קעד א-2
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות רבית - הרב יהושע ננקנסקי

**קעד א (2)**

★לענין מכירה שהתבטלה מחמת מקח טעות.

"המוכר קרקע לחברו ואכל פירותיה ולאח"ז נראה לו בה מום אם רצה להחזיר הקרקע לבעלים מחזיר כל הפירות שאכל" [שו"ע חו"מ רל"ב-טו].

ועי"ש בסמ"ע [לג] שמביא דעת הלבוש דהאיסור מחמת ריבית, שאחר שנתבטלה המכירה המעות הוי הלוואה ממילא השימוש הוא **ריבית קצוצה** וחייב להחזיר.

ובסמ"ע תמה על הלבוש איך חשיב ריבית קצוצה, הרי הקציצה היתה לא בתורת ריבית אלא אכילת פירות בתור קונה, ולא עלה על דעתם שיש כאן מקח טעות.

ועי' מחנ"א [הל' זכיה ומתנה סל"ו] שתמה כעי"ז.

ובסמ"ע גופו ס"ל דהחיוב להחזיר הוא מדיני חו"מ דהוי מחילה בטעות.

ועי' בשו"ת מהר"ם שיק [יו"ד קסא] שכה"ג המעות ביד המוכר הם בגזל **וממילא אין בזה איסור ריבית**.

ועי' "נחל יצחק" [סי' פא-לב].

וע"ע שו"ת כת"ס [יו"ד פה].

★תחזיר לי קרקע

עי' חו"ד ובנוב"י [ת' יור"ד עה] מחנ"א [יג] דכל האיסור הוא רק כשהתנאי **מבטל את המכירה** והקרקע תחזור מאליה בלי קנין, אבל אם התנאי **ע"מ שתחזיר לי**, וכשיביא את המעות יצטרכו קנין חדש, א"כ שפיר יש כאן מכירה והתנאי הוא תנאי בעלמא, ואין כאן קבלת ריבית.

**ולא חששו לאי קיום התנאי ואז ממילא תתבטל המכירה.**

וע"ע בגר"ז [נו] שבכל תנאי נאסר הלוקח באכילת הפירות מחמת חשש שאולי לא יתקיים התנאי ותתבטל המכירה.

וע"ע בריטב"א [סג] בביאור דברי הגמ' "ריבית ע"מ להחזיר".

ויל"ע היטב בדברי הגמ' "סיפא דאמר ליה מדעתיה" האם הכוונה שהתנאי לא מחייב או שגם אם התנאי יחייב לאכפ"ל.

★לא קנה.

לשון השו"ע דבכה"ג משמע דכה"ג לא חשיב מכירה, וגם אם לא יהיו לו אח"כ מעות הקנין לא חל.

וע"ע מחנ"א [יג] שהאריך בזה.

וע"ע גר"ז [נד].

★ריבית קצוצה

עי' ט"ז דס"ל לשו"ע דצד אחד בריבית הוי דאו'.

ובמחנ"א [הנ"ל] הכא כלל לא הוי מכירה, ושפיר הוי ריבית דאו'.

ע"ע בש"ך.

וע"ע בשו"ע [קסד-ד] ובש"ך [קעב-כט].

וע"ע בריב"ש [תסד] דריבית קצוצה הוי רק כשנתברר שאין מקח, ממילא אכילת הפירות הוי ריבית קצוצה, אבל לפני שנתברר א"א לדונו כקצוצה, כי אולי אכילת הפירות תהיה בהיתר, אם בסוף יתקיים המקח, רק מדרבנן נאסרה אכילתם.

★בענין **היתר מכירה**

ראובן רצה ללוות בריבית 100 משמעון ע"מ להחזיר 120, והדבר אסור, אז נהגו לעשות מכירה, שראובן מוכר לשמעון חפץ ששווה120 ב 100 ולאח"ז היה קונה את החפץ משמעון בשוויו האמיתי, דהיינו ב 120, ונמצא בסה"כ שראובן קיבל 100 ולאח"ז החזיר 120.

ואם זה היה נעשה בצורת קנין גמורה, ובלי תנאי מחייב לחזור ולקנות ודאי דשרי.

רק בצורה שיש כאן התחייבות למכור בחזרה לכאו' היה צריך לאסור מחמת ריבית.

וע"ע בצ"צ [כ] שהתיר בכה"ג.

וע"ע בט"ז [או"ח רמו-כ] שמביא דעה מתרת "שלא עשה מכירה זו אלא כדי להפקיע איסור ריבית" ועי"ש משב"ז מה שביאר בזה.

ובט"ז פליג **"חלילה לעשות כן בישראל".**

וע"ע בט"ז [קסט-כו], ובש"ך [קסט-נז].

וע"ע בקונטרס הסמ"ע [יג].

וע"ע מחנ"א [יג].

וע"ע בחכמ"א [קלב-י, יא].