קמ         א
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / מי שמת

**ציונים**

1. הראשנים דנו מה החילוק יש [כלפי הבנות] בן נכסים מורובין לנכסים מועטין, ורוב הראשנים כתבו שהנכסים מועטין מוצאין את הנכסים מרשות היתומים. ועי' רא"ש ויד רמה, ועי' בתוס' בד"ה יתומים.
2. פשיטא מרובין וכו' עי' רשב"ם שנקט שכבר זכו כ"א לפי חלקו, ואין הבנים חייבים לזון את הבנות, ובתורא"ש תמה בזה דודאי השעבוד לא פקע.
3. מועטין ונתרבו, עי' רשב"ם שכתב שהנידון הוא למי השבח. ובתורא"ש תמה בזה דודאי השבח לבנים.
4. יתומים שקדמו ומכרו, הרשב"ם והתוס' נחלקו האם מהני מכירה לאחר שהעמידו חכמים את הנכסים ברשותם. ובסברת הרשב"ם כתב ביד רמה שנעשו הנכסים שלהם כמו בע"ח שגבה את חובו. אבל ברע"א נקט שהוא כמשכנתא בעלמא.
5. תוד"ה יתומים וכו' וי"ל חילוק האם יכולין למכור לצורך גדול. לא נתבאר הרי אין חילוק בכח השעבוד בין נכסים מועטין למרובין.
6. עי' מח' רב האי גאון והרא"ש האם אחר תקנת הגאונים אם מכרו הבנים את הנכסים יכולין הבנות לגבות מהמטלטלין. ועי' רע"א ובבי"מ סי' צג סקכ"א. ועי' באו"ש.
7. אלמונתו מהו שתמעט וכו', בע"ח וכו', עי' רע"א שדקדק שיש חילוק בין בדברי התוס' לרשב"ם בביאור הספק של בע"ח.

**הקדמה קצרה**

במשנה בכתובת נב: מבואר שחכמים תיקנו שבנות יתומות יקבלו זמון מנכסי הבנים, עד דבגרן או עד דמנסבן. וזה אחד מתנאי בי"ד. ומתני איירי באופן שהנכסים לא מספיקים גם לירושה וגם למזון הבנות.

והנה מצד עצם התקנה שתיקנו לבנות מזונות היה מקום לומר שלא תיקנו תקנה זו על חשבון הבנים, והיינו דהתנאי בי"ד היה שהבנים התחשבו בבנות ויזונו אותם, אבל אם אין מספיק מזונות יזונו שניהם יחד, ומהיכ"ת לומר שהבנות יזונו והבנים ישאלו על הפתחים, ולכך היתה צריכה המשנה לחדש דין ותקנה מיוחדת שהבנות ניזונות גם על חשבון הבנים, וזה תקנה מחודשת בנכסים מועטין.

והחידוש שכתוב כאן הוא שאפי' שהבנים יורשים את הירושה מוצאים מהם את הנכסים בשביל מזון הבנות. וזה רק בנכסים מועטין, אבל בנכסים מרובין יזונו הבנות מן הבנים.

ובסברת חכמים נראה בראשנים [ביד רמה וברא"ש וברבינו יונה] שמכיון שאין הרבה נכסים חששו שהבנים יאכלו הכל, ולכך תיקנו שיוציאו מן הבנים את הממון. ומה"ט כתב הרא"ש שגם בנכסים מרובין אם בי"ד רואים שאין הבנים משגיחים בישוב העולם ומכלין את ממנם, מחייבים בי"ד להפריש חלק הבנות אף בנכסים מרובין.

ב. והנה זה ברור שאם ההתחייבות של האב לזון הבנות היה כמו חוב רגיל, דהיינו שהאב הוא בע"ח לבנות או לאשה[[1]](#footnote-2), א"כ ברור שאם אין מספיק גם לבנים וגם לבנות, שהבנות קודמין, כמו כל בע"ח, שאפי' במלוה ע"פ מצוה על היתומים לפרוע חוב אביהם, וא"כ לא צריך לתקן תקנה מיוחדת בנכסים מועטין. וביותר הרי אדמון אומר וכי בשביל שאני זכר וכו', וצ"ב הרי תמיד שיש בע"ח הבנים מפסידים מהירושה, אז איזה טענה היא זו וכי בשביל שאני זכר וכו'. [[2]](#footnote-3)

ועוד מבואר בתוס' בסמוך כמה פעמים שבמזון הבנות נעקרת נחלה דאורייתא, וכן מבואר ברמב"ם פי"ט מאישות הלכ"א 'דנדחת ירושה של תורה מפני מזונות הבת'. וזה צ"ב רב וכי בכל מקום שיש בע"ח זה נחשב נעקרה נחלה דאורייתא, הרי ברור שיש כאן ירושה אלא שהיתומים חייבים לפרוע חוב אביהם, וא"כ ה"נ למה זה נחשב נעקרה נחלה דאו'.

ועוד דאמרינן בסמוך פשיטא מרובין ונתמעטו כבר זכו בהן הירשין, ומבאר הרשב"ם דכיון דבשעת מיתת אביהן הוי נכסים מרובין, יקחו הבנות כפי שומא של שעת מיתה, וכל מה שחסרו הנכסים חסרו לבנים ולבנות כל אחד לפי חלקו, וכו', וזה צ"ב רב וכי אם יש בע"ח והיה מרובין ונתמעטו, האם נימא לבע"ח שהוא הפסיד לפי חלקו.

ועוד מבואר ברמב"ם פי"ט מאישות הל' י- יא שמזון הבנות אינם צריכים להשבע עליהם שלא קיבלו אותם, והנה הרי כל בע"ח שבא להפרע מהיתומים הוא חייב שבועה, ולמה כאן אי"צ שבועה.

ומכל זה נראה שאין כאן חוב גמור כמו בע"ח רגיל, והטעם הוא דאפי' שיש להם שעבוד למזונות, מ"מ זה חוב שחל כל יום ויום למזונות. או שזמן הפרעון של החוב הוא כל יום ויום, ומ"מ מעיקר הדין מצד החוב והשעבוד שיש להם לא היו מוצאים מהיורשים את החוב, כמו שלא מוצאים קרקע למלוה כ"ז שלא הגיע זמן הפרעון. וצריך הסבר מה הגדר של הזכות שלהן. והנה זה ברור שההתחיבות התחילה מהאב לאשה, [שהרי האשה יכולה למחול], אבל יש לומר שנוצר כאן חוב של האחים כלפי הבנות, או שהגדר הוא שלבנות יש זכות ירושה כלפי המזונות שלהם. כמו שמרומז בתוס' קמ סוף ע"א. וצריך לדון בזה טובא.

והדברים מפורשים ברש"י בכתובות קח: ד"ה הבנות שכתב על הדין של נכסים מועטין הבנות יזונו והבנים ישאלו על הפתחים 'ותקנתא דרבנן היא'. ותמה ע"ז בפנ"י הרי גם בנכסים מרובין שהבנים ירשו והבנות יזונו הוא תקנתא דרבנן, ומדוע פירש כן הרש"י בנכסים מועטין. ותי' שם שמעיקר התקנה לא היו מוצאין את הנכסים מרשות הבנים, כשם שלא מוצאין למזון האשה, והטעם משום שזמן הפרעון הוא כל יום, ולכך יש כאן תקנה מיוחדת על נכסים מועטין, ובזה נחלק אדמון.

**קו' הראשנים.**

הראשנים התקשו למה המשנה לא אמרה כלל דמזון הבנות הוא גם על חשבון הבנים, ומה נפק"מ בדין יש בין נכסים מרובין למועטין, הרי בשניהם אם הוא מכר מועיל המכירה, כמבואר בגמ' בסמוך, ובשניהם יש לבנות דין מזונות. ומיצינו בזה כמה דרכים.

א. ברא"ש כתב שבנכסים מרובין כל הירושה היא בחזקת הבנים, ולא מוצאים מידם את חלק הבנות, אלא הם זנים את הבנות לפי הצורך, ולא מחייבים אותם לאכול בצמצום, ובנכסים מועטין מוצאים מיד הבנים את חלק הבנות מיד, [עד הבגרות, ביד בי"ד או ביד אפוטרפוס], והשאר לבנים, וכ"כ ברמב"ן וביד רמה, הובא בטור אהע"ז סי' קיב. ובשו"ע שם סעי' יא. וזה מדוקדק במשנה שבנכסים מרובים כתוב 'הבנים ירשו והבנות יזונו', ובנכסין מועטין כתוב 'הבנות יזונו והבנים וכו'.[[3]](#footnote-4) וכן דקדקו הראשנים [הרשב"א הריטב"א והנמוק"י את דברי הגמ' בסמוך 'אלא אמר רבא מוצאין להן מזונות לבנות עד שיבגרו והשאר לבנים'

אלא שעדין צ"ב לשם מה הוצרכו חז"ל לתקן תקנה זו, שבנכסים מועטין מוצאין את הנכסים מיד הבנים.

אבל ברשב"ם נראה שגם במרובין מוצאין למזון הבנות, שהרי כתב בד"ה כבר זכו שמרובין ונתמעטו כ"א הפסיד לפי חלקו, כפי שומא של שעת מיתה. וביותר כתב ברשב"ם באלמנתו מהו שתמעט, לצד שלא ממעטת, כתב הרשב"ם ''ומוצאין מן הנכסים לבנות כדי לזונן עד שיבגרו''. ובאמת לפי הרשב"ם קשה מה נפק"מ יש בין נכסים מרובין למועטין. וצ"ל כמוש"כ התוס' ועי'. [[4]](#footnote-5)

ב. בתוס' ד"ה יתומים [[5]](#footnote-6) כתבו שבנכסים מרובין יכולים היתומין למכור לצורך גדול, [כגון פדיון שבוים, כך פי' במרדכי], ובנכסים מועטין אינם יכולים למכור אפי' לצורך גדול, וגם זה צריך הסבר, הרי זה ברור שכל אחד שיש לו בע"ח של מלוה ע"פ, אסור לו למכור ולהבריח את הנכסים, וא"כ פשוט שגם לאחין אסור להבריח את הנכסים, ואפ"ה אמרינן שלצורך גדול מותר, א"כ למה כשהנכסים הם מועטין אסור למכור לצורך גדול.

ג. עוד כתבו התוס' שיש נפק"מ לדינא כגון מרובין ונתמעטו, דבנכסים מועטין הדין שהבנות יזונו והשאר לבנים, אבל במרובין ונתמעטו יזונו יחד הבנים עם הבנות, דלא תיקנו להם מזונות על חשבון הבנים. ודברי התוס' מדוקדקים שלא כתבו שיש נפק"מ בין מרובין למועטין, דבמרובין הבנות יזונו מהירושה שביד הבנים, ובמועטין הבנות יזונו והבנים יקבלו השאר, דזה גופא שאל תוס' מה החילוק לדינא יש בין מרובין למועטין, הרי בשניהם הבנות מקבלות מזונות על חשבון הבנים, וע"ז כתבו תוס' שזה יתפוס נפק"מ במרובין ונתמעטו, שבכה"ג הבנות לא יזונו על חשבון הבנים, אלא אלו ואלו יזונו.

**אדמון אומר בשביל שאני זכר וכו',** הראשנים דנו האם אדמון חולק על התקנה, דעת הרשב"ם דהלכתא כאדמון, דכל מקום שאמר ר"ג רואה אני את דברי אדמון הלכה כמותו, הרי שאדמון חולק על התקנה המיוחדת שיש בנכסים מועטין, וס"ל לאדמון שאין חילוק בין מרובין למועטין, והדרינן לעיקר דינא, ולעולם הדין שהבנים ירשו והבנות יזונו, דהיינו דאלו ואלו ניזונים, עד שיכלה הנכסים כן פירש בפרישה בטור סי' קיב. וכן פירש ברשב"ם שניזונים יחד, וביאר באור גדול דהיינו שהנכסים בחזקת הבנים והבנות יזונו מנכסי הבנים.

אבל רוב הראשנים נחלקו וכתבו שמתוך הסוגיא משמע שהלכה כרבנן, כמו שכתבו התוס' בשם הרי"ף, ועוד כתבו התוס' דאפשר דאדמון כלל לא חולק אלא מתמיה על תקנת חכמים, למה הבנות מוצאים מהבנים, למה לא יזונו כולם יחד.

וגם הרמב"ן כתב כן שאדמון רק בא לתמוה על תקנת חכמים, והוסיף הרמב"ן שמשו"ה ס"ל לר"א שיתומים שקדמו ומכרו בנכסים מועטין מה שמכרו מכרו, והוא בגלל תמיהת אדמון, דהיינו דגם לרבנן שתיקנו תקנה מיוחדת בנכסים מועטין, מ"מ לא תיקנו באופן שיפקיע לגמרי את הנכסים מרשות היתומים.[[6]](#footnote-7)

**מרובין ונתמעטו**

מרובין ונתמעטו כבר זכו בהם יורשים, הרשב"ם פי' כאן ביאור מחודש, וכתב שזכו בנכסים בשעת מיתת אביהן, ויקחו הבנות חלקו כפי השומא של שעת מיתה, וכן הבנים יירשו חלקם כפי שהיה מגיע להם בשעת מיתה, ולפיכך כשחסרו הנכסים חסרו לבנים ולבנות כל אחד כפי חלקו, דהיינו דאם היו בתחילה אלף זוז ומזון הבנות עד בגרות הוא מאה זוז, זכו הבנים בתשע מאות זוז והבנות במאה זוז, ואם בסוף נתקלקל הנכסים ונשארו רק מאה זוז יקחו הבנים תשעים זוז והבנות עשרה זוז. ונמצא שהבנות יפסידו.

והשיטה הביא בשם הרא"ש שתמה ע"ז הרי כל נכסי הבנים משעבדים למזון הבנות, ולמה לא נחייב את הבנים לזון את הבנות מהנכסים שנשארו בידם, וכשם שכלפי הכתובה לא הפסידה האשה כך כלפי המזונות לא יפסידו הבנות. ולפיכך פירש את דברי הגמ' כפשוטו שמרובין ונתמעטו כבר זכו בהם יורשין, הכוונה שאם היו מרובין בשעת מיתה, זכו הבנים בירושה, ובכה"ג מכיון שהם כבר זכו אפי' שחזרו ונתמעטו לא תיקנו רבנן בכה"ג את התקנה המיוחדת של נכסים מועטין, וממילא חזר הדין להיות שהבנים והבנות יזונו יחד, עד שיגמר הנכסים. נמצא לפי"ז שאין הבנות מפסידות, אלא שאין הנכסים בחזקתן אלא בחזקת הבנים, אבל מ"מ יש להן עדין זכות לזון.

**מועטין ונתרבו מאי.** גם כאן פירש הרשב"ם ע"פ דרכו, דפירש ''מי מטי רווחא לבנים ויטלו מותר נכסים וכו', מבואר שלצד בגמ' שסלוקי מסלקי, היינו שיש צד לגמ' שמטי רווחא לבנות, פירוש שכיון שבנכסים מועטין זכו הבנות בחלקן, ממילא הוי הנכסים בחזקתן, ואם השביחו כל השבח שלהן הוא, וגם בזה חולק הרא"ש וכתב שאין צד בעולם לומר שהנכסים בחזקתן, וממילא השביח חלקן, דאין להם זכיה בגוף הנכסים אלא שהם רק משעובדים למזונות, ומהכי"ת שהשבח של הבנות. אלא פירש שהספק הוא האם כשנתרבו הנכסים בטל מהם הזכות של נכסים מועטין, וממילא חוזר לעיקר דינו שכל הממון הוא בחזקת הבנים, והבנים זנים את הבנות, או שנשאר הדין של נכסים מועטין, שמוצאים את הממון מרשות הבנים. אבל זה ברור שאם יש שבח יותר על שיעור מזונות עד שיתבגרו הוא של הבנים.

ונראה כאן שהרשב"ם לשיטתו שבין במרובין בין במועטין מפרישין לבנות את חלקן, ולכך נקט את הסוגיא לענין הפסד ורווח בחלק הבנות. וצ"ב.

**ת"ש יתומים שקדמו ומכרו וכו'**, שיטת הרשב"ם דכל מה שמכרו מכור הוא רק לפני שתפסו הבנות ולפני שבי"ד הגבו להן, אבל אח"כ זכו הבנות בממון ואין מכירת הבנים מכירה, והטעם כתב ביד רמ"ה אות יח דכשם שאחרי שהמלוה גבה א"א ללוה למכור את הקרקע, כך גם אחרי שהבנות גבו את הקרקע אין ליתומים כח למכור. וכן משמע ברשב"א. אבל רע"א [באותיות] כתב לא הוי שלהם ממש, אלא דלא גרע ממשכון על חוב מזונם, והוי כמשכנתא דמבואר בכתובת נט דאינו יכול להקדישו מעתה ולהפקיע חובו. [[7]](#footnote-8)

ולפי"ז כתבו התוס' שכל מה שהגמ' פושטת ממכרו מכור את הדין של מועטין ונתרבו הוא רק כשנתרבו לפני שבי"ד הגבו להן, אבל מועטין ונתרבו לאחר שהגיע הממון לבנות, לדרכו של הרשב"ם הממון של הבנות הושבח, והם זכו בזה. ולדרך הרא"ש נשאר בזה דין נכסים מועטין שהבנות נזונות תחילה והשאר לבנים. וכ"כ ביד רמה ובריטב"א.[[8]](#footnote-9)

אבל התוס' חולקים על הרשב"ם והביאו ראיה שגם אחרי שהגבו להן בי"ד, אם מכרו היתומים מכרו מכור.[[9]](#footnote-10)

ויש כאן הערה לדרכו של הרשב"ם כיון דמסקינן שהקרקע ברשות היתומים, ולכך מהני המכירה שלהם, א"כ למה במרובין ונתמעטו כבר זכו בהם היורשים והפסידו הבנות לפי חלקן, הרי למסקנא הוא לא חלקן, דהוא ברשות הבנים. ואולי באמת למסקנא מרובין ונתמעטו לא הפסידו הבנות משום שחלקן פחת, אלא למסקנא הפסידו הבנות משום שכבר זכו הבנים בירושה, ויש להם זכות שלא יפסידו להם הבנות.

**רב האי גאון.**

א. יתומים שקדמו ומכרו בנכסים מועטין. הדין הוא שזכות הבנות למזונות הוא רק מקרקעות, אבל ממטלטלין אין להם זכות כמו שלבע"ח אין זכות גביה, דמטלטלי דיתמי לא משתעבדא [כמבואר בכתובת צב.]. וממילא אם מכרו את הקרקעות אין הבנים חייבים לזון את הבנות מהדמים שקיבלו, ולא אמרינן מה לי הן מה לי דמיהן.

וכ"ז הוא מדינא דגמ', אבל יש תקנת הגאונים דהאידנא שיש סמיכות דעת על מטלטלין גובים גם ממטלטלין. וכתב הרא"ש דאפי' שהם גובות ממטלטלין מ"מ אם היו מטלטלין מועטין, לא אמרינן שהבנות יזונו והבנים ישאלו על הפתחים, כמו דינא דמתני', משום דלא תיקנו להם אלא להיות כבנים, דאלו ואלו נזונים, אבל לא יותר מהבנים.

ועוד כתב הרא"ש דאם היו הקרקעות מועטין, וע"י המטלטלין נעשו מרובין, לא מצו הבנות לומר שכיון שעיקר השעבוד שלנו הוא מהקרקעות, ממילא הוי נכסים מועטין ויפרישו להן מזונות, אלא המטלטלין מצטרפין עם הקרקעות להיות נכסים מרובין.[[10]](#footnote-11)

ב. עוד כתב הרא"ש בשם רב האי גאון דאם קדמו היתומין ומכרו בנכסים מועטין, אפי' שהדין שמה שמכרו מכרו, מ"מ כיון שהאידנא יש שעבוד גם על מטלטלין, א"כ לא עוזר המכירה, משום שהמעות שקיבלו היתומים תמורת הקרקע הם מתחייבים לזון הבנות, ''מה לי קרקע כדהווה, מה לי שקלי דמים דיליה''.

וכן מדוקדק בתוס' בסוטה כא: שכתבו על הא דאמרינן היכי דמי רשע ערום זה המשיא עצה למכור בנכסים מועטין, וכתבו 'ה"ה אם מכרו בנכסים מרובין מה שמכרו מכרו, דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי', והיינו דהיה קשה לתוס' למה לא יתחייבו לשלם מהמעות, וע"ז כתבו התוס' דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי, א"כ לדידן דאית לן תקנת הגאונים שיש שעבוד גם על מטלטלי, ממילא משתעבד המעות ששילמו בתמורת הקרקע.

והרא"ש סי' ב' מה עליו, וכתב 'וגם דברי רב האי גאון תמוהין דהני זוזי לא אשתעבוד לבנות אלא שעבודייהו אנכסי אביהן, וכיון שמכרו ואין יכולין לטרוף הפסידו. למה הדבר דומה למלוה ע"פ שיצאה על היתומים, ומכרו נכסים שאין בע"ח גובה מן הדמים שבידם, דלא הני זוזי שבק אביהם. וכדברי הרא"ש כתב גם הרמב"ן.

והביא הרא"ש ראיה לזה, תדע שאין הבנות נזונות מדמי נכסים מועטין שקדמו ומכרו, דאת"ל נזונות מהן איך הוכיח רב אסי שהנכסים ברשות היתומים, הלא צריכים לפרנס הבנות מן הדמים, ועוד הביא ראיה דאמרינן בסוטה איזה רשע ערום זה המשיא עצה למכרו בנכסים מועטין, ואם היו חייבים לפרנס הבנות למה הוי רשע ערום. ובפלפולא חריפתא תמה עליו דהרי דברי הגמ' היא קודם תקנת הגאונים, ובדינא דגמ' בודאי לא אמרינן מה לי הן מה לי דמיהן. וכל דברי רב האי גאון הוא אחר תקנת הגאונים. וכתב שם שאין ה"נ הרא"ש בא להביא ראיה על תחילת דבריו שם, ובדינא דגמ' גם רב האי גאון סובר שאין הבנות ניזונות אלא מן הקרקע שירשו ולא מן הדמים.

וצ"ל דהנה מתבאר כאן ברמב"ן וברא"ש ששניהם תמהו על רב האי דמה מועיל תקנת הגאונים, הרי תקנת הגאונים היתה רק שגובים ממטלטלין שירשו, אבל כאן הרי הם ירשו קרקע, ומכרו את הקרקע, ונמצא שהמעות הללו מעולם לא השתעבדו. וע"כ שרב האי גאון סבר שדמי הקרקע הם כמו הקרקע דמה לי הן מה לי דמיהן, וע"ז כתב הרא"ש דא"כ גם על דינא דגמ' היה צריך להיות הדין דמה לי הן מה לי דמיהן, ובסוגין מבואר שבדינא דגמ' אם הם מכרו את הקרקע אין הבנות ניזונות מן המעות. וע"כ שלא אומרים מה לי הן מה לי דמיהן. וא"כ גם על תקנת הגאונים לא אומרים מה לי הן מה לי דמיהן.

ג. בטור חו"מ סי' קז הביא מח' רב האי גאון והרא"ש באופן שהלוה מכר נכסיו לעכו"ם או לאנס, אם המלוה יכול לגבות מהדמים. דלפי רב האי גאון לפני תקנת הגאונים אינו יכול לגבות משום שאפי' אם דמי הקרקע הם חליפי הקרקע, מ"מ גם מהמעות שהוא ירש אינו יכול לגבות, אבל אחרי תקנת הגאונים שגובים גם מהמעות שירש, גם בכה"ג המעות הם חליפי הקרקע שירשו מהאב. אבל הרא"ש נחלק ע"ז וס"ל שאין המעות נחשבים כחליפי הקרקע. אלא שהוסיף בזה הטור שאפי' אם נחלוק על רב האי גאון, מ"מ יש לחייבו מדין מזיק שעבודו של חברו, שהרי ע"י המכירה לא יוכל המלוה לגבות את החוב. וכתב ע"ז הטור שגם ע"ז חולק הרא"ש בתשובה וסובר שרק אם הוא הזיק את הקרקע עצמה, כגון חופר בורות בקרקע, נחשב מזיק שעבודו של חברו, אבל אם הוא מכר ולא שינה את גוף הקרקע אינו מזיק. ומסיים הטור ואף שנראה לחלק כמו שכתבתי איני משיב על דבריו. [[11]](#footnote-12)

וגם בשו"ע חו"מ סי' קז סעי' ד' הובא מח' ביורש שמכר קרקע באופן שאין המלוה יכול לגבות ממנו, האם גובה המלוה מהדמים שביד היורש. ונחלקו האחרונים מה הטעם של השיטה המחייבת, דעת הקצה"ח סק"ו והגר"א סק"כ שחייב מדין מזיק. אמנם בתשו' רע"א קפה ד"ה אמרתי ששני הדעות הם רב האי גאון והרא"ש.

ד. ובשיטת רב האי גאון צריך לחלק בין דינא דגמ' לבין אחר תקנת הגאונים, וכתב רע"א בתשובה הנ"ל ובבית מאיר סי' צג סעי' כא שצ"ל שודאי לא אמרינן דמי קרקע הם כקרקע, והרי הם חליפי הקרקע ממש, דא"כ גם על דינא דגמ' נימא הכי. אלא רק על הקרקע שירשו חל השעבוד, אלא שעדין יש מקום לומר שכמו שחל שעבוד על הקרקע עצמה, כך חל שעבוד על דמי הקרקע, דהיינו דבכל חפץ וחפץ יש גם ערך לשוויות של החפץ, וממילא היה מקום לומר שלא רק שחל שעבוד על הקרקע עצמה אלא גם על השויות של הקרקע, ולכך אמר רב האי גאון שאף שמדינא דגמ' אם מכרו לא אמרינן דמי קרקע כקרקע, דמדינא דגמ' לא עוזר שחל שעבוד על השוויות, משום שמטלטלין דיתמי לא משתעבדי, אבל לתקנת הגאונים שחל שעבוד על מטלטלין, שפיר י"ל שכמו שחל שעבוד על הקרקע עצמה, חל נמי שעבוד על השוויות של הקרקע, דמה לי הן מה לי דמיהן.

אלא דא"כ עולה שגם מדינא דגמ' אם ירשו קרקע והחילפו אותה בקרקע אחרת, היה צריך להיות שגם מדינא דגמ' היה הדין שכמו שחל השעבוד על הקרקע שירשו, כך דמי וחילפי הקרקע חל עליהם השעבוד. דכמו שמטלטלין אחרי תקנת הגאונים נחשב כאילו יש שעבוד על המעות, כך גם בדינא דגמ' חל השעבוד על הקרקע שהם קיבלו תמורת הקרקע. [[12]](#footnote-13)

ה. וכתב הבית מאיר דהנה יש לחקור על תקנת הגאונים שבזמן הזה גובים מהיורשים אפי' ממטלטין, האם הפשט דתקנת הגאונים היתה להרחיב את השעבוד גם על מטלטלין, דאפי' שעיקר השעבוד הוא על הקרקעות, משום שיש עליהם סמיכות דעת, מ"מ תקנת הגאונים היתה שכיון שהיום איכא סמיכות דעת גם על מטלטלין ממילא חל שעבוד גם על מטלטלין, וכעין המבואר בגמ' בכתובות סז. גבי גמלי דערבי וארנקי דמחוזא, שחל עליהם שעבוד, משום שיש עליהם סמיכות דעת. או שהכוונה שאפי' ששעבוד יש רק על הקרקעות, מ"מ הרי יש להן מצוה לפרוע חובת אביהם, גם ממטלטלי שירשו, אלא שלא כופים על המצוה הזה, ובאו תקנת הגאונים ואמרו שכופין על המצוה לפרוע חובת אביהם. ולא שהם הרחיבו את השעבוד על המטלטלין. [[13]](#footnote-14)

וא"כ י"ל דרב האי גאון סובר שאם מכרו היתומים את הקרקע האידנא שגובים ממטלטלין גובות הבנות מן המעות, הביאור בזה דטעם התקנה היתה מטעם שכופים על המצוה לפרוע, וא"כ לעולם מודה רב האי גאון שלא חל השעבוד על המעות, דהשעבוד חל רק על הקרקע שירשו, ולא על החליפי, [ואפי' אם החליפו קרקע בקרקע, מכיון שצריך להגיע לזכות גביה מחמת השעבוד, בזה רק מה שהשתעבד בשעת מיתה, ותו לא]. אבל כיון שעיקר זכות גביה כאן הוא מדין מצוה על היתומים, מצוה זו חלה מכל מעות שירשו מאב, א"כ כלפי זה י"ל שכיון שהאב הוריש קרקע א"כ אפי' שהם מכרו את הקרקע, מ"מ גם דמי הקרקע הרי הם בכלל מעות שירשו, וממילא גם על המעות הללו חל דין כפיה על המצות.

אבל הרמב"ן והרא"ש סברו שעיקר תקנת הגאונים היתה שחל שעבוד גם על המטלטלין, וגובים מכח שעבוד שחל, ולכך הם תמהו שכיון שלא ירשו מעות לא חל שעבוד עליהם.

**תוד"ה מה שמכרו מכרו.** הק' דהכא בין במרובים ונתמעטו ובין מועטים ונתרבו אזלינן בתר המצב של מרובין, דהקרקע בחזקת הבנים, ואילו לגבי כתובת בנין דכרין במועטין ונתרבו פסק ר"נ דאזילנן בתר המצב של מועטין שהיו בשעת מיתה [וזכו בני הכתובה קטנה], ולא בתר המצב של מרובין. ותי' דהכא לעולם אזלינן בתר מצב של עכשיו כדי להעמיד נחלה דאורייתא. וכ"כ בתוס' בכתובות צא: ולכך הכא במועטין ונתרבו אזלינן בתר המצב של אח"כ כדי שהבנים יירשו, ואילו התם במועטין ונתרבו אזלינן בתר שעת המיתה.

ועדין צ"ב שהרי הדין שם שאם היו מרובין ונתמעטו אזילנן בתר שעת מיתה אפי' שע"י כך איכא ביטול נחלה דאו'. וכתב מהרש"א בכתובות שאין ה"נ בגוונא של מרובים ונתמעטו לעולם אזלינן בתר שעת המיתה, בין לקיים ירושה דאו' ובין לעקור נחלה דאו', אבל רק במועטין ונתרבו חילקו התוס' בין הכא להתם. [[14]](#footnote-15)

**אלמנתו מהו שתמעט בנכסים**. כתב הרשב"ם דמיירי באופן שהיו נכסים מרובין בשיעור מצומצם של מזון הבנים והבנות עד שיבגרו, ועל הצד שאלמנתו ממעטת יש לזה דין נכסים מועטין, ומכיון שיש לזה דין נכסים מועטין הדין הוא שהאלמנה והבנות ניזונות, והבנים ישאלו על הפתחים. וכשם שהבנות קודמות לבנים, כך האלמנה קודמת לבנים. אלא שהיה מקום להעיר שהרשב"ם פי' דאיירי בגוונא שהניח בנים ובנות והניח נמי אלמנה, וע"ז הגמ' דנה האם חיוב המזונות לאלמנה ממעט בנכסים. למה הגמ' לא הסתפקה במי שהניח רק בנים ואלמנה, האם חיוב המזונות לאלמנה ממעט בנכסים, והאם יש דינא דמתני' דבנכסים מועטין האלמנה ניזונת והבנים ישאלו על הפתחים, ובאמת כתבו התוס' שכל מה שיש צד שאלמנה ממעטת הוא רק בגוונא שיש בנים ובנות ויש כבר את התקנה של נכסים מועטין, בזה הסתפקו האם חיוב מזונות לאשה גם ממעט.

וגבי בת אשתו כתב הרשב"ם על הצד שהיא ממעטת יזונו היא והבנות, והבנים ישאלו על הפתחים. גם כאן פירש הרשב"ם דאיירי שיש בנות, והספק הוא האם החיוב לבת אשתו ממעט. וכאן יש חידוש, דבשלמא גבי אלמנה שיש לה תנאי בי"ד יש מקום לומר שהיא בכלל התקנה של נכסים מועטין, וכיון שבלא"ה נעקר הנחלה מחמת הבנות, ממילא גם היא קודמת לבנים, וממילא כיון שיש כאן תקנה של נכסים מועטין ממילא מוצאים למזון האלמנה והבנות, והשאר לבנים. אבל בת אשתו אינו מתקנ"ח, אלא התחייבות בעלמא, לזון את בת אשתו, והוי כמו בע"ח דעלמא, שעדין לא הגיע הזמן הפרעון, א"כ היה צריך להיות הדין שהבנות קודמות, ובת אשתו והבנים יזונו יחד. ובשלמא גבי בע"ח על הצד שהוא ממעט הבנות ניזונות ובע"ח מקבל חלקו, והבנים ישאלו על הפתחים, כמבואר ברשב"ם כאן, היינו משום שבע"ח מיירי שהגיע זמן הפרעון, ממילא הוא קודם לבנים שהרי מוטל עליהם לפרוע חוב אביהם, אבל מזונות בת אשתו עדין לא הגיע הזמן חיובם, שהחיוב הוא בכל יום, ומאיזה טעם נוציא את הקרקע מרשות הבנים בשביל בת אשתו. ורק אלמנה ומזון הבנות שהוא מתנאי בי"ד שייך לומר שהיא מקבלת לפני הבנים.

**או דילמא כיון דאילו מינסבא וכו',** לצד בגמ' שאינה ממעטת כתב הרשב"ם ב' דרכים, או שגם אם אינה ממעטת ויש לזה דין נכסים מרובין מוצאין מהבנים את מזון הבנות, וכל הנפק"מ אם האלמנה ממעטת או לא הוא רק כלפי האלמנה, שאם היא ממעטת היא ניזונית יחד עם הבנות, ואם אינה ממעטת מוצאים לבנות לחוד, והאלמנה ניזונית עם הבנים, [וזה חידוש שגם בנכסים מרובין מוצאין למזון הבנות]. ועי' בשטמ"ק בשם התוס' רא"ש שהק' הא לעיל משמע שרק בנכסין מועטין מוצאין, ולא במרובין, דאל"כ אין חילוק בין מרובין ומועטין, ע"ש. [[15]](#footnote-16)

ובפירוש השני כתב הרשב"ם שאם אינה ממעטת יש דין של נכסים מרובין וכשהאלמנה אוכלת הוי כמרובין ונתמעטו, שהאלמנה והבנות והבנים נזונין יחד. וכאן סתר הרשב"ם דבריו בתחילת הסוגיא, דלעיל כתב שבמרובין הפרישו הבנות את חלקן, וחלקן הוא דחסר, וכאן כתב דבמרובין ונתמעטו הבנים ירשו והבנות והאלמנה ניזונות עמו. ועי' בב"ח סי' קיב ד"ה היו מרובין.

**כיון דמחסרי גוביינא לא ממעט,** והיינו דכ"ז שלא גבה הוי כנכסים מרובין, ובשעת הגביה הוי כמרובין ונתמעטו, וכתב הרשב"ם ויזונו בנים ובנות עד שעת טריפת בע"ח, וכשיטרוף אם יש מותר יזונו הבנות עד בגר וכו', וכן גבי בת אשתו כתב הרשב"ם שעל הצד שהיא לא ממעטת ומיקרו מרובין בשעת מיתה ונתמעטו אח"כ וכבר זכו יורשים, והבנות יזונו עד בגר וכו' והק' מהרש"א שלעיל גבי אלמנה כתב הרשב"ם בפי' השני דכיון שהוי מרובין ונתמעטו הרי האלמנה והבנות והבנים כולם ניזונים יחד, וכן עולה בדברי הגמ' לעיל דבמרובין ונתמעטו נתמעט גם חלק הבנות. ואילו הכא גבי בת אשתו ובע"ח כתב הרשב"ם שעל הצד שאינו ממעט, הוי כמרובין ונתמעטו, והבנות יזונו עד בגר, דהיינו שהבנות לא מפסידות, אלא אוכלות קודם לבנים. ותי' מהרש"א דאלמנה כיון שמזנותיה הם מתנאי כתובה ואינה מדין תורה, ממילא מוטל החיוב לזון אותה לא רק על הבנים אלא גם על הבנות, וממילא הוי ההפסד גם לבנות ויזונו שלשתן יחד, אבל בת אשתו ובע"ח כיון שהוא חוב והגביה שלהם היא מדין תורה, על היתומים לפרוע החוב, ממילא כשיטרפו הבע"ח או בת אשתו אין הבנות צריכות להפסיד חלקן, ועי' בב"ח שם .

מ"מ מבואר ברשב"ם שהספק בבע"ח הוא כ"ז שלא גבה המלוה, האם הנכסים נחשבים מרובין או כמועטין. אבל ביד רמ"ה ד"ה איבעיא פי' דודאי כ"ז שלא גבה הב"ח חלקו ודאי הוי כנכסים מרובין, והספק הוא כשבא לפרוע חובו, האם מכיון שבשעה שמת האב היו נכסים מרובין ממילא זכו בהן הבנים, והוי כמרובין ונתמעטו דלעיל. או שכיון שהיה לו חוב אף שרק עכשיו הוא גבה נחשבים כנכסים מועטין, ומוצאין למזון הבנות תחילה.

ברא"ש סי' ג' כתב שכל הספק של הגמ' הוא רק על מזונות האלמנה, אבל כתובת האלמנה ודאי ממעטת, מכיון שהיא כחוב, ולא סתם בע"ח רגיל אלא תקנת חכמים, ולפיכך הרי הוא כגבוי, אבל הריטב"א הביא בשם התוס' שהכתובה אינה ממעטת משום שהנכסים בחזקת הבנים, וכמו שמבואר בכתובת צו. שאלמנה שתפסה מטלטלין לכתובה לא מועיל לה התפיסה, משא"כ אם תפסה מטלטלין עבור המזונות מועיל התפיסה

**דברי רע"א**

התוס' ד"ה מי הק' מה הצד שאלמנה אינה ממעטת מפני שאם נשאת אין לה מזונות, הרי גם הבנות אחרי הנשואין אינם ניזונות. וכן קשה גבי בת אשתו ובע"ח הרי כל החסרון שיש בהם יש גם בבנות. ועוד הק' אם האלמנה ממעטת הרי אין לה שיעור, שהרי יתכן שתהיה ניזונית כל ימי חייה. ותי' התוס' שהצד שהאלמנה ממעטת הוא רק כשיש בנים ובנות, שבלא"ה יש את התקנה של נכסים מועטין[[16]](#footnote-17), ולכך יש צד שהאלמנה ממעטת, ומחשיבים את המזונות של האלמנה רק עד הבגרות של הבנות, אבל אחרי זמן הבגרות מכיון שכבר אין תקנה לבנות, אין תקנה לאלמנה. ומיושב הק' עד מתי תמעט האלמנה.

ועל הקו' הראשונה צ"ל שכוונת התוס' שעיקר התקנה היה רק על מזון הבנות, אפי' שיש צד שהם ינשאו, מ"מ כ"ז שלא נישאו תיקנו להם, דין נכסין מועטין אפי' שהוי על חשבון נחלה דאו', אבל אלמנה מכיון שלא ע"ז תיקנו דין נכסין מועטין, ומכיון שיש צד שהיא תנשא לכך אינה ממעטת, וכן בת אשתו וכן בע"ח, מכיון שהם חובות אחרים שלא תיקנו עבורם את התקנה, לכך יש צד שאינם ממעטים.

וכתב רע"א באותיות דמדברי התוס' נראה שהם פירשו את הספיקות של הגמ' הכל בסגנון אחד, האם כשם שתיקנו דין של נכסין מועטין במזון הבנות שמוצאין מהבנים, כך תיקנו שיוציאו מהבנים עבור מזון אלמנה, או בת אשתו, או בע"ח [לפני זמן הפרעון], וממילא לפי"ז תי' התוס' היה שודאי לא מוצאים מהבנים עבור מזון אלמנה, או לזון את בת אשתו, או בכדי לפרוע לבע"ח [לפני זמן הפרעון], ורק כשיש גם בנים ובנות שבלאו"ה יש כאן תקנה של נכסים מועטין בזה נסתפקו האם מזון אלמנה וכו' גם ממעטים.

ולפי"ז יוצא דין שמי שמת והניח בע"ח ובנים, הבנים יזונו מהנכסים עד שהבע"ח יבא ויגבה ואפילו שיפסיד הבע"ח, וזה פלא גדול.

וכתב רע"א דהרשב"ם נשמר מזה, שלגבי הספק של אלמנה ובת אשתו כתב שמיירי שיש בנים ובנות וכו', והשאלה האם הם ממעטים. אבל לגבי בע"ח פירש הרשב"ם שהספק הוא כלפי הבנות, האם הבע"ח מחשיב את הנכסים כמועטין וממילא מוצאין למזון הבנות, והבנים ישאלו, או שהם נכסים מרובין ויאכלו שניהם, אבל ודאי שאין צד שהבנים יאכלו על חשבון הבע"ח.

**עשו אלמנה אצל הבת כבת אצל האחים בנכסים מועטין.** שיטת התוס' שדין זה לא איירי באלמנה ובת לבד, שבזה לא הפקיעו את ירושת הבת בשביל האלמנה, דסו"ס ירושת בת היא דאו', וכן בבן ואלמנה לא הפקיעו את ירושת הבנים שהיא דאו' בשביל האלמנה, אלא איירי בבן ובת ואלמנה, בזה כיון שכבר הפקיעו את ירושת הבנים מחמת הבנות, בזה האלמנה קודמת לבת. וכתב מהרש"א שספק זה לא דומה לספק לעיל, דלעיל היה ספק אם האלמנה ממעטת, ומבואר בתוס' שכל הצד שהאלמנה ממעטת הוא רק שיש כבר דין נכסין מועטין, כגון שיש בנים ובנות, היינו משום דלעיל איירי שיש נכסים כדי לזון את הבנים והבנות עד דבגרן, ובלי האלמנה היה כאן דין נכסים מרובין, ולא היה הפקעה של הבנים כלל, בזה יש ספק האם כיון שיש כבר הלכה של נכסים מועטין לגבי הבנות, אולי גם האלמנה גורמת שיהיה כאן דין נכסים מועטין, משא"כ בנידון דידן איירי שגם בלי האלמנה יש כאן דין נכסין מועטין, וגם בלי האלמנה כבר יש כאן הפקעה של הירושה לבנות, בזה האלמנה קודמת לבת.

אמנם ברמב"ם פי"ט מאישות הכ"א פסק שגם אלמנה ובת בלי בנים הדין הוא שמוצאין למזון האשה, והבת תשאל על הפתחים. וכתב הב"ח אבה"ע קיב ד"ה כתב הרמב"ם דה"ה אם הניח בן ואלמנה האלמנה קודמת לבן, וכתב הרמב"ם שהדברים ק"ו מה בת שדוחה את הבן נידחית מפני האלמנה, בן שנדחה מפני בת כ"ש שנדחה מפני אלמנה. ועי' ברמב"ן. ולפי"ז כתב הרמב"ן שנפשט הספק אם אלמנה ממעטת, שהרי אם אלמנה ובת האלמנה קודמת, א"כ פשיטא שאלמנה ממעטת שהרי היא מקבלת מיד את כל הנכסים שלה.

ולשיטת התוס' נסתפקו האחרונים, האם הכוונה שהאלמנה זוכה מהבנות או ישירות מהבנים, ועי' באור גדול ח"א ס"י שכתב שאם ההאלמנה זוכה מהבנות יאמרו הבנות א"א בתקנת חז"ל וממילא הנכסים ישארו אצל הבנים, ויהיה מזון לבנות, ע"כ שהאלמנה זוכה ישירות מהבנים.

**אדמון אומר וכו' מאי קאמר.** ברמב"ן ושא"ר ביארו דקו' הגמ' היא בלשון תמיהה, דאדרבא בגלל שאני זכר ראוי שאני יפסיד, שהרי מוטל עלי חוב של מזון הבנות, והדין נותן שהוא ישלם, ותי' בגמ' דקאמר דלא יתקנו דין דישאל על הפתחים למי שהוא עוסק בתורה. והק' ע"ז רבא הא לענין ירושה אין מעלה למי שעוסק בתורה. ותי' רבא דה"ק בשביל שאני זכר וראוי לירש וכו', דהיינו דמכיון שמן הדין הוא זוכה בנכסים, אפי' שמוטל עליו לשלם את החוב, אבל להוציא את הנכסים מתח"י אין לזה טעם, למה ייהיה יפוי כח לבנות בזה.

אבל הרשב"ם פי' דקו' הגמ' מאי יפוי כח יש לזכר, דהיינו דהקו' היא על הלשון של אדמון שאמר בשביל שאני זכר דמשמע שמצינו יפוי כח לזכר.

1. בפשטות הוי התחייבות של הבעל לאשה, וכן מבואר להדיא ברמ' פי"ט מאישות הי"ב שאם האשה מחלה על הכתובה, אין גם לבנות תנאי כתובה, הרי שהחוב הוא לאשה, דאם החוב הוא לבנות איזה כח יש לאשה למחול.

   ואין להק' דאם החוב הוא לבנות הרי זה חוב לדבר שלא בא לעולם, שהרי עדין הבנות לא נולדו ואיך האב מתחייב לתת לבנות, דהגמ' בעצמה קלא. הק' כן על כתובת בנין דכרין, איך הוא מתחייב לתת לבנים כתובת אמן הרי הם עדין לא נולדו, ותי' בגמ' אלא שאני הכא דהוי תנאי בי"ד, ופרשב"ם דאלים תנאי בי"ד משום דהפקר בי"ד הפקר להקנות אפי' לדבר שלא בא לעולם, ונקט רע"א בכתובות נא. שדברי הגמ' הם גם על מזון הבנות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת הרמב"ן והר"ן פי' את קו' הגמ' לקמן קמ: מאי קאמר וכו' הרי כיון שהבנות בעלות חוב יש להן ליטול את נכסי היתומים. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצריך להוסיף בזה דאפי' שמוצאין את הנכסים מרשות הבנים, עדין יכולין היתומין למכור, [כך סוברים רוב הראשנים שאפי' שבי"ד הגבו להם את הקרקע יכולין היתומין למכור], דסו"ס יש להם תפיסת יד או זכות מסוימת בנכסים. [↑](#footnote-ref-4)
4. וגם ביד רמ"ה בתחילת דבריו נקט שבין במרובין בין במועטין מוצאין מהיורשים לצורך הבנות, והטעם משום שהבנות יש להן חוב ושעבוד, ולכך הם קודמות. דאין יורשין במקום שיש בע"ח. [↑](#footnote-ref-5)
5. במהרש"א נראה שדואי גם התוס' מודו שיש נפק"מ בין מרובין ומועטין אם מוצאין מן הבנים את הנכסים, אלא שהיה קשה לתוס' מה החידוש יש בנכסים מועטין, כי כתוב בגמ' יתומין שקדמו ומכרו 'בנכסים מועטין' מה שמכרו מכור, הרי אין נפק"מ בין מרובין למועטין בדין זה. ולפי דרכו קשה מה תי' השני, הא אין זה מעיין קושיתם. שאין זה נפק"מ לענין מכירה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובאבנ"מ סי' קיב סקי"ג דן האם כוונת הרמב"ן לומר שלרבנן באמת הדין שאם מכרו אינו מכור, ומה שקיי"ל שאם מכרו מכור, הוא משום שאדמון חולק על רבנן, וזה אינו שהרי מפורש בגמ' שגם לרבנן הדין שאם מכרו מכור, אלא כוונת הרמב"ן שמדברי אדמון למדנו שתקנ"ח היתה באופן כזה שלא הפקיעו את הנכסים מרשות היתומים לגמרי. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולפי"ז יישב קו' התוס' מדוע הגמ' לא הסתפקה מועטין ונתרבו לאחר שגבו, דסו"ס גם אחרי שהגבו לבנות הוא שייך לבנים, ומכיון שהממון שייך לבנים ממילא הוא הושבח ברשותם, וגם אין העבדים אוכלים בתרומה. ורק לענין מכירה נשתנה דינם דהו כמשכון. [↑](#footnote-ref-8)
8. מבואר בתוס' ששני הדינים הללו תלויים זה בזה, שאם אחרי שבי"ד הגבו להם אין מכירת הבנים מהני, ממילא גם הדין של מועטין ונתרבו הוא רק קודם שהגבו להם בי"ד את הנכסים, ובב"י אבה"ז סי' קיב תמה על הטור שלגבי מכירה אחר גבית בי"ד הביא בזה מח' רשב"ם והתוס', ואילו לגבי מועטין ונתרבו סתם שבכל גווני חוזר להיות דין מרובין. ועי' בביאור הגר"א סקכ"ב שהרא"ש סובר שב' דינים הללו אינם תלוים זה בזה, ואפי' אם נסבור שאחרי שהגבו להם בי"ד אין מכירת הבנים מהני, אפ"ה הדין של מועטין ונתרבו הוא אפי' לאחר שהגבו להן בי"ד קרקע, ואף שהגמ' למדה דין זה מהא דמכרו מכור הוא רק לרווחא דמילתא, ולעולם גם אחרי שהגבו להן בי"ד מועטין ונתרבו חשיב כמרובין, שאין הנכסים ברשות הבנות, שאם ינשאו לפני הבגרות יחזרו הנכסים לבנים. וע"ע באבנ"מ קיב סקי"ד. [↑](#footnote-ref-9)
9. והביאו התוס' ראיה מיבמות סז: דהכלל הוא שעובר אינו מאכיל את העבדים משום דכ' יליד ביתו, ושם מיירי שיש בן ובת ועובר, ואמרינן שהבן אינו מאכיל והבת מאכילה, והק' למה הבת מאכילה הרי יש חלק לעובר, ומ"ש בן מבת, ותי' דאיכא נכסים מועטין וממילא על הצד שהעובר הוא בן א"כ כמו שהפקיעו חז"ל את הנכסים מהבנים כך הפקיעו מהעובר, וממילא העבדים בחזקת הבת הקיימת, דלעובר על הצד שהוא בת לא תיקנו לו מזונות כיון שלא יצא לאיור העולם. ממילא העבדים בחזקת הבת הקיימת, ולכך הבת מאכילה, והק' שם והאמר ר"א יתומים שקדמו ומכרו וכו', הרי שעדין הנכסים בחזקת הבנים. ומזה הוכיחו התוס' דלעולם אפשר למכור. דאל"כ למה לא תי' שהגבו בי"ד את הנכסים. וכו' וכתבו התוס' שיש לדחות דנהי דיכולים הבי"ד לגבות חלק הבנות הקיימות, מ"מ חלק של העובר שיש לחוש שמא בת היא, לא מגבים בי"ד את אותו חלק של העובר לבת הקיימת. מפני שלא יצא לאויר העולם, וממילא חלק זה שייך נמצא עדין ברשות הבן הקיים, וממילא אם העובר הוא בן זה שייך גם לו, ולכך אינו מאכיל. וזה קו' הגמ' והא יכולין האחין למכור, דהיינו שהממון הוא ברשותם. וע"ז כתבו תוס' שלא נראה כן, חדא משום שהלשון והא יכולין האחין למכור משמע שזה החסרון, ולא הק' והא הממון ברשותם, ועוד שמלשון הגמ' משמע שהחסרון הוא בחלק שזכתה הבת הקיימת, ולא בזכות של העובר. ע"כ תוכן דברי התוס'.

   והק' בקוב"ש אות תעד דאם כוונת הגמ' שם להק' כמו שרצו התוס' לדחות, א"כ יכולין האחין לאכיל את העבדים ממ"נ, משום שאם העובר הוא בת, א"כ האחים יכולין להאכיל את העבדים מהחלק שעדין עומד ברשותם, דאין כאן חלק לעובר, דהרי העובר הוא בת, ואם העובר הוא זכר, אין לו חלק, שהרי הנכסים שייכים לבת הקיימת. [↑](#footnote-ref-10)
10. בחלקת מחוקק רה"ע סי' קיב סקכ"ה הק' דכיון שתיקנו תקנה זו לטובת הבנות, שיוכלו לגבות גם מהמטלטלין, א"כ יכולות לומר הבנות א"א בתקנת הגאונים, וממילא חוזר להיות נכסים מועטין. [↑](#footnote-ref-11)
11. וצ"ב דאם הוא מדין מזיק שעבודו א"כ גם לפני תקנת הגאונים היה צריך להיות שחייב לשלם, ואילו רב האי גאון אומר שחייב רק אחרי תקנת הגאונים, דדמי הקרקע הם חליפי הקרקע.

    ועוד יל"ע דאם הוא מדין מזיק היה צריך להיות שחייב אפי' משאר הממון שביד היתומים, ועי' באבי עזרי פי"א ממלוה ה"ד. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובאו"ש פי"ח מאישות הי"ג הק' ע"ז מגמ' מפורשת בבכורות מח. לגבי חיוב דמי פדיון הבן, דמי שנולדו לו ב' בנים ולא ידוע מי נולד ראשון, דהאב חייב בפדיון הבן ממ"נ, אבל אם האב לא פדה ומת, אין על הבנים חיוב פדיון, משום שאף שחל שעבוד [של דמי הפדיון] על הקרקע, מ"מ כיון שאחים שחלקו לקוחות הם, ומלוה ע"פ אינה גובה מן הלקוחות. ע"כ דברי הגמ'. ולכאו' קשה מאד, הרי אפי' אם האחים הם לקוחות, מ"מ הרי הם לקוחות ע"י שהחליפו כל אחד אז זכותו בקרקע, ולדברי רב האי גאן כיון שהחליפו קרקע בקרקע, צריך להיות שיחול שעבוד על הקרקע שקיבלו תמורת הקרקע שהיתה משעבדת. [↑](#footnote-ref-13)
13. ונפק"מ לענין קדימה, כגון שיש כמה מלוים וכשבאים לגבות מקרקעות יש דין קדימה, דהמלוה הראשון יש לו קדימה בשעבוד של הקרקעות. ויש להסתפק מה הדין כשבאים לגבות ממטלטלין אחר תקנת הגאונים, האם יש בזה דין קדימה, דאם תקנת הגאונים היתה להרחיב את השעבוד גם על מטלטלין, א"כ כמו שלגבי קרקעות המלוה הראשון יש לו שעבוד ראשון, כך גם לגבי מטלטלין המלוה הראשון הוא גובה תחילה, אבל הוא מדין כפיה על המצוה, אין בזה דין קדימה כלל.

    עוד כתב הבית מאיר שם נפק"מ אם קנה קרקעות אחרי ההלואה ומת, אם כתב דאיקני חל השעבוד גם על הקרקע שקנה, ואם לא כתב לא משתעבד, ולא גובים מהיורשים, דן הבית מאיר מה הדין בזמן הזה אם הוא קנה מטלטלין, דאם הטעם שהמלטלין הוא גם משתעבד, א"כ ברור שבכה"ג שקנה מטלטלין אחרי ההלואה לא משתעבדים, כמו קרקעות שלא משתעבדים, אבל לפי הצד שתקנת הגאונים היתה לכפות על המצוה, א"כ לא נזקקים כלל לדין שעבוד, אלא מצוה לפרוע חוב אביהם, והמצוה חלה על כל המטלטלין שירשו מאביהם, וגם זה בכלל המטלטלין שירשו. [↑](#footnote-ref-14)
14. והביאור פשוט בזה, דמצד אחד יש סברא תמיד ללכת אחרי שעת מיתה, שבשעה זו הם זוכים בנכסים, מאידך יש סברא ללכת אחרי המצב של מרובין שזה המצב של לכתחילה, שיכול להתקיים רצון חכמים גם כאן שהבנות יזונו, וגם שם לענין כתובה של בנין דכרין, אלא שמכיון שרבנן רצו שבכל מצב יהיה להם מהיכן לזון לכך תיקנו שבמועטין עקרינן לנחלה כדי שיהיה להם מהיכן לזון. וכן התם עיקר התקנה היתה שיהיה לבנין דכרין כתובה מרובה. אף שיש בו עקירת נחלה דאו' במקצת, ממילא אם היו מרובין בשעת מיתה, אפי' שנתמעטו אח"כ בכה"ג אזילנן לעולם בתר שעת מיתה, משום שזה גם הזמן שזוכים בנכסים, וגם היו מרובין בשעת מיתה, בין לקיים ירושה ובין לעקור ירושה. אבל במועטין ונתרבו, בזה יש ספק אי אזלינן בתר שעת מיתה, או אזלינן בתר המצב של מרובין, בזה כתבו תוס' שההכרעה היא ללכת אחרי נחלה דאו', ולכך הכא אזלינן בתר המצב של מרובין אפי' שבשעת מיתה היו מועטין, כדי לקיים נחלה דאו', ואילו התם אזלינן בתר המצב של מועטין שהיה בשעת מיתה כדי לקיים נחלה דאו'. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועי' ברש"ש שאף אם בעלמא בנכסים מרובין לא מוצאים מיד הבנים, מ"מ שאני הכא כיון שידוע שעתידין הנכסים להתמעט ע"י האלמנה. והוסיף בזה הרש"ש שדין זה דומה למבואר בשו"ע חו"מ עג סעי' י' שחוב שעדין לא הגיע הזמן, ויש ללוה נכסים, ויש חשש שהוא יבריח מצוה על הדין לעכב את הממון, עד שיגיע זמן השטר. [↑](#footnote-ref-16)
16. עי' ברעק"א על התוס' בכתובות מג. שנסתפק מה הדין אם הבנות מחלו על המזונות, האם ממילא האלמנה לא תגבה את הנכסים. או שסו"ס יש כאן דין נכסים מועטין. ועי' עוד שם [↑](#footnote-ref-17)