יב (א) - בדין כתובה בשנאנסה אחר אירוסין
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ב' ה' שבט תשע"ד

**א**

א] כתובות די"ב:, הנושא את האשה ולא מצא לה בתולים, היא אומרת משארסתני נאנסתי ונסתחפה שדהו וכו'.

וכתב התורי"ד, ז"ל, מכאן מוכח שיש כתובה לארוסה ומשעה שאירסה נתחייב לה בתנאי בי"ד, ומשו"ה קאמרה לי' הכי, דמקודם שנבעלה הי' משועבד לה ועכשיו שנאנסה לא הפסידה שעבודה, דאי אמרת אין כתובה לארוסה עד שיכנסה וזאת כבר נבעלה קודם הנישואין, אדרבה אומר הבעל לאשה נסתחפה שדך שהפסדת בתוליך ובעת הנישואין בעולה היית, אלא ודאי טעמא הוא משום דיש כתובה לארוסה ומשום אירוסין נתחייב לה, עכ"ל.

וצ"ב מה מוכח מהכא, הרי יל"פ למתני' בדכתב לה, וכדדחינן הכי לקמן דפ"ט: ובב"מ די"ז:,[[1]](#footnote-2) וע' תורי"ד לקמן דפ"ט: שכתב דבכמה מקומות הוכחתי שיש כתובה לארוסה אע"פ שלא כתב לה ע' וכו' ובפ"ק דמכילתין, והרי דמהכא מוכח דיש לה כתובה אע"פ שלא כתב לה, וזה צ"ב, - ועוד צ"ע, שהרי הגמ' לקמן ובב"מ שם שו"ט באלמנה מן האירוסין מנלן דאית לה כתובה, ולא מייתינן למשנתינו דמוכח מינה דיש כתובה לארוסה, ולכאו' בע"כ דהוא משום דיש להעמיד למשנתינו בשכתב לה, וא"כ מה מייתי התורי"ד מינה, - ובאמת דאיך שיהי' הביאור בד' התורי"ד, צ"ע היאך הוכיח ממשנתינו להך דינא, אחר דחזינן דהגמ' שו"ט בזה ולא הוכיחו מהכא.

ב] והנה הרמב"ם בפי"א מאישות הי"א כתב דאם אומרת משאנסתני נאנסתי יש לה כתובה מאתים, והנה הרמב"ם שם פ"י היא כתב דאין כתובה לארוסה, וכבר הוכיחו האחרונים דממש"כ בפי"א בסתמא דאם נאנסה אחר שנתארסה כתובתה מאתים, מבו' דאף אם לא כתב לה כתובה, ולא נתחייב בכתובה אלא בשעת נישואין, יש לה כתובה מאתים, אף שנאנסה קודם הנישואין ובשעת הנישואין היתה בעולה, וצ"ב טעם פלוגתת הרמב"ם והרי"ד בזה.

ג] ובפי' ר"ח סנהדרין ד"י. כתב, ז"ל, אבל אם העידו על בתו של פלוני שנבעלה באונס והוזמו נהרגין על הבועל ומשלמין ממון לנערה כי בעדותן שנבעלה היו מפסידין כתובת בתולה מבעלה, עכ"ל, ומבו' בדבריו, וכ"ה להדיא בד' הרמ"ה שם שפירש כן בדבריו, ונת' להלן סקי"ז דכל שנאנסה קודם הנישואין יש לה כתובת בעולה, וצ"ל לדעתו, דמשנתינו דיש לה כתובה מאתים, איירי בשכתב לה כתובה מן האירוסין, אך כל שלא כתב לה, וחייל החיוב בשעת הנישואין, אין לה אלא מנה, ועמש"נ עוד בזה להלן סקי"ז.

ובפשוטו הטעם בזה הוא, דאף דכל שנאנסה אחר האירוסין אין הנישואין בטלין מחמת טעות, והיינו או משום דנישואין אינם בטלין מחמת טעות, או משום דכל שנאנסה אחר הנישואין אינו מקפיד ע"ז, ונת' להלן ענף ב', מ"מ כיון דחיוב הכתובה חייל בשעת הנישואין ובשעה זו בעולה היא, אין לה אלא מנה, ועי' בדו"ח הגרע"א מערכה י"ב אות ט"ו שצידד כן, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה.

אמנם בד' הרמב"ם מבו' דאף שנאנסה קודם הנישואין כתובתה מאתים, ולא אמרינן דכיון דבשעת חלות חיוב הכתובה ה"ה בעולה אין לה אלא כתובת בעולה, וצ"ב הטעם בזה.

**ב**

ד] והנה בטעם פלוגתת הרמב"ם והרי"ד אם למ"ד דאין כתובה לארוסה, כל שנאנסה קודם הנישואין אין לה כתובה, כתב האו"ש בפי"א מאישות הי"א, דהרי"ד ס"ל דכיון דבשעת כניסתה לחופה לא כנסה ע"ד שהיא בעולה, הוי זה מק"ט, וע"כ אין לה כתובה, אך הרמב"ם ס"ל דכל שנאנסה משנתארסה אי"ז מק"ט כלל, דעל המומין והאונסין המתהוין כשהיא תחת רשותו לא קפיד אינש דליהוי מק"ט, דכיון דאשתו היא תו לא קפיד לבטל הנשואין, כיון דנסתחפה שדהו ומזלו גרם, מה תעשה, עכ"ד.

והנה בעיקר הך מילתא דכל שנולדו המומין אחר האירוסין, אין הנישואין בטעות כלל, נראה דיש ללמוד כן גם מד' הרמב"ן לקמן דע"ו., שכתב במש"א שם דהוי חדא במקום תרתי וחדא במקום תרתי לא אמרינן, ז"ל, כי אמרינן על הבעל להביא ראי', מיקיימן תלת חזקי, חזקה דגופא ואין אדם שותה בכוס אא"כ בודקו וחזקה דאין אדם מתפייס במומין נמי לא מיבטלא, "דלא נתפייס זה אלא מן הדין מפני שידע שברשותו נולדו", עכ"ל, וכ"כ הרא"ה שם, ז"ל, דכי אמרינן חזקה העמד הגוף על חזקתו וחזקה אין אדם שותה בכוס אלא אם כן בודקו, מיקיימא נמי חזקה דאין אדם מתפייס במומין, "דהא לא נתפייס בהן שבשעה שקדשה לא היו בה אלא שנולדו בה אח"כ", עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריהם, דכל שנולדו בה מומין אחר האירוסין, אין הבעל מקפיד ע"ז וה"ה כונסה לחופה, ונמצא דאף אם לא ידע ממומין אלו בשעת הנישואין, ל"ה הנישואין בטעות, - ולפי דבריהם ודאי דה"נ הכא, אף שלא ידע הבעל שנאנסה קודם הנישואין, ל"ה הנישואין בטעות, וזה כמש"כ האו"ש בדעת הרמב"ם.

ה] ויש להוסיף בזה, דהנה בתשו' הגרע"א מהדו"ת סין ק"ו הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן דמ"ה., דכל שזינתה קודם נישואין חיילי הנישואין, ואינם בטלין מדין מק"ט, ואף כשזינתה ברצון, עיי"ש, וזה מתפרש היטב לפמש"נ להוכיח מד' הרמב"ן והרא"ה דאף כשנפלו בה מומין לאחר האירוסין, אין הנישואין נישואי טעות, ועי' או"ש פ"י מאישות שפירש כן, ותיקשי על ד' הרי"ד דס"ל דאף אם נאנסה אחר האירוסין, הוו הנישואין בטעות, וע"כ אין לה כתובה למ"ד דאין כתובה לארוסה.[[2]](#footnote-3)

אך בד' האו"ש בפי"א שם מבו' לפרש בזה, למש"כ הגרע"א שם דהא דחיילי הנישואין בכה"ג, אי"ז משום דל"ה הנישואין בטעות, אלא הוא משום דנישואין אינם בטלין מחמת מק"ט, ופירש הטעם, משום דמילתא דליתא בשליחות ליתא בתנאי, ועי' חי' הגר"ש סימן י"ב סק"ג מש"כ טעם אחר בזה, אך מ"מ כיון דהוו הנישואין בטעות, אינו מתחייב לה בכתובה בעד נישואין אלו, ועי' חי' הגר"ש סימן י"ב סק"ה מש"כ כעי"ז.

ו] וי"ל עוד בזה בדעת הרי"ד, דלעולם כל שנאנסה קודם הנישואין הוו מקחו בטעות, והא דחיילי הנישואין בכה"ג, הוא משום דכל המק"ט דנמצאת בעולה ואף אם היתה בעולה קודם האירוסין אינו מבטל הקידושין והנישואין, אלא הוי מק"ט במסוים לגבי חיוב הכתובה, וכמש"נ בסימן י' ענף ה' בדעת הרמב"ם ודעימי'.

ונראה מקור לזה, ממש"כ הרי"ד דהא דס"ל לר"ג דנאמנת, ול"ד לשור שנגח את הפרה וכו', הוא משום שכבר הבעל מחויב ועומד בכתובת האשה ושטר כתובה עליו, והוא בא מספק לפטור עצמו ממה שהוא מחויב ועומד בו וכו' ואפיק ממונא מיני' דבעל כ"ה דהוה משועבד לה מעיקרא, ולהלן כתב, ז"ל, וה"ה דהו"מ ר"נ למימר דעד כאן לא קאמר ר"ג התם אלא משום שבעל הוה מחויב לה כתובה מעיקרא והשתא הוא בא לפטור עצמו, עכ"ל.

והנה ודאי דאין מכוון הרי"ד שהי' הבעל מחויב בפועל בכתובה, שהרי אם היתה בעולה לא נתחייב לה מעיקרא, אלא כונתו דכיון דיש לפנינו חיוב ודאי, ובא הבעל לטעון טענת טעות לבטל חיובו, מהני בזה ברי דידה, ועי' שערי ישר ש"ב פי"ג בזה.

ואמנם מסתברא מילתא, דאם טענת הבעל היא לבטל עיקר הקידושין, ל"ה מצינו למימר דיש לפנינו חיוב ודאי, שהרי כל שבטלו הקידושין, אין כלל מקום לחיוב הכתובה, ולא בא לפטור עצמו ממה שכבר נתחייב, ובפרט במקום שאין כותבין כתובה, דכל חיובו הוא מתנאי בי"ד, וכל דבטלי הקידושין אין כלל מקום לחיוב, ונראה מזה בדעת הרי"ד, דהקידושין אינם בטלין כלל, וכל עיקר המק"ט הוא לגבי הכתובה, וע"ז הוא שכתב הרי"ד, דכיון דעיקר המקח קיים בודאי, ומן הדין ה"ה מתחייב בעד מקח זה בכתובה, והוא בא לפטור עצמו בטענת מק"ט, ע"כ ס"ל לר"ג דכל שהיא טוענת ברי והוא טוען שמא, ה"ה נאמנת,[[3]](#footnote-4) - ועד"ז נראה גם למש"כ בברכ"ש סימן ? בביאור ד' הרי"ד, דג"כ כ"ז הוא רק משום דהקידושין קיימין, והוא בא לבטל חיוב הכתובה, ואכמ"ל.

**ג**

ז] והנה אכתי צ"ע בזה בד' הרמב"ם, דאף דנימא דכל שנאנסה קודם הנישואין אין הנישואין בטעות, וע"כ הוא חייב לה כתובה, מ"מ מ"ט יש לה כתובה מאתים, הרי בשעת הנישואין דחייל חיוב הכתובה ה"ה בעולה, ובדין דלא יהא אלא מנה, דאף שנתחייב לה מאתים, מ"מ כיון דבעולה היא, הויא התחייבות זו בטעות.

ח] ונראה בדעת הרמב"ם דס"ל, דאף דאין כתובה לארוסה, לאו היינו דהמקח המחייב כתובה, הוא המקח דהנישואין, דבעד שנשאת לו ה"ה מתחייב לה כתובה, דלעולם המקח המחייב כתובה הוא המקח דהאירוסין, דבעד שנתקדשה לו ה"ה מתחייב לה כתובה, ואך דהזמן שמתחייב בכתובה בעד המקח דהאירוסין, הוא בשעת הנישואין.

ואשר ע"כ ס"ל, דכל דבשעת האירוסין היתה בתולה, וה"ה מתחייב בעד מקח זה בכתובת בתולה, ע"כ אף דבשעת הנישואין הויא בעולה, ה"ה חייב לה בכתובת בתולה.

אך בדעת הר"ח נראה דס"ל, דאם אין כתובה לארוסה, הוי חיוב הכתובה בעד המקח דהנישואין, וע"כ כל שבשעת הנישואין הויא בעולה, הרי דהגם דאי"ז מק"ט וע"כ יש לה כתובה, מ"מ אין לה אלא כתובת בעולה.

ט] ונראה דגם מד' הרי"ד שכתב דכל שנאנסה קודם הנישואין אין לה כתובה כלל, משום דהוי מקחו מק"ט, יש ללמוד דס"ל כד' הר"ח דאם אין כתובה לארוסה, הוי חיוב הכתובה בעד המקח דהנישואין, וע"כ כל שהי' מקח הנישואין מק"ט, אינו חייב לה כתובה מכח מקח זה, - דאי נימא כדעת הרמב"ם דאף דאין כתובה לארוסה, מ"מ הוי חיוב הכתובה בנישואין בעד המקח דהאירוסין, הרי בדין דאף אם המקח דהנישואין הוי מק"ט, יהא לה כתובת בעולה, שהרי אף דהוי מקחו מק"ט, חלו הנישואין, וכל דינא דמק"ט הוא, דהתחייבות הדמים בעד מקח זה הויא מק"ט, וע"כ אי נימא דחיוב הכתובה הוי בעד המקח דהאירוסין, הרי דכיון דמקח זה ל"ה מק"ט, בדין דיהא לה כתובה.

ולפ"ז הי' מקום לפרש, דהא דס"ל להרמב"ם דאף שנאנסה קודם הנישואין יש לה כתובה, אי"ז משום דאין הבעל מקפיד ע"ז, אלא אף אם הבעל מקפיד ע"ז והמקח דהנישואין הוי מק"ט, מ"מ כיון דהמקח דהאירוסין אינו מק"ט, ה"ה מתחייב בעד מקח זה בכתובה.

אך יש לפקפק בזה, שהרי בד' הרמב"ם בפי"א הט"ז מבו' דכל שנאנסה אחר האירוסין יש לה אף תוספת כתובה, והוכיח כן האו"ש שם, ואי נימא דהמקח דהנישואין הוי מק"ט, והא דהוא חייב לה כתובה הוא מכח המקח דהאירוסין, לא הי' לנו לחייבו בתוספת שנתחייב מדעתו בשעת הנישואין, דמהיכ"ת נימא דגם מה שמחייב עצמו בתוספת, הוא בעד המקח דהאירוסין, וי"ל.

**ד**

י] ומצינו דאזלי הרמב"ם והרי"ד לטעמייהו בזה, דהנה כתב הרמב"ם פ"י מאישות הי"א, ז"ל, אבל אם אירס ולא כתב לה כתובה ומת או גרשה והיא ארוסה אין לה כלום ואפי' העיקר, שלא תיקנו לה עיקר כתובה עד שתנשא "או עד שיכתוב", עכ"ל.

וכבר דקדקו מד' הרמב"ם, דכל שכתב כתובה לארוסה, אי"ז התחייבות מחודשת שנתחייב לה, אלא הוי זה בכלל התקנ"ח דכתובה, דכל שנתרצה להתחייב בכתובה וכתב לה, ה"ה חייב בכתובה מתקנ"ח.

יא] ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, המארס את האשה וכתב לה כתובה ולא נכנסה לחופה וכו', ואם מת או גרשה גובה עיקר כתובתה מבני חורין ואינה גובה תוספת כלל הואיל ולא כנסה, עכ"ל.

והרא"ש לקמן פ"ה סימן ה' כתב ע"ז, ז"ל, נראה שהוא מפרש שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה שהכתיבה אינה כלום כ"ז שלא כנסה, ומנה או מאתים גובה כמלוה ע"פ, ומיהו אהני כתיבה דאית לה כתובה דהא איהו גופי' כתב בחיבורו דארוסה אין לה כתובה אם לא שכתב לה, עכ"ל, וזה מתפרש עפמש"נ, דהא דכשכתב לה יש לה כתובה, אי"ז מכח שנתחייב לה, דא"כ הי' זה כמלוה בשטר, אלא דכל שכתב לה ה"ה מחויב בכתובתה מתקנ"ח.

יב] אמנם מד' הרי"ד יש ללמוד דפליג ע"ז, דהנה לקמן דנ"ד. בעי רבא בת ארוסה יש לה מזונות או אין לה מזונות, כיון דאית לה כתובה אית לה, או דלמא כיון דלא תקינו רבנן כתובה עד שעת נישואין לית לה, ובפירש"י כתב, ז"ל, כיון דאית לה כתובה, כגון שכתב לה מן האירוסין, א"נ רבנן תקון נמי לארוסה, עכ"ל.

אך בתורי"ד שם כתב, ז"ל, ומהכא נמי מוכח דאית כתובה לארוסה אע"ג דלא כתב לה, דאי בדכתב לה מאי קמיבעיא להו, אי דכתב לה תנאי דבנן נוקבן יש לה, ואי דלא כתב לה תנאי דבנן נוקבן ומנה ומאתים כתב לה, פשיטא דכתובה אית לה, ותנאי דבנן נוקבן לית לה, ואמאי קמיבעיא להו וכו', עכ"ל.

ומכבר ראיתי לפרש בדעת רש"י, דס"ל דאף דאין כתובה לארוסה, מ"מ כל שכתב לה כתובה חייל עלי' חיוב כתובה מתקנ"ח, וע"כ שפיר מיבע"ל אם תנאי כתובה דמזון הבנות הוי בכלל התקנ"ח דכתובה לארוסה.

אמנם מד' הרי"ד דפשיטא לי' דאם אין כתובה לארוסה וכתב לה, אין מקום להסתפק אם תיקנו בארוסה לתנאי כתובה דמזון הבנות, נראה דס"ל, דלהצד דאין כתובה לארוסה, הרי דאף אם כתב לה, אי"ז בכלל התקנ"ח דכתובה, אלא הוי זה התחייבות מחודשת, וזהו שכתב דבכה"ג אין מקום להסתפק אם יש לה מזון הבנות.

יג] ונראה דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ם לטעמי' דאף דאין כתובה לארוסה מ"מ המקח המחייב בכתובה הוא המקח דהאירוסין, ע"כ הגם שלא חייבוהו בכתובה בעד מקח זה אלא בשעת הנישואין, מ"מ כל שנתרצה להתחייב בכך בשעת האירוסין, הוי זה בכלל חיוב כתובה שתיקנו חכמים.

אך הרי"ד לטעמי' דאם אין כתובה לארוסה הוי חיוב הכתובה בעד המקח דהנישואין, וע"כ אף אם כתב לה, אי"ז בכלל חיוב הכתובה שתיקנו חכמים, דחיוב הכתובה שתיקנו חכמים הוא בעד המקח דהנישואין, וכל שנתחייב כתובה בעד המקח דהאירוסין, אי"ז בכלל התקנ"ח דכתובה, אלא הוי זה התחייבות מחודשת.

**ה**

יד] ונראה לדון עוד לפ"ז, דהנה בהא דנאמן הבעל בטענת פ"פ, אמרינן לעיל ד"י. דהוא משום שחכמים תיקנו להם לבנות ישראל לבתולה מאתים וכו' והם האמינוהו שאם אמר פ"פ מצאתי נאמן, ועיי"ש ברי"ף שהביא בשם גאון דה"מ לענין מנה ומאתים אבל לתוספת לא מהימן, וטעמא דמסתבר הוא דלא תיקנו רבנן אלא מנה ומאתים אבל תוספת איהו כתב לה מנפשי' הלכך לא מהימן, והביאו הרי"ד שם.

ויש להסתפק, למ"ד דאין כתובה לארוסה וכתב לה, אם יהא נאמן להפסידה מכתובה זו בטענתו, או דכיון דאיהו כתב לה מנפשי', הוי כתוספת שאינו נאמן להפסידה.

והנה מסתימת ד' הרמב"ם בפי"א מאישות נראה דבכל גווני הוא נאמן להפסידה כתובתה, ואף בשכתב לה כתובה באירוסין, ונראה הטעם בזה עפמש"נ, דאף דאין כתובה לארוסה, מ"מ כל שכתב לה אי"ז התחייבות מחודשת, אלא הוי זה בכלל התקנ"ח דכתובה, וע"כ ה"ה נאמן להפסידה כתובה משום שהאמינוהו חכמים בכך.[[4]](#footnote-5)

אך לדעת הרי"ד דאם אין כתובה לארוסה וכתב לה, אי"ז בכלל התקנ"ח דכתובה, אלא הוי זה התחייבות מחודשת, מסתברא מילתא שלא יהא נאמן להפסידה, דומיא דתוספת שאינו נאמן להפסידה.

טו] ולפ"ז נראה לדון מש"כ הרי"ד להוכיח ממשנתינו דיש כתובה לארוסה, אשר צ"ע דמ"ט לא מוקי לה בשכתב לה, וגם צ"ע דאם מוכח הכי ממשנתינו, מ"ט לא הוכיחו כן בגמ' בכ"ד.

ולפמש"נ יש מקום לישב, דמכוון ד' הרי"ד הוא, דלפ"מ שאמרו בגמ' לעיל ד"ט: דלמ"ד דנאמן הבעל להפסידה כתובתה, מתפרשת מתניתין דלעיל באוכל אצל חמיו ביהודה אין לו טענת בתולים, דהוא בטענת פ"פ, משמע דה"נ משנתינו מתפרשת בטענת פ"פ, וזהו שהוכיח מינה דיש כתובה לארוסה, דאם אין כתובה לארוסה ואיירי בשכתב לה, ל"ה הבעל נאמן כלל בטענתו, - ואף דהאשה מודה לו שהי' פ"פ, ואך דטוענת משארסתני נאנסתי, מ"מ כיון שבלא הודאתה ל"ה הבעל נאמן כלל בטענתו, ל"ה פליג ר' יהושע, דדמי למש"א לקמן דט"ז. דבשדה זו של אביך היתה ולקחתי' ממנו, מודה ר' יהושע דנאמן, עיי"ש.

ולפ"ז ניחא הא דבגמ' לא הוכיחו מזה, שהרי שפיר יש לפרש למשנתינו בטענת דמים, דבטענה זו נאמן הבעל מן הדין, וכמש"א לעיל ד"ט:, וכל מה שהוכיח הרי"ד, הוא לפי סוגיית הגמ' לעיל דמוקמינן למתניתין בטענת פ"פ, ולפ"ז מוכח ממשנתינו דיש כתובה לארוסה, דאם אין כתובה לארוסה ואיירי בשכתב לה, ל"ה נאמן בטענת פ"פ, וכמש"נ.

**ו**

טז] והנה כתב הרמ"ה בסנהדרין ד"י., ז"ל, ואם העידו עליו שבא על בתו של פלוני והיא מאורסה והוזמו נהרגין ומשלמין, ממון לזה ונפשות לזה, פירש"י ז"ל משלמי טוה"נ כתובתה, שאם תתאלמן או תתגרש הכתובה לאב וכו', ולהדין פירושא לא משכחת לה אלא כגון דמסהדין עלה דנבעלה לרצונה, אבל באונס ליכא תשלומין כלל דהא יכולה למימר לי' נסתחפה שדהו וגביא כולהו מאתים, כדמיברר התם בפרק בתולה נשאת וכו', ודייקא נמי דקתני נאנסתי ונסתחפה שדהו וכיון דאמרה ליה נסתחפה שדהו ש"מ למשקל מאתים קאמרינן, דאמרה ליה מזלך גרם מאי הוה לי למעבד, עכ"ל.

וצ"ב בעיקר מה שדן הרמ"ה דשמא בכה"ג שנאנסה קודם הנישואין אין לה מאתים, דכיון דנתחייב לה כתובה בשעת האירוסין, וכמש"כ הרמ"ה שם דאיירי בשכתב לה, או דהוא משום דיש לארוסה כתובה, א"כ מה מקום יש לומר דאם נאנסה אחר האירוסין לא יהא לה כתובה מאתים.

טז] ונראה הביאור בזה, ויסוה"ד בשערי חיים סימן ל"ה סק"ו, דאף דיש כתובה לארוסה, מ"מ ודאי דעכ"פ כתובת בתולה שהיא מוהר הבתולות, הויא בעד הנישואין, וע"כ הי' בדין דכל שנעשית בעולה קודם הנישואין, ונמצא שלא העמידה לו את עצמה לנישואי בתולה, אין לה כתובה, ואף דנתחייב לה כתובה בשעת האירוסין, ואם מת או גירשה ה"ה חייב לה כתובה, כ"ז הוא משום שהיא מעמדת עצמה לנישואי בתולה, והוא אינו נושאה, אך כל שנעשית בעולה והיא אינה ראוי' לנישואי בתולדה, הי' בדין שלא יהא לה כתובה.

וזהו מש"כ הרמ"ה להוכיח דיש לה כתובה מאתים, ולמד לזה ממש"א דנסתחפה שדהו, והיינו דתלינן להאונס במזלו, וכמש"כ בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש לעיל ד"ב., וכיון דמזלו גרם, ע"כ חשיב שהיא העמידה עצמה לנישואי בתולה, ומזלו הוא דגרם לכך שתהא בעולה, וע"כ יש לה כתובה מאתים.

יז] והרמ"ה בסו"ד שם כתב, ז"ל, וחזינן מאן דאוקמה כשנבעלה באונס והוזמו נהרגין על הבועל ומשלמין ממון לנערה כי בעדותם שנבעלה היו מפסידין אותה כתובת בתולה מבעלה, וליתי' דאי באונס נבעלה ונסתחפה שדהו לאו מק"ט הוא, דאי מק"ט הוא אפי' כתובת בעולה נמי לית לה וכו', וכ"ש דודאי ליכא מק"ט דהא באונס נבעלה וזו דברי הכל אית לה מאתים, עכ"ל.

והנה במה שהוכיח הרמ"ה ממשנתינו דכל שנאנסה אחר האירוסין יש לה כתובה מאתים, ודלא כד' הר"ח, צ"ע, דמ"ט לא ניח"ל לישב, דד' הר"ח קיימי בשלא כתב לה כתובה, וחייל חיוב הכתובה בנישואין, וכיון שבשעת הנישואין היתה בעולה, אין לה אלא כתובת בעולה, אך משנתינו קיימא בשכתב לה כתובה באירוסין, וע"כ אף אם נאנסה אח"כ, יש לה כתובה מאתים.

ונראה מזה בדעתו כמש"נ לעיל ענף ג' בדעת הרמב"ם, דאף דאין כתובה לארוסה, מ"מ עיקר חיוב הכתובה הוא בעד המקח דהאירוסין, ואך דזמן החיוב הוא בנישואין, וע"כ ס"ל דבנאנסה אחר האירוסין, אין מקום לחלק בין היכא שנתחייב לה כתובה באירוסין להיכא שנתחייב לה כתובה בנישואין, שהרי לעולם הוי חיוב הכתובה בעד המקח דהאירוסין, דאלמלי הא דנסתחפה שדהו ותלינן לה במזלו, הרי דאף שנתחייב לה כתובה באירוסין, הי' פטור מן הכתובה, משום שאינה מעמדת עצמה לנישואי בתולה, אך כיון דנסתחפה שדהו ותלינן לה במזלו, הרי דאף שלא נתחייב לה כתובה אלא בנישואין, ה"ה חייב בכך, וכנ"ל.

יח] עוד ילה"ע בזה בד' הרמ"ה, שכתב ע"ד הר"ח, דאם מק"ט הוא אפי' כתובת בעולה לית לי', וצ"ע שהרי בד' הרמ"ה גופי' לעיל מבו' דהי' מקום לחלק דאף דכל שנאנסה אחר האירוסין יש לה כתובה, מ"מ אין לה אלא מנה, וא"כ מאי קשיא לי' ע"ד הר"ח דמחלק בזה.

אך נראה, דהאמנם הרמ"ה מתחילה דן לחלק בזה, אך אחר שהוכיח ממשנתינו דתני לה"ט דנסתחפה שדהו, דכיון תלינן לה במזלו ע"כ יש לה כתובה מאתים, משמע מינה דאף הא דיש לה כתובה כלל, הוא מכח ה"ט דנסתחפה שדהו.

והטעם בזה, דגם עיקר חיוב כתובה הוא בעד מה שהוא זוכה בה לנישואין, וע"כ הי' בדין דכל שנעשית בעולה קודם הנישואין, ונמצא שלא העמידה לו את עצמה לנישואי בתולה, אין לה כתובה כלל, דדמי לכנסה בחזקת בתולה ונמצאת בעולה דאין לה כתובה כלל, וכל הא דיש לה כתובה הוא משום דתלינן להאונס במזלו.

יט] וכ"ה מבו' ממש"כ הרמ"ה לדון אם בכה"ג שנאנסה אחר האירוסין הוי מק"ט, ומסתימת דבריו מ' דהנידון בזה הוא אף אם יש כתובה לארוסה או שכתב לה, וצ"ע דמ"ש לדון בזה דין מק"ט, אחר שכבר נתחייב לה כתובה קודם שנאנסה, ובע"כ מזה כמש"נ, דאף שכבר נתחייב לה כתובה בשעת אירוסין, מ"מ יש מקום לדון דכל שנאנסה קודם הנישואין הוי זה כמק"ט, כיון שלא העמידה את עצמה לנישואי בתולה, והא דיש לה כתובה, הוא משום דתלינן להאונס במזלו.

והדברים מבוארים כן בד' תוס' הרשב"א לעיל ד"ב., ז"ל, אע"ג דבמתניתין פשיטא לן דמצי אמרה נסתחפה שדהו גבי משארסתני נאנסתי, התם משום וכו' ודאי יש לומר מזלו גרם "ואין כאן מק"ט" וחייב ליתן כתובה, עכ"ל, והרי דאף דהתוס' הרשב"א לקמן דמ"ד. כתב דקי"ל דיש כתובה לארוסה, מ"מ אלמלי הא דמזלו גרם, הי' זה מק"ט ול"ה חייב ליתן לה כתובה, וזה כמש"נ.

כ] ובזה מתפרש גם הא דתנן לקמן דע"ה., דעל האב להביא ראי' שמשנתארסה היו בה מומין הללו ונסתחפה שדהו, ובד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש לעיל ד"ב. מבו' דהיינו דתלינן לה במזלו, וע"כ הוא דיש לה כתובה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן דע"ז., וכמש"נ בסימן א' ענף ד', - והיינו דאף שכבר נתחייב לה כתובה קודם שנולדו בה המומין, מ"מ כיון דעיקר חיוב הכתובה הוא בעד מה שהוא זוכה בה לנישואין, ע"כ הי' בדין דכל שנולדו בה מומין קודם הנישואין, ואינה מעמדת את עצמה לנישואין הראויים, לא יהא לה כתובה, וכל הא דיש לה כתובה הוא רק משום דתלינן להמומים במזלו.

**ז**

כא] אמנם בעיקר מש"נ מד' הרמ"ה ודעימי' דהא דתנן דאומרת משארסתני נאנסתי ונסתחפה שדהו, היינו דתלינן להאונס במזלו, כבר נת' בסימן א' ענף ד' דבד' הרא"ה לעיל ד"ב. מבו' דפליג ע"ז, עיי"ש שכתב, ז"ל, דהתם הוי כמי שנולד בה מום "וכיון שתחתיו נולד בה שותה בעציצו", עכ"ל, ומבו' דטעם הא דיש לה כתובה, אי"ז משום דתלינן להאונס במזלו, אלא הוא משום שנאנסה תחתיו ושותה בעציצו, - והיינו, דכיון שכבר נתחייב לה כתובה, ובשעה שנתחייב לה היתה ראוי' לו, הרי דאף דאח"כ נאנסה ואינה ראוי' לו לנישואי בתולה, הוי זה כמי שקנה שדה מחבירו ונתחייב בדמי' ואח"כ נסתחפה השדה, דל"מ למיפטר נפשי' מלשלם דמי' דאמרי' לי' נסתחפה שדך, דכיון שכבר נתחייבת בדמי השדה, תו אף שנסתחפה השדה אי"ז טעם לפטרו מתשלום דמי' דשדה דילי' נסתחפה, וה"נ הכא דכוותה, וכ"ה מבו' להדיא בד' התורי"ד לקמן דע"ז., וכמש"נ בדברינו שם, ועיי"ש שנת' כן גם בד' רש"י והרמב"ן ודעימייהו לעיל ד"ב., ואכמ"ל.

ויש להוסיף דכ"ה גם משמעות ד' הרי"ד במשנתינו, ז"ל, ומשו"ה קאמרה לי' הכי, דמקודם שנבעלה הי' משועבד לה ועכשיו שנאנסה לא הפסידה שעבודה, עכ"ל, ומשמע דמפרש כן להא דתנן נסתחפה שדהו, דכיון שכבר הי' משועבד לה, אינה מפסדת שעבודה במה שנאנסה, דשדה דילי' נסתחפה.

וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ה לקמן דע"ה: בתו"ד לענין מומין, ז"ל, דכיון דלא היו אלא ברשותו על כרחו שותה בעציצו, עכ"ל, והרי דהא דאם נולדו בה המומין אחר שנתארסה יש לה כתובה, דתנן לקמן דע"ה. דהוא משום דנסתחפה שדהו, אי"ז משום דתלינן לה במזלו, אלא הוא משום דכבר נתחייב לה כתובה, וכל שנולד בה אח"כ מום שותה בעציצו, - וכ"נ גם בד' הרמב"ן והרשב"א לקמן דע"ו: במש"כ בתו"ד, ז"ל, עליו להביא ראי' ואע" דאלו השתא אתיליד ברשות הבעל נינהו ושדהו נסתחפה, עכ"ל.

כב] ונראה דיש להוכיח כן גם מד' הרמב"ן לקמן דע"ו:, וזה ממש"כ הרמב"ן שם דהא דמפרשינן התם למתניתין דכלה בבית אבי' לענין השבת כסף הקידושין, הוא משום דס"ד דבלא כתב לה כתובה עסקינן, ובע"כ דהא דעל האב להביא ראי' הוא לענין כסף הקידושין.

והנה לפ"ז, הרי בע"כ דהא דתנן התם האב צריך להביא ראי' שמשנתארסה היו בה מומין הללו "ונסתחפה שדהו", אין המכוון דמזלו גרם, שהרי אף אם מזל דידה גרם, א"צ להחזיר הקידושין, שהרי קי"ל בב"ב דקמ"ה: דאף אם חזרה בה האשה, אינה מחזרת כסף הקידושין, ובע"כ דהא דתנן דנסתחפה שדהו, דכיון שכבר זכה האב בכסף הקידושין בשעת הקידושין, ליכא נפ"מ כלל במה שנולדו בה מומין אח"כ, דשדה שלו אבדה.

ולפ"ז פשוט, דגם לאידך אמוראי דמפרשי למתניתין דהתם לענין כתובה, מתפרש כן מש"א נסתחפה שדהו, דאי"ז משום דתלינן לה במזלו, אלא היינו דכיון שכבר נתחייב לה כתובה, ליכא נפ"מ במה שנולדו בה מומין אח"כ, דשדה שלו אבדה, וה"נ מתפרשת משנתינו דמשארסתני נאנסתי ונסתחפה שדהו, וזה כמש"נ מד' הרמב"ן בריש פירקין.

כג] והנה בשערי חיים סימן ל"ה סק"ה עמד על מש"כ האו"ש דטעמא דהרי"ד דאם אין כתובה לארוסה ונאנסה קודם הנישואין אין לה כתובה, דהוא משום מק"ט, ועמד ע"ז מל' הרי"ד שכתב דאי אמרת אין כתובה לארוסה וכו' אדרבה אומר הבעל לאשה נסתחפה שדך שהפסדת בתוליך ובשעת הנישואין בעולה היית, ואין מ' כלל דכונתו דכיון דבעולה היא הוו הנישואין בטעות ואינה אלא ארוסה.

ועיי"ש שכתב לפרש בד' הרי"ד, לפמש"כ בתוס' הרא"ש לעיל ד"ב. דהא דבמשנתינו תלינן להאונס במזלו, ול"ד לחלתה לאחר הגעת זמן דלא תלינן לה במזלו, הוא משום דכתובה כבר נתחייב לה משעת אירוסין וכו', ואשר זהו שכתב הרי"ד דאם אין כתובה לארוסה ועדיין לא נתחייב לה כתובה, ל"ה תלינן לה במזלו.

אך לפמש"נ בד' הרי"ד, דהא דתנן הכא דמשארסתני נאנסתי ונסתחפה שדהו, אין המכוון כלל דתלינן לה במזלו, אלא המכוון הוא דכיון שכבר נתחייב לה בכתובה אינו נפטר מכח מה שנעשית בעולה אח"כ, לא א"ש דרך זו.

כד] ומש"כ השע"ח לדקדק מל' הרי"ד, דאין טעמו דהוו הנישואין בטעות ועדיין היא ארוסה, הנה לפמש"נ לעיל ענף ב' ניחא, דבאמת אין הנישואין בטלין משום טעות זו, וכל המק"ט הוא במסוים לגבי הכתובה, - וזהו שכתב הרי"ד דאומר לה נסתחפה שדך, והיינו שהרי לדעתו טענת נסתחפה שדך היא, שכבר נתחייב לה בכתובה קודם לכן, ואינו נפטר מכח מה שנעשית בעולה אח"כ, דשדה דילי' נסתחפה, וע"כ כ"ז אם יש כתובה לארוסה, אך אם אין כתובה לארוסה, הרי דאדרבה אומר לה הבעל דשדה שלך נסתחפה, והיינו דכיון דנסתחפה השדה קודם המקח, ע"כ אינו מתחייב לה כתובה, וז"ב.

1. והעירוני די"ל בזה, למש"כ הרי"ד לקמן דנ"ד: דהא דארוסה שכתב לה כתובה גובה כתובתה אף שמת מן האירוסין, ולא אמרינן שלא כתב לה אלא ע"מ לכנסה, הוא משום שהדבר ידוע שאם יכנסנה יש לה מנה מאתים, ולמה כתב לה מקודם לכן אילולי שתגבה מן האירוסין, עכ"ד, והרי דמן הדין הי' לנו לומר שלא כתב לה אלא ע"מ לכנסה, ואך דמהא דכתב לה מוכח שהי' דעתו שתגבה כתובתה גם אם ימות, ולפ"ז יש מקום לומר דאף שדעתו שתגבה כתובתה גם אם ימות, כ"ז הוא משום דעיכוב הנישואין הוא מחמתו, אך כל שהיא נעשית אינה ראוי' לנישואין, אין דעתו להתחייב לה בכתובה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך י"ל דמפרש לסוגיא דהתם כמו שפירשו התוס' שם בשם רבינו שמואל, דלפ"ז ליכא כלל ראי' מהתם, וגם י"ל בזה כמש"כ לישב בשו"ת עין יצחק ח"א אהע"ז סו"ס ע"ח, עיי"ש, ועיי"ש שנקט דלמ"ד דהוי זה מק"ט, ודאי אף הוי זה מק"ט על הנישואין ובטלין הנישואין מכח זה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצריך להוסיף בזה דזה נכון גם לגבי המנה השני, דגם בזה בעינן לטענת מק"ט, וכמש"כ בחי' רבינו קרשקש לעיל די"א: דבמוכ"ע דלא הכיר בה דיש לה מנה, היינו כדינא דקנה ומחזיר אונאה, והיינו דכל שהיא בחזקת בתולה הויא קציצת דמי המקח על מאתים, ואך דכיון דאינה בתולה הו"ל כמק"ט על קציצת דמים זו, אך אי"ז מבטל עיקר המקח, אלא הו"ל כדין אונאה שתות דקנה ומחזיר אונאה?. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם הי' מקום לדון בזה בע"א, דאף אם הוי זה התחייבות מחודשת, מ"מ כיון שנתחייב לה כתובה, הוי כאילו פירש שיהי' דינה ככל כתובה לענין נאמנות.

   ועי' חזו"א סימן פ"ב סקכ"ה שדן בזה בדין חרשת שכתב לה כתובה, דכיון שאין לה כתובה מתקנ"ח, הוי כתובתה כתוספת ואינו נאמן להפסידה, או דנימא דהוי כפירש שיהי' דינה ככל כתובה לענין נאמנות, וי"ל דה"נ בכתב כתובה לארוסה, אף אם הוי זה התחייבות מחודשת, מ"מ ה"ה נאמן להפסידה.

   אך עיי"ש בסו"ד שכתב בדעת הרמב"ם, דכיון שלא תיקנו לחרשת כתובה, כשכותב לה הוי כתובתה כמו תוספת ואין הבעל נאמן, ולפ"ז בע"כ דהא דס"ל דה"ה נאמן להפסידה אף כשכתב לה כתובה באירוסין, הוא משום דאי"ז התחייבות מחודשת, אלא הוי זה בכלל התקנ"ח דכ\*תובה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)