21 בד_ הרמ_א דבהא דמב_מ בטל ברוב ומבשא_מ בנו_ט אזלינן בתר שמא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ועש"ק ויצא ה' כסליו תשע"ד

א] כתב הרמ"א בסימן צ"ח ס"ב, ז"ל, ולענין מין במינו אזלינן בתר שמא אם הוא שוה הוי מין במינו, אבל לא אזלינן בתר טעמא אם הוא שוה או לא, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' היש"ש בחולין פ"ז סימן ל"ב.

והש"ך שם סק"ו תמה ע"ז, ז"ל, ובהיות כן תמהני על מ"ש הרב ולענין מין במינו אזלי' בתר שמא כו', דדעתו אם הוא שוה בשמא אף על גב דלא שוה בטעמא ה"ל מין במינו ואסור מדרבנן ואם אינו שוה בשמא אע"ג דשוה בטעמא ה"ל מבשא"מ ואסור מה"ת וכו', והרי מבו' בכל הפוסקים דלהכי מבשא"מ אסור מה"ת עד ששים כיון דנו"ט, ולהכי מין במינו דאינו נו"ט בטל מה"ת ברוב כדאזלינן בכל דוכתי בתר רובא, וא"כ נהפוך הוא דהכל אזלינן בתר טעמא דאם אינו שוה בטעמא אע"ג דשוה בשמא, מ"מ כיון דנו"ט בהיתר ונהפך ההיתר להיות כולו איסור אסור מן התורה עד ס' והלכך בנשפך אזלינן לחומרא, ואם שוה בטעמא אע"ג דלא שוה בשמא מ"מ כיון דלא יהיב טעמא בטיל מן התורה וכדאזלינן בכל דוכתי בתר רובא כדכתיב אחרי רבים להטות והלכך בנשפך אזלינן לקולא, ואע"ג דקי"ל כרבא וכו' דאזלי' בתר שמא ולא בתר טעמא לענין מין במינו, היינו דוקא לענין יי"נ וטבל שאוסרים במשהו מין במינו וכן לענין תרומה וערלה ששיעורן למעלה מס' במינו, והלכך אם הוא שוה בשמא אע"ג דלא שוה בטעמא הו"ל מין במינו ואסור במשהו או בק"א ור"א ואם אינו שוה בשמא אע"ג דשוה בטעמא אסור בנ"ט, וכן לר' יודא דאמר בכל האיסורין מין במינו במשהו והלכך בכה"ג תו ליכא משום טעם כעיקר או אחרי רבים להטות וכו', עכ"ל.

ב] והנה ודאי דבד' הראשונים בכ"ד מבו' כד' הש"ך, דעיקר הא דמב"מ בטל ברוב מדאורייתא, הוא משום דאין האיסור נותן טעם בו, או משום דאין טעם האיסור ניכר בו, ולפ"ז ודאי דבדין דלא אזלינן בזה בתר שמא, וכמש"כ הש"ך.

וכ"ה גם בתשו' ראב"ן שבסו"ס ראב"ן, ז"ל, כי כל מין ומינו "דליכא למיקם אטעמא" מדאורייתא בטל ברוב וכו', והא דאמרינן טכ"ע וטעמו כממשו דאורייתא, מין בשא"מ הוא דיהיב טעמא "ואיכא למיקם עלה", עכ"ל, ולהדיא דעיקר החילוק בין מין במינו דבטל ברוב למבשא"מ דאינו בטל ברוב, הוא משום דבמב"מ ליכא למיקם אטעמא, ובמב"מ איכא למיקם אטעמא.

ג] אמנם הנה מצינו שיטה חדשה בד' ר"ת בתשובתו שבסו"ס ראב"ן, ז"ל, ונ"ל כי טכ"ע מדאורייתא במין בשאינו מינו, והא דא"ר יוחנן טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו במין במינו, ור' יוחנן ור"ל דאמרי כל איסורין שבתורה בין במינו בין שלא במינו בס', חמיר להו מבשא"מ ממין במינו, וראי' מפ' התערובות דאמר ר"ל הפיגול והנותר והטמא שבללן ואכלן פטור וכו' עד ש"מ נו"ט ברוב לאו דאורייתא, ומתיב רבא וכו' אלא מין בשאינו מינו בטעמא מין במינו ברוב, ופירוש השמועה כך הוא, מבשא"מ בנותן טעם ואם יש לצרף כזית חייב, ונמצא מין בשא"מ אפי' במקום דליכא ממש אסור ולוקין עליו, במין במינו אפילו היכא דאיכא טעמו וממשו אין לוקין דבטל ברובא, ותרווייהו בדאיכא כבא"פ כדאמרינן הכא גבי טעמו וממשו, "והיינו טעמא דהא ממשרת גמרינן והתם מבשא"מ הוא" וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' ר"ת, דהא דמבשא"מ לא בטל ברוב ומב"מ בטל ברובא, אי"ז משום דבמבשא"מ ניכר הטעם ובמב"מ אין ניכר הטעם, אלא גזה"כ הוא, דכיון דהא דאי"ז בטל ילפינן לה מקרא דמשרת, בעינן דומיא דמשרת דהוי מבשא"מ, - וזהו שהוצרך ר"ת להוכיח כן מסוגיא דזבחים דמב"מ בטל ברוב, והיינו משום דמן הדין הי', דכ"ה דמבשא"מ אינו בטל ברוב ה"נ מב"מ אינו בטל ברוב, ואך דמסוגיא דזבחים נלמד דגזה"כ הוא דל"ד מב"מ למבשא"מ, - וזהו גם מש"כ ר"ת דר"י ור"ל חמיר להו מבשא"מ ממב"מ, וכונתו, דפליגי בזה על רב ושמואל דס"ל חמיר מב"מ ממבשא"מ בעיקר דין ביטולם, דמב"מ אפי' באלף לא בטיל, ומבשא"מ בטל בס', אך ר"י ור"ל ס"ל דחמיר מבשא"מ ממב"מ בעיקר דין ביטולם, ואי"ז משום דבפועל במב"מ ליכא טעם ובמבשא"מ איכא טעם.

ד] והנה עיי"ש בד' ר"ת שכתב עוד, ז"ל, והא דמקפה של חולין והשום והשמן של תרומה וכו' ואמר רבה בר אבוה אמר ר' יוחנן הואיל וזר לוקה עליו בכזית, התם במין בשא"מ, וכן הני דפריך בפרק אלו עוברין ובנזיר שתי מדוכות וכו' במבשא"מ טעמו וממשו וטעמו ולא ממשו שוין הם בכדא"פ, אבל מין במינו בין טעמו בין ממשו שוין דבטל ברוב, והרבה ראיות אתה מוצא על דבר זה, ראשונה האי דר"ל דאמר הפיגול והנותר והטמא וכו' דאיכא ממשו ובטל ברוב דאסיקנא לה מב"מ ואע"ג שיש כבא"פ, ועוד דהא דאמרינן בכל מקום ערלה באחד ומאתים אינו אלא מדרבנן דאפי' בדבר שבמנין בטל מדאורייתא, דתניא בהניזקין נפלו ונתפצעו אחד שוגג ואחד מזיד לא יעלו וכו' והכא דמדאורייתא הוה חד בתרי בטל, ובתחילת מס' יום טוב פריך גבי ביצה שנולדה ביום טוב וכו' שנתערבה באחרות ולבטיל ברובה, וה"נ פריך בפרק גיד הנשה בענין וכן חתיכה של נבילה וחתיכה של דג טמא וכו' ופריך בגמ' וליבטל ברובה וכו', ועוד אמרינן ביבמות בפ' הערל אני שונה חתיכה בחתיכות עולה וכו' ובחתיכה שהיא בת מיני' כ"ה דלא תיקשי מההיא דחולין, הרי מכל הני שמעינן דמין במינו לא מחייב בכדי אכילת פרס ואפי' הוא בעין דהואיל ואין ניכר מותר לאוכלן ואפילו בפעם אחד דגזה"כ הוא דבטל ברובה וכו', ונמצאת אומר חומרא במבשא"מ בתרי ענייני, שטעמו כממשו דטכ"ע, ושמצטרפין בכדא"פ, וקל הוא מין במינו, דממשו כטעמו מה טעמו בטל אף ממשו בטל ברוב ואין לוקין עליו בכדא"פ ואפי' אינו מעורב, עכ"ל.

ומבו' בד' ר"ת, דגם ביבש ביבש חלוק דין מב"מ מדין מבשא"מ, דמב"מ בטל ברוב, ומבשא"מ אינו בטל ברוב, וע"כ כתב דההיא דחתיכה בחתיכות איירי בחתיכה שהיא בת מינה, - ויתכן דזהו מש"כ דמבשא"מ חמיר בתרי ענייני וכו', ושמצטרפין בכדא"פ, והיינו דאף ביבש ביבש, אינו בטל, וה"ז מצטרף בכדא"פ.

והנה נראה מד' ר"ת דגם הא דיבש ביבש במבשא"מ אינו בטל ילפינן לה מקרא דמשרת, והיינו משום דעיקר מה שנתחדש בקרא דמשרת הוא דמבשא"מ אינו בטל ברוב, ונתחדש עוד בהך קרא דטעם כעיקר, דאף טעמו אינו בטל ברוב כ"ה דעיקרו אינו בטל ברוב.

וכ"ז ניחא לר"ת לטעמי', דהא דמבשא"מ אינו בטל ברוב, אי"ז משום שהוא נותן טעם הניכר, אלא הוא גזה"כ דליכא דין ביטול ברוב במבשא"מ, והך דינא הוי אף בתערובת דיבש ביבש.

ה] והנה אמנם אף דגזה"כ הוא דמבשא"מ לא בטל, מ"מ ה"ה בטל בס', ונראה דהיינו משום דכל הא דאינו בטל, הוא משום דטעמו קיים בתערובת, ואף במב"מ דאין הטעם ניכר, מ"מ כל שיש בו כשיעור נתינת טעם ה"ה קיים בתערובת, (וע"כ כל הא דהוא בטל הוא רק משום דגזה"כ הוא דמב"מ בטל ברוב ול"ה כמבשא"מ דאינו בטל), אך כל דאיכא ס' ואין טעמו קיים בתערובת, ה"ה בטל.

ו] ולפ"ד ר"ת נראה פשוט כד' הרמ"א, דגם בהא דמב"מ בטל ברוב ומבשא"מ אינו בטל ברוב בתר שמא אזלינן, דכיון דהא דמב"מ בטל ברוב ומבשא"מ אינו בטל ברוב אי"ז משום דבמב"מ אין הטעם ניכר ובמבשא"מ הטעם ניכר, אלא גזה"כ הוא, אזלינן בזה בתר שמא, וז"ב.

ז] אמנם צ"ע רב ע"ד ר"ת מסוגיית הגמ' בזבחים דע"ח:, דאמרינן דמבשא"מ בטעמא ומב"מ ברובא, ופריך עלה, ונשער מב"מ כמבשא"מ, דתנן נתערב ביין רואין אותו כאילו הוא מים מאי לאו רואין אותו ליין כאילו הוא מים וכו', ופירש"י, ז"ל, ונשער מב"מ כמבשא"מ, כיון דהיכא דקיימינן אטעמא כל כמה דיהיב טעמא לא בטיל, כי ליכא למיקם נמי אמאי מזלזלינן באיסורי למיהדר ולבטלן ברוב נימא רואין אילו הי' מין ושאינו מינו הא יש בו היכר טעמא השתא נמי לא ניבטיל עד דרבה עליו כ"כ כשיעור ביטול של מין ושאינו מינו, עכ"ל.

והנה כ"ז ניחא לפ"מ שפירש"י שם לעיל מינה דהא דמבשא"מ בטעמא ומב"מ ברובא, הוא משום דבמבשא"מ הטעם ניכר בו, ובמב"מ ליכא למיקם אטעמא, וע"ז הוא דפריך דאף במב"מ נימא רואין, דכיון דאילו הי' מין ושאינו מינו והי' בו היכר טעם ול"ה בטל, אף עכשיו אינו בטל.

אך לפ"מ שפירש ר"ת, דהא דמבשא"מ בטעמא ומב"מ ברובא גזה"כ הוא, דמבשא"מ אינו בטל ברוב ומב"מ בטל ברוב, קשיא טובא, דא"כ מ"ש בזה דין רואין כלל, הרי במב"מ ה"ה בטל גם אם הי' טעמו ניכר, ואין לומר, דכל ד' ר"ת הם רק בטעמו ולא ממשו, אך הא דטעמו וממשו לא בטל במבשא"מ הוא משום דהוא ניכר בטעמו, שהרי ד' ר"ת מיוסדים על סוגיא דהתם, ומהתם הוא שלמד דמב"מ בטל ברוב, וצע"ג.

ח] ובעיקר ד' הרמ"א דהא דמב"מ בטל ברוב ומבשא"מ אינו בטל ברוב אזלינן בזה בתר שמא, עמש"נ בדברינו בדעת הרמב"ם בדין ביטול במינו ובשאינו מינו, שנת' דמד' הרמב"ם מוכח דס"ל כן, עיי"ש באורך.