בענין מתעסק
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב חיים לייב אוירבך / חבורות מלאכת מחשבת

בענין מתעסק ד' חבורות [חבורה ב' נאמרה]

בס"ד בי' ד' התו' שבת עב: בענין מתעסק

הנה מבואר בד' התו' דיש תרי מיני מתעסק האחד היכא דהוא מתכוין לחפץ זה אלא דכסבור שהוא תלוש ונמצא מחובר ובכה"ג אין לפוטרו משום מלאכת מחשבת כיון דנעשית מחשבתו דנתכוין לחפץ זה והרי הוא בידו ואין לפוטרו אלא משום קרא ד"בה" פרט למתעסק,

והנה יש לדון לפי"ז היכא דמתכוין לדבר זה כסבור ענבים הם ונמצאו תאנים אם בכה"ג יש בזה חיסרון מלאכת מחשבת או דדווקא בנתכוין למעשה אחר כמו ללקוט זה ולקט אחרת ומן הסברא נ' דבכה"ג איכא בזה גם חיסרון דמלאכת מחשבת דסו"ס לא נתקיימה מחשבתו שרצה ענבים וכן נ' להדיא בד' התו' בסנהדרין סב' ובתו' רא"ש שם שהיכא דרוצה דווקא חולין או דווקא תלוש וטעה שסבר שהוא התלוש ונמצא שהוא אחר והוא מחובר יש בזה חיסרון מחשבת ורק היכא דרוצה את מה שלפניו אלא שסבר שהוא תלוש בזה אין חיסרון מחשבת עי"ש היטב,

עוד א"ש לפי"ז הא דמבואר בכריתות יט' דהיכא דטעה בב' תינוקות ונתחלף לו ומל את של א' בשבת בשבת חשיב חיסרון במלאכת מחשבת עי"ש בסוגיא אף דבפשוטו איירי ג"כ היכא דיש כאן עכשיו בשעת מילה רק תינוק אחד שסבר שהוא הנולד בשבת ונמצא שנולד בחול ולהנ"ל י"ל דבכה"ג איכא חיסרון ג"כ של מלאכת מחשבת שהרי לא רצה למול רק מי שכבר הגיע זמנו למול ויש מצווה במילתו ויש בזה חיסרון מלאכת מחשבת ועיין תשובות חמדת שלמה סי' כ' שכ' כן [ומה דליכא בזה פטור ד"בה" אף דהוא איסור והיתר עי"ש בשטמ"ק ובאחרונים משום דחשיב מתעסק באיסור כיון דרק נדחה מפני שבת] אמנם יעויין בשטמ"ק שם דמבואר שם לא כן דהוא ס"ל דגם בכה"ג שרוצה למול רק אותו ליכא בזה חיסרון מחשבת כיון דהוא גוף אחד עי"ש ויש בזה רק הפטור ד"בה" ומבואר דהשמ"ק ס"ל דכל שהוא גוף אחד ליכא בזה חיסרון מחשבת ,

עוד נ' שפליגי בזה התו' והרמב"ן דהנה תו' פסחים עג' וסנהדרין פד' כתבו לענין שוחט בע"פ שחל בשבת שאר זבחים לשם פסח דיש בזה חיסרון מתעסק של מלאכת מחשבת [ולא מטעם "בה" משום דהוא רק היתר של שחיטת פסח בשבת כמבואר בשטמ"ק בסו' דתינוקות וע"כ ס"ל לתו' דלמ"ד מקלקל בחבורה חייב א"ש דחייב שם מתעסק והיינו ע"כ כלפי דין מלאכת מחשבת דזה מהני מה דמקלקל חייב בחבורה ולא נאמר בזה מלאכת מחשבת] והתם לא איירי כשיש שתיהם לפניו דהרי במשנה שם מיירי ג"כ בשחטו ונמצאת טריפה וכו' ומשמע דכה"ג מיירי ג"כ בזה ומבואר דאיכא בזה משום מלאכת מחשבת אמנם ברמב"ן בשבת דף קו' מבואר דהסוגיא שם קאי גם למ"ד מקלקל בחבורה פטור וכ' שם דמתעסק דשאר הזבחים ל"ד למתעסק דתינוקות והיינו דכה"ג ל"ח מתעסק ואין בזה חיסרון מלאכת מחשבת ונ' שכוונת הרמב"ן היא דמתעסק בתינוקות איירי בנתחלפו לו התינוקות כמו שמשמע במשנה שם אבל הכא איירי שהיה לפניו אחד כסבור שהוא פסח וע"כ חשיב נתקיימה מחשבתו דסו"ס עכשיו רצה לשחוט אותו ונתקיימה מחשבתו אף דהיתה בטעות וצ"ע

עוד יש להביא לזה מהא דמבואר בתו' דף עה' לענין מתעסק אצל נטילת נשמה דלמ"ד מקלקל בחבורה חייב אין פטור מתעסק ומבואר דלמ"ד מקלקל בחבורה פטור יש כאן פטור מתעסק משום שאינו רוצה בנטילת הנשמה ויש כאן פטור מחשבת וחזי' דאפילו עושה הך מעשה מ"מ כיון שאינו רוצה בכה"ג יש פטור מתעסק דמחשבת ,

וע"ע תו' סנהדרין פד' שלמד ממתעסק דפטור דכ"ש אינו מתכוין פטור משום מלאכת מחשבת והנה מבואר בתו' דהא דדמי אינו מתכוין למתעסק הוא גוונא דמתעסק דמלאכת מחשבת אבל ל"ד למתעסק ד"בה" דאם כן היה מן הדין לפטור מן התורה כל אינו מתכוון אפילו בשאר איסורי תורה וע"כ דכוונת תו' לדמות מתעסק דמלאכת מחשבת בדווקא [והטעם דענין מתעסק דבה ל"ש לדמות לאינו מתכוין הוא משום דענין מתעסק דבה הוא משום דסבר שהוא היתר וזה ל"ש באינו מתכוין דהרי יודע שיוכל לבא איסור עי"ז ועי"ש ברעק"א שהק' כן ע"ד תו' ולכאורה אדרבא קושייתו הוא יישוב על ד' תו' דמשו"ה ל"ש לדמות למתעסק דבה ורק לענין מחשבת נהי דיודע דיוכל להיות מ"מ כיון דאין כוונתו להכי יש חיסרון מחשבת ופשוט] והיינו משום דהך מתעסק הוא שלא היה בדעתו על ענין זה ולכאורה באינו מתכוין הרי נתכוין על גוף מעשה זה אלא שלא נתכוין לעשיית חריץ רק לגרירה ומ"מ מדמים למתעסק ומבואר דגם במעשה אחד שייך מלאכת מחשבת היכא דאינו מתכוין למלאכה שנעשתה אמנם יש לדון בזה דענין החריץ שנעשה הוא ענין מעשה אחר ממעשה הגרירה וחשיב כמעשה אחר וצ"ע בזה,

ב,עוד כ' תו' דאיכא עוד מתעסק והוא נלמד ממלאכת מחשבת והוא בגוונא שנתכוין לתלוש תאנה זו והלכה ידו ותלשה אחרת דבזה אפשר לפטור משום מלאכת מחשבת כיון דלא נעשית מחשבתו וע"כ בכה"ג אפילו באיסור ואיסור פטור דפטורא דמלאכת מחשבת שייך אפילו באיסור ואיסור אבל מצד פטור "בה" ל"ש אלא בהיתר,

והנה גם בזה יש לדון אם עיקר הכוונה בזה הוא דכיון שרצונו היתה בתאנה זו דווקא ע"כ הוי חיסרון מחשבת או דאפילו אין לו ענין כלל בתאנה זו כיון דעכ"פ לא נתכוין למעשה זה יש כאן חיסרון מחשבת עוד י"ל דאין זה משום דלא נתכוין למעשה אלא עיקר הגדר שלא נתכוין לתאנה האחרת ואף שלא איכפת ליה מ"מ כיון דמעולם לא היה לו דעתו ע"ז לא מהני ורק היכא דהוא אותו מעשה א"כ אף דלא נתכוין להדיא על כה"ג דהוא מחובר מ"מ כיון דעיקר קפידתו וצורכו הוא החפץ הוי נעשית מחשבתו בכל גווני אבל היכא דהוא מעשה אחר ותאינה אחרת לעולם חשיב שלא היה לו דעת לזה אף דלית ליה קפידא ,

ואמנם צ"ב דהרי מצינו לענין האומר כל מקום שתרצה תנוח דבכה"ג אפי' נתכוין לד' וזרק שמונה מהני אף דנתכוין להנחה במקום אחר והוי כמעשה אחר כמבואר בתו' בסוגיין עי"ש דהיכא דל"א כ"מ שתרצה הוי מעשה אחר ומשו"ה הק' מזה על רש"י דס"ל דבמעשה אחר מהני רק באיסור והיתר ומ"מ אם אמר כל מקום שתרצה תנוח מהני דכיון דל"ל קפידא מהני אף דהוא מעשה אחר וא"כ ה"נ הכא מ"ט פטור בנתכוין לתלוש תאינה זו ותלש אחרת כיון דל"ל נ"מ בזה,,

אמנם נ' דלא קשיא דבאמת אף היכא דליכא קפידא איזה תאינה יש חיסרון מלאכת מחשבת כל היכא דהוא מעשה תלישה אחר כמוש"נ אבל התם ע"י שאומר כ"מ שתרצה חשיב כאילו אין כאן חילוק מעשים ואינו מתעסק בהנחה אחרת והביאור בזה הוא דכיון שהרי אינו מתעסק בהנחה אלא בזריקה אלא שכיון שע"כ זריקתו תהיה למקום זה חשיב מתעסק בהנחה זו אבל בזה כל היכא דאומר כ"מ שתרצה תנוח אין מעשה זריקתו מתייחס בדווקא להנחה זו אלא מתייחס לכל מקום שיגיע ע"י הזריקה אבל בנתכוין לתלוש תאנה זו אף דאין לו נ"מ איזה תאנה מ"מ הרי הוא נתעסק רק בתלישה זו ולא באחרת,

אמנם אכתי צ"ב דהרי מבו' בסו' ב"ק כו: וברש"י שם דבנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' אף דאמר כ"מ שתרצה לא מהני ופטור וצ"ב דכיון דאמר כ"מ שתרצה הו"ל כמעשה אחד כמוש"נ ונתכוין גם להנחה דארבע וא"כ מ"ט פטור אמנם נ' פשוט דנהי דמהני כ"מ שתרצה תנוח שאין זה התעסקות בהנחה אחרת מ"מ וודאי לא מהני להחשב כמתכוין לד' דסו"ס הרי הוא נתכוין לב' וממילא דאכתי דמי להיכא דהוא נתכוין לאותו מעשה וכסבור שהוא היתר ונמצא איסור אמנם אכתי צ"ב לפי"ז דא"כ תליא הך דינא בפלוגתא דאביי ורבא ובפשוטו י"ל דהסו' בב"ק קאי לרבא [בגמ' דידן הגי' רבה אמנם בתלמיד ר"ת מבואר דגרס רבא עי"ש ] לשיטתו בסוגיין דאף היכא דהוא אותו מעשה כל שהוא נתכוין להיתר פטור וא"כ הכא אף דאמר כ"מ שתרצה תנוח זה לא מהני אלא לענין שלא יחשב מעשה אחר אבל עכ"פ וודאי סו"ס חשיב נתכוין להיתר דהרי דעתו היתה לשתים וכן מבואר בתו' תלמיד ר"ת בב"ק כו: דהא אמרי' שם דפטור קאי לד' רבא בסוגיין,

אמנם זהו תימה דהרי ד' ר"ת ותו' בכ"ד דפלוגתת אביי ורבא אינה בדין מלאכת מחשבת אלא בדינא ד"בה" עי"ש ובגמ' ב"ק כו' שם מבואר להדיא דהא דפטור נתכוין לזרוק שתים הוא משום מלאכת מחשבת ונ' דזהו מה שהכריח את התו' שם בב"ק כו: לומר דהכא פטור גם לאביי והא דחייב אביי הוא רק בגוונא דחשב על ד' שהם ב' אבל בנתכוין לב' וזרק ד' פטור גם לאביי, ואמנם צ"ב דכיון דמבואר בתו' דסברא דמלאכת מחשבת הוא רק היכא דהוא נתכוין למעשה אחר א"כ כיון שנתבאר דהיכא דאומר כ"מ שתרצה תנוח חשיב שאינו מתעסק בהנחה אחרת א"כ מ"ט הכא יש חיסרון מלאכת מחשבת אמנם ראיתי בחי' הגרש"ש שם דביאר הטעם דכיון דהליכת הד' הוא חלק מהמחייב והוא נתכוין רק לב' יש כאן חיסרון מלאכת מחשבת כלפי ההליכה של הב' הנוספים משא"כ בד' וח' שאין הד' הנוספים חלק מהמחייב מהני כ"מ שתרצה תנוח והיינו דנהי דאין כאן חיסרון מלאכת מחשבת כלפי מקום ההנחה כיון דאין כאן התעסקות בהנחה אחרת מ"מ הכא חשיב כמתעסק כלפי ההליכה הנוספת שהיא חלק מהחיוב ואין להקשות לד' הגרש"ש מהגמ' דף צז: דגם היכא שיש הוצאה והעברת ד"א מהני כ"מ שירצה ינוח עי"ש דהתם י"ל דאיירי כשנתכוין לזרוק גם הד"א ברה"ר אלא דמהני כ"מ שתרצה להחשיב ההנחה דקלוטה גם בתחילה אבל עכ"פ הוא נתכוין גם להעברה זו ,

והנה הריטב"א בסוגיין הק' על רש"י דס"ל דאביי ורבא איירו דווקא בנתכוין לתלוש אחר א"כ איך יפרש הא דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דאין לומר דאיירי שנתכוין רק לב' ויצא לו ד' דא"כ אפי' ד' ושמונה לא מהני היכא דלא אמר כ"מ שתרצה תנוח וכן הק' התו' רא"ש בפסחים ובתו' שאנץ שם ותמוה דעכ"פ י"ל דאיירי כשאמר כ"מ שתרצה תנוח דבכה"ג בד' וח' מהני ומ"מ בב' וד' פליגי אביי ורבא וכ"כ הראש יוסף בד' רש"י, אמנם להנ"ל ניחא דבב' וד' לא מהני בכ"מ שתרצה תנוח ויש בזה חיסרון מלאכת מחשבת לכו"ע כמבואר בגמ' בב"ק כו: וזהו כוונת הראשונים בקושייתם אמנם מל' הראשונים הנ"ל לא נ' כן דא"כ עיקר קושייתם היא מד' הגמ' בב"ק כו' ולא נ' כן בלשונם ומלשונם היה נ' יותר דכוונתם דממ"נ אם איירי דאמר כ"מ שתרצה א"כ גם לרבא יהא חייב ואינו כמתעסק כיון דנתכוין גם לזריקת ד' אמנם באמת צ"ע מהגמ' בב"ק כו' דנ' להדיא דבב' וד' אפי' היכא דאמר כ"מ שתרצה לא מהני וכמש"כ שם רש"י והרשב"א שם להדיא אמנם בד' רש"י אכתי צ"ע דלכאורה בד' רש"י ע"כ צ"ל כן דהסוגיא בשבת עג. איירי בגוונא דנתכוין לב' וזרק לד' דהרי בגוונא דטעה על ד' שהם ב' לד' רש"י הרי חשיב שוגג וע"כ צ"ל כנ"ל דאיירי שאמר כ"מ שתרצה תנוח וא"כ קשה דבגמ' ב"ק כו: מבואר דזהו פטור משום מלאכת מחשבת אמנם באמת רש"י לשיטתו ל"ק כ"כ דהרי לד' רש"י אביי ורבא פליגי אדשמואל וי"ל שס"ל דכלל ליכא חיסרון דמלאכת מחשבת בכה"ג וא"כ הגמ' שם קאי כשמואל ולשמואל פטור משום מלא"מ אבל לאביי ורבא דלא ס"ל הך פטור פליגי הכא היכא דאמר כ"מ שתרצה תנוח,

אמנם אכתי צ"ב דזה מבואר דלכו"ע היכא דלא אמר כ"מ שתרצה תנוח אפילו בד' וח' יש חיסרון מלאכת מחשבת כמבואר בכמה דוכתי וזה וודאי תימה דכ"ז אתיא רק כשמואל ולא לאביי ורבא וזהו באמת קו' תו' על רש"י מהתם דמבואר דאפילו באיסור ואיסור אמרי' מלא"מ לכו"ע ,

אמנם בד' רש"י י"ל דכיון דמבואר במשנה בכריתות דר"י פוטר עכ"פ בב' מינים וע"כ צ"ל דגם לאביי ורבא בב' מינים אפי' מאיסור לאיסור פטור א"כ י"ל דהנחה במקום אחר הוי כמו ב' מינים דהתעסק בהנחה אחרת והרוצה במקום זה אינו רוצה במקום אחר והוי כתאנים וענבים ואמנם אכתי צ"ע דהא במשנה הוא משום פטורא ד"בה" דלכאורה וודאי המשנה לא איירי בדין מלאכת מחשבת דעיקר המשנה שם איירי בפטורא דבה כמו רישא דמתני' שם שא"י במה חטא דילפי' מ"בה" וכן מבואר ברש"י שם במשנה והכא מבואר בגמ' דהוא משום מלאכת מחשבת,

ולכאורה מוכח מכ"ז לד' רש"י דבב' מינים מודו אביי ורבא לחיסרון דמלאכת מחשבת ולא משום פטורא ד"בה" וכל חידושו של שמואל הוא רק לענין מין אחד דלשמואל אפילו במין אחד יש חיסרון מלאכת מחשבת וכמו שפירש רש"י שם ד"ה אבל בחד מינא דמדאמר מתעסק פטור משמע בכל גווני אמנם עיין רש"י שם ד"ה אפילו ר"י מחייב ויש ליישב וא"כ י"ל דהא דמבואר דבד' וח' לא מהני היכא דלא אמר כ"מ שתרצה תנוח הוא משום דבכה"ג הוה ליה כתרי מינים ובזה לכו"ע יש פטור של מלאכת מחשבת אבל באומר כ"מ שתרצה תנוח י"ל דאין הביאור כמו לד' התו' דהוא חשיב כמעשה אחד דהרי לד' רש"י כל עיקר דין מתעסק לעולם נאמר דווקא בשתי מעשים דבמתכוין לזה אלא כסבור היתר ד' רש"י דחשיב שוגג וכיון דמבואר דאביי ורבא פליגי ג"כ בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' ואף דאמר כ"מ שתרצה תנוח דבלא"ה אפילו ד' וח' לא מהני כמו שהק' הראשונים ע"כ חשיב אכתי כב' מעשים אלא עיקר הביאור לד' רש"י דבכה"ג הו"ל כחד מינא וע"כ בד' וח' חייב אבל בב' וד' דהוא מהיתר לאיסור אפילו היכא דאמר כ"מ שתרצה דבכה"ג חשיב כחד מינא ולד' אביי ורבא ליכא בזה פטור מלאכת מחשבת מ"מ איכא בזה פלוגתא דאביי ורבא אי חשיב עכ"פ מתעסק בהיתרא ויפטר משום "בה" ואמנם הגמ' בב"ק כו: הזכירה הטעם דמלאכת מחשבת משום דקאי כשמואל דאפילו בחד מינא יש חיסרון של מלאכת מחשבת משום דלשמואל דדריש מלאכת מחשבת כלל ל"ש פלוגתא דאביי ורבא בכה"ג דאף אי נימא דבקרא דבה בעי' דווקא הגבהה שאינו מעשה עם צד איסור כלל וכד' אביי ובלא"ה לא נקרא מתעסק בהיתרא משא"כ הכא דנתכוין לזריקה מ"מ מחמת מלאכת מחשבת אי"צ לזה אלא כל שמתעסק בדבר אחר לעולם יש לפטרו אפילו במין אחד וכמבואר בגמ' בכריתות דלשמואל אף בחד מינא פטרי' משום מלא"מ ,

ובאמת יש לזה ראיה גדולה מהסוגיא בכריתות דף כ' דרבא שם מוקים למתני' דכריתות דפליגי ר' אליעזר ור' יהושע דאיירי בליקדם ועי"ש ברש"י דקאי ליישב הקושיא על שמואל דהק' הגמ' שם דמ"ט בחד מינא כו"ע מודו דחייב הא לעולם יפטר משום מלאכת מחשבת וע"ז תי' דאיירי בליקדם וע"כ ליכא חיסרון מלאכת מחשבת ותמוה הא לד' רש"י רבא פליג על שמואל וס"ל דליכא חיסרון של מלאכת מחשבת א"כ למה הוצרך להעמיד המשנה בכה"ג ועיין לח"מ פ"א משבת דכ' דרבא קאי ליישב ד' שמואל וליה לא ס"ל אמנם להנ"ל א"ש טובא דהרי במשנה מבואר דגם בתרי מיני כל הנידון לפטרו הוא משום בה דבזה פליגי ר"א ור"י דלר"א ליכא פטור ולר"י פטור ומבואר דלא דנו משום מלאכת מחשבת אפילו דאיירי בב' מינים ולר"א באמת חייב בכה"ג אף דהוא ב' מינים וע"כ גם לשיטתם צריך להעמיד בליקדם דבכה"ג א"א לדון משום מלאכת מחשבת כלל וכל פלוגתייהו הוא בקרא ד"בה" [והא דלא הקשו כן להדיא על ד' אביי ורבא ג"כ הוא משום שהם לא הזכירו להדיא טעם של מלאכת מחשבת כלל ] גם ד' הר"מ א"ש יותר דהביא דינא דליקדם אף דפסק כאביי ורבא כמש"כ הלח"מ פ"א דשבת והוא א"ש כנ"ל דמ"מ מוקי בליקדם משום תרי מיני ,

ולפי"ז נמצא דבגוונא דב' מינים אפילו מאיסור לאיסור לד' אביי ורבא יש ב' סיבות לפטור גם משום מלאכת מחשבת וגם משום הקרא ד"בה" לר' יהושע ונ"מ בדינא דר' יהושע לאבד מלקט מליבו או ליקדם עוד צ"ל לפי"ז דב' תינוקות הוי כשם אחד דאל"כ למה הקשו רק על שמואל ואמנם אי"ז מוכרח די"ל דעכ"פ אביי ורבא לא אמרו להדיא כן,

ג,והנה התו' בשבת דף קד: כ' להקשות על הדין המבואר שם דנתכוין לכתוב חי"ת ועלו בידו ב' זיינין פטור והקשו שם וז"ל וא"ת מאי איריא נתכוין לכתוב ח' דלא נעשית מחשבתו אפילו נתכוין לכתוב ז' אחד וכתב שני זיינין פטור כמו נתכוין לזרוק ב' וזרק ד' (לעיל דף עג.) וכן קשה אברייתא דמייתי בגמרא נתכוין לכתוב אות אחת ועלו בידו שתים חייב אמאי חייב מ"ש מנתכוין לזרוק שתים וזרק ד' וי"ל דמיירי כגון שהיה צריך לכתוב שתי אותיות איזה שתי אותיות שיהיו דהשתא נתכוון לדבר איסור וגם נעשית מחשבתו ואפילו הכי פטור כדמפרש בגמ' משום דבעי זיוני עכ"ל

והנה מה שהקשו התו' מהא דשבת עג' דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' פטור צ"ע דהא לד' התו' לא איירי שם היכא דנתכוין לזרוק ב' וזרק יותר אלא איירי שזרק ד' כסבור שהם ב' אבל הכא שנתכוין לכתוב אות אחת וכתב שתים דמי לנתכוין לזרוק למקום ב' וזרק למקום ד' ולכאורה צ"ל דבאמת אין כוונתם להמימרא דשבת עג' אלא כוונתם להגמ' בב"ק כו: דמבואר שם דלכו"ע היכא דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' פטור משום מלאכת מחשבת ועי"ש בתו' דכה"ג הוא אפילו לאביי וכמוש"נ לעיל וה"נ הכא יש כאן חיסרון של מלאכת מחשבת והנה תו' כ' ליישב דמיירי שהיה צריך לכתוב ב' אותיות איזה שירצו וע"כ הו"ל "נתכוין לדבר איסור " וגם "נעשית מחשבתו" ובפשוטו מש"כ תו' נעשית מחשבתו הוא לענין דחשיב מלאכת מחשבת ומש"כ תו' דהו"ל נתכוין לדבר איסור הוא לענין דליכא בזה פטורא ד"בה" ומבואר מזה דאף דעיקר קושייתם הוא מהגמ' ב"ק כו: דיש בזה הפטור דמלאכת מחשבת אמנם ע"כ כווונתם גם להקשות דוודאי איכא בזה ג"כ הפטור ד"בה" עכ"פ לרבא וגם הפטור דמחשבת דהוא לכו"ע וע"ז כ' דפטור "בה" ל"ש בזה כיון דנתכוין לדבר איסור ופטור מחשבת ליכא בזה כיון דניחא ליה בכל ב' אותיות שיהיו,[אמנם עיין תו' רא"ש שכ' שם וז"ל וא"ת מאי איריא נתכוון לכתוב ח' אפי' נתכוון לכתוב זיין וכתב שני זיינין פטור כמו מתכוון לזרוק שתים וזרק ארבע דאמרינן לעיל דפטור, י"ל דהכא מיירי כגון שהיה צריך לכתוב שני אותיות ונתכוון לכותבן ובשעת כתיבת הח' עלה בידו שני זיינין "והרי נתכוון לדבר האסור ועלה בידו דבר אסור" ואפי' הכי פטור. ומבואר מזה שקושייתו היתה משום דינא ד"בה" בדווקא ולא משום מלאכת מחשבת וע"כ כ' רק דבכה"ג הוי נתכוין לדבר איסור ולא הזכיר ענין נעשית מחשבתו וגם בקושייתו כ' להדיא דאמרי' "לעיל" ומבוארת כוונתו לסוגיא דלעיל דאביי ורבא וצ"ל דאף דאיירי שם בגוונא דכסבור שהם ב' מ"מ ה"ה היכא דנתכוין לב' וודאי איכא בזה ג"כ פטורא ד"בה" וע"ז תי' דהכא כיון דאיירי שנתכוין לכתוב ב' אותיות הרי נתכוין לדבר האסור ובאמת התו' רא"ש לא הוסיף כלל דאיירי שנתכוין לאיזה אותיות שיהיו וצ"ע א"כ דעכ"פ יהא חיסרון משום מחשבת,

אמנם המעיין בתו' רא"ש שם יראה דלא הוסיף כלל את סו"ד התו' דהכא הפטור משום דבעו זיוני ואדרבא נ' מדבריו דבאמת הפטור הוא משום דליכא מלאכת מחשבת כיון שנתכוין לחי"ת ויצא זיין ולא נעשית מחשבתו אמנם אכתי צ"ע דמאי איריא נתכוין לחי"ת אפילו נתכוין לזיי"ן ועלו בידו שתי זיינים נמי פטור גם משום מלאכת מחשבת דהרי דמי לנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דמבואר בב"ק כו: דפטור משום מחשבת וע"ז לא הקשה בקושייתו וגם לא ענה בתירוצו מ"ט אין בזה חיסרון מחשבת וצ"ל דס"ל דכיון דעכ"פ נתכוין לשתי אותיות מהני נמי שלא חנא חיסרון מחשבת מחמת שזה אחד וזה שתים אבל עכ"פ יש כאן חיסרון מחשבת מחמת שינוי האותיות דאפילו בנתכוין לכתוב ב' אותיות וכ' ב' אותיות אחרות יש חיסרון מחשבת וכמו נתכוין להדליק וכיבה ועיין כאן בראשונים דמפורש כן אמנם עיין תו' רא"ש לק' דף קה. דנ' להדיא דס"ל דפטורא דמתני' הוא משום דבעו זיוני וא"כ צ"ע מ"ט בעי' להאי טעמא תיפו"ל שנתכוין לח' ועלה בידו ז' שהרי לשיטתו לא איירי שנתכוון לכל אותיות שיהיו ואולי באמת גם התו' רא"ש כוונתו שדעתו לאיזה אותיות שיהיו אף שלא הזכיר פרט זה ]

והנה מש"כ תו' דליכא בזה פטור מחשבת כיון דנתכוין לכתוב איזה ב' אותיות שיהיו עיין ברשב"א שם שכ' דבכה"ג הו"ל כאומר כ"מ שתרצה תנוח דמבואר בגמ' דף צז' דבכה"ג ליכא חיסרון מחשבת אמנם צ"ב דהרי לכאורה בד' התו' דף עב: והוא מהסוגיא דכריתות יט: מבואר דאפילו בתאינה ותאינה אף דבפשוטו לית ליה נ"מ איזה תאינה מ"מ יש בזה חיסרון מחשבת ועיין לעיל מש"נ בזה דכיון דהם מעשים חלוקים יש בזה חיסרון מחשבת אף דל"ל נ"מ עי"ש וא"כ ה"נ כיון דכתיבת ח' וכתיבת זיינים הם ב' מעשים חלוקים מ"ט אין בזה חיסרון מחשבת אף דל"ל נ"מ איזה אותיות, ולכאורה צ"ל בזה דהתם כל תאנה מצ"ע הוי דבר בפ"ע הקיים ועומד במקום אחר וכשחשב ונתכוין לתאנה זו נתכוין לתלישה אחרת וע"כ ל"מ אף דלא נ"מ מידי אבל הכא מה שחשב בדעתו לכתוב ח' ויצא ז' כל שאין לו נ"מ אין משמעות למחשבת ח' דהרי אין כאן ח' בעולם אלא רק במחשבתו חשב לכתוב ח' וכיון שאין לו נ"מ איזה אות לכתוב אין כאן מעיקרא מחשבה בדווקא לכתוב ח' ואין כאן כלל חילוק מעשה [צ"ע לענין מוחק שהיו לפניו ב' אותיות חי"ת וזיי"ן ורצה למחוק איזה אות שיהיה אלא דנתכוין למחוק החי"ת ומחק הזיי"ן די"ל דדמי לתאנה ותאנה וצ"ע בזה]ואכתי צ"ע בסברא זו, גם יש לדון דסו"ס כיון שעכשיו רצה לכתוב אות אחת ונעשה שתים יהא חיסרון מחשבת משום דעכשיו נעשה כבר מעשה נוסף שלא היה בדעתו עכשיו לעשות רק אח"כ ומבואר בתו' דכה"ג ל"ש בזה חיסרון מחשבת כיון שסו"ס היה בדעתו אח"כ לעשות כן ודמי קצת להמבואר בסוגיא בכריתות דף כ' דבליקדם ליכא חיסרון מחשבת כיון דעכ"פ רצה לעשות כן אח"כ ,

אמנם מש"כ תו' לענין פטור "בה" דאין זה מתעסק בהיתרא כיון דהוי כנתכוין לאיסור כיון שהיה דעתו לכתוב ב' אותיות הוא מחודש מאוד דהרי עכ"פ השתא לא היה בדעתו לעשות האיסור דעכשיו דעתו היתה לכתיבת אות אחת ומאי נ"מ שחשב בדעתו אח"כ לגמור האיסור וצ"ע בזה [ובאמת יש להעיר מ"ט לא העמידו תו' דאיירי כשכבר כתב אות אחת ואח"כ בא לכתוב אות שניה ח' ואין לו נ"מ איזה אות תהיה ויצא לו ב' זיינין ופטור משום דבעו זיוני ואין כאן שום אות ז' והו"ל רק אות אחת ובכה"ג הרי הרבה יותר פשוט דחשיב נתכוין לאיסור כיון דהיה בדעתו לעשות איסור ממש דלפי דעתו היה כותב עכשיו אות השניה ואולי משום דבזה אכתי לא מתיישב הברייתא דנתכוין לאות אחת עי"ש בתו' [ואמנם התו' רא"ש לא הק' כלל מהברייתא הנ"ל וצ"ע מ"ט לא העמידו כה"ג שאיירי שזה היה האות השניה וצ"ע],

ועיין שם ברמב"ן שהביא ד' התו' הנ"ל וכ' ע"ז ואינו נכון ולכאורה כוונתו להנ"ל דבכה"ג ל"ח נתכוין לאיסור כיון דהשתא עכ"פ מתעסק בהיתר אמנם עי"ש בשאר ראשונים שכולם הסכימו לד' התו' וצ"ע.

ועי"ש ברמב"ן שכ' תירוץ אחר דאיירי שחשב לכתוב על כל אותו המקום את הח' ויצא ב' אותיות באותו שטח וכן בברייתא של נתכוין לאות אחת וע"כ לא דמי לנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' וזה תמוה טובא דנהי דלענין מלאכת מחשבת יש לדחוק אולי דחשיב נעשית מחשבתו במה שנכתב עכ"פ על כל אותו מקום ואין נ"מ אם זה אות אחת או שתים וגם סברא זו אינה מובנת כלל אמנם עיקר הסברא יתכן דהיא כיון דרצה את כל "מעשה" הכתיבה שהרי גם כדי לכתוב חי"ת צריך לכתוב ב' זיינין ונתכוין לכתיבה זו א"כ אף דרצה שיצא מזה אות אחת ונעשה שתים מ"מ אין כאן תוספת מעשה שנעשה בלא כוונה מ"מ כלפי פטורא ד"בה" וודאי לא נ"מ מידי דסו"ס אות אחת מותרת ושנים אסורים והוי מתעסק בהיתרא והגם די"ל דדמי קצת לכתב שתי אותיות כסבור שהוא אחת כיון שלא נוסף עוד מקום בכתיבתו אין זה תוספת מעשה כמו נתכוין לזרוק ב' וזרק ד' וי"ל דבעי' לעולם הוספת מעשה שלא היה בדעתו מ"מ כ"ז ניחא לד' רש"י שם אבל ד' הרמב"ן שם דגם היכא דכסבור שהוא תלוש הוי מתעסק ולכאורה לפי"ז ה"ה כסבור שהוא ב' ונמצא ד' נמי חשיב מתעסק אף שנתכוין לכל שטח זה מ"מ כיון שסבר שהוא היתר פטור ויש ליישב קצת והדברים צ"ע גם אולי הרמב"ן לא מודה לתו' לענין כסבור שהוא ב' ורק לענין תלוש כיון דהוא מעשה אחר בעצם וצ"ע בזה עוד צ"ל דאות אחת וב' אותיות ל"ח ב' שמות דאל"כ יפטר משום דינא דר' יהושע ,

בס"ד בענין גדר הפטור דמתעסק

ב, והנה בגוף ד' התו' שחילקו דהיכא דנתכוין לגוף זה אלא שטעה יש בזה הפטור של בה והיכא שנתכוין לגוף אחר יש בזה פטור מלאכת מחשבת מבואר בתו' החילוק דהיכא דנתכוין לגוף זה הרי נעשית מחשבתו משא"כ היכא דנתכוין לגוף אחר ומאידך לענין פטורא ד"בה" ל"ש אלא היכא דמתעסק בהיתר דבזה שייכא פטורא דבה אבל באיסור ואיסור ל"ש זה וע"כ הוא רק מדין מלאכת מחשבת ולכאורה הביאור הוא דחלוק פטורא ד"בה" שהוא פטור בהל' שגגה[ושורש הדבר הוא מד' הגרע"א דאינו אלא פטור מחטאת] דזה ל"ש אלא היכא דהוא היתר דכיון שטעה ונתכוין להיתר א"א לחייבו על האיסור ואף דכל אומר מותר מחייבי' ליה הכא שאני דכיון דטעה בגוף מציאות הדבר לא חייבה תורה בזה ומשא"כ פטורא דמלאכת מחשבת דהוא חיסרון בהמעשה מלאכה ע"כ אף באיסור ואיסור סו"ס לא נתכוין למעשה זה ומעשה זה נעשה שלא מרצונו,

אמנם לכאורה צ"ב טובא בזה דהנה הרי זה וודאי אין לומר דפטורא ד"בה" הוא רק דין מדיני השגגות דבכה"ג אינו חשוב שוגג דלא הו"ל לאיזהורי דהלא מבואר בגמ' דבחלבים ועריות חייב אף במתעסק שהרי נהנה ולכאורה אם הוא פטור מחמת ענין השגגה בזה ל"ש כלל ענין שכן נהנה דהא וודאי כל היכא דהוא אנוס אף בחלו"ע אינו מביא קרבן דסו"ס לא עשה איסור מדעתו וע"כ מבואר מזה דגם פטורא דבה הוא משום חוסר דעתו בגוף המעשה דמשו"ה ל"ח כ"כ כעושה המעשה ,

והנה הגר"ח הוכיח לזה מהא דמצינו דינא דמתעסק גם לגבי מצוות כמבואר בסוגיא דר"ה לב' דאפילו למ"ד מצוות אי"צ כוונה מ"מ במתעסק לא מהני והתם ע"כ הוא חיסרון בהמעשה דהרי אינם צריכות כוונה אמנם באמת בזה יש לדון די"ל דהרי מצינו דאף למ"ד מצוות אי"צ כוונה מ"מ היכא דמכוין שלא לצאת אינו יוצא י"ח וכמבואר בראשונים בברכות יב' וע"כ מבואר מזה דעכ"פ בעי' שתהא המצווה מדעתו ואף דלא בעי' כוונה לצאת מ"מ בעי' שתהא מדעתו וממילא י"ל דע"כ היכא דהוא מתעסק שאין כאן דעת כלל להמצווה לא מהני ובאמת מצינו שלא בעי' בזה ממש לגדרי מתעסק דאף בשוגג ל"ש קיום מצווה וכמו בסבור שהוא חול ותקע בשופר דלעולם כה"ג חשיב שוגג מ"מ במצוות לא מהני כמו"ש הר"ן בשם הרא"ה בר"ה כח' וע"כ דהוא חיסרון אלר וכמוש"נ ול"ש זה לדין פטור "בה" שהוא פטור דווקא במתעסק ולא בשוגג אמנם גם בזה אכתי צ"ע ממה שמבואר שם ברש"י ובר"ן דאיכא דין שכן נהנה במצוות ולכאורה ל"ש זה כ"כ לגדרי כוונה דמצוות אלא לגדר מעשה אמנם גם זה אינו מוכרח דהרי ל' רש"י בסנהדרין סב' ד"ה שכן נהנה הלכך הוי כמכוין וכבר ביאר הקהילו"י בזה דענין כוונה הוא השתתפות הנפש עם המעשה וע"כ היכא דיש הנאה אי"צ כ"כ כוונה דיש כאן השתתפות הנפש מצד הנאתה וא"כ י"ל ג"כ התם כן אבל לענין איסורים אם הוא פטור מצד ענין טעותו בזה ל"ש שכן נהנה שלא יהא לו פטור מחמת טעותו דמחמת הנאתו אינו נעשה ל"מזיד" שלא נשתנית בזה ידיעתו ורק לענין שיחשב ל"מכוין" שהוא ענין השתתפות הנפש כמו שביאר הקהילו"י שייך שיחשב כמכוין]

עוד יש להוכיח מהמבואר בסוגיא לגבי תינוקות דכיון דמקלקל בחבורה חייב מתעסק בחבורה חייב והביאור דמהא דמקלקל חייב ע"כ דליכא דין מלאכת מחשבת כמו שבי' תו' בכ"ד וע"כ אין חיסרון מלאכת מחשבת ומבואר דליכא פטור משום "בה" דאם היה פטור משום "בה" לא היה מהני מה שמקלקל חייב ומבואר דל"ח מתעסק בהיתרא וכמו שכ' השטמ"ק וכמבואר באחרונים דכיון דביסודו הוא מעשה איסור אלא דנדחה מפני מצוות מילה ע"כ חשיב איסור וכמו"כ יש להוכיח מהמבואר בתו' פסחים עג' וסנהדרין פד' שכ' דהשוחט חולין לשם פסח הוי מתעסק דשבת ולא דכל התורה דמשו"ה תלוי הוא בהא דמקלקל בחבורה עי"ש בתו' ומבואר דל"ח מתעסק בהיתרא והיינו ג"כ משום הך טעמא דבעצם הוי מלאכת איסור אלא דעבודה הותרה בשבת ולכאורה אם ענין מתעסק היה שייך לפרשת שגגות לכאורה ל"ש לחלק בזה מאיזה טעם ההיתר [אמנם באו"ש פ"א משבת כ' לבאר לפי דרכו שם דכיון דבעצם הוא איסור היה לו יותר להיזהר וכעי"ז כ' בחזו"א הוריות סי' טו' אמנם לכאורה הוא דוחק גדול לחלק בזה],

עוד צ"ע דאם הוא רק מדיני שגגות ומשו"ה כל שהוא איסור ואיסור ל"ש ענין שגגה א"כ צ"ב טובא דהרי במשנה מבואר דהיכא דהוא ב' מינים פטר ר"י ולכאורה וודאי מתני' איירי מדינא ד"בה" דדינא דמלאכת מחשבת לא נתחדש רק בד' שמואל וגם לא איירי ביה מתני' דשם רק בקרא ד"בה" ולכאורה הא כיון דהוא איסור ל"ש בזה שגגה ובשלמא היכא דהם ב' מלאכות חלוקות או תרי לאוין היה אפשר לדון דסו"ס כל איסור כלפי חבירו חשיב היתר אבל הרי מבואר ברש"י במשנה וכן הוא מוכח בגמ' בדף כ' דתאנים וענבים הוו ב' שמות ואפי' שחורת ולבנות ס"ד שם דהם ב' שמות ובזה וודאי צ"ע כיון דעסוק באותו איסור איזה שגגה יש כאן [ועין מנ"ח שנקט בד' הר"מ לגבי ידיעה שאחר החטא שאינו רק אם הוא לאו אחר אבל כל שאינו לאו אחר אי"ז חשיב כאינו יודע החטא שחטא בו אמנם זה קצ"ע מהגמ' דלכאורה נ' בגמ' דד' ר"ש שזורי דב' מינים הוא אף בתאנים וענבים ורחוק מאוד לפרש ד' ר"ש שזורי לצדדין דלענין ידיעה אחר החטא יחשב שתי מינים רק בשתי לאוין ולענין נתכוין לזה ונמצא זה הוא אפי' בתאנים וענבים דהרי ר"ש שזורי כללם במימרא אחת דלא נחלקו וכו' אמנם באמת בלא"ה ע"כ נכלל בזה שתי משמעויות בשני שמות דהנה לענין בשר קודש ובשר נותר וא"י מה אכל לענין ידיעה אחר החטא וודאי חשיב כב' שמות ולענין ידיעה בשעת החטא כל שהוא מין אחד וודאי ל"ח כב' שמות וכדמוכח מד' אביי ורבא דנחלקו רק במין אחד דאל"כ פטור מדינא דר' יהושע דב' מינים פטור [וכמו שיבואר כ"ז לק' אות ג'] ומ"מ מבואר בגמ' בשבת דפליגי גם לענין אותו מין של היתר ואיסור כמו שומן וחלב [וצ"ל דחשיב אותו המין עיין בזה לק' אות ג'] כמבואר בשבת עג' ואי נימא דשתי שמות איסור הוי ב' שמות א"כ כ"ש היתר ואיסור יחשבו ב' שמות וא"כ גם לאביי יפטור משום דינא דר' יהושע והיינו משום דלענין ידיעה בשעת החטא ל"ש כלל חלוקת איסורים או היתר ואיסור דהרי הוא סבור שמותר ועיין במה שית' בזה לק' אות ג']

עוד צ"ע דהרי לד' אביי ע"כ אין לומר דהוא ענין שגגה דמאי נ"מ בזה אם נתכוין להגביה או נתכוין לחתוך סו"ס לפי דעתו הוא מציאות היתר וא"כ זהו חידוש לומר דלאבייי הוי גדר אחר מלרבא [אמנם י"ל בזה דגם לאביי הוא מגדרי שגגה אלא דס"ל דלא מהני מה שבדעתו למציאות היתר להפקיעו משם שוגג רק אם טעותו הוא בעיקר מעשהו דאז חשיבא שגגתו שגגה גדולה ועיין ברבינו חננאל בסוגיין ] ,

[ואמנם זה אין להוכיח מד' התו' בדף עה' שמבואר שם להדיא דאף היכא דיודע בוודאי שיעשה איסור ול"ש שגגה כלל דהוא מזיד מ"מ שייכא פטור דמתעסק וע"כ שאינו מדיני שגגות דז"א דהרי התם איירי התו' ע"כ מדינא דמלאכת מחשבת ולא מדינא דבה דאל"כ לא היה מהני מה דמקלקל בחבורה חייב עי"ש בתו ופטורא דמלאכת מחשבת וודאי ל"ש לשגגות אמנם עי"ש ברמב"ן ובר"ח שפטרו משום מתעסק וצ"ע אם כוונתם למ"ד מקב"ח פטור או דבאו לפטור משום דינא ד"בה" וצ"ע כמו"כ אין להוכיח מד' התו' בסנהדרין פד' דכ' ללמוד דין אינו מתכוון ממתעסק אף דל"ש באינו מתכוין ענין שגגה דהרי יודע דיכול להיות החריץ דאדרבא מבואר שם ג"כ דהוא רק מדין מלאכת מחשבת דבאו לפטור אינו מתכוין רק בשבת עי"ש בתו ואדרבא י"ל דמשו"ה ל"ש באינו מתכוין הפטור דמתעסק דבה משום דיודע דיכול לבא איסור ועי"ש ברעק"א מה שהק' בתו' ולהנ"ל מתבאר היטב ועיין מש"כ בזה במק"א וכן אין להוכיח מד' הר"מ לגבי צידת נחש דמבואר במ"מ לד' הר"מ דיש בזה פטור מתעסק עי"ש אף דוודאי יצוד והוא מזיד בזה דהתם נמי י"ל דהוא מדין מלאכת מחשבת אמנם האבי עזרי בהל' איסו"ב הוכיח מהר"מ לענין חלבים ועריות דמשמע דגם במזיד כל שהוא דרך שחוק פטור והתם ע"כ מדינא דבה אמנם ג"ז אינו ראיה כ"כ דהר"מ לא הזכיר כלל בכ"מ רק פטור מלאכת מחשבת וכנ' שיטתו דענין בה הוא כעין דין מלא"מ ויתכן דלהר"מ ליכא פטור מתעסק בשאר איסורי תורה ועיין מנח"ש תניינא סי' ל' ובס' באר יעקב [אריאלי] שהו' בהערות על שו"ת הגרע"א ואכמ"ל בזה ואין כ"כ ראיה לשי' התו'] וע"ע רנ"ג סוף שבת דגם נ' דאף במזיד איכא פטור מתעסק עי"ש

וע"כ מבואר מכל זה דענין מתעסק עניינו דמגרע מכח המעשה עצמו דחשיב כנעשה מאליו וע"כ זהו דמהני שכן נהנה דהוא סברא דע"כ מתייחס המעשה אליו,

אמנם הדבר צ"ע דלכאורה ענין ה"מעשה" אם הוא כנעשה מאליו או לא ל"ש כלל לענין האיסור וההיתר שבמעשה וכלל אין נ"מ אם הוא איסור או היתר לענין אם הוא חשיב כעושה או כנעשה מאליו וא"כ צ"ב טובא מ"ט לענין מתעסק דכל התורה כולה שנלמד מפטורא ד"בה" בעי' דווקא דיחשוב שהוא היתר הא גם באיסור כיון דלדעתו היא מציאות אחרת שפועל בה כגון שסבור על ענבים שהם תאנים וכדומה א"כ הוי מעשה זה כנעשה מאליו וממ"נ אם מחמת מחשבתו שהוא מציאות אחרת מגרע בהמעשה וע"כ בסבור שהוא היתר פטור א"כ אף בסבור שהוא איסור נימא כן וביותר דלכאורה הסברא נותנת דאדרבא היכא שהוא עסוק במעשה אחר של תלישה אחרת והלכה ידו ועשתה מעשה תלישה אחר הוי יותר סברא להחשיבו שאין זה מעשה דידיה מגוונא דנתכוין למעשה זה אלא דהיה סבור שהוא תלוש ומד' התו' מבואר איפכא דהרי דינא דמלאכת מחשבת הוא דין רק כלפי שבת אבל בשאר איסורים חשיב מעשה גמור ומאידך דינא ד"בה" דכל התורה כבר נ' דע"כ הוא סברא בעיקר המעשה וצ"ע וביותר נ' ויסוד הדבר מבואר בד' הגרע"א בתשובה ח' דחיסרון דמלאכת מחשבת אינו חיסרון כלל בהגברא העושה אלא בה"מלאכה" דהמלאכה אינה חשובה כל שלא נעשית מדעת העושה אותו אבל כלל אינו חיסרון בהמעשה ולכאורה הסברא נותנת איפכא דהיכא דנתכוין למעשה זה וטעה בעניינו הוא חיסרון קטן יותר בהעושה מאשר שנתכוין למעשה אחר ,

[והנה בשטמ"ק בכריתות באמת נ' דלא כד' התו' דנ' שם דיסוד החילוק בין מתעסק דכל התורה למלאכת מחשבת אינו משום דמתעסק דכל התורה הוא רק במתעסק בהיתרא דאדרבא מבואר שם דתליא זה בזה ואם כלפי מלאכת מחשבת הוא גם היכא דהוא איסור ה"ה לענין "בה" כמבואר שם עי"ש וע"כ עיקר החילוק בין מתעסק למלאכת מחשבת לא תליא בזה דהוא היתר ואיסור אלא כמבואר שם דהוא תלוי אם הוא גוף אחד או תרי גופי וכל שהוא תרי גופי אין בו אלא הפטור דמלאכת מחשבת וליכא בזה הפטור ד"בה" ואמנם צ"ב טובא טעמא מאי ליכא בתרי מעשים הפטור ד"בה" וכנראה הביאור בזה דהנה יסוד הדין דמתעסק בגוונא דכסבור שהוא תלוש ונמצא מחובר והא דחלוק הוא משוגג הוא משום דכיון דלפי דעתו הרי עסוק הוא במעשה אחר חשיבא עיקר התעסקותו בדבר אשר סבר בדעתו לעשות ומה שנעשה באמת אינו שייך כ"כ אליו ומעתה י"ל דחלוק היכא דכלפי מעשה זה היה לפי ידיעתו מעשה אחר דבכה"ג הרי עשייה זו נתפרשה בדעתו כעשייה אחרת וא"כ מה שעשה חשבי' ליה כנעשה ממילא אבל היכא דעשה מעשה אחר והלכה ידו למקום אחר ועשה דבר אחר די"ל דעכ"פ כלפי המעשה האחר שבאמת נעשה מעולם לא היה בדעתו לעשותו באופן אחר א"כ הוי זה עשייה גמורה ואף דעכ"פ היה בדעתו לעשות מעשה אחר ונעשה מעשה זה בלא דעתו מ"מ כיון שלא נתפרשה אצלו גוף מעשהו באופן אחר אינו כמתעסק אמנם כיון דעכ"פ עשייה זאת היא בלא דעתו יש בזה הפטור דמלאכת מחשבת וצ"ע בסברא זו,ולפי סברא זו לא קשיא קו' המהרש"א על ד' תו' בשבת עג' וסנהדרין סב' דכסבור חולין ומצאת בהמה אחרת של קדשים יהא פטור דבה גם בשחוטי חוץ כיון דהוא היתר דלהנ"ל כיון דהוי תרי גופי ל"ש בזה פטור בה גם בהיתר ואיסור אמנם בד' תו' בכ"ד לא משמע כן כלל ואכתי צ"ע בד' השטמ"ק הנ"ל דלעיל מיניה כשהביא עיקר החילוק בין התרי גווני מתעסק נ' להדיא כד' התו' דעיקר החילוק הוא דהכא היתרא הוא ול"ש בה רק בהיתר עי"ש עוד צ"ע דאכתי קשיא לפי"ז לד' השטמ"ק הקושיא השניה שהק' הגרע"א מתי' הגמ' דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק בחבורה נמי חייב ובשטמ"ק שם גופיה בקטע אח"כ ביאר עיקר הענין משום דאם מקלקל חייב הרי דע"כ לא נאמר בזה הדין דמלאכת מחשבת בחבורה וע"כ גם מתעסק דהוא מפטורא דמלא"מ לא נאמר בזה וכיון דעכ"פ מבואר בשטמ"ק דהכא הפטור הוא מדינא ד"בה" אלא דכל הקו' על שמואל היא רק משום דס"ל לגמ' דלשמואל דאמרי' מלא"מ אף באיסור ואיסור ה"ה בפטור ד"בה" יהא אף באיסור ואיסור אבל עכ"פ הפטור הוא מקרא ד"בה הנאמר בכל התורה א"כ מ"ש זה להא דמקלקל בחבורה חייב דהוא חידוש כלפי דין מלאכת מחשבת וצ"ע בזה ועיין בס' אשר לשלמה על מועד שביאר ד' השטמ"ק באופ"א ממה שנתבאר לעיל ויישב ג"כ הקו' הנ"ל עי"ש ,]

והנה המנחת ברוך סי' י' כ' דעיקר גדר מתעסק הוא משום דהוא מעשה אחר דזהו תלישה וזהו עוקר דבר מגידולו וע"כ אין כוונת מעשה איסור כלל ולפי"ז א"ש יותר ד' התו' דבחתיכת תלוש אין כאן כוונה לעיקר המעשה וע"כ הוא חיסרון גדול יותר בהמעשה אמנם מלבד שד' התו' כריתות יט' מאוד לא נ' כן גם בפשוטו נסתרת דעתו מהסוגיא דפסחים לג' דנתכוין להתחמם בגיזי צמר ונתחמם בגיזי עולה ובגמ' שם מדמי לנתכוין לתלוש ותלש מחובר ומבואר דבאותו גוונא מיירי ועי"ש במנח"ב מה שדחק בזה והתם בין אם מתחמם בגיזי חולין בין אם מחתמם בגיזי עולה הוי אותו המעשה ממש גם נתקשה שם המנ"ב לשי' ממה דמבואר בגמ' דכסבור שומן הוא ואכלו דתליא בפלוגתא דאביי ורבא והתם ג"כ לכאורה הוי מעשה אכילה בתרוויהו ועי"ש מש"כ בזה דעכ"פ חלוקים בטעמיהם וע"כ חשיב מעשה אכילה אחר וזהו חי' רב וכמו שכבר תמה עליו החזו"א בהוריות סי' טו' גם עי"ש מה שהביא מתו' פסחים עג' וסנהדרין פד' וכ' שם לחלק דהיכא דשוחט שור כסבור שהוא כבש הוי מתעסק וגם זה תימה לשיטתו [אמנם באמת אדרבא מד' התו' הנ"ל אין כלל סתירה לדבריו דהרי כבר נ' לעיל דתו' שם איירי בדין מלאכת מחשבת בדווקא ולא מדינא ד"בה" עיין לעיל וצ"ע] ,

אמנם נ' לבאר בד' התו' בזה דבאמת אם באנו לדון משום תורת עשייה דכל התורה וודאי ליכא בזה חיסרון מעשה דסו"ס הרי נתכוין לחפץ זה ועשה בו אלא עיקרו הוא מגדרי מעשה עבירה ומצווה והיינו דביסוד הדבר עיקר העבירה אינה נגמרת במעשה לבדו דעיקר שם עבירה הוא במה שעובר ע"ד קונו וביסוד הדין היתה חשובה עבירה רק במזיד שיודע ועובר ע"ד קונו ונתחדש פרשת שוגג דאף היכא שסבר שהוא מותר מ"מ כיון שעשה מעשה האסור מחייבי' ליה כיון שעכ"פ היה לו לידע אבל הא מיהא עיקרו הוא משום דעכ"פ עשה מעשה האיסור והיה בדעתו לעשות מעשה זה והנה בפרשה דמתעסק נתחדש דכיון שלפי ידיעתו היה מעשה של היתר באמת כמש"כ תו' בכריתות יט' הרי דכלל לא היה לו דעת על המעשה איסור וחסר כאן בעשיית האיסור דלעבירה בעי' ג"כ דעת עבירה ויסוד החילוק הוא דבשוגג הרי נתכוין לעשות המעשה האסור כגון בסבור שמותר לשחוט קדשים בחוץ הרי דידע שעושה מעשה הקרבת קרבן בחוץ אלא שהיה סבור שמותר א"כ שייך לחייבו על איסורו דהרי עשה עבירה והיה דעתו על ההקרבה בחוץ וזה עצמו דעת עבירה ואף דטעה שסבר שהוא מותר מ"מ יש כאן דעת על מציאות דבר האסור אבל במתעסק כגון בכסבור חולין ונמצא קדשים ושחטן בחוץ חשיב מתעסק דאף דהוא מעשה אחד ואין הבדל בגדרי מעשה אם היא שחיטה של חולין או של קדשים אבל בגדרי העבירה יש כאן חילוק אם לפי ידיעתו נתכוין למעשה הקרבת קרבן בחוץ או מעשה שחיטה בעלמא דכיון דתוכן העבירה היא ההקרבה בחוץ כל שלא ידע שהוא מקריב קדשים בחוץ אין כאן דעת מעשה עבירה כלל וה"ה בגיזי חולין וגיזי קדשים לענין מעילה כל שלא ידע מציאות הנטילה מן ההקדש דזהו תוכן ענין המעשה של מעילה כיון דהרי סבור הוא שהוא חולין אין כאן דעת על מעשה שאסרה תורה ורק לענין מילה בשבת שידע עצם ענין הוצאת הדם אלא דסבור שמותר לו למול מחמת המצוות מילה אין כאן פטור מתעסק כלל ורק פטורא דמלאכת מחשבת דעכ"פ סבור על תינוק אחר ועשה בתינוק זה כמו נתכוין לתלוש תאנה זו ותלש אחרת,

ומעתה א"ש הא דבחלבים ועריות מהני דינא דשכן נהנה אף דאינו חיסרון בהמעשה מ"מ י"ל דכל ענין דעת עבירה שידע ויתכוון לענין העבירה הוי רק היכא דכל שייכותו לעבירה הוא מחמת מעשהו דבזה כל שפירש ענין מעשהו באופן אחר הרי כלל אין כאן דעת עבירה אבל היכא דנהנה גופו מן האיסור א"כ יש כאן מציאות איסור שבאה לגופו א"כ אפילו שאין לו דעת לזה סו"ס נכנסה מציאות איסור בגופו וביאור הדבר הוא דרק במעשים שייכא הסברא דכל שאין לו דעת לעבירה אין המעשה עצמו מחייבו דמעשה אינו חפצא דאיסורא בעצם רק בצירוף כוונתו לענין ותוכן המעשה וכל שאין כוונתו לתוכן זה חשבי' ליה אף שעשה מעשה זה מ"מ תוכנו של המעשה שהוא ענין העבירה אינו חשוב כנעשה על ידו כיון דכלל לא היה דעתו לזה אבל כשהחפצא דאיסורא באה לגופו ל"ש דדעתו תקבע אם היתר נכנס לגופו או איסור נכנס לגופו דתוכן מה שאסרה תורה הוא עצם המציאות שיתפטם איש יהודי ע"י מאכלות האסורות ואין ענין זה תלוי בעשייתו ודעתו אלא במציאות הנאתו [ואף דוודאי בעי' ג"כ מעשה אכילה או מעשה ביאה מ"מ תוכן העבירה אינה עצם המעשה אלא מציאות ההנאה] וע"כ אין בזה פטור מתעסק ויתכן שזהו כוונת רש"י בסנהדרין שכ' דטעמא דשכן נהנה דהוי כנתכוין והיינו דכיון דתוכן העבירה היא עצם מציאות האיסור שנכנסה לגופו א"כ כל שידע שאוכל דבר אי"צ כוונה יותר לתוכנה של העבירה דמציאות ההנאה היא תוכנה וזה נעשה ממילא ויש קצת מקום לדון לד' רש"י דהיכא דכלל לא נתכוין לבעילה כגון שנפל מן הגג ונתקע בערווה א"כ כה"ג לא יועיל אפילו סברת שכן נהנה ול"ד לסבור רוק הוא ובלעו דעכ"פ נתכוין לבלוע א"כ אף דרוק אינו מעשה אכילה האסור מ"מ הרי עשה מעשה להכניסו לגופו וי"ל דע"כ רש"י כ' ענין מתעסק בעריות רק שסבור אשתו ונמצאת אחותו [אמנם לכאורה ד' רש"י לד' רבא אבל לאביי לכאורה צ"ל גוונא שלא נתכוין כלל לבעילה אמנם אכתי יתכן קצת בגוונא דכסבור ביאה שלא כדרכה וכדומה שאינה כלל צורת ביאה האסורה וי"ל דלאביי חשיב כהגבהה ותלישה וכה"ג הוא כרוק ובלעו] אמנם רבינו גרשום בכריתות כ' דגם זה בכלל מתעסק דחלבים ועריות עי"ש וכ"נ בר"מ פ"ב משגגות ,

[ואמנם נ' דגם לפי סברא זו אפשר להבין ד' המקו"ח דבחמץ דליכא מעשה אין דין מתעסק אמנם צ"ל כמו שביאר אא"ז במנחת שלמה תניינא סי' ל' דעיקר הסברא בזה דאינו משום דבעי' מעשה אלא הביאור דכל שעיקר החיוב הוא לעשות מעשה ולבער ל"ש בזה ענין מתעסק דזהו גופא מה שהטילה תורה עליו לבדוק ולבער וכמו דלענין תשביתו וודאי ביטל ועבר על תשביתו דסו"ס לא השבית החמץ אף דסבר דאין לו כמו"כ ענין בל יראה הוא שמוטל עליו לבדוק ולבער ואף דסבר דאין לו מ"מ קיים אצלו החמץ ע"י מה שלא בדק וע"ז ל"ש פטור מתעסק במה שנתקיים החמץ על ידו מחמת שלא בדק וביער] ,

אמנם אכתי צ"ע מהא דמצינו בב' מינים דאיכא דין מתעסק אף באיסור ואיסור ואפילו היכא דהוא אותו איסור ממש כמו שחורות ולבנות ולכאורה התם הרי יש דעת עבירה ומה שייך שם דין מתעסק ויבואר לקמן אות ג' ,

בס"ד בדינא דר' יהושע כריתות יט.

ג,והנה מבואר במשנה דפליגי ר"א ור' יהושע לענין ידיעה אחר החטא אם א"י במה חטא וכן לענין נתכוין לעבירה אחת ועשה עבירה אחרת דד' ר"א דחייב וד' ר' יהושע דפטור ומבואר במשנה שם פלוגתא דר"ש שזורי ור' יהודה דלר"ש שזורי לא נחלקו על שם אחד דחייב על מה נחלקו על שתי שמות דר"א מחייב ור"י פוטר ועיין רש"י שם דשתי שמות הוא בין אם הוו ב' מלאכות בין אם הוא ב' מינים כמו תאנים וענבים וכן מבואר להדיא בגמ' לק' דף כ' [עכ"פ כלפי הדין דנתכוין לזה לעשה זה ועיין מנ"ח בד' הר"מ שדן לומר דלענין ידיעה אחר החטא ל"ח ב' מינים רק היכא דהוא תרי לאוין ואפילו ס' קצר ס' טחן ל"ח ב' מינים כיון דהוא לאו אחד אמנם זה תמוה בלישנא דמתני' דכללה הדין דב' מינים לענין ידיעה אחר החטא ולענין כוונה ויתפרש הב' מינים באופן אחר]ור' יהודה ס"ל שם במתני' דר"י פוטר לענין כוונה אפי' בתאנים שחורות ולבנות ועיין בגמ' דדנה שם אם שחורות ולבנות הוו ג"כ ב' מינים ולפי"ז ע"כ תתפרש מח' רשש"ז ור' יהודה על ענין אחר [ובפשוטו כל צד זה הוא רק לשמואל כמבואר בגמ' דפליגי דלרשש"ז איירי רק באבד מלקט מליבו אבל בלא"ה מתעסק פטור לכו"ע ולר"י אף בלא אבד מליבו פליגי ולכאורה לאביי ורבא אף לרשש"ז לא איירי באבד מלקט מליבו דהרי הם פליגי על שמואל לד' רש"י וא"כ לא נתבאר לצד זה במה פליגי ואולי גם לאביי ורבא י"ל דרשש"ז ס"ל כשמואל ואינהו ס"ל כר' יהודה ופסקו כר' יהודה] ולתי' הגמ' שחורות ולבנות הוי מין אחד ובזה פליגי דלר' יהודה פטר ר' יהושע אפילו בשם אחד עי"ש [ועיין בתורת כהנים דמפורש שם בד' ר' יהודה דאומר דנחלקו אפילו בשם אחד עי"ש] ,

והנה צ"ב לד' רש"י דס"ל דפלוגתא דאביי ורבא היא בנתכוין לתלוש זה ותלש מחובר אחר הרי לכאורה פשוט דאזלי אף לר' יהושע דהרי קי"ל כר"י לגבי ר"א וא"כ צ"ב דלר"י דפוטר אפילו באיסור ואיסור בב' מינים א"כ מ"ט לא נימא כן בתלוש ומחובר ויפטר לאביי ופשוט דצ"ל דתלוש ומחובר לא משויא ליה למין אחר ובאמת איירי רבא כשהוא אותו המין ממש אבל היכא דיהא מין אחר לכו"ע חשיב מתעסק אפילו יהא איסור באיסור כ"ש היתר באיסור אלא כיון דאיירי הכא במין אחד ל"ש בזה דינא דר' יהושע וכ"כ הרש"ש בכריתות שם אלא דגם בזה נחלקו אביי ורבא אם עכ"פ יחשב מתעסק מחמת שמתעסק בפעולת היתר אפילו אם היא אותה מעשה או דבעי' שיתעסק דווקא בפעולת הגבהה שאינה כלל מעשה של תלישה [והנה אין לומר דפליגי אם עכ"פ ע"י שחלוקים במעשיהם יחשבו כשתי מינים ופליגי אי רק ע"י חלוקת מעשה גמור כמו הגבהה ותלישה או גם ע"י תלישת תלוש ותלישת מחובר חשיב כשתי מינים דהרי מבואר בגמ' כריתות יט: דפלוגתייהו קאי גם לר"א עי"ש ולר"א גם בב' מינים חייב וע"כ דפלוגתייהו אינו בזה]וצ"ל לפי"ז דה"ה לענין מה שמבואר בגמ' בשבת עג' דפליגי ג"כ לענין כסבור שומן הוא ואכלו אי חשיב מתעסק או לא ולד' רש"י מבואר ברש"י בכריתות דאיירי כשחלב ושומן לפניו ונתכוין לשומן ואכל החלב ולהנ"ל ע"כ צ"ל דשומן וחלב לא חשיבי כשתי מינים ולא דמי לשחורות ולבנות דס"ד בגמ' להחשיבם כשתי שמות דסו"ס טעמם שווה ומראיהם שווה וצ"ע בזה וכן לענין נתכוין לזרוק ב' וזרק ד' אף שלא נתכוין כלל להמשך הזריקה צ"ל דל"ד לב' מינים דל"ש ב' מינים אלא לענין התוצאה והצורך בחפץ דכ"ז שייך לענין תלישה או בישול או אכילה וכדומה אבל לענין מעשה הזריקה איך יהיה ל"ש בזה ענין ב' מינים כלל והוי כמו הגבהה ותלישה דלא מחשיב זה כב' מינים ופשוט ,

[ואמנם אכתי צ"ע הא לד' ר"י פטר ר"י אפילו בשם אחד כמסק' הגמ' והרי לאביי ורבא לד' רש"י לא איירי באבד מלקט מליבו אלא בזה גופא פליגי אם גם בשם אחד פטר ר"י וכמבואר בתורת כהנים והנה לד' הר"מ דבשחורות ושחורות גם לר' יהושע חייב א"ש די"ל דהגוונא דתלוש ומחובר דאיירי אביי ורבא הוא בשחורות ושחורות וכן שומן וחלב כיון שעיקר חילוקם הוא רק מחמת היתר ואיסור שלהם הוי כשחורות ושחורות ובאמת זה צ"ע דכ"ז י"ל בחלב ושומן כשסמוכים זל"ז וכל חילוקם אינו רק באיסור והיתר אבל טעמם שווה ממש אבל היכא דהיה חלב ממקום אחד בבהמה ושומן ממקום אחר לגמרי לכאורה בכה"ג יש להם חילוק טעם והוי כמו ירך של נבילה עם לחי של נבילה דלכאורה חשיב וודאי ב' שמות כמו תאנים וענבים וא"כ בזה היה אפשר להעמיד הברייתא לכו"ע דכה"ג בשבת פטור ובחלו"ע חייב אמנם י"ל דאין זה חילוק גמור כמו תאנים וענבים אבל עכ"פ זה נ' פשוט דעכ"פ הוי כשחורות ולבנות וא"כ אכתי צ"ע עכ"פ לס"ד דגמ' דשחורות ולבנות חשיבי ב' מינים מ"ש משומן וחלב ואולי באמת הגמ' בשבת עב' קאי רק למסקנא דשחורות ולבנות הוו שם אחד אמנם הרי לד' רש"י בדף כ. מבואר דלר' יהודה פטר ר' יהושע אפילו בשחורות ושחורות וא"כ במאי פליגי אביי ורבא ואולי צ"ל דבאמת לד' רש"י אביי ורבא לא קאי לד' ר"י בד' ר' יהושע אלא ס"ל כרשש"ז לד' ר' יהושע או כר"י דתמיהני או דס"ל דלאביי ורבא שחורות ולבנות הוו כב' מינים כס"ד בגמ' [אמנם צ"ב איך יפרשו הפלוגתא דר"י ורשש"ז וגם זהו דלא כהתו"כ]ועיין ברמב"ם בפיה"מ וכן בחיבור שפסק כר' יהושע אליבא דר' יהודה ולהנ"ל צ"ל דד' רש"י היא דלהלכה לא פסקי' כן ובאמת לפי"ז יהא לנו רווח גדול כלפי קו' התו' בשבת עב: על רש"י מהברייתא דנתכוין לכבות את זה וכיבה את זה פטור די"ל לד' רש"י דל"ק על אביי ורבא משום דגם לשיטתייהו י"ל דהברייתא איירי למ"ד דס"ל דאפי' בשם אחד פוטר ר' יהושע משום דינא דבה אף דליכא לשיטתייהו דינא דמלאכת מחשבת במין אחד ואינהו ס"ל כרשש"ז דר"י איירי רק בב' מינם כמוש"נ והוכחת רבא מסיפא דלהדליק ולכבות דאיירי שם המשנה בדין ליקדם כמבואר שם בברייתא והתם ע"כ בעי' לדין ליקדם דאל"כ כיון דהוי ב' מינים הרי איכא בזה מלאכת מחשבת גם לאביי ורבא כמוש"נ לעיל ,]

ואמנם אכתי הדבר צ"ב בסברא דלפי"ז הביאור הוא דלר"י חילוק מינים משויא ליה למתעסק ואביי ורבא חידשו עוד גדר מתעסק דהוא מחמת חילוק המעשה שהיה עסוק במעשה שאינו מעשה מלאכה לאביי ולרבא עכ"פ מעשה היתר דבזה אף במין אחד הוא וגם הוא מהני אפילו לר"א ולכאורה צ"ב דממ"נ אם עיקר הגדר בפטורא ד"בה " במתעסק הוא התעסקותו במעשה אחר של היתר וכמו דמבואר ברש"י במשנה מהיכ"ת דחילוק שמות נמי ישויא ליה למתעסק דסו"ס הרי מתעסק הוא במעשה מלאכה ואף דהתעסק בדבר אחר מ"מ הרי לעולם אף באותו המין מתעסק הוא בדבר אחר ובשלמא כלפי גדר מלאכת מחשבת א"ש דתלוי בהמין דהרי אינו רוצה במין אחר אבל גדר מתעסק דעניינו בהמעשה או בהמעשה עבירה מ"ש זה לחילוק שמות,

ואמנם לד' התו' דס"ל דפלוגתייהו דאביי ורבא הוא לענין נתכוין לחפץ זה כסבור שהוא תלוש ונמצא מחובר א"כ ל"ק עיקר הקושיא די"ל דכ"ד ר' יהושע הוא רק בגוונא דנתכוין לזה ותלש אחר אבל היכא דתלש אחד כסבור שהוא תלוש ונמצא מחובר א"כ אף אם הוה מחשבי' לתלוש ומחובר כב' מינים או אפילו בגוונא דכסבור תאנים ונמצאו ענבים לא יהא בזה דינא דר' יהושע דדינא דר"י אינו אלא לענין נתכוין לזה ועשה דבר אחר אמנם באמת צ"ע בזה דהנה מבואר בתו' דהיכא דנתכוין לזה ועשה ד"א אינו נלמד מהקרא ד"בה" אלא הוא שייך להדין דמלאכת מחשבת אבל דינא ד"בה" לא נאמר רק במתעסק בהיתרא וא"כ צ"ב דלכאורה זה וודאי דבמשנה איירי לענין הקרא ד"בה" דבזה איירי כולה מתני' וא"כ מ"ט בשתי שמות פטור הא הוי איסור ואיסור וע"כ צ"ל דשתי שמות שאני ואף דהוא איסור ואיסור כיון דמתעסק במין אחר חשיב מתעסק אפילו באיסור [וזה מבואר מזה וודאי דאין עניין ההיתר במתעסק דהיתרא לשי' תו' משום דין שגגה דל"ש לכאורה באיסור ואיסור] וצ"ב דבר זה מאי נ"מ שהוא מין אחר הלא מבואר דאף היכא דהוא ממש אותו איסור כמו תאנים שחורות ולבנות לס"ד מ"מ הוי מתעסק ובמה חשיב מתעסק הלא מתעסק ממש באיסור זה ,

עוד צ"ב דכיון דגם ר"י ס"ל דין מתעסק הנלמד מ"בה" א"כ מ"ט באמת לר' יהושע חשיב מתעסק אפילו בתרי מיני ולר"א לא וקשה לומר דבאמת הוא פלוגתא חדשה בגדרי מתעסק ול"ש זה כלל לפלוגתת ר"א ור"י דרישא דמתני' לענין אם בעי' ידיעה איזה חטא חטא גם הלא מצינו דרשש"ז כללם בחדא מחתא דבתרוויהו תלוי הוא בב' שמות ורחוק לומר דבמקרה שתי מחלוקות אלו תלויים בחד גוונא דגם לענין גדר מתעסק וגם לענין גדר ידיעת החטא תלוי הוא בב' שמות וצ"ע ,

והנה רש"י במשנה כ' לבאר דלר' יהושע קרא ד"בה" נדרש גם על ידיעה שאחר החטא וגם על ידיעה של שעת החטא וכבר הק' התוי"ט כאן שרש"י סותר דבריו דלק' בגמ' ד"ה מיבעי ליה כ' רש"י שם דר"א לא ס"ל הלימוד דמלאכת מחשבת דהרי יליף מבה ורק לר' יהושע קאי ד' שמואל דמלאכת מחשבת וצ"ע דהרי רש"י כ' כאן דגם לר' יהושע ילפי' מ"בה" לענין שידע בשעת החטא איזה חטא עשה וא"כ גם לדבריו אי"צ לדין מלאכת מחשבת ,

ולכאורה היה נ' בזה לומר [ויסוד הדבר שמעתי מבני החבורה וכבר מבואר כעין זה בערוך לנר בכריתות יט'] דבאמת תרי דיני הוא וחלוקים ביסודם דדינא דר' יהושע אינו שייך כלל לגדרי מתעסק דדינא דמתעסק הוא מדיני המעשה שלא יהא מתעסק בדבר אחר אבל דינא דר' יהושע אינו משום כח המעשה אלא עיקרו שייך לדין כוונה וידיעה בשעת חטא במה חטא והיינו דכמו דמצינו לר' יהושע דיליף מקרא ד"בה" דבעי' ידיעה אחר החטא שידע במה חטא דזה וודאי ל"ש לדיני המעשה כלל כמו"כ בשעת המעשה ג"כ בעי' שידע במה חוטא ול"ש זה לדין המעשה כלל ולפי"ז נמצא דאכן יש כאן תרי ענינים דל"ש להדדי דהא דבב' מינים ס"ל לר' יהושע דפטור הוא דין בפ"ע כיון שאינו יודע במה חטא ול"ש זה כלל רק בב' מינים והא דפליגי אביי ורבא במין אחד הוא מחמת דין אחר דמתעסק שהוא מחמת דיני המעשה ומשום זה בעי' שיתכוין למעשה חתיכה ולא מעשה הגבהה ולרבא בעי' ג"כ מעשה חתיכה דאיסורא ובאמת ל"ש להדדי דלענין דינא דב' מינים כלל לא נ"מ במה שזהו הגבהה וזהו חתיכה דדינא דב' מינים הוא נוגע להידיעה במה חטא ול"ש זה רק באיזה שם חטא ולא איך חטא ומאידך דינא דב' מינים ל"ש כלל לגדרי מתעסק דוודאי חילוק שמו אם הוא תאנים לבנות או שחורות ל"ש לעיקר המעשה תלישה ואינו מגרע כח מעשהו כלל ופשוט ואשר ע"כ גם לד' רש"י דס"ל דדינא דמתעסק איירי בחד גוונא כדינא דר' יהושע דבתרוויהו איירי לענין נתכוין לזה ועשה בדבר אחר מ"מ הם ב' דינים נפרדים והמתכוין לתלוש תאנים ותלש ענבים אין שייך לדון בו מפרשה דמתעסק רק מדינא דב' מינים ולד' תו' ג"כ דינא דב' מינים אינו שייך לדינא דמלאכת מחשבת שנאמרה כלפי איסור ואיסור אפילו במין אחד דאפי' בכה"ג שליכא בזה משום הך דינא כמו באבד מלקט מליבו אכתי איכא בזה דינא דר' יהושע ולא לדינא ד"בה" פרט למתעסק דהוא בגדרי המעשה או השגגה אבל דינא דר' יהושע דב' מינים הוא דין בפ"ע של ידיעה במה חטא ,

וראיה גדולה לזה הוא מד' התו"כ ויקרא חובה פ"ה פ"ז דמבואר שם להדיא דהביאו דינא דר' יהודה דמתני' דנתכוין לזה ועשה זה פטור גם לענין אשתו ואחותו או ב' נשיו א' נידה וא' טהורה[וע"ע תוספתא כריתות פ"ב בסוף ה"ט שנ' כן אמנם עי"ש במנחת ביכורים וצ"ע] ותמוה טובא הא קי"ל דמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה וכבר עמד בזה הראב"ד שם בתו"כ ודחק מאוד עי"ש אמנם לפמש"נ י"ל דאף דדינא דמתעסק ל"ש בחלבים ועריות שכן נהנה מ"מ הך דינא דידיעה במה חטא שייך ג"כ בזה דהרי כל יסוד הדין דשכן נהנה הוא דלעולם ייחוס המעשה הוא כלפי הנהנה אבל דינא דר' יהושע כיון דכבר נ' דל"ש כלל לגדרי המעשה והוא דין בפ"ע מדיני ידיעה במה חטא א"כ ל"ש בזה כלל דינא דשכן נהנה וצ"ע וע"ע ערוך לנר כריתות יט' במשנה מה שכ' בזה וצ"ע,

ולפי"ז שמעתי לבאר ד' רש"י בסוגיין שכ' שם דר"א יליף בה פרט למתעסק ול"ל מלאכת מחשבת דאל"כ מה הוצרך לקרא ד"בה" ומשא"כ לר' יהושע אית ליה מלאכת מחשבת וכבר הק' התוי"ט דרש"י סותר משנתו ממה שפי' במשנה דר"י נמי אית ליה בה לענין שעת החטא עי"ש ולהנ"ל מבואר היטב דאף דר"י ס"ל פטור דבה לשעת ידיעה מ"מ אין זה שייך לדיני מתעסק ומלאכת מחשבת וי"ל דס"ל מלאכת מחשבת ואכתי צריך בה להך דינא דידיעה בשעת החטא דזהו דין בפ"ע [וי"ל דמהני נמי לחלבים ועריות כמוש"נ],

אמנם באמת בד' הגמ' לק' לגבי אבד מלקט מליבו דפליגי אי סגי בנעשית כוונתו או בעי' ג"כ נעשית מחשבתו משמע קצת דהוא מדיני מתעסק או מלא"מ ואמנם י"ל דזהו גופא הכוונה בהא דלר"י בעי' ג"כ נעשית מחשבתו דזה באמת דין אחר מחמת דין ידיעה בשעת החטא, גם צ"ב דהרי ד' ר"י דאפילו בשם אחד פליגי כמבואר בגמ' וקשה מאוד לפרש ענין ידיעה בנתכוין לאותו המין ממש,

ואמנם באמת ל' רש"י בכמה דוכתי בסוגיין הוא דפטורא דר"י הוא מדין מתעסק עיין במשנה ד"ה א"כ ולק' דף כ' ד"ה ליקדם ומבואר דאין זה דין בפ"ע מדיני ידיעה אלא הוא מפרשת מתעסק ,[גם שו"ר בערוך לנר שהוא סברא אחרת מהנ"ל דהוא רק סברא דכלפי שכן נהנה ל"ש רק על ענין איסור והיתר שסו"ס נהנה מהאיסור אבל לענין איזה איסור לא מהני שכן נהנה]

ובאמת מן הסברא נ' כן דאין שייכות כלל לדין ידיעה בשעת חטא דהנה זה ברור דל"ש ידיעה בשעת חטא באיזה חטא חטא דהרי אינו יודע כלל דחטא דהרי שוגג הוא וסבור הוא שמותר ועיקר דין ידיעה שבזה הוא לידע באיזה מין עושה המעשה [ועיין לעיל שנ' דלענין ידיעה אחר החטא וודאי בשר נותר ובשר פיגול חשיבי ב' שמות דענין הידיעה שם הוא ענין החטא במה חטא אבל לענין ידיעה דשעת החטא הרי ווודאי דאפילו היתר ואיסור ל"ח שתי מינים כדמוכח ממה דפליגי אביי ורבא בחלב ושומן דכיון דצ"ל ע"כ דחלב ושומן הוי מין אחד א"כ ידע באיזה מין פעל אף דסבר שאוכל את ההיתר ואכל האיסור] וצ"ע איזה דין ידיעה זה דבשלמא אחר החטא הא לכו"ע בעי' דין ידיעה דזהו הקרא דשב מידיעתו דבעי' דידע שחטא ובזה הוא דחידש ר' יהושע דהך ידיעה בעי' שתהא ג"כ במה חטא ולא סגי בידיעה שחטא גרידא אבל בשעת חטא אין כלל דין ידיעה ומהיכ"ת יהא דין ידיעה באיזה מין עושה המעשה ,

וע"כ נראה דבאמת דינא דר' יהושע הוא גם שייך לעיקר גדרי מתעסק ומלאכת מחשבת [וודאי לענין חלבים ועריות יהא חייב וכמו דמבואר בראב"ד בתו"כ הנ"ל] אלא דגדר דינא דר' יהושע אינו מחמת ענין מתעסק של דעת עבירה כמוש"נ אלא עניינו הוא מדיני וחשיבות המעשה שתהא כונתו למעשה זה וכעין דינא דמלאכת מחשבת אלא דבזה חלוק לענין אבד מלקט מליבו שענין מחשבת הוא בעיקר רצונו וענין הפרשה ד"בה" הוא בכוונתו בשעת מעשה לאיזה מין נתכוין [ועין באבני נזר דמבואר דהפלוגתא דר"א ור"י אף לשמואל דאיירי באבד מלקט מליבו אבל הם ודאי פליגי בקרא ד"בה"] וכמו כן לד' התו' דענין מתעסק הוא אף בכסבור כ"ז שייך בפרשה ד"בה" פרט למתעסק דהוא אף לר"א אבל בדינא דר' יהושע עניינו דיתכוון לאיזה מעשה וכעין דינא דמלאכת מחשבת וממילא דל"ש זה היכא דנתכוון לזה אלא דכסבור היתר [ואפילו היכא דכסבור תאנים ונמצא ענבים נ' דל"ש דינא דר' יהושע אף דנ' לעיל דיתכן דלגבי מחשבת יש חיסרון של מלאכת מחשבת דהתם עיקר עניינו אם נתקיים רצונו אבל הכא דין כוונה הוא ול"ש זה רק כלפי מעשים חלוקים וצ"ע],

וכן לד' רש"י נ' דעכ"פ דינא דמתעסק בהיתרא ודינא דר' יהושע דינים חלוקים הם [אבל אכתי מגדרי מתעסק ודלא כמוש"נ לעיל] דענין דינא דמתעסק לרש"י הוא התעסקותו במעשה אחר דמפקיע הדעת או המעשה איסור האחר אבל דינא דר"י הוא דין כוונת מעשה וכעין דין מלאכת מחשבת דחשיבות מעשה החטא הוא רק ע"י שנתכוין להמין שעושה בו המעשה,[אלא דאכתי שאני מדין מלאכת מחשבת לענין אבד מלקט מליבו דלענין מחשבת סגי בעיקר רצונו ובדינא ד"בה" בעי' כוונתו בשעת מעשה,

נמצא לנו ג' גדרים בפרשת מתעסק האחד הוא מתעסק בהיתרא דעניינו הוא דעת עבירה כמוש"נ וענין מלאכת מחשבת שהוא ענין שתיעשה מרצונו ועוד ענין מתעסק הנלמד מ"בה" שהוא מדיני כוונה בשעת המעשה להמין שעושה בו המעשה ולר"י דפליגי אפילו בשם אחד היינו ג"כ שידע ויכוון ג"כ להתאנה שפועל בה ,

בס"ד

מראי מקומות בענין אם מתעסק הוי מעשה עבירה [בד' הגרע"א סי' ח' ]

הגרע"א בתשו' ח' כ' וז"ל ונ"ל דבר חדש דמה דממעטינן מאשר חטא בה פרט למתעסק, לא דמתעסק לא נעשית העבירה כלל אלא דמקרי עבירה בשוגג, ואך בשוגג כהאי ממעטינן מאשר חטא בה דפטור מקרבן אבל מ"מ מקרי שגגת איסור, [וכדבריו נ' פשטות הסוגיא דכריתות דלר' יהושע ילפי' מבה פטור חטאת דהרי דיני ידיעה אחר החטא הוא וודאי רק לענין חטאת א"כ כמו"כ דין בה דנדרש גם על שעת החטא כמש"כ שם רש"י לכאורה קאי על פטור חטאת ובפשוטו גם הא דדרשי' לר"א מ"בה" לפטור מתעסק הוא גם כמו לר' יהושע רק כלפי חיוב חטאת] עוד כ' שם אבל מה דממעטינן מטעם דמלאכת מחשבת אסרה תורה היכא דליכא מלאכת מחשבת אינו בכלל מלאכה ולא נעשה העבירה כלל.עכ"ל והנה לעיקר יסוד זה מצינו כמה ראיות דבמתעסק דפטור משום "בה" אכתי הוי מעשה עבירה אלא דזהו פטור מחטאת, **א**, הגרע"א שם הביא ראיה מהא דמבואר לגבי כלאים דהרואה חבירו לובש כלאים פושטו מעליו ואפילו בשוק משום דאיסור תורה אינו נדחה מפני כבוד הבריות [ובגמ' בברכות יט: לא איירי להדיא בלפשוט לחבירו אלא המוצא כלאים "בבגדו" עי"ש אמנם כן מבואר בר"מ ושו"ע וכנראה שלמדו כן מהא דהוסיפו בגמ' במקום חילול ה' אין חולקין כבוד לרב ומשמע דאיירי על כה"ג שרבו לבש כלאים ומחוייב להוריד לו וא"כ כ"ש לאדם בעלמא ועי' תשו' הגרש"א שהשואל כ' שם שראיית הגרע"א היא מהשו"ע ולא מהגמ' אמנם למש"נ הוא כמעט מפורש בגמ'] אבל איסור מדבריהם נדחה עי"ש ומבואר להדיא דעובר איסור תורה בכה"ג וצ"ע הא הוי מתעסק שא"י דיש כלאים בבגדו וא"כ אמאי צריך להוריד לחבירו הא חבירו הוה מתעסק וע"כ מבואר מזה כמש"כ הגרע"א דבאמת הוא מעשה עבירה והוא דאורייתא ומשו"ה אף דהוא מתעסק אמנם עיין רעק"א שם שדחה דשאני כלאים שבעי' הנאת לבישה וא"כ י"ל דהוי כחלבים ועריות והאחרונים הק' עליו מד' הר"ן פ' גיד הנשה דמבואר שם להדיא דל"א שכן נהנה בכלאים אמנם באמת כבר הקשו כן להגרע"א וכ' ליישב שם עיין בתשו' הגרע"א מהדו' אריאלי,

ב,בשו"ת חלקת יואב [כמדומה סי' ז'] הביא ראיה לד' הגרע"א מהא דאיתא בביצה דף לו' דאין רוכבין ע"ג בהמה משום דחיישי' שמא יצא חוץ לתחום ועי"ש בגמ' דמוכח דתחומין דאורייתא דאל"כ לא ניגזור גזירה לגזירה והק' החלק"י הא הוא מתעסק דא"י כלל שיצא חוץ לתחום וע"כ מבואר מזה דיש בזה איסור תורה וכד' הגרע"א [אמנם לכאורה צ"ע דכה"ג לכאורה איכא ג"כ הפטור דמלאכת מחשבת וכמבואר בב"ק כו: דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' וה"נ לכאורה נתכוין לילך פחות מן התחום ויצא מן התחום וא"כ יש בזה חיסרון מלאכת מחשבת והרי בחיסרון מלאכת מחשבת מודה הגרע"א דהוא רק איסור דרבנן אמנם פשוט די"ל דבתחומין ליכא דינא דמלאכת מחשבת כיון דאינו מתורת מלאכה וא"כ יש בזה רק הפטור ד"בה"],

ג, עוד ראיה גדולה הביאו לד' הגרע"א מהא דמבואר בפסחים דף לג' ורש"י שם דבאשם מעילות כיון דלא כתיב שם "בה" יש חיוב קרבן אשם על מתעסק ונ' מזה דעיקר הפטור הוא כלפי החיוב קרבן ולא דאין כאן מעשה עבירה וע"כ באשם דלא כתיב "בה" חייב קרבן ,

ד,רעק"א שם הביא ראיה מהא דהעלם טומאה חייב אף דהוא מתעסק וע"כ דלענין קרבן עו"י ליכא פטור מתעסק דהוא פטור רק בקרבן חטאת אמנם עיין מה שהק' ע"ז האחרונים מהגמ' בהוריות עיין חזו"א הוריות סי' טו' ועוד ויישבו בדרכים אחרות עיין מנחת ברוך בזה וחזו"א שם ועמודי אור סי' כ' ועוד,

ה,בתשו' הגאון רבי שלמה איגר הק' שם השואל שהיה לרעק"א להביא ראיה ממה דמפורש בשו"ע שכהן שישן באוהל המת צריך להקיצו ואף דלכאורה הוא מתעסק [ולד' המקו"ח ל"ק דהרי לא בעי' מעשה וגם דמי להעלם טומאה לביאור החזו"א ועיין ג"כ מנח"ש מהדו"ת סי' ל']אמנם כבר העיר שם הגרש"א דאינו ראיה דיש בזה איסור תורה דגם בדרבנן צריך להודיע כיון דלא איירי שם היכא דיש בזה ענין של כבוד הבריות ,

ו, בתשו' משנת ר"א וכבר קדמו בס' ישועות מלכו הביא ראיה לד' הגרע"א מהגמ' מנחות לז: דמבואר דרבינא לא הודיע למר בר"א דנפסקו ציציותיו ומשמע שם בגמ' דתלוי אם זה דרבנן או דאורייתא ואם זה דאורייתא צריך להודיעו כיון דאין כבוד הבריות דוחה ל"ת מן התורה ואם זהו רק דרבנן כמו כרמלית אי"צ להודיעו משום דכבוד הבריות דוחה וקשה הא אפילו ברה"ר כיון דא"י דנפסקו ציציותיו הוי מתעסק ואין כאן איסור תורה וע"כ דמתעסק הוי איסור תורה [ואמנם צ"ע הא לכאורה יש בזה חיסרון דמלאכת מחשבת כיון דא"י שנושא אמנם צ"ל דכיון דיודע שנושא ציציותיו א"כ אין כאן חיסרון מלאכת מחשבת ואף דא"י שזה אסור כיון דלדעתו הם כשרים ואין בזה איסור הוצאה מ"מ אין זה אלא מפטור "בה" אבל מלאכת מחשבת יש כאן כיון דנתכוין להוציאו ואמנם יש קצת לדון בזה דהרי כשהם כשרים אינם משא כלל דהוי נוי הבגד והוי כמלבוש דאין חשוב כלל מעשה נשיאה והוצאה עליו דהוא טפל לאדם וכשנפסקו שוב הוי משא וא"כ אף דיודע שנושא ציציותיו מ"מ הוא סבור שאינו נשיאה כלל וא"כ לענין נשיאה יש כאן חיסרון מלאכת מחשבת אמנם מסברא דמי הוא לסבור תלוש ונמצא מחובר דמבואר בתו' דליכא בזה חיסרון מחשבת כיון דעכ"פ רוצה הוא חפץ זה ] אמנם המעיין בסוגיא שם אינו מבואר כ"כ לענין חיוב הודעה די"ל לל"ק שם טעמא דלא הודיעו הוא משום דס"ל דכבוד הבריות דוחה וכל הנידון בסוגיא שם הוא רק לעיקר הדין אם היה מודיעו מה דינו ואינו טעם למה לא הודיעו וי"ל דלא היה מודיעו אף ברה"ר משום דזה מתעסק והוי דרבנן ולל"ב מה שהודיעו הוא משום דהוא ע"כ ס"ל דגם בדרבנן צריך להודיע דהרי היה בכרמלית וממילא אף אם מתעסק הוי דרבנן צריך להודיע,

אמנם יש כמה ראיות באחרונים דלא כהגרע"א,

א,הגר"ח [פניני הגר"ח ומפי השמועה] הביא ראיה מהא דמצינו מתעסק לענין מצוות בר"ה לג' עי"ש וכבר נ' לעיל מה שיש לדון בראיה זו,

ב,האו"ש פ"א מגירושין [וכ"ה בשו"ת מרחשת] הביא ראיה מד' הרמב"ם שכ' מתעסק לגבי חלבים ועריות וכ' שם הר"מ וכן לענין חייבי לאוין ושניות ותמה שם הראב"ד למאי נ"מ בחיי"ל הא בלא"ה הוי שוגג ובחיי"ל פטור מכלום וכ' שם בכ"מ דנ"מ לענין חיוב לשמים עי"ש ומבואר דאם לא היה עריות היה פטור לשמיים ולא היה בזה איסור כלל אמנם עי"ש במ"מ ,

ג, האבני נזר כ' על ד' הגרע"א דחדש אסור מן התורה והק' על ד' דהרי ילפותא דשנים שעשאוהו הוא ג"כ נלמד מהפסוק שם לגבי חטאת ד"בעשותה" ומ"מ מפורש דהוא רק איסור דרבנן ועיין קהילו"י בזה,

ד,נ' להביא ראיה מד' רנ"ג בשבת דף קנז' דבגמ' שם אמרי' לענין איסור מדידה בשבת דמתעסק בעלמא אנא ועי"ש בר"נ גאון שהביא הסוגיא דמתעסק בכריתות עי"ש ומבואר דהוא מדין מתעסק והנה שם ל"א

בענין אם יש בזה עכ"פ איסור דרבנן,

הגרע"א הביא מד' התו' שבת דף יא' דמבואר דיש בזה עכ"פ איסור דרבנן עי"ש בתו' דהקשו בהא דתנן שם דלא יצא החייט במחטו שמא ישכח ויצא וכ' תו' דלמ"ד דל"ג גזירה לגזירה קשה מ"ט חיישי' לזה הא פטור כמו הכיר בה ושכחה דמבואר בב"ק כו: דלענין שבת פטור משום מלאכת מחשבת ומבואר דלמ"ד גזרי' גזירה לגזרה ניחא ומבואר דעכ"פ איסור דרבנן יש בזה ובאמת כן היה נ' דעכ"פ לענין פטור מלא"מ יהא בזה איסור דרבנן כמו כל שאר הפטורים דנלמדים ממלאכת מחשבת ,

אמנם בלח"מ פ"א דשבת נקט בד' הר"מ דאין בזה אפילו איסור דרבנן עי"ש מה שדייק ל' הר"מ ונ' להביא לזה ב' ראיות א, מד' הר"מ הנ"ל שהביא האו"ש פ"א מגירושין דהר"מ איירי שם גם לגבי שניות והתם הוא רק איסור דרבנן בלא"ה וע"כ דבמתעסק ליכא אפילו איסור דרבנן ,ב,מד' רנ"ג הנ"ל בסוף שבת דאיירי שם לגבי איסור דרבנן ומ"מ מהני מתעסק דלא יהא איסור כלל [ואולי פשיט"ל דבדרבנן לא יחמירו],[והנה אין לומר בכ"ז דאינו ראיה לפי מה שכ' הגרע"א דפטור בה ל"ש בזה איסור דרבנן עי"ש דבאמת ממ"נ אם לא נקבל חידושו של הגרע"א דמתעסק מפטור "בה" יש בזה איסור תורה א"כ ע"כ האיסור דרבנן המבואר בתו' הוא גם על פטור "בה" דלכאורה בגוונא דמוציא מחט באזנו יש ג"כ הפטור ד"בה" דהרי לא מתעסק כלל בהוצאה והוי מתעסק בהיתרא ומ"מ יש איסור דרבנן וע"כ דאיכא איסור דרבנן גם לפטור "בה" אמנם בד' הר"מ והרנ"ג אכתי היה מקום לומר דהם איירי היכא דליכא לפוטרו משום מלא"מ ורק משום בה וע"כ ליכא איסור דרבנן משא"כ היכא דפטורו רק משום מלא"מ אפשר יש בזה איסור דרבנן כשאר כל הפטורים של מלאכת מחשבת] ,

והנה מבואר לפי"ז דד' הגרע"א דזה וודאי יש בו איסור דרבנן [אלא דאם ננקוט דמתעסק ד"בה" הוי איסור תורה א"כ צ"ל דהאיסור דרבנן הוא רק מחמת דין מלא"מ ועל כרחך כן הוא דמצד פטור בה הרי יש איסור תורה [והרעק"א הבין כן בסברא דל"ש איסור דרבנן רק לענין מלאכת מחשבת]אבל אי נימא דלעולם מתעסק אינו איסור תורה יהא מוכח מתו' דגם בפטור דבה אף דאינו איסור תורה מ"מ יש בזה איסור דרבנן וכמוש"נ לעיל וא"כ צ"ע טובא מה שנ' מד' הגרע"א בעיקר תשובתו על שאלת השואל דנ' מד' דרק לפי חידושו צריך להפריש אדם אחר אבל בל"ז אי"צ להפריש וצ"ע הא בלא"ה צריך להפריש מחמת האיסור דרבנן וכן מש"כ הגרע"א שם לענין שביתת עבדו שהוא תלוי בזה אם צריך להפריש צ"ע דמ"מ הוא איסור דרבנן ואיכא שביתת עבדו לכאורה גם בזה,

ובאמת אם ננקוט דוודאי יש בזה איסור דרבנן א"כ כל הנ"מ בזה אם הוא דרבנן או איסור תורה נוגע רק לענין להודיע ולהפריש מאיסור היכא דיש בזה כבוד הבריות [ועיין בל' הגרע"א בראייתו מכלאים שלהדיא רמז לזה] שאיסור דרבנן נדחה משא"כ איסור תורה [ויש לברר דלענין מלשאצ"לג מצינו לענין מת בראשונים שמבואר שאינו דוחה כיון דחמיר אף דנתמעט ממלאכת מחשבת לד' רוב הראשונים וא"כ אולי גם מתעסק כה"ג ויתכן דמ"מ קיל דדמי למקלקל די"ל דלא חמיר וכבוד הבריות דוחהו וצ"ע בזה] עוד נ"מ יש בזה לענין מעשה שבת דבדרבנן מקילים יותר בשוגג עיין מ"ב סי' שי"ח ובביאוה"ל שם [ועיין מנח"ב בזה ועי"ש שי"ל שאפי' יש בזה איסור תורה מ"מ לא יהא אסור משום מעשה שבת כיון דאפילו שוגג לא נאסר רק מחמת קנסו שוגג אטו מזיד וי"ל דל"ש לגזור על מתעסק אטו מזיד עי"ש] עוד נ"מ יש בזה לענין ליתן לקטן דידועין ד' החי' הרי"מ בתשובה שיש היתר ליתן לקטן לטלטל מחמת דהקטן הוא כמתעסק [ולכאורה לא כל קטן כן רק קטן שפחות מצרור וזורקו אגוז ונוטלו] היכא דהוא גם לצורך הקטן והנה איסור תורה לא ספי' לקטן אבל איסור דרבנן ספי' ליה לד' הרשב"א היכא דהוא להנאתו וא"כ רק אם הוא רק איסור דרבנן יש לדון בזה להתיר בכה"ג [אמנם בזה אין נ"מ כ"כ דלכו"ע פטור דמלאכת מחשבת אינו איסור תורה וקטן מה דחשיב כמתעסק בכל מעשיו מסתמא הוא גם חיסרון מלאכת מחשבת אמנם יהא בזה נ"מ לשאר איסורי תורה כמו לענין טומאת כהנים דאם קטן הוא כמתעסק יהא מותר לצורכו אם הוא איסור דרבנן ולהגרע"א יהא אסור והנה מצינו להדיא איסור ספיה דאורייתא בטומאת כהנים ואפילו לקטן בן יומו ואפי' אישה מעוברת עי"ש ואולי בטומאת כהנים ליכא פטור מתעסק וכד' המקו"ח וגם לענין שבת מצינו להדיא איסור ספיה ואפילו לקטן בן יומו ולפי"ז לעולם הוא רק ספייה בדרבנן ולא יתכן ויל"ע בחי' הרי"מ שם] וה"ה לענין לומר לקטן לפתוח מקרר דהתיר אא"ז זלל"ה מחמת דהקטן אינו יודע דלא הוציאו הנורה והוי מתעסק שהוא רק דרבנן והיכא דלצורכו מותר לספות שם הוי ג"כ חיסרון מחשבת ולכו"ע הוי דרבנן אמנם שם יש לדון עוד משום שביתת בנו דהנה הגרע"א נקט דלענין שביתת עבדו תלוי אם מתעסק הוי איסור או לא וכבר העיר בצמח דוד ועוד די"ל דכמו בשביתת בהמתו ליכא היתר דהבהמה היא כמתעסק דמצרפי' לזה דעת הבעלים א"כ י"ל דה"ה בשביתת עבדו עי"ש ואמנם לענין שביתת בנו דנכלל בזה גם בן קטן פחות מצרור וזורקו לכאורה י"ל דעל כרחך הוי כשביתת בהמתו דאסור גם במתעסק ואדרבא אם כל קטן הוי כמתעסק ע"כ איכלל בקרא דשביתת בנו וידוע הסיפור מהגר"ח שראה א' מחסידי גור שמטלטל ע"י קטן וא"ל שביתת בנו וא"ל דהוא קטן [והקרא איירי בבנו גדול ]וא"ל הגר"ח אתה ובנך[והיינו דגדול הוא בכלל אתה]וכנ' דזהו כוונת הגר"ח דאף דמדין קטן י"ל לפעמים דהוא מתעסק מ"מ לענין שביתת בנו לא מהני ,[וזהו עוד נ"מ בעצם דין שביתת בנו עיין באחיעזר דהביא הקו' מאי נ"מ הא בלא"ה אסור משום ספייה ] ואמנם אי נימא דכל קטן לא הוי כמתעסק יש לדון אם בשביתת בנו נכלל גם מתעסק והוא דומה לשביתת עבדו דד' הגרע"א דלא נכלל בזה היכא דהוא מתעסק והצמח דוד העיר בזה וכנ"ל,

לענין להודיע כשהעירוב מקולקל [נ"מ רק במחיצות דצוה"פ בלא"ה לא מהני רק בכרמלית]בין אם הוא איסור דרבנן בין אם הוא איסור תורה לכאורה צריך להודיע דלענין מוטב שיהיו שוגגין אין בזה נ"מ רק דדבר מפורש בתורה ל"א בזה והנה טעם מפורש בתורה הוא דכה"ג תלי' שלא יקילו והנה הכא אם יודיע הרי יהא מפורש בתורה דהרי בכה"ג כבר לא יהא מתעסק ויהא איסור מפורש דהוצאה גם בלא"ה בד"כ ל"ש מוטב שיהיו שוגגין דסגי שיש קצת שישמעו ופשוט,

ובעצם הדין של עירוב לא ברור דהוא מתעסק דהרי לשי' רש"י ל"ח מתעסק בכה"ג ולדעתו צ"ל כמש"כ בנפש חיה סי' ז' דהגמ' איירי שזרק לרה"י ונפל לרה"ר עי"ש [וזה נסתר מהגמ' דמבואר דאיירי לגבי טלטול ד"א ברה"ר] או כמש"כ הרב א"ג ביד אליעזר ועוד כתבו כן דאיירי שטועה שהוא רה"ר מסויימת עי"ש אבל בלא"ה לא הוי מתעסק,

לענין לומר לאחר לפתוח מקרר שיש בו נורה והוא לא יודע ששכחו להוציא הנורה אין היתר דבלא"ה יש בזה איסור דרבנן והנה בגוונא דמותר איסור דרבנן כגון לומר לגוי שהוא שבות דשבות יש מקום לדון אמנם לגוי י"ל דבלא"ה מותר ככל פס"ר שמותר אמנם אי נימא כמו שנקט אא"ז זלל"ה דנורת מקרר עדיף מפ"ר וחשיב כמכוין להדיא כיון שכן הדרך לעולם א"כ יתכן נ"מ בזה דמ"מ מתעסק הוא כיון דחשב שהוציאו הנורה [אמנם רק אם הגוי באמת חושב שהוציאו הנורה],

בס' שש"כ כ' לענין אזעקה לגנב שמכשיל אותו באיסור שבת שמפעיל האזעקה לד' הגרע"א דמתעסק הוי מעשה עבירה ותמוה דבכה"ג יש בזה חיסרון מלאכת מחשבת וגם הגרע"א מודה בזה דהוא רק איסור דרבנן]

עוד כ' במק"א שם דבשבת מודה הגרע"א דהוא איסור דרבנן ואינו מדוייק דגם בשבת תלוי מצד מה נפטר אם מחמת מלא"מ או מצד פטור "בה",

עוד נ"ל דלענין פטורא דר' יהושע לד' רוב הראשונים דהוא ג"כ מפטורא דבה[בר"מ נ' דהוא ג"כ משום מלא"מ] י"ל דאף לחולקים על הגרע"א מודו דד' ר"י הוא רק פטור מחטאת כמו שמשמע שם במשנה ורק לענין פטור מתעסק נחלקו [דהנה ענין מתעסק מצינו גם במצוות אמנם דינא דר' יהושע בפשוטו ל"ש בזה]וצ"ע בזה ,

נראה לכאורה למצוא לימוד זכות בגווני שההיתר עיסקא שנעשה לא היה כדין כגון שלא היה סמכות וכדומה דאי נימא דגם בכל התורה ליכא מעשה עבירה עכ"פ מה"ת במתעסק א"כ י"ל דסבור שהוא עיסקא ונמצא הלוואה יש בזה פטור מתעסק [גם בגווני דבגדרי חו"מ אינו יכול לטעון למק"ט מחמת כן] וכן י"ל בחותם על חוזה והיה בו סעיף האסור מחמת ריבית ולא קרא או שלא הבין תוכנו דיתכן דאף דבדיני חו"מ א"י לטעון כן מ"מ לענין איסורא הוא שוגג מיהת וכיון שכן יתכן שיהא בזה פטור מתעסק דלא נתכוין להלוואה המחייבת ריבית וצ"ע בזה ,

דכוונתו דרצה לכתוב ב' אותיות חי"ת ואח"כ זיי"ן ובכה"ג דווקא נתכוין לכתוב חי"ת ועלה בידו שתי זיינים פטור אבל ברצה לכתוב עכשיו זיין אחד ועלו בידו שתיים כיון דנתכוין לכתוב ב' זיינים וכ' ב' זיינים ליכא חיסרון מחשבת ועכ"פ דווקא משום דאיירי שרצה לכתוב ח' עכשיו או באות השניה הוא דפטור דכיון דאיירי שרצה לכתוב ב' אותיות א"כ אין כאן הפטור דנתכוין לשתים וזרק ד' דהרי הכא נמי הוי כנתכוין לד' כיון שרצה לכתוב ב' אותיות ורק משום דיש כאן שינוי אותיות שרצה ח' ויצא זיין פטור אמנם תו' לא תי' כן אף דנראה בקושייתם להדיא שמתחילה הבינו שהפטור הכא הוא משום דלא נעשית מחשבתו שנתכוין לח' ויצא ז' מ"מ למסקנא שינו את טעם הפטור ופירשו משום דבעי זיוני וצ"ב מ"ט ומבואר בתו' דאי לאו דאיירי דנתכוין לאיזה ב' אותיות שיהיו אף דנתכוין לב' אותיות ויצא ב' אותיות לא ניח"ל לתו' בזה ליישב הסוגיא וכנראה דהיה משמע להו מדאיירי במשנה בגוונא דנתכוין לחי"ת ועלה ב' זיינין בדווקא ולא אמרו נתכוין לח' וט' ועלו בידו ב' וכ' משמע דעיקר הפטור בנתכוין לח' לס"ד דתו' דהטעם דלא נעשית מחשבתו משום דכתב ב' אותיות במחשבת כתיבת אות אחת ולא משום ענין השינוי שרצה ח' ויצא ז' וע"כ לא מהני מה שרצה ב' אותיות דסו"ס כיון שרצה אותיות אחרות יש בזה חיסרון מחשבת ואי"צ לזה דנתכוין בשעת כתיבה לכתיבת אות אחת וע"כ צ"ל דנתכון לאיזה אותיות שיהיו וע"כ מצד שינוי ענין האותיות אין בזה נ"מ ומעתה היה קשה להם דבכה"ג אף דנתכוין עכשיו לאות אחת מ"מ אין לו נ"מ שייעשה מזה ב' כיון דאין לו ענין בח' דווקא ואכתי צ"ע בכ"ז גם י"ל שתו' באו בזה ליישב גם הברייתא דנתכוין לאות אחת ושם ל"ש לפרש רק משום זיוני ואי לאו דאיזה אותיות שיהיו היה נפטר משום מלאכת מחשבת

בענין מתעסק

התו' הק' על רש"י דלפי"ד נמצא דהיכא דנתכוון למחובר זה ונמצא מחובר אחר חייב לכו"ע והק' תו' מכמה דוכתי האחד ממה דמבואר בברייתא בכריתות דף כ' דנתכוין לכבות את זה וכיבה את זה פטור והנה מהמשנה שם דפטר ר' יהושע בתאנים וענבים או שחורות ולבנות לא הק' תו' וע"כ דס"ל די"ל דשתי מינים גרע וחשיב וודאי לא נתקיימה מחשבתו ורק באותו המין כל שהוא מחובר ומחובר הוי נתקיימה מחשבתו וע"כ הקשו מנתכוין לכבות את זה וכיבה את זה דהתם לכאורה חשיב כמין אחד

ד' הוכחות בגדר מתעסק בהיתרא א, מילה ,ב, עבודה ,ג, שתי מינים ,ד,רש"י לגבי חלב וחלב הוכחה כהאחרונים דחולין וקדשים הוי מתעסק מתו' לגבי שאר זבחים ופסח וכן מגיזי חולין וגיזי עולה ,

ענין כל מקום שתרצה תנוח