א (א) - בפלוגתת קמאי אם הזאב וכו_ מועדין לכל הזיקות, ואם הוו תולדה דקרן, - ובפלוגתת קמאי בגדרי קרן
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ב' י' מרחשון תשע"ה

**א**

א] ב"ק דט"ו:, הזאב והארי והדוב והנמר והברדלס והנחש הרי אלו מועדין, ופירש"י, ז"ל, הרי אלו מועדים אפי' בנשיכה ובכל נזקין ומשלמין בעלים שלהן נזק שלם, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מנז"מ ה"ו, ז"ל, ה' מיני בהמה מועדין מתחלת ברייתן להזיק וכו' לפיכך אם הזיקו או המיתו בנגיחה או בנשיכה ודריסה וכיו"ב חייב נ"ש, עכ"ל, וכ"כ בפסקי הריא"ז ובמאירי.

אמנם הנה התוס' לקמן דט"ז. כתבו, ז"ל, לאו בכל עניני היזק חשיבי מועדים אלא כל אחד במידי דאורחי', כגון שבא זאב וטרף ארי ודרס או טרף להניח, אבל במידי דלאו אורחי' כגון ארי שטרף ואכל וכן שאר הזיקות דלאו אורחייהו ל"ה מועדים אלא משלמין ח"נ וכו', עכ"ל.

ובחי' הרשב"א לקמן דט"ז: כתב כד' התוס', והוכיח כן, ז"ל, אמר שמואל ארי ברה"ר וכו' טרף ואכל חייב כלומר ח"נ כדין קרן דמשונה הוא דלאו אורחי' הוא וכו', ומהא דשמואל שמעינן דכי קתני במתני' בכל הני שהן מועדין, לאו מועדין לכל מילי נינהו, אלא כל חד וחד כי אורחי, דאי לא הארי פטור ברה"ר בין בדרס בין בטרף, וברשות הניזק חייב בין דרס בין טרף, ואם איתא מאי קא מקשה מדקתני בברייתא וכן חיה שנכנסה לחצר הניזק וטרפה בהמה ואכלה בשר משלם נזק שלם, אלא כלהו אינן מועדין אלא לדאורחייהו, עכ"ל, וכן הוכיח הרא"ש בסימן כ"א.

ב] ובדעת רש"י ודעימי' דס"ל דהן מועדין בכל מיני היזק, תיקשי מהא דאמר שמואל דארי ברה"ר שטרף ואכל חייב, ופירש"י גופי' דהוא משום דלאו אורחיה היא ותולדה דקרן הוא ומשלם ח"נ ברה"ר, והרי דאינם מועדין לכל מיני היזק, אמנם בפסקי הריא"ז בשלהי פירקין כתב דבטרף ואכל אף דהו"ל תולדה דקרן, מ"מ כיון שהוא מועד מתחילתו משלם נ"ש, ונת' עוד בזה להלן סקי"ג.[[1]](#footnote-2)

ונתפרש הישוב לזה בד' המאירי בסוגיין, ז"ל, ויש מועדין כיו"ב שהם מועדין מתחלתם בכל נזקיהם אפילו בנשיכה ורביצה, שכל נזק הבא מהם דרכן בכך, ומ"מ כל שאין דרכן הוא תמות אצלם כמו שיתבאר בגמרא בארי שטרף ואכל, עכ"ל, וכעי"ז כתב בשטמ"ק לקמן דט"ז. בשם הר"ש, ז"ל, הזאב והארי, נראה דכל הני איירי כשהזיקו בלא אכילה והו"ל קרן ואייעד אתשלומין נזק שלם בתחילה, אבל היכא דאכלי בהא פירש לן שמואל לקמן, עכ"ל.

והביאור בזה הוא, דהא דהני חיות הוו מועדין בכל מיני היזק, הוא משום שדרכן להזיק בכונה, וכ"ז הוא בהזיקות שעשו בכונה להזיק, אך בארי שטרף ואכל דהוא טורף בשביל לאכול והו"ל משונה, הרי דע"ז ל"ה ארי מועד מתחילתו, דרק לנזקין דכונתו להזיק הוא דהו"ל מועד מתחילתו, שדרכו להזיק בכונה, ועי' בחי' רמ"ש לקמן די"ט: שכתב כן בקצרה.

ג] ויש להוסיף, דעיקר חילוק זה מצינו גם לדעת התוס', והוא במש"כ התוס' לעיל בההיא דכלבא דאכל אימרי, דלמ"ד דפלגא נזקא ממונא לא מיחייב, דמקרן לא אתיא דקרן אורחי' הוא דסתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי והאי משונה הוא דלאו אורחיה דכלבא למיכל אימרי רברבי, והמהרש"ל שם כתב ע"ז, ז"ל, ואין להקשות א"כ לפ"ז מתני' וכו' אכלה כסות או כלים משלם ח"נ, תקשה להך מ"ד מהי אתיא מקרן לא אתיא כו', ונראה דלק"מ, דבודאי מה שאכלה שאינה ראוי לה א"כ כוונתה להזיק וא"כ הוא קרן ממש דאורחייהו להזיק, אבל כלב שאכל אימרי רברבי שיש הנאה להזיקו ואינו בכלל שן משום דמשונה הוא וכו' וא"כ מאיזה צד באת לחייבו, אלא משום דמשונה הוא ולאו אורחי' ויהא בכלל קרן, וזה אינו להך מ"ד שהרי קרן אורחי' בהכי, עכ"ל.

ובפשוטו מכוון הדברים הוא, דלהך מ"ד דקרן הו"ל אורחי', הרי דה"נ כל נזקים שהבהמה מזקת בכונה להזיק הו"ל אורחי', דאורחי' דהבהמה להזיק בכונה, וע"כ באכלה כסות או כלים דכונתה להזיק, הו"ל אורחי', ומשא"כ בכלבא דאכל אימרי דאין כונתו להזיק והוא אוכלם להנאתו, הרי דכל דהו"ל משונה, ל"ה זה אורחי', וע"כ לא מצינו ללמדו מקרן, דקרן אורחי' הוא והאי משונה.

ומבו' לפ"ז, דאף בע"ח שדרכם להזיק בכונה, מ"מ כל דאין כונתם להזיק ובאו לאכול להנאתם והו"ל משונה, ל"ה זה אורחי', - וזה ע"ד מש"נ בדעת רש"י ודעימי', דאף מיני חיות המועדין מתחילתן להזיק בכונה, מ"מ כל שהזיקו לצורך אכילתם באופן דהו"ל משונה, לא הוו ע"ז מועדין מתחילתן.

**ב**

ד] והנה התוס' לקמן שם כתבו עוד, ז"ל, ובמידי דאורחייהו דמשלם נ"ש היינו דוקא בחצר הניזק אבל ברה"ר פטור דהוי שן ברה"ר, כדאמר שמואל בגמ' ארי ברה"ר דרס ואכל פטור, ואפי' נחש שאין נהנה מנשיכתו וכו' מ"מ כיון דאורחי' בהכי הוי כמו רגל ופטור ברה"ר, ול"ה כמו קרן בתר דאייעד אע"פ דמתכוין להזיק, מדחשיב לי' גבי אחריני, עכ"ל.

אמנם הנה לדעת רש"י ודעימי' אין להוכיח מהא דאמר שמואל דארי ברה"ר דרס ואכל פטור, דה"נ בכל מיני היזק דאורחייהו בכך אינם חייבין אלא ברשות הניזק, דשאני ארי שדרס ואכל דיש הנאה להזיקו ואין כונתו להזיק וחיובו הוא מטעם שן, וע"כ הוא פטור ברה"ר, ומשא"כ בשאר מיני היזק דאורחייהו בכך, דהוי כונתם להזיק, ודרכם להזיק בכונה, שפיר י"ל דהו"ל בכלל קרן.

והנה אמנם התוס' נקטו דאף נחש דכונתו להזיק הוי תולדה דרגל כיון דאורחי' בהכי, אך הרי התוס' למדו לזה מהא דחשיב לי' גבי אחריני,[[2]](#footnote-3) וכ"ז הוא לטעמייהו דס"ל דהא דהני חיות מועדין מתחילתן הוא רק במידי דאורחי' שעושין כן להנאתן והו"ל תולדה דשן ופטורין ברה"ר, וממילא דמהא דכייל לנחש בהדייהו יש ללמוד דאף דנחש כונתו להזיק מ"מ כיון דאורחי' בהכי הו"ל תולדה דרגל ופטור ברה"ר, אך לדעת רש"י ודעימי' דהני חיות מועדין מתחילתן לכל מיני היזק דכונתם להזיק, הרי שפיר י"ל דכיון דכונתם להזיק הו"ל בכלל קרן.

ה] ומצאנו דברים מפורשים בזה בפסקי הריא"ז, ז"ל, יש מיני חיות שהן מועדין מתחילתן, ואע"פ שכונתן להזיק כנזקי הקרן אינן דומין לקרן התם אלא לקרן מועד, ואלו הן הזאב וכו', משלמין לעולם נ"ש בין שהזיקו ברשות הניזק בין שהזיקו ברה"ר, עכ"ל, והרי להדיא דכיון דכונתם להזיק הו"ל בכלל קרן, וכ"ה מבו' בשטמ"ק לקמן דט"ז. בשם הר"ש, שהבאנו לעיל סק"ב.

וכ"ה במ"מ פ"א מנז"מ, ז"ל, וכל אלו וכו' ואם עשו מעשה קרן והם ה' מעשים הנזכרים למעלה, דינן כדין קרן לענין חלוק הרשויות כמבואר בסמוך, אלא שהן מועדים מתחלתן, עכ"ל.

והנה אמנם בתרוה"כ סימן שפ"ט עמד ע"ד המ"מ דמנלי' הך מילתא, עיי"ש, אך מד' המ"מ נראה דלמד לה ממש"כ הרמב"ם שם ה"ח, ז"ל, הזיקה ברה"ר וכו' אם בשו"ר הזיקה כדרכה ה"ז פטור וכו', ואם נגחה או נגפה וכו' אם תמה היא משלם ח"נ ואם מועדת משלם נ"ש, עכ"ל, וממה שסתם הרמב"ם דכל דנגחה או נגפה והיא מועדת משלם נ"ש, אף שכבר הזכיר לעיל מינה דה' חיות אלו מועדין מתחילתן בנגיחה ובנשיכה וכו', מ' דאף בהני דמועדין מתחילתן הוי הדין כן.

ו] ונראה דיש ללמוד כן מד' הרמב"ם בפיהמ"ש, דהנה בגמ' בסוגיין אמרינן, איכא דרמו לה מירמא תנן ה' תמים וה' מועדים, ותו ליכא והאיכא הזאב הארי וכו', ומשני אמר רבינא חסורי מחסרא והכי קתני ה' תמים הן ואם הועדו חמשתן מועדין ושו"ר מועדין מתחילתן וכו' ויש מועדים אחרים כיו"ב הזאב והארי וכו'.

והנה הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו כתב, ז"ל, ויש מועדין אחרים כיו"ב והם הזאב והארי וכו', והטעם שלא מנאם כולם ואמר י"א מועדין הן, לפי שהם מעטי המציאות בישוב כ"ש שיזיקו בערים, עכ"ל, וכבר תמהו ע"ז, דמהו שהק' הרמב"ם דמ"ט לא מני לה ותירץ דהוא משום דלא שכיחי, הרי בגמ' פריך לה ומשני שנויא אחרינא.

ונראה ברור בזה, דתרי מילי נינהו, דפירכת הגמ' היא לפ"מ דס"ד דה' מועדין היינו ה' מיני מזיקין דמועדין, ובא ללמדינו האופנים דמזיק הוי מועד, וע"ז פריך דהא איכא מין מועד אחר דהזאב והארי וכו', וע"ז ל"ה מצי לשנויי דלא שכיחי, דכיון דמני מיני מזיקין מועדין ובא ללמדינו האופנים דמזיק הוי מועד, יש לו למנות אף למה דלא שכיח, וע"ז משני דלא מנינן למיני המזיקין המועדין, אלא מנינן להאופנים דקרן הויא מועדת, וע"כ ניחא הא דלא מני למין המועדות דזאב וארי וכו', דלא אתינן כלל למנות מיני ההעדאות, - אך הרמב"ם הק' דכיון דמני להאופנים דקרן הויא מועדת, מ"ט לא מני נמי להזאב והארי וכו' דהו"ל קרן מועדת, ובזה הוא שכתב דהוא משום דלא שכיחי, וע"כ לא כללם עם ה' מועדים.

ויש להוסיף, דבפירכת הגמ' ותו ליכא והאיכא הזאב והארי, הי' הקו' דלימני ו' מועדין, כיון דאתינן למנות מיני המועדות, ובכל הני חיות הוי מין מועדות א', כ"ה דנגיחה ונגיפה שהועדו נמנים לאחד, דהוי מין מועדות א', אך הרמב"ם הק' דלימני י"א מועדין, והיינו משום דלפ"מ דמסקינן דה' מועדין היינו דה' תמים שהועדו ה"ה מועדין ואתיא מתניתין למנות אופני קרן מועדת, הרי דמלבד ה' אופנים אלו איכא עוד ו' אופנים, וזהו שהק' הרמב"ם דמ"ט לא מני י"א מועדין.

ולפ"ז הרי דמד' הרמב"ם אלו יש ללמוד דהני חיות דמועדין מתחילתן הוו בכלל קרן, דאי נימא דהוו בכלל שו"ר וכדעת התוס', הרי ל"ק כלל דמ"ט לא מני להו, שהרי לא מני מתניתין אלא לאופני קרן מועדת, וכ"ה דלא מני להשן מועדת והרגל מועדת בכלל ה' המועדים, ה"נ לא מני להזאב וכו' בכלל ה' מועדין,[[3]](#footnote-4) ובע"כ מד' הרמב"ם דהני חיות דמועדין מתחילתן הוו בכלל קרן, וזהו דקשיא לי' דמ"ט לא מני להו יחד עם ה' האופנים דקרן מועדת ולימא י"א מועדין הן.

**ג**

ז] ובביאור טעם הפלוגתא בזה, נראה בפשוטו דלטעמייהו אזלי, דהנה התוס' לעיל כתבו דכלבא דאכל אימרי הוי תולדה דקרן דתרוייהו משונים הם אע"ג דקרן כוונתו להזיק, ומבו' לפ"ז דעיקר תורת קרן, היא במה דהויא משונה, ולא תלי בהא דכונתו להזיק, ועמש"נ עוד בזה להלן ענף ו'.

אמנם הנה בפסקי הריא"ז בפירקין ה"א דין ג', ז"ל, תולדות הקרן כל הדומין לקרן שהקרן כונתו להזיק בנגיחתו, וכן בכל ענין שהבהמה מתכונת להזיק וכו' או שרבצה על הכלים כדי לשברם או שדחפה בגופה כדי להזיק, עכ"ל, והרי דעיקר תורת קרן הוא במה דכונתו להזיק, ותולדה דקרן הוא כל דכונתו להזיק, ומ' דכל דאין כונתו להזיק, אף דהו"ל משונה, ל"ה תולדה דקרן, וכל הא דרביצה ונגיפה הוו תולדה דקרן, הוא רק משום דכונתה להזיק.

ומצינו הדברים מפורשים כן בדבריו בפ' כיצד ה"ב דין ה', ז"ל, וכן בהמה שאכלה על שולחן במקום שבנ"א אוכלין, אין דרכה בכך "ולהזיק היא מתכונת" כמו הקרן ומשלם ח"נ, עכ"ל, והרי דכל הא דמשונה הו"ל תולדה דקרן, הוא רק משום דתלינן דכונתה להזיק, ועיקר הך מילתא דמכח הא דאין דרכה בכך תלינן דכונתה להזיק, מצינו כן בד' התוס' לקמן די"ז. ד"ה דרסה, עיי"ש, - ועמש"נ עוד בדעתו בסימן א' (ב) סק"ז.

ח] ולפ"ז הרי הדבר פשוט דבזה הוא שנחלקו המועדין מתחילתן, דהתוס' לטעמייהו דעיקר תורת קרן היא במה דהוי משונה, ע"כ אף דהנחש דרכו להזיק, מ"מ כיון דדרכו בכך ואי"ז משונה, ל"ה זה בכלל קרן,[[4]](#footnote-5) אך הריא"ז לטעמי' דעיקר תורת קרן הוא במה דכונתו להזיק, ע"כ כיון דהני חיות כונתן להזיק, הו"ל בכלל קרן, אף דדרכן בכך, וכאשר כ"ה מפורש בד' הריא"ז דהא דהוו בכלל קרן הוא משום דכונתן להזיק כנזקי הקרן.

**ד**

ט] ונראה לפרש כן גם בדעת הרמב"ם, ובהקדם, דהנה לעיל ד"ב: פריך דנשיכה תולדה דשן היא, ובחי' הרשב"א שם כתב דאם הי' הדין כן, הי' חייב נ"ש בפעם ראשון, וכ"נ להדיא בל' רש"י שם ד"ה הני, עיי"ש, ולמדנו מזה בדעתם, דעיקר הדין דתם משלם ח"נ, הוא דין מסוים בנזקי קרן, וע"כ אילו היתה נשיכה תולדה דשן, הי' משלם נ"ש, אף דאין דרכה בכך.

וכ"ה מבו' גם בד' רש"י לעיל שם ד"ה בעיטה, ז"ל, ואהכי הוו תולדה דקרן דכוונתן להזיק כי קרן ואין הנאה להזיקה כי קרן ואין הזיקו מצוי תדיר, והלכך הוו כי קרן דכל אימת דלא הועדה בב"ד ג' פעמים בכך אינה משלמת נ"ש, עכ"ל, והרי דהא דבכל הני נזיקין אינו משלם אלא ח"נ, הוא משום דהוו תולדה דקרן, וכ"ה מבו' בד' רש"י בכ"ד, וזהו שפירש בכ"ד דהא דבמעשה משונה ה"ה משלם ח"נ, הוא משום דהו"ל תולדה דקרן.[[5]](#footnote-6)

אמנם הנה בד' הרמב"ם נראה דפליג ע"ז, דהנה ז"ל הרמב"ם בריש הל' נז"מ, כל נפש חי' שהיא ברשותו של אדם שהזיקה הבעלים חייבין לשלם וכו', וכמה משלם, אם הזיקה בדברים שדרכה לעשותם תמיד כמנהג ברייתה וכו' חייב לשלם נ"ש וכו', ואם שינתה ועשתה מעשים שאין דרכה לעשותם תמיד והזיקה בהן וכו', חייב לשלם ח"נ מגוף המזיק, עכ"ל.

וכבר עמדו בזה דמשמעות ד' הרמב"ם דעיקר דינא דמשונה משלם ח"נ, אי"ז דין מסוים בנזקי קרן, אלא הוא דין בכל המזיקין, דכל ששינתה ועשתה מעשים שאין דרכה לעשותם תמיד אינו משלם אלא ח"נ, ואף אם היתה נשיכה תולדה דשן, ל"ה משלם אלא ח"נ.

י] ונראה מקור לזה בדעת הרמב"ם, דהנה לקמן די"ט: מיבע"ל בכשכשה בזנבה אם חייב ברה"ר, ומיבע"ל בכשכשה באמתה אם דמי לקרן, עיי"ש, ובד' הראשונים שם מבו' דמיבע"ל בין אם היא חייבת ברה"ר כקרן או אינה חייבת אלא ברשות הניזק כרגל, ובין אם משלם ח"נ כקרן או משלם נ"ש כקרן, עיי"ש.

אך הנה ז"ל הרמב"ם בפ"א מנז"מ הי"א, כשכשה בזנבה כשכוש רב שאין דרכה תמיד והזיקה ברה"ר, או שכשכשה בגיד שלה ברה"ר והזיקה פטור, ואם תפש הניזק גובה ח"נ ממה שתפס, שזה הדבר ספק הוא אם אלו תולדות הקרן שחייב עלי' ברה"ר, או תולדות הרגל שפטור עלי' ברה"ר, עכ"ל, ומ' להדיא בדבריו דכל הספק הוא אם הוא חייב ע"ז ברה"ר, אך הא פשיטא לן דאינו משלם אלא ח"נ, וע"כ לא מיבע"ל אלא כהזיקה ברה"ר, אך אם הזיקה ברשות הניזק ודאי דהוא משלם ח"נ.

והטעם בזה הוא, דכיון דכשכשה בזנבה אין דרכה בכך, וכמש"כ הרמב"ם דכשכשה כשכוש רב שאין דרכה תמיד, ומ' דהא פשיטא לן דחשיב כנזק דלאו אורחי', ולא בזה הויא האיבעיא, וכן כשכשה באמתה אין דרכה בכך, ע"כ אף אם הו"ל תולדה דרגל, אינו משלם אלא ח"נ, דדינא דתם משלם ח"נ אינו דין מסוים בנזקי קרן, אלא הוא אף בנזקי שו"ר, וכל הא דמיבע"ל אם הו"ל תולדה דקרן או תולדה דרגל, הוא לענין רה"ר, דאם הו"ל תולדה דקרן ה"ה חייב ברה"ר, ואם הו"ל תולדה דרגל אינו חייב ברה"ר.

יא] ונראה דהרמב"ם למד לזה מעיקר הא דמיבע"ל בכשכשה באמתה אם כיון דיצרא תקיף לה הוי תולדה דקרן, או דכיון דאין כונתה להזיק ל"ה תולדה דקרן, וכבר הק' הראשונים שם דמאי נפ"מ בזה, הרי אף דאין כונתה להזיק, מ"מ כיון דאין דרכה בכך הו"ל תולדה דקרן ואינו משלם אלא ח"נ, דומיא דכלבא דאכל אימרי, - ונראה דמזה הוא שלמד הרמב"ם דל"ה האיבעיא לענין תשלומי ח"נ ונ"ש, דהא פשיטא לן דכיון דאין דרכה בכך אינו משלם אלא ח"נ, ולא מיבע"ל אלא אם הו"ל תולדה דקרן וחייב אף ברה"ר, או דהו"ל תולדה דרגל ואינו חייב ברה"ר.

יב] ולמדנו לפ"ז מד' הרמב"ם, דעיקר תורת קרן הוא במה דכונתו להזיק, ואשר זהו דמיבע"ל בכשכשה באמתה אם כיון דיצרא תקיף לה הוי תולדה דקרן, או דכיון דאין כונתה להזיק ל"ה תולדה דקרן,[[6]](#footnote-7) - ונראה דעד"ז מתפרשת גם האיבעיא בכשכשה בזנבה, דמיבע"ל אם כיון דאין דרכה בכך תלינן דנתכונה להזיק והו"ל תולדה דקרן, או דלא תלינן דנתכונה להזיק, והו"ל תולדה דרגל.

ובאמת דלפמש"נ בדעת הרמב"ם דהא דמשונה משלם ח"נ אי"ז דין מסוים בנזקי קרן, הרי הדבר ברור דעיקר תורת קרן היא במה שכונתו להזיק, - שהרי לא מצינו כלל דאיכא גוונא דמכח הא דהוי משונה הו"ל תולדה דקרן, דהא דכלבא דאכל אימרי ודכוותה אינו משלם אלא ח"נ, אי"ז משום דהו"ל תולדה דקרן, אלא אף דהו"ל בכלל שן, מ"מ כיון דאין דרכו בכך אינו משלם אלא ח"נ,[[7]](#footnote-8) וז"ב.

ולפ"ז הרי פשוט דמה"ט הוא דס"ל דחיות המועדין מתחילתן הו"ל תולדה דקרן אף שדרכם בכך, כיון דתורת קרן אינה כלל במה דהו"ל משונה, אלא כל דכונתו להזיק הו"ל תולדה דקרן אף אם דרכו בכך, וכל שאין כונתו להזיק ל"ה תולדה דקרן אף אם אין דרכו בכך, וכמש"נ.

**ה**

יג] והנה לפמש"נ בדעת הרמב"ם דהא דכלבא דאכל אימרי ודכוותה אינו משלם אלא ח"נ, לאו היינו דהו"ל תולדה דקרן, אלא אף דהו"ל בכלל שן, מ"מ כיון דאין דרכו בכך אינו משלם אלא ח"נ, לכאו' הדין נותן דאינו חייב אלא ברשות הניזק, אך ברה"ר פטור, וכאשר כ"ה בכשכשה בזנבה ובאמתה דאף דאין דרכה בכך, מ"מ להצד דהוו תולדה דרגל אינו חייב ברה"ר.

אמנם הנה להדיא אמרינן לקמן דט"ז: דארי שטרף ואכל חייב ברה"ר, והרי דכל דהוי משונה הו"ל תולדה דקרן להתחייב ברה"ר, ולכאו' הוא דלא כמש"נ, ואין לומר דאף דהו"ל תולדה דשן מ"מ כיון דאין דרכה בכך לי"ב לפטורא דשן ברה"ר, וע"ד שנת' לדון להלן סקי"ד, שהרי להדיא אמרינן בגמ' שם דהו"ל תולדה דקרן, ופריך דגבי תולדה דקרן הו"ל למיתניי'.

ונראה די"ל בזה, דבארי שטרף ואכל, כיון דאין דרך הארי לטרוף לצורך אכילה, ע"כ תלינן שעשה כן בכונה להזיק, ואחר שמתה הבהמה אכלה, וע"כ הוא דהו"ל תולדה דקרן וחייב ברה"ר, וכן מ' קצת בפסקי הריא"ז בפירקין ה"ד דין ג'.

ואמנם הנה בפירש"י לקמן שם כתב דלדעת שמואל דארי שטרף ואכל חייב ברה"ר, אינו משלם אלא ח"נ, ונת' לעיל סק"ב דאף דארי הוי מועד לכל מיני היזק, היינו רק בהזיקות שעשו בכונה להזיק, דדרכו להזיק בכונה, אך כל שטרף ואכל דהוא טורף בשביל לאכול והו"ל משונה, הרי דע"ז ל"ה מועד מתחילתו, - אך לפמש"נ בדעת הרמב"ם דכל דטרף ואכל תלינן שעשה כן בכונה להזיק, הדין נותן שיהא מועד מתחילתו, וכאשר כ"ה להדיא בפסקי הריא"ז שם, וכ"כ הלח"מ בפ"א מנז"מ ה"ו בדעת הרמב"ם, אך עיקר הך מילתא דאף לשמואל ה"ה משלם נ"ש, קשיא מסוגיית הגמ' שם, ועמד ע"ז התרוה"כ בסימן שפ"ט, עיי"ש, וצ"ע.

יד] עוד צ"ע בזה, מהא דתנן לקמן די"ט: דאכלה כסות או כלים משלם ח"נ, ומבו' בסוגיית הגמ' שם דהוא חייב אף ברה"ר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מנז"מ ה"ג, והרי דכל דהו"ל משונה הוי תולדה דקרן, וע"כ הוא חייב אף ברה"ר.

ובפשוטו י"ל בזה, לפמש"כ רש"י לקמן די"ט: דבאכלה כסות וכלים לאו אורחי' בכך אלא מתכוין להזיק, וכ"כ המאירי שם, וכ"ה מוכרח גם לד' התוס' לעיל דט"ו:, וכמש"נ לעיל סק"ג, ומה"ט הוא דהו"ל תולדה דקרן אף להתחייב ברה"ר.

טו] וי"ל עוד בזה, דכיון דעיקר פטורא דשו"ר ברה"ר הוא כמש"כ הרמב"ם בפ"א מנז"מ ה"ח דיש לה רשות להלך בכאן "ודרך הבהמה" להלך כדרכה ולאכול ולשבר כדרך הילוכה, ע"כ לא פטרינן ברה"ר אלא בהיזק דדרכה בכך, אך כל שאין דרכה בכך, אף אם הו"ל תולדה דשו"ר, מ"מ ה"ה חייבת אף ברה"ר,[[8]](#footnote-9) ולדרך זו י"ל דאף כלבא דאכל אימרי חייב אף ברה"ר, ובד' הרמב"ם בפ"ג מנז"מ ה"ז באו הדברים סתומים.

ואמנם לכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל סק"י בדעת הרמב"ם בדין כשכשה בזנבה וכשכשה באמתה, דאף דאין דרכה בכך וע"כ אינו משלם אלא ח"נ, מ"מ מיבע"ל אם הו"ל תולדה דרגל ואינו חייב ברה"ר, והרי דפטורא דשו"ר ברה"ר הוא אף בנזקים שאין דרכם בכך.

אמנם נראה דיש מקום לחלק בזה, דבכשכשה בזנבה ובאמתה, כיון דדרך הבהמה לכשכש בזנבה ולהזיק, ע"כ אף אם כשכשה באופן דלאו אורחי' והזיקה, אינה חייבת ברה"ר, כיון דנזק זה דע"י הכשכוש, הוא נזק שדרכה לעשותו, ואף שעשתה לזה באופן דאין דרכה בכך, ה"ה פטורה ברה"ר, ומשא"כ באכלה כסות או כלים דהוא מין היזק דאין דרכה לעשותו כלל, ע"כ אף אם הו"ל בכלל שן, ה"ה חייבת ע"ז ברה"ר, ואכתי צ"ע בזה.

**ו**

טז] באחיעזר ח"ג סימן ס"ד כתב, דאף לדעת התוס' דנחש הוי תולדה דרגל, מ"מ איכא בזה חיוב כופר אף למ"ד דאין כופר ברגל, שהרי אמרו לקמן דכ"ו. דהטעם לומר דאין כופר ברגל, הוא משום דרגל אין כונתו להזיק, וע"כ בנחש דכונתו להזיק, ודאי דאיכא חיוב כופר, ועיי"ש משה"ק לפ"ז.

ויש להעיר עוד בזה, למש"כ התוס' לעיל דכלבא דאכל אימרי הוי תולדה דקרן אף דאין כונתו להזיק, וה"נ הוא בכמה גווני דמשונה דהוו תולדה דקרן אף דאין כונתו להזיק, ולכאו' למ"ד דאין כופר ברגל משום דאין כונתו להזיק, הדין נותן דגם בהני גווני דמשונה, אף דהוו תולדה דקרן, מ"מ כיון דאין כונתו להזיק לי"ב חיוב כופר, ואי"ז במשמע, ובתוס' תלמיד ר"ת לקמן דכ"ו. מבו' להדיא דיש בהן חיוב כופר, וצ"ע הטעם בזה.

יז] אמנם הנה בעיקר הנידון בזה, נראה דיש ללמוד ממש"כ התוס' לקמן דמ"א. במש"א התם דלמ"ד דאין כופר ברגל, ה"נ אם רבעה וקטלה אינו חייב כופר כיון דאין כונתו להזיק, וכתבו התוס' דאע"ג דכשכשה באמתה מבעיא בפ' כיצד הרגל, לפי שיש שם שינוי קצת ודמי טפי לקרן אבל רביעה לאו שינוי הוא וכו', עכ"ל.

והנה בפשוטו נראה דהתוס' לטעמייהו אזלי דנחש דדרכו בכך הוי תולדה דרגל אף דכונתו להזיק, וע"כ ה"נ אף להצד דכל דיצרא תקיף לי' הוי תולדה דקרן, היינו רק כשיש שינוי קצת, אך כל דליכא שינוי כלל, ל"ה תולדה דקרן, וע"כ תליא בהפלוגתא אם יש כופר ברגל.

ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' התוס', דלמ"ד דליכא כופר ברגל, הרי דכל דדרכו בכך והוי תולדה דשו"ר, ליכא חיוב כופר, אף דיצרא תקיף לי', ולפ"ז ה"נ דליכא חיוב כופר בנחש דדרכו בכך אף דכונתו להזיק, וזה דלא כמש"כ האחיעזר, והנה אמנם שמא הי' מקום לדון דכל ד' התוס' הם רק ברבעה וקטלה דאין כונתו להזיק ואך דיצרא תקיף לה, אך בנחש דכונתו להזיק עדיף טפי, וצ"ע.[[9]](#footnote-10)

יח] ואמנם צ"ע הטעם בזה, דכיון שאמרו לקמן דטעמא דמ"ד דאין כופר ברגל, הוא משום דאין כונתו להזיק, א"כ אף דנחש הו"ל אורחי' והוי תולדה דרגל, מ"מ כיון דכונתו להזיק הי' בדין שיהא בו חיוב כופר.

וביותר צ"ע בלישנא דגמ' לקמן דמ"א. דהא דברבעה וקטלה ליכא חיוב כופר הוא משום דאין כונתו להזיק, וזה צ"ע, שהרי להצד דל"ב בקרן שתהא כונתו להזיק אלא סגי במה דיצרא תקיף לה, הרי דאף ברבעה וקטלה דמי בזה לקרן, והא דל"ה כקרן הוא משום שדרכה בכך, וא"כ מהו שאמרו דהא דלי"ב חיוב כופר הוא משום דאין כונתו להזיק, דלכאו' זה אינו טעם כלל דלא יהא חיוב כופר ברבעה וקטלה, אלא הטעם בזה הוא משום דדרכה בכך ול"ד לקרן.

יט] אמנם נראה דהישוב לזה נלמד מד' התוס' שם, שכתבו דהא דמיבע"ל בכשכשה באמתה הוא משום דיש שם קצת שינוי ודמי טפי לקרן, וצ"ע, דאם יש שם שינוי, א"כ מהו דמיבע"ל אם הו"ל תולדה דקרן, או דכיון דאין כונתו להזיק, הרי כל משונה הוי תולדה דקרן אף דאין כונתו להזיק, וכמש"כ התוס' בדינא דכלבא דאכל אימרי.

והנה כבר עמד בזה בתור"פ לקמן די"ט:, ז"ל, וא"ת ניחזי אנן, אי אורחי' לכשכש פשיטא דפטור ברה"ר ומאי קאמר מידי דהוה אקרן, ואי לאו אורחי' מאי קאמר קרן כוונתה להזיק הא אין כוונתו להזיק דמה בכך ומ"מ כיון דלאו אורחי' הוי קרן וכו', וי"ל דלעולם מיירי דאורחה בהכי ומכל מקום כיון דמחמת דיצרו תוקפו מכשכש יש לדמותו לקרן דהוה כקרן מועד, עכ"ל, - אמנם זה דלא כד' התוס' לקמן שכתבו דל"ה אורחי' אלא יש שם שינוי קצת, אשר בפשוטו הוא מוכרח כן לדעתם דנחש שדרכו בכך הוי תולדה דרגל אף דכונתו להזיק, ובע"כ דהא דמיבע"ל בכשכשה באמתה דיהא תולדה דקרן, הוא משום דאין דרכה בכך, ולדעתם הדרא קו' תור"פ לדוכתא.

כ] והישוב לזה נתפרש בד' הרא"ש בפ' כיצד הרגל סימן ב', ז"ל, מיבע"ל אי חשיב שינוי דלאו אורחי' בכך אלא לפעמים כשיצרו תוקפו, או"ד כיון דאין כוונתו להזיק ל"ד לקרן הלכך הוי כרגל, דכיון דאין כוונתו להזיק א"כ למה תעשה כשכוש זה אלא דאורחי' בכך, עכ"ל, ודבריו צריכים פירוש.

וכבר עמדו לפרש בזה, לפמש"כ בגל' התוס' להר"א מטוך לקמן דכ"א., עיי"ש שהק' בכל הני גווני דמשונה דחייב משום קרן, דהיאך ילפינן לה מקרן אף דאין כונתו להזיק, ואם ילפינן לה מקרן ושן, א"כ יהא פטור ברה"ר, ובדינא דמחזרת ודקופצת מבו' דה"ה חייב ברה"ר, וכתב, לישב, ז"ל, דשמא הא דכוונתו להזיק ל"ה חומר משן דמשונה אבל חשיב [כ]כונתו להזיק, עכ"ל.

וביאור הדברים, דעיקר החומר דקרן דכונתו להזיק, היינו דכיון שאין עושה כן בדרכה, אלא עושה כן בכונה להזיק, אי"ז מהמעשים הטבעיים של הבהמה, אלא הו"ל מעשה היזק, וע"כ אף אם אין כונתה להזיק, מ"מ כל דהו"ל משונה ואי"ז מכלל המעשים הטבעיים של הבהמה, דמי לכונתו להזיק והו"ל תולדה דקרן.

והנה אמנם דכ"ז הוא היכא דהו"ל שינוי גמור, אך כל דאי"ז שינוי גמור, הרי דכל הא דלא חזינן לה מהמעשים הטבעיים של הבהמה, הוא רק משום דכונתה להזיק, ואינה עושה להיזק זה בדרכה אלא עושה להיזק זה בכונה להזיק, אך אם ל"ה כונתה להזיק והי' הנאה להזיקה, הרי דאף דשינתה קצת, מ"מ הוה חזינן לה מכלל המעשים הטבעיים של הבהמה.

וזהו מש"א בכ"ד דקרן כונתו להזיק, אשר צ"ע דהרי לא תלי בזה כלל, דכל דמשונה הו"ל תולדה דקרן אף דאין כונתו להזיק, וכל דאורחי' ל"ה תולדה דקרן אף אם כונתו להזיק, וע"כ נחש הוי תולדה דרגל אף דכונתו להזיק, אך להנ"ל היינו, דהגם דמשונה גמור הוי תולדה דקרן אף דאין כונתו להזיק, מ"מ בנגיחה וכו' דל"ה שינוי גמור, שהרי לדעת ר"פ סתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי, ודעת התוס' דהיינו דחשיב כדרכו להזיק, ואף לדעת ר"ה בדר"י דסתם שוורים בחזקת שימור קיימי, מ"מ אי"ז שינוי גמור, כל הא דהו"ל בכלל קרן הוא רק משום דכונתו להזיק, - וזהו גם מש"א לעיל ד"ב: דהא דנשיכה הויא תולדה דקרן, הוא משום דאין הנאה להזיקה, ומ' דאם הי' הנאה להזיקה, הו"ל תולדה דשן אף דהוי משונה.

ואשר זהו מש"כ הרא"ש דהא דמיבע"ל בכשכשה באמתה הוא אם כיון דאין אורחה בכך אלא לפעמים כשיצרו תוקפו, ועשתה כן מכח תקיפת היצר, לא חזינן לה מכלל המעשים הטבעיים של הבהמה, ודמי להזיקות שעושה בכונה להזיק, דכיון דאין אורחה בכך אלא לפעמים הו"ל קרן, או דכיון דאין כונתו להזיק, אף דהיא עושה כן מכח תקיפת היצר, לא סגי בזה לחשוב למעשה זה שאינו בכלל המעשים הטבעיים דהבהמה, אלא כיון דעושה כן לפעמים, חזינן לזה בכלל המעשים דדרכה בהן, ואי"ז בכלל קרן, ואף דאם הי' זה שינוי גמור הי' זה תולדה דקרן, דומיא דכלבא דאכל אימרי וכו', מ"מ כיון דאי"ז שינוי גמור, אי"ז בכלל קרן.

ובזה מתפרש היטב מש"כ התוס' דהא דמיבע"ל בכשכשה באמתה הוא משום דיש שם קצת שינוי, ודקדקו התוס' בדבריהם דליכ אלא קצת שינוי, והיינו משום דאם הי' שם שינוי גמור, ל"ה מיבע"ל, דאף דאין כונתו להזיק, הו"ל תולדה דקרן, דומיא דכלבא דאכל אימרי וכו', ורק משום דאין שם אלא קצת שינוי, הוא דמיבע"ל אם כיון דיצרא תקיף לה הוי תולדה דקרן או דכיון דאין כונתו להזיק ל"ה תולדה דקרן, - ונמצא דמד' התוס' אלו מקור נאמן לעיקר דרך זו, דבשינוי גמור הוי תולדה דקרן אף אם אין כונתו להזיק, ובשינוי קצת ל"ה תולדה דקרן אלא בדהוי כונתו להזיק.

כא] ולפ"ז נראה דמה"ט הוא דלמ"ד דאין כופר ברגל משום דאין כונתו להזיק, אף אין כופר ברבעה וקטלה אף דיצרא תקיף לה, וה"נ אין כופר בנחש אף דכונתו להזיק, והיינו משום דכל החומר דכונתו להזיק, הוא רק כשיש שם קצת שינוי, דכל דכונתו להזיק אי"ז מכלל המעשים הטבעיים של הבהמה אלא הו"ל מעשה היזק, אך כל דליכא שינוי כלל, הרי דאף אם כונתו להזיק, הו"ל מכלל המעשים הטבעיים של הבהמה, ול"מ מידי הא דכונתו להזיק, - וזהו מש"א דהא דברבעה וקטלה ליכא חיוב כופר הוא משום דאין כונתו להזיק, והיינו דהגם דגם ברבעה וקטלה יצרא תקיף לה ודמי לכונתו להזיק, מ"מ כיון דליכא בזה שינוי כלל, ליכא בזה להחומר דכונתו להזיק, וכמש"נ.

1. והנה בביאור הגר"א סימן שפ"ט סק"כ כתב, ז"ל, והרמב"ם פ' דלא כשמואל משום דאקשינן עליה טובא וכולהו שינויי דחיקי נינהו וכן הרי"ף השמיט וז"ש חמשה כו' בנגיחה כו' וכיוצא כו', עכ"ל, ומ' בדבריו דבאמת כל מש"כ הרמב"ם דהן מועדין בכל מיני היזק, הוא רק לפ"מ דלא קי"ל כשמואל, - אך אי"ז מתישב בד' רש"י שפירש כן במשנתינו, ורחוק לומר דהוא דלא כשמואל, וגם בד' רש"י לא מצינו דלא קי"ל כשמואל, וגם המאירי כתב דהן מועדין בכל מיני היזק, אף שהביא לדינא דשמואל.

   ויש להוסיף, דאף למש"כ הגר"א דמש"כ הרמב"ם דהן מועדין לכל מיני היזק, הוא מחד טעמא עם הא דלא קי"ל כשמואל, מ"מ חלוקין הן בדינם, דבכל מיני היזק הו"ל תולדה דקרן וכמש"כ המ"מ, ונת' להלן ענף ב', ובטרף ואכל הו"ל תולדה דשן ופטור ברה"ר, והטעם בזה הוא, דבהני מיני היזק דכונתם להזיק, הו"ל תולדה דקרן, ומשא"כ בטרף ואכל שעושה כן להנאתו, הרי דאף הוא מועד מתחילתו לכך ואי"ז משונה, הו"ל תולדה דשן, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומבו' בדבריהם דמסברא ל"ה פסיקא להו דהו"ל תולדה דרגל, אלא הי' מקום לומר דכיון דכונתו להזיק הו"ל בכלל קרן, ואך שהוכיחו לזה מדחשיב לי' גבי אחריני, אך בד' הרשב"א לקמן דט"ז: מבו' דס"ל כן מסברא, דכל דהוי אורחי' הוי תולדה דשו"ר, וע"כ נקט שם דגם אי נימא דה' חיות מועדין בכל מיני היזק, הו"ל תולדה דשו"ר וה"ה פטורין ברה"ר, עיי"ש.

   ובד' התוס' מבו' עוד, דהי' מקום לומר דאף ה' חיות המועדין מתחילתן הוו תולדה דקרן, וזה צ"ב, שהרי לדעת התוס' איירי בהיזק שהן עושין להנאתן, ומאי ס"ד דיהא תולדה דקרן, - ושמא היינו דהי' מקום לומר דכיון דבשור הוו מעשים אלו תולדה דקרן, ע"כ אף בחיות אלו שדרכן בכך, הוו מעשים אלו תולדה דקרן, - ושו"ר בחי' תלמיד הרשב"א לקמן די"ט:, ז"ל, אי לאו מתניתין דהכא ל"ה ידעינן דמשום שן מחייב, אלא הו"א הורג בע"ח ל"ה בכלל שן אלא חייב משום קרן מועדת "דמשונה הוא", עכ"ל, וצ"ע אם כונתו כמש"נ, דכיון דבשור הו"ל משונה, ע"כ הי' מקום לומר דאף בחיות אלו דדרכן בכך הוי בכלל קרן, או דכונתו דאף דדרכן בכך, חשיב שדרכן לעשות מעשה משונה, וע"כ הי' מקום לומר דהוי בכלל קרן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. והא דהגמ' פריך דתו ליכא והאיכא הזאב והארי וכו', היינו משום דלפום הס"ד מפרשינן להא דתנן ה' מועדין דהיינו שור המועד, שן, רגל, שור המזיק ברשות הניזק, והאדם, וע"ז פריך דליתני עוד גוונא דמועדות דהזאב והארי וכו', וע"ז משני רבינא דחסורי מחסרא וה' מועדין היינו ה' אופני מועדות דקרן, ולא כייל בכללם לשן ורגל ואדם, הרי דמה"ט ג"כ לא כייל בכללם לזאב וארי וכו' דהוו תולדה דשן. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם מבו' בד' התוס' דמסברא לא פסיקא להו הך מילתא דאף דכונתו להזיק אי"ז בכלל קרן, וכמש"נ לעיל סק"ד בהערה, וזה מתפרש לפמש"נ להלן סק"כ בדעתם, דעיקר תורת קרן הוא במה דאי"ז מהמעשים הטבעיים של הבהמה אלא הו"ל מעשה היזק, וע"כ כל דהוי שינוי גמור הוי תולדה דקרן אף דאין כונתו להזיק, וכל דל"ה שינוי גמור, מהני הא דכונתו להזיק דמכח זה לא חזינן לה מכלל המעשים הטבעיים של הבהמה, עיי"ש, וע"כ שפיר הי' מקום לומר דאף אם דרכו בכך, מ"מ כיון דכונתו להזיק הו"ל בכלל קרן.

   ויש להעיר עוד בזה, דלדרך זו יש ללמוד מד' התוס' דאף למ"ד דפ"נ ממונא תליא תורת קרן במה שאין דרכה בכך, דאף דלדידי' אף קרן חשיב כאורחי', מ"מ הו"ל קצת שינוי, וכמו שהוכיחו הראשונים ממש"א ר"ט משונה קרן בחצר הניזק וכו', דאי נימא דלדידי' תליא תורת קרן במה שכונתו להזיק, הרי הדין נותן דנחש דדרכו להזיק יהא בכלל קרן אף דדרכו בכך, והרי התוס' הוכיחו ממתניתין דהו"ל תולדה דרגל, - וד"ז מתבאר טפי למש"נ בדעת התוס' דעיקר תורת קרן הוא במה דאי"ז מהמעשים הטבעיים של הבהמה אלא הו"ל מעשה היזק, וע"כ אף למ"ד דפ"נ ממונא, מ"מ כיון דאין עיקר דרכה בכך ועושה כן בכונת היזק, אי"ז מכלל המעשים הטבעיים של הבהמה, ומשא"כ בנחש דדרכו בכך, חזינן לה בכלל המעשים הטבעיים שלו, וע"כ ל"ה תולדה דקרן. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"ה מבו' מד' הרא"ש לעיל בסוגיא דכלבא דאכל אימרי, דמשמעות דבריו דלמ"ד דפ"נ קנסא, הוי כלבא דאכל אימרי תולדה דשן וחייב נ"ש, עי' בחי' הגר"נ אות תקל"ט שביאר לזה, ומבו' לפ"ז דדינא דתם משלם ח"נ, הוא דין מסוים בקרן, אך כל דהו"ל תולדה דשן, ה"ה משלם נ"ש, אף דאין דרכו בכך. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיקר הך מילתא דעיקר תורת קרן הוא במה דכונתו להזיק, יש לסייע לזה ממש"כ הרמב"ם בפי"א מנז"מ ה"ו, ז"ל, שור שנתכוון לבהמה ונגח את האדם אע"פ שאם המיתו פטור וכו' אם חבל בו חייב בנזק וכו', עכ"ל, והוא פלוגתא דר' יהודה ור"ש לקמן דמ"ד: ופסק הרמב"ם כר' יהודה, וצ"ע דמ"ט נקט לה הרמב"ם בגונא דנתכוין לבהמה ונגח את האדם, ולא נקט לה בגונא שלא נתכוין כלל, דע"ז קיימא הסוגיא לקמן שם בשור שהי' מתחכך בכותל ונפל על האדם, - ונראה דהוא משום דס"ל כהני קמאי שפירשו שם דעיקר הפלוגתא דר' יהודה ור"ש היא בנזקי קרן, וע"כ לא משכח"ל לפלוגתייהו רק בנתכוין לבהמה ונגח את האדם, דאם לא נתכוין לכך כלל, ל"ה בכלל קרן, כיון שאין כונתו להזיק, וכבר עמד ע"ז במשנת ר"א סימן ב' סק"ב. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיקר הך מילתא דהא דכלבא דאכל אימרי משלם ח"נ, אי"ז משום דהו"ל תולדה דקרן, אלא אף דהו"ל תולדה דשן, אינו משלם אלא ח"נ, ראיתי להעיר דיש ללמוד כן מד' הראב"ד לקמן דכ"ב., ז"ל, ראיתי סדר המשנה שהתחיל בקרן ותולדותיו וכו' אחריו חזר לשן שאינה מצוי' והוא הכלב שנטל את החררה היא השן, והגדיש היא צרורות הרגל וכו', "ואפי' מאן דמוקים לה בצרורות ע"י שינוי, מ"מ לא מפיק לה מכלל רגל", בין ותדע, עכ"ל, ולפו"ר מבו' בדבריו, דאף בשני בגחלת דאינו משלם אלא ח"נ משום דהוי משונה, אי"ז תולדה דקרן, אלא הו"ל תולדה דרגל.

   ובאמת דכ"ה גם משמעות ד' הראב"ד לקמן די"ט: בתו"ד, ז"ל, ואמר ליה אידך אי הכי קרן וכו', הכי השתא קרן לאו אורחה וכו' "וכוונתה להזיק" וכו', עכ"ל, ומ' להדיא, דבהא דקרן חייבת ברה"ר, לא סגי בהא דלאו אורחי', אלא בעינן להא דכונתו להזיק, ולפ"ז הרי הדין נותן דכל דאין כונתו להזיק, אף דהו"ל משונה, הו"ל כשו"ר ואינו חייב ברה"ר, - והאמנם די"ל מטעם אחר יש לחייבו, דעיקר פטורא דשו"ר ברה"ר הוא משום דאורחייהו בהכי, וע"כ כל דהו"ל משונה ולאו אורחי' לי"ב לפטורא דרה"ר, ובזה יל"פ למש"כ הראב"ד שם בביאור סוגיית הגמ', עייש"ה, ודו"ק, - אך הראב"ד שם בתחילת דבריו פירש דהאיבעיא היא דשמא לאו אורחי' וקרן הוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועי' בחי' רמ"ש לקמן די"ט: שכתב כעין טעם זה, וכתב לפ"ז דאף אי נימא דחי' שאכלה פת והועדה בכך, אף אי נימא דהו"ל תולדה דשן, מ"מ ה"ה חייבת ברה"ר, כיון דאין בני רה"ר יודעים ליזהר ממנה, עיי"ש, - אך בסו"ד נקט דלדעת הרמב"ם אי"ז כן, עיי"ש, וצ"ע.

   ויש להעיר עוד, דהנה אי נימא כדרך זו דכלבא דאכל אימרי חייב ברה"ר משם דאין דרכו בכך, יש להסתפק אם אף אחר שהועד ה"ה חייב ברה"ר, או דאחר שהועד ודרכו בכך אינו חייב ברה"ר, ולפ"ד הגרמ"ש הנ"ל בדין דאף אחר שהועד אינו חייב ברה"ר, ואי נימא הכי, נמצא דליכא נפ"מ בהא דהוי תולדה דשן ול"ה תולדה דקרן, שהרי אף דהוי תולדה דשן, אינו משלם אלא ח"נ וה"ה חייב ברה"ר, אך אי נימא דאחר שהועד ודרכו בכך ה"ה פטור ברה"ר, הרי דאיכא נפ"מ בהא דהוי תולדה דשן. [↑](#footnote-ref-9)
9. והעירוני עוד עד"ז, דהנה לכאו' לפ"ד האחיעזר נמצא, דלמ"ד דאין כופר ברגל, לא תלי חיוב כופר אם הו"ל קרן או הו"ל שו"ר, אלא תלי אם הוי כונתו להזיק או אין כונתו להזיק, וכמש"נ לעיל סקט"ז דלפי דבריו הדין נותן דבגווני דמשונה ואין כונתו להזיק, ליכא חיוב כופר, וזה אינו מתישב בד' התוס' לקמן שם דמבו' להדיא בדבריהם דדין חיוב כופר ברבעה וקטלה, תליא אם הוי תולדה דקרן, והרי דחיוב כופר תלי אם הו"ל קרן או הו"ל שו"ר. [↑](#footnote-ref-10)