ד - בגדר הא דמסר הכתוב מלאכת חוה_מ לחכמים
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן ד**

**בגדר הא דמסר הכתוב מלאכת חוה"מ לחכמים**

**א**

א] **חגיגה י"ח א',** תניא אידך וכו' אי מה שביעי עצור בכל מלאכה אף ששת ימים עצורין בכל מלאכה, ת"ל וביום השביעי עצרת השביעי עצור בכל מלאכה ואין ששה ימים עצורין בכל מלאכה, הא לא מסרן הכתוב אלא לחכמים לומר לך איזה יום אסור ואיזה יום מותר איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת.

**ובביאור** הך מילתא דמסר הכתוב מלאכת חוה"מ לחכמים, נראה שנחלקו הראשונים, דהנה בפירש"י כתב, ז"ל, מאחר שאמר לך הכתוב שהן עצורין ממלאכה ולא בכולן, ולא פירש איזו המותרת ואיזו אסורה דע וראה שלא מסרן אלא לחכמים "היודעים להבין" על איזו להטיל ההיתר ועל איזו להטיל האיסור, עכ"ל, ומשמעות דבריו דהא דמסרן הכתוב לחכמים, אי"ז כח שנמסר ביד חכמים לאסור ולהתיר כפי רצונם ודעתם, אלא היינו דמסר הכתוב לחכמים להכריע איזו מלאכה ראוי' להיות אסורה ואיזו מלאכה ראוי' להיות מותרת.[[1]](#footnote-1)

**וכ"ה** משמעות ד' הרמב"ן בפר' אמור כ"ג ז' שכתב דהא דמסרן הכתוב לחכמים הוא משום דאין בתורה רמז איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת, והק' ע"ד רש"י שם דלפי דבריו נרמז בקרא דמלאכת דבר האבד מותרת בחוה"מ, ומשמע דהא דמסרן הכתוב לחכמים היינו דנמסר לחכמים להכריע מדעתם איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת בלא שיש ע"ז מקור מקרא.[[2]](#footnote-2)

**וכ"נ** גם בד' הריטב"א בריש מו"ק, ז"ל, עיקר מלאכה בחוה"מ דאורייתא היא בדבר שאינו אבד שלא לצורך המועד, ומסרו הכתוב לחכמים "ולהודיענו" שזה אסור והשאר מותר, עכ"ל.

ב] **אך** החינוך במצוה שכ"ג כתב, ז"ל, ואיזו מלאכה אסורה או מותרת מסרן הכתוב לחכמים, ואחר שהדבר מסור בידם "שלא אסרה התורה אלא במה שיאמרו הם", חילקו המלאכות "כפי רצונם ודעתם", ונמצא שכל מלאכה שאסרו הם ז"ל אסורה לנו מדאורייתא, ואשר התירו גם כן מותר מה"ת, כי בידם נמסר איסור זה וכו', כי התורה לא אסרה ולא התירה בחוה"מ אלא במה שיסכימו הם, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דמסרן הכתוב לחכמים היינו דנתנה התורה כח לחכמים לאסור ולהתיר כפי רצונם ודעתם, וכ"נ בד' התוס' הרשב"א והתוס' הרא"ש בפסחים נ"ה ב' והסמ"ג לאוין ע"ה, וכמש"נ להלן סק"ה בהערה, וכ"נ בד' הב"י בסימן תק"ל, עיי"ש.[[3]](#footnote-3)

**וכ"ה** להדיא בד' הלבוש בסימן תק"ל, ז"ל, ואותם המקצת מסרה אותם לדעת החכמים לומר איזה אסורה ואיזה מותרת, כמו שעשתה התורה גבי קידוה"ח והמועדים שמסרה לידם ואמרה אתם אפילו שוגגים וכו', כן הוא גבי מלאכת חוה"מ מסרה בידם לומר איזה מלאכה אסורה ואיזו מותרת לפי סברתם ודעתם שיכולין לעמוד בהם, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דניתן כח לחכמים להתיר לפי סברתם ודעתם, ולפ"מ שאומדין שביד בנ"א לעמוד בהן, ודמי לקידוה"ח דנמסר הדבר ביד בי"ד דאתם אפי' שוגגין.[[4]](#footnote-4)

ג] **וכ"נ** גם מד' התוס' בסוגיין, דהנה הרמב"ן בהל' חוה"מ ובע"ז כ"ב א' ועוד מקמאי כתבו להוכיח דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, ממה שאמרו בירושלמי דאילו הי' מי שימנה עמי התרתי שיהיו עושין מלאכה בחוה"מ, והרי דאין האיסור אלא מדרבנן וע"כ הי' בידו להתיר.

**אך** הנה התוס' בסוגיין לא הוכיחו כן אלא ממה שאמרו בירושלמי שם דכלום אסרו מלאכה אלא כדי שיהו אוכלין ושותין ויהיו יגעים בתורה והם פוחזין ואוכלין ושותין, ומשמעות הלשון דהוי האיסור מדרבנן, ולא הוכיחו טפי מינה ממה שהי' בידו להתיר.[[5]](#footnote-5)

**ונראה** די"ל בדעתם דס"ל דהא דמסר הכתוב מלאכת חוה"מ לחכמים היינו דיש בידם להתיר לפי רצונם ודעתם, וע"כ אף אם מלאכת חוה"מ דאורייתא, מ"מ יש ביד חכמים להתיר לאיסור המלאכה, וע"כ לא הוכיחו אלא ממה שאמרו דאיסור המלאכה הוא כדי שיהיו אוכלין ושותין ויהיו יגעין בתורה, ומשמע דהוי האיסור מדרבנן, - ומצאתיכן בס' הון עשיר בריש מו"ק, ז"ל, דהואיל דהכתוב הרשה לחכמים שיניחו באיסורו מה שנראה להם ולהתיר השאר, לא היו עוברים על דעת הכתוב אם לא היו מניחים באיסורם כי אם איזה מלאכות שיש בהם טורח גדול ויתירו השאר, מן הטעם דר"א בר ממל דירושלמי וכו', עכ"ל.

**והרמב"ן** ודעימי' שהוכיחו מד' הירושלמי אלו דאין המלאכה אסורה אלא מדרבנן, לטעמייהו אזלי דס"ל דהא דמסרן הכתוב לחכמים היינו להכריע איזו מלאכה ראוי להיות אסורה, אך אין בידם כח להתיר כפי רצונם ודעתם, וע"כ אם מלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, אין בידם להתיר מכח הא שהם אוכלין ושותין ופוחזין.

**ב**

ד] **אך** יש להעיר בזה, דהנה התוס' בסוגיין כתבו בשם ר"ת שהוכיח דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, דא"כ דבר האבד וכמה מלאכות דשרינן התם היכי משתרו, וכי היכן מצינו איסור דאורייתא מקצתו אסור ומקצתו מותר.

**וצ"ב** דמאי קשיא להו דהיכן מצינו איסור שמקצתו אסור ומקצתו מותר, הרי אמרו לקמן בסוגייין דלא מסרן הכתוב אלא לחכמים לומר לך וכו' איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת, וא"כ שפיר י"ל דאף דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, מ"מ התירו חכמים מלאכה בדבר האבד ולמי שאין לו מה יאכל משום שמסרו הכתוב לחכמים.[[6]](#footnote-6)

**ואמנם** הנה אי נימא כמשמעות ד' רש"י והרמב"ן דהא דמסרו הכתוב לחכמים אי"ז כח שנמסר לחכמים להתיר לפי רצונם ודעתם, אלא היינו דנמסר לחכמים להכריע איזו מלאכה ראוי' להיות אסורה ואיזו מלאכה ראוי' להיות מותרת, הרי שפיר הק' התוס' במה שהכריעו חכמים דמלאכת דבר האבד מותרת, דהיכן מצינו איסור דאורייתא מקצתו אסור ומקצתו מותר.

**ולפ"ז** מוכח בדעת התוס' דס"ל כדעה זו דהא דמסרו הכתוב לחכמים היינו דנמסר לחכמים להכריע איזו מלאכה ראוי' להיות אסורה ואיזו מלאכה ראוי' להיות מותרת, דאל"כ תיקשי דמהו דקשיא להו דהיכן מצינו איסור שמקצתו אסור ומקצתו מותר, אך לא ניתן להם כח להתיר לפי רצונם ודעתם, וזה דלא כמש"נ בדעתם.

ה] **אמנם** הנה מצאנו בתוס' הרשב"א בפסחים נ"ה ב' שכתב בשם ר"ת שהק', דאם מלאכת חוה"מ היא מדאורייתא, ל"ה חכמים מחלקין בין דבר האבד לדבר שאינו אבד, ואע"ג דאמרו דלא מסרן הכתוב אלא לחכמים לומר לך איזו מלאכה אסורה, מ"מ א"א שהיו חכמים מקילין כ"כ אם הי' דאורייתא, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והביאוהו המרדכי בריש מו"ק, וההגמי"י בפ"ז מיו"ט ה"א, והיינו דאף דהא דמסרו הכתוב לחכמים היינו שנמסר לחכמים להתיר לפי רצונם ודעתם, מ"מ לא היו חכמים מקילין כ"כ ומתירין מלאכת דבר האבד.[[7]](#footnote-7)

**אך** בד' התוס' שהק' דלא מצינו איסור דאורייתא שמקצתו אסור ומקצתו מותר, משמע דלא קשיא להו דלא מסתבר שיתירו חכמים כ"כ, אלא קשיא להו דא"א שיהא מקצתו אסור ומקצתו מותר, וזה ניחא רק אי נימא דהא דמסרן הכתוב לחכמים היינו דנמסר להם להכריע איזו מלאכה ראוי' להיות אסורה, ואין להם כח להתיר לפי רצונם ודעתם.

**ושמא** י"ל דקו' התוס' היא ע"ז גופא שנמסר לחכמים להתיר לפי רצונם ודעתם, וע"ז הוא דקשיא להו דהיכן מצינו איסור שמקצתו אסור ומקצתו מותר, וצ"ע.

**ג**

ו] **והנה** הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ כתב דאף דעיקר איסור מלאכת חוה"מ הוא מדאורייתא, מ"מ מדאורייתא שרי כל מלאכה שהיא לצורך המועד או שהיא דבר האבד, ומה שאסרו מלאכת אומן לצורך המועד ואסרו טירחא יתירא אף בדבר האבד, אי"ז אלא מדרבנן, וכ"כ הריטב"א בריש מו"ק ועוד מקמאי.

**אך** החינוך שם כתב דכל מלאכה שאסרו חכמים אסורה לנו מדאורייתא, ומבו' דאף מלאכה שהיא לצורך המועד או שהיא דבר האבד, מ"מ אם אסרוה חכמים משום מלאכת אומן או משום טירחא יתירא, ה"ה אסורה מדאורייתא.[[8]](#footnote-8)

ז] **ופשוט** דפלוגתא זו תליא בפלוגתייהו בעיקר הא דמסרן הכתוב לחכמים, דהחינוך לטעמי' דהיינו דנתנה התורה כח לחכמים לאסור ולהתיר כפי דעתם, וע"כ לא הותר אלא מה שהתירו חכמים, אך באותם האופנים שלא התירו חכמים את המלאכה, ה"ה אסורה מדאורייתא.

**אך** הרמב"ן והריטב"א לטעמייהו אזיל, דמשמעות דבריו היא דס"ל כדעת רש"י דהא דמסרן הכתוב לחכמים היינו דמסר להן הכתוב להכריע איזו מלאכה ראוי' להיות אסורה ואיזו מלאכה ראוי' להיות מותרת, וכיון דדנו חכמים דמלאכת צורך המועד ודבר האבד ראוי' להיות מותרת, יש להתיר אף במעשה אומן ובטירחא יתירא, דאי"ז חילוק בעצם המלאכה, ואין האיסור בזה אלא מדרבנן.[[9]](#footnote-9)

ח] **ויש** להוסיף דמצינו גדולה מזו בד' החת"ס בהגהתו במו"ק י"ד א', עיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא אלא שמסר הכתוב לחכמים, הרי דאף דעיקר איסור גילוח במועד הוא כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, מ"מ כיון שלא התירוהו מאיזה טעם שיהי', נשאר באיסור מלאכה דאורייתא,[[10]](#footnote-10) וזה כיסוד ד' החינוך דכל מלאכה שלא התירוה בחוה"מ אסורה מדאורייתא,[[11]](#footnote-11) ונתחדש בזה דאף אם לא התירוה מכח טעם מן הצד, מ"מ כיון דמאיזה טעם לא התירוה, קיימא באיסור מלאכה דאורייתא.

ט] **עוד** יש להוסיף בזה, דהנה הרמב"ן בהל' חוה"מ שם פירש להך מילתא דיש מלאכות שאינן אסורות בחוה"מ אלא מדרבנן, ז"ל, שמה"ת מלאכת אוכ"נ לצורך היום מותרת ביו"ט וכן מכשירין, ובחוה"מ הותר יותר כל מלאכה שהוא לצורך, ובאו חכמים ואסרו בזה מלאכת אומן, וכן בדבר האבד כל שבני אדם חושבין אותו להפסד וטורחין בו משום כך מותר מה"ת, וזהו מסרן הכתוב לחכמים זופתין כוזא ואין זופתין חביתא, והם הוסיפו לאסור בטריח, עכ"ל.

**וצ"ב** במה שהקדים הרמב"ן לדבריו דביו"ט הותרה כל מלאכת אוכ"נ ומכשירין לצורך היום, ומה ענין זה למה שבא לפרש דאיסור מלאכת אומן בחוה"מ אינה אלא מדרבנן.

**ונראה** דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דאם הא דהותרה בחוה"מ מלאכה לצורך המועד, הוא היתר בעלמא שהתירו חכמים, ונמסר הדבר לחכמים להתיר כפי רצונם ודעתם, הרי דבמעשה אומן שלא התירו חכמים, הדר דינא דה"ז אסור מדאורייתא, - וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דהא דהותרה מלאכה לצורך המועד דמי להתירא דמלאכת אוכ"נ ביו"ט, ואך דביו"ט לא הותר אלא מלאכת אוכ"נ, ובחוה"מ הותר יותר כל מלאכה שהיא צורך, ונמסר הדבר לחכמים איזו מלאכה ראוי להתיר בחוה"מ, וע"כ ודאי דהא דאסרו במלאכת אומן ובטירחא יתירא אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא דמי להתירא דמלאכת אוכ"נ ביו"ט דשריא אף במעשה אומן ובטירחא יתירא.

**ד**

י] **והנה** במו"ק ח' ב' תנן דאין חופרין כוכין וקברות במועד, ודעת כמה מקמאי דהיינו אף לצורך מת שמת במועד, והתוס' שם הק' ממה שאמרו בביצה ו' א' דמת ביו"ט שני יתעסקו בו ישראל דכחול שויוהו רבנן, וכ"ש בחוה"מ.

**והרא"ש** מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ב' כתב לישב דלא התירו אלא ביו"ט שני דאינו אלא מדרבנן, והיינו כגון יו"ט אחרון של פסח וכו' דמדאורייתא הוו חול גמור, ולא בחוה"מ שהוא מדאורייתא.

**אמנם** הנה התוס' שם כתבו דאין לחלק כן, שהרי בכל ענין מלאכה חמיר טפי יו"ט שני מחוה"מ, וכן הק' המאירי שם.

יא] **ובדעת** הרא"ש מלוניל שכתב לחלק כן, נראה בפשיטות דהיינו משום דאף דבמלאכות האסורות והמותרות חמיר טפי יו"ט שני מחוה"מ, מ"מ הך מילתא דלגבי מת כחול שויוהו רבנן, דהיינו דלא גזרו כלל על יו"ט שני במקום מת, אי"ז שייך אלא ביו"ט שני דהוא גזירת חכמים, ולא בחוה"מ דהוא מדאורייתא.

**ובדעת** התוס' שהביאו מזה, נראה די"ל דאף אם אזלי התם דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, כאשר כ"ה משמעות לשונם שם, מ"מ כיון שמסרו הכתוב לחכמים ובידם להתיר כפי רצונם דעתם, אף הי' להם להתיר לצורך המת, כ"ה דלא גזרו ע"ז ביו"ט שני.

**אך** בדעת הרא"ש מלוניל נראה דס"ל דהא דמסרן הכתוב לחכמים היינו דמסר להן הכתוב להכריע איזו מלאכה ראוי' להיות אסורה ואיזו מלאכה ראוי' להיות מותרת, אך אין בידם להתיר כפי רצונם ודעתם, וע"כ אף דמצינו דבמת ביו"ט שני לא גזרו רבנן, מ"מ בחוה"מ דאיסורו מדאורייתא ל"ה ביד חכמים להתיר.[[12]](#footnote-12)

**ה**

יב] **והנה** במו"ק י"ח ב' תנן דאלו כותבין במועד קידושין וגיטין, ובפירש"י שם כתב דהא דכותבין גיטין הוא משום שרוצה לצאת בשיירא ואם אינו כותב עכשיו הרי תשב זו עגונה, וכ"כ הר"י מלוניל והריטב"א והנימו"י, והמ"מ בפ"ז מיו"ט הי"ב הק' ע"ז דמתניתין סתמא מיתניא, ומשמע דבכל גווני שרי.

**אמנם** הנה בחי' תלמיד הרי"מ שם כתב, דמה שהתירו לכתוב דברים אלו במועד, הוא משום דשייך בהו פסידא ברוב הפעמים אם לא יכתבום מיד, והתירו חכמים אף בגונא דלי"ב פסידא, דלא פלוג רבנן, וכ"כ המאירי דכותבין שוברים אף כשמאמינו, דלא פלוג רבנן, ועד"ז כתב הב"י בסימן תקמ"ה ס"ה בדעת רש"י דכיון דאפשר לבא לידי עיגון, התירו לכתוב כל גיטין.

יג] **ואמנם** יש להעיר בזה, דלכאו' דברי תלמיד הרי"מ והמאירי הוא לטעמייהו דס"ל דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, ובזה י"ל דלא פלוג רבנן והתירו בכל ענין, אך לרש"י לטעמי' דס"ל דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, לכאו' לא מצינו להתיר בכל ענין מכח הא דאפשר לבא לידי עיגון.[[13]](#footnote-13)

**ונראה** מזה דהא דמסרו הכתוב לחכמים היינו שניתן כח לחכמים להתיר כפי רצונם ודעתם, וכדעת החינוך ודעימי', וע"כ שפיר יש ביד חכמים להתיר לכתוב גיטין בכל ענין, אף בגונא דאי"ז כדבר האבד.[[14]](#footnote-14)

1. וכ"נ גם למש"כ הקרבן אהרן בפר' אמור שם והשיח יצחק בסוגיין בדעת רש"י דמה שאמרו דלא מסרה הכתוב אלא לחכמים, אף דיש רמז בקרא להתירא דדבר האבד, היינו לקבוע איזו מלאכה חשיבא כדבר האבד ומותרת, ולפ"ז ודאי דהא דמסר הכתוב לחכמים לאו היינו שבידם להתיר לפי רצונם ודעתם, אלא היינו דבידם להכריע איזה צורך חשיב כדבר האבד. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובד' הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ ובתורת האדם שער האבל ענין האבלות משמע להדיא דמפרש דמה שאמרו דמסרו הכתוב לחכמים, לא קאי כלל על מה שהתירו חכמים מלאכת דבר האבד וכו', אלא קאי על מה שאסרו חכמים מלאכת דבר האבד במקום טורח, ודעתו שם דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, עייש"ה, וצ"ע דהוא שלא כדבריו בפר' אמור. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומצינו כן בד' הבכור שור בפסחים כ"א א', עיי"ש שכתב בתו"ד דאף דמלאכת חוה"מ אסורה דאורייתא, מ"מ התירו בזה הערמה, משום דלא מסר הכתוב מלאכת חוה"מ אלא לחכמים, ובתשו' חת"ס או"ח סימן ס"ב פירש לדבריו דהיינו דכיון דמסרן הכתוב לחכמים, התירו חכמים להערים בכה"ג, ועיי"ש שתמה ע"ז, דכיון שראו חכמים לאסור מלאכה זו, שוב הו"ל דאורייתא, והי' ראוי לאסור להערים, וכן הק' בתשו' בנין עולם או"ח סימן כ"א, - אך לכאו' מכוון ד' הבכור שור הוא, דכיון דמסרו הכתוב לחכמים, לא אסרו בכה"ג דהערמה, ונמצא דאי"ז הערמה דאיסור כלל, וכ"כ בתשו' משכנו"י, אלא שהק' ע"ז דא"כ אי"ז הערמה כלל, וזה מתישב לד' החינוך ודעימי' דהא דמסרן הכתוב לחכמים היינו דיש בידם כח להתיר לפי רצונם ודעתם.

   עוד מצינו בס' אשל אברהם בוטשאטש בסימן תק"ל שכתב דהא דשרי לעשות מלאכה בחוה"מ לצורך יו"ט שני, אף דמדאורייתא הוא חול גמור, הוא מכח הא דמסרן הכתוב לחכמים, וזה מתפרש לד' החינוך ודעימי'. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובזה מתפרש מה שאמרו לומר לך איזה יום אסור ואיזה יום מותר, ופירש"י דהיינו איזה יום הוא יו"ט "ע"פ קידוש הראי'" דאסור בכל מלאכה ואיזה יום הוא חוה"מ שאינו אסור בכל מלאכה, וצ"ב מה ענין הך מילתא דקידוש המועדות הוא ע"פ הראי' להכא, הרי הא דקידוש המועדות הוא ע"פ בי"ד, אינו ענין לדין חוה"מ, ועמש"כ בזה בס' כתר המלך פ"ז מיו"ט ה"א בסו"ד, - ושו"ר בס' כתר המלך בפ"ז מיו"ט ה"א שכתב לפרש דאתא לאשמועינן דכ"ה דד"ז דקביעות הימים אף שנמסר לחכמים, ודאי דהוא מה"ת מקרא דאשר תקראו אותם קרי בי' אתם, ה"נ מה שנמסר להם ענין המלאכות בחוה"מ הוא מה"ת, וזה ניחא לדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת. [↑](#footnote-ref-4)
5. וי"ל בזה, דהנה הרמב"ן ועוד מקמאי כתבו לפרש דד' הירושלמי קיימי על המלאכות שאינם אסורות אלא מדרבנן, דמלאכות אלו היו בידו להתיר, וי"ל דע"כ לא הוכיחו התוס' מעיקר מה שאמרו דהי' בידו להתיר, דיש להעמיד לזה במלאכות שאין אסורות אלא מדרבנן, אך מ"מ הוכיחו התוס' ממה שאמרו דאיסור המלאכה הוא כדי שיהיו אוכלין ושותין ויהיו יגעין בתורה, ואם עיקר מלאכת חוה"מ היא מדאורייתא, הרי גם מה שהוסיפו חכמים לאסור הוא אטו דאורייתא, ואי"ז כדי שיהיו אוכלין וכו'. [↑](#footnote-ref-5)
6. וכ"כ בפירש"י במו"ק י"א ב' דהא דהותרה מלאכה בחוה"מ בדבר האבד אף דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, הוא משום דלא מסרן הכתוב אלא לחכמים. [↑](#footnote-ref-6)
7. ומשמע לפ"ז מד' התוס' הרשב"א ודעימי' דס"ל כדעת החינוך דהא דמסרו הכתוב לחכמים היינו דיש בידם כח להתיר כפי רצונם ודעתם, וע"כ שפיר יש בידם להתיר מלאכת דבר האבד, אלא שהקשו שלא הי' להם להקל כ"כ, דאם הא דמסרו הכתוב לחכמים היינו דנמסר להם להכריע איזו מלאכה ראוי' להיות אסורה, הרי דאם הכריעו חכמים מדעתם דמלאכת דבר האבד ראוי' להיות מותרת, אין מקום להקשות שלא הי' להם להקל כ"כ. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובד' המ"מ בפ"ז מיו"ט ה"א והנימו"י בריש מו"ק משמע קצת דכ"ה גם דעת ש"ר דמלאכת חוה"מ דאורייתא, דבכלל זה הוא מה שנאסר מעשה אומן לצורך המועד ונאסר טירחא יתירא בדבר האבד, והרמב"ן הוא שהטיל פשרה בין הדעות, וכ"כ הבגדי ישע בסימן תק"ל והביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-8)
9. והוצרכנו לכ"ז למש"כ הרמב"ן בפר' אמור דעיקר ההיתר דדבר האבד הוא מכח הא שמסרן הכתוב לחכמים, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א בריש מו"ק, ובזה הוא שנתבאר דמ"מ מכח זה ליכא איסור דאורייתא במלאכה בדבר האבד אף כשיש בו טירחא יתירא ולא התירוהו חכמים, - אך למשמעות ד' הרמב"ן בהל' חוה"מ שם דהא דמסרן הכתוב לחכמים לא קאי כלל על מה שהתירו דבר האבד, אלא קאי על מה שאסרו דבר האבד במקום טירחא, ונתבאר לעיל סוסק"א בהערה, א"צ לכ"ז, דכיון דעיקר ההיתר דבר האבד אינו כלל מכח הא דמסרן הכתוב לחכמים, ע"כ אף במקום שאסרו חכמים בדבר האבד, לי"ב איסורא דאורייתא. [↑](#footnote-ref-9)
10. וכ"נ בד' הב"י בסימן תקל"א ס"ג דלדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, אף אם איסור גילוח במועד הוא מדאורייתא, ומתישב בזה משה"ק הא"ר שם סק"א והפמ"ג במש"ז שם סק"ב, וכ"כ הברכ"י שם אות א' בשם ס' בית דוד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
11. אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דאף מלאכת אומן וטירחא יתירא שאסרו חכמים במועד אינם אסורין מדאורייתא, כ"ש דגילוח אינו אסור במועד מדאורייתא, וכ"ה מבו' להדיא בתו"ד הריטב"א במו"ק שם דאין הגילוח אסור אלא מדרבנן, וכתב דהוא איסור קל דאינו אלא גזירה בעלמא, (אף דדעתו דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא), וכן נקט המ"ב בסימן תקל"א סוסק"י ובשעה"צ שם סוסק"י, ועמד ע"ז בתשו' אג"מ או"ח ח"א סו"ס קס"ג. [↑](#footnote-ref-11)
12. והרמב"ן בתורת האדם הביא ג"כ לפי' זה דאף דביו"ט שני לא גזרו רבנן לגבי מת, מ"מ בחוה"מ דאורייתא אסור, ולא תמה ע"ז כמשה"ק התוס' דבכל ענין מלאכה חמיר טפי יו"ט שני מחוה"מ, ולמש"נ אזיל הרמב"ן לטעמי' דס"ל דהא דמסרן הכתוב לחכמים, הוא להכריע איזה מלאכה ראוי' להיות מותרת, אך אין בידם להתיר כפי רצונם ודעתם, וע"כ אף דהחמירו חכמים באיסור מלאכה ביו"ט שני מבאיסור מלאכה בחוה"מ, מ"מ לגבי מת אף שלא גזרו עליו ביו"ט שני, מ"מ בחוה"מ שאיסורו הוא מדאורייתא ל"ה בידם להתיר. [↑](#footnote-ref-12)
13. וי"ל בזה, דמדאורייתא מותר לכתוב גיטין בכל ענין, משום דחשיב כצורך המועד, אלא דיש לאסור בזה מדרבנן במעשה אומן, ולא אסרו חכמים בזה משום דאפשר לבא לידי עיגון. [↑](#footnote-ref-13)
14. וזה מתישב להב"י לטעמי' בסימן תק"ל שנראה שפירש כן להא דמסר הכתוב לחכמים, עיי"ש במש"כ לדמותו ליוהכ"פ, - אך אי"ז מתישב עם משמעות פירש"י בסוגיין דהא דמסר הכתב לחכמים היינו דבידם להכריע איזו מלאכה ראוי' להיות אסורה ואיזו מלאכה ראוי' להיות מותרת, וכמש"נ לעיל סק"א. [↑](#footnote-ref-14)