22מכבה על מנת להבעיר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / קונטרס דעת המחשבת

**מכבה על מנת להבעיר**

א. עי' בתוס' שבת לא: שכתבו שהמכבה ע"מ להבעיר הרי זה מלאכה שאצל"ג, מלבד באופן שיש תוספת תיקון בכיבוי **עצמו**, וכגן בפתילה שמהבהב אותה בכיבוי, או כגון שנצרך לעשות פחמים, אבל אם מטרת הכיבוי היא רק עבור ההדלקה שלאחר מכן ובכיבוי עצמו אין תוספת שבח, הרי זה מלאכה שאצל"ג ופטור לר"ש.

ב. ולכאו' ההכרח של תוס' לומר כן, הוא דבגמ' שם לכאו' יש סתירה מיניה וביה, דהנה מבואר בגמ' שם שהסותר ע"מ לבנות במקומו הוי סותר אבל אם אינו ע"מ לבנות במקומו לא הוי סותר, והיינו אפילו לר' יהודה שמחייב במלאכה שאצל"ג, מ"מ אם אין בכוונתו לבנות במקומו אי"ז בגדר מתקן אלא מקלקל[[1]](#footnote-1). ומבואר עוד בגמ' שם שהמכבה את הנר משום שחס על **הפתילה** הרי כמכבה ע"מ להדליק במקומו, משא"כ אם מכבה משום שחס על **השמן** או על **הנר**, אין זה כמדליק במקומו. ומ"מ מבואר בגמ' שם קודם לכן שלענין **מלאכה שאצל"ג**, בכל גווני חשבינן כאינה צריכה לגופה, והרי לענין כיבוי ע"מ להדליק במקומו חזינן שהפתילה נחשבת כמקומו של הכיבוי, וא"כ לכאו' מדוע לא חשיבא כגופה של המלאכה.

ולכן פי' התוס' שלענין מלאכה שאצל"ג לא סגי במה שמכבה עבור הפתילה, משום שגדרי מלאכה שאצל"ג ילפינן מהמשכן, וכפי דהתם הכיבוי היה בו תועלת בעצם הכיבוי, דהיינו לעשות פחמין, כך כל כיבוי שאינו לצורך שהוא בעצם הכיבוי, הרי זה מלאכה שאצל"ג.

**שיטת רש"י**

ג. אמנם רש"י שם פי' שהטעם דלא הוי צל"ג הוא משום ש"כיבוי עצמו אינו צריך לו, דאם לא הובערה מעולם הוה ניחא ליה"[[2]](#footnote-2), ורש"י בזה לשיטתו בכמה דוכתי שאף היכן שעכשיו יש לאדם צורך במלאכה זו, אבל אם כל המצב בכללותו הוא מצב שאינו רצוי לו, הרי זה מלאכה שאצ"ל. [ועי' משנ"ת בזה \*]. אמנם לא בכל דוכתא נצרך רש"י לפרש כן, אלא רק במקומות בודדים, אבל בשאר דוכתי הפירוש במלאכה שאצל"ג הוא כפשוטו שאין לו צורך במלאכה זו, וכגן החופר גומא וא"צ לעפרה, ויתכן שהטעם שרש"י נצרך לזה כאן הוא משום דהוה קשיא ליה כנ"ל מדוע לא חשיב כצורך בגופה של המלאכה והרי יש לו תועלת בעצם הפתילה, ולכן נצרך רש"י לפרש שאמנם זה בגופה של המלאכה, אולם אכתי לא חשיב כצריכה לגופה, משום שהאדם עצמו היה מעדיף יותר שלא היתה כאן האש מעולם.

**שיטת התוס' בדף צד.**

ה. אמנם בתוס' בשבת בדף צד. לכאו' מבואר דפליגי על התוס' בדף לא:, דכתבו התוס' שם שלר"ש שמלאכה שאצל"ג פטור, אין חיוב בסותר אלא רק בגוונא ש"סותר ע"מ לתקן יותר ממה שהיה בתחילה, כגון **שהבנין האחרון טוב מן הראשון, כדמוכח כשמעתין דחס על הנר**" עכ"ל, ומבואר בתוס' שבשמעתא דחס על הנר מוכח שבסותר יש חיוב בגוונא שהבנין האחרון טוב יותר מן הראשון, ולכאו' מבואר שנקטו דלא כהתוס' בדף לא: [וכבר עמדו בזה המהרש"ל והמהרש"א, עיי"ש], שהרי לפי התוס' בדף לא: יש חילוק בזה בין סותר לבין מכבה, אולם בתוס' בדף צד. לכאו' מוכח שאין חילוק ביניהם, דאל"כ היאך ילפי' לענין סותר מסוגיא זו, שהרי לא נתבאר שם בזה לענין סותר אלא רק לענין מכבה, אלא ע"כ דסברי שגם מכבה הרי הוא כסותר לענין זה דלא בעינן תיקון בעצם הכיבוי. אלא שא"כ צ"ב היאך מיישבים התוס' את הקושיה הנ"ל שהכריחה את התוס' בדף לא לפרש כדבריהם.

ועוד הקשה המהרש"א שם דלשיטת התוס' בדף צד. תיקשי היאך הוי דומיא דמשכן, והרי במשכן הבנין השני לא היה טוב יותר מהראשון, שהרי הקימו אותו בכל פעם כמשפטו הראשון, עיי"ש מה שיישב בדוחק.

ולכאו' נראה שהתוס' סברי כדברי הרמב"ן, שאם מכבה עבור עצם הפתילה שלא תשרף הרי זה נחשב כמלאכה הצריכה לגופה, ואי"ז רק בכיבוי אלא גם בסותר, שאם סותר בשביל תועלת שנגרמת מחמת עצם הסתירה, הרי זו מלאכה שצריכה לגופה.

ובהכי יש ליישב את קושית המהרש"א הנ"ל, דבאמת אין כוונת התוס' שרק אם הבנין האחרון טוב יותר הוי צריכה לגופה, אלא כל היכי דהוי **תועלת בעצם המלאכה** הרי זו צריכה לגופה, ולכן במשכן הוי צריכה לגופה משום שהיתה תועלת בעצם הפירוק שעל ידו היו יכולים לבנותו במקום אחר, והיה להם **צורך** לבנותו במקום אחר, ומלאכה שאצל"ג הוא רק היכן שהתועלת אינה מעצם הסתירה, וכגון שמפרק בשביל שהבנין לא יתקלקל מחמת גשמים וכדו', שזו תועלת חיצונית, וכמו במכבה את הנר בשביל שהפתילה לא תשרף. וע"ע מש"כ בזה במרכבת המשנה (שבת פ"א) באריכות.

ד. אמנם בדברי הרמב"ן הרשב"א ועוד בדף צד. מבואר שהטעם דהמכבה משום שחס על הפתילה הרי זה מלאכה שאינה צריכה לגופה, משום שאין זו תועלת **בעצם** הכיבוי, דהכיבוי בעצמו אין בו תועלת אלא שיש לו רק תועלת **חיצונית**, שמחמת הכיבוי כבר אין אש, וממילא הפתילה לא נשרפה, אבל אין זו תועלת בעצם הכיבוי, ותועלת בעצם הכיבוי הוא רק בכגון שעושה פחמים ע"י הכיבוי, או שרוצה להבהב את הפתילה, שתועליות אלו באות מחמת עצם הכיבוי.

1. דהיינו שסותר בעצמותו הרי הוא מקלקל, ורק היכן שבכוונתו לבנות הוי מתקן, דע"י הסתירה בא הבנין, ולכן רק אם בונה **במקומו** הרי זה מחשיב את עצם הסתירה לתיקון, אבל אם בונה במקום אחר אין זה מחשיב את עצם הסתירה לתיקון, דזהו צורך חיצוני בעלמא ואינו בעצם הסתירה, אלא הוא רק כקלקול שמהוה היכי תמצי לתיקון אחר. [↑](#footnote-ref-1)
2. וקצ"ב שהרי קודם לכן השתמש בנר זה והיתה לו הנאה מהנר, ורצה בקיומה של האש. וצ"ל שעכ"פ **כלפי המצב דעכשיו** שחפץ לישן וכדו' הרי שמצידו לא היה צריך שהיה דלוק קודם לכן. אלא שלכאו' הוא חידוש גדול. אמנם עי' ברש"י שבת עג. שמכבה ומבעיר היה במשכן באש שתחת דוד של סממנין, וצ"ב דלשיטת רש"י הרי בכה"ג הכיבוי אינו צריך לגופו, כמו במכבה נר. ולכאו' צ"ל דשאני התם שהכיבוי עתה בכדי שהסממנין לא ישרפו הרי הוא מישך שייכא לבעירה דקודם לכן, דאם לא יכבה עתה הרי יאבד כל השבח של הבעירה של קודם לכן, ולכן לא דמי לכיבוי נר שאין שייכות כלל בין הכיבוי דעתה לדליקה דקודם לכן. [↑](#footnote-ref-2)