שיעור ב, איסור חוה_מ דאורייתא ודבר האבד- גמור
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / מועד קטן - שיעורי הרב אלעזר מאירוביץ

**שיעור ב**

**איסור מלאכת חוה"מ דאורייתא או דרבנן ובגדר דין הרווחה בדבר האבד**

**שיטות הראשונים באיסור חוה"מ דאורייתא**

בשיטות הראשונים אם איסור מלאכת חוה"מ דאורייתא או דרבנן סיכם בבאה"ל סי' תק"ל ג' שיטות, או שהוא דאורייתא או שהוא דרבנן והביא לשיטת הרמב"ן ודעימיה שהטיל פשרה שרק מה שאינו דבר האבד ואינו צורך המועד אסור מדאורייתא ואי לאו אינו אסור אלא מדרבנן כגון איסור טרחה וכו'.

והנה מהראשונים שציין בבאה"ל דסברי שהוא איסור דאורייתא לכאו' לא מצאנו להדיא בדבריהם שיחלקו על דבר הרמב"ן מה מהאיסורים הוא מדאורייתא ומה מדרבנן, וכל דברי הבאה"ל הם רק חשבונות להוכיח שדעתם הוא שיש איסור דאורייתא במלאכת חוה"מ אך צ"ע מניין יש מקור להוכיח מדבריהם שיחלקו על פשרת הרמב"ן.

ואמנם מהראשונים לפנינו, אף שלא הביאם בבאה"ל נראה מפורש דלא כפשרת הרמב"ן, יעוי' בחינוך מצווה שכג' שנקט שהוא איסור דאורייתא ולא חילק כלל כדברי הרמב"ן וכן נראה ביראים שהביא שהוא דאורייתא ולא חילק בזה כלל, אף שהוא ספר הלכה.

ויעוי' עוד בדברי הטור סי' תקלו' שדקדק דעת הרי"ף ריש מסכתין שהעתיק הברייתות דבמסכת חגיגה יח' באיסור מלאכה כצורתם ולא כתב שהם אסמכתות וכעי"ז ומוכח דס"ל שהוא איסור דאורייתא [ובב"י ריש סי' תקל פליג עליה].

וא"כ יעוי' בדבריו שאחר שהעתיק הברייתות כתב 'כדתנן' והעתיק לדינא דמתני' לאסור הרווחה במועד ולאסור טרחה אף במקום פסידא. ונראה בשיטת הרי"ף שגם חילוקי הדינים הם גם דאורייתא ולכה"פ מוכרח דבריו קאי על ריש המש' שהתירו בית השלחין ולא בית הבעל וע"כ שאיסור הרווחה במועד הוא איסור דאורייתא.

ועי' לקמיה מה שמוכח שאינו הרווחה לשיטת הרמב"ן אינו נאסר אלא מדרבנן וכמו איסור טרחהא במקום פסידא וא"כ יהיה מוכח להדיא דעת הרי"ף לחלוק על הרמב"ן. [ואם הרי"ף קאי נמי על מי גשמים ומי קילון לאוסרם מדאורייתא א"כ וודאי פלי על הרמב"ן שאיסור פסידא להרמב"ן מפורש שנאסר רק מדרבנן].

וא"כ היא שיטה חשובה לדינא לצרף לחלוק על שיטת הרמב"ן, וע"ע לקמיה מה שמוכח בדעת הרמ"א בזה.

**בגדר איסור הרווחה**

והנה בגדר איסור הרווחה יעוי' בריטב"א ריש מסכתין שמכריע כשיטת הרמב"ן שמלאכת חוה"מ דאורייתא וכפי הפשרה של הרמב"ן שדבר האבד וצורך המועד אינו אסור כלל מדאורייתא בכל גווני. ושם כתב 'והשתא קס"ד דהני תרי חומרי כהדדי נינהו וכיוון דאחמור ר"א בהרווחה דלא טרחא ה" דמחמור בטרחא יתירה במקום פסידא' עיי"ש.

ואמנם הגמ' דנה לחלק לראב"י שאסר הרווחה ואולי יתיר טרחה אך מ"מ מבואר בריטב"א שיש קשר בין האיסורים, וצ"ב, שהרי בפשוטו הרווחה היינו שאינו בכלל ההיתר של דבר האבד וטרחה הוא הגבלה בהיתר של דבר האבד ומאי שייטא.

ועוד יל"ע שעד כמה שהרווחה אסורה מדאורייתא אף לשיטת הרמב"ן והריטב"א שהרי לא חשיב כלל כדבר האבד וא"כ מה שייך כלל לדמות ותלות באיסור טרחה במקום פסידא שכל כולו איסור דרבנן לשיטת הרמב"ן. וע"כ מבואר יסוד שלעולם הרווחה אינו נאסר מצד שאינו דבר האבד אלא שיש דרגות והגבלות בהיתר של דבר האבד וכלפי זה באה הסוגיא ודנה בשני הגבלות, בפסידא ובהרווחה ושניהם בתוך המסגרת של דבר האבד.

ועי' בנימוק"י שהביא לדעת הראב"ד שלעולם היתר הטרחה הוא לפי דרגת הפסידא, ובמקום פסידא גדול התירו טרחה גדולה וכן איפכא. וא"כ נראה לדקדק כן בכוונת הריטב"א 'דכי הדדי נינהו' והיינו שבאמת דנים את כמות הריווח לפי כמות הטרחה ולכן שיערו חז"ל שבשביל הרווחה אין לטרוח כלל ובשביל פסידא אין לטרוח טרחה יתירה [ועי' לקמיה שיטת רש"י שבמקום דלית ביה טרחה כלל מותר אף הרווחה, ואף שהריטב"א חולק אך עיקר הגדר אחד הוא שהרווחה הוא בכלל דבר האבד והנידון רק האם מותר מיהא לטרוח קצת בשבילו או שלא הותר כלל].

והנה ראיה גדולה לזה, הוא דעת ר"מ שמתיר אף הרווחה, ולכאו' לא מצאנו היתר מיוחד דשמיה הרווחה, אלא וודאי שלר"מ גם הרווחה הוי בכלל היתרא דדבר האבד, ועי'. ומעתה נראה שר"א לא פליג עליה שאינו דבר האבד ואסור מדאורייתא, אלא דתרוויהו מודו שהוא בכלל היתרא דדבר האבד אלא נח' האם התירו גם דרגה זו או שהרווחה נאסרה מדרבנן ודומיא דאיסור פסידא, ודוק'.

וביאור הדבר, שמצאנו שני אופני הרווחה, יש הרווחה בזריעה וכעי"ז דבהכי איירי סוגיין, שהעניין הוא להשביח את הקיים ומעיקר הדין גם דבר זה הוא בכלל דבר האבד שהרי הזרעים כבר אצלו ויכולים להיות יותר משובחים ולכן מדאורייתא הוא בכלל היתרא דדבר האבד.

אך יש אופן של הרווחה כעין פרקמטיא להרוויח ששם וודאי אינו בכלל דבר האבד שהרי הוא רק אופן להרוויח עוד ואין שום אופן והגדרה של פסידא לפנינו וזה לכו"ע יהיה אסור מדאורייתא וזה לא יהיה שייך כלל לאיסור טרחא במקום פסידא.

**בסוגיית תרביצא**

ועי' בגמ' ו,ב מח' ת"ק וחכמים האם התירו השקייה בשדה גריד ובפשוטו הוא מח' ר"מ וראב"י אם התירו הרווחה בלא פסידא. ואמר רבינא שממה שמותר שדה גריד לר"מ ה"ה שיהיה מותר תרביצא לראב"י, והיינו השקאה פורטא בגינה אף לראב"י, וצ"ב, ועיי"ש פי' רש"י ותוס'.

וע"כ נראה שמבואר כאמור, שגם היתר הרווחה לר"מ היינו שהוא בכלל דבר האבד וממילא חידש רבינא שכשם שהרווחה חשיב דבר האבד ור"מ מתיר א"כ גם לראב"י שאסר אך לא בגלל שאינו דבר האבד אלא שלא ס"ל להתיר לטרוח בשביל הרווחה אך בהשקאה מועטת דלית בה טרחא א"כ גם ראב"י יודה להתיר אף שהוא רק להרווחה ודוק' היטיב[[1]](#footnote-2).

עוד מצאנו בריטב"א בד"ב בשם רש"י והוא לפנינו ברש"י בכת"י [ועי' בתוס' הרא"ש מה שמקשה בזה] שדין מושכין מאילן לאילן אינו היתר של פסידא כמו שכתבו הראשונים[[2]](#footnote-3), אלא איירי שיש כבר חריצים עשויים ורק צריך להעביד את המים ובכה"ג מותר אף שהוא רק משום הרווחה כיוון דלית ביה טרחה.

ונראה שמתבאר על דרך המבואר בסוגיית תרביצא, שלעולם גם הרווחה הוא בכלל היתרא דדבר האבד אלא שלא נאסר מקום טרחה ובכה"ג שאינו אלא למשוך המים דלית ביה הרבה טרחה הותר אף במקום הרווחה, ודוק'[[3]](#footnote-4). ואמנם לדינא לא קיי"ל כדינא דרבינא בד' ו' להתיר השאה מועטת במקום הרווחה, אך אינו ראיה לחלוק בעיקר הדין אלא רק כלפי השקאה אך היה אפשר שכלפי אופנים דלית בהו טרחה כלל אכתי יהיה מקום להתיר.

ואמנם לדינא המשנ"ב ביאר דינא דמושכין מאילן לאילן מצד היתר פסידא, אך הוא לשיטת התוס' שאיירי שצריך לחפור אך באופן של רש"י מכת"י שאין טרחה כלל בחפירה אפשר שכו"ע מודו להתיר אף במקום הרווחה, וצעל"ד.

יעוי' עוד בחי' הר"ן מביא בשם רש"י שהנה בגמ' ב,א מבואר דעת ר"י לאסור הרווחה ואחר כן 'יתר על כן אמר רבי יהודה לא יפנה אדם וכו' ועיי"ש ברש"י דהיינו לאסור טרחא אף במקום פסידא. וצ"ע אם הרווחה לא חשיב דבר האבד ולכן אסור א"כ מה השייכות לומר 'יתר על כן' לאסור גם פסידא הרי הםש ני גדרי איסור שונים.

וע"כ מבואר שענינם אחד, שגם הרווחה חשיב דבר האבד אלא שהחמירו לאוסרו כיוון דסו"ס אית ביה טרחה ואינו אלא הרווחה ווע"ז הוסיף ר"י שגם במקום פסידא אים אית ביה טרחה יתירה הוא אסור, ומוכח להדיא ככל האמור.

ואם כן אחר כל אילו הראיות, שפיר נראה שגם לדעת הרמב"ן הרווחה תהיה מותרת מדאורייתא שלעולם חשיב בכלל דבר האבד אלא שנאסר רק מדרבנן וא"כ וודאי יהיה נכון שיש מקום לבנות בשיטת הרי"ף שאסר הרווחה מדאורייתא דהוא דלא כישטת הרמב"ן ולעולם ס"ל שאף מה שהוא דבר האבד ונאסר משום חילוקי דינים כמו פסידא הוא בכלל איסור דאורייתא, וכאמור ריש דברינו.

**הכרעת ההלכה בדין מלאכת חוה"מ**

והנה בהכרעת הדין בנידון זה אם מלאכת חוה"מ דאורייתא או דרבנן דייקו הפוסקים דעת הרמ"א שהוא דאורייתא. אך בדעת הב"י אף שנטה לדברי הסוברים כן נראה שבשו"ע הכריע לדינא שמלאכת חוה"מ דאורייתא, וכדרכו להכריע כג' עמודי הוראה וממילא כיוון שדעת הרא"ש והרמב"ם נקטו שהוא איסור דרבנן וודאי נראה דהכי נקט.

ובגליון רע"א וכן בבאה"ל סו"ד הביאו כמה ראיות בשו"ע שנקטינן לדינא שהוא איסור דרבנן, וצע"ג שבכל המקומות הרמ"א לא הסיג על דעת המחבר ואם כדברי האחרונים שדין השו"ע תלוי במה שמלאכת חו"מ דרבנן היה לרמ"א להשיג בזה, וצ"ע.

הראיה הראשונה היא מסי' תקלו' שמושיבין תרנגולת שברחה מהביצים, אך רק בתוך ג' ימים לבריחה ונח' בגמ' האם דווקא בישבה עליהם קודם בריחה ג' ימים שאז יש פסידא יתירה דהביצים אם לא יחזירנה או אף שלא בכה"ג. ומדייק המשנ"ב שמסתימת השו"ע שהתיר ולא סייג את ההיתר דווקא במקום שישיבה כבר ג' ימים משמע שנקט להקל.

ובטור מבואר שנידון זה הוא מח' בגמ' והכרעה בזה הוא כדיני הספיקות שלדעת הרא"ש שמלאכת חוה"מ דרבנן הוי בכלל ספק דרבנן לקולא אך לרי"ף שהוא איסור דאורייתא נקטינן להחמיר. וממילא פסק במשנ"ב שכיוון שלדידן יש להחמיר שיטות הסוברים שמלאכת חוה"מ דאורייתא לכן יש להחמיר שלא להחזיר את התרנגולת רק בישבה מקודם ג' ימים.

ואמנם כאן עוד אפשר לדחוק שהרמ"א לא השיג כי הוא רק סתימת המחבר, אך כלפי הראיה השניה מסי' תקלח סעי' א' בהיתר לזפת את החבית ויש מח' בגמ' במה התירו והשו"ע פסק לקולא בתרוויהו. ועי' בב"י שהוא משום ספק דרבנן לקולא, וכאן צ"ע א"כ אמאי לא השיג הרמ"א.

והראיה השלישית בסי' תקלז' סעי' ו', גבי אמת המים שעמוקה טפח ומותר לחפות שש, ובעמוקה ב' להעמיקה ז' הוא בעיא דלא איפשטא בגמ' והשו"ע פוסק להקל כי ספק דרבנן לקולא וכמבואר בריטב"א ד' ד'. ומשני דינים אילו צ"ע אמאי לא השיג הרמ"א למאי דנקטו האחרונים בדעתו בסי' תק"ל שפסק להחמיר במלאכת חוה"מ.

והיה נראה ע"כ שמוכח בדעת הרמ"א שגם מה שפסק שמלאכת חוה"מ דאורייתא הוא דווקא לשיטת הרמב"ן שהטיל פשרה ביניהם וממילא איסור פסידא בדבר האבד הוא רק איסור דרבנן. וא"כ הראיות בסי' תקלז' סעי' ו' ותקלח' בשניהם יש להם שם דבר האבד ואסור רק מצד טרחה וא"כ שפיר הוי בכלל ספק דרבנן לקולא, ולק"מ בדעת הרמ"א.

וכן הריטב"א בד"ד שכתב להקל מצד ספק דרבנן לקולא, לשיטתו אזיל בריש המסכת שהכריע לדינא כפשרת הרמב"ן, וז"ב. ועי' מזה בגר"א בסי' תקלז' שמציין שלדעת הרמב"ן אטי שפיר אם אם ננקוט שהוא דאורייתא [ואמנם יל"ע על מה קאי בדיוק, עיי"ש].

וממילא צע"ג בראיות רע"א והבאה"ל להוכיח שנקטינן שמלאכת חוה"מ דרבנן הרי לשיטת הרמב"ן כל אילו הם דינים דרבנן. ולכאו' תגדל הפליאה הרי הבאה"ל גופיה כתב בסי' תק"ל שכל מה שיש להחמיר בדאורייתא הוא לשיטת הרמב"ן וא"כ מאי קשיא ליה כלל מכל הנך דינים.

ואמנם מצאנו בנימוק"י גבי אמת המים ש להחמיר ובד' ב' לא נראה שמחמיר יותר מהרמב"ן ולכאו' הוא נידון של טרחה והיה צריך להיות בכלל ספק דרבנן לקולא. ושמא יש לומר שיש דרגות של טרחה שבהם אף לשיטת הרמב"ן יחשב דאורייתא, שלעולם גדר ההיתר בטרחה הוא מצד שדרך האדם לטרוח בעבורו וממילא לא חשיב גביה כמלאכת טרחה אלא כעין הצלה בעלמא.

וא"כ יש מקום לדון שבמקום שטורח בלא צורך יהיה דאורייתא אף לשיטת הרמב"ן. ובאמת יעוי' בנימוק"י שכתב לכאו' שני דברים בטעם האיסור גבי חפירת אמת המים, מצד טרחה ומצד שהטפח האחרון לא צריך, וצ"ב. ונראה דתרוויהו אחד הם שהרי מפורש בגמ' שהוא משום טרחה. והיינו שעד כמה שהוי טרחה דלא צריך הדר דינא שהוא נידון של דאורייתא ויש לחמיר אף במקום ספק, ועי' [ומ"מ משאר המקומות בשו"ע לא איירי בטרחה דלא צריך וא"כ דעת המשנ"ב אכתי צ"ע].

ובאמת יעווי' בנימוק"י גבי כוזא וחביתא שכתב להקל, ושמא מתבאר כאמור ששם אינו טרחה דלא צריך. אמנם מאידך יש שדנו לדקדק בלשון הרמב"ן בפסקי חוה"מ שכוזא וחביתא נאסר מדאורייתא, והביאור על דרך האמור, שלזפת חבית ליין לימי המועד הוא טרחה שאינו שווה ואין דרך האדם לטרוח עבורה ולכן כבר חשיב דאורייתא אף להרמב"ן.

ואמנם הרמב"ן שם אינו מוכרח ואדרבה נראה שכל טורח הוא רק דרבנן וכן נראה משמעות דברי הרמב"ן בתורת האדם. וכן מטו מדברי תלמיד הרשב"א בדיני חוה"מ בשם הרמב"ן שכוזא וחביתא אסור רק מדרבנן.

**נפק"מ לדינא אם איסור חוה"מ דאורייתא או דרבנן**

והנפק"מ בנידון זה אם איסור חוה"מ דאורייתא או דרבנן, ראשית כמו שציין הבהא"ל בהכרעה בדיני ספיקות כאמור לעיל. והנה כל המקומות האמורים הוא במקום ספיקא דדינא, הביא המשנ"ב לדברי הפמ"ג סי' תקלז' שיש להסתפק גם בספק דבר האבד וספק צורך המועד.

והבאה"ל דוחה שספק דבר האבד הוא עצמו דבר האבד במקום שיש דבר האבד המצוי. ועי' בחזו"א סי' קל"ד סוסקי"ד שכתב שכמו שספק אבידה הוא בכלל השבת אבידה ה"ה ספק דבר האבד, עיי"ש מתק לשונו.

והנה זה במקום שאם לא יעשה מעשה ספק יהיה לו דבר האבד, אך יל"ע בכעין ספק דבר האבד דלשעבר, כגון בשדה שספק לו אם היא במצב של הפסד כגון ספק בית השלחין האם גם זה בכלל דברי הבאה"ל והחזו"א, ונראה שלטעמא דהחזו"א וודאי יש להקל גם בכה"ג [ועי' חוט שני שנסתפק בזה].

אך כלפי צורך המועד של הפמ"ג לכאו' היה מקום להסתפק, בצורך דלשעבר. והנה מצאנו כעי"ז בהל' יו"ט, יעוי' בדברי הט"ז סי' תקי"ח שמותר להוציא סכין לאכילה חוץ לתחום שמא יזדמן לו פרי ומבואר דספק צורך חשיב צורך.

ומאידך בתוס' בד' ג' כתבו לאסור צידה ביו"ט שמא יצוד דג טמא וחזינן שספק צורך לאו שמיה צורך. וכעי"ז בדברי הר"ן גבי ספק טריפה [ואמנם בסי' תצח' נפסק לקולא, עיי"ש בפר"ח ואכמ"ל]. ונראה חילוק שבאמת בברי הט"ז הוא צורך למחר ובכה"ג וודאי חשיב צורך אך ספק דג וספק טריפה הוא ספק שמא בכלל אינו מלאכת או"נ.

ואמנם יל"ע שמא חול המועד קיל טפי, שביו"ט ההיתר הוא במלאכה שנעשית לצורך או"נ ולכן מותרת וא"כ כל שאינו וודאי צורך הוי מלאכת עבודה, ועי'. אך בחוה"מ כל גדר ההיתר הוא גוף הצורך וא"כ שפיר אפשר שבכה"ג גם ספק צורך מספיק להחשב צורך, ועי'.

עוד נפק"מ דן הסמ"ג, שהדין של מלאכה קלה בחוה"מ אם נאסרה אף שלא לצורך תלוי אם הוא דאורייתא או דרבנן, שאם הוא דרבנן אפשר להבין שהוא מותר דהוי רק בכלל ביזוי המועד ובכה"ג לא חשיב ביזוי, אך כלפי איסור מלאכה דאורייתא אין מקום לחלק בזה דלאו בטורח תליא מילתא.

ואמנם ביראים ובסמ"ק מוכח לא כך, שאם אם נקטינן שמלאכת חוה"מ דאורייתא בכל אופן יש היתר של מלאכה קלה דלית בה טרחא כלל אף שלא לצורך.

**בדין מחמר ושביתת בהמתו**

והנה עי' במנח"ח מצווה שכג', שדן גבי איסור תחומין ומחמר ושביתת בהמתו ביו"ט. וכתב לתלות שלסוברים שהאיסור מלאכה דאורייתא ע"כ חול המועד זה איסור כמו יו"ט אלא שיש היתרים מסוימים וכל שאינו בכלל ההיתרים אסור כמו ביו"ט. וממילא אם יש איסור תחומין וכו' ביו"ט ה"ה בחוה"מ.

ועי' בבאה"ל בסי' תקלו' שמחמר אסור בחוה"מ ומתיר מצד ס"ס שי"א שאין מחמר ביו"ט וכן בצירוף דעת הר"ן שלא נאסר רק במקום שיש רה"ר דאורייתא בצירוף הפוסקים שהיום לית לאן רה"ר דאורייתא.

ולכאו' אם כדברי המנח"ח לכאו' יש עוד ספק, והינו ספק שמא חוה"מ דרבנן ובכה"ג שמא אין איסור. והמקור ביו"ט הוא מהכלבו ושם כתוב שבחוה"מ וודאי מותר, והמנח"ח תלה את זה באיסור חוה"מ דרבנן והוא באמת מתאים בדעת הכלבו דס"ל כן.

וגם אם ננקוט שיש איסור, הנה הגר"א בסי' תצה' כתב שאם יש איסור שביתת בהמתו יהיה אסור אפילו לצורך היום, שלבעלים יש צורך יו"ט אך לבהמה אין צורך יו"ט. ור"ב טעם הטעים באופ"א שביו"ט הוא תלוי במלאכת עבודה או מלאכת או"נ, וכלפי חובת השביתה של הבהמה לעולם יהיה נחשב מלאכת עבודה ואסור.

אך כ"ז נכון כלפי יו"ט דתלוי בשם המלאכה אך כלפי חוה"מ שגדר ההיתר הוא בעצם הצורך א"כ מסתבר שצורך הבהמה יתיר, ועי'.

**דרך חדשה בדין איסור מחמר ושביתת בהמתו בחול המועד**

אמנם הנה הובא בשיעור הקודם ג' אופנים בגדר האיסור מלאכה מדאורייתא, ולדברי הקרן אורה בדעת הרמב"ם, ולמבואר להדיא בריטב"א בד' יג', עולה שאין בחול המועד תורת איסור מלאכה עצמי מחמת עצם מהות היום ולא נאמר בו שבתון, וכל דינו רק להבדילו מימות החול לקיים דין המקרא קודש שבו או שלא ימנע משמחת הרגל וזה יסוד ההיתר בחילוקי הדינים בחוה"מ.

והיה נראה שלשיטות אילו וודאי אין מקום כלל לומר שיהיה איסור מחמר ושביתת בהמתו במועד, שהרי לא נאסר כלל איסור מלאכה כמו ביו"ט ודלא כהמנח"ח. שהרי כל יסוד דין מחמר ושביתת בהמתו תלוי במקום שיש איסור שביתה שאז שביתת הבהמה נצרכת לשביתה שלו אך במקום שאינו כלל חפצא של איסור מלאכה שביתה מניין לחדש איסור מחמר ושביתת בהמתו, ודוק'[[4]](#footnote-5).

והנה גם אם ננקוט שסו"ס גדר האיסור הוא לאסור כמו איסור מלאכה בעלמא, אך סו"ס כיוון שמחמר ושביתת בהמתו אינו מל"ט מלאכות וזה רק חידוש נפרד א"כ מהיכי תיתי לומר שהוא נאמר גם בחוה"מ, ועי'.

**בדין הוצאה בחול המועד**

יעוי' במש' בד' יג' שריהטת הדברים שלא נאסר כלל איסור הוצאה בחוה"מ, וכ"כ להדיא במאירי בד' יח' [ואמנם בבאה"ל סי' תקלו' מוכח להדיא שיש איסור הוצאה בחול המועד]. וא"כ חזינן שאף איסור מל"ט מלאכות לא ברירא שנאסר בחול המועד.

והביאור כמו שמצאנו שיטות שאין עירוב והוצאה ליו"ט ביצה יב', ובתוס' בביצה כתבו משום שהוא מלאכה גרועה וברשב"א משום שהוא חידוש, דבאמת אין בו חפצא של מלאכה מצד עצמו. וכעי"ז מצאנו דעת רפרם בגמ' ביומא שביוה"כ לא נאסר איסור הוצאה וכתבו שם בתו"י משום שהוצאה מלאכה גרועה.

עוד נמצא בדברי היש"ש בביצה פ"ד סי' ל"ד ובחת"ס שגדרי הוצאה ביו"ט שונים משאר גדרי המלאכות כלפי אפשר מאתמול וכלפי דין מתוך וכ"ז בגלל שהוא מלאכה גרועה. וע"ע לשון תוס' הרא"ש שבת ד' ב' כי הוצאה אינה מלאכה והוי חידוש שהוא בכלל לא תעשה כל מלאכה, עיי"ש.

וממילא היה נראה שיש מקום גדול להתיר הוצאה[[5]](#footnote-6) וכמבואר במאירי, וה"ה לדון שאין כלל מקום לאסור איסור מחמר ושביתת בהמתו במועד אף לסוברים שמלאכת חול המועד דאורייתא, וכאמור למבואר בדעת הריטב"א והרמב"ם, שאין כלל תורת איסור מלאכה אלא רק הבדלה לקיום המקרא קודש ושמחת הרגל. ולא מצנו הכרח בדברי הפוסקים לנקוט דלא כדברי הריטב"א לכאו', וצעל"ד[[6]](#footnote-7).

1. ונראה שכ"ז נכון אף למאי דמבואר ברמב"ן בפסקי חוה"מ שגדר ההיתר של דבר האבד הוא דבר שדרך האדם להחשיבו להפסד ולטרוח בו. שסו"ס כיוון שאיירי בהרווחה בגוף השדה כאמור אף זה בדרך אינשי. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת צ"ע מהגמ' בר"ה שאילן אינו צריך רוב מים וכמדומה שבריא"ז כתב להעמיד סוגיין באתרוג שמבואר שם שגדל ברוב מים, ולשיטת רש"י לק"מ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם היה מקום לדון שהוא רש"י לשיטתו שנראה מדוקדק לגירסתו בגמ' יג,א שחוה"מ משום טרחא ולאו טרחא שכל עניין האיסור מלאכה הוא משום טרחה וכמבואר בלשון רש"י ב,ב א"כ מלאכה בלא טרחה תהיה מותרת לגמרי אף בלא היתר דדבר האבד, וכשיטת הגהות רבנו פרץ שביאר דינא דהשו"ע תקמ,ב בהיתר הסרת גבשושית בביתו.

   אך נראה נכון טפי שוודאי הנידון של מלאכה בלא טרחה כלל הוא באופן שבאמת אין כלל טרחה אך מושכין את המים כלפי נידון זה וודאי חשיב טרחה אלא שכלפי מה שאמור להיות מותר מדין דבר האבד ולא נאסר אלא בגלל הטרחה כלפי זה דיינין ליה דלית ביה טרחה יתירא ומותר אך במקום הרווחה, וכ"ז אמור גם כלפי סוגיית תרביצא.

   ובפרט לפי דברי העמק ברכה שדנים לפי צורת המעשה וכל שהוא צורת חרישה אף שהוא פחות שבשיעור אינו בכלל היתרא דמלאכה קלה, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש לדון אף לשיטת הרמב""ן, שהוא צורת שביתה אחרת וממילא אינו מחייב לאיסור מחמר ושביתת בהמתו, ודוק'. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכאמור יש לדון בכל הוצאה גם מעצם הנידון של מלאכה קלה באופן דלית בה טרחה שאז לא נאסר כלל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם בעמודי אור סי' לה' הוכיח לאסור הוצאה בחוה"מ וכן מטו משמיה דהחזו"א לאסור בזה וכן מבואר להדיא בבאה"ל סי' תקל"ו שם. [↑](#footnote-ref-7)