אין הנאסר חוזר ואוסר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ / אין הנאסר חוזר ואוסר וחמור מן האוסר

חולין צו:, קח. אין הנאסר חוזר ואוסר

**א. ביאור הסוגיא קח.-**

מתני' קח. טיפת חלב שנפלה על החתיכה אסורה, ניער את הקדירה אם יש בה בנו"ט אסורה.

והנה מבואר במתני' דטיפת חלב שנופלת על בשר אוסרת כל החתיכה ולא רק כד"ק כדין צלי אף שלא נפלה במקום הרוטב, ויש בזה כמה טעמים, ואכ"מ.

ובעיקר ביאור המשנה והגמ' נשנו שתי אופנים בראשונים:

א. דעת רש"י וכן צידדו ברמב"ן ור"ן דרישא דמתני' היינו שאם יש בחתיכה בנו"ט הרי אסורה כל הקדירה כיון שלא ניער מתחילה, דמתני' כר"י דמין במינו לא בטיל והיינו דינא דרב [ונחלקו הפוסקים אם נאסר כל הקדירה רק בניער לבסוף כדאמרינן קח: מיבלע בלע מיפלט לא פליט או אף בל"ז הכל נאסר למ"ד אל"ס אסור, ואכ"מ].

וסיפא דמתני' דניער הקדירה היינו דניעור מועיל לקולא והיינו כי ניער מתחילה שרי אף לר"י שהטיפה הוי מין בשא"מ עם שאר הקדירה.

ב. שיטת התוס' והרשב"א דרישא דמתני' איירי בשלא ניער ולכך אין איסור אלא באותה חתיכה, ובסיפא איירי שניער או כיסה לבסוף ונאסרת כל הקדירה אם יש בחתיכה בנו"ט, דמתני' כרבנן, וע"ז אמר רב בגמ' דלר"י יהיה הדין שאוסרת כל הקדירה אף במשהו.

וכתבו התוס' דמבואר לפי"ז שאם לא ניער אין אוסר כל הקדירה, והטעם כתבו משום דאיירי שהחתיכה חוץ לרוטב לגמרי, ובכה"ג אף שהטיפה נכנסת לכל החתיכה כיון שהיא דבר לח מ"מ אינה יוצאת לחוץ בלא רוטב, והיינו כללא דנקטו הרבה ראשונים שאין הבלוע יוצא מחתיכה לחתיכה בלא רוטב.

ועוד הוכיחו מזה התוס' דלכאו' אף אם אין הבלוע שהחתיכה יוצא בלא רוטב מ"מ יוצא טעם החתיכה עצמה לשאר הקדירה והרי היא כבר נאסרה וחייל בה דין חנ"נ ולמה לא תחזור ותאסור את הקדירה, וע"כ דחזינן בזה כלל נוסף דאין הנאסר חוזר ואוסר היכא שאין האיסור הולך עמו.

[אבל אם מקצתה ברוטב הרי דעת התוס' צו: קח. שהיא מתערבת עם כל הקדירה ואין בה איסור כלל ומועלת כל הקדירה לבטלה בנו"ט].

והביאו יסוד להאי כללא מגמ' קח: שאם לא ניער מיבלע בלע מיפלט לא פליט, ופי' התוס' דהיינו דלא פליט את טעם האיסור שאין בלוע יוצא מחל"ח ואף שהחתיכה עצמה נעשתה נבילה אינה אוסרת שאין הנאסר חוזר ואוסר.

ועוד הוכיחו בתוס' צו: היסוד דאין הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב מהא דצלי שאוסר כד"ק ולא אמרינן שאח"כ ימשיך האיסור להבלע גם מקליפה לחברתה וכן הלאה ויאסור כל החתיכה, וע"כ הטעם משום שאינו יוצא בלא רוטב, וגם צריך להוסיף שההיתר לבדו אינו חוזר ואוסר.

ועוד הוכיחו יסוד זה שההיתר אינו חוזר ואוסר לבדו מכל מליחה שהדם בלוע במלח ונאסר המלח מתורת חנ"נ ומ"מ אין אומרים שיאסור את הבשר אח"כ מתורת מלוח כמבושל, וע"כ הטעם משום שאין הדם הולך עמו והדם אינו נבלע בבשר והמלח לבדו אינו יכול לאסור.

**ב. דעת הר"ן-**

והר"ן חלק על שתי הכללים של התוס':

א. בהא דייסדו דאין הטיפה של האיסור מתפשטת לשאר החתיכות משום דאין בלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב, תמה הר"ן כיון שהיא מתפשטת לכל החתיכה ואפי' גדולה מה"ת לא תצא מחתיכה לחתיכה אח"כ אפי' בדקה שבדקות וא"כ אף בלא רוטב תיאסר כל הקדירה.

ובשיטת הר"ן והתוס' בדין אין הבלוע יוצא מחל"ח נתבאר עוד במקומו.

ב. עוד השיג הר"ן על חידושם של התוס' דאם אין הבלוע יוצא מחתיכה לחתיכה אין הנאסר חוזר ואוסר, דאינו נראה כן וכיון שנאסר והחתיכה עצמה נעשית כנבילה למה לא תחזור לאסור את שאר הקדירה.

והוסיף הר"ן דהא קי"ל אל"ס אסור ואף אם ייסחט כל הטעם של האיסור מן ההיתר ג"כ יישאר ההיתר באיסורו הואיל וכבר נשאר מתורת בב"ח או שאר איסורין מדרבנן, וה"נ הטעם היוצא ממנה אף שהוא יוצא בלא תערובת איסור מ"מ נהפך כבר לאיסור ואוסר הכל.

וע"ע במ"מ פ"ט מאכ"א הביא בשם הרא"ה בבד"ה שיטה זו דאף בלא ניער נאסרת כל הקדירה, וכ"מ ברש"י קט. ד"ה ותו לא מידי דאף בלא ניער נאסר, ודייקו כן בצל"ח קט. וביד יהודה.

[מיהו גבי בב"ח חמיר טפי עיין בש"ך קה-יז דעתו דאף התוס' יודו שהנאסר חוזר ואוסר, ונתבאר במקו"א].

**ג. ביאור שיטת התוס' דאין הנאסר חוזר ואוסר-**

וביאור שיטת התוס' כנראה יש בזה שתי שיטות בראשונים:

א. ברא"ש-כד מבואר דעולם אף דאמרינן חענ"נ מ"מ אין החתיכה עצמה נאסרת רק מכח הבליעת איסור שבה, אלא דבעלמא אמרינן שכיון שיש כנגד הבליעה שישים הרי היא בטלה, אבל כל שהיא בלועה כבר בהיתר תו מסייע ההיתר להאיסור שלא יתבטל.

וממילא ה"מ כל שהיא עדיין בלועה מן האיסור אבל ההיתר לבדו מעולם לא היה בו כח לאסור כלל.

וביאור ענין זה שההיתר מסייע להאיסור שלא להתבטל, נראה לפרש עפ"י מש"כ במקו"א דעיקר דין איסור בתערובת הוא שאוסר את כל התערובת ואינו עומד בפנ"ע רק הוא איסור על כלל התערובת שיש בה איסור.

וא"כ נראה דיסוד דין חנ"נ הוא שצריך לבטל את כל התערובת איסור וא"א לבטל את האיסור לחוד שהרי איסורו כעת הוא בכלל התערובת.

[אבל לא נתבאר לי כ"כ שהרי במקו"א בארנו שזהו יסוד דין סלק, דבלא סלק היה צריך ביטול על כל התערובת.

והנה זה מבואר ברו"ר דמה דלא אמרינן סלק היכא שנאסר מתחילה וחנ"נ שני עניינים הם, ואף במקום שאין חנ"נ כמו בלח או באיסור משהו מ"מ אם נפל תחילה איכא למ"ד דלא אמרינן סלק, ובזה קי"ל דאמרינן סלק.

ולפמש"כ בדעת הרא"ש הרי דין חנ"נ היינו הך עם מה דלא אמרינן סלק, שעניינו שכיון שנאסר כל התערובת ממילא צריך ביטול על כולה, וכיון דקי"ל שאף אם נפל תחילה מותר ואמרינן סלק א"כ מה יוסיף לנו דין חנ"נ כיון שההיתר לא נאסר למה נצריך ביטול כנגד כל התערובת, ולא נתבאר לי הענין כה"צ.

ובאמת שיש קצת ראשונים דס"ל כן, עיין ברמב"ן ע"ז עג: בשיטת הרי"ף אבל רו"ר לא ס"ל כן].

ב. בר"ן נראה שהבין טעם התוס' בזה, דלעולם נאסרה גם חתיכת ההיתר, אלא דה"מ כל שהיא עדיין מעורבת עם האיסור, אבל כל שנפרדו שרי.

ופלוגתת התוס' והר"ן י"ל דאזלי התוס' לטעמייהו קיב. דס"ל דדוקא ע"י בליעת משהו נאסרת אבל כל שנפרד ואפי' משהו איסור ליכא חוזרת להיתרה וא"כ ה"נ הבליעה שיוצאת ממנה אין בה איסור כלל, והר"ן כטעמיה אזיל דס"ל דענין אל"ס אסור הוא אף לו יצוייר שהית נסחטת לגמרי נמי אסור דבב"ח נעשה ההיתר איסור בעצמותו.

ומה שהוכיחו התוס' מגמ' קח: מבלע בלע מיפלט לא פליט כתב הר"ן די"ל דה"מ למ"ד אל"ס מותר שלא נאסרה החתיכה בעצם אבל למ"ד אסור ונאסרה מצ"ע גם ההיתר וודאי הנאסר חוזר ואוסר, וכן ברמב"ן וריטב"א.

**ד. ראית התוס' ממליחה-**

והתוס' הוכיחו ממליחה שאין הבשר שבלע מלח נאסר כיון שלא בלע מן הדם, ש"מ שאין הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב, וגם נראה מזה שאין הנאסר חוזר ואוסר.

והרמב"ן והר"ן דחו שהמלח שורף את הדם וכלה בתוכו לגמרי כזורק מים לטיט ואין בכוחו לאסור [א"נ כתב הרמב"ן שהמלח מפליט את הדם ואינו בולעו].

עוד כתב הר"ן ליישב קו' התוס' ממליחה באופ"א עפ"י שיטתו הידועה דכל דין חנ"נ הוא גזירה אטו בב"ח, ואין בב"ח כ"א דרך בישול ולא ע"י מליחה וא"כ לא חייל ביה דין חנ"נ בכל איסורין נמי.

והנה ברמ"א סט-ט כתב שאין לאכול את המלח אחר שמלחו בו כיון שהוא בלוע מדם, ובש"ך סט-מא בשם אפי רברבי כתב דמ"מ כשנתייבש היטיב מותר וצ"ע לדינא, עיי"ש בש"ך שחכך בזה.

וכתב הכו"פ סק"ח דלכאו' יש להתיר עפי"ד הר"ן ורמב"ן שהדם נשרף וכלה, אבל דחה דכ"ז כתבו לפי שיטתם דבשאר איסורין לא אמרינן חנ"נ, אבל למ"ד אל"ס אסור וחנ"נ בכל איסורין וודאי נאסר כבר המלח.

ותמה עליו ברעק"א ליקוט תשובות וחי'-נה שהרי הר"ן כ"כ אף למ"ד אל"ס אסור, ובא לדחות בזה הראיה דאף אם הנאסר חוזר ואוסר מ"מ שרי?

ועכצ"ל דסברא זו שהדם כלה במלח מועלת גם שלא יחול בו דין חנ"נ, וע"כ משום שהדם נשרף מיד וכלה קודם שנעשה נבילה, ועיין בר"ן (מב: רה"ע) שנראה כן.

וכתב עוד רעק"א שיש מקום אחר להתיר [ולפרש כן דעת הא"ר] לפמש"כ התוס' קיב. דהיכא שכלה האיסור לגמרי מותר דאף למ"ד אל"ס אסור היינו בבישול שעדיין נשאר משהו אבל אם כלה לגמרי האיסור חוזר ההיתר להיתרו, אבל להר"ן לטעמיה א"א לומר כן שהרי ס"ל שגם אם נסחט לגמרי כבר נאסר ההיתר למ"ד אל"ס אסור, וע"כ צ"ל הטעם שכלה מיד, וע"ע בהג' ברו"ט על הכו"פ.

וכן לפמש"כ הרמב"ן שאינו נבלע במלח י"ל דלא אמרינן ביה חנ"נ וכל שנתייבש אח"כ שרי.

**ה. ראיית התוס' מצלי-**

עוד הוכיחו התוס' מצלי דאין הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב וכן אין הנאסר חוזר ואוסר, ולדעת הר"ן בדין אין הבלוע יוצא יתבאר במקו"א היאך יתרץ הקו' מצלי.

אבל מה דמוכח מהתם נמי שאין הנאסר חוזר ואוסר, הנה בתוס' צו: כבר עמדו שאין הראיה מצלי מוכחת עפי"ד ר"א ממיץ דבחצי חתיכה ל"א חנ"נ.

וכ"כ הרמב"ן ז"ל:"וכן דבר הצריך קליפה אינו אוסר שאינו חתיכה בפנ"ע לאסור ולהאסר", אבל לא באר טעמו כ"כ.

ובביאור טעם ר"א ממיץ כתב הר"ן לבאר עפ"י יסודו הגדול דכל דין חנ"נ בשאר איסורין אינו אלא מגזירה אטו בב"ח ולא גזרו אלא באופנים שיש בו משום איסור בב"ח.

וגבי בב"ח לא מצאנו איסור של קליפה שהרי לא אסרה תורה אלא דרך בישול וכל החתיכה נאסרת, ולכך באיסור קליפה לא גזרו חנ"נ.

מיהו בתוס' אינו נראה כן בטעמו של ר"א ממיץ שהרי בתוס' ק. מבואר דאף לענין בב"ח עצמו נקטו יסודו של הר"א ממיץ, עיי"ש שהוכיחו דין סופו להתפשט מטיפת חלב דלא אמרינן שאוסרת כל חלק וחלק וממילא נימא חנ"נ ולא יועיל שיש בחתיכה שישים, ודחו ראיה זו עפי"ד ר"א ממיץ דלא אמרינן בחצי חתיכה חנ"נ.

וכבר העיר שם בחי' רעק"א דלפי"ד הר"ן שטעמו של היראים הוא משום דלא משכח"ל גבי בב"ח דין חנ"נ א"כ א"א להוכיח מטיפת חלב דע"ז גופא הנידון, ואם נימא דלא אמרינן היתר של סופו להתפשט הרי יש חנ"נ גם בב"ח בחצי חתיכה, עיי"ש מש"כ ליישב בזה.

וע"ע בפמ"ג שכתב ביאור שיטת ר"א ממיץ עפי"ד הר"ן, אבל באמת בתוס' אינו נראה כן.

ובפשוטו ס"ל לתוס' טעם אחר בדעת היראים, וביראים-מח פי' טעמו היטיב ז"ל:"והטעם אסביר מה ראו חכמים לומר חנ"נ משום שנקרא שם איסור על חתיכה ונקראת חתיכת איסור אם אומר שלא לשער בכולה היה בא לידי קלקול וכו' דכיון שטעם חנ"נ הוא משום שנקרא עליה שם איסור וחתיכה זו לא נבלעה כולה מן האיסור לא נקרא שם איסור על כל החתיכה שעדיין שם היתר עליה הלכך לא אתי לאחלופי בחתיכה נבילה", ומדבריו למדנו גם עיקר טעם חנ"נ לא משום גזירת בב"ח כש"כ הר"ן רק משום גזירה אחריתי.

ובאמת ד' היראים צ"ב רב היאך נקט כן גבי בב"ח שהרי התם הוא דאורייתא, וכבר עמד בזה ביד יהודה צב-יז וכתב דע"כ ס"ל חנ"נ דרבנן אף בב"ח, שמדאורייתא כל שאינו נו"ט אין בו איסור כבר וכל טעם מ"ד אל"ס אסור אינו אלא מדרבנן.

ומ"מ מה שהביאו התוס' ד' היראים צ"ע דהא גבי בב"ח הוי חנ"נ דאורייתא לשיטתם, ואף בשאר איסורין נקטו רוב אחרונים דמבואר בתוס' ק: דס"ל חנ"נ מדאורייתא?

וצ"ל דבמה שהביאו לרא"מ אינו כשיטתם דחנ"נ דאורייתא, ועצ"ע, וע"ע מש"כ בדין חנ"נ עוד בד' היראים.

**ו. בטעם הר"ן דבצלי ליכא חנ"נ-**

ובעיקר מה שנקט הר"ן גבי צלי הטעם דליכא חנ"נ משום דאינו אוסר אלא כדי קליפה ואינו דומה לדין בב"ח, משמע מזה להדיא שאם יהיה דבר שמן המפעפע בכולו וודאי יהיה בו דין חנ"נ דכה"ג לא שייך בו טעם הר"ן.

וברעק"א בהג' על החוו"ד צב-ה ודו"ח ח"ב בתשובות אות ג' וכו"ח תניינא-יא כתב דמקורו של הר"ן לומר דבצלי המפעפע איכא חנ"נ הוא ממתני' דטיפת חלב אוסר כל החתיכה ואם ניער אח"כ אוסר הכל מתורת חנ"נ.

והנה נקט בחוו"ד דטיפה הראשונה שנפלה על החתיכה כיון שלא היה שם רוטב רק הבל הקדירה לא חשיב בישול לענין בב"ח רק צלי בעלמא, ומ"מ כיון שהוא הולך בכולו ע"י הבל הקדירה אית ביה דין חנ"נ, ועיי"ש דמסיק שד' הר"ן הם מקור לד' החוו"ד.

[ובחוו"ד שם הוסיף דאף לפירש"י דאיירי במקצתה ברוטב ג"כ לא חשיב בישול דאורייתא לגבי הטיפה, וע"ע במש"כ שם סק"ט.

ובהג' אמ"ב חלק עליו ונקט דוודאי ע"י הבל הקדירה חשיב בישול מדאורייתא לענין בב"ח.

ועי' בהג' רעק"א מה שתמה ע"ד מד' הר"ן שנדחק לפרש הגמ' מיבלע בלע מיפלט לא פלט לפי שיטתו דהנאסר חוזר ואוסר, ולמה לא אמר דכיון שאינו אלא צלי אין בו איסור תורה ולא אמרינן ביה חנ"נ כש"כ החוו"ד, וע"כ מוכרח דחשיב דרך בישול בכה"ג].

והנה בעיקר ד' הר"ן, כבר דנו האחרונים אם יש איסור בב"ח דאורייתא בצלי או דלא חשיב דרך בישול אלא בבישול ממש.

א. בפשוטו הוא מבואר בר"ן דאין איסור בצלי דאל"כ הרי מצאנו איסור בב"ח אף בקליפה.

אבל תמה ע"ז טובא בחי' רעק"א קח: למה הוזקק הר"ן לבוא מטעם דאינו אוסר אלא כד"ק, ותיפו"ל שאין איסור צלי בב"ח א"כ לא גזרו בו חנ"נ, ונפק"מ דאף בצלי המפעפע לא יהיה בו חנ"נ?

ותי' דצלי הוא צורת בישול אחת עם בישול ואף שאינו אוסר בב"ח מ"מ הוא בכלל גזירת חנ"נ ולא דמי לכבישה ומליחה שאין בו חנ"נ דלאו צורת בישול הוא כלל [והגדר כתב בכו"ח תניינא-יא דכל שהוא ע"י אור נתנו בו דין חנ"נ כמו בב"ח].

וע"ז נקט הר"ן דכיון שצלי אינו אוסר אלא כד"ק הוא מחלק אותו מבישול דעלמא ואינו בכלל גזירת חנ"נ, אבל בצלי המפעפע שפיר אית ביה חנ"נ.

ב. אבל בפר"ח-פז באר ד' הר"ן במש"כ דאין בב"ח דין קליפה אין כוונתו משום דצליה לאו דרך בישול היא ולעולם צליה חשיבא כבישול לענן בב"ח, אלא דלעולם לא משכח"ל קליפה בב"ח שהרי חלב הוי דבר שמן ומפעפע בכולו.

אבל תמה עליו רעק"א דהא הר"ן הוצרך לבאר טיפת חלב משום הבל הקדירה ולא משום מפעפע ע"כ ס"ל דבלא קדירה לא תפעפע בכולה וא"כ משכח"ל צלי גבי בב"ח.

ג. בתשובת חת"ס יו"ד-צז כתב דרך מחודשת בד' הר"ן דגוף הטעם שאין צלי בכלל בישול לענין בב"ח הוא משום דבישול לא מיקרי אלא דבר המפעפע בכולו אבל אם אינו אלא בולע כדי קליפה אין שם בישול עליו, וזהו דנקט הר"ן האי טעמא דהוא גופא הטעם שאין איסור בב"ח גבי צליה, עיי"ש מה שסייע לזה מכ"ד.

ושו"ר כמהלך זה ביד יהודה פז-ב והביא כן מד' הבי"מ פז-ה ד"ה פר"ח.

וכ"נ בפר"ח עצמו בסי' פז-ב שכתב דכל ד' הר"ן דאין צלי מה"ת הוא דוקא בצלי ממש אבל בטיפת חלב שאוסרת כל הקדירה שפיר ייאסר מה"ת, משמע דכל שאוסר כל הקדירה חשיב דרך בישול, ויל"ד[[1]](#footnote-2).

**ז. אין הנאסר חמור מן האוסר ואין הנאסר חוזר ואוסר-**

והנה מבואר לנו בראשונים שני כללים, חדא בתוס' צו: שאין הנאסר חוזר ואוסר היכא שאין הולך עם האיסור, והר"ן חולק בזה.

ועוד בתוס' קח: בשם הר"י שאין הנאסר חמור מן האוסר, ואף אם הולך עמו מ"מ אין דינו יותר מהאוסר ומה"ט כתבו להקל במלח ודם, וגם בזה הר"ן חולק וס"ל כהרשב"ם.

ובפשוטו נראה שמחלוקתם בדין חמור מן האוסר אינו ענין למחלוקתם בין חוזר ואוסר, דהתם הנידון הוא אם ההיתר נאסר גם כשהוא בפנ"ע, אבל הכא הרי האיסור הולך ג"כ עם ההיתר ואין ההיתר עומד לעצמו, אלא שיש לדון כאן טעם אחר שאין הנאסר חמור מן האוסר.

אבל הנה ד' התוס' נפסק להלכה בשו"ע ורמ"א קה-יד ולשון הרמ"א שם בביאור הטעם בזה:"דכל מקום שאין האוסר יכול לילך שם אין הנאסר אוסר יותר מן האוסרו", וביתר ביאור בד' הגר"א שם שציין לד' התוס' צו: דאין הנאסר חוזר ואוסר, מבואר דעתם דס"ל דהכל היינו הך ומחד טעמא הוי, וצ"ב בסברא.

והיה מקום לבאר דתלי זב"ז, והנה בכללא דאין הנאסר חוזר ואוסר נתבאר שני אופנים בראשונים:

א. י"ל שהנאסר חייל בו איסור אלא שאח"כ כשנפרד מן האיסור פקע איסורו, וכ"מ בר"ן בביאור שיטת התוס' שאין הנאסר חוזר ואוסר.

ולפי דעתו לכאו' אין שייכות בין דין זה לדין הנאסר חמור מן האוסר, שהרי הוא ענין מסויים בנפרד האיסור מן ההיתר שפקע איסורו וכל שלא נפרד יתכן שהוא אוסר כדינו העצמי ולא כדינו של האוסר.

אבל מ"מ יל"פ בפשטות דלשיטת הסוברים שהנאסר חוזר ואוסר גם בלא האיסור הרי האיסור חל בנאסר מצ"ע וממילא יכול לאסור כדינו, וזה טעם הרשב"ם.

אבל אם אין הנאסר חוזר ואוסר הרי ואם אך ייפרד האיסור מן ההיתר יחזור ההיתר להיתרו הרי ע"כ דר חנ"נ הוא שהאיסור אוסרו כל שעתא ושעתא מכח התערובת וא"כ אין כוחו אלא כפי שהאיסור אוסרו, ודו"ק.

ב. אבל דעת הרא"ש נתבאר דבדין חנ"נ לא נתחדש שההיתר נאסר כלל רק יסודו הוא להגדיל את שיעורו של האיסור ומונע ממנו להתבטל, וכשנפרדו נשאר ההיתר בהיתרו.

ונתבאר גדר הדבר דהאיסור אוסר את כל התערובת וכל התערובת צריכה ביטול, אבל לעולם כל האיסור הוא מכח האיסור לחוד וההיתר לא נאסר כלל.

ולפי"ז ג"כ היה מקום לדון דהיינו טעם הסוברים אין הנאסר חמור מן האוסר משום דכיון שעיקר האיסור הוא מכח האוסר לחוד ממילא א"א לו לאסור יותר מהאיסור עצמו [וכ"נ ביד יהודה צב-יז (ד"ה עוד) כביאור זה].

ובאמת בר"ן חלק על שתי כללים אלו וס"ל כהרשב"ם וגם נקט שיש בכח הנאסר לחזור ולאסור אף בלא האיסור כלל, ויתכן דלטעמיה אזיל.

וכ"נ בכו"פ צד-ד בסופו דהנך מילי תליין זב"ז, עיי"ש [ולא הבנתי מה דקשיא ליה שם].

אלא דאף שכ"ה משמעות ד' הרמ"א מ"מ בתוס' משמע דדין אין הנאסר חוזר ואוסר פשיטא להו לעיל, והכא לענין אינו חמור מן האוסר הביאו פלוגתא בין הר"י לרשב"ם, וכ"ה בטור שלענין חמור מן האוסר הביא שתי השיטות.

וכתב ביד יהודה שם דוודאי אף לרשב"ם שהנאסר חמור מן האוסר מודה דאין הנאסר חוזר ואוסר, וס"ל שיש לחלק ביניהם דשאני היכא שנפרד מן האיסור דפקע איסורו של ההיתר לגמרי.

אבל הפוסקים דאין הנאסר חמור מן האוסר למדו זה מכללא דאין הנאסר חוזר ואוסר, וס"ל דהכל היינו הך.

[וראיתי בחזו"א או"ח קטז-ב,יו"ד טו-ט ד"ה והנה, שנקט יותר מכל המבואר, דבאמת נידון התוס' גבי מלח ותבלין הוא באמת גוונא ששייך לכללא דאין הנאסר חוזר ואוסר, ובאר החזו"א דמלח נפרד מן הדם שאין להדם חלק בחריפות המלח וחשיב החריפות כמציאות נפרדת, והוי כחוזר ואוסר, ועפי"ז כתב שגם אם יצוייר כה"ג בב"ח שרי, ובאמת שכ"ה משמעות הפשוטה יותר בד' הרמ"א.

ולפי"ד צ"ל שדימו זה הראשונים לכללא דאינו חמור מן האוסר ורשב"ם שחולק במלח יחלוק גם בכל אין חוזר ואוסר, אבל זה וודאי תיקשי ממשה"ק כאן דמבואר בתוס' ובטור שרשב"ם יחלוק ע"ז אף דמשמע שהוא מודה לאין הנאסר חוזר ואוסר].

ואכתי יל"ע בזה טובא, דהא גבי בב"ח מבואר להדיא קח: שהנאסר חמור אף מן האוסר ויכול החלב לאסור כל היורה כמין במינו, ואילו לענין אין הנאסר חוזר ואוסר דעת הרשב"א בתוה"ב (ז.) וט"ז קה-יז שאינו חוזר ואוסר וכל שנפרדו פקע האיסור, וע"כ לאו היינו הך, אבל יש לחלק דבב"ח שאני שכל שהם מעורבים הרי וודאי שניהם אסורים בשוה ולא שייך אין הנאסר חמור מן האוסר ואף שאם נפרדו פקע האיסור ואיסורו רק בצירוף שניהם אבל מ"מ כל שהם מעורבים כ"א אסור בפנ"ע לגמרי.

ומיהו בעיקר ד' היד יהודה דטעם הסוברים אינו חמור מן האוסר הוא מכח כללא דאינו חוזר ואוסר, הנה באמת מצאנו דעת הריטב"א דס"ל כהר"ן שהנאסר חוזר ואוסר ומ"מ אין חמור מן האוסר כהר"י, וע"כ לדידיה לאו היינו הך, וכ"נ ברמב"ן שדעתו נוטה כר"י אף דמסתפק בכללא דאין הנאסר חוזר ואוסר.

ועכצ"ל לדעתם דאף שהנאסר חוזר ואוסר והוא איסור עצמי של ההיתר מ"מ כל כוחו הוא כפי כוחו של האיסור.

[ולפי"ד וודאי מסתבר דדין אין הנאסר אינו תלוי במציאות רק בדין נוסף שיש בהנאסר, ונתבאר לעיל לדון בזה, וע"ע מש"כ במקו"א לענין חמור מן האוסר בנטל"פ ונתבאר שם באורך לדון בזה, ורק אם נפרש שהוא תלוי בדין אין הנאסר חוזר ואוסר ומשום שהאיסור תלוי בכל שעתא מכח האוסר בזה יש מקום ללמוד דאף היכא דבמציאות אין דין זה בהאוסר לא יהיה דין חנ"נ, ודו"ק בתליה זו.

וכן יש לדון עפי"ז בד' התוס' גבי תבלין אלא ששם נתבאר במקו"א שיש לפרש שהוא חומרא בדין ולא במציאות, ואכ"מ].

1. ובמקו"א נתבאר לדון עפי"ז בהא דאמרו פסחים עו. אדמיקר ליה בלע ודעת המג"א שאינו אלא חומרא ולא מן הדין, ובאר רעק"א דלאו דרך בישול הוא.

   ובפשוטו כוונתו דאינו מחמם רק מבליע ומפליט, אבל הבאנו שם כמה ראשונים דס"ל דאף מבשל.

   ולפי הנ"ל מבואר הענין היטיב דאף שהוא דרך חימום ובישול מ"מ עצם מה שלא נאסר כולו אלא כד"ק לא חשיב דרך בישול.

   ונתבאר עפי"ז נפק"מ בעירוי שלא נפסק הקילוח דשפיר מבשל וכתב בפמ"ג שפ"ד קה-ה דכה"ג הוא בדין בב"ח דאורייתא ונאסר בהנאה והבאנו עוד כן מד' רעק"א דבכה"ג אין קולא שהחלב מותר היכא שא"י לקלוף.

   אבל לפי"ד י"ל דאף בכה"ג לא נאסר שהרי אינו מבשל אלא כד"ק לא חשיב דרך בישול ואין בו איסור הנאה, וכ"כ בהג' יד אברהם רסי' פז ובסי' צא-ד, ועוד נתבאר במקו"א.

   ודעת הפר"ח סי' פז דעירוי חם לתוך צונן נאסר בהנאה כדין בב"ח דאוריייתא, וכד' הפמ"ג דלא כהיד אברהם ומתבאר בזה דלא כש"כ בפנים דעתו ואף בכה"ג שלא נאסר כולו שפיר מיקרי דרך בישול. [↑](#footnote-ref-2)