בטחון
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים / אגדה

#### כ"ד שבט ע"ט

# בטחון

ביאור הגר"א משלי פ"ל פ"ה: וכן המצוות המה תרי"ג והן נכללות באחת וכמו שאמרו בא חבקוק והעמידן על אחת והיא הבטחון שנאמר וצדיק באמונתו יחיה וזהו שאמר אגור שאין לכם עסק בנסתרות לידע תעלומות חכמה כי כל אמרת אלוה צרופה כלומר התורה צרופה ומזוקקת שבעתיים והכל כלול בה ואין לך מדה טובה ממנה ולכן סיב ובליה בה ומינה לא תיזוע, מגן הוא לכל החוסים בו וכן אל תזועו ותפרשו מן המצוות אשר מגן הוא לכל החוסים בו למי שבוטח בו ויש בו מדת הבטחון שהוא מגן לבל יכשלו בשאר המצוות כי כולן כלולות במדה זו ומהם לא תזועו אבל בנסתרות אל תחקרו

פי"ד פסוק כ"ו: **ביראת השם מבטח עוז ולבניו יהיה מחסה:** כמו שנאמר טוב לחסות בה' מבטוח בנדיבים והפסוק הזה בעצמו לכאורא אין לו ביאור והענין כי יש שני חלקי בטחון אחד שהקב"ה מבטיח לתת לו הון רב ועושר כמו שמצינו שהבטיח ה' יתברך לאברהם שיעשירו וזה נקרא בטחון והחלק השני שהקב"ה לא הבטיחו אך האדם בעצמו שם בטחונו בה' וזה נקרא חיסיון וכמו שנאמר צור חסיו בו שהצור הוא למחסה לאדם מזרם וממטר כאשר יניח האדם את עצמו תחת הצור שיהיה לו הצור למחסה מזרם וממטר אך הצור לא הבטיחו שיהיה לו למחסה וזה שנאמר טוב לחסות בה' הוא החלק השני כלומר מעצמו ישים ישליך יהבו על ה' אף שלא הבטיח לו ה' ממה שישים בטחונו באדם אף לאחר שהבטיח לו האדם לעשות הטוב וזהו מבטוח באדם וזה שנאמר כאן ביראת ה' כלומר מחמת יראת ה' יבוא לידי זה שהקב"ה יבטיחנו לעשות טוב וכשהקב"ה יבטיח לו הוא מבטח עוז וחזק וגם לבניו שלא הבטיח יהיה להם למחסה שיגן עליהם ה' צבאות עכ"ל

פכ"ט פכ"ה: **חרדת אדם יתן מוקש ובוטח בה' ישוגב:** כי בעולם הזה אין לפחד כלל אלא לבטוח בה' וכמו שאמרו בגמ' ההוא תלמידא דהוא קאזיל בתריה דר' ישמעאל ברבי יוסי בשוקא דציון חזייה דקא פחיד אמר ליה חטאה את והא דכתיב אשרי אדם מפחד תמיד ההוא בתורה ומצוות

פכ"ה פט"ו:

עיין אריכות רבינו יונה פ"ג פסוק כ"ו:

(כו) כי ה' יהיה בכסלך. כי הצדיקים הניצולים מן העון, ובוטחים בה' יתברך, יעשה להם נס וינצלו, אף על פי שהמקום נספה. ושמר רגליך מלכד. ישמרך שלא תלכד בעון82, מלשון "עונותיו ילכדונו את הרשע" (להלן ה, כב); "יקשתי לך וגם נלכדת" (ירמיה נ, כד).

וכענין הזה מצאנו, כי עם שמירת התורה והבטחון, יגן ה' יתברך בעד החוסה בו מכל צרה, שנאמר: "אמרת ה' צרופה מגן הוא לכל החוסים בו" (תהלים יח, לא). והנה דוד ושלמה ע"ה חברו זה הענין יחד83, להודיע כי עם שמירת אמרת השם והבטחון, יגן השם לחוסה בו מכל צרה. עוד יש לפרש, "מגן הוא לכל החוסים בו" ולא יהרהרו אחרי טעם אמריו. והנה כתוב: "טוב ה' למעוז ביום צרה ויודע חוסי בו" "ובשטף עבר כלה יעשה מקומה" (נחום א, ז - ח), ופירושו, יעשה מקום הראוי להם, כי לא ילכדו בעת הצרה החוסים בו, אף על פי שנגזר על המקום ההוא לעשותו כלה.

והנה נדבר על ביאור הבטחון כי הוא משורש האמונה, כענין שנאמר: "בטח בה' ועשה טוב שכן ארץ ורעה אמונה" (תהלים לז, ג), ונאמר "והאמין בה'" (בראשית טו, ו). ודע כי הבטחון - **האמונה הברורה והתחזק84 הלב בישועת ה' יתברך, והִסמך עליה באמת**, כענין שנאמר: "והאמין בה'", ונאמר: "ונשען על ה' קדוש ישראל באמת" (ישעיה י, כ). ואולם מצאנו כי הצדיקים יראים ומפחדים מן החטא, שנאמר: "ויירא יעקב מאוד ויצר לו" (בראשית לב, ח), ונאמר: "איך אלך ושמע שאול והרגני" (שמואל - א טז, ב), ונאמר: "אשרי אדם מפחד תמיד ומקשה לבו יפול ברעה" (להלן כח, יד), ונאמר במקום אחר: "חרדת אדם יתן מוקש" (שם כט, כה), וצריך לבאר עיקר הענין:

דע, כי הבטחון הוא שלא יתערב בו שום ספק. ועל דרך משל נבאר, כי ענין הבטחון כשכיר הבוטח על המלך, ועמל בכל כחו [לפניו] בשמחה ובטוב לבב, מרוב מבטחו על המלך, ומדעתו כי יתן משכורתו שלימה. והנה הבוטח על השם יתברך, גם אם ימצאוהו צרות רבות ורעות, יתאמץ בעבודת ה' יתברך, ויבטח באמת כי שכרו כפול ומכופל, וכי השם יבחר לו הטוב, ואם יוכיחהו השם בעולם הזה, כי זאת לטוב לו, להעביר את עונו ולקרבו אל השם, ולהאדיר חלקו בעולם הגמול, כי שלות העולם הזה כהבל וכאין, הבל נדף וצל עובר, וכענין שנאמר: "מי בכם ירא ה' שומע בקול עבדו אשר הלך חשכים ואין נגה לו יבטח בשם ה' וישען באלהיו" (ישעיה נ, י), ונאמר: "ואני אמרתי לריק יגעתי לתהו והבל כחי כליתי אכן משפטי את ה' ופעולתי את אלהי" (שם מט, ד), פירוש, אני אמרתי על רוב הצרות 'לריק יגעתי', ורבו העונות על הזכיות. אכן אין הדבר כן, כי הצרות לטובתי ושכר פעולתי שלם, כענין: "הנה שכרו אתו ופעולתו לפניו" (שם מ, י), והנה מדעתו כי שכרו שמור ואור זרוע לו, הוא מיחל ומקוה גם לפירות מעשיו בעולם הזה, והיא תוחלת ותקוה אצולה מן הבטחון. גם התוחלת תקרא בטחון לפי שהיא אצולה ממנו, כענין שנאמר: "מי אשר יחובר אל כל החיים יש בטחון" (קהלת ט, ד), פירוש, יש לו תקוה להיטיב מעשיו, כי יודע הוא ובטוח כי הרשות נתונה ביד החיים לבחור הדרך הטוב, על כן יש לו תקוה על זאת בעודו בחיים חיותו.

תוחלת אצולה מן הבטחון בשכר העבודה, סלע זה לצדקה בשביל שיחיה בני85, עשר בשביל שתתעשר86. תוחלת אצולה מן הבטחון בגבורתו ונפלאותיו, "אולי יעשה ה' אותנו ככל נפלאותיו" (ירמיה כא, ב). אבל יסוד הבטחון בשכר העבודה - בעולם הגמול, וכן אז"ל87: אין הבטחה לצדיקים בעולם הזה שנאמר: "וירא יעקב מאד" (בראשית לב, ח), והקב"ה שומר את הצדיקים שלא ישאר עליהם עון88.

והנה מענין הבטחון אשר זכרנו, שיאמין בכל מה שהבטיח השם יתברך על ידי נביאיו, ובכל הנפלאות והטובות אשר יעד ביד מלאכיו, כי יקום דברו לעולם וימלא הכל, כענין שנאמר: "והאמין בה' ויחשבה לו צדקה" (שם טו, ו), ונאמר: "יבש חציר נבל ציץ ודבר אלהינו יקום לעולם" (ישעיה מ, ח).

עוד יחייב ענין הבטחון, שידע האדם עם לבבו כי הכל בידי שמים, ובידו לשנות הטבעים ולהחליף המזל, "ואין לשם מעצור להושיע ברב או במעט" (שמואל - א יד, ו). **וגם כי צרה קרובה, ישועתו לבוא קרובה, כי כל יוכל ולא יבצר ממנו מזמה**89, ונאמר: "שאו לשמים עיניכם והביטו אל הארץ מתחת כי שמים כעשן נמלחו והארץ כבגד תבלה ויושביה כמו כן ימותון וישועתי לעולם תהיה וצדקתי לא תחת" (ישעיה נא, ו). על כן יבטח על השם יתברך בכל צרה וחשכה, וידע באמת כי הוא רב להושיע מכל צרה, וישועתו כהרף עין, ועל כן יקוה לישועתו גם אם החרב מונחת על צואר האדם90, כענין שנאמר: "הן יקטלני לו איחל" (איוב יג, טו), והיא תוחלת אצולה מן הבטחון שהזכרנו. ונאמר: "בטחו בו בכל עת" (תהלים סב, ט) - פירוש 'בכל עת', גם בעת שהצרה קרובה, ולא ידע אדם דרך להנצל ממנה. וענין הבטחון הזה אשר זכרנו מפורש בכתוב, שנאמר: "בטחו בה' עדי עד כי ביה ה' צור עולמים" (ישעיה כו, ד), פירוש, כי הוא יתברך יוצר [האדם], העולם הזה ועולם הבא והכל בידו, לכן בטחו בו כי כל יוכל. ואמרו ז"ל91: ודע לפני מי אתה עמל, ונאמן הוא בעל מלאכתך שישלם לך שכר פעולתך. פירוש, הזכירו בכאן שני עניני הבטחון אשר זכרנו, והתבונן בדבר, ונאמר: "הנה שכרו אתו ופעולתו לפניו" "כרועה עדרו ירעה", ואחריו: "מי מדד בשעלו מים" (שם מ, י - יב).

ומענין הבטחון אשר זכרנו, שלא יבטח באדם, וידע באמת כי אין ביד בשר ודם להיטיב לו ולהצילו, זולתי אם יגזור השם יתברך, על כן יסיר לבו מבטוח באדם וישא נפשו אל השם יתברך, כענין שנאמר: "ארור הגבר אשר יבטח באדם" וגו' (ירמיה יז, ה), ונאמר: "חדלו לכם מן האדם" וגו' (ישעיה ב, כב). וכן ידע באמת, כי לא ביד בשר ודם להרע לו, כענין שנאמר: "באלהים בטחתי לא אירא מה יעשה בשר לי" (תהלים נו, ה), ונאמר "ה' לי לא אירא מה יעשה לי אדם" (שם קיח, ו), ונאמר: "ה' אורי וישעי ממי אירא ה' מעוז חיי ממי אפחד" (שם כז, א). אמנם בבא הצרה, מדעתו כי הכל ביד השי"ת, וכי אין ההצלה ביד המכה, פני לבבו מועדות אל השם יתברך: "הנה כעיני עבדים אל יד אדוניהם" (שם קכג, ב), ולא ישים לבו לפחד המכה, ויוסיף יראה לשם ותקוה ותוחלת אליו, "לא יוסיף עוד שאר ישראל ופליטת בית יעקב להשען על מכהו ונשען על ה' קדוש ישראל באמת" (ישעיה י, כ), פירוש, בטחון גמור בלא ספק, כי אין ההכאה וההצלה ביד המכה, שנאמר: "פלגי מים לב מלך ביד ה' על כל אשר יחפוץ יטנו" (להלן כא, א), ונאמר: "כהניף שבט את מרימיו" (ישעיה י, טו). אולם לא ירך לבבו ולא יחת לצרה, כי הנה התקוה קשורה עם היראה בהכרח, ואל תבהִלהו קרבת הצרה והִמנע מחשבת הצלה. כי הנה ידע, כי השם יתברך רב להושיע אחרי שהצרה קרובה ומוכנת, כמו לפני הצרה, "לו נתכנו עלילות" (שמואל - א ב, ג), וכמה ריוח והצלה לפניו "והרבה עמו פדות" (תהלים קל, ז), אם כן איך יחרד הלב וימס, הלא התקוה תחזקהו, שנאמר: "חזקו ויאמץ לבבכם כל המיחלים לה'" (תהלים לא, כה).

וכפי גדולת התקוה ואומץ הלב בתוחלת, תגדל מעלת הנפש, ונאמר: "אל ירך לבבכם אל תיראו ואל תחפזו ואל תערצו" (דברים כ, ג), פירוש, אל תיראו מן העם, כענין שנאמר: "וראית סוס ורכב עם רב ממך לא תירא מהם כי ה' אלהיך עמך" וגו' (שם א), ונאמר: "לא תירא מהם זכר תזכור את אשר עשה ה' אלהיך לפרעה ולכל מצרים" (שם ז, יח), אבל את השם יתברך יְרָא. ונאמר: "ואת מוראו לא תיראו ולא תערצו", "את ה' צבאות אותו תקדישו והוא מוראכם והוא מעריצכם" (ישעיה ח, יב - יג). ואשר נאמר "ויירא יעקב מאד ויצר לו" (בראשית לב, ח), ירא היה מן החטא92, והיה מתאמץ ביראת הש"י.

ואחרי אשר יבטח ויקוה אל השם, כל אשר יפחד מן העון תחזק התקוה את לבו, על כן לא ימס [את] לבבו, והוא שנאמר: "חרדת אדם יתן מוקש" (להלן כט, כה). ונאמר: "מי האיש הירא ורך הלבב ילך וישוב לביתו ולא ימס את לבב אחיו כלבבו" (דברים כ, ח), פירוש, הירא עד שהוא רך הלבב, כי גברה עליו יראת העם והוא חרד בראותו רוב מחניהם, ויתכן שהוא מאמין באמת כי הכל ביד השם, אבל (אם) מפני שלא גדל נפשו בענין מדרגות הבטחון רך לבבו ונִחת טבעו, וגם מהתגבר חולשת טבעו ומורך לבבו. והענין המכוון במה שנאמר "חרדת אדם יתן מוקש", החרדה שיחרד מן האדם - היא חטא נפשו, ונותן מוקש ומגברת האויב ומקרבת הצרה עליו, כי ראוי לאדם שלא יחרד מזרוע בשר ודם, ויכון93 יראת לבבו לשם. "ובוטח בה' ישוגב" (להלן כט, כה) - מן הצרה בשכר הבטחון, אף על פי שהיתה הצרה ראויה לבא עליו, והוא שנאמר אחריו: "רבים מבקשים פני מושל ומה' משפט איש". ונאמר: "מי את ותיראי מאנוש ימות" (ישעיה נא, יב), כי זה משפלות הנפש, ונתבאר שם כי הירא מן האדם שוכח את השם יתברך, שנאמר: "ותשכח ה' עושך נוטה שמים ויוסד ארץ ותפחד תמיד כל היום מפני חמת המציק כאשר כונן להשחית" (שם יג), פירוש, בראותך את הצרה קרובה ומוכנת, ונבצרה ממך [מאד] מזמת הצלתה, "ואיה חמת המציק" (שם), היה לך להעלות על לבך כי גם פעמים רבות מצאתך כזאת, וזרח אור ישועת השי"ת ונפלאותיו, וכלה שבט עברת המציק, ואיה חמתו ואיה [איפה] פיו.

עוד יחייב ענין הבטחון, לבטוח באמת על רחמי השי"ת כי רבים רחמיו, ועל רוב חסדיו, ויאמין במדות94 השם יתברך ויבטח בהם באמת, כמו שנאמר: "ואני בחסדך בטחתי" וגו' (תהלים יג, ו), "ואני כזית רענן בבית אלהים בטחתי בחסד אלהים עולם ועד" (שם נב, י), פירוש, 'כזית רענן' אשר הודו עליו קיים כל השנה, כן בטחוני בהודו ובכחו בכל עת, גם בהיות הצרה קרובה. והתקוה אצולה מן הבטחון הזה, כי גם בהיות עונותיו רבים ועצומים, יקוה אל רחמי השי"ת, כמו שנאמר: "כי לא על צדקותינו אנחנו מפילים תחנונינו לפניך כי על רחמיך הרבים" (דניאל ט, יח), ונאמר: "שומע תפלה עדיך כל בשר יבואו" ונאמר: "דברי עוונות גברו מני פשענו אתה תכפרם" (תהלים סה, ג - ד), ונאמר: "יחל ישראל אל ה' כי עם ה' החסד והרבה עמו פדות" (שם קל, ז), פירוש, גם כי העוונות רבו "למעלה ראש"95, "הרבה עמו פדות", כמו שנתבאר אחריו: "והוא יפדה את ישראל מכל עונותיו". וכן אם גברו עליו צרות ונכנע מפניהם, יבטח על רחמי השם כי ירחם עליו מפני צרותיו, ומפני הכנעתו ומפני תקותו אל השם, שנאמר: "ראה עניי ועמלי ושא לכל חטאותי" (שם כה, יח), ונאמר: "זכור עניי ומרודי לענה וראש" "זכור תזכור ותשוח עלי נפשי" "זאת אשיב אל לבי על כן אוחיל" (איכה ג, יט - כא), פירוש, איחל רחמיו על הצרות ועל ההכנעה, "חסדי ה' כי לא תמנו" (שם כב), ויתכן כי מה שאמר למעלה: "על כן אוחיל (לו) ", מחובר לזה, כי אוחיל לחסדיו אשר לא תמנו ורחמיו אשר לא כלו, "חדשים לבקרים רבה אמונתך" "חלקי ה' אמרה נפשי" (שם כג - כד), פירוש, אינני בוחר בעולמי זולת עבודתו, ואין לי חלק בארץ זולת קיום מצותיו באהבתו וביראתו, "על כן אוחיל לו", זה הדבר יחזק התקוה, ועל כן יוחיל להשם שינחלהו לחלק, כענין שנאמר: "כי חלק ה' עמו יעקב חבל נחלתו" (דברים לב, ט), על כן כפל 'תוחלת' שנית, אחר שנאמר כבר "על כן אוחיל" גם הוסיף בכאן ואמר "אוחיל לו", כי התוחלת הראשונה - על ההצלה והישועה והחסדים, והתוחלת השנית - להפיק רצון מהשם ולהתקרב אליו, כענין שנאמר: "והקרבתיו ונגש אלי" (ירמיה ל, כא), ונאמר: "יחשוך נפשו מני שחת" (איוב לג, יח) "לאור באור החיים" (שם ל), ונאמר: "באור פני מלך חיים" (להלן טז, טו).

**ודע, כי התוחלת האצולה מן הבטחון הזה, יחזק התוחלת עד כי כאשר תקרב הצרה ויירא מעוונותיו, לא יהיה שקול הפחד עם התקוה, אך תחזק התקוה ממנו, כי חסדי השי"ת יתרים על כל עון, ומרחם על כל הנכנע ומבקש רחמיו, ונאמר: "כי חנון ורחום הוא ארך אפים ורב חסד ונחם על הרעה" (יואל ב, יג), ונאמר: "קוה אל ה' חזק ויאמץ לבך וקוה אל ה'" (תהלים כז, יד) - כי התקוה תחזק את הלב, ובהתחזק הלב על ידי התקוה, תחזק התקוה עוד בלב [החזק, תחזק] ותגדל התקוה יותר, כי מורך הלב ימעט [מן] התקוה. ודע כי זאת מדרגה [גדולה] עליונה בבטחון. ונזכיר סוד הדבר שנאמר: "קויתי ה' קותה נפשי ולדברו הוחלתי" (שם קל, ה), פירוש, הנפש המתאוה קבלה הבטחון, כמו שנאמר: "יצר סמוך תצור שלום שלום כי בך בטוח" (ישעיה כו, ג), והמשכילים יבינו, ונאמר אחריו: "נפשי לה' משומרים לבקר שומרים לבקר" (תהלים שם ו) - והיא התקוה בפרטים.**

המדרגה השנית בענין הבטחון, הִמסר הנפש להש"י, "ונפש כי תקריב קרבן מנחה לה" (ויקרא ב, א)96, כענין שנאמר: "אליך ה' נפשי אשא" "אלהי בך בטחתי אל אבושה" (תהלים כה, א - ב), ונאמר: "השמיעני בבוקר חסדך כי בך בטחתי הודיעני דרך זו אלך כי אליך נשאתי נפשי" (שם קמג, ח), ונאמר: "בידך אפקיד רוחי פדיתה אותי ה' אל אמת" (שם לא, ו). ומסירת הנפש - שהוא בוטח בשי"ת שיבחר לו הדרך הטובה, כענין שנאמר: "הודיעני נא את דרכיך" (שמות לג, יג); "הודיעני דרך זו אלך" (תהלים קמג, ח). וידע כי כל מעשה השם יתברך ויתעלה לטובה, כמו שאמרו רבותינו ז"ל97: כל דעבדין מן שמיא, לטב. ויקבל עליו כל הבא עליו באהבה, וידע כי היא טובתו וכפרת עונותיו, וכי זה לתועלתו יותר מאשר הוא מבקש, כי הוא אינו יודע הטוב לנפשו, ונאמר: "גם את הטוב נקבל מאת האלהים" (איוב ב, י), ונאמר: "ואני יסרתי חזקתי זרועותם" וגו' (הושע ז, טו), ונאמר: "בחבלי אדם אמשכם בעבותות אהבה" (שם יא, ד), ונאמר: "ואנכי תרגלתי לאפרים קחם על זרועתיו ולא ידעו כי רפאתים" (שם ג). ואם הון ועושר בביתו, כל מה שיהנה ממנו, יקבל בכל שעה במתנת חסדיו, כי יודע כי אין לו כל מאומה בעשרו ולא בכחו, כענין שנאמר: "ומידך נתנו לך" (דברי הימים - א כט, יד), ונאמר: "השלך על ה' יהבך והוא יכלכלך" (תהלים נה, כג), ונאמר: "גול על ה' דרכך ובטח עליו והוא יעשה" (שם לז, ה), ואמרו רבותינו ז"ל98: עושין מאהבה ושמחים בייסורים, עליהם הכתוב אומר: "ואוהביו כצאת השמש בגבורתו" (שופטים ה, לא). ונאמר: "גול אל ה' יפלטהו" (תהלים כב, ט), ונאמר: "כבד את ה' מהונך" (לעיל ט), ונאמר: "וימלאו אסמיך שבע" (שם י), ונאמר: "מוסר ה' בני אל תמאס" וגו' (שם יא), ונאמר: "כי אתה גוחי מבטן מבטיחי על שדי אמי" "עליך השלכתי מרחם" וגו' (תהלים כב, י - יא)99.

מדרש תהלים (שוחר טוב; בובר) מזמור כה

[ה] [כה, ב] אלהי בך בטחתי. [אמר ר' יצחק בך בתורתך] בעשרים ושתים אותיות א"ב. דבר אחר אלהי בך בטחתי. מעשה היה בקיטון, והיה שם איש גדול, והיה לו שם במדינה, והיה שם איש אחד, והיו שומרי המדינה עוברין, מצאו אכסנאי אחד ותפסוהו, אמר להם אל תכוני בן ביתו של מלך אני, כיון ששמעו כן הניחוהו, ושמרוהו עד הבקר, בבקר הביאוהו אל בית המלך, ואמרו בן ביתך מצאנו אמש, אמר לו המלך בני אתה מכיר אותי, אמר לו לאו, אמר לו אם כן היאך אתה בן ביתי, אמר לו בבקשה ממך אני איני בן ביתך, אלא אדוני המלך בך אני בטחתי, שאלמלא לא אמרתי כן היו מכין אותי, אמר להן המלך הואיל ובטח בי הניחו לו, כך אמר דוד ה' אלהי בך בטחתי אל אבושה, ובשביל שהבטחתי בך אל יעלצו אויבי לי, ולא אני בלבד, אלא גם כל קויך לא יבושו, יבושו הבוגדים ריקם, אמר ר' פנחס כך אמר דוד לפני הקדוש ברוך הוא רבונו של עולם בשעה שאני עומד לפניך בתפלה, אל תהי תפלתי מאוסה לפניך, מפני שעיני ישראל תלויות בי, ועיני תלויות בך, ואם תשמע תפלתי כאילו תשמע תפלתם, וכן אתה מוצא בתענית צבור, שבשעה שהצבור מתענין שליח צבור יורד לפני התיבה, לפי שעיניהם של צבור תלויות בו, ועיניו תלויות בהקב"ה שהוא שומע תפלתם, לכך אמר דוד גם כל קויך לא יבושו יבושו הבוגדים ריקם, אלו בני אדם המתענים בלא תשובה.

מדרש תהלים (שוחר טוב; בובר) מזמור לא

[א] [לא, א] למנצח מזמור לדוד בך ה' חסיתי אל אבושה. זהו שאמר הכתוב מי בכם ירא ה' שומע בקול עבדו (ישעיה נ י), בשעה שישראל נכנסין לבתי כנסיות ולבתי מדרשות, ואומרים לפני הקדוש ברוך הוא גאל אותנו, והוא אומר להם ויש צדיקים ביניכם, ויש יראי שמים ביניכם, והם אומרים לשעבר בימי אבותינו, בימי משה ויהושע, ובימי שמואל ושאול ודוד ושלמה, היו בהם צדיקים, אבל עכשיו כל שאנו הולכין דור ודור היא מכחשת והולכת לנו, שנאמר אשר הלך חשכים ואין נוגה לו (שם שם /ישעיהו נ'/ י), אמר להם הקדוש ברוך הוא בטחו בשמי ואני עומד להם, שנאמר יבטח בשם ה' וישען באלהיו (שם שם /ישעיהו נ'/), ולמה, שכל מי שבוטח בשמי אני מצילו, תדע לך שכן חנניה מישאל ועזריה בטחו בשמי, ובשביל שבטחו בשמי הצלתי אותם, נבוכדנאצר הרשע אמר בריך אלההון די שדרך מישך ועבד נגו [וגו'] די התרחיצו (עלוי) [עלוהי] (דניאל ג כח), וכן דניאל לא הצלתי אותו אלא על שבטח בשמי, שנאמר והסק דניאל מן גובא (שם /דניאל/ ו כד), ולמה, די (יהמנון) [הימן] באלהה (שם שם /דניאל ו'/), אמר דוד הואיל שכך הוא, כל הבוטח בך נמלט, אף אני אבטח בך, שנאמר בך ה' חסיתי.

דרשות הר"ן דרוש ו

ואחרי זאת אין ראוי לאדם שירך לבבו מאד ויפחד לצרה, אבל ראוי שיחזק הבטחון שיבטח בשם יתברך. כי גם בעת הפחדים הגדולים והסכנות העצומות, ראוי שיחזק האדם את לבו בבטחון השם יתברך, כמו שאמר הכתוב (תהלים סב ט) בטחו בו בכל עת וגו', ופירש הר"ר יונה ז"ל ביטחו בו בכל עת, כי גם בעת המפוחד מאד וששערי ההצלה נעולות, השם יתברך מציל החוסים בו, [ו]גם כי תהיה הפורענות כללי, השם יתברך מגן לחוסים בו, כמאמר הנביא (נחום א ז - ח) טוב ה' למעוז ביום צרה ויודע חוסי בו ובשטף עובר כלה יעשה מקומה, פירוש כי השם יתברך טוב לחוסים בו ביום צרה, רוצה לומר, שאין השם יתברך מנהיג עמהם במדת הדין, אבל בדרכי טובה, והוא יודע ומשגיח לחוסים אשר גם כשיהיה השטף עובר ומתעבר לא יעשה כלה, רק המקום המיוחד לה.

תלמוד בבלי מסכת שבת דף פט עמוד ב

דרש רבא: מאי דכתיב לכו נא ונוכחה יאמר ה'. לכו נא, בואו נא מיבעי ליה! יאמר ה' - אמר ה' מיבעי ליה! - לעתיד לבא יאמר להם הקדוש ברוך הוא לישראל: לכו נא אצל אבותיכם ויוכיחו אתכם. ויאמרו לפניו: רבונו של עולם, אצל מי נלך? אצל אברהם שאמרת לו ידע תדע - ולא בקש רחמים עלינו, אצל יצחק שבירך את עשו והיה כאשר תריד - ולא בקש רחמים עלינו, אצל יעקב שאמרת לו אנכי ארד עמך מצרימה ולא בקש רחמים עלינו, אצל מי נלך? עכשיו יאמר ה'. אמר להן הקדוש ברוך הוא: הואיל ותליתם עצמכם בי - אם יהיו חטאיכם כשנים כשלג ילבינו.

ילקוט שמעוני תהלים רמז תשיט

רבים מכאובים לרשע, רבי ור' ישמעאל בר' יוסי היו יושבין ועוסקין במגלת קינות ע"ש עם חשכה. שיירו בה אל"ף בי"ת אחד, אמרו למחר אנו גומרין אותה. כשעלה רבי נכשל באצבעו, קרא על עצמו רבים מכאובים לרשע. רבי אליעזר ורבי תנחום בשם רבי ירמיה אפילו רשע ובוטח בה' חסד יסובבנו:

האמונה והבטחון לרמב"ן פרק א

עוד אמר בטח בה' ועשה טוב, כלומר אעפ"י שאין בידך מעשים ותדע בעצמך שאתה רשע, עם כל זה בטח בה' כי הוא בעל רחמים וירחם עליך, כמו שנאמר ורחמיו על כל מעשיו26, ר"ל צדיקים ורשעים. ואמרו27: בשעה שבן אדם מצטער שכינה מה28 אומרת קלני מראשי קלני מזרועי. ע"כ אמר בתחלה בטח בה', כלומר בין שתהיה צדיק בין שתהיה רשע בטח בה'. ואח"כ אמר ועשה טוב, כלומר אעפ"י שהוא רחום וחנון, אל יבטיחך יצרך שלא תראה רע, כי השי"ת מאריך רוחיה וגבי דיליה. ואם ימחול לך פעם א' וב' וג' כמו שנאמר הן כל אלה יפעל אל פעמים שלש עם גבר29, אחר כך יפרע ממך. ועל כן כשתראה שהוא מרחם עליך וממלא משאלותיך אזי תהיה צריך לעשות טוב. ואח"כ אמר שכן ארץ, כלומר אולי יעלה על דעתך באמרי "עשה טוב" שתניח מלאכתך ועסקיך שאתה עוסק ומתפרנס בהן, ותהיה מתירא שלא תמות ברעב, על כן אמר שכן ארץ, רוצה לומר עם כל זה שתעשה תשובה ותרדוף אחרי המצות אל תניח חיי גופך, טוב שתאחוז בזה וגם

ספר כד הקמח בטחון

בטחון

בטח בה' ועשה טוב שכן ארץ ורעה אמונה (תהלים לז). דוד המלך ע"ה בא להזכיר ולהזהיר על מדת הבטחון תחלה ואח"כ על המעשה הטוב להודיע שהבטחון הזה הוא שיבטח האדם בו לעשות מצותיו ויתן לו ההכנות שהוא צריך להם. ואילו אמר עשה טוב ובטח בה' היה אדם מבין מזה כי הבטחון שהזהיר עליו אינו אלא על השכר הניתן לו על המעשה הטוב ולא על הפקת צרכיו והזמנת הכנותיו שהם סבה אל המעשה הטוב ולכן אמר תחלה בטח בה' כלומר שיהיה לך עוזר וסומך ויפיק לך ההכנות באשר תוכל לעשות המעשה הטוב ולכך הקדים ציווי הבטחון לציווי המעשה הטוב שאם היינו מפרשים בטח בה' כי הבטחון הזה על שכר המעשה הטוב היה זה מכשול גדול בבטחוננו. וכבר הזהירו אותנו רז"ל (אבות פ"ק) אל תהיו כעבדים המשמשין את הרב על מנת לקבל פרס כלומר שישמשו לפניו אולם יהיה בטחונם בו לקבל השכר מיד שאם כן אתם גורמים לנפשכם להזכיר לכם עונותיכם, ואין הפרש בין הבוטח בו שיגמלוהו טובה על מצות שעשה ובין הבוטח בו שיתן לו שאלה על התפלה שהתפלל לפניו בכוונה כי זה וזה גורם לעצמו להזכיר עונותיו וכמו שאמרו ז"ל (הרואה דף נ"ה) שלשה דברים מזכירים עונותיו של אדם ואלו הן קיר נטוי ועיון תפלה ומוסר דין על חבירו. ועיון תפלה הוא שמעיין בתפלתו ואומר בלבו שהמתפלל תפלתו בכוונה גדולה ראוי הוא שיפיק השם שאלתו, וכן הדין כשהוא תולה בטחונו שיקבע לו שכר על אותו המעשה הטוב שיש לו בזה חטא ועון. שכן ארץ ורעה אמונה יאמר אף על פי שאני מזהירך שתבטח בהש"י שיפיק לך ההכנות ואח"כ שתעשה המעשה הטוב איני אומר שתניח מלאכתך ועסקיך בענין פרנסתך לגמרי בשביל המעשה הטוב שאם כן במה תתפרנס ותחיה, ועל כן אמר שכן ארץ כלומר עם היות שאתה בוטח בשם יתעלה ועושה הטוב אל תתרשל בעסק הפרנסה והמחיה כי טוב אשר תאחז בזה וגם מזה אל תנח ידך. וכבר דרשו ז"ל (אבות פ"ג) אם אין קמח אין תורה, באו לומר כי מבלעדי הפרנסה וספוק צרכי בני אדם לא יוכלו לעבוד את השם יתעלה ולתת אל התורה חוקה:

וכבר ידעת כי המנורה שהיא רומזת אל החכמה היתה מונחת בדרום והשלחן ששם לחם הפנים ומשם באה הפרנסה והשובע לכל העולם היה בצפון ודרום וצפון שתי רוחות מכוונות זה כנגד זה ופניהם איש אל אחיו. וזה להורות שא"א שתתקיים החכמה בעולם גופני הזה רק על הפרנסה והספוק לכך אמר שכן ארץ כלומר שתתעסק בעניני הארץ ובמשא ומתן עם הבריות באשר תוכל להתפרנס, ורעה אמונה אף על פי שהתרתי לך שתתבטל מן המעשה הטוב לבקש טרפך ומחייתך אל תאמר א"כ ארויח כל מה שאוכל להרויח כדי שאתפרנס בין במשפט בין שלא במשפט לכך אמר ורעה אמונה כלומר שתשכון בארץ ותתחבר עם הבריות במשאך ומתנך (תתחבר) עם האמונה. ואל תחשוב לקבץ הון שלא במשפט שכך אמר הנביא (ירמיה טז) עושה עושר ולא במשפט בחצי ימיו יעזבנו ובאחריתו יהיה נבל, ואמר שלמה (משלי יג) הון מהבל ימעט כלומר הון הבא מהבל וגזל ימעט ואמר ימעט כנגד מחשבת המקבץ כי הוא חושב שירבה ועל כן ימעט כי ידבק בו החסרון. ומלת ורעה מלשון ריע ועמית ויאמר מאחר שאתה מתחבר באמונה נמצא שאין אתה מתבטל מן המעשה הטוב אפי' שעה אחת שהרי אתה מקיים מצות האמונה שאתה כולל בה כל התורה כולה. וכמו שדרשו ז"ל בא חבקוק והעמידן על אחת שנא' (חבקוק ב) וצדיק באמונתו יחיה. וכבר הזכרתי למעלה מדת האמונה והוספתי תת כחה לך באות אל"ף. ומה שהתחיל הכתוב בבטחון וסיים באמונה הנה זה לבאר כי מדת האמונה נכללת במדת הבטחון שהרי ידוע כי כל הבוטח הוא מאמין שאין אדם בוטח אלא במי שמאמין בו שהיכולת בידו למלא את שאלתו, והמאמין יתכן שלא יהיה בוטח כי לפעמים ירא שמא יגרום החטא או שמא קבל שכר על מעשיו הטובים בנסים שעשה לו הקדוש ברוך הוא וממה שהוא מוצא את עצמו רשע וחוטא ופושע כנגד חסדי השי"ת אינו נושא לנפשו שיבטח בו שיצילהו מצרתו או שיתן לו שאלתו ועל כן ישתדל בנוהג שבעולם שינצל מצרתו או שישיג שאלתו, ולולא היראה שירא שמא יגרום החטא היה חסרון באמונתו אם היה משתדל להנצל אפי' על ידי נוהג שבעולם שכבר מצינו פסוק מלא (תהלים לז) ולא ראיתי צדיק נעזב וזרעו מבקש לחם. וידוע כי אף הלל ורבי חנינא בן דוסא וכיוצא בהן שהיו מעטי ממון ביותר לא היו נעזבים לפי שלא קנו נכסים מעולם שאין לשון עזיבה נופל אלא על מי שהיה סמוך מתחלה ואח"כ נעזב אבל מי שלא היה סמוך מעולם אין זה נעזב. ואין העזיבה חנם אלא הכל במשפט על כן לא יתכן שיירא מי שבטוח בעצמו שלא חטא מעולם. אבל הירא מן החטא יתכן שיירא שלא תבא עליו צרה מצד אותו חטא שכן מצינו ביעקב ע"ה שהיה ירא שמא יגרום החטא והיה מציר ומתיירא מעשו אחיו שנא' (בראשית לב) ויירא יעקב מאד ויצר לו וכיון שהקב"ה הבטיחו ואמר לו (שם כח) והנה אנכי עמך למה היה מתיירא אלא שמא יגרום החטא. וכן מצינו בדוד שאמר (תהלים כז) לולא האמנתי לראות בטוב ה' ודרז"ל בפירקא קמא דברכות (דף ד) למה נקוד על לולא אמר דוד לפני הקדוש ברוך הוא רבש"ע מובטח אני בך שאתה עתיד ליתן שכר טוב לצדיקים לעתיד לבא אבל איני יודע אם יש לי חלק ביניהם אם לאו, וכיון שהיה קורא עצמו חסיד שנא' (תהלים פו) שמרה נפשי כי חסיד אני מה היה מסופק אם יהיה לו חלק עם הצדיקים אם לאו אלא שמא יגרום החטא, וכל מי שיש בו מדת הבטחון בידוע שיש בו מדת האמונה כי הבטחון כדמיון פרי האילן והאמונה כמו האילן וכמו שהפרי הוא אות על האילן או על העשב הגדל בו ואין האילן אות על פרי כי יש כמה אילנות שאינן עושין פירות כמו אילני סרק כך הבטחון אות על האמונה ואין האמונה אות על הבטחון, וכן תמצא במדות החכמה והחסידות כי מי שיש בו מדת חסידות היא אות על החכמה כי לא הגיע למעלת החסידות אלא בכח החכמה וכמו שאמרו ז"ל אין עם הארץ חסיד ומי שיש בו חכמה אינו אות על החסידות שאפשר שיהיה חכם ורשע כגון מנשה וחביריו:

ענין הבטחון בהשי"ת פירש הרב הקדוש ר' יונה זצ"ל כי הוא שידע האדם עם לבבו כי הכל בידי שמים. ובידו לשנות הטבעים ולהחליף המזל ואין לו מעצור להושיע ברב או במעט. וגם כי צרה קרובה אליו ישועת השם קרובה לבא כי כל יכול ולא יבצר ממנו מזמה. גם כי יראה החרב על צוארו אין ראוי לו שתהיה ההצלה נמנעת מלבו ופסוק מלא הוא באיוב (יג) הן יקטלני לו איחל. והוא שאמר חזקיה לישעיה הנביא ע"ה כך מקובלני מבית אבי אבא אפילו חרב מונחת לו על צוארו של אדם אל ימנע עצמו מן הרחמים שכן דרשו ז"ל בפרק חלק אמר ישעיה לחזקיה צו לביתך כי מת אתה ולא תחיה מת אתה בעוה"ז ולא תחיה לעוה"ב א"ל מאי טעמא א"ל משום דלא נסבת איתתא ולא הוו לך בנין א"ל חזאי ברוה"ק דנפקו מנאי בנין דלא מעלו א"ל בהדי כבשיה דרחמנא למה לך איבעי לך לעסוקי בפריה ורביה ומאי דניחא קמיה דקוב"ה ליעביד א"ל השתא הב לי ברתך אפשר משום דידי ודידך נפקי זרעא מעלייא א"ל כבר נגזרה גזרה אמר לו בן אמוץ כלה נבואתך וצא כך מקובלני מבית אבי אבא שאפי' חרב חדה מונחת על צוארו של אדם אל ימנע עצמו מן הרחמים ולמדוהו מן המקרא הזה הן יקטלני לו איחל, וזה שכתוב בטחו בו בכל עת כלו' בכל עת שהצרה קרובה ואין אדם יודע דרך להנצל ממנה יש לבטוח בו כי הרבה שערים למקום:

ומענין הבטחון שלא יתערב שום ספק בבטחונו ואף אם ימצאוהו רעות רבות וצרות יתאמץ בעבודת השי"ת ויבטח בו באמת כי שכרו כפול ומכופל וכי השי"ת יבחר לו הטוב וכי אין הבחירה ביד עצמו כי לפעמים הוא חושב שבחירתו טובה ותהי להפך, ולכך יש לכל אדם למסור כל ענייניו אל בחירתו העליונה כי הוא יבחר ולא אנו לפי שהוא יתברך אשר יצרו במעי אמו הוא היודע תועלתו ונזקו יותר ממנו, ועל זה היה דוד ע"ה מדבר בתפלה (תהלים קמג) הודיעני ה' דרך זו אלך, ואם אולי יראה שיבאו עליו מקרים יש לו לחשוב כי זה תוכחת השי"ת כי את אשר יאהב ה' יוכיח והכל לטוב לו להעביר את עונו ולקרבו אל הש"י ולהאדיר חלקו בעולם הגמול:

וענין הבטחון שיתלה בטחונו בשי"ת לבדו ושיזכור אותו בכל פרטי פעולתיו ושיתבונן כי אין המעשה ההוא מסור בידו אלא ברצונו ית' לפי שיש הרבה בני אדם שבוטחים בהשי"ת בכלל והם מאמינים אמונה שלימה כי הכל בידו יתברך אבל ענין הבטחון בפרטים לא ישית אל לבו ר"ל בכל פעולה שיעשה או בכל דרך שיפנה, ועז"א שלמה ע"ה (משלי ג) בכל דרכיך דעהו כלומר בכל דרך ופעולה שאתה עושה זכרהו והתבונן במחשבתך שאין לך כח ויכולת בפעולה ההיא ואין עשייתה מסורה לך כי אם ביד השי"ת. וזהו ענין נכבד מאד להביא בלבו הכוונה הזכה למען לא יזוז מן הלב זכרון יראת שמים אפי' רגע, כי כשהוא זוכר השי"ת ועיניו נושא אליו במעשה גדול כגון לצאת בים או בשיירא ואינו נוהג מנהג זה בעצמו במעשה הקטן אפילו כשהוצרך ללכת אל מקום קרוב או בעיר עצמה הנה הוא מקצר בחק העבודה שהיה לו לחשוב שאפשר להגיע לו נזק במקום קרוב אם לא שחלה עליו שמירתו יתברך, ואם אולי לא יצליח באותו המעשה שהוא רוצה לעשות ולא יעלה בידו בין שיהיה גדול או קטן והוא בוטח בו תמיד ומדת הבטחון לא תזוז ממנו הלא שכר הבטחון שיהיה לו חוזר לתועלת גדול מאד מתועלת המעשה ההוא ואם יצליח בו ויעלה בידו הלא הוא זוכה בשניהם ושניהם כאחד טובים, וזהו שכתוב בכל דרכיך דעהו בין שתהיה מלאכה של רשות בין שתהיה מלאכה של מצוה, והוא יישר ארחותיך כלומר מלבד שכר הבטחון אשר הוא גדול מעל שמים עוד תצליח במעשה ההוא אשר זכרת את השי"ת ויהיה עולה בידך, ומפני שהכתוב הזה בכל דרכיך דעהו הוא מיוסד על המדה הזאת היא מדת הבטחון ארז"ל בפרק הרואה (דף סג) דרש בר קפרא אי זו היא פרשה קטנה שכל גופי תורה תלויין בה הוי אומר בכל דרכיך דעהו אמר רבא אפי' לדבר עבירה תדע דאמרי אינשי גנבא אפום מחתרתא רחמנא קרי. ויש לפרש עוד בכל דרכיך דעהו שיהיה כל מעשיך לשם שמים ולא תדרוש מן העולם תענוג והנאה וכבוד ועושר רק להשיג עבודת השי"ת, והוא יישר ארחותיך מלבד השכר הגדול שיגיע לך מן המדה הזאת יצליח המעשה כשתעשנו לש"ש וזה שהזהירו ז"ל (אבות פ"ב) וכל מעשיך יהיו לשם שמים. ועוד יש לפרש בכל דרכיך דעהו לא תשכח בטרדתך במלאכתך זכרון מחשבת עול שמים ויראתו ורוממותו ית' והוא יישר ארחותיך ובזה תצלח מלאכתך בידך, וזהו שאז"ל מתוך שחסידים היו תורתם משתמרת ומלאכתם מתברכת:

ומענין הבטחון שלא יבטח באדם כלל, וידוע באמת כי אין ב"ו יכול להיטיב לו ולהצילו זולתי אם יגזור השי"ת כענין שנא' (ירמיה יז) ארור הגבר אשר יבטח באדם וכתיב (שם) ברוך הגבר אשר יבטח בה' וכתיב (ישעיה ב) חדלו לכם מן האדם אשר נשמה באפו כי במה נחשב הוא ואין ב"ו יכול להצילו או להרע לו כענין שאמר דוד ע"ה (תהלים נו) באלהים בטחתי לא אירא וכו' וכתיב (שם כז) ה' אורי וישעי ממי אירא, ובהתקרב אליו הצרה בחשבו כי הוא מיד השי"ת יוכל להבין כי אין ההצלה וההכאה ביד המכה ולא יתן אל לבו פחד ההכאה שהרי כתוב (משלי כא) פלגי מים לב מלך ביד ה' אל כל אשר יחפוץ יטנו. וכן אמר הכתוב בענין סנחריב (ישעיה י) היתפאר הגרזן על החוצב בו, המשיל הנביא את האדם לגרזן כי כשם שהגרזן אין פעולתו מעצמו אלא מצד החוצב בו כן האדם בכל פעולותיו שהוא פועל ורוצה להטיב ולהרע אין (האדם) זה מצד עצמו אלא מצד השם יתעלה. וכן כתוב (שם) כהניף שבט את מרימיו כהרים מטה לא עץ יאמר כי אין האדם אלא כשבט המרימים אותו. וכן הזכיר הכתוב על המלך סנחריב עצמו (שם) הוי אשור שבט אפי, כי הוא השבט שהיה מתפאר בעצמו והיה מתפאר בריבוי חיילותיו וזהו שאמר את מרימיו כי חיילותיו של מלך הרי הם המרימים את המלך והמנשאים את רום מעלתו והוא המטה המרים את עצמו, לא עץ כלומר מטה הוא וענף לא יגיע לאילן כי אני אכריתנו בעודו באבו וכן היה כי המגפה באה עליהם טרם היות הבקר כמו שנא' (מ"ב יט) ויצא מלאך ה' ויך במחנה אשור, וידוע כי אין כח ההכאה תלויה בשבט אלא במרים אותו, ומצינו שהתורה הזהירה שלא לירא מן האומות הוא שכתוב (דברים כא) כי תצא למלחמה על אויביך וראית סוס ורכב עם רב ממך לא תירא מהם, וכתיב (שם כ) מי האיש הירא ורך הלבב ילך וישוב לביתו לפי שגברה עליו יראת העם והוא חרד בראותו רוב מחניהם ויתכן שהוא מאמין באמת כי הכל ביד השם יתעלה אבל מפני שלא גדל נפשו במדרגת הבטחון מפני זה רך לבבו ונחת טבעו וצוה עליו לחזור בו, וזהו שכתוב (משלי כט) חרדת אדם יתן מוקש יאמר החרדה שיחרד מן האדם הוא חטא לנפשו ונותנת לו מוקש ומגברת האויב עליו ומקרבת הצרה אליו כי ראוי לו לאדם שלא יירא מזרוע בשר ודם. (שם) **ובוטח בה' ישוגב מן הצרה בשכר הבטחון אף על פי שהיתה הצרה ראויה לבא עליו,** ואין הספק כי הירא מזרוע ב"ו לשפלות הנפש הוא והירא מן האדם הוא שוכח השי"ת, וזהו שהנביא מזהיר על מדת הבטחון כמו שכתוב (ישעיה כא) מי את ותיראי מאנוש ימות ומבן אדם חציר ינתן, כלומר היום כאן ומחר בקבר, ותשכח ה' עושך ותפחד תמיד כלומר בראותך הצרה קרוב ומוכנת ונבצרה ממך מזמת הצלתה, ותפחד תמיד כל היום מפני חמת המציק כלומר היה לך לחשוב כי פעמים רבות מצאתך כזאת והשי"ת הציל אותך ברחמיו ועל כן אין לך לירא מן האדם המכה אלא מן השי"ת, וזהו שכתוב אחריו (שם) ואנכי ה' אלהיך רוגע הים ויהמו גליו ה' צבאות שמו כלומר אני הוא הסוער הים והמשקיט המייתו אף כי חמת המציק, ומספר והולך פחיתות האדם (שם) מהר צועה להפתח ולא ימות לשחת ולא יחסר לחמו כלו' זה דרכו כל ימי חייו בשני דברים אלה לאכול ולהפנות כדי שלא ימות לשחת שאם יחסר לחמו ימות ואם אינו נפנה ימות ג"כ ובשניהם הוא מהיר בטבע, ולכך הזכיר מהר צועה להפתח כלומר להפנות, ויש לך להכיר כי מה שהזכיר הנביא ענין זה לא עשה אלא כדי להמאיס בעיני הבריות הבטחון באדם. ואמר דוד ע"ה (תהלים קיח) טוב לחסות בה' מבטוח באדם, ביאורו כי יש הפרש בין לשון חסיה ובין לשון בטחון ויאמר הכתוב כי טוב הוא שיחסה אדם בצלו של הקדוש ברוך הוא מבלעדי הבטחה יותר ממה שיבטח באדם כי התועלת ודאית בחסייתו של הקדוש ברוך הוא ותועלת האדם מסופקת אפילו אחר הבטחתו כי הוא בעל מקרים ושמא לא יוכל להשלים מה שהבטיח, ולכך לא אמר לבטוח בה' מבטוח באדם כי זה לא היה צריך לומר, וא"כ ענין הבטחון בשי"ת הוא אשר לבו חזק בבטחונו כאילו הבטיחו בה' יתברך והוא לשון גדול יותר מחסיה:

ומענין הבטחון בשי"ת כי אם יש לו לאדם עושר ונכסים שלוה וכבוד אין לו לתלות זה למעשים טובים שעשה כי ראוי הוא אף אם הוא צדיק גמור שיחשוב על עצמו כי הוא רשע וחוטא אבל יתלה זה לחסדי השי"ת עליו, ואם יש לו צרות ומקרים יחד ובאו גדודים עליו אין לו לתלותו במקרה ולממשלת הכוכבים והמזלות ושיאמר כך נגזר במשפטי המערכה כי זה דרך כפירה, אלא שיתלה זה לכמה עונות וחטאות אשר עשה, כי אם יתלה הדבר במקרה הלא השי"ת יוסיף לו מאותו מקרה וזהו שכתוב (ויקרא כז) והלכתם עמי קרי והלכתי עמכם בחמת קרי כי יוסיף לו מן המקרה ההוא וישפכנו עליו בחמה:

ועוד מענין הבטחון שימסור אדם נפשו אל השי"ת ותהיה מחשבתו משוטטת תמיד בדבר זה אלו היו באים להרגו או שיעבור על התורה שהוא מוסר עצמו על המיתה ולא יעבור, ועז"א דוד ע"ה (תהלים כה) אליך ה' נפשי אשא, וכתיב (שם) אלהי בך בטחתי אל אבושה, כי המוסר הנפש בענין זה הוא מענין הבטחון, ומלת אשא מלשון (בראשית מג) וישא משאות, וכתוב בדברי הימים (א כא) ויאמר המלך דוד לארנן לא כי קנה אקנה בכסף מלא כי לא אשא אשר לך לה' והעלות עולה חנם, והכוונה לומר שיקריב נפשו במחשבתו מנחה להשי"ת שאלו היה בא לידי כך היה מוסר נפשו על קדוש ה' יתברך, וכן אמר דוד ע"ה (תהלים מד) כי עליך הורגנו כל היום ואין אדם יכול כי אם פעם אחת אבל כל שעה ושעה שהוא מחשב בדבר זה יש לו שכר עצום ועיקר רב ולכך אמר כל היום כי זה לענין השכר והגמול כאלו נהרג הרבה פעמים בכל יום, וכן אמרו במדרש תהלים (שם עט) אם הרגם ודרשוהו ושבו ושחרו אל אפי' הורג אותנו לו אנחנו מקוים ולו אנו דורשים ואליו אנחנו משחרים הוי ושבו ושחרו אל, ומכללי מסירת הנפש הוא שיחשוב בדעתו כי כל מעשה השי"ת לטובה וכמו שאז"ל כל דעבדין מן שמיא לטב ושיקבל כל הבא עליו מאהבה ושיתלה בטחונו בשמו ית' בכל עת ובכל שעה אם עשיר אם עני, כי אם איש עני הוא ובביתו אין לחם ואין שמלה יבטח בשם יתעלה שהוא פותח את ידו ומשביע לכל חי רצון שיתן לו מזונותיו ומחייתו ולא יחסר לחם ושמלה כי האדון אשר יצר העליונים והשפלים והוא זן ומפרנס העליונים במזון הרוחני והשפלים במזון גופני ראוי לבטוח בו שיזון גם אותו ויזמין לו פרנסתו הוא שכתוב (ישעיה כו) בטחו בה' עדי עד כי ביה ה' צור עולמים. יאמר ראוי לכם שתבטחו באדון זה שכל העולם כלו העליונים והשפלים ברא בשתי אותיות משמו מזה תוכלו להכיר את כבודו ואת גדלו וכח שמו השלם וכיון שכן חייבין אתם מדרך השכל לבטוח בו. ועוד יצטרך האדם שיתבונן כי האדון הזן ומפרנס כמה ראמים וכמה מיני חיות שבמדבר שאין להם שכל ודעה ואין ההשגחה בהם אלא בכלל לקיום המין אף כי יזון ויפרנס האדם שבראו לעבודתו ונפח בו נשמה אצולה מרוח קדשו וההשגחה בו פרטית. ואם איש עשיר הוא יש לו לבטוח בשם ית' שמסר העושר בידו והפקידו לו ובכל שעה ושעה שהוא נהנה מעשרו קבל זה מתנה מהשם יתעלה וחסד מאתו שהרי יודע לו שאין לו מאומה בעשרו ואף אם עלה למלכות דוד ושלמה אין העושר ההוא אלא מאתו יתברך כי כן אמר (חגי ב) לי הכסף ולי הזהב אמר ה' צבאות, וכתיב (דה"א כט) והעושר והכבוד מלפניך וכבר ידעת כי דוד המלך ע"ה אשר הכין לעבודת בהמ"ק מאה אלף ככר זהב ואלף אלפים ככרי כסף הוא בעצמו הודה שלא היה לו כלום בעשרו וקרא את עצמו עני והוא אמרו (שם כב) והנה בעניי הכינותי לבית ה' ככרים זהב מאה אלף וכסף אלף אלפים ככרים ולנחשת ולברזל אין משקל. והודה ואמר מי אני ומי עמי נעצר כח להתנדב כזאת (שם כט) כי ממך הכל ומידך נתנו לך:

כל מי שבוטח בשי"ת מדת החסד המפרנסת את העולם מקיפתו מכל צד שנאמר (תהלים לב) והבוטח בה' חסד יסובבנו. והוא הממציא לו סבות שיתפרנס בהם כי אין הסבות נבצרות ממנו ית' כמו שידוע הענין באליהו שבאה לו פרנסתו ע"י העורבים. והנביאים חמשים חמשים במערה ע"י עובדיה. וכן (שם לד) כתוב יראו את ה' קדושיו כי אין מחסור ליראיו כפירים רשו ורעבו ודורשי ה' לא יחסרו כל טוב. ביאור הכתוב כי הוא יתעלה מפרנס ונותן טרף לכל הדברים החלושים כענין העובר בבטן האשה והאפרוח בתוך הביצה שאין שם מקום מפולש שיעבור המזון לשם ומפרנס העוף באויר והדגים בים והנמלה הפחותה והחלושה שברמשים, והוא המונע הטרף מן האריה התקיף בכל החיות. וזהו שכתוב כפירים רשו ורעבו אבל דורשי ה' לא יחסרו כל טוב וכן כתוב (משלי י) לא ירעיב ה' נפש צדיק. וכן אמר דוד ע"ה (תהלים כה) השלך על ה' יהבך והוא יכלכלך. וכתיב (שם) לא יתן לעולם מוט לצדיק. ודרז"ל בענין הבטחון כל מי שיש לו פת בסלו ואומר מה אוכל למחר הרי זה מקטני אמנה, ומן הטעם הזה היה המן יורד לישראל דבר יום ביומו לא לחדש אחד ולא לשנים כדי שימצאו עצמן חסרי מזון וישאו עיניהם תמיד לאביהם שבשמים וכדי שתתחזק מדת הבטחון בלבם ולא היה אפשר באחד מהם להותיר ממנו עד מחרתו, וכבר ידעת באותן שהותירו ממנו שהיו קטני אמנה שהזכיר בהן הכתוב (שמות טז) וירם תולעים ויבאש. בזכות הבטחון נגאלו ישראל ממצרים שכן אמרו במדרש תהלים (כב) אליך זעקו ונמלטו, וכל כך למה בך בטחו ולא בשו הכל בזכות הבטחון. ומפני שמדת הבטחון עיקר גדול מעיקרי התורה לכך מצינו שהתורה מיוסדת עליה ונקראת בטחון על שם מדת בטחון הוא שכתוב (משלי כא) עיר גבורים עלה חכם ויורד עוז מבטחה: