78 פהב_כ - ג- בדין פת העשוי_ להשקיט רעבונו, ובדיני קביעות סעודה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ב' כ"א טבת תשע"ב

ברכות דמ"ב., רב הונא אכל תליסר ריפתי בני תלתא תלתא בקבא ולא בריך, אמר ליה רב נחמן עדי כפנא אלא כל שאחרים קובעים עליו סעודה צריך לברך וכו', רב יהודה וכו', אמרי לי' אין דתניא רבי מונא אמר משום ר"י פהב"כ מברכין עלי' המוציא ואמר שמואל הלכה כרבי מונא, אמר להו אין הלכה כרבי מונא אתמר, אמרי ליה והא מר הוא דאמר משמיה דשמואל לחמניות מערבין בהן ומברכין עליהן המוציא, שאני התם דקבע סעודתיה עלייהו אבל היכא דלא קבע סעודתיה עלייהו לא.

**א**

א] יש להסתפק בדינא דפהב"כ דאין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות, וכתבו הראשונים דהוא משום שאין הדרך לקבוע סעודתו על פהב"כ, אם הוא רק משום שדרך לאכלה לקינוח ולתענוג, או אף אם דרך לאכלה כדי להשקיט רעבונו, מ"מ כל שאין הדרך לקבוע עיקר סעודתו עלי' לא חשיבא כפת גמורה לברך עלי' המוציא וג' רכות.

ונפ"מ בזה למש"כ בביאוה"ל סימן קס"ח ס"ז, דבמיני פת שעשויים "בזמנינו" לשבוע, מברכין עליהן המוציא וג' ברכות, אף אם יש בהן לתנאי פהב"כ, ולפ"ז יש להסתפק בהרבה ממיני פהב"כ המצויים בזמנינו, שדרך לאכלם כדי להשקיט רעבונו, אך אין הדרך לקבוע עיקר סעודתו עליהן.

ב] וכמדומה שנחלקו בזה האחרונים ז"ל, דהנה במ"ב סימן קס"ח סקצ"ד כתב בדין פשטידא הנאפית בתנור בבשר או בדגים או בגבינה, ז"ל, ולא דמי לפהב"כ דלא מברך עלייהו המוציא בדלא קבע סעודה עלייהו, דשאני התם דאין עשויין אלא לקינוח סעודה ולמתיקה משא"כ פשטיד"א שממולא בבשר דרך לאכלם לרעבון וכדי לשבוע, והוי כמו שאר פת ובשר כשאוכל כאחד, ונראה פשוט דאם עשויין רקיקין קטנים ומעורב בהם פתיתין של בשר וניכר שאין עשוים כ"א לקינוח אחר הסעודה, דינו ממש כפת שמעורב בפירות ובשאר מיני מתיקה דאינו מברך עלייהו בהמ"ז בדלא קבע עלייהו, עכ"ל, וכעי"ז כתב בביאוה"ל שם, ז"ל, ורק דהמחבר מיירי בשהיה עשוי כעין סתם לחם שעשוי לשבוע, וע"כ לא הוי בכלל פת כיסנין שעשוי רק לקינוח ולמתיקה בעלמא, [וכמש"כ הפוסקים דפת כיסנין הוא העשוי רק לקינוח סעודה בעלמא]" וכמו שמורה לשון הריא"ז שכתב שהן עשויין פת ולפתן כאחד ולקביעת סעודה הם עשויין, ור"ל דחשיב הבשר והדגים שממולא בתוכו כמו שאוכל לחם עם בשר ודגים הואיל שלחם זה עשוי לקביעת סעודה ולאו לקינוח" אכן אם עשויים רקיקים קטנים ומעורב בהן פתיתין של בשר וניכר שאין עשויין רק לקינוח אחר הסעודה דינו ממש כפת שמעורב בפירות ובשאר מיני מתיקה דאינו מברך עליהם המוציא ובהמ"ז בדלא קבע, עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו דלא חשיב כפהב"כ רק פת שאינה עשוי' אלא לקינוח סעודה ולמתיקה, אך כל שדרך לאכלה לרעבון וכדי לשבוע חשיבא כפת, אף שאין דרך לקבוע עיקר הסעודה עלי'.

וכ"נ גם בד' הביאוה"ל שם ס"ז, שכתב בדין העיסה שעושין בפורים וממלאין אותה בשומשמין, דמברכין עלי' המוציא, משום דלחם ההוא אין עשוי בזמננו "לקינוח ולתענוג" כמו שזכרו הראשונים בפהב"כ רק לשבוע ולחם גמור הוא, עכ"ד.

וכ"נ גם בד' הגר"ז שם קו"א סק"ב, ז"ל, וכ"ז כשהמילוי כו', וכ"ה בהדיא בריא"ז שממנו מקור הדין וכו' עיי"ש שכיסנין עשויים "לקינוח" ופשטיד"א לקביעות סעודה משום הכי מחלק שם ביניהם, וכן משמע מלשון הרי"ף ורא"ש שקראו כל אכילת עראי כיסנין, א"כ הבאה בכיסנין פי' היינו שעשוייה לאכלה בתורת כיסנין דהיינו "לקינוח" ולא לקביעות סעודה, וכ"ה בהדיא בהרר"י שאינו מזון אלא מיני מתיקות כו' ופשטיד"א עשוי למזון וכו', וכ"ה ג"כ כוונת רש"י שמאכלה מועט ור"ל שעשוי לאכול מעט "לקינוח סעודה או לתענוג בעלמא" מחמת המלוי ולישה בתבלין, עכ"ל.

והנה אמנם מעיקר דינא דהגר"ז והמ"ב אין ללמוד לנידו"ד, די"ל דשאני פשטיד"א שדרך לאכלה בתוך קביעות סעודתו, והויא מכלל קביעות הסעודה, ומשא"כ בפת שדרך לאכלה להשקיט רעבונו ואינה חלק מקביעות סעודה י"ל דלא חשיבי כפת גמורה, אך בל' הגר"ז והמ"ב נראה כן, דלא חשיב כפהב"כ אלא בשעשוי לקינוח סעודה ולתענוג בעלמא, ולא כשעשוי להשקיט רעבונו.

וכ"נ בשו"ת בית אפרים סימן י"א, ז"ל, אך מש"כ באהעו"ז וכו', ולענ"ד אין ענין זל"ז וכו', מ"מ לענין פת כיסנין דוקא דבר שאין משביע והוא מאכל רק שדרך לאכלו "בקינוח סעודה", משא"כ אובליאש שכתבו התוס' שבלילתן עבה וגם לענין מצה כתבו דע"י ביצים נעשה עב ביותר ודרך לאכלו "להשקיט רעבונו" כמו שאר פת לכן אינו דומה לשאר פת כיסנין כלל, עכ"ל.

ג] אמנם הנה מד' הט"ז בסו"ס קס"ח דס"ל דפשיטד"א הממולאת בבשר או בגבינה חשיבא כפהב"כ, נראה דס"ל דלא חשיב כפת העשוי' לקביעת סעודה, אלא פת שקובעין הסעודה עלי', והיא משמשת כהפת דהסעודה, אך פשטיד"א זו, הגם שהיא עשוי' לאכלה בתוך הסעודה לרעבון, אך הרי אינה עשוי' לקבוע עיקר הסעודה עלי', וע"כ לא חשיבא כפת אלא כפהב"כ, וכן נ' גם מד' המג"א שם, שכתב דלא חשיבא כפהב"כ משום דבשר וכו' הוו מידי דמזון, והרי דאלמלי כן הי' דינה כפהב"כ, אף שדרך לאכלה בסעודה, והיינו משום דאינה עשוי' לקבוע סעודה עלי', וכנ"ל, אך שמא פליגי הט"ז והמג"א על עיקר הדברים, וס"ל דכל שיש בה לתנאי פהב"כ, אין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות, אף אם היא עשוי' לקביעות סעודה.

ולדרך זו נמצא, דבמיני פת שבזמנינו העשויין לקבוע סעודה עליהן כפיצה וכיו"ב, י"ל דמודה הט"ז דאין דינם כפהב"כ ומברכין עליהן המוציא וג' ברכות, וצ"ע בזה.

ד] והנה עי' להלן סקי"א שנתבאר דלדעת רש"י והרי"ף ודעימייהו דפהב"כ אין מברכין לאחרי' מעין ג', בע"כ דלא חשיבא כפהב"כ, אלא פת שאין דרך לאכלה כלל למזון, אך פת שדרך לאכלה למזון, הרי ודאי לא גריעא ממעשה קדירה דמברכין עלי' מעין ג', וממש"כ דעל פהב"כ אין מברכין מעין ג', יש ללמוד דכל שדרך לאכלה למזון אינה בכלל פהב"כ.

וכן מ' גם בד' הריא"ז ה"א דין י"ג, וד' הגר"ז והמ"ב מיוסדים על דבריו, ז"ל, וכן פהב"כ וכו' שעושין אותו כעין מיני מתיקה "לקינוח סעודה" וכו', ומז"ה ביאר שהמולייתות הנאפות בתנור שהן מלאות בשר וכו' מברך עליהן המוציא, וכן נראה בעיני עיקר, שהן עשויין פת ולפתן כאחד "ולקביעות סעודה הן עשויין", עכ"ל, והנה אמנם ממש"כ בדין מולייתות אין ללמוד לנידו"ד, די"ל דשאני מולייתות שהן חלק מקביעות סעודה וע"כ חשיבי כפת גמורה, ומשא"כ בדברים הנאכלין להשקיט הרעבון שלא בתוך קביעות הסעודה, אך כן נ' מתחילת דבריו דלא חשיב כפהב"כ רק פת שדרך לאכלה לקינוח סעודה.

וכ"נ גם בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ב הי"ח, ז"ל, פהב"כ היא פת נאפה בתנור ונעשית דקה מאד ולפעמים לשין אותה בשמן וגם נותנין שם קליות, ומפני שהיא דקה ואין דרך לאכלה "אלא לתענוג כעין פירות" ונקראת פרפרת וכו', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ה] ומאידך מצאתי בסידור רס"ג עמ' פ"ה, ז"ל, וסעודה שנעשתה ממיני דגן אבל לא הוכנה ככרות לחם כגון וכו' מברכין לפניהם במ"מ וכו', ואם עשה מן החטה או השעורה או כיו"ב לחם "ממה שמביאים על השלחנות לא בכלים" מברכין לפניו וכו' המוציא ואחריו ד' ברכות, עכ"ל.

ונראה מדבריו, דכל שאי"ז כצורת ככרות לחם שמביאין על השלחנות, חשיב כפהב"כ, והיינו דלא חשיב כלחם גמור אלא לחם שדרך להביאו בתורת פת דהסעודה, אך כל שמביאין אותו בכלים, שהוא בא כתבשיל דהסעודה, ואינו בא כפת דהסעודה, חשיב כפהב"כ.

וכ"ה פשטות ד' התניא בסימן כ"ח שכתב דאין מברכין המוציא על מולייתות הממולאות בבשר אלא בשקבע סעודתו עליהן, וכ"ה גם בפי' ריבב"ן לעיל דל"ו:, עיי"ש, והרי דאף שדרך לאכלן בתוך קביעות סעודתו, חשבינן להו כפהב"כ, אמנם בביאוה"ל דחק בד' התניא דאיירי באופן שאינם עשויין אלא לקינוח, עיי"ש.

ו] אמנם גם אי נימא דכל שאין הפת עשוי' לקבוע עלי' עיקר הסעודה חשיבא כפהב"כ, אכתי יש להסתפק במיני פת בזמנינו שדרך לקבוע עליהן סעודה קטנה, וכגון המינים המכונים עוגות בוקר וכיו"ב, דמסתברא מילתא דסגי בזה לחשבן כפת העשוי' לקביעות סעודה, ויש לברך עליהן המוציא וג' ברכות.

גם יש להעיר, דאי נימא הכי, א"כ גם מיני פת שעשויים גם לקינוח ולתענוג, מ"מ אם דרך גם לקבוע עליהן סעודה קטנה, חשיבי כפת גמורה, שהרי הדבר ברור דדינא דפהב"כ שאין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות, הוא רק משום שאין דרך לקבוע סעודה עלי', אך אם הי' הדרך לקבוע סעודה עלי', הגם דדרך גם לאכלה לקינוח ולתענוג, חשיבא כפת גמורה, וכ"ה מבו' בל' ספר המאורות בסוגיין והריב"ש סימן כ"ח והב"י בסימן קס"ח, עיי"ש, וכ"ה מבו' מל' הפוסקים בכ"ד, וזה דלא כמו שנשתבשו בכמה מספרי הזמן,[[2]](#footnote-3) וצ"ע בכ"ז.

**ב**

ז] הרא"ש בסימן ל' כתב, ז"ל, וכתב רבינו משה ז"ל דאם אחרים אינם קובעין אפילו כשהוא קובע אינו מברך דבתר רוב אזלינן ובטלה דעתו אצל כל אדם, והראב"ד ז"ל כתב ואם הי' קובע עליו אפי' משהו מברך עליו בתחלה המוציא ולבסוף ג' ברכות, ועי' בס' המכתם לעיל דמ"א: שהביא לכל ד' הראב"ד, ונראין דברי רבינו משה ז"ל, עכ"ל, ובשו"ע סימן קס"ח ס"ו פסק כדעת הרא"ש דאם אכל שיעור שאחרים אין קובעים עליו אע"פ שהוא קובע עליו אינו מברך אלא במ"מ וברכה אחת מעין ג' דבטלה דעתו אצל כל אדם.

ובפמ"ג שם אש"א י"ג עמד בזה, דבל' הרמב"ם שלפנינו בפ"ג מברכות ה"ט שכתב דאם קבע סעודתו עלי' מברך המוציא, משמע דאזלינן בתר קביעות דידי', ועיי"ש שצידד דהוי זה ספיקא דדינא.

ועי' גם בס' מער"ק בהל' ברכות שם ועוד כמה ממפרשי הרמב"ם שם שעמדו בזה דמשמעות ל' הרמב"ם הוא דאזלינן בתר קביעות דידי', גם בס' ראשון לציון בסוגיין כתב כן בדעת בה"ג והרי"ף והרמב"ם דאזלינן בתר קביעות דידי', והכריע כן לדינא, ואך דמכח ד' הרא"ש נסתפק לומר דשמא לא סגי בקביעות דידי' אם אין דרך בנ"א לקבוע ע"ז.

וכ"נ להדיא בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק לעובדי ד' עמ' 221, ז"ל, אם יאכל אכילת עראי כפי שאוכלין מיני מתיקה או על דרך דחיקת הרעב עד לזמן הארוחה שעלי' הוא סומך, מברך עליו ברכה אחת מעין ג' וכו', ואם יאכל כדרך ארוחה שסומך עלי' והיא שאומרים ז"ל על משמעותה קבע סעודתו עליו מברך עלי' ברכת מזון שלימה, עכ"ל, ונ' להדיא בכל דבריו דתליא בקביעות סעודה דידי', ואך דמשמע מדבריו דלא תליא בכונתו, אלא תליא במידת אכילתו אם היא כדרך ארוחה שסומך עלי' או לא.

וכ"נ גם בד' הריא"ז ה"א דין י"ג, ז"ל, מי שקובע סעודתו עליו מברך עליו המוציא בתחילה וג' ברכות בסוף, ומי שאינו קובע סעודתו עליו מברך עליו בתחילה במ"מ ולבסוף ברכה אחת מעין ג', עכ"ל, וכ"כ המאירי בסוגיין בשם גאוני ספרד דאזלינן רק בתר קביעות דידי', עיי"ש.

ח] וגם לדעת אידך קמאי דס"ל כפשטות סוגיין דכל שאכל כשיעור שאחרים קובעין אף שהוא לא קבע מברך עליו המוציא וג' ברכות, מ"מ מצינו בד' כמה מן הראשונים דאם קבע הוא סעודתו עליו מברך עליו המוציא וג' ברכות אף דאין אחרים קובעין ע"ז.

דהנה ז"ל הרשב"א לעיל דל"ח:, דפהב"כ כי לא מברכינן עלי' המוציא אפילו על אכילת כזית היינו משום דחשבינן ליה כמשתנה ממינו, ותדע לך שהרי בפת דעלמא מברכין עליה המוציא בכזית ובפהב"כ לא מברכין אלא בורא מיני מזונות, אלא דכשקובע עליו סעודה עשאו כפת דעלמא, ואפי' לא קבע סעודה עליו אלא שאוכל כדי קביעות אחרים ג"כ הרי הוא עושה אותו כפת דעלמא שאוכלין ממנה הרבה כדי שביעה והו"ל לדידיה כמי שלא נשתנה ממינו, עכ"ל, וכ"ה גם בל' הרשב"א לעיל דמ"א:, ז"ל, דפרפרת הויא פת ואלו קבע עלי' סעודה או דאכל מיניה כדי שאחרים קובעין עליו סעודה מברך עלי' המוציא וג' ברכות, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דכל שקובע עליו סעודה ודאי דמברך עליו המוציא וג' ברכות, ולא נתחדש בסוגיית הגמ' שם דמ"ב. אלא דאף אם לא קבע סעודה עליו אלא שאכל ממנו כדי קביעות אחרים נמי מברכין עליו המוציא וג' ברכות, וכן נראה גם בד' הרא"ה לעיל דל"ח: דכל שקבע סעודתי' עליו אחשבי' ושויי' פיתא.

וכ"ה במאירי בסוגיין, ז"ל, ואם קבע סעודתו עלי' מברך המוציא וג' ברכות, ואם לא קבע אלא שאכל בכדי שאחרים קובעים עליו בכך אף בזו לדעתנו מברך המוציא וג' ברכות, ואפי' לא הי' דעתו לקבוע וברך מיני מזונות ונמלך ואכל הרבה מברך ג' ברכות, עכ"ל, ועיי"ש שכתב דדעת גאוני ספרד דכל שאינו קובע אף שאחרים קובעין בכך אינו מברך אלא במ"מ ומעין ג'.

וכ"נ גם בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ב הי"ח, ז"ל, פהב"כ וכו' כל שקבע סעודתו עליו מברך עליו המוציא וג' ברכות וכו', ושם ה"כ כתב, ז"ל, התחיל לאכול מהן שלא לקביעות סעודה וכו', ואם אכל ממנו אח"כ על דרך שאחרים קובעין עליו סעודה מברך ג' ברכות, עכ"ל, ונ' להדיא דכל שקבע סעודתו עליו מברך עליו המוציא וג' ברכות אף אם לא אכל כשיעור שאחרים קובעין, ואך דגם היכא שלא קבע סעודתו עליו, אם אכל כשיעור שאחרים קבועין מברך ג' ברכות.

וממה שהביא הריטב"א להך דינא בהל' כ', נראה דס"ל דכל שהתחיל לאכול שלא לקביעות סעודה ונמשך באכילתו ואכל כשיעור קביעות, לא מצינו למיתי עלה מדינא דקבע סעודתו עלי', שהרי הוא לא בא לאכול לשם קביעות, וכל הא דמברך בכה"ג ג' ברכות, הוא רק משום שאכל כשיעור שאחרים קובעין, וכ"נ גם בד' המאירי והמיוחס לריטב"א בסוגיין, עיי"ש, וכ"נ גם בס' המכתם לעיל דמ"א: בשם הראב"ד, ז"ל, ואם כדי שאחרים קובעין, אע"פ שלא קבע עליו "מתחילה", בסוף מיהא מברך ג' ברכות, עכ"ל.

וכ"ה גם בל' ס' המאורות לעיל דמ"א:, ז"ל, ואי קבע סעודתי' עלי' מברך עלי' המוציא וג' ברכות, ואי אכל מהן שיעור גדול, אע"פ שהוא לא שבע באותו שיעור צריך לברך ג' ברכות, דקי"ל כל שאחרים קובעין עליו סעודה צריך לברך, עכ"ל.

ט] ושיטה חדשה בזה מצינו בד' ראבי"ה סימן קי"ז, ז"ל, אבל הך דמייתי בסמוך לה פהב"כ ולחמניות דמשני דקבע סעודתיה עלייהו, יש לפרש שפיר דאמר קבענא, ומהני מפני שלא שינה, שרוב בנ"א מראים בדיבורם קביעותם בענינים הללו אפי' אם אינו אוכל הרבה כתליסר ריפתי דאכל רב הונא דקתני הואיל ואחרים קובעים עליהם סעודה אפילו בסתמא מהני למהוי קביעות ואם שינה בטלה דעתו, ואם אינו ראוי לקביעות לשום אדם ובדיבורו משנהו לקביעות בטלה דעתו אצל כל אדם, עכ"ל, וכ"כ שם סימן קי"ח, ז"ל, ופהב"כ ולחמניות אי אמר קבענא סעודתיה עליה מברך המוציא וג' ברכות לאחריהן, ואי לא קבע מברך בורא מיני מזונות וברכה אחת מעין ג'. ואם אכל כ"כ שאחרים קובעים סעודתם עליהם אפי' לא אמר הוי קביעות, דסתמא דעתו כשאר בני אדם, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דקבע סעודה עלי', היינו שאמר שהוא קובע ע"ז סעודה, ומהני כ"ז שהוא ראוי לקביעות בנ"א, וכל שלא אמר שהוא קובע סעודה ע"ז, הרי דאם דרך בנ"א לקבוע סעודה ע"ז, הוי זה כקביעות סעודה, ואם אין דרך בנ"א לקבוע סעודה ע"ז, אף שהוא ראוי לקביעות ופעמים קובעין ע"ז, אי"ז קביעות.

**ג**

י] כתב המאירי בסוגיין, ז"ל, ויש מי שאומר שכל שאדם מביא יין לשתות עמו או לשרותו בו כגון ניבלאש ואובלייאש שמביאין יין מבושם ושורין אותן בו והם ממין פהב"כ קביעות סעודה הוא, ואין הדברים נראין לי שכל אכילה שאינה "אלא מדרך שמחה ולא מצד רעב ובקשת שובע" אינה קבע, עכ"ל.

ונראה מד' המאירי, דכל שאוכל מצד רעב ובקשת שובע, חשיב זה כקביעות סעודה, ומברך עליו המוציא וג' ברכות, ורק כשאוכל מדרך שמחה, אינו מברך עליו המוציא וג' ברכות, אך י"ל דלא תלי בכונתו, אלא תלי באופן אכילתו, דאם אוכל כדרך שאוכלין מדרך שמחה אינו קבע, ואם אוכל כדרך שאוכלין מצד רעב ובקשת שובע הו"ל קבע.

ומש"כ המאירי דיש מי שאומר וכו', כ"ה בספר המכתם לעיל דמ"א: בשם הראב"ד, ופירש הטעם דכה"ג הוי זה אכילת קבע, עיי"ש, ונתחדש בדבריו, דרק כשאוכל בדרך עראי, אין מברכין עליו המוציא וג' ברכות, אך כל שקובע עצמו לאכילה, כגון שמביא יין לשתות עמו או לשרות בו, חשיב זה כקביעות סעודה לברך עליו המוציא וג' ברכות.

אמנם לפי ד' הראב"ד י"ל, דכל שאוכלו בדרך עראי, אף אם הויא אכילתו מצד רעב ובקשת שובע, אינו מברך עליו המוציא וג' ברכות, ורק כשאוכלו בדרך קבע הוא דמברך עליו המוציא וג' ברכות.

ובבה"ג בפירקין כתב, ז"ל, והני פיספג וגושקנג אי לאקראי בעלמא קאכיל להון א"נ לקינוח סעודה, הו"ל כפהב"כ ומברך עליה במ"מ, ואי קבע סעודתי' עלוהי המוציא, עכ"ל, ונ' מדבריו דבב' האופנים לא חשיב כקביעות סעודה, והיינו בין כשאוכל באקראי אף אם אוכל לשם רעב ובקשת שובע, ובין כשאוכל לקינוח אף אם אכילתו בקביעות ואינו אוכל באקראי, ויש לדון בזה גם מל' הראשונים שהבאנו לעיל סק"ד בהערה, עיי"ש, וצ"ע בזה.

יא] ומצינו עוד דברים בזה בסידור רש"י סימן קכ"ו, ז"ל, ואי לא קבע סעודתי' אלא לתענוג בעלמא אכיל להו מברך עלייהו במ"מ וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דרק כשאוכל לשם תענוג מברך ע"ז במ"מ, אך כל שאוכל לשם שובע, חשיב זה כקביעות סעודה ומברך המוציא וג' ברכות, אך בתחילת דבריו כתב, ז"ל, דכיון דאחשבינהו פיתא לאקבועי" עיקר סעודתא" עלייהו בעי ברכה כי לחם ממש, עכ"ל, ומ' דרק כשקובע ע"ז עיקר סעודתו, הוא דחשיבי כפת ומברך המוציא וג' ברכות.

ובאמת נ' דלרש"י לטעמי' הוא מוכרח כן, שהרי דעת רש"י לעיל דמ"א: דפהב"כ אין מברך לאחרי' מעין ג' אלא בנ"ר, וכ"כ הרי"ף בסוגיין דלאחרי' ולא כלום, אך הרא"ה כתב דט"ס הוא בד' הרי"ף, וצ"ע דמי גרע ממעשה קדירה שמברכין לאחריו מעין ג'.

ומצינו הישוב לזה בסידור רש"י שם, ז"ל, אבל לאחריהם לא מצי למימר על המחי' ועל הכלכלה דלא מין מזון ומין מחי' נינהו ולא סעיד ליבא, אלא על השובע אכיל להו, וסגי בבנ"ר כמו מיא וירוקא בעלמא וכו', עכ"ל, והרי דפהב"כ שאין דרך לאכלה לסעוד אלא אוכלין אותה על השובע, לא חשיבא כמין מזון ומין מחי', וע"כ אין מברכין עלי' מעין ג', ול"ד למעשה קדירה שאוכלין לשובע והוי מין מזון ומחי'.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז הרי הדבר פשוט דכ"ז הוא כשאוכל מהן לתענוג, אך כל שאוכל מהן למזון ולשובע, ודאי יש לברך עליהן ברכת מחי' ומזון, וא"כ בע"כ דכל כה"ג הו"ל בכלל קביעות סעודה, דאל"כ נמצא, דגם כשלא קבע סעודתו חלוק הדין היכא שאכל לתענוג דמברך בנ"ר מהיכא דאכל למזון ושובע דמברך ברכת מעין ג', ולא מצינו שחילקו בזה, ובע"כ דכל שאוכל למזון הו"ל כקביעות סעודה.

ועד"ז נראה, דלדעת רש"י והרי"ף מוכח דלא חשיב כפהב"כ אלא פת העשוי' לאכילת תענוג, אך פת העשוי' לאכלה למזון, אף אם אינה עשוי' לקבוע עיקר סעודתו עלי', לא חשיבא כפהב"כ, דכה"ג שהיא עשוי' למזון והויא מין מחי' ומזון, לא גריעא פת זו ממעשה קדירה וכיו"ב דמברכין עליהן מעין ג', וא"כ בע"כ דלא הויא בכלל פהב"כ, שהרי בפהב"כ אמרינן דאין מברכין לאחרי' מעין ג', ולא נתפרש לחלק בין מיני הפהב"כ, וכיון דבפת זו ודאי ליכא להך דינא, בע"כ דאינה כלל בכלל פהב"כ.

יב] והר"א בן הרמב"ם בס' המספיק לעובדי ד' עמ' 221 כתב, ז"ל, אם יאכל אכילת עראי כפי שאוכלין מיני מתיקה "או על דרך דחיקת הרעב עד לזמן הארוחה שעלי' הוא סומך", מברך עליו ברכה אחת מעין ג' וכו', ואם יאכל כדרך ארוחה שסומך עלי' והיא שאומרים ז"ל על משמעותה קבע סעודתו עליו מברך עלי' ברכת מזון שלימה, עכ"ל, ולמדנו מדבריו, דאף כשאוכל לשם שובע, מ"מ כל שאוכל כדרך שדרכו לאכול לדחיקת הרעב עד לזמן הארוחה שעלי' הוא סומך, ואינו סומך דעתו על אכילה זו, הוי זה אכילת עראי, ולא חשיב זה כקביעות סעודה.

אמנם גם לפי דבריו נראה, דכל שאוכל מפהב"כ סעודה בבוקר, אף שאין אוכל כשיעור סעודה גדולה, מ"מ אם דרכו לאכול סעודה בבוקר, הרי דה"נ כשאוכל פהב"כ חשיב זה כקביעות סעודה, שהרי הוא אוכל כדרך ארוחה שסומך עלי' ואין סומך דעתו על הסעודה שאחרי', והוי זה אכילת קבע, ורק מי שאין דרכו לאכול סעודה בבוקר אלא לטעום מעט, ע"ד שאמרו בסוכה דכ"ו. כדטעים בר בי רב ועייל לכלה, לא חשיב זה כקביעות סעודה, אלא הוי זה כאכילת עראי.

יג] ומצינו עוד דברים בזה בתשו' מהר"ח או"ז סימן ע"א, ז"ל, שבת קובעת דאפילו אכילת עראי חשיבא קבע למעשר. נראה דגם לענין פהב"כ שכתב אבא מרי זצ"ל שאם אחר ברהמ"ז הביאו לפניו דיסתקא וכיוצא בזה המתובלת הרבה בתבלין ומתוך כך אין אוכלין ממנה כ"א מעט מברך עליה בתחלה במ"מ ולבסוף בנ"ר, אבל אי קבע סעודתו עלי' בתחלה מברך עליה המוציא ולבסוף ברהמ"ז גמור, עכ"ל, ונלמד מדבריו, דכל שאוכל מפהב"כ אכילת קבע מברך עלי' המוציא וברהמ"ז, אף אם אי"ז כשיעור שביעה, וע"כ כיון דשבת קובעת לחשבו אכילתו כאכילת קבע, ה"ה מברך ע"ז המוציא וברהמ"ז.

אך בגו"ר כלל ג' סימן י"א הביא ממהר"י חגיז שנסתפק אם שבת קובעת לענין פהב"כ, ועיי"ש דמסיק דודאי ל"מ, משום דלענין פהב"כ לא תלי אם אוכל בדרך עראי או בדרך קבע, אלא אם אוכל כשיעור קביעות סעודה, עיי"ש, וכ"כ גם המהר"ם בן חביב בשו"ת קול גדול סימן ע"א והברכ"י בסימן קס"ח אות ה', אך עיי"ש שהביא מכת"י זקנו מהר"א אזולאי שכתב שמצא בס' כת"י קדמון דכל אכילת שבת חשיב כקבע לענין פהב"כ, עיי"ש.

ולפמש"נ הנה לפ"ד הראב"ד דכל שאוכל כדרך אכילת קבע מברך המוציא וברהמ"ז, הרי מסתבר כד' מהר"ח או"ז דכיון דאכילת שבת חשיבא כאכילת קבע, חשיב זה כקביעות סעודה, אך לד' המאירי דלא תלי דין פהב"כ באכילת עראי ואכילת קבע, לא יועיל מידי הא דאכילת שבת חשיבא כאכילת קבע, וז"פ, אך בד' הגו"ר ודעימי' נראה דגם לא ס"ל כדעת המאירי דכל שאוכל מצד רעב ובקשת שובע חשיב כקביעות סעודה, אלא לא חשיב כקביעות סעודה אלא בשיעור שקובעין ע"ז סעודה, וזה לפ"מ דקי"ל דקביעות סעודה לא תלי כלל בדידי'.

ומצינו בד' כמה מן האחרונים שנקטו דכל דיוצא בפהב"כ יד"ח מצה, מהני זה לחשוב אכילתו כאכילת קבע, ומברכין ע"ז המוציא וברהמ"ז, ודבריהם הם ע"ד ד' מהר"ח או"ז הנז', אך לפ"ד הגו"ר ודעימי' אין הדין כן.

יד] ובעיקר הדין בזה, הנה לפ"מ שפסק בשו"ע ומ"ב דאם אכל שיעור שאחרים אין קובעים עליו אע"פ שהוא קובע עליו אינו מברך אלא במ"מ וברכה אחת מעין ג' דבטלה דעתו אצל כל אדם, הרי בפשוטו ה"נ אף אי נימא דאכילה לשם רעב ובקשת שובע חשיבא כקביעות סעודה, מ"מ כיון שאין דרך בנ"א לקבוע ע"ז, אינו מברך המוציא וג' ברכות, אמנם בדעת הסוברים דסעודת שבת חשיבא קבע, י"ל דהוא אף בעינן כשיעור שאחרים קובעין עליו, והיינו משום דדרך בנ"א לאכול כן מעט בשבת אשר חשבינן לה כקבע.

אמנם באמת נראה דאי"ז כן, דכיון דהא דלא אזלינן בתר קביעות דידי' הוא משום דבטלה דעתו אצל כל אדם, הרי דאי נימא דכל שאוכל מעט לשם רעב ובקשת שובע, חשיב זה כקביעות סעודה, ל"ש בזה בטלה דעתו אצל כל אדם, שהרי ודאי כן דרך בנ"א לאכול מפת זו מעט לשם רעב ובקשת שובע.

ולפ"ז הרי דמסתימת ד' השו"ע והפוסקים שנקטו דכה"ג אינו מברך המוציא וברהמ"ז, מבו' דפשיטא להו דאף כשאוכל לשם רעב ובקשת שובע לא חשיב זה כקביעות סעודה, ורק כשאוכל סעודה גמורה הוא דחשיב כקביעות סעודה, וע"כ שפיר אמרינן דכל שקבע סעודה על פחות משיעור שבנ"א קובעין, בטלה דעתו אצל כל אדם, ושו"ר בתהל"ד סימן קס"ח שדן בנידון זה ומסיק דאף כשאוכל לשם מזון ושובע לא חשיב זה כקביעות סעודה, עיי"ש.

אך מ"מ נראה, דאם אוכל כשיעור שדרך בנ"א לקבוע עליו סעודה בבוקר, שפיר חשיב זה כקביעות סעודה, שהרי הסעודה שאוכלין בנ"א בבוקר שפיר חשיבא כסעודה לענין זה, וכמש"נ לעיל סקי"א, וע"כ כל שאוכל כשיעור שדרך בנ"א לקבוע סעודה זו, חשיב שפיר כשיעור קביעות סעודה, וז"ב.

בהא דבטרוקנין אין מברכין בלא קביעת סעודה, יל"ע אם הוא חד דינא עם כל פהב"כ, וכ"כ הגר"ז, או הוא דין בפנ"ע דאי"ז לחם גמור, ורק ע"י קביעות סעודה חשיב כלחם, וכ"נ בד' הב"י והפר"ח שפירשו דהא דיוצא בו יד"ח מצה, הוא רק משום דסגי בה בלחם עוני, והיינו דאי"ז לחם גמור, וכ"נ בד' המאורות דבזה ל"ה הטעם משום דאין דרך לקבוע ע"ז, אך עי' בל' התוס' פסחים דל"ו: דאינו סועד הלב, ונראה דהטעם הוא משום דאי"ז כדרך פת דסועד הלב, אך לא נתפרש דהוא משום דרך בנ"א, אלא מצ"ע אינו ראוי לשמש כפת.

בד' הרשב"א דמהני קבע אף שאין אחרים קובעין, וי"ל דהוא לטעמי', אך אם הטעם הוא משום בטלה דעתו, אי"ז שייך לטעמי'.

והנה לד' הרשב"א ודאי לא יועיל אם הוא שבע מדברים אחרים שאכל קודם לכן ואינם בכלל סעודתו, דבכה"ג הרי אינו עושה אותו כפת דעלמא.

הגר"ז סדר ברכה"נ פ"ב ס"א, אין מברכין עליהם המוציא וברכת המזון אלא לפניהם בורא מיני מזונות ולאחריהם מעין ג' אלא אם כן אוכל מהם כשיעור קביעות סעודה דהיינו כשיעור שרוב בני אדם קובעים סעודת קבע שהיא סעודת ערב ובוקר על שיעור כזה מסתם לחם גמור "וגם מלחמים אלו כשאוכלין שיעור כזה לפעמים אזי הם קובעים סעודה עליו", ולכן אף מי שאוכלו סעודת ארעי ולא שבע משיעור זה בטלה דעתו, עכ"ל

הגר"ז שם ס"ג, ואם אינו שבע ממין לחם זה לבדו אלא שאוכלו עם לפתן המשביע כגון שמלפתו בבשר או דגים וכיוצא בהם עד ששבע הרי זה כאילו שבע ממנו לבדו "לפי שהלפתן טפלה לו" ונתחייב בברהמ"ז מה"ת ולפיכך האוכל כד' ביצים ממין לחם זה עם לפתן כזה עד ששבע מברך המוציא וברכת המזון ובפחות מכן מברך על לחם אחר תחלה, עכ"ל.

שם ס"ד, ואם מתחלה היה בדעתו לאכול אכילת ארעי ובירך בורא מיני מזונות ואחר כך נמלך לאכול עוד כדי שביעה וקביעות סעודה נכון לצאת ידי כל ספק ולברך תחלה מעין ג' על מה שכבר אכל וישהה מעט ויטול ידיו ויברך המוציא ויאכל עד כדי שביעה ויברך ברכת המזון אף שאינו שבע מאכילה השניה לבדה אלא בצירוף אכילה הראשונה שכבר בירך אחריה מעין שלש והוא שאכל באחרונה כד' ביצים לפחות, עכ"ל.

ושם ס"ב כתב, ז"ל, ואם אוכל פחות מכשש ביצים והוא לא שבע ממנו מברך בורא מיני מזונות ומעין ג' ואם שבע ממנו יטול ידיו ויברך המוציא וברכת המזון עליו לבדו והוא שאכל כשיעור ד' ביצים אבל פחות מכן אם הוא שבע משיעור זה יברך על כזית לחם אחר תחלה המוציא ואחר כך ברכת המזון, עכ"ל.

ומבו' בכל דבריו, דשיעור ד' ביצים הוא שיעור סעודה, וע"כ בפחות מזה נסתפק דשמא אפי' אם שבע ל"מ, אך כל שאכל ד' ביצים, ודאי דאם שבע מזה ה"ה חייב, וודאי דמצטרף מה שמלפת שהוא טפל לו, וכן מצטרפת האכילה הראשונה שמכחה הוא שבע, ושמא היינו רק כשגם האכילה הראשונה היתה מפהב"כ, דאל"כ לא הי' צריך בדברים המלפתין להא דהם טפלים לפת.

בתוספת יוהכ"פ יומא דע"ט: כתב, דאף דבסוכה הוי קביעות בכביצה, מ"מ לא סגי בזה לקביעות סעודה דפהב"כ, ויל"פ דהוא דבפהב"כ לא סגי "באכילת בינים", ונפ"מ טובא לדינא בזה, וצ"ע

בד' ראבי"ה נראה דמדמה דינא דקביעות סעודה בפהב"כ לדינא דקביעות ביין, אך בד' הרשב"א דביין מהני הא דמיגו דהוי קביעות, לכאו' בע"כ דהוי דין אחר, דבפהב"כ הרי ל"מ הך מיגו, וכמש"נ במק"א, וגם מש"כ הרשב"א לפרש דע"י קביעות בפהב"כ ה"ה מחשיבו לפת, לכאו' ל"ש בהך גוונא שמעולם לא קבע על הפת, אלא אכלו בתוך סעודתו, וצ"ע.

המספיק לעובדי ד' עמ' 219 דמי שכבר שבע ואוכל, אינו חייב בברהמ"ז מדאורייתא, דכל חיובו הוא רק אם שבע ע"י אכילה זו, ומ' להדיא מכל דבריו דמי שעדיין לא שבע ואכל כדי להשלים שבעו חייב בברהמ"ז מדאורייתא, עייש"ה.

יש מקום לומר, דכל שאוכל כדי לצאת יד"ח מצה או יד"ח אכילה בלילה הראשון, הרי דעי"ז גופא הוא חושבו לפת, שאינו אוכלו בתורת קינוח וכו', אלא בתורת אכילת פת, וע"כ בכה"ג הוא חייב בברהמ"ז, וכעי"ז כתב בס' עדות ביעקב סו"ס י'.

ובזה נתישב משה"ק האחרונים דמ"ט לא אמרינן דאי בעי לא אכיל, ולהנ"ל ניחא, וכבר כתב כן בס' תורת חיים סימן קס"ח סוסקט"ז.

שעה"צ קס"ח י"ח, האי לשבוע לאו דוקא שביעה גמורה לכולי עלמא, אלא רוצה לומר דרך קביעת סעודה

גו"ר כלל א' סימן כ"ד, ז"ל, ונראה דמולייתות הללו ודומיהן שיש דבר אחר מצטרף להם הנה כשקובע סעודתו עליהם שדינם לברך עליהן המוציא וג' ברכות לא קפדינן שיהיה כל שיעור של קביעות סעודה בעיסה לבדה אלא כיון שדרכם של בני אדם לקבוע סעודה על מיעוט מזון זה בצירוף מה שממולא בתוכו די בזה כיון דהכי אורחא דעלמא לקבוע סעודה.

ותו איכא למימר דמיעוט מזון זה חשיב להו לאינשי לקבוע סעודה עליו וסגי להו בהכי כיון שיש דברים אחרים מצטרפין לו וכן יש לדון בסעודות גדולות של חתנים וכיוצא שעושין הפת מתובל בשמן ושומשמין ואותו פת יש לו דין פת כסנין ואעפ"כ יש לברך עליו המוציא וג' ברכות אף על גב דלא אכיל מיני' באותה סעודה שיעור גדול של קביעות סעודה והיינו טעמא כיון דאורחא דעלמא לקבוע סעודה על מיעוט פת זו בצירוף מטעמים ותבשילין שנותנין לפניהם בשלחן.

1. ועיקר הך מילתא דפהב"כ הי' הדרך לאכלה לקינוח סעודה ולתענוג, מצינו כן גם בד' רבים מקמאי, דז"ל הראב"ד שהביא בספר המכתם דמ"א:, ובפרפרת דהיינו פהב"כ "דאין נאכלין לרעבו אלא לקינוח הפה", עכ"ל, וז"ל הרשב"א לעיל דמ"א:, ופרפרת וכו' אלא פהב"כ וכיו"ב "שבאין לקינוח סעודה ולהנאת עצמן ולא להשביע", עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם דמ"ב., וא"ל ר"נ עדי כפנא, כלומר אכילה זו אכילת רעב היא וקבע היא וצריך לברך המוציא ואחריו ג' ברכות, דלא אמרו בפהב"כ שאינה טעונה לפניה אלא מיני מזונות ולבסוף מעין ג', אלא בשאוכל ממנו מעט "כדרך הלועסים ממנה מעט לתענוג ועידון ולמתיקה", עכ"ל, וכ"ה בתוה"ב הקצר בית ו' סוף ש"א, ז"ל, וכן האוכל כעכין וכיו"ב "לתענוג" ואינו קובע סעודתו עליהם נוטל ידו אחת ודיו, עכ"ל, וכ"ה בס' המנהגות להרא"ש מלוניל לד:,ז"ל, ופהב"כ פי' הבא בעבור כסיסה ולא לרעבון והוא הפת העשוי בבשמים מברך לפניו אבל לא לאחריו דברכת המזון פוטרתן, עכ"ל, והובא בכל בו סימן כ"ד, וכ"ה באהל מועד דרך א', ז"ל, משום דפרפרת היינו פהב"כ "אין נאכלין לרעבו אלא לקינוח הפת וללפתן", עכ"ל, וכ"ה בשו"ת הריב"ש סימן כ"ח, ז"ל, ומה שאין מברכין עליהן המוציא היינו לפי שאין דרך לקבוע סעודתו עליהן אלא אוכלין מהן מעט "בקינוח סעודה" דומיא דפהב"כ, עכ"ל.

   וכ"נ גם בד' הערוך ע' כסן, שהביא הב"י בסימן קס"ח, והובא גם באשכול הל' סעודה, ז"ל, פהב"כ פי' רה"ג הם כעכין והיא פת בין מתובלת ובין שאינה מתובלת שעושים אותה כעכין יבשים וכוססין אותם בבית המשתה ושלא בבית המשתה ומנהג בני אדם שאוכלים ממנו "קימעא" וכשאכל רב הונא הרבה אמר רב נחמן עדי כפנא זה רעב "ולרעבונו אכל לשבוע ממנה ולא בתורת כיסנין" וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע"כ הדבר ברור דמין מאפה הנקרא בורקס, אם הדרך לאכלו גם בתוך הסעודה והוא מכלל קביעות הסעודה, דמי לפשטיד"א הממולאת בשר דמברכין עלי' המוציא וג' ברכות, עכ"פ בגוונא דאינו נילוש ברוב מי פירות, ואתינן עלה משום ממולא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועפי"ז יל"ד גם במשה"ק הרשב"א בסוגיין ע"ד הרי"ף דמי גרע פהב"כ מתאנים וענבים דמברך עליהן מעין ג', ולפ"ד סידור רש"י י"ל, דבמיני דגן מה שחשבתם תורה לברך עליהן מעין ג', הוא משום דהוו מין מזון ומחי', וע"כ כל שאינם בכלל זה אין מברכין עליהן מעין ג', ומשא"כ בפירות מז' המינים מה שחשבתם תורה לברך עליהן מעין ג', אי"ז משום דהוו מין מחי' ומזון, אלא משום חשיבות הפירות עצמן, ויש לדמות ד"ז למש"כ הראשונים בטעם הא דהכוסס חטה אינו מברך מעין ג', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)