל אופן זה מכשיר וכה"ג צריך להגיע למה שזה סופו ואפילו שלא לרצון ודו"ק בזה

**בדברי הריטב"א בב"מ כב:**

י"ז]והנה עיין ריטב"א בב"מ כב: שכתב על הדין דבעינן שיהיה לו ניחותא בשעה שהמים על הפרי וז"ל שאני התם דכתיב כי יתן פ' ובעינן דניחא ליה בשעת נפילה ממש ולא גמרינן מיניה לעלמא דהתם משום דאקיל בה רחמנא להכשיר אפילו נפילה שלא לדעת כלל וכיון דכן צריך דניחא ליה בעודו מכשיר מיהת עכ"ל ומבואר שיש כאן חידוש התורה שאפילו אם בשעת נפילה לא ידע בכל אופן זה מכשיר ולכאורא כ"ז לדעת הרמב"ם שצריך רצון על הנפילה על הפירות אבל לדעת הראב"ד שתמיד זה עוזר מצד שיש כאן ניחותא על המים א"כ למה שיצטרכו רצון קודם הנפילה אמנם ע"ש בד"ה מה שכתב מפורש שלא צריך ניחותא בנפילה על הפירות אלא מספיק להחשיב את המים וכשיטת הראב"ד

ולכאורא משמע כנ"ל סק"א שיש שני צורות של הכשר או שמחשיב את המים וזה רק שייך אם הם קודם שימוש או עד כמה שזה על הפירות וכה"ג זה עוזר רק מצד ההלכה שרוצה שזה יהיה על המים ובזה באמת יש חידוש וצ"ע ואולי יש סברא שגם אם לא צריך רצון בנפילת המים אבל צריך שזה יוכל להכשיר קודם נפילתם ולא לאחר שזה על הפירות שלא נתחדש כאן כלום וכנ"ל סק"א בביאור חידוש משנתינו וצ"ע

**המקומות במכילתין שיש לדון בזה לשיטת הראשונים הנ"ל**

י"ח]והנה העולה מהנ"ל דדעת הרש"י ראב"ד רשב"ם ר"ש ורא"ש והריטב"א בב"ב שמועיל מחשבת תלישה להכשיר ללא שירצה שיפול על הפירות אמנם דעת הרמב"ם רשב"א, וריטב"א בשבת והמהר"מ ותוס' בנדה ובב"ב ובשבת [ועיין פ"א מ"א סק"ה דכן מוכח גם מהשיטה לר"ן שבת י"ז.] שיש שני הלכות א. החשבת המים ב. רצון על ההכשר ויש לדון בזה מכמה דוכתי ונבאר בס"ד

א.מבואר פ"ק דמכשירין מ"א מים טמאים מטמאים שלא לרצון דהינו מכשירים ועיין או"ש פי"א שכתב שהניחא לדעת הר"מ שיש דין רצון על הנפילה על הפירות א"כ בזה שייך לומר שיש מעלה של דבר טמא שלא צריך רצון אבל לראשונים דכל שהחשיב המים זה מכשיר א"כ הרי מבואר במשניות שמשקים לא מקבלים טומאה אם לא החשיבו אותם דהינו שהיה על זה רצון עיין ריש מקואות וא"כ ממ"נ אם היה עליהם רצון א"כ זה מכשיר ואם לא היה על זה רצון א"כ זה לא יכול להיות טמא ועיין פ"ק דמכשירין שהארכנו בישוב קושיא זו

ב.מבואר במשנה דממחק את הכרישה המים חשיבי תלושים ומבואר בגמ' בכריתות שאם זה לא נתלש בכל כוחו זה גם מכשיר את הדבר שזה נתלש ממנו וצ"ע דהניחא לראשונים שרק צריך להחשיב המים א"כ כאן זה חשוב שהוא מחשיב המים אבל לדעת הר"מ שצריך גם רצון שזה יהיה על הפרי הרי כאן אדרבא מסלק את זה מהפרי וצ"ב

עיין מה שכתבנו עוד פ"א מ"א סק"ו ופ"א מ"ב סק"ד וסק"ג ופ"א מ"ד סק"ב ופ"ב מ"ב ופ"ג מ"ה ופ"ד מ"ז סק"א ופ"ה מ"ג ופ"ו מ"ג סק"א