הוצאת אחרים ב - אם להוציא אחרים בעינן שיהא זה חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי_
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / קונטרס בענין הוצאת אחרים בברכות ובמצוות

יום ד' כ"ג ניסן תשפ"ד

## אם להוציא אחרים במצוה בעינן שיהא זה חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי'

א] ר"ה כ"ט א' חרש שוטה וקטן אין מוציאין את הרבים יד"ח, זה הכלל כל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח.

והנה בירושלמי במגילה פ"ב ה"א אמרו דמי שיודע אשורית ויודע לעז אינו מוציא את האחרים בלעז משום דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח, והרמב"ן שם י"ז א' כתב דהוא משום דכל דיודע אשורית ויודע לעז אינו יוצא בעצמו אלא באשורית, דלא הקילו דיוצא בלעז אלא במי שאינו יודע אשורית, וע"כ אף אינו מוציא אחרים בלעז, דכיון דאינו מוציא את עצמו באותו לשון אינו מוציא את הלועז.

וכ"כ הר"ן שם, ז"ל, כשם שמי שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח, כך זה כיון שלעצמו אינו מוציא בלעז כיון שהוא יודע לה"ק אינו מוציא כמו כן ללועזות, עכ"ל, וכ"כ הריב"ש בסימן שצ"א, ז"ל, אע"פ שאי"ז דומה ממש למי שאינו מחויב בדבר, הירושלמי משוה אותם. שהטעם למי שאינו מחויב בדבר שאינו מוציא אחרים הוא מפני שאינו מוציא לעצמו, וגם זה אינו מוציא לעצמו בזאת הקריאה, ול"ד למי שיצא שמוציא בכל הברכות, דהתם טעמא משום דכל ישראל ערבים זל"ז וגם זה שיצא נקרא מחויב בדבר מפני חיוב חברו שלא יצא וכו', אבל הכא וכו' שכיון שזה יודע אשורי ואינו יוצא בקריאה זו לא יוציא אחר, עכ"ל.

ונתחדש בזה דבהא דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח לא סגי בהא דהגברא הוי בר חיובא, אלא בעינן שיהא זה חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', ואף דכבר יצא אכתי חשבינן לה כמעשה מצוה לגבי דידי' משום דמדין ערבות הוא מחויב בדבר, וע"כ הוא דאשורי הקורא בלעז דאינו ראוי לצאת בקריאה זו ואי"ז חפצא דמעשה מצוה דקריאת המגילה לגבי דידי' אינו מוציא אחרים, וכ"כ הקוה"ע בסימן מ"ח סקי"ד, עיי"ש.

ב] אך הנה הריטב"א במגילה שם כתב, ז"ל, ועוד אמר שם שאם הקורא יודע אשורית אינו מוציא אף ללועז שהרי לעצמו אינו מוציא בלעז וקי"ל בהדיא כל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא אחרים ידי חובתן, ול"ד מה"ט ממש, דהא מחויב בדבר הוא אלא שאינו יוצא בקריאה זו והוי כמי שיצא שהוא מוציא, הלכך אע"פ שאינו מוציא לעצמו מוציא ללועז הזה, אלא בעינן למימר דכ"ה דליקיים ככתבם וכלשונם כל מה דאפשר לא תיקנו לזה שיצא בלשון אחר ע"י אחרים כיון שאותו אחר יכול לקרותו אשורית, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דבהא דהמחויב בדבר מוציא את הרבים יד"ח סגי בהא דהוי הגברא בר חיובא, ול"ב שיהא זה חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', כ"ה דאם יצא מוציא אע"פ שאינו יוצא לעצמו בכך ואי"ז מעשה מצוה לגבי דידי', וע"כ כל הא דהיודע אשורית אינו מוציא את הלועז בקריאה בלעז, הוא משום דבעינן דליקיים ככתבם וכלשונם כל היכא דאפשר, וע"כ לא תיקנו ביודע אשורית דיוציא אחרים בלעז, כיון דבידו לקרוא באשורית.

## טעם הא דבן עיר אינו מוציא בן כרך

ג] והנה בירושלמי שם ה"ג אמרו דבן עיר אינו מוציא לבן כרך בקריאה בט"ו, משום דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח.

ונראה דהטעם בזה תליא בפלוגתת הראשונים, דלדעת הר"ן ודעימי' י"ל דלעולם בן עיר חשיב כבר חיובא במצות קריאת המגילה דבן כרך[[1]](#footnote-1), דמצות הפרזים והמוקפין חשיבא כחדא מצוה, אלא דמ"מ אינו מוציא את בן כרך בקריאת המגילה בט"ו, משום דאי"ז חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', ודמי להא דמי שיודע אשורית אינו מוציא את האחרים בלעז דהוא משום דאי"ז מעשה מצוה דקריאת המגילה לגבי דידי', וכנ"ל.

אך לדעת הריטב"א דכל שהוא מחויב בדבר מוציא אחרים יד"ח אף אם אי"ז חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', בע"כ דהא דבן עיר אינו מוציא בן כרך הוא משום דחיובא דבן עיר וחיובא דבן כרך ב' חיובים הם, ובן עיר אינו מחויב כלל בחיובא דבן כרך, וע"כ הו"ל כמי שאינו מחויב בדבר דאינו מוציא את הרבים יד"ח.

## אם בן עיר מוציא בן כפר

ד] ומצינו שנחלקו בזה הראשונים לטעמייהו, דהנה הרשב"א במגילה ב' א' כתב דכ"ה דבן עיר אינו מוציא בן כרך, ה"נ אין בן עיר מוציא בן כפר הקורא ביום הכניסה, משום שאינו מחויב בדבר, וכ"כ הר"ן שם, וכ"כ התוס' ביבמות י"ד א' והרא"ש שם סימן ט'.

אך הנה בפירש"י במגילה שם ד"ה אלא שהכפרים כתב דאחד מבני העיר קורא לבני הכפרים ביום הכניסה, והריטב"א שם כתב בזה, ז"ל, ומורי נר"ו בשם רבותיו ז"ל כתב דכפרים המקדימים ליום הכניסה כך היתה עיקר התקנה שיהא בן עיר קורא להם וכחד עם חשיבי וכיון שעדיין הוא מתחייב לא חשיב לגמרי כמי שאינו מחויב בדבר אלא הרי הוא כאותה שאמרו כל הברכות כולן אע"פ שיצא מוציא כיון דבר חיובא הוא, ואף אלו הרי כפרים ראויים לקרוא בי"ד עם העיירות וכן בני העיירות פעמים קורים ככפרים כשאין י' בטלנין, אבל בן עיר ובן כרך חלוקים לגמרי בדיניהם וזמנו של זה לא זהו זמנו של זה כלל ולפיכך אין אחד מהם מוציא לחברו, עכ"ל.

ונראה דהריטב"א לטעמי' אזיל דכל דחשיב כבר חיובא מוציא אחרים יד"ח אף אם אי"ז חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', וע"כ פירש דהא דמי שיודע אשורית אינו מוציא בלעז אי"ז מדינא דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא, וע"כ כיון דחיובא דבן עיר ובן כפר הוא חד חיובא, אלא דבן כפר מקיים את חיובו בקריאתו ביום הכניסה, חשיב בן עיר כבר חיובא בחיובו של בן כפר, וע"כ הוא מוציאו יד"ח, ואע"פ שהוא עצמו אינו יוצא יד"ח בקריאה זו, מ"מ דמי להא דאע"פ שיצא מוציא.

אך להר"ן לטעמי' דאף מי שהוא בר חיובא במצוה אינו מוציא אחרים אלא אם הו"ל חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', הרי דמה"ט אין בן עיר מוציא לבן כפר בקריאה ביום הכניסה, דכיון דבן עיר אינו יוצא בקריאה ביום הכניסה, אי"ז חפצא דמעשה מצוה כלל לגבי דידי', וע"כ אינו מוציא בכך את בן כפר, ולא עדיף מהא דמי שיודע אשורית אינו מוציא בלעז, משום דהוא עצמו אינו יוצא בקריאה זו.

ה] ואמנם הנה בד' הרשב"א שם משמע דלא אתי עלה מה"ט, ז"ל, ולא שיהא קורא להן בן עיר דאיהו לא מיחייב בדבר "עדיין" וכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח,עכ"ל, ועד"ז כתב הריטב"א בשמו, ז"ל, שהרי בן עיר או בן כרך לא הגיע זמנו וכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא אחרים יד"ח, ומשמעות דבריו דהא דאין בן עיר קורא לבן כפר, אי"ז משום שהוא עצמו אינו יוצא בקריאה זו ואי"ז חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', אלא הוא משום שעדיין לא הגיע זמן חיובו, וע"כ חשיב כאינו מחויב בדבר, דאף דהוא בר חיובא בעיקר המצוה דקריאת המגילה, מ"מ כיון דעדיין לא נתחייב בה חשיב כאינו מחויב בדבר.

ונראה דהרשב"א לטעמי' אזיל שפקפק שם י"ז א' בהך דינא דהיודע אשורית אינו מוציא את הלועזות בלעז, עיי"ש, והרי דאף דהוא עצמו אינו יוצא בכך ואי"ז חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', מ"מ שפיר י"ל דהוא מוציא אחרים, וע"כ ה"נ הי' מקום לומר דבן עיר מוציא בן כפר בקריאה ביום הכניסה אף דאי"ז חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', וכל הא דאינו מוציא הוא משום דעדיין לא הגיע זמן חיובו וחשיב כאינו מחויב בדבר.

## אם מי שלא קיבל שבת יכול להוציא בקידוש למי שקיבל שבת

ו] ונפ"מ בזה הוא במה שנסתפק בגל' הגרע"א בסימן רס"ז אם אחד שלא קיבל שבת יכול להוציא לקדש למי שקיבל עליו שבת, אם דמי להא דבן עיר אינו מוציא לבן כרך דחשיב כאינו מחויב בדבר, או דהכא עדיף דבידו להביא עצמו לידי חיוב לקבל עליו שבת.

ונראה דתליא בהנ"ל, דלדעת הרשב"א דהא דבן עיר אינו מוציא בן כרך הוא משום דאינו מחויב בקריאה בזמן זה וחשיב כאינו מחויב בדבר, ומה"ט הוא דבן עיר אינו מוציא בן כפר משום דעדיין אינו מחויב בקריאה, שפיר י"ל דמי שלא קיבל שבת יכול להוציא בקידוש דחשיב כבר חיובא מכח הא דבידו לקבל עליו שבת, - אך למש"נ לדעת הר"ן דהא דבן עיר אינו מוציא בן כרך הוא משום דאי"ז חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', הדין נותן דמי שלא קיבל שבת אינו יכול להוציא בקידוש משום דלגבי דידי' אי"ז חפצא דקידוש, ול"מ מידי הא דבידו לקבל עליו שבת, דמ"מ כל זמן שלא קיבל עליו שבת אי"ז חפצא דקידוש לגבי דידי'.[[2]](#footnote-2)

## אם בן א"י מוציא לבן חו"ל בקידוש ביו"ט שני

ז] עוד נפ"מ בזה הוא במה שנסתפק האמרי בינה בהל' שבת סו"ס י"א אם בן א"י שיצא לחו"ל ודעתו לחזור יכול להוציא לבן חו"ל בקידוש ביו"ט שני, אם דמי להא דבן עיר אינו מוציא לבן כרך דחשיב כאינו מחויב בדבר, או דכיון דבידו להביא עצמו לידי חיוב אם יקבע בדעתו שלא לחזור עוד חשיב כמחויב בדבר, והמנחת שלמה בח"א סימן ג' (ד"ה ועיין באמ"ב) דן בזה מטעם אחר, דהוא משום דגם בן א"י חשיב כמחויב בחובת קידוש דיו"ט, (ושניהם אינם מחויבין בקידוש אלא באותו היום הכתוב בתורה, אלא דבני חו"ל מכח הא דמנהג אבותיהם בידיהם הו"ל כמו שחוששים על היום השני שהוא היום הראשון), עיי"ש.

וג"ז תליא בהנ"ל, דלדעת הרשב"א דהא דבן עיר אינו מוציא בן כרך הוא משום דאינו מחויב בקריאה בזמן זה וחשיב כאינו מחויב בדבר, שפיר י"ל דבן א"י מוציא בקידוש ביו"ט שני לבני חו"ל דחשיב כבר חיובא מכח הא דבידו לקבוע בדעתו שלא לחזור, אך למש"נ לדעת הר"ן דהא דבן עיר אינו מוציא בן כרך הוא משום דאי"ז חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', הדין נותן דבן א"י אינו יכול להוציא בקידוש ביו"ט שני לבני חו"ל, משום דלגבי דידי' אי"ז חפצא דקידוש, ול"מ מידי הא דבידו לקבוע בדעתו שלא לחזור, דמ"מ כל זמן שלא קבע כן בדעתו אי"ז חפצא דקידוש לגבי דידי'.[[3]](#footnote-3)

## אם מוציא את חבירו כשאצלו אי"ז זמן החיוב

ח] והנה יש לדון בב' שעומדים מב' צידי קו התאריך ואצל אחד הוא י"ד באדר ואצל השני הוא י"ג באדר, אם מצי בן י"ג באדר להוציא בקריאת המגילה לבן י"ד באדר.

ולכאו' הי' נראה דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם בן עיר מוציא לבן כפר, דלדעת הריטב"א דבן עיר מוציא לבן כפר משום דחיובא דבן עיר ודבן כפר הוא חד חיובא, י"ל דבן י"ג באדר מוציא בקריאת המגילה לבן י"ד באדר, אף דלגבי דידי' אי"ז חפצא דמעשה מצוה כלל, אך לדעת הר"ן דבן עיר אינו מוציא בן כפר משום דאי"ז חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', ה"נ בן י"ג באדר אינו מוציא לבן י"ד באדר, וגם לדעת הרשב"א דבן עיר אינו מוציא לבן כפר משום דעדיין אינו מחויב בדבר, הרי דמה"ט אין בן י"ג באדר מוציא לבן י"ד באדר, ועד"ז הוא כשאצל אחד הוא שבת ואצל אחד הוא ער"ש ובא להוציאו בקידוש, או כשאצל אחד הוא ר"ה ואצל אחד הוא ערב ר"ה ובא להוציאו בתקיעת שופר.

אך כמדומה דמסתברא מילתא דבכה"ג גם לדעת הריטב"א אינו מוציאו יד"ח, דאף דלדעתו ל"ב שיהא זה חפצא דמעשה מצוה לגבי המוציא, מ"מ בעינן שיהא זה חפצא דמעשה מצוה לגבי היוצא, וע"כ כל הא דבן עיר מוציא לבן כפר בקריאה ביום הכניסה, הוא משום דלגבי הבן כפר הוי זה זמן קריאת המגילה, אך כשקורא במקום שעדיין הוא י"ג באדר, הרי דקריאה זו אינה כלל חפצא דמעשה מצוה, דהיא קריאה שלא בזמן החיוב שבמקום הקריאה, וא"א שיצא בזה בן י"ד אדר,[[4]](#footnote-4) וה"נ א"א לצאת בשבת בקידוש שנעשה במקום שהוא חול, וא"א לצאת בר"ה בתקיעת שופר שתקעו במקום שהוא חול, משום דאי"ז כלל חפצא דקידוש ודתקיעת שופר.[[5]](#footnote-5)

1. והראבי"ה בסימן תקס"ב כתב בתו"ד דבן עיר מוציא בן כרך בט"ו משום דאע"פ שכבר יצא מוציא, והביאו המרדכי במגילה סימן תשע"ה, וצ"ל בדעתו דחיובא דבן עיר ודבן כרך חשיב כחד חיובא, וע"כ חשיב בן עיר כבר חיובא בחיובא דבן כרך, וע"כ הוא מוציאו יד"ח, וס"ל כדעת הריטב"א דכל המחויב בדבר מוציא את הרבים יד"ח אף אם אי"ז מעשה מצוה לגבי דידי'. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש להעיר לפ"ז בד' הגרע"א שנסתפק בזה, שהרי הגרע"א גופי' בגל' סימן תר"צ ס"י כתב דמי שיודע אשורית אינו יכול להוציא בלעז ללועז, דכיון דהוא עצמו אינו יוצא בכך הו"ל כמו אינו מחויב בדבר, ולכאו' לפ"ז הדין נותן דמי שלא קידש אינו מוציא בקידוש כיון דלגבי דידי' אי"ז חפצא דמעשה מצוה, - ושמא י"ל בדעתו דהא דמי שיודע אשורית אינו מוציא בלעז אי"ז משום דאי"ז חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', אלא הוא משום דהוא אינו מחויב כלל בקריאה זו, דאף דהוא מחויב בקריאת המגילה, מ"מ בקריאה בלעז אינו מחויב, ומשא"כ במי שלא קיבל שבת דהוא מחויב בקידוש, וכ"נ ממש"כ הגרע"א בכ"ד דהא דחרש שאינו שומע אינו מוציא בקריאת המגילה לר' יוסי, הוא משום דאינו מחויב כלל בקריאת המגילה, ולא פירש דהוא משום דאי"ז מעשה מצוה לגבי דידי', (ועמש"נ בזה בסימן ?), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ולכאו' מה"ט גם ל"מ הא דחיובא דבני א"י ודבני חו"ל הוא חיוב אחד, כמש"כ המנחת שלמה, דמ"מ קידוש ביו"ט שני אי"ז חפצא דקידוש לגבי בן א"י, וע"כ אינו מוציא בכך את בני חו"ל, - אך המנחת שלמה שם כתב די"ל דל"ד להא דהיודע אשורית אינו מוציא בלעז, דשאני התם דחשיב כאילו גם הלועז ידע דלגבי הקורא אי"ז קריאה כלל, ומשא"כ הכא דלדעתו של הבן חו"ל הי' צריך גם הבן א"י לעשות עכשיו קידוש אלא שבני א"י לא נהגו בכך וכו', עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. ושו"ר כן במנחת שלמה ח"א סימן ג' בתו"ד, ז"ל, ונראה דאף אם נאמר שיוצאים ידי קידוש גם אם שומעים ע"י טלפון וכו', מ"מ אם אחד הנמצא בארה"ב יקדש בחצות היום של ערב שבת עבור מי שנמצא בא"י שאצלו כבר שבת, או יקרא את המגלה ביום י"ג בצהרים עבור בן עיר שבא"י שאצלו כבר ליל י"ד דודאי לא יצא, כיון דהקידוש שבארה"ב לא נקרא כלל בשם קידוש, דאף שהמקדש ודאי חייב בערבות גם עבור בני א"י, מ"מ סו"ס לאו קידוש הוא כיון שמקדש ממש ביום חול וכן בקריאת המגילה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועפי"ז יש מקום לדון דגם לדעת הריטב"א דבן עיר מוציא בן כפר, מ"מ מי שלא קיבל שבת אינו מוציא בקידוש למי שקיבל שבת, דכל הא דבן עיר מוציא בן כפר, הוא משום דקריאתו היא בזמן החיוב דהבן כפר, וע"כ הוי זה חפצא דמעשה מצוה לגבי הבן כפר, אך בקידוש של מי שלא קיבל שבת, הרי מעשה קידוש זה הוי מעשה קידוש דחול, ואינו כלל חפצא דמעשה קידוש, ושו"ר מש"כ בזה במנחת שלמה ח"א סימן ג' (ד"ה ולעומת זה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)