טהרות רש פרק ה
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

**השרץ והצפרדע.** שרץ מטמא במגע, וצפרדע טהור. ועלה קאי "אחד שאמר נגעתי בזה" דקתני בבא שנייה[[1]](#footnote-2), ונקטיה לבסוף, דאדסליק נקט[[2]](#footnote-3). ונקט צפרדע, לפי שדומה לצב, וטעו ביה. והאהיל דנקט בתר הלך, משום דתרוייהו משום ספק האהיל:

**כזית מן המת.** מטמא באהל ואין נבילה מטמאה באהל, ועלה קאי האהיל על אחד מהן:

**עצם מן המת** מטמא בהיסט ועצם דנבילה טהור, ועלה קאי הסיט אחד מהן. וכן גוש מארץ העמים גוש מארץ הפרס, כדתנן בפרק שני [מ"ג] דאהלות, "ואלו מטמאין במגע ובמשא ואין מטמאין באהל, עצם כשעורה, וארץ העמים, ובית הפרס":

**רבי עקיבא מטמא.** משמע הכא דרבי עקיבא לית ליה ספק טומאה ברשות הרבים ספיקו טהור, וכן רבי יוסי, דאפילו בשני שבילין לא מטהר [להלן משנה ב'] אלא משום דהוי ספק ספיקא, שמא לא הלך בטמא, ואפילו הלך, שמא לא נגע בטומאה ולא האהיל[[3]](#footnote-4). והא דשמעינן ליה לרבי עקיבא בקדושין בשילהי האומר [דף סו:] גבי מגורה של דסקית שנמצאת חסירה, דמטמא כל טהרות שנעשו על גביו למפרע, משום דמוקמינן לגברא בחזקת טומאה, הא לאו הכי לא? התם הוא לפי שהיה המקוה עומד בחזקת שלם[[4]](#footnote-5).

ומיהו תימה, דבכולי הש"ס קים לן ספק טומאה ברשות הרבים ספיקו טהור, ולא משתמיט דפליגי עלה רבי עקיבא ורבי יוסי? ועוד, דגבי ששה ספיקות דלעיל פרק רביעי דמייתי בפ"ק דשבת [דף טו:] קאמר רבי יוסי, אף על ספק מגען ברשות היחיד תולין, ברשות הרבים טהור? ומיהו ההיא יש לדחות דשאני התם דטומאה דרבנן.

אבל עוד קשה, דמתניתין דלקמן דשני שבילין דפליגי בה רבי יהודה ורבי יוסי, אמרינן בפרק קמא דפסחים [דף י.], בבאו לישאל בזה אחר זה דדברי הכל טהורין, ועל כרחיך באי אפשר לעבור בטמא שלא יטמא איירי, כדפירש שם בקונטרס, שהקבר ממלא את כל השביל, דאי לאו הכי, אם כן היינו מטהרין בבת אחת כמו בזה אחר זה, כיון דאפשר להיות ששניהם טהורין. אלמא מטהר רבי יוסי אפילו בחדא ספיקא?

ויש לומר דבעשה טהרות מודו רבי עקיבא ורבי יוסי דברשות הרבים ספיקו טהור, אפילו בחדא ספיקא, כיון דאין להם תקנה אם נטמאים. אלא בגברי הוא דפליגי, ומחמרי להצריכו טבילה והזאה, שמא היום ולמחר יתברר הדבר שניטמא. דאפילו רבנן דמטהרי הא אמרינן בפרק אין מעמידין [דף לז:] גבי יוסי בן יועזר, דספק טומאה ברשות הרבים התיר להם, ואמר רבי יוחנן, הלכה ואין מורין כן. וכי אתו לקמיה דרבי ינאי אמר להן, הא מיא בנהרא, זילו טבולו. והיינו לגבי גברא דאית ליה תקנה בטבילה, אבל עשה טהרות מורין כן[[5]](#footnote-6). ואפשר, דאם נודע לו שהוא בספק קודם שעשה טהרות, אם היה עושה טהרות אחרי כן היו טמאות לרבי עקיבא ורבי יוסי[[6]](#footnote-7).

ומיהו עוד קשה, דלקמן תניא בתוספתא [פ"ז], דקופה שהיא ברשות הרבים, או חמור וטומאה בתוכו, ספק נגע טהור, ופליגי בסיפא בזה רוכב על חמורו וזה רוכב על חמורו, בנו של זה מורכב על כתיפו ובנו של זה מורכב על כתיפו, אחד טמא ואחד טהור, ספק נגעו זה בזה, רבי עקיבא מטמא, ורבי יוסי מטהר, אלמא מטהר רבי יוסי בפסק מגע ברשות הרבים ?

ויש לומר, דשאני התם, דלמה יש לנו לספק כלל שנגעו[[7]](#footnote-8). ורבי עקיבא בתינוקות ורכוב מחמור, אבל בקופה וחמור מטהר:

**תניא בתוספתא** [ריש פ"ו]: הנבילות ושחוטות בעיר, הולכין אחר הרוב. רבן שמעון בן גמליאל אומר: אפילו נבילה אחת בעיר, כל הבשר הנמצא בעיר הרי הוא של נבילה, מפני שהנבילות מצויות[[8]](#footnote-9).

דמים טהורין וטמאין בתוך הבית, הולכין אחר הרוב. מעשה שנמצאו דמים על גבי ככרות של תרומה, ובא מעשה לפני חכמים וטהרום, שאינם אלא דם השרצים החיים[[9]](#footnote-10).

תשעה שרצים וצפרדע אחד ברשות הרבים, ונגע באחד מהן, ואינו יודע באי זה מהם נגע, ספיקו טמא. פירש אחד מהן לרשות היחיד, ספיקו טמא. לרשות הרבים, ספיקו טהור. ובנמצא, הלך אחר הרוב.

ככר טמא שנתערב בתשעה ככרות טהורין, ואכלו חמשה חמשה הראשונים, ואחר כך אכלו חמשה חמשה האחרונים, ונטמא אחד מהן, ואין ידוע אי זה מהן, הראשונים טמאין, שאין להם במה יתלו, והאחרונים טהורים.

**פירוש. ספיקו טהור.** דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי אפילו להקל, כדאיתא בפרק קמא דכתובות [דף טו.].

**ובנמצא הלך אחר הרוב.** בין נמצא ברשות היחיד בין נמצא ברשות הרבים.

וצריך לדקדק הי ניהו נמצא, והי ניהו פירש? ויש לפרש, דפירש היינו שפירש בפנינו, שנולד הספיקא במקום הקביעות, לפיכך נידון כמחצה על מחצה. והא דפריך בפרק התערובות [זבחים דף עג:], וניכשינהו, כי היכי דניניידו, ונימא כל דפריש מרובא פריש? התם אף על פי שפירש בפנינו, כבר נתבטל מקודם מקום הקביעות, כדקאמרינן דניניידו.

**שאין להם במה יתלו.** שכשהתחילו חמשה הראשונים לאכול חמשה ככרים, היו כל הככרים לפניהם, וכל קבוע כמחצה על מחצה. אבל האחרונים טהורין, שתולין בראשונים, שהם אכלו הככר טמא[[10]](#footnote-11).

**משנה ג:**

**שני שבילים** ברשות הרבים:

**הזה** בשלישי, **ושנה** בשביעי:

**אלו ואלו תלויות.** אף על פי שבשנים שהלכו מטהרינן, ומוקמינן כל חד וחד אחזקת טהרה, כדאמרינן בסמוך, הכא גבי חד בתרי זימני לא שייך לטהר בקיימות, דאפילו בשנים כשבאו לישאל בבת אחת טמאין, וחד אפילו בזה אחר זה כבת אחת דמי:

**והשניות ישרפו.** דודאי טמא היה כשנעשו:

**תניא בתוספתא** [שם]: זה הכלל: אדם באדם[[11]](#footnote-12), טהרות בטהרות, אדם בטהרות, וטהרות באדם, הרי אלו מוכיחות. נאכלו ראשונות נטמאו או שאבדו, עד שלא נעשו שניות, שניות טהורות[[12]](#footnote-13), משנעשו שניות, שניות תלויות[[13]](#footnote-14).

שני שבילין אחד טמא ואחד טהור, הלך באחד מהן ועשה טהרות, טהורות. בשני ועשה טהרות, ישרפו. בראשון ולא עשה, בשני ועשה, ישרפו. בראשון ועשה, בשני ועשה, אלו ואלו מונחות, ראשונות טהורות, ושניות ישרפו.

**פירוש. אדם באדם טהרות בטהרות[[14]](#footnote-15).** היינו אדם אחד שהלך בזה ובזה וטבל בינתיים, ובכל פעם עשה טהרות, דדמי כשנים שהלכו.

**וטהרות באדם** כדי נסבה, דאי אפשר לטהרות בלא אדם, אלא איידי דנקט אדם בטהרות נקט נמי טהרות באדם.

**הרי אלו מוכיחות.** היינו כששתיהן קיימות, שאין לו במה לתלות:

**משנה ה:**

**אם נשאלו** כל אחד לחכמים על ספיקן בפני עצמם, אין בית דין יכולין לטמאותן, כדקיי"ל [לקמן פ"ו מ"א] ספק טומאה ברשות הרבים ספיקו טהור.

ואם באו בבת אחת, הואיל ובהוראה אחת יש לנו לומר טמאין או טהורין, ואי אפשר לומר לנו טהורין אתם, שהרי האחד ודאי טמא:

**רבי יוסי אומר בין כך ובין כך טמאין.** בפ"ק דפסחים [דף י.] אמר רבא ואי תימא רבי יוחנן, בבת אחת דברי הכל טמאין, בזה אחר זה דברי הכל טהורין, לא נחלקו אלא בבא לישאל עליו ועל חבירו, דברי יהודה מדמי ליה לזה אחר זה, ורבי יוסי מדמי ליה לבת אחת.

ופירש שם בקונטרס, דהני שני שבילין, אחד טמא, דקבר מוטל בו לרחבו וממלא את כולו, ואין שום עובר בו שלא יאהיל. ולפירושו צריך לומר כדפרישית לעיל[[15]](#footnote-16):

**משנה ו:**

**אכל אחד מהם וכו'.** תנא טומאה דאורייתא והדר תנא טומאה דרבנן:

**תניא בתוספתא** [שם]: שני שבילין אחד טמא ואחד טהור, הלך באחד מהן ועשה טהרות ובא חבירו והלך בשני ועשה טהרות, אלו ואלו מונחות, הרי אלו מוכיחות. נאכלו ראשונות ונטמאו או שאבדו עד שלא נעשו שניות, שניות טהורות. משנעשו שניות, שניות תלויות[[16]](#footnote-17).

עשו שניהם טהרה אחת[[17]](#footnote-18), הרי זו טמאה. עשו שניהם שתי טהרות, זה בא ונשאל בפני עצמו, אומרים לו טהור. נשאלו שניהם כאחת, אומרים להם טמא, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר, אם אמרו שנים היינו, בשני שבילין הלכנו, ושתי טהרות עשינו, אומרים להם טמא, שאפילו טומאה שנתערבה במאה טהרות כולן טמאות[[18]](#footnote-19).

שני שבילין אחד טמא ואחד טהור, הלך באחד מהן ונכנס למקדש, פטור. בשני ונכנס למקדש, חייב. בראשון ולא נכנס, בשני ונכנס, חייב. בראשון ונכנס והזה ושנה וטבל, בשני ונכנס, חייב. רבי שמעון פוטר בזה. רבי שמעון בן יהודה פוטר בכולן משום רבי שמעון.

**פירוש. הרי אלו מוכיחות.** לא מתוקמא אלא בבאו לישאל בבת אחת, כיון דשנים עשאום, ואפילו הכין אם כבר נאכלו ראשונות, שניות טהורות.

**רבי יוסי אומר אם אמרו שנים היינו.** כלומר, אם אמר זה או זה, כדאוקינא בבא לישאל עליו ועל חבירו.

**פטור בכולן.** ואפילו בקמייתא, אף על גב דטמא הוא מה נפשך, וטעמא מפרש בסוף פרק שני דשבועות [דף יט.]:

**משנה ז:**

**על רוקו שורפין.** ולא אזלינן בתר רובא, כדאשכחן בפירקין דלעיל, דגזרו על ספק הרוקין חומרא בעלמא דרבנן:

**על בגדיו הולכין אחר הרוב.** לא מצינן למימר דאם רוב עם הארץ טמאין מדרס, דאעם הארץ לא גזור לא מדרס ולא היסט, כדמוכח לקמן פ"ז ממתניתין דהגנבים. ובגדי עם הארץ מדרס לפרושים היינו משום אשתו נדה[[19]](#footnote-20).

ואין לומר נמי משום דארוב כותים שורפין, דאטומאת עובד כוכבים לא שרפינן, כדמוכח בפרק בנות כותים [נדה דף לח.][[20]](#footnote-21).

ויש מפרש הולכין אחר הרוב, דאי רוב כותים תולין. אי נמי, דאי רוב זבים וזבות שורפין[[21]](#footnote-22).

ומיהו קשה, דמשמע דאתיא כרבי מאיר[[22]](#footnote-23), ולרבי מאיר נימא סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לה רובא, כדאמרינן בפרק כסוי הדם [חולין דף פז.] גבי רוב תינוקות מטפחים[[23]](#footnote-24):

**כליו טמאין מדרס.** אע"ג דבישב ובא אחר ודרס אזלינן בתר רובא, ישן שאני, דחיישינן שמא רוב בני אדם דרסו על בגדו ואחד מהן זב או זבה[[24]](#footnote-25):

**וחכמים מטהרים.** דמספק לא חיישינן ברשות הרבים שמא דרס כלל:

**נגע באחד בלילה.** בפ"ק דנדה [דף ד.] ובפרק בכל מערבין [עירובין דף לה:] מייתי לה:

**רבי מאיר מטהר.** בתוספתא משמע דדוקא ברשות הרבים:

**וחכמים מטמאין.** בתוספתא [פ"ו] משמע דבראוהו חי מבערב מודו רבנן לרבי מאיר. ומדמחלקינן בין רשות הרבים לרבות היחיד יש לדקדק מכאן דלמפרע נמי ילפינן מסוטה, קשה דלא מחלקינן במעת לעת שבנדה? ובריש נדה הארכנו בדבר[[25]](#footnote-26):

**תניא בתוספתא** [שם]: מעשה במסוכן אחד שהיו מוליכין אותו מגדפר לחמתא, והיו הכתות מתחלפות עליו, ובאחרונה נמצא מת בידן, ובא מעשה לפני חכמים ולא טימאו אלא כת אחרונה בלבד[[26]](#footnote-27).

נגע באחד בלילה ואינו יודע אם חי אם מת, ולשחר מצאו מת, רבי מאיר מטהר, שספק רשות הרבים טהור. וחכמים מטמאין, שכל הטומאות כשעת מציאתן. ומודים חכמים לרבי מאיר, שאם ראהו חי מבערב, אף על פי שבא שחרית ומצאו מת טהור, מפני שזה ספק רשות הרבים[[27]](#footnote-28).

ישב על גבי אבן ברשות הרבים, ולשחר עמד ומצא עליה שרץ או רוק[[28]](#footnote-29), רבי מאיר מטהר, שספק רשות הרבים טהור. וחכמים מטמאין, שכל הטומאות כשעת מציאתן. ומודים חכמים לרבי מאיר, שאם ראוה נקיה מבערב[[29]](#footnote-30), אף על פי שבא שחרית ומצא עליה שרץ או רוק, שהוא טהור, מפני שזה ספק רשות הרבים:

**משנה ח:**

**שוטה אחת בעיר.** דוקא אשה שוטה, אבל אדם שוטה לא, דאשה רגילה בנדות טפי מאיש בזיבות. ומיהו גבי עובד כוכבים אין חילוק בין עובד כוכבים לאשת עובד כוכבים, דמדאורייתא כולם טהורים, ומדרבנן גזרו עליהם שיהו כזבים, וכן גבי כותים למאן דאמר [חולין דף ג:] כותים גירי אריות[[30]](#footnote-31):

**כל הרוקין שבעיר טמאין.** שדרכן להלך בכל העיר:

**או שישבה עמו בספינה.** דמטמאה מדרס אף על פי שאין בגדיהם נוגעים, כדתנן בפרק שלישי דזבים:

**אם מכירתו שהוא אוכל בתרומה.** דאם היתה נדה או זבה היתה נזהרת שלא לדרוס על בגדיו, ושלא ליכנס עמו בספינה[[31]](#footnote-32):

**תניא בתוספתא** [שם]: שוטה אחת בעיר כל הרוקין שבעיר טמאין, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר, אם היתה רגילה ליכנס בתוך מבוי אחד, אותו מבוי בחזקת טומאה, וכל המבואות בחזקת טהרה. רבי שמעון אומר, כל המבואות בחזקת טומאה הן[[32]](#footnote-33), חוץ מן החצר המשתמרת. רבי אלעזר ברבי צדוק אומר, אף החצר המשתמרת בחזקת טומאה, עד שיאמר ברי לי שלא בא לכאן[[33]](#footnote-34).

נדחק ברחים שהעובד כוכבים בתוכה ושהנדה בתוכו, בגדיו טמאין מדרס. ואי זו הרחים, כל שעוקרין אותו ודוחפין אותו ממקומו[[34]](#footnote-35).

רקק ודרס, על רוקו שורפין עליו את התרומה, ועל בגדיו הולכין אחר הרוב[[35]](#footnote-36).

מי שדרסה אשה על בגדיו טמאין מדרס. רבי דוסתאי ב"ר יהודה אומר, אם רקקה ושפה את רוקה בשעה שהיא רקקה, בגדיו טמאין מדרס, שכן דרך בנות ישראל שפות את רוקן בשעה שהן נדות, לא שפה את רוקה בגדיו טהורין[[36]](#footnote-37).

**פירוש. שפות.** דורסות על רוקן בשעה שהן נדות, כדי לכלותו מן העולם, שלא יכשלו בטומאתו:

**משנה ט:**

**נאמן על ידי עצמו.** בכריתות בריש פרק אמרו לו [דף יב.] איכא תרי לישני, [חדא], דרבנן סברי, אדם נאמן על ידי עצמו יותר ממאה איש, ורבי מאיר סבר, אם הביאוהו שנים לידי מיתה חמורה לא יביאוהו לידי קרבן הקל.

ועוד מפרש טעמא דרבנן, משום דמתרץ דבוריה, ו"לא נטמאתי" דקאמר, היינו לא עמדתי בטומאתי אלא טבלתי, והואיל וכן, אדם נאמן על ידי עצמו:

**תניא בתוספתא** [שם]: שנים אומרין לו נטמאת, והוא אומר לא נטמאתי, טהור, ואין אומרים לו עסוק בטהרות, אלא יחוש לעצמו.

**פירוש. יחוש לעצמו.** דלגבי אחרים אין מועיל מה דקאמר לא נטמאתי, אלא לדידיה דוקא הוא דמהני. משמע דלהך תנא לית ליה דמתרץ דבוריה, דלגבי אחריני נמי היה לו להועיל, אלא קסבר דנאמן על עצמו[[37]](#footnote-38).

**עוד תניא בתוספתא** [פ"ו]: מביא אדם קרבן על ידי בנו ובתו הגדולים, על ידי עבדו ושפחתו העברים. ואם היה מכחישן נאמן על ידי עצמו. כיצד, אמרו לו נדרת, והוא אומר תנאי היה בלבי, שומעין לו. אמרו לו נדרת, והוא אומר לא נדרתי, משהגיעוהו אמר תנאי היה בלבי, אין שומעין לו[[38]](#footnote-39).

אמרו לו אשתך נדרה, והוא אומר בלבי היה להפר, שומעין לו. אמרו לו אשתך נדרה, והוא אומר לא נדרה, משהגיעוהו אמר בלבי היה להפר, אין שומעין לו.

נאמן אדם לומר בני זה בן תשע שנים ויום אחד, בתי זו בת שלש שנים ויום אחד, לחייב עליהן קרבן. אבל למכות ולעונשין הרי זה אינו נאמן.

**פירוש. עבדו ושפחתו העברים.** לא משכחת קרבן באמה העבריה, דאי בהביאה בשערות מאי בעיא גביה[[39]](#footnote-40).

**משהגיעוהו.** שאמרו לו דברים וסימנין שלא היה יכול להעיז פניו ולהכחישן.

**בן תשע** ביאתו ביאה, וכן בת שלש לכל עריות שבתורה, מומתין על ידו והן פטורין. ומימרא היא בקדושין פרק האומר [דף סג:], דאמר רב חסדא, בני זה בן תשע שנים ויום אחד, בתי זו בת שלש שנים ויום אחד, נאמן לקרבן, ולא למכות ולעונשין. ומייתי התם תניא כותיה מברייתא דקתני כהאי גונא, גבי בני זה בן י"ג שנה ויום אחד, בתי זו בת י"ב שנה ויום אחד, נאמן לערכין ולחרמין ולהקדשות, אבל לא למכות ולעונשין. ותימה, אמאי לא מייתי ברייתא דהכא, דהיינו ממש דברי רב חסדא.

[מתניתין] **ברשות היחיד טמא.** דחשיב כשאר ספיקי טומאה. ובכי האי גונא אמרינן בפרק אמרו לו [דף יא:] גבי חלב דמביא אשם תלוי:

**תניא בתוספתא** [פ"ו]: היו חמוריו ופועליו טעונין טהרות, והפליגו לפניו יותר ממיל, הרי אלו טהורין, מפני שהוא בחזקת המשתמר. ואם אמר להם צאו ואני בא אחריכם, כיון שנכסו מעיניו הרי אלו טמאין.

שנים אומרים נטמא ושנים אומרים לא נטמא, ברשות היחיד ספיקו טמא, ברשות הרבים ספיקו טהור.

**פירוש. אם אמר להם צאו ואני בא אחריכם.** בפרק בתרא דמסכת עבודה זרה [דף סט.] מפרש מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא.

**ברשות הרבים ספיקו טהור.** משמע הכא דבתרי ותרי נמי אמרינן ברשות הרבים ספיקו טהור. וקשה דלא משמע כן בפרק בכל מערבין [דף לה:], גבי הא דתנן תרומה ונטמאת, ספק מבעוד יום ספק משחשיכה, רבי מאיר אומר הרי זה חמר גמל. ופריך עלה מההיא דנגע באחד בלילה, דרבי מאיר מטהר, וברשות הרבים איירי, כדפרישית לעיל. ומשני רבה ורבי יוסף, דמתניתין דהתם בשני כתי עדים, אחת אומרת מבעוד יום ואחת אומרת משחשיכה. שמע מיניה, דכי האי גונא לא מטהרינן ברשות הרבים?

ובפרק ארבעה אחין נמי משמע דתרי ותרי לכל הפחות הוי ספיקא דרבנן?[[40]](#footnote-41):

1. אך הרמב"ם פירש "נגעתי בזה" היינו באדם, ואינו יודע האם האדם טמא או טהור, וראה במה שהאריך בזה התפארת ישראל שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ראה בחידושי הגר"א שביאר באופן אחר. [↑](#footnote-ref-3)
3. והרע"ב פירש הא דמטהר רבי יוסי בשביל באופן אחר, וביארנו בהערות על המשנה שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. כלומר, דרבי עקיבא מודה היכא דאיכא חזקה דהוא טהור. וצ"ע, דגם הכא איכא חזקת טהרה על האדם שהוא טהור, ומדוע רבי עקיבא מטמא? ואין לומר דהכא לא חשיב חזקת טהרה כיון דודאי נגע, דאם כן מה הקשה הר"ש דלא אשכחן בכל הש"ס דר"ע מטמא ס"ט ברה"ר, הרי באופן שיש חזקת טהרה ר"ע מודה, [והרי לדעת התוספות בכמה דוכתי אף לחכמים לא מטהרינן ס"ט ברה"ר אלא במקום שיש חזקת טהרה, וכל שכן שיש לומר כן לדעת רבי עקיבא]. וצ"ל דמקוה בחזקת שלם עדיף מסתם חזקת טהרה, דלא מסתפקים כלל שמא נחסר עד שלא יודעים בודאות שנחסר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. והחילוק בין חכמים לר"ע ביאר **המשנה למלך** [פי"ט מאה"ט], דלפי חכמים אומרים לו שהוא טהור, אלא דאם טבלת אין בכך הפסד, וכמש"כ הרמב"ם, אך לפי ר"ע אומרים לו שהוא טמא, וחייב לטבול, אלא שאם עסק בטהרות אינו מטמא אותם. [↑](#footnote-ref-6)
6. יתכן לבאר ספיקו של הר"ש, האם מה שחכמים חייבוהו לטבול הוי חובת גברא בלבד, או שמא, חכמים גזרו עליו טומאה מזמן שנודע לו שהוא בספק עד שיטבול, ולכן הוא מטמא טהרות.

   ולפי הצד הראשון שאינו מטמא טהרות יש לעיין האם מותר לו ליכנס למקדש, כלומר, האם תקנת חכמים היתה חובת גברא לחוד, או שמא, כלפי הגברא הוא נחשב טמא, ואסור לו ליכנס למקדש.

   ולפי הצד השני שהוא מטמא טהרות, נסתפק **המשנה למלך** שם, מה הדין באופן שיודע שהוא נגע בספק טומאה ברה"ר, אלא שאינו יודע שחכמים חייבוהו לטבול, והוא סבור שהוא טהור. האם חכמים גזרו עליו טומאה בכל אופן שהוא יודע שהוא נגע בספק טומאה, או שמא, לא גזרו עליו טומאה אלא אם כן הוא יודע שצריך לטבול ועובר על תקנת חכמים במזיד. [↑](#footnote-ref-7)
7. ביאר **המשנה למלך** שם, דבספק נגע מודה ר"ע דטהור, ולא טימא ברה"ר אלא בודאי נגע וספק במי נגע. **ובתפארת ישראל** [בועז ג'] ביאר עפי"ז הא דשנינו לעיל פ"ד מ"ה לגבי ששה ספיקות, דבספק מגען ברה"ר טהור לכו"ע, ולא קתני דר"ע מטמא, היינו דהתם הוי ספק מגע. אך כתב, דהא דשנינו שם מ"ו בשני רוקין ודאי הוי דלא כר"ע, דהתם ודאי נגע והספק במי נגע, וכמתניתין. ויתכן ליישב, דהתם הוי ספק דרבנן, ולכן מודה ר"ע דהוא טהור ברה"ר מספק. [↑](#footnote-ref-8)
8. ביאר **הגר"א,** דאנשים רגילים לשמור את השחוטות ולא את הנבלות, ולכן כאשר נמצאה בהמה, תלינן בנבלה, שהיא מצויה יותר, ולא בשחוטה, אף שהיא הרוב. [↑](#footnote-ref-9)
9. לכאורה מעשה זה סותר לדין הקודם דאזלינן בתר הרוב, דהכא רוב הדמים אינם מהחיים? וביאר **הגר"א,** דכאשר נמצא דם על גבי ככרות של תרומה, הרי זה סימן שהדם ניתז למרחוק, ואין זה מצוי שדם של מתים ינתז למרחוק אלא דם החיים. וקמ"ל דאזלינן בתר המצוי ולא בתר הרוב אפילו לקולא.

   **והחזון איש** [ו ו] ביאר, דהכא איירי באופן שלא הוחזק בבית דם כלל, ולא איירי בגוונא דרישא, וקמ"ל דתלינן לקולא אף ברה"י, לפי שאין בככרות דעת להשאל. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכן פסק הרמב"ם פי"ט ה"ג. ויש לעיין מדוע הראשונים טמאים, הרי האוכל אוכלין טמאים הוי ספק דברי סופרים, ואזלינן לקולא? ותירץ **החזון איש** [ה טו], דהכא איירי בבאו לישאל חמשתן בבת אחת, דאי אפשר לטהר את כולם. ומצד ביטול ברוב אין להתיר, לפי שטומאה כמאן דאיתא דמי, דודאי יש כאן ככר אחד טמא, ולכן כולם טמאים מספק. [וראה עוד בספר המפתח שם].

    ועוד כתב, דדוקא אם אכלו חמשה, אך אם אכלו ארבעה, ונשארו ששה ככרות, כולם טהורים, דיש לומר על כל הארבעה כל דפריש מרובא פריש, ודוקא בחמשה שהם מחצה אי אפשר לטהר מדין רוב.

    אך הקשה מאי שנא ראשונים מאחרונים, הרי גם לגבי האחרונים יש ספק השקול שמא הטומאה היתה בהם, ומדוע לא יטמאו כולם? עיי"ש מה שכתב בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. החזון איש [ה טז] גרס אדם ואדם, טהרות וטהרות וכו', וכן הוא בביאור הגר"א. [↑](#footnote-ref-12)
12. בגוונא דנאכלו צ"ל דאיירי דנאכלו באופן שאין מטמאין את האוכלם, כגון שאכל פחות מכשיעור, או שטבל לאחר מכן, דאי לאו הכי הרי האדם האוכל והטהרות השניות עומדים לפנינו בספק, ואי אפשר לטהר את שניהם. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואף דעכשיו אין הראשונות לפנינו, מכל מקום אין חוזרים ומטהרים את השניות, כיון שכבר הורה חכם שהם תלויות. [אך להיפך חוזרים ומטמאים, דאם הורה חכם על הראשונות שהם טהורות ולאחר מכן הלך בשני ועשה טהרות, חוזרים ואומרים דאף הראשונות תלויות].

    אך הקשה **המשנה למלך** פי"ט מאה"ט, מדוע עד שלא עשה טהרות שניות טהורות, הרי כאשר ההולך עצמו יבא לבי"ד יאמרו לו דהוא עצמו וטהרות ראשונות בספק, שהרי אחד משניהם ודאי טמא, ואם כן גם לאחר שנאכלו הראשונות הוא נשאר בספק, [כמו בנאכלו אחר שעשה טהרות], ושוב הוא יטמא את הטהרות השניות? [↑](#footnote-ref-14)
14. **בגליוני קה"י** גרס אדם בטהרות היינו וכו'. וביאור התוספתא לדעת הר"ש, דאדם ואדם טהרות וטהרות חד הוא, דאם שני בני אדם הלכו בשני שבילים וכל אחד עשה טהרות, שניהם תלויות. והיינו בבאו להשאל בבת אחת. וכן אדם וטהרות וטהרות חד הוא, ונקט אדם בנתיים משום לשון נופל על לשון, אך באמת איירי באדם אחד ושני טהרות, ובאופן שטבל בנתיים. וכן ביאר **החזון איש** שם.

    **בביאור הגר"א** ביאר את התוספתא באופן אחר, דאדם ואדם היינו שני בני אדם שהלכו בשני שבילים, והספק הוא על הבני אדם עצמם. טהרות וטהרות היינו, שני בני אדם שהלכו בשני שבילים ועשו טהרות, והספק הוא על הטהרות. אדם וטהרות היינו, בשביל אחד הלך אדם ולא נגע בטהרות, דהספק הוא על האדם עצמו, ובשביל השני הלך אדם ונגע בטהרות, דהספק הוא על הטהרות. וכן טהרות ואדם היינו שבראשון נגע בטהרות ובשני לא נגע.

    **המשנה למלך** שם ביאר את התוספתא, אדם ואדם היינו, שנים שהלכו בשני שבילים וכל אחד נגע באדם אחר. טהרות וטהרות היינו שנגעו שניהם בטהרות. אדם וטהרות היינו שהראשון נגע באדם והשני נגע בטהרות, טהרות ואדם היינו שהראשון נגע בטהרות והשני באדם. וראה בחזון איש שם שנחלק על המשנה למלך בדין. [↑](#footnote-ref-15)
15. במשנה א', דרבי עקיבא ורבי יוסי מטמאים רק את הגברא ולא את הטהרות. [↑](#footnote-ref-16)
16. **המשנה למלך** תמה מדוע אם נאכלו קודם שנעשו שניות שניות טהורות, הרי הספק הוא על הגברא עצמו, האם הוא טהור או טמא, וגם בלא הטהרות צריך לטמאות את שניהם מספק? [↑](#footnote-ref-17)
17. **במשנת ר' אהרן** טהרות סימן מא נסתפק האם טהרה זו נשרפת מן התורה או לא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. **המשנה למלך** דייק דגם בכה"ג פליגי רבי יהודה ורבי יוסי, ואף שהאחד שאל עליו ועל חבירו בבת אחת. ותמה על התוספות בכתובות [כז א] דכתבו, דבכה"ג לכו"ע שתיהן טמאות, ופליגי רק באופן ששאל על חבירו לאחר שטיהר החכם את של עצמו. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכן כתב **רש"י** בשבת טו ב. אך התויו"ט ספ"ב דחגיגה דייק **מהרמב"ם** דגזרו על מדרסו והסיטו של הזב. ולפי"ז אף כאשר רוב העיר עמי הארץ בגדיו טמאים מדרס. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך דעת **רבינו תם** [הובא בתוספות נדה לג:] **והגר"א** בנדה לד. דשורפין על טומאת עכו"ם, ורק חיוב על כניסה למקדש ליכא, ולפי"ז אף כאשר רוב העיר עכו"ם בגדיו טמאים מדרס לשרוף. [↑](#footnote-ref-21)
21. **ברמב"ם בפיה"מ** מבואר שפירש את המשנה באופן אחר, דאם אחד ישב ברה"ר ואין ידוע אם הוא טמא או טהור, ובא אחד ודרס על בגדיו של היושב ואינו יודע אם נטמא מהיושב, או שהיושב רקק והאחד נגע ברוקו ואינו יודע אם נטמא ממנו, על רוקו שורפין ועל בגדיו הולכין אחר הרוב. ולפי"ז ניחא מתניתין בפשיטות, דהרי בגדיו של העם הארץ מטמאין מדרס שמא ישבה עליהם אשתו נדה, ולכן אם דרס עליהם נטמא. [↑](#footnote-ref-22)
22. מדפליג רק בסיפא בישן ברה"ר. [↑](#footnote-ref-23)
23. לכאורה קושיית הר"ש היא רק לפי הפירוש השני, דאיירי ברוב זבים וזבות ולענין לשרוף, ועל זה הקשה דלפי רבי מאיר נימא דהוי כפלגא ופלגא ואין שורפין. אך לפי הפירוש הראשון דאיירי ברוב עכו"ם ולענין לתלות, לא קשה מידי, דגם לרבי מאיר דהוי פלגא ופלגא תולים.

    **התויו"ט** כתב לתרץ לפי מש"כ לעיל פ"ג מ"ח בשם התוספות, והבין **הגרעק"א** דכונתו למש"כ שם בשם התוספות דהא דרבי מאיר חייש למיעוטא היינו מדרבנן להחמיר, אך מדין תורה אזלינן בתר רוב. והכא הרוב הוא חומרא לשרוף, ולכן אזלינן בתר רוב גם לרבי מאיר. והקשה הגרעק"א, הא התוספות שם כתבו כן באופן שיש רוב נגד מיעוט לחוד, דחיישינן למיעוטא מדרבנן, אך באופן שיש מיעוט וחזקה, על כרחיך ס"ל לרבי מאיר דהוי כפלגא מעיקר הדין, עיי"ש שהוכיח כן. [ועוד יש לעיין, דלגבי לשרוף החומרא היא שלא לשרוף אלא לתלות, ומדוע לא נאמר דלרבי מאיר מדרבנן חיישינן למיעוטא ואין שורפין]. וראה **תפארת ישראל** בועז מה שכתב לבאר דברי התויו"ט.

    **ובחזון איש** [ה יא] הקשה, דכל מה דפליג רבי מאיר היינו ברובא דליתא קמן, אך באיתא קמן ודאי אזלינן בתר רובא, ואפילו כנגד מיעוט וחזקה, והכא הוי רובא דאיתא קמן, ומאי קשיא להר"ש? [↑](#footnote-ref-24)
24. ראה מש"כ בהערות על המשנה בשם החזון איש ובשם המקדש דוד. [↑](#footnote-ref-25)
25. **בתוספות הרא"ש** שם יישב, דמעיקר הדין גם ברה"י טהור, דלמפרע לא אזלינן בתר רה"י, אלא דחכמים גזרו טומאה, והחמירו ברה"י טפי מרה"ר כיון דבדאוריתא יש חילוק ביניהם. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואף לחכמים דאזלינן בתר שעת מציאתן, הכא שאני דמצאוהו מת במקום אחר, ואין מחזיקים טומאה ממקום למקום. והקשה **החזון איש** [ז יא], לדעת רבי יוחנן [נדה ד ב] דבאותו מקום אזלינן בתר שעת מציאתן אף לשרוף, ובמקום אחר אזלינן בתר שעת מציאתן לשרוף, מדוע לא טימאו את כולם לכל הפחות לתלות?

    וכתב, דאין ליישב דאיירי הכא בראוהו חי בתחילה, ובזה מודה רבי יוחנן דמטהרינן לגמרי. שהרי הכא ראוהו חי רק במקום הראשון, ואין זה מספיק לשאר המקומות המסופקים. שאם לא כן, אין גבול לדבר, דכל אדם היה פעם חי. [אמנם זה תלוי בשני תירוצי הנודע ביהודה המובאים בסימן ד', דלפי תירוצו השני אין חילוק היכן ראוהו חי, אלא האם הספק הוא על אדם שמכירים אותו, או שהספק הוא על אדם שאין מכירים אותו, ולפי"ז ניחא].

    וראה בחזון איש שם מה שיישב, שהתוספתא כאן קאי על המשנה להלן פ"ו מ"א, דאיירי בספק מסוכן ספק מת, וכן מבואר ברמב"ם פי"ח הט"ו, עיי"ש ובס"ו סק"ד אות ה', וראה עוד באחיעזר ח"ג ס"ט סק"ז. [↑](#footnote-ref-27)
27. בפשטות משמע דרק ברה"ר מטהרינן בראהו חי מבערב, ובתוספות נדה ד א כתבו, דנחלקו בזה רבי יוחנן וחזקיה. וראה בסימן ד' מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-28)
28. באופן שאם היה השרץ מעיקרא ודאי נגע בו, וכן כתב בביאור הגר"א. וכתב החזון איש [ז יא], דיתכן דאף לשיטת התוספות דלא אזלינן מעיקר הדין בתר שעת מציאתן אלא לחומר תרו"ק, הכא מודו דמעיקר הדין אזלינן בתר שע"מ, דהכא איירי באופן שליכא חזקה דמעיקרא שלא היה שם שרץ בתחילה, וכשיש שעת מציאתן בלא חזקה דמעיקרא נגדה לכו"ע אזלינן בתר שעת מציאתן מעיקר הדין. [↑](#footnote-ref-29)
29. **בבינת אדם** שער רוב וחזקה אות לב כתב, דהכא לא גרסינן מבערב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-30)
30. ראה מה שכתבנו בזה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-31)
31. כתב **המשנה אחרונה,** דדוקא ברה"ר סמכינן על סברא זו, דאם היתה טמאה היתה נזהרת, אך ברה"י לא סמכינן על זה והוא טמא מספק. והא דלא מטהרינן בלא"ה ברה"ר, משום דנדה שכיחא, והחמירו לחשוש אף ברה"ר. [↑](#footnote-ref-32)
32. פירש **הגר"א,** כיון דדרך השוטה לרוץ ממקום למקום. ולפי"ז משמע, דאם יש נכרית אחת בעיר לא חיישינן לכו"ע אלא במקומות שרגילה להכנס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. הקשה **החזון איש** [ז יב], רבי מאיר היינו ראב"צ, דלתרוויהו מטמאין את כל העיר? ותירץ, דרבי מאיר לא פירש מה הדין בחצר המשתמרת, וראב"צ פירש דבריו. ועוד תירץ, דלפי רבי מאיר אפילו כשאומר ברי לי שלא בא לכאן טמא, כיון דמכל מקום אין ידוע מהיכן בא הרוק, ולא פלוג חכמים בגזירתם. [ותירוץ זה הוא דחוק, שהרי לולי השוטה שבעיר לא היינו מטמאים, ולא אמרינן לא פלוג, וכיון שברי לנו שהשוטה לא באה לכאן מדוע מטמאים]. [↑](#footnote-ref-34)
34. ראה ברמב"ם הל' מו"מ פ"ט ה"ה, בהשגות הראב"ד, ובחזון איש שם. [↑](#footnote-ref-35)
35. פירש **הגר"א,** דאם דרס ורקק בחדא מחתא, ס"ד דלא נחלק בין רוקו לבגדיו, [כמו דאמרינן לגבי שני שבילים, דבנידון אחד לא מורים הוראות סותרות], קמ"ל דבכל גוונא מחלקינן, דעל רוקו שורפין, ועל מה שדרס הולכין אחר הרוב. [↑](#footnote-ref-36)
36. **החזון איש** שם ביאר, דאיירי באינה מכירתו, דצריך לשאול אותה, ואם לא שאל אותה לתנא קמא בגדיו טמאים מדרס, דתלינן שהיא טמאה. ור"ד בר"י אזיל לקולא, דאם ראה שהיא לא שפה את הרוק, הרי זה הוכחה שהיא טהורה, וסמכינן על זה לטהר את בגדיו. ותנא קמא סובר דאפילו אם לא שפה את הרוק אין זה הוכחה שהיא טהורה. ולפי"ז כתב, דאם לא ראה אם שפה או לא שפה, כגון שלא ירקה בפניו, מודה ר"ד לת"ק שהיא טמאה מספק.

    ועוד כתב, שאם היא מכירתו, אין צריך לשאול אותה אם היא טהורה, ואפילו אם שפה את הרוק אין זה ראיה שהיא טמאה, דיתכן שהיא שפה מחמת דרך ארץ שלא יראה הרוק ברה"ר. [↑](#footnote-ref-37)
37. כלומר, דלפי הצד דנאמן על עצמו יותר ממאה עדים, אין זה אלא כלפי עצמו, אך כלפי אחרים הוא טמא, ולכן לא יעסוק בטהרות, דלגבי אחרים הוא מטמא טהרות. אך לפי הצד דמתרצינן דיבוריה הרי הוא טהור גם כלפי אחרים, ויוכל לעסוק בטהרות לכתחילה.

    אך בדעת **הרמב"ם** אי אפשר לומר כן, דפסק בהל' שגגות פ"ג ה"א כהצד דמתרצינן דיבוריה, ומכל מקום פסק בהל' אה"ט פט"ו הי"א דלא יעסוק בטהרות, אלא אם עשה טהרות הרי הן טהורות ויחוש על עצמו. ומבואר דאף דמתרצינן דיבוריה מכל מקום לכתחילה צריך לחוש לדברי העדים דהוא טמא. [ועוד, דלפי הר"ש כלפי אחרים הוא באמת טמא, ואף בדיעבד, ואילו הרמב"ם כתב דאם עשה טהרות בדיעבד הן טהורות, ורק לכתחילה לא יסמוך על עצמו].

    ובדעת הרמב"ם ביאר **המחנה אפרים** [הובא בספר הליקוטים ברמב"ם מהד' פרנקל], דאף דהוא עצמו יודע האמת שהוא טהור, מכל מקום העדים צריכים לחוש שמא באמת הוא טמא, ולא תירץ את דבריו שנטמא וטבל אלא בכדי שיאמינו לו, ולכן לכתחילה הם צריכים לחוש שמא הוא טמא. אך **בכסף משנה** משמע שאפילו הוא עצמו צריך לחוש לדברי העדים, ולא יעסוק בטהרות, וכן כתב **התפארת ישראל.** וצ"ע מדוע הוא צריך לחשוש לעצמו, הרי הוא יודע את האמת? [↑](#footnote-ref-38)
38. פירש הגר"א, דאפילו למ"ד אדם נאמן על עצמו יותר ממאה עדים, ואם היה ממשיך לומר לא נדרתי היה נאמן, מכל מקום, כיון שלאחר שהביאו לו ראיות שינה את דבריו ואמר נדרתי אך תנאי היה בליבי, אינו נאמן כלל. [↑](#footnote-ref-39)
39. **בביאור הגר"א** פירש את התוספתא באופן אחר, דאדם יכול להתחייב קרבן על ידי בנו ובתו ועל ידי עבדו ושפחתו, דאם העידו שהוא חייב קרבן ולא הכחיש אותם הרי הוא חייב קרבן. אך אם הכחיש אותם אינו חייב, ואפילו אם שני עדים אמרו לו שהוא חייב הרי הוא יכול להכחיש אותם, ועל זה מפרש באיזה אופן יכול להכחיש עדים. [אך עדיין יש לעיין מדוע שפחתו העבריה יכולה לחייב אותה קרבן, הרי לא משכח"ל אמה העבריה אלא בקטנה, וקטן גרע מאשה, ואינו כשר לעדות אף בתורת עד אחד]. [↑](#footnote-ref-40)
40. כלומר, דלא אזלינן בתר חזקה לכל הפחות מדרבנן, ואם כן מדוע ברה"ר טהור?

    **ובשב שמעתתא** ש"א פ"ח יישב את הקושיה הראשונה עפ"י התוספות בריש נדה, דבטומאה למפרע לא אזלינן בתר חילוק רשויות, ובההיא דעירובין איירי לגבי טומאה למפרע, ולכן לא אזלינן בתר חילוק רשויות, מה שאין כן הכא דאיירי לגבי טומאה דמכאן ולהבא אזלינן בתר חילוק רשויות. וראה עוד **במקדש דוד** [מו סק"ג ד"ה הביא] דגם להשיטות דבעלמא אזלינן בתר חילוק רשויות בטומאה דלמפרע, הכא לא אזלינן בתר חילוק רשויות למפרע, עיי"ש הטעם.

    ועל הקושיה השניה דלא אזלינן בתר חזקה בתרי ותרי תירץ הש"ש, דספק טומאה ברה"ר טהור אף בלא חזקת טהרה, דאיכא הלכה למ"מ, ואף דלא אזלינן בתר חזקה מכל מקום בתר חילוק רשויות אזלינן. [↑](#footnote-ref-41)