צח ג ד_2
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

סעיף ג'

הקדמה לסעיף ג' ד'

**בגמ'** חולין צז: אמר רב נחמן גיד בששים ואין הגיד מן המנין, כחל בששים וכחל מן המנין וכו' אמר רבי יצחק בריה דרב משרשיא וכחל עצמו אסור ואם נפל לקדירה אחרת אוסר, אמר רב אשי וכו' כי משערינן בדידיה משערינן או במאי דנפיק מיניה משערינן, פשיטא דבדידיה משערינן דאי במה דנפיק מיניה מנא ידעינן, אלא מעתה נפל לקדירה אחרת לא יאסר, כיון שאמר ר' יצחק בריה דר' משרשיא וכחל עצמו אסור שויוהו רבנן כחתיכה דנבילה ע"כ, מבואר בגמ' שתי דינים בכחל, א' שצריך לשער כנגד כל הכחל כיון שלא ידעינן כמה נפיק מיניה, ב' שגם קדירה אחרת אוסרת ולא אמרינן שכבר בטלה לה בקדירה ראשונה, והראשונים למדו מכאן לכל שאר איסורים אפי' איסור דרבנן, שלעולם צריך לשער כנגד כולו ולא אמרינן שאפשר לשער במאי דנפיק מיניה, ועוד שלעולם אוסרת אפי' קדירה אחרת.

טעם כחל עצמו אסור

**ובטעם** הדבר שהוא עצמו אסור נחלקו הראשונים דבתד"ה וכחל נקטו שהוא גזירה שמא יאכלנו קודם שיצא כל החלב, וא"כ מה דאמרינן כיון דאמר ר' יצחק בריה דרב משרשיא וכחל עצמו אסור שויוהו רבנן וכו', היינו מהאי טעמא דחשבינן ליה כאילו לא יצא כל החלב ואוסר בשנייה כמו בראשונה[[1]](#footnote-1), וא"כ אין לנו מקור לאסור בשאר איסורים כשנפל לקדירה אחרת[[2]](#footnote-2), אבל בר"ן כ' שטעם האיסור משום מראית העין שאם נתיר את הכחל עצמו יבאו להתיר גם נבילה עצמה, וא"כ כשאסרו את הכחל היינו שעשאוהו כנבילה עצמה, אבל עכ"פ למדנו מזה שנבילה עצמה אסורה ואוסרת קדירה אחרת, דאל"כ למה חמור כחל משאר נבילה.

הטעם שצריך לשער כנגד כולו

**ומה** שצריך לשער כנגד כולו הטעם בפשוטו כמו שמבואר בגמ' משום שלא ידעינן כמה נפיק מיניה, וכן כ' הרשב"א במשמרת הבית פסקא טו' ופסקא כה', אלא שק' שהרי כחל אינו אסור אלא מדרבנן וא"כ נימא ספק דרבנן לקולא ולמה צריך לשער כנגד כולו, ונאמרו בזה שתי טעמים בראשונים וכמו שיבואר לקמן, אבל עכ"פ למדנו שכל מקום שלא ידעינן כמה נפיק מיניה צריך לשער בששים כנגד כולו, וממילא ה"ה בכל איסורים צריך לשער כנגד כולו שהרי לא ידעינן כמה נפיק מיניה.

הטעם דלא אמרינן ספק דרבנן לקולא

**ובטעם** הדבר דלא אזלינן בזה לקולא אף שחלב שחוטה אינה אסורה אלא מדרבנן, כ' ב"י בשם הר"ן שהוא משום שהשוו חכמים מידותיהן בדברי שא"א לעמוד עליו, דאם נלך בזה לקולא א"כ כל אחד ישער לעצמו במה שנראה בעיניו, ודוקא בדבר הבא באקראי בעלמא כגון נשפך הקילו ולא בדבר שהוא משום חסרון ידיעה ע"ש, אבל בש"ך ובט"ז הביא מהמרדכי טעם אחר, שכל חסרון ידיעה אינו אלא ספק של שוטים ולא חשיב ספק כלל ולהכי אזלינן לחומרא, ונפק"מ בין הטעמים עיין הערה[[3]](#footnote-3).

ספק לכל העולם

**והנה** בט"ז מבואר שטעמו של המרדכי לא שייך בכחל כיון שהוא ספק לכל העולם לא חשיב ספק של שוטים, ובכחל טעמא אחרינא איכא משום שיש אפשרות לשער כנגד כולו ולכן אזלינן לחומרא, אבל בש"ך מבואר שכל חסרון ידיעה אפי' לכל העולם חשיב ספק של שוטים ואזלינן לחומרא ע"ש[[4]](#footnote-4), ובבית מאיר הביא שהרשב"א כ' טעמו של המרדכי היכא שהאיסור לפנינו ואינו יודע לשער אם יש בו ששים או לא, ועל ספק שלא ידעינן כמה נפק מיניה כגון בכחל כ' הרשב"א הטעם של הר"ן שחכמים השוו מידותיהן, והיינו משום שבזה לא חשיב ספק של שוטים כיון שהוא לכל העולם, ומאידך הטעם של הר"ן לא שייך במקום שאינו יודע לשער אם יש בו ששים דגם זה חשיב ספק הבא באקראי, כיון שהוא רק לאדם זה שאינו יודע לשער וא"כ אין לחשוש שיבא כל אחד לשער כראות עיניו ע"ש[[5]](#footnote-5), אבל בש"ך ס"ק ט' מבואר ששני הטעמים שייכי בשניהם, וכן באמת נראה בר"ן שכ' דוגמא לספק הבא באקראי כגון נשפך, ולא כ' כגון היכא שאינו יכול לשער משמע שגם בזה יש מקום לומר שהשוו חכמים מידותיהם.

שיטת הראב"ד

**בראשונים** שם הביאו מהראב"ד (תמים דעים סי ז'), שכ' שכל מה שצריך לשער נגד כולו אינו אלא בדבר שאין לו הכשר בהגעלה כגון כלי חרס, אבל כלי עץ או מתכת שבלע אין צריך לשער אלא באומד יפה כמה פלט ע"ש, ולכאו' צ"ע טובא מה הסברא לחלק בזה, ועוד שבגמ' מבואר שכל שלא ידעינן כמה נפיק מיניה צריך להחמיר לשער כנגד כולו.

**ולכאו'** מבואר שהראב"ד נקט שעיקר מה שצריך לשער כנגד כולו אינו אלא משום ששויוהו רבנן כחתיכה דנבילה וכמו שמבואר להדיא ברא"ה עיין לקמן, ולכן כל דבר שאין לו היתר בהגעלה חשיב כנבילה לענין זה שצריך לשער כנגד כולו, משא"כ דבר שחוזר להתירו ע"כ לא חשיב כנבילה וממילא ה"ה שאין צריך לשער כנגד כולו ועיין לקמן.

שיטת הרא"ה

**והנה** שיטת הרא"ה בדק הבית פסקא טו' שהיכא שאינו יודע לשער אם יש ששים שרי באיסור דרבנן ע"ש, והרשב"א במשמרת שם תמה עליו דלהדיא מבואר בגמ' גבי כחל דבכוליה משערינן כיון שלא ידעינן כמה נפיק מיניה, ובדעת הרא"ה אפשר לומר שלמד כהר"ן וכמו שנתבאר בבית מאיר הנ"ל, דדוקא בכחל חששו חכמים שמא לא יבא לידי איסור לעולם אם ישער כל אחד לפי אומד דעתו, אבל היכא שמקרה אינו יודע לשער ודאי אמרינן ספיקא דרבנן לקולא, וסברת המרדכי לית ליה.

אולם ביותר נראה שהרא"ה לשיטתו, שבפסקא כה' כ' הרא"ה שהטעם שצריך לשער כנגד כולו הוא משום שחשיב כנבילה[[6]](#footnote-6), ולעולם לא היה צד לגמ' שנבילה עצמה אין צריך לשער כנגד כולה[[7]](#footnote-7), אבל חתיכה שבלעה איסור לעולם אפשר לשער לפי אומד דעתו כיון שאינו חתיכה דאיסורא, וממילא א"א להוכיח מדברי הגמ' שכל היכא של ידעינן לשער הרי היא אסורה מספק, דדוקא בכחל הצריכו חכמים לשער כנגד כולו כיון שחשיב כחתיכה דנבילה, ובנבילה עצמה היה פשוט לגמ' מסברא שלעולם צריך לשער כנגד כולה[[8]](#footnote-8), והוא דין ודאי ולא ספק.

נבילה עצמה פשיטא דבכולה משערינן

**ובטעם** הדבר שנבילה עצמה לעולם אוסרת כנגד כולה יבואר ע"פ מה שכ' החוו"ד סי' ק"ה טז' שלעולם האיסור עצמו יש לו כח להטעים כנגד כולו ואפי' כמה קדירות ע"ש, ולכן אפי' שחזינן שלא נתמעט החתיכה אכתי ע"כ הוא נותן טעם כנגד כולו, והיינו נמי טעמא שאוסרת כמה קדירות, ולפי דבריו יבואר היטב דברי הרא"ה, אלא שבאמרי ברוך שם וחזו"א יו"ד סי' לג' תמהו על החוו"ד, וא"כ אכתי צ"ב מ"ט פשיטא שנבילה עצמה צריך ששים כנגד כולו ועיין לקמן מה שהבאנו מהחזו"א.

ולפ"ז יבואר היטב שיטת הראב"ד הנ"ל שכל הדין לשער כנגד כולו זה דוקא בדבר שאסור מחמת עצמו כנבילה, דהכי נמי מבואר בגמ' גבי כחל דכיון ששויוהו רבנן כחתיכה דנבילה להכי צריך לשער נגד כולו[[9]](#footnote-9).

כחל עצמו לפי הרשב"א

**ברשב"א** בתורת הבית ב"ד פסקא כה' כ' שטעם האיסור בכחל עצמו משום שחיישינן שמא לא יצא כל חלבו, והיינו נמי טעמא שאוסרת קדירה אחרת משום הך ספק כמו שביאר במשמרת הבית פסקא טו', וה"ה בכל האיסורים שנפלו לששים כמותם אכתי יש לחוש שמא לא יצא כל הטעם בקדירה ראשונה, ולהכי אוסרת גם קדירה אחרת, וכמו שצריך ששים בקדירה ראשונה משום שלא ידעינן כמה נפיק מיניה, ה"ה בקדירה שנייה עד עולם יש לחוש, ולפי הרשב"א גם מה שצריך לשער כנגד כולו הוא מספק משום דלא ידעינן כמה נפיק מיניה, וממילא בכל דבר שיש ספק ולא ידעינן לשער צריך להחמיר מספק.

והטור העתיק את דברי הרשב"א שהוכיח דין זה שכל היכא שלא ידעינן כמה נפיק מיניה צריך לשער כנגד כולו מכחל, והק' הב"י למה כ' הטור הלכך כחל הא אדרבה כל מקור הדין הוא מכחל ועיין ט"ז.

**והנה** בגמ' מבואר שאם נפלה לקדירה אחרת אסורה משום ששויוהו רבנן כחתיכה דנבילה, ומעתה בשלמא לפי תוס' והר"ן ניחא דלעולם לא חיישינן דנפיק בקדירה אחרת, רק שחכמים אסורהו ושויוהו כחתיכה דנבילה ולהכי אוסרת קדירה אחרת, אבל לפי הרשב"א ק' הא אסורה מספק שמא לא יצא כל החלב בקדירה ראשונה, ולעולם צריך לשער בששים מספק, עיין ט"ז סי' צ' ס"ק ג' שכ' שזהו באמת הטעם ששויוהו כנבילה משום הספק שמא עדיין יש בו חלב.

קושיא גדולה על הרשב"א

**אלא** שיש כאן קושיא גדולה וכבר העיר מעין זה הש"ך לקמן סי' ק"ה ס"ק ל' דלפי הרשב"א שהכל מטעם ספק, א"כ היכא שנפל לג' קדירות יש לנו להתיר שהרי ע"כ לא אסרה האיסור כי אם קדירה אחת, דבשני כבר בטלה הטעם בששים רק שלא ידעינן באיזה מהם נתנה טעם, וא"כ יש לנו להתירו כדין ביטול יבש ביבש במין במינו חד בתרי ובשו"ע מבואר שאוסרת קדירה אחרת עד עולם, ועיין שם בש"ך שהניח בצ"ע, וע"ע הגהות הגרעק"א לקמן שהשיב על הש"ך, ומ"מ הסכים לעיקר סברת הש"ך, וע"ע במ"א הלכות פסח סי' תמ"ז ס"ק שכ' שסכין של חמץ שחתך בה זתים אוסרת כל הזיתים כמו חתיכת נבילה שנפלה לכמה קדירות, ובהגהות הגרעק"א שם חלק עליו שכל שיש ודאי רוב שלא נאסרה בטלה האיסור חד בתרי, ולא ביאר את טעם החילוק בין סכין לחתיכת נבילה ועיין לקמן.

דברי החזו"א בביאור שיטת הרשב"א

**וע"ע** חזו"א סי' לג' ס"ק א' שנקט שגם לפי הרשב"א אסרו רבנן בתורת ודאי מחמת הספק כמו שהצריכו ששים בכל דבר שהוא ספק שמא נותן טעם אף שידעינן ודאי שכבר אינו נותן טעם, וממילא לא ק' שאוסרת כל הקדירות ומיושב קושיית הש"ך ע"ש, ולכאו' אפשר להעמיס זה בדברי הט"ז שהיינו הא דאמרינן שויוהו רבנן כחתיכה דנבילה מחמת הספק דלא ידעינן אם פלטה כל החלב, ואפשר דלפ"ז דוקא בחתיכה דאיסורא שייך כן ולא בסכין של איסור וזהו סברת הגרעק"א או"ח סי' תמ"ז להתיר.

הדרך של הביאור הגר"א

**אמנם** בביאור הגר"א מבואר דרך אחרת וכמו שיבואר לקמן שמה שאוסרת קדירה אחרת הוא משום הטעם של הקדירה שנבלע באיסור ונעשית נבילה[[10]](#footnote-10), ולכן ממילא אוסרת עד עולם ועיין בזה לקמן ס"ד ומה שנתבאר שם, ולפ"ז מיושב קושיית הש"ך דלעולם חוזרת ואוסרת מחמת מה שבלוע בה.

ביאור דברי הב"י

**עיין** ב"י שכ' לענין מין במינן שנתערב שצריך ששים מדרבנן, ואם נשפך אזלינן לקולא, וכ' בשם ארחות חיים שאם הוא לפנינו ואינו יודע לשער אם יש בו ששים או לא אזלינן חומרא ע"ש, ובחי' הגהות תמה על הב"י למה הביאם בשם ארחות חיים הא הטור עצמו הביאו להלן מזה ע"ש[[11]](#footnote-11).

![](data:image/png;base64...)

שו"ע

סעיף ג'

נאכל מקצתו אם דומה לנשפך

**בד"א** כשנשפך אבל איסור שנתערב בהיתר והוא לפנינו וא"א לעמוד על שיעורו אע"פ שהוא מאיסורים של דבריהם אסור ע"כ, הנה היכא שאכל מקצת מהתערובת ועכשיו אין ידוע אם היה בו ששים או לא, עיין יד אפרים לעיל סי' צ"ב ס"ק ז' משו"ת בית יהודה שכ' בשם רבו שאין לדמות נאכל לנשפך, והוא עצמו גמגם בזה, והיד אפרים נקט בפשיטות שאין חילוק בין נאכל מקצתו לנשפך דודאי אזלינן לקולא[[12]](#footnote-12), ועיין הערה לקמן.

כשלא ידוע כמה איסור נשפך לקדירה

**כ'** פת"ש ס"ק ח' בשם שו"ת אמונת שמואל, שאם שפך גוי או קטן דם בקדירה של בשר וידוע שיש רוב אך ספק אם יש ששים לבטלו מותר, משום שדם שבשלו אינו אלא ספק דרבנן והכא הוה כנשפך שהרי לא רמי עליה למידע כמה דם שפך בקדירה ומ"מ לא הכריע בזה לקולא, ויש לדקדק שנקט דוקא גוי או קטן, אבל שפך לתוכו גדול ואינו לפנינו לא חשיב ספק ועיין הערה[[13]](#footnote-13).

ביאור דברי הט"ז

**בט"ז** ס"ק ו' הביא את הטעם של המרדכי הנ"ל, והק' ממה שנקט הטור להתיר הגבינות בספק של סירכא שאין אנו בקיאים בבדיקתן משום דהוה ס"ס ע"ש, וק' הא ספק חסרון ידיעה לא הוה אלא ספק של שוטים ולמה מצטרף לס"ס[[14]](#footnote-14), ועיין נקוה"כ.

ותי' הט"ז דהתם עדיף כיון שהוא חסרון ידיעה לכל העולם לא חשיב ספק של שוטים, אלא שא"כ למה לענין כחל אזלינן לחומרא הא הוה ספק לכל העולם, ותי' הט"ז וז"ל ונראה לתרץ דיש כאן שני ענינים בספק דחסרון בקיאות וכו' וצד השני באם הספק הוא באיזה ענין נשער כי יש לנו שני שיעורים וכו', דא"כ יש לך להתיר בכל ענין והיכן תמצא איסורא בזה אזלינן לחומרא אפי' אם החסרון לכל העולם, כיון שיש עכ"פ שיעור אחר שיצא מספק ודאי חוששין לו וכו' ע"כ, ודבריו צ"ב שאפשר לפרש בשני אנפי, דלכאו' משמע כוונתו שבכחל יש את טעמו של הר"ן וכן הבין הפמ"ג, אלא שלפ"ז אין כאן שום דמיון לדין הראשון היכא שאינו יודע לשער דהתם אינו אלא משום שהוא ספק של שוטים, ובט"ז עצמו בהגהת ט"ז מחק תיבות דהיכן תמצא איסורא ע"ש, משמע שלא בא לבאר כמו הר"ן.

ביאור דברי הט"ז באופן אחר

**ויותר** נראה לפרש שבדבר שיש אפשרות לצאת מידי ספק, בזה גם בספק דרבנן יש לנו לילך לחומרא, ולהכי בכחל מכיון שיש שני אופנים לשער, שאפשר לשער בכולו ותצא מידי ספק ובכי האי גונא לא אמרינן ספק דרבנן לקולא ועדיין צ"ב מה הדמיון לספק של שוטים[[15]](#footnote-15), ועוד צ"ע שהרי עיקר דין כחל היינו בדיעבד שכבר בשלוהו בקדירה וא"כ הוא ספק בדיעבד ואם לא היה ששים כנגד כולו אסרינן ליה, וא"כ מ"ש מספק שנשפך דאזלינן לחומרא, ועיין הערה[[16]](#footnote-16).

עוד כ' הט"ז שבמקום שהוא ספק ידיעה אף באופן שהוא ספק לכל העולם ולא חשיב ספק של שוטים, אכתי במקום שאפשר לעשות תקנה אין לנו להקל מספק ע"ש, וצ"ב שהרי במקום דליכא תקנה חשיב שפיר ספק וא"כ מה ענין החומרא במקום שאין לעשות תקנה ועיין הערה[[17]](#footnote-17).

ראיית הט"ז מספק בסירכא

**בעיקר** קושית הט"ז מהא דלגבי סירכא מצרפינן ספק ידיעה לס"ס, עיין נקוה"כ שתמה עליו דלא דמי דהתם מדינא שרי כיון שאפשר לבדוק רק שאנו מחמרינן מספק, ולכן בזה שפיר אפשר לצרף לס"ס, וע"ע פמ"ג שתמה על מה שכ' הט"ז שהרשב"א לשיטתו דלא חשיב ס"ס אפי' ספק ידיעה לכל העולם, שהרי ברשב"א מבואר הטעם משום שיצאה מחזקתה מחיים דחזינן שאינה מהרוב ע"ש, ועיין מה שתי' בחוו"ד ע"ש.

![](data:image/png;base64...)

סעיף ד'

שיטת הראב"ד בכלי חרס

**שו"ע** איסור שנתבשל עם ההיתר אפי' מכירו והוא שלם וזרקו צריך ששים כנגד כל האיסור מפני שאין אנו יודעים כמה יצא ממנו לפיכך המבשל בקדירת איסור שהיא בת יומא וכו' בין שהיא של חרס או עץ או מתכת ע"כ, השו"ע בא לאפוקי מדעת הראב"ד שהביא הב"י שדוקא בכלי חרס צריך לשער כנגד כולו, משא"כ בכלים שיש להם הכשר בהגעלה שאין צריך לשער כי אם באומד יפה ע"ש, והנה אין זה ענין כלל למה שנתבאר לקמן סעיף ה' שבכלי חרס נעשה נבילה משום שאין לו הכשר בהגעלה, כמו שכ' הש"ך לקמן ס"ק כא' ולעיל ביארנו טעמו של הראב"ד[[18]](#footnote-18).

מליחה כרותח דצלי

**שם** וכנגד כל מה שתחב מהכף וכו' הג"ה ובלבד שבלעו ע"י רתיחת אש שאז הבליעה הולכת בכל הכלי, אבל ע"י רתיחת מליחה אינו נבלע וכו' ע"כ, בגר"א ס"ק יז' ציין לגמ' צז: מכלל וכו', והיינו שהתם מבואר שמליחה הוה כרותח דצלי ולא כרותח דבישול, וא"כ לפ"ז יבואר דברי הרמ"א שדוקא אם בלע ע"י בישול, אבל ע"י צלי אינו מבליע בכולו, אלא שק' שהרי מ"מ צלי מבליע כדי נטילה וא"כ בכל אופן אוסר הוא את כל דופן הקדירה, וע"ש ברא"ש וצ"ע.

**עיין** פמ"ג שדן היכא שנבלע בו כדי קליפה ואח"כ נתנו ריקן על האש האם נימא דמעתה נתפשט האיסור לכל הקדירה והניח בצ"ע וע"ע יד אברהם שדן בהנ"ל ע"ש.

נבלע ע"י כבישה

**ש"ך** ס"ק יג' ציין לסי' סט' ס"ד ועיין פמ"ג שפ"ד ס"ק יג' שביאר שדין כבוש בכלים תלוי במחל' שמבואר שם אי יש כבישה לכלים או שדינו כמליחה, ועיין הגהות הגרעק"א שכ' שאינו דומה לשם, דהכא מיירי לענין להפליט מהכלי ובזה שפיר אפשר לדמותו למליחה שה"ה כבישה אינו מפליט מהכלי, אבל הכא לענין לבלע בתוך הכלי לכו"ע כבישה דינו כבישול ע"ש, וכן הוא בפמ"ג סי' ק"ה משב"ז א', וכן מצאנו לענין חם מקצתו חם כולו שיותר נבלע בכלי ממה שנפלט מהכלי עיין לקמן.

חם מקצתו חם כולו

**שו"ע** ויש מי שמחמיר בכף של מתכת להצריך ששים כנגד כולו אפי' לא הכניס אלא מקצת משום דחם מקצתו חם כולו, הגה ונוהגין כסברא ראשונה ע"כ, הנה בשו"ע מיירי לענין מה שנפלט מהכלי שע"י שחם מקצתו חם כולו נפלט גם מהחלק שלא הכניס בתוכו, אבל אכתי לא אשמעינן אם צריך ששים נגד כל הכלי כולו אף מה שידוע שלא הכניס לתוך האיסור, והיינו משום דנימא שחם מקצתו חם כולו וממילא נבלע בכל הכלי וצריך ששים נגד כולו, א"ד דלעולם אינו נבלע כי אם בחלק שהכניס לתוך האיסור, רק שאח"כ כשמכניס לתוך ההיתר אפי' לא הכניס כל מה שהכניס באיסור מ"מ נפלט מהכלי לתוך ההיתר, ועיין כל פרטי דין זה בסי' צד' ס"א ושם בש"ך ס"ק ג' פמ"ג ומטה יהונתן שם.

ביטול האיסור עצמו

**אם** מכירו צריך להסירו משם אע"ג שכבר נתבטל ע"כ, בביאור הגר"א הביא מקור לזה מהמשנה ואף האריך בזה מהירושלמי, ולכאו' צ"ב טובא דלכאו' הוא דין פשוט שהאיסור עצמו לא הותר שהרי הוא ניכר, ולמה צריך להוכיח דין זה, אמנם נראה דהו"א דמאחר שבטלה בששים בטלה כל הטעם מהאיסור ומעתה אינו אלא כעץ בעלמא, ואף אי יש בו טעם אינו אלא טעם שנבלע בו מהקדירת היתר, קמ"ל שאעפ"כ האיסור במקומו עומד, ועיין הערה 19 מה שהבאנו שהלבוש למד שכל הדין להסיר את האיסור אפי' במקום שמכירו אינו אלא מדרבנן.

הסרת חלב ע"י מים

**ולכן** אם נפל חלב וכו' צריך ליתן שם מים צוננים וטבע החלב להקפיא ולצוף למעלה ע"כ, ובטעם החיוב לתת מים צוננים, מבואר בפמ"ג שהוא משום שכיון שיכול לעשות פעולה להכיר את האיסור חשיב כאילו האיסור ניכר עכשיו, אולם בפלתי נקט שהוא מדין עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, ולכן כ' הפלתי שבמקום שיש הפסד אם יתן מים צוננים אינו מחוייב ליתנם ע"ש, וכן נקט החכמ"א, ולפי הפמ"ג יש לדון אם הוא דאורייתא או דרבנן, ועיין גליון מהרש"א שהוא דאורייתא אלא שהוא קאי אהיכא שהוא מכירו ולא אדין נתינת מים צוננים[[19]](#footnote-19).

שיטת הב"ח במרדכי

**בט"ז** ס"ק ז' כ' בשם הב"ח שכל שנותן מים צוננים להציף החלב לא צריך ששים בקדירה כנגד החלב, והט"ז תמה עליו דלא גרע בחתיכת איסור שהוציאו שלם דמ"מ בעינן ששים כנגדו משום שפלט טעם כנגד כולו, והכא נמי אף שהוציאו את החלב שלם מ"מ פלט טעם כנגד כולו, ועיין חת"ס יו"ד סי' ק"ה שטעו בהבנת דברי הראב"ן והוא לא דיבר אלא בחלב עם קמץ ולכן כתב טיפת חלב דלא שייך לשון זה על חלב עם צירי ע"ש, וע"ע ערוך השלחן כאן.

ביאור דברי הב"ח

**ועיין** פמ"ג שביאר דברי הב"ח באופן מחודש ע"ש, ושם הביא מה שכ' הפר"ח שבשמן ביין מוציא השמן שדרכו לצוף ע"פ היין ואינו נבלע בתוכו, והפמ"ג פירש דקאי בלח בלח צונן, אולם בדברי נראה שלעולם אין השמן נבלע ביין ואפי' טעמו אינו מתערב ביין כיון שכך הוא טבע השמן, ואולי למד הב"ח שכן הוא גם בחלב שכמו שהדרך לצוף בנתינת מים צוננין כיון שאינו מתערב בקדירה, ה"ה שאין טעמו מתערב בקדירה וצ"ע.

![](data:image/png;base64...)

נפל לקדירה אחרת

**איסור** שנתבשל בקדירה והסירוה משם ונפל לקדירה אחרת צריך לחזור ולבטלו בששים נגד כולו וכן לעולם ע"כ, הנה באיסור והיתר וברשב"א משמרת הבית פסקא כה' כ' הטעם משום שאין זה ודאי דנפיק בקדירה ראשונה ושמא לא יצא כלל בראשונה ויצא כולו בשנייה ולכן צריך ששים כנגד שניהם, אלא שבש"ך לקמן סי' ק"ה ס"ק ל' (הביאו בגליון הגרעק"א כאן) הק' דא"כ היכא שנפל לשלש קדירות ע"כ לא נאסר כי אם אחד מהם, וא"כ יבטל ברוב היתר שהרי רק אחד מתוך השלש נאסר (ושם הק' מחתיכות ע"ש) והניח שם בצ"ע, ועיין חזו"א סי' לג' שכ' שרבנן חידשו איסור להצריך ששים בכל קדירה והוא איסור בתורת ודאי לא בתורת ספק[[20]](#footnote-20).

מקור הדין למד הרשב"א מהא דאמרינן גבי כחל נפל לקדירה אחרת לישתרי, ואמרינן שויוהו רבנן כחתיכה דנבילה ע"ש, ונקט הרשב"א הטעם משום שלא ידעינן אי נפיק כל החלב ממנו בקדירה ראשונה, אולם בר"ן כ' שם טעם אחר שאסור משום מראית העין, וא"כ ק' לדמותו לשאר איסורים, וגם לפי הרשב"א ק' לשון הגמ' שוויוהו רבנן כחתיכה דנבילה, הא בלאו הכי נמי אסור משום שלא ידעינן כמה נפיק מיניה, וכבר עמד ע"ז הט"ז סי' צ' ס"ק ג' ע"ש.

**ועיין** ביאור הגר"א ס"ק ח' שציין ג"כ לדברי הגמ' בכחל והוסיף ועיין רש"י שם ד"ה כיון ע"ש, ונראה שהגר"א למד דרך אחרת בטעם האיסור בקדירה אחרת, והוא שההיתר שנבלע באיסור נעשה נבילה לכו"ע גם למאן דלית ליה חנ"ן בשאר איסורים[[21]](#footnote-21), וממילא אוסר לעולם ועיין הערה[[22]](#footnote-22).

נפל לקדירה ראשונה ב' פעמים

**אבל** אם נפל לקדירה ראשונה ב' פעמים אין צריך רק ששים אחת כנגדו ע"כ, הנה לפי טעמו של הרשב"א הדין פשוט שע"כ אינו יכול להטעים יותר משיעור כל האיסור רק שאנו חוששים שמא לא יצא כולו בקדירה ראשונה, אבל עכ"פ אינו יכול לאסור יותר מזה, אלא שבפלתי תמה מ"ש מהא דאמרינן לעיל סי' צד' שאם תחב כף לקדירה ב' פעמים ולא נודע בינתים צריך ב' פעמים ששים כנגד הכף, משום שמה שבלע נ"נ ושוב אוסרת בתחיבה שנייה, וא"כ ה"ה הכא אית לן למימר שאוסרת מחמת מה שבלעה דנ"נ.

אלא שכבר נתבאר שבגר"א כ' שמה שנבלע באיסור אינו אלא מין במינן עם הקדירה ולכן אינו חוזר ואוסר אותו הקדירה דהכא לא גזרו רבנן להצריך ששים במין במינו, אלא שבאמת אכתי ק' למה בכף חוזר ואוסר את הקדירה הא אינו אלא מין במינו עם הקדירה, ועיין ביאור הגר"א שציין להא דלעיל וע"ע שם בביאור הגר"א דמשמע מדבריו שכל דברי הרמ"א כאן אינו אלא לפי מה שהסיק הרמ"א שם שאין צריך אלא פעם אחת ששים כנגד האיסור, ועיין הערה[[23]](#footnote-23).

ולפי דברי הגר"א אם נפל לקדירה אחרת שהוא אינו מינו עם הקדירה הראשונה ומינו של האיסור עצמו, צריך ששים מן התורה כדין מין באינו מינו, עד"מ נפל חתיכת בשר נבילה לתוך חמשים ירק ואסרם, ועכשיו נפל אותו בשר לקדירה של בשר, לא נימא דהוה מין במינו ובתרי בטיל מן התורה, שהרי מאחר שבלוע בו ירק והוא נ"נ הרי שאותו טעם ירק חוזר ואוסר את הבשר עד ששים מן התורה, והוא חידוש.

![](data:image/png;base64...)

1. אמנם בתד"ה נפל מבואר שיותר היה פשוט לגמ' שכחל עצמו אסור אף אם אינה אוסרת קדירה אחרת, מ"מ נראה דהיינו שזה היה מצד אפשר לסוחטו אסור כמו שביארו בד"ה וכחל, אבל אחרי שאמרינן שויוהו רבנן כחתיכה נבילה היינו שבאמת גם מה שהוא עצמו אסור הוא מהאי טעמא גופא וכמו שמשמע פשטות הגמ' שם. [↑](#footnote-ref-1)
2. דדוקא הכא הוצרכו לגזור דליחשב כאילו לא יצא כל חלבו שמא יאכלנו קודם לכן, וממילא ע"כ אוסרת קדירה אחרת, אבל בשאר איסורים פשיטא שלא יאכלנו לעולם, וא"כ כל שיצא כל טעמו בקדירה ראשונה שוב אינה אוסרת קדירה אחרת, אלא שבגמ' נראה שהיה פשוט שאם הוא נבילה הרי אוסרת כל הקדירות וכן מבואר בראשונים שם ע"ש, ועיין מה שנתבאר בזה לקמן. [↑](#footnote-ref-2)
3. אולם בתוס' חולין צז: ד"ה אלא מעתה מבואר שיש לנו לילך לקולא בספק דרבנן כי האי, משמע שנקטו כטעם של הר"ן שדוקא בכחל שמא יבא כל אחד לשער לעצמו, אבל היכא שיש ספק אם בכלל יש טעם בזה יש לנו לילך לקולא ולא אמרינן שספק של שוטים לא הוה ספק. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובתוס' הנ"ל לכאורה מבואר דלא כדבריו. [↑](#footnote-ref-4)
5. אולם ברשב"א במשמרת פסקא טו' חלק על הרא"ה באופן שאינו יודה לשער בששים שאין הולכין בו להקל והביא ראיה מכחל, וכן עיקר הדין הביא נתבאר בב"י שהרשב"א למד דין זה מכחל. [↑](#footnote-ref-5)
6. וז"ל שם ובגמ' גבי כחלי דאמרינן דבדידיה משערינן אלא מעתה וכו' אלמא לא סגיא הא בלא הא דכל היכא דהאי מיתסרא משערינן בכולה ע"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. וכן מבואר בכל הראשונים בסוגיא דחולין שבנבילה עצמה פשיטא לגמ' שצריך לשער כנגד כולה. [↑](#footnote-ref-7)
8. וז"ל הרא"ה שם היאך אפשר לתחיכת איסור שנפלה לקדירה ולא תיאסר. [↑](#footnote-ref-8)
9. ויתכן גם שמה שצריך לשער כנגד כולו הוא כמו שביאר הר"ן בהא דכחל עצמו אסור כדי שלא יבאו להתיר הכחל עצמו, וא"כ ה"ה שחכמים הצריכו לשער בנבילה כנגד כולו כיון שאין לו היתר בהגעלה שלא יבאו לומר שהשיעור במאי דנפיק מיניה ואי נפיק כולו שרי, להכי הצריכו חכמים ששים לעולם כנגד הנבילה ואפי' נפלה לקדירה אחרת, דלעולם נשארה באיסורה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ולהלן יבואר שגם בלי דין חנ"ן בשאר איסורים נעשה נבילה מה שבלוע בו. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואולי אפשר ליישב שהב"י כ' כן גם במין במינן שנתערב ואינו יודע לשער אם יש בו ששים, דיש מקום לומר שזה עדיף מדינו של הרשב"א בנתערב במינו ואינו מינו, דהיכא שנתערב במינו ואינו מינו אף שמינו רבה עליו אבל כבר תיקנו חכמים שאין מינו בטל ברוב וצריך ששים, ומעתה צריך לבטל האיסור בששים של אינו מינו וכל זמן שאין כאן ודאי שיש ששים חשיב נתינת טעם בששים, דיש כאן ודאי איסור דרבנן, וספק אם בטלה האיסור וכי האי גונא בספק של שוטים יש לנו לילך לחומרא, משא"כ במין במינו שהצריכו חכמים ששים, כל שיש ששים לא תיקנו חכמים כלל איסור, שהרי כל האיסור הוא אטו אינו מינו וכשיש ששים באינו מינו לא יאסר וממילא אחרי ששים לא חשיב איסור כלל, דאין איסור דרבנן שבטלה אלא שאין כאן איסור כלל, ובזה אפשר שגם בספק שא"א לשער אפשר להקל שהרי ספק אם יש כאן איסור דרבנן מעיקרא, אבל במינו ואינו מינו, שכבר ביטלו חכמים את כל הביטול של מינו וע"כ באינו מינו צריך ביטול ככל שאר איסורים דאורייתא, ובזה כשבטל בששים חשיב איסור שבטלה ולא כאילו שלא היה איסור מעולם, ולכן חי' הב"י בשם הארחות חיים שגם בזה יש לנו להחמיר. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועיין משמרת הבית פסקא טו' שאם נפל ואינו יודע כמה נפל דהוה כנשפך, מ"מ לכאו' היינו בנפל מאליו, אבל היכא שנתנו בן דעת ואינו יודע כמה נתן בזה יש לנו לדון משום סברת המרדכי. [↑](#footnote-ref-12)
13. הנה באמת יש לדון בעיקר ההיתר בזה, שהרי נהי נמי שלא רמי על בהע"ב לידע כמה שפך הגוי או הקטן, אבל עכ"פ אין לך ספק של שוטים גדול מזה שהרי, מי ששפך שוטה שאינו יודע כמה שפך, ואילו היה זה גדול ודאי היה יודע, וא"כ מה שאינו יודע הוא משום שהוא שוטה וחשיב שפיר ספק של שוטים.

    ובאמת יש לדקדק שנקטו דוקא גוי או קטן, אבל אם היה זה גדול אף שאינו לפנינו או שאינו יודע כמה שפך, דבהכי ודאי חשיב ספק של שוטים, ומעתה נראה שבנאכל מקצתו שהזכרנו לעיל, מאחר שמי שאכלו הוא גדול ודאי עליה רמיא למידע כמה אכל והוה ספק של שוטים ולכן שפיר נקט רבנו דלא דמי לנשפך.

    מיהו לפי הטעם של הר"ן יש לדון להתיר בכל הנ"ל דמ"מ אינו אלא סק שאירע בדרך עראי ומקרה ואין לחוש שיקל כל אחד לפי אומד דעתו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
14. ובאמת צ"ב דבאמת עיקר דבר זה שבספק של שוטים אזלינן לחומרא במילתא דרבנן אפשר להבין שרבנן החמירו בזה ולא נאמר הכלל של ספק דרבנן לקולא, אבל לעינן ס"ס למה לא יצטרף לס"ס ומה הדמיון שמביא הט"ז לדין דהכא.

    וצ"ל שגם עיקר דין דס"ס דאזלינן לקולא בין אם הוא מדין רוב או שהוא משום שהוא ספק רחוק, כל אלו אינם אלא הלכות הנהגה בספיקות, וכן נמי מה שמעמידין אחזקה או שאזלינן בתר רוב, הכל אינו אלא הלכה בספיקות, אבל כל שהוא ספק של שוטים אין זהם את ההלכות של ספיקות וממילא ע"כ צריכים להחמיר בהם. [↑](#footnote-ref-14)
15. ובביאור דברי הט"ז נראה דבאמת יש לבאר עיקר דבר זה שבספק של שוטים לא נאמר דין ספק דרבנן לקולא, ונראה בזה על פי מה שידוע שחקרו האחרונים בעיקר דין ספק דרבנן לקולא אם הוא דין ודאי או דין ספק, וכבר נחלקו בזה הרמב"ם והרמב"ן בספק המצוות, דהיינו שאפשר לבאר שרבנן לא תיקנו כלל במקום ספק, ואפשר לפרש שאפשר לנקוט את הצד קולא אבל לעולם גם במקום ספק תיקנו רבנן ויש בזה כמה נפק"מ כידוע.

    ומעתה נראה פשוט שבספק של שוטים א"א לומר שרבנן לא תיקנו כלל, כיון שלא חשיב ספק בכללי ספיקות ובזה לא נאמר שרבנן לא תיקנו, וא"כ אפשר לומר שה"ה בכחל מאחר שיש אופן לשער בכולו לא נאמר שרבנן תיקנו לכתחילה שלא צריך לשער כי אם כנגד מה שיצא ממנו באומד הדעת, שהרי יש אופן לתקן שיצא מהספק דהיינו שישערו כנגד כולו, ולכן ודאי שעיקר התקנה בכחל מלכתחילה היתה לשער כנגד כולו, וזהו הדמיון בין שני הדינים. [↑](#footnote-ref-15)
16. וצ"ל דעיקר דין כחל נאמר בבישול לכתחילה בכמה צריך לבשלו ותהא מותרת, וע"ז שפיר אפשר לומר שרבנן קבעו לכתחילה מה שאפשר להתיר בלי ספק, דבכי האי גונא לא אמרינן ספק דרבנן לכתחילה, ומכיון שנקבע שיעור זה שוב גם אם אירע מקרה לא משערינן כי אם כנגד כולו. [↑](#footnote-ref-16)
17. והענין יבואר ע"פ מה שנתבאר לעיל, שבמקום חסרון ידיעה לא שייך לומר שרבנן לא תיקנו כלל, וא"כ גם אי נימא דאזלינן לקולא אין זה אלא משום שאפשר להקל בדרבנן גם מחמת נקיטת הצד הקל, ובזה ודאי כל היכא שאפשר לתקן אין לנו להקל במקום ספק. [↑](#footnote-ref-17)
18. אלא שעכ"פ בראב"ד מבואר שאפשר לשער כמה נפיק מיניה, ואף שמבואר בר"ן שחכמים חששו שמא יבא כל אחד לשער בשלו, אפשר שכל זה רק בהו"א אבל למסקנת הגמ' שהוא משום ששויהו רבנן כחתיכה דנבילה תו אין לו ראיה לחשש הנ"ל וכמו שנתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-18)
19. אמנם בגליון מהרש"א כאן ציין לדברי הט"ז סי' תרל"ב ס"ק ג' שהביא בשם הלבוש שמן התורה האיסור בטל ברוב אפי' אם מכירו, ורק מדרבנן צריך להסירו והט"ז תמה עליו ע"ש. [↑](#footnote-ref-19)
20. אלא שכל זה בליכא קפילא אבל אם יטעימנו לקפילא ויאמר שאין בה טעם ודאי יהא מותר ע"ש. [↑](#footnote-ref-20)
21. ונראה שגם הגרעק"א למד כן, שהרי נקט הגרעק"א בהלכות פסח שאם חתך הרבה זיתים עם סכין של חמץ אם בחשבון יש רוב שלא נאסרו הרי זה בטל חד בתרי ע"ש, וק' מ"ש מחתיכה שנפלה כמה פעמים לקדירה, אולם לפי הגר"א יבואר היטב שכל האיסור משום מה שבלעה החתיכה, וממילא בסכין שמה שבלעה אינו אלא התירה ע"כ לא נעשה שם שום נבילה ואינו יכול לאסור כי מכח החמץ הבלוע בו, משא"כ בנבילה שבלעה וחזרה ובלעה, וע"ע בהגהות הגרעק"א לקמן סי' קה ס"ק ל' בדברי הש"ך שם שמבואר ג"כ כהנ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
22. הנה באיסור והיתר וברשב"א במשמרת הבית מבואר דחיישינן שמא לא פלטה כל הטעם בקדירה ראשונה והיינו טעמא דכחל שאוסרת הקדירה השנייה, וברשב"א שם מבואר דפליג ארש"י בכחל שפירש שנעשית נבילה משעה שהכניס בה הקדירה טעם, והנה בגר"א כאן ציין לסגויא דחולין בכחל, והוסיף ועיין רש"י שם ד"ה כיון וכו', ונראה שהגר"א למד שרש"י כ' טעם אחר במה שהכחל אוסרת קדירה שנייה, והוא משום שנהי שפלטה כל הטעם, אבל עכ"פ משעה שבלעה מהקדירה נעשית נבילה, וממילא כל מה שבלעה אח"כ מאותו קדירה נעשה ג"כ נבילה, וזה הכוונה שוויוהו רבנן כחתיכה דנבילה, דהיינו שכיון שהוא עצמו נעשה נבילה ממילא כל מה שבלעה ונהיה חלק ממנה ג"כ הוה נבילה, ואין זה ענין לדין חנ"ן בשער איסורים, דהכא הוא להיפך שהחתיכה עצמה ודאי נשארה נבילה, וממילא כל מה שלבעה בטלה לגביה ונעשה נבילה, וממילא שפיר אוסרת גם בקדירה אחרת עד עולם, וזהו המכוון בדברי רש"י שמשעה שבלעה מהקדירה נעשית נבילה, וממילא האיסור עכשיו בקדירה אחרת הוא מה שפולטת ממה שבלעה מהקדירה, ולעולם חוזרת ואוסרת כמותה. [↑](#footnote-ref-22)
23. ויש כאן חידוש בדברי הגר"א שנהי שהאיסור במה שפולטת הוא משום מה שבלעה מהקדירה, אכתי לא חשיב מינו של הנבילה אלא מינו של מה שבלעה מהקדירה, ולפי הש"ך שהכל תלוי בטעם ניחא דודאי עיקר הטעם אינו אלא כמינו של הקדירה שממנה בלעה, אבל לפי הרמ"א דאזלינן בתר שמא ולא בתר טעמא יש לדון אם אפשר לומר כהנ"ל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)