ידים ר,ש פרק א
קטגוריות: ש_ס / ס ידיים / ידיים - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק ראשון**

**משנה א:**

**לאחד אף לשנים.** לחד בעינן רביעית מתחלה, אבל לתרי, כשהיה בו רביעית ונטל הראשון ואחר כך שני, אף על גב דלא הוי רביעית גבי שני שפיר דמי, הואיל ומשירי טהרה אתו, כדמפרש בפרק כל הבשר [קז א][[1]](#footnote-2):

**מחצי לוג לשלשה או לארבעה.** לפום שיעורא דרביעית לשנים היה די ברביעית ומחצה לשלשה, אלא כיון דנפישי גברי, חיישינן שלא ידקדקו יפה ליטול עד הפרק, שכל אחד יצמצם המים מפני חבירו.

ומיהו, אי איכא רביעית ומחצה, ונטל אחד מהם חצי רביעית, הא ודאי דיועיל רביעית הנשאר לשנים אחרונים, דאפילו בתחלה סגי לשנים ברביעית, כל שכן הכא דאתו משירי טהרה. וכי לא מהני הכא, הני מילי כשלא נשאר לשנים אחרונים רביעית. וכן הא דקאמר "מחצי לוג לשלשה ולארבעה", דמשמע - ולא לחמשה[[2]](#footnote-3).

שהרי לא נתנו חכמים שיעור רק למים שבכלי, וכי איכא שיעור בו לא חשו חכמים כמה יגיע לכל אחד, רק שיטול עד הפרק[[3]](#footnote-4).

ואי מפרשינן כולה מתניתין בנוטלים בבת אחת ניחא טפי[[4]](#footnote-5), אבל מדמפרשינן בפרק כל הבשר [שם] טעמא, משום דאתו משיירי טהרה, משמע דאיירי בנוטלים זה אחר זה:

**מוסיפים על השניים.** כך דין נטילת ידים שצריך ליטול ידיו עד הפרק, כדאמרינן בפרק כל הבשר. וראשונים ושניים דכולה מכילתין, משום דפעמים שאדם זורק מים על ידיו פעמים כדי ליטול יפה, ואם משטיפה אחת הגיעו עד הפרק, מנגב ידיו במפה והן טהורות[[5]](#footnote-6), כדתנן בפרק שני [משנה ג]. ואם אחר שנגב נמלך ליטול עוד ידיו כדי ליטול יפה, ונתן השניים ולא הגיעו עד הפרק, יכול להוסיף עד שיגיעו לפרק, כן מוכח בתוספתא. אבל על הראשונים, אם לא הגיעו לפרק אין מוסיפים, דכיון דלא טיהרו את הידים, כל מה שמוסיף עליהם הרי הוא מוסיף טומאה, וצריך לנגב תחלה ואחר כך נוטל.

רבי מאיר פליג בתוספתא, ואמר: **מוסיף אף על הראשונים,** דכולי האי לא אטרחוהו רבנן לנגב תחלה, וכל מה שמוסיף עד שיגיעו לפרק הם הנקראים ראשונים.

ו**אין מוסיף על השניים** דקאמר רבי מאיר, היינו, דאין צריך להוסיף על השניים. אי נמי, לגבי הא קאמר, דמוכח לקמן דשניים מטהרין את הראשונים, ואתא רבי מאיר למימר, דדוקא כשהשניים הגיעו לפרק בשטיפה אחת ולא הגיעו לפרק בשתי שטיפות[[6]](#footnote-7). וכי האי גוונא דאיירי רבי יוסי בשניים בתוספתא לא הוה פליג רבי מאיר, דמאחר שקינח ידיו מן הראשונים, וידיו טהורות בראשונים לבדם, מדקתני בתוספתא "ונמלך",

[ובספרים אחרים אשכחנא נוסחא אחריתי, ונראה לעניות דעתין לגלות יתה, דהיא עיקר, וז"ל:

**מוסיפין על השניים.** כך דין נטילת ידים, שצריך ליטול ידיו עד הפרק כדאמרינן בפרק כל הבשר, וראשונים ושניים דכולה מכלתין משום דכשנטל ידיו בשטיפה אחת עד הפרק, אף על פי שידיו טהורות לאחר ששפשף בראשו או בכותל או במפה, מכל מקום אם חזר ונגע במי השפשוף טמאות, או אם נגע עם ככר של תרומה נטמא, כמו שאפרש בפ"ב, ולכך עביד שטיפה אחרת במים שניים לטהר מים ראשונים שעל גבי ידיו[[7]](#footnote-8), ואפילו לרבי מאיר דמטהר נמי בראשונים, כדאמרינן בפרק שני, ועל ככר של תרומה טהור, אכתי זימנין דזקוק ליה מים אפילו לטהר ידיו, כשלא היו הראשונים מי רביעית, כדתנן פרק שני. והשתא האי מוסיפין דקאמר הכא היינו דאם נתן השניים ולא הגיעו לפרק יכול להוסיף עד שיגיעו, אבל על הראשונים לא, דכיון שלא טהרו, כל מה שמוסיף עליהן כמוסיף על טומאה היא, וצריך לנגב תחלה וליטול אחר כך.

ורבי מאיר פליג בתוספתא ואמר מוסיף אף על הראשונים, דכולי האי לא אטרחוהו רבנן לנגב תחלה, וכל מה שמוסיף עד שיגיעו לפרק נקראים ראשונים. ואין מוסיף על השניים דאמר רבי מאיר, היינו, לענין דאין מועילים שניים לטהר הראשונים אלא אם כן הגיעו לפרק בשטיפה אחת בלא הפסק, אי נמי, היכא דזקוק לשניים, כדפרישית, שלא נטל ראשונים מי רביעית, צריך שיהיו שניים בשטיפה אחת[[8]](#footnote-9).

והא דתניא בתוספתא במילתא דרבי יוסי, מוסיפין על השניים ולא על הראשונים, כיצד, נטל את הראשונים, ושפשף, ונמלך, ונטל את השניים ואין בהם כדי שיגיעו לפרק, הרי זה מוסיף עליהן, על כרחין בכהאי גונא לא הוה פליג רבי מאיר, מאחר שקנח ידיו מן הראשונים ידיו טהורות, מדקתני בתוספתא ונמלך, כדמוכח לקמן בכמה דוכתי, עד כאן חילוק הנוסחא מכאן ואילך הם שוים].

כדמוכח לקמן בכמה דוכתי, מה לנו במה שנוטל שניים ומוסיף, וכי פליגי בשניים, בשלא קנח מן הראשונים פליגי, דעל כרחין אף בשלא קינח שרי רבי יוסי.

ובזה יש להסתפק, דלמא האי דאסרינן להוסיף על הראשונים לרבי יוסי ועל השניים לרבי מאיר, היינו כשאין מוסיף ליטול אלא חצי הפרק ששייר ומניח חצי הפרק שנטל, אבל אם כשמוסיף ליטול [נוטל] הכל בשטיפה אחת עד הפרק, שרי, ואין הטעם תלוי משום טומאה, אלא משום שאין דרך נטילה בכך, כדאמרינן בריש פרק שני דגיטין [טו ב], אלא דקא משי פלגא פלגא דידא, הא אמרינן דבי רבי ינאי ידים אינן טהורות לחצאין[[9]](#footnote-10). והא דלא מייתי מתניתין דהכא דאין מוסיף על הראשונים, משום דפלוגתא הוא בתוספתא דרבי מאיר ורבי יוסי[[10]](#footnote-11).

ובירושלמי דחלה פרק שני וכן בירושלמי דברכות בפרק אלו דברים אמרינן, התם תני המים שלפני המזון רשות ושלאחר המזון חובה, אלא שבראשונים נוטל ומפסיק ובשניים נוטל ואינו מפסיק. מהו נוטל ומפסיק - רבי יעקב בר אחא אמר נוטל ושונה. רבי שמואל בר יצחק בעי, נוטל ושונה ואת אמר רשות? אית בעי מימר, מהלך ארבעת מיל ואת אמר רשות? ואמר רבי יעקב בר אידי על הראשנים נאכל בשר חזיר ועל השניים יצאה אשה מביתה, ויש אומרים שנהרגו עליה שלש נפשות.

משמע, ד"מפסיק" היינו דמנגב תחלה ואחר כך נוטל, כמו שפירשתי[[11]](#footnote-12), אבל באחרונים אינו מפסיק, כלומר דאין צריך לקנח.

לאחרונים קרי "שניים", כדקאמר, על השניים יצאה אשה מביתה[[12]](#footnote-13):

**תניא בתוספתא** [פ"ב]: שנים שנטלו שתי ידיהן זו משמינית וזו משמינית, אף על פי שחוזרין ומערבין בקילוח, ידיהן טמאות, שמתחלה לא נטלו מן רביעית, אלא פוסלין ידיהן[[13]](#footnote-14).

**פירוש.** שני כלים שאין בכל אחד כי אם שמינית, דהיינו רביעית בין שניהם, ואלו השנים לא נטלו כל אחד כי אם ידו אחת, ובבת אחת שפכו משני הכלים על שתיהן, שהקילוח מתערב, אפילו הכי ידיהן פסולין[[14]](#footnote-15).

**ועוד תניא בתוספתא** [רפ"א]: מי רביעית נותנין לידים לאחד אבל לא לשנים, מחצי לוג לשלשה אבל לא לארבעה, מלוג לחמשה אבל לא לעשרה ולא למאה. מוסיפין על הראשונים ואין מוסיף על השניים, דברי רבי מאיר.

רבי יוסי אומר מי רביעית נותנין לידים לאחד אף לשנים, חצי לוג אף לשלשה אף לארבעה, מלוג לחמשה ולעשרה ולמאה[[15]](#footnote-16). ומוסיפין על השנים ואין מוסיפין על הראשונים, כיצד, נטל את הראשונים ושפשף, ונמלך ונטל את השניים, ואין כדי שיגיעו לפרק, הרי זה מוסיף עליהן.

**פירוש. שפשף.** שקינח ידיו במפה, דשיפשף לשון קינוח הוא, כמו שאפרש בפרק שני.

**משנה ב:**

**בכל הכלים נותנין לידים.** בין של עץ, בין של עצם, בין של זכוכית, ואפילו בכלי גללים, דלא חשיבי כלים לענין טומאה:

**דפנות הכלים ושולי המחץ.** שברי כלים נינהו[[16]](#footnote-17), וכן מגופה לאו לתשמיש לתוכה עבידא, אלא לכסוי חבית[[17]](#footnote-18):

**בחפניו.** שלא ימלא חפניו מים, ויריק על ידי חבירו:

**שאין ממלאין.** מילוי מים חיים לקדש בהן מי חטאת, דכתיב [במדבר יט] "מים חיים אל כלי":

**ואין מקדשין.** נתינת האפר על גבי המים:

**ואין מזין.** שטובל האזוב בכלי כדי להזות:

**צמיד פתיל.** שברי כלי חרס שהקיפן צמיד פתיל ומונחין באהל המת, אין מצילין על מה שבתוכן:

**שאין מצילין.** כמו ואין מצילין, ואורחיה דתנא למיתני הכי, דאשכחן בפרק שני דכתובות [כז א], שכתוב ברוב ספרים "שאין אדם נאמן על עצמו", ופירושו, כמו "אין אדם נאמן", ודכוותה בפרק קמא דביצה [ב א] דתנן "שאפר כירה מוכן הוא", ואמר רבא בגמרא [שם ח א], הכי קאמר "ואפר הכירה מוכן הוא":

**מיד כלי חרס.** לענין תוך תוכו, דשברי כלי חרס הנתונין בתנור, ופיהן למעלה מן התנור, ושרץ באויר התנור, אין השברים מצילין על האוכלין שבתוכו.

וכל הני תנן נמי במסכת פרה פרק חמישי [מ"ה], ותני להו התם אגב קידוש, והכא תני להו אגב ידים. וקצת קשה, דלא תני התם ידים[[18]](#footnote-19):

**תניא בתוספתא** [שם]: מגופה שהתקינה לכלי נוטלין הימנה לידים. החמת והכפישה, אף על פי שפחותין, נוטלין מהן לידים[[19]](#footnote-20). השק והקופה, אף על פי שמקבלין, אין נוטלין מהן לידים[[20]](#footnote-21). השידה והתיבה והמגדל, בזמן שאינן עשויים לאהלים, נוטלין מהן לידים, בזמן שהן עשויין לאהלים, אין נוטלין מהן לידים[[21]](#footnote-22).

אין הכהנים מקדשין במקדש אלא בכלי, ואין משקין את הסוטות אלא בכלי, ואין מטהרין את המצורע אלא בכלי.

שולי כלי עץ וכלי עצם וכלי זכוכית, אין נוטלין מהן לידים. קירקסן שפן ועשאן כלים, נוטלין מהן לידים, אם יש להם קבלת רביעית[[22]](#footnote-23).

החוקק באמת המים ועשה לה בית קבלה, אף על פי שתלשוה מים וחברוה, אין ממלאין בה, ואין מקדשין בה, ואין מזין הימנה, ואינה צריכה צמיד פתיל, ואינה פוסלת את המקוה. תלשה וחיברה, וחישב עליה אחר תלישתה, ממלאין בה, ומקדשין, ומזין הימנה, וצריכה צמיד פתיל, ופוסלת את המקוה[[23]](#footnote-24).

**פירוש. שהתקינה.** שחקק בה כדי לקבל רביעית.

**חמת וכפישה.** מיני נודות של עור.

**שפחותין.** ובלבד שיחזיקו רביעית, דאמרינן בפרק כל הבשר [חולין קז א], דכלי שאין מחזיק רביעית אין נוטלין ממנו לידים.

**שק וקופה** אין מלאכתן למים, דרובן אין מקבלין מים.

**אין הכהנים מקדשין במקדש אלא בכלי.** קידוש ידים ורגלים מן הכיור, וכיור לאו דוקא אלא שיהא כלי שרת, כדאיתא בזבחים בפרק כל הזבחים שקבלו [כב א], "ירחצו" לרבות כלי שרת.

**החוקק באמת המים.** דכוותה תניא בתוספתא פ"ד דפרה, ופירשתיה בפ"ה דפרה:

**משנה ג:**

**שנפסלו משתיית בהמה.** כגון סרוחין, אבל נפסלו מחמת טיט המעורב בהן, אפילו בקרקע פסולין, כדפרישית בסוף פרק שני דמקוואות[[24]](#footnote-25):

**בכלים פסולין.** דלא תקון רבנן נטילה אלא בראויין לשתיית בהמה:

**בקרקע כשרין.** להטביל ידיו, דהא מקוה נינהו, ובפרק כל הבשר [חולין קו א] פליג רבי שמעון בן אלעזר בברייתא, דאמר אף בקרקע טובל בהן כל גופו אבל לא פניו ידיו ורגליו, ומוקי לה התם דפסקינהו בבת בירתא.

וקשה מכאן למאי דגרס רש"י התם, חמי טבריא, חזקיה אמר אין נוטלין מהם לידים, ורבי יוחנן אמר, כל גופו טובל בהן אבל לא פניו ידיו ורגליו, פירוש, לחזקיה אין נוטלין מהן לידים, אבל מטבילין מהן לידים, ולרבי יוחנן דאסר אפילו להטביל לידים, ומוקי לה התם דפסקינהו בבת בירתא ובפלוגתא דרבי שמעון בן אלעזר ורבנן.

והשתא קשה סתם מתניתין דהכא דלא כרבי יוחנן, ובכל דוכתא אית ליה לרבי יוחנן הלכה כסתם משנה? וליכא למימר דמתניתין דהכא מיירי בדלא פסקינהו, חדא דאמאי מפליג בין כלים לקרקע, ליפלוג בדידיה!? ועוד, דבתוספתא קתני מילתיה דרבי שמעון בן אלעזר ולא קתני מילתיה דרבנן, משמע דרבי שמעון בן אלעזר קאי אמתניתין, ובדפסקינהו בבת בירתא מוקמינן פלוגתייהו!?

ונראה כגירסת רבינו גרשום ורבינו חננאל, דגרסי התם במילתיה דרבי יוחנן, השתא כל גופו טובל בהן פניו וידיו ורגליו לא כל שכן[[25]](#footnote-26):

**דיו קומוס וקנקנתום.** בפרק שני דגיטין [יט א] מפרש להו:

**עשה בהן מלאכה או ששרה בהן פתו פסולין.** בפרק כל הבשר [חולין קה א] אמרינן התם, דמים ראשונים נוטלין בין בחמין בין בצונן, ואמר רבי יצחק בן רבי יוסף אמר רבי ינאי, לא שנו אלא שאין היד סולדת בהן, אבל היד סולדת בהן אסור, סולדת פירוש נכוית, ופירש שם בקונטרס, משום דבטלם ונשתנו מתורת מים, וכאן נמי יש לומר דהיינו טעמא[[26]](#footnote-27):

**שמעון התימני.** מתמנת היה, ואית דגרסי "התיבני":

**אפילו נתכוין.** לשון "אפילו" לא יתכן אלא אם כן גרסינן "פסולין", ואי גרסינן "כשרין" גרסינן "אם"[[27]](#footnote-28).

נתכוין לשרות פתו בכלי זה ונפל הפת לכלי אחר כשרין המים לנטילה, הואיל ונפל בהן הפת שלא במתכוין:

**משנה ד:**

**או שמיחה בהן את המדות.** בדבר שנדבק יפה ויוצא בדוחק שייך לשון מיחוי, כי ההיא דפרק הספינה [בבא בתרא פח א], החנוני מקנח מדותיו פעמים בשבת, וממחה את משקלותיו פעם אחת בשבת, וכי ההיא דתנן בפסחים בפרק אלו דברים [סח א], מיחוי קרביו, ואמרינן בגמרא שירקא דמעיא דנפיק אגב דוחקא דסכינא, כדכתיב [ישעיה ה] "חרבות מחים גרים יאכלו" ומתרגם רב יוסף "נכסי רשיעיא צדיקיא יחסנון":

**פוסל בחדשים.** דאף על פי שהם נקיים, אין רגילות להשמש בהן עד שידיחם:

**משנה ה:**

**מטביל בהם הגלוסקין.** היינו קיטוף דפרק כל שעה [פסחים לו א], דאמרינן "את שלשין בו מקטפים בו", דלאחר עריכת הלחם טחין פניו במים או ביין, פעמים שמטבילין הגלוסקין במים, פעמים שטובל ידיו במים וטח בהן פני הגלוסקין, והיינו דתנן הכא דאם הטביל את הגלוסקין במים פסולין לנטילה, דהוי כמו שרה בהן פתו.

ואם מדיח בהן ידיו, כלומר, שטבל ידיו במים וטח פני הגלוסקין בידיו, כשרין לנטילה:

**מטה חבית על צידה ונוטל.** ולא דמי להא דאמר רב פפא בפרק כל הבשר [חולין קז א], האי אריתא דדלאי אין נוטלים ממנו לידים, [כלומר], שדולה מים מן הבור ושופך לצינורות להשקות את השדה, דאין נוטלין מן הצנורות את הידים משום דלא אתי מכח גברא, [משום] דהתם ששפך מן הדוולא לצנורות, כשהמים נופלים מן הצנורות על ידיו אין זה חשוב מכח גברא, אבל הכא שהאדם עצמו הטה החבית, אפילו הלך וישב לו אחר כך והחבית שופכת מים כל היום כולו מחמת הטייתו כח גברא הוא[[28]](#footnote-29).

אי נמי, האי תנא דמכשר בקוף לא חייש אכח גברא, וסוגיא דהתם כרבי יוסי דפוסל בשני אלו, כלומר, במטה החבית ובקוף, וטעמא דתרוייהו משום דבעי כח גברא, אבל מניח חבית בין ברכיו, שברכיו מסייעין לשפוך[[29]](#footnote-30) הוי כח גברא[[30]](#footnote-31).

ובתוספתא בעי רבי יוסי כוונת נותן ונוטל, והא דמשמע הכא דמודה בחרש שוטה וקטן, הנהו בני כוונה נינהו[[31]](#footnote-32):

**תניא בתוספתא** [פ"א]: המים שהנחתום מטביל בהן גלוסקין אף על פי שלא נשתנו מראיהן פסולין, וכשהוא נוטל ידיו ונותן על גבי ככרות, אם (לא) נשתנו מראיהן פסולין, ואם לאו כשרין[[32]](#footnote-33).

מים שלפני הנפח, אף על פי שלא נשתנו מראיהן אין נוטלין מהם לידים, מפני שבידוע שנעשתה בהן מלאכה, ושלפני הספר, אם נשתנו מראיהן פסולין ואם לאו כשרין[[33]](#footnote-34).

הכל כשרין ליתן לידים, אפילו טמא מת, אפילו בועל נדה[[34]](#footnote-35), כל שאינו מטמא במשא כשר ליתן לידים.

הנוטל מתכוין והנותן אין מתכוין, הנותן מתכוין והנוטל אין מתכוין, ידיו טהורות, רבי יוסי אומר ידיו טמאות[[35]](#footnote-36).

הפקיע את המולייאר ונטל הימנו לידים, או שנטל מן הסילון שיש בו כדי קבלת רביעית, ידיו טהורות, ורבי יוסי אומר ידיו טמאות, ומודה רבי יוסי שאם הניח חבית בין ברכיו או בין אצילי ידיו ונטל, שידיו טהורות.

**פירוש. מים שלפני הנפח.** דרכו לכבות בהן את הברזל, והיינו שנעשתה בהן מלאכה.

**כל שאינו מטמא במשא.** כלומר, שאינו מטמא את המים במשא. ולפי זה, אסור ליטול מים מן הנדה ומן העובדי כוכבים, שגזרו על העובדי כוכבים שיהיו כזבים לכל דבריהם, כדאמרינן בפרק בנות כותים [נדה לד א]. ואפילו מטמא מת נמי אסור, דעל כרחך לא שרי הכא ליטול מטמא מת אלא בכלי אבנים דלא מקבלי טומאה, דאי בכלי המקבל טומאה קא מטמא ליה טמא מת לכלי, ונמצא כלי מטמא את המים, ומיפסלי לנטילה, כמו מכל המטמא במשא, ולקמן נמי בפרק שני משמע בהדיא דמים טמאין פסולין לנטילה.

ולפי זה אין תקנה בזמן הזה, דאם דלה עובד כוכבים מים, אסור ליטול מהם, שהכל טמאין ונוגעין בכלי ובמים[[36]](#footnote-37).

ויש מפרשים, דהכא בנוטל ידיו לתרומה איירי, ולא בנוטל ידיו לחולין, דאי לא תימא הכי, נדה ויולדת היאך נוטלת לעצמה הא מטמאות במשא[[37]](#footnote-38).

ואין זה דיוק, דהא אמרינן בחולין בפרק כל הבשר [קא א], דנוטלין ידים לחולין משום סרך תרומה, וכיון דמשום סרך תרומה הוא אין חילוק בין תרומה לחולין[[38]](#footnote-39). ואפילו נדה דלאו בת אכילת תרומה היא ומים שעל ידיה טמאין תקון רבנן נטילת ידים[[39]](#footnote-40).

**הפקיע את המולייאר.** שעשה בו סדק, ויצא המים, כמו [בבא מציעא מ א] "פקע כדא"[[40]](#footnote-41).

**נטל מן הסילון.** היינו כעין אריתא דדלאי דכל הבשר [קז א], שממלא הכלי ומערה בסילון, וסוגיין דהתם כרבי יוסי[[41]](#footnote-42):

1. דעת הר"ש דמהני אף באופן שנטל הראשון ואחר כך נטל השני, וכן דעת רש"י תוספות והרא"ש במסכת חולין שם, אך דעת הרמב"ן הרשב"א הרא"ה והר"ן, דלא מהני שיירי טהרה אלא באופן שהניח השני את ידיו תחת ידי הראשון, ומהני מדין ניצוק חיבור. וראה בהערות על המשנה שביארנו בהרחבה. [↑](#footnote-ref-2)
2. כלומר, שהדין שנאמר במשנה שמחצי לוג נוטלים רק ארבעה ולא חמשה, הוא דין על האחרונים, שאם לא נשאר לשנים האחרונים רביעית אינם יכולים ליטול את ידיהם, אך הראשונים ודאי יכולים ליטול. וראה **רש"ש** שהבין את המשנה באופן אחר. [↑](#footnote-ref-3)
3. הר"ש כאן בא לבאר את עיקר הדין של שיירי טהרה, דלא תקנו חכמים אלא שיהא שיעור רביעית מים בכלי. וראה בהערות על המשנה שביארנו שכך היא דעת רוב הראשונים, אך הרמב"ם והראב"ד סוברים דבעינן נמי שישפוך על ידיו רביעית מים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. כלמר, דאי איירי בזה אחר זה, קשה קצת, מדוע סתמה המשנה שאין נוטלים לשלשה מרביעית ומחצה, ואין נוטלים לחמשה מחצי לוג, הרי באופן שנשאר לשנים האחרונים רביעית שרי? אך אי איירי באופן שנוטלים כולם בבת אחת, דהיינו שמניחים כולם את ידיהם ושופך על כולם כאחת ניחא, דאין אופן שיועיל. וכתב **החזון איש** [א י], דלדינא אין חילוק בין בזה אחר זה לבבת אחת, דבשיעור דמהני מהני בכל אופן, ובשיעור דלא מהני לא מהני בכל אופן, והנידון בר"ש הוא רק איך לבאר את המשנה.

   אך הקשה, איך היה מקום לפרש את המשנה דאיירי בבת אחת, הרי רבי יוסי קאמר ובלבד שלא יפחות לאחרון מרביעית, ואי איירי בבת אחת הרי אין כאן ראשון ואחרון כלל? וכן כתבו הרמב"ן והריטב"א במסכת חולין להוכיח כדבריהם. [↑](#footnote-ref-5)
5. כפי שכבר ביארנו במשנה יש מחלוקת יסודית בין האחרונים האם הנוטל מים ראשונים לחוד בפחות מרביעית הידים טהורות, ורק המים שעל גבי ידיו טמאים, או שמא אף הידים לא נטהרו עד שיטול מים שניים. וכן הם נחלקו כאן בכונת דברי הר"ש: **התוספות יום טוב** ביאר דאיירי בנטל מים ראשונים פחות מרביעית, ומכל מקום יכול לנגב ידיו והם טהורות, שהרי הידים נטהרו במים ראשונים, וטומאת המים ליכא כיון שניגב את המים, ומכל מקום הוא רוצה ליטול מים שניים אף שמעיקר דין אינו צריך. [היה מקום לפרש שהוא רוצה ליטול מים שניים כדי לקיים תקנת חז"ל שתקנו ליטול פעמיים, ואף שאחר שניגב אינו צריך מכל מקום שייך כאן הידור לקיים תקנת חכמים. אך הר"ש כתב שנוטל פעם שניה כדי ליטול יפה, וצ"ב].

   וכן מבואר מדברי **הגר"א** בהגהותיו לשולחן ערוך [קסב ס"ק לב], שדייק מלשון הר"ש "מנגב ידיו במפה והן טהורות", דמשמע שלכתחילה יכול לנגב במפה, ואין צריך מים שניים לחולין, וכדעת הרמב"ם שמים שניים תקנו לתרומה ולא לחולין, וכתב שפירוש ראשון בר"ש מוקי מתניתין בחולין ופירוש שני בתרומה. ומבואר מדבריו דאיירי בנטל מים ראשונים פחות מרביעית, דאם נטל מרביעית גם לתרומה מהני, ומכל מקום מהני ניגוב, לפי שידיו טהורות במים ראשונים לחוד. [והא דצריך ניגוב ולא סגי במים ראשונים לחוד לחולין, לפי מש"כ הר"ש פ"ב מ"ב דלעולם בעי ניגוב ניחא. אך לפי הצד שכתב שם שדוקא לאחר מים ראשונים בעי ניגוב משום טומאת המים, מבואר שדין זה קיים אף בחולין. ואף שהוא סובר כהרמב"ם שלא תקנו בחולין מים שניים, מכל מקום ניגוב מיהא בעי, דרק הדין לכתחילה שלא לסמוך על ניגוב וליטול מים שניים לא תקנו בחולין, אך צריך שלא ישארו על ידיו מים טמאים].

   אך **המשנה אחרונה** כתב, דלא יתכן לפרש כן, דאם נטל מים ראשונים פחות מרביעית גם ידיו טמאות, ואיך יועיל ניגוב. ולכן כתב דאיירי בנטל מרביעית, ומכל מקום המים שעל גבי ידיו טמאים, וכשיטת רבי יוסי בפ"ב מ"א, דאף הנוטל מרביעית המים טמאים וצריך מים שניים לטהר את המים. וכן כתב **החזון איש** [א ט] דאיירי בנטל בשטיפה גדולה מרובה כשתים ליד אחת או בנטל מרביעית לשתי ידיו, דאין צריך מים שניים כדי לטהר את הידים אלא כדי לטהר את המים שעל גבי ידיו וכשיטת רבי יוסי. אך בזה יועיל ניגוב לכתחילה אף לתרומה ושוב אין צריך מים שניים, כיון שידיו טהורות.

   אך הקשה החזון איש שם, אי איירי בכה"ג דרק המים טמאים ולאחר מכן ניגב את ידיו, שוב אין מקום כלל למים שניים, ואין בזה מעלה כלל, ומה שייך לדון בזה האם מותר לו להוסיף או לא? [וראה שם שכתב, שלולי דברי הר"ש היה מקום להגיה את התוספתא ולמחוק תיבת "ונמלך", ואיירי בנטל פחות מרביעית דצריך מים שניים לטהר את ידיו, ומכל מקום מוסיפין על השניים, והאי שפשף אינו ניגוב אלא שצריך לשפשף את ידיו לאחר מים ראשונים, וכדעת המגן אברהם].

   [↑](#footnote-ref-6)
6. לפירוש קמא איירי באופן שניגב את ידיו, דאין צריך שוב מים שניים, והוא נוטל שנית רק כדי ליטול יפה, ולפיכך יכול להוסיף על השניים, ורבי מאיר קאמר דאין צריך להוסיף. אך באופן שלא ניגב ידיו שהוא צריך מים שניים, [לדעת התוספות יום טוב בשביל לטהר את המים הראשונים ולדעת המשנה אחרונה בשביל לטהר אף את הידים], אינו יכול להוסיף, וצריך ליטול את כל היד משטיפה אחת. ולפי זה אתי שפיר הא דמבואר בתוספתא דלרבי יוסי מוסיף על השניים, כיצד, נטל את הראשונים ושפשף ונמלך וכו', דדוקא בכהאי גונא מתיר רבי יוסי.

   ולפי פירוש שני איירי באופן שלא ניגב ידיו, דהוא צריך ליטול מים שניים מעיקר הדין, ומכל מקום לדעת רבי יוסי יכול להוסיף על השניים - לדעת התוספות יום טוב מים שניים קילי כיון שאינם באים אלא להעביר את המים הראשונים, ולדעת המשנה אחרונה קילי כיון שכבר נטל פעם אחת, אף שגם הם באים לטהר את הידים, [דהכא ודאי איירי בלא נטל מרביעית, דאי נטל מרביעית לדעת רבי מאיר אין צריך כלל מים שניים]. ורבי מאיר ס"ל דאין המים שניים מטהרים אלא אם כן נטל ידיו בשטיפה אחת, ודינם חמור ממים ראשונים, שלדעת רבי מאיר אין צריך בהם שטיפה אחת. אך לפי"ז צריך לומר דמה דאיתא בתוספתא דרבי יוסי איירי באופן ששפשף ונמלך זה לאו דוקא, שהרי באופן זה לכולי עלמא יכול להוסיף, אלא הם נחלקו באופן שלא ניגב. [הגר"א הוסיף, שפירוש שני איירי לתרומה, ולכן לכתחילה צריך ליטול מים שניים ואינו יכול לסמוך על ניגוב, אך פירוש ראשון איירי לחולין, ולכן כתב הר"ש "מנגב ידיו והן טהורות" דמשמע לכתחילה]. [↑](#footnote-ref-7)
7. בנוסחא שלפנינו כתב הר"ש דהוא נוטל מים שניים רק כדי ליטול יפה, אך מעיקר הדין סגי בניגוב, והכא כתב הר"ש דצריך מעיקר הדין ליטול מים שניים כדי לטהר את המים הטמאים, והחילוק בין הנוסחאות, לדעת התוספות יום טוב איירי בנטל מים ראשונים פחות מרביעית, ולעיל איירי בניגב ידיו והכא איירי בלא ניגב, והגר"א הוסיף דלעיל איירי בחולין דסגי בניגוב, והכא איירי בתרומה דלכתחילה צריך מים שניים ולא לסמוך על ניגוב. ולדעת המשנה אחרונה והחזון איש לעיל איירי בנטל רביעית או שטיפה מרובה כשתים וניגב ידיו, והכא איירי בנטל מרביעית וכרבי יוסי שהמים טמאים ולא ניגב ידיו, או בנטל פחות מרביעית דאף ידיו טמאות.

   ובלשון הר"ש יש לדקדק, דבתחילה כתב דכשלא היה רביעית צריך מים שניים "אפילו לטהר ידיו", ומדוייק כהמשנה אחרונה והחזון איש, דאין הידים נטהרות במים ראשונים לחוד.

   אך מהמשך דבריו שכתב דעל הראשונים אין מוסיפין כיון שעדיין לא טיהרו את הידים משמע דעל השניים מוסיפין כיון שהם כבר טיהרו את הידים, וכהתוספות יום טוב. וכן מה שכתב "לענין דאין מועילים שניים לטהר הראשונים" משמע שהידים עצמם כבר נטהרו. וכן מה שכתב בסיום דבריו "מאחר שקינח ידיו מן הראשונים ידיו טהורות" משמע דאיירי בפחות מרביעית, דאי ברביעית אף המים טהורים לדעת רבי מאיר, ואי בפחות מרביעית מבואר דהידים טהורות, וכהתוספות יום טוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. לפי הנוסחא הזאת לא היה צד לר"ש דאיירי באופן שניגב ידיו, דבכה"ג אין צריך מים שניים כלל, אלא איירי באופן שלא ניגב ידיו ופליגי כמו לפי הפירוש השני בנוסחא דידן. והתיבות אי נמי לכאורה מיותרות, דאין כאן שתי פירושים, וראה מרומי שדה שמחקם. [↑](#footnote-ref-9)
9. לפי הצד הזה בר"ש הטעם שאין מוסיפין על הראשונים [או לרבי מאיר אין מוסיפין על השניים] הוא משום שאין נטילה לחצאין, דאין שם נטילה אלא כשנוטל את כל היד בזמן אחד. וכשנטל חצי היד בלבד לא הועילו המים לטהר כלל, והיד נשארה בטומאתה כתחילה. ולכן כתב הר"ש דאין צריך אלא ליטול שוב על כל היד בזמן אחד, דמעתה הוי דרך נטילה, אך אין צריך לנגב את חצי היד שנטל. והקשה **החזון איש** [א ו], מדוע אינו צריך לנגב, הרי הוברר שהמים ראשונים שנטל לא הועילו לטהר כלל, והוי כמים שבאו ליד שלא בדרך נטילה שהם נטמאים מהיד וחוזרים ומטמאים את היד, וכל שלא ינגב אותם הם חוזרים ומטמאים את היד? ותירץ, דכיון שהם באו ליד בדרך נטילה, אף שהוברר שאינם מטהרים כלל, מכל מקום אינם חוזרים ומטמאים את היד כדין מים ראשונים דעלמא.

   ולפי הצד הראשון דהטעם שאין מוסיפין הוא משום טומאה, נקט **הרשב"א** בתורת הבית [ב"ו ש"ב], דהחיסרון הוא רק משום טומאה ואין חיסרון בדרך נטילה, וחצי היד שנטל נטהרה, אלא דכיון שדנים כל חצי יד בפני עצמו, המים הראשונים שיטול על חצי היד השניה יטמאו את המים הראשונים שנטל כבר, ושוב הם יטמאו את כל היד, ולכן אין מוסיפין על הראשונים, אלא ינגב את מה שנטל כבר, וימשיך ליטול רק על החצי שעדיין לא נטל. וכתב, דלפי זה מתניתין דלא כרבי ינאי דאמר אין נטילה לחצאין, שהרי במשנתינו מבואר שמועיל ליטול חצי יד אלא שיש חיסרון של טומאה. [ולפי"ז לצד שהחיסרון במתניתין הוא בדרך נטילה וכרבי ינאי, הרי הוא צריך ליטול שוב על כל היד, אך אין צריך ניגוב, ולפי הצד שהחיסרון הוא משום טומאה, צריך לנגב את מה שנטל כבר, אך אין צריך ליטול שוב על כל היד אלא על מה שעוד לא נטל].

   אך **החזון איש** [א כב] הקשה על הרשב"א, מדוע צריך לנגב את מה שנטל כבר, אדרבה, אם לא ינגב הרי זה יחשב לנטילה אחת, ויצטרפו שני חצאי הנטילות, ולא יטמאו המים אלו את אלו? וביותר קשה, דבגיטין מקשינן על דברי אילפא, אלימא דמשי פלגא ידיה, והאמר רבי ינאי אין נטילה לחצאין. והא ממתניתין מוכח דיש נטילה לחצאין, ומאי פריך מרבי ינאי בזמן שיש משנה להפך?

   ולכן ביאר החזון איש, דודאי גם לפי הצד הראשון יש חיסרון בדרך נטילה, וחצי היד שנטל כבר לא נטהרה, וצריך ליטול שוב את כל היד, אלא שיש עוד חיסרון של טומאה, והיינו, דכיון שהנטילה הראשונה לא הועילה לטהר את היד, הרי המים נטמאו מהידים וחוזרים ומטמאים אותם, ולכן צריך לנגב מקודם את המים הטמאים ולאחר מכן יטול שוב על כל היד. [עוד כתב החזון איש [א ו], דלפי הצד שצריך ניגוב, לדעת רבי מאיר שאין מוסיפין על השניים הרי הוא צריך לנגב וליטול שוב מים ראשונים ושניים, דכיון שהמים השניים לא הועילו לטהר, הרי הם נטמאים מהידים וחוזרים ומטמאים אותם מתחילה].

   אך בלשון הר"ש משמע טפי כהרשב"א, דכתב דאין הטעם תלוי משום טומאה אלא משום שאין דרך נטילה בכך, משמע שרק עכשיו חידש הר"ש את החיסרון הזה. וכן מה שכתב כדאמרינן בגיטין וכו' ומה שהקשה מדוע לא מייתי התם ממתניתין משמע שכל זה רק לפי הצד השני, אך לפי הצד הראשון אין חיסרון בדרך נטילה כלל.

   **המשנה ברורה** [קסב ס"ק כו] פסק דצריך ליטול שוב על כל היד אך אין צריך ניגוב, וכצד שני בר"ש. וביאר בשער הציון, דכך הוא סתימת הרמב"ם שלא הזכיר ניגוב, אלא שאם הוסיף ליטול רק את חצי היד הנשאר לא מהני, משמע שתקנתו הוא ליטול שוב את כל היד. אך החזון איש נקט לדינא שצריך לנגב את מה שנטל וליטול שוב על כל היד.

   בכל מקום שצריך ניגוב נסתפק החזון איש שם האם צריך ניגוב לגמרי עד שלא ישאר אפילו משקה טופח, או שמא, סגי במה שינגב שלא ישאר משקה טופח על מנת להטפיח, אך במה שנשאר משקה טופח לית לן בה, ראה מה שכתבנו בהערות על המשנה בסוף משנתינו. [↑](#footnote-ref-10)
10. כתב **החזון איש** [א ח] דתירוץ הר"ש דחוק מאוד, דהא לא הוזכרה פלוגתתם בגמרא, ואין דרך הגמרא להשמיט משנה מפורשת מחמת שיש בזה מחלוקת בתוספתא. ועוד הקשה, מדוע לא אמר רבי ינאי כלשון המשנה, ידים אין טהורות לחצאין בראשונים, [שהרי במים שניים מוסיפין]?

    **המגן אברהם** [קסב סק"ד] תירץ את קושית הר"ש, דהמשנה כאן והסוגיא בגיטין הם ב' עניינים, דהכא איירי לגבי לכתחילה, דאסור לכתחילה להוסיף על הראשונים ואפילו במקום דאיכא צירוף בין הנטילות, כגון שנשאר משקה טופח על מנת להטפיח, ובגיטין איירי לגבי בדיעבד, דאם אין צירוף בין הנטילות, כגון שלא נשאר משקה טופח בחצי היד שנטל, לא מהני כלל אף בדיעבד, ולזה מייתי מרבי ינאי דאיירי לגבי בדיעבד ולא מייתי ממתניתין דאיירי לגבי לכתחילה. וראה חזון איש שם שתירוץ זה דחוק, דהא גם ברישא לגבי שיירי טהרה נקטה המשנה לשון לכתחילה אף דהוי גם לענין דיעבד.

    החזון איש שם תירץ באופן אחר את קושית הר"ש, דאם נטל מים ראשונים לרבי יוסי או מים שניים לרבי מאיר, דאין מוסיפין עליהם, הביאור הוא דאין מוסיפין כלל, ובעי נטילה בקילוח אחד ממש, ולא יועיל חיבור של טופח להטפיח. והסוגיא בגיטין איירי באופן דמוסיפין, כגון מים שניים לרבי יוסי ומים ראשונים לרבי מאיר, דאפילו בכה"ג צריך שיהא חיבור ביניהם של משקה טופח או משקה טופח על מנת להטפיח, וזה חידש רבי ינאי, דאפילו באופן זה בעינן חיבור, ולפי זה שפיר מייתי מרבי ינאי ולא ממתניתין, דהרי במתניתין יתכן שמוסיפין על השניים אף אם ניגבה חצי היד לגמרי. וכן ביאר בדעת הראב"ד בהשגות על הרמב"ם עיי"ש. אך לפי זה יצא חומרא גדולה להלכה, דבמים ראשונים בעי נטילה בבת אחת ממש, ובמים שניים בעי לכל הפחות חיבור של משקה טופח.

    [השולחן ערוך פסק דאף במים ראשונים אם יש משקה טופח ע"מ להטפיח הוי חיבור, ויכול להוסיף עליהם, וכדעת הר"ש שרבי ינאי ומתניתין חד עניינא הוא, המגן אברהם החמיר לכתחילה שלא להוסיף, אלא שתהא נטילה ראשונה בקילוח אחד, אך בדיעבד מהני, ולפי החזון איש בעי שלא יהא הפסק במים ראשונים אף בדיעבד, ובמים שניים בעי חיבור]. וראה עוד בהערות על המשנה בדין טופח על מנת להטפיח. [↑](#footnote-ref-11)
11. כלומר, דהירושלמי איירי באופן שנטל חצי היד, וקמ"ל שצריך להפסיק, דהיינו לנגב, וכצד ראשון שכתב לעיל.

    אך הראשונים ביארו בירושלמי דלא כהר"ש, אלא ד"מפסיק" היינו שצריך מים שניים, וכדמבאר הירושלמי נוטל ושונה. והוכיח מכאן **הראב"ד** בהשגות [פי"א ממקואות ה"ג] דלא כהרמב"ם שסובר שלחולין אין צריך מים שניים, אלא רק לתרומה, דהא הכא מבואר בירושלמי שגם בנטילת ידים לאכילה צריך מים שניים, וכן כתבו **הר"ן והריטב"א** במסכת חולין. ועוד הוכיח מכאן הראב"ד [הובא ברשב"א בתורת הבית], שגם כשנוטל מרביעית צריך ליטול מים שניים, ולא יטול את כל הרביעית בבת אחת. [↑](#footnote-ref-12)
12. **הטור** כתב, דיש מפרשים שמוסיפין על האחרונים היינו במים שלאחר המזון, אך במים שניים שנוטלים לפני הסעודה אין מוסיפין, וכתב **הבית יוסף** שכונתו להר"ש כאן שביאר בירושלמי דשניים היינו אחרונים. אך הבית יוסף כתב, דיתכן דאין כונת הר" לומר דזהו גם הביאור במשנה, אלא דהירושלמי קאמר דבמים שלאחר המזון מוסיפין, ולשון משנה לחוד ולשון הירושלמי לחוד, ובאמת מודה הירושלמי דגם במים שניים שלפני המזון מוסיפין. [↑](#footnote-ref-13)
13. יש לעיין מאי פוסלים ידיהן, הרי ידיהם טמאות, והו"ל לומר דלא הועילה הנטילה? ותירץ **החזון איש** [א ט], דאם עשה כן למים שניים, הרי הם פוסלים גם את המים הראשונים, וצריך ליטול שוב. לפי שהמים השניים שאינם מטהרים את הראשונים, הרי הם נטמאים מהם, וחוזרים ומטמאים את הידים. [ולפי זה צריך להקפיד שלא יפול על ידיו טיפת מים בין מים ראשונים לשניים שלא בדרך נטילה, כגון שמטפטף מהברז מים]. [↑](#footnote-ref-14)
14. כתב **בביאור הגר"א** [קס ס"ק לב], דהוא הדין אם אדם אחד נוטל את שתי ידיו או אפילו יד אחת משני כלים שיש בכל אחד מהם שמינית, לא מהני. [↑](#footnote-ref-15)
15. לכאורה דברי רבי יוסי בתוספתא סותרים לדבריו במשנה, שלעולם צריך שישאר רביעית לאחרון שבהם, ואין היתר של שיירי טהרה? וראה בהערות על המשנה שכתבנו את תירוצי האחרונים בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. משמע שזהו טעם הפסול, דנטילת ידים כשרה מכלי שלם ולא מכלי שבור, ובסימן א' הרחבנו לבאר את השיטות החולקות בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. משמע שהפסול הוא משום שאינו עשוי לקבלה, וכמו ששנינו לגבי טומאה במסכת כלים פ"ב, וכן כתב הב"ח בשיטת הר"ש. וראה מה שכתבנו בזה בסימן א'. [↑](#footnote-ref-18)
18. ראה **חידושי מהרי"ח** מה שיישב. [לכאורה היה מקום לומר, שהמשנה נקטה דוגמאות אלו בכדי לומר שאפילו בדינים דאוריתא מצינו שהצריכה התורה כלי שלם דוקא, וחכמים הסמיכו את דבריהם על אותם המקומות, אך במסכת פרה דאיירי בדינים דאוריתא, אין צריך להביא דוגמאות מדינים דרבנן]. [↑](#footnote-ref-19)
19. לכאורה, אם הם נפחתו הרי הם שברי כלים, שהם פסולים לנטילה? ותירץ **הט"ז** [קנט סק"א] דאיירי בנפחתו מלמעלה בשפת הכלי, ובאופן זה לא נפסל הכלי. וראה גם **חזון איש** [ה א] דאיירי באופן שהכלי עדיין מקבל טומאה. ומכל מקום כתב **המשנה ברורה,** שצריך ליטול מהמקום הנמוך שבכלי, שהוא מקום השבר, ולא מהמקום הגבוה, לפי שממקום השבר ולמעלה אין לזה שם כלי. וראה מה שכתבנו בסימן א' להקשות על דברי המשנה ברורה בענין זה.

    ובמסכת חולין הגירסא, "החמת והכפישה שתיקנן", וביאר **הכסף משנה** בשם **הסמ"ג,** שעשה לה בית מושב, כלומר, שהתקין אותם שיעמדו בלא סמיכה. ועוד פירש הכסף משנה, שתפר אותם שלא יצאו מהם המים. [וכן צריך לומר לפי מה שכתב הב"ח בדעת רש"י שאין פסול בדבר שאינו עומד מעצמו בלא סמיכה, ומכל מקום חמת וכפישה צריכים תיקון].

    **הב"ח** פירש גם כן כהסמ"ג, והקשה, מאי שנא חמת וכפישה מכלי שעשוי מתחילה לקבלה, שהוא כשר אף שאינו עומד בלא סמיכה? ותירץ, דחמת וכפישה עיקר תשמישן לקבל דבר יבש, אלא שלפעמים מקבלים בהם דבר לח, ולפיכך דמי למגופה דאם אינה יושבת בלא סמיכה פסולה. אך **הט"ז** סק"ו הקשה עליו, דחמת עשויה מתחילה לקבלת משקין, ומדוע אינה כשרה בכל אופן? ולכן תירץ, שחמת וכפישה יש להם חיסרון אחר, שלפני קבלת המים אין להם בית קיבול קיים, אלא הכלי מתרחב עם נתינת המים, ולכן אינו כשר עד שיעשה לו בית קיבול שעומד בפני עצמו.

    **החזון איש** [ה ד] הקשה על הב"ח, דאין צריך כלל בית קיבול למשקין, אלא כל דבר שעומד לקבלה כשר לנטילה, והוכיח כן משידה שאינה עשויה לאהל, שהיא כשרה אף שאינה עשויה למשקין? והוכיח מכאן דלא כהסמ"ג, ובאמת אין צריך שיעשה לה בית מושב, אלא שיתקן את החמת שתוכל לקבל משקין, כמו שכתב הכסף משנה. [↑](#footnote-ref-20)
20. בפשטות הפסול בהם הוא שאינם עומדים כלל לקבלה, ואפילו אם ייחד אותם לקבלה בטלה דעתו, והקשה **הב"ח** מה זה שונה ממגופה, שאינה עומדת לקבלה, ומכל מקום מועיל בה יחוד? ותירץ, שמגופה עומדת לפעמים גם לקבלה, אך שק וקופה אינם עומדים לקבלה כלל. אך **החזון איש** שם כתב, שהפסול בשק וקופה אינו מחמת שאינם עומדים לקבלה, שעל זה יתכן שהיה מועיל יחוד, אלא הפסול הוא שאינם ראויים לקבלה, ואף באופן שזיפת את השק ומעתה הוא ראוי לקבלה, מכל מקום אין הזפת והשק נחשבים למחוברים, כיון שאין הדרך לחבר אותם, ואם כן השק נחשב לנקוב, ולפיכך אין נוטלים בו ידים, ולפי זה לא קשה כלל ממגופה, שהרי המגופה ראויה לקבלה. [↑](#footnote-ref-21)
21. ראה **חזון איש** [ה ה], שאין חילוק בין שידה המחזקת ארבעים סאה או לא, אלא החילוק הוא שאם השידה עשויה לאהל, כגון לחלק בין שני חדרים וכדומה, אינה כשרה לנטילה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ראה בסימן א' שהרחבנו בביאור הדברים. [↑](#footnote-ref-23)
23. ? כלומר, סלע הבנויה בתוך אמת המים, וחקק בה כדי קיבול מים בעוד שהיא מחוברת לקרקע, אין זה נחשב לכלי, שהרי קבעו ולבסוף חקקו נחשב למחובר, ואפילו אם נתלשה האבן ונתחברה שוב לקרקע, הרי היא נחשבת למחוברת, כיון שלא חישב עליה אדם בעודה תלושה שתשמש לכלי. וכתב **הגר"א,** דהוא הדין אם חיברה אדם אינה נחשבת לכלי, כיון שלא חישב עליה שתשמש ככלי בעודה תלושה.

    אכן אם תלשה אדם, הרי תלישתו מחשיבה את האבן לכלי. וכתב הגר"א, שפירוש התוספתא הוא אם תלשה אדם או חישב עליה משנתלשה, אפילו נתלשה מאליה, הרי היא נחשבת לכלי, כיון שהיה מחשבה בעוד שהיא תלושה. [↑](#footnote-ref-24)
24. ראה בריש סימן ב מה שכתבנו בזה. [↑](#footnote-ref-25)
25. כתב **בגליוני קהילות יעקב,** שלפי זה גרסינן בחזקיה "אין נוטלים ואין טובלים בחמי טבריה". ולדעת רבי יוחנן מטבילים בבת בירתא, וכסתם מתניתין דהכא. וראה סימן ב אות ב שהרחבנו בזה. [↑](#footnote-ref-26)
26. **הבית יוסף** נסתפק האם כוונת הר"ש לומר דקיי"ל שחמי האור שהיד סולדת מהם אין נוטלים מהם לידים, וכשיטת הסמ"ג והסמ"ק, ולכן גם מים שנעשו בהם מלאכה פסולים, או שמא לגבי מלאכה לכולי עלמא המים בטלו ונשתנו מתורת מים, ורק לגבי חמי האור שהיד סולדת מהם נחלקו האם זה נחשב שינוי מתורת מים או לא. [↑](#footnote-ref-27)
27. ראה בהערות על המשנה שפירשנו דברי הר"ש. [↑](#footnote-ref-28)
28. סברת החילוק כתבנו בהערות על המשנה בשם **המגן אברהם והט"ז,** [מה שכתבו לגבי פתיחת ברז שייך גם כאן], וכתבנו שם בשם **ביאור הגר"א** שאין לחלק בזה, ותנא קמא שמכשיר מטה חבית מכשיר גם בכל כח שני. [↑](#footnote-ref-29)
29. בפשטות כונת הר"ש שברכיו מסייעין לשפוך משום שצריך ניענוע בכל שפיכה, שיחשב כח גברא, וכמו שכתבנו בהערות על המשנה בשם הרשב"א ומגן אברהם. אך כתב **החזון איש** [ג ט] שאין להוכיח כן, אלא כונת הר"ש היא, שלולי הברכים החבית היתה נופלת, ועל ידי הברכים המים נשפכים כאן, ולכן זה נחשב כח גברא. [↑](#footnote-ref-30)
30. לפירוש ראשון של הר"ש תנא קמא מודה שצריך כח גברא, אלא הם נחלקו בשני מחלוקות, האחד, האם מטה חבית נחשב לכח גברא או שמא חשיב שהמים באו מאליהם, והשני, האם קוף כשר משום שמספיק כח נותן או שקוף פסול משום שצריך כח גברא, אך אין שייכות בין שני המחלוקות.

    ולפירוש שני של הר"ש תנא קמא חולק על הדין של כח גברא, ולכן הוא מתיר במטה חבית ובקוף, ששניהם לא נחשבים לכח גברא כלל, ורבי יוסי מצריך כח גברא, ולפי זה שני המחלוקות הם מטעם אחד. וראה עוד בסימן ד' שהרחבנו בביאור שני הפירושים. [↑](#footnote-ref-31)
31. הקשה **החזון איש** [ג ט], מדוע הם בני כונה, הרי במסכת חולין [יב א] מבואר שקטן אינו בר כונה אלא במקום שעושה מעשה, שמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו, והמעשה מוכיח על המחשבה, והכא אף שעושה מעשה נטילה, מכל מקום הרי צריך כונה לנטילה המכשרת לאכילה, כמו שכתב הרשב"א, ולזה אין מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו, שהרי יתכן שהוא מתכוין לנקיות בעלמא? ותירץ, שחכמים הקילו בנטילת ידים, ולא הצריכו כונה גמורה.

    עוד כתב החזון איש, שכמו שלפי דעת רבי יוסי מהני כונת חשו"ק, כך לפי חכמים שצריך לכל הפחות כונת אחד מהם [לדעת הרשב"א], אם נתכוין רק הנותן והוא חשו"ק מהני. אכן **בשער הציון** [ס"ק סז] נסתפק בזה. [ואם נאמר כהחזון איש מיושבת קושיית הגר"א על ההגהות אשרי, שכתב, שקטן פחות מבן שש אינו נוטל לידים משום שאינו בר כונה כלל, והקשה הגר"א מה החיסרון בזה שאינו בר כונה, הרי קיי"ל שאין צריך כונה, ודלא כרבי יוסי? אכן להחזון איש הנפק"מ היא באופן שלא נתכוין הנוטל, דבעינן מיהא כונת נותן, והשתא חידש ההגהות אשרי דאף דסגי גם בכונת חשו"ק, מכל מקום קטן פחות מבן שש לא מהני שאינו בר כונה כלל].

    ולפי מה שכתבנו בהערות על המשנה בשם **הרא"ה** שרבי יוסי פוסל בחשו"ק ובקוף מצד שאין כאן כח גברא, לא קשה קושיית הר"ש, שיתכן שרבי יוסי פוסל גם מצד שאינם בני כונה. [ובלאו הכי צריך לומר לגבי קוף שרבי יוסי פוסל משני סיבות, שאין כאן כח גברא ואינו בר כונה]. [↑](#footnote-ref-32)
32. מלשון התוספתא משמע כפירוש הר"ש, שהנחתום נוטל מים בשביל לתת על העיסה, וכן הוכיח בביאור הגר"א. אך **התוספות** במסכת סוטה [טו ב] פירשו, שהנחתום מדיח את ידיו בתוך המים מלכלוך העיסה, ומכל מקום אינו פוסל את המים, וכן משמע מלשון המשנה שהנחתום "מדיח" את ידיו במים. וראה בסימן ב סוף אות ה. [↑](#footnote-ref-33)
33. **החזון איש** [ה י] הקשה, הרי פסול שינוי מראה הוא פסול אחר, והכא איירינן בפסול מלאכה? ועוד הקשה, מדוע המים שלפני הספר אם לא נשתנו מראיהם כשרים, הרי הם עומדים שם לצורך מלאכה, ובסתמא נעשתה בהם מלאכה? ותירץ, שהשימוש של הספר במים משנה מעט את מראה המים מחמת הלכלוך, ולכן אם לא נשתנו מראיהם הרי זה ראיה שלא השתמש במים כלל, ולכן הם כשרים ואין בהם פסול מלאכה, אך השימוש של הנפח במים אינו משנה את מראה המים, ולכן אין ראיה ממה שלא שינו את מראיהם שלא נעשה מלאכה, ובסתמא תולים שנעשה בהם מלאכה.

    ולפי זה כתב, שהמים שלפני הספר נפסלים אפילו בשינוי מראה כל שהוא, שהרי הפסול אינו מדין שינוי מראה, אלא שזה סימן שנעשה בהם מלאכה.

    אך דבריו צריכים עיון, שהרי לגבי מים שהנחתום מטביל בהם את ידיו, שאם נשתנו מראיהם פסולים, ודאי הפסול הוא משום שינוי מראה, ובעינן שינוי מראה ממש, ואיך יתכן לומר ששינוי מראה דרישא הוא בכל שהוא ומשום מלאכה ושינוי מראה דסיפא איירי בנשתנה ממש ומשום שינוי מראה? [↑](#footnote-ref-34)
34. מבואר שבועל נדה אינו מטמא במשא. אך **רש"י** במסכת נדה [לג א] נקט שהוא מטמא בהיסט, וכמו שכתב **בתוספות הרא"ש** שם, וכן נקט **המשנה למלך** [פ"ג ממשכב ומושב ה"א] בדעת הרמב"ם. וצריך עיון כיצד הם יבארו את התוספתא כאן?

    [↑](#footnote-ref-35)
35. **הרשב"א** בתורת הבית [ב"ו ש"ד] דייק מהתוספתא, שגם לפי תנא קמא צריך כונה, אלא דסגי בכונה של אחד מהם, או הנותן או הנוטל. והקשה הרשב"א מהגמרא בחולין [לא ב], דאיתא שם שחולין אין צריך כונה, ואם הכניס ידיו למים שבקרקע להוציא משם פירות נטהרו ידיו, ומבואר שאין צריך כונה כלל לנטילת ידים? ותירץ, שבגמרא בחולין איירי לטהר את הידים מטומאה שיוכל ליגוע בחולין שנעשו על טהרת תרומה, ולזה אין צריך כונה, אך לצורך נטילת ידים המכשרת לאכילה צריך כונה. והוכיח כן מהגמרא בחולין [קז ב], שאדם יכול ליטול ידים בשחרית ולהתנות שלא יסיח דעת וזה מועיל לו לכל היום, ולכאורה מאחר שאינו מסיח דעת למה צריך להתנות, ועל כרחיך שהתנאי הוא בשביל הכונה.

    אך **הרא"ה** בבדק הבית שם נחלק עליו, שלצורך נטילת ידים לאכילת חולין אין צריך כונה כלל, דחולין אין צריך כונה. ומה שמדוייק בתוספתא כאן שאם שניהם לא התכונו לא מהני, איירי בתרומה שנעשתה על טהרת קדש, אך נטילת ידים לחולין אין צריך כונה. והא דצריך להתנות בשחרית, ביאר הרא"ה שלא סומכים עליו שלא יסיח דעתו, ולכן מתחילה צריך תנאי. [↑](#footnote-ref-36)
36. **בבית יוסף** הביא את לשון הר"ש "ואפילו מן הטהור, דהכל טמאים בזמן הזה, ונוגעים בכלי ובמים". **ובגליוני קהילות יעקב** הגיה "ועוד, שהכל טמאים" וכו'. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכן הוא שיטת **התוספות** במסכת נדה [עא ב], דהתוספתא איירי באדם טהור שידיו טמאות, ורוצה ליטול ידיו לצורך אכילת תרומה או חולין שנעשו על טהרת תרומה, שהוא צריך לטהר ידיו לגמרי, ולכן אינו נוטל מנדה ועכו"ם. וביארו שם, שהחידוש בתוספתא הוא שטמא מת ובועל נדה נוטלים לידים לאדם טהור, ולא גזרינן שמא יגעו במים ויטמאו אותם.

    אכן לצורך אכילת פת אין צריך כלל ליטול ממים טהורים, ואין צריך לטהר את ידיו באמת, אלא שיעשה פעולה של נטילת ידים, ולכן גם נדה ועכו"ם כשרים ליטול לאדם טהור. והוכיחו כן התוספות מהא דנדה נוטלת לעצמה, ואינה צריכה לחזר אחר אדם טהור שיטול את ידיה, [ודין זה היה פשוט לראשונים], ועל כרחיך שאין צריך ליטול ידים ממים טהורים לצורך אכילת פת. [↑](#footnote-ref-38)
38. כאן בא הר"ש להוכיח שלא כדעת התוספות, שהרי התקנה היתה משום סרך תרומה, ולא מסתבר לומר שיוכל ליטול ידיו ממים טמאים, כיון שבתרומה אינו יכול לעשות כן, ומסתבר לדמות דין נטילת ידים לצורך אכילת פת לדיני תרומה. [↑](#footnote-ref-39)
39. כאן בא הר"ש ליישב את ראיית התוספות מהא דנדה נוטלת לעצמה, שאין זה ראיה, משום שהיכא שאי אפשר שאני, וכיון שרבנן הצריכו נטילה גם באדם טמא והוא לא יכול ליטול את ידיו ממים טמאים, התירו רבנן לגביה ליטול ממים טמאים, אך אדם טהור שיכול ליטול את ידיו ממים טהורים, חייב לעשות כן.

    **החזון איש** [ג ח] ביאר, דאיירי הכא רק בזמן שהיה נוהג טומאה וטהרה, ואדם טהור בא ליטול ידיו לצורך אכילת פת, ובזה נחלקו התוספות והר"ש האם צריך ליטול ידיו ממים טהורים, אך אדם טמא שרוצה לאכול פת, וכן בזמן הזה שכולנו טמאי מתים, לכולי עלמא אין צריך מים טהורים, ולכן האידנא יוכל ליטול גם ממים שנשאבו על ידי נדה ועכו"ם, וכן יוכלו נדה ועכו"ם ליטול לידים לכולי עלמא.

    אך **הרא"ש** כתב שהאידנא שכל המים טמאים אין צריך ליטול ממים טהורים. וכתב **הבית יוסף,** שהוא סובר כשיטת התוספות ולא כשיטת הר"ש. ולכאורה לדברי החזון איש הרי בזמן הזה הם לא נחלקו כלל, ואין סתירה כלל מדברי הרא"ש לדברי הר"ש? ומבואר שהבית יוסף פירש בדברי הר"ש שאפילו בזמן הזה צריך ליטול ממים שלא נשאבו על ידי עכו"ם ונדה. ואף שבלאו הכי כולנו טמאי מתים, וכל המים נטמאים, צריך לומר שטומאה היוצאת מגופו חמיר טפי, ואם יוכל ליטול ידיו ממים שלא נטמאו מטומאה של נדה ועכו"ם אלא מטומאה של טומאת מת בלבד, הרי זה נחשב שאפשר בענין אחר, ואסור. וכן לכאורה מבואר מדברי הר"ש בתחילה, שכתב, שבזמן הזה אין תקנה ליטול ממים שנשאבו על ידי עכו"ם, ומשמע אפילו בזמן הזה ממש, ובפרט לגירסת הבית יוסף שהובא לעיל, וצריך עיון.

    ובאמת **המהרש"ל** [הובא **במגן אברהם ובט"ז**] כתב, שגם בזמן הזה אם יוכל להקפיד שלא ליטול ממים שנשאבו על ידי עכו"ם ונדה הרי זה עדיף, לפי שזה נחשב שאפשר בענין אחר. והמגן אברהם כתב להחמיר רק שלא ליטול ידיו מעכו"ם ונדה עצמם, אך לא החמיר במים שנשאבו על ידיהם. ותמה החזון איש שם, איך יתכן להחמיר כן בזמן הזה, הרי בלאו הכי המים יטמאו מידיו שכולנו טמאי מתים, ומה לי חד טומאה מה לי תרי טומאות? אכן יתכן שהמהרש"ל החמיר בטומאה היוצאת מגופו, ולכן אם יוכל ליטול ממים שלא נטמאו מנדה ועכו"ם הרי זה נחשב שאפשר בענין אחר. ויתכן שפירש כן בדעת הר"ש, וכמו שכתבנו בדעת הבית יוסף. [וראה **בערוך השולחן ובפסקי** **תשובות** שפירשו את דברי המהרש"ל לענין מידת חסידות, שיש ענין להרבות בקדושה, ולא מחמת דינא, אך בדברי המהרש"ל שכתב שזה נחשב לאפשר בענין אחר משמע שכתב כן מחמת דינא]. [↑](#footnote-ref-40)
40. כלומר, ששבר את הכלי ועל ידי זה יצאו המים, ומשמע שתנא קמא מכשיר אף את המים שיצאו בכח שני, שאם איירי במים שיצאו בכח ראשון גם רבי יוסי מודה שהם כשרים, ויש כאן כח גברא. ויש לעיין, דבשלמא לדעת הראשונים שתנא קמא ורבי יוסי נחלקו האם צריך כח גברא, שפיר נחלקו גם במפקיע את המולייאר האם גם המים שבאו בכח שני כשרים אף שאין כאן כח גברא, אך לדעת הרמב"ם וסייעתו שגם לפי תנא קמא בעינן לכל הפחות כח נותן, מדוע תנא קמא מכשיר מים שיצאו משפיכה שניה, הרי אין כאן כח גברא?

    ותירץ **הרא"ה** בבדק הבית שם, שבאמת איירי בכח ראשון, ולפיכך הכשיר תנא קמא, דזה נחשב לכח גברא, אך רבי יוסי לא החשיבו ככח גברא כלל, אלא זה נחשב שהמים יצאו מאליהם, ולכן פסל אף כח ראשון, [וזה גרע מפתיחת ברזא שגם לפי רבי יוסי כח ראשון כשר]. ובסוף דבריו פירש באופן אחר, דלכולי עלמא שבירת חבית נחשבת לכח גברא, אלא פליגי בשפיכה שניה האם כשר או לא, [וכן פליגי במטה חבית בשפיכה שניה], ד"כח נותן" חשיב כל שיצאו המים מחמתו, ואף בכח שני, אך כח גברא לא חשיב אלא בשפיכה ראשונה.

    ולפי זה כתב **בביאור הגר"א,** שלדעת תנא קמא שמכשיר שפיכה שניה במולייאר, הוא הדין בפתיחת ברזא צריך להכשיר אף בשפיכה שניה, שהרי הרמב"ם פסק כתנא קמא. והוכיח מזה דלא כהשולחן ערוך שסתם לפסול בפתיחת ברזא שפיכה שניה, וביאר המגן אברהם שאין זה דומה למטה חבית שהכשיר השולחן ערוך, שבמטה חבית עשה מעשה בגוף המים מה שאין כן בברזא, אך בתוספתא לגבי מולייאר חזינן שאף באופן שלא עשה מעשה בגוף המים תנא קמא מכשיר גם שפיכה שניה. [וכתב שיתכן לדחות שהרמב"ם פסק כתנא קמא של המשנה ולא כתנא קמא של התוספתא, ובמטה חבית נחלקו בשפיכה ראשונה ורק בזה פסק הרמב"ם כתנא קמא. אך להלכה נקט הגר"א שלפי הרמב"ם יש להקל בזה].

    וכל זה לדעת הרמב"ם והרא"ה, אך לדעת שאר הראשונים שתנא קמא ורבי יוסי נחלקו האם צריך כח גברא, שפיר יתכן ששובר כלי והמים יצאו מאליהם לא נחשב כח גברא כלל, ונחלקו תנא קמא ורבי יוסי לשיטתם.

    אך יש לעיין, מדוע לא נפסול לכולי עלמא שובר כלי מחמת שהנטילה היא מכלי שבור, והנוטל משבר כלי לא עלתה לו נטילה? **ובחתם סופר** [יו"ד קצח] כתב, שהשובר כלי ועל ידי זה יצאו המים הרי זה נחשב שהמים הגיעו מכלי שלם ולא מכלי שבור, ואין הבדל בין מים שיצאו דרך פי הכלי למים שיצאו על ידי ששבר את הכלי.

    אך הרא"ה בתירוצו על הרמב"ם הוסיף, דאיירי הכא שהמולייאר מחזיק רביעית מן השבר ולמטה, כלומר, שגם לאחר השבירה נשאר שם כלי על המולייאר, ולכן זה נחשב שהנטילה היא מכלי שלם. והוכיח מזה **החזון איש** [ג ה] דלא כהחתם סופר, אלא שאם נשבר הכלי לגמרי ולא נשאר שיעור רביעית מהנקב ולמטה, הרי זה נחשב שהנטילה היא מכלי שבור. וכן דייק [ג ד] מהבית יוסף ומהרמ"א שהכשירו דוקא בברזא העשוי לכך, אך אם ניקב את הכלי ועל ידי זה יצאו המים הרי זה נחשב שהמים באו מכלי שבור.

    אך צריך עיון מה יועיל מה שהכלי מחזיק רביעית מהנקב ולמטה, הרי המים יוצאים מעל הנקב, ושם אין שם כלי, ושוב הנטילה היא מכלי שבור? ותירץ החזון איש [ג ה], שדעת הרא"ה היא כדעת הרשב"א שלא מחלקים את הכלי לשנים, ואם נשאר רביעית מהנקב ולמטה כל הכלי נחשב כלי שלם, ומקבל טומאה, ונוטלים ממנו לידים.

    ולדעת שאר הראשונים שנחלקו על הרשב"א, וס"ל שמהנקב ולמעלה אין שם כלי כלל, חוזרת הקושיא איך יוכל ליטול ידים מכלי שנשבר, הרי הוא נוטל מכלי שבור? ותירץ החזון איש, שצריך לומר דאיירי בכלי שעומד לעשות בו נקב שעל ידי זה יצאו המים, כעין ברזא, ולכן זה לא נחשב לשבר כלי. [↑](#footnote-ref-41)
41. הכא איירי בסילון שיש בו כדי קבלת רביעית, שהוא נחשב כלי, אלא שהמים נשפכים מאליהם ואין כאן כח גברא, ובזה נחלקו תנא קמא ורבי יוסי אי בעי כח גברא או לא, אך לכולי עלמא בעי שיבואו המים מכלי, ולכן לגבי אריתא דדלאי בגמרא בחולין שאין לצינור שם כלי, גם תנא קמא מודה שהנטילה פסולה, ורק בסילון שיש בו כדי קבלת רביעית נחלקו, [וצריך לומר דאיירי בסילון שחקקו ולבסוף קבעו, שאם לא כן אין לו שם כלי].

    ומה שכתב הר"ש דסוגיא דהתם כרבי יוסי, יתכן לפרש דהר"ש בא להוכיח כפירושו השני לעיל, שלפי תנא קמא אין צריך כח גברא כלל, ורבא שפסל את הנטילה באריתא דדלאי משום שאין כח גברא ולא משום שאין כאן כלי, זהו כרבי יוסי. דאילו לפי פירושו הראשון שגם תנא קמא מודה לדין כח גברא, אלא שהוא מחלק בין מטה חבית לאריתא דדלאי, ודברי רבא שם הם ככולי עלמא, אם כן מדוע תנא קמא מכשיר בסילון שיש בו כדי קבלת רביעית, הרי צריך כח גברא? ועל כרחיך שתנא קמא חולק על הדין של כח גברא.

    וראה **חזון איש** [ג ט וכן ה י] שהקשה מדוע כתב הר"ש שהסוגיא דהתם דלא כרבי יוסי, הרי בסוגיא שם אין כלי כלל, ואף בלא כח גברא הנטילה פסולה משום שאין נטילה מכלי, מה שאין כן בסילון דהכא שיש שם כלי ולכן תנא קמא מכשיר, ומדוע הסוגיא שם רק כרבי יוסי? ולדברינו כוונת הר"ש להוכיח מהא דנקט רבא את הפסול של כח גברא, וכמו שכתב הר"ש לעיל.

    ובאמת קשה מכאן לשיטת הרמב"ם שפסק שצריך כח גברא, ולכן פסל אריתא דדלאי, ומכל מקום פסק כתנא קמא, וביאר הכסף משנה, דס"ל להרמב"ם דאף תנא קמא מודה לדין של כח גברא, אלא דגם במטה חבית ובקוף חשיב כח נותן, וכתירוץ ראשון של הר"ש לעיל. ולכאורה זה נסתר מהתוספתא שתנא קמא מכשיר סילון שיש בו כדי קבלת רביעית, ומוכח שכל החיסרון לפי תנא קמא באריתא דדלאי הוא רק משום שאינו נחשב לכלי, אך בכח גברא אין חיסרון?

    ותירץ **הרא"ה,** דאיירי התם בסילון שעוברים בו מים ממעין, ומטביל ידיו בתוכו, ונחלקו תנא קמא ורבי יוסי האם צריך להטביל ידיו בארבעים סאה כטבילת אדם [וכדעת הרא"ש שאף במעין צריך מ"ס לאדם], או שמא, סגי ברביעית כטבילת כלים. [ראה **חזון איש** [ג ז] שהקשה על תירוץ זה, מדוע הוצרכו לחלוק בסילון ולא נחלקו בסתם מעין שאין בו מ"ס?]

    עוד תירץ הרא"ה, דלכולי עלמא בטבילה במעין צריך מ"ס כטבילת אדם, והכא איירי בנוטל ידיו ממים שבסילון, ואף דבעלמא בעינן כלי וכח גברא, בנוטל ידיו משטיפת המעין הרי זה נטילה כשרה אף בלא כלי וכח גברא, אף שאין זה מדין טבילה אלא מדין נטילה. ורבי יוסי פליג שגם נטילה ממעין צריכה כלי וכח גברא, או שלכל הפחות בעי גם בזה מ"ס, ולא סגי ברביעית. [↑](#footnote-ref-42)