א - ב_ כסף
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים על פ_ו פ_ז

מוצש"ק אח"ק אור לי"א אייר תשע"ג

סימן א'

**בדין ב' כסף**

**א**

א] שבועות דל"ט:, הטענה ב' כסף אמר רב כפירת טענה שתי כסף ושמואל אמר טענה עצמה ב' כסף אפי' לא כפר אלא בפרוטה ולא הודה אלא בפרוטה חייב וכו'.

והנה כתב הרמב"ם בפ"ג מטונ"ט ה"ו ז', ז"ל, העיד עליו ע"א אפי' לא כפר אלא פרוטה ה"ז נשבע וכו' וכן כל הנשבעין ונוטלין נשבעין ונוטלין מפרוטה ומעלה, הורו רבותי שהנשבעין ונוטלין א"צ טענת ב' כסף, ואני אומר שצריך הנתבע שיכפור בב' מעין ואח"כ ישבע התובע בתקנת חכמים ויטול, שהרי הנשבעין בטענת ספק צריך שיהי' ביניהם כפירת ב' מעין ואחר כך ישבע מספק, עכ"ל.

והראב"ד בהשגות שם כתב, ז"ל, ומה יעשה השכיר העני שהשכיר עצמו במעה או בפונדיון ילך בפחי נפש, אבל הדמיון שדימה והלימוד שלמד מן הנשבעין בטענת ספק שהצריכו להם כפירת ב' כסף אינו דמיון כלל, שזה נשבע להפטר ועל כרחו הוא נשבע, וזה שנשבע ליטול מדעתו הוא נשבע כדי ליטול ואפי' על פרוטה ואולי אפי' הי' שכרו פחות מפרוטה, עכ"ל, ועד"ז כתב בחי' הר"ן בסוגיין, ז"ל, ואי"ז מחוור, שאם האמינוהו חכמים בשבועה במרובה כ"ש במועט אם רוצה הוא לישבע, ובנשבעין ולא משלמין היינו טעמא משום דלא רמינן עלי' שבועה בפחות מב' כסף, עכ"ל, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

ב] והנה בתוס' הרא"ש לקמן דמ"ד: כתב, ז"ל, ולי נראה כדברי הרמב"ם ז"ל דמדר' יהודה נשמע לרבנן, דלר"י אין שכיר נשבע אלא כשיש שבועה דאורייתא על בעל הבית במודה במקצת ובטענת ב' כסף, אלא דרבנן מחייבי אפי' בכופר הכל, עכ"ל.

ומ' מדבריו בביאור דעת הרמב"ם, דהא דבעינן בנשבעין ונוטלין ב' כסף, אי"ז משום לתא דהתובע דליכא עלי' דין שבועה אלא בב' כסף, אלא הוא משום לתא דהנתבע, דכל דאינו כופר ב' כסף, ול"ה ראוי להטיל עליו שבועה, לא תיקנו שישבע השכיר ויטול.

והטעם בזה, הוא לפי המבו' בסוגיית הגמ' לקמן דמ"ו. דעיקר דינא דשכיר וכו' נשבעין ונוטלין, הוא מכח דמן הדין הי' לנו להטיל שבועה על בעה"ב, ועקרוה מבעה"ב ותיקנוה על השכיר, וכשהדו"ד הוא על הקציצה, דעת הרמב"ם ודעימי' דנשבע בעה"ב, והר"ן בשלהי מכילתין כתב דאם הי' השכיר חשוד חזרה שבועה על בעה"ב, משום דתחילת שבועת תקנה זו על בעה"ב הוטלה אלא מפני תקנתו של שכיר עקרוה מבעה"ב ושדיוה אשכיר, הלכך בשאין שכיר יכול לישבע נשבע בעל הבית, עכ"ד, וכ"כ הרמב"ן במלחמות שם, ועי' ש"ך סימן פ"ט סק"ג מש"כ בזה, ועיי"ש שהביא מד' התוס' בב"מ דקי"ב: דמבו' דבכל הנשבעין ונוטלין הי' ראוי לתקן על הנתבע ועקרוה מן הנתבע ושדיוה על התובע ליטול.

ואשר ע"כ אין השכיר נשבע ונוטל אלא היכא דכופר בעה"ב בב' כסף, דבכה"ג הי' מן הדין להטיל עליו שבועה, ותיקנו חכמים דישבע השכיר ויטול, אך כל שאין בעה"ב כופר בב' כסף דלא הי' ראוי לחייבו בשבועה, ואם הוי השכיר חשוד, לכאו' אין בעה"ב נשבע אלא בכפירת ב' כסף, לא תיקנו שישבע השכיר ויטול, ועי' בשער משפט סימן פ"ט סק"א שכבר כתב כן בביאור ד' הרמב"ם, ועיי"ש במש"כ לבאר לפ"ז לד' הב"י התמוהים שם.

ובאמת כ"ה משמעות ל' הרמב"ם שכתב דצריך "הנתבע שיכפור בב' מעין" ואח"כ ישבע התובע בתקנ"ח ויטול, ובשו"ת חכם צבי סימן קכ"ה עמד בזה, דמה לו להזכיר הנתבע והלא התובע הוא הנשבע, עיי"ש בדבריו, ובפשוטו נ' מזה בד' הרמב"ם, דשיעורא דב' כסף בשבועת הנוטלין, ל"ה בטענת התובע שהוא נשבע עלי', אלא בכפירת הנתבע, וזה מתפרש כנ"ל, אך בל' התומים סימן פ"ט סק"א והנתיה"מ סימן פ"ט סק"א מבו' להדיא דפירשו דשיעורא דב' כסף הכא הוא בטענת התובע, דזהו דחשיב ככפירת הממון, עיי"ש, וצ"ע.

וצ"ב בדעת הרמב"ן והר"ן שנחלקו ע"ד הרמב"ם וס"ל דשכיר נשבע ונוטל בפחות מב' כסף, והרי הרמב"ן והר"ן גופייהו פירשו דתחילת תקנת שבועת שכיר על בעה"ב הוטלה וכו', ומכח זה ס"ל דאם הי' השכיר חשוד נשבע בעה"ב שבועת המשנה, וא"כ בפחות מב' כסף דל"ה ראוי להטיל שבועה על בעה"ב, ולכאו' בגונא דהשכיר חשוד, דדינא הוא דהבעה"ב נשבע ונפטר, א"צ לישבע אלא בב' כסף, בדין דלא ישבע השכיר ויטול.[[1]](#footnote-2)

ג] והנה כתב הרמב"ם בפי"א משכירות ה"ט, ז"ל, שכיר וכו' אפי' הי' שכרו פרוטה אחת ובעה"ב אומר נתתי' לא יטול אלא בשבועה, וכן כל הנשבע ונוטל אפילו לא יטעון אלא פרוטה אחת לא יטול אותה אלא בשבועה כעין של תורה, עכ"ל.

ועיי"ש במ"מ שעמד בסתירת ד' הרמב"ם, דבהל' טונ"ט כתב דגם בנשבעין ונוטלין צריך ב' כסף, ובהל' שכירות כתב דשבועת שכיר הוא אף בפרוטה אחת, עיי"ש מש"כ בזה, ובכס"מ תמה ע"ז, ועיי"ש מש"כ בזה בע"א.

והש"ך בסימן פ"ט סק"א עמד עוד בד' הרמב"ם, במש"כ וכן כל הנשבעין ונוטלין נשבעין ונוטלין מפרוטה ומעלה, הורו רבותי שהנשבעין ונוטלין אינן צריכין טענת ב' כסף, ואני אומר שצריך הנתבע שיכפור בשתי מעין כו', עכ"ל, וקשיא דד' הרמב"ם סותרים זא"ז בתוכ"ד, שבתחילה כתב דכל הנשבעין ונוטלין נשבעין ונוטלין מפרושה ולמעלה, ואח"כ מיד חלק על רבותיו, עוד הק' דלמה האריך הרמב"ם וכתב ואני אומר שצריך הנתבע כו' ואח"כ ישבע התובע כתקנת חכמים ויטול, הול"ל בקיצור ואני אומר שצריך טענת ב' כסף, או ולא יראה לי כן.

ועיי"ש שכתב לפרש בד' הרמב"ם, דמתחילה כתב דכל הנשבעין ונוטלין נשבעין ונוטלין מפרוטה ומעלה, לפי שתקנת חז"ל דאף בפרוטה ומעלה ישבעו ויטלו, ואח"כ נחלק על רבותיו וכתב דצריך מ"מ שיכפור הנתבע בב' מעין, ואם לא כפר מתחילה בב' מעין אין הבי"ד פוסקין לו שבועה, אלא צריך שיכפור בב' מעין ואז פוסקים לו הב"ד שבועה, ואח"כ ישבע התובע כתקנ"ח ונוטל אף מפרוטה ומעלה, והוכיח כן מד' רי"ו נכ"ט סוף ח"א, ז"ל, וכתב הרמב"ם וכו' והוא כתב כי הנשבעין ונוטלין נשבעין מפרוטה ולמעלה, אבל בכפירה לפי דבריו צריך ב' מעין, עכ"ל.

ובביאור דבריו י"ל בתרי גווני, או דאיירי בגונא דהיתה הכפירה ב' כסף, אך אין הנוטל רוצה לישבע וליטול אלא על פרוטה, ועי' תומים שם סק"א בתחילת דבריו וחי' הפלאה שפירשו כן, ועיי"ש בתומים שתמה ע"ז, ובתפארת יעקב שם סק"ב יישב לזה, או דאיירי בשכפר בקציצה בב' מעין וגם בפירעון בפרוטה, ועל פרוטה זו נשבע ונוטל, וכמש"כ התומים שם בסו"ד והנתיה"מ שם סק"א.[[2]](#footnote-3)

ואמנם צ"ע בביאור הדברים, דממ"נ, אם בכה"ג מתקיים דינא דב' כסף, מכח הא דהויא הכפירה ב' כסף, א"כ מהו שכתב הרמב"ם בה"ו דהנשבעין ונוטלין נשבעין ונוטלין מפרוטה ומעלה, וכלל להו בכלל השבועות דל"ב בהו ב' כסף, הרי בשבועת הנוטלין בעינן ב' כסף, ול"ד להני שבועות דל"ב בהו ב' כסף, ואם אף בכה"ג אין מתקיים דינא דב' כסף, כיון דאין הנוטל נשבע על ב' כסף, ושאני בזה דין שבועת הנוטלין מדין שבועת מודה במקצת, ול"ב בה ב' כסף, א"כ מ"ט בעינן שתהא הכפירה ב' כסף, ורחוק הדבר לומר דב' דינים נכללו בדינא דב' כסף.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ד] והנה ביסוד דינא דכפירת ב' כסף לדעת רב, יש להסתפק אם הוי זה דין בעיקר המחייב דהשבועה, דרק טענה וכפירה דב' כסף הוו טענה וכפירה המחייבין שבועה, ורק בטענה וכפירה אלו נאמן התובע בטענתו לחייב שבועה, או דהוי זה דין בחיוב השבועה, דהגם דהוו טענה וכפירה המחייבין שבועה ונאמן התובע בטענתו לענין לחייב שבועה, מ"מ ליכא חיוב שבועה אלא על ב' כסף דהוו דבר חשוב לחייב שבועה, וגם לדעת שמואל דהטענה עצמה ב' כסף, י"ל דהוא משום דרק כשיש עליו תביעת ממון חשוב, חייבתו תורה שבועה אף על מקצתו.

ה] וכמדומה שנחלקו בזה הראשונים, דהנה דעת הר"י מיגש לקמן ד"מ. דשבועת השומרים ל"ב ב' כסף, וכתב ע"ז, ז"ל, וא"ת והא כסף או כלים דדרשינן בי' ב' כסף בפרשת שומרין כתיב, וא"כ אפי' לענין שומרין נמי לא מחייבינן שבועה אלא עד דהויא שבועתו אב' כסף, הא אוקימנא לעיל אליבא דרב דהלכתא כותי' דהאי כסף דכתב בקרא לכפירת טענה הוא דאתא, הלכך ליכא לאוקומה אלא בשבועה דהויא משום טענה וכפירה דהיינו מודה במקצת, ושבועת שומרין לאו מחמת כפירה וטענה היא כי היכי דלא ניחייבי' אלא אכפירת ב' כסף, אלא חיובי' מחמת טענת שמא הוא דקא טעין השומר שנאנסה או נגנבה, וכיון דכי מישתבעי לאו אכפירה דמישתבעי, ליכא למימר דלא מיחייבי שבועה אלא על ב' כסף, דהא כסף דכתיב בקרא על כפירת הטענה אוקמה רב ושבועת שומרין לאו אכפירה היא הילכך לא שייכי בקרא, וכיון דלא שייכי בקרא מיחייבי שבועה ואפילו אפחות מב' כסף, עכ"ל.

ובפשוטו נ' מדבריו, דעיקר דינא דב' כסף, הוי דין בעיקר המחייב שבועה, דבענה וכפירה בפחות מב' כסף, אין נאמן התובע לחייב שבועה, ואשר זהו שכתב הר"י מיגש דכ"ז הוא בשבועת מודה במקצת, דהדררא לחייבו שבועה הוא במה שהתובע טוען ברי והנתבע כופר ע"ז ומודה במקצת, וזהו שמספקינו דהוא חייב לו הכל, אך בשבועת השומרים דאין הדררא לחייבו מכח הטענה והכפירה, שהרי התובע תובעו בשמא, ל"ב ב' כסף.[[4]](#footnote-5)

וזהו גם מש"כ הרי"מ שם בהא דבע"א ל"ב ב' כסף, ז"ל, ועוד דכיון דאוקמא להאי כסף דכתיב בקרא דלענין כפירת טענה הוא כדאמרינן, ליכא לאוקמה אלא בשבועה דהויא מחמת טענה וכפירה וכו' אלא מודה במקצת בלחוד דחיובא מחמת כפירה והודאה היא, אבל שבועת ע"א אע"ג דכי משתבע אכפירה הוא דמשתבע, אפ"ה חיובה לאו מחמת הודאה וכפירה היא כ"ה דנבעי בה טענה ב' כסף, אלא חיובה מחמת ע"א, וכיון שכן אפילו ליכא בטענה עצמה ב' כסף מיחייב שבועה, עכ"ל, והיינו דהגם דס"ל דע"א אינו מחייב שבועה אלא בשטוען התובע ברי, וע"כ איכא בזה כפירה, ול"ד לשבועת השומרים שכתב לעיל מינה דליכא בזה כלל כפירה, מ"מ אין חיוב השבועה מכח הדררא דהטענה והכפירה, דנימא דבטענה וכפירה דפחות מב' כסף אין התובע נאמן לחייב שבועה, אלא עדות העד היא המחייבת שבועה, והא דבעינן טענת ברי, הוא משום דאין נשבעין על טענת שמא, דאין להתובע זכות להשביעו אלא כשטוען ברי, ועמש"נ בזה בסימן ט' (ג) סק"?, וע"כ ליכא בזה לדינא דב' כסף, דכל עיקר דינא דב' כסף הוא היכא דהמחייב דהשבועה הוא טענת התובע וכפירת הנתבע, דנאמן התובע בטענתו לחייב שבועה, ובזה הוא דאמרינן דפחות מב' כסף ל"ה דררא לחייב שבועה, ואין נאמן התובע בטענתו.

ו] ומצינו הדברים מפורשים כן, בד' הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, ז"ל, ומפקינן לה משומרין כ"ה דמפקינן להודאה במקצת דמפקינן לה משומרים אע"ג דכתיבא גבייהו ושדינן לה אמלוה מטעמא דרבה, ה"נ לב' כסף דאפשר בכפירת ב' כסף הוא דרמא רחמנא שבועה עלי' דילמא אשתמוטי משתמיטו לי' אבל בציר מהכי אי לאו דקושטא הוא ל"ה כפר בי' באשתמוטי דמילתא זוטרתי היא, אבל בשבועת שומרים דלא ידע בי' אימר אפילו בפרוטה נמי, וטעמא דמסתבר הוא, עכ"ל.

ומבו' בדבריו להדיא, דדינא דב' כסף הוא דין בהכפירה המחייבת שבועה, דרק כפירת ב' כסף הויא דררא וריעותא המחייבתו שבועה.[[5]](#footnote-6)

ז] ונראה דיש להוכיח כן עוד, דהנה בעיקר דינא דרב דכפירת טענה ב' כסף, בפשוטו היינו דפליג ביסוד הדין על שמואל, וס"ל דשיעור ב' כסף ל"ה בהטענה אלא בהכפירה.

אמנם הנה ז"ל רה"ג בס' משפטי שבועות ח"א ש"א, צריך להיות "הטענה של תובע" ב' מעה כסף שהוא ב' כסף והודאת הנתבע בפרוטה וכו', וההודאה אינה מכלל ב' כסף אלא צריך להיות הפרוטה של הודאה יותר מב' כסף "שהטענה יוצאה היא מכלל ההודאה" וכו', ואם "הטענה" פחות מב' כסף אינו חייב בשבועה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דגם לדעת רב עיקר דינא דב' כסף הוא בהטענה, ואך דס"ל דמה שהודה עליו אינו בכלל הטענה, וע"ב בעינן ב' כסף מלבד מה שהודה עליו.[[6]](#footnote-7)

וכן נראה ללמוד גם מד' הר"י מיגש לקמן ד"מ., וא"ת לענין שבועת ע"א, נהי דכפירה ב' כסף ל"ב וכו' כיון דכי מישתבעי אכפירה הוא דמישתבע, מאן לימא לן דטענה עצמה ל"ה ב' כסף, דילמא לעולם אימא לך דטענה עצמה ב' כסף, וה"ק אפי' לא כפר אלא בפרוטה והודה בשאר ב' כסף וכו', ולעולם טענה עצמה ב' כסף הויא, הא נמי ליכא למימר וכו', הרי למדת דלענין עד אחד אף על גב דשבועתי' אכפירה וטענה היא לא בעינן שתהא שם טענה ב' כסף כי היכי דלא בעינן כפירה ב' כסף, עכ"ל.

וצ"ב עיקר מה שדן הר"י מיגש להצריך בשבועת ע"א טענת ב' כסף, שהרי לדעת רב עיקר דינא דב' כסף הוא בהכפירה, ולא מצינו לדידי' כלל דין בהטענה שתהא על ב' כסף, וא"כ כיון דילפינן מקרא דבע"א ל"ב כפירת ב' כסף, מהיכ"ת נימא דניבעי בזה טענת ב' כסף.

ומוכח מזה בדעת הר"י מיגש, דגם לדעת רב עיקר דינא דב' כסף הוא בהטענה, והא דבעינן כפירה ב' כסף, הוא משום דמה שהודה עליו אינו בכלל הטענה, ונראה בדעתו דהטעם בזה הוא משום דבעינן שיהא ב' כסף בהטענה שמתחייב עלי' שבועה, וחלק הטענה שהודה עליו ואינו מתחייב עליו שבועה אינו בכלל זה, וזהו דס"ד דהגם דילפינן מקרא דכל מקום שב' מחייבין אותו ממון ע"א מחייב שבועה, ומינה ילפינן דבע"א ל"ב כפירת ב' כסף, מ"מ אף בע"א בעינן שתהא הטענה ב' כסף, ואך שנתחדש בע"א דאף חלק הטענה שאינו מתחייב עליו שבועה מצטרף לב' כסף, וז"ב.

והנה אי נימא דעיקר דינא דב' כסף, הוא דליכא חיוב שבועה על פחות מב' כסף, הרי ודאי דמסתברא מילתא דתלי ד"ז בהכפירה ולא בהטענה, ומ"ט נימא דגם לדעת רב הוי עיקר השיעור בהטענה, ומוכח מד' רה"ג והר"י מיגש דעיקר דינא דב' כסף היינו דפחות מב' כסף ל"ה טענה וכפירה המחייבת שבועה, וע"כ פשיטא להו דאין מקום לתלותו בכפירה כלל אלא בטענה, שהרי הטענה היא הגורמת לחיוב השבועה ולא הכפירה, והוצרכו לפרש דגם לדעת רב עיקר דינא דב' כסף הוא בהטענה, והא דבעינן כפירת ב' כסף, הוא משום דמה שהודה עליו אינו בכלל הטענה.

ח] אך הנה מד' כמה מקמאי נ' ללמוד דפליגי ע"ז, דהנה במש"א בסוגיין דבשבועת ע"א ל"ב ב' כסף משום דכל מקום שב' מחייבין אותו ממון א' מחייבו שבועה, הק' הראשונים דמ"ש מקרקעות דאין ע"א מחייב שבועה, ולא אמרינן דכל מקום שב' מחייבין אותו ממון א' מחייב שבועה.

ובתוס' הרא"ש כתב בזה, ז"ל, וי"ל דודאי קרקעות שנתמעטו משבועה אית לן למימר שמכל שבועה נתמעטו גם בע"א, אבל שיעור הטענה אית לן למימר דקאי דוקא אכפירה והודאה דכתיבי בקרא אבל ע"א ל"ב שיעור, עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

ובפשוטו הביאור בזה, דשאני קרקעות דדינא הוא דאין נשבעין עליהן, והיינו דלא חייבה תורה שבועה על קרקעות, וע"כ גם שבועת ע"א ליכא בהו, דהגם דכל מקום שב' מחייבין אותו ממון ע"א מחייבו שבועה, וה"ה נאמן לענין חיוב שבועה, אך אי"ז מועיל לחייב שבועה בדבר דאינו בר חיוב שבועה, ומשא"כ בב' כסף דלאו דינא הוא דליכא חיוב שבועה על פחות מב' כסף, אלא היינו דרק טענה וכפירה דב' כסף הוו דררא המחייבת שבועה, ובפחות מב' כסף אין נאמן התובע בטענתו לחייב שבועה, ובזה הוא דאמרינן דבע"א כל מקום שב' מחייבין אותו ממון ע"א מחייבו שבועה, הרי דאף בפחות מב' כסף נאמן העד בעדותו לחייב שבועה, וע"כ ל"ב בזה ב' כסף.

אך הנה התוס' בסוגיין עמדו בזה דמ"ש דלענין ב' כסף לא משוינן ע"א למודה במקצת, ולענין קרקעות משוינן להו, ונקטו דבאמת לדעת רב בעינן כפירת ב' כסף גם בשבועת ע"א, - וגם הר"ן לקמן דמ"ב: עמד בזה, וכתב דהראשונים נתקשה להם ד"ז ולא העלו בו טעם מספיק, עיי"ש בדבריו שכתב בזה טעם מחודש, והרי דלא ניח"ל לחלק כן.

ונ' מד' התוס' והר"ן דס"ל דעיקר דינא דב' כסף הוא דין בחיוב השבועה, דפחות מב' כסף אינו ממון חשוב לחייב עליו שבועה, וע"כ שפיר קשיא להו דמ"ש דבקרקעות אמרינן דכ"ה דאין נשבעין שבועת מודה במקצת ה"נ אין ע"א מחייב שבועה, ואילו בפחות מב' כסף אמרינן דאף דאין נשבעין שבועת מודה במקצת מ"מ ע"א מחייב שבועה.

וכן נראה גם ממה שהאריך הר"ן שם לדון דמ"ט ל"ב ב' כסף בעיקר חיוב השומרים, וכן דן בזה הרמב"ן בסוגיין, והנה הרי אם הי' דין ב' כסף בעיקר חיוב השומרים ודאי היינו משום דפחות מב' כסף ל"ה ממון חשוב, ולא חיילי ע"ז חיובי השומרים, ומ' דה"נ הוא לפי האמת בדינא דב' כסף בשבועה, דהוא משום דבפחות מב' כסף ל"ה ממון חשוב ולא חייבה תורה ע"ז בחיובי שבועה.

וכן נ' להדיא מל' הר"ן בסוגיין שכתב, דבנשבעין ולא משלמין היינו טעמא משום דלא "רמינן עלי' שבועה" בפחות מב' כסף, ומשמעות ל' זה הוא דדינא דב' כסף הוא דבפחות מב' כסף דאי"ז ממון חשוב אין מטילין עליו שבועה. - וכ"ה מבו' גם ממש"כ דבשבועת הנוטלין אם האמינוהו בשבועה במרובה כ"ש במועט, והרי דעיקר דינא דב' כסף הוא דלא הטילו עליו שבועה, וזה ל"ש אלא בשבועה שהיא לחובתו, אך בשבועת הנוטלין שהאמינוהו בשבועה, הרי דאם האמינוהו בשבועה במרובה כ"ש במועט.

ט] עוד יש ללמוד לזה, ממש"כ בחי' הרמב"ן בסוגיין, ז"ל, ואם תשאל א"כ לימא נמי שיהא פטור טען שו"פ מחיוב שומר חנם, לא קשיא דכולהו מיעוטי דכתיבי בהאי פרשתא לענין תשלומי כפל ושבועה כתיב וכו', אלא כל עיקרה של פרשה לתשלומי כפל ולשבועה באת ולפיכך לא נתמעטו כולן אלא מכפל ושבועה וכו', אבל הנך מיעוטי וכו' מדלא כתבינהו אלא בפרשה ראשונה ש"מ דמשבועה וכפל הוא דמעטינהו ולא מחיוב השומרין, ובפרשה ראשונה שבאת ללמד על דין כפל ושבועה מיעטן הכתוב וה"ה לכל השומרין וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דכ"ה דאין נשבעין שבועת השומרים אלא בב' כסף, גם חיובא דכפל בטוט"ג הוא רק בב' כסף,[[8]](#footnote-9) וכ"ה מבו' להדיא גם בד' הרמב"ן בב"מ דנ"ז:, וכתב שם דגנב דעלמא חייב אף בפחות מב' כסף דאתרבי בפרשתי', וכ"נ גם בד' התוס' בב"ק דס"ג. ד"ה למה לי, אך בפסקי תוס' שם נ' דפטור מכפל מכח פטורו משבועה, וצ"ע, ועי' עוד בנחל יצחק סימן פ"ח.

והנה הרי בהא דאין חייבין כפל בטוט"ג בפחות מב' כסף, הרי ודאי דהיינו דפחות מב' כסף ל"ה ממון חשוב לחיובא דטוט"ג, וה"נ הא דליכא חיוב שבועה בפחות מב' כסף, הוא משום דפחות מב' כסף ל"ה ממון חשוב לחייב עליו שבועה.

ואין לומר דהא דאין חייבין ע"ז כפל, הוא משום דליכא חיוב שבועה, ואין טוט"ג חייב בלא שבועה, שהרי משכח"ל בקפץ ונשבע וכמש"כ התוס' בר"פ מרובה, וגם בל' הרמב"ן נראה דהוי עיקר המיעוט גם מכפל, ולא רק משום דליכא ע"ז שבועה, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ן בב"מ שהוצרך לפרש מ"ט גנב דעלמא חייב בפחות מב' כסף.

י] וכדרך זו דעיקר דינא דב' כסף הוא בחיוב השבועה דפחות מב' כסף ל"ה ממון חשוב לחייב שבועה, כ"ה גם בד' החכם צבי סימן קכ"ה, ז"ל, דבשלמא במודה מקצת דלא חייבה תורה שבועה אלא על כפירת ב' מעין וכו' אמרי' כיון דאין כאן תביעת דבר חשוב "לא הטילה תורה שבועה על שכנגדו משום דבר מועט", עכ"ל, וכ"ה להדיא בשער משפט סימן פ"ח סק"ג וסק"ד ובסימן צ"ג סק"ב, ונתבארו דבריו שם להלן ענף ג'.

**ג**

יא] ונראה לדון כמה נפ"מ בזה, חדא הוא במש"כ הב"י בסימן פ"ט דמגלגלין שבועה אף על פרוטה, ובשער משפט סימן פ"ח סק"ג צידד לא כן, דכיון שאין נשבעין על פחות מב' כסף כיון שאינו דבר חשוב, ה"נ אין מגלגלין טענה שהיא פחות מב' כסף על שבועה אחרת, כיון שאינו דבר חשוב לישבע עליו, עיי"ש.[[9]](#footnote-10)

וי"ל דהוא תלוי בהנ"ל, דאם דינא דב' כסף הוא בהטענה והכפירה, דרק טענה וכפירה דב' כסף הוו טענה וכפירה המחייבין שבועה, ודאי דל"ש כל עיקר הך דינא בגלגול שבועה, דרק במודה במקצת דהדררא לחייבו שבועה הוא מכח הטענה והכפירה, הוא דבעי' כפירת ב' כסף.

וכל מה די"ל דגם בגלגול שבועה בעינן ב' כסף, הוא רק אי נימא דדינא דב' כסף הוא משום דפחות מב' כסף אינו דבר חשוב לחייב שבועה, וכמש"כ השעמ"ש שם, דלפ"ז י"ל דגם אין מגלגלין ע"ז שבועה, ועי' בהערה במש"נ לדון בזה מטעם אחר. [[10]](#footnote-11)

יב] עוד נראה נפ"מ בזה, במש"כ השער משפט שם סק"ד, דלדעת הסוברים דבשבועת השומרים בעי' נמי ב' כסף, הרי דאם טענו פקדון ב' כסף ופרוטה והודה בפרוטה ועל מעה א' כופר ואומר להד"מ ועל השני' טוען נאנסו, דאף דליכא ב' כסף לשבועת מודה במקצת דעל המעה שטוען נאנסו ליכא טענת ברי וליכא ב' כסף לשבועת השומרים, מ"מ חייב שבועה דאורייתא על שניהם, דכיון דהטעם דבעי' ב' כסף הוא משום דרחמנא לא חייבי' שבועה אלא בדבר חשוב שהוא ב' כסף ולא בפחות, ע"כ שפיר מצרפינן לתרוייהו, עיי"ש בזה.

ובפת"ש שם סק"ד הביא מס' בית יהודה שחולק ע"ז וכתב דלאו בחשיבות תליא מילתא, ורק דגזה"כ הוא דצריך להיות הכפירה ב' כסף, וכיון דבכל א' מהכפירות ליכא ב' כסף אין מצטרפין, והיינו משום דב' עניני כפירה נינהו, דהכפירה במודה במקצת, היא כפירה כנגד טענת התובע, והכפירה בנאנסו אינה כפירה כנגד טענת התובע.

ולכאו' הוא תלוי בהנ"ל, דהשער משפט שכתב דמצטרפין ב' השבועות לב' כסף, הוא משום דס"ל דדינא דב' כסף הוא משום דפחות מב' כסף אי"ז דבר חשוב לישבע עליו, וע"כ שפיר י"ל דמצטרפין ב' שבועות לב' כסף, וכמו שפירש להדיא הטעם בזה, אך אי נימא דדינא דב' כסף הוא בהטענה והכפירה המחייבין שבועה, י"ל כד' הבית יהודה דאין מצטרפין ב' הכפירות זל"ז.

יג] עוד נראה נפ"מ בזה, במש"כ השער משפט שם סק"ב, דנסתפק אביו בטענו ב' כסף ופרוטה והודה בפרוטה וכפר בפרוטה ועל השאר אמר איני יודע, אי אמרי' דכיון דמה שאומר איני יודע צריך לשלם מדין משאיל"מ, א"כ שוב לא נשאר חיוב השבועה רק על פרוטה לבדה ופטור, או"ד כיון שנתחייב השבועה על ב' כסף ביחד, אף שמשלם על מה שאומר איני יודע, מ"מ לא פקעה השבועה מהפרוטה שהוא כופר בברי וחייב עליו שבועה דאורייתא, ומסיק דמסתבר דחייב שבועה, עכ"ד.[[11]](#footnote-12)

וי"ל דהוא תלוי בהנ"ל, דאם דינא דב' כסף הוא בהטענה והכפירה המחייבין שבועה, הרי מסתברא מילתא דמצטרף מה שאומר איני יודע למה שאומר להד"מ לב' כסף, שהרי אף מה שאומר איני יודע הוי כפירה המחייבת שבועה, שהרי חזינן דחייב שבועה ע"ז, ומכח זה איכא לדינא דמשאיל"מ.[[12]](#footnote-13)

וכל מקום הספק בזה הוא אי נימא דדין ב' כסף הוא דין בחיוב השבועה, דפחות מב' כסף אינו ממון חשוב לישבע עליו, ובזה הוא די"ל דהגם דמעיקרא חייל חיוב השבועה על ב' כסף, וע"כ איכא לדין משאיל"מ על מה שאמר איני יודע, מ"מ י"ל דאחר דחייל בזה דין משאיל"מ תו נמצא דחיוב השבועה הוא על פחות מב' כסף, ובטל חיוב השבועה.

יד] עוד נראה נפ"מ בזה, במש"כ מהרי"ט חו"מ סימן ק"ה דשותפין שתבעו יחד ב' כסף חייב הנתבע שבועה, ובשער משפט סימן צ"ג סק"ב נחלק ע"ז, דכיון דכפירת ב' כסף ילפי' מקרא משום דבעי' שיכפור בדבר חשוב, בעי' דוקא שיהא ב' כסף לכל או"א, והוכיח כן מאבידה דמכח דינא דאבידה שאין בה שו"פ לי"ב חיוב השבה, פטרינן אף באבידה שיש בה שו"פ אם היא של שותפין ואין בה שו"פ לכל א', אלמא דשותפין לא מצרפינן להו בהדי הדדי ובעי' דבר חשוב לכל א', וא"כ ה"ה לענין שבועה, כיון דהתורה לא חייבה שבועה אלא בב' כסף שהוא חשוב, בעי' שיגיע לכל א' מהשותפין ב' כסף בדוקא, דמהיכ"ת נחלק בן ממון לשבועה כיון דאידי ואידי מקראי ילפי' להו, עכ"ד, ועי' עוד בברכ"י חו"מ סימן ו', שהביא להקשות מכ"ד ע"ד מהרי"ט.

וי"ל דהוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דדינא דב' כסף הוא דין בהטענה והכפירה דתהא כפירת דב' כסף, הרי לכאו' ל"ד כלל לאבידה, דהגם דלגבי שיעור פרוטה לא מצרפינן מב' השותפין, מ"מ בב' כסף דהוי דין בהטענה והכפירה דבעי' כפירת ב' כסף, הרי דכיון דהוי זה כפירה אחת, דממון השותפות ממון א' הוא המשותף לשניהן, והוי זה דו"ד אחד, ה"ה חייב ע"ז שבועה,[[13]](#footnote-14) וי"ל כן בדעת מהרי"ט, ובזה נתישב גם מה שהביא הברכ"י להקשות ע"ד מהרי"ט, עיי"ש.

אך אי נימא דדינא דב' כסף הוא משום דפחות מב' כסף אינו ממון חשוב לחייב שבועה, וכמו שנקט השער משפט שם, שפיר יש לדמות דכ"ה דלא מצרפינן שו"פ מב' השותפין לחיוב השבת אבידה, ה"נ לא מצרפינן ב' כסף מב' השותפין לחיוב שבועה.

טו] עוד נראה נפ"מ בזה, במה שדן בחי' הרי"מ סימן פ"ח סק"י, דאם תבע שהפקיד אצלו חפץ שדרכו להתייקר בו והלה מודה במקצת, יוכל המפקיד לומר לדידי שוה לי, ויהא חשוב זה ככפירת ב' כסף, כיון שכנגד התובע הוי זה כשוה ב' כסף, ודימה ד"ז למש"כ המ"מ פכ"ג ממלוה הט"ז דלוה שתובע נייר השטר חייב המלוה לישבע היסת, דאף שאין הנייר שו"פ, מ"מ שוה נגד הלוה יותר מפרוטה וכו', ומבו' מזה דכיון שנגד התובע שוה ממון, אך דנגד הנתבע לא חשוב, מ"מ הוי ממון להשביע, והוכיח כן עוד, מהא דהגונב שור הנסקל מבית שומר חייב כפל ודו"ה למ"ד דדבר הגורל"מ כממון דמי, אף דלגבי הגנב לאו ממון הוא כלל דאיסוה"נ הוא, מ"מ כיון דלגבי השומר הנגנב חשיב ממון הוי גניבת ממון דחייב דו"ה, וכפל ושבועה מחד קרא ילפי' ומאי דחשוב ממון לזה חשוב לזה, עכ"ד.

וי"ל דהוא תלוי בהנ"ל, דהאמנם אי נימא דדינא דב' כסף הוא משום דפחות מב' כסף אינו ממון חשוב, ואינו מתחייב ע"ז שבועה, הרי דשפיר יש לדמות דין ב' כסף לדין שו"פ.

אך אי נימא דדינא דב' כסף הוא דין בהטענה והכפירה דבעינן שתהא כפירת ב' כסף, הרי ל"ד כלל לדינא דשו"פ, דבדינא דשו"פ דהוא דזכות התביעה דהתובע הוא רק בשו"פ, ע"כ כל דלגבי התובע ה"ז שו"פ, סגי בהכי, אך משא"כ דינא דב' כסף, דהוא דין בהטענה והכפירה, לא תלי זה בהתובע, אלא תלי בהשווי האמיתי, ובפרט לדעת רש"י ודעימי' דדינא דב' כסף הוא בכפירת הנתבע, דודאי לא יועיל מה דלגבי התובע הוא ב' כסף, אלא בעינן דלגבי הנתבע יהא זה ב' כסף.

טז] עוד נראה נפ"מ בזה, למש"כ התוס' בכתובות דפ"ח., דאם הוה בעינן ב' כסף בשבועת ע"א, הי' חייב שבועה כשטענו ב' כסף, אף אם אין העד מעיד אלא על שו"פ, ובחי' הגרע"א שם עמד ע"ז, עיי"ש, ויש להסתפק למש"כ התוס' שם בתי' קמא דלדעת רב בעינן ב' כסף אף בשבועת ע"א, וכן נקטו התוס' בסוגיין, אם סגי במה שכפר הנתבע בב' כסף אף דאין העד מעיד אלא על שו"פ, או דבעינן שיעיד העד על כל הב' כסף.

ונראה דהוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דדינא דב' כסף הוא משום דפחות מב' כסף אינו ממון חשוב לחייב שבועה, הרי ודאי דלדעת רב דכפירת טענה ב' כסף, וליכא חיוב שבועה על פחות מב' כסף, ודאי דבעינן שיעיד העד על כל הב' כסף, ויהא חיוב השבועה על כל הב' כסף.

אך אי נימא דשיעורא דב' כסף הוא בהטענה והכפירה המחייבין שבועה, דבעינן כפירת ב' כסף, הרי י"ל דכ"ה דלדעת שמואל נקטו התוס' דכל שטענו ב' כסף והעיד העד על שו"פ, חשיב כטענת ב' כסף, ה"נ לדעת רב כל שטענו ב' כסף וכפר בכולם, אף דאין העד מעיד אלא על שו"פ, מ"מ כיון דכפירת הנתבע היא על ב' כסף, ה"ה חייב שבועה, והאמנם דמסתברא מילתא דמה שנקטו התוס' דלדעת רב בעינן בשבועת ע"א כפירת ב' כסף, הוא רק משום דס"ל דשיעורא דב' כסף הוא דפחות מב' כסף אינו דבר חשוב לחייב שבועה, ולפ"ז ודאי דבעינן שיעיד הע"א על כל הב' כסף.

והאמנם מסתבר טפי דגם לצד זה בעינן שיעיד הע"א על כל הב' כסף, דהגם דלדעת שמואל דטענה עצמה ב' כסף מצטרף אף חלק הטענה שלא העיד עליו העד, אך לדעת רב דכפירת טענה ב' כסף, מסתבר דרק הכפירה שאינו נאמן עלי' מצטרפת לב' כסף, אך חלק הכפירה שאין הע"א מעיד עלי' וה"ה נאמן עלי' בכפירתו, אינה מצטרפת לב' כסף, ודו"ק.

יז] עוד נראה לדון בזה, במש"כ התוס' לקמן ד"מ. ד"ה בטוענו, ז"ל, וכ"ת דאיירי בשאינן טבועים א"כ חסרא לה טענה דאין כאן שוה ב' מעות דחסר מה שצריך ליתן כדי להטביעה, וזה דוחק לומר שאין שוה פרוטה באותו חסרון וכו', עכ"ל. ובפשוטו מבו' בד' התוס', דדין ב' כסף מתקיים גם בב' כסף שחסר מהן פמשו"פ, אך הרש"ש כתב לדון בד' התוס', דכ"ז הוא בכלל הדוחק שכתבו, ולפ"ז לפי האמת ס"ל להתוס' דכה"ג לא חשיב כב' כסף, ובחי' הרי"מ סימן פ"ח סק"ד כתב דכל ד' התוס' הם רק משום דיש כאן נסכא דב' מעות, אלא דצריך טיבוע, עיי"ש בדבריו.

גם המאירי במתניתין נסתפק בדין זה, ז"ל, ואם טענו ב' כסף ופרוטה צריך שיודה בפרוטה ויכפור בב' כסף וכו' ואם הודה בב' פרוטות או בפרוטה ומחצה, הרי אין כפירתו בב' מעין, ויש לפקפק בפרוטה וחצי מפני שב' מעין פחות חצי פרוטה ב' מעין הן, עכ"ל.

ובקצוה"ח סימן פ"ח סק"א תמה ע"ד התוס', ז"ל, ולא ידענא טעמא מאי, דודאי כל השיעורין לא לגירעון ניתנו וכגון חמשת שקלים דפדיון הבן ושיעורא דחטאת ואשם אם נחסר פמשו"פ לאו שלם בשיעורא הוי, עכ"ל.

ובגל' הגרע"א לשו"ע שם כתב ע"ד התוס', ז"ל, ועי' בהריטב"א לקידושין בדמ"ז. בברייתא דהתקדשי לי בפיקדון, דאם אמר התקדשי לי בכל מה דהפקדתי בידך והלכה לביתה ומצאה חסר פמשו"פ מקודשת דפמשו"פ לא חשוב חיסרון וקפידא בשום מקום, עכ"ל.

ונ' בביאורו, דהגם דבכל שיעורי תורה ודאי דכל שחסר אף פמשו"פ לא סגי בזה, מ"מ בשיעור ב' כסף דהוא שיעור בהטענה והכפירה, דרק כפירה דב' כסף הויא ריעותא ודררא לחייבו שבועה, הרי דכיון דפמשו"פ ל"ה חיסרון וקפידא בשום דוכתא, סגי בהכי לחייבו.

ואמנם כ"ז הוא אי נימא דדין ב' כסף הוא שיעור בהטענה והכפירה המחייבין שבועה, אך אי נימא דשיעור ב' כסף הוא שיעור בחיוב השבועה דפחות מב' כסף ל"ה ממון חשוב לישבע עליו, ודאי דהוי ככל שיעורי תורה, דכל דחסר אף פמשו"פ אין משביעין ע"ז.[[14]](#footnote-15)

**ד**

יח] ולפ"ז נראה לפרש פלוגתת הראשונים בדין ב' כסף בשבועת הנוטלין, ונת' לעיל סק"ב דטעמא דהרמב"ם דאין נשבעין ונוטלין אלא בב' כסף, הוא משום דכל דלא כפר הנתבע בב' כסף לא רמי שבועה על הנתבע, ובכה"ג לא תיקנו חכמים שישבע התובע ויטול.

ולפמש"נ נראה בביאור דעת הרמב"ן והר"ן דפליגי ע"ז, דהוא משום דס"ל דשיעורא דב' כסף אינו בעיקר המחייב דהשבועה, ודאין התובע נאמן בטענתו לחייב שבועה אלא בב' כסף, אלא הוי הדין בחיוב השבועה דליכא חיוב שבועה בפחות מב' כסף, וכמש"נ לעיל סק"ח בדעת הר"ן, ואשר ע"כ אף דס"ל דתחילת תקנת שבועת שכיר על בעה"ב הוטלה, ואם ל"ה ב' כסף ל"ה ראוי בפועל להטיל שבועה על בעה"ב, מ"מ כיון שלא תיקנו חכמים שבועה על בעה"ב אלא תיקנו שישבע בעה"ב ויטול, ולאו היינו דמעיקרא תיקנו שישבע בעה"ב ואח"כ הפכוה על השכיר, אלא מעיקרא תיקנו שישבע השכיר ויטול, וכמש"כ התוס' לקמן דמ"ו., ל"ב בזה ב' כסף.

והטעם בזה, דכיון דאף בפחות מב' כסף ליכא גריעותא בעיקר המחייב, ואף בפחות מב' כסף נאמן התובע לענין חיוב שבועה, הרי דהגם דאם היו מטילין השבועה על בעה"ב הוה בעינן ב' כסף, משום דלא רמינן חיוב שבועה על פחות מב' כסף, מ"מ כיון דלא תיקנו חיוב שבועה, אלא תיקנו שישבע השכיר ויטול, ל"ב לזה ב' כסף, וכמש"כ הר"ן דליכא למימר דפחות מב' כסף ל"ה ממון חשוב לישבע עליו, דאם האמינוהו בשבועה במרובה כ"ש במועט.

אך בדעת הרמב"ם נראה דאזיל כדעת רבו הר"י מיגש, דדינא דב' כסף הוי בעיקר המחייב דהשבועה, דרק טענה וכפירה דב' כסף הוו טענה וכפירה המחייבין שבועה, ונמצא דכל שלא כפר הנתבע בב' כסף, ליכא לעיקר המחייב בשבועה, ואין התובע נאמן כלל בטענתו לענין חיוב שבועה, וע"כ בכה"ג לא תיקנו שישבע התובע ויטול.

יט] ולפ"ז נראה לפרש ד' הש"ך בדעת הרמב"ם, דבשבועת הנוטלין צריך שיכפור הנתבע בב' מעין ואז פוסקים לו הב"ד שבועה, ואח"כ ישבע התובע כתקנ"ח ונוטל אף מפרוטה ומעלה, ונת' לעיל סק"ג להעיר בזה, דא"כ דמתקיים דין ב' כסף במה שכפר הנתבע בב' כסף, א"כ מהו שכתב הרמב"ם בפ"ג מטונ"ט ה"ו דהנשבעין ונוטלין נשבעין ונוטלין מפרוטה ומעלה, וכלל להו בכלל השבועות דל"ב בהו ב' כסף.

ולפמש"נ נראה, דבאמת אם באנו לדון להצריך ב' כסף בשבועת הנוטלין, יש לדון בזה בתרי גווני, דיש לדון כמש"נ דלא תיקנו שישבע התובע ויטול אלא היכא שכפר הנתבע בב' כסף, ויש לדון עוד דלא תיקנו חיוב שבועה על התובע, אלא בב' כסף.

והנפ"מ בזה הוא בגונא שכפר הנתבע בב' כסף, אך אין התובע נשבע ונוטל אלא על פחות מב' כסף, וכב' האופנים שנתבארו לעיל סק"ג, דאם הא דבעינן בשבועת הנוטלין ב' כסף, הוא דבעינן שיכפור הנתבע בב' כסף, הרי דכל שכפר הנתבע בב' כסף נשבע התובע ונוטל אף בפחות מב' כסף, אך אם הא דבעינן בשבועת הנוטלין ב' כסף, הוא דלא תיקנו שבועה על התובע אלא בב' כסף, הרי דכל שאינו נוטל אלא פחות מב' כסף, אין עליו חיוב שבועה.

ונראה דזהו מש"כ הרמב"ם בה"ו דהנשבעין ונוטלין נשבעין ונוטלין מפרוטה ומעלה, דהגם שכתב בה"ז דגם בשבועת הנוטלין בעינן שיכפור הנתבע בב' כסף, דבלא זה לא תיקנו שישבע התובע ויטול, מ"מ תקנת השבועה על התובע הויא אף בפחות מב' כסף, דכ"ה דבשבועת השומרים ושבועת ע"א ל"ב ב' כסף, ומשום דלאו דינא הוא דליכא חיוב שבועה אלא על ב' כסף, אלא רק בשבועת מודה במקצת דהוי החיוב מכח הטענה והכפירה הוא דבעינן ב' כסף, הרי דה"נ בשבועת הנוטלין חייל חיוב השבועה על הנוטל אף בפחות מב' כסף.

כ] ויש להוסיף, דלכאו' אכתי אי"ז מתישב למש"כ התומים בתחילת דבריו וההפלאה לפרש ד' הש"ך בדעת הרמב"ם, דאיירי בשאין הנוטל רוצה לישבע וליטול אלא על פרוטה, ולכאו' בכה"ג שפיר מתקיים דין ב' כסף, שהרי בשבועת מודה במקצת פשיטא דכל שנתחייב שבועה על ב' כסף, ואינו רוצה לישבע, ה"ה חייב לשלם את כל הב' כסף, ולא מצי למימר שישלם את מקצתו, ותו ליכא כפירת ב' כסף.

אך נראה דשבועת הנוטלין שאני, וזה לפמש"נ במק"א להוכיח מד' הר"י מיגש והריטב"א, דבשבועת הנוטלין כל שהוא נמנע מלישבע, א"א לגלגל עליו שבועה אחרת, וכן הוכיח הנחל יצחק סימן צ"ד סק"ו מכ"ד, ונת' דהטעם בזה הוא, דכל חיוב השבועה בנשבעין ונוטלין, הוא כשבא ליטול, אך כ"ז שאינו נוטל, הרי אינו מחויב כלל בשבועה, וע"כ א"א לגלגל עליו.

ולפ"ז נראה דה"נ הוא לגבי דינא דב' כסף, דאם הי' הדין דליכא חיוב שבועת הנוטלין רק על ב' כסף, ל"ה מתחייב בשבועה אלא כשבא ליטול את כל הב' כסף, דאם אינו רוצה ליטול אלא פחות מב' כסף, נמצא דלא חייל חיוב השבועה על ב' כסף.

כא] והנה בגידו"ת שער ט"ז ח"ב אות ט' העיר בל' הרמב"ם שכתב הורו רבותי שהנשבעין ונוטלין א"צ טענת ב' כסף, ואני אומר שצריך הנתבע שיכפור בב' מעין, דכיון שרבותיו דברו על הטענה שתהי' ב' כסף, למה יצא הוא בלשונו בנתבע שיכפור בב' מעין, יאמר גם הוא צריך שתהי' הטענה ב' מעין.

ולפמש"נ נראה, דהנה בחי' הר"י מיגש בסוגיין כתב, ז"ל, וה"ה לנשבעין ונוטלין "מחייבינן להו" שבועת התורה ואפי' אפחות מהאי שיעורא דאמרינן, עכ"ל, ומ' בדבריו, דאילו הוה בעינן ב' כסף בשבועת הנוטלין, הרי דבפחות מב' כסף ל"ה מחייבינן להו שבועה והיו נוטלין בלא שבועה.

ובפשוטו צ"ל דאיירי באותם הנוטלין שהיו נוטלין מן הדין בלא שבועה ותיקנו חכמים להצריכם שבועה, וע"כ אם ל"ה עליהן חיוב שבועה בפחות מב' כסף, היו נוטלין בלא שבועה, אך אותם הנוטלין שאינם נוטלין מן הדין, ותיקנו חכמים שיטלו בשבועה, הרי דאדרבה אם ל"ה דין שבועה בפחות מב' כסף, לא היו נוטלין כלל.[[15]](#footnote-16)

אך נראה די"ל בזה, דלעולם איירי באותם שאינם נוטלין מן הדין, ואפ"ה אם הוה בעינן בהו ב' כסף היו נוטלין בלא שבועה, וזה למש"נ במק"א להוכיח מכ"ד דגם באותם שאינם נוטלין מן הדין, אין עיקר דינם שהם נוטלין ע"י השבועה, אלא היינו דתיקנו חכמים שיטול התובע, וחייבוהו בשבועה על נטילה זו, וע"כ שפיר י"ל דאם ל"ה חיוב שבועת הנוטלין אלא בב' כסף, הרי דבפחות מב' כסף היו נוטלין בלא שבועה.

ובזה מתפרש גם מש"כ הרמב"ם בספי"א משכירות דשכיר וכל הנשבעין ונוטלין אפי' בפרוטה אחת אין נוטלין אלא בשבועה, ומבו' דס"ד דבפרוטה אחת יטלו בלא שבועה, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל.

?אך במק"א נת' מד' הר"י מיגש והרמב"ם להיפך, דגם בנוטלין מן הדין ביטלו את דין הנטילה, ואינם זכאים בנטילתם אלא בשבועה?.

כב] ולפ"ז נראה, דזהו ששינה הרמב"ם בלשונו, שהרי עיקר ד' רבותיו הוא דבשבועת הנוטלין חייבו את התובע בשבועה אף בפחות מב' כסף, וע"כ אף בפחות מב' כסף אינו נוטל בלא שבועה, ולזה הרי מודה הרמב"ם, ולא נחלק עליהם אלא דאף דחיוב השבועה שעל הנוטל הוא אף בפחות מב' כסף, מ"מ לא חייל עיקר הדין דנשבע ונוטל אלא כשכפר הנתבע ב' כסף, אך כל שלא כפר בב' כסף אין התובע נוטל כלל, וע"כ לא כתב הרמב"ם דצריך שתהי' הטענה ב' מעין, שהרי בזה מודה הוא לדברי רבותיו דל"ב שתהא טענת התובע ב' כסף, וחייל עלי' חיוב שבועה אף בפחות מב' כסף, ולא בעינן אלא שיכפור הנתבע בב' כסף, דרק בכה"ג הוא דתיקנו חכמים שישבע התובע ויטול, וכמש"נ.

**ה**

כג] דעת הר"ן בסוגיין דאף בשבועת היסת בעינן ב' כסף, וצ"ע דהרי חזינן דאף דאין נשבעין שבועה דאורייתא על הקרקעות מ"מ שבועה דרבנן נשבעין, והרי דאף דבשבועת התורה ליכא שבועה כלל על קרקעות ואף שבועת ע"א, מ"מ שבועה דרבנן הויא אף על הקרקעות, וא"כ כ"ש דבדינא דב' כסף דאף בשבועת התורה איכא ע"ז שבועה בשבועת ע"א, דיהא בזה לחיוב שבועה דרבנן.

והנה אמנם מקור ד' הר"ן לזה דגם בשבועה דרבנן איכא לדינא דב' כסף, הוא ממש"א לקמן דמ"ח: דבשבועת השותפין בעינן ב' כסף, והרי דאף בשבועה דרבנן תיקנו כעין דאורייתא דבעינן ב' כסף, דלדעת הר"ן הרי שבועת השותפין אי"ז מכלל שבועת מודה במקצת, דנימא דע"כ הו"ל כשבועת התורה דמודה במקצת דבעינן בה ב' כסף, ול"ד לפטורא דקרקעות דלא תיקנוהו בשבועה דרבנן, אך צ"ע הטעם בזה, דכיון דפטורא דקרקעות אלים מפטורא דפחות מב' כסף, א"כ מ"ט בשבועה דרבנן נשבעין אף על הקרקעות ואין נשבעין על פחות מב' כסף.

כד] ונראה הטעם בזה, דהא דנשבעין שבועה דרבנן על הקרקעות, הוא משום דפטורא דקרקעות הוא מגזה"כ בעלמא, וע"כ בזה לא תיקנו חכמים כעין דאורייתא וחייבוהו שבועה אף על הקרקעות, ועי' בל' הרשב"א והר"ן לקמן דמ"ב. בהא דבשבועת היסת נשבעין על טענת קטן, דהוא משום דהא דאין נשבעין על טענת קטן הוא מגזה"כ, אך התם עיקר דבריהם באו לאפוקי דאי"ז משום דטענת קטן לא חשיבא כטענת ברי, עיי"ש, - ומשא"כ בדינא דב' כסף, הרי דבין אי נימא דהיינו משום דרק טענה וכפירה דב' כסף הוו דררא המחייבת שבועה, ובפחות מב' כסף אין נאמן התובע בטענתו לחייב שבועה, או דנימא דהיינו משום דלא חייבה תורה שבועה אלא על ממון חשוב, הרי דכיון דאף בשבועה דאורייתא דטענת התובע אלימא טפי, מ"מ ליכא חיוב שבועה אלא בב' כסף, כ"ש דבשבועה דרבנן דטענת התובע לא אלימא כ"כ, דלא יתחייב שבועה אלא בב' כסף, וז"פ.

1. אך העירני הר"ש שפירא, דבל' הרמב"ן נ' דעיקר מה שנחלק על הרמב"ם, הוא דבהני דנשבעין ונוטלין אין שבועתן כעין של תורה, וע"כ ל"ב בהו ב' כסף, ול"ד לשבועת השותפין וכו' דדמיא לשבועת השומרים, עיי"ש בדבריו, ולהרמב"ם לטעמי' דס"ל דבשבועת השומרים ל"ב ב' כסף, ניחא, וע"כ שפיר יש ללמוד מהא דבשבועת השותפין בעינן ב' כסף, דלא תיקנו חיוב שבועה דרבנן אלא בכפירת ב' כסף, ושפיר יש ללמוד מזה לנשבעין ונוטלין דבעי כפירת ב' כסף, וז"פ, ולפ"ז הרי דהגם דתחילת תקנת שבועת שכיר על בעה"ב הוטלה וכו', מ"מ גם בשבועה זו ל"ב ב' כסף, אך ע"ד הר"ן שכתב דהא דל"ב בזה ב' כסף הוא משום דדוקא בנשבעין ונפטרין בעינן ב' כסף משום דלא רמינן עלי' שבועה בפחות מב' כסף, הוא דילה"ע כנ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' י"ל דכ"ז הוא משום דאף בדו"ד על הקציצה חייב בעה"ב שבועה, וכמש"כ הרמב"ם בפי"א משכירות, וע"כ הגם דבזה בעה"ב נשבע ונפטר ואין ביד השכיר לישבע וליטול, מ"מ ה"ז מצטרף לב' כסף, - אך התומים שם נקט לפ"ד הש"ך, דה"נ בנזגל ובנחבל מצרפין לב' כסף, אף תביעה על גזילה וחבלה אחרת דע"ז אינו מחויב שבועה כלל, ויל"ד דזה תליא במש"נ להלן סקט"ז לדון אם בשבועת ע"א מצטרף אף חלק הכפירה שלא העיד עליו הע"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וי"ל בזה, דמש"כ הרמב"ם בה"ו דכל הנשבעין ונוטלין נשבעין ונוטלין מפרוטה ולמעלה, אין כונתו להשמיענו דסגי בפרוטה ול"ב ב' כסף, אלא כונתו להשמיענו דבפחות מפרוטה אינם נשבעין ונוטלין, וכן נ' ממש"כ לה אחר שכתב דכל פמשו"פ אינו ממון ואין בי"ד נזקקין לו, וכ"ה מבו' למש"כ הלח"מ שם בביאור ד' הרמב"ם, עיי"ש, - אך בד' הש"ך נראה דמפרש דהרמב"ם קמ"ל בזה דסגי בפרוטה לישבע וליטול, עיי"ש, ובזה צ"ע כנ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם לכאו' יש לדחות, דמכוון הרי"מ הוא בהילפותא מקרא, דכיון דקרא קאי על הכפירה, ל"ש להעמיד לזה על שבועת השומרים דלי"ב כפירה, אך כמדומה דאי"ז מתישב כ"כ, דאי נימא דדין ב' כסף אינו הלכה בהכפירה המחייבת, אלא בחיוב השבועה, הרי נמצא דכלל לא דרשי' לקרא על ה"כפירה", אלא על מה שאינו מודה לו וחייב עליו שבועה, וא"כ שפיר הוה מצינו לאוקמה גם בשבועת השומרים. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה יל"פ מש"כ בשערי שבועות שער ז' סוף פ"ו דבהעדאת עדים ל"ב ב' כסף, ובשער משפט סימן פ"ח סק"א תמה ע"ז, ושמא אין כוונת השערי שבועות לכך, עיי"ש, והי' מקום לדון בדעתו דכיון דילפינן לחיובא דהעדאת עדים בהצד השוה ממודה במקצת וע"א או ממודה במקצת וגלגול שבועה דע"א, ל"ב בהו ב' כסף דומיא דשבועת ע"א דל"ב בה ב' כסף, וגם בשבועת גלגול בפשוטו ל"ב ב' כסף, עמש"נ להלן סקי"א ובהערה שם, - אך צ"ע בזה ממש"כ השערי שבועות גופי' בשער ד', ז"ל, והואיל שזה נידון ממודה מקצת הטענה, דיו לבא מן הדין להיות כנידון, וה"ה כמוהו לכל דבריו, עכ"ל, והרי דמדמינן לי' בכל דיניו למודה במקצת, וא"כ מ"ט ל"ב ב' כסף.

   ולפ"ד הראב"ד ניחא, וזה למש"נ במק"א בדעת הר"י מיגש, דבשבועת מודה במקצת עיקר חיוב השבועה הוא רק מכח דתלינן לההודאה שהיא כדי להעיז על השאר, וזה עצמו הוא הדררא החושדתו על השאר, ונת' שם דבהעדאת עדים דליכא לה"ט, בע"כ דהדררא המחייבתו שבועה הוא במה דנמצא כפרן במקצת התביעה, ואכמ"ל, וכן נ' גם בל' השערי שבועות שכתב דהא דדין העדאת עדים הוא כדין מודה במקצת, הוא משום דיו, ומ' דאין חיובא דהעדאת עדים מדין מודה במקצת הטענה, ואך דכיוןש הוא נלמד ממנו אמרינן דיו, ולפ"ז י"ל דע"כ ל"ש דינא דב' כסף אלא במודה במקצת, דעיקר חיובו הוא משום דתלינן שהודאתו היא כדי להעיז על השאר, ולא תלינן בהכי אלא בכפירת ב' כסף, אך בהעדאת עדים דחיובו הוא משום דנמצא כפרן במקצת התביעה, ל"ב ב' כסף. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובאמת כ"ה משמעות לישנא דגמ' בסוגיין דאמרי' "דחסרה לה טענה", ומ' דהא דבעינן שיהא בהכפירה ב' כסף ולא סגי במה שיש בטענה עצמה ב' כסף, הוא משום דחסרה לה טענה, וחשיב דליכא טענה דב' כסף, - אך הנה בפירש"י ד"ה ולאו ממילא, ז"ל, דחסרה לה טענה ראשונה ואין כאן עוד כפירה מב' כסף, עכ"ל, ובד"ה ב' כסף, ז"ל, לאו משום דחסרה לה "כפירת טענה" מב' כסף, עכ"ל, ומבו' מזה דמפרש למש"א דחסרה לה טענה, היינו דהכפירה אינה כנגד כל הטענה אלא נחסר בה מן הטענה, ולעולם שיעור ב' כסף הוא בהכפירה, וכ"ה גם בל' הריטב"א והר"ן בסוגיין דהא דלדעת רב לא סגי בזה הוא משום דחסרה לה כפירה, עיי"ש, ונ' מדבריהם דפליגי ע"ד רה"ג והר"י מיגש, וס"ל דלדעת רב ל"ה שיעור כסף כלל בהטענה, אלא עיקר השיעור הוא בהכפירה, וכ"ה מבו' להדיא בד' הראב"ד שהבאנו לעיל סק"ו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועי' גם בד' הרמב"ן והרשב"א שם בשם הירושלמי דיל"פ בדבריהם ע"ד ד' תוס' הרא"ש, - אך באמת טפי מ' בדבריהם כד' התוס' בכתובות דפ"ח., דשאני קרקע דאינה בת שבועה כלל, ומשא"כ פחות מב' כסף דהוי מין ממון דיש עליו חיוב שבועה, ורק דבעינן שיעור ב' כסף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומד' הר"ן נ' להוכיח דפליג ע"ז, דהנה הר"ן לקמן דמ"ב: כתב בטעם הא דבשבועת ע"א ל"ב ב' כסף משום דכל מקום וכו', ול"ד לקרקעות דאין נשבעין עליהן אף שבועת ע"א, וכתב הר"ן דהוא משום דבחיוב ממון ליכא חילוק בין פחות מב' כסף לב' כסף, וע"כ גם בשבועת ע"א אין מחלקין בזה, ומשא"כ בעשו"ק דדינם חלוק מן המטלטלין לענין תשלומי שומרים, ע"כ כשם שהורע כחן של ב' עדים בהן לענין תשלומין, כך ראוי שיורע כחו של ע"א בהן לשבועה, ואי אתה יכול להטיל ריעות אחר בו אלא שתאמר שעל המטלטלים יהא קם לשבועה ולא על הקרקעות, עכ"ד, ואי נימא כד' הרמב"ן דליכא חיוב כפל טוט"ג בפחות מב' כסף, הרי נמצא דגם בחיוב ממון משכח"ל דחלוק דין פחות מב' כסף מב' כסף לענין תשלומין, וא"כ נימא דה"נ אין ע"א מחייב שבועה בפחות מב' כסף, ובע"כ מד' הר"ן דל"ב ב' כסף אלא לענין שבועת השומרים, ולא לענין חיוב כפל דטוט"ג, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' בב"ק דק"ג., - אמנם הנה בעיקר ד' התוס' שם צ"ע, שהרי משכח"ל בשבועת ע"א דל"ב בה ב' כסף, וכבר עמד ע"ז התומים וכתב דהתוס' שם אזלי כדבריהם בסוגיין דלרב בעי' ב' כסף גם בשבועת ע"א, ולפ"ז לכאו' אין להוכיח מד' התוס' לדידן דשבועת גלגול היא רק בב' כסף, ודו"ק, וי"ל עוד דהתוס' עדיפא מינה משני, וגם לפ"ז אין ללמוד מד' התוס' דבשבועת גלגול בעינן ב' כסף. [↑](#footnote-ref-10)
10. והאמנם לכאו' מטעם אחר הי' נראה דבשבועת גלגול ל"ב ב' כסף, דהרי הגם דבשבועת מודה במקצת אין נשבעין על פחות מב' כסף, אך הרי בשבועת ע"א וי"א דאף בשבועת השומרים נשבעין על פחות מב' כסף, וא"כ מהיכ"ת דמי דין גלגול שבועה לדינא דמודה במקצת דבעי ב' כסף.

    והנה אמנם ממש"כ השעמ"ש בסו"ד שם בדין גלגול משבועת היסת, נ' דכל מש"כ מתחילה דאין מגלגלין שבועה על פחות מב' כסף, הוא רק בשמגלגל משבועת מודה במקצת, דכה"ג לא עדיף הגלגול מהעיקר השבועה דאין נשבעין על פחות מב' כסף, אך ממש"כ שם לחלוק ע"ד הב"י וכן ממש"כ להוכיח כדבריו מד' התוס' בב"ק כדבריו, נ' דס"ל דמה"ת ל"ש גלגול בפחות מב' כסף, וכ"ה להדיא בדבריו שם סק"א דאף בשבועת ע"א אין מגלגלין אף פחות מב' כסף, וזה צ"ע.

    והאמנם לדעת הסוברים דבשבועת השומרים בעי' ב' כסף, ורק בשבועת ע"א ל"ב ב' כסף, הרי דלפ"מ שכתב הר"ן דה"נ בשבועת היסת בעי' ב' כסף, משום דאין בשבועת התורה חיוב שבועה בפחות מב' כסף אלא בע"א ומשום קרא דכתיב לא יקום ע"א באיש, שפיר י"ל דה"נ אין מגלגלין שבועה בפחות מב' כסף, אך ד' השעמ"ש לא נתישבו בזה, חדא שהרי דבריו באו לחלוק ע"ד הב"י, וד' הב"י הרי קיימי על ד' הרמב"ם דס"ל דבשבועת השומרים ל"ב ב' כסף, ועוד, שהרי קי"ל דבשבועת היסת ל"ב ב' כסף והשעמ"ש הזכיר לזה בהמש"ד וזה שלא כדעת הר"ן, (אך י"ל דהא דקי"ל הכי, הוא כמש"כ הב"י דעיקר שבועה זו הוא כדי להציל עני מגוזלו, או כמש"כ הגר"א דשבועת היסת דמיא לשבועת ע"א), וצ"ע בזה.

    עוד יל"ד בזה, דכ"ה דמגלגלין שבועה אף על קרקעות, ה"נ מגלגלין שבועה אף על פחות מב' כסף, ויש לחלק בזה ע"ד שנת' להלן סקכ"ד דשאני פטורא דקרקעות דהוא מגזה"כ, - עוד יל"ד, דאף אם ביסוד הדין ליכא גלגול שבועה בפחות מב' כסף, מ"מ י"ל דטענת הגלגול מצטרפת לטענת העיקר, וחשיב דאית בה ב' כסף. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שפירש בזה ללישנא דשמואל דאפי' לא כפר אלא בפרוטה ולא הודה אלא בפרוטה, דהיינו שטענו ב' כסף, והודה בפרוטה וכפר בפרוטה ועל השאר טען איני יודע, וכתב שם דכל הא דמיחייב בכה"ג הוא רק לשמואל לטעמי' דהטענה ב' כסף, אך לרב דכפירת טענה ב' כסף, אי"ז מצטרף להכפירה, ואך דכ"ז הוא לרב לטעמי' דלא ס"ל לדין משאיל"מ, עכ"ד, - אך הנה בד' הר"ח והר"י מיגש והריטב"א מבו' דתרי גווני נינהו, דבין אם הודה בפרוטה וכפר בשאר הטענה, ובין אם כפר בפרוט והודה בשאר הטענה ה"ה חייב. [↑](#footnote-ref-12)
12. והאמנם דיש מקום קצת לדון, דאין דאין מצרפין הכפירות זל"ז, כיון דל"ה חד גוונא דכפירה, אך לפ"ז גם לא יהא חייב לשלם את השאר שאמר עליו אינו יודע, והשעמ"ש שם לטעמי' פשיטא לי' דצריך לשלם את מה שאמר עליו איני יודע. [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה בפת"ש שם סק"ד כתב לחלק בין דין ב' כסף לדין שו"פ באבידה, דדין ב' כסף שהוא דין בנתבע שיכפור בב' כסף, אזלי' בתר הנתבע, אך בדין שו"פ שהוא דין בבעל האבידה, דליכא חיוב להשיב לו האבידה בשאין לו בה שו"פ, אזלי' בתר הבעלים, וכיון שאין לא' מהן שו"פ לי"ב דין השבת אבידה. - ובד' השער משפט נ' דס"ל דדינא דב' כסף הוא דין בזכות התובע לחייב שבועה, דל"מ לחייב שבועה על פחות מב' כסף, וע"כ שפיר מדמי להו.

    ובשיעורי אא"ז הגר"ח זצ"ל לב"ב בסוגיא דגוד או אגוד תמה ע"ד השער משפט דל"ד כלל לאבידה, דבאבידה כיון דאין לא' מהשותפין שו"פ, לי"ב דין השבה, דדין השבת אבידה תליא במה שנאבד לו ממון, וכיון דאין לא' מהן ממון בזה, ליכא בזה דין השבת אבידה, ומשא"כ בב' כסף דעיקר הדין הוא שיהא הדו"ד שביניהם על ב' כסף, הרי דכיון דממון השותפות הוי ב' כסף, ה"ה חייב שבועה, ול"ד לב' תביעות נפרדות דב' בנ"א דאין מצטרפין לב' כסף, דבשותפות הוי הכל חפצא א' המשותף לשניהן ואין בו חלקים, וע"כ הוי דו"ד א' על חפצא דב' כסף, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנה אמנם לעיל סק"ח נת' בדעת התוס' דס"ל דין ב' כסף הוא בחיוב השבועה דפחות מב' כסף ל"ה ממון חשוב לחייב שבועה, ולפ"ז תיקשי במש"כ התוס' דסגי בב' כסף חסר פמשו"פ, ולפ"ד חי' הרי"מ ניחא.

    והעירוני די"ל דהתוס' לא כתבו כן אלא לדעת שמואל דטענה עצמה ב' כסף, וס"ל דלפ"ז הוי השיעור בדו"ד שביניהם, דל"ה דררא לחייב שבועה רק בדהוי על ב' כסף, וע"כ אף דחסר ממנו פמשו"פ, סגי בהכי, ומה שנקטו התוס' דדינא דב' כסף הוא בחיוב השבועה, דפחות מב' כסף ל"ה דבר חשוב לחייב שבועה, הוא לדעת רב דבעינן כפירה ב' כסף, ואה"נ דלדעת רב לא סגי בב' כסף שחסר ממנו פמשו"פ, ויתיישב בזה קו' הקצוה"ח שם מסוגיין ע"ד התוס', עייש"ה.

    אך המאירי נסתפק להדיא לדעת רב דליסגי בכפירת ב' כסף חסר פמשו"פ, וכן נקטו הקצוה"ח והגרע"א בדעת התוס', ולפ"ז מוכח דגם לדעת רב הוי השיעור בהכפירה המחייבת שבועה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-15)
15. וזה סמך גדול למש"כ הגידו"ת שם והחכם צבי בסימן קכ"ה וההפלאה בסימן פ"ט דמש"כ הרמב"ם דשבועת הנוטלין בעיא ב' כסף, הוא באותם הנוטלין מן הדין, ומכוון הרמב"ם הוא דבפחות מב' כסף ה"ה נוטלין בלא שבועה, - שהרי ד' הרמב"ם באו לחלוק על ד' הר"י מיגש שלא הצריך ב' כסף, וד' הר"י מיגש הרי קיימי על אותם הנוטלין מן הדין. - אך הראב"ד וש"ר לא פירשו כן בד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-16)