הפסק בתפלה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב אי_ש סטפנסקי

**סימן א**

**שהה כדי לגמור את כולה**

ברכות כב ע"ב לגבי מים שותתין על ברכיו נחלקו ר' חסדא ור' המנונא האם חוזר לראש או למקום שפסק, ואמרינן לימא בהא קמפלגי מר סבר אם שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש ומר סבר למקום שפסק. אמר ר' אשי האי אם שהה אם לא שהה מבעי ליה. אלא דכו"ע אם שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש, והכא בדלא שהה קמפלגי, מר סבר גברא דחויא הוא ומר סבר גברא חזיא הוא. ובפשטות הסוגיא משמע דקיי"ל שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש, דהא הו"מ למימר דבעלמא אין חוזר לראש והכא פליגי בין בשהה בין בלא שהה אם גברא חזיא או דחויא, ומדלא קאמר הכי מוכח דקיי"ל חוזר לראש.

והקשו הראשונים דבמס' ר"ה לד ע"ב אמר ר' יוחנן שמע תשע תקיעות בתשע שעות ביום יצא, דס"ל שהה כדי לגמור כולה אין חוזר לראש. ומקשה מדאמר ר' יוחנן בשם ר' שמעון בן יהוצדק בהלל ומגילה אם שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש. ומשני הא דידיה הא דרביה. ותו מקשה מדאמר לר' אבהו אם שהית כדי לגמור כולה חזור לראש. ומשני, הכי קאמר ליה לדידי לא ס"ל, לדידך דסבירא לך אם שהית כדי לגמור כולה חזור לראש. וקיי"ל בעלמא הלכה כר' יוחנן.

וכן הקשו מהגמ' במגילה יח ע"ב דנחלקו ת"ק ור' מונא לגבי קריאת המגילה האם שהה כדי לגמור כולה חוזר לראש, ומסיק שם דלרב הלכה כת"ק ולשמואל הלכה כר' מונא, וקיי"ל כרב באיסורי.

ה' דרכים בראשונים ליישב סתירת הסוגיות

א. תוס' כאן כתבו בשם רבינו יהודה דלעולם קיי"ל כר' יוחנן בכל דוכתא דאין חוזר לראש, והא דאמר ר' אשי בסוגיין דלכו"ע שהה חוזר לראש הוא משום שאי אפשר לומר באופן אחר, עי' רא"ש תוס' הרא"ש מהרש"א ורשב"א בסוף דבריו, ודבריהם טעונים ביאור.

ובתר"י בשם רבני צרפת כתבו דאי אפשר לומר דלכו"ע בעלמא אין חוזר לראש והכא פליגי האם חוזר מחמת שגברא דחויא, דאם הפסק של שהה כדי לגמור כולה לא הוי הפסק כל שכן שההפסק של גברא דחויא לא הוי הפסק, ועל כרחיך דר"ח ור"ה פליגי אליבא דלמ"ד שהה כדי לגמור כולה חוזר לראש.

וברז"ה כתב דר' אשי לרווחא דמילתא קאמר, דאפילו למ"ד בעלמא שהה כדי לגמור כולה חוזר לראש י"ל דהכא פליגי בלא שהה, ובאמת למ"ד בעלמא שהה כדי לגמור כולה אין חוזר לראש י"ל דהכא פליגי בין בשהה בין בלא שהה, והכא היינו טעמא דחוזר לראש משום דגברא דחוי הוא. ועי' רמב"ן במלחמות שהקשה עליו.

ובהשגות הראב"ד הקשה על הרז"ה, דאם חוזר לראש משום דגברא דחוי, מדוע שמע ט' תקיעות בט' שעות ביום יצא, הא אי אפשר שלא יהיה שום דיחוי באמצע, ונימא דגברא דחוי הוא ואיכא הפסק בין התקיעות. והנה לביאורו של רש"י דגברא דחויא היינו משום שהוצרך לנקביו לק"מ, אך הראב"ד הבין בלשונו של הרז"ה דחוזר לראש משום דגברא דחוי הוא דאין זה מחמת שהוצרך לנקביו אלא מחמת שהפסיק באופן של דחייה, ולכן הקשה דהפסק כהאי גוונא איכא אף בשופר ומכל מקום יצא.

ב. תוס' בר"ה נסתפקו לומר דכיון שר' אבהו סובר דחוזר לראש י"ל דקיי"ל כוותיה ודלא כר' יוחנן כיון שהוא בתרא. ולפי"ז הסוגיא כאן חולקת על ר' יוחנן, וקיי"ל כסוגיא דידן וכר' אבהו וכשמואל, ולא כר' יוחנן ורב. ומחמת כן כתבו התוס' שם שקשה הדבר מאוד שהצבור בבית הכנסת ביו"ט אומרים אמת ויציב וממתינין לש"ץ ושותקין עד שיגמור זולתות ומי כמוך שאומר בגאולה. ובפשטות אזלי התוס' לשיטתם שיש לפסוק כסוגיא דידן דחוזר לראש. אמנם המגן אברהם ס"ה סק"א הוציא מדברי התוס' שלכו"ע לכתחילה אסור לשהות כדי לגמור את כולה אפילו בק"ש ואפילו שלא באונס, אא"כ הוא ממתין לשמוע קדיש וקדושה. ועי' מחצית השקל.

ועי' תוס' ברכות יג ע"ב דר"י היה ממתין בעושה פלא כדי לענות קדיש וקדושה עם הצבור, והיה סובר אפילו שהה כדי לגמור את הכל אינו חוזר לראש. וצ"ע מדוע כתבו והיה סובר וכו' מכלל דיש חולקים, והא בק"ש ולא נאנס כו"ע מודו דאין חוזר לראש. ונראה דהתוס' באו לאפוקי משיטת התוס' בר"ה הנ"ל שנסתפקו לפסוק כר' אבהו לכל דבר, ובכל גוונא חוזר לראש.

ג. הרי"ף פסק דבתפלה אם שהה כדי לגמור כולה חוזר לראש, ובשאר מילי כגון בק"ש בהלל ומגילה ובשופר וכדו' אין חוזר לראש. וכן דעת בה"ג רה"ג רבינו חננאל והרמב"ם, וכן פסק השו"ע. ולפי"ז לק"מ סתירת הסוגיות, דהכא איירי בתפלה ואילו בשאר דוכתי איירי בק"ש או בהלל ומגילה או בשופר ושם קיי"ל כר' יוחנן.

ובטעם הדבר שתפלה חמור יותר כתב הראב"ד שם, לפי שאין דרך רחמים שיהא הפסק גדול בתפלתו. ועוד, דתפלה לאו בתר הפסקה היא כלל, ואפילו נחש כרוך על עקבו, משא"כ בק"ש והלל ומגילה דמותר להפסיק בדיבור במקום צורך, ולכן החמירו בתפלה אף בשהיה בעלמא. וברמב"ן שם הוסיף דמצינו כמה מקומות שהחמירו בתפלה כגון מפני היראה או מפני נחש, ותפלה צריכה אימה יתירה טפי מק"ש, וכן לענין צריך לנקביו איירי רק בתפלה ולא בק"ש.

ד. תוס' כאן כתבו בשם השר מקוצי דדוקא הכא קיי"ל שהה כדי לגמור כולה חוזר לראש, לפי שבשעה ששהה אינו ראוי לקרות. וכן בהא דר' אבהו כיון שאסור לקרוא במבואות המטונפות השהיה הוי הפסק. משא"כ בשופר בהלל ומגילה כיון דרשאי להמשיך אין השהיה הפסק. [וצ"ב לפי"ז מדוע שמע ט' תקיעות בט' שעות ביום יצא, הא אי אפשר שלא נצרך לנקביו באמצע ואיכא הפסק מחמת אונס, וכמו שהקשה הראב"ד על הרז"ה. ואפשר דכיון דמה שהוא שוהה אינו מחמת שאינו ראוי אלא מטעם אחר לא חשיב הפסק מחמת אונס, וצ"ע].

וברא"ש הוסיף שעפי"ז יישב השר מקוצי את הגמ' דר' אבהו, דלכאורה קשה מדוע ר' יוחנן פסק לו כפי סברתו של ר' אבהו ולא כפי שהוא עצמו סובר. ולהנ"ל אתי שפיר, דעיקר פלוגתת ר' יוחנן ור' אבהו היא האם מותר לקרוא במבואות המטונפות, וממילא נפק"מ בזה האם הוי הפסק דאם מותר לו לקרוא במבואות המטונפות אינו אנוס להפסיק. והשתא שפיר קאמר ר' יוחנן דלדידך שהפסקת לקרוא מחמת מבואות המטופנות הוי כאנוס וממילא אם שהה כדי לגמור כולה חוזר לראש.

וברמב"ן במלחמות הקשה על פירושו. א, היכן מצינו שדבר שנדחה לזמן מועט שונה מדבר שנדחה לזמן מרובה, ואם הפסק מחמת אונס חשיב דיחוי וחוזר לראש הוא הדין בלא שהה כדי לגמור את כולה. ב, אכתי קשה דשהה ולא שהה מיבעי ליה, שהרי למ"ד גברא חזיא היכא דשהה מודה דגברא דחויא ולכן חוזר לראש. ויתכן לבאר פלוגתת הרמב"ן והשר מקוצי מהו עיקר הטעם שחוזר לראש, דהרמב"ן הבין שעיקר הטעם הוא מחמת שהפסק בעל כרחו הוי כדיחוי, אלא דהתנו חכמים שאין דיחוי מגרע אלא בשהה כדי לגמור את כולה, ולכן הקשה היכן מצינו הבדל בדיחוי בין זמן מועט לזמן מרובה, וכן הקשה דבשהה מודו כו"ע דגברא דחויא. אך בדעת השר מקוצי י"ל שעיקר הטעם הוא מחמת ששהה כדי לגמור את כולה, אלא דבשהה בלא אונס אין זה שהיה שעושה הפסק, וכאשר הוכרח לשהות הרי השהיה היא הפסק ולא הדיחוי. ובזה מיושבות שפיר ב' קושיותיו של הרמב"ן.

עוד הקשה הרמב"ן, דטעמו של מ"ד גברא דחויא הוא מפני שהתפלל ולא בדק ולפיכך תפלתו תועבה, ואם כן אין מקום לחלק בין שהה ללא שהה. ועוד הקשה, דבתחילה דתלי פלוגתת ר"ה ור"ח אם שהה כדי לגמור כולה חוזר לראש היינו דפליגי כמו בעלמא, ובדחיית הגמ' הו"ל למימר דלכו"ע בעלמא אינו חוזר לראש והכא שאני דגברא דחויא. ומבואר ברמב"ן דביאר לדעת השר מקוצי שלפי מ"ד גברא דחויא הוי דיחוי אף בלא שהה, ולפי מ"ד גברא חזיא הוי דיחוי רק בשהה, ולכן הקשה דגברא דחויא הוא מחמת שהתפלל בגוף שאינו נקי ואין זה שייך להפסק.

אמנם בדעת השר מקוצי י"ל דכו"ע מודו דחשיב הפסק באונס, שהרי אסור לו להמשיך בתפלתו, ולכן בשהה כדי לגמור כולה חוזר לראש לכו"ע, ואין זה שייך לגברא דחויא או חזיא, שהרי מכל מקום אסור לו להמשיך והוצרך להפסיק להתפלל בעל כרחו. והא דפליגי ר"ה ור"ח היינו בלא שהה ומטעם אחר, דפליגי האם מה שהתפלל כבר תפלתו תועבה מחמת שהוצרך לנקביו או לא, וזה שייך גם בלא שהה כדי לגמור את כולה. והשתא יש לבאר דבתחלה הגמ' תולה את פלוגתתם בשהה כדי לגמור את כולה באונס, האם חוזר לראש או לא. ודחה ר' אשי דלכו"ע כיון ששהה באונס חוזר לראש, ופליגי בגברא דחויא או חזיא.

ה. הרשב"א כאן והריטב"א בר"ה כתבו כדברי השר מקוצי דחילק בין שהה באונס לשהה מרצונו. והקשו, דהכא מבואר שאף למ"ד גברא חזיא אם שהה כדי לגמור כולה חוזר לראש, וכן מבואר שלמ"ד גברא דחויא אפילו לא שהה כדי לגמור כולה חוזר. ותירצו, דתפלה חמור טפי מק"ש ושאר מילי, וכמש"כ הרי"ף, ולכן אם חשיב גברא דחויא הוי הפסק אף בלא שהה, ואם חשיב גברא חזיא הוי הפסק לכה"פ בשהה. ומחמת כן כתבו דלגבי ק"ש ושאר מילי אין צריך לחזור לראש אלא בצירוף תרתי, שהה כדי לגמור את כולה, והפסיק באונס, דהוא נחשב לדחוי. ואילו לגבי תפלה להפך, לעולם צריך לחזור לראש עד דאיכא תרתי, לא שהה כדי לגמור כולה וגברא חזיא דאינו דחוי.

אך הרא"ש הקשה למ"ד גברא דחויא מאי שנא ממהלך במבואות המטונפות דאם לא שהה כדי לגמור כולה אינו חוזר לראש. ותירץ, דשאני התם שהגברא מצד עצמו חזיא אלא שהמקום גורם. ולדעת הרשב"א והריטב"א הו"ל לתרץ בפשיטות דהתם איירי בק"ש והכא איירי בתפלה. ומוכח שהרא"ש סובר שהשר מקוצי אינו מחלק בין תפלה לק"ש כלל. ומה שהקשו מדוע הכא שהה חוזר לראש אף בגברא חזיא, וכן למ"ד גברא דחויא חוזר לראש אף בלא שהה, צריך לחלק בין גברא דחויא וחזיא דהכא לבין נאנס, דלגבי שהה כדי לגמור כולה כל שנאנס ואינו יכול להמשיך בתפלתו חוזר לראש אף דחשיב גברא חזיא. אלא דהכא כיון שמצד הגברא עצמו אינו ראוי להמשיך בתפלתו חמיר טפי והוי הפסק אף בלא שהה, ואין זה שייך לשאר הפסק דבעינן שהה כדי לגמור כולה. והוא הדין בק"ש ובהלל ומגילה אם מים שותתין על ברכיו למ"ד גברא דחויא או אם עשה צרכיו לכו"ע חוזר לראש אפילו בלא שהה כדי לגמור כולה.

**סימן ב: שיטות הפוסקים להלכה**

פסוקי דזמרא

כתב הרמ"א סי' נ"ג ס"ג: וכן אם אין מנין בבית הכנסת ימתין ש"צ עם ישתבח וישתוק עד שיבוא מנין ויאמר ישתבח וקדיש. וכתב המגן אברהם, דהמהרי"ל כתב דיכול להמתין אפילו חצי שעה, אע"פ ששהה כדי לגמור כולה מכל מקום היכא ששהה מרצונו ולא נאנס לכו"ע אינו חוזר לראש. ובמגן אברהם נחלק עליו דאפילו באונס אין חוזר לראש. וביאר הפמ"ג דאזיל המגן אברהם לשיטת הדרכי משה בסי' תכ"ב דבמילי דרבנן יש להקל כדעת הרי"ף דאפילו באונס אינו חוזר לראש.

אך צ"ע לפי מה שהכריע המגן אברהם שם לגבי הלל שיחזור בלא ברכה מדוע לא פסק גם הכא שיחזור על פסוקי דזמרא בלא ברכה. וצ"ל דחיוב פסוקי דזמרא אינו גדול כחיוב הלל, וכיון שבלא"ה אינו יכול לחזור על ברוך שאמר שוב אינו צריך לחזור על פסוקי דזמרא.

קריאת שמע

הטור סי' ס"ה לגבי קרא ק"ש לסירוגין ובסי' ע"ח לגבי מי רגלים שותתין על ברכיו בק"ש סתם כדעת הרא"ש שאם נאנס חוזר לראש. ובסי' פ"ה לגבי ק"ש במבואות המטונפות הביא דעת הרי"ף שאין חוזר לראש, ודעת ר"י דאם הפסיק מחמת אונס חוזר לראש. וסיים, וכן בהלל ותפלה ומגילה. וצ"ע דלגבי תפלה גם הרי"ף מודה דחוזר לראש. ותירץ הב"ח דסיומו קאי רק לדעת ר"י שהוא דעת השר מקוצי והרא"ש ולא לדעת הרי"ף.

הבית יוסף סי' ס"ה פסק כדעת הרי"ף והרמב"ם לחלק בין ק"ש לתפלה ולא חילק בין הפסיק מרצונו לבין הפסיק באונס. אך הרמ"א פסק כהטור. וכתב המשנ"ב סק"ו דכן פסקו האחרונים, דאף בק"ש בתפלה בהלל ומגילה וברכת כהנים אם שהה כדי לגמור כולה באונס חוזר לראש.

הקשה הפמ"ג, לפי מה שפסק הדרכי משה בסי' תכ"ב שבדרבנן סמכינן על שיטת הרי"ף דאפילו בנאנס אינו חוזר לראש, ורק לגבי ק"ש מחמרינן כשיטת הרא"ש, אם כן בפרשת ויאמר דהוי דרבנן אם שהה כדי לגמור כולה באונס אינו חוזר לראש, וברמ"א לא משמע כן. וסיים: דאפשר שלא פלוג וצ"ע. כלומר, דחכמים הוסיפו פרשה ג' לק"ש דאורייתא ולא חילקו ביניהם בדיני הפסק.

ויל"ע למ"ד פרשה ראשונה דאורייתא ותו לא, אם שהה באמצע פרשה ראשונה כדי לגמור פרשה ראשונה לחוד מדוע לא יצטרך לחזור לראש, הרי מהתורה שהה כדי לגמור כולה דאין צריך לקרוא יותר. וצ"ל שהדין אם שהה כדי לגמור כולה חוזר לראש הוא דין דרבנן, וכמו שהוכיח הביאור הלכה מהירושלמי מדאבעי ליה עם הברכות או לא, עיי"ש, ורבנן קבעו את הדין עפ"י חיוב הקריאה בפועל. (אך בנשמת אדם כלל ה' אות י"ג משמע דהוא דאורייתא, דהבין דברי הדרכי משה בסי' תכ"ב כפשוטם שבק"ש הדין לחזור לראש הוא דאורייתא, ולפי"ז הדרא הקושיא הנ"ל, וצ"ע).

ברכות ק"ש

איתא בירושלמי פ"ב דברכות: ר' אבון בר חייא בעי, ק"ש וברכותיה, היא ולא ברכותיה, ברכותיה ולא היא. וביאר הפני משה: הא דאמרינן אם הפסיק כדי לגמור את כולה לא יצא, אם כולה דקאמר היינו ק"ש עם ברכותיה, או היא ולא ברכותיה, או אפילו כדי לומר ברכותיה ולא היא. וביאר הביאור הלכה את הספק, האם ברכות ק"ש שייכים לק"ש ונידונים כאחת, ולכן צריך לשהות עד כדי ק"ש וברכותיה דוקא. או שמא כיון שברכות אין מעכבות זו את זו, כל ברכה נידונית לעצמה. (נראה מדבריו דיש בירושלמי רק ב' צדדים, והא דקאמר היא ולא ברכותיה ברכותיה ולא היא חדא הוא, דהק"ש נידון לעצמו וכל ברכה נידונית לעצמה, ולכן אם שהה בק"ש כדי לגמור ק"ש לחוד חוזר לראש, ואם שהה בכל ברכה כדי לגמור אותה ברכה חוזר לראש אותה ברכה. אך בלשון הפני משה נראה דיש ג' צדדים, וצ"ע).

וכתב הביאור הלכה דבזה יש לתלות ספק נוסף, והוא, בשהה בק"ש כדי לגמור כולה האם חוזר לתחילת יוצר אור או לא, דלפי הצד ששייכי אהדדי חוזר ליוצר אור, ולפי הצד שכל דבר נידון לעצמו אינו חוזר אלא לק"ש. והסיק דכיון שהירושלמי נשאר בספק יש לפסוק בק"ש לחומרא דהוי ספק דאורייתא, (אע"פ שדין חוזר לראש הוא דרבנן מכל מקום עיקר ק"ש דאורייתא, וגם אין בה חשש ברכה לבטלה), ומאידך לגבי ברכות ק"ש יש לפסוק לקולא משום דיש כאן ספק ברכה לבטלה.

ולכן כתב דאם שהה בק"ש כדי לגמור ק"ש לחוד יש להחמיר ולחזור לראש, שמא הלכה דהיא ולא ברכותיה. וכשהוא חוזר אינו חוזר על הברכות, ואפילו שהה כדי לגמור כולה עם ברכותיה, שמא הלכה דהיא ולא ברכותיה. ומאידך אם שהה בברכות ק"ש אינו חוזר אלא אם שהה כדי לגמור מיוצר אור עד גאל ישראל, דשמא הלכה דהיא וברכותיה. (וכתב דכן נקט החיי אדם, אך הדרך החיים נקט דאם שהה באמצע ברכה כדי לגמור אותה ברכה חוזר לראש אותה ברכה), ואינו חוזר אלא לאותה ברכה, דשמא הלכה דהיא ולא ברכותיה וכל ברכה נידונית לעצמה.

ועפי"ז כתב המשנ"ב דאם שהה ביוצר אור כדי לגמור כולה (ק"ש וברכותיה) חוזר לתחילת יוצר אור. ואם שהה באהבה רבה כדי לגמור כולה חוזר רק לאהבה רבה, דשמא הלכה דהיא ולא ברכותיה, ואם שהה באמת ויציב חוזר לתחילת ק"ש. אך אם שהה בק"ש בין פרשה לפרשה חוזר לתחילת ק"ש, דכן מבואר ברשב"א ריש פ"ב דאף שהה בין הפרקים כדי לגמור כולה חוזר לראש.

והנה לגבי מילי דרבנן נקט הדרכי משה סי' תכ"ב שיש לסמוך על הרי"ף דאינו חוזר לראש אפילו בנאנס, והב"ח והלבוש והא"ר פליגי עליו והחמירו בנאנס שחוזר לראש. ובמגן אברהם שם הכריע לגבי הלל שאם נאנס יחזור בלא ברכה. וכתב הביאור הלכה דלפי"ז אם נאנס בברכות ק"ש ושהה כדי לגמור כולה לא יחזור כלל, דבמילי דרבנן במקום ברכה לבטלה יש לחשוש להכרעת הדרכי משה. אך כתב דבדרך החיים פסק כהמגן אברהם לגבי הלל שיחזור בלא ברכה, ולגבי ברכות ק"ש נקט שיחזור ויברך. ועל כרחיך צ"ל דחכמים השוו דין ברכות ק"ש לק"ש דאורייתא, ולכן צריך לחזור ולברך.

תפלה

עפ"י האמור לעיל אם שהה בתפלה כדי לגמור כל התפלה מתחילה ועד סוף, לדעת השו"ע שפסק כהרי"ף והרמב"ם חוזר לראש, ולדעת הרמ"א שפסק כהרא"ש אינו חוזר לראש אלא אם הפסיק מחמת אונס.

איתא בברכות לג ע"א דאם נחש כרוך על עקיבו לא יפסיק, אך בעקרב פוסק, דהיינו בדיבור. וכתבו תוס' שם ומיהו לא מצינו אם פסק שיחזור לראש מדלא קאמר ואם פסק חוזר לראש. ולא ביארו אם כונתם אפילו שהה כדי לגמור כולה, דנקטו כשיטת השר מקוצי שדוקא באונס חוזר לראש והכא לא חשיב אונס. או שמא כונתם דוקא בלא שהה כדי לגמור כולה, דנקטו כשיטת הרי"ף דבתפלה לעולם חוזר לראש, או דנקטו כהשר מקוצי וס"ל דאף בסכנת עקרב חשיב אונס.

וברשב"א שם כתב שאם שהה כדי לגמור כולה הרי זה תלוי בפלוגתת הרי"ף והראב"ד, שלפי הרי"ף בתפלה לעולם חוזר לראש, ולפי הראב"ד אינו חוזר לראש אלא בגברא דחוי כמים שותתין על ברכיו או במבואות המטונפות, (ובכה"ג בתפלה חוזר לראש אפילו בלא שהה כדי לגמור כולה, דקיי"ל כמ"ד גברא דחויא, וכמש"כ הרשב"א כג ע"א), אך אונס אחר לא חשיב הפסק ואפילו שהה כדי לגמור כולה בתפלה אינו חוזר לראש. ואכתי יל"ע לדעת השר מקוצי והרא"ש שאין זה תלוי בגברא דחוי אלא בהפסיק מחמת אונס, האם אונס לסטים ועקרב חשיב אונס או לא.

והנה הטור בסי' ק"ד כתב דאם הפסיק בדיבור חוזר לתחלת הברכה, ובשו"ע ס"ה הוסיף שאם שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש. והקשה הב"ח מדוע הטור לא הזכיר שאם שהה כדי לגמור כולה חוזר לראש כמש"כ לגבי ק"ש בסי' ס"ה. ותירץ דהטור פוסק כדעת הרא"ש, ולפיו דוקא אונס שמחמת צואה או מבואות המטונפות חוזר לראש, אך אונס לסטים וכדו' לא חשיב אונס ואינו חוזר לראש. ומש"כ התוס' בברכות שם שאינו חוזר לראש הוא אפילו בשהה כדי לגמור כולה, דבכה"ג לא חשיב אונס. ולפי"ז הקשה על הרמ"א מדוע לא השיג על השו"ע דאינו חוזר לראש לפי שבכה"ג לא חשיב אונס.

ותירץ הפמ"ג סי' ס"ה סק"ב דהרמ"א סמך על מש"כ לגבי ק"ש: ויש אומרים דאם היה אנוס והפסיק כדי לגמור כולה חוזר לראש וכו' וכן הוא לקמן סימן ק"ד. ומבואר שהרמ"א פירש להדיא שאף לגבי תפלה יש חילוק בין הפסיק מרצונו למחמת אונס, ולכן לא הוצרך להשיג שוב בסי' ק"ד. ועוד תירץ, דכיון שכתב הדרכי משה בסי' תכ"ב שבמילי דרבנן יש להקל כדעת הרי"ף, אם כן מבואר שלא החליט בק"ש לפסוק כדעת הרא"ש אלא מחמת ספק ובתורת חומרא, ולכן החמיר רק בק"ש דאורייתא. והשתא לגבי תפלה י"ל דהחמיר כדעת הרי"ף שבכל גוונא חוזר לראש, ומטעם זה לא השיג על המחבר.

אמנם הט"ז חולק על הב"ח ונקט דאפילו אונס לסטים חשיב אונס וחוזר לראש, ולכן הרמ"א לא השיג כלום על המחבר, דאף לשיטתו חוזר לראש. ותוס' בברכות הנ"ל איירי בלא שהה כדי לגמור כולה, ולכן אינו חוזר לראש.

ובמגן אברהם בסי' ס"ה הביא פלוגתא זו, דמצד אחד לשון התוס' הרא"ש והטור משמע דבכל אונס חוזר לראש, וכן נקט בתשובת רמ"מ. ומצד שני הב"ח נקט שדוקא אונס צואה וכדו' חשיב אונס, וכן נקט הרשב"א בשם הראב"ד. והכריע למעשה שלגבי תפלה כיון שלשיטת הרי"ף בכל גוונא חוזר לראש יש להחמיר שאף לשיטת הרא"ש בכל אונס חוזר לראש, וכדעת הב"ח. אך בק"ש שלשיטת הרי"ף אינו חוזר לראש כלל, יש להקל שאף לשיטת הרא"ש אינו חוזר לראש אלא באונס גמור. (אך בנשמת אדם כלל ה' אות י"ג כתב להחמיר בק"ש שיחזור לראש אפילו באונס אחר, כיון דהוי ספיקא דאורייתא, וכן בהלל ומגילה יחזור לראש בלא ברכה. ולגבי ברכת המזון נשאר בצ"ע, עיי"ש).

באופן שלא שהה כדי לגמור כולה אין צריך לחזור לראש, אך נחלקו הראשונים לגבי תפלה האם צריך לחזור לתחלת הברכה, דהתוס' לג ע"א כתבו דחוזר לתחלת הברכה, והרשב"א חולק דחוזר למקום שפסק, והוכיח מק"ש דאם הפסיק ושאל או השיב מפני היראה או מפני הכבוד חוזר למקום שפסק. ובדעת תוס' כתב הבית יוסף דבתפלה החמירו טפי. ולכן פסק בשו"ע ק"ד ס"ה שאם לא שהה כדי לגמור כולה חוזר לתחלת הברכה, ובג' ראשונות חוזר לראש התפלה, ובג' אחרונות חוזר לרצה.

אך הגר"א פסק כדעת הרשב"א שאף בתפלה כל שלא שהה כדי לגמור כולה חוזר למקום שפסק. ובמגן גבורים נקט שאף התוס' מודים לזה, ומש"כ חוזר לתחלת הברכה היינו בשהה כדי לגמור כולה ונקטו דסכנת עקרב לא חשיב אונס, אך בלא שהה לגמור כולה מודו כו"ע דחוזר למקום שפסק. ונקט המשנ"ב בשם החיי אדם, שלכתחילה צריך לחזור לראש הברכה כדעת השו"ע, אך אם עבר וחזר למקום שפסק אינו חוזר עוד, דיש לסמוך על דעת הרשב"א. (משא"כ בשהה כדי לגמור כולה מחמת אונס אם עבר והמשיך ממקום שפסק חוזר שוב לראש התפלה).

ולדעת השו"ע שחוזר לתחלת הברכה אפילו בלא שהה כדי לגמור כולה, הביא הביאור הלכה מחלוקת הפוסקים האם איירי אפילו בשהה בשתיקה לחוד. בדרך החיים נקט דדוקא בהפסיק בדיבור חוזר לתחלת הברכה. ואילו בפמ"ג משמע שאף בשתיקה בעלמא חוזר, וכן הוא בלחם חמודות. וברעק"א בסי' ק"ז משמע שנשאר בזה בספק. מיהו כתב המשנ"ב בשם הפמ"ג דאפילו אם נאמר שבשתיקה גרידא צריך לחזור לראש הברכה היינו דוקא בשהיה מרובה, אך אם שהה רק כדי לגמור אותה ברכה אין זה נחשב שהיה כלל.

ועוד כתב הביאור הלכה דאין צריך לחזור לראש הברכה בלא שהה כדי לגמור כולה אלא בשהה מחמת אונס כצואה וכדו', אך בשהה מרצונו חוזר למקום שפסק.

ברכות קצרות וארוכות

בנשמת אדם כלל ה' אות י"ג נקט שבכל הברכות אם שהה כדי לגמור כולה באונס חוזר לראש. ומשמע שאפילו בברכה קצרה כברכת הנהנין וכדו' אם שהה באמצע כדי לגמור אותה ברכה קצרה חוזר לראש. אמנם אליבא דהלכתא אין נפק"מ בזה, שהרי הדרכי משה הסיק שבדרבנן אין חוזר לראש אפילו שהה מחמת אונס, והמגן אברהם חשש לזה במקום ברכה לבטלה.

ברכת המזון

כתב המגן אברהם קפ"ג ס"ק י"א דאם שהה כדי לגמור כולה מחמת אונס צריך לחזור לראש. אך נסתפק לומר דברכת המזון קילא דהא לענין צואה מקילין בברכת המזון טפי מתפלה. ותמה הביאור הלכה ריש סי' ס"ה דאין הבדל לגבי צואה בין ברכת המזון לק"ש, ולגבי ק"ש נקט הרמ"א להחמיר בשהה מחמת אונס, ומאי שנא ברכת המזון. ולכן נקט להחמיר, וכן נקט החיי אדם שאם הפסיק מחמת צואה או מבואות המטונפות חוזר לראש, ולגבי הפסק לסטים וכדו' הניח בצ"ע.

אמנם המשנ"ב בסי' קפ"ג נסתפק לומר שלגבי ברכת המזון כל ברכה נידונית לעצמה, דאפשר שאין מעכבות זו את זו, ודינם כברכות ק"ש שנסתפק הירושלמי אם חוזר לראש. ולכן פסק שאם שהה כדי לגמור כולה לא יחזור אלא לתחילת הברכה.

ברכת כהנים

כתב המשנ"ב ס"ה סק"ד, דיש ליזהר בברכת כהנים שלא יאריכו הקהל באמירת תחנונים באמצע, שעי"ז שותקין הכהנים זמן הרבה באמצע הברכה, ולכתחילה אסור לשהות כדי לגמור כולה אפילו שלא בתפלה ושלא במקום אונס.

ובביאור הלכה שם כתב דאם שהו הכהנים מחמת אונס כדי לגמור כולה יחזרו לראש, דלגבי דאורייתא קיי"ל כהרמ"א שמחמת אונס חוזר לראש. ושיעור לגמור כולה היינו ג' פסוקי יברכך יאר וישא, בלא היה"ר ורבש"ע שאומרים בסוף. (ולא הזכיר אם לצרף הברכה אקב"ו). ונסתפק באופן שמנגנים הכהנים באמצע כשאומרים הקהל רבש"ע האם זה מצטרף לשיעור כדי לגמור כולה או לא.

הלל

בסי' תכ"ב כתב הטור לגבי הלל, שאם הפסיק ושהה בו אפילו שהה כדי לגמור כולו אין צריך לחזור לראש. והקשה הבית יוסף הא הטור עצמו פסק לגבי ק"ש כהרא"ש דאם נאנס חוזר לראש, ומדוע הכא אינו חוזר. ותירץ, דלגבי הלל דר"ח כיון שאין קורין אותה אלא בדילוג לכו"ע אינו חוזר לראש. אך אכתי הקשה דבסי' פ"ה כתב הטור שדין הלל כק"ש שאם שהה מחמת אונס חוזר לראש, ואילו בהל' פסח (סי' תפ"ח) ובהל' סוכה (סי' תרמ"ד) ובהל' מגילה (סי' תר"צ) סתם כדעת הרי"ף והרמב"ם שאין מחלקין בדבר, ובכל אופן אין חוזר.

ובדרכי משה כתב דלגבי ק"ש דאורייתא פסק הטור כהשר מקוצי שאם הפסיק מחמת אונס צריך לחזור לראש, אך לגבי הלל ומגילה דרבנן פסק כהרי"ף והרמב"ם שבכל גוונא אין חוזר לראש. ומש"כ הטור בסי' פ"ה וכן בהלל תפלה ומגילה כונתו דגם בזה לדעת ר"י חוזר לראש, ולא כתב כאן ההכרעה לענין הדין.

והב"ח כתב דאף בדרבנן פסק הטור כהשר מקוצי, ומה שלא חילק לגבי הלל ומגילה בין הפסיק מרצונו להפסיק באונס משום שסמך על מש"כ בהל' ק"ש.

וכתב המגן אברהם דנישנו כאן ג' שיטות בדעת הטור, הבית יוסף נקט שלפי הטור בהלל דר"ח אין חוזר לראש לכו"ע אף בנאנס, ובהלל השלם חוזר לראש כק"ש, אלא דקשה מסתימת הטור בפסח סוכה ומגילה. הדרכי משה נקט שלפי הטור אפילו בהלל השלם אין חוזר לראש, כיון דהוי דרבנן. והב"ח נקט להפך, שאפילו בהלל דר"ח חוזר לראש, והטור איירי רק בלא נאנס. והסיק המגן אברהם דחוזר בלא ברכה, וכן כתב המשנ"ב שם.

שופר

בסי' תקפ"ח לגבי שופר כתב השו"ע דאם שמע ט' תקיעות בט' שעות ביום יצא. וכתב המגן אברהם דאם מפסיק מחמת אונס חוזר לראש. ודבריו פשוטים, שהרי הטור פסק כהרא"ש, ולפי כל ג' התירוצים שנישנו לעיל לגבי הלל דר"ח הכא צריך לחזור לראש, דהא חיוב שופר הוא דאורייתא. ואם כן צ"ע מדוע הרמ"א לא השיג על המחבר דאם שהה מחמת אונס חוזר לראש. ועי' פמ"ג סי' ס"ה שהקשה כן.

ובפמ"ג נסתפק באופן שחוזר ותוקע מתחילה האם יברך שוב או לא, דלגבי ברכות הא פסק המגן אברהם בסי' תכ"ב דאינו חוזר ומברך.

ועי' משנ"ב דשהה כדי לגמור כולה בשופר היינו כל אותו הסדר (שלשים קולות).

ועי' ביאור הלכה שהקשה כיצד יתכן לגבי שופר שהה כדי לגמור כולה מחמת אונס, הרי במגן אברהם סי' ס"ה כתב דאין דין נאנס אלא מחמת עצמו ולא מחמת לסטים וכדו', ובפשטות אין איסור לשמוע קול שופר בגוף שאינו נקי או במקום צואה. ותירץ דבמטה אפרים כתב שאם התחיל לתוקע ומים שותתין על ברכיו פוסק עד שיכלו המים, וכתב הביאור הלכה משום שמצות צריכות כונה והוי כהרהור בדברי תורה דאסור במקום צואה. ועוד כתב דאין ראוי לעבוד את הקב"ה בגוף או במקום מטונף, ולכן חשיב שפיר שהה מחמת אונס.

מגילה

בסי' תר"צ ס"ה לגבי מגילה כתב השו"ע שאפילו שהה לגמור כולה יצא. אמנם לפי הרמ"א דקיי"ל כהרא"ש אם שהה מחמת אונס הכריע המגן אברהם בסי' תכ"ב שיחזור בלא ברכה. ובפמ"ג נשאר בספק אם יחזור ויברך, דלא פסיקא ליה הכרעת המגן אברהם.

**סימן ג: הפסק בדיבור**

כתבו התוס' בברכות לג ע"א, ומיהו לא מצינו אם פסק שיחזור לראש, מדלא קאמר ואם פסק חוזר לראש. אבל לתחילת ברכה מיהא יחזור. ואם הוא בג' ראשונות או בג' אחרונות חוזר לתחלת הג'. וכן כתב הרא"ש שם. אך הרשב"א שם כתב דאין צריך לחזור לראש אלא למקום שפסק בלבד, והוכיח כן מהא דמותר להפסיק באמצע ק"ש וברכותיה לשאול או להשיב מפני הכבוד או מפני היראה, ולאחר מכן אינו חוזר לתחלת הברכה.

ובבית יוסף סי' ק"ד פסק כדעת התוס' והרא"ש שאם הפסיק בדיבור (אפילו בהיתר) חוזר לתחלת הברכה, ומה שהקשה הרשב"א מק"ש וברכותיה תירץ דבתפלה החמירו טפי. ולפי"ז בק"ש ושאר ברכות אין צריך לחזור לראש הברכה. (ומכל מקום כתב בפסקי תשובות שיחזור לתחילת הענין עפ"י מש"כ המשנ"ב סי' ס"ו סק"ב).

עוד הביא הבית יוסף מאבודרהם, דנשאל ה"ר גרשון באדם ששח בתפלה אם צריך לחזור או לא, ואם צריך לחזור להיכן יחזור. והשיב שצריך לחזור לראש התפלה. וכן כתב בארחות חיים בשם הראב"ד. וכתב הבית יוסף שדבריהם סותרים לתוס' רא"ש ורשב"א שאם שח באמצע תפלה אינו חוזר לראש. וכתב דלא מסתבר לחלק בין השיח במזיד להשיח בשוגג או באופן המותר. ועפי"ז פסק השו"ע ק"ד ס"ו שאם שח בתפלה דינו לענין חזרה כדין ההפסקות האמורות בסימן זה, כלומר, שאם שהה כדי לגמור כולה חוזר לראש, ואם לא, חוזר לתחלת הברכה. (אמנם בזה הפסיק בדיבור חמירא טפי, דאם שהה בשתיקה, אינו חוזר לראש הברכה אלא אם שהה כדי לגמור אותה ברכה, אך אם הפסיק בדיבור אפילו כל שהוא חוזר לתחילת הברכה. ובדיעבד שלא חזר לראש הברכה כתב הביאור הלכה דאין צריך לחזור שוב, דסמכינן על שיטת הרשב"א שחוזר למקום שפסק).

אך הב"ח תמה עליו דהטור ושו"ע בסי' קי"ד כתבו בשם ראבי"ה לגבי טעה בהזכרה או בשאלה, דכל מקום שאנו אומרים חוזר לברכה שטעה בה הני מילי שטעה בשוגג, אבל טעה במזיד ובמתכוין חוזר לראש. ואם כן בקל י"ל דמחמת כן כתבו האבודרהם והארחות חיים בשם הראב"ד שאם שח במזיד חוזר לראש, ואין זה סותר לדברי הראשונים כלל. ולכן פסק שאם הפסיק באמצע התפלה בשיחה במזיד בכל גוונא חוזר לראש התפלה. ומדבריו משמע שדוקא בתפלה חוזר לראש, אך בק"ש ושאר ברכות אין צריך לחזור לראש.

ובמגן אברהם שם נסתפק לפי החולקים על השו"ע האם חייב לחזור לראש רק בתפלה דחמירא טפי, או שמא גם בק"ש. והוכיח מעובדא דר' אבהו דהפסיק לשאול את ר' יוחנן מה דינו, ואמר לו ר' יוחנן שאם לא שהה אין חוזר לראש, ומוכח דמחמת מה שהפסיק אין חוזר לראש. ודחה, דשם שאל בדברי תורה. וברעק"א דחה דשם שאל לצורך ק"ש עצמה, והוי כגביל לתורא. עוד כתב מגן אברהם דמה שרוב העולם אין נזהרין להשיח בברכות ק"ש היינו משום דדיינינן להו כשוגג, דאומר מותר שוגג הוא. ומשמע דמסקנת המגן אברהם דאם שח במזיד באמצע ק"ש חוזר לראש. וכן נקט בסי' קפ"ג ס"ק י"א.

אך הביאור הלכה סי' ס"ה כתב בשם הגר"א ואליה רבה דאפילו שח במזיד אין צריך לחזור לראש, ודלא כמגן אברהם.

ונמצא דיש ג' שיטות לגבי שח במזיד, דעת השו"ע שדינו כשח בשוגג שבתפלה חוזר לראש הברכה ובשאר ברכות ובק"ש וברכת המזון חוזר למקום שפסק. דעת המגן אברהם שאפילו בשאר ברכות חוזר לראש. ודעת הב"ח והרבה אחרונים לחלק בין תפלה לק"ש, דבתפלה חוזר לראש ובק"ש ושאר ברכות למקום שפסק. ולהלכה כתב המשנ"ב, לגבי ק"ש שאין בזה חשש ברכה לבטלה יחזור לראש, לגבי ברכת המזון ושאר ברכות יחזור למקום שפסק, ולגבי תפלה הניח בצע"ג לענין מעשה. ועי' פסקי תשובות בשם כמה פוסקים שספק ברכות להקל ולא יחזור אלא לתחלת הברכה. ועי' אגרות משה או"ח ח"ב סי' כ"ב.

והנה באופן ששח בברכה קצרה, אפילו שח בשוגג חוזר לראש, שהרי קלקל את כל הברכה. ובאופן שענה איש"ר וכדו' בברכה קצרה נשאר החיי אדם בצ"ע. וכן הוא הדין בברכה ארוכה בפתיחת וסיום הברכה.

ובאופן ששמע ברכה מאחר ושח באמצע אפילו בשוגג לא יצא, שהרי לא שמע הברכה. וכתב המשנ"ב קפ"ג ס"ק כו דאם שמע הכל כגון שהמברך שהה בנתיים יצא, דלא גרע מהיכא דהמברך עצמו שח באמצע. ועוד כתב דהני מילי בהפסיד דבר עיקרי בברכה, אך דבר שאינו עיקרי דאפילו לא אמרה כלל יצא אין השיחה מגרעת.

כתב השו"ע ס"ס ק"ח דהטועה ומזכיר מאורע שאר ימים בתפלה שלא בזמנה לא הוי הפסקה. כלומר, דחוזר למקום שפסק. ובמשנ"ב שם כתב דרוב האחרונים חולקים על זה ונקטו דהוי כהפסיק בשיחה דלפי השו"ע חוזר לתחילת הברכה, (ואם לא חזר לתחלת הברכה סומך על שיטת הרשב"א שחוזר למקום שפסק). ואם הזכיר במזיד תלוי בפלוגתת הפוסקים הנ"ל דהניח המשנ"ב בצע"ג.

אך כתב המשנ"ב דהני מילי בהזכיר דבר שהוא שקר מוחלט, כגון שאמר ביום ראש החודש הזה ביום רגיל, או שאמר וכתבנו בספר החיים שלא בעשי"ת, אך בדבר שאינו ממש שקר כגון שאמר אתה חוננתנו בשאר ימים אינו חוזר כלל.

והקשה השער הציון מדוע הכא נקט הגר"א דחוזר לתחלת הברכה, ואילו בהפסיק בדיבור נקט כשיטת הרשב"א שאין חוזר לתחלת הברכה. ותירץ, דהפסיק בהזכרה שאינו שייכת לאותו יום גרע טפי משיחה בעלמא. ועוד תירץ, דהגר"א השיג על השו"ע לפי שיטתו, אך להלכה נקט הגר"א דאין צריך לחזור לראש הברכה.

**סימן ד: ביאור סוגיית הגמ' כב ע"ב**

לגבי מים שותתין על ברכיו באמצע התפלה נחלקו ר"ה ור"ח אם חוזר לראש או לא, ומוקי פלוגתייהו בשהה כדי לגמור כולה האם חוזר לראש או לא, ודחה ר' אשי דלכו"ע שהה חוזר לראש, והכא פליגי בדלא שהה מר סבר גברא דחויא הוא ואין ראוי ואין תפלתו תפלה, ומר סבר גברא חזיא הוא ותפלתו תפלה. ופסקו הרי"ף בשם רה"ג והרמב"ם כמ"ד דאינו חוזר לראש משום דגברא חזיא, אלא אם כן שהה כדי לגמור את כולה.

ויל"ע מדוע לא יצטרך לחזור לראש לכו"ע מחמת שהתפלל חלק מהתפלה כשהיה צריך לנקביו, וקיי"ל שתפלתו תועבה וצריך לחזור ולהתפלל. ונאמרו בזה ב' דרכים בראשונים.

הרשב"א כתב בשם התוספות דגברא דחויא היינו בשעת שתיתת המים, וגברא חזיא היינו אפילו באותה שעה, דלא אסרה תורה אלא כנגד העמוד. וכן מבואר ברא"ש דהקשה למ"ד גברא דחויא וחוזר לראש אפילו בלא שהה, מאי שנא ממבואות המטונפות דאם לא שהה אינו חוזר לראש, ותירץ, דהכא שהחיסרון הוא בגופו הוי דחוי יותר, ועכ"פ מבואר שחשיב דחוי מחמת שהמים שותתין על ברכיו, ולא מחמת שהתפלל בגוף שאינו נקי. וכן נקט הריטב"א בשלהי ר"ה. ולפי"ז י"ל דסוגיין איירי באופן שבתחילת תפלתו לא נצרך לנקביו, והתעורר לו תאוה אח"כ, ולפיכך כל הנידון מצד ההפסק של המי רגלים, אך מצד שהתפלל בגוף שאינו נקי כיון שהתחיל בהיתר לית לן בה. וכן כתבו בשו"ת הרשב"א סי' קל"א ורבינו מנוח.

אך רש"י כתב דגברא דחויא הוא משום שכאשר התחיל תפלתו היה צריך לנקביו והיה דחוי מלהתפלל. ומבואר דצריך לחזור לא מחמת ההפסק אלא משום שתחילת תפילתו לא היתה כהוגן. וכן משמע טפי לשון הגמ' מר סבר גברא דחויא ואין תפלתו תפלה, משמע דחוזר לראש משום שהתפלה שהתפלל כבר אינה ראויה, ולא מחמת ההפסק. וכן פירשו הראב"ד בהשגות על הרז"ה הרמב"ן במלחמות והרשב"א בפירושו הראשון. ולפי"ז צ"ע טובא מאי טעמא דמ"ד גברא חזיא, הא קיי"ל דתפלתו תועבה וצריך לחזור ולהתפלל. וכן הקשה הריטב"א בשלהי ר"ה על רש"י. ובמגן אברהם סי' צ"ב חילק בין קטנים לגדולים, דהא דאמרינן תפלתו תועבה וצריך לחזור היינו בגדולים, אך בקטנים ס"ל להאי מ"ד גברא חזיא הוא ואין צריך לחזור. וביאר המחצית השקל דהוקשה לו קושיא הנ"ל, מ"ט דמ"ד גברא חזיא הוא הא קיי"ל דתפלתו תועבה.

והנה הרי"ף והרמב"ם פסקו דאם שהה כדי לגמור כולה חוזר לראש, דהא בסוגיין אמרינן דלכו"ע חוזר לראש ופליגי בדלא שהה. אך תר"י הביאו בשם רבינו צרפת דאין ראיה מסוגיין, דהכא לא מצי למימר דכו"ע סברי אינו חוזר לראש ופליגי אי הוי גברא חזיא או גברא דחויא, משום דכיון דאפילו בדלא שהה איכא מאן דסבר דגברא דחוי הוא וחוזר לראש, היאך היה יכול לומר לדעת זה כששהה חוזר למקום שפסק. ונראה ביאור דבריהם, דהחיסרון של שהה כדי לגמור את כולה הוא גדול יותר מאשר החיסרון של גברא דחויא מחמת שמי רגלים שותתין על ברכיו, ואם שהה כדי לגמור כולה אינו חוזר לראש כל שכן שגברא דחויא אינו חוזר לראש.

וכל זה שייך לפירוש הראשונים שגברא דחויא הוא מחמת ההפסק באמצע התפלה, אך לפירוש רש"י שגברא דחויא הוא מחמת שמה שהתפלל כבר היה שלא כהוגן, וצריך לחזור ולהתפלל, אין זה שייך כלל לנידון של שהה כדי לגמור את כולה, דשם הנידון מחמת ההפסק.

אך הרא"ש כתב דלא הו"מ למימר דלכו"ע שהה כדי לגמור כולה אין חוזר לראש ופליגי בגברא דחויא או גברא חזיא, דכיון שעל ידי שום הפסק אינו צריך לחזור ולהתפלל מה שהתפלל כבר, אם כן שפיר מצי להתפלל אע"פ שלא היה יודע שיוכל להעמיד עצמו עד שיגמור תפלתו. ומשמע שפירש כרש"י שתפלתו דחויא מחמת שהתפלל בגוף שאינו נקי, ומכל מקום אם החיסרון של שהה כדי לגמור את כולו אינו חיסרון כל שכן שהחיסרון של תפלה בגוף שאינו נקי אינו חיסרון. וכן פירש מהרש"א בדברי ר' יהודה בתוס' כאן. וצ"ע מה השייכות בין ב' החסרונות. וגם צ"ע מדברי הרא"ש לעיל דמבואר שהחיסרון הוא מחמת ההפסק ולא מחמת שהתפלל בגוף שאינו נקי. ועי' מעדני יו"ט שהאריך בזה.

הקשה הביאור הלכה סי' צ"ב, מדוע העושה צרכיו באמצע התפלה ולא שהה כדי לגמור את כולה אינו צריך לחזור לראש, הא הרא"ש והרשב"א כתבו דטעמו של מ"ד גברא חזיא הוא משום שלא אסרה תורה אלא כנגד העמוד, ובמים שותתין ליכא עמוד. ואם כן בעשה צרכיו דאיכא עמוד הוי גברא דחויא, ומדוע אינו צריך לחזור לראש אפילו בלא שהה כדי לגמור כולה. ותירץ, דברא"ש מבואר שסברת גברא דחויא מהני רק בצירוף הסברא שלא היה לו להתפלל בגוף שאינו נקי, משא"כ אם בדק עצמו מתחילה אין צריך לחזור לראש אף דגברא דחויא. (לכאורה נראה דהרא"ש יבאר דסוגיין בקטנים דאין תפלתו תועבה, וכהמגן אברהם, ומכל מקום איכא למ"ד גברא דחויא משום דאיכא תרתי, מים שותתין על ברכיו, ופשע שלא בדק עצמו תחלה).

אך הקשה, דכל זה ניחא להרא"ש, אך בשו"ת הרשב"א כתב דאיירי באופן שבדק עצמו תחילה, ומכל מקום כתב דגברא חזיא רק מחמת שליכא עמוד, ואם כן הדק"ל. ותירץ לפי מש"כ תר"י בשם רבני צרפת דלפי מ"ד שהה כדי לגמור את כולה אינו חוזר לראש כל שכן שלא אמרינן גברא דחויא, דהוי הפסק קטן משהה כדי לגמור כולה. והשתא כיון דקיי"ל דאפילו בשהה אינו חוזר לראש כל שכן בעשה צרכיו. אך עדיין יש להקשות לפי מה דקיי"ל שבתפלה חוזר לראש, וכל שכן היכא שהפסיק מחמת אונס, מדוע עשה צרכיו אינו חוזר לראש, וצ"ע.