סלק
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח

חולין ק: סלק

**א. ראיות דסברת סלק הוא חידוש מיוחד-**

מקשינן בסוגיין למה הוצרך רב לדין חנ"נ תיפו"ל דאף אם מתחילה נתבשלה חתיכת ההיתר עם האיסור ויש עוד רוטב מ"מ כל החתיכות נאסרו מכח האיסור דמין במינו לא בטיל ותו א"א לרוטב לבטלו.

ואביי אמר דאיירי בשסילק את האיסור לכך א"א לאסור אלא מכח שחתיכת ההיתר קיבלה טעם וחנ"נ.

ורבא משני דאף אם האיסור עדיין קיים מ"מ איירי בשיש ברוטב מספיק כדי לבטל את חתיכת האיסור, ואף שיש כאן עוד חתיכות מין במינו מ"מ מתבטל האיסור ע"י הרוטב דאמרינן סלק את מינו כמי שאינו ושא"מ רבה עליו ומבטלו, ולכך כל הנידון הוא מכח החתיכת היתר שנאסרה ע"י חנ"נ ואין ברוטב מספיק כדי לבטל שתי החתיכות.

ודין זה של סלק מבואר ג"כ בע"ז עג. גבי יי"נ ומים שנתערבו ויש בו עוד יין דאמרינן רואין כאילו היין היתר כמי שאינו והמים יכולים לבטל את היי"נ.

וכתב הרשב"א קח. דבכה"ג שנפל האיסור לאינו מינו ואח"כ נתווסף מינו לכו"ע שרי ואין מ"ד שיאסור בזה, וכל הנידון אם לומר סלק הוא רק בכה"ג שנפל המינו תחילה [ומה"ט תמה על הגמ' קח. מאי מקשי דוקא מרבא דסלק אף בל"ז תיקשי על רב].

והנה בפשוטו ענין סלק הוא דבר פשוט מסברא דאף שיש כאן עוד חתיכות מין במינו שאם לא הרוטב היו נאסרות ע"י האיסור מ"מ עיקר הביטול של הרוטב הוא כנגד סיבת האיסור וסגי מה שיש בו כנגד חתיכת האיסור לחוד.

וצ"ב לפי"ז דמשמע בסוגיין שהוא חידוש ובעי לסברא מיוחדת של סלק, וגם מבואר בתוס' בכורות כב:, ע"ז נו: ד"ה אבל, דאיכא מ"ד דל"ל דין סלק וכן ס"ל לאביי בסוגיין, וצ"ב טעמו.

ועוד צ"ב דאף לשיטות דאמרינן סלק מ"מ מבואר בע"ז שם דאיכא מ"ד דהיכא שנפל יין תחילה ליי"נ ואח"כ נפלו המים לא אמרינן רואין, ובמקו"א נתבאר שיש ראשונים שפי' שהוא חומרא ביי"נ, אבל ברמב"ן ור"ן הביאו גם לפרש הטעם דכל כה"ג שכבר נפל מתחילה המינו ורק אח"כ נפל האינו מינו תו לא אמרינן סלק.

וביאור דבריהם דעיקר ההיתר של סלק הוא רק מכח דאמרינן דאכתי לא הספיק האיסור לאסור את ההיתר וכבר אינו מינו רבה עליו ומבטלו, אבל אם אך קדם האיסור לאסור תו ל"ש לומר סלק.

והדברים צ"ב דלכאו' מסברא היה נראה דסגי בביטול כנגד האיסור לחוד דלעולם כל האיסור אינו אלא ביי"נ עצמו ומה לי שנפל המינו תחילה.

**ב. ביאור הענין דמין במינו אין ביטול על המציאות רק על הדין-**

היה מקום לבאר דכל הטעם שלא לומר סלק הוא דין מיוחד בביטול מין במינו לר"י, וביאור הדברים עפמש"כ אחרונים עיין בקה"י בכורות ומשנת ר"א וקו"ב בכורות-ד שיש שתי אופני ביטול, חדא ביטול על הדין של החתיכות איסור שסותרות לההיתר, ועוד ביטול על המציאות של הדבר שהוא אינו חשוב בתערובת.

וכתבו שהוא מתחלק בין ביטול יבש לביטול בלח, דביבש כל הביטול הוא מכח הסתירה בדין של החתיכות וכל הביטול הוא על הדין, משא"כ בלח הרי כל מציאות המיעוט הוא בטלה להרוב ואין כאן חשיבות למציאות של המיעוט כלל.

ובארו בזה ד' הכס"מ פ"א אבה"ט הי"ז בשם מהריק"ו [ובמקו"א נתבאר אופנים אחרים בזה].

והוסיף בקה"י דהנה משמעות הסוגיא שם דאף בלח בלח אמרינן טומאה כמאן דאיתא, וכתב דכל יסוד מהריק"ו דבלח יש ביטול על המציאות אינו אלא במין בשא"מ שהם שונים במציאות, אבל מין במינו שכל השינוי והסתירה ביניהם הוא בדין האיסור ולא במציאות לא שייך בו ביטול אלא על הדין, ובזה עסקינן בסוגיא שם דאף בלח אמרינן טומאה כמאן דאיתא, ואכ"מ.

ויסוד לדברים ממש"כ הר"ן נדרים נב. לבאר עיקר טעמיה דר"י דמין במינו לא בטיל משום שהוא מעמידו ומחזקו ומה שהם סותרים בדין לא סגי לר"י ולא ס"ל ביטול בדין רק ביטול במציאות, לכך לית ליה ביטול אלא במין בשא"מ, ודעת רבנן דאיכא ביטול אף ע"י סתירה בדין.

והנה כבר הק' במרכה"מ ע"ד מהריק"ו דהא מבואר בכורות כב. גבי ציר רוב ומים מיעוטא שאם הוסיף עליהם עוד מים אמרינן טומאה כמאן דאיתא וחוזר וניעור, וצ"ע דהא מין בשאינו מינו ולח הוא?

ותי' קה"י דכיון דיסוד הדברים הוא משום ביטול על המציאות הרי התם לא שייך כלל ביטול על המציאות שהרי כיון שהוסיף מים הרי השתא א"א לומר שהמים לא חשובים במציאות הרי הם הרוב והציר אינו אלא מיעוט, לכך בכה"ג וודאי טומאה כמאן דאיתא.

ולפי"ז ה"נ י"ל בסוגיין, דלפי הנ"ל הרי עיקר סברת ר"י דמין במינו לא בטיל הוא משום דלא ס"ל ביטול על הדין רק על המציאות, וממילא היכא שיש כאן מין במינו א"א לומר שהאינו מינו מבטל את מציאותו של הדבר האסור שהרי הוא מצורף לעוד חתיכות של מינו, וכל הביטול אינו אלא על הדין ול"ש בזה במין במינו לר"י, וזה טעמיה דאביי דלא אמרינן סלק.

וכה"ג י"ל גבי יי"נ דמבואר ע"ז עג. דאמרינן סלק, וגם בזה י"ל דבעי סברת סלק משום דהנה גם ביי"נ לא אסרו חז"ל במשהו אלא במינו, ולא נתבאר בפוסקים הטעם בזה למה חמור מינו טפי והא בעלמא אינו מינו חמור טפי דבעי שישים ואילו במינו מדאורייתא ברובא בטיל.

וי"ל הטעם בזה שהחמירו חז"ל ביי"נ שלא יועיל לו ביטול בדין ובעי ביטול על המציאות דוקא, ולכך במינו א"י להתבטל, ולזה בעי סברא מיוחדת של סלק דאל"ה הרי לא בטל במציאות שהרי הוא מצטרף עם שאר היין, ודו"ק, ועיין תו"ר ב"מ נג: לענין דשיל"מ ובפוסקים רסי' קב, ואכ"מ לבאר דבריהם.

[מיהו צ"ע היאך ביבש גם החמירו יותר משישים כגון גבי תרומה ודשיל"מ, וצל"ע].

אבל אינו מתבאר למהלך זה היאך באמת מהני לרבא סברת סלק.

ועוד מהלך זה אינו מסתבר כלל, ובפשוטו אף ר"י מודה שיש מושג של ביטול על הדין, שהרי ביבש לעולם עיקר הביטול הוא על הדין כמו שבארו הנך אחרונים, וגם מבואר בראשונים דביבש אף ר"י מודה דמין במינו בטיל, וע"כ מודה בעיקרא דמילתא דמהני ביטול על הדין ואי"צ דוקא ביטול על המציאות.

[מיהו יל"ד דדוקא ביבש מהני ביטול אף במינו משום דעיקרו מתורת הלך אחה"ר עיין מש"כ בסוגיא דיבש ביבש, אבל דעת הרבה אחרונים נתבאר שם דוודאי מתורת ביטול הוא].

**ג. ביאור הענין-**

והפשוט בזה, דכיון שאם לא היה כאן האינו מינו היה נאסר גם המינו לאוכלו בפועל שהרי הוא אוכל עמו גם את האיסור ממילא צריך לבטל גם אותו.

וביתר ביאור עפמש"כ במקו"א שהאיסור בתערובת אינו עומד לעצמו רק שהוא מאבד את ממשו בתערובת ואוסר את התערובת.

וממילא א"א לבטל רק את חלק האיסור שבתערובת וצריך לבטל את כל התערובת, ולזה אם כבר היה נאסר לא היה מועיל ביטול כנגד האיסור לחוד, ובעי לסברת סלק.

וע"ז הנידון אם אמרינן סלק או לא, וא"ש בזה מש"כ הרשב"א שאם נפל אינו מינו תחילה לכו"ע אמרינן סלק דכבר נתבטל האיסור ותו א"י להתעורר ע"י ההיתר.

ועיין בב"ח-צח שכתב לפרש ענין סלק:"אילו לא היינו רואין את מינו כמי שאינו היה אסור והשתא שאנו רואין כאילו אינו טעם האיסור נתבטל בשא"מ והו"ל כאילו בא האיסור לתוכו לאחר שנתבטל דתו אינו חו"נ לחזור ולאסור [וכש"כ הרשב"א קח. דבזה כו"ע מודו]", והוא כש"כ.

וגם לבתר דקי"ל דאמרינן סלק מ"מ פליגי אמוראי בנפל תחילה יי"נ, דאיכא למ"ד דלא אמרינן סלק כיון שכבר נאסר צריך שיעור ביטול כנגד כולו [ואף בלא דין חנ"נ כמבואר בסוגיין דבמשהו לא אמרינן חנ"נ ומ"מ היה לו להאסר בלא סלק].

וטעם מ"ד דאף דבנפל יין תחילה אמרינן רואין היה מקום לפרש דס"ל דלעולם מסקינן דסגי בביטול כנגד סיבת האיסור לחוד.

אבל יותר נראה דאף לפי"ד אמרינן דכל שנאסר היה הדין נותן להצריך ביטול גם כנגד ההיתר ואמרינן סברת סלק ויסודו הוא דקודם שאוסר את ההיתר הרי הוא מתבטל, אלא דס"ל להאי מ"ד דאף בכה"ג שנפל מינו תחילה ונאסר הרי אין בו סיבת איסור עצמית וכל שעתא ושעתא הוא נאסר ע"י האיסור א"כ בהאי שעתא שנפל שאינו מינו אמרינן דהשתא א"י לאוסרו שהרי יש כנגדו מבטל ואדרבה יחזור הכל להיתרו, ודו"ק.

והנה יל"ע אם ביבש ביבש [לשיטות דלר"י גם יבש ביבש אינו בטל במינו] אי בעי נמי לסברת סלק, ובפשוטו יסוד זה שנתבאר שהאיסור אוסר את כל התערובת אינו אלא בלח, אבל ביבש הרי כל איסורו הוא מכח הספק ומ"מ יל"ד דאף בכה"ג כיון שנאסר מספק תו צריך ביטול כנגד כולו.

מיהו במקו"א נתבאר דאף גבי יבש יש מקום ליסוד זה וכנראה עמד ביסוד זה בשער"י ג-כח ונקט כן אף לענין יבש, ועצ"ע בכל האי עניינא ולא כתבתי אלא להעיר.

**ד. סלק באינו מינו-**

ברשב"א בתוה"ב (יא:) דן דכשם שמצאנו בסוגיין לר"י דאמרינן סלק את מינו ה"נ יהיה הדין לדידן דקי"ל מין במינו בטל ברוב, אם יהיה איסור ויש בתערובת מינו ואינו מינו של היתר, הרי אף בעלמא אינו מינו צריך שישים לבטל הרי בכה"ג אמרינן סלק את שאינו מינו כמי שאינו ומינו רבה עליו ומבטלו, והובא זה להלכה בשו"ע צח-ב [ואף דמדרבנן אף מין במינו בעי שישים נפק"מ להתיר בנשפך].

ובש"ך סק"ח חלק ע"ז דכה"ג וודאי לא אמרינן סלק [ועי' בחכמ"א נא-טו משה"ק דלמא הנבילה פלטה מקודם לההיתר וגם שמא לא פלטו בשוה, וזכורני בחזו"א שבאותו בישול אחד אין חוששין לזה].

וביש"ש כ"ה-מו תמה ע"ד השו"ע דסו"ס טעם האיסור נרגש בההיתר שאינו מינו והוא אוסר מתורת טכע"ק ואיך יועיל ע"ז ענין סלק, ועיין בב"ח מש"כ בזה.

ובפשוטו טענת היש"ש תמוהה כש"כ בחזו"א כו-ב דבאמת לא שייך כאן טכע"ק כלל שהרי בתוך השאינו מינו מונח כאן טעם גם מן האיסור וגם מן ההיתר, והוי כשתי טעמים המונחים בקופסא, וכיון שיש בההיתר יותר מן האיסור הרי הוא מבטל את טעם האיסור וכמו שאם היה אוכל את שניהם יחד היה בטל זב"ז ה"נ כשאוכל אותם ע"י ששניהם בתוך אינו מינו ג"כ הכל בטל [וכ"מ סברא זו בט"ז קט-ב, וע"ע בט"ז צח-ה], וכ"נ בחוו"ד סק"ד בביאור טעם השו"ע.

[ויש לציין מה שראיתי במנח"ש תניינא-ס דנראה לו להתיר אף אם ליכא רוב רק מע"מ דסו"ס לא שייך בזה חיך אוכל יטעם שהרי הטעם נרגש משניהם יחד, וכיון דלהרשב"א לא אמרינן היתר נהפך לאיסור א"כ כל טעם הוי רק כחצי שיעור, ויש להתיר ח"ש בתערובת, ורק הרשב"א לשיטתו בתוה"ב דח"ש בתערובת אסור לכך הצריך רוב, ועיקר שיטת הרשב"א בהאי עניינא דח"ש בתערובת נתבאר במקו"א].

ועיי"ש בחזו"א שהוסיף דלפי דבריו אי"צ כאן לסברת סלק כלל ומה שהביא הרשב"א לתלות דינו בהא דאמרינן סלק זה אינו אלא לרווחא דמילתא ולא עיקר הטעם, ולא הבנתי חילוקו כ"כ, ובפשוטו אכתי בעי לסברת סלק, דאל"ה הרי כיון שנאסר שאינו מינו מכח הטעם ממילא לא יוכל המינו לבטל את האיסור אף שהוא מינו כיון שא"א לבטל מקצת מן התערובת, וכש"כ לעיל בסברת סלק.

[והנה כתב בט"ז דאף לדעת השו"ע היכא שנפל תחילה האיסור לאינו מינו ואח"כ נתווסף המינו אינו מתבטל משום חנ"נ.

ובפמ"ג תמה דחנ"נ אינו אלא דרבנן ובנשפך יש לילך לקולא, וע"ע ביד יהודה סקי"א ובשו"ת בית יעקב-סב.

ועיין בחוו"ד סק"ד כתב דאל"ס הוא דאורייתא וממילא איסור החתיכה דאורייתא, וזה כשיטתו בסי' קו, ועיין בדה"ש מה שהעיר עליו דהכא לא שייך טעמו שכתב שם, וע"ע ביד יהודה צח-יא שלא שמענו דבר זה שיהיה אסור מדאורייתא, עיי"ש, ונתבאר במקו"א [וע"ע בשו"ת רעק"א-מט מש"כ בד' הפמ"ג].

אבל בעיקרא דמילתא יש מקום לדון גם בגוונא שלא שייך בו חנ"נ מ"מ יש לאסור מדאורייתא למ"ד בע"ז עג. דהיכא שנפל יי"נ תחילה לא אמרינן רואין וסלק.

וכנראה הוא תלוי בפלוגתא של הראשונים שם אם טעמיה דהאי מ"ד הוא חומרא מיוחדת ביי"נ או שהוא משום דלית ליה סלק בכל איסורין ג"כ, ונתבאר במקו"א.

אבל לדעת החזו"א הכא אי"צ לדין סלק וא"כ י"ל דאף להאי מ"ד דלית ליה סלק בנפל תחילה יודה בכה"ג.

ומ"מ להלכה לרו"ר קי"ל כמ"ד דאמרינן סלק אף בנפל תחילה וא"כ ה"נ יש להתיר ולכך לא דן הט"ז אלא משום חנ"נ (מיהו הרמב"ן נקט בדעת הרי"ף דקי"ל דלא אמרינן סלק והוא גופא דין חנ"נ ולפי"ז ה"נ יש לאסור, וצ"ע)].

עוד הערה יש כאן, עיין בפמ"ג שפ"ד סק"ח מנ"ל להתיר ע"י ביטול ברוב דלמא האיסור פלט יותר מן ההיתר ומנ"ל שפלטו בשוה, ותינח לח בלח שפיר הכל מתחלק בשוה אבל בחתיכות ברוטב מה"ת, וכה"ק חוו"ד סק"ד.

ועיין חזו"א כו-ב ד"ה ועוד דלעולם הפליטות שוות וכל מה שמצאנו חשש שאין כל ההזדווגויות שוות או משום שינוי כח הבישול אבל מין אחד שנחלק לשתי חתיכות בקדירה אחת ובישול אחד, פולטים החתיכות בשוה, וע"ע בחוו"ד משכ"ב.

**ה. דעת הש"ך-**

ובש"ך כתב לאסור את שאינו מינו בכה"ג שהרי יש בו טעם [והוסיף דאף מש"כ הרשב"א דאמרינן סלק אין כוונתו להתיר את האיסור והשאינו מינו, רק אתא להתיר את המינו של היתר ובזה נקט הרשב"א שאין לאסור משום סלק ורק לענין שאינו מינו הרי הוא נאסר שהרי יש בו טעם איסור הנרגש, אבל מ"מ אין בכוחו של האיסור לאסור את מינו משום רוב[[1]](#footnote-2), וכתב ע"ז בפר"ח דלשון הרשב"א מבואר להדיא לא כן.

ועי' בר"מ פט"ו הכ"ב דחלב האליה מצטרף עם גריסין לשישים לבטל את חלב הכליות, וכבר תמה מנח"ש תניינא-ס בהע'.

ופשוט שגם הש"ך מודה שאם יש בסה"כ שישים במינו ואינו מינו יחד הרי מצטרפים שניהם לבטל את האיסור, וכל הנידון של הש"ך הוא כשאין בסה"כ שישים במין ואינו מינו יחד וא"א לבטלו אלא משום רוב של מינו היתר, וכ"ז פשוט בסברא.

וכמו"כ צ"ל לשיטת השו"ע דאף לבתר דתקנ"ח שישים גם במינו, והיה מקום לומר דכיון שהאינו מינו א"י לבטלו שהרי נרגש בו הטעם וכל הביטול הוא מכח מין במינו הרי יצטרך שישים במינו לחוד, אבל זה אינו כמבואר בר"מ הנ"ל דוודאי סגי במה שיש שישים במינו ואינו מינו יחד, וכ"כ בפמ"ג מ"ז צח-ה בפשיטות.

ועיין לקמן דדעת הפמ"ג הוא חידוש טפי דכל שאין שישים כנגד האיסור וההיתר יחד הרי הטעם ניכר ע"י ההיתר ואינו בטל, ולדבריו יש לאסור אף בכה"ג שיש שישים בכל התערובת, אבל בזה צדקו ד' המנח"ש שהוא שלא כד' הר"מ גבי חלב האליה ויתבאר לקמן, אבל ע"ד הש"ך לק"מ שלא אמר הש"ך אלא בכה"ג שאין שישים בכל התערובת כנגד האיסור].

ומסתבר דלשיטת הש"ך ה"נ ביבש ביבש שנתערב עם כמה חתיכות מינו ושאינו מינו, הרי אף שיש בחתיכות של מינו מספיק כדי לבטל מ"מ כיון דאינו מינו לא בטל אלא בשישים מגזירת שמא יבשלם הרי אם יבשל תו לא יוכל המינו לבטלו וגזרו גם בכה"ג.

[אבל אינו מוכרח שהרי כתבו אחרונים דאף לדעת הש"ך דל"א סלק מ"מ אם מתחילה היה יבש ביבש במינו ואח"כ נתבשל ונוסף רוטב שאינו מינו מודה הש"ך להתיר משום סלק, עיי"ש טעמו, וא"כ לעולם המינו לא ייאסר גם אחר בישול ולא חל בו גזירת שמא יבשל וא"כ אכתי יכול לבטל את האיסור, וצ"ע].

והנה באמת אדרבה דעת הש"ך צ"ב רב, למה לא יבטלו בטעמים של מין ומינו זא"ז, וכבר תמהו עליו בכנפי יונה וכו"פ.

ודעת הש"ך כנראה צל"פ [וכן הביא בס' שחיטת חולין בשם הגר"נ קרליץ] דאף שמצ"ע היה ראוי להתבטל במינו מ"מ כיון שהטעם ניכר במאכל אחר הרי הוא מכיר ע"י את האיסור וההיתר יחד ואינו בטל, ובעיני היא סברא דחוקה ביותר ואכתי אינה מובנת כה"צ.

וע"ע בפמ"ג שפ"ד קט-ט,מ"ז צח-ה, וחוו"ד צח-ד [שנתקשו מדין יבש ביבש ותובא הקו' לקמן וכתבו לתרץ] שאם מתחילה נפל מין למינו ורק אח"כ נפל האינו מינו שפיר הותר אף לשיטת הש"ך שהרי כבר נתבטל ברוב ומה שאח"כ יוצא ממנו טעם שרי, ואפי' לשיטת הרשב"א שאוסר מין במינו ביבש שבישלם אינו אלא מדרבנן.

ולפי המבואר אין לזה שום סברא שהרי עיקר האיסור הוא משום טכע"ק שניכר באינו מינו, וא"כ ה"נ בכה"ג נימא חו"נ שהרי הוכר ע"י הטעם וכשיטת הרשב"א ע"ז עג. דע"י טעם וודאי חו"נ ואף במינו.

וכל ד' הפמ"ג ניחא רק אם נפרש כוונת הש"ך שהוא סברא מסויימת לענין סלק, דכה"ג לא אמרינן סלק, א"כ י"ל סברתו ע"ד הרשב"א קח. שאם כבר מתחילה נתבטל תו אי"צ לדין סלק ושפיר הותר, וצ"ב.

ועוד כתב שם בפמ"ג שאין הש"ך אוסר אלא מדרבנן, וזה וודאי דלא כשנ"ת.

וראיתי ביד יהודה צח-י שכתב לפרש סברת הש"ך דדוקא במין במינו שכל דינו הוא דלית ביה ביטול אבל לא נאסר זה עי"ז ממש בזה י"ל סלק, אבל באינו מינו הרי דעת כמה ראשונים שההיתר נהפך לאיסור ע"י הטעם ואיך נימא סלק הרי גם הוא נאסר כיון שאין שישים בסה"כ כנגד האיסור.

והרשב"א שהתיר אזיל לשיטתו דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור.

[ובאמת י"ל סברת הש"ך כן אף בלא דין היתר נהפך לאיסור וכשנ"ת במקו"א דאף למאן דל"ל היתר נהפך להשלים לכזית מ"מ מודה דיסוד דין טכע"ק שחל האיסור בההיתר אלא שאינו משלים לכזית].

ולפי"ז אשה"ט ד' הפמ"ג שאם כבר מתחילה נתבטל במינו ואין בו טעם וודאי לא יאסור את שאינו מינו, ופשוט.

[ועיקר סברת היד יהודה מבוארת בתוס' ק: הק' מסוגיא בכורות כב. דציר מבטל מים טמאים מטומאתם, ואמרינן שאם הוסיף עוד מים אפי' טהורים מצא מין את מינו וניעור, ולמה לא נימא סלק את המים טהורים כמי שאינם והציר יבטל את המים טמאים?

וכתבו התוס' דשאני הכא שאיסורו הוא רק מכח התערובת אבל ההיתר לא נאסר, אבל התם ע"י המים טמאים נטמאים גם הטהורים, ולא שייך לומר סלק, והוא כעין סברת היד יהודה.

וע"ע בלב אריה שם שכתב דמד' התוס' מוכח כדעת הש"ך דבאינו מינו לא אמרינן סלק, כיון שהוא נאסר ע"י האיסור ומצטרף לשיעור האיסור לשיטת ר"ת, ודו"ק].

עוד הק' בפמ"ג כיון דלדעת הש"ך נאסר שאינו מינו, היאך נתיר את מינו ולמה לא אמרינן חנ"נ לאסור ולהצריך שישים כנגד שאינו מינו ג"כ?

ותי' דדין חנ"נ גופא אינו אלא דרבנן ובנשפך דספק אם יש באינו מינו שישים כנגד האיסור ולא נאסר כלל ממילא יש להקל.

ועצ"ע מש"כ בפמ"ג שאין ד' הש"ך לאסור אלא מדרבנן, וצ"ב רב.

**ו. בדברי הפר"ח לחלק בין שישים לרוב-**

בהג' פר"ח הק' ע"ד השו"ע להצדיק ד' הש"ך בזה"ל:"דבגמ' לא אתמר סלק אלא בההיא דסבור ר"י דמין במינו אפי' באלף לא בטיל וכו' והיינו טעמא דכיון שיש ס' בשאינו מינו דהיתר נגד האיסור הרי אין כאן איסור כלל ונהפך כל התערובת להיתר ואין כאן מן האיסור אפי' משהו לאסור את מינו דהיתר, משא"כ הכא דלא שייך למימר סלק את שאינו מינו לפי שביטול מין במינו מה"ת הוא לפי שאינו נרגש טעם האיסור בהיתר שהרי הכל מין אחד ולפיכך הקילה בו תורה להתבטל ברוב אבל לא לומר שהאיסור נהפך להיתר ונתבטל לגמרי דומיא דמין בשאינו מינו".

וכוונתו י"ל בשתי אופנים:

א. י"ל דבביטול בשישים באינו מינו מצאנו בסוגיא דאמרינן סלק, משום דביטול בשישים יסודו הוא משום דבטל בעוצם מיעוטו הרי נהפך האיסור להיתר לגמרי ואין כאן מציאות של איסור כלל ותו א"י לאסור את המינו דהיתר, אבל בנתבטל ע"י ביטול ברוב של מינו לא חשיב כמאן דליתיה ואכתי מציאות האיסור קיימת ושפיר י"ל שהוא יאסור את כל האינו מינו ולא שייך לומר סלק.

ב. עוי"ל בביאור ד' הפר"ח, עפמש"כ לעיל דביטול מינו הוא על הדין ולא על מציאות הדבר א"כ שפיר י"ל שהוא יחזור לאסור את ההיתר דאינו מינו, משא"כ ביטול דאינו מינו הוא על המציאות תו הוי מציאות האיסור כמאן דליתא וא"י לאסור את השאר מינו דהיתר [אבל צ"ע דכלפי זה מסתבר דוודאי אינו בטל במציאות שהרי הוא מצטרף לשאר מינו דהיתר וכמו שהבאנו לעיל מקה"י לענין מים וציר].

[אח"כ ראיתי בפר"ח השלם הוסיף בזה דאף דהכא נמי אין הטעם איסור נרגש שהרי הטעם הוא גם מכח ההיתר של מינו, א"כ דמי לביטול מין בשא"מ בשישים, מ"מ התורה אסרה כל גוונא באינו מינו משום טעמא, וכי היכי דליכא קפילא משערינן בשישים ה"נ הכא דא"א למיקם אטעמא יש לנו לאסור עד שישים, וצ"ב, ומ"מ משמע מזה דלא כהביאורים שכתבנו בדעתו].

**ו. קו' מדין מין במינו ביבש לשיטת הש"ך-**

והנה לדעת הש"ך צ"ע לדעת הרא"ש דיבש ביבש מין במינו שנתבטל מותר לבשלו ברוטב, והרי המים אינו מינו ותו אין האיסור בטל ברוב ע"י מינו [וגם החתיכה שהיא מין במינו תאסר שהרי בלעה גם מינו וגם אינו מינו]?

ובחזו"א לו-ב כתב להוכיח מזה כדעת השו"ע דלא כהש"ך.

ועמד ע"ז בפמ"ג שפ"ד קט-ט ותי' בשני אופנים:

א. מש"כ הש"ך לאסור אינו אלא מדרבנן, וכ"כ לא גזרו שמא יבשל כיון שאף אם יבשל לא יהיה אלא איסור דרבנן.

וכבר נתבאר לעיל דדבריו צ"ב מ"ט לא יהיה בו איסור תורה רק דרבנן.

ועוד צ"ע לפי"ד למה אין להקל בנשפך משום ספק דרבנן לקולא.

ב. עוד כתב בפמ"ג שם ובמ"ז צח-ה ובחוו"ד צח-ד דאף הש"ך מודה דבגוונא שכבר ניתן במינו ונתבטל ורק אח"כ נתנוהו באינו מינו אינו חוזר לאסור שכבר נתבטל.

ובעיקר קו' הפמ"ג כתב בבדה"ש דכנראה לא חיישינן כולי האי שיבשל גם באינו מינו, ועצ"ע.

**ז. בד' הגר"ח-**

הק' בחי' הגר"ח הל' תרומות למה צריך שישים ברוטב שאינו מינו כדי לבטל את מינו מתורת סלק, תיפו"ל אף אם אין שישים ברוטב מצ"ע מ"מ בצירוף כל ההיתר יש שישים וממילא אין הטעם של האיסור נרגש ותו א"י לאסור את הרוטב מתורת אינו מינו ומתבטל?

ותי' הגר"ח דטעם שאינו נרגש נמי הוי טעם ובעי ביטול, ודין שישים יסודו הוא דין ביטול מיוחד על הטעם שכיון שיש כאן כ"כ בההיתר שאין הטעם נרגש בו ממילא הוא מבטל את האיסור של טכע"ק.

וממילא הוסיף הגר"ח דלמ"ד מין במינו לא בטיל ואין חשובים סותרים זא"ז ה"נ א"י להצטרף לביטול הטעם בדין טכע"ק.

אבל עדיין לא נתבאר כה"צ, שהרי הטעם של האיסור מתחלק בשוה ברוטב ובחתיכות, ותינח לענין איסור החתיכות של המינו שפיר י"ל דאף שנכנס בהם טעם מהאיסור והרוטב יחד כיון שאין ברוטב שיעור שישים כנגד האיסור א"י לבטלו והחתיכות אין מצטרפות לבטל.

אבל לענין איסורו של הרוטב לכאו' צ"ע למה ייאסר והרי לא כל הטעם נכנס להרוטב שחלקו מתפשט בחתיכות היתר, וכגון אם יש ל' ברוטב ול' חתיכות היתר, הרי לא נכנס ברוטב אלא חצי מן הטעם וכנגדו שפיר יש שישים לבטל.

והוי ככל שתי חתיכות של היתר שהטעם מתפשט חצי בזה וחצי בזה וכל חתיכה מבטלת מה שנבלע בה שיש בה שישים כנגדו?

וכעי"ז יש לתמוה בכ"ד, הנה במקו"א נתבאר שהאיסור עצמו אינו מצטרף לשיעור שישים של ביטול, ונתבאר הטעם עפי"ד הגר"ח הנ"ל דדין טעם אי"צ נרגש דוקא וכל שא"י לבטל לא מהני, וה"נ האיסור א"י לבטל א"ע.

אבל צ"ע למה לא נחשיב את התערובת כשני תערובות, שחלק התערובת שנבלע באיסור הוא עומד בפנ"ע, ושאר התערובת נבלע בה רק חלק מן האיסור וכנגדה יש שישים לבטל את הטעם, וכשה"ק הכא.

וכעי"ז יש לתמוה כתב הש"ך שהבאנו לעיל גבי מין במינו ואינו מינו, דשאינו מינו נאסר, אבל מ"מ המינו לא נאסר משום ביטול ברוב, ומשמע דמ"מ אין להתיר אלא כשיש רוב בהיתר של מינו כנגד כל המינו איסור, והרי יש כאן גם אינו מינו וחלק מן הטעם נבלע גם בשאינו מינו ולמה לא סגי ברוב כנגד חלק מהאיסור לחוד [עיין לקמן הבאנו שבמנח"ש נתקשה בזה]?

ומבואר בזה שא"א לחלק את התערובת לשתיים והכל חשיב תערובת אחת, והדבר צ"ב.

וראיתי ביאור הדברים בס' אורח דעה דכיון שכל חלק וחלק באיסור אין ידוע להיכן נפל ויתכן שנפל למקום שאין בכוחו להתבטל הרי אין דינו להתבטל מחמת התערובת דלכה"פ עושה איסור מספק שיתכן שנפל ואינו בטל, וכל שיש בו עדיין איסור ספק הרי לא נתבטלה מציאותו בתערובת, וכיון שלא נתבטלה מציאותו הרי אף אם קמיה שמיא גליא שנפל למקום שיש בו ביטול לא נתבטל האיסור ע"י הביטול מכל וכל, ויל"ע בזה.

ובפשוטו היה נראה שהוא ענין מסויים שא"א לבטל חצי מן התערובת.

אבל באמת א"א לומר כן, שכעין קו' זו עיין בנקוה"כ-צב בשם האו"ה, גבי מין במינו שאסר את ההיתר במשהו [למ"ד מין במינו במשהו] ואח"כ נפלה לקדירה דאינו מינו לא אמרינן חנ"נ במשהו וממילא סגי בשישים כנגד האיסור עצמו ואי"צ כנגד כל החתיכה.

ותמה בפמ"ג שפ"ד צט-ה ל"ל שישים כנגד כל האיסור והרי בחתיכה הראשונה לא נבלע אלא חלק מועט מן האיסור שהרי נתבשל ביותר משישים וא"כ בשאר הקדירה אי"צ שישים כנגד כל האיסור וסגי אף במקצת היתר שיש בו שישים כנגד משהו בליעה שיש בה.

וכאן א"א לומר שהוא ענין בפנ"ע שא"א לבטל חצי מן התערובת, שהרי כאן התערובת השנית היא רק עם מקצת מן הטעם שנבלע בהיתר הראשון, וכנראה לכך נתקשה בפמ"ג דוקא בכה"ג, ובזה ע"כ צ"ל ע"ד שכתב באורח דעה כנ"ל.

והוסיף שם דהנה אם נתבשל איסור עם כמה מיני היתר, הרי בפשוטו צריך טעימת קפילא לכל אחד מהמינים לבדוק אם נרגש בו טעם האיסור [מיהו עיין בדה"ש רסי' צח נסתפק בזה די"ל דסגי בטעימת קפילא למין אחד, וצידד דכ"מ בפוסקים דע"י טעימת קפילא בחתיכה שרי ואף הרוטב שנתבשל עמו ולא חיישינן שמא ברוטב נתן טעם יותר מהחתיכה עצמה].

והנה אם טעמו קפילא ובחלק מהמינים מורגש טעם האיסור ובחלקם אין מורגש הטעם, שפיר מותרים אותם המינים שאין מורגש בהם הטעם ולא שייך כאן לומר שא"א לבטל חצי מן התערובת שהרי בכל התערובת יש בעיקרו דין ביטול והכל תלוי אם נרגש הטעם וכיון שאינו נרגש שפיר הותר ורק בדבר שא"י לבטל את האיסור כלל אמרינן כן.

[אח"כ ראיתי מה שהאריך בזה במנח"ש תניינא-ס וכנראה שם דפשיטא ליה איפכא, ועיי"ש בהערה שנתקשה משה"ק ע"ד הש"ך צח-ח].

**ח. ספק הפמ"ג במע"מ איסור והיתר-**

בפמ"ג בפתיחה לתערובות ג-א כתב לדון בחצי זית בשר כשר וחצי בשר נבילה ממינו ונפלו לס' זיתים ירקות דהוי אינו מינו אם בטל.

וכתב דמסברא היה נראה שאינו מתבטל בכה"ג שהרי עיקר דין טכע"ק הוא משום חיך אוכל יטעם ואין הטעם בטל א"כ אף בכה"ג הרי סו"ס הרי מורגש טעם בשר בירקות, אלא שטעם זה מורכב ממחצה היתר ומחצה איסור וכיון שאין בו רוב היתר למה יתבטל, ולכך מסיק דמסתברא לאסור.

אבל עיי"ש מה שהוכיח ממתני' ערלה ב-טו תבלין של תרומה ושל כה"כ ואין באחד כדי לתבל ונצטרפו ותבלו מותר לכהנים ואסור לזרים, ומבואר דלא אמרינן שיש כאן טעם כה"כ ואינו בטל, ועיי"ש מש"כ לדחות.

ועוד כתב בפמ"ג דלכאו' גם בסוגיין מבואר להתיר בכה"ג, דתיקשי היאך אמרינן סלק והרי סו"ס יש כאן טעם של בשר ברוטב וחלק מן הבשר הוא איסור, וע"כ כיון שמצ"ע לבדו לא היה האיסור נותן טעם לא יכול להצטרף לתת טעם עם ההיתר.

ובפמ"ג בפ"א דחה ראיה זו בזה"ל:"והא דסלק את מינו כמי שאינו י"ל טכע"ק דרבנן לרבא או שאר תירוצים", ולא נתפרש כוונתו כלל.

ושם בפ"ד כתב לדחות בזה"ל:"ומהא דאמר רבא רואין את מינו כמי שאינו למה שפירש"י שם דרוטב ליכא נגד שניהם מ"מ טעם הנרגש ברוטב רוב מהיתר הוא וגם י"ל דכנגד המים יש בחתיכות שישים", וכנראה כוונתו בתי' הראשון דהטעם בטל ברוב של מינו, אבל צ"ע דזה לא יתיישב לשיטת הש"ך צח-ח דאין מין במינו מבטל את חבירו היכא ששניהם קיימים באינו מינו ובאינו מינו נרגש הטעם, לא אמרינן סלק על טעם שנאמר דטעם אחד מבטל חבירו ורק לשיטת השו"ע א"ש.

ואכתי לא נתברר כוונתו דהא לר"י מין במינו לא בטיל א"כ מה מוסיף שיש רוב היתר בטעם והרי אינו יכול לבטל הטעם של האיסור.

ובפשוטו ע"כ מבואר מכל הנך שיש להתיר בנידון ספיקו של הפמ"ג, וכן מבואר בכו"פ צח-ח דבטל בכה"ג ויישב בזה ד' השו"ע היאך מיירי בנשפך באינו מינו דאף אם היה וודאי רוב היתר אסור כיון דספק שישים, ולמה לא ניתן לקפילא, ותי' דאיירי שנפל אח"כ עוד מינו וא"א קפילא אבל אם יש שישים שרי, וכבר עמד בזה בפמ"ג מ"ז צח-ג.

וע"ע בפמ"ג הוכיח מלשון הרמ"א צט-ו איסור שנתבטל בהיתר כגון שהיה שישים ונוסף איסור וה"נ היה יכול לומר שנוסף היתר ונאסר.

וביד יהודה-סט סג-כב (סד:) הביא מד' הר"ן (ע"ז לו.) שמפורש ספיקו של הפמ"ג להקל, עיי"ש בזה"ל:"שהרי הדבר פשוט שאם כזית נבילה וכזית שחוטה נצטרפו ונתנו טעם במקפה מותר אפי' למ"ד זוז"ג אסור".

וע"ע במנח"ש תניינא-ס בהע' עמד ע"ז מד' הר"מ פט"ו הכ"ב שחלב האליה מצטרף עם גריסין לשישים לבטל את חלב הכליות, ומשמע דאף בכה"ג שיש מע"מ בחלב אליה ובכליות שרי דסו"ס בסה"כ יש שישים כנגד האיסור, והוא להדיא שלא כד' הפמ"ג.

אלא שכתב בפמ"ג שאף אם נחליט להתיר כדמשמע בהנך ראיות מ"מ טעם הדבר צ"ע שהרי סו"ס הדבר ניכר בטעמו ולמה יתבטל?

ובקה"י ע"ז-כז עמד בכ"ז וכתב דמבואר מכאן יסוד גדול דטעם מצורף לא חשיב טעם לדין טכע"ק.

אבל באמת צ"ל שהוא יסוד גם בדין טעמו וממשו שהרי חזינן כן בגמ' ע"ז דאיירי בלח בלח דחשיב טעמו וממשו.

ויסוד הדברים צ"ל דלא חשיב חיך אוכל יטעם שהאוכל קיים כאן אלא אם מצ"ע היה קיים בתערובת אבל לא ע"י סיוע של אחר, וזה עפמש"כ במקו"א דדין חיך אוכל יטעם איו תלוי במה שהוא ניכר במציאות אלא ע"י דאמרינן שהאיסור קיים בתערובת והכא שמצ"ע אינו קיים בתערובת לא מהני אף שע"י ד"א הוא קיים, ועצ"ב בסברא.

ועיין בחי' הגר"ח הל' תרומות מבואר בתחילת דבריו שעמד בראיית המנח"ש מד' הר"מ גבי חלב האליה דמבואר להדיא שלא כד' הפמ"ג ויש להתיר אף שהטעם נרגש בצירוף ההיתר, וכתב הטעם בזה עפ"י שיטתו שם דדין ביטול הטעם לאו משום שאין הטעם נרגש אתינן עלה ואף אם הטעם נרגש מ"מ כל שיש בהיתר מספיק שיעור לבטל את האיסור מהני לבטלו, ודו"ק.

**ט. ראיית הפמ"ג מנטל"פ-**

ובפמ"ג שם בפ"ד כתב דמצא פשיטות להתיר מסוגיא ע"ז עג: גבי שתי כוסות דדעת הראב"ד שאם נתערבו יין ביי"נ ומזגם בכמות מים של שש פעמים כנגד היי"נ ניתר ואי"צ שישים ככל תערובות אינו מינו דשאני יין דע"י כמות מים זו הוי היין נטל"פ ואינו אלא קיוהא בעלמא.

וכוונת הפמ"ג להקשות למה ניתר והרי סו"ס יש כאן גם יין חולין ובצירוף יין זה אין הטעם פגום כלל ויש כאן דין טכע"ק, וע"כ דכיון שמצד טעם האיסור לבדו היה נטל"פ א"י לאסור אף בצירוף הטעם של ההיתר.

ומזה הוכיח לכל נטל"פ שאף אם בצירוף דבר אחר שבתערובת הוא נותן טעם לשבח שרי כיון שמצ"ע היה נוטל"פ.

אבל דחה בפמ"ג דלא דמי דשא"ה גבי יין דלאו מתורת נטל"פ אתינן עלה רק משום שהוא קיוהא בעלמא ואין בו דין טכע"ק כלל ולזה לא מהני צירוף עם דבר אחר, אבל בנטל"פ שכל החסרון הוא פגמו הרי אם ע"י דבר אחר נותן טעם לשבח שפיר יהני.

וכל האחרונים הסכימו עם ד' הפמ"ג לענין נטל"פ שמסתבר שאם ע"י דבר אחר נותן טעם לשבח נאסר, ועיין באו"ג (קב.) וביד יהודה שם ובקה"י שם שהוכיחו כן מסוגיא ע"ז סז., קדירה זו חסירה מלח וכו' דמשמע שאם נותן טעם לשבח וודאי אסור אף שמצ"ע היה פגום, וע"כ צריך לחלק בדעת הראב"ד בין נטל"פ לקיוהא.

**י. עוד בכל הנ"ל-**

ומעשה בא לידי במיץ לימון שחלקו של תרומה ורובו חולין, ונפל לאינו מינו שיש בו מאתיים כנגד התרומה לחוד.

ויש לדון לשיטת השו"ע אם יתיר גם בכה"ג, שהרי גם להשו"ע צריך שיהיה שישים במינו של היתר כדי לבטל את שאינו מינו אלא שהקל משום נשפך, אבל אם ידוע שלא היה שישים וודאי אסור וה"נ הכא אין מאתיים במינו חולין לבטל את התרומה.

ואי משום שבכלל התערובת יש מאתיים הרי אין בה שיעור מספיק כדי לבטל את האיסור דהא תבלין עביד לטעמא ולא בטיל.

אלא שיש לצדד דחלק המיץ לימון של חולין יבטל את הדין טכע"ק שיש בתרומה מתורת ביטול במין במינו, לשיטת השו"ע דאמרינן סלק, וכלפי מה שהצריכו רבנן מאתיים לזה יצטרף שאינו מינו להחשיב שיש מאתיים, ולד' השו"ע יהיה בו היתר ורק לד' הש"ך ייאסר, וצ"ע בזה.

**יא. היכא שנפל לאינו מינו מתחילה-**

כתב הט"ז צח-ה שאם נפל לאינו מינו מתחילה ואח"כ נפל מינו לתוכו א"א להתירו גם לדעת השו"ע, והטעם כתב משום שנעשה חנ"נ, ועיין בפמ"ג שנתקשה בזה דהא חנ"נ גופא אינו אלא מדרבנן ויש להתיר בנשפך, עיי"ש.

ומשמע מדבריהם שאין לאסור משום שנפל תחילה לא אמרינן סלק דבאמת אף בכה"ג י"ל סלק את מינו, דקי"ל כמ"ד בע"ז דאף בנפל יין תחילה אמרינן סלק, וכש"כ הרמב"ן ע"ז שם, ונתבאר במקו"א.

1. ובישוע"י צט-ב דן דלפי סברת הש"ך ייאסר גם המינו כדי שלא יבואו לזלזל בו, וכש"כ המג"א לענין ספק ברהמ"ז שתריך לחזור גם על הטוב והמטיב אף שאינו אלא מדרבנן, הו"ד בבדה"ש כללי ס"ס-יט בביאורים. [↑](#footnote-ref-2)