פרק מעשר בהמה 1
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / מעשר בהמה

בס"ד

פרק מעשר בהמה-1- י.טחן

###### פרק מעשר בהמה

**בגדר פטורא דבכור חו''ל ובזמן שבו נקבע כבכור חו''ל, בבאור הגירסא ברמב''ם דבבכור חו''ל ליכא כלל קדושה בהוי חולין גמורים, בדין מעשר בהמה אי איכא בו נתינה לכהן בגזירה דתקלה והמסתעף לחיוב מצות מעשר בהמה, בהא דמבואר בתוס' דשייך להעמיד אפוטרופוס לקטן על חיוב מעשר**

###### דף נ"ג ע''א

###### בדין פטורא דחו''ל בחיובא דמעשר בהמה ובכור אליבא דר''ע

1. **יעוין בגמ' דמביאה את שיטת ר''ע דיליף ממעשר דגן דליכא דין הבאה במעשר בהמה דחו''ל.** ומבארת הגמ' דדינא דר''ע הוי רק לענין ליקרב אבל קדושה איכא. ויש לעיין ראשית כל גדר ההפקעה לענין הקרבה. שנית מאימתי נקבע דינו כמעשר בהמה דחו''ל אי בלידה או בהפרשה.

###### בגדר ההפקעה מהקרבה

1. **יעוין בגר''ח הלכות מעשר שני פ''א הי''ד דמעמיד בזה פלוגתא יסודית הין הרמב''ם לראב''ד,** דהנה יעוין ברמב''ם פ"א מבכורות ה''ה וז''ל, מצות בכור בהמה טהורה נוהגת בארץ ובחו"ל ואין מביאין בכורות מחו"ל וכו' אלא הרי הוא כחולין ויאכל במומו עכ"ל, ובהשגות שם ז"ל טעות הוא זה ואפילו לר"ע דאית ליה האי סברא לא אמר אלא ליקרב אבל קדושת בכור יש בו ואינו נגזז ונעבד ואינו נאכל אלא במומו עכ"ל, ותמה הגר''ח על השגת הראב''ד דהרי גם בדברי הרמב"ם מבואר להדיא דקדושת בכור יש בו וכמו שכתב להדיא דיאכל במומו, הרי דבלא מום אינו ניתר באכילה, ועל מה באה ההשגה [יעוין בכס''מ דלראב''ד היתה את הגירסא דהיתה ביד הראשונים דמצות בכור בהמה טהורה אינה נוהגת אלא בארץ דלפי''ז הוי חולין גמורים אולם הגר''ח נקט דהראב''ד אזיל על הגירסא הכתובה ברמב''ם שלפנינו] וז''ל, ונראה, דהנה ביסוד הדין דבכור אינו בא מחו"ל צ"ע, אם הוא זה דין בפני עצמו של מניעת הקרבה דבכור חו"ל אינו קרב אבל בעצם דין קדושת בכור ליכא שום נפקותא בין בכור חו"ל לבכור א"י, או דנימא דהא דבכור חו"ל אינו קרב הוא זה בעצם קדושתו, דכל דין קדושת בכור שלו הוא רק לענין איסורי בכור ואיסורי קדש, אבל לענין דין הקרבה הרי הוא מופקע מעצם דין בכורה וכל לענין הקרבה אמרינן דאין בכור נוהג בחו"ל. ונראה דזה מבואר בדברי הרמב"ם שכתב דהרי הוא כחולין, ור"ל דלענין הקרבה הרי הוא כחולין ואין בו דין בכור כלל. אשר ע"כ זהו שהשיג הראב"ד במה שכתב לא אמר אלא ליקרב אבל קדושת בכור יש בו, ר"ל דגם זה שאינו קרב הוא ג"כ גזירת הכתוב של מניעת הקרבה, אבל לא משום חסרון קדושה, ולא משום חסרון חלות דין בכור עכ''ל. **ויש לעיין בבאור הנך תרי צדדים.**

###### בבאור הך צד דהוי רק פסול הקרבה

1. **יעוין היטב בדברי הגר''ח שם דדן אי הוי פסלות להקרבה**, דהיינו שמצבו של הבכור והמעש''ב כמשתייך לחו''ל הוי פגם לענין הקרבה, או דהוי רק מניעה מהקרבה דהיינו דלא הוי מצב של פסול בבהמה אלא דנתחדש בבכור ומעשר בהמה דצורת קיום הקרבתם הוא להביאם מהארץ. **דהנה יעוי''ש בגר''ח דמבאר את סברת הראב''ד דפליג על הרמב''ם וס''ל דלא ניתן למילף מעשר שני מבכור לענין הך פטורא דחו''ל** [ונפק''מ בסוריא דרבנן דנו אותה כא''י לענין מצוות התלויות בארץ אולם אי נימא דאיכא דין נוסף ביחס לקיום דינו של הבכור א''כ לענין זה לא דנו את סוריא כא''י ] וז''ל, דלא שייך למילף מהא דבכור חו"ל נפסל מהקרבה לענין דין הבאת מקום של מעשר שני, דלא שייך ביה דין פסלות כלל, ואפילו אם נימא דהא דבכור חו"ל אינו קרב הוא לאו משום דין פסלות, כי אם דהוי גזירת הכתוב של מניעת דין הקרבה, ג"כ י"ל דליכא למילף מינה דין הבאת מקום של מעשר שני, ושונים הם זה מזה, דלא חלה על זה מדת ההיקש כלל למילפינהו מהדדי. **ויעוי''ש עוד דמבאר דכיון דהא דבמע''ש מדאוריתא ליכא הבאה מחו''ל הוי מחמת דהוי מצוות התלויות בארץ וליכא דין מסוים ביחס להבאה, א''כ בדאוריתא לא שייך למילף היקשא לענין חובת הבאה** כיון דליכא יחס לחובת הבאה בפני עצמה במע''ש, ורק עיקר ההיקש הוא הא דמבואר בתמורה לא דמקישים בכור למע''ש וממילא ילפינן מע''ש מבכור, אולם כל זה במה שנוגע לעיקר קדושת הבכור אולם במה דנוגע לדיני הבאה דבכור דבזה בעינן ילפותא במסוים לחובת הבאה ובהא לא שייך להאי היקשא.

**ויעוי''ש דמבאר לפי''ז דהא דס''ל לרמב''ם דילפינן מע''ש מבכור הוי לשיטתו דהוי גרעון בעיקר הקדושת בכור**. וז''ל, אשר לפ"ז ניחא שפיר דעת הרמב"ם דדין הבאת מקום של מעשר שני נלמד מדין הקרבה דבכור שאינו בחו"ל, ואף על גב דהוויין שני ענינים שונים, כיון דלדעת הרמב"ם יסוד הדין של בכור חו"ל דאינו קרב אין זה דין מניעת הקרבה כי אם דהוי דין הפקעת בכורה דלענין הקרבה אין בו דין בכור כלל א"כ שפיר ילפינן מיניה גם למעשר שני, דלענין הבאת מקום פקע מיניה שם מעשר, דבזה הרי איתקשו בכור ומעשר שני להדדי דאינן באין מחו"ל וממילא דחסר לו כל הדין של הבאת מקום. אכן כל זה לדעת הרמב"ם דחסרון דין הקרבה שבבכור חו"ל הוא זה דין בעצם קדושתו, אבל הראב"ד לטעמיה דס"ל דבכור חו"ל הוא שוה בקדושתו לבכור א"י, וכל דינו הוא רק חלות דין בפני עצמו של מניעת הקרבה, ע"כ זהו שהשיג דאין לדמות דין מניעת הקרבה לדין הבאת מקום שהוא היתרא.

###### בבאור הך צד דהוי חסרון בגוף התורת בכור ובאור קושית הגמ' מאחר שאינו קרב אמאי קדוש

1. **לכאורה מבואר בזה דמצבו של הבכור כבכור חו''ל מגרע בעיקר עמידתו ומעלתו כבכור לענין קדושת הקרבה,** ונראה דמבואר בזה את היסוד של הגרי''ז דקדושת בכור לא עומדת מכח הדין הקרבה אלא עצם השם בכור דאית ביה הוי סיבה לקדושה רק דחלק מקיום מעלתו כבכור הוא בקדושת הקרבה דחיילא ביה, ובזה איכא למימר דבכור חו''ל איכא גרעון בעמידתו כבכור לענין דין הקרבתו ולענין דין הקרבתו הוי כחולין. רק דלפי''ז יצא דגם מעשר בהמה עצם מציאותו כעשירי במנין הוי סיבה למעלתו וקדושתו ודין ההקרבה הוא קיום להך קדושה, ולא דהעשירי הוי רק כמעשה הקדש.

**אולם יעוין בגרי''ז** סוף הלכות תמורה [עמוד סא] דמבאר בהא דחלוק מעשר בהמה מבכור לענין דינא דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין היכא דבאים לחול בב''א דרק בבכור ועולה אמרינן כן ובמעש''ב וקדושת עולה חל עולה, ומבאר הגרי''ז על פי מה דמוכיח שם מהרמב''ם דדינא דדברי הרב לא הוי אלימותא ועדיפותא בקדושת בכור ע''י דהמקדש שלו הוא דברי הרב, אלא הוי חסרון בעיקר כח הקדשו, ומבאר הגרי''ז דבבכור כיון דגם אי היתה חלה קדושת עולה בחפצא מיהא שם בכור עליו הלכך חלות הדין בכור שחל בחפצא מונע שלא יחול בו קדושת עולה ובזה שאני מעשר בהמה מבכור. וז''ל, ''משא''כ במעשר בהמה דעצם החפצא אין בו שום חלות דין ושם'' מלבד חלות קדוה''ג של מעשר עכ''ל. ולכן אי יחול קדושת עולה ליכא בחפצא שום דין וממילא אין מה שיעכב את חלות ההקדש. ומבואר להדיא דהעשירי קודש לא הוי מעלה בחפצא אלא רק סיבה לקדש. וא''כ צ''ב גדר הך קידוש דמעשר בהמה רק לענין איסור גיזה ועבודה.

**ויעוין במנחת אברהם דמביא מהגר''מ סולובייציק דהביא מהגרי''ז דתמה על קושית הגמ' דהרי מצינו תמורת מעשר דקדוש ואינו קרב ונאכל במומו לבעלים** [תמורה כא] ומיישב על פי יסוד הגר''ח דבכור חו''ל הוי גרעון בעיקר עמידתו כבכור והי כחולין לענין הקרבה ובזה הוקשה לגמ' דאמאי קדוש קדושת הגוף ומחדשת דקדוש עכ''פ לענין ליאכל במומו ודייק כן מלשון רש''י דכתב וז''ל, ליקרב לאו קדוש. וכונתו דהוי כחולין לענין הקרבה.

**ולפי מה שנתבאר בגרי''ז דבמעשר בהמה ליכא בחפצא שום דין מוקדם של ''שם מעשר בהמה'' בלי יחס להקרבה א''כ צ''ב עיקר הך דינא דקדוש ואינו קרב גם בתמורת מעשר,** דכל כמה דעיקר קדושתו היא קדושת הקרבה מה שייך חלות קדושת הגוף רק לענין ליאכל במומו. וכן צ''ב עיקר הך דינא דמעשר בהמה חל גם בבע''מ מעיקרא וברש''י בדף י''ד מבואר דהוי מגזה''כ דלא יבקר וצ''ב גדר הך גזה''כ.

**ונראה דעיקר כונת הגרי''ז** דליכא יחס למציאותו כעשירי דמחמת זה איכא בו מעלה שמסיבתו צריך לחול קדושת הגוף, ד''עשירי'' הוי רק מעשה קידוש, רק דעדיין גם חלות קדוה''ג לא הוי רק ביחס לדין הקרבה באופן דכל סיבת קדושתו נובע מחמת ייעודו להקרבה, אלא דבמעשה ההקדש נקבע יחס בחפצא בעיקר עמידתו דהוא ''חפצא של קרבן'' ודין ההקרבה הוא קיום למציאותו כקרבן [יעוין בבנין נחום לגר''נ פרצוביץ [חבורה י' עמוד רפה]. **דמוכיח דמלבד חלות קדוה''ג איכא חלות שם קרבן** ושייך שמצד אחד יחול חלות קרבן ומאידך גיסא בחלות הקדושה הוי קדושת דמים], ולפי''ז ניתן לומר דלמרות דבעלמא המום מהוה סתירה לעמידתו כקרבן, מ''מ כיון דליכא בזה גרעון בעיקר החלות קרבן כיון דחל בחפצא, רק דהוי סיבה לגרע בתביעה על העמדתו בפועל כקרבן וממילא החלות בפועל דחייל ביה הוי רק קדושת דמים, א''כ אפשר דבגזה''כ דמעשר בהמה נתחדש דחלות קדושת קרבן דמעשר בהמה ליכא בה הפקעה מכח המום והמום עומד רק כמניעה חיצונית בקיום דיני הקרבן ולא בעיקר חלות קדושתו.

**ולפי''ז ניחא הא דהוקשה לגמ' דוקא בסוגין,** דבשלמא במום או במיעוטא דתמורת מעשר ניתן לדון דהוי רק כמניעה חיצונית בקיום דיני הקרבן, אולם הכא כיון דהוי כחולין לענין הקרבתו א''כ בהא ודאי העיכוב עומד בעיקר עמידתו כקרבן, וא''כ בהא ודאי קשה מה המשמעות של קרבן רק לענין אכילה.

###### בבאור תרוץ הגמ' דפטורא דחו''ל הוי רק לענין הקרבה

1. **בבאור תרוץ הגמ' נראה דגם הך עיכובא למרות דהוי בעיקר הקדושה מ''מ לא הוי סיבה להפקיע את היחס שלו כקרבן,** כיון דגם הך עיכובא לא הוי כאין במינו קרבן, אלא הוי דין הפקעה דמאחר דבא מחו''ל לא ראוי שיחול בו קדושת הקרבה, וא''כ שייך דיהא בזה פלגינן דרק לענין הקרבה ליכא סיבה לעמידתו בפועל כקרבן, אולם לשאר דיני איכא בו קדושת קרבן. ולפי''ז ליכא ראיה מהכא ליסוד הגרי''ז כיון דאיכא בו קדושת קרבן ולא רק שם בכור.

**רק דעדיין יש לעיין בגדר הך הפקעה דכל כמה דמגרעת בגוף עמידתו כקרבן אמאי חלות ההפקעה רק גבי הדין הקרבה ולא עיקר מציאותו כקרבן**. ונראה בהקדם הא דמבואר בגר''ח דלאחר דילפינן בכור ממע''ש דלא קרב מחו''ל הדר ילפינן מעשר מבכור כמו שמבואר שם בתמורה כ''א דאיכא ילפותא מבכור לענין אופן קיום הבאתו דנאכל לפנים מן החומה ונכלל בזה ג''כ היקשא על עיקר חובת הבאתו, ולפי''ז מבאר הא דנקט הרמב''ם דבסוריא למרות דחייב מדרבנן במצוות התלויות בארץ מ''מ לענין הך פטורא דהבאה מחו''ל חשיב חו''ל.

**ויעוי''ש בגר''ח דכל מה דשייך למילף ממכור על מעשר שני לענין פטורא דהבאה רק אי הוי גרעון בקדושת הקרבן** אולם אי הוי דין מניעה מהקרבה לא שייך למילף מבכור, ורק אי הוי גרעון בעיקר קדושתו בהא שייך למילף מבכור. **ובאבי עזרי ריש הלכות מעשר שני תמה** דאדרבה אי הוי גרעון בקדושה א''כ הוי כמצוות התליות בארץ דכמו דפרי הגדל בחו''ל ליכא לו קדושה ה''ה בכור הבא מחו''ל, וא''כ מה שייך למילף לסוריא דהרי במה שנוגע למחייב מכח קדושת הארץ רבנן דנו את סוריא כא''י, ואי הוי מניעה מהקרבה בהא שייך מילף למע''ש בסוריא דגם בה יהא מניעה מדין הבאה.

**ומה דהקשה דאי הוי מניעה מהקרבה יהא שייך ללמוד גם למע''ש בסוריא** יעוין ביטב סגר''ח שם דלא מבעיא אי הוי פסול דלא שייך תורת פסול במעש''ש אלא גם אי הוי מניעה מהקרבה כיון **דהא דבמע''ש מדאוריתא ליכא הבאה מחו''ל הוי מחמת דהוי מצוות התלויות בארץ וליכא דין מסוים ביחס להבאה, א''כ בדאוריתא לא שייך למילף היקשא לענין חובת הבאה** כיון דליכא יחס לחובת הבאה בפני עצמה במע''ש, ורק מאחר דהוקשו בכור ומעשר להדדי הלכך ילפינן מע''ש מבכור לענין מה שנוגע לעיקר הקדושת בכור דבזה איכא להיקש כיון שזה נוגע לעיקר קדושת הבכור אולם במה דנוגע לדיני הבאה דבכור בזה בעינן ילפותא במסוים לחובת הבאה ובהא לא שייך להאי היקשא.

**ומה דהקשה דההפקעה מהקדושה נובעת מחמת דבא מחו''ל יעוין היטב בגר''ח הלכות מאכלות אסורות** פ''י הט''ו לגבי הא דיליף הרמב''ם מפטורא דסוריא בנטע רבעי [[דיליף ליה ממע''ש] דבחו''ל פטור לגמרי דתלה את זה בשתי הגרסאות ברמב''ם אי הוי חולין גמור או רק ביחס להקרבה, דאי הוי רק ביחס להקרבה א''כ גם במע''ש הוי כחולין רק לענין דין הבאתו ולכן מהא גופא דאיכא פטור לענין הבאה לא מצינו למילף דליכא כלל קדושת נט''ר בחו''ל והא דיליף הרמב''ם לחו''ל כונתו דאי נט''ר לא היה ממצות התלויות בארץ וחו''ל לא הוי מקום הפטור מנט''ר לא היה היה שייך בו גם להאי פטורא דהבאה כיון דהוי מקום הבאה, אולם אי הוי כחולין א''כ איכא נפק''מ בילפותא מסוריא לענין זה דמלבד דהוי כמצוות התליות בארץ איכא בו גם הפקעה על חלות שם מע''ש ונט''ר. וז''ל, הנה בפ"א מהל' בכורות כתב הרמב"ם ז"ל ואין מביאין בכורות מחו"ל לארץ וכו' אלא הרי הוא כחולין ויאכל במומו עכ"ל, ולפי גירסא זו אין בכור חו"ל חלוק מבכור ארץ ישראל רק לענין הקרבה, אבל עיקר דין בכור נוהג גם בחו"ל, וכמו שכתבנו דלא יאכל אלא במומו, ולפ"ז גם מעשר שני דנלמד מיניה הוא ג"כ רק לענין דין הבאת מקום, ד''מעשר שני של חו"ל אינו בר הבאת מקום'', אבל לא להפקיע כל דין מעשר שני בחו"ל, ופטורא דמעשר שני שבסוריא ובחו"ל הוא רק משום טעמא דכל מצות התלויות בארץ אינן נוהגות אלא בארץ, ולפ"ז הך ק"ו שהביא הרמב"ם הכא מסוריא אין בו תוספת טעם לפטור חו"ל מנטע רבעי, והביאו הרמב"ם רק להוכחה דאין נטע רבעי נוהג בחו"ל. אכן בטור סי' ש"ו הביא דדעת הרמב"ם היא דבכור חו"ל אין בו דין בכור כלל והרי הוא כחולין לכל דבר, אשר לפ"ז גם מעשר שני דנלמד מיניה הוא ג"כ להפקיע כל שם מעשר שני מפירות חו"ל, וגם בלאו טעמא דמצות התלויות בארץ אינן נוהגות אלא בארץ ג"כ אין מעשר שני נוהג בחו"ל, והוא הדין רבעי דיליף ממעשר שני, ''ושני פטורים חלוקים בדינם הם'', דאי משום טעמא דמצות התלויות בארץ אינן נוהגות אלא בארץ ''הרי ליתא בחו"ל כל עיקר דין וחיוב של מעשר'', והא דילפינן מבכור הוא דליכא ''חלות שם של מעשר בפירות חו"ל'', לפ"ז זהו שהוסיף הרמב"ם בהק"ו עוד טעם שני דאין נטע רבעי בחו"ל. עכ''ל.

**וחזינן בגר''ח דההבאת מקום הוי שם מחודש של הפקעה** או רק לענין חוסר היותו ''בר הבאת מקום'' או בעיקר ''חלות שם מעשר'', וא''כ ה''ה גם בבכור דמשם הילפותא להף פטורא יצא דאיכא שם מחודש של פטור דעומד ביחס לקיום הקרבתו והנידון אי הוי חולין אי הפקעה זו מהני לשלול את עיקר השם קרבן או רק לענין קיום דין הקרבתו וצ''ב יסוד הדבר.

**ונראה מבואר בזה דאיכא הפקעה שעומדת בעיקר המחייב כמו דינא דמצוות התלויות בארץ דבזה נאמר דבחו''ל ליתא כל עיקר וחיוב של מעשר אולם איכא הפקעה דעומדת בקיום מציאותו כמעשר**, דלא ראוי שיעמוד כמעשר במקום שאי אתה מביא מעשר, ושרש הנידון אי הוי חולין, אי נימא דהוי סיבה להפקיע את עצם השם חלות מעשר דלא יכול להקבע בו חלות שם מעשר, או דרק לענין הבאתו ליכא לו עמידה כמעשר, ובאור הדבר נראה דמאחר דההפקעה עומדת על התקימותו כמעשר הלכך לא הוי סיבה לשלול את עיקר שמו כמעשר אלא רק את קיום דינו.

**ולפי''ז יתבאר היטב הא דחסרון הקדושה לענין הקרבה לא מגרע בעיקר הקדושת קרבן** דגם בקרבן ההפקעה על עמידתו בפועל כקרבן, ואי נימא דלא הוי סיבה לשלול את עיקר חלות קדושת קרבן [כגירסת הרמב''ם דהוי חולין] א''כ הוי הפקעה מימושו כקרבן. ולכן ליכא הפקעה על הקדושת קרבן.

**ולפי''ז נראה דהגדרה דחו''ל וא''י לענין זה לא הוי ביחס לקדושת הארץ** אלא ביחס לזה דחו''ל לא הוי ''מקום הבאה'' ולפי''ז מבואר היטב הא דנקט הרמב''ם דגם סוריא חשיבא כחו''ל לענין זה, דלפי'''ז הוי שתי הגדרות בתורת א''י דאה''נ ביחס לא''י כמקום המחייב ליכא הפקעה על סוריא אולם לענין להגדיר את סוריא כמקום שאתה מביא בהא דיינינן ליה כחו''ל כיון דבעצמותו הוי חו''ל דמופקע מתרומות ומעשרות. וז''ל הגר''ח, דהא דסוריא דינה כארץ ישראל מדבריהם הוא רק לענין מצות התלויות בארץ דאינן נוהגות אלא בארץ, ובזה הוא דעשו סוריא כארץ ישראל לחייבה מדבריהם, משא"כ לענין הך דינא ''דאינו בא מחו"ל'', לא נשתנית סוריא, והרי היא חו"ל כדין תורה.

**ונראה עוד דאי היה ניתן להקריב בחו''ל לא היה שייך בו הך פטורא** כיון דסיבת הפטור מחמת מציאותו כמקום דלא בר הבאה, ובאבי עזרי פשיטא להי דתליא בחו''ל וא''י ולכן תמה מה שייך למילף לסוריא.

**ולפי''ז נראה דהזמן שבו נקבע היחס לו כבכור חו''ל הוי בזמן שבו חלה הקדושה** ודלא כמו שנקט המנ''ח מצוה ש''ס [יעוין לקמן] דהוי כמעשר דתליא בגמר, כיון דעיקר יסוד הך פסולא עומד על התתקימות שלו בפועל כקרבן ולא על המחייב לדין בכור ומעשר וא''כ רק בשעת הקדשו דבזה עומד בו הקיום בפועל בהעמדתו כבכור ומעשר שייך האי פטורא.

###### בדינא דצירוף חמשה שבא''י וחמשה שבחו''ל אי מהני גם לחייב את אלו שבא''י בהקרבה

1. **יש לעיין לפי''ז אי נימא דחמשה מא''י וחמשה מחו''ל מצטרפין בשיעור ט''ז מיל** [יעוין במשנה נד ע''ב] דבדעת ר''מ מבואר בדף נה דאין מצטרפין ובדעת רבנן יעוין ברמב''ם פ''ז ה''ב [יעוין בספר המפתח] דמבואר שם דלדעת הרמב''ם איכא פלוגתא יסודית בין ר''מ לרבנן אי העיקר תליא במרחק או דאיכא יחס גם לשינוי המקומות והשתא יש לעיין דאי נימא דמצטרפין, וגם לר''מ לולי הא דמקומות מחלקים היו מצטרפין, אי הוי סיבה דיהא דין הקרבה בחמשה דבא''י, או דכל צירופם הוי רק לענין אכילה במומו ואיסור גיזה ועבודה, ולכאורה אי נימא דהוי כחולין לענין הקרבה א''כ ליכא צירוף לענין קרבן, ורק אי נימא דהוי פסול בהקרבה בהא יש מקום לדון דכיון דמצד קדושת הקרבן ליכא גרעון א''כ לצירוף סגי בהא דאיכא מנין הקדושים בקדושת מעשר בהמה להקרבה, והא דהחמשה בחו''ל לא בני הקרבה בפועל לא מגרע בדין הקרבה של החמשה בא''י.

**ויעוין בחזו''א** סימן כ''ז סק''ג סד''ה ויש לעיין, לפי מה דנקט שם דבחו''ל מותר למכור ולשחוט ולהפקיע את חיובו וליכא בזה לתקנת גרנות [דאסרו לשחוט ולמכור היכא דהגיע הזמן שקבעו חכמים להכניסם למנין ולהפריש את המעשר דהוי רק בא''י כדי שיהא הבהמה מצויה לעולי רגלים] ותמה לפי''ז דא''כ מה מהני צירופא דחו''ל עם א''י דכיון דמצי לשוחטם א''כ גם אלו דבא''י מצי לשוחטם שלא אסרו לשחוט אחר הגורן אלא בשיש לו עשר. ומוכיח מזה דאיכא עשה על איחור עד הרגל ולזה דנו אי מצטרפין ואי נימא דמהני הצירוף דחו''ל לחייב את אלו שבא''י בהקרבה ל''ק מידי קושית החזו''א.

###### כמה נפק''מ התלויים בנידון אי הוי גרעון בגוף הקדושה

* 1. יעוין במנחת אברהם דמביא המנ''ח רפ''ז אות יג דלהסוברים דמטיל מום בבע''מ אסור ה''ה בבכור חו''ל אסור להטיל בו מום ובשם הגרי''ז הביא דלדעת הרמב''ם דהוי גרעון בקדושה לכיא איסור הטלת מום.
  2. יעוי''ש עוד דמביא מהמקור ברוך ח''ב סימן ב' דנקט דבכור חו''ל אם עלו לא ירדו, אולם במנח''א כתב דלדעת הרמב''ם דלענין הקרבה הוי כחולין פשיטא דירדו וגם לראב''ד יש לדון דאי נימא דהוי פסול א''כ לא הוי פסולו בקדש כיון דסיבת הפסול הוא עצם מציאותו כקרבן דחו''ל, אולם אי הוי מניעת הקרבה יש לדון אי חשיב פסולו בקדש כיון דדין המניעה מהקרבה חל בהקרבה.
  3. יעוי''ש דמביא מהישועות מלכו פרק א' ה''ה דדן אי איכא מצוה להקדישו בבכור חו''ל. וז''ל, ונסתפקתי בהא דכתב רבינו לעיל בהל' ד' בכור בהמה טהורה מצוה להקדישו שנאמר הזכרים תקדיש לה' אלקיך אפשר דבחוץ לארץ כיון דמדאורייתא אין ראוי להקרבה לא מקרי תקדיש לה' אלקיך. ויעוין באבי עזרי הלכות מע''ש פ''א דתלה את זה בפלוגתת הרמב''ם והראב''ד.
  4. אי נימא דהוי שם בכור גרידא א''כ ליכא בזה תמורה כמו שנקט הגרי''ז דבכור טריפה אינו עושה תמורה כיון דל''ה קדושת קרבן רק שם בכור, אולם לפי מה שנתבאר לעיל דגם במעשר בהמה איכא להך הגבלה בחלות הקדושה ובמעשר בהמה ליכא שם מעשר בהמה [יעוין במנח''א דמוכיח כן מהא דמע''ש לא חל על טריפה כמבואר במנחות דף ו' ולא הוי כבכור דחל על טריפה] ומוכח דהוי הגבלה בחלות קרבן וא''כ איכא תמורה.

###### בבאור הגירסא ברמב''ם דבבכור חו''ל ליכא כלל קדושה בהוי חולין גמורים

1. **יעוין בטור** סימן שו מובא שם הגירסא דהוי חולין גמורים וכן הרמב''ן בהלכות ספ''ה הביא להך גירסא. **ויעוין עוד ברשב''א ב''ק י''ב ע''ב** דבכור בחו''ל לר''ע הוי חולין גמורים וז''ל, דלר"ע פשיטא דחולין גמורין הוא ואפילו באו לא יקרבו וכדתניא התם ר"ע אומר יכול יעלה אדם בכור מחוצה לארץ בזמן שבית המקדש קיים ויקריבנו ת"ל ואכלת לפני ד' אלהיך מעשר דגנך תירושך ויצהרך ובכורות בקרך וצאנך מקיש בכור למעשר מה מעשר אינו בא אלא מן הארץ אף בכור אינו בא אלא מן הארץ אלמא חולין גמורין הוא עכ''ל. ויעוין באבי עזרי ריש הלכות מעשר שני דמקשה משו''ת הרשב''א קמא שלא דנקט דקדוש ליאכל במומו, ואולי כיון דהנידון שם בב''ק אי בעי קרא לענין דחשיב ממון בעלים א''כ בהא תליא ביחס שלו לענין הקרבה, וכונת הרשב''א דהוי כחולין לענין הקרבה ולכן פשיטא דהוי ממון בעלים, ויעוי''ש באבי עזרי דגם נקט להך סברא ומכח זה הוכיח מתוס' שם דנקט דלר''ע פשיטא דהוי חולין דס''ל דהוי כחולין לענין הקרבה, דאי הוי רק פסול בהקרבה מ''ש מבע''מ דגם בזה בעי ר''י הגלילי למילף דהוי ממון בעלים ורק דהוקשה לו מלשון הרשב''א דהוי חולין גמורים.

**ובמנחת חינוך מצוה י''ח אות כה מביא מהחינוך דנקט דמדרבנן איכא חיוב** ומיישב על פי זה את קושיות הרמב''ן מהא דמצינו בכמה דוכתי דאיכא דין בכור בחו''ל, אולם עדיין קשה קושית הרמב''ן מסוגין דמבואר דכל ההפקעה דחו''ל הוי רק לענין הקרבה ומבואר דמדאוריתא מיהא קדוש לאכל במומו ובעי מום להתיר אכילתו. ויעוין במנחת אברהם דמיישב על פי מה דמצינו ברמב''ם דמחלק בין מעשר בהמה לבכור ובמעשר בהמה פסק דלא כר''ע. ומבאר החזו''א סימן כ''ז סק''ב דכיון דהילפותא בבכור ומעשר בהמה הוי תרי קראי דבבכור ילפינן ליה בתמורה דף כ''א מקרא ואכלת לפני ה' אלהיך מעשר דגנך ותירושך ויצהרך ובכורות בקרך וצאנך, ממקום שאתה מעלה מעשר דגן אתה מעלה בכור, וכאן ילפינן ליה ממעשרותיכם א''כ אפשר דהוי שתי פלוגתות נפרדות, ובמעשר בהמה פסק הרמב''ם כרבנן ובבכור פסק כר''ע כיון דאיכא סתמא דמתניתין בחלה כר''ע.

**ומבואר דהוי שתי ילפותות נפרדות**, וא''כ לפי''ז ניתן לומר דהוי שתי גדרים נפרדים, ולכן למרות דבמעשר בהמה מבואר דקדוש מדאוריתא לענין לאכל במומו, מ''מ לענין בכור הוי חולין, רק דצע''ק כיון דבתרוייהו הילפותא היא דממקום שאתה מביא מעשר אתה מעלה בכור א''כ מ''ש מעשר בהמה מבכור בגדר הילפותא וצ''ב.

**ובעיקר שיטת הרמב''ם אי נימא דהוי חולין יעוין במרומי שדה דמחדש דאם הקדישו להיות בכור צריך לתנו לכהן** וז''ל, איברא ודאי הרמב"ם מודה דאם נתקדש הבכור יש לו דין קדושת בכור מה"ת. ואל תתמה על זה שאפשר להקדיש בכור שיהא מה"ת אף על גב שלא נצטוינו לקדשו, שהרי הכי איתא לעיל דף ה' א' דר"ל אמר קדשו בכורות במדבר. ועיי"ש בגמ' הטעם לר"ל שלא נתחייבו להקדיש בכור במדבר ומשו"ה הוצרכו להקדיש, הרי דאפשר להקדיש אף על גב שאינו קדוש מאיליו. והיינו שכ' הרמב"ם והובא בלשון הרמב"ן, דמי שהביאו בעזרה אין מקבלין ממנו והרי הוא חולין, פי' אחר שהביאו לעזרה מוכח שרק על מנת כן הקדישו אינו קדוש כלל והרי הוא חולין [דהיינו דלמרות דהיכא דמביאו מונח בזה הקדש מ''מ כיון שלא בא ליתנו לכהן בתורת בכור אלא רק בתורת קרבן הלכך אינו קדוש], אבל ודאי המקדישו להיות בכור צריך ליתנן לכהן, ויש עליו דיני בכור מן התורה, וכך הנהיגו חז"ל להקדיש בכור בחו"ל כדאיתא בכולי תלמודא.

**ולפי יסודו יתישב קושית המקור ברוך** ח''ב סימן ב' דהיאך קרבו בכורות במדבר לר''ע שהקיש למעשר דגן הרי לא היה מעשר דגן במדבר ומחדש מכח זה דכל ההיקש נאמר רק על זמן שנוהג מעשר בארץ דהוקש הבכור שינהג רק בארץ, אולם ליכא היקשא לפטור את הבכור היכא דליכא חיובא בא''י. ולפי יסוד המרומי שדה דליכא הפקעה היכא דמקדישו בתורת בכור ניחא היטב, רק דעיקר יסודו צ''ב דאי הוי חסרון בגוף עמידתו כבכור מה יהני הא דהקדישו בפירוש ואפשר דבבכור הגרעון רק ב''שם בכור'' אולם כל היכא דמקדישו הוי ''חלות קדושת בכור'' שחל מכח מעשה ההקדש ולא מחמת השם בכור ובחלות קדושה ליכא גרעון.

###### בדינא דמאימתי נקבע דינו כמעשה בהמה דחו''ל אי בלידה או בהפרשה

1. **יעוין בחזו''א כ''ז סק''ב ד''ה יש לעיין, דדן** היכא דהעלה עשר בהמות מחו''ל לארץ ועישרן בארץ אי מחייב או דבלידה תליא מילתא, וכיון שנולדו בחו''ל תחילת דינם לענין מעשר לאכול במומן, אולם בנולדו בארץ ועישרן בחו''ל נראה דלא יעלו, והוציא את המעשר עצמו לחו''ל נראה דיעלו עכ''ד. ומבואר בחזו''א דשעת המעשר ודאי קובע רק דדן אי גם הלידה קובעת.

**אולם יעוין במנחת חינוך** ש''ס אות יח וז''ל, הכלל ההיקש ממקום שחייב מעשר דגן כן מעשר בהמה, א"כ במעשר דגן אזלינן בתר מקום דאקבע, דבתר דאקבע בפטור אין חל החיוב, וכן להיפך, א"כ ה"ה מע"ב גם כן בחוץ לארץ לא נתחייבו בזמן שחל עליהם החיוב ופטורים אף בנכנסו לארץ ועישרו בארץ אינו מעשר כיון דפרח החיוב בח"ל. ואם נתחייבו בא"י חל עליהם החיוב וחייבים אף ביצאו חוץ לארץ לגמרי כמעשר דגן ''ולא תלוי בלידה ובמעשר רק מקום שנתחייב'' כמו מעשר דגן כנל"ב בלי פקפוק. ויעוי''ש עוד דנקט דהזמן דבו איקבע חיובא דבכור ומעש''ב הוי רק לאחר ח' ימים דמחוסר זמן הוי כמירוח דמעשר.

**ויש לעיין בדימוי למעשר דגן**. דהנה יעוין ברמב''ם פרק א' הלכה כ''ב מתרומות [ולזה מציין המנ''ח] בהאי דינא דפירות דחו''ל תליא בהבאת מקום ואי נגמרו בא''י ובאו לחו''ל פטורים. ויעוין בדרך אמונה שם דמביא פלוגתא באחרונים אי הוי רק קודם מירוח או גם לאחר מירוח דהיכא דהגיעו לחו''ל פקע חיובם, ובציון ההלכה מציין למנ''ח דנקט כן, וא''כ צ''ב דהרי הכא מבואר להדיא במנ''ח דתליא בגמר הבהמה דאי עברו עליה ח' ימים תו לא איכפת לן דהגיע לחו''ל ואי ילפינן ממעשר דגן מ''ש.

**עוד יש לעיין בעיקר הצד דתליא בלידה דאי נימא דהוי רק פסלות להקרבה מה שייך למימר דיקבע בשעת לידתו דינו להקרבה** דלכאורה מניעת ההקרבה תלויה בזמן הבאתו, ובשלמא אי הוי הגבלה בעיקר קדושתו א''כ אפשר דתליא בלידתו דאי בשעת לידתו דאז נקבע כבכור איכא גרעון בעמידתו כבכור א''כ תו לא פקע יחס זה, ויש לעיין בכל זה.

###### בדין מעשר בהמה אי איכא בו נתינה לכהן

1. **בפשטות מבואר בגמ' דנאכל במומו לבעלים דהוי ממון בעלים.** וכן מבואר ברש''י וז''ל, מעשר בהמה בין תם בין בעל מום דבעלים הוא דלא אשכחן קרא דליתביה לכהן. אולם יעוין במהריט''א פ''ק סוף אות ח' דמהביא מהריטב''א והשטמ''ק ב''מ בסוגיא דתקפו כהן דנקטו דאיכא גזל השבט והפסד כהן במעשר בהמה והמהריט''א תמה עלייהו וז''ל, ואני שמעתי ולא אבין הפסד כהן במעשר בהמה מאן דכר שמיה, דמעשר בהמה אינו ממתנות כהונה אלא הבעלים מקריבין אותו קרבן והכל הוא לבעלים, ואין לכהן בו כלום אלא כולו לבעלים כפסח, כמ"ש הר"ם בפ"ו מהל' בכורות דין ד', וגם עורו הוא לבעלים דעורות קדשים קלים הוא לבעלים.

**ויעוין עוד ברס''ג** באזהרותיו על סדר עשרת הדברות בדבור לא תגנוב דנקט כן והאריך בזה הגרי"פ פערלא בספר המצוות לרס"ג מ"ע פ"ו פ"ח, ומביא מהאבן עזרא [ויקרא כז, לב] דנקט כן, רק דתמה מסוגין דמבואר דנאכל במומו לבעלים ודוחק לומר דלבעלים הכוונה לבעל המעשר דהיינו הכהן שצריך ליתן לו. ויעוי''ש עוד דמביא כמה ראיות דאיכא חילוק בין בכור למעשר בהמה לענין חיוב הנתינה לכהן.

**ויעוין בזר זהב** בחידושי הריטב"א לשבת (רייכמאן) נד, ב, דדן לבאר על פי יסוד הגרי''ז בהלכות בכורות דאיכא שתי דינים בדין מתנות כהונה. האחד. מדין קדשי מקדש דחיוב זה נובע מכח ההקרבה. שנית. מדינא דקדשי הגבול דחיוב זה חל מחמת הקדושת בכור. ולפי''ז דן לומר דהא דמצינו דאיכא חילוק בין בכור למעשר בהמה הוי רק ביחס לחיובא דקדשי מקדש, אולם בחיובא דקדשי הגבול ליכא חילוק בינייהו. ולפי''ז יצא דבמעשר בהמה מלבד הא דחל בו קדושת קרבן מכח הפרשתו איכא גם חיוב בעצמותו. **ויעוין בתורת זרעים** פ''א משנה ג' דמחדש דבמעשר בהמה מלבד דין קדושת קרבן דחלה מכח ההפרשה איכא גם חובת מעשר כמעשר דגן וז''ל, דבעיקר חלות מעשר בהמה איכא בי' תרי דיני, חדא דין הפרשת מעשר כמעשר דגן וגם דין הקדש קרבן כשאר הקרבנות.

**ונראה דלפי''ז ניתן לומר דמיעוטא דבכור חו''ל כיון דהילפותא היא ממעשר דגן א''כ לענין חיובו בתורת מעשר פשיטא דאיכא הפקעה על עצם חיובו**, רק דילפינן מהיקשא דאיכא בזה הפקעה על כל דינו הבאתו גם לגבי הבאתו כקרבן ובזה חדשה הגמ' דבקדושת הקרבן הוי הפקעה רק לגבי ההקרבה אולם בזה כבר ליכא דינא דמתנות כהונה ולכן נאכל במומו לבעלים.

**ויעוין עוד במנח''א דמביא מהעמק דבר לנצי''ב** במדבר פ''ה פסוק י' דהביא לקרא דדברי הימים ב' פרק ל''א פסוק ו' דמבואר דהביאו מעשר בהמה לבית המקדש לכהנים, ומחדש שם דמעשר בהמה לא הוי כשאר שלמים ופסח דמצוה לבעלים לאכול, ואסור ליתן לכהן, אלא אם ירצה נותן לכהן.

###### בדינא דכהנים אי חיבים במעשר בהמה

1. **יעוין בשו''ת הרמב''ם** קמו דנקט דמאחר דליכא בהם דין נתינה לכהנים פשיטא דחייבים. וז''ל, אין לשאול, אם חייב הכהן או שאינו חייב אלא בדבר כמו תרומה או תרומת מעשר, שהיה יכול לעלות בדעתנו, שבהיות הכהן לוקח אותן, אינו חייב להפרישן, כמו שאינו מפריש מתנות כהונה מבהמתו ולא יפדה בנו. ולכן הודיעונו חז"ל, שהכהנים גם הם חייבים בזה, אבל הדבר שהוא לבעליו אופן הענין בו כללי בלא ייחוד של מה שמפרישים הכהנים [כונתו דליכא בזה חיוב מחודש על הכהנים כמו בתרומה], אלא הדבר שהוא לבעליו, מחייבו, כמו שחייב הכהן להפריש נטע רביעי ומעשר שני, כך יפריש מעשר בהמה עכ''ל.

**אולם יעוין בר''ח מובא ברשב''א שבת קלו דנקט דכהנים פטורים,** ובגרי''פ רצה להוכיח ממנו דאיכא חיוב נתינה לכהנים רק דהביא מהערוך דנקט כהר''ח וכתב דליכא חיוב נתינה לכהנים. **ויעוין במשנה למלך** פ''ו ה''ג מבכורות דהקשה על הר"ח מהש"ס דב"ק דמבואר דאבעי' בכהן שנפלו לו טלאים מגזל הגר אי יורשים הוו וחייבים במעשר או הוי לקוח ופטור ומסקינן דהוי לקוח ופטור אלמא אי יורשים חייבים חזינן דכהנים חייבים והניח בצ"ע. **ובמנחת חינוך סימן ש''ס מיישב** וז''ל, ולע"ד לא קשיא דדעת הר"ח דכהנים פטורים היינו הנולדים אצלו אבל מה שנפלו לו אי אמרינן יורש הוא כיון שכבר נתחייבו אצל ישראל לא מיפקע אף על פי שבא ליד כהן וכאן מיירי שבא ליד כהן אח"ז דאם בא לידו מח"ז לא הוי לקוח אלא אחר זמן וכבר נתחייבו לא פקע רק מטעם לקוח. אבל יורש חייב הכהן.

###### בבאור גזירת יתום

1. **יעוין בשאג''א** סימן ד' וז''ל, אבל כבר עמדתי על סוגי' זו וכ"כ בחידושי שם גזירה משום יתום פי' דילמא יהיה לו אחד עשר טלאים וא' מהן יתום וגזירה דילמ' יצא היתום בתוך עשרה או בעשירי ואתי למיטעי שהעשירי הוא מעשר והי"א חולין ובאמת העשירי הוא תשיעי והי"א הוי מעשר דאמר לקמן (דנ"ט) העשירי מאיליו הוא קדוש כלומר אף על גב דלא קרא לו שם העשירי והוא ינהג בי"א מנהג חולין לגוז ולעבוד בו ועובר על לאו דגוזז ועובד בקדשים דה"ל איסורא דאוריי' כנ"ל לפרש. אבל אין לפרש כפשוטה גזירה משום יתום דילמא יכניס יתום לדיר ויתום לאו בר עשורי הוא ונמצא שלא עישר כמצותו. דא"א לומר כן דמשום גזירה דילמ' יבא פעם א' לידי תקלה לבטל מצות מעשר ע"י שיכניס יתום לדיר מפני זה בטלו מצות מעשר לגמרי הא כ"ש דגרע טפי. ועוד אין ספק תקלה דיתום מוציא מידי וודאי דביטול מצות מעשר.

###### בגזירה דתקלה והמסתעף לחיוב מצות מעשר בהמה

1. **לכאורה יש לעין דאיך הפקיעו מצוה מכח גזירה דרבנן**, ויעוין בתוי''ט וז''ל, דבשב ואל תעשה מצי למיעקר ד"ת כמ"ש ברפ"י דיבמות, ועוד דאין איסור אכילה קודם עישור. אלא חכמים קבעו זמן. וכונתו למתניתין בדף נז ע''ב דרבנן קבעו שלש זמנים לקיום חיוב מעשר ועד שמגיע הגורן מצי לשחוט ולאכול והלכך לא חשיב ביטול מצוה.

**ובעיקר הבאור בהא דמצי לשחוט ולאכול יעוין בשו''ת אהל משה** [לרא''מ הורביץ] ח''ב סימן ס''ט דליכא חיוב לעשר והוי רק מצוה קיומית דלא מצינו בתורה רק דכל אשר יעבור תחת השבט יהיה קודש ולא מוזכר חיוב לעשר. ויעוין בחזו''א כ''ז סק''ג דמביא את לשון רש''י בדף נ''ז ע''ב. וז''ל, אבל קודם לכן מותר דמצוה בעלמא הוא לעשר בהמותיו דהעשירי קודש מאחר שקרא עליו שם אבל הרשות בידו לאוכלו בלא מעשר. ונראה דליכא בזה חיובא. רק דמביא מספר המצוות עשה ע''ח דכתב שצוונו להוציא עישור. ומקשה החזו''א דכיון דאיכא בתורה צווי לעשר א''כ היכן איכא לזה ביטוי ומכח זה דן שאיכא בל תאחר בהפרשת מעשר.

**רק דמביא מהטו''א ר''ה דף ד ע''א ד''ה בכור ומעשר, דנקט דליכא חיובא דבל תאחר על הפרשת הבהמה למרות דהוי מצוה חיובית** כיון דמצי להפקיעם מהקרבה ע''י נתינת מום כמו שמבואר בדף נ''ג ע''ב ונמצא דאיכא יחס בחיובם להקרבה, ולכן ליכא בזה ב''ת. וז''ל, וטעמא דמילתא דשאני מ"ב מכל הקרבנות נ"ל דהיינו טעמ' משום דכל הקרבנות בין הבאים בחובה בין בנדרים ונדבות א"א לצאת י"ח בשום ענין אא"כ מקריבן משו"ה בדלא אפריש עובר דכ"ז שאינו מפרישן א"א להקריב והא נתחייב בהקרבתן עכ"פ, אבל מעשר בהמה אף על פי שמצוה לעשר בהמותיו אפ"ה אינו מוכרח שהמעשר יקריב דהא אי בעי שדי מומא בכולה עדרו ומכניסין לדיר להתעשר וכיון שיש בידו להפקיע עדרו מלהקריב המעשר למזבח ע"י הטלת מום ואין כאן אלא מצות מעשר לחוד דרמי עלי' הרי הוא ככל המצות שבתורה דאין בהן משום ב"ת אם איחרן, ולא דמי לכל הקרבנות דא"א להפקיען מתורת הקרבה, אבל באפריש מעשר בהמה ולא אקריב אם הוא תם עובר עליו בב"ת כבכור וכל הקרבנות דכיון דלא שדי מומא מעיקרא וכבר חל עליו שם מעשר בעודו תם אי אפשר מעכשיו להטיל בו מום ולהפקיעו מהקרבה דהא אסור מן התורה להטיל מום בקדשים ומעתה הרי הוא ככל הקדשים דמסתמא למזבח קיימי.

**ובבאור הא דמצי לשחוט ולאכול יעוין בחזו''א דזה אינו ביטול המצוה אלא גורם לאפטורי**. ונראה לפשוט מזה את חקירת הגר''ח בגדר חיובא דמעשר בהמה אי צירופם לעשר יוצר את החיוב או דכל חד מנייהו מחויב רק אופן הקיום הוא ע''י דאיכא י' מחויבים דמעבירם במנין. יעוין בחידושי ר' ברוך בער מקואות סימן א' דמביא את הגר''ח דמיישב עפי''ז את קושית תוס' דאמאי ליכא ביטול ברוב בקפץ אחד מן המנוין. וז''ל, דהנה יש לחקור בהחיוב שחייבה תורה במעשר על ב' אופנים, א) דכל שיש לו טלה יש עליו דין חיוב מעשר וכשיש לו עשרה טלאים מחויבים, מפריש אחד לכהן ובפחות מעשרה אין לו מעשר ליתן, ב) דבפחות מעשרה אין עליו דין מעשר כלל וכשיהיה לו עשרה יהיה חל עליו חיוב ליתן מעשר. ואמר הגר"ח שצריך לומר כהצד השני דבפחות מעשרה אין כאן חיוב מעשר כלל וא"כ לא קשה כלל קושית התוס' דדין ביטול ברוב לא שייך אלא היכא דלא הוכר האיסור, אבל הכא הוי כמו הוכר האיסור דהא חזינן דליכא עשרה.

**אולם יעוין במנחת אברהם בדף נ''ז דמביא מהגר''א או''ח סימן ח' דנקט דאיכא חיוב לעשר מדאוריתא גם אי לא רוצה לאכול ולפי''ז קשה הא דמותר לשרוף טבל** ומוכח דכיון דמפקיע את המצב דאיכא בו לחיוב המצוה וממילא פקע המצוה ליכא בזה איסורא, ומוכיח כן מהא דבביטול מצות יבמין ליכא לאיסורא דביטול עשה דגם התם הוא מפקיע את המצב המחייב וא''כ גם אי נימא דהחיוב מעשר חל מעיקרא בכל חד מנייהו לא חשיב ביטול עשה.

###### בהא דמבואר בתוס' דשייך להעמיד אפוטרופוס לקטן על חיוב מעשר

1. **יעוין בתו' ד''ה אלא משום תקלה, דמבואר דבריו דשייך אפוטרופוס לקטן בחיוב מעשר,** ובתוס' בשבת נ''ד מוקים ליה לר''א בכה''ג, ואיכא בזה כמה נידונים. **האחד.** דכיון דקטן לא מחויב א''כ לא נתחדשה כלל חיובא בבהמותיו וליכא מה שיצרפם לחיובא דמעשר בהמה. ויעוין במנ''ח מצוה ש''ס וז''ל, ושוטה וחרש אינם בני מצוה ופטורים ממצוה זו ואפי' עשרו אין במעשיהם כלום, וכן קטן כמו בכה"ת, ונ"ל אפי' קטן מופלא סמוך לאיש דהקדשו הקדש היינו דוקא בדבר הקדוש בדיבור פה, דילפינן איש כי יפליא כו' וילפינן נדרים ושבועות ונדרי הקדש. אבל זה דאינו תלוי בדיבור ואין זה נדר רק דהתורה חייבה במצוה והתורה קידשה המעשר אם כן כיון דאין חייב במצוה זו וכל מעשיו אינו כלום ג"כ המעשר אינו מעשר כמו בכל התורה כולה. **ובהא דבעי מיעוט בעכו''ם יעוין בחידושי הגרי''ז** תמורה ג' ד''ה בהא דממעטינן עכו''ם ממעש''ב.

**שנית. לפי מה דמבואר בתוס' דשייך בקטן חיובא דמעשר בהמה אמאי לא מצי להפריש כיון דלא בעי מעשה הקדש אלא העברה בעלמא,** ולמרות דמקרי דבר הנדור מחמת זה מ''מ לכאורה ליכא בזה מעשה הקדש. ויעוין בקוב''ש ביצה נט דהעיר דאי נימא דלא מהני שאלה במעשר בהמה כיון דחל ממילא [יעוין במנחת חינוך ש''ס דנקט כן בפשיטות] א''כ אמאי קטן לא מצי להפריש, אולם בטורי אבן ר''ה כ''ח ע''ב בד''ה מיהו בע''כ, כתב דמהני שאלה כיון דחשיב קדושת פיו וז''ל, דמעשר נמי איתא בשאלה ככל הקדשים הקדושים בפה. ויעוין עוד באפיקי ים ח''א סימן מ''ג דמאריך בגדר ההפרשה דמעשר בהמה.

**שלישית. קושית הקוב''ש ביצה נח על עיקר הא דשייך זה העמדת אפוטרופוס.** וז''ל, דהתם הטעם הוא לתקן הפירות מאיסור טבל כמבואר בגיטין נב דמצי לעשר רק בשביל לאכול ולא בשביל להניח, וא''כ במעשר בהמה דליכא איסור טבל מנלן דאפוטרופוס מעשר. וכבר הקשה כן בחכ''צ סימן ל''ג ויעוי''ש מה דמיישב.

**רביעית. קושית הבאר יצחק מובא בשערי חיים קידושין מ''ב סק''ה דכיון דכח האפוטרופוס הוא מדין הפקר ב''ד הפקר א'''כ אמאי לאיכא בזה פטור לקוח,** ויעוין בשערי חיים דמחדש דבכח האפוטרופוס ליכא גרעון כיון דלא בעי לקבל את הכח מהקטן אלא הוי כח עצמי והא דבעינן להפקר ב''ד הפקר הוי מחמת הך חידושא דאיכא בגיזה''כ ד''אתם ולא אפטרופוס'' דבעי ''מעשה בעלים'' וגם אי איכא כח הפרשה איכא דינא במעשה ההפרשה דיהא ''מעשה בעלים'' ולזה בעי להפקר ב''ד הפקר, וא''כ במעשר בהמה דליכא להך דינא לא בעי להפקר ב'ד הפקר ואיכא לו כח עצמי, ויעוי'ש דמבאר את נידון הירושלמי ריש תרומות אי גזבר כבעלים דהכונה אי חשיב כבעלים גם לענין דחשיבא כמעשה בלעים אבל לא הוי נידון בעיקר כח ההפרשה. ולפי''ז ל''ק מידי קושית החכ''צ כיון דהכא לא בעינן לתקנתא דהפקר ב''ד הפקר.

###### בהא דמבואר בגמ' דגם הערכין איכא תקלה

1. **יעוין בקה''י יומא סימן י''ז** דמביא מהגבו''א דמקשה דמה שייך בזה תקלה כיון דלא הוי קדושה על החפצא אלא נדר וחיוב אגברא ויעוי''ש היטב מה דמביא מהגבו''א ומה דדן בדבריו.
2. **תוס' ד''ה ואין מחרימין**
   1. **אפי' במפרש לכהנים איכא למיגזר משום תקלה דכל זמן שהם ביד בעלים הרי הן הקדש**. יש לעיין אמאי חשש זה איכא רק בזמן הזה. ויעוין בתוס' יומא ס''ו ע''א דהקשה כן וז''ל, יש לומר בזמן הבית דשכיחי קדשים היו בקיאין וזהירין במילי קדושה אבל השתא דלא שכיחי לא זהירי אי נמי בזמן הבית שכיחי כהנים ולא היו צריכין הבעלים להשהותו בידם ונותנין אותו לאלתר לכהן.
   2. **דהתם במקרקעות דאי אסרת להו איסור עולם כ"ש דאתי לידי תקלה טפי**. יש לעיין דכל כמה דאיכא לתקנתא דחילול אמאי במטלטלין לא נקטו להאי תקנתא. ויעוין בזהב הקודש דמביא מהרשב''א בע''ז דף י''ג וז''ל, ניחא ליה דהתם מקרקעי ולית להו תקנתא אלא בפדייה וכיון דמוקמת לה אפדיון עביד לה דשמואל אבל הכא מטלטלי נינהו וכיון דאיפשר הוא להוליכן לים המלח קנסינן ליה ומוליכם בעצמן.

###### בבאור דברי התוס' בד''ה ואיזהו עיקור דמחלק בין מעשר בהמה ובכור הנאכל במומו לפסולי המוקדשים

1. יעוין בתוס' דמחלק בין פסולי מוקדשים שצריכים פדיון ולכן כיון דאת דמי הפדיון יצטרך לאבד הלכך מצי כבר לאבד את הבהמה משא''כ בכור ומעשר דנאכלים במומם ולא בעו פדיון ולכן אסור לאבדם. ומבואר בתו' דמום לא חשיב כפדיון דאי חשיב כפדיון ואפ''ה איכא בזה איסור איבוד קדשים א''כ אמאי בפסולי המוקדשים מצי לאבדם דהרי גם לאחר הפדיון איכא בהו קדושת פסולי המוקדשין ומ''ש מבכור דאיכא בזה איסור איבוד על גוף הבהמה.