28. בגדר איסור אכילה והשתמשות וטלטול במוקצה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

כ"ח אדר ע"ב

**בגדר איסור אכילה והשתמשות וטלטול במוקצה**

**א] המקומות שמצאנו שחמור אכילה מטלטול ובטעם הדבר**

**ב] יוכיח מתוס' שליכא איסור הכנה לענין השתמשות ובביאור שני גדרי מוקצה לפ"ז**

**ג] בגדר דינא דאיסור השתמשות לפ"ז**

**ד] בדינא דהכנה לשימוש אחד ולא לאחר דתליא בגדר איסור השתמשות האם זה מצד לתא דהכנה**

**ה]ביאור אחר מהראשונים בהא דרב חילק בין מוקצה לאכילה מטלטול**

**ו] בדינא דעודן בידו לענין השתמשות**

**המקומות שמצאנו שחמור אכילה מטלטול ובטעם הדבר**

א]עיין תוס' ביצה ח. ובעוד דוכתי דמותר לטלטל מוקצה לצורך אוכל נפש ועיין יש"ש הובא במג"א שהקשה הרי ביצה שנולדה ביו"ט אסורה דהינו שלא הותר אכילת מוקצה ועיין מג"א שכתב שזה וודאי שרק טלטול מוקצה הותר ולא אכילתו וצ"ב טעם החילוק ומצאנו עוד חילוק בין אכילה לטלטול דהגמ' ביצה כ"ד: אומרת דלענין ספק מוכן דבאכילה זה אסור ובטלטול זה מותר וצ"ב החילוק ועיין שבת קכ"ח. דרב במוקצה לאכילה ס"ל כר"י ובמוקצה בטלטול ס"ל כר"ש וצ"ב החילוק [והנה אין להקשות שכיון שזה אסור באכילה ממילא זה יאסר בטלטול כיסוד הרי"ף שכאן זה מחמת ספק ולענין טלטול נוקטים שזה מותר באכילה וכמבואר במג"א סימן תקט"ו לענין הגמ' בביצה כ"ד:]

ומכל זה מבואר דחמור איסור אכילה מאיסור טלטול ובטעם הדבר ידוע לבאר מהחת"ס ריש ביצה מהדורא תנינא ובקהלת יעקב סימן תק"ט דיש במוקצה שני תקנות א. דינא דהכנה דהיינו שלגמ' בפסחים היה צד דהוא איסור דאוריתא דהינו שדבר שלא הוכן לאכילה אסור לאוכלו ב. איסור טלטול וזה מצד שמא יוציא וכשאר הטעמים המובאים בראשונים ואיסורא דהכנה חמיר וכנ"ל ולענין יו"ט כתבו שיש בזה סברא שרק הותר איסור טלטול דהוא יסודו מצד הוצאה א"כ כמו שהותר מלאכה לצורך אוכל נפש ה"ה טלטול משא"כ איסורא דאכילה שאין איסור מצד מלאכה א"כ זה כמו תחומין וכדו' שלא הותר לצורך אוכל נפש

והנה מבואר בגמ' ביצה ל"ג. שאין סומכין את הקדירה בבקעת והקשה המהרש"א שם למה אסור הרי מותר לטלטל מוקצה לצורך אוכל נפש ותירץ שטלטולו זה אכילתו וממילא גם איסור זה לא הותר לצורך אוכל נפש דהינו שיש איסור השתמשות במוקצה ואיסור זה חמור כמו אכילה וממילא זה לא הותר ביו"ט וכנ"ל וכן האריך בגר"ז סימן תק"ט ע"ש ועיין מג"א סימן תק"ט שבזה ביאר הטעם שאסור לעשות כיסוי הדם אם מוקצה אפילו שבגלל זה לא יוכל לשחוט כיון שזה השתמשות וזה אסור גם לצורך אוכל נפש ולנ"ל מבואר שאיסור השתמשות חמור כמו איסור אכילה דהינו שיסודו מדין הכנה ולא מדין גזירת טלטול ובפשוטו לפ"ז בספק מוכן שמחמירים באכילה זה גם בשימוש וכן בפשוטו לפ"ז רב שהחמיר במוקצה לאכילה כר"י זה גם בשימוש אמנם דבר זה אינו מוכרח דיתכן דהאיסור של שימוש שהוא מחוסר הכנה הוא יותר קל מאכילה דעיקר דין הכנה נאמר על אכילה אמנם זה רק סברא לענין ספק או לענין ר"י ור"ש שזה מצד ספק אבל לענין יו"ט דבזה הרי החילוק בגדר הדין בזה כיון ששימוש זה אסור לא מצד טלטול ממילא זה לא הותר לצורך אוכל נפש

והנה מבואר בגמ' שעצים ואבנים יש להם תורת מוקצה ויש משמעות מהרבה מקומות שגם דבר שמוכן לשימוש כיון שאין לו תואר כלי או אוכל הוי מוקצה [והארכנו בסוגיא דמחלוקת ר"י ור"ש] ועיין אגלי טל טוחן אות מ' שלנ"ל יתכן שבאמת כל איסור טלטול הוא מצד דין זה דכל דבר שהוא לא מוכן לשימוש ממילא אסור להשתמש בו ולכן הוא חשיב כמו עצים ואבנים כיון שאין בו אפשרות שימוש בשבת

והנה התוס' י"ט: הקשו על מה דהגמ' אומרת שרב ס"ל בטלטול כר"ש א"כ למה אסר כרכי דזוזי ותירצו שמיאוס חמיר אמנם הרי"ף ביאר הגמ' במוקצה של סחורה ועיין ראשונים שתירצו עוד דרק בדבר שעומד לאכילה בזה טלטול יותר קל ולא דבר שעומד לטלטול ויבואר בס"ד לקמן אמנם לענין בשר תפל הרי"ף ביאר שזה הסריח וא"כ זה עומד לבהמה ובכל אופן מבואר בגמ' שזה מותר בטלטול ולא יתכן כתירוץ הנ"ל עוד הקשו הראשונים ממטה שיחדה למעות דרב אוסר הרי בטלטול ס"ל כר"ש ועיין שער המלך הלכות יו"ט שכתב דאם נימא כמהרש"א הנ"ל שלשימוש יש חומר דאכילה א"ש דיתכן דהגמ' בכרכי זוזי ומטה שיחדה למעות מדובר על השתמשות ובזה זה כמו אכילה ובאמת בטלטול זה מותר

אמנם מכל הראשונים ששאלו כך ולא תירצו כן משמע שגם בשימוש מותר אמנם יתכן שהיה דוחק להם להעמיד שרק בשימוש זה אסור אבל בטלטול זה מותר

אמנם עיין תוס"ר ל"ו. שכתב שאין להוכיח מרב שהתיר לטלטל מכבדות שגם לר"י כלי שמלאכתו לאיסור מותר לצורך גופו ומקומו דהרי רב ס"ל בטלטול כר"ש והנה בגמ' קכ"ד: לענין המעשה אם ר"כ מפורש שטלטלו מוקצה כדי להשתמש בו דהינו לשבת עליו הרי מפורש שלענין החומרא של אכילה שימוש זה לא בכלל אכילה אמנם עדין יתכן שאפילו שזה מצד שצריך הכנה אבל זה איסור יותר קל וכנ"ל

**יוכיח מתוס' שליכא איסור הכנה לענין השתמשות ובביאור שני גדרי מוקצה לפ"ז**

ב]אמנם נראה להוכיח מדברי תוס' דס"ל דגם לענין שימוש אין יסודו מצד דאיכא דינא דהכנה אלא שהוא מצד גזירת טלטול דהנה הקשו התוס' שבת מ"ג. מ"ד: וביצה כ"ז. על המ"ד דאיכא מוקצה לחצי שבת א"כ למה מטה שהיתה בסיס או סל שהיה בסיס אם ירדו האפרוחים או הסתלק המעות זה מותר אם זה לא היה בסיס בכניסת השבת הרי אין מוקצה לחצי שבת ותירצו שכל הדין שיש מוקצה לחצי שבת זה רק לענין אכילה ולא לענין טלטול וכן הוא ברא"ש ביצה כ"ז. וברשב"א בעבודת הקודש וצ"ב מהיכי תיתי לחלק דעד כמה שכל שנתבטלה הכנתו באמצע שבת וזה נהיה מוקצה זה לא חוזר ונהיה מותר למה לענין טלטול זה אחרת

ובפשוטו הביאור שחלוק גדר האיסור באכילה מטלטול שלענין אכילה יסוד הדין שצריך שיהיה מוכן מערב שבת וכל שזה לא היה מוכן מערב שבת הוא אסור כי הוא מחוסר הכנה משא"כ לענין טלטול אין הביאור שצריך שיהיה מוכן לטלטול מערב שבת שאין דין הכנה לטלטול אלא שכל שהוא לא מוכן לשימוש בערב שבת הוא נחשב עצים ואבנים ונקבע לכל השבת שהוא עצים ואבנים והנה חידוש זה שנקבע הדבר לכל השבת זה רק בתחילת השבת אבל אין שום סיבה שזה יהיה גם באמצע שבת ולכן רק לענין אכילה שצריך הכנה חיובית שייך לומר שכל שנתבטלה הכנתו ממילא לא חל אחרי זה הכנה משא"כ לענין האיסור טלטול שכל דינו שנקבע בתחילת שבת את שמו לכל השבת זה לא שייך באמצע שבת וכל שהיה ראוי בתחילת שבת ונאסר וחזר והותר אין סיבה שעכשיו יהיה אסור אפילו שנתבטלה הכנתו כי אין דין הכנה חיובית

והנה בהכרח כוונת תוס' שזה מותר בשימוש בסל לפני האפרוחים או מטה שיחדה למעות דאם זה אסור בשימוש מצד שזה גם גדר אכילה א"כ ממילא זה יאסר בטלטול מצד דין מוקצה שזה וודאי שדבר שאסור בשימוש מצד שיש דין הכנה הוא נהיה כעצים ואבנים ובהכרח דאין איסור השתמשות מצד פרשת הכנה ולכן לא יחול על זה איסור באמצע שבת וכנ"ל וז"ב

והנה בפשוטו הדבר לא יתכן דלענין טלטול אין גדר האיסור מצד הכנה אלא רק מצד שדבר שלא מוכן הוא כעצים ואבנים דהרי מבואר בגמ' שבהמה שמתה אסור להאכילה לבהמה מצד שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים והרי כאן זה לא היה עצים ואבנים בתחילת השבת ואולי אכילת בהמה זה כמו אכילת מוקצה ולא מסתבר אמנם הרי כל נולד שאסור לר"י אפילו דבתחילה זה היה דבר שמוכן לשימוש ולא היה עצים ואבנים ובכל אופן זה נאסר בשימוש באמצע שבת ובהכרח שיש דין הכנה גם לענין שימוש אמנם הביאור דבאמת יסוד האיסור הוא איסור טלטול אלא שהשם עצים ואבנים הוא מצד שאינו מוכן לשימוש והכנת הכלי למה הוא עומד זה נקבע בתחילת השבת וכל שבתחילת השבת עמד לשימוש מסוים נקבע שהתורת כלי שלו מחמת שימוש זה ואם יתבטל שימוש זה ממילא יחשב כעץ ואבן דהרי ההכנה של תחילת שבת נתבטלה וממילא מצד עמידתו בתחילת השבת חשיב שהוא לא מוכן לכלום וממילא הוא עצים ואבנים דמה הם תשמישי החפץ זה נקבע בתחילת שבת לכל השבת אבל לא שיסוד האיסור כי הוא לא מוכן לשימוש אלא שכל שהוא לא מוכן לשימוש ממילא הוא כעצים ואבנים ודו"ק בכל זה

ובזה א"ש דמבואר בכמה דוכתי שחלוק האיסור מוקצה מצד מחוסר הכנה שבזה איכא לדינא דמיגו דאיתקצאי מהדין של דבר שאין לו שם כלי דבזה לא אומרים מיגו דאיתקצאי ואבוהון דכלהו טבל דמבואר בגמ' שמוכן אצל שבת הואיל ואם תקנו מתוקן ועיין בסוגיא דפלוגתא דר"י ור"ש שהארכנו בזה ולכאורא לנ"ל שליכא דינא דהכנה לענין שימוש א"כ תמיד זה רק אסור מצד עצים ואבנים אמנם לנ"ל החילוק דדבר שאין לו שם כלי מחמת שאין לו שימוש דהינו שהוא לא מוכן לשימוש זה נקבע בתחילת השבת ובזה איכא דינא דמיגו וכו' משא"כ דבר שלא חסר לו בעצם הכנתו לשימוש ורק שהוא אסור בטלטול מצד שאין לו שם כלי בזה כל שבשבת הוא נהיה כלי הוא לא מוקצה דהכנתו לא נשתנה בשבת אלא הוא היה מוכן כבר בתחילת השבת

[והנה עיין לעיל בסוגיא דמחלוקת ר"י ור"ש דכתבנו שיש שביארו שלר"י איכא דהכנה ולר"ש ליכא דינא דהכנה אלא רק גזירת עצים ואבנים ושזה נקבע בתחילת השבת וכתבנו שלפ"ז גם נולד גמור צריך להיות מותר ודלא כתוס' ביצה ח. וכן בפשוטו בהמה שמתה ביו"ט אין סיבה שתהיה אסורה וצ"ע מהגמ' דמבואר דאסור אמנם לגדר הנ"ל יש לישב דאפילו שזה רק גזירת טלטול אבל למה החפץ מוכן שמכוחו יש לו תורת כלי או אוכל זה נקבע בתחילת השבת וכן שבתחילת השבת לא היה מוכן לשימוש זה מכל זה לא יכול להחשב כלי באמצע שבת ובזה א"ש שנולד גמור הוא אסור וכן בהמה שמתה ביו"ט אסורה לר"ש שכיון שבתחילת השבת לא היתה מוכנה לאכילת בהמה א"כ נקבע שהכנתה לא לדבר זה וממילא כל שנתבטל הדבר שעמדה אליו ממילא דינא דאינה מוכנה לשום שימוש וממילא הוא עצים ואבנים ודו"ק בזה אמנם עיקר הביאור שם לא יתכן למה דהוכחנו מתוס' דאין איסור השתמשות מצד שאיכא לדינא דהכנה וממילא אין לבאר שבזה נחלקו ר"י ור"ש אמנם בדעת שאר הראשונים יתכן כנ"ל ע"ש שמדויק כן בדעת הרמב"ם [ועיין לקמן מה שכתבנו בדעת הרמב"ן]

**בגדר דינא דאיסור השתמשות לפ"ז**

ג]והנה לנ"ל דליכא דינא דהכנה אלא רק איסור דאין לו שם כלי א"כ צ"ע למה לא הותר איסור השתמשות לצורך אוכל נפש הרי ליכא דינא דהכנה וצ"ל שבדבר שהוא לא כלי יש שני איסורים א. טלטול ב. שימוש ואיסור זה הוא איסור יותר חמור ואת זה לא התירו לצורך אוכל נפש ועיקר הסברא דיסוד האיסור במוקצה הוא ההתעסקות במוקצה, ושימוש במוקצה זה התעסקות יותר חמורה והנה בעיקר איסור השתמשות עיין רשב"א שבת כ"ט שנקט שגם שימוש ללא הזזת המוקצה זה אסור אמנם הגר"ז סימן תק"ט הוכיח מהראשונים להיתר וכתב שרק טלטול כדי להשתמש חמיר והוי איסור השתמשות שלא הותר לצורך אוכל נפש והנה לראשונים דליכא איסור השתמשות ללא טלטול לכאורא אין שום מקור לאיסור השתמשות אלא מהחילוקים ביו"ט אמנם מבואר בגמ' שאסור להדליק בפתילה שנהיתה שבר כלי ובפשוטו אינו מזיזה אלא מכלה אותה אלא ששם נאסר מעשה כילוי שזה כמו טלטול אבל אין מקור לאיסור השתמשות

והנה בעיקר הדבר שלא הותר השתמשות במוקצה לצורך אוכל נפש דביארנו שזה רק סברא בהיתר דרבנן ולא כמו שביארו האחרונים שזה סברא שהאיסור טלטול הותר דיסודו מדין מלאכה ולא האיסור השתמשות שיסודו מדין הכנה לכאורא מוכח מהא דהמג"א התיר בכלי אפילו חסרון כיס אפילו השתמשות וכתב שכלי זה אחרת והרי למעשה זה איסור הכנה ואין בזה סברא להתיר ובהכרח שאין זה חילוק במהות האיסור אם לא דנימא דחסרון כיס זה רק גזירת כלים ואין בזה איסור השתמשות אמנם א"כ זה בכל הכלים כך אמנם עיין זכרון שמואל שכתב שאדרבא מלשון הגמ' מבואר שזה היתר מיוחד של טלטול העלי לצורך שמחת יו"ט ולא שזה ההיתר הרגיל ועיין ביצה י"ד: ובצל"ח שם דדיקו מהגמ' שאסור שימוש בחס"כ ולפ"ז לא קשה מהגמ'

אמנם עיין תוס' כתובות ז. דאסור לטלטל מוקצה כדי לשרוף אותו ועיין בית יעקב ובזכרון שמואל סימן כ"ד דהקשו הרי יש מתוך וכמו שהותר טלטול לצורך אוכל נפש כך שיותר לצורך מצות שריפת חמץ ועיין כללי מוקצה מה שהביא מזה ועיין עוד בזכרון שמואל ובפשוטו משמע שאין הגדר שזה איסור אחר ועל זה לא גזרו אלא שהיה היתר מיוחד לצורך אוכל נפש ורק התירו טלטול בעלמא ולא שימוש וככל הנ"ל

**בדינא דהכנה לשימוש אחד ולא לאחר דתליא בגדר איסור השתמשות האם זה מצד לתא דהכנה**

ד]והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם איכא לדינא דהכנה לענין השתמשות בפשוטו איכא נפק"מ האם שייך שיהיה דבר שלא חסר לו בשם כלי או אוכל ובכל אופן הוא יהיה מוכן לשימוש אחד ואסור להשתמש בו שימוש אחר דאם איכא לדינא דהכנה וודאי שיתכן כזה דבר אמנם אם כל הדין הוא שזה עצים ואבנים א"כ כל שזה עומד לשימוש ויש לו תורת כלי לגמרי אפילו שלא עומד אלא לשימוש אחד אין סיבה שזה יאסר לשימוש אחר אמנם לענין אכילה בפשוטו וודאי שיתכן שזה מוכן לשימוש ולא לאכילה או לאכילת אדם אחד ולא אחר כיון שלענין אכילה איכא לדינא דוהכינו ועיין גמ' סוכה דאתרוג בשמיני עצרת יש מיגו דאיתקצאי ואסור לאוכלו אמנם הרי מותר להריח בו ומבואר מפורש שהכנה לשימוש זה לא הכנה לאכילה וכן עיין תוס' ורשב"א בעבודת הקודש לענין אשה שאסרה ככר על עצמה בקונם שזה מותר לכל העולם באכילה ולכן זה מותר בטלטול אבל לה עצמה זה מוקצה לאכילה ונפק"מ שגם אם תשאל זה ישאר אסור ע"ש והוא כנ"ל וכן עיין בבעל המאור פסחים נ"ו: דמוכן לעורבים זה אסור לאדם באכילה דהינו שלענין אכילה שיך מושג שזה מוכן לדבר אחד וזה לא מוכן לדבר אחר

והנה מצאנו בגמ' ביצה ל"ג. דלא ניתנו עצים אלא להסקה ועיין בר"ן ובבעל המאור שדבר זה רק שייך בדבר שאין לו תורת כלי אבל לא בדבר שיש לו תורת כלי ובפשוטו כוונתם דעצים חשיב דבר שמצד עצמו אין לו הכנה והכנתו מועיל רק למה שהכינו ולמה שלא הכינו אין לו תורת כלי ובאמת הם נקטו שזה אסור גם לטלטל מחמה לצל ולכן נקטו שבדבר שיש לו תורת כלי זה לא שייך אמנם עיין ברמב"ן במלחמות דנקט שזה גם בכלי שייך דהוי מוכן לדבר אחד ולא מוכן לדבר אחר [והארכנו בזה בסוגיא דלא ניתנו וכו' בביאור הסוגיא הנ"ל] ובאמת בפשוטו לרמב"ן מותר לטלטלם מחמה לצל או לצורך מקומו והנה לפ"ז מוכרח דיש דין הכנה לגבי שימושים ולכן שייך שזה מוכן לדבר אחד ואינו מוכן לדבר אחד דעד כמה שאין דין הכנה לענין שימושים ורק דבר שאין לו שם כלי או אוכל אסור א"כ לא שיך שבדבר שיש לו שם כלי יהיה אינו כלי לגבי שימושים מסוימים ובהכרח שזה מצד חסרון הכנה ולפ"ז יתכן לבאר את סוגית מוקצה כאגלי טל הנ"ל ולפ"ז א"ש שלר"ש אין את הכלל של לא ניתנו עצים אלא להסקה כיון שלדבריו אין דין הכנה אלא רק שיהיה תורת כלי ובזה אין לחלק וכנ"ל ודו"ק בזה

ועיין מג"א רע"ט לענין נר שעוה שדלק ביו"ט לאחר שכבה דאין בזה הוקצה לאיסורו דהרי יכל לחתכו אבל זה הוקצה למצותו וממילא יש כאן מיגו דאיתקצאי והנה לענין הדלקה זה מותר כמבואר בדבריו ובכל אופן נקט שלשאר שימושים זה אסור והנה עיקר דבריו לענין אכילה ובזה א"ש וכנ"ל אמנם קצת משמע שם שגם שימוש אסור ולנ"ל שכל שזה מוכן לשימוש אחד זה מוכן להכל לכאורא ה"ה כאן וצ"ע וגם לרמב"ן צ"ע דהרי קי"ל כר"ש גם ביו"ט לרמ"א ועיין סוגיא דלא ניתנו עצים אלא להסקה

**ביאור אחר מהראשונים בהא דרב חילק בין מוקצה לאכילה מטלטול**

ה]והנה בעיקר מה שמצאנו דרב ס"ל כר"י רק לענין אכילה עיין בראשונים שכתבו בזה עוד ביאור דרק בדבר שיש בו אכילה כה"ג ההקצאה רק מאכילה אבל בדבר שאין בו אכילה בזה וודאי שהקצאתו גם מטלטול ואסור בטלטול והנה אין לומר שכוונתם שהקצאתו משימוש שזה כמו אכילה דא"כ עדין זה יהיה מותר בטלטול וצ"ב כוונתם ועיין בר"ן מ"ה. שכתב שדבר שעומד לאכילה עיקר הקצאת האדם מאכילה משא"כ דבר שלא עומד לאכילה עיקר הקצאת האדם מטלטול עכ"ד וצ"ע וכי איסור טלטול הוא מחמת הקצאת האדם מטלטול, ומשמע שבאמת אפשר לאסור גם מצד זה ולכן באוכל שעיקר הקצאת האדם מאכילה רק שזה נאסר בטלטול מצד שזה עיצים ואבנים בזה רב היקל משא"כ במקום שיש הקצאה מטלטול חמיר ובכל אופן מבואר שיש גם דין הקצאה מטלטול והדברים מחודשים ועיין רשב"א מ"ו: שכתב לענין אשה שאסרה עליה בקונם ככר שזה מותר בטלטול כיון שזה חזי לאחריני א"כ לא הקצתה דעתה מלטלטל ומבואר ששיך הקצאה מטלטול ובפשוטו זהו דעת הנזירות שמשון דחס"כ מותר לצורך מקומו דבכלים כל האיסור טלטול מצד ההקצאה מטלטול ובחס"כ אין הקצאה מטלטול ועיין ריש פרק כל הכלים שהארכנו בזה קצת ובסימן כ"ו סק"ה

**בדינא דעודן בידו לענין השתמשות**

ו]והנה מבואר בגמ' מ"ג. שאפילו שאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל אבל בעודן בידו מותר להמשיך לטלטל וכן מבואר בראשונים שבת קכ"ד. לענין דינא דר' נחמיה שאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו שבעודן בידו מותר לטלטל לאיפה שרוצה ויש לעיין האם זה סיבה שיוכל גם לעשות מעשה השתמשות חדש או לא ועיין תו"ש שנקט לאסור מצד שזה מעשה חדש ועל זה נחשב שעדין לא היה התחלה ועיין חזו"א מ"ט י"א דהביא דנחלקו בזה אחרונים וע"ש שכתב דבדינא דר' יצחק מועיל גם להשתמש והראיה מהא דמבואר בגמ' דספסל שבידו יכול לסמוך בו כרעי המטה אמנם מאידך בדינא דר' נחמיה הוכיח דאסור דהגמ' אומרת שאין מסיקין בכלים ומשמע אפילו שזה עודן בידו וכתב לחלק דבמקום שמותר להשהות בידו יכול גם להשתמש משא"כ במקום שאסור להשהות בידו אסור להשתמש וחידש דבדינא דר' נחמיה אסור להשהות בידו ע"ש ודבריו צ"ע דהרי מבואר בראשונים קכ"ד דגם בדינא דר' נחמיה יש את ההיתר של עודן בידו [ובעיקר הנידון האם השתמשות זה מעשה טלטול חדש עיין רמב"ן מ"ג. שלפרוס מחצלת לא עוזר מצד עודן בידו דזה פעלה חדשה וברשב"א ותוס' שם חולקים אמנם משע ברמב"ן שלהניח על כלי וודאי מותר וכן לסמוך כרעי המטה שאין כאן עוד פעולה חוץ מההנחה ורק כאן שיש כאן התעסקות חדשה לכן זה אסור]

אמנם אם נימא דאיכא איסור השתמשות במוקצה לכאורא יש לדון בזה דאם הוא מטעם הכנה א"כ בפשוטו בגזירת כלים וודאי דליכא לדינה דהכנה ולכן שם אין איסור בעצם ההתעסקות ולכן כל שהוא בידו יהיה מותר גם להתעסק משא"כ במקום שזה אסור משום מוקצה בזה לא שייך התחיל בהיתר דהרי לא התחיל את ההשתמשות שזה איסור בפני עצמו וביותר דבסוג איסור זה יתכן דלא שייך הסברא דהתחיל בהיתר דהוא רק סברא בהתעסקות במוקצה ולא בשימוש בדבר שלא הוכן לשימוש אמנם אם נימא דזה רק עוד צורה של התעסקות א"כ כיון שכל האיסור רק אם יש גם מעשה טלטול א"כ יתכן דגם כאן שייך ההיתר דהתחיל בהיתר

ועיין אגלי טל סימן ר"ד דחידש דדינא דר' נחמיה זה מצד מוקצה ולכן בזה איכא איסור השתמשות ולא עוזר התחיל בהיתר משא"כ בכלי שמלאכתו לאיסור שזה גזירת כלים ובזה אין איסור השתמשות יועיל לעשות גם שימוש ובפשוטו גם דינא דר' יצחק הוא מגזירת כלים ולכן מותר התחיל בהיתר אמנם הדברים מחודשים ובפשוטו וודאי שזה מדינא דגזירת כלים וכן מוכח בביאור הגר"א ביו"ד רס"ו שנקט שרק בזה עוזר עודן בידו והרי מבואר בראשונים דבדינא דר' נחמיה עוזר עודן בידו

והנה לפ"ז הדרא קושיא לדוכתא למה בעודן בידו אין מסיקין בכלים לר' נחמיה ולכאורא יש לבאר בזה בפשיטות שכיון דמבואר בגמ' שלהסיק את הדבר אסור אפילו במקומו ללא להזיז וכמבואר במ"ב תק"א סקכ"ג וא"כ בזה לא עוזר התחיל בהיתר דרק במקום שהאיסור רק בצירוף לטלטול כמו השתמשות רגילה בזה עוזר עודן בידו אבל במקום שיש איסור בעצם הכילוי גם ללא הטלטול ביחס לזה אין שום סיבה שהתחיל בהיתר מותר ולפ"ז בר' נחמיה אם זה בידו יוכל להמשיך ולהשתמש אמנם שימוש של כילוי יהיה אסור וכן לדידן במוקצה גמור בעודן בידו יהיה מותר להמשיך להשתמש אמנם לזורקו לאש יהיה אסור ועיין מ"ב סימן תקפ"ו סק"ח שנקט שגם במוקצה גמור אם זה עודן בידו מותר השתמשות ולכאורא זה ראיה ברורה שאין איסור הכנה ביחס להשתמשות דבזה באמת לא מסתבר שעוזר עודן בידו אלא שזה רק צורה של התעסקות ולכן נקט שגם ביחס לזה עוזר עודן בידו

ועיין תק"א שער הציון ל"א שכתב לדייק מרש"י קכ"ד. דהדין שאין מסיקין בכלים זה רק אם מטלטל ודלא כאחרונים דנקטו דיש איסור בעצם הכילוי גם ללא להזיז והנה שם זה בדינא דר' נחמיה ולכאורא אם נימא דאיסור הכילוי הוא מצד לתא דהכנה וזה הרי לא שייך בר' נחמיה א"כ אין להוכיח מרש"י לדידן במוקצה אמנם בהכרח דדעת המ"ב דיסוד האיסור כילוי הוא שזה עוד צורת התעסקות ולכן זה שייך גם בדינא דר' נחמיה ובאמת שכך הוא בלשונו סקכ"ג דמעשה ההדלקה חשיב טלטול

אמנם הנה הרי מבואר בגמ' שאין מסיקין בכלים ומשמע שזה גם לצורך אוכל נפש ואם נימא דהותר האיסור טלטול לצורך אוכל נפש ורק דאיסורא דהכנה לא הותר א"כ בהכרח שדינא דר' נחמיה זה מצד הכנה וכאבני נזר אמנם הוא מחודש מאוד אמנם לנ"ל שהכל איסור מצד ההתעסקות במוקצה רק שאיסור השתמשות שזה חמור לא הותר א"כ ה"ה בר' נחמיה ודו"ק בזה