חבורה ל
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / סת_ם - הרב משה יפהן / חבורות

חבורה ל. השלמה לדין טעיות

הנה בביאור דעת הבית הלוי בדעת הרמב"ם דחילק באופן זה דאם רוב דפי הספר יש בהם ארבע טעיות יגנז אמנם אם תיקן אז אם במיעוט שנשאר יש דף אחד שיש בו פחות מארבע טעויות יתקן. ויש לעיין מה גדר סברא זו.

ונראה באופן זה דהנה אמרנו שיש לחלק את הנידון בסוגייתנו לשניים יש את המצב לפני התיקון שהוא משובש ויש את המצב לאחר התיקון שכלפי זה נאמר בגמרא דאחרי התיקון עדיין הוא מיחזי כמנומר.

והנה בעצם הסוגיא ביארנו דאם כל דף יש בו ארבע טעויות שגם אחרי התיקון הוא יהיה מיחזי כמנומר אז זהו הסיבת גניזה שכל דף יהיה מיחזי כמנומר זה ספר משובש אמנם אם יש דף אחד שלא יהיה מיחזי כמנומר אין זה ספר משובש.

אמנם בדעת הרמב"ם לפי הבית הלוי נראה באופן זה דהנה לפני התיקון אם רוב דפי הספר יש בהם ארבע טעויות זה ספר משובש ובזה דינו ליגנז. וכלפי זה לא אמרינן שדף אחד מציל. אמנם אם עבר ותיקן את רוב הספר אם כן אין זה כבר ספר משובש אלא שהוא מיחזי כמנומר באופן שרובו יש בו ארבע טעויות והנה מיחזי כמנומר זהו חיסרון דאין זה זה קלי ואנוהו כמבואר בר"ן במגילה ואם כן באופן שיש דין להציל דף אחד כגון שבנותר יש דף אחד שאין בו ד' טעיות ואותו צריך להציל אם כן מצילים את שאר הדפים הגם שיש בהם פסול שהם מיחזי כמנומר.

עוד יש לדון כמה טעויות נחשבים כשני טעיות הצפנת פענח נסתפק האם טעות באותיות היא שני טעיות או כל מילה נחשבת כטעות אחת והנה נפק"מ באופן של התיקון דהנה יש שני אופני תיקון יש אופן של תלייה בין השיטים ויש אופן של גירוד וכתיבה מעל הגרד. והנה מבואר דאופן של התלייה הוא נחשב מיחזי כמנומר ויש לעיין מדוע לא ניתן לגרד ולכתוב מעל הגרד ומצינו בשני טעמים בפוסקים יש שביארו התשב"ץ ח"א סימן קכה. הופיע בפתח הגליון על השו"ע.משום שזה גם מנומר משום שהגרד והכתיבה על גביו זה ניכר ויש שביארו וזה הריב"ש בסימן ז. משום שאסור לשנות את גודל האותיות. וממילא צריך לתלות והתלייה היא מנומרת. וממילא יש לעיין באופן שיש לו שני טעיות של אות שחיסר שתי אותיות האם נחשב כטעות אחד או כשתיים בין כלפי תלייה בין כלפי גירוד. והנה יש להביא ראיה מהריטבא שמבואר שכששינה שני מילים יגר שהדותא וכתב במקומם גל עד וכן להפך זה נחשב שני טעיות ואין בזה עדיין דין לתקן. ואע"פ שיש כאן הרבה אותיות שיש בהם טעות אלא דיש לדון באופן שיש שני אותיות שטעה בהם באותה מילה דאולי כאן צריך לכתוב מילה אחרת אמנם לעשות שתי תליות באותה מילה זה מיחזי כשני טעיות אמנם עדיין יהיה אפשר לגרד את כל המילה ולכתוב מילה אחרת במקומה כמו שעושים שם. ואז יחשב טעות אחת רק אפשר שלתלות פעמיים נחשב כשני טעויות. וכן שייך לדון דבשני אותיות אחד ליד השני נחשב טעות אחת כיוון דזהו תלייה אחת וזהו גם לדידן ולפי"ז אין הוכחה מדברי הריטבא דבאופן שהאותיות אינם אחד ליד השני שייחשב כשני טעיות ומכל מקום מבואר דניתן לגרד.

ומבואר בדברי הריטב"א חידוש דפחות משלשה אינו צריך תיקון כלל וכשר הס"ת כצורתו.

ועיין בירושלמי במגילה פ"א ה"ט [וכ"ה בירושלמי שבת] דמייתי להך ברייתא בשינוי לשון תני ספר תורה שיש בו שתים ושלש טעיות בכל דף ודף מתקנו וקורא בו ארבע אין קורא בו, ומבואר כאן בברייתא דאף בשתי טעיות צריך לתקן, ודלא כהריטב"א, ועיין עוד במסכת סופרים פ"ג ה"ט ספר שיש בו טעות אל יקרא בו וכמה יהא אחד בדף דברי רבי יהודה רשב"ג אומר אפילו שלשה בדף אל יקרא בו, וצ"ע מאי אפילו דקאמר רשב"ג, ועיין בגאון שמגיה אפילו אחד בשלשה דפין אל יקרא בו, ולכאו' נראה מדברי ר"י דעד שיהא בו טעות בדף יכול לקרוא בו בלא תיקון, ודלא כשיטת כל הראשונים דלא פסקו כהריטב"א והצריכו תיקון אף בטעות אחת, ועיי"ש בנחלת יעקב שמגיה אחרת באופן שלא יהיה משם סתירה לסוגיין.

והגרא"י דן די"ל דהמסכת סופרים שם לא קאי כלל לענין הכשר ס"ת לקרות בו, אלא לענין האיסור להשהות ספר שאינו מוגה, דלענין זה כל שאין בו טעות אחד בדף מותר להשהותו, ולעולם לענין לצאת בו יד"ח קריאת התורה כל שיש בו טעות אחת אין קורין בו.

השאגת אריה בסימן ל"ו דן מה הטעם שבזמן הזה אין מקיימים כל אחד ואחד מצות כתיבת ס"ת, ועיי"ש שהביא את דברי הרא"ש בהלכות ס"ת סימן א' שכתב ז"ל וזהו בדורות הראשונים שהיו כותבים ס"ת ולומדים בו, אבל האידנא שכותבין ס"ת ומניחין אותו בבתי כנסיות לקרות בו ברבים מצות עשה היא על כל איש מישראל אשר ידו משגת לכתוב חומשי התורה ומשנה וגמרא ופירושיה להגות בהן הוא ובניו כי מצות כתיבת התורה היא ללמוד בה כדכתיב ולמדה את בני ישראל שימה בפיהם כו' עכ"ל, והבית יוסף ביו"ד סימן ע"ר תמה ע"ז שהחליף הרא"ש מצות כתיבת ס"ת בכתיבת גמ', ועוד מה טעם הוא שכותבין ס"ת ומניחין אותו בבית הכנסת, אדרבה כיון דאיכא מצות כתיבת ס"ת צריך לכתוב ס"ת וללמוד ממנו, עיי"ש.

ועיין בשאגת אריה שם שרצה לפרש טעם אחר בהא דבדורות אלו אין נוהגין לכתוב ס"ת, דהנה בגמ' בקידושין דף ל' א' איתא וא"ו דגחון חציין של אותיות של ס"ת כו' בעי רב יוסף וא"ו דגחון מהאי גיסא או מהאי גיסא א"ל ניתי ס"ת ואימנינהו מי לא אמר רבה בר בר חנה לא זזו משם עד שהביאו ספר תורה ומנאום א"ל אינהו בקיאי בחסירות ויתרות אנן לא בקיאינן, ולפי"ז ביאר השאגת אריה דכיון דלא בקיאינן בחסירות ויתירות א"כ איכא ספק שמא הס"ת פסול, אלא דלענין קריאת התורה סומכים על שיטת הרמב"ם שאפשר לקרוא בס"ת פסול אבל לענין מצות כתיבת ס"ת אין כותבין מספק.

ועיין במנ"ח מצוה תרי"ג שתמה ע"ד השאגת אריה כיון דהיא מצות עשה לכתוב ס"ת היאך לא נתנו ליבם לא לשכוח, ולמה נשכח בימי האמוראים, דהא בימי התנאים לא נשכח דהא דרשו אם למקרא ואם למסורת, והיאך נשכח בימי האמוראים. ועיי"ש שמחדש דיש שני מיני חסר ויתר, אחד דע"י החסר והיתר משתנה פירוש התיבה או יוכל להשתנות, אך יש חסירות ויתירות שאין משתנה עי"ז פירוש התיבה, וכ' ז"ל והנה החלק הראשון ודאי שלא נשכח כלל, ובפרט דאנן פסקינן יש אם למסורת א"כ נדרש הרבה דינים מהכתיבה, ונפקא מינה לדיני התורה, א"כ ע"י כתיבתו המלא חסר או להיפך מהפך תורת אלוקים חיים, וחס ושלום בודאי לא נשכח אפילו כחוט השערה מהדין, ובפרט שנוגע למצות עשה של כתיבת ס"ת, וחס ושלום שתתבטל מצות עשה ע"י שכחה, כי בודאי אינו ס"ת כלל, אך אותם חסרות ויתרות שלא נשתנה פירוש המלה כלל בין חסר או יתר אינו מזיק כלל ופשיטא לי דאינו מעכב כלל, וזה שכחו כו' עכ"ל, אמנם בראשונים לא נזכר כזה חילוק איזה אות מחסר, וכן בגמ' לקמן אפשר ס"ת חסר אות אחת וקרי ליה לקוח את ספר התורה הזה נראה מדברי הגמ' דכל אות דנחסר הס"ת לא קרינא ביה לקוח את ספר התורה הזה, אך עיין בשו"ת רע"א סימן ע"ה שהביא מספר בתי כהונה בשם תשובות הרב ב"י שחילק כחילוק המנ"ח.

למעשה הרמ"א פסק או"ח סימן קמג שבחסירות ויתירות אין מוציאן ספר תורה אחר והמשנ"ב ביאר דאיירי כגון בו' או בי' או באופן שלא משנה משמעות הקריאה ומשמעות הכתיבה . והנה לדעת המנח"ח במקום שדורשים מהחיסרות אפילו שלא משנה לא משמעות הענין ולא משמעות הקריאה כן צריך להוציא ספר תורה אחרת. למעשה בשולחן ערוך משמע בכל ענין כן להוציא וקולא זו היא רק מנהגם של האשכנזים.

כלפי דינו של רב שהבא לגמור ס"ת גומר ואפילו באמצע הדף והגמרא הקשתה מברייתא שמבואר בה שתורה צריכה ליגמר בסוף הדף ובענין מקצר והולך נראה דהרמב"ם ובעקבותיו השו"ע פירשו באופן אחר ולא ברירא לי כל כך מה כוונתם במקצר והולך ומכל מקום כוונתם הוא דבשורה האחרונה כותב את כל השורה עד אמצעה ודלא כרש"י דסבירא להו דלכתוב רק מילה אחת זהו לא נחשב באמצע הדף אלא דלא ברירא לי כל כך איך נכתב מלמעלה ואפשר שלמעלה זהו אפילו יותר מקוצר.

והנה מבואר עוד מימרא בשם רב לעיני כל ישראל באמצע הדף וביארה הגמרא דהיינו באמצע השיטה ולכאורה ענינו להראות דאין יותר מה לכתוב ולא שסיים משום שהדף נגמר הגהות רע"א על השו"ע מביא בשם תשובת באר שבע שדין זה לעיכובא ואם לא עשה כן פסל.

והנה מצינו דחומשים רב אמר שיכול ליגמור היכן שרוצה גם באמצע הדף ובסוף התורה דווקא בסוף הדף. ומצינו בירושלמי הובא בתוס' ב"ב שהקפיד דחומשים יגמרו דווקא באמצע הדף כדי שלא יבוא לחתוך את הס"ת.

והנה מצינו בגמרא איתמר רבנן אמרי אף באמצע שיטה רב אשי אמר באמצע שיטה דווקא והנה הכוונה הפשוטה היא דקאי על מה דביארה הגמרא דרב איירי בסוף התורה באמצע שיטה ובזה אמר רבנן דלא חייבים לסיים התורה במצע שיטה אלא דחידש רב גם באמצע שיטה ולרב אשי אמצע שיטה דווקא. כך פירשו כל הראשונים ומצינו ברש"י פירוש מחודש. דביאר דאף באמצע שיטה הכוונה באף אינו על סוף שיטה אלא חוץ מדין אמצע הדף בעינן גם אמצע שיטה ולרב אשי באמצע שיטה ולא באמצע הדף והנה יש לעיין דאטו רבנן פליגי הברייתא דמבואר להדיא דבעינן סוף הדף. ונראה בעיני דרש"י פירש דקאי על עיקר המימרא של רב שזה בין חומש לחומש ובזה פירש רש"י דלדעת רבנן בעינן באמצע שיטה ואפשר גם בא מאמצע הדף ולדעת רב אשי רק אמצע שיטה וליכא לדין אמצע הדף. ואפשר באמת דלכו"ע אפשר אמצע הדף אלא דלדעת רבנן בעינן דווקא אמצע הדף ודלא כרב שאפשר גם בסוף הדף וסוברים רבנן כהירושלמי ולדעת רב אשי ליכא דין של אמצע הדף והיכן שירצה יעשה אמנם לא בא לפסול אמצע הדף ויש לעיין בזה. ומכל מקום להלכה פסקו הפוסקים כביאור שאר הראשונים.

שמונה פסוקים שבתורה יחיד קורא אותם מצינו בזה ארבע ביאורים. הנה רש"י ביאר דאין מפסיקין בהם ולא מחלקים אותם לשניים והתוספות הביאו בשם הרב משולם שזה למעוטי שלא יקרא אחר עמו. ור"ת התקשה שזה לא היה המנהג בזמן חז"ל שכתוב שניים שהיו קוראים בתורה לא יצאו כמבואר במגילה כא: והנה בתוספות מבואר דבזמנם השליח ציבור היה מסייע בשקט לקורא ובאמת הציבור שמע רק מאחד.

והנה הגהות אשר"י כתב שמנהגנו שרק הש"ץ קורא והעולה מברך ולפי"ז הברכה של השומע הוא מדין שומע כעונה. אמנם הרא"ש במגילה פ"ג ה"א כתב שאם אינו קורא ביחד ובנחת עם החזן זה קרוב לברכה לבטלה ויש לעיין מדוע הרי הוא שומע כעונה. ואם צריך לקרוא והברכה נתקנה על הקריאה הרי הציבור אינו שומע את קריאתו אלא את הקריאה של הש"ץ.

וכנראה הרא"ש למד דיש שני הלכות יש הלכה של קריאה והלכה של שמיעה והנה הברכה נתקנה על הקריאה אמנם בעינן שיהא לזה דין ציבור וזה על ידי שמיעת הציבור ובזה אין חיסרון דהקורא יוצא בקריאה שלו ובאותו זמן הציבור שומע מאחר כיון שהם עושים דבר זה ביחד מאותו קריאה וממילא באופן דאינו קורא זה ברכה לבטלה דהברכה נתקנה על הקריאה דיש חובת קריאה ורק דהציבור יוצא על ידי השמיעה מהחזן ובזה מתקיים הדין ציבור שנאמר בקריאה וממילא הוא צריך לקרוא בנחת. וכן פסק השו"ע סימן קמא סעיף ב'.

מצינו עוד פירוש בראשונים במרדכי שלקריאה זו יעלה רק ת"ח מיוחד ואפשר דזהו סמך לחתן תורה שאנו נוהגים היום

ובדעת הרמב"ם פי"ג מהלכות תפילה ה"ח מצינו חידוש רב שניתן לקרוא פסוקים אלו ביחיד ולא בעינן ציבור והכוונה שניתן לברך עליהם והשיג עליו הראבד ודבר זר הוא וציבור להיכן הלכו. והנה יש לעיין דכך היה מעשה שהלכו. ומה כוונת השגתו

רק אפשר דהנה מבואר ברמב"ם בפ"ח מתפילה דלכל הדברים דבעינן עשרה לדין דבר שבקדושה אם נסתלקו גומרים ויש לעיין מהו גדר דין הגומרים האם רק מסיימים או מעלים אחרים ואפשר דהראב"ד סבר דגם מעלים אחרים וממילא קשה שזה כשר משום הדין שמסיימים וכן נטה שם הבית יוסף אמנם אפשר דהרמב"ם סבר דלא מעלים חדשים וכאן מעלים חדשים עוד יש מקום לייש ב את הרמב"ם דאיירי שלא היה רק תשעה מתחילה ויש לעיין במה פליג הראב"ד ואפשר דהראב"ד סבר דרק אם מתחילה קראו את כל הפרשה אז יש מקום לסיים פסוים אלו ביחיד אבל בוודאי שאין ענין לקרוא רק פסוקים אלו ומכל מקום צ"ע בביאור דברי הרמב"ם דהרי זה דין דבר שבקדושה ומדוע יחיד לא יקרא ועוד יש לעיין וכי משום שמשה כתב בדמע אז משום כן ישתנה דינם כל כך.