ו - מיתה לזה ותשלומין לזה במעשה אחד, וביסוד דינא דמיתה לזה ותשלומין לזה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אלו נערות

יום ו' עש"ק חיי שרה תשפ"ד

**א**

א] כתובות ל' ב', רב אשי אמר בזר שאכל תרומה משלו וקרע שיראין משל חבירו, ובפירש"י כתב, ז"ל, ואע"ג דמיתה לאו משום ממונא דניזק אתיא לי' מיפטר, וס"ל לרב אשי ממון לזה ונפשות לזה פטור, עכ"ל, והתוס' הוסיפו לפרש דפליג רב אשי על רבא דאמר בפ"ק דסנהדרין דפלוני בא על בת פלוני והוזמו נהרגין ומשלמין ממון לזה ונפשות לזה, והיינו דחיוב הממון הוי לבת שרצו להפסיד לה כתובתה וחיוב המיתה הוי לזה שאומר שבא עלי'.

והתוס' הק' ע"ז דאם חשיב אכילת תרומה וקריעת שיראין ממון לזה ונפשות לזה א"כ תיקשי לי' לרבא מהא דתנן בב"ק לד ב' דהוא שהדליק את הגדיש בשבת פטור מפני שנידון בנפשו, אף דהוי מיתה לזה משום שבת וממון לזה משום גדיש, ובע"כ דחשיב כמיתה ותשלומין לאחד כיון דאינו מתחייב מיתה בשביל אדם אלא לשמים, וה"נ הכא דכוותה באכילת תרומה וקריעת שיראין חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, - וכתבו דר"י רצה לישב פי' הקונט' דחשיב הכא מיתה לזה ותשלומין לזה לפי שהן ב' מעשים אכילת תרומה וקריעת שיראין וכו' אבל מדליק גדיש הכל בא על מעשה אחד ולכך חשיב מיתה ותשלומין לאחד, והק' ע"ז מההיא דהביא האב עדים והזימום לעדי הבעל, ועמש"כ בזה הריא"ז בקונט' הראיות בסנהדרין ט' ב', ונתבאר בסימן ז' סק"ב.

ב] ובביאור מש"כ התוס' לחלק דדינא דמיתה לזה ותשלומין לזה הוא רק בב' מעשים, רווח בבי מדרשא לפרש, וכ"ה בחי' הגרנ"ט בסימן ל"ח (ד"ה והנראה בזה), ובהקדם, דהנה מצינו תרי גווני בפטורא דקלב"מ, חדא, הוא כשנתחייב מיתה וממון בזמן אחד, דבכה"ג אמרינן קלב"מ אף בב' מעשים, כמו שאמרו הכא דזר שאכל תרומה וקרע שיראין פטור, (ועמש"כ בזה בגל' הגרע"א חו"מ סימן תכ"ב ס"ב), ועוד, הוא במעשה אחד המחייב מיתה וממון, דבזה דינא הוא דמעשה המחייבו מיתה אינו מחייבו ממון, אף כשאין ב' החיובים בזמן אחד, ופירשו כן בדינא דעקירה צורך הנחה, וכן בהא דהדליק את הגדיש והי' עבד כפות לו וגדי סמוך לו פטור מן התשלומין, אף דלא באו ב' החיובים בזמן אחד, ויתבאר בעזה"י במקומו.

והנה בפשוטו הי' מקום לפרש דאי"ז ב' דינים חלוקים, אלא ביסוד הדין חד דינא הוא דקלב"מ, ואך דיש בזה ב' אופנים דשייכי זל"ז וא"א לחייבו בתרתי, או כשהוא בזמן אחד, או כשהוא ע"י מעשה אחד.

ג] אך רווח לפרש בזה דב' דינים חלוקים הם, דהך דינא דבמעשה אחד המחייב מיתה אינו מחייב ממון, הוא דין בהמעשה, דמעשה המחייבו מיתה אינו מחייב ממון, אך הך דינא דבזמן אחד אינו מתחייב מיתה וממון, אינו דין בהמעשה, שהרי המעשה המחייבו ממון לא חייבו מיתה, אלא הוא דין בהגברא דאינו מתחייב בב"א מיתה וממון.

והמקור להך מילתא דהא דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון הוא דין במעשה, לכאו' הוא מדינא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין, אף שלא נתחייב במיתה, ובע"כ דהוא דין בהמעשה, דמעשה שחייבין עליו מיתה אינו מחייבו ממון.[[1]](#footnote-2)

ד] ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא, דלפ"ז הא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין הוא רק במעשה אחד, דכיון דמעשה זה הוא מעשה שחייבין עליו מיתה אינו מתחייב בתשלומין, אך בב' מעשים בזמן אחד אינו פטור מן התשלומין, שהרי המעשה המחייבו ממון אינו מעשה המחייב מיתה, וכל הא דיש בזה לפטורא דקלב"מ הוא משום דאינו מתחייב מיתה וממון בב"א, והיינו רק במזיד שהוא מתחייב מיתה, אך בשוגג שאינו מתחייב מיתה ה"ה חייב בתשלומין, וכ"כ בס' קונטרסי שיעורים ב"מ סימן כ"ח ובס' בד קדש במכילתין.

ה] ולפ"ז הרי דזהו מש"כ התוס' לחלק ביניהם בדינא דמיתה לזה ותשלומין לזה, דהך דינא דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב מיתה, הוא אף במעשה המחייב מיתה לזה, שהרי בלא"ה אין הפטור מכח חיוב המיתה, אלא משום דהוי מעשה חמור המחייב מיתה, ומאי נפ"מ אם הוא מחייב מיתה לבעל הממון או לאחר, אך הך דינא דאף בב' מעשים אינו מתחייב ב' חיובים בב"א, הוא רק כשב' החיובים הם לאדם אחד, ובפרט אי נימא דגדר הדין בזה הוא דהחיוב הקל נכלל בחיוב החמור, אך במיתה לזה ותשלומין לזה ליכא להך דינא.

**ב**

ו] אך הנה כבר נתבאר בסימן ג' ובסימן ט' ללמוד מכ"ד דהא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין אי"ז דין בפנ"ע דמעשה חמור שחייבין עליו מיתה אינו מחייב ממון, אלא לעולם עיקר דינא דקלב"מ הוא דאין אדם מת ומשלם, והא דשוגגין פטורין הוא דין נוסף דלא חילקת בין מזיד לשוגג וכל דאם הי' עושה כן במזיד הי' פטור אף בשוגג הוא פטור, עיי"ש, - ולפ"ז הרי אין ללמוד מהא דחייבי מיתות שוגגין דאיכא דין בפנ"ע דהמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון.

ז] וגם בעיקר מש"כ לחדש לפ"ז דהא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין הוא רק במעשה אחד, לכאו' אי"ז מתישב לדעת רש"י בסנהדרין ע"ב א' וע"ד א' דהא דבא במחתרת ורודף פטורין מן התשלומין הוא מדינא דחייבי מיתות שוגגין, ואפ"ה הן פטורין אף במעשה אחר, דבא במחתרת ונטל כלים ודאי דהוי מעשה אחר, וגם ברודף ששבר כלים נקטו התוס' הכא דחשיב כמעשה אחר, (אך בד' הריא"ז בקונט' הראיות בסנהדרין ט' ב' שהבאנו בסימן ז' מבו' לכאו' דחשבינן לה כמעשה אחד), ועמש"כ בזה בס' בד קדש, וצ"ע.

ח] וגם עיקר מש"כ לפרש לפ"ז דמה"ט הוא דפטרינן במיתה לזה ותשלומין לזה במעשה אחד, משום דבפטור קלב"מ במעשה לא איכפת לן דהוי מיתה לזה ותשלומין זה, כיון דאין הפטור מכח החיוב אלא משום דהוי מעשה המחייב מיתה, לכאו' אי"ז מתישב כלל בל' התוס' שכתבו "דחשיב הכא מיתה לזה ותשלומין לזה" לפי שהן ב' מעשים וכו', אבל מדליק גדיש הכל בא על מעשה אחד ולכך "חשיב מיתה ותשלומין לאחד", עכ"ל, ולהדיא דלאו היינו דבמעשה אחד פטרינן אף במיתה לזה ותשלומין לזה, אלא היינו דבמעשה אחד חשבינן לה כמיתה ותשלומין לאחד, ולא חשיב כמיתה לזה ותשלומין לזה אלא בב' מעשים, - וזה צ"ב.

**ג**

ט] ונראה לפרש בזה, ובהקדם, דהנה ביסוד דינא דמיתה לזה ותשלומין לזה חייב ולא פטרינן אלא במיתה ותשלומין לאחד, נראה דהיינו משום דהרי כל הא דאין אדם מת ומשלם הוא כשנתחייב בב' החיובים יחד, דבכה"ג דינא הוא דאין עונשין אותו בב' עונשין, וי"ל דלא סגי במה שנתחייב בב' החיובים יחד אלא בעינן שיהיו שייכים ומצורפין זל"ז, אך כל שעומד כל חיוב בפנ"ע ואינם מצורפין זל"ז ליכא לדינא דאינו מת ומשלם, וע"כ לא מיפטר אלא במיתה ותשלומין לאחד דשייכי ב' החיובים זל"ז, אך כל שמיתה לזה וממון לזה חייב, משום דבכה"ג דהוו החיובים לב' בנ"א לא שייכי זל"ז.[[2]](#footnote-3)

י] ויש ללמוד כן מכ"ד, חדא, הוא ממש"כ הרא"ה בסוגיין בתו"ד, ז"ל, וליתא דהא מתניתין היא וכו' והוא שהדליק את הגדיש בשבת פטור וכו', והא התם דמיתה לחד ותשלומין לאחר שהוא חייב תשלומין לבעל הגדיש וחייב מיתה לשמים לפי שהדליק בשבת, "שהרי הי' אפשר להזיק זה בשאר ימים ולא שידליק בשבת, משא"כ בתרומה שא"א להזיקה באכילה שלא יתחייב מיתה ולא להתחייב מיתה עלי' אלא במזיקה באכילה", עכ"ל, ובחי' הגרע"א בסוגיין פירש למש"כ לחלק בין זר שאכל תרומה להדליק את הגדיש בשבת דהיינו דבאכילת תרומה על שנהנה גרונו דבהך חפץ דהיינו התרומה לא משכחת הנאת גרונו בלא חיוב מיתה וכיון דתמיד בהדדי נינהו מיקרי לחד, אבל בהדלקת הגדיש דתשלומי דליקת זה הגדיש משכחת בלא מיתה במדליק בחול זה לא מיקרי לחד.

והדברים צ"ב דמאי נפ"מ אם אפשר לזה בלא זה, ומ"ט נימא דבאכילת תרומה דא"א להזיקה באכילה בלא חיוב מיתה וכו' מיקרי כמיתה ותשלומין לאחד.

וכמדומה דהטעם בזה הוא דעיקר הא דבעינן מיתה ותשלומין לאחד, הוא משם דכל שאינם לאחד אין המיתה והממון מצורפין זל"ז ודנים על כל אחד בפנ"ע, ובזה הוא דאמרינן דכל דלא משכח"ל לזה בלא זה חזינן להו כחד, וע"כ חשיב כמיתה ותשלומין לאחד.

יא] וזה נראה גם בביאור מש"כ תלמיד ר"ת בב"ק כ"ב ב' בשם ה"ר אליעזר דכל היכא דלא מכוין אלא למיתה ולא מכוין להפסיד ממון אלא ממילא נעשה הפסד ממון, אפי' ממון לזה ונפשות לזה פטור כגון שהצית בגופו של עבד דנראין הדברים כיון שהצית בגופו שאינו מתכוין אלא להמיתו, וכן רודף שהי' רודף אחר חבירו להמיתו, אבל גבי עדים זוממין שהעידו על פלוני בא על בתו של פלוני לא מוכח מידי שהיו מתכוונין למיתה יותר מתשלומין אלא ודאי לשניהם נתכוונו הילכך חייבין מיתה ותשלומין, ועיי"ש בתלמיד ר"ת שתמה ע"ז דא"כ אף באדם אחד נמי אם מתכוין למיתה ותשלומין יהא חייב.

ולמש"נ נראה בביאור ד' ה"ר אליעזר דבעיקר דינא דקלב"מ אין מקום לחלק בין היכא שאינו מתכוין אלא למיתה להיכא דמתכוין למיתה ותשלומין, וע"כ שפיר פטרינן באדם אחד אף כשמתכוין למיתה ותשלומין, וכל הא דיש לחלק בזה הוא בהא דבעינן מיתה ותשלומין לאחד דהוא משום דכל דהוי המיתה לזה והתשלומין לזה חזינן לחיוב התשלומין כחיוב בפנ"ע ולי"ב צירוף לחיוב המיתה, ובזה הוא די"ל דכ"ז הא כשנתכוין גם להפסיד ממון דחזינן לה כעושה ב' עשיות נפרדות, והעשי' המחייבת מיתה לא שייכא לעשי' המחייבת ממון, אך כל שלא נתכוין אלא למיתה וממילא נעשה הפסד הממון, א"א לראות את הפסד הממון כעשי' בפנ"ע, ובכה"ג שפיר שייכי ב' החיובים זל"ז ויש בזה לדינא דקלב"מ.

**ד**

יב] ולפ"ז נראה דזהו מש"כ התוס' די"ל דלא חשיב כמיתה לזה ותשלומין לזה אלא בב' מעשים אך במעשה אחד חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, דאף דליכא דין קלב"מ בפנ"ע במעשה אחד, הרי הא מיהא איכא תרי גווני לצרף ב' החיובים זל"ז, חדא, ע"י שנעשו בזמן אחד, ועוד, ע"י שנעשו במעשה אחד, וכמש"נ לעיל סוסק"ב, וע"כ י"ל דכל הא דחיוב המיתה וחיוב הממון לא שייכי זל"ז, הוא כשנעשו בב' מעשים, דאף דנעשו בזמן אחד, מ"מ כיון דהמיתה לזה והתשלומין לזה, לא שייכי זל"ז, אך כל שנעשו במעשה אחד, בע"כ חזינן להו כחד, וע"כ חשבינן להו כמיתה ותשלומין לאחד.

יא] ועד"ז מצינו גם במש"כ התוס' בתו"ד דבההיא דלא יהי' אסון, אף דהמיתה היא לאשה והתשלומין לבעל שהולדות שלו, מ"מ כיון שהולדות הן בגוף האשה חשיב מיתה ותשלומין לאחד, וכ"כ התוס' בב"ק כ"ב ב', - ולכאו' הוא מתפרש ע"פ הנ"ל דעיקר הא דבעינן מיתה ותשלומים לאחד הוא משום דפטורא דקלב"מ הוא בדשייכי ב' החיובים זל"ז, וכל דהוי המיתה לזה והתשלומין לזה לא שייכי זל"ז, וע"כ כל שהן בגוף אחד שפיר מצורפין ב' החיובים זל"ז וחשבינן להו כחד אף שהם לב' בנ"א, וכ"כ בחי' הגר"נ בב"ק שם.

**ה**

יב] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה התוס' כתבו דבעדים שהעידו דפלוני בא על בתו של פלוני והוזמו חשיב כב' מעשים משום דהם ב' עדויות שהיו יכולין להעיד עליו בלא הבת ועל הבת בלא עליו פלוני בא על נערה המאורסה פלונית זינתה, והבית יעקב הק' דהרי המיתה הוא גם משום הנערה עצמה שנהרגת, וכמש"כ המהרש"א, וא"כ מ"ט חשיבי עדות המיתה ועדות הממון כב' עדויות,[[3]](#footnote-4) וכתב דהוא משום דגם לגבי דידה איכא ב' עדויות, דמה שמעידין על הזנות הוא העדות להפסיד ממון, שהרי ע"י זנות אף בלא התראה מפסדת הכתובה, ומה שמעידין על ההתראה עדות אחרת היא לחייב מיתה, וכיון שהיו יכולין להעיד על הבת להפסידה כתובתה בלא מיתה חשיב כב' מעשים.

ונתחדש בד' הבית יעקב דאף דא"א להן להעיד על חיוב מיתה בלא הפסד הממון, מ"מ סגי במה שאפשר להן להעיד על הפסד הממון בלא חיוב המיתה, - והיינו דל"ב שהמעשה המחייב ממון לא יהא בכלל המעשה המחייב מיתה, אלא בעינן להיפך שהמעשה המחייב מיתה לא יהא בכלל המעשה המחייב ממון.

יג] והנה אי נימא דהא דבמעשה אחד פטור אף במיתה לזה ותשלומין לזה, הוא משום דהוי הפטור במעשה דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון, הרי הדין נותן דכיון דכל עדותם היא עדות המחייבתן מיתה, אין בכחה לחייבן ממון, ומה לי דהעדות המחייבתן ממון אינה מחייבתן מיתה.

ומד' הבית יעקב מוכח שפירש כמש"נ, דהא דבמעשה אחד פטור אף במיתה לזה ותשלומין לזה, הוא משום דכל שנעשו במעשה אחד הם מצורפין זל"ז אף שהם לב' בנ"א, ובזה שפיר י"ל דכל דהמעשה המחייב ממון אינו מחייב מיתה, חזינן לחיוב הממון כחיוב בפנ"ע ואינו נידון יחד עם חיוב המיתה, וע"כ כל דהוו המיתה לזה והממון לזה חייב.

**ו**

יד] בעיקר הך מילתא שנתבאר דעיקר הא דבעינן מיתה ותשלומין לאחד הוא כדי שיהיו ב' החיובים שייכי זל"ז ויהא צירוף ביניהם, שמעתי מהגרא"א שליט"א דמד' רש"י משמע לפרש בזה בע"א.

דהנה בפירש"י בב"ק כ"ב ב' כתב, ז"ל, בגדי דחד ועבדא דחד, ואיצטריך לאשמועינן דאע"ג דאין חייב מיתה בשביל הגדי "מפסיד בעל הגדי", עכ"ל.

וצ"ב במה שהזכיר רש"י להא דמפסיד בעל הגדי, והול"ל דאע"ג דאין חייב מיתה בשביל הגדי מ"מ פטור מתשלומי ממון לבעל הגדי, ומהו שהזכיר להפסדו של בעל הגדי.

טו] ומשמע מד' רש"י, דעיקר הא דבעינן מיתה ותשלומין לאחד, הוא משום דיסוד דינא דקלב"מ הוא דאין לחייבו בב' עונשין, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז הוא במיתה ותשלומין לאחד, דכיון שנתחייב מיתה בשבילו אין לנו לחייבו ממון, אך במיתה לזה ותשלומין לזה, אמרינן דאין לבעל הממון להפסיד מכח הא דנתחייב מיתה לאחר, דרק כשנתחייב מיתה לדידי' הוא דאמרינן דאין לו לתבוע ממנו גם ממון, שכבר נתחייב לו במיתה, אך כל שנתחייב במיתה לאחר, אי"ז טעם שיפסיד בעל הממון, וע"כ הוא דלי"ב לפטורא דקלב"מ.[[4]](#footnote-5)

טז] ולמש"נ נמצא, דלדעת רש"י לטעמי' אין מקום לחלק בדין מיתה לזה ותשלומין לזה בין היכא דהוא בב' מעשים להיכא דהוא במעשה אחד, דכיון דהא דמחייבינן במיתה לזה ותשלומין לזה הוא משום דאין לבעל הממון להפסיד מכח הא דנתחייב במיתה לאחר, הרי דאין לפטור בכה"ג גם במעשה אחד,[[5]](#footnote-6) - ובע"כ לדעת רש"י דהא דפטרינן בהדליק את הגדיש בשבת הוא משום דבא לו חיוב המיתה מכח הגדיש שהוא ממונו של זה, ונתבאר באורך בסימן ז'.

1. אך צ"ע דאכתי מנ"ל דאיכא דין נוסף דאינו מתחייב ב' חיובים בב"א, ושמא כל עיקר דינא דקלב"מ דלא יהי' אסון הוא דמעשה חמור שחייבין עליו מיתה אינו מחייב ממון, - וי"ל דילפינן לה מקרא דכדי רשעתו דקי"ל דהוא רק במזידין, והיינו משום דלא מחייבינן לי' ב' חיובים בב"א, ומיתה וממון לא גרע ממלקות וממון. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה משמעות ל' רבינו יונה בסנהדרין ט' ב' דהתם גבי תרומה כיון דמיתה בידי שמים הוא דמחייב לא שייך למימר מיתה לזה ותשלומין לזה וכו' כי הכל לשם "ואין ראוי לחלק בין המיתה שהיא בידו ובין התשלומין כלל", אבל הכא עיקר חיוב המיתה על חטא לאדם הוא בא "וזה ראוי לחלק", עכ"ל, ומשמע דהא דבעינן מיתה ותשלומין לאחד הוא משום דבעינן שיהיו החיובים שייכי זל"ז ואין ראויין לחלק בין זל"ז, אך כל דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה ראוי לחלק בין זל"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך הנה בסימן ט' סקט"ו ובהערה שם נתבאר די"ל בדעת התוס' דס"ל כהדעות שהביא הרמ"ה בסנהדרין דאף כשהעידו על מיתה וממון לאחד, מ"מ כל שנתחייבו מיתה גם על עדותם לאחר, הו"ל כמיתה לזה וממון לזה ולי"ב לפטורא דקלב"מ, עיי"ש, ולפ"ז ניחא גם קו' זו. [↑](#footnote-ref-4)
4. והגרא"א האריך לפרש לפ"ז בדעת רש"י דאיכא ב' סוגיות חלוקות בדין מיתה לזה ותשלומין לזה, - וכמדומה דהדברים רחוקים. [↑](#footnote-ref-5)
5. והיינו דאמנם אי נימא דבמעשה אחד הוי דין קלב"מ בפנ"ע דמעשה חמור המחייב מיתה אינו מחייב ממון, ול"ד לדין קלב"מ בב' מעשים בזמן אחד דהוא משום דלא ענשינן לי' בתרי, שפיר יש לחלק כן גם לדעת רש"י דכל הא דאין לו להפסיד מכח הא דנתחייב מיתה לאחר הוא רק בב' מעשים דפטורו הוא מכח הא דאין מת ומשלם, ומשא"כ במעשה אחד, - אך למש"נ דטעם מש"כ התוס' דבמעשה אחד פטור אף במיתה לזה ותשלומין לזה הוא משום דמצורפין המיתה והממון זל"ז וע"כ חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, הרי דכ"ז הוא אם הא דבעינן מיתה ותשלומין לאחד הוא כדי שיהיו מצורפין זל"ז, אך לדעת רש"י דהוא משום דאין לו להפסיד בשביל מה שנתחייב במיתה לחבירו אין מקום לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-6)