יו_ט שני בהולך ממקום למקום
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק במדבר ערב חג מתן תורתינו תשפ"א

**א**

פסחים נ"א ב', א"ל רב ספרא לרבי אבא כגון אנא דידעינא בקביעא דירחא,[[1]](#footnote-2) בישוב לא עבידנא במדבר מאי, א"ל הכי א"ר אמי ביישוב אסור במדבר מותר, - ובביאור הך דינא, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

א] התוס' בסוכה מ"ג א' ד"ה לא ידעינן והר"ן שם כתבו בשם רש"י דהא דקאמר כגון אנא דידענא בקביעא דירחא, היינו שהי' בקי בסוד העיבור.

והתוס' והר"ן שם תמהו ע"ז, שהרי אף השתא דידעינן בקביעא דירחא אפ"ה אסור משום דגזרינן דדילמא גזרי גזירה ואתי לאיקלקולי, וכמו שאמרו בביצה ד' ב', וא"כ מ"ט קאמר דבמדבר מותר, (ואף בישוב אינו אסור אלא כדי שלא ישנה ממנהג המקום, וכמש"כ בפירש"י),[[2]](#footnote-3) - וכ"כ בספה"י לר"ת סימן שנ"ז דאין לפרש כן דהי' יודע לפרש סוד העיבור, דאפ"ה צריך לעשות ב' ימים משום דשלחו מתם וכו', וכ"כ התוס' בסוגיין.

ב] ובישוב ד' רש"י נראה ברור דאזיל לטעמי', דהנה בביצה שם נחלקו בדין ב' יו"ט של גליות, דרב אמר נולדה בזה מותרת בזה, ורב אסי אמר נולדה בזה אסורה בזה דמספק"ל דקדושה אחת היא, וא"ר זירא כוותי' דרב אסי מסתברא דהאידנא ידעינן בקביעא דירחא וקא עבדינן תרי יומי, אמר אביי כוותי' דרב מסתברא וכו', והשתא דידעינן בקביעא דירחא מ"ט עבדינן תרי יומי משום דשלחו מתם הזהרו במנהג אבותיכם בידיכם זמנין דגזרו שמדא ואתי לאקלקולי.

והנה הרמב"ן במלחמות שם ה' ב' כתב דהא דא"ר זירא דידעינן בקביעא דירחא, הוא אחר שהתקין הלל בנו של ר"י הנשיא למנות ע"פ החשבון, אך בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', אין אדם יודע בקביעא דירחא אלא בקירוב מקום, וכ"כ התורי"ד והרא"ה וחי' המאירי בביצה שם, והשטמ"ק שם בשם הריטב"א, וכ"כ הריטב"א בסוכה מ"ג א'.

אך בפירש"י שם כתב דהא דידעינן בקביעא דירחא היינו דע"י חשבון שמחשבין תולדתו אנו למדים אם נראה ביום ל',  - והחת"ס שם כתב בדעתו דהיינו דאף דעדיין היא מקדשין ע"פ הראי', מ"מ כבר רבו יודעי העתים שיודעים ע"פ חשבון שתראה הלבנה ביום ל', ומדינא רשאים לסמוך על הרוב שיקדשוהו בי"ד,[[3]](#footnote-4) ועיי"ש שהוכיח כן מד' הראב"ן, ונתבאר להלן.[[4]](#footnote-5)

ג] ויש להוסיף, דהנה הרמב"ן במלחמות שם הוכיח לפ"ז דבימי ר' זירא ובימי רבא לא היו מקדשין ע"פ הראי', והי' זה אחת תיקון הלל בנו של ר"י הנשיא למנות ע"פ החשבון, וכ"כ הרא"ש שם סימן ד' והמאירי שם ו' א' והר"ן שם י"ז א' דבימי רבא ל"ה מקדשין ע"פ הראי'.[[5]](#footnote-6)

אך הנה הרמב"ם בפ"ה מקידוה"ח ה"ג כתב דעד ימי אביי ורבא היו סומכין על קביעת א"י,[[6]](#footnote-7) - ולפ"ז בע"כ דהא דא"ר זירא דידעינן בקביעא דירחא, הוא דידעו אימתי יקדשו בי"ד את החדש, וכדעת רש"י,[[7]](#footnote-8) אך עמש"כ החזו"א בסימן ק"ל לפרש בזה בע"א,[[8]](#footnote-9) וכיסוד דבריו מצינו בס' יסוד עולם מאמר ד' פ"ה, ואכמ"ל.

ד] והנה בפלוגתא זו תליא ביאור מה שאמרו בביצה שם דהשתא דידעינן בקביעא דירחא מ"ט עבדינן תרי יומי משום דשלחו מתם הזהרו במנהג אבותיכם בידיכם זמנין דגזרו שמדא ואתי לאקלקולי, - דלדעת הרמב"ן ודעימי' הוא מתפרש כמבו' בד' הפסקי רי"ד שם **הפסקי רי"ד מבו' דהוא מדברי אביי, דבא לפרש להא דמסייע ר' זירא לרב אסי מהא דבזה"ז דידעינן בקביעא דירחא עבדינן תרי יומי, וע"ז השיב אביי דלעולם ב' קדושות הן, והא דבזה"ז עבדינן תרי יומי, הוא משום דשלחו מתם וכו', אך לעולם ב' קדושות הן, וע"כ אם נולדה בזה מותרת בזה.**

**אך לדעת רש"י והרמב"ם ודעימי' דבימי אביי ורבא היו מקדשין ע"פ הראי', הרי בע"כ דהא דקאמר דהשתא דידעינן בקביעא דירחא מ"ט עבדינן תרי יומי לאו אביי קאמר לה, אלא הוא מסקנא דגמ', דבזה"ז שמקדשין ע"פ החשבון, הא דעבדינן תרי יומי, הוא משום דשלחו מתם וכו'.**

**ה] וכ"ה מבו' להדיא בד' הראב"ן בביצה שם, ז"ל, ב' יו"ט של גליות נולדה בזה מותרת בזה דברי רב, ורב אסי אמר נולדה בזה אסורה בזה, ובזה רב לקולא ופסק רבא כוותי', ואפילו הכי רבותינו הראשונים גאוני מגנצא הוי עבדי כרב אסי, ונ"ל משום דאמרינן במסקנא ואנן השתא מ"ט עבדינן תרי יומי הא ידעינן בקביעא דירחא, משום דשלחו מתם מארץ ישראל הזהרו לעשות ב' יו"ט כמנהג אבותיכם דחיישינן שמא יגזרו שמד וישתכחו חשבון הקביעות ויבואו לידי קלקול, וכיון דלאו משום ספק עבדינן להו אלא משום מנהג הו"ל כקדושה אחת, עכ"ל, והחינוך במצוה ש"א הביא לב' הדעות בזה, (וכתב דנהגו להתיר אף בזה"ז).**

**וכבר כתב החת"ס בביצה שם בביאור דבריו, ד**אף **דכבר אמר ר"ז דכוותי' דרב אסי מסתברא דהאידנא ידעינן בקביעא דירחא וקא עבדינן תרי יומי, ונחלק ע"ז אביי ואמר דכוותי' דרב מסתברא, וגם אמר רבא דהלכתא כרב, היינו משום דבימיהם היו מקדשין ע"פ הראי', אלא שהם היו בקיאין לידע אימתי יראה המולד ע"פ החשבון וידוע ע"פ רוב שביום זה קידשו בי"ד את החדש, ובזה הוא שנחלק אביי וס"ל דכוותי' דרב מסתברא, דאכתי הא דעושין ב' ימים הוא משום הספק, וכן הכריע רבא דהלכתא כרב, - אך מה שאמרו דשלחו מתם וכו', הוא מילתא אחריתי, והוא אחר שקבע הלל קביעות החדשים ע"פ חשבון, וליכא ספק כלל, והוא אחר ימי אביי ורבא, ובזה הוא דס"ל דהוי קדושה אחת.**

**ו] אמנם הנה לפ"ז לא נתפרש לדעת אביי הישוב להא דמסייע ר' זירא לרב אסי מהא דהאידנא ידעינן בקביעא דירחא ועבדינן תרי יומי,[[9]](#footnote-10) ובד' החת"ס שם משמע קצת דהיינו משום דאף למי שבקי בקביעא דירחא, אכתי יש מקום לחוש מיעוט שלא יקדשו בי"ד ביום ל', והחמירו לחוש לכך.**

**ז] ונראה ברור, דע"ז הוא נידון סוגיין, דהא דא"ר ספרא דאנא דידעינא בקביעא דירחא וכו', הרי לדעת רש"י ודעימי' הי' בזמן שמקדשין ע"פ הראי', שהרי רב ספרא הי' בימי רבא,** ומה שאמר דידעינא בקביעא דירחא, הוא כמש"כ התוס' והר"ן בשם רש"י דהי' בקי בסוד העיבור, וזה כמו שא"ר זירא בביצה דהאידנא ידעינן בקביעא דירחא, ולדעת רש"י היינו דאף דהיו מקדשין ע"פ הראי', מ"מ רבו חכמים שהיו בקיאין, וע"כ מן הדין א"צ לעשות ב' ימים, אף שהוא בחו"ל,[[10]](#footnote-11) אלא דבישוב הי' עושה ב' ימים, כדי שלא לשנות ממנהג המקום, ומפני המחלוקת, אך מן הדין ל"ה צריך לעשות ב' ימים אף שהוא בחו"ל, וליכא למיתי עלה משום חומרי מקומו, דמה שבני מקומו נוהגין ב' ימים הוא מכח הספק, (ואף בשבועות דאין להן ספק, מ"מ גזרו אטו שאר ימים טובים), אך הוא דאין לו ספק, אינו בכלל מנהג זה, אלא דאסור לו לשנות ממנהג מקומו מפני המחלוקת

ובזה מתישב היטב משה"ק התוס' והר"ן ע"ד רש"י, ממה שאמרו בביצה דגם בזה"ז דידעינן בקביעא דירחא, עושין ב' ימים, משום דשלחו מתם וכו', - ולהנ"ל ניחא, דכל מה שאמרו דשלחו מתם וכו', היינו רק בזה"ז דאין מקדשין ע"פ הראי', אך בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', הרי ל"ה עושין ב' ימים אלא מכח הספק, כאשר כ"ה מבו' ממש"כ הראב"ן די"ל דבזה"ז נולדה בזה אסורה בזה, ובזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' נולדה בזה מותרת בזה, ומי שיודע בקביעא דירחא, א"צ לעשות ב' ימים מן הדין, ובזה הוא שאמרו דבישוב אסור שלא לשנות ממנהג מקומו, ובמדבר מותר, אך בזה"ז דעושין ב' ימים משום דשלחו מתם וכו', היינו אף במדבר.[[11]](#footnote-12)

**ב**

ח] התוס' בסוגיין ובסוכה שם פירשו דרב ספרא הי' דר במקום שלא היו עושין יו"ט שני, והלך למקום שעושין יו"ט שני, ובזה הוא שאמרו דבישוב צריך לעשות יו"ט שני, שלא לשנות ממנהג המקום מפני המחלוקת, ובמדבר א"צ לעשות יו"ט שני, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן שנ"ז, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ והרמב"ן במלחמות בסוגיין, וכ"כ רבינו דוד ומהר"ם חלאוה והר"ן.

ובד' ר"ת בספה"י שם והתוס' בסוכה והר"ן בסוגיין, מבו' דבזמנו של רב ספרא היו מקדשין ע"פ הראי', - והא דל"ה צריך רב ספרא לעשות יו"ט שני מדינא, דהרי כיון שהיו מקדשין ע"פ הראי' יש לו לחוש שמא עיברו את החדש, מבו' בספה"י שם דהוא משום דבא מא"י וידע מתי קידשו בי"ד את החדש, וכן פירש המהרש"א בד' התוס' בסוגיין, ועיי"ש במש"כ להעיר ע"ז, - והתוס' בסוכה והר"ן בסוגיין פירשו דהוא משום שהלך למקום שבאין לשם שלוחי ניסן, וידעו שקידשו בי"ד את החדש ביום ל', ואך דכיון דבמקום זה ל"ה באין שלוחי תשרי, היו עושין ב' ימים אף בניסן, וכ"נ בתוס' הרשב"א בסוגיין.

אך בחי' רבינו דוד לעיל בע"א כתב דב**ימי רב ספרא כבר הי' הקיבוע שתקן הלל לבני הגולה והיו יודעים כולם בקביאא דירחא, אלא שהיו נזהרים במנהג אבותיהם בידיהם, ורב ספרא בא ממקום שהיו יודעים בקביעא דירחא אף בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', ולא עשו שם ב' ימים.**

**ט] ולפ"ד רבינו דוד מבו' דבן א"י שהלך לחו"ל בזה"ז ודעתו לחזור, אינו עושה מדינא אלא יו"ט אחד, ורק בישוב עושה ב' ימים מפני המחלוקת, וכ"כ הבעה"מ בסוגיין, והריא"ז בפירקין, והשו"ע בסימן תצ"ו ס"ג.**

**אמנם לדעת ר"ת ודעימי' לכאו' אין מקור לזה, וי"ל דכיון דהא דבזה"ז עושין ב' ימים, הוא משום דשלחו מתם וכו', הרי דכל דבזמן שהיו מקדשין בזמן הראי' הי' צריך לעשות ב' ימים, גם בזה"ז צריך לעשות ב' ימים, - וכיון דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', מי שהלך מא"י לחו"ל ודעתו לחזור הי' עושה ב' ימים, כיון דגם לדידי' הי' ספק, אף בזה"ז הוא עושה ב' ימים,[[12]](#footnote-13) וכן נסתפק השאילת דוד בקונט' המנהגות עמ' 22 בהערה,[[13]](#footnote-14) עיי"ש.**

**אך באמת נראה דגם לדבריהם יש ללמוד דגם בזה"ז ההולך מא"י לחו"ל ודעתו לחזור אינו עושה מדינא ב' ימים, שהרי בד' ר"ת ודעימי' מבו' דגם בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', הי' להא דשלחו מתם וכו', ומכח זה אף מי שהי' בקי בסוד העיבור הי' צריך לעשות ב' ימים, וכמש"נ לעיל סוסק"ז בהערה, ואפ"ה ההולך מא"י לחו"ל ודעתו לחזור, ל"ה עושה ב' ימים מדינא, וא"כ ה"נ בזה"ז הוא כן, וז"ב.**

**י] ובדין בן חו"ל ההולך לא"י ודעתו לחזור, הנה בפשוטו למש"כ קמאי דבן א"י ההולך לחו"ל ודעתו לחזור אינו עושה מדינא ב' ימים, הדין נותן דבן חו"ל ההולך לא"י ודעתו לחזור עושה ב' ימים, כחומרי המקום שיצא משם.**

**אך באמת לא מצאנו בד' חד מקמאי להך דינא דבן חו"ל ההולך לא"י עושה ב' ימים, - וי"ל דליכא למיתי עלה משום חומרי מקום שיצא משם, דהך דינא הוא רק כשמנהג המקום שיצא משם הוא לעשות כן בכל מקום שהם, וע"כ אף שהלך למקום אחר, אכתי קאי בחובת מנהג מקומו, - אך בהמנהג דיו"ט שני, הרי עיקר מנהגם הוא לעשות ב' ימים כשהם בחו"ל, ומעולם לא נהגו לעשות ב' ימים אף כשהם בא"י, וע"כ כשהלך מחו"ל לא"י, א"צ לעשות ב' ימים, דליכא ע"ז לחומרי מקום שיצא משם.**

**ואמנם תיקשי ע"ז, שהרי חזינן דבן א"י שהלך לחו"ל אינו עושה מדינא ב' ימים, והרי דלא אמרינן דמנהגם של בני א"י לעשות יום א', הוא רק במקומם, ומעולם לא נהגו לעשות יום אחד אף בחו"ל.**

**אך נראה פשוט דהדבר חלוק, דהגם דלא נהגו בני א"י לעשות יום אחד אף כשהם בחו"ל, מ"מ גם לית להו מנהג לעשות ב' ימים, דהמנהג לעשות ב' ימים הוא לבני חו"ל, וע"כ הוא דההולך מא"י לחו"ל א"צ לעשות מדינא ב' ימים, דליפטר מחומרי מקום שהלך לשם, ל"ב שיהא מנהג מקומו שלא לעשות כן, וסגי במה שבמקומו אין מנהג לעשות כן, וע"כ כיון דבא"י ליכא מנהג לעשות ב' ימים, ע"כ אף כשהלך לחו"ל א"צ לעשות ב' ימים, - אך בהולך מחו"ל לא"י, ובאנו לחייבו לעשות ב' ימים מכח חומרי מקום שיצא משם, הרי דכיון דגם בני מקומו אין מנהגם לעשות ב' ימים כשהם בא"י, א"צ לעשות ב' ימים.[[14]](#footnote-15)**

**יא] וכ"ז הוא בדרך מו"מ, אך כבר הכריעו רבותינו האחרונים דבן חו"ל שבא לא"י ודעתו לחזור עושה ב' ימים כמנהג מקומו, וכמש"כ הב"י בתשו' אבקת רוכל סימן כ"ו ורבים מן האחרונים, וכ"כ המ"ב בסימן תצ"ו סקי"ג, ובתשו' הב"י שם מבו' דכ"ה המנהג מקדם.**

ג

**יב] בפי' ר"ח כתב, ז"ל, כגון אנא דידענא בקביעא דירחא ובני מקומי עושין שני ימים, כי בעינא למיסק לארץ ישראל דלא עבדי אלא יום אחד, בישוב לא עבידנא, במדבר א"י ישראל מהו לעשות ביום שהוא ברור לי שהוא חול, מי אמור רבנן בכי הא מילתא במדבר א"י נותנין עליו חומרי מקום שיצא משם או לא, א"ל הכי אמר ר' אמי בישוב אסור במדבר מותר, עכ"ל, וכ"כ הראב"ן במכילתין והוסיף לפרש דהא דבישוב לא עבידנא, הוא משום חומרי מקום שאני שם.**

**ועיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, מדבעא מיני' מדבר של ארץ ישראל, מכלל דבכל מקומות ארצו אסור, ש"מ דדבר שנוהגין בו איסור במדינת בבל בכל פרווהא אסור לשנות, והיינו דאמרינן בבל וכל פרווהא נהוג כרב נהרדעאי וכל פרווהא נהוג כשמואל, עכ"ל.**

**ובחי' חת"ס לעיל נ' א' כתב בביאור ד' הראב"ן, ז"ל, הנה מסוף דבריו ניכר שהיה ראוי לומר דמנהג בי"ט היינו בעיר מושב משום מנהג אבותינו, אבל השובת ביו"ט במדבר וכדומה שלא במקום יישוב אשר מעולם לא היה מנהג אבות אפשר שיהיה מותר בי"ט ב', כי הך מנהג דב' יו"ט עיקרו אמקומות ולא אקרקפתא דגברא וכו', וקמ"ל ראב"ן דבבל וכל פרווהא עושים ב' ימים אפי' מדבר שבבבל, ומעתה תחלת דבריו דהוה פשיטא לרב ספרא כשהוא מתאכסן בא"י במקום יישוב צריך לנהוג חומרא מקום ישוב של בבל, אך כשהוא במדבר שבא"י אם נותנים עליו חומרת מדבר בבל דבבבל גופיה אינו אלא משום לא פלוג ובא"י הוה כמו גזירה לגזירה וכו', ומסיק במדבר בא"י מותר דהוה גזירה לגזירה, עכ"ל.**

**ואמנם דבריו מתישבים לפ"מ דגריס בד' הראב"ן דבישוב לא עבידנא משום חומרי משום שאני "משם", - אך לפי הגירסא שלפנינו משום חומרי מקום שאני "שם", אי"ז מתישב.**

**יג] ורבים פירשו בד' הראב"ן דהא דאמר דבישוב לא עבידנא, היינו דבישוב א"י ל"ה עושה יו"ט שני, משום חומרי מקום שהוא שם, דבא"י אין עושין יו"ט שני משום חשש בל תוסיף,[[15]](#footnote-16) אך במדבר א"י הי' עושה יו"ט שני כמנהג מקומו.**

**אך אי"ז מתישב כלל, שהרי הראב"ן כתב עלה דמכלל דבכל מקומות ארצו "אסור", ומש"כ אסור, היינו דאסור בעשיית מלאכה, וא"כ ודאי דגם מש"כ לעיל מינה דבישוב אסור, היינו דאסור בעשיית מלאכה, דאם הא דבישוב אסור היינו דאסור לעשות יו"ט שני, א"א שיכתוב בתוכ"ד דבכל מקומות ארצו אסור, ויתפרש תיבת אסור בע"א, - וגם בל' הר"ח מהו לעשות ביום שהוא ברור לי שהוא חול, משמע להדיא דהנידון הי' עם מותר לעשות מלאכה ביום זה.**

**יד] ונראה ברור בביאור דברי הר"ח והראב"ן, דהנה כבר נתבאר לעיל סק"ה בדעת הראב"ן, דהא דשלחו מתם וכו', הוא רק כשפסקו לקדש ע"פ הראי', אך בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', ל"ה עושין ב' ימים אלא מספק, - ונתבאר לעיל סק"ו להעיר בזה, דא"כ מ"ט בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', אף מי שהי' יודע בקביעא דירחא הי' עושה ב' ימים, ונתבאר לעיל סק"ז בדעת רש"י דע"ז הוא נידון סוגיין, ואמרו דהוא כדי שלא לשנות ממנהג מקומו.**

**ולפ"ז נראה דעד"ז מתפרש סוגיין גם לדעת הר"ח והראב"ן, וזהו שאמר רב ספרא, דאף דאנא ידענא בקביעא דירחא, ומן הדין אין לי לעשות ב' ימים, דעדיין ל"ה להתקנ"ח דשלחו מתם וכו', מ"מ בישוב בבל לא עבידנא, משום חומרי מקומו,[[16]](#footnote-17) ונסתפק אם כשמגיע למדבר דא"י עדיין צריך לעשות כחומרי מקומו, או דפקע מיני' חיוב חומרי מקומו, וע"ז השיב לו ר' אבא דבמדבר א"י מותר, וי"ל דהוא משום שלא הי' דעתו לחזור, וע"כ כשהגיע למדבר א"י פקע מיני' חיוב חומרי מקום שיצא משם.[[17]](#footnote-18)**

**טו] ובזה זכינו לפרש למש"כ הראב"ן דבמדבר חו"ל צריך לעשות יו"ט שני, ומבו' מדבריו דאי"ז מן הדין, אלא משום דדבר שנוהגין בו איסור במדינת בבל בכל פרווהא אסור לשנות, וצ"ב רב דמ"ט בעינן לזה, הרי בכל חו"ל הוי מקום התקנה לעשות יו"ט שני, והרי בני א"י שהלכו וקבעו דירתם במקום חדש בחו"ל, ודאי דצריכין לעשות ב' ימים.[[18]](#footnote-19)**

**ולמש"נ הוא מבו' היטב, דכיון דרב ספרא הי' יודע בקביעא דירחא, הרי דמדינא ל"ה צריך לעשות יו"ט שני אף בחו"ל, דבזמן שקידשו ע"פ הראי' ל"ה להא דשלחו מתם וכו', וכל הא דבישוב הי' עושה יו"ט שני, הוא משום חומרי מקומו, וע"כ שפיר הי' מקום לומר דבמדבר חו"ל א"צ לעשות ב' ימים, וזהו שהוכיח הראב"ן דאי"ז כן, דגם במדבר חו"ל חשיב דהמנהג הוא לעשות ב' ימים, דדבר שנוהגין בבבל, בכל פרווהא אסור לשנות, וע"כ הי' עושה שם ב' ימים, אך בזה"ז דעושין ב' ימים בחו"ל משום דשלחו מתם וכו', ודאי דאף במדבר חו"ל איכא לעיקר התקנה דיו"ט שני, - וכמדומה שזכינו בחסד ד' לכוין להאמת בביאור דברי הר"ח והראב"ן.**

1. לפנינו הגירסא כגון אנן דידעינן בקביעא דירחא, אך בד' הראשונים מבו' דגרסי כגון אנא דידענא בקביעא דירחא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולפנינו אמרו כן בגמ' דהא דבישוב לא עבידנא הוא מפני המחלוקת, אך בפירש"י משמע דל"ג לה, וכן ליתא בפי' ר"ח ובפסקי רי"ד, אך בד' הרמב"ן במלחמות משמע דגריס לה, וכ"נ בד' רבינו דוד ומהר"ם חלאוה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"נ ממש"כ בפירש"י שם בהא דאמר אביי דהיכא דמטו שלוחין עבדינן חד יומא, היינו ד"האידנא" נמי היכא דמטו שלוחין קודם יו"ט עבדינן חד יומא, ומשמע דבימי אביי עדיין היו מקדשין ע"פ הראי'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף, דהתורי"ד שם כתב לפי דבריו דמה שאמרו דאנן ידעינן בקביעא דירחא, אי"ז משום שאנו חכמים יותר מן הראשונים וכו', אך בפירש"י בד"ה והא רב אסי וד"ה ספוקי מספקא מבו' דהא דאנן ידעינן בקביעא דירחא, הוא משום דרבו חכמים יודעי העתים, וזה לטעמי' דהי' זה בזמן שקידשו ע"פ הראי'. [↑](#footnote-ref-5)
5. צ"ע דהרמב"ן גופי' בס' הזכות בגיטין ל"ו א' כתב דהלל בנו של ר"י הנשיא שתיקן סדר העיבור ומנה שנים וקידש חדשים, הי' בשנת תר"ע לשטרות, והביאו הסה"ת בשער מ"ה אות ד', ובס' יוחסין מאמר ב' (סדר האמוראים אות ה') הביא כן מתשו' ר"ה גאון שהובאה בס' העיבור מאמר ג' פ"ז, והוא רצ"א או ר"צ שנה אחר חורבן הבית, דהבית חרב בשנת שע"ט או ש"פ לשטרות, והוא אחר ימיהם של אביי ורבא, וכמש"כ באגרת ר"ש גאון דאביי שכיב בשנת תרמ"ט לשטרות ורבא שכיב בשנת תרס"ג לשטרות, ובסדר תנאים ואמוראים כתב דאביי נאסף בשנת תר"ס לשטרות ורבא בשנת תרס"ג לשטרות. [↑](#footnote-ref-6)
6. והאו"ש שם הוכיח כן, ממה שאמרו בר"ה כ"א א' דרבא הוה יתיב בתעניתא תרי יומי, וכן הוכיחו הברכ"י בסימן שצ"ג אות א' והחת"ס בסוגיין, - אך בפי' ר"ח בר"ה שם גריס רבה, וכ"ה בהגמי"י בסוף הל' שביתת עשור, ולפ"ז ניחא, - והאו"ש שם הביא עוד לסוגיית הגמ' בסנהדרין י"ב א' דמבו' דבימי רבא היו מעברין שנים בא"י, ובתענית כ"ט ב' משמע דבימי אביי הי' חל ט"ב בער"ש, אף דבקביעות דלפי החשבון אין ט"ב חל בער"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך השקל הקודש בביאוה"ל בפ"ה מקידוה"ח ה"ג הביא מהמגד"ע בפ"ו מיו"ט הי"ד דגריס בביצה שם א"ר זביד, ולפ"ז ניחא, דרב זביד הי' בימי רב פפא שכבר לא היו מקדשין ע"פ הראי', ובסדר תנאים ואמוראים כתב דנאסף רב זביד בשנת תרצ"ו לשטרות. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך אין דבריו מתישבים בד' הרמב"ן במלחמות והתורי"ד והריטב"א שכתבו להדיא דמה שאמרו דידעינן בקביעא דירחא הוא אחר שתיקן הלל קביעות החדשים ע"פ החשבון ובטל בי"ד הגדול שהיו מקדשין ע"פ הראי'. [↑](#footnote-ref-9)
9. **דאין לומר דהוא משום דגם בזמן שהיו מקדשים ע"פ הראי', הי' להא דשלחו מתם דגם מי שבקי בקביעות החודש יש לו לעשות ב' ימים משום דמנהג אבותיכם וכו', - דאי"ז במשמעות הגמ', שלא אמרו לה"ט אלא בהא דבזה"ז עבדינן תרי יומי, ולא בהא דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' היו עושין ב' ימים אף אותם שהיו בקיאין בקביעא דירחא, - ועוד, דא"כ הי' בדין דאף בזמן שמקדשין ע"פ הראי' תהא ביצה שנולדה בזה אסורה בזה, דומיא דהא דבזה"ז היא אסורה, לדעת גאוני מגנצא.** [↑](#footnote-ref-10)
10. ועד"ז מצינו בד' הפסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, א"ר רב ספרא וכו', פי' ל"ה להם התיקונים והדחיות שיש לנו, והיו עושין ע"פ חשבון, ול"ה הכל בקיאין בחשבון, והיו עושין ב' ימים מספק, ורב ספרא הי' בקי בחשבון והי' עושה יום אחד, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך בד' ר"ת ודעימי' שכתבו דאין לפרש דרב ספרא הי' בקי בסוד העיבור, שהרי שלחו מתם וכו', מבו' דגם בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', הי' להא דשלחו מתם וכו'.

    **ובד' רבינו דוד לעיל בע"א מבו' שדעתו בהך מילתא כדעת רש"י דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', ליכא להא דשלחו מתם וכו', - ועיי"ש שכתב דכל הא דאמרינן בסוגיין דבישוב צריך לעשות ב' ימים טובים אף כשדעתו לחזור מפני המחלוקת, הוא רק בזה"ז** דיש בזה משום ביזוי כבודם, אך בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', כיון שלא היו עושין ב' ימים אלא מפני שלא באו השלוחין, ל"ה בזה חשש מחלוקת. [↑](#footnote-ref-12)
12. ויש להוסיף, דהנה הפר"ח בסימן תס"ח ס"ד כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דאף כשאין דעתו לחזור דינו כדין המקום שיצא משם, ואין נותנין עליו חומרי מקום שהלך לשם, אלא מפני המחלוקת, הרי דמי שהלך מא"י לחו"ל אף אם אין דעתו לחזור, אינו עושה יו"ט שני אלא בישוב מפני המחלוקת, וכ"כ הגר"א שם, - וזה צ"ב, דלכאו' עכ"פ כל שאין דעתו לחזור, יש עליו לעיקר התקנה דיו"ט שני, - וכ"כ הפר"ח בסו"ס תצ"ו בדעת השו"ע, ז"ל, אבל באיסור מלאכה ביו"ט שני כל שעקר דירתו ממקום שעושין יום אחד והגיע ליישוב שעושין ב' ימים ואין דעתו לחזור עוד למקומו הראשון, מנהג זה תלוי במקום והמקום הוא הגורם ולאו אקרקפתי דגברי מנח, ולפיכך אסור לו לעשות מלאכה בין במדבר בין בישוב, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובתשו' שאילת יעב"ץ ח"א סימן קס"ח ד"ה וצ"ע במאי צידד כן לדינא מטעם אחר, דכל הא דמי שדעתו לחזור אינו נוהג בחומרי מקום שהלך לשם, הוא רק בחומרא התלוי' בבחירה, ומשא"כ ביו"ט שני דתליא במקום, שהרי אם הלכו בני א"י לחו"ל וקבעו ישוב חדש ואין דעתם לחזור, בודאי דעושין ב' ימים, אף דל"ש בזה חומרי מקום שהלך לשם, אלא משום דכ"ה התקנ"ח דבחו"ל עושין ב' ימים, הרי דכל שהוא בחו"ל צריך לעשות ב' ימים, וכ"נ בד' הגר"ז במהדו"ב סימן א' ס"ח, עיי"ש, - וכ"כ האבנ"ז בסימן תקל"ט סקמ"ח בדעת הרי"ף והרא"ש, אלא שפירש הטעם בזה בע"א קצת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובס' עיר הקדש והמקדש ח"ג עמ' רנ"ה כתב עד"ז ובע"א קצת בשם הגרש"ס זצ"ל, דבהולך מחו"ל לא"י, הרי בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' הי' עושה יום אחד, וע"כ אף בזה"ז אינו עושה אלא יום אחד, דכל הא דבזה"ז עושין בחו"ל ב' ימים, הוא משום דמנהג אבותיכם בידיכם, וע"כ כל שגם בזמן מנהג האבות ל"ה עושה אלא יום אחד, אף בזה"ז אינו עושה אלא יום אחד, ומשא"כ בהולך מא"י לחו"ל, הרי אף דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' הי' עושה ב' ימים, מ"מ כיון דהוא אינו בן חו"ל, לא חלה עליו גזירה זו דהזהרו במנהג אבותיכם, עכ"ד.

    ויש להוסיף טעם בזה, דההולך מא"י לחו"ל, הרי כיון דהשתא ידעינן בקביעא דירחא, הרי דבכה"ג גם בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', אם הי' ידוע לו בחו"ל קביעא דירחא, ל"ה עושה אלא יום אחד, וע"כ גם בזה"ז אינו עושה אלא יום אחד, - ומשא"כ בבני חו"ל, דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', הרי גם אם הי' נודע להן קביעא דירחא, היו עושין ב' ימים, שהרי אף במקום שבאים שלוחי ניסן ונודע להם קביעא דירחא, היו עושין ב' ימים גזירה ניסן אטו תשרי, וכן בחג השבועות היו עושין ב' ימים אף שהיו ידוע להם זמנו, וא"כ אף אם בפועל נודע להם בשנה זו קביעא דירחא בתשרי, היו עושין ב' ימים, וע"כ אף בזה"ז הם עושין ב' ימים, דמנהג אבותיכם בידיכם. [↑](#footnote-ref-15)
15. והגר"ז בסימן תצ"ו סי"א כתב דבן חו"ל שהלך לא"י אינו עושה אלא יו"ט אחד, ויש חולקין, ובציונים שם ציין לד' הראב"ן, ולא נתפרש בדבריו אם מכוון דבריו דבד' הראב"ן מבו' דאינו עושה אלא יו"ט אחד, או דבדבריו מבו' דעושה ב' ימים. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובס' אבן שלמה על הראב"ן הביא מהכלי חמדה שדן לפרש כן בד' הר"ח והראב"ן דהא דבישוב לא עבידנא היינו בישוב בבל, ודחה לזה דא"כ מאי קמ"ל, הרי ודאי דמי שהוא בן חו"ל והוא בחו"ל עושה ב' ימים, וגם הראב"ן כתב דהא דעושה ב' ימים הוא משום חומרי מקום שאני שם, והרי דמדינא א"צ לעשות ב' ימים, - אך למש"נ בדברינו הוא מתישב היטב, דכיון דהי' רב ספרא בקי בקביעא דירחא, ל"ה צריך מן הדין לעשות ב' ימים אף בחו"ל, ומ"מ כשהי' בחו"ל הי' עושה ב' ימים משום חומרי מקומו. [↑](#footnote-ref-17)
17. והנה אמנם אף דשוים רש"י והר"ח והראב"ן בביאור סוגיין שהוא בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' והוא יודע בקביעא דירחא, מ"מ חלוקין הם בטעם הא דצריך לעשות ב' ימים, דבפירש"י מבו' דאי"ז מדינא דחומרי מקומו שחייב בהן מדינא, כיון דאף במקומו אין עושין כן אלא מחמת ספק, והוא אין לו ספק, אלא הוא כדי שלא לשנות ממנהג מקומו מפני המחלוקת, וע"כ כ"ז הוא בישוב, אך במדבר דבבל א"צ לעשות ב' ימים, - אך לדעת הר"ח והראב"ן הוא משום דמחויב בחומרי מקומו, וע"כ אף במדבר בבל צריך לעשות ב' ימים, דמנהג בבל מחייב אף במדבר, וכמש"כ הראב"ן, ורק כשהגיע לא"י פקע מיני' חיוב חומרי מקומו. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואמנם החת"ס לפי דרכו פי' בד' הראב"ן דתקנת יו"ט שני היתה רק על מקומות ישוב, אך במדבר ל"ה לתקנת יו"ט שני, והא דעושין במדבר יו"ט שני הוא רק משום גזירה, וזה דבר חדש. [↑](#footnote-ref-19)