כלים פרק ד
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**בסייעתא דשמיא**

# פרק ד' משנה א

***החרס שאינו יכול לעמוד מפני אזנו או שהיה בו חידוד והחידוד מכריעו טהור***

א] **בר"ש וברא"ש** כ' דאיירי על חרס הפורש מן החבית והיינו דמתחילתו היה כלי שלם, ונשבר ממנו חתיכת חרס שיש בה בית קיבול, ויש בו אוזן המכריעו ולכן הוא טהור, [וכן משמעות לשון המשנה דתני "חרס", ולא כלי חרס ועי' לעיל פ"ג מ"ג דמבואר ד"חרס" היינו שבר כלי, וכן מדוייק ברמב"ם פי"ח מכלים הי"א שכ' החרס, ובהי"ב כ' כלי חרס עיי"ש, מבואר דחרס הוא שבר].

ויש לעי' מ"ט מתני' קאיירי על חרס שהוא שבר, ולא איירי על כלי שלם שאינו יכול לעמוד מפני אזנו או וכגון שהיה לו שני אזניים ונשבר אוזן אחת והכלי אינו יכול לעמוד מפני שהאוזן מכריעו דטהור כיון דאינו יכול לעמוד, ויבואר להלן אות ב' בס"ד, [דהוא אגב סיפא].

***נטל האוזן נשבר החידוד טהור***

**ב] בר"ש** **וברא"ש** ביארו הטעם דניטל האוזן טהור, [אף דעכשיו החרס ראוי לשימוש], כיון דכלי חרס כיון שטהר שעה אחת שוב אינו מקבל טומאה לעולם,

ולעיל פרק ג' משנה ג' איתא חבית שניקבה [ונטהרה], ועשאה בזפת טמאה, ולא אמרי' כיון שטהר שעה אחת שוב אין לו טהרה עולמית, ויש לעי' בטעם הדבר,

אולם יעוי' בפ"ג מ"ג שם בסיפא דאיתא "חרס שניקב וסתמו בזפת טהור, והטעם הר"ש שם הביא התוספתא דכיון שטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה עולמית. ועי"ש בר"ש שכ' דמשמע דכל דין זה נאמר דוקא בחרס שנטהר ולא בחבית שניקבה,ויש לעי' בטעם הדבר,

ולכאו' הביאור בזה הוא דהדין כיון שטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה עולמית, הוא דין דוקא כשנטהר מחמת שבטל ממנו שם כלי, אבל בחבית שניקבה לא בטל ממנה שם כלי, אלא שנטהרה מחמת שאינה ראויה לשימוש, [וכפי שביאר הגר"ח גבי סתימת זפת] ובזה שפיר יכול לחזור לטומאתה.

ולפי"ז א"ש דמהאי טעמא המשנה העמידה הדין דוקא "בחרס" שאינו יכול לעמוד מפני אוזנו, דהוא שבר כלי, ולא בכלי שלם שהחידוד מכריעו, והטעם משום דרק בחרס נאמר הדין דכיון דטהר שעה אחת שוב אינו חוזר לטומאתו לעולם, אבל בכלי שלם אם יחזור ויתקנו יחזור לטומאותו. **ועי' אליהו רבה** במתני' מש"כ, ולכאו' דכוונתו להדברים הנ"ל עיי"ש[[1]](#footnote-1).

***ורבי יהודה מטמא***

**אם ר' יהודה נחלק על הדין דכלי חרס שטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה**

**ג]** **בר"ש וברא"ש וברע"ב** כ' "דר' יהודה לית ליה הך סברא", ולכאו' מבואר דר' יהודה נחלק על כל עיקר הדין וס"ל דגם כלי חרס שטהר שעה אחת שוב אינו חוזר לידי טומאה לעולם.

**וצ"ע** דלעיל פ"ג מ"ג איתא חרס שניקב ועשאו בזפת דלא מהני ביה סתימה והביא הר"ש התוספתא [בב"ק סוף פ"ב] דהטעם משום דכיון שנטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה עולמית ואילו התם לא נזכר כלל דר' יהודה פליג בזה, ומשמע דהוא לכו"ע והכא במתני' מבואר בזה מחלוקת.

ועי' **הגהות הר"א** **מגריידיץ** [נדפס על המשניות זכר חנוך] **וכן בתפא"י** כאן [יכין אות ו'] כ' דר' יהודה נמי מודה באופן שבטל הכלי לגמרי שוב אינו חוזר לידי טומאה לעולם, והכא היינו טעמא דס"ל לר' יהודה דאין החסרון בגוף הכלי אלא שהכלי נוטה משום סיבה חיצונית דיש לו אוזן או חידוד שמכריעו, ובזה אין החסרון דכיון שטהר שעה אחת שוב אין לו טהרה עולמית, אולם חכמים חולקים וס"ל דגם בזה איכא להדין דכיון שטהר שעה אחת שוב אין לו טהרה עולמית[[2]](#footnote-2).[[3]](#footnote-3). [ועי' עוד חידושי הגר"מ הלוי מש"כ לבאר בזה].

**אולם בר"ש** לכאו' מבואר דלא כהנ"ל, אלא דר' יהודה נחלק וס"ל דכלי חרס שטהר שעה אחת יכול לחזור לטומאה, דהביא הר"ש התוספתא [בב"ק סוף פ"ז] דר"מ נחלק על חכמים, וס"ל לר"מ דכלי שטהר שעה אחת חוזר לטומאתו, וכ' הר"ש דר' יהודה ור"מ אמרו דבר אחד עיי"ש.

ומה שכ' להקשות דלעיל פ"ג תני בסתמא ואין חולק, בלא"ה יש להקשות מדוע לא נזכר שם ר"מ, ועכ"פ מבואר דבמתני' שם לא נזכר מאן דפליג, וכן יש להעיר בתוספתא ספ"ב דאיתא בסתמא דכלי שטהר שעה אחת שוב אינו חוזר לטומאתו עולמית, ואילו בפ"ז איתא בתוספתא מחלוקת תנאים וצ"ע מדוע לא נזכר גם בפרק ב' וצ"ע[[4]](#footnote-4).

***חבית שנפחתה והיא מקבלת על דפנותיה או שנחלקה כמין שני ערבות ר' יהדה מטהר וחכמים מטמאין***

**ביאור פלוגתת ר' יהודה וחכמים בדין נחלקה כמין שני ערבות**

ד] בר"ש וברא"ש ביארו הטעם דר' יהודה משום דבעינן שיהיה יושב כדרך ישיבתו בעודו שלם, וכיון דמעיקרא היה עומד על שוליו, ועכשיו הוא מקבל כשהוא שוכב טהור, והביאור הוא דבעינן שיהיה עושה מעין מלאכתו הראשונה.

ובדעת חכמים שנחלקו עי' ר"ש והרא"ש שהביאו תוספתא שמתחילה לכך נעשית להיות מטה על צידה, וביארו הר"ש והרא"ש שכולם עשויים להושיב על צידם לפעמים, ולפי"ז לכאו' ביאור המחלוקת הוא בדין עושה מעין מלאכתו הראשונה, דלר' יהודה צריך כפי עיקר שימושו בעודו שלם, ואילו לרבנן סגי במה שמשמש כעין מה שהיה משמש לפעמים בעודו שלם.

וברש"ש כ' לתלות זה בר' יהודה לשיטתו בשבת קכה. דס"ל דצריך שיהיו הכלים עושים מעין מלאכתו הראשונה, משמע בדבריו דבזה גופא נחלקו חכמים ור' יהודה, דלר' יהודה צריך מעין מלאכתו הראשונה, ואילו לרבנן אין צריך מעין מלאכתו הראשונה, וכן כתב המשנה אחרונה דכה"ג פליג ר' יהודה בשבת שצריך שיהיה עושה מעין מלאכתו הראשונה, וכן משמע ברע"ב[[5]](#footnote-5).

**בענין כלים שיושבים שלא מסומכים**

**ה] בר"ש וברא"ש** כ' קסבר רבי יהודה דמתניתין (לעיל פ"ב) הדקין שבכלי חרס יושבין שלא מסומכין היינו מן השוליים, ולא מן הדפנות וכו.

והיינו דלעיל פ"ב מ"ב תני במתני' הדקין שבכלי חרס וקרקרותיהן ודפנותיהם יושבים שלא מסומכים שיעורן ועכו', מבואר דתני' במתני' דגם דפנותיהם יושבים שלא מסומכין מקבלין טומאה, וזה דלא כר' יהודה ולכאו' כוונת הר"ש דר' יהודה פליג על מתני' שם, וס"ל דדינא דמתני' שם הוא רק באופן שנפחתו ויושבים על השוליים, ולא ביושבים על הדפנות, [וכ"כ בתוי"ט לעיל פ"ב מ"ב דר' כאן יהודה פליג על המשנה שם].

אולם ברש"ש כאן כ' הביא דבריו וכ' דא"כ הוי ליה לר' יהודה לאפלוגי גם לעיל, ותי' דר' יהודה פליג רק בחבית דהדרך להושיבה בעושה שלימה על השוליים, אבל התם מיירי בשאר כלים שהדרך להושיבן גם על צידם.

**בענין כלי עץ שנחלק האם חלוק מכלי חרס ובטעם הדבר**

ו] יש להקשות דהנה בכלי עץ לקמן פט"ז מ"א מבואר דכלי עץ שנחלק לשנים טהור ואינו מקבל טומאה, ולא נזכר שם דעת חכמים דמטמאין ויש לעי' בטעם הדבר.

ועי' משנה אחרונה שעמד בזה ומש"כ לבאר א. להרמב"ם פי"ח דשברי כלי חרס נתרבו לטומאה, משא"כ כלי עץ, נמצא דעיקר הטעם לחכמים דטמא הוא מגזה"כ דאף דאינו עושה מלאכתו הראשונה אלא רק כל דהו מ"מ הוא מטמא, ואילו בכלי עץ לא נתחדש ריבוי זה ולכן אינו מקבל טומאה.

וקשה דהתינח להרמב"ם אבל הראב"ד הרי נחלק על דברי הרמב"ם, וא"כ אכתי קשה לדבריו מה החילוק בין כלי חרס לכלי עץ וצ"ע.

# פרק ד' משנה ב'

***חבית שנתרועעה ואינה יכולה להטלטל בחצי קב גרוגרות טהורה.***

א] **בר"ש וברא"ש וברע"ב** כ' וכל שאינה יכולה להטלטל "כשבורה דמיא" וכיון דהוי שבר כלי לכן הוא טהור.

**במשנה אחרונה** [ד"ה חבית] הקשה דהא לעיל פרק ב' מ"ב מבואר דאפילו כלי שנשבר לגמרי אם יש בהשברים כדי לקבל סיכת קטן השברים מקבלים טומאה, ומדוע הכא צריך שיהיה יכול להטלטל בחצי קב, והא אפילו אינו יכול לקבל חצי קב ויהיה ככלי שבור נמי מקבל טומאה משום שמקבל כדי סיכת קטן.

ועיי"ש שתירץ דשאני הכא שהחבית שלימה אין האדם מתייאש ממנה שיכול לטפלה בגללים ולהשתמש בה במילואה ולכן כיו שדעתו להשתמש בכלי במילואו, אין מטמא בכדי סיכת קטן כיון דאין דעתו להשתמש באופן זה, אבל באופן שהכלי נשבר לגמרי הוא מתייאש מתשמיש הראשון וניחא ליה בכדי סיכת קטן ולכן מקבל טומאה עכ"ד. **ועי' עוד בתוס' אנשי שם** כאן מש"כ בזה[[6]](#footnote-6).

***גיסטרא שנתרועעה ואינה מקבלת משקין אע"פ שמקבלת אוכלים טהורה שאין שירים לשירים.***

**ב. בר"ש** הביא הגמ' שבת דף צו. דמבואר בגמ' דאף דכלי חרס העשוי למשקין שיעור טהרתו הוא בכונס משקה, מ"מ גיסטרא דהוי שבר כלי שיעור טהרתו ב"מוציא משקה" שהוא נקב קטן יותר, והטעם מפרש שם בגמ' דאין גיסטרא לגיסטרא, וזה נמי מה דמבואר במתני' דאין שירים לשירים, דאין דרך להעמיד שבר כלי לקבל הנוטף מן השבר עצמו.

**יש להעיר** בלשון המשנה דתנן "ואינה מקבלת משקין אע"פ דמקבלת אוכלים טהורה", ולכאו' הכוונה דאפילו דאין הנקב מוציא אוכלים טהור כיון דהוא מוציא משקה, וקשה מדוע לא תני ריבותא טפי, דאפילו דאינו כונס משקה נמי טהור, [דהרי כונס משקה הוא נקב יותר קטן ממוציא אוכלים], וצ"ע, ואולי נימא דהכא איירי על חבית שהיא רגילה לקבל אוכלים, וא"כ עיקר החידוש כאן הוא דאף דעומדת לאוכלים, מ"מ כיון דנשברה הרי הדרך להעמידה לקבל הנוטפין וממילא שיעורה במוציא משקה.

ו**עי' משנה אחרונה** [ד"ה גיסטרא] דכ' לחדש דהך דינא דגיסטרא הוא במוציא משקה הוא רק בגיסטרא של כלי חרס שאין מחשיבים אותו וזורקים אותו אפילו בשבר קטן, אבל בשאר כלים דין גיסטרא כדין כלי שלם. ואולי יש לדקדק לשון הגמ' שבת צו. דמוזכר שם כלי חרס עיי"ש[[7]](#footnote-7).

**בביאור דברי הר"ש דכ' לחלק בין נקבה לנסדקה**

**ג. בר"ש** כאן כ' לחדש דדוקא גיסטרא שנתרועעה משערין במשקין, אבל אם נקבה אם מקבלת זיתים טמאה הואיל ומיוחדת לאוכלים, והוכיח דבריו מלהלן מ"ג גבי חידודין יוצאין דמבואר דהוא תלוי אם מקבל זיתים או לאו עכ"ד,

**ובמאורות הגר"א, וברש"ש, ובמשנה אחרונה, ובתפא"י** [בועז אות א'] תמהו על דברי הר"ש, דמאי שנא סדק מנקב, ומהיכא תיתי לחלק ביניהם, דהא כשם שסדק מבטל מיניה שם כלי דאין שירים לשירים, ה"ה נימא כן גבי נקב דאין שירים לשירים[[8]](#footnote-8).

**במשנה אחרונה** [ד"ה ואינה מקבלת בסוף דבריו כ' ושוב נראה] דמה דתני בגמ' שבת צו. דגיסטרא במוציא משקה מיירי שהסדק הוא מלמטה בשולי הכלי, ומה דכ' הר"ש נקבה שיעורה בזיתים מיירי באופן שהגיסטרא ניקבה מצידה, וכמו דתני לקמן מ"ג היו בה חידודים דמיירי על נקב מצידו, והרי הגיסטרא מקבלת עד הנקב, ובזה הדין הוא דשיעורו בזתים, לגבי לטהר כנגדו, וכדאיתא לקמן מ"ג בדין חידודים, [אלא שהר"ש חידש דגם בגיסטרא הדין הכי ולא אמרי דהכל נטהר כבר במוציא משקה]. עיי"ש[[9]](#footnote-9).

# פרק ד' משנה ג

***איזהו גיסטרא כל שניטלו אזניה***

**א] בר"ש וברע"ב כ'** כל שניטלו אזניה חשובה גיסטרא **ואפילו היא שלימה**, הואיל ואין לה אזניים לטלטלה ממקום למקום, ואם נתרועעה שיעורה במוציא משקה עכ"ל, ויש בזה חידוש דגם בניטלו אזניה בלבד חשיב שבר כלי, ויש בזה הכלל שאין עושים שירים לשירים.

אולם **ברא"ש** כ' חבית שניטל אזניה ואף ניטל ראש החבית עם האזניים, מבואר בדבריהם דאם ניטל רק האזניים לא הוי גיסטרא,[[10]](#footnote-10) וכ"כ **במלאכת שלמה** בשם ה"ר יהוסף דאיירי בגוונא דניטל כל רחבו של הכלי עד שניטלו האזנים של הכלי אז נקרא גיסטרא אבל פחות מזה הוי כלי שלם ולא נטהר.

**וברמב"ם** פיהמ"ש כאן כ' וז"ל כלומר כל חבית שהוסרו ראשה ואזניה ונותרה קרקעיתא הרי זו גיסטרא עכ"ל מבו' כהרא"ש דמיירי בניטל אוזניה עם ראש החבית, ומאידך ברמב"ם ביד פי"ט מכלים ה"ז כ' וז"ל "חבית שניטלו אזניה הרי היא כגסטרא אפילו אוזן אחת", מבואר כדברי הר"ש, וצ"ע.

ב] **בשיטת הר"ש** ודעימיה דאיירי בכלי שלם אלא שאין לו אזניים והחסרון הוא דאינו יכול לטלטלה, **לכאו' קשה** דהא הוי כלי גמור ומדוע בסדק פורתא כבר נטהר, ומה שייך כאן הטעם שאין שירים לשירים, [דבפשוטו הטעם דאין שירים לשירים הוא הלכה בשבר כלי אבל כאן הרי איירי בכלי גמור][[11]](#footnote-11).

**ועי' משנה אחרונה** [ד"ה כל שנטלו אזניה] דכ' דכיון דאינה יכולה לטלטל הוי כמו אינה יכולה לקבל כלום עכ"ד, ומשמע דכוונתו דכל שאינו יכול לטלטל הכלי זה גופא הוי חסרון בשם הכלי, ולכן הוי כמו גיסטרא דבנסדק פורתא נטהר הכלי[[12]](#footnote-12).

***היו בה חידודים יוצאים כל המקבל עמה בזיתים מטמא במגע וכנגד מטמא באויר,******וכל שאינו מקבל עמה בזיתים מטמא במגע ואין כנגדו מטמא באויר***

**ג] בר"ש וברע"ב** **כ'** אם אין כזית יוצא בין חידוד לחידוד חשוב כמו תוך הגיסטרא עצמה, ומטמא אפילו באויר, אבל אם יוצא זית מבינתיים אינו מטמא באויר, אבל מטמא במגע מטעם יד עכ"ד, וכן מבואר ברא"ש כאן

וברמב"ם ביאר מתני' באופ"א [בפיהמ"ש, ובפי"ט מכלים ה"י י"א י"ב].

**בדין ידות לכלי חרס**

ד] בר"ש וברא"ש וברע"ב כ' דהא דתני בסיפא דמתני' דאם אינו מקבל עמה בזיתים מטמא במגע הוא מדין יד לכלי, והנה דין ידות בכלי חרס נתרבו לטומאה בגמ' חולין קיח.

ושיטת התוס' בכמה דוכתי [חולין כד: בכורות לח. ונדה כו.] דאין יד מכניסה טומאה לכלי חרס, דכמו שאין כלי חרס מקבל טומאה מגבו, ה"ה דאין היד של הכלי מכניסה טומאה לכלי חרס, וכל מה דנתרבה ידות בכלי חרס הוא רק להוציא טומאה מהכלי חרס, והיינו דבאופן שהכלי חרס טמא, הרי הידות מטמאים אוכלין ומשקין הנוגעים בהם, ולפי"ז הביאור במתני' "מטמא במגע" הוא דהידות מוציאים טומאה.

אולם הרשב"א והרמב"ן חולין קיח. הביאו בשם איכא דמפרש דיד לכלי חרס מהני גם להכניס מגזה"כ ואף דכלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו, אבל ע"י יד אפשר אף להכניס טומאה לכלי וידות עדיף מגבו של כלי, ולפי"ז שפיר י"ל דהביאור במתני' ד"מטמא במגע" מגבו היינו להכניס טומאה לכלי ע"י שרץ שיגע בחידודים שבכלי. [ועי' הערה[[13]](#footnote-13) מש"כ לדון לפי הרמב"ן].

ויש שתלו זה בטעם הניקוד במשנה, אם גרסי'' "ומטמא במגע" מלשון מטמא אחרים, או דגרסי' מיטמא והיינו דהוא מקבל טומאה, ועי' תפא"י יכין אות י"ט.

**כמה הערות בדינא דמתני**

***היו בה חידודים יוצאים כל המקבל עמה בזיתים מטמא במגע***

ה] יש להקשות במה דמבואר ברישא דהיו חידודים יוצאים כל המקבל עמה בזיתים "מטמא במגע", וקשה דכיון דמבואר דמטמא באויר הרי דחשיב תוך, וא"כ מאי קמ"ל בזה דמטמא במגע, דהרי אפילו אם אינו מקבל זיתים נמי מטמא במגע, **ועי' חידושי מהרי"ח** שעמד בזהוכ' דלא גרסי' ברישא במגע,וכ' דלפי פירוש הרמב"ם יש ליישב הגירסא, **ועי' עוד תפא"י** [יכין אות י"ט], שכ' דהא דתני ברישא מטמא במגע הוא אגב סיפא, ויתכן ליישב באופ"א דבאמת יש בזה חידוש, ונתבאר בהערה [[14]](#footnote-14).

**מדוע שיעור החידודים במוציא זית וחלוק מגיסטרא דהשיעור במוציא משקה**

ו]. יש להקשות במה דמבואר כאן דהשיעור של הנקב הוא "במוציא זית", והיינו דכל שאין בהנקב מוציא זית הוא נחשב לחלק מהכלי, והנה לעיל מ"ב נתבאר גבי גיסטרא שנתרועעה, דכל שיש סדק במוציא משקה כבר הוא טהור [עיי"ש ברע"ב], וא"כ קשה מדוע הכא מבואר שיעור אחר של מוציא זית, ומדוע לא נימא דכל שיש חידודים שיש בהם מוציא משקה, יחשב כמו גיסטרא דהוא טהור לגמרי ואינו מטמא כלל.

**ובאמת הר"ש עמד בזה לעיל** [מ"ב] וכ' להוכיח מכאן "דיש חילוק בין נתרועעה לבין אופן שניקבה", והיינו דנתרועעה שיעורה במוציא משקה אבל נקבה שיעורה במוציא זית, **ועי' משנ"א** מה שביאר בדבריו, [ולעיל מ"ב בהערה נתבאר עוד אופנים בביאור דברי הר"ש].

ועי' **במאורות הגר"א** [מודפס על המשניות זכר חנוך] דביאר לדחות ראיית הר"ש, וכ' לבאר הא דתני הכא במתני' שיעור של מוציא זית הוא משום "שכיון שעדין כלי הוא מצטרף עמו", עכ"ל והיינו דכיון שיש כלי קיים, ולכן שיעורו עד נקבים של מוציא זית הוא מצטרף אליו, ואינו תלוי במוציא משקה משא"כ לעיל דכל הכלי שבור הוא תלוי במוציא משקה, עכ"ד,

אך דבריו צ"ב דבסיפא דמתני' איתא היתה מוטה על צידה כמין קתדרה, השיעור הוא במקבל זיתים, וביארו הראשונים דמוטה על צידה מיירי בכלי שנחלק לארכה כמין שני ערבות, וא"כ הרי מבואר להדיא דגם באופן שהוא גיסטרא נאמר שיעורים הללו וצ"ע.

**מאי שנא מפ"ג מ"ב דאיכא מ"ד דשיעור חבית באגוזים או בגרוגרות**

ז] **הקשה המשנה אחרונה** דהא לעיל פ"ג מ"ב מצינו ג' שיטות אם שיעור הנקב בכלי חרס תלוי בגרוגרות או באגוזים או בזיתים ואילו הכא מבואר בסתמא דהשיעור הוא בזיתים, ועוד הקשה דהא הרמב"ם פסק הלכה כמ"ד שהשיעור הוא באגוזים, ואילו הכא כ' שהשיעור הוא בזיתים ולכאו' הוא סותר דבריו.

והנה לעיל פ"ג נתבאר בדעת הרמב"ם פי"ט דיש כלי חרס ששיעורו בזיתים ויש ששיעורה באגוזים, וביאור דבריו דבעצם כלי חרס שיעורו בזיתים וזהו דינו, אלא דחבית שיעורה באגוזים, ומעתה י"ל דחבית שנשברה ונעשית שבר כלי הדר דינא להיות כמו כל כלי חרס שדינו בזיתים, [ומיהו אינו כמו גיסטרא דשיעורה במוציא משקה כפי שכבר נתבאר לעיל אות ו'].

אולם אכתי צריך לבאר לפי דעת שאר הראשונים שביארו שם דהא דמבואר בפ"ג מ"א דכלי חרס שיעורו בזיתים, ואילו במ"ב גבי חבית מצינו ג' שיטות כתבו דהוי סתם ואח"כ מחלוקת והיינו דאין שני שיעורים בכלי חרס אלא יש רק שיעור אחד, וממילא קשה מדוע הכא הוא נאמר בסתמא בזיתים ועוד דהא ברע"ב כ' דהלכה כמ"ד באגוזים כיון דהוי סתם ואח"כ מחלוקת דאין הלכה כסתם, ואי נימא דהכא הוי סתם בזיתים א"כ לכאו' הוי מחלוקת ואח"כ סתם דצריך להיות הלכה בזיתים ואילו ברע"ב כ' דהלכה באגוזים, וצ"ע[[15]](#footnote-15).

**מאי שנא ממסרק של צרצור**

ח]. **יש להקשות** מאי שנא מלעיל פ"ח מ"ב מסרק של צרצור ר' אליעזר מטמא וחכמים מטהרים, ועי' בר"ש וברע"ב שביארו דמסרק של צרצור הוא כלי חרס שעושין על פיו שכבה וכו', וסביב אותו שכבה בולטים שינים כשיני המסרק שעושין אותה לנוי, ואם נתלה שרץ באויר אותן שינים פליגי בה ר' אלעזר ורבנן, אי חשיב תוך כלי חרס או לאו עכ"ד,

ומאי שנא התם דמבואר התם מחלוקת תנאים ר' אליעזר מטהר וחכמים מטמאים ואילו הכא לא נזכר מחלוקת כלל, ועוד דהתם לא נזכר שיעורים, והכא מבואר שיעור אם נכנס זיתים בין הפגימות או לאו.

וי"ל דהביאור הוא דהתם עיקר הכלי נעשה באופן זה מתחילתו והנידון הוא אם כיון דעשוי לנוי אם הוא חלק מהכלי, [או דהנידון הוא משום דלפרקים מתשתמשים בו נחשב חלק מהכלי], אבל הכא מיירי בנעשה ע"י שבירה ובזה הנידון הוא אם נשאר עליו שמו הראשון שהוא חלק מהכלי או שנעשה להיות שבר כלי, ולכן הוא תלוי בדרגת הנקב אם נכנס בו זיתים או לאו.

***היתה מוטה על צדה כמין קתדרה***

ט] לכאו' קשה מאי קמ"ל בזה, ועי' בראשונים ר"ש רא"ש ורע"ב שכ' דסתם מתני' כחכמים דלעיל מ"א דנחלקו ר' יהודה וחכמים בדין חבית שנחלקה כמין שני ערבות, דלר' יהודה צריך שיהיה קבלתה כעין מלאכתה הראשונה, ואילו לחכמים גם מוטה על צידה הדין מטמא. אך אכתי צ"ב מאי קמ"ל בזה, ועי משנה אחרונה מש"כ בזה לבאר.

ואולי נאמר דאתא לומר בזה דהלכה כחכמים מדין מחלוקת ואח"כ סתם דהלכה כסתם, אך אכתי יש להעיר דברמב"ם כ' זה בב' הלכות דבפי"ט ה"ו כ' הרמב"ם דאם נחלקה כמין שני ערבות מקבלת טומאה, והיינו דפסק כחכמים, ובהל' י' כ' הדין של חידודים יוצאים ממנה במוטה על צידה וצ"ע מאי קמ"ל בזה, [דבשלמא במתני' שפיר איכא למימר דאשמועי' איך ההלכה אבל ברמב"ם צ"ב][[16]](#footnote-16).

***שולי קורפיות ושולי קוסים הצידונים***

**י] בר"ש ברא"ש ברמב"ם** וברע"ב פירשו דהם כלים חדים שאינם יושבים שלא מסומכים, והנה במשנה מבואר הטעם דטמאים הוא משום שלכך נעשו מתחילתם, והיינו דאף דצריך שיכול לעמוד שלא בסמיכה, מ"מ כל שנעשה מתחילתו טמא, דחשיב שיש לו סמיכה דזהו צורתו

והנה דין זה נתבאר לעיל פ"ב מ"ח הלפיד טמא, והתם ביארו הר"ש והרא"ש דראשו מחודד ואינו עומד שלא מסומך, ומקבל טומאה משום שמקום מושבו מיוחד ומתוקן לכך עיי"ש. ויש לעי' מאחר ודין זה כבר נתבאר לעיל מדוע צריכה המשנה לאשמועי' עוד פעם. [אולם הרמב"ם לעיל גבי לפיד פי' באופ"א וא"ש].

**וביכין [אות כ"ט]** כ' דהכא נתחדש דאפי' גיסטרא של הכלי המחודד נמי טמאה, וכדבריו מדוייק ברמב"ם בפיהמ"ש דכ' דהכא אפילו שברים נמי טמאים ומה דמבואר דצריכים שהכלים ישבו שלא מסומכים היינו באופן שעיקר הכלי היה יושב שלא בסמיכה אבל הכא שכל עיקר הכלי היה רק ע"י סמיכה בזה הדין הוא דגם השבירה שלו נמי מקבל טומאה גם באופן שהוא ע"י סמיכה, [אף דהרמב"ם עצמו לעיל פי' לפיד באופ"א], ולפי"ז מה דמבואר במתני' פ"ד מ"א החרס שהיה בו חידוד מכריעו או שאינו יכול לעמוד מפני אזנו איירי דוקא בכלי שמעיקרו היה עומד שלא בסמיכה.

עוד שמעתי לבאר דאפשר דלפיד הוא ממש כלי אחד העשוי משני חלקים דהנר משתמשים בו באופן שהוא נכנס בתוכו של המוט של הלפיד, ולכן הוא טמא, אבל הכא גרע משום דהקוסים הצידונים הוי כלי בפנ"ע אלא שמשתמשים בו ע"י סמיכה.

ועי' שו"ע או"ח קנט א' דכלי שאינו יכול לעמוד בלא סמיכה אינו כשר לנטילת ידים, ואם נעשה מתחילה לכך כשר לנטילת ידים, וזהו דינא דמתני' ועיי"ש בביאור הגר"א דציין למתני' כאן.

ו

# פרק ד' משנה ד'

***כלי חרש שיש לו שלש שפיות הפנימית עודפת הכל טהור***

**בענין כלי חרס שיש לו שלש שפיות**

**א] בר"ש רא"ש ורע"ב** ביארו המשנה דתוך הכלי הוא רק בתוך הפנימית, והשפיות החיצונות נחשבות לגבו של כלי. ולפי"ז כוונת המשנה "הכל טהור" שאם נכנס שרץ בשפיות החיצונות לא נטמא הכלי כלל, כיון שאין כלי חרס מקבל טומאה מגבו. וכן כתב להדיא באליהו רבה דאם נכנס שרץ באוירים החיצוניים הכל טהור כיון שהוא גבו של כלי.

**ובאליהו רבה** הוסיף "שאם נכנס שרץ באויר הפנימית טמא" עיי"ש, ולכאו' כוונתו דבאופן שנכנס שרץ באויר הפנימית גם האוירים החיצוניים טמאים, מדין נטמא תוכו נטמא גבו, [בכורות לח. ושבת טז], וכיון שתוכו של כלי הוא הפנימית לכן נטמא שאר השפיות של הכלי שהם גבו של כלי, וכ"כ בחזו"א [סי' ו' אות ט'] עיי"ש.

**אולם ברמב"ם** בפיהמ"ש כ' לפרש המשנה "הכל טהור" שאם נכנס שרץ בתוך הפנימית, רק תוך הפנימית טמא אבל כל שהוא חוצה לה בין שתי השפיות החיצונות טהור, וזהו כוונת המשנה "הכל טהור", והנה יש לעי' בביאור דברי הרמב"ם דהרי אי נימא כהר"ש והרא"ש דהגדר הוא דשני השפיות החיצונות הם גבו של כלי, קשה מדוע לא יטמאו מדין נטמא תוכו נטמא גבו.

**ובחזו"א שם סק"י** למד בדעת הרמב"ם דלשיטתו באמת לא נאמר כאן הלכה של תוכו וגבו אלא כל אויר ואויר הוא תוך לעצמו ואינו בטל לחבירו, ולכן כל שנכנס השרץ באחד האוירים לא נטמא חבירו ע"כ, אך קשה לפי"ז דהוא גופא הדין של טבלה שהיא מלאה קערות המבואר בפ"ב מ"ז, והכא מבואר במתני' דיש דין מסויים דוקא בהיה באויר הפנימית.

**וראיתי לבאר** בכוונת הרמב"ם דלעולם גם הרמב"ם ס"ל דהגדר הוא דהפנימית הוא תוכו של הכלי, והשפיות החיצונות הם גבו של הכלי, ואיכא להכלל דנטמא תוכו נטמא גבו, אלא דהרמב"ם למד דכאן נתחדש דבהדין של נטמא תוכו נטמא גבו, רק גב השפיות בעצמם טמאים, אבל אוירים שלהם בחוץ טהורים, והביאור הוא דהדין המחודש דכלי חרס מטמא מאוירו הוא דין כשהוא בתוכו של כלי, אבל כל שהוא מאחוריו של כלי אי"ז נחשב לתוכו של הכלי ואף שיש אויר אינו מטמא. [משנת טהרות][[17]](#footnote-17).

**מאי שנא ממתני' לעיל מטמאין מאחוריהם**

**ב]** לעיל פ"ב מ"א ומטמאין מאחוריהן, ופי' הרע"ב וכ"כ בראשונים דאיירי על החקק שמאחורי הכלי, אלא דהתם מבואר חידוש דאפילו הכלי עצמו מקבל טומאה מהחקק אלא דהוא רק במגע ולא באויר, הרי מבואר דאף דהוי גבו של כלי מ"מ מקבל טומאה, אלא דהוא דין דמאחוריו מטמא רק במגע ולא באויר, [ועי' לעי' פ"ב מ"ב מש"נ בזה], והנה לפי"ז יוצא דאם הטומאה יגע בתוך השפיות החיצונות בזה הדין הוא דמטמא במגע, ואף דאינו מטמא מגבו מ"מ בתוך השפיות יטמא במגע ולא באויר וכמו בחקק שמאחוריו, ובאמת **בתפארת ישראל** בועז ב' נקט כן ועיי"ש שכ' לדייק כן ברמב"ם.

אולם **באליהו רבה** מבואר דלא כן, דכ' דאם נפל הטומאה באויר החיצון טהור, ולדבריו לכאו' איירי שגם נגע בתוך הפנים החיצון, ואפ"ה מבואר דאינו מטמא, **וצ"ע** מהמשנה לעיל מאי שנא מחקק.

והנה הגר"א לשיטתו באמת לא קשיא מידי, דהגר"א לעיל פ"ב מ"ב פי' ד"מטמאין מאחוריו" הכוונה בזה דאם נטמא תוכו נטמא גבו ומטמא מאחוריו אחרים עיי"ש, [וכפי הרמב"ם לעיל], וא"כ לדברי הגר"א אין מקור לחידוש זה של חקק ולעולם גם חקק מאחוריו י"ל דלא מטמא כלל, ועוד יש לבאר באופ"א ועי' הערה[[18]](#footnote-18).

***היו שוות ר' יהודה אומר חולקין האמצעית וחכמים אומרים הכל טהור***

**ג]** בביאור דברי ר' יהודה נתבאר ב' דרכים באחרונים

**א) הרש"ש** כ' דהוא ממש הדין של טבלאות דהתם אמר ר' יוחנן בן נורי דחולקים את הדופן שבין טבלה לטבלה, ואף כאן צ"ל דמאחר דהשפיות שוות כל תוך ותוך הוא עומד לעצמו, ונתחדש דהדופן המחלקת ביניהם היא מתחלקת לשנים, חציו לכאן וחציו לכאן, ולפי"ז נמצא דר' יהודה אזיל בשיטת ר' יוחנן בן נורי ועי' עוד משנה אחרונה.

**ב)** **בתפארת ישראל** [בועז ג'] כ' להקשות ע"ז דהא מה נתחדש כאן טפי מלעיל, ומדוע לעיל תני רק ר' יוחנן בן נורי ולא תני דגם ר'יהודה אמר כן. ולכן ביאר התפארת ישראל דהביאור הוא דחולקים את האויר עצמו הסמוך לצד שנמצא השרץ דהחצי הסמוך לכלי שבו השרץ הוא טמא, ואילו החצי השני טהור.

**ובאמת צ"ב** בטעם הדבר מדוע נימא דרק החצי הוא נחשב לגבו של כלי, וביותר דהרי חזינן לעיל בדעת הרמב"ם דהאוירים של גבו אינם מטמאין כלל, וא"כ אף הכא בשפיות שוות הרי לא גרע מאויר של גבו באופן שהכלי הפנימי הוא יותר גבוה דלא נטמא וה"ה הכא מדוע מקבל טומאה וצ"ע. [ובישוב שיטת הרש"ש מקושיית התפא"י עי' להלן אות ד' בהערה].

***וחכמים אומרים הכל טהור***

**ד]** בדעת חכמים נתבאר ב' דרכים בראשונים

א). **ברמב"ם וברע"ב כ'** דרק החלל שנמצא בתוכו השרץ טמא ולא שאר החללים, ולפי"ז לכאו' נתחדש כאן דהוא כמו טבלה שהיא מלאה קערות, והיינו דאם הפנימית עודפת הגדר הוא דרק הפנימית היא התוך והשאר החיצונות הוי גבו של כלי ואינו מקבל טומאה אפילו באופן שנמצא בתוכם שרץ, אולם כאן ששפתותיהם שוות, כל תוך ותוך שנכנס בו השרץ הוא עצמו מקב"ט, והשאר כולם טהורים לעולם, ולכאו' צ"ב לפי"ז מאי קמ"ל בדין זה, והרי הוא גופא הדין דטבלה שהיא מלאה קערות דשאין טבלה עודפת הכל טהור, [לעיל פ"ב מ"ז].

ב) **הרא"ש ובאליהו רבה** מבואר דאף באופן שכל השפיות שוות הדין הוא דרק הפנימית היא התוך ושאר השפיות הוי גבו של הכלי, והוי כמו שהפנימית עודפת, דלעולם הפנימית טמאה והשאר טהורה עיי"ש, אך צ"ב מאי שנא מטבלה שהיא מלאה קערות, דאמרי' דכל אחד הוא לעצמו, ואיול הכא רק הפנימית היא תוך.

**ואשר** י"ל בזה דדינא דמתני' דג' שפיות, חלוק טובא מלעיל גבי טבלה שהיא מלאה קערות,דטבלה שהיא מלאה קערות כל תוך עומד לעצמו אלא שדופנותיו משמשים גם לחבירו, ואין מעלה בתוך אחד על פני חבירו, ומהאי טעמא נטמא תוכו לא נטמא גבו, משא"כ בכלי שיש לו ג' שפיות, והיינו דיש ג' מסגרות לכלי, ובזה הפנימי נחשב לעיקר הכלי כיון דלפנימי יש רק מסגרת סביבותיו ולא בתוכו, משא"כ החיצוניים יש להם גם מסגרת מבחוץ וגם מסגרת מבפנים למעט מקומם, ולכן לעולם אנו אומרים דהתוך הפנימי הוא עיקר תוכו של כלי, ושני השפיות החיצונות הם גבו של הכלי, ואפילו שהם שוות בגבהם דמ"מ עצם הדבר שיש כאן פנימי וחיצון זה גופא מגדיר את הפנימי לעיקר הכלי.

ולפי"ז מבואר נמי לשיטת הרמב"ם והרע"ב דיש חידוש בזה שכל תוך ותוך נחשב בפנ"ע, ולעיל כ' להקשות דפשיטא דהא כבר שמעינן לה בדין טבלה שהיא מלאה קערות, אכן להאמור הרי יש כאן חידוש דגם בכה"ג דיש פנימי וחיצון אין אנו אומרים דהפנימי הוא עיקר הכלי אלא כל תוך ותוך נחשב לעצמו, [וכן יתיישב לפי"ז קושיית התפא"י דהא ר' יהודה דמתני היינו ר' יוחנן בן נורי עי הערה[[19]](#footnote-19)].

***כלי חרס מאימתי מקבלין טומאה משיצרפו בכבשן והיא גמר מלאכתן***

**בהחילוק בין כלי אדמה לכלי חרס**

ה] **בר"ש** הביא הגמ' בביצה דף לב. כלי חרס מאימתי מקבלים טומאה משנגמרה מלאכתן דברי ר"מ, ר' יהושע אומר משיצרפו בכבשן ע"כ. והוא בתוספתא כאן בב"ק סוף פרק ג ובתוספתא הגירסא ר' יהודה אומר משיצרפם בכבשן, ובמתני' הוא שנוי בסתמא משיצרפו בכבשן. ועי' ברש"י בגמ' ביצה לב. ומבואר מחלוקת אם כלי חרס צריך צירוף כבשן או לאו.

**ובתוס'** בביצה לב. וכן בר"ש כת"י כאן, הביאו דברי רש"י דר"מ ס"ל דכלי חרס מקבל טומאה אף קודם צירוף כבשן, והקשו דהרי כלי חרס קודם צירוף כבשן הוי כלי אדמה, דאינם מקבלים טומאה [כמבואר לקמן פרק י'], ודין זה גם ר"מ מודה דכלי אדמה אינם מקבלים טומאה.

**ותירצו [ובר"ש הביא זה** בשם ר"ת] דרגילים היו מתחילה להכניס נר חלול וסתום ומצרפין אותו בכבשן, ואח"כ מוציאים אותו מן הכבשן, ופותחין הסתימה וחוזרין ומצרפין אותו **שנית** בכבשן, נמצא דיש שני צירופי כבשן, ור"מ ס"ל דסגי בצירוף כבשן הראשון, דכבר בזה בטל ממנו שם כלי אדמה, ואף רבנן מודו בזה אלא דס"ל דצריך צירוף כבשן שני מדין גמר מלאכה.

**ובישוב שיטת רש"י,** עי' ר"ש כת"י כאן שכ' לבאר [וכ"כ בשטמ"ק ובמגיני שלמה ביצה דף לב.] דיש שני אדמות חלוקות, יש אדמה שהיא קשה ואינה ראויה לצירוף כבשן והעושה כלי מאדמה זו נחשב כלי אדמה, ויש אדמה שהיא ראויה לצירוף כבשן, והעושה כלי מזה האדמה חשיב כלי חרס, ואף קודם שצירף אותה נחשב כלי חרס, ולא כלי אדמה, אלא דרבנן סברי דעד שלא צירף בכבשן לא נגמרה מלאכתן.

**נמצא דנחלקו רש"י ותוס' מהו כלי אדמה**, לתוס' היינו שלא צירפו אותו בכבשן כלל, אולם רש"י ס"ל מיירי על אדמה מסויימת שאינה ראויה לצירוף דממנה חשיב כלי אדמה, ואילו סתם אדמה אף קודם צירוף לא הוי חסרון בשם כלי אדמה.

**וברמב"ם פיהמ"ש** כ' וז"ל אבל לפני צרופן הרי הן כלי אדמה ואינן מקבלין טומאה עכ"ל, מבואר דס"ל דמיירי על אותו אדמה דקודם הצירוף הוא כלי אדמה ואח"כ הוי כלי חרס ולא כפירוש הראשונים בדעת רש"י

***והיא גמר מלאכתן***

**ו]** עי' רמב"ם פיהמ"ש שפי' דהכא הוא חלוק מכל הכלים שאינם מקבלים טומאה עד שישלים כל מלאכתן כגון הקשה בקורנס בכלי מתכות וגרידתן וצחצוחן. אבל כלי חרש משיצרפם בכבשן מקבלין טומאה וכבר נגמרה מלאכתן, אף על פי שאחרי כן יש ששפין אותן בחרש. עכ"ד,

ויש לעי' בטעם הדבר באמת במה חלוק כלי חרס משאר כלים, עוד יש לעי' במש"כ הרמב"ם "כל כלים אינם מקבלים טומא עד שגימר צחצוחן, דהנה מתני' בחולין כה. דגלמי כלי עץ טמאים וגלמי כלי מתכות טהורים, הרי דרק מתכות טהורים אבל שאר הכלים טמאים וצ"ע.

1. **מיהו** אכתי יש להקשות לשיטת תוס' חולין נה. [ד"ה שיעורן] דכ' דדין זה נאמר גם בכלי חרס שלם, שניקב ונטהר דאינו חוזר לטמאה לעולם, אלא שכ' תוס' דכל שמועיל בו יחוד לקבלת טומאה לא חשיב שטהר שעה אחת, וכ"כ תוס' ר"ה דף יט. [ד"ה יהודה] בשם ריב"א דדין זה נאמר גם בכלי שלם שניקב, והתוס' שם נחלקו על ריב"א דדין זה נאמר דוקא בשברי כלי חרס ולא בכלי שלם, [וכ"ה בתוס' שבת טו:], ומעתה יש לעי' לפי תוס' מדוע לא תני במתני' כלי שאינו יכול לעמוד מפני אזנו, דהרי גם דינא דסיפא שייך בזה, ואולי י"ל דכיון דאורחא דמילתא דכלי שיש לו חידוד הוא בשברי כלים ולא בכלי שלם. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש לעי' מהו יסוד המחלוקת והנה טעמא דחכמים א"ש היטב, והוא ע"פ מש"כ הגר"ח דכיון שבטל ממנו צורת כלי כל הטעם דהוא מקבל טומאה הוא מדין גזה"כ לרבות שברי כלי חרס, וכ' הגר"ח דכל שנטהר מלקבל טומאה כיון שאינו ראוי לשימוש שוב אין בו הגזה"כ וכבר אינו כלי, ומעתה לכאו' כיון שנטהר כיון בטל ממנו תורת כלי ושוב אינו חוזר, אבל ר' יהודה למד דהגזה"כ דכל שנשאר עליו עדיין השם הכלי הקודם לא פקע מידי קבלת טומאה, ולכן אף באופן שכבר נטהר אבל כיון שלא בטל ממנו אפשרות שימוש אלא רק משום סיבה צדדית חשיב דעדין נשאר עליו שם הכלי הראשון, ולכן מקב"ט. [↑](#footnote-ref-2)
3. **והנה לעיל פ"ג מ"ג** דמבואר דחרס שניקב נטהר מפני שבטל שם כלי עליו, נחלקו הראשונים**,** דהרמב"ם פי"ט מכלים הי"ד ס"ל דבטל שם כלי רק לאחר שנעשה הנקב, וכן משמע בלשון הרמב"ם בפיהמ"ש. **אמנם בר"ש וברא"ש וברע"ב** מבואר דבטל שם כלי מעליו עוד לפני שנעשה בו הנקב, והנה אי נימא דהכרמ"בם יבואר היטב דכאן כיון שלא ניקב לא בטל שם כלי מעליו, מהו אי נימא כהראשונים דבטל שם כלי מעליו וא"כ ע"כ טעם דמקב"ט הוא משום גזה"כ, וצ"ל דס"ל לר' יהודה דהגדר בגזה"כ הוא דכל שנשאר עליו מעין הכלי הקודם סגי בזה לקבלת טומאה, ואם טעם שאינו ראוי לשימוש הוא מחמת סיבה צדדית עדין נשאר כאן שיירי הכלי הראשון וצ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולולי דברי הר"ש היה מקום לומר דדוקא ר"מ הוא דפליג על חכמים ולא ר' יהודה, וטעם הדבר דהנה בעיקר הטעם דכלי חרס שטהר שעה אחת שוב אין לו טהרה עולמית, צ"ב טעם הדבר מדוע לא יחזור לידי טומאתו, ועוד מאי שנא כלי חרס משאר הכלים דלא נזכר דין זה. [ועי לעיל פ"ג מ"ג מש"נ לבאר בזה].

   **ובמקד"ד** סוף קונטרס טהרות כ' לבאר דכיון דכלי חרס גמר מלאכתו הוא ע"י צירוף כבשן א"כ כל שבטל ממנו שם כלי וחוזר ויצר ממנו כלי חדש, הרי הוא מחוסר צירוף כבשן שהרי עושה כלי חרס חדש שהרי בטל הכלי הראשון, וא"ש דהוא דין דוקא בכלי חרס דצריך צירוף כבשן ולא בכל הכלים, [אמנם החזו"א פליג בזה הובא לעיל].

   ומעתה י"ל דהנה מצינו דנחלקו רבנן ור"מ בדין כלי חרס אם צריך צירוף כבשן, דלרבנן גמר מלאכה של כלי חרס הוא בכבשן כדלקמן סוף פ"ד, אבל ר"מ בביצה דף לב. נחלק וס"ל דכלי חרס לא צריך צירוף כבשן, [והביאו הר"ש סוף פ"ד ובפ"ב מ"ד, וכן כ' המלאכת שלמה שם, וכן הובא ברע"ב פ"ב מ"ד], ומעתה א"ש דר"מ פליג וס"ל דאם נשבר הכלי וחזר ותיקנו הרי הוא חוזר לטומאתו כשאר הכלים, כיון שנגמרה מלאכתו, ולא צריך צירוף כבשן. מיהו ר' יהודה ס"ל דצריך צירוף כבשן וכ"כ המלאכת שלמה סוף פ"ד, וא"כ י"ל כמו שנתבאר מהתפא"י דר' יהודה נמי מודה דכיון שטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה עולמית אלא שכאן נשאר עליו שם שיירי הכלי, [אבל הר"ש י"ל דלמד דהא דכלי חרס שטהר שעה אחת שוב אין לו טהרה עולמית הוא דלא כהמקד"ד, אלא כהחזו"א והגר"ח והובא לעיל פ"ג מ"ג]. [↑](#footnote-ref-4)
5. מיהו מצינו בתוספתא פ"ג ה"ה [הובא בר"ש] דכ' להדיא בטעם חכמים שמתחלה לכך נעשית להיות מטה על צידה ומוציא את מה שבתוכה לצדדים, ובפשוטו כוונת התוספתא דמתחילה לכך נעשית להשתמש על צידה בעודה שלם, מיהו יתכן דהכוונה בתוספתא הוא דמתחילה נעשית על אופן זה שאם יחלק הכלי לשני ערבות ישתמש על צידה של הכלי ונמצא דאי"ז שינוי בשימושה של הכלי.

   וברע"ב מצינו שיש שגרסו [עי' זכר חנוך בסוגריים], דחכמים סברי ד"שברי" כלים עשויים להושיבן על דפנותיהם, משמע דהטעם של חכמים דאי"צ שיהיה עושה מעין מלאכתו הראשונה, אלא סגי בזה שעכשיו כשהם שבורים הדרך להטות אותם על הצד ולהשתמש בהם, וזה כהרש"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויתכן עוד לבאר בזה דבאמת מה דתני הכא טהורה, הכוונה דכל שנתרועעה יש כאן חפצא של שבירה וזה מעשה המטהר, וכדאמרי' במתני' פ"ב מ"א "נשברו טהרו" והיינו דשבירה הוי מעשה המטהר, ואף מה דמבואר במתני' לעיל פ"ב דכדי סיכת קטן מקבל טומאה היינו רק לגבי לקבל טומאה מכאן ולהבא, אבל טומאה דלשעבר נטהר מדין נשברו טהרו, והנה נחלקו הראשונים אם צריך יחוד להשתמש בשברים בכדי שיקבל טומאה מכאן ולהבא או לאו [לתוס' חולין דף ע"ג צריך יחוד, ולרש"י אי"צ יחוד עיי"ש], ועכ"פ לכו"ע הוא דין קבלת טומאה מחדש, וא"ש היטב דעיקר מה דנתחדש במתני' הוא דחבית שאינה יכולה להטלטל בחצי קב נחשבת לשבר כלי וממילא נטהרת מטומאתה, אבל לענין לקבל טומאה מחדש הוא תלוי בכללים דהמשנה לעיל. ועי' רמב"ן חולין נה מש"כ. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואפשר דלפי הרמב"ם יתבאר זה טפי דשיטת הרמב"ם דשבר כלי חרס נתחדש מקרא דהוא מטמא, ומעתה י"ל דכל שיש בהשבר עוד שבר כבר לא נתרבה וזה דוקא בשברי כלי חרס וצ"ע [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' ברש"ש שהקשה עוד דבהסוגיא בשבת משמע דלא כהר"ש עיי"ש, ומה שהביא הר"ש ראיה לדבריו ממ"ג גבי חידודים עי' במאורות הגר"א והרש"ש שדחו ראייתו דהתם איירי שהכלי שלם אלא שיוצאין ממנו חידודים ולכן הם מצטרפין עמו לשיעור זיתים, ובגר"א מבואר שנחלק על הר"ש עיי"ש בלשונו מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואפשר שיש לבאר בדברי הר"ש באופ"א בתרי גווני א. דהא דמבואר דגיסטרא תלוי במוציא משקה משום דאין שירים לשירים, מיירי בגוונא ד"נתרועעה" שהחבית סדוקה בכה"ג ואינה ראויה לקבל אוכלים כיון שהיא תשבר וכמו שמבואר בתחילת המשנה דחבית שנתרועעה הרי נידונת כשבורה, ולכן בכה"ג כיון דראוייה רק לקבל משקין הנטפין בזה כל דמוצא משקה טהורה, אלא שכ' הר"ש דהיכא שהחבית היא בריאה אלא שיש בה נקב, בזה יהיה דינה בזיתים וכפי שנתבאר כיון שהיא גיסטרא בריאה וראוייה לאוכלים, [מיהו קשה מלשון הגמ' בשבת צה: גיסטרא שניקבה ולא כתיב שם נתרועעה וצ"ע], ודוק היטב בדברי הר:ש שמשמע כן, אלא דאכתי יש להעיר דבמתני' מבואר דאינה מקבלת משקין אע"פ שהיא מקבלת אוכלים טהורה, ולכאו' אם מקבלת אוכלים מדוע לא יהיה שיעורה בזיתים, אכן נראה דמתני' איירי על גוונא דנתרועעה ואם יטלטלה בהדי אוכלים תשבר, אלא דכוונת המשנה דהסדק הוא קטן באופן שרק משקין יוצאים ממנו ולא אוכלים, ובזה הדין הוא דטהור אפילו בנקב קטן אבל באמת א"א לטלטלה בהדי אוכלים שהרי נתרועעה וכמו דמבואר בתחילת המשנה.

   ואולי יש לבאר עוד בכוונת הר"ש על דרך מש"כ המשנה אחרונה [הובא לעיל אות א], דהטעם דחבית שנתרועעה תלוי בקב גרוגרות ולא בשיעור סיכת קטן כמו כל שברי כלים, משום דכל זמן שהחבית שלימה אינו מתייאש ממנה והרי הוא טופלה בגללים, ולכן אין שיעורו בסיכת קטן, ורק בנשברה לגמרי הרי הוא משתמש בה לסיכת קטן, ומעתה י"ל ה"ה כאן דבאופן שהגיסטרא סדוקה הדרך הוא לטפלה בגללים וכמבואר לעיל פ"ג מ"ד, וא"כ לא נתייאש ממנה, ועדין הוא מחשב עליה לטפלה בגללים, ולכן הדין הוא דשיעורה במשקין משום שעדין היא עומדת למשקין דלא בטל ממנה יעודה, אבל כל שהחבית ניקבה בזה כבר אינו שייך למשקה כלל, וא"כ הוא חוזר להיות עומד לאוכלים, ודינה כאוכלים, ולפי"ז צ"ל דמה דאיתא בגמ' שאין שירים לשירים הכוונה דאינו נותן עוד גיסטרא תחתיה אלא אינו משתמש בה כמות שהיא אלא או זורקה או מתקנה, אבל אינו מתשמש בה כמות שהיא ולכן היא טהורה משא"כ בנקבה וכמו שנתבאר וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. עי' עוד **ברא"ש כאן** שכ' וז"ל פירוש שניטל אזניה כיון שניטל ראש החבית עם האזניים חשיבא כולה כגיסטרא שאינה נוחה ליטלטל בלא אזניים עכ"ד, והנה יש להעיר בדברי הרא"ש דלכאו' פתח דמיירי בנשברה גם ראשה של חבית וכהמלאכת שלמה, ואח"כ סיים דהחסרון הוא משום שאינו יכול לטלטלה, ואם החסרון משום שאינו יכול לטלטלה מדוע הוצרך לפרש שנשברה מלמעלה, ויש לעי' מה הצירוף בין שני הסברות וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואולי הטעםדאף דבהלכות כלים הוי כלי גמור, אבל מ"מ כיון דאין יכולים לטלטל כלי זה, אין הדרך להשתמש בכלי זה להניח אוכלים ומשקין, אלא משתמשים בכלי זה לקבל את הנוטף מהכלים האחרים, [דבשביל שימוש זה לא צריך שיהיה נוח לטלטלו אלא כל תפקידו לקבל הנוטף במקומו], וממילא כל שניקב כלי זה אמרי' דאין שירים לשירים. [↑](#footnote-ref-11)
12. ואפשרשיש להוסיף ביאור דמאחר וילפי' מ"שק" דבעינן שיהיה מטלטל מלא וריקם, ולכן כלי הבא במידה דארבעים סאה לא מקבל טומאה דכיון שא"א לטלטלו מלא וריקם, א"כ מהאי טעמא כלי שהרגילות לטלטלו ע"י אזנים, ונטלו אזניו, יש בו החסרון דאינו מטלטל מלא וריקם, והוי חסרון בשם כלי, ולכן דין גיסטרא עליו. [↑](#footnote-ref-12)
13. **ויש לדון** לשיטת הרמב"ן חולין קיח. שכ' לבאר דיד חלולה דיש לה אויר כגון אוזן הכלי מכנסת טומאה לכלי עיי"ש, ומעתה יש לדון אם בין החידודים יחשב כמו יד חלולה להכניס טומאה לכלי מדין ידות, ועי' מי נפתוח [פרפר ל"ט אות י'] דכ' שנחשב לאויר היד ויטמא במגע [אלא דיד מטמא רק במגע ולא באויר], **מיהו קשה** דמאותו טעם דבין החידודים אינו נחשב לאויר הכלי מה"ט נמי לא יחשב לאויר היד, **אולם יתכן** דיש לחלק דנהי דאינו נחשב אויר הכלי ומ"מ יחשב אויר היד, והביאור הוא דהנה כבר הקשה המקד"ד קונטרס מעיניי טהרות [סו"ס ב], בדברי הרמב"ן קיח ביד חלולה דמכנסת טומאה וקשה דממ"נ אם האוזן החלולה מקבלת הרי הוי כלי בפנ"ע, ואם אינה מקבלת הרי הוי תוך שאינו עשוי לקבלה ואין לו שם בית קיבול, ובמשנ"ט [להלן פרק ו'] כ' לבאר דסגי בזה דיש חלק בכלי שעשוי לקבלה ולא צריך שכל החללים בכלי יהיו עשויים לקבלה, ומשום דהדין עשוי לקבלה אינו דין בעיקר השם ב"ק, אלא הוא דין נוסף בכלי [ועי' מש"נ בזה זכור ליצחק פרק טו], וא"כ ה"ה כאן י"ל דנהי דהחלק העליון אינו עשוי לקבלה ואינו נחשב לחלק מהכלי, אבל מ"מ בתורת יד שפיר חשיב אויר היד ומכניס טומאה אף שאינו מקבל, **מיהו** עיקר קושיית המקד"ד יתכן לישב באופ"א והוא דבאמת גם היד צריכה להיות עשויה לקבלה, אלא דהחלק הטפל בכלי מכניס טומאה לעיקר הכלי, **ולפי"ז** ה"ה כאן החידודים אינו נחשב אויר היד לענין להכניס טומאה לכלי, **ועוד יש לחלק** ולומר דהכא אין כאן מציאות של אויר כלל, דאין שייכות בין חידוד לחבירו, וכל מה דנחשב באוירו הוא דוקא באופן שהחידודים קרובים זה לזה ומקבלים כזית, אבל אם אינם מקבלים זיתים אי"ז נחשב לאויר כלל. [↑](#footnote-ref-13)
14. ונראה לבאר דהנה הרשב"א והרמב"ן והר"ן חולין קיח. נקטו דידות נתרבו אף להכניס טומאה, [ולא כתוס' דהוא רק להוציא טומאה], והקשו הראשונים וכי עדיף יד מגבו של כלי, ותירצו גזירת הכתוב היא וכו' עיי"ש, וביאור הדברים דכיון דגבו של כלי הוא עצמו של כלי לא שייך לדונו כיד של הכלי כיון שהוא הכלי עצמו, משא"כ יד הכלי הוא דבר נוסף על הכלי, ומגזה"כ נתרבה דיד מכניס טומאה לכלי. ומעתה יתכן לחדש דמתני' דהחידודים אף המקבלים זיתים אינם נחשבים עצמו של כלי, כין דהם כבר החלק השבור של הכלי, אלא דכל שהם מקבלים זיתים הרי הם טפלים לכלי, ולכן נמצא דבחידודים איכא לב' הדינים, גם דהנמצא באויר שלהם נחשב כמו שנמצא באויר הכלי כיון דהם טפלים לכלי, ועוד דכיון דהחידודים אינם עצמו של כלי, לכן יש להם דין יד לכלי, ובזה הם עדיפי על הכלי, דאף מטמאים את הכלי במגע, ומכניסים טומאה לכלי גם מאחוריהם, כיון דהם יד הכלי ומטמאים במגע מדין יד הכלי, נמצא לפי"ז דמה דאמרי' במתני' במגע ובאויר יש בזה שני חידושים, א' דיש להם דין יד ומכניס טומאה לכלי כמו ידות, וב' דיש להחידודים דין תוכו של כלי לענין שאם נכנס טומאה באויר החידודים חשיב כמו שהוא בתוכו של הכלי, ואם כנים הדברים יבואר גם לשיטת רמב"ם דאף דאין כלי חרס מקבל טומאה במגע אבל בדין ידות ודאי טומאתו במגע והכא איכא דין טומאת מגע.

    ו**לפי"ז יבואר** עוד מה **דלכאו' קשה** לפי מה דנקט הגר"ח בשיטת הרמב"ם דכלי חרס מקבל טומאה רק באויר ולא במגע, ואילו במתני' הכא מבואר דכ"ח מטמא במגע [ואין לומר דמיירי לענין לטמאות אחרים, דברמב"ם כ' דמיירי לענין לטמא עצמו], ולהאמור א"ש היטב כיון דהכא יש לו דין יד, וגם להרמב"ם ידות מטמאין במגע, אכן באמת בלא"ה אי"ז קושיא, דהגר"ח כ' [הובא בחידושי הגר"מ זצ"ל] דכלי חרס מקבל טומאה במגע 'מדרבנן', וא"כ הכא נמי הוא דרבנן, ועוד דלהרמב"ם יש פירוש אחר במשנה ולפי"ז לק"מ. [↑](#footnote-ref-14)
15. ואולי י"ל דשאני הכא דמיירי שעיקר הכלי קיים למטה ולמעלה בשפתו של הכלי יש חידודים, והנידון הוא להחשיב את החידודים לחלק מעיקר הכלי, בזה אמרי' דכל שהוא יותר ממוציא זית כבר אינו חלק מעיקר הכלי, אבל לעיל פ"ג שהנידון הוא על כלי שלם שניקב למטה או באמצעו בזה שיעורו במוציא אגוזים או גרוגרות. וביאור הדברים דבאופן שנעשה נקב למטה או באמצע, דרך אדם לייחדו למינים יותר גדולים כמו אגוזים, ולכן עדין הוא טמא, אבל כל שעיקר הכלי מלמטה קיים ורק בשפתו נעשה חידודים א"כ הרי הוא ממשיך להשתמש בו גם למינים הקטנים, וא"כ צריך שגם החלק העליון של הכלי יהיה כמו עיקר הכלי שהוא למינים הקטנים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. ונראה לבאר בזה דמאחר והכא הנידון הוא דהחידודין נחשבים כתוך הכלי וכפש"נ לעיל דהחידודין טפלים לתוכו של הכלי, מעתה י"ל בזה דסד"א דהיכא שהכלי מוטה על צידו בזה לא יחשב תוכו של הכלי, והיינו דנהי דמוטה על צידו נחשב לכלי קיבול, כיון דסוף סוף הוא מקבל, אבל לענין שחידודי הכלי יחשבו כתוך הכלי סד"א דזה דוקא באופן שהכלי יושב כצורתו על שוליו דבזה אמרי' דהחידודים טפלים אליו דכך הוא עיקר קבלתו, אבל כשהוא על צידו סד"א דאי"ז נחשב לתוך. [ויתכן דבאמת בהא דמבואר דאם אין מקבל זיתים מטמא במגע מדין יד זה לא חידוש אלא נכתב אגב רישא].

    ושמעתי להוסיף עוד ביאור בזה דהנה כל הדין חידודין אי נימא דהוא נטפל לכלי י"ל דהוא דוקא באופן שנשבר הכלי ונשאר חידודין מהכלי הישן דבזה אנו אכתי רואים הכלי הישן ולכן מטמא, אבל כאן איירי באופן שמוטה על צדה הוי כלי חדש ובזה החידודים אינם שייכים לכלי הקודם ולכן בעינן שלא יהיה מציא זיתים. [↑](#footnote-ref-16)
17. ויש לדקדק לשון הרמב"ם שכ' "ונשאר כל מה שחוצה לה באותן שתי השפיות טהור", והיינו דמיירי על מה שבתוך האוירים, אבל שפיות הכלי החיצונות שהם גבו של הכלי באמת טמאים ומטמאים, ואם יגע אוכל בגבו של הכלי באמת יקבל טומאה, אלא דנתחדש במתני' דאינו מטמא באויר

    ונראה עוד דלא מצינו להדיא שנחלקו הראשונים על הרמב"ם לדינא, ולכאו' י"ל דאף הראשונים נמי מודו דאין כלי חרס מטמא באויר אחוריו באופן שנטמא מבפנים, אלא דמטמא רק בגב השפיות עצמם, אלא דהמחלוקת בין הרמב"ם לראשונים הוא רק בפשט המשנה מה הביאור "הכל טהור" דלהראשונים קאי על אופן שנכנס טומאה בשפיות החיצונות דאינו מטמא כלל, כיון דהכל גבו של כלי, ואילו להרמב"ם הכוונה דאם נטמא תוכו אין האוירים של השפיות החיצונות מטמאות [↑](#footnote-ref-17)
18. ויתכן עוד בזה דחקק הוא דין אחר והוא באמת עדיף מהשפיות החיצונות ומשום דחקק מאחורי הכלי פעמים שהופכים הכלי ומשתמשים רק בחקק כיון דא"א להשתמש בשניהם יחד או בעיקר הכלי או שהופכו על פניו ומשתמש בחקק נמצא דגם החקק משמש כתוך אלא שאינו עיקר הכלי ולכן אינו נחשב לגבו של הכלי, משא"כ באופן זה של שפיות לעולם העיקר הוא הפנימי ושאר החללים הם טפלים ואינם נחשבים כאחוריו של הכלי אלא כגבו של הכלי וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. והשתא נראה דיבואר נמי היטב מה דכ' הרש"ש בדעת ר' יהודה דהוא כמו ר' יוחנן בן נורי דחולקים את הדופן, והקשה התפא"י דא"כ מדוע זה נשנה בעוד משנה ולא נזכר לעיל דר' יוחנן בן נורי ור' יהודה אמרו דבר אחד. אכן להנתבאר השתא אי"ז ממש דברי ר' יוחנן בן נורי, כיון דנתחדש כאן עוד דאפילו באופן שיש ג' מסגרות לכלי ובכה"ג יש חשיבות מיוחדת לתוך הפנימי דהוא עיקרו של הכלי, ולכן ס"ל לרבנן דבאמת כל מה שחוצה לו הוא נחשב גבו של כלי אפ"ה ס"ל לר' יהודה דגם בזה אמרי' דחולקים כל דופן ודופן ואמרי' דחצי דופן משמשת לכאן וחצי דופן משמשמת לכאן, וא"ש היטב. [↑](#footnote-ref-19)