דיני שביעית
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי הלכה

#### י"ט חשון פ"ב – שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב

# דיני שביעית

# שיעור א

### המצות הנוהגות בשביעית ובדין שביעית בזמן הזה

א] נצטוינו מהתורה במצות שביעית ויש בזה כמה הלכות א. דיני עבודת הקרקע ב. דיני קצירת הפירות ג. קדושת הפירות ובדין הפירות יש בזה כמה הלכות דבר ראשון שזה הפקר ובעל השדה חייב לנהוג בזה כך ב. לצורת ההנהגה בפירות ובזה יש דיני הפסד ודיני סחורה ודיני ביעור ודיני דמי שביעית ד. דין שמיטת כספים והנה יש בכל אלו דברים שאסורים מדאוריתא ודברים שאסורים מדרבנן ומצאנו מדרבנן עוד איסור ספיחים ולהרבה ראשונים איסור שמור ונעבד והנה נחלקו הראשונים במנין שנת השמיטה אמנם הכרעת הראשונים וכן המנהג ששנת שביעית הוא כמנינינו ואין זה בגדר ספק כלל כמבואר בחזו"א

עוד נחלקו הראשונים האם שביעית בזמן הזה דרבנן ויש בזה שני נידונים א. נחלקו הראשונים האם קי"ל שקדושה שניה קידשה לעתיד לבוא ב. לגבי יובל יש דין רוב יושביה עליה ולגבי שביעית נחלקו רבי ורבנן גיטין ל"ו האם זה כמו יובל ונחלקו הראשונים איך לפסוק להלכה והחזו"א ג' ח' הכריע להקל מצד צירוף שני הנידונים והנה בפשוטו לפ"ז בכל הספיקות קי"ל ספק דרבנן להקל אמנם החזו"א חידש שכיון שיסוד הנידון הוא בדאוריתא והאיסור דרבנן הוא אטו זמן המקדש ממילא בזה דנים הכל כמו דאוריתא אמנם גם לדבריו יותר קל להכריע בספיקות או במחלוקות כיון שזה נידון דרבנן כמבואר בדבריו בכמה דוכתי וכגון לגבי דמי שביעית במכירה בהקפה [ובעיקר דבריו מצאנו בראשונים בכמה דוכתי לא כך א. לגבי שמיטת כספים בזמן הזה שיש שני לשונות בגמ' מכות והרא"ש הקיל כי זה דרבנן ב. לגבי ספיקות בחלה בזמן הזה שהקילו הפוסקים כיון שזה דרבנן] והנה התורה בירכה וציויתי את ברכתי בשנה השביעית כמבואר באריכות בתורה ובסמ"ע מבואר שהיום ששביעית דרבנן אין את הברכה רק מדרבנן אמנם החזו"א י"ח ד' נקט שיש את הברכה מדאוריתא וידוע מגדולי ישראל שיתכן שהיום אין את הברכה דוקא ביבול הקרקע כיון שזה דרבנן אבל עינינו רואות שכל מי ששומר שביעית רואה ברכה בממונו

### כללי האיסור של עבודות קרקע

ב] והנה בדין עבודת קרקע יש בתורה לאו **שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור את ספיח קצירך לא תקצור ואת ענבי נזירך לא תבצור** דהינו יש כאן ד' דברים שנאסרו זריעה זמירה קצירה ובצירה והנה באיסור קצירה ובצירה בפשוטו זה מדין קדושת הפירות דהינו שלא יקצור כדרך בעלים והכונה לא כמות גדולה וכן צורת הבצירה והקצירה צריכה להיות בשינוי כמבואר במשניות פ"ה ו' אמנם ברמב"ם פ"ד משמיטה מבואר שגם התחדש בזה שגם אסור לקצור ולבצור לצורך עבודת הקרקע והאילן כגון שתולש הפירות שלא יכחיש העץ וכדו' זה אסור עוד נצטוינו בתורה באיסור חרישה וזה איסור עשה וזה נלמד מהפסוק בחריש ובקציר תשבות והנה מבואר בגמ' מו"ק ג. שנחלקו תנאים האם יש איסור מדאוריתא של תולדות כמו בשבת אמנם להלכה קי"ל שאין בזה איסור דאוריתא אלא כל שאר המלאכות אסורות רק מדרבנן ולגבי נטיעה דעת רוב הראשונים שזה בכלל זריעה ויש בזה איסור דאוריתא וברמב"ם כתב שלא לוקים ויש שנקטו שזה מדרבנן והחזו"א כתב שזה דאוריתא רק שאין מלקות ולגבי זמירה הכריע החזו"א כ"א ט"ו שזה רק באילו שצריך אומנות מיוחדת לצורת זמירתו והדוגמא במשניות זה גפן אמנם יש היום עוד אילנות שצריך אומנות מיוחדת בזמירתו לצורך השבחת האילן וזה אסור מדאוריתא

אמנם מדרבנן נאסרו כל תולדות המלאכות דהינו שכל דבר שיש בו צורך גידול האילן והפירות הוא תולדה של זורע ובכלל זה השקאה זיבול ריסוס נגד מזיקים וכדו' וכל דבר שהוא הכנת הקרקע לצורך זריעה הוא בכלל תולדה של חרישה כגון סיקול אבנים וכדו' וכמו לגבי שבת ומצאנו עוד הרבה דברים שנאסרו בגלל מראית העין שאפילו שמצד עיקר כונת האדם הפעולה לא נחשבת מלאכה אבל כיון שזה נראה שעושה לצורך הקרקע זה אסור

ומצאנו קולא בחז"ל לאוקמי אילנא דהינו שדבר שנעשה לא לצורך השבחת האילן אלא כדי שלא יפסד וכגון להשקות שדה בית השלחין ובפשוטו דבר זה הוא רק היתר בדברים שאסורים מדרבנן והנה יש ראשונים שנקטו שזה רק היתר לגבי השקאה והחזו"א הכריע בזה להקל כיון ששמיטה בזמן הזה דרבנן והנידון רק לגבי איסור דרבנן ממילא יש להקל בזה

### בדין מצות שביתת קרקע

ג] עוד נצטוינו בתורה ושבתה הארץ שבת לה' דהיינו שיש מצות עשה של שביתת הקרקע ובפשוטו הכונה שזה חיוב על הגברא שלא יעבוד בקרקע ויש בזה איסור עשה אמנם מצאנו דעת רש"י ריטב"א ותוס' רי"ד בע"ז שזה הלכה על הקרקע שאסור לאדם שהקרקע שלו תעבד בשביעית והמנחת חינוך רח"צ נקט שדבר זה מוסכם לכל הראשונים אמנם החזו"א י"ז כ"ה נקט שזה מחלוקת ראשונים ודעת הרמב"ם שזה איסור על הגברא אבל אין על אדם חיוב ששדהו תשבות ממלאכה שעל ידי אחר [וכן נקט שם בדעת התוס'] עוד כתב החזו"א שזה ודאי שאין הלכה שהקרקע תשבות ממלאכה דממילא דאין דין לעקור כל הנטיעות ואם יורד גשם אין הלכה לדאוג שזה לא יגיע לקרקע גם אם תולדות דרבנן אלא כל הדין שביתה זה רק ממלאכת אדם וכתב שמסברא היה מקום לומר שכל הדין שביתה זה רק ממעשה של ישראל שזה מלאכה אסורה אמנם הביא מתוס' ר"א שגם על ידי עכו"ם יש בזה איסור דאוריתא והנה בפשוטו זה אותם גדרים של שביתת בהמתו וכן נקט המנח"ח אמנם ע"ש שהביא מהמהרי"ט שאם משכיר קרקעו לעכו"ם לכמה שנים אין איסור בזה שהעכו"ם עובד בקרקע דהינו שכל האיסור רק בדבר שנעשה לצורך הישראל עיין אבי עזרי שהאריך בזה

והחזו"א כ"א י"ז הכריע להחמיר כשיטות שיש חיוב על הגברא שהקרקע תשבות גם ממלאכה על ידי אחר ויתכן שזה לא רק מצד ספק אלא שנקט שכך הוא פשטות הגמ' בע"ז אמנם יתכן שזה כשיטתו שבספיקות צריך להחמיר

### בדין אמירה לעכו"ם

ד] והדבר נפק"מ לאיסור אמירה לעכו"ם בשביעית האם זה אסור באיסור דאוריתא אמנם גם אם אין איסור דאוריתא ודאי יש בזה איסור דרבנן לא מיבעיא לצד הגמ' בב"מ שבכל האיסורים דאוריתא יש איסור אמירה לעכו"ם אלא אפילו אם אין בשאר דיני התורה אבל כאן מוכח מהמשניות שיש איסור אמירה לעכו"ם דאם חורש מותר לומר לו שיצליח ומשמע שלומר לו שיחרוש בשביל הישראל אסור ויתכן מצד שכאן יסוד האיסור מצד רצון התורה שהקרקע תשבות ובזה ראו חז"ל לאסור גם על ידי עכו"ם ובפרט שיתכן שזה כעין גרמא על ידי ישראל ויש בזה נפק"מ גדולה האם יש בזה את כל הקולות שמצאנו באמירה לעכו"ם בשבת שאם זה אסור מהאיסור הכללי א"כ יש כאן את כל הקולות אבל אם יש כאן איסור דרבנן מיוחד יתכן שאין את הקולות של תמיד [והנה הגמ' לא הוכיחה מהמשניות שיש בשאר איסורים דהיה אפשר לדחות שזה דין מיוחד אבל להלכה שזה בל דבר אולי בשביעית לא היה תקנה מיוחדת] והנה באיסור אמירה לעכו"ם בשבת מצאנו שני איסורים א. שאם אמרו לו שאסור להשתמש בזה ב. שגם בעשה בעצמו לצורך הישראל אסור להשתמש בזה עד בכדי שיעשו והנה האיסור הראשון בפשוטו הוא בכל האיסורים ולא רק בשבת כמבואר בגמ' לגבי סירוס וברא"ש לגבי בכור אמנם האיסור השני לא מצאנו מפורש האם זה גם בשאר איסורים ובשמיטה קודמת היה מכתב מהגר"נ קרליץ והגר"ש ואזנר והגרח"ק שזה אסור וכן ראיתי שהעידו בשם הגריש"א

והנה ידוע שהיום מסכמים אם העכו"ם קודם שביעית על כמות הירקות שצריכים והעכו"ם עושים כמויות גדולות מיוחד לצורך ישראל ולנ"ל יש לאסור את זה אמנם מביאים שכבר בזמן הב"י היה כך המנהג שהעכו"ם עשו מיוחד לצורך הישראל ובפשוטו מקובל שמצד מה שמבקשים מהם יכולים להביא מחו"ל ומה שרוצים להביא מא"י זה מותר דהינו שזה נחשב שעושים לצורך עצמם אמנם יש להעיר שבירקות ללא תולעים אם אין מקום חו"ל שיכולים להשיג מסוג זה יהיה אסור כיון שלא מוכנים רק מהגידול המיוחד ולפעמים יש בשביעית דברים המותרים רק למגדלים העכו"ם בשטחי א"י וצ"ע ומחמת כל הנ"ל יש המהדרים שלא ליקח פירות עכו"ם

### במי שיש לו שכנים שעובדים בחצר

ה] והנה הדבר נפק"מ במי שמשכיר דירה אם החצר לחילוני שמראש צריך לדאוג ולהתנות שלא יעשו מלאכה האסורה בשביעית או כשיש שכנים חילונים ועושים מלאכה בשביעית דאם יש מצות שביתת שדהו עובר בזה איסור ומוטל עליו לשכנעם שלא יעשו דברים האסורים בשביעית ובחוט שני הביא שהחזו"א דאג שלא יעשו מלאכות בגינות ציבוריות ואמר שזה ממון בני העיר ועל כולם מוטל המצוה שלא יעבדו שם ויש לדון שאם לא מוכנים יצטרך להפקיר וכמו לגבי שביתת בהמתו כמבואר בשו"ע סימן רמ"ו והנה לגבי שביתת בהמתו יש דיעות סוף סימן ש"ה שאם עושה שלא לצורך הישראל אין בזה איסור וכן בסימן רמ"ו שאם יש לו שותפות ועושה מכח שותפותו בע"כ של הישראל אין בזה איסור אמנם המ"ב בשני המקומות פסק לא כך וכן יש מקום לדון שלגבי שביעית זה יותר חמור דבשבת יסוד ההלכה שביתה של הגברא וזה מתבטא גם בבהמתו ובזה יש מקום לומר שכל שזה לא קשור אליו אין זה מחסר בשביתתו משא"כ בשביעית שיסוד ההלכה זה שהקרקע תשבות רק שהאחריות עליו בזה יתכן שגם שלא לצורכו זה בכלל אחריותו והנה היה מקום לדון ששם יש ענין להפקיר דכל האיסור מצד שיש לו הבהמה אבל כאן שיסוד האיסור מצד שביתת הקרקע א"כ הוא לא ירויח בזה כלום אמנם כל זה אם אין לו שום אפשרות שלא יעשו מלאכה בקרקע שלו וכגון בגינה ציבורית אבל אם יכול לשלם סכום שזה פחות מחומש מנכסיו הוא חייב לתת כדי שלא יעבור והרבה פעמים בעד בצע כסף השכנים ודאי יסכימו לשבות ממלאכות האסורות

והנה בפשוטו יכול להפקיר על תנאי שרק אם הלכה שיש מצות של שביתת שדהו גם במלאכה שעל ידי אחר ואף אחד לא יוכל לזכות כיון שמספק זה ישאר בחזקתו שהוא המר"ק ואין תפיסה בקרקע אמנם יש לדון שא"כ לא הועיל כלום שכיון שבדיני התורה זה נחשב בבעלותו כמו שבבעלות של המוציא מחברו עליו הראיה יכול לקדש אשה ה"ה יש בזה מצוה של שביתת שדהו ואין זה דומה לחידוש האחרונים שגם בעלות ממונית חשיב בעלות לקדש אשה ולצאת מצות לולב דגם בעלות מציאותית זה בעלות אמנם יתכן שכל מה שמצאנו שבעלות של מוחזק זה עוזר לגבי שאר דינים אבל כאן שעל הצד שיש איסור שביתת קרקע הוא הפקיר ועל צד האיסור זה הפקר זה עדיף

והנה מבואר במ"ב בסימן רמ"ו שמספיק שמפקיר לזמן דהינו רק לשנת השביעית דהינו שאם אף אחד לא יזכה בזה בשביעית ממילא זה חוזר להיות שלו לאחר שביעית אמנם אם מישהו יזכה בזה זה שלו לעולם והנה לגבי שבת מבואר שמספיק שיפקיר בינו לבין עצמו והמ"ב כתב שכדאי להפקיר בפני ג' אמנם הגריש"א נקט שיתכן כאן זה לא עוזר כיון ששם זה אומדנא דמוכח שרוצה להפקיר אבל כאן שזה דבר לא מוסכם לא שייך לומר שיש כזה אומדנא

אמנם כל זה אם השכנים זורעים שיש בזה איסור דאוריתא אבל אם השכנים עושים רק דברים האסורים מדרבנן כגון השקאה וכדו' הורו הגריש"א והחוט שני שיש להקל בזה מדין ספק דרבנן להקל אמנם אם החזו"א הכריע להחמיר מצד שכך הוא סתמא דגמ' בע"ז אין מקום להקל בזה אמנם יש לדון שבשעת הדחק יש לסמוך על היחיד ויש שדנו שלגבי דרבנן אין איסור שביתת קרקע כמו שאין איסור שביתת בהמתו אמנם יש לחלק בזה וכנ"ל דכאן יסוד הדין מצד דיני הקרקע אמנם זה ברור שדברים שרק נאסרו שמום מראית העין כגון נקיון החצר יסודי שנראה שמכין לחרישה זה רק דין על הגברא

ועיין משפטי ארץ פ"ט שהביא מהגרשז"א והגריש"א שאסור לשלם ועד הבית על החלק שהולך לגננות שנעשה באיסור מצד מסיע ידי עוברי עבירה אמנם במקום שיוכלו בין כה לכפות על זה יכול לשלם וכדאי שיגיד שלא משלם על החלק הגננות האסור

עוד כתב במנחת שלמה סימן מ' שאם יש עציצים אפילו נקובים בחצר ששיך לשכיניו החילונים אין הוא עובר על שביתת קרקע דהקרקע הנעבדת זה האדמה שבעציצים וזה הרי לא שלו דהינו שחידש שלא דנים שמה שזה יונק מהקרקע התחתונה גם על זה יש שביתת קרקע אמנם מסתבר שאם יפקיר את השיכבה העליונה של הקרקע זה לא יועיל שהכל קרקע אחד והמלאכה מתיחס לכל הקרקע וצ"ע

### המקומות שיש בהם קדושת שביעית

ו] מצות שביעית נוהגת רק בא"י ולא בחו"ל וגם במקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל מדרבנן נוהג בזה שביעית וכן בסוריא שזה כיבוש יחיד מדרבנן נוהג בזה קדושת שביעית אמנם מבואר פ"ו דשביעית שמקום שכבשו עולי מצרים נאכל ואינו נעבד ובביאור הקולא של נאכל דעת הרמב"ן והר"ן שרק אין דין ביעור אבל יש קדושה על הפירות ויש דיעות שהכונה שאין לפירות קדושת שביעית ודעת הרמב"ם שזה רק לגבי איסור ספיחין והחזו"א הכריע להקל רק כהרמב"ם שלא נוהג ספיחים עוד נחלקו הראשונים האם עבר הירדן כבשו אותו עולי בבל ונהגו גם בזה לגבי שביעית להקל כדעת הרמב"ם שלא כבשו את זה עולי בבל ושמותר שם איסור ספיחים אמנם כבר הוכיח החזו"א שודאי כבשו עולי בבל בעבר הירדן ובהכרח שיש שם מקומות שלא כבשו אבל יש הרבה מקומות שכבשו עוד מבואר בגמ' חולין ז. שיש כרכים שהניחו עולי בבל מלכבוש ולא נוהג שם שביעית כדי שיהיה לעניים

אמנם כתב החזו"א ג' סקל"ב שלגבי א"י כיון שלא ידוע מה הם המקומות שלא כבשו עולי בבל לכן צריך להחמיר וצ"ב למה אין כאן ההלכה של ספק דרבנן לקולא לגבי ספיחים שזה רק דרבנן ויתכן מצד שחסרון דיעה לא אומרים ספק דרבנן להקל אמנם יש בזה מחלוקת אחרונים כשזה חיסרון לכל העולם ויתכן שכאן זה גרע שספק זה הוא אותו ספק שיהיה קים עד יבוא משיח צדקינו וזה יתברר בודאי ויתכן שכזה ספק ודאי לא שייך להקל [וכמו ספק איזה יום היום שמחר כולם ידעו] עוד יש לדון שכיון שהנידון האם זה א"י יש בזה חומרא שאסור לצאת לשם ממילא כל שיש צד קולא וחומרא לא אומרים בזה ספק דרבנן להקל כמבואר בראשונים ביצה י"ד. [אמנם עולי מצרים אין חומרא ליו"ט שני וכן נחלקו לגבי איסור יציאה לחו"ל אמנם לגבי הספק מה כבשו עולי מצרים ודאי יש סברא הנ"ל]

### גבולות א"י

ז] והנה לגבי הצד הצפוני של א"י מבואר בתורה זה הר ההר ובכפו"פ כתב שזה בתורכיה ויש אומרים שזה יותר קרוב אבל זה ודאי מגיע אחרי החרמון במקומות שאין בהם נידון שכבר הרבה קודם לא מגיע משם סחורה ובגמ' גיטין מבואר שבעכו יש רצועה שהיא חו"ל ונחלקו הראשונים האם רק לא כבשו עולי בבל או גם עולי מצרים ומקובל שזה בגבול נהריה ויש שם מקומות שזה ספק חו"ל ועיין ספר אני ה' שוכן בתוכה שהאריך בצורה מדויקת איפה אפשר ללכת ואיפה לא

אמנם לגבי הגבול הדרומי לא מצאנו בחז"ל שלא כבשו עולי בבל אלא שאין לנו מסורת ברורה עד איפה הגבול והנה בתורה מבואר שהגבול הוא מתחיל מסוף ים המלח אמנם מבואר בתורה ונסב הגבול דהינו שזה יורד יותר ואחרי זה עוד הפעם ואחרי זה ונסב הגבול לכיון צפון וזה מגיע לנחל מצרים ומקובל שזה ואדי אל עריש [כך מקובל מרס"ג] והשאלה עד כמה לחוש שזה יורד והנה מקובל שירוחם זה עדין תוך גבול א"י אמנם אחרי זה יש בזה כמה דיעות והנה הגריש"א החמיר בזה מאוד ואסר עד מה שנקרא ברמב"ם המעלה השלושים ולדבריו כל הערבה הצפונית אסורה ורק מה שנקרא הערבה הדרומית מותרת ויש שם ישוב יטבתה שעל זה יש עידות מהחזו"א שזה חו"ל גמור וישוב לוטן שחלקו הוא תוך הגבול [אמנם כיון שודאי שהרמב"ם זה בערך לכן מסתבר שיש להקל בזה]

אמנם רוב הת"ח של כלל ישראל לא הסכימו אם ראיה זו ונקטו שודאי שלא שיך לומר שאם התורה אומרת שהגבול הדרומי הוא ים המלח אפילו שזה קצת יורד אבל זה לא יכול לרדת כל כך ולשון הגר"א ביהושוע שזה מוטה קצת עוד הוכיחו מהא דמבואר ברש"י זבחים נ"ד שחלק יהודה היה בכל גבול דרום וירושלים זה בחלקו של יהודה ואם א"י ירד כל כך למטה יוצא שהוא קיבל שטח ענק כמו חצי א"י אמנם יתכן שזה היה חלק מדברי שלא נפק"מ עוד הוכיחו מהגמ' שערי מקלט היו משולשים והנה מחברון עד שכם בקו אוירי זה שמונים ק"מ ואם זה השיעור משכם עד סוף א"י זה מגיע בערך עד מה שנקרא נחל צין אמנם הרי בחלק הצפוני ודאי שזה יוצא הרבה יותר ובהכרח שא"י התקטנה ולא ידוע איך ויתכן עוד שכיון שזה חלק מדברי שלא היה מיושב כל כך לא מנו אותו עוד יש לדון שהתורה אומרת שהמדבר זה חוץ מא"י וחלק גדול מהערבה הצפונית היא מדבר גמור שלא ראוי למגורים רק בימינו אם כל התחדשויות עוד הוכיחו מהא דמבואר בתורה דער שעיר זה חוץ לא"י והמקום שיש שם הר זה מצפה רמון שנמצא ברמת הנגב ובדרך אמונה נסמך על המבואר בחז"ל שכל א"י מוקפת נהרות ויש נהר צין שהולך לאורך המדבר שזה קודם מצפה רימון דהינו באמצע הערבה הצפונית

והעדה החרדית נקטו שמעין יהב ומצפה רימון כבר הוא חו"ל אמנם הת"ח של בני ברק נקטו שיש להחמיר יותר ושמפארן זה חו"ל ואולי בזה יש להחמיר אבל יהל ודאי הוי חו"ל אמנם בעין יהב המזרחי שזה סמוך לים המלח בזה היה יותר מקום להקל מצד ששם כתבה התורה מפורש שזה בים המלח ורק אחרי מרחק יש ונסב הגבול ולא מסתבר שזה כזה קרוב אמנם כיון שודאי שים המלח התיבש ויתכן שהוא המשיך הרבה יותר וא"כ עין יהב הוא עדין מול ים המלח וכן יתכן שמה שהתורה אומרת שים המלח זה הגבול זה כולל את הישובים שסמוכים לים המלח לכן אין להקל בזה ולענין לצאת לחו"ל הסכימו כולם שמצפה רימון כבר אסור וכנ"ל

#### כ"ו חשון פ"ב

# דיני שביעית שיעור ב'

### שדות נכרי

ח] נחלקו תנאים האם יש קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מתרומות ומעשרות וקי"ל שאין קנין להפקיע ונוהג שם תרו"מ אמנם לגבי סוריא שזה רק כיבוש יחיד קי"ל שיש קנין להפקיע ודעת ספר התרומה שכיון שהיום כל החיוב תרו"מ זה דרבנן אז זה כמו סוריא ויש קנין להפקיע [והנה דבריו לגבי תרו"מ והאחרונים נקטו שזה גם לגבי שביעית] אמנם החזו"א הוכיח מכל הראשונים לא כך ונקט שאין לחוש לשיטה זו כלל ואפשר לברך על תרו"מ מפירות שגדלו בשדה עכו"ם וכן כתב הב"י שנהגו לברך על הפרשת תרו"מ בפירות עכו"ם בא"י וכן העיד הפאת השולחן [אמנם המבי"ט הביא שיש מי שנמנע מלברך] עוד יש לדון שמקום שכיבשו עולי מצרים זה כמו סוריא ובזה יש קנין להפקיע אמנם החזו"א הכריע שזה ודאי עדיף שיש לזה שם א"י מצד כיבוש ראשון ובזה אין קנין להפקיע

והנה בפשוטו למ"ד אין קנין לנכרי להפקיע הרי הקרקע בקדושתה לגמרי גם מתי שזה ביד העכו"ם ורק אם יהיה מירוח עכו"ם זה יפטור מתרו"מ וכן הוא דעת רוב רבותינו הראשונים אמנם עיין רמב"ם פי"א מתרומות ה"י שכתב וז"ל **גוי שקנה קרקע בא"י לא הפקיעה מן המצוות אלא הרי היא בקדושתה לפיכך אם חזר ישראל ולקחה אינה כיבוש יחיד אלא מפריש תרו"מ וכו'** עכ"ל והכס"מ דיק מלשון הרמב"ם שכל מה שאין קנין זה רק ביחס למתי שהישראל חוזר וקנה ממנו אבל לא לזמן שזה ביד העכו"ם אמנם קשה למה לגבי תרו"מ פירותיו חיבים וכתב שכה"ג המירוח מחיב ומכח זה חידש שלגבי קדושת שביעית אין לפירותיו קדושת שביעית כיון שזה לא תלוי במירוח אלא בעצם הגידול והנה המנח"ח נקט שגם אין איסור חרישה בקרקע דהינו שבזמן שזה ביד בעכו"ם אין לזה קדושה וכל הדין שאין קנין שכשישראל יחזור ויקנה יהיה בזה קדושת שביעית אמנם הכס"מ סוף פ"ד משמיטה עצמו כתב שיש איסור עבודת קרקע ורק לגבי הפירות לא חל שום דין

אמנם הרבה אחרונים חלקו על זה והוכיחו מהרבה ראשונים דלא כדבריו ובראשם המבי"ט והמנהג בירושלים היה להקל כב"י אמנם הרבה ת"ח אפילו הספרדים נהגו להחמיר בזה ויש תשובה מהגר"ש סאלנט טהגרחי"ז שלא התירו להוציא אתרוגים לחו"ל וכתבו שרק בא"י הקילו מחמת הדחק והחזו"א הכריע שיש בזה קדושת שביעית בתור ודאי ושכן צריך לנהוג בכל מקום הישוב החדש [אמנם הספרדים שקיבלו עליהם כל הוראת הב"י כרבם מובהק יש להם מקום יותר להקל אמנם הרבה מהספרדים נקטו שכיון שרוב האחרונים חלקו עליו ודבריו מחודשים לכן ראוי להחמיר בזה וכן נקט האור לציון]

והנה נחלקו הב"י והמבי"ט האם פירותיו שנגמרו ביד ישראל חיבים במעשר שהמבי"ט פטרם והב"י חייב והחרים את הנוהגים שלא לעשר ובפשוטו נחלקו לשיטתם דלב"י שאין לזה קדושה חייב במעשרות ולמבי"ט שיש לזה קדושת שביעית זה פטור ממעשר אמנם עיין חזו"א ט' י"ח שיש מקום לומר שגם לב"י זה פטור דפירות שביעית פטור מתרו"מ ואין זה קשור לדין הפקר ויש מקום לחיב גם למבי"ט שאפילו שזה הפקר מאליו אבל בעכו"ם שאינו מחויב במצות שביעית לא חל אצלו ההפקר ויתכן שכל הפטור הוא מדין הפקר ולכן הכריע שצריך לעשר מספק ועל פי רוב אין הדבר נפק"מ כיון שהמנהג שמירוח עכו"ם לא מעשרים ואפילו שמחמירים שאם הפועלים הם ישראלים חשיב מירוח ביד ישראל אבל לא מצוי ישראלים שעושים מירוח בשדה עכו"ם דעל פי רוב המירוח זה ההכנסה לקופסאות ולא בבתי אריזה אמנם לגבי בננות בפשוטו הגמר מלאכה זה ההבחלה וזה נעשה במקומות האריזה וכפי מה ששמעתי שהערבים עושים את זה אצלם וממילא זה פטור ממעשר ולגבי איסור סחורה נחלקו האחרונים האם האיסור רק על המוכר או גם על הקונה ויש שסמכו על השיטות שזה רק על המוכר והקונה רק אסור בגלל לפני עור וממילא כאן שיש לו על מי לסמוך אין בזה לפני עור וכמבואר במבי"ט ויש לדון האם זה סברא בחילוני שלא מענין אותו יהדות ואכמ"ל [עוד יש לדון שכאן שבמעשה זה המוכר עושה האיסור יתכן שזה כמלביש חברו כלאים או מטמא כהן דמבואר ברמב"ם שלוקה דהינו שזה איסור עצמי של העושה] אמנם איסור ספיחים ודאי שאין בזה כיון שעכו"ם לא מצוה על השביעית ודעת הר"ש הזקן שאין דין ביעור בפירות עכו"ם והחזו"א הכריע להחמיר בזה

והנה במהרשד"ם הביא החרם של הב"י לגבי לנהוג קדושה בפירות נכרים ולכן יש שלא רצו שיהיה להם פירות נכרי אמנם רוב האחרונים הביאו את החרם רק לגבי תרו"מ ועוד יש עידות שהב"י התיר החרם עוד הכריע החזו"א שכיון שהיום חכמי ישראל הכריעו דלא כב"י ודאי שעל מצב זה לא היה את החרם ובמציאות הרבה אחרונים שגרו בא"י החמירו בפירות שביעית ולא חששו לחרם [וכן הנחפה בכסף רבו של הברכי יוסף ורבה של ירושלים כתב שצריך להחמיר בזה]

### היתר מכירה

ט] לפני כמה דורות מחמת הקושי בישוב א"י דנו חכמי הזמן ההוא האם להתיר למכור הקרקע לעכו"ם וממילא לא יהיה איסור ספיחים ויש שהתירו בתנאי שכל המלאכות יעשו על ידי עכו"ם ושכל הנידון לגבי קדושת הפירות ובזה יסמכו על הב"י אמנם הרבה חלקו על זה וכן הכריע החזו"א מצד שיש איסור לא תחנם למכור קרקע בא"י לעכו"ם וממילא אם הוא עצמו לא מוכר יש בזה הדין של אין שליח לדבר עבירה וחכמי זמנינו הכריעו שכל זה בזמנם שהנידון היה על ידי יהודים שלמים וכשרים שמכרו ברצינות אבל היום שמדובר באנשים שהיהדות לא מענין אותם וודאי אין דעתם למכור וזה אומדנא דמוכח ואין בזה צד היתר וביותר שהיום המלאכות נעשים על ידי ישראל וזה איסור גמור וממילא חל על זה איסור ספיחים כמבואר בחזו"א וממילא הכל אסור באיסור ספיחים וזה ודאי נחשב של ישראל וזה ודאי פטור ממעשר וכן שמעתי מהגר"צ וובר שליט"א

### בדין נטיעה בשביעית ובערב שביעית

י] במשניות מבואר שיש דין תוספת שביעית לגבי עבודת קרקע אמנם מבואר בגמ' שזה מצד הלכה למשה מסיני וזה לא נוהג בזמן הזה אמנם מבואר שאסור לנטוע אילן סמוך לשביעית והטעם בגלל שישראל מונים את שנות ערלה וממילא יחשבו שזרעו אותו בשביעית ויבאו לזלזל באיסור זריעה בשביעית ולכן גזרו שאם נטע אפילו בשוגג יעקור אמנם זה רק שייך באילן מאכל והדבר נפק"מ שגם מי שנטע בשביעית שבשאר דברים אין דין לעקור אבל באילן יש דין לעקור אמנם אם לא עקר וגדלו פירות הם מותרים באכילה ויש לדון באילן שנטע מאיליו האם זה בכלל האיסור והגריש"א הורה להיתר עוד יש לדון לגבי עכו"ם שנטע בשדה ישראל ובפשוטו כל שזה נעשה על דעת הישראל זה ודאי אסור מצד שזה בכלל הגזירה וכן שמעתי מהגר"צ וובר שליט"א [ובנוטע שישריש בשביעית המנח"ח נקט שזה אסור מצד שמעביד הקרקע בשביעית וכן הוא פשטות הראשונים והחזו"א הכריע שעיקר השרשה זה דבר שממילא ואין זה בכלל איסור עבודת הקרקע]

### בדין שביעית בבית ובדין חממות

י"א] בירושלמי מבואר שערלה נוהג בבית ותרו"מ לא נוהג בבית כיון שכתוב שדך והירושלמי מסתפק לגבי שביעית האם זה לא נוהג בבית ולא הכריע בזה ודעת הרמב"ם לגבי תרו"מ שזה חייב מדרבנן ודעת הראב"ד שגם רבנן לא חיבו בזה והנה יש להסתפק האם לגבי שביעית רבנן גזרו ולדעת הראב"ד וודאי מותר אבל לדעת הרמב"ם יש להסתפק ועיין חזו"א כ"ב סק"א שכתב שיתכן שכאן לכו"ע מותר מצד שזה חיי נפש עוד יש לדון בעיקר ספיקו של הירושלמי איך קי"ל והפאת השולחן נקט להקל כיון שספק דרבנן להקל ושביעית בזמן הזה מדרבנן אמנם החזו"א נקט שכיון שעיקרו מדאוריתא אין בזה הכלל של ספק דרבנן להקל [ועין לעיל סק"א] וע"ש שנקט שאין להקל לגבי עבודות בבית א. כיון שיתכן שמדרבנן זה ודאי חייב לדעת הרמב"ם ב. מצד שהספק בירושלמי לא הוכרע וסתימת הרמב"ם שלא חילק משמע שנקט לאסור אמנם לגבי עציץ שאינו נקוב שזה דרבנן כתב שאפשר להקל מצד שזה תרי דרבנן דהינו שיש מקום לומר שבבית שזה חיוב דרבנן לא חיבו עציץ שאינו נקוב דהינו שננקוט כצד הספק שאין שביעית בבית וכאן זה נידון לדרבנן כיון שזה בעציץ נקוב

והנה היה מקום לומר שכל שיש לזה שם בית בדיני התורה זה פוטר ויש שדנו להתיר וזרוע על ידי טרקטור דבזמן הזריעה המקום מכוסה והנה מבואר במשנה שאין עושין בתים לאילן דהינו שלצורך האילן עושים לו גג וזה אסור וצ"ע הרי כה"ג אין לזה קדושת שביעית ועיין חזו"א כ' סק"ו שכתב שכיון שיסוד הפטור של בית שזה לא שדה ממילא דוקא אם עושים דבר שהוא בלתי רצוי לצורך האילן אבל כל שעושים בצורה שזה רצוי לאילן כגון שיש חלונות שעדין נכנס גשם ושמש בצורה שבסך הכל זה מועיל לגידול אין לזה שם בית ולכן כתב שכיסוי ארעי שבזמן הזריעה וודאי לא מבטל מזה שם שדה והנה דנו לגבי חממות בשביעית ובפשוטו חממות שנעשות לצורך טיב הגידול של הירקות שעושים כל השנים גם עכו"ם שבזה אפשר לגדל דברים משך כל עונת השנה יש בזה שביעית ותרו"מ לכו"ע אמנם יש שדנו שכיון שמצד מקום הגידול ודאי שיש בו חיסרון של בית שאין שם שמש רק שמשלימים דרך כל מיני צורות צדדיות זה עדין בכלל בית אמנם דעת החוט שני שכיון שבפועל זה מקום גידול שרואים בו מעלה זה ודאי נחשב שדה והגריש"א נקט שגם אם כלפי הדאוריתא זה מותר אבל כאן רבנן וודאי גזרו שרק בית שהוא לא דרך גידול יש מקום לומר שלא גזרו אבל כה"ג ודאי גזרו על זה

והנה יש לדון לגבי חממות שכל מטרתם כדי למנוע תולעים האם כיון שביחס לגידול הכללי של הירקות זה מזיק חשיב בית או שכיון שבסך הכל ביחס לפרי הבית נעשה לתועלתו ולא לרועץ לו יש בזה קדושת שביעית והחוט שני נקט שאין לזה שם בית שכיון שבפועל זה מקום גידול הוי שדה וכן בחממות שבקיץ הדרך לפתוח הגג ולא פותח מצד שביעית האם חשיב בית או שכיון שזה מקום גידול בצורה של שדה זה נחשב תמיד שדה והגר"י אפרתי העיד בשם הגריש"א שיש להקל להחשיבו כבית אמנם התיר רק אם עוד צירופים עיין לקמן

החזו"א בסדר השביעית כתב שאין להוציא עציץ למרפסת שאינה נקובה וכן כתב בסימן כ"ב סק"א והנה אם זה מועיל לצמח א"כ חשיב תולדת זורע אמנם משמעות החזו"א שעצם זה שעד עכשיו היה פטור של בית ועכשיו לא חשיב בית יש לזה שם זורע וצ"ע דבפשוטו האיסור לזרוע בשדה ולא שיוצר על המקום שם שדה ועיין חזו"א שם שאם זרעו בבית על מנת להוריד הגג עשו איסור למפרע והכל אסור באיסור ספיחין וצ"ב הרי בזמן הזריעה זה היה במקום שלא היה שדה ורק יש מקום לדון שכשמוריד הגג חשיב זורע וצ"ב

### בדין עציץ לענין שביעית [ובדין חממות]

י"ב] מבואר בגמ' שעציץ נחשב דינו כקרקע לכל דבר דהינו שהגידולים יש להם קדו"ש ובפשוטו גם קרקע העציץ יש לו שם קרקע א"י אמנם עציץ שאינו נקוב הרי זה כחו"ל ומדאוריתא ודאי שלא נוהג בזה שביעית ותרו"מ אמנם מדרבנן גזרו אטו נקוב לגבי תרו"מ ולגבי שבת ועוד דיני התורה ומאידך מצאנו בזה קולא שזה לא מקדש כלאי הכרם ויש לדון האם גם גזרו לגבי שביעית ולא מצאנו בזה מפורש בגמ' והחזו"א הכריע סימן כ"ב סק"א להחמיר בזה וכן הביא מהרדב"ז שם

אמנם כתב שאם זה עציץ שא"נ בתוך הבית בזה מי שסומך על הפאת שולחן יש לזה מקום דהינו שיש מקום לומר שכיון שבית זה רק דרבנן לא גזרו את שני הגזירות יחד וכן כתב להקל בסדר השביעית אמנם משמע שם דעתו שזה היתר של שעת הדחק והרי כל ההיתר מדין ספק דרבנן להקל בספק הירושלמי וודאי שבמקום שבקל להחמיר צריך להחמיר [עוד יש לדון שכיון שיש על ידי זה חומרא שזה חייב במעשרות ממילא יש כאן צד חומרא ובזה לא אומרים ספק דרבנן להקל] ותלמידיו מורים בשמו שלכתחילה אמר להחמיר בזה

והגר"י אפרתי העיד בשם הגריש"א שעציץ שאינו נקוב בחממות שבקיץ פותחים הגג וכאן בגלל שביעית לא פותחים יש להקל את קולת החזו"א במקום הדחק וימכרו העציצים לעכו"ם שבזה אין איסור מצד מכירת קרקע לעכו"ם בא"י ואין חסרון של גמירות דעת כיון שקובעים מחיר גמור והמלאכה תעשה על ידי עכו"ם והנה אסור אמירה לעכו"ם לעבוד בשדה עכו"ם ויש בזה איסור ספיחים אמנם בפשוטו נקט שאין ספיחים בעציץ שאינו נקוב וממילא יש כאן צירוף של הב"י שאין קדושת שביעית לעכו"ם אמנם שמעתי מהגר"צ וובר שטען שכיון שהקרקע מתחת היא של ישראל והרי גוזרים אינו נקוב אטו נקוב א"כ מה עוזר שמוכרים העציץ לעכו"ם אמנם יתכן שלא גזרו על מקרה זה אלא גדר הגזירה שהעציץ נחשב לקרקע א"י

וכתב החזו"א כ"ב סק"א ששיעור הנקב הוא כדי הוצאת שורש קטן וזה פחות מכזית ואין אנו בקיאים בשיעורו אמנם נקב קטן שנעשה רק שהמשקים יצאו בריוח לא חשיב נקב ומועיל נקב לא דוקא בתחתית הכלי אלא ה"ה בצידי הכלי וביאר החזו"א ערלה סקט"ז אות ב' מצד שזה יונק מאלכסון ולפ"ז ביש נקב מהצד ורוצים לפרוס משהו על הקרקע צריך יותר גדול מהעציץ וצ"ע השיעורים בזה ונחלקו הראשונים האם כשהענפים יוצאים מחוץ לאילן חשיב נקוב והמשנה למלך והחזו"א נקטו להחמיר בזה [וכתב החזו"א שם שהנוף לא יונק באלכסון דרך נקב מהצדדים] אמנם דעת הגריש"א במכתבו הודפס סוף המשפטי ארץ שבמקום שיש עוד צירופים יש להקל בזה וכדלקמן

### מה נחשב עציץ נקוב

י"ג] והנה יש לדון מה נחשב עציץ שאינו נקוב דיש מקום לדון שיש דברים שיונקים גם ללא נקב מריח הקרקע והנה זה ודאי שעציץ ממתכת או מאבן או מזכוכית אינו יונק וחשיב אינו נקוב [ויתכן שפלסטיק קשיח חשיב אינו נקוב כיון שהוא אטום כן הוא במ"א בשם הגר"נ] אמנם עציץ מעץ וחרס נחלקו בו הראשונים האם הוי כנקוב ויש שכתבו שזה רק לאילן אבל בזרעים לא הוי כנקוב אמנם השו"ע או"ח סימן של"ו ס"ח מבואר להחמיר בזה [ע"ש בבה"ל] אמנם כתב החזו"א כ"ב סק"א שלגבי זריעה בבית יש להקל שבזרעים תמיד לא הוי כנקוב ולגבי אילן בחרס יש להחמיר אמנם בעץ החזו"א סוף ערלה הלכה ל"ב נקט שאפשר להקל בזה ודלא כמשמעות השו"ע סימן של"ו והנה בפשוטו גם אם העציץ נקוב אבל פורסים משהו מתחתיו שמפסיק היניקה חשיב אינו נקוב וכן הוא בהג"ה בשבת פ: הובא במ"ב של"ו סקמ"ד אמנם בפשוטו צריך לפרוס דבר שחוצץ כגדרים הנ"ל אמנם בדבריו מבואר שמועיל גם לפרוס בגד ולכאורא זה דבר מחרחר שלא מפסיק היניקה ויתכן שכל שהעציץ לא עומד על הקרקע כל דבר מפסיק וכן משמע קצת באגלי טל קוצר סקט"ז וצ"ע

עציץ נקוב המונח על גבי יתדות דעת תוס' שהוא נחשב כמחובר וכן נפסק בסימן של"ו וע"ש בריטב"א שדן שאם העציץ הוא למעלה מעשרה אינו כמחובר ואין כונתו שאז זה לא יונק מהקרקע דמהיכי תיתי לחדש כן אלא כונתו שתמיד על ידי היניקה הוא עצמו נחשב כקרקע וכאן שהוא חלוק מהקרקע הוא לא נחשב כקרקע ולפ"ז אם הוא תוך עשרה ויש לו נקב בדופנו למעלה מעשרה זה יחשב כקרקע אמנם הפוסקים סתמו בזה ומשמע שנקטו שבכל מקרה דינו כקרקע

### בדין גידולי מים

י"ד] יש לדון האם בגידולי מים יש איסורי שביעית וכגון הנוטע יחור של עץ במים או יש דברים שממש יכולים לגדול במים ובספר נחפה בכסף כתב שאין זה שדה ואין בזה איסור ולדבריו גם אם זה מונח בקרקע בצורה שלמים יש דין מחובר בכל אופן אין בזה איסור אמנם בשו"ת מהרי"ל דיסקין כ"ז נקט שיש לנהוג בזה דין שביעית והנה בעציץ שאינו נקוב היה מקום לדון שזה גזירה אטו שזה יהיה נקוב וכאן אם זה יהיה נקוב המים יצאו משם אמנם בפשוטו זה גזירה לא אטו מקרה זה שיהיה נקוב אלא זה סברא בעצם שילמדו מזה שעציץ זה לא קרקע וממילא יעשו בקרקע בעציץ נקוב אמנם החזו"א דירבן לעשות גידולי מים בעציץ שאינו נקוב תוך הבית וכנ"ל ויתכן שראה בזה צד קולא שזה גידולי מים ולכן היה מאוד מעונין בזה וכמדומה שהקיל אפילו בעציצים שיש בהם יותר ממ' סאה ובאותו מעמד שאלו אותו מה הברכה וענה שאפשר לברך בורא פרי האדמה כיון שלא דנים לפי הגידול הזה אלא הברכה היא כללית ודלא כנשמת אדם

והנה לגבי נתינת פרחים במים אם זה רק לשמור על טריותם אין בזה צד איסור כמבואר בשו"ע שאפילו בשבת אין בזה איסור אמנם אם זה פרחים שנפתחים שלגבי שבת מבואר במ"ב של"ו סקנ"ד שיש איסור להחזיר במים דהינו שדנים שיש כאן זריעה מדרבנן יתכן שגם לגבי שביעית יש להחמיר בזה אמנם עציץ בבית שיש כאן עציץ שאינו נקוב ובית וזה גידולי מים בזה יש להקל לכתחילה

### בדין זריעה בגג הבית

י"ג] עיין שו"ת הרא"ש כלל ב' ד' הובא בשו"ע הלכות ערלה סימן רצ"ד דאם יש גג של נסרים שמודבקים אחד לשני והניח עפר על גבי הגג וזרע שם אפילו שזה לא יכול לינוק מהקרקע עולם בכל אופן יש כאן איסור דאוריתא מצד שהעפר שעל העליה הוא עצמו יש לו דין שדה וביאר שרק דבר המטלטל אין הדרך לזרוע בו ולא חשיב שדה אבל דבר קבוע יש לו דין שדה בעצם ובפשוטו לפ"ז אדניות המחוברות לקרקע שהם לא מטלטלים דינו כקרקע ועיין אגלי טל קוצר ס"ג ה"י שכתב שעציץ גדול שהוא יותר מארבעים סאה שזה דבר שאינו מטלטל יש לו דין קרקע וכן הביא במשפטי ארץ בשם החזו"א ועיין במכתב מהגריש"א שהביא מהבית דוד והנשמ"א שעציץ נקוב המונח על גבי הגג כה"ג שהגג עשוי מקורות עץ או אבן זה לא יחשב מחובר כיון שהוא מטלטל אין לו את המעלה של הגג ומה שמחשיבו כקרקע זה היניקה מקרקע עולם וכיון שזה לא יונק מקרקע עולם אינו כמחובר אמנם ע"ש שנקט שאם יש עפר על גבי הגג כיון שעפר זה מה שיגדל בו חשיב מחובר ממילא גם עציץ נקוב שעומד עליו חשיב מחובר דהינו שגם מעפר כזה שהוא לא קרקע עולם יש בו כח גדילה שהוא סיבה להחשב למה שיונק ממנו כמחובר והנה בפשוטו אם יהיה עציץ נקוב המונח על גבי סלע של קרקע עולם זה לא יחשב מחובר כיון שסלע הוא דבר שמפסיק היניקה כמבואר בגמ' גיטין והוא עצמו אין לו כח צמיחה א"כ העציץ שמעליו שהוא דבר תלוש אין סיבה שיחשב מחובר אמנם המנחת שלמה סמ"א אות ב' כתב שיתכן שסלע לא מפסיק את היניקה לגמרי וצ"ע כונתו הרי עציץ של אבן מפסיק היניקה ואולי סלע שאני

והנה בפשוטו לפ"ז כל עציץ אפילו בקומה ראשונה שמונח על מרצפות חשיב עציץ שאינו נקוב כיון שיש אבן שמפסיק וכן בקומה עליונה יש את התיקרה שעשויה מבטון שזה מפסיק אמנם עיין חוט שני ועוד שהביאו בשם החזו"א שנסתפק שכיון שזה עשוי מחול זה לא מפסיק יניקה וכן משמע בסדר השמיטה שהוציא הגר"ז שפירא שעציץ שאינו נקוב בבית יש להקל ומבואר שנקוב אין להקל אפילו שסתם בית בזמן החזו"א היה בו רצפות וכן לא חילק בין הקומות אמנם ברצפות משיש בפשוטו לא חשיב נקוב וכן רצפות מקרמיקה שזה ודאי כחרס שזה חול שעובר אפיה בתנור לגבי זרעים הוי אינו נקוב [ועיין חו"ב דמאי סימן ס"ט סק"ח שדיק כן מהחזו"א בספרו] ובמכתב מהגריש"א הוסיף שאם זה לא מפסיק היניקה א"כ יש לדון שעצם היניקה מהבלטות זה גם סיבה לאיסור שהרי הבלטות הם כקרקע ונפק"מ שלא יעזור שיהיה הפסק בקומה התחתונה כגון שעומד שם מקרר או שולחן אמנם דעתו שאם יש פי בי סי וזה תוך הבית יש להקל וכן לגבי הענפים שיוצאים שנקט שלהרבה ראשונים אין לזה דין נקוב כה"ג שזה גם תוך הבית יש להקל [והנה לפעמים הדרך שמתחת למרצפות יש חול ויש מרווח בין המרצפות ששם יש חומר שדינו כעפר וממילא יש כאן יניקה מהעפר הקבוע של הבית וחשיב מחובר מצד זה אמנם יתכן שעפר זה אינו ראוי לגדל דבר] [והגרשז"א נקט לחלק בין קומה ראשונה שזה מונח ממש על הקרקע לקומה עליונה שזה רק מונח על גבי יתדות שבזה הבלטות והבטון מפסיקים וזה כשיטתו שעציץ נקוב המונח על גבי סלע חשיב נקוב וצ"ע]

ועיין לקמן ההלכות למעשה בעציצים אמנם יש לדעת לגבי הרבה ספיקות שיש כאן הרבה צדדים להקל ולהחשיבו אינו נקוב תוך הבית

#### ד' כסליו פ"ב

# הלכות שביעית - שיעור ג'

### דבר שאין מתכוין בשביעית

י"ד] יש לעיין באיסורי שביעית האם בעושה דבר שאין כונתו לצורך הקרקע אבל הקרקע משתבחת האם זה בכלל האיסור של עבודת קרקע ויש מקום לומר מסברא שאין בזה איסור שכיון שיסוד האיסור עבודת קרקע כל שאין זה מטרתו אין זה בכלל עבודת קרקע אמנם יתכן איפכא שאפילו אם בשבת יש היתר של משאצל"ג ומלאכת מחשבת שם כי יסוד האיסור זה העשיה מצד האדם אבל כאן שיסוד האיסור מצד הקרקע לא משנה מה מטרתו ויש בזה איסור ועיין תוס' גיטין מ"ד: שכתבו לגבי שדה שנתקוצה שאם נטל קוצים מהמחובר להשתמש בהם אפילו שזה בארעיה דחבריה שבשבת פטור בשביעית יש בזה איסור גמור וכן בגמ' סנהדרין כ"ו מבואר שהיה אדם שהיה זומר עיצים ור"ל אומר שאולי לעקל בית הבד הוא צריך ותמהו התוס' מה זה משנה הרי זומר וצריך לעיצים חייב שנים ותירצו שעושה בצורה שזה מזיק לאילן ומבואר שללא זה אפילו שאין זה כונתו בכל אופן זה אסור ובשביעית פ"ד מבואר שאין קוצצין בתולת שקמה אפילו שיש לו צורך להשתמש בעיצים ויש איסור כי זה משביח העץ וצריך לקוץ בצורה שאין זה משביח העץ

והנה מבואר במשנה פ"ד שמותר לאדם ללקט עיצים להסקה את הגס הגס וכן לקחת אבנים מחצרו כיון שמטרתו לבנין והקבלן מביא מכל מקום וכן מבואר בירושלמי שמותר לחרוש בשדה חברו כדי ללמד הבהמה לחרוש וכן מותר להעמיד בהמות שמזבלות הקרקע אם משנה מהצורה הרגילה אפילו שבפועל הם מתקנות הקרקע לשנה הבאה ועיין חזו"א י"ט י"ד ד' ב', י"ח ו' שכתב שמבואר שאפילו שיש לו תועלת לזריעה אבל כיון שאין זה מטרתו מותר ונסתפק שאפילו במקרה שחושב על זה מותר כיון שאין זה עיקר מטרתו ובסק"ד הביא שם מהרמב"ם מפורש שיש מקרים שנוטל אבנים במקום שדעתו לזרוע שם אחרי שביעית וזה מועיל לו אבל כיון שעכשיו מטרתו לצורך האבנים לכן זה מותר והנה כל אלו זה מצד שבח הקרקע ויתכן שבזה כל שזה לא מטרתו לא דנים שיש כאן עבודת קרקע אבל לגבי שמגביר צמיחה קימת אסור אפילו אם אינו מתכוין אמנם עיין פ"ד שמותר לחתוך עיצים אפילו שיש בזה תיקון לעץ הנשאר וע"ש שכתב שזה ודאי מוכח שכל שאין מטרתו להשבחה שבדבר מותר רק כל שיש שני צורות איך לעשות וכל שמטרתו לעיצים עושה בצורה מסוימת והוא עושה בצורה קצת אחרת לצורך העץ בזה יש איסור אפילו בשל חברו ע"ש

וע"ש שבמקום שאין לו בזה שום ענין וודאי מותר ובמקום שניחא ליה רק שאין זה מטרתו ולא עושה בגלל זה בזה יש לעיין איך להעמיד המשניות וסתימת הדברים שמותר אמנם מבואר במשניות שיש מקומות שאסור משום מראית העין כגון עושה תעלה בקרקע או חופר כדי לבנות גדר שבכל זה צריך שיהיה שם היכר שעושה לצורך הנ"ל ולא לצורך השבחת הקרקע ועיין רמב"ם פ"א הט"ז **בראשונה היו אומרים מלקט אדם עיצים ואבנים מתוך שדהו והא שיטול הגס הגס כדי שלא יתכוין לנקות הארץ אבל משדה חברו נוטל בין גס ובין דק משרבו עוברי עבירה שמתכונין לנקות ואומרים הגס הגס אנו נוטלין אסרו ליטול משדהו אלא מתוך שדה חברו היתה בהמתו עומדת בתוך שדהו מלקט ומביא לפניה שבהמתו מוכחת עליו וכן היתה שם כירתו מלקט הכל ומדליק שכירתו מוכחת עליו** עכ"ל ומבואר שאפילו שיש תיקון לקרקע אסור דזה נראה שעושה לצורך השדה אבל אם ניכר שעושה לצורך כירתו או בהמתו מותר ובמשפטי ארץ פ"ד הערה 62 הביא מהגריש"א שכל שזה ניחא ליה אפילו שאין זה כונתו אסור יתכן שבדאוריתא יש להחמיר [ועיין מכתב מהגריש"א בסוף הספר שם] ובציון ההלכה הביא שהחזו"א הקפיד לא לזרוק גרעינים במקום שזה יכול לגדול ולכאורא אין לך אין מתכוין יותר מזה ואולי כיון שזה דאוריתא לכן בזה החמיר יותר [ועיין ס"כ סק"ה שכתב שאסור לזרוע כדי לבדוק הזרעים ובפשוטו שגם זה מטרת זריעה ועיין חוט שני פ"א סקכ"א]

### ההנהגה המעשית בעציצים בבית

ט"ו] א. אין איסור להפוך עציץ נקוב לשאינו נקוב ולכן יכול לקחת עציץ מהקרקע ולהניחו על השולחן וכן מותר להניח מתחת לעציץ דבר שיגרום שיחשב אינו נקוב וכן להכניס הענפים לתוך העציץ כדי שיחשב אינו נקוב

ב. עציץ שדינו כאינו נקוב ועושה דבר שיהפכו לנקוב כגון שהיה על גבי שולחן ומניחו על גבי קרקע או שהיה על גבי קרקע ללא נקב ועושה בו נקב אם מטרתו להגדלת היניקה יש בזה איסור גמור של תולדת זורע שהרי מציאות הגברת היניקה זה עושהו מחובר לקרקע ומסתבר שזה רק דרבנן אמנם אם אין כונתו מצד תועלת הצמח אלא שעושה כן מסיבות אחרות בפשוטו יש מקום לדון שכיון שאין כונתו כלל לצורך גידול העציץ אין זה בכלל מלאכת קרקע בשביעית וכנ"ל וכמבואר בחזו"א י"ט סקי"ד שבמקום שאין לו בזה שום ענין אין איסור וכמדומה שכן היתה דעת הגרשז"א אמנם דעת הגריש"א והחוט שני לאסור זה ולכאורא הסברא בזה שכל מה שמצאנו היתר של אינו מתכוין זה כשעיסוקו כלל אינו בצמיחת הפרי או בהכנת הקרקע ואפילו בשופך מים על זרעים שהוא שופך מים וממילא יש כאן גדילה אבל כאן שעיסוקו על מצב הצמח איפה הוא יהיה מונח אפילו שאין מטרתו לזריעה שבדבר בזה כיון שמציאות מתיחסת לעציץ בעצמו גרע ואין בזה להיתר דאינו מתכוין ויתכן עוד שגם במקום שאין זה כונתו אבל צריך שיהיה מוכח שאין כונתו לצורך הרקע וכאן זה יכול להראות שכונתו לצורך העציץ שינק יותר מהקרקע אמנם על גבי מרצפות אף אחד לא חושב על היניקה שבדבר וצ"ע בזה

ג. עציץ המונח על גבי יתדות ומניחו על גבי קרקע נחלקו הראשונים האם לגבי שבת חייבים על זה ודעת הרמב"ם לחייב ודעת רוב הראשונים לפטור אמנם גם לדבריהם מבואר שיש בזה איסור מדרבנן ויש לדון האם אסרו דבר זה גם לגבי שביעית וכיון שאין לנו מקור שזה יותר קל צריך להחמיר בזה ובריטב"א מבואר שאם זה גבוה י"ט מהקרקע זה ודאי לא נחשב מחובר

ד. יש לדון האם בגוררו על גבי קרקע האם כיון שמשנה את מקום היניקה יש בזה איסור ובמאירי בשבת דן בזה לאיסור והנה בפשוטו מבואר בגמ' שגם לגבי שבת אין בזה איסור דאוריתא ואין לנו מקור לאסור מדרבנן ובפשוטו גם כאן זה מותר וכן נקט בחוט שני [ויש להוסיף שזה בגדר ניכר שאין ענין לתועלת הצמח]

ה. יש לדון בלוקח עציץ נקוב ממקום מסוים ומעבירו למקום אחר ובדרך זה עובר במקום שחוצץ שזה לא נקוב האם מסתכלים על הכל כפעולה אחת ואין כאן זריעה או שכיון שבאמצע זה לא היה מחובר חשיב זריעה

ו. עוד יש לדון בעציץ המונח על גבי שולחן ורוצה להעבירו לשולחן אחר האם כיון שזה דרך העברה בעלמא וכל עיסקו הכללי הוא ודאי לא בתור לזורעו ברגע שזה באויר ובזה וודאי מסתבר להתיר וצ"ע

ז. אמנם בעציץ בתוך הבית ויש ריצפה דיש בזה ג' צדדי קולא א. אינו מתכוין כלל לתועלת הצמח והדבר ניכר ממעשהו ב. זה בית ג. יתכן שבין כה זה נחשב נקוב בזה יש להקל א. להעבירו ממקום למקום ב. להנמיכו מיתדות לקרקע להעבירו משולחן לשולחן וכדו' וצ"ע אמנם בהעברה בעלמא בצורה שניכר שעשיתו לרגע וממילא אין שום חשיבות לדבר הנוצר מסתבר שיש להקל לכתחילה וצ"ע בכל זה

ח. עציץ שנמצא בבית ומוציאו לחוץ החזו"א נקט לאיסור ומשמע אפילו שאין מטרתו לצורך העציץ אמנם כיון שבבית יש צד לירושלמי שזה לא נחשב זרוע לגבי שביעית ועכשיו זה נחשב זרוע לגבי שביעית לכן זה סיבה לאסור והדבר מצוי שרוצים להוציא העציצים למרפסת ולפ"ז אם רוצה להעביר דירה או להביא עציץ מחברו כיון שזה עובר דרך מקום שאין גג יש לאסור ואפילו שאין כונתו כלל וזה ניכר מתוך מעשיו אבל כה"ג שהנידון בזריעה גמורה יש להחמיר אמנם אם מכסה את העציץ בנילון וכדו' שזה נחשב אינו נקוב בזה שהוא דרך העברה בעלמא החוט שני נקט להתיר שזה ניכר שאין כונתו לצורך העציץ וגם שזה אינו נקוב אמנם בתנאי שכשמביאו לבית משאירו אינו נקוב וצ"ע בכל זה

ט. וכן אסור להגביה התקרה מעל העציץ ולהופכן לזורע בצורה שיש בו קדושת שביעית והדבר מצוי שרוצים לפתוח גג הסוכה כדי לעשות סוכה ויש שם עציצים ובזה יש להקל יותר שניכר שאין עיסוקו כלל לצורך העציצים וכן לפרק הסוכה לאחר סוכות כיון שאין דעתו על העציצים וניכר שכונתו לפרק הסוכה שזה לא יהרס מותר אמנם אם יש מכסה על דשא ומורידו שבזה ודאי שיש מחשבה שהדשא יגדל יש לאסור וצ"ע בכל זה

י. לפתוח חלון שיכנס אור ושמש ויועיל לעציץ יש בו איסור אמנם אם אין כונתו לעציץ כיון שהדרך לפתוח שלא למטרת העציץ ואין כונתו לזה ואינו מתעסק בעציץ בפשוטו אין בזה איסור וכמו שבשבת פותחים החלון אמנם אם יוצא מביתו לתקופה שאז הדרך לפתוח החלון לצורך העציצים יתכן שאסור אם לא שיפסדו העציצים

י"א. צמח שגודל במים ונשבר העציץ בפשוטו החזרתו יש בו איסור זורע ואסור ולא מצאנו התיר זריעה במקום הפסד אמנם הרוצה להקל כדין עציץ נקוב בבית יכול להקל וכאן שזה גידולי מים יש מקום יותר להקל בזה

### כללי המלאכות המותרות והאסורות בשביעית

ט"ז] מדאוריתא נאסר זריעה או נטיעה וכן זמירה ונחלקו הראשונים האם זה בכל עץ או רק בגפן והחזו"א כ"א ט"ו הכריע שזה בכל עץ שיש אומנות מיוחדת במלאכת הזמירה ואם לא זה רק מדרבנן וכגון לחתוך ערבות מהאילן כדי שיגדלו יותר טוב וכן לקצוץ הדסים שיצאו אחרים משולשים יותר וכן מדאוריתא נאסר חרישה ומבואר בגמ' במו"ק ג. שרק אבות אסור מדאוריתא אמנם מדרבנן אסרו כל תולדת זריעה דהינו שכל דבר שמועיל לגידול האילן והירק אסור וכן תולדת חרישה דהינו שכל דבר שמשפר את הקרקע לצורך זריעה הוא בכלל האיסור ומבואר שלא דוקא מלאכה הנעשית בגוף האילן אלא גם אסור להבעיר אש מתחת לאילן שתמות התולעת או לעשות סככה על העץ שלא תכנו השמש ובירשולמי מבואר שגם לתלות עליו דבר סגולי שלא ישרו פירותיו אסור

אמנם מצאנו בחז"ל שני היתרים א. לאוקמי אילנא מותר ורק לאברויי אסור דהינו שפעולה שרק מעמידה את הקים ולא משביחה כלל אין בזה איסור וכגון עץ שעומד להישבר ומחזיקו שישאר כמצבו או קרקע שנסדקה ומכסה הסדקים שלא ימות האילן [ע"ז נ. מו"ק ג.]

ב. והנה מבואר בגמ' במו"ק שמותר להשקות שדה השלחים ועיין חזו"א כ"א סקי"ז י"ח שהביא שנחלקו הראשונים האם זה היתר מיוחד בהשקאה או שיש כאן היתר כללי שכל שיפסד האילן מותר לעשות איסורים דרבנן והכריע החזו"א שכיון שהנידון באיסור דרבנן ושביעית בזמן הזה דרבנן יש להקל בזה אמנם כתב שכל שאפשר לעשות קודם שביעית חייבים לעשות קודם שביעית וכן כל דבר שאפשר לדחות לאחר שביעית צריך לדחות עוד כתב החזו"א י"ח ד' כ' סק"ה שלא הותר אלא הפסד כללי ולא מקרה פרטי שקרה לבן אדם והוסיף שמצאנו מקומות שאסרו אפילו בצורך כללי

והנה היה מקום לומר שרק כדי שלא יפסד האילן מותר אבל כדי שהפירות שביעית לא יפסדו אין היתר אמנם הכריע החזו"א כ"א סקי"ד [מכח כמה ראיות] שכיון שהפירות עומדים לשימוש הציבור ממילא במקום שרוב הפירות יפסדו מותר להשקות ולעשות מה שנצרך שלא יפסד [אמנם במקום שיהיו פירות רק יצאו יותר מאוחר אין לנו מקור להתיר וכן אם יהיה הפירות רק שיהיו פחות יפים אין לנו מקור להתיר וכן כדי שכל הפירות יצאו יתכן שכיון שדרך האילן שלא מוציא כל פירותיו אין זה בכלל ההיתר] עוד כתב החזו"א שאפילו אם עושה כדי שיצאו הפירות וללא זה לא יצאו פירות מותר אמנם הקשה מהירושלמי שאסור לתת שטר באילן שיצאו פירותיו וכתב שאין לדמות הדברים להדדי ולפעמים ראו חז"ל סיבה לאסור ובדרך אמונה פ"א צהה"ל קע"ט ובחוט שני חידשו שלהשקיע באתרוגים שיהיו ראוים למצותם כיון שעיקר היעד שלהם זה לאכילה אסור ורק בערבות שכל יעדם זה לקיום המצוה מותר להשקות שיהיה ערבות ולכאורא אין הדבר מוכרח שכיון שהיום עיקר המטרה של הפירות עומדים למצוה ממילא הפסדם נחשב בזה שאין פירות

בפשוטו גם גינות שעומדת לנוי כל שאם לא יטפל בהם יקרה נזק בלתי הפיך חשיב מקום הפסד ומותר אמנם אם רק לשנה זו זה יראה לא יפה אבל לאחר שביעית יוכלו להחזירו ללא הוצאה גדולה בזה החוט שני אסר שמטרה זו לא מצאנו שנחשבת הפסד להתיר ואין הדבר מוכרח והגריש"א התיר במקום צורך גדול והמחמיר תבוא עליו ברכה

### פרטי המלאכות ודוגמאות מעשיות

### זמירה

י"ז] והנה זמירה שנאסר זה חיתוך ענפים שמועיל לגידול העץ אמנם אם חותך עיצים כדי לסכך בהם או כדי להשתמש בהם כגון שחותך ערבות או הדסים להבדלה או לד' מינים או שמפריע לעוברי דרכים מותר כיון שאין מטרתו לגידול העץ כן הכריע החזו"א י"ט י"ד אמנם בתנאי שלא ידקדק בעשיתו שיהיה בצורה שמועיל לאילן וכתב שהדיוט שלא יודע את מלאכת הזמירה תמיד זה נחשב שינוי אמנם מומחה ראוי שיעשה שינוי כגון שישאיר זיזים דהינו שלא יחתוך את כל הענף או שיגזום רק צד אחד של האילן וכן מי שקוטף פרחים או בשמים וכדו' כיון שאין הדרך לחתוך כדי שיגדל יותר טוב אם לא עושה בצורה אומנותית מותר לחתוך

אמנם עץ שיש בו פירות שלא הגיעו עדין למצב שראוים לשימוש בזה תמיד יש איסור של בל תשחית אמנם מותר במקום שזה משתלם לו אבל כאן זה אסור מצד הפסד פירות שביעית וצריך לחכות שיגיע לגידולם והדבר נפק"מ ברוצה לחתוך עץ לצורך בניה או עץ שנכנס מתחת לעירוב וכדו'

גיזום דשא לשם נוי או גדר חיה כיון שזה פעולה שמועילה להצמחת הנשאר וכן דרך העשיה למטרה זו המ"א הביא מהחוט שני והגריש"א לאסור אפילו שאין כונתו לצורך זה שכאן זה ניחא ליה וכיון שתמיד דברים אלו נעשים לצורך זה הוא אסור ובעשבי בר שעולים בגינה שאין מטרתו לגידול השאר הגר"נ קרליץ התיר לחתוך בצורה יותר גבוה מהרגיל וישאיר מה שקרוב לצמחים היפים שבזה ניכר שאין מטרתו לצורך הקרקע

עציץ שיש עלים נבולים ורוצה להורידם מחמת שזה לא יפה בפשוטו זה עצמו לא מכלל האיסור של עבודת קרקע אמנם כיון שרגילים לעשות דבר זה בשביל תועלת העציץ יש כאן איסור של מראית העין ולכן צריך לעשות בשינוי כגון לא לחתוך את כל העלה וצ"ע

### חרישה

י"ח] איסור חרישה הוא כל שמכשיר הקרקע לזריעה ולכן קבלן שמכין את החצר ומישרה כדי שיוכלו לאחר שביעית לעשות שם גינה הוא איסור גמור אבל מותר להכין חול וכדו' בצידי החצר כדי לעשות לאחר שביעית

אם רוצה לישר קרקע לצורך בניה או כביש אין בזה איסור אבל צריך שיהיה ניכר שזה מטרתו לכן צריך לסמן המקום קודם כגדר מקום לבניה או להעמיד חומרי בנין סמוך למקום הישור

חצרות ושטחים ריקים שיש בהם עשבי בר שהדרך לנכש העשבים שלא יהיה נחשים וכדו' יש מכתב מהחזו"א שהתיר לנכש שכיון שכך הוא הדרך לצורך מטרה זו אין כאן אפילו מראית העין אמנם יתכן שאין לשרש מהקרקע כיון שאין הדרך לעשות זה אלא לצורך זריעה

מבואר ברמב"ם סוף פ"ב משמיטה שאסרו לעשות גדר בינו לחברו במקום העומד לזריעה אפילו שאין מטרתו לזריעה אבל החפירה בקרקע נראה שכונתו לזריעה אבל אם זה מגרש שלא עומד לזריעה אין בזה איסור

אם צריך לעשות צינור להעברת קו ביוב וכדו' בתוך גינה מבואר בגמ' שיעמיק שלשה טפחים או שיעמיד הצינור ליד החפירה ומתי שסותם הצינור והתעלה יעמיד חצץ וכדו' ליד הסתימה ואת הטפח האחרון ימלא בחצץ שזה לא ראוי לזריעה

אסור לסקל אבנים קוצים ופסולת משדהו שנמצא מכשיר הקרקע לזריעה ואם בונה גדר ולוקח מה שליד הגדר מותר כי ניכר שזה לא לצורך הקרקע ולקחת את הלכלוך הגס שניכר שמטרתו לצורך נקיון ולא להכנת המקום לזריעה אין בזה איסור אמנם ראוי לקחת ביד ולא במגריפה שזה יותר צורה של עבודת קרקע ועיין משפטי ארץ פ"ו הערה 6 ואם יש מקום שלא עומד לזריעה כלל ועלו בו עשבי בר מותר לעוקרם

### השקאה

י"ט] אסור להשקות עציצים או כל דבר שגודל אבל במקום שאם לא ישקה הצמח יתקלקל מותר להשקותו וצריך לברר כל דבר מהו הצורך שזה לא יבול ומותר גם קודם שזה נובל כדי שלא יבול, במקום שמותר אפילו שזה מועיל לצמח שלידו כל שאין לו אפשרות שזה לא יועיל מותר אבל צריך לצמצם כמה שיותר במקום שרוב השדה צריך וזה הפסד גדול שישקה כל אילן או כל צמח בנפרד זה נחשב הפסד ויכול להשקות הכל יחד

מי שיש לו כיור מים שיוצא לשדהו או ששוטף את ביתו אם זה יוצא למקום שלא עומד לזריעה אין שום איסור אמנם אם זה יוצא לגינה שלו בזה הרי הוא נהנה מזה ויש מקום לאסור לכל הפחות מצד מראית העין אמנם אם זה בשל חברו שאין לו בזה שום ענין בפשוטו זה מותר ואם שם במי שטיפת ביתו חומרי נקיון מותר דזה לא משביח הקרקע, לגבי צינור מזגן אם זה יוצא לגינתו יש מקום לאסור מצד שניחא ליה אמנם אם אין זה מטרתו כלל יש יותר מקום להקל שהפעלת המזגן זה גרמא בעלמא וכן יש כאן הסברא שכירתו מוכחת עליו שיש כאן מזגן שצריך מקום מוצא וכן מותר לתלות כביסה אפילו שנוטף מים שכיון שזה מקום החבלים שוודאי לא קובעים לפי מקום הנצרך למים הרי זה ככירתו מוכחת עליו הרוצה ליטול ידיו סמוך לסוכה לכאורא היה מקום לדון שיש כאן הסברא של סוכתו מוכחת עליו אבל אם יש מקום רחוק יותר שיכול ליטול יתכן שכאן חייב לשנות דזה שעושה דוקא כאן יתכן שזה מחמת שרוצה בזריעה ויתכן עוד שכל שעיקר המעשה הוא השקאת הקרקע בזה אין ההיתר של אינו מתכוין והחזו"א החמיר אפילו בכיור שנשבר ויצא לגינה ויתכן שחשש לטועים

בפשוטו בזמן שיורד גשם שאין שום משמעות למים של המזגן או נטילת ידים בזה וודאי הוי אינו מתכוין ולכל הפחות בפעולה שאינה ישירה אין סיבה לאסור

אם רוצים לנקות את האבק מהעלים אין בזה איסור כיון שזה לא קשור לצמיחת הפרי ואם עושה אם מים בזה לפעמים זה מועיל לגידול אמנם כיון שניכר לכל שהמטרה לא לגידול הצמח שא"כ לא בכזו כמות קטנה משקים עלים וא"כ הוי אין מתכוין וניכר שמעיקר הדין מותר ובבית יש להקל

### איסור קצירה ובצירה

כ] מבואר בתורה שיש איסור קצירה ובצירה ודעת הרמב"ם שזה הולך לצורך הקרקע אמנם יש גם איסור לצורך הפירות שלא יקצור כדרך הקוצרים וכן הוא דעת הר"ש וזה רק בפירות שקדושים בקדושת שביעית מבואר במשניות שהשינוי שנצרך שלא ילקוט הרבה יחד ודעת הר"ש יש גם הלכה שלא יקצור בכלי המיוחד לכך החזו"א נקט שזה רק הלכה על הבעלים בשדהו אמנם במנחת שלמה האריך להוכיח בדעת הרמב"ם שאסור בכל שדה וגם בחזו"א בסדר השמיטה ו' משמע שיש איסור דרבנן בכל אדם כותב החזו"א שמותר ללקט שיעור שאדם רגיל לו ולביתו לכמה ימים [דהינו כמו שאדם לא הולך כל יום לחנות כך בלקיטה מהשדה]

### דיני פירות שביעית ובמה יש קדושה

כ"א] הנה בשביעית חוץ מדיני עבודת קרקע וכנ"ל יש גם הרבה דיני הנהגה בפירות א. הפקר הפירות ב. איסור סחורה ג. לאכלה ולא להפסד ד. דין ביעור בהגיע זמן הביעור ה. מדרבנן יש איסור ספיחים ו. לחלק מהראשונים יש איסור שמור ונעבד אמנם זה ודאי שאסור לקנות מהחשוד

ויש לדעת באיזה דבר נוהג קדושת שביעית והנה מפורש במשניות שזה נוהג באוכל אדם ובאוכל בהמה ובמין הצובעים ובפשוטו גם בדבר שעומד לסיכה שהרי פירות שביעית מותר בסיכה וכן מבואר במשניות שמיני תבלין נוהג בזה קדושת שביעית ומבואר בגמ' בב"ק שיש הגבלה שרק בדבר שהנאתו וביעור שוה אבל דבר שהנאתו אחר ביעורו כגון עיצים להסקה שנהנים לאחר שנשרף לא נוהג בזה קדושת שביעית ונחלקו הראשונים בדבר שהנאתו קודם ביעורו האם נוהג בזה קדושת שביעית, מיני כביסה ברמב"ם הביא מהירושלמי שנוהג בזה קדושת שביעית ואע"ג דבפשוטו הבבלי חולק החזו"א כתב שכך קי"ל

ומבואר בגמ' שאסור להשתמש לרפואה בדבר שיש בו קדושת שביעית והחזו"א י"ד ה' נקט שגם לא נוהג בזה קדושת שביעית ולגבי צמחי מרפא שמשתמשים לתוספת תזונה יתכן שזה נחשב שוה לכל אדם דהתועלת הוא לכל אדם רק אנשים רגילים מגעים למטרה זו בצורות אחרות ויש להחמיר בזה

מיני בשמים הירושלמי מסתפק האם נוהג בזה קדושת שביעית ובביאור הספק יש שביארו כי זה הנאתו קודם ביעורו ויש שביארו האם זה נחשב הנאה השווה לכל נפש ובחזו"א י"ד ט' משמע שנקט להחמיר בזה וכשיטתו שכיון ששורש השאלה הוא בדאוריתא והגזירה אטו הזמן שזה דאוריתא לכן זה אסור ולפ"ז בטבק יש קדושת שביעית ובפשוטו לפ"ז הדסים יש בהם קדושת שביעית אמנם כיון שרובם עומדים למצוה ולא להרחה יתכן שאין בזה קדושת שביעית ששימוש של מצוה כמו ערבות ודאי אין זה סיבה לקדושת שביעית וכן מביאים מהמהריל"ד והחזו"א ובמנחת יצחק כתב שאם מלקטו לריח יש בו קדושת שביעית ואין הדבר מוכרח שליקטה מועיל בדבר שדרכו לכך אבל דבר שעיקרו לא עומד לכך לא מצאנו שעוזר מה שלוקט לשם כך

פרחים שעומדים לנוי נקטו הפוסקים שזה סיבת הנאה שזה לא סיבה לקדושת שביעית ואם יש בהם גם ריח אם זה עומד שישתמשו בריח כמו שמצוי בפרחים שנוטעים אותם בכונה שיפיצו גם ריח יש זה קדושת שביעית אמנם אם עיקר שימושם לנוי ולא לריח יתכן שזה כמו עיצים שעומדים להסקה אמנם יתכן שכאן תמיד אם הנוי יש גם את שימוש הריח והגריש"א החמיר בזה

אתרוג אפילו שהיום עיקרו למצוה והיה מקום לדון שאין לו קדושת שביעית אמנם מבואר בירושלמי לגבי ערלה שכיון שיסוד המצוה שלו שהוא פרי זה סיבה לערלה ויתכן שזה גם סיבה לקדושת שביעית וכן נוהגים

לולב מבואר בגמ' לשיטת רש"י שיש בו קדושת שביעית וביאר רש"י כיון שהיו מטאטים בזה את הבית ולפ"ז היום אין סיבה שיהיה בזה קדושת שביעית וכן מורים בשם החזו"א, והמהריל"ד חשש להחמיר בזה שהוקשה לו לשנות בדבר שמפורש בגמ' להיפך

עיין חזו"א שהוכיח מהירושלמי שפשתן אין בו קדושת שביעית ויתכן הביאור כי הנאתו קודם ביעורו אמנם ע"ש שביאר שכיון שזה דבר ששימושו משנהו לדבר אחר אין בזה קדושת שביעית ויש שביארו שכיון שזה מחזיק לאורך ימים וזה לא דבר שמתכלה אין בזה קדושת שביעית

קליפות של פירות וירקות שראוים למאכל בהמה החזו"א כתב שאם רובם לא עומדים לבהמה אין בזה קדושה אמנם הסתפק שיתכן שכיון שהתשמיש הנאות בהם להאכילם לבהמה יש בזה קדושה ובסדר השביעית סתם שיש בזה קדושה וכן נהגו בביתו

#### י"א כסליו פ"ב

# דיני שביעית – שיעור ד'

### מהו שלב הגידול הקובע שיש בזה קדושת שביעית

כ"ב] קדושת שביעית נוהג במה שגדל בשביעית ומצאנו כמה שיעורים מה הוא השלב הקובע שיהיה בזה קדושת שביעית ובתבואה זיתים וענבים מבואר בגמ' שזה תלוי בהבאת שליש בשנת השביעית ובאילן זה תלוי בחנטה ודעת הרמב"ם שזה הבאת שליש ודעת רוב הראשונים שזה נפילת הפרח ובפשוטו מחמירים בזה ודעת הרמב"ם שזה תלוי בשביעית ויש ראשונים שנקטו שזה תלוי בט"ו בשבט והחזו"א הכריע להקל בזה וברוב הפירות אין נפק"מ דשני השלבים נעשים בשביעית חוץ משסק.

ובירק הולכים בתר לקיטה ודעת הר"ש שאם נגמר כל גידולו חשיב כלקיטה ודעת הרמב"ם שזה תלוי בלקיטה בפועל ובפשוטו הוא ספיקא דדינא וגם לר"ש מדרבנן כל שנלקט בשביעית אפילו שנגמר בשישית יש בו קדושה אטו מקרה שזה נגמר בשביעית

לגבי אתרוג מבואר בגמ' שזה ספק האם הולכים בתר לקיטה ודעת רוב הראשונים שלגבי שביעית זה ודאי בתר חנטה ודעת הרמב"ם שבנכנס לשביעית הוי ספק אם הולכים בתר לקיטה והחזו"א הכריע להקל בזה וכתב שנהגו להחמיר וכתב שאסור ללקוט הפירות מצד שיש צד שזה של הבעלים אפילו שהבעלים מצד עצמו על הצד שזה הפקר הוא משאיר את זה לכלום [והחזו"א בספר הסתפק שאולי כל פרות הדר זה כמו אתרוג כיון שהוא צריך השקאה גם בקיץ אמנם כתב כיון שהעיקר הדין דלא כרמב"ם לכן יש להקל בזה אבל לעצמו החמיר אפילו לגבי משומר אמנם הרי גם בזמן הרמב"ם היה לימון כמבואר בדבריו וכתב שרק אתרוג זה כך]

### דין הפקר הפירות

כ"ג] יש מצות עשה להפקיר הפירות הקדושים בקדושת שביעית ומבואר ברמב"ן על התורה שהמצוה היא לא רק בזמן הלקיטה אלא כבר קודם והחזו"א הכריע שזה מתחילת הגידול רק שאסור לקוטפם מצד הפסד הפירות והנה דעת הב"י שאין הדבר נעשה הפקר מעצמו ויש שכתבו שלדעתו צריך להפקיר בפני ג' אמנם משמעות הרמב"ם שאין דין מעשה הפקר אלא שצריך להעמיד את השדה לרשות הציבור ובזה הוא יוצא מרשותו אמנם דעת המבי"ט שזה הפקעתא דמלכא וגם אם הבעלים לא מפקיר הרי הפירות הפקר וכן הכריע החזו"א אמנם לגבי פירות עכו"ם כתב שיתכן שכיון שהוא לא מצוה על השמיטה זה לא הפקר

מבואר בגמ' שגם הקרקע היא הפקר לצורך לקיטת הפירות דהינו שחייב לתת לאנשים להיכנס לשדהו ללקוט הפירות ואסור להושיב שומר שלא יתן להיכנס אמנם מותר למנוע מעכו"ם לקחת הפירות אפילו שזה הפקר גם כלפיו וכן מותר למנוע מהבהמות לאכול מהפירות ולכן מותר להשים דחליל שימנע מהעופות לקחת מהפירות אמנם אם הבהמה כבר אוכלת אסור למונעה שהרי כתבה התורה והיתה שבת הארץ לך ולבהמתך אמנם לאחר זכית אדם בפירות ודאי שיכול למונעה

מבואר בתוספתא שבעירות הסמוכות לספר שהעכו"ם יכולים לבוז הפירות מותר להושיב שומר אפילו אם על ידי זה אנשים נמנעים להיכנס אבל וודאי שאסור לו למנוע מישראלים ללקוט מהפירות ובשם החזו"א שהתיר לתלות פתק שהשדה הפקר ושיש מפתח אצל הבעלים ואפשר לקחתם ומקובל שמי שיש לו חצר אחורית שיש בה פירות שביעית שצריך לעבור דרך ביתו אין הוא חייב להשאיר כל היום את ביתו פתוח אלא יכול לכתוב פתק שהכל הפקר ושיש שעות מסוימות שיכול להיכנס אמנם בפשוטו יש לו חיוב לתת להיכנס דהינו שגם כל ביתו משועבד למצות ההפקר של הפירות וצ"ע האם אילן הנוטה לשדה חברו האם הוא חייב לתת להיכנס ללקוט או שזה רק הלכה על הבעלים של הפירות ובשם הגראי"ל והגרח"ק ראיתי שנקטו שיש חיוב וצ"ע

הדין הוא שירקות הולכים בתר לקיטה ויש לדון מה דין הפקרם וכתב החזו"א שירק שודאי עתיד להילקט בשביעית הוא כבר הפקר מיד וכן ירק שגדל בשביעית אפילו שיכול לצאת לשמינית ולא יהיה בו קדושת שביעית אבל עכשיו הוא הפקר ורק כשיגיע שמינית זה יחזור להיות שלו אמנם בירק שנזרע בשישית ויתכן שילקט בשמינית בזה נסתפק האם כבר עכשיו זה הפקר אמנם זה ודאי שאם ילקט בשביעית יחול על זה קדושת שביעית והפקר ועיין קה"י

### אוצר בי"ד

כ"ד] מבואר בתוספתא שלצורך הציבור מותר לבי"ד לאסוף כל הפירות ולמנוע משאר אנשים לקחת יותר מג' סעודות ולוקטים כל הפירות וזה מונח אצלם עד לאחר הביעור ואצלם לא חל דין ביעור דזה עדין הפקר ומחלקים לכל הציבור ומבואר בתוספתא שמותר לקחת כסף על הטירחא של הלקיטה והחזו"א הנהיג שגם בי"ד יכולים מראש למנות מי שיטרח לעשות פעולות המותרות בשדה כדי שיהיה פירות לכלל הציבור ולקחת מהם ההוצאות ומעדיפים לקחת את הבעלים כפועל כיון שהוא מטפל בהכל בצורה יותר תועלתית אפילו שיתכן שלוקח קצת יותר בשכר טירחתו עוד הורה החזו"א שאפילו שפירות שביעית אסור למוכרם במדה ומשקל כאן שזה רק חלוקת הפירות ולא מכירה אין בזה איסור, כתב החזו"א שצריך להיזהר שהמכירה של האוצר בי"ד תהיה במחיר שניכר שזה פירות שביעית ושזה הפקר ולא שעל ידי כל ההוצאות זה יעלה באותו מחיר של כל שנה [לפעמים המחרים שוים לכל שנה אבל תמיד הסוג היפה שעולה מאוד יקר הולך לחו"ל אבל בשמיטה הפירות היפים מגיעים לא"י] אם אדם לוקח את הפירות של אוצר בי"ד ללא לשלם יש לדון אם זה מחסר בלכם שיתכן שכיון שזה גדל מכח ההוצאות של הבי"ד יש כאן לציבור זכות בזה ובחוט שני נקט שיוצא ידי חובתו ובשם הגרשז"א הביאו שלא יוצא ידי חובתו

הרמב"ם לא כתב ההיתר של אוצר בי"ד ובפשוטו מצד שמפורש שם שהמטרה היתה שיאכלו אחרי הביעור והוא פסק שאסור לאכול אחרי הביעור ולכן הספרדים המחמירים כשיטת הרמב"ם אין להם לאכול אוצר בי"ד לאחר הביעור

### איסור ספיחים

כ"ה] מעיקר דין תורה ירקות שעלו מעליהם מותרים באכילה אמנם רבנן חששו שאנשים יזרעו בשביעית ויאמרו שזה עלה מעליהם לכן אסרו כל ירק שגודל בשביעית אפילו עלה מאליו ולכן גם נכרי שזרע בשדה ישראל זה אסור דזה לא גרע מעלה מאליו והדבר מצוי בקרקעות נטושות שהעכו"ם זורעים דבפשוטו יש בזה איסור ספיחים ומבואר במשניות שזה גם במאכל בהמה ובפשוטו גם בפרחי ריח ובפשוטו מסקנת החזו"א שדברים שאין בהם קדושת שביעית אין בהם איסור ספיחים [דר"א פ"ד סקכ"ח] מביאים בשם הגר"ח ברלין שעציץ שאינו נקוב אין בו איסור ספיחים [ולכן הגריש"א רצה שאת המצע מנותק ימכרו לעכו"ם אפילו שזה זריעה לצורך ישראל אבל אין בזה איור פיחים כיון שזה בעציץ שאינו נקוב] ובמ"א הביא מהגריש"א שגם מה שגודל בבית כיון שאין הדרך לזרוע שם אין בזה איסור ספיחים עוד מבואר ברמב"ם שקש של שביעית אין עליו את הגזירה ולכן נהגו לזרוע קודם שביעית ולקצור כשזה קש ולהאכיל לבהמות

אפילו שהאיסור הוא לא דוקא באכילה אמנם אין הגדר שזה איסור הנאה אלא כל שזה הדבר שאליו הוא עומד הוא אסור אבל לשבת על ספיחין כגון על אבטיח או קש של ספיחין מותר ולכן אפילו לשיטות שבהמה שנתפטמה באיסורי הנאה היא אסורה כאן אין איסור ולכן החלב של הבהמות בא"י אפילו שאוכלות ספיחי שביעית מותרות, כן הורה הגרי"ז ודלא כאדמו"ר מסאטמר

עוד מבואר שיש ד' שדות שאין בהם דין ספיחים א. שדה בור דהינו שדה שמצד צורתה אין אדם עומד לזורעה וחידש החזו"א ששדה שמצד סדר הזריעה משאירים אותה בורה בחורף וזורעים אותה בקיץ ועכשיו מחמת שביעית זרע קודם שביעית כדי שיגדל בשביעית זה מותר ב. שדה ניר דהינו שדה חרושה לצורך זריעה שהדרך להשאירה כך לשנה הבאה ג. שדה זרע דהינו שזרועה דבר מסוים שאין אדם זורע בה משהו אחר ד. שדה כרם שאין אדם זורעה מחמת שתאסר באיסור כלאי הכרם וכתב החזו"א שספיחים שגודלים בשדה הפקר שאין שום סיבה שלא לזורעה אסורים עוד מבואר ברמב"ם שדבר שדרכו לגדול בר ואנשים לא זורעים אותו אין בו איסור ספיחים וכתב החזו"א שבכל אלו אם יהודי זרע באיסור ודאי שיש איסור ספיחים שרק הקילו שאין את ההלכה של עלו מאליהם דהינו שבגזירת ספיחים היה שני גזירות א. שבזרע זה אסור ב. שבעלו מאליהן אסור שמא יזרע וכל הקולות זה בתקנה השניה

הגזירה של ספיחים זה רק בירקות אבל באילן או בשיחים רב שנתיים אין בהם איסור ספיחים ולגבי בננות החזו"א הורה שאין בזה איסור ספיחים אפילו לדעת הרמב"ם ובפשוטו כיון שזה לא נזרע כל שנה אמנם זה קשה מכרוב ויש שביארו כיון שזה לא נותן פירות רק לאחר שביעית

מבואר בתוספתא לענין תבואה וקטנית דהינו כל דבר שהגרעין נאכל שכל שזה הביא שליש בשביעית יש בזה איסור ספיחים ואם הביא שליש קודם שביעית אין בזה איסור ספיחים אמנם לענין ירק דעת הרמב"ם שכל שלקטו אותו בשביעית ויש בו קדושת שביעית יש בו איסור ספיחים אמנם דעת הר"ש שגם אם יש בו קדושת שביעית אבל כל שזרעו אותו קודם שביעית אין בו איסור ספיחים והיה מקום לומר שזה תלוי בעיקר גידולו וכמו לגבי תבואה שזה תלוי בשליש אמנם החזו"א הכריע שאם השיח שעליו גדלו הפירות יצא זה ודאי מותר ואם רק השריש התיר מצד שעת הדחק ושאלו עד מתי ואמר כל זמן שהמדינה מחזיקה בהיתר מכירה וכן נהגו על פיו,

לענין ירקות שנזרעו בשביעית ונלקטו בשביעית יש בהם איסור ספיחים לעולם אמנם ירקות שנלקטו לאחר שביעית בזה יש כמה דרגות אם המשיך לגדול לאחר שביעית ולקטו לאחר שביעית יש בהם איסור ספיחים רק עד חנוכה או שיספיק לגדול כמותם לאחר שביעית אמנם אם גמר גידולם היה בשביעית בזה דעת הרמב"ם שזה כנ"ל אמנם החזו"א הכריע להחמיר כר"ש שכל שזה לא צריך הקרקע זה כאילו נתלש בשביעית אמנם ביבשו עוקצי הירקות בשביעית וודאי שזה כאילו נתלש בשביעית

מבואר במשניות שספיחים יש דין לעוקרם או כדי שלא יבאו להשתמש בהם או מצד מראית העין שזרע בשביעית ואפילו ספיחים שיצאו למוצאי שביעית אמנם החזו"א הסתפק האם בספיחים שעומדים להשאר עד אחרי חנוכה או שיעשו כיוצא בהם האם גם כה"ג יש דין לעוקרם וגם לדעת הר"ש שאין איסור ספיחים בזרע קודם שביעית אבל כל שזה נגמר צריך לקוצרו שלא יראה שהוא משמרו

בשדה עכו"ם אין איסור ספיחים ונסתפק החזו"א אם יהודי עובד בשדה עכו"ם לצורך העכו"ם דהינו שהתבואה של העכו"ם האם גזרו כה"ג אמנם אם היהודי אריס בה או שזה חכור לו שיש לו חלק בפירות בזה וודאי גזרו איסור ספיחים וה"ה אם העכו"ם מרשה לישראל לזרוע בקרקע ולקחת התבואה שכל שהרוח הוא לישראל הוא בכלל איסור ספיחים

לא גזרו על ספיחין במקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל וה"ה בעבר הירדן ודבר זה נחלקו בו הראשונים אמנם כן הכריע החזו"א אמנם אין הדבר ברור אם זה בכל עבר הירדן

החזו"א הכריע שלא נוהג ספיחים אלא בדבר שיש בו קדושת שביעית ולכן פשתן וכותנה או פרחי נוי אין בהם איסור ספיחים אמנם בגרעיני כותנה בפשוטו יש בו קדושת שביעית ויש בו איסור ספיחים

### שמור ונעבד

כ"ו] נחלקו הראשונים האם קרקע ששמרו אותה בשביעית ולא הפקירו האם זה נאסר ודעת רוב הראשונים להתיר ובחזו"א יש בזה סתירה ואומרים בשמו שמעיקר הדין זה מותר רק לא רצה לסתום להקל בזה ולעצמו החמיר בזה מאוד אמנם בפשוטו אם נשמר רק קצת זמן לא חל בזה איסור וכן החזו"א כתב בסדר השביעית שמי שנהג בכרמו כשלו,

לכאורא באוצר בי"ד גם אם שמרו כיון שלא שמרו לעצמם אלא לציבור אין בזה איסור שמור ובפשוטו גם אדם אחר שישמור והוא לא הבעלים אין בזה איסור שמור ובדרך אמונה פ"ו הי"ט הביא מהחזו"א שאם הבי"ד שומרים הוי משומר כיון שהם אחראים לזה וצ"ע

הנה מבואר בגמ' שקרקע שנחרשה בשביעית אסור לזרוע אותה במוצאי שביעית ונחלקו הראשונים האם ה"ה כל שעשו בשביעית עבודות שגרמו לצמיחת הפרי האם זה נאסר ודעת הרבה הראשונים לאסור ודעת הרמב"ם להתיר וגם בזה דעת החזו"א היה שמעיקר הדין אפשר להקל אמנם לא סתם בזה היתר אלא נהג להחמיר בזה אמנם אילן שניטע בשביעית אפילו סרק יש דין לעוקרו ובפשוטו ה"ה בעציץ נקוב ונפק"מ שמי שמקבל עציץ נקוב שנטעו אותו בשביעית צריך לעקרו בעיקר הדין נזרע בשביעית יש ראשונים שנקטו שזה יותר חמור וזה אסור מדאוריתא אמנם גם בזה החזו"א נקט שמעיקר הדין זה מותר

בדרך אמונה פ"ד צה"ל קצ"ד נסתפק האם יש איסור נעבד בדבר שאין בו קדושת שביעית ובחזו"א ט' י"ז משמע שאין בזה איסור וצ"ע ונפק"מ לפרחי נוי שאין בהם קדושת שביעית או לדברים של שישית שממשיכים לגדול בשביעית ועשה עבודות קרקע

אמנם כל הנידון הנ"ל לגבי הפירות בעצמו אבל זה מפורש במשניות שאסור לקנות ממי שחשוד על השביעית דבר שיש בו זיקת שביעית מצד מסיע ידי עוברי עבירה דהינו שגם דבר שאין בו קדושת שביעית ואין בזה איסור אבל כל שעשה איסור בשביעית זה אסור ובפרט מה שזרע באיסור כגון עציץ וכדו' אסור לקנות אצלו ולכן גם פרחי נוי שאין בהם קדושת שביעית אסור לקנותם אלא ממי שיודעים שעשה הכל על פי ההלכה

### איסור סחורה

כ"ז] מבואר בגמ' שדורשים מהפסוק לאכלה ולא לסחורה דהינו שיש איסור סחורה בפירות שביעית ומצאנו כמה דיעות בראשונים מה נכלל באיסור סחורה והחזו"א פסק כדעת הרמב"ם שכל שלוקט או קונה כדי למכור בין על ידו ובין על ידי אחר הרי הוא אסור באיסור סחורה ורק אם קנה לצורכו או לקט לצורכו ונשאר שאין לו בזה צורך מותר למכור, או ללקוט שיעור שנצרך לו לאכילתו דהינו ללקוט ולמכור ולקנות כדי חייו אבל גם כשמותר למכור אסור למכור בחנות

גם כשמוכרים שביעית בהיתר אבל אסור למכור את זה רק בעד דמים או בעד דבר שנתפס בו קדושת שביעית אבל אסור למכור בעד בגד או קרקע או בהמה טמאה או כל דבר שאין בו קדושת שביעית וכן אסור למכור מאכל אדם בעד מאכל בהמה ואם מכר בעד דבר שלא נתפס בקדושת שביעית יש קנס שיקח פירות כשווי מה שמכר ויחללנו על הפירות וגם במקרה שזה לא חל בכל אופן צריך לעשות כך מדין קנס ומשמע שכל שיכול להחזיר המכר צריך לעשות כך

זה ודאי שאם אדם מוכר פירות שביעית באיסור שאסור לקנות ממנו מצד שמכשילו באיסור לפני עור אמנם יש לדון האם הוא עובר גם באיסור סחורה ועיין נוב"י שהשואל נקט שגם הקונה עובר והנוב"י נקט שרק המוכר עובר והנה הנפק"מ היא בקונה ממי שלא נוהג קדושה בפירות עכו"ם דמצד לפני עור כתב המבי"ט שכיון שהוא סומך על רבותיו אין בזה איסור אמנם אם יש איסור על הקונה זה אסור והחזו"א הורה לאיסור אמנם הביאור שיסוד האיסור מה שהוא משתתף אם המעשה עבירה של המוכר ולכן לקנות מעכו"ם וודאי מותר ואין בזה איסור ועוד שיתכן שכיון שאם כולם יקנו ויסמכו על המקילים יפקע כל איסור סחורה אין זה רצון התורה וכמדומה שזה היה עיקר מכון החזו"א ויש לדון עוד דמדין אמירה לעכו"ם יאסר לומר לישראל למכור לו כדמצאנו דמי שעושה יוה"כ יומים אסור לו לומר לישראל אחר שיבשל בשבילו עיין בב"י [והנה ברמב"ם מבואר שהמלביש חברו כלאים לוקה וכן לגבי מטמא כהן ועוד דוכתי ובפשוטו מבואר שכל שעושה מעשה שבזה חברו עושה איסור ולא רק שמעמיד לפניו דבר איסור בזה נחשב שהוא עצמו עובר על האיסור ולפ"ז יש לדון שבקונה פירות שביעית חשיב כאילו הוא מוכר הפירות שביעית]

לנוהגים איסור סחורה בפירות עכו"ם בכל אופן הרי מותר לקנות מעכו"ם וכן מותר לשלוח שליח שקונה מעכו"ם והנה לא כל אחד יכול ללכת לעכו"ם לקנות ממנו והחזו"א הנהיג שטר מינוי שליחות שהחנוני ממונה לכל אלו ששלחו אותו לקנות בשבילם ובאמת הזכיה היא בשביל הקונים ובאמת אין לו לקחת שכר אלא כמה שמגיע לו על הטירחא ואם קנה בזול צריך להוזיל את המחיר ואם זה הופסד צריכים בכל אופן לשלם לו ובפשוטו רק מי ששלח שליח שיך לדון שקנו בשבילו והחזו"א הקיל שקונה גם למי שלא ביקש ומדין זכיה והנה לא כל אחד לוקח בשוה ובפשוטו זה מדין ברירה וכחזו"א שבחו"מ קי"ל דיש ברירה אמנם אין זה מוסכם ויש לדון שמחליפים אחד אם השני אמנם א"כ יש על חלק מהדמים קדושת שביעית עוד יש לדון שכיון שצריך שלוחו של בעל הממון א"כ השליח לא יכול לקנות לישראל האחר וממילא כיון שזה יצא מהעכו"ם זה הפקר וצ"ל שאת הדמים לקח על מה שגרם שהעכו"ם יפקיר וצ"ע בזה

אבל כל זה שייך בחניות שבאמת הכל נעשה על דעת שליחות [כמו בשארית ישראל אבל בחנויות של העד"ח יש כמה חסרונות א. שצריך להגיע לברירה שרק מי שרוצה שליחות קונים ישר מהעכו"ם ב. הם לא מקפידים כלל שכל הסיטונאים שקונים מהגוי זה בשליחות ובפשוטו זה לא מועיל וגם הכל ללא שום גמירות דעת]

מבואר בגמ' שגם במקום שמותר למכור פירות שביעית אבל אסור למכור במדה ומשקל ומנין והטעם או שזה נראה כסחורה או כדי שיזכרו שזה קדוש בקדושת שביעית וינהגו כדינו אמנם כל האיסור על צורת המכירה אבל אין איסור לשקול פירות שביעית בביתו וכמבואר בגמ' שמותר להשאיל כלי מדה לחשוד מצד שיתכן שרוצה למדוד בתוך ביתו החזו"א הורה שבאוצר בי"ד שזה לא מכירה מותר למדוד וכן בשליחות שזה חלוקת שותפים מותר למדוד אמנם בקונים מחניות שלא נוהגים איסור וסומכים שאין איסור על הקונה כה"ג לכאורא יש איסור מדידה אמנם אם המוכר מודד יש בזה ההיתר שהוא יש לו על מי לסמוך וצ"ע

מבואר בגמ' שיש היתר של הבלעה ויש שדנו שזה גם לגבי איסור סחורה וברש"י בסוכה מבואר שצריך לפרש שנותן את השביעית בחינם ומשלם על ההיתר מחיר כפול ובחוט שני עמוד רפ"ב דיק שצריך שזה לא יהיה מותנה שכל מה שנותן המתנה כי משלם יותר על הדבר השני והנה יש שדנו שזה היתר גם לגבי איסור סחורה אמנם אומרים בשם החזו"א [כן הוא בדרך אמונה ובחו"ש] שזה רק ביחס לדמי שביעית אבל לא ביחס לאיסור סחורה וכן הוא בשפ"א וחת"ס בסוכה וכן דעת החו"ב ע"ש שהאריך והנה מבואר בתוספתא שחנוני שמוכר ירקות מבושלים מותר להבליע הירקות בדברים שהם לא שביעית ובפשוטו מבואר שמותר הבלעה אמנם יש שדנו שדוקא שם שעיסוקו להרויח על טרחתו ולא לסחור בפירות ובזה מותר הבלעה ולא כשעיסוקו לקנות בזול ולמכור ביוקר עוד יתכן ששם זה דבר אחד זה הבלעה יותר אמיתית וכתב החוט שני שהפועל לא יכול לעשות הבלעה ולתת במתנה שאין לו סמכות לזה עוד נקט שמתי שיש קבלה שכתוב בדיוק כמה עולה השביעית אין בזה היתר של הבלעה עוד נקט שכיון שעיקרו דאוריתא צריך להבליע בדבר ששיך לדון שמשלמים עליו כזה מחיר והנה לגבי קיטרינג שזה דבר אחד יש לדון שזה הדוגמא של הירושלמי אמנם לפ"ז גם אם בסוף הביאו מנה לא מושלמת שחסר הדברים של השביעית צריך לשלם מחיר מושלם

עוד מבואר בירושלמי שגם פירות שישית או חו"ל שמותר למכור אבל אסור למוכרם במדה ובמשקל ובמנין שיבאו ללמוד מזה שגם פירות שביעית מותר וכתב החזו"א שלגבי איסור סחורה לא גזרו אמנם אם ניכר שזה פירות שישית או חו"ל או שרוב הפירות מחו"ל או שישית אין איסור והנה מי שנוהג היתר בפירות נכרים א"כ ודאי רוב הפירות אין בהם קדושה אמנם מי שנוהג בהם קדושה יש לאסור אמנם נוהגים לסמוך על הרישום בחנות או שזה בקופסאות מיוחדת וצ"ע, ומסברא כל האיסור במקום שמעצם זה שמוכר בחנות אין היכר שזה לא שביעית אבל במקום שזה מוכיח שזה לא שביעית כי אסור למכור בחנות א"כ אין סיבה לאסור וצ"ע

מבואר בגמ' שגם אסור לפרוע חוב בפירות שביעית או בדמי שביעית וכן אסור לקצוץ אם פועל שישלם לו בדמי שביעית או פירות שביעית וצריך להיזהר שאם לוו משכינים ירקות או פירות שביעית שלא להחזיר להם בדבר שקדוש בקדושת שביעית ואם מראש לוה פרי שביעית על מנת להחזיר פירות שביעית יש שדנו להתיר וזה תלוי בביאור המשנה וראוי להזכיר מפורש שזה רק מתנה ובשכנים שלא מקפידים אם יחזירו זה מתפרש כמתנה, מותר לתת משלוח מנות מפירות שביעית אבל לשלם תגמולין חשיב כסחורה ולהחזיר משלו מנות תלוי אם זה מצב שחיב להחזיר ואפילו אם לא חיוב בחושן משפט וצ"ע בכל זה

עוד מבואר בגמ' שאסור לצבע לצבוע בגד אם דבר של שביעית אפילו שעיקר שכרו זה על הצביעה שזה נחשב שעושים רוחים מדבר של שביעית וכתב החזו"א שאם הצבע והבגד של בעל הבית והא רק פועל אין איסור והדבר נפק"מ גם במי שמבשל פירות שביעית ועל ידי זה מרויח שזה אסור וצריך שהפירות יהיו של מקבל הפירות ואז מותר לבשל או לעשות סידור פירות ולקחת דמים על הטירחא

אם קנה בטעות דבר שהוא נכרי או היתר מכירה כיון שיכל לראות מה זה לא חשיב מקח טעות וממילא כשמחזיר זה מעשה מכירה ובהיתר מכירה יש בזה לפני עור ובנכרי המעות שיקבל יהיה בזה קדושת שביעית

#### י"ח כסליו פ"ב

# דיני שביעית שיעור ה'

### דמי שביעית

כ"ח] מבואר במשניות שהמוכר פירות שביעית חל על הדמים קדושת שביעית וכן המחליף פירות שביעית חל על החליפין קדושת שביעית אמנם הפירות עצמם נשארים בקדושת שביעית אמנם הדמי שביעית עצמם מתחללים על דבר אחר וכל שקנה בפירות שביעית דבר חל על זה קדושה ואם אחרי זה קנה בבשר פרי הבשר יוצא מקדושתו וחל קדושה על הפרי הנקנה והנה נחלקו הראשונים במוכר בהקפה האם כשמשלם אחרי זה בדמים חל עליהם קדושת שביעית והנה אם הפירות כבר נאכלו וודאי שלא חל על זה קדושת שביעית אמנם אם הפירות עדין קימים בזה יש מחלוקת והחזו"א נקט להקל כיון ששביעית בזמן הזה דרבנן ולכן יכול בקונה פירות שביעית לומר שקודם מושך והמעות עליו חוב ולא חייב לשלם מיד ואחרי זה מה שמשלם לא חל על זה קדושה [אמנם לגבי יין נסך מבואר בביאור הגר"א קל"ב סק"ג שהעיקר כהרמב"ן וכן הש"ך שם כתב שבדאוריתא צריך להחמיר] אמנם המשלם בכרטיס אשראי או בציק וודאי שלא חל על הדמים קדושת שביעית

חומר בדמי שביעית כפרי שממנו הוא הגיע ולכן אם זה מגיע ממאכל אדם אסור לקנות בזה מאכל בהמה כמו שמאכל אדם אין מאכילין לבהמה ובירושלמי יש חידוש שאין לקנות בו שמן להדלקה שזה פחות מאכילה וכן לא לסיכה כיון שהדבר שממנו מגיע המעות היה אסור בסיכה כגון יין שהרי זה לא עמד לזה

כתב הרש"ס שאם חילל שוה מנה על שוה פרוטה חל החילול [אמנם לשיטות שזה רק מועיל מצד שזה ממון גבוה א"כ כאן זה לא שייך אמנם יתכן שרק במע"ש שיש דין ממון יש לדון מצד גדרי הונאה אבל פה זה רק דין קדושה ודאי אפשר לחלל] והנה הרש"ס כתב שלכתחילה אפשר לחלל אמנם החזו"א חלק עליו שבהקדש מה שמותר כי אין מה לעשות אם הדמים בזמן הזה אבל בשביעית שיכול לנהוג אם מה שמחלל דיני שביעית אין שום סיבה שיהיה מותר לכתחילה

והנה יש לדון האם פרי שיש בו איסור שמור ונעבד או ספיחין האם זה חל גם על הדמים והחזו"א הסתפק לגבי ספיחים ובפשוטו זה תלוי האם האיסורים הנ"ל הוא רק ביש בו קדושת שביעית א"כ יתכן שזה גם עובר על הדמים אמנם אם נימא שזה גם על דבר שאין בו קדושת שביעית א"כ אין זה מדיני שביעית ואין זה שונה מכל האיסורים שאין לזה פדיון וראיתי בשם הגרד"ל שגם אם נימא שחל האיסור אבל כאן וודאי שאפשר לחלל על שו"פ כיון שהרי בין כה לא יכול להשתמש זה כמו הקדש בזמן הזה

אסור למסור דמי שביעית לעם הארץ יותר מג' סעודות לכן אין לקנות ממנו ולשלם לו מעות בצורה שיחול על זה קדושת שביעית ואם יודעים ודאי שלא ינהג בזה קדושת שביעית יתכן שגם מזון ג' סעודות אסור ולכן גם במקום שמותר לקנות ממנו צריך לקנות בהקפה או לשלם באשראי שלא יהיה כאן מסירת דמי שביעית לעם הארץ אמנם מותר לקנות מעכו"ם פירות שביעית והחזו"א נסתפק האם הכונה אפילו שבאמת המעות שבידו יהיו קדושים או שבאמת המעות שבידו לא יהיו קדושים מדין בא פריצים וחיללוה וכן הוא במבי"ט והנה אם המעות שבידו נהיו קדושים צ"ב למה אין כאן איסור למסור מצד שלא ינהג בזה קדושת שביעית וכמו שאסור למסור לו פירות שביעית וביאר המבי"ט שכיון שלפני שנתן לו זה לא היה קדוש זה לא נחשב שהוא מפסיד דמי שביעית ויש שדנו שרק מחליף את מה שהיה אצלו ומה ההבדל אם מפסיד הפירות שבידו או המעות שנותן לו

והנה בקונה פירות נכרים בחנות שנוהגים היתר על פי רבותיהם יש לדון שיאסר לקנות בכסף בצורה שיחולו על המעות קדושת שביעית אמנם מצד לפני עור לא שיך וכנ"ל אמנם אם נימא שבעכו"ם כל ההיתר מצד שלא חל על הדמים קדושה א"כ כאן זה לא שייך ובשל"ה אסר לקנות מעכו"ם בדמים מצד שאחרי זה זה יגיע לישראל וכדין שלא למכרו בגד שאבד בו שעטנז ובחנות שהקונים ישראלים ודאי שייך איסור זה ולכן ראוי לקנות בצורה שלא מוסר דמי שביעית למוכר וכגון באשראי או שקודם מושך ומתחיב ואחרי זה משלם וכנ"ל

סתם דמים בשוק לא צריך לחוש שיש בהם קדושת שביעית כיון שרוב המעות הם לא שביעית וכל דפריש מרובא פריש וכן בפשוטו בחנות שמוכרים גם דברים המותרים ויש הרבה אנשים שקונים באשראי יוצא שזה לא ודאי שיש כאן דמי שביעית ורוב הדמים הם לא שביעית זה מותר אבל אם ראה מישהו משלם דמי שביעית וכדו' א"כ היום יש כאן ודאי דמי שביעית ואין בזה ביטול א. מצד שמטבע זה דבר חשוב ב. מצד שזה דבר שיש לו מתירין ומבואר במ"ב תקי"ג סקל"ב שכשיש ודאי איסור אין דין הלך אחרי הרוב בדבר שיש לו מתירין ולכן צריך להיזהר לא לקחת ממנו עודף אמנם יש דנו שתמיד שנותן כסף יותר גדול הגדר שהדמים שנותן לקונה זה בעד מה שנתן לו וא"כ זה מתחלל על הכסף הגדול שנתן למוכר אמנם יתכן שפריטה זה לא נחשב מקח וגם לקיחת עודף זה כחלוקת שותפין והגרשז"א אמר שבסתמא זה אסור אבל אם עושה על דעת שזה יתחלל זה מותר ואפילו שצריך דעת שניהם אבל מסתמא המוכר לא איכפת לו שיחולל הכסף על מעותיו ויש שמספק מחללים בבית על מה שאוכלים את קדושת המעות שיש להם אמנם לאחר הביעור בפשוטו הדבר נאסר אמנם איסור ספיחים יתכן שלא עובר על דמי השביעית וכנ"ל וצ"ע בזה

ישנם חנויות שמשלמים לספקים במזומן ואם זה סופר מרקט שיש להם דמים שקדושים בקדושת שביעית ממילא כל מה שקונים בהקפה או באשראי יש בו קדושת שביעית אפילו לחם וחלב אמנם היום זה לא מצוי אלא הדרך לשלם בכרטיס אשראי ולא צריך לחוש לזה

הכסף שמשלמים לאוצר בי"ד אין על זה קדושת שביעית דזה לא בעד הפירות אלא בעד הטירחא שטרחו ללקט וכו' וכן בשליחות המעות ניתנים בתור פרעון על מה ששילם לעכו"ם אבל לא בעד הפירות ולכן אין בזה קדושת שביעית ואין מקום להחמיר בזה

### צורת השימוש בפירות שביעית ובדמי שביעית

כ"ט] אסור למכור או לתת פירות שביעית או דמי שביעית לעכו"ם וכתב החזו"א שכיון שלא נוהג בזה קדושת שביעית הוי כעין הפסד אמנם נכרי שאוכל על שולחנו מותר אמנם סתם פועל אסור להציע לו דבר של שביעית

אסור להוציא פירות שביעית לחו"ל ובראב"ד על התו"כ מבואר שזה מצד שפירות שביעית מקום שימושם בארץ וכתב שאם הוצאי צריך להחזיר אמנם יש ראשונים דמשמע שזה מצד שמא לא יבערם ולא ינהג בהם קדושת שביעית ובפשוטו זה בין בשביל לאכול ובין בשביל למכור ובסדר השביעית שיצא על ידי הגר"ז שפירא כתב שמותר לקחת קצת צידה לדרך שיסוד האיסור שלא ינהגו בזה דין ביעור וכאן ודאי יגמור את זה מהר, החזו"א התיר במקום הדחק להוציא לצורך מצוה במקום שבלי זה לא יהיה אתרוגים אמנם המהריל"ד התיר רק בפירות נכרים ושזה נשאר ברשות הנכרי

יש איסור להפסיד פירות שביעית והא נלמד מהפסוק לאכלה ולא להפסד ויש שנקטו שיש מצוה לאכול פירות שביעית ויש הלכה לאוכלם ולדאוג שזה לא יפסד כמו בתרומה וכן משמעות הרא"ש אמנם החזו"א הכריע שאין בזה מצוה ורק שיש איסור להפסידם בידים ולכן מותר להשאיר פירות שביעית עד שירקבו

כתב הרמב"ם פ"ה ה"ו שלא יסוך שמן שביעית במרחץ וביאר בדרך אמונה שזה בזיון של פירות שביעית דהיינו שנתחדש כאן שגם אין לבזות פירות שביעית ולפ"ז יש לדון שאם רוצים להכניס פרי אם ריח טוב למרחץ כגון גויאבה אסור אמנם יתכן שלאחסן במרחץ אין זה בכלל הבזיון

**מה נחשב הפסד:** באיסור לקלקל פירות שביעית כלול גם שפרי שדרכו לאוכלו חי אסור לבשלו כגון לבשל בננה תפוז וכדו' וכן דבר שדרכו לאוכלו מבושל כגון תפו"א חבושים אסור לאכול חי דזה גם נחשב הפסד וכל שהרבה בני אדם אוכלים בצורה זו חשיב דרך אכילה אבל דבר שרק טבעונית עושים כך שמצד יעודו הרגיל זה לא דרך יתכן שזה אסור וכן אסור לערב דבר מר ביין של שביעית כגון תרופה שרוצים להמתיקה וכן אסור לכבות נר הבדלה ביין של שביעית דזה מפסידו וכן אסור לטפטף בליל הסדר כיון שנוהגים לא לשתות יין זה וכן אסור בשמן של שביעית לערב בו חומרים שלא יהיה ראוי לאכילה אלא רק ראוי לסיכה או להדלקה וכן אפילו אם עושה לצורך אכילה של דבר אחר כגון ששורה חסה בחומץ של שביעית או מורח על התבנית כדי שהאוכל לא ידבק למחבת אבל אם השמן נותן טעם במאכל מותר וכתב החזו"א שאם נותן שירי מאכל בפח אשפה שזה נמאס מאכילת אדם חשיב הפסד, לאכול פירות שביעית אכילה גסה חשיב הפסד וכתב החזו"א שאם עבר ושינה הפרי מצורת הרגילה מותר לאוכלו כמות שהוא

אכילת חרין בליל הסדר היה מקום לדון שכיון שאין דרך בני אדם לאוכלו אלא בתערובת הוי הפסד אמנם בחוט שני כתב שלא מצאנו אלא חי ומבושל ויש לדון עוד שכיון שהדרך לאוכלו לקיום מצוה זה סיבה להתיר ולפ"ז לאכול יותר ממה שצריך אסור וכמדומה שכן ראיתי מהגרד"ל ושבמנחת יצחק הסתפק בזה ותלה בנידון המ"ב האם ברכתו שהכל או האדמה

גם פרי שלא עומד לבישול אבל הוא מתחיל להרקיב וכה"ג הדרך לבשלם מותר דבמצב זה כך הוא דרכו ולא חשיב הפסד .כן נקט בחוט שני

במשניות מבואר ששמן מותר בסיכה ויש לדון שהיום שלא רגילים זה אסור כן דעת הגריש"א והחוט שני התיר וצ"ב טעמו אמנם זה ודאי שאסור לסוך בשאר פירות וכן לעשות מזה סבון רחצה וכן לנקות כתמים מבגד על ידי מיץ לימון וכדו'

מבואר במשנה שאסור לבשל יין כיון שזה פחות טעים ויש אנשים שלא רוצים לשתותו ונפק"מ ברוצה שלא יחול איסור יין נסך אבל לפסטר יין שזה כמעט לא מוריד בטעם והיום הנוהג שעושים את זה בכל היינות אין איסור

המהרי"ט התיר לגרום הפסד של פירות שביעית כל שלא עושה בידים אמנם במשמרת הבית על הרידב"ז ובמקדש דוד ועד אחרונים הוכיחו לאסור והרי אפילו למסור לעכו"ם אסור מצד שלא ינהג בזה דיני שביעית, המהרי"ט נקט שלהניח בחמה זה גרמא והחזו"א כתב שזה נחשב לקלקל בידים ולכן יש להיזהר בפח שמיטה לא להניח ללא שקית כי זה גורם מיד שלא יאכלו את זה אלא להניח את זה בתוך עוד שקית נפרדת הגריש"א חידש שאריות אוכל שבין כה לא עומדים לאכילה בזה אין איסור לגרום להם הפסד דזה לא נחשב הפסד כיון שבין כה לא יאכלו אותם אמנם לזרוק בשקית לפח אשפה נהגו לאסור מצד בזיון פירות שביעית כדחזינן שלא להשתמש בהם בבית המרחץ ועוד שיתכן שכאן ההפסד לא יעשה מאליו אלא בידים על ידי עובדי הנקיון

אסור לתת לילד קטן פרי של שביעית אם יודעים שיקלקלנו אבל אם יאכל את כולו רק ישאיר קצת שזה דרך אכילה מותר, לחתוך פרי כדי לאכול חציו אפילו שעל ידי זה החצי השני יופסד אבל כיון שזה נעשה דרך שימוש אכילה בפרי שביעית נקטו הגריש"א והחוט שני שזה מותר כן הוא במ"א לעשות סידור פירות אם זה לא עומד לאכילה מסתבר שאסור אמנם אם זה עומד לאכילה מותר

שמן של שביעית מותר בהדלקה אבל אסור לשורפו לכן אסור לתת שמן של שביעית למדורה של ל"ג בעומר בפשוטו נר חנוכה שזה רק שימוש של מצוה אסור להדליקו אבל נר שבת שעומד להאיר מותר להדליק אם שמן של שביעית ויש לעיין במקום שיש חשמל שכל ההנאה זה קיום המצוה או כבוד בשבת האם זה גם בכלל ההיתר [ומסתבר לאיסור] וצ"ע

מאכל אדם אסור להאכילו לבהמה אבל אם זה התקלקל ממאכל אדם מותר להאכילו לבהמה וכן אסור להשתמש אם פירות שביעית למלוגמא דהינו תרופה אבל מאכל בהמה מותר להשתמש לתרופה וכן אסור לסוך בפירות שביעית ורק דבר שעומד לסיכה מותר

דברים שעומדים לטעם מותר לתיתם לתוך התבשיל אפילו שעל ידי זה לא יהיה בהם טעם ויזרקו אותם וכגון בצל אבל דברים שעומדים לאוכלם בפני עצמם וגם רגילים להשתמש בהם לטעם כגון עגבניות גזר בצל מותר ליתנם לתבשיל אבל לא יסחטם עד שלא יהיו ראוים לאכילה אלא יאכלם אם התבשיל כיון שעיקר שימושם הוא לא לטעם ובפשוטו משמע שגם אם יודע שבפועל לא יאכלם כל שזה ראוי לאכילה ויש שאוכלים לא חשיב הפסד אם הדרך לתת לתבלין

מותר לסחוט זיתים וענבים אמנם שאר פירות אסור לסחוט כגון תפוחים וגזר והחזו"א חידש שמותר לסחוט לימון תפוז ואשכוליות אם סוחט בצורה שגוף הפרי יוצא ולא מסנן את גוף הפרי דהינו שיש כאן שני סברות א. שכולם רגילים לסוחטו ב. שגוף הפרי יוצא בסחיטה ואין הדבר מוסכם אבל אם כבר עשו את זה וודאי מותר להתשמש אם זה

פירות שביעית שאין הדרך לרסקם אסור לרסקם דחשיב הפסד אבל פרי שהדרך לרסקו מותר לרסקו כיון שמעיקר הדין הוא נשאר בברכתו ולא חשיב שינוי ולכתחילה ראוי שלא לרסקו לגמרי בצורה שלגבי ברכה זה נשאר כברכתו הראשונה דבר שהדרך לרסקו רק לתינוקות חשיב דרך ביחס לתינוקות ולא הוי הפסד כן הוא במ"א פכ"ב ה"כ בשם הגריש"א לגבי קילוף

בספר חוט שני סוף ח"ב כתב שעשית פופקרן מותר אפילו אם ברכתו שהכל כיון שהדרך לעשות כך וצ"ע

מותר לתת יין של שביעית בעוגה או תבשיל כל שזה הדרך ויש אומרים שצריך שיהיה נותן טעם וזה לא יתבטל אמנם יתכן שכיון שהוא רוצה להשתמש ואין כונתו לבטל כלל אין בזה איסור כלל

גרעיני פירות אם הם ראוים לאכילה לבהמות כגון שהם רכים כגון גרעיני חרוב ותמרים או גרעיני זיתים שאפשר להוציא מהם שמן או גרעיני חמניות ואבטיחים שיש שאוכלים אותם יש בזה קדושת שביעית ושאר גרעינים אם יש עליהם כמות חשובה של אוכל יש בזה עדין קדושת שביעית ואם רק אפשר למוצצן אם עומד לכך זה עדין קדוש ואם זה לא עומד לכך אין בזה קדושה [אמנם גרעינים שרק ראוים לבהמה ולא עומד לכך זה תלוי בחזו"א ומה שאת השירים לא רגילים לתת לבהמה החזו"א דן שזה לא סיבה להתיר]

פרי שדרכו לקלפו מותר לקלפו כגון תפוחי עץ גזר ומלפפון אפילו שאפשר לאכלם בקליפתם אבל דבר שאין הדרך לקלף והקליפה עצמה ראוי לאכילה אסור לקלף כגון לקלף עגבניה ובמ"א הביא מהגריש"א שדבר שהדרך לקלף לתינוקות זה נחשב דרך אכילה כלפם, אם רגילים לקלף בצורה שזה יחד אם האוכל כגון תפו"א אדמה ואבוקדו מותר לקלף אבל על הקליפה יש קדושת שביעית כיון שיש שם פרי של שביעית

את הקליפות שראוים למאכל אדם אפילו על ידי הדחק יש בהם ודאי קדושת שביעית וצריך לתיתם לפח שמיטה אמנם אם אינם ראוים לאדם וראויות לבהמה החזו"א בספר כתב שכיון שזה לא עומד לבהמה אין בזה קדושה אמנם נהג להחמיר שיש בזה קדושת שביעית

מותר למזוג יין של שביעית במים בצורה שהוא נשאר יין אמנם לערב מים במיץ תפוזים צריך שישאר רוב מהמיץ שאל"כ איבד את חשיבותו

שאריות אוכל שנשאר דבוק לצלחת מותר לשטוף הצלחת כדרכה ואין בזה איסור אמנם אם אסף כמות קטנה מהרבה צלחות וזה נהיה שיעור חשוב יש לנהוג בזה קדושת שביעית וכן הדין לגבי שמן שנשאר לאחר הטיגון שאם זה כמות קטנה שאף אחד לא שומר מותר לשפוך לכיור

מים שבישלו בהם ירקות אם הדרך לשפוך המים כגון תפו"א או גזר מותר לשופכם שזה נטל"פ וזה בטל אמנם מים שבישלו סלק שהדרך לשתותם אסור לשופכם וכן אסור לבשל הסלק אם עפר שגורם שלא יוכלו לשתות המים

בישל שביעית בכלי אם אינו בן יומו מותר לבשל דברים אחרים ואם זה בן יומו בפשוטו יש קדוש שביעית למה שבישל ויש שהורו שהבליעות שבכלי שלא עומדים לאכילה פקע מהם קדושת שביעית וכל הנידון קודם שזה נאסר אבל אם זה לאחר הביעור שזה נאסר או היתר מכירה שיש בזה איסור ספיחים בזה ודאי הכלים אסורים מאידך זה ודאי שטעם שבלוע בכלי הרי הוא כמבוער ואין עליו דין ביעור

### דיני ביעור

### מה חייב בביעור וזמן הביעור

א] מבואר במשניות שיש מצות ביעור בפירות שביעית שמתי שכלה לחיה מן השדה צריך לבער הפירות שביעית מהבית ודעת רוב הראשונים שזה חיוב דאוריתא ודעת הרמב"ן עה"ת שזה דרבנן והנה בדין הביעור מצאנו ג' שיטות בראשונים דעת הר"ש ורוב הראשונים שדינו להפקיר ולאחר זה יכול לחזור ולזכות בו דעת הרמב"ם שדינו לבער מהעולם על ידי שריפה וכדו' ודעת הראב"ד שיש שני דיני ביעור דבתחילה כשכלה ברוב המקומות צריך רק להפקיר וכשכלה לגמרי צריך לבער מהעולם והמנהג כר"ש אמנם הספרדים שקיבלו עליהם את פסקי הרמב"ם יש מקום להחמיר

ב] אם לא ביער את הפירות הפירות נאסרים ואם זה היה בשוגג או באונס נחלקו בזה האחרונים ודעת החזו"א היה להחמיר בזה אמנם במקומות שיש עוד צירוף יש להקל וחילוני שלא ביער זה נחשב מזיד אמנם בקיבל פירות לאחר הביעור אפילו שהם אסורים אבל יש הרבה שיטות שחיב להפקירם ולכן יפקירם ואחרי זה יבערם

ג] בפירות נכרים יש אחרונים שנקטו שזה גם נאסר אבל החזו"א הכריע שזה לא נאסר ודעת ר"ש הזקן שאין דין ביעור כלל בפירות נכרים לכן לגבי אם לא ביער באונס יש מקום יותר להקל, פירות של אוצר בי"ד הם עדין מצב של הפקר שלא זכו בזה לציבור ממילא אין בהם חובת ביעור אמנם אם אדם קיבל אותם קודם הביעור חל על זה תורת ביעור

ד] חובת ביעור זה בכל דבר שקדוש בקדושת שביעית רק יש דברים שהם לא כלים אף פעם כמבואר במשניות ובהם אין חובת ביעור ומבואר במשניות שגם דמי שביעית יש חובת ביעור ולגבי בליעות בכלים לא חל על זה דין ביעור אבל אם הפירות כבר נאסרו ובישלו אותם הרי זה כשאר איסורים

ה] אם כבש כמה כבשים ביחד בזה יבער כל אחד בזמנו ולא צריך לבער מצד הטעם שאחד בלע מהשני אמנם אם כבש חולין אם היתר בזה מדין טעם כעיקר חל דין ביעור על הפרי חולין כן הכריע החזו"א אמנם רעק"א נקט שאין דין ביעור על טעם גם כשבלוע בחולין

ו] אם נתערב שביעית בדבר שאינו שביעית אם זה מין בשאינו מינו וזה נותן טעם זה חייב בביעור ואם לא ביער נאסר אמנם מין במינו אם זה קודם הביעור או בזמן שמועיל לבער הדין שזה לא בטל אפילו באלף וצריך לבער ומצד דשיל"מ אמנם אם זה נתערב לאחר הביעור זה לא נאסר

ז] במשניות מבואר לגבי ביעור שיש ג' ארצות לביעור דהינו שמה שנשאר במקום אחד זה לא עוזר למקום אחר ולא ידוע לנו בדיוק המקומות לכן נהוג להחמיר בזה, יש דברים שמבואר במשניות תאריכים כגון יין בפסח והמנהג לדון כך אפילו שזה דברים שיכולים להשתנות ובשאר דברים תלוי במה שנגמר לחיה מהשדה וכל שנגמר בין מצד הגידול הטבעי ובין מצד שאספו הכל זה נחשב כלה לחיה מן השדה

ח] החזו"א כתב שפירות שמורים אינם מצילים כיון שאינם עומדים לחיה ולכן פירות נכרי שמורים הם לא מצילים וכתב החזו"א שאם התחיל הגידול החדש שהוא לא קדוש בקדושת שביעית הוא לא מציל

ט] מבואר במשניות שכשהגיע היום של זמן הביעור מותר להשאיר אצלו מזון ג' סעודות ויש שביארו שיכול לגומרם באותו יום אמנם החזו"א כתב שא"כ צריך מזון שני סעודות אלא בהכרח שכל שהשאיר שיעור קטן כזה אין בזה דין ביעור כלל ומבואר במשניות שזה כשיעור בני ביתו ובחוט שני כתוב שבליל הסדר ששותים כל אחד ד' כוסות ממילא כה"ג שזה צורת הסעודה מותר להשאיר כנצרך

זה ודאי שתבלין שנאכל רק כתבלין שהקובע כמה אדם יכול להשתמש לג' סעודות ובשאר פירות דעת הגריש"א שדנים כמה אדם רגיל לאכול בסעודה כגון תפוחים כלפתן והחוט שני נקט שדנים אם ירצה לאכול סעודה רק מתפוחים ולא מסתבר אמנם בתפו"א שלפעמים אדם אוכל מהם סעודה שלימה בזה יש מקום להקל כנ"ל, אם יש לו כמה מינים דעת הגריש"א שדנים הכל יחד ובחוט שני הניח בצ"ע שיתכן שדנים כל מין בפני עצמו אמנם משמע שלא מחשבים אם מיני החולין שיש לו

כשמגיע זמן הביעור לכתחילה יוציא הפירות לרה"ר ויפקיר לפני ג' אנשים יכול גם לפני אוהביו שיודע שלא יזכו בזה ויכול בפני שנים גדולים ואחד קטן אמנם לא בפני אשתו ובני ביתו שאם יזכו הוא יחזור ויזכה בזה ובשעת הדחק החזו"א התיר גם אם משאיר בביתו בצורה שנותן אפשרות לאנשים אחרים לזכות ובדרך אמונה הביא בשם החזו"א שאם מפקיר קודם זמן הביעור כה"ג אמנם לא מקים המצוה אמנם כשמגיע זמן הביעור וזה הפקר אין דין להוציא מרשותו

לאחר שהפקיר יכול לחזור ולזכות אמנם יש הרבה דברים שלא ידוע מתי הוא זמן הביעור ויכול לחזור ולזכות וכל יום לחזור ולהפקיר אמנם יותר קל שיפקיר ולא יזכה בזה עד שיגיע הזמן שודאי עבר זמן הביעור

צריך להפקיר על ידי עצמו ולא על ידי שליח אמנם ההוצאה לרה"ר יכולה להעשות על ידי אחר