ב - עוד בגדר התירא דמלאכה בדבר האבד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן ב**

**עוד בגדר התירא דמלאכה בדבר האבד**

**א**

א] **מו"ק ב' ב',** תנן משקין בית השלחין במועד ובשביעית, בשלמא מועד משום טירחא הוא ובמקום פסידא שרו רבנן, אלא שביעית וכו' זריעה וחרישה בשביעית מי שרי, וכן אמרו לקמן י"ג א' בהתירא דמלאכה בחוה"מ למי שאין לו מה יאכל דהוא משום דמועד משום טירחא ובמקום פסידא שרו רבנן.

**והפסקי** רי"ד כתב לפרש דהיינו דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן שאסרו חכמים שלא יטרח אדם בחוה"מ, ובמקום פסידא שרו רבנן, אבל מלאכת שביעית בקרקע היא אסורה מן התורה, ומה כח יש בחכמים להתיר אפי' במקום פסידא, ועד"ז בחי' תלמיד הרי"מ.

**ולפי** דבריהם לכאו' אין עיקר מכוון הגמ' להא דאיסור מלאכת חוה"מ הוא משום טירחא, דגם אם הי' איסורו מדרבנן מטעמי אחריני היו חכמים מתירין במקום פסידא,[[1]](#footnote-1) אלא להא דאיסור מלאכת חוה"מ אינו אלא מדרבנן, ומה שאמרו דהוא משום טירחא היינו משום דזהו טעם האיסור שאסרו חכמים,[[2]](#footnote-2) ומה"ט הוא דשרי במקום פסידא, דאם היתה מלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא ל"ה כח ביד חכמים להתיר במקום פסידא, וזהו דפריך בהא דהותרה מלאכה בשביעית בדבר האבד, דכיון דמלאכה בשביעית אסורה מה"ת אין ביד חכמים כח להתיר במקום פסידא.

ב] **אך** לדעת רבים מקמאי דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, צ"ב, דכיון דחזינן דהותרה מלאכה בדבר האבד בחוה"מ אף דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מה"ת, א"כ מאי פריך דזריעה וחרישה בשביעית מי שרי, הרי אף דזריעה וחרישה אסורה מה"ת בשביעית, מ"מ י"ל דבמקום פסידא שרי.

**ואמנם** הדבר פשוט דלדעתם זהו מה שאמרו דמועד משום טירחא וכו', והיינו דשאני מלאכת חוה"מ דאיסורה הוא משום טירחא, וע"כ אף דהיא אסורה מה"ת מ"מ במקום פסידא שרו רבנן, ומשא"כ באיסור מלאכה בשביעית דאינו משום טירחא, אין מקום להתיר במקום פסידא.

**אך** צ"ב בביאור הך מילתא דכיון דאיסור מלאכת חוה"מ הוא משום טירחא, ע"כ יש להתיר במקום פסידא.

**ב**

ג] **והנה** בחי' הריטב"א לקמן י"ג א' כתב, ז"ל, טעם איסור מלאכות במועד הוא משום טרחא ושלא למעט בשמחת הרגל, ולפיכך התירו חכמים כל שהוא צורך המועד וכל שהוא דבר האבד כדי שלא יהא דואג על אבידתו ונמנע משמחת יו"ט, וכן התירו שכר פעולה שאין לו מה יאכל, עכ"ל.

**ועד"ז** כתב הראב"ה בסימן תתל"ה, ז"ל, הכל תלוי כדי שישמח במועד וכו' וכן התירו לעשות מלאכה בדבר האבד או בשאין לו מה לאכול כדי שיהא שמח במועד ועד"ז הולכים כולם, עכ"ל, וכ"כ בס' הפרנס סימן של"א, ועד"ז כתב גם המהרי"ל בהל' חוה"מ אות א'.

ד] **ולפי** דבריהם זהו דפריך הגמ' דכל הא דהותרה מלאכת חוה"מ בדבר האבד אף דאיסור המלאכה הוא מה"ת, הוא משום דאיסורא דמלאכת חוה"מ הוא משום טירחא וכדי שלא למעט משמחת הרגל, ובזה הוא שהתירו חכמים במקום פסידא כדי שלא ימנע משמחת הרגל, אך בשביעית דאין איסור המלאכה משום טירחא, הרי דכיון דאיסור המלאכה הוא מה"ת, אין מקום להתיר במקום פסידא.

**ג**

ה] **והנה** בפירש"י לקמן י"ג א', במה שהתירו מלאכה למי שאין לו מה יאכל, ז"ל, משום טירחא ולאו טירחא היא, מלאכה אסורה משום טירחא והא שריא משום דאין בה טורח, עכ"ל, והנימו"י שם כתב בשמו דהיינו דכל שאין לו מה יאכל אין המלאכה טורח עליו, וע"כ הוא דשרי, וכ"כ בפי' הר"ש בן היתום שם, ז"ל, מועד משום טירחא אסרי רבנן שצריך אדם לנוח ולשמוח בחגו, ולא טירחא הוא שכיון שאין לו מה יאכל וכו', עכ"ל, והיינו דכל שעושה כן משום שאין לו מה יאכל לא חזינן לה כטירחא, וע"כ לי"ב לעיקר איסור מלאכת חוה"מ דהוא משום טירחא.

**ולפ"ז** הי' מקום לפרש כן גם להתירא דדבר האבד, דהוא משום דכל שעושה כן משום פסידא לא חזינן לה כטירחא, וע"כ לי"ב לעיקר איסור מלאכת חוה"מ,[[3]](#footnote-3) וזהו מהו שאמרו הכא דהיתר המלאכה בדבר האבד הוא משום דאיסור מלאכת חוה"מ הוא משום טירחא.

ו] **אמנם** הנה בד' הנימו"י לקמן שם משמע להדיא דלפירש"י התירא דאין לו מה יאכל אינו ע"ד התירא דדבר האבד, אלא הוא היתר בפנ"ע משום דאין המלאכה טורח עליו, עיי"ש, ומבו' לפ"ז דהתירא דדבר האבד הוא היתר בפנ"ע שהתירו משום פסידא, ואינו משום דאין המלאכה טורח אליו.

**וכ"נ** להדיא בפי' הר"ש בן היתום שם, ז"ל, ועד משום טירחא אסרי רבנן וכו' בחגו, ולא טירחא הוא שכיון שאין לו מה יאכל, וכל מקום פסידא אפי' במקום טירחא שרו רבנן, עכ"ל, ומשמע דמפרש דמה שאמרו התם משום טירחא ולאו טירחא ובמקום פסידא שרו רבנן, כאשר כ"ה גירסת הר"ח והריטב"א שם, נכלל בזה תרתי, חדא דהתירא דאין לו מה יאכל דהוא משום דלאו טירחא היא, ועוד, דהתירא דדבר האבד הוא דבמקום פסידא שרו רבנן אף אם הוא טירחא.[[4]](#footnote-4)

**וכ"נ** גם בפירש"י בריש מכילתין, ז"ל, בחוה"מ אע"פ שיש בו טורח מלאכה, דמשום פסידא שרו לי' רבנן, עכ"ל, ומשמע דאף דהו"ל דבר האבד, אכתי חשיב כדבר שיש בו טירחא, אלא דהתירו לזה חכמים משום פסידא.

**וכ"כ** הישועות יעקב בסימן תקמ"ב סק"א לדעת רש"י דחלוק הוא התירא דדבר האבד דאף דיש בזה טירחא הותר לצורך דבר האבד, מהתירא דאין לו מה יאכל דהוא משום דלא חשבינן לה כטירחא, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדין מכוין מלאכתו במועד, ונתבאר בסימן ט"ו? סק"?.

ז] **ויש** לסייע לזה, מהא דבהתירא דדבר האבד הותר לעשות את המלאכה אף ע"י אחר דלית לי' פסידא, כאשר כ"נ בכ"ד, וכ"כ בתשו' הראב"ד שהובאה בס' מאורות הראשונים ח"א סימן מ"ו, וכ"כ הב"י בסו"ס תקל"ז בשמו, ואם התירא דדבר האבד הוא משום דלא חזינן לה כטורח, ל"ה לנו להתיר אלא לזה שיש לו פסידא, דלדידי' אין המלאכה כטורח,[[5]](#footnote-5) - ובע"כ דהיתר מלאכה בדבר האבד הוא משום דהתירו חכמים לאיסור המלאכה במקום פסידא, וע"כ התירו אף לישראל אחר לעשות מלאכה משום פסידא דחברי'.

ח] **ולפ"ז** הדר צ"ב במה שאמרו הכא דהא דהותרה מלאכה בחוה"מ בדבר האבד, הוא משום דמועד משום טירחא ובמקום פסידא שרו רבנן, דמה טעם יש בזה בהא דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא משום טירחא, דמכח זה יש להתיר במקום פסידא, ודמכח זה הוא דפריך דבשביעית דאין איסורו משום טירחא, אין מקום להתיר במקום פסידא.

ט] **ונראה** דזה מתפרש למש"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"א, ז"ל, חוה"מ אע"פ שלא נאמר בו שבתון, הואיל ונקרא מקרא קדש והרי הוא זמן חגיגה במקדש אסור בעשיית מלאכה, "כדי שלא יהי' כשאר ימי החול" שאין בהן קדושה כלל וכו', שסוף הענין בדברים שנאסרו בו "כדי שלא יהי' כיום חול לכל דבר, לפיכך יש מלאכות אסורות בו ויש מלאכות מותרות בו", עכ"ל.

**והקר"א** בריש מכילתין כתב בדעתו דס"ל דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, עמש"נ בזה בסימן ג', והא דלא נאסרו כל המלאכות, הוא משום דעיקר איסור המלאכה אינו מצד עצמן של ימים, כאיסור מלאכה בשבת ויו"ט, אלא הוא כדי שיהיו מזומנים וקרואים לקדש לחג ולשמוח במקדש ד', ושלא יהא חוה"מ כשאר ימי החול, וע"כ לא נאסרו כל המלאכות, דסגי באותם המלאכות שנאסרו בו כדי שלא יהא כיום חול לכל דבר.

**ולפ"ז** נראה דזהו מה שאמרו דמועד משום טירחא ובמקום פסידא שרו רבנן, דאף דאיסור מלאכת חוה"מ הוא מה"ת, עיקר איסורו הוא כדי שלא יהא טורח בו כדרך שהוא עושה בחול, כדי שלא יהי' כחול לכל דבר, וסגי לזה במה שהוא שובת ממקצת מלאכות וא"צ לשבות מכל המלאכות, וע"כ הוא שהתירו במקום פסידא, דכיון דעדיין הוא שובת משאר מלאכות דלי"ב פסידא, סגי בהכי לדין השביתה דבעינן בחוה"מ.

**ואשר** זהו דפריך דכ"ז הוא במלאכת חוה"מ, אך במלאכה האסורה בשביעית דעבודת הקרקע בשביעית אסורה מצ"ע, אין מקום להתיר במקום פסידא.

**ד**

י] **והנה** בסימן א' ענף ב' נתבאר לדון בדעת הרמב"ן דהתירא דמלאכה בדבר האבד הוא משום דחשבינן לה כמלאכה לצורך המועד, והוא ע"ד היתר מלאכה ביו"ט לצורך אוכ"נ, - והיינו משום דהתירא דמלאכה לצורך המועד אינו דצורך המועד מתיר את המלאכה, אלא היינו דכל מלאכה שהאדם נצרך לעשותה במועד מותרת, וע"כ הוא דהותרה מלאכה בדבר האבד כיון דצריך לעשותה במועד מכח ההפסד.

**ואמנם** לכאו' אי"ז מתישב במה שאמרו הכא דהתירא דמלאכה בדבר האבד הוא משום דמועד משום טירחא הוא ובמקום פסידא שרו רבנן.

יא] **ונראה** די"ל בזה, דהנה הרמב"ן בפר' אמור כ"ג ז' כתב דעיקר הא דהותרה מלאכה ביו"ט לצורך אוכ"נ, הוא משום דלא נאסרה ביו"ט אלא מלאכת עבודה, ומלאכה שהיא באוכ"נ היא מלאכת הנאה ולא מלאכת עבודה, והרמב"ן במלחמות בפ' אין צדין כתב דמה"ט לא הותר ביו"ט אלא הכשר המאכלים לאכלן כגון אפי' ובשול וכיוצא בהן, אבל לצוד בע"ח שאינן ברשות אדם וכן לעקור דבר מגדולו כגון קצירה ותולדותי' וכו' אסורין והן בכלל מלאכת עבודה.

**אמנם** הנה הרי בחוה"מ הותר גם צידה וקצירה, אף שהן מלאכת עבודה, וגם הותרו כל מלאכות לצורך דבר האבד, אף דהוו מלאכת עבודה, וצ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ הרמב"ן דהתירא דמלאכה בחוה"מ לצורך המועד, הוא ע"ד התירא דמלאכת אוכ"נ ביו"ט.

יב] **ולכאו'** הביאור בזה הוא, דבחוה"מ לא התירה תורה אלא מלאכה שאינה מלאכת עבודה כלל, וע"כ לא הותרה אלא מלאכת אוכ"נ, וגם לא הותר אלא הכשר המאכלים לאכלן וכו', אך בחוה"מ לא נאסרה אלא מלאכת עבודה גמורה שעוסק האדם בעבודה, אך כל שהוא נצרך לעשות כן והוא עושה כן מחמת צרכו, אי"ז מלאכת עבודה גמורה והותרה מלאכה זו.[[6]](#footnote-6)

**ולפ"ז** נראה דזהו מה שאמרו דמועד משום טירחא ובמקום פסידא שרו רבנן, והיינו דאיסור מלאכה בחוה"מ אינו בכל מלאכה, אלא הוא רק במלאכת טירחא שהאדם טורח במלאכתו, וע"כ הוא דהתירו חכמים במקום פסידא דהוא נצרך לעשות מלאכה זו, ואי"ז מלאכת עבודה גמורה, ואכתי צ"ע.

יג] **ושמא** י"ל עוד בדעת הרמב"ן, דמלבד איסור מלאכת חוה"מ דאורייתא דהוא ע"ד איסור מלאכה דיו"ט והותר לצורך, עוד איכא איסור מלאכה מדרבנן דהוא כדי שיהיו אוכלין ושותין ויגעין בתורה כמו שאמרו בירושלמי, ומכח זה הוא שאסרו בטירחא יתירא אף בדבר האבד דהויא המלאכה לצורך, וכמש"כ הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ דהאיסור בכה"ג הוא מדרבנן.[[7]](#footnote-7)

**ולפ"ז** י"ל, דמה שאמרו הכא דמועד משום טירחא ובמקום פסידא שרו רבנן, לא קאי על איסור מלאכת חוה"מ דאורייתא, דע"ז א"צ לה"ט דבמקום פסידא שרו רבנן, אלא הוא משום דלא נאסרה מלאכה לצורך, (ודמי למלאכה ביו"ט שהותרה לצורך אוכ"נ), אלא קאי על מה שאסרו חכמים במלאכה משום טירחא, וע"ז הוא שאמרו דכיון שאין האיסור בזה אלא מדרבנן, שרו רבנן משום פסידא.

1. וכאשר כן משני הגמ' בהא דהותרה השקאת בית השלחין בשביעית, דהוא משום דאין השקאה אסורה אלא מדרבנן, לאביי בשביעית בזה"ז דרבנן, ולרבא משום דתולדות לא אסר רחמנא, ושרו רבנן במקום פסידא. [↑](#footnote-ref-1)
2. והיראים בסו"ס ד"ש דמהכא נלמד דאיסור מלאכת חוה"מ אינו אלא מדרבנן משום דכשטורח נראה כמבזה המועדות, וכ"כ הרוקח בסימן ש"ז והסמ"ג לאוין ע"ה, ובביאור מהרש"ל שם כתב דהיינו דממה שאמרו דלא אסרו במועד אלא דבר שיש בו טירחא, בע"כ דאין איסורו מדאורייתא, דבמלאכות דאורייתא אין חילוק בין טירחא לאינו טירחא, וכל מלאכות שבת יוכיחו, אלא איסורו הוא מדרבנן שלא יבזה המועדות, וע"כ לא נאסר אלא לטרוח, - ויש מקום לפרש דלדעתם אי"ז היתר בעלמא שהתירו במקום פסידא, אלא כיון דאיסור המלאכה הוא משום שנראה כמבזה המועדות, הרי דכל שעושה כן משום פסידא אינו כמבזה המועדות, ואף דגם בלאו ה"ט, הרי דכיון דאיסור המלאכה בחוה"מ אינו אלא מדרבנן הי' מקום להתיר משום פסידא, (כמו שהתירו בשביעית), מ"מ האמת קאמר דמה שהתירו בחוה"מ הוא משום דכל שעושה כן משום פסידא אינו כמבזה המועדות. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש להוסיף, דהנה התרוה"ד בסימן קנ"ג כתב בהא דמותר לחלוב בהמה במועד דהוא משום דאיסור מלאכה במועד משום שביתה הוא וע"כ שרו רבנן כל מלאכת הדיוט ושאינה של טורח, והב"י בסו"ס תקל"ג פירש לדבריו דהא דשרי הוא משום דהוי דבר האבד, והא"ר שם סק"ד תמה ע"ז דבד' התרוה"ד מבו' דהא דשרי הוא משום שהוא מלאכת הדיוט ואינו טורח ולפ"ז שרי אף כשאינו דבר האבד, - ולכאו' נראה מד' הב"י דהתירא דדבר האבד הוא משום דלא חשבינן לה כמלאכה של טורח, וזהו מש"כ התרוה"ד דהא דשרי הוא משום דאינה מלאכה של טורח, והיינו משום דהו"ל דבר האבד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובזה מתפרש מה שאמרו לקמן שם לגירסת הר"ח ודעימי' דמועד משום טירחא "ולאו טירחא" ובמקום פסידא שרו רבנן, והכא אמרו דמועד משום טירחא ובמקום פסידא שרו רבנן, והיינו משום דהתם דבאו לפרש טעם התירא דאין לו מה יאכל אמרו דהוא משום דאיסורא דמועד משום טירחא, וכל שאין לו מה יאכל ל"ה טירחא, אך הכא שבאו לפרש טעם התירא דדבר האבד, הרי אי"ז משום דלאו טירחא הוא, אלא אף דיש בזה טירחא מ"מ התירו לזה חכמים במקום פסידא. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובזה מתפרש טעם הא דלא הותר לעשות מלאכה לצורך אחר שאין לו מה יאכל, עמש"נ בזה בסימן ?, והיינו משום דהתירא דאין לו מה יאכל הוא משום דאין המלאכה טורח עליו, והיינו רק לזה שאין לו מה יאכל, אך לאחר שעושה המלאכה לצרכו הוי המלאכה טורח, וע"כ לי"ב לעיקר התירא דאין לו מה יאכל, ועמש"נ בסימן ? בטעם הא דמותר לשכור פועל שאין לו מה יאכל, אף דבעה"ב יש לו מה יאכל. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולפ"ז יש מקום לומר דעיקר התירא דצורך המועד, אינו רק כשהוא צריך להשתמש בה במועד, אלא כל שהוא צריך לעשות את המלאכה במועד, אף שאינו משתמש בה אלא לאחר המועד שרי, - ומתפרש בזה מש"כ התור"פ בעירובין צ"ו א' דאף דלא הותר כתיבת תפילין אלא לצורך המועד, וא"כ אין להתיר לכתבם אלא אם מניחין תפילין במועד, מ"מ י"ל דשרי אף כשכותב כדי להניחם אחר המועד מיד, "ושפיר חשיב צורך המועד כיון שצריך להניחם מיד לאחר המועד". [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם הנה הריטב"א בריש מכילתין כתב דמה שהוסיפו חכמים ואסרו במלאכת דבר האבד בטירחא יתירא, הוא משום משמרת למשמרתי לאיסור מלאכת חוה"מ דאורייתא, עיי"ש, וזה שלא כדרך זו דמדרבנן איכא איסור מלאכה בפנ"ע משום טירחא, ואמנם כל מש"נ דמדרבנן איכא איסור מלאכה בפנ"ע, הוצרכנו לזה לדעת הרמב"ן, אך לדעת הריטב"א א"צ לזה, שהרי לדעתו גם איסור המלאכה דאורייתא הוא משום טירחא, וע"ז הוא שאמרו דמשום פסידא שרו רבנן כדי שלא יהא דואג על אבידתו ונמנע משמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-7)