41 בדין נטל_פ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ד' נר ז' דחנוכה תשע"ד

א] כתב בתשו' הרשב"א ח"א סימן רס"ב, ז"ל, כדעת רבינו יצחק ז"ל שאומר כי כל שאיסורו במשהו אין הפרש [בין] טעם לפגם לנו"ט לשבח, שאין מתירין נטל"פ אלא במה שאיסורו מחמת טעמו וכל שטעמו לפגם אין לחוש לאותו טעם, אבל כל שאיסורו במשהו אינו מחמת טעמו אלא מחמת חומר איסורו וכיון שכן מה לנו אם הוא לשבח או לפגם, מכל מקום הא איתא לאיסורי', ובלבד שלא יהא כל כך נפסד שנחשב כעפרא בעלמא, דכל שנפסד כ"כ אין כאן איסור, ונטל"פ שאמרו בפרק בתרא דע"ז אינו מגיע להפסד זה, שהרי דנו לנטל"פ אפי' חומץ לתוך הגריסין, וכן קדירה שאינה בת יומא אין האיסור שבה נדון לעפרא בעלמא, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם סימן תצ"ט, ובמשמה"ב בית ד' ש"ד לו..

והפמ"ג והגרע"א פירשו דהרשב"א לטעמי' דבנטל"פ בעינן לדין ביטול, עיי"ש.

וראיתי להעיר לפ"ז ע"ד הרמ"א שבדרכ"מ ובהג"ה באו"ח סימן תנ"ב כתב דנטל"פ אסור בחמץ בפסח, ובדרכ"מ יו"ד סימן צ"ג כתב, ז"ל, ואין לדחוק ולומר וכו', דא"כ הוי טעמא דנטל"פ שרי משום דמיד שנפלט מתבטל ולא מכח שהוא פגום ואינו נו"ט, ואנן סוף מסכת ע"ז למדין דמשום פגם שרי ולא משום ביטול, ופרכינן שם דאפילו לכתחלה לישתרי ומשני גזרה אטו בן יומו, ודבר ידוע דאילו הוה הטעם משום דמיד שנפלט מתבטל ל"ה פריך לכתחלה לישתרי, דהרי אין מבטלין איסור לכתחילה, אלא ודאי דנטל"פ הוא שרי משום דהוי כנבלה סרוחה שמותר, עכ"ל, וי"ל דכל דבריו הם רק בבליעות, דלא חשיב כממשות אלא טעם גרידא, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב בטעמא קמא בדין נטל"פ בבליעות, (אי נימא דאין כונתו דיש רוב כנגד הציר).

ולפמש"כ הפמ"ג והגרע"א תיקשי, דכיון דס"ל להרמ"א דבנטל"פ ל"ב לדין ביטול, א"כ מ"ט אסר לנטל"פ בחמץ בפסח, הרי הוי כנבילה סרוחה דמותרת.

וצ"ל, דמש"כ הרמ"א דבנטל"פ ל"ב לדין ביטול, הוא משום דהטעם הוי כמאן דליתא, והגם דיש לאסור משום הציר, אך לא נאסר הציר בתערובת כלל, ול"ב בזה לדין ביטול, וע"כ לי"ב לדינא דאין מבטלין איסור לכתחילה, אך בחמץ בפסח שהחמירו חכמים לאסור אף משהו, הרי דכיון דהציר בפנ"ע הוי חפצא דאיסורא, אסרוהו חכמים אף בתערובת, - ויל"פ כן במש"כ התוס' דבכל איסורי משהו אף נטל"פ אסור.

בעיקר מש"נ בד' התוס', דאין כונתם משום דבכל נטל"פ בעי ביטול, אלא דכל שאסרו אף משהו, אסרו אף לנטל"פ, ונת' דלפ"ז בדינא דר"י דמב"מ לא בטיל ל"ש הך דינא, הנה העירוני דאין נראה כן מסו"ד התוס' בחמץ בפסח, דמשמע דקיימי לדעת רב דמין במינו לא בטיל, וכ"ה להדיא בתוס' ר"י מפאריש שם, ועי' גם בתוס' הרא"ש בפסחים ד"ל. דמבו' בדבריו כן. - ועי' גם בס' הרוקח סימן תנ"ט, שהוכיח דנטל"פ אסור באיסורי משהו, מהא דאסר רב בקדירות בפסח, והרי רב ס"ל כר' יהודה, ומכח זה אסר, והרי דמכח דינא דר' יהודה דמב"מ לא בטיל יש לאסור באיסורי משהו.

וי"ל בזה, כמש"כ החמד"ש, דאף אם ציר בתערובת מותר אף בלא דין ביטול, מ"מ לר' יהודה דמב"מ לא בטיל חשיב כאילו הוא בעיני', וע"כ ה"ה אסור, וי"ל דזהו דעת הסוברים דבאיסורי משהו אסור אף נטל"פ, דכיון דחזינן דאינו בטל כלל, והרי דלעולם לא חזינן לי' כתערובת, ע"כ אף נטל"פ אסור, - ולפ"ז מבו' בע"א מה שלא אסרו אלא באיסורי משהו, ולא באיסורי מאה ומאתים, ושלא כדעת הרש"ט שהביא הב"י בסימן ק"ג, אך בזה י"ל בע"א, לפ"ד הראשונים בכ"ד דדינא דתרומה וערלה הוא שהחמירו בשיעור נתינת טעם שלהם.

או"ז סימן רנ"ח רנ"ט, והיכא דנותן טעם ואותו הטעם לא משביח ולא פוגם אסור, דדוקא פוגם מותר אבל לא משביח ולא פוגם אסור, דתנן בתרומות פרק בצל, זיתי חולין שכבשן עם זיתי תרומה פצועי חולין עם שלימי תרומה אסור וכו', ואמר בירושלמי וכו' הדא אמרה לא לשבח ולא לפגם אסור וכו', כהדא דר"ש אומר כרוב של שקי ששלקו עם כרוב של בעל אסור מפני שהוא בולע, פי' הא דאמינא מתני' דר"ש וכו' שאינו לא פוגם ולא משביח, כהדא דתנן בההוא פירקין דלקמן כרוב של שקי כלומר שמשקין השדות ביד כדכתיב והשקית ברגלך עם כרוב בעל דתרומה אסור דשל שקי בולע, והיינו לא לשבח ולא לפגם, כמו זיתים בזיתים דלעיל דכל מין במינו אינו לא משביח ולא פוגם, הילכך הכי קיי"ל דדוקא פוגם מותר אבל לא משביח ולא פוגם אסור, ומיכן אני המחבר מביא ראי' לדברי רבינו שמואל זצ"ל שכתב הכא בשמעתין אע"פ שמשהו פוגם אינו אוסר במינו. משהו שאינו פוגם אוסר במינו, ואע"פ שאינו נו"ט כלל, דגבי משהו לא בעינן נתינת טעם אלא שלא יהא פוגם ובטל, אבל שאינו פוגם כגון מיא דביעי דקיימא לן בש"ח דמים הפולטין מביצים שלוקות אינם נותנין טעם בשום מאכל, אפ"ה אסורין במינן, שבתוך הביצה אסורין הן וכשפולטין מהן מים של איסור הן אע"פ שאין בהם כח ליתן טעם בדבר אחר וכו' עכ"ל, מיהו נראה בעיני דאינה ראי', דזיתים וכרוב אע"פ שאינם משביחים ולא פוגמים מ"מ טעם שלהם הנפלט מהם טעם חשוב הוא כל היכא דאיתי', אבל מי ביצים דמים בעלמא נינהו ולא יהבי טעמא כלל. הרי פירשנו דנטל"פ מותר לשבח אסור, וכן לא לפגם ולא לשבח נמי אסור, עכ"ל.

וביאור דבריו נראה, די"ל דפליטה שאין בה טעם אין בה איסור כלל, דאף אם היא אסורה כשהיא בעין מדינא דציר, אך כשהיא בתערובת ה"ה מותרת ול"ב לדין ביטול, וע"כ אינה אוסרת, ומשא"כ בפליטה דמין במינו, הרי יש להפליטה טעם ויש בה לדינא דטכ"ע, וע"כ אף שאינה משבחת את מה שנבלעה בו, אכתי קיימא באיסורה, וע"כ כל דהוא אוסר במשהו ולי"ב דין ביטול, ה"ה אסורה, ובעיקר הדברים יל"ע, דלכאו' גם במב"מ מתחזק הטעם ע"י האיסור, וא"כ מ"ט חשיב דאי"ז נו"ט לשבח.

ובעיקר מש"כ דכל מב"מ אינו נו"ט לא לשבח ולא לפגם, צ"ע דא"כ מה הוצרך לד' הירושלמי, ומ"ט לא הביא למש"א בתלמודין דמין במינו בס', וי"ל דהא דמב"מ בס' הוי אטו אינו מינו, ולפ"ז צ"ל, דכל נידון הירושלמי הוא לגבי הא דאוסר במאה, אך צ"ע דזה לא נתפרש להדיא במתניתין שם דאוסר עד מאה, וא"כ מה מייתינן מינה דנו"ט לא לשבח ולא לפגם אסור, הרי י"ל דאה"נ אי"ז אוסר אלא בס', ונראה מזה דגם הא דאוסר בס' הוא רק משום דנו"ט לא לשבח ולא לפגם אסור, ובלא"ה ל"ה אסרינן בזה, וצ"ע.

ואמנם אכתי צ"ע מ"ט לא הביא מעיקר דינא דתרומה אוסרת במינה במאה, - ונראה ברור, דודאי כשנתערבה ממשות ובעינן לדין ביטול, לית דין ולית דיין דכל דליכא שיעור ביטול ה"ז אסור, ול"ב שיהא נותן טעם, וכל מש"כ לדון הוא רק בגונא דליכא אלא פליטות בעלמא, ובאנו לדון לאסור משום הטעם, ובזה י"ל דכל שאינו נו"ט לא לשבח ולא לפגם לי"ב לעיקר החפצא דטכ"ע, ובזה הוא שחידש דגם בכה"ג יש בזה להחפצא דטכ"ע, ודו"ק, - אך אכתי צ"ע, דבחולין דצ"ט. נראה דגם בגריסין תרומה שנתבשלו עם גריסי חולין ה"ה אוסרין עד מאה, והרי דאף נו"ט לא לשבח ולא לפגם אסור, אך באמת אי"ז להדיא, דבמשנה דמייתינן התם, נקטו לדינא דמב"מ להחמיר, בשאור שניתן בעיסה, והתם הוא מעורב בעיסה, וי"ל דרק בכה"ג נאמר דינא דמאה, ויל"ע בזה באור גדול, וכנראה הביא להירושלמי, דבלא הירושלמי הי' מקום לומר דבמב"מ חשיב כנו"ט לשבח, וי"ל כמש"נ לעיל להעיר דה"ז מחזק את הטעם, וע"כ הביא לד' הירושלמי דאמרו להדיא דאינו נו"ט לשבח ולא לפגם.

ובשעה"מ פ"ה מחמץ הק' מד' הירושלמי אלו ע"ד הארחות חיים בשם הרש"ט שהביא הב"י בסימן ק"ג דבתרומה שאוסרת במאה, אף נטל"פ אסור, ובבדה"ש סימן ק"ג ס"ב ד"ה אין צריך, כתב די"ל דהתם לא חשיב כמין במינו, דהאי זיתים מיקרי והאי מי זיתים מיקרי, וע"כ לי"ב לדינא דמאה.

אך נראה די"ל בזה לפמש"נ, די"ל דכל מה שאסר הרש"ט, הוא רק בשנתערבה ממשות התרומה עם החולין, אך בפליטות דכל איסורם הוא מדינא דטכ"ע, דאם מדינא דציר, הרי ל"ב ביטול ברוב כלל, וכנ"ל, לא אסר הרש"ט, דבכה"ג הרי כיון שהוא נטל"פ, ליכא לעיקר החפצא דטכ"ע ואי"ז אסור כלל.

ועיקר הדברים מבוארים בחוו"ד סימן ק"ג, עיי"ש שכתב דכל מש"כ התוס' דנטל"פ מותר אף באיסורי משהו, כ"ז הוא בטעמו ולא ממשו, אך בטעמו וממשו ה"ז אסור, והיינו משום דבטעמו ולא ממשו כל דליכא לדינא דטכ"ע ל"ב ביטול כלל, ומשא"כ בטעמו וממשו דבעינן לדין ביטול, הרי דבאיסורי משהו דלא בטלי ה"ז אסור, ולא ס"ל כד' הר"ן לפי' הגרע"א דכל דנטל"פ איכא היתר על האיסור עצמו כשהוא בתערובת.

ובעיקר ד' רשב"ם מבו', דאף ביצה מותרת פולטת מיא, ואך דאי"ז מטעים, וזה כמש"כ בחזו"א יו"ד סימן כ"ו סק"ב, עיי"ש, אך בד' הרמב"ן בחולין דצ"ז: נראה דאינה פולטת כלל, עיי"ש

צ"ע ע"ד הגר"ח דהתירא דנטל"פ הוא רק משום דאיסור טכ"ע הוא איסור מחודש על הטעם, דא"כ מ"ט במחמץ מותר נטל"פ, הרי במחמץ פירש הגר"ח שם שאינו מדין טכ"ע, - ולכאו' בעכצ"ל, דבמחמץ דאינו אלא מדרבנן, דכיון דאינו מדין טכ"ע, ודאי אינו אלא מדרבנן, וכ"כ בכ' הגר"ח החדש פ"ב דערלה, לא אסרו חכמים בגונא דנטל"פ, ולא הוצרך הגר"ח לדבריו אלא בדין נו"ט דאסור מה"ת.

בתוה"ב די"ט. וד"כ: כתב הרשב"א, דנטל"פ לא שרי רק בדאיכא רוב היתר, דבכל התורה הולכין אחר הרוב, ואי משום טעמו וכו' הוא פוגמו, ופירשו בדעתו הפליתי בסי' ק"ב, והפרמ"ג במש"ז שם סק"א, והגרע"א בדו"ח שם סק"ז, דאף בפליטת איסור ופליטת הכלים אם הוא נוטל"פ בעי' ביטול ברוב, אלא דאמרי' דמסתמא יש בהיתר רוב כנגד מה שבלע מן האיסור,[[1]](#footnote-2) וביאר הגרע"א שם דמה"ט דעת הרשב"א, (בתשו' פי' רס"ג ותצ"ט ובמשמה"ב), דבחמץ בפסח דאוסר במשהו אסור אף נטל"פ, והיינו משום דהיתרא דנטל"פ אף בפליטות כלים הוי משום ביטול ברוב, וע"כ היכא דאסור במשהו ול"מ ביטול ברוב גם נטל"פ אסור, וע' בתשו' הגרע"א שם שכתב דמה דלדעת הרשב"א בעי' ביטול ברוב בנטל"פ ואף בפליטות, הוא לטעמי' דס"ל דאף בלא ההלכתא דטכ"ע בעי' ביטול ברוב על הטעם, וע"כ אף בנטל"פ דלי"ב לדינא דטכ"ע, מ"מ בעי' ביטול ברוב כנגד גוף הפליטה, דאסירא אף בלא דינא דטכ"ע.

שו"ר הדברים מפורשים בחוו"ד סי' ק"ג סק"ה, ז"ל, אין לפרש דמשו"ה ודאי ליכא רוב, דהא אפי' כשההיתר הוא רק חלק ממאה מהאיסור מותר בנטל"פ, רק הפי' הוא דודאי אין הטעם אף שמטעים לפי כולו מרובה מן הממש, כיון שבלוע בתוכו ולא נתרבה ההיתר בכמותו, וזהו שכתב שם ברשב"א שהרי אינו ממלא את הכלי, רק בטעם לשבח אסור שמטעים לפי כולו, וטעם פגום כמאן דליתי', וזהו שכתב שאין פליטתו בכולו, כונתו שלא פלט ממשו וציר של כולו, והוא מטעם דהא חזינן שלא נתרבה ההיתר בכמותו, רק שמטעים לפי כולו וטעם פגום כמאן דליתא, עכ"ל, וכמדומה שכונתו למש"נ.

בל' הרשב"א בתשו' סימן תצ"ט מבו' דנבילה שאינה ראוי' לגר מותרת אף מדרבנן, אך דבריו שם קיימי בנתערב עם ההיתר, ואף כשהוא הרוב, אך י"ל דכשהוא בפנ"ע אסור מדרבנן, וכמש"כ המנחת כהן.

ובתורי"ד בשלהי סוגיין, ז"ל, האי אימרטוטי אמרטיט, אי קשיא ואף על גב דאכיל מני' לישתרי משום נבלה שהסריחה שאין לומר דס"ל דחידוש היא דא"כ אמאי קא מבעי' לי' נפל לנו חלא מאי כיון דחידוש הוא אע"ג דלא משבח לי' אסור, לכאו' מבו' דס"ל כד' הרא"ה דמ"ד דנטל"פ בשרצים מותר, הוא משום דלא ס"ל דאסרה תורה שרצים שאינם ראויים לגר, תשובה י"ל דס"ל דלאו חידוש היא וחזי לאכילה, והכא משום דחומץ צומתו ולא מסרח, א"נ יש לומר נבלה סרוחה שריא מדאורייתא ואסורה מדרבנן, אבל נטל"פ שרי אפי' מדרבנן, והאי דאסתייע לעיל מנבלה סרוחה ה"ק כיון דנבלה סרוחה שריא מדאורייתא נטל"פ שרי אפילו מדרבנן כיון שאין ממשותו של איסור קיים, עכ"ל, - ולהדיא בדבריו בתי' בתרא, דנבילה סרוחה אסורה מדרבנן, וזה כד' המנחת כהן, ואך דבדבריו מבו' דגם אם מעורבת בהיתר אסורה, כל דליכא ביטול ברוב, וצ"ע אם זה סותר לד' המנחת כהן.

יראים מ' ע"ט, מבו' דהתירא דנבילה שאינה ראוי' לגר, הוא משום דאי"ז קרוי אכילה, וע"כ ילפינן מינה גם לאיסורים החמורים מנבילה, עיי"ש, וכ"נ מד' הר"י מפאריש שכתב דהא דלר"מ בעינן קרא לאסור, הוא משום דאין כאן הנאת אכילה של טעם האיסור, אך בדבריו יש לדחות, דהגם דהטעם להתיר מסברא הוא משום דליכא הנאת אכילה, אך הא דילפינן מקרא להתיר, הוי היתר בגוף החפצא.

ובפשוטו נראה בדבריו דאי"ז כלל היתר בגוף החפצא, וכמשמעות ד' הרמב"ם, וכמו שפירש ביד יהודה, - אך י"ל בע"א עפי"ד הגר"ח, דאף דהוי זה היתר בחפצא, אך שורש ההיתר הוא משום דלא חזי לאכילה, דכיון דל"ש בי' אכילה, פקע האיסור מגוף החפצא, - ועיי"ש בד' הגר"ח שפירש דמה"ט בדברים האסורין שלכד"א, אף נבילה שאינה ראוי' לגר אסורה, עיי"ש.

מאירי דנטל"פ דסופו להשביח אסור אף בשעה שפוגם, ודוקא אם הוא עומד לכך, עיי"ש.

תורי"ד פירש, דמ"ד דאסר בקדירה זו חסירה מלח, איירי אף בגונא דהאיסור בפנ"ע פוגם, ומ"מ כיון דבלא"ה הקדירה פגומה, לא התירו בזה לאיסור הפוגם, וזה דבר חדש.

תוס' ר"י מפאריש, ז"ל, מ"ט דר"מ והא אין כאן הנאת אכילה של טעם איסור ולר"ש בעי בסמוך מאי טעמיה והא קדירה בת יומא פגמא פורתא ומנא ליה לחלק בין פורתא לטובא, ומסיק דגמרינן מנבילה דסרוח מעיקרא לא צריכה קרא אלא סרוחה לבסוף, ואין נראה לפרש דלרבי שמעון לא פגמא כלל וכי בסברא כזו יחלוקו, ועוד ליטעמי' קפילא, ועוד למה הוצרך לישאל מאי טעמיה דר"ש והלא טעמו מפורש שלא אסר רחמנא אלא דבר שאינו פוגם כלל ולמה לי' למיגמר מנבילה, ע"כ נראה כדפרישית מפי רבי, עכ"ל.

ובדבריו נתישב קו' האחרונים דמאי פריך מעיקרא מ"ט דר"מ והדר פריך מ"ט דר"ש, והיינו דלעולם מן הסברא ליכא איסור בדבר פגום, וזהו דפריך דמ"ט דר"מ, ומשני דיליף מגיעולי גויים דנטל"פ אסור, ור"ש דפליג הוא משום דלא אסרה תורה אלא קדירה בת יומה, וע"ז פריך דכיון דאף קדירה בת יומה פגמה פורתא, נילף מהא דכל נטל"פ מותר, וע"ז משני דיליף מנבילה דסרוחה מעיקרא הרי ל"ב קרא, וכיון דכל נבילה שאינה ראוי' לגר שריא, ה"נ נטל"פ מותר, - ולפ"ז לדעתו אין לומר כמש"כ האחרונים דהא דנטל"פ שרי הוא משום דל"ד למשרת, ואין עיקר הילפותא מנבילה, שהרי לפי דבריו מכח הילפותא מגיעולי גויים הי' לנו לאסור בנטל"פ, וכל הא דלא אסרינן בזה הוא משום דילפינן מנבילה דשריא.

המאירי בסוגיין כתב, ז"ל, וכן תדע בנטל"פ שהתרנו שהסכימו רוב מפרשים שלא סוף דבר באיסורין שדינן בנו"ט וכו', אלא אף באיסור משהו כגון חמץ בפסח כל שפגם מותר, ולא סוף דבר שכשנתערב משהו שאלו נפל הרבה ממנו פגם שאין משהו פוגם באיסור משהו יותר מטעם פוגם באיסור נותני טעמים, זה כד' האחרונים שדנו דתרתי לא אמרינן, ומשהו הפוגם ודאי שרי, אלא אף כשנתערב הרבה ונתן טעם הואיל ופגם מותר, וראי' לדבריהם שכשהביא ר' מאיר ראיה לאסור טעם לפגם מגיעולי גוים אם איתא דטעם לפגם באיסור משהו אוסר היה לו להשיב משום איסורי משהו נאמרה, ואע"ג דטבל ויין נסך אכתי ל"ה בהו, ודאי כמה איסורי ע"ז ותקרובתה היו מבשלים בהם, צ"ע שהרי אי"ז אסור אלא מדרבנן, ואולי כבר גזר משה ע"ז, אך לכאו' דינים שנתפרשו בתורה אינם מכח גזירות דרבנן, וצ"ע, ומעתה אם בישל בקדרה שאינה בת יומא אף בפסח מותר בדיעבד, ויש חולקים בזו וכו', אלא שרוב מפרשים מסכימים בה שכל טעם הפוגם הוא כמי שאינו כלל ואפי' משהו אין כאן וכו', ובשם גדולי המפרשים ראיתי שאוסרים נטל"פ באיסורי משהו מצד שכשנפל המשהו לא פגם ואע"פ שנתוסף האיסור ופגם מ"מ כבר נאסר הכל משעה שנפל שם המשהו, וזה דלא כמש"כ הריטב"א, דאף דמשהו אינו פוגם, מ"מ אינו אוסר, וי"ל דהראב"ד לטעמי' דס"ל דכל ההיתר הוא משום דאינו ראוי לגר כלל, ועי' בחי' הראב"ד שנראה דלדעתו גם בקדירה אמרינן דה"ז פוגם את ההיתר לגמרי, וע"כ כל שאינו פוגם בפועל ה"ז אסור, ואי"ז נראה לי שהרי כל עצמו של משהו לא נאסר אלא מגזרת נתינת טעם והיאך נאסור במשהו אע"פ שאינו פוגם מצד מיעוטו, הואיל ואם יתרבה ממנו יותר מצד פגמו, ומ"מ נראין דבריהם בדבר שמעוטו משביח ורובו פוגם, ונמצאת למד במי שעבר ובשל בפסח בקדרה שאינה בת יומא שלדעת קצת אסורה אפי' נתברר לנו בה שלא נתבשל בה אלא מעט חמץ ולדעת קצת זו מותרת הואיל ואינו בא לכלל נתינת טעם, והיינו כנ"ל דמשהו הפוגם אינו אסור, הא סתם קדרה הואיל ויש לחוש בה לנתינת טעם אסור אע"פ שהוא פוגמו, ולדעתנו אף זו מותרת שכל טעם הפוגם עפרה בעלמא הוא וכמי שאינו, עכ"ל.

בס' אמרכל הל' איסור והיתר, ובפסקי רבינו יוסף הל' או"ה, הביאו די"א דבכלי גוים אין מתירין נטל"פ, - וכנראה ס"ל דקי"ל כמ"ד דגיעולי גוים חידוש הוא משום דאסרה תורה בהן נטל"פ, וע"כ אף דקי"ל דנטל"פ מותר, מ"מ בכלי גוים ה"ז אסור, ושו"ר כן להדיא בס' הפרדס לרש"י הל' בב"ח, וכ"ה בתשו' ר"י ב"ר יהודה שבתשו' חכמי צרפת ולותיר סימן ה' ובמעשה הגאונים סימן י"ד, והוא התשו' שנד' בס' הפרדס, - ועי' בבעה"ע שער ראשון הכשר הבשר ח"ד, שכתב דאין לומר דבגיעולי גוים נטל"פ אסור, שהרי אמרו בגמ' לעיל דל"ט. דלמאי ניחוש לה אי משום גיעולי גוים נטל"פ הוא, והרי דגם בגיעולי גוים מותר נטל"פ.

ראב"ן סימן שי"ג, ז"ל, וכל קדירה האסורה בת יומא אוסרת בין במינה בין שלא במינה בס' דהאי [לא] פגמה, וכל קדירה דלאו בת יומא במינה ודאי אוסרת, שלא במינה אי לא פגמה אוסרה ואי פגמה מותרת בדיעבד אבל לכתחילה לא דאין מבטלין איסור לכתחילה, והיינו דאמרינן קדירה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב חלב לא יבשל בה בשר ואם בישל בנו"ט, ולא מפליג בין קדירה בת יומא לקדירה דלאו בת יומא דכיון דלאו מינה קעביד בה איכא למימר נותן טעם לשבח הוא, הלכך אי נתן טעם דליכא ס' אסורה אא"כ טעים לה קפילא ארמאה ואמר דפגמה סמכינן עליה ומותרת וכו', וכן קערה חולבת שהגיסו בה תבשיל של בשר רותח או קערה של בשר שהגיסו בה חלב רותח דילמא נו"ט לשבח הוא ואפילו קדירה דלאו בת יומא וכ"ש בת יומא אסור, אבל אי טעים ליה קפילא גוי ואמר דפגמה מותר, עכ"ל, - והדברים מחודשים מאד, דקדירה דלאו בת יומה פעמים שאינה פוגמת וצריך להטעימה לקפילא, וא"כ מאי מייתי מהא דאסרה תורה בגיעולי גויים אף אם איירי גם בקדירה שאינה בת יומה, הרי גם קדירה שאינה בת יומה פעמים שאינה פוגמת, וצ"ע.

ז"ל ר"ת בשו"ת ספה"י סימן ל"ט, ואין מבטלין איסור אין ענין לכאן כרחוק מזרח ממערב, דאין מבטלין איסור אבל מבטלין היתר דפגם מותר בנבלה מסרחת הנעשית שחוטה כר"ש, אבל משום בת יומא גזרינן, עכ"ל, - וכנראה כונתו, דאין לאסור לבשל בקדירה שאינה בת יומא, משום דאין מבטלין איסור לכתחילה, משום דאף הבלוע עצמו מותר, ואי"ז ביטול איסור, וכל הא דאסרינן בזה הוא גזירה אטו קדירה בת יומא, - ולפ"ז מבו' בד' ר"ת כדעת הרא"ה, דהבלע עצמו הוי פגום ומותר.

תשו' ופסקים לחכמי אשכנז וצרפת סימן נ"ז, ז"ל, קים להו לרבנן כל נבילה סרוחה שאינה ראוי' לגר או לכלב, כל תבלין שבעולם לא יחזירוה לקדמותה דהויא כעפרא בעלמא, אם ירבה תבלין בעפר העפר לא ישביח לעולם, אם התבלין מבטלין טעם וריח, הנבילה מיהת עומדת פגומה וסרוחה, אפי' לאידך לישנא דר"ל וכו', אבל הנבילה שהוא גוף האיסור וגופה אינו חוזר לשבחו, מודה ר"ל דהתבלין לא מעלים ולא מורידים, עכ"ל, - ולכאו' נ' בדבריו, דאם הי' חוזר לשבחו הי' אסור, ואך דלעולם אין הנבילה עצמה חוזרת לשבחה.

אך בהמש"ד כתב, ז"ל, וקורט של חלתית לא דמי, דלא בא לידי פגם לעולם, כנראה כונתו דהבלע אינו פגום ורק פוגם בתבשיל, ובקורט של חלתית מעולם אינו פוגם, אבל דבר שהוא בא לידי פגם, והרבה בו תבלין והשביח, אפי' למאן דאסר בהשביח ולבסוף פגם, נפגם ולבסוף השביח ליכא למאן דאסר, "דאין היתר נעשה איסור", עכ"ל, ונראה מדבריו אלו, דדינא קאמר, דאין היתר נעשה איסור, וצ"ע.

ההשלמה כתב, ז"ל, וכ"ת כיון דעיקר נטל"פ מותר מנבילה גמרינן לה, אמאי מותר בפגימה כ"ד משא"כ בנבילה שאינה מותרת אלא בשאינה ראוי' לגר, שאני הכא דכיון דהאיסור נפל לתוך היתר אינו אוסר אלא בנו"ט, וכיון שפוגמו אינו נו"ט, - אבל בהשביח ולבסוף פגם, הרי נתן טעם לשבח ונעשה הכל נבילה, ואינו ניתר אלא בשאינה ראוי' לגר, עכ"ל.

העתקה מרשימות, - רמב"ן בע"ז דעתו כהרשב"א בהיתר נטל"פ.

1. אך בחוו"ד סי' ק"ג סק"ה פירש בד' הרשב"א דבפליטות ל"ב ביטול ברוב כלל, וכן נ' שפי' הפר"ח שם, וע' פר"ת שם שדן בזה, וכדרך זו נ' מל' הרשב"א בתוה"ב הקצר דט"ו:, ושם נר' שב' הטעמים אמת, וכ"מ קצת גם בארוך די"ט, ויש לציין לד' החינוך מ' תע"ב, שמבו' להדיא דעתו, דאף בפליטת טעם בעי' שיהא רוב בההיתר כנגד האיסור, ודעתו שם דבעי' שיהא בההיתר ב' פעמים כנגד האיסור. [↑](#footnote-ref-2)