מצוא חפצך יא שז כא-סוף
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שו ושז - דינים התלוים בדיבור

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות 'ממצוא חפצך'

##### **או"ח סימן שז סעי' כא - כב**

##### **שיעור יא**

**[סעיף כא] אסור לומר לאינו יהודי בשבת הילך בשר זה ובשל אותו לצרכך, ואפילו אין מזונותיו עליו.**

וביאר המשנ"ב טעם האיסור דכיון שאותו דבר שאומר לאינו יהודי לעשות בשביל עצמו הוא אינו יכול בעצמו לעשות, הוא בכלל שבות של אמירה לעכו"ם ואסור.

עוד מבואר במשנ"ב שכל האיסור הוא רק אם הישראל אומר לגוי לבשל בשר ששייך לישראל, אך אם אומר לגוי קח בשר שלך ובשל אותו לצרכך מותר, דכיון שלא היה הדבר מעולם של ישראל כלל, והאינו יהודי עושה כן בשביל עצמו, לא גזרו עליו משום אמירה לעכו"ם. ועיין בשעה"צ (ס"ק פד) שכתב דכן משמע בנמוקי יוסף בפרק השוכר את הפועלים, וכמו שהביא בש"ך ביורה דעה (סימן רצז- השני ס"ק ד).

## האיסור שיעשה הגוי מלאכה בחפץ של ישראל

ויסוד הדין הוא מהמבואר בגמרא בבבא מציעא (צ, א) שאסור לומר לנכרי חסום פרתי ודוש בה משום שיש בזה משום אמירה לעכו"ם. ונחלקו שם הראשונים בביאור הסוגיא, דרש"י שם (ד"ה חסום) מפרש שהנידון הוא כשנותן פרה לנכרי ואומר לו שידוש את התבואה של הנכרי, ובתוס' שם הקשו דבכהאי גוונא ודאי שרי הואיל ואינו נהנה ממעשה הנכרי, וכמו שמותר לומר לנכרי אכול נבילה, ולכן פירשו דמיירי כשאומר לנכרי לדוש בפרתו את התבואה של הישראל, ובזה יש איסור של אמירה לעכו"ם. [אכן דעת ר"י בתוס' שם כרש"י, וכתב דלא דמי לאומר לנכרי אכול נבילה דשרי, משום דלא שייך איסור אמירה לנכרי באופן שהישראל עצמו יכול ליתן נבילה בפיו, אך הישראל עצמו אסור לחרוש בחסימה בשדה של הנכרי, והו"ד בביאור הלכה כאן (ד"ה הילך), וכן היא דעת הרא"ש שם (סימן ו)].

ומבואר שנחלקו הראשונים אם יש איסור לומר לנכרי לחסום בתבואתו של הגוי באופן שהבהמה של ישראל, דלדעת רש"י יש בזה משום אמירה לעכו"ם ולתוס' אין איסור בזה. ומדברי השו"ע כאן שכתב שאסור לומר לאינו יהודי הילך בשר זה ובשל אותו לצרכך, מוכח כדעת רש"י דכיון שהבשר שייך לישראל יש איסור אמירה לעכו"ם לבשלו.

## אם שרי לומר לגוי לעשות מלאכה בשלו עבור הישראל

והנה בשו"ע (יו"ד סימן רצז ע"ש שסימן זה מחולק לב' סימנים, וסעיף זה בחלק הראשון סעיף ב) ז"ל 'אסור לזרוע כלאים לעובד כוכבים, ומותר לומר לעובד כוכבים לזרוע לו כלאי זרעים', ובביאור דברי השו"ע נחלקו האחרונים, דבמהר"י קורקוס וכן בכסף משנה (פרק א מכלאים הלכה ג) פירשו הכוונה שאומר לגוי לזרוע לצורך עצמו ולכן שרי, אמנם בביאור הגר"א שם כתב דמשמעות השו"ע שמותר לזרוע אף לצורך ישראל, כיון שזורע הנכרי בשדה שלו. וכתב שם שהדבר דומה לאומר חסום פרתי שהאיסור הוא רק בפרה של ישראל, אך בפרה של גוי שרי אפילו בשדה של ישראל.

אמנם מצינו בזה סתירה בדברי הגר"א דלענין כלאי בהמה על מש"כ הרמ"א (יורה דעה סימן רצז-ב סעיף ד) וכן כל אמירה לעובד כוכבים, אפילו באיסור לאו אסורה, אם לא שהעובד כוכבים עושה להנאת עצמו, וכתב שם בביאור הגר"א דמיירי דווקא אם עושה כן הנכרי בשלו, אך אם עושה בשל ישראל אסור, אף כשמכוין הגוי להנאת עצמו, וכמו שמבואר באו"ח סימן שז, והיינו מה שנתבאר כאן שאסור לומר לגוי בשל בשר זה לצרכך. ומבואר בדבריו שאף דמיירי שעושה הגוי בשל עצמו, אין היתר אלא אם עושה כן להנאת עצמו, אך אם עושה כן להנאת הישראל, אף שהגוי עושה כן בשל הגוי אסור, ודלא כדבריו דלעיל וצ"ע.

ובביאור הגר"א שם ציין דכן משמע בנמוק"י בבבא מציעא שכתב שם שיש איסור לומר לגוי לדוש בחסימה בפרתו של הגוי את השדה של ישראל, וגם בשעה"צ כאן ציין לדבריו (ס"ק פד) [ואם אומר לו לחסום פרה של גוי בגדיש של גוי שרי כיון שהגוי הוא העובר את העבירה, ועושה כן בפרתו שלו והרי זה כמו שאומר לו בשל בשר שלך לצרכך].

ומבואר שנחלקו האחרונים אם יש איסור אמירה לעכו"ם כשאומר לגוי לעשות מלאכה בשל הגוי לצורך הישראל, דלכ"מ ומהר"י קורקוס אסור וכ"מ בביהגר"א בענין כלאי בהמה, ואילו בביאור הגר"א לענין כלאים מבואר שאין איסור אמירה לעכו"ם כשהגוי עושה ברשותו, אף אם עושה כן עבור הישראל.

ונראה שיש לדקדק בזה מלשון המשנ"ב כאן שכתב דכל ההיתר הוא רק אם אומר לגוי בשל את שלך בשלך דשרי, ומשמע שאם אומר לו לבשל את שלו בעבור הישראל אסור, והוא כדבר האחרונים שאסור שהגוי יבשל בשלו עבור הישראל.

## לומר לגוי לגדל ירקות בשנת השמיטה

והנה דנו האחרונים בעניין זה במה שנהגו לקנות מהנכרים ירקות בשנת השמיטה, ולכאורה הדבר תלוי בפלוגתת האחרונים הנ"ל אם באופן שהנכרי מגדל את הירקות בשביעית בשדהו עבור הישראל אם יש בזה משום אמירה לעכו"ם. ולפי מה שמשמע מהמשנ"ב כאן שאין להתיר שיעשה הגוי בשלו עבור הישראל הכא נמי יש לאסור לומר לנכרי שיגדל ירקות בשלו עבור הישראל בשנת השמיטה.

## גוי שעושה מלאכה בשבת כדי למכור לישראל

אמנם יש סברא נוספת להקל על פי המבואר ברמ"א בסמוך (סעיף כב) שאם הנכרי מכין גבינות בשבת ודעתו למוכרו לישראל, אין בזה משום אמירה לעכו"ם, וביאר המשנ"ב (ס"ק עט) דהטעם הוא משום דאמרינן שהנכרי אדעתיה דנפשיה קעביד, ונראה כוונתו שאותן גבינות דרכן להימכר, ולכן אמרינן שעושה כן כדי להרויח ממכירתו.

ואף שבדברי הרמ"א האלו לא התבאר להדיא שיש היתר לומר לגוי לעשות את הגבינות, אך בשו"ע הרב (סוף סימן שז) כתב להדיא שמותר לומר לו לכתחילה לעשות כן בשבת, אף אם נהנה מכך הישראל, כיון שהנכרי במלאכת עצמו הוא עוסק [וכתב שם עוד דשרי לומר לגוי לכבות את הדליקה בביתו של הגוי, ואף שכוונתו שיעשה כן כדי שלא תעבור האש לביתו של הישראל]. וכן מצינו בשו"ע לעיל (סימן שה סעיף כ) שהובא שם מחלוקת הראשונים אם יש היתר לומר לגוי לחלוב את הפרה בשבת כדי שלא תצטער מחלבה, ומבואר שם במשנ"ב (ס"ק עא) שאם משלם לגוי עבור דבר זה, לא חשיב שעושה כן עבור הישראל.

וכבר מצינו במשנ"ב לעיל (ס"ק יג) שאם הנכרי עושה מלאכה לעצמו שרי, דמבואר שם שיכול לומר לגוי קנה לעצמך בשבת, ואם אצטרך אקנה ממך לאחר השבת, ומבואר במשנ"ב שם שאף אם מבטיחו שיקנה ממנו אחר השבת שרי, כיון שבאותה השעה קונה הגוי לעצמו. וכן מצינו בשו"ע הרב לעיל (סימן רנב סעיף ה) שאם הישראל צריך שהגוי יעשה את המלאכה בשבת, אך גם לגוי יש הנאת ריוח מכך שיעשה את מלאכתו בשבת, משום שבלא זה לא יש לו שכר מותר לו לעשות את המלאכה, דלהנאת עצמו מכוין.

[וצ"ל דלא דמי לאומר לנכרי לבשל בשר עבור הישראל שאסור ליהנות מזה, דכיון שאין הדרך למוכרו חשיב הדבר כמו שמבשל עבור הישראל].

ולפי"ז יש להקל לומר לנכרי שיגדל ירקות בשביעית דכיון שהדרך שהוא מוכר את הירקות, ולצורך כך הוא מגדלן אמרינן דאדעתיה דנפשיה קעביד, וגם לטעם השו"ע הרב יש להקל אם אומר לו לפני השמיטה שיגדל את הירקות, משום דדמי למה שהיקל הרמ"א לגבי הגבינות.

ולמעשה הורה הגרי"ש אלישיב זצ"ל לסכם עם הנכרי שיביא כמות מסויימת של סחורה, ושאם לא יהיה לו מספיק סחורה הוא יביא סחורה מחוץ לארץ, וכיון שהוא יכול להביא ממקום אחר לא נחשב כאמירה ממש שהרי הוא יכול לא לזרוע.

[סעיף כב] כל שבות דרבנן מותר בין השמשות לצורך מצוה, כגון לומר לאינו יהודי להדליק לו נר בין השמשות, או אם היה טרוד והוצרך לעשר בין השמשות.

## כמה פרטי דינים בהיתר של שבות ביה"ש

לקמן בסימן שמב (סעיף א) התבאר בשו"ע שכל דבר שאסור רק מדברי סופרים לא גזרו עליהם בין השמשות, וע"ש שהתירו לעשות מלאכה שאיסורה הוא רק משום איסור שבות, וכן התירו לומר לאינו יהודי לעשות מלאכה שגם זה איסורו הוא רק משום שבות, והיינו באופן שהוא טרוד ונחפז לאותו הדבר. ובמשנ"ב שם (ס"ק ה) מבואר שכל מה שהתירו הוא דווקא בשעת הדחק גדול, וע"ש בביאור הלכה. עוד מבואר בשעה"צ (שם ס"ק ה) שכתב דאפשר שיש להקל היכא שיש בזה צורך גדול.

והנה במשנ"ב (סימן רסא ס"ק טז) שהתירו לומר לגוי להדליק נר של יארצייט כדי שלא תהיה לו עגמת נפש, ומשמע שההיתר אינו בשביל קיום המנהג של הדלקת הנר ב'יאר צייט', אלא דבשביל שלא יהיה לו צער בשבת התירו. ולפי זה אם אינו מצטער כל כך שהנר אינו דלוק אין להתיר.

ולכן נראה שאשה ששכחה להדליק נר של שבת מסתמא יש לה הרבה צער מזה, וא"כ יש להתיר לומר לגוי להדליק את הנר, דלא גרע מנר של יארצייט.

ולומר לגוי בבין השמשות שיעביר את החשמל לגנרטור נראה ודאי שיש להקל, שהרי יהיה לו צער גדול אם לא יהיה לו אור בשבת.

## חיוב מחאה בתוספת הנאה

מבואר במשנ"ב שאם אומר הישראל בדרך רמיזה שהנר אינו מאיר יפה, או איננו יכול לקרות לאור הנר הזה שיש לו פחם , ושומע האינו יהודי ומתקנו שרי דאין זה בכלל אמירה לעכו"ם, וגם אין לאסור מטעם שנהנה ממלאכה שעשה האינו יהודי, דאין זה הנאה כל כך דגם מקודם היה יכול על פי הדחק לקרות לאורו.

והקשו האחרונים דלעיל סימן רעו (ס"ק יא) מבואר במשנ"ב שאפילו אם הגוי עושה מלאכה בעצמו צריך למחות בו, וא"כ היאך שרי לרמז לגוי שיתקן את הפתילה הרי הוא חייב למחות בגוי שלא יתקנו.

ובנשמת אדם (כלל סב סעיף ב) כתב שכאן שאין הנאה גמורה מהמלאכה של הנכרי אין חיוב למחות, דכיון שבלאו הכי הוא יכול לקרות לאור הנר אין בזה הנאה גמורה אין חיוב מחאה. ובחיי אדם (שם ובכלל סג סעיף ו) פסק מכח זה שאם בא הנכרי להרבות נרות בביתו אינו צריך למחות בו, כיון שאין בזה הנאה גמורה.

וכן משמע בביאור הלכה לעיל (סעיף ב) שכתב שמותר לשכור לאינו יהודי שיעשה עבורו מלאכות, וביאר שם דהיינו רק במלאכות שאין בהם חובת מחאה כמבואר במשנ"ב שם (ס"ק יא), ושם במשנ"ב מבואר דהיכא שהוא רק מוסיף אור על הנר הקיים אין איסור ליהנות מהנר, ועולה מדברי הביאור הלכה שבציור כזה שהוא רק תוספת אורה ומותר ליהנות מאותה המלאכה אין חיוב מחאה [ובאגרות משה (יו"ד ח"ג סימן מז אות ב) ג"כ כתב בפשיטות שאין חיוב מחאה בתוספת הנאה, ועיין בזה עוד בשיעורים לעיל (שיעור ו)].

אך לכאורה נראה שבאופן שעל ידי שהוא מדליק נר נוסף נעשה האור גדול, ועל ידי אותו האור הוא יכול לקרוא מה שלא היה באפשרותו לקרות באור הקטן, כיון שיש שינוי משמעותי שיכול כעת לעשות לאור הנר שימושים נוספים יהיה חובת מחאה. ועוד מסתבר שאם בא הנכרי לכבות את האור יהיה חייב למחות בו, כיון שנהנה הנאה משמעותית. וכן הביאו בשם הגריש"א (בספר מלכים אמניך פרק ד הערה ד) שהטעם שאין צריך למחות בגוי המסיר את הפחם מראש הפתילה הוא משום שהפעולה אינה עושה תועלת חדשה, אלא רק משפר את המצב הקיים, אך אם הגוי יכבה את האור ודאי צריך למחות בו כי הוא משנה אך המצב הקיים.

אמנם מצאנו בחיי אדם (כלל סב סעיף ג) שמותר לומר לנכרי למה לא כבית הנר, כדי שיכבה בשבת הבאה, ומבואר שאף כיבוי שרי, כיון שהוא רק מסלק את המפריע ולא נוספה הנאה גמורה, ואין בזה חובת מחאה.

אכן דעת הגרנ"ק (בספר חוט שני פרק פא ס"ק ג) שאף אם הגוי עשה רק תוספת אורה יש חובת מחאה, וביאר דמה שנתבאר כאן שאין צריך למחות בגוי המסיר את הפחם מראש הפתילה הוא משום דכל חיוב מחאה הוא רק באופן שהגוי עושה פעולה שבלא מחאתו נראה כאילו הישראל שלח אותו לעשות את הפעולה, אך כאן שהגוי מסיר את הפחם מהפתילה, כיון שהרגילות שפעולה זו נעשית בלא הסכמת הבעלים, ואין לחוש שיראה כאילו הבעלים שלחו לעשות את המלאכה, אין חיוב מחאה.

**הדינים העולים:**

1. אסור לומר לגוי הילך בשר זה ובשל אותו לצרכך [ולכאורה מצינו בזה מח' ראשונים], אך אם אומר לו לבשל את הבשר של הגוי לצורך הגוי מבואר במשנ"ב דשרי.
2. ומשמע במשנ"ב שאם אומר לגוי לבשל בשר של הגוי לצורך הישראל אסור. ובאמת דין זה תלוי במחלוקת אחרונים אם יש איסור אמירה לעכו"ם באופן שהגוי עושה בדבר שלו עבור הישראל.
3. אם הגוי רגיל להכין גבינות בשביל למכור לישראל אין איסור אף כשעושה בשלו עבור הישראל. והיינו משום שרגיל לעשותם למכור, ויש לו ריוח מכך, חשיב שעושה לצורך עצמו.
4. בשנת השמיטה לכאורה יש להתיר לומר לגוי שרוצים לקנות ממנו, ואף שיגדל בשמיטה שרי דאדעתיה דנפשיה קעביד שהדרך למוכרו. והגריש"א הורה לומר לו להביא כך וכך באופן שיכול לקנות ואינו חייב לגדל בעצמו.
5. התירו שבות בין השמשות לצורך מצוה או אם הוא נחפז ביותר.
6. נראה במשנ"ב שאין חיוב מחאה בתוספת הנאה וכ"ד הגריש"א, ולדעת הגרנ"ק יש חיוב בכל היכא שנראה כבעלים במלאכתו. ובתוספת משמעותית נראה שיש להחמיר. ולגבי גוי שבא לכבות נחלקו האחרונים אם יש חובת מחאה, לחיי אדם אין חיוב מחאה, ולהגריש"א והגרנ"ק יש להחמיר.