כלים פכ_ה מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ה מ"ז**

א] **כל הכלים וכו' ויש להן בית צביעה ר"ט אומר לעריבה גדולה וכו',** הרמב"ם פירש דעיקר דינא דמתניתין הוא דבית צביעתו חלוק מאחוריו ואם נטמא אחוריו לא נטמא בית צביעתו, ובזה הוא דפליגי תנאי, דלת"ק חלוקת בית צביעתו מאחוריו הויא בכל הכלים, ולר"ט הויא רק בעריבה גדולה, ולר"ע הויא רק בכוסות, ועי' בתפא"י ומשנ"א מה שפירשו בטעמא דמילתא.

אך בד' הר"ש והרא"ש מבו' דלא פליגי תנאי בעיקר החלוקה דבית צביטה, ולכו"ע כל כלי שנטמאו אחוריו לא נטמא בית צביטתו ואם נטמא בית צביטתו לא נטמאו אחוריו, ועיקר דינא דמתניתין הוא בגזירה דהאי אטו האי, ובזה הוא דפליגי תנאי, דלת"ק בכל הכלים שנטמא אחוריהן או בית צביטתן במשקין, לא גזרינן שלא יטלנו בזה פן יגע בזה, ולר"ט רק בעריבה גדולה לא גזרינן, ולר"ע רק בכוסות לא גזרינן.

ב] ובעיקר הך גזירה, משמע מל' הר"ש והרא"ש דהויא גזירה לכתחילה שלא יטלנו בזה פן יגע בזה, אך אם נטלו לא נטמאו ידיו, וכן מ' גם מל' הר"ש לקמן מ"ט בפי' התוספתא שכתב שאסור לאחזו בבית צביטתו, אך מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש דכלי שנטמאו אחוריו ונגע בית צביטתו במשקין שע"ג הארץ נטמאו, והיינו משום גזירה זו דשמא יגעו באחוריו, וכמש"נ להלן אות כ', וכן מהא דתניא התם דמשקין טמאין וכו' ונגע בהן ככר טהור נטמא הככר משקין טהורין וכו' ונגע בהן ככר טמא נטמאו המשקין, והוא משום גזירה זו, וכמש"נ להלן אות ט"ז, מבו' דהך גזירה הויא אף בדיעבד, וצ"ע בזה.

ג] ובד' הר"ש והרא"ש מבו' עוד, דהא דכשנטמאו אחוריו במשקין לא גזרינן שלא יטלנו בבית צביטתו שמא יגע במשקין הטמאין ויטמא, הוא רק משום דבית צביטתו חלוק מאחוריו ואינו נטמא כשנטמאו אחוריו, וכן לדעת ר"מ דכשיש משקין על אחוריו וידיו טמאות אוחז בבית הצביטה ואינו חושש שמא יגע במשקין, הוא רק משום דבית צביטתו חלוק מאחוריו, ובחזו"א סימן כ"ט סק"ח כתב ללמוד מזה, דבאחורים עצמן כה"ג, אם היו עליהן משקין טמאין ונגע בידו הטהורה במקום הנגוב ידו טמאה, וכן אם היו משקין ע"ג אחוריו ונגע בידו טמאה באחוריו במקום הנגוב נטמא הכוס.

ד] בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בדינא דר"מ מפורש דה"נ אם נפלו משקין טמאין על בית צביטתו ה"ה נטמא, וכן דקדק במי"ט מד' הר"ש והרא"ש ומד' רש"י חגיגה ד"כ:, ונתחדש לפ"ז דל"ד בית צביטתו לאזני וידות הכלים דתנן לעיל מ"ו דמנגבן והן טהורין, אי לא דנימא דהניגוב ל"מ לטהר את הידות עצמן, עמש"נ לעיל שם אות ב', וכבר עמד ע"ז במל"מ בפכ"ח מכלים ה"א, ובמשנ"א פירש דהטעם בזה הוא משום דבית הצביעה אינו בולט מגוף הכלי, אלא הוא מכלל הדופן עצמו, וע"כ אין דינו כידות, וכ"כ בחזו"א סימן כ"ט סקי"ז.

והנה הרמב"ם ברפכ"ח מכלים כתב, ז"ל, כל הכלים שיש להן בית קיבול שנטמאו אחוריהן במשקין לא נטמא תוכן לתרומה ולא אוגניהן ולא אזניהן ולא מקום אצבע השוקע בשפת הכלי, נטמא תוך הכלי נטמאו כולן, עכ"ל, ולא הזכיר דחלוק דין בית הצביעה מדין אוגני ואזני הכלי, ומזה מ' קצת דשוה דינם ואף אם נפלו משקין טמאין על בית הצביעה, מנגבו והוא טהור, וכן נקט הרש"ש בר"פ חומר בקודש, עיי"ש, אך מאידך ממה שסיים הרמב"ם שם, ז"ל, נפלו משקין טמאין על כני הכלים או על אוגניהן או על אזניהן או על ידות הכלים המקבלין ה"ז מנגבן והן טהורין, עכ"ל, והשמיט לבית הצביעה, מ' דאם נפלו משקין טמאין על בית הצביעה ה"ה נטמא.

ה] הרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"ח מכלים ה"א כתב, דבית הצביעה הוא מקום בעובי שפת הכלי שמכניסין בו את האצבע כדי שלא יכניס ידו בפי הכלי, והר"ש כתב דגרסינן בית צביטה, וכמש"א בחגיגה דכ"ב: דמאי בית הצביטה, אמר רב יהודה אמר שמואל מקום שצובטו וכן הוא אומר ויצבט לה קלי, ובפירש"י שם פירש דהוא מקום שאוחז בו ומושיטו לאחרים.

ו] ובחגיגה שם אמרינן דר' אסי אמר ר' יוחנן דהוא מקום שנקיי הדעת צובעין, ולפי' הרמב"ם נראה דהיינו דנקיי הדעת מכניסין בו את האצבע כדי שלא להכניס ידם בפי הכלי, ולא פליגי שמואל ור"י בדינא אלא בפירוש ל' בית צביעה.

אך בפירש"י שם כתב, ז"ל, צובעין, מטבילין אוכלין בחרדל או בחומץ שחוקקין בשולי הקערה בית קיבול לעצמו וגובה לו סביב ונותנין שם חומץ וחרדל, עכ"ל, ולדעתו פליגי שמואל ור' יוחנן בדינא, דלשמואל בית הצביטה הוא מקום שאוחזין בו, ולר' יוחנן הוא בית קיבול שבתוך הכלי.

והתוס' שם כתבו ע"ז, ז"ל, והקשה הר"ר אלחנן א"כ לתרומה תטמא כולה כיון דאיטמי החקק מי גרע מתוך תוכו וצריך לדחוק ולומר דהכי פי' המתני' אחורים ותוך הצביטה אם נטמא אחוריו לא נטמא תוכו ובית הצביטה נטמא תוכו ובית הצביטה נטמא אחוריו, א"כ לפירוש זה רב יהודה אמר שמואל ורב אסי חלוקין הן בפירוש המשנה וצ"ע, עכ"ל, ועמש"כ ע"ז בחזו"א סימן כ"ט סק"ה, ועיי"ש שתמה עוד בזה, דבתוספתא שהביא הר"ש מבו' להדיא דבית צביטה הוא בית אחיזה, ונת' להלן אות כ"ג, וכתב דאפשר דר"י מוסיף אדשמואל ואית לי' גם הא דשמואל.

ז] ובפיר"ח בחגיגה שם כתב, ז"ל, מקום שנקיי הדעת שותין בו והוא אצל אזן הכלי שאין דרך בנ"א ליגע בו כי דרך בנ"א להטות הכלי ולשתות מכנגד אזנו מפני שאוחזין אותו באזניו ונקיי הדעת משנין ואין שותין ממקום שכל אדם שותה בו אלא שותין מאצל אזנו, עכ"ל, וכ"ה בערוך ע' בית צבע, וגם לדעתם פליגי שמואל ור' יוחנן בדינא, דלשמואל בית הצביטה הוא מקום שאוחזין בו, ולר' יוחנן הוא דופן הכלי שמעל האוזן, ולא נתפרש לן לדעת ר' יוחנן, דמ"ט חלוק מקום זה משאר גב הכלי, ועי' בסד"ט משה"ק עוד על פי' זה.

ח] ובתורי"ד בחגיגה שם פירש דלכו"ע בית הצביטה הוא החקק שהכוס יושב עליו, ולא פליגי שמואל ור' יוחנן בדינא אלא בפתרון המילה, דלשמואל קרינן לי' בית הצביטה ע"ש שאוחזין בו, ולר' יוחנן קרינן לי' בית הצביטה, ע"ש דנקיי הדעת אינם מטבלין הירק או בשר ודגים במקום ששותים, אלא בחקק שבאחוריו שהופכו ומטבל בו, עכ"ד, ונ' לדעתו, דהא דאם נטמאו אחוריו לא נטמא בית הצביטה, היינו דתוך החקק אינו נטמא, אך גב החקק שפיר נטמא, דהוא הוי חלק מן האחורים.

והנה לפ"ד הרי"ד למדנו, דכלים שיש להן חקק מאחוריהן, אם נטמא הכלי נטמא החקק ואם נטמא החקק לא נטמא הכלי, וזה דלא כמו שפירש הר"ש לעיל מ"ג דפליגי בזה ר"מ ור"י דלר"מ יש להן אחורים ותוך ולר"י אין להן אחורים ותוך.

ועיי"ש בתורי"ד שהביא די"מ דבית הצביטה לדעת ר' יוחנן, הוא כלי קטן בתוך כלי גדול, וכתב ע"ז, ז"ל, ואינו נ"ל, אלא כמו חקק הכוס שלאחריו "שהוא יושב עליו", אבל כלי קטן בתוך כלי גדול דין אחר יש לו כדתנן בפ"ב דכלים, ואין לומר שם נטמא תוכו כולו טמא "שכל תוך ותוך חשוב לעצמו", עכ"ל, ונראה מדבריו, דהא דבחקק הכוס שלאחוריו אמרינן דאם נטמא הכוס נטמא החקק, אף דהחקק הוי תוך לעצמו, הוא משום דהחקק אינו חשוב לעצמו, כיון שהכוס יושב עליו, ול"ד לכלי קטן בתוך כלי גדול, שכל תוך ותוך חשוב לעצמו, וע"כ אם נטמא זה לא נטמא זה.

ט] בפירש"י חגיגה ד"כ: כתב, ז"ל, אחוריים ותוך ובית הצביטה לתרומה, כלי הראוי להשתמש בתוכו ומאחוריו ובית צביטתו, כל תשמיש ותשמיש שבו חשוב כלי בפנ"ע לענין תרומה, שאם נטמא זה לא נטמא זה, עכ"ל, ומשמעות דבריו דכל חלוקת אחורים ובית הצביטה, הוא רק כשהוא ראוי להשתמש מאחוריו ובבית צביטתו, אך עי' ברש"ש שם ובסד"ט להלן מ"ט (רכ"ה:) שכתבו לפרש ד' רש"י בע"א, וכ"ה גם בפי' ר"ח שם דכ"ב: ובפסחים די"ז:, עיי"ש, ונת' לעיל מ"א אות ז'.

ומל' רש"י משמע דהטעם בזה הוא, דעיקר חלוקת אחורים ובית הצביטה, אי"ז דין בעלמא, דאם נטמא זה לא נטמא זה, אלא הוא משום דחשבינן להו ככלים חלוקין, וע"כ כ"ז הוא היכא דיש בהן תשמיש, דבכה"ג הוא דאמרינן דכל תשמיש ותשמיש חשוב כלי בפנ"ע, וע"כ אם נטמא זה לא נטמא זה.

ובתורי"ד שם דכ"ב: תמה ע"ד רש"י, ז"ל, ואינו נ"ל שאחורי הכוס המוזכרין בברכות בפ' אלו דברים וגם היא משנה בפ' כ"ה דכלים לאיזה שימוש חזו ואפ"ה הן חלוקין לטומאה, עכ"ל, וי"ל בדעת רש"י, דאחורי הכוס הוא בכוס שיש חקק מאחוריו דהוא ראוי להשתמש בו, וע"כ ה"ז חלוק מתוכו, ועי' במאירי שם שהביא די"מ כן.[[1]](#footnote-2)

י] ונראה לדון עוד בדעת רש"י, דלעולם עיקר חלוקת אחורים היא גם בכלי שאין ראוי להשתמש מאחוריו, וכל מה שפירש"י התם דהוא ראוי להשתמש בו מאחוריו ובית צביטתו ומה"ט הוא דחשיב כל תשמיש ותשמיש ככלי בפנ"ע, הוא רק כלפי חלוקת בית צביטתו מאחוריו, והיינו דהרי בית צביטתו הו"ל מכלל האחורים, וכל הא דהן חלוקין זמ"ז, הוא רק משום דיש תשמיש בפנ"ע באחורים ותשמיש בפנ"ע בבית צביטתו, וכל תשמיש ותשמיש חשיב ככלי בפנ"ע.

ומצינו עד"ז בד' רש"י שם דכ"ב:, שפירש בהא דתנן לעיל מ"ו דכלי שנטמאו אחוריו במשקין וכו' ואוגנו וכו' טהורין, ז"ל, אוגנו, שפתו הכפולה לצד חוץ וראוי לתשמיש, עכ"ל, וכ"ה בפירש"י ברכות דנ"ב:, ונ' מדבריו, דאילו לא הי' האוגן ראוי לתשמיש, לא הי' חלוק מאחוריו, ואם נטמאו אחוריו נטמא אוגנו, ורק משום דהאוגן ראוי לתשמיש ה"ה חלוק מאחוריו, וי"ל דה"נ בבית הצביטה דכוותה, כל הא דהוא חלוק מאחוריו, הוא רק משום דהן ראויין לתשמיש, וכנ"ל.

יא] **ר"מ אומר לידים הטמאות והטהורות, אמר ר' יוסי לא אמרו אלא לידים הטהורות בלבד,** בד' הר"ש והרא"ש מבו', דר"מ ור"י לא פליגי על ת"ק ואידך תנאי, דגם לת"ק ואידך תנאי הא דלא גזרינן האי אטו האי הוא כלפי ידים טהורות וטמאות, אך אם נגעו משקין במקום השני ה"ה נטמאין, וכן אם היו משקין טהורין במקום א' ונגעו אוכלין טמאין במקום השני, נטמאו המשקין ונטמא הכלי, כדתניא בתוספתא, אלא שנחלקו ר"מ ור"י, דלר"מ כ"ה דלא גזרו כשנטמא א' מהן במשקין שלא יטלנו בזה פן יגע בזה, ה"נ כשידיו טמאות ויש משקה טופח באחורי הכלי, אוחז בבית הצביטה ואינו חושש שמא יגע במשקין שבאחוריו ויחזור ויטמא את הכלי, ולר' יוסי בידים טמאות חיישינן שמא יגע במשקין ולאו אדעתי', ובתוי"ט הביא מפי' מהר"ם דטעמא דר' יוסי הוא דכשהוא וידיו טהורות אז נזהר היטב שלא יבא לידי רבוי טומאה לא הוא ולא כליו, אבל כשידיו טמאות אינו נזהר כל כך וחיישינן.

יב] אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' להדיא, דר"מ ור"י פליגי על ת"ק ואידך תנאי, דלת"ק ואינך תנאי, חלוקת בית הצביעה היא לענין כל הטומאות, ור"מ ור"י פליגי וס"ל דחלוקת בית הצביעה הוא רק בטומאת ידים, ולר"מ היינו אף בידים טמאות, דאם נטמא בית הצביטה במשקין הבאין מחמת ידים לא נטמאו אחוריו, ולר' יוסי הוא רק בידים טהורות, דאם נטמאו אחורי הכלי במשקין, ונגעו ידים טהורות בבית צביטתו אינם נטמאין, ולדעתו נראה, דגם הא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש דכוס שנגע בית צביטתו במשקין שע"ג הארץ נטמאו אחוריו, ודכוס שאחוריו טמאין ונגע בית צביטתו במשקין שע"ג הארץ נטמאו המשקין, הוא רק לדעת ר"מ ור"י, דלדידהו כל חלוקת בית הצביעה היא רק לגבי טומאת ידים, אך לת"ק ולאידך תנאי אין הדין כן.

והנה לפ"ז נמצא לדעת הרמב"ם, דלפ"מ דקי"ל כת"ק וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, הויא חלוקת בית הצביעה לגבי כל הטומאות, וכן נראה להדיא בד' הרמב"ם בפי"ב משאה"ט ה"ב ובפכ"ח מכלים ה"א, ובזה נתישב מה שתמה ע"ז טובא בחזו"א סימן כ"ט סק"י.

יג] מהא דאמר ר"מ לידים הטמאות, מבו' דמשקין הבאין מחמת ידים מטמאין את הכלים, וכ"ה להדיא בתוספתא שהביא הר"ש, דאם היו ידיו טמאות ואחורי הכוס טהורים ומשקה טופח באחורי הכוס, אוחזו בבית צביעתו ואינו חושש שמא נטמאו משקין וכו' מחמת ידיו ויחזרו ויטמאו את הכוס, והרי דאם הי' נוגע במשקין ומטמאן, היו המשקין מטמאין את אחורי הכוס.

ובמל"מ פכ"ח מכלים ה"א תמה מזה עמש"כ הרמב"ם בפ"ז משאה"ט ה"ב, דאין משקין טמאין מטמאין כלים אלא בשהיו טמאין מחמת אב מאבות הטומאה, אך משקין הבאין מחמת ידים אינם מטמאין כלים, וכ"כ הרמב"ם בהקדמתו למכילתין, ועיי"ש שהוסיף דממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דנטמא בית צביעתו בלא ספק מחמת אותן המשקין, משמע דדין זה דמשקין אלו מטמאין את הכלים הוא לכו"ע, ועמש"כ בזה במרכה"מ פ"ז משאה"ט ובמי"ט ובמקד"ד סימן מ"ה סק"ב ובחי' רא"ל סימן ס"ה.

יד] **שם בר"ש, שבעריבה גדולה יש הפרש וכו' שאם יש משקין באחורי העריבה וידיו טמאות וכו',** במל"מ פכ"ח מכלים ה"א עמד בזה, דמ"ט לא פירש הר"ש למילתא דר' טרפון, כמו שפירשו במילתא דת"ק דאיירי בידים טהורות וכלי טמא, דאתיא אף כר' יוסי דס"ל דלא אמרו אלא לידים הטהורות בלבד, ובמי"ט כתב דהר"ש כתב כן לרבותא, דאף בידים טמאות לא חייש ר' טרפון וכ"ש בידים טהורות.

וי"ל עוד, דעיקר הטעם שהקילו חכמים בעריבה גדולה, הוא כדי שלא יטמאו אחורי', וע"ד הא דס"ל לר"ע דהקילו חכמים בכוסות כדי שלא יטמאו אחוריהן, וכמש"נ להלן אות ט"ו, ולפ"ז בע"כ דר' טרפון ס"ל כר"מ דחלוקת בית הצביטה היא גם בידים טמאות, דמכח זה הוא דהקילו בעריבה גדולה, ואטו זה הקילו גם בעריבה טמאה וידים טהורות, וזהו שפירש הר"ש למילתא דר' טרפון בעריבה טהורה וידים טמאות, דבזה הוי עיקר הקולא.

טו] **שם, תניא בתוספתא, אמר ר"ע לא הזכירו בית הצביעה אלא לכוסות שלא יהא שותה וראשון ראשון מטמא,** בפשוטו מכוון התוספתא הוא, דטעמא דר"ע במתניתין דס"ל דחלוקת בית הצביעה הוא לכוסות, הוא כדי שלא יהא שותה וראשון ראשון מטמא, וצ"ב טעם זה, ועי' בזר זהב ובחס"ד ובמי"ט מש"כ לפרש בזה.

והנה הר"ש כתב דר"ע פליג אמתניתין דלקמן, וס"ל דכשהוא שותה בכוס שאחוריו טמאין חוששין שמא נטמא משקה שבפיו באחורי הכוס, וסיים הר"ש דיש לישב כולה מתניתין כל' התוספתא, ועי' מה שפירשו בזה בחס"ד ובמי"ט ובסד"ט, וצ"ע, ובחזו"א סימן כ"ט סק"ט כתב לפרש לפ"ז, דהא דס"ל לר"ע דכשיש משקין באחורי הכוס, ונגע בידים טמאות בבית הצביטה לא נטמאו אחורי הכוס, הוא משום דכל השותה בכוס חוששין שנגעו משקין שבכוס באחורי הכוס, וא"כ אם היו משקין אלו נטמאין מחמת אחיזת ידיו בבית הצביטה, לא הי' אפשר לאחוז בגוף הכלי ולשתות בידים מסואבות, דכיון דיצאו משקין לאחוריו נטמאו, וע"כ הקילו בכוסות שלא יטמאו המשקין שבאחורי הכוס מחמת נגיעת הידים הטמאות בבית הצביעה.

ולפי' הרמב"ם דלר"ע עיקר חלוקת בית הצביעה היא רק בכוסות, מתפרש טעמא דהתוספתא, דכיון דר"ע ס"ל דא"א לשתות בכוס שאחוריו טמאין, משום דחוששין שמא נטמא משקה שבפיו באחורי הכוס, ע"כ הקילו בכוס שנטמא בית צביעתו במשקין, דאין אחוריו טמאין.

טז] **שם, משקין טמאין וכו' ונגע בהן ככר טהור נטמא הככר וכו' משקין טהורין וכו' ונגע בהן ככר טמא נטמאו המשקין,** בחזו"א סימן כ"ט סק"ו כתב דהא דתני דנגע בהן ככר טמא נטמאו המשקין, אינו ר"ל שנגע במשקין אלא ר"ל שנגע בכוס, וא"א לומר דנגע בהן קאמר, שהרי בירושלמי בפ"ג דחגיגה הובא בהגה' הגר"א אמרינן דדוקא בנגע בהן ככר טמא נטמאו המשקין, אבל ביד טמאה לא, והרי ודאי דאם נגעה יד טמאה במשקין נטמאו וכמבו' בכ"ד, ובע"כ דאיירי בשלא נגע הככר במשקין, וגזרו שמא יגע במשקין, ובזה הוא שאמרו בירושלמי דלא גזרו אלא בככר טמא ולא בידים טמאות, וגם הא דתני דנגע בהן ככר טהור נטמא הככר איירי בשלא נגע הככר במשקין, שהרי אמרו בירושלמי דדוקא ככר אבל יד לא, ואם נגעה היד במשקין טמאין, ודאי היא טמאה, עכ"ד.

יז] ובחזו"א שם סק"ד כתב, דכל הך דינא דאם נגע ככר במקום הנקוב נטמאו המשקין וטימאו את הכל, הוא רק במשקין שע"ג כלי שטף, דאם הי' ככר הטמא נוגע במשקין הי' מיטמא גבו ובזה גזרו, אבל אם המשקין על גב כלי חרס לדעת הראב"ד שאין גב כ"ח מיטמא ממשקין ונגע ככר טמא במקום הנגוב המשקין טהורין.

ועיי"ש שכתב דגם הא דאם היו משקין טמאין ונגע ככר במקום הנגוב ה"ה טמא, הוא רק בכלי שטף, דגבו טמא ואף בית צביטתו מטמא משקין, ולפיכך כשמשקין על אחוריו מטמא אף את הככר, אבל לא בכ"ח, וכן ככר שני שנגע בככר טהור של תרומה ועליו משקה בצד שני לא מצינו שגזרו שיהיו המשקין טמאין, עכ"ד.

יח] **שם, משקין טמאים שהיו נתונים ע"ג הארץ ונגע בהן כוס שאחוריו טהורין בית צביטתו, נטמאו אחורי הכוס,** בחזו"א סימן כ"ט סק"ו כתב דאין מכוון התוספתא דבאמת חיילא טומאה על אחורי הכוס, דודאי דלא נטמא אלא בית הצביטה, ואך דאם נגע אח"כ במשקין באחוריו, נטמאו המשקין מגזירה שמא יגעו בבית צביטתו, וע"כ חשיב כאחוריו טמאין, ועיי"ש שכתב דמ"מ מדקתני נטמאו אחורי הכוס שמעינן דמשום האי גזירה טמאו חכמים אחוריו וכשהוא טובל מטביל את כולו, עכ"ד, ואמנם נראה דכ"ז הוא לדעת הר"ש, אך לדעת הרמב"ם במשנתינו נראה דבאמת חיילא טומאה על אחורי הכוס, משום דלהך תנא כל עיקר חלוקת בית הצביטה היא רק בטומאת ידים ולא בשאר טומאות, וכמש"נ לעיל אות י"ב.?ועי' להלן אות כ"ב שנת' לדון דבכה"ג נטמאו אחורי הכוס לגמרי, ואף לטמאות את הידים, דכל הקולא היא רק בידים שבבית צביטתו, וכמו שדנו בזה בס' דעת אליהו?.

יט] ובירושלמי פ"ג דחגיגה שהובא בהגה' הגר"א מדייק מהא דתני משקין טמאים שהיו נתונים ע"ג הארץ, דלדעת ר"מ אם היו ידיו טמאות ומשקה טופח עליהן ואחז הכלי בבית צביטתו, לא נטמאו אחורי הכוס, דדוקא משקין טמאין שע"ג הארץ שנגעו בבית צביטתו מטמאין את אחורי הכוס, אך משקין שע"ג ידיו שנטמאו מידיו ונגעו בבית צביטתו אינם מטמאין את אחורי הכוס.

כ] **שם, משקין טהורין שהיו נתונין ע"ג הארץ ונגע בהן כוס שאחוריו טמאות בית צביטתו, נטמאו המשקין,** הר"ש פירש דהיינו שאם נגע בית צביטתו במשקין שע"ג הארץ נטמאו, ונתחדש בזה, דהגם דכלי שנטמאו אחוריו במשקין בית צביטתו טהור, מ"מ אם נגעו משקין שבארץ בבית צביטתו ה"ה טמאין, ובטעמא דמילתא נראה דהוא תלוי בפלוגתת הרמב"ם והר"ש במשנתינו, דלדעת הרמב"ם הוא משום דלהך תנא עיקר חלוקת בית הצביעה היא רק לגבי טומאת ידים, ולא לגבי שאר מילי, אך דעתו דת"ק פליג ע"ז וקי"ל כוותי', וכמש"נ לעיל אות י"ב, אך לדעת הר"ש נראה דעיקר חלוקת בית הצביעה היא לכל מילי, והא דנטמאו המשקין, הוא משום גזירה שמא יגעו בבית צביטתו.

ובחזו"א סימן כ"ט סק"ד כתב לפ"ז, דהא דתניא ברישא דמשקין טמאין שהיו אבית צביטתו של כוס ונגע בהן ככר טהור נטמא הככר, והוא משום גזירה שמא יגע במשקין, לא הוצרכו להך גזירה אלא למאי דקי"ל כר"א דאחורי כלים שנטמאו במשקין אינם פוסלין אוכלי תרומה, אך לדעת ר' יהושע דהן פוסלין אוכלי תרומה, הרי אף אם הכלי נגוב נטמא הככר, כ"ה דאם נגעו משקין בבית צביטתו ה"ה טמאין, ועיי"ש מש"כ לדון בזה.

כא] ובירושלמי פ"ג דחגיגה שהובא בהגה' הגר"א מדייק מהא דתני משקין שהיו נתונין ע"ג הארץ, דדוקא משקין שע"ג הארץ שנגעו בבית צביטתו טמאין, אך משקין שע"ג היד שנגעו בבית צביטתו אינם נטמאין, והיינו דכיון דהקילו בטומאת ידים שלא יטמאו המשקין לטמאות את היד, לא טימאו אף את המשקין עצמן.

?בחזו"א עמד על לישנא דתוספתא, דברישא תני דהכל טמא, ובסיפא תני דנטמאו המשקין, וכתב דבאמת חד דינא הוא, אך לדעת הרמב"ם י"ל דבאמת ברישא נטמאו אחורי הכוס לגמרי, דכל הקולא היא רק לגבי נגיעת הידות בבית הצביטה, דהדרך הוא כן ולא החמירו חכמים בזה, ורק בסיפא לא נטמא בית הצביטה לגבי ידים טהורות, ודו"ק, ועי' בס' דעת אליהו שעמדו בעיקר החילוק?.

כב] **שם, זה הכלל נטילתו באחד צביעתו באחד נטילתו בב' צביעתו בב',** הר"ש פירש דנטילתו באחד היינו דראוי לאוחזו באדם אחד, ולא חשו לאדם אחד האוחזו, וצ"ב, ובמי"ט הגי' בדבריו לא חשו לאדם האוחזו בשנים, והיינו דרק בכלי גדול כ"כ שצריכין ב' בנ"א לנטלו ולנשאו בב' מקומות, יש לו ב' בתי הצביטה לחלקם מאחורים, אבל כלי שאדם א' יכול ליטול, ואחזוהו בשנים, לא נתנו לו ב' בתי הצביטה, וכעי"ז פירש בזר זהב, ובחזו"א סימן כ"ט סקי"ז פירש הטעם בזה, דכיון שאין נחוץ לו ב' בתי הצביטה, לא הקילו חכמים בשנים, ולא נתפרש אם בכה"ג דא"צ אלא לבית הצביטה א' ויש לו ב', ליכא כלל לטהרת בית הצביטה, או דרק אם נגע בשניהם יחד ה"ה נטמא, וצ"ע בזה.

כג] והנה מהא דתני דנטילתו כאחד צביעתו כאחד, למדנו דבית הצביעה הוא מקום שאוחזין בו, וכדמסיים בתוספתא דמקום אחיזתו זו צביעתו, ובחס"ד ובחזו"א סימן כ"ט סק"ה תמהו מזה על פירש"י בחגיגה דלר' יוחנן בית הצביטה הוא בית קיבול שחוקקין בשולי הקערה, וכן קשיא מזה על פי' הערוך והר"ח בחגיגה שם שהבאנו לעיל סק"ו, ועיי"ש בחזו"א מש"כ בזה.

1. אך כבר העיר המאירי שם בזה, ממה שפירש"י שם דכ"ב: למתניתין דכלי שנטמאו אחוריו במשקין דכלי של עץ או של מתכת קאמר דמטמאין מגבן, ואם איירי באחורים שיש להן חקק, הרי גם כלי חרס נטמא משם, וכמו שפירש"י גופי' בשבת דט"ז., ועיי"ש מש"כ דאפשר דלא הוצרך להעמידה בכך אלא משום אגנו ואזנו וידיו, אך בפירש"י בכורות דל"ח. מבו' דגם אחורי כ"ח אינם נטמאין במשקין, ובע"כ דלא איירי בשנפלו המשקין בתוך החקק, אלא איירי כשנפלו בגב הכלי, וכיון דיש שימוש באחורי הכלי בתוך החקק, חלוקין האחורים מן התוך, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)