20 טעות הדיינים ג - בדין יחיד מומחה וג_ הדיוטות שקיבלו עליהן
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' נר ג' דחנוכה תשע"ג

**א**

א] סנהדרין ד"ה., ואם הי' מומחה לרבים דן אפילו יחידי וכו', איבעיא להו כגון וכו' אבל לא נקיט רשותא דיני' לא דינא, או"ד אע"ג דלא נקיט רשותא דיני' דינא, ת"ש דמר זוטרא ברי' דר"נ דן דינא וטעה, אתא לקמי' דרב יוסף א"ל אם קיבלוך עלייהו לא תשלם ואי לא זיל שלים, ש"מ כי לא נקיט רשותא דיני' דינא.

ופירש"י, ז"ל, אי קבלוך עלייהו לגמרי לילך אחריך אם לדין אם לטעות ולא יתבעוך לא תשלם, ואי לא זיל שלים, ואי לא קבלו טעותך עליהם דאמרו לך דיינת לן דין תורה זיל שלים, ומיהו מיהדר דינא לא, אלמא גמיר וסביר וכי לא נקיט רשותא דיניה דינא ולא מהדר, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, פי' בקונט' ואי לא כגון דאמרי ליה דיינת לן דין תורה, וק' דא"כ מאי דייק מהכא, דהא אפי' לא גמיר וסביר נמי מה שעשה עשוי וישלם מביתו, כדמוכח לקמן דפריך לרבי אבהו מדן את הדין ומוקי לה בדקבלה עילוי' ובשאינו מומחה איירי דהא קתני סיפא ואם הי' מומחה לרבים פטור, לכך נראה ואי לא דלא קבלוך עלייהו כלל, עכ"ל.

והש"ך בסימן כ"ה סק"ל אות ג' כתב בדעת רש"י, דמש"א לקמן דאם קיבלו עליהן אינו מומחה וטעה בשיקול הדעת מה שעשה עשוי, היינו רק כשלא אמרו לו להדיא דיינת לן דין תורה, אלא קיבלוהו עליהן בסתמא, ומש"א בגמ' שם דאמרו לי' דיינת לן דין תורה, לאו היינו שאמרו לו כן להדיא, אלא היינו דמצו אמרי לי' שלא קיבלוהו אלא לדון דין תורה, אך אם אמרו לו להדיא דיינת לן דין תורה, הרי דכל שטעה ול"ה זה דין תורה, אין דינו דין כלל, דכיון דאינו כשר לדון אלא מכח קבלתם, הרי דכל שקיבלוהו לדון דין תורה וטעה, דלא קיבלוהו לכך, אין דינו דין כלל,[[1]](#footnote-2) וע"כ שפיר פירש"י דהא דלא קיבלוך עלייהו היינו שאמרו לו דיינת לן דין תורה, ואפ"ה דוקא במומחה הוי דינו דין, אך במי שאינו מומחה אין דינו דין בכה"ג, עכ"ד.

ב] והנה הש"ך שם עמד ע"ד רש"י, דמ"ט פירש כך ולמה לא פירש כפשוטו, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע דהגם דלפי דבריו עיקר הוכחת הגמ' היא ממש"א דאם קיבלוך עלייהו לא תשלם, וע"כ אין הכרח לפרש להא דאם לא זיל שלים, דהיינו שלא קיבלוהו עליהן כלל, אך מ"מ מ"ט הוכרח רש"י לפרש כן, ועי' בנתיה"מ שם סקט"ז מש"כ בזה, דהוצרך רש"י לזה לרב יוסף לטעמי' לקמן דל"ג., עיי"ש, ובתומים שם סקי"ב ונתיה"מ שם סקט"ז הקשו עוד על דבריו, דא"כ מ"ט לא פשיט הגמ' ממתניתין דאם הי' מומחה לרבים פטור מלשלם, עיי"ש בדבריהם, ולכאו' י"ל בפשיטות, דמתניתין מצינו לפרשה בשנטל רשות מריש גלותא, וע"כ אין ללמוד מזה דגם בלא נטילת רשות הוי דינו דין, ודו"ק.

וביותר צ"ע בזה, שהרי ל' רש"י שלפנינו הוא ואי לא קבלו טעותך עליהם דאמרו לך דיינת לן דין תורה זיל שלים, ומיהו מיהדר דינא לא, אלמא גמיר וסביר וכי לא נקיט רשותא דיניה דינא ולא מהדר, עכ"ל, והרי להדיא דעיקר ההוכחה היא מהא דאם לא קבלוך זיל שלים, ואין הדין חוזר, והיינו כמש"כ הש"ך שם, דאם יחיד מומחה אין דינו דין אלא בדנקיט רשותא, הרי דהגם דקיבלוהו עליהן לדון דין תורה, מ"מ כל שטעה ואי"ז דין תורה, ול"ה זה בכלל קבלתם, לא הי' דינו דין, ומהא דדינו דין, ש"מ דיחיד מומחה דינו דין אף בלא נטילת רשות, ואינו צריך לקבלתם.

ג] ונראה לדון בדעת רש"י, דהנה התוס' בסוגיין כתבו, ז"ל, דן אפי' יחידי ויכול לכוף את האדם בע"כ, דאי בדקבלי' עילוי' אפי' שאינו מומחה נמי, עכ"ל.

וי"ל בדעת רש"י דפליג ע"ז, וס"ל דאף דיחיד מומחה דן אפי' יחידי, מ"מ אינו יכול לכוף את האדם בע"כ, וכאשר כ"ה גם פשטות ד' הרמב"ם, ונת' במק"א, וע"כ הוצרך רש"י לפרש, דמש"א דאם לא קיבלוך זיל שלים, איירי בשאמרו לו דיינת לן דין תורה, ול"ה מצי לפרושה דאיירי בשלא קיבלוהו עליהן כלל, דבלא קבלתם אין בידו לדון כלל.[[2]](#footnote-3)

ומה שהוכיחו התוס' דיחיד מומחה יכול לכוף את האדם בע"כ, דאי בדקבלי' עילוי' אפי' שאינו מומחה נמי, י"ל בדעת רש"י דאיירי בשאמרו לו דון לנו כדרך שרגילים לדון, דבכה"ג לי"ב משום קבלת פסולין, וכמבו' כן בד' הרא"ש ונת' במק"א.

ד] וי"ל עוד בזה, דהנה ז"ל ראב"ן בסוגיין, וב' שבוררין אותן לדין צריכין שיאמרו לבע"ד מקבלין אתם אותנו עליכם כג', דאי לא נקראין בי"ד חצוף וכו', וב' שדנו כי כתבו פסק דין יכתבו וקבלונו כג' עליהם, דאי לא מצי בע"ד לסרב ולמימר אינו דין דלא קיי"ל כשמואל, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דקבלה המועלת להכשיר ב' לדון, הוא רק בשקיבלו עליהן להדיא שיהיו כג', אך אם לא קיבלו עליהן להדיא, אלא שבאו לפניהם לדין, לא חשיב זה כקבלה.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז נראה בדעת רש"י, דלעולם הא דיחיד מומחה דן היינו רק מדעת הבע"ד, והא דבאינו מומחה אין דינו דין, הוא משום דכל שלא קיבלוהו להדיא אי"ז המועלת להכשירו לדון, ורק ביחיד מומחה דהוא כשר לדון הרי דהגם דאין בידו לכוף את האדם בע"כ, מ"מ כל שבאו הבע"ד מדעתם לפניו הוי דינו דין,[[4]](#footnote-5)

**ב**

ה] והנה הש"ך בסימן כ"ה סקי"ב כתב, דלקבלה המועלת לפטור, ל"ב שיקבלו עליהן להדיא, אלא גם כשבאו ודנו לפניו בסתם הו"ל קבלה, עיי"ש שהביא כן מד' הנימו"י בסוגיין והריב"ש, וכ"ה מבו' להדיא לגיר' הרי"ף בסוגיין דאם אינהו קרו לך לא תשלם, וכ"ה בחי' הר"ן, עיי"ש.

ולמש"נ יש ללמוד כן גם מד' רש"י, דאי נימא דכשבאו ודנו לפניו בסתם ל"ה זה קבלה המועלת לפטור, א"כ מ"ט הוצרך רש"י לפרש דמש"א ואם לא זיל שלים הוא בשאמרו לו דיינת לן דין תורה, ומ"ט לא פירשה כפשוטו, שבאו לפניו מדעתם לדון ולא קיבלוהו עליהן כלל, דבכה"ג דינו דין, דהגם דיחיד מומחה אינו כופה את הבע"ד, מ"מ כל שבאו לפניו מדעתם הוי דינו דין, ומ"מ אם טעה ה"ה חייב לשלם, ובע"כ מד' רש"י דכל שבאו לפניו מדעתם הו"ל כקבלה המועלת לפטור, וע"כ הוצרך לפרש דמש"א דאם לא זיל שלים, היינו בשאמרו לו דיינת לן דין תורה, דלהדיא לא קיבלו עליהן טעותו.

ו] אמנם מאידך ממה שפירש"י להא דאם קיבלוך עלייהו דהיינו דקיבלוך לגמרי לילך אחריך אם לדין אם לטעות ולא יתבעוך, מבו' בפשוטו דאף קבלה סתמא אינה מועלת לפטרו, ורק אם קיבלוהו עליהן להדיא לטעות, הוא דה"ה פטור, וכן נקט בחי' הר"ן בדעת רש"י, ועיי"ש שתמה ע"ז דאם קיבלו טעותו צריכא למימר שאינו משלם, וי"ל בדעת רש"י כמש"כ בפסקי רי"ד דלא קיבלו להדיא לטעות, אלא קיבלוהו לדון כאשר יודע.

ואמנם הנה ממה שפירש"י במש"א דאם לא זיל שלים היינו בשאמרו לו דיינת לן דין תורה, ולא פירשה בשקיבלוהו סתמא, נ' להדיא דס"ל דגם כשקיבלוהו סתמא ה"ה פטור, ולפ"ז בע"כ לפרש דמש"כ רש"י דקבלוך עלייהו לגמרי לילך אחריך אם לדין אם לטעות ולא יתבעוך, לאו היינו דאמרו לו כן להדיא, אלא היינו דקבלה סתמא מתפרשת שהיא לילך אחריו אף לטעות.[[5]](#footnote-6)

ז] אמנם הנה הרמ"ה בסוגיין גריס בד' רש"י, ואי לא זיל שלים דאמרי לי' כי קבילנך אדעתא דדיינת לן דין תורה, - ולגיר' זו הרי מבו' להדיא בד' רש"י דקבלה סתמא אינה פוטרת אף ביחיד מומחה, ורק אם קיבלוהו להדיא אף לטעות ה"ה פטור.

והנה לפ"ז צ"ל בדעת רש"י, דהא דתנן דדן את הדין וכו' חייב לשלם ואם הי' מומחה לרבים פטור מלשלם, ומוקמינן לה לקמן ד"ו. בשקיבלוהו עליהן, אי"ז כמש"כ ש"ר דהא דמומחה לרבים פטור הוא משום דמהניא קבלתם לפטרו, שהרי בע"כ לא איירי התם בשקיבלוהו אף לטעות, דבכה"ג הרי אף שאינו מומחה פטור, וכמבו' לקמן שם, ובע"כ דאיירי בשקיבלוהו סתמא, וקבלה סתמא הרי אינה פוטרת אף את המומחה, אלא היינו דאיירי בסמוך וכמו שדן בזה הרא"ש בסוגיין, או דאיירי בשנטל רשות מריש גלותא, וע"כ הוא פטור מלשלם, ולפ"ז מבו' בד' רש"י דביחיד שאינו מומחה ל"מ נטילת רשות מריש גלותא, וצ"ע בזה.

ושו"ר בפסקי רי"ד לקמן דל"ג. דמפורש כן להדיא בדבריו, דבפטורא דקיבלו עלייהו, ליכא נפ"מ בין יחיד מומחה ליחיד שאינו מומחה, דאם קיבלום עלייהו לדון כאשר יודע אף יחיד שאינו מומחה פטור מלשלם, ואם קיבלום עליהן לדון דין תורה, אף יחיד מומחה חייב לשלם, וכ"ה גם בפסקי ריא"ז לקמן פ"א ה"א דין ל"ו ל"ז, עיי"ש, ומבו' בד' הרי"ד בסוגיא שם, דמתניתין דאם הי' מומחה פטור מלשלם, איירי בדנקיט רשותא, וזה כמש"נ בדעת רש"י, ואזיל הרי"ד לטעמי' דמפרש בסוגיין כד' רש"י, דאם לא זיל שלים, היינו בשקיבלום עליו לדון להם דין תורה.

**ג**

ח] והנה בקצוה"ח סימן כ"ה סק"ג וסק"ו כתב, דלדעת הרא"ש דטעמא דמומחה וקבלו פטור משום דקבלה אהני לפוטרו מתשלומין דאל"כ למה לו הקבלה, אינו פטור אלא בשקיבלוהו בפירוש, אך אם לא קיבלוהו בפירוש אלא באו לפניו סתמא לדין, אינו מוכח שכיונו לפטרו מתשלומין ולא מיפטר, וכ"ה בתומים שם סק"ו ונתיה"מ שם סק"ז, אלא דהנתיה"מ שם כתב, דגם לדעת הרא"ש הא דמומחה וקיבלוהו פטור הוא משום דהו"ל כאנוס, וע"כ ל"ב קבלה להדיא לפטרו, ורק בג' הדיוטות דהא דמהני קבלה לפטרם הוא משום דהו"ל מילתא יתירתא, אינם פטורין אלא בשקיבלום בפירוש.

ט] והנה הרמ"ה בסוגיין פירש בטעם הא דיחיד מומחה שקיבלוהו עליהן פטור מלשלם, ז"ל, דכיון דבלא"ה דיני' דינא על כרחי', להכי אהניא לי' דקבלוה עליהו בע"ד כ"ה דליפטר מתשלומין, עכ"ל, וכ"כ לקמן דל"ג. בבבא תמינאה, ז"ל, דכיון דאי נמי לא קבלוה עלייהו דיניה דינא, על כרחך להכי קבלוה עלייהו דאי טעי ליפטר, עכ"ל, ולפ"ז הרי הדין נותן לדעתו דלא יהא פטור אלא בשקיבלוהו עליהן להדיא.

אמנם הנה ממש"כ הרמ"ה בסוגיין, ז"ל, ואם לא קבלוך עלייהו ואנת הוא דדנת להו "על כרחייהו", עכ"ל, נראה להדיא דכל שאי"ז בעל כרחם אלא באו לפניו מדעתם, הוי זה כקבלה המועלת לפטרו.

וכ"ה מוכח גם ממש"כ לקמן ד"ו. להוכיח דג' הדיוטות דנים בע"כ, דאם קיבלוהו אפי' ב' וא' כשרים, ומבו' בדבריו דכל שבאו לפניהם לדין בסתמא, הוי זה כקבלה ואפי' א' נמי כשר, והנה הרי בגמ' שם אמרינן דקבלה זו מועלת גם לפטרו מתשלומין, ורק ביחיד שאינו מומחה ל"מ קבלה זו, משום דאמרי לי' דיינת לן דין תורה, אך ביחיד מומחה מועלת קבלה זו לפטור, כמש"כ הרמ"ה בסוגיין, והרי דגם כשבאין בסתמא לפניו, הו"ל כקבלה.

וביותר מוכח כן, ממש"כ הרמ"ה להלן בסוגיין, ז"ל, ודייקינן למ"ל למישקל רשותא להוראה וכו', בשלמא לענין דינא אע"ג דמומחה הוה אהניא לי' רשותא לאיפטורי היכא דקבלי' עלי' חד מבע"ד ולא קבלי' האיך, אלא לענין הוראה למ"ל רשותא, אי להיכא דאסר דבר המותר כדתנן דן את הדין, כיון דמומחה הוא פטור וכו', והכא לא שייך למימר דאהני לי' להיכא דלא קבלוה עלייהו, דא"כ למ"ל לאורויי להו כלל, עכ"ל,[[6]](#footnote-7) ואי נימא דלא מיפטר יחיד מומחה אלא בשקיבלוהו עליהן בפירוש, הרי שפיר בעינן רשותא כדי ליפטר כשבאו לפניו ולא קיבלוהו עליהן, דבכה"ג ל"ש לומר דלמ"ל לאורויי להו כלל, ובע"כ מד' הרמ"ה דכל שבאו לפניו סתמא, הו"ל כקבלה המועלת לפטור, וכ"ה מבו' גם ממה שפירש הרמ"ה, דבדיני ממונות משכח"ל דין בלא קבלה, בדקבלי' עלי' חד בע"ד ולא קבלי' אידך, והיינו דאם לא קיבלוהו שניהם ולא באו לפניו לדין, מ"ט הוא מזדקק לדון, אך אי נימא דבעינן קבלה בפירוש, הרי שפיר משכח"ל דיש לו לדון אף שלא קיבלוהו שניהם.

י] ובאמת כ"ה מבו' גם בל' הרא"ש בסוגיין, ז"ל, ואי לא דלא קבלוך עלייהו כלל אלא שדנת אותם "בעל כרחם" זיל שלים, עכ"ל, והרי דרק כשדן אותם בע"כ ה"ה חייב לשלם.

וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרא"ש ע"ז, ז"ל, אע"ג דמתני' דדן את הדין אוקימנא בדקבלוה עלייהו ואפ"ה ישלם מביתו וכו', עכ"ל, והנה הרי בד' הרא"ש בסוגיין מבו' להדיא דכל שבאו לפני יחיד לדון, הו"ל כקבלה המכשרתו, ומזה הוכיח דיחיד מומחה דן בע"כ, ואי נימא דלא חשיב כקבלה לפטור אלא בשקיבלוהו להדיא, א"כ מאי קשיא לי' להרא"ש ממתניתין דדן את הדין, הרי הא דמוקמינן לה בדקבלוה עלייהו, היינו שבאו לפניו לדון, אך לא קיבלוהו בפירוש, וע"כ ה"ה חייב לשלם, ובע"כ מד' הרא"ש דכל שבאו לפניו לדון, הו"ל כקבלה הפוטרתו מתשלומין.

וכ"ה מבו' להדיא בד' תוס' הרא"ש להלן בסוגיין, ז"ל, ונראה הטעם משום שאין אדם מורה איסור והיתר עד שישאלו לו, ואפילו לענין דינא אי גמיר וסביר ולא נקיט רשותא אי קבלוה עלייהו פטור, עכ"ל, והרי להדיא דכל שבאו לשאול אותו, הו"ל כקבלה המועלת לפטרו.

ואמנם לא נתפרש לן הטעם בזה, דכיון שפירשו הרמ"ה והרא"ש דהא דמהניא הקבלה לפטור הוא משום דבע"כ להכי קבילנהו, א"כ מ"ש ד"ז היכא שלא קיבלוהו להדיא, וצע"ג.[[7]](#footnote-8)

יא] אמנם באמת עיקר קו' זו היא בד' הרמ"ה, דמפורש בדבריו דהא דיחיד מומחה שקיבלוהו עליהן פטור הוא משום דבלא"ה דינו דין, ובע"כ להכי קבלוהו עלייהו דאי טעי ליפטר, אך בד' הרא"ש י"ל בזה כמש"כ הנתיה"מ דכל מש"כ הרא"ש דהא דמהני הקבלה לפטור הוא משום דבלא"ה יכולין לדון בע"כ, הוא רק בג' הדיוטות, אך ביחיד מומחה א"צ לטעם זה, אלא הוא משום דהו"ל כאנוס, וכאשר כן נראה בד' הרא"ש לקמן דל"ג., וכ"נ גם בד' הרא"ש בסוגיין שלא כתב לטעם זה, אלא לגבי ג' הדיוטות, עיי"ש, וע"כ הגם דבג' הדיוטות באמת אין פטורין אלא בשקיבלום עליהן בפירוש, מ"מ ביחיד מומחה ל"ב קבלה בפירוש כדי לפטרו, אלא כל שבאו לפניו לדון, ה"ה פטור, אך צ"ע בזה מסתימת ד' הרא"ש שלא חילק בדיני הקבלה בין קבלה הפוטרת ליחיד מומחה, לקבלה הפוטרת לג' הדיוטות.

ויש לסייע ליסוד ד' הנתיה"מ דחלוק הוא פטורא דיחיד מומחה שקיבלוהו עליהן מפטורא דג' הדיוטות דקיבלום עליהן, דהנה הרא"ש בסוגיין כתב, ז"ל, אע"ג דמתני' דדן את הדין אוקימנא בדקבלוה עלייהו וכו', התם כשאין מומחה כדקתני סיפא ואם היה מומחה לרבים פטור מלשלם, ואע"ג דהתם איירי בסמוך, כיון דמומחה לרבים כר"נ ור' חייא אפי' אין סמוך הוי כסמוך, דתקנ"ח הוי ולא פלוג, עכ"ל.

והנה אם הא דמהני הקבלה ביחיד מומחה לפטרו מן התשלומין, הוא משום דגם בלא הקבלה הוא יכול לדון ובע"כ דהויא הקבלה כדי לפטרו, א"כ הרי אין מקום לחלק בזה בין סמוך למי שאינו סמוך, וכאשר באמת כ"כ הרמ"ה בסוגיין, ז"ל, ואע"ג דהתם בסמוך עסקינן, אפ"ה על כרחך כיון דדיין ביחידי לא שנא מומחה וסמוך ולא שנא מומחה ולא סמוך חד דינא הוא, עכ"ל, וממה שהוצרך הרא"ש בזה לטעמא דתקנ"ח הוי ולא פלוג, מבו' דהא דמומחה שקיבלוהו עליהן פטור הוא משום דחשיב כאנוס, ובזה הי' מקום לומר דהיינו רק בסמוך, וע"ז כתב הרא"ש דתקנ"ח הוי ולא פלוג, וז"ב.

1. וצ"ב דמ"ט אם קיבלוהו בסתמא וטעה הוי דינו דין ומ"מ הוא חייב לשלם, וממ"נ אם אמרינן דקבלתם היא גם לטעות, בדין דיהא פטור מלשלם, ואם אמרינן דקבלתם היא רק לדון דין תורה, בדין שלא יהא דינו דין.

   ונראה פשוט בזה, דהא דכשקיבלוהו אף לטעות אינו חייב לשלם, הוא משום שהי' לו רשות לטעות, וכמבו' כן בל' הרא"ש לקמן דל"ג., עיי"ש, וע"כ כל שקיבלוהו סתמא, הרי דהגם שלא הגבילו את קבלתם שאינם מקבלין אותו אלא לדון דין תורה, וע"כ אף אם טעה הוי דינו דין, מ"מ לא נתנו לו רשות לטעות, וע"כ אם טעה ה"ה חייב לשלם. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך אי"ז מתישב בד' הרי"ד, שפירש למש"א דאי לא זיל שלים כד' רש"י דהוא בשאמרו לו דון אותנו דין תורה, ובדבריו לקמן ד"ו. ודל"ג. מפורש דיחיד מומחה כופה לבא לפניו לדין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וזה שלא כמבו' בד' התוס' והרא"ש בסוגיין דכל שבאו לפניו חשיב זה כקבלה, וכ"ה מבו' מד' הראשונים בכ"ד, וכ"ה מבו' גם מהא דדנים בלילה משום דהו"ל כקבלה, אף שלא קיבלו הבע"ד להדיא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפ"ז נמצא דהראב"ן שנקט דכל שלא קיבלוהו להדיא ל"ה זה קבלה המועלת להכשיר פסולין, אזיל לטעמי' דמפרש כפירש"י דאם לא זיל שלים איירי בשאמרו דיינת לן דין תורה, והרי דס"ל כדעת רש"י דיחיד מומחה אינו דן את האדם בע"כ, ולפ"ז מוכח דביחיד שאינו מומחה אין דינו דין אף שבאו הבע"ד לפניו לדין מדעתם, ולא חשיב זה כקבלה המועלת להכשירו לדון. [↑](#footnote-ref-5)
5. שו"ר בזית רענן ח"ב סימן מ"ט שכתב לישב ד' רש"י שנקט ב' הקצוות, דהוא משום דמשמע לי' מסתימת הדברים, דאיירי בין בשטעה בדבר משנה וא"א להחזיר, ובין בשטעה בשיקול הדעת, - וס"ל לרש"י דבטעה בדבר משנה אינו פטור אלא בשקיבלוהו עליהן להדיא אף לטעות, ומאידך בטעה בשיקול הדעת ה"ה פטור אף בשקיבלוהו עליהן סתמא, עכ"ד, - אך ילה"ע ע"ז, דא"כ מה מייתינן מינה דיחיד מומחה דינו דין אף בלא נטילת רשות, ופירש"י דהוא מהא דדיני' דינא ולא הדר, ואם מצי איירי אף בשטעה בדבר משנה, דבכה"ג הרי הדר דינא, והא דלא אמר לו להחזיר הדין, הוא משום דאיירי בשא"א להחזיר, א"כ מאי מייתינן מינה דאף בדלא נקיט רשותא דיני' דינא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה הנימו"י לקמן דל"ג. כתב, ז"ל, אבל לענין הוראה אפילו אינו סמוך אם הוא מומחה להוראה פטור מלשלם, שהרי הוא חייב להורות מה"ת, וכל שחייב להורות מן התורה פטור מלשלם, כדאמרינן בפ"ק גבי הדיוטות שיכולין לדון מתקנת רבנן, אלא מעתה טעו לא ישלמו וכו', עכ"ל.

   והנה הנימו"י דימה דין זה להא דג' סמוכין שדנו פטורין, משום שהן יכולין לדון מה"ת, וצ"ע בד' הרמ"ה שחילק ביניהם, דבג' סמוכין כתב בסוגיין ולקמן דל"ג. בבבא תשיעאה דהן פטורין, כיון שהן כשרין לדון מה"ת, ואילו בחכם דגמיר וסביר שהורה, מבו' בדבריו שהבאנו, דאינו פטור אלא בשקיבלוהו עליהן, וצ"ע הטעם בזה.

   אך באמת זה מתישב היטב למש"כ הרמ"ה, דאם לא קיבלוהו עלייהו למ"ל לאורויי כלל, והרי דכל שלא באו לשאלו, אין מוטל עליו כלל להורות בדין זה, וע"כ ה"ה חייב לשלם, ול"ד לג' סמוכין דפטורין מלשלם, משום שמוטל עליהן לדון, וכ"ה בש"ך סימן כ"ה סוסק"ו שנחלק מה"ט ע"ד הנימו"י, עיי"ש, - והקצוה"ח שם סק"ו תמה ע"ד הש"ך, וצ"ב בכונת דבריו, דלכאו' מכוון הש"ך דהגם דיחיד דגמיר וסביר מחויב להורות, מ"מ כל שאין באין לשאלו אין מוטל עליו להורות, וגם ג' חכמים אין מוטל עליהן להורות בכה"ג. - ואמנם בעיקר הדבר צ"ע, דמ"ט אינו חייב להורות בלא ששאלוהו לאפרושי מאיסורא, ועי' חזו"א סימן ט"ז סק"ב ד"ה בש"ך שעמד ע"ז, והרד"ו אמר לפרש בזה, דלאפרושי מאיסורא א"צ להורות, אלא בידו להודיע לבעלים שלא בדרך הוראה דיש בזה איסור. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף, דקשיא כן טפי כלפי התובע, דמה ראי' יש ממה שבא לפניו שנתרצה לקבלו עליו, הרי בע"כ הי' לו לבא לפניו כדי לתבוע את בעל דינו, - והנה אמנם בנתיה"מ הביא בשם התומים שחילק דלגבי התובע לא חשיב כקבלה אלא בשקיבל בפירוש, אך בד' הרמ"ה להלן שכתב דבדין צריך ליטול רשות כדי ליפטר בשקיבלו עליו בע"ד א' ולא קיבלו אידך, מבו' לא כן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)