הדחת הקערות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נ_ט בר נ_ט

חולין קיב. הדחת הקערות

בתוס' קיב. הביאו מסה"ת לאסור קערות בשריות שהודחו ביורה חולבת, והו"ד ברמב"ן ור"ן.

ודנו התוס' בטעמו של דבר:

**א. הדחת קערות לשיטת הריב"ן-**

לשיטת הריב"ן דנתבשלו אסור וודאי ה"נ יש לאסור דלא חשיב כנ"ט בר נ"ט שהרי הוא יוצא ע"י בישול, וכן בכל הראשונים הסכימו דלשיטת הריב"ן אסור.

אבל ברא"ש כתב דאף לדבריו יש להתיר להדיח את הקערות דלא אסר נתבשלו אלא לאוכלן בכותח ממש אבל הכא שאין כאן אלא עירוב טעם שני של הבשר עם טעם שני של החלב ליכא איסורא.

וכעי"ז פסק הרמ"א צה-ב דאף שהחמיר כשיטת ריב"ן ונתבשלו אסור ה"מ לאוכלו ממש עם מין השני אבל לתתו בכלי שלהם שרי, ומקורו מאו"ה [וכבר העיר ביד יהודה דבאו"ה לד-ה נראה שאסר באמת לתת גם בכלי שלהן, ומה שהביא הרמ"א משמו הוא בהג' או"ה בסוה"ס כלל לד].

ועיין בבדה"ש סקפ"ט דלאו דוקא בכלי של מין השני שרי אלא אף בתבשיל שקיבל טעם ממין השני.

ועיקר ד' הרא"ש צ"ב מה לי נתערבו בטעם ומה לי נתערבו בממשות של חלב.

[ובשלמא בדעת הרמ"א פי' בט"ז סק"ה ובהגר"א שם דבעיקרו אין לחלק בזה אלא דכיון דרו"ר פליגי על הריב"ן לא החמיר הרמ"א כדעתו אלא בחלב ממש ולא בטעם הבלוע בכלי.

ויסוד הביאור י"ל עפמש"כ בפמ"ג שפ"ד פז-יח דטעם בטעם אין בו איסור תורה ורק כשחד מהם יש בו ממשות חשיב דרך בישול[[1]](#footnote-2), אבל ברא"ש שכתב כן אף בדעת ריב"ן צ"ב.

וכבר העיר בפמ"ג מ"ז סק"ה על הט"ז דבד' הרא"ש חזינן דאף לריב"ן עצמו שרי ואין כוונת הרמ"א לפשרה בעלמא, וע"ע באו"ה בהג' לכלל לד שממנו לקוחים ד' הרמ"א כש"כ היד יהודה צה-יא מבואר מלשונו ג"כ דאף הריב"ן מיקל בכלי ואינו פשרה בעלמא].

ובאר רעק"א בהשמטות על השו"ע-צה דע"כ דעת הרא"ש דאף להריב"ן דאסר נתבשלו לאו דחשיב ליה כטעם ראשון ממש דא"כ ה"נ יוכל לאסור את טעם החלב, רק הוי כמו טעם שני לשיטת הרמב"ן שאין יכול לצאת לדבר אחר לאוסרו דהוי כטעם שלישי אבל מ"מ יכול להאסר ע"י החלב.

אלא שהרמב"ן נקט דכל שאין נו"ט זב"ז אין איסור כלל, והרא"ש חולק וס"ל דשפיר יכול החלב לאסור את הבשר, ולכך כל האיסור של נתבשלו הוא רק בכותח דהוי ממשות אבל בקערות שגם החלב הוא טעם שני א"י לאסור זא"ז כלל.

[ורעק"א נקט כן גם בדעת הרמ"א עצמו דלאו בתורת פשרה הוא רק כ"ה עיקר הדין להריב"ן].

ומבואר מזה דעת הרא"ש דלא הרמב"ן בגדרי בב"ח ואף אם לא נתנו טעם זב"ז מ"מ אותו שקיבל טעם נאסר [ולפי"ז צ"ל דעתו כהתוס' דטעם שני נמי אית ביה היתר דנ"ט בר נ"ט ולכך לא תיקשי עליו מראיית הרמב"ן מהסוגיא].

וביד יהודה צד-יט ד"ה והרא"ש כתב לבאר סברת הרא"ש באופ"א עפ"י מה שדקדק מלשון הרא"ש שהריב"ן לא אסר אלא בטעם שני ולא בשלישי, ומה שאסר בבישול ולא חשיב טעם שלישי ע"י המים הוא משום שיש לחוש שנגע בקדירה עצמה.

ועפי"ז כתב דלעולם אף להריב"ן אם אך יגיע לכלל טעם שלישי שרי וכל האיסור בבישול הוא משום שכשהוא נפגש בכותח הוא מיד נאסר קודם שנקלש שהרי החלב לעולם יישאר חלב וממילא הוא אוסר את הטעם בשר קודם שיוקלש, וה"מ בחלב ממש שהוא אוסר את הטעם שנישל בשר, אבל כשנפגש רק בטעם שני חלב הרי אין כאן מה שיאסור ששניהם קלושים ופקע מיד איסורם ואין כאן מה שיאסור את חבירו.

ולשני המהלכים נמצא שלא התיר הרא"ש נ"ט אחד שנתערב עם טעם אחד וכל ד' הרא"ש הוא דוקא הכא שכשהוא יוצא למים כל טעם הוא טעם שני ורק אתינן עלה משום חומרא דבישול וא"י טעם שני לאסור את הטעם שני.

אבל צ"ע שהרי הטעם עצמו נכנס לקדירה ונאסר שם ע"י הטעם חלב שהוא טעם ראשון, ולשיטת הריב"ן דבישול אין בו היתר של נ"ט בר נ"ט הרי יאסור את הטעם הבלוע בקדירה שהוא טעם ראשון ובזה לא שייך סברות אלו?

וצ"ל דפשוט דע"י כלי לא החמיר ריב"ן וכש"כ הרמ"א דע"י כלי אין להחמיר חומרת הריב"ן (אח"כ ראיתי כנראה הטעם משום דשני כלים לא אמרינן חומרת ריב"ן), וכל הנידון הוא מכח עירוב הטעמים במים, וע"ז מהני סברא הנ"ל דהוי טעם שני בשני, וכעי"ז ביד יהודה צד-יט שם עיי"ש בביאור הדברים, אבל ברעק"א ל"מ כן אלא אף במה שנבלע בקדירה מועלת סברתו, וצ"ע.

**ב. לחולקים על הריב"ן קערות נוגעות זב"ז-**

ועוד כתבו התוס' לאסור אף לחולקים על הריב"ן בגוונא שהיה שומן בעין על הקערות אין כאן נ"ט בר נ"ט.

אבל גם בל"ז כתבו התוס' שתי טעמים לאסור, והראשון דהקערות נוגעות ישירות במחבת ונפלט טעם זמ"ז והוי טעם שני מיד באיסורא.

הנה מש"כ התוס' לאסור משום שנוגעות הקדירות זב"ז צ"ע כשה"ק בראש יוסף דהא קי"ל אין בליעה יוצאת מכלי אל כלי בלא רוטב וע"כ הוא יוצא דרך המים והוי נ"ט שני בהיתר?

פמ"ג מ"ז צה-ט תי' דע"י הבל הקדירה יוצא אף בלא רוטב [ואולי י"ל עוד כל כמה שיש רוטב חשיב שיוצא ישירות מקדירה לקדירה, וצ"ע].

ובסה"ת גם הביא צד זה לאסור משום שנוגעות הקערות זב"ז וכתב שיש לדון להתיר משום דרוב הטעם יוצא ע"י המים והוי נ"ט בר נ"ט.

וכתב ביד יהודה צד-יט ש"ה והנה בתוס', דכל ד' סה"ת הוא בכה"ג שמדיח קדירת בשר במחבת חולבת שאינה בת יומא, וכל הנידון הוא שאחר שבלעה המחבת טעם בשר ייאסר מכאן ואילך לבשל בה חלב משום בליעת בשר שבה, ואף דהוי טעם שלישי מ"מ דעת הריב"ן דבשלו אסור וע"ז נקט סה"ת שיש להתיר משום שהרוב יוצא ע"י המים.

אבל תוס' איירי בששניהם בני יומן ואם נחוש לנגיעה הוי טעם ראשון ממש לא מהני מה דרוב יוצא ע"י המים ויש לחוש לנגיעה, ואף בלא דעת הריב"ן הוי טעם שני מיד באיסור ואסור, וע"ז ל"מ הסברא שרוב הטעם דרך המים [וכעין חילוק זה נתבאר במקו"א בדעת החוו"ד לענין מאוכל לאוכל אי חשיב נ"ט בר נ"ט].

והנה מבואר בתי' ראשון של התוס' דבלוע בכלי נאסר משום בב"ח ונ"נ, ודלא כשיטת הרמב"ן צז: הו"ד בשו"ע-צח, וצ"ע ממש"כ הגר"א שם להוכיח כשיטת הרמב"ן מתוס' צז: ד"ה איכא דמשמע שאין חנ"נ בבלוע בכלי, וצ"ע.

עוד מבואר בזה חידוש שהבליעה שבקדירה לא חשיב כנו"ט נוסף מקדירה לבלוע שבה רק הכל חשיב טעם אחד כגוף הקדירה עצמה.

**ג. טעם התוס' וסה"ת שמתערב במים וד' הרמב"ן-**

עוד כתבו התוס' לצדד לאסור גם לחולקים על הריב"ן, "ועוד דלא דמי לדגים שעלו בקערה דהא כשהטעם שני של בשר ושל חלב נכנס במים מיד נאסרו המים וחוזרין ואוסרין את הקערות והמחבת".

וברמב"ן תמה ע"ז דהוי נ"ט בר נ"ט, ואף שנתערבו שניהם יחד במים מה לי בכך והרי לא נאסר בב"ח במה ששניהם יחד בתוך המים עד שיתנו טעם זב"ז ממש, ודכוותה ממש בדגים בכותח דאף שטעם החלב של הכותח נכנס לדגים ויש כאן טעם חלב ובשר מעורבים בתוך הדגים ואכתי אינו טעם שלישי להתיר מ"מ אינו נאסר עד שיתנו טעם זב"ז.

בפשטות ביאור השקו"ט ברמב"ן הוא דס"ד דכיון שמתערב הכל יחד במים הרי יש כאן איסור בעצם המים שמעורב בהם בשר וחלב אף בלא שנתנו הבשר והחלב עצמם טעם זב"ז, וע"ז דחה דאינו כן וצריך שיתנו טעם הבשר והחלב וא"א לאסור את המים מצד ששניהם מעורבים בהם.

ובתשובת רעק"א-רז כתב שד' הרמב"ן מורים דאין איסור בב"ח עד שיתנו טעם זב"ז ואם רק אחד נתן טעם בחבירו לא חל דין בב"ח כלל.

וכנראה הבין כוונת הרמב"ן דקשיא ליה גבי כותח דנהי שהטעם בשר הוא טעם שני מ"מ החלב נכנס לתוך הדגים ויאסור את הטעם שני של בשר שהוא עדיין טעם לאסור את הבשר ואף אם צריך שייכנס דוקא להטעם בשר מ"מ הוא נכנס שפיר לטעם בשר?

וע"ז חידש הרמב"ן יסוד בדין בב"ח שאין נאסר אלא כשנותנין טעם זב"ז, והבשר אינו נותן טעם בטעם החלב שנכנס ורק החלב נותן טעם בבשר ולא מהני לדין בב"ח [ועיקר ענין זה נתבאר במקו"א בארוכה].

אבל צ"ע דא"א לפרש כן בכוונת הרמב"ן שהרי הרמב"ן דן זה גם לענין דינו של סה"ת והתם לא שייך להקשות כן כלל שהרי גם טעם החלב וטעם הבשר שניהם יצאו מתוך קדירה ובמים שניהם הם טעם שני ואין לאף אחד כח להטעים את השני יותר מחבירו, וע"כ עיקר נידון הרמב"ן הוא כש"כ.

ואולי י"ל לפמש"כ ביד יהודה בביאור ד' הר"ן (יו"ד לקמן) שטעם הקדירת בשר שיוצא יונק ישירות מן הקערה את הטעם ואכתי חשיב הטעם הבלוע בקערה כטעם ראשון, וזהו הוקשה להרמב"ן למה לא יאסור בכה"ג וע"ז כתב דמ"מ אין נאסר אלא בנתינת טעם זב"ז.

[ואולי גם רעק"א לא נתכוין לומר שזהו סדר הפשט בד' הרמב"ן, רק שדקדק מלשון הרמב"ן שצריך שיתנו טעם זב"ז ולא סגי מה שאחד נותן טעם בחבירו, ולעולם ביאור עיקר ד' הרמב"ן הוא כש"כ לעיל].

**ד. יישוב ד' סה"ת-**

וביישוב דעת סה"ת עיין בר"ן ז"ל:"שאני רואה דברי סה"ת נכונים וברורים ולא דמי לדגים שעלו בקערה כלל דהתם הכותח לא קיבל כלל מטעם ראשון דהיינו מהקערה אלא מן הדגים דהוי טעם שני אבל כאן טעם הנפלט לתוך המים מקבל טעם מטעם הבשר ראשון שבקערה דמאן לימא לן שלא יתערבו פליטות הבשר והחלב בעצמם שלא באמצעות המים וכו'.

ועוד דמה דשרי נ"ט בר נ"ט לאו משום דסברי שאין טעם ראשון מתפשט והולך עד השלישי דא"כ אף באיסורא נימא הכי ואנן לא שרינן אלא בב"ח דהוי שני נ"ט של היתר הלכך דוקא כשטעם שני עמד בהיתר בלא תערובת חלב אבל כאן לא עמד בהיתר אלא תיכף שבא לעולם נתערב בטעמו של חלב מסתברא וודאי דאסור", עכ"ל.

ובביאור טעם הראשון של הר"ן הנה בפמ"ג שפ"ד צד-ח כתב כוונתו ע"ד התוס' דבלעו הכלים זמ"ז, וביד יהודה צד-יט ד"ה והנה מש"כ תמה ע"ז דא"א לומר כן לשיטת הרמב"ן דאין חנ"נ בבלוע בכלי וכ"ה שיטת הר"ן לעיל צז: [ומ"מ צ"ע כשה"ק לעיל דאף התוס' שם מודו להרמב"ן בזה כש"כ לעיל בשם הגר"א, וצ"ע].

גם בט"ז צה-ז מבואר שאין כוונתו לתי' הראשון של התוס', רק ע"כ כנ"ל שהבליעות נתערבו בתוך המים.

ובפשטות כוונת הר"ן דחיישינן שמא נפגשו הפליטות בתוך המים זב"ז דבתוך המים חשיב עדיין בעינייהו רק מעורבין במים אבל לא בלועים במים, ואם נפגשו זב"ז ייאסרו [כן פשטות כוונת הר"ן וכש"כ בחת"ס יו"ד-עא].

וביד יהודה שם פי' כוונת הר"ן באופן אחר, דהטעם חלב שמעורב במים הוא טעם שני אבל יש לחוש שהטעם בשר יצא ישירות אל החלב קודם שנתערב במים והוי טעם ראשון.

אלא שעדיין תיקשי דמ"מ החלב הוא טעם שני והוי כהא דכותח שהרי לשיטת הרמב"ן צריך ליתן טעם זב"ז, כתב היד יהודה דה"נ גם טעם הבשר המעורב במים יונק את טעם החלב מן הקדירה קודם שנתערב במים ונמצא שגם החלב נתן טעם בבשר וגם איפכא.

אלא שיש כאן חידוש גדול שהרי אין כאן בשום חלק מהטעם בב"ח שנתנו טעם זב"ז, שהרי רק אותו חלק שיצא למים הוא שמקבל את הטעם ראשון שיוצא מהקדירה והוא עצמו טעם שני וא"י להטעים את המין השני, ורק בסך כל הקערה יש כאן בב"ח מעורבים ומה"ת דסגי בזה, וצ"ע.

וביאור תי' השני של הר"ן עיין ביד יהודה שם דהכא טעם שני עדיין לא היה לו זמן היתר שמייד כשנעשה טעם שני הוא מתערב עם הבשר וחשיב טעם שני דאיסורא.

[וע"ע בחי' אנ"ש על הר"ן שבאר טעמו משום שלא היו למים שעת הכושר מעולם ומיד כשבלעו הטעם בשר נבלע בהם גם טעם חלב].

**ה. בד' התוס'-**

ונשוב לד' התוס' הנה בתוס' כתבו שני טעמים חדא משום שהקערות מקבלות הטעם זמ"ז ישירות, וזה מובן ועוד כתבו דלא דמי לדגים שעלו בקערה דהא כשהטעם שני של בשר ושל חלב נכנס במים מיד נאסרו המים וחוזרין ואוסרין את הקערות והמחבת.

בט"ז צה-ט כתב שכוונתם בתי' השני ע"ד הר"ן בטעמו הראשון דחיישינן שהפליטות עצמן נתערבו במים, וכנראה פי' ד' הר"ן ע"ד החת"ס שהבאנו שהפליטת עצמן מתערבות במים.

אבל כבר כתב ביד יהודה דל"מ כן לשון התוס' כלל, רק יסודם הוא ע"ד תי' השני של הר"ן, וזכורני שכתב בכוונתם דאינו נקלש אלא אחר מעט זמן וכבר נאסרו המים, ומיהו א"י לאסור זא"ז שכבר יעבור זמן ויקלשו, וכל כוחם הוא לאסור המים, ואף שאין מתערבים זב"ז מ"מ כל שהם מעורבים יחד בתוך המים סגי לאסור המים [ודלא כהרמב"ן דבעי שיפגשו זב"ז דוקא, וצ"ע], ולא מצאתיו כעת.

וע"ע בחוו"ד קג-ח הביא ד' הנוב"י-לא ביין שנתבשל בקדירת בשר והגיסו בו כף חולבת אסור דחיישינן שנתערבו הפליטות ונאסרו.

ותמה בחוו"ד שהרי א"א להם לאסור את היין שהרי פליטת בשר וחלב נטל"פ הוא ביין?

והנה לד' הר"ן דחיישינן שמא נגעו זב"ז בתוך המים לק"מ, וכנראה באר החוו"ד ד' התוס' משום שהמים עצמם נאסרו, וכיון שאין היין יכול להאסר ליכא חששא כלל.

אבל אינו מוכרח די"ל דכיון שהוא בלוע ביין חשיב נטל"פ ואינו נאסר כלל, וצ"ע.

ע"ע בט"ז צד-ז דקי"ל להלכה כטעם התוס' השני שהרי מבואר שם ברמ"א צד-ה שאם יש במים שישים שרי, ולטעם הראשון של התוס' דחיישינן שנגעו בקערות עצמם זב"ז יש לאסור אף בכה"ג.

ומשמע מזה ג"כ דעיקר האיסור הוא משום שהמים נאסרו ולכך כשיש שישים לא נאסרו, אבל אינו מוכרח דאף אם הבליעות נאסרות מ"מ כשיש במים שישים אין לאסור שהטעמים בטלו במים.

ולהלכה מבואר בט"ז צה-ט דקי"ל כטעם דחיישינן שמא נתערבו הטעמים זב"ז בתוך המים, ועפי"ז כתב לדון בכלי חלבי שנפל לתבשיל ירקות שמתבשל בכלי בשרי שאם יש שישים במים שרי.

אבל בפמ"ג מ"ז צד-ז צידד להוכיח מהש"ך דחיישינן גם לטעם הראשון שיגעו כלים זב"ז וד' הרמ"א שהתיר שם הוא באופן שהיה ברור שלא נגעו הכלים זב"ז.

**ו. אינו ב"י-**

בסו"ד התוס' מסקו דאם אחד מהקערות אינו בן יומו הרי אותו שהוא בן יומו מותר שלא בלא אלא בליעה פגומה אבל אותו שאינו ב"י אסור.

וברא"ש כתב שאם אחד אינו בן יומו הכל מותר, וכ"נ להלכה ברמ"א צה-ג להתיר שניהם וכתב הגר"א דאף אם נוגע ישירות שרי, ודלא כדעת התוס'.

ודעת התוס' צ"ב, ועיין מהר"ם שכתב דשלא בדקדוק נקטו כן.

ובביאור שיטת התוס' נשנו שתי אופנים:

א. יש"ש-סד פי' דחזרו לשיטת הריב"ן דנתבשלו אסור, וא"כ הקערה שאינה בת יומא נאסרת, וכגון שהיא קדירה חולבת שאינה ב"י הרי לבשל בה בשר אסור משום גזירת אב"י, וכיון שבלעה בשר הרי א"א לבשל בה חלב דהוי נ"ט שני בהיתר ע"י בישול דלריב"ן אסור.

וכתב בראש יוסף דצ"ל לפי"ז דאזלי לפי הטעם שכתבו שהקדירות נוגעות זב"ז לכך נאסר, אבל אם דרך המים הרי הוא טעם ג' בהיתר ע"י בישול דאף לריב"ן שרי כמשמעות התוס' קח:.

ואף אם נאסור לריב"ן גם טעם שלישי בהיתר מ"מ מכלי לכלי שרי כש"כ מג"א תנב-א מד' הרא"ש סוף ע"ז ופסחים ב-ז לענין הגעלת כלים דזה כו"ע מודו דשרי או משום נ"ט ג' או משום דמכלי לכלי שרי [וכש"כ הפר"ח תנב-ד"ה ומש"כ כדי, דלכך הוצרך הרא"ש להאי טעמא אף אם נאסור טעם שלישי לריב"ן דלא כש"כ הש"ך צד-כב דטעם שלישי שרי לכו"ע].

ובאמת יש כאן מקום עיון בדעת הרמ"א כיון שהחמיר דעת הריב"ן למה התיר כשאחד אינו ב"י והרי יש לחוש שנגעו זב"ז ונבלע בקדירה טעם בשר ולשיטת הריב"ן אין בו קולא של נ"ט בר נ"ט דהוי טעם שני, ואולי ס"ל להרמ"א דשני כלים קיל טפי אף לריב"ן, ועפמ"ג מ"ז צה-ט.

ב. בברכת הזבח הו"ד בראש יוסף פי' כוונת התוס' דלא אזלי בדעת ריב"ן כלל, ומ"מ כיון שנבלע ישירות מקדירה לקדירה יש לאסור שהבלוע בקדירות נאסר משום בב"ח, ואף שאחד מינייהו פגום מ"מ עיקר דין נטל"פ הוא שא"י לאסור אבל הוא עצמו למה לא ייאסר בדין בב"ח שהרי הוא ראוי לגר [דפגם שאב"י אכתי ראוי לגר לרו"ר], ולכך אסור לבשל בו שום דבר ולא רק בב"ח.

ולפי"ד מבואר בד' התוס' דלא כהרמב"ן דבב"ח בעי נ"ט זב"ז דהכא לא חשיב שפגום נותן טעם בשכנגדו ומ"מ נאסר [ויל"ד קצת].

אבל עיקר ד' בה"ז נסתרים מהלכה מפורשת שו"ע צג-א בשם הריב"ש קדירה חולבת שאינה בת יומא שבשלו בה בשר מותר לבשל בה שאר דברים וע"כ נטל"פ אינו נאסר.

ובאמת צע"ג תינח להרמב"ן אינו נאסר אבל לפמש"כ בחזו"א להוכיח מסי' צד-ב דלא קי"ל כהרמב"ן בזה מ"ט לא ייאסר הפגום ע"י הטעם מושבח שנותן בו, ולמה לא יחול בו דין בב"ח, ולא נתבאר לי ענין זה.

ג. באו"ש פ"ט מאכ"א באר ד' התוס' שאינו נפגם באב"י עד שיוצא לחוץ ודקדק כן מלשון רש"י ע"ז סז:, ומ"מ הוא ג"כ דלא כהשו"ע סי' צג הנ"ל, ועיי"ש מש"כ עפי"ד שם דיסוד דין נ"ט בר נ"ט הוא מכח שנפגם בכלי.

**ז. עוד בדיני הדחת הקערות-**

רמ"א צה-ג:

א. אין איסור להדיח את הקערות בכלי שני שאינו מבשל, והסכים עמו בט"ז.

ובט"ז הביא מיש"ש שאם היה שומן דבוק בהם אסור גם בכ"ש, שיש לחוש שמא ימחה השומן לתוך המים ויהיו נחשבים כגון באיסור.

ודעת הט"ז כתב בפמ"ג מ"ז סקי"ב ובחוו"ד דאף שבכל מקום החמיר הט"ז דכ"ש מבליע ומפליט מיהת מ"מ הכא שרי, משום שאין בכוחו של כ"ש להבליע ולהפליט כאחד, היינו גם להפליט טעם ממין אחד וגם להבליעו בכלי השני אין כח בכ"ש [ומה"ט שרי אף אם יש שומן בעין].

וזה טעם לענין פליטת הבשר והחלב שלא יחזרו ליבלע בכלים, אבל עצ"ע שהרי המים קיבלו טעם מהבשר והחלב ונאסרו ואח"כ ייבלעו המים בכלי, ונתבאר במקו"א ללמוד מזה שאין הנאסר חוזר ואוסר בנאסר מבב"ח דלא כהחוו"ד צד-טו והג' רעק"א-צ, ואכ"מ.

ב. עוד כתב הרמ"א שאם עירה מכלי בשרי את המים שנתבשלו בו על כלי חלבי ולהיפך נאסר הכלי התחתון [והיינו דוקא בלא נפסק הקילוח, כו"פ ופמ"ג וכ"מ בט"ז].

בש"ך סק"ה תמה על הרמ"א דהא הוי נ"ט בר נ"ט ולמה נחמיר בו ואף דעת הריב"ן אינו אלא לכתחילה ואיך אסר הרמ"א בדיעבד, וחלק על הרמ"א להתיר בכה"ג.

בכו"פ וחכמ"א כתבו שד' הרמ"א הם חומרא בעלמא שלא מן הדין, עיי"ש.

עי' בט"ז סקי"ג באר ד' הרמ"א דע"י הניצוק חמיר יותר, ולא נתבררו לי דבריו.

בחוו"ד כתב לפרש ד' הרמ"א באופן מחודש עפ"י המבואר ברמ"א צד-ה בתוחב כף חולבת לקדירת בשר עם ירקות שהמנהג לאוסרה ואף דהוי נ"ט בר נ"ט ע"י בישול ובדיעבד וודאי שרי, לא הקילו האי דיעבד אלא באוכל אבל בקדירה יש מנהג לאוסרה בכה"ג [ולפי"ז אף אם כלי התחתון אינו ב"י ג"כ המנהג לאסור].

ביד יהודה העיר על עיקר דינו של הרמ"א שהרי לפי דעתו צא-ד אין עירוי מבשל אלא כד"ק וכל דא"א בקליפה הותר לגמרי, א"כ ה"נ הכא המים עצמם לא נאסרו כיון דא"א להם בקליפה, א"כ איך יאסור את הכלי שלמטה?

וזה כנראה תלוי בגדר הטעם דא"א בקליפה אם יסודו הוא משום שאין כאן בליעה כלל כיון שהוא דבר המתערב, או דלעולם יש כאן בליעה אלא שהיא מועטת ובטלה בשישים מצ"ע אלא שהחמירו קליפה היכא דאפשר, ונתבאר שם עוד בזה.

ג. בש"ך הביא מד' האו"ה לד-כא דדוקא בהכלי שעירו עליו ישירות נאסר אבל שאר כלים שהלך ונזחל הקילוח אליהם מותרים [וכ"כ לענין שבת שמותר לערות בצידי המאכל ואח"כ ילך העירוי למאכל].

ובמקו"א הבאנו שכבר הק' בפמ"ג שפ"ד כאן בסתירת ד' הרמ"א צב-ז דהתם אסר עירוי הנזחל כל שהוא מחובר עדיין לאש [או אפי' לכ"ר, עיין בפמ"ג באורך].

דעת הפמ"ג דהאו"ה פליג על הרמ"א שם בשם תרוה"ד, וממילא להלכה יש לאסור גם שאר הכלים דלא כהש"ך.

אבל בחוו"ד צב-כג נקט דאין לאסור עירוי הנזחל אלא לענין או"ה דתלי בבליעה ופליטה אבל לענין בישול בשבת אין כוחו לבשל דסו"ס אין לו דפנות המחממות[[2]](#footnote-3).

וה"נ הכא אף שהוא מחובר לאש מ"מ כיון שיש לו כבר דפנות המצננות שוב אינו מבשל.

ומה"ט התיר האו"ה לערות בצידי התבלין בשבת שעירוי הנזחל אינו מבשל לענין שבת.

והוסיף דכיון שעירוי הנזחל אינו מבשל ה"נ אינו מבליע ומפליט כאחד, והרי כדי לאסור את הכלים שהעירוי נזחל עליהם צריך שיפליט מהם טעם הבלוע בהם שהוא ממין השני ועי"ז ייאסר ושוב יבליענו בכלי וזה אין בכוחו של עירוי הנזחל.

[אלא שתמה על דבריו באגרו"מ יו"ד ח"א מב-ג שהרי מהכלי שמערה ממנו אי"צ העירוי להפליט הטעם שהרי יצא ממנו כבר ע"י הבישול, אלא דבכלי בב"ח הוא צריך גם להפליט מהכלי השני את החלב ולאסור את החלב וגם להבליעו בו אח"כ כשהוא אסור וא"י להבליע ולהפליט יחד, אבל בכלי איסור שמערה ממנו הרי אי"צ להבליע בכלי השני ובזה למה לא יאסור, והרי בש"ך מבואר להתיר גם בכלי איסור בכה"ג ולא רק בב"ח, וצ"ע].

ד. עוד כתב רמ"א דה"מ במערה ישירות מכלי לכלי, אבל מותר לערות מים על שני כלים שאחד בשרי ואחד חלבי, "שאין עירוי ככלי ראשון ממש שיעשה שהכלים יבלעו זמ"ז".

וטעם הדבר מבואר באו"ה שם משום שעירוי הנזחל אינו מבשל ואינו אוסר, והיינו באופן שמעיקרא אינו פוגע ישירות בשני הכלים יחד, וכ"כ בהגר"א.

אלא דלפי"ז יש כאן תימה היאך העתיק הרמ"א את דבריו בזה, הרי בסי' צב-ז דעת הרמ"א דעירוי הנזחל אוסר כל שלא נפסק הקילוח, וכבר תמה ע"ז בכנפי יונה כאן, וגם הפמ"ג שנתקשה ע"ד הש"ך בשם האו"ה לא נתקשה על הרמ"א עצמו, וצ"ב רב.

ולעיל הבאנו דעת הפמ"ג שעירוי הנזחל אף מבשל לענין שבת והוא ככל עירוי בעלמא, ולפי"ד תיקשי טובא ד' הרמ"א הכא, אבל לפי"ד החוו"ד ג"ז לכאו' מיושב שעירוי הנזחל א"י להפליט ולהבליע.

והנה בש"ך סק"כ תמה ע"ד הרמ"א דהא עירוי מבשל כד"ק, ואין קו' מובנת כלל, אם כוונתו להקשות דעירוי הנזחל נמי מבשל הרי הוא עצמו הביא לעיל ד' האו"ה שעירוי הנזחל אינו מבשל א"כ מאי קשיא ליה הכא, ועיין אגרו"מ יו"ד ח"א מב-א מש"כ לפרש קו' הש"ך בדוחק.

בש"ך פי' טעמו של הרמ"א באופן מחודש דאף שעירוי מבשל ואף מבליע ומפליט כאחד כל שלא נפסק הקילוח, מ"מ אין כוחו אלים כ"כ גם להפליט טעם מהקדירה או השומן הדבוק בה וגם להצליח להבליעו בכלי [אף בעירוי גמור ולא רק בנזחל].

ועדיין לא באר מאי שנא מסי' צב-ז שהעירוי מבליע גם בכלי, אבל כנראה שאני התם שהחלב עצמו שעירו הוא חם והוא האוסר את הקדירה שהולך תחתיה, והוא עצמו שפיר ייבלע בקדירה, ודוקא הכא א"י להפליט כ"כ עד שיבליע דבר אחר בקדירה.

עוד יש לציין כאן ד' הפמ"ג מ"ז-יב דכל ד' הרמ"א שייכים רק אם צריך להפליט טעם מקדירה או משומן הדבוק בה אבל אם הוא דבר צלול וודאי אוסר שאי"צ להפליט [וזה לכל הפירושים בדעת הרמ"א].

אבל באגרו"מ יו"ד מב-ב דעתו שא"י לעשות שתי פעולות יחד גם לחמם את הצלול וגם להבליעו בכלי.

מיהו בט"ז הביא מיש"ש לאסור אם שומן דבוק בהם כיון שיש לחוש שנימוח למים ואז נבלע שפיר בכלי, משמע שלא כד' האגרו"מ ואם הוא צלול שפיר יכול ליבלע בכלי.

ובעיקר דינו של הרמ"א לא הסכימו הפוסקים עמו, דעת הפר"ח וכו"פ שאם עירה כלי של בשר וכלי חלב נאסרו הכלים ואף אם הם נקיים משום שעירוי יכול להפליט ולהבליע בכלי.

ועי' בש"ך מה שחילק להלכה שיש להתיר היכא דהוי נ"ט בר נ"ט דבלא"ה הרבה ראשונים מקילים לגמרי בהדחת קערות, אבל אם הם כלי איסור דלא שייך בהו נ"ט בר נ"ט או אפי' בב"ח אם שומן דבוק בהם יל"ד שאין בהם קולא של נ"ט בר נ"ט שהרי הכלי הנקי בלע שומן ונאסר ואח"כ נבלע טעם בשומן ונאסר גם כלי זה, ומסיק שיש להחמיר בזה.

ואם נבוא לדון במה החמירו, הרי לדעת הפמ"ג עירוי הנזחל אוסר לגמרי ויש להחמיר בכל ענין, אבל לדעת החוו"ד אין חומרא זו אלא במערה על שני כלים והעירוי נופל על שניהם יחד ממש אבל בעירוי הנזחל אין לאסור בכל כה"ג, ועצ"ע.

1. מיהו בחכמ"א גבי הדחת הקערות נקט שיש בו איסור תורה, עיי"ש ואף שאינו אלא טעם בטעם וזה דלא כהפמ"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. וזה עפי"מ שיסד בכ"ד מתוס' שבת מ: דלענין בישול אם אין לו דפנות המחממות א"י לבשל רק מבליע ומפליט מיהא, וכן נקט בסי' צב-כז לענין דבר גוש אינו מבשל רק מבליע ומפליט. [↑](#footnote-ref-3)