בד_ הראב_ד בדין אתא מיטרא בקבלן ובפועל
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות פועלים

יום ועש"ק נצו"י כ"ד אלול תש"ע

א] ב"מ דע"ז., ואמר רבא האי מאן דאוגיר אגורי לדוולא ואתא מטרא פסידא דפועלים, וכתבו התוס', ז"ל, תימה דאמר במי שאחזו ההוא דאמר ליה לאריסיה כ"ע דלו תלתא ושקלי ריבעא ואת דלי ארבעה ושקול תלתא לסוף אתי מטרא,אמר רב יוסף הא לא דלה,רבה אמר הא לא אצטריך ומפרש טעמא דרבה משום דמשמיא רחימי עליה,ומוכח התם דהלכה כרבה, וי"ל דדוקא באריס שיורד לקרקע באריסות נותן לו השליש אפילו אתי מיטרא מספק דשמא לא אתי וכו', אבל הכא פועלים שאינם אריסין אלא נותן להם שכירות על המלאכה, אפי' התחילו במלאכה אין להם ליטול אלא לפי מה שעשו, כיון דלא נחתי לארעא להיות בחזקת אריסין, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרי"ף בפ' מי שאחזו.

ובהשגות הראב"ד שם כתב, ז"ל, ולי נראה שכל קבלנות דינא הכי, דכיון דנחית לעבידתא כל מאי דמיתרמי רווחא בההיא עבידתא לקבלן הוי, דאי מיתרמי לי' נמי טירחא יתירתא עלי' דידי' רמיא, הלכך רווחא נמי לדידי' הוא, גם יש מי שאומר שאפי' פועל שהוא כמו זה הענין הכי דיני', דאי אגרי' לדוולא ואתא מיטרא והיכי דמי דאתא לי' מיטרא בפלגא דיומא כי הכא א"נ משהתחיל במלאכה הוי פסידא דבעה"ב, ואי אית לי' עבידתא דניחא מיני' א"נ דכוותה עביד לה, ואי לית לי' יהיב לי' כפועל בטל דכולי' יומא, דדמיא להא דאמר רבא האי מאן דאגר אגירי לעבידתא ושלים עבידתי' בפלגא דיומא אי אית לי' עבידתא דניחא מינה וכו' עבדי דקשיא מינה לא עבדי ויהיב להו כפועל בטל, וכיון דאתא מיטרא בפלגא דיומא כמאן דשלים עבידתי' דמי, ואי לי"ל עבידתא דכוותה יהיב לי' כפועל בטל והיינו פסידא דבעה"ב, והא דאמר רבא דאי אתא מיטרא פסידא דפועלים, כשלא התחילו במלאכה קאמר, אבל התחילו במלאכה משמיא הוא דקמסייעי בהדייהו, תדע שאם שכר אדם פועלים לקצור קמתו ובא הרוח ושברתה או שבאו נמלים וקרסמוה הלא הוא נותן להם שכרם משלם והא נמי להא דמיא, עכ"ל.

ב] והנה בביאור דעה קמייתא דהראב"ד דבקבלן כה"ג נוטל כל שכרו, בפשוטו הוא משום דקציצת השכר דקבלן אי"ז על עשיית המלאכה, אלא הוא על קבלת התוצאה, וע"כ אף אם באה התוצאה לידו מכח המטר, הוי רוחא דהקבלן ונוטל כל שכרו אף שלא טרח בה, שהרי אין שכרו משתלם לפי טרחתו, וכ"ה דאם הי' צריך לטרוח טירחא נוספת ל"ה מקבל עלי' תוספת שכר, ה"נ כשא"צ לטרוח כ"כ אין מנכין לו משכרו.

ואמנם לפ"ז הי' מסתבר, דכ"ז הוא היכא שנעשית התוצאה גם מכח עבודת הקבלן, שכבר התחיל במלאכה, ונמצא דהשקאת כל השדה הויא גם מכחו, דבכה"ג מצינו למימר דכיון שמכחו נעשתה התוצאה, הגם שסייעו בידו מן השמים, ה"ה נוטל כל שכרו, אך היכא שלא נעשית התוצאה כלל מכח הקבלן, אינו בדין שיטול שכר ע"ז.

אך בד' הר"ן והנמו"י בסוגיין מבו' לא כן, עיי"ש שהקשו ע"ד הראב"ד ממש"א בב"ק דקט"ז. דהשוכר את הפועל להביא כרוב ודורמסקנין לחולה ומצאו שמת או שהבריא נותן לו שכרו משלם, ואמרי' דהוא משום דעביד שליח שליחותי', אלמא טעמא דעביד שליח שליחותי', הא לאו הכי אף שנעשית מאלי' כגון שבאו לו דורמסקנין ממקום אחר, הפסיד שכרו, וש"מ דאפי' בקבלן הפסיד דמסתמא הך ברייתא דמצאו שמת קבלן הוא, עכ"ד, ומבו' בדבריהם שנקטו דלדעת הראב"ד דבאתא מיטרא הוי רווחא דקבלן, ה"נ אם באו דורמסקנין לחולה ממקום אחר, הוי רווחא דקבלן, הגם דהתם אין ביאת הדורמסקנין לחולה כלל מכח עבודת הקבלן, וזה חידוש.

ובעיקר מה שנקטו הראשונים לדעת הראב"ד דאם באו דורמסקנין ממקום אחר בדין שיטול כל שכרו, צ"ב, שהרי מלאכתו היתה להביא דורמסקנין אלו, וא"כ כשבאו דורמסקנין ממקום אחר מ"ט חשיב שנעשתה מלאכתו מאלי',[[1]](#footnote-2) ולכאו' צ"ל, דכיון דאין נפק"מ לבעה"ב אלו דורמסקנין יביא לחולה, ע"כ אין מלאכתו להביא דורמסקנין אלו, אלא להביא דורמסקנין, וע"כ אף אם באו דורמסקנין אחרים חשיב שנעשית מלאכתו מאלי'.

ג] ובטעם יש מי שאומר דאף בפועל הכי דיני', לכאו' הי' נ' דדין אחר הוא, שהרי בפועל דאין שכרו על העמדת התוצאה, ליכא מעליותא כלל במה שנעשית התוצאה ע"י אחר, וביותר, שהרי ביד בעה"ב ליתן לו מלאכה אחרת אם אית לי' מלאכה דכוותה או דניחא מינה, ונמצא דלעולם אין לנו לחשוב שנעשית התוצאה, דאף דשלים עבידתא, הרי כיון שאין שכירותו במסוים לעבודה זו, לכאו' ליכא מעליותא במה שנעשתה עבודה זו, אלא הא דנותן לו כפועל בטל, הוא משום דס"ל דל"מ בעה"ב לחזור בו אף באונס, וכדעת הר"ח שהביא בשטמ"ק לקמן דע"ח., עיי"ש, וע"כ הוא חייב בכל שכרו.

וכ"ה מבו' מד' הרמב"ן בסוגיין שהק' ע"ד הי"א, ז"ל, והך סברא די"א טעותא היא, דכל היכא דלא עבד שליח שליחותי' לא יהיב לי' אלא כמה שעשה הוא בעצמו, כדאמרינן בפרק הגוזל בתרא השוכר את הפועל להביא לו כרוב ודורמסקנין לחולה ומצאו שהבריא נותן לו שכרו משלם, ואמרינן התם עביד שליחותיה, אלמא אלמלא לא הביאם, אע"פ שהבריא או שבאו לו דורמסקנין ממקום אחר וא"צ לאלו אינו נוטל שכרו, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן בס' הזכות בגיטין שם,[[2]](#footnote-3) והרי דפשיטא לי' דלדעת הי"א חייב הבעה"ב בשכר הפועל, אף בשלא נעשית התוצאה כלל, אלא שהבריא החולה וא"צ להבאת הדורמסקנין, והרי להדיא דאין טעמא די"א משום שנעשית התוצאה, אלא טעמייהו הוא משום דכל שהפועל מזומן למלאכתו וחוזר בו בעה"ב מחמת אונס, הוי פסידא דבעה"ב.[[3]](#footnote-4)

אך עי' בשו"ת חכ"צ הנוספות סימן ט' אות ל"ב שכתב כן בישוב דעת הי"א, דכל הא דהוי פסידא דבעה"ב הוא רק בשנהנה בעה"ב אלא שלא טרח בו הפועל, עיי"ש.

והא דבפסיק נהרא בפלגא דיומא פסידא דפועלים, והק' כן בחי' הגרע"א לקמן דע"ט., צ"ל כמש"כ בשטמ"ק לקמן דע"ח. בשם ר"ח, בהא דבפסיק נהרא פסידא דפועלים, ז"ל, שבעה"ב יכול לומר הביאו מן הנהר האחר, עכ"ל, ועיי"ש בשטמ"ק שפירשה, דלעולם בחזרת בעה"ב מחמת אונס הוי פסידא דבעה"ב, ורק בפסיק נהרא הוא דהוי פסידא דפועלים משום שמוטל עליהן לעשות מלאכתו ואין בידם לעשותה, שאין מלאכתם להביא מים מנהר זה ולהשקות, אלא מלאכתם היא להשקות, וע"כ כל שאין בידם להשקות, הוי פסידא דידהו, וע"כ ל"ד להיכא דאתא מיטרא ודכוותה, דהפועלים מזומנים להעמיד את המלאכה, והבעה"ב אינו נצרך למלאכה, ובכה"ג הוי פסידא דבעה"ב, וכ"ה בל' הרמב"ן דלדעת הי"א אם הבריא או שבאו ממקום אחר "ואינו צריך לאלו" נוטל שכרו, והרי דכל הא דהוא נוטל כל שכרו, הוא רק בשאין בעה"ב צריך למלאכה זו, אך בפסק נהרא דבעה"ב צריך למלאכה זו, והפועל אין בידו להעמידה, הוי פסידא דהפועל.[[4]](#footnote-5)

ובזה מבו' גם מה שחילק הראב"ד בהך דינא דאתא מיטרא בין קבלן לפועל, דקבלן נוטל שכרו משלם, ופועל אינו נוטל אלא כפועל בטל, והיינו משום דב' דינים חלוקים הם, דהא דקבלן נוטל כל שכרו, הוא משום שנעשית התוצאה מאלי' ואין מוטל עליו אלא שתעשה התוצאה, וע"כ הוא נוטל את כל שכרו, ואינו מנכה לו כפועל בטל, שהרי לא הי' משועבד כלל לטפי מכך, אך בפועל דהא דנוטל שכרו, הוא על הזמן שלא עבד אלא שהוא מזומן לעבוד, ע"כ מנכה לו בעה"ב כפועל בטל, וז"פ.

ד] אך הדברים צ"ע, דמשמעות ד' הראב"ד דב' הדינים הוו מיסוד א', ומ' דגם דינא די"א דבפועל הוי רווחא דידי', הוא נלמד מדינא דאריס דאתא מיטרא דהוי רווחא דאריס, וכ"ה להדיא בד' המאירי שם, ולפי הנ"ל הרי לכאו' דינא דבפועל הוי רווחא דידי', אי"ז כלל דומיא דדינא דאריס, גם בד' הרמב"ן בס' הזכות שם מבו', דגם דינא די"א הוא נלמד מאריס, ועיי"ש שהק' ע"ז דבע"כ דל"ד פועל לאריס, עיי"ש, גם צ"ע בל' הראב"ד שכתב דמשהתחילו במלאכה "משמיא הוא דקמסייע בהדייהו", ומ' דזהו טעם הא דחייב בעה"ב בשכרן, ולכאו' לפי הנ"ל אי"ז הטעם, אלא הטעם הוא משום שהפועל מזומן למלאכתו, וע"כ הוא דחייב בעה"ב בכל שכרו.

גם בד' הר"ן והנמו"י בסוגיין שהביאו ד' הראב"ד, מבו' להדיא דדינא דקבלן ודינא דפועל חד דינא הוא, עיי"ש בדבריהם.

ה] אמנם הנה באמת במש"נ בד' הראב"ד דהא דבקבלן נוטל כל שכרו, הוא משום דל"ב שיעמיד הוא עצמו את התוצאה לבעלים, אלא כל שהועמדה התוצאה לבעלים אף ע"י אחר, חייב בעה"ב בשכרו, הנה בד' הריטב"א בגיטין שם מבו' להדיא לא כן, עיי"ש שהק' ע"ד הראב"ד, ז"ל, מדאמרינן התם בב"ק בפרק הגוזל בתרא השוכר את הפועל להביא פירות ודורמסקין לחולה והלך ומצאו שמת או שהבריא נותן לו שכרו משלם, ואמרינן התם דטעמא משום דעביד שליח שליחותי' הא לאו הכי לא, ואע"פ שזה קבלן הוא, משמע שאם לא הביאם אע"פ שהבריא או שמת או שבאו לו ממקום אחר אין לו שכר, עכ"ל.

והנה לכאו' מבו' בד' הריטב"א, דלדעת הראב"ד דבקבלן אם אתא מיטרא נותן לו שכרו משלם, הרי דה"נ אם שלחו להביא לחולה והבריא החולה או שמת נותן לו כל שכרו, והרי שנקט דלדעת הראב"ד חייב בעה"ב בשכר הקבלן, אף אם לא נעשתה המלאכה כלל.[[5]](#footnote-6)

אך העירוני דבאמת אין הדבר ברור בד' הריטב"א שנקט כן בד' הראב"ד, שהרי ז"ל הריטב"א לעיל מינה, והראב"ד תירץ דקבלן שאני, שכן הדין בכל קבלן שכל ריוח שיהא בדבר יהא שלו, והלכך אם קבל קמה לקצור וקצר חציה ובאו גוים וקצרו חציה נותן לו קבלנותו משלם "שהמלאכה נעשית ומה לו אם עשאה הוא או אחר", עכ"ל, ומ' להדיא דכל הא דבעה"ב חייב הוא רק בשנעשית המלאכה, ואך שנעשית ע"י אחר, אך אם לא נעשית המלאכה כלל, אין חייב בעה"ב, וע"כ שמא יש לדחוק בד' הריטב"א שלא נתכוין להקשות ע"ד הראב"ד מגונא דמת או הבריא, אלא מגונא דבאו לו דורמסקין במקום אחר, וצ"ע בזה.

ושו"ר דברים מפורשים בזה בנתיה"מ סימן של"ה סק"א, ז"ל, כהראב"ד וכו' דיש הפרש וכו', ובין שכרו בקבלנות לילך למקום פלוני לעשות פעולה פלונית "ולא עשה הפעולה מחמת אונסא דבעה"ב" דחייב לשלם, עכ"ל, ומבו'' להדיא מדבריו שנקט כן בדעת הראב"ד, דאף אם לא נעשית המלאכה כלל, מ"מ כל דהוי זה מחמת אונסא דבעה"ב, ה"ה חייב לשלם לקבלן כל שכרו, וכ"ה מבו' גם ממה שפירש כן לדינא דתשו' הרשב"א, אשר איירי בשלא נעשתה המלאכה, אלא שמת בעה"ב וכבר א"צ שישמשנו.

ואמנם ד"ז צע"ג, דבכה"ג שלא נעשתה המלאכה כלל, מה מקום יש לחייב את בעה"ב ליתן לקבלן כל שכרו, דהאמנם לדעת י"א דאף פועל נוטל שכרו כיון שהוא מזומן לעשות את המלאכה, י"ל דגם קבלן כה"ג יטול כל שכרו, אף שלא נעשית המלאכה, אך למש"כ הראב"ד מתחילה דרק קבלן נוטל שכרו, הרי דבכה"ג שלא נעשית המלאכה, מ"ט נימא דיטול כל שכרו.

ו] ואמנם פשר דבר למדנו ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"ו סימן רכ"ד, בעובדא דשכר ראובן יהודי לשמשו כל הדרך, ומת ראובן באמצע הדרך, ז"ל, ועוד אפי' קצב עמו זמן לשמשו שנה כל שמת יכול לומר יבא וישמשנו, שהרי שנו שם בברייתא ה"ז גיטך ע"מ שתשמשי את אבא ב' שנים מת האב וכו' וחכ"א אעפ"י שלא נתקיים התנאי הרי זה גט יכולה היא שתאמר תן לי אביך ואשמשנו, ואע"ג שאוקמוה כרשב"ג כל עכבה שאינה ממנה הרי זה גט ולית הילכתא כוותיה כדעת הרי"ף ז"ל, התם הוא לגבי גט משום דלצעורה קמכוין ובהקפדה מתנה עמה אבל לגבי ממונא לא, ועוד דבההיא פשיטא דקי"ל כרשב"ג וכו' ובירושלמ' נמי משמע הכין דר"נ ס"ל בהא כרשב"ג, ועוד דבפרק השוכר את האומנין תניא השוכר את הספינה וטבעה בחצי הדרך משום ר' נתן אמרו אם נתן לא יטול ואם לא נתן לא יתן, ואוקי' בספינה זו וביין זה הא ביין זה ובספינה סתם אפי' לא נתן יתן דא"ל הכי הב לי חמרא ואנא מייתינא ספינתא, וכ"ש כאן דהו"ל כחמרא וקי"ל דא"ל הא ספינתא אייתי ההוא חמרא וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דכל ששכר פועל לזמן ובאמצע הזמן אינו נצרך למלאכתו, כגון שמת או כגון ההיא דגיטין שאמר האב איני רוצה שתשמשני, ה"ה חייב ליתן לו כל שכרו,[[6]](#footnote-7) וכבר כתב בשו"ת חכ"צ הנוספות סימן ט' אות ל"ג, דאזיל כדעת י"א שהביא הראב"ד, דכל שהתחיל הפועל במלאכה, חייב בעה"ב בשכרו אף שנאנס,[[7]](#footnote-8) ומבו' לפ"ז, דהך דינא הוא אף בשלא נעשתה המלאכה, אלא שאינו צריך לה.[[8]](#footnote-9)

ובד' הרשב"א מבו' שהטעם בזה, הוא דומיא דדינא דרשב"ג דה"ז גיטיך ע"מ שתשמשי את אבא ב' שנים ע"מ שתניקי את בני ב' שנים מת הבן או שאמר האב א"א שתשמשני וכו' הוי גט, דכל עכבה שאינה הימנה ה"ז גט, וה"נ הכא דכוותה.

ובאמת הדברים מבוארים להדיא בירושלמי בגיטין שם שרמזו הרשב"א שם והובא בחי' הרשב"א גיטין דע"ו., דגרסינן התם, חד בר נש אקדם פריטין לאילפא, ונגב נהרא, אתא עובדא קומי רב נחמן בר יעקב, הא אילפא אייתי נהרא, אבא בר הונא בשם רבי אבא הוה מצלי דייגב נהרא בגין דניסב פריטוי, ופירש בחי' הרשב"א שם., כלומר כשהקדים זוזי לאלפא ובעי מהדר ביה הוה מצלי דינגב נהרא כי היכי דלימא ליה למרי אלפא הב לי פריטין דיהבית דהא לא מצית לעבורי, אמר רבי יוחנן ורבי בא סברין כרשב"ג וכו', ובחי' הרשב"א בגיטין דע"ו. כתב דצ"ל דגירסא זו משובשת וה"ג, רב ור' יוחנן ור' בא לא סברין כרשב"ג, דר"ל ורב נחמן בר יעקב סברין כרשב"ג, דהא ר"ל ורב נחמן יש טענת אונס סבירא להו כרשב"ג, עכ"ד.

ולמדנו מד' הירושלמי, דלדעת רשב"ג דכל עכבה שאינה ממנה ה"ז גט, ה"נ אם שכר פועל להעבירו את הנהר ויבש הנהר, אינו משיב לו את שכרו,[[9]](#footnote-10) וזהו כד' הרשב"א דכל היכא שנתחייב בעה"ב בשכר הפועל, ואח"כ אירע לו אונס, הוי פסידא דבעה"ב,[[10]](#footnote-11) ועמש"נ להלן סקי"ג לפרש דינא דהירושלמי לדעת ש"ר.

ואמנם הדברים צ"ב, ועמדו בכעי"ז במחנ"א שכירות סימן ד' ובחכ"צ שם, ואפשר שזה כוונת המרדכי בסימן שנ"ו, עיי"ש, שהרי טעמא דרשב"ג התם הוא משום דלא הקפיד על התנאי אלא משום הרוחה, וע"כ כל שאינו צריך לזה, ה"ה מגורשת אף שלא קיימה את התנאי, אך בפועל שמשלם לו בעה"ב שכרו על עשיית המלאכה, הרי דאף שאין הבעה"ב נצרך למלאכה, מ"ט ישלם לו שכרו בלא שעשה את המלאכה.

ז] ואשר מבו' מזה, דלעולם ביסוד הדין, כל ששכרו לעשות מלאכתו ונאנס בעה"ב ולא נצרך למלאכה, יש לנו לחייבו בכל שכרו, שהרי הפועל מזומן לו לעשות מלאכתו, ואך דהוי זה כעין תנאי, שאינו מתחייב לו את השכר אלא בעד שיעשה לו בפועל את מלאכתו, וע"ז הוא דאמרינן, דאם לבסוף לא נצרך בעה"ב שיעשה לו הפועל את המלאכה, ה"ה זוכה בשכרו אף בלא שיעשה את המלאכה, דכ"ה דלגבי גט אמרינן דכל עכבה שאינה ממנה ה"ז גט, וחייל הגט אף בלא שקיימה את התנאי, ה"נ הכא כל שאין העכבה מן הפועל חייב בעה"ב בשכרו אף בלא שעשה את המלאכה.

ויתכן טפי מזה, דביסוד הדין יש לחייב את בעה"ב בשכר הפועל אף אם עיכב ולא עשה את המלאכה, דחיוב תשלומי שכר פועל, אי"ז על עשיית המלאכה, אלא על מה שנשתעבד לו לעשות את המלאכה, ומ"מ אמרינן דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, עי' בשיעורי הגר"ש קידושין די"ז. שביאר לזה, וכל הא דאם לא עשה את המלאכה אינו נוטל את שכרו, הוא משום שלא נתחייב לו אלא ע"ד שיעשה את מלאכתו, וע"כ כל שאין העכבה ממנו, ה"ה נוטל את שכרו אף שלא עשה את מלאכתו, דומיא דגט דכל עכבה שאינה ממנה ה"ז גט.

ח] ולפ"ז נ' דזהו גם ביאור ד' י"א שהביא הראב"ד, דהא דס"ל שכל שהתחיל במלאכה ואתא מיטרא חייב בעה"ב בשכרו, אי"ז כלל משום שנעשית המלאכה ע"י אחר, דזה ל"מ מידי, לא מיבעיא בפועל, שאין שעבודו על מלאכה זו כלל, ומה לי שנעשית מלאכה, אלא אף בקבלן ל"מ זה מידי, שהרי שעבודו הוא לעשות את המלאכה, ומה שנעשתה המלאכה ע"י אחר לאו כלום הוא, אלא הוא משום דאין העכבה מן הפועל, וכל שאין העכבה ממנו ה"ה נוטל את שכרו אף בלא שעשה את המלאכה, וע"כ ה"נ אם מת החולה או הבריא, וא"צ בעה"ב שיביא את הכרוב והדורמסקין, ה"ה נוטל את שכרו, וה"נ אם שלים עבידתא וכבר א"צ בעה"ב שיעשה לו מלאכה, ה"ה נוטל את שכרו, ומשא"כ בפסק נהרא, שבעה"ב נצרך לעבודתו, והוא א"א לו להעמידה, הוי פסידא דידי'.

ט] ובטעם דעה קמייתא דהראב"ד דקבלן כה"ג נוטל שכרו ופועל אינו נוטל שכרו, הנה למש"נ אין לפרש דהוא משום דבקבלן הוי קציצת השכר על קבלת התוצאה, וע"כ הוא מתחייב אף אם באה התוצאה ע"י אחר, שהרי מבו' בד' הריטב"א והנתיה"מ דמחייב הראב"ד אף בשלא נעשית התוצאה כלל, אלא שאין בעה"ב צריך לה, ובכה"ג הרי לא עדיף קבלן מפועל, ואדרבה בקבלן הי' מקום טפי לומר שלא יטול שכר, כיון שלא נעשתה תוצאה כלל, וכל שכרו הוא על התוצאה.

ושמא יל"פ בזה, דהנה הראב"ד שם פירש בטעם הא דבקבלן כה"ג הוא חייב בכל שכרו, ז"ל, דאי מיתרמי לי' נמי טירחא יתירתא עלי' דידי' רמיא, הלכך רווחא נמי לדידי' הוא, עכ"ל, ונ' מדבריו דזהו כל עיקר הטעם לחלק בדין זה בין קבלן לפועל, והיינו דלעולם בין בקבלן ובין בפועל הוי שכרו על עבודתו, ולא על העמדת התוצאה, ואך דבקבלן אין שכרו לפי זמן עבודתו אלא לפי המלאכה שנשכר לה, ובפועל הוי שכרו לפי זמן עבודתו, ואשר ע"כ כל דאתא מיטרא וא"צ לעבודתו, חלוק בזה קבלן מפועל, דבקבלן ששכרו אינו נקבע לפי זמן עבודתו, הרי דהגם שלא עבד אלא זמן מועט, נוטל כל שכרו על עבודה זו, שהרי נתחייב לו על כל השכר בעד עבודתו, אם אך אין מוטל עליו להשלים מלאכתו, ומשא"כ בפועל, הרי דהגם דאין מוטל עליו לעשות מלאכה בשאר היום, מ"מ כיון שבפועל לא עבד אינו נוטל שכר על זמן זה, אלא על הזמן שעבד בו, וכיון ששכרו הוא לפי הזמן, אינו נוטל אלא מחצית שכרו.

ובזה הוא דפליגא דעה בתרייתא וס"ל דאף בפועל הוא נוטל כל שכרו, שאף שלא עבד שאר היום, מ"מ כיון שהוא מזומן למלאכת בעה"ב, סגי בזה לחייב את בעה"ב בתשלומי שכרו, אם אך לא עיכב ונמנע מעשיית מלאכת בעה"ב.

ונמצא לפ"ז דיסוד החיוב בקבלן ובפועל א' הוא, כמש"נ לעיל סק"ד ללמוד מל' הראשונים, דכל עכבה שאינה מן הפועל אלא שאין בעה"ב נצרך למלאכה, אינה פוטרת את בעה"ב מתשלומי השכר, ואך דלדעה קמייתא ל"מ זה בפועל, דאף דאין עכבה זו פוטרת את בעה"ב, מ"מ אינו מתחייב לשלם שכר על הזמן שלא עבד, ולדעה בתרייתא ה"ז מועיל לחייב את בעה"ב אף בפועל, דכיון שהפועל מזומן לעשות מלאכתו, חייב בעה"ב בשכרו.

והא דחלוקין הן קבלן ופועל זמ"ז, דבקבלן נותן לו שכרו משלם ובפועל נותן לו שכר שאר היום כפועל בטל, הוא משום דהגם דביסוד הדין חד דינא הוא, מ"מ שאני קבלן שהוא נוטל כל השכר על הזמן שעבד, וע"כ אין לנו לנכות משכרו כלום, ומשא"כ בפועל דהא דנוטל כל השכר, הוא על הזמן שלא עבד, מנכין לו כפועל בטל.

וי"ל עוד, דשאני קבלן שאין ביד בעה"ב ליתן לו מלאכה אחרת, וע"כ גם אינו מנכה לו כפועל בטל, ומשא"כ בפועל שביד בעה"ב ליתן לו מלאכה אחרת דכוותה, הרי דאם אינו נותן לו אלא מניחו ליבטל, מנכה לו כפועל בטל.

שו"ר במאירי גיטין שם, ז"ל, וגדולי המפרשים כתבו ששניהם בדין א' הם, שאם שכרו להשקות כל היום ובא המטר בחצי היום או משהתחיל במלאכה פסידא דבעה"ב ויהיב לי' כפועל בטל, וכמש"א שם האי מאן דאגר אגירי לעבידתא ושלים עבידתיה בפלגו דיומא אי איכא עבידתא דכותה עבדי דקשיא מינה לא עבדי ויהבי להו כפועל בטל, ואריס ה"ה כקבלן ומשנשלמה מלאכתו נוטל שכרו משלם ואינו עושה בדבר אחר, עכ"ל, ומ' מדבריו כמש"נ בדרך השני', דהגם דשורש הדין א' הוא, מ"מ חלוקין בזה קבלן מפועל, דבפועל דמצי ליתן לו מלאכה אחרת, הרי דאם לא עבד מנכה לו כפועל בטל, ואילו קבלן דל"מ ליתן לו מלאכה אחרת, גם אינו מנכה לו כפועל בטל.

י] ויש להוסיף בזה, דהאמנם בד' הריטב"א מ' שנקט כן לדעת הראב"ד, דחייב בעה"ב בשכר הקבלן אף אם לא נעשתה המלאכה אלא שאינו צריך לה, וכן נקט הנתיה"מ, וכמש"נ, אך בד' הר"ן והנמו"י שלא הקשו ע"ד הראב"ד אלא מגוונא שבאו דורמסקין ממקום אחר, מ' דס"ל דלא אמר הראב"ד אלא היכא שנעשתה המלאכה ע"י אחר, וכ"ה משמעות לשונם כשהביאו ד' הראב"ד, עיי"ש.

אך נ' דגם לדעתם אין הטעם בזה משום שמתחייב בעה"ב על קבלת המלאכה מאחר, דאף בקבלן לכאו' אין לחייב ע"ז, וכ"ש בפועל, אלא הטעם בזה הוא כיסוד הדברים שנתבארו, ואך דאינהו ס"ל דקפידת בעה"ב היא שיהא לו את המלאכה, וע"כ כל שלא נעשתה המלאכה, הרי דהגם שאינו צריך לה, אינו נותן להם שכרם, שלא נתחייב להם שכר אלא ע"ד שתעשה המלאכה בפועל, אך כל שנעשית המלאכה ע"י אחר, לית לי' קפידא בזה, וע"כ הוא חייב בשכרם.

יא] וע"פ האמור זכינו לפרש מש"כ בהגמי"י פ"ה משכירות, ז"ל, ולימא ליה הא ספינה הבא חמרך, מכאן פסק רבינו יואל הלוי וכו', ולא נ"ל וכו' כדאמרינן לעיל גבי האי מאן דאגיר אגירא לדוולא ופסק נהרא דמפליג בין אי הוה רגיל דפסיק נהרא בין לא הוה רגיל דפסיק וכו', ועוד יש לחלק דלעיל איירי בשכירות והכא בקבלנות עכ"ל מה"ר מאיר זצ"ל בחידושיו, עכ"ל.

והנה מש"כ מהר"ם לחלק בין שכירות לקבלנות, דבשכירות אינו נוטל כל שכרו, ובקבלנות נוטל כל שכרו, צע"ג, דלכאו' אם באנו לחלק הרי אדרבה איפכא מסתברא, דכיון שלא נעשתה התוצאה, טפי יש לפטור את בעה"ב בקבלנות מבשכירות, ועמש"נ לפרש בזה ב?.

ולפמש"נ מבוארים היטב ד' מהר"ם, דס"ל כמש"כ הראב"ד מתחילה לחלק בין קבלן לפועל, ומבו' בד' הריטב"א דהיינו אף בשלא נעשתה המלאכה אלא שאין בעה"ב צריך לה ואין העכבה מן הפועל, וכמש"נ לעיל הטעם בזה, ואשר זהו מש"כ מהר"ם, דבשוכר את הספינה וטבעה בחצי הדרך דנוטל שכר כל הדרך, הוא משום דהוי זה קבלנות, וכיון שטבע היין ואין העכבה ממנו, ה"ה נוטל כל שכרו, ומשא"כ בשכירות אף שאין העכבה ממנו, אינו נוטל שכר אלא כפי הזמן שעשה את המלאכה, וז"ב.

ושוב מצאתי בעזה"י בדרכי משה סימן של"ד שהביא מש"כ הרמב"ן לחלוק ע"ד הראב"ד דאין לחלק בין קבלן לפועל, וכתב ע"ז, ז"ל, וכ"כ בתרוה"ד סימן שכ"ט דאין לחלק בין פועל לקבלן ודלא כהגמי"י, עכ"ל, והרי להדיא דמפרש דדעת ההגמי"י היא כדעת הראב"ד דחלוק קבלן מפועל, ובקבלן שלא הוצרך בעה"ב למלאכה, ה"ה נוטל כל שכרו, וזה כמש"נ.

יב] וצריך להוסיף בזה, דהנה הרי ד' מהר"ם קיימי לחלק מההיא דפסק נהרא, ומבו' בדבריו דגם בההיא דפסק נהרא, אילו הי' קבלן הי' נוטל כל שכרו, וזה דלא כמש"נ לעיל סק"ג עפי"ד הר"ח דהתם חשיב דהוי העכבה מן הפועל, ומה"ט הוא דהוי פסידא דפועל אף לדעת הי"א דהראב"ד דאף פועל שהתחיל במלאכה ואתא מיטרא, נוטל כל שכרו, ונת' בזה גם לעיל סק"ו בהערה.

ונ' בדעת מהר"ם, דמפרש דהתם הויא מלאכתו להשקות מנהר זה, וכמשמעות ד' הרמב"ם פ"ט משכירות ה"ו, ז"ל, השוכר את הפועל להשקות את השדה "מזה הנהר", עכ"ל, ודלא כמבו' בד' ר"ח דהויא מלאכתו להשקות, והאופן שבידו להשקות הוא מנהר זה, וע"כ כל שפסק הנהר, חשיב דאין העכבה ממנו, ומצי אמר הבא לי נהר ואשקה ממנו, דאף דהבעה"ב נצרך להשקאת השדה, מ"מ כיון שאין מוטל על הפועל להשקות אלא מנהר זה, הרי דכל שפסק הנהר, הוי עכבה שאינה ממנו, כיון שהוא אינו מעכב מלקיים את חיובו, (ועד"ז נת' לעיל סק"ו בהערה במש"א בירושלמי בשכרו להעביר את הנהר ויבש הנהר, עיי"ש), וע"כ ס"ל דבקבלן כה"ג ה"ה נוטל כל שכרו.

יג] בדינא דירושלמי שהבאנו לעיל סק"ו דאם נתן מעות לפועל שיעבירנו את הנהר ויבש את הנהר, תליא בפלוגתא דרבנן ורשב"ג, ולדעת רשב"ג א"צ להשיב לו את הדמים, הנה זה מתישב היטב לדעת הסוברים בסוגיא דספינה דכל שנתן לפועל את הדמים ואח"כ נאנס בעה"ב אינו מחזיר לו את הדמים, וע"כ ה"נ כיון שכבר נתן לו את הדמים ואח"כ יבש הנהר, אינו משיב לו את הדמים, והא דתלי לה בפלוגתא דרשב"ג ורבנן, הוא משום דהגם דלי"ב לפטור אונס, מ"מ יש לפטרו משום דלא נתן לו את השכר אלא בתנאי שיעבירנו, ותלי בפלוגתא דרשב"ג ורבנן בעכבה שאינה ממנה, (והנה אמנם דעת רוב הראשונים דלא קי"ל כרשב"ג, ומאידך קי"ל דבכה"ג אינו משיב לו את השכר, וי"ל כמש"כ בתשו' הרשב"א דאנן קי"ל דלא פליגי רבנן עלי' דרשב"ג אלא משום דלצעורה קמיכוין), ושו"ר כעי"ז במחנ"א שכירות סו"ס ד' וסימן ז'.

ויל"פ עוד, לדעת הרא"ה והריטב"א דכל שהקדים לו שכרו ונקנה הפועל לבעה"ב בקנין גמור, לי"ב לפטורא דאונס, וע"כ התם שהקדים לו את שכרו, לי"ב לפטורא דאונס, והא דתלי לה בפלוגתא דרשב"ג ורבנן, הוא כמש"נ לדרך קמא.

ולפי ב' דרכים אלו מבו' היטב הא דמייתינן בירושלמי להך דינא בשנתן לו את שכרו, ומ' להדיא דאם לא נתן לו את שכרו א"צ ליתן לו ואף לדעת רשב"ג, ולמש"נ הוא מבו' היטב, ולמש"נ לעיל בד' הירושלמי עפי"ד שו"ת הרשב"א, נמי ניחא הא דהך דינא הוא רק בשהקדים לו את שכרו, דאם לא הקדים לו את שכרו, אין מתחייב בעה"ב בשכרו אלא ע"י תחילת מלאכה, וע"כ כל הך דינא הוא רק בשהקדים לו את שכרו, וכמש"נ כן לעיל סוסק"ז בהערה.

?ל' הרשב"א בשו"ת ח"ו סימן רכ"ד, והיה נר' לי שאין מנכה משכרו דסתמא קאמר ודומיא נמי דגט לרשב"ג אלא שהריא"ף ז"ל כתב ומסתברא דמנכה שאינו דומה הבא טעון להבא ריקן ומיהו אם שכרו לשמשו עד שיהיו בתלמסאן ואלו היה ראובן חי וחזרה הספינה ללכת שם זה חייב לשמשו בכל אותו זמן עד שיגיעו לתלמסאן נר' ודאי שמנכין לו משכרו שאינו דומה הבא טעון להבא ריקם עושה מלאכה ליושב ובטל, עכ"ל, וצ"ב כונתו.

1. והנה אמנם בחזו"א ב"ק סימן כ"ג סקי"ט כתב, דנראה כונתו ז"ל שבאו דורמסקנין אלו, דאם דורמסקנין אחרים הרי עביד שליח שליחותי', עכ"ד, אך צ"ע היאך זה מתישב בל' הראשונים שכתבו שבאו דורמסקנין ממקום אחר, ויותר הדברים מפורשים בל' הרמב"ן שכתב, שבאו לו דורמסקנין ממקום אחר ואינו צריך לאלו, עכ"ל, והרי להדיא שבאו דורמסקנין אחרים וא"צ להבאת דורמסקנין אלו, והא דקשיא לי' להחזו"א שהרי עביד שליח שליחותי', לכאו' צ"ל, דכיון שבאו דורמסקנין אחרים ותו א"צ בעה"ב להבאת דורמסקנין אלו, הרי דאף שביד הקבלן להביא את דורמסקנין אלו, מ"מ אין חייב בעה"ב בשכרו, דהוי כחוזר בו מחמת אונס, ונת' בזה ב?. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולדעת י"א אלו לכאו' הי' מקום לישב, דהא דהתם אינו נוטל שכרו משלם אלא משום שעשה שליח שליחותו, היינו משום דאם לא עשה שליחותו אלא כיון שהבריא החולה לא הלך להביא, אינו נוטל אלא כפועל בטל, ואם אית לי' עבידתא אחרינא דכוותה מצי למיהב לי', וגם בפשוטו אם מוצא להשתכר במקום אחר אינו נותן לו שכר כלל, ורק משום שעשה שליח שליחותו הוא דנוטל שכרו משלם.

   אך נ' דמכוון קו' הרמב"ן היא, דאה"נ דאם לא הלך הי' מנכה לו כפועל בטל, אך אחר שהלך השליח, מ"ט בעינן להא דעשה שליח שליחותו, הרי גם אם ל"ה עושה שליחותו הי' נותן לו כל שכרו, שהרי כיון שהלך אין לנו לנכות לו כפועל בטל.

   ובדעת הי"א צ"ל, דכל הא דמיפטר משכרו הוא רק התם דקצב עמו שכר יתר ממה שהי' ראוי לשכרו וכמש"כ התוס' שם, ושכר זה אינו נוטל אא"כ עשה שליח שליחותו, וכ"ה מבו' בנתיה"מ סימן של"ה סק"ב, עיי"ש, ועי' גם בחזו"א ב"ק סימן כ"ג סקי"ט. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויל"פ לפ"ז, דהנה הר"ן והנמו"י הוכיחו מהתם גם דלא כדינא דהראב"ד דמחייב בקבלן, ומשום דהתם מ' דאיירי בקבלן, אך הרמב"ן לא הוכיח מינה רק דלא כדינא די"א דמחייבי אף בפועל, ובפשוטו הי' נ' דס"ל דשפיר יש לפרשה בפועל, אך להנ"ל י"ל, דס"ל דאין להוכיח מהתם דלא כדינא דהראב"ד בקבלן, שהרי הך דינא הוא רק בשנעשתה המלאכה ע"י אחר, ואילו התם הרי לא נעשתה המלאכה, לא מיבעיא בהבריא, אלא אף בבאו דורמסקין ממקום אחר, י"ל דלא חשיב דנעשתה המלאכה, שמלאכתו היתה להביא דורמסקין אלו, עמש"נ בזה לעיל סק"ב, וע"כ לא הוכיח הרמב"ן מינה אלא דלא כדינא די"א, דמחייבי אף בפועל, ולדידהו אין לחלק בין היכא שנעשהת המלאכה להיכא שלא נעשתה אם אך אין בעה"ב צריך לה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובחזו"א ב"ק סימן כ"ג סקי"ח כתב דלא אמר הראב"ד אלא בנעשה המלאכה ממילא, אבל בנשאר חצי השדה צמאה לכו"ע בעה"ב פטור וכדאמר ע"ז א' בפסק נהרא בפלגא דיומא, עכ"ד, ולמש"נ לכאו' לאו כללא הוא דד' הראב"ד הם רק בנעשה המלאכה, אלא ד' הראב"ד הם בכל גוונא דהפועל מזומן לעשיית המלאכה, ובעה"ב הוא שאינו צריך לה, ושמא גם כוונת החזו"א לכך. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולכאו' הי' נ' כן גם בד' הרמב"ן בסוגיין שכתב בשם הראב"ד, ז"ל, שאם קבל קמה לקצור וקצר חציה ובאו גוים וקצרו חציה או נמלים וקרסמוה נותן לו קבלנותו משלם, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א בגיטין שם, אך בד' הראב"ד שלפנינו לא נמצאו דברים אלו, אלא סיים הראב"ד, ז"ל, שאם שכר אדם פועלים לקצור קמתו ובא הרוח ושברתה או שבאו נמלים וקרסמוה הלא הוא נותן להם שכרם משלם, עכ"ל, ולא הזכיר באו גויים וקצרו חצי', וגם משמעות דבריו דקאי על פועל וכדעת הי"א, ולא קאי על קבלן, וצ"ע דלכאו' בקצרו גויים חצי', לא חשיב כלל שנעשית המלאכה לבעלים, שהרי הגויים קצרוה לעצמם, ורחוק הדבר לומר דחשבינן שבשעת הקצירה נעשית המלאכה לבעלים ואח"כ הוא שנאבדה ממנו, וא"כ מ"ט נותן לו קבלנותו משלם, אך י"ל דאיירי בשחזרו והניחוה לבעלים, וכאשר כ"ה מתפרש במתניתין דפאה ספ"ב, עיי"ש, וכ"ה להדיא במשמעות ל' הריטב"א שם, דבקצרוה גויים נעשית המלאכה ע"י אחר, והרי דאיירי בשחזרו והניחוה לבעלים. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומש"א בסוגיין דבאתא מיטרא פסידא דפועלים, צ"ל דאיירי בדאתא מיטרא קודם שהתחילו במלאכה, וכמש"כ הראב"ד בגיטין, אך צ"ע דאי"ז כמש"כ הרשב"א בחידושיו בסוגיין, וגם ד' הראב"ד בגיטין שם לכאו' אינם מתישבים עם דבריו בסוגיין, דהתם כתב דאתי מיטרא הוא בתחילת היום, וה"נ צ"ל לדעתו דאתא נהרא דפסידא דפועלים הוא בתחילת היום, ואילו בסוגיין כתב דאתא נהרא וודאי ה"נ אתא מיטרא הוא אחר תחילת היום, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם בנתיה"מ סימן של"ה סק"א כתב דהרשב"א ס"ל כדעת הראב"ד דבקבלן כה"ג נוטל כל שכרו, וע"כ בהך גוונא ששכרו לשמשו בדרך סתם ולא לזמן דהוי קבלן, ה"ה נוטל כל שכרו, אך לא הי' לפניו ס' תשו' הרשב"א, דמפורש כתב דאף אם קצב עמו זמן לשמשו שנה, כל שמת יכול לומר יבא וישמשנו, וכבר עמד ע"ז החכ"צ שם, שאין לפרש בדעת הרשב"א דס"ל כדעת הראב"ד, עיי"ש.

   ובעיקר ד' הרשב"א, הנה בד' המחנ"א בהל' שכירות מבו' שפירש דס"ל כדעת רבינו יואל דמת התינוק הוי פסידא דבעה"ב, והיינו דכיון שהבעה"ב מת, מצי אמר תן לי ואשמשנו, וכ"נ גם בגל' הגרע"א סו"ס של"ד, עיי"ש שנראה להדיא דרק על דינא דמת התינוק הוא שכתב דאי"ז כד' הרשב"א, אך דינא דחלה התינוק אתיא אף לד' הרשב"א, ולפ"ז ניחא דינא דאתא מיטרא פסידא דפועלים, אף אם אתא המיטרא באמצע היום.

   אך צ"ע היאך זה מתישב עם מה שלמד הרשב"א לדין זה מדינא דרשב"ג דכל עכבה שאינה ממנה אינה מגורשת, עוד ילה"ע בזה, דלפ"ז נמצא דדינא דירושלמי דיבש הנהר הוי פסידא דבעה"ב אי"ז מכח הך דינא, אך באמת הרשב"א לא הביא מהירושלמי מקור לדינו, אלא הביא מינה מקור דקי"ל כרשב"ג.

   ועי' עוד במשכנו"י חו"מ סימן ס"ז מש"כ באורך בד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש בחכ"צ שעמד ע"ז, ז"ל, אלא שעדיין ק' דהתם בגט אפי' לא התחילה כלל הוי גט לפי' התוס' דהתם, ודעתי לומר דס"ל כפרש"י דהתם, עכ"ל, אך עיי"ש בחי' הרשב"א בגיטין דע"ה: שדעתו דאפי' לא התחילה כלל הוי גט, והדק"ל, אך באמת עיקר הקו' צ"ב, דהא דהכא אינו חייב בשכרם אלא בשהתחיל במלאכה, הוא משום דזכיית הפועל בשכרו הוא ע"י שהתחיל במלאכה, וכמו שפירשו כן הר"ן והנמו"י, אך לגבי גט שפיר היא מגורשת אף אם לא התחילה, והרי אף בפועל הוא כן, דכל הא דבעינן שיתחיל במלאכה, הוא רק היכא שלא נקנה הפועל בקנין אחר, אך כל שנקנה הפועל בקנין אחר ואח"כ אתא מיטרא, הוי פסידא דבעה"ב, אף דעדין לא התחיל במלאכה, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הירושלמי בגיטין שהביא הרשב"א שם, וכמש"נ להלן בהערה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם צ"ב, דמ"ש ממש"א בסוגיין דאם פסק נהרא בפלגא דיומא הוי פסידא דפועלים, ובפשוטו צ"ל, דשאני התם דכשיבש הנהר א"צ הבעה"ב כלל שיעבירנו בו, שאפשר לעבור בו ברגליו, וע"כ הוא נוטל כל שכרו, ומשא"כ בפסק נהרא שצריך בעה"ב להשקאת השדה, והפועל אין בידו להשקות.

   וי"ל עוד וכן מ' טפי בל' הירושלמי, דהא דהתם הוי פסידא דבעה"ב, אי"ז משום שאינו נצרך שיעבירנו בו, אלא הוא משום דכל עיקר המלאכה שנשתעבד לה היא להעבירו בנהר זה, וכל שיבש הנהר ליכא לעיקר המלאכה, וע"כ אמרינן לי' הא אילפא אייתי נהרא, שהרי כ"ז דליכא נהר, אינו נצרך להמלאכה, ומשא"כ בפסק נהרא הרי מבו' בפי' ר"ח שהביא השטמ"ק לקמן דע"ח., שאין המלאכה ליטול מים מנהר זה, אלא הויא המלאכה להשקות את השדה, ואף דהאופן שיש בידו להשקות את השדה הוא ע"י נהר זה, שפירש ר"ח דהמלאכה לא היתה ליטול מים מנהר זה, אלא המלאכה היא להשקות את השדה, והאופן להשקות הוא ע"י נהר זה, הרי דאף שפסק הנהר, עדין הוא זקוק להשקאה, והפועל הוא שאין בידו להשקות, וע"כ הוי פסידא דפועל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש להוסיף בזה, דהנה הרי הירושלמי איירי כשעדין לא התחיל הפועל במלאכה, וצ"ע שהרי כתב הראב"ד דכל הא דאם אתא מיטרא פסידא דבעה"ב, הוא רק בשהתחיל הפועל במלאכה, אך הדבר פשוט, דהירושלמי הרי איירי להדיא בשהקדים לפועל את שכרו, וכבר נקנה הפועל בכסף, והיינו או משום דאתיא כר' יוחנן דד"ת מעות קונות, וס"ל דבשכירות פועל לא ביטלו לקנין כסף, (ונת' בזה במק"א), או דלכו"ע שכירות פועל נקנה בכסף משום דהוי כקרקע, וכמש"כ הנתיה"מ ר"ס של"ג, (אך יל"ע דלכאו' התם בקבלן איירי וקבלן אין דינו כקרקע), ובכה"ג הוי פסידא דבעה"ב אף אם לא התחיל במלאכה, דכל מה שהצריך הראב"ד שיתחיל במלאכה, הוא רק כדי שיזכה הפועל בשכרו, וכמש"כ הר"ן והנמו"י, וז"ב, וי"ל עוד, דאף אם אין פועל נקנה בכסף, מ"מ כיון שהקדים לו שכרו הרי כבר זכה הפועל בשכר, וע"כ הוי זה פסידא דבעה"ב אף שלא התחיל הפועל במלאכה, וז"ב, ואדרבה מד' הירושלמי מדוקדק כד' הראב"ד, מדמייתי להך דינא בגונא שהקדים לו שכרו, והרי דאם לא הקדים לו שכרו, אינו חייב ליתן לו שכר, ולהלן סקי"ג נת' טעמים אחרים בד' הירושלמי דרק אם הקדים לו שכר אינו צריך להחזירו לו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)