סיכום ההלכות
קטגוריות: ש_ס / ז מעשרות / מעשרות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד

ד כסליו ס"ח

**דיני קביעות למעשר**

א]מעיקר דין תורה אין איסור אכילה מהטבל אלא אם כן היה גמר מלאכה וראית פני הבית ומדרבנן אסרו אכילת קבע ואכילת בהמה מותרת דאכילתה ארעי ולאחר גמר מלאכה קודם ראית פני הבית מותר גם לבהמה רק ארעי

ב]עיין בגמ' בב"מ לשון אחד שכל הדברים צריך ראית פני הבית ולשון שני שרק דבר שהוא לא בר גורן ובר יקב ונחלקו הראשונים איך לפסוק עיין ס"ד שהארכנו בזה

ג]מבואר במשנה פ"א מ"ו שבמוליך לשוק לא צריך ראית פני הבית ועיין סימן ד שהבאינו דעת הרא"ש והריטב"א ותור"פ שהכוונה שמספיק בית שבשדה ודעת הר"ש שללשון השני הנ"ל דין זה הוא בדבר שבר גורן שלא צריך ראית פני הבית כלל במוליך לשוק אבל במוליך לבית צריך ובדבר שהוא לא בר גורן צריך תמיד ראיית פני הבית אמנם דעת הרמב"ם והרמב"ן והתוס' והראב"ד וכן הוא עיקר להלכה שמוליך לשוק בכל דבר לא צריך ראית פני הבית כלל ורק במוליך לביתו וללשון אחד זה רק במידי דלאו בר גורן

ד]לשיטה הנ"ל מה שבמוליך לשוק לא צריך ראית פני הבית ברמב"ם מבואר שזה מעיקר הדין אמנם בדעת שאר ראשונים נראה שזה מדרבנן כדין שאר קביעויות שכה"ג לא צריך ראית פני הבית והנה לשיטתם דבר זה הוא בכל דבר שלא עומד להגיע לבית אמנם ברע"ב ובאחרונים ביארו שזה מדין מקח ולפ"ז הוא דווקא במוליך לשוק ולא סתם בלא עומד להגיע לבית ולכאורא כן הוא שיטת ר"ח עירובין ל"ב וצ"ע (סימן ד סק"ז)

ה]במלקט כלכלה שלמה לאכול בשדה לרמב"ם ותוס' בע"ז נקבע ולרע"ב לכאורא לא נקבע וכן הוא בר"ח בעירובין וכנ"ל (שם וחזו"א דמאי ס"ז סקכ"ד)

ו]בכל אוכל ארעי צ"ע למה זה לא מתחייב הרי זה לא עומד להגיע לבית וכן אם זה קודם גמר מלאכה הרי חלק זה נגמר וביאר החזו"א שדנים את זה עדיין כחלק מהתבואה וזה נחשב כעומד להגיע לבית או כקודם גמר מלאכה ולפ"ז יש לדון בהרבה דוגמאות שזה גורם לדון את זה כדבר נפרד וממילא זה מתחייב אם לא עומד להגיע לבית אמנם בעומד להגיע לבית זה עדיין פטור ויש מקומות שזה קובע והארכנו בזה לקמן (סימן ה סק"א)

ז]בכל דיני הקביעויות שיבארו בס"ד לקמן כגון מקח וכדו' בפשוטו נחלקו הראשונים בטעם הקביעות רש"י ביאר שיש כאן מילתא דחשיבותא שזה מועיל כאילו היה ראית פני הבית ובדוגמאות מסוימות כאילו היה גמר מלאכה ודעת הרמב"ן והרמב"ם שע"י פעולות אלו זה מתיחד לאכילת קבע וזה נאסר מצד האיסור אכילת קבע ומדרבנן כה"ג חשיב שזה נקבע

**בקביעות דחצר**

ח]מבואר במשנה שחצר קובעת למעשר ור' ינאי ס"ל שזה דרבנן ור"י ס"ל שזה דאוריתא ובדעת הר"ם הכס"מ נקט שפסק כר' ינאי והגר"א והחזו"א נקטו שפסק כר"י

ט]דבר שהיה גמר מלאכה ונכנס לחצר אפילו אם זה תאנה אחת זה מתחייב (פ"ג מ"ב)

י]תאנה שנוטה לחצר מבואר במשנה שאין מתחייב אלא בלקיטת שנים אבל בלקיטת אחד זה נשאר כמו קודם גמר מלאכה וכה"ג מתחייב בשנים גם אם רוצה עכשיו לאכילתו יותר משנים כן הוא בלשון הראשונים בב"מ אמנם אם דעתו ללקט את כל האילן ובשעת לקיטתו לוקח לאכול דעת תוס' ותוס"ר ותור"פ והסמ"ג שכה"ג מותר גם שנים אמנם הראב"ד ס"ל שגם כה"ג מותר אחד ואסור שנים והעיקר כמקילים וכן פסק השע"צ וצ"ע במלקט לאכילתו לתוך סל ועדיין לא מילא את הסל האם מותר לאכול אחד מהסל וצ"ע(חזו"א ס"ג סקט"ו ועמש"כ פ"ג מ"ח)

י"א]תאנה שבגינה אפילו אם מלקט כדי לאכול ולא רוצה ללקט הכל גם שנים לא מתחייב (ובטעם הדבר עיין ס"ה סק"ו)

י"ב]ואם נכנס אם שנים לחצר אפילו במלקט את כל העץ החזו"א ס"ו סק"א דייק מהר"מ וכן מבואר לכאורא מעוד ראשונים שהחצר מחלקת את זה משאר התבואה ובדרך אמונה פ"ד ממעשר הט"ו בבה"ל הביא מהרכה"מ שכה"ג אפילו באחד חייב וכן דייק מהראב"ד אמנם הקשינו מכמה מקומות בראשונים שחזינן שזה לא מתחייב וצ"ע (הארכנו בזה פ"א מ"ז סק"ג ובמ"ו סק"א ובפ"ג מ"א סק"ג)

י"ג]דעת ר' מאיר שחצר קובעת קודם גמר מלאכה ור' יהודה חולק וס"ל שלא קובע וכן קיי"ל(ירושלמי פ"ב בסופו)

י"ד]מבואר במשנה שאשכול אם כמה ענבים נחשב שנים ובפשוטו כל דבר שיש בו כמה אכילות והחזו"א דן שגם תפוז זה כך שיש בו פלחים והשע"צ חידש שגם תפוח (פ"ג מ"ט בסופו)

ט"ו]עיין תוס"ר נדה נ"א ע"א שדבר שהדרך ללקט אחד אחד גם אחד מתחייב ודנו שאולי סאה אזוב וקורנית זה כך(שם)

ט"ז]ראית פני הבית שלא מדעתו מבואר בר"מ שזה עוזר והחזו"א צידד שזה רק אם היה לאחר גמר מלאכה ויתכן שזה תלוי אם ניחא ליה אם זה או לא (ס"ד סק"ה,ב)

י"ז]מבואר במשנה שחצר זה רק חצר העומדת ללינה ואם נמצא קבוע כגון חנות או בית הספר למלמד וכדו' זה קובע ועין חזו"א שיתכן שזה רק אוסר לאכול שם אבל זה לא קובע ואם יוציא החוצה מותר (פ"ב מ"ו)

י"ח]שם חצר זה או שיש שומר או שאדם לא בוש לאכול או שאם אדם נכנס שואלים אותו מה אתה מבקש(פ"ג מ"ה)

י"ט]בורגנים שזה מקום שמירה שהשומר גר שם וכן צריפים ואלקטיות קובע רק לבעל הבורגים ולא אדם שיבוא יום אחד לישון שם (שם מ"ז)

כ]חצר קובע רק לבעל החצר ולא לאדם אחר (ר"ש פ"ב מ"ב)

כ"א]גג שאין בו ארבע אמות בטל לחצר ולר"ם הוא בטל לבית (פ"ג מ"ו בר"ש)

כ"ב]בית שאין בו ד"א לא קובע (שם)

כ"ג]בית שער אכסדרא ומרפסת הרי הוא כחצר והר"ש ביאר שזה של הבית והריבמ"ץ ביאר שזה של החצר (שם)

כ"ד]סוכת היוצרים זו לפנים מזו החיצונה פטורה והפנימית חייבת ומבואר שהחיצונה גם לא חצר (שם מ"ז סק"ב)

**בדין קביעות מקח**

כ"ה]נחלקו ר"מ ורבנן האם מקח קובע קודם גמר מלאכה ולהלכה לא קובע ולכן לוקח תאנים שעמדו לקצוע אותם וגם הוא רוצה לקצע וודאי לא הוקבעו ומותר אפילו שנים (פ"ב מ"ח)

כ"ו]פירות שנגמרו מלאכתם וקונה אפילו אחד ואפילו דעתו להגיע לבית זה מתחייב

כ"ז]מבואר במשנה שגם בלוקח מהמוקצה אמנם בעומד לקציעות זה אחרת וצ"ב(פ"ג מ"ב סק"א)

כ"ח]הקונה ללקוט מהאילן אחד מותר כי אין כאן גמר מלאכה ושנים אסור כי זה גורן ומבואר בתור"פ והתוס"ר שזה אפילו אם קונה את כל האילן כל שנים שלוקט לאכילה המקח מחלקם וזה מתחייב והחזו"א דמאי ס"ז סקט"ז נקט שבלוקט כלכלה שלמה אוכל אחד מהכלכלה לא הוקבע ובשנים נסתפק אמנם בתוס"ר הנ"ל מבואר ששנים וודאי אסור ועין ר"ש שיתכן שס"ל כחזו"א שרק כשגמר ללקוט (פ"ב מ"ו ושם סק"ו)

כ"ט]הקונה מתאנים שעמדו לאכילה והוא קונה לקציעות החזו"א נקט שזה מתחייב

ל]תאנים שעומדים לקציעות וקונה לאכילה פשטות המשניות שזה מתחייב בשניים אמנם בר"מ ובגר"א יש משמעות שזה נחשב כמקח קודם גמר מלאכה (פ"ג מ"א סק"ב)

ל.ב]החזו"א מעשרות ס"ה סק"א נקט מכח הגמ' בביצה ל"ה וכן הוא ברא"ה שם דבמוכר נקבע לפי מה שרוב התבואה עומדת ואם הרוב לאכילה לא יעזור שהלוקח קונה לקציעות ולא אומרים שזה מיתלא תלי בלוקח

ל"א]מתנה אינה כמקח ובירושלמי מבואר כי היום אין חיוב מעיקר דין תורה

ל"ב]אשכול ענבים נחשב שנים וכנ"ל לעניין חצר ע"ש

ל"ג]לקח קודם גמר מלאכה ואח"ז נגמרה מלאכתו החזו"א נקט שזה נקבע ופשטות הראשונים שלא נקבע(פ"ב מ"ה סק"ז)

ל"ד]מקח במחובר זה לא קובע והחזו"א נקט שגם לא לחלק משאר התבואה והוכחנו מהראשונים לא כך ואם יהיה דעתו לא להוליך לבית זה יתחייב(פ"ב מ"ו סק"א)

ל"ה]דעת הר"ם שהלוקח לשלוח לחברו זה לא קובע ולדעת רוב הראשונים אין מקור לכזה חילוק (פ"ה מ"א)

**בדין קביעות דבישול**

ל"ו]בישול קובע לאחר גמר מלאכה או קודם גמר מלאכה אבל מה שמבשל זה עומד לאכילה א"כ הבישול מחלקו

ל"ז]ובאינו גמור גם אחרי הבישול בר"ם מבואר שזה לא נקבע והחזו"א הביא דבירושלמי זה ספק והוכחנו לכאורא מהירושלמי

שזה נקבע וצ"ע (פ"א מ"ז סק"ז)

ל"ח]כלי ראשון מבשל ושני לא מבשל אמנם יד ניכוית אפילו אם בעלמא לא מבשל כאן מבשל (פ"א מ"ז)

ל"ט]אפילו אם בעלמא לח בתוך לח אין בישול אם זה לא על האש כאן מבואר בר"מ שזה בישול

**בקביעות דמלח**

מ]מבואר במשנה שמלח קובע דהיינו אם מולח לצורך קיום וכה"ג לא צריך ראית פני הבית ואם זה קודם גמר מלאכה כנ"ל לעניין בישול ובפשוטו דין מלח הוא גם באחד

מ"א]ספיתא מבואר בגמ' שמותר רק באחד ואסור בשניים ושיטת הר"מ והר"ש והריבמ"ץ שזה כל מליחה גם לצורך נתינת טעם אמנם שיטת הראב"ד והמאירי והוכחנו כן מתוס' ורש"י שמדובר דוקא בהרבה מלח שיש כאן תיקון הפרי ולא לטעם בעלמא (פ"ד מ"א) מ"ב ]מבואר במשנה שלטבל מותר והר"ש ביאר בחומץ וכוונתו שכה"ג מותר גם יותר משניים אבל במלח רק אחד מותר אמנם דעת הראב"ד הנ"ל שגם במלח מותר יותר משניים (שם)

**בדין קביעות דתרומה**

מ"ג]תרומה קובעת ודעת ר"א שזה אפילו קודם גמר מלאכה ודעת חכמים שזה רק לאחר גמר מלאכה

מ"ד]יש להסתפק האם כשלוקח שניים לאכילה ותורם האם כה"ג תרומה מחלקת וממילא זה כמו לאחר גמר מלאכה או שלא מצאנו שתרומה מחלקת והשע"צ נקט שכה"ג גם אחד מתחייב (פ"ב מ"ד סק"ז)

מ"ה]מבואר במשנה שרבנן מודים שתורם מן הכלכלה זה קובע ובטעם הדבר הגר"א ביאר כי ע"י זה נעשה גמר מלאכה והחזו"א ביאר כי זה לא מחוסר מעשה בגופו אלא למלאות עוד או לכסות והרדב"ז ביאר שאפילו אם זה עומד לקציעות אבל כיון שזה תוך כלי ואם ירצה לאכול זה גמור לכן זה מתחייב (שם סק"ב)

מ"ו]בירושלמי יש ספק האם מעשר קובע ונחלקו האחרונים מה כוונת הר"ם להכריע האם שזה כמו תרומה שקובע רק לאחר גמר מלאכה או שזה לא קובע כלל (שם סק"ג)

מ"ז]יתכן שתרומה משלו על של חברו לא קובע (שם סק"ו)

מ"ח]בגמ' ביצה מבואר שהמפריש מעשר ראשון זה נקבע לעניין תרומת מעשר ואפילו קודם גמר מלאכה ודעת רש"י שזה דאוריתא ודעת הר"ם שזה מדרבנן (שם סק"ח

**דיני קביעות דשבת (סימן ג)**

מ"ט]דבר שנגמרה מלאכתו וייחדו לשבת ועבר עליו שבת לכו"ע נקבע ואסור לאוכלו אפילו אכילת ארעי

נ]כנ"ל לעניין ערב שבת יש ראשונים שסתמו שבכל מקרה זה נאסר ודעת הר"מ שרק בעץ מיוחד לשבת זה נאסר ודעת הרא"ש והר"ש שרק אם הניח בכלכלה מיוחדת לשבת זה נקבע גם קודם שבת(סק"ה)

נ"א]אם נגמרה מלאכתו אפילו אם לא יחדו בשבת זה וודאי שלאוכלו בשבת חשיב אכילת קבע ואסור

נ"ב]אם נגמרה מלאכתו ולא יחדו לשבת ועבר עליו שבת בירושלמי מבואר שנחלקו בזה ר"י ור"ל האם זה נקבע לענין אחרי שבת והרמב"ם פסק כר' יוחנן שזה נאסר אמנם דעת רש"י ותוס' רשב"א מאירי רא"ה ובעה"מ וכן סתימת הרי"ף שמותר והגר"א נקט שכן דעת הבבלי והשו"ע פסק להחמיר וצ"ע

נ"ג]אם לא נגמרה מלאכתו אפילו אם יחדו לשבת הוא וודאי מותר לאחר השבת אמנם לעניין שבת עצמו ואפילו ללא יחוד לשבת דעת רשב"א והרי"ף והרשב"ם שאסור אמנם פשטות לשון הר"מ וכן הוא פשטות רש"י ותוס' ועוד ראשונים שמותר ולכאורא ראוי להחמיר בזה

נ"ד]נחלקו הראשונים האם יו"ט קובע כמו שבת עיין מאירי ובדרך אמונה הביא דדעת רוב הראשונים שזה כשבת

נ"ה]התחיל לאכול קודם שבת והגיע שבת בדבר שנגמרה מלאכתו הר"ם התיר לאכול אחרי שבת ודעת כל הראשונים לאסור (סק"ו)

נ"ו]החזו"א נקט מכח דיוק בירושלמי שדבר שלא עומד לאכילת שבת כגון שמן שבמעטן זה לא נקבע אפילו אם שבת קובעת קודם גמר מלאכה ויתכן שכל דברי הירושלמי שאין איסור אלא לאחר גמר מלאכה (סק"ז)

נ"ז]עוד דייק החזו"א שאם כנ"ל מותר גם בשבת לאכול ללא מעשר ולכאורא לראשונים לעיל שיש איסור אכילה בשבת גם ללא יחוד אפילו שלאחר שבת מותר אין מקום לזה וכבר חלקו עליו האחרונים ועיין סק"ז משכ"ב

**הדברים הנוספים שמצאנו שקובעים**

**מזיגה**

נ"ח]מזיגה בגת ולשתות חוץ לגת דעת רש"י והר"ש שזה קובע וביארו הרי"ד והתוס' שאנץ כי יש כאן חשיבות של מזיגה אמנם יתכן שזה רק באין דעתו להביא לבית ומצד שזה מחלק את זה משאר היין וממילא זה נגמרה מלאכתו אבל אם דעתו להביא לבית יין זה ורוצה לשתות חלק ממנו זה לא נקבע וצ"ע אמנם דעת הר"מ שמזיגה בצונן אין לזה שום משמעות(פ"ד מ"ד סק"א)

נ"ט]מבואר במשנה פ"ד שמזיגה בחמין קובעת ודעת הר"מ מדין בישול ודעת שאר ראשונים שזה מעלה של מזיגה או כי אין מחזיר את המותר (שם)

**במיחד לאכילת קבע ודברים המוגדרים כמיחד לאכילת קבע**

ס]מבואר בגמ' ביצה ל"ד ע"ב שאם אומר מכאן אני נוטל למחר קבע עליה ועיין רש"י שם שביאר שאיהו אחשביה בדיבוריה דקראו אכילה דהיינו שכל שמיחד דבר לאכילת קבע זה נקבע אמנם בר"ח והרשב"א מבואר שזה רק עושה גמר מלאכה והביאור שזה מתחלק משאר הפירות וממילא הוא גמור ואם אין דעתו להביא לבית זה יתחייב ואם דעתו להביא לבית זה חסר ראית פני הבית (פ"ד מ"ג)

מבואר פ"ד מ"ג הנוטל זיתים מן המעטן טובל אחת אחת ואוכל ואם טבל ונתן לפניו חייב ובגמ' ביצה הגירסא שאסור בעשרה ובביאור דין זה הר"מ ביאר מדין מלח אמנם רש"י שם והמאירי ביארו שזה מצד שיש כאן יחוד לאכילת קבע בזה שלוקח ומניח לפניו לצורך אכילתו וכנ"ל במכאן אני נוטל למחר (פ"ד מ"א ומ"ג)

ס"א]עיין ירושלמי פ"ד ה"א וז"ל עשה היסב בשדה טובל אם לא היסב אינו טובל איזהו היסב שהוא טובל כל היסב שיש בו יין דהיינו אם ישב לאכילה אם הסיבה בשדה והביא פירות זה טובל אם לא היסב אינו טובל והסיבה זה סעודה אם יין והירושלמי מסתפק ישב להיסב ולא היסב ונשאר בספק דהיינו אם לקח פירות לאכילה בסעודה חשובה ובסוף לא אכל את הסעודה ועיין חזו"א ס"ד סקכ"א שדייק שאם אכל את הסעודה אפילו שלא אכל את הפירות זה וודאי נקבע וע"ש שמזה דייק כרש"י הנ"ל אמנם יתכן שיש פה חשיבות מיוחדת שזה סעודה אם הסיבה והנה גם כאן יתכן שזה רק מחלק את זה משאר הפירות וממילא כיון שאין דעתו להביא לבית זה מתחייב אבל אם יהיה דעתו להביא לבית ושם לאכול אולי אין כאן יחוד שזה סיבה לאסור ואין ראיה לרש"י הנ"ל

ס"ב]עיין רמב"ם פ"ה הי"ז וז"ל השום והשחליים והחרדל ששיחקן בשדה בשמן נטבלו למעשר עכ"ל ומקורו בירושלמי הנ"ל ועיין חזו"א ס"ד סקכ"א שנסתפק האם זה רק פעולת חלוקה וזה מתחייב כי יש כאן גמר מלאכה ואין דעתו להביא לבית או שזה יחוד לאכילת קבע ולכן זה נקבע וסתימת לשון הר"מ נראה כצד השני וכן הביא את זה בתוך כל דיני קביעות

ס"ג]מבואר במשנה פ"ד מ"ה המקלף שעורים אם קילף ונתן לתוך ידן חייב וכן מולל חיטין אם נתן לתוך חיקו חייב והתוס' והרשב"א והריטב"א בביצה ביארו שזה כה"ג נחשב נגמרה מלאכתן דהיינו שזה מתחלק משאר התבואה ולפ"ז אם דעתו להוליך לבית זה עדיין פטור אמנם רש"י והרמב"ם והמאירי ביארו כי זה אכילת קבע וביאר החזו"א ס"ד סקי"ז שיש כאן יחוד לאכילת קבע ולכן זה נאסר מיד אפילו אם עומד להגיע לבית וכן הוא לשון הר"מ שם הוקבעו

ס"ד]מבואר במשנה פ"ד דהסוחט זיתים לתוך ידו חייב וכן המקפה לקדירה חייב כי הוא בור קטן ובפשוטו היה מקום לומר שזה רק מחלק את זה משאר התבואה וממילא אם אין דעתו להביא לבית זה מתחייב אבל בדעתו להביא לבית זה פטור אמנם בר"מ מפורש שזה אסור מצד אכילת קבע דהיינו שזה יחוד לקבע ועיין פ"ה הי"ז שה"ה אם סחט אשכול ענבים לכוס הוקבע וכנ"ל ובביאור החילוק בין לקדירה או תבשיל הר"מ למד שהחילוק אם זה בקדירה ריקה או אם תבשיל ומדובר שלא עושה שום פעולת קיפוי אמנם הר"ש ביאר שעושה פעולת קיפוי (פ"ד מ"א)

ס"ה] עיין חזו"א ס"ד סק"כ שהביא תוספתא פ"א שהלוקח מהגת להיות משתמש ממנו ואוכל ולא שימוש מידי הוקבע ומשמע גם אם דעתו להביא לבית (פ"א מ"ז סק"ד)

**בדין אין מחזיר את המותר**

ס"ו] מבואר במשנה פ"ג מ"ד שחרובין בראש הגג שעומדים ליבוש ומוריד לאכילת בהמתו זה לא נקבע כי הוא מחזיר את המותר ועיין חזו"א ס"ד סקל"ב וכן הוא במלאכת שלמה שם דמבואר שהלקיחה לצורך שימוש מחלקת ורק אם מחזיר את המותר זה לא מתחלק ועין חזו"א שהביא תוספתא פ"ב וכולן שהכניסן מן השדה לעיר לא יאכל מהן ארעי לפי שאין סופו להחזיר את המותר אמנם הדבר צ"ע מהרבה מקומות ויתכן שרק כאן יש סיבה מיוחדת לחלק את זה משאר התבואה וצ"ע (פ"ג מ"ד סק"ב)