זבים פ_ה מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ה מ"ה**

א] **הטמא על מקצת משכב והטהור על מקצת משכב טמא,** הרמב"ם והר"ש הביאו מתו"כ דילפינן לה מדכתיב או על הכלי אשר היא יושבת עליו, או על מקצתו, ובפי' הראב"ד שם כתב דהא דמרבינן יושב על מקצת המושב, הוא מדכתיב עליו, דמשמע אפי' על מקצתו, אך בפי' רבינו הלל שם כתב, דילפינן לה מדלא כתיב אשר ישבה עליו אלא אשר היא יושבת עליו, משמע דהנדה יושבת במקצת המושב והטהור נישא במקצת המושב, ואפ"ה ה"ה טמא, ומי לא עסקינן דל"ה ההוא מושב אלא מושב דחד, ואפ"ה אע"ג דלא יתבא אלא במקצת המושב קא מיטמיא לי' משום דנישא רובו דטמא ורובו דטהור על המושב, עכ"ד, ונתחדש בדבריו, דכל הס"ד דלא סגי בישיבה על מקצת מושב, הוא רק בדהוי זה מושב דחד והוא יושב על מקצתו, דאי"ז כדרך ישיבה, אך במושב דתרי פשיטא דסגי בישיבה על מקצתו.

ב] **מקצת טמא על המשכב ומקצת טהור על המשכב טהור,** בתו"כ זבים פר' ד' הי"ד תניא, מקצת טמא על הטהור או על מקצתו, מקצת טהור על הטמא או על מקצתו, בזב טמא ובמשכב טהור, וכ"ה גיר' הגר"א בתוספתא פ"ה ה"ב, ופירש הגר"א שם דהא דבמשכב טהור היינו, דבין אם מיעוט הזב נשען על המשכב אין המשכב טמא, ובין אם מיעוט הטהור נשען על המשכב הטמא אינו טמא, עכ"ד, וזהו כדינא דמשנתינו דמקצת טמא על המשכב ומקצת טהור על המשכב טהור.

אך בפי' הראב"ד לתו"כ שם פירש, דהא דמקצת טמא על הטהור במשכב טהור, היינו דאם הי' המשכב טמא ונישא מקצתו על הטהור, ה"ה טהור, וטעמא דמילתא דלגבי משכב כתיב ואם על המשכב הוא עד שינשא רובו עליו למעוטי מקצת טהור על המשכב הטמא, ולגבי היסטו של משכב ילפינן ניסט ממסיט דבעינן שיהא רובו ניסט, א"נ מדכתיב והנושא אותם ומהתם ילפינן דהמסיט את המשכב טמא, ואותם משמע רובו, עכ"ד, ולעיל מ"ד אות ב' נת' ללמוד מדבריו, דהא דנטמא הטהור היושב על המשכב, הוא מדין היסט, וזהו דילפינן מינה דכ"ה דכשמסיט המשכב את האדם אינו טמא אלא כשמסיט את רובו, ה"נ כשניסט המשכב ע"י האדם, אינו נטמא אלא כשניסט רובו.

ואמנם בעיקר ד' הראב"ד, קשיא טובא מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ט, דהמסיט נימי מרכב טמא, והרי דאף דהמסיט את מקצת המרכב טמא, ועי' בס' זכר טוב סימן י' אות י"ג שעמד בזה, ועיי"ש שכתב לדון דאף דהמסיט מקצת מרכב אינו טמא, מ"מ המסיט את יד המרכב ה"ה טמא, עיי"ש בזה.

ג] **וכן באבן המנוגעת טהור,** בס' משנת טהרות הביא מס' זכר טוב סימן י' סק"ה שהק', למש"כ בתוס' הרא"ש נדה נ"ד ב' דאבן המנוגעת מטמאה מו"מ טומאה קלה דומיא דמצורע, א"כ הרי אי נימא דעליונו של מצורע טמא, כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ד מ"ו ורש"י בנדה ל"ה א', (ונת' להלן מ"ו אות ד'), הרי דה"נ עליונו של אבן המנוגעת טמא, וא"כ מ"ט הככר של תרומה שע"ג אבן המנוגעת טהור, ואינו טמא מדין עליונו.

אך הנה נת' להלן מ"ו אות ד', דהני דס"ל דעליונו של מצורע טמא, הוא משום דס"ל דמצורע מטמא מו"מ טומאה חמורה ומטמא בהיסט ודינו כזב לכל דבר, וע"כ ה"נ הוא מטמא טומאת עליונו, אך להני דס"ל דמצורע אינו מטמא מו"מ טומאה חמורה ואינו מטמא בהיסט, אף אין עליונו של מצורע טמא, (ונת' שם להוכיח כן מד' ר"ת ודעימי'), ולפ"ז הרי פשוט דאבן המנוגעת דנתמעטה דאינה מטמאה מו"מ טומאה חמורה, ואין דינה כזב לכל דבר, אף אינה מטמאה בטומאת עליונו, וזהו דתנן דככר שע"ג האבן המנוגעת טהור.

ד] **ר"ש מטמא בזו,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דטעמא דר"ש הוא משום דאבן המנוגעת מקומה טמא, וע"כ היא מטמאה את התרומה בהיותה עלי' אף שלא נגעה בה.

ובחי' הגר"א כתב דטעמא דר"ש הוא משום דאבן המנוגעת מטמאת באהל, והיינו דלדעת ת"ק, אף דאבן המנוגעת מטמאה בביאה, אינה מטמאה אלא את הדברים הנמצאים עמה תחת אהל א', אך דבר המאהיל עלי', אינו נטמא, וכמש"כ כן הרמב"ם בפט"ז מטו"צ ה"ד ובפיהמ"ש פ"ק דכלים מ"ה, אך ר"ש ס"ל דאבן המנוגעת מטמאה באהל דומיא דמת, וע"כ כל המאהיל עלי' נטמא, - ועיי"ש בחי' הגר"א שכתב דכ"ה להדיא בתוספתא נגעים פ"ז ה"ג, דתניא התם, המאהיל ידיו על האבן המנוגע בין מלמעלה בין מלמטה טהור, ר"ש מטמא, וזה כמו שפירש בביאור הגר"א לתוספתא שם, דת"ק ס"ל דאין אבן המנוגעת מטמאה אלא כשדבר אחר מאהיל על שניהם, ור"ש ס"ל דאבן המנוגעת מטמאה באהל כמו מת.

ה] והנה בפשוטו לדעת ר"ש דאבן המנוגעת מטמאה באהל, ה"נ המצורע עצמו מטמא באהל, ועמש"נ בזה בכלים פ"א מ"ד אות י"א, ובס' משנת טהרות הק' בזה, מהא דתנן בנגעים פי"ג מי"א דמצורע שנכנס לבית כל הכלים שיש שם טמאים אפי' עד הקורות, ר"ש אומר עד ד' אמות, והיינו משום דהכלים שמעל ד' אמות חשיבי כמונחים ברשות אחרת, ואם לר"ש גופי' מצורע מטמא באהל, מ"ט אין הכלים שמעל ד' אמות טמאים דומיא דמת שבבית דכל הכלים שבבית טמאים, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע.