ד - הגעת זמן
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אף על פי

יום ועש"ק צו תשפ"ד

**א**

א] כתובות נ"ז א' נותנין לבתולה י"ב חודש משתבעה הבעל לפרנס את עצמה וכשם שנותנין לאשה כך נותנין לאיש לפרנס את עצמו וכו', והנפ"מ בנתינת הזמן הוא לכמה מילי, חדא, הוא להא דתנן במתניתין דאם הגיע זמן ולא נשאו אוכלות משלו, וכ"כ השטמ"ק בשם רש"י במהדו"ק דזהו הנפ"מ בנתינת הזמן, - ונפ"מ עוד בזה הוא כמש"כ הרא"ה והריטב"א והמאירי דעד הגעת זמן ל"ה היא כמורדת ול"ה הוא כמורד, ואחר הגעת זמן אם היא מעכבת הו"ל מורדת ואם הוא מעכב הו"ל מורד, - ונפ"מ עוד בזה כמש"כ הריטב"א דאחר הגעת הזמן יכולה לכופו שיכנוס או שיפטור.

ויסוד הדברים הוא דאף דבאירוסין נשתעבדו הבעל והאשה זל"ז לנישואין, מ"מ עדיין אינם מחוייבין בפועל בנישואין עד הגעת זמן, דזהו הזמן שנתנו להם חכמים, ובהגעת הזמן הם משועבדים זל"ז בפועל לנישואין, ומשעה זו שהבעל משועבד לאשה לנישואין הוא חייב במזונותי', ומשעה זו אם הוא או היא מעכבין הו"ל כמורדין, וגם דכיון דהוא משועבד לה לשאתה ע"כ כל שאינו נושאה יכולה לומר לו או כנוס או פטור.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ב] בפירש"י לעיל ב' א' ומ"ח ב' פירש לחיוב המזונות בהגעת זמן דהוא כשתבע הבעל את האשה לנישואין והגיע זמן שנתנו לאשה לא נשאה, וכ"כ הטור בסימן נ"ו, - אך הרמב"ם בפ"י מאישות הי"ט העמידה כשהגיע זמן שנתנו לאיש ולא נתנו.

ולכאו' הי' נראה דבדוקא נקט לה הרמב"ם בכה"ג, שהרי עיקר חיוב המזונות בהגעת זמן הוא מכח דהבעל מחויב לשאת את האשה, וחיוב זה הוא כשתבעתו האשה לשאת אותה והגיע זמן שנתנו לו והוא חייב לשאת אותה, אך כל שתבע הבעל את האשה והגיע הזמן שנתנו לאשה, עדיין אין הבעל משועבד לשאת אותה, שהרי לא תבעתו לנישואין ומ"ט יהא חייב במזונותי', ויל"ע אם יהא סגי שתתבע אותו עכשיו, (דכבר לא יתנו לו זמן, דמשעה שתבע את האשה הי' עליו להכין עצמו), או דאכתי אינו חייב לשאת אותה עד שיעבור הזמן.

אך בדעת רש"י והטור נראה, דכל שתבע אחד מהם את הנישואין, תו הם משועבדין זל"ז לנישואין,[[2]](#footnote-3) דמעיקרא באירוסין נשתעבדו לנישואין כשיתבע אחד מהן, ואך דעד שהגיע הזמן שנתנו לאשה עדיין אין הבעל משועבד לשאת אותה, אבל כשהגיע הזמן שנתנו לאשה, משועבד גם הבעל לשאת אותה וע"כ יש לה מזונות.[[3]](#footnote-4)

**ג**

ג] הריטב"א כתב, ז"ל, אוכלת משלו, פירוש שחייב במזונותי' וה"ה בכסותה ופרנסתה כאלו נכנסה לחופה והוא ג"כ זוכה במציאתה ובמעשה ידי', עכ"ל, ונתחדש בדבריו דבהגעת זמן זוכה הבעל במציאתה ובמעשה ידי', ואף דעיקר חיוב המזונות בהגעת זמן הוא משום שהבעל מעכב, וכל שאין בידו לשאת אינו חייב במזונות, מ"מ אחר שחייבוהו במזונות מכח הא דהוא מעכב, זוכה אף במציאתה ובמעשה ידי'.

והנה בפירש"י מהדו"ק שהביא השטמ"ק לקמן ס"ג א' כתב דהו"מ למיפרך למ"ד דמורדת הוא ממלאכה, דא"כ מ"ש מורדת בארוסה, הרי ארוסה לאו בת מלאכה היא שאין מעשה ידי' לבעל עד שתנשא ותזון משלו, והריטב"א שם כתב, ז"ל, וי"ל כגון שהגיע זמן והיא אוכלת משלו שהיא חייבת לעשות בצמר ודאי ואולי חייבת ג"כ לאפות ולבשל, עכ"ל,[[4]](#footnote-5) וזה לטעמי' דאחר הגעת זמן הוי מעשה ידי' לבעלה, ונסתפק הריטב"א אם היינו רק דעושה בצמר, או דחייבת ג"כ לאפות ולבשל, ולכאו' הוא משום דהא דעושה בצמר הוא כדי שיהא מעשה ידים לבעל, וע"כ גם בהגעת זמן חייבת בכך, אך הא דחייבת לאפות ולבשל אי"ז כדי שירויח הבעל את מעשה ידי', וי"ל דהוא רק כשהיא נשואה, - אך בד' רש"י מבו' דאף אחר הגעת זמן אין מעשה ידי' שלו,[[5]](#footnote-6) וכ"כ הרא"ה לקמן ע' א' וק"ז א', וכ"ה מבו' בד' התורי"ד לעיל מ"ח ב' לדעת משנה אחרונה, (ועיי"ש שכתב דבזה פליגי משנה ראשונה ומשנה אחרונה, ונתבאר באורך בסימן ו', עיי"ש).

ד] ורוח בבי מדרשא לפרש טעם הפלוגתא בזה דהוא בעיקר חיוב מזונות בהגעת זמן, דלהריטב"א הוא חיוב מזונות דאישות, וכ"נ גם ממש"כ בפירש"י לעיל ב' א' דהבעל חייב במזונות אשתו מתקנ"ח, ומשמע דהוא מכלל חיוב המזונות דאישות, ובפשוטו היינו דכיון דהגיע הזמן שהוא חייב לשאת אותה, ומכח הנישואין הוא מתחייב לזון אותה, הרי דאף אם לא נשא אותה, מ"מ אינו נפטר מחיוב המזונות דמכח הנישואין, וכיון דהוא חייב בחיוב מזונות דנישואין ע"כ הוא זוכה במעשה ידי' דומיא דנשואה, אך לרש"י במהדו"ק והרא"ה הוי חיוב המזונות בהגעת זמן משום קנס על מה שאינו כונסה, וע"כ אי"ז טעם שיזכה במעשה ידי'.

ה] אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי בגמ' בריש מכילתין דנו דאף כשהוא אנוס מלכנסה הוא חייב במזונותי', ולפ"ז ודאי דאין החיוב משום קנס, ואף די"ל דלאידך לישנא דבאונס אינו חייב לכנסה הוי החיוב משום קנס, אי"ז במשמעות הגמ' דבזה הוא דפליגי לישני, וגם דהרי בגמ' שם מדמי דין אונס דהתם לדין אונס בגיטין, ואם הא דבאונס פטור הוא משום דחיוב המזונות הוא משום קנס ובאונס אין מקום לקנסו, אין ללמוד מזה לדין אונס בגיטין, ועוד, דמשמעות ד' הרא"ה דפשיטא לי' הך מילתא דבהגעת זמן אינו זוכה במעשה ידי' ולא תליא בפלוגתת לישני.

ובע"כ דטעם הסוברים דאינו זוכה במעשה ידי' הוא כמש"כ הרא"ש לקמן ק"ז ב' לגבי יבם שעמד בדין וברח דאף דחייב במזונותי' מ"מ אינו זוכה במעשה ידי' משום דליכא איבה, וה"נ הוא בהגעת זמן דאף דחייב במזנותי' מ"מ אינו זוכה במעשה ידי' משום דליכא איבה.

ו] ובביאור הפלוגתא אם זוכה הבעל במעשה ידי', נראה דלא פליגי אם איכא בכה"ג איבה, אלא יסוד הפלוגתא הוא בגדר התקנה דהגעת זמן, דל' הריטב"א הוא דכאילו נכנסה לחופה, והיינו דגדר התקנה שחייב במזונותי' הוא דהחשיבוהו כמו שהכניסה לחופה, וכיון דחשבינן לה כמו שנכנסה לחופה הויא ככל נשואה דזוכה במעשה ידי', ואף דליכא הכא חשש איבה, מ"מ לא חילקו חכמים בדבר, ובכל נשואה זוכה הבעל במעשה ידי', - אך בדעת החולקים נראה דהא דחייב במזונותי' לאו היינו שהחשיבוהו כמו שהכניסה בחופה, אלא היינו דמתקנ"ח דלא רק כשנכנסה לחופה חייב במזונותי' אלא אף קודם לכן חייב במזונותי' משעת הגעת זמן, ולא תיקנו כן אלא לענין מזונות ולא לענין מעשה ידי', דע"ז ליכא טעם לתקן כיון דליכא איבה.

**ד**

ז] ויש להוסיף דמצינו דאזלי רש"י במהדו"ק והרא"ה והריטב"א לטעמייהו בזה, והוא בהא דתניא לקמן נ"ח א' דבד"א אמורים בארוסה אבל בנשואה דברי הכל מחצה חולין ומחצה תרומה, ובפירש"י כתב דהוא משום דבארוסה שהיא בבית אבי' טרח אבי' למכור ומשא"כ בנשואה, וכ"כ הריטב"א, - אך בפירש"י במהדו"ק שם כתב, ז"ל, מחלוקת בארוסה דכיון שלא נשאת לו עדיין אין מזונותי' עליו כ"כ הלכך סגי בתרומה לחודה וכו', אבל בנשואה וכו' הואיל וכל חסרונה עליו חייב במזונותי' משלם בלא טורח, עכ"ל, ועד"ז כתב הרא"ה, ז"ל, מחלוקת בארוסה, משום דעיקר חיוב מזונות ליתי' עד שעת נישואין וכו', עכ"ל.

ונראה דלטעמייהו אזלי דרש"י במהדו"ק והרא"ה לטעמייהו דגדר חיוב מזונות בהגעת זמן אינו משום דהחשיבוהו כמו שהכניסה לחופה, אלא היינו דהוסיפו חכמים וחייבוהו במזונות אף דלא הכניסה לחופה ואי"ז זמן עיקר חיוב המזונות, וע"כ קייל חיוב המזונות בהגעת זמן מבנשואה, אך לדעת הריטב"א דגדר חיוב מזונות בהגעת זמן הוא דהחשיבוהו כמו שהכניסה לחופה ויש בזה לעיקר חיוב מזונות, הרי לא קייל חיוב מזונות זה מחיוב מזונות דנישואין, דהרי אי"ז חיוב מחודש שחייבו אף בהגעת זמן, אלא מכח הא דהחשיבוהו כמו שהכניסה לחופה איכא לעיקר חיוב מזונות דנשואה, והוא חד חיובא עם חיוב מזונות דנשואה ואין לחלק ביניהם.

**ה**

ח] ובעיקר הך מילתא דבהגעת זמן יש בה לדין חיוב מזונות דנישואין מכח הא דהוא חייב לשאת אותה, יש להוסיף דמצינו גדולה מזו בד' כמה מקמאי שפירשו בדעת רבה בנדרים ע"ג ב' דבהגעת זמן זוכה בזכותי הנישואין מדאורייתא, ואי"ז רק טעם בתקנ"ח דחייבוהו משעה זו בחיובי הנישואין.

דהנה בנדרים שם פליגי ר"א ורבנן דלר"א אחר הגעת זמן מיפר הבעל נדרי' ולרבנן אין מיפר הבעל נדרי', ואמר רבה דר"א ומשנה ראשונה אמרו דבר אחד, והיינו דלמשנה ראשונה כ"ה דאוכלת בתרומה בהגעת זמן ה"נ מיפר נדרי', ודחינן התם דעד כאן לא אמרי משנה ראשונה אלא בתרומה דרבנן, ופירשו הראשונים דהיינו כמו שאמרו בסוגיין דמדאורייתא ארוסה אוכלת בתרומה, וכל הא דאינה אוכלת הוא מדרבנן, ולאחר הגעת זמן דליכא למיחש למידי אוכלת.

ובדעת רבה דמדמי דכ"ה דאוכלת בתרומה ה"נ מיפר הבעל נדרי', אף דהא דבארוסה אין הבעל מיפר נדרי' הוא מדאורייתא, מבו' בפשוטו דהא דמהני הגעת זמן הוא מדאורייתא, וכ"כ התוס' הרשב"א לקמן נ"ח א' בשם ר"י דהגמ' שם מעיקרא ס"ל דלא כעולא ואין ארוסה אוכלת בתרומה מה"ת, ואפ"ה לאחר הגעת זמן היא אוכלת, וזהו דמדמינן דה"נ מיפר הבעל נדרי', והתוס' הרשב"א שם נחלק ע"ז ופירש דכבר ידעינן דהא דהבעל מיפר נדרי' הוא משום דע"ד בעלה נודרת, אלא דמדמינן דהי' בדין לגזור אטו שאר ארוסה, וכ"ה דלא גזר ר"א אחר הגעת זמן אטו שאר ארוסה, ה"נ היא אוכלת בתרומה וכמשנה ראשונה, והרמב"ן בסוגיין כתב בע"א דלמשנה ראשונה דלא חיישי לסימפון נודרת על דעתו ולמשנה אחרונה דחיישי לסימפון אף היא אינה נודרת על דעתו, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין בשם רבותיו, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש והר"ן בנדרים שם ובד' הרשב"א בקידושין ה' א' דלדעת רבה בנדרים מהני הגעת זמן מדאורייתא לחשבה כנשואה להפרת נדרי', ואי"ז מטעמא דע"ד בעלה נודרת.[[6]](#footnote-7)

ט] ובביאור הך מילתא דאחר הגעת זמן מיפר הבעל נדרי' מדאורייתא, הי' מקום לפרש דהיינו דאחר הגעת זמן דכבר הגיע הזמן שהם משועבדין זל"ז לנישואין חשבינן לה כנשואה, וכ"ה מבו' התוס' הרשב"א שפירש כן, והק' ע"ז, ז"ל, דאלא מעתה הגיע זמן יירשנה בעלה ויטמא לה וכל דיני נשואה הואיל והיא כנשואה מן התורה, עכ"ל.

ובישוב דעת ר"י י"ל דהא דבהגעת זמן מיפר נדרי' מדאורייתא, אי"ז משום דחשבינן לה כנשואה, אלא היינו דכיון דהפרת נדרים הוא מזכותי הבעל באשתו, ע"כ אף בהגעת זמן דהיא משועבדת לו לנישואין כבר זוכה הוא בזכותי הנישואין, דכיון דהוא זכאי לנישואין ושיהא לו לכל זכותי הנישואין, ע"כ אף אם לא נשאת לו בפועל מ"מ הוא זוכה בזכותי הנישואין, אך ליורשה וליטמא לה דתליא במה שהיא שארו, הרי דכל זמן שלא נשאת ל"ה שארו ואינו יורשה ומיטמא לה.

י] ובדעת התוס' הרשב"א שהק' כן ולא ניח"ל לחלק בזה, י"ל דהוא משום דלד' ר"י מהני הגעת זמן גם לגבי תרומה דאף דארוסה אינה אוכלת מדאורייתא מ"מ בהגעת זמן היא אוכלת בתרומה, ואכילת תרומה אינו מזכותי הבעל באשתו, ואפ"ה מהני לזה הגעת זמן, והרי דבהגעת זמן חשיבא כנשואה, וא"כ הי' בדין שאף יהא יורשה ומיטמא לה.

יא] ונראה די"ל בזה בדעת ר"י, דהנה בעיקר מה שפירשו ר"י ודעימי' בדעת רבה דארוסה אינה אוכלת בתרומה מדאורייתא, צ"ע דמ"ט אוכלת בתרומה מדין קנין כספו וכמו שאמר עולא, - ובד' התוס' הרשב"א מבו' שפירש דהיינו דס"ל דאשת כהן אינה בכל קנין כספו, דרק עבדים חשיבי כקנין כספו, וצ"ל לפ"ז דהא דנשואה אוכלת הוא מקרא דכל טהור בביתך יאכל אותו, ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דתניא ביבמות ס"ו א' דאשת כהן אוכלת מקרא דקנין כספו.

אך בישוב דעת ר"י י"ל דלעולם הא דאשת כהן אוכלת הוא מקרא דקנין כספו וכדתניא ביבמות, ואפ"ה ארוסה אינה אוכלת, דלא חשיבא כקנין כספו, שהרי עיקר הא דאשת כהן חשיבא כקנין כספו כתב התוס' הרא"ש בקידושין ה' א' דהוא משום דהבעל מושל עלי', ודלא כמש"כ בפירש"י לקמן נ"ח א' דהוא משום שקנאה בכסף, וכשקנאה בשטר וביאה אוכלת משום דהוקשו הויות להדדי, ולפ"ז י"ל דכל זמן שעדיין לא הגיע זמן הנישואין אכתי לא חשיב דהבעל מושל עלי', כיון דאכתי אין לו לזכויות הנישואין, ורק בהגעת זמן שכבר יש לו לזכויות הנישואין חשיבא כקנין כספו, - ולפ"ז שפיר י"ל דלענין ליורשה וליטמא לה ל"מ הגעת זמן, דהרי לא חשבינן לה כנשואה, אלא דיש לו לזכויות הנישואין, ומכח זה הוא דחשבינן לה כקנין כספו ואוכלת בתרומה.

יב] ואמנם במש"נ לפ"ז דאין הבעל יורשה, לכאו' תליא בגדר דין ירושת הבעל, דהתוס' לעיל נ"ו ב' סוד"ה קסבר כתבו דירושת הבעל ל"ד לשאר ירושות שבאות מחמת קורבה, ולכאו' מכוון דבריהם דירושת הבעל אינה מחמת קורבה אלא מחמת זכויות הבעל באשתו, ולפ"ז הרי דאם בהגעת זמן זוכה הבעל בכל הזכויות באשתו, אף הוא יורשה.

ומצינו כן בד' התורי"ד לעיל מ"ח ב' שכתב דלמשנה ראשונה דאוכלת בתרומה אף חשיבא כאשתו למציאתה ולמעשה ידי' ולירושתה, ועמש"נ בדעתו בסימן ו', ולא כתב דחשיבא כאשתו ליטמא לה, וזה מתפרש כמש"נ, דס"ל דבהגעת זמן כבר זוכה בזכויות הנישואין, וס"ל דגם ירושתה הוא מזכויות הבעל באשתו, וע"כ הוא יורשה בהגעת זמן, אך ודאי דאינו מיטמא לה דלא חשיבא כלל כנשואה.

**ו**

יג] בעיקר מש"נ דחיוב מזונות בהגעת זמן הוא כחיוב המזונות בנישואין, הנה אמנם מצינו לחד מקמאי דפליג ע"ז, והוא בד' התוס' הרא"ש לקמן צ"ז ב', במה שאמרו שם במגורשת ואינה מגורשת דבעלה חייב במזונותי' משום דהיא אגודה מחמתו, והתוס' הרא"ש שם כתב בדעת רש"י דהיינו אפי' בארוסה, וכתב ע"ז, ז"ל, ויש מקשים על פירושו היכי מצי לפרש מן האירוסין הא אפי' כשאינה גרושה ארוסה לית לה מזוני, ונראה לי דלא קשה דכיון שהיא מגורשת ואינה מגורשת ואגידא בי' ולא מציא לאינסובי לעלמא חייב במזונותיה ואין חילוק בין מן האירוסין בין מן הנישואין והוה "כמו הגיע זמן ולא נשאו", עכ"ל, ומבו' בדבריו דגדר חיוב המזונות בהגעת זמן הוא מכח הא דאגידא בי', ודמי להא דמגורשת ואינה מגורשת חייב במזונותי' אף דהוא ספק אם היא אשתו משום דאגידא בי'.

והפנ"י לקמן שם כתב לדון כן דהא דחייב במזונותי' במגורשת ואינה מגורשת אף בארוסה הוא משום דאגידא בי', והק' דא"כ מ"ט בכל ארוסה אינו חייב במזונותי' קודם הגעת זמן מכח הא דאגידא בי', וכתב די"ל דהא דאינו נושאה עד הגעת זמן הוא לטובתה דממתין עד שיגיע הזמן שנתנו לה, וע"כ אינו חייב במזונותי', - וצ"ע דא"כ מ"ט כשהאשה תובעת נישואין ונותנים זמן לבעל אינו חייב במזונותי', הרי בכה"ג מה שאינו נושאה אינה לטובתה אלא לטובתו.

יד] ולכאו' י"ל בזה דהנה התוס' הרא"ש לעיל ב' א' כתב בתו"ד בחיוב מזונות בהגעת זמן דהיינו דאו פרנסני או כנסני לחופה, ולכאו' הוא כדבריו לקמן צ"ז ב', - והיינו דאם חיוב מזונות בהגעת זמן הוא חיוב מזונות דאישות מכח הא דהגיע זמן הנישואין ואף אם אינו נושאה אי"ז פוטרו ממזונות, אי"ז משום שהיא באה לו בטענה דאו פרנסני או כנסני לחופה, אלא הוא משום דהוא חייב במזונותי' אף כשאינו כונסה לחופה, - ועוד דהרי גם כשכונסה לחופה הוא חייב במזונותי', וא"כ אין לומר בזה או פרנסני או כנסני לחופה, שהרי בכל ענין הוא חייב במזונותי', - והול"ל פרנסני אף שאינך כונסני לחופה.

ונראה דד' התוס' הרא"ש מתפרשים כדבריו לקמן דחיוב המזונות בהגעת זמן הוא משום שהיא אגודה בו, ולפ"ז י"ל דחיוב זה הוא רק כשאינו כונסה לחופה, דכל שהוא כונסה לחופה כבר אינה אגודה בו, שהרי כבר יש לה את הנישואין, אלא דהוא חייב במזונותי' מדין חיוב המזונות דנישואין, ורק קודם הנישואין שהיא אגודה בו בלא שיש לה את הנישואין, והוי כמו שאגודה בו בחינם, הוא דאיכא לחיוב המזונות דאגודה בו.[[7]](#footnote-8)

ונראה דעד"ז הוא בהא דקודם הגעת זמן אינו חייב במזונותי', דלא חשבינן לה כאגודה בו בחינם, אלא היא ממתנת לזמן הראוי לנישואין, וע"כ אינו חייב במזונותי', ומשא"כ במגורשת ואינה מגורשת שכבר אינה עומדת לנישואין, ונמצא שהיא אגודה בו בחינם, וע"כ הוא חייב במזונותי' אף קודם הגעת הזמן, ול"ד לכל ארוסה קודם הגעת זמן דאינה עומדת לגירושין אלא שיישא אותה, וע"כ לא חשבינן לה כאגודה, אלא היא ממתנת לזמן הראוי לנישואין.[[8]](#footnote-9)

**ו**

טו] בגמ' אמרו דקטנה בין היא ובין אבי' יכולין לעכב, ופירש"י דהיינו דיכולין לעכב מלינשא עד שתגדיל, והיינו משום דהנישואין קשים לה,[[9]](#footnote-10) והרמב"ן כתב דבכה"ג אין לה מזונות, כיון דהבעל אינו מעכב אלא האשה או אבי' מעכבין.

אך כתב הרמב"ן ע"ז, ז"ל, ואיכא מ"ד מזונות נמי אית לה דתקנתא דידי' היא שלא תמרוד ותיפוק וכו',[[10]](#footnote-11) והא משתבש שהרי אם הן רוצות לינשא והבעל מעכב אין להן מזונות ואע"פ שתקנה שלו היא, עכ"ל, ועד"ז כתב הר"ן, והיינו דאם בכה"ג שהאשה מעכבת מ"מ כיון דהוא גם לטובת הבעל חייב במזונות, כ"ש דהיכא דהאשה תובעת לינשא והבעל מעכב משום שלא הגיע הזמן דיהא חייב במזונות.

וצ"ב דמה מייתי מהא דאין הבעל חייב במזונות כשהיא תובעת נישואין והוא מעכב, הרי התם אכתי לא הגיע הזמן, וכל מש"כ הני קמאי דחייב במזונות הוא כשהגיע הזמן, ובזה הוא שחידשו דאף דהיא מעכבת מ"מ כיון דהוא גם לטובת הבעל חייב במזונות.

טז] ונראה בביאורו, דס"ל להרמב"ן דלהני קמאי בע"כ דחיוב המזונות אינו כלל מכח הגעת הזמן, ודלא כמש"נ לדעת ש"ר, דאם הוי החיוב מכח הגעת הזמן והיינו מכח הא דמוטל עליו לשאת אותה, הרי ודאי דכשהיא מעכבת אין מוטל עליו לשאתה, ולא שייך בזה עיקר חיוב המזונות דהגעת זמן, והו"ל כמו שלא הגיע הזמן, - וממש"כ הני קמאי דחייב במזונות בכה"ג, בע"כ דעיקר חיוב המזונות הוא מכח האירוסין עצמן, אלא דכל זמן שהאשה מעכבת מלינשא אינו חייב במזונותי', וע"כ הוא דבקטנה דהעיכוב הוא גם לטובת הבעל חייב במזונות, וזהו שהק' הרמב"ן דא"כ הי' בדין דכשהאשה תובעת נישואין והבעל מעכב יהא חייב במזונותי'.

יז] ואמנם הנה קשיא טובא ע"ז מסוגיית הגמ' בריש מכילתין דאף כשהגיע הזמן אם חלה הוא או חלתה היא או פירסה נדה אינו מעלה לה מזונות, והיינו משום דאינו מעכב, ומ"ט בקטנה הוא חייב במזונותי', והרי בקטנה הוא רוצה לשאת אותה והיא אינה רוצה ואינו מעכב כלל, ואפ"ה אמרינן דכיון דהוא גם לטובתו חייב במזונותי', ולכאו' כ"ש דיש לחייבו באונס אף דלא חשיב דהוא מעכבת את הנישואין.

והרמב"ן עמד בזה וכתב, ז"ל, ואע"ג דקי"ל דהיכא דאיתנוס אינהי כגון חלה וחלתה א"נ פירסה נדה לית להו מזוני, הכא אית לה דהתם איכא למימר מן שמיא קנסוהו אבל קטנה לאו בת נשואין היא מעיקרא, עכ"ל, ולכאו' היינו דבקטנה מעיקרא לא היתה עומדת לנישואין, ומשא"כ באונס שאירע אח"כ, וצ"ב בטעם החילוק בזה.

1. והריטב"א כתב דאם קבעו זמן מחלו, והיינו דאף דנתנו חכמים זמן דאינו משועבד לנישואין עד זמן זה, מ"מ אם קבעו זמן הם משועבדים לנישואין אף קודם זמן זה. [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאו' יש להוכיח כן מהא דתנן בנדרים דלר"א בהגעת זמן הואיל והבעל חייב במזונותי' יפר, וס"ד בגמ' שם דהוא דינא דאורייתא, ונתבאר להלן, ולכאו' הרי חיוב המזונות תליא במה שהבעל משועבד לשאת את האשה, והפרת נדרים תליא במה שהאשה משועבדת לינשא לבעל, וחזינן דב' החיובים חלים בזמן אחד. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע"ד הך מילתא דהשעבוד דתרוייהו תלוי זב"ז, הוא בהא דלדעת הרמב"ם ודעימי' בבתולה שנותנין לה י"ב חדש נותנין אף לבעל י"ב חדש, ובאלמנה דנותנין לה ל' יום נותנין אף לבעל ל' יום, וצ"ב, ואף אי נימא דבאלמנה אין עושין סעודה גדולה כ"כ וסגי בל' יום, אכתי תיקשי דמ"ט בבוגרת ששהתה י"ב חדש נותנין לבעל ל' יום, ולגבי הבעל מאי נפ"מ במה ששהתה י"ב חדש, ובע"כ דהוא כמשמעות ל' הר"ן והמאירי דהוא תלוי בדידה, והיינו דאינה משועבד לה יותר ממה שהיא משועבדת לו, וכיון דהיא אינה משועבדת לו אלא לאחר י"ב חדש, אף הוא לא נשתעבד לה אלא לאחר י"ב חדש, וזהו לישנא דמתניתין דכשם שנותנין לאשה כך נותנין לאיש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שכתב לישב עוד, ז"ל, א"נ בכל ארוסה והיא מורדת מלכנוס כדי שלא תעשה לו המלאכות שהאשה עושה לבעלה וכדרך שאנו דנין אותה במורדת מתשמיש מפני שאינה רוצה לכנוס לחופה, עכ"ל, והיינו דכ"ה דארוסה הויא מורדת מתשמיש משום שאינה רוצה לכנוס לחופה, וה"נ הויא מורדת ממלאכה משום שאינה רוצה לכנוס לחופה, - אך בתי' קמא לא נקט הריטב"א כן דחשבינן לה כה"ג כמורדת ממלאכה, וכן נקט רש"י במהדו"ק, וצ"ב דמ"ש דחשבינן לה כמורדת מתשמיש ולא חשבינן לה כמורדת ממלאכה, - ולכאו' מדבריהם מקור נאמן למש"כ הגרע"א לקמן ע' א', ז"ל, דשאני תשמיש דמיד שמגיע זמן מחוייב לישא אותה דהיינו לשמשה, וא"כ מיד בארוסין הוי כמשעבד עצמו מעכשיו ולאחר ל' וכו', משא"כ לענין מזונות דאין החיוב ממילא רק כשנשא אותה והוא בעלה תיקנו רבנן מזונות, עכ"ל, והיינו דתשמיש הוא עיקר שעבוד הנישואין, ומשא"כ במזונות דהוא חיוב שמתחייב לאחר הנישואין ואי"ז מעיקר שעבודם, וע"כ הוא דאף ארוסה שאינה מתרצה לינשא חשיבא כמורדת מתשמיש דגם עכשיו היא משועבדת לבעל לינשא ולשמש, ומשא"כ במלאכה דקודם הנישואין אינה משועבדת לו כלל למלאכה, ואף דאם תינשא תהא חייבת במלאכה, מ"מ עכשיו שאינה נישאת ולא חייל עיקר חיוב מעשה ידים לא חשיבא כמורדת ממלאכה, ול"ד לתשמיש דגם קודם שנשאת היא משועבדת לו לינשא ולשמש, וכמש"כ הגרע"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם ל' רש"י עד שתנשא ותזון משלו, ומשמע דהא דאין מעשה ידי' של ארוסה שלו הוא משום שאינו חייב במזונותי', ולפ"ז אחר הגעת זמן הוו מעשה ידי' שלו, - אך אי"ז מתישב דא"כ מאי קשיא לי' דארוסה בת מלאכה היא, הרי אחר שהגיע הזמן הויא בת מלאכה, וביותר, שהרי עיקר הא דארוסה הויא מורדת הוא אחר שהגיע הזמן, דקודם שהגיע הזמן אינה חייבת לינשא ול"ה מורדת, ואמנם בד' הריטב"א לקמן שם מבו' דשפיר משכח"ל ארוסה מורדת אף קודם שהגיע הזמן, ושמא הוא כשהיא מורדת ואומרת שאינה רוצה לינשא כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה לפ"ז הרי דלדעת רבה בנדרים חיוב המזונות בהגעת זמן הוא חיוב מזונות דאישות ומשום דחשבינן לה כנשואה, וזהו שאמר ר"א דהואיל וחייב במזונותי' יפר, דהא דחייב במזונותי' הוא משום דחשבינן לה כנשואה, וה"נ הוא מיפר נדרי', וקרוב הדבר דגם לפ"מ דדחינן לה, מ"מ לא הדרינן בן בגדר חיוב המזונות דהוא חיוב מזונות דאישות, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונתחדש לפ"ז דבכל נשואה ליכא לחיוב המזונות דאגודה בו, אלא יש בזה לחיוב מזונות מתקנ"ח, וזה דלא כמש"כ בתשו' הריטב"א סימן ק"נ דמורדת חייב הבעל במזונותי' אף דאינה משמשת את הבעל, וכתב ללמוד לזה מהא דבמגורשת ואינה מגורשת חייב הבעל במזונותי', ולפ"ד הרא"ש נראה דל"ד זל"ז, דבנשואה אין הבעל חייב במזונותי' מכח הא דהיא אגודה בו, ורק במגורשת דאינה מגורשת דאין לה נישואין והיא אגודה בו בחינם ושלא מדעתה הוא דחייב הבעל במזונותי' מכח האיגוד. [↑](#footnote-ref-8)
8. וי"ל עוד עד"ז דכל הא דחייב במזונותי' משום דאגודה בו הוא היכא דהא דאגודה בו הוא שלא מדעתה, וע"כ אחר הנישואין דהיא אגודה בו מדעתה ליכא לחיוב מזונות זה, וה"נ קודם הגעת הזמן דהיא אגודה בו מדעתה, שהרי ע"ד כן נתארסה שלא יישאנה אלא לאחר הגעת הזמן, ורק אחר הגעת הזמן כשאינו נושאה הוא דחשבינן דהיא אגודה בו שלא מדעתה, וה"נ הוא במגורשת ואינה מגורשת. [↑](#footnote-ref-9)
9. השטמ"ק כתב בשם הר"י מיגש, ז"ל, יכולין לעכב מליכנס לחופה עד שתגדיל ואע"פ שאבי' רוצה למסור אותה לבעלה כשהיא קטנה מציא מעכבא עלי', וטעמא מאי משום דכי זכי לי' רחמנא לאב למימסרה לחופה ה"מ כשהיא נערה דבת מסירה לחופה היא אבל כשהיא קטנה דלאו בת מסירה היא לאו כל כמיני' הוא, עכ"ל, והוא חידוש רב דאין זכאי האב למסור את בתו קטנה לחופה, וצ"ע מכ"ד דמשמע דלא כן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. הרמב"ן הק' ע"ז דאם הוא גם תקנה דהבעל, א"כ מ"ט אמרו דרק בין היא ובין אבי' יכולין לעכב, ולא אמרינן דגם הבעל יכול לעכב, ובע"כ דאי"ז תקנה דבעל, - אך בדעת י"מ אלו י"ל דאה"נ דגם הבעל יכול לעכב, וכמש"כ כן הריטב"א. [↑](#footnote-ref-11)