חבורה ל1
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / סת_ם - הרב משה יפהן / חבורות

חבורה ל. ל:

מכאן ואילך כתב יהושע הדבר צ"ע מה שכתבו התוספות שמשום שמשה רבינו נפטר בשבת לכן נהגו לומר צידוק הדין בשבת דהנה מצינו שיארצייט נידון לפי תאריך ולא לפי היום בשבוע שבו הנפטר מת. ומבואר דהמיתה של משה היתה שייכת לבחינה של שבת. בזוהר כתוב רשב"י שבת הוא לה'.

תוד"ה ומשה כותב מבואר בתוספות דיש חומרא לכותבי סת"ם דיאמרו בפה קודם כתיבתם כמו שמצינו במשה שהיה אומר וכותב. והנה כן נפסק להלכה שצריך לומר בפה קודם הכתיבה וגם שצריך להעתיק מתוך ספר ובאמת אין לנו מקור לזה שצריך לומר כשמעתיק מספר מכל מקום זהו חומרא כיוון דמצינו דמשה עצמו אמרם. והנה יש לעיין האם שאחר מקריא לו זהו גם מהני או שצריך שדווקא הוא עצמו יוציא בפיו.

והנה באמת נראה בזה מחלוקת הסוגיות דהנה בסוגייתנו מבואר ויאמר להם ברוך וכו' וברש"י מבואר דהראיה היא דבדברי צער אין צריך לומר. ובאמת יש לעיין אטו משום שהוא צער אין צריך לקיים את ההלכה שצריך לקרוא בפיו קודם ואפשר דמזה דייק תוספות שזהו חומרא ולא הלכה וממילא יש מקומות שלא צריך לומר. [ או דאפשר דלהגיד דברי צער זהו יותר מבלבל ולפעמים עדיף לשתוק.] ובסוגיא ב"ב באמת רש"י ביאר באופן אחר את הראיה מברוך דזה ראיה שכותבים על פי אמירה של אחר כמו שמשה כתב על פי הקב"ה והטעם שרש"י שם פירש אחרת מרש"י מסוגייתנו נראה דשם לא גרסינן כלל ומשה אומר אלא ומשה כותב. וממילא ביאר רש"י דהיו כותבים על פי רבם ולפי"ז יוצא דניתן לכתוב גם על פי אחר ואולי רק במקום שאין אחר צריך את האמירה שלו עצמו. ובעצם זהו מחלוקת הסוגיות והנה העיקר להלכה היא כסוגייתנו והגאון בהגהות לשו"ע עומד על זה דלפי הסוגיא ב"ב אפשר גם לכתוב על פי אמירה של אחר.

באמת צריך להבין מדוע זה שמשה כותב בדמע זהו סברא דזה נשתני דיחיד קורא אותם אז מה אם משה בכה. ואפשר דעיקר ההדגשה אינה דנכתב בדמע אלא דלא היה אמירה. ויש לעיין כיוון דהוא רק חומרא ומשום כן לא אמר מדוע נחשב דנישתני. באמת לפי הגר"א בשיר השירים מובן דכתב שנכתב בערבוביא ויהושע סידרם ויוצא דלא נגמר מסירת התורה של פסוקים אלו רק על ידי יהושע.

והנה הגרי"ז ביאר באופן זה דכל התורה היה דין אמירה ודין כתיבה ובפסוקים אלו לא היה דין אמירה רק דין כתיבה ולא נאמרו לישראל אלא לאחר מיתת משה ויוצא דלא נגמר מסירת פסוקים אלו על ידי משה ואם כן גם חשיב שנישתנו. באמת הגרי"ז בא לבאר הגירסא לפנינו. דכתוב ומשה כותב ואומר דאמר לאחר הכתיבה וזהו האמירה שאמר לכלל ישראל אמנם ח' פסוקים האחרים לא אמרם ובזה הם נשתנו והנה יש לעין מה הביא ראיה מברוך לפי"ז. וביאר דרבי חים ביאר את החלוק בין נביאים לכתובים דנביאים נתנו להאמר ורק אח"כ ליכתב אמנם כתובים יסודם היה ליכתב וזהו מה שאמר כמו שמצינו בברוך שכתב ולא אמר. באמת בדרך זו יש רווח בפשט דהנה הקושיא היתה אפשר משה חי וכתב וימת שם משה עבד ה' והנה לפי הביאור של רש"י באמת התנא השני פליג על הקושיא ולכאורה אינו מתרצה. אמנם לפי הגר"א מיושב והנה גם לפי הגרי"ז מיושב דכיוון שמשה לא אמרם לישראל ליכא בזה חיסרון דכל החיסרון שהיה בזה מסירת התורה לפני שמת.

באמת הב"ח טוען שאם זה רק מדין שמא יטעה דין זה לא שייך בקורא מתוך הכתב כמו שלא החמירו בתפילין ומזוזות אלא או מן הכתב או מן הפה כמבואר בגר"א או"ח סי תרצא סעיף קטן טז דעת הר"י אלכנדרוני בדעת הסמ"ג והגר"א פליג... והב"ח טוען שבשו"ע משמע שצריך את שניהם וביאר דיסודו אינו כדי שלא יטעה אלא כדי להמשיך את קדושת הבל פיו על האותיות ולכן את שניהם ולפי"ז הוי סיבה נוספת מדוע לא מועיל מפי אחר.

הלוקח ספר תורה מן השוק כחוטף מצווה. הנה ברש"י מדויק דיסוד הדין הוא דיש מצווה לכותבו בעצמו אמנם כשקונה אז קיים מצווה אלא דחסר במצווה שבגופו. והנימוק"י מסביר דמידת הדין מקטרגת עליו שבלי שהיה לו קל לא היה מקיים את המצווה. ולולי דבריו היה שייך לומר דזהו משום שבתורה מבואר ועתה כתבו ומשמע שזה עיקר הקיום. ויש לעיין בדעת רש"י באופן ששילם לסופר שיכתוב עבורו האם קיים את עיקר המצווה והאם צריך להגיע לדין שליחות. בתוספות מבואר דהטעם שהגיע בו אות אחת זהו כאילו כתבו זהו משום שחבירו השהה את הספר באיסור ויש לעיין מדוע מה שחבירו השהה את הספר באיסור זה טעם שקיים את המצווה. והנה הנימוק"י בדעת רש"י ביאר שיש בזה קיום של מידת הדין שכמו שטרח באות זו כן היה טורח באותיות אחרות ובפשטות הכוונה היא דהדין כתבו נאמר על מעשה כתיבה אמנם עיקר המצווה היא שיהיה לו ספר תורה אבל כלפי מצוות כתיבה מה הנפק"מ מה שהציל החטא מחבירו הרי עדיין לא כתב. ונראה שהתוספות סברו דהחיסרון בקנייה הוא משום שהוא מחסר את חבירו את ס"ת שלו כמבואר במרדכי ממילא באופן שלא חיסר בוודאי קיים מצווה והנה יש לעיין לפי"ז מדוע בסנהדרין מבואר דבירש ס"ת אינו מקיים את המצווה ומחויב לכתוב מפי עצמו. ואפשר דאפילו שועתה כתבו לא מחויב דווקא בכתיבה מכל מקום מחויב לעשות מעשה להביא תורה אצלו ובירושה לא עשה מעשה. וכעין זה כתב הגר"ז איגר בתשובה ע"ד.

למעשה להלכה מצינו מחלוקת הרמ"א טוען שלא יוצאים ידי חובה בקנייה ויש לעיין אם כוונתו גם בציווי לסופר או דווקא בקנייה אם לא הגיע אות אחת לעומת זאת הגר"א ועוד אחרונים פוסקים כרש"י שכן יוצאים בקנייה.

ויש לעיין בדעת הרמב"ם דלכאורה הוא סותר את משנתו בי"ד ששם משמע שהמצווה היא הכתיבה וכשאומר לסופר גם קיים מצווה אלא דאין לזה את המעלה כאילו קבלו מהר סיני רק עם הגיע אות אחת וכדעת הרמ"א אמנם משמע ברמב"ם דקנייה לא עוזר הגיע בו אות אחת שהמצווה היא כתיבה ורק דזה עוזר בכתבו הסופר שנחשב כאילו כתבו בעצמו.

והנה בספר המצוות מצווה יח פסק הרמב"ם דיוצא גם בקנייה דשם סבר שהמצווה היא שיהיה לו ויש לעיין ברמב"ם לגבי מלך. והנראה דהרמב"ם ספר דאת מצוות הכתיבה ניתן לקיים בספר אחד ולצאת ידי חובת כתיבת מלך וידי כתיבת ס"ת אלא דיש לו עדיין מצווה שיהיה לו ס"ת נוסף ואם כן באופן שירש מאביו יכול לקיים את המצווה שיהיה לו ס"ת בס"ת שירש מאביו.

ארבע לכאן וחמש לכאן משמע לא משום שזה יותר מהודר אלא דצריכים שיהיו היריעות דומות אחת לשנייה ואז זה מחזיק יותר.