56 נטולה ושבורה מתחילת ברייתה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

יום ועש"ק משפטים כ"ח שבט תש"ע

א] כתב הרמב"ם פ"ח משחיטה הכ"ד, ז"ל, כל אבר שנאמר בו שאם היה חסר טרפה כך אם ניטל טריפה, אבל אבר שנאמר בו אם ניטל טרפה אינה נאסרת אלא אם נחתך אותו אבר, אבל אם נבראת חסירה אותו אבר הרי זו מותרת, שאם לא תאמר כן נמצאת החסירה והנטולה אחת, עכ"ל.

וכ"כ הרמב"ן בחולין דנ"ו., ז"ל, וכלשון הזה כתב הרמב"ם ז"ל וכו' וכל שאמרו בו ניטל כשר כ"ש חסר, וכל שאמרו ניטל טרפה אבל חסר כשרה, לפיכך כבד שחסר כולו כשרה, והכרעת הרב ז"ל בזה שאם לא תאמר כן נמצאת הנטולה והחסרה אחת, ומיהו ק"ל שהרי חסר ברגל טרפה כמי שניטל, וי"ל שאין בהמה שנחתכו רגליה בכלל נטולה אלא בכלל חסרה וכן פר"ש ז"ל, הלכך לפי הענין הזה ניטלה הכבד וגלודה ושף מדוכתיה דנטולי נינהו אם נבראו חסרין בתחילת ברייתן כשרות, ואין זה מתוקן בדברי הר"ם ז"ל, עכ"ל.

והיינו, דהרמב"ן ס"ל דגלודה ובוקא דשף מדוכתי', הם בכלל נטולה, וע"כ כל שחסרו מתחילת ברייתן ל"ה טריפה, וזהו שכתב דאי"ז מתוקן בדברי הרמב"ם, דהרמב"ם מנה לגלודה בכלל קרועה, ולבוקא דשף מדוכתי', בכלל שבורה, ומ' מד' הרמב"ן דס"ל דשבורה מתחילת ברייתה טריפה, ועמש"נ להלן ?.

ועי' עוד בד' הרמב"ן שם דנ"ח:, ז"ל, ורש"י ז"ל כתב כנטול דמי הותיר אחת כחסר אחת והוי כבעל רגל אחת וטרפה דהויא כשמוטת ירך בבהמה, ואין לשונו בכאן מכוון אצלי, דלאו כחסר קאמרינן אלא כנטול קאמרינן, "וחסרה בירך כגון שאין לה בוקא דאטמא ויש לה רגל כשרה היא ולפי מה שכתבתי למעלה", עכ"ל, ופשוט שכונתו, לפמש"כ למעלה להסכים לד' הרמב"ם דבנטולה לא מטרפינן אם חסר מתחילת ברייתו, וכתב לפ"ז דשף מדוכתי' אם נבראו חסרים מתחילת ברייתן כשרות, וזהו שכתב, דלמש"כ רש"י דיתר כנטול הוא כחסר אחת, לא הול"ל דהוי כשמוטת ירך, שהרי לדעת רש"י שם דנ"ז. דשמוטת ירך הוא בוקא דאטמא דשף מדוכתי', אם הויא שמוטת ירך מתחילתה ויש לה רגל ה"ה כשרה, אך אם אין לה רגל הויא טריפה, וכמש"כ הרמב"ן דחסרת רגל טריפה משום הטריפות דנחתכו רגלי', שהוא בכלל חסרה.

ב] והרשב"א בתוה"ב מה. כתב ע"ד הרמב"ם, ז"ל, ואני תמה בדבריו, שהרי הוא מנה בכלל הנטולין ניטל לחי העליון, והוא כתב שא"א להתיר בשניטל לחי העליון אע"פ שלא מנאוהו במשנתינו, לפי שהוא ככסוי ע"פ הקדירה ואם ינטל הוא יכנס הרוח קר לתוך הריאה וה"ה מתה מיד, ועוד ששם כלי הנישום, ועוד קשיא לי שהכבד א' מן הנטולין, ואם נבראת הבהמה בלא כבד גם היא חסרת המרה, וכל עצמינו לא אסרנו כשניטלה כל הכבד אלא מחמת חיסרון המרה, ונראה הי' לי דל"ש ניטל ול"ש חסר, אלא שכך נאמרה הלמ"מ דבין ניטלו ביד בין חסרו טריפה, שלא נבא לומר כמו שאמר הרב אלו נאמרה הלכה חסרה טריפה הייתי אומר דוקא חסירה אבל ניטלה ביד כשרה וכן להיפך, עכ"ל.

ובכס"מ פ"ו משחיטה ה"כ ובב"י סימן מ"א נסתפק לומר לדעת הרמב"ם, דאם נמצאו ב' כבדים טריפה, דהגם דיתר הוי כחסר מתחילת ברייתו, והיינו משום די"ל דחסר הכבד מתחילתו נמי הוי טריפה, והא שנמנה בכלל הנטולין, הוא משום דא"א להבראות חסרת הכבד, עיי"ש.

ועד"ז דן ביד"י סימן ל"ג סק"ד, דלעולם אם חסר לחי העליון מתחילתו הויא טריפה, והא דנמנה בכלל הנטולין, הוא משום דא"א שתיברא בלא לחי העליון, ובשו"ת חכ"צ סימן ע"ז וביד אברהם סימן נ' ס"ב כתבו, דד' הרמב"ם לא קיימי על ניטל לחי העליון, עי' בדבריהם.

אך כבר כתב היד"י שם, דל' הרמב"ם לא משמע כן, אלא אם תיברא חסרת כבד או לחי העליון כשרה, והרי כלל הרמב"ם דאבר שנאמר בו אם ניטל טריפה אינה נאסרת אא"כ חתך אותו אבר, ונראה להדיא מד' הרמב"ם דכללא הוא לכל האברים שנאמר בהן שאם ניטל טריפה, והיאך נימא דלא קאי אלא על צומת הגידים, ולא על כבד ולחי העליון.

ג] ובמשה"ק הרשב"א ע"ד הרמב"ם, דבחסר הכבד מתחילתו ודאי הויא טריפה משום חסרת המרה, כבר כתבו האחרונים דדעת הרמב"ם דאף אם חסר הכבד אכתי המרה ראוי' להתקיים שם, והיינו כמש"כ התוס' בחולין דמ"ב. דהוא בשהגידים והסמפנות קיימין, ולדעת הרמב"ם בע"כ דאיירי בכה"ג, שהרי דעתו דאם ניקב סמפון הכבד טריפה, וכ"ש אם חסר, ובע"כ דהא דחסר הכבד כשר, הוא בשהסמפונות קיימין, ומש"כ הרשב"א דכל עצמינו לא אסרנו כשניטלה כל הכבד אלא מחמת חיסרון המרה, אין כן דעת הרמב"ם, אלא נטילת הכבד הוא טריפה מצ"ע, ועמש"נ בדברינו בדין כבד, בביאור ד' הרשב"א, שכונתו הוא לתנא דמתניתין דרק אם ניטל הכבד ולא נשתייר כ"ש טריפה, אך לפ"מ דקי"ל דבעי' שיור כזית, ודאי הוי טריפה בפנ"ע, עיי"ש מש"נ לישב לפ"ז.

ובמשה"ק הרשב"א דבניטל לחי העליון שטריפותו הוא משום שכשניטל נכנס רוח לתוך הריאה והיא מתה מיד, ודאי יש להטריף אף בשחסרה מתחילת ברייתה, שמעתי לדון בישוב דעת הרמב"ם, דהנה בעיקר הא דניטל לחי העליון טריפה, משום שנכנס רוח קר לתוך הריאה ומתה מיד, נתחדש דאף דל"ד לשאר טריפות שהחיסרון עצמו ממית הבהמה, אך הכא אין החיסרון עצמו ממית, אלא שסוף הריאה להתקרר, ותמות הבהמה, והנה הרי כשתמות בהמה זו אי"ז מכח החיסרון, אלא מכח שנתקררה הריאה, ובהמה שנתקררה הריאה אינה אלא כמסוכנת, ומ"מ כיון שהגורם שתתקרר הריאה, הוא חיסרון הלחי העליון, הויא טריפה.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז יש מקום לומר, דכ"ז הוא בשהי' לה לחי העליון וניטל, דכה"ג חשבינן דמיתתה הוא מכח נטילת הלחי, כיון שבצורתה היתה עם לחי המיגן על הריאה, הרי דנטילתו היא הממיתתה, אך כל שלא הי' לחי העליון מתחילתה, ל"ה טריפה, דכיון שמעיקר ברייתה ל"ה לה לחי העליון, לא חשבינן שמיתתה הוא מכח חיסרון הלחי, אלא מיתתה הוא מחמת התקררות הריאה, ואך שאילו הי' לה לחי הי' זה מיגן עלי', וע"כ ל"ה טריפה.

והיינו, דדוקא בשאר אברים שהם נצרכין לחיות הבהמה, הוא דהויא טריפה אף בשהיא חסרה מתחילת ברייתה, משום דזה שאינה חי' הוא משום חיסרון אבר זה, אך בלחי העליון שחסר מתחילת ברייתו, הרי זה שאינה חי', אינו משום חיסרון הלחי, אלא משום שתתקרר הריאה, וע"כ אף שאילו הי' לה לחי ל"ה הריאה מתקררת, מ"מ לא חשבינן דמיתתה הוא מכח החיסרון, אלא שאם לא היתה חסרה, הי' דבר המיגן עלי', וע"כ ל"ה טריפה.

בדין שבורה מתחילת ברייתה, עי' נובי"ק סימן ה' ובית מאיר סימן ל' שנטו להכשיר בזה לכו"ע, עי' בדבריהם באורך.

והנה הקשו ע"ז ממש"כ רש"י בנדה דכ"ד. והרמב"ן בחולי דמ"ה. והר"ן שם דמ"ב. דנפחתה הגולגולת בתחילת ברייתה טריפה, עי' בית מאיר שם.

אמנם הנה בחי' רמב"ן דמ"ב:, ולי נראה וכו' אבל חסרון דגולגולת וכו', וכ"ש למסקנא דאיכא למימר חסירי כולהו בחד מני להו, עכ"ל, ומפורש דנפחתה הגולגולת אינו משום שבורה אלא משום חסרה, ועי' פר"ח סימן כ"ט שתמה ע"ד הרמב"ם שמנאה בכלל שבורה, דמנלי' דהוי בכלל שבורה ולא בכלל חסירה.

ולפ"ז הרי דד' הראשונים דנפחתה מתחילת ברייתה טריפה, אי"ז ראי' כלל על דין שבורה מתחילת ברייתה, שהרי י"ל דס"ל דנפחתה הגולגולת הוא מדין חסרה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ן, וז"פ.

אמנם ממש"כ הרמב"ן בדנ"ו. דכיון דטריפות דנטולה ל"ה טריפה בשחסרה מתחילת ברייתה, ניטלה הכבד וגלודה ושף מדוכתיה דנטולי נינהו אם נבראו חסרין בתחילת ברייתן כשרות, ואין זה מתוקן בדברי הר"ם ז"ל, עכ"ד, וכונתו דהרמב"ם לא מנה לגלודה ולשף מדוכתי' בכלל נטולה, אלא מנה לגלודה בכלל קרועה ומנה לשף מדוכתי' בכלל שבורה, ומ' להדיא שכונתו, דלדעת הרמב"ם הוי זה טריפה אף בשהי' כן מתחילת ברייתה, והרי דקרועה ושבורה מתחילת ברייתה היא טריפה, וזה גם דלא כמש"כ באבהא"ז, דהחילוק בין קרועה לפסוקה, הוא דקרועה ל"ה טריפה אלא בשנקרעה ולא בשהיא כן מתחילת ברייתה.

אך גם לפ"ז י"ל, דלאו כל אנפין שוין, וי"ל דבחיסרון צלעות, כל מה דשם שבורה ע"ז, הוא רק בשנעשה אח"כ, אך אם הוי כן מתחילתה, הרי דזהו צורת השדרה, ולי"ב שבר כלל, ול"ד לפחיתת הגולגולת ולבוקא דשף מדוכתי', דאף בדהוי מתחילת ברייתה, יש כאן מקום שבר, ודו"ק.

ועפי"ז נ', דגם דצלעות השבורין מתחילת ברייתן הויא שבורה, ורק בחסר צלע מתחילת ברייתו, י"ל דאי"ז שבור כלל.

ובאמת בעיקר מה שדנו בדין האווזות יל"ד עוד, דכל שאנו רואים שדרך כל מין זה בכך, לא חשיב זה כלל כחיסרון בגולגולת, אלא זהו צורת הגולגולת, וזה ע"ד מש"כ בשו"ת צ"צ, דנקב בטחול מתחילת ברייתו ל"ה טריפה, דכיון דהוי אבר שאין בו חלל שאינו נפסל אלא בנקב קרוב למפולש, הרי דכל שהוא כן מתחילת ברייתו, לא חשיב כלל כנקוב, אלא זהו צורתו, וכ"ש הכא שכן הוא דרך מין זה, וצ"ע בזה.

ועד"ז י"ל ?

צ"ע מכוון ראיית הרא"ה והר"ן מהא דיתר כנטול טריפה, ולכאו' כונתם דס"ל דטריפות דרגל הוא משום נטולה, וזהו שאמרו יתר כנטול, ונתישב קו' הרמב"ן ע"ז, ודו"ק.

1. ובמק"א נתבאר דזהו שהקשו חכמי לוניל להרמב"ם, ז"ל, אין אנחנו יודעין איך יאסר אם נטלו הלחיים העליונים עם חוטמו לדברינו שאנו מתירין מסוכנת, עכ"ל, והרמב"ם השיב, ז"ל, וזה שאמרתם שאם תהיה זו טרפה האיך נתיר מסוכנת לא ידענו מי תלה זו בזו ולא מאיזה צד באה קושיה זו עד שנהי' צריך לפרק, עכ"ל, ואכמ"ל.

   ועי' עוד בצ"פ פ"ח הכ"ג שכתב, דממש"א בנדה דנ"ה. דגלודה הוא משום שמתקררת ומתה, מבו' כד' הרמב"ם, דכל דע"י זה הסיבה היא מתה, אף דלא זה בעצמו גרם לה רק דבר אחר, מ"מ טריפה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-2)