ד_ הרי_ף לענין ריחא וביטול היתר בהיתר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ענייני ביטול

פסחים עו: בד' הרי"ף דפת שאפאה עם הצלי הוי דשיל"מ

**א. ד' הרי"ף לענין ריחא-**

נחלקו רב ולוי פסחים עו: אי ריחא מילתא היא לענין בשר שחוט עם בשר נבילה שנצלו זע"ז, וכה"ג פליגי אביי ורבא ע"ז סו: לענין בת תיהא שהוא מריח ביין אם ריחא מילתא או לא.

והרי"ף חולין (לב.) פסק כלוי משום דר"י קאי כוותיה, ועוד כתב טעם נוסף בזה דכל דינו של רב לאסור ריחא הוא דוקא לשיטתו דמין במינו אינו בטל אפי' באלף, אבל להלכה דבטל בשישים כ"ש דריחא אינו יותר מזה.

והראשונים הק' ע"ז מסתמא דגמ' פסחים עו: דאסרו פת שאפאה עם הצלי לאוכלה בכותח, משמע דהלכה כמ"ד ריחא מילתא [וכן פירש"י פסחים שם דהאי מימרא כמ"ד ריחא מילתא היא].

ותי' הרי"ף דאפי' ללוי אסרו פת שאפאה עם הצלי, וזה משני טעמים:

א. הא דריחא לאו מילתא הוא רק בדיעבד ולכתחילה אסרינן ריחא והרי יכול לאכול הפת בפנ"ע בלא כותח, ואכ"מ.

ב. עוד כתב הרי"ף שיש לאסור אף למ"ד ריחא לאו מילתא, דהכא שהפת לא נאסרה עולמית רק נאסרה מלאוכלה בכותח חשיב כדשיל"מ שהרי יכול לאוכלו בפנ"ע בלא כותח, "ודשיל"מ אפי' באלף לא בטיל וכל דבר שהוא באלף כריחא בעלמא הוא ואפ"ה באלף לא בטיל".

אבל שא"ר חלקו על טעם זה ועי' ברמב"ן שתי' הא דפת שאפאה עם הצלי שהוא גזירה מסויימת לענין בב"ח שהחמירו בו עיי"ש, ואכ"מ.

**ב. אי קי"ל כטעם הרי"ף דהוי דשיל"מ-**

ולהלכה בשו"ע ורמ"א קח-א פסקו כהרי"ף לאסור ריחא לכתחילה, ויל"ע אם הוא מטעמו הראשון או טעמו השני של הרי"ף.

ועיין בהגר"א קב-טו,קח-ט, דלא קי"ל כטעם השני של הרי"ף דהוי דשיל"מ רק כטעם הראשון דלכתחילה מיהת אסור.

והנה ברמ"א כתב דפת שאפאה עם הצלי אסור לאוכלה בכותח אמנם אם אין לו פת אחר שרי, וצ"ב שהרי אכתי יכול לאוכלו בפנ"ע, ועי' בכו"פ סק"ו דאיירי שא"י לאכול פת לבד בלא חלב לאיזה סיבה, ועוד תי' הכו"פ והעתיק דבריו בפמ"ג דאיירי בשיש לו מאכל חלב שא"י לאוכלו בלא פת.

אמנם לכאו' לטעם הראשון של הרי"ף משום דשיל"מ וכפי שיתבאר לקמן מהר"ן נדרים נב. אינו משום עד שתאכלנו א"כ מה לי שא"א לו בענין אחר, ואולי הוי כמו שמבואר בר"ן ע"ז עג: שאם יש לו הפסד חשיב דשיל"מ ונתבאר במקו"א שיש לזה מקום גם לשיטת הרי"ף והר"ן.

אבל עיי"ש בהגר"א נראה מדבריו דד' הרמ"א לא יתיישבו עם טעמו של הרי"ף דהוי דשיל"מ רק לטעם הראשון דהוי כמו לכתחילה בזה יש מקום לפסק הרמ"א [וגם בזה חלק שם על הרמ"א, ואכ"מ].

וע"ע ברמ"א קב-ד חתיכה שלא נמלחה ג' ימים י"א דחשיב דשיל"מ כיון שראויה לצלי [אלא שהתיר משום שאין איסורה מחמת עצמה רק מכח דם הבלוע לא חשיב דשיל"מ], וכתב הגר"א שם שדבריו אזלי ע"ד הרי"ף דכיון שראוי בהיתר חשיב דשיל"מ, אבל לא קי"ל כן, וכ"כ בפמ"ג שפ"ד קב-יא [וביד יהודה סט-סג-ג העיר שהרמ"א ושאר פוסקים לא חלקו מטעם זה, אבל באמת דעת המרדכי-תרסה להתיר משום דלא חשיב כלל דשיל"מ דלא כהרי"ף הו"ד בהגר"א שם, ואולי גם הרמ"א לא כתב אלא טעם מרווח, ועי' ביד"י מש"כ שאין בדין זה סתירה להרי"ף].

ובפר"ח-קב כתב לחוש לדינא לדעת הרי"ף [וע"ע בשו"ע סט-יד שפסק שהיא בטלה ברוב].

וע"ע ברמ"א צט-ו כזית חלב שנפל למים ונפל מן המים לבשר אינו אוסר, ובש"ך הביא מהתו"ח להתיר גם לכתחילה לתת המים בבשר, מבואר דלא קי"ל כטעם הרי"ף דדשלי"מ הוא וכשי"ת לקמן.

ובאמת כבר תמה מזה בפמ"ג שפ"ד קב-יא ע"ד הפר"ח דסבר דקי"ל כהרי"ף, עיי"ש משכ"ב.

אבל באמת בבי"מ פקפק על דינו של הש"ך עפי"ד הרי"ף וכתב שחזר בו מהתו"ח, ואף לפי הרמב"ן דגזירת פת שאפאה עם הצלי היא חומרא מיוחדת בב"ח ה"נ יש להחמיר חומרא זו בדינו של רמ"א, וע"ע בדה"ש צט-ו.

ושו"ר ברעק"א במערכה ב-יב והלאה דנתקשה טובא ע"ד הרי"ף מד' הרמ"א, ומסיק מכח זה שאין הלכה כטעם זה של הרי"ף, ועוד נתבאר בדין פת שאפאה עם הצלי.

אמנם גם לפי טעם הראשון של הרי"ף שאין היתר ריחא לכתחילה לכאו' תיקשי טובא מד' הרמ"אא מ"ש מפת שאפאה עם הצלי, והבאנו שם שני אופנים באחרונים בזה, ואי"ז שייך לנידון דידן.

**ג. בדין דשיל"מ וביטול היתר בהיתר-**

ובעיקר מש"כ הרי"ף דהוי דשיל"מ משום שיכול לאוכלו בלא כותח, הק' הרמב"ן דהא מבואר בכ"ד דכל החומרא של דשיל"מ לא החמירו אלא במינו[[1]](#footnote-2)?

ובר"ן נדרים נב. כתב ליישב דעת הרי"ף באורך, דהנה פליגי ר"י ורבנן במין במינו אם בטל, דלר"י לא חשיב התנגדות כ"כ כיון שבמציאות הם שווים ולא סגי במה שהם שונים בדין.

וגבי דשיל"מ שאין שם האיסור שלו גמור מודו רבנן לר"י שאין כאן מספיק התנגדות להתבטל ולכך כל דין דשיל"מ הוא רק במינו.

ועפי"ז באר ד' הרי"ף דה"מ בדשיל"מ לאח"ז אבל הכא הרי הוא היתר גמור וכל איסורו הוא רק עם הכותח בזה הוי כהיתר ממש ואינו בטל אף באינו מינו, עכ"ד.

והוסיף הר"ן דלא דמי להמבואר יבמות פא: דתרומה לישראל לא חשיב דשיל"מ דהתם לכהן אסורה לגמרי ומה שמותרת לאדם אחר לא חשיב כהיתר.

והנה שמענו מד' הר"ן דפשיטא ליה בדעת הרי"ף דהיתר בהיתר לא בטיל וזהו כל יסוד דין דשיל"מ, ויש כאן מקום עיון גדול בשיטת הר"ן והרי"ף.

א. הרי בר"ן תשובה נז,נט כתב לדון אם חמץ קודם הפסח בטל שהרי עדיין היתר הוא, ומסיק דהיתר בהיתר בטיל והוכיח כן מצמר רחלים וגמלים.

[ובפמ"ג פתיחה תערובות ב-א ד"ה ויש כתב דכל הכלל דהיתר בהיתר לא בטיל שכתב הר"ן בנדרים אינו אלא במינו אבל באינו מינו בטל גם היתר בהיתר, וכנראה הטעם שהוא ביטול המציאות.

ומה"ט מסיק דחלב חיה ושחוטה אסור לבשלו עם חלב היתר בהיתר לא בטיל, ולפי"ז א"ש מ"ש בכלאים דצמר רחלים בטל בצמר גמלים כיון דלאו מינו הוא.

אבל רעק"א-לח השיג עליו דהא בר"ן בתשובה גבי חמץ מבואר דאף במינו בטל, וכן מתני' דכלאים נמי הוי מין במינו למאי דקי"ל כרבא דבתר שמא אזלינן, ועוד תמה שהרי הר"ן כתב דלרבנן לא אזלינן בתר העצם רק בתר איסור והיתר, עיי"ש.

וכתב רעק"א-לח,קפט, דכל דבריו בנדרים אינו אלא לשיטת הרי"ף וליה לא ס"ל כן.

ב. ומ"מ תמה רעק"א מה יענה הר"ן בנדרים דס"ל היתר בהיתר לא בטיל לראייתו בתשובה מצמר רחלים וגמלים דהיתר בהיתר בטל?

וגם יותר יש להקשות למה צמר רחלים בטל בגמלים והרי יש לאוסרו משום טענת הרי"ף שיש לו מתירין ובפנ"ע יכול להשתמש בו?

[וקו' זו קשה לא רק לפי טעמו השני של הרי"ף אלא גם לטעם הראשון שכתב הרי"ף דכה"ג הוי כמו לכתחילה א"כ ה"נ גבי צמר נימא כן, עי' מש"כ בדין ריחא לכתחילה בזה]

והנה באמת עיקר מה שהוכיח הר"ן בתשובה דחמץ קודם פסח בטל אף שהוא היתר מהא דצמר רחלים היתר בהיתר בטיל מהא דצמר רחלים, כבר עמדו האחרונים שיש לחלק בזה, עיין רעק"א-לח די"ל דוודאי היתר בהיתר לא בטיל דוודאי לא יוכל להתבטל אם אין בו כעת שום דין.

ומה דצמר רחלים בטל בגמלים הוא משום דמהשתא אית ביה דין שלא לערבו עם פשתים ודין זה יכול להתבטל, וא"כ לא דמי לחמץ קודם זמנו שאין בו שום דין נוהג בו כעת והוי היתר גמור, ומה"ת יוכל להתבטל.

ובחילוק זה עמד ג"כ בפר"ח תמז-ד, ועיין בהג' חת"ס שם כתב דכ"כ מהרי"ל-רפו, וכ"ה בתשובת מהר"ח או"ז-יז בשם אביו.

ובשער"י ג-כא תמה על חילוק זה דהא בכלאים נמי אין שום איסור לערב צמר עם פשתים ורק אחר שעירב חל בו איסור על הבגד?

ובדעת רעק"א ופר"ח י"ל כמה אופנים:

א. י"ל עפמש"כ בחי' הגר"ח עהש"ס ע"ז סה: דבכלאים יש איסור על מעשה לבישת צו"פ יחד אלא שהצריכה תורה שיהיה בהם חיבור של שוע טווי ונוז, אבל אין האיסור דוקא בשם בגד.

אבל באמת נראה דלא סגי בזה, דהנה בירושלמי מבואר שבגד שיש בו כלאים הרי כל הבגד אסור אף אם אינו לובש הצמר ופשתים יחד אלא שחלקו נגרר על הקרקע, ומבואר מזה להדיא שהאיסור הוא בבגד.

וכן נראה בתוס' ע"ז סה: דלא שייך ביטול ברוב לענין כלאים משום שהאיסור הוא בבגד שנוצר מכח שני המינים יחד, וכש"כ שם הגר"ח שכלפי האיסור שבמעשה הלבישה וודאי שייך ביטול ברוב.

ועכצ"ל לדרך הגר"ח דמלבד מה שיש איסור לבישת צמר ופשתים יש ג"כ איסור בבגד כולו שנעשה חפצא דאיסורא ושני דינים איתאמרו בכלאים וכש"כ באמת הגר"ח שם.

ולפי"ז עדיין לא נתיישב הענין דמ"מ לא יתבטל הדין של איסור בבגד והרי כלפי זה הוא היתר בהיתר ושפיר הוכיח הר"ן, וצ"ב טענת רעק"א והפר"ח.

ב. אח"כ התבוננתי בלשון הפר"ח ולא כתב שיש איסור לערבו אם פשתים מהשתא, רק דשאני איסור כלאים שהוא קיים כבר בעולם משא"כ בחמץ קודם זמנו, ונראה דס"ל דאף דהשתא אין בו איסור לערבו עם פשתים מ"מ יש בו דין שהוא אוסר את הפשתים בכלאים וגם בזה מיקרי איסורא בלע, ופשוט.

[ג. אח"כ התבוננתי ונראה לי לבאר הענין באופ"א עפמש"כ במקו"א לדון בעיקר גדר ביטול ברוב אם עיקרו הוא מכח הסתירה בין האיסור לההיתר ומה"ט היתר בהיתר לא בטיל שאין כאן שום סתירה.

אבל יל"ד שאי"צ דוקא שהאיסור בא לאסור את ההיתר אלא דעיקר דין ביטול הוא משום המציאות של הגדרת התערובת היאך להגדירה, אלא דהיתר בהיתר לא בטיל הוא משום דבעינן היינו שיהיה להאדם איזה נפק"מ בזה לדון היאך להגדירה ואי"צ איזה חלות דין דוקא.

ולפי"ז א"ש דלא חשיב היתר בהיתר אלא בכגון נדר שעדיין לא נדר או חמץ קודם זמנו למ"ד היתרא בלע שאין בו שום נפק"מ מהשתא משא"כ כלאים או בב"ח אף שאין בו חלות דין שלא לערבן מ"מ חשיב שיש בהם נפק"מ כבר מהשתא אם יכול לערבן בפועל].

אבל גם שנתבאר שיש ליישב דין המשנה גם לדעת הסוברים היתר בהיתר לא בטיל, אכתי לא יתיישב בזה ד' הר"ן נדרים בשיטת הרי"ף, וכבר העיר בזה רעק"א שם שהרי שיטת הרי"ף דכל שיש לו היתר בדבר אחר הוי כמו דשיל"מ וה"נ בצמר רחלים יש לו אפשרות להשתמש בו בפנ"ע ולא יוכל להתבטל וכהא דפת בכותח?

**ד. עוד יישוב למתני' דכלאים להסוברים היתר בהיתר בטיל-**

והנה עוד תי' אחרונים לראיית הר"ן בתשובה דהיתר בהיתר בטיל ממתני' דכלאים, עיין בנובי"ת יו"ד-קפו שדקדק מלשון הרשב"א [שהבאנו לעיל גבי צנון שחתכו בסכין] דמשמע דס"ל היתר בהיתר לא בטיל ודלא כהר"ן.

ומה שהוכיח הר"ן מצמר גמלים כתב הנוב"י דהתם לאו מתורת ביטול ברוב נגעו בה אלא מתורת רובו ככולו ששם הצמר נקבע עפ"י רובו וחשיב כולו כצמר גמלים וזה וודאי שייך אף בהיתר בהיתר דמ"מ כך שמו של הצמר ולאו מתורת ביטול ברוב נגעו בה [ועיין אבי"ע פ"י כלאים שכעי"ז משמע בלשון הר"מ].

והוכיח כן מד' הר"מ דדוקא צמר ולא חוט, דכל חוט וחוט נקבע עפ"י רוב הצמר שבו אבל חוט אחד צמר רחלים ואחד צמר גמלים בעי תורת ביטול שהם שתי דברים שונים ובזה הדר קי"ל היתר בהיתר לא בטל.

והנה תי' זה מעלה לנו ארוכה לקו' רעק"א על הרי"ף מה יענה למתני' דכלאים, אבל מ"מ לא העלנו ארוכה לסתירת ד' הר"ן מדבריו בחי' לדבריו בתשובה, ואיך דן לומר דחמץ קודם פסח בטל והרי היתר בהיתר לא בטיל לפי"ד הרי"ף הנ"ל, ונצטרך לידחק דלא אמר כן בנדרים אלא אליבא דהרי"ף ואיהו לא ס"ל כן וכש"כ רעק"א, וצ"ע.

**ה. יישוב דעת הר"ן בתשובה-**

וע"כ נראה ליישב כל הענין באופ"א, ובהקדם יש לדון בדעת הר"ן בתשובה שהוכיח מכלאים לחמץ דהיתר בהיתר בטיל, וצ"ב מה יענה לטענת רעק"א והפר"ח דלא דמי חמץ לכלאים שהרי בחמץ קודם זמן איסורו אין בו שום דין מהשתא.

ויש בזה שתי דרכים:

א. בפשוטו היה נראה דעת הר"ן דס"ל היתר בהיתר בטיל אף שאין בו שום דין, ויש להוסיף עוד דס"ל כש"כ בשער"י דכלאים נמי לא חשיב שיש בו איזה דין מהשתא שהרי אין איסור לערב צמר ופשתים אלא שאם עירב אז מתחדש איסור על הבגד, ומ"מ היתר בהיתר בטיל.

ב. אבל באמת בסברא צדקו ד' רעק"א דלא שייך ביטול היתר בהיתר אם אין בו שום דין.

ובקוה"ע-לא וכעי"ז אבי"ע פ"י כלאים בארו דעת הר"ן באופ"א דוודאי אף הר"ן מודה לד' רעק"א, אלא דס"ל להר"ן דאף בחמץ קודם זמנו חשיב שיש בו דין מהשתא, וכדחזינן דעת כמה ראשונים דחמץ קודם זמנו מיקרי איסורא בלע [וכתבו כן לענין דלא סגי בהגעלה ובעי ליבון דוקא דחמץ מיקרי איסורא בלע, וכן לענין נ"ט בר נ"ט איסורא בלע לדעת הר"ן], וכעי"ז בשער"י ג-כא, וכבר עמד בסברא זו בחת"ס יו"ד-צו ד"ה נחזור[[2]](#footnote-3), וע"ע ביד יהודה סט-סג-ג.

והנה בביאור ענין איסורא בלע נתבאר במקו"א שני אופנים, או שיל"פ ששם סיבת האיסור של חמץ קיים גם קודם הפסח שגם אז הוא חמץ.

אבל בקוה"ע באר חידוש בזה, דבאמת יש שם איסור מהשתא על החמץ, שיש בו מהשתא איסור לאוכלו בפסח, ושפיר יכול להתבטל.

ולפי"ז עיקר נידון הר"ן בתשובה אם היתר בהיתר מתבטל אין הכוונה שיוכל להתבטל אף כשאין בו שום דין אלא דעיקר חידושו של הר"ן הוא דאף דהשתא בפועל הוא מותר מ"מ עצם מה שיש בו דין על אח"כ או למצב מסויים כבר יכול להתבטל.

[וע"ע במש"כ במקו"א לבאר עפי"ז ד' המרדכי דחמץ לא חשיב דשיל"מ].

**ו. יישוב ד' הרי"ף וסתירת ד' הר"ן-**

ולפי"ז אין דברי הרי"ף סותרים ליסוד הר"ן בתשובה שהיתר בהיתר בטיל, דבאמת עיקר הביטול בהיתר בהיתר הוא מכח שיש בו איזה דין מהשתא, אבל יודה הר"ן שהיתר שאין בו שום דין א"י להתבטל.

אלא דמ"מ הדברים סותרים לדינא, שהרי לד' הרי"ף מבואר דכל שיש לו איזה צד היתר אינו מתבטל מהשתא ולא סגי מה שיש בו דין מהשתא, וא"כ ה"נ בחמץ קודם זמן הפסח נמי או בצמר רחלים תיקשי היאך מתבטל והרי יש לו צד היתר בפנ"ע?

ובקוה"ע-לא יצא לתרץ בזה אופן מחודש דבאמת עיקר יסוד הרי"ף דאם יש לו היתר מהשתא לא בטיל גוף כוונתו משום דפת שיש בה טעם בשר אין בה שום דין מהשתא שלא לאוכלה בחלב, ואף שיש בה איסור לבשלה עם חלב מהשתא מ"מ לענין איסור אכילה אין בה שום דין והוא מתחדש רק אח"כ.

וי"ל דכיון דהשתא לית ביה שום דין הוי כהיתר בהיתר ולא בטיל, וזהו יסוד ד' הרי"ף דכיון שמותר לו לאוכלו בפנ"ע הרי נמצא שאין בו כעת שום דין ואינו בטל.

ולפי"ז אין כאן סתירה לד' הר"ן בתשובה דהתם דוקא ע"י שיש בו איזה דין לכך הוא בטל.

והנה לפי"ז צריך לחלק בין איסור בב"ח לכלאים, דבב"ח השתא אין בו שום איסור ורק אחר שנתערבו נאסרו, אבל כלאים יש בו מהשתא דין שיאסור את הפשתים.

ובביאור החילוק כנראה צל"פ עפמש"כ לעיל בדעת רעק"א והפר"ח שנקטו דכלאים יש בו מהשתא דין איסור, ונתבאר שיל"פ הביאור שיש איסור במעשה לבישת צמר ופשתים מחוברים יחד ולא רק בבגד נאסר, ולפי"ז י"ל דשאני בב"ח בזה שאין איסור באכילת שניהם יחד אלא שהאיסור הוא בתערובת דוקא, וכל שעדיין לא נתערבו אין בו איסור כלל.

[וע"ע בקוה"ע הוסיף בזה טעם שהרי מצאנו דכלאי בגדים אם נפרדו שריין וע"כ שלא נעשו חפצא דאיסורא רק שהאיסור הוא במעשה הלבישה, משא"כ בב"ח איכא למ"ד אל"ס אסור, מיהו אינו מוכרח כלל, ועיין ש"ך קה-יז דאף למ"ד אל"ס מותר ואם נפרדו שרי מ"מ כל שהוא בתערובת אסורים שניהם ודימה לכלאי בגדים משמע דלא כקוה"ע].

והוסיף באבי"ע פ"י כלאים ביאור החילוק דבב"ח נאסר רק ע"י נתינת טעם זב"ז וי"ל שהאיסור הוא במה שנשתנה להיות בב"ח, ולא דמי לכלאים שאי"צ שינוי של הצמר כדי להאסר וע"כ דמהשתא אית ביה דין שהוא אסור עם פשתן.

אבל מהלך זה צ"ע שהרי כבר נתבאר שא"א לפרש ד' רעק"א והפר"ח ע"ד הגר"ח שהרי מלבד האיסור בלבישה יש ג"כ איסור בהבגד וכלפי זה הוי היתר בהיתר ולא יתבטל.

וביותר תימה דהא גם גבי בב"ח ה"נ הוא, שהרי גם השתא יש בו איסור בישול ומ"מ כלפי האיסור אכילה חשיב היתר בהיתר, א"כ ה"נ בכלאים לענין האיסור שמכח השם בגד, וצע"ג.

וע"כ כש"כ לעיל שעיקר הדין שיש בצמר אינו מטעם איסור לבישה דוקא אלא דסגי מה שבכוחו לאסור את הפשתים כשהוא מחובר עמם ואף דין זה יכול להתבטל, וא"כ ה"נ לענין בב"ח כן, ומה"ת לחלק ביניהם.

ב. עוד צל"ע דלכאו' גם בב"ח יש איסור אכילת שניהם יחד דלכה"פ מדרבנן אסרו לאכול בב"ח יחד, ובפשוטו הוא וודאי איסור על מעשה האכילה שהרי אף בלא שמעורבים כלל אסור לאכול יחדיו ודוח"ל שהעירוב בפיו מיקרי בב"ח, ועיין לקמן משי"ת בזה, ולפי"ז צ"ע ד' הרי"ף שהרי מדרבנן יש בו איסור גם מהשתא ולמה לא יתבטל.

מיהו י"ל בפשטות דלא סגי באיסור דרבנן לזה להקל בו אבל עיין ר"ן פסחים ל: כעי"ז לענין חמץ דפליגי הר"ן והרמב"ן והר"ן כתב דכל שמדרבנן אין לו מתירים לא חשיב דשיל"מ דדין דשיל"מ שהוא חומרא דרבנן נקבע דינו לפי איסורי דרבנן, עיי"ש.

ג. גם עיקר ד' הקוה"ע אינם נראים כלל, שהרי לפי"ז דטעם הרי"ף משום דחשיב היתר בהיתר הרי אין בו ביטול כלל ואף מדאורייתא, ולמה תלה הרי"ף דינו בדין דשיל"מ שאינו אלא מדרבנן, ועיין בקוה"ע שעמד בזה ולא העלה בזה דבר ברור.

**ז. ביאור השער"י בדעת הרי"ף-**

וע"כ צ"ל בזה דוודאי מודה הרי"ף דבין בב"ח ובין כלאים חשיב שיש בהם איזה דין מהשתא ולכך מהני ביה ביטול והיתר בהיתר בטיל, וכל דינו של הרי"ף הוא דחשיב כמו דשיל"מ מדרבנן שאין שם האיסור שלו מושלם שהרי יש לו היתר בפנ"ע.

וצריך תי' אחר ליישב למה חמץ קודם הפסח וצמר רחלים מהני בהו ביטול ולא אמרינן שראויים לשימוש אחר הוי כדשיל"מ.

ועיין שער"י ג-כא מש"כ לתרץ גבי חמץ בפסח שכשמתקרב כבר זמן האיסור ומגיע זמן שלא יוכל לאוכלו אח"כ וודאי לא חשיב דשיל"מ שכבר א"י לאוכלו קודם הפסח ושפיר מתבטל [ודוחק].

ועפי"ז דן ג"כ לחלק בין בב"ח לצמר רחלים היפך מד' הקוה"ע, דאדרבה בב"ח חייל איסורו מהשתא ואי"צ לדין ביטול היתר בהיתר, שהרי אסרו רבנן לאכול בשר יחד עם חל אף בלא תערובת וא"כ מהשתא אית ביה איסור ממש לאוכלו עם חלב ובזה אי"צ לביטול היתר בהיתר.

ואדרבה יתבאר לקמן דע"כ כל הנידון ברי"ף לאסור הוא רק משום איסור דרבנן של אכילת שניהם שהרי לאו דרך בישול הוא שיש שישים כנגד הבשר, וכלפי איסור דרבנן זה הרי יש בו איסור גמור ולאו היתר בהיתר הוא.

[ומזה תמה על מש"כ הש"ך ע"ד הרמ"א צט-ו דחלב בטל במים משום היתר בהיתר בטיל, דגבי בב"ח אי"צ לזה].

אבל בכלאים אין איסור בכלאים השתא רק אחר שייעשו בגד וכל דין הביטול הוא ע"י שיש בו דין בכח מהשתא שאם יתחבר לפשתים ייאסור, והוא דין ביטול היתר בהיתר.

ועפי"ז באר דבב"ח חשיב דשיל"מ שהרי איסורו דהשתא אינו מוחלט שיכול לאוכלו בהיתר בלא כותח, אבל כלאים שכל הדין ביטול שבו הוא משום שיש בו הדין בכח שאם ייארג בפשתים ייאסור, הרי עד כמה שייארג שוב אין לו מתירין בפנ"ע ואיסור זה אין לו מתירין, ומה שהשתא יכול לעשותו בפנ"ע זה אינו מעלה ואינו מוריד כלום שאין הביטול אלא מכח העתיד, ודמי לענין חמץ בפסח שכשבא זמן האיסור תו אין לו מתירין.

[יל"ע בד' השער"י דא"כ היה הדין דבב"ח מיקרי איסורא בלע שהרי יש בו דין מהשתא, ובשו"ע או"ח תקט-ה מבואר ששפוד של חלב שרוצה לעשותו לבשר אי"צ אלא ליבון קל משום דהיתרא בלע, וצ"ע, אבל עיין ביד יהודה צג-א דאדרבה צידד דמשמע דל"מ הגעלה רק ליבון והטעם דבב"ח נמי מיקרי איסורא בלע, וכ"כ בפר"ח צג-ד דבב"ח מיקרי איסורא בלע לענין זה, ואכ"מ.

וגם לענין נ"ט בר נ"ט מיקרי בב"ח כהיתרא בלע, ועיי"ש ביד יהודה מש"כ בזה].

**ח. אם צריך דין ביטול גבי בב"ח-**

ועפי"ד השער"י רצה לדון ליישב שם קו' רעק"א-רז למה אסור לבשל בשר בשישים חלב והרי אינו מתורת ביטול רק דלאו דרך בישול הוא ומה שייך בו אין מבטלין איסור לכתחילה?

וכתב רעק"א שאין לתרץ משום איסור אכילת בב"ח דרבנן שהרי מבואר בתוס' ע"ז סה: שכל שיש איסור בב"ח לא יהני בו ביטול כלל ואיך יהיה היתר שישים בב"ח.

וע"כ דכל שיש שישים ולאו דרך בישול הוא לא גזרו בו רבנן איסור אכילת שניהם יחד כלל, שכל האיסור הוא רק בכה"ג שאם יבשל ייאסר אבל בשישים גם אם יבשל לא ייאסר לא גזרו רבנן בכה"ג.

ויסוד זה כתבו גם בש"א בשיטת הרמב"ן קיא: גבי נ"ט בר נ"ט דע"כ לא גזרו שם איסור אכילה כיון שאף אם יבשל לא ייאסר, ואכ"מ.

אבל בשער"י נקט דלעולם איסורו מכח האיסור דרבנן, אלא שבאיסור זה באמת מהני ביטול ולא דמי למש"כ התוס' ע"ז שם דה"מ באיסור שהוא מכח התערובת אבל איסור דרבנן של אכילת שניהם יחד עיקרו איסור במעשה האכילה ושפיר אית ביה ביטול, וכש"כ שם הגר"ח לענין כלאים דכלפי האיסור במעשה הלבישה שפיר מהני ביטול.

ועיי"ש ברשש"ק שנתקשה לפי"ז היאך מבואר בראשונים להתיר מעמיד ביותר משישים בב"ח כיון דלאו דרך בישול הוא, הרי לשיטתו יש לאסור מדרבנן וע"ז בעי ביטול ומעמיד לא בטל.

ועיי"ש שחילק בזה דרק אם אוכל בשר נפרד מהגבינה אסור שעושה אכילה בשניהם, אבל אם החלב עצמו קיבל טעם בשר שאינו עושה אכילה בשניהם שרי, ואין להקשות דמ"מ ייאסר עם עוד חלב אחר דהוי כחוכא, וצ"ע בכ"ז, ועוד נתבארו עניינים אלו בכ"ד.

**ט. היאך אסר הרי"ף במשהו והרי לאו דרך בישול הוא-**

והנה עיקר ד' הרי"ף שאסר ע"י דשיל"מ אפי' במשהו, צע"ג דתינח בכל איסורין אבל בב"ח לא נאסר אלא דרך בישול ואיך ייאסר במשהו והרי לאו מתורת ביטול אתינן עלה?

א. כנראה צ"ל שעיקרו משום אין מבטלין איסור לכתחילה, שאם לא יחול ביטול בההיתר הרי יש בו איסור אח"כ לבטלו לכתחילה אצל הבשר, ורק ע"י שחל ביטול כשהוא אצל ההיתר אין בו איסור, וע"ז נקט הרי"ף דהוי דשיל"מ.

וזה כש"כ רעק"א בתשובה-רז להוכיח שיש איסור ביטול לכתחילה בבישול בשר בשישים חלב ואף שמעולם לא נאסר דדרך בישול אסרה תורה, והבאנו דבריו לעיל, וכעי"ז ביד יהודה-סט סג-יא.

וכעי"ז פי' בנובי"ת-קפו לענין ד' הרמ"א שיו"ד לקמן שחלב במים בטל ומאי נפק"מ והרי לאו דרך בישול הוא שאין כאן נו"ט, וכתב דנפק"מ לענין ביטול איסור לכתחילה.

**י.** **בד' הר"ן בתשובה-**

הנה הר"ן בתשובה הוכיח דהיתר בהיתר בטיל וגם אינו חו"נ אם נתבטל קודם פסח בשישים, וסייע לכ"ז מצמר רחלים שבטל בצמר גמלים ושוב אף אם טוואו בפשתים לא נאסר ומבואר דהיתר בהיתר בטל וגם אינו חוזר וניעור.

ולכאו' צ"ב איזה שני נידונים יש כאן, והרי הכל הוא נידון אחד שכל הנפק"מ בביטול היתר בהיתר הוא לענין הזמן שייאסר דלא נימא חו"נ?

והתשובה מבוארת בלשון הר"ן שדן משום ביטול איסור לכתחילה, והיינו דאף אם נימא דחו"נ בפסח מ"מ נפק"מ בהא דהיתר בהיתר בטיל שמותר לערב קודם הפסח חמץ בתערובת ולאוכלו אחר חצות קודם הערב ואינו בכלל מבטל איסור לכתחילה שהרי נתבטל בהיותו היתר, ועמדתי ע"ז מד' שער"י ג-כא.

[ולכאו' למדנו מד' הר"ן שאם היתר בהיתר בטיל הרי יש מקום להתיר לבטל חמץ קודם הפסח ע"מ לאוכלו בפסח, והוא כדעת הט"ז תמז-ה.

אבל במג"א תמז-מה דעתו שאין לבטל חמץ קודם זמנו משום איסורא בלע, וכן מבואר בתשובת הרשב"א א-תפה שאין לבטל חמץ קודם פסח, וכ"מ בטור תנג-ג לענין חיטין מבוקעות שלא התיר אלא משום שאינו מתכוין.

אבל באמת גם בט"ז שם משמע שלא התיר אלא אחר שהוא מעורב אבל לכתחילה אסור לערב ע"מ לאוכלו בפסח, וכ"כ בפמ"ג שם.

מיהו בהג' רעק"א כתב דאף בכה"ג שרי לפי"ד הט"ז שהרי כן מוכח ראייתו מסכך כשר וסכ"פ שמותר לבטל קודם יו"ט אף לכתחילה.

וע"ע ביד יהודה-סט סג-יג דחה דבריו בתוקף דוודאי מודה הט"ז שאין להתיר לבטל מלכתחילה ע"מ לאכול, ואכ"מ, וכתב שאף הר"ן לא צידד להתיר אלא אחר שנתערבו, עיי"ש].

וע"ע לקמן שדעת החולקים על הר"ן ג"כ י"ל דפליגי או משום היתר לא בטיל או משום דחו"נ.

ויש להעיר כאן בד' הר"ן בתשובה כמה הערות:

**א.** במקו"ח תמז-ח הק' די"ל דבכלאים בטל אחר שבא לכלל איסור וא"כ א"א ללמוד מזה לחמץ בפסח שא"א שיתבטל אחר זמנו?

ותי' במקו"ח שאם לא היה מתבטל בתחילה היה צריך רוב בצמר גמלים כנגד כל הצו"פ יחד כדי להתיר.

[וס"ל דלא דמי לדינא דסלק, דהתם כל דינו הוא שמין במינו לא בטיל אבל לא נאסר הכל, משא"כ הכא שע"י הצמר נאסר גם הפשתים.

ובאמת ראיתי בהגר"א וחזו"א או"ח קטז-יז שעמדו ע"ד הר"ן מאי ראיה, והרי בצמר יתכן שכל הביטול הוא אחר שמגיע הפשתים ורוצה לאסור, ובזה י"ל סלק את הפשתים שנתווספו והרחלים בטל ברוב גמלים, אבל הכא כשהגיע הפסח תו אין מה שיבטל את החמץ וסיבת הביטול נגמרה, עיי"ש.

ומבואר עוד דעת המקו"ח שא"א לדון ביטול על הצמר גמלים וממילא יפקע האיסור מהפשתים, ונתבאר במקו"א כעי"ז לענין בב"ח אם מהני לבטל מין אחד וממילא יפקע האיסור למ"ד אל"ס מותר או דכל שעדיין הם מעורבים לא אמרינן כן].

אבל בשער"י ג-כא באר באופ"א דאם היה נאסר כבר הרי כל הבגד נאסר וגם שאר מינים שבו נאסרו כמבואר בירושלמי שהביא רשש"ק שם ג-כ וזה עפי"ד בביאור ד' הירושלמי [דלא כהביה"ל שלא נאסר אלא בצו"פ שבבגד ומותר ללבוש שאר הבגד].

**ב.** הק' מקו"ח למה הוצרך הר"ן לחדש דמהני ביטול היתר בהיתר, תיפו"ל דאחר שבאה שעה שישית הרי נאסר החמץ כבר ואז וודאי יכול לחול הביטול, והרי איסור משהו לא חל עד הערב ועדיין יכול להתבטל וכש"כ להלכה בשו"ע תמז-ב.

[ובאמת הרא"ש שהוא מהמתירים לענין חו"נ ס"ל דחמץ יש לו ביטול עד הלילה, והר"מ שאוסר ס"ל חמץ אין לו ביטול משש שעות, אבל לא משמע כלל דתלי זב"ז].

ובאמת ביד יהודה סט-סג-יח הביא שבאו"ז-רנו נראה שהתיר מה"ט דאף אי היתר בהיתר לא בטיל מ"מ בשעה שישית מתבטל.

ועיין במהרי"ל-קפו והו"ד באמ"ב פסח-יז שכנראה עמד בקו' זו ועיי"ש תי' בזה"ל:"וקצת נ"ל לחלק דאינו חור וניעור להקל ולהתבטל כיון שאינו בעין אבל כשנמצא בעין בע"פ בטל בס'", ואינו ברור כ"כ, ועי' בחת"ס או"ח-קז דכיון שנתערב קודם שש חמיר טפי דלא אמרינן חו"נ כדי להקל, וצ"ב הסברא בזה.

ועי' ביד יהודה סט-סא-יח מש"כ לבאר הסברא דכיון שאם יחול האיסור יתבטל לגמרי ולא יהיה מציאות של איסור אף בפסח ממילא לא חל האיסור כלל עד פסח שאז הוא אוסר במשהו, ותו הו"ל כהיתר בהיתר דלא בטיל [והוא ע"ד יסוד הידוע של רשש"ק גבי חלות שסותרת א"ע], ועיי"ש מש"כ לבאר בזה ד' הרמב"ן ריש ב"ב גבי גידולין.

[ומשמע שם במהרי"ל בתו"ד דאף להס"ד של הר"ן דהיתר בהיתר לא בטיל מ"מ אם נתערב בשש עצמו וודאי בטל ורק אם נתערב קודם שש הרי אינו בטל גם כשהגיע שש.

ולפי"ז יש ליישב הערת המג"א תמז-י לפי"מ שפסק השו"ע דחמץ שנתערב קודם פסח חו"נ היאך פסק דחמץ קודם פסח בטל בשישים והרי אח"כ יחזור וייעור בפסח, וכתב דאה"נ וצריך לאוכלו קודם הפסח, והביאו המ"ב.

אבל י"ל דטעם השו"ע דפסק חו"נ בפסח הוא משום דהיתר בהיתר לא בטיל, וה"מ דוקא בנתערב קודם הפסח אבל נתערב בשש עצמו בטל, וכמדומה לי שראיתי כן באמ"ב.

מיהו זה תלוי במשי"ת לקמן אם ד' השו"ע דחוזר וניעור הוא משום דהיתר בהיתר לא בטיל כדמשמע בהגר"א או דס"ל דאף דבטל מ"מ חו"נ בפסח].

ובמקו"ח תי' דהר"ן אזיל לשיטתו דחמץ אסור במשהו אף מחצות, וכש"כ הכס"מ חו"מ א-ה משמו.

אבל זה תימה שהרי בר"ן בתשובה מבואר להדיא דאזיל כהשיטות דחמץ במשהו רק בפסח עצמו, עיי"ש בתו"ד, וכבר תמה בזה בשער"י על המקו"ח וקדם לו באמ"ב פסח-יז.

ובשער"י תי' באופ"א שאם היה חל האיסור בשש הרי הוא מבטל איסור לכתחילה, וע"כ רצה הר"ן שיחול הביטול קודם איסורו ודן משום היתר בהיתר.

[ואף שנתבאר לעיל דכל טעמו של הר"ן דהיתר בהיתר בטל הוא משום דמהשתא אית ביה דין חמץ דמיקרי איסורא בלע, מ"מ לענין אין מבטלין איסור לכתחילה צ"ל דתלי דוקא במה שהוא אסור בפועל, ועצ"ע.

ועיין בט"ז תמז-ה שמותר לבטל חמץ בפסח קודם זמנו ובפמ"ג והג' רעק"א שם ואכ"מ, אבל במג"א תמז-מה שם הביא לשון הרשב"א שאין לבטל חמץ קודם זמנו משום דהוי כמבטל איסור לכתחילה, ובדגמ"ר שם כתב דאף שהוא קודם זמן איסורו מ"מ חמץ איסורא בלע מיקרי, ומבואר דעתו דאיסורא בלע היינו כש"כ קוה"ע דאית ביה דין איסור ממש.

וכ"ז דלא כהר"ן דמשמע שאם יחול הביטול קודם זמנו אין בו משום מבטל איסור לכתחילה אף דחמץ מיקרי איסורא בלע].

ועוד שמעתי ליישב בזה דאיסור חמץ בשעה שישית עד הערב הוא איסור אחר מאיסור חמץ בכל הפסח, ולא מיבעי לר"ש דאיסור שעד הלילה הוא מתורת תשביתו אלא אף לר"י דנפק"ל מלא תאכל עליו חמץ הוא איסור אחר.

וממילא כלפי האיסור של הפסח עצמו מיקרי היתר בהיתר.

וכן מבואר במנח"ח-יט שאם אכל חצי כזית חמץ סמוך ללילה ומיד אח"כ אכל עוד חצי כזית כשכבר לילה [משכח"ל לר"י דביה"ש כהרף עין] אין מצטרפין למלקות, והוא מבואר כנ"ל שהוא איסור אחר.

אלא דצ"ע לומר כן דא"כ למה אסרו הראשונים להגעיל כלים אחר ד' שעות משום איסורא בלע והרי כלפי האיסור של פסח מיקרי היתרא בלע, וי"ל קצת [ועוד צ"ע חרכו אחר זמנו למה נאסר בפסח והרי כלפי איסור של פסח עדיין לא חל האיסור, אמנם דעת המקו"ח שאם חרכו קודם הפסח שרי, אבל לא אתא עלה מה"ט].

**ג.** ומה שחידש הר"ן עוד דכיון שנתבטל שוב אינו חוזר וניעור אח"כ בבגד, הנה דעת הטור והרא"ש בהל' כלאים ובתשובה שאם ארג הכל בבגד הרי הוא חוזר וניעור דלא כהר"ן, ומתני' איירי דוקא בצמר שנתערב אבל אם חוט בחוט לא, ועיין בשער"י האריך בביאור שיטתו.

ועכ"פ באר בשער"י דאזיל הרא"ש כפי שיטתו חולין ז-לז שבאיסור יבש נמי אמרינן חו"נ ודלא כשא"ר, כיון שנתווסף איסור הוכר האיסור וחו"נ וה"נ באופן שיש בבגד חוטי צמר ופשתים נאסר כולו והוי כהוכר האיסור [שכל שיש צו"פ בבגד נאסר כולו ואף שאר מינים שבו, עיין בשער"י האריך בזה עפי"ד הירושלמי].

ודעת שא"ר דאין איסור חו"נ אלא בלח אבל ביבש אינו חו"נ אלא אם פסקה התערובת והוכר האיסור, וכיון שחוטי הצמר בטלים ממילא לא חייל איסור כלאים [ואף שחוטי הפשתים ניכרים ולא נתבטלו מ"מ לא חייל איסור כלאים אלא בשניהם יחד, עיי"ש] .

**יא. ביאור הפלוגתא גבי חמץ אי חו"נ-**

ובדינו של הר"ן דחמץ שנתבטל קודם פסח אינו חוזר וניעור, הנה הוא פלוגתא גדולה בין הראשונים, ודעת הר"מ והרבה ראשונים דחמץ בפסח חו"נ לאסור, והובאה פלוגתא זו בטושו"ע תמז-ד.

ויש שני אופנים עיקריים בנידון זה:

א. פשטות לשון השו"ע משמע שהנידון אם אמרינן חו"נ אבל מעיקרא וודאי נתבטל.

וביאור הפלוגתא בזה דעת המקו"ח תמז-ח שהוא תלוי בפלוגתת הראשונים אם איסור שנתווסף עליו חו"נ, אבל בשער"י ג-כח העיר עליו דדעת הרא"ש דחו"נ ואילו לענין חמץ נקט שאינו חו"נ בפסח.

וע"כ נקט בשער"י שאין שייכות במחלוקות אלו זל"ז, וכ"נ אמ"ב פסח-יז, וכל הפלוגתא שם הוא דוקא בנתווסף ונשתנית התערובת, אבל הכא לענין חמץ שלא נשתנתה התערובת רק שהגיע פסח ונשתנה דין הביטול בזה ס"ל להרא"ש שאינו חו"נ [וכעין יבש חזר ונתבשל ונעשה לח שכתב הרא"ש שאינו חו"נ אלא אם נתווסף עליו].

ודעת הסוברים שבפסח חו"נ כתב דיתכן דס"ל כהרשב"א דאם נתבשלו חוזר לאיסור [ותלוי בביאור ד' הרשב"א ונתבאר במקו"א שיש שיטות דאין טעם הרשב"א משום חו"נ אלא שיש גזירת יבש גם בפחות משישים].

ועוד כתב לדון דגבי חה"ל מבואר בשו"ע-קא שאם מתחילה בטל ואח"כ נעשה דבר חשוב אינו חוזר לאיסור, וע"כ שאי"צ ביטול כל שעתא ושעתא רק שמתחילה בטל לעולם, אבל ה"מ לענין דבר חשוב שאכתי יש בו מושג ביטול אלא שהוא חשוב כמו מע"מ אבל חמץ בפסח דינו הוא שלא מועיל עליו ביטול כלל ולא שייך בו היתר של תערובת והוי כהוכר האיסור.

לפי מהלך זה הרי גם החולקים לא דנו אלא משום חו"נ אבל שפיר יכולים להודות דהיתר בהיתר מתבטל ונפק"מ שמותר לבטלו קודם פסח ולאוכלו אחר חצות ואין בו משום מבטל איסור לכתחילה.

ב. מיהו בהגר"א על השו"ע שם משמע דס"ל להנך דהיתר בהיתר לא בטיל כלל, והביא מראבי"ה דכמו שא"א להטביל כלי קודם שנטמא כך א"א לבטל קודם איסורו, וכ"כ בתשובת מהר"ח או"ז-יז[[3]](#footnote-4).

ועיי"ש שנתקשה בראיית הר"ן מכלאים שהיתר בהיתר בטיל, ותי' הגר"א דהתם הוא בטל בשעה שמתערב עם הפשתים וכטענת המקו"ח שהבאנו לעיל, וכ"כ החזו"א קיט-ד.

וכנראה לא ס"ל להגר"א טענת רשש"ק דאחר שיש צו"פ כל הבגד נאסר דא"כ לא שייך לדון כאן ביטול כלל שהרי גם שאר מינים נאסרים ואין מתנגדים כלל.

אבל בפשוטו היה נראה דעתם כש"כ בתשובת מהר"ח או"ז-יז דחמץ לא דמי לכלאים דקודם זמנו היתר גמור הוא משא"כ כלאים יש בו מהשתא דין שלא לערבו, וכטענת רעק"א ופר"ח.

ולכאו' דעתם עולה רק להשיטות דחמץ בפסח מיקרי היתרא אבל לשיטות דחשיב איסורא וודאי יהיה בו ביטול, וצ"ע.

ואולי לענין ביטול לכו"ע צריך שיהיה בו דין בפועל נוהג כעת ולא סגי מה שיש בו שם האיסור ורק לענין קלישות הטעם בדין נ"ט בר נ"ט סברו שיש בו שם האיסור.

דעת הרמ"א שחילק לענין חו"נ בפסח בין יבש ללח נתבאר במקו"א, ואינו ענין להכא.

**יג. בד' הרמ"א במים וחלב-**

מבואר ברמ"א יו"ד צט-ו מים שנתערבו בהם חלב ויש שישים במים ואח"כ נפל לבשר שרי.

ובש"ך סקכ"ב כתב בשם התו"ח שכל שנפלו החלב למים הרי אף לכתחילה רשאי לבשלו בבשר, והטעם שכבר נתבטל דהיתר בהיתר נמי בטיל [ולעיל נתבאר בשם רשש"ק לדון דבב"ח לא חשיב ביטול היתר בהיתר שיש בו איסור מהשתא לאוכלו עם בשר].

והוסיף הש"ך דחידושו של הרמ"א הוא דהיתר בהיתר בטיל דלא כדמשמע בסי' רצט דלא שייך בו ביטול קמ"ל דהכא לא אמרינן הכי, והחילוק פשוט דהתם כתבו התוס' ע"ז סה: דהיכא שנוצר האיסור ע"י התערובת אינו בטל זב"ז משא"כ היתר בהיתר בעלמא[[4]](#footnote-5).

אבל רעק"א העיר ע"ז דלכאו' מהתם מיניה וביה מוכח כן דהא מבואר התם דצמר גמלים מבטל הצמר רחלים וע"כ היתר בהיתר בטל, וע"כ אי"ז חידושו של הרמ"א.

ועוד הק' האחרונים ע"ד הש"ך דאי ברמ"א איירי לענין דיעבד להתיר הרי גם בלא ביטול היתר בהיתר שרי שהרי לאו דרך בישול הוא, דסו"ס אין טעם הבשר ניכר בחלב, וכה"ק בנוב"י יו"ד-קפו ופר"ח צט-כב ע"ד הש"ך.

ושמעתי ליישב בזה די"ל דדרך בישול הוא ביחס שבין הבשר לחלב ואין נפק"מ במה שיש כאן עוד מים, דסו"ס ביחס לחלב אין כאן שישים בבשר וחשיב דרך בישול, אבל הוא דרך מחודשת ואינה מבוררת בסברא[[5]](#footnote-6).

ובנוב"י ופמ"ג כתבו דלכאו' כל טעם ביטול היתר בהיתר אינו נצרך אלא לענין לערב המים והחלב לכתחילה עם הבשר דאי לאו שנתבטל החלב במים הוי כמבטל איסור לכתחילה ורק ע"י שנתבטל היתר בהיתר שרי, וכ"נ בתשובת רעק"א-רז.

ומ"מ נתקשה ברעק"א דפשיטא הוא שהרי הוא מבואר כן גבי צמר גמלים ורחלים.

ולכך כתב רעק"א דאתא לאפוקי מסברת הרי"ף דס"ד להחשיבו דשיל"מ ע"י שהוא ראוי בפנ"ע לאכול את המים והחלב, וייאסר לתתו לכתחילה בבשר משום מבטל איסור לכתחילה, וקמ"ל הרמ"א דלא כהרי"ף ולא חשיב דשיל"מ וממילא נתבטל כדין היתר בהיתר.

אבל תמה דא"כ תיקשי מהא דצמר רחלים וכשה"ק לעיל ע"ד הרי"ף, ולפמש"כ לעיל ליישב ד' הרי"ף דחלוק בב"ח מכלאים הרי להרי"ף ה"נ ייאסר ושפיר הוצרך הרמ"א לחדש זה.

ומ"מ כתב בצ"צ-פ דאסור מתחילה להטיל חלב במים כדי לבשלו עם בשר, והוכיח כן מחולין קיב. כמכא בחלא חיישינן שיפול דבר מועט ואם לכתחילה שרי להטיל בו מאי ס"ד לאסור, וברעק"א-רז תמה באמת מ"ט אסור והרי אינו מבטל איסור דלאו איסור הוא, ונתבאר במקו"א.

לע"ע נפל לי ספק אם ביבש ביבש ג"כ אין ביטול היתר בהיתר, וכנראה הוא תלוי בגדרי ביטול יבש ביבש אם הוא מתורת ביטול או מטעם הלך אחה"ר, אמנם י"ל דלכו"ע גם רובא דא"ק הוא כעין דין ביטול ול"ש בהיתר, ולא עיינתי כעת.

1. ועיין בקה"י נדרים-לד מש"כ ליישב ד' הרי"ף בדברים מחודשים ולא נראו לי דבריו.

   ובמקו"א הבאנו מהלך היד יהודה קח-ג והכו"פ שם דאין כוונת הרי"ף דריחא הוי כמשהו ולא בטל אלא שהוא חומרא מיוחדת לענין דשיל"מ שגם למ"ד ריחא לאו מילתא החמירו שלא יאכלנו כך אם יכול לאכול בצורה אחרת, ולכך חומרא זו קיימת גם באינו מינו, ועיי"ש שפי' כן בכוונת חי' אנשי שם חולין שם וגם פי' כן בדעת הריטב"א נדרים (יז. מדפיו) עיי"ש שאינו ברור שזה כוונתו, ואכ"מ עי' מש"כ בדיני ריחא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' זה ברור כש"כ דהיתר גמור בהיתר גמור לא בטיל, אבל ראיתי במקו"ח תמז-ח דעתו דאף היתר בהיתר בטל עיי"ש שאם נתערב קמח חיטים בשעורים ואח"כ נדר מחיטים בטל [אלא שדן משום דשיל"מ], וזה לכאו' סותר לד' הר"ן נדרים הנ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומדבריו משמע דכל חלות דין ביטול חל בדין ולא במציאות הדבר, ולהכי מדמי לטבילה קודם הטומאה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וראיתי בערוה"ש צט-מו שכתב שאין להוכיח מד' הרמ"א דהיתר בהיתר בטיל, די"ל דדוקא היכא דאיכא שישים ואין בו טעם אי"צ לביטול כלל משא"כ בביטול יבש ביבש לא בטל היתר בהיתר, וכנראה ביאור דעתו ע"ד הנובי"ת-נד דכל שבטל בשישים אי"צ ביטול ברוב כלל. [↑](#footnote-ref-5)
5. בענין דרך בישול אם דנים דוקא לפי הבשר והחלב, ע"ע בכו"פ פז-ה שאם בישל כזית בשר טהורה וזית בשר טמאה [שאין בו איסור בב"ח] בנ"ט זיתים חלב לא נאסר שהרי איסורין מבטלין זא"ז ויש כאן שישים כנגד הכזית בשר טהורה בפנ"ע.

   ובפמ"ג שפ"ד פז-ג חלק ע"ז דבאכילה וודאי אסור שהרי אין איסורין מבטלין זא"ז היכא ששוה בטעם כמסקנת הפוסקים סי' צח.

   אבל כתב להתיר בהנאה משום דלאו דרך בישול הוא [וכל דלאו דרך בישול אינו אלא מדרבנן ושרי בהנאה].

   וביד יהודה סק"ג חלק ע"ז ודעתו שצריך שיהיה דרך בישול מן הגדי לחודיה והוא עצמו אין בו דרך בישול שאין בו כח לתת טעם בתערובת של שישים כנגדו, ואף שיש עוד כזית בשר ויש כאן דרך בישול בפועל מ"מ מצד הגדי לחוד אין כאן דרך בישול [ולפי"ד מסתבר דה"נ בנידון הרמ"א א"א לפרש כש"כ דאזלינן בתר הגדי והבשר לחוד שהרי סו"ס בגדי אין מספיק כדי ליתן טעם בכלל תערובת זו].

   אבל כתב שיש לדון באופן שיש בהאיסור כדי לתת טעם אלא שבבשר הטמאה יש רוב כנגד האיסור לבדו דמבואר צח-ב דעת השו"ע דאמרינן סלק ומינו מבטלו הכא לכאו' א"א לומר כן שהרי עיקר ההיתר הוא משום לאו דרך בישול וכה"ג דרך בישול הוא שהרי יש בגדי כדי ליתן טעם ומה שיש ג"כ טעם מן הטמאה אינו מגרע בדרך בישול דאדרבה הוא באותו טעם של הבשר [ואף שאינו מצטרף אבל לגרע ג"כ א"י].

   אלא שכתב לצדד דאף שעיקר ההיתר הוא משום דלאו דרך בישול הוא מ"מ לא רצתה תורה להעדיף בב"ח על שאר איסורין וכל שבשאר איסורים היה בטל ע"י מינו ה"נ בטל, עיי"ש שנסתפק בזה עפ"י לשון התוס' ע"ז שאני התם דגלי לן קרא דבטיל משום דרך בישול אסרה תורה. [↑](#footnote-ref-6)