הזהב - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא

**מ"ד ע"א**

**א) "הזהב קונה את הכסף הכסף אינו קונה את הזהב"** בגמ' להלן מבואר שכוונת המשנה היא שהזהב "מחייב" את הכסף כלומר שבמשיכת הזהב מתחייב האדם לשלם כסף תמורתו. **ויש לדון** האם גם מה שאמרה המשנה הכסף אינו קונה את הזהב מתפרש באופן זה שאין נתינת הכסף מחייבת את הזהב, **דבקצה"ח** (ר"ג סק"ד) **ובמחנ"א** (דשלב"ע ס"ג) נקטו בפשטות שכשם שהכסף אינו קונה את הזהב כמו כן אינו מחייב את הזהב. וכן מבואר מדברי התוס' להלן מ"ה: ד"ה מאי עי"ש. **ועיין בחזו"א** (אה"ע מ"ד ד') שחלק על דברי הקצה"ח מסברא, וכתב שבענין "התחייבות" אין לחלק בין כסף לזהב, וכן תמהו עוד אחרונים ויבואר להלן, **ועיין בחידושי רבי שלמה** (ס"ו) שהביא מדברי **בעל העיטור** שמוכח מדבריו שאע"פ שהכסף אינו קונה את הזהב מ"מ הוא מחייב את הזהב עי"ש. **ובביאור דברי הגמ'** שכסף אינו קונה את הזהב, **ר"ל החזו"א** [והגר"ש היימן] שהכוונה בזה היא שבמשיכת הזהב נקנה הכסף ויש התחייבות על הזהב, אבל במשיכת הכסף לא נקנה הזהב אע"פ שיש התחייבות על הזהב, **אלא** שהקשה החזו"א מאי נפ"מ לפ"ז מה נחשב פירא ומה טבעא, הרי לעולם מה שהוא בעין קונה את ההתחייבות. **ולכן ביאר החזו"א** דכוונת הגמ' שיש נפ"מ גם בענין ההתחייבות, שהזהב מחייב את הכסף לפי ערך הכסף שבשעת המכירה, אבל הכסף אינו מחייב את הזהב לפי השיעור שפסק, אלא רק שחייב ליתן לו מין זהב אבל הערך הוא לפי זמן התשלום.

**ובסברת הקצה"ח והמחנ"א**, יעויין **במחנ"א** (שם בסו"ד) שמשמע שהטעם שאין הכסף מחייב את הזהב הוא משום שרבנן ביטלו גם את חיוב הכסף שמא יאמר נשרפו חיטך בעליה, **אלא שהקשה הגרש"ש** (קו' השיעבוד ס"א) לפ"ז מה יעשה ר"ל עם המשנה הנ"ל שהרי לשיטתו מעולם לא נתקנה התקנה ומדוע לא יהני התחייבות בכסף. **וביאר הגרש"ש** שסברת הקצה"ח היא שבעלמא המחייב של תנאי המקח הוא המקח עצמו, היינו שכל היכא שנעשה מעשה מקח אזי הקנין מחייב את כל התנאים שפסקו הצדדים בניהם, אבל באופן שמשך כסף אי"ז נחשב ל"מעשה מקח" כלל, דהכסף הוא רק תשלום על הקניה וממילא אין הוא מחייב את הזהב, עי"ש. **ובהמשך דבריו חזר בו הגרש"ש** וכתב שבאמת לשיטת רבי יוחנן מהני מהתורה התחייבות על ידי כסף, ורבנן תקנו שלא יועיל הקנין ומטעם דלא פלוג חכמים בתקנה [ועיין בפנ"י משכ"ב]. ולר"ל מהתורה לא מהני התחייבות כיון שענין ההתחיבות הוא לקנות דבר מסוים ולזה לא מועיל קנין כסף עי"ש. **הנה בקצה"ח** (שם) קאי על דברי הר"ן (בע"ז ל: בדפי הרי"ף) שכתב שהשוכר את הפועל והתנה ליתן לו כור חיטין בשכרו אינו חייב לו אלא מעות, וביאר הקצה"ח שמאחר שפעולת הפועל היא ככסף א"כ אין הכסף מחייב את החיטים עי"ש, **ובענין זה הקשה באבן האזל** (מכירה פ"ה ה"ו) דלכאו' לא דומה פעולת פועל לכסף, דטעם הדבר שאין הכסף מחייב את הזהב הוא משום שאין אפשרות של "קציצה" על כסף ששיעורו ידוע, ולכן רק דרך 'קנין' יש בו [ורבנן בטלו את קנין הכסף], אבל פעולת הפועל היא דבר שיש עליו קציצה וא"כ אין סיבה שלא יהיה אפשר לקצוץ עליה כמו על מטלטלין, ועי"ש מש"כ בביאור דברי הר"ן שהביא הקצה"ח. **ובחי' הגרש"ש** (שם) ביאר לפי דרכו שהטעם שכסף אינו מחייב את הזהב משום שאי"ז "מעשה מקח" וא"כ ס"ל שגם מעשה פעולת פועל אי"ז מעשה מקח [שהרי הפעולה ממילא אצל בעה"ב] עי"ש ואכמ"ל.

**ב)** **"מעות הרעות"** **רש"י** פירש דנפסלו, [ועיין ברמב"ם פ"ו ממכרה ובמ"מ שם כתב ששיטו כשיטת רש"י] **והתוס'** הקשו ע"ז וכתבו דיוצא קצת בהוצאה, **ועיין בב"י** (ר"ג) שכתב דנראה דכונת התוס' לפרש שיטת רש"י ולא לחלוק עליו, אמנם **בתוס' רא"ש** מבואר דלשי' רש"י דנפסלו הוי כפסלתו מלכות או מדינה . וכשיטת התוס' דהם יוצאים קצת בהוצאה מבואר ג"כ ב**רשב"א** ועיין ב**ריטב"א** משכ"ב. והנה לשיטת הראשונים שמעות הרעות הם אלו שאינם יוצאות בהוצאה יל"ע האם נחשבות לטבעא לגבי זהב, ועיין ברשב"א שהקשה לשיטת רש"י שאם רעות היינו נפסלו אמאי לא קתני רבותא דאפילו זהב קונה, ומבואר מדבריו דלפי מה שפירש דרעות היינו רק דלא יוצאים להדיא, א"כ באמת מעות רעות אינם קונים את הזהב, וכן מבואר **במאירי ובחי'** הריטב"א הישנים, אמנם **ברא"ש** מבואר דמעות הרעות גריעי אפילו מנחשת. ועיין **בשו"ע** (ר"ג) **ובביאור הגר"א** סקל"ד.

**ג) ברש"י ד"ה כל המטלטלין.** בביאור דברי רש"י עיין ברעק"א שכתב לבאר דכוונתו לדברי הגמ' להלן מ"ו: דהיכי דמכר לו חפץ וקצץ דמים, ואח"כ רוצה לקנות בדמים אלו חפץ אחר, דלר"י דדבר תורה מעות קונות ורק משום גזירה אינו קונה, א"כ בזה דלא שכיח הדין דלא גזרו וקונה במעות, ועי"ש שדן בפירוש זה לפ"ד הגמ' להלן מ"ז ע"א ואכמ"ל. **ובגליון חו"מ** (קצ"ה ס"ב) ביאר הרעק"א דכוונת רש"י דאם קונה חפץ במשיכה ומתחייב ליתן עבורו חפץ אחר, הדין דקונה כמו כל מטלטלין דמחייבים כסף, והכא נמי יכולים לחייב חפץ אחר שזה יהיה דמי החפץ שקנה, עי"ש.

**ד) "בילדותיה מאי סבר"** הנה **ענין טבעא ופירא** הוא שהטבעא הוא הדבר שמודדים ומשערים על פיו וערכו לא משתנה ואילו הפירא הוא הדבר שערכו משתנה לפי העני והזמן, ובזקנותיה דרבי [דכן ההלכה] סבר שענין החריפות הוא הקובע מהו טבעא, ובילדותיה סבר שענין החשיבות הוא הקובע, **ובטעם הדבר עיין בתוס' חצוניות** (בשטמ"ק) שביאר דס"ל שכשם שהמעות חשובים מהפירות כמו כן מאחר שהזהב חשוב מן הכסף נחשב כלפיו לטבעא והיינו שבני האדם מודדים ומשערים בדבר "החשוב". **ועיין בריטב"א** (מיוחס) שכתב שבילדותיה דרבי סבר שערך הזהב עולה יותר על ידי הטבעת הדורה עליו מערך הכסף ועל כן נחשב לטבעא, עי"ש.

**מ"ד ע"ב**

**ה) "קמ"ל דכיון דאיכא דוכתא דלא סגי ביה פירא הוי"** נחלקו הראשונים בטעם הדבר דכסף הוי טבעא גבי נחושת, **בריטב"א** במתני' מבואר דכסף יותר חריף ורק באופן שא"א לקנות בכסף קונים בנחושת, **אבל התורא"ש** כתב שלגבי החריפות שניהם שוים וכסף חשוב יותר לכן נחשב לטבעא.

**ו) נחלקו הראשונים** האם נחושת לגבי זהב הוי טבעא או פירא, **שיטת התוס' והריטב"א והרשב"א** שהחושת נחשב לטבעא ומשום שהוא חריף יותר, ועיין ברא"ש בסוף אות א'. **אבל ברא"ש** (שם) פליג וס"ל לזהב הוי טבעא לגבי נחושת וכן היא שיטת הרמב"ן והר"ן והנמוק"י, **והסברא בזה** דכסף הוי טבעא מחמת צירוף החריפות והחשיבות ואילו נחושת רק חריף ולא חשוב, עי"ש. **ועיין ברמ"א** (ר"ג ס"ה) כתש שכסף שלנו שהו מנחושת וכסף נחשב לטבעא לגבי כסף [היינו כלפי מטבע של כסף צרוף], **וכתב בביאור הגר"א** (שם סקכ"ד) שמקור ד' הרמ"א ממסק' הגמ' בסוגיין גבי נחושת דמה שחריף טפי נחשב לטבעא. **והנה** לשיטת הרא"ש וסיעתו יש לדון בזה מאחר שענין טבעא תלוי גם בחשיבות, ועיין.

**מ"ד ע"ב המשך**

**ז) "נעשה כא"ל עד שאמצא מפתח" וכו'.** עיין **בתוס'** דהחידוש הוא שאין הלכה כהלל. **והר"ן והנ"י** כתבו דקמ"ל דאע"פ שלא פירש, מ"מ כל שיש לו ואדעתא דהכי עביד שרי, **ובב"י** (יו"ד קס"ב) הק' דגם זה פשיטא ועי"ש מש"כ, **ובט"ז** (סק"ג) ביאר דברי הב"י דכונת הנ"י דקמ"ל דגם באופן שלא ידע המלוה שיש לו ללוה מ"מ שרי, וכתב דהיינו בדיעבד אבל לכתחילה בעי שיודיע למלוה שיש לו דידע דנעשה בהיתר, והביא דהב"ח אוסר אם לא ידע המלוה, אמנם הש"ך (סק"ז) כתב דגם הב"ח אינו אוסר אלא לכתחילה אבל לא בדיעבד.

**והריטב"א** כתב דבקבע זמן לפרעון אסור ללוות סאה בסאה גם אם יש לו, והכא מספ"ל דאע"פ דלא קבע זמן מ"מ כיון דסתם הלואה ל' יום האם נימא דהוי כקבע או לא, ומבואר בדבריו דהא דרב היה דעתו לפרוע אפילו תוך ל' יום ויש בני אדם שפורעים תוך ל' אע"ג דהוו מיעוט ומשו"ה לא חשיב כקבע, **ולענין הלכה** עיין ברמ"א (קס"ב ס"ג) דגם בקבע לו זמן שרי ביש לו ואפילו אם אמר לו דלא יוכל לפרוע בתוך הזמן עי"ש ואכמ"ל.

**ח) בתוד"ה אחד.** בשו"ת **מהרשד"ם** (חו"מ סע"ה) הביא מתוס' ראיה דהיכא דלוה והוזלו המעות, אינו יכול לפרוע החוב ממעות אלו, אלא ישלם לפי ה שהם שוים עכשיו. **ובמחנ"א** (רבית כ"ה) כתב שכל דברי התוס' הם דוקא בכ"ד איסרים דאמרינן דכיון דהם שוים דינר שלם, א"כ דעתו שיהיה חייב דינר ומשו"ה בעי ליתן ל"ב איסרים דהוי כמו דנתחייב דינר, עי"ש. אמנם **הרש"ש** כתב דאדרבה מה שכתבו התוס' דמכר בכ"ד איסרים לרבותא נקטו דאף דעולה לדינר ויכל להזכיר דינר מ"מ אמרינן דהוי החיוב לפי שויותם כנגד דינר.**ועיין עוד במחנ"א** בסו"ד שכתב דדוקא במקח אמרינן דלא נתכוין כלל לזקוף במלוה הכ"ד איסרים, וא"כ כשמשלם הרי עתה הוא נותן דמי המקח, ואם יתן רק כ"ד איסרים נמצא דנתאנה המוכר, אבל בהלואה משלם כפי שעת הלואה. ועיין בזה **בחזו"א** (ב"ק י"ז ל"ד) ועיין עוד **בתוס' ר"פ** (ב"ק צ"ז) שחילק בין גזילה להלואה ואכמ"ל.

**ט)** **"וטבעא אפירא לא מחללינן" ברש"י** משמע דהוי מדאו', וכן מבואר בדבריו בסוף הסוגיא, וכן מבואר בריטב"א לק' דזו שיטת רש"י, **אמנם הריטב"א בשם מורו** כתב דמה דאין מחללין מדאו' על פירא זהו רק במה שיש טורח להוליכו, ורבנן גזרו בכל מידי אטו פירא ממש דיקירי, עי"ש. **ובשטמ"ק** בשם **גליון** כתב דהוי מדרבנן והראיה מהא דמבואר במתני' דמע"ש (ב' ו) דמחללין כסף על נחשת מדוחק, ואי הוי מדאו' א"כ גם מדוחק לא יחלל.

**י) "וב"ה מתירים"** נחלקו הראשונים בביאור מחלו' ב"ש וב"ה לדידן דקימ"ל כזקנותיה דרבי. **דברא"ש** כתב דלתנא דידן צ"ל דלא נחלקו ב"ש וב"ה בדבר זה, **והרשב"א והר"ן** כתבו דתנא דידן מהפך למחלוקת ב"ש וב"ה, וכן נראה **ברמב"ן**. **והבעה"מ והריטב"א** בשם י"א כתבו דגם ב"ה מודו דלענין מקח הוי כסף טבעא וזהב פירא, ורק לגבי חילול מעשר נחלקו, ובתור"פ ובריטב"א מבואר הטעם דכיון דמה דמחללין על כסף הוא משום טורח הדרך א"כ כיון דבזהב יש פחות טורח אמרינן דלענין חילול זה חשוב יותר טבעא לחלל עליו, והריטב"א כתב דהקילו לענין חילול כדי שיהא קל להוליכו לירושלים, [ולשיטתו דהכא אסור רק מדרבנן] ובבעה"מ מבואר הטעם משום דחילול מע"ש אזלינן בתר חשיבות משום חשיבות דמעשר ומשו"ה זהב הוי טבעא.

**יא) "פירות על דינרים"** מבואר בגמ' שנחלקו האם זהב נחשב פירא גם לגבי פירות ממש, **וברי"ף** מבואר שמ"ד שלא מחללין פירות על דינרים סובר דזהב הוי כפירא לכל דבר ולפ"ז גם לענין מקח הוי כפירא לכל דבר, ובביאור החילוק בין כסף לב"ה **ביאר הרעק"א** משום דדוקא לב"ה דנקבע הטבעא לפי החשיבות, אמרינן דגם כסף דחשוב פחות מ"מ יקרא טבעא לגבי שאר דברים, אבל לב"ש דנקבע לפי החריפות א"כ כיון דזהב אינו חריף כבר הוי סיבה דיחשב כפירא לכל דבר. **והרמב"ן** כתב דהאי מ"ד ס"ל דדוקא על כסף לב"ה שרי לחלל אע"ג דלא הוי כטבעא לכל דבר דכיון דאין עומד להחליפו על זהב א"כ נמצא דלא יופסד בזה שיחלל על כסף במה אף אם יוזל הכסף, משא"כ בזהב לב"ש כיון דעומד לחלל אח"כ הזהב על מטבע אחר, א"כ נמצא דאם יוזל הוא מפסיד ולכן לא מחללין פירות על זהב. **והריטב"א** כתב דלגבי חילול מחמירים כיון דהוי כפירא לענין כסף ונחשת, וכתב די"א דלפ"ז נמצא דב"ה פליגי גם בזה דס"ל דזהב הוי טבעא, וגם דלא החמירו לענין חילול, ועוד כ' די"א דאמרינן דב"ה גם ס"ל דזהב הוי פירא ומה דמחללין כסף על פירא זהו קולא כדי שיהא קל להוליכו לירושלים עי"ש.

**מ"ה ע"א**

**יב) "שאני הלואה" וכו'**. שי' התוס' דלפ"ז גם לב"ה דס"ל דזהב טבעא ללוות דינר כסף בדינר כסף, וכ"כ בבעה"מ, אבל כתב דכיון דמבואר בגמ' דלגבי נפשי' מי איכא למ"ד א"כ מבואר בזה דגם לב"ה שרי ללוות דינר כסף בדינר כסף, ומזה הוכיח דגם ב"ה מודו דלגבי מקח הוי כסף טבעא ולא זהב. **אמנם שאר ראשונים** כ' דדינר כסף שרי לכו"ע, **וביאר התוס' רא"ש** משום דכסף עיקר מקח וממכר ואין היוקר והזול ניכר בו, וכעי"ז כתב הריטב"א, **והרמב"ן והר"ן** כתבו דדוקא דינר זהב דדרך לפורטו בכסף, א"כ אי אמרינן דהכסף הוי טבעא ניכר בזהב היוקר והזול כיון דעומד לפורטו בכסף, אבל כסף כיון דאינו עומד להחליפו בזהב א"כ גם אי אמרינן דהוי פירא לגבי זהב מ"מ לא מחזי כרבית, **והרשב"א** כתב דרק מה דהוי פירא לגבי כל שאר מטבעות אסור, וכיון דגם למ"ד דכסף הוי פירא זהו רק לגבי זהב אבל לגבי נחשת הוי טבעא א"כ לא מחזי כרבית, עי"ש. **והפנ"י** כתב דדוקא זהב דאי אמרינן דהוי פירא זהו משום דאינו חריף א"כ באמת יש בו גריעותא בעצמו ומשו"ה אמרינן דמחזי כרבית, משא"כ בכסף דמצד עצמו אין בו גריעות כלל דלא יחשב טבעא, אלא רק דזהב דחשוב עדיף מיני', בזה אין לאסור לכו"ע.

**יג) בתוס' וברי"ף** מבואר דכיון דקיי"ל כר"י דלכו"ע מחללין פירות על זהב, א"כ מבואר דרק לענין כסף הוי זהב כפירא, אבל לענין שאר דברים הוי כטבעא, והקשו מזה על שיטת רה"ג דזהב הוי כפירא לכל דבר. **והבעה"מ** תירץ דדוקא לענין חילול הוי כמטבע דאפשר לחלל עליו, ומשום דאמרינן הכסף כסף ריבה, **והראב"ד והרמב"ן** הקשו דכיון דהוי כפירא לכל דבר א"כ איך מרבים זה מקרא דכסף, **והרשב"א** תירץ דחשיב קצת משום צורתו דבכדי לא עבדינן לו צורה א"כ מקרי כסף, והא דהוי כפירא לכל דבר הוא משום דמצוי בו יוקר וזול תמיד שויוה כפירא. ועיין עוד ברמב"ן מה שהקשה על בעה"מ. **והרשב"א** הק' על הבעה"מ, דא"כ איך אמרינן בגמ' דגם לב"ש אפשר לחלל מידי דהוה אכסף לב"ה, הא לא דמי דכסף הוי טבעא לכל דבר משא"כ זהב. **והנה לשי' רה"ג כתב הרי"ף** שזהב גם נקנה בחליפין, **והקשה הרמב"ן** דבגמ' להלן מבואר דכיון דמטבע אינו נעשה חליפין א"כ גם זהב אינו נעשה חליפין, **ובשיעורי רח"ה** כתב לחלק בין קנין חליפין דקונה בזהב משום שדעתו גם על הנסכא ולא רק על הצורה וממילא יש על מה שיחול הקנין, אבל לענין שיקנה על ידו בחליפין לא מהני המשיכה של הזהב כיון דעתו גם על הצורה ונמצא שלא משך את כל הראוי לקנות עי"ש.

**יד) לענין הכסף בזמנינו.** הנה בזמנינו אין ערך הכסף נמדד לפי חומר הגלם שלו ועיקר שויות הכסף הוא היותו שטר חוב על אוצר המדינה, [ובזמנים עברו היה אוצר המדינה במטילי זהב, ובזמנינו אוצר המדינה נמדד בתוצרת של המדינה ובאוצרותיה הטבעיים ואכמ"ל]. ומ"מ אין דין הכסף של זמנינו כדין שטרות [שאין בהם שמירה ואין בהם הונאה וכו'], אלא גופן ממון כיון שהם 'הדבר הקונה' והחריף והם המעות היוצאות בהוצאה, ופשוט. **אמנם** יש לדון כיצד יש להתייחס לפיחות הכסף הקיים בזמנינו, דעינינו רואות שהכסף היום שוה פחות מהכסף לפני כמה שנים, ולכאו' זה נגד הסוגיא שאין יוקר וזול במטבע. **ולכאו' הביאור בזה הוא**, דהנה גם בזמן שהיה הכסף נמדד בשוי המתכת היה נוצר מצב שבו הכסף נהיה שוה פחות, שהרי אילו נמצא מאגר חדש גדול של כסף בודאי היה דבר זה מוריד את ערך הכסף, וקשה לומר שכאשר נמצא מאגר של כסף נתייקרו הפירות, שזה רחוק מן השכל, אלא הביאור בזה שאע"פ שגם ערך הכסף יכול להשתנות מכל מקום אין אנו דנים על שינוי זה, כיון שערך הכסף אינו נמדד ביחס לדבר אחר אלא ביחס לעצמו ומטבע של שקל לעולם שווי הוא שקל ואע"פ שענינו רואות שבשקל זה אפשר לקנות פחות פירות, ולמרות שלא קרה שום דבר בפירות מכל מקום אין הפירוש שהשקל שוה פחות אלא שכח הקניה שלו פחת אבל השוי שלו הוא אותו דבר, ולכן מותר ללוות שקל בשקל אע"פ שאפשר שיהיה פיחות בשקל כיון ששוי ששקל לא ישתנה לעולם דשויו הוא שקל אלא שכח הקניה שלו יפחת [ובפועל יחשב הדבר שכל הפירות הוקרו ביחס לשקל].

**טו) בענין פדיון הבן בזמנינו.** הנה מאחר שבזמנינו אין המטבע משקל כסף כלל וכסף נחשב לפירות כלפי המטבעות בזמנינו, **א"כ יל"ע** מדוע פדיון הבן נמדד במשקל כסף. **ועוד צ"ב** מדוע נמדד פדיון הבן ב'משקל' של כסף שלכאו' גם בזמנים עברו היה מטבע של כסף נחשב למטבע ולא משקל של כסף. **ועיין בחזו"א** (חו"מ ט"ז ט' י') שכתב בזה יסוד גדול והוא שיש עוד סוג של 'מטבע' והיינו המטבע ה'טבעי' וזהו הכסף עצמו שהוא קטן הכמות ורב האיכות ולכן יש לו חשיבות של מטבע ומשערים בו פדיון הבן [אע"פ שלשאר דברים דינו כפירות בעלמא] עי"ש ואכמ"ל.

**טז) "לישנא אחרינא" וכו'.** **ברי"ף** מבואר דללשון זה אמרינן דגם ב"ה מודו לדינא דמתני' דהזהב קונה את הכסף, ורק גבי חילול ס"ל דכולהו טבעא וליכא חד מנייהו פירא לגבי חברי', ומבואר **בראב"ד וברמב"ן ובר"ן** דזהו משום דאמרינן הכסף כסף ריבה דאפשר לחלל גם כסף על זהב כיון דהזהב גם הוי טבעא לגבי נפשי', ולפ"ז לב"ה יכול גם לחלל דינרי זהב על סלעים, אמנם **הרשב"א** הק' על זה דמנין לנו לרבות מהכסף דאפשר לחלל כסף על זהב, הא י"ל דקרא מיירי דמחלל כסף על כסף או על נחשת, וביאר דללישנא אחרינא גם ב"ה וגם ב"ש ס"ל כילדותו דרבי דזהב הוי טבעא וכסף הוי פירא לגבי זהב, **והרמב"ם** (פ"ה ממע"ש הי"ג) כ' דאם רצה לצרף בדינרי זהב להקל ממשאו מצרף, ומבואר דב"ה קאי גם לפי זקנותו דרבי דהא פסק דהזהב קונה את הכסף, וי"ל דס"ל כשי' הרי"ף ודעימי', או דס"ל דגם לל"ק אתיא ב"ה גם כמתני' דידן.

**מ"ה ע"ב**

**יז) "שמא ישהה עליותיו" הקשה בפנ"י** דהא לעיל מבואר דאמר רבין משמי' דר"י דאע"פ דאסור ללוות דינר בדינר מ"מ מחללין מעשר שני עליו, ולפי מה דמבואר הכא דהטעם משום גזירה שמא ישהה עליותיו, א"כ מה שייך זה לענין איסור סאה בסאה ותי' דכונת ר"י דלא נימא דכמו דאסור ללוות משום דמחזי כרבית הכא נמי נימא דאסור לחלל על זה דזה נראה כמו דמחלל על פירא, ומה דשרי לב"ה זהו דוקא מדוחק.

**יח) "וחד אמר אין מטבע נעשה חליפין"** **רש"י** ביאר דהוי כדבר שאינו מסוים ושלם, **והרמב"ן והרשב"א ועוד** הקשו דזה טעם למה אינו 'קונה' בחליפין, אבל למסקנא שגם אינו 'נקנה' א"א לומר דזהו הטעם, דגם דבר שאינו מסוים נקנה בחליפין, **ובמחנ"א** (קנין חליפין ג) הביא מתשו' הרשב"א דדבר שאינו מסוים גם אינו 'נקנה' בחליפין וביאר בזה שי' רש"י, ועיין גם בשטמ"ק בסוף הסוגיא שנראה שביאר כן. **והראשונים** ביארו דהוי כדבר שאין גופו ממון וכשטרות ולכן אינו קונה ונקנה בליפין, ועיין **בתוס' רא"ש** (להלן מ"ו ע"א) כתב דכיון דהצורה הוי על פי דיבור המלך ואין בו ממש הוי כמו דקנו לחלוק דמבואר בב"ב ג' א' דלא מהני משום דהוי קנין דברים. **ועיין בריטב"א** דכמו דלר"נ לא מהני פירי משום דאינו מתקיים, הכא נמי לא מהני מטבע כיון דעבידא דבטלא והוי כאינו מתקיים, ואף לר"ש דמהני פירי אפשר דס"ל דמ"מ בעי דומיא דנעל שיהא חשיבותו מחמת עצמו עי"ש. **השטמ"ק** להלן (מ"ו ע"א) הקשה מדוע אסימון נקנה ונעשה חליפין, דלשי' רש"י דהטעם משום דחשיב דבר שאינו מסוים, א"כ כיון דאפילו דבר שיש בו צורה אמרינן דחשיב דבר שאינו מסוים משום דסופה ליבטל והוי כאין בו צורה, כל שכן דכשאין בו צורה כלל דיחשב דבר שאינו מסוים. ולכן ביאר דהטעם דעבידא דבטלה דהצורה אין בה חשיבות, ומשו"ה כשאין עליו צורה כלל שפיר קונה משום דיש עליו תורת כלי. אמנם **בתוס' רא"ש** שם מבואר דגם לשי' רש"י ניחא מה דדבר שאין בו צורה נעשה ונקנה בחליפין, והיינו דבאמת מצ"ע שפיר חשיב דבר מסוים, ורק דהצורה שבו יש בה חסרון דלא הוי כדבר מסוים.

**יט)** **"אי אמר ליה מארנקי חדשה" וכו'** **בר"ן ובנמוק"י** מבואר דכמו"כ אם פסק עמו שיתן לו כור חטים חדשים דחייב ליתן כמו שפסק, **ובמחנ"א** דיני דשלב"ל **ובקצוה"ח** סר"ג סק"ד הק' ממה דמבואר ברמ"א בסשל"ב ס"ד דאם פסק עם פועל דיתן לו חטים דאינו מחויב ליתן לו חטים אלא מעות, ומקור הדין הוא מכמה **ראשונים** בע"ז ס"ג, וכתבו דחיוב דפועל דמי למעות ועל מעות א"א להתחייב דבר מסוים וכמשנ"ת לעיל אות א'. **ובנתה"מ** שם סק"ז כתב דחלוק פועל משום דאינו דבר הנקנה אלא רק חל התחייבות לעשות המלאכה עי"ש, ועיין **בחידושי הגרנ"ט** משכ"ב.

**כ) כתב הטור** (ר"ג) דאם נתן מעות בתורת חליפין ויחד לו מעות ואמר לו באלו המעות לא קנה, דכיון שיחדם אינו חייב באחריותם ולפיכך לא סמכא דעתי' דבעל המקח עד שיגיעו המעות לידו, וכמו שלא זכה המוכר במעות כך לא קנה הלוקח החפץ אע"פ שמשכו. **ובנתה"מ** (סק"ו) כתב דמקור דברי הטור הם ממה דלא משני בגמ' דבכל מקום שהוא היינו באופן שיחד לו מעות. והקשו הנו"כ מדוע כתב הרא"ש הטעם משום שאינו חייב באחריותו ולא סמכא דעתא הא בלה"כ אינו קונה דהזהב אינו קונה את הכסף אלא רק מחייב. **ועיין בקצה"ח** (סק"ב) שכ' דבכה"ג גם אינו מחייב את אותם מעות דכיון שענין 'מחייב' הוא שיש לאדם שיעבוד הגוף א"כ כל היכא שאינו חייב באחריותם לא שייך חיוב הגוף דכל חיובו הוא לתת לו את אותם המעות והוי כמו קנין דברים עי"ש היטב. **והגרש"ש** בקונ' השעבוד ס"א הק' על הקצוה"ח דמה מהני מה שמקבל אחריות לענין דיחול חיוב ליתן דבר מסוים, הא לכאורה זהו שני חיובים האחד עצם החיוב על דבר מסוים והשני הוא חיוב אחריות, ואמאי לא חשיב עוד קנין אתן. ועוד קשה מ"ט הוסיף הטור דלא סמכא דעתיה וצ"ע. והנתה"מ (שם) פליג על יסוד הקצה"ח וס"ל ששייך שיהיה שיעבוד הגוף לענין להתיייב דבר מסוים עי"ש בראיותיו [וכן מבואר **ברע"א** על השו"ע בסקצ"ה ס"ב ועיין בדברי חיים (מכירה כ"ג) הביא בזה מחלו' ראשונים]. **ובביאור דברי הטור כתב הנתה"מ** [על דרך הט"ז עי"ש] דמאחר שיחד לו דבר מסוים א"כ א"פ שאמר שעושה קנין זה בתורת התחייבות מ"מ סמיכות הדעת היא לתורת חליפין והוי כמו שעשה חליפין ומעות אינם נקנין בחליפין. **ועיין עוד בחזו"א** (ליקטוים ס"ט סק"ו).

**מ"ה ע"ב המשך**

**כא) בתוד"ה מאי.** עיין ברמב"ן שכתב לבאר דהס"ד היתה דזהב דלא חריף לאו דעתי' אצורתא וכלי הוא וקונה בחליפין, ומאי דמסיק בגמ' דהכא נמי מסתברא הוא משום דמסתבר דגם בזהב דעתא אצורתא שהרי כל מטבע נעשה שוה יותר מדמי הנסכא שבו. עוד בד' התוס' עיין בתור"פ ובריטב"א שכתבו שהטעם שהביאה הגמ' מהברייתא הוא משום דדרך הברייתא לפרש יותר והיה לו לפרש דבחליפין מהני.

**כב**) **"מ"ט דאמר לישנן קא בעינא להו" צ"ב** מ"ט הוצרך לומר לו כן, **ולכאו'** מבואר שאילו לא היה נפ"מ כלל במעות ישנים לא היה דבר זה יכול להחשב 'לסוג תמורה מסוים' שהזהב יחייב אותו ולא היה חל המקח שיתחייב ליתן לו את סוג המעות האלו בדוקא. **ועוד י"ל בדוחק** שאילו לא היה נפ"מ בישנים היה מקום לומר שאין לו קפידא דוקא על מעות אלו, וצ"ע.

**כג) כתב הריטב"א** דמסוגיין מוכח שהמוכר סחורה לחבירו אינו יכול לתת לו שוה כסף אלא נותן לו מעות כמו שהתנה עמו וכדין פועל, והטעם הוא משום שאנן סהדי שאין זה מוכר מטלטליו וסחורתו על דעת שיקבל קרקע או סובין עי"ש. ו**נפסק כן בשו"ע** (ק"א ס"ו). **אמנם בקצה"ח** (שם סק"ג) הוכיח מתוס' (לעיל י"ד ע"א) שהמוכר קרקע לחבירו אינו חייב לשלם לו מעות ויכול לומר לו שקול ארעא בזוזך וא"כ מוכח שגם במוכר יכול לשלם בסחורה [וכל הראיה מתוס' היא לשיטות שס"ל שבע"ח בעלמא יכול לשלם בשווה כסף גם אם יש לו מעות], **אלא שכתב הקצה"ח** שמכל מקום אפשר שדוקא באותה סחורה שקיבל יכול לשלם ולא בסחורה אחרת, ודימה זה למה שהביאו הפוסקים [עיין סמ"ע וש"ך בסי' של"ו] שיכול אדם לומר לפועל טול מה שעשית בשכרך עי"ש. **והדברים צ"ע,** דמצד הסברא קשה מה הנפ"מ בין אותה סחורה לסחרוה אחרת, והראיה מפועל צ"ע דלכאו' התם מיירי שלא זכה עדיין הבעה"ב במלאכה ולכן יכול לומר כן וגם בזה רק במידי דאכילה ולכאו' הוא מטעם שבמידי דאכילה אין אנן סהדי שרוצה דוקא מעות, ובלה"כ נראה בש"ך בסי' של"ו שפליג ע"ד מהר"ם מרוטנבורג הנ"ל ועי"ש בפת"ח] סו"ד לענין הלכה צ"ע, **ועיין באגרות משה** (יו"ד ע"ז) שהקשה על דברי הקצה"ח מדברי התוס' שהביא הקצה"ח עצמו וכן מהדמיון לפועל, וכתב שסו"ד דברי הקצה"ח תמוהים וצע"ג.

**והנה** בעיקר דינו של הריטב"א בפשטות משמע מדבריו שהטעם שמוכר סחורה אינו יכול ליתן לו סובין הוא משום שנחשב כמו שהתנה עמו ליתן לו סוג מסוים של תשלום היינו מעות וכענין ארנקי חדשה, אבל בלא תנאי זה היה יכול ליתן לו סובין. **וקצת קשה** שהביא שדומה דין זה לפועל, ואילו בפועל כתבו **הקצה"ח** (ר"ג ג') **והמחנ"א** (דשלב"ע ג') שס"ל לראשונים בע"ז שאינו יכול לקצוץ בארנקי חדשה כמו שלא יכול לקצוץ בכור חיטים. [והנה ברשב"א בע"ז ס"ג: (וכ"ה בריטב"א שם בשמו) מבואר שהטעם שחייב לשלם הוא משום בכסף כיון שעל דעת כן ירד לפעולה, וא"כ יקשה שהרי לא מועלת קציצה בפועל ומ"ט חייב דוקא כסף, ונראה לכאו' שכוונת הרשב"א שגם בלא תנאי וקציצה התמורה לפעולת הפועל היא מעות דכן היא הדרך לשלם לפועל ועל דעת כן יורד לפעולה, וא"כ י"ל שזוהי נמי כוונת הריטב"א בסוגיין אמנם לא משמע כן בדבריו אלא דהוי מדין תנאי של הקציצה וכארנקי חדשה וצ"ע. ועיין במלואי חושן (הערה 36 39) שכתב סברא שאע"פ שכסף אינו מחייב זהב יכול הוא לחייב כסף ונפ"מ שדוקא כסף ולא דבר אחר וצ"ע בסברא זו].

**כד) "מידי דהוה אפירא לר"נ"** **הפנ"י** מקשה דאיך מוכיחים מר"נ לר"ש, הא לר"נ מה דנקנים פירות בחליפין הוא משום דאמרינן ד"כל דבר" בא לרבות דנקנה וילפינן דחלוק מה דנקנה ממה דנעשה, ומה דממעטינן מנעל הוא דוקא לענין 'נעשה' ולא לענין 'נקנה', אבל לר"ש דס"ל דמ"כל דבר" מרבים גם לענין ד'נעשה' חליפין ואמרינן משו"ה דמנעל ממעטים רק דבר שאינו מסוים, א"כ כיון דממעטים מטבע דאינו נעשה כמו כן נמעט דאינו נקנה, דהא לדידי' לא מצינו לחלק בין נקנה לנעשה, **והרעק"א** כתב דבהכרח צ"ל דגם לר"ש יש חילוק בין נקנה לנעשה דאל"כ נמצא דר"ש מחמיר מר"נ לענין הא דנקנה, וכיון דלא מצינו דר"ש מחמיר אמרינן דעל כרחך דגם לר"ש יש חילוק בין נקנה לנעשה, וצ"ל דס"ל מסברא דכל דבר נקנה ואי"צ רבוי לזה.

**מ"ו ע"א**

**כה) "ניקנו ליה מעות להיאך אגב סודר"** הקשו הראשונים לשיטת ר"ש דפירי עבדי חליפין שיקנה לו פרי אחד, ויקנה לו המעות עבור אותו הפרי, ולמ"ד דבכליו של מקנה שיקנה לו המעות בנתינת פרי אחד, **ותירץ התוס' רא"ש** דאתיא כר"מ דמעשר שני ממון גבוה ולא מצי לקנות בו, **והגרע"א הקשה** דא"כ גם אינו ניתן במתנה [עיין קידושין נ"ד:] **ובתוס' שנץ** מבואר דמתני' אתיא כר"מ ומיירי דהפירות עדיין טבולים הם למעשר שני, **ובביה"ל** (ח"א סכ"ז סק"ח) כתב דמה שלא ניתן במתנה היינו לענין דאין המקבל בעי להפריש חומש כשמחלל, עי"ש. **ובחי' רמ"ש** הביא דבירושלמי מבואר דגם לר"מ רק למכור א"א אבל ליתן במתנה יכול. ועיין עוד בשטמ"ק בשם גליון שכתב שרוצה לחלל הכל בבת אחת ועיין ברעק"א משכ"ב.

**כו) נחלקו הראשונים האם מהני קנין סודר בסודר שאול,** והביאו לזה ראיה מסוגיין, **דהריטב"א** כתב דסוגיין מיירי דאין לו סודר כלל ואפילו לא סודר שאול, דאם היה לו סודר שאול היה יכול לקנות בו בחליפין, ואע"ג דאין השואל רשאי להשאיל, מ"מ שפיר מצי ליתן לשני בתורת קנין סודר כיון דאין קנין סודר אלא שיזכה בסודר על מנת להקנות, ואין קפידא למשאיל בדבר זה. אמנם **בתוס' ר"פ** כתב דכונת הגמ' שאין לו סודר שלו אע"פ שיש לו סודר שאול דא"א לעשות קנין סודר בסודר שאול, והטעם דכיון דאמרינן לעיל (ז' ע"א) דהאי דתפיס בסודר כמאן דפסיק דמי ומשו"ה מהני מה דאוחז בג' טפחים של הסודר, א"כ בשאול לא מהני כיון דאין הבעלים רוצה שיפסקו סודרו, [ודבריו צ"ב דלכאו' כל מה דאמרי' דכמאן דפסיק הוא משום שנותן לו להחזיק רק בג"ט אבל אם נותן לו להחזיק בכל הבגד אי"צ שיתרצה שיפסקו את בגדו, וצ"ע]. **והגרע"א** הביא דברי התור"פ באופן אחר, דכיון דקי"ל דבסודר אי תפיס הזוכה בסודר דמהני תפיסתו ואינו מחוייב להחזיר, משו"ה אינו יכול ליתן סודר המושאל לאחר. **ובמרדכי** (תקס"ה) כתב דא"א לקנות בסודר שאול כיון דאינו יכול להקדישו, **וברמ"א** (קצ"ה) פסק כדבריו **ובב"י** (קצ"ה) כתב דאינו נראה אלא כיון דאין דרך בנ"א להקפיד על זה יכול לקנות וכשי' הריטב"א, **ובדרכי משה** סק"ה כ' דרק אם הוי מדעת המשאיל יכול להקנות, ועיין **בבי' הגר"א** (סקכ"ג) שכתב דאינו יכול לקנות משום דאין השואל רשאי להשאיל וכ"ש דאינו יכול ליתן מתנה אפילו על מנת להחזיר, **ובבית הלוי** (ח"ג סמ"ז ס"ג) כתב דבשאול החסרון כמו בדבר שאינו מסוים, [ולפ"ז היכא שנותן לו רשות אמרינן דבכלל השאלה שיוכל ליתן הסודר מתנה על מנת להחזיר, ועיין].

**מ"ו ע"א המשך**

**כז) בתוד"ה ונקנינהו.** בקושית התוס' דיקנה באודיתא דיקנה לו באודיתא, **עיין בריטב"א** (מיוחס)דא"א להקנות באודיתא אלא דבר שאינו ברשותו, עי"ש. ועוד תי' דלא מהני אודיתא אלא בפני עדים דבלא עדים לאו הודאה הוי, ועיין **בגרע"א ובקצוה"ח** (ס"מ סק"א) ובנתה"מ (שם) שדנו בדין זה אי בעי' אתם עדי בקנין אודיתא. ועוד כ' **בחי'** הריטב"א הישנים דלא מהני אודיתא אלא שיוכל להוציא ממנו בע"כ דהרי הודה דאי"ז שלו אלא של האחר, אבל אי"ז גורם שיהיה שלו בלא קנין,**ועיין בקצה"ח** (קצ"ד סק"ג) ועיין עוד **באמרי בינה** דיני הלואה (ט"ז). **והתו"ח** כ' לישב קו' התוס' דכיון דהכא בעי לומר דעדיף שיקנה לו המעות ממה שיקנה לו הפירות משום דכשמקנה לו הפירות יותר נראה דרך הערמה וכמש"כ רש"י, א"כ באם יקנה לו המעות דרך אודיתא אין לך הערמה גדולה מזו. ועיין עוד **בתוס'** (בב"ק ק"ד:) שכ' דהכא מדאורייתא בעינן דאית לי' קרקע דאי לית לי' קרקע לא היו קרוין מעותיו מדאורייתא שיוכל לפדות בהן מע"ש, **ובמחנ"א** דיני משיכה ס"ב **ובקצוה"ח** (קצ"ד סק"ג) כתבו דכונת התוס' דאודיתא מהני רק מדרבנן וקנין דרבנן לא מהני לדאורייתא ואכמ"ל.

**כח) הרא"ש** כתב דמהכא מוכח דלא אמרינן דכל אדם יש לו ד' אמות לקבורה או בא"י, דא"כ איך אמרינן דלית לי' קרקע, ומה דנוהגים לכתוב דמקנה לו אגב קרקע, אף באין לו קרקע הוא משום דכיון דהוי לחובתו סומכים על הודאתו ואין בודקין בזה, אבל בזמן התלמוד היו מדקדקין לראות דבאמת יש לו קרקע. **והריטב"א** כתב דאין ראיה מהכא דכל אדם אין לו קרקע, דגם אי נימא שיש לו מ"מ אתי שפיר תי' הגמ' דלית לי' קרקע, והיינו דקרקע זו שהם עומדים עליה אינו שלו, וא"כ אין לו דרך להקנות הקרקע לשני, ואף אי נימא שיש לו קרקע במקום אחר מ"מ אין לו דרך להקנות לו. [וצ"ב דלכאו' יוכל להקנות לו הקרקע בסודר שיש לו ואגב זה המעות, ועיין בר"ן].

**כט) "אין מטבע נקנה בחליפין שמע מינה"** עיין **בתוס'** שס"ל דכ"ש שאינו נעשה חליפין, **ובתורא"ש** כתב דמ"ד שנעשה חליפין ס"ל דנעשה חליפין דמ"מ כלי הוא. ובסברת הדין שאינו נקנה בחליפין מבואר **בר"ן ובתוס' רא"ש** ועוד דהוי דבר שאין גופו ממון והוי כדבר שאין בו ממש והוי כקנין דברים, **וצ"ב** מדוע נחשב מטבע כאין בו ממש וכאותיות שאין גופן ממון, וביותר שהרי בודאי מטבע אינו כשטרות שאין גופן ממון ומטעם זה נתמעטו משמירה ומהונאה וכדומה. **ולכאו' כוונת הראשונים** דאע"פ דמטבע הוי גופו ממון זהו משום שהשוי של ה'צורה' נמצא בנסכא [או ב'ניר' בכסף שלנו] משא"כ שטרות שאין השוי נמצא בגף הניר. ומטעם זה כאשר קונים את הנסכא בודאי שנקנה גם השוי של הצורה הנמצא בנסכא, אבל מאחר שכל השוי הוא מחמת הצורה ממילא כאשר דנים אנו על קנין חליפין אין אנו דנים על קנין הנסכא דמטרת הקנין אינו הנסכא אלא הצורה שבו והצורה הוי דבר שאין בו ממש, ומה שאמרה הגמ' דצורה עבידי דבטלה ביאורו בתורת סימן שאילו לא היתה הצורה עבידי דבטלה היתה צורת הנסכא עצמה השוי של החפץ וממילא היה גופו ממון והיה כדבר שיש בו ממש והיה נקנה בחליפין. [ועיין בר"ן שאע"פ שאין בו ממש לקנות בחליפין מ"מ קונים בו קרקע ומתקדשת בו אשה, והביאור דכל היכא שמקבל האדם בפועל את הנסכא נמצא שבפועל קיבל שוי של ממון ובודאי מועיל זה לקנין ורק לענין חליפין שרוצים לקנות דבר שנמצא במקום אחר אזי אמרי' שכיון דדעתא על הצורה אין הצורה יכולה להקנות בחליפין].

**ל)** **"רב אשי אמר לעולם בדמים ובפרוטטות"** **וכו'**. **בריטב"א** כתב דנראה שיטת רש"י דגם בהלואה גמורה דיתן פרוטטות בפרוטות גם שרי היכי דיש לו, ומשום דמה שנותן לו יותר אי"ז משום אגר נטר אלא שכר הנאה שאינו צריך לטרוח. **והפנ"י** הקשה דכיון דגם לרב אשי מוקי דהוי פרוטטות בפרוטטות א"כ אמאי הוצרך לומר דגם אין בזה משום רבית, ולא סגי לו במה דמשני רבי אבא דמשו"ה מהני בתורת חליפין. וביאר דרש"י לשיטתו דמטבע לא הוי כלי, וא"כ אכתי יק' לר"נ דאמאי שרי, ולזה בעי לשנויי דרב אשי דגם בדרך הלואה שרי. **ועיין ברמב"ן ובר"פ ובריטב"א** מבואר דגם לרב אשי אמרינן דהוא מחזיר לו פרוטטות וכיון דאינו מטבע משו"ה שרי דהוי דרך מקח ולא דרך הלואה. **והרשב"א והר"ן** כתבו ד**מהראב"ד** נראה דגם אם תרוייהו הוו מעות שרי כל דהוי בדרך מקח. ומבואר **בדרכי משה** (קע"ג סק"ז) דס"ל לדינא כהראב"ד דגם אם תרוייהו הוו מעות שרי, אמנם **בש"ך** (סקי"ב) כ' דשי' הנ"י כהרמב"ן וצ"ב, ובתוס' נראה דגם דאף אם תרוייהו מעות שרי כל דהם שני מינים, וכן מבואר **בפרישה** סק"ז, **ובבעה"ת** שער מ"ו חלק ה' דין י' בשם **בעל ההלכות** מבואר גם כמש"כ התוס' דבעי שיהיה שני מינים כסף ונחשת, ולא הצריך שיהיה אחד שאינו טבוע.

**הנה הטור** כתב בשם **הרא"ש** דבעי שיהיה לו כל המעות ולא סגי שיהיה לו מקצת כמו בהלואת סאה בסאה, וכ' **הב"ח** דכיון דהכא ההיתר משום דהוי דרך מקח א"כ לא חשיב דרך מקח אלא על מה שיש לו, אבל במה שאין לו לא הוי דרך מקח, והביא ראיה מהא דפוסקין על הפירות לא שרי אלא כנגד מה שיש לו, אמנם **בד"מ** סק"ז כתב דיש מקצת ספרים דגרסו דשרי גם באין לו כנגד כל המעות וכ' דכן נראה דכיון דמדמים להלואת סאה בסאה א"כ נראה דשרי גם ביש לו מקצת.

**לא) תוד"ה כל הנישום.** בקושית התוס' ממתני' לקמן ק' ע"א **עיין בתוס' רא"ש** שכתב עוד דלק' מ"ז ע"א מבואר דהוי פלוגתא דתנאי, וא"כ י"ל דאתיא מתני' כאותו תנא דבכליו של קונה, ועוד כ' לפי שי' ר"ת דהביאו התוס' בע"ב דחליפין שוה בשוה הוי דרך נוספת של חליפין ובזה לכו"ע הוי בכליו של קונה, והנה שי' רש"י והבעה"מ בע"ב דשור ופרה הוו כפירי ולר"נ לא נעשה חליפין, ולפ"ז קשה מהאי מתני', וכ' **הבעה"מ** דהפירוש דחמור בדמי פרה וקונה בתורת מעות, וכמבואר בגמ' בע"ב לפרש סיפא דמתני' דמייתי הכא.

**לב) בתוד"ה שמע מינה.** בקושית התוס' דיאמר לו נשרפו חטיך בעליה, עיין **במהרש"א** שביאר מדוע לא הקשו כן בתחילת הסוגיא עי"ש. ועיין עוד **ברעק"א ובפנ"י** משכ"ב. ועיין **בנתה"מ** (ר"ג סק"ג) שכתב לפי המבואר בראשונים לק' מ"ז: דבחליפין ליכא למיחש לנשרפו חטיך משום דאם נבטל הקנין הרי יוכל לומר לו על מה שקיבל ממנו דנשרף בעליה, דא"כ נימא דממילא גם במטבע כבר לא גזרו כיון דהוי בדרך חליפין.

בא"ד. בתי' התוס' כתב **המהר"ם** דלא היה לתוס' אלא לומר דכיון דאינו נותן כל הדמים א"כ יש לגזור כיון דאכתי לא נתן לו כל המעות, וכתב לבאר דנראה לתוס' דמיירי במתני' דנתן לו את כל התמורה, וכתבו דכיון דאין דרך שיתן כל המעות משום הכי לא גזרו בזה.

**מ"ו ע"ב**

**לג) "כל הנשום דמים באחר"** כתב **רש"י** "כל שרגילים לשום אותו" וכו' **אמנם ברמב"ן** הביא שיטת **הר"ח** דחליפין בעי שומא ובלא שומא אינו קונה, וזהו הביאור בגמ' דכל הנישום היינו דבעי שומא, והביא ההרמב"ן ראיה לדבריו מירושלמי. **והבעה"מ** הקשה דהא אי"צ אפילו שישוה פרוטה וכ"ש דלא בעי שומא, **ובמלחמות** תי' דבודאי דכל היכא דהוי מדעת שניהם לקנות אפילו בפחות מש"פ אי"צ שומא, והר"ח מיירי בסתמא די"ל דקפיד ולא סמכא דעתי', והא דבקידושין מצינו שאשה מתקדשת בשראי ואי"צ שומא הוא משום דאשה ניחא לה בכל דהו, עי"ש ובחידושים. **והרשב"א** הק' על הר"ח מהא דמבואר בגמ' לקמן דמכור לי באלו קנה ואע"ג דמסיק בגמ' דקונה בתורת מעות מ"מ מבואר בגמ' דזה דומה לחליפין, ומבואר דאי"צ שומא, [ועיין בשו"ת חת"ס (ח"ז סל"ה) משכ"ב, וכן מבואר שי' **הריטב"א והר"ן והנ"י** דלא בעי שומא.

**לד)** **נחלקו הראשונים** אם בע"ח נחשבים ככלי, דשיטת רש"י שבע"ח אינם חשובים כלי וכ"כ **הבעה"מ**, **אמנם רוב הראשונים** ס"ל שבע"ח נחשבים כלי, **וברמב"ם** (מכירה פ"ה ה"א) כ' דאם החליף פרה בחמור או יין בשמן קנה בחליפין, **ובכס"מ** (בה"ו) כ' דכיון דהרמב"ם כ' פרה בחמור בהדי יין ושמן א"כ נראה דס"ל כרש"י דלא חשיבי ככלי ומה דמה הוא משם דהוי שוה בשוה כיין ושמן וכשיטת ר"ת, **אמנם בהג"מ** סק"ה כתב דשי' הרמב"ם דחשיבי ככלי, עי"ש. **ובטור ורמ"א** (קצ"ה ס"ב) פסקו דהוי כלי, **אמנם בביאור הגר"א (**סקי"א ובסר"ג סקי"א) כתב דנראה כרש"י דלא הוי ככלי ומהני רק בשוה בשוה. **והנה רש"י** בקידושין הביא די"מ דבע"ח חשיבי ככלי, ומשום דר"נ חולק רק בפירי ולא בשאר מטלטלין, ודחה זה דהא ר"נ יליף לה מקרא דנעל דבעי דומיא דנעל וכל מה שאינו כלי לא הוי דומיא דנעל גם אם אינו פירי, **ובתשו' הרי"ף** שהביא **בש"מ ובראב"ד** בהשגות על הבעה"מ מבואר כהי"מ שהביא רש"י דר"נ ממעט רק פירות דהם נאכלים.

**ובביאור המחלו', ברש"י** בקידושין כ"ח: מבואר דיש רבותא בבע"ח דהם דמו לכלי שמשתמשים בו, ולא ביאר אמאי באמת לא חשיבי ככלי, ובפשטות כוונתו דכלי הוא רק דבר שמצד עצמו מהוא כלי ולא משום שמתשמשים בו [כענין המחלו' לעיל גבי מטבע אי נחשב כלי] **ורבינו פרץ** ביאר דכיון שבע"ח ראוים לאכילה כמו להשתמשות הוו פירי ולא כלי [וקצת קשה דכמו שהם חיים אינם ראוים לאכילה]. **והרמב"ן והר"ן** כתבו דאינו קרוי פירי לענין חליפין אלא מה שאינו ראוי אלא לאכילה שהוא הולך ומרקיב, אבל בע"ח שראויין למלאכה ככלי דמו, **והנה בתוס' וברא"ש** כתבו דבע"ח חשוביםמשום דראוי להשתמש וזהו כשיטתם לעיל לענין מטבע. וכ' **בהג"א** לפ"ז טלה שאינו ראוי למלאכה לא הוי ככלי, **ובב"י** (קצ"ה) הסתפק בשיטתםמה דין טלה, ומבואר בדבריו די"ל דכיון דעומד לגדל צמר לעשות ממנו בגדים, משו"ה הוי ככלי, **וכ"כ הב"ח** (שם) שמשו"ה הוי ככלי, וכ"כ **הדרישה** סק"א והביא דכן נראה בפשטות בגמ' להלן מ"ז א' דאמר לו חמור בפרה 'וטלה' עי"ש.

**לה)** **עיין בראשונים** שהקשו לשיטת רש"י דבע"ח הוי פירי ממתני' דמחליף פרה בחמור וילדה [והקושיא היא לשיטת ר"ת שס"ל שבכה"ג אי"ז חליפי שוה בשוה] **ועיין בתוס' רא"ש** שכתב לתרץ דלשיטת ר"נ יש לפרש התם דמחליף דמי פרה בחמור, וילדה קאי על החמור [והיינו לאו דוקא חמור וצ"ע].

**לו)** **בתוד"ה ולרב נחמן**. מבואר בתוס' דגם לר"ת אין מטבע נעשה חליפין אף בחליפי שוה בשוה **בתוס' רא"ש** מבואר דשי' ר"ת דגם במטבע מהני בשוה בשוה, והא דלא משני דמיירי בשוה בשוה גבי מטבע הוא משום דרק מה דהוי אותו מין קונה בשוה בשוה, ומטבע ופירי לא הוו אותו מין, אמנם הקשה על זה מ"ט גבי כיס מלא מעות לא משני דמיירי בשוה בשוה. ובמה דמבואר **בתוס' רא"ש** דמטבע בפירי לא מהני שוה בשוה כיון דלא הוו מין אחד, וכתב דגם זהב וכסף לא מהני משום שוה בשוה כיון דזהב הוי פירי לגבי כסף, **וברשב"א** בקידושין הק' על זה דמבואר בתוספתא דמהני חליפי קרקע במטלטלין, ואמאי מהני הא לא הוו מין אחד.

**שיטת הרמב"ם** (פ"ה ממכירה ה"א) כר"ת, **והה"מ** שם כתב דיש חולקים דגם בשוה בשוה לא מהני בפירי, **ובזכרון שמואל** (מ"ז אות ב') כתב דכן נראה שי' **רש"י** לק' מ"ז א' בד"ה זו, דפירש על חליפי חפץ בחפץ ומ"מ בעי כלי, **ובב"י** (סר"ג) כ' דכן נראה שיטת **הטור**, **והרמ"א** בסר"ג ס"א כ' די"א כר"ת ויש חולקים, **ועיין בנתה"מ (**סק"ג) ובהג' **הגרע"א** מש"כ בשיטת השו"ע. **בפנ"י ובבי' הגר"א** (סר"ג סקי"א) הביאו ראיה לר"ת מהתוספתא דקרקע בקרקע מהני, והרי קרקע לא הוי כלי, **ובקצוה"ח** (סר"ג סק"ו) הביא דכבר מבואר זה **בתור"פ** לק' מ"ז א', וכ' דלשי' החולקים צ"ל דגם קרקע חשיב כלי.

**לז) ברש"י ד"ה כיצד.** עיין היטב בדברי רש"י, ולכאו' דבריו סותרים מרישא לסיפא, וכבר עמד בזה **בתוס' הרא"ש** דמתחילה מבואר דמשך השור ונתחייב דמיו וקונה בחוב [וכן מבואר ברמב"ן שמתחילה נתחייב בדמים ואח"כ נמלך], ואח"כ מבואר דקנה בשור עצמו, וכתב דרש"י הוצרך בסו"ד לפרש דקונה בשור עצמו משום הלשון 'נתחייב זה בחליפיו' משמע דמיד בשעת זכית האחד בשור אז זוכה האחר בפרה, **ובבעה"מ** מבואר כרש"י דגם היכי דלא נעשה עדיין חוב קונה הפרה בדמי השור, אמנם **הרמב"ן** כתב דכה"ג דמי לחליפין ומקפיד עליהם ולא קנה, **וברי"ף וברמב"ם וטושו"ע** מבואר הגוונא דלא שכיח באופן שכבר נעשה חוב, וכן נראה בתוד"ה יש, דלפי הפי' של רש"י אי"ז שייך כלל לחוב, **והריטב"א** כ' דגם בכה"ג דכבר נעשה חוב הוי שכיח, ומיירי הכא דוקא בכה"ג דהעמידו לגבות החוב משולחני וכמבואר בירושלמי עי"ש, **והראב"ד** בהשגות על הרמב"ם בפ"ה ה"ד כ' דהכא מיירי דלא שם הדמים ומשו"ה הוי לא שכיח כמו מעות אלו בגמ' בסמוך, **ובתשו' הר"י מיגש** סקי"ג כתב דמה דהכא חשיב דלא שכיח, הוא דלא שכיח שיבואו הדמים של המקח למוכר קודם שניתן לו בתורת דמי המקח. **והנה יעוין בנתה"מ** (ר"ג סק"ו) שמבואר ששיטת רש"י הוא שהוי שהוי קנין של חוב על דבר מסוים ודלא כקצה"ח שסבר שא"א לשעבד גופו לדבר מסוים עי"ש. **אמנם** בראשונים ביארו ברש"י דכוונתו לקנין כסף או קנין בחוב ודלא כנתה"מ, וצ"ע.

**לח) תוד"ה יש.** מבואר בתוס' שהקנין הוא בהנאת מחילת החוב, וכן הוא ברמב"ן ושאר ראשונים, **וברמב"ם**  (מכירה ה, ד) מבואר הקנין האו בחוב וכשיטתו (בפ"ז ה"ד) דאפשר לקנות בחוב, וכ' **המ"מ** דאע"ג דבקידושין (מ"ז) מבואר דא"א לקנות בחוב, מ"מ סמך על סוגיה דידן דאפשר לקנות. **ובתוס' ר"י הזקן** בקידושין מ"ז א' כ' דשי' הרמב"ם דהסוגי' בקידושין אתיא לר"ל דמשיכה קונה מה"ת ורק בקרקע מהני קנין מעות אבל לר"י דבכל דבר מהני מעות א"כ ה"ה דסגי לקנות בחוב, **והראב"ד** השיג דבמחמת מקח מהני למי שפרע דאינו חשוב לא שכיח וחוב בעלמא לא מהני כלל, ומבואר דעתו לחלק בין חוב דעלמא לחוב מחמת מקח ושיטת כשיטת הר"י מיגש ועיין **במחנ"א** דיני חליפין ס"ד, **ובקצוה"ח** סקצ"ט סק"א].**ועיין במ"מ** (שם) **והלח"מ** דמבואר שהקשו דבשלמא בחוב של הלואה י"ל דחשבינן למעות ההלואה כאילו הם עכשיו, אבל גבי שור לא שייך זה, ותי' דגם הכא חשבינן כאילו השור בעולם ונותנו לו, ועיין בדבריהם **בסמ"ע** (קצ"ט סק"ד) **ובנתה"מ** (סק"ב) ועוד ואכמ"ל.

**מ"ו ע"ב המשך**

**לט) "בדינר אנקא ואניגרא" וכו'.** מבואר מטבע שאינו יוצא בהוצאה נקנה בחליפין, ונחלקו הראשונים האם מטבע זה נחשב לכלי או לפירי, **בתוס'** (מ"ה:) הוכיחו מהכא דגם מטבע שאינו יוצא הוי כלי, ודלא כהי"א שהביאו דהוי כלי רק משום דיוצא בהוצאה. **והגרע"א** כ' לדחות דר"ל ס"ל כר"ש דגם פירא נעשה חליפין[ותוס' לשיטתם דמה דמבואר בגמ' דר"ל ס"ל כר"ש זהו דוקא להס"ד דמטבע נעשה חליפין] ועי"ש עוד משכ"ב. ועיין וד בבעה"מ שכתב דשיטת הרי"ף דמטבע שנפסל נחשב כלי, **הגרע"א** כתב דשיטת הרי"ף דהוי פירי ולא כלי [וכמו שמדויק בלשונו עי"ש] ורק מטבע היוצא הוי כלי, ומה דמבואר הכא דמהני מעות במעות אף דאמרינן דהוי פירי[ופסק הרי"ף כר"נ], זהו כשיטת הראב"ד די"ל דקונה משום ה'כיס'. **ובחידושי רמ"ש** ביאר לומר דשיטת הרי"ף כר"ת דשוה בשוה מהני גם פירי והכא מיירי בשוה בשוה [ותוס' לעיל מ"ה: שהוכיחו מסוגיין פליגי על ר"ת].

**מ"ז ע"א**

**מ) "ויש לו עליו הונאה"** **נחלקו הראשונים** האם יש דין הונאה בחליפין, **בשטמ"ק הביא תשו' הרי"ף** דבחליפין אין דין אונאה, ורק משום דאמר לשון מכירה יש בו אונאה, והראיה ממה שאמרה תורה "וכי תמכרו ממכר" היינו דמכר אזהר ולא בחליפין דבחליפין הענין הוא במה שיתרצו זה לזה. ועוד הביא **בשטמ"ק תשו' הר"י מיגש** דחליפין אין בהם אונאה. **ובשיטת רש"י** יש לדקדק קצת דס"ל כרי"ף דכתב דהכא יש הונאה משום שאמר לשון ממכר ולא לשון חליפין. אמנם **הרמב"ן והריטב"א והר"ן והנ"י** ס"ל דיש אונאה בחליפין. **ובסברת הדין** שאין אונאה לחליפין הובא דהקרא דהונאה קאי על ממכר ולא על חליפין, **ועיין בלשון הרמב"ם** (מכירה פי"ג ה"א) "שזה רוצה במחט יותר משרין" **ובפרישה** (רכ"ז כ"ג) הביא דברי **הסמ"ג** דדרך חליפין שבנעל קטן קונים דבר גדול. **ועיין באבי עזרי** (שם) שביאר דבעי לשני הטעמים, דמה דאין דין אונאה הוא משום דקרא כתיב בממכר ולא בחליפין, אמנם אכתי יש לדון דלא יחול משום דאין כאן תורת חליפין, ולזה כ' הרמב"ם דזה רוצה במחט יותר משרין ושפיר יש כאן תורת חליפין. [ובפשטות היה נראה שהטעם שחליפין אינם בתורת מכר הוא מטעמו של הרמב"ם והכל טעם אחד ועיין בפרי יצחק (ח"ב סנ"ה) משכ"ב].

**ברמב"ם** (שם) חילק בין חליפין בכלי שאין בהם הונאה לחליפין בפירות דיש בהם הונאה, וכתב **הראב"ד** בהשגות דאפשר דמקור דבריו הוא בירושלמי כאן דמבואר דמהני רק שור בפרה ולא צבור בצבור, ופליג עליו עי"ש. **והמגיד משנה** ביאר דס"ל לרמב"ם דאע"פ דאנן קיי"ל דגם בפירות מהני בשוה בשוה, מ"מ לענין אונאה יש חילוק כמו שחילק בירושלמי לענין קניה, והטעם שכלי מתקיים יותר מפירות. **ובפרישה** (רכ"ז סקכ"ג) כ' דהיכי שאינו מקפיד על שומתן אז תורת חליפין להם, אבל אם מקפיד לשומן אז תורת מכר להם ונקנין בתורת דמים כמוכר לו דבר שנתחייב לו בחליפי דמיו, ולהכי דדוקא פירות שאינם מתקיימים תלוי דינם אם מקפיד לשומן שאז תורת מכר להם ואם אינו מקפיד לשומן אין להם תורת מכר, אבל כלים אפילו מקפיד אינם נכנסים בגדר מכירה, **ובאהא"ז** (שם) ביאר דכלי ושור הוא דבר חשוב ואין דעתו על שוים, משא"כ פירות דאינם דבר חשוב דעתו על שוים ומשו"ה יש אונאה. ומתבאר להנ"ל שגם בפירות אם שמו אותם יש להם הונאה בחליפין, ועיין באבי עזרי שביאר לא כן. ולגבי כלים מבואר שאין להם הונאה אפילו אם שמו אותן וכ"כ במ"מ ובכס"מ ובסמ"ע (סקל"ה) אמנם באבהא"ז דן שאם שמו אותם קודם יהיה בהן הונאה [אבל פירות בין ששמו קודם בין ששמו אח"כ יש להם הונאה] עי"ש. **הריטב"א** הק' על מש"כ בתשו' הרי"ף דליכא אונאה משום דבקרא כתיב ממכר, ולא אזהר בחליפין, דא"כ בכל היכי דמקיים מקח בקנין סודר לא יהיה בו אונאה, **אמנם בזכרון שמואל** (מ"ז אות ב') כתב דכל דברי הרי"ף הם רק בחליפי שוה בשוה אבל בקנין סודר בעלמא בודאי הוי בכלל ממכר ויש בזה אונאה, וכדברי רש"י להלן דגאולה זהו קיום מקח ע"י סודר ותמורה זה חליפי כלי בחפץ כנגדו, והיינו דקנין ע"י סודר הוי בכלל מכר דגאולה זה מכירה. **אמנם** יש סברא לאידך גיסא דבשוה בשוה יהיה הונאה כיון שאי"ז נחשב שוה בשוה ורק בקנין סודר דהוא מדין קנין בעלמא לא יהיה הונאה, ועיין **באבי עזרי** שכתב סברא זו וצ"ע. **ועוד** שהובא לעיל מדברי הסמ"ג דהטעם שאין הונאה בחליםפין הוא שהדרך שבנעל קטן קונים דבר גדול ומיירי בקנין סודר.

**מא)** **ברש"י ד"ה חליפין.** מבואר ברש"י שמקפיד לראות כמה שוה הסודר, **וברמב"ן** במלחמות ובחי' לעיל מ"ו א' כ' דמקפיד דהכא אינו רק דמקפיד לידע כמה שוה הסודר, אלא דמקפיד שיהיה שוה החליפין כמו הדבר שמקנה לו, וכ"כ **הרשב"א והר"ן** שם.

**מב) "רב אמר בכליו של קונה ולוי אמר בכליו של מקנה"** בפשטות דברי לוי הם דוקא בקנין סודר ולא בחליפי שוה בשוה [דע"ז קאי הפס'] **אמנם יל"ע** בזה **מדברי התוס' חיצוניות** בשטמ"ק שהקשה ללוי מהברייתא שהובא לעיל מ"ו ע"א תן לי בדינר מעות דהוי בכליו של קונה עי"ש, ולכאו' התם הוי שוה בשוה [וכן יש לדון לתוס' לעיל מ"ו ע"א ד"ה כל שכתבו דבמחליף פרה בחמור בעי' כליו של מקנה ללוי, אלא שי"ל דס"ל לתוס' דלא הוי שוה בשוה וכדמוכח בתוס' מ"ו:]. **ובטעמו של לוי** דבכליו של קונה, **כתבו תוס'** דנלמד מהקרא [היינו כר"י להלן דגואל נתן לבועז] **ובתוס' בגיטין** (מ. ד"ה משום) כתבו בשם רש"י דלוי סבר אף בכליו של מקנה והיינו דכ"ש בכליו של קונה [ולפנינו לא נמצא כתוב כן ברש"י בפירוש], **ובראשונים פליגי** וס"ל דדוקא בכליו של מקנה, **ועיין בר"פ** דמבואר בדבריו דאין בזה סברא כלל, וכשם שלגבי פירות אמרי' שאם יהיו מאה חצאי רימונים לא יקנו אלא ברמון שלם אחד אע"פ שחשובין טפי ומשום דכן הוא בפסוק ה"ה לכליו של מקנה, **והטעם דמוכח כן בקרא** כתבו הראשונים [עיין שטמ"ק] הוא משום דכתיב שאמר הגואל לבעז "קנה לך וישלף נעלו" (רות ד, ח) והיינו שהגואל שלף נעלו ואמר לבעז קנה לך בנעל זה, **אמנם במדרש רבה** (רות ז, יב) "נראין הדברים כמ"ד נעלו של בועז שדרך הלוקח להיות נותן ערבון" ועי"ש עוד כמה מחלו' של רב ולוי באותו ענין.

**[ובעיקר הקניה** שהיתה שם יש להבין מה קנה בועז מהגואל ועיין בחת"ס (בתחילת הסוגיא ובשו"ת ח"ז תשובה ל"ה) שהביא דרוב המפרשים מבארים דנעמי גבתה השדה בכתובתה ורצתה למכור אותו, ובאמת בועז קנה השדה מנעמי, אלא דהגואל היה כמו שליח של נעמי למכור השדה לבועז, והק' על זה דא"כ ללוי דקונה בכליו של מקנה משום ב'ההוא הנאה' איך מהני כליו של גואל במקום נעמי, והביא עוד לבאר דנעמי כבר מכרה השדה וגואל היה זכות ראשון לגאול השדה וזכות זו מכר לבועז, והק' דאין מכירה בזה אלא כל שאין הגואל גואל השדה ממילא גואל בועז, והביא שם דיש שפירשו דאה"נ דלא היה שייך קנין, אלא דגואל היה סבור דמחילה זו על זכותו בעי קנין ובועז עשה כטעותו לחזק הענין, וכ' דאינו נראה, וכתב לבאר דלמ"ד דקנין פירות לאו כקנין הגוף י"ל דבאמת כבר גבתה נעמי השדה ומכרתו, אלא שעדין היה קנין הגוף לגואל דהוא היורש באם ייבם את רות, וא"כ י"ל דמכר לו הקנין הגוף, עי"ש.]

**מג) תוד"ה בכליו.** כתבו תוס' דללוי בעני נמי כלי משום דבעי' הנאת דבר חשוב, **והנה** כ"ז לגבי פירי אבל לענין מיטב לכאו' לא יהיה חסרון ללוי, **והקשה תוס' שנץ** דתפשוט מהכא דלוי אמר מטבע נעשה חליפין, **ותי'** דמודה דבעי' דומיא דקרא היינו נעלו, **והנה התינח לשיטת רש"י** דממעט מדין דבר מסוים א"ש, אבל אם הוי סברא שלא נתפס עליו קנין מטעם דאין בו ממש וכד' כשיטת הר"ן והרא"ש וכו', א"כ אי"ז מקרא אלא מסברא, וללוי יקנה מטבע, **ובאמת ברמב"ן במלחמות** בסוגיא דכל הנישום כתב שללוי מטבע נעשה חליפין, וצ"ע מקו' התוס' שנץ הנ"ל.

**מד) "בההיא הנאה דקא מקבל מיניה" וכו'.** הנה **הרמב"ן** בקידושין (ז.) כתב דמבואר שם גבי קידושין דדוקא באדם חשוב איכא הנאה, ומה דהכא מהני לקנות גם בלא אדם חשוב זהו משום שקונה גם אם אין בו ש"פ דהוי הנאה כל דהוא, ועוד תי' דהכא שנהגו בכך שויוה רבנן לכל אדם כאדם חשוב, וכ"כ **הרשב"א** שם. **והריטב"א** כאן ושם כ' דבאמת אי"ז עיקר הטעם אלא בדרשה דקרא פליגי כמבואר בגמ' ולרוחא דמלתא נקט האי טעמא.

**הרמב"ן** בקידושין שם מביא שיטת **הר"ח** דהיכי דנותן מתנה לאדם חשוב יכול לקנות עי"ז מדין חליפין, והק' על זה דשם מבואר רק דמהני בתורת מעות אבל בחליפין דבעי כלי לא מהני הנאה של קבלת אדם חשוב וכ"כ הריטב"א, **והרשב"א** שם כ' דכיון דקבלת אדם חשוב גם אינו כסף אלא אנו רואים הנאתו כאילו יש לה ממש שיתקיים דעתו עליו, א"כ הכא נמי נראה הנאתו כאילו הוא כלי. **ובקצוה"ח** (ק"צ סק"ג) כתב דהר"ח ס"ל כשי' הראשונים דרק דבר המתכלה כפירי אינו קונה בחליפין ומשו"ה אפשר לקנות בהנאה, אבל לשי' הראשונים דבעי כלי שמשתמשים בו א"כ א"א לקנות בהנאה. **ובנתה"מ (**שם סק"ד) כתב דהר"ח מיירי בחליפי שוה בשוה וס"ל כשי' ר"ת דבזה מהני גם פירי, **ובהג' אמרי ברוך** על הקצוה"ח העיר דברשב"א מבואר דגם יכול ליחשב ככלי.

**מה) ביסוד קנין חליפין של סודר** דנו הראשונים האם הוי מדין 'כסף' היינו שנתינת הסודר מחייבת תמורה והתמורה היא הקנין כדין קנין כסף, או"ד דנתינת הסודר היא עצמה הקנין וכמו שיבואר להלן, **וברשב"א** (תשו' ח"ד ר"ב בסו"ד ובחי' בשבועות ל"ט:) דן בזה וכתב דלצד דהוי מדין כסף צ"ל דאע"פ דמהני גם בפחות משו"פ "מ"מ הכתוב החשיבו ככסף". **ועיין בחי' הגרשש"ק** (קידושין ס"ב) **ובזכרון שמואל** (מ"ז) שגם פחות משו"פ מחייב תמורה אלא שאין בי"ד נזקקים לזה. **ועי"ש** ברשב"א שהסיק דלא הוי מטעם כסף מלשון הגמ' בקידושין ח' שבכסף נקנה ולא בתבואה וכלים והיינו חליפין עי"ש. **ונפ"מ אי הוי מדין קנין כסף** כתב **הרשב"א** דאי הוי קנין כסף מהני גם לאחר זמן דשיעבוד המעות קיים ול"א שכלתה קנינו ובסוגיא בנדרים מ"ח: דנה הגמ' בזה. **ועוד נפ"מ בזה**, דהנה נחלקו **הרמב"ם והראב"ד** האם קטן שהגיע לעונת הפעוטות יכול להקנות בסודר, דברמב"ם (כ"ט ממכירה ה"ט) שכתב שאין קנין סודר מיד קטן ובראב"ד (בה"ח) כתב שאם קנה בקנין קנו שלא גרע מכסף ועדיפא מכסף והוא כסף עצמו עי"ש. **וביאר הברכת שמואל** (קידושין כ"ו ב"מ י') **בשם הגר"ח** שנחלקו הרמב"ם והראב"ד האם קנין סודר הוא מדין כסף או לא, דשיטת הראב"ד דהיא מדין כסף ואילו הרמב"ם סבר דהוא קנין מדין גמירות דעת [וביאור הדבר שעצם הגמירות דעת היא הקנין ואע"פ דלכל קנין בעי' גמירות דעת וגם לכסף, מ"מ אע"פ שיש לקטן דעת לקנין כאשר הגיע לעונת הפעוטות מ"מ לקנין שכולו הוא גמירות דעת אין לו דעת, ולהלן יתבאר]. **וכן דנו הראשונים** האם מהני שיחרור עבד בקנין סודר, **ועיין בריטב"א** (קידושין כ"ב) דמאחר שכל קנין סודר הוא 'לקיים הדברים' אינו מועיל בשחרור עבד שהוא דין 'איסורים', ואילו היה סודר קנין כסף לכאו' היה מועיל גם בעבד.

**והנה בביאור הענין שסודר הוא מדין קנין כסף** עיין **בחידושי הגרשש"ק** (קידושין ס"ב) שביאר דמ"מ חלוק הוא מקנין כסף ממש דבקנין כסף הקנין הוא בעד החוב שנוצר מקנין הכסף, ואילו בחליפין הקנין הוא בעבור החפץ עצמו ולא בעבור החוב ועי"ש ביאור הדברים. **ובביאור הדבר דקנין סודר הוא מדין גמירות דעת** יש לבאר האם הוי כדין סיטומתא היינו מעשה בעלמא שהוא הסימן לגמירות הדעת, וכן מבואר **בחי' מהרי"ט** על הרי"ף (קידושין ג') והרחיב בזה **הדבר אברהם** (ס"א סק"ג) וכתבדיסוד הדין הוא דכל דבר שנהגו בו בנ"א לקנין דמהני לקנין, ורק דבזמן בועז נהגו בחליפין ומשו"ה מהני, וזהו דין דאורייתא דמנהג בנ"א יהני לקנין, ובאם ינהגו דאיזה דבר אחר גם יהני מן התורה, והביא דכן מוכח בירושלמי עי"ש. **אלא שצ"ב** דלפ"ז אי"ז שייך כלל ל'חליפין'. **ולכאו' צ"ל** דהביאור הוא דבודאי החפץ נקנה עבור הסודר אלא שלא מטעם חיוב תמורה אלא באופן אחר היינו שהמכירה היא בעד הדמים כמו שהתנו בניהם אלא ההקנאה של המוכר לקונה היא בעד הקנאת הסודר וזהו ענין גמירות דעת שהמקנה מסכים להקנות לקונה את החפץ בעד הסודר [לפי התנאין שהסכימו בניהם בענין ה'תשלום'] **ומדויק בזה** לשון הגמ' דלהוי מקנה קונה כי היכי דגמר ומקני ליה, ולשיטת דהוי מדין קנין כסף צ"ע לשון הגמ' [ועמד בזה בשיעורי הגרש"ר ריש קידושין] **ועיין בשטמ"ק בשם הר"י מגא"ש** שביאר אל לשון הגמ' דניחא ליה וכו' אע"פ שאינו מקבל עכשיו את הכסף, ולדבריו קצת מיושבים השיטות שסודר מטעם כסף. **ולהנ"ל א"ש דברי הגר"ח** שאע"פ שיש לקטן דעת לעצם הקנין [היינו דבר בעד תמורתו] מ"מ אין לו דעת שהקנין הוא בעד הסודר שזה שלב נוסף בהבנת ענין הקנינים ולזה לא תיקנו שיש לו דעת.

**מו) "וזאת לפנים בישראל על הגאולה ועל התמורה... גאולה זו מכירה תמורה זו חליפין"** ברש"י מבואר שגאולה זה קנין סודר ותמורה הוי חליפין של שוה בשוה ובתוס' מבואר שגאולה זה קנין כסף ומכירה זה שוה בשוה ולקיים כל דבר זה קנין סודר. ומ"מ מבואר דיש פסוק נפרד לקנין סודר ולקנין כסף, ועיין בפנ"י בריש הסוגיא שכתב כדברי התוס' דבחליפי שוה בשוה אין דין של כלי וכו' וכתב שאי"ז מטעם התוס' [דיש ב' פסוקים] אלא מטעם דחליפי שוה בשוה הוי ממש קנין כסף ומה שלא נחלקו בזה ר"י ור"ל הוא משום שבכה"ג אין טעם לגזירה [כמש"כ הראשונים להלן מ"ז:] עי"ש. **ודבריו מחודשים**. ועיין במקנה (בקידושין ח') שמבואר מדבריו שחליפי שוה בשוה אינם ממועטים מהפס' "מכסף מקנתו" והיינו דמהני מטעם כסף [משא"כ קנין סודר] ועיין **בחי' הגרנ"ט** (קידושין קצ"ב) **ובזכרון שמואל** (מ"ז סק"ב) שביארו דקנין סודר הוי קנין בפני עצמו, אבל חליפי שוה בשוה הוי כעין קנין כסף, והגרנ"ט כ' דמה דסגי בתחילת פרעון זהו רק בכסף ולא בחליפי שוה בשוה, **ובזכרון שמואל** כ' לפ"ז דמה דמוכח בתוס' בב"ק (ע:) דגם בחליפין יש דין דכסף החוזר, דאם אינו מתחייב להחזיר אינו יכול לקנות בזה, דזהו רק בחליפי שוה בשוה, אבל בחליפין של קנין סודר בזה לא בעי דיהיה חייב להחזיר הסודר באם לא יחול הקנין.

**והנה מכמה** ראשונים משמע שאין חילוק בין קנין סודר לקנין חליפין של שוה בשוה **דיעוין בריטב"א** לעיל לענין הונאה שכתב שא"א לומר שאין בחליפי שוה בשוה הונאה דא"כ בקנין סודר נמי נימא שאין הונאה וזה א"א לומר, **וכן ברשב"א** להלן מ"ז: מבואר דלא אמרי' בחליפי שוה בשוה נשרפו חיטף בעליה כיון דלא פלוג מקנין סודר, עי"ש. **ועיין נמי ברש"י** לעיל ד"ה חליפין ומקפיד שכתב דקונים בשוה בשוה כמו שקונין בסודר ועוד. **ולכאו' הביאור** שיסוד קנין חליפין הוא אחד דאינו בדרך תשלום אלא החלפת חפצים [או החלפת בעלות] ומ"מ יש חילוק בדניהם כמבואר בראשונים, וקצרתי.

**מ"ז ע"ב**

**מו) דבר תורה מעות קונות** וכו'. **נחלקו הראשונים** במקור קנין מעות לשיטת ר"י. **א- שיטת רש"י** לעיל מ"ו: ובערובין פ"א: דילפינן דמעות קונות ק"ו מהקדש דנאמר "ונתן הכסף וקם לו" וק"ו דיקנה מהדיוט במעות, **הקשו הראשונים** דהדיוט מהקדש לא ילפינן, **והריטב"א** הוסיף דקנין המעת מהקדש הוי לטיבותא דהקדש וכמבואר בקידושין כ"ט עי"ש. **ובשיטת רש"י ביאר** **הפנ"י** דבעיקר הדין הרי גם יש קולא בקנין המעות באופן דאח"כ יתייקר, ומה דמבואר בגמ' בקידושין דעדיף היינו אחר דתקנו משיכה ואמרינן דגם גבי הקדש בעי משיכה היכי דהוי לחומרא, אז נמצא דכסף הוי לחומרא, אבל עיקר הדין דאורייתא דלעולם כסף יקנה הוי גם קולא, עי"ש. והטעם דפליג ר"ל לשיטת רש"י כתבו **בתוס' רא"ש ובתוס'** בעירובין (שם) ובבכורות (י"ג:) דר"ל סבר דשאני הקדש דא"א במשיכה משום דכל היכי דאיתי' בי גזא דרחמנא איתי', ועוד כ' דכיון דאמרינן שם דישראל בחדא ונכרי בחדא ילפינן דלא מהני מעות בישראל. **ועיין עוד בפנ"י** בקידושין (כ"ו ע"א) משכ"ב. **ב- שיטת הר"ח והרי"ף** דילפינן בק"ו דאם גופו קונה בכסף ממונו לא כל שכן, **והקשו הראשונים** דא"כ נילף מהאי ק"ו דיהני שטר, ותי' דמטלטלין לאו בני שטרא נינהו דא"א לסיימם ואין דרך קניתם בשטר, **ובמחנ"א** דיני מעות ס"י הקשה דבגמ' בבכורות י"ג א' דבעי לומר האי ק"ו והקשתה הגמ' ע"ז דאי הכי שטר וחזקה נמי, ולא תירצה דלאו בני שטרא, **ועיין בביה"ל (**ח"א ה') משכ"ב. **ועוד הקשו הראשונים** דנימא דנכרי מישראל יוכיח דגופו קונה בכסף וממונו לא דהא נכרי במשיכה לר", **ועיין בפנ"י** מה שכתב לתרץ בזה. **ג- שיטת התוס'** (בערובין ובבכורות) **והתורא"ש** (בסוגיין)דסתם קנין דקרא הוא בכסף, ועוד דקרא דהכא מיירי בכסף דמיירי לענין אונאה, **והרמב"ן** כתב משום דדרך קניה בכסף וסתם קנין הוי במעות, **והרשב"א והר"ן והנ"י** כתבו דרוב קנינים הוי בכסף.

**מז) לשיטת רבי יוחנן יש לדון** האם מהני קנין משיכה במקום שא"א לקנות בכסף, והנה ב**תוס'** בבכורות (י"ג) כתבו דלר"י משיכה קונה בנכרי משום דמצינו קנין משיכה במציאה והפקר, ומבואר דגם ר"י מודה דבמציאה והפקר לא שייך קנין מעות משיכה קונה, וכ"כ **הריטב"א** כן בשם **תוס'** וכ' דמשו"ה גם במתנה דליכא מעות קונה משיכה, ובשם **הרמב"ן** כתב דלא מהני משיכה במתנה ויכול לקנות ע"י חליפין או בחצר או באגב, **ובתוס'** בע"ז ע"א א' כתבו הכי לר"ל גבי נכרי דקונה במעות דבמציאה ומתנה דליכא מעות קונה במשיכה. ועיין **בנתה"מ** סקצ"ח סק"א. **ובקצוה"ח** (שם סק"א) הקשה על הרמב"ן דכתב דחצר מהני דהא חצר הוי מטעם יד וכיון דיד לא מהני איך יהני חצר, אמנם **במחנ"א** (דיני משיכה ס"ב) בהגהה שם **ובמנ"ח** (של"ו אות ט') **ובפרי יצחק (**ח"א סמ"ז) הביאו דברי התוס' ועוד ראשונים בכתובות ל"א ב' דמבואר דקנין יד הוי קנין בפנ"ע ואינו שייך להגבהה, וא"כ באמת גם קנין יד מהני, ומה שלא תי' הרמב"ן דקונה בידו הוא משום דקנין יד לא מהני אלא לקנות מה שבתוך ידו וא"כ איך יקנה דברים גדולים, וכ' המנ"ח דזה מוכח דאי לאו הכי יק' דהאיך המוכר זוכה במעות, ובהג' אמרי ברוך הוכיח כן דאל"כ איך זוכה בחליפין בסודר.

**מח)** **גזירה שמא יאמרו וכו' כתב הב"י** (קצ"ח) דהיכא שמתנה דיקנה במעות קונה במעות, וכמו דמבואר בקידושין (כ"ו)דבמקום דלא קנו בכספא לחוד אם פירש מהני לקנות בכסף לחוד, **ובד"מ** (שם) הקשה דלא דמי דהכא יש תקנ"ח שלא יקנה משא"כ התם דהוי רק מנהג, וכתב דמ"מ נראה כהב"י ומשום דאומר דאי אפשי בתקנ"ח מהני, אמנם **הש"ך** (סק"י) פליג מטעם דמצינו בכתובות נ"ו דעשו חכמים חיזוק לדבריהם יותר משל תורה ולא מהני תנאי גם בדבר שבממון, ועוד כתב דכיון דבטלו הקנין מעות, א"כ נמצא דרוצה לקנות בדבר שא"א לקנות בו וזה אינו יכול, [ולענין הקושיא השניה עיין בנתה"מ סקי"ז דלפי המבואר בד"מ דהטעם הוא משום דאומר א"א בתקנ"ח, א"כ ממילא דלק"מ דכיון דאינו רוצה בתקנה הרי ליכא להתקנה לגביו וקונה במעות מדין תורה, ועיין בש"ך שם שהביא ראיה לדבריו מדברי הריטב"א בקידושין עי"ש. **ובקצוה"ח** סק"ג הביא דברי הגמ' בבכורות י"ג: דמבואר גבי נכרי דאם אמר שיקנה כדיני ישראל הדין דקונה במשיכה בלא מעות, ומבואר דכל היכי דהוי קנין בשום מקום דיכול להתנות לקנות בזה. **ובמחנ"א (**דיני מעות ס"א) הקשה דאי נימא דמהני תנאי, א"כ מה הק' הראשונים אמאי מהני קנין סודר, הא כיון דעושה קנין סודר הוי כמתנה שיקנה בזה. **ולכאורה שורש** המחלוקת בענין זה הוא האם חכמים בטלו לגמרי את קנין כסף או שנתנו רק זכות חזרה למוכר ולקונה, ויתבאר בזה להלן.

**מט)** **"נשרפו חיטך בעליה"** והא דלא חיישי שיאמר נשרפו מעותיך בעליה כתבו **התוס'** (מ"ג ע"א) משום דהוי עכ"פ ש"ח וכספים אין להם שמירה אלא בקרקע. והנה בראשונים לעיל מ"ב א' מבואר דרק בזמן דשכיחי גנבים בעי שמירה בקרקע, ובאמת **בריטב"א** בסוגיין כתב טעם אחר משום דלא שכיח בהו גניבה ואבידה או אונס כל שנעל כראוי או שנתן בקרקע בזמן שגנבים מצויים, **ועוד תי' התוס' לעיל** דיש לו היתר להשתמש במעות והוי עלייהו ש"ש לכל הפחות, **ובש"ך** (קצ"ח סק"ה) הביא **מסמ"ע** ישן דילה"ק גם אי נימא דשרי להשתמש דמ"מ היכי דחוזר בו הלוקח ולא אמר לו שיטול מעותיו אמאי לא חיישינן עכשיו דיאמר לו דנשרפו חטיך כיון דאינו ש"ש עוד. **והתוס' רא"ש** תי' עוד דאין טורח בהצלתם, עי"ש.

**נ)** בטעם הדבר שבקנין סודר לא חששו שיאמר נשרפו חיטך בעליה **כתבו התוס'** (מ"ו ע"א) דכיון דלא באו המעות ליד המוכר, טורח ומציל שמא יסרב הלוקח לשלם לו. **והריטב"א** כתב דכיון דלא נתן מעות א"כ לא היה לו לסמוך על המוכר שיציל המקח. [ומשו"ה גם באגב לא תקנו דלא יקנה כיון דלא נתן מעות, **ובסמ"ע** סקצ"ח סק"ז כ' דמשו"ה סיתומתא מהני]. **וברשב"א** כאן מבואר דמשו"ה אמרינן דאף בחליפי שוה בשוה מהני דלא פלוג רבנן בקנין חליפין, **והרמב"ן** כ' דלא פלוג דהיכי דשוה לא בטלו דלא ירויחו כלום דאכתי יש לחוש דזה שמשך יאמר לו הכי, וא"כ אף בקנין סודר לא תקנו דהא אחשבי' לסודר בפירותיו.

**נא)** **כתב** **הרי"ף** דשמעינן מהכא דכמה דלא משך לוקח לזבינא ואתניס דלמוכר אתניס ואית לי' ללוקח לומר תן לי מקחי או תן לי מעותי, **והבעה"מ** השיג עליודלפ"ד הרי"ף עיקר התקנה היתה דהלוקח מצי לחזור בו שהרי יכול לחזור בו תמיד כשנאנס ואילו בגמ' משממע שעיקר התקנה היתה שהמוכר יכול לחזור בו [שמא יוקרו ולכן יטרח ויציל] וכשיטת ר"ש אלא שתיקנו גם ללוקח לחזור בו, **והמלחמות** כ' דאי"ז קושיא דודאי עיקר התקנה היתה דהמוכר מצי לחזור בו ומשום דבו ראוי לתקן כשיטת ר"ש, אלא דחכמים פליגי דגם תקנו ללוקח להשוות המידה, וא"כ ממילא דמעתה יש לנו לומר דגם בנאנס לוקח חוזר בו, וכ"כ **הראב"ד** בהשגות. **והביא הבעה"מ** ראיה דבנאנס אינו יכול לחזור בו מהא דמבואר בגיטין (נ"ב:) דביתומים הגם דאמרינן דלטובתם קונים במעות לחוד, מ"מ באם לקחו במעות והוקר המוכר יכול לחזור בו, דאי לאו הכי יבואו לידי הפסד דהמוכר לא יטרח להציל כיון דאינו יכול לחזור בו, ואי נימא דהלוקח יכול לחזור בו אחר שנאנס, א"כ משו"ז הוא יציל כדי שלא יחזרו בהם היתומים, וכבר עמד **רש"י** שם על קו' זו, וכתב דכל מה דאמרינן דהלוקח יכול לחזור בו הוא רק משום דגם המוכר יכול לחזור בו בהוקר, ואמרינן דבההוא הנאה שיכול לחזור בו העמידו המקח גם ברשותו לענין אונס דהלוקח חוזר בו, אבל אם המוכר לא מצי לחזור בו גם הלוקח אינו יכול לחזור בו, **והמלחמות** כ' דכיון דאמרינן דהיתומים קונים במעות לחוד א"כ גם קנו להם לענין אונסים, אלא שאם חזרו בהם יכולים לחזור. **והביא הרמב"ן** ראיה כנגד הבעה"מ מהא דמבואר בחולין פ"ג א' דאם מעות אינם קונים ולקח שור ומת דהדין דמת למוכר, ומבואר דגם אם כבר נאנס חוזר בו הלוקח, והבעה"מ תי' דשם אינו לוקח אלא חלק מן השור העומד לשחיטה והוה כלוקח בשר, דשם לקח לצורך שיהיה לו בשר לרגל, **ותמה ע"ז** הרמב"ן דכיון דבודאי אין המוכר יכול ליתן ללוקח שור שמת, א"כ יש לנו להחשיב זה כמו שאין המקח קיים. **ובשיטת** **רש"י** יעוין בד"ה כך שכתב שאם יראה הלוקח דליקה באה יאמר חוזרני בי, **ודייק התוס' רא"ש** דמשמע מלשונו דיכל לחזור בו דוקא קודם שישרף, אבל אחר שנשרף כבר אינו יכול לחזור בו, וכ"כ **בהג"א**, אמנם **הרמב"ן והר"ן והנ"י** כ' דשי' רש"י דגם אחר שנאנס יכול לחזור בו ומבואר בר"ן ובנ"י דגרסו ברש"י דאם ישרפו יאמר חזרני בי וא"כ הרי אדרבה מבואר דגם אחר שנאנס יכול לחזור בו, והביא הרמב"ן דברי **רש"י** בקידושין כ"ח ב' דמבואר דגם אחר שנשרף יכול לחזור בו. עי"ש.

**ובביאור המחלוקת**  עיין **בחת"ס** (שו"ת חיו"ד שי"ד) דשיטתת הבעה"מ דמה דאמרו דמעות אינם קונות היינו דאמרו דיש זכות לחזור ולבטל המקח, אבל כל זמן שאין האחד חוזר המקח קיים, ומשו"ה אמרינן דרק היכי דמעמיד למוכר את המקח עצמו יכול לחזור בו, אבל אם נאנס וליכא להמקח בעולם א"כ תו לא שייך חזרה, וכן מבואר **בש"מ** בשם **הראב"ד** דכל זמן שלא חזר בו של לוקח הם שהרי המעות קונות וללוקח נאנסו, ואם חוזר בו אח"כ לא הועיל כלום שהמוכר אומר לו החזר לי המקח ואחזיר לך מעותיך, עי"ש. אמנם שיטת הרמב"ן והרי"ף שחכמים ביטלו את המקח לגמרי ולכן אם נאמס למוכר נאנס. **ועיין בשו"ת הרשב"א** (ח"ה רנ"ו) שאם אסר הלוקח בקונם בין נתינת המעות לבין המשיכה לא חל הקונם שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו. **אמנם המאירי** בריש פרקין כתב שכל שלא חזרו בהם והעמידו ממכרם קנאו לוקח משעה ראשונה ואם הקדישו לוקח או מכרו בין נתינת המעות למשיכה חל ההקדש או המכר. **והיינו** דאזלי' לשיטתם דשיטת המאירי בסוגיין היא כשיטת הבעה"מ והיינו שלא ביטלו חז"ל את עצם המקח, אבל הרשב"א ס"ל כשיטת הרי"ף והרמב"ן והיינו כביאור החת"ס שבילו חז"ל את עצם המכר. **אמנם אפשר לומר בדרך נוספת** בעיקר שיטת הרי"ף שגם לשיטת הרי"ף וסיעתו לא ביטלו חז"ל את המקח לגמרי אלא שגדר התקנה היתה שהעמידו חז"ל את החיטים ברשות המוכר שאם יאנס יאנס לו, ועיין.

**נב) בתוד"ה אי אמרת.** במה שתבו תוס' דליכא מי שפרע בנאנס, כן מבואר גם **ברא"ש** ובשאר **ראשונים** ולשון **הרמב"ם** בפ"ג ה"ו דאם נאנס יאמר לו הלוקח תן לי מקחי או החזר מעותי, **ועיין בב"י** בבדה"ב (ר"ד) דכן משמע מלשון הרמב"ם, וכן נפסק **שו"ע** בסר"ד ס"ב דליכא מי שפרע. אמנם **בהג"א** כ' דשי' **ראב"ן** דגם בנאנס איכא מי שפרע.

**בא"ד. במה שמבואר בתוס'** דגם היכי דאכתי לא נאנס אלא דחוזר מפני שירא דיפסיד המקח ליכא מי שפרע, כן מבואר **בראב"ד ובריטב"א**, אמנם **הרמב"ן** כ' דשי' **הגאונים** דבכה"ג איכא מי שפרע, וכ"כ הרשב"א והר"ן. וכתב **הב"ח** דכיון דהוי מחלוקת א"כ מספק אין דין מי שפרע, והביאו **הש"ך** (ר"ד סק"ג). **ולענין היכא שנפסד קצת** עיין **בב"י** כ' בשם **רי"ו** דיין והחמיץ איכא מי שפרע, כיון דלא נפסד הכל, **והגרע"א** הביא דברי הרי"ו דגם בהפסד קצת איכא מי שפרע, וציין **לתוס'** לק' ס"ד א' דשם נראה מבואר דאם החמיץ הוי כנפסד הכל דליכא מי שפרע.

**בא"ד.** ממה דמבואר בתוס' מסוגיא דלקמן ע"ד: דר"ש מודה דהיכי דהוזל יכול גם הלוקח לחזור בו, עיין **בשטמ"**בשם **הראב"ד וברשב"א** שביאו פי' הר"ח דמבואר בדבריו דלר"ש גם בהוזל לא מצי לחזור בו. ועיין **במהר"ם שיף.**

**נג) בשיטת ר"ש** מבואר ברש"י שס"ל שכדי להציל מן ההפסד של הדליקה סגי בכך שהמוכר יוכל לחזור בו והא דלא תיקנו שהלוקח יוכל לחזור בו ואל המוכר עיין **ברמב"ן** ובעוד **ראשונים** דכיון דהמקח והמעות ברשות המוכר א"כ יש לנו לתקן דהוא זה שיוכל לחזור, **ובשטמ"ק** בשם **רבינו יהונתן ובחי' הריטב"א** (מיוחס) כתבו דמשום שיחזור בו הלוקח לבד לא סגי, דפעמים שיוקר המקח, ויש לחוש דלא יטרח להציל מקצת מהמקח, דיאמר דגם אם יחזור בו הלוקח לא יפסיד, דמה שנשאר אכתי יהיה שוה כמו הדמים שנתן לו מעיקרא.

**נד) אבל אמרו מי שפרע וכו'.** מבואר בגמ' שליטת ר"י טעם המי שפרע הוא מחמת קנין המעות ולר"ל טעם המי שפרע הוא מחמת 'הדברים', ומ"מ מטעם דברים לבד לא היה מי שפרע אלא מחמת שיש מעות בהדי דברים. **ובשטמ"ק** בשם **ר"י מיגש** מבואר דלפי האמת גם לר"י יהיה מי שפרע באופן שלא ראוי לקנות במעות כגון בדשלב"ע, ומחמת הדברים כשי' ר"ל. והביא ראיה מהא דמבואר לק' ע"ד א' דסיטומתא מהני שיצטרך לקבל עליו מי שפרע ואע"ג דאינו קונה בזה כמבואר שם. אמנם **הרשב"א והריטב"א** כתבו דרק היכי דראוי לקנות במעות איכא מי שפרע, וכ' דמשו"ה מבואר בירושלמי דליכא מי שפרע במלוה כיון דמלוה אינו קונה. **ובקצוה"ח** (ר"ד סק"ב) כתב דבאמת אי"צ שיהיה ראוי לקנות במעות וכדחזינן בסיטומתא, אלא דמ"מ אי לאו דמעות קונות לא יהיה מי שפרע, והיינו לפמש"כ התוס' לעיל (מ"ג א') דמה דשרי להשתמש במעות הוא רק לר"י דמעות קונות, ולפ"ז דבאם אינו זוכה להשתמש במעות, א"כ חשוב כמו דלא קיבל כלל מעות דהרי מה שבא לידו לא נתן לו כלום, וסיטומתא עדיף דעכ"פ היה מעשה של סיטומתא, משא"כ בזה הוי כמו דלא היה נתינת מעות כיון דאינו זוכה להשתמש בהם, ולפ"ז כ' דמשו"ה יהיה מי שפרע גם היכי דפוסק על דשלב"ל, כיון דרשאי להשתמש במעות וכמש"כ התוס' לעיל מ"ג א' דניתן לו על דעת להשתמש ונמצא דיש כאן נתינת מעות, **אמנם יעוין ברמב"ם** בפכ"ב ממכירה ה"ב כ' דמוכר פירות דקל ליכא מי שפרע אם חוזר בו. ועיין **בפרי יצחק** (ח"א ס"נ) שכתב דיש לבאר דרק היכי דבדברים איכא משום מחוסר אמנה אמרינן דאי איכא גם מעות איכא מי שפרע, אבל אם בדברים לבד גם אינו מחוסר אמנה בזה אף באיכא גם מעות ליכא מי שפרע, וי"ל דשי' הרמב"ם דבדשלב"ל בעיקר הדברים ליכא משום מחוסר אמנה [דיש חסרון בגמירות דעת].

**הרי"ף** כתב דהיכי דמניח משכון ליכא מי שפרע ווהביאו ה**ראשונים** דכן מוכח בירושלמי, אמנם **בעיטור** במאמר קנין כ' לומר דדוקא אם מניח המשכון אחר פסיקת המכר ליכא מי שפרע, וגם כ' לומר דבאמת איכא מי שפרע ומה דמבואר בירושלמי דליכא מי שפרע, הוא משום דמיירי שם דנתן בתורת ערבון ולא בתורת משכון. **ובביאור שיטת הרי"ף** כתבו הראשונים [עיין רמב"ן להלן מ"ח ובר"ן ונמוק"י]דס"ל לרי"ף דכל שאינו קונה אין בו מי שפרע. אמנם **בפרי יצחק** (ח"ב סמ"ו) כתב דאדרבה מדברי הרי"ף נראה דאיכא מי שפרע גם היכי דמעות אינם קונות, דאי לאו הכי מה הוצרך להביא ראיה דליכא מי שפרע במשכון הא פשיטא כיון דאינו קונה דליכא מי שפרע. וגם כתב דכיון דהרי"ף כתב את הלשון ד'בדברים ומעות' איכא מי שפרע דזהו הלשון המבואר בגמ' לבאר לר"ל אמאי איכא מי שפרע, נראה דאי"צ שיהיה קנין מעות, עי"ש.

**מ"ח ע"א**

**נה) מי שפרע מדור המבול וכו'** עיין **בתוס' הרא"ש** מבאר דאנשי דור המבול היו מלאים חמס ולא עומדים בדיבורם, ודור הפלגה נקט אגב דור המבול, ומצרים משום דלא עמדו בדבורם דאמרו לשלח בני ישראל ולא שלחו, **ובסמ"ע** (ר"ד סק"ז) כתב דבעונשם נתפרסם השגחת הבורא על מעשים רעים עי"ש. [ואולי ניתן להוסיף שדור המבול היו גוזלים פחות משו"פ ודמי למי שאינו עומד בדיבורו שהוא כמו נבל ברשות התורה ועיין.]

**נו) ברש"י ד"ה לענין איסורא. מבואר ברש"י שהנפ"מ** בין ר"י לר"ל היא לענין אם קידש בו את האשה וכו', **ועיין בריטב"א** דנפ"מ לענין מילתא דלא שכיחא כמבואר בגמ' לעיל מו: **ועוד יש נפ"מ** לשיטות דס"ל שאם נאנס קודם חזרה למוכר נאנס [ויל"ע אם מכך שלא הביא רש"י נפ"מ זו מוכח שלא סובר כן אלא כשיטת הבעה"מ והרמב"ן ס"ל שרש"י סובר כשיטת הרי"ף וצ"ע]. **ובביאור דברי רש"י הסתפקו האחרונים** אם כוונתו שקידש המוכר את האשה במעות שקיבל וכן מבואר בריטב"א בשיטתו [ואז יהיה מוכח משיטת רש"י שלר"י שבטלו את המכר אין רשות להשתמש במעות ודלא כהסכמת הפוסקים כתירוץ השני בתוס' לעיל מ"ג ע"א ועיין להלן] או"ד שכוונת רש"י שקידש הלוקח את האשה בחפץ שקנה [ועיין ברעק"א שהקנה לה ע"י קנין סודר שהרי אם משך כבר קנה גם מדרבנן, ויהיה מוכח שאפשר לקדש אשה ע"י הקנאת המעות בקנין סודר ונחלקו בזה הפוסקים עיין בבית שמואל (כ"ט ב' ובפלפולא חריפתא ריש ב"ב אות ו') ולכאו' תלוי בגדרי קנין סודר אי מטעם כסף או גמירות דעת, אמנם במאירי כתב שלקח החפץ וקידש בו, וצ"ב דא"כ ודאי קונה גם מדרבנן ועיין בעונג יו"ט סכ"ה שמיירי שלקח שלא מדעת המוכר ולכן לא קנה מדרבנן עי"ש]. **ובעיקר דברי רש"י דלענין איסורא** מעות קונות **עיין בטור** (קצ"ח) שכתב גם שמאחר שמעות קונות מדאו' אם קידש אשה מקודשת. **ועיין בריטב"א** שתמה דלכאו' הפקר בי"ד הפקר, **ובאבני מלואים** (כ"ח סקל"ג) כתב שמרש"י והטור הנ"ל מוכח שקנין דרבנן לא מהני לדאורייתא [וה"ה להפקעת הקנין]. ועיין **בשו"ת חת"ס** (יו"ד שי"ד) שכתב די"ל דדוקא גבי קנין מעות לא בטלו לגמרי דהא איכא מי שפרע אם חוזר בו [ויש להוסיף לפי מה שיתבאר להלן דמי שפרע הוא זכות ממונית דהקנין חל עד זכות של מי שפרע ודמי קצת לענין החיוב לצאת יד"ש] **ועיין ברעק"א** שכתב שאפשר שכוונת רש"י דהטעם שהמוכר יכול לקדש את האשה במעות הוא משום שיש לו רשות שימוש בהם [כשיטת התוס' לעיל ל"ג] ומה שכתב רש"י שמדאו' מעות קונות הוא משום שמטעם זה שמעות קונות מדאו' יש לו רשות להשתמש [וכן מדוקדק בתוס' לעיל מ"ג ע"א עי"ש] **ועיין במחנ"א** (קנין מעות סי"א) משכ"ב. **ובמאירי** כתב בשיטת רש"י דהוי ספק קידושין, וצ"ע בכוונתו

**נז) בשיטת הרמב"ם** הנה בשיטת הרמב"ם מצאנו כמה סתירות בענין קנין המעות ונזכיר עיקרי הדברים **ברמב"ם** (פ"ט מתרומות ה"י) כתב דכהן שמכר לישראל פרה במעות, דלא יאכילנה תרומה משום דמה"ת מעות קונות ושוב אי"ז קנין כספו, ולכאורה כוונתו כשי' רש"י דגם אחר התקנה קונה לענין איסור. **והקשה המחנ"א** (קנין מעות י"א) דגבי נתן מעות הקדש למוכר פסק הרמב"ם (פ"ו ממעילה ה"י) דלא מעל, ולכאורה מבואר בזה דכיון דבטלו הקנין מעות תו לא הוי קנין כלל ומשו"ה אין כאן הוצאה, וכ' די"ל, **והגרע"א** הקשה עוד מדברי הרמב"ם בפ"ד מאסו"מ הי"ג דכתב דלא נאסר באתנן היכי דזוכה בטלה רק ע"י קנין מעות, **ובעונג יו"ט** סכ"ה **ובאבני מלואים** כתבו לבאר דשי' הרמב"ם דכל זמן שאינו חוזר בו דקנין קיים גם מדרבנן ומשו"ה אסור להאכילה תרומה, והא דליכא מעילה כ' העונג יו"ט דכיון דיכול לחזור בו אכתי אין כאן הוצאה גמורה, והא דלא הוי אתנן גם כתבו דזהו מהאי טעמא דכיון דיכול לחזור אכתי אי"ז ממון מבורר דהוי שלה וליכא משום אתנן, ועוד האריכו האחרוני בשיטת הרמב"ם ואכ"מ.

**נח) "כגון שיחד לו כלי"** בטעם הדבר שבעי' יחוד כלי נחלקו הראשונים **רש"י ותוס'** ס"ל דבלא יחוד אין חיוב קרבן דבעי דומיא דפקדון וגזל דהוי ממון מיוחד, **ושאר** **ראשונים** כתבו דגם בכפירת חוב איכא חיוב קרבן, והטעם דבעי' יחוד כלי הוא או משום דסבר ר"ח כרבא דקרא אתי לומר דלא קונה במעות ומשו"ה לא אהדרי' קרא, ומיירי דכפר רק בכלי ולא בעיקר החוב ומשו"ה אין לחייבו משום עיקר החוב, **והריטב"א** כ' רק דאשמועינן קרא דגם על כפירת כלי לבד חייב, ועוד כתבו **הרמב"ן והרשב"א והר"ן** דר"ח קאי רק על מה דמסיים הקרא דהשיב את הגזילה וכו', דמשמע דיש חיוב השבה על דבר מסויים ולזה בעי לומר דמיירי דהיה יחוד כלי, אבל לעיקר החיוב קרבן מיירי גם בכפירת החוב לבד. [ועיין **בהמקנה** בכתובות מ"א ב' **ובבית יעקב** שם שכתבו שענין זה תלוי האם שיעבודא דאורייתא או לא עי"ש ואכמ"ל] **בשטמ"ק** בשם **הראב"ד** הקשה דכיון דכופר רק ביחוד הכלי ולא בעיקר החיוב א"כ אמאי חייב באמת הרי יפרע לו ממקו"א, ותי' דמיירי דיחד לו הכלי דאמר לו דלא יהיה לו פרעון אלא מזה ואומר דנאנס, וכ"כ **המאירי**, אמנם **הריטב"א** כתב דאפילו בכפירת הכלי לבדו ולא בעיקר החיוב מ"מ מחייב קרבן.

**נט)** **"לאו משום דמחסרה משיכה"** מבואר בגמ' שהקנין ליחוד כלי הוא קנין כסף **והקשו הראשונים** דלכאו' הוי קנין במלוה **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** תירצו דמיירי דיחד בשעת ההלואה דמעות ההלואה קונות, ובעושק מיירי דיחד לו קודם שגמר שכירותו וס"ל דאינה לשכירות אלא לבסוף, וזוכה בכלי בגמר השכירות, **[ועיין בחי' הגרנ"ט** סקס"א משכ"ב] והרמב"ן הביא שי' **הרמב"ם** (פ"ז ממכירה ה"ד) דמלוה קונה ולפ"ז א"ש, ובאמת **בב"י** (קצ"ט) כתב דמקור הרמב"ם מסוגיין. אלא שהרמב"ן פליג על דבריו ועיין לעיל מ"ו: משכ"ב. **ובשטמ"ק** בשם **תוס' חדשים** כתבו דמיירי הכא דיחד בהנאת מחילת מלוה, **ועיין בקונטרס השיעבוד לגרש"ש** (ס"א) שאין הכוונה ממש למחילת מלוה שהרי לא מחל את המלוה בעד היחוד כלי אלא שמחל את שאר השיעבוד עי"ש.

**ס) בתוד"ה תשומת יד.** הקשו תוס' דהתינח לשיטת ר"י א"ש מסק' הגמ' בכתובות שגם בעמד בדין אין נשבע על היחוד כלי כיון שהוא מכח קנס אבל לר"ל שהתה משיכה לכאו' אי"ז קנס כלל. **ולכאורה קושיתם תמוהה** שהרי לר"י שמעות קונות הוי לכאוק כמו לר"ל שמשיכה קונה וא"כ גם לר"י יקשה מה בכך שבא מחמת קנס. **ועיין בקונטרס השיעבוד לגרש"ש** (ס"א) שעמד בזה וביאר שענין יחוד כלי הוא כדין 'שיעבוד על דבר מסוים' [עיין לעיל מ"ה: במחלו' הקצה"ח והנתה"מ בענין זה] וממילא י"ל שלר"י אע"פ שקנה את הכלי במעות מ"מ החוב לא נפרע וכאשר דנים על הכלי דנים על החוב וא"כ מאחר שהנדון הוא על קנס ליכ אקרבנן שבועה אבל לשיטת ר"ל כתב הגרש"ש שגם שיעבוד דבר מסוים לא נקנה בכסף אלא במשיכה ולשיטתו לאחר המשיכה אין לזה שייכות לקנס לכן הקשו תוס' לשיטתו עי"ש.

**סא)** **"נתנה לבלן מעל"** מבואר בגמ' שלשיטת ר"י בעצם נתינת הכסף יש דין מעילה, והקשו הראשונים דגם לר"י בטלו את קנין הכסף ואמרי מעל. **בתוס' רא"ש וברשב"א** כתבו דלענין מעילה דאורייתא לא תקון שלא יצא לחולין. **וברמב"ן** (מ"ט א') כתב דהמקח לא בטל עד שיחזור בו, ולכן מעל **ובלח"מ** מכירה ג, א) כתב דבפועל דלא שייך הגזירה דנשרפו חטיך בעליה קונה לגמרי, עי"ש. **ובמחנ"א** (דיני מעות סי"א) **וברע"א** מבואר דמה דהוא מועל לר"י הוא משום דיש לו היתר להשתמש במעות כמבואר בתוס' לעיל מ"ג ע"א עי"ש.

**בתוס'** בע"ז (ס"ג.) הקשו דבסוגיה שם מבואר דגם לר"י לא הוי אתנן היכי דהזונה זוכה בטלה מכח קנין מעות כיון דבטלו קנין מעות, ועי"ש בתירוצם והדברים צ"ב **והמהר"ם** שם מבאר דברי התוס' דעיקר התקנה היתה דהפקיעו קנית המקח ולא את זכית המעות, ומשו"ה באתנן דמיירי על המקח אמרינן דאינה זוכה, משא"כ הכא דמיירי על המעות כיון דלא באו לבטל זכית המעות משו"ה איכא מעילה, וכ' דאע"ג דמאחר דבטל קנית המקח ממילא גם בטל זכית המעות, מ"מ הכא דיש בזה תורת מעילה אמרינן דמועל, והקשה **הרש"ש** (שם) דאין דבריו מחוורין, וכתב דהכא דהנדון לגבי הקדש בזה לא תקנו, ורק גבי הדיוט תקנו, **ובקובץ הערות** (נ"ה סק"ד) ביאר דגבי מעילה סגי 'במעשה' הוצאה ולא בעי שיחול הוצאה, ומעשה ההוצאה לא מתבטל ע"י הפקר ב"ד כיון דמדאורייתא הוי מעשה קנין והוצאה. אמנם **בביאור הגר"א** (קצ"ד סקי"א) כתב דהסוגיה שם חולקת על הסוגיה הכא. **הנה** כל הקושיא היא לפי מה שנקטו התוס' שהסוגיא שם קאי לר"י, **אמנם בראשונים** (שם) [רמב"ן רשב"א וכן מדויק ברש"י] כתבו שהסוגיא התם קאי לר"ל ולפ"ז לק"מ**.**

**סב) ברש"י ד"ה לבלן.** מבואר ברש"י שהשכירות היא על הבלן עצמו כשכירות פועל, **[ועיין בהג"א** כ' דמפי' רש"י מבואר דהיכי דא"א למשוך חל קנין ע"י כסף, ולפ"ז כ' דהכא נמי היכי דרוצה לקנות עובר של פרה מנכרי, דמהני לקנות ע"י כסף, אף דלהלכה משיכה קונה בנכרי, מ"מ כיון דא"א לקנות ע"י משיכה דהרי הוא בתוך הפרה א"כ שפיר קונה בכסף]. וכתב **הריטב"א** דלפ"ז צ"ל דנותן לו המעות אחר הרחיצה דאי נותן לו קודם אינו זוכה בזה, דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, והקשה **המחנ"א** (שכירות פועלים ס"ג) דמסוגיין מוכח דנתן קודם שרחץ, [ועי"ש ובמגיה מש"כ בשיטת הריטב"א] והביא המחנ"א מכמה מקומות שהפםועל זוכה בשכר גם שניתן לו קודם לכן. **ושיטת התוס' והריטב"א** דהשכירות היאעל המרחץ עצמו.

**סג) בתוד"ה והא. שיטת ר"ת** שקבלן אינו יכול לחזור בו באופן שעשה קנין, ועיין ברעק"א שביאר ראית התוס' שאי אפש"ל שרק השוכר אינו יכול לחזור בו משום שאם הפועל יכול לחזור בו גם השוכר יוכל [ויסוד סברות אלו בפרק האומנים] **ובהג"א** הביא **דהר"י** חולק על ר"ת וס"ל דיכול לחזור בו, וכ"כ **הרשב"א** **והריטב"א**, ו**במחנ"א** דיני שכירות פועלים, כתב דשי' הרמב"ן והר"ן דלא כר"ת, ועיי"ש דכ' די"ל דלא כר"ת או משום דלא מהני משיכת הכלים וכמש"כ הריטב"א ולפ"ז י"ל דבאופן אחר יהני גם שלא יוכל לחזור, או משום דלא גרע מע"ע דמגרע פדיונו ויוצא ולפ"ז בכל אופן יהיה הדין דיוכל לחזור בו, **ובטור וברמ"א** של"ג ס"א מבואר כשי' ר"ת, וכ"כ **הש"ך** בסק"ב דכן עיקר, **ובבי' הגר"א** סק"א ציין דיש חולקים. **בהג"א** לק' בפ"ו ס"ו כ' דמדברי ר"ת נראה דמשיכת הכלים עדיף מתחילת מלאכה, ואע"ג דבתחילת מלאכה הדין רק דאם חוזר בו ידו על התחתונה אבל מ"מ יכול לחזור בו, מ"מ במשיכת הכלים הדין דאינו יכול לחזור בו כלל, עי"ש.

**סד)** **כתב הרמב"ם** בפ"ו ממעילה ה"י שאם נתן המעות במכר לא מעל, **וקשה** ממה שכתב הרמב"ם (בה"ט) דאם נתן לבלן או לאחד מבעלי אומניות דמועל, **והמהריק"ו** שם כ' דצ"ל דמיירי בבעלי אומניות דומיא דבלן דלא מחסר משיכה, **והלח"מ** בפ"ג ממכירה ה"א כ' דשי' הרמב"ם דבבעלי אומניות לא תקנו משיכה כיון דלא שייך בזה הגזירה דנשרפו חטיך בעליה. אלא דאכתי קשה ממה דמבואר בגמ' דבסיטון גם מעל וכתב דגם שם מיירי בנוטל שכר על המדידה, **ובביאור הגר"א** (קצ"ד סקי"א) כתב דהרמב"ם ס"ל דהסוגיה בע"ז ס"ג א' חולקת על הגמ' הכא וס"ל דכיון דבטלו מדרבנן הקנין מעות משו"ה אין כאן זכיה כלל. **ובאו"ש** בפ"ו ממעילה **ובאהא"ז** בפ"ג ממכירה ה"א הק' על הרמב"ם דכיון דאיכא היתר תשמיש א"כ אמאי אינו מועל משום זה, וכתבו דהרמב"ם לשיטתו דליכא מעילה על הוצאה בלא הנאה, וא"כ הכא ליכא הנאה ללוקח כל זמן שאינו זוכה במקח ומשו"ה אינו מועל, אלא דלפ"ז יקשה אמאי מבואר בגמ' דמועל לר"י, ובאהא"ז כתב כהגר"א דיש מחלוקת הסוגיות והטעם הסוגיה הכא דמועל הוא משום דאמרינן דהמקח לא בטל מעצמו אלא רק איכא זכות לבטל המקח, ומשו"ה גם חשיב דיש לו הנאה כיון דזוכה באמת מכח המעות, אבל הרמב"ם ס"ל להלכה כסוגיה דע"ז דהתקנה היתה דיתבטל המקח מיד ומשו"ה ליכא הנאה ואינו מועל.

**סה) לענין הלכה במחלו' ר"י ור"ל.** נחלקו הראשונים האם הלכה כר"ל או כר"י שיטת רש"י [הו"ד בתוס' מ"ו: ע"ז. ועוד]דהלכה כר"ל **ושאר** **ראשונים** ס"ל דהלכה כר"י. ולשי' רש"י מבואר דבנכרי מעות קונות, והתוס' כתבו בשם ר"ת דכיון דהלכה כר"י, א"כ בנכרי משיכה קונה מה"ת ולא מעות, וכן מבואר בשאר ראשונים **ושיטת רבינו חיים שהביאו התוס'** דגם לר"י הדין דנכרי קונה במשיכה, דלא ממעטים מעמיתך נכרי ודין הנכרי כדין ישראל, **ושיטת** **הרמב"ם** (פ"א מזכו"מ הי"ד) דנכרי קונה בין במעות ובין במשיכה. **והנה** **הרא"ש** בריש בכורות בס"ב כ' גבי פוטר בהמתו מבכורה ע"י מכירה לנכרי, דלהסתלק מן הספק יעשה גם משיכה וגם קנין מעות, דאז בין לרש"י ובין לר"ת מהני שיהיה של הנכרי, וכ"כ **הטור** ביו"ד סש"כ דלצאת ידי שניהם יעשה גם מעות וגם משיכה, ושיטת **הב"ח והש"ך** (שם) דאם רק ימשוך הוי ספק אם חייב בבכורה, **ובביאור הגר"א** סקי"א כ' גם דלדינא משיכה לבד מהני, ובחו"מ סקצ"ד סקי"א כ' דמה דאמרינן דגם יקנה במעות זהו לחומרא בעלמא, דכל הראשונים חולקים על רש"י וס"ל דמהני משיכה.

**מ"ח ע"ב**

**סו)** **בגדרי מי שפרע.** יל"ע האם דין מי שפרע שווה לר"ל ולר"י, והיינו דיל"ע אם לר"י איכא מי שפרע גם במקום שמאיזו סיבה לא חל קנין המעות [כדשלב"ע] ועיין ב**רשב"א ובר"י מגא"ש בשטמ"ק**. **ובקצה"ח** (ס"ו סק"ג) הביא שיטת הט"ז דגם באותיות יש דין מי שפרע אבל הרמ"א ס"ל שבכה"ג אין מי שפרע, והיינו שנחלקו אם בעי' קנין לדין מי שפרע. **ושורש הספק**, דלר"ל דין מי שפרע הוא 'בדברים' אלא שבעי' 'דאיכא בהדייהו מעות', ואילו לר"י דין מי שפרע הוא מחמת חלוקת הקנין שבדאו' ועיין. **ויל"ע** האם ליתומים יש דין 'מי שפרע' ולכאו' תלוי בהנ"ל [ובאילת השחר נסתפק בזה].

**הש"ך** (רכ"ב סק"ב) הביא **מהש"ג** שהתובע את חבירו שקנה ממנו במעו ת וחברו כופר לו חייב להשבע שבועת היסת, והקשה הש"ך מ"ט חייב להשבע הרי גם אם מודה לו הוא פטור, **ובשיטת הש"ג צ"ל** דס"ל שמי שפרע הוא דין ממון, והיינו שא"פ שביטלו חז"ל את המקח מ"מ חל המקח לענין מי שפרע וכעין דין לצאת יד"ש שאיכא חיוב אלא שאין בי"ד נזקקים לכך, **ועיין בשיעורי הגרב"ב** זצ"ל (ח"ג) שהביא שחקר **הגר"ח** האם מי שפרע הוא חיוב בחפצא [בחפצא דהמקח] או בגברא, ועיין שרצה לתלות זאת בדברי הגמ' להלן שרצתה הגמ' שיקנה ערבון במטלטלין למי שפרע כמו בקרקעות, ומשמע דהוי דין בחפצא, ויל"ע האם למק' הגמ' דל"ק נתשנה גדר הדין דמי שפרע. **ויעוין להלן** בסוגיא להלן מ"ט ע"א **בדברי הרי"ף** שמבואר שמי שמקבל על עצמו מי שפרע נשתנה דינו על המעות ומעתה הם אצלו כפקדון, ויל"ע מדין זה לנדון דידן ואכמ"ל.

**מ/ח ע/ב המשך**

**סז) /הוא סבר כנגדו הוא קונה/** כתב **רש/י** שבקרע קונה קנין גמור ובמטלטלין למי שפרע, **והקשו הראשונים** דמבואר במסקנת הגמ' דבקרקע כו"ע מודו דקנה הכל וברש/י משמ שהוי רק ס/ד, **ובריב"ש** סער"ה כ' דאה"נ דרש"י מבאר הכא לפי הס"ד דגם בקרקע פליגי, **ועיין בשטמ/ק** בשם **הרדב"ז** משכ/ב. ועיין עוד **במהרי"ק** בשרש קס"ב משכ/ב ועיין **במהר/ם שיף** משכ/ב ואכמ/ל.

**סח) /דיו שיקנה כנגד מעותיו/** עיין **בתוס'** להלן (ס"ו א' ד/ה לאחר) שכתבו דמיירי הכא דמעיקרא נותן לו הערבון לקנות כנגדו עד שיביא שאר המעות, אלא שמתנה שאם יחזור שיקנה כפליים, אבל אם רק עשו התנאי לא זכה כלל לר"י אף לא כנגד מעותיו.

**והנה**  ויל"ע בתוס' הכא דהק' דאם הפירוש דיחזיר כפליים במעות א"כ למה יקנה המקח לר"י, ואי מיירי דגם פירשו דיקנה כנגד מעותיו א"כ משו"ה הדין דיקנה כנגד מעותיו, אמנם באמת **הפנ"י** מק' על התוס' דאמנם דבאם יתן לו כפליים במעות לא יתחייב ליתן לו כנגד מעותיו, מ"מ הא לר"י אינו נותן לו כפליים במעות וא"כ משו"ה קונה כנגד המעות, והיינו דס"ל דבאמת פסקו דיקנה כנגד המעות וכמש"כ התוס' לק', והבין קו' התוס' דאם כופל לו במעות תו לא יקנה עוד גם כנגד הערבון, [**ובמרדכי** סשנ"א כ' דאין לומר שיחזיר כפליים במעות דא"כ מאי מהדר ר"י לומר דיו, ונראה דקו' דמדברי ר"י נראה דמודה במקצת למה דאמר רבי יוסי], **והריטב"א** כ' בדברי רשב"ג דאומר דיקנה אם אחזור דהא דקונה לר"י כנגד מעותיו הוא משום דאע"פ שקנס עצמו בו מ"מ דעתו הוא שיקנה כנגדו, ונראה דלא ס"ל כהתוס' לק' דפירשו דיקנה כנגד המעות, **ובריב"ש** סער"ה מבואר בסו"ד לפרש דרשב"ג בא לחלוק על ת"ק דדוקא היכי דפירש דערבוני יקון קונה כנגד המעות ולא היכי דניתן בתורת קנס, **ובסמ"ע** סר"ז סקכ"ה נראה מבואר דהיכי דאומר כלשון הברייתא, דהדין דהוא קונה כנגד מעותיו אע"פ דהלכה כר"י דלא נתקיימו התנאים, ולכאורה זה דלא כהתוס' לק'.

גמ' שם – בתוד"ה אכפול מבואר דזהו דוקא אם הלוקח רוצה, אבל אם אינו רוצה יכול לומר דלא יזכה כלל, וכ"כ **המרדכי** בסשנ"א, **והחזו"א** מביא דכך היא גם שי' **הבעה"מ** לק' ע"ז ב', אבל שי' **המלחמות** שם ועוד **ראשונים** דהמקח כנגד המעות קיים גם אם אין הלוקח רוצה, וכ' לומר דהם מבארים דר"י דאמר דקונה כנגד הערבון זהו דוקא בכה"ג דלא הוי ערבון לקנס, אלא דאמר דהערבון יקנה כנגדו, וזהו מה דאמר רשב"ג דאמתי בזמן שאמר ערבוני יקון, [**ובריב"ש** סער"ה מבואר לפרש הכי, אך כ' דלפ"ז רשב"ג בא לחלוק על ת"ק וכמשנ"ת], ולשי' התוס' מיירי באופן שעיקרו בא לקנס, אלא דגם קבעו שיקנה כנגד המעות, וכ' **דברמ"א** סק"צ ס"י מבואר כהראשונים, וכ' דצ"ל דמיירי באופן שניתן עיקרו לקנות כנגדו בלא שייכות למה שניתן לקנס.

גמ' שם – ברש"י מבואר דגם המוכר אינו זוכה כנגד מעותיו, וכן מבואר **בתוס'** לק' ס"ו א', ושם הביאו שי' **ר"ת** דהיכי דנותן ליד הזוכה ליכא משום אסמכתא, וכתבו דמה דהכא לא זוכה אף המוכר אע"ג דבא הערבון לידו, הוא משום דכיון דהלוקח אינו זוכה גם המוכר אינו זוכה דאין דעת הלוקח לזכות למוכר בלא שיזכה הוא, **והרמב"ן והרשב"א והר"ן והנ"י** הביאו דבתוספתא מבואר כרש"י דאף המוכר לא זכה, וכתבו להוכיח מזה דגם היכי דבא ליד הזוכה איכא לחסרון דאסמכתא, **והריטב"א** גם כ' לסברת התוס' דמשו"ה לא יזכה אף המוכר. ושי' **הרמב"ם** בפי"א ממכירה ה"ד דהמוכר זוכה בערבון שבידו, **והראב"ד** שם השיג עליו, **ובראשונים** כאן מבואר דלשון הברייתא נראה כהרמב"ם, דר"י אינו חולק אלא על זה דהלוקח אינו קונה אלא כנגד מעותיו, אבל במה שאמר רבי יוסי דקונה המוכר לא חולק, **והכס"מ** כ' שם לדחות הראיה שהביאו הראשונים מהתוספתא, וכ' דגם אי נימא דמבואר שם דלא כהרמב"ם מ"מ י"ל דברייתא דמייתי בגמ' הכא פליגא דרק בלוקח חולק ר"י וכמשנ"ת, **והטור** סר"ז הביא שי' הרמב"ם והשגת הראב"ד ושי' רש"י כהראב"ד, **ובשו"ע** סי"א כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"ח כשי' רש"י ודעימי'.

רש"י ד"ה בזמן – מש"כ רש"י והא לאו מילתא היא מבואר **בר"ן** דהיינו משום דמתחילה פסק ליתן יותר, **ורש"י** לק' ע"ז ב' מוסיף דאמר דיקנה הכל והאי לא אוזיל גבי' למכור לו כל הקרקע בכך, והתוס' מק' על רש"י דאמאי לא יקנה הכל דמי גרע מנותן סתם, ומבואר **בתו"ר** דזה ודאי דגם באומר יקון דעתו לפרוע הכל ולא דישלם רק דמים אלו, וא"כ אמאי אינו קונה הכל דמי גרע מנותן סתם, ועוד הק' התו"ר דאי"ז כמו הגונא דמיירו ת"ק ור"י דגם ניתן בתורת משכון וקנס וכה"ק **בתור"פ והריטב"א**, **ובנ"י** נראה דשי' רש"י דכיון דאומר שיקנה הכל א"כ לא סמכא דעתי' של המוכר, כיון דאינו מפרש דנותן זה רק כתחילת פרעון והשאר הוי חוב, וכן מבואר **בפרישה** בסק"צ סק"י דבזה גרע כיון דאומר דיקנה בזה כל הקרקע ואין דעת המוכר להוזיל גבי'.

**ובהג"א** מבואר לדינא כתוס' דאם פירש דיקנה הכל הדין דקונה הכל, **ובטור** סק"צ כ' דאם אמר לו הנה לך ערבון ויקנה לי ערבוני לא קנה אלא כנגד הערבון שהרי המוכר לא אוזיל גבי' למכור לו כל הקרקע באלו הדמים, וכ' **הב"י והדרישה** שם דזהו כשי' רש"י, ובתחילה כ' הדרישה לומר דס"ל כהתוס' דכך דרך הטור לפסוק כהתוס', וגם מהא דלא הזכיר דאמר דיקנה הכל, אך כ' דמ"מ כל לשון הטור מורה על פי' רש"י בגמ' ולא על פי' התוס', ומשו"ה כ' דהטור כרש"י, [ויל"ע דמ"מ כיון דלא הזכיר הטור דאמר דיקנה הכל, מנ"ל לומר דגם בכה"ג ס"ל להטור דאינו קונה הכל, ואמנם דאי"ז פי' התוס' בסוגיה מ"מ מנ"ל דס"ל כרש"י בזה], **והרמ"א** בס"ו כ' כהתוס', **והסמ"ע** בסקט"ו כ' על זה דזה כשי' התוס' אבל רש"י והטור חולקים.

**הר"ן** כ' לבאר הגמ' דאמר לו ערבוני יקון ולא פסקו הדמים מעיקרא, ומשו"ה לא סמכא דעתי' דמוכר לזכות לו הכל, **והתורי"ד** כ' לבאר, דהיכי דאמר ערבוני יקון וסמך על התנאי בזה אינו קונה אלא כנגד מעותיו, אבל היכי דסמך על כך שיפרע לו אח"כ שאר המעות ולא עשה שום תנאי בזה הוא קונה הכל מיד.

תוד"ה בזמן – **בתו"ר** כ' דרשב"ג בא לומר דבעי להוציא בלשון קנין כדי שיזכה, ונקט לשון יקון דמשמע גם דיקנה כלומר שתכפול לי ערבוני, **ובפרישה** סק"צ סק"י מבואר דכיון דהמוכר מזכה למוכר כשיעור הערבון באם יחזור הכא נמי מזכה לו המוכר וזהו כפליים מהערבון דעל כנגד הערבון הרי זוכה המוכר בערבון, **ובסמ"ע** סק"צ סקי"ד כ' על דברי הרמ"א שם שכ' דנתן בערבון דהיינו שאמר קבל מקצת המעות ואקנה בהן ואם אחזור בי החזק לעצמך, **והנתה"מ** סקי"ח כ' דבתוס' מבואר דסגי שאומר לשון יקון דזה משמע דיהיה מחול הערבון אם יחזור והוא יזכה כפליים, **והריטב"א** כ' בביאור הגמ' דאמר לו דהערבון יקנה באם יחזור מהמקח, ונראה דמפרש הכל ולא רק אומר לשון יקון.

גמ' כמה שנים וכו' – **הריטב"א** כ' דנקט לשון זה לאורויי דהמכר חל והשאר חוב, אבל הדין דמחוייב לפרוע מיד.

ב) גמ' לימא כתנאי וכו' – **המהרי"ק** בשרש סק"ב העיר דאמאי הוצרכה הגמ' לומר דרב מיירי רק במעות ולא בקרקע, הא כיון די"ל דתנאי היא א"כ י"ל דרשב"ג בברייתא לעיל הוא כשיטתו הכא דאינו משמט, אבל רב ס"ל כרבי יהודה הנשיא דמשמט כנגד המשכון ולא יותר משום דרק כנגדו הוא קונה, **ובש"מ** בשם **הרדב"ז** כ' דאה"נ דהגמ' יכלה גם לתרץ הכי, אמנם המהרי"קכ' דמלשון רב דקונה נראה דמיירי בקרקע דאיכא קנין גמור וכמשנ"ת לעיל בדברי רש"י בד"ה הוא, וא"כ אם אין הכרח לומר הכי לא היתה הגמ' מתרצת הכי, ועיי"ש שכ' לומר דבאמת למסקנא פליג רב גם בקרקע.

רש"י ד"ה המלוה – **התו"ר** מביא דבספרי דריש לה מדכתיב אשר יהיה לך את אחיך ולא של אחיך בידך, **ובסמ"ע** סס"ז סק"ו הביא הספרי וסיים דגם אי"צ לנוגשו, וכ"כ בסקכ"ד דאי"צ לנגוש.

**מט' א'**

גמ' ובהא קמפלגי – **בש"מ** בשם **תו"ש** מק' דכיון דרב מודה בקרקע, א"כ נימא דגם אתיא כרב ונדמה זה למכר קרקע, וכ' דאין לדמות זה לקרקע משום דשם קונה לגמרי, משא"כ משכון דאינו קונה לגמרי ומשו"ה דמי למעות במטלטלין, **ובאבי עזרי** בפי"ג ממו"ל ה"ד כ' לבאר דבקרקע שקונה הוא משום דסגי בנתינת פרוטה מדמי המקח, משא"כ במטלטלין כדי שיהיה מי שפרע בעי שינתן דמים על הדבר הנקנה, ושם בעי לומר דחשיב דכנגד כל מקצת נתן הדמים, ובזה פליגי רב ורי"ו האם חזינן דהמעות נתנו כנגד כל חלק מהמקח, או רק כנגד מקצת, ובמשכון גם בעי שינתן כנגד כל חלק מהחוב ומשו"ה מדמי להו לדין מי שפרע.

גמ' שם – בגמ' בשבועות מ"ד א' מייתי ברייתא זו, ובעי לומר דפליגי בהא דאמר שמואל דאם הניח משכון ששוה מקצת על חוב הרבה, דאם אבד המשכון אבד כל החוב, **והתוס'** שם ולק' פ"ב א' כתבו להוכיח מזה דהלכה כשמואל, דהא מבואר הכא דלרי"ו דאמר דכנגד כולו הוא קונה יש לנו לומר דמשמט כנגד כולו, וא"כ נמצא דרי"ו ס"ל כשמואל וכיון דהלכה כרי"ו הכא נמי הלכה כשמואל, אמנם **הרמב"ן** לק' פ"ב ועוד **ראשונים** שם כתבו לדחות דבאמת סגי גם בדרי"ו לבד כדי שלא ישמט כנגד כולו אף אי לא ס"ל כשמואל, ומשום דכיון דנטל המשכון כנגד כל החוב א"כ הדין דאי"צ להחזיר לו המשכון עד שיפרע כל החוב, וגם ראוי לגבות על ידי משכון זה את כל החוב, כההוא דקיטנא דאביי בכתובות צ"ב ב', ומשו"ה חשיב דליכא לא יגוש בכל החוב, ובגמ' בשבועות מצי לדחות דלית להו דשמואל ומ"מ אינו משמט משום דרי"ו.

גמ' לא מאי אינו משמט וכו' – **הרמב"ן והריטב"א והר"ן** גרסו בגמ' דרי"ו ודאי תנאי היא, אבל לרב י"ל דאתיא ככו"ע וכמבואר בגמ', והק' דאמאי לא נימא גם לרי"ו דאתיא גם כרבי יהודה הנשיא, וס"ל דאינו משמט כלל ומשום דלזכרון דברים נקטי', אבל אה"נ דאם היה משמט היה הדין דמשמט כנגד כולו, וכ' דכל מה דאמרינן דלזכרון דברים נקטי' זהו רק משום דאינו עומד כנגד כל החוב, ומשו"ה אמרינן דנקטי' רק לזכרון, אבל אי אמרינן כרי"ו דהוי כנגד כולו ממילא אין לנו לומר דנקט לזכרון דברים בעלמא.

**בריטב"א** מבואר דהלכה כת"ק וכן מוכח מהתוס' לק' פ"ב דכתבו להוכיח דהלכה כשמואל וכמו שהובא לעיל, וכ"כ **הרא"ש** בגיטין פ"ד סי"ז, ולכאורה כן מבואר גם ברמב"ן ושאר ראשונים שכתבו לק' פ"ב לדחות ראית התוס' דהלכה כשמואל, ואי נימא דלפי האמת אינו משמט כנגד כולו אף דהלכה כרי"ו, א"כ ממילא דאין ראיה דהלכה כשמואל, אמנם **הרמב"ם** בפ"ט משמיטה הי"ד כ' דאינו משמט אלא כנגד המשכון, וכ"כ **הר"ן** בגיטין ל"ז א', [ויל"ע דהר"ן לק' פ"ב כ' כהרמב"ן לדחות הראיה דהלכה כשמואל], **ובכס"מ** שם כ' דכיון דבגמ' בשבועות מבואר דמה דמשמט כנגד הכל זהו משום דס"ל כשמואל א"כ לדידן דלא קיי"ל כשמואל ממילא יש לנו לומר דלא ישמט אלא כנגד המשכון, אמנם **הלח"מ** בפ"ז ממכירה ה"א הק' דכיון דהרמב"ם פסק כרי"ו ומבואר בגמ' דלרי"ו בעי לומר דמשמט כנגד כולו, א"כ אמאי פסק דאינו משמט כנגד כולו, וכ' דס"ל להרמב"ם דאף דקונה כנגד כולו, מ"מ לענין שמיטה לא מהני מה דהוי כנגד כולו, דמ"מ במה שהוי יותר על המשכון קרינן בי' לא יגוש, **ובתומים** סס"ז סקי"ג כ' הוסיף דמה דבעי בגמ' לומר דאתיא כרי"ו זהו רק דאי אמרינן דאינו משמט כנגד כולו א"כ על כרחך דס"ל כרי"ו, אבל אכתי י"ל דאף דס"ל כרי"ו מ"מ לא נסבור דמשמט כנגד כולו, [ונראה דלפ"ז א"א לגרוס בגמ' דלרי"ו ודאי תנאי היא], **ובאבי עזרי** שם כ' לומר דבאמת בעי גם לרי"ו וגם לשמואל, דבלא דברי שמואל דאבד כל המשכון א"כ אכתי איכא לא יגוש בכה"ג דיאבד המשכון דהרי לא הפסיד אלא כנגד המשכון, ובלא דברי רי"ו אכתי איכא לא יגוש כשלא אבד המשכון כיון דאינו עומד כנגד כל החוב, ומשו"ה שפיר הוכיחה הגמ' הכא כרי"ו ובשבועות כשמואל, ולהלכה דלא קיי"ל כשמואל ממילא דלא מהני אלא כנגדו.