האשה שנפלו - הרב יעקב שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

א. נדון המשנה בנכסים דנפלו לה קודם שניסת רק לענין הדין דמכרה קיים [להפקיע פירותיו, כדאמרו בגמ' בע"ב], אבל בודאי יש לו זכות פירות. כ"ה לפי פשוטו, [ול"ד לסיפא דנכסים שאין ידועים דלהרא"ש והר"ן אינן בכלל נכסי מלוג לענין אכילת פירות, עי' לקמן]. ועי' רבינו קרשקש שמסתפק בפירושא דמתני' אם הכונה דאין לו זכות כלל בפירות של נכסים שנפלו קודם שניסת.

ומבואר ממתני' דמה שיש לו זכות פירות אכתי אינו מכריח שלא תוכל האשה למכור ולהפקיע זכותו. וזה מוכח מדין נכסים שנפלו עד שלא ניסת לתנא דמתני', [לפירוש הראשונים, ואף להרבינו קרשקש מבואר כן במתני' דריש הכותב, דבמקום סילוק יש לבעל פירות ואעפ"כ היא יכולה למכור ולהפקיע זכותו], וגם למאי דקי"ל כרב ושמואל דפסקו כרבותינו דבכל גווני אינה יכולה למכור לאחר נישואין, מ"מ מוכח כן מר"ג דאמר על החדשים אנו בושים וקאי באלו שנפלו משניסת, ומבואר דמעיקר הדין בידה למכרם. ועוד איכא נפ"מ לדידן בנכסים שאין ידועים דפסקינן כר"ש, ולהנך ראשונים דסברי דיש לו בהם פירות, ולא אמר ר"ש אלא דיכולה למכור. ועי' פנ"י והפלאה בסוגיין, וחי' הרי"מ ריש הכותב שעמדו בזה. ועי' לקמן.

ב. והנה, יצוייר ג' אופנים במכירה, מכירת הגוף לגמרי, מכירת הגוף לפירות, ומכירת הפירות עצמם, ומסתבר דלא ס"ד דתוכל למכור הפירות לאחר שגדלו, דבהם כבר נתחדשה זכיית הבעל, והנדון הוא רק שתוכל להפקיע זכותו ע"י מכירת הגוף, דעי"כ כשגדלו לא ברשותה גדלו ולא יהא לו בהם זכות. ונפ"מ לדינא בזה, לענין סילוק דבעל, דמבואר במתני' דר"פ הכותב דמהני לענין דמכרה ונתנה קיים, ולפמש"נ הסילוק הוא רק מהנכסים, דמכירתה בהם קיימת, אבל לא תוכל למכור את הפירות לאחר שגדלו. [ומסתימת הדברים בסי' צב לא משמע כן. וא"כ צ"ל דהפירות אינם של הבעל ואין לו בהם אלא אכילה אם נשארו ביד האשה, והאשה היא הבעלים ולכן בידה למוכרם. וצריך בירור].

ועדיין יש מקום לדון, דגם באופן שכל מכירתה היא גוף לפירות אינה יכולה למכור, דהרי היא מוכרת דבר שאינו שלה, [ועי' לקמן אות ג], ונדון המשנה הוא רק במוכרת הגוף לגמרי שהיא מוכרת דבר שלה וממילא יסובב מזה הפסד לבעל כלפי זכות פירות דידיה, ובזה ס"ד דתועיל מכירתה. וקצת משמע כן ברש"י בע"ב דאהא דאמרו דמתני' בחייה ולפירות מפרש דהמכירה דמתני' תהא קיימת לענין לאחר מיתה, ומנ"ל דאיירי באופן שמכרה הגוף לגמרי. [אך יש לדחות דלרבותא כתב כן, דאפילו במקום שהמכירה היתה על הגוף לגמרי, לא אמרינן דבטלה מכל וכל, אלא רק לענין הפקעת הפירות אינה חלה, אבל היא קיימת לענין הפקעת הירושה]. וע"ע ברא"ה במתני' ריש הכותב דמפורש בדבריו דלאחר תקנת אושא לא יתכן לומר דהסילוק הועיל רק לענין מכירתה לפירות אבל אינה יכולה להפקיע ירושתו, דאם נימא דלאו ברשותה למזבן גופה של קרקע, פירות נמי הוו דבעל. ומבואר דנקט דמכירתה מהניא רק באופן דמוכרת הגוף לגמרי ולא במוכרת רק גוף לפירות. וזה חי' לדינא, ומסתימת הפוסקים בדין סילוק (בסי' צב) לא נראה כן.

ג. ובעיקר דין מכירתה, הנה לולי התקנה דאינה יכולה למכור ע"כ מבואר דלא תקנו לבעל קנין בגוף לפירות, דהרי בעלמא אין יכול בעל הגוף למכור להפקיע זכותו של בעל הפירות, וצ"ל בזה כדברי האו"ש המפורסמים (בפ"ב מרוצח הט"ו) דחידשו לו זכיה בפירות, ולרבנן יש כח לעשות כן, משא"כ בעלמא אם רוצה שיהיו הפירות קנויים לו ע"כ צריך להקנות לו הגוף לפירות. וכ"ז קודם התקנה, אבל כשהוסיפו לומר שאינה יכולה למכור צ"ל דאינה תקנה בעלמא להפקיע מכירתה, אלא שהאלימו את זכותו של הבעל בפירות ונתנו לו קנין בגוף לפירות, ועי"כ הוא דאינה יכולה למכור. וזה מוכח ממאי דהשוו בגמ' בכמה דוכתי [עי' גיטין מח ובב"ק פט ועוד] קנין פירות של הבעל לדין קנין פירות כקה"ג דעלמא דאיירינן לענין קנין בגוף לפירות. וכ"כ להדיא האבנ"מ צא ה בתו"ד דהא דאינה יכולה למכור הוא משום שלבעל יש זכיה בגוף לפירות ועפי"ד תוס' לעיל מז ב יעו"ש. וע"ע בית מאיר צב א דמאי דמדמינן ק"פ דבעל לקנין פירות דעלמא, היינו דוקא בהנך דנתחדש דא"י למכור, אבל בהנך דיכולה למכור לא דמי לקנין פירות דעלמא, ול"ש לומר בזה דק"פ דהבעל כקנין הגוף. וכ"ה בחזו"א אה"ע עו ג דכל שיכולה למכור ולהפקיע ק"פ לא חשוב כקה"ג. ומבואר מזה דיש ב' גדרים בזכותו של הבעל בפירות, בהנך דא"י למכור הוא מגדר קנין בגוף לפירות, ובהנך דיכולה למכור הוא רק זכות בעצם הפירות. עי' בחי' הרי"מ הנ"ל מש"כ בזה. וע"ע באבי עזרי אישות פכ"ב, ושם בפכ"ג.

ולפמש"נ נמצא דלמאי דנתחדש דאינה יכולה למכור נשתנה הגדר, ויש לו לבעל קנין גוף לפירות ומה"ט הוא דאינה יכולה למכור, [ועי"ש באו"ש דאחר תקנת אושא בודאי יש לו קנין הגוף לפירות]. ולפי"ז אין כאן תקנה נפרדת לעכבה מלמכור אלא שתיקנו שיהא לו זכות בגוף לפירות וממילא אין יכולה למכור. אמנם אשכחן חידוש בתוס' הרא"ש ובמאירי פג ב דאף כשסילק עצמו מפירות אכתי בידו לעכב עליה מלמכור הפירות, משום ריוח ביתא. ומבואר דהדין דא"י למכור הוא תקנה נפרדת, ואינה שייכת לעצם זכותו בפירות.

ועוד יש לדון בביאור עיקר דין מכירתה, דקנין הפירות של הבעל מיתלא תלי בזה שהגוף הוא של האשה, וכיון שהיא מוכרת את הגוף ממילא נתבטל קניינו, וכמו דבאופן דפקעה האישות נתבטל קניינו ה"נ אם יצאו הנכסים מרשותה וכבר אינן שלה. ולפ"ז הנדון היה רק על מכירת הגוף, אבל א"י למכור רק הק"פ, דשל בעל הוא. ולכאורה כ"מ מהרא"ה הנ"ל. [אמנם י"ל, דגם כלפי ק"פ לחוד שייך גדר זה, דהתקנה היתה דפירות שדינם להיות שלה תקנו לבעל, וע"י מכירת ק"פ שוב אין הפירות שלה וממילא לא יהא לבעל זכות בהם], וע"ע בחי' הגר"ר ב"ב י"ז ב' בסוגריים.

ד. ומבואר עוד במתני', דאיכא דין נוסף דלכתחלה לא תמכור, גם באופנים שבדיעבד מכירתה קיימת. וצריך בירור אם הוא תקנה בפ"ע. דבגמ' גבי ב"ה דנפלו משנתארסה מ' דהוא מספק אם בזכותו או בזכותה, ולפ"ז לא הוו ב' תקנות, אלא תקנה אחת דמכירתה בטלה, ובארוסה מספק"ל אם שייכא בה התקנה ומחמת הספק א"י למכור לכתחילה. ועי' ריטב"א דהוא מוחזק קצת ולכן לא תמכור לכתחילה. ויל"ע בזה בכונת התוס' בחילוק משומרת יבם, דנ' מלשונם דדין ודאי הוא דלא תמכור לכתחילה, דארוסה קיימא לינשא. אולם בדעת רש"י נקט התוי"ט דהוא מדין ספק, ומשו"ה פירש בע"ב דרק כלפי הלוקח הוא, דהאשה יכולה למכור לכתחילה משום הא דאין ספק מוציא מידי ודאי.

אך כ"ז בארוסה, אבל בדין אחר שניסת דלרש"י א"י למכור לכתחילה אפילו נכסים שנפלו קודם שנתארסה, ע"כ דהוא דין בפ"ע, דבזה הרי לא שייכא הסברא דבזכותו נפלו, וכ"כ להדיא האבנ"מ צ יט. ויעו"ש דנפ"מ לדינא דבזה גם האשה א"י למכור לכתחילה. וע"ע בתוס' פג ב דמבואר דסילוק מועיל רק לענין דמכירתה קיימת אבל לכתחילה לא תמכור, ושיטת הט"ז צב א והתומים מב יא דהוא משום דהוי דין בפ"ע דלא תמכור לכתחילה, וצריך סילוק מיוחד מזה. [ויל"ע עוד בתוס' לקמן צה א דבקושייתם דימו סילוק דשעבוד לסילוק דארוסה, אם כונתם לדמות משום הדין דלא תמכור לכתחילה]. וכן אשכחן בנכסים שאין ידועים, דכתב הר"ן דלא תמכור לכתחילה משום הפקעת ירושתו, [דהרי ס"ל דאין לבעל פירות], אף דמתני' ל"ל תק"א ואם מכרה הועילה מכירתה, מבואר דאיכא דין בפ"ע דלא תמכור לכתחילה.

ובעיקר הך דינא דלכתחילה, עי' רש"י בע"ב דהוא לענין הלוקח דמורינן ליה שלא לקנות, ובתוי"ט פי' דבריו דהאשה יכולה למכור ומשום סברת התוס' דאסממ"ו וכנ"ל, ובמל"מ ו זכיה א בסו"ד דלרש"י דהדין על הלוקח שייך דין זה דוקא במכר ולא במתנה, וע"ע באבנ"מ צ יט. אמנם מד' הרשב"א ריש הכותב מבואר דגם עליה איכא דינא דלכתחילה לא תמכור. יעו"ש דפירש דין סילוק בעודה ארוסה דמועיל לענין זה דתוכל למכור לכתחילה.

ה. תוד"ה לא כר"י. נקטו דסילוק מהני רק מנכסים שהם בידה בשעת הסילוק ועפי"ז נתקשו במתני' דריש הכותב. ועי' ר"ן וראשונים בריש הכותב שנחלקו דמועיל סילוק לענין נכסים שיפלו משנשאת, ותירצו בזה קו' תוס'. [ועישה"ט בדבריהם דנחלקו על התוס' בפשט וסברי דהאמרו לו אינה שיטה בפ"ע, אלא קיבלו דברי ר"ג]. וברשב"א שם פי' כהתוס' ותירץ קושייתם דהסילוק הוא לענין דתמכור לכתחילה. ובשטמ"ק בשם הריב"ש בסוגיין השיג על תירוצו, ועיישה"ט בלשונו דנ' דמתרץ קו' תוס' דאה"נ למתני' דידן אפילו בלא סילוק מכרה קיים (בנכסים דנפלו קודם דניסת), אבל כ"ז לענין פירות בחייה, אבל לענין מכירת הגוף לאח"מ מהניא תק"א דלא תוכל למכור, ולזה בעינן לסילוק. [יעו"ש דמתני' נמי אית לה תק"א]. ועי' לקמן.

\_\_\_\_\_\_\_\_\_

א. לימא תנינא לתק"א. יל"ע האם הס"ד דהמה שמוציא הפירות הוא משום תק"א, ולפ"ז נמצא דלמסקנא מוציא הפירות מתרי טעמי, משום דינא דמתני' דבחייה ולפירות ומשום תק"א, או דתק"א לא מהניא להוציא הפירות בחייה, ומאי דאקשינן היינו משום דס"ד דבלשון התנא נכלל גם דמוציא הגוף לאח"מ ומזה מקשינן דתנינא לתק"א, ומשנינן דהתנא קאי רק על פירות בחייה. [והטעם דל"מ תק"א להוציא הפירות, דדוקא לענין מכירת הגוף לאח"מ דבאה למכור ולהפקיע תורת יורש דידיה הועילה התקנה, דאמרינן שזכייתו היא בתורת לוקח ראשון ולא יורש, וממילא ל"מ מכירתה, אבל כלפי מכירת פירות בחייה, הרי לא מתורת יורש הם קנויים לו, וס"ד דתועיל מכירתה, וא"כ אין בתק"א סיבה להפקיע].

ומלשון הריב"ש בשטמ"ק דלעיל מבואר די"ל דמתני' אית לה תק"א ובנפלו קודם שניסת מכירתה קיימת רק לפירות בחייה ולא לגוף לאח"מ, וא"כ מבואר דסבר דתק"א אינה מועלת להפקיע מכירת פירות בחייה.

ויל"ע בכ"ז מהסוגיא דב"מ צו ב דבעל בנכסי אשתו לא שואל ולא שוכר אלא לוקח, ומשום תק"א, והתם איירינן לענין זכותו בפירות, ומבואר דאף כלפי הפירות שאוכל בחייה מהניא תק"א להחשיבו ללוקח, וא"כ נימא דמה"ט לא מהני מכירתה לפירות, דהוא חשוב לוקח ראשון בהם. ועי' מש"כ בזה החזו"א עה ו.

ומסוגיין לכאורה יש להוכיח דל"מ תק"א להוציא הפירות, דהרי שיטת התנא דמתני' דמכירתה קיימת בהנך דנפלו עד שלא ניסת, ויקשה דכיון דהוכיחו התוס' מהחובל דתק"א שייכא בכל הנכסים, א"כ מטעם תק"א נימא דל"מ, וא"כ יהא מוכח ממתני' דלא כתק"א, [עי' שטמ"ק בשם הריב"ש הנ"ל ובראשונים ר"פ הכותב ובהפלאה דתק"א קדמה למתני', וכונת הסוגיא רק דממתני' אין להוכיח דין תק"א, אבל אין סתירה ממתני' לתק"א]. אך ד"ז תלוי בביאור תירוץ התוס', אם כונתם דהסוגיא דהחובל לא קאי למסקנא או דבסוגיין משני לה שפיר, עי' מהרש"א דכ' דאין הכרע בזה. אמנם החזו"א עו ג הוכיח מהסוגיא צה ב דבעל לוקח ואין לאחריך במקום בעל, ומפרשינן לה בכותב ועודה פנויה, דאפילו בנכסים שנפלו קודם שנתארסה איתא לתק"א.

והנה, שיטת הרא"ש (בפ"ד סי' יז, הביאו הרמ"א צ ט) דלאחר תק"א הבעל מוציא הגוף מהלקוחות אף בחייה, וביאר הקצוה"ח קג ט דאין הכוונה דתקנו דייחשב הבעל כלוקח הגוף מחיים, אלא דבתק"א האלימו ק"פ של הבעל להיות כקה"ג [אף דבעלמא קי"ל דק"פ לאו כקה"ג], ועי"כ הוא מעכב על מכירת הגוף. ולפ"ז נראה דכמו דק"פ כקה"ג שלו מעכב עליה מלמכור הגוף כ"ש דהוא מעכב עליה מלמכור הפירות, וא"כ לדידיה מוכח דתק"א מהני גם להוציא הפירות. [ונצטרך לומר לפ"ז דהסוגיא דהחובל לא קאי למסקנא, ומתני' דידן סברה דאף תק"א לא נאמרה אלא בנכסים שנפלו משניסת וכנ"ל]. [ויל"ע בזה, דאולי גדר זה בתק"א שייך רק למסקנא דא"י להפקיע הפירות דידיה, דאז י"ל דמהניא תק"א להאלים ק"פ דידיה למיהוי כקה"ג, אבל לתנא דמתני' דבידה למכור ולהפקיע פירותיו בנכסים שנפלו קודם שניסת, ואעפ"כ שייכא תק"א לענין מכירת הגוף לאח"מ להסוגיא דהחובל, א"כ חזינן דאפילו במקום דאין לבעל פירות שייכא תק"א, ובהכרח שאין זה הגדר בתק"א].

ב. הקצוה"ח קג ט נקט בדעת רש"י דגדר תק"א הוא דהאלימו ק"פ של הבעל למיהוי כקה"ג, וכתב דכ"ז רק כשיש לבעל פירות. והביא מתוס' לעיל נ דאפילו במקום סילוק מפירות שייכא תק"א, דע"כ דלא כרש"י. ועוד יש להוכיח כן מהשטמ"ק בשם הריב"ש בסוגיין דנקט דשייכא תק"א אפילו בכה"ג דאין לבעל קנין גמור בפירות, דהרי במתני' האשה יכולה להפקיע פירות דידיה ע"י מכירה, ואעפ"כ נקט דשייכא תק"א, ולהקצוה"ח דגדר תק"א הוא דאלמוה לק"פ דידיה למיהוי כקה"ג, הרי לא שייך גדר זה אלא כשאינה יכולה למכור הק"פ דידיה וכנ"ל. ועוד ילה"ע משי' הרא"ה ר"פ הכותב דס"ד דסילוק מועיל דיהא מכרה קיים בפירות אבל כלפי מכירת הגוף יהא מכרה בטל משום תק"א, הרי דאף כשאין לו קנין גמור בפירות, דהרי בידה למוכרם, מ"מ שייכא תק"א. [וגם באחרונים ר"פ הכותב דנתחבטו בזה מ"ט הסילוק לענין מכירה הוא בין כלפי הפירות ובין כלפי הגוף ולא אמרינן דיד בעל השטר על התחתונה, מבואר דנקטו דשייך דיהא מכרה קיים בפירות ואעפ"כ יהא מכרה כלפי הגוף בטל מדין תק"א]. אמנם יעוי' היטב בקצוה"ח שם דכתב דבר חידוש, דהתוס' קיימי לר"י אבל לר"ל דבעלמא לאו כקה"ג מודו לרש"י דגדר התקנה הוא דאלמוה לק"פ, ומאי דבסילוק נמי שייכא תק"א, אף דאין לו פירות, היינו משום דסילוק שאני, יעושה"ט. [ולר"י ל"ל האי סברא דהא ע"ז תירצו התוס' דבאופן זה ל"א דק"פ כקה"ג ולכן בעינן לתק"א, וצ"ת]. ולפ"ז שוב אין להוכיח מדברי הרא"ה, דאיירי במקום סילוק. וכן צ"ל נמי בישוב קו' הגמ' פג ב ואימא מפירי, דפירשו הראשונים דלא יהא לבעל פירות כלל ואעפ"כ יהא הדין דמכרה בטל לענין מכירת הגוף ומשום תק"א, הרי דאפילו כשאין לו פירות כלל שייך תק"א, וסותר לשיטת רש"י דהאלימו הק"פ ורק כשיש לו ק"פ. ולדברי הקצוה"ח דסילוק שאני, א"ש.

וע"ע באבנ"מ צ יא דהביא ד' השטמ"ק בשם תר"י בסוגיין, דטעמא דתק"א כדי שלא תעקור האשה ירושת הבעל ותתן לקרובים, וכ' דלפ"ז גם כשאין לו פירות שייכא התקנה. וע"ש עוד באבנ"מ דהק' ע"ז מדין נכסים שאין ידועים דמכרה קיים, והרי הבעל יורשה וכמש"כ הר"ן וא"כ שייכא בזה תק"א דלא תפקיע ירושתו. ועל כרחך מוכח כרש"י דבמקום דל"ל פירות ל"ש תק"א, ובאינם ידועים הרי ל"ל פירי ומשו"ה נמי ליתא לתק"א.

ג. מתני' בחייה ולפירות. בפשוטו התקנה דאכילת פירות הוא רק בחייה, אבל לאחר מיתתה שוב אין לו זכות מתורת אכילת פירות, ואין לדון אלא מדין ירושה. וא"ש הא דאמרינן דמתני' בחייה. אמנם אשכחן שיטה מחודשת להמאירי בשטמ"ק ב"ק פט הובא באבנ"מ צ טז דבלא תק"א דהיה הלוקח מוציא מיד הבעל, מ"מ הבעל אוכל הפירות כל ימי חייו, ואפילו לאחר מותה. וביאר באבנ"מ דאוכל מדין תקנת פירות, ומשום דסברה שיטה זו דבתקנת פירות תקנו לו זכות לאכול פירות נכסיה כל ימי חייו. [ונ' דלשיטה זו מוכח דתקנו לו זכיה בגוף לענין הפירות, דבזה יש טעם לומר דמיד בנשואין זכה בגוף לפירות לכל ימי חייו. אבל אם כל זכייתו היא בפירות, שכשהן גדילין הם נעשים שלו, צ"ת למה יזכה בפירות שלאחר מיתתה, הא בשעה שגדלו ודינו לזכות בהם כבר אין הנכסים שלה]. ולשיטה זו קשה מלשון הגמ' דבחייה ולפירות, דהרי גם לאחר מותה יש לו פירות. עי"ש באבנ"מ דלדידיה צ"ל דבחייה ולפירות היינו שזכייתו מתחלת בחייה, אבל אה"נ איירי גם בפירות שלאחר מיתתה.

נכסים שאין ידועים לר"ש.

להרא"ש והר"ן היינו דלא הוי נכסי מלוג ואין לבעל פירות כלל, וכן מבואר בטוש"ע צ יא-יב. ולפ"ז היה מקום לומר דהא דמכרה קיים אינו חידוש דין, אלא ממילא הוא, דכיון דאין לו פירות שפיר יכולה למכור. אבל זה אינו, דמבואר בר"ן דלכתחילה לא תמכור משום דמפקעת ירושתו, וא"כ מבואר דאיירינן במכר גמור שנעשה גם כלפי הגוף, דבזה היא מפקעת ירושתו, ולא רק במכר הפירות, וע"כ דנכסים הללו אין בהם תורת נכסי מלוג לענין הא דמכרה בטל. [דהרי להלכה קי"ל כתק"א דמכרה בגוף לאח"מ בטל, ודין זה נפסק בשו"ע, וע"כ דאינם ידועים שאני]. וכן מוכח עוד לתוס' הרא"ש והמאירי ריש הכותב דאפילו בדלית לבעל פירות אינה יכולה למכור, ולפ"ז ע"כ צ"ל דדין נוסף הוא דבאינם ידועין מכרה קיים.

והרמב"ן בסוף הסוגיא פליג על הרא"ש והר"ן, דבאינן ידועין יש לו פירות ורק לענין דמהני מכירתה אמר ר"ש. ועי' בהפלאה שם כה דכן מבואר עוד מתשו' הרשב"א שבב"י ומסתימת הרמב"ם. ועי' בהפלאה בסוגיין דהפלוגתא דוקא לר"י דאין ידועים היינו במדה"י, אבל לריב"ח דאין ידועים הכונה למטלטלין בודאי דיש לו פירות, כמפורש במתני' דלקמן, ומ' דמודה בזה ר"ש. וכ"כ באבנ"מ פד א, יעו"ש.

ולענין דין ירושה בנכסים שאין ידועים, עי' בר"ן דלמ"ד ירושת הבעל מה"ת בודאי יורש, וגם למ"ד דרבנן יורש דלא אשכחן דפליגי בהכי, [ועי"ש בר"ן דזהו הטעם דלא תמכור לכתחילה, שלא להפקיע ירושתו. וזה חידוש, דהרי מתני' בחייה ולפירות ול"ל תק"א, ואעפ"כ אסורה למכור. ועי' בבית מאיר שהק' מב"ק פט דמבואר דאי ליתא לתק"א מוכרים כתובתה לכתחילה לשלם חובה לנחבל. עי' אבנ"מ צ יט, ובהפלאה צ כה]. ועי' אבנ"מ צ י דמדקדק גם מדברי רש"י דסובר כן, ונפ"מ לדין מברחת יעו"ש. ועי' בהפלאה צ יז שדן בדעת הרא"ש בדין זה.

ושיטה מחודשת בדין אינם ידועים להרא"ה, הובא באבנ"מ צ יז, דדוקא בהנך דנפלו קודם דניסת אמר ר"ש, אבל בנפלו משניסת אפילו באינם ידועין הבעל מוציא.

וגדר אינם ידועים, עי' היטב ברא"ש סי' א, דתרתי בעינן, אינן ידועין מתחילה [היינו שבשעת נשואין לא היה מצפה, ולא שבשעת נפילה אינם ידועים, עי"ש היטב ובחזו"א עו ד], וגם דלבסוף בשעת המכירה אינם ידועים. אבל בנודע לו קודם המכירה נעשו כשאר נ"מ דא"י למכור. [ועי"ש ברא"ש דמבואר בדבריו דגבי פירות פשיטא דזוכה הבעל כשנודע לו, כדחזינן ממתנה, והנדון כלפי הדין דמכרה קיים. וצ"ב לפ"ז מאי מייתי בסו"ד מהרמ"ה דמשום דתחת פרקונה זוכה בפירות כשנודע לו, הא טעם זה ל"מ אלא לענין הפירות ולא לענין הדין דמכרה בטל].

מברחת

א. להר"ן בדעת הרמב"ם מבואר דקנה המקבל לגמרי, אלא דמהני האומדנא שתחזור לכשתתאלמן, והחזרה היא רק מכאן ולהבא, אבל עד המיתה הוי של המקבל לענין הפירות, וזה מוכח מדכ' הר"ן דעל מברחת לא קאי הקושיא דליקנינהו בעל, [כ"כ הדברי חיים כתובה כב, ועי"ש דמה שהביא הר"ן דברי ר"ת בסו"ד, הוא שיטה אחרת]. ועי' באבנ"מ צ ז שביאר עפי"ד תורי"ד בסוגיין דבחיי בעלה הרי יש לה מזונות ממנו ול"ש האומדנא דלא שבקה נפשה. ובבית יעקב צ ו ביאר בדעת הר"ן דמהגוף בטלה המתנה למפרע, אבל כיון דדעתה להבריח מהבעל כל זכויותיו לכן הפירות שבחיי הבעל של המקבל, דלענין זה הוי מתנה גמורה.

ולהרא"ש [עי' גם בדבריו בב"ב פ"ט סי' ל], המקבל זכה בין לפירות ובין לירושה אלא שבידה לחזור בה, וקו' הגמ' ממברחת עי' אבנ"מ צ ח דהכונה באופן שחזרה בה, דנמצא דבטלה מתנתה ואז יזכה הבעל למפרע, וכ"כ החזו"א עו ה, ובבית יעקב צ ו ובנתה"מ צט ה ביאר דזה גופא דבידה לחזור בה משוי ליה כאילו ברשותה, יעו"ש.

ולרש"י שיטה שלישית, דלא זכה המקבל כלל לפירות, ואעפ"כ אין לבעל כלום כמו נכסים שאין ידועים, כ"ה באבנ"מ שם. ויעו"ש שביאר מ"ט לא חש רש"י לסברת התורי"ד דבחיי בעלה יש לה מזונות ולא שייכא האומדנא. (ויישב בזה סתירת דברי רש"י דבתחלה מ' דהאומדנא רק לכשתתגרש, ולבסוף מסיק דאין המקבל זוכה בכלום ומשו"ה אקשינן דיאכל פירות ויירשנה).

ודין ירושה כשמתה, להר"ן והרא"ש א"ש בפשיטות דלענין זה זכה המקבל, אך לרש"י דלא זכה כלל צ"ע מ"ט לא יירש הבעל הרי תירוץ הגמ' דכנכסים שאין ידועים ל"מ כלפי ירושה כמבואר בר"ן, כ"ה האבנ"מ צ י. ועי"ש שתירץ דכיון דל"ל פירות ל"ש תק"א, והו"ל יורש וממילא צריך ליתנם ליורשיה מדין מצוה לקיים דברי המת, ועי' מש"כ בזה האחיעזר ח"ג לה.

ב. מהיום ולכשארצה במקצת נכסים. עי' ר"ן ורשב"א דתלוי בפלוגתא דע"מ שירצה אבא אם צריך ריצוי ממש או שלא תמחה, [וע"ע ברשב"א בסוף הסוגיא דמהרמב"ן מבואר כהר"ח דסגי במה שלא חזרה בה], ומבואר דרק משום התנאי אתינן עלה. אכן הטור כ' בדעת הרא"ש דגם בזה הדין דאם מתה ומת הוא בטלה המתנה וחוזר ליורשיה, ובב"ש לג הק' דדין זה שייך במברחת כל נכסיה, שבטל מחמת אומדנא, אבל במהיום ולכשארצה דבטל מחמת התנאי הרי סו"ס לא חזרה, ותי' האבנ"מ צ ט דע"י התנאי הדר הו"ל מברחת וע"כ דינה כשאר דין מברחת. ועי' חזו"א עו ח דנסתפק בדעת הרמב"ם בזה.

\_\_\_\_\_\_\_\_

להוסיף לעיל במתני' את הנדון מ"ט באירוסין א"י למכור, הרי זכייתו בפירות מתחדשת רק בנשואין, ולציין פנ"י.

גם להוסיף את הנדון בתוס' ד"ה לימא אם שייך תקנת אושא כשאין לו פירות, דהרי לתנא דמתני' מכרה קיים בהנך דנפלו משנתארסה.

נפלו לה כספים. עי' תורי"ד דקמ"ל דלא יעשה עיסקא, אף שפירותיה מרובין (וזכותו לעשות דבר ששכרו מרובה כדחזינן מארעא ובתי) שמא יכלה הקרן. ועי' פנ"י דזוהי כונת רש"י. ועי' עוד בית יעקב צב א דנכלל עוד חידוש בהך מתני' בעיקר תקנת פירות, דלא רק שתקנו לו לאכול הפירות אם ישנם, אלא שעבדו הנכסים להעמיד מהם פירות לבעל.

שם. פלוגתא דת"ק ור"ש בפירות מחוברין בשעת יציאה. הנה טעמיה דת"ק דמחלק, צ"ל דאמנם בכניסה נתנו בזה תורת פירות משום דגמרי ברשותיה כל' רש"י פב א, אבל די גם במה שגדל ברשותו להחשב פירות, ולכן לענין יציאה הוי נמי שלו, ועי' רא"ה בע"ב בטעמא דרבנן דכולה פירי תקנו רבנן לבעל. ולכאו' זו כוונת המאירי בביאור טעמא דרבנן דכשם שזוכה בפירות מחוברים בכניסה כך זוכה ביציאה. ובטעמיה דר"ש עי' רא"ה ורא"ש דהוא חידש דתורת פירות תלוי רק בלקיטה, ולכן אין חילוק בין כניסה ליציאה. ועי' ברא"ש וראשונים דהלכה כר"ש דמסתבר טעמיה להשוות כניסה ליציאה.

שם. פלוגתא דר"מ ורבנן, לכאו' היה מקום לפרש דהוי כפלוגתייהו בע"ב גבי פיר גפרית ומחפורת צריף אם סגי במאי דנשאר קרן פורתא, דסברת רבנן משום דהקרקע קיימת חשיב פירות, ולר"מ לא סגי בהכי וסו"ס בפירות הללו כליא קרנא. אכן ברש"י מבואר טעם אחר בר"מ משום דלא גדל ברשותו, ונראה הכוונה דמשום דכבר גדלו תו אין חשובים פירות של הקרקע אלא כדבר בפ"ע, וע"כ הוו קרן, ולרבנן הקילו לדונם לפי גמר הפרי וממילא הם חשובים פירות של הקרקע. וצ"ל דסבר רש"י דל"ש כלל לפלוגתייהו בפיר וגפרית, [ומוכח כן דהא לא מייתינן פלוגתא דמתני' על מימרא דר"נ דעיילא ליה גלימא, אלא פלוגתא דברייתא], דרק בפירות אמרינן דמשום דגדלו אינם חשובים פירות הקרקע, אבל גפרית וצריף לעולם הם חשובים פירות המקום, והנדון בהם רק משום דצורת האכילה היא ע"י כילוי הקרן, ופלוגתייהו אי סגי בקרן פורתא, ומשא"כ בהך דמתני', מצד כלוי הקרן אין לדון כיון דהקרקע קיימת, [וחשיב כאילו כל הקרן קיימת ולא רק פורתא, ומשו"ה מהני אפילו לר"מ דברייתא. וע"ע ח"מ פה לה דמש"כ רש"י דהואיל והקרקע קיימת היינו לשיטתיה בע"ב בעז לחלבה, אבל לדעת הרי"ף שם אפילו הכניסה לו רק דקל לפירות נמי אוכל המחוברים לרבנן], והנדון רק האם הם נידונים כפירות של הקרקע או כדבר בפ"ע והוו קרן.

אמנם בדברי התוס' ד"ה כללא מבואר דלא כסברא זו, דהקשו דר"מ אדר"מ, דלפירושם דקרן דגפרית וצריף היינו דאוכל הפירות וא"צ למכרם קשה מפירות מחוברים, ולא חשו לסברא זו דהפירות לא גדלו ברשותו. ועי' בהפלאה שעמד בזה ע"ד התוס'.

[ויל"פ בדעת תוס', דהם מפרשים דאף במתני' יש עליהם תורת פירות הקרקע והחסרון בזה שלא גדלו ברשותו הוא דרק בפירות של שעת הנשואין יש לו זכות, אבל באלו שלא גדלו ברשותו אין לו בהם זכות, אף דתורת פירות עליהם. וסברי התוס' דטעם זה שייך אף בגפרית וצריף, דלא נתחדשו אחר הנשואין אלא היו מקודם. (ולו"ד התוס' דדימו גפרית וצריף לפירות מחוברים י"ל דכריית הגפרית והצריף חשיב דבאו הפירות אחר הנשואין, דזהו השימוש של הדבר, וע"כ הנדון רק אם סגי בקרן פורתא), ולהכי דמי לפירות מחוברים דמתני'.

אולם צע"ג בזה דהרי מבואר בברייתא דמודה ר"מ במלח וחול, ופרש"י משום דאין פרים כלה לעולם, וכ"ז שייך אם טעמו דר"מ הוא משום דכלה הקרן, אבל לתוס' הרי נמצא טעמיה דר"מ בברייתא לא משום דכלה הקרן, אלא משום דאין לו זכות בפירות שלא גדלו ברשותה אלא היו מקודם, וא"כ מאי שנא חול וגפרית. וצ"ע. ובלא"ה דברי התוס' תמוהים, דלפירוש זה סברי ד"פירות" היינו דבר שדינו לימכר וליקח בהם קרקע, ואיך יפרשו רישא דברייתא דמלח וחול ה"ז פירות].

ברא"ש וטוש"ע פה טו דאפילו בעומדים ליתלש סברי רבנן דהוו פירות, והוכיח מירושלמי. ובריטב"א נחלק דעומד ליתלש כתלוש. ובהפלאה תמה מ"ט לא הוכיחו מגפרית וצריף דחשיב פירות אף דראויים ליקח מיד. ותי' עפ"י הסברא הנ"ל, דהם לעולם חשובים פירות המקום הזה, ורק בפירות אמרינן דאחר שגדלו תו אין עליהם שם פירות הקרקע.

ארעא ובתי, עי' רש"י דהאשה מעכבת משום דהיא מתקיימת והבעל מעכב משום דשכרה מרובה. אכן ברש"י ד"ה בתי מבואר דגם מה שמתקיים טפי הוי נמי טענה לבעל, דכיון שמתקיים יותר הרי שכרה מרובה, ועי' פי' התוס' רי"ד דמ' דחולק בזה. ועי' הפלאה בסוגיין ובשו"ע פה טז.

אבא זרדתא ופירא דכוורי. לרש"י ורוב הראשונים אחר קציצת העצים והדגים אין משתייר אלא הקרקע וחשוב אין גזעו מחליף, ומסקינן דהוי קרן וימכר, וצ"ע מדין גפרית וצריף כן תמהו תוס' והראשונים על שיטת רש"י. ואולי י"ל ע"ד ההפלאה הנ"ל, דבע"ב לעולם חשוב שימוש בדבר ותורת פירי עליו והנדון רק אם נתנו זכות אכילת פירות באופן דהוא מכלה חלק מן הקרן, ומשא"כ בסוגיין דמשום דאין גזעו מחליף אין לו תורת פירי אלא קרנא, ועדין צ"ב. ולהרשב"א בשם ר"ח שיטה מחודשת בסוגיין דחשוב גזעו מחליף משום שהדגים פרים ורבים, וכן אבא זרדתא לאחר שנקצץ חוזר וגדל. ועי' בע"ב במתני' בדברי הגרע"א בדו"ח דהכריח דכן שיטת הרמב"ן, דבעז לחלבה סבר כהרי"ף דבעל אוכל החלב, ובעיילא ליה גלימא פסק במלחמות דדוקא משום דהשחקים קיימים, וביאר הגרע"א עפי"ד הרשב"א הללו, דבגזעו מחליף הוי פירי מטעם דגזעו מחליף וא"צ דיהיה לה קרן בפ"ע. ועי' מש"כ ההפלאה בשיטה זו.

\_\_\_\_\_\_

ולד בהמת מלוג להס"ד, עי' רש"י דמשום דחיישינן למיתת האם. הנה ביסוד דין זה דחיישינן למיתה עי' הגרע"א בדו"ח אמתני' דלקמן דהביא מהרא"ה [וכן מבואר שם ברמב"ן וברשב"א] דדוקא בולד אמרינן דלאשה דבחריקיה דאמיה קאי, אבל מעש"י של השפחה הוו לבעל, והיינו דאין זה כלל בכל פירות דהם משועבדים להעמיד מהם קרן, אלא דין מסויים בולד דהוא קאי בחריקיה דאמיה וע"כ חשוב קרן. ונקט שם הגרע"א דכ"ד הרא"ש שם במתני', דאין האשה יכולה לכופו למכור עבדים ושפחות זקנים, אף די"ל דמודה חננניה דחיישינן בהו למיתה, ומשום דלענין המעש"י לא מהני חשש מיתה. אולם מדברי רש"י דידן הוכיח הגרע"א דפליג, דכ' דהולדות ימכרו, הרי דאין זה דין מסויים דהם יעמדו לקרן, ודייק כן עוד מדבריו לקמן גבי עז לחלבה דבלא הטעם דאיכא עורה היה הדין דהחלב והגיזות לאשה. וא"כ לרש"י הוא כלל בדין פירות, דתחילה צריך להעמיד מהם קרן לאשה ורק אח"כ שייכא זכית הבעל, וממילא במקום דחיישינן למיתת האם כל הפירות הם לאשה להעמיד מהם קרן. אכן הבית יעקב בסוגיין נקט גם בדעת רש"י דהוא דין מסויים בולד, דמשום דחיישינן למיתת האם אין לו תורת פירות אלא חשוב קרן [דכי היכי דלמסקנא כשמתה האם קאי הולד במקום האם כדכ' הרא"ש, ה"נ להס"ד אפילו בחיי האם יש לולד תורת קרן], ולפ"ז כ' דבחלב וגיזה דלעולם הם פירות בודאי ליכא דין זה. [וצ"ת לדבריו מש"כ רש"י דהולדות ימכרו].

שם. צ"ת דאף דגופו לאשה סו"ס יהא הכפל לבעל מדין פירות נ"מ, וכמו כפל בהמת מלוג. [ובקו"ש רפא תמה בע"א, דאף דהולד לאשה סו"ס הרי יש לבעל בו קנין פירות ולמה לא יהא לו חלק בכפל כדין שותפין שיש לא' גוף ולא' פירות, יעו"ש. ולכאו' זה תלוי אם יש לבעל קנין בגוף לפירות או כל זכייתו היא בפירות].

עי' היטב תוס' ד"ה כמאן ומהר"ם שיף דאה"נ כפל בהמה נמי לאשה. וצ"ת להך שיטה דסברה דהכפל לבעל (בתוד"ה פירא) האיך יפרש הס"ד. ובד' הגרע"א הנ"ל מבואר דלרש"י הטעם דהוי לאשה משום החשש שיכלה הקרן, וכ' דכפל דבהמה פשיטא דלאשה דהוי כמעש"י, והרבותא בכפל דהולד, [וכ"כ המהרמ"ש בתי' א'].

רש"י ד"ה תשלומי. וילקח בהן קרקע. מבואר דחשש מיתה גורם לא רק דלא יאכלנו הבעל אלא גם דצריך למכרו, וא"כ צ"ב דבבהמה עצמה נמי נימא דימכרנה ויקח קרקע מה"ט. עי' רמב"ן וראשונים במתני' דלקמן דלא חשו לאחמורי עליה לחייבו למכור אלא רק שלא יאכל הולדות כדי שיעמדו לאחריות הקרן. [ולפמש"נ לעיל נמצא דנחלקו הגרע"א והב"י בביאור תירוצו, דלהגרע"א הוא דין בכל פירות דבהמה, ולהב"י הדין הוא רק דיהא הולד לקרן].

פירא דפירא לא תקינו רבנן, עי' היטב תוס' רי"ף ורא"ש. ועי' בית יעקב דתמה דכיון דהגוף של הבעל ממילא יהא הכפל שלו ולמה צריך לתקנה מיוחדת, ותירץ דאין לו אלא זכות אכילה, אבל כ"ז שלא אכל הם של האשה. ועי' הג"ר ראובן ב"ב יז ד שהאריך בזה. וכעי"ז בשטמ"ק בשם תלמידי ר"י.

ובד' התוס' הק' הגר"ר דלדבריהם נמצא דאין זה חילוק בין פירות לפ"פ אלא בין אתי מעלמא לאתי מגופה, וצ"ת לישנא דגמ'. עי"ש דהכונה דאין לו זכות גמורה בפירות עד שממילא יהיו הפירי פירות שלו.

ובדעת הרי"ף דחילק בין אכל הפירות ללא אכל, עמש"כ ריש הכותב דמהב"ש פה לח מבואר דהיינו אפילו בלא סילוק, אך הגרע"א בדו"ח בסוגיין נקט דכוונת הרי"ף דוקא בסילק עצמו מן הפירות, דאז ל"ל זכות פירות, אבל כשלא סילק עצמו מן הפירות אלא מכרם וקנה בהם קרקע הוי הקרקע שלו, ועמש"כ בזה שם.

ועוד צ"ת ברי"ף אם זכותו היא מדין פירי פירות, [דתקנו לו זכות פירי פירות במקום הפירות כשלא אכלן], או דזכותו היא מתורת תקנת פירות, דהפירות הם נכסי האשה ויש לו בהם זכות אכילת פירות. ולכאו' בגונא דסילוק לא יתכן דיאכל מדין פירות, דהרי סילק עצמו מפירות, ובהכרח דמתורת פ"פ זוכה בהם. [אם לא דנימא דהסילוק לא הועיל אלא כלפי נכסים שהיו בשעת הסילוק ולא כלפי הפירות שגדלו אחר הסילוק]. עי' בהפלאה בסוגיין ובריש הכותב בזה.

חנניה דלא חייש למיתה, בפשוטו הכונה דאין חושש דיקרה כן, [וכן מבואר מנדון הגרע"א במתני' דלקמן דנימא דבזקנים מודה חנניה דחיישינן]. וצ"ב מ"ט, עי' רשב"א ור"ן דצריך גם שימות הבעל בחיי אשתו ולא חשש לזה. ובשם בה"ג דכשיהא ולד הוא במקום אמו ולא חשש למיתה דקודם לידת הולדות. אמנם עי' בריטב"א לקמן בהך דעיילא ליה גלימא דהק' דלמאי דקי"ל כחנניה א"צ להא דהשחקים קיימים דלא אכפת לן דכליא קרנא, ומסיק כן לדינא בשם הרמב"ן. ואם טעמו דחנניה דאין חוששים דיארע מיתה, הרי בבגד אין זה חשש אלא ודאי, דלבישתו מכלה אותו בודאי. ומבואר דפירשו בכונת חנניה דאין דין לחשוש למיתה, ומשום דדינו לאכול הפירות אפילו אם תמות האם ויכלה הקרן. [וגם הריטב"א עצמו מודה לזה ומש"כ ליישב הך דשחקים אליבא דחנניה, מטעם אחר הוא, יעושה"ט ועי' לקמן]. ועי' היטב רא"ש סי' ו דהביא דינא דבה"ג דמתה האם הולד במקום אמו והק' עליו מחנניה, וצ"ב כונתו. ומבואר לכאו' דמפרש כהנ"ל דטעמא דחנניה דכיון דהולד הוא פירות בידו לאכלו ולא אכפת לי במיתת האם, ומזה סתירה לבה"ג, וע"ז תירץ דמשום החשש לא יניח מלשחוט אבל כשמתה הוי הולד קרן. [ועי"ש בק"נ דמסופק אם גם בולדי ולדות אמר הבה"ג, והיינו דאין זה דין כללי להעמיד מהפירות קרן אלא דין מסויים בולד וכנ"ל]. וע"ע רא"ש סי' ז בהשגתו על שיטת הרי"ף בעז לחלבה, דמאי דקי"ל כחנניה דלא חייש למיתה היינו באינו מכלה מה שהכניסה לו, ובפשוטו כונתו דחנניה קאמר דלא חיישינן שיארע מיתה, וא"כ במכלה מה שהכניסה גם לחנניה יש דין לדאוג לקרן. אכן יעושה"ט בלשונו דקי"ל כחנניה דלא חיישינן למיתה ואע"פ שלא נשאר כלל, התם אינו מכלה מה שהכניסה, וכו',

ומ' דלחנניה אין דין לחשוש למיתה אף שלא ישאר קרן כלל, וע"ז תירץ דהיינו באינו מכלה מה שהכניסה, ולכאו' הכונה ע"ד הנ"ל דכיון דאכילתו היא רק מהפירות ולא מהקרן לא אכפת לי ממה שיכלה הקרן. [ועי' הגרע"א הנ"ל בסו"ד שכבר עמד בזה, כלפי דין עבדים ושפחות זקנים לרש"י, דלחנניה אפילו דחיישינן למיתה כיון דאינו מכלה הקרן לא אכפת לן]. ועי' לקמן.

מודה חנניה וכו' שבח בית אביה. נחלקו הראשונים אם רק בולד שפחה שייך שב"א או גם בולד בהמה, עי' השיטות בב"ש פה לח. ולשיטת הטור (ריש פח) דאפילו בולד בהמה, עי' בהגרע"א שהעיר מ"ט נקט רב נחמן החידוש בדעת חנניה הא מצי לאשמועינן בולד בהמה ואפילו אליבא דרבנן, עי"ש תירוצו דיל"פ דטעמו של חנניה דהולד לא קאי במקום אמיה, ומשו"ה הוא לבעל, וע"כ ס"ד דלא יהא שייך בו נמי תביעה של שב"א.

\_\_\_\_\_\_\_

עז לחלבה. לרש"י כל העז שלה, והחי' דאוכל הפירות ול"ח למיתה דנשאר קצת קרן. והראשונים תמהו דקי"ל כחנניה דל"ח למיתה. ואם אליבא דרבנן מאי קמ"ל הרי כבר נתבאר החי' דסגי בעורה. ועי' בד' הגרע"א הנ"ל דמבואר בדין זה חידוש, דלא רק ולד משועבד להעמיד ממנו קרן אלא כל הפירות, ואם לא שהיה נשאר קצת קרן לא היה לו זכות אפילו בחלב וגיזה ולא רק בולדות. ועי"ש דכ"ז לשיטת רש"י, אבל הרא"ש והרא"ה [וכן ברמב"ן ורשב"א אמתני' דלקמן] פליגי וסברי דהמע"י של הקרן לעולם הוא לבעל, ורק בולד יש דין דקאי במקום הקרן. [והרא"ש דמשיג על הרי"ף ומפרש כרש"י, לא יפרש כרש"י דאוכל משום דאיכא עורה, אלא אוכל עד שתכלה הקרן כפשוטו, ומשום דרק בולד חיישינן למיתה אבל חלב וגיזה דלא הוו אלא פירות דמו למעש"י דלעולם לבעל אף במקום דחיישינן למיתה].

ולהרי"ף איירינן ביש לה רק גוף לפירות, וקמ"ל דאפי' בכה"ג דינו לאכול הפירות. והחי' בזה עי' היטב בראשונים, ונ' דב' דרכים יש בזה, להרמב"ן והרשב"א החידוש דחשיב פירות ולא קרן, והטעם משום דמשועבד לה הגוף לפירות, ע"כ אמרינן דהגוף הוא הקרן ואלו הפירות, [וכ"מ בראב"ד שהובא ברא"ש דמשום דמקום החלב קנוי לה הוי החלב של כל יום פירא, ועי"ש בהשגת הרא"ש. ובביאור דברי הראב"ד עי' בית יעקב פה יג דלא רק כשקנוי לה לעולם העז לחלבה דאמרינן דאחר שיאכל יהיו פירות אחרים וכמש"כ הב"ש פה לג, אלא אפילו באין לה אלא עז לחלב לשנה אחת חשוב פירא, ואף דלא ישאר לה כלום, עי"ש דנחלק על ההפלאה פה יז בזה, ועי"ש בהפלאה שמדקדק כן מתשובת הרשב"א דביש לה גוף לפירות לזמן אין הבעל אוכל].

ולהרא"ה והריטב"א החידוש הוא כלפי דינא דחנניה דגם בכה"ג ל"ח למיתה, והס"ד לחלק עי' בריטב"א דל"ת דדוקא בולד לא חייש משום דולד גופיה פירא, אלא אפילו בהני דליכא קרנא אחרינא לא חיישינן. וצ"ב. ויל"פ בכונתו ע"ד הרא"ש דכשאינו מכלה מה שהכניסה דינו לאכול אף שיתכן שלא ישאר כלום מן הקרן. והביאור דכיון דאין זה מה שהכניסה חשוב אכילת "פירות", ודינו לאכלם, ולא אכפת לי ממיתה וכלוי הקרן, ומשא"כ כשאוכל מה שהכניסה לו יש כן חסרון אחר דאין ע"ז שם אכילת פירות אלא כילוי הקרן. אמנם לפ"ז נמצא דאין נדון הסוגיא מצד חשש מיתה דחנניה ורבנן דיש דין לדאוג שיהא הקרן קיים, אלא נדון בפ"ע דאכילה כזו אין עליה שם אכילת פירות אלא חשיבא אכילת הקרן וזכותו היא רק באכילת פירות, וא"כ מהו שכתבו דהוי רבותא בדעת חנניה. וע"כ יל"פ בכונת הריטב"א דמה שהוא בכלל פירות אינו משועבד להעמיד ממנו הקרן, (וכמש"כ הגרע"א לגבי מעש"י), וזהו דכתב דולד חשיב פירא ואינו משועבד להעמיד ממנו קרן, ומשא"כ בהני דליכא קרנא אחריני ס"ד דתורת קרן עלייהו לענין דהם משועבדים להעמיד מהם קרן. ועי' היטב בד' הריטב"א לקמן גבי עיילא ליה גלימא דהא דבעי דישתיירו שחקים לחנניה היינו משום דמודה חנניה דבקרנא בעי דלהוי שיורא ולא אמר דל"ח אלא גבי ולד דאיהו גופיה פירא.

וברמב"ן וברא"ה כ' דלהרי"ף אתיא כחנניה. וכונתם דלרבנן דחיישינן למיתה אין הבעל אוכל פירות בכה"ג, דבזה ליכא המעליותא דאיכא עורה כיון דאין לה אלא גוף לפירות. ומדתלו לה בפלוגתא דרבנן וחנניה מבואר דהנדון הוא לעכבו מאכילת החלב משום חשש מיתה, וא"כ מבואר דלא רק בולד דשייכא ביה הסברא דבמקום אמו קאי, חיישינן למיתה להעמידו במקום האם, אלא גם בכל הנך פירות. וצ"ע בסתירת דברי הרא"ה, דכתב במתני' דלקמן [והביאו הגרע"א] דדוקא בולד אמרינן דקאי בחריקיה דאמיה ולא במעשי ידים. וכמו"כ קשה בדברי הרמב"ן והרשב"א דמדבריהם אמתני' דלקמן מבואר כהרא"ה דבמעש"י לא אכפת לן בחשש מיתה ולעולם הם של בעל, והכא כ' דהרי"ף דוקא לחנניה.

[ומסברא היה נ' די"ל דחלב וגיזה דמו לולדות ורק גבי מעש"י כתבו הראשונים דא"צ להעמיד ממנו קרן. אבל בד' הגרע"א מפורש להיפך, דחלב וגיזה דמו למע"י, דפירות נינהו, ורק בולד שייכא הסברא דהוי קרן].

וע"כ צ"ל דדבריהם אמתני' דלקמן כשיש לה את כל העבד, אבל כשיש לה רק עז לחלב מהני דין חיישינן למיתה גם כלפי החלב והגיזה. והביאור, דכשיש לה את הגוף ממש אמרינן דהנך מילי תורת פירות עלייהו ודמו למעש"י דליכא בהו חשש מיתה, אבל כשיש לה רק עז לחלבה הוי החלב בכלל הקרן לענין זה דחיישינן ביה למיתה וכנ"ל בביאור הריטב"א.

ועוי"ל דמה שתלו בחנניה ורבנן אין כוונתם דלרבנן חיישינן למיתה, דדין זה הוא רק בולד ולא במעש"י וחלב וכהגרע"א, אלא כונתם דחידוש זה של הרי"ף דחשוב אכילת פירות ולא אכילת קרן תלוי בחנניה ורבנן, דהטעם דחשוב פירות ולא קרן הוא משום דמקום החלב קיים והיינו משום שהוא עושה פירות כסדר וכדברי הב"ש, וכ"ז שייך רק לחנניה דל"ח למיתה, אבל לרבנן הרי חיישינן למיתה וא"כ ל"ש לומר דמקום החלב קיים. [ולפ"ז נמצא דהביאור בחנניה דתלינן דלא יארע מיתה ולא דאין דין לחשוש למיתה, ולקמן בעיילא ליה גלימא מבואר בריטב"א בשם הרמב"ן דלחנניה א"צ דישארו שחקים, והרי הבגד בודאי כלה ע"י לבישה, וא"כ מודה ביה חנניה. וצ"ל בכוונתם דלרבנן דחיישינן היינו דדנים דסך כל השימוש סופו לכלות הבהמה והבגד, וע"כ דלא הוי פירות אלא אכילת הקרן, משא"כ לחנניה דל"ח למיתה היינו דדנים על כל שימוש ושימוש בפ"ע דאין בו כילוי הקרן, (וע"ז הוא דקאמר דלחשוש עכשיו למיתה הוי חששי טובא וכמש"כ הרשב"א והר"ן. ולפמש"נ נמצא דרבנן נמי מודו לזה, אלא דלדעתם דנים על כל השימוש כאחד, ובודאי דסוף הבהמה למות), וממילא אין כאן אלא אכילה והשתמשות בדבר, וע"כ שפיר חשוב אכילת פירות וזוכה בו הבעל].

[ועי' בר"ן דכתב דל"ח למיתה משום דקי"ל כחנניה, וצ"ת אם איירי בשיטת הרי"ף וכונתו כהראשונים הנ"ל דלרבנן דחיישינן למיתה יהא הדין דאינו אוכל, או מפרש כרש"י וגם לרבנן אוכל משום דאיכא עורה וכלשון רש"י, אלא כתב האמת, ועכ"פ מדתלאה בחנניה ורבנן מבואר כדקדוק הגרע"א דלא רק בולדות אמרינן כן].

ועי' השגת הרא"ש, ובבי' דבריו דל"ד לחנניה דהכא מכלה מה שהכניסה יל"ע אם כונתו דמשום כן הוי חסרון מחודש דאין זה אכילת פירות שזיכו לו לבעל אלא אכילת הקרן, [ומשא"כ בהך דחנניה דודאי חשוב אכילת פירות, והנדון רק אם הוא משועבד להעמיד ממנו קרן], או כוונתו דהוי סברא בדין חיישינן למיתה, דלא חייש חנניה למיתה להפסידו מאכילת פירות, אבל בכה"ג דהאכילה היא ממה שהכניסה, אף דמעיקר הדין יש לו זכות בזה, מ"מ מודה חנניה דמהני חשש מיתה לעכב אכילתו. [ולפ"ז מבואר דאין כונת חנניה דאין מקום לחשוש למיתה, אלא דמשום חשש מיתה לא נעכב אכילת פירות דידיה, ולכן מהני חשש מיתה לעכבו בכה"ג דאכילתו ממה שהכניסה]. ומתירוץ הראב"ד שברא"ש משמע דהנדון הוא האם להחשיבו אכילת פירות או אכילת הקרן.

[והנה, במתני' דלקמן בנפלו עבדים ושפחות זקנים נחלקו הרא"ש והרמ"ה בטור בגונא דהאשה רוצה למוכרם משום חשש מיתה והבעל מעכב, ועי' בח"מ פה לד דמדברי הרי"ף בעז לחלבה יש ללמוד דמכ"ש בהך דעבדים ושפחות רשאי הבעל לאכול מע"י ול"ח למיתה. (וכונתו, דהרא"ש נחלק בעז לחלבה משום דמכלה מה שהכניסה ואעפ"כ סבר בעבדים דהבעל מעכב משום דאינו מכלה מה שהכניסה, וא"כ אנן דקי"ל כהרי"ף בעז לחלבה כ"ש בהך דעבדים דקי"ל כהרא"ש). והנה, שורש הפלוגתא דהרא"ש והרמ"ה ביאר הגרע"א דהיינו אם חשש מיתה מהני כלפי המעש"י ליתנם לאשה, ואם נימא דפלוגתא דהרא"ש והרי"ף בעז לחלבה אם חשיב אכילת פירות או אכילת הקרן מה דימה הח"מ זה לזה. (דאף דגם בעז לחלבה שייך נדון זה דניחוש למיתה, וא"כ יקשה להרי"ף מאי מהני דהוי פירות סו"ס ניחוש למיתה, ומבואר דסבר כהרא"ש דבפירות ל"ש חשש מיתה, אבל בדברי הח"מ מבואר דכ"ש הוא). ומזה נ' דהוא מפרש דסברת הרא"ש לחלוק על הרי"ף היינו דבמכלה מה שהכניסה יש יותר מקום לחשוש למיתה, דהוי הקרן עצמו, ולזה כ' דאם בזה נחלק הרי"ף וסבר דלא חיישינן למיתה כ"ש דבפירות גמורים נימא כן].

ועכ"פ לדינא סברי רש"י והרא"ש דביש לה רק עז לחלבה אין הבעל אוכל הפירות ודלא כהרי"ף, ותמה הגרע"א הנ"ל מסוגיא דב"מ צו דאשה ששכרה פרה זכה הבעל להשתמש בה מדין נ"מ, וכיון דאין לה קרן אלא הפרה למלאכה יהא הדין דבמלאכה ילקח קרקע ויאכל הבעל פירותיה והניח בצע"ג. ועי' או"ש פכ"ב מאישות בזה.

\_\_\_\_\_\_\_\_

עיילא ליה גלימא אם משום השחקים או גם בליכא שיור, עי' רש"י ורמב"ן במלחמות דרק משום דאיכא שחקים, והיינו דתלינן בפלוגתא דגפרית וצריף אם סגי בקרן פורתא. אכן הריטב"א כ' בשם הרמב"ן דלמאי דקי"ל כחנניה א"צ דישארו שחקים, והסוגיא כרבנן. [ומבואר דלחנניה לא אכפת לן אם תמות, וע"כ לא אכפת לן במה שיכלה הבגד, אבל אם הגדר דלא תלינן דתמות צ"ב הרי הבגד כלה בודאי ע"י השימוש, ועי' לעיל].

וע"ע בשטמ"ק בשם תלמידי הר"י דהק' להרי"ף דבעז לחלבה אוכל מ"ט בבגד בעינן דישארו שחקים. ועי' הגרע"א הנ"ל בסו"ד דעמד בקו' זו על הרמב"ן דבעז לחלבה פסק כהריף ובמלחמות פסק דבגלימא רק משום השחקים. ותירץ עפ"י הרשב"א בשם ר"ח בע"א דגזעו מחליף הוי פירא משום הא גופא דהפירות מתחדשים בכל עת, ורק בכה"ג דאין גזעו מחליף כגפרית וצריף בעינן דישאר קרן קיים. [ויש לדון עוד, דבגלימא דהקרן כלה בלבישותו הרי מלבד השימוש ואכילת הפירות יש כאן גם כילוי ושריפת הקרן, (וכדלקמן בביאור הר"ן), ולזה בעינן דישארו השחקים, ומשא"כ בעז לחלבה דלעולם חשובה אכילתו אכילת פירות ולא אכילת הקרן].

ועי' בר"ן דא"צ שחקים אלא אין בלויו ניכר, וצ"ב התליה בפלוגתא. ועי' בבית יעקב ביאור דבריו, דאם היה ניכר היה חשוב אכילת הקרן ולא אכילת פירות, וע"י דאין ניכר חשוב רק השתמשות ואכילת פירות. אלא דעדיין יש לדון דסו"ס ע"י אכילת הפירות כלה הקרן ובכה"ג אין לו זכות בפירות, וע"ז מייתינן פלוגתא דגפרית וצריף, דהטעם דמ"ד קרן היינו דאין לו זכות בפירות כשהקרן כלה על ידם, ורבנן ל"ל ה"ט. [ועדין צ"ב, דאולי לרבנן הוי פירות משום השיור של מקום הגפרית ומשא"כ בגלימא דליכא שחקים. וצ"ל דהסברא בקרן פורתא היא דעי"כ אמרינן דמה שאוכל יש עליו תורת פירות, ולא כלוי הקרן, וכל דהוי אכילת פירות יש לו בה זכות אפילו במקום דהקרן כלה, ומשו"ה בגלימא ל"ב שיור, דהשימוש בגלימא לעולם חשוב אכילת פירות, ולא ילפינן מהתם רק את היסוד דזכותו לאכול פירות אף אם כלה הקרן].

מתני'. נפלו לה עבדים ושפחות זקנים ימכרו. בפשוטו איירי כשתובע הבעל למוכרם, וכן מ' מד' התוד"ה והרי דכ' דהמכירה לטובת הבעל. וסיבת תביעתו עי' רש"י מהדו"ק דתביעתו למכור משום חשש מיתה, וצ"ל דמה דמעש"י של הזקנים מועטים והוא רוצה פירות מרובים, אין נותן לו כח לכופה למוכרם, ורק משום חשש מיתה. ויל"ע בזה, דהרי בנפלו לה כספים ילקח קרקע בשביל להוציא פירות, וחזינן דזכות פירות נותן לו גם זכות למכור הקרן כדי לעשות פירות, וה"נ יהא רשאי לתבוע מכירת הזקנים כדי להוציא פירות טפי. ועי'. ועי' תוס' ב"מ קט ב דנראה דתקנה היא דימכרו לטובת שניהם וא"צ תביעתו למכור.

וכשהאשה תובעת למכור והבעל מעכב, עי' רא"ש דבידו לעכב, והרמ"ה בטור פליג. ושורש פלוגתתם עי' הגרע"א דדייק מהח"מ פה לד דהפלוגתא בדין חיישינן למיתה [דבזקנים אף חנניה מודה, יעו"ש], אם בידה למנוע מהבעל את המעש"י שלהם מחשש מיתה, או רק כלפי ולד חששו דבחריקיה דאמיה קאי, והארכנו לעיל. ובב"ש שם מבואר טעם אחר ברמ"ה, דכל שיש לו זכות לכופה נתנו אף לה זכות לכופו, ובי' הבית יעקב שם דמעיקר הדין אין לה כח לכופו כדחזינן בגלימא דמכסי בה ואזיל עד דבלי, ולכן רק כשהוא יכול לכופה נתנו אף לה זכות. וברש"י בגמ' ד"ה דברי מדוייק דשניהם יכולים לכוף למכור, ואיירי בזיתים וגפנים, ומ' לכאורה כהב"ש, דלהח"מ צ"ת, דהא בהם ל"ש חשש מיתה דהא איכא עצים, ומ"ט תוכל לכוף למכור.

דין נפלו ילדים לרבנן, עי' בראשונים. ומבואר מדבריהם דהנדון דמתני' הוא גם באופן שהאשה תובעת למכור, ולכן דנו אם לרבנן אפילו בילדים נחייבנו למכור, וחידשו דאין לה זכות לכופו למכור הקרן. [ואולי כונתם ע"ד התוס' ב"מ דתקנו למכור משום שהוא טובת שניהם, והבינו דזה שייך רק באופן שחשש מיתה נותן לאשה זכות לחייבו למכור].

ומבואר עוד דבלא חשש מיתה הבעל מעכב על האשה מלמכור הקרן ולהחליפה בקרקע, [וכן בגלימא דמכסי ואזיל עד דבלי, לא שמענו דתוכל האשה למכרם וליקח בהם קרקע], ולכאו' הרי הקרקע גם עושה פירות, ובפשטות י"ל דפירות של עבדים מרובים מפירות קרקע, ומבואר לעיל דבידו לעכב שיהיו פירות מרובים. ועוד יש לדון בזה, דכשם דניתן לו זכות לתבוע פירות מרובים, כך בידו לתבוע דהוא חפץ דוקא בסוג פירות הללו של מלאכת העבדים ולא בפירות של קרקעות.

ובעיקר דבריהם בדין ילדים לרבנן, עי' היטב דנ' דיש בזה ב' נידונים, א. דחשש מיתה מהני להפקיע גם את המעש"י מהבעל ולא רק את הולד, וממילא נשאר הקרן כדבר שאינן עושה פירות וע"כ דינו לימכר וליקח קרקע, ולזה חידשו דאפילו לרבנן המעש"י לעולם של בעל. וכן מדוייק מדברי הרמב"ן והרשב"א. [ולפי"ז צ"ע סתירת דבריהם, דלעיל בדין עז לחלבה דהרי"ף כ' דאתי אליבא דחנניה, ובפשטות כונתם דלרבנן חיישינן למיתה וע"כ אין הבעל אוכל החלב והגיזה, והרי מסקו הכא דדוקא בולד חיישינן ולא במעש"י, ודין שאר פירות כדין מעש"י וכמש"כ הגרע"א, ועי' מש"נ בזה לעיל]. ב. דעצם החשש מיתה יתן לאשה זכות לתבוע להחליף הקרן בקרקע שאין בה חשש של מיתה, [ולא משום דדין המעש"י להיות לאשה]. כ"מ מל' הריטב"א בשם הרמב"ן דלא חידשו אלא לעכבו מאכילת הפירות אבל לא עד כדי לחייבו למכור הקרן.

להלכה, הרא"ש פסק בתרווייהו כרבנן שא"י לעכב מלמכור, והרמב"ם חילק דבעבדים ושפחות לא ימכור ובזיתים וגפנים ימכור, ובטור פה תמה מפני מה חילק, ועי' בפרישה הטעם דבעבדים שייך טפי שבח בית אביה. וע"ע ב"ח שדייק מהמרדכי להיפך, דכתב דר"ת פסק בעבדים כחכמים, מ' דבזיתים פסק כרשב"ג.

מוציא הוצאות

באכל ל"ל הוצאות, עי' ריטב"א דמשום מחילת הבעל, ומבואר דמן הדין יש לו הוצאות אפילו בכה"ג. וכ"מ מדברי הרי"ף גבי מורדת, דכ' טעמא דאדעתא דהכי לא יהיב לה מתנה.

עי' ח"מ פח יא דהיינו דוקא מאותה שדה, ובהפלאה שם ה ביאר כוונתו דהיינו דוקא באכל הפירות שגדלו מההוצאה, והשיג עליו מהשטמ"ק בשם תר"י בסוגיין דאפילו בקדמה אכילה להוצאה, ואולי כונתו רק לחלק בין הנכסים דכל שדה ושדה נדונית בפ"ע, אבל א"צ דוקא דיאכל מתוך ההוצאה.

סיפא דבלא אכל נוטל יציאותיו. ב' חידושים דזכותו לקבל יציאותיו וגם דהוא נאמן על שיעור היציאה. ולענין עצם זכותו ליטול היציאה צריך בירור אם הוא מעיקר הדין או תקנה, ועי' בראשונים דדימוהו לדין יורד ומ' דהוא מדינא, אך י"ל דזה היה גדר התקנה לדונו בדין יורד. [ומד' הראשונים דלקמן דהוא מאותם הנוטלין מן הדין אין ראיה, דהם דברו כלפי החידוש השני דהוא נאמן על שיעור היציאה, ובזה כ' דמן הדין היה נאמן בלא שבועה, אבל כ"ז לאחר ההנחה דזכותו לקבל יציאותיו, ועצם הזכות יתכן דהיא תקנה בעלמא].

כמה הוציא. ומבואר בגמ' דידו על התחתונה. עי' ריטב"א דמעיקר הדין דינו כיורד ברשות [דידו על העליונה. ולכאו' כונתו דיטול כאריסי העיר, ויל"ע אם כונתו גם דיטול כל ההוצאה אם היא יתירה על השבח, עי' לקמן], אלא דכיון דשייך בנכסים דיו שיטול הוצאתו ואידך מימחל מחיל. [יל"ע אם הכונה דמוחל על עיקר תורת יורד ברשות שיש לו, או המחילה רק כלפי הממון דאינו נוטל בשכרו כיורד ברשות. וצ"ת בזה כלפי הזכות לומר עצי ואבני אני נוטל, עי' הפלאה פח ה, וכלפי הזכות שלה לומר טול עציך ואבניך, עי' הגרע"א ח"ג מא בביאור דברי הרא"ש בסוגיין].

אכן מדברי התורי"ד והר"ן בסוגיין מ' דפליגי, דהם הקשו דנדמהו לשדה העשויה ליטע ולא הקשו דליהוי כיורד ברשות, [וגם תירוציהם לא מהנו כלפי יורד ברשות, דתי' הר"ן דכיון דל"ל פירות אינה עשויה ליטע לא מהני אם דיינינן ליה כיורד ברשות. וגם אף בשותף אין הדין ברור דנוטל כל היציאה, עי' בסמ"ע קעח דמסיק דבין בשותף ובין במוציא על אשתו קטנה לא לגמרי כיורד בתי' התורי"ד דעושה ע"ד עצמו לכאו' ל"ש ביורד ברשות כדחזינן בשותף דחשבינן ליה כיורד ברשות ולא אמרינן דע"ד עצמו. אך בזה יל"ע, דמדוקדק מדברי התורי"ד דקו' היתה ביציאה יתירה על השבח דיטול כל היציאה משום דעשויה ליטע, ובזה רשות ואין לו בהוצאה היתירה על השבח, ועי' ב"ש פח כ, ודעת הריטב"א ב"ב מב ב לחלק בין שותף דנוטל הכל, דכיורד ברשות ממש, לבין בעל דאינו נוטל]. ואולי סברי דהא דמחיל היינו על זכותו להחשב כיורד ברשות, אבל אם גם ביורד שלא ברשות דינו ליטול משום דהיא עשויה ליטע, ע"ז מהני רק כלפי המעלה לא מחיל.

[בעיקר תי' התורי"ד דעושה ע"ד עצמו, ומ"מ נוטל היציאה כשיעור השבח, צ"ל דהסברא דע"ד עצמו ולא בתורת פועל של עשויה ליטע דהחיוב בזה הוא דנעשה כפועל שלה, ובעושה ע"ד עצמו לא בתורת פועל ירד, אבל חיוב היציאות הוא מתורת נהנה, ובכל גווני היה לה הנאה, וצ"ת בגדרי יורד. ועי' כעי"ז ברמב"ן ור"ן ונ"י ב"מ מ א ביורד בתורת יורש ונמצאת שאינה שלו. וע"ע נתה"מ קנח ח בבעל העליה דנוטל הוצאותיו ולא חלק בשבח משום דעיקר כונתו לצורך עצמו].

וע"ע בהפלאה פח ז דמצדד דדינא דמתני' היינו ביורד סתמא, אבל אם ציותה לו בפירוש ודאי דינו כיורד ברשות, ותלוי בביאור הסוגיא דלקמן בההיא איתתא דנפלו לה ד' מאות זוזי, ועי' נח"י הנ"ל.

ולענין נאמנותו על שיעור היציאה, עי' בראשונים [תוס' פ א ור"ן אמתני' ור"ן ורשב"א ר"פ כל הנשבעים] דנקטו דהוא מאותם שנוטלין מן הדין. ואף דבעלמא קי"ל דברי ושמא לאו ברי עדיף, תי' התורי"ד והר"ן בר"פ כל הנשבעין כיון דהוציא ברשות. [ולכאו' כונתם דלאו מדין ברי ושמא הוא דנאמן, אלא דהיא האמינתו כשהרשתה לו להוציא. ומש"כ בשם ר"ח דהאי ידע והאי לא ידע היינו דמסתבר דדעתה להאמינו רק כשהיא אינה יודעת אבל לא במקום שהיא מכחישתו בברי, וכדקי"ל כן בשו"ע פח ז מהמרדכי בסוגיין]. ול' הר"ן שם כיון שהוציא ברשות והשביח נאמן מדינא. ומ' דלא די בזה שברשות הוציא כדי להאמינו אלא דוקא באופן שהשביח, והאריך בזה בנחל יצחק צא ס"ג בהגהה.

**מוציא על אשתו קטנה עי' תורי"ד דנוטל כאריסי העיר ונוטל גם אם אכל, וזה לגי' הרי"ף דנדון כיורד ברשות, ועי' היטב ברא"ש והגרע"א ח"ג מא דהוי כיורד שלא ברשות, והחידוש רק דאפילו באכל דינו ליטול. ועי' ר"ן דמנכים לו מה שאכל משכרו, וצ"ת דהרי אכלו מדין בעל מתורת פירות נ"מ ולא בתורת שכר, וכן ק' בדין מורדת.**