מראי_מקומות_שה_יב-יח
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**שה יב-יח**

**סי"ב**

★"לא תצא בחותם בין שהוא בצווארה בין שהוא בכסותה".

ועי' משנ"ב הטעם "ארוג אטו שאינו ארוג", מבואר דמדינא שרי ורק אטו אינו ארוג.

ויל"ע הא דמדינא שרי האם מפני דבטל הבגד או דחשיב צורך הבהמה.

**סי"ד**

★"לא תצא שום בהמה לא עקוד ולא רגול וכו'".

עי' "ראש יוסף" [נד.] "איני יודע הטעם וכו'" עי"ש.

ובלבוש פירש משום משא.

ועי' בשפ"א היות וקושר את היד או הרגל כלפי מעלה **היד הוי כמשא.**

ובמשנ"ב "דמכל זה יש צער גדול לבהמה והוא משוי לה".

ולכאו' זה שני טעמים שונים, בח"א [נז-ח] דיש לה צער, אולי כוונתו "למען ינוח תן לה נייח" [כעי"ז בראש יוסף הנ"ל].

ובלבוש הטעם משום משא, והמשנ"ב צירף את שני הטעמים לד"א.

וע"ע בתפא"י [פ"ה כג] דהוי נטירותא יתירתא [והיינו כנ"ל משא].

וע"ע בשפ"א "דלמא אתי לאתוי החבל" ואפי' מהדק טובא מתוך שמתאמצת להתיר הקשר חששו אפי' במהודק.

ואולי זה הטעם דשרי בקושרה בשתי ידים דלא שייך הטעם דמתאמצת לפתוח.

**סט"ז**

★שהחבל מגיע סמוך לארץ לא תהא נראה כאילו הבהמה נמשכת בו דיהיה מותר וכו' **אלא כמשאוי בעלמא,** משנ"ב [נא] והוא מרש"י.

בפשטות הכוונה שנראה שהבהמה נושאת.

ועיין עוד במאירי [נד.] דנראה **שהאדם נושא** את החבל [ולא משתייך החבל לבהמה].

**סי"ז**

★עיין משנ"ב [נג] הא דאסור סולם שבצוארו דילמא נפיל ואתי לאתוי אבל בעצמותו אינו משא, וע"ע בשעה"צ [מו] דמביא דמפירוש המשניות לרמב"ם אסר **מטעם משא.**

וע"ע ברש"י [נד:] שהקשה מ"ש מקשישין שע"ג השבר [סי"א] דשרי, ותירץ דסולם חשיב יותר מקשישין.

וע"ע במאירי שתירץ דהתם נותנו על השבר עצמו וניכר שהוא לצורך המכה ולכך אינו **נראה כמשוי** משא"כ סולם **נראה כמשא.**

★"אין האילים יוצאין בעגלה שתחת אליותיהם".

וברש"י ביאר הטעם דילמא נפיל.

ובערוה"ש הביא ירושלמי שאוסר **מפני שהעגלה חופרת בקרקע.**

וצ"ל דהוי פסי"ר [ואולי בזה פליג רש"י].

★"ולא ברצועה שבין קרניה בין אם היא לשימור בין אם היא לנוי".

בפמ"ג [א"א-א] דייק מהשו"ע דנאסר נוי גם באורחיה בכך [דלא כרש"י].

★בדברי הרמ"א שבהמה אסורה בקמיע מומחה לאדם.

יל"ע בקמיע מומחה לבהמה אי שרי לאדם.

עי' מהרש"א [נג:] מוכיח דאסור.

וע"ע בתו"ש [כז] דפליג וס"ל דשרי.

וע"ע "ראש יוסף".

**סי"ח**

★אין רוכבין ע"ג בהמה.

בגמ' ביצה [לו:] הטעם שמא יחתוך זמורה להנהיגה וחייב משום תולש.

ועי"ש ברא"ש שמביא ירושלמי מפני שהוא מצווה על שביתת בהמתו.

ובמאירי שם הקשה הרי "חי נושא את עצמו" וא"כ אין כאן איסור שביתת בהמתו.

ובב"י הכא הקשה קושיא זו, עי"ש מה שתירץ, ויל"ע בדבריו.

וע"ע במג"א [ז], ולכא' לפ"ז בהמת אחר שרי דאינו מצווה על שביתתה, וכן ביו"ט לסוברים דאין שביתת בהמתו ביו"ט.

וע"ע במג"א [רמו-יב] שביאר את הירושלמי **"שמא יצא חוץ לתחום"** ותחומים דאוריתא.

וע"ע במג"א [רעה-ה] שהקשה שכמו שהותר קריאה לאור הנר בשנים ולא חששו שמא יטה, א"כ ה"נ נתיר לשנים לרכב.

וכל קושיא זו היא לטעם שמא יתלוש, אבל אם הטעם מצד שביתת בהמתו אין שום סיבה להתיר בשנים.

ועי"ש שתירץ דכל ההיתר של שנים הוא רק לדבר מצוה ולא לרשות.

ולכאורה לפ"ז לרכוב ע"ג בהמה לצורך מצוה יותר בשתים [קושית התו"ש].

ועי"ש מחה"ש מה שתירץ.

ועוד תירץ המג"א, דהחשש שיחתוך זמורה **לפני** הרכיבה.

וע"ע ב"עולת שבת" [שה-טו] מה שתירץ, ונראה דר"ל דלהטות לא צריך שנים וסגי באחד שיטה, וא"כ השני שומר, משא"כ חתיכת הזמורה פעמים צריך שאת שניהם ולכן חששו.

★וע"ע לעיל [רמח-ב ברמ"א] דאין איסור לשבת בספינה שבהמות מושכות.

ועי"ש במשנ"ב [יח] הטעם היות והבהמות **רחוקות** לכן לא גזרו שמא יחתוך זמורה.

וצ"ב מ"ש מנר גבוה שאסור שמא יטה.

וע"ע במאירי ביצה דגם בהמה דקה שאין דרך ברכיבה נאסר בשימוש.

וע"ע בשו"ת מהר"ח או"ז [פא] דיש איסור שימוש בבע"ח גם **בעוף**.

★לעיל [שב-יא] הותר לקנח ידו בזנב הסוס, ויל"ע מצד **איסור שימוש בבע"ח.**

★משנ"ב [סז] דרוכב בקרון חשיב **צדדין.**

וע"ע ב"אגלי טל" [קוצר כז] דחשיב כע"ג בהמה ממש [ולא כצדדים].