64 דעת רמב_ם במנין המצוות
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק מקץ אור לג' טבת תשס"ד

א] הרמב"ם מנה אוב וידעוני לב' מצוות, ופירש טעמו בזה במל"ת ט', ז"ל, ואל תחשוב שזה לאו שבכללות כי הוא כבר חילק אותם בזכרון העונש, ואמר אוב או ידעוני, וחייב בכל א' מהם סקילה וכרת למזיד, והא אמרו ית' ואיש או אשה כי יהי' בהם אוב או ידעוני מות יומתו וכו', עכ"ל.

והרמב"ן שם השיג ע"ז, שהרי אמרו בגמ' סנהדרין דס"ה. וכריתות ד"ג. דפליגי בזה ר' יוחנן ור"ל, דדעת ר"ל דחלוקה דמיתה שמה חלוקה, ודעת ר' יוחנן דחלוקה דלאו שמה חלוקה דמיתה ל"ש חלוקה, והלכה היא כר' יוחנן, וכתב הרמב"ן, ואמנם אנחנו לפי מנינינו במצוות אין לנו קפידא בזה, והיינו משום דלהרמב"ן כל דהוו ב' שמות ונתפרשו שניהם בפסוק, נמנין לב' מצוות אף בשאין חלוקין כלל למלקות, וע"כ מונה אתנן ומחיר לב' מצוות, וכל כל הנך דכוותה, וע"כ מה"ט אף אוב וידעוני נמנין לב' מצוות, וע' עוד ברמב"ם רפ"ד משגגות שמפורש יוצא מדבריו דעל אוב וידעוני בהעלם א' חייב ב' חטאות, ועמד בזה המל"מ שם דמ"ט פסק כר"ל, עיי"ש מש"כ בזה.

אך כבר הביא האו"ש בהל' שגגות שם ד' רבינו המפורשים בפיהמ"ש ריש כריתות, שנלמד מדבריו דר"י ור"ל לא פליגי כלל בדינא, וכל מש"א ר' יוחנן דחלוקה דלאו שמה חלוקה דמיתה ל"ש חלוקה, היינו דהתנא לא מני רק הנך דחלוקין זמ"ז בלאו, אך הנך שאין חלוקין זמ"ז רק במיתה, לא חשיב להו תנא בתרתי, אך לענין דינא כו"ע מודו דחלוקה דמיתה שמה חלוקה, עיי"ש.

והנה ראיתי באו"ש שם שנקט לפ"ז, דה"נ אשת איש ונערה המאורסה, חלוקין זמ"ז בחטאות, כיון דחלוקין במיתה, וחלוקה דמיתה שמה חלוקה, ועיי"ש מש"כ לבאר לפ"ז סוגיא דיבמות דל"ד, וכן נקט המנ"ח מ' ל"ה אות ט', ותמה ע"ז דא"כ הבא על נערה המאורסה יתחייב ב' חטאות, שהרי בגמר ביאה הויא בעולה, ודינה בחנק, ולא נזכר זה ברמב"ם, וגם צ"ע בכריתות שם, עכ"ד.

ובאמת הוא תמוה מאד לומר כן, דא"כ הי' לו להרמב"ם למנות בפ"א משגגות ה"ד מ"ד חייבי חטאות, ולפרש ברפ"ד שאם עשאן כולן בהעלם א' חייב מ"ד חטאות, וגם תיקשי דא"כ לר"ל דחלוקה דמיתה שמה חלוקה, מ"ט לא תנן בריש כריתות אשת איש ונערה המאורסה בתרתי, ובסהמ"פ שם הביאו מס' אוצר הספרא שכתב דהא דלא מני להו הרמב"ם במנין חייבי חטאות בתרתי, הגם דחלוקין הן במיתה, הוא משום דס"ל כדעת מהר"מ מר"ב שהביא בתוהרא"ש יבמות דל"ד, שאין חייבין כרת וסקילה על נערה המאורסה, אך זה חידוש רב, והי' לו להרמב"ם להזכיר לזה בהדיא שאין חייבין כרת וחטאת על נערה המאורסה.

אמנם נ', דיש לחלק הרבה בזה, דהנה האחרונים דינא דחיי לאוין צ"ז, דברי אמת ד??, הגרי"פ במבואו לסהמ"צ לרס"ג שורש ז', ובלאוין ??, תמהו ע"ד הרמב"ם שמנה אוב וידעוני לב' מצוות משום דחלוקין הן במיתתן, שהרי הרמב"ם בשורש השביעי כתב שהגם דאשת איש מיתתה בחנק ונערה המאורסה בסקילה ובת כהן בשריפה, אין למנותן כמה מצוות, וביאר הטעם בזה, ז"ל, והוא כי מצוה א' מכלל המצוות הוא אמרו ית' לא תנאף, ובאה הקבלה שזה הלאו אזהרה לאשת איש, אח"כ ביאר הכתוב שייהרג העובר על לאו זה והוא אמרו ית' מות יומת הנואף והנואפת, אח"כ השלים בכתוב דקדוק משפט זה ותנאי זו השאלה והתנה בו תנאים, ואמר שאמרו מות יומת הנואף והנואפת יש בו חילוק, שאם היתה א"א זו בת כהן תשרף, ואם היתה נערה מאורסה בתולה תהי' בסקילה, ואם היתה בעולה ואינה בת כהן היא בחנק, ולא בהתנותו במיני המות יתרבו המצוות, שאנחנו בכל זה לא יצאנו מאיסור אשת איש, ובבאור אמרו בסנהדרין, הכל היו בכלל הנואף והנואפת, הוציא הכתוב את בת ישראל לסקילה ואת בת כהן לשריפה, ירצו בזה שאיסור א"א כולל כל מי שאמר הכתוב בהן מות יומת הנואף והנואפת, אבל הבדיל הכתוב במיתה זו ושם קצת האישים בשריפה וקצתם בסקילה, עכ"ל, ??

ולכאו' הי' נ' לחלק בזה, עפ"מ שהבאנו בסי' ב' סק"ג ד' הרמב"ם במל"ת מ"ג, דמה שלא נמנה איסור הקפת הראש ב' מצוות, הגם דחייב על כל פאה ופאה, הוא משום שאיסור ב' הפאות נאמר במלה אחת, אך אילו הי' בהם ב' לשונות תחת לאו א', היו נמנין לב' מצוות, עיי"ש, ולכאו' י"ל עד"ז גם לגבי חלוקה דמיתה, דכל מה דמהני חלוקה דמיתה לחלק לב' מצוות, היינו רק היכא שנאמרו האיסורין בב' לשונות תחת לאו א', אך היכא שנאמרו במלה אחת, ל"מ חלוקה דמיתה לחלקן.

ובזה הי' ניחא מה שנראה מד' הרמב"ם דא"א ונערה המאורסה אין חלוקין זמ"ז לחטאות, ול"ד לאוב וידעוני דחלוקין זמ"ז משום דחלוקה דמיתה שמה חלוקה, דשאני אוב וידעוני שנאמרו בב' לשונות, וע"כ מהני בהו חלוקה דמיתה לחלקן, ומשא"כ בא"א ונערה המאורסה שנאמרו במלה אחת, ל"מ חלוקה דמיתה לחלקן.

ב] אמנם באמת אכתי לא נתישבו בזה ד' הרמב"ם, שהרי הרמב"ם במנין המצוות ל"ת שי"ח ושי"ט מנה איסור מקלל אביו ומכה אביו למצוה בפנ"ע, ופי' שם הרמב"ם דהעונש מפורש בתורה, והאזהרה על מקלל אביו הוא אזהרת קללת כל אדם מישראל, ואזהרת מכה אביו היא אזהרת לא יוסיף, עיי"ש, והרמב"ן שם השיג על הרמב"ם, ז"ל, כיון שאזהרת האבות בקללה ובהכאה לא באה אלינו אלא מפני שהן בכלל ישראל שהוזהרנו על כולם, אע"פ שגזר באלו עונש אחר אינם מניעות נמנות לעצמן, כי אין חשבוננו בעונשין אלא בלאוין וכו', אבל הרב נהג כאן מנינו כדעת בעל הלכות שמנה בלאו דלא תנאף נערה המאורשה ואשת איש ובת כהן מפני שינוי העונשין האמורין בהן, והוא הלעיג עליו בעיקר השביעי, עכ"ל.

וכבר הביאו המפרשים שם ד' הרמב"ם במל"ת ס', שכתב שם ז"ל, שהזהירנו מנקוב השם הגדול וכו', ואולם האזהרה לא באה בכתוב אזהרה מיוחדת וכו' אבל באה אזהרה כוללת וכו' אלהים לא תקלל, ודע שהיות המין הזה מן האזהרות כולל ב' דברים או ג' אינו ממין לאו שבכללות, בשביל שהכתוב באר העונש בכל ענין וענין מהם וידענו בהכרח שכל ענין מהם מוזהר ממנו ושהוא מצות ל"ת, כמו שבארנו בהקדמה ששמנו לזה המאמר, ובעבור היות העיקר לא ענש אא"כ הזהיר, נחפש אחר אזהרה בהכרח, ולפעמים יהא בהקש ופעמים יהי' בכלל דבר אחר כמו שביארנו בהקדמות, ואמנם יהא לאו שבכללות כשלא ימצא לנו בשום מקום ענין מן הענינים ההם שהוזהר ממנו אלא מן הלאו ההוא וכו', אמנם כשתקדם לנו הידיעה בהיותינו מוזהרים מן הדבר ההוא, וזה באמרו מי שעשה כך ייעשה בו כך לא נקפיד אם היתה האזהרה בביאור או היתה בא' מב' אלו, היתה בפרט או הכלל וכו', עכ"ל, וזהו גם שורש ד' הרמב"ם במל"ת שי"ח ושי"ט הנז', דכיון שמפורש העונש בכתוב, אין לנו להקפיד אחר האזהרה.

ואמנם אכתי צ"ב, דהגם דלי"ב משום לאו שבכללות, מ"מ מ"ט ה"ז נמנה לכמה מצוות, וזה קשיא בין במה שמנה הרמב"ם מקלל אביו ומכה אביו למצוות בפנ"ע, ובין במה שמנה ברכת ד' למצוה בפנ"ע, ולכאו' היינו משום דחלוקין הן בעונשן, וזהו מה שתמה הרמב"ן, דזה כשיטת בה"ג שהעונשין מחלקין המצוות, אך הרמב"ם בשורש ז' הרי פליג על הבה"ג, וא"כ מ"ט הכא מודה דהעונשין מחלקין.

ועיי"ש במג"א שהביא מש"כ הרשב"ץ בזה"ר אות קל"א לישב בזה, וית' בזה בעזה"י להלן סק"ה וסק"י.

ועד"ז צ"ע גם במה שמנה הרמב"ם בל"ת קל"א וקל"ב, איסור אכילת נותר ואכילת פיגול, ופי' הרמב"ם שם, דהעונש בנותר ובפיגול מפורש בכתוב, אך האזהרה בתרוייהו נלמדת מקרא דלא יאכל כי קדש הם, וזה הכינוי שהוא "הם" הוא ג"כ כולל כל מה שנפסד מן הקדשים שאין מותר לאכלו כמו הנותר, והנה הרמב"ן בשכחת הלאוין מצוה ה', כתב ז"ל, אבל פיגול עצמו במחשבת חוץ לזמנו, כרת ואזהרה באכילה תצא מגז"ש מן הנותר, כי המדרש מכל שבקדש פסול בא הכתוב ליתן ל"ת על אכילתו אין לוקין עליו, לפי שהוא לאו שבכללות כמו שהוזכר בפסחים וכו', עכ"ל, וע' בזה עוד בתוס' פסחים דכ"ד., ובחי' הרמב"ן והריטב"א מכות די"ח., ??, וכבר כתב המג"א שם, דהרמב"ם שכתב שאזהרת פיגול הוא מההיא דכל שבקדש פסול, אזיל לטעמי' שכתב בהקדמה למנין המצוות דכל שהעונש מפורש בכתוב, נוכל להוציא העונש בכל הדרכים, על היסוד שאצלנו לא ענש אא"כ הזהיר.

אך צ"ע בזה, דהגם שאין בזה משום לאו שבכללות, מ"מ מ"ט ה"ז נמנה לב' מצוות, והרי דעת הרמב"ם דל"מ הא דחלוקין בעונשן לחלקן לב' מצוות, ופליג על הבה"ג דס"ל דחילוק העונש מחלק לכמה מצוות.

ועד"ז צ"ע גם במה שמנה הרמב"ם במל"ת כ"ו, ז"ל, שהזהיר מהתנבא בשמה וכו', ולא בא בכתוב אזהרה מבוארת מיוחדת בזה הענין, כלומר אזהרת מתנבא בשמה, אבל התבאר בכתוב העונש וכו' והוא אמרו ית' ואשר ידבר בשם אלהים אחרים ומת וכו', וכבר ידעת השורש וכו' לא ענש אא"כ הזהיר, ותהי' האזהרה שלו מאמרו ושם אלהים אחרים לא תזכירו, ואינו נמנע היות לאו א' מזהיר מדברים רבים ולא יהי' משפטו משפט לאו שבכללות כשהתבאר העונש בכל ענין וענין וכו', עכ"ל, ולעי' מינה במל"ת י"ד מנה האיסור לישבע בע"ז וכו' והוא אמרו ית' ושם אלהים אחרים לא תזכירו וכו', והעובר על לאו זה וכו' חייב מלקות וכו', עכ"ל.

וגם בזה צ"ע, דהגם שאין בזה משום לאו שבכללות, כיון שנתפרש העונש על מתנבא בשמה, מ"מ מ"ט נמנין לב' מצוות, הרי לדעת הרמב"ם ל"מ חילוק העונשין לחלק לב' מצוות.

ג] ולכאו' ביאור דעת הרמב"ם היא, שהדבר חלוק, דהיכא שבאו כמה ענינים חלוקין תחת לאו א', הרי שהגם דאין לנו למנותן אלא למצוה א', מ"מ כל שנתחלקו זמ"ז בעונשן, מהני זאת לחלקן זמ"ז ונמנין לכמה מצוות, ומשא"כ היכא דהוי הכל ענין א', הרי שהגם שחילקה תורה בעונשן, ל"מ זה לחלקן זמ"ז, ואין נמנין אלא למצוה א'.

ואשר ע"כ באוב וידעוני, דב' ענינים הם, וכן בברכת ד' וקללת חבירו וקללת אביו דהוו ג' ענינים חלוקין, וכן בהכאת חבירו והכאת אביו דהוו ב' ענינים חלוקין, ומשום דנראה דאיסור קללת והכאת אביו, אי"ז כלל מענינא דאיסור קללת והכאת חבירו, אלא הוי זה איסור מסוים באביו, (ע"ד דיני כבוד ומורא שבאביו), וכ"ה דאיסור ברכת ד', ודאי ל"ש כלל לאיסור קללת חבירו והוי איסור בפנ"ע, ה"נ י"ל דאיסור קללת והכאת אביו הוי ענין בפנ"ע, וכן נותר ופיגול הוו ב' ענינים חלוקין, וכן איסור מתנבא בשמה ואיסור נשבע בשמה הוו ב' ענינים חלוקין, וע"כ הגם שנכללו בלאו א', והי' לנו למנותן למצוה א', מ"מ כיון שנתחלקו זמ"ז בעונשן, ה"ה נמנין לכמה מצוות, ומשא"כ בנערה המאורסה ואשת איש ובת כהן, שכולן ענין איסורן א' הוא, הרי שאף שהחמירה התורה בנערה המאורסה לדונה בסקילה ובבת כהן לדונה בשריפה, מ"מ ל"מ זה לחלקן לכמה מצוות, כיון שכולן ענין א' הם.[[1]](#footnote-2)

ויש לסייע לעיקר הדברים, ממש"כ הרמב"ם במל"ת מ"ג, והבאנו כל דבריו בסי' ב' סקמ"ג, ז"ל, והראוי שלא נמנה זה ב' מצוות ואע"פ שהוא לוקה ב' לפי וכו', אמנם בהיותו מלה א' וענין א', הנה הוא באמת מצוה א', ואע"פ שבא בפירוש שלאו זה כולל חלקים הרבה מן הגוף ושהוא חייב על כל חלק מהם ביחוד, הנה לא יחייב זה שיהיו מצוות הרבה, עכ"ל, והרי שהתנה הרמב"ם דהוי מלה א', ו"ענין אחד", אך אם הי' זה ב' ענינים, הי' מהני חילוק המלקיות לחלקו לב' מצוות, וה"נ גם בחלוקה דמיתה י"ל דהגם דהיכא דהוי ענין א' ל"מ לחלק לב' מצוות, מ"מ בב' ענינים מהניא לחלק לב' מצוות.

ד] ויש להוסיף בזה, דהנה הרמב"ם שם בשורש ז', תמה על המונים קרבן עולה ויורד ג' מצוות, ז"ל, המשל בזה חייב למטמא מקדש וקדשיו והנזכרים עמו קרבן חטאת, והנה זה מ"ע בלא ספק, ואח"כ דקדק הכתוב מה יהי' ואמר כשבה או שעירה ואם לא תשיג ידו וכו', זהו קרבן עולה ויורד, וזה באמת ביאור הקרבן המתחייב לו מה הוא, א"כ אין ראוי שנמנה אותו ג' מצוות וכו', כי אינן ג' ציוויין אלא א', והוא שיקריב קרבן על שגגתו, ואותו הקרבן הוא כך או כך אם אי אפשר כך, עכ"ל, וכן תמה על המונים במצות צרעת י"א מצוות, ז"ל, ולא ידע כי הם מצוה א' וכל מה שנזכר בכתוב הוא אמנם דקדוק ותנאי, וביאור זה שהוא הורה לנו שצרעת אדם יטמאנו וישוב טמא וכו', ואנחנו לא נדע איזה צרעת תטמא וכו', ובא הכתוב לבארו וכו', עכ"ל.

והגרי"פ במבואו לסהמ"צ שורש ז', כתב לבאר דעת הרס"ג החולק בזה, דהוא מפני שלא בא בתורה מצוה הכוללת קרבן עולה ויורד יחד, ואח"כ תפרוט לכל א' קרבנו כאשר תשיג ידו, אלא כתבה לכל א' מג' אלו מצותו בפנ"ע, וע"כ הוו ג' מצוות חלוקות, וה"נ בצרעת, הרי אין לנו בתורה מצוה א' כללית לכל מראות נגעי אדם כולם, אלא כל א' ממיני הנגעים נתייחדה לו פרשה בפנ"ע, אין מקום לומר שאין כולם אלא תנאים ודקדוקי מצוה א' כללית שאינה כתובה כלל בתורה, ואיך נעשה אנחנו מצוה כללית שלא נאמרה למשה מסיני ואינה כתובה בתורה, עכ"ד.

אמנם דעת הרמב"ם מבוארת, דס"ל דאף שלא נתפרש בתורה מצוה כללית בחיוב קרבן עולה ויורד ובנגעי אדם, מ"מ כיון שכולן ענין א' הן, יש לנו למנותן למצוה א', וכל חילוקי הדינים שנאמרו בזה בתורה הוו רק מפרטי ודקדוקי המצוה.

ולפ"ז הרי נ' דה"נ גם מה דפליג שם הרמב"ם על ד' הבה"ג שמנה נערה המאורסה ואשת איש ובת כהן לג' מצוות, ג"כ עיקרו הוא משום דהוי הכל ענין א', וע"כ יש לנו לחשוב חילוקי העונשים שנאמרו בזה דהוו מפרטי המצוה ודקדוקי', וע"כ הוא דל"מ לחלקן לכמה מצוות.

וע"כ ודאי ל"ד לאוב וידעוני, ומברך ד' וקללת חבירו וקללת אביו, ומכה חבירו ומכה אביו, ונותר ופיגול, ומתנבא בשמה ונשבע בשמה, דמהני בהו חילוק העונשין לחלקן לב' מצוות, דשאני כל הנך דהוו ענינים חלוקין, וע"כ אי"ז שייך כלל לכללא דהרמב"ם בשורש ז', דעיקר הך כללא לא תלי כלל במה שנאמר הכל בכתוב תחת לאו א', אלא במה דהוי הכל ענין א', וכדחזי' בקרבן עולה ויורד, ובצרעת אדם, שמנאן הרמב"ם למצוה א', הגם שכלל לא נאמר בהן מצוה כללית, וכנ"ל, וע"כ בכל הנך מצוות דהוו ענינים חלוקין, ודאי דמהני העונש לחלקן, ואין לנו לחשוב חילוקי העונשין כפרטי ודקדוקי המצוה, וז"ב.

ה] ויש להוסיף עוד, דהנה הגרי"פ שם תמה עוד על הרמב"ם, במה שתמה על הבה"ג שמנה נערה המאורסה ואשת איש ובת כהן לג' מצוות, שהרי לפ"מ שהבין הרמב"ם גופי' בשורש י"ד שדעת בה"ג למנות העונשין מצ"ע כמצוות, מלבד מה שהוא מונה אזהרותיהן, א"כ אין כאן שום מקום השגה על הבה"ג, דלשיטתו אזיל דכיון דבהנך תלתא נאמר עונש מיתה בכל חדא בפנ"ע, ודאי ג' מצוות בפ"ע הן במנין העונשין, אע"פ שנכללו באזהרה א', דהא לשיטת הבה"ג עונש לחוד ואזהרה לחוד, כמו שהבין הרמב"ם ז"ל בדעתו, עכ"ד, ועיי"ש שהאריך עוד במה שנראה מד' הרמב"ם דגם בעונש איכא מצוה כללית שכוללת לשלשתן, דכתיב מות יומת הנואף והנואפת, ולפ"ז ניחא מה שתמה ע"ד הבה"ג, אך האריך לתמוה ע"ז מכ"ד, דודאי מות יומת הנואף והנואפת קאי רק על א"א שמיתתה בחנק, עיי"ש באורך, (וע' גם בזה"ר להרשב"ץ אות קל"א, דלפ"ד הרמב"ם אלו דכל העונשין נכללו בקרא דמות יומת הנואף והנואפת, כתב לישב הא דל"מ בזה חלוקה דמיתה, ול"ד למקלל ומכה אביו, דהתם נתחלקו בעונש, ומשא"כ הכא נכללו אף בעונש, עיי"ש, ועמש"נ עוד בזה להלן סק"י).

אך לפמש"נ נ', דאף אם כנים הדברים שלא נכללו הנך תלתא בהעונש, מ"מ לדעת הרמב"ם אין למנותן אלא למצוה א', ואף אם מונין העונשין למצוה בפנ"ע, והיינו משום דהנך ג' עונשין ענין א' הם, דהוו עונש על זנות דאשת איש, ואך שנתחלקו בפרטי הדינים, וע"כ יש לכוללן במצוה א', הגם שלא נכללו יחד בקרא, וה"ז דומיא דקרבן עולה ויורד שדעת הרמב"ם דהוי מצוה א', הגם שלא נכלל ג' האופנים בזה בכתוב א', אלא כיון דהוי הכל ענין א', יש לנו לחשבו כמצוה א' כללית, וה"נ הכא בעונשי זנות דא"א דכוותה, וז"ב, והאמנם שנ' מל' הרמב"ם שם, שאילו הי' לאו נפרד על נערה המאורסה ועל בת כהן, הי' לנו למנותן כמצוה בפנ"ע, הגם דהוי כולן ענין א', ונ' דהיינו משום דמדחילקן קרא באזהרה, ש"מ דהוו איסורין נפרדים, אך משא"כ מה שנתחלקו זמ"ז בעונשן, אין ללמוד מזה דהוו איסורין נפרדים, אלא הוי זה חילוק בפרטי הדינים, וכנ"ל.

ו] אמנם אכתי צ"ב בזה, במה שמנה הרמב"ם בל"ת ע"ג האיסור ליכנס למקדש או להורות בהיותינו שכורים וכו', והרמב"ן שם פליג עליו שיש למנותן לב' מצוות, לפי שהן ב' ענינים חלוקים אין להם דמיון זב"ז, ודין שניהם אינו שוה בעונש, ואולי יחשוב הרב שהוא לאו שבכללות וכו', אבל זה איננו כן שכבר נפסק הענין בעונש שכתוב ולא תמותו שאינו בהוראה וכו', עכ"ל.

והנה אמנם מפורש כן בד' הרמב"ם בשורש התשיעי, דאיסור כניסה והוראה אינו נמנה אלא מצוה א' משום דהוי לאו שבכללות, וכבר הביא לזה הלב שמח שם, אך צ"ע מ"ט לא יתחלקו לב' מצוות מכח שחלוקין בעונש, וכדעת הרמב"ם באוב וידעוני ובכ"ד דחילוק העונש מחלק המצוות זמ"ז, ועמש"כ לישב בזה הלב שמח שם.

עוד צ"ע בזה בד' הרמב"ם, דהנה בל"ת ע"ב מנה הרמב"ם שהזהיר ללויים להתעסק בדבר מן העבודות המיוחדות לכהנים, והכהנים ג"כ מהתעסק בדבר מהעבודות המיוחדות ללויים וכו', וכל לוי שיעבוד במקדש זולת עבודתו המיוחדת לו חייב מיתה בידי שמים, וכן הכהנים לא יתעסקו בעבודת הלויים, אבל אם עבדו אינם במיתה אלא במלקות וכו', עכ"ל, והק' הרשב"ץ בזה"ר אות קנ"ה, דכיון שחלוקין הן בעונשן, א"כ מ"ט לא נמנה אותן ב' מצוות.

והרשב"ץ בזה"ר אות קנ"ו כתב בדעת הרמב"ם, דל"מ חילוק העונשין רק בשנתחלקו במיתה, ולא בשנתחלקו בכרת או במיתה ביד"ש, ובזה יישב הקושיות הנ"ל, אך צ"ע רב ע"ז, ממה שמנה הרמב"ם איסור אכילת פיגול ונותר לב' מצוות, ואזהרת שניהם הויא מקרא דלא יאכל כי קדש הם, ומ"מ נתחלקו לב' מצוות מכח שנתחלקו בעונשן, והרי דאף בשנתחלקו בכרת, מהני זאת לחלקן לב' מצוות.

עוד הק' הרשב"ץ בזה"ר אות צ"ט, במה שמנה הרמב"ם בל"ת רנ"ח שהזהירנו שלא למכור ע"ע כמו שיימכרו העבדים וכו', והוא אמרו ית' באזהרה מזה לא ימכרו ממכרת עבד וכו', וזאת האזהרה כוללת בלא ספק אזהרה לגונב נפש מישראל כשימכרהו וכו' וכבר ביאר הכתוב שייהרג, עכ"ל, ותמה הרשב"ץ דמ"ט אין נמנה זה לב' מצוות, כיון שזה באזהרה וזה בחנק, כמו אלהים לא תקלל שנמנה לב' מצוות.

ועוד הק' הרשב"ץ בזה"ר אות קל"א, דמ"ט אין נמנין בשבת ב' לאוין, הא' במיתה והב' באזהרה והוא המחמר, ואפי' אם לא הי' בו לאו א' מפני שנוי העונשין הי' ראוי לחלקו, כמו שנהגו באזהרות אחרות שיש בהן רבוי עונשין, וכ"ש אם יש בו רבוי לאוין, עכ"ל, וצ"ב מה כיון במש"כ דכ"ש אם יש בו רבוי לאוין, שהרי לכאו' בשבת ליכא רבוי לאוין, שהרי אזהרת מחמר היא מקרא דלא תעשה כל מלאכה, כמש"כ הרמב"ם פכ"א משבת ה"ב, והך קרא הוי אזהרה על כל חלול שבת, וצריך בדיקה בזה, (וע' אבהא"ז פי"ח מסנהדרין ה"ב).

ועוד הק' הרשב"ץ באות קנ"א, דמ"ט אין נמנה אזהרת טומאת מקדש בשתים, א' בכרת וא' באזהרה, ממש"א וכו' על רחיצת גופו בכרת ועל כבוס בגדים באזהרה.

ועד"ז ילה"ק, במש"כ הרמב"ם פי"א מע"ז הט"ו, דהאוחז את העינים לוקה מכת מרדות, לפי שלאו זה שנאמר במכשף בכלל לא ימצא בך לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד הוא ואין לוקין עליו, שנא' מכשפה לא תחי', עכ"ל, וצ"ע דא"כ מ"ט אין נמנה לאו דלא ימצא בך מכשף לב' מצוות, כיון דאי"ב תרי גווני, דמכשף גמור בסקילה והאוחז את העינים באזהרה, ועל ג' קו' אלו י"ל כמש"נ לעי', דהיכא דהוו ענין א', ל"מ מה שנתחלקו בעונשן, וע"כ כיון שאיסור כל מלאכות שבת ואיסור מחמר הוי ענין א', ל"מ מה שנתחלקו בעונשן לחלקן, וכן כיון שאיסור כניסה למקדש הוי ענין א', ל"מ מה שנתחלקו בעונשן לחלקן, וכן כיון דאיסור מכשף ואיסור אוחז את העינים הוי דבר א', ל"מ מה שנתחלקו בעונשן לחלקן, ויל"ד לישב בזה גם הא שלא נמנה איסור לויים בעבודת כהנים ואיסור כהנים בעבודת לויים לב' מצוות, די"ל דג"ז חשיב ענין א', ול"מ מה שנתחלקו בעונשן לחלקן.

ועד"ז ילה"ק במש"כ הרמב"ם פ"א מממרים ה"ב, ז"ל, כל מי שאינו עושה כהוראתן עובר בל"ת, שנא' לא תסור וכו', ואין לוקין על לאו זה מפני שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, שכל חכם שמורה על דבריהם מיתתו בחנק שנא' והאיש אשר יעשה בזדון וכו', עכ"ל, וצ"ע דא"כ מ"ט אין נמנה לאו דלא תסור לב' מצוות, כיון דאי"ב תרי גווני דזקן ממרא במיתה, ושאר העובר על הוראתן באזהרה, ושו"ר שכבר עמד בזה האבי עזרי פ"כ משבת ה"א ופ"ה מחובל ומזיק ה"ג, וצ"ע אם גם בזה י"ל דהוי ענין א', ודע"כ אינו נמנה לב' מצוות.

עוד ילה"ע בזה, במה שמנה הרמב"ם בל"ת קצ"ה, שהזהירנו מהיות זולל וסובא במאכל ומשתה בימי הנעורים וכו', והוא אמרו ית' לא תאכל על הדם, וביאור זה שבסו"מ מכלל מחויבי מיתות בי"ד, ובא לשון התורה בו בסקילה, וכבר ביארנו בהקדמת זה המאמר שכל מה שחייב בו הכתוב כרת או מיתת בי"ד הוא מצות ל"ת וכו', א"כ אחר שדין זולל וסובא וכו' בסקילה, ידענו שהמעשה הזה מוזהר ממנו בהכרח, ונתבאר העונש, ונשאר שנחקור על האזהרה לפי שרשנו לא ענש הכתוב אא"כ הזהיר, ול' גמ' סנהדרין אזהרה לבסו"מ מנין ת"ל לא תאכלו על הדם וכו', ואע"פ שזה הלאו הוא לאו שבכללות כמו שביארנו בשרש התשיעי, כי זה אינו ורחוק, שאחר שהעונש מפורש אין לחוש על האזהרה אם היא מן הדין או מלאו שבכללות וכו', עכ"ל.

וצ"ע בזה, דכיון שנתחלק בסו"מ בעונשו, משאר האיסורין שנלמדו מקרא דלא תאכלו על הדם, א"כ מ"ט לא נמנה לקרא דלא תאכלו על הדם לב' מצוות, הא' הוא איסור זולל וסובא, והב' הוא שאר האיסורין שנכללו בהך קרא, שהרי חלוקין הן בעונשן, ואולי י"ל, דכיון דבקרא דלא תאכלו על הדם נכללו מלבד איסור זולל וסובא עוד כמה אזהרות, ע"כ ל"מ בזה מה שחלוקין בעונשן מזולל וסובא, דאכתי הוי זה לאו שבכללות מכח מה שנכללו בזה כמה אזהרות אחרות, וע"כ אין ליחד להן לאו בפנ"ע, וצ"ע אם י"ל כן.

ז] והנראה ברור בביאור דעת הרמב"ם, דהנה הא דחלוקה דמיתה שמה חלוקה, בפשוטו היינו משום דהגם דהוו לאו שבכללות, והי' בדין שלא למנותן אלא למצוה א', מ"מ מדחילקן קרא בעונשן יש ללמוד דהוו ב' איסורין חלוקין, וע"כ יש למנותן לב' מצוות.

אך ילה"ע בזה, דא"כ מהו שכתב הרמב"ם במל"ת ס', ז"ל, ודע שהיות המין הזה מן האזהרות כולל ב' דברים או ג' אינו ממין לאו שבכללות, בשביל שהכתוב באר העונש בכל ענין וענין מהם וידענו בהכרח שכל ענין מהם מוזהר ממנו ושהוא מצות ל"ת, כמו שבארנו בהקדמה ששמנו לזה המאמר, ובעבור היות העיקר לא ענש אא"כ הזהיר, נחפש אחר אזהרה בהכרח, ולפעמים יהא בהקש וכו', ואמנם יהא לאו שבכללות כשלא ימצא לנו בשום מקום ענין מן הענינים ההם שהוזהר ממנו אלא מן הלאו ההוא וכו', אמנם כשתקדם לנו הידיעה בהיותינו מוזהרים מן הדבר ההוא, וזה באמרו מי שעשה כך ייעשה בו כך לא נקפיד אם היתה האזהרה בביאור או היתה בא' מב' אלו, היתה בפרט או הכלל וכו', עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו, דהא דכל שנתחלקו בעונשן, מהני בהו אף לאו שבכללות, לאו היינו מכח דחילוק העונשין מחלק האיסורין זמ"ז, ול"ח לאו שבכללות, אלא היינו דהגם דהוי זה לאו שבכללות, מ"מ כיון שנתפרש העונש מהני בזה אף לאו שבכללות, וכן נ' להדיא גם בלשונו בל"ת קצ"ה הנז', וצ"ב הגדר בזה.

אך ביאור ד' הרמב"ם בזה הוא, וליסוד הדברים עוררוני, לפמש"כ בהקדמתו למנין המצוות, ז"ל, וכל מה שבא כתוב בתורה שמי שעשה מעשה פלוני ימות או יתחייב כרת ידענו באמת שהמעשה ההוא מוזהר ממנו ושהוא בל"ת וכו', ופעמים לא תתבאר האזהרה בכתוב בלאו גרידא אבל יזכור העונש לבד ויניח האזהרה, אבל השרש אצלנו לא ענש הכתוב אא"כ הזהיר, ואי אפשר מבלתי היות אזהרה לכל מה שהתחייב עליו עונש וכו', וכשלא התבארה האזהרה מן הכתוב ילמדו אותה בהקש מן ההקשים התוריים, כמו שזכרו באזהרת מקלל אביו ואמו ומכה אביו ואמו שלא התבארה בכתוב כלל וכו', אך חייב המיתה למי שהכה או קלל, הנה ידענו שהם מצות ל"ת והוצאנו להם ולדומים להם האזהרה ממקום אחר בדרך היקש וכו', עכ"ל, וע' מש"כ הרמב"ם במל"ת קצ"ו, באיסור אכילה ביוהכ"פ, שלא באה בתורה אזהרה לפעל הזה, אך זכר העונש וחייב כרת למי שאכל וידענו שהאכילה מוזהרת ממנו וכו', הנה כבר התאמת שהאכילה ביוהכ"פ מצות ל"ת וכו', עיי"ש בדבריו, ונת' עוד כלל זה בד' הרמב"ם במל"ת כ"ו ס' קצ"ה (שי"ח שי"ט).

ואשר מבו' מד' הרמב"ם הוא, דבלא הך כללא דלא ענש אא"כ הזהיר, הי' סגי לן במה שנתפרש העונש בכתוב, למנותו בכלל מצוות ל"ת, ואף שלא הוזהר עליו כלל, משום שכל שחייב מיתה או כרת ידענו שהמעשה ההוא מוזהר ממנו והוא בל"ת, והיינו דבהעונש עצמו נלמד דמעשה זה אסור בל"ת, וכל מה דבעי' להוציא אזהרה מן הכתוב, הוא רק משום כללא דלא ענש אא"כ הזהיר.

ולפ"ז הרי פשוט דזהו גם יסוד הא דכל שנתחלקו בעונשן יש למנותן לב' מצוות, הגם שבאו בכתוב תחת לאו א', ואין הטעם בזה משום דחילוקן במיתתן מחלק הלאו לתרתי, דלעולם ודאי ל"מ חילוק המיתה לחלק הלאו, והיינו משום דבקרא דהעונש עצמו נלמד דאסורין בל"ת, וע"כ כיון שבהעונש נתחלקו זמ"ז, הרי שנלמד מהעונש איסור לכל א' בפנ"ע, וע"כ הגם דבאזהרה נכללו יחד, אך כיון דל"ב כלל להאזהרה אלא משום הא דלא ענש אא"כ הזהיר, הרי דלזה סגי אף באזהרה דלאו שבכללות, דהגם דאין לוקין על לאו שבכללות, הרי היינו משום דאתי מכללא ואינו מפורש בקרא, (וכמש"נ בסי' ב' סק"ו), אך היכא שמפורש העונש בתורה וידענו שהוא ל"ת, ול"ב אלא אזהרה בעלמא, שפיר מהני לזה אף מה דאתי מכללא, שהרי כ' הרמב"ם בהקדמתו דמהני לזה אף אזהרה הבאה מן הדין, הגם דאין מזהירין מן הדין, (וכן מבו' גם בדבריו במל"ת קצ"ו באיסור אכילה ביוהכ"פ), ונ' דהיינו, דיסוד הא דאין מזהירין מן הדין, הוא משום דהנלמד מי"ג מדות אינו חשוב ל"ת, וכמש"כ הרמב"ם בשורש ב', והטעם בזה נת' בסי' ב' סק"ו בהערה, שהוא משום שאינו מפורש בתורה, וע"כ כל שידענו איסורו ממה שנתפרש עונשו, ול"ב אלא אזהרה בעלמא, שפיר מהני לזה אף אזהרה מן הדין, וה"נ ודאי מהני לזה אזהרה דאתיא מכללא, שהרי ל"ב כלל שתהא האזהרה מפורשת בתורה.

וע"כ שפיר הן נמנין לב' מצוות, משום דבעונש נתבאר בכתוב כל א' בפנ"ע, ונתבאר בזה איסור כל א' בפנ"ע, וע"כ כי היכי דאלמלי כללא דלא ענש אא"כ הזהיר, ודאי הי' למנותן לב' מצוות, שהרי ל"ב כלל להאזהרה, אלא נתפרש איסורן בקרא דהעונש, ובהך קרא נתחלקו זמ"ז, הרי ע"כ אף דבעי' להאזהרה, אך כיון דבעי' לה רק משום דלא ענש אא"כ הזהיר, אך ל"ב לה לעיקר הלאו, ע"כ שפיר יש למנותן לב' מצוות, כיון דבעונשין נתחלקו לתרתי, ובהעונש גופי' נלמד אף האיסור.[[2]](#footnote-3)

ח] ולפ"ז נ', דמה"ט ל"ש כ"ז רק היכא דנתפרש העונש בתורה על ב' האיסורין, דבכה"ג יש למנותן לב' מצוות, אך כל היכא שלא נתפרש העונש אלא על א' מן האיסורין, הרי שהגם דאיסור זה שנתפרש עונשו יש למנותו למצוה בפנ"ע, כיון שנתבאר איסורו בקרא דהעונש, ול"ב לקרא דהאזהרה לעיקר איסורו, מ"מ האיסור השני שלא נתפרש עונשו, וכל איסורו נתפרש רק בקרא דהאזהרה, הרי שכיון שבכתוב זה נכלל יחד עם האיסור השני, ע"כ א"א למנותו למצוה בפנ"ע.[[3]](#footnote-4)

ובזה ניחא מה שמנה הרמב"ם לאיסור כניסה למקדש והוראה בשכרות במצוה א', וכן מנה לאיסור לויים בעבודת כהנים וכהנים בעבודת לויים במצוה א', וכן מנה לאיסור מכירת ע"ע כדרך העבדים ואיסור גניבת נפש ומכירתו במצוה א', וכן מנה לכל מלאכות שבת ואיסור מחמר במצוה א', וכן מנה לאיסור ביאת מקדש בטומאת גופו ואיסור הכנסת כלים טמאים במצוה א', וכן מנה לאיסור מכשף ואוחז את העינים במצוה א', וכן מנה לאיסור זקן ממרא ושאר עובר על הוראת בי"ד במצוה א', וכן מנה לכל האזהרות הנלמדות מקרא דלא תאכלו על הדם במצוה א'.

ולמש"נ א"ש, שהרי לעולם ל"מ חילוק העונש לחלק האיסורין זמ"ז, ורק היכא שבא העונש בכתוב על ב' האיסורין, הוא דנמנין לב' מצוות, משום דבקרא דהעונש, נלמד שה"ז אסור באיסור ל"ת, אך משא"כ באיסור הוראה בשכרות, ובאיסור כהנים בעבודת לויים, ובאיסור מכירת ע"ע כדרך העבדים, ובאיסור מחמר, ובאיסור הכנסת כלים טמאים למקדש, ובאיסור אוחז את העינים, ובאיסור לעבור על הוראת בי"ד, ובשאר האזהרות הנלמדות מקרא דלא תאכלו על הדם, שלא נתפרש להן עונש בכתוב, וכל איסורן נתפרש בקרא דהאזהרה, אשר בהך קרא נכללו עם איסור כניסה למקדש בשכרות, ועם איסור לויים בעבודת כהנים, ועם איסור גניבת נפש ומכירתו, ועם איסור שאר מלאכות שבת, ועם איסור כניסה למקדש בטומאת גופו, ועם איסור מכשף, ועם איסור זקן ממרא, ועם איסור זולל וסובא, ע"כ אין למנותן למצוה בפנ"ע, וז"ב.[[4]](#footnote-5)

ט] אך יש להעיר בזה, דא"כ מ"ט מנה הרמב"ם איסור מקלל דיין בלאו בפנ"ע, ל"ת שט"ו, הרי מהך קרא נלמד גם אזהרה למברך ד', וא"כ הוי איסור מקלל דיין לאו שבכללות, והגם דמברך ד' נמנה ללאו בפנ"ע, מכח שנתפרש עונשו בכתוב, מ"מ הרי למקלל דיין ליכא אזהרה בפנ"ע, וא"כ היאך חלק מצוה לעצמו, ועד"ז קשיא גם מ"ט נמנה מקלל חבירו ומכה חבירו בלאו בפנ"ע, ל"ת שי"ז ול"ת ש', אחר שנכלל בהך קרא גם אזהרה למקלל אביו ומכה אביו.

אך נ' פשוט בזה, דכיון דפשטי' דקרא דאלהים לא תקלל מתפרש על קללת דיין, הרי שהגם דילפי' מזה אזהרה למברך ד', מ"מ כלפי איסור קללת דיין אין לחשבו ללאו שבכללות, שהרי כבר נת' בסי' ב' סק"ה בדעת הרמב"ם, דכללא דלאו שבכללות שאינו נמנה אלא ללאו א', הוא משום דאין מפורש בכתוב לאו על כל איסור בפנ"ע, וכ"ז הוא רק היכא שלא נתפרש כלל איסור מסוים בכתוב, כל"ת דלא תאכלו על הדם, או שנתפרשו ב' איסורים, ולא נתפרש הלאו במסוים על א' מהם, כנא ומבושל ושאור ודבש ואתנן ומחיר ודומיהם, אך משא"כ בהל"ת דאלהים לא תקלל שנתפרש בכתוב איסור על קללת דיין, ודאי יש למנותו ללאו בפנ"ע, ועד"ז כתבו התוס', ?? ומצינו כן עוד בכ"ד, ועמש"נ עוד בזה ב??, וה"נ הוא בלאו דקללת חבירו ולאו דהכאת חבירו, דהגם דילפי' מינייהו אזהרה למקלל ומכה אביו, מ"מ פשטי' דקרא מתפרש על האיסור דקללת חבירו ודהכאת חבירו, וע"כ לגבי הך איסורא אין לחשבו כלל כלאו שבכללות, ויש להוסיף בזה, דבד' הרמב"ם בהקדמתו למנין המצוות מבואר, דהא דילפי' מקרא אזהרה למקלל אביו ולמכה אביו, הוי זה אזהרה בדרך הקש, (ודן הרמב"ם דנימא בזה אין מזהירין מן הדין, וע' רמב"ן בשורש ב' דפליג ע"ז, ודעתו דחשיב כמפורשת האזהרה בקרא), ומבו' להדיא דקראי מתפרשי על קללת חבירו והכאת חבירו, ואך דילפי' מינייהו לקללת והכאת אביו דרך הקש, וע"כ ודאי כלפי איסור קללת חבירו והכאת חבירו אין לחשבן ללאו שבכללות.

ועד"ז נ' גם במה שמנה הרמב"ם איסור נשבע בשם ע"ז ללאו בפנ"ע ל"ת י"ד, הגם דמהך קרא נלמד אזהרה למתנבא בשמה, ועל נשבע בשמה הרי לא נתפרש עונש בתורה, וא"כ מ"ט יהא נמנה למצוה בפנ"ע, אך פשוט שהטעם בזה הוא משום דפשטי' דקרא דשם אלהים אחרים לא תזכירו, מתפרש על נודר בשמו ומקיים בשמו, וע"כ הגם דילפי' מיני' גם אזהרה למתנבא בשמה, מ"מ כלפי איסור נודר בשמו ומקיים בשמו אין לחשבו ללאו שבכללות.

ומה"ט נמי, אף לוקין על לאוין דקללת דיין ודקללת חבירו ודהכאת חבירו ודנודר בשמו ומקיים בשמו, (כמפורש כן בד' הרמב"ם), ולא אמרי' דהוו כלאו שבכללות שאין לוקין עליו, והיינו משום דלגבי איסורין אלו המפורשים בכתוב אין לחשבן ללאו שבכללות, וכנ"ל.

ומה"ט אף לא חשבי' להו כלאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד שאין לוקין עליו, והיינו משום דעיקר קרא אתי לאיסורין אלו, והגם דילפי' מיני' גם אזהרות לחייבי מיתות, מ"מ ל"ח כלאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, (וי"ל עוד, דכיון שנתחלקו לכמה מצוות, ל"ח זה כלל לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, שהרי לאו זה אינו כולל כלל מיתת בי"ד, וראיתי כעי"ז באבהא"ז פי"ח מסנהדרין ה"ב, בדברי הגרא"מ שך זצ"ל, אך יל"ד בזה דסו"ס כיון דהוי הכל אזהרה א', יש בו משום לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד).

אך ילה"ע לפ"ז, דלכאו' לפ"ז הי' לנו לומר, דה"נ באיסור לא תמכרו ממכרת עבד, דפשטי' דקרא קאי על מכירת ע"ע כדרך העבדים, וע"כ הגם שנכלל בזה גם אזהרה לגונב נפש ומכרו, מ"מ לגבי איסור מכירת ע"ע כדרך העבדים אי"ז לאו שבכללות, וי"ל.

י] ולפמש"נ נ', דמה"ט ניחא בפשיטות מה דלגבי אשת איש פליג הרמב"ם על הבה"ג, וס"ל דנערה המאורסה ואשת איש ובת כהן נמנין למצוה א', הגם דחלוקין בעונשן.

והנה לעיל נתבאר שהטעם בזה הוא משום דל"מ הא דחלוקין במיתתן רק היכא דהוו ב' ענינים, אך בכל מיני אשת איש, דהוו ענין א', ל"מ הא דחלוקין במיתתן לחלקן לג' מצוות, אך אכתי צ"ב בזה, שהרי בפשוטו הא דמהני מה שחלוקין במיתתן לחלקן, הוא דמדחזי' דחילקתן תורה במיתתן, ש"מ דב' מצוות הן, והנה אי נימא דבאשת איש הגם שחילקתן תורה במיתתן, מ"מ כיון שענין א' הם אינן נמנין אלא למצוה א', א"כ הרי חזי' דאף בגווני דהוי מצוה א' מ"מ חילקתן תורה במיתתן, וא"כ מנלן דבדוכתי אחריני שחילקתן תורה במיתתן הוו ב' מצוות.

אך לפמש"נ א"ש היטב, שהרי למש"נ הא דחלוקין בעונשן, אי"ז בתורת ראי', דמדחילקתן תורה בעונשן ש"מ דב' איסורין הן, אלא הא דמהני מה שחלוקין בעונשן, הוא משום דבהעונש גופי' מתבאר דה"ז אסור בל"ת, וע"כ כל שבהעונש חלוקין הם, הוו ב' לאוין נפרדים, וכ"ה דאלמלי דינא דלא ענש אא"כ הזהיר, והוה סגי בקרא דעונש לחודי', ול"ה בעי' כלל אזהרה, הרי שודאי הי' לנו למנותן לב' מצוות, הרי דה"נ אף דבעי' אזהרה, הרי חזי' דל"ב בזה אזהרה מפורשת, והרי שעיקר האיסור והא מכח מה שנתפרש העונש בקרא, וע"כ כל שחלוקין בעונשן יש לנו למנותן לב' מצוות, ואשר ע"כ ל"מ זה באשת איש, דאף שחלוקין בעונשן, מ"מ הוו ענין א', וע"כ יש לנו למנות אף להאיסורין שנתבארו בקראי דהעונשין כמצוה אחת, וזה כמו שהבאנו לעי' סק"ד מש"כ הרמב"ם דקרבן עולה ויורד, ודכל מיני צרעת אדם, נמנין למצוה א', הגם דאי"ב מקראות לכל מין ומין, ולי"ב כלל כתוב הכוללן, והיינו משום דהוו ענין א', וע"כ אף שלא באו במקרא א', יש לנו למנותן במצוה א', וה"נ עונשי זנות א"א, הגם שבאו בכמה מקראות, יש לנו למנותן למצוה א', וז"ב.

וביותר ניחא, אי נימא כמו שנראה בל' הרמב"ם בשורש ז', דבקרא דמות יומת הנואף והנואפת נכללו כל חיובי המיתה דבזנות דא"א, ואף חיוב סקילה דנערה המאורסה וחיוב שריפה דבת כהן, ואשר ע"כ אין לנו למנותן למצוות נפרדות, מכח הא דבעונשן חלוקין הן, והיינו דבהאיסור הנלמד מקרא דעונש, הוו ג' איסורין חלוקין, שהרי אף בעונשן נכללו יחד בקרא, וע"כ ודאי דהוו חד איסורא, וכבר כ"כ הרשב"ץ בזה"ר אות קל"א, אך לעי' סק"ה הבאנו שהגרי"פ תמה ע"ז, דקרא דמות יומת הנואף והנואפת לא קאי רק על אשת איש דבחנק.

יא] ולמש"נ ניחא, הא דאין אשת איש ונערה המאורסה חלוקין לחטאות, דכיון דהוו ענין א', הוו איסור א', וכדחזי' שנמנין כמצוה א' במנין במצוות, וע"כ ל"מ בהו מידי מה שחלוקין במיתתן.

וביותר, שנראה שלדעת הרמב"ם הא דאמרי' דכל דחלוקין במיתתן חלוקין לחטאות, הוא מכח דבמיתתן נכלל שאסורין הם, וע"כ כל שנתחלקו במיתתן הוו ב' איסורין חלוקין, וע"כ אף חלוקין הן לחטאות, (ונ' דמה"ט דעת הרמב"ם דכו"ע מודו דכל שחלוקין במיתתן אף חלוקין הן לחטאות, וכמו שהבאנו לעיל סק"א, ומשום דלדעתו ל"ב שחלוקתן במיתתן תחלק אף להלאו, אלא כל שנתחלקו במיתתן, ממילא דהוו איסורין חלוקין, כיון שבכלל מיתתן נכלל איסורן, וע"כ ל"ש שיחלוק ר' יוחנן ע"ז, והרי ודאי מודה ר' יוחנן להך כללא דכל שהעונש מפורש בתורה ל"ב שתהא האזהרה מפורשת, ומשום דבהעונש גופי' נכלל האיסור), וע"כ ממילא דבא"א ונערה המאורסה דהגם דחלוקין הן במיתתן, ל"מ זה לחשבן לב' איסורין חלוקין, ע"כ אף אינם חלוקין לחטאות.

ובאמת שאיך שיהי' הטעם לחלק בזה, בין אוב וידעוני שנמנין לב' מצוות, לבין א"א ונערה המאורסה שנמנה למצוה א', נ' דודאי מה"ט הוא דלא מצינו דא"א ונערה המאורסה חלוקין זמ"ז לחטאות, ול"ד לאוב וידעוני דחלוקין זמ"ז לחטאות משום דחלוקין במיתתן, דשאני אוב וידעוני דמכח חלוקתן במיתתן חשבי' להו לב' איסורין נפרדים, וע"כ שפיר יש לחייב בהן ב' חטאות, אך משא"כ בא"א ונערה המאורסה, דהגם שחלוקין במיתתן, מ"מ אינן נמנין אלא למצוה א', הרי דה"נ אין לנו לחייב בהן ב' חטאות, וי"ל בתרי גווני, או דכ"ה דחזי' דל"מ בהו חלוקה דמיתה לחלקן לב' מצוות, ה"נ ל"מ לחלקן לחטאות, או דכיון שלא נתחלקו לב' מצוות, אין ראוי לחייב עליהן ב' חטאות, (דדוקא בשבת דגלי קרא, נתחלקו המלאכות זמ"ז לחטאות).

ועד"ז הוא לדעת הרמב"ן דפליג על הרמב"ם, וס"ל דאף אם חלוקה דמיתה ל"ש חלוקה, מ"מ אוב וידעוני נמנין לב' מצוות, כיון דהוו איסורין ושמות חלוקין, ואילו אשת איש ונערה המאורסה אין נמנין לב' מצוות, ונ' דמה"ט ל"ד זל"ז לענין חילוק חטאות, דכל מה דס"ל לר"ל דחלוקה דמיתה שמה חלוקה, היינו רק באוב וידעוני שחלוקין זמ"ז וב' שמות הן, ואך שנכללו בלאו א', ובזה הוא דאמרי' דהגם שנכללו בלאו א', מ"מ כיון שנתחלקו זמ"ז במיתתן, אף חלוקין לחטאות, ומשא"כ באשת איש ונערה המאורסה שאין חלוקין כלל זמ"ז והוו איסור ושם א', הרי שבזה ל"מ כלל חלוקה דמיתה, דהגם דנתחדש דנערה המאורסה חמירא, וחייבין עלי' סקילה, מ"מ שם א' לכולן דאשת איש, וע"כ אי"ז טעם שיהיו חלוקין זמ"ז לחטאות, ויל"ב טפי, שרק באוב וידעוני דב' איסורין ושמות הן, והי' לנו לחייב עליהן תרתי, ואך שנכללו בלאו א' וע"כ הוא דאין לחייב עליהן אלא חדא, הרי שבזה אמרי' דחלוקה דמיתה שמה חלוקה, והיינו דגלי קרא דחלוקין הן זמ"ז, (והוי זה דומיא דמעשר דגן תירוש ויצהר ודלחם וקלי וכרמל ודאלמנה וגרושה וחללה, דהגם שנכללו בלאו א', גלי קרא שנתחלקו זמ"ז, וכמו שהובא ברמב"ם בשורש ט' וברמב"ן שם, וה"נ באוב וידעוני גלי קרא דמיתה שנתחלקו זמ"ז), אך משא"כ בא"א ונערה המאורסה, דהא דחייב עליהן חדא, אי"ז משום שנכללו בלאו א', אלא משום דהוו איסור ושם א', ל"מ מידי מה שנתחלקו זמ"ז במיתתן, וראיתי באפיקי ים ח"א סי' י' שכבר כתב כעי"ז.

**הוספה א'**

יב] במש"נ לעיל בביאור דעת הרמב"ם, הנה לכאו' אכתי קשיא, מ"ט לוקין על לאוי דנותר ודפיגול, ועל איסור אכילה ביוהכ"פ, וצ"ע דהגם שכל שנתפרש העונש בתורה אין לנו לחוש על האזהרה וכו', מ"מ לכאו' אי"ז טעם רק כד אתי' לענשו בהעונש הכתוב בו, דבזה אמרי' דכיון שהעונש מפורש הגם שאין האזהרה מפורשת, מ"מ שפיר יש לענשו, אך כד אתי' לחייבו מלקות, שכל עיקר חיוב המלקות הוי רק מכח האזהרה, הרי לכאו' בדין דניבעי לזה אזהרה מפורשת, ובנותר ופיגול הי' מקום לדון דאה"נ חיוב המלקות בהן הוי מכל הלאו דלא תאכל כל תועבה, שלוקין משום לאו זה על כל פסוהמ"ק, (וע' להלן אם לוקין מכח לאו זה על נותר), והי' מתישב בזה משה"ק המנ"ח דמ"ט אין לוקין עליהן תרתי, (ועמש"נ בזה להלן), אך אכתי תיקשי מ"ט לוקין על אכילה ביוהכ"פ דלי"ב לאו מפורש, ואולי י"ל דמהך ילפותא שלמדנו אזהרה לאכילה ביוהכ"פ, יש ללמוד גם חיוב מלקות, אך ק' לחדש כן מדעתינו, וצ"ע.

ואולי י"ל, דכיון דקי"ל דחייבי כריתות שלקו נפטרו ידי כריתתם, והרי דהכרת והמלקות הוו עונש א', וע' בפיהמ"ש מכות רפ"ג, שכתב דהא דחייבי כריתות לוקין ולא אמרי' בזה אין אדם חייב ב' דינים, צ"ב כונתו, שהרי אמרי' במכות די"ד:, דכדי רשעתו היינו רק ברשעה המסורה לבי"ד, (והרי הכי קי"ל, שהרי קי"ל דאין כרת פוטר מן התשלומין, ובזה ל"ש הטעם שכתב הרמב"ם, ובע"כ שהטעם בזה הוא משום שכרת אי"ז רשעה המסורה לבי"ד), הוא משום דכל שלקה לא יהא עליו עונש כרת, עכ"ד, והיינו דהוי זה עונש א', או כרת או מלקות, אך צע"ק, דבל' הרמב"ם בפיהמ"ש שם מבו' דהא דנפטר מכרת הא רק בשעשה תשובה, וכ"ה לשונו שם מט"ז, וא"כ לכאו' אין הגדר דהוי זה עונש א' דאו כרת או מלקות, (ובגמ' מכות שם אמרו, דאין לפרש הטעם דלא פטרי' חיי"כ ממלקות משום כדי רשעתו, שהוא משום שאם עשו תשובה נפטרו מכריתתם, דהשתא מיהא לא עבדי), אך בהל' סנהדרין פי"ז ה"ז לא הזכיר הרמב"ם שחייבי כריתות שלקו נפטרו מידי כריתתם רק בשעשו תשובה, וצ"ע בזה, וע"כ בכלל עונש הכרת המפורש בקרא, נכלל גם שלוקין עליו, וע"כ ל"ב לזה אזהרה מפורשת.[[5]](#footnote-6)

ויתישב היטב בזה משה"ק הלח"מ פי"ח מסנהדרין ה"ב, במה שפסק הרמב"ם דכל חייבי מיתות לוקין, שהרי הרמב"ם כתב בשורש י"ד דכרת בעי אזהרה, וכ"כ בהל' פסוהמ"ק פי"ח ה"י, ובפיהמ"ש מכות רפ"ג, וא"כ היאך לוקין ע"ז, הרי הוי לאו שניתן לאזהרת מיתת כרת ואין לוקין עליו, שהרי במכות רפ"ג אמרו דהא דלוקין על חייבי כריתות הוא רק משום דכרת ל"ב אזהרה, אך להרמב"ם לטעמי' דכרת בעי אזהרה, מ"ט לוקין עליו, וביותר ק' בד' הרמב"ם גופי' שכתב בפיהמ"ש מכות רפ"ג, דלאו שניתן לאזהרת כרת אין לוקין עליו, ולעי' מינה כתב דחייבי כריתות לוקין, עיי"ש בדבריו, ועמש"כ המגי' למל"מ שם פי"ז ה"ז.

ולמש"נ נ', דהגם דלאו שניתן לאזהרת כרת אין לוקין עליו, מ"מ באותו האופן שחייבין עליו כרת, אף גם לוקין עליו, כיון שעונש הכרת והמלקות חד הוא, וראיתי בקה"י כריתות סי' ב' שכתב כן, ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז דל"ק ע"ז מסוגיא דמכות רפ"ג, דסוגיא דהתם הרי אזלא דחייבי כריתות שלקו לא נפטרו מידי כריתתם, עיי"ש, אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ לעי', שהרי למש"נ מה דלוקין על אכילה ביוהכ"פ, הוא רק משום שהכרת והמלקות הוי עונש א', ולפ"ז אי נימא דסוגיא דרפ"ג דמכות פליגא ע"ז, א"כ מ"ט דמתני' דהתם דתנן בכלל הלוקין האוכל ביוהכ"פ, וצ"ע כעת, ומש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דלאו שניתן לאזהרת כרת אין לוקין עליו, נ' דהיינו דאם משכח"ל אופן איסור הנכלל בהלאו שאין בו חיוב כרת, אין לוקין עליו, משום דהוי זה לאו הניתן לאזהרת כרת,[[6]](#footnote-7) וצריך בדיקה אם משכח"ל ד"ז, ואם לא משכח"ל כן, ניחא מה דבפי"ח מסנהדרין ה"ב, כתב דלאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד אין לוקין עליו, ולא הזכיר דאף אין לוקין על לאו הניתן לאזהרת כרת.[[7]](#footnote-8)

ובזה יל"ב מה שהוצרך הרמב"ם במנין ל"ת קל"א וקל"ב ובהל' פסוהמ"ק פי"ח ה"י, לפרש דאזהרה דנותר ופיגול הוא מקרא דלא יאכל כי קדש הם, וכבר עמדו האחרונים דבפיגול הרי יש לאסרו משום קרא דלא תאכל כל תועבה, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ח שם ה"ג, דכל קרבן שהוא פסול וכו' לוקה שנא' לא תאכל כל תועבה, וכן בנותר בפשוטו יש לאסרו משום לא תאכל כל תועבה, וכמפורש כן בחינוך, אך עי' מנ"ח בכ"ד שדן אם יש לאסור בנותר משום לא תאכל כל תועבה, וע' גם באו"ש בהל' פסוהמ"ק שם, ובכ' הגרי"ז זבחים דל"ד, (אך בחי' מרן הגרי"ז ריש הל' פסוהמ"ק נקט דעל יוצא לוקה משום פסוהמ"ק, וא"כ ה"נ בנותר), ולמש"נ י"ל דאה"נ הו"מ למימר דאזהרת נותר ופיגול הויא מקרא דלא תאכל כל תועבה, ואך דא"כ לא היו לוקין על שאר פסוהמ"ק, כיון דהוי זה לאו שניתן לאזהרת מיתת כרת, ורק על נותר ופיגול גופייהו היו לוקין, וע"כ הוא דהוצרך הרמב"ם לאזהרה בפנ"ע לנותר ופיגול, ול"ב לקרא דלא תאכל כל תועבה לאזהרתן, וע"כ אי"ז לאו הניתן לאזהרת כרת, ושפיר לוקין עליו.

ובזה יש לישב מה שהק' המנ"ח בכ"ד, דסתימת ד' הרמב"ם דאין לוקין על נותר ועל פיגול אלא א', וקשיא טובא דמ"ט לא ילקו עליהם תרתי, הא' משום הלאו דלא יאכל כי קדש הם, והב' משום לאו דלא תאכל כל תועבה, ועל נותר י"ל דלי"ב משום לא תאכל כל תועבה, אך בפיגול קשיא, וע' מנ"ח במצוות שהוסיף הרמב"ן מ' ה' שכתב דאה"נ לוקין ע"ז תרתי, וע' או"ש רפי"ח מפסוהמ"ק, ולמש"נ נ' לדון בזה, דכיון שאין לוקין על לאו דלא יאכל כי קדש הם, דהוי לאו שבכללות, וכמש"א בפסחים דכ"ד., הרי שהגם דנותר ופיגול מצינו להלקות עליהן גם מכח ל"ת זה, כיון דמפורש בהו עונש כרת, ובכלל זה הוי גם עונש מלקות, וע"כ סגי להו באזהרה דלאו שבכללות, מ"מ לא מצינו להלקותן תרתי, שהרי מהך קרא שמפורש בהן עונש כרת, אין לנו ללמוד טפי ממלקות א', וא"כ היאך נימא שילקו תרתי משום לא יאכל כי קדש הם ומשום לא תאכל כל תועבה, הרי כל דמלקי' בהו משום לא תאכל כל תועבה, תו לית לן מקור להלקות בהן עוד משום לא יאכל כי קדש הם, שהרי הוי זה לאו שבכללות שאין לוקין עליו, ול"מ ללקות מכחו רק כאשר מפורש העונש בתורה, ובתורה הרי אין מפורש רק מלקות א', אשר מתקיים בזה חיוב המלקות דמקרא דלא תאכל כל תועבה, ומנ"ל שילקו עוד מכח הלאו דלא יאכל כי קדש הם, ודו"ק היטב.

יג] ויש לדון עוד בזה, דהא דלוקה על אכילת נותר ופיגול, ועל אכילה ביוהכ"פ, הוא משום שהרי יסוד ד' הרמב"ם דכל שמפורש העונש בקרא ל"ב בו אזהרה מפורשת, פי' הרמב"ם דהוא משום דכל שמפורש בו עונש מיתה או כרת ידענו שהוא מוזהר ממנו והוי בלא תעשה, ולפ"ז הרי י"ל, דכיון שידענו שהוא בל"ת, ע"כ ממילא שפיר לוקין עליו, דכל ל"ת לוקין עליו, ואך דבחייבי מיתות בי"ד אין לוקין, משום דלי"ב אזהרה למלקות, דהוי זה לאו הניתן למיתת בי"ד שאין לוקין עליו, אך משא"כ בחייבי כריתות שפיר לוקין אף היכא דאין האזהרה מפורשת בקרא, כיון דחשיב דמפורש עונש מלקות בקרא, וע"כ ל"ב שתהא האזהרה מפורשת, ולפ"ז צ"ל דלאו הניתן לאזהרת כרת לוקין עליו, וכאשר כן נקטו האחרונים, ע' לח"מ פי"ח מסנהדרין ומל"מ שם פי"ז.

ונ' להוסיף לפ"ז, דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל בשורש ט' דריבוי האזהרות אינו מרבה המלקיות, והרמב"ן שם פליג ע"ז, וכ"ה דעת שאר ראשונים, וכפי הנראה יסוד ד' הרמב"ם הם, דהמלקות אינו על האזהרות, אלא הוי המלקות על האיסור ל"ת, וע"כ אף היכא שנכפלו האזהרות, כיון דהוי הכל איסור א', אין לוקה אלא א', אך הרמב"ן ס"ל דהמלקות הוו על האזהרות, וע"כ הגם דהוי הכל איסור א', שהרי מודה הרמב"ן שם שאי"ז נמנה אלא למצוה א', מ"מ כיון דעבר על כמה אזהרות לוקה כמה מלקיות.[[8]](#footnote-9)

ונראה די"ל, דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דעיקר המלקות אינו על האזהרה, אלא על שעבר על איסור ל"ת, ע"כ כל היכא שמפורש עונש בקרא, אשר מזה ידענו דהוי זה ל"ת, שפיר יש ללקות עליו, ואך דבעי' אזהרה, משום הא דלא ענש אא"כ הזהיר, וע"כ כל היכא שניתנה האזהרה למיתת בי"ד, ול"מ להיות אזהרה למלקות, אין לוקין ע"ז.

**הוספה ב'**

יד] הרמב"ן בל"ת קצ"ה, תמה עמש"כ הרמב"ם שם דאף שהלאו דלא תאכלו על הדם הוא לאו שבכללות, מ"מ כיון שהעונש מפורש אין לחוש על האזהרה, ותמה ע"ז הרמב"ן, ז"ל, שאכילה ראשונה של בסו"מ אין עונשה מיתה אלא מלקות וכו', אבל נאמר שאף אזהרת אכילה ראשונה בכלל לא תאכלו על הדם, שב' האכילות מביאות לשפוך דמו, וגם בזה לא נחוש על האזהרה שתהי' מן לאו שבכללות מפני שעונשה מפורש למלקות מן ויסרו אותו, כמו שאמרו מלקות בבסו"מ היכא כתיבא, כדרב אבהו דאר"א למדנו ויסרו מויסרו וכו', ויהי' זה על הרב סתירה בדבריו שילקו אותו מזו הגז"ש לפי מה שבא לו בעיקר השני, והראוי להעלות מזה שהאכילה הראשונה נמנעת וענשה מלקות והשני' נמנעת וענשה מיתה והן ב' מניעות בחשבות המצוות ונכללו בלא תאכלו על הדם וכו', ואם יהי' זה לאו שבכללות כמאמר הרב אין לחוש, שגם ב' העונשין בב' האכילות מה"ת, אבל כיון שעונש זו מלקות ועונש זו מיתה יראה שהן ב' מניעות בחשבון, וכן נהג הרב בחמץ ותערובתו, עכ"ל, ועמש"כ ע"ז הרשב"ץ בזה"ר אות מ"ח, ומש"כ ע"ז הגרי"פ בהערותיו שם.

ועיי"ש בלב שמח שכתב דודאי גם הרמב"ם מודה דהא דלוקין ע"ז הוא משום דמפורש מלקות בקרא דויסרו אותו, ועיי"ש מה שישב קו' הרמב"ן דלדעת הרמב"ם העיקר השני היאך מלקין אותו מכח גז"ש, עיי"ש., ואכתי צ"ע לפ"ז משה"ק הרמב"ן מ"ט לא מנאו הרמב"ם לב' מצוות.

והנה עוד צ"ע בזה, דהנה נתבאר לעי' ס"ק הקודם בדעת הרמב"ם דכל היכא שמפורש בתורה עונש כרת, הרי שבכלל זה נכלל גם חיוב מלקות, וע"כ ל"ב בזה אזהרה מפורשת, והנה לפ"ז הרי דמדחזי' דאין לוקין על לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, והוי זה גם בהנך שחייבין עליהן כרת, והרי שהגם דל"ב אזהרה מפורשת למלקות, מ"מ ל"מ לזה לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, אך האבהא"ז פי"ח מסנהדרין ה"ב בסופו נקט דהיכא שמפורש העונש בתורה מהני אף לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, וכתב כן לישב הא דלקי בסו"מ ואזהרתו מלא תאכלו על הדם, וכדלהלן, וא"כ היאך לוקה בסו"מ, הגם שמפורש עונשו בתורה, ול"ב בי' אזהרה מפורשת, מ"מ אין לו ללקות משום הלאו דלא תאכלו על הדם, דהרי הוי זה לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד ואין לוקין עליו, וע' תוס' סנהדרין דס"ג. ד"ה משום, שהק' דנילף מהא דלקי בסו"מ, דלוקין על לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, ועיי"ש בגהש"ס, ובחי' רמ"ש שם דע"א, ובאו"ש רפ"ז מממרים, ויל"ד לפי כ"ז בקו' זו שהקשינו לדעת הרמב"ם.

וע"כ נ' דצ"ל בדעת הרמב"ם, כמו שהביאו האחרונים ע' או"ש רפ"ז מממרים, ובאחרונים שציינו בסהמ"פ שם, מד' הירושלמי פ' בסו"מ ה"ג, דאזהרה דבסו"מ למלקות היא מקרא דלא תגנובו, אך צ"ע, מ"ט ל"ה לא תגנובו לאו שבכללות שאין לוקין עליו, ולפ"ז י"ל גם ב' קו' הרמב"ן, ודו"ק.

ויל"ד עוד, לפמש"כ כמה מן האחרונים דהמלקות בבסו"מ ל"ה כלל על עבירת הלאו, אלא הוי בתורת התראה, וכן נ' קצת בל' הרמב"ם פ"ז מממרים ה"ז שמלקין אותו כשאר מחוייבי מלקיות, ומ' דס"ד שיהא חלוק צורת המלקות משאר מחוייבי מלקיות, ולפ"ז ניחא דע"כ ל"ב אזהרה להך מלקות, וע"כ נמי מצינו למילפה מגז"ש, אך צ"ע על עיקר דרך זו, ממה שמנה הרמב"ם למלקות דבסו"מ בכלל מחויבי מלקות בפי"ט מסנהדרין ה"ד אות קל"ב, ושם בריש ההל' כתב הרמב"ם כל ל"ת שבתורה וכו' שלוקה עליהן וכו', והרי דכל הנך שמנה הוי המלקות משום הל"ת, וצ"ע בזה.

1. ובזה ניחא מה שתמה הרשב"ץ בזה"ר אות מ"ח, דמ"ט לא נמנו בדם ב' אזהרות, אחת לדם הנפש שהוא בכרת ואחת לדם האברים שהוא בלאו, וכמו שנהג הרמב"ם באלהים לא תקלל שמנאן ב' אזהרות מפני שנוי העונשים וכו', וגם אני תמה למה לא נמנו ג' לאוין, שאין כלן אזהרה על ענין א', אלא א' וכו' שהם דם הנפש וא' לדם האברים שפירש וא' לדם התמצית, וכי מפני ששם כולם דם ימנו א', והלא חלוקין הם בדיניהם וכו', ומ"מ אם כשיש שנוי עונשים ביניהם זה בכרת וזה באזהרה נמנים בשתים וכו', עכ"ל, ולמש"נ א"ש, דל"מ חילוק העונשים רק בדהוו ב' ענינים, ומשא"כ באיסור דם שכולו ענין א' הוא, הוי כאיסור אשת איש דל"מ בזה חילוק העונשים.

   אך אכתי צ"ע מה שתמה שם הרשב"ץ, דכיון שנאמרו בדם כמה לאוין, א"כ מ"ש מחמץ ותערובתו שמנאן הרמב"ם לב' מצוות ל"ת קצ"ז קצ"ח, וצע"ג בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה ניחא לישב משה"ק הרמב"ן על הרמב"ם במל"ת רנ"ו שמנה האיסור לענות אלמנה ויתום במצוה א', ותמה ע"ז הרמב"ן שהרי כאן נאמר שהוא לאו פרטי ויימנו ב', שהרי חלקן הכתוב באמרו אם ענה תענה אותו, וזה מדרש חכמים בכל מקום כיוצ"ב, עכ"ל, והרשב"ץ בזה"ר אות י"ג הק', שהרי הרמב"ן גופי' דעתו שחלוקה דמיתה ל"ש חלוקה, והגרי"פ בל"ת פ' פירש שכונת הרמב"ן להשיג על הרמב"ם לטעמי' דס"ל דחלוקה דמיתה שמה חלוקה, ולמש"נ דהא דחלוקה דמיתה שמה חלוקה, לאו היינו דמדחזי' דחילקתן תורה יש ללמוד דאיסורין חלוקין הן, אלא היינו דבקראי דמיתה גופייהו נלמד האיסור, וע"כ הוא דהוו ב' איסורין חלוקין, הרי ממילא דל"ש זאת רק היכא שחלוקין במיתתן, אך הכא דלי"ב מיתה, הגם שחילקתן תורה בקרא דאם ענה תענה "אותו", ל"מ זה לחלקן, (אך צ"ע, אם באמת כונת הרמב"ן להקשות מכח דהוי כחלוקה דמיתה, וצ"ע כעת, וע"ע במג"א שם מש"כ בישוב קו' הרמב"ן, ונ' מדבריו שפי' קו' הרמב"ן דהא דכתיב אותו בל' יחיד, קאי על יתום לחודי', וזהו שהק' הרמב"ן דמהא דהך קרא קאי על יתום לחודי', יש ללמוד דחלוקין הן, ועיי"ש במג"א מש"כ לישב בזה, וצ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם בשורש התשיעי בטעם הא דקרא דלא ימצא בך מעביר בנו ובתו באש וכו', נמנה לט' מצוות, עיי"ש, וצ"ע עוד בזה). [↑](#footnote-ref-3)
3. וניחא בזה משה"ק הרשב"ץ בזה"ר אות מ"ח, (הבאנו דבריו לעי' סק"ג בהערה), מ"ט אין מונין דם לב' מצוות משום חילוק העונשין בין דם הנפש לדם האברים, ולמש"נ א"ש, דל"מ חילוק העונשין לחלק לב' מצוות, ורק היכא שנתפרש עונש מיתה בכתוב על ב' האיסורין, הוא שנמנין לב' מצוות, ומשא"כ בדם דליכא מיתה רק בדם הנפש, ל"מ זה לחלקן לב' מצוות. [↑](#footnote-ref-4)
4. וי"ל עוד בזה, דהנה ל' הרמב"ם בהקדמתו הוא שכל מה שבא כתוב וכו' ימות או יתחייב כרת ידענו באמת שהמעשה ההוא מוזהר ממנו ושהוא בל"ת, עכ"ל, (וכ"ה לשונו בל"ת קצ"ה), ולא נז' בד' הרמב"ם דה"נ הוא במיתה בידי שמים, ונ' מזה דבמיתה ביד"ש אין ללמוד מן העונש שהוא מוזהר ע"ז והוא בל"ת, ואם כנים הדברים, הרי נמצא דכל מה דחילוק העונשין מחלק האיסורין זמ"ז, היינו רק במיתה או בכרת, אך חילוקן במיתה ביד"ש ל"מ לחלק האיסורין, ולפ"ז א"ש בפשיטות, דע"כ באיסור כניסה והוראה בשכרות, ובאיסור לויים בעבודת כהנים וכהנים בעבודת לויים, שלא נתחלקו זמ"ז אלא במיתה ביד"ש, ל"מ זה כלל לחלק העונשין, כיון דמקרא דעונש דמיתה ביד"ש לא נלמד כלל איסור ל"ת, (ולעי' הבאנו ד' הרשב"ץ שכתב דבכרת ובמיתה ביד"ש, ל"מ חילוק העונש לחלק המצוות, ותמהנו בזה מהא דנותר ופיגול נתחלקו לב' מצוות, אך למש"נ עפ"ד הרמב"ם בהקדמתו, יש לחלק בזה בין כרת למיתה ביד"ש, וא"ש היטב), אך לא נתישב בזה רק הא דלא נמנו איסור כניסה והוראה בשכרות לב' מצוות, והא דלא נמנו איסור לויים בעבודת כהנים וכהנים בעבודת לויים לב' מצוות, אך שאר הדברים לא נתישבו בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה הרמב"ן בשורש ב' עמ' ע"ד, הק' עמש"כ הרמב"ם בהקדמתו למנין המצוות דכל היכא שמפורש העונש בקרא, מהני בי' אזהרה מן הדין, ותמה ע"ז הרמב"ן, שהרי אמרו בפ"ק דמכות דאין מזהירין מן הדין באחותו בת אביו ובת אמו, הגם שמפורש העונש בכתוב, ועיי"ש במג"א מש"כ לישב בזה.

   וראיתי באבהא"ז פי"ח מסנהדרין ה"ב בסופו וכנראה הוא מהגרא"מ שך זצ"ל, שכתב לישב, שהרי חיי"כ א"צ אזהרה, וא"כ האזהרה בחיי"כ היא רק למלקות, וא"כ מה שמפורש העונש כרת אינו שייך להאזהרה, ולכן שפיר שייך על האזהרה לומר אין מזהירין מן הדין, עכ"ד, אך למש"נ לא א"ש, שהרי כ"ה דעל הכרת א"צ אזהרה מפורשת, ה"נ על המלקות א"צ אזהרה מפורשת, גם מש"כ דעל כרת ל"ב אזהרה ובע"כ האזהרה היא למלקות, ילה"ע שהרי דעת הרמב"ם גופי' בכ"ד דכרת בעי' אזהרה וכמו שהבאנו למעלה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם ראיתי באבהא"ז פי"ח מסנהדרין ה"ב, שכתב שם הגרא"מ שך זצ"ל בדעת הרמב"ם, דכל הא דאין לוקין על לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד, הוא רק על אותו האופן שיש בו מיתת בי"ד, אך על גוונא אחרינא דלי"ב מיתת בי"ד, שפיר לוקין עליו, עיי"ש, ולפ"ז אין לומר כדברינו.

   אך בעיקר דבריו יש לתמוה לכאו' ממש"כ הרמב"ם פי"א מע"ז הט"ו, שאין לוקין על אוחז את העינים משום דהוי לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד, אך עיי"ש בסהמ"פ שיש שפירשו כוונת הרמב"ם דמה"ט אינו לוקה על כישוף גמור, וכן ממש"כ הרמב"ם פ"א מממרים ה"ב, שמי שאינו עושה כהוראת בי"ד אינו לוקה משום דהוי לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד בזקן ממרא, וצ"ע בזה.

   שו"ר באבי עזרי פ"ה מחובל ומזיק ה"ג שכבר נתעורר בזה מד' הרמב"ם בהל' ממרים, ועיי"ש שהביא שהפר"ח בפ"ה מע"ז כתב כן בדעת הרמב"ם דלוקין על לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד באותו האופן שאין בו מיתת בי"ד, ותמה עליו מד' הרמב"ם בהל' ממרים. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם צ"ע בזה, מהא דבביאת מקדש בטומאה חייב על רחיצת גופו כרת ועל כיבוס בגדים מלקות, ואית בהו חדא אזהרה מקרא דולא יטמאו את מחניהם, ולמש"נ תיקשי דהיאך לוקה על כיבוס בגדים, הרי הוי זה לאו הניתן לאזהרת כרת ואין לוקין עליו, וצ"ל בזה, לפמש"כ הרמב"ם בפ"ג מביאמ"ק הט"ז, ז"ל, שנא' ואם לא יכבס וכו', מפי השמועה למדו על רחיצת גופו ענוש כרת על כיבוס בגדיו לוקה ארבעים, עכ"ל, וכ"כ במנין המצוות מל"ת ע"ז, והרי דמפורש בקרא דונשא עוונו דלוקה ע"ז, וי"ל דע"כ שפיר מהניא לי' האזהרה דולא יטמאו את מחניהם, הגם דהויא לאו שבכללות, כיון דהיכא שמפורש העונש בקרא ל"ב אזהרה מפורשת, וה"נ מהניא אזהרה דלאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד.

   אך זה צ"ע, שהרי למש"נ דכל היכא שנתפרש כרת בקרא, נכלל בזה עונש מלקות, הרי לפ"ז מדאין לוקין על לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, הגם דמפורש בקרא כרת ונכלל בזה מלקות, מוכח דאף היכא שהמלקות מפורש ל"מ לי' לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, וא"כ מה מהני שמפורש בקרא עונש מלקות על כיבוס בגדים, הרי לי"ב אזהרה, דאין לוקין על לאו שניתן לאזהרת כרת, וצ"ל דכיון דבקרא ד"ונשא עוונו" נכלל כרת לרחיצת גופו ומלקות לכיבוס בגדים, הוו כחד מילתא, וע"כ שפיר מהניא האזהרה אף להמלקות, ואכתי צ"ע בזה.

   עוד צ"ע, במש"כ הרמב"ם בהל' ביאמ"ק שם ה"ח דמצורע שנכנס לירושלים לוקה, ועי' בכס"מ שם ה"ט וה"י דאזהרתו הוא מולא יטמאו את מחניהם, וצ"ע דהיאך הוא לוקה משום ל"ת זה, הרי הוי זה לאו שניתן לאזהרת כרת שאין לוקין עליו, אמנם באמת פשטות ל' הרמב"ם שם ה"י נ' להדיא דכל הל"ת דולא יטמאו את מחניהם הוי רק במחנה שכינה, ועיי"ש בכס"מ שכתב לדחוק ל' הרמב"ם, וכן נ' להדיא בל' הרמב"ם במנין המצוות מ"ע ל"א ומל"ת ע"ז, עיי"ש, וצ"ל לפ"ז דהא דמצורע שנכנס לירושלים לוקה, הוי זה משום הלאו דולא יבא את תוך המחנה, דמיני' ילפי' לאסור כניסת טמא להר הבית, וילפי מיני', דכ"ה דהמשולח מהר הבית לוקה אם נכנס, ה"נ המשולח מירושלים לוקה אם נכנס, וכן נ' בל' הרמב"ם שם שהביא דינא דטמא המשולח מהר הבית אם נכנס עובר בל"ת ולוקה, שנא' וכו' ולא יבא אל תוך המחנה זה מחנה לוי', וסיים וכן מצורע שנכנס לירושלים לוקה, ע"כ, ומשמעות הלשון היא דהוי זה מחד לאו, ואי נימא הכי א"ש היטב, דע"כ שפיר לוקה, הגם שאין לוקין על לאו שניתן לאזהרת כרת.

   אך צ"ע רב בזה, דאם אכן כנים הדברים דמצורע שנכנס לירושלים לוקה משום הלאו דולא יבא אל תוך המחנה, א"כ מ"ט מצורע שנכנס לירושלים לוקה שמונים, וכמש"כ הרמב"ם שם בה"ט, הרי לא עבר אלא על לאו א', אך הנה יעו"ש בכס"מ שכתב מתחילה דהא דלוקה פ' הוא משום שעבר ב' פעמים על הלאו דולא יטמאו את מחניהם, עיי"ש, והרי דכיון דהוי ב' מחנות נפרדים מצי ללקות ב' פעמים על לאו א', וה"נ י"ל לפי מש"נ, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובפשוטו זהו גם שורש פלוגתייהו שם, במעשר דגן תירוש ויצהר ודכוותי' דילפי' מקרא לחלק שחייבין עליהן ג' מלקיות, שדעת הרמב"ם שנמנין לג' מצוות, והרמב"ן פליג דאי"ז נמנה אלא למצוה א', הגם שהחמירה תורה במלקיות, ובפשוטו אזלי לטעמייהו, דהרמב"ם לטעמי' דהמלקות הוי על האיסור, הרי דמהא דלוקה ג', ש"מ דג' איסורין נינהו, וע"כ נמנין לג' מצוות, אך הרמב"ן לטעמי' דהמלקות הוי על האזהרה, ע"כ שפיר י"ל דאף דהוי איסור א', מ"מ ריבה בהן הכתוב חילוק אזהרות, וע"כ חייב ג' מלקיות.

   וראיתי בשיעורי הגר"ש מכות אות תל"ח, שכתב שם הכותב דהרמב"ם והרמב"ן לשיטתייהו אזלי, דהרמב"ם בשורש י"ד השיג על הבה"ג שמנה סקילת מחלל שבת מצוה בפנ"ע, וסקילת בעל אוב מצוה שני' וכו', דא"כ הי' ראוי שנמנה גם כל מלקות ומלקות למצוה בפנ"ע, ויתרבו המ"ע יותר מד' מאות, וכתב ע"ז הרמב"ן, ז"ל, אבל המלקות אין דמיונו לאלה דמיון יפה, לפי שלא נצטוינו על המלקות בכל עבירה בפנ"ע, אבל צונו ית' מצוה כללית אחר הלאוין כולן שמלקה על כל לאו דומה ללאו דחסימה וכו', ולכן לא ימנה המלקיות בשום פנים במצוות רבות, עכ"ל, ויל"פ דשורש פלוגתייהו הוא, שדעת הרמב"ם דעונש המלקות הוי על כל איסור ואיסור, דעל אכילת נבילה לוקה, ועל אכילת בב"ח לוקה, וע"כ דמי למיתת בי"ד, דכל מיתה ומיתה נמנית למצוה בפנ"ע, אך דעת הרמב"ן דהמלקות הוא על מה שעבר על האזהרה, וע"כ הוי בכל מצוה א', שכל העובר על אזהרה לוקה, ולפ"ז הרי נמצא דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ם לטעמי' דהמלקות הוי על שם האיסור, ע"כ אף היכא שנתרבו האזהרות, אינו לוקה אלא א', כיון דאי"ז אלא איסור א', אך הרמב"ן לטעמי' דהמלקות הוא על האזהרה, ע"כ אף היכא דהוי איסור א', כל שנתרבו בו האזהרות לוקה על כל א' וא'.

   (וילה"ע עוד בזה, במש"כ האחרונים, דחלוק עונש מיתה מעונש מלקות, דעונש מיתה הוי על חילול שבת ודכוותי', אך מלקות הוי על דעבר על מימרא דרחמנא, וכתבו לפ"ז, דל"מ הא דהאיסור עצמו בע"א יוחזק רק למלקות ולא למיתה, ע' כן בזכר יצחק ח"א סי' מ"ו ובקוב"ש כתובות אות נ"ח, ועיי"ש בזכר יצחק שכתב לפ"ז, דכל הא דס"ל לרבא דאעל"מ, והא דלקי משום דעבר אמימרא דרחמנא, היינו רק במלקות ולא במיתה, עיי"ש, ולכאו' לפי המבו' הוא כדעת הרמב"ן ושלא כדעת הרמב"ם, וראיתי שעמד בזה בחי' הגר"ש שם ס"ק ר"ז בהערה). [↑](#footnote-ref-9)