3 דעת הרמב_ם בדין טכ_ע וטעמו וממשו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ד' י"ב מרחשון תשע"ד

א] כתב הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א, ז"ל, דבר אסור שנתערב בדבר מותר מין בשאינו מינו בנותן טעם, ומין במינו שאי אפשר לעמוד על טעמו יבטל ברוב, כיצד חלב הכליות שנפל לתוך הגריסין ונמוח הכל, טועמין את הגריסין אם לא נמצא בהן טעם חלב הרי אלו מותרין, ואם נמצא בהם טעם חלב והיה בהן ממשו הרי אלו אסורין מן התורה, נמצא בהן טעמו ולא היה בהן ממשו הרי אלו אסורין מדברי סופרים, כיצד הוא ממשו כגון שהיה מן החלב כזית בכל שלש ביצים מן התערובת, אם אכל מן הגריסין האלו כשלש ביצים הואיל ויש בהן כזית מן החלב לוקה שהרי טעם האיסור וממשו קיים, אבל פחות משלש ביצים מכין אותו מכת מרדות מדבריהם, וכן אם לא היה בתערובת כזית בכל שלש ביצים אף על פי שיש בהן טעם חלב ואכל כל הקדירה אינו לוקה אלא מכת מרדות, עכ"ל.

וז"ל בפ"ה מנזירות, וכן אם שרה פתו ביין והיה הרביעית יין בכדי פרס מן הפת ואכל כדי פרס שנמצא שאכל רביעית יין הרי זה לוקה, ועל זה וכיוצא בו נאמר בתורה וכל משרת ענבים, לאסור דבר שנתערב בו היין וטעמו כטעם היין והוא שיהיה טעמו וממשו כשאר איסורי מאכלות וכו', הי' בו טעם יין ואין שם רביעית בכדי אכילת פרס ה"ז אסור מדברי סופרים כמו שבארנו בהלכות מאכ"א ומכין אותו אם אכל מכת מרדות, עכ"ל.

ב] והנה בחי' הרמב"ן בחולין דצ"ח: כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דטכ"ע לאו דאורייתא וכדעת רש"י, ולפ"ז הרי דהא דבטעמו וממשו כתב הרמב"ם דחייב, בחלב שנפל לתוך הגריסין ונימוח ויש בו כזית בכדי ג' ביצים, או בשרה פתו ביין ויש בו רביעית בכדי פרס, הוא משום דטעמו וממשו אינו בטל אף בלא דינא דטכ"ע, עמש"נ בזה ב?, - וכדרך זו נקטו גם הכס"מ בהל' מאכ"א שם, והב"י בסימן צ"ח, והפר"ח בסימן תמ"ב, ומנחת כהן ח"א פ"ה, והלח"מ בהל' נזירות, והפמ"ג בפתיחה, והגרע"א בדו"ח לחולין, שהועתק ברמב"ם הנדמ"ח בהשמטות להל' מאכ"א.

אמנם כבר כתבו בפר"ח ולח"מ שם והאריך בזה המנח"ב סימן נ"א, דלדעת הרמב"ם דינא דטעמו וממשו דלא בטל ל"ה מהלמ"מ או מסברא, כאשר כ"ה לדעת רש"י ודעימי', אלא ילפינן לה מקרא דמשרת, וכמבו' בד' הרמב"ם בהל' נזירות, ופליגי בזה הסוגיות, דלסוגיא דפסחים קרא דמשרת אתי לשרה ענבים במים דל"ה אלא טעם גרידא, ולסוגיא דע"ז דס"ל דאין לוקין אלא על טעמו וממשו, הוא משום דס"ל דמקרא דמשרת ילפינן רק לטעמו וממשו, וע"כ השמיט הרמב"ם בהל' נזירות ללישנא דברייתא דילפינן ממשרת לחייב בשרה ענבים במים, וכתב דילפינן מינה שרה בפתו ביין, וכמו שדקדק הגרע"א שם.

ועי' מנח"ב שם שפירש, דשורש פלוגתא הסוגיות בזה, הוא אם בעינן קרא לטעמו וממשו, או דהוי זה מסברא, דלסוגיא דפסחים ל"ב קרא לטעמו וממשו, ואייתר קרא לטעם גרידא, ולסוגיא דע"ז בעינן קרא אף לטעמו וממשו, וממילא דאין לנו ללמוד מקרא דמשרת אף לטעם גרידא, ועיי"ש מש"כ לבאר בזה, ויתבאר בעזה"י עוד להלן סק"?.

ג] אמנם העירוני בזה, דהנה הרי עיקר פסק הרמב"ם דאין חייבין רק בטעמו וממשו, הוא מכח מימרא דרב אבהו א"ר יוחנן בע"ז דס"ז. דטעמו וממשו אסור ולוקין עליו וטעמו ולא ממשו אסור ואין לוקין עליו, והנה להדרך הנז' בדעת הרמב"ם הרי דטעמא דר' יוחנן הוא משום דס"ל דקרא דמשרת אתי לדינא דטעמו וממשו ולא לטכ"ע, וזה צ"ע, שהרי בפסחים דמ"ג: א"ר אבהו א"ר יוחנן דקרא דמשרת אתי לדינא דהיתר מצטרף לאיסור, ובגמ' שם דמ"ד: אמרינן דלמ"ד דמשרת להיתר מצטרף לאיסור, ילפינן דינא דטכ"ע מגיעולי גויים, ועי' כן בתוס' בכ"ד ובר"ש בפ"ב דטבו"י וברא"ש בהל' חלה דר' יוחנן יליף לטכ"ע מגיעולי גויים, וא"כ לדעת ר' יוחנן גופי' בסוגיא דע"ז אאל"פ דס"ל דאיסור טעם לא אתי לדינא דטכ"ע אלא לטעמו וממשו, שהרי לדידי' ילפינן איסור טעם מגיעולי גויים, והתם הרי אי"ז טעמו וממשו אלא טעם גרידא, ואי דס"ל דכלל לא ילפינן מגיעולי גויים, א"כ מנ"ל כלל לדינא דטעמו וממשו, דהרי לדידי' קרא דמשרת אתיא לדין היתר מצטרף לאיסור, ואין לומר דהוי זה מסברא, שהרי בד' הרמב"ם מבו' דבעינן קרא לזה, וכנ"ל.

אך נ' פשוט, דס"ל להרמב"ם דאף לדעת ר' יוחנן גופי' דמוקי לקרא דמשרת לדין היתר מצטרף לאיסור, מ"מ יליף מינה גם לדין טעמו וממשו, דהרי קרא דמשרת מתפרש לדעת ר' יוחנן בשרה פתו ביין, וחייב על כזית מפת ויין, וממילא דיש לנו ללמוד מקרא דטעמו וממשו לא בטיל, דאם הי' בטל, הרי דל"ה לחייב בזה משום היתר מצטרף לאיסור כיון דהאיסור גופי' בטל, וע"כ שפיר יליף מקרא דטעמו וממשו אינו בטל, וזהו ד' רב אבהו א"ר יוחנן בע"ז דאין חייבין מדאורייתא רק על טעמו וממשו, דזה יש לנו ללמוד מקרא דמשרת, אך בטעמו ולא ממשו אין חייבין מדאורייתא, דס"ל דגיעולי גויים חידוש הוא ולא ילפינן מיני', וז"פ.

ואמנם דלהלכה פסק הרמב"ם דלא כר' יוחנן ולא ילפינן מקרא דמשרת היתר מצטרף לאיסור, וכל עיקר קרא אתי רק לדינא דטעמו וממשו, ור' יוחנן דיליף מינה לדינא דהיתר מצטרף לאיסור, אף דאיצטריך קרא לדינא דטעמו וממשו, הוא משום דס"ל דמשמעות קרא הוא דלוקה על כזית דמשרת, וע"כ בע"כ דהמל"א, (ודלא כפירש"י בפסחים דמ"ד: דר' יוחנן ס"ל דאם איכא מיין לחודי' כזית ל"ב קרא, ודע"כ יליף מינה להיתר מצטרף לאיסור), אך אנן ס"ל דקרא דמשרת לא אתי רק לטעמו וממשו ולוקה על רביעית יין.

ואמנם צ"ע לפ"ז, מנלי' להרמב"ם דסוגיא דע"ז פליגא על סוגיא דפסחים, והרי י"ל דר' יוחנן בע"ז לטעמי' דמפרש קרא דמשרת להיתר מצטרף לאיסור, וע"כ לית לי' קרא לחייב בטכ"ע, דגיעולי גויים חידוש הוא, ואין לחייב רק בטעמו וממשו, אך אנן דס"ל דקרא דמשרת לא אתי להיתר מצטרף לאיסור, הרי שפיר י"ל דילפינן מינה דטכ"ע אף בטעם גרידא, וצ"ע בזה.

וי"ל בזה חד מתרתי, או דכיון דבסוגיא דע"ז מייתינן לד' ר' יוחנן בסתמא, נלמד מזה דאף לדידן דלית לן לדינא דהיתר מצטרף לאיסור, מ"מ לא ילפינן מקרא דמשרת טעם גרידא, - או דנימא למש"כ הראב"ד בכתוב שם בפסחים, דר' יוחנן בפסחים אליבא דר"ע קאמר ולי' לא ס"ל, ולפ"ז ניחא בפשיטות, וניחא לפ"ז גם עיקר מה שעמדו לעיל מנלי' לר' יוחנן לדינא דטעמו וממשו, והרי קרא דמשרת איצטריך להיתר מצטרף לאיסור, ולהנ"ל ניחא, דר' יוחנן גופי' לא יליף מהך קרא להיתר מצטרף לאיסור, אלא לדינא דטעמו וממשו.

סהמ"צ ל"ת ר"ב, והתבאר בגמ' נזירות שאמרו משרת ענבים הוא לאסור טעם כעיקר, עכ"ל, ולכאו' מבו' מזה כדעת הגר"א ודעימי' דהרמב"ם פסק דטכ"ע דאורייתא.

אך מאידך בתשו' פאה"ד סימן ס"ה שהביא הפת"ש בסימן צ"ח סק"ב מבו' שדעתו דטכ"ע לאו דאורייתא, - אך י"ל, דד' הרמב"ם שם קיימי על תערובת יבש ביבש, או על תערובת דלח בלח מין במינו, שהרי הרמב"ם שם הזכיר לביטול בששים, והא דמהני ביטול בס' הרי באופן הרגיל הוא רק ביבש ביבש או במין במינו, דבמבשא"מ מטעימין לקפילא ואם אין טעם מותר אף אם אין ס' ואם יש טעם אסור אף אם יש ס', ורק בדליכא קפילא מהני ביטול בס', וצ"ע בזה.