פרק ו
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד י"ב תמוז ס"ח

**פרק ו**

**עיין סימן ג שהארכנו בדיני תשלומי תרומה ע"ש**

**משנה א**

**בטעם שצריך לשלם חולין**

א]מבואר במשנה שאינו משלם אלא חולין ובטעם הדבר עיין ר"ש שביאר שכתוב ונתן לכהן את הקודש דבר הראוי להיות קודש ובפשוטו הכונה כיון שיסוד דין תשלומי תרומה להעמיד תרומה בעולם במקום התרומה שאכל והרי גם באוכל תרומת עצמו זה כך א"כ וודאי כל זה אם לוקח חולין והם נהפכים לתרומה אמנם עיין בפיה"מ שביאר כיון שאין אדם פורע חובו בדבר שהוא לא שלו וצ"ע מה סברא שיוכל לשלם בתרומה עוד צ"ע שא"כ אם גבה תרומה זו בחובו יוכל לשלם בזה ועיין רש"ש

**בדין סיכה כשתיה בתרומה ולעניין תשלומי תרומה**

ב]מבואר במשנה שסיכה לזר מחייב קרן וחומש והנה עיין בגמ' נדה ל"ב. דמובא לעניין איסור כהן בטומאה שאסור לסוך שמן של תרומה והגמ' אומרת שלומדים את זה מהפסוק ולא יחללו את קדשי בני ישראל לרבות הסך ומביאה עוד מהפסוק ותבוא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו שסיכה כשתיה ועיין בראשונים שם שהביאו להקשות מר"ת דבתחילה הגמ' מביאה דרשא גמורה ואחרי זה מוסיפה פסוק שמבואר בגמ' בשבת שזה רק אסמכתא ולכן הוכיחו מזה שגם בתרומה הכל זה אסמכתא ומדאורייתא אין סיכה כשתיה אלא הכל דרבנן ור"ת הוסיף עוד שגם מדרבנן זה רק בשמן ולא בשאר דברים עוד הוסיף שזה רק בתרומה ולא בשאר איסורי מאכלות ועיין ביאור הגר"א על השו"ע או"ח ס' שכ"ו שהסכים שזה רק דרבנן אמנם נקט שכיון שלשון הגמ' סיכה כשתיה ממילא נקט שזה בכל האיסורים אלא שהקילו במקום צער ולכן מי שיש לו חטטים בראשו מותר לסוך דבר של איסור ע"ש אמנם עיין ריטב"א בב"מ נ"ד וביומא פ"ו שנקט שבכל התורה כולה סיכה כשתיה זה רק דרבנן חוץ מאיסורי תרומה דהינו זרות וטומאה שזה מדאוריתא ועיין מנח"ח שזה לא למיתה בידי שמים אמנם עיין דרך אמונה שהביא משמעויות שזה לגמרי כשתיה ואינו מוכרח

והנה לשיטות שזה רק דרבנן מבואר בתוס' ביומא ועוד דוכתי בשם ר"ת שגם מה שבמשנתינו מבואר שצריך לשלם קרן וחומש זה רק מדרבנן דמדאוריתא אין זה כשתיה ועיין חידושי הגרי"ז במכתבים שכתב שמלשון הר"מ שהביא את הדרשא של ולא יחללו לעניין קרן וחומש משמע שזה חיוב דאוריתא ומאידך הקשה שלענין איסור זרות ואיסור טומאה לא הזכיר הר"מ כלל מהדין סיכה כשתיה ומשמע שלא יעבור בזה לאו דטומאה וזרות וביאר הגרי"ז דס"ל לר"מ דבדין סיכה כשתיה נתחדש שביחס לחפצא דתרומה זה נחשב שהוא נאכל אבל ביחס לגברא זה לא נחשב שהוא עשה מעשה אכילה ובתרומה נאמר שמצד עצמותה דינה להאכל לכהן בטהרה וכל שזה נאכל לזר או בטומאה נחשב שלא נעשה דיני החפצא וזהו האיסור המיוחד שנתחדש מהתורה בתרומה בפסוק של ולא יחללו וזה מספיק לדין תשלומי תרומה וע"ש מה שביאר לפ"ז דברים נפלאים והנה בגמ' בשבת מבואר וכן פסק הר"מ דשוגג במיתה והזיד בלאו משלם תשלומי תרומה ולפ"ז מבואר אפילו שיש תשלומי תרומה במקום שלא עבר כלל על האיסור מיתה כגון בסיכה אבל במקום שעבר על האיסור מיתה זה גם סיבה לתשלומי תרומה והדברים מחודשים [ועיין מה שכתבנו בזה במעשר שני פ"ב מ"א סק"א]

**בדין כהן שסך תרומה שהותר איסור זרות וטומאה והאם זה גם באכילה וכן האם זה דוקא דרך היתר**

ג]והנה התוס' הוכיחו שזה רק דרבנן דהגמ' בכריתות ז. אומרת שכהן שסך שמן של תרומה על בשרו ישראל מתעגל עליו וסך את עצמו ואם סיכה כשתיה זה דאוריתא למה שיהיה מותר והנה הגמ' שם אומרת שכהן שנמשח בשמן המשחה ולקח שמן זה וסכו על גופו עובר בלאו של על בשר אדם לא ייסך ושואלת מה זה שונה בתרומה שמותר לזר ליסוך את עצמו בשמן זה וכנ"ל והגמ' עונה שבתרומה יש סברא מיוחדת שכבר חיללו משא"כ כאן ועיין כפות תמרים שהקשה לדעת ר"ת שנקט שכל הגמ' הזו שייכת רק כי סיכה דרבנן א"כ מה הגמ' שואלת על שמן המשחה שזה דאווריתא ובהכרח חזינן שהסברא שזה נתחלל הוא סברא דאוריתא ועיין דברי יחזקאל שכתב שוודאי גם ר"ת מודה שזה סברא דאוריתא שזה נתחלל אלא שס"ל שמדרבנן הרי זה עדיין אסור ולא הותר באכילה ולמה בסיכה התירו ובהכרח שסיכה זה יותר קל שהוא רק אסור מדרבנן

ובעיקר הדין המבואר בגמ' שלאחר סיכה אחליה ואין איסור זרות וברמב"ם פי"א ה"ז מובא מהתוספתא שגם אין איסור טומאה עיין תוס' יומא פ"א. ומנחות ס"ט. ותו"י כתובות ל: דנקטו שזה גם לעניין אכילת תרומה שלאחר אכילה אפילו אם זה לא נתעכל פקע מזה תורת תרומה אלא דברש"י בכריתות משמע שזה רק באכילת היתר והראשונים הנ"ל לא ס"ל לחלק בזה ועיין בחידושי הגרי"ז הנ"ל שדן שכל ההפקעה ביחס לדיני החפצא ונפק"מ לדין סיכה אבל ביחס לדין אכילה וודאי שזה נשאר אסור כשאר איסורים

**בהא דבסיכה אין איסור משמרת**

ד]והנה משמעות הראשונים דבאמת סיכה לישראל זה רק איסור דרבנן וצ"ע למה אין כאן איסור משמרת תרומתי שכל שהוא נפסד זה אסור ולכאורא כאן כיון שלא מתקיים דינו זה הפסד גמור והאריך בזה האמרי משה סימן י"ג והדברי יחזקאל סימן ט"ו והעונג יו"ט סימן פ"ו וע"ש שהביאו בראשונים משמעיות שגם זר שאוכל תרומה לא עובר על משמרת וצ"ל שרק הפסד שזה בזיון לתרומה נאסר ולא עד כמה שנאכל לא לכהנים וצ"ע ולפ"ז וודאי שביטול תרומה לא יהיה איסור דאוריתא ודלא כאבנ"מ ואולי דעתם שאין בהפסד איסור משמרת אלא רק בטומאה עיין תוס' בפסחים י"ג. ע"ש וצ"ע ועדין צ"ע לר"ת שס"ל שיש איסור הנאה של כילוי בתרומה לישראל למה כאן זה עדיף ועיין לקמן פי"א מ"ה סק"י

ה]עיין סימן ג סקי"א שהארכנו בדברי הר"ש בטעם שלא יכול למחול

**משנה ב**

**דיוק מהמשנה שצריך לשלם לכהן שאכלו ממנו**

א]לשון המשנה מפני שאמרו האוכל תרומה שוגג משלם קרן לבעלים וחומש לכל כהן שירצה ופשטות משמע שמעיקר דין תשלומי תרומה הוא לשלם למי שאכלו ממנו ולא שזה רק לתועלתו שיצא בזה הדין גזל שבזה ועיין סימן ג שהארכנו בזה

**בדין נישאת לכהן ונתגרשה ובפסק הר"מ בזה**

ב]עיין ירושלמי דבאכלה קודם שנישאת לכהן ונישאת לכהן ונתגרשה מפרשת לעצמה והירושלמי מדמה את זה לישראל שנפלו לו עשרה פיטרי חמור מאבי אמו כהן שנפל לו מאבי אמו ישראל שהוא מפריש והן שלו והוא פטור מנתינה דהיינו שכמו ששם כיון שזה היה ביד כהן באמצע שהוא פטור מנתינה כבר נפטר מנתינה א"כ ה"ה כאן שזה היה אצלה כשהיא כהנת והיא פטור מנתינה היא כבר נפטרה מנתינה אמנם הרמב"ם פסק לעניין תשלומי תרומה דמשלמת לכהן וצ"ל שהיה לו גירסא אחרת בירושלמי אמנם צ"ב כיון שפסק פי"ב מביכורים הי"ד שבפטר חמור כה"ג הוא פטור א"כ למה כאן זה אחרת

ולכאורא צ"ל דכהן לענין פטר חמור אין הגדר שיש עליו עדיין חיוב ורק שיכול לקחת לעצמו אלא שפקע ממנו החיוב נתינה משא"כ כאן כיון שהיא אכלה כשהיא ישראל יש עדין עליה חיוב נתינה אלא שיכולה לתת לעצמה וכל שלא הפרישה כשהיתה כהנת ולקחה לעצמה ממילא צריכה עכשיו להפריש ולתת לכהן ויתכן שדבר זה תלוי בר"י ור"ל דלר"ל שכל הדין נתינה רק כשהיה לקיחה ממונית ולא שזה מעצם צורת התשלומי תרומה כמו שהארכנו סימן ג סק"ג א"כ כל שהיא כהנת פוקע הדין נתינה משא"כ לר"י שזה צורת הנתינה לא שיך שזה יפקע ורק שיכולה לתת לעצמה וכנ"ל ולפ"ז יתכן שגם הר"מ גרס כגירסתינו אלא שס"ל שהירושלמי זה המשך דברי ר"ל אבל למה דקי"ל כר"י אינו כן ועיין לקמן סק"ד מה שהוכחנו בדעת תוס' כירושלמי אמנם עיין סימן ג סקי"א שהוכחנו מהר"ש שלא פקע החיוב

**בדין נתינת חומש בנישאת לכהן לרא"ש**

ג]והנה שיטת הרא"ש בחלה פ"ג שבספק אכילת תרומה צריך להפריש הקרן לעצמו ולא החומש ומבואר שהחומש יסודו הוא דין נתינה וממילא זה נהיה תרומה עיין סימן ג סקי"ב שביארנו דבריו וצ"ב א"כ למה במתניתין צריכה לשלם חומש הרי היא כהנת ואין לה דין נתינה לעצמה ועיין יד הלוי שביאר לנ"ל שכאן אין הגדר שאין דין נתינה אלא שנותנת לעצמה אלא שלירושלמי שדימה לפטר חמור צ"ע ממתניתין לענין חומש [ואולי לנ"ל שכל דברי הירושלמי לר"ל א"כ יתכן שלעניין חומש וודאי הגדר כר"י שכל דינו הוא דין נתינה ואין זה דומה לקרן שהוא קשור לחיוב ממון שבזה]

**האם באכלה תרומה שלא הגיע ליד כהן משלמת לעצמה וביאור דברי התוס' בכתובות**

ד]מבואר במתניתין דבאכלה תרומה שלא הגיע ליד כהן משלמת לעצמה ומשמע שאם לא נישאת לכהן משלמת לשבט הכהונה ומבואר שאע"ג שמזיק מתנות כהונה או שאכלם פטור וא"כ אין כאן מחייב של ממון בכל אופן יש דין נתינה לכהן ועיין סימן ג סק"ח שהארכנו בזה וצ"ע האם זה גם למאן דאמר הפרשתו מקדשתו ועיין שם סק"ג מה שכתבנו בזה

והנה עיין תוס' כתובות ל: יבמות צ. שהוכיחו שתשלומי תרומה זה כפרה מהא דאפילו אכל תרומה של עצמו משלם קרן לעצמו וחומש לכהן ולכאורא היה מקום לבאר כונתם ממקרה שגבה בחובו תרומה או שירש מאבי אמו כהן ואכלה שכה"ג הרי אין כאן שום לקיחת ממון ובכל אופן צריך לשלם ובהכרח שזה רק להפריש תרומה במקום אלא שצ"ב אמאי פשיטא להו שזה כך אמנם עיין תוס' שאנץ בפסחים כ"ט ובתוס"ר שם ל"ב. שכתבו להוכיח ממשנתינו שבאכלה תרומה של עצמה משלמת קרן וחומש לעצמה ומשמע שכונתם אכלה תרומה של עצמה דומיא דמשנתינו דהיינו שלא הגיע עדין ליד כהן וראיתם שזה כפרה דהרי מזיק מתנות כהונה פטור וא"כ אין כאן חיוב ממון ובהכרח שכל הדין הוא כפרה וא"כ מבואר מתוס' שגם כה"ג מפריש לעצמו וצ"ע דהרי במשנתינו מבואר בפשוטו שרק כה"ג שהיא עכשיו כהנת משלמת לעצמה ומשמע שאם לא היתה כהנת היתה משלמת לשבט הכהונה וצ"ל שבאמת גם אם לא היתה כהנת רק המשנה נקטה בנישאת לכהן לחדש שגם כה"ג צריכה להפריש וכן שאת החומש לוקחת לעצמה

אמנם עיין תוס"ר פסחים שכתב וז"ל ועוד קתני התם בת ישראל שאכלה תרומה ואח"כ נישאת לכהן אם תרומה שלא זכה בה הכהן משלמת קרן וחומש לעצמה אלמא אע"פ שאכלה תרומה שלה **ועתה נעשית כהנת** צריכה להפריש תשלומין ויהיו שלה כדי שתתכפר עכ"ל הרי הוסיף שהראיה מחמת שעכשיו היא כהנת ומשמע שכיון שהיא כהנת א"כ לא שייך כאן חיוב ממון כלל אלא כל הדין הוא הפרשה אמנם הוא באמת לא הזכיר שאם אכלה משל עצמה משלמת לעצמה ויתכן שפליג על תוס' אמנם יותר נראה שגם התוס' נתכונו במקרה שירשה מאבי אמו כהן שזה של עצמו והוכיחו מהא דבמקום שהיא כהנת שהיום לא שייך כלל חיוב ממון בכל אופן יש דין הפרשה א"כ ה"ה בכל מקום שאכלה של עצמה אין חיוב ממון יהיה דין הפרשה והטעם כי יסודו דין כפרה ולא דין חיוב ממון שא"כ במקום שאין דין נתינה לא שייך שיהיה חיוב כלל ומה שבאוכל תרומה שלא הגיע ליד כהן חייב לשלם אע"ג שמזיק מתנות כהונה או שאכלם פטור צ"ל שזה וודאי משמעות התורה שנתחדש כאן חיוב גם כה"ג ומזה אין להוכיח שזה חיוב כפרה אלא נתחדש כאן חיוב ממון כמו חומש בנשבע לחברו שוודאי זה מחמת כפרה אמנם חל כאן חיוב ממון וצ"ע בכ"ז

והנה מבואר לפ"ז שפשיטא להו שבנישאת לכהן אין הגדר שיש חיוב ממון ומשלמת לעצמה אלא פקע החיוב ממון וכל הדין הוא הפרשה וזה כמו שהבאינו לעיל סק"ב מהירושלמי אמנם ע"ש דבדעת הר"מ צ"ל שיש כאן חיוב עדין אלא שיכולה לקים החיוב לעצמה ולפ"ז לכאורא אין מכאן ראיה וצ"ע

ה]עיין סימן ג סקי"א שהארכנו בדברי הר"ש בדין שמשלמת לעצמה ע"ש

**משנה ג**

א]בביאור מחלוקת ר"מ ורבנן עיין ירושלמי דמבואר שלשה ביאורים או האם עיקר סעודה לבעה"ב או האם טפילה לבע"ב או שבח סעודה למי והר"ש לא העתיק הביאור השלישי ומשמע שלא גרס את זה

ובביאור עיקר סעודה לבעה"ב ביארו הראשונים שהנידון מה בעה"ב היה חייב להם האם דמי סעודה והם דואגים לקנות האכילה או שצריך להביא להם אוכל ור"מ ס"ל שחייב להביא להם אוכל וא"כ כאן שלא הביא להם אוכל חייב לתת להם פירות לצורך התשלומי תרומה משא"כ לרבנן שחייב דמים א"כ ה"ה כאן חייב דמים ועיין רא"ש שזה פחות דמים ולא הבנתי הטעם

ובביאור טפילה לבעה"ב ביארו הראשונים על מי מוטל לטרוח עכשיו להשיג פירות ר"מ ס"ל שזה מוטל על הבעה"ב ורבנן ס"ל שזה מוטל על הפועלים והטעם שיהיה מוטל על הבעה"ב משמע שזה לא מצד שבתחילה היה חייב פירות אלא או שזה מדינא דגרמי כיון שהוא גרם לו לשלם את זה וצ"ע האם יש כזה חיוב שזה לא ממון או שזה סברא שכיון שלמעשה הביא להם פירות א"כ חשיב שהיה כאן מקח של פירות ועד כמה שלא הביא להם פירות חייב להביא להם פירות ולפ"ז קושית הירושלמי שהדין לא כך זה גם על ר"ל [ולא ברור האם הראשונים גרסו קושיא זו]

ובביאור שבח סעודה עיין ביאור הגר"א שמדובר שהביא להם אוכל פחות ממה שהיה חייב להם ועכשיו שלא יצא בזה ידי חובתו נחלקו האם חייב להביא להם כשיעור שעולה סעודתן או כמו שהיה חייב בתחילה ולפ"ז רבנן מחמירים שצריך לתת יותר

**ביאור דברי הר"מ בהלכותיו**

ב]והנה עיין רמב"ם פ"י ה"י שכתב וז"ל המאכיל את פועליו ואת אורחיו תרומה הם משלמין קרן וחומש כיון שהם כשוגגים והוא משלם להם דמי סעודתן שדמי החולין יתרים מדמי תרומה שאכלו שדבר האסור נפשו של אדם חותה ממנו עכ"ל [והנה לכאורא הדין שבעה"ב משלם לא הולך על אורחים דהרי לא חייב להם כלום אלא על פועלים וצ"ע] והנה בפשוטו הרמב"ם פסק כרבנן ויש לבאר כאחד משלשת ביאורים אלו ודו"ק

אמנם צ"ע שלשון הר"מ שדמי סעודתן יותר מדמי התרומה משמע שבא לבאר שזה יותר ממה שהפועלים משלמים וצ"ע הרי הם צריכים לשלם חולין כדי שזה יהפך לקודש א"כ גם הם משלמים לפי חולין ומשמע שס"ל לר"מ שכיון שקי"ל לפי דמים הוא משלם כמה ששוה תרומה ולא לפי אחרי שזה נעשה תרומה וכמו שהוכחנו סימן ג סק"ב וצ"ע והנה אם כנ"ל א"כ בזה עצמו ר"מ חולק שאומר הרי שהוא משלם קרן והרי קרן זה רק דמי תרומה וכנ"ל ועיין רא"ש שנראה שכך ביאר בתחילה [וצ"ע הרי הוא ס"ל שמשלם לפי שזה נהיה אחרי זה תרומה וכמו שהוכחנו בסימן ג'] ואולי אין כונת הר"מ לבאר החילוק בין הפועלים לבעה"ב אלא בא לבאר למה צריך לשלם להם ודוחק ועיין דרך אמונה

ג]עיין מה שכתבנו עוד על משנתינו סימן ג סק"ט

**משנה ד**

א]בביאור החילוק בין דמי תרומה לחולין ביאר הר"ש שדמי תרומה יכול לתת מעות ומן החולין צריך דוקא דבר הראוי להיות קודש וגם שכיון שזה מן החולין זה יותר יקר מדמי תרומה ועיין סימן ג סק"ב שהבאינו ראשונים שמשלם כמה שזה היה שווה בתור תרומה למ"ד לפי דמים משלם ולפ"ז אין נפק"מ זו

ב]מבואר במשנתינו דאפשר לשלם תשלומי תרומה להקדש ומבואר בירושלמי שיש פסוק שאין יותר מתשלום אחד ובפשוטו לפ"ז ה"ה אם אכל תרומה שזכה בזה ישראל ישלם לישראל [ועיין רדב"ז פ"י הכ"א דבאכל מישראל תרומה שעומדת לכהנים צריך לשלם לישראל זה וצ"ע הרי אין כאן שום חיוב ממון אליו שיש לו טוה"נ ודבריו שיכים למאן דאמר טוה"נ ממון] ועיין סימן ג סקי"ג שהוכחנו שכה"ג צריך לתת לכהנים ויקבל דמים ע"ש וצ"ב החילוק

**בדין שני חומשים למי משתלמים**

ג]עיין רמב"ם שחיוב תשלומי תרומה בכזית ומעילה בפרוטה ואם אכל רק שווי פרוטה נותן רק חומש להקדש ואם אכל כזית וזה פחות משו"פ נותן רק חומש לתרומה ואם זה פרוטה וכזית נותן שני החומשים להקדש ומקורו בירושלמי שלמי שהקרן הולך החומש הולך וצ"ע מ"ש מתמיד שהקרן נותן לבעלים והחומש לכל כהן שירצה עוד צ"ב כיון שיש פסוק שגם פחות מש"פ משלמים להקדש א"כ למה כה"ג אין החומש להקדש

והנה כתב הרמב"ם דבגונב תרומה מחברו ונשבע ואכלה והודה שחייב חומש תשלומי תרומה וכן חומש מצד נשבע והודה שמשלם רק חומש אחד וצ"ע מ"ש מגזל מהקדש שלא יוצא בחומש אחד גם להקדש וגם התשלומי תרומה והרי הר"מ פסק שגם החומש של התרומה להקדש והנה מקורו מהירושלמי ויתכן שלומדים דבר זה מפסוקים אמנם צ"ב גדר הדברים ועיין קה"י שחומש דשבועה זה ממון ועיקרו מה שהנגזל מקבל וחומש דתרומה הוא כמו קרבן והעיקר שהאוכל יתן ורק כה"ג יכול באותו חומש לעשות את שני הדברים משא"כ בהקדש ששם יש ענין לתת לכן לא שייך אם אותו תשלום לעשות שני חיובים ועדין צ"ב ועיין ראב"ד שחולק וס"ל שלא יוצא באותו חומש את השבועה ותשלומי תרומה

ויש לעיין לדעת הר"מ האם בגוזל תרומה ששיכת לישראל ואכלה גם יוצא באותו חומש לבעלים או כיון שהוא לא כהן לא שייך לשלם לו

**משנה ה-ו**

א]וחכמים מתירין באלו עיין ירושלמי דר"ל ס"ל שזה רק על הקדש מעשר שני וכן ביאר כאן הר"מ ולפ"ז במשנה הבאה אי אפשר לשלם בשביעית כי זה הפקר ודין זה הוא לכו"ע כמו לקשו"פ אמנם ר"י אומר שחולקים על הכל ולפ"ז צריך לבאר בשביעית כמו שביאר הר"ש כי אין פורעים חוב בפירות שביעית וכן הוא בר"מ בהלכותיו

ב]יש לעיין לר"א שאפשר לשלם מין אחר האם זה גם מין שחייב בתרו"מ מדרבנן כגון ירק ומסתבר שאי אפשר שהרי זה לא ראוי להיות קודש אמנם אם רבנן חולקים על זה יתכן שגם כה"ג אפשר לשלם

**האם אפשר תשלומי תרומה בלא הביא שליש ותשלום חלה בקמח**

ג]עיין ירושלמי שלענין חלה אפשר לשלם תבואה שלא הביאה שליש משא"כ לעניין תרומה ועיין דרך אמונה שזה אפילו אם אפשר לשלם הפקר ואינו מוכרח וע"ש שדקדק שאפשר לשלם אכילת חלה גם מקמח ולא הבנתי הראיה שכונת הירושלמי שעשה מזה בצק ובזה יש לעין שגם לרבנן לא יעזור דקדושת חלה יתכן דלא שייך רק על עיסה אמנם אולי תמיד חל קדושת חלה וצ"ע

**באיסור פורע חובו משבעית האם זה רק כשיש חיוב גזילה**

ד]בהא דמבואר שאין לשלם בפירות שביעית כי אין אדם פורע חובו בפירות שביעית יש לעייין האם זה דוקא כשיש חיוב לכהן מסוים אבל אם אכל תרומה שלא זכה בה כהן שזה רק חיוב לשבט הכהונה אולי כה"ג אפשר וכן באכל תרומה שזכה בה שאין כאן אלא חיוב נתינה ומקבל את דמיו ויש לעיין בכל זה דלראשונים שזה כפרה א"כ יתכן שכל שאין כאן גם תשלום גזל אולי שייך כאן מצוות לאו להנות ניתנו ומסתברא דבשבעית שזה לא איסור הנאה אלא שימוש לא של אכילה א"כ גם שימוש של מצוה נחשב שימוש לא של אכילה והרי זה שימוש של נתינה וצ"ע

ה]עיין כיתבי קה"י החדשים שהקשו מה הנידון לענין תשלומי תרומה בשבעית הרי הוא גורם שהשבעית יהיה תרומה וזה לא גרע מהאיסור לבשל ירק של תרומה אם שביעית כי מביאו לידי פסול ותירץ דהרי מבואר בר"מ שאם רוצה לאוכלו מיד מותר ובכל אופן כאן אסור

ו]לכאורא באוכל תרומה בשביעית שהמשנה אומרת שהוא משלם לאחר שביעית אם הנגזל יבקש שישלם לו מיד את דין החו"מ הוא יהיה חייב לו. ופשוט