35 פסול רשע ד - בטעמא דרבא דרשע דחמס פסול ודלאו דחמס כשר
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ד' י"ט שבט תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דכ"ז., מומר אוכל נבילות לתיאבון דברי הכל פסול, להכעיס אביי אמר פסול רבא אמר כשר, אביי אמר פסול דהו"ל רשע ורחמנא אמר אל תשת רשע עד, ורבא אמר כשר רשע דחמס בעינן וכו'.

והנה בטעמא דרבא דרשע דחמס בעינן, מבו' בסוגיית הגמ' לקמן דהוא משום דכל דאינו רשע דחמס ול"ה רע לבריות, אינו חשוד להעיד עדות שקר שהוא רע לשמים ורע לבריות, וע"כ אמרינן דלדעת ר' יוסי דהחשוד לקל אינו חשוד לחמור, ודאי דבעינן רשע דחמס, דהאוכל נבילות דהוא רע לשמים אינו חשוד להעיד עדות שקר דהוי גם רע לבריות, ואביי ורבא פליגי לדעת ר"מ דהחשוד לקל חשוד לחמור, אם ה"נ אמרינן דהרע לשמים חשוד נמי על איסור דרע לבריות, או דאינו חשוד ע"ז.

והא דמודה רבא באוכל נבילות לתאבון דפסול, אף שאינו רע לבריות, כתב הרשב"א ביבמות דכ"ה:, ז"ל, הוי לרבא כמו אוכל נבלות לתיאבון דאינו רע לבריות ואפ"ה מודה בה רבא דפסול לעדות כדאיתא התם, וטעמא דמלתא משום דכיון שהוא חשוד לעבור על דעתו ועל דעת קונו משום הנאת גופו, חשוד נמי להעיד עדות שקר בשביל ממון ואינו חושש אם הוא עושה דבר שהוא רע לשמים ורע לבריות, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, וכ"כ הרמ"ה בסוגיין בפי' קמא, עיי"ש, והיינו דרק באוכל נבילות להכעיס דאינו חושש כלל לאיסור, הוא דאמרינן דאף שהוא רע לשמים אינו חשוד להיות רע לבריות, אך באוכל נבילות לתיאבון דהוא חושש לאיסור, ואפ"ה הוא עובר עליו משום הנאת גופו, הרי דה"נ הוא חשוד להעיד עדות שקר בשביל ממון, אף דהוי זה רע לשמים ורע לבריות, ועי' רש"ש בסוגיין ומשכן העדות ? שפירשו לזה.

ב] אמנם צ"ע לפ"ז במה שפירש"י בר"ה דכ"ב., בהא דתנן ואלו הן הפסולין המשחק בקוביא וכו', ז"ל, לפי שנחשדו כל אלו לעבור על דת מחמת ממון, חשדום להיות מעידים שקר ע"י ממון ושוחד, עכ"ל, וצ"ע דמ"ט הוצרך להא דהן חשודין לעבור מחמת ממון, וע"כ יש לחוש שיעידו שקר ע"י ממון ושוחד, הרי בלא"ה יש לפסלם, משום דהוו רע לשמים ולבריות, וכל שהוא רע לשמים ולבריות פסול לעדות אף בלא הא דהוא עובר על דת מחמת ממון וחשוד להעיד שקר ע"י שוחד, שהרי אף האוכל נבילות להכעיס הי' פסול לעדות, אלמלי הא דל"ה רע לבריות, והרי דאף דלא חזינן כלל דהוא עובר מחמת חימוד ממון, יש לפסלו לעדות.

ובפשוטו י"ל בזה בדעת רש"י, דס"ל דהמשחק בקוביא ומלוה ברבית וכו' כיון דמדעת הבעלים הן עושין כן, לא חשיבי כלל כרע לבריות, וע"כ כל הא דפסילי לעדות הוא רק משום דהן עוברין על דת מחמת חימוד ממון, ודמו לאוכל נבילות לתאבון דפסול לעדות אף דאינו רע לבריות, משום דהוא עובר על דת מחמת חימוד ממון.

ג] אך אכתי קשיא בזה במה שפירש"י לעיל דכ"ה., ז"ל, לוה בריבית פסול לעדות, דקי"ל המלוה והלוה עוברין בלא תעשה, וכיון דחימוד ממון מעבירו על דת הו"ל כרשע דחמס דעובר נמי על ל"ת מפני חימוד ממון, עכ"ל, וכ"ה גם בתוס' הרא"ש יבמות דכ"ה:, ז"ל, דהוי כמו אוכל נבלות לתיאבון וכו' חשוד נמי להעיד שקר בשביל ממון, דהוי כמו רשע דחמס שעובר משום הנאת ממון, עכ"ל, והרי להדיא דהא דרשע דחמס פסול לעדות, הוא משום דעובר על ל"ת מפני חימוד ממון, וזה צ"ע, דלכאו' ברשע דחמס גמור שהוא רע לבריות ל"ב להא דעובר מפני חימוד ממון, אלא כיון שהוא חשוד לעבור על איסור דרע לשמים ורע לבריות, ה"ה חשוד להעיד עדות שקר.

ועד"ז קשיא גם בד' הרמ"ה בסוגיין, ז"ל, והדרינן לאותיבי לאביי מהא אל תשת רשע עד אל תשת חמס עד אלו הגזלנין ומלוי רבית "דאית בהו חימוד ממון" ומאי דדמי להו כגון אוכל נבלות לתאבון דקא עבר משום חימוד ממון, עכ"ל, והרי דהא דגזלנין ומלוי ברבית נפסלין הוא משום דיש בהן חימוד ממון, וכ"נ גם בד' הרמ"ה לעיל מינה, ז"ל, ויל"פ דקסבר רבא דכי איירי קרא ברשע דחמס גופיה כגון גזלן ומאי דדמי לי', ואנן מרבינן כל היכא דעביד משום חימוד ממון "דדמי לגזלן", עכ"ל, ומ' דגם רשע דחמס גופי' הוי פסולו משום דאית בי' חימוד ממון, וצ"ע דמאי בעינן לזה, תיפו"ל דהו"ל רע לבריות, ובמלוי ברבית י"ל דלא חשיב כרע לבריות וכנ"ל, אך אכתי קשיא בגזלנים דהוי רע לבריות, דמ"ט בעינן להא דעביד משום חימוד ממון.

**ב**

ד] ונראה לישב בפשיטות, בהקדם, דהנה כתב הרמב"ם בפ"י מעדות ה"ב, ז"ל, איזהו רשע, כל שעבר עבירה שחייבין עליה מלקות זהו רשע ופסול, שהרי התורה קראה למחוייב מלקות רשע, שנא' והי' אם בן הכות הרשע, עכ"ל, ובהלכה ד', ז"ל, ועוד יש שם רשעים שהן פסולין לעדות אע"פ שהן בני תשלומין ואינן בני מלקות, הואיל ולוקחים ממון שאינו שלהם בחמס פסולין, שנאמר כי יקום עד חמס באיש, כגון הגנבים והחמסנים וכו', עכ"ל.

והנה מבו' בד' הרמב"ם דהעובר על ל"ת שאין בו מלקות אינו נפסל לעדות, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, וכ"ה בתשו' הרי"ף ד' בילגורי סימן י' ובעה"ע אות קבלת עדות ונימו"י בסוגיין בשם הרי"ף, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ה בסוגיין דאוכל נבילות להכעיס פסול משום דמחייב מלקות ורשע מיקרי, וכ"ה גם בדבריו לעיל דכ"ד: בדין מלוה ברבית ולעיל דכ"ו: בדין בא על הערוה, עיי"ש, וכ"ה בשו"ת הריב"ש סימן שי"א, וכ"ז בדל"ה רשע דחמס, אך כל דהוי בכלל רשע דחמס, ה"ה פסול לעדות אף דלי"ב מלקות.

ובמהרי"ק שורש קכ"ו כתב בדעת הרמב"ם, ז"ל, דדבר פשוט הוא דבעינן א' מב' דברים, או שיעבור על עבירה שחייבין עליה מלקות וכו', או שהי' גזלן ולוקח שאינו שלו בחמס, וכן עד זומם שעיקר עדותו בחמס ונפקא לן מכי יקום עד חמס, וכן משמע בהדיא מתוך דברי ר' משה וז"ל, ועוד יש שם רשעים שהם פסולים לעדות אע"פ וכו', הואיל ולוקחין ממון שאין שלהם בחמס פסולין שנא' כי יקום עד חמס עכ"ל, משמע טעמא שלוקחין ממון שאין שלהם פסולין, הא אם היו עוברי' על ד"ת בשביל ממון שאין רוצה לפרוע שהוא שלהם, דומיא דגנב שעבר על לאו דלא תגנוב, אפ"ה לא הי' נפסל כיון שאין בו חיוב מלקות, ואע"ג דלוה בריבית פסול לעדות אע"ג שאין לוקח ממון שאין שלו, נלע"ד דכיון שעבירת לקיחת הממון דמלוה על יד הלוה נעשית וא"א מבלעדו חשיב עד חמס, עכ"ל, ועיי"ש שכתב דהא דמודה רבא באוכל נבילות לתיאבון דפסול, היינו רק משום דאית בי' מלקות, וכל שעובר על לאו דאית בי' מלקות, סגי בחמס כ"ד, דעושה כן משום חימוד ממון.

ונתחדש בד' המהרי"ק בדעת הרמב"ם, דהעובר על איסור שאין בו מלקות משום חימוד ממון, ל"ה בכלל רשע דחמס, ואינו פסול לעדות, ודוקא העובר על איסור דלקיחת ממון שאינו שלו, הוא דהוי בכלל רשע דחמס, וה"ה נפסל לעדות אע"פ שאין בו מלקות.

ה] אמנם הנה מד' הרמ"ה יש ללמוד, דדוקא העובר על איסור להכעיס אינו נפסל לעדות אלא בשיש בו מלקות, אך העובר על איסור משום חימוד ממון, ה"ה פסול לעדות אף שאין בו מלקות.

דהנה כתב הרמ"ה לעיל דכ"ד: בדין סוחרי שביעית, דהן פסולין לעדות מדאורייתא, הואיל וחימוד ממון מעבירן על דברי תורה, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' שם ובר"ה דכ"ב. דהעושה סחורה בשביעית דאורייתא פסול לעדות מדאורייתא, ולכאו' תיקשי דהרי באיסור סחורה בשביעית ליכא מלקות ואי"ז אלא איסור עשה, ומ"ט הן נפסלין לעדות מדאורייתא, [[1]](#footnote-2) והרי הרמ"ה גופי' בכ"ד כתב דרק רשע דמלקות נפסל לעדות, וכנ"ל, ובע"כ מזה, דהעובר על איסור תורה משום חימוד ממון פסול לעדות, אף דלי"ב מלקות.[[2]](#footnote-3)

וכ"נ גם בד' הרמ"ה לעיל דכ"ו: שכתב בדין קוברי מתים ביו"ט, ז"ל, והא רשעים נינהו דקא עבדי מלאכה ביו"ט ראשון שהוא מה"ת משום חימוד ממון דקא שקלי אגרא, עכ"ל, ולא הזכיר הרמ"ה להא דהן עוברין על ל"ת דיש בו מלקות, אלא להא דהן עוברין על איסור תורה, ומ' מזה דהעובר על איסור תורה שאין בו מלקות משום חימוד ממון נפסל לעדות.

וכ"נ גם ממש"כ הרמ"ה שם בדין אוכלי דבר אחר, ז"ל, דאיכא חילול השם מחמת ממון פסולין לעדות, עכ"ל, והרי דאף דבאיסור חילול השם ליכא מלקות, מ"מ כיון שהוא עובר ע"ז משום ממון ה"ה פסול לעדות.[[3]](#footnote-4)

ויש ללמוד כן גם ממש"כ הרמ"ה שם, וה"מ בפרהסיא כו', ול"ד למשומד אוכל נבלות לתאבון דקאמרי' כפין ואכיל כפין שקיל ד' זוזי ומסהיד בשיקרא וכו', עכ"ל, והנה אי נימא דמשומד אוכל נבילות לתאבון אינו פסול לעדות אלא משום דעבר על לאו שיש בו מלקות, הרי דאין לדמות לזה אוכלי דבר אחר, דלי"ב מלקות, ובע"כ מד' הרמ"ה דהעובר על איסור תורה דאין בו מלקות לתיאבון פסול לעדות, וזהו שדימה דין אוכלי דבר אחר לדין אוכל נבילות לתיאבון.

ובאמת כ"ה מוכח גם למש"כ הרמ"ה בסוגיין, ז"ל, ויש לפרש דקסבר רבא דכי איירי קרא ברשע דחמס גופיה כגון גזלן ומאי דדמי לי', ואנן מרבינן כל היכא דעביד משום חימוד ממון דדמי לגזלן, עכ"ל, וכיון דקרא דאל תשת רשע עד איירי בגזלן, ופסולא דעובר משום חימוד ממון נלמד מפסולא דגזלן, הרי לכאו' אין מקום כלל לחלק ביניהם דגזלן נפסל לעדות אף שאין בו מלקות, והעובר משום חימוד ממון אינו נפסל אלא בשיש בו מלקות, וז"ב ומוכרח.

ו] ולפ"ז נראה דזהו מש"כ רש"י והרא"ש והרמ"ה דפסולא דגזלן הוא משום דעובר משום חימוד ממון, ולא סגי במה שהוא רע לשמים ולבריות, דכל הא דיש לנו לפסול ברע לשמים ולבריות אף אם לי"ב חימוד ממון, ודמה"ט אם הי' האוכל נבילות להכעיס רע לבריות הי' פסול לעדות לכו"ע, הוא רק כשעבר על לאו דמלקות, אך בגזלן שלא עבר על לאו דמלקות,[[4]](#footnote-5) לא מיפסל לעדות אלא משום שעבר מחמת חימוד ממון, וה"ה חשוד ליטול שוחד ולהעיד עדות שקר.

**ג**

ז] ונראה עוד בזה, דהנה כתב הריטב"א ביבמות דכ"ה. במש"א שם דרוצח פסול לעדות, ז"ל, רשע הוא, פי' ואפי' לרבא דאמר רשע דחמס בעינן, בהא מודה, דקריי' רחמנא לרוצח רשע כדכתיב אשר הוא רשע למות, וא"כ הא קרינן בי' אל תשת ידך עם רשע, עכ"ל, וצ"ע דהרי גם חייבי מלקיות קרינהו רחמנא רשע, כדכתיב והי' אם בן הכות הרשע, ואפ"ה הן כשרין לעדות, וכבר תמהו כן הקצוה"ח במשובב סימן מ"ו והגרע"א במהדו"ת סימן מ"ז, וצע"ג, ושם דכ"ה: כתב בדין נרבע לרצונו דפסול לעדות, ז"ל, וא"ת וכו' למה פסול לעדות אליבא דרבא, דהא אמר התם שאינו נפסל אלא בדבר של חמס שהוא רע לשמים ורע לבריות, וי"ל דכל עבירה שעשה מפני הנאת גופו ה"ה כרשע דחמס, עכ"ל, וכ"ה בנימו"י שם.

והקצוה"ח במשובב סימן מ"ו עמד ע"ד הנימו"י דדבריו סותרים זא"ז, דכיון שכתב דרוצח פסול לעדות אף לדעת רבא משום דקריי' רחמנא רשע כדכתיב אשר הוא רשע למות, א"כ מה"ט יש לפסול גם בנרבע דהוי נמי מחייבי מיתה, ומאי קשיא לי' דנרבע ל"ה רשע דחמס.

עוד הק' הגרע"א במהדו"ת סימן מ"ז בעיקר קו' הנימו"י, דהרי מבו' בסוגיין דהא דבעינן רשע דחמס, הוא משום דרשע דלאו דחמס ל"ה רע לבריות, וא"כ ברוצח דהוי רע לבריות גם רבא מודה דפסול לכל העולם, עיי"ש, וכבר כתב כן המאירי ביבמות שם בשם יש מתרצים וכתב שהדברים מתקבלין.

ח] ונראה לדון בזה, דהנה בדקדוק ד' הריטב"א והנימו"י נראה, דמשה"ק דמ"ט רוצח פסול לעדות ומשה"ק דמ"ט נרבע לרצונו פסול לעדות ב' קושיות חלוקות הן, דברוצח הק' דהא רשע דחמס בעינן, ובנרבע לרצונו הק' דאינו נפסל אלא בדבר של חמס שהוא רע לשמים ורע לבריות.

ונראה ללמוד מדבריהם דס"ל, דהא דס"ל לרבא דרשע דלאו דחמס אינו פסול, הוא מב' טעמים, חדא דרשע דלאו דחמס ל"ה בכלל רשע דקרא הפסול לעדות, ועוד דרשע דלאו דחמס שאינו רע לבריות אין לפסלו לעדות דהוא רע לשמים ולבריות.

והנה משה"ק הריטב"א והנימו"י דמ"ט רוצח פסול, פשוט דעיקר הקו' היא משום הא דרשע דלאו דחמס ל"ה בכלל רשע דקרא הפסול לעדות, אך לא קשיא כלל מהא דבעינן רע לשמים ורע לבריות, שהרי אין לך רע לבריות גדול מרוצח, וכמש"כ הגרע"א, וע"ז שפיר תירצו דכיון דקריי' רחמנא לרוצח רשע, הוי בכלל רשע דקרא דפסלי' רחמנא לעדות.

ואמנם כ"ז הוא משום דרוצח הוי רע לשמים ולבריות, אך בשאר חייבי מיתה דל"ה רע לבריות, הרי דל"מ מידי הא דהוי בכלל רשע דקרא, דמ"מ כיון דל"ה רע לבריות ואינו חשוד להעיד שקר, אין לנו לפסלו, דומיא דעד זומם דממון דהוי בכלל רשע דקרא, ומכשר לי' ר' יוסי לעדות נפשות, וזהו שהקשו דמ"ט נרבע לרצונו פסול לעדות הרי אינו רע לבריות, וע"ז תירצו דכל עבירה שעושה כן מפני הנאת גופו הוי כרע לבריות, משום דהחשוד לעבור משום הנאת גופו, חשוד להעיד עדות שקר דרע לבריות בשביל ממון, וכמש"כ הרשב"א והתוס' הרא"ש שם.

ט] והנה אמנם עיקר ד' הריטב"א והנימו"י דהא דמכשר רבא ברשע דלאו דחמס הוא גם משום דאינו בכלל רשע דקרא, צ"ע, דבסוגיין הרי מבו' להדיא דעיקר הא דמכשר רבא ברשע דלאו דחמס, הוא משום דל"ה רע לבריות, וזהו דס"ד למתליי' בפלוגתא דר"מ ור' יוסי, ודחינן דאף ר"מ מודה דרע לשמים אינו חשוד על רע לבריות.

ונראה דצ"ל בזה, דהנה הרמ"ה בסוגיין כתב בפי' בתרא, ז"ל, דקסבר רבא דכי איירי קרא ברשע דחמס גופי' כגון גזלן ומאי דדמי לי', ואנן מרבינן כל היכא דעביד משום חימוד ממון דדמי לגזלן, עכ"ל, וצ"ע, דאם לדעת רבא איירי קרא ברשע דחמס גופי', א"כ מ"ט מפרשינן בגמ' דטעמא דרבא הוא משום דרשע דלאו דחמס שאינו רע לבריות אינו חשוד להיות רע לבריות, הרי אף בלא"ה אין לנו לפסלו, כיון דל"ה בכלל רשע דקרא, והרי לא פסלינן לרשע מסברא, אלא משום קרא דאל תשת רשע עד, ואם קרא איירי רק ברשע דחמס, מהיכ"ת לפסול אף רשע דלאו דחמס.

ונראה מזה, דודאי אילו הי' רשע דלאו דחמס חשוד להיות רע לבריות, הוה מפרשינן לקרא דאל תשת ידך עם רשע דכל רשעים פסולין, אך אחר דרשע דלאו דחמס אינו חשוד להיות רע לבריות ומכח זה יש להכשירו לעדות, ובע"כ דאינו בכלל קרא, תו מפרשינן לקרא דאל תשת רשע עד קאי רק על רשע דחמס, וכדכתיב להיות עד חמס, - ונמצא דסוף דינא הא דרשע דלאו דחמס כשר, אי"ז רק משום דאינו חשוד להיות רע לבריות, אלא משום דרשע דלאו דחמס אינו כלל בכלל רשע דקרא.

ואשר זהו שהק' הריטב"א והנימו"י דמ"ט רוצח פסול לעדות, הרי הגם דהוי רע לבריות, מ"מ כיון דאינו רשע דחמס אין לנו לפסלו לעדות, דקרא קאי על רשע דחמס, וע"ז הוא שתירצו דכיון דרחמנא קריי' רשע, ה"ה בכלל קרא דאל תשת ידך עם רשע.

י] ועיקר מש"נ בדעת הריטב"א והנימו"י דהא דמכשר רבא ברשע דלאו דחמס הוא גם משום דאי"ז בכלל רשע דקרא, יש להביא מקור נאמן לזה, ממש"כ הרשב"א הריטב"א והר"ן בספ"ק דר"ה, דלדעת רבא רשע דלאו דחמס כשר לעדות קידוה"ח, וקשיא טובא, דכיון דהא דמכשר רבא ברשע דלאו דחמס הוא משום דל"ה רע לבריות ואינו חשוד להעיד עדות שקר שהיא רע לבריות, הרי לכאו' ל"ה לנו להכשירו לעדות קידוה"ח דל"ה רע לבריות, וכמש"כ בהגה' בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן מ"ז בשם הגרע"א, וה"ה חשוד ע"ז.

ומוכח מדבריהם כמש"נ, דאחר דרשע דלאו דחמס אינו חשוד להעיד עדות שקר דממון דרע לבריות, תו אינו בכלל רשע דקרא, שהרי קרא איירי בעדות ממון וכדכתיב להיות עד חמס, ואשר ע"כ ה"ה כשר אף להעיד עדות קידוה"ח, הגם דעדות זו ל"ה רע לבריות.

יא] ולפ"ז יל"פ בע"א ד' הראשונים שכתבו דהא דרשע דחמס פסול לעדות הוא משום דעובר משום חימוד ממון, דכיון שנתבאר דלדעת רבא הא דרשע דלאו דחמס כשר לעדות אי"ז רק משום שאינו רע לבריות, אלא הוא גם משום דעיקר פסולא דרשע הוא רק ברשע דחמס, הרי י"ל דטעם הא דרשע דחמס חמיר טפי מרשע דלאו דחמס, הוא משום דרשע דחמס עובר משום חימוד ממון, וע"כ חשדינן לי' שיעיד עדות שקר בשביל ממון, ונמצא דכל הא דרשע דחמס פסול הוא רק משום דהוא עובר משום חימוד ממון, דבלא"ה ל"ה גרע מרשע דלאו דחמס דכשר לעדות אף כשהוא רע לבריות, וכמבו' בד' הריטב"א והנימו"י בדין רוצח, וזהו שפירשו כן הראשונים.

1. ובאמת בחי' הריטב"א בר"ה דכ"ב. כתב כן, ז"ל, דאפי' בשביעית דאורייתא רבנן הוא דפסלינהו לפי שחשודין על הממון, דאילו מדאורייתא לא מיפסלי כיון דליכא אלא לאו הבא מכלל עשה, עכ"ל, אך לא ברירא לי דמכוון הריטב"א הוא משום דלי"ב מלקות, וי"ל דכונתו הוא משום דלי"ב אלא איסור עשה, והעובר על עשה אינו חשוד לעבור על לאו דלא תענה, וכאשר כ"כ בפסקי הרי"ד והריא"ז לעיל דכ"ד: דמה"ט אין סוחרי שביעית פסולין מה"ת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין כתב, ז"ל, וכן סוחרי שביעית לוקחין רכוש שאינו שלהם לסחור בו, עכ"ל, ומ' דחשיב כרשע דלקיחת ממון, וכן נראה קצת בד' הרמב"ם בהלכותיו, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דהן נפסלין לעדות מדאורייתא אף דלי"ב מלקות, אך ד' הרמב"ם מחודשים, ובד' הרמ"ה מבו' להדיא דאין דעתו כן, שהרי כתב דטעם פסולם הוא משום דחימוד ממון מעבירן על דין תורה.

   ויש להוסיף בזה ד' הרמ"ה לעיל דכ"ה:, ז"ל, והאי דלא קתני בכולהו חזרת ממון אלא בשביעית, משום דלא צריך דפשיטא לן דכל מידי דאית ביה ריח גזל וכיוצא בו אין תשובתו תלויה אלא בחזרת ממון, וכי איצטריך לאשמועינן גבי שביעית דאע"ג דהפקירא הוא ולי"ב גזל בעי חזרת ממון, עכ"ל, וכעי"ז כתב בחי' הר"ן שם, ומ' קצת מדבריהם דפליגי על יסוד ד' הרמב"ם, וס"ל דהעושה סחורה בשביעית לא חשיב כלל כלקיחת ממון שאינו שלו. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין כתב, ז"ל, ומצד לקיחת ממון שלא בצדק עשינו וכו' ואוכלי צדקה של גוים פסולי עדות וכו', וצדקה של גוים אינה לישראל ואכילתו אותה בפרהסיא בלי צורך עבירה היא, עכ"ל, והרי דס"ל דלקיחת צדקה מן הגויים הויא בכלל לקיחת ממון שלא כדין, ומכח זה הוא דמיפסלי לעדות, אך בפי"א מעדות ה"ה חזר בו הרמב"ם ופירש דטעם פסולן הוא משום דמבזין עצמן והוו בכלל הבזויין דפסולין לעדות, ולפ"ז שפיר ניחא הא דמיפסלי לעדות מדאורייתא אף דלי"ב לקיחת ממון, - אך אי"ז מתישב בד' הרמ"ה שכתב דטעם פסולן הוא משום דאיכא חילול השם מחמת ממון, וכ"ה מבו' גם ממה שדימה הרמ"ה לאוכלי נבילות לתאבון, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-4)
4. כמבו' כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' עדות דגזלן לא חשיב כלאו דמלקות, - והנה אמנם הי' מקום לומר דהרמב"ם לטעמי' אזיל דליכא כלל מלקות בגזילה משום דהוי לאו הניתן לתשלומין, אך לדעת ש"ר דהא דאינו לוקה הוא משום דהו"ל לאו הניתק לעשה י"ל דחשיב שפיר כלאו דמלקות ליפסל לעדות, וכמש"כ כן התומים בסימן ל"ד סק"א, - אך הנה בד' הרי"ף בתשו' ד' בילגורי סימן י' מפורש דהעובר על לאו הניתק לעשה אינו נפסל לעדות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)