חבורה ז
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה ז' קוצר ומפרק

הנה יש לדון מהו האב מלאכה של קוצר והנה כפשוטו היינו אומרים דהמלאכה היא תלישת הדבר ממקום יניקתו. והנה לכאורה קשה בדברי הרמב"ם דמבואר דאם הגביה תלולית עפר שיש בה זרעים והגביהה חייב משום תולש. והרמב"ם כתב בפ"א מהלכות שבת ה"ב דכל מקום שהוא מזכיר חייב הכוונה חיוב דאוריתא. ויש לעיין מפני מה הוא חייב הרי הדבר עדיין יונק דעציץ נקוב יונק ומפני מה נחייבו משום קוצר. והנה בכתבי הגר"ח על הש"ס [יש טוענים שהשטיקעל כמו שהוא מודפס שם הוא מרבי משה הבן של רבי חיים אמנם באמת עצם השטיקעל שלח ר' משה לאביו והוא כתב לו דאת עצם החילוק שמבואר שם בשטיקעל הוא אמר בוולאזין בשיעור שבת לפני חמש עשרה שנה.] כבר עמד בשאלה זו. והנה בהקדם לענין זה מצינו דמבואר בסוגיא שבת פא: גבשושית עפר שעלו בה עשבים הגביהה מעל הארץ והניחה ע"ג יתידות חייב משום תולש, וברש"י ובתוס' שם נתבאר דהלשון חייב לאו דווקא דכל החיוב לא הוי אלא מדרבנן. דהרי שם מבואר דמותר לקנח בו ואם הגבהתו היתה מלאת תולש דאוריתא לא היו מתירים לקנח בו. ובהכרח דהחייב שם לא הוי אלא מדרבנן. ומבואר שם בתוס' דבאמת פליג רבא בגיטין דטען שעציץ נקוב באופן שמפסיק אוירא אינו חייב במעשרות דאינו יונק. ובסוגיא פא מבואר דאינו חייב מדאוריתא וכנראה דהוא עדיין יונק וחשיב מחובר. אמנם ברמב"ם לכאורה מבואר דחייב ולכאורה הרמב"ם פסק דאויר מפסיק ואינו יונק.

והקשה הגר"ח מהמבואר ברמב"ם דהגדל בגג ובחורבה מביא ביכורים ומדייק מזה הגרח דהר"י מפסיק אוירא ובכל אופן נחשב גדל בארצך אמנם יש לתמוה על ראייתו דהרי שם הרי אין חור והרי הוא כעציץ שאינו נקוב אלא שצ"ל דכיוון שלמעשה הוא מחובר לקרקע הוא נחשב קרקע ואם כן קשה מה הראיה משם אמנם. אפשר דיש להביא ראיה אחרת מדברי הרמב"ם שם דמבואר שם דבעציץ נקוב אינו מביא וקורא ומשום שנתמעט מארצך ובעינן ארץ ממש ועציץ לא נחשב ארץ ומשמע דבלי"ז היה חייב משמע שהוא כן יונק מהארץ. ובאמת יש לעיין מדוע הרמב"ם לא הביא את הדין שכותבין פרוזבול על עציץ נקוב. וביסוד הדבר מבואר בכתבי הגר"ח לחלק בין דין יניקה ובין דין חיבור וטען דבאמת מפסיק אוירא הוא סברא דלא הוי חיבור אמנם יניקה עדיין יש ולכן לגבי ביכורים שתלוי בגדולי קרקע או הסוגיא בגיטין כב אילן שהנוף בחו"ל לגבי זה חשבינן הזרעים יונקים מהארץ ולכן כנגד הזרעים חייב בתרו"מ אמנם לענין חיבור לא חשבינן חיבור ופרוזבול כותבין רק על המחובר לארץ ומשום כן ביאר שזה סברת הרמב"ם לגבי שבת דחייב במגביה אע"פ שהוא יונק משום שהוא ניתקו מהחיבור וביאר דמלאכת קוצר ענינה הוא הניתוק מהחיבור ולא הניתוק מהיניקה. והנה יש לעיין באמת דמבואר בסוגיא שם דמותר לקנח בו ויש לעיין איך מותר איסור דאוריתא. ובאמת לא הובא ברמב"ם הלכה זו שמותר לקנח ואפשר שהוא סובר דפליגי האם מלאכת קוצר היא ביטול היניקה או החיבור ויוצא שיש מחלוקת גדולה ויסודית ביניהם מהו הלכתא דקצירה. וזהו חידוש רב. עוד מצינו ברמב"ם הלכה פ"ח ה"ד תאנים שיבשו באיביהן וכן אילן שיבשו פירותיו התולש מהן בשבת חייב. מבואר דאע"ג דבטלה היניקה חייב משום קוצר. ולדעת הגר"ח זהו מחוור מאוד דמלאכת תולש הוא ביטול החיבור. והנה באמת בירושלמי מצינו דחייב משום תולש גם על הצד דגים מהמים ויל"ע דהרי שם אין חיבור. וכן יש לעיין דהאם כל חיבור יחשב תולש גם על תלישת חיבור של דבר שחובר בידי בני אדם דהרי ניתוק חיבור אמרינן דהוי תולש ולא ניתוק היניקה.

ובאמת נראה באופן אחר דהחיוב הוא על ניתוק דבר ממקום גידולו וכלשון הרמב"ם תחילת פרק ח' והנה בתאנים שיבשו באיביהן אז באמת נכון דאין יניקה אמנם מכל מקום עדיין יש בזה ניתוק הדבר מגידולו. דזה הוא גידולו אמנם חיבור בידי אדם לא חשיב ניתוק הדבר מגידולו והנה לפי"ז יש לומר דבניתוק גבשושית אם זרעים הגם שלא בטלה היניקה מכל מקום זה היה מחובר על ידי קרקע אז זה היה גידולו של הזרעים בכל הקרקע וזה שהוא מנתק ויונק על ידי אויר זה גידול אחר אמנם כלפי עקירת הדבר מגידולו חשיב כך משום שהוא נתגדל על ידי יניקה ישירה מהקרקע ועכשיו הוא מנתק והוא משנה את צורת הגידול. והנה תולש מעציץ שאינו נקוב מבואר שמותר והנה לפי הגר"ח יש לעיין מדוע מותר הרי זה תולש דבר מחיבורו. אמנם לדרכינו דהוא תולש הדבר ממקום גידולו אז זה דבר שיש לו גידול אמנם כאן הגידול שלו הוא באויר והוא כאילו גדל בלי גידול. ורבי נתן העמיד שאלה בפטריות שהם מחוברות לקרקע אבל הם גדלות מהאויר האם יש בהם קוצר. והנה באמת יסודו של הגר"ח נכון דע"י אויר לא חשיב מחובר ולכן לא כותבים פרוזבול על עציץ נקוב מכל מקום מלאכת תולש בוודאי יסודה הוא ניתוק הדבר ממקום גידולו. ולפי"ז שייך להבין דלכו"ע יסוד הקוצר הוא ניתוק הדבר מגידולו אלא דהמ"ד דהתיר להגביהה צרור סבר דכיוון דעדיין יונק אין זה נחשב ניתוק הדבר מגידולו ופליגי רק בגדר הדין של ניתוק הדבר מגידול. והנה מצינו בתוס' דביאר דאיירי בתאנים שצמקו אבל לא יבשו. וכן תוס' למד שמגביה גבשושית הוא רק דרבנן האם נכריח מכאן דתוס' סבר דקוצר ענינו ביטול היניקה. ויתכן דאין זה מוכרח דהתוס' גם מודה דזה האיסור אלא סובר דאם יבשו כבר אינו נחשב גידולו וכן מגביה גבשושית כיוון שהוא יונק אי"ז נחשב מנתק הדבר מגידולו. אמנם יתכן שלמד דהקוצר הוא ביטול היניקה. והנה ברמב"ם לא מופיע רודה חלת דבש והצד דגים ויש לעיין האם הוא חלק על הירושלמי או דלא הביא את כל הדוגמאות של תולדת קוצר אמנם. גם שהפשטות שזהו חידוש רב ואפשר שהרמב"ם היה צריך להביאם אפשר דסובר דניתוק הדבר מגידולו הוא רק בדבר המחובר ובזה הבבלי פליג או דלא חשיב ניתוק אלא אם כן הדבר היה מחובר. ובאמת לפי זה אפשר שלא יהיה איסור להגביה עציץ נקוב דהנה לדעת רבי חיים נראה דנאסר להגביה עציץ נקוב דהרי רבי חיים שם הוכיח דעציץ נקוב כשהוא מונח ע"ג קרקע חשיב מחובר, ונראה בביאור הענין הוא דכיוון דהוא מונח ממש וגם הוא יונק אפי' דאווירא מפסיק חשיב כמחובר שהוא מונח והיניקה מקשרת אותו לקרקע. ולפי הגר"ח מגביה עציץ נקוב נחשב כתולש כיוון שמבטל את חיבורו אמנם יתכן דלדרכינו דיסוד המלאכה היא ניתוק הדבר ממקום חיותו אם כן רק בגבשושית שהיא ממש חלק מהקרקע יש בניתוקה משום ניתוק הדבר ממקום חיותו משא"כ בעציץ נקוב דהגם שהוא מחובר מכל מקום אין בזה משום ניתוק הדבר ממקום חיותו. והנה לפי"ז היה שייך לבאר דחלוק צרור ממופיסתא דהיינו גבשושית דצרור אין נחשב הקרקע מקום חיותו דהרי מהותו העיקרית היא אבנים אלא דיש בו קצת חול ובזה צומחים העשבים משא"כ גבשושית שמהותה היא אדמה ואצלה כל האדמה נחשבת מקום חיותה ויש לעיין בזה.