12 אונאה בחליפין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

מוצש"ק בחוקותי אור לי"ח אייר תשע"א

א] כתב בתשו' הרי"ף דאין אונאה בחליפין משום דממכר כתיב, ומבו' דחליפין אי"ז מכר אלא החלפה, והביאור בזה הוא דממכר היינו שהוא מוכר לחבירו את הדבר הנקנה והקונה מתחייב בעדו דמים, אך חליפין אי"ז כן, דלית בהו דבר הנקנה ודבר הקונה, אלא הוי זה החלפת ב' דברים.

ובמק"א נת' לפ"ז, דאף אם חליפי שוה בשוה הוו מטעם כסף, היינו דהחלפה זו חיילא ע"י קנין כסף, והיינו שאם אם יהי' החפצים ברשותם דמצו זכו בהו בקנין חצר, תחול חלות ההחלפה גם בלא קנין כסף, אך באופן שמושך א' מהן, הא דחיילא ההחלפה, הוא מכח הפרשה דקנין כסף, (וכ"ה דחילול מע"ש חייל ע"י קנין כסף, כמש"כ בחי' הגר"ח, ה"נ החלפה חפצים חיילא ע"י קנין כסף), ונמצא דאיכא בחליפין ב' חלקים, דעצם החליפין הוא החלפת החפצים זב"ז, והקנין המחיל את ההחלפה הוא קנין כסף, עי' בשיעור הגר"ר שליט"א שהאריך לבאר לזה, ועמש"נ במק"א עוד בזה.

ועיקר הך מילתא דבחליפין הוי זה החלפה ואי"ז כמכירה דאיכא דבר הנקנה ודבר הקונה, הנה בפשוטו זהו עיקר החילוק שבין קנין כסף לחליפי שוה בשוה, אך לכאו' חלוקים הן עוד, דקנין כסף הוא בהדמים וחליפי שוה בשוה הוא בהחפץ עצמו, ומה"ט דנו בגמ' בדין חליפין ומקפיד עליהן דשמא הוו כדמים, ומקור לזה הוא ממש"א בגמ' דמ"ז. ובפירש"י שם, דכל דאמר מכור לי הוי זה דמים ואי"ז חליפי שוה בשוה, והיינו משום דחליפי שוה בשוה אי"ז מכירה אלא החלפה, דמכירה הוא דאיכא את המקח הנקנה ואת דמיו, ובחליפין ליכא לזה.

ומה"ט נמי שפיר שייך חליפי שוה בשוה אף במטבע למ"ד דמטבע נעשה חליפין, ואילו בתורת דמים הוי הדין דפירות אינם קונין כסף בקנין כסף, וכמש"נ במק"א, והיינו משום דפירות ל"מ הוו דמי הכסף, אך בחליפין שה"ז החלפה, שפיר מצו הוי החלפה זל"ז.

וזהו מש"א דגאולה זה מכירה ותמורה זה חליפין, והיינו דגאולה הוא מכירה דאיכא קונה ונקנה, והיא מתקיימת ע"י סודר, אך תמורה זה חליפין, דאי"ז מכירה כלל, אלא הוי זה החלפה.

והגם שנתבאר במק"א בדעת רש"י דחליפי סודר וחליפי שוה בשוה חד דינא נינהו, היינו דבתרוייהו הוי הקנין בהחלפה, אך מ"מ חלוקין הן, דבחליפי שוה בשוה כל העסק שביניהם הוא ההחלפה, ואילו בחליפי סודר הוי העסק שביניהם מכירה, וה"ה מקיימים את המכירה ע"י החלפה, ויל"פ דהיינו שהוא מחליף את הסודר במכירה, גם יל"פ דבתרוייהו הגדר כד' הריא"ז דבעד שעושה רצונו אף עושה הוא רצונו.

ומה"ט מודה הרי"ף בקנין סודר דיש בו אונאה, דבקנין סודר עיקר העסק הוא מכירה, ואך דה"ז מתקיים ע"י חליפין, ואף אם גם קנין סודר הוא החלפה, אך היינו דעסק המכירה מתקיים ע"י החלפה, וע"כ יש בזה אונאה.

והיינו דהא דבחליפין ליכא אונאה, לא תלי במה דחייל זה ע"י קנין חליפין, שהרי מבו' בד' הכס"מ רפי"ג ממכירה דבמכור לי באלו אם לא אמר ל' מכירה ליכא אונאה, וכתבו האחרונים דאיירי בשמשכו את שניהם, דאל"כ אינו קונה, כיון דאין מטבע נעשה ונקנה בחליפין, ואפ"ה הוי זה כחליפין שאין בהן אונאה, והיינו דהגם דהקנין הוי במשיכה, מ"מ עיקר העסק שביניהם הוא החלפה, ובעסק דהחלפה אין אונאה, וז"פ.

ב] עי' היטב בקונט' הראיות להריא"ז דמ"ז. דמבו' בדבריו דענין חליפין הוא דזה עושה רצונו של זה וזה עושה רצונו של זה, והיינו דזה נותן לו מתנה, ומכח זה נותן חבירו לו מתנה.

ולכאו' לפ"ז ל"ש בזה דין אונאה כלל, כיון דאי"ז תשלום על החפץ כלל, וצ"ע בזה.

אך מד' הראשונים שכתבו דיש בזה אונאה, מבו' דחליפין הוו תמורה, וצ"ע באמת לדעת הריא"ז מס"ד דגמ' דמכור לי בדמים אלו הוי זה חליפין ואפ"ה יש בו אונאה.

ושמא י"ל, דכשאומר מכור לי היינו דהעסק שביניהם הוא מכירה, ואך שקיומו הוא ע"י חליפין, והיינו דכ"ה דבקנין סודר בעד שעושה רצונו הוא מוכר לו, ה"נ במכור לי באלו, בעד שנותן לו את דמי המקח ועושה רצונו, הוא מוכר לו בדמים אלו, ודו"ק.

ובאמת עד"ז נראה בדעת הרי"ף, אשר צ"ע לפמש"כ דדינא הוא דאין אונאה בחליפין משום דלאו ממכר הוא, דא"כ מ"ט לס"ד דהוי זה חליפין, הי' בזה אונאה.

ונראה לדון בזה, דהנה כתב הרמב"ם דהמחליף כלי בכלי או בהמה בבהמה ליכא אונאה, והמחליף פירות בפירות יש בהן אונאה, וצ"ב הטעם לחלק בזה, ועיי"ש בכס"מ דטעמא דהרמב"ם הוא משום דממכר אמר רחמנא ולא חליפין, וצ"ע דא"כ מ"ש מחליף פירות בפירות.

ונ' די"ל בזה, דבמחליף פירות בפירות, כיון שדעתם על השומא, הרי הוי זה מכירה, ואך דהקנין הוא ע"י ההחלפה, וכ"ה דבקנין סודר ה"ז החלפה המקיימת את המכירה, ה"נ הוא בזה, דבעד שעשה את רצונו ונתן לו את דמי החפץ, נותן הוא לו את החפץ הנקנה בעד דמים אלו, וע"כ יש בזה אונאה, משום שהעסק הנעשה ביניהם הוא מכירה.

ובזה מת' מש"כ הרמב"ם דהא דבמחליף מחט בשריון אין אונאה, הוא משום שפעמים שזה רוצה במחט יותר מן השריון, וצ"ע הרי לד' הכס"מ הטעם הוא משום דחליפין אי"ז ממכר, ולהנ"ל נ' מכוון ד' הרמב"ם, דאי לאו ה"ט דפעמים שזה רוצה וכו', ל"ה מצינו לחשוב עסק זה כהחלפה, שאין המחט ראוי לעמוד כחליפי השריון, אך כיון שפעמים שזה רוצה במחט יותר מן השריון, ע"כ שפיר חזינן לה כהחלפה, ואחר דהוי זה החלפה, תו אין אונאה לחליפין, ונמצא שאין מכוון ד' הרמב"ם דמאחר שפעמים שזה רוצה וכו', ע"כ אין לזה אונאה משום דניח"ל בהכי, שהרי כתב המ"מ שם לדקדק מד' הרמב"ם, דבחליפי כלים בכלים אין להן אונאה אף בששמו אותם, ובכה"ג ששמו אותם הרי הוא מקפיד על השווי, וא"כ מ"ט אין להם אונאה, אלא הטעם הוא כנ"ל, דהא דאין להן אונאה הוא משום דאי"ז ממכר, וכל הא דבעינן לה"ט דפעמים שזה רוצה וכו', הוא משום דבלא זה ל"ה מצי לחשבם כהחלפה, ודו"ק.

ואמנם צ"ע, דאם אכן העסק הנעשה ביניהם הוא מכירה, ואך דהקנין הוא ע"י ההחלפה, מ"ט מהני בזה פירות, הרי פירי לא עבדי חליפין, ולכאו' כה"ג דמי לקנין סודר, אך י"ל שאי"ז כן, דכל הא דפירי לא עבדי חליפין, הוא רק בפירות שאינם תמורת ודמי הדבר, אך בכה"ג דהוו הפירות דמי הדבר, שפיר הן עושין חליפין, והיינו דהחילוק בין חליפי סודר דל"מ פירות, לחליפי שוה בשוה דמהני פירותף, לאו היינו דבעסק דהחלפה מהני פירות לקנות, ובעסק דמכירה ל"מ פירות לקנות, אלא היינו דפירות דהוו חליפי הדבר מהנו לקנות, ופירות שאינם חליפי הדבר ל"מ לקנות, וע"כ י"ל דה"נ פירות שהם דמי החפץ, מהני לקנות, ועדין צ"ע בזה.

וע"פ האמור יל"פ ד' המ"מ שם שכתב, ז"ל, ודעת המחבר נ"ל שהוא מפרש הירושלמי ביש בו אונאה אבל באין בו אונאה אפילו פירות בפירות קנה דחליפין כי הנך אפילו בפירות נינהו כמ"ש בפ"ה, ואע"פ שהירושלמי בפשוט אינו כשיש בו אונאה, אפשר דאנן דקי"ל לפי סברתו דחליפין כי הנך דאיתנהו אפילו בפירות לענין אונאה יש חילוק בין כלים לפירות "כמו שהיו מחלקין בירושלמי לענין קני'" והטעם שכלי מתקיים יותר מפירות וכו', עכ"ל.

וצ"ב מה ענין ד' הרמב"ם שיש בו אונאה, לד' הירושלמי דל"מ לקנות כלל, והיאך נלמד זמ"ז, ולמש"נ נ', דטעמא דהירושלמי דאי"ז מועיל לקנות, הוא משום שהעסק הנעשה ביניהם הוא מכירה, ובכה"ג ל"מ פירות, ואנן קי"ל דאף בכה"ג מהני פירות לקנות, דגם עסק מכירה מתקיים ע"י חליפין, אך מ"מ יש בזה אונאה, כיון דהוי זה עסק מכירה, ודו"ק.

ולפ"ז מתישב גם לדעת הרי"ף, דע"כ הוא דס"ד דבמכור לי באלו יש לו אונאה הגם דהוי זה חליפין, וזה ע"ד שנת' בד' הריא"ז, דבכה"ג הוי העסק שביניהם מכירה, וע"כ הגם שקיומו הוא ע"י החלפה, יש בו אונאה, ודו"ק.

ולפי המבואר יש להשוות ד' הרי"ף עם ד' הר"י מיגש, והיינו דהא דליכא אונאה בחליפין הוא משום דממכר כתיב, אך כ"ז הוא בשלא שמו את דמיהם, דבכה"ג הוי העסק שביניהם החלפת החפצים, אך כל ששמו את הדמים, הוי העסק שביניהם כמכירה, וע"כ הגם דהקנין הוי ע"י חליפין, מ"מ הוי זה ממכר, ויש בו אונאה.

אמנם אי נימא בדעת הרמב"ם דהא דאין אונאה לחליפין הוא משום שאין מקפיד על השווי, נ' דמש"כ הרמב"ם שפעמים שזה רוצה במחט יותר משריון, אין כונתו דזה הטעם דאין בו אונאה מחמת השווי, אלא היינו דיסוד הדין הוא דההחלפה אינה תמורת השווי אלא תמורת החפץ עצמו, וע"כ לי"ב אונאה בשווי, דכלל לא הי' דעתם על השווי, ואף אם שמו הכלים, י"ל דמ"מ לא היתה ההחלפה בתורת השווי אלא בתורת החפץ, והגם שהי' רצונו שיהא שוה כו"כ, מ"מ כיון שלא זה הי' העסק שביניהם, לי"ב דין אונאה, וי"ל גם כמו שנקטו הרבה מן האחרונים, דאם שמו את הכלים תחילה, יש בזה אונאה, והיינו דבכה"ג הוי ההחלפה תמורת השווי, וכ"ה מבו' בל' הר"י מיגש שהביא בשטמ"ק ב"מ דמ"ו:, אך אכתי הי' מקום לדון תביעת אונאה על החלפת החפצים עצמה, דכ"ה דיש אונאה בשווי, שייך גם אונאה בחפצים, שחפץ זה אינו עומד כנגד חפץ זה, וכגון אם החליפו פרי א' בעד ב' פירות כמותו, י"ל דיהא בזה אונאה, אף דהוי זה חליפין, (ועי' בתשו' הגרז"ס ובמנחת שלמה שכתבו על כה"ג דהוי זה כדבר שבמנין, וזה צ"ב), וע"ז כתב הרמב"ם דפעמים שזה רוצה במחט יותר מן השריון, וע"כ אין בזה אונאה מחמת החלפת החפצים, דשפיר אפשר שיעמוד המחט תמורת השריון, אך במכירה שבעד שווי, ל"מ מידי הא דפעמים שהוא רוצה בחפץ זה אף בעד יותר מדמיו, דמ"מ איכא אונאה בדמים, כיון שאי"ז שויו, ורק בהחלפת חפצים, כיון שפעמים שאדם רוצה וכו', ע"כ אין בזה אונאה כלל, ודו"ק.

בנתיה"מ סו"ס רכ"ז, הק' בדין אונאה באחין שחלקו, שהרי אחין שחלקו הו"ל כחליפין ואין אונאה בחליפין.

ולכאו' נ' די"ל, דאף לדעת הרי"ף דדינא הוא דאין אונאה בחליפין משום דאי"ז ממכר, הרי נת' לעיל דכ"ז הוא משום שאין דעתם על השווי, אך כל שדעתם על השווי, הוי זה כמכירה, והגם שה"ז נקנה ע"י קנין חליפין, מ"מ העסק שביניהם הוא מכירה, וע"כ ה"נ באחין שחלקו, שאין דעת כל א' על החפץ שנוטל בחלוקה, אלא על השווי, שהרי אין ענין לכל א' בחפץ מסוים, הו"ל כמכירה.

ועיקר הך דינא דיש אונאה באחין שחלקו, הוא חידוש, שהרי אין דין אונאה אלא בממכר, ובאחין שחלקו אף לפ"מ דקי"ל דאין ברירה והוו כלקוחות, הרי כתב הגר"ח בספרו הל' שכנים דאי"ז ממש כמכירה, עיי"ש, ולמש"כ המהרי"ט בדעת הרמב"ם דל"ב ממכר גמור, וע"כ אף קבלן חשיב כממכר, כיון שקיבל את השבח, ניחא דאף אחין שחלקו חשיב כממכר.