שיעור ט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / סימן קיב- קיד שיעורי עכו_ם

**שיעורי הלכה**

**בישולי עכו"ם**

**[סי' קיג, שיעור ט]**

**[סעי' ב]** **עירב דבר הנאכל כמו שהוא חי עם דבר שאינו נאכל כמו שהוא חי ובישלם העובד כוכבים, אם העיקר מדבר שיש בו משום בישולי עובד כוכבים, אסור. ואם לאו, מותר.**

## תערובת מינים שחלקם אין בהם משום בישולי עכו"ם

**דין** זה אינו שייך למה שנתבאר לעיל אם בישולי עכו"ם בטלים ברוב, דהתם הנידון אחר שכבר נאסר משום בישולי עכו"ם ונתערב, אם יש ביטול ברוב. אבל כאן קודם הבישול דנים אם תערובת זו יש בה איסור משום בישולי עכו"ם, והולכים בזה אחר העיקר, וכל שהעיקר נאכל כמות שהוא חי אין בזה כלל משום בישולי עכו"ם, ואי"צ לבא לדיני ביטול.

**ובט"ז** (סי' קיד ס"ק א) הביא דברי התוספות (ע"ז לא: סוף ד"ה ותרוייהו) לעניין שכר שאין בו משום בישולי עכו"ם, שכמו שלעניין ברכה מברכים עליו 'שהכל' משום שהתבואה בטילה במים, ה"נ בטילה לעניין איסור בישולי עכו"ם. והיינו כדין זה של השו"ע כאן דאזלינן בתר העיקר, ובשכר העיקר הוא המים ולכך אין בו משום בישולי עכו"ם. ומזה עולה היתר לכל המשקאות כקפה וקקאו וכדו', שכמו שאין חולק שברכתן שהכל, ה"נ אין בזה משום בישולי עכו"ם, דהעיקר הוא המים [וזה מלבד ההיתר שנתבאר לעיל (שיעור ח) שבבישול הראשון אינו עולה על שולחן מלכים וכבר נאכל כמות שהוא וממילא שוב אין איסור בבישול השני].

הגה: ומותר לאכול אפונים קלויים של עובדי כוכבים, וכן הקטניות שקורין ערבשי"ן, קלויים, דאינן עולים על שלחן של מלכים, וכן נהגו בהם היתר אם לא במקום שנהגו למשוח המחבת בחלב, שאז נוהגים בהם איסור.

## טעם היתר ה'קטניות'

**והנה** בגמרא (ע"ז לז:) הקשו שכיון שבישולי עכו"ם אסורים א"כ נאסור גם חיטים ועשאן קליות, ותניא חיטים ועשאן קליות מותרים. ומסיק כמים מה מים שלא נשתנו מברייתן ע"י האור אף אוכל שלא נשתנה מברייתו ע"י האור. ועי' בר"ן (שם יד: בדפי הרי"ף) שביאר שהוא טעם בפני עצמו, ואפילו כשאינו נאכל כמות שהוא חי ועולה על שולחן מלכים, מותר לאכול הקליות משום שלא נשתנו ע"י האור, וכן פסק גם הש"ך (ס"ק א). וא"כ צ"ב למה כתב הרמ"א [על פי הרמב"ם (מאכ"א פי"ז הי"ז)] להתיר אפונים ושאר קטניות קלויים משום שאינם עולים על שולחן מלכים, ולא כתב הטעם המבואר בגמרא.

**וכתב** הגר"א (ס"ק ו) שסובר הרמב"ם שכל דברי הגמרא הם בתחילה שסברו שלמדו איסור בישולי עכו"ם מהפסוק 'אוכל בכסף תשבירני ואכלתי ומים בכסף תתן לי ושתיתי', ולמדו שדוקא דומיא דמים מותר, לכך אמרו שהכלל הוא שכל שלא נשתנה ע"י האור שרי. אולם למסקנת הגמרא האיסור אינו אלא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא, ושוב ליכא היתר משום שלא נשתנה ע"י האור.

**ובירושלמי** (ע"ז פ"ב ה"ח) מבואר להתיר הקליות משום שנאכל כמות שהוא חי.

**ובעיקר** ההיתר המבואר ברמ"א להתיר הקליות מחמת שאינו עולה על שולחן מלכים, הנה נראה שאף המלכים אוכלים קליות, רק שאין זה חשוב ואינו נעשה עיקר בסעודה, וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל 'שאין אדם מזמן חברו על הקליות', ומשמע שאף שאוכל הוא את הקליות מ"מ אינו מזמין חברו על זה, ולכך אין בזה משום בישולי עכו"ם. ונראה שמזה יצא קולא גדולה בממתקים וכדו' שאף שהמלכים אוכלים אותם מ"מ אין זה חשוב ולא מזמינים על זה, ולא נחשב עולה על שולחן מלכים וממילא אין בזה משום בישולי עכו"ם.

## אפונים מבושלים

**ואף** שכתב הרמ"א להתיר באפונים קלויים, מ"מ אפונים מבושלים אסורים כמבואר ברמב"ם (שם הי"ח), וכבר נתבאר לעיל (שיעור ח) ששייך מין אחד שחלקו אסור וחלקו מותר אם יש שינוי ע"י בישול וכדו'. אלא שצריך ביאור למה לא יהא היתר משום שנאכל כמות שהוא חי, שהרי בשעה שלוקטים את האפונים נאכלים, כמו שכתב בערוך השולחן (סעי' טו), ועיי"ש שהביא כמה מיני ירקות שבשעה שלוקטים אותם מהשדה הם רכים ונאכלים כמות שהן, ואחר זמן הם מתייבשים ואי אפשר לאכלן בלא בישול אלא בדוחק, וכתב הערוך השולחן שאם בישלן אחר שנתייבשו אסורים משום בישולי עכו"ם. והיינו שדבר שנאכל בדוחק אסור משום בישולי עכו"ם, ואף אם בתחילה היה נאכל בלא דוחק ואם היה מבשלם באותה שעה היו מותרים, מ"מ אם נתייבשו אסורים בבישול עכו"ם [וכן אמרו לי שהתירס בתחילה נאכל כמות שהוא חי ורק לאחר זמן מתייבש].

**ומה** שכתב הרמ"א שבמקום שנהגו למשוח המחבת בחלב נוהגים בהם איסור, לשון תמוה הוא שהרי אם נוהגים למשוח את המחבת בחלב יש בזה איסור גמור, ולמה כתב שהוא רק מנהג. ועי' חלקת בנימין (ביאורים ד"ה אם) שכתב שע"כ צ"ל דלא מיירי באופן שרגילים כולם למשוח המחבת בחלב, אלא הוא רק חשש ולכך הוא רק מנהג לאסור.

**[סעי' ג כבר נתבאר לעיל שיעור ג, על סי' קיב סעי' ו]**

**[סעי' ד]** **יש מי שמתיר בשפחות שלנו, ויש מי שאוסר, ואפילו בדיעבד.** הגה: ובדיעבד, יש לסמוך אדברי מתירים. ואפילו לכתחלה נוהגין להקל בבית ישראל שהשפחות והעבדים מבשלים בבית ישראל, כי אי אפשר שלא יחתה אחד מבני הבית מעט.

## שפחות בבית רבן אם יש בזה משום בישולי עכו"ם

**דברי** המחבר שכתב שיש מתירים בשפחות, לא מיירי בקיבלו עליהם מצוות כעבד כנעני, אלא מיירי בגוי שקנאו בכספו וגופו קנוי למעשה ידים (כמבואר בט"ז ס"ק ג ובש"ך ס"ק ז), ומבואר באו"ח (סי' דש) שאסור שיעשה מלאכה לרבו [ולגבי אחרים יש מחלוקת ראשונים אם מותר]. אלא שצ"ב למה זה שאסור במלאכה לרבו הוא טעם להתיר בישוליו, והרי הוא כגוי גמור.

**וכפי** הנראה הוא מטעם דחשיב שעושה את המלאכה בשביל רבו וכאילו רבו הדליק את האש. ולפי"ז יש לדון אם כשבישל לאחרים שרי, דהרי בזה לא שייך הסברא שהוא כשליחו לעשות הבישול. וביד שאול רוצה לומר דלא מהני והביאו האבני נזר (יו"ד סי' צז), והוא דעתו שכיון שיש מהראשונים דס"ל שאף אחרים מוזהרים שלא יעשה מלאכה בשבילם בשבת, ממילא גם להם מותר אם בישל להם ואין בזה משום בישולי עכו"ם. והיד שאול סבר כדעות שאחרים אינם מוזהרים עליו [וכמו שפירש המשנ"ב שם ס"ק י].

**והש"ך** (שם) הקשה אמאי כתב הרמ"א שבדיעבד יש לסמוך על דברי המתירים, והרי בזה"ז אין קונים את השפחות, ובזמן הש"ך לא היו קונים את השפחות לעולם אלא שוכרים אותם לשנה ובאותם שפחות אינו מוזהר על שביתתן בשבת, וא"כ למה כתב הרמ"א לסמוך על המתירים. וכתב בתירוצו הראשון דהרמ"א מיירי על דברי המחבר. אלא שתירוץ זה דחוק מאוד דכל הכרעת הרמ"א לא מיירי בשפחות שהיו בזמנו.

**ועוד** תירץ הש"ך דהרמ"א צירף דעת רבינו אברהם שכל איסור בישולי עכו"ם לא שייך בבישל בבית הישראל, ואף שהמחבר פסק להדיא (בסעי' א) שלא כדבריו ואפילו בבית ישראל אסור, מ"מ כתב הרמ"א לסמוך עליו בצירוף עוד טעמים, וכמו שכתב בסו"ד שבאופן שא"א שלא יחתה אחד מבני הבית יש להתיר.

**אלא** שטעם זה להתיר מחמת שסומכים על זה שאחד מבני הבית יחתה, הרמ"א לשיטתו אזיל דס"ל דאפילו חיתוי בלא כוונה מהני, אולם הש"ך (להלן ס"ק י וכן משמעות הט"ז ס"ק ד) דעתו להחמיר שאין לסמוך על חיתוי בלא כוונה [ועיין לעיל שיעור ה מה שנתבאר בזה]. מיהו כתב הש"ך עוד טעם להתיר מחמת הא דמבואר בתשובות המיוחסות לרמב"ן (סי' קמט) 'דאין איסור משום בישולי עובד כוכבים אלא בעושה מרצונו משום גזירת חתנות אבל אלו השפחות והעבדים שלנו שעושים בע"כ בין ירצו בין לא ירצו אין בזה קירוב הדעת'.

## פועל בבית חרושת בזה"ז

**ולפי** סברא זו של הרשב"א (במיוחסות לרמב"ן הנ"ל) יש לדון בפועל בבית חרושת בזה"ז אם יש איסור משום בישולי עכו"ם, דלכאורה אף שאינו אלא שכיר מ"מ הרי אינו עושה מרצונו, וא"כ לא יהיה בזה משום חתנות. אלא שיש לחלק, שדוקא בשפחות בזמנם שלא היו יכולים לילך אלא היו מחוייבים לעבודתם כל רגע, לכן חשיב שלא מרצונם, אבל פועל בבית חרושת שכל רגע יכול ללכת [ורק יפסיד משכורתו], יש לומר דלא חשיב שאינו עושה מרצונו, וצ"ע אם יש להקל בזה ואין זה מוכרע [והכל לעניין דיעבד אבל לכתחילה ודאי אסור].