פרק א_ 2
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק א

**וכותב שטר על חצי דמיו.** עי' **בחת"ם סופר** גיטין מא. דכ' דחצי דמיו היינו חצי עבד שלם, שיש לו גם וולדות, ולא רק החצי של ח"ע וחב"ח דאינו יכול להוליד, והיינו משום דבזה הוא משלם לאדון את ההפסד שלו, במה שהעבד יוצא לחירות.

**תוס' בד"ה הכל חייבין.** ואינה אלא אסמכתא. **ובחי' הגרי"ז** ביאר דבאמת איכא מצות ראיה מחודשת דילפי' מהקהל, וא"כ היה אפשר לחייב נשים הגם דנתמעטו מזכורך, וע"כ שאם לא מחייבים נשים, הך ילפותא אינה אלא אסמכתא.

**תוס' בד"ה במשנה אחרונה.** והא דמיבעיא וכו'. **בתוס' בחגיגה** ד. בד"ה לא נצרכה, תי' "דעד כאן לא מחייבי ליה הכא אלא משום דעומד לכוף את רבו כמאן דשיחרר דמי, אבל התם כיון דמית אגליא מילתא דלא הוה עומד לשחרור". ועי' **בטורי אבן** שם דהק' ע"ז דא"כ איך מחייבים אותו בראיה, הרי איכא למיחש שמא ימות, ותיגלי מילתא למפרע דלא היה בן חורין, וא"כ נמצא שהביא חולין בעזרה, ואפילו את"ל דמקריב על תנאי שיהיה נדבה, אכתי תקשה היאך שרינן ליה להקריב ביו"ט, דהרי נדבה אינה קריבה ביו"ט.

ויש לתרץ עוד לפ"ד הגר"מ סולוביצ'יק שהובא לעיל, דהא דח"ע וחב"ח פטור, היינו משום דעצם זה שיש בו 'מקצת עבדות' הוי 'פוטר' גם על החצי חירות, אבל לעולם כלפי החלק של עבדות אכתי יש לו שם עבד, וחשיב כמי שיש לו אדון.

**לאיתויי קטן שהגיע לחינוך.** ויעוי' בסוגיית **הגמ' בר"ה** לג. דאיכא בבא דקתני דמתעסקין עמהן כדי שילמודו, אבל בבבא דידן קתני רק דאין מעכבין הא לכתחילה לא, ומשני כאן בקטן שהגיע לחינוך וכו', והתוס' כאן וכן ברש"י דר"ה פי' דבקטן שהגיע לחינוך מתעסקין עמו, ובקטן שלא הגיע לחינוך רק אין מעכבין אותו. ולפי זה ק' למה הגמ' מביאה על הא דאמרי' דקטן שהגיע לחינוך חייב בתקיעת שופר, את הבבא דקתני דאין מעכבין, דהרי הך בבא שייכא לקטן שלא הגיע לחינוך, כה"ק התוס' שם והשיט"מ כאן בהשמטות.

ושיטת **התוס' בר"ה** דקטן שהגיע לחינוך רק אין מעכבין אותו, כיון דאם לא היה שבת היה מצות לתקוע בשופר, [ויש להוסיף בביאור דבריהם, מש"כ **הרע"א** בדו"ח מערכה ח', "דגם גדול שתוקע בשבת קיים מצות תקיעת שופר דזמנו גם בשבת, אלא דעבר על שבות דשבת"]. אבל לכתחילה לא, כיון דאיכא איסורא דרבנן. ובקטן שלא הגיע לחינוך מתעסקין עמו. ולפי זה ק' דהכא קתני דזהו ממצות ה'חינוך' של קטן, ולכאורה הרי מה שלא מעכבין אותו אי"ז ממצות חינוך. אמנם למש"כ התוס' בסוגיין דאיירי בקטן שהגיע לחינוך שמירת שבת, אפ"ל דאם לא היה כלל מצוות חינוך, הרי היה מוטל עלינו למונעו, ורק משום מצוות חינוך א"צ למונעו.

**תוס' בד"ה שהגיע לחינוך.** ולא נהירא וכו'. וע"ע **בטורי אבן** מגילה, דהק' על מה שרש"י חילק בין בר שמונה ובר תשעה, דהלא החילוק הזה הוא בין בריא לכחוש, וזה שייך רק לגבי דין עינוי דיוה"כ, ולא שייך בשאר מצוות.

**תוס' בד"ה אין מעכבין.** וא"ת פשיטא דאין מעכבין. ועי' **בתוס' בר"ה** לג. שהק' על הא דקטן שהגיע לחינוך מתעסקין ממנו, הרי בסוגיא דיבמות שם מבואר דאפילו איסור דרבנן לא ספינן להו בידיים. ותי' דלא דמי לשאר איסורים כיון דזמנין איכא מצוה בתקיעת שופר, וצ"ע כוונתם. [ואולי ר"ל כהרע"א דלעיל, דבעצם התקיעה היא חפצא דמצוה, רק דאיכא איסור שבות, וצ"ב מהו 'זמנין' דאיכא מצוה].

**בא"ד. וי"ל כגון שהגיע לחינוך שמירת שבת.** ואפשר לבאר דכוונתם דהרי בשבת איכא נמי עשה של שביתה בשביעי, וכמ"ש הרמב"ם ריש הל' שבת, וכלפי זה איכא מצות חינוך. וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם **הגרי"ז**. אולם שם הק' ע"ז מדברי התו"י ביומא פב: דכ' דליכא חינוך בחילול שבת דקטן.

ועוד אפ"ל בביאור התי', דתוס' ר"ל דאיכא חינוך גם על מצוות לא תעשה, וכמ"ש בתוס' שבת קכא ע"א, אמנם בתוס' בנזיר כח: בד"ה בנו, כ' דליכא חינוך במצוות ל"ת. **שיעורי הגרמ"ד.**

וע"ע שם מש"כ ליישב ע"פ דברי **הרמב"ם** בפי"ז ממאכלות אסורות הכ"ח, דאיכא מצוה על אביו לגעור בו ולהפרישו כדי לחנכו בקדושה, ולפי זה י"ל דכיון דהגיע לחינוך שמירת שבת, אביו צריך לגעור בו, וע"ז קמ"ל דאין מעכבין. ועי"ש מש"כ אם גם באיסור דרבנן איכא חיוב על אביו להפרישו, **ובמשכנות יעקב** סי' קי"ח, נקט דגם במצוה דרבנן איכא חיוב על אביו.

**שאף הן היו באותו הנס. וברשב"ם** בפסחים קח: ביאר משום דעל ידם נגאלו, אמנם **התוס'** שם פי' כ' דהן היו באותו הנס, כיון שהיו בגזירה של להשמיד להרוג וכו', וכ"כ בתוס' בסוגיין. **ובאור גדול** כ' דאיכא נ"מ בינייהו, דלפי הרשב"ם דעיקר הנס נעשה על ידן זהו טעם לחיובא, אבל לפי התוס' זהו רק סיבה לסלק טעם הפטור.

עי' **בחי' הגרי"ז** מש"כ לחקור אם הא דהיו באותו הנס הוי סיבה מחודשת לחיובא, או"ד דזה לסלק את הפטור של מ"ע שהזמ"ג. ונ"מ אי **עבדים חייבין**, דאם זה סיבה חדשה, הרי דאין העבדים בכלל, אבל אם השתא חשיבא כמ"ע שאין הזמ"ג, גם עבדים חייבים. ועי' **ברמב"ם** ריש הל' מגילה, דרק עבדים משוחררים חייבים, אבל עבדים עצמם פטורים.

וע"ע **בב"י** ריש סימן תרפ"ט, דכ' דאם הגדר שהיו באותו הנס כהתוס' שהיו 'בכלל הגזירה', הרי דגם עבדים חייבים, כיון דגם הם היו בגזירה כיון דהיו מולים, ולפי הרשב"ם דפי' דהיו באותו הנס, היינו משום דעיקר הנס נעשה על ידן, ולפי זה עבדים פטורים, כיון דהוי מ"ע שהזמ"ג.

[ובס' הררי קדם סי' קצ"ט, כ' לבאר הא דבעי' ריבוי לגרים מ"וכל הנלוים עליהם", משום דהתקנה היתה "משפחה ומשפחה", והגרים כיון דאין להם יחוס משפחה לא נכללו בתקנה, ולכן הוצרכו לריבוי מיוחד, ולפי זה י"ל דגם עבדים אינם בכלל].

עי' **בתוס' מגילה** ד. בד"ה אף, שהק' למה בעינן קרא לחייב נשים בפסח, תיפו"ל מטעמא שאף הן היו באותו הנס. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' ליישב דדווקא במגילה דעיקר המצוה היא פרסומי ניסא, שייך לומר דכיון שהיו באותו הנס, שייכא לפרסומי ניסא, ומשא"כ בפסח.

**תוס' בד"ה לאיתויי.** אנדרוגינוס מוציא מינו, ואין מוציא את שאינו מינו. וכ' **במשנה ברורה** סי' תרפ"ט סק"י, דגם אשה אינו מוציא, משום דבעינן שיהיה ניכר אם הוא זכר או נקיבה. **ובפמ"ג** אשל אברהם שם כ' דמדברי התוס' במגילה משמע דיכול להוציא אשה.

**בא"ד. טומטום וכו', ובב"י** שם כ' דאינו מוציא אפילו אשה, משום דבעינן שהמוציא את האחרים יד"ח, יהיה ניכר אם הוא איש או אשה.

**בא"ד. מי שחציו עבד וחב"ח.** עי' **ברמ"א** סי' תרפ"ט, דגם אינו יכול להוציא את עצמו, וכ"מ בסוגיא דר"ה דלא אתי צד עבדות ומפיק צד חירות. ובשם **הגר"ח** נתבאר [בס' רשימות שיעורים שבועות ל.], דח"ע וחב"ח הוא חפצא אחד עם תרי גברי, וכלפי מצוות שבגופו כגון אכילת מצה, בודאי דהגוף קיים המצוה, ורק דכלפי דיני הגברא כגון קריאת המגילה אמרי' דל"מ קריאת הגברא עבד, להוציא את הגברא בן חורין. אמנם הב"י שם נקט דגם החצי עבדות חייב, ולכן יכול להוציא את עצמו, ומה שאינו יכול להוציא את האחרים היינו משום דבעינן שהמוציא אחרים, יהיה ניכר בו הצד חירות והצד עבדות.

**בא"ד. אלא שחייבין בשמיעה. ובישועות יעקב** שם כ' דהא דלא חייבו קטנים ב'מקרא' מגילה משום חינוך, כיון דכבר בלא"ה נתחייבו בשמיעה משום שהיו באותו הנס, ולכן לא הוצרכו לתקן להם משום חינוך.

**בגדר חיוב קטנים,** עי' **בחי' הגרי"ז** כאן שהק' דאיך שייך 'לחייב' קטן, וכ' דבאמת החיוב על הגדול להשמיע לפני הקטן.

**בגדר חיוב נשים.** בתוס' מבואר דהוי רק חיוב שמיעה, ולפי זה אשה חרשת פטורה, אמנם עי' **בחי' הגרי"ז** עניינים סי' ט"ו, דנקט דבאמת דין המגילה הוא משום פרסומי ניסא, ולכן תיקנו חיוב קריאה, ולאנשים תיקנו שיקראו הם בעצמם, ולנשים תיקנו ש'ישמעו' את ה'קריאה', אבל בעצם זה גם חיוב קריאה, רק דקליש מחיוב האנשים, ולפי זה גם אשה חרשת חייבת. וכדבריו מבואר **באבנ"ז** או"ח סי' תקי"א, דכ' דאיכא קצת מצוה בנשים בקריאה, רק דאי"ז חיוב גמור, ולכן אינן מוציאות את האנשים.

**יל"ע אם צריך כוונת שומע ומשמיע,** כדי להוציא אחרים יד"ח, בחיוב השמיעה של הנשים, דלגבי חיוב קריאת התורה נקט בשו"ת **צמח צדק** או"ח סי' ל"ט-מ, דהחיוב הוא רק בשמיעה, וא"צ כוונה להוציא. אמנם לגבי תקיעת שופר ביאר **הגר"ח** דאע"ג דהמצוה היא לשמוע קול שופר, מ"מ בעינן כוונת שומע ומשמיע, או משום דאם אין כוונה הוי כמתעסק בעלמא ואי"ז חפצא דמצוה כלל, או משום דגם אם המצוה היא לשמוע, אבל המעשה מצוה היא בתקיעה, וכלפי המעשה מצוה בעינן כוונה להוציא. [הובא באגרות הגרי"ד, עמ' ל"ג-ל"ד]. ועי' באבני נזר או"ח תקי"א אות ה', דנקט דא"צ ב'שמיעת' מגילה של נשים, דין שומע כעונה.

**בא"ד דאין הנשים מוציאין אלא נשים ולא אנשים.** ובביאור שיטת הבה"ג, משמע מדברי התוס' דזהו ב' חיובים אחרים, והאשה מחוייבת רק בחיוב שמיעה, ולכן אינה מוציאה את האנשים המחוייבים בחיוב קריאה. אמנם **בתוס' בסוכה** לח. בד"ה באמת, כ' דמשום כבוד הציבור אין האנשים מוציאות את הנשים.

ע"ע **בטורי אבן** מגילה ד. דכ' לבאר, דחיוב הנשים הוא רק מדברי סופרים, ולכן אינם מוציאות את האנשים שחיובם מדברי קבלה.

עי' בס' רשימות שיעורים שהביא לבאר **מהגר"מ סולוביצ'יק**, דחיוב הנשים בקריאת המגילה, הוא משום שהיו באותו הנס, וא"כ עיקר חיובם הוא במצות 'פרסומי ניסא', אבל חיוב האנשים הוא על עצם המקרא מגילה, וכיון דהוי חיוב אחר אינן יכולים להוציא את האנשים.

עוד ביאר שם ע"פ מש"כ התוס' דר' יהושע היה מכנס כל בני ביתו וכו', וביאר דהגדר בזה דהוי כמו חיוב הבעל לשמח את אשתו, אבל באמת האשה עצמה פטורה. ועוד ביאר שם דבקריאת מגילה איכא נמי דין תלמוד תורה של כתבי הקודש, ובזה נשים אינן יכולות להוציא את האנשים.

עי' **במרחשת** סי' כ"ב דביאר ע"פ דברי הגמ' במגילה דאין אומרים הלל בפורים, משום דקריאתה זהו הילולא, וכיון דנשים פטורות מהלל, אינם יכולות להוציא את האנשים. והוסיף שם עוד דלפי זה בלילה דאין אומרים הלל, באמת יכולות להוציא את האנשים.

ועוד כ' לבאר שם דבמגילה איכא נמי קיום מצות מחיית עמלק, ובחינוך כ' דנשים שאינן בנות מלחמה פטורים מהמצוה, ולפי זה אינם יכולות להוציא את האנשים בקיום מצות הזכירה. וכ' עוד דכיון דחיוב מלחמה הוא רק ביום, א"כ בלילה באמת יכולות להוציא את האנשים.

ע"ע **באור שמח** ריש הל' מגילה שביאר, דלמ"ד דמגילה ניתנה להכתב ברוח הקודש, ילפי' מהא דכתיב כתוב זאת זכרון בספר, שגם המגילה היא זכרון למחיית עמלק, וכיון דנשים אינם בכלל המצוה וכמ"ש החינוך, א"כ לדידהו ליכא להך אסמכתא, וא"כ לגבייהו הוי כמו שלא ניתנה להכתב, וממילא דאשה שקוראת הוי כמו קריאה בע"פ, כלפי החיוב של האנשים לקרוא מכתבי הקודש.

עי' **בצפנת פענח**, ריש הל' מגילה, דנסתפק אם גיורת חייבת במקרא מגילה, כיון דחזינן דבעינן ריבוי מיוחד לגרים מ"וכל הנלוים עליהם", א"כ יתכן דגיורת אינה חייבת, דהלא כל החיוב של האשה, הוא מטעם שהיו באותו הנס, וגיורת אינה נכללת בחיוב הזה.

**הכל חייבין בזימון. לאיתויי נשים.** בתוס' כ' דרשות הוא לנשים לזמן. וביאר **הב"ח** קצ"ט, דכיון דספק אם נשים חייבות בברכהמ"ז מן התורה, להכי לא תקנו להם זימון חובה מן התורה. **ובפני יהושע** ברכות מה: כ' דחששו שיבואו להוציא את האנשים בברכת המזון, והרי לא אתי דרבנן ומפיק דאורייתא. **ובמשנה ברורה** בשעה"צ אות ו', כ' עוד דזהו גנאי לאשה לברך על הכוס. ושם במ"ב סקט"ז כ' עוד דלא היה מצוי דאשה תהיה בקיאה בברכת הזימון.

אמנם **ברבינו יונה** ברכות מה: **ובריטב"א** בהל' ברכות כ' דזימונם חובה, כיון דחייבים בברכת המזון מן התורה. **וברא"ש** שם הוסיף עוד דגם אם חייבים בברכהמ"ז מדרבנן, מ"מ למה לא יתחייבו בזימון.

שיטת **הסמ"ג** עשין כ"ז, דנשים ועבדים כשאכלו עם האנשים זימונם חובה, אבל כשאכלו לבדם ליכא חיוב, והוי רק רשות. וכ"פ בשו"ע. וע"ע בשו"ע הרב דכ' דמ"מ אם רוצות לזמן לעצמן רשאין. והלבוש ביאר דברי הסמ"ג דמיגו דחייל חיוב על האנשים חל חיוב על הנשים, ולפי זה אינן יכולות לזמן לעצמן.

**רש"י בד"ה מזמנות לעצמן.** אבל אין שתי נשים וכו'. **והצל"ח** בברכות מז: כ' דמשמע מדבריו, דאשה אחת יכולה להצטרף לב' אנשים.

**בא"ד. שאין הנשים אומרות ברית. ברש"י בברכות** כ: בד"ה או, כ' דהחילוק בין נשים לאנשים, משום דנשים לא נטלו חלק בארץ, ואינן חייבות בברכת המזון, דכתיב על הארץ הטובה אשר נתן לך.

ע"ע **בצל"ח** שם שהק' דהרי ברכת הזימון היא רק עד ברכת הזן, ואח"כ יכולים להתפרד, וא"כ מאי איכפ"ל שאח"כ אין הנשים אומרות ברית.

ע"ע **בראב"ד** תמים דעים סי' א', דכ' דהטעם משום דאינן בנות קביעות. והיינו משום דאין ישיבת הנשים חשובה כישיבת קבע, כלפי ישיבת האנשים.

**תוס' בד"ה למעוטי קטן מכרת.** ויש לתמוה למה לי קרא לפוטרו. עי' **בשיט"מ** אות ה' שתי' דאתי למעוטי היכא שנטמא בקטנותו ונכנס למקדש כשהוא גדול, ודחה דלא מסתבר לפוטרו, ועוד דלא גרע מגדול שנגע בקטן ונכנס למקדש שחייב.

**והרש"ש** תי' דקרא אתי למעוטי גדול שהכניס קטן טמא למקדש, דהרי אם הכניס גדול חייב כמבואר בעירובין קד ע"ב, אבל אם הכניס קטן יפטר. וע"ע ב**יראים** סי' שצ"א.

עי' **בעולת שלמה** שתי' דקטן פטור מעונשין משום דלאו בר דעה הוא, וא"כ הוי כמו שעושה בשוגג, וא"כ אם נכנס למקדש ובאותו הזמן קרע שיראין, יהיה פטור מטעמא דקלב"מ, לר' נחוניא בן הקנה דס"ל דלא חלקת בין שוגג למזיד, ואע"ג דקטן פטור בלא"ה מדיני נזיקין, הרי כ' הרא"ש דחייב לכשיגדיל. ולהכי צריך קרא למעטו לגמרי.

**בא"ד. כיון דלא מצינו קטן נענש.** ובחידושי בתרא כ' דמשמע מדברי התוס' דבעצם המעשה של הקטן, הוא חפצא של מעשה עבירה, ולכן הו"א דיענש, וקמ"ל ד'אינו נענש'. ועוד אפ"ל לפמש"כ המל"מ פ"ג ביאת מקדש הי"ט, דעצם השהייה של הקטן במקדש ג"כ אסורה, ולכן הו"א דנענש.

**בא"ד. דמשום קלון האשה יתחייב.** עי' **באביעזרי** פ"ט שגגות ה"א, דכ' דאין כוונת התוס' לומר דמשום הך סברא נהרוג את הקטן, אלא באמת עצם מעשה הקטן הוי מעשה עבירה, רק דאינו בר עונשין, ומשום הך סברא שייך לומר דהוא נעשה בר עונשין.

**אשה מנין כשהוא אומר והצרוע. וברגמ"ה** כ' דלא ילפי' מהא דכתיב ואיש או אשה וכו', דהתם איירי בנגע טהור. **ובשיעורי הגרמ"ד** הק' דאדרבה מהא דהוצרכה התורה להשמיענו דהכא הם טהורים, ע"כ דבשאר מילי הם טמאים. ובס' השג יד תי' דבגמ' שבת קלב: מבואר שהלאו של קציצת בהרת איירי גם בנגעים טהורים, וא"כ י"ל דהפסוק בא לומר דגם באשה יש שם 'נגע', לענין הלאו של קציצת בהרת.

**איש פורע ופורם.** ו'פורם' היינו שיהיו בגדיו קרועים, אבל בגדר 'פריעה' נחלקו בזה תנאי במו"ק טו. דר"א ס"ל דהיינו מגודל שער, ור"ע ס"ל דקאי אכומתא וסודרא, וברש"י שם ביאר דהיינו שצריך שיהיה ראשו 'מגולה' מכומתא וסודרא. ועי"ש בתוס' דיתכן דר"ע מסכים נמי לדברי ר"א, וס"ל דפרוע כולל ב' דברים.

ועי' **ברמב"ם** פ"י מהל' טומאת צרעת ה"ו, שכ' שהמצורע צריך להיות מכוסה ראש, ועוטה על שפם כאבל, ופורם בגדיו. והר"מ לא הזכיר כלל גידול שערו פרע. **ובקרית ספר** שם כ' דהר"מ הזכיר אח"כ הא דאסור בתספורת. אמנם **הגרי"ז** ביאר דהר"מ פסק כר"ע, דפליג על ר"א, ונקט להיפך מרש"י, דלר"ע ראשו צריך להיות 'מכוסה'.

**ואין האשה פורעת ופורמת. וברמב"ם** בפ"י מהל' טומאת צרעת ה"ח, דאשה התמעטה גם מעטייה על שפם. אמנם בס' המצוות עשין קי"ב כ' דאשה חייבת בעטייה על שפם. ועי' בשיעורי הגרמ"ד מה שביאר בזה.

**תוס' בד"ה והצרוע.** ואע"ג דבנגעי ראש וזקן כתיב אשה. ועי' **בעולת שלמה** דכ' דאין כוונת התוס' דנילף שאר נגעים מגעי ראש וזקן, כיון דלא ילפי' נגעים מהדדי. ודווקא מ"והצרוע" ילפי' דאיירי נמי בשאר נגעים, וכמ"ש שם אח"כ "טמא יטמאנו", וכ' רש"י לרבות שאר נגעים. אלא דקו' התוס' היא למה בעינן לרבות אשה בנגעי ראש וזקן, כיון דנילף מוהצרוע דאיירי בכל הנגעים. וכ"כ בהגהות חק נתן.

**בא"ד ואיש למעוטי קטן מפריעה ופרימה.** עי' **בעולת שלמה** דהק' למה צריך מיעוט שקטן אינו בפריעה ופרימה, דהא בלא"ה קטן לאו בר מצות הוא, ותי' דאם לא היה מיעוט, הו"א דאע"ג שאינו מצוה, מ"מ חשיב שישנו בפריעה ופרימה, וא"כ יהיה אסור לגדול לספר אותו, וקמ"ל קרא דהוא מופקע מפריעה ופרימה.

וע"ע **במים קדושים** שהק' דהא דלא כתבו התוס' ד'אדם' מרבה קטן לטומאה, ו'איש' ממעט קטן מפריעה ופרימה, 'והצרוע' מרבה אשה לפריעה ופרימה, ותי' דאם קטן לא היה מתרבה בקרא ד'והצרוע', לא היה צריך מיעוט על פריעה ופרימה, כיון דקטן לאו בר מצות ומהיכי תיתי לחייבו, ורק משום דהתרבה בפסוק של והצרוע, הו"א דישנו בפריעה ופרימה, כיון שהפסוק הזה איירי על פריעה ופרימה.

**והאמר מר אינו בקי בהן ובשמותיהן וכו'. ובהפלאה שבערכין** כ' דמשמע דאפילו ע"י ת"ח ישראל ג"כ אינו רואה, דאם אינו הולך עם חכם, מאי קמ"ל פשיטא דאינו רואה, כיון שאינו מבין כלל.

**דמסברי ליה וסבר.** **וברש"י** כ' הלכות נגעים. ומשמע דצריך שילמדו אותו כל ההלכות. אמנם **התוס'** כ' בתי' אחד, דסגי במה שידע הלכות אותו הנגע. **ובתו"כ** פ' מצורע פ"ז הט"ז, מבואר שצריך להיות בקי בכל הל' נגעים. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' לבאר דאיכא צירוף של הכהן שיודע הל' הנגעים, עם החכם שיודע כל ההלכות. אמנם לפי הפי' הב' של התוס' עדיין קשה, דפי' דהא דמסברי ליה וסבר איירי על הישראל, וא"כ הישראל עצמו גם אינו יודע כל ההלכות, וא"כ ק' איך מהני.

**וברמב"ם** פ"ט מטו"צ ה"ב, מבואר דבעינן שידע כל ההלכות. אמנם יעוי' בפ"א שם ה"ג דכ' שלא יראה הנגע עד שיבין ויכיר בד' מראות הנגע. ומבואר דא"צ ללמוד כל ההלכות. ואפ"ל דאיירי כשהולך עמו ישראל. או דאפשר לפרש דאיירי כשהולך בפנ"ע, ומ"מ צריך שידע כל ההלכות, וכל פרטי ההלכות של ד' מראות. שיעורי הגרמ"ד. וע"ע בחזו"א כאן מה שהאריך בזה.

**לר' יהודה לאיתויי קטן. ובצאן קדשים** הק' דהא בהדיא קתני התם במתני', דר' יהודה מכשיר בקטן, וא"כ מה שייך למימר דהכל אתי לריבויי קטן. ותי' דבא לרבות אפילו קטן שלא הגיע לחינוך דכשר. ועי' בהגהות רש"ש טויבש משה"ק עליו.

וע"ע **בגבורת ארי** יומא מג. שתי' דבקידוש איכא ב' דברים, א' לקיחת האפר, ב' נתינת המים בכלי, והריבוי של ר' יהודה בקטן הוא רק לגבי לקיחת אפר, אלא דילפי' זה מזה. וזה גופא נתרבה הכא, דקטן כשר גם בנתינת המים.

**ערל שהזה הזאתו כשרה. וברמב"ם** פ"י פרה אדומה ה"ו, מבואר דכשר לכתחילה.

**רש"י בד"ה ערל. שמתו אחיו מחמת מילה.** והרע"א הק' דבפשוטו אפילו ערל שלא מל מחמת צער, ג"כ הזאתו כשרה. ועי' **בזכר יצחק** סי' ע', שהביא **מהגרז"ס** לבאר דרש"י נקט דווקא שמתו אחיו מחמת מילה, משום דהרי ר"ע פליג וס"ל דערל לאו כטמא, אמנם כ' התוס' בחגיגה ד: בד"ה דמרבה, דבכה"ג שמתו אחיו מחמת מילה מודה ר"ע דאינו כטמא, ולפי זה יש ליישב דרש"י רצה לנקוט הכא גם בכה"ג דר"ע מודה.

אמנם שם כ' ליישב דהמזה מי חטאת צריך לטבול מכל טומאות שעליו, וא"כ הך ערלה הרי עומדת ליקצץ, והוי חציצה, ורק אם הוי ערל שמתו אחיו, דאין דינו למול, אינו נחשב לחציצה.

ועוד כ' ליישב, דהזאה צריכה כוונה לטהרו, ובמומר אמרי' דאדעתיה דנפשיה קא עביד, וערל יש לו דין מומר, כיון דלר"מ מומר לדבר אחד הוי מומר לכל התורה, ודוקא אם מתו אחיו דא"צ למול, הזאתו כשרה כיון דהוא אינו מומר.

**לאיתויי ישראל מומר.** בגמ' סנהדרין מד. אמרי' דישראל אע"פ שחטא ישראל הוא. אמנם בגמ' בחולין ה. אמרי' דמומר דינו כעכו"ם. **והגר"מ סולוביצ'יק** ביאר דאיכא ב' קדושות בישראל, א' קדושה עצמית, ב' קדושת אבות, וזה שייך גם במומר. ובשחיטה מומר כשר משום דלא בעינן קדושה עצמית. ומשא"כ בכתיבת סת"ם ואכילת פסחים דפסול.

**הכל מעלין וכו' ואין הכל מוציאין. ובתוס' כתובות** קי: בד"ה הוא, כ' דאין דינים אלו נוהגים בזה"ז, כיון שיש סכנת דרכים, וכמה מצוות התלויות בארץ שקשה להזהר בהם. אמנם דעת כמה ראשונים שהמצוה נוהגת בזה"ז, ועי' **באבנ"ז** יו"ד תנ"ד מה שהאריך בזה.

**רש"י בד"ה לאתויי עבדים**. שאם יש לו עבד כנעני מהול. והיינו דדווקא מהול שחייב במצוות כישראל, ומחוייב במצות ישוב א"י, וכמ"ש הר"ן בשם הראב"ד כתובות קי ע"ב, אבל אם אינו מהול הוי כעכו"ם, וכמ"ש הרמב"ם פ"ח עבדים הי"ב. השג יד.

**בא"ד. שאם יש לו עבד כנעני.** אמנם בכתובות פי' רש"י דאיירי בעבד עברי, וכמו שהביאו התוס' כאן. וע"ע ב**שיט"מ** כתובות שם, דהביא מהדו"ק של רש"י, דכ' דאיירי בעבד עברי וכ"ש עבד כנעני.

**תוס' בד"ה לאיתויי עבדים.** ובכתובות פרש"י שיכול להעלותו להעבד עברי. והיינו דבעבד כנעני דהוי קנין כספו, פשיטא דהוא יכול להעלותו לכל מקום. אמנם **בשיט"מ** הק' דגם עבד עברי פשיטא דיכול להוליכו ממדינה למדינה.

עי' **ברמ"ה** בשיט"מ כתובות, דכ' דמסתברא דעבד עברי, יכול גם לכוף את רבו, וכמו שהבעל כופה את אשתו, וכן היא את בעלה, כן הרב מעלה את עבדו, והעבד יעול להעלות את אדוניו.

**בא"ד. ור"י פירש שהעבד וכו'.** ובדברי הר"י לא מבורר אי איירי בעבד כנעני או בעבד עברי. אמנם בתוס' אח"כ לפי גיר' הצאן קדשים, מבואר דהר"י איירי בעבד כנעני. **ובראב"ד** [הביאו הר"ן בסוגיא דכתובות], כ' דאיירי בעבד כנעני, שיכול לכוף את הרב, משום שהם מצווים ג"כ במצות ישוב הארץ. ועי"ש **בר"ן** דחולק, דרק אין מוציאין עבד כנעני, אבל אינו יכול לכופו להעלותו.

**בא"ד. או יפטרוהו. בס' נתיבות הקדש** הק' דהא המשחרר עבדו עובר בעשה ד"לעולם בהם תעבודו", ואע"ג דלקיום מצוה שרי לשחרר, מ"מ הכא אינו ברור שאחרי השיחרור העבד יעלה לא"י. ותי' ע"פ הרמב"ן גיטין לח: דהאיסור הוא רק כשמשחררו בחינם, אבל אם משחררו בדמים ליכא איסור.

עי' **ברמב"ם** בפ"ח מהל' עבדים ה"ט, דמפרש דעבד [ובכס"מ שם דאיירי בעבד כנעני], שרוצה לעלות לא"י, כופין את רבו לעלות עמו, או ימכור אותו למי שרוצה לעלות. ומשמע דאם אינו מוצא מי שיקנה ממנו אינו מחוייב להוציאו. אמנם הטור כ' דאם אינו מוצא שיקנוהו, יכתוב שטר על דמיו ויניחנו לילך. והר"ן בגיטין מה. חולק על הרמב"ם, וס"ל דאין כופין אותו לשחררו, ורק משיאים לו עצה שיכתוב לו שטר על דמיו וישחררנו.

**עבד שברח מחו"ל לא"י.** ועי' בסוגיא דגיטין דנחלקו תנאי בפי' הלאו דלא תסגיר עבד אל אדוניו, והנה ר' יאשיה פי' דאיירי בעבד שברח מחו"ל לא"י, וכ"פ הרמב"ם, וק' דא"כ זה לאו המפורש בקרא, ומאי קמ"ל הכא. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' ליישב ע"פ דברי **הרמב"ם,** שכ' בפ"ח מהל' עבדים ה"י, דעבד שברח ולא רצה אדוניו לשחררו, "מפקיעין בי"ד שעבודו מעליו והולך". וא"כ זהו החידוש דקתני הכא דלא רק שאין מסגירין אותו, אלא גם דמפקיעין שעבודו.

**תוס' בד"ה לאתויי עבד.** מיירי דרוצה למוכרו להוציאו מרשותו. ופי' **ביקר הערך** דברי התוס' אליבא דרש"י בסוגיין, דר"ל דמרישא שמעי' דהיכא דבלא"ה הוא רוצה למכור, דיש לעבד זכות לומר שימכרהו רק בא"י, אבל בסיפא שברח, והרב אינו רוצה כלל למכור, הו"א דמוציאין מא"י, וקמ"ל דלא. והנה אם נפרש דכוונת התוס' לשיטת רש"י בכתובות, הביאור הוא דדווקא ברישא דהאדון כופה את הרב, אבל בסיפא דהעבד בעצם כופה את הרב, והרב צריך להוציאו מרשותו, הו"א דמוציאין אותו מא"י.

ואמנם לפי הר"י דפי' שהעבד יכול לכוף את רבו להעלותו, ק' דהרי אם יכול לכופו לכתחילה כ"ש שאם ברח שאין מוציאין. ותי' בהגהות **רש"ש טויבש**, די"ל דהרישא איירי על עבדים עברים דיכולים לכתחילה לכוף את הרב. אבל סיפא איירי בעבדים כנענים דרק אם ברח אין מוציאין אותו.

**בא"ד. דליכא חילוק בין שאר א"י לירושלים.** והיינו דהדין דאין מוציאין שנאמר בקרא דלא תסגיר עבד אל אדוניו, הוא רק שאין מוציאין מא"י לחו"ל, אבל מירושלים לשאר א"י לא.

ע"ע בתוס' כתובות קי: דכ' בטעם הדבר, אין אנו רוצים שיהיו עבדים בירושלים, כיון דאינם מיוחסים, [ולכאורה דלפי זה לא רק ד'אין חילוק' בין ירושלים לשאר א"י, אלא גם יש עדיפות שלא יהיו בירושלים. ואולי י"ל דכנגד ה'מעלה' של ירושלים, יש ריעותא במה שאינם מיוחסים, ולהכי ליכא למעלה של ירושלים כלפי עבדים]. וע"ע בחת"ס יו"ד רל"ג-ד שהאריך בגדר מצות ישיבה בירושלים.