דין בריה באבמה_ח
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה / אבר מה_ח

חולין קב. דין בריה באבר מה"ח

**א. דין בריה באבמה"ח-**

בשו"ע-ק מבואר דאבמה"ח חשיב בריה לענין שלא יתבטל ברוב, ובהגר"א תמה בזה מסוגיא קב. דאמר רב שאינו חייב אלא בכזית ומבואר שאין לו דין בריה?

וכה"ג תמה מהרש"א צו. ע"ד התוס' שם בתחילת דבריהם שכתבו דאבמה"ח חשיב בריה, ותמה מהרש"א דלקמן מבואר דאינו חייב אלא בכזית והרי כל דין בריה הוא במה שמתחייב מלקות אפי' בכ"ש?

וכמה מהלכים בזה באחרונים:

א. בהגר"א תי' דבסוגיא מקשי אדרב מכ"ד דמבואר דחייב בכ"ש, ומשני דמשהו היינו שמצטרף כזית בשר גידין ועצמות, וכתב הגר"א שאינו אלא דחויא בעלמא אבל להלכה יש בו דין בריה ואי"צ כזית.

ולפי"ז מתיישבת ג"כ קו' מהרש"א על התוס' צו., דתוס' קיימי להלכה.

וע"ע בראש יוסף צו. הביא מד' התויו"ט ריש טהרות שתמה על פיה"מ להר"מ והרע"ב שכתבו דאיכא מ"ד דאי"צ כזית באבמה"ח, ולהנ"ל א"ש.

ב. בתפאל"מ מצאנו מהלך שלישי בהאי עניינא, עיי"ש שכתב הטעם דחשיב בריה הוא משום דמבואר מעילה טז: דאבר מן החי שפרש מן הבהמה מטמא בכ"ש, וזה טעם להחשיבו כבריה אף שאיסור אכילתו אינו אלא בכזית, ועיין לקמן בדין שרצים ובהמה טמאה.

ועיין בתפל"מ שם עוד, דהנה אבר שאין בו אלא בשר ואין בו גו"ע מבואר בר"מ פ"ה ה"ב שיש בו חיוב אבמה"ח, וכתב בתפל"מ שיהיה בו דין בריה שהרי מטמא, וזה פשוט לפי דרכו דתלי לה בדין טומאתו, אבל חקר בדה"ש ק-א לסברת האחרונים דעיקר דין בריה באבמה"ח הוא משום צירוף גו"ע היאך יהיה הדין באבר שאין בו אלא בשר אם ייחשב בריה, ובאמת מסתבר דאף בכה"ג חשיב בריה.

ג. ובמהרש"א צו. כתב ליישב ד' התוס' דכוונתם מדחזינן דבעי קרא דאכילה לחייבו בכזית ש"מ דמצ"ע הסברא נותנת דחשיב בריה לחייבו בכ"ש, וזה כוונת התוס' דחזינן אבמה"ח הרי הוא בכללי בריה אלא שיש בו גזיה"כ דבעי כזית.

ולפי"ד מהרש"א אכתי לא נתיישבו ד' השו"ע שהחשיבו כבריה אף להלכה לבתר דכתיב ביה אכילה [ועיין לקמן דכנראה אי"ז כוונת מהרש"א].

**ב. מהלך האחרונים בזה-**

ד. באחרונים כתבו ליישב באופ"א [וכנראה ע"כ הוא ג"כ כוונת מהרש"א שהרי בתוס' צו. הוכיחו דחשיב בריה מברייתא קב: דחייב בכ"ש ומבואר דעתם דחיוב כ"ש הוא מתורת בריה וא"כ ע"כ אף להלכה חשיב בריה], עיין מטה יהונתן וכעי"ז בראש יוסף צו. דבאמת אף לבתר דכתיב קרא דבעי כזית מ"מ הרי הוא בכלל דין בריה, שהרי באבמה"ח מצאנו דין מיוחד דמתחייב אף בלא כזית מן הבשר ומצטרפי גו"ע לשיעורא, אלא דמ"מ גזיה"כ שלא יתחייב מלקות אלא בכזית דכתיב ביה אכילה אבל לענין ביטול סגי בזה להחשב בריה.

והנה חקר הגר"ח פ"ד מאכ"א חקר אם צירוף גו"ע הוא משום שאסרה תורה גם את הגו"ע ג"כ, או שיסודו הוא דין צירוף, ומסיק שהוא דין צירוף בעלמא.

והנה לפי המבואר בפוסקים דע"י צירוף גו"ע חשיב בריה ואינו בטל ע"כ דין צירוף גו"ע אינו משום דחייבה תורה גם על הגידין עצמן דא"כ אין בו טעם להחשב בריה רק הוא דין חשיבות להחשיב האכילה וע"כ הוא בדין בריה.

והנה נחלקו האחרונים בדינו של השו"ע, בב"ח-סב ובפרי תואר ק-א כתב דכל הדין שאבמה"ח חשיב בריה הוא רק כשיש בו כזית בשר גידין ועצמות, וכן הביא בפתחי תשובה משו"ת פני אריה.

אבל בכו"פ סק"ג כתב דאף אם אין בו כזית בסה"כ מ"מ חשיב בריה, וע"ע בפמ"ג מ"ז סק"א הצדיק ד' הכו"פ, אבל בסי' סב בשפ"ד סק"ג הצדיק ד' הפר"ת.

וכנראה דעת הפר"ת דס"ל כל דין בריה לענין ביטול כתבו הט"ז ק-א וריטב"א ק. שהוא משום דחשיב ללקות עליו, ואילו באבמה"ח פחות מכזית אין מלקות לכך רק ע"י שיש בו גם כזית וחשיב איסורו ללקות עליו הוי בריה.

אבל באמת סברתו תמוהה טובא, דאם לא חשיה בריה ע"י צירוף גו"ע לחוד מה יוסיף שיש בו כזית והרי מ"מ אין המלקות מכח הדין בריה לחוד רק בצירוף הכזית, וצ"ע.

ומסברא נראה טפי כד' הכו"פ דאף היכא דלית ביה כזית מ"מ הוי בריה ואינו מתבטל.

**ג. תוספת ביאור במהלך זה-**

ושיטת הכו"פ צ"ב דאף שמצאנו חומרא מיוחדת גבי אבמה"ח דמצטרפי ביה גו"ע מ"מ היאך ייחשב בריה כשאין בו כזית והרי עיקר דין בריה הוא במה שיש לו חשיבות ללקות עליו כש"כ בט"ז ק-א וריטב"א ק., והרי אבמה"ח אין לוקין עליו בפחות מכזית ולמה ייחשב בריה?

ועיין בלשון הפמ"ג דכיון שהתורה החשיבתו לבריה לענין מלקות הרי אף בח"ש שאין בו מלקות מ"מ חשוב הוא, וצ"ב.

וי"ל הביאור בזה בשתי אופנים:

א. הפשוט לבאר בזה עפ"י לשון הריטב"א שנתבאר במקו"א דדין בריה לענין ביטול אינו תלוי בחשיבות הפועלת מלקות בפועל דוקא, רק שחשיבותו גורמת כשם שגורמת מלקות ה"נ גורמת שלא יתבטל.

ולפי"ז אשה"ט דהא חזינן דאבמה"ח נמי חשיב בריה דהא מצטרפין בו גו"ע, אלא דגזיה"כ הוא להצריך מעשה אכילה של כזית דוקא, אבל לא נגרע מחשיבותו דבר ואכתי בכלל בריה הוא ואף שאינו פועל מלקות.

וע"ע בפמ"ג מ"ז-ק וראש יוסף צו. הוכיח מדין בריה באבמה"ח דע"כ אינו תלוי במלקות בפועל דוקא.

ומ"מ לפמש"כ במקו"א דבדעת התוס' משמע דדין בריה תלוי במה שהוא פועל דין מלקות דוקא, לפי"ז צ"ע היאך אבמה"ח חשיב בריה.

ב. ושמעתי לבאר בנו"א, וזה בהקדם מה שיש לדון אם דין חצי שיעור הוא חסרון בהחפצא של האיסור או רק בחשיבות מעשה האכילה.

וכמה ראיות יש לומר שהוא הלכה בחפצא דאיסורא:

א. הגרש"ר פסחים מד: הביא מהג' ר"א כהן [ר"י חברון] שהוכיח דדין ח"ש אינו רק חסרון במעשה האכילה רק חסרון בעיקר החפצא דאיסורא, וראייתו מגמ' מנחות נד: דמספק"ל בזית שנצטמק וחזר ותפח לית ביה איסורא אם יש דיחוי באיסורין, וע"כ הוא דין בחפצא דאיסורא ולא רק במעשה האכילה דאל"כ לא שייך בו ענין דיחוי כלל.

ב. במקו"א נתבאר מד' כמה אחרונים דאף דבעלמא ע"י טכע"ק ההיתר עצמו נהפך לאיסור מ"מ בחצי שיעור איסור אין כל התערובת נהפך לאיסור מלקות, שחצי שיעור אין בכוחו לאסור באיסור מלקות כיון שהוא עצמו חסר בו בחפצא דאיסורא לענין מלקות, ואם הוא דין במעשה האכילה של הגברא צ"ע לומר כן.

ג. עוד שמעתי סמך לזה מד' רש"י סוכה ו. ארץ שרוב שיעוריה כזית, ופירש"י חלב ודם וכו' וילה"ע דלכאו' הוא הוא שיעור אחד של חשיבות אכילה ואינו שיעור בכל איסור ואיסור, אבל להנ"ל שאינו הלכה במעשה האכילה רק בחפצא דאיסורא ניחא טפי, וכמובן שאינו ראיה רק סמך בעלמא.

ומאידך כמה ראיות יש לומר שאינו הלכה בהחפצא דאיסורא רק במעשה האכילה:

א. קב: קי"ל אכל חצי זית וחזר והקיאו חייב כיון שחיובו הוא על הנאת גרונו ואף דליכא אלא חצי זית איסור ואין בו חפצא דאיסורא.

ומיהו י"ל הגדר בזה שאין הכוונה שהחתיכת איסור יש בה איסור קלוש, רק הכוונה שכל חיובו יכול להיות רק מכח כזית איסור, ובזה אפשר לצרף גם שתי חצאי זית.

ב. בגרש"ר שם הק' ע"ז משיטת רש"י דהמל"א הוא אף עם חצי זית היתר, והרי אין כאן חפצא דאיסורא וע"כ השיעור הוא במעשה האכילה.

ואולי הוא גופא הטעם דלהלכה קי"ל שאין ההיתר מצטרף לאיסור משום דדין כזית הוא דין בחפצא דאיסורא, ודוחק.

ומה שהוכיח ר"א כהן ממנחות שדנו בדיחוי בחצי שיעור, עיי"ש בקר"א שכבר תמה בזה מה שייך כאן דיחוי והרי סו"ס השתא יש כאן שיעור איסור ופשיטא ליה שכל דין שיעור הוא במעשה האכילה, וכתב בקר"א דלשון הגמ' לאו דוקא הוא ולאו מטעמא ד'דיחוי' אתינן עלה אלא הספק הוא אם התפיחה שע"י הגשמים מחזירתו לשיעור הראשון או שמא דבר חיצוני הוא ואינו חלק מן האיסור.

ואם נפרש שא"י להתחייב אלא מכח כזית איסור, צ"ע גבי אבמה"ח היאך מתחייב ע"י גו"ע והרי כתב הגר"ח שאין איסור בגו"ע עצמן רק צירוף בעלמא וסו"ס ליכא כזית איסור?

וע"כ הביאור דאבמה"ח אית ביה דין בריה ועי"ז חשיב שפיר חפצא דאיסורא, אלא דמ"מ כתיב ביה אכילה הרי שא"י להתחייב בפועל אלא בצירוף מעשה אכילה של כזית וע"ז מהני שפיר צירוף גו"ע, ושפיר חשיב בריה.

ולפי"ז מתבאר היטיב דאף דלענין מלקות בעי כזית הוא משום שהצריכה תורה מעשה אכילה חשוב, אבל דין ביטול אינו תלוי אלא בחשיבות של החפצא שלו, ולענין זה וודאי הוי בריה כדחזינן שמצטרפים גו"ע.

ולפי כל הנ"ל יל"ד דה"נ לדעת ר"י דס"ל דגיד אכילה כתיב ביה ואין בו דין בריה דמ"מ לענין ביטול יהיה בו דין בריה רק גזיה"כ דאכילה כתיב בהי כמו אבמה"ח, ומיהו ברש"י פג. נראה דס"ל דלא חשיב בריה כלל, עיי"ש.

**ד. עוד בזה ודין צירוף גו"ע אם מתורת בריה-**

אבל יל"ע בכל מהלך האחרונים ב' השו"ע דנקטו שעיקר דין בריה באבמה"ח הוא משום צירוף גו"ע, והנה הגר"ח חקר שם שתי אופנים בשיטת הר"מ דגו"ע מצטרפי גם בנבילה, אם משום דלצירוף גו"ע אי"צ דוקא בריה וכל שאיסורו חייל בכולו שפיר מצטרפי ביה גו"ע וה"נ בנבילה.

או דס"ל להר"מ דאף נבילה אית בה דין בריה ומכח זה מצטרפי גו"ע.

והנה להמבואר באחרונים בדעת השו"ע משמע דכל צירוף גו"ע הוא מתורת בריה דוקא ולכך הוא סיבה שלא יתבטל ברוב.

וכן משמעות ד' התוס' צו. לפי ביאור הנ"ל בד' התוס', אבל להגר"א אין הכרע מד' התוס' לזה דכל מה שהחשיבו התוס' זה בריה הוא לענין לחייבו בכ"ש אי לאו דאכילה כתיב ביה.

אבל באמת צ"ע לומר כן, שהרי עיקר ד' הגר"ח במהלך השני דדין צירוף גו"ע הוא מתורת בריה צ"ע שהרי כתב הר"מ פ"ה מאכ"א דאף בכזית מן האבר חייב ומצטרפי ביה גו"ע, וע"כ אף דלא חשיב בריה מצטרפי ביה גו"ע.

[ובאמת הגר"ח שם עמד בזה במהלך הראשון דלאו מתורת בריה מצטרפי גו"ע רק משום דחייל איסורו בכולו, ונתקשה מ"ש אבמה"ח דמצטרף גו"ע אף בכזית ממנו ובנבילה רק בכולה, וכתב דאבמה"ח אי"צ חלות איסורו בכל האבר רק בכל כזית וכזית ממנו, אבל מ"מ איסורו תלוי במה שהוא כברייתו בגו"ע לכך מצטרפי גו"ע בכל כזית, אבל לפי מהלך השני של הגר"ח צ"ע לומר כן].

ובאמת לפי"ז תסתער עלינו קו' עצומה גם בעיקר ד' השו"ע, דכיון דמבואר בשו"ע דאמה"ח חשיב בריה והטעם נתבאר שהוא משום צירוף גו"ע, א"כ כיון דמבואר בר"מ פ"ה מאכ"א דאף באוכל כזית מן האבר מצטרף גו"ע לחייבו ואי"צ שיאכל דוקא אבר שלם למה לענין ביטול בעי אבר שלם דוקא, והרי חשיבותו תלויה בדין צירוף גו"ע וזה אף בכזית ממנו?

[והרי חשיבות האבר בשלימותו וודאי אינו עושה אותו לבריה שהרי אבר מטמאה לא חשיב בריה כמבואר בפוסקים רסי' סב רק ע"כ הוא משום צירוף גו"ע].

ועמד בקו' זו בראש יוסף צו. עיי"ש מש"כ ליישב דתרוייהו בעינן גם חשיבות האבר וגם צירוף גו"ע, וצ"ע כל האי עניינא.

**ה. ד' הפמ"ג דכזית מאבר חשיב בריה לענין ביטול-**

ואח"כ ראיתי בפמ"ג מ"ז ק-א שצידד באמת לומר דאבמה"ח אף בכזית ממנו חשיב בריה לענין ביטול ודלא כמו שנקט בפשיטות בספרו ראש יוסף, והוא ממש כש"כ.

ואם נפרש כן מתבאר לנו דדין צירוף גו"ע אינו מענין בריה כלל דהא אף בכזית ממנו מצטרפי, וצ"ל לפי"ז דאף אם דין צירוף גו"ע אינו מתורת דין בריה של מלקות רק דין אחר [וכש"כ הגר"ח במהלך הראשון דכיון דחייל איסורו בכולו מצטרפי או מטעם אחר שהוא גזיה"כ באבמה"ח דמצטרפי כפשטות ד' רש"י קב.] מ"מ תקנו בו רבנן דין בריה שלא יתבטל ברוב שכל שיש לו חשיבות ללקות עליו בפחות מכזית תקנו רבנן שלא יתבטל.

[ובזה תתיישב קו' רעק"א קב. ע"ד השו"ע למה אבר מן הטמאה לא חשיב בריה ומ"ש מאבמה"ח, והרי לשיטת השו"ע יסוד דין בריה הוא מכח חשיבות, ולהנ"ל יתבאר דאף אבמה"ח לא חשיב בריה ממש רק לענין ביטול כיון דמצטרפי בו גו"ע לכך אינו מתבטל].

ולכאו' יש להוכיח שלא כד' הפמ"ג בזה מד' התוס' והרא"ש צו. דאבמה"ח חשיב בריה שאם ייחלק אין שמו עליו, ובכזית ממנו ל"ש האי טעמא כלל, אבל לאו ראיה היא דוודאי אזיל הרא"ש בשיטת התוס' צו: שאין חיוב על כזית מן האבר רק על אבר שלם, אבל לשיטת הר"מ שיש חיוב על כזית מן האבר לחוד יתכנו ד' הפמ"ג.

ומ"מ סתימת השו"ע שכתב שהבריה צריכה להיות שלימה משמע דאף באבמה"ח כן, וזה לכאו' שלא כד' הפמ"ג, ויתכן דאף הוא פסק כהרא"ש ודלא כהר"מ [לכה"פ בדין בריה דאינו אלא מדרבנן], א"נ כוונתו שלא יחלק הבשר מהגו"ע.

ומ"מ לפי הפשטות דכל דינו של השו"ע שאין אבמה"ח מתבטל הוא רק בכה"ג שהוא שלם, וכן מסיק בפתחי תשובה ק-ב בשם פני אריה דל"ח בריה, הדר צ"ע כל משה"ק ע"ד האחרונים היאך יתכן לומר הטעם דחשיב בריה משום צירוף גו"ע א"כ אף בכזית ממנו נמי.

**ו. מהלך אחר בכ"ז-**

והפשוט לבאר בכ"ז דלעולם צירוף גו"ע אינו ענין לדין בריה כלל, ואין כוונת השו"ע דהוי בריה משום צירוף גו"ע, אלא דאף בלא זה חשיב בריה.

וי"ל הביאור עפי"ד הריטב"א שהבאנו לעיל במהלך הראשון דדין חשיבות לבריה אינו תלוי במלקות ממש רק כל שהוא חשוב מצ"ע אינו בטל, וא"כ י"ל דאף דגבי אבמה"ח אין משמעות לדין בריה שלו שהרי צריך כזית מ"מ הוא גזיה"כ מיוחדת אבל מ"מ אית ביה תכונות וכללי בריה, ולכך בעי גזיה"כ להצריך כזית, א"כ לעולם הוא חשוב ואינו בטל, ודו"ק.

[ואולי י"ל ג"כ מהלך השני שכתבנו עפי"ד הגר"א כהן דאף בלא כזית מ"מ אית ביה חשיבות בהחפצא דאיסורא אלא דגזיה"כ להצריך כזית הוא רק במעשה האכילה אבל עיקר חשיבותו בחפצא לא בטלה ולענין ביטול אינו בטל, ודוחק].

ועלה בידינו לפי"ז דאינו מסתבר לומר דדין צירוף גו"ע הוא מתורת בריה, אבל לפי"ז הדר צ"ע ד' התוס' צו. דנקטו דאבמה"ח חשיב בריה, ונתבאר מד' האחרונים [אי לא נימא כמו שדחק הגר"א] דדין צירוף גו"ע אף להלכה הוא מתורת בריה.

אבל באמת לשיטת התוס' שפיר י"ל כן שהרי לדעתם לא תיקשי מכזית מן האבר שהרי שיטתם דאין חיוב בכזית מן האבר כלל, ורק לשיטת הר"מ דמצטרף גו"ע אף בכזית תיקשי כש"כ.

**ז. בדעת רש"י אי חשיב בריה-**

ובעיקר ד' התוס' צו. והשו"ע דאבמה"ח חשיב בריה, הנה ברש"י דקדק רעק"א דפליג, דהנה בעיקר מימרא דרב דאבמה"ח צריך כזית דאכילה כתיב ביה הוקשה לרש"י שם ל"ל קרא ופשיטא דכל איסורין בכזית?

וכתב רש"י דס"ד דכיון דכתיב איסור בשר מן החי אי"צ לאיסור אבר אלא כדי לחייבו אף בכ"ש והוא הכרח מן הפסוקים להתחייב אף בכ"ש, וע"ז קמ"ל רב שאינו חייב אלא בכזית דאכילה כתיב ביה [ומ"מ נפק"מ באבמה"ח יותר על בשר מן החי דאף גו"ע מצטרפים].

אבל בתוס' צו: נראה שפי' הגמ' באופ"א, עיי"ש שנתקשו על מימרא דרב מנ"ל דאכילה כתיב ביה להצריך כזית, דלמא אתא לחייבו בכזית אף בלא שאכל אבר שלם, שהרי מסברא חיובו הוא כבריה שהוא תלוי באכילת הדבר בשלימות ואינו תלוי בכזית כלל.

ותי' בתוס' עפ"י המבואר קג: שאם חלק את האבר פטור ואין חיוב אלא בשלימותו, וע"כ לא אתא קרא דאכילה לחייבו בכזית אחד שבזה אין שם אבר מה"ח כלל, וע"כ אתא למימר שאף אם אוכלו בשלימות מ"מ בעינן כזית.

ומדבריהם למדנו שיש לפרש הטעם שהצריך רב קרא דאכילה משום דאבמה"ח הרי הוא בכלל בריה וס"ד להתחייב אפי' בכ"ש [וכ"ה במהרש"א שהבאנו לעיל בביאור ד' התוס' צו. דאבמה"ח חשיב בריה שלמדו זה ממימרא דרב דבלא קרא דאכילה היה חייב בכ"ש ע"כ הוא מטעם דאבמה"ח חשיב בריה].

ובדעת רש"י הק' בראש יוסף שם למה לא פי' בפשוטו כמשמעות התוס' צו: דאבמה"ח חשיב בריה לכך ס"ד שיתחייב אף בלא כזית?

וכתב רעק"א דס"ל לרש"י דאבמה"ח לא חשיב בריה ולא ס"ד שיתחייב בכ"ש אלא מטעם צריכותא מאיסור בשר מן החי.

[ומשה"ק בתוס' דלמא קרא דאכילה אתא למימר שיש לו חיוב בכזית עיי"ש ברעק"א כמה אופנים בדעת רש"י והבאנו דבריהם במקו"א].

וע"ע בראש יוסף צו: כתב בשיטת הר"מ דס"ל דאבמה"ח לא חשיב בריה, וע"ע יד יהודה ק-ב כן.

ובטעם הר"מ כתב בראש יוסף דכיון דקי"ל לאו לאברים עומדת אין איסורו מתחילת ברייתו, מבואר דעתו דדין בריה באבמה"ח תלי בפלוגתא דלאברים עומדת [וד' הראש יוסף צ"ע דהא שיטת הר"מ כשיטת התוס' בדין בריה ואי"צ איסורו מתחילת ברייתו, ומ"מ י"ל טעמים אחרים בטעם דל"ח בריה אף למ"ד לאברים עומדת שאיסורו מתחילת ברייתו].

ונתבאר במקו"א לדון בזה בדעת השו"ע דס"ל דחשיב בריה אף דלאו לאברים עומדת דחשיב איסורו מתחילת ברייתו דמ"מ אין איסורו בא במקרה ועיין הג' יד אברהם יו"ד-צט, ושו"ר כעי"ז באבהא"ז פט"ז מאכ"א ביישוב הקו'.

ובדעת רש"י נתבאר במקו"א מד' רעק"א לדון אם נקט כן גם למ"ד לאברים עומדת או רק למ"ד לאו לאברים עומדת, ונתבאר שיש לצדד דאף למ"ד לאברים עומדת מ"מ לא חשיב בריה, ואכ"מ.

ודע דלשיטות דאבמה"ח לא חשיב בריה צ"ע היאך מצטרפי גו"ע, ונתבאר במקו"א בכמה אופנים.

**ח. בדין אבר מטמאה או משרץ-**

וברעק"א הוכיח כדעת רש"י דאי נימא דאבר אחד חשיב בריה א"כ אף לענין איסור בהמה טמאה נימא שאבר אחד יהיה בו תורת בריה?

ובעיקר הדין בזה עיין ב"ח רסי' סב וש"ך סק"ג דאבר לא חשיב בריה לענין בהמה טמאה.

ועיין פר"ח שם סק"ג וחוו"ד ק-ב הטעם דלא חשיב בריה שרק האיסור כולו חשיב בריה ואם איסורו חל מתחילה בכולו אין אבר אחד נחשב בריה, וכעי"ז ברעק"א.

ובפשוטו הביאור דכל מה אבמה"ח חשיב בריה הוא רק לשיטת התוס' דעיקר דין בריה הוא שכך הוא איסורו אבל אם מכח דין חשיבות לא חשיב בריה ולכך בטמאים שהאיסור הוא בכל הבהמה לא חשיב בריה.

אבל בדעת השו"ע מבואר דעתו דדין בריה מתורת חשיבות הוא ומ"מ נקט דאבמה"ח חשיב בריה וצ"ע מ"ש מאבר מן הטמאה?

וכתב דלפי"ד השו"ע צ"ל דכיון שאיסור טמאה הוא על כל הבהמה ונחלק לאברים נתמעט חשיבותו ל"ח בריה ובטל ממנו שם בריה כיון שמתחילה היה באופן יותר חשוב, משא"כ אבמה"ח איסורו הוא על כל אבר בפנ"ע.

וי"ל באופ"א, דהנה פליגי ר"י ורבנן בסוגיא צו. אם לוקה על גיד פחות מכזית, ודעת ר"י דבעי כזית ואין בו דין בריה, וטעמיה מבואר בגמ' שם דכתיב ביה אכילה להצריך כזית, אבל ברש"י פג. ד"ה עד כתב "דקסבר לאו בריה הוא אלא כחתיכה מן הבהמה" [ובאמת צ"ע דלכאו' בגמ' צו: משמע שהוא גזיה"כ בעלמא].

ודעת רבנן י"ל דמ"מ כיון שאיסורו הוא על כל הגיד בפנ"ע חשיב בריה ע"י שאיסורו הוא בגיד ולא בשאר הבהמה, וה"נ אבמה"ח כל אבר אסור בפנ"ע, משא"כ בטמאה שאיסורו הוא איסור אחד בכל הבהמה אין חשיבות לחלקה להחשב בריה.

ולפי"ז י"ל עוד דאף אם נימא דדין בריה תלוי בחשיבות מ"מ לענין אבמה"ח וגיד עיקרו הוא במה שאיסורו נופל באבר זה לבדו והוא מייחד את האבר, ועצ"ב, וע"ע מש"כ באורך בענין בריה להוכיח כן ממ"ד דלא אסרה תורה אלא שעל הכף, ועיי"ש עוד באורך.

**ט. מהלך התפל"מ בזה-**

ובעיקר ענין זה הנה בתפל"מ שהבאנו לעיל דדין בריה באבמה"ח תלי בטומאה, דן לומר עוד דאבר משרץ חשיב בריה.

וטעמו עפ"י המבואר מעילה טז: דשמונה שרצים מטמאים בכעדשה מהם, ולפי"ז ה"נ בכל השרצים יהיה חשיב בריה כיון שאין לו שיעור לטומאה החמירו להחשיבו כבריה.

ולפי"ד כנראה ה"נ אבר מבהמה טמאה יהיה בו דין בריה שהרי הוא מטמא ודלא ככל הפוסקים-סב.

[ע"ע בסוגיא מעילה דהוקש איסור אכילתן לטומאתן ואף הוא בכ"ש, ונקטו התוס' שם דכיון דקי"ל שאבר מן השרץ מטמא בכ"ש ה"נ הוקש איסור אכילה לטומאה לענין זה וחייבים על אבר של שרץ בכ"ש.

אבל בקר"א שם הביא דשיטת הר"מ פ"ב ה"ח דלא מקשינן ליה לענין אבר בכ"ש רק לענין דמטמא בכעדשה.

עוד הוסיפו שם בתוס' דלא רק בח' שרצים אלא אף בכל השרצים יש להם חיוב באכילת אבר מהם בכ"ש, ודלא כהגר"א קד-ו דנקט דעיקר ההיקש אינו אלא בח' שרצים].

אבל בחוו"ד ק-ב חלק ע"ז וכתב דאף דאבר מן השרץ טומאתו בכ"ש מ"מ אין לו דין בריה.

וכן מבואר בתשובת הרשב"א-תקיב ובתוה"ב (יד:) דבכל השרצים אין האבר חשיב בריה וכן בבהמה טמאה אין אבר חשוב כבריה.

ועיין בחוו"ד ק-ב אסברה להא מילתא בזה"ל:"ואבר מן השרץ אף משרצים המובדלים לא חשיב בריה, ואף דלענין מלקות לקי על אברים אפי' בכ"ש דבריה לא הוי רק אם הוא כל הכמות כעין שנוצרה או שהוא כל הכמות שפי' תורה לאיסור, אבל אבר מן השרץ אינו כעין שנוצרה וגם אינו כל הכמות שפי' תורה לאיסור", ונתבאר עוד הענין בגדרי בריה.

וע"ע בהגר"א קד-ו צידד בדעת הרמ"א דאבר של ח' שרצים חשיב בריה, אבל לא בבהמה טמאה רק בשרץ כיון שלוקה עליו בכ"ש באכילתו, ועכ"פ זה דלא כהרשב"א והחוו"ד והוא כדינו של התפאל"מ אבל לא משום שמטמא אלא משום דאיסור אכילתו בכ"ש.