פרק חבית 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 22 חבית

**דף קמד עמוד ב**

1. **דתניא סוחטין בפגעין ובפרישין ובעוזרדין אבל לא ברמונים וכו' אלא מאי אית לך למימר כיון דלאו בני סחיטה נינהו אפילו לכתחילה אפילו תימא רבנן כיון דלאו בני סחיטה נינהו אפילו לכתחילה**. יעוין דף קמה עמוד א אמר רב חייא בר אשי אמר רב דבר תורה אינו חייב אלא על דריסת זיתים וענבים בלבד. וכן תני דבי מנשיאדבר תורה אינו חייב אלא על דריסת זיתים וענבים בלבד. וכן בגמ' גופא כבשים שסחטן, אמר רב: לגופן - מותר, למימיהן - פטור אבל אסור. ושלקות, בין לגופן בין למימיהן - מותר. ושמואל אמר: אחד זה ואחד זה, לגופן - מותר, למימיהן - פטור אבל אסור. רבי יוחנן אמר: אחד כבשים ואחד שלקות, לגופן - מותר, למימיהן - חייב חטאת. וברש''י ותוס' שם.

**בפלוגתת הראשונים אי איכא איסורא בשאר פירות היכא דסחטן למימיהן והמסתעף לאיסור סחיטה בתותים ורמונים אי הוי גם בסחטו לגופן.**

1. **בפשטות מבואר בגמ' דבשאר פירות ליכא כלל איסור סחיטה גם היכא דסחט למשקין,** וזה מה דהוכיחה הגמ' לרבנן דבאיסור סחיטה לא מצינו פלוגתא בין ר''י לרבנן, אולם מצינו בזה פלוגתא בראשונים דהנה יעוין ברש''י ותוס' דנקטו דלפי מה דמבואר בר''נ דטעמא דאיסורא דתותים ורמונים היכא דסחט להו הוי מחמת דאחשביה למשקה דלפי''ז גם בשאר פירות אסור לסחוט למשקה, והא דאיתא בברייתא דמותר לסחוט לכתחילה הכונה למתק את הפרי דהוי סחיטה לצורך הפרי עצמו להוציא ממנו את המשקה, ורק דבתותים ורמונים כיון דאיכא דסחטי להו גזרו גם בסחיטה לגופן אטו למימיהן, ובזה חלוק שאר פירות מתותים ורמונים. אולם בראשונים פליגי וס''ל דכל מה דמהני אחשביה רק בתותים ורימונים דאיכא דסחטי להו אולם בשאר פירות בטלה דעתו וליכא בזה לדינא דאחשביה, ולפי דבריהם ליכא מקור לגזירה גם בסחטן לגופן, וכמו דמצינו בכבשים ושלקות דלגופן מותר ה''ה תותים ורמונים. ויעוין בפמ''ג ש''כ בא''א סק''ט דמדייק מהמג''א דהא דלא גזרינן בשאר פירות סחיטה לגופן כמו בזיתים וענבים לא הוי מחמת דסחיטתם דרבנן אלא הוי מחמת דאין רגילות לסוחטם ולכן גם לשיטת ר' יוחנן דהסוחט שלקות למימיהן חייב מה'''ת היכא דסחט לגופן מותר, ולפי''ז נקט הפמ''ג דגם בתותים ורימונים ליכא איסורא.

ובעיקר פלוגתת הראשונים בסחט פירות למשקין יעוין בט''ז סק''א דבהא כו''ע מודו דהיכא דסחטן להדיא למשקין אסור רק דפליגי בסתמא אי מפרשינן דכונתו למשקה או למתק את הפירות. אולם כבר העיר הבאור הלכה סעיף א' דבראשונים מבואר דגם בסחט להדיא למשקין בטלה דעתו.

**בבאור לישנא דגמ' דמודים חכמים לר''י בשאר פירות**

1. יעוין בחזו''א סימן נה סק''ב דמעיר דלרש''י ניחא יותר הא דאמר מודים חכמים לר''י בשאר פירות, דמאחר דהיכא דסחט למשקין אסור גם בשאר פירות, א''כ גם בפירות היכא דהכניסם למשקין היוצאים ממנו אסור, רק דמודו לר''י דבשאר פירות דאין דרך לסוחטם דבזה היכא דהכניסן לאוכלין מותר.

**ובבאור ראית הגמ' מר' יהודה** למרות שגם לר' יהודה אסור לסחוט לכתחילה למשקין, יעוי''ש דמבאר דכיון דאליבא דרש''י איכא איסורא לסחוט תותים ורימונים לגופן, א''כ מהא דשרי ר''י למיסחט פירות לכתחילה לגופן ולא גזר אטו סחיטה למימיהן משום דלאו בני סחיטה נינהו, ה''נ לרבנן לא גזרינן ביצאו מעצמן.

**ויעוי''ש עוד דמבאר לפי''ז הא דאיתא בגמ' לעיל דאמר רנב''י ''מסתברא בתותים ורימונים פליגי'',** ולכאורה אמאי תליא בסברא הרי הדבר מפורש בברייתא דפרישין ועוזרדין סוחטין לכתחילה ובתותים ורמונים פליגי. ולפרש''י ניחא כיון דהך ראיה אינה ראיה ברורה דאפשר דרבנן מחמרי טפי במשיקן שזבו ואסרי אף בפרישין ועוזרדין רק מסברא מדמי את גזירת משקה היוצא לאיסורא דסחיטה לגופן.

**ויעוי''ש דתמה לדעת הראשונים** דהחילוק בין תותים ורמונים לפירות הוי גם בסחטן למשקה א''כ מבואר להדיא בברייתא החילוק בין פירות לתותים ורמונים ויעוי''ש מה דמיישב. עוד תמה שם הא דאמר מודים חכמים לר''י הרי בפירות מותר גם בסחטן להדיא למשקין ומאי שייאטיה לר''י. ומיישב וז''ל, והא דאמר ומודים חכמים לר''י לאו דוקא אלא בשאר פירות מותר טפי ממאי דאמר ר''י דאף למשקין היוצאין מהן מותר.

**בבאור איסורא דתותים ורמונים אליבא דר' פפא דלא נקט לטעמא דאחשביה**

1. יעוין בראשונים דנקטו דר' פפא לא בא לחלוק על ר''נ וס''ל גם לטעמא דאחשביה ורק דפליג בבאור טעמא דר''ח בפסולא דמקוה אי בעי משקה או עצם השינוי מראה פוסל. אולם יעוין ברמ''א שכ א' דאסר סחיטה היכא דאחשביה רק באותו מקום ויעוין במג''א סק''א וביתר באור בפמ''ג בא''א דלדעת ר' פפא הא דנקטה הברייתא לטעמא שכן עושין בית מנשיא לא הוי כמו שביאר רש''י דהוי סיבה לגזור גם בסחט לגופן או כמו שבארו בראשונים דכיון דאיכא דסחטי להו דיינינן לאחשביה ולא אמרינן דבטלה דעתו, אלא דהוי חלק מהסיבה של הדין. רק דהאחשביה מהני שנוכל לדון גם היכא דליכא מקום שעושה כן אלא רק מקצת אנשים [כמו שמדייק המג''א מהרמב''ם] רק דבזה בעינן שיהא באותו מקום ויעוי''ש עוד דאי איכא מקום שעושה כן בהא מהני אחשביה לאסור בכל העולם גם לרבנן רק דמוסיף המג''א דכיון דבעינן להא דאיכא דעושין כן א''כ הוי דוקא בענין שאם היה לכל העולם פירות הרבה כאלו היו סוחטין אותן אבל בלא"ה אפי' בחד מקום אמרינן בטלה דעתן כמו שמבואר בתוס' דף צ''ב דהא דמהני מקום הוי רק בגוונא דאיכא לכו''ע להך סיבה דאיכא לאותו שעושה כן.

**בבאור החילוק בין זיתים וענבים לשאר פירות והמסתעף לבאור בהא דאחשביה מהני לאוסרם**

1. **בבאור החילוק בין זיתים וענבים מצינו כמה דרכים ברבותינו הראשונים והאחרונים.** דהנה יעוין ברש''י ד''ה בעוזרדין, דנקט דהוי מחמת דלאו אורחייהו בהכי. ויעוין עוד בדף קמ''ה ע''א וז''ל, ודריכת זיתים וענבים הוא דהויא מלאכה, אבל שאר דריכות לאו אורחייהו בהכי, ולאו מלאכה נינהו. ויש לעיין בכונתו אי הוי מחמת היתרא ד''שלא כדרך'' דחשיב שינוי במלאכה **כמו שביאר התורי''ד** וז''ל, כיון שאין דרך העולם לסוחטן אף על פי שהוא מתכוין להוציא מימיהן מותר כי היכי דאשכחן במולל מלילות ובבורר יד על יד, שאע"פ שהמולל הוא תולדה דדש, והבורר היא מלאכה, ע"י שינוי הותרו, והה"נ הסחיטה אף על פי שהיא תולדה דמפרק, ע"י שינוי הותרה, וכיון שאין דרך בני העולם לסוחטן אין לך שינוי גדול מזה. **אלא דאי נימא כן יקשה טובא מה מהני אחשביה** סכ''ס הוי שינוי מדרך המלאכה.

**ויעוין באגלי טל דש ס''ק ט''ז דמוכיח מהא דמהני אחשביה דעיקר טעמא דרש''י דהיכא דלאו אורחיה למסחט לא חשיב ''משקה''** ולפי''ז ניחא הא דמהני בזה אחשביה. ויעוין ברשב''א וז''ל, אבל פגיעין ועוזרדין שאין דרכן של בני אדם לסוחטן אפילו סחיט להו האי בטלה דעתו אצל כל אדם ולא הוי משקה אלא כמפרק אוכל מתוך אוכל. ומבואר ג''כ דעיקר טעמא דע''י דאין דרכן לסוחטן חשיב אוכל מאוכל. וכן מבואר ברא''ש סימן ד' דיעוי''ש מה דמבאר לפי''ז הא דבסוחט שמן מתוך השיער חייב מה''ת וז''ל, והא דמשמע בפרק מפנין (דף קכח ב) דאיכא חיוב חטאת בסחיטת שמן מתוך השיער לא דמי לסוחט פרי שאין דרכו לסחוט כי דרך אותו פרי לאוכלו ולא להוציא ממנו משקה הלכך אין שם משקה על היוצא ממנו. אבל משקה הנבלע בבגד הסוחט להוציא ממנו חייב.

**ובדעת התורי''ד נראה דהך טעמא ''שלא כדרך'' הוי רק ביחס לשאר פירות דלא עומדים כלל לסחיטה** וס''ל כדעת הראשונים דבשאר פירות לא מהני טעמא דאחשביה ורק בבארו הדבר נקט לה טעמא דבשאר פירות הוי שלא כדרך ולכן לא מהני מחשבתו אולם בתותים ורמונים דאיכא דסחטי להו בהא ליכא לפטורא דשלא כדרך, והתם הנידון בשם ''משקה'' ובאמת יעוין בתורי''ד בדף קמ''ה ע''א ד''ה וכן תנא, בעיקר דינא דתנא דבי מנשיא דאינו חייב רק על זיתים וענבים דנקט לטעמא דהוי חסרון בשם משקה ומבואר להדיא דטעמא דשלא כדרך לא הוי הטעם דבעי זיתים וענבים אלא רק ביחס לסחיטת שאר פירות.

**בבאור מהלך הנשמת אדם דמעמיד בזה פלוגתא יסודית בין רש''י לרא''ש והנפק''מ אי הא דאחשיבה אסור מה''ת**

1. **יעוין בנשמת אדם כלל י''ד דמעמיד דאיכא בזה פלוגתא בין רש''י לרא''ש** אי טעמא משום דאין דרך לסחוט או דדהוי חילוק בין זיתים וענבים לשאר פירות וגם בזה החילוק מחמת דזיתים וענבים עומדים לסחיטה. רק דלדעת תוס' והרא''ש הוי מחמת עמידת החפץ לסחיטה ולא מחמת עצם הדבר שדרך לעשות בו מעשה סחיטה, ומבאר לפי''ז הא דנקט רש''י בדף קמה בבאור טעמא דבכבשין ושלקות דליכא בהו סחיטה מה''ת, מחמת דאינו גדל מתוכו, דכיון דבכבשין דרך לסוחטן לא שייך בזה לפטורא דלא חייבה תורה אלא בזיתים וענבים. אולם בתוס' והרא''ש מבארים דהוי מחמת דינא דתנא דבי מנשיא דבעינן זיתים וענבים. ומבאר הנשמ''א דהוי לשיטתם דבעינן דמצד החפץ יעמוד לסחיטה ומאחר דשאר פירות לא עומדים לסחיטה למרות דבאופן דשלקות עומדים לעשות בהם סחיטה מ''מ כיון דמצד מציאותם לא עומדים לסחיטה הלכך המשקה הבלוע בהם חשיב כ''אוכל'', יעוי''ש דמדמי ליה לדינא דמיא דשלקא כשלקא, **ויעוי''ש דנקט דלפי''ז איסור סחיטה בתותים ורמונים גם בסחט למימיהם הוי מדרבנן. ורק לדעת רש''י הוי מה''ת כמו דמדויק בלשונו בד''ה כר' חסדא, דנקט חייב.**

ויעוי''ש עוד דמוכיח מהרמב''ם פכ''א דנקט להדיא היכא דסחיט להו למשקין לא מחיב מדאוריתא רק מחמת גזירה שמא יסחוט ענבים. ויעוין עוד דמביא מהרשב''א בדף קמ''ב דמדמי את תותים ורמונים לכבשים ששלקן. ומוכיח מזה הנשמ''א דכמו דבכבשים פטור מה''ת ה''ה בתותים ורמונים. ויש לעיין מהא דמבואר ברשב''א דע''י דאחשביה הוי כמשקה ומשמע דאסור מה''ת. אולם יעוין בגר''ז סימן ש''ח סעיף א' דנקט דטעמא דאחשביה למשקה לא הוי סיבה לחייב מה''ת. וז''ל, ומדברי סופרים אסור לסחוט אפילו תותים ורמונים מפני שמקצת בני אדם שיש להם הרבה תותים ורימונים הם סוחטין אותן לשם משקה כזיתים וענבים ואילו היו כן הרבה לשאר בני אדם היו גם כן רגילין לסחטם לשם משקה לפיכך כל מי שסוחטן לשם משקה מועלת מחשבתו להיות שם משקה עליהם מדברי סופרים ואין אומרים בטלה דעתו אצל כל אדם. ומבואר דגם האחשביה הוי סיבה לאיסור רק מדרבנן. ולפי''ז ניחא דברי הרשב''א.

**רק בעיקר הבאור בחילוק בין רש''י לתוס'** נראה בבאור כונתו דלדעת רש''י לשם משקה לא בעינן דמצד הפרי איכא התחלקות בין המשקה לפרי, אלא סגי בעצם המצב שהגברא עומד לסוחטו ומחשיבו כמשקה, ולכן כל היכא דאחשביה למשקה חייב מדאוריתא ורק היכא דהפרי מצד עצמו עומד לסוחטו לא בעינן לאחשביה של הגברא לאשוויי משקה. אולם תוס' ס''ל דכל כמה דמצד הפרי אופן עמידתו להאכל עם המשקה שבתוכו א''כ כל היכא דנכנס לתוכו משקה הוי כאוכל ולא מהני מה דהגברא עומד לסוחטו דהוי כמוציא אוכל מאוכל, ורק מדרבנן אסור, ולכן גם בכבשין ושלקות דדרך לסוחטם לא יהני לאשווי משקה והמשקה הנכנס לתוכם הוי כאוכל.

**רק בעיקר מה דנקט החיי אדם דלרש''י איסור סחיטת פירות היכא דאחשיבנהו הוי מה''ת יעוין בגר''ז שם דנקט גם בשיטת רש''י דהאחשביה מהני לאשוויי משקה רק מדרבנן**. ונראה דס''ל דגם לרש''י היחס למשקה נובע מכח הפרי והא דנקט רש''י אורחייהו כונתו לאורחייהו מצד הפרי ולכן לא יהני בזה מחשבתו לאשוויי משקה מה''ת, והא דהוצרך רש''י בכבשים ושלקות לטעמא דאינו גדל מתוכו. או דס''ל דבכבשים כיון דמצד מציאותם עומדים לסחיטה חשיב בהכי אורחיהו דפירות למרות דהוי במקרה מחמת כניסת המים לתוכם, או דעצם הדבר דהיה משקה מעיקרא הוי סיבה לאחשובי כמשקה גם כשנכנס בתוך הפרי ולכן בעינן לטעמא דאינו גדל בתוכו.

**מהלך הר''ן בטעמא דהיתרא דסחיטת פירות**

1. **ובעיקר טעמא דמעלת זיתים וענבים יעוין בחידושי הר''ן** וז''ל, אלא ה"ט לפי שאינו חייב אלא על דריכת זיתים וענבים בלבד וכדאמרינן לקמן אבל שאר פירות היוצא מהן לא חשיב למשקה להתחייב עליו. ובפמ''ג אשל אברהם בפתיחה אות א' מבאר דהוי מחמת דלא חשיב מ''שבעה משקין'' ולפי''ז נקט דבכבשים הבלועים מים ממקום אחר ליכא בזה להאי חסרון כיון דמים הוי משקין, ויעוין עוד במ''ז סק''א דדן בזיתים וענבים בוסר אי מי בוסר הוי משבעה משקין.

**בדין משקה לענין סחיטה אי תליא בגדרי משקה דז' משקין**

1. **אלא דבעיקר מה דנקט בפמ''ג בדעת הר''ן דתליא בשם משקה דז' משקין** כבר הבאנו לעיל מהרשב''א והרא''ש דהיחס של משקה לענין סחיטה תליא בדעת האדם וא''כ לא שייך לגדרי משקה דעלמא. **ויעוין בחזו''א** נה ס''ק ד' וז''ל, נראה דלענין חיוב שבת אינו תלוי בדין משקין לענין טומאה והכשר אלא כל שבני אדם נהנין מן המשקין כמו שהורגלו לתשמיש משקין כשמפריד מן האוכל חייל עליה שם ''מפרק'', וכל משקה דלא חשיבי להו לטפל ולהוציאה מן האוכל אלא אוכלין את האוכל והמשקה בתערובת לא חייל על הפרדתן שם ''מלאכה'', ולכן לר' יוחנן אף בשום בוסר ומלילות חייב חטאת כמ''ש הרשב''א בסוגין ואע''ג דכל הני לאו משקה הוא לענין הכשר, מ''מ לרב ושמואל אין בזה חיוב כיון דלא הוחשב לבני אדם הפרדתן ועיקרו לבני אדם עומד כאוכל וכדאמר ברכות לט מיא דסלקא כסלקא, ואע''ג דבמגמ' מדמינן להו לשבת והכשר היינו לענין משקה הבא לאוכל וכן לענין סתמא דהתם חד טעמא הוא עכ''ל.

**מהלך הפמ''ג דהוי בעיקר יסוד מלאכת דש**

1. **יעוין בפמ''ג בהקדמה ס''ק ה' דיצא לדון בדבר החדש בבאור החילוק בין זיתים וענבים לשאר פירות** על פי יסוד המהר''ש והמהרי''ל דקטניות המחוברים לשרביטין ליכא בהו איסור דישה אלא רק באופן שמכוסים ללא חיבור. וז''ל, מפרק תולדה דדש, כמו במשכן סמנים משרביטים שמכוסים בו ואין מחוברים עמו, הא מחוברים בשרביט לאו מפרק הוה, וזה טענת מהר"ש ומהרי"ל [הלכות שבת עמוד רז] בקטניות, הובא באליה רבה [ס"ק] י"א בסימן שי"ט, והיינו כאמור. ולפי זה הא דתנא דבי מנשיא אין חייב אלא זיתים וענבים, דמשקין דידהו מפקד פקידו ואין מחוברים בו, כמו שיראה הרואה בפסחים ל"ג ב' ענבים שנטמאו דורכן פחות מביצה ויינן כשר לנסכים, ומשמע הוא הדין שמן כהאי גוונא, מה שאין כן שאר פירות משקין מבלע בליעי לא שייך מפרק עכ''ל.

**ויעוי''ש דמסיים וז''ל, ולפי זה י"ל הלכה כרבי יוחנן שלקות חייב, ותנא דבי מנשיא לשאר פירות קאמר, והבן, ורש"י גם לזה כיון.** וכפה''נ כונתו דגם רש''י דנקט לטעמא דלאו אורחייהו כונתו דאורחייהו דסחיטה הוי בגוונא דאינם מחוברים ולכן ליכא מתנא דבי מנשיא דמחייב רק בזיתים וענבים סתירה לר' יוחנן דמחייב בשלקות מה''ת, ופלוגתת ר''י ורב ושמואל בשלקות הוי רק מטעמא דכתב רש''י דאינו גדל מתוכו.

**ויעוי''ש דמביא את לשון רש''י בדף צ''ה** בהא דחולב חייב משום מפרק. וז''ל,כמו מפרק משאוי, שפורק אוכל ממקום שנתכסה בו, והוי תולדת דש, ואית דאמרי תולדה דקוצר ולא היא, דלאו מחובר הוא, אלא פקיד ועקיר, וקאי בעטיני הדד כתבואה בקשיה. ומבואר בדבריו דבעינן שיהא פקיד ועקיר.

**ובבאור הך טעמא דהמהר''ש והמהרי''ל יעוין באליהו רבה** שם וז''ל, נראה דס"ל דאין שייך מפרק אלא בדבר שאינו דבוק רק הם תוך הקליפה בלבד וצ"ע. ונראה דהוי סברא במלאכת דש דכל כמה דהקליפה מחוברת בפרי לא חשיב תיקון ועשיה בפרי, אלא דחשיב שהפרי כבר עומד לשימושי האדם רק דמעורב בו הקליפה, וקילוף הקליפה הוי כחיתוך הפרי וצורת ההשתמשות בפרי.

**ונראה דזה גם הבאור בהא דנקט הפמ''ג בא''א שט''ז ס''ק טו דהיכא דקילף את העור מהפרי ליכא בזה דישה.** וז''ל, גם לפי זה בסימן ש"כ סחיטת פירות משום מפרק, אם קלף העור שלהן יהא מותר בשאר פירות על כל פנים. ונראה דגם בזה היסוד הוא דכל כמה דליכא עור ליכא יחס של הפרדת דבר מדבר אלא חיתוך בעלמא.

**ונראה עוד לבאר על פי זה את הנידון אי בעינן בדוקא שהפרי יהא טמון בתוך הקליפה או גם היכא דמחובר לענף כמו בענבים מהמכבדות,** ובפמ''ג בא''א שלו ס''ק י''א מוכיח מרש''י דרק היכא דמחובר לאילן בהא איכא דישה גם לא במכוסה, אולם היכא דנתלש מהאילן בהא בעינן שיהא מכוסה. ונראה דהא דבעי מכוסה הוי מחמת דבעינן להשוות את הפרי כגידול שעדיין לא עומד לשימוש בני האדם ולכן רק היכא דמכוסה בהא דיינינן ליה כמופקע עדיין מעמידתו כפרי אולם היכא דעדיין מחובר לאילן בהא עצם חיבורו לאילן משווי ליה כגידול שניתוקו מהאילן הוי השלמה בהעמדתו כפרי, ורק בתלוש שכבר התנתק מהקרקע בהא בעינן שיעמוד כמכוסה בשביל לדונו שלא נשלמה הכנתו עדיין.

**ונראה דזה הבאור בהא דהעמיד הר''ח בדף ע''ד את החילוק בין דש לבורר דדש נעשה בתבואה והקליפה המחוברים, ובורר נעשה בתלוש.** ונראה דהמשמעות של מחוברים לא הוי באופן העשיה דהוי ''מעשה תלישה'' אלא הוי דע''י דהוא מחובר לקליפה חשיב שהתבואה לא יצאה עדיין מהיחס שלה כגידול, ועדיין מחוסר בה היחס של פרי העומד לשימוש בני אדם.

**מהלך הפרי עץ חיים על פי היסוד במלאכת דש**

1. **עיקר היסוד דמלאכת דש הוי עשיה בגוף הפרי** יעוין בשביתת השבת בפתיחה למלאכת דש אות א' בסופו דמבאר כן בכונת הר''ח ויעוי''ש דמביא מהפרי עץ חיים דמאריך ביסוד זה ומבאר לפי''ז באופן אחר הא דבעינן לזיתים וענבים. וז''ל, ושרש הדברים דמלאכת דש הוא תיקון לאוכל כמלאכת בישול וכיו''ב דאפילו אוכל לאלתר נמי חייב, משא''כ מלאכת בורר לא הוי תיקון אוכל אלא הכנה לאכילה והכנה לא הוי אלא כשמכין על זמן רחוק. וזהו דווקא בזיתים וענבים שהביאו לתכלית שנברא לזה, שהשמן והיין יותר חשוב מהפרי [ורק בסוחט לקדירה כיון דמשקה הבא לאוכל כאוכל נמצא שלא הביאו לתכליתו שתכליתו לעמוד כמשקה] משא''כ בשאר פירות. ומבואר דלפי''ז דהיתרא דשאר פירות הוא דחשיב רק צורת השתמשות בפרי וליכא בזה הבאה לתכליתו.

**בבאור טעמא דרש''י בכבשים דאיו גדל בתוכו**

1. יעוין בתוס' דתמה דלפ"ז אמאי גזרו להדוקי אודרא אפומא דשידא, ובנשמ''א מיישב וז''ל, דרש"י דקדק זה בלשונו שכתב שאין המשקה הזה ''יוצא מן הכבשים'' שלא גדל בתוכן עכ"ל. והיה לו לכתוב בקיצור דאין זה מפרק ''שלא גדל בתוכו'', אלא דכוונתו לחלק בין כבשים לסוחט בגד וסחיטת פירות, דבפירות המשקין מיפקד פקידי וא"כ ''מפריד ומפרק המשקה מאוכל'', וכן המשקין נבלעין בבגד ולכן הסוחטן חייב, משא"כ בכבשים שאינם נבלעים בהם ''ואינו יוצא מן הכבשים'' אלא המשקה כנוס בתוכו, כמו שמונח בכלי, כך יש לדחוק לתרץ קושית תוס'. אולם בתוס' הבין ברש''י דעצם המצב דלא גדל בתוכו הוי סיבה דליכא בה איסור דישה ובתוס' מישב דהא דגזרו בבגד הוי לשיטת ר' יוחנן דמחייב מדאוריתא בשלקות ופליג על הך סברא. ובשפת אמת ובאו''ש פ''ט הי''א וכן באגל''ט דש ס''ק י''ז אות ל''ב, מישבים דלדעת רש''י בך איסורא דהידוד בד הוי מחמת מלבן ולא מחמת סחיטה. ובבאור הך טעמא דאינו גדל בתוכו נראה דלפי מה שנתבאר בגדר מלאכת דש דהוי עשיה בפרי עצמו א''כ אפשר דכל כמה דלא גדל מתוכו לא נידון כגרעון בהעמדת הפרי אלא כמניעה חיצנית שמסלקה ולא חשבי בהכי תיקון והעמדה בפרי.

**ועיקר היסוד דבעינן דיהא גדל בתוכו יעוין בשטמ''ק כתובות** ו' ע''א בשם השיטה ישנה דתמה על הנך דמפרשי לאיסורא דסחיטת בגד מחמת דש וז''ל, אבל הא ק''ל שאין אסור משום דש אלא כשמפרק דבר מתוך דבר והיה שם מתחילת בריתו כגון ענבים ותבואה. ונראה מדבריו דעיקר החסרון בהא דלא הוי ''דבר מתוך דבר'' כמו שהבין הנשמת אדם רק בהא דנקט הנשמ''א דהיכא דבלוע בבגד חשיב כיוצא מן הבגד פליג השיטה. ונראה דמבחינת המציאות קשה לומר דהעירוב של מי הזיתים הוא יותר מהמים בבגד רק דהוי נתון ביחס להגדרת החפצא דמחוסרת בהעמדתה וכחידוש מצב בפרי עצמו.

**ויעוין במאירי דנראה מדבריו כבאור הנשמת אדם** וז''ל, ונראה לומר שהספוג מתוך ששואב הרבה דינו כזיתים וענבים לענין סחיטה ואסור מן התורה מדין מפרק ואף לגדולי הדורות ראיתי שנסכמים לומר שזה שאמרו דבר תורה אינו חייב אלא על דריכת זיתים וענבים פירושו למעט כבשים ושלקות שאין שם משקה כנוס מגופם ''ואף הבא עליהם אינו נבלע בהם'' וכן שאר פירות כגון תותים ורמונים אין המשקה כנוס בהם אבל בגדים שהמשקים בלועים בגופם ואינן ממינם שיאמר עליהם מיבלע בליעי יש בהם דין מפרק כזיתים וענבים והדברים נאים ומתקבלים עכ''ל.

**אלא דעדיין יש לעיין הא דתמה התורא''ש מהא דסחיטת שמן בשער מחייב מדין סחיטה** ובזה לא שייך להך תירוצא דמחייב משום מלבן ויעוין בתורא'ש דמיישב גם בזה דאזיל לדעת ר' יוחנן.

**בבאור פלוגתת ר' יוחנן ורב ושמואל**

1. יש לעיין בבאור טעמא דר' יוחנן ולהך טעמא דרש''י דהוי מחמת דאינו גדל בתוכו מבואר דפליגי בהא גופא אי במלאכת דש בעינן לה דיהא גדל מתוכו לאשוויי כעשיה בפרי.

רק לדעת הראשונים דהוי מדינא דרב ותנא דבי מנשיא דבעינן זיתים וענבים לכאורה מוכח דפליג בעיקר הך דינא דבעי זיתים וענבים ומחייב גם בשאר פירות רק בבאור הדבר יש לעיין דאי החסרון הוי מחמת שלא כדרך צ''ל דפליג בהא גופא וס''ל דלא חשיב בהכי שלא כדרך אולם לפי מה שנתבאר דגם לתורי''ד איכא להך חסרון דשם משקה ורק בשאר פירות דלא עומדים כלל לסחיטה נקט לטעמא דשלא כדרך א''כ אפשר לומר דבשאר פירות מודה ר''י לפטורא דשלא כדרך ורק בכבשים ושלקות דסחטי להו בהא החסרון בשם משקה ורק לשאר הראשונים גם בשאר פירות הוי מהך טעמא דלא חשיב משקה אלא אוכל מאוכל, ולפי''ז יש לעיין אי ס''ל דגם בכה''ג איכא חשיבות משקה, ורק יש לדון אי הוי בכל מי פירות, או רק במי שלקות, או דאיכא חילוק בין שלקות דדרך לסוחטם לפירות דאין דרך לסוחטם. או דפליג בהא גופא וס''ל דגם אוכל מאוכל איכא בזה מלאכת דישה דעצם ההפרדה של דבר מדבר הוי תיקון ולא בעי דוקא דיהא שינוי בדבר.

**בבאור הצד דהוי בכל מי פירות**

1. **יעוין בב''י סק''ו דמביא מהגהות סמ"ק דהוכיח מהא דכבשים ושלקות דאף בסחיטת פירות אסור למימיהן** דמה בשלקות אף על גב דהמים אינם יוצאין מגופן אפילו הכי אסור לכתחלה כל שכן סוחט פירות דהמים היוצאין מגופן הוא דאסור לסחטן להוציא מימיהם וכפה''נ כונתו לסברת המאירי והנשמת אדם דמחמת דבא מבחוץ לא חשיב חלק מהפרי ולא חשיב כיוצא ממנו. ובפמ''ג בהקדמה ס''ק א' מבאר על פי הר''ן דהחסרון בפירות הוי מחמת דלא הוי מז' משקין. וז''ל, ומהר"ן גבי כבשים משמע דזיתים וענבים הוה משקה מה שאין כן מי פירות לאו משקין הוה, ואף דלאו אוכלין הוה מכל מקום שם אוכלין עלייהו, המפרק אוכל מאוכל, ''ורבי יוחנן סובר שם משקה עלה לענין זה''. ולפי זה כבשים הבלועין מים ממקום אחר אין ראיה כל כך עכ''ל. וכפה''נ כונתו דאפשר דבכבשים הבלועים מים ממקום אחר כו''ע מודו דמחייב כיון דמים הוי מז' משקין, ולפי''ז צ''ל דהנידון בכבשים ובשלקות הוא במים שלהם עצמם רק ע''י דנשלקו ונתבשלו דנו אי חשיב אוכל גמור וליכא בזה אפילו איסור דרבנן. אולם הנידון הוא במים דידהו ודלא כמו שמבואר ברש''י דאיכא סחיטה גם במים שנכבשו בהם. אלא דיעוין בשביתת השבת דש אות לה דמביא מהרצ''פ דדן דכיון דעיקר הסחיטה בכבשין ושלקות הוא בטעם הפרי הלכך גם המיעוט בטל למי פירות ומקבל תורת אוכל. ומביא את הנשמ''א דהבאנו לעיל דמדמי למי שלקא כשלקא. ולפי''ז מבאר הא דאיתא בהגהות מימוניות פכ''א בשם הרא''ם דבשר שנבלע בו בשר לא יסחטנו ולא תלה את זה בפלוגתא דר''י ורב ושמואל, ומבאר הרצ''פ דבהא כו''ע מודו דחשיב משקה כיון דרוב הנסחט בבשר או פת הוא מהמים שנכנסו בו.

**בבאור הצד דהוי רק בשלקות**

1. לפי מה שנתבאר ברש''י דהנידון בסחיטה של המשקין שנכנסו בהם א''כ אפשר דסברת ר' יוחנן דהכנסותם לשלקות לא הפקיעו מהם תורת משקה וכן מצדד בבאור הלכה סעיף ז'. ויעוין בנשמת אדם דגם צידד לומר כן , רק דהקשה דבשלקות דהתערובת הוי בבישול לא שייך למימר כן וז''ל, ואין לומר דלר"ח דוקא כבשים ושלקות שקבלו משקין ממקום אחר, זה אינו, דהא תינח כבשים, אבל שלקות, אדרבה עדיפי אפילו מפגין ופרישין, שהרי לרב מותר אפילו לכתחילה דנהפך המשקה להיות אוכל. **אולם יעוין בתוספות רי"ד** דף קמה ע''א ד''ה וכן תנא דבי מנשיא. וז''ל, נ"ל דל"פ הא אדרבי יוחנן דהאי לא מיירי אלא במשקין הנסחטין מן הפירות ששום משקה מהן אינו חשוב, אלא היוצא מן הזתים מן הענבים אבל כבשין שבלעו משקה חשוב אף על גב דמעלמא קא אתי חייב חטאת הוא דלא שייך משקה דאתי מעלמא למשקה היוצא מגופו.

**בבאור הצד דהוי רק בהנך שדרך לסוחטם**

1. יעוין בנשמת אדם דמביא מהרשב''א בסוגין דנקט כן. וז''ל הנשמ''א, ונראה ודאי דלר"ח בכל הפירות שדרכן לסחוט כתותים ורמונים, או שדרכן לסחוט במקום אחד ואלו היה לכל העולם רוב כמו אותו מקום היו נמי סוחטין חייב, דהא ודאי משמע דבתותים ורמונים עכ"פ יותר עומדים למשקה מכבשים ושלקות, עיין ברשב"א ד"ה ה"נ כיון, וד"ה רב מתרץ. ואף לשמואל ור''י [דאסרי בשלקות] היינו כיון דעומדין לסחוט לפרקים גם למימיהן מ"מ לא עדיפי מתותים ורמונים, וא"כ לר"ח פשיטא דחייב. ואמנם בשאר פירות כפגין ופרישין משמע בש"ע דאף לר"ח י"ל מותר, שהרי לא כתב רק דלר"ח כבשין ואשכול אסור אפילו לאוכל, ולא כתב דלדבריו אפילו פגין ופרישין אסורין, אע"כ דס"ל דבזה י"ל דאפילו לר"ח מותר, ואינו מוכרח.עכ''ל. **וכן מוכיח בבאור הלכה** סעיף ז מהר''ח עצמו תוז''ל, ודע עוד דאפילו לשיטת הר"ח דסובר כר"י מ"מ מודה דשאר פירות מותר לסחוט למימיו לכתחלה וכנ"ל בס"א [ולהכי לא הזכיר המחבר כלל בס"א דעה זו לענין שאר פירות אפילו לחומרא בעלמא] שכן איתא בר"ח שבידינו בהדיא דסוחטין לכתחלה בפגעין ופרישן וע"כ טעמו משום דס"ל דכבשים ושלקות דרך לסחטן משא"כ בשאר פירות או משום דהבלוע בכבשים שם משקה עליו מקודם. **ויעוין עוד בחזו''א נה ד' ד''ה ומיהו, מה דדן בדברי הרשב''א.**

**בבאור הצד דר' יוחנן ס''ל דמלאכת דישה לא בעי לשינוי דמשקה מאוכל והמסתעף ליסוד הר''ח בסוגין**

1. יעוין בר''ח דנקט דמהא דלא מחלק ר' יוחנן בין סחט לקדירה לסחט לקערה מוכרח דפליג על דינא דרב ושמואל דסוחט אדם לתוך הקדירה. ותמהו עליו הראשונים דהא רב ושמואל נמי אסרי סתמא בכבשים למימיהן, ואף על גב דשרו לסחוט בהדיא אשכול של ענבים לתוך הקדירה. ויעוין באבי עזרי פ''ח ה''י דמחדש דס''ל לר''ח דמלאכת מפרק היא בעצם פעולת הפירוק וכל מה שהוא מפרק חייב עליה משום מפרק ואין גדרים בדין מפרק, וביסוד הדבר גם אוכל מאוכל הוי מפרק ורק היכא דהוי אוכל מאוכל אין זה ''מפרק'' אלא כמפריד חתיכה זו מחתיכה זו, ולפי''ז בכבשים ושלקות שהמים באו מבחוץ לא שייך לדון את הוצאת המשקין כהפרדת חלק מן הירק כיון דלא הוי כחלק מן הירק, ולכן נקט הר''ח דכיון דמדמי ליה ר' יוחנן לזיתים וענבים כדאיתא בברייתא דנעשה כמי שסחט זיתים וענבים א''כ מוכח דגם בזיתים וענבים ליכא חילוק למרות דבהם המשקה היה מונח קודם, דלעולם חשיב כ''מפרק'' ופליג על האי יחס של ''הפרדה'', ותו ליכא חילוק בין סחטן לקדירה לסחטן לקערה כיון דהיחס של המעשה כ''מפרק'' קיים בעצם הוצאת המשקין.

ולפי''ז מחדש האבי עזרי דגם רב ושמואל דס''ל דלחיובא דאוריתא בעינן זיתים וענבים מ''מ האיסור דרבנן של מפרק תלוי בעצם ''מעשה הפירוק'' ולכן בכבשים ושלקות שהמשקה בא מבחוץ, לעולם חשיב מפרק מדרבנן, ואסור גם בנתן לקדירה ולפי''ז מיושב קושית הראשונים דבכבשים ושלקות גם לרב ושמואל ליכא חילוק ולכן כתבו בסתמא דאסור.

ויעוי''ש עוד דמבאר דגם תוס' והראשונים לא פליגי בעיקר היסוד רק דס''ל דלאחר שנבלעו בירק תו חשיב מגוף הירק והוי כהפרדה.

**ויעוי''ש עוד דמביא מהמנחת ברוך סימן פ''א [וכן הביאו מאבן העוזר בחידושים על שבת ובחת''ס] דגם הלכו בדרך זו דשאני כבשים ושלקות שהמים הגיעו מבחוץ,** רק דהעמידו את החילוק ביחס לשם ''משקה'' ו''אוכל'' דכיון דקודם כניסתן לירקות איכא להו שם משקה תו לא פקע מנייהו שם משקה, ורק היכא דלא הגיעו מבחוץ אלא הוו בתוכם הוי חלק מגוף הפרי ובסחט לקערה דנמצא דמתחילת הוויתו של המשקה בא לאוכל בהא חשיבא אוכל מאוכל. ולכן בהך דינא דכבשים ושלקות ליכא להאי חילוקא וממילא מהא דמדמי לזיתים וענבים מוכרח דגם התם ליכא חילוק. ובבאור שיטת תוס' יעוי''ש דמבאר דכיון דהוי רק איסור דרבנן אטו סחיטת ענבים לכן תלוי במה דנאסר בענבים, ומכיון שבענבים אי יסחטם לקידרה ליכא איסורא הלכך גם בכבשים לא גזרו בכה''ג.

**ויעוין עוד בחזו''א נו סק''ח דמביא המשכנות יעקב** סימן ק''ב דלא מחלק בין כבשים ושלקות לפירות ולפי''ז מבאר דהראיה היא ישירה דכמו דמחייב בשלקות למרות דהוי אוכל מאוכל וכן בציר דגים דהוי חלק מהדג, ה''ה דמחייב בסוחט זיתים וענבים לקדירה. ויעוין בחזו''א דתמה עליו דמים שנבלעו בכבשין כשיצאו הן משקין וכן דג לצירו י''ל דאיירי בנכבש במשקין.

**ובעיקר באור דעת הר''ח יעוין בנשמת אדם** וז''ל, דס"ל דסחיטה גופא הוא מלאכה כיון שסוחט ומפריד המשקה מתוך המאכל בין שסוחטו למאכל או למשקה כיון שצריך עכ"פ להמשקין, חייב. ומבואר בדבריו דבעינן דיהא הפרדת משקה מאוכל [ולכן הוא מגביל את ר' יוחנן דהוי רק בכבשים דדרך לסוחטן] רק דיסוד הפלוגתא של ר' יוחנן ורב ושמואל אי איכא לחסרון דזיתים וענבים בשלקות נובע מחמת דס''ל דהחפצא דמלאכה הוא ביחס לגברא דכיון דמבחינתו הוא צריך את המשקין נמצא שמתעסק בהפרדת משקין מאוכל, ורב ושמואל דנו את היחס למשקה היוצא מצד עצמו ומכיון דליכא לו חשיבות משקה מצד עצמו ליכא בזה מלאכה ולכן איכא בזה נפק''מ גם להיתרא דקדירה דכיון דהחפצא דמלאכה הוא מחמת הצורך שלו במשקין לא יהני מה דנותן מיד לקדירה להפקיע את החפצא דמלאכה.