5 לשמה
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / ציצית - הרב משה חדש / שיעורים

# עשיה לשמה

בגמ' מנחות מ"ב ב' עשאה מן הקוצים פסולה ומן הסיסין לרב כשרה ולשמואל פסולה. ומן הסיסין היינו שהחוטין נטוו שלא לשמה. ולשמואל בעינן טויה לשמה ולרב אי"צ לשמה. ונחלקו הראשונים אי לרב בעינן בציצית עשיה לשמה אלא דס"ל שבטויה אי""צ לשמה דאינה עיקר העשיה, או דפליג בעיקר דין לשמה בציצית וס"ל דאי"צ עשיה לשמה כלל. [והא דעשאה מהקוצים פסולה אינו מטעם דאינה לשמה אלא מטעם אחר, או משום דאינה ציצית כלל דהוי מן הבגד עי' השגות הראב"ד לבעה"מ סוכה ט', או משום דאין זה צמר ואינו מין כנף כמש"כ בעה"מ או משום דביזוי מצוה היא, עי' כס"מ בדעת הרמב"ם]. לדעת רש"י בסוכה ותוס' ורא"ש במנחות מודה רב דבעינן לשמה ולא פליג אלא בטויה, וכ"כ בהשגות הראב"ד סוכה ט' [אמנם שם כתב דטעמא דעשאה מהקוצין אינו משום דבעינן לשמה אלא כנ"ל דאינו מהבגד ועי' להלן]. ולאידך גיסא להרמב"ן ובעה"מ בסוכה לרב אי"צ לשמה כלל והרמב"ן הוכיח כן מדמכשיר רב עכו"ם בציצית, וכן הוכיח הב"י לדעת הרמב"ם מדבעינן קרא לפסול עכו"ם וזה דלא כהר"ן בגיטין דאי עכו"ם פסול הטעם משום לשמה ועי' הג' מהר"ם בנט על המרדכי סי' תתקמ"ט [אות נ"ה בעוז והדר]. וכן ביאר בביהגר"א סי' ט"ו בדעת רש"י במנחות שפי' טעמא דרב משום תולמ"ה.

והנה להצד דרב פליג רק בטויה פי' הראשונים דכיון שאין זה עיקר העשיה אי"צ שיהא לשמה. אולם לאידך גיסא מצינו להרמב"ם דפסק כשמואל דבעינן טויה לשמה, ומ"מ כתב הב"י ובכס"מ דהתליה ואף הקשירה אי"צ לעשות לשמה, מדכתב הרמב"ם דישראל שלא בכוונה כשר ומשמע דאי"צ לשמה. ואמנם המשכנ"י פירש דכוונת הרמב"ם משום דסתמא לשמה, אבל להב"י צ"ע מ"ש טויה מתליה. ועי' בלבוש דפי' דקראי דתעשה דיליפינן מינה לשמה מיירי בעשית הגדיל ולא בעשיית הציצית על הכנף משא"כ מיעוטא דעכו"ם מעשיה הוא מקרא דועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם דמיירי בעשית הציצית על הכנף והוא התליה אבל הטויה שהיא עשית הגדיל אי"צ שתהא בישראל. ולכאורה זה להיפך מרש"י והרא"ש לדעת רב דרק התליה והקשירה צריך שתהא לשמה, ואמנם גם לדבריהם י"ל דהעשיה היינו עשית הגדיל אלא שהתליה היא חלק מעשית הגדיל, אבל הטויה היא עשית החוט ולא הגדיל אך מ"מ לדינא זה להיפך מהרמב"ם אליבא דשמואל.

ובאמת עיקר דברי הלבוש צ"ע דהא מהאי קרא דתעשה דרשינן נמי תעשה ולא מן העשוי והתם גם קשירה בכלל דאם קשר בפסול פסול עכ"פ לשמואל דלית ליה קציצתן זו היא עשייתן. ואדרבה משמע דבטויה לא בעינן עשיה בכשרות. וצ"ע מ"ש. ולדברי הגר"א בסי' ט"ו דטעמא דמהני הקשירה לחוד בכשרות הוא משום שזה גמר העשיה יל"פ דבאמת בעינן עשיה בכשרות גם בתליה אלא דבגמר העשיה בכשרות מהני היינו דנקבע שכל העשיה היתה בכשרות וזה רק אי היה עשיה קודם אבל תלאן הקוף לא מהני. ולדבריו איכל"מ דאם לא הוי לשמה לא חשיב עשיה כלל. ולא שייך להכשיר ע"י הגמר אבל הלבוש עצמו מבואר בסי' י"א סי"ד דכל מה שצריך עשיה צריך שיהא בכשרות [וכמש"כ החזו"א] אלא דדין גדילים תעשה לך נאמר רק מעשית הגדיל והיינו מאחר התחיבה כשמתחיל לעשות הקשר, וא"כ ה"נ נימא בדין לשמה, וצ"ע. עוד ראיתי [בשי' הגר"י סטפנסקי] להקשות על דברי הלבוש שכתב דמיעוטא דעכו"ם מקרא דועשו לא נאמר בעשית הגדיל אלא בהטלת הציצית לבגד. וקשה דהא הרמב"ם כלל באותה הלכה את דין תולמ"ה דמיירי בעשיית הגדיל ולא בתחיבה לבגד. וגם זה להגר"א א"ש.

ואולי י"ל בדעת הרמב"ם דהא דסגי בטויה לשמה ה"ט משום דאי"צ שכל העשיות יהיו לשמה אלא סגי בתחילת העשיה לשמה. וה"ט דדין לשמה אינו דין במעשה אלא בחפצא דציצית שיחשב חפצא דמצוה, ולזה בעינן עשיה לשמה, והכי מוכח מדמדמינן בסנהדרין פלוגתא דרבנן ורשב"ג בדין עיבוד לשמה לפלוגתא דאביי ורבא בדין הזמנה ופי' התוס' [להלן בסוגיא] דרבא דס"ל לאו מילתא היא ס"ל כרשב"ג דצריך שיהא העיבוד לשמה כיון דבהזמנה לא סגי ואביי ס"ל כרבנן דכיון דמילתא היא שוב אי"צ שיהא העיבוד לשמה, ומבואר דאין דין שיהא כל העשיה לשמה אלא כל דין העשיה הוא להחיל שם חפצא דמצוה וגם לרש"י דס"ל איפכא דלמ"ד לאו מילתא היא גם העיבוד אי"צ לשמה ולאביי דמילתא היא צריך עיבוד לשמה מ"מ י"ל דמודה דאם כבר חל קדושה אי"צ עוד שיעשה לשמה. וא"כ ה"נ בציצית אם נעשה הטויה לשמה כבר נעשו חוטי ציצית ואי"צ עוד עשיה לשמה. ושוב ראיתי אח"ז בס' ארצה"ח [סי' י"ד אר"י ב'] שכתב כדברים הללו ממש בביאור דעת הרמב"ם ועי"ש שכל זה למ"ד חובת גברא אבל למ"ד חובת טלית שבעשיה גופא מקיים המצוה בעינן כל העשיות לשמה דמצוות צריכות כוונה, וממילא לשמואל דס"ל חובת טלית שפיר איכל"מ דעשאה מהקוצים פסול משום לשמה מדין מצ"כ. עי"ש עוד.

ועי' בחזו"א סי' ו' י' שדן לומר דאם תחילת העשיה היה לשמה ממילא כל העשיה אמרינן סתמא לשמה, ועפ"י זה ר"ל דזו כוונת הרא"ש דעכו"ם שישראל עוע"ג מהני בעשיה שאינה נמשכת ומשא"כ בגט. והב"י כתב שגם טויה מהני ישראל עוע"ג, ותמהו האחרונים [דגו"מ ורעק"א וביאוה"ל] שהרי הטויה נמשכת, וביאר החזו"א דכיון שתחילת העשיה נעשה ע"י ישראל לשמה מהני מחשבתו לקבוע שהכל לשמה ורק בגט דכל רגע עומד לפיוס ליכא למימר דסתמא לשמה. ושם סיים שאפי' נגמר הטויה ע"י הקוף מהני דכבר נקבע שסתמא לשמה. ולכאורה צ"ע דהא בעינן עשיה ומה יועיל הכוונה בתחילת העשיה. ואולי כוונתו ע"ד הנ"ל דאי"צ עשיה בכל חלק מעשיית הציצית אלא שיקבע שזה חפצא דמצוה וכן בס"ת שיקבע שזה עבור ס"ת וכל שנעשה מתחילה לשמה כבר נקבע שעשוי לציצית אא"כ עשאו אח"כ שלא לשמה.

וראיתי עוד במנחת ברוך סי' ד' שכתב ע"ד החזו"א וביאר דכמו דבעיבוד מהני מה שהניח בכלי ואח"כ נעבד מאליו ליחשב עיבוד לשמה דהכל מכח ההנחה הראשונה ה"נ בטויה אם מניח הצמר במכונה לשמה דאי"צ שיהא מכח גברא אלא כל מה שצריך לעשות שיהא לשמה וכיון שבתחילה חשב לשמה סגי בזה [ומשמע אף שאין נחשב שכל הטויה עשה לשמה מ"מ ממילא הוי לשמה] ולא דמי לכתיבה דבעינן עצם הכתיבה מכח גברא, ומעתה י"ל דסובר הב"י שאף אם טוה אח"כ ביד נמי סגי בכוונה בתחילת העשיה ולא משום דע"ד הראשונה הוא עושה דזה לא שייך בעכו"ם דאדעתא דנפשיה עביד אלא משום דגבי טויה סגי במחשבה בתחילת העשיה אלא א"כ אח"כ עשה שלא לשמה אבל כל זמן שלא עשה שלא לשמה מהני. עכ"ד. ונראה ביאור דבריו כמש"כ דאין צריך שיהא עצם המעשה לשמה אלא לקבוע שהחוטין טווין לשמה ולכן מהני תחילת הטויה לשמה לקבוע שנעשו לשמה. אמנם כתב דבעיטור הל' ציצית ח"ב מבואר בהנו"ב ורעק"א דבטויה לא מהני ישראל עוע"ג אע"ג דבעיבוד מהני עוע"ג. ועדיין אין הדברים ברורים לי.

והנה הראב"ד בהשגות על בעה"מ ס"ל דלרב נמי בעינן עשיה לשמה ומ"מ בהא דעשאה מן הקוצים פי' טעם הפסול משום דאין זה ציצית כיון שאינה מן הבגד וצ"ב אמאי לא פי' כרש"י בסוכה דטעמא משום דבעינן התליה לשמה. ונראה דכמו שכתב הגר"א לענין תולמ"ה דסגי בגמר העשיה בכשרות ה"נ לענין לשמה סגי בקשירה לשמה ומשוי לכל הציצית לשמה. ואמנם לרש"י לא סגי בקשירה אלא בעינן שהתליה נמי יהא לשמה, ואפשר דגם לרש"י אי"צ שיהא כל עשיה לשמה אלא בעינן שמתחילת עשית הציצית יחשב ציצית ולכן בעינן לשמה, אבל הראב"ד ס"ל דסגי בגמר העשיה להחיל על הציצית דין לשמה. ודו"ק.

ועי' ברא"ש שהביא מהעיטור דאם השזירה היה לשמה אי"צ שהטויה תהא לשמה והרא"ש חולק ע"ז. ונראה בדעת העיטור כמש"כ שדין לשמה הוא שיחול שם ציצית עליו ולכן סגי בשזירה לשמה, אמנם הרא"ש לטעמיה דבעינן שכל העשיות יהיו לשמה ואף התליה והקשירה ולא סגי בטויה. ולשיטתו ודאי דלא מהני שזירה במקום הטויה. מיהו יל"ע דהעיטור גופיה ס"ל דבטויה ל"מ ישראל עוע"ג ולא סגי במה שבתחילת הטויה היה לשמה. ואפשר דס"ל דכיון דאדעתא דנפשיה עביד חשיב כעושה שלא לשמה. וצל"ע בכל זה.

והנה בגמ' סוכה שו"ט למ"ד דבעינן לשמה בציצית מ"ש מסוכה דאי"צ לשמה, ומתרצינן דבציצית איכא קרא, וביאר הרמב"ן דס"ד דבלא קרא נמי בעינן לשמה בכל מצוה ולמסקנא אי"צ לשמה אלא במה שנלמד מקרא. ועי"ש דגם תפילין אי בעי לשמה תלוי בזה, ולמסקנא דבעינן קרא להצריך לשמה ה"נ תפילין אי"צ לשמה. וצ"ב מהיכי תיתי דבלא ילפותא נבעי לשמה. ונראה דהנה בבעה"מ כתב דגם למסקנא דאין צריך לשמה אלא במה שנלמד מקרא ובתפילין נמי אי"צ עיבוד לשמה מ"מ כל זה ברצועות אבל התפילין עצמם שהם גוף הקדושה צריכין לשמה. והביאור נראה כנ"ל דאי בעינן שיהא חפצא דקדושה אינו קדוש אם לא נעשה לשמה אבל אין זה דין בעשיה אלא בחפצא, ומעתה לס"ד דכל חפצא דמצוה נמי בעינן שיהא לשמה, וקמ"ל דאי"צ לשמה רק בציצית שנאמר בה עשיה לשמה.

והנה ר"ת ס"ל דכמו דדרשינן דכל שאינו בקשירה אינו בכתיבה, ה"נ בשאר מצוות בעינן שיעשה מי ששיך במצוה ולכך גם בדין אגד לולב לא יאגוד מי שאינו בנטילה ולכן נשים וכן קטנים לא יעשו האגד. וכמו"כ בציצית נשים פסולות. והתוס' הקשו דא"כ סוכת גנב"ך אמאי כשרה הרי אינם בישיבה. ועי' מרדכי בשם מהר"ם דמי שפטור מהדבר לא יעשה למחויב בדבר וכתב המרדכי שזהו רק לכתחילה כדמוכח מסוכת גנב"ך. אמנם לר"ת משמע דפסול אף בדיעבד וקשה מסוכת גנב"ך. ועי' פמ"ג שהקשה עוד דלא משמע דסוכת גנב"ך היא רק בדיעבד.

ונראה [וכ"כ במשנת אליהו להגר"א משקובסקי זצ"ל – סוכה ושמעתי שכ"כ באגרו"מ] דכל דברי ר"ת הם רק אי בעינן חפצא דמצוה ובזה נאמרו דינים בעשיה אבל בסוכה דאף סוכת גנב"ך כשרה וע"כ דלא בעינן סוכת מצוה אי"צ שיעשה מי ששייך במצוה דאי"צ שיחול על זה שם סוכת מצוה אלא רק סוכה דעלמא, וזהו דאמרינן התם **סוכה מ"מ כשרה** כלומר כל שעשויה לצל אפשר לקיים בה המצוה וכמו דבשופר אי"צ שיהא חפצא דמצוה, וממילא לא שייך דינים בעשיה. משא"כ בציצית דבעינן שיהא חפצא דמצוה בזה אמר ר"ת דמי שאינו בחיוב ציצית אינו בעשיה.

אך לפי"ז העירו הלומדים דמאי ס"ד דגמ' דנבעי לשמה מסברא דהרי אי"צ שיהא כלל חפצא דמצוה. אמנם באמת לק"מ דודאי לס"ד דבעינן לשמה גם סוכת גנב"ך פסולה וכל דין הגמ' דסוכת גנב"ך כשרה הוא רק לאחר דאמרי ב"ה דאי"צ לשמה ולזה אמרינן דגם סוכת גנב"ך כשרה. אלא שלפי"ז נמצא דהשו"ט בגמ' אינה רק אי בעינן לשמה אלא אי בעינן חפצא דמצוה ולמסקנא דאי"צ עשיה לשמה היינו דאי"צ שיהא חפצא דמצוה. וזה מתבאר כמש"כ דכל דין עשיה לשמה הוא להחיל בה שם חפצא דמצוה.

מיהו צ"ע דבתפילין ודאי בעינן חפצא דתפילין וא"ז סתם פרשיות בעלמא אלא בעינן שיהא בהם קדושת תפילין וא"כ אמאי אי"צ לשמה. ואמנם לבעה"מ באמת לתפילין עצמם בעינן לשמה והיא הנותנת שכדי שיחול עליהן קדושה בעינן עשיה לשמה ורק ברצועות דאינן אלא תשמשי קדושה אי"צ שיחול עליהם קדושת תפילין ולכן אי"צ לשמה. אולם ברמב"ן נראה דאף בעיקר התפילין אי"צ לשמה וע"ז קיימא הסוגיא וקשה איך חל עליהם קדושת תפילין. וע"כ משמע דאפשר לחול עליהם קדושת תפילין אף בלא עשיה לשמה וכנראה דבתשמיש עצמו לשם מצות תפילין חל עליהם קדושת תפילין.

שו"ר בחזו"א סי' ו' ט' דמהא דממעטינן מי שאינו בקשירה אינו בכתיבה, שמעינן דבעינן לשמה דאל"כ בדין שכל אלו כשרים, וביאור דבריו נראה דטעמא דלא בעינן לשמה משום דאי"צ חפצא דמצוה וא"כ לא שייך דינים בעשיה. ודו"ק. אך צ"ע כנ"ל דלכאורה בתפילין ודאי בעינן שיהא לו קדושת תפילין. וצ"ע.

אמנם במש"כ דבסוכה מודה ר"ת, במ"א נראה דלר"ת קטנים פסולין לסכך אף בדיעבד, וכן מטיין בשם הגר"ח שחשש לזה אף בדיעבד. ומבואר דנקטו דדברי ר"ת קיימי אף בסוכה וצ"ע מהא דסוכת גנב"ך כדהקשו תוס'.

ואפשר אולי ליישב עפ"י הנצי"ב במרומי שדה סוכה ד"ח דכל מה דאמרינן דבעינן סוכה שעומדת לצל לא נאמר זה אלא בסוכה שאינה של מצוה אבל סוכת מצוה אי"צ עומדת לצל והוכיח כן מרש"י סוכה ב' דסוכת מצוה אינה לצל. ומבואר בדברין דתרי גווני סוכה נינהו. סוכת מצוה וסוכה העומדת לצל. ולפי"ז איכל"מ דאמנם נלמד מסוכת גנב"ך דאין צריך דדוקא סוכת מצוה מ"מ כשאינה לצל בעינן שתהא סוכת מצוה, ומעתה שפיר שייך דינא דר"ת אף בסוכה בכה"ג דאינה לצל, דכיון דבעינן שיחול עליה שם סוכת מצוה בעינן עשיה למצוה ובזה פסלינן נשים וקטנים, ולפי"ז איה"נ שאם יחשוב לצל אף נשים מהני וכן בקטנים אם הגדול יכוון לצל. ועי' אבני נזר וצ"ע.

ומעתה למתבאר אין ראי' דטעמא דאי"צ עשיה לשמה הוא משום דאי"צ שיהא חפצא דמצוה, דהרי להנ"ל גם בסוכה בעינן סוכת מצוה כשאין מכוון לצל. וע"ז השו"ט דגמ' אי בעינו נמי עשיה לשמה וקמ"ל דאי"צ עשיה לשמה אף דבעינן שיהא חפצא דמצוה. ודו"ק.

ובהא דנתמעט עכו"ם הובא לעיל דהב"י מפרש דכל זה רק בתליה וקשירה לבגד אבל הטויה כשרה אף בעכו"ם והלבוש ביאר משום דועשו לא נאמר אלא על ההטלה לבגד כדכתיב ועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם ולכך הטויה כשרה אף בעכו"ם אם נעשית לשמה. והקשינו לעיל דהרמב"ם כלל באותה הלכה דין תולמ"ה דמיירי בעשית הגדיל. ולכאורה זה לא נתיישב בדברינו. וצ"ע. ואולי י"ל דבאמת עיקר עשית הגדיל נמי היא רק אחר ההטלה לבגד אבל דין לשמה אינו בפעולת העשיה אלא במעשה שיוצר את הציצית ולכן גם בטויה בעינן לשמה, ואדרבה להרמב"ם רק בטויה בעינן לשמה שבזה כבר נעשה חפצא דמצוה. ותו לא בעי מידי. ועצ"ע.

והנה הבאנו לעיל דהב"י פי' לדעת הרמב"ם דאי"צ לשמה בציצית והוכיח כן מדבעינן קרא לפסול עכו"ם וכ"ש לל"ב דעכו"ם כשר. אמנם התוס' דף מ"ב א' הקשו לל"ב דרב דעכו"ם כשר בעשית ציצית והרי בעינן לשמה ועכו"ם אינו עושה לשמה, ותי' דסתמא לשמה. [ובאמת בגיטין מ"ה מקשינן כה"ג לרשב"ג דס"ת שכתבו עכו"ם כשר והרי רשב"ג ס"ל דבעינן עיבוד לשמה וכ"ש כתיבה, והכריחה הגמ' דבאמת פסול אלא דמיירי בגר שחזר לסורו. ולדברי התוס' צ"ל דבס"ת לא אמרינן סתמא לשמה]. ולדעת הרא"ש כתבו רבותינו דס"ל דמהני ישראל עוע"ג כדכתב בהל' ס"ת וה"נ בציצית ושאני מגט דהכא אין העשיה מתמשכת. אמנם למבואר בב"י בדעת הרמב"ם נמצא דפליג אתרוויהו דלא ס"ל סתמא לשמה וכמו"כ לא ס"ל דמהני ישראל עוע"ג [וכבר כתבו הגר"א ורעק"א בסי' י"א דאזיל לשיטתו דפליג על הרא"ש וס"ל דבכל אופן אמרינן עכו"ם אדעתא דנפשיה עביד]. ונמצא דהרמב"ם פליג גם על הא דסתמא לשמה [אמנם עי' לעיל דלהמשכנ"י גם הרמב"ם דמכשיר שלא בכוונה היינו משום דסתמא לשמה ורק בטויה בעינן לשמה דעדיין ליכא סתמא לשמה אבל אחר שהטויה נעשית לשמה שוב אמרינן סתמא לשמה אבל להב"י לא אמרינן סתמא לשמה.

אולם קשה ממילה דמבואר בגמ' ע"ז לר"י כותי כשר משום דמל לשם הר גריזים ומבואר דבעינן לשמה ואפי"ה ס"ל דעכו"ם כשר וכ"ה פשטות דעת הרמב"ם דכתב שבדיעבד אי"צ הטד"ב. והתוס' פי' גם במילה דטעמ משום דסתמא לשמה. אבל להרמב"ם דלית ליה סתמא לשמה ובציצית הטעם משום דאי"צ לשמה יקשה ממילה. וצ"ל דהרמב"ם מודה דמהני סתמא לשמה אלא דבציצית אין סתמא לשמה אבל במילה שייך סתמא לשמה, ויל"ב טעם החילוק דכיון שעושה מעשה המצוה עצמה שייך סתמא לשמה. [וכעין מש"כ החזו"א לענין פסול מי שאינו בקשירה].

אולם ביותר יקשה לדברי הגר"ח הל' תפילין פ"א הט"ו דפי' דלרמב"ם לא אמרינן סתמא לשמה בעכו"ם משום דעכו"ם מופקע לעשיה לשמה ואין הטעם משום דאין לו כווונה לשמה אלא אף אם יכוון לשמה לא מהני דמופקע מלשמה. וכ"כ החזו"א סי' [וזה דלא כהפוסקים שכתבו דבעכו"ם הוי רק ספק שלא עשה לשמה עי' שו"ת רעק"א סי' ד']. ומעתה כיון שעכו"ם מופקע מעשיה לשמה א"כ ליכא למימר דבמילה סתמא לשמה. ואמנם החזו"א כתב דשייך סתמא לשמה והיינו משום דבסתמא אין זה מחמת העושה אלא ממילא נעשה לשמה אבל הגר"ח כתב להדיא דלא כן. וכבר העיר בזה בגליונות חזו"א שם דלהגר"ח יקשה ממילה.

וראיתי בברכ"מ לדודי הגאון שליט"א או"ח ח"א דאדרבא לדברי הגר"ח א"ש דכל מה דלא אמרינן סתמא לשמה בעכו"ם אינו משום דחסר בכוונה אלא דעכו"ם מופקע מעשיה לשמה. וכ"ז דווקא בציצית דענין הלשמה הוא עצם העשיה שיהא חפצא דמצוה ובזה עכו"ם אינו יכול לעשות לשמה דליהוי חפצא דמצוה אבל במילה דאי"צ עשיה לחפצא אלא שהמעשה עצמו יעשה בכוונה לשמה בזה גם עכו"ם יכול לעשות לשמה אלא דהנידון משום דאינו מכוון לשמה ולזה מהני סתמא לשמה. והדברים מתיישבים עם משנ"ת דבציצית העשיה לשמה היא ליצור חפצא דמצוה.

והעירו דגם במילה הנימול מתקדש בקדושת ישראל ובזה נמי ע"י הלשמה הוא דמהני ונימא דעכו"ם מופקע מעשיה לשמה. ובאמת דלק"מ דאף דע"י המילה מתקדש בקדושת ישראל אין העושה מקדשו אלא במה שהוא נימול. ופשוט. ועוד נראה דאף אי נימא כדבריהם דהמילה מקדשתו, דהנה הגר"ח שם כתב דבכתיבת אזכרות לשמה מהני גם עכו"ם אי הוי מכוון לשמה ומשום דאי"צ שיחיל קדושה בכתיבה אלא בכתיבה עצמה מקדשתו כשנכתב בתורת שם קודש ובזה גם עכו"ם כל שאינו מכוון לשם ע"ז ויודע שכותב שם מהני ממילא שמתקדש השם. ומעתה ה"נ במילה דכוותה דעצם המילה מקדשתו ולא שהמוהל מחיל חלות קדושה ולכן גם בעכו"ם מהני אף אי נימא דעל ידי מעשה המילה מתקדש דמ"מ ודאי דהקדושה היא ע"י המעשה גופא ולא שמחיל בו קדושה ודו"ק היטיב.