הזהב - הרב אליהו פנחסי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא

# כללים למשתמש

דע דקובץ זה מחולק לנושאים ותתי נושאים ב'כותרות' של חלונית הניווט [מפעילים אותה בלשונית 'תצוגה' למעלה] ומומלץ מאוד להשתמש בהם בכדי להגיע לדברים בקלות.

תוכן עניינים

[כללים למשתמש 1](#_Toc169477836)

[בשם ה' נעשה ונצליח 1](#_Toc169477837)

[עניני קנינים 1](#_Toc169477838)

[קנין כסף ומשיכה 1](#_Toc169477839)

[כסף ומשיכה בישראל 1](#_Toc169477840)

[דין משיכה מה"ת לר"י 2](#_Toc169477841)

[כסף לר"ל במקום של"ש משיכה 2](#_Toc169477842)

[משיכה בהלוואה ובמתנה והפקר 2](#_Toc169477843)

[שאר הקנאות לר"י 3](#_Toc169477844)

[כסף ומשיכה בגוי 3](#_Toc169477845)

[כסף במקום שלא שייך משיכה 3](#_Toc169477846)

[משיכה בהלוואה ובמתנה והפקר 3](#_Toc169477847)

[דין שאר הקנאות 3](#_Toc169477848)

[משיכה וכסף בגוי מגוי 3](#_Toc169477849)

[נספחים 4](#_Toc169477850)

[כמה עקרו את המקח 4](#_Toc169477851)

[חיוב אונסים ויוקר 4](#_Toc169477852)

[דמים וחליפין 6](#_Toc169477853)

[בדין הכסף אינו קונה את הזהב והזהב מחייב את הכסף 6](#_Toc169477854)

[ביאור המשנה 6](#_Toc169477855)

[טעם החילוק בין טיבעא לפירי 7](#_Toc169477856)

[גדרי החיוב 8](#_Toc169477857)

[חליפין 9](#_Toc169477858)

[איזה דבר מהני לקנות בו בחליפין 9](#_Toc169477859)

[\* חליפין מטעם כסף 11](#_Toc169477860)

[שונות 14](#_Toc169477861)

[שלוש מיני חליפין 17](#_Toc169477862)

[א'- שווה בשווה [והוא "חליפין"] - 17](#_Toc169477863)

[ב' וג'- קנין [והוא "סודר"] - 19](#_Toc169477864)

[ובמהות קנין סודר יש מבוכה גדולה אם גדרו וכוחו הוא מדין חליפין או קנין בפנ"ע 20](#_Toc169477865)

[ההפרש בין חליפין לדמים 22](#_Toc169477866)

[חליפין ודמים שני "תורות" 23](#_Toc169477867)

[מהי תורת חליפין ומהי תורת דמים 23](#_Toc169477868)

[הראיות על כל דין שמועיל רק באופן שנעשה ב"תורה" שאליה שייך 24](#_Toc169477869)

[דברים התלויים בנדון זה 27](#_Toc169477870)

[מהדורא קמא - ההפרש בין חליפין לדמים 30](#_Toc169477871)

[קנין קרקעות 33](#_Toc169477872)

[קנין כסף שטר וחזקה 34](#_Toc169477873)

[מקח כשהמוכר עייל ונפיק אזוזי 34](#_Toc169477874)

[נספחים א' 38](#_Toc169477875)

[נספחים ב' 39](#_Toc169477876)

[קנין מטלטלין 42](#_Toc169477877)

[דבר שלא בא לעולם או לרשותו 42](#_Toc169477878)

[סוגיות שונות 42](#_Toc169477879)

[נכסי עכו"ם כמדבר - ב"ב נד: 42](#_Toc169477880)

[בדיני מטבע 42](#_Toc169477881)

[שיעורי המטבעות בזמן חז"ל ובזמן הראשונים 43](#_Toc169477882)

[נספחים 44](#_Toc169477883)

[בסוגיא דב"ק צז שנפסל המטבע 48](#_Toc169477884)

[א'- באיזה עסק מדובר 48](#_Toc169477885)

[ב'- באיזה מין פסול מיירי 49](#_Toc169477886)

[הוסיפו או פיחתו על המטבע 49](#_Toc169477887)

[דין מטבע שהוא חוץ למקומו 49](#_Toc169477888)

[הערות בסוגיא 50](#_Toc169477889)

[סוגית חילול מעש"ש - יישוב הסוגיא 51](#_Toc169477890)

[דעת רה"ג 51](#_Toc169477891)

[דעת ר"ח והרי"ף והר"י מיגאש והראב"ד 51](#_Toc169477892)

[דעת בעה"מ 51](#_Toc169477893)

[דעת העיטור 52](#_Toc169477894)

[דעת הרמב"ן 52](#_Toc169477895)

[דעת הרשב"א 52](#_Toc169477896)

[הדברים שנחלקו בהם 52](#_Toc169477897)

[תכונות המטבע 52](#_Toc169477898)

[מכח מה נחשב ערך המטבע בזמן הגמ' 55](#_Toc169477899)

# בשם ה' נעשה ונצליח

# עניני קנינים

# קנין כסף ומשיכה

אם משך את החפץ ושילם את הדמים כ' ר"ת בסה"י [תרח"צ] שוודאי מהני ובלי שום פסוק ובין בישראל ובין בגוי והביא לכך ארבע ראיות עיי"ש, וכן איתא בגמ' בבכורות שכשרצתה להגיד שעכו"ם כלל וכלל לא דחתה שיש ק"ו אם את גופו הוא קונה ממונו לא כ"ש - והיינו משום דאין סברא שלא יקנה שום קנין וכמש"פ התוס' חיצוניות - ובכ"ז לא התחשבו בזה שיש אפשרות שמצריכים קנין נוסף על הכסף והמשיכה וכמש"כ שם התוס' דאם זה לא מהני שום קנין אחר לא יועיל

\* יש לדקדק עד כמה הדמים קשורים לדבר הנמכר עד שעת התשלום וכן להיפך עד כמה החפץ המסופק על ידי המוכר קשור לדמים ששולמו בעדו - ועי' בזה בסוגי דעבודה זרה ריש פ"ה ובדף עא, וע"ע בדין מעשר שני בפרט ברמב"ם הידוע, וע"ע בענין הקדש במעילה יד. בכל הסוגיא של בונין בחול

\* עי' בקנין כסף אם הכסף קונה אחרי שזכה בו המוכר או שאדרבה זה באים כאחת וכשזכה המוכר במעות החפץ כבר מכור וכהצד השני נראה מהא דאין חסרון בהקדש שקונה בקנין כסף לפי מה שכ' התוס' בערובין של"ש משיכה בהקדש כיון שכל היכא דאיתא ולדבריהם יל"ע א"כ כסף נמי לא שייך כשהקדש משלם ואם נימא שכשמשל כבר קנו א"ש דלידו באו המעות כבר חולין ודו"ק

\* עי' במשיכה אם עדיין כח הלוקח בחפץ הוא מכח הדמים שמשלם ושמעתי מטולידנו [בימי חתונתו] להוכיח מהתוס' בב"ק ע: שנקטו שכל טענת הגמ' שם שיש קלב"ם דלכן חשוב כמכר ולא כמתנה דבריהם צ"ב שהרי מכר לו ואילו לא היה משלם לו בתאנים לא היה יכול לזכות בגניבה נמצא שנחשב ששילם לו וע"כ דמ"מ 'מכר' אינו כיון שאין כוחו בחפץ שמשך מכח הדמים ודוק ודפח"ח

\* דין המוכר על הפירות מבואר במאירי שדינו כשומר חינם "שכל שקבל מעות על מה שברשותו ודאי נעשה הוא שומר על אותו דבר עד שיגיע ליד בעלים" וכ"כ הריטב"א "דהא לא סגיא שלא יהא בהם מוכר כשומר חנם כיון דברשותו הם ולקחם ממנו" ועי' ריטב"א בקדושין כח שבחליפין אין המוכר אפילו ש"ח

\* עי' במאירי שנחלק עם חכמי הצרפתים במי שקידש את האשה במקח לאחר שחזר בו המוכר

\* כ' בחינוך [שלו] על עניני הקניות של קרקעות ומטלטלין "ואין ספק כי אלו הקניות כולן מתקנת חכמים הן, והביאו הכתובים לסמוך בהם דבריהם. והאמת כי חכמתם היקרה העתידה להגלות על ידם היתה רמוזה וגנוזה בתוך הכתובים, ואף על פי שעיקר הכתובים אינו על אותן אסמכתות, נלמדות הן מתוכן"

\* עניני קנינים בשע"צ ד ו כל השער

\* עי' שבקדושין מועיל לקדש באיסורי הנאה דתרי דרבנן לכמה ראשונים וצ"ע דינם במזיק וגזלן, ועוד מצינו שיטות שאפשר לקדש אשה חולה באיסורי הנאה גמורים אפילו שלמקדש אסורים,

\* בענין הלואה אם קנייתה במשיכה דומה למתנה או למכר עי' חו"מ סי' עב סעיף לח או לט

\* עי' תורי"ד קדושין יג. שנקט שאפשר לעשות קנין כסף במתנה

## כסף ומשיכה בישראל

בדין ישראל היא מחלוקת ר"י ור"ל ועיקרו בב"מ מז: "אמר רבי יוחנן דבר תורה מעות קונות ומפני מה אמרו משיכה קונה גזירה שמא יאמר לו נשרפו חטיך בעלייה וכו' ריש לקיש אמר משיכה מפורשת מן התורה"

### דין משיכה מה"ת לר"י

ובכוונת ר"י יל"ד אם חלק שמשיכה אינה מה"ת או דרק בא להוסיף כסף ושיטת רוב הראשונים [כך מבואר בכל מי שהק' שיתקנו שיצטרכו שניהם, והם תוס' מז: בשם ריב"ן ותוס' ערובין פא:, רמב"ן ורשב"א וריטב"א והמיוחס לריטב"א והר"ן מז:, וכן מהראשונים שדנו כלפי ר"י שכשדורשים "לעמיתך" אמרינן "מדישראל בחדא"] שנחלקו בתרתי דלר"י מהני כסף ולא משיכה ולר"ל להיפך, ואמנם בסוגיין לט נתבאר בגמ' שלר"י לא מהני משיכה מה"ת, והרמב"ן הוכיח כן מסוגיא דבכורות יג: דאמרינן שם כן להדיא [דאמרינן שם לאמימר שמשיכה קונה בגוי דס"ל כר"י דכסף קונה ולא משיכה ודריש "לעמיתך" שבגוי הוא להפך ומצד הגי' לפנינו הדבר מפורש מיהו כך וודאי נראה שהרי קודם אמרינן בצורת דרשה זו מדישראל בחדא עכו"ם בחדא], ויש לדון כן גם בסוגיא בגיטין נב דיתומים לטובתם לא קונים אלא בכסף כבהקדש ואם נפרש שטעם הדבר משום דמשיכה דרבנן הרי מבואר שמה"ת אינה קונה אלא שהדבר שנוי במחלוקת ואאריך בזה בעז"ה בהמשך

מיהו המאירי [ב"מ מז:, קדושין כח] כ' שמשיכה מהני מה"ת ונלמדת מ"מיד עמיתך" [ודעתו כנראה שמה שמבואר בגמ' שר"י חולק על דרשה זו היינו לדרוש שמהני דווקא משיכה וכדפרש"י "לומר שאין נקנה עד שיצא מיד זה ליד זה" וכ"נ להדיא מדבריו בקדושין] וכיוצ"ב כ' המיוחס לריטב"א בשם ר' שלמיה שמשיכה לא גרועה מכסף וכ"כ הרמ"ה בגיטין נב "דמשיכה מדאורייתא נמי קניא בהדיוט" וכ"ד הריא"ז בקונטרס הראיות שמשיכה שקונה ל"צ קרא ומהניא אפילו לר"י, [ויש שרצו להוכיח כדברי המאירי מדברי הרמב"ם בסהמ"צ [עשה רמ"ה] שכ' "וכבר לקחו ראיה על אלו הפנים מאמרו יתעלה וכי תמכרו ממכר לעמיתך [או קנה מיד] אמרו דבר הנקנה מיד ליד כלומר המשיכה וכבר התאמת שדבר תורה מעות קונות ושהמשיכה במטלטלין היא תקנת חכמים וכן המסירה וההגבהה ובבאור אמרו כדרך שתקנו משיכה בלוקחין כך תקנו משיכה בשומרין הנה כבר התבאר לך שהיותם מצריכים המשיכה בממכרים מפני שהיא תקנה כמו שהתבאר במקומו ואולם שאר הפנים שקונין בהם הקרקעות וזולתם כלומר שטר וחזקה הנה סמכו אותם לכתובים גם כן" ודקדקו שהרי הביא קרא דר"ל וא"כ ס"ל שהוא מה"ת וכן דקדוק לשונו מורה שהתקנה הייתה על ה"צורך" במשיכה ולא על מה שהמשיכה מועילה וכן בלשונו בהלכות בפ"ג ממכירה לא הזכיר כתקנה אלא שצריכים משיכה וז"ל "אבל חכמים תקנו שלא יקנו המטלטלין אלא בהגבהה" מיהו נראה שזה אינו דבפיהמ"ש בקדושין כ' "למדו לכך ממה שנ' וכי תמכרו ממכר לעמיתך או קנה מיד עמיתך דבר הנקנה מיד ליד כלומר דבר שאפשר למסרו אין קנייתו מתקיימת אלא במסירה מיד ליד" וכאן הרי הביא את הפסוק על מה ש"צריכים" משיכה וע"כ שאינו אלא לאסמכתא וזה גופא כוונתו בסהמ"צ שהמשיך "וכבר התאמת וכו'" שבא לפרש שאע"פ שהביא קרא אינו אלא לאסמכתא וע"ז המשיך "ואולם שאר הפנים כו'" שבא לבאר שאינם תקנה כבמשיכה]

\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*עי' סוגיא דגיטין ביתומים ובקדושין בהקדש\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*

### כסף לר"ל במקום של"ש משיכה

כ' האו"ז [ב"מ קמז, בכורות תפ, והוו"ד בהגה"ה ובמרדכי בב"מ] שבמקום של"ש משיכה מודה ר"ל שכסף מהני ודקדק כן מהסוגיא בדף מח שבלן שאינו מחוסר משיכה מהני לר"ל [מיהו תוס' פי' משום דהיא שכירות קרקע וצ"ע בזה באו"ז עיי"ש] וכדברים הללו כ' ר"ת בסה"י [תרח"צ] ודימה דין זה למאי דמהני לר"י משיכה בהפק וכן דימה כן המרדכי בב"מ [שב]

### משיכה בהלוואה ובמתנה והפקר

**במציאה והפקר** כ' התוס' בבכורות יג. שמהני [ומשמע שם שכוונתם דמהני בישראל עיי"ש] ומשמע שם שהמקור הוא מסברא,

**ובמתנה** כ' הריטב"א בב"מ מז: ששיטת התוס' דמהני וכ"כ ר"ת בסה"י [בסי' תרח"צ] וכ"נ להדיא במרדכי ב"מ [שב], וכ"נ להדיא בתשובת רש"ג [שע"צ ד ג כח] שכ' "וכשם שאדם קונה המתנה בדין משיכה כשתבא ליד מקבל המתנה כך קונה הדבר שנמכר לו כשבא ליד הלוקח בדין משיכה"

ובשם הרמב"ן כ' הריטב"א שלא מהני ולא נתבאר בדבריו להרמב"ן מה הדין במציאה והפקר ומסתברא דדוקא במתנה אמר כן שהרי כשקונה מגוי מהני לר"י משיכה ומאי עדיף מהפקר ודוחק לומר שדעת אחרת מקנה דא"כ אפילו מישראל נמי, ועוד שעצם הדבר שיש בזה חילוק בין ישראל שקונה מישראל לבין כשחד מהם גוי מוכיח שעיקר החיסרון מתחילתו הוא בקנין ביניהם וז"ב.

- וע"ע מה שאכתוב בקנין הגוי לפי רב אשי שקנינו בכסף ולכאורה הוא אותו דבר

### שאר הקנאות לר"י

הריטב"א [מז:] בשם הרמב"ן כ' שמתנה לר"י נקנית מה"ת בחליפין או בחצר או באגב אע"פ שלדעתו אינה נקנית במשיכה

מיהו נראה שמהראשונים [מהר"ם מרוטנבורג פראג קמג, תתקנז,] שפי' בסוגיא דגיטין נב הטעם שיתומים כהקדש ולא קונים מהם במשיכה לרעתם משום שמה"ת כסף קונה מוכח דאף חצר רק מדרבנן דשם ברור שהדין כן אף בחצר

ועמש"כ על גוי

## כסף ומשיכה בגוי

שנינו בזה שני סוגיות א' סוגיא דבכורות יג - עסקה בדין קנין כסף עם גוי ואמרינן בגמ' דלר"ל דבישראל משיכה דרשינן לעמיתך שבגוי כסף דוקא ולא משיכה מיהו אמרינן דלמ"ד גזל הכנעני מותר לא דרשינן לעמיתך וממילא בגוי נמי מהניא משיכה, ב' סוגיא דע"ז עא - עסקה בדין קנין משיכה עם גוי ונחלקו בזה אמימר ור"א ומסקנא כאמימר שמהני משיכה,

ולמ"ד שכסף קונה מבואר בגמ' שמשיכה לא קונה דבעכו"ם בחדא,

ולמ"ד שמשיכה קונה לא מפורש בגמ' שכסף לא קונה ונחלקו בזה הראשונים ששיטת התוס' שלאמימר כסף לא מהני דס"ל כר"י שבישראל מעות קונות ודריש לעמיתך דבעכו"ם בחדא במשיכה, מיהו הרשב"א [בחי' ובתשובה במיוחסות רכ"ה ובתורת הבית ב"ה סוף ש"ב] והרא"ה [בבד"ה ב"ה ש"ד] נקטו שלכו"ע כסף קונה ונחלקו אם גם משיכה [ומש"כ שכ"פ הרמב"ן אין כוונתם ממש אלא שאת עיקרון הפי' לקחו מדבריו וכמבואר למעיין ברמב"ן בע"ז ובבכורות דלדינא ס"ל שלא מהני כסף], ושיטת ר"ת בסה"י [תרח"צ] שלכו"ע כסף לא מהני ונחלקו אם בעינן תרויהו או דסגי במשיכה,

### כסף במקום שלא שייך משיכה

הכל כמו בישראל

### משיכה בהלוואה ובמתנה והפקר

במציאה והפקר כ' התוס' בבכורות יג דמהני לכו"ע וכ"כ ר"י מפאריש בע"ז, ובתוס' בע"ז כ"כ גם במתנה וכ"כ ר"ת בסה"י [תרח"צ] וכ"נ להדיא במרדכי ב"מ [שב]

### דין שאר הקנאות

למ"ד שמשיכה לא מהני מבואר בתוס' בע"ז שגם חצר לא מהני שהרי כ' שכדי לצאת ידי חובת כולם יש לעשות שהגוי ימשוך לחצירו וגם יתן כסף וכ"כ המרדכי [תת"נ] והר"י מפאריש וכ"כ מהר"ם מרוטנבורג [קרימונה שיג], וכך מוכח קצת ממאי דמקשינן בע"ז מגזילה ומאי קשיא דלמא בשמשך לרשותו אלא שאי"ז ראיה דר"י סתמא אמר, וכן יש מדקדקים מהא דפרדשנא, וכן ממה שכ' המרדכי [שב] בשם תוס' דע"כ מציאה נקנית במשיכה דאל"כ במה יקנה וכ"כ הר"י מפאריש בע"ז ואם חצר מהני יקנה בחצר

וגדולה מזו כ' הראב"ד בע"ז דלר"א שמשיכה לא קונה כן הדין להגבהה ולכל ההקנאות לבד מכסף דגלי ביה רחמנא מכסף מקנתו

מיהו ברש"י בבכורות יג נראה להדיא שמהני שכ' "עד שתבא לרשותו של ישראל לא קני"

### משיכה וכסף בגוי מגוי

לענין משיכה מהסוגיא שאמימר למד שמהני משיכה בישראל מגוי ממה שנהגו הפרסאי בפרדשני מבואר שהנדון של הסוגיא היה גם בגוי לגוי

ולענין כסף כ"כ הרשב"א בתשובה [כת"י רס] ועי"ש שלמד מזה שדין ישראל עם גוי כדין גוי עם גוי ולפי"ז לכאורה ל"צ בבכורות שני דרשות כדמשמע פשטיה דגמ' שם דיש "ממכר לעמיתך" ויש "מיד עמיתך"

### נספחים

\* עי' תשובות הרשב"א כת"י קטו

## כמה עקרו את המקח

\* דעת הראב"ן שכשביטלו מה שלא חששו שיאמר לו נשרפו מעותיך הוא משום דקל להצילם ועוד כ' "וא"ת דליתקנו שיהא קונה החיטין שמשך כדי שיצילם והשעורים נמי יהיו ברשותו עד שמשכם בעל החיטין כדי שיצילם בעל השעורים. תריץ תקנה לזה והפסד לזה לא יפה לתקן דשמא בעוד שהיה עוסק להציל את זה היה נשרף זה, דלא דמי למעות ופירות שמעות אין בהן טורח להציל שעם הצלת הפירות יכול להציל מעות דאיכא תקנה לבעל מעות בלא הפסד בעל הפירות ואם לא הציל פושע הוא וחייב"

## חיוב אונסים ויוקר

בכל מקח לא גמור כקנין כסף יש לדון אם שייך שבעיקר הדין האחריות על החפץ תתחלק בין שניהם או שחייב להיות שכל האחריות תהיה נחשבת ברשות א' ומיני האחריות על החפץ הם שלושה יוקרא, זולא, אונסים, ויש לדעת ויש לדעת איזה סוג אחריות מגדירה שהחפץ שלו ואיזה מין אחריות יש לה קיום גם בלי שיחשב החפץ כשלו וזה החילי בעזרת החונן לאדם דעת

שנינו בגיטין נב "אמר רב חנילאי בר אידי אמר שמואל נכסי יתומין הרי הן כהקדש ולא מקני אלא בכספא" - "משוך פירי מיתמי אייקור היינו דרב חנילאי בר אידי [ זול לא יהא כח הדיוט חמור מהקדש" ומבואר שיתומים שקנו מהם במשיכה ידם על העליונה אם הוקר היתומים מרויחים ואם הוזל הלקוחות צריכים לשלם כדמעיקרא וכיוצ"ב איתא בקדושין כט כלפי הקדש "משכו במנה ולא הספיק לפדותו עד שעמד במאתים נותן מאתים מאי טעמא ונתן הכסף וקם לו משכו במאתים ולא הספיק לפדותו עד שעמד במנה נותן מאתים מאי טעמא לא יהא כח הדיוט חמור מהקדש"

ויש לחקור ביסוד דין זה אם הכוונה שדנים כלפי יוקר שהוא עוד ברשות ההקדש או היתומים, וכלפי זול דנים שהוא ברשות הלוקח, או שהקדש ויתומים דומים לקרקע במקום שלא קונים בכסף שאם התנה הלוקח "אי בעינא בכספא איקני אי בעינא בשטרא איקני" ואף הם יכולים לחזור בהם לפני שעשו שניהם והלוקח לא יכול לחזור בו ונפק"מ בתרתי א' אם יחזרו בהם ההקדש או היתומים בלי יוקר אם יוכלו, ב' אם הלוקח חייב לשלם את המחיר היקר או שאדרבה כל כוחם לחזור בהם אבל לעולם הוא אינו חייב יותר משעת משיכה, וכן יש לדון ביתומים אם כבר אכל את החפץ אם ג"כ יהיה דין זה [בהקדש לא כ"כ משכח"ל מיהו אפשר באופן שחילל את הקדושה על מעט כסף ע"ד שישלם לאחמ"כ את השאר אלא שצ"ע אם בכה"ג ג"כ הדין כן ויש לדון בזה אם יש ראיה מהראב"ד בריש פ"ט ממכירה עיי"ש ואכמ"ל]

ויש לדון בזה להוכיח מהקדש שהרי לאחר שמשך בסתם אסור לו להשתמש עד שישלם וא"כ יש לתמוה מ"ט בהוזל יפסיד שהרי הזהב מחייב את הכסף הוא מכח שנתקיים המקח ואיך יחייב באופן שכל מה שחל זה רק החיוב וע"כ לכאורה שההקדש לא יכול לחזור בו וכיון שיצא מכח ההקדש נתחייב בדמים [ויסוד זה שמה שיצא מרשות מוכר מחייב בדמים כבר נראה מהגרעק"א מז: ואכמ"ל]

מיהו אין זה ראיה גמורה דמצינו קיום מקח שנחשב לדבר שמחייב מעצם מסירת הממון אפילו שלא קנאו דהרי כסף לר"ל מחייב מי שפרע אע"פ שלא קנאו ועוד שמבואר ברמב"ן בדף מז שבסוגיא בדף מט דשומשמי אם לא היה חוזר בו קודם שנאנסו המעות לא היה מהני חזרתו לאחמ"כ וריהטת הרמב"ן שם הוא אפילו אם אין לו רשות להוציא שהרי סוגיא דהתם דחאה הרי"ף מההלכה כיון שהמעות ניתנו להישתמש בהם, וא"כ בהקדש אפשר שאפילו שיכול לחזור בו כבר נתחייב הלוקח מחמת שבא לרשותו הממון, ובאמת שראוי לפי"ז לדון לר"י לפני שתיקנו משיכה אם היה מי שפרע למי שחזר בו לאחר משיכה

ונראה ראיה לדבר מדברי התוס' בסוגיא בגיטין דאיתא התם "יהבי יתמי זוזי אפירי זול לא יהא כח הדיוט חמור מן הקדש אייקר אמר רב שישא בריה דרב אידי הא רעה היא לדידהו דאתו למימר להו נשרפו חיטכם בעלייה" ונתקשו הראשונים שהרי בזול יכולים לחזור בהם וא"כ בנשרף נמי וכ' התוס' "כיון דברשות יתמי אייקור ומסתברא דברשותם נמי נשרפו" ומבואר שמה שמרויחים את היוקר אי"ז אלא מחמת שברשותם הוקר ואע"פ שאם הוזל הם לא מפסידים מ"מ השריפה תלויה ביוקר והזול אינו תלוי ביוקר, ולמדנו ששייך להפריד בין יוקר לזול לענין אחריות ול"ש להפריד בין יוקר לנשרף, ואין לדחות שכוונת התוס' דווקא כלפי לוקח שאם קנה יוקר וודאי קנה לגמרי שהרי תוס' מכח יסוד זה הקשו על האופן שמשכו מיתומים שכיון שהיוקר ליתומים יפסידו בנשרף ושם הוא אע"פ שהיוקר שלהם כמוכרים [ואין לדחות שתוס' הק' על הגמ' במשכו מיתומים מסברא ולא מכח הכלל שלהם שהיוקר והאונס תלויים זב"ז דברמב"ן שם להדיא שכל עיקר קושייתו זה שיש סתירה בענין זה]

וטעם החילוק בין יוקר לזול נראה שכל יוקר א"א לזכות בו בלי שברשותו יוקר אבל את הזול אפשר להפסיד מטעמים אחרים דלוקח שמשך כבר נתחייב בערך זה ולא אכפ"ל במה שהוזל וכן יתומים שקנו וחוזרים בהם שהוזל הרי מבטלים את המקח וממילא פירותיו הוזלו וזול מכיון שאינו שינוי ואינו נזק אינו סיבה המונעת למי שיש לו זכות לחזור בו לחזור

מיהו לשונות הרמב"ם בפ"ט ממכירה כלפי הקדש ויתומים שהוא חזרה באופנים שנח להם, וכ"נ מלשונות רש"י שתלה את האונס בחזרה "דכיון דלענין חזרה לאו ברשות מוכר הוא לענין דליקה נמי לאו ברשותיה קיימא" וכ"נ מלשונות הרמב"ן [בב"מ ובגיטין] "מאחר שאם רצו כסף ומשיכה קונין בשל יתומים לענין אונסין משעה ראשונה קנו אלא שאם חזרו בהם חזר המקח וכל זמן שלא חזרו אם נאנס להם נאנס"

ובעיקר הדין שנתבאר מדברי התוס' שהיוקר והאונס תלויים זב"ז נראה שהרמב"ן חולק שהרי על קושיית התוס' בגיטין תי' הרמב"ן שאין הטעם מחמת היוקר אלא משום שהמוכר לא יכול לחזור בו שזה מכריח שהלוקח קנה וזה ל"ש באופן שמשכו מיתומים דאדרבה גם שם כיון שהלוקח לא יכול לחזור בו א"כ קנה [ובאמת שזו פשטות לשון רש"י בגיטין שהחזרה קובעת ולזה נתכוון הרמב"ן בגיטין שכ' שאפשר שרש"י נתכוון לפירושו]

וכך נראה ממה שדעת הרמב"ן בדעת ר"ש שבהוקר המוכר יכול לחזור ובכ"ז ס"ל שכשנאנס הלוקח מפסיד

ובאמת שנראה שזה שורש המחלוקת בין הרמב"ן לבעה"מ בענין נשרף המקח בקנין כסף קודם חזרה שדעת בעה"מ שהלוקח מפסיד הוא משום דס"ל דמדחזינן שבלי מי שפרע זוכה הלוקח ביוקר והרי א"א לזכות ביוקר בלי שברשותו יוקר וא"כ ממילא ברשותו נאנס וכשיטת התוס' אבל דעת הרמב"ן לשיטתו שהיוקר ל"צ שיהיה ברשותו בשביל שיזכה בו

והדברים מפורשים בדברי הרמב"ן במלחמות שהבין שעיקר כוונת בעה"מ להביא מסוגיא דגיטין הוא מכח שפי' את הגמ' כתוס' שהרי הרמב"ן כ' שלפי הפי' שלו מיושבת הסתירה בגיטין דמשמע דלהבעה"מ קשיא ולכאורה הוא תימה שהרי אדרבה להבעה"מ קושיא מעיקרא ליתא דהטעם שמפסידים היתומים הוא משום דאף הדיוט מפסיד ולכן הוצרכו לתת את היוקר למוכר בכדי שאם יהיה שריפה יטרח ויציל אבל מ"מ אם ישרף היתומים יפסידו וא"כ השריפה לא תלויה ביוקר ומאי קשיא מהגמ' בע"א אלא וודאי כמש"כ שהבין שעיקר כוונת בעה"מ הייתה שרואים שמי שהיוקר שלו מפסיד ובכל מקח נחשב שהיוקר של הלוקח שהרי צריך מי שפרע

וכדברי הרמב"ן שהלוקח זוכה ביוקר בלי מי שפרע גם בלי שברשותו אייקר נראה ג"כ בר"ח שבי' בטעמא דר"ש שחוזר בו ביוקרא משום דברשות מוכר אייקר כיון שברשותו נשרף ובכ"ז צריכים מי שפרע, ועוד יש ללמוד מדבריו שאין המוכר יפסיד בשריפה אם לא שברשותו ישרף ול"ש חזרה לאחר שריפה וזה כעין הבנת בעה"מ שמכח מה שהחפץ ברשות לוקח הבין שכבר לא מהני חזרה,

מיהו עוד נראה בר"ח שהשריפה תלויה ביוקר ולדברי הרמב"ן זה צ"ע מסוגיא דגיטין שמשכו פירות מיתומים היוקר ליתומים ובכ"ז כשנשרף הלוקח מפסיד ונראה שיש לחלק דל"ש להטיל אחריות על מוכר בלי שיהיה לו את היוקר [והיינו סוגיא דחביתא סד.] אבל מצד הלוקח אי"ז סתירה שהרי לא כל הקונה זוכה ביוקר כדמצינו בהלואת סאה בסאה ואפילו במקח מצינו בטרשא [סה.] לפי' הרמב"ן שהלוקח מושך ואוכל את החפץ וחייב דמים כשעת פרעון [ואמנם יש לדון בזה מסוגיא דאחריות בספינה ודודא שדעת הריב"ן שם שאחריות יוקרא וזולא על המוכר מעמידה את החפץ ברשות המשכיר ואף למי שחולק מודה לכאורה מטעם זה שאינו רבית קצוצה מיהו נראה שיש לחלק דהתם מדינא ברשות משכיר הוא ורק ע"י האחריות יוצא מרשותו ובכה"ג סגי ביוקרא וזולא ודו"ק]

\*\*\*יש לברר סוגיא דב"מ נו בענין לחלל קודם המקח

דוק הדין בנשרף בהקדש

# דמים וחליפין

## בדין הכסף אינו קונה את הזהב והזהב מחייב את הכסף

### ביאור המשנה

תנן "הזהב קונה את הכסף והכסף אינו קונה את הזהב" ויש לדקדק במה עיקר המשנה דנה ובגמ' מה: מפרשינן שהמשנה עוסקת בתורת "דמים", וכן מבואר טעם הדין "דהבא פירא וכספא טבעא וטבעא פירא לא קני", ועוד מבואר בגמ' שבדין הזהב קונה את הכסף אינו קנין גמור אלא רק "מחייב" ו"נתחייב גברא" ויל"ד במה ששנינו הכסף אינו קונה אם המשנה ג"כ עסקה במה שאינו מחייב או שתורת דמים כולל שני דברים א' שקנין הפרי מחייב את דמיו, ב' שנתינת הדמים "קונה" את החפץ, וממילא כלפי כסף הנדון בקנין גמור

ובאמת שבתשוה"ג [גאוני מו"מ] "קים לן כספא טיבעא ודהבא פירא ולא נתחייב שמעון לראובן בזהב דתנן הזהב קונה את הכסף והכסף אינו קונה את הזהב ופירשה בתלמוד הזהב מחייב הכסף ואין הכסף מחייב הזהב", וכן מבואר בתוס' מה: שהיו צריכים לשנות הכסף אינו מחייב את הזהב וכך מבואר ברמב"ן והרשב"א והר"ן שם ונראה שכך משמעות לשון הברייתא שאמרה "מכר לו עשרים ומשה דינרים של כסף בדינר של זהב" ומבואר שבאו לומר שכשמוכר לו כסף אינו מחייב את הזהב מיהו בספר המקח בשער מא עמוד שעג נראה שגרס "נתן לו עשרים וכו'" [ושם כ"כ גם כלפי דינר זהב ולכן ל"י אם יש לסמוך ע"ז שהרי בעמוד שעח כ' "מכר" כלפי דינרי זהב]

מיהו מאידך מכמה ראשונים מבואר שהחסרון במשנה הוא משום שכסף אינו קונה דרש"י בגמ' מה: כ' על הא דאמרינן טבעא פירי לא קני "אי משום דמשיכת ממכר מפורשת מן התורה כדלקמן אי משום דתיקנוה רבנן שמא יאמר לו נשרפו חטיך בעלייה" ומבואר שהמשנה עוסקת בדין קנין כסף וכך פשטות רש"י במשנתנו שפי' הטעם "ומעות אינן קונות עד שימשוך המטלטלין" וודאי משמע כוונתו לקנין כסף ועוד שאח"כ סיים "אבל משיכת המטלטלין קונה ואין אחד מהם יכול לחזור בו ובגמרא מפרש טעמא איכא דיליף משיכה מן התורה ואיכא דמוקי לה בתקנתא דרבנן" ומשמע דקאי גם על פתיחת דבריו שמעות לא קונות מטלטלין, וכן מבואר ברש"י מה: שבכלל תורת "דמים" הוא ג"כ ה"קנין כסף" שכ' "שאף על פי ששנינו נתן לו מעות ולא משך הימנו פירות יכול לחזור בו הני מילי כשנתנו בתורת דמים כדרך מקח וממכר". וכך נראה להדיא ברמב"ם בפיהמ"ש שהמשנה עוסקת בדין קנין המטלטלין שלא מהני כסף אלא רק משיכה שכ' "הכלל בכל זה הוא מה שקדם לך ביאורו בפרק הראשון דקדושין שמכירת המטלטלין מתקיימת במשיכת הדבר ולא בנתינת המעות" ומבואר שהמשנה בכלל לא עוסקת במה ש"מחייב" את הכסף אלא שהוא נקנה וממילא ברור שמחייב כדין כל מכר

וכ"נ במאירי שכ' בתחילת המשנה כהקדמה לבאר את כללי המשנה "אם פרע איש הדמים את דמיו ולא משך את החפץ או את הסחורה כל אחד מהם רשאי לחזור כמו שיתבאר במשנה זו שאין המעות קונות ואם חזר אחד מהם מחזיר הלה את המעות אלא שבזו החוזר מקבל עליו מי שפרע כמו שיתבאר ואם משך בעל הדמים את החפץ אף על פי שלא פרע מעותיו קנה ואין אחד מהם יכול לחזור והרי המעות חוב אצלן" ונראה שאין עיקר הנדון בחלות חיוב הכסף שהוא ממילא אלא שקנה את הדבר הנמשך ולא קנה את הדבר שפרע את דמיו

ועוד שכ' על הסיפא של המשנה של "כיצד משך הימנו פירות וכו'"-"בא לבאר איזה דין יוצא לנו במה שנקרא זה מטבע אצל חברו"

וכך מבואר בטור [רג] שצייר כלפי שני הדדינים ציור א' "שאם מכר לו דינר זהב בעשרים וחמשה דינרי כסף בתורת דמים שלא יחד לו הכסף" ומבואר שהכסף אינו מיוחד והזהב מיוחד גם בדין של הכסף אינו קונה את הזהב

ולכאורה באנו למחלוקת דלדעת התוס' והרמב"ן והרשב"א והר"ן המשנה עסקה למי יש את הכח לחייב את מי, ולדעת רש"י והרמב"ם והמאירי המשנה עסקה היאך קונים את המטלטלין

ולכאורה לשיטת התוס' אינו ענין לדין שביטלו קני"כ ולא יהיה מי שפרע וא"כ הריטב"א [מד.] שכ' "לא משך את הזהב אף על פי שזה נתן את הכסף לא קנה דמעות אינן קונות" נראה דסובר כרש"י והרמב"ם

מיהו הר"י מלוניל כ' בכל דבריו שהנדון על כסף שאינו מחייב ומאידך נתן טעם שמעות לא קונות וכ' שיש מי שפרע וז"ל "כלומר אם משך בעל הזהב את דינרי הכסף אינו מתחייב מיד לתת דמיהם לבעל הכסף ויכול כל אחד ואחד לחזור בו ובלבד שיקבל עליו מי שפרע כדאמרינן בסופא דמתני' נתן מעות ולא משך ממנו פירות יכול לחזור בו אבל אמרו חכמים מי שפרע וכו'" "אבל מי שמשך את דינרי כסף אינו מתחייב מיד לתת דמיהן בפרוטות לבעל דינרי כסף שהרי אם ירצה אחד מהן לחזור בו יכול לחזור ובלבד שיקבל עליו מי שפרע" "אבל מי שמשך המטבעות לא נתחייב ליתן אסימון לבעל המטבעות אם ירצה לחזור בו אבל קאי במי שפרע" "אבל אם נתן לו כ"ה דינרין של כסף אינו מתחייב בעל הזהב לתת הזהב כלומר אם ירצה לחזור בו יכול לחזור בו דהא מעות אינן קונות משום תקנתא דרבנן אלא לקבל עליה מי שפרע"

### טעם החילוק בין טיבעא לפירי

וכלפי הדין שכסף לא יכול לחייב זהב יל"ד במה תלוי עיקר טעם החילוק בין כסף לזהב דאפשר שבשביל שיחייב בעינן שיהיה פרי שמחייב טיבעא ואפשר שעיקר הדבר תלוי שרק פרי יכול לחייב ולא טיבעא ולא תלוי בדבר המחוייב כלל ואפשר שהכל תלוי בדבר המחויב ולא בדבר המחייב כלל דהיינו שאפשר להתחייב כסף ולא פירי

ומלשון התוספתא [פ"ג הל"ז, והובאת בראשונים] "כללו של דבר כל הנקנה קונה" למדנו מבואר שהכל תלוי בדבר המחייב מיהו אינו ראיה גמורה לענין מטלטלין שמחייבים מטלטלין ומ"מ ברור שאין מטבע מחייב מטבע

וממשמעות הגמ' שנקטה בכמה מקומות שבשביל שיקנה בעינן שהקונה הוא פירי והנקנה הוא טיבעא [כגון מד. "דהבא דחשיב הוי טבעא כספא דלא חשיב הוי פירא וקני ליה פירא לטבעא", מד: "כספא דחריף הוי טבעא דהבא דלא חריף הוי פירא וקני ליה פירא לטבעא", מה: "דהבא פירא וכספא טבעא וטבעא פירא לא קני"] נראה וודאי שמטבע לא מחייב מטבע דאם נימא שמחייב ורק מטלטלין לא מחייבים מטלטלין א"כ היה סגי לומר שהדבר הנקנה הוא טבעא דבשלמא אם נימא שמטבע לא קונה מטבע בהני מילי שהם בעצם מטבעות וכל מה שהם חשובים פירות הם כלפי אותו הדבר א"כ היה צריך לפרש את שניהם וכך באמת נקטו הראשונים [כך מבואר ברש"י מו: ד"ה "ואפילו כיס" וברמב"ן מד: "ולא מצינו מטבע קונה מטבע כמותו"] בפשיטות שטיבעא לא מחייב טיבעא ולמדנו שוודאי אין הכל תלוי בדבר המחוייב ונשאר לדון רק בשני הצדדים הראשונים והנפק"מ אם פרי מחייב פרי

ולהצד הא' שלחייב רק פרי מחייב טיבעא הטעם ברור שיסוד החיוב הוא התשלום של המקח וממילא רק דמים על פירי מתחייבים ממילא דזה עצם המקח מחייב אבל לחייב פירי אפשר דא"א בלי איזו שהיא הקנאה ומנ"ל שיש בכוחו של זהב לחייב כך

ולהצד השני טעם החילוק נראה שכיון שיסוד הדין של "מחייב" הוא מכח קיום המקח שמתחייב הלוקח לשלם א"כ אינו שייך כלל בדמים, וביאור הדברים נראה בעזהי"ת דכל מקח יש בו שני צדדים יש את הדבר הנמכר ויש את התשלום שהם הדמים ומהות זו שיש בהם היא בכל מקח ואין בה הפרש באיזה קנין נקנה כל צד במקח דסו"ס עיקר הדו"ד ביניהם הוא שהלוקח יזכה במקחו וישלם למוכר את הדמים ושהמוכר בעד הדמים ימכור את המכר

וכח המטלטלין לחייב את הדמים הוא משום שנגמר ביניהם המכר שכיון שזכה במקחו נתחייב לשלם את הדבר שהותנה בזכייתו וחיוב זה שייך רק כשזוכה בדבר הנמכר שהדבר הנמכר מהותו היא שמקבל מהמוכר דבר חדש שלא כלול במה שנותן למוכר בתשלום ונמצא שאין חיובו לשלם מבטלת את תועלת זכיתו דלעולם הדבר שזכה בו לא מתבטל חשיבותו במה שמשלם [וכדאמרי אינשי זבנית קנית זבין אוביד (לק' נא.)], ולכן במשיכתו נגמר מכר ביניהם ומחוייב תמורתו, אבל בדמים כשזוכה בהם המוכר לא נגמר שום דבר שמחייב ביניהם שהרי המוכר לא זכה בדבר חדש שיתחייב מחמת גמר מקחו שהרי את תמורתו צריך להשיב

ועוד נראה עפ"י יסוד דרך זו שממילא לעולם זכותו בדמים אינה קודמת לקנית הלוקח בחפץ שכיון שאין לו בדמים דבר חדש אלא תשלום על המקח א"כ אין זכותו בדמים מכח עצמם אלא מכח המקח שמכר וקודם שמכר אין לו בהם שום זכות שהרי בעד מה שזכה במעות צריך להעמיד את המקח א"כ לא ניתן לו הדבר באמת אלא אדרבה רק נפרע חובו של הלוקח כלפיו בדמים אלו ולא יתכן שיקנה אותם אלא לאחר זכית הלוקח או בב"א ע"י קנין כסף ודוק

ויסוד זה הוא המבואר בתוספתא [פ"ג הל"ז] "כל הנקנה קונה" דהיינו שלעולם המטלטלין והפירי נקראים "נקנה" והטיבעא אינו נקרא כן ובריטב"א מד. כ' "דכל שנתן זהב בכסף הזהב הוא הנקנה והכסף הוא הקונה והדמים וצריך שימשוך הדבר הנקנה" ומבואר שכסף לעולם נקרא דבר הקונה

וביותר מכך נראים הדברים שגם באופן שישלם במטלטלין ובאופן שהדבר ברור ביניהם שהפרה היא ה"תשלום" של החמור לא יתחייב המוכר במשיכת הפרה שהרי אין המוכר מושך את הפרה בכדי לזכות בה לעצמו אלא רק בתורת פרעון החמור ואינו קונה עד שיזכה הלוקח במקחו תדע שהרי אפילו לאחר שימשכו שניהם אם ימצא ביטול במכר של החמור לא ישאר מכר הפרה ורק יצטרך לשלם דמים כיון שאין לו שום תביעה על הפרה אלא כפרעון החמור וזו כוונת המאירי בע"ז סג שע"י משיכת האתנן לא מתחייבת הזונה ליבעל "דאדרבה האתנן הוא הדמים והוא נקנה בביאה ואין הביאה נקנית בו" ונראה שאין דינו בביאה דווקא, ואף הראשונים שם שנחלקו וסברו שכן מחייב אפשר שאיירו באופן שלא מבורר מה עיקר ומה תשלום, ודברי המאירי הם ראיה לתוספת שבדרך השניה

{קצורם של דברים דדמים [דהיינו התשלום] לא מחייבים משום דהדמים אינם מגיעים למוכר רק מכח הקנאת החפץ וכל שלא קנה הלוקח לא יתכן שיזכה בהם וטיבעא לעולם נחשב לדמים ולא יכול לחייב שמכיון שמתחייב לשלם כנגדו ובו אין שום דבר מלבד ה"דמים" א"כ נמצא שלא זכה בשום דבר לעצמו שגוף הדבר לא ניתן לו ואין בו יותר מכך כלום}

ואחרי כתבי כל זאת מ"מ נראה שאין זו הדרך עיקר לפי מה שיבואר בדברינו על חליפין שיש תורת דמים ויש תורת חליפין וא"כ לא יתכן להעמיד חפץ כתשלום דהא היינו חליפין ולכן עיקר הדבר שגם לשיטה זו שמטלטלין מחייבים מטלטלין עיקרם מחייבים דמים אלא שנקבע ביניהם לשלם את הדמים מחפץ פלוני ובזה באמת שיל"ע הרבה מכח מה חל ולא נראה שזה הלכה בכל חיוב דא"כ לא היה נחשב שהמטלטלין מחייבים את המטלטלין וצ"ל שכל זה מכח המקח לחייב את התשלום שיכול לחייב גם חפץ פלוני שיחול מכח המקח שחייב לשלם את הדמים שנתחייב לו בחפץ זה

וממילא עדיין צריכים למש"כ בחילוק בין מטבע לחפץ לענין מחייב בטעם החילוק לעניין חיוב המטלטלין בדווקא אבל כלפי החיוב דמים ל"צ לזה דשניהם אמת ודו"ק

ובעיקר דין המטלטלין אם מחייבים מטלטלין תנן "כל המטלטלין קונין זא"ז" ופרש"י שאיירי גם בתורת דמים ועי' בחי' הגרעק"א שנסתפק היאך לפרשו אם כוונתו שאפשר לחייב לשלם במטלטלין או שכוונתו שקונה בדמי הדבר הנקנה ע"ד המבוארת בסוגיא בדף מו: במחליף דמי פרה בשור, ובהגהות על השו"ע [קצה ב] כ' שכוונת רש"י שמחייב מטלטלין, ובאמת שבר"י מלוניל מבואר שמחייב בתורת דמים וז"ל "ובין בתורת דמים שהם קפידים בדמים שאמרו זה לזה טליתך בכמה אמר ליה בכ' דינרין חלוקך בכמה בט"ו דינרין ונתרצו להחליף חלוק בטלית ובלבד שיחזיר לו ה' דינרין אמרינן כיון שמשך בעל הטלית את החלוק נקנה הטלית ואין אחד מהם יכול לחזור בו אי נמי משך בעל החלוק את הטלית נתחייב בעל החלוק לתת חלוקו לבעל הטלית", והביאו ג"כ המאירי וכ' ע"ז "ויש חולקין לומר שבתורת דמים כגון אני מוכר לך זה בזה צריכים הם למשיכת שניהם ולא יראה כן" ולמדנו שדין זה תלוי במחלוקת ראשונים, ובאמת שבמאירי נראה שמה שהסכים עם הר"י מלוניל היינו מדין חליפין כדמוכח ממה שהביא לדבריו ראיה מ"כמו שיתבאר למטה" ולכאורה כוונתו לסוגיית חליפין ומקפיד עליהן ובדבריו בקדושין מפורש שמדין חליפין הוא, מיהו בר"י מלוניל להדיא שמדין דמים הוא עיי"ש,

וכהר"י מלוניל מוכח ברמב"ן שבדבריו מבואר פעמיים בחי' שלרה"ג שזהב חשיב פירי קונה מטלטלין ומוכח בדבריו שבתורת דמים שהרי הק' שיהיה כ' במקום הזהב קונה את הכסף שקונה את המטלטלין וכ"ש את הכסף ועוד מוכח כן שדן אם זהב קונה דינר זהב וכוונתו לכאורה בתורת דמים שהרי בתורת חליפין כבר הסיק שאפילו כסף אינו קונה אם מטבע היה נקנה ולא קונה אלא וודאי בתורת דמים ולמד שלא מהני מדלא פי' כן בגמ' את כל המטלטלין קונים זא"ז {ועוד שמעתי ללמוד כן מדברי התוס' מה. סוד"ה "ושאני" שלמדו מדר"ש שאמר שאין דינר זהב קונה טלית שזהב הוא טיבעא לגבי מטלטלי ומשמע שאם היה פירי היה קונה את הטלית מיהו אפשר שכוונתם מתורת חליפין}

וכ"נ מדברי הרא"ש שהוכיח שזהב הוא טיבעא מדאינו קונה טלית ואח"כ הוסיף שגם אינו נעשה חליפין ומבואר שבהתחלה דן בתורת דמים

וכך נקטו בפשיטות המהרש"ל והמהרש"א ומהר"ם שי"ף על דברי התוס' בריש הפרק

ומאידך נראה מדברי הראב"ד במו: שלא מהני עיי"ש ובאמת שהראב"ד פי' במשנה שקונים בתורת חליפין.

### גדרי החיוב

יש להסתפק במהות החיוב שחל בכסף ע"י הזהב דיש שני משמעויות כשאומרים שיש חיוב לשלם דבר מסוים **א'** שיש חיוב לשלם את סכום הדמים המסוים ע"י דבר מסוים וכעין שמצינו בפועל דלמדו הראשונים מב"מ קיח שיכול לומר לו זיל טרח וזבון ותפרע לי במעות

**ב'** שיש חיוב לשלם מדת כו"כ של הדבר המחויב וזכות התובע היא עצם המדה של כו"כ וכאילו הלווהו את המין של הדבר המחויב.

ובאמת שנראה שכשיש לו מהדבר שאותו התחייב וודאי שיצטרך לשלם לו דוודאי א"א להחיוב מהסוג השני בלי הסוג הראשון דבכלל מאתיים מנה אלא שיש לדון אם חיובו לשלם דבר זה בתור שזכותו מדת כו"כ של כו"כ וכהסוג השני או שרק חיובו ליפרע בדבר זה כהסוג הראשון ועוד כשאין לו אם מחויב לטרוח ולקנת כבפועל ונמצא שיש חומרא וקולא בכל צד מיהו אינם סותרים ואפשר שאיתא לתרויהו

ולכאורה בתוס' מד: ד"ה למו"מ מבואר שהערך לעולם תלוי בטיבעא וא"כ הרי הוא כהצד הראשון ונראה שאין דבריהם אמורים אלא בכה"ג של מטבע דאיסר כל מהותו שהוא חלק מהטיבעא ופרט שלו וממילא כשמבקש מחיר באיסר א"כ אין דעתו שיתחייב לו כו"כ איסרים בתור מין מטבע בפנ"ע תדע שהרי כ' התוס' שיכול לפרוע לו דינר כסף ואמאי הרי פסקו איסר וא"כ אין יכול לשנותו ממטבע למטבע מיהו לפמש"כ רה"ג בס' המקח שער מא שהלוה במטבע א' יכול לפורעו במטבע אחר כל ששניהם חשובים מטבע א"כ ה"ה כאן.

ובתשוה"ג [גאוני מו"מ יג] דנו בענין מי שנתן כסף על זהב והזהב יתייקר שאינו צריך לשלם לו את שיעור הזהב שנתחייב לו משום שאין הכסף קונה את הזהב ולמדנו שאם היה מחייב היה חיובו לפי מדה וכהצד השני

ויש לדון ענין זה במה שאמרו בגמ' שבכל מקום שהוא בא לומר שאם אמר לו מארנקי חדשה חייב להביא לו מארנקי חדשה וצ"ע אם שם איירי בשני סוגי מטבעות דאם איירי במטבע א' רק שרוצה את החדשים שבו לכאורה הוא נדון רק לענין צורת הפרעון ואינו הגדרה בגוף החוב וא"כ יש ללמוד שיש ג"כ כהצד הראשון

## חליפין

### איזה דבר מהני לקנות בו בחליפין

בדין זה רבתה המחלוקת ולכאורה נדון זה מתחלק לשניים א' אם בעינן כלי, ב' לכשתמצא לומר דבעינן כל מהו כלי, מיהו עי' במה שאכתוב בסוף בענין זה

#### א' אם בעינן כלי

דעת **רש"י** מפורשת בכמה מקומות דבעינן דווקא כלי והעיקר מכולם בקדושין כח: "יש משנין סוגיא של שמועה זו בשיטה אחרת ואמרי פלוגתא דר"נ ורב ששת בפירי דוקא ולא בשאר מטלטלין ולאו מילתא היא דטעמא דר"נ מפורש בהזהב דאמר קרא נעל נעל אין מידי אחרינא לא" ועוד כ' שם קודם לכן "ופירי נמי כו' כל מידי דלא הוי כלי פירי קרי ליה לענין חליפין ומשום דפירי שכיחי נקט פירי", וכך שיטת דבריו בב"מ מה: "לרב נחמן כל דבר שאינו כלי קרוי פירא לגבי חליפין ופליגי רב ששת ורב נחמן לקמן בשמעתין דאמר רב נחמן נעל דוקא כתיב שיהא כלי ולא שום דבר שאינו כלי עושה חליפין", ושם מו: "ופירי נמי כל מטלטלין אף על פי שאינו כלי עבדי חליפין", ושם מז. "בפירי כל דבר שאינו כלי", וכ"ד **בעה"מ** שכ' בענין מטבעות פסולות "ואנן קי"ל כרב נחמן דאמר נעל דוקא ולאו מידי אחרינא הילכך לרב נחמן פירוש כל המטלטלין כל הכלים המטלטלין" וכיוצ"ב כ' בענין בע"ח "דכל מילי דלאו נעל או כלי דומיא דנעל כפירות דמי"

וכדרך שיטה זו נראה שהיא דעת התוס' והרא"ש שנתנו טעם על בע"ח ומטבע שחשיב כלי משום שיש בהם שימוש מסויים דנראה דעיקר מאי דבעינן היינו כלי שהוא דבר שמשתמשים בו ורק חלקו על רש"י בגדר הכלי וכך דקדק הב"י בסי' קצ"ה מהתוס' וכך שיטת הטור [קצ"ה] שכ' ששאר המטלטלין לא קונים בהם וכך דקדק הכס"מ בפ"ה ממכירה הל"ו מדבריו

וכשיטת ה"יש משנין" שהביא רש"י בקדושין דס"ל שכל המטלטלין בכלל לבד מפירות כ"ד **הראב"ד** [בכתוב שם] "כי כל דבר שאינו כלי [יס"ג נאכל] [אין] עליו דין פירות וכל שכן בעלי חיים ונעל לאו דוקא דאם כן סודר נמי לא אלא כל דבר שאינו אוכל הוי כנעל" "ולא מיקרו פירי אלא דבר הנאכל" וכ"ד **הרמב"ן** שכ' בדף מה: "דכל מטבע כלי הוא לענין חליפין דאתרבי מלקיים כל דבר ולא הוציאו אלא פירות שעומדין לאכילה ומרקיבין ומחסרין והולכין ואין דעתו של אדם עליהם אלא על הכלים שאין ההפסד מצוי בהם" וכ"כ **הר"ן** שם וכ"כ הב"י [קצ"ה] בשם **תלמידי הרשב"א**, וכ"כ ה**ריטב"א** בב"מ מה: ובקדושין כח שילפינן מנעל שבעינן דבר המתקיים

[- ויש לדון ברמב"ן והר"ן שכשדנו בענין בע"ח הזכירו שהם עומדים למלאכה וכבר נתקשה בזה הב"י בדברי הר"ן ונדחק לומר שלאו דווקא הוא מש"כ שעומד למלאכה, ונראה שמדברי הרמב"ן יש ללמוד תי' לזה שבכל דבריו שדן לענין מטבע לשונו היה אם מטבע הוא כלי לענין חליפין, וכשדן בענין בע"ח כל לשונו היה אם חשובים מטלטלין דמשמע דזה מוסכם שכל המטלטלין מועילים בחליפין והנדון הוא אם בע"ח הם מטלטלין, והטעם בכ"ז ברור שהרי בע"ח הטהורים עומדים לאכילה בסופם וא"כ היה מקום לדון אותם כפירות והיינו שהראשונים האריכו על כל נדון בפנ"ע עם ראיות אחרות, דגם לאחר שהכריחו דנעל לאו דווקא אלא דבר המתקיים מ"מ הוצרכו לראיה שבע"ח לא נדונים ע"ש סופם וממילא נראה שע"ז נתנו טעם שעומדים למלאכה וזה דבר ברור, ולפי"ז יתיישבו דברי הראב"ד שעל מעות תמה איך יעלה על לב איש שהם פירות ועל בע"ח לא תמה רק קבע דמטלטלין הן דנראה שבבע"ח לא היה ברור לו מצד עצמם רק הוצרך קודם להחשיבם כמטלטלין ודו"ק,

מיהו מדברי הדרישה [ט] נראה שהבין מדברי הב"י שבעינן גם לפי הרמב"ן עומד למלאכה רק שסגי בעומד למלאכה קצת וכגון טלה שעומד לגדל צמר משום שלא בעינן כלי ועיקר החסרון בפירות הוא מה שהם מרקיבים ומתכלים, והסיק שכן ג"כ דעת התוס' והרא"ש והטור, וסייע דבריו ג"כ מדברי התוס' בקדושין שכ' שר"ח ור"י מקיימין פי' ה"יש משנין" שהביא רש"י שם ובדברי ה"יש משנין" מפורש דאין דין כלי, והנה הרי בטור מפורש ששאר מטלטלין אין עושים בהם חליפין וע"כ צ"ל לדעתו שאיירי בדבר שלא ראוי למלאכה כמות שהוא וס"ל שבכה"ג לכו"ע לא מהני, וא"כ ע"כ שס"ל בדעת הרמב"ן שאין עיקר הטעם תלוי במה שאינו נרקב אלא לעולם בעינן ראוי להנות ממנו כמות שהוא, ומה שהרמב"ן כ' בטעם פירות שהן נרקבין היינו משום שהרי אפשר להנות מהם באכילתם וע"ז פי' הרמב"ן דכיון דהשימוש בהם הוא של כילוי ואינם מתקיימים כשנהנה מהם אינם מועילים לחליפין,

ויל"ע לדבריו שהרי רי"ו כ' מפורש "ונסכא שהוא חתיכת כסף יש מי שכתב שקונין בו דאין דינה כפירות דאין עשויה לירקב והתוספות כתבו דבעינן ראוי להשתמש בו כמו שהוא" וא"כ נראה להדיא שיש נפק"מ מהטעם של הרמב"ן לענין נסכא, ובאמת מדברי הכס"מ נראה שהבין שאיירי באופן שהנסכא ראויה למלאכה כמות שהיא וכך נצטרך לפרש לדברי הדרישה,

-- ועולה מדברי הדרישה שני חידושים א' שלתוס' ג"כ כלי לאו דווקא ועיקר הדין שפרי לא, ב' שהרמב"ן ג"כ מצריך ראוי למלאכה,

ומ"מ נראה שמדברי הב"י לא נראה כן שהרי הביא את דברי רי"ו שכ' "יש מי שכתב שמטבע שנפסל דקונין בו דלא מיעטו אלא מטבע היוצא כי הנפסל ראוי למשקלות ולנקבו ולתלותו בצואר בתו ונסכא שהוא חתיכת כסף יש מי שכתב שקונין בו דאין דינה כפירות דאין עשויה לירקב והתוספות כתבו דבעינן ראוי להשתמש בו כמו שהוא" וכ' ע"ז הב"י ש"מדברי התוס' משמע דאפילו למי שמפרש דרב נחמן כלי דוקא בעי מטבע מיקרי שפיר כלי שראוי לשקול בו", ויש ללמוד מדבריו כנגד שני הדברים א' שתוס' סוברים כדרך רש"י שבעינן כלי דווקא ולא כמש"כ הדרישה וממילא ה"ה ברא"ש שכ' כדברי התוס', ב' מדהוצרך להביא על דין מטבע ונפסל מתוס' שפי' כן "אפילו למי שמפרש דרב נחמן כלי דוקא בעי" נראה שהבין דהשיטה הראשונה הצריכה דוקא מטבע ולא נסכא משום דצריך ראוי למלאכה והשיטה השניה שתלתה במה שאינו נרקב סוברת שסגי בכל דבר שאינו פרי, וכ"ז באמת דלא כמו שהבין בכס"מ שכולם קאו בשיטת רש"י שכלי דווקא בעינן ונחלקו אם בעינן כלי כמו לענין טומאה, ובלא"ה כבר דבריו בב"י בשיטת רש"י דלא כמש"כ בכס"מ שהרי כ' בב"י שלרש"י מטבע ונפסל לא מהני ובכס"מ מבואר דמהני אפילו נסכא,

ומ"מ בפרט השני שכ' אין ראיה מכרחת בב"י דלהרמב"ן ל"צ ראוי למלאכה אבל כך נראים הדברים, וב"ה מצאנו את הדבר מבואר באבקת רוכל סי' קכח שכ' לענין צמר שלהשיטות שבעינן כלי דוקא לא חשיב כלי ולמדנו דלהרמב"ן מהני אפילו שלא ראוי כמות שהוא [אלא א"כ נדחוק שגם גיזי צמר אויים למלאכה קצת אבל א"כ אין לך דבר שלא ראוי למלאכה וצ"ע]

ובעיקר דברי הדרישה בטור מבואר בכס"מ שהבין שבעינן כלי גמור לענין טומאה

#### ב' גדר הכלי לשיטת רש"י

נשאר לדון לשיטת רש"י שבעינן כלי מה נחשב לכלי

יש כמה מיני דברים שיש לדקדק בהם אם הם בכלל כלי א' דבר שראוי בתיקון מועט לעשותו כלי, ב' מטבע, ג' בע"ח, ד' חומר גלם כחתיכת מתכת שאפשר ליצור ממנה דברים ומרגליות,

וודאי נראה שחומר גלם אינו כלי [ולכן המאירי שאמר בריש הזהב שאפשר לעשות חליפין בחתיכות ברזל ונחושת וודאי ס"ל כשיטת הראב"ד והרמב"ן אלא שאין דבריו ברורים בקדושין ובב"מ עיי"ש ולא יכולתי לעמוד על דעתו] וכך מוכח בתוס' שעל מטבעות אמרו שמשום שאפשר לתלותם בצוואר בתו והיינו כמות שהוא אבל סתם נסכא נראה שלא חשיב כלי,

אבל במטבעות כ' התוס' דחשיב כלי כיון שאפשר לנוקבם ולתלותם בצוואר ביתו ושמעינן שבכלי שאינו גמור סגי שהרי עוד צריך תיקון לנוקבו, מיהו בעה"מ חולק דמטבע פסול אינו כלי, **וכן** לכאורה דעת רש"י שנראה מדבריו שלמ"ד פירי לא עבדי חליפין ל"ש שמטבע יעשה חליפין, וכך הבינו הרא"ש בתוספותיו והר"ן וכך לכאורה הבינו הרמב"ן והרשב"א, וכ"כ הב"י בסי' קצ"ה, מיהו בכס"מ בפ"ה ממכירה הל"ו כ' ששיטת רש"י מטבע ונפסל קונים בו דסגי בדבר שראוי למלאכה [ונראה שדעתו דמש"כ רש"י דמטבע הוא פרי הוא מכח שדעתיה אצורתא ותוס' שכ' שהוא כלי היינו בלי דעתיה אצורתא - זה כ' תחלה ולכאורה א"א לומר כן שהרי בסו"ד כ' שרש"י והטור נחלקו אם מ"ד מטבע נעשה חליפין יכול להתיישב עם ר"נ ואם לרש"י היינו משום שאין דעתו אצורתא והוי כמטבע פסול א"כ להטור נמי מיהו אפשר דמטבע כשר לכו"ע לא עומד לתלותו בצוואר ביתו גם אם אין דעתיה אצורתא, ובעיקר דבריו אפשר דס"ל דמה שרש"י סיים שוודאי דעתו דכל המטלטלין נעשין חליפין עיי"ש, כוונתו אפילו לר"נ ודו"ק] ורש"י ותוס' לא חולקים ובאמת שבתוס' לא הזכירו שחולקים על רש"י ואדרבה הביאו את רש"י בתחילת דבריהם דמשמע שרק מוסיפים על דבריו,

ובנסכא שראוי לשימוש כמות שהוא נראה מדברי הכס"מ שלתוס' [ולדעתו שם כ"ד רש"י וכנ"ל] חשיב כלי וכ' שם שלהרמב"ם והטור לא מהני [ואין לפרש כוונתו על מטבע ונפסל שהרי בטור להדיא בסי' ר"ג שמהני] ונראה מדבריו שלמד כן מדין מטבע כשר שנחלקו אי חשיב כלי [ודע שכל מי שפי' את קושיית הגמ' על ר"נ מהס"ד ע"כ ס"ל שמטבע חשיב כלי שהרי ס"ל דעביד חליפין לר"נ], וביאו"ד נראה דהתוס' סוברים דמהני אפילו שאין שם כלי בשימוש שבו שאינו מתוקן לכך אבל מ"מ כיון שראוי לשימוש מהני, ולהטור בעינן דווקא שמתוקן לשימוש זה כמטבע פסול שצורתו מוכנת לתלותה בצוואר ביתו,

ובבע"ח ג"כ נחלקו שרש"י ובעה"מ נקטו שאינו כלי ותוס' והרא"ש כ' שמשום שראויים למלאכה חשיבי כלים והריטב"א כ' משום שמתקיימים והרמב"ן והר"ן חיברו את שני הטעמים וכ"ה ברשב"א אלא שהוא חיברם גם לענין מטבע

ועיקר הנדון מבואר בתורא"ש שכ' [מו:] שבע"ח חשיבי כלי שהרי גם מטבע נחשב כלי אע"פ שאינו נחשב כלי לענין טומאה ועוד מצינו ברא"ש [סי' ב'] שמטבע לא גרע מבע"ח ולמדנו ששורש הנדון שווה ואף בכס"מ כשדן על מטבע כשר כ' שהנדון הוא אם בעינן כלי כמו לענין טומאה

ובאמת שגם בסוגיא הדברים לכאורה תלויים זב"ז שהרי אם מפרשים את הקושיא לר"נ מהס"ד דווקא משום דס"ל דלמסקנא ל"ק דבע"ח כלים הם ממילא ס"ל שגם מטבע שהרי הגמ' יישבה את ר"נ עם הס"ד שסוברת דמטבע נעשה חליפין

**לסיכום:**

כלי גמור לכו"ע מהני. מטבע פסול לבעה"מ לא מהני וכך נקטו כולם בדעת רש"י לבד מהכס"מ ולתוס' והרא"ש והראב"ד והרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן והטור מהני. בע"ח דינם כמטבע פסול לבד מרש"י שכאן לכו"ע דעתו דלא מהני, ונסכא הראויה לשימוש כמות שהיא מדברי הכס"מ מתבאר שלתוס' [וכן לרש"י לדעתו] מהני ולהרמב"ם והטור לא מהני ונראה מדעתו שתלי לדין זה כמטבע כשר אי חשיב כלי וא"כ כ"ה שיטת הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן, ובנסכא שלא ראויה לשימוש נראה מדברי המאירי שמהני ומדברי רי"ו נראה שלהרמב"ן והריטב"א והר"ן ותלמידי הרשב"א שתלו טעם הדין בלא נרקב מהני

##### נספחים

\* עי' הדין בכלי חד פעמי, ועי' מהו הנחשב שימוש של כלי ומ"ט מטבע ביוצא אינו כלי במה שיוצא בהוצאה

\* עי' בעיטור ובמאה שערים במה שהסיק בפי' "כל הנישום" ול"י לסוף דעתו ואין לפרש כוונתו שכל המשנה מדין דמים שהרי הביא כן בשם רש"י ותמה עליו

\* עוד שצע"ג בעיטור שבדף יא ע"ד כ' שמטבע הוא כלי דכל דבר העשוי בידי אדם הוא כלי והביאו ב"י ובדף יב כ' שכיון שפירי לא עבדי חליפין ה"ה מטבע

### \* חליפין מטעם כסף

\* יל"ע אם יתכן לומר בכליו של מקנה חליפין מטעם כסף, ולכאורה אם עיקר הכח של החליפין הוא מכח עצם המעשה ולא מחמת ההנאה א"כ לא דמי לכסף ואינו מוכרח דיתכן דיסוד כסף הוא מעשה שנעשה במצב של הנאה ודוק

ועי' בתורא"ש גיטין לט שמפורש שגם חליפין בכליו של מקנה דמו לכסף ונכללים בסוגיא בריש קדושין באשה לפי' ר"ת

\* רשב"א שבועות לט

\* רשב"א קדושין ו: ד"ה אלא

\* בעיקר הכוונה חליפין מטעם כסף יש להתלמד מדברי הריטב"א בקידושין שהק' שאיך יש ס"ד שמטעם כסף והרי מטבע לא נעשה חליפין ותי' דסו"ס יש חליפין בכסף שאינו טבוע, ואין כוונתו להק' דלא יצטרכו כלי בחליפין שהרי לא הק' אלא ממטבע ועוד שאף בתי' נראה שלא חזר בו מעיקר הקושיא אלא כוונתו נר' שס"ל שחליפין מטעם כסף היינו שסו"ס עיקר החליפין נגמרים מכח מה שהם שווים כסף וכאילו נתן לו כסף שהוא דמי הדבר וא"כ לא יתכן שכסף עצמו לא יועיל וחפץ יועיל מכח ה"כסף" שיש בו

\* סוגיא דקדושין ג - **ר"ת בסה"י** [סי' קמב] פי' דלא היה צד ללמוד מחליפי סודר של קני ע"מ להקנות אלא רק מכח מאי דקיי"ל שאי תפיס תפיס והגמ' דנה ללמוד מאחר שלומדים כסף "משום דחליפין היינו שוה כסף" וכו' "הלכך ככסף הוי" והוכיח שחליפין בכלל כסף שהרי המשנה לא טרחה לפרש בקניני קרקע חליפין, והק' על דבריו שהרי הגמ' על עבד כנעני הביאה ברייתא שהוסיפה חליפין והגמ' דנה למה המשנה לא שנתה אותו ותי' דשם איירי בפחות משוו"פ שהוא נלמד מלקיים כל דבר ולא מתורת כסף

ובגוף השקלא וטריא למד שמעיקרא הוק' לגמ' על חליפין שיש בהם שוו"פ שיועיל ומסקינן שאין לחלק בקנין וכיון שאין כולו מועיל ה"ה חלקו

וכעין דרך זו דעת **הר"ן** שפי' שס"ד שחליפין בכלל קיחה כיון "דחליפין מתורת כסף מהני" ואפילו כשהם פחות משוו"פ כיון שהם כלי חשוב ומסקנא שמ"מ לא מהני לאשה משום דפחות משוו"פ לא מקניא נפשה וא"א א"כ שהפסוק איירי בחליפין

**תוס'** וכן **הרמב"ן והריטב"א** פי' שהשקלא וטריא הייתה בהא דס"ד דחליפין כשיש בהם שוו"פ כעין כסף ולשון הרמב"ן "דחליפין בכלל קיחה הם ומדין כסף הוא שריבה אותן הכתוב מה כסף שמחליף הקרקע בו וקונה אף בחליפין הלכך אף בכלל קיחה שבאשה הם" ולשון הריטב"א "דקא סלקא דעתך דחליפי סודר בכלל כסף הם ומדין כסף הם קונים וכל דמהני ביה כסף מהני ביה חליפין", ומסקנא שמדמהני בפחות משוו"פ "אינם מטעם כסף אלא קנין אחר" ולשון הרמב"ן "לאו בתורת כסף הם קונין אפי' כשיש בהם ש"פ אלא חדוש הוא שחדשה בהם תורה כלומר דין אחר הוא שאינו בכלל כסף ולא שוה לו" ולשון הריטב"א "וזו ראיה דחליפין אב בפני עצמו הם ולאו תולדה דכסף הם ואפילו כשיש בהם שוה פרוטה"

**הרשב"א** פי' דהסוגיא עסקה בקנין סודר של קני ע"מ להקנות ומסקנא שכיון שהוא רק קני ע"מ להקנות ואיתיה בפחות משוו"פ א"כ אינו קנין חשוב ומשמע שחליפין גמורים באמת מהני באשה לכה"פ כשיש בהם שוו"פ

**התורי"ד** פי' דהסוגיא עסקה באופן שסיכמו על עוד תמורה בעד הקדושין לבד מהסודר והסודר ניתן לה רק בכדי שלא יוכלו לחזור בהם וכמו שאפשר לקיים מכר ע"י סודר אע"פ שאין עדיין כסף או שטר, ומסקנא שאין גז"ש לחצאין ולכן כיון שכשאין שוו"פ לא מקניא נפשה לא ילפינן כלל לחליפין

**הרמ"ה** כ' [הביאו בחי' המיוחסים, בשמו] וז"ל "ומיהו ה"מ בחליפין הניתנין בתורת סודר דאיתנהו בפחות משוו"פ הלכך כי אית בהו שוו"פ נמי לא מקדשה בהו אבל בחליפין הניתנין בתורת דמים כיון ד[מ]טעמא דכסף קנו מיקדשה ביה אי אית בהו שוו"פ כגון דאמר לה התקדשי לי בחליפי כלי זה ומיהו לא עבדינן בה עובדא למיהוי קדושי וודאי אבל קדושי ספק הוו ורמינן עלה חומרי גרושה וחומרי אשת איש אבל חליפין הניתנין בתורת סודר אפילו קדושי ספק נמי לא הוו"

גיטין לט: - איתא בגמ' שעבד כנעני שהאדון נתן לו סודר לא נשתחרר משום שהוא כליו של מקנה ומשמע דאם היה כליו של קונה היה מהני וכך כ' התוס' שם ובקדושין ח. ובגיטין כ' טעם הדבר "משום דחליפין דמו לכסף וכל היכא דכסף קני חליפין נמי קני לבר מאשה משום דבפחות משוה פרוטה לא מקניא נפשה" וכיוצ"ב כ' הרשב"א שם בשם תוס' וכ' שמהני אפילו בפחות משוו"פ וכ' שלמדו כן מסוגיא דקדושין שס"ד שאשה תקנה בחליפין ומסקנא דלא דוקא באשה משום דלא מקניא נפשה, וכן שיטת הראב"ד בפ"ה מעבדים והאריך בזה בפכ"ט ממכירה שהוא משום שהקנין לא גרע מהכסף והוא כסף עצמו, ונראה דאפילו בחליפי סודר מהני ולא רק שווה בשווה דשם וודאי לא בעד הסודר רצה לשחרר אלא רק רצה לעשות קנין בעלמא וכך מוכיח לשון הראב"ד וכן שמעתי להוכיח דהרי כליו של מקנה למ"ד דמהני וודאי בסודר הוא [אלא שבאמת צ"ע דהרי משמע דללוי יועיל בכליו של מקנה ואע"פ שלכאורה אינו כסף וצ"ע]

ורש"י ג"כ הכי ס"ל ודימהו לכסף אלא שלא נתפרש בדבריו שהוא משום כסף ואפשר שכוונתו לדין שדינו ככסף ושהוא תלי במחלוקת אם מהני כסף שבזה עסקה עיקר הסוגיא שם ונראה שכך יש לפרש ברמב"ן שדיוהו לכסף שאין כוונתו אלא כלפי סוגיית השמועה

מיהו שיטת הרמב"ם בפ"ה מעבדים הל"ג שלא מהני כלל

והרמב"ן והרשב"א בגיטין הביאו את שיטת ר"ח שמחלק בין הממון לאיסור וטעם הדבר פי' הריטב"א בקדושין "שאין הקנין אלא לקיים הדברים ודברים לא מהני בעבד כנעני לקנין איסור שבו" ועיי"ש שנראה שכך דעתו למעשה

והטור הביא מהרמ"ה [מה שעם קו הוא מהחי' מכת"י] "והרמ"ה כתב דחליפין לא מהני אלא לאפקועי שיעבודא אבל לא לאפקועי איסורא ודוקא דלית בהו ש"פ אבל אי אית בהו ש"פ מהני בעבד (לאפקועי איסורא) [למיגמר ביה חירות דשוה כסף נינהו], וה"מ בחליפין הניתנין בתורת דמים אבל בחליפין הניתנין מסתמן ע"מ להחזיר כגון נעל וסודר דנהיגי למיקני בהו מספקא לן אי כשוה כסף דמי ומהני [למגמר ביה חירות] (לאפקועי איסור) דמתנה ע"מ להחזיר שמה מתנה או לא כשוה כסף דמי מידי דהוה אקידושי אשה דמהני בה כסף ושוה כסף ולא מהני בה חליפין הניתנין ע"מ להחזיר אף ע"ג דאית בהו שוה כסף ה"ה נמי הכא ואי ס"ל דלאו כשוה כסף דמי ולא מהני אלא לאפקועי שיעבודא עבדינן לחומרא דאיסורא הוא"

#### \* קדושין כו:

נכתב לענין החילוק בין חליפין לדמים

#### \* סוגיא דב"ב קיד. שקנין יכול לחזור בו כ"ז שעסוקין באותו ענין

בראשונים הובאו שני שיטות דחויות קצוניות דר"ת בסה"י [תרפח] ס"ל שדין זה נאמר בכל הקניינים ומאידך הר"י הברצלוני הביא שיטה שדווקא בשכי"מ ומ"מ הסכמת הראשונים [הרמב"ן וכ' שכן נוטה דעת הר"י הברצלוני, וכ"כ הרשב"א והריטב"א] שהוא דין דווקא בקנין סודר ובכל קנין סודר [ועי' מאירי שכ' "וחכמי פרווינשאה כתבו שאף בקנין לא נאמר אלא בקנין מתנות ומכירות אבל דיינין שנתקבלו לדין או לפשרה בקנין אין חוזרין אלא בתוך כדי דבור ויש מי שחולק לומר שבכלם נאמר שהרי סתמא נאמרה"]

ובטעם הדבר כ' הרמ"ה "הני מילי בקנין דקנו מיניה בסודרא וכיוצא בו דדעתיה דנותן למיתב ליה מתנה למקבל אי נמי לזבוני ליה אדעתא דשקיל דמי דלאו משום ההוא קניין קא בעי לאקנויי ליה אלא מחמת דבעי למיתב ליה מתנת חנם אי נמי דדעתיה למשקל מיניה דמי ואשתכח דלא קא מטיא ליה הנאה לנותן ולא למוכר השתא (מיהא אי) [מהאי] קנין דהא חליפין איתנהו בפחות משוה פרוטה כדקי"ל קונין בכלי אף על גב שאין בו שוה פרוטה וקיימא לן נמי דמתנה על מנת להחזיר גבי חליפין שמה מתנה כדקאמרינן בפרק האשה נקנית וכו' וכיון דלא מטיא הנאה לידיה דמקנה בהאי קנין גופיה אלא לקיומיה למילתא בהא קנין בעלמא הוא דקא בעי ליה כל כמה דעסוקין באותו ענין יכיל למהדר ביה דאכתי לא גמר ואקני אבל בשאר [קנינים אינו יכל לחזור בו] כדאמרינן וכו' והוא הדין לשאר אנפי הקנאות וכי איתמר דרבה ורב יוסף גבי קניין דוקא אתמר ולא גמרינן מיניה למילתא אחריתי הילכך גבי שאר הקנאות היכא דאקני ליה בכסף ובשטר ובחזקה ומשיכה וכיוצא בהן כגון דאמר ליה קני אי נמי אמר קונה וקביל מקנה עילויה ובתר הכי יהיב ליה דמים אי נמי אחזיק אי נמי שקיל מיניה שטרא אי נמי משך וכו' ואי לא הדר ביה בתוך כדי דבור מעידנא דגמרא ביה הקנאה דהוא עידן מעשה דקבלת דמים ושטר וחזקה וכיוצא בהן אינו יכול לחזור בו"

ור' יונה כ' "דכיון שמשך במטלטלין או החזיק בקרקע ודאי גמר מוכר והקנה וכן בכסף כיון שנתן דמי הקרקע גמר המוכר והקנה וכן בשטר ככיון שיש שם עידי חתימה או עדי מסירה אבל כשאין שם אלא קנין כיון שלא החזיק בגוף המקח ולא נתן בו דמים אלא שקנו מידו כדי לקייים המקח שלא יוכל לחזור בו נתנו חכמים שהות בדבר שתתיישב דעתו בדבר ותגמר בהסכמתו"

והרא"ש כ' "ודוקא בקנין הוא שנתנו חכמים זמן לחזרה כי כן דרך לקיים כל דבר פתאום מקיימין אותה בקנין סודר שלא יחזרו בהן לכך נתנו לו שעה להתבוננות אבל בכל שאר קנינין הגבהה ומשיכה ומסירה כסף שטר וחזקה אין בהם חזרה אחר כדי דבור"

והריטב"א כ' "דדוקא בקנין נחלקו לפי שאין בדבר שום תפיסה לקונה ולמקנה וכל אחד עומד בשלו, דתפיסת סודר לא גמר ומקנה מיד ודעת כל אחד שיוכל להמלך כל זמן שיושבין או כל זמן שעסוקין באותו ענין אבל בקונה במשיכה או בחזקה או בשטר קנה מיד כיון שהקנה בדבר הנקנה בשטר וכן בכסף כיון שבא ליד המקנה"

#### סוגיא דב"מ יא:

אמרינן בגמ' בתחלה שהטעם שלא הקנה ר"ג את המעשרות בסודר משום שטובת הנאה אינה נקנית בחליפין ופרש"י "אינה חשובה ממון דתהא נקנית בחליפין דליכא למימר כי קנה ליה רבן גמליאל להאי סודר אקנייה חליפין דידיה בכל מקום שהן דכיון דאין לו בהן אלא טובת הנאה שבידו לתתו לכל מי שירצה אין זו חשובה ממון לחול על זו קנין חליפין"

ומסקינן התם שהטעם משום דנתינה כתיב בהו וחליפין דרך מו"מ ופרש"י "אסור להקנותן בסודר דדרך מקח הוא שזה נותן לו כליו תחתיהן ונראה זה כמוכרן לו" וכיוצ"ב כ' הריטב"א "והוה ליה כמקח וממכר שנותן פירות ומקבל סודר בחליפיהם" וכ"כ הרמב"ם [פי"א ממעש"ש] "מפני שנראה כמכירה" ומשם בסמ"ג עשין קלח

וכ' שם המאירי "יראה לי שאם עבר והקנה בחליפין קנה אף על פי שטובת הנאה אינו ממון כמו שביארנו בקדושין וכו' מ"מ מה שאינו ממון הואיל ויש שם טובת הנאה נקנה הוא בחליפין ובמטלטלין אגב קרקע אף שבמתנות כהונה נאסר לכתחלה בחליפין לפי שהוא דרך מכר וחכמי פרווינשאה כתבו בחבוריהם שטובת הנאה אינה נקנית בחליפין ולא באגב ודחו זה שאמרו כאן רבן גמליאל מטלטלי אגב מקרקעי הקנה להם ממה שאמרו שר' אבא לא קבלה ולא נראה לי דבריו" וע"ע או"ז שהאריך בזה וע"ע תשובת הרמב"ן שהובאת בסה"ת נא ג ד

#### עדים בקנין

הראשונים דנו אם בעינן עדים בקנין סודר והדבר צ"ב דהא לא מצינו שידונו כן בשאר קנינים מיהו אפשר שרק מכח הסוגיא בב"ב מ. שאמרה קנין בפני שניים דנו כן [מיהו ר"ת בסה"י בסי' תשלט דן ג"כ באגב] ועוד שבאמת ר' אפרים כ' שלא מהני וז"ל סה"ת [מב א יא] "מצוי לרבינו אפרים ז"ל שכתב היכא דאודי ראובן לשמעון דקנא מיניה בין דיליה לדיליה וכו' וגאון אחר כתב דלא מהני ואפילו מודה וכ"ש אם כופר ורבינו יצחק ז"ל סבר כמ"ד מהני וכו' וקשיא לן טובא ולא אתברר לן טעמיה דידיה ואסיקנא דכל קנין וכל הודאה בעד אחד לא מהני ומ"ד מהני טועה הוא ע"כ" וכך נראה מלשון רשב"ם ב"ב מ. והראב"ד כעין מכריע כ' "על תפיסת הסודר בלבד נאמר מפני שאין בו שום משא ומתן ושלא בעדים מחזי כחוכא ואטלולא" עיי"ש

ובב"ח ברי"ס קצ"ה פי' שהצד שבעינן עדים כיון שהוא לא מגוף המקח וכהטעם שיכול לחזור בו כ"ז שעסוקים באותו ענין

\* לשון ר' יונה ב"ב מ. "דכל עיקר קנין בא לגמור את הדבר ולחזקו, "והטעם דסתם קנין לכתיבה עומד יותר משאר קנינים לפי שנהגו בו לחזק כל דבר וכו' כדכתיב לקיים כל דבר כל עיקרו לא נתקן אלא למהר הדבר"

\* עי' תוס' קדושין שפי' קנין הרגיל בפני שניים ומשמע שדווקא בסודר הורגלו לזה

\* לשון תורא"ש קדושין סה: "איפשר דלענין קנין דאלים לא יועיל אלא בפני עדים" ואח"כ כ' "ומיהו נראה לי דאף ראיה אין צורך דמה לי קנין סודר מה לי קנין משיכה וחזקה, דמילתא דפשיטא היא דאם הודה ראובן בפנינו ואמר נתתי מטלטלין הללו לשמעון ומשכם או קרקע זה והחזיק בו דהודאת בעל דין כמאה עדים דמי וכן לענין קנין חליפין נמי" וכ"כ בב"מ מו. ובב"ב מ.

\* לשון ר"ת "(והאי) [והא] הכא בהאי עובדה קניין הוי דאין לך קניין גדול מחליפין שזה מושך בחלקו המגיעו כדתנן כיון שמשך זה נתחייב הלה בחליפיו"

#### \* רשב"א בקידושין מא

הק' שמילי לא מימסרן לשליח ואיך שליח קבלה ילפינן התם שעושה שליח וכ' "ותירץ הרב ברצלוני ז"ל דהכא בדשוייה איהי שליח בקנין דאלים לשוויי שליח" ולא הק' על דבריו כלום אלא שהוא עצמו תי' תירוץ אחר

### שונות

\* אין לאחר קנין כלום סנהדרין כג:, ב"ב קנב:, ויש ללמוד סוגיות אלו ועי' ביאוה"ג קצה סק"ה

\* רדב"ז א' תעג שקרקע אינה כלי

\* לשון ר' ברוך "מקצת פירשו מרוקא. גרעיני תמרה, שעושין מהן שמושכין החוטין בסדק שלה להשוותן ולהחליקן, ואהכי לא כשר למקניא ביה דבעינן כלי עשוי בידי אדם והאי בידי שמים הוא: אבל מרוקא לא איצטריך. דלאו מידי הוא ולא חשיב"

\* עי' תשובת ר' אביגדור בתשובת הרא"ש לה ב

\* בענין קני ע"מ להקנות

תוס' בקדושין ו: ור"ת בסה"י [קמב] ור' ברוך בשם רב עמרם גאון כ' דאי תפיס מתפיס, וכ"כ העיטור [קנין י:, מתנת בריא נו:], וכ"כ הרי"ד בפסקיו בנדרים,

מיהו דעת הרמב"ן [בהלכות בנדרים וכ"כ בחי' בב"מ ז.] שלא מתפיס מיהו בלשונותיו קרא לזה מתנה ע"מ להחזיר, וכ"פ הרא"ש והרשב"א והר"ן בנדרים

- בדעת הרמב"ם עי' ר"ן ומ"מ

- עי' רמ"ה ב"ב קיד. שהביא מקור לחליפין שהם ע"מ להחזיר מקדושין ו

\* בתלמיד הרשב"א מו. האריך בביאור החילוק בין תורת דמים לחליפין

\* עי' תשובת הרשב"א אלף רכו

\* עי' לשון הגמ' "כי היכי דליגמר וליקני ליה"

\* עי' ברה"ג קפד שהביא את דין כמאן דפסיק כעוד תורה בקנין ועיי"ש עוד דין "לקיים כל דבר"

\* ריא"ז פ"ד ה"א אות ו "המטלטלין קונין זה את זה, שכל דבר נקנה בחליפין בין במטלטלין בין בקרקעות. כיצד נתן הקונה למקנה כלי אפי' פחות משוה פרוטה והקנה לו בו זה מטלטליו או קרקעותיו קנה שנ' וזאת לפנים בישראל על הגאולה ועל התמורה לקיים כל דבר שלף איש נעלו ונתן לרעהו וזה הוא הנקרא חליפין וכן אם נתן הקונה למקנה כנף סודרו והקנה לו כל דבר שהוא רוצה להקנות לו קנה ואינו צריך עמו דבר אחר וזה הוא הנקרא קניין סתם בכל מקום והוא דומה לחליפין שמחליף כנף סודרו במה שמקנה לו זה"

ובקדושין פ"א ה"א כ'- "יד. אף על פי שכל דבר נקנה בחליפין והקניין הרי הוא כחליפין שהלוקח נותן כנף סודרו למוכר וקונה בו כל מה שזה רוצה להקנות לו האשה אינה נקנית בכך שאין האשה נקנית בחליפין ואף על פי שיש בהן שווה פרוטה כדברי המורה. ומז"ה [\* אומר] שאם דעת האשה הוא להתקדש בתפישת הקניין לבד שהוא כנף בגדו ויש בו שווה פרוטה הרי זו מקודשת שהרשות בידה לפסוק כנף בגדו ולעכבו בידה אם תרצה, ולא אמרו שאין האשה נקנית בחליפין אלא כשדעתה להתקדש במנה ונותן לה קניין כדי לקיים הקידושין והוא יתחייב לה במנה כמו שביאר מז"ה. וכדברי המורה נראה לי שאע"פ שלא היה דעתה להתקדש אלא בקניין הסודר הואיל והזכיר לשון חליפין או שאמר לה תתפשי לי קניין להתקדש לי אינה מקודשת, כמבואר בקונטרס הראייות בראיי' א'"

ובב"ב פ"א הלכה ו' כ' "ו. קרקע שאין בו דין חלוקה, ונתרצו לחלקו ביניהן יכולין לחזור בהן, ואף על פי שתפשו קניין זה לזה לחלוק שאין זה אלא קניין דברים ואינו קונה אלא אם הקנו זה לזה ברוחות, שזה הקנה לחבירו חלקו שברוח מזרח על ידי תפישת הסודר והרי הוא כמחליף דבר בדבר וכן חבירו הקנה לו חלקו שבמערב והרי הוא כמחליפו בסודר שלחבירו שקניין הסודר הוא כחליפין"

עוד כ' בקונטרס הראיות בב"מ סוף ראיה ג' "במה קונין רב אמ' בכליו של קונה ולוי אמ' בכליו של מקנה. פי' במחליף פרה בחמור או מטלטלי' במטלטלי' ודאי לא פליגי דשניהם מקני' זה לזה וא' מושך המטלטלי' של חברו ומקנה לו המטלטלי' שלו, ולא פליגי אלא בקנין סודר דהוי כעין שלף איש נעלו ונתן לרעהו, דרב ס"ל כי היכי דמחליף פרה בחמו' זה נותן פרתו וזה מקנה לו את שלו, הם ה"נ בקנין הסודר זה נותן סודר וזה מקנה לו את שלו19 לקיים כדכ' לקיים כל דבר, וכיון שאין מקנה לו בסודר אי' דומה לחליפי' דפרה וחמור, לפי' המקנה אדרבה צריך ליתן הסודר לקונה והקונה עוש' לו נחת רוח שמקבל ממנו, ובההיא הנאת נחת רוח שעוש' לו מקנה לו את שלו, וזה דומה ודאי לחליפי' דפרה וחמור שזה עושה רצונו של זה וזה עושה רצונו של זה, וה"נ ההוא הנחת רוח שעוש' לו לקבל ממנו דבר קל חשיב' נתינה גבי' וראוי לקנות בו כאלו נותן לו, וכדאמרי' בעלמ' גבי מתנה דאי לאו דעבד ליה נחת רוח לא הוה יהיב לה מתנה ומ"ד פירי לא עבדי חליפין וכן כל הנך מילי דלא עבדי חליפין בין אם נתנ' בדרך סודר שאי' קונה בשוו', בין אם נתנם לקנות בשוויהן כדרך פרה וחמור לא עבדי חליפי' כלל, דסוף סוף הכל ענין א' הוא שזה עושה רצונו של זה וזה עוש' רצו' של זה, למר כדאי' ליה ולמ' כדאית ליה, וכדאמרי' לגבי מטבע דאע"ג דהוה רוצה לקנות בשוויה בתורת חליפי' כדרך המחליף פרה בחמו' אי' קונה בה בתורת חליפין"

\* עי' סוגיא בב"ב קמז שדימו כל דאיתא בבריא של קנין לשכי"מ

\* עי' ב"ב מ. שקנין הוא כמעשה בי"ד

\* ריטב"א קידושין כב דסודר אינו אלא לקיים הדברים

\* עי' תוס' ערובין מט. שפירי מהני בתורת דמים עיי"ש

\* שו"ת אבקת רוכל [קכח] על דברי רש"י בדף מז. שנותן בתורת סודר כ' "לומר שלא הזכיר לשון מכירה שנקרא תורת דמים אלא בתורת חליפין הוא שנתן לו כדרך בני אדם שמחליפין חפץ זה בחפץ אחר ומזה נמשך שהוא קונה כדין קנין סודר ואף אם לא מסר ראובן הבגדים בידו לשמעון אלא ששמעון לקחם מדעתו של ראובן קנה מדין קנין סודר" ועי"ש עוד בענין ר"ת של שוה בשוה

\* דבר שאינו מסויים להיקנות בחליפין מבואר בראשונים מה: שמהני מיהו עי' בתשובת הרשב"א אלף קד

\* דו"ק אין לאחר קנין כלום

\* עי' תשוה"ג הרכבי קצח בענין קנין לקיים כל דבר

#### נספחים

\* בחינוך שלו מבואר ש"נעלו" היינו בית יד שלו וכ"מ בתרגום רות מיהו ברמב"ן עה"ת נראה שייחס פי' זה לגויים וצ"ע שם

\* כ' המאירי ב"ב קיד. "וחכמי פרווינשאה כתבו שאף בקנין לא נאמר אלא בקנין מתנות ומכירות אבל דיינין שנתקבלו לדין או לפשרה בקנין אין חוזרין אלא בתוך כדי דבור ויש מי שחולק לומר שבכלם נאמר שהרי סתמא נאמרה ושמא תאמר נכתב ביום ונחתם בלילה שפסול ואמרו עליו לא שאנו אלא שאין עסוקין באותו ענין אבל עסוקים באותו ענין כשר ומכיון שיכול לחזור הרי נמצא שלא נגמר הענין עד הלילה והיאך הוא כשר אין הענין שם אלא מדין קדימה שלא לטרוף שלא כדין שאין לדבר קול עד שעת חתימה ולא היה ללקוחות להזהר וכל שעסוקין בענין ובאים מן היום עד הלילה קול יוצא לענין ויש להם ללקוחות להזהר או שמא עסוקים באותו ענין האמור שם פירושו בעדים שהיו עסוקים בענין החתימה מבעוד יום ולא הספיקו לחתמו עד הלילה וענין עסק החתימה הוא שמוציא את הקול"

\* כ' האו"ז בסי' קמב "וכתב מו' רבי' אבי העזרי זצ"ל ואף על פי שאינו נקנה בחליפין יכול להקנות ולשעבד מטלטלי שברשותו שוה ליטרא מעות שבענין זה אינו נקרא מטבע נקנה בחליפין" והריא"ז בהזהב הל"א אות יא כ' ג"כ "וכן התופש כנף סודרו שלחבירו בדרך קניין להקנו' לו מטבע ידוע שיש לו בעין לא קנה, אלא יכול לשעבד נכסיו לתת לו כך וכך מטבע שאינו מקנה המטבע אלא נכסיו הוא מקנה" וכ"כ הרא"ש בתשובה יג ז

מיהו הרא"ם בתשובה צ"ז וקל"ה כ' שא"א להתחייב וכ"כ בחי' ב"ב קמ ועי' היטב ברשב"א

\* בטעם מטבע דאין נעשה חליפין פרש"י דאינו מסוים וכ' הראשונים דכ"ז לר"פ שנקנה אבל למסקנא שאינו נקנה טעמא אחרינא הוא ופי' הרמב"ן משום ד"הוה ליה כדבר שאין גופו ממון דומה לאותיות" וכ"כ הרשב"א והר"ן וכ"כ הרי"ד והוסיף שהוא "כדבר שאין בו ממש" מיהו הר"ן כ' שכ"ז דווקא בחליפין שרוצה אותו בעין אבל אם מקבלו בתורת דמים אין דעתו אצורתא שאל"כ איך אשה מתקדשת ולמדנו מדבריו שבקנין כסף לא מהני דבר שאין גופו ממון ועוד למדנו שאין כוונת הרמב"ן שהערך אינו מחמת הנסכא שבו שא"כ סו"ס היכי מהני בקדושין

החינוך [שלו] כ' "מה שאין כן במטבע שהמטבע אינו נעשה חליפין ולא נקנה בחליפין לפי שדעתו של אדם על הצורה והצורה עשויה להבטל ברצון המלך או גדולי המדינות ועל מה שאינו דבר קיים אין לב הבריות סומך בו לקנות בו ועל כן אינו נקנה בחליפין ולא נעשה חליפין"

ור' ברוך כ' "היינו טעמא דדעת מקבל המטבע על הצורה של מטבע, ובה גמר והקנה, ופעמים דבטלה אותה צורה כגון שנשוף המטבע וכיוצא בזה ומשתכח דלא שקיל מידי"

והמאירי כ' "והוא שאין דעתו סומכת בהם אלא על הצורה וצורה עשויה ליבטל אם מחמת עצמה או מחמת פסול מלכות או מדינה והקנין צריך שיעשה בדבר הקיים כשם שראוי להיות בלבם להיות המכר או המתנה קיימים והקנאת החליפין ענינה שהקונה נותן למקנה איזה דבר שיהא עליו שם כלי כגון סודר או כיוצא בו חליפין לאותו דבר שהוא קונה ממנו וענינו שכשם שהוא מקנה לו דבר זה בלב שלם ובלא שום סיג כך יהא הוא מוכר לו אותו דבר בלא שום סיג והערמה"

והר"י מלוניל בקדושין כ' "והיינו טעמא שאין חשיבות מטבע אלא מחמת צורה הנטבעת בו, וצורתה עבידא דבטלה ולא ישוה החצי ממה שהיה שוה מתחלה, ונמצא שנתאנה מי שקבלו בתורת סודר. מה שאין כן כל המטלטלין שבעולם שלעולם חשיבותן נשמרת עליהן. וכיון דאינו נעשה חליפין אקנויי נמי לא מקנו בחליפין"

ובב"מ כ' "ואף על פי שבכסף שאינו מטבע קונין בו למאן דלא סבירא ליה נעל דווקא לא דמי שהכסף שאין בו צורה אינו שוה יותר ממה שיש בו כסף והמקבל אינו מקבלו אלא לפי מה שהוא שוה אבל בשיש בו צורה הוא מקבלו ביותר ממה שהוא שוה וכיון דההוא יתר עביד ופסיק נמצא שנתאונה מי שסמך על הצורה"

{לשון הריטב"א מז.} "פי' ומיהא בעינן דבר שגופו ממון למעוטי שטרות שאין גופן ממון ואין נקנין בחליפין וכן מטבע אינו נקנה בחליפין שאין גופו לגמרי ממון שהרי חשוב הוא מפני צורתו"

\* יל"ד מה דין חילול ופדיון ע"י חליפין

\* דוק אם מהני דין ערב בסודר או בחליפין

\* יל"ד בסוגיא של נכסי עכו"ם הרי הן הפקר שנאמרה בקנין כסף אם תהיה ג"כ בקנין חליפין

\* סודר הוא בעד המקח - עי' רא"ם מז. ור"י מלוניל בשטמ"ק, ודבריהם צ"ע להשיטות שסודר הוא קני ע"מ להקנות

\* סודר לקיים תנאים מבואר ברה"ג ובחינוך שלו

\* דין סודר וחליפין בגוי - עי' תוס' קדושין ג., עי' רשב"א ור"י ב"ב נד: שנקטו דלא מהני

#### סיטומתא

\* בדין סיטומתא ישנה טעות נפוצה שהיא מועלת מדין גמירות דעת ודבר זה מפורש בהרבה ראשונים וכמו שאכתוב בעז"ה בסמוך וקודם כל יש להביא את דברי התוס' בכתובות קב שפי' הטעם שמהני התחייבות בשטר משום גמירות דעת והביאו מקור לכך שגמירות דעת מהני לחייב מהן הן הדברים הנקנים באמירה ולא הביאו סיטומתא ועוד שמשמע שם מדבריהם להדיא שלקנות ממש א"א לעולם ע"י גמירות דעת

כ' הרשב"א בחי' ב"מ עד. שטעם הקניה משום שמנהג מבטל הלכה והביאו הר"ן בתשובה פג והוסיף על דבריו "ומ"מ צריך שיהא המנהג ידוע ומוחזק בין הקהל הקדוש אשר שם ואינו מספיק במנהג בני המדינה לבד, וצריך ג"כ שיהא המנהג ברור שדעתם הוא שיקנו בכך קנין גמור, ולא יהו נמנעין לחזור בהם משום מחוסרי אמנה בלבד" וכך האריך בתשובה [ח"ב רסח] וז"ל "וכן מנהג התגרים שנוהגים כן תמיד אף על פי שלא הסכימו בכך ולא התנו כן לא הם ולא בני העיר אלא שנוהגים לעשות כן תמיד מן הסתם על מי שנושא ונותן סתם על הדבר הנוהג הוא עושה וכאלו התנו ביניהן בפירוש או שתקנו להם בית דין וכו' וכן אתה דן בכל מקום במה שנהגו בממונות בכ"מ ואפי' לא נהגו כן במקום אחר אתה נוהג כן במקומו כאלו הוא תנאי גמור מוסכם ביניהן ואפילו לא הסכימו בפירוש בני המדינה אלא שנהגו כן סתמא הוא מנהג חזק כאלו התנו בו בפי'" וכ"ה בתשובותיו כת"י רנו, רס, וגדולה מזו נראה מדבריו בח"ו סי' קמט שלמד מדין סיטומתא לדין אם יש מנהג שלווה לא נאמן לומר פרעתי אפי' במלווה ע"פ, ומכל זה למדנו שדעת הרשב"א מבוארת שמדין מנהג מהני וכעין תקנת בני העיר ומהני כמו שמהני תקנ"ח וכך נראה מלשונו של ר"ח שהועתק באגודה וכך המשמעות הפשוטה מלשונו של הר"ש משאנץ בתשובתו [בתשובות מהר"ם פראג תתקסז] "שתקנו העולם כמו שתקנו סיטומתא שקונין כמנהג" וכך מבואר בתשובת מהר"ם [לבוב סי' ד, והביאה הרא"ש בתשובה כלל יב ג, ובמרדכי שבת תעב] ושם דן שמהני לחייב אפילו בדבר שלא בא לעולם ואין בו ממש ואף הרא"ש שם לא נחלק עליו מטעם זה עיי"ש וכך דן הרא"ש עצמו בכלל יג כא (עמוד סח) ועוד מפורש כן בדבריו שהוא מטעם מנהג בכלל צז א ובתשובות חדשות סה, וכ"כ הרי"ד בפסקיו "קני קנין גמור שהכל כמנהג המדינה"

מיהו בריטב"א נראה שהוק' לו שהרי ל"צ כאן תנאי בני העיר ומנהג כזה אין לו כח ולכן פי' בשם ר' פנחס שמיירי שנתנו אסימון וע"י המנהג מובן שנתכוונו לחליפין מיהו ברשב"א בח"ב רסח נראה שלמד מכאן של"צ בכל מנהג תנאי בני העיר עיי"ש

ויל"ד ברמב"ן בב"מ מח: "סיתומתא מדאורייתא לאו כלום היא ואפ"ה קאי עלה באבל אמרו כדאיתא בפרק איזהו נשך וטעמא משום דסמכא דעתייהו" ונראה שכל כוונתו במ"ד שסיטומתא לא קונה לגמרי וע"כ משום דס"ל דאינה כלום וא"כ למה יש מי שפרע וע"ז פי' משום דסמכא דעתייהו

[וע"ע תוס' סו, ועי' ריטב"א ב"ב קו שכ' בשם "מורי" "וכן סתומתא באתרא דנהיגי מדין כסף הוא ובקרקעות", וע"ע ראבי"ה סי' אלף ז', וע"ע ברא"ש ב"מ פ"א סי' לח, וע"ע בר' יונה ב"ב נה. כלפי להקנות שדינא דמלכותא לא מועיל רק להפקיר וכ' שמ"מ יועיל מדין סיטומתא ודו"ק אם זה מתיישב בכח של מנהג, ובעיקר הדיו אם קנין יכול להתקיים ע"י גמירות דעת עי' בתשובת הגרעק"א סי' לז, וע"ע בתשובת מהר"ם פראג סי' תש"ל בענין מנהג של גויים אם מועיל בסיטומתא ובעיקר הדין של מנהג של גויים עי' רמב"ם בהלכות של משכנתא

וע"ע בהגהות הגרעק"א חו"מ רא, ובתשובותיו א קלד]

## שלוש מיני חליפין

מצינו בחליפין כמה מיני חלוקות

### א'- שווה בשווה [והוא "חליפין"] -

ר"ת [סה"י תקפא, והביאוהו התוס' והתורא"ש והרשב"א] פי' שיש דין בפנ"ע לחליפין שמחליפים שווה בשווה דהיינו שבאמת נותן לו את הדבר בעד הדבר שמחליף ושזה עיקר כוונתם להחליף זב"ז ובתוס' הוסיפו שבמין זה בעינן שישווה הדבר שנקנה לא יותר מכפליים מהחפץ שקונה [ויש שהוכיחו מתוס' ב"ק ע: שמהני בתאנה א' נגד שור ותמהני שהרי שם מבואר שהוא כל התשלום ווודאי לא היה תאנה א' וביותר שברש"י מפורש "עקוץ תאינה לקוט תאינים מתאינתי בדמי הגניבה" וראיה שהרי לשון התוס' "בתורת דמים"]

וכדעת ר"ת כ"ד רה"ג [שער יג] והרמב"ם [פ"ה ממכירה] ולזה נראה שהסכים הרשב"א בקידושין

ונראה שאף החולקים על ר"ת בדין שחי' שיש להם דין בפנ"ע לענין פירי מ"מ הכל מודים שהם מהות אחרת של חליפין וכך מבואר ברמב"ן שבכל הסוגיא לא חילק ביניהם לענין פירי ובקדושין כח כ' "דהא חליפי סודר מדין חליפין גמורין ריבה אותן הכתוב" וכך מבואר בדבריו בקדושין ז אלא שדבריו שם צריכים פי' ארוך, וכן נראה מלשונו במלחמות "דחליפין ומקפיד עליהן חליפין נינהו וקנו דעיקר חליפין בהקפדה נינהו" "ורב חננאל ז"ל לא אמרה בקנין סודר שאינו אלא לקנין בעלמא אלא בחליפין כגון שור בפרה או חמור בשור וכיוצא בהן" והדברים בטעמם מבוארים בדבריו בחי' מז: "בקנין סודר נמי קנה דהא אחשביה לסודר כפירות ואף על פי שהוא מתנה ע"מ להחזיר" והוא המפתח להבנת כל הענין ויבוארו דבריו בהמשך אי"ה

וכן נראה בריטב"א שאע"פ שמדבריו נראה שאפילו בשוה בשוה לא מהני פירי ובכ"ז כ' "תמורה זו חליפין. פי' חליפין ממש, ואשמועינן קרא שאף במכירות היו עושין חליפי סודר שהם כמו חליפין ממש"

{{- זה כ' תחלה מיהו הדברים מתמיהים שהרמב"ן בקדושין כח למד שמהני קרקעות בחליפין ולמד כן מסודר שמהני אפילו בקרקעות וזה וודאי שמה שהיה ברור לו שבסודר מהני קרקע היינו להיקנות וכשבא ללמוד לחליפי קרקע נראה שרצה ללמוד שהם קונים כמו שמוכח מהתוספתא שהביא ומסוגיא דב"ב וא"כ למדנו מפורש שכל הנקנה בחליפי סודר קונה בחליפין גמורים וכר"ת, וא"כ יקשה מה שבכל הסוגיא בב"מ דן על החלפת שור ופרה בחמור מכמה סוגיות שאם מהני ע"כ שחשובים כלי ומ"ט והרי דלמא מדין חליפין גמורים הם, והב"י באבקת רוכל כ' שבדברי הרמב"ן והר"ן פ"ק דקדושין מבואר כר"ת וכוונתו לכאורה לרמב"ן שהבאתי רק שנראה שעיקר ראייתו הייתה משום דפשיט"ל דקרקע לאו כלי ולא קונה בסודר שהרי הביא ראיה ג"כ מהר"ן והוא לא כ' את כל דברי הרמב"ן אלא רק את עיקר הדין,

ובאמת שכמו שהק' ע"ד הרמב"ן ק' ג"כ בדברי הר"ן לפי הב"י שהרי בחי' ב"מ הוכיח הר"ן מכתובות עו שהמחליף פרה בחמור קנה שבע"ח אינם חשובים פרי לענין חליפין ועוד עיקר מתני' דקדושין שעליה האריך אם בע"ח הם כלי הרי לכאורה הוא שוה בשוה שהרי החליף שור בפרה

וזה ק' ג"כ בדברי התוס' שאת מתניתין פי' בחליפין שאינם שווה בשוה ואמנם נתנו טעם שהרי רישא איירי בסודר מ"מ אטו שור בפרה אינו שווה בשוה

ועו"ק כן בדברי הסמ"ג [עשין פב] שהביא את דברי הרמב"ם שמהני שוה בשוה אפילו בפירי וכך פי' את משנת כל הנישום ואח"כ הביא את ר"י שבע"ח הוא כלי ולכן למסקנא של"צ לפרש בבשר שור מהני אפילו לר"נ וכך פי' ג"כ מתני' דב"מ ק של המחליף פרה בחמור [ויל"ד עוד בדבריו עיי"ש]

ועו"ק כן בדברי הב"י שהרי כ' באבקת רוכל שדעת הרא"ש כר"ת והרא"ש ג"כ הוכיח מסוגיא דדף מז שהיה תופש פרתו וכו' שבע"ח הם כלי אע"פ שלכאורה הוא שוה בשוה, וכיוצ"ב יש לתמוה על המאירי שבדף מז: כשעסק בקנין כסף דן למה לא עקרו חליפין ופי' דבחליפין גמורים שהוא מחליף פירות בפירות ל"ש לעקור דא"כ יאמר לו על מה שמשך נשרפו חיטיך ומכלל דבריו מבואר שמהני בפירות חליפין גמורים ובכל סוגיית חליפין לא העמיד כלל זה ועוד שאף הוא הוכיח שבהמה היא כלי מהא דכתובות וכן בענין המשנה דקדושין

והנראה מכ"ז מוכרח שכל שאינו מקפיד כלל על הדמים חשיב כסודר ובעינן כלי ומאי דמהני פירות היינו דווקא כשעושה את החליפין בתור שהוא התמורה שלו בדמים ואמנם בגמ' דנו על חליפין ומקפיד נראה שבזה נחלקו הראשונים דהראשונים [כהרמב"ן והרא"ש] שהוכיחו מהס"ד של הסוגיא שבע"ח חשובים כלי אע"פ שאיירי שהעריכו שווים ע"כ צ"ל שזה גופא נשתנה במסקנא שרבא חידש שבחליפין המקפיד אינו סתירה לחליפין אלא אדרבה הוא מגוף החליפין וממילא שבכה"ג מהני פירות ג"כ, ודו"ק דבאמת הרמב"ן והרא"ש כשהוכיחו בדף מז מדברי רבא לא הוכיחו מגוף דבריו שמשמע שכל החסרון משום דאינה משיכה גמורה אבל כשיגמור למשוך יועיל, אלא הם כ' שמדהוצרך לתרץ הקושיא אלמא קיבלה, ולמש"כ א"ש שלא יכלו להוכיח מגוף דבריו דשם באמת מהני אפילו פירי, מיהו בר"ן בקדושין ובב"מ כ' שמה שמעריכים בחליפין זה כנגד זה הוא מגרע ואע"פ שלמסקנא מהני מ"מ כשאין מקפידין עדיף טפי, וא"כ נראה וודאי דס"ל שרבא לא חידש מין חליפין שמהני אפילו בפירות ובאמת שהר"ן בחי' בב"מ לא הוכיח מדף מז והיינו משום דס"ל דבכה"ג ל"צ כלי וכן דעת תוס' והרשב"א שדחו את הראיה מדף מז משום דהוי שווה בשווה, וכ"ז מוכרח לכאורה בדעת הב"י הכרח גמור

אבל הדברים מתמיהים שכ"ז נסתם כ"כ בראשונים ועוד שלדברי הב"י פשט המשנה של "כל הנשום" איירי בשווה בשווה מדכ' הראשונים דמהני בקרקע וכ"כ הוא מפורש באבקת רוכל וכ' שהוא דלא כתוס' ועוד שנראה שהוא פי' את הר"ן בקדושין כח שכ' וז"ל "ואשמעי' דתורת חליפין הוי במטלטלין ולמימר דאע"ג דליתנהו כלי אלא מטלטלין בעלמא הוי חליפין ולהא מלתא נעל לאו דוקא" שלהא מילתא היינו חליפין גמורים, ולול"ד היה נראה בהיפך שהרי לא כ' דמהני בפירות אלא שמהני מטלטלין שזו הלשון שנשתמשו בה הראב"ד והרמב"ן כשפי' שבבע"ח עושים חליפין משום דמטלטלי נינהו ולא פירי וא"כ עיקר כוונתו לאפוקי מרש"י שכלי דווקא ממש וע"ז כ' שלהא מילתא שמהני שאר מטלטלי נעל לאו דוקא אלא נעל בא לאפוקי פירי, והא דהלשון מטלטלי היא בעצם היתה ההגדרה של הראשונים במה שנחלקו עם רש"י אם נעל דווקא מבוארת ג"כ ברש"י והעיטור והטור שהצריכו כלי דוקא ולא שאר מטלטלין, ואף ברמב"ן בב"מ פי' דכל הנישום היינו כל המטלטלין והרי לדבריו מטלטלי לאו פירי נינהו [ודע שהסמ"ג עשין פב פי' כל הנישום כהב"י, וכן העיטור דקדק דלשון כל הנשום משמע כל המטלטלין ולכן פי' ביש דמים שהם כחליפין, ודע עוד שבר' ברוך מז. והוו"ד בעיטור קנין יב מבואר ששלוש דברים קונים בחליפין והם כלי קרקע ובהמה ונראה מדבריו שבהמה בכלל כלי וקרקע הוא דין בפנ"ע] וה' יאיר ענינו בתורתו -}}

וכך מבואר בר' ברוך [מז. פסקי חליפין] שאע"פ שנחלק על רה"ג שחילק בין שווה בשוה לסודר לענין פירות וכ' "ואשכחן מר רב האי גאון ז"ל דפליג בספר הקנין בין חליפין דשלף איש נעלו ובין חילוף בהמה בבהמה או כלים בכלים. וליכא למיפלג בינייהו, דלא שמעינן חד אלא מחבריה" בכ"ז כ' כשביאר את הקנין בסודר "והו"ל מוכר כאילו החליף עמו שדהו או שאר דבר באותו כלי שנתן לו קונה" [ובריא"ז בענין זה צע"ג כוונתו ולכן לא הבאתיו]

והא דחליפי שווה בשווה הוא עיקר חליפין מבואר בדברי רבא מז. "אטו חליפין בשופטני עסקינן דלא קפדי" והדבר ברור שבסודר דהוא לקנין בעלמא אדרבה מי שמקפיד הוא השופטני ואע"פ שריהטת רש"י לא כך, אפשר וצריך לדחוק קצת כוונתו,

לשון הריטב"א שם "אבל למאי דקיימא לן דפירי לא עבדי חליפין ומתניתין כל הנישום בדמים קתני [דו"ק אם צריך לשים פסיק לפני הבדמים או אחרי ודו"ק], שור וחמור חיים לאו פירי נינהו ולהכי עבדי חליפין, וזה נכון"

### ב' וג'- קנין [והוא "סודר"] -

עוד יש מין בחליפין הנקרא קנין סודר שהוא סתם "קנין" בש"ס וכמבואר בלשון הש"ס "במה קונין" ולא טרחו לפרש איזה קנין וכן מפורש ברמב"ם פ"ה ממכירה הל"ה ובתוס' קדושין כו: וכתובות נה. [מיהו רה"ג בס' המקח קרא קנין לשני מיני החליפין עיי"ש בעמוד קפא], ומ"מ אף הוא קרוי חליפין כדאיתא בקדושין ח., כב:,

ועיקר החילוק בין שני מינים אלו הוא אם המקנה נותן את הדבר הנקנה באמת בעד מה שקיבל ומחמתו דאז נקרא שוה בשוה/חליפין גמורים לבין כשמשתמש בסודר רק כהיכי תימצי להקנות, וזהו לשון התוס' בב"ק "להקנות זה תחת זה שוה בשוה בתורת דמים קני" ומבואר שנותנו כדמי הדבר, וכך נראה מבואר מדברי רה"ג שכ' ששייך להקנות מתנה רק בדרך של סודר ולא בשוה בשוה [עי' בדבריו עמודים קפד ו-קפו], וכך הוא לשון הרשב"א [קדושין כח:] "לקיים כל דבר שלף איש נעלו דהיינו קנין נעל וסודר שאינו דמי החליפין אלא שנותנין אותן לקיום הדבר לבד", וכך הוא לשון הרמ"ה ב"ב קיד. "דהאי קנין דקאמר וכו' הני מילי בקנין דקנו מיניה בסודרא וכיוצא בו דדעתיה דנותן למיתב ליה מתנה למקבל אי נמי לזבוני ליה אדעתא דשקיל דמי דלאו משום ההוא קניין קא בעי לאקנויי ליה אלא מחמת דבעי למיתב ליה מתנת חנם אי נמי דדעתיה למשקל מיניה דמי" ושם בדבריו להמעיין בא לחלק מחליפי שווה בשווה, ועי' בסי' ר"ג ברמ"א והגר"א וקרוב ללשונם במ"מ רפ"ה ממכירה ובב"י בסי' ר"ג שמלשונם מבואר שיש להם ענין ליתן /לקבל זה כנגד זה [ואין כוונתם כמו שטעו אחרים שצריכים דווקא לשום בדמים שהרי כ' הדרכ"מ שכ"ד הרמב"ם וברמב"ם מפורש של"צ וכן המ"מ כ' דבריו בדעת הרמב"ם] ולחילוק זה נראה שנתכוון הרי"ד בקדושין [ג. בתוספותיו ופסקיו] להעמיד את הסוגיא באופן שקצצו דמים אחרים ולא שהסודר הוא היה התמורה

ובמין הנקרא "קנין" נראה שיש בו שני מינים

דהרמ"ה בגיטין [לט והועתק גם בטור יור"ד רסו] ובקדושין [הועתק בחי' הריטב"א מהדו"ב] חילק דיש חליפין הניתנים בתורת דמים ויש שניתנים בתורת סודר דהיינו ע"מ להחזיר והדין העולה מכלל דבריו דדין חליפין הניתנים בתורת סודר ברור שלא מהנו בקדושין ואפילו יש בהם שוו"פ ומספק"ל אם מהני בשחרור עבד [וטעמו נראה דבקדושין מבואר שחליפין לא מהני אפילו בשוו"פ ולכה"פ איירי גם במין זה ומספק"ל אם לא מהני משום גנאי אבל בעבד מהני או לא מהני משום דלאו כסף הם וה"ה עבד]

ודין חליפין הניתנין בתורת דמים כשהם פחות משוו"פ פשיט"ל דלא מהני לא בעבד ולא באשה דאינם כסף, וכשיש בהם שוו"פ פשיטא דמהנו בעבד דככסף הם אבל באשה מספק"ל [וטעמו נראה משום דלטעמא דגנאי אפשר דכל תורת חליפין בטלה ומ"מ נטייתו שמקודשת דשמא אפילו טעמא דגנאי לא שייך בה, ולמש"כ שני ספיקותיו הם בעצם ספק א' ודו"ק]. ע"כ תמצ"ד הרמ"ה

ומדמספק"ל באשה ופשיט"ל בעבד שמהני נראה דיש ללמוד דכשמהני מתורת חליפין מהני ולא משום דמ"מ יש בהם ג"כ כסף, וכן נראה שמדין חליפי סודר אתינן עלה שהרי כל חילוקו היה בין ע"מ להחזיר ללא ובחד גוונא איירי ובע"מ להחזיר ברור שהוא חליפי סודר

וכך ג"כ נראה שהיא שיטת הרשב"א בקדושין דהוא פי' דהטעם דמכח שאיתנהו בפחות משוו"פ אף בשוו"פ לא הוא משום דהוי קני ע"מ להקנות וא"כ היא מקודשת בדינן ולא בגופן אבל כשאינו קני ע"מ להקנות אז היא מקודשת בגופן ומהני בקדושין וכך ריהטת הר"ן בסוף השותפין בנדרים [אלא שצע"ק שסותר את הפי' שפי' בקדושין] מיהו אפשר דמאחר דמהני בחליפי סודר אפי' קני ע"מ להקנות א"כ גם כשמקנה לגמרי אינו מועיל יותר דאין שני חליפין,

וכחילוק זה נראה מדברי ר"ת בסה"י [קמ"ב] שפי' סוגיא דקדושין ג. משום דחליפין מטעם כסף ואין כוונתו לשווה בשווה שהרי ראייתו שחליפין מטעם כסף הוא מכח סוגיא דב"מ ז. דסודרא כמאן דפסיק ומסוגיא דנדרים מח: דאי תפיס מתפיס, וסוגיות אלו הם בקנין סודר ובכ"ז מבואר בדבריו דיש עוד בקנין שאינו מטעם כסף אלא משום לקיים כל דבר והוא בפחות משוו"פ [ואמנם דבריו צע"ג ואכמ"ל אלא שמ"מ מש"כ נראה מוכרח מדבריו]

ולזה נראה שנתכוון הראב"ד בחי' בב"ב מ. כ' שבעינן עדים בסודר ולא במנעל דכוונתו שיש הפרש בין אם מחזיר לו את הסודר לבין אם נותן לו לגמרי וכך נראה שהבינו המאירי שם אלא שיש במאירי ט"ס עי"ש [מיהו העירו על פי' זה ובמקו"א אאריך בעז"ה]

### ובמהות קנין סודר יש מבוכה גדולה אם גדרו וכוחו הוא מדין חליפין או קנין בפנ"ע

#### מצד א' יש ראיות ששני הקנינים [שווה בשווה דהינו חליפין לקנין דהינו סודר] מועילים מאותו דין ושחליפין עיקר מביניהם וסודר הוא תולדה:

מהרמב"ן ור' ברוך והריטב"א שהובאו לעיל הדברים מפורשים ששניהם מין א' וסודר הוא מעין חליפין, וכך מבואר ברמב"ם בפיהמ"ש קדושין שבתחלה הביא דין חליפין של שוה בשוה וסיים "וזהו ענין הקנין שאתה רואהו בכל מקום בעניני מקח וממכר כאלו הקונה מוסר למוכר אותו החפץ שבו מתקיים הקנין חליפי הדבר שקנה ממנו", וכך מבואר ברשב"א בתשובה [מיוחסות קא] "והיינו דקרינן ליה חליפין שזה כמחליף נכסיו בסודר זה של קונה" וכך נראה מלשון סה"י [תקפא] "לאו חליפין גמורין נינהו אלא כעין סודר ובתורת קנין סודר דאי חליפין ממש וכו'"

עוד מוכח הא דסודר הוא קנין מכח שהדבר הנקנה הוא חלף הסודר מסוגיא דב"מ יא: דאמרינן דהוא דרך מו"מ [לפרש"י והריטב"א ודלא כר"ח], וכך לשון הרמב"ם בפ"ה ממכירה "ויאמר לו קנה כלי זה חלף החצר וכו'"

מיהו בריטב"א בקדושין כ' "תדע דחליפין מחליפי סודר נפקא לן וחליפי סודר לא צריכי שומא דהא איתנהו בפחות משוה פרוטה ומילתא דליתא בחליפי סודר ליתא בחליפין דעלמא"

#### מיהו מאידך נראה שיש דינים שמאפיינים דווקא את קנין סודר

##### א' קציצת תמורה בעד החפץ הנחלף

מצינו בכמה מקומות שאפשר בקנין סודר לקצוץ תמורה בעד החפץ הנקנה

תמורה של דמים מבואר ברש"י מז. וכך הוא לפי"ד הפי' של "גאולה" וכ"מ בר"י מיגאש שם וכ"כ הרי"ד בקדושין ג וכ"כ ר' ברוך וכ"כ הרמ"ה ב"ב קיד. וזה דין ברור

תמורה של חליפין מבואר בר' ברוך "והיכא דזבין איניש מידי מחבריה ואתפסיה קונה סודריה למוכר כי היכי דמוכר לא מצי הדר ביה דהא יהיב חליפיה הם הכי נמי קונה לא מצי הדר ביה דהא יהיב חליפיה והני מילי דיהב זבינא קרקע או כלים או בהמה אבל אי הוו פירות לא מצי למיהדר דפירותיו אקני בחליפין קונה מצי למיהדר דפירות לא עבדי חליפין" [ודו"ק שמבואר שאם החפץ של מי שמקבל את הסודר אינו עושה חליפין אין קונה השכנגדו ודו"ק שממילא אין לדייק ברש"י שכ' "שמחליף כלי זה בחפץ שכנגדו" שא"א ע"י סודר לקיים חליפין] וכ"נ כוונת רי"ו [נ"י ח"ג] "פירש הפסוק וזאת לפנים בישראל כשהיו רוצין לקיים מכר אפילו לא משך ולא נתן מעות וכן כשהיו רוצין לקיים תמורה שמחליף דבר בדבר בלא משיכה לאחד מהם וכו' שלף איש נעלו כלומר הקונה ונתן לרעהו המוכר", {מיהו בריא"ז (ב"ב פ"א הלכה ו') כ' בענין שותפין שחלקו "ואינו קונה אלא אם הקנו זה לזה ברוחות שזה הקנה לחבירו חלקו שברוח מזרח על ידי תפישת הסודר והרי הוא כמחליף דבר בדבר וכן חבירו הקנה לו חלקו שבמערב והרי הוא כמחליפו בסודר שלחבירו שקניין הסודר הוא כחליפין" ומשמע שצריכים שניהם לעשות קנין וכך ריהטת הרשב"א שם שפי' דרב אשי בב"ב ג. שהעמיד שחלקו ע"י חזקה בא לחדש שחזקה של א' מועילה שגם השכנגדו יקנה מדין חליפין ואם ע"י סודר היה מהני א"כ ר"א לא היה צריך בשביל זה לשנות את האוקימתא דאיירו בה התם עיי"ש}

וכ"ז וודאי נראה שלא יתכן בחליפין גמורים

##### ב' דין סודר כשטר מכח סתם קנין לכתיבה עומד ושאר שייכויות שמצינו בין סודר לעדים

- הרמב"ן ושא"ר בב"מ יג הביאו את ר"ח ותשובת הרי"ף שקנין לא נקנה לזוכה עד שיבוא השטר לידו

- הרמב"ן בקדושין כז הביא ששיטת הגאונים "ורבים אומרים דסוף קנין לכתיבה עומד וכותבין בע"כ שמשקנו מידו אינו יכול לחזור בו כלל וכו' וכדומה שזה דעת הגאונים כולם"

- הרשב"א בקדושין כה: הוצרך להוכיח מהסוגיא שסודר אינו מטעם שטר

- הרמב"ם בכ"ט ממכירה כ' "וכן אם קנו מיד הקטן או השכיר מקום המטלטלין וחזר בו לא קנה הלוקח שאין מוציאין מידי הקטן בדין ואין קניין מיד הקטן כלום שהקניין בשטר ואין העדים חותמין אלא על שטר של אדם גדול" [וכוונתו נראה שעיקר הכח של שטר וסודר הוא מגיע ממחויבות הבעלים לקיים דבריהם שלולי זה אין כח השטר והקנין כלום שהרי עיקר מכח קביעת הבעלים]

- העיטור [אגב יג] הביא שיטות שחליפין לא קונה בלי דמים כמו בשטר "דשטר בלא קנין כקנין לחודיה דמי דסתם קנין לכתיבה עומד וכי היכי דבשטר לא קנה עד שיתן דמים הכי נמי בקנין לחודיה או בשטר בקנין דאי אמרת אין לאחר קנין כלום הכי נמי אין לאחר שטר כלום"

- במכירת שטר בעינן כתיבה ומסירה ורה"ג [המו"מ יג עמוד קפד וקפו] והר"י מיגאש ב"ב עו: דנו אם במכירת שטר יועיל סודר במקום כתיבה משום דסתם קנין לכתיבה עומד והוו"ד ברמב"ן ב"מ כ., והרא"ם נתן הטעם שלא משום דהשטר הוא לראיה ובעינן שטר קנין

- הכותב שטר מתנה בלי פרסום לא קנה והר"י מיגאש ב"ב מ: כ' שכן הדין בקנין משום דסתם קנין לכתיבה עומד

- דעת רבינו אפריים שהובא בסה"ת [מב א יא] "מצוי לרבינו אפרים ז"ל שכתב היכא דאודי ראובן לשמעון דקנא מיניה בין דיליה לדיליה וכו' וגאון אחר כתב דלא מהני ואפילו מודה וכ"ש אם כופר ורבינו יצחק ז"ל סבר כמ"ד מהני וכו' וקשיא לן טובא ולא אתברר לן טעמיה דידיה ואסיקנא דכל קנין וכל הודאה בעד אחד לא מהני ומ"ד מהני טועה הוא ע"כ" וכך נראה מלשון רשב"ם ב"ב מ., ובשא"ר שנחלקו לא מצינו מי שדחה מסברא את עיקר הנדון לבד מהתורא"ש בב"מ מו. ובב"ב מ. ובקדושין סה:

ומ"מ מכל הנך מבואר שיש שייכות אדוקה בין הסודר לעדים ולשטר הנכתב, וברור נראה שכ"ז אינו בחליפין גמורים אע"פ שלא מצאתי לזה סמך מפורש

#### ביאור מהות החליפין - בחליפין גמורים ובסודר

המעלה שיש בחליפין גמורים נראה דהוא משום דעיקר כוח תביעת הקונה היא כבר מגיעה לו מכח מה שזכה השכנגדו ולכן הצריכו התוס' שיהא שווה הדבר הנקנה לא יותר מחצי [מיהו ברור שמהני אפילו שווה הרבה פחות מחצי]

ולפי"ז א"ש מה שמצינו בכמה ראשונים שיש משמעות לחליפין כששני הדברים הם באותו מין ועיקר הדבר הוא בדברי הרמב"ן בחי' ובמלחמות שהביא מהירושלמי שמתני' דתנן כל הנעשה דמים באחר פי' הירושלמי שצריכים לשום את הדברים הנחלפים ונחלקו רב ור"א כששני הדברים הנחלפים הם אותו מין אם ג"כ צריכים לשום אותם ופי' הירושלמי שמחלוקתם היא אותה מחלוקת שנחלקו ר"י ור"א לענין ברירה כששני המינים הם אותו דבר אם אמרינן ברירה ובי' הרמב"ן שהנדון הוא האם כשמעריכים שניים מאותו מין זה כנגד זה אם צריכים לשומם בדמים ורק ע"י דמים שייך להעמיד א' כנגד חבירו או שמכיון שהם אותו מין הרי שומתם בבן מינם הוא שומא בלי דמים כלל וא' נערך ביחס לחבירו וכוונתו נראה שבהא נחלקו ג"כ לענין חליפין אם שייך לעשות בהם חליפין באופן שאינו ע"י הדמים. ע"כ תמצ"ד הרמב"ן

ולמדנו מבואר בדבריו שחליפין עדיין זקוק לגוף קיומו שצד א' יהיה נשום בשכנגדו ויהיה מוערך נגדו והטעם נראה כמש"כ שבכדי שיוכל לקנות את החפץ שכנגדו בעינן שיתחייב כן מכח עצם הממון שקיבל השכנגדו ולכן בשני מינים לעולם הצורה הזו של העמדת חפץ כנגד חפץ היא בדמים אבל באותו מין נחלקו אמוראים בירושלמי דאפשר ששם אפשר להעמיד את התביעה בצורה ישירה

[ואמנם הרמב"ן כ' שהטעם שצריך שומא הוא משום דלא סמכא דעתייהו, נראה ברור שעיקר טעם זה זקוק לכך שהמקח נבנה על היחס של הדמים דבלי"ז מה איכפ"ל במחשבותיו הרי מחליף חפץ בחפץ ובזה לא טעה ומה שלא סמכה דעתו מחמת הדמים אין לו דין להפקיע את המקח והיינו שכששניהם מאותו מין למ"ד שאינם נעשים דמים לא איכפ"ל בטעותו]

וכדברים האלו מתבאר מדברי התוס' שאנץ והתורא"ש מו: וברשב"א קדושין כח בדעת ר"ת שמאי דמהני בפירות ומטבע היינו דווקא כששניהם מאותו מין וטעמם נראה שאם לא הרי הם חוזרים להיות נעשים דמים ונעשו מעות

ומ"מ אע"פ שהקנין נבנה על הזכות של בעל החפץ הנמשך לקבל כנגדו ולחייב תמורתו אין כ"ז אלא להאלים את כוחו ושיוכל הקנין של "חליפין" לגמור את הכל וכדרך שמצינו שכשיש דעת אחרת מקנה סגי בקנינים יותר קלים [והוא משום דכבר יש סיבה שהדבר יעבור מכח קביעת הבעלים אלא שצריכים קנין, ואי"ז רק להשלים את הדעת שחסרה מצד הקונה כידוע בכמה ראיות ואכמ"ל][[1]](#footnote-1)

ומאחר שזכינו לכך שכח החליפין נבנה על מה דמגיע לו תמורת חפצו נראה שכ"ז ל"ש כלל בסודר שהרי לא נתרצה מעולם שמחמת קבלת הסודר יתן לו כ"כ ובמיוחד למש"כ התוס' ששוה בשוה היינו עד כפליים אלא שעיקר כוחו של הסודר נראה שאמנם עיקר כח ה"קנין" שבו הוא מתורת חליפין והיינו שמחליפין יתחדש שמשיכת החפץ יכולה לגמור את קנין החפץ שכנגדו אלא שבחליפין עיקר כח הדבר שנגמר הוא מכח מה שמחוייב מעצם החליפין אבל בסודר עיקר כוחו הוא מכח קביעת הבעלים שהחליט שכו"כ יקנה בחליפין ואע"פ שגם קניני חזקה ומשיכה הם ע"י קביעת הבעלים מיהו שם כיון שהמעשה הוא בעצם מצד עצמו קונה א"כ אין הבעלים אלא כמסכימים והמעשה הוא עיקר כח הקנין משא"כ סודר שעיקרו מכח החלטת הבעלים

וליסוד זה נתכוון הרמב"ן שכ' בדף מז: "בקנין סודר נמי קנה דהא אחשביה לסודר כפירות ואף על פי שהוא מתנה ע"מ להחזיר"

#### \* הפרשים שמצינו בין חליפין לסודר

- הריב"א [תמים דעים קס והועתק במיוחס לריטב"א מו.] והמאירי ב"מ מו כ' ששוה בשווה לא מהני אלא בדבר שהוא בעין וסודר מהני אפילו כשאינו בעין [מיהו כוונתם צע"ג דמצורת ראייתם להמדקדק היטב בדבריהם יראה בדבריהם כוונה מחודשת הצריכה ביאור וצ"ע]

- כלי פחות משוו"פ רה"ג בס' המקח [יג] הזכיר דין זה רק בקנין וכך נראה קצת מסו"ד ר"ת בסה"י [קמב, עי"ש היטב]

#### \* תכלית קנין סודר כדי שיוכלו לגמור את העסק בלי לחכות עד ביצוע העסק

כך מבואר בר' יונה ב"ב מ. "דכל עיקר קנין בא לגמור את הדבר ולחזקו" "והטעם דסתם קנין לכתיבה עומד יותר משאר קנינים לפי שנהגו בו לחזק כל דבר וכו' כדכתיב לקיים כל דבר כל עיקרו לא נתקן אלא למהר הדבר" וכ"כ ר' ברוך "והיכא דאתנו למכירה דלא יהבי דמי אי נמי חילופא ולא שקיל חד מינייהו חילופא מאי תקנתיה כי היכי דליקני לאלתר דילמא אי משהו הדר ביה חד מינייהו שלף איש נעלו ונתן לרעהו ולא מצי תו למהדר"

וכענין זה מבואר ברשב"ם ב"ב מ. ובתוס' בכמה דוכתי שזהו טעם דסתם קנין לכתיבה עומד "משום דממהר להקנותו"

## ההפרש בין חליפין לדמים

יל"ד הרבה מהו המהות המבדילה בין חליפין לכסף, ועוד יל"ד בכל חליפין אם יכול לחול מדין קנין כסף במקום שכסף קונה וכן להיפך כשנותן ממון לקנין כסף אם יכול להועיל מדין חליפין ואם נאמר כן זה וודאי תימה דא"כ למ"ד כסף קונה במטלטלין מה נתחדש בחליפין,

ועיקר הגמ' שיש לדון ממנה בנדון זה הוא לכאורה הא דאמרינן בדף מז. "פשיטא דמים ואין מקפיד עליהן הא קאמרינן דקני דכחליפין דמו חליפין ומקפיד עליהן מאי" ומבואר לכאורה שיש דבר הקרוי "דמים" ויש דבר הקרוי "חליפין" ולא הרי זה כזה

### חליפין ודמים שני "תורות"

ומדברי רש"י יש ללמוד שיש שני תורות "תורת דמים" ו"תורת חליפין" וחילוק זה עיקרו אינו ביחס ל"קנין כסף" אלא אדרבה עיקרו כלפי מין העסק שביניהם וכן תורת חליפין, ותורת דמים דינה שכשמושך את החפץ הנקנה "מתחייב" בדמים וכשמשלם את הדמים קונה את הדבר הנקנה, ותורת חליפין דינה שכל שמשך א' מהם נקנה שלו לשכנגדו, וכשניתן בתורת חליפין לא יכול לקנות מדין הכסף וכן להיפך כשניתן בתורת דמים לא יקנה מדין החליפין ויבואר בעז"ה בסמוך יותר

וכך הוא לשון רש"י מה: "אף על פי ששנינו נתן לו מעות ולא משך הימנו פירות יכול לחזור בו הני מילי כשנתנו בתורת דמים כדרך מקח וממכר אבל אם נתן בתורת חליפין כיון שמשך זה את המעות נקנה לו החפץ שלו בכל מקום שהוא" וכאן העמיד את תורת דמים כלפי נתינת המעות, וודאי נראה שמה שהעמיד שני תורות הם שני התורות שהוזכרו שם בגמ' לענין משנתינו "מאי לאו בחליפין וכו' לא בדמים אי הכי וכו' מחייב מבעיא ליה" ולשון רש"י בסוגיא זו "תורת חליפין" "ותורת דמים" ושם איירי לעניין משיכת החפץ, וכן בדף מו. בד"ה "ר"א אמר וכו'" כ' "לאו משום דנקנה בחליפין שאפילו התנה עמו בתורת דמים" ודו"ק היטב לשון רש"י בד"ה "ואם לאו" ובסמוך יבואר בעז"ה

ועוד מבואר ברש"י ענין זה בדף מז. "דמים ואין מקפיד עליהן נתן לו מעות או חפץ בשביל חפץ אחר בתורת דמים" ומבואר דעיקר החילוק הוא באיזה "תורה" הוא ניתן, וכן ברש"י קידושין ח. "בתורת דמים הוא נקנה בין שנותנין עליו כסף בין שוה כסף בתורת דמים אקנו ולא בתורת חליפין", ועוד איתא ברש"י שיש שני תורות במשנה גבי "כל המטלטלין קונין זא"ז"

וכדברים הללו מבואר ברי"ף שכ' "ופירוש תורת חליפין מטבע בעינו שהוא תופס בידו ומתפיסו לחבירו בחפץ [בעינו] ידוע ומצוי ואומר לו זה תמורת זה ופירוש תורת דמים כגון שקצץ מוכר בחפץ שלו דמים כך וכך ממטבע פלונית ואף על גב שאין ביד הקונה מאותו מטבע כלום וגם אינו מצוי ברשותו והיינו דקא אמרינן ויש דמים שהן כחליפין וכו'" והנה מתחילת חילוקו משמע שעיקר כוונתו לחלק כלפי התמורה של הדבר הנקנה שבחליפין קונה ובדמים מחייב וסיים ע"ז את הדין של יש דמים שהם כחליפין וזה עיקר כוונתו שהרי בסוגיא ההיא עוסק ובא לפרש מה הם הדמים ולמדנו שהדין של מחייב תלוי בהיפך של קנין כסף ושקנין כסף תלוי בהיפך של המחייב ושניהם תורה א' של "דמים" ומאידך עומדת תורת "חליפין"

- עוד נראה כן מדברי התור"פ ב"ק ע: שכ' בענין עקוץ תאנה ותיקני לי גניבותיך שלא יכול לקנות ע"י התאנה "דאי נתן לו התאנה בתורת דמים מעות אינן קונות ואי נתן לו בתורת חליפין חליפין נמי הא קיימא לן כרב נחמן דאמר דפירי לא עבדי חליפין"

### מהי תורת חליפין ומהי תורת דמים

ויש לכאורה לדון בזה בשני צדדים א'- דעיקר החילוק הוא אם העסק הוא "מכר" דהיינו שהתמורה שדורש החפץ בעד חפצו היא "דמי" הדבר [והיינו שכשאחד דורש את שווי החפץ שלו אינו דורש דבר חדש אלא בעצם אינו מוכן לוותר על חפצו אלא שרוצה להמירו לדמים שזה בעצם ג"כ א' מהכוחות הטמונים במה שיש לו שהרי זה כל היסוד של טיבעא ופירא שהפרי נשום בכסף והמרתו לכסף אינו דבר חדש] וזה שייך רק ע"י כסף [או בחפץ שנותנו בתורת דמים עי' בסמוך] או שהעסק הוא החלפה דהיינו שרוצה כנגד חפצו דבר שאינו בכלל החפץ שלו אלא שרוצה דבר "אחר" בעד שנותן את חפצו, ב'- דתורת חליפין היינו חפץ בחפץ, ודמים היינו חפץ בכסף, [וחילוק זה אפשר לאומרו בלשון אחרת דחליפין היינו בעין בבעין ודמים היינו בעין ב"ערך" שערך לעולם אינו נחשב כהדבר בעין אלא ה"בעין" משמש ככלי המחזיק את הערך ודו"ק] ולפי"ז להצד שמטבע נעשה או נקנה בחליפין היינו דווקא כשרואה אותו כחפץ ובלא"ה צ"ל כן ואכמ"ל

והעיקר מבין שני הדרכים מדברי רש"י כהדרך הראשונה שהרי בכמה מקומות נראה מדבריו שדמים נחשבים "מכר" "מקח וממכר" ולא חליפין וא"כ משמע שמהות החילוק היא במין ה"עסק" שביניהם,

וכך כ' בדף מה: "הבא להחליף וכו' שלא בתורת מקח וממכר אלא בתורת קנין וכו' כשנתנו בתורת דמים כדרך מקח וממכר אבל אם נתן בתורת חליפין וכו'", וכן בדף מו. בד"ה ואם לאו "אין כאן חליפין אלא כשאר מכר בעלמא" [ונראה שזה עומק כוונת רש"י בדף מה: ד"ה "וטבעא" שכ' "משום דמשיכת ממכר מפורשת מן התורה וכו'" ואכמ"ל] וע"ע בשו"ת אבקת רוכל [קכח] שכ' על דברי רש"י בדף מז. שנותן בתורת סודר "לומר שלא הזכיר לשון מכירה שנקרא תורת דמים אלא בתורת חליפין הוא שנתן לו כדרך בני אדם שמחליפין חפץ זה בחפץ אחר, וכך נראה בלשון הרמב"ן מה."ואפי' כשתמצי לומר פירא הוי לענין דמים במקח וממכר, לענין חליפין לא מיקני" וכ' כלשון זו כמה פעמים בחי' ובמלחמות דמשמע שחליפין אינו מקח וממכר

ובאמת שהוא כבר לשון הגמ' במגילה כו: "חלופה וזבונה" ומבואר דחליפין אינו "מכר" ועיי"ש ברש"י שמדוקדק שבמכר יש "דמים", [וע"ע לשון הגמ' ב"ק עט.]

וכך לשון ר' ברוך "דכי אמרינן לא קני כספא במקח וממכר אבל בחליפין קני"

וכדרך זו נראה משיטת הראשונים [הרי"ף והר"י מיגאש בשטמ"ק והרמב"ם ור' ברוך והמאירי] שסוברים שאין בחליפין אונאה והיינו ע"כ שעצם העסק הוא שונה בחליפין ואינו חשוב "מכירה" וכמש"כ הרי"ף בתשובה המובאת בשטמ"ק ולהדיא כ' המאירי שאפילו הקפיד עליהם "מאחר שהם חליפין גמורים אין בהם דין אונאה שהרי בחליפין גמורים חפץ בחפץ הוא מחליף"

וכך מבואר בדברי הגרעק"א בהגהותיו על השו"ע [קצה ב] שכשאומר לשון מכר נעשה לדמים בין לענין קנין כסף ובין לענין "מחייב"

ובסו"ד יתבאר שמהרא"ש נראה כהדרך השניה וכן שבשיטת בעה"מ ועוד כמה ראשונים אפשר שצ"ל כן

### הראיות על כל דין שמועיל רק באופן שנעשה ב"תורה" שאליה שייך

והעולה לשני דרכים אלו שא"א לעשות את ה"תורת דמים" במטלטלין במטלטלין בלי לעשותם שומת דמים וכשעושהו דמים אפשר דמהני שהרי נותנם כנתינת דבר שיש בו כו"כ מעות ומה לי דמיהן מה לי הן ומאידך כשעושהו דמים א"א לעשות בו חליפין וכן אין בו כח לחייב את שכנגדו וכמו שמעות לא מחייבים, וכך באמת מבואר הדין להדיא בכמה ראשונים וכמו שנפרט בעז"ה וכן נבאר את השיטות החולקות ולכן יארך קצת ביאור כל דין ודין

ובסו"ד בעז"ה יתבאר הדין אם צריך שיעשה להדיא דמים או שסגי שיאמר לשון "מכר"

#### קנין כסף ע"י מטלטלין שלא עשאם דמים

**א'** הא דלא מהני לקנין כסף במקום שלא עושה אותם דמים - דין זה נראה שהוא מוסכם וכך מפורש ברי"ף במהדורא הראשונה שלו בפי' יש דמים שהם כחליפין והוו"ד ברמב"ן וכך לשונו "הרי נתברר לך דפירי בפירי לא מיקנו אלא אם כן יושמו בכסף דלאו בתורת חליפין קנו להדדי אלא בתורת דמים", וכ"כ בבעה"מ וז"ל "וטעמא דהאי א"ל בכך ובכך והאי א"ל נמי בכך ובכך שעשאום דמים ודמים קונין במקום זה כחליפין אבל בחליפין סתם בלי שיעשום דמים וכו' כך היה דינם שלא קנו עד שימשכו זה וזה וכו'" וכך מתבאר מהרמב"ן שהק' על דברי בעה"מ שאפי' ששמו אותם עדיין חליפין הם ולא דמים ולמדנו שמה שהם חליפין סותר את אפשרותו ליחשב כדמים, וכ"כ הפסקי רי"ד "ונראה לי דלא שיכא תורת דמים במטלטלין כלל אלא כל היכי דעבדי בין ששמין אותן בין מחליפין אותן בין שמחליפין בלא שומא חליפין הן כדאמרינן לקמן חליפין ומקפיד עליהן קנה דכל חליפין מיקפד קפדי ולא אשכחן תורת דמים במטלטלין כלל אלא תורת חליפין ואליבא דרב נחמן דאמר פירי לא עבדי חליפין אפילו בתורת דמים נמי לא קנו אילו את אילו ולא חילקנו בהלכה בין דמים לחליפין אלא במטבע אבל במטלטלין אין לחלק והמורה הלך אחר סברתו כאשר יתבאר" מיהו הוא מחדש שאפילו עשאום דמים לא מהני ובזה לא מצאנו לו חבר

#### דין "מחייב" ע"י דבר שעשאו דמים ולחייב דבר כשלא עשאו דמים

**ב'** והא דאינו מחייב כשעשאו דמים - מבואר כן במאירי בע"ז סג שתי' על קושיית הרשב"א שמשיכת הטלה יחייב את הביאה ותי' ע"ז המאירי שהטלה הוא הדמים ואינו מחייב [ונראה שהרשב"א לא חולק על עיקר היסוד אלא שס"ל ששם שלא נישום בדמים מאן לימא לן מהו הדמים]

ויש לציין כאן שנראה שאע"פ שמבואר ברמב"ן בריש הזהב שמהני מטלטלין לחייב מטלטלין צ"ל דהיינו דווקא בעשאן דמים את הדבר המתחייב וכמו שבאמת מבואר ברש"י בדף מד. ד"ה "כל המטלטלין" אם כוונתו לדין של מחייב, וכך נראה להדיא מדברי הגרעק"א בהגהותיו על השו"ע [קצה ב] שהצריך לשון מכר בשביל לחייב מטלטלין במשיכת פירות

#### חליפין כשעשאו דמים

**ג'** והא דלא מהני כשעשאום דמים לחליפין - מבואר ברש"י שכ' בדף מז. שדמים היינו שנתן חפץ בתורת דמים ומבואר בגמ' שקונה מדין כסף ולא מדין חליפין ועוד שמשמע להדיא בגמ' שבכה"ג אם מקפיד לא יקנה כלל, וכך מבואר ברמב"ן במלחמות שהק' על בעה"מ שאמר על חליפין ומקפיד עליהם שיכול לקנות אפילו ע"י פירות מדין כסף והק' ע"ז שהרי חליפין נינהו [וכ"כ בחי' על "מאן דפריק" וכונתו לבעה"מ] ומבואר דס"ל שכל שהוא חליפין ע"כ אינו דמים דאם הוא דמים לא מהני לחליפין [ובאמת שזו פשטות הגמ' שם אלא שאפשר לפרש דלמסקנא בזה גופא נשתנה] ועוד מבואר כן בדבריו בסוגיית יש דמים שהם כחליפין שכ' בשם הירושלמי "מכר לו פרה בדמים דחקיה א"ל הב לי אילין פריטי א"ל ומה את בעי מנהון א"ל ליקח לי בהון חמור א"ל הרי חמור לפניך משך בעל הפרה את החמור לא נקנית הפרה" וכ' ע"ז "פי' בשלא משך בעל החמור את הפרה שאין כאן חליפין שהרי מתחלה לדמים נתכוונו ודמים קבל עליו ליתן ע"כ", וכך מבואר במאירי בסוגיית יש דמים שהם כחליפין שפי' בפי' א' שהכוונה שנתן לו את החמור לא בתורת שרצה חמור אלא בתור ש"אמר לוקח שאין לו דמים אלא שיש לו שור שוה חמשים שהם דמי פרה" ובכה"ג מבואר בגמ' שקונה מדין כסף ולא מדין חליפין [אלא א"כ נפרש באופן שהא פירי], ונראה שכ"ד הראב"ד שכ' בדף מו: לבאר מנ"ל לגמ' שכל המטלטלין קונין זא"ז היינו בחליפין ולא בדמים "כיון דבעינן משיכה לפירות או מטלטלין אף על פי שמשך זה חמורו של זה אם האחר לא משך פרתו של זה אמאי קנה והלא הפרה גם היא מטלטלין ואם לא נמשכה במה תקנה הלא היא מחוסרת משיכה אלא ודאי כשהמטלטלים קונין זה את זה מפני שהן כחליפין שאין מקפיד על שווייהן ומשום הכי איבעיא לן לקמן חליפין ומקפיד עליהן בדמים מאי קנו או לא וקא פשיט רבא ואף על גב דמקפיד עליהן קנו מתורת חליפין שכל אחד נעשה כאומר לחברו לקנותו" וצורת דבריו נראה לכאורה שדן שמטלטלין לא יכולים לחייב מטלטלין בתורת דמים משום שהם מחוסרים משיכה אע"פ שאיירי לענין "מחייב" וטעמו משום שכל תורת דמים היינו כלפי הדמים שהם בכלל מה שהיה לו אבל כל שבא לזכות בדבר שנוסף על הדמים הוא כבר כעין קנין כסף שבא לקנות עם הדמים חפץ וא"כ הוא צריך משיכה, וע"ז אמר שהגמ' הוכיחה שהוא "מפני שהן כחליפין שאין מקפיד על שווייהן" ומכח זה הגיע ספק הגמ' אח"כ של מקפיד בחליפין וע"כ שזה קשור לנדון שהעמיד אם זה בתורת דמים או חליפין ומבואר שמה שהוצרכנו להעמיד באינו מקפיד בכדי שיהיה תורת חליפין ולא דמים שאם הוא ניתן בתורת דמים לא מהני לחליפין, ועוד מוכח כן בדבריו שהרי נראה מדבריו שכלפי האמת לא חזרה בה הגמ' מההנחה שמקפיד הוא חסרון בחליפין אלא שאינו חשוב כדמים שהרי הניח את הנחה זו כהנחה ברורה בהתחלה וא"כ לא נראה שלמסקנא אינו נכון ועוד שנתן טעם למסקנא מפני "שכל א' אומר נעשה כאומר לחבירו לקנותו" ומשמע שחסרון המקפיד היה בזה שאינו כך אלא א' קונה וא' מוכר

מיהו נראה שאין דין זה מוסכם דשיטת בעה"מ בביאור הסוגיא בדף מז. שעל האופן של הברייתא שאמר "פרתך בכמה בכו"כ חמורך בכמה בכו"כ" דלמ"ד פירי עבדי חליפין יועיל מדין חליפין ואפילו לר"ל שמעות לא קונות ומאידך יועיל ג"כ לר"י מדין כסף כיון שהוא מילתא דלא שכיחא ואפי' למ"ד פירי לא עבדי חליפין, וע"כ צ"ל דס"ל חד מתרי דאם סובר בחילוק בין דמים לחליפין כהדרך הראשונה א"כ צ"ל דס"ל דמה שהוא דמים זה לא מבטל את הקנין חליפין שבו דלא גרע ממכר הנקנה בסודר רק להיפך שאין בעסק של חליפין את הדין של קנין כסף ושל "מחייב" ולכן כל שהדמים הם "בעין" מהני גם מדין חליפין, ואם יסבור כהדרך השניה א"כ בפשיטות אפשר שדבר שהוא גם בעין וגם דמים יוכל לשמש לשניהם [וממילא אפשר שכ"ז שלא ניתן בדווקא בתורת דמים אבל אם ינתן כ"עסק" של דמים לא יוכל להיות חליפין]

וכדרך בעה"מ היא שיטת כמה ראשונים מפורשת שיש אופן א' שמהני לחליפין או לדמים וביותר מזה נראה שהוא אפילו אם נותנו כעסק של דמים והיא שיטת הריב"ם והראב"ן והרי"ד בפסקיו וכמו שאבאר בעז"ה

כ' התורא"ש מו. "וה"ר יצחק בר' מרדכי פי' דחליפין היינו כשאומר הלוקח כך וכך מעות אלו בחפץ זה ושניהם בעין ונותן לו המעות אז נקנה החפץ על ידם אבל כשאומר לו חפץ זה בכך וכך מעות ובשעת נתינת המעות לא הזכיר קנין החפץ אז הם דמים ולא חליפין" והביאו ג"כ הרשב"א בקדושין כח

וכיוצ"ב כ' הראב"ן "דמים כגון שאמר לו חפץ פלוני שיש לך בכמה תתניהו לי והלה אומר בכך וכך דמים אפי' נתן לו הדמים שהוא מטבע ומשכו לא קנה בעל המטבע את החפץ דמעות אין קונות, אבל אם נתנם לו בתורת חליפין שאמר לו טול מעות הללו ותקנה לי בהן חפץ פלוני כיון ששקלן ומשכן להקנות לו החפץ קנה בעל המעות את החפץ בכ"מ שהוא, בין שהן שוין בין שאינן שוין דהא סבר וקביל מידי דהוה אמקנה בסודר דכיון דמקבל הסודר קנה חבירו מה שמקנה לו אף על פי שאין בסודר שויו וכ"ש אם הוא שווייו"

ובדברי שניהם מבואר שנתינת דמים אפילו כ"תשלום" על החפץ יכולה לקנות בדין חליפין כאשר מעמיד שהקנין יחול במעות אלו [ובריב"ם הדבר מבואר יותר, מהא שלאחר שכבר העמיד את דמים באופן שאמר לו שמוכר החפץ בכך וכך, האריך להוסיף שבשעת נתינת המעות לא הזכיר קנין החפץ ומשמע שאם הזכיר היה חליפין] וברור שבכה"ג מדין כסף ג"כ יכול לחול, ומבואר שלחליפין מהני אפי' כשניתן בעסק של דמים ורק נותר להסתפק את אותו הספק שכ' על דברי בעה"מ

ומסתברא דאף לדרך זו המחייב של תורת דמים הוא שייך לקונה של קנין כסף וכיון שלקנין כסף כן בעינן דווקא את הצורה של תורת דמים ה"ה למחייב

וכשיטה זו היא שיטת הרי"ד והאריך בה ומדבריו מתבאר שבאמת כל המחלוקת היא רק בחליפין ולא להיפך בכסף וכן שכלפי ה"מחייב" בעינן "תורת דמים" וכך כ' בגמ' "בחליפין פי' כגון שייחד לו את הכסף דומיא דמטלטלין ששניהן מיוחדין והאי הוי חליפין וכו' לא בדמים פי' שלא ייחד לו את הכסף אלא אמר לו תמכור לי דינר זהב בכך וכך דינרי כסף וכיון שמשך ממנו דינרי זהב נתחייב זה ליתן לו דינרי כסף דומיא דמקח וממכר שאינו מייחד לו את הכסף אבל אם ייחד לו את הכסף לא קנה עד שימשכו שניהם אי הכי הזהב קונה, הזהב מחייב מיבעי ליה. פי' אי אמרת בשלמא דייחד לו את הכסף ואמ' לו תן לי דינר זהב באילו דינרי כסף הינו דקתני קונה ואם נאבד הכסף לבעל הזהב והינו חליפין אלא אי אמרת שלא ייחד לו דומיא דמקח וממכר הוה ליה למיתני מחייב את הכסף שאם ייאבד כספו חייב ליתן לו כסף אחר שהרי לא ייחדו לו כך נראה לי הפתרון שהייחוד מוכיח אם הוא חליפין או דמים ולא שהזכירו בדבריהן חליפין או דמים אלא המעשה מוכיח" עכ"ל ובכ"ז איירי כלפי הדין של "מחייב" שיש בדמים שהוא דווקא כשהוא לא מיוחד אבל כשהוא מיוחד חוזר לחליפין ואינו יכול להיות דמים ומבואר שלדמים בעינן דווקא עסק של דמים וכל שמיוחד א"כ רוצה מטבע זו וזה כחפץ ולא כערך שכלפי הערך אין משמעות למטבע המסוים

ואח"כ האריך שם באופן ההפוך שנותן את המעות בכדי לקנות אתם וכ' ג"כ אותו חילוק שבכדי להיחשב חליפין היינו "מפני שייחדו לו ואמ' באילו דהוי חליפין קנה" ומ"מ כ' שלענין קנין כסף הייחוד לא מגרע "לר' יוחנן דאמר דבר תורה מעות קונות בכל טצדקי דאתני בהדיה בין שאמר לו מכור לי בכך וכך בין שאמר לו מכור לי באילו דהא כי אמר לו בכך וכך כי יהבינהו ניהליה לא מייחד להו וקני הכי נמי כי ייחדן מתחילה ואמר באילו ויהבינהו ניהליה קנו" וכ"ז לענין מטבע אבל לענין מטלטלין כ' במשנה "וכל המטלטלין קונין זה את זה. פירש המורה בין בתורת חליפין שהחליפו אילו באילו כיון שמשך אחד קנה חברו את שלו בין בתורת דמים בכמה תתן לי את שלך בכך וכך וזה חזר ואמר בכמה תתן את שלך בכך וכך ונתרצו ומשך האחד, ונראה לי דלא שיכא תורת דמים במטלטלין כלל אלא כל היכי דעבדי בין ששמין אותן בין מחליפין אותן בין שמחליפין בלא שומא חליפין הן כדאמרינן לקמן חליפין ומקפיד עליהן קנה דכל חליפין מיקפד קפדי ולא אשכחן תורת דמים במטלטלין כלל אלא תורת חליפין ואליבא דרב נחמן דאמר פירי לא עבדי חליפין אפילו בתורת דמים נמי לא קנו אילו את אילו ולא חילקנו בהלכה בין דמים לחליפין אלא במטבע אבל במטלטלין אין לחלק והמורה הלך אחר סברתו כאשר יתבאר" עכ"ל ומבואר שא"א ע"י מטלטלין לעשות קנין כסף ולכאורה משמע ג"כ למחייב והיינו משום דבעינן תורת דמים לקנין כסף ולמחייב [ולענין מחייב כבר התבאר ג"כ מדבריו קודם] ואע"פ שבנותן כסף לא אכפ"ל לקנין כסף מה שהכסף מיוחד היינו משום דהייחוד הוא סתירה לדמים רק בנקנה ולא בקונה וזה ברור,

ולשיטה זו צ"ל בסוגיא בדף מז. שסוברים שלמסקנא רבא חידש את הדין שבכה"ג הוא חליפין אע"פ שעשאן דמים וכך מתבאר מתוך דברי הריב"ם והרי"ד להדיא ודוק

##### טעמי המחלוקת:

ובטעם הדברים יל"ד דהנה זה ברור שדין הכסף והמחייב יהיו תלויים בתורת דמים שבזה ואף מסתבר יותר כהדרך הראשונה שכ' לעיל, מיהו לעניין חליפין לשיטת רש"י יל"ע מ"ט הוא תלוי דוקא לצורת חליפין דבשלמא הא שלחליפין ל"צ דווקא את התורת דמים זה ג"כ ברור אבל מ"מ מאחר שנתחדש כח קנין לחפץ לקנות את שכנגדו מ"ט לא יועיל כשעומדים שה כנגד זה בתורת דמים ובשלמא להדרך השניה שנתבארה לעיל היינו משום דכל שרוצה את הערך לא נחשב כחפץ בעין אבל להדרך שנתבאר שמכח ה"עסק" של "מקח וממכר" בטל כח החליפין צ"ב, ונראה דהרי באמת זה ברור שהמוכר סודר לחבירו לא יוכל לעשות אתו ג"כ חליפין על ידי משיכת הסודר והטעם נראה שכיון שעל קבלת הסודר מתחייב בדמים א"כ אין קניית החפץ יכולה לקיים נגדו דבר אחר שמכיון שנתחייב בדמיו הרי זכאי במשיכתו ואינו אלא כמושך לגבות חובו שוודאי לא יועיל לחליפין וא"כ מה לי שמתחייב לשלם בכסף אחר ומה לי שמתחייב לשלם בדבר המוחלף סו"ס מכיון שמחוייב בדמי הדבר לעולם אין משיכתו משיכת חליפין וסברת בעה"מ נראה שוודאי לא חולק על מה שאמרנו בסודר אלא שס"ל שהדמים שבגוף המכר אינם סתירה אלא אדרבה מאלימים את כח החליפין. זה נראה שורש הדברים מיהו בכל צד בפנ"ע אפשר להאריך בכמה צדדים ואכמ"ל

#### לשון מכר אי חשיב כעשאו דמים

יל"ד הדין בלשון מכר אי חשיב כעשאו דמים והגרעק"א בהגהותיו על השו"ע [קצה ב] כ' שכשאומר לשון מכר נעשה לדמים בין לענין קנין כסף ובין לענין "מחייב", ולמד כן מהא דאיתא בגמ' שמכור לי באלו מהני מדין קנין כסף, וכוונתו לכאורה תמוהה שהרי בגמ' איירי על מטבע שבעצם הוא כסף ול"צ לסיבה שיחשב כסף, [ואמנם אפשר שכוונתו לפי המבואר ברש"י שמיירי גם בחפץ מיהו מדבריו נראה שעיקר ראייתו מהגמ' ואע"פ שציין גם לרש"י מ"מ נראה מדבריו שלא ע"ז עיקר סמיכתו], ולולי דמסתפינא היה נראה כוונתו להוכיח מהא דלא מהני בתורת חליפין אע"פ שהרי כ' הרמב"ם בפיהמ"ש בקדושין דל"ש ב"אלו" דעתיה אצורתא וע"כ שהחסרון בסוגיא מכח שאמר "מכור" דנעשה תורת דמים ולא מהני מדין חליפין וזה כוונת הגמ' שהקשתה "ש"מ מטבע נעשה חליפין" וזה דוגמת "מטבע" המוזכר בדף מו: ודו"ק [ואם זו כוונת דבריו באמת יתישב עוד דבר מדבריו שהוא כ' שם שהטעם במכור לי באלו שקנה אע"פ שכ' הסמ"ע שגם בתורת דמים יש חסרון של דעתיה אצורתא הוא משום דברי הרמב"ם הנ"ל ודבריו תמוהים שהרי א"כ מאי מקשינן "ש"מ מטבע נעשה חליפין", ועוד צ"ע בדבריו בסי' ר"ג על הסמ"ע סק"ז שכ' שבקוצץ כלי מסויים בתורת דמים מהני ומייתי ע"ז את דברי הרמב"ם הנ"ל וציין לתוי"ט בקדושין שהק' עליו מסוגיא דדף מז דאמרינן דבתורת דמים קונה וסיים ודו"ק, וכוונתו בכ"ז צ"ע, ולפמש"כ א"ש שס"ל שלהרמב"ם מאי דלא מהני מכח חליפין הוא מחמת הלשון מכור ובכ"ז ראה הרמב"ם בסוגיא זו שאין חסרון של דעתיה אצורתא בחפן מעות דאל"כ יהיה את החסרון שכ' הסמ"ע - ומ"מ דע שבפרישה מבואר שטעמו ל"ש כשנותן המעות וצ"ל שהגרעק"א נתכוון שבפרט זה לא יסבור הרמב"ם כהסמ"ע -]

ומ"מ בעיקר כוונתו אפשר דהוכיח מהא דמהני בתורת כסף

ודבריו קשים ביותר איך דימה דמהני לשון מכר במעות להעמידם על דינם שיהיו דמים למקום שמחליף חפץ בחפץ ואומר לשון דמים ובסמוך יבואר שורש סברא זו מכמה ראשונים, ובמיוחד לדברי התורי"ד דס"ל שלקנין כסף כל שנותן מעות לעולם קונה

\*\*ודין זה עוד צע"ג\*\*

### דברים התלויים בנדון זה

#### א'- סוגיא מז.

ביאור הסוגיא בדף מז. "פשיטא דמים ואין מקפיד עליהן הא קאמרינן דקני דכחליפין דמו חליפין ומקפיד עליהן מאי ומסקנא דמהני" ומבואר שיש חילוק בין דמים לחליפין בענין המקפיד עליהם ויש לדקדק בסוגיא זו בכמה נקודות עיקריות א'- במה נתכוונו כשחילקו בין דמים לחליפין אם לחלק בין מטבע לחפץ או לחלק בין שני התורות שהזכרנו, ב'- בחליפין ומקפיד מה עיקר החסרון אם מצד שהחפץ מאבד את המשמעות של ה"בעין" שלו ולכן לא מהני לחליפין או מצד שהעסק הוא דמים ולא מהני בו חליפין, ג'- כשמהני חליפין ומקפיד עליהם אם הוא מכח שמ"מ אינו נחשב למקפיד או משום שמסקינן שקפידא אינה סתירה כלל לחליפין, ד' מהו מקפיד אם היינו מקפיד על ערכו לידע כמה שווה או מקפיד לידע אם שווים אותו דבר, ועכשיו נפרטם בעז"ה

לפי מה שנתבאר לעיל בשיטת רש"י נראה שבי' הסוגיא בפשיטות לדון בחילוק בין שני התורות דמים וחליפין והקפידא היא משווה לעסק עסק של דמים שהרי עיקר רצונו בחפץ כמשלם את החפץ ולכן לא מהני לחליפין, וממילא יותר נראה לפרש את ה"מקפיד" שמקפיד ששניהם שווים אותו דבר.

וככל זה באמת מבואר ברש"י "דמים ואין מקפיד עליהן נתן לו מעות או חפץ בשביל חפץ אחר בתורת דמים: חליפין ומקפיד עליהן נתן לו חפץ בחפץ בתורת חליפין לקנות כדין קנין שקונין בסודר" ומבואר בדבריו שאין חילוק כלל בין מטבע לחפץ וכן מבואר שעיקר החילוק הוא תורת חליפין או תורת דמים ועוד כ' "וזה מקפיד לראות שיהא הסודר שוה כך וכך" [כך העתיקו הרמב"ן וכך הוא ברש"י על הרי"ף, ולפנינו "כל כך"] ופי' הרמב"ן כוונתו ששניהם שווים אותו דבר, ועוד נראה כך שהרי רש"י פי' שאם אינם קונים הוו להו מעות ומבואר שיש לו דין קנין כסף וע"כ שהיינו משום דנדון כתורת דמים,

וכדרך זו בעיקרי הדברים מבואר כן ברמב"ן בחי' מו: "ובר מינה דההיא דמעיקרא הכי איבעיא לן אי נימא חליפין ומקפיד עליהן חליפין נינהו וקנו או דילמא הואיל ומקפיד עליהן הוו להו מעות ואינן קונות עד שימשוך גם השני וכך פרש"י ז"ל" וכן פי' דהנדון אם שוה זה כזה [פי' כן כלפי ר"ח וכן כשדן אם שור הוא כלי] וככל זה כ' במלחמות

וכ"ז כתבתי להצד שהחלוק בגמ' היה בין תורת דמים לתורת חליפין מיהו מתוך השקלא וטריא של הריב"ם והרא"ש נראה לא כך שהריב"ם [בתורא"ש ב"מ מו. וברשב"א קדושין כח] הוכיח מסוגיין שכל שמיוחד היינו חליפין וכך לשונו "מדאמר רב הונא מכור לי באלו קנה משום דהוה חליפין ומסיק דחליפין מקפד קפדי אלמא אף על גב דקפיד בשעור הדמים חשיב חליפין" וכוונתו לכאורה להוכיח שאע"ג דקפיד אינו סתירה כלל לחליפין משום דהוא פי' דהמסקנא שאין הקפידא סתירה כלל לחליפין ומכח זה פי' דע"כ כוונת ר"ה שכחליפין לא מכח שלא מקפיד אלא מכח ה"אלו" וכך מפורש בפסקי הרי"ד באריכות, והרא"ש הק' עליו "ונראה דאין זה ראיה דאדרבה קשה לדבריו דהתם מחלק בין דמים לחליפין דכל חליפין מיקפד קפדי וקנו אבל דמים דוקא דאמר באלו דאין מקפיד עלייהו אבל אם דקדק בחשבון המעות הוי כדמים בעלמא ולא קנו" ולכאורה כוונתו שאדרבה כוונת הגמ' שבחליפין דהיינו חפץ בחפץ אין הקפידא מגרעת שעדיין שם חליפין עליהם אבל בדמים דהיינו מעות כל שמקפיד הרי"ז דמים ולא חליפין

ולמדנו שהרא"ש פי' שחליפין היינו חפץ בחפץ ודמים היינו מטבעות, ועוד למדנו שנחלקו הרא"ש וריב"ם אם למסקנא הקפידא היא לא חיסרון בחליפין או שהקפידא עדיין אינה קפידא גמורה להופכם לדמים, ועוד נתבאר שהרא"ש קאי בשיטת רש"י שאין חליפין כשהוא תורת דמים, ומצורת קריאתו את הגמ' נראה שפי' את החילוק בין חליפין לדמים כמו הצד השני שכתבתי תחלה שעיקר החילוק תלוי בחפץ ומעות והמקפיד הוא חסרון שעי"ז נחשב לדבר שאינו בעין משום דעיקר קפידתו על החפץ

ולשיטת הריב"ם והראב"ן והרי"ד החולקים על רש"י וסוברים שמהני לחליפין דבר הניתן בתורת דמים ואפילו מטבעות לכאורה ע"כ צ"ל שאין דבריהם אלא למסקנא שהרי כל החסרונות ישנם בדין שלהם וכך נראה להדיא בדברי הריב"ם והרי"ד

ובשיטת בעה"מ מוכח מדבריו שגם להצד שחליפין ומקפיד עליהם לא קנו לא מהנו מתורת דמים דאם היו מועילים היו קונים לר"י שהלכתא כוותיה כיון שהוא לדבריו מלתא דלא שכיחא ואע"פ שהוא העמיד את ראב"ה אליבא דר"ל נראה מדבריו שדוקא בו שאמר "פרתך בכמה בכו"כ" אבל כל מקפיד גרידא היינו חליפין גמורים וכך הבין הרמב"ן את דבריו ורק נתקשה שהרי להצד שאינם חליפין הם דמים, ובדעת בעה"מ ע"כ דס"ל דאינם דמים ומה שאינם קונים היינו כהפי' שע"י הקפידא אינו בעין, ומ"מ צ"ל דס"ל דלמסקנא אין כזה חסרון ולא שהתחדש שאינו באמת מקפיד שהרי אפילו במקום שמהני לקנין כסף מהני לחליפין

#### חלוקים בין חליפין לדמים

##### תחילת התשלום / החלפה

מבואר בגמ' שהמחליף פרה וטלה בחמור לא קנה במשיכת הפרה משום שמחוסר את משיכת הטלה והרשב"א הק' להשיטות שתחילת פרעון קונה בכסף מ"ש דהכא לא קונה בתחילת ההחלפה והמאירי תי' ד"בקניית חליפין לא קנה עד שימשוך כל החליפין" וכך נראה ברה"ג בס' המקח [עמוד קפו] ונראה דטעם מחלוקתם דלהרשב"א לכה"פ חליפין של שווה בשווה מהני מכח קבלת המקנה וכיון שקיבל חלק מחלף הדבר הנקנה ממילא נגמר קנין הלוקח בכל המקח כמו בקנין כסף ולהמאירי כח הקנין של חליפין הוא שהדבר שהוא חליפי הדבר בעצמו בלבד יכול להיקנות והטעם אפשר שכל עיקר קנין חליפין הוא על החסרון של הנותן וכמו שיש שיטות שלא מהני עבד כנעני בחליפין וביותר נראה שכמו שאין הזהב יכול לחייב ע"י משיכת מקצתו את כל הכסף והטעם שכיון שהוא נקנה ולא קונה אין כח חיובו רק כנגדו משא"כ בכסף שעיקר המקח אינו אלא החפץ והכסף משמש כתשלום והוא הדבר הקונה שניתן בעד המקח א"כ נתינתו היא בעד כל המקח וכוחו לגמור את הכל ודו"ק

##### עבד כנעני

בדין קנין כסף מהני אחר שישלם כמבואר בקדושין דף ז. וילפינן לה מעבד כנעני ויל"ד הדין בחליפין

ובקדושין כו: יש ספרים שגרסו דלא הקנה בחליפין משום שמקבל מתנה לא היה שם ומגי' זו למד ר' שמעיה [הו"ד בתוס' וברא"ש, וצוטטה לשונו בשלמות בראבי"ה תתקיז] שא"א להקנות לאדם בסודר כשהקונה לא כאן ובדבריו המובאים בראבי"ה מבואר שאי"צ בפניו כפשוטו אלא שצריכים בשליחותו דעיקר החסרון שכיון שבעינן כליו של קונה א"כ איך יקנה מכליו שלא בפניו וכשבפניו הרי הוא שלוחו ואפילו מכליו של השליח מהני וכ"כ העיטור [זיכוי] דלא מהני בסודר ע"י אחר משום דבעינן כליו של קונה [וב"קנין" כ' שסודר של אחר מועיל מדין שליחות] וכ"כ רש"י במהדו"ק בכתובות נה: וסיים ע"ז "פליאה היא בעיני" והביאו ריב"ן [כ"ה ברא"ש, וצוטט בשלמות בראבי"ה תתקי"ז, ומש"כ בתוס' לפנינו שריב"ן עצמו התפלא צ"ע]

ותמהו הראשונים ע"ז מכח הסוגיות ובסברת מחלוקתם כ' הרמ"ה [ב"ב קסז: אות ט'] שמהני מדין עבד כנעני וכ"כ בראבי"ה שם בתשובת ר' שלמה מצרפת ואח"כ בסוף התשובה שם [שאפשר שהוא כבר מדברי הראבי"ה] כ' שמהני מדין זכיה שהיא מדין שליחות ונראה לכאורה שלזה כוונת הרשב"א [מיוחסות קא] שכ' שע"י אחר מהני משום "שבעל הסודר מקנה סודרו לקונה" וכדרך זו נראה מלשון רה"ג [שער יג, עמוד קפג] "החליפין בעצמן שיהו מן הקונה למוכר דבעינן שיהיה מכליו של קונה או שיהיה ממי שהוא במקום הקונה או משלוחו או מחד העדים"

ויש באמת לתמוה בכוונת הפוסלים מ"ש מכסף שמהני ע"י אחר ונראה דיש ללמוד מכאן שסוברים שחליפין צריכים יותר שיהיה של קונה מאשר בכסף והטעם נראה שחליפין כל מהותם שמה שמחזיק בשל השני גומר את זכיית השני כנגד כליו שמה שנתחסר הנותן מחייב את קניית החליפין משא"כ כסף עיקר כוחו במה שמחוייב המוכר לתת חפצו כנגד מעותיו

ולפי"ז נראה שמי שנתן את הטעם לחלוק דזכיה מטעם שליחות א"כ לא נחלק על עיקר הדין ומי שנתן את הטעם מדין עבד כנעני חלק על עיקר סברת ר' שמעיה

-- בענין זה עי' ברמ"ך בשטמ"ק מז. "וכן נמי קונין בכליו של אחר כגון עדים שמנהגן לקנות בכלי שלהם והרי זה כמי שהקנו סודרם לקונה היינו המלוה או הלוקח"

וע"ע ביאור הגר"א סי' ר ס"ק לז

##### אין חליפין אלא כששני הדברים בעין משא"כ בדמים

הדין ברור בכמה גאונים וראשונים שע"י חליפין של שווה בשווה א"א לקנות אלא דבר בעין ולא מהני להתחייב ע"י חליפי שווה בשווה והטעם ברור משום דחליפין כשמו אינו אלא החלפה

לשון רה"ג בס' המקח שער יג [עמוד קפה] "שכשאדם מחליף חפץ בחפץ לא יפול תנאם אלא על דבר ידוע ועל חפץ ידוע",

וכך לשון הרי"ף "ופירוש תורת חליפין מטבע בעינו שהוא תופס בידו ומתפיסו לחבירו בחפץ [בעינו כ"ה בהעתקת ר"ח ב"ש בקדושין וכ"כ במהדורת עוז והדר מהכת"י וכן הגיה הב"ח] ידוע ומצוי ואומר לו זה תמורת זה ופירוש תורת דמים כגון שקצץ מוכר בחפץ שלו דמים כך וכך ממטבע פלונית ואף על גב שאין ביד הקונה מאותו מטבע כלום וגם אינו מצוי ברשותו"

וכך לשון הר"י מלוניל "וחילוק זה יש בין הדמים לחליפין דכל הדבר הנקנה בחליפין צריך שיהיה בעין ביד המוכר אותו שאם היה מוכר אותו בתורת דמים אף על פי שאין דמי הכלי ביד הלוקח אותו כיון שמשכו או הגביהו נתחייב בדמיו מיד"

וכך לשון ריב"א [בתמים דעים סי' ס' ומשם כנראה הועתק במיוחס לריטב"א בסוגיין ובמאירי] שכ' על הא דר"פ הקנה בסודר "מכאן משמע ליה לר' דהני זוזי פקדון הוו שהיו בעין דאי לא הוו בעין היכי מצי לאקנינהו בחליפין דהא לא קנו אלא בעין" ועיי"ש שסיים שדין זה דווקא בשווה בשווה אבל בסודר לא וראיותיו מהא דמהני התחייבות בכמה מקומות בסודר [ב"מ צד. מתנה ש"ח, ב"ב ג. שמהני קנין למ"ד גודא] ומבואר שלא מהני דכוותיה בשווה בשווה

וכך לשון המאירי "ומ"מ צריך שיהא אותו הדבר הנמכר בעין אבל בתורת דמים מיד שמשך הלוקח את המקח נקנין הדמים למוכר אפילו אינם בעין ברשות לוקח" וכן סיים על סודר כדברי הריב"א וכבר כ' שנראים הדברים שמשם מקורו

הארכתי בכ"ז משום שהוא דלא כמו שידוע בשם החזו"א שכל הלוואת סאה בסאה הוא מדין חליפי שווה בשווה

##### אין חליפין אלא בזכיית גוף משא"כ דמים

מצינו בכמה מקומות שלקנין חליפין בעינן שתחול זכיית החליפין בדבר שזכייתו בגוף ולא זכות בעלמא והיינו משום דכל כוחו אינו איזה חיוב שהבעלים יתן לקונה דבר שמסוים אלא עיקר כח החליפין להעמיד את גוף הדבר מרשות נותן לרשות מקבל וכל שאינו הוצאת דבר מרשות נותן או שאינו קבלת דבר ברשות מקבל אינו שייך בחליפין דכבר אינו החלפה

**א'**- שיטת התוס' [ב"מ יא:, ערכין ל., וע"ע קדושין כז. שנסתפקו בזה] - דשאלה ושכירות לא נקנים בחליפין ובתוס' בערכין הוסיפו ג"כ מתנה ע"מ להחזיר, וטעם הדבר כ' התוס' בערכין "משום דהוה כמו טובת הנאה דאמרינן (שם:) דאינה ממונא לקנות בחליפין" ולמדנו שהם פי' את חסרון טובת הנאה משום שאין לקנין על מה לחול כיון שאינו מוציא מרשותו שום דבר [וע"ע בסמוך] מיהו הרמב"ם בפ"ה ממכירה ה"ט חולק וכן האו"ז [בב"מ קמז, בכורות תפ] וכן הריטב"א ב"מ יא ונתן טעם "דהא שאלה מתנה ליומא"

**ב'-** בסוגיא בב"מ יא: אמר רבא שטובת הנאה אינה ממון להיקנות בחליפין ומסקינן "ולא היא" וכבר נתבאר באות א' את מה שנראה מתוס' שעיקר החסרון משום דכוחו של חליפין הוא רק להוציא דבר מרשות נותן/מוכר לרשות מקבל/קונה וכאן אינו ברשות נותן אלא שהוא בוחר למי לתת וכך הוא לשון ר"ח "משום דעיקר המעשר ללוי הוא וכי מן השמים הקנוהו לו ואין לבעלים בו אלא טובת הנאה שהוא רשאי לתתו לאיזה לוי שירצה וקי"ל דטובת הנאה [דוק שלא כ' מתנות כהונה] אינה נקנית בחליפין דחליפין דרך מקח וממכר הוא כלומר מקבל הסודר ומקנה לו חפץ אחד" ונראה שכוונתו למש"כ [אלא שהוא פי' כן גם במי שנחלק על רבא וזה דלא כשא"ר], וכך צ"ל בכוונת רש"י שם עיי"ש, וכך מבואר בתשובת הרמב"ן [בסה"ת נא ג ד] שדן אם בשטרות מהני חליפין במקום מסירה ואמר שמקובל מרבותיו שבשטרות כיון שאין גופן יכול להימכר וכל קניינן מדבריהם כל מה שהצריכו חז"ל בקנין הוא ש"מאחר שסמכה דעתו לקנות אותן יקנה" אבל חליפין לא מהני משום שהרי לא באו לידו ואין דעתו סמוכה עליהם וסיים ע"ז "ודמיא הא מלתא לההיא דאמרינן בקדושין אלא טובת הנאה אינה ממון להקנות בחליפין וקנין שטרות כעין טובת הנאה הוא ואין גופן כשאר המטלטלין" אלא שאין דבריו ברורים שטעם זה לכאורה הוא טעם שמהתורה לא מהני דהרי מדרבנן כבר פי' טעם שלא סמכה דעתו וא"כ היה לו להקדים טעם זה וצ"ע

**ג'-** בסוגיא בכתובות פג. איתא בגמ' שהאומר לשון דין ודברים אין לי וקנו מידו אינו סילוק אלא "מגופה של קרקע קנו מידו" ופרש"י "אין חליפין באים אלא לדבר שיש בו ממש שזה קונה את הסודר ומקנה לו חפץ המכר או המתנה ועל גופה של קרקע קנו מידו ומתנה גמורה היא" וכך נראה ברמב"ן שם שכ' "שאין קנין על מחילת מכירה ונתינה אלא על חליפי הגוף שיהא שלה ולא יהא אוכל כלום" וכ"כ הרשב"א בתשובה ח"ב [יח] "שאין קנין בא על דברים שאין בהם ממש שכחו של קנין חזק ולפיכך אנו אומרים שמגופן של נכסים קנו מידן"

**ד'-** כך פשטות רש"י בב"ב ג. בביאור קנין דברים "אין חליפין קונין אלא דבר הנקנה או מכר או מתנה או שעבוד קרקעות שהקנין חל עליו או מטלטלין" וכך פשטות התורא"ש ב"מ מו. בטעם ה"דעתיה אצורתא" "וצורה הוא דבר שאין בו ממש דחשיבות הצורה אינו אלא על פי דבור המלך ואין קנין סודר נתפס בו כדפריך בריש בבא בתרא וכי קנו מאי הוי ליהדרו בהו ומשני כשקנו ברוחות אבל אם קנו לחלוק אין הקנין מועיל בדבר שאין בו ממש"

### מהדורא קמא - ההפרש בין חליפין לדמים

יל"ד הרבה מהו המהות המבדילה בין חליפין לכסף, ועוד אם כל חליפין יכול לחול ג"כ מתורת כסף וכן להיפך כשנותן ממון לקנין כסף אם יכול להועיל מדין חליפין,

ועיקר הגמ' שיש לדון ממנה בנדון זה הוא לכאורה הא דאמרינן בדף מז. "פשיטא דמים ואין מקפיד עליהן הא קאמרינן דקני דכחליפין דמו חליפין ומקפיד עליהן מאי" ומבואר לכאורה שיש דבר הקרוי "דמים" ויש דבר הקרוי "חליפין" ולא הרי זה כזה

#### שיטות הראשונים

ובדבר זה נראה שנחלקו הראשונים מחלוקת מהותית

**שיטה א':** מדברי רש"י יש ללמוד שיש שני תורות "תורת דמים" ו"תורת חליפין" וחילוק זה עיקרו אינו ביחס ל"קנין כסף" אלא אדרבה עיקרו כלפי מין העסק שביניהם וכן תורת חליפין, ותורת דמים דינה שכשמושך את החפץ הנקנה "מתחייב" בדמים וכשמשלם את הדמים קונה את הדבר הנקנה, ותורת חליפין דינה שכל שמשך א' מהם נקנה שלו לשכנגדו, וכשניתן בתורת חליפין לא יכול לקנות מדין הכסף וכן להיפך כשניתן בתורת דמים לא יקנה מדין החליפין ויבואר בעז"ה בסמוך יותר

וכך הוא לשון רש"י מה: "אף על פי ששנינו נתן לו מעות ולא משך הימנו פירות יכול לחזור בו הני מילי כשנתנו בתורת דמים כדרך מקח וממכר אבל אם נתן בתורת חליפין כיון שמשך זה את המעות נקנה לו החפץ שלו בכל מקום שהוא" וכאן העמיד את תורת דמים כלפי נתינת המעות, וודאי נראה שמה שהעמיד שני תורות הם שני התורות שהוזכרו שם בגמ' לענין משנתינו "מאי לאו בחליפין וכו' לא בדמים אי הכי וכו' מחייב מבעיא ליה" ולשון רש"י בסוגיא זו "תורת חליפין" "ותורת דמים" ושם איירי לעניין משיכת החפץ

ועוד מבואר ברש"י ענין זה בדף מז. "דמים ואין מקפיד עליהן נתן לו מעות או חפץ בשביל חפץ אחר בתורת דמים" ומבואר דעיקר החילוק הוא באיזה "תורה" הוא ניתן, ועוד איתא ברש"י שיש שני תורות במשנה גבי "כל המטלטלין קונין זא"ז"

וכדברים הללו מבואר ברי"ף שכ' "ופירוש תורת חליפין מטבע בעינו שהוא תופס בידו ומתפיסו לחבירו בחפץ ידוע ומצוי ואומר לו זה תמורת זה ופירוש תורת דמים כגון שקצץ [מוכר] בחפץ שלו דמים כך וכך ממטבע פלונית ואף על גב שאין ביד הקונה מאותו מטבע כלום וגם אינו מצוי ברשותו והיינו דקא אמרינן ויש דמים שהן כחליפין וכו'" והנה מתחילת חילוקו משמע שעיקר כוונתו לחלק כלפי התמורה של הדבר הנקנה שבחליפין קונה ובדמים מחייב וסיים ע"ז את הדין של יש דמים שהם כחליפין וזה עיקר כוונתו שהרי בסוגיא ההיא עוסק ובא לפרש מה הם הדמים ולמדנו שהדין של מחייב תלוי בהיפך של קנין כסף ושקנין כסף תלוי בהיפך של המחייב ושניהם תורה א' של "דמים" ומאידך עומדת תורת "חליפין"

וכדרך זו נראה שיטת הראשונים [הרי"ף והר"י מיגאש בשטמ"ק והרמב"ם והמאירי] שסוברים שאין בחליפין אונאה והיינו ע"כ שעצם העסק הוא שונה בחליפין וא"א לעסק של דמים שהוא מכר להעשות חליפין ולהדיא כ' המאירי שאפילו הקפיד עליהם "מאחר שהם חליפין גמורים אין בהם דין אונאה שהרי בחליפין גמורים חפץ בחפץ הוא מחליף"

ונראה שכ"ד הראב"ד שכ' בדף מו: לבאר מנ"ל לגמ' שכל המטלטלין קונין זא"ז היינו בחליפין ולא בדמים "כיון דבעינן משיכה לפירות או מטלטלין אף על פי שמשך זה חמורו של זה אם האחר לא משך פרתו של זה אמאי קנה והלא הפרה גם היא מטלטלין ואם לא נמשכה במה תקנה הלא היא מחוסרת משיכה אלא ודאי כשהמטלטלים קונין זה את זה מפני שהן כחליפין שאין מקפיד על שווייהן ומשום הכי איבעיא לן לקמן חליפין ומקפיד עליהן בדמים מאי קנו או לא וקא פשיט רבא ואף על גב דמקפיד עליהן קנו מתורת חליפין שכל אחד נעשה כאומר לחברו לקנותו" וצורת דבריו נראה לכאורה שדן שמטלטלין לא יכולים לחייב מטלטלין בתורת דמים משום שהם מחוסרים משיכה אע"פ שאיירי לענין "מחייב" וטעמו משום שכל תורת דמים היינו כלפי הדמים שהם בכלל מה שהיה לו אבל כל שבא לזכות בדבר שנוסף על הדמים הוא כבר כעין קנין כסף שבא לקנות עם הדמים חפץ וא"כ הוא צריך משיכה, וע"ז אמר שהגמ' הוכיחה שהוא "מפני שהן כחליפין שאין מקפיד על שווייהן" ומכח זה הגיע ספק הגמ' אח"כ של מקפיד בחליפין וע"כ שזה קשור לנדון שהעמיד אם זה בתורת דמים או חליפין ומבואר שמה שהוצרכנו להעמיד באינו מקפיד בכדי שיהיה תורת חליפין ולא דמים שאם הוא ניתן בתורת דמים לא מהני לחליפין, ועוד מוכח כן בדבריו שהרי נראה מדבריו שכלפי האמת לא חזרה בה הגמ' מההנחה שמקפיד הוא חסרון בחליפין אלא שאינו חשוב כדמים שהרי הניח את הנחה זו כהנחה ברורה בהתחלה וא"כ לא נראה שלמסקנא אינו נכון ועוד שנתן טעם למסקנא מפני "שכל א' אומר נעשה כאומר לחבירו לקנותו" ומשמע שחסרון המקפיד היה בזה שאינו כך אלא א' קונה וא' מוכר

וכדעה זו מבואר ברמב"ן במלחמות שהק' על בעה"מ שאמר על חליפין ומקפיד עליהם שיכול לקנות אפילו ע"י פירות מדין כסף והק' ע"ז שהרי חליפין נינהו [וכ"כ בחי' על "מאן דפריק" וכונתו לבעה"מ] ומבואר דס"ל שכל שהוא חליפין ע"כ אינו דמים

ויש עלינו לדעת לפי מה נקבע מהם דמים ומהם חליפין שהרי גם מטבע יש נדון בגמ' אם נעשה חליפין ומאידך גם מטלטלין לעתים נחשבים שניתנים בתורת דמים

ונראה דתורת דמים היינו שאחד מהצדדים ניתן בתור תשלום /שומת דמי - החפץ האחר ובעצם דבר זה שייך רק ע"י כסף שמהותו שהוא הדבר שהכל נישום בו ונקנה בו, וכשנותן חפץ בתור "דמים" היינו שעיקר המכוון בתביעת המוכר בעד חפצו היינו שרוצה את שוויו ונותנו בתורת "מכר" רק שמוכן להישתלם את הדמים מהחפץ שהעמידו לדמים וכן להיפך אם יתן מטבע לא בתור מה שהוא דבר שהחפץ נשום בו אלא נותנו כחפץ בעלמא הרי הוא חליפין

וכשמחליף חפץ בחפץ בתורת דמים החפץ שהוא התשלום יש לו דין מעות / דמים לכל דיניו ואינו נעשה חליפין ואף אינו "מחייב" את שכנגדו, וזה שאינו נעשה חליפין מבואר בדברי רש"י שכ' שדמים היינו שנתן חפץ בתורת דמים ומבואר בגמ' שקונה מדין כסף ולא מדין חליפין ועוד שמשמע להדיא בגמ' שבכה"ג אם מקפיד לא יקנה כלל וכך מבואר במאירי בסוגיית יש דמים שהם כחליפין שפי' בפי' א' שהכוונה שנתן לו את החמור לא בתורת שרצה חמור אלא בתור ש"אמר לוקח שאין לו דמים אלא שיש לו שור שוה חמשים שהם דמי פרה" ובכה"ג מבואר בגמ' שקונה מדין כסף,

והא דאינו מחייב מבואר כן במאירי בע"ז סג שתי' על קושיית הרשב"א שמשיכת הטלה יחייב את הביאה ותי' ע"ז המאירי שהטלה הוא הדמים ואינו מחייב [ונראה שהרשב"א לא חולק על עיקר היסוד אלא שס"ל ששם שלא נישום בדמים מאן לימא לן מהו הדמים]

והיה אפשר לדון בטעם אחר שתורת דמים היינו כסף או ערך בעד חפץ וחליפין היינו חפץ בעד חפץ וטעם הדברים משום דכל שניתן כערך הוא תשלום ואינו נדון כחפץ בעין שהרי עיקר הכוונה בו הוא הערך וכל שניתן כהדבר בעצמו בלי שייכות לדמיו ממילא הוא חליפין

**שיטה ב':** מאידך שיטת כמה ראשונים מפורשת שלא אכפ"ל כלל במין העסק שביניהם אלא עיקר החילוק במין הקנין כיצד נעשה והיא שיטת הריב"ם והראב"ן והרי"ד בפסקיו וכמו שאבאר בעז"ה

כ' התורא"ש מו. "וה"ר יצחק בר' מרדכי פי' דחליפין היינו כשאומר הלוקח כך וכך מעות אלו בחפץ זה ושניהם בעין ונותן לו המעות אז נקנה החפץ על ידם אבל כשאומר לו חפץ זה בכך וכך מעות ובשעת נתינת המעות לא הזכיר קנין החפץ אז הם דמים ולא חליפין" והביאו ג"כ הרשב"א בקדושין כח

וכיוצ"ב כ' הראב"ן "דמים כגון שאמר לו חפץ פלוני שיש לך בכמה תתניהו לי והלה אומר בכך וכך דמים אפי' נתן לו הדמים שהוא מטבע ומשכו לא קנה בעל המטבע את החפץ דמעות אין קונות, אבל אם נתנם לו בתורת חליפין שאמר לו טול מעות הללו ותקנה לי בהן חפץ פלוני כיון ששקלן ומשכן להקנות לו החפץ קנה בעל המעות את החפץ בכ"מ שהוא, בין שהן שוין בין שאינן שוין דהא סבר וקביל מידי דהוה אמקנה בסודר דכיון דמקבל הסודר קנה חבירו מה שמקנה לו אף על פי שאין בסודר שויו וכ"ש אם הוא שווייו"

ובדברי שניהם מבואר שנתינת דמים אפילו כ"תשלום" על החפץ יכולה לקנות בדין חליפין כאשר מעמיד שהקנין יחול במעות אלו [ובריב"ם הדבר מבואר יותר ממה שלאחר שכבר העמיד את דמים באופן שאמר דלו שמוכר החפץ בכך וכך האריך להוסיף שבשעת נתינת המעות לא הזכיר קנין החפץ ומשמע שאם הזכיר היה חליפין] וא"כ מבואר שאין החילוק מצד העסק אלא מצד הדבר שמכוחו חל הקנין שבכסף ל"צ שהדבר יהיה מיוחד ובחליפין היינו כשעושה עם החפץ המיוחד או המעות המיוחדות והטעם ברור כידוע שחליפין הוא בחפץ וכסף הוא בערך, ומ"מ נראה שאמנם לחליפין אין העסק קובע כלום אבל מ"מ לכסף לעולם צריך שינתן כדמי הדבר ולכן לא יועיל כל חליפין מדין כסף וכגון פירי לר"נ

ועוד נראה לדרך זו שלא יתכן שיתן חפץ ויחשב דמים לענין שלא יועיל לחליפין אבל לכאורה אין בדבריהם סתירה לכך שיחשב דמים בכדי שיועיל מדין קנין כסף ג"כ

ויל"ע לדרך זו אם המחייב של תורת דמים הוא שייך לקונה של קנין כסף ומסתבר דלפמש"כ שלקנין כסף כן בעינן דווקא את העסק של תורת דמים ה"ה למחייב

ובאמת שהרי"ד שדרך בדרך זו האריך גם בפרטים אלו וכ' הכל כמש"כ וכך כ' בגמ' "בחליפין פי' כגון שייחד לו את הכסף דומיא דמטלטלין ששניהן מיוחדין והאי הוי חליפין וכו' לא בדמים פי' שלא ייחד לו את הכסף אלא אמר לו תמכור לי דינר זהב בכך וכך דינרי כסף וכיון שמשך ממנו דינרי זהב נתחייב זה ליתן לו דינרי כסף דומיא דמקח וממכר שאינו מייחד לו את הכסף אבל אם ייחד לו את הכסף לא קנה עד שימשכו שניהם אי הכי הזהב קונה, הזהב מחייב מיבעי ליה. פי' אי אמרת בשלמא דייחד לו את הכסף ואמ' לו תן לי דינר זהב באילו דינרי כסף הינו דקתני קונה ואם נאבד הכסף לבעל הזהב והינו חליפין אלא אי אמרת שלא ייחד לו דומיא דמקח וממכר הוה ליה למיתני מחייב את הכסף שאם ייאבד כספו חייב ליתן לו כסף אחר שהרי לא ייחדו לו כך נראה לי הפתרון שהייחוד מוכיח אם הוא חליפין או דמים ולא שהזכירו בדבריהן חליפין או דמים אלא המעשה מוכיח" עכ"ל ובכ"ז איירי כלפי הדין של "מחייב" שיש בדמים שהוא דווקא כשהוא לא מיוחד אבל כשהוא מיוחד חוזר לחליפין ואינו יכול להיות דמים ומבואר שלדמים בעינן דווקא עסק של דמים וכל שמיוחד א"כ רוצה מטבע זו וזה כחפץ ולא כערך שכלפי הערך אין משמעות למטבע המסוים

ואח"כ האריך שם באופן ההפוך שנותן את המעות בכדי לקנות אתם וכ' ג"כ אותו חילוק שבכדי להיחשב חליפין היינו "מפני שייחדו לו ואמ' באילו דהוי חליפין קנה" ומ"מ כ' שלענין קנין כסף הייחוד לא מגרע "לר' יוחנן דאמר דבר תורה מעות קונות בכל טצדקי דאתני בהדיה בין שאמר לו מכור לי בכך וכך בין שאמר לו מכור לי באילו דהא כי אמר לו בכך וכך כי יהבינהו ניהליה לא מייחד להו וקני הכי נמי כי ייחדן מתחילה ואמר באילו ויהבינהו ניהליה קנו" וכ"ז לענין מטבע אבל לענין מטלטלין כ' במשנה "וכל המטלטלין קונין זה את זה. פירש המורה בין בתורת חליפין שהחליפו אילו באילו כיון שמשך אחד קנה חברו את שלו בין בתורת דמים בכמה תתן לי את שלך בכך וכך וזה חזר ואמר בכמה תתן את שלך בכך וכך ונתרצו ומשך האחד, ונראה לי דלא שיכא תורת דמים במטלטלין כלל אלא כל היכי דעבדי בין ששמין אותן בין מחליפין אותן בין שמחליפין בלא שומא חליפין הן כדאמרינן לקמן חליפין ומקפיד עליהן קנה דכל חליפין מיקפד קפדי ולא אשכחן תורת דמים במטלטלין כלל אלא תורת חליפין ואליבא דרב נחמן דאמר פירי לא עבדי חליפין אפילו בתורת דמים נמי לא קנו אילו את אילו ולא חילקנו בהלכה בין דמים לחליפין אלא במטבע אבל במטלטלין אין לחלק והמורה הלך אחר סברתו כאשר יתבאר" עכ"ל ומבואר שא"א ע"י מטלטלין לעשות קנין כסף ולכאורה משמע ג"כ למחייב והיינו משום דבעינן תורת דמים לקנין כסף ולמחייב [ולענין מחייב כבר התבאר ג"כ מדבריו קודם] ואע"פ שבנותן כסף לא אכפ"ל לקנין כסף מה שהכסף מיוחד היינו משום דהייחוד הוא סתירה לדמים רק בנקנה ולא בקונה וזה ברור, [מיהו יש בדבריו חידוש נוסף וזה לכאורה לא שייך לעיקר דינו דס"ל שא"א לתת מטלטלין בתורת דמים ובזה אפשר ששא"ר חלוקים עליו]

ונראה שגם בעה"מ בשיטה זו שהרי פי' את הברייתא שהביאה הגמ' בדף מז. "פרתך בכמה בכך וכך חמורך בכמה בכך וכך" דמהני לר"י מדין כסף ומה שבגמ' מבואר שיכול להועיל מדין חליפין לפי רב אדא בר אהבה היינו משום דס"ל כר"ש שפירי עבדי חליפין [וכוונתו לכארה דס"ל ג"כ כר"ל ולכן לא מהני מדין כסף] ולמדנו דס"ל דיתכן באותו עסק שיש לו תורת דמים [מדמהני לקנין כסף ומפורש בדבריו שכשלא עשאו דמים לא מהני מדין כסף] שיקנה מדין חליפין

#### קצרן של דברים

הדבר המוסכם שיש שני תורות שהם בעצם שני מיני עסקים והם חליפין דהיינו החלפה של דבר בדבר, ודמים דהיינו מכירת חפץ בעד השיווי שלו [ואפשר דאפילו לא בעד השיווי שלו], ובתורת דמים דינה שנתינת הדמים קונה את הדבר הנקנה והזכייה בדבר הנקנה מחייבת את הדמים שלו, ובחליפין לכו"ע כשיש קנין חליפין נקנה השכנגדו

ונחלקו אם קנין חליפין מהני דווקא בתורת חליפין או שאין משמעות לעסקה בקנין זה

##### דברים תלויים במחלוקת זו

###### **א'-** סוגיא מז.

ובמחלוקת זו תלוי כיצד לפרש את הסוגיא בדף מז. "פשיטא דמים ואין מקפיד עליהן הא קאמרינן דקני דכחליפין דמו חליפין ומקפיד עליהן מאי ומסקנא דמהני" ומבואר שיש חילוק בין דמים לחליפין בענין המקפיד עליהם ויש לדקדק בסוגיא זו בכמה נקודות עיקריות א'- במה נתכוונו כשחילקו בין דמים לחליפין אם לחלק בין מטבע לחפץ או לחלק בין שני התורות שהזכרנו, ב'- בחליפין ומקפיד מה עיקר החסרון אם מצד שהחפץ מאבד את המשמעות של ה"בעין" שלו ולכן לא מהני לחליפין או מצד שהעסק הוא דמים ולא מהני בו חליפין, ג'- כשמהני חליפין ומקפיד עליהם אם הוא מכח שמ"מ אינו נחשב למקפיד או משום שמסקינן שקפידא אינה סתירה כלל לחליפין, ד' מהו מקפיד אם היינו מקפיד על ערכו לידע כמה שווה או מקפיד לידע אם שווים אותו דבר, ועכשיו נפרטם בעז"ה

לפי מה שנתבאר לעיל בשיטת רש"י נראה שבי' הסוגיא בפשיטות לדון בחילוק בין שני התורות דמים וחליפין והקפידא היא משווה לעסק עסק של דמים שהרי עיקר רצונו בחפץ כמשלם את החפץ ולכן לא מהני לחליפין, וממילא יותר נראה לפרש את ה"מקפיד" שמקפיד ששניהם שווים אותו דבר.

וככל זה באמת מבואר ברש"י "דמים ואין מקפיד עליהן נתן לו מעות או חפץ בשביל חפץ אחר בתורת דמים: חליפין ומקפיד עליהן נתן לו חפץ בחפץ בתורת חליפין לקנות כדין קנין שקונין בסודר" ומבואר בדבריו שאין חילוק כלל בין מטבע לחפץ וכן מבואר שעיקר החילוק הוא תורת חליפין או תורת דמים ועוד כ' "וזה מקפיד לראות שיהא הסודר שוה כך וכך" [כך העתיקו הרמב"ן וכך הוא ברש"י על הרי"ף, ולפנינו "כל כך"] ופי' הרמב"ן כוונתו ששניהם שווים אותו דבר, ועוד נראה כך שהרי רש"י פי' שאם אינם קונים הוו להו מעות ומבואר שיש לו דין קנין כסף וע"כ שהיינו משום דנדון כתורת דמים,

וכדרך זו בעיקרי הדברים מבואר כן ברמב"ן בחי' מו: "ובר מינה דההיא דמעיקרא הכי איבעיא לן אי נימא חליפין ומקפיד עליהן חליפין נינהו וקנו או דילמא הואיל ומקפיד עליהן הוו להו מעות ואינן קונות עד שימשוך גם השני וכך פרש"י ז"ל" וכן פי' דהנדון אם שוה זה כזה [פי' כן כלפי ר"ח וכן כשדן אם שור הוא כלי] וככל זה כ' במלחמות

ובשיטת החולקים יש לתמוה מה הצד שלא מהני חליפין ומקפיד דאפילו אם נאמר שעיקר נדון הגמ' מכח שכל שאינו רוצה את הדבר בעצמו מאבד את המשמעות של ה"בעין" שלו מ"מ ע"כ לדבריהם אין כזה חסרון שהרי בכל מקום שנותן כתשלום דבר מיוחד שלדבריהם הוא חליפין יש בו חסרון זה ומדברי הריב"ם והרי"ד נראה שבאמת כל דבריהם למסקנא דרבא דחליפין ומקפיד הוו חליפין והיינו דס"ל דהשקלא וטריא הייתה בדין אם מה שנחשב לדמים זהו חסרון בחליפין

וכ"ז כתבתי להצד שהחלוק בגמ' היה בין תורת דמים לתורת חליפין מיהו מתוך השקלא וטריא של הריב"ם והרא"ש נראה לא כך שהריב"ם [בתורא"ש ב"מ מו. וברשב"א קדושין כח] הוכיח מסוגיין שכל שמיוחד היינו חליפין וכך לשונו "מדאמר רב הונא מכור לי באלו קנה משום דהוה חליפין ומסיק דחליפין מקפד קפדי אלמא אף על גב דקפיד בשעור הדמים חשיב חליפין" וכוונתו לכאורה להוכיח שאע"ג דקפיד אינו סתירה כלל לחליפין משום דהוא פי' דהמסקנא שאין הקפידא סתירה כלל לחליפין ומכח זה פי' דע"כ כוונת ר"ה שכחליפין לא מכח שלא מקפיד אלא מכח ה"אלו" וכך מפורש בפסקי הרי"ד באריכות, והרא"ש הק' עליו "ונראה דאין זה ראיה דאדרבה קשה לדבריו דהתם מחלק בין דמים לחליפין דכל חליפין מיקפד קפדי וקנו אבל דמים דוקא דאמר באלו דאין מקפיד עלייהו אבל אם דקדק בחשבון המעות הוי כדמים בעלמא ולא קנו" ולכאורה כוונתו שאדרבה כוונת הגמ' שבחליפין דהיינו חפץ בחפץ אין הקפידא מגרעת שעדיין שם חליפין עליהם אבל בדמים דהיינו מעות כל שמקפיד הרי"ז דמים ולא חליפין ולמדנו שהרא"ש פי' שחליפין היינו חפץ בחפץ ודמים היינו מטבעות, ועוד למדנו שנחלקו הרא"ש וריב"ם אם למסקנא הקפידא היא לא חיסרון בחליפין או שהקפידא עדיין אינה קפידא גמורה להופכם לדמים, ועוד נתבאר שהרא"ש קאי בשיטת רש"י שאין חליפין כשהוא תורת דמים

# קנין קרקעות

\* בענין קנין גוי עי' בס' המקח שדוקא בשטר וכ"כ הרס"ג בתשוה"ג הרכבי תקל עיי"ש

פרטי הדינים

שטר בלי חזקה - וודאי קונה

שטר בלי דמים - מבואר בגמ' דאינו קונה בלי דמים אלא במוכר שדהו מפני רעתה [וכן שטר מתנה]

כסף בלי חזקה -

כסף בלי שטר - מבואר בגמ' שאינו קונה במקום שכותבין את השטר

חזקה בלי דמים - לא נתפרש בגמ' והרמב"ן נקט שמהני כשלא עייל ונפיק אזוזי והביא שר"ח והשאילתות כ' דלא מהני ומסיק דהם איירו כשעייל ונפיק אזוזי, והרשב"א תלה דין זה בדין חזקה בלי שטר שנחלקו בה

חזקה בלי שטר - לא נתפרש בגמ' והרמב"ן הביא מחלוקת והכריע שלא קנה, ומהרשב"א נראה שהכריע שקנה

## קנין כסף שטר וחזקה

איזה מהם מהני לבדו ואיזה חל רק ע"י חבירו

כסף לא קונה בלי שטר במקום שכותבין את השטר ונחלקו הראשונים אם דין זה נאמר גם בשטרי ראיה דדעת הרשב"א דבשטר ראיה לא נאמר ומאידך

## מקח כשהמוכר עייל ונפיק אזוזי

יש לדון ביסוד דין עייל ונפיק אזוזי אם הוא סיבה על עיקר המקח שאינו חל בלי דמים או שהוא טענה שיש למוכר שאדעתא דהכי לא מכר

#### דעת רה"ג בספר המקח ור"ח והרי"ף והרא"ם והרמב"ן והר"ן והמאירי

כ' רה"ג בס' המקח [לשונו בקיצור] "וד' דרכים אתה מוצא בכסף כגון שנתן מקצת דמים השלושה מהם יתן מקצת הדמים ויקח כל הקרקע כלו ואין יכול לחזור בו במה שנשאר והרביעי אם נתן מקצת דמים לא קנה אלא כנגד מעותיו **הדרך הראשון** כגון שקנה ממנו שדה באלף זוז ובשעת מעשה התנה עמו לתת לו המחצה ולהיות המחצה חוב עליו וכך עשה נתן לו חמש מאות זוז והשאר העמיד עליו בחוב עליו לזמן שפסק עמו או לזמן סתם קנה

**הדרך הב'** כגון שמכר לו קרקע באלף זוז ובשעת מעשה לא התנו ביניהם שימתין עליהם במחצית הממון או שלא ימתין אלא שעשה המעשה בסתם ונתן לו מהם ת"ק זוז אבל שתק המוכר ולא תבע השאר כדרך כל המוכרים לפי שהוא מאמין עליו ולא נפיק ועייל אזוזי מהניא ליה אותה שתיקה וקנה

**הדרך הג'** לנותן מקצת דמים כגון שמכר שדהו מפני רעתה באלף זוז וכו' אפ"ה קנה

אלו שלושה דרכים אע"פ שלא נתן אלא מקצת דמים קנה את כלה.

**הדרך הד'** שאם נתן מקצת דמים לא קנה אלא כנגד מעותיו כגון שאין שם א' משלושה שערי[ם] האמורים למעלה והיכי דמי כגון שמכר שדהו ולא מפני רעתה וגם לא התנה להמתין עליו בשעת מעשה וקעייל ונפיק אזוזי ונתן לו מקצת מעותיו ונשאר אצלו המקצת קנה מן השדה כנגד מעותיו אלו הד' דברים שהזכרנו בנותן מקצת דמים לעניין קניית גוף השדה כמו שפי'" עכ"ל

ובקיצור שערים [והוא עפ"י תרגום אחר של ס' המקח] נוסף דין שאם התנה לשלם לאלתר לא קנה כלום וכך מדוקדק לשון רה"ג בתרגום לפנינו שבדרך הד' לא הזכיר אופן שהתנה במיהור הדמים

ומכל דבריו מתבאר שיש ג' דרגות א' התנה לשלם דמים, ב' התנה לאחר את התשלום, ג' בסתם והדין הג' תלוי אם הוא עייל ונפיק אח"כ על הכסף דבכה"ג לא קנה

ומשמע א"כ שעיקר יסוד דין עייל ונפיק היינו שמתנה לקבל דמים לאלתר ובכה"ג לא קונה שכל המוכר באופן שזקוק לשלם לאלתר אינו קונה עד שיתן דמים [-ויש להסתפק אם מכח אומדנא או מכח הדין שהקנין בקרקע לא מועיל כל שלא קיבל המוכר תמורתו באופן שעיקר המכירה היה שהלוקח יקבל חפץ ויתן דמים ורק באופן שהמכר נעשה ע"ד שלא ישלם עכשיו א"כ דעת המוכר היתה להעמיד את הכל בחזקת הלוקח ושהמכר יגמר במה שהלה חייב לו ודו"ק ולדבריו אי"צ לזקוף ממש במלוה וכך מבואר מכל דבריו] וחידוש רבא היה שאפילו בסתם לא קונה כשעייל ונפיק אזוזי דמגלה שמכר לו ע"ד לקבל דמים לאלתר וכך מדוקדק לשון הגמ' למתבונן, וביותר מתבאר בדבריו שבסתם אמרינן שמכר לו על לאלתר רק שאם שתק "מהניא ליה אותה שתיקה וקנה" וכל דבריו קלורין לעינים

ועוד יסוד גדול למדנו שבכ"ז יש הפרש בין עייל ונפיק שקנה כנגד מעותיו להתנה לשלם במהירות דאז לא קנה כלום וכמבואר בקיצור וטעם הדבר נראה שכיון שבעייל ונפיק עיקר המקח נעשה בסתם אין בכח ה"עייל ונפיק" להפקיע את המקח שכבר "נעשה" דהיינו כשיעור הדמים שניתנו אבל יותר מזה אדרבה הלוקח אין לו שום מוחזקות על קיומה והעייל ונפיק מוכיח שאינה מכירה מקויימת

##### ר"ח

ומיסודות אלו מתבארים דברי ר"ח דדעת ר"ח שכל הדין של קנה כנגד מעותיו כשעייל ונפיק הוא דווקא באופן שנתן לו בתורת ערבון אבל בפרעון סתם לא קנה כלום כשעייל ונפיק, וכשלא עייל כ' בפר"ח [צוטט באו"ז רמ"ז] "אבל הקונה סתם ולא נתן מעותיו עירבון אלא בתורת פירעון ועייל ונפיק אזוזי לא קנה הכל לא עייל ונפיק אזוזי קנה כנגד מעותיו" מיהו הרשב"א כ' בדעתו "אבל פורע מקצת דמים סתם בדעייל ונפיק אזוזי לא קנה כלום ובדלא עייל ונפיק אזוזי קנה הכל ומחזיר לו את השאר לאחר כמה שנים דארעא קניא ליה מעכשיו וזוזי הוו ליה הלואה גביה" וצ"ע היאך כ"כ בדעת ר"ח כשלפנינו מבואר שכ' להיפך

ועוד יש לתמוה בדברי ר"ח שכ' "והא דאמר רבא מאן דזבין מידי ועייל ונפיק אזוזי לא קנה בדגלי דעתיה דלא מזבין האי מידי אלא משום דצריך לדמי השתא בדוחקא אבל אי מזבין מיזבין לאישתלומי ד[מ]י ל[מחר] או ליומא חורא בלא נחיצותא מעידנא דאחזיק קנה וזוזי מקבל בתר הכי דנעשו עליו כמלוה" ודבריו סותרים לכאורה זא"ז שהרי מתחילת דבריו נראה שצריך שיגלה דעתו מפורש בשביל שיחשב עייל ונפיק וסיים שבשביל לא יועיל עייל ונפיק בעינן שימכור ע"ד להשתלם למחר וליומא אוחרא

אלא נראה שקאי על מה שאמר רבא שלא קנה דהיינו לא קנה כלל, וכמבואר בתשובת הרי"ף דזה הביאו לר"ח לחלק בין ערבון לדמים, ובשביל שיבטל לגמרי הצריך כדברי רה"ג שיתנה מפורש שישלם במהירות ור"ח ס"ל שמ"מ בעינן גם עייל ונפיק בשביל לבטל כנגד המעות דהרי כיון ששילם המקח קיים וע"י דין עייל ונפיק בא לבטל את מה שכבר קיים וכמו שיבואר לק' בשיטת רש"י [ולכן באמת ר"ח הזכיר שמתנה שדחוק למעות וקצת משמע שדווקא בכה"ג שמחמת דוחקו], אבל בכדי שלא יקנה יותר מכדי מעותיו סגי בהתנה לחוד דכיון שדעתו לקבל דמי לאלתר אינו מוכר יותר מכדי מעותיו וכנתבאר לעיל בדעת רה"ג, וכן כל שעייל ונפיק ל"צ להתנות דע"י שעייל ונפיק נתגלה שמכר ע"ד לשלם לאלתר,

ובזה מבוארים כל דבריו דהוא כ' את שני הצדדים הקיצוניים של עייל ונפיק שיש מקום שהמכר מתבטל וזה ע"י שהתנה ויש מקומות שלא מועיל כלום וזה ע"י שהתנה לשלם למחר וליומא אוחרא

ובסו"ד שכ' שאפילו בלי עייל ונפיק לא קנה יותר מכדי מעותיו איירי בהתנה שהרי כ' שבעייל ונפיק בטל הכל והרשב"א דיבר כשלא התנה וכמבואר בדבריו, אלא שצ"ע שהרי הרשב"א כ' דבעייל ונפיק בטל הכל ואם איירי בלא התנה צ"ב, ובדוחק קצת י"ל שהרשב"א כשאמר עייל ונפיק כלל ג"כ שהתנה דהוא עייל ונפיק של ר"ח, [ומ"מ נראה שהבקי קצת בדברי הראשונים יודע שאי"ז קושיא כלל ואכמ"ל]

##### רי"ף

ובדברי הרי"ף ג"כ מתבאר כיסוד דברי רה"ג שעיקר טענת עייל ונפיק היינו שהלוקח זקוק לשלם לאלתר ושסתם מכר כך הוא ואדרבה כשאינו תובע שאר הדמים מגלה בדעתו שנעשה ע"ד גמר המכר ושישלם לאח"ז, וכן שכל שגילה דעתו בשעת המקח ל"צ להיות עייל ונפיק [ובזה דלא כר"ח], ככל זה מבואר בתשובת הרי"ף [נדפסה בשטמ"ק ובסוף הרי"ף] וכך כ' "כי כשהיה המוכר הזה בעת שקבל קצת הדמים ממתין על השאר ואינו דוחק הנה הורה שנתרצה למכור לו השדה במה שקבל ממנו אותו המקצת והניח עליו השאר חוב וכו' אבל כשהיה המוכר בעת שקבל קצת הדמים עייל ונפיק אזוזי ודוחק לקבל השאר זה יורה שלא גמר להקנותו לו בעת שקבל אותו המקצת אבל קבל אותו המקצת כדי שישלים עליו השאר ואז יגמר המכר" ובדבריו מבואר כל מש"כ אלא שיל"ד שבאופן של עייל ונפיק ג"כ משמע שבעינן לסיבה שמורה שלא גמר להקנות לו ומתחילת דבריו נראה שסתם מכר כך הוא ונראה שבכדי לבטל את שיעור מעותיו בעינן סיבה שאומרת מתחילת המכר שאינו רוצה להקנות לו וכמו שנתבאר לעיל בדברי רה"ג ור"ח, ולפי"ז אפשר שיהיה אפשר ללמוד מדבריו גם את החלוקה השלישית שאם היה עייל ונפיק אחרי המכירה מיד יועיל מ"מ לכדי מעותיו ודו"ק

ועפ"י דברים אלו יתבארו בפשיטות עוד מדברי הרי"ף שם דהנה הראשונים נתקשו שבברייתא מבואר שבעייל ונפיק קנה כנגד מעותיו ובדברי רבא משמע שלא קנה כלל והרי"ף שם תי' זה באריכות ואאתיק את דבריו בקיצור מעט "ונאמר שאם קנה אדם מחברו שדה וכו' ונתן לו מהם מאתים והיה המוכר דוחק לקבל שאר הדמים אחר כך כשבא הקונה והביא שאר הדמים אמר לו המוכר לא אקבל אותם ממך לפי שחזרתי בי מלמכור שדי והקונה אומר הא לך שארית מעותי שאיני רוצה לחזור הנה הבחירה ביד הקונה במה שכבר קבל ממנו המוכר מדמי המקח אם ירצה לחזור לקחת אותה או יקח מעדית שבאותה שדה כשיעורא זהו משפט המוכר כשירצה לחזור בו וזהו אמרם בזמן שהמוכר וכו'

אמנם אם הלוקח הוא שרוצה לחזור בו וכו' והיה המוכר גם כן דוחק לקבל שאר המעות והקונה מסכים לדבריו אחר כך חזר בו ואמר לא אפרע דבר וחזרתי בי מלקנות שדה זו החזר לי מה שפרעתי לך מדמיה יד המוכר על העליונה במה שתחת ידו מהדמים רצה מחזירם לו לא רצה אומר לו הילך קרקע כשיעורם מזיבורית שבה וזהו מה שאמרו בזמן שהלוקח חוזר בו יד מוכר על העליונה וכו'.

ואמנם אם שום אחד מהם אינו רוצה לחזור בו והמוכר קבל מקצת הדמים והוא דוחק לקבל השאר והקונה אומר אני רוצה שימתין לי בשאר המעות עד שיזדמנו לי לא נגמר המקח לקונה לא בכולה ולא במקצתה" עכ"ל ואמנם ריהטת דבריו מראים שעיקר כוונתו לחלק בין אופן שחוזר בו לאופן שעדיין קיימים בדעתם לקיים המקח רק שהוא עייל ונפיק, וזה לא יתכן שהרי בסוף וודאי חזר בו א' מהם, אלא נראה שעיקר חילוקו בין מקום שהלוקח היה בדעתו מתחלה לפרוע את שאר הדמים לאלתר כפי דרישת המוכר דבכה"ג קנה כנגד מעותיו ורבא איירי באופן שמתחילת המקח לא הסכים הלוקח לשלם מיד והמוכר לא הסכים שישלם לאח"ז ובנתיים קיבל מקצת מן הדמים שבכה"ג לא נגמר המכר כלל,

וטעם דבריו נראה לפי מה שנתבאר שכל שרוצה את מעותיו לאלתר א"כ כל המכר תלוי בשאר הדמים רק שדעת הרי"ף שכ"ז רק אם בעיקר המכר עדיין לא הגיעו להסכמה אבל כל שבשעת נתינת המעות הגיעו להסכמה מה שקנה קנה

ונראה שבאופן שבטל לשיטת הרי"ף כנגד המעות כ"ש שיבטל לרה"ג ור"ח מיהו באופן שבטל לרה"ג ור"ח לא יבטל להרי"ף ודו"ק

ונמצא לדרך זו שבכנגד מעותיו להרי"ף בטל דווקא באופן שמעולם לא הסכימו זל"ז על זמן תשלום השאר, ולר"ח בטל גם באופן שגילה דעתו מעיקרא ולבסוף עייל ונפיק, ולרה"ג כל שגילה דעתו מעיקרא לשלם לאלתר,

ובשלא כנגד מעותיו כל שהסכים להשתלם לזמן אחר אפילו אם בסוף עייל ונפיק קנה [וכדעת הרשב"א], ואם לא הסכים להשתלם אלא לאלתר לא קנה כלל, ובסתם כ' רה"ג שאם יהיה עייל ונפיק אח"כ יבטל המקח ואפשר שכ"ה גם לר"ח והרי"ף

##### רמב"ן ור"ן

וכדרך שיטה זו נראה בדברי הרמב"ן שבסוגיא מבואר בכל לשונותיו שלא קנה כלל וכך כ' "האי מאן דזבן מידי לחבריה וקא עייל ונפיק אזוזי לא קני. פי' מכר לו קרקע והחזיק בו או מטלטלין ומשכן לרשותו ולא נתן לו מעות כלל לא קני כלום דלא אקני ליה עד דיהיב ליה זוזי וכו' ומיהו כיון דאמר רבא דהיכא דעייל ונפיק אזוזי לא מקני ליה אלא עד דיהיב זוזי שמעינן מינה דהיכא שנתן מקצת דמים על השדה אפי' בתורת פרעון אינו קונה יותר מכדי מעותיו" "דלעולם לא קנה אלא כנגד מעותיו דהא גלי אדעתיה דלא מקני ליה כיון דקא עייל ונפיק אזוזי" "ואף אנו נאמר במקום דעייל ונפיק אזוזי כיון שאי אפשר שיקנה הכל דהא משום זוזי זבין לא קנה כלום", ומכל לשונות אלו מבואר שיסוד הדין שלא נגמר המקח בלי קבלת הדמים ובדברי הרמב"ן בקדושין כו הדברים מתבארים יותר שכ' בענין הדין המבואר שם ששטר במכר לא קונה "דל"ש עייל ונפיק אזוזי ול"ש לא עייל ונפיק אזוזי לעולם לא קנה בשטר מכר עד שיתן לו דמים משום דלא סמכא דעתיה [א"ה: נראה כוונתו שלא סמכה דעתו לקבל הדמים אם יקנה] שמאחר שכתב לו את השטר וקנה מעתה במה יכופנו ליתן לו מעותיו הרי כל צרכו של לוקח בידו, ולפיכך שמו חכמים דעתו של מוכר שאינו רוצה שיקנה לוקח מעתה אלא ספרא אתרמי ליה וכתב דמימר אמר כשיתן לי מעות יקנה ולא נטריד בכתיבת השטר, ולפיכך לא עייל ונפיק אזוזי משום דסמכא דעתיה שלא קנה עד שיתן לו דמים. אבל בחזקה ודאי קנה בדלא עייל ונפיק אזוזי שכיון שקדם להחזיקו בו מעכשיו הוא רוצה להקנותו וסמכא דעתיה מדלא עייל ונפיק אזוזי, וכן אם משך במטלטלין ולא עייל ונפיק אזוזי קנה ואי עייל ונפיק אזוזי לא קנה לא במשיכת המטלטלין ולא בחזקת הקרקעות" ונראה מדבריו שהוצרך לתת טעם למה אינו עייל ונפיק כשנתן שטר דבסתם הדין שלא קנה עד שיתן דמים בכל דבר ורק כדברי רה"ג שכשאינו עייל ונפיק מגלה דעתו שלא אכפ"ל ומסכים שיקנה בלי דמים, ועפ"י זה טען הרמב"ן שבשטר אין שתיקתו ראיה ולכן הדר דינא כבכל מקום לאחר שעייל ונפיק, וכך מבוארים סוף דבריו שכ' בטעם חזקה שקונה בלי עייל ונפיק שמדלא עייל ונפיק רוצה שיקנה [הלשון סמכה דעתיה טעון ביאור ואכ"מ]

וכעי"ז הר"ן בקדושין ועוד כ' שם "דטעמא דעאיל ונפיק אזוזי דלא קני היינו טעמא משום דמוכחא מילתא דמשום דאצטריכו ליה זוזי זבין ולא גמר ומקני עד דפרע ליה"

##### רא"ם

וככלל שיטה זו מבואר ברא"ם בתשובה [קנו] שדן שעניין אשה שמכרה לבנה גינה "ושאל אותה ז"ל אם קצבה לו זמן לפרעון ואמרה לא ואמר ז"ל אלו היה שקבעה לו זמן אז היה כמו עייל ונפיק אזוזי ולא היה קונה הפירות אלא אחר שישלים הפירעון"

##### מאירי

וכדרך זו נראה שיטת המאירי שכ' "ואם לא זקף עליו במלוה אם ראינוהו מחזר אחר הנשאר ונכנס ויוצא לתבעם הרי זה גילה דעתו שלא מכר אלא לצורך מעות שאינו רוצה בגמר הקנין עד שיפרע ולא קנה"

#### שיטת רש"י ומהר"ם מרוטנבורג והרשב"א והרא"ש

מאידך שיטת רש"י שהמקח קיים ויסוד דין עייל ונפיק היא טענה שיש למוכר שבכחה לבטל המקח שהרי כך כ' "דעייל מוכר ונפיק ומחזר אחר הלוקח ליתן לו מעותיו גלי דעתיה דזוזי אנסוהו למכור וכיון דלא יהיב ליה זוזי בשעת דחקו אדעתא דהכי לא זבין ליה" [והביאו הר"י מלוניל] ודבריו מבוארים שבעינן לסיבה מיוחדת שזוזי אנסוהו למכור ולטענה שאדעתיה דהכי לא מכר וזה רק ע"י שהוא עייל והלוקח לא מסכים לשלם, וכך מבואר בדבריו גבי הא דאמרינן שבמוכר שדהו מפני רעתה אין טענה כשעייל ונפיק אזוזי שכך כ' "מפני רעתה דאנן סהדי דבלאו אונסא דזוזי נמי הוה מזבין לה והאי דעייל ונפיק אזוזי ממהר הוא לגבות שלא יחזור לוקח" וכן מבואר בדבריו עוד בהמשך הסוגיא עיי"ש

ולשיטה זו עייל ונפיק הוא כפשוטו שהמוכר נכנס ויוצא על מעותיו אחרי המכר, וכן לכאורה בעינן שאיירי שצורכו למעות כבר היה בשעת המכר,

וכדרך זו נראה בדברי הרשב"א שנתקשה היאך הלוקח יכול לחזור בו ומסיק דאה"נ אינו יכול לחזור בו אלא רק לסבב חזרתו ע"י שלא משלם והמוכר מחמת דוחקו מתרצה לביטול המקח, וכן מבואר בדבריו שדווקא כשעייל ונפיק מחמת דוחק המעות אבל אם עייל ונפיק מחמת שאינו מאמינו לא מהני, [ויל"ע קצת ממה שהרשב"א כ' שהחידוש של דין י' שדות הוא וודאי כשאינו עייל ונפיק דאם בעייל ונפיק אפילו בשדה אחת לא קנה ולכאורה הרי מ"מ קנה לעניין שבעינן חזרה, וזו אינה קושיא כלל שכשאומר עייל ונפיק היינו כשחזר בו מחמת כן דבלי"ז אינו חשוב עייל ונפיק]

וכך מוכח במהר"ם מרוטנבורג [ספר סיני (הנדפס מחדש) סי' ק"ס, וכן בתשובות בעלי התוס' פז] שכ' "וקא עייל ונפיק אזוזי וזה דוחהו וכו' דסתם לן דמזבין ארעא אי לא דאנסי ליה זוזי לא הוה מזבן ואנן סהדי דאדעתא דליעול וליפוק אזוזי לא זבין"

וכן שיטת הרא"ש "דעייל ונפיק אזוזי שתבע המוכר מעותיו מן הלוקח פעם אחת ודחהו ותבעו פעם שניה ודחהו בלך ושוב הלכך אנן סהדי דאדעתא דהכי לא מכר לו. דכיון דעייל ונפיק אזוזי מחמת דוחקו מכר" וכך מבואר בכל דבריו בהמשך כשביאר מהו עייל ונפיק עיי"ש

אלא שיל"ע שמלשונו של הרשב"א משמע שאם נדע שבאמת דחוק למעות המקח בטל גם אצל הלוקח ואין המוכר יכול לומר שמ"מ רוצה בקיום המקח [ובאמת כ"ד הריא"ז שבעייל ונפיק רק המוכר יכול לחזור בו], ועוד שהרא"ש כ' ג"כ שאחרי שדחהו נתבטל המקח לגמרי ואפילו הלוקח יכול לחזור בו ומ"ט לא צריכים את תביעת המוכר לבטל את המכר, ובפרט דמאידך כלפי מה שכבר נתן מעותיו יכול לומר שרוצה בקיום המקח אע"פ שאמרינן שמסתמא לא מכר או קנה מקצת אלא ע"ד הכל שהרי זהו הטעם שיכול לבטל הכל

#### שיטת הבה"ג והראב"ד

כ' הבה"ג [עמוד תעו] ש"עייל ונפיק אזוזי לא קני" ואף על גב דמשך והק' "ואף על גב דקיימא לן בעלמא משיכה קונה וכו' הני מילי היכא דקבע ליה זמן דליום פלוני יהיבנא לך זוזי ויהיב ליה בזמניהו אבל קבע זמן וחליף ליה זמניה ולא יהב זוזי וקא עייל ונפיק אזוזי לא קני דאיגלאי מילתא למפרע דאטעויי הוא דאטעייה והויא לה משיכה בטעות ולא קני" ומתחילת קושייתו מבואר שדין עייל ונפיק הוא סיבה שמעיקרא לא יחול המקח [וכשיטת הרמב"ן], ומסו"ד שכ' שדין עייל ונפיק הוא גם לאחר שקנה וקבע לו זמן משמע כשיטת רש"י שמדין טענה לביטול המקח

[וכיוצ"ב ק' בראב"ד דבכתוב שם ג"כ נתקשה בקושיית הבה"ג עיי"ש וידועה שיטתו שבקבע לו זמן יש דין עייל ונפיק

ראב"ד סה: "הא דאמרינן שלוקח מותר ומוכר אסור דאמר ליה ארעא קני מעכשיו וזוזי ליהוו גבך הלואה הכי קאמר דלא ליזול וליפוק אזוזי אלא שימתין אותו כאדם שממתין לחבירו בהלואה דכהאי גוונא האי ארעא מיקניא במקצת דמים"]

#### נפק"מ בכ"ז

א'- אם המקח חל בנתיים עד שהוא עייל ונפיק

ב'- אם הלוקח רוצה לשלם אם המוכר יכול לחזור בו

ג'- במוכר שדהו מפני רעתה דאמרינן שחל המקח אם בעינן שיהיה לו ענין למכור כי חפץ בקיום המקח או דסגי במה שאין מכירתו מחמת אונס מעות, ולשונו של רש"י מבוארת שלא מחמת אונס מעות מכר

### נספחים א'

\* במי שפרע מקצת דמים שנינו "הרי שמכר שדה לחבירו באלף זוז ונתן לו מעות מהן מאתים זוז בזמן שהמוכר חוזר בו יד לוקח על העליונה רצה אומר לו תן לי מעותי או תן לי קרקע כנגד מעותי מהיכן מגביהו מן העידית ובזמן שלוקח חוזר בו יד מוכר על העליונה רצה אומר לו הילך מעותיך רצה אומר הילך קרקע כנגד מעותיך מהיכן מגביהו מן הזיבורית" ומוקמינן לה בעייל ונפיק אזוזי, וברייתא זו צריכה לפנים

תחלה יש לדון בכוונת הדין של 'תן לי קרקע' ושל 'הילך קרקע' אם הוא מדין גוביינא או שיכול לתבוע לקיים את המקח בכנגד מעותיו, ורה"ג [ס' המקח יג] ור"ח [לשונו בשלמות בשטמ"ק ובאו"ז] והרי"ף [בתשובתו בשטמ"ק ובסוף הגמ'], והרמב"ם בפיהמ"ש, והראב"ן, ובעה"מ [והעתיקוהו בלי לחלוק הרא"ש מלוניל והר"י מלוניל] והרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן פי' דזהו קיום המקח ונוטל כשער המקח ולמדו מזה שבעייל ונפיק קנה כנגד מעותיו, וזו נראית דעת ההשלמה וכן הדעה הא' במאירי [וכך ריהטת הראשונים שלמדו מכאן שהמקח קיים בכנגד מעותיו, אלא שע"כ אינו מוכרח וכמו שיתבאר בעז"ה]

ולדרך זו לעולם הדין של הקרקע הוא עיקר הדין וה"ידו על העליונה" היינו שיכול לתבוע או לתת מעות, ונראה שאין הברייתא מוכרחת שבכל גווני הכל תלוי במי שידו על העליונה דהרי יש שני אופנים מה תובע החוזר בו דאפשר שתובע מעות דרוצה לחזור בו לגמרי ואפשר שתובע קרקע, וכנגד מה שתובע אם מסכים לו השכנגדו אי"ז חידוש ועיקר החידוש הוא שזה תלוי בו לא להסכים לתביעתו, וכן נראה עוד ברור שאינו נחשב ידו על העליונה רק בדבר שכוחו לא להסכים מכח שהשכנגדו חוזר בו אבל דבר שגם לולי חזרתו לא יכל לתבוע אי"ז ידו על העליונה, וזה ברור, וא"כ ע"כ איירי כאן שהחוזר בו רוצה לקיים את המקח וזה גופא זכות השכנגדו לבטל את המכר מחמת חזרתו וכך מבואר בדברי רה"ג והרשב"א והריטב"א,

ויל"ד ברמב"ן דבב"מ באמת ג"כ מבואר כן כלפי חזרת מוכר שמכח חזרתו יכול ג"כ הלוקח לחזור בו, מיהו ברמב"ן בקדושין [כז: השער הא' בדרך הג'] נראה להדיא שבחזרת לוקח המוכר לא יכול לחזור בו, ונראה לדבריו שכל דין הברייתא בכנגד המעות עסוקה בדין כח הלוקח לטעון שאינו רוצה חצי מקח ובזה חילקה בין חזרת לוקח לחזרת מוכר וא"כ לעולם איירי שכנגד מעותיו הלוקח רוצה לחזור בו והמוכר לא, ולא איירי כלל בלהיפך דאין לעולם טענה למוכר לחזור בו מכנגד מעותיו ולא ס"ל מש"כ הרשב"א שלא רוצה לאפושי שטרי או שחושש שלא ימצא מי שיקנה חציו, ודע שנראה כי המדקדק בתשובת הרי"ף ימצא שמשמעות דבריו כהרמב"ן משום דבחזרת מוכר לא הזכיר מה רצונו בכנגד מעותיו וכ' שהדין שהברירה ביד הלוקח, ובחזרת לוקח כ' שהלוקח תבע את מעותיו שכבר נתן

[ובהשלמה והמאירי נראה כרה"ג ובשאר הראשונים הנזכרים לא מצאתי גילוי בזה אם איירי גם בחזרת המוכר בכנגד מעותיו, ומ"מ וודאי שפשטות הדברים כרה"ג]

ולדרך זו נחלקו כשהמוכר חוזר בו והלוקח תובע קרקע מאיזה חלק גובה דהרי"ף ובעה"מ [והעתיקוהו בלי לחלוק הרא"ש מלוניל והר"י מלוניל] וההשלמה והמאירי נקטו שלוקח עידית וכן איתא בקיצור השערים לרה"ג רק שאינו בס' המקח בתרגום שלפנינו, ומאידך הרמב"ן והריטב"א והר"ן ותלמידי הרשב"א [בב"י] והנמוק"י נקטו שלוקח זיבורית ולדבריהמ ה"מהיכן מגבהו" קאי על 'תן לי מעותי' וכך דקדק הרמב"ן מרש"י

וכ"ז להדרך שקרקע שהוזכרה היינו קיום המכר מיהו הראב"ד והעיטור [מכירת קרקעות] פי' שלא קנה אפילו כנגד מעותיו וכך הביאו ההשלמה והמאירי בשם י"מ וכך פי' המ"מ בדעת הרמב"ם [אלא שבאמת אין לכך לכאורה שום הכרע ברמב"ם דאפשר דדעתו כהרי"ף ודעימיה רק נראה שהמ"מ לא ס"ל כן ולכן העדיף לפרשו כהרמב"ן, ומדברי הרמב"ם בפיהמ"ש מבואר דלא כהמ"מ רק ששם ס"ל כר"ח דאיירי בערבון], ופי' ההשלמה והמאירי לפי"ז דאיירי כשלא חזר בו כנגד מעותיו והדין של 'תן לי קרקע' ושל 'הילך קרקע' הוא בעצם קיום תביעת החוזר והקנס הוא שיכול השכנגדו לחזור בו מכנגד המעות, ולכאורה דבריהם תמוהים שהרי לדרך זו לעולם יכול לחזור בו ונראה דהיינו שיכול לחזור בו ובכ"ז לא יפסיד בחזרתו אלא ירויח שהמוכר יגבה זיבורית והלוקח יתבע עידית

ויל"ע לדרך זו איך יפרשו את המ"ד בגמ' שנותן לו מעידית דנכסיו ואפשר דלדבריהם ה"מהיכן מגבהו" קאי על תן לי מעות וכהרמב"ן ולפי"ז עיקר דינו הוא מעות, וכך באמת מוכח במאירי למעיין,

מיהו בעיטור נראה להדיא שקאי על 'תן לי קרקע' ושל 'הילך קרקע' ושלמ"ד עידית דנכסיו היינו הדין של 'תן לי קרקע' ושל 'הילך קרקע' ולכ"נ לדעתו דאיירי שהחוזר חזר בו לגמרי ואפילו כנגד מעותיו ואפ"ה מגבהו בע"כ מהקרקע,

ובראב"ד נראה שהדין של 'תן לי קרקע' ושל 'הילך קרקע' הוא בע"כ של החוזר [ודוחק לומר שהוא בע"כ לענין שאם לא יסכים יפסיד בכך המוכר מצד שהמוכר יגבה זיבורית והלוקח יתבע עידית] וא"כ א"א לפרש כההשלמה ומאידך נראה מדבריו שקאי דווקא על הקרקע של המקח והיינו דלא כהעיטור

וע"כ נראה דלדעתו הדין כהעיטור באותה קרקע שמגבהו בע"כ וכלפי קרקע אחרת הדין הוא כלפי כשאין לו מעות וה"מהיכן מגבהו" קאי על שניהם דסו"ס שניהם דין גוביינא, ופי' זה מיישב כמה קושיות בראב"ד ואכמ"ל.

ונראה שלכדרך העיטור והראב"ד הייתה כוונת המ"מ דלההשלמה והמאירי לכאורה יהיה הדין כשער המקח,

ולהטור יש שיטה חדשה בעניין שמרכיבה את שני הפי' מצד א' מיהו יש בה דרך חדשה שאינה בשני הדרכים, ודעתו דס"ל שהדין של 'תן לי קרקע' ושל 'הילך קרקע' הוא מדין גוביינא כדרך העיטור, ומאידך ס"ל שכל שלא חזרו בהם מהמקח המקח קיים כנגד המעות אלא שכל א' מהם יכול לחזור בו, וקיום שני דברים אלו ביחד יתכן רק ע"י מה שפי' הוא דבר חדש שהחזרה בסוגיא היינו כנגד מעותיו, וכל החוזר מכנגד מעותיו הוא נקרא החוזר אע"פ שהשכנגדו לא מוכן לקיים את השאר, וכל החוזר בו נקנס שבגביית המעות הדין שיכול לומר השכנגדו 'תן לי קרקע' ושל 'הילך קרקע'

ומחמת דברי הטור האלו א"א להוכיח מכל מי שדן שקנה כנגד מעותיו שסובר כרה"ג ודעימיה

ולענין הלכה קרוב הדבר לפסוק כדברי רה"ג ודעימיה שהם הגדולים בחכמה ובמנין ובפרט שנראה שאין בדברי הרמב"ם ב"יד" סתירה לדבריהם וקרוב הדבר שאף דעתו כך היא שהרי בפיהמ"ש פי' כן

### נספחים ב'

\* בסוגיות בהזהב ובהשוכר את האומנין הוזכר כמה פעמים ערבון ויל"ד מהו ה"עירבון" וביותר ידועה שיטת ר"ח ועו"ר שדיני ערבון חלוקים מתחילת פרעון

**א'** הערבון דסוגיית ר"י ור"ל פי' בו רוב הראשונים דהיינו תחילת פרעון והרי"ף בתשובה [בשטמ"ק עז: ונדפסה בסוף הגמרות] האריך בזה הרבה להוכיח שהוא נתינת מקצת הדמים וסיים "והואיל וביארנו שמקצת דמים הוא הנקרא ערבון וכו'" וכ"נ מרש"י שפי' "ערבון מקצת המעות נתן לו על פיסוק מרובה" ובהמשך פי' עוד "פריעת מקצת מעות שקורין אייר"ש" וביאר דבריו המאירי "נתן עירבון והוא ענין שנותנין דמים מועטים אפילו שוה פרוטה לפסיקת דמים מרובים לכונת גמר מכירה ונקראת בלשון לעז אראש" ועיי"ש שמדבריו נראה שהיינו כשפירשו לכוונת גמר קניה ומ"מ גם בסתם כך מתפרש אלא א"כ הוא עייל ונפיק אזוזי, והרשב"א בדף מז. כ' "לדברי הגאונים הראשונים ז"ל שאמרו שערבון הוא פריעת סתם מקצת דמי המקח וכמו שפרש"י ז"ל לקמן", וכ"כ הריטב"א "ערבון פי' מקצת דמים שאדם נותן על המקח בתורת פרעון", וכ"כ הרי"ד "ערבון קורא למקצת הפירעון כגון שמכר לו מטלטלין במאה דינרי' ופרע לו מהן חמשים" וכ"כ האו"ז בסי' קפה "שלא היה ביניהם שום תנאי אלא פסקו דמים מרובים על מקח הקרקע וכיון שהתחיל לפרוע ונתן מקצת דמים קנה קנין גמור"

מיהו רה"ג ור"ח והראב"ן פירשו דהיינו ערבון ולא תחלת פרעון סתם

ובאמת שלכאורה הוא מחלוקת בירושלמי בהזהב ה"ב שכ' שם כלפי המחלוקת אם קונה כנגד כולו או מקצתו למי שפרע "ר' אילא אמר עירבון היה ר' זירא אמר מקצת דמים נתן לו"

**ב'** הערבון של "ערבוני יקון"- רש"י פי' "דזה אינו פריעת מקצת מעות וכו' אלא ערבון ומשכון לקנוס את החוזר בו" ולזה הסכימו הריטב"א והמאירי, מיהו הרי"ף בתשובה שם נראה להדיא שפי' דהיינו תחילת פרעון עיי"ש היטב שפי' דהוא תנאי הנופל בתחילת פרעון,

ויל"ד מה דעת שא"ר והנה דעת ר"ח שכל הסוגיות לבד ממימרא דרבא בעייל ונפיק כולם עוסקים ב"עירבון" דווקא ולא בתחילת פרעון ולמדנו שהם שני דברים ולכאורה משמע שהם חלוקים במהותם ויל"ד מהו החילוק, ויש לתמוה שברמב"ן כ' שר"ח פי' ב"ערבוני יקון" ומשמע שהבין שכוונת ר"ח ערבון היינו ערבוני יקון [וכ"מ ברשב"א] וכך פי' הרמב"ן את הירושלמי שהזכרתי קודם שמ"ד "ערבון" התכון לערבוני יקון ולמד מזה שחולק על הבבלי שכ' שבערבוני יקון קונה רק כנגד ערבונו ומנ"ל הא ומשמע לפו"ר דס"ל דערבון היינו שפי' שיקנה וכפי' הרי"ף בערבוני יקון וזה לא נהירא כלל, אלא העיקר נראה שדעת הרמב"ן שערבון לא קונה בלי שיפרש ערבוני יקון ועיקר כוונתו שאיירי שפי' בתורת ערבון וממילא ע"כ איירי בשאמר "יקון"

ועיקר הפי' של עירבון לפר"ח מבואר בראב"ן דקאי בשיטת ר"ח והוא קרא לערבון משכון שאמר לו יהא משכון בידך וכ' שבשביל שיקנה בעינן שיהיה ערבון הראוי לדמים דהיינו מעות ומקורו מהירושלמי ולמדנו שעיקר ערבון אינו שייך לפרעון דהרי שייך בעצם גם בטבעת וכיוצ"ב אלא הוא כדי לכפות את המכירה והיינו בעצם שיוכל המוכר לעכב תח"י את הערבון אם הלה יחזור בו וזה בכלל דברי רש"י שכ' שהוא בעצם הקנס שימחול לו ערבונו ועי' במאירי שמ"מ אם לא תחול המחילה משום אסמכתא יכול לעכבו תח"י, ובאמת שכך מוכיח הלשון ערבון מצד עצמו דהוא לשון ערבות ובטחון

ובעיקר מה שכ' הרמב"ן דערבון היינו שאמר ערבוני יקון בר"ח בדף מח: מבואר דיש ערבון סתם ויש ערבון שפירש בו ערבוני יקון וכך מבואר בעיטור [מכירת קרקעות]

\* לשון רה"ג בס' המקח [שער יג עמוד קסב] "הדרך הה' האי מאן דיהיב מקצת דמי אמטלטלי בתורת ערבון והיכי דמי כגון דזבן מיניה במנה ויהיב מיניה עשרים ערבון לכולי מנה עד דיהיב ליה כוליה מנה ורוצה אחד מהו לחזור וואמר לחבירו כנגד הערבון אקנה והשאר הדרנא בי הרי אנו דנים בו כאילו נטל הדמים כולן ועומד במי שפרע דאתמר ערבון רב אמר כנגדו הוא קונה ור"י אמר כנגד כולו והלכה כר"י דאמרינן עלה "רבי חייא בר יוסף יהבו ליה זוזי אמלחא אייקר מלחא אתא לקמיה דר"י אמר ליה זיל הב להו ואי לא קביל עליך מי שפרע" ומסקינן בה "רבי חייא בר יוסף ערבון הוא דיהבי ליה והוא סבר ערבון כנגדו הוא קונה ואמר ליה ר"י כנגד כולו הוא קונה" [ול"י מה ראיה בזה שכך הלכה והיה לו לומר כהרי"ף שהלכה כר"י לגבי רב]

\* ריא"ז בקונטרס הראיות "אבל גבי מקח כשאדם נותן מקצת פרעון כבר התחיל לפורעו לקנות המקח והשאר הוא כאלו זקפו עליו במלוה" אלא שצ"ע שהוא פי' כן בדחיה של הגמ' [לדעתו שהגמ' דחתה את הדמיון] מהדמיון למשכון ושמא לפי מאי דקיי"ל כהס"ד ממילא אי"ז הטעם

\* כ' הפרי"ד מח: "אמ' רשב"ג בד"א בזמן שאמר לו ערבוני יקנה אבל מכר לו בית כול'. פי' היכא איכא פלוגתיהו בזמן שאמר לו ערבוני דהינו מקצת הפירעון יקנה לי כלומר שכל סמך קניינם לא שמו אותו אלא בזה המקצת מפני שעשו שהלוקח סמך לומר בלבו לא יחזור בי המוכר כיון שקיבל עליו לכפול לי הערבון והמוכר נמי סמך לומר לא יחזור בי הלוקח כיון שקיבל עליו להניח הערבון בחנם התם פליגי ר' יוסי ור' יהודה דמר אמר תנאו קיים ומר אמ' יקנה כנגד ערבונו, אבל אם מכר לו בית או שדה באלף זוז ונתן לו מהם חמש מאות זוז קנה ומחזיר לו את השאר אפי' לאחר כמה שנים. פי' כיון שנתן לו מקצת דמים של פירעון ולא היה סמך קניינם על זה המקצת אלא סמך עליו שיפרע לו השאר קנה הכל וחייב להחזיר לו השאר אפי' לאחר כמה שנים"

\* פסק הרמב"ם "ולפיכך הרוצה לחזור משניהם אינו יכול לחזור ואם תפס המוכר ממקח שמכר כנגד המעות שנשארו לו אין מוציאין מידו" ויל"ד טובא דלכאורה מוכח דאיירי כנגד מעותיו דשלא כנגד מעותיו הרי הדין צריך להיות שיכול הלוקח לחזור בו שהרי הוא המוחזק אלא שבסו"ד שכ' שמהני תפיסת המוכר שלא כנגד המעות א"כ מבואר שהמקח קיים לגמרי ואדרבה נראה שלא מהני תפיסה על יותר משיעור המעות שחייב לו והיינו לכאורה כי אפילו אם עייל אין זכותו לחזור בו מכל המקח

\* לשון הרמב"ם על מוכר שדהו מפני רעתה [הלכה ג'] "שזה שתובע ורודף לא מפני שעדיין לא גמר והקנה" ומשמע שבשר מקחים מה שרודף הוא מפני שלא גמר והקנה וכ"כ יותר מפורש אח"כ בעניין הס' [הלכה ה'] "וזה שתובע מפני שעדיין לא גמר להקנותו עד שיקח כל הדמים"

\* הריא"ז בקונטרס הראיות פי' שכשאומר תן לי מעות יכול לתבוע שכל שלא מביא לו ממש מעות שיתחייב לעמוד במקח, ודבריו הם דלא כהרמב"ן ובעה"מ ודעימיהו

\* באגודה נראה כמו הפי' שהציע הסמ"ע שכל הנדון של ידו על העליונה הוא כלפי העידית והזיבורית

\* דע שדעת העיטור [אגב טו] היפך דברי ר"ח שבערבון לא קנה אלא בלי עייל ובתחלת פרעון קנה לגמרי אפילו בעייל ולפי"ז כ' שבכל הקנינים כך הוא

\* בר"ן בקדושין [י:] מפורש שמקצת פרעון שקונה היינו שפי' שנותן לשם קנין

\* שיטות שהצריכו תרתי שיגלה בשעת המכירה שמחמת דוחקו מוכר ועייל ונפיק אח"כ - כ"כ הראב"ן בהזהב, וכ"כ בתשובה לחד מקמאי הנדפסה בתשובות מהר"ם פראג תתעז, וע"ע מש"כ בדברי הגאונים

\* הרמב"ם בפיהמ"ש והראב"ן סוברים כר"ח שערבון [וקראו הראב"ן משכון והתנה בתמאי שהוא יהיה מטבעות] דווקא קונה כנגד מעותיו בעייל ונפיק אזוזי

\* שאלתות קטו "וחזקה נמי כי קני במתנה אבל במכר עד שיתן דמים ודוכתא דרגילין לאחזוקי לא קני אף על גב דיהב כספא וכתב שטרא עד דמחזיק"

\* רה"ג בספר המקח "וד' דרכים אתה מוצא בכסף כגון שנתן מקצת דמים השלושה מהם יתן מקצת הדמים ויקח כל הקרקע כלו ואין יכול לחזור בו במה שנשאר והרביעי אם נתן מקצת דמים לא קנה אלא כנגד מעותיו **הדרך הראשון** כגון שקנה ממנו שדה באלף זוז ובשעת מעשה התנה עמו לתת לו המחצה ולהיות המחצה חוב עליו וכך עשה נתן לו חמש מאות זוז והשאר העמיד עליו בחוב עליו לזמן שפסק עמו או לזמן סתם קנה כדגרסינן " רבן שמעון בן גמליאל אומר מלמדין אותן שלא יחזרו כיצד כותב לו אני פלוני בן פלוני מכרתי שדה פלונית לפלוני באלף זוז ונתן לי ת"ק זוז קנה ומחזיר לו את השאר לאחר כמה שנים".

**הדרך הב'** כגון שמכר לו קרקע באלף זוז ובשעת מעשה לא התנו ביניהם שימתין עליהם במחצית הממון או שלא ימתין אלא שעשה המעשה בסתם ונתן לו מהם ת"ק זוז אבל שתק המוכר ולא תבע השאר כדרך כל המוכרים לפי שהוא מאמין עליו ולא נפיק ועייל אזוזי מהניא ליה אותה שתיקה וקנה כדגרסינן "וכי לא כתב הכי לא קני והתניא הנותן ערבון לחבירו ואמר לו אם אני חוזר בי הרי ערבוני מחול לך והלה אומר אם אני חוזר בך אכפול לך ערבונך נתקיימו התנאין דברי רבי יוסי רבי יהודה אומר דיו שיקנה כנגד ערבונו. אמר רבן שמעון בן גמליאל אימתי בזמן שאמר לו ערבוני יקון אבל מכר לו שדה באלף זוז ונתן לו מהם חמש מאות זוז קנה ומחזיר לו את השאר לאחר כמה שנים" והיכא אמרת לעילא כותב טעמא דכתיב הא לא כתיב לא קני ופרקינן "לא קשיא הא דנפיק ועייל אזוזי" התם הוא דבעי כתיבה "הא לא נפיק ועייל אזוזי" לא בעי כתיבה וכ"דאמר רבא האי מאן דמזבין מידי לחבריה עייל ונפיק אזוזי לא קני לא עייל ונפיק אזוזי קני".

**הדרך הג'** לנותן מקצת דמים כגון שמכר שדהו מפני רעתה באלף זוז ונתן לו מהם ת"ק זוז והוא בשעת הקניה לא התנה עמו שימתין לו אפילו שעה א' ועוד דנפיק ועייל אזוזי אפ"ה קנה כדגרסינן "ההוא גברא דזבן חמרא לחבריה פש ליה חד זוזא וקא עייל ונפיק יתיב רב אשי וקא מבעיא ליה כי האי גוונא מאי אמר ליה רב מרדכי לרב אשי הכי אמרינן משמיה דרבא לא קני ואמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי והא אמרינן משמיה דרבא קני אמר ליה תתרגם שמעתיך במוכר שדהו מפני רעתה"

אלו שלושה דרכים אע"פ שלא נתן אלא מקצת דמים קנה את כלה.

**הדרך הד'** שאם נתן מקצת דמים לא קנה אלא כנגד מעותיו כגון שאין שם א' משלושה שערי[ם] האמורים למעלה והיכי דמי כגון שמכר שדהו ולא מפני רעתה וגם לא התנה להמתין עליו בשעת מעשה וקעייל ונפיק אזוזי ונתן לו מקצת מעותיו ונשאר אצלו המקצת קנה מן השדה כנגד מעותיו כדגרסינן (קדושין כז) "אמר רבא לא שנו אלא שנתן דמי כולן אבל לא נתן דמי כולן לא קנה אלא כנגד מעותיו" [עי' בעיטור אגב יד שהביא כזה פי' שם] נמצא ששניהם יכולים לחזור במה שלא שקל ואם חזר א' מהם במה שלא שקל ידו על התחתונה אף במה ששקל כדגרסינן "כל החוזר בו ידו על התחתונה כיצד מכר שדהו לחבירו באלף זוז ונתן לו מהם ת"ק זוז בזמן שהמוכר רוצה לחזור ולא לוקח ידו על התחתונה ויד לוקח על העליונה רצה אומר לו תן לי מעותי או קרקע כנגד מעותי ומהיכן מגביהו מן העידית וכו'

אלו הד' דברים שהזכרנו בנותן מקצת דמים לעניין קניית גוף השדה כמו שפי'" עכ"ל

ובקיצור שערים נוסף דין שאם התנה לשלם לאלתר לא קנה כלום

\* לשון ר"ח באו"ז [רמז, והועתק רובו בשטמ"ק ועפי"ו מתוקן כאן] "קשיא דרשב"ג אדרשב"ג ופרקינן לא קשיא הא דקתני [אי] זקפן עליו במלוה וכתב ליה הכי הוא דלא מצי הדרי הא לא כתב הכי מצי הדר דעייל ונפיק אזוזי וכדרבא האי מאן דזבין מידי ועייל ונפיק אזוזי לא קנה ואם נתרצה וזקפו עליו הדמים קנה מיד ומחזיר הדמים שזקף עליו במלוה אפילו לאחר כמה שנים. והך דתניא קנה אף על גב דלא כתב ליה הכי ולא זקף עליו במלוה בדלא עייל ונפיק אזוזי ואין יכולין לחזור בהן כלל. (ו)[ד]כיון דאחזיק בה קנאה ולא מצי הדרי בהו ומהדר הוא לדמי. ש"מ דהני תרתי דמתני' עירבון נינהו מדרמינן דא על דא ומ(ד)פרקינן הא דעייל ונפיק אזוזי לא קנה ואי [לא] עייל ונפיק אזוזי קנה כר' יוחנן דאמר ערבון כנגד כולו הוא קונה. אבל הקונה קרקע ופרע מקצת דמים ולא בתורת ערבון יהיב ליה ועייל ונפיק אזוזי לא קנה וה"מ בשדה אחת אבל בשתי שדות קנה כנגד מעותיו. כדתניא מכר לו עשר שדות בעשר מדינות כיון שהחזיק באחת מהן קנה כולן בד"א בזמן שנתן לו דמי כולן אבל לא נתן לו דמי כולן לא קנה אלא כנגד מעותיו. וכן אמר רבא בקידושין פ"א.

וראינו רבותינו הגאונים שאומרים שאפילו הנותן מקצת בתורת דמים וחזר בו המוכר קנה לוקח בקרקע כנגד מעותיו כפשטא דהא מתני' ולא עמדו על אלה הדברים היטב כי יש עליהם כמה תשו' וצריכים לפני ולפנים כדי שיתבררו לעשות בהם מעשה.

והא דאמר רבא מאן דזבין מידי ועייל ונפיק אזוזי לא קנה בדגלי דעתיה דלא מזבין האי מידי אלא משום דצריך לדמי השתא בדוחקא אבל אי מזבין מיזבין לאישתלומי ד[מ]י ל[מ]ח[ר] או ליומא חורא בלא נחיצותא מעידנא דאחזיק קנה וזוזי מקבל בתר הכי דנעשו עליו כמלוה[[2]](#footnote-2).

והיכא דעייל ונפיק אזוזי אפילו לא נשאר לו למפרע אלא זוז אחד לא קנה דקיי"ל זוזא כזוזי דמי ויש לו לחזור

ואפי' במטלטלי דהא חמרא מטלטלי הוא בר ממוכר שדהו מפני רעתה דאע"ג דעייל ונפיק אזוזי קנה[[3]](#footnote-3).

סוגיא דשמעת' עירבון כקרקע ולא עייל ונפיק אזוזי קנה הכל ומחזיר השאר אפי' לאחר כמה ואי עייל ונפיק אזוזי קנה כנגד מעותיו. אבל הקונה סתם ולא נתן מעותיו עירבון אלא בתורת פירעון ועייל ונפיק אזוזי לא קנה הכל. לא עייל ונפיק אזוזי קנה כנגד מעותיו עכ"ל"

\* עי' רה"ג בס' המקח עמוד קעו בדין החזיק בקרקע שינו בדמים

# קנין מטלטלין

בעניין קנין יד מבואר בתורי"ד ב"ב עו שבעינן שיכנס הכל לתוך היד

# דבר שלא בא לעולם או לרשותו

קי"ל אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וכן דבר שלא בא לרשותו

# סוגיות שונות

## נכסי עכו"ם כמדבר - ב"ב נד:

# בדיני מטבע

\* מתשובות הרשב"א ז תקה [ואינה של הרשב"א] "כתב רבינו יעקב בר' יצחק הלוי ז"ל בתשו' על ראובן שהלוה לשמעון כור של חטי' או זקוק של כסף עד זמן פלוני והוקרו החטים או הכסף אם יכול לשלם לו שמעון כשעת היוקר. והשיב לא מבעיא כסף שיכול לשלם שאין הכסף מזדלדל /מזדלזל/ אלא עומד במקומו והמעות הם מתזלזלין"

\* מאירי ב"מ מד: "אין האשה מתקדשת בפחות משוה פרוטה וכמה היא פרוטה אחד משמנה באיסר האיטלקי וכל שנתן לה אחד משמנה באיסר מקודשת ובפחות מאחד משמנה אפילו הוזלו פרוטות אינה מקודשת שאין העקר אלא אחר המטבע הגדול וכן איסר זה עשרים וארבעה מהם בדינר של כסף ואם נתחייב לחברו כ"ד איסרין במקחו ואין לו איסרין נותן לו דינר כסף ואפילו הוקרו האיסרין שהכל הולך אחר המטבע הגדול וכן דינר זה עשרים וחמשה מהם בדינר של זהב ואם פדה את בנו ואין לו חמש סלעים כסף נותן לו דינר זהב ומחזיר לו חומשו ואפילו הוקרו סלעי הכסף שהכל הולך אחר המטבע הגדיל ואף על פי שאמרו על הזהב שהוא פרי אצל הכסף שמ"מ המטבע הגדול הוא העומד במקומו וסוף הכונה אינו אלא בו ויש חולקים בדברים אלו כלם לענין פסק אף על פי שמפרשים את השמועה בכך"

\* הנפק"מ מדין "מטבע"- מו"מ, חילול, מי הוקר והוזל ונפק"מ לשיעורי תורה ולרבית, ברה"ג מבואר נפק"מ לפרוע בו, ובראשונים בשבועות מ יל"ע בדיני שווה ודוקא,

\* בדין המזיק מטבע של זהב ידועים דברי החזו"א שמשלם מטבע של זהב ולא את ערכו ביחס לכסף כיון שכלפי רבית מדינא לא היה בזה רבית, מיהו בתשובת הרא"ש צד ז מפורש ששמים ביחס לכסף

ובאמת שדבר זה תלוי בביאור הגמ' "ושאני הלואה כיון דלענין מקח וממכר שויוהו רבנן כי פירא דאמרינן איהו ניהו דאוקיר וזיל לגבי הלואה נמי פירא הוי" דלהרמב"ן היינו משום גזירה וכ"פ הרא"ם וזהו לכאורה כהחזו"א מיהו בשא"ר נראה שהוא מדינא, וילה"ס בשיטות שאמרו שהוא משום חומרא דרבית, ומדברי התוס' מד: שסברו שיש רק טיבעא א' לענין יוקרא וזולא א"כ נראה באמת שהוא מדינא והרא"ש בשיטת התוס' כידוע ועוד שכך נראה להדיא מלשונו של הרא"ש בפסקיו וכך נראה מלשונו בתשובה

אמנם בעיקר טענת החזו"א

\* בריא"ז [ב"ק ט ג כב] כ' שבזמנו הכל היה נמשך אחרי הזהב

\* רי"צ גיאות "[תניא הזהב קונה את הכסף וכו']. למדנו מהא ברייתא דזהב וכסף ונחושת דתנן בזמן שהן טבועין ומצוירין כי בזמן שהן אסימון דהיינו דבר שאין עליו צורה או כלים ונסכא כמטלטלין דמו הנחושת קונה את הכסף כיצד נתן לו שלשים איסר בדינר כסף, פירוש שלשים איסר של נחושת וכיון דהוי פירא לגבי כספא לענין הלואה נמי אסור ללוות דינר בדינר וכו' אף על גב דאיכא אתרואתא דרגילי אינשי למישקל ולמיטרא בדהבא אי נמי בפריטי דנחשא לא הוו רובא (לעלמא) [דעלמא] ולא מפקא לן מסוגיא דאחידא בידין דהא גבי פריטי דנחשא אמרינן איצטריך סד"א הני פריטי באתרא דסגו אינהו חריפי טפי מכספא אימא טיבעא הוו קמ"ל וכולהו רשואתא הכי סבירא להו אלא שרב אהרן הכהן נזדנד בדבר ואמר דמקומות שמנהגן לישא וליתן בזהב כגון מצרים וסרנדיב וכיוצא בהן הוה ליה דהבא טיבעא וכספא פירא ואין נקנה אלא במשיכה ומר רב שרירא אהדרה עילויה ואמר דהא מילתא אמרה קדמנא וקמי רבנן בכלה ואהדרנא עלוהי דלאו הכין הוא דינא דאי אמרת הכי הוא דינא איכא אתרואתא דנהיגי למכור בחטים ואם כן הוו להו חטים דהתם טיבעא ואי אמרת משום טיבעא דמלכותא הא מילתא בעינא מיפרשא במתניתין ובגמרא דליכא טיבעא אלא מן כספא ולא איכפת לן במאי דטביע במטבע מלכות ולא במאי דחריף וסגי ולא במנהגא דאתרואתא"

ע"ע הרכבי שיא [

רה"ג פסק דנקנה בחליפין בהרכבי ר' רב נחשון גאון פסק שקונה בחליפין בשע"צ ד ו ג

\* מאירי מו: "מעות היפות אלא שאין יוצאין במדינה זו יראה לי שאינן בדין זה וגדולי המחברים כללוה בדין זה ומ"מ כל פסול מדינה שכתבנו אינו אלא במדינה שאין בה מושל אלא שהם אדנים לעצמם הא כל שיש בה מלכות אין פסול מדינה נקרא פסול אא"כ הוא נעשה ברשות המלך"

## שיעורי המטבעות בזמן חז"ל ובזמן הראשונים

\* הראשונים שדנו בענין המטבעות - רש"י בכורות מט: ב"ק לו: ועה"ת משפטים, הרמב"ם [ב"יד" -

חדושים: ריש שקלים, פ"ג מטוען / פשוטים: ערובין א יב; המקומות בפיהמ"ש שעסק במטבעות - חדושים: שביעית א, כתובות ה ו, בכורות ח ח,/ פשוטים: קדושין א א, פאה ח ה, שביעית ח ד,], הרמב"ן בסוף הלכות בכורות ובסוף פי' התורה, הר"ן סוף כתובות [ומהתשב"ץ מתבאר שדבריו לקוחים מהרמב"ן], התשב"ץ ג' רכו, פי' הריב"א במשפטים פרק כא - לב, ריב"ש סו, ר"ג ב"ב קמא,

**מיני המטבעות** - חבה / חכה, חרוב / גרה, אסטרלינש / אשטרליוש, ארגינץ, אוקיה, לוט, זקוק, גדול, זהוב,

חבה / חכה - גרגיר של שעורה או של חיטה ורוב הראשונים נשתמשו בשל שעורה

חרוב / גרה - ארבע חבות

אסטרלינש / אשטרליוש, ומטבע כמותו נקראה ארגינץ / אריינץ, [עשרים באוקיה, ולזה קרא רש"י פשוט] - שמונה חרובים, שלושים ושתיים חבות,

חצי אוקיה - שמונים חרובים, שלוש מאות עשרים חבות,

אוקיה של רש"י [עשרים ארגינץ, אסטרלינש, וכ' התשב"ץ (ג רכו) שכך האוקיות של צורפים בכאן] - ארבעים חרובים, מאה שישים חבות,

אוקיה של הר"ן [שש עשרה ארגינץ, אסטרליש, וכ' התשב"ץ שם שהם אוקיות של מארק]- מאה עשרים ושמונה חרובים

לוט - שס"ה ושביעית שעורות בקירוב [כך עולה מדברי הט"ז ביר"ד ש"ה, מיהו בביאור הגר"א ביור"ד סי' שה כ' דהוא לא דק בדבר מועט ולוט הוא ש"ס שעורות]

זקוק - עי' בתשובת הרשב"א במיוחסות רכה שדיבר באופן שקנה חמש זקוקים בכ"ב דינר וחצי, מיהו אין כוונתו לדינרים של חז"ל אבל מ"מ נראה שהזקוק היה דבר מועט ושמא לא איירי בזקוקי כסף וצ"ע עיי"ש

זקוק [ס"ה אשטריליוש] - תק"כ חרובים, אלפיים שמונים חבות

זקוק [קכ"ח ארגינץ] - ארבעה אלף ותשעים ושש שעורים, [וקרוב לזה הוא הזקוק של פולין המובא בט"ז יור"ד סי' שה סק"א]

זקוק [שש עשרה לוט] - חמש אלף ושמונה מאות חמישים ואחד וחצי שעורים בקירוב, אלף ותס"ב חרובים ושבע עשיריות בקירוב

גדול הוא א' חלקי שלושים מזהוב [ביאור הגר"א אהע"ז סו כב]

זהוב בזמן הרמ"א לפי מה שבי' הגר"א ביור"ד ש"ה תתקע"ה וחצי שעורים

פרוטה יש ממנה באיסר שמונה בפונדיון שש עשרה, במעה שלושים ושתיים, בדינר לפני שהוסיפו מאה שישים / ולאחר שהוסיפו מאה תשעים ושתיים, סלע לפני שהוסיפו שש מאות וארבעים / לאחר שהוסיפו שבע מאות שישים ושמונה,

השיעורים במשקל הכסף למטבעות חז"ל

**א'-** שיטת הרי"ף בקדושין, ששיעור הפרוטה הוא חצי חבה וכיוצ"ב כ' הרמב"ם בפיהמ"ש בבכורות שהוא חצי גרגיר, וכ' עוד "והקבלה אשר בידי מאבא מארי זצ"ל מאביו מזקנו איש מפי איש ז"ל שהגרגרים הללו ששוקלין בהן גרגרי שעורים ואיני יודע יסוד לכך", וכ"כ ב"יד", וכיוצ"ב כ' הרמב"ן בסוף הלכות בכורות "וחכה גופא כמה הויא מתקל חדא שעורה דכספא דמינקי" וכ"כ בחי' שבועות לח: "ל"ב חבות שהן משקל ל"ב שעורות של כסף נקי", וכ"כ האו"ז [בכורות תקכג] בשם הגאונים, ושיעור זה נתפשט מאוד בראשונים ע"ש הגאונים

**ב'-** שיטת רש"י - שסלע של תורה הוא חצי אוקיה אם נפרש שכונתו לפני שהוסיפו יוצא השיעורים כשיטת הגאונים וכך פי' התשב"ץ וכך מוכח מתשובת הרא"מ מלונדרוש שצוטטה בפי' הריב"א, הרמב"ן הבין לאחר שהוסיפו יוצא שכל חמש של הגאונים מחזיקים שש של רש"י

**ג'-** שיטת ריב"א בדעת ר"ת שהמשקל חצי מרש"י כיון שלר"ת משקל הכסף היה חצי מהזהב [ודבריו צע"ג שהרי מנ"ל שלר"ת הדינר זהב היה כמו המשקל שציין רש"י והוריד במשקל הכסף אדרבה אפשר שהכפיל את דינרי הזהב, ומשמע שהבין שהזהובים שבמקומו היו כגודל הזהובים של חז"ל, ומ"מ דע שבפי' ר"ג [והוא באמת לר' אליקים] ב"ב קמא כ' במפורש כמו ר"ת ושהדינר זהב היה חמש פשיטים כפול מהדינר של רש"י], ובאמת שאם שיעורו של רש"י הוא כהבנת הרמב"ן יוצא בדקדוק שהשיעור של ריב"א הוא השיעור שאמר מהר"ם בשם ר"ת [שכ' באות ד']

**ד'-** שיטת ר"ת שהובאת באגודה בכתובות וכ' שכן נהג הר"מ הוא שזקוק הוא מנה ומבואר בגר"א דהוא שש עשרה לוט ובלוט יש לפי המבואר בפוסקים יור"ד בסי' ש"ה שס"ה ושביעית שעורים בקירוב, וא"כ יוצא בזקוק חמש אלפים ותתנ"א ושני חמישיות שעורה בקירוב, וא"כ כל פרוטה היא שלוש חלקי עשר משעורה, וא"כ יוצא ששיעור ר"ת הוא שלש חמישיות משיעור הגאונים [או מאידך גיסא שהגאונים יוסיפו על כל שיעור של ר"ת שני שלישים מהשיעור]

**ה'-** שיטת רה"ג במשפטי השבועות [על מודה במקצת] ותשוה"ג [הרכבי שפו, ונראה שהיא לרה"ג] ובספר המקח מכת"י בשער י"ג שפרוטה היא רביע חבה

**ו'-** ובשערי שבועות המיוחסים להרי"ף כ' שפרוטה היא רבע גרגר שעורה ושתי מעין הם שש עשרה גרגרים של שעורים

### נספחים

\* עי' סוכה כב: בתוס' וברא"ש שדנו ממה עשוי איסתירא

- ודע שברשב"א בתשובה ח"א תשנח כ' שפדיון הבן הוא שישים ארגינץ שהם זקוק פחות רביע אוקיא וזה טוב עם האוקיות של הרמב"ן שיש בהם עשרים ארגינץ וכן עם הזקוקים של ריב"א שיש בהם שישים וחמש אשטריליוש / אבל בתשובה בסי' ר' וכך הייתה גי' התשב"ץ כ' שהוא חצי זקוק פחות רביע אוקיא ופי' התשב"ץ שכוונתו לאוקיות של מארק [ולפי"ז לא א"ש עם הזקוקים של ריב"א ונצטרך לומר דתרי זקוקים הוו]

\* תרוה"ד ב נד "אבל בימי הגאונים ואפי' בימי התוספות, ואפי' רק קודם מאה שנים, היו המטבעות כסף טובות מאד ורובן מכסף ומעט תערובת נחשת"

\* תשב"ץ ג יז "הנה פרח שוה י"א די רייאליש ותשע' די גקישש וחמשה עשר די מיורקיש וראובן נתן לשמעון מאה פרחים בבלאנסיא שיתן לו אלף ומאה די רייאליש שהוא מטבע היוצא בשע' הלואה והמלך לא פסל הרייאליס אבל צוה שיהיה מקחם וממכרם בגקישש או במיורקיניש כי בלא ספק אין ראובן יכול לומר לשמעון תן לי אלף ומאה די גקישש אם נשתנו גקישש וכן שמעון אינו יכול לומר לא אתן אלא אלף ומאה דמיורקיניש אם נשתנו למיורקניש שכיון שהמטבע נשאר כאשר הי' ולא פסלו המלך אף על פי שצוה שיהי' מקחם במטבע אחר והמטבע הראשון יוצא במשא ומתן ג"כ דודאי שחייב ליתן לו מה שהלוהו. וכן בנדון הזה המטבע הראשון לא מיפסלה צורתו וגם הוא יוציא כמו שהי' מתחל' בצירוף דינרי זהב ומפני שחדש המלך מטבע אחר לא נשתנה דין משאם ומתנם"

\* בתשובת הריב"ש סו נראה לכאורה שכוונתו לומר שם שאין לשער את שיווי הכסף כשהוא מטבע אלא שיווי הכסף הצרוף וצע"ג

\* שיעורי הכסף נוגעים היום בעניני קדושין, חילול נטע רבעי ומעש"ש, פדיון הבן, מודה במקצת,

הדברים שנתפרשו בפוסקים כלפי כל ענין וענין-

מודה במקצת [חו"מ פח]: כ' הטור דשיעור פרוטה הוא חצי שעורה כסף ושתי מעין הוא שלושים ושתיים שעורות,

וכ' הפרישה עפ"י הרש"ל ששתי מעות הם גדול פולני"ש וכ' שזה שווה לחשבון של חצי שעורה כסף [ועי"ש בב"ח שחישב ג"כ כחשבון מהרש"ל עפ"י מהרי"ל ומהרא"י וסיים ע"ז שהוא דבר מועט ופחות לגמרי]

פדיון הבן [יור"ד שה]:כ' הטור אלף תתק"כ שעורים וזה כשיעור הגאונים, וכ"כ המחבר לתת שלושים דרהם וזהו לפי חשבון של שישים וארבע שעורים בדרהם והרמ"א כ' שני זהובים פלוני"ש או רייניש והוא ממהרי"ל שהביאו ג"כ תרוה"ד והוא בעצם החשבון שכ' הפרישה בשם מהרש"ל על שיעור הטענה [וכ' הט"ז בסק"א ששיעור הפלוניש נשתנה] ולפי"ז כל זהוב עשר דינריים צוריים

כתובה [אהע"ז סו]: כ' המחבר שכתובת בתולה שהיא עשרים וחמש דינרים צוריים שווה ל"ז וחצי דרהם וזה כחשבון הגאונים והרמב"ם, והרמ"א כ' עשר זהובים שהם שני זקוקים ולפי"ז כל זהוב שווה שניים וחצי דינרים צוריים

\* איסתרא - עי' רש"י חולין מד: דהיינו סלע וכשנכתב סתם היינו סלע צורי וכשנכתב איסתרא פשיטי היינו סלע מדינה, וצ"ע מרש"י ב"מ קב: שאיסתרא סתם היינו סלע מדינה

\* עי' בביאור הגר"א יור"ד ש"ה סק"ד בסופו שכ' שבזמנו נותנים פדיון הבן לפי ערך של כסף שאינו מטבע ונראה שכוונתו שם שבזמנו כבר הכסף לא היה עיקר המטבע אלא עיקר כוחו היה כמו המטבעות של היום

\* ליטרא מבואר בירושלמי תרומות פ"י הל"ה [והובא בר"מ ור"ש שם] שהוא מאה זוז ביהודה וחמישים סלעים בגליל [והיינו משום דמשקל של יהודה כפול משל גליל וכן איתא בכתובות סד:], וכן מבואר בירושלמי שם שבסאה יש מ"ח ליטרים [ושבלוג יש ב' ליטרים]

מיהו ברמב"ם פ"ב מחובל ומזיק ובמתנ"ע פ"ו ה"ח כ' דהוא שלושים וחמש דינרים ובאמת שבהלכות ערובין פ"א הלי"ב הוציא שיעור זה מהירושלמי הנ"ל שבלוג יש שני ליטרים וכ' שברביעית יש משקל של מים או יין יז וחצי בקירוב וא"כ בליטרא יש משקל ל"ה דינרים, [ובפיהמ"ש החדש אין הגירסא זוז אלא זין וכ"ה בירושלמי וכן הוא גרס שם רוטל ולא ליטרא וצ"ע ועי' תשב"ץ א' קסא שרוטל וליטרא הם שני דברים ולא כמי שהורה שם שהיינו הך]

מיהו בשאילתות מח כ' שלוג הוא ליטרא [שהרי כ' שבסאה יש כ"ד ליטרא]

ובתשוה"ג מוסאפיה צו [והיא קוצרה בשרי תשובה שכו] כ' שבתשע קבין יש כ"ז ליטרין במדת בבל, וא"כ יוצא שבקב יש ג' ליטרים מיהו מבואר בדבריו שהיא של מידת בבל וכנראה היא הליטרא הנהוגה בזמנו,

בתשוה"ג שערי תשובה קכו מבואר ששיעור שני סעודות בעירוב הוא שני שלישי ליטרא במשקל בבלי, וכ"כ הרי"ף בתשובה שיב

בפי' הריבמ"ץ [פאה ח ה, שביעית פ"א מ"ב] כ' שמנה היינו ליטרא, וכ"כ רשב"ם ב"ב קנ

ברש"י חולין ק"י ובב"מ קה כ' שריבעא היינו ליטרא

ובירושלמי מעש"ש פ"א אמרו דלר' דוסא שמחללים על אסימון מחללין על ליטרא של כסף והובא בר"ש מ"ב ועיי"ש שכ' בסו"ד שאינו יוצא בהוצאה,

בירושלמי סופ"א דסנהדרין יש ללמוד מה היא ליטרא

-עי' תרוה"ד רלב, וכ' מהר"ם מינץ בסי' קט "וכן [ה]מנהג בכל אילו [ה]מדינות כתובות בתולה ו' מאות, כי פירוש של מאה ליטרין (צד) מאה זקוקים כסף שהוא שוה ו' מאות זהו'. וביש מדינות כותבין מאה ליטרין דכסף למשקל הברזל אז הוא כפל כי ליטרא ברזל ב' זקו' כסף, והכל תלוי במנהג, ונהרא נהרא ופשטיה, וכן כתובות אלמנה ג' מאות זהו' שהוא חציי' של כתובות בתולה"

\* בתשובת הרשב"א ה קסה מוכח שליטרא היא עשרים דינרים עיי"ש, ובתשובתו ח"ג רכ חמש עשרה

----- ויל"ע בכ"ז בתשובת מהר"ם ק צה וש"נ שאר תשובותיו -------

\* יש מדת אונקיה בשאילתות מח וכ' שבשליש הקב יש שש עשרה אונקיות, מיהו בתשוה"ג מוסאפיא סי' צו [והיא קוצרה בשרי תשובה שכו] עולה ששליש הקב הוא י"ג אוקיאות, וגם כ' שם ששיעור רביעית היא שנים וחצי אוקיאות וא"כ יוצא שבקב יש ארבעים אוקיאות שהרי רביעית הלוג הוא א' חלקי שש עשרה מקב וכשיעור זה נראה מדברי בתשובה בסי' צה שכ' ששיעור חלה הוא ע"ב אוקיאות ושיעור חלה שבע לוג וחומש לוג וא"כ נראה שעשר אוקיאות הם לוג ורביעית מהם זהו שנים וחצי,

\* לשון מהרי"ו בסי' יד "אבל אונגרי"ש פשיטא דאין לגבות /שמא צ"ל: להגבות/ לה, דא"כ היינו מגבים לה יותר ממאה זקוקים כסף. ומטבע פלורי"ן הוא מטבע היידילבערג, ורשום על אותה מטבע חבצלת אחת, והוא מטבע הישנות, והן טובים מהמטבע החדשה"

\* עי' כתובות קי: בשטמ"ק בשם הרשב"א ור' יונה שחבות הוא משקל של שעורות נסכא

\* בתשוה"ג הרכבי שפו [אפשר שהיא של רה"ג] דן בארוכה בשיעורי המטבעות ואכתוב את החידושים שבדבריו

- השואל שאל את האב בי"ד שיש שלש מימרות של גאונים בענין שיעור הפרוטה הסותרות זו את זו א'- שיטת הרס"ג שהיא א' מקצ"ב בדינר זהב של ערביים, שיטת האב בי"ד שהיא רביע חבה, ג'- שיטת "אדוננו" שלא ידוע השיעור, וענה לו האב בי"ד ששיטת הרס"ג לא ידוע מה מקורו ועוד שלא ברור על איזה דינר נתכוון שהרי יש הרבה גדלים בדינרים, ושיטתו הוא שהיא רביע חבה אינה שיטה שנותנת מדה ידועה שהרי אינו יודע אלא שנתן שיעור כמו שכשחז"ל נתנו שיעור מעה ופונדיון אין כוונתם כלפי מין מטבע מסוים

\* רה"ג במשפטי השבועות [על מודה במקצת] כ' ששיעור הפרוטה הוא רביע חבה ולפו"ר נראה שהוא דלא כהרי"ף אלא שהוא באמת הזכיר שחבה הוא משקל חיטה שהיא יותר כבדה משעורה מיהו עדיין צ"ע שאינו "רביע" אלא פחות מחצי ובדבריו שם מבואר שה"ה לכל שאר השיעורים

ובשערי שבועות המיוחסים להרי"ף כ' שפרוטה היא רבע גרגר שעורה ושתי מעין הם שש עשרה גרגרים של שעורים

ועי' בתשובת ר' אברהם בן הרמב"ם סי' פב שהשואל שאל אותו מדבר שאמרו בשם רה"ג

\* כשהוסיפו על המטבעות כדאיתא בבכורות נ. יל"ד אם הוסיפו על הכל או רק על הסלעים וכלפי מהמעות בגמ' מוכח שלא הוסיפו שהרי משמע להדיא שהגרה של משה היא המעה של צורי ומכח זה חישבו שהסלע של תורה קטן מסלע הצורי אלא שיל"ד אם הדינרים ג"כ לא השתנו ורק הוסיפו על הסלע או שהוסיפו על הדינרים ולעולם היו בסלע ד' דינרים ובאמת שכך נראה מסברא שלא מסתבר שהיו עושים שלש ושליש דינרים בסלע שאנו מספר עגול אלא ע"כ שהוסיפו על הדינרים ועשאום במקום חמש מעות שש מעות וכך מפורש ברש"י עה"ת ובריב"ש סו

וכסף מדינה לכאורה לא היה בו תוספת

\* בענין שבועת מודה במקצת שבעינן שתי כסף פי' כל הראשונים שהוא שתי מעות דהוא שליש דינר צורי אבל הרא"ם בשבועות לט: פי' דהוא שני דינרי מדינה דהוא רביע דינר צורי

ועוד מבואר בדבריו שדינר צורי הוא שבעים ושמונה חבה ושפרוטה היא חצי חבה [בפרוטה הוא כדברי הרי"ף] ודבריו תמוהים שא"כ יוצא שפרוטה היא א' ממאה חמישים ושש ותמהו על דבריו הרמב"ם בפ"ג מטוען והראב"ד בכתוב שם בריש שבועת הדיינים ובעה"מ ושא"ר שם

והכס"מ פי' בדעתו שהוא חישב כדינרים של תורה קודם שהוסיפו עליהם שהם היו חמש מעות שהם שמונים חבה נמצאת פרוטה א' ממאה ושישים מיהו עדיין זה לא ממש דברי הרא"ם שהוא חישב שדינר הוא שבעים ושמונה חבה ובדעת הרא"ם ממש נראה דיש להוסיף דשמא הוא חישב ב"חבה" של חיטה שמבואר בתשובת ר' אברהם בן הרמב"ם שהיא שוקלת מעט יותר

ודע ששני שיטות אלו הם שני צדדים ברה"ג במשפטי השבועות ולא ברור שם הדבר עיי"ש בשני הכת"י וצ"ע

הראב"ד ניסה ליישב דעת הרא"ם בענין שיעור השתי כסף ששיער בדינר של דורו ולמדנו שדעת הראב"ד שאם משתנית מדה של תורה במטבעות אזלינן בתר המטבעות ושמא רק אם לא פוחת ממדה של תורה אע"פ שפוחת ממה שהוסיפו וכמבואר זה ברמב"ם בריש שקלים

\* בענין שיעור הפרוטה האבנ"מ בריש סי' כז הבין שיש בזה מחלוקת ראשונים דלהרי"ף והרמב"ם כסף היינו מתכת כסף ולא כסף היוצא שהרי תלו בחצי שעורה כסף ואין כזה מטבע ומאידך שיטת הריטב"א בריש קדושין שהיינו "ממון" ולכן כ' הריטב"א שפרוטה היא עצמה שוו"כ והאבנ"מ תמה על שיטת הריטב"א שא"כ מ"ט צריכים פסוק לרבות שוו"כ ומכח זה הכריע כהרי"ף שכסף לאו היינו זוזי והביא שכ"ד הרמ"ה בב"ק

וכל דבריו צ"ע דאטו כוונת הרי"ף והרמב"ם ששמים לפי משקל של חצי שעורה נסכא הרי ברור הוא בש"ס שפרוטה א' מ-קצב בדינר ושם הוא מטבע וא"כ ע"כ ששמים את הפרוטה במטבע של הכסף ואף הריטב"א אין כוונתו לחלוק ע"ז שהרי הוא עצמו בדף יא הביא את שיעורי הרי"ף [ותימה שהאבנ"מ לא הזכיר זה] וכן בשבועות לט: ושם אף הרמב"ן והרשב"א הביאו שיעור זה ועוד מוכח שכ"ד מדבריו בדף ג שכ' שלהצד שחליפין מטעם כסף היינו כסף של נסכא שהרי מטבע לא נעשה חליפין עיי"ש ואף שדבריו צ"ב ואכ"מ מ"מ משמע להדיא שכסף היינו נסכא [ואמנם מדבריו משמע קצת כהבנת האב"מ ברי"ף שהיינו נסכא כפשוטו ובמקו"א יתבאר בעז"ה באריכות], וברור שכוונתו רק שאין זה "כסף" דהיינו שאינו מטבע מסוים שהרי מטבע של פרוטה הוא מנחשת וא"כ אינו אלא פרי כלפי הכסף שבו שמים

\* בתשובת ר' אברהם בן הרמב"ם סי' פב האריך בעניני המטבעות ואכתוב כאן את הדברים שנראים חשובים בדבריו

- דינר וזוז הם אותו מטבע שהרי בכתובות סו מוכח שמנה הוא מאה דינר ובכתובות נד מוכח שהוא מאה זוז, וכן "כסף" ו"דינר" הם דבר א' שכ' "שש מעה כסף דינר" [וכנראה ששם את הפסיק אחרי ה"מעה"]

- משקל שעורה קטן מהחטה והדרהם הערבי הוא שישים וארבע חיטים נמצא דרהם וחצי תשעים ושש, והמתקאל הערבי הוא תשעים ושש שעורות, ומדברים אלו יש ללמוד שחצי שעורה אינו נפח אלא משקל

- הסוגיא בכתובות שכלפי מעות קפוטקיא היא בתוספת שהרי הכתיבה אינה מעלה כולא מורידה כלום שהרי גם אם לא יכתוב יש לה

- כ' שהרמב"ם בכמה מקומות שכ' דרהם לא הייתה כוונתו על הדרהמים של זמנו אלא על הדרהם של הגמ' והיינו בפיהמ"ש בבכורות [פ"ח] ובשביעית [פ"ח מ"ד] {והיינו מעה שהרי כ' שהיא שש עשרה שעורות}

\* מקומות ב"יד" שעסק במטבעות -

חדושים: ריש שקלים, פ"ג מטוען,

מקומות בפיהמ"ש שעסק במטבעות

חדושים: שביעית א, כתובות ה ו, בכורות ח ח,

פשוטים:קדושין א א, פאה ח ה, שביעית ח ד,

(מקומות שהאריך בעניני מידות- פאה ח ה, עדויות א, הקדמה למנחות, כלים ב ב, מקואות ג א),

\* חילופי משקלים בין המקומות במטבעות עי' סוגיא דכתובות קי בענין מעות קפוטקיא וא"י, וע"ע במשנה בכתובות סד: ובתרומות פ"י בענין יהודה וגליל,

\* בשיעור הדינר כסף מבואר בר"ת והוו"ד בכמה מקומות בתוס' בש"ס ששיעורו באמת כ"ד בדינר זהב ומה שהש"ס נקט כ"ה היינו באופן שפורטם שנותן לשולחני קולבון אבל במסחר רגיל לא מחשבים את זה כמבואר בתוס' כתובות צז וכ"נ להדיא בתוס' בבכורות וזהו הטעם שתוס' ותורא"ש בקדושין דף ב נקטו בסתם כ"ד [ואין להגיה דבשנים לא נופל טעות]

\* סוגיא דקדושין יב.- הגמ' דנה אם פרוטה כל דהו ופרש"י דהיינו לפי כל דור לפי מטבעותיו ולא נתבאר באיזו מטבע ישומו ובתורא"ש בי' דלעולם א' חלקי קצב מהדינר של כל דור ובריטב"א פי' המטבע הקטנה שיוצאת אצלם וכ"כ המאירי [ועי' בריטב"א שכ' דנפק"מ בפרוטה של משה שבמקום שלא יוצאים כלל פרוטות דנים כמו במשה וזה יתכן רק לדבריו]

\* סוגיא דקדושין יב.- עי' בתורא"ש במה שפי' בצד הגמ' שפרוטה "כל דהו"

\* עי' ירושלמי קדושין א א במחלוקת ר' מנא ור' חנינא שלכאורה נחלקו אם נחושת הוא טיבעא או הכסף מיהו בתורא"ש בדף יב. כ' "ל"ק הא דאייקור איסרי. נראה לי דה"ה דהוה מצי למימר הא דאייקור פריטי וקם שיתא באיסרא הא דזול פריטי וקם תמניא באיסרא, והכי איתא בירושלמי ר' חנינא ור' מנא ר' חנינא אומר נחשת באתרא קאים כספא זיל וכספא יקיר ר' מנא אמר כספא באתרא קאי נחשת זיל נחשת יקיר, על דעתיה דר' חנינא לעולם שמנה [נ"א שש] נשים מתקדשות באיסר, על דעתיה דרבי מנא פעמים שש פעמים ח'" ומבואר שנחלקו אם השינוי שגרם את המחלוקת אם פרוטה היא א' משש מאיסר או א' משמונה היה באיסר או בפרוטה ומתוך זה יש ללמוד שאם תשתנה שיעור הפרוטה להוסיף על שיעור של א' מ-קצב בדינר יש להוסיף לכל דיני פרוטה, ופרוטה לכאורה הוא המטבע הנסחר ובזמנינו נראה שהוא לכה"פ חצי שקל ואפשר שבעינן שקל שהרי גם חצי אינו כ"כ חשוב

\* סוגיא ב"ק לו: ר"י בתוס' מבואר דדינא דר"א לא נאמר אלא על סלעים ולכן בכתובה לא נאמר מיהו ר"ח כ' שנאמר ג"כ על כתובה, והרשב"א הביא את מחלוקתם ועיי"ש מש"כ בד"ה "אמר" במנהגם בכתובות,

כ' רש"י "וכל מקום ששנינו שום כסף מדינה בין סלע בין שקל הוי שמינית לצורי", "כסף צורי הסלע ד' דינר והדינר משקלו זהב וכן קורין בקושטנטינ"א לזהב דינר והוא שנים ומחצה למשקל הברזל" והביאו הרשב"א,

\* סוגיא ב"ק פט: בגמ' מבואר שכתובה דאורייתא היא עשרים וחמשה זוזי ופי' הראב"ד דהיינו זוזים צוריים שכתובה היא מאתיים של מדינה וכ"כ הרשב"א בשם הרב אב ב"ד, מיהו תוס' לשיטתם הגיהו ומחקו את ה"זוזי" ופי' דעל סלעים קאי והיינו כתובת אלמנה והרשב"א הביא דרך פירושם בלי להגיה אלא שהפי' זוזי היינו סלעים של מדינה,

\* איסר פרש"י בקידושין שהוא של כסף וכ"מ בתוס' ב"ב קסה:- קסו., מיהו בתוספתא פ"ג הל"ז משמע להדיא שהוא נחשת וכבר השיג עליו הרא"ש בב"מ פ"ד סי' כ', וכ"כ המיוחס לריטב"א ב"מ מד: וכך ריהטת הירושלמי שאמר סוף מטבע כסף מעה וכמה ראשונים הביאוהו וכך נראה שצ"ל בדעת הרמב"ן שפי' את הברייתא בריש הזהב בשיעורי המטבע שכל א' הוא טיבעא כלפי הפחות ואם איסרים הם כסף משמע בכמה ראשונים דהוא טיבעא, וע"ע בריצב"ש בריש איזהו נשך, וברמ"ה ב"ב קסה: [ס]

## בסוגיא דב"ק צז שנפסל המטבע

בגמ' נחלקו רב ושמואל בהמלוה לחבירו על המטבע ונפסל דלרב נותן לו ממטבע היוצא ולשמואל נותן לו את המטבע הישן שיכול לומר לו לך והוציאו במישן ופי' ר"נ דבריו דאיירי כשמלכיות מקפידות ולכן אינו יכול ליתנם לבני אותה מדינה שהמטבע הולך בה שנמצאים כאן אבל יכול להוליכה עמו למישן דאין המלכויות מחפשות אחרי המטבעות ולכן שמואל מיירי דוקא באדם שצריך ללכת למישן. זו סוגיית הגמרא

ובסוגיא זו יש כמה פרטים שצריכים לבררם

### א'- באיזה עסק מדובר

רש"י פי' דבהלואה סתם את שהלוהו משלם לו ואפילו נפסל ואפילו לרב והסוגיא איירי במכר ובי' הר"י מלוניל טעם החילוק "ודוקא הלוהו פרקמטיא אבל הלוהו מעות את שהלוהו מחזיר לו דמצי אמר ליה כמו כן היה נפסל בידך המטבע (אני) [אם] לא הלויתיו כמו שנפסל בידי והרי שלך לפניך וכו' אבל כשהלוהו פרקמטיא מצי אמר ליה מלוה אם היתה פרקמטיא שלי עכשו בידי היתי יכול למוכרה במטבע היום שהוא זמן פרעון" ובלשון זו כ' ג"כ סה"ת [מו ח א] וכ"כ המאירי בשם "חכמי הצרפתים"

מיהו תוס' פי' בכוונת רש"י וז"ל "ולפירושו נראה דאם הלוהו מעות נמי וקצב לו שישלם לו מעות דמשלם מטבע היוצא באותה שעה דמעות שנפסלו לאו מטבע נינהו ולא נקט בקונטרס פרקמטיא אלא משום דכשמלוה אדם מעותיו אין רגילין להזכיר דבר אבל כשמוכר פרקמטיא אפי' אמר סתם כך וכך מעות תתן צריך לשלם לו מטבע היוצא" ובהמשך דבריהם נראה שפשיט"ל שאיירי בזקיפה וטעמם אפשר שהוא מכח סברת הר"י מלוניל ופשיט"ל שמחמת כן לא תועיל טענת "לך והוציאו במישן" וממילא לכן לא פי' כהר"י מלוניל את טעם רש"י שהרי בזקיפה זה לא שייך

ושיטת התוס' ג"כ כרש"י שבהלואי סתם את שהלווהו ישלם לו ויותר מזה דאפילו במכר אם זקף לו במלווה ועוד נחלקו [להבנתם ברש"י רש"י חולק ע"ז] דס"ל דלא סגי בקצץ שישלם לו מעות אלא בעינן ש"יתנה" עמו ע"מ שתפרע לי מטבע דאמדינן דנתכון שלא יפרע לו מטבע פסול או באופן שמכר לו סאה חיטים באופן שיפרע לו או סאה חיטים או את הסכום שקצצו ועיקר כוונתם למצוא מקום שהחיוב עוד לא נגמר ונעשה כמלוה בעלמא

ולשיטות אלו יוצא שבהלואה רגילה בסתם פורע לו אפילו מטבע ונפסל ומחלוקת רב ושמואל היא במקומות שצריכים מטבע אם חשוב מטבע וכמש"כ תוס' או שנחלקו באומדנא לאיזה מטבע נתכוונו וכמש"כ הראב"ד והרשב"א הביא שני דרכים אלו [ונפק"מ לרב במעש"ש]

מיהו שיטת הגאונים [תשוה"ג הרכבי תכד] שאפילו בהלואה רגילה איירי וכ"נ מתשובת הרא"ם [קצה, הובאת בשטמ"ק] וכשיטה זו כ"פ המ"מ בפ"ד ממלוה וכ' שכ"מ ברי"ף ול"י היכן, וכפי' זה כ' סה"ת בשם "המורים האחרים ובכללם הראב"ד" [ודברי הראב"ד בחי' אינם ברורים כל הצורך עיי"ש היטב] וכ"כ המאירי בשם "חכמי הדורות שלפנינו" [ודו"ק שלא הזכיר את הראב"ד]

ולשיטה זו צ"ל שצריך בהלואה שיחשב מטבע ולא סגי כבגזל שלא נשתנה כלפי החומר שלו

ויל"ד לשיטה זו אם הוא מעיקר הדין ומשום שההלואה נמדדת במטבע או מכח אומדנא והיינו דרב ודר"נ אבל שמואל בלי פירושו של ר"נ אפשר שהעמיד על עיקר הדין [וא"כ מאי דמקשינן מברייתא דמעות של כאן והם בבבל צ"ל שאינו לשמואל אלא על ר"נ]

{ואפשר עוד שהעמידו בפסלתו מלכות ומ"מ בהלואה אפשר להשיב מטענת לך והוציאו במישן וזה רחוק}

### ב'- באיזה מין פסול מיירי

תוס' הוכיחו מסוגיין שהלכה כר"ה שפסלתו מלכות חשוב כהוזל ולא כנסדק וכ"כ סה"ת בפי' הראשון וכן הרא"ש [סי' י'] והאו"ז [שצה] פסקו מכח זה שהלכה כר"ה, ולמדנו שהם פי' את הסוגיא בפסלתו מלכות וכ"ד רי"ו [נל"א ד, צט א] בקצר אבל בארוך הביא את שני השיטות ולא הכריע

ומאידך הגאונים [הרכבי תכד] פי' דאיירי בפסלתו מדינה ונראה שפוסקים כרב יהודה שפסלתו מלכות כנסדק ולא יכול לומר לו בגזל הרי שלך לפניך וכ"ש בהלוואה וכ"פ הרמב"ם [פ"ג מגזילה] שהלכה כר"י וכ"כ סה"ת [מו ח] בשם "המורים האחרים ובכללם הראב"ד" וכ"כ המאירי בשם גדולי הפוסקים שזהו הכינוי לרי"ף בדר"כ וצ"ע שלפנינו סתם ומ"מ מדבריו נראה שגם דעת עצמו כן ורי"ו [נל"א ד, צט א] בארוך הביא את שני השיטות ולא הכריע

ומה שהשוו את הסוגיא לגזל היינו שמה שא"א להחזיר בגזל כ"ש בהלואה אבל להיפך דהיינו מה שאפשר להחזיר בגזל עדיין אינו ראיה להלואה לשיטת הגאונים שפי' את הסוגיא בהלואה רגילה או להלואה על המטבע לשיטה ראשונה

ומתוך דברי התוס' יש ללמוד שסוגיין בפסלתו מלכות ובכ"ז יכול לומר לו לך והוציאו במישן ונחשב מטבע ונראה שמה שנחשב מטבע אינו סתירה לרב יהודה וכן לאידך גיסא מה שפסלתו מדינה אינו שינוי אינו סיבה שיהיה אפשר לחלל עליו דא"כ להגאונים א"כ אטו הסוגיא עוסקת בדין פסלתו מדינה אם נחשב לשינוי, אלא עיקר הדברים דמחלוקת ר"י ור"ה היא בעיקר הפסול היכן נחשב שהוא קיים אם בגוף המטבע או שהמקום שבו חל הפסול אינו ממון בעין ולא נחשב להיזק וזה נפק"מ לגזל והלואה אם נחשב שינוי בגוף הדבר [וכמבואר בתוס' שנחלקו ג"כ בשף מטבע של חבירו אע"פ שנפסל לגמרי] ולענין מלוה על המטבע או מעש"ש הוא דין אחר שבעינן דווקא "מטבע" והיינו שיחשב שיש כאן בדבר זה צורה היוצאת ובזה פליגי דלרב לעולם בעינן שיהיה אפשר להוציאו כאן ולשמואל כל שאפשר להוציאו במקו"א חשיב מטבע

ומכלל כ"ז נלמד שיש אופן של פסלתו מלכות ויוצא במקו"א ולכן יש לו שם מטבע ובכ"ז נחשב לפסלתו מלכות כיון שהפסול הוא מכח המלך ונחשב יותר בגוף המטבע וכך מוכח ברא"ש שכ' ג"כ כדברי התוס' שמסוגיין מוכח שקיי"ל שפסלתו מלכות נחשב כהוזל ובכ"ז כ' בטעמא דרב "וכיון שנפסל ואין יוצא במדינה לא מיקרי מטבע" וכ"כ בטעמא דשמואל "ושמואל סבר כיון דיוצא במדינה אחרת מיקרי שפיר מטבע" ומשמע שיוצא להדיא במדינה אחרת ולא רק במישן ואע"פ שבגמ' אמרו על פסול מדינה שיוצא במדינה אחרת היינו לומר שבלי"ז סו"ס כיון שאינו יוצא בהוצאה כלל כפסלו המלך דמי

מיהו זה אינו מוסכם שבמאירי משמע שפסלתו מלכות היינו שאינו יוצא בשום מקום וכך פשטות רש"י והראב"ד ומ"מ נראה דשני סוגיות הם דכלפי גזל הוא נדון אם נחשב שינוי וכלפי מעש"ש הוא נדון אם נחשב כאן "מטבע" ובהלואה לפעמים תרתי בעינן ולפעמים חדא ועל הדרכים שנתבארו

### הוסיפו או פיחתו על המטבע

### דין מטבע שהוא חוץ למקומו

בסוגיא כאן נתבארו ארבעה חלוקים במטבע של מקום אחר

א'- מטבע של מקום אחר אבל בני אותו מקום מצויין כאן ויכול לסחור אתם בו וזהו הנקרא לרוב השיטות אין מלכויות מקפידות

ב'- מטבע של מקום אחר ואין מבני אותו מקום מצויים כאן אבל יכול להחליפו אצל שולחני

ג'- מטבע של מקום אחר ואין מבני אותו מקום מצויים כאן אבל אין מלכיות מקפידות והוא אין לו דרך לשם

ד'- מטבע של מקום אחר ואין מבני אותו מקום מצויים כאן והוא יש לו דרך לשם

ה'- מטבע של מקום אחר ואין מבני אותו מקום מצויים כאן

### הערות בסוגיא

- כ' האגודה "ולכולהו הני פירושים אם הלוהו מעות סתם מעות שהלוהו פורע לו ואם הם שוים במשקלם נותן לו מטבע היוצא באותה שעה ואף על גב דזילי פירי אינו מחמת חריפותם ואין בכך כלום אבל אם הוא כעין אותו מטבע עצמו שהלוהו לא גרע מגזלן דאמר לו הרי שלך לפניך"

- כ' המאירי "וכן הדין בכתובה וכן הדין לדעתי בניתוסף ערך המטבע או פחת אף על פי שלא נתוסף במשקל" ודבריו צ"ע

- ההלכה במחלוקת רב ושמואל: האו"ז כ' בשם מר רב שר שלום גאון ורב צמח גאון וכל הגאונים שהלכה כשמואל וכר"נ וכ"כ הבה"ג ור"ח [ברשב"א] והרי"ף והרמב"ם והרא"ש והראב"ן והרי"ד והטור, מיהו רש"י בתשובה והביאו האו"ז [שצח] פסק כרב [לפי מה שביאר כוונתו האו"ז]

- הרי"ף והרמב"ם השמיטו את החילוק שבאין מקפידות ל"צ שיהיה לו אורחיה למישן מיהו הרמ"ה הזכירו וכן רי"ו [נ"ו ח"א, כא ד] ובחדש נוסף שהביא בסו"ד שהרי"ף והרמב"ם השמיטו חילוק זה

- בהא דאמרינן שכשאין מקפידות אפשר לחלל אפילו שלי"ל אורחיה להתם פי' הראב"ד שיכול לקנות באותה מדינה ולעלות בירושלים כדאמרינן על מעות של בבל שבבבל ומשמע שכיוצ"ב הטעם בחוב שיכול ללכת לאותה מדינה ולהשתמש, מיהו הרי"ף בתשובה [ח"ב סי' א] פי' שבאים בני אותה מדינה סוחרים בה לכאן ויכול לסחור עמם במטבע זו וכ"פ הרי"ד וכ"נ מרש"י וכ"נ מתוס' שפי' הטעם כלפי חילול שממילא יוצאות בירושלים למוכרים שמאותה מדינה,

ועי' ברמ"ה בשטמ"ק ואין דבריו ברורים כאיזה פי' מפרש

- ראיית הגמ' מהא דאין מחללין על מעות וכו' רש"י פי' שהראיה ממעות של כאן והם בבבל והקושיא הייתה על ר"נ שמהני אית ליה אורחיה להתם דה"נ אית ליה אורחיה לירושלים וכ"פ תוס' והראב"ד ובעה"מ והרשב"א אלא שהרשב"א פי' דכ"ש שקשה לשמואל וכ"נ בראב"ד אבל התוס' פי' דלשמואל ל"ק דסגי להעמיד כשמלכיות מקפידות לא להשתמש בהם במקומם או דלא איירי כשהם מטבע שלא היה מעולם מטבע כאן

מיהו הרי"ף בתשובה פי' שהקושיא ממעות של בבל והם כאן שהרי יכול להוציאם אצל בני בבל הנמצאים כאן ומתרצינן במלכיות מקפידות ואין בני בבל באים לכאן

- בטעמא דרב כ' הראב"ד שהוא מכח אומדנא אבל תוס' ובעה"מ והרי"ד פי' דהוא מטעם שלא חשיב מטבע ואפילו במעש"ש

- אם לרב הדין שנותן מטבע היוצא גם כשאין מלכויות מקפידות דלכאורה אחרי שר"נ העמיד דברי שמואל כשיש לו דרך למישן א"כ אין לנו מקור שרב חולק בתרתי ועוד אם לא ס"ל לר"נ שעיקר מחלוקתם בכה"ג דוקא איך סתם ששמואל איירי כשיכול לומר לו לך והוציאו במישן והבעה"מ נסתפק בזה ומדברי הר"י מלוניל וסה"ת [מו ח א] מבואר להדיא שרב איירי דווקא כשמלכיות מקפידות וכ"כ הרי"ד, וכ"נ שצ"ל בדעת התוס' שהרי תוס' נתקשו בקושיית הגמ' מאין נחללין על מעות של כאן והם בבבל דמשמע בגמ' דבלי ר"נ ל"ק ונתקשו דאדרבה בלי ר"נ קשה טפי דהרי ר"נ בא למעט את החידוש של שמואל ומבואר דס"ל דגם בלי ר"נ דברי שמואל הם אפילו במלכיות מקפידות ומהיכ"ת להו כן אלא דפשיט"ל שרב לא יחלוק אלא בכה"ג וכצ"ל ברשב"א ועוד משמע כן ברשב"א שהק' על קושיית הגמ' על ר"נ ממלכים הראשונים ולא הוק' לו יותר שהרי על רב לא תי' כלום

- כי נפיא כי תרטיא רש"י פי' סלע גדול וכ"כ הר"י מלוניל והרי"ד והוסיפו שהוא גודל מדה שמחזקת רובע הקב ור' ברוך כ' "כי נפיא. כלומר אפילו גדל המטבע כמו הנפת: א"ל אין ואפילו כי תרטא. פירוש משקל רובע הקב: א"ל אין. ויש מקדימין תרטא", וע"ע תוס' בכורות נ. וע"ז נב: ומקורם בסה"י תקצ

ולשון סה"ת מו ח ב " פירוש, סלע גדול המחזיק מדת נפא"

- דו"ק הדין במטבע של כמה מלכויות ומלכות אחת פסלתו אם כפסלתו מדינה או מלכות

## סוגית חילול מעש"ש - יישוב הסוגיא

בסוגיא זו רבו הפי' ועיקר הדברים שיש לעמוד עליהם במה נחלקו ב"ש וב"ה למ"ד מחללין פירות על דינרים ובמה נחלקו למ"ד אין מחללין ובכ"ז יש לדון בשלש הלשונות בגמ'

### דעת רה"ג

בענין בי' המחלוקת של ב"ש וב"ה לפי ר"י: מדברי רה"ג [הרכבי עח] נראה שבל"ק בס"ד ב"ש וב"ה נחלקו בילדותיה וזקנותיה ור"י ור"ל נחלקו אם זהב הוא פירא או טיבעא לגבי פירות לפי ב"ש שהיא זקנותיה דרבי ולא נתבאר בדבריו למסקנא אם נשתנה הפשט של המחלוקת של ב"ש וב"ה אלא מיהו מ"מ מבואר בדבריו שבמסקנא זה גופא נתחדש שא"א ללמוד מחילול דשם הוא פסוק מיוחד לרבות שמהני למ"ד שמחללין ואדרבה עיקר כוונת הגמ' שלענין מו"מ שוויהו כפירא היינו לכל מילי

בענין בי' מחלוקת ר"י ור"ל אם לב"ש גם בפירות על דינרים: בדבריו מבואר שבס"ד נחלקו אם זהב לזקנותיה דהיינו ב"ש נחשב טיבעא לגבי פירא ומסקינן שהיא מחלוקת בהלכות מעשר אע"פ שלגבי מקח וודאי חשיב פירא לגבי פירי

ולא נתברר מדבריו היאך פי' את המחלוקות לל"ב אלא שכ' "דלישאנא אחרינא דלאו משום טיבעא פליגי אלא לענין קרא ונתת בכסף וצרת הכסף הכסף ראשון הוא או ריבה ואפילו כסף שני או נמי משום גזירה שמא ישהה עליותיו בחגים או זאייל דהבא" וצ"ב שהרי עיקר תלייתו מעיקרא הייתה מדברי המחלוקת אם מחללין פירות על דינרים והיא נשארה ג"כ בלישנא אחרינא וצ"ע

עוד מתבאר מדבריו שם שעיקר הדין כל"ב

### דעת ר"ח והרי"ף והר"י מיגאש והראב"ד

בענין בי' המחלוקת של ב"ש וב"ה לפי ר"י: בדברי הרי"ף מבואר למדקדק בדבריו שהלכה כב"ה בכל הלשונות ואפילו אליבא דר"י וא"כ ע"כ דס"ל שטעמיה דב"ה אינו מטעם ילדותיה דרבי אלא צ"ל דס"ל דטעמיה דב"ה לכל הלשונות דתרויהו טיבעא וכמש"כ הרי"ף לל"ב אליבא דכו"ע, וכך מבואר בר"ח והר"י מיגאש שלא קיבלו את זה שר"י יסבור כב"ש והעמידו את דבריו כב"ה וברור שאין כוונתם בדינר כסף, וכ"כ להדיא הראב"ד בכתוב שם שב"ה כזקנותיה וכ' שם שהטעם של ב"ה הוא משום כסף הכסף ריבה, ולפי"ז כ' הראב"ד שלב"ה אפשר לחלל ג"כ דינרים על פירות, ומה שהגמ' תלתה את הלואה בחילול היינו שפירות אפשר לחלל רק על מטבע אבל בתוך המטבעות עצמם לב"ה אין נדון של פירי וטיבעא, אלא שבאמת צע"ג לפרש כן בל"ק שהרי בגמ' אמרינן "דבית שמאי סברי כספא טבעא ודהבא פירא וטבעא אפירא לא מחללינן ובית הלל סברי כספא פירא ודהבא טבעא ופירא אטבעא מחללינן" וא"כ מבואר דלב"ה כסף הוא פירא לגבי זהב ועוד שאמרינן למ"ד מחללין "מאי טעמא מידי דהוה אכסף לבית הלל כסף לבית הלל אף על גב דכספא לגבי דהבא פירא הוי לגבי פירא טבעא הוי זהב נמי לבית שמאי אף על גב דדהבא לגבי כספא פירא הוי לגבי פירא טבעא הוי" ומאי שיאטיה לכסף דב"ה דהוא טיבעא גמור ועוד דלהדיא אמרינן שהוא פירא לגבי זהב דומיא דלב"ש זהב הוא פירא לגבי כספא, ולטענות אלו נראה שרימז הרמב"ן שכ' "על כרחין ללישנא קמא משנה היא ומתני' דרבי בזקנותו כוותייהו שייכא דאלו לב"ה כיון שמחללין כסף על הזהב אלמא טבעא הוי וכדפרישו בגמרא"

אלא היה נראה שכל דברי הרי"ף אמורים למסקנא אלא שדוחק הוא בדברי הרא"ם ור"ח שלא פי' דבר שנשתנה זה ובדברי הראב"ד א"א לומר כן שהרי ליישב את ב"ה הוצרך לטעם של כסף הכסף ריבה וע"כ ס"ל שלא נתחדש כן בתי' דא"כ דלמא לב"ש ג"כ הטעם משום זה ובדבריו מבואר שבב"ש א"א לומר כן

ונראה דצ"ל דכוונת הגמ' שקראה לכספא פירא היינו שעושים בו מעשה שנתחדש ב"פרי" וזה ילפינן לזהב שאע"פ שבוא דבר המתחלל אפשר לחלל עליו

בענין בי' מחלוקת ר"י ור"ל אם לב"ש גם בפירות על דינרים: בדברי הרי"ף מבואר שהמחלוקת הייתה אם זהב הוא טיבעא לגבי פירי לפי ב"ש [אבל לב"ה ע"כ טיבעא הוי מדמחלינן עליה כספא] וכך זה נשאר עד הסוף אלא שמסקינן דר"י ס"ל שמחללינן ובפרט זה נתווכח הרא"ם שאפשר שר"י איירי לב"ה

### דעת בעה"מ

בענין בי' המחלוקת של ב"ש וב"ה: הבעה"מ כ' דלא ילפינן מו"מ מחילול ואפילו ב"ה כזקנותיה ס"ל ובפשטות כוונתו אפילו בהו"א של ל"ק וכמש"כ בשיטת הרי"ף אלא שלדברי הבעה"מ אין בזה דוחק דאיהו ס"ל שלב"ה לענין מעשר הוא הטיבעא והכסף הוא פירא דמשום חשיבותא דמעש"ש אזלינן בתר חשיבותא, ומ"מ אפשר שכוונתו ממש כרה"ג

בענין בי' מחלוקת ר"י ור"ל אם לב"ש גם בפירות על דינרים: נראה דס"ל שהיא מחלוקת פרטית בענין מעשר [ואפשר שבס"ד שדימו להלוואה ס"ל שנדון כללי אם חשיב טיבעא לגבי פירא]

### דעת העיטור

### דעת הרמב"ן

בענין בי' המחלוקת של ב"ש וב"ה לפי ר"י: מבואר בדבריו בחי' להדיא דלל"ק הלכה כב"ש דס"ל כזקנותיה דרבי ולא כב"ה דכילדותיה ס"ל ומ"מ נראה מדבריו שקיי"ל כל"ב ולל"ב כו"ע כזקנותיה וכן מבואר בדבריו דלל"ק מדמים מקח לחילול ולל"ב לא מדמים

בענין בי' מחלוקת ר"י ור"ל אם לב"ש גם בפירות על דינרים: כאן חידש הרמב"ן שלענין מעשר "לא מחללינן אלא אטבעא גמור דומיא דוצרת הכסף" ומבואר בדבריו הטעם בכדי שלא יוזל ויפסיד המעשר ואע"ג דמסקינן דלכו"ע על נחשת מחללים בי' הטעם שכיון שלגבי נפשיה הוא טיבעא ואין סופו לחללו על כסף וזהב משום חריפותו דאפשר לקנות איתו צורכי סעודה [ולא נתבאר בדבריו הטעם שלגבי כסף לב"ה פשיט"ל שמחללינן משום חריפותו ולגבי נחשת נסתפקו]

ומחלוקת ר"י ור"ל מבואר בדבריו בחי' שהוא אם זהב טיבעא גמור בשביל לחלל עליו

### דעת הרשב"א

בענין בי' המחלוקת של ב"ש וב"ה: מבואר בדבריו שנחלקו בילדותיה וזקנותיה וכ' שלזקנותיה יש להפוך את ב"ש וב"ה כמו שהפך את המשנה כאן והלכה כב"ה דהיינו ב"ש לפנינו

בענין בי' מחלוקת ר"י ור"ל אם לב"ש גם בפירות על דינרים: בזה פי' כהרי"ף שנחלקו לזקנותיה דרבי אם זהב הוא טיבעא לגבי פירא

\* הרשב"א לא קיבל את החילוק של הרי"ף שמעשר דומה למו"מ לענין מה נחשב טיבעא לגבי פירא אבל אינו דומה לענין בתוך מיני המטבעות עצמם

### הדברים שנחלקו בהם

נחשת לגבי זהב במו"מ, הטעם שמותר ללות פרוטות, האיסור ללות זהב בזהב,

## תכונות המטבע

יש לדקדק הרבה מהם התכונות העיקריות שעל פיהם נקבע המטבע וכן כלפי הדינים שתלויים בדין מטבע כל דין באיזו תכונה הוא תלוי וכן יל"ד מה שורש נדוני הראשונים בזהב איזה דרגת טיבעא יש לו

ובגמ' מצינו מפורש שני תכונות א' חשוב, ב' חריף, ובראשונים כ' שזה וודאי דבעינן שיהיה דבר שיש בו צורה ויוצא מחמת צורתו, עוד איתא בגמ' [ב"מ מו וקדושין כח] שמטבע נחשב "נעשה דמים באחר" ופירש"י "שדרכו לתתו בדמים כשקונין חפץ" "הרגיל להיות ניתן דמים באחר", ומאידך מבואר שם שמה שאינו מטבע [דהיינו פירי] נחשב "נישום דמים באחר" ופרש"י "שרגילים לשום אותו כשנותנין אותן דמים באחר דהיינו כל המטלטלים אם בא אדם לתתם דמים בחפץ אחר דרכן לשומן בכמה ינתנו לו" "כל דבר שאם בא לתתו דמים באחר צריך לשומו בדמים", ועוד מצינו תכונה נוספת ברה"ג בס' המקח [שער מא] שהוא ה"דמים" דהיינו שהוא הדבר ששמים בו כל דבר

סוף דבר נראה שיש ה' פרטים א' שהוא דבר שיש בו צורה ונסחר מחמת צורתו, ב' חשוב, ג' חריף, ד' אינו נשום באחר, ה' אחרים נשומים בו.

עוד מבואר בגמ' לענין פדיון הבן שהיוקר והזול תלוי בפירות ולא במטבע וכן מבואר לענין הלוואת סאה בסאה שהיוקר והזול תלוי בפירות ונראה שיש להוכיח שדבר זה הוא לכה"פ גם כלפי ה"מטבע" שאינו שייך לנסכא שהרי בב"ק צז: מבואר שבהוסיפו על המטבע ג"כ אין בו רבית, ויל"ע בכוונת דבר זה אם הכוונה שלעולם לא שייך יוקר וזול במטבע או שהכוונה שלא שכיח בו יוקר וזול, ועוד יל"ד אם מה שלא יהיה בו יוקר וזול הוא נוצר מכח היותו מטבע או אדרבה מה שנעשה מטבע הוא מחמת שאין בו יוקר וזול

ובאמת שנראה שיש אפשרות לפרשו על שלשה דרכים א' שערכו נקבע עפ"י המלך וכמש"כ רה"ג בס' המקח ומדבריו באמת נראה שזה הטעם שאין בו יוקר וזול ב"דמים", ב' כיון שנקבע המטבע לטיבעא א"כ ל"ש לדון בו כלל את היוקר והזול שכיון שהכל נשום בו והוא עיקר הערך ואינו נשום בשום דבר א"כ אין לדון בו יוקר וזול שהרי ערכו מחמת עצמו שהמושג יוקר וזול הוא אינו כלפי הערך העצמי של החפץ אלא כלפי מה שנדון כנגד מה שניתן לקבל תמורתו מה"ערך" שנקבע ל"מדד" של הערך אבל כלפי הערך בעצמו ל"ש לדון כלל [וזה וודאי ברור כלפי שיעורי התורה שניתנו במשקל של כסף שהתורה לא באה לתת ערך מסוים ורק "נדע" אותו ע"י הכסף אלא שהתורה קצבה מדתה בכסף ודו"ק, ג' ועוד אפשר שהחריפות היא הגורמת שבאופן מציאותי לא ישתנה ערכו ומצינו בדברי התורא"ש מה. "דאפילו לבית הלל דאמרי כספא לגבי דהבא פירא הוי לענין מקח וממכר משום דדהבא חשיב מודו דכספא לגבי נפשיה לענין הלואה טיבעא הוי דעיקר משא ומתן הוא בכסף ואין היוקר וזול ניכר בו ואינו נראה כריבית" ולמדנו שמבחינה מציאותית לא כ"כ שייך יוקר וזול בדבר שהוא חריף והטעם בזה ברור שכיון שהוא חריף א"כ עיקר הצורך בו הוא מחמת מה שאפשר לקנות בו וא"כ לעולם כל שינוי שיהיה לעולם יהיה בפרי שאין ערך המטבע משתנה לעולם שהרי מה יכול לשנות את ערכו אלא שיתכן שינוי שאינו כ"כ שכיח אם יהיה חוסר גדול במתכת או להיפך שימצאו כמות גדולה מאוד וכ"ז אינו שכיח,

סוף דבר ישנם שלש דרכים באי שינוי הערך של המטבע א' קצבתו ע"י המלך, ב' מה שנקבע לדבר שבו שמים ושאינו נשום באחר, ג' החריפות, והם בעצם בשלש תכונות שהזכרנו תחלה בתכונות המטבע

והנה בדעת ילדותו דרבי הכל מודים שעיקר המטבע היא חשיבותו ומה שזהב אינו מתיקר ומתיזל הוא מחמת הטעם השני ונשאר לנו לדון בדעת זקנותו דרבי ונראה דאיפליגו בכך רבוותא

דעת רה"ג [שיטתו הובאת ברי"ף בקצרה והיא באריכות בס' המקח שער מא ותשוה"ג הרכבי עח]

בדבריו בס' המקח האריך לבאר את ענין ה"דמים" ובתחלה העמיד את ההכרח שיהיה דבר שישומו בו כל דבר ושבלי"ז ל"ש לנהל שום משא ומתן הן במכר והן בחליפין והן בשכירות ואח"כ כ' וז"ל "כי לא נקרא דמים אלא מה שהוא עשוי מטבע צוה להעבירה המלך של אותו המקום או שהסכימו אנשי המדינה להעביר אותה בכל דבר" ובהמשך האריך שכשיש מלך אין בכח אנשי המדינה לקבוע על מטבע שהוא הדמים

ועוד מבואר בדבריו בס' המקח ובתשובה שכל מטבע אחר מלבד ה"דמים" חשוב במו"מ ל"סחורה" והוא קונה את הכסף [וגם כלפי מטלטלין משמע שדינו כפירי]

והנה וודאי גם לילדותיה דרבי הכסף היה ה"דמים" ובכ"ז ס"ל שהזהב שאינו חריף הוא הטיבעא ומבואר בדבריו שמ"מ לילדותיה גם הכסף הוא טיבעא וז"ל "ובילדותו סבר דהבא טיבעא וכספא טיבעא אילא מיהו כספא לגבי דהבא פירא אבל לגבי פריטי וכל המטלטלין כספא טיבעא והא מילתא ברירא היא בסברא דילדותו" והיינו מהטעם שכתבנו שוודאי הכסף היה ה"דמים" גם לילדותיה דרבי ויל"ד מהו הטעם של ילדותיה וביותר מצינו ב"מאה שערים" [לבעל העיטור נדפס בסוף הרי"ף] דס"ל כר' האי וכ' שכ"ז "בדוכתא דלא שכיחי דמזבני בהו" ונראה דהרי מבואר ברה"ג שהמלך היה קובע את מחיר המטבע ומבואר בדברי הרשב"א על הדרך שבזמנו שהמלך היה קובע את מחיר המטבע ע"י שקובע כמה מטבעות נכנס בזהוב וז"ל "ואני שאלתי את פי חכמי הגוים מה דין הממלכה בחלוף המטבעות או בשויין ואמרו כי מדין הממלכה אם ירצה להחליף המטבע ולעשות לו קצבה לומר מטבע זה יתחלף בזהוב בכך וכך או שיהא חייב מטבע ראשון לחבירו יפרע מזה כך וכך להוסיף או לפחות, כי זה כולו מדין הממלכה" וכך מבואר בריא"ז [ב"ק ט ג כב] שהיה בזמנו ואם כך היה ג"כ בזמן חז"ל א"כ מסתבר שזה טעם חשיבות הזהב שהרי השומא של הכסף נקבעה בעצם ע"י הזהב ונדון ששמים באמת בו

ועדיין נשאר לדקדק שהרי למעשר סגי בכל מטבע ובאמת שרה"ג בתשובתו כ' שילפינן לה בספרי דומיא דהקדש דמתחלל על כל דבר ואפילו מטלטלין ול"צ "כסף" אלא שבמעשר יש מיעוט "וצרת" דמ"מ צורה בעינן, ו"צורה" היינו יוצא בהוצאה כידוע וע"כ נראה דעתו דלמעש"ש צריך "מטבע" דסוחרים בו אבל ל"צ דבר ששמים בו שהוא ה"דמים" ובהמשך דבריו בתוך כדי שביאר את טעם הדעה החולקת [והיא שיטת הרי"ף] כ' וז"ל "דאמרינן הוא ניהו דיאקר וזאייל וכי קאמר הוא ניהו לגבי כספא הוא אבל לגבי כל פירות אינהו טפי בריר דיאקרי וזילי לגבי דהבא" והיינו שבזהב אע"פ שיש בו יוקרא וזולא כלפי כסף שהוא ה"דמים" מ"מ לגבי פירות פחות ניכר בו יוקר וזול ולמדנו שהיוקר והזול הוא אינו דבר שנלוה למטבע אלא אדרבה הוא הגורם לו להיות מטבע וכוונתו נראה לטעם החריפות שהזכרנו לעיל שגם הוא גורם על יציבות הערך של המטבע

ולמדנו מכל הנ"ל שיש שלש מיני מטבעות לרה"ג א' ה"דמים" שהוא קיצבתו ע"י המלך ולכן ל"ש בו יוקר וזול, ב' זהב לילדותיה שהוא החשוב ובו הכל נערך ולכן לא דנים כלפיו יוקר וזול, ג' שאר מטבעות שהם יוצאים בהוצאה בשיעור שגורם להם ליציבות שזה מעמיד שחריפותם היא תכונתם העיקרית

וכדעת רה"ג כ"ד בעה"מ והעיטור

דעת הראב"ד [בחי' (בשטמ"ק)] והרשב"א

נתחיל בדברי הרשב"א ששם הדברים ברורים יותר הרשב"א העמיד בסוגיא בשני נדונים את דעתו המרכזית בסוגיא א' שזהב קונה את הנחושת מטעם שהוא חריף וכך התחיל את הפרק וכך המשיך בכל מהלך הסוגיא, ב' שעיקר גריעותו של הזהב המבואר בסוגיא לגבי סאה בסאה שזהו בעצם שיש בו יוקר וזול הוא משום שהוא פירא לגבי כל המטבעות משא"כ כסף ונחושת שהם טיבעא כלפי טיבעא, ולפי המבואר מהחידוש הראשון שלו הטעם שהזהב גרוע מנחושת הוא משום שאינו חריף וא"כ מהחידוש השני שלו נלמד שטעם העדיפות של נחושת מעל גבי זהב לענין יוקרא וזולא היא מה שיש לנחשת שם מטבע מכח החריפות והרי לנו שהשם מטבע שמכח החריפות היא הגורמת את מה שאין בו יוקר וזול לזקנותיה דרבי, ועוד יש ללמוד דבר זה ממש"כ הרשב"א שהטעם שעשו את דינרי זהב כפירא לגבי פירי לרה"ג היינו משום ד"כיון דיוקרא וזולא שייכי ביה תדיר שויוה כפירא לגמרי לכל מו"מ" והרי מבואר שהיוקר והזול הוא דבר מציאותי שיש אותו למטבע קודם שקיבל שם מטבע אלא שאדרבה מה שאין בו יוקר וזול הוא הבסיס שעל פיו נקבע אם הוא מטבע וזה כמו הדרך שכ' לעיל שהכל תלוי בחריפות ומ שאין בו יוקר וזול הוא משום שהוא חריף ועיקר שויו לא מחמת עצמו

ויל"ד לדרך זו א"כ מה היה הנדון אם אפשר ללות דינר זהב דהיינו אם דינר זהב הוא טיבעא לגבי נפשיה והרי הדבר ברור שלא שהרי אינו קונה שום מטבע ועוד שהרי הרשב"א מעיד שהיוקר והזול תלוי בו תדיר וא"כ היאך יותר לרבית ולכאורה צ"ל שהנדון היה אם לזקנותיה יש ג"כ סברת חשיבות ולפי"ז נראה שבאמת להו"א אין הזהב קונה את הנחושת [ועי' היטב במיוחס לריטב"א בביאורו את דברי בעה"מ ורואים שהיה כזה נדון]

וכדרך זו מוכח בראב"ד בחי' שכ' "אף על גב דאיהו [נ.ב.פי' זהב] מיקר וזיל אפילו הכי פירי זיילי ומוקרי טפי מיניה וטיבעא הוי לגבייהו" והרי מבואר שהיוקר והזול הוא סיבת הגדרתו כטיבעא ועיי"ש עוד בדבריו שנראה כן

דעת הרמב"ן [בחי' ובמלחמות] [וזו בדרך כלל דרך הר"ן]

מכל מהלך הרמב"ן בסוגיא נראה של"ש יוקר וזול לגבי נפשיה בכל מה שנדון כמטבע לגבי נפשיה ולא מחמת חריפותו ולא מחמת מה שבמציאות אין בו יוקר וזול אלא שמעצם היותו מטבע זה נותן לו שלא ידונו בו את היוקר והזול וכן מבואר בדבריו שהחריפות היא סברא הגורמת שמטבע לא נצטרך לשום אותו כלפי אחרים ולא מצינו בכל דבריו אופן שהמטבע נוצר מכח מה שהוא חריף או שאין בו יוקר וזול

וצורת הדברים ברמב"ן כך היא

לענין חילול כ' הרמב"ן דבעינן מטבע גמור דומיא דוצרת הכסף מידי דלא מיתזיל ולא מפסיד ביה מעשר וכ"כ במלחמות וכ' שם ג"כ "ורחמנא אמר פירי דמיתזלי אכסף דקאי בשויו" ומבואר עוד בדבריו שחסרון הזהב שצריכים לפורטו בכסף וכשיפרטוהו הרי הוא פירא לגבי כסף ונמצא שהוזל ובכ"ז כל זמן שלא פרט אותו הרי לא נחשב כלל שהוזל וזהו טעם כסף ונחושת שמותר לחלל עליהם פירות לכו"ע, וכ"ז כ' אע"פ שכלפי שיעור של קדושין בפרוטה נקט הרמב"ן שאם קרה שינוי בין המטבעות אז כל עוד שלא נשתנה השער של הכסף כלפי הזהב אלא רק השער של הנחושת כלפי הכסף תולים את השינוי בנחושת [כלשונו "תלינן בנחשא"] ובכ"ז כלפי מעשר לא התחשב בזה,

עוד מבואר בדבריו כיוצ"ב לענין רבית שכ' במלחמות שמאותו טעם שכסף לא עשוי לפורטו לכן ג"כ אין בו חשש רבית ועוד כ' שם שטעם החריפות מועיל ג"כ לענין להתיר נחשת ולכאורה כוונתו ג"כ מהטעם הזה שאינו עשוי לפורטו, ומהא יש ללמוד שעיקר כוונתו באינו עשוי לפורטו שהוא סברא שאין המטבע החריף תלוי במטבע אחר וכוחו הוא בפנ"ע ויתבאר בסמוך בעז"ה

ומכ"ז מבואר שהיוקר והזול אינו בתור שבאמת לא נשתנה אלא כל דבר ששומתו תלויה באחר א"כ השינוי ביניהם מחשיב את הנישום כנשתנה אבל הדבר שבו שמים ל"ש לדון בו שינוי שהרי אינו נשום באחר, וכך כל לשונות הרמב"ן שהנדון אם "נישום באחר" "דכיון דהוא פירא לגבי כסף ושמין אותו בכסף" "חשיב כפירא לגבי נפשיה מפני ששמין אותו בכסף" "אבל כסף לב"ה אין שמין אותו בזהב משום חורפיה שאינו צריך לפרטו בזהב לעולם" ובמלחמות "כסף חורפיה מהניא ליה לגבי נפשיה לפי שאין אדם צריך לפרטו בזהב כדפרישית לפיכך אין שמין אותו אלא לגבי נפשיה לא לענין חלול ולא לענין רבית" ועוד הרבה למדקדק בלשונותיו וזהו בעצם הטעם שאמרנו קודם לסברת החשיבות

וא"כ יש ללמוד מזה שדעת הרמב"ן שגם לזקנותיה עיקר השם מטבע כולו תלוי בחשיבות ובאמת שזה מתיישב טוב לשיטתו שנחושת קונה את הזהב וביותר שלמד כן מהירושלמי שאיירי לילדותיה דרבי [והרשב"א לשיטתו באמת תמה עליו בזה] וזה ג"כ הטעם שהרמב"ן הבין שדומה זהב לזקנותיה לכסף לילדותיה, ונראה לדעתו דסברת החריפות שהוזכרה בגמ' היא הסברא שהזכיר לענין חילול ורבית שכיון שהוא חריף אינו תלוי בזהב ואי"ז סברא לעשותו מטבע ולפי"ז נח שהרמב"ן לא חידש סוגיא מעצמו שלכאורה תימה קצת שכל סברות הרמב"ן בסוגיית חילול ורבית אין להם שום סמך בגמ'

{ונראה דלדעת הרמב"ן יש הפרש מהותי בין כסף וזהב לנחושת שנחושת כיון שאינו חשוב אינו באמת מטבע גמור ולכן הגמ' בהתחלה הקשתה מפרוטות על מ"ד שאין מחללין על זהב ואע"פ שהרי היה ברור שעל כסף אפי' לילדותיה אפשר לחלל וכדפי' הרמב"ן שהוא מטעם החריפות

ויש לדחות זה בקל מיהו שמעתי מהרב פרבשטיין לומר כן בדעת הר"ן שנראה שסובר כלפי האמת שבפרוטות יש איסור סאה בסאה אע"פ שהוא פי' כהרמב"ן שההפרש בין כסף לזהב היא החריפות שכסף לא עשוי ליפרט

ועוד מבואר יסוד זה בר"ש במעש"ש פ"א סוף מ"ב שכ' שלמ"ד של"צ צורה שיוצא בה לענין חילול היינו דווקא במתכת כסף ולא בנחושת, ועיי"ש בירושלמי לענין זהב ולגי' הגר"א שם נראה שזהב הוא כנחושת}

## מכח מה נחשב ערך המטבע בזמן הגמ'

לכאורה זה ברור שערך המטבע בזמן הגמ' היה שווה יותר מאשר חתיכת נסכא באותו גודל שהרי המטבע יש בו הטבעה ועוד שראוי להוצאה וכך מוכח ממה שהגמ' דנה דין מזיק כלפי השף מטבע של חבירו וכך מבואר להדיא ברמב"ן בדף מד. ובדף מה: וגדולה מזו כ' הר"י מלוניל והמאירי בקדושין כח "שחשיבות המטבע מצד הצורה הוא שהרי אם נחבסה צורתו אינו שוה החצי" אלא שיש לדון אם ערכו נחשב כערך של הנסכא שבו והתוספת שיש בו היינו שהנסכא שלו חשובה יותר מפני שמשמשת כמטבע או שערכו נחשב מכח מה שהוא יוצא בהוצאה דהיינו הדברים שאפשר להשיג איתו [וכמו כסף של היום]

בכמה מקומות נראה שהכסף של זמן הגמ' עיקר כוחו לא היה מכח ערך הנסכא שבו אלא במה שהוא יוצא בהוצאה -

**א'**- והנה הרמב"ן כ' בטעם שאין מטבע נעשה חליפין שהוא כדבר שאין גופו ממון ולכאורה כוונתו מכיון שערכו מכח מה שראוי לקנות בו וכל כח זה הוא מכח המלך או הסכמה וכ"כ הרשב"א והרי"ד - מיהו יש לדחות שאפילו נאמר שערכו הוא הנסכא רק שחשוב יותר מכח היותו "כלי" המשמש למסחר מ"מ סו"ס עיקר חשיבותו כמטבע מכח הסכמה [ומה שברמב"ן כ' בטעם מסקנת הגמ' שדינר זהב נחשב טיבעא לענין חליפין "שהרי כל מטבע שווה יותר מדמי זהב שבו" כוונתו להוכיח דמשתמשים בו כמטבע דאל"כ למה הטביעוהו וכעין זה טען הרשב"א] ובאמת שבר"ן מוכח כמו הדחיה שהרי כ' שבקנין כסף בקדושין וקרקע אין את החסרון משום דאין דעתו הצורתא וכוונתו לכאורה שה"דמים" שבו הם כן גופם ממון רק ה"צורה" בעין לא ואדרבה יש ללמוד שבמטבע ערכו מכח הנסכא שבו

**ב'-** בירושלמי מעש"ש פ"א הל"א לפי מה שפי' הגר"א שם מבואר דלמ"ד שבעינן צורה במעש"ש היינו דבעינן דבר שערכו ביוקר מחמת צורתו ואפילו שגם המטבעות הפסולות יוצאות בשוויהן וודאי נראה שזה עיקר המטבע ודו"ק

**ג'**- הדברים ברורים בכמה מקומות שחריפות המטבע גורמת שב"פועל" לא ישתנה ערכו [עי' בזה בתורא"ש ב"מ מה. וכ"נ בתשובת רה"ג הרכבי עח וכ"נ בראב"ד וברשב"א ב"מ מה.

**ד'**- ועוד נראה כן מהגמ' בב"ק שמוכח שיתכן הפרשים גדולים בין ערך הנסכא למטבע דאמר שם [צח] רב חסדא במלוה את חבירו על המטבע והוסיפו עליו שנותן לו בכ"ז אותו מנין מטבעות שלווה ממנו ומבואר שם בגמ' דאפילו עשאוהו כנפה כך דינא והרי לפנינו שהכפילו את המטבע בכפלי כפליים ונשאר ערכו כמות המטבע הקטן וע"כ שהמטבע הקטן היה שווה פי כמה מערכו [מיהו בתשובת הריב"ש קצ"ז מסופר על זמנו שהמלך עשה את מחיר הדינרים פי ארבע וזה גרם שכל המסחר התייקר וא"כ חזינן שכ"כ הרבה לא יכול להחזיק מעמד ומ"מ מדברי הריב"ש ג"כ נלמד שערך המטבע אינו מכח הנסכא שבו שהרי ברור שהמלך לא יכול לקבוע מחיר של דבר שערכו מחמת גופו] ויש לדון דשמא איירי כשהוזל הנסכא ולכן הוסיפו על המטבע אלא שא"כ לכאורה הוא רבית גמור מיהו אפשר שאין זה רבית משום שעיקר הערך הוא כח הקניה שלו ורק בכדי לשמר את מידת הערך עושים באופן הזה שיש בו מספיק נסכא אבל תביעתו היא "מטבע" וה"נסכא" הוא כפירי ודבר זה יתכן אלא שבאמת א"כ כבר מכלל דבר זה למדנו שהמטבע לא נדון כמי שערכו מחמת גופו

ובאמת שברמ"ה [בשטמ"ק] בב"ק שם מפורש במסקנא שההפרש בין הנסכא למטבע הוא עד חומש ועוד מבואר בדבריו שבכה"ג שיוסיפו מחמת שהוזל הנסכא הוי רבית שהרי ס"ל דלמסקנא זה גופא טעם שיעור החומש משום שיותר מחומש אם הוזל הנסכא גם המטבע היה יורד וממילא הוא רבית ויל"ד לדבריו ממה שהוכחנו מהגמ' בהתחלה שיתכן שינוי כ"כ גדול בין המטבעות ולדבריו אין לפרש כמש"כ שהוזל הנסכא שא"כ לדבריו הוא רבית ובאמת שיש לתמוה על דבריו עוד שהרי בגמ' מפורש שאת שיעור החומש נתנה בכדי שלא יהיה שבח לענין נסכא ופרש"י שאם יעשנו נסכא ירויח אלא שבאמת נראה ברור שהרמ"ה פי' בגמ' ששבח לענין נסכא שכאן בעצם כ' את דינו של הרמ"ה שכיון שהוזל הנסכא א"כ הרי הרויח כשיעור הנסכא במטבע שהרי מעיקרא לא היה לו כ"כ הרבה כח של נסכא ואמנם לדבריו מוכח שגם הנסכא משתתפת בגוף המטבע אלא שאין הכרע שהיא לבדה גורמת

ונראה שכמש"כ תחלה בגמ' ב"ק שיסוד טעם הסוגיא הוא שעיקר הלואתו היא לא של "נסכא" שהוא דבר השווה מכח גופו אלא של "מטבע" שעיקר שוויו הוא מכח יציאתו בהוצאה, מבואר בתשובת הר"י מיגאש [קצה, הובאת בשטמ"ק] דשם דן במדה הקרויה בזמנם "מתקאל" ונראה מדבריו שהיה דרכם לסחור בזהב וכסף שאינו מטובע והיה מדה ידועה שנקראת "מתקאל" והיה לה ערך מסוים בשוק והוא דן במי שהלוה מתקאל ואח"כ הוסיפו על המתקאל אם צריך לשלם לו מתקאל חדש או ישן והאריך בזה הרבה בשני טעמים שנותן לפי הישן ומ"מ הטעם הנוגע לעניננו שבמתקאל עיקר ההתיחסות בהלואה היא המשקל וכל תוספת משקל מוסיפה בערך משא"כ מטבע שאין התיחסות לגוף המטבע כמה משקל הוא ועיי"ש שסיים דהוא רבית ולכאורה היה לו לומר שהוא גזל ואדרבה אינו רבית שהרי סו"ס מ"ש ממטבע דהרי כלפי כח הקניה של הכסף קבל פחות ומ"ש שבמטבע יכול לקבל יותר בשביל להשלים את כח הקניה שהיה לו ובמתקאל לא אלא וודאי נראה שוודאי מצד תנאי ההלוואה בסתם מתפרש שיפרע לו מתקאל ועיקר כוונתו נראה שמכח זה שמהות המתקאל הוא המשקל א"כ לעולם ערכו נמדד כערך גופו וכל שפורע לו עוד משקל אפילו מחמת שהוזל הרי"ז תוספת על ההלואה

**ה'**- ברה"ג בס' המקח שער מא מבואר שהמלך קובע את מחיר המטבע וכ"כ הרשב"א בתשובה כת"י עד והריב"ש בסי' קצ"ז

**ו'**- בראב"ד בריש איזהו נשך כ' "יש חיזוק לדברי כי כל הדברים שבעולם תמצא בהן [ב]כל מין ומין מעלה זה על זה מחשיבות גופם בטעם או בריח או במראה או שהוא מתקיים [יותר] זולתי המטבע שאין צרכו אלא בדמיו במקנתו ואם אין [זה] מה תועלת יש בריבויו או מיעוטו בגסותו ובדקותו"

**ז'**- מדברי המאירי שהובא לעיל שערכו כפול ע"י הצורה וודאי לא נראה שהוא מכח הנסכא

**ח'-** עמש"כ באות ח' בראיות שהעיקר הנסכא

ומאידך יש כמה מקומות שנראה שהמטבע בזמן הגמ' היה עיקרו מכח הנסכא

**א'**- בסוגיא בריש הזהב מבואר שהחלוקה לגבי המטבעות לקנות זא"ז היא זהב, כסף, נחושת, ולא מצינו חלוקה בין סלעים לדינרים ולמעות שכולם של כסף דמשמע שכל מין מתכת לעצמה וכלפי מעש"ש הדבר מפורש כן בראב"ד בעדויות שמה שלא מחללים כסף על כסף ורק כסף על נחושת היינו אפילו בשני מינים וכך מוכח בראב"ד בב"מ נה: וכ"כ הר"ש מעש"ש פ"ב מ"ו, ואף כלפי מו"מ משמע כן להדיא מדברי הב"י יור"ד קסב שדן בדברי הטור שכ' שמותר ללוות כל מטבע וכ' הב"י שכלפי נחושת וודאי אסור ללוותו שהרי הוא פירא לגבי כסף במו"מ וא"כ היוקר והזול תלוי בו ומכח זה כ' שכוונת הטור שמותר ללוות כל מטבע ממיני המטבעות של כסף ומשמע טעמו משום דבמו"מ אין בהם טיבעא ופירא [ואמנם יל"ד שהרי הברייתא שיערה איסרים בדינר ולפי' הרמב"ן כל תליה שתלתה הברייתא הוא פרי בטיבעא שלו והרי איסר הוא של כסף כמש"כ רש"י בריש קדושין וא"כ מצינו שאיסר הוא פרי לגבי דינר, אלא שבאמת נראה שעיקר הפי' הוא לא כרש"י שהרי בתוספתא כאן מבואר שאיסרים הם של נחושת והובאת ברי"ף ועוד שבירושלמי בקדושין כ' שסוף מטבע כסף הוא מעה והרי מעה יש בה ארבע איסרים כדאיתא בקדושין יב והובא ג"כ בירושלמי ודברי הירושלמי הובאו ברשב"א]

**ב'**- בסוגיא בריש הזהב מבואר שהכסף נחשב טיבעא יותר מהכסף משום שהוא יוצא בכל דוכתא [לפי הגי' לפנינו] ויש לתמוה שהרי כל מקום יש לו הטבעה שונה ומטבע כסף של מקום זה לא יוצא במקו"א אלא שנראה שכיון שעיקר המטבע הוא הנסכא וכל מקום מחשיבים אותו למטבע ואע"פ שצריכים ג"כ הטבעה ולכל א' יש לו הטבעה מסוימת לא אכפ"ל דסו"ס בעיקרו כולם שוים ולמדנו שהנסכא הוא עיקר המטבע - ושמעתי לדחות שהכוונה בכל דוכתא היינו בכל אותה המלכות ומשא"כ פרוטות באותה המלכות עצמה לא בכל המקומות משתמשים בה ודפח"ח

**ג'**- ברי"צ גיאות בריש הזהב [בספר הנר, ונדפס כספר בפנ"ע בשיטת הקדמונים] הביא שרש"ג סובר שלא יתכן מטבע שאינו עשוי מכסף [שיטתו ע"ד רה"ג חמודו שזהב ונחושת הם פירי] ואפילו שסוחרים בו לא יהיה לו שם מטבע

**ד'**- לענין שיעורי תורה כפדיון הבן המנהג היום לשער בנסכא של כסף והדבר מתמיה שהרי בסוגיא כאן מבואר שכוונת התורה הייתה לטיבעא של כסף שהרי למ"ד דהבא טיבעא אזלינן בתר דהבא וביותר ק' לפי מאי דמשמע בתוס' כתובות י. שאם כל המדינות בעולם יעלו את הנסכא ב"סלע" שלהם אף בפדיון הבן צריכים להעלות [ואף בדעת הרמב"ם שכ' שחז"ל הוסיפו על המידות יש לדון שמ"מ תלוי ג"כ במדינות עי' היטב בריש הלכות שקלים ואכמ"ל] וא"כ מבואר שכוונת התורה הייתה למטבע הסלע שסוחרים בו וא"כ איך היום משערים לפי הנסכא אלא משמע שעיקר המטבע הוא הנסכא שבו ואמנם עדיין הדברים צריכים יישוב אבל מ"מ הא וודאי מוכח ובסמוך יתבאר בעז"ה הכל על נכון

**ה'**- בענין השף מטבע של חבירו איתא בב"ק צח שפטור [ומי שמחייב היינו מדינא דגרמי] ווודאי שהדבר נראה שהממעך כלי חייב [ואע"פ שיש שפטרוהו מ"מ נראה דיחידאה הם] אלא עיקר הטעם נראה שהוא משום שעיקר ערך המטבע הוא מכח הנסכא שבו והצורה אינה אלא דבר המכשיר את ערך הנסכא ולעולם ערך המטבע אינו משום הצורה אלא משום הנסכא, ואין לומר להיפך שמכיון שאין ערך הצורה אלא מכח מה שהוא יוצא בהוצאה הוו"ל כשורף שטר שפטור דזה וודאי אינו שהרי בגמ' מבואר שאם שף את הצורה ע"י ש"שייפא בשופינא" [דהיינו שחיסר משהו מגוף המטבע] חייב והרי בשטר פטור אפילו ששורף את גוף השטר אלא ע"כ הטעם כמש"כ דאז עיקר טעם הפטור משום שהוא כגרמא בעלמא שהרי לא לקח אלא את גורם הערך ודו"ק

**ו'**- עוד מוכח כן מהריטב"א קדושין ג. שמבואר בסוף דבריו שאם חליפין מטעם כסף היינו מכח כסף שהוא נסכא ולא מטבע עיי"ש

**ז'**- עוד שמעתי להוכיח ממה שכ' התוס' שההפרש בין זהב לכסף הוא לפי ההפרש של ערכם כנסכא

**ח'-** בר"ש במעש"ש פ"א סוף מ"ב מבואר שלר' דוסא שאפשר לחלל על כסף שאין בו צורה אפשר לחלל על מתכת כסף ולא על נחושת דבנחושת לכו"ע בעינן יוצא בהוצאה ולמדנו מכאן תרתי א' שבכסף עיקרו הנסכא, ב' שבנחושת עיקרו היוצא בהוצאה, ועיי"ש בירושלמי ולגי' הגר"א נראה שזהב הוא כנחושת

והעיקר שנראה בעזהי"ת בכ"ז שאמנם המטבע עיקרו הוא הנסכא שלו אלא שמ"מ הנסכא עצמה מצד מהותה היא דבר הראוי לשמש מצד עצמותו כמטבע ועיקר ברייתו ותכליתו הוא לכך ולכן יתכן בו שאינו סתירה שאע"פ שערכו יהיה מכח מה שהוא ראוי להוצאה ובכ"ז יחשב כערך של הנסכא וכל שערכו עולה מכח היותו מטבע אי"ז ערך חיצוני לא אלא אדרבה ערך שעצור וכנוס בו והוא התממשותו האמיתית אבל מ"מ גם כשלא משמש בפועל כמטבע עדיין יכולה התורה לשער בו כיון שלעולם עיקר השיעור היה בו

ויסוד לכל זה נראה מהגמ' ב"ק צז. שנחלקו ר"י ור"ה אם מגונב מטבע ונפסל אם נחשב שינוי או לא ומדברי הראב"ד שם נראה [עפ"י הגמ' שם עיי"ש] שפסול מטבע דומה לדבר שנשתנה טעמו ולא ריחו ונחלקו בדבר כזה אם חשיב שינוי וביאור הדבר נראה ש"טעמו" הוא המצב של השימוש בפועל ו"ריחו" הוא הדבר בעצמו מה מהותו ומטבע פסול יש בו את כל התכונות שיש לעצם המטבע והם לא התבטלו בו אלא שבפועל עכשיו אינם משמשות עד שהמלך יקבעם למטבע ומ"מ למדנו שהנסכא היא עיקר המטבע אבל מצבו כלפי המטבע אינו לגמרי מצד עצמו אלא ה"טעם" תלוי במלך אבל מ"מ לכשיקבענו המלך אינו בריה חדשה אלא הוא הדבר הקודם ודו"ק

ומדברי התוס' ב"ק צח. נראה שיסוד מחלוקתם של ר"ה ור"ח הייתה בעיקר הנדון שהעמדנו שהרי כ' התוס' דבהא תליא דין שף מטבע של חבירו שלמ"ד דכנסדק הרי חסריה טובא ולמ"ד דכהוזל הרי לא חסריה מידי וכ"כ האו"ז והרא"ש, ולכאורה תימה מה ענין אם נפסל הוא שינוי לדין שף שביטל את הצורה לגמרי שכה"ג וודאי הוא שינוי אלא שס"ל שלמ"ד דכנסדק היינו משום דס"ל דעיקר ערך המטבע אינו הנסכא וכשנתבטל הרי בטל כל מהותו והנסכא שנשארה אינה מטבע ולמ"ד דכהוזל ס"ל שעיקר ערך המטבע הוא מכח הנסכא וממילא עיקר הדבר יש לו ומה שהוזל מחמת שלקח צורתו אי"ז אלא גרמא בעלמא שהרי לא לקח למטבע את כוחו לצאת בהוצאה אלא שהוא צריך הטבעה בכדי שיוכל לצאת ועכשיו אינו יכול לצאת

1. ונראה בעזהי"ת לפי"ז שכל מה דמבואר ברמב"ם שמהני גם כשאין שייכות כלל ביניהם בשווי ודלא כשיטת התוס' דעד פלגא, דכ"ז הוא דווקא בכלים אבל בפירות לעולם בעינן שיהא שייכות ביניהם בשווי ולזה נתכון הרמ"א בסי' רג [↑](#footnote-ref-1)
2. בשטמ"ק נוסף "ואפילו דעייל ונפיק אזוזי קנה" ולכאורה כוונתו שלא יועיל לו להיות אח"כ עייל ונפיק מיהו שמא צ"ל "אזוזא" וזהו קיצור דברי המשך דברי ר"ח [↑](#footnote-ref-2)
3. בשטמ"ק נוסף אחרי הקטע שהובא בהערה הקודמת כך "הא דאמור רבנן זבין ולא אצטריכו ליה זוזי הדרי זביני לא מוכחא אלא במקרקעי אבל במטלטלי ספק הוא וקיימא לן ספק ממונא קולא לנתבע והלוקח הוא הנתבע וזה כלל גדול בדין המוציא מחברו עליו הראיה וכיון שאין שם ראיה אין מוציאין מיד הלוקח" ומסתבר היה לכאורה להוסיפו כאן מיהו באמת קטע זה הובא באו"ז אח"כ בסי' רמח וא"כ נראה שמקומו אחרי הכל [↑](#footnote-ref-3)