מ_מ אמירה לנכרי וממצא חפצך
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ממצוא חפצך ודבר דבר

קנ. מתניתין - קנא. מתניתין

איסור אמירה לנכרי

קכא. נכרי שבא לכבות - כופין קערה

ב"מ צ. - איבע"ל - צ: בעי רמב"ח

אמירה לצורך מצוה, וריבוי בשיעורים

עירובין סז: ההוא ינוקא - סח. א"ל רבה

שם סח. ההוא ינוקא - א"ל רב משרשיא

הנאה ממעשה נכרי

קכב. מתניתין - קכב: שלהי פירקא

קנא. מחשיכין על התחום - עושין כל צרכי המת

אריסות וקבלנות וכו'

ע"ז כא: ובכל מקום - כב. שלהי פירקא

שבת יח: בש"א אין מוכרין - יט. ת"ר אין צרין

עשיית מלאכה ע"י נכרי בחוה"מ

מו"ק יב. אמר שמואל - ת"ר אין מרביעין

ל' מנ"א פ"א

דף מס' 1

## ממצוא חפצך ודבר דבר

ק"נ א' - לא ישכור אדם פועלים בשבת, **בפירש"י כתב דהוא משום דכתיב ממצוא חפצך, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ הרי"ד בס' המכריע סימן נ"ז ובתשו' סימן פ"ח, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ד דין ד', - אך בד' הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ב מבו' דהאיסור לשכור פועלים הוא מגזירה שמא יכתוב.**

**וד"ז תליא בעיקר איסור מו"מ, דבפירש"י בביצה ל"ז א' ד"ה משום מו"מ כתב בפי' קמא דה"ז אסור משום ממצוא חפצך ודבר דבר,[[1]](#footnote-2) אך בפי' בתרא שם כתב דה"ז אסור מגזירה שמא יכתוב, וכ"כ הרשב"א שם, והרמב"ם בהל' שבת שם, וה"נ הוא באיסור שכירות פועלים דדמי לי', דלפי' קמא דרש"י איסורו משום ממצוא חפצך, ולפי' בתרא דרש"י איסורו מגזירה שמא יכתוב.**

**בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז כתב בטעם פי' בתרא דרש"י דליכא במו"מ ובשכירות פועלים משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ואינו אסור אלא מגזירה שמא יכתוב, אף דחזינן דגם אסור לומר אשכור פועלים למחר, דאין האיסור בזה אלא משום ממצוא חפצך, דהיינו משום דאלמלי דהי' איסור בעצמותו ליקח ולמכור ולשכור פועלים, ל"ה אסרינן בזה משום ממצוא חפצך, דהוי כאומר לשמור לו פירותיו למחר או לטלטל ממקום למקום, כיון דאין בזה סרך מלאכה,[[2]](#footnote-3) וע"כ אין לאסור במו"מ ושכירות פועלים, אלא מגזירה שמא יכתוב,[[3]](#footnote-4) ואחר דה"ז אסור ביומו מגזירה שמא יכתוב, תו אף אסור לומר לשכור למחר, משום ממצוא חפצך ודבר דבר.**

**ובזה מתישב מש"כ הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"א דאסור לדבר עם שותפו מה ימכור למחר או מה יקנה, מדכתיב ודבר דבר, ולא תיקשי דא"כ מ"ט הוצרך שם בפכ"ג שם לאסור מו"מ מגזירה שמא יכתוב, והיינו משום דאחר דאסרו מו"מ בשבת מגזירה שמא יכתוב, תו אסור אף לדבר על מו"מ למחר משום ודבר דבר.**

**אך הנה הרמב"ם שם פכ"ד ה"ח כתב דמותר לאדם לשמור פירותיו בשבת וכו' ואם בא אדם ליטול מהן או בהמה וחי' לאכול מהן גוער בהן ומכה בהם ומרחיקן, ועיי"ש שכתב דהא דמותר לעשות כן אף דדבר זה הוא מחפציו, הוא משום שלא נאסר אלא להקנות לעצמו חפצים שאינן עתה מצויים, או להשתכר ולהרויח ולהטפל בהנאה שתבוא לידו, אבל לשמור ממונו שכבר בא לידו עד שיעמוד כמות שהוא מותר, וכתב דה"ז דומה לנועל ביתו מפני הגנבים, ומבו' להדיא מדבריו דכל עיסוק בריוח ממון אסור, אף שאינו מתעסק בדבר האסור בשבת, ומכח זה הוא דאסור להקנות לעצמו חפצים וכו', וצ"ע דהוא דלא כמש"כ בפכ"ג שם דאיסור מו"מ הוא מגזירה שמא יכתוב.[[4]](#footnote-5)**

**לעיל קי"ג א' ילפינן מדכתיב ממצוא חפצך דחפציך אסורין, ומדכתיב ודבר דבר שלא יהא דיבורך של שבת כדיבורך של חול, - ובפירש"י שם כתב דממצוא חפצך היינו כמו שאמרו דלא יטייל אדם לסוף שדהו בשבת לידע מה היא צריכה אחר השבת, ושלא יהא דיבורך של שבת כדיבורך של חול היינו כגון מו"מ וחשבונות, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"א, אך התוס' וש"ר לעיל שם כתבו דמו"מ וחשבונות נאסרו משום ממצוא חפצך, וקרא דודבר דבר הוא שלא להרבות בשיחה.**

**ובד' הרמב"ם שם מבו' דהיינו דמקרא דממצוא חפצך לא נלמד לאסור לעסוק בחפציו אלא ע"י מעשה, ומקרא דודבר דבר נלמד דאף ע"י דיבור אסור,[[5]](#footnote-6) וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד לקמן בע"ב, עיי"ש,[[6]](#footnote-7) - והגר"ז בסימן ש"ז ס"א כתב דכשאומר לחבירו לעשות למחר, ה"ז אסור משום ממצוא חפצך, כיון דאמירה זו מועלת לעשי' של מחר שע"י אמירה זו עושה חבירו למחר ונמצא שהוא מוצא חפציו בשבת ע"י אמירה זו שאומר לחבירו, וה"ז אסור משום ממצוא חפצך, ומשא"כ כשאומר על עצמו שיעשה דבר פלוני למחר, אין לאסור משום ממצוא חפצך, שאינו מוצא חפציו ע"י אמירה זו, שאף אם ל"ה אומר כן בשבת הי' יכול לעשות כן למחר, ואי"ז אסור אלא משום ודבר דבר שלא יהא דיבורך של שבת כדיבורך של חול.[[7]](#footnote-8)**

**היראים במצוה ער"ד נסתפק אם איסור שכירות פועלים אינו אלא מדרבנן, או דהוא איסור דאורייתא דכתיב ממצוא חפצך ודבר דבר, ועד דלא אתא נביא גמרא גמירי לה.**

**ונחלקו בזה רבוותא, דבד' התוס' לקמן בסוגיין בד"ה ודיבור מי אסור מבו' דאיסורא דממצוא חפצך ודבר דבר הוא איסור דאורייתא,[[8]](#footnote-9) וכ"ה בפירש"י שעל הרי"ף בביצה ל"ז א', ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז כתב ללמוד כן גם מפירש"י בביצה שם ד"ה משום מו"מ,[[9]](#footnote-10) וכ"כ הט"ז בסימן תקכ"ד סק"א, ובתשו' חוו"י סימן נ"ג, והפמ"ג במש"ז סימן ש"ז סק"א, והחת"ס בסוגיין ובתשו' חו"מ סימן קפ"ה, וכ"נ בד' הרמב"ן בפר' אמור (כ"ג כ"ד).**

**אך בד' התוס' לעיל קכ"א א' ד"ה אין אומרים מבו' דאין האיסור בזה אלא מדרבנן,[[10]](#footnote-11) וכ"כ הרי"ד בפסקיו בסוגיין, ובס' המכריע סימן נ"ז, ובתשו' סימן מ"ה וסימן פ"ח, וכ"ה מבו' בד' המאירי והשיטה להר"נ בסוגיין, וכ"כ הגר"א בחו"מ סימן ע"ג סקכ"ב, והגרע"א בקו' עצומות בסוגיין, - והאבנ"ז בסימן מ"ג סק"ט כתב דאיסור זה קייל משבות, דכיון דאינו דומה למלאכה ואינו מביא לידי מלאכה, ל"ה בכלל שבות,[[11]](#footnote-12) וע"כ הוא דשרי לצורך מצוה,[[12]](#footnote-13) וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן ש"ו ס"ה, ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן ש"ו סקט"ז.**

**\*בתשו' הגרע"א שם כתב דכל שאומר לנכרי לעשות מלאכה בשבת לצורך היום, אי"ז אסור משום ממצוא חפצך, דכל דצריך לו ביומו לא מיתסר משום ממצוא חפצך, - אך בתשו' חוו"י סימן נ"ג מבו' דאיסור ממצוא חפצך ודבר דבר הוא אף לצורך היום, וזהו דקשיא לי' דמ"ט הוצרכו חכמים לאסור אמירה לנכרי, ותיפו"ל משום ודבר דבר, וכ"ה מבו' בד' התו"ש בפתיחה לסימן רמ"ג אות י"א, והפמ"ג במש"ז סימן ש"ז סק"א.**

## שכירות פועלים בלא פיסוק דמים

**בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דאסור לשכור פועלים, היינו שיפסוק לו דמים כך וכך אתן לך, וכ"כ המאירי, ומשמע דלא נאסר לשכור פועלים אלא כשפוסק עמהן דמים, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל והשיטה להר"נ לקמן בסוגיין דכל שאינו פוסק דמים שרי, משום דאי"ז אלא כהרהור, (והיינו דאף דדעתו על הדמים, מ"מ כל שאינו פוסק הדמים בפירוש, אי"ז אלא כהרהור).**

**אך בד' רש"י ועוד מקמאי לקמן בסוגיין מבו' דאסור לשכור פועלים אף כשאינו פוסק דמים, ופירשו בע"א להא דמותר לומר הנראה שתעמוד עמי לערב, (ונתבאר להלן), וכ"כ המאירי בע"ז ז' א', וכן הוכיח בתשו' חוו"י סימן מ"ט בתשו' בעל עבוה"ג מד' כמה מקמאי דהא דלא ישכור פועלים בשבת, היינו לשאול אותם אם ירצו להשתכר, אע"פ שאינו מזכיר להם סכום מעות, והביאו הביאוה"ל בסימן ש"ז ס"ב.**

## אמירה לאחר לשכור פועלים

ולא יאמר אדם לחבירו לשכור לו פועלים, **בפירש"י כתב דהוא משום דחבירו אסור לשכור פועלים, והשולחו עובר בלפני עור, ומשמע דכל הא דאסור לומר לחבירו לשכור לו פועלים הוא משום לפני עור, אך לי"ב משום ממצוא חפצך, אף דלשכור בעצמו פועלים אסור משום ממצוא חפצך, ולכאו' צ"ל דהיינו משום דרק כשעוסק הוא עצמו בשכירות הפועלים הו"ל בכלל ממצוא חפצך, אך כל שאומר לחבירו לעשות כן, ואין הוא עצמו עוסק בזה, לי"ב משום ממצוא חפצך.[[13]](#footnote-14)**

**אך מתו"ד תוס' תלמיד ר"י הזקן בתוס' ה"ר משה זלטמן למדנו לפרש לד' רש"י דלעולם אסור לומר לחבירו לשכור פועלים משום ממצוא חפצך, דכשאומר לחבירו לשכור הוא מדבר בחפציו, ומש"כ רש"י דהוא משום לפנ"ע, הוא לפרש להא דפריך דפשיטא מ"ש הוא ומ"ש חבירו, והיינו דפריך דמ"ט איצטריך לאשמועינן דכשאומר לחבירו ה"ז אסור משום ממצוא חפצך, הרי בלא"ה ה"ז אסור משום לפנ"ע.**

אבל מחשיך הוא לשמור פירות, **בפירש"י מבו' דהיינו דמחשיך הוא לשמור פירות חוץ לתחומו, וכן דעת רוב קמאי, ועמש"נ בדף מס' 3 בטעם ההיתר בזה, - ועיי"ש מש"נ בדעת כמה מקמאי שפירשו דהיינו דמחשיך הוא לשמור פירות שבתחומו.**

מ"ש הוא מ"ש חבירו, **התוס' הק' דנימא דאיירי כשאומר לחבירו שכור לי פועלים למחר, והיינו דבכה"ג אי"ז אסור משום לפנ"ע, וקמ"ל דה"ז אסור משום ממצוא חפצך, וכתבו דא"כ מאי איריא חבירו אפי' הוא נמי לא מצי למימר אשכור פועלים למחר.[[14]](#footnote-15)**

**אך גירסת הרי"ף ולא יאמר אדם לחבירו שכור לי פועלים בשבת, וכן גירסת המכריע בסימן נ"ז, ולפ"ז הרי להדיא איירי מתניתין כשאומר לו לשכור פועלים בשבת, ושפיר פריך דמ"ש הוא מ"ש חבירו, - וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בתוס' ה"ר משה זלטמן בשם רש"י דמפרשינן למתניתין כששוכר היום פועלים לצורך מחר, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דפרכינן דמ"ש הוא מ"ש חבירו.[[15]](#footnote-16)**

## אמירה לאחר לשכור פועלים למחר

**בעיקר מש"כ התוס' דאסור לומר לחבירו שכור לי פועלים למחר, וכן אסור לומר אשכור פועלים למחר, כ"כ בפי' ר"ח בסוגיין דאסור שיאמר לו לערב לך לשכור לי פועלים, וכ"כ התורי"ד לקמן בסוגיין בשם ריב"ם דאף אסור לומר אני אשכור פועלים למחר, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ד דין א', וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בתוס' ה"ר משה זלטמן דה"ז אסור משום דהוא מדבר בחפציו ועובר משום ממצוא חפצך ודבר דבר, וכ"כ החיי אדם בכלל ס"ב ס"א והמ"ב בסימן ש"ז סק"ט דאף אם אומר לנכרי שישכור לו פועלים לאחר השבת אסור.**

**אך התורי"ד שם כתב דמותר לחבירו לשכור לו פועלים במוצ"ש, ובפסקיו לקמן בע"ב הוסיף לפרש, דאף דכל מעשה שאדם אסור לעשות בשבת אסור לו לומר שיעשנו למחר, מדכתיב ודבר דבר, וע"כ הי' אסור לומר לכרך פלוני אני הולך למחר, אלמלי הא דיש לו היתר ע"י בורגנין, היינו רק בדבר שיש בו מעשה, אך שכירות פועלים דאין בה מעשה, ולא נאסרה בשבת אלא משום דכתיב ודבר דבר, אי"ז אסור אלא בשבת עצמה, אך מותר לומר שישכיר פועלים למחר או שיאמר לחבירו לשכור לו פועלים למחר, דדוקא דיבור על מעשה נאסר ולא דיבור על דיבור, וכ"ה בקצרה בתורי"ד שם.**

## אמירה לנכרי לשכור פועלים

מתקיף לה רב אשי אמירה לנכרי שבות,**[[16]](#footnote-17)** **בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז הק' דמ"ט בעינן בזה לאיסורא דאמירה לנכרי, הרי בלא"ה ה"ז אסור משום ממצוא חפצך, דמה"ט הוא דאסור לומר לו לשכור לו פועלים למחר דלי"ב משום אמירה לנכרי שבות, אלא משום ממצוא חפצך, ולדעת הפסקי רי"ד דמותר לומר לו לשכור לו פועלים למחר, ניחא, ועיי"ש מש"כ בזה.**

**ומתו"ד תוס' תלמיד ר"י הזקן בתוס' ה"ר משה זלטמן מבו' דאה"נ דיש לאסור בזה משום ממצוא חפצך, ואך דמכח זה ליכא למיפרך, דזהו עיקר הא דתנן במתניתין דאסור לשכור פועלים או לומר לאחר לשכור פועלים משום ממצוא חפצך, ולא פרכינן אלא דל"ב לאסור לומר לנכרי לשכור פועלים משום איסורא דממצוא חפצך, דתיפו"ל משום דאמירה לנכרי שבות,[[17]](#footnote-18) ועד"ז כתב בס' קובץ תשובות ח"א סימן נ"ד (סוד"ה והנה באומר),[[18]](#footnote-19) - אך בל' התוס' לעיל קכ"א א' ד"ה אין אומרים והיראים בסימן ער"ד מבו' דכל הא דאסור לומר לחבירו נכרי, הוא מכח איסורא דאמירה לנכרי,[[19]](#footnote-20) וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד בסוגיין, וכ"ה להדיא בד' המאירי בסוגיין והספר הבתים שערי הקידוש שער ד' שכתבו דלדעת הסוברים דלא נאסר אמירה לנכרי באיסור דרבנן, מותר לומר לנכרי לשכור פועלים, ונתבאר לעיל.[[20]](#footnote-21)**

**בפירש"י כתב דהא דמתקיף רב אשי דאמירה לנכרי שבות, היינו דכבר סתמה רבי במשנתינו דאמירה לנכרי שבות, ומאי קמ"ל, וכן פירשו הריטב"א והמאירי והשיטה להר"נ, - והמאירי והשיטה להר"נ כתבו די"מ דהא דמתקיף רב אשי דאמירה לנכרי שבות הוא בתמי'** **דאטו אמירה לנכרי שבות בדבר שאף לישראל אין בו אלא משום שבות, וכ"כ הספר הבתים שערי הקידוש שער ד' דמותר לומר לנכרי לשכור פועלים מפני שזה שבות דשבות.[[21]](#footnote-22)**

**התוס' לעיל קכ"א א' ד"ה אין אומרים הוכיחו מהכא דהא דאמירה לנכרי שבות הוא אפי' באיסור דרבנן, וזהו דמתקיף רב אשי דאמירה לנכרי וכן הוכיחו המאירי בסוגיין והיראים בסימן ער"ד, והרי"ד בס' המכריע סימן נ"ז ובתשו' סימן פ"ח, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ר"ב, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד בסוגיין.**

**והיראים שם כתב דיש לדחות דאיסור שכירות פועלים הוא מדאורייתא, ונתבאר לעיל, - ובתשו' חוות יאיר סימן נ"ג הוכיח כן, דאל"כ מאי פריך דאמירה לנכרי שבות, הרי שפיר י"ל דאיצטריך לאשמועינן דאמירה לנכרי אסורה אף בדבר שאינו אסור אלא מדרבנן, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז כתב די"ל דהוא משום דגם כיבוי אינו אסור אלא מדרבנן לפ"מ דקי"ל כר"ש דמשאצל"ג פטור עלי'.[[22]](#footnote-23)**

**נחלקו רבוותא אם אסור לומר לנכרי שיאמר לנכרי אחר לעשות מלאכה, ונתבאר בדף מס' 4, ובתשו' חוו"י סימן מ"ט בתשו' בעל עבוה"ג הוכיח מהכא לאסור בזה, דאל"כ מ"ט אסור לומר לנכרי לשכור פועלים, ועיי"ש שכתב דמשמע דהיינו אף כשאין הנכרי שוכר ומזכיר סכום מעות, אלא שואל את הפועלים אם הם רוצים להשתכר, -** **והחוו"י בסימן נ"ג כתב לדחות דכיון דשכירות פועלים אף בלא פסיקת דמים אסורה מקרא דממצוא חפצך, ע"כ כל שאומר לנכרי לשכור פועלים הוי כאומר לנכרי לעשות דבר האסור, דה"ז אסור משום אמירה לנכרי,[[23]](#footnote-24) והחת"ס בסוגיין ובתשו' חו"מ סימן קפ"ה כתב קצת בע"א, ונתבאר בדף מס' 4.**

## בהא דשרי לומר הנראה שתעמוד עמי לערב

אבל אומר אדם לחבירו הנראה שתעמוד עמי לערב, **נחלקו הראשונים בביאורו ובטעם ההיתר,** א **בפירש"י כתב דהיינו דאומר לו עכשיו נראה אם תבא אלי לכשתחשך, ושניהם יודעין שע"מ לשכרו לפעולתו הוא מזהירו, ומ"מ שרי כיון דלא מפרש בהדיא, ואי"ז אלא כהרהור, וכ"כ הריא"ז. -** ב **בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דשרי הוא משום דלא פסק לו דמים ושמא ושמא לא ישרו בעיניו הדמים ולא יהיו הדמים מקוימים, ול"ה דיבור של קיימא אלא הרהור בעלמא, וכ"כ השיטה להר"נ. -** ג **התורי"ד גריס דאומר לחבירו ראה שתעמוד עמי לערב, ופירש דהיינו דמותר לו ראה שתעמוד עמי לערב למוצ"ש לשכור פועלים, דדוקא לשוכרן בשבת אסור משום ודבר דבר, אבל לומר תשכירם במוצ"ש אינו אלא הרהור, ואע"ג דהרהור דמעשה אסור כמו שאמרו בעירובין, מ"מ הרהור דדיבור מותר.[[24]](#footnote-25) -** ד **הפסקי רי"ד כתב לפרש עוד, דרשאי לומר לפועל עצמו ראה שתעמוד עמי למוצ"ש, דדוקא להשכירו אסור, אך לשואלו כדי להבטיחו שיעמוד עמו מותר, דכיון דאינו משכירו בשבת אין כאן אלא הרהור בעלמא.**

**בפירש"י כתב ד"הנראה" היינו עכשיו נראה, וכ"כ בפירש"י בע"ז ז' א', ובתוס' רבינו אלחנן שם הוסיף לפרש דהיינו דאומר לו עתה נראה שתעשה מה שאני חפץ שתעמוד עמי לערב, ומשמע דאף דאומר לו בל' ודאי שיעמוד עמו שרי, כיון שלא פירש להדיא שהוא ע"מ לשכרו לפעולתו, וכ"נ בד' הריא"ז, - אך התוס' בע"ז ז' א' ד"ה הנראה כתבו בשם ר"י ד"הנראה" היינו הנראה בעיניך שתוכל לעמוד עמי בערב, והביאו הסמ"ג לאוין ס"ה, וההגמי"י בפכ"ד משבת ה"ד, והריטב"א שם כתב דלא הותר אלא כשאומר לו בלשון מסופק הנראה שתעמוד, והפתח הדביר בסימן ש"ז סק"ה כתב דגם לדעת רש"י לא הותר אלא בלשון מסופק, עיי"ש.**

**התורי"ד הק' על פירש"י, דא"כ ישכיר אדם פועלים ויעשה מו"מ ע"י רמיזה שלא יבאר הדבר בפירוש,[[25]](#footnote-26) ומבו' דפשיטא לי' דלדעת רש"י שרי אף כשאומר לו בל' ודאי, - ובדעת רש"י צ"ל דכל שעושה מו"מ ממש אף ע"י רמיזה, ודאי דהוי בכלל ממצוא חפצך ודבר דבר, ורק כשאומר לו שיעמוד עמו בערב דעדיין לא שכרו, אלא דנאסר הדיבור על השכירות, הרי דכל דאי"ז אלא ע"י רמיזה, ל"ה בכלל דיבור האסור.**

**הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"ד כתב דמותר לו לפועל הנראה שתעמוד עמי לערב, אך לא יאמר לו הי' נכון לי לערב, שנמצא עושה חפצו בשבת, והב"י בסימן ש"ז ס"ז כתב דהוא משום דהיינו דיבור ממש,[[26]](#footnote-27) ועמש"כ בזה הפתח הדביר שם סק"ה.**

**בטעמא דת"ק דאסר לומר הנראה שתעמוד עמי לערב, נחלקו הראשונים, דבתוס' רבינו אלחנן בע"ז ז' א' כתב דס"ל דאף הרהור אסור,[[27]](#footnote-28) - אך הריטב"א שם כתב דלכו"ע הרהור שרי, אלא דת"ק ס"ל דכל שאומר הנראה שתעמוד עמי לערב חשיב כדיבור, - והפסקי רי"ד בסוגיין כתב לפי דרכו, דטעמא דת"ק הוא משום דכיון דאומר כן לפועל עצמו, אע"פ שלא השכירו הוי כמו שהשכירו, כיון שהוא סומך על דיבור ואינו מחזר לישכר לאחרים, וגם בעה"ב סומך עליו ואינו מחזר לשכור אחרים.**

מי א"ר יוחנן דיבור אסור הרהור מותר אלמא הרהור לאו כדיבור דמי וכו', **התר"י בברכות כ' ב' הוכיח מסוגיין דקי"ל דהרהור לאו כדיבור דמי, ורק לגבי מבואות המטונפות נאסר אף הרהור מדכתיב והי' מחניך קדוש, וכ"כ הרא"ש שם סימן י"ב, - אך התוס' הרא"ש בברכות שם כתב דאף למ"ד התם לענין קר"ש דהרהור כדיבור, מ"מ הכא הרהור מותר, דהרי אי לאו קרא הייתי מתיר אף דיבור דלאו מלאכה הוא, הלכך אין לנו אלא מה שאסר הכתוב,[[28]](#footnote-29) ומשא"כ לענין קר"ש דכתיב על לבבך, והלכך הוי הרהור כדיבור, - ועמש"כ השאג"א בסימן ו' בדעת הרמב"ם בזה, ומש"כ הקה"י בברכות סימן י"ב, ואכמ"ל.**

**בתשו' מהרי"ל סימן ר"א אות ב' הק' בהא דבשבת מותר הרהור, דכיון דטעם האיסור הוא משום טורח ותענוג מה לי דיבור ומה לי הרהור, וכתב דילפינן לה מקרא יתירא, דאם ל"ה כתיב אלא "ודבר", הי' הרהור בכלל, אף דכתיב ודבר ובעלמא הרהור לאו כדיבור, מ"מ כיון דטעמא דמילתא משום טורח ותענוג אין לחלק, ומיתורא דודבר דבר ילפינן להתיר הרהור,[[29]](#footnote-30) - ועיי"ש שכתב דטעם ההיתר בזה, הוא משום דלא הקפידה תורה אלא על הדבור דמפורסם ואוושא מילתא ואי"ז כבוד שבת, וכתב לדמותו להא דשרינן אבילות בדברים שבצינעא בשבת, ולא אסרו אלא דברים שבפרהסיא משום כבוד שבת, - והמאירי לעיל קי"ג ב' כתב דטעם הא דהרהור מותר, הוא לפי שלא ניתנה תורה למלאכי השרת.**

**\***בכל מקום מותר להרהר חוץ מבית המרחץ ומבית הכסא, שאני התם דבעינן והי' מחניך קדוש וליכא, **בפירש"י כתב דהיינו משום דלא כתיב בי' דבר אלא מקום חנייתך תהא בקדושה, וטעמא משום דישראל מהרהרין תמיד בד"ת, והרא"ש בברכות פ"ג סימן י"ד כתב דכיון דכתיב והי' מחניך קדוש משמע אפי' בהרהור, והנשמ"א בכלל ג' סק"ב כתב בדעתם דהרהור במבואות המטונפות אסור מדאורייתא.**

**אך תר"י בברכות כ' ב' כתב דלגבי טינוף כיון דכתיב והי' מחניך קדוש, משו"ה "החמירו" בו ואמרו שהרהור אסור, והנשמ"א שם כתב בדעתו, דאין הרהור אסור אלא מדרבנן,[[30]](#footnote-31) ושנויא דגמ' הכא הוא, דכיון דכתיב והי' מחניך ולא כתיב דיבור בהדיא, החמירו חכמים אפי' בהרהור, ודקדק כן גם מד' רבינו יונה בשערי תשובה ש"ג אות מ"ד,[[31]](#footnote-32) ועיי"ש שכתב לפרש בזה מש"כ רבינו מנוח בפ"ג מקר"ש ה"ד דכי אמרינן דאסור להרהר, ה"מ לכתחילה כלומר שישים מחשבתו ודעתו לחשב בד"ת, אבל אם הי' תלמיד ותיק שתלמודו שגור בפיו ובלבו וא"א לו בלא הרהור תורה אם הרהר לאנסו מותר, והביאו הב"י בסימן פ"ה, והיינו משום דהרהור איניו אסור אלא מדרבנן, והתירוהו במקום צער, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ואכמ"ל.[[32]](#footnote-33)**

הכא נמי כתיב ולא יראה בך ערות דבר, ההוא מיבע"ל לכדר' יהודה וכו', **בפירש"י כתב דהיינוהא דכתיב ולא יראה בך ערות דבר הוא להסתכל בערוה דאסור בשעת הדיבור ולא בשעת הרהור, וכ"כ הפסקי רי"ד והשיטה להר"נ, וכ"כ המג"א בסימן פ"ה סק"ב לדינא,[[33]](#footnote-34) - ועיי"ש שכתב דמ"מ כשהוא ערום וחבירו מברך אסור לכוין לשמוע הברכות לצאת בברכתו, דליכא למימר בי' שומע כעונה דהא אסור לענות, ועמש"כ בזה הא"ר בסימן ע"ה סק"ד, והגר"ז בקו"א שם סק"ד, והתבו"ש בסימן א' סקס"ט, ואכמ"ל.**

ודיבור מי אסיר וכו', **התוס' פירשו דפריך אהא דדיבור אסור מה"ת דמדשרינן דיבור של מצוה מכלל דמדאורייתא שרי, ומבו' מדבריהם דאיסורא דממצוא חפצך ודבר דבר הוא מה"ת, ונתבאר לעיל, - והגרע"א בקו' עצומות תמה ע"ז דא"כ מ"ט לא פריך ממשנה ערוכה בביצה ל"ו ב' ואלו הן משום שבות וכו' אין מקדישין וכו', הרי דהוי רק מדרבנן, - ולא נתפרש לן, שהרי להדיא אמרו בביצה ל"ז א' דהא דאין מקדישין הוא גזירה משום מו"מ, והרי דהקדש וערכין וחרמים ל"ה מדינא בכלל ממצוא חפצך, ואינם אסורין אלא גזירה משום מו"מ, וע"כ אף דנימא דמו"מ אסור מדאורייתא משום ממצוא חפצך, מ"מ הקדש אינו אסור אלא מדרבנן, וזהו דתנן דאינו אלא משום שבות.**

ב' אלול פ"א

דף מס' 2

## איסור חשבונות

ק"נ א' - חשבונות וכו', **בטעם איסור חשבונות מצינו כמה דרכים,** א **בפירש"י לעיל קי"ג ב' ד"ה משום חשבונות כתב דילפינן לה מקרא דודבר דבר, וכ"כ בפירש"י בכתובות ה' א' ד"ה משום חשבונות, וכ"כ המ"ב בסימן ש"ז סקכ"ה. -** ב **הרמב"ן וש"ר לעיל קי"ג ב' כתבו דילפינן לה מקרא דממצוא חפצך, וכ"כ הלבוש בסימן ש"ז ס"ו.[[34]](#footnote-35) -** ג **הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ח כתב דהוא גזירה שמא יכתוב, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והארחות חיים בהל' שבת סקפ"ו, והכל בו בסימן ל"א, וכ"כ הא"ר בסימן ש"ז סקי"ז, והגר"ז שם סי"ג.**

**הפמ"ג במש"ז סימן ש"ז סק"ה הק' לדעת הרמב"ם ודעימי' דאיסור חשבונות הוא מגזירה שמא יכתוב, דא"כ מ"ט הותרו חשבונות של מצוה, הרי לא הותר שום שבות למצוה, ורק דבר הנאסר משום ממצוא חפצך ודבר דבר הותר למצוה, מדכתיב חפצך, וכמש"כ כן המ"מ בפכ"ד משבת ה"ה, והמג"א בסימן ש"ו סקי"ב,[[35]](#footnote-36) - גם צ"ע, שהרי להדיא אמרו בסוגיין דהא דחשבונות של מצוה מותרין ילפינן לה מדכתיב ממצוא חפצך ודבר דבר חפציך אסורים חפצי שמים מותרין, ולהדיא דאיסורא דחשבונות הוא מקרא דממצוא חפצך ודבר דבר, - ועוד צ"ע, דמעיקר הא דפריך הגמ' דדיבור מי אסור והא וכו' חשבונות של מצוה מותר לחשבן בשבת, מבו' דיש לאסור חשבונות מקרא דממצוא חפצך ודבר דבר, וזהו דפריך אהא דדיבור אסור מהא דחשבונות מותרין.**

**ובתשו' דברי מלכיאל ח"ד סימן ב' כתב בדעת הרמב"ם, דהא דחשבונות אסורין הוא מתרי טעמי, גם מגזירה שמא יכתוב, וגם משום ממצוא חפצך ודבר דבר,[[36]](#footnote-37) ואמנם כל הא דחשבונות אסורין מגזירה שמא יכתוב, הוא רק חשבונות של עסקו, אך חשבונות של מצוה ושל צדקה אין דרך לכתבן, ואין מקום לאסרן אלא משום ממצוא חפצך ודבר דבר, וכיון דהוו חפצי שמים שרי.**

**\*בפי' ריבב"ן כתב דחשבונות של מצוה הוא כגון תקופות וגימטריאות, ונתחדש בדבריו דאלמלי הא דהוו חשבונות של מצוה, הי' בזה לאיסור חשבונות, אף דאי"ז חשבון ממון כלל, - אך בפירש"י ורבים מקמאי משמע דאיסור חשבונות הוא בחשבונות של ממון, אך חשבונות שאינם של ממון לי"ב איסור כלל, והיינו דאיסור חשבונות הוא רק כששחשב בדבר האסור בשבת, דה"ז אסור משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ובזה מתפרש מה שנהגו לחשב גימטריאות שאינם של מצוה, דלדעת ריבב"ן יש לאסור בזה.[[37]](#footnote-38)**

## טעם הא דפוסקין צדקה לעניים בשבת

**פוסקים צדקה לעניים בשבת,** הר"ן הק' דמ"ש מהא דתנן בביצה ל"ו ב' דלא מקדישין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ן כתב בשם רבינו נסים ובפי' הר"ן הוא בשם ר"ח שלא אסרו אלא להקדיש כלי ידוע משום דמחזי כמו"מ, אך לא אסרו לחייב עצמו לגבוה בדיבורו,[[38]](#footnote-39) והק' ע"ז מהא דתנן התם דאין מעריכין, אף דאי"ז כלי ידוע,[[39]](#footnote-40) וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בביצה שם ה"א דין ו'.[[40]](#footnote-41) - **ב** המאירי בביצה שם כתב בשם קצת גאונים דהא דשרי לפסוק צדקה, הוא אף כשאומר סלע זו לצדקה, והיינו מפני שלא יצאה מרשותו, שעד שלא באה ליד גבאי מותר לשנותה, וכ"כ בס' המנהיג בהל' יו"ט. - **ג** האו"ז בסימן נ' כתב דהכא איירי בצדקה שצריכין לה עניים היום דהוי צורך היום, ודמי לחובות שקבוע להן זמן דמותר להקדישן, כמו שאמרו לעיל קמ"ח ב',[[41]](#footnote-42) והביא כן מתוס' ריב"א בביצה שם.[[42]](#footnote-43) - **ד** האו"ז שם כתב בשם ריב"א שחילק עוד בע"א, דהא דאין מקדישין וכו' הוא משום דרשות נינהו, דאי בעי מקדיש מעריך ומחרים ואי לא בעי ליתניהו חובה עליו, וע"כ גזרו בהן משום מו"מ, ומשא"כ לפסוק צדקה לעניים ולשדך התינוקות ליארס וללמדו ספר לתינוק הוי חובה, ולא גזרו בזה משום מו"מ.

**בעיקר משה"ק הר"ן בהא דפוסקין צדקה לעניים בשבת מהא דתנן דאין מקדישין, הנה הרשב"א בביצה ל"ז א' כתב בהא דאין מקדישין וכו' דהא דלא שרינן לה משום חפצי שמים, דומיא דהא דמשדכין על התינוקות ליארס ועל התינוק ללמדו ספר וללמדו אומנות, הוא משום דהנהו הוי חפצי שמים טפי, וכ"כ הר"ן שם בתו"ד, - ולפ"ז הרי ניחא הא דפוסקין צדקה לעניים בשבת ול"ד להא דאין מקדישין, שהרי אה"נ גם לפסוק צדקה לעניים הי' לנו לאסור מדינא כמבו' בסוגיין, והא דשרי הוא משום דהוי חפצי שמים, וע"כ ל"ד להא דאין מקדישין דל"ה כחפצי שמים.**

**ובדעת הר"ן הכא שהק' מזה, צ"ל דהוא משום דס"ל דהא דאין מקדישין וכו' ולא שרינן לה משום חפצי שמים, הוא משום דבאיסורא דאין מקדישין דהוא אטו מו"מ הנאסר מגזירה שמא יכתוב, כמש"כ הר"ן בביצה שם, לא שרינן משום חפצי שמים, וזהו דקשיא לי' דמ"ט פוסקים צדקה לעניים בשבת, ולא אסרינן לה מגזירת מו"מ, - אך ד' הרשב"א והר"ן בביצה שם, הם כדעת ר"ת בביצה שם דאף לדון ולקדש אשה שנאסרו מגזירה שמא יכתוב, הותרו במקום מצוה גמורה דהוו כחפצי שמים, ונתבאר להלן, ולפ"ז בע"כ דהא דאין מקדישין, הוא משום דלא חשבינן לה כחפצי שמים.**

## הקדש לביהכנ"ס בשבת

\*הארחות חיים בהל' יו"ט סט"ז והכל בו בסימן נ"ח כתבו בשם גאון דעכשיו שנודרין להקדשות ס"ת או עטרה או שמן למאור וכיו"ב מותר לפי שעדיין אינן מיחדין שום דבר שיוצא מרשותן ול"ד למו"מ, - והב"י בסימן ש"ו ס"ו פירש לדבריו דהוא כד' רבינו נסים דמותר לחייב עצמו לגבוה בדיבורו, ולא אסרו אלא כשמקדיש כלי ידוע, וכ"כ הט"ז שם סק"ב, וכתב לפ"ז דאם ייחד כבר הס"ת ומביאה לביהכנ"ס בשבת אסור, דה"ז יוצא מרשות לרשות כשמקדישה, (ורק אם הקדישה כבר בחול בינו לבין עצמו שרי), - אך המג"א שם סק"ב פירש לדבריו דהיינו דהקדשות דידן חולין נינהו, ויש לכל ישראל חלק בהן וא"כ לא יצא מרשותו דיש להמקדיש ג"כ חלק בו, וכתב דלפ"ז מותר להקדיש טס בשבת לביהכנ"ס, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקכ"ז ובשעה"צ שם.

ועל התינוק ללמדו ספר, **המהר"ם מר"ב בס' תשב"ץ קטן סימן נ"ח כתב, דאסור לשכור סופר או מלבד בשבת ולהזכיר לו סכום המעות אתה רוצה ליקח כך וכך, ומה שהתירו הכא על התינוק ללמדו ספר, היינו שיכול לדבר אליו אם הוא רוצה להשכיר את עצמו, אך סכום המעות אינו יכול להזכיר כלל, והביאו הטור בסימן ש"ו, וכ"כ השו"ע שם ס"ו.**

**אך בהגה' ר"פ לתשב"ץ שם כתב דמהא דיהיב הכא טעמא דחפציך אסורין הא חפצי שמים מותרין, משמע דמותר לגמרי אף להזכיר סכום המעות, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ד דין ד' דאפי' לפסוק כך וכך לפסוק עם רבו של תינוק מותר, שלא נאסר לפסוק עם פועליו משום ממצוא חפצך ודבר דבר אלא לדבר הרשות, אבל לדבר מצוה הותר דיבור.**

**והא"ר בסימן ש"ו סקי"ח כתב דפלוגתא זו תליא בטעם איסור מו"מ, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 1, דלדעת הסוברים דלא נאסר מו"מ אלא משום ממצוא חפצך ודבר דבר, הרי דאף כשמזכיר סכום מעות דהוי כמקח גמור, מ"מ שרי לצורך מצוה, אך לדעת הסוברים דנאסר מו"מ מגזירה שמא יכתוב, ה"ז אסור אף לצורך מצוה, וע"כ אף דחפצי שמים מותרין, מ"מ אסור להזכיר סכום המעות דהו"ל כמו"מ גמור.[[43]](#footnote-44)**

## התירא דחפצי שמים

אמר קרא ממצוא חפצך ודבר דבר חפצים אסורים חפצי שמים מותרין, **בפשוטו היינו דעיקר איסור דממצוא חפצך ודבר דבר הוא בחפציו, אך חפצי שמים אינם בכלל עיקר האיסור, וע"כ אף אם איסורא דדיבור הוא מה"ת, מ"מ כל שהוא של מצוה שרי.**

**אך הנה הרשב"א בביצה ל"ו ב' הסכים לד' ר"ת שם דהא דאין דנין ואין מקדשין הוא רק במקום דאי"ז מצוה גמורה, אך כל דהוי מצוה גמורה שרי, וכתב דהוא משום דבכה"ג הו"ל חפצי שמים ודמי להא דתניא הכא דמשדכין על התינוקות ליארס ועל התינוק ללמדו ספר וללמדו אומנות, וכ"כ הר"ן שם לדעת ר"ת, ומבו' מדבריו דאף דהא דאין דנין ואין מקדשין הוא מגזירה שמא יכתוב, כמו שאמרו בביצה שם, מ"מ יש בזה להתירא דחפצי שמים, - ויש ללמוד מזה דהא דחפצי שמים מותרין, אי"ז משום דאינם בכלל עיקר האיסור דממצוא חפצך, דזה אינו טעם להתיר להאיסור דשמא יכתוב, אלא הוא משום דהותר האיסור דממצוא חפצך לצורך חפצי שמים,[[44]](#footnote-45) כדילפינן לה מקרא, (ואף אם האיסור הוא מדאורייתא, ילפינן מקרא להתיר בכה"ג), וה"נ התירו להאיסור לדון ולקדש.[[45]](#footnote-46)**

**ודעת רש"י בביצה שם ורוב קמאי דס"ל דהא דאין דנין ומקדשין וכו' הוא אף במקום מצוה גמורה, הי' מקום לפרש דהוא משום דפליגי ביסוד הדברים וס"ל דהתירא דחפצי שמים הוא משום דלי"ב לעיקר האיסור דממצוא חפצך, אך בהאיסור לדון ולקדש מגזירה שמא יכתוב, דאיכא להאיסור אף במקום מצוה, לא התירוהו לצורך חפצי שמים, - אך י"ל דמודו דהתירא דחפצי שמים הוא דהותר איסור דממצוא חפצך לצורך מצוה, ואך דס"ל דוקא איסור זה הותר לצורך מצוה, וכדילפינן לה מקרא דממצוא חפצך, אך האיסור לדון ולהקדיש מגזירה שמא יכתוב, לא הותר לצורך מצוה, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן ש"ו ס"ה, וכ"כ האבנ"ז בסימן מ"ג סק"ט, עיי"ש.**

**בתשו' הב"ח סימן קמ"ו כתב להתיר לאיסור ממצוא חפצך במקום פסידא, וכתב ללמוד לזה מהא דהותר ממצוא חפצך לצורך רבים, וכ"ש שיהא מותר במקום פסידא אף לצורך יחיד, שהרי אמירה לנכרי הותר במקום פסידא ולא הותר לצורך רבים,[[46]](#footnote-47) וכ"ש דהתעסקות בחפציו שהותרה לצורך רבים דתהא מותרת במקום פסידא,[[47]](#footnote-48) והביאו המ"ב בסימן ש"ז סק"א, ומבו' דאף עיסוק בחפצי שמים הוי בכלל האיסור דממצוא חפצך, אלא דהותר איסור זה לצורך מצוה, וה"נ יש להתירו במקום פסידא.[[48]](#footnote-49)**

**המג"א בסימן ש"ז סק"א כתב דהא דאסור לומר דבר פלוני אעשה למחר הוא אפי' דבר מצוה, והא"ר שם סק"א תמה ע"ז, דהרי מותר לדבר בחפצי שמים, וכ"כ הברכ"י שם אות א' והמאמ"ר שם סק"א להתיר בזה.**

**והגר"ז שם סק"א כתב לפרש בד' המג"א, דכל הא דמותר לדבר בחפצי שמים, הוא כשיש צורך למצוה בדיבור זה, אך כל שאין אמירתו מועלת כלום לעשי' של מחר לי"ב להתירא דחפצי שמים,[[49]](#footnote-50) ועד"ז כתב התו"ש שם סק"א, והמ"ב שם סק"א כתב דנכון לכתחילה להחמיר כן, - אך מד' הא"ר ודעימי' מבו' דהתירא דחפצי שמים הוא אף כשאין אמירתו מועלת למצוה.**

**ולכאו' ד"ז תליא ביסוד ההיתר דחפצי שמים, דאם הוא משום דחפצי שמים אינם בכלל עיקר האיסור, יש להתיר אף כשאין אמירתו מועלת למצוה, אך אם היינו דהותר איסורא דממצוא חפצך במקום מצוה, אין להתיר אלא היכא דאמירתו מועלת למצוה.[[50]](#footnote-51)**

חשבונות של מלך, **בפירש"י כתב דהיינו כגון הרוצה לבנות בית כך וכך צריך להוציא בו, - אך בפי' ר"ח פירש דהיינו חשבונות של אורחים, דמותר אדם לחשב אורחים הקרואים להסב אצלו בסעודה, כדתנן לעיל קמ"ח ב' מונה אדם את אורחיו, וכ"כ הערוך (בע' חשב) בפי' קמא, וצ"ע אם טעם ההיתר בזה הוא משום דהוי זה לצורך שבת, ואי"ז עיסוק בחפצי חול, או דהוא משום דכל שאינו מחשב בדבר האסור בשבת, אינו בכלל ממצוא חפצך, ונפ"מ דיהא מותר אף לחשב אורחים הקרואים להסב אצלו בסעודה במוצ"ש.[[51]](#footnote-52)**

## איסור החשכה על התחום

**אין מחשיכין על התִחום,** התוס' כתבו דהא דבתוך התחום מותר להחשיך, הוא משום דאין כ"כ הוכחה שמחשיך לשכור פועלים ולהביא פירות, והרשב"א הוסיף לפרש דהא דאין מחשיכין על התחום הוא משום דמוכחא מילתא, וכ"כ הריטב"א דבמחשיך מוכחא מילתא דבעי למעבד מידי למוצ"ש בשבת, וכ"כ המ"מ בפכ"ד משבת ה"ב, והשו"ע בסימן ש"ז ס"ט.

והמג"א שם סקי"ג הק' ע"ז מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ט א' דאמרינן דבמערב ברגליו לא מוכחא מילתא, דאי צורבא מרבנן הוא אמרינן שמעתא משכתי', ואי ע"ה הוא אמרינן חמרא אירכס לי', והרי דגם כשמחשיך בסוף התחום לא מינכרא מילתא, ואפ"ה ה"ז אסור, המחה"ש שם כתב דצ"ל דהוא משום דבסוף התחום החמירו יותר, והיד אפרים שם כתב דהיינו משום דבסוף התחום שאין דרך להלך מהלך רב כ"כ לטייל ולעונג, ה"ז אסור אם הולך לצורך עובדא דחול, מדכתיב אם תשיב משבת רגליך כו' ממצוא חפצך.[[52]](#footnote-53)

ובישוב ד' הרשב"א ודעימי' מצינו כמה דרכים, **א** הא"ר בסימן ש"ו סק"ב כתב דהתם דמערב ברגליו ביו"ט שחל בער"ש כדי לערב, לא מינכרא מילתא, אך הכא דמחשיך בשבת סמוך לחשיכה, ודאי אמרינן שמחשיך לעשות לצורך חול. - **ב** הגר"ז שם ס"ג כתב דהוא משום דבמחשיך על התחום, כיון שהולך משם ולהלאה במוצ"ש, ניכר הדבר שעיקר הילוכו הי' בשביל כך, שאם הי' הילוכו לשם בשביל דבר אחר ול"ה בדעתו אז שילך משם ולהלאה, מן הסתם לא נולד לו שם דבר חדש שנמלך בשבילו לילך משם ולהלאה,[[53]](#footnote-54) ועד"ז כתבו החמד משה בסימן ש"ז סק"ב, והבגדי ישע ע"ד המג"א שם. - **ג** הנשמ"א בכלל ס' כתב דהתם אינו מערב ברגליו בסוף התחום אלא בסוף אלף, כמו שאמרו בעירובין שם, וע"כ לא מינכרא מילתא.[[54]](#footnote-55)

התוס' הביאו להא דתניא בעירובין ל"ח ב' דלא יהלך אדם לסוף שדהו לידע מה היא צריכה, ולא יטייל אדם על פתח מדינה כדי שיכנס למרחץ מיד, וכתבו דהוא משום דמינכרא מילתא, וכמו שאמרו בעירובין שם, - ובפירש"י בעירובין שם פירש דהא דאסור בכה"ג דמוכחא מילתא הוא משום ממצוא חפצך, ובד"ה חמרא אירכס לי' הוסיף דכל מידי דאסיר לי' למעבד בשבת אסיר לי' לזמוני נפשי' לההוא מידי, והריטב"א שם הוסיף לפרש דהא דה"ז אסור ול"ה כהרהור דשרי, הוא משום שעושה מעשה ללכת לשם, וע"כ לא חשיב כהרהור.

אך הרמב"ן בסוגיין כתב דהא דאסרינן לטייל על פתח מדינה כדי שתחשך ויכנס למרחץ מיד, הוא משום חשדא, שכל הרואה אותו מטייל ועומד שם מכיר ויודע שלכך הוא מתכוין שיכנס למרחץ ומפני כך אסרוה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמ"מ בפכ"ד משבת ה"ב, - והמג"א בסימן ש"ז סקי"ג רמז לתמוה בזה, כמו שפירשו המחה"ש והלבו"ש, דמ"ט בעינן בזה לחשד, הרי כ"ה דאסור להחשיך על התחום, והוא משום דכל דבר שאסור לעשותו בשבת אסור להזמין אצלו אליו, ה"נ יש לאסור לטייל על פתח מדינה כדי ליכנס למרחץ, כיון דמוכחא מילתא, והוי כעוסק בחפציו,[[55]](#footnote-56) וצ"ע.[[56]](#footnote-57)

בד' התוס' הרא"ש והרשב"א והריטב"א והר"ן בסוגיין מפורש דגם הא דלא יהלך אדם לתוך שדהו לידע מה היא צריכה, הוא רק משום דמוכחא מילתא, וכ"כ המג"א בסימן ש"ו סק"א, - אך הנשמ"א בכלל ס' האריך הרבה דפליגי בזה הראשונים, ודעת הרמב"ם ודעימי' דכל שמעיין בנכסיו דהוא עוסק בחפציו, אסור אפי' אינו ניכר כלל, ורק כשמחשיך כדי להביא פירות וכיו"ב שאינו עושה עתה חפצו, רק שמחשיך עליהן ומזמין עצמו להקדים למוצ"ש, לא נאסר אלא אם הוא דבר הניכר, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ש"ו שם.

## אמירה על עצמו שיעשה דבר האסור לאחר השבת

**מותר לאדם לומר לחבירו לכרך פלוני אני הולך,** בד' התוס' מבו' דהא דהי' לנו לאסור בזה, אלמלי הא דאם יש שם בורגנין הולך, הוא משום שאסור לומר על עצמו שיעשה דבר האסור, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ו', וכ"כ התוס' לעיל בע"א (ד"ה מה לי) ללמוד מהכא דאסור לומר אשכור פועלים למחר, ובתו"ד התוס' בד"ה אבל מחשיך מבו' שנתחדש בזה דלא נימא דכל הא דאסור הוא כשאומר לחבירו, ומשום דאמירתו מועלת, דחבירו יעשה המלאכה למחר מכח אמירתו, ומשא"כ כשאומר על עצמו דאין אמירתו מועלת, שהי' יכול לעשות כן למחר גם בלא שיאמר היום.[[57]](#footnote-58)

בעיקר הך מילתא דאסור לומר על עצמו שיעשה דבר האסור, כ"כ השו"ע בסימן ש"ז ס"א, והרמ"א שם ס"ח, וכן הכריעו הא"ר שם סק"ב, והמאמ"ר שם סקי"א, והמ"ב שם סקל"ו.

אך הנה הרמב"ן הכא כתב דמה שאמרו דאומר לכרך פלוני אני הולך, לאו דוקא שיאמר כן בלחוד, דהגדה זו ל"מ ולא מעלה, אלא איירי כשאומר לו לך עמי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, והמ"מ בפכ"ד משבת ה"ב, - והמג"א בסימן ש"ז סקי"א כתב בתחילת דבריו בדעתם דמותר לומר על עצמו שיעשה דבר זה למחר, אף אם אין לו היתר היום, וכל הא דבעינן להא דיש לו היתר ע"י בורגנין, הוא רק כשאומר לחבירו, ועיי"ש שכתב דכ"נ גם ממש"כ הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"א דאסור לדבר עם שותפו מה ימכור או יקנה למחר או היאך יבנה וכו', ומשמע דדוקא כשמתיעץ ומתחשב מה יעשו, אך לומר שיעשה דבר זה מותר,[[58]](#footnote-59) והיינו משום דאין אמירתו מועלת כלל.

אך בסו"ד כתב המג"א דאפשר דמודו לדינא לאסור בזה, והמחה"ש שם פירש דהיינו די"ל דמש"כ דאיירי כשאומר כן לחבירו, היינו משום דאם אומר על עצמו, פשיטא דמהני הא דאם יש בורגנין עושה,[[59]](#footnote-60) - והפמ"ג שם כתב די"ל דמש"כ דאם אינו אומר לו לך עמי פשיטא, היינו דהול"ל מותר לומר לכרך פלוני אני הולך, ומ"ט נקט דאומר כן לחבירו, דאם מותר בינו לבין עצמו מטעם בורגנין, ה"ה לומר לחבירו, ובע"כ דהא דנקט דאומר לחבירו, הוא כשאומר לו לך עמי,[[60]](#footnote-61) - ועמש"כ בזה בע"א המאמ"ר שם סקי"א, והלבו"ש שם, והלבו"ש שם כתב דגם למש"כ המג"א דאפשר דמודו לאסור בזה, היינו בדעת הרמב"ן והרשב"א, אך הרמב"ם ודאי פליג ושרי.

ג' אלול פ"א

דף מס' 3

## אמירה בדבר שיש לו היתר

ק"נ ב' -  **שאם יש שם בורגנין הולך,** בפירש"י כתב דכיון דהוא דבר שיש לו היתר ע"י תקנה בשבת, מותר לאמרו אפי' במקום שאין שם ההיתר, ומשמע דאין הטעם משום דיתכן שיבא לידי היתר, אלא אף דידוע דלא יבא לידי היתר, מ"מ כיון דיש לו היתר ע"י תקנה מותר לאמרו,[[61]](#footnote-62) ועמש"נ להלן בפלוגתת רבוותא בזה, - והריטב"א כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא אמרו דיבור אסור אלא בדבר שהמעשה אין לו שום היתר בשבת, אך כל דהי' אפשר בשום צד לעשות אותו דבר בשבת אין בו משום ודבר דבר, - והגר"ז בסימן ש"ז סט"ו הוסיף לפרש, דהוא משום שענין איסור דיבור בחפציו הוא מה שמתעסק בשבת בדברים האסורים היום, ולא נאסר אלא להתעסק בדברים שאיסורם נתלה בגופם, אבל דברים שאיסורם נתלה בדבר אחר ואילולי אותו דבר היו דברים אלו בעצמם מותרים בשבת, מותר להתעסק בהם בדבור לעשותם אחר השבת, שהרי הוא אינו מתעסק באותו דבר הגורם להם האסור אלא באותם דברים שהי' להם היתר מחמת עצמם אילולי אותו דבר הגורם להם האסור, וע"כ הוא דבהילוך חוץ לתחום, כיון דיש צד היתר ע"י בורגנין, נמצא שאין האיסור בהילוך מחמת עצמו, שהרי אותו הילוך עצמו מותר כשיש בורגנין, אלא איסורו הוא מחמת מניעת הדיורין על הדרך, והוא אינו מדבר אלא שילך בדרך, ולא שילך במניעת הדיורין.[[62]](#footnote-63)

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' ד"ה ולזה נראה הק' דכ"ה דמותר לומר לכרך פלוני אני הולך למחר, כיון דיש לו היתר בשבת ע"י בורגנין, ה"נ יהא מותר לומר כן בכל המלאכות, משום דיש לו היתר לעשות כן בשבת לחולה שיש בו סכנה,[[63]](#footnote-64) וכתב די"ל דלא הותר רק מה דיש מציאות לעשות בשבת בלא מלאכה, ומשא"כ בההיתר לחולה דיש בו מלאכת שבת אלא דנדחית מפני החולה, - וזה מתפרש כמש"כ הגר"ז דהא דשרי מכח הא דאם יש שם בורגנין הולך, הוא משום דאין האיסור בהילוך מחמת עצמו, ואין האיסור נתלה בגופו, אך בכל המלאכות דאסורים מחמת עצמם, ל"מ מידי הא דהם מותרין לחולה שיש בו סכנה.

הרשב"א לקמן בסוגיין כתב בשם התוס' שלמדו מהא דמותר לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך, דישראל שקיבל עליו שבת קודם שחשיכה מותר לומר לישראל חבירו לעשות לו מלאכה פלונית, הואיל והיא נעשית בהיתר לעושה אותה, והר"ן שם כתב דאין הנידון דומה לראי', דהא דמותר לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך הוא משום דאם יש שם בורגנין הוא עצמו שומר, ועמש"נ להלן בביאור ד' התוס', - והב"י בסימן רס"ג תמה ע"ד הר"ן, דאף במי שקיבל עליו שבת איכא למימר דאם ל"ה מקבל שבת הי' הוא עצמו מותר לעשות מלאכה,[[64]](#footnote-65) וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סק"ל.

והב"ח שם תמה ע"ד הב"י, דכל הא דשרי משום דאם יש שם בורגנין הולך, הוא משום דאף עכשיו יש לו היתר אם היו נכרים מתקנים בורגנין, ומשא"כ במי שקיבל עליו שבת, דאף דאם ל"ה מקבל שבת הי' מותר, מ"מ עכשיו שקיבל עליו שבת אין לו היתר בעולם לעשות מלאכה בעצמו, וכ"כ הט"ז שם סק"ג.[[65]](#footnote-66)

אך האבהעו"ז שם כתב דאין לפרש דהא דשרי משום דאם יש שם בורגנין הולך, הוא משום דיש לו היתר עכשיו אם הי' נכרים מתקנים בורגנין, שהרי אמרו בעירובין מ"ב א' דשבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצות בשבת אין הולך בה אלא אלפים אמה הואיל ולא שבת באויר מחיצות מבעו"י, וכ"ש דאם עשו בורגנין בשבת דל"ה הכל כד' אמות, - והגר"ז בקו"א שם סק"ח תמה עוד בזה מכמה טעמים, חדא, דאם מהני הא דאפשר לעשות בורגנין ומחיצות בשבת ע"י נכרי, א"כ גם פירות המחוברים אפשר לתולשן על ידי נכרי, ועוד, דהרי בשעת אמירתו עדיין אין בורגנין וא"כ בשעה שמתעסק אין צד היתר, ומה מהני הא דיש צד היתר אח"כ, הרי בלא"ה אינו מתעסק אלא לעשות למחר שהוא יום המותר, ומה טעם יש לתלות האיסור בשעות שנשארו ביום אחר התעסקותו אם יוכל להמצא אז צד היתר, שאז הרי אינו עושה מאומה, ועוד דא"כ יהא אסור לומר כן סמוך לחשיכה שאין שהות ביום לעשות בורגנין.

\*הראב"ן בפ' בכל מערבין כתב דיש מתירין לומר לנכרי מלא לי מים מבור שברה"ר, אף דהבור עצמו הוא רה"י והוא מוציא מרה"י לרה"ר, דכ"ה דמותר לאדם לומר למחר אלך למקום פלוני, הואיל ואם הי' שם בורגנין הולך, ה"נ הואיל ויכול לטפס ולירד לבור ולשתות, יכול לומר לנכרי דלה לי, וכן רמז הגר"א בסימן רע"ו ס"ג, - וצ"ב מה מהני הא דיכול לטפס ולירד לבור לשתות, הרי מ"מ מה שאומר לו למלאות מים מן הבור, אין בידו לעשות בהיתר, ול"ד להא דאם הי' שם בורגנין הולך, דיש היתר להילוך זה ע"י בורגנין,[[66]](#footnote-67) - ועמש"נ בדף מס' 12 בעיקר ד' הראב"ן.

הט"ז בסימן רס"ג סק"ג הוכיח דכל דעכשיו אין לו היתר ל"מ הא דהי' יכול להיות תחילה בענין שיהא עכשיו היתר, ודלא כמש"כ הב"י שם, דאל"כ מ"ט לא הותר לומר לכרך פלוני אני הולך למחר אלא מכח הא דאם יש שם בורגנין הולך, ותיפו"ל דאם הי' רוצה הי' הולך שם או סמוך לו קודם שבת.

והגר"ז בקו"א שם סק"ח כתב דכל הא דשרי משום דאם יש שם בורגנין הולך, היינו דאיסור המלאכה אינו מצ"ע אלא דבר אחר גורם האיסור, ואם הי' מסתלק הגורם הי' מותר לעשות מלאכה זו בדמותה כצלמה כמו שרוצה לעשותה למחר, אך כל שאין בידו לעשות מלאכה זו בהיתר אא"כ לא יעשה כמו שהוא רוצה לעשותה למחר, אסור להתעסק בה היום, שהרי מתעסק בשבת כדי לעשות רצונו למחר בענין שא"א להצטייר שיעשהו היום בהיתר, וע"כ ל"מ הא דהי' יכול לילך לקרוב משם מאתמול, שאז ל"ה הולך כ"כ למחר כמו שילך עכשיו, והוא מתעסק היום להליכה של עכשיו שהיא אסורה היום.

## אמירה לנכרי שיעשה בשבת דבר שיש לו היתר

הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דכל הא דשרי לומר שיעשה למחר דבר שיש לו תקנה ע"י בורגנין ומחיצות, היינו רק כשאומר שיעשה לאחר השבת, אך אסור לומר לנכרי לעשות כן בשבת, ואף אם אומר לו בער"ש שיעשה כן בשבת אסור, והוכיח כן מהא דתניא לעיל י"ט א' דאין משלחין אגרת ביד נכרי שיוליכנה בשבת, אף דאם יש שם מחיצות מביא, וכ"כ הר"ן שם.[[67]](#footnote-68)

ולמש"כ הריטב"א דעיקר הא דשרי בדבר שיש לו תקנה, הוא דבכה"ג לי"ב משום ודבר דבר, הרי דמה"ט הוא דכל שעושה הנכרי מלאכה בשבת אסור, דבכה"ג הרי אין איסורו רק משום האמירה עצמה ומשום ודבר דבר, אלא משום דאיכא איסור שבות במה שעושה הנכרי מלאכה על פיו, שהרי אסרינן אף כשאומר לו מער"ש שיעשה כן בשבת, אף דאינו מדבר ע"ז בשבת כלל, ובזה ל"מ מידי הא דיש לו תקנה, - וכ"ה להדיא בד' הראבי"ה בסימן שצ"א, דהא דאסור לומר לנכרי שיעשה בשבת דבר שיש לו תקנה, הוא משום דאף דליכא בזה להאיסור בהאמירה עצמה, מטעם דאם יש שם מחיצה מביא, אכתי נידון כאילו אמר לו מער"ש שילך בשבת, דהאמירה בהיתר, ואפ"ה אסור, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ז סק"א.

אך בד' הרמב"ן והר"ן משמע להדיא דאין הטעם משום דאמירה שיעשה מלאכה במוצ"ש אינה אסורה אלא משום ודבר דבר, ואמירה שיעשה בשבת אסורה משום שבות, אלא הוא משום שהקילו טפי במלאכה הנעשית בחול מבמלאכה הנעשית בשבת, אף דהשבות דאמירה לנכרי היא בין כשאומר לו לעשות מלאכה בשבת ובין כשאומר לו לעשות מלאכה במוצ"ש, עיי"ש, - ונראה מזה דס"ל דאף אמירה לנכרי בשבת שיעשה מלאכה במוצ"ש, אין איסורה משום ודבר דבר, אלא משום השבות דאמירה לנכרי,[[68]](#footnote-69) וכמש"כ כן האהל מועד בדרך ח' נתיב א', ויתבאר בעזה"י במקומו, ואפ"ה התירו לזה במקום דאיכא תקנה דבורגנין ומחיצות, וע"כ שפיר הי' מקום לדון דה"נ תהא כל אמירה לנכרי מותרת במקום דאיכא תקנה, אלא שלא הקילו כשנעשית המלאכה בשבת.

## טעם הא דמותר להחשיך על התחום לשמור פירות

במתניתין תנן דמחשיך הוא לשמור פירות, ובפירש"י שם מבו' דהיינו **דמחשיך הוא לשמור פירות חוץ לתחומו, וכן דעת רוב קמאי, והתורי"ד בסוגיין עמד דמ"ט לא מסייעינן מינה לשמואל דשרי מכח הא דאם יש שם בורגנין הולך, - ועיי"ש שכתב דהא דשרי להחשיך לשמור פירות אי"ז כלל משום ה"ט דבורגנין, אלא הוא משום דהוא זכאי באמירתו, דהוא רשאי לומר לחבירו שעומד חוץ לתחומו לשמור פירות, וע"כ הוא רשאי להחשיך ע"ז, ואין ללמוד מזה דאם הי' עתיד לילך מכרך לכרך דרשאי להחשיך על התחום כדי לקצר דרכו.[[69]](#footnote-70)**

**והך מילתא דהא דמותר להחשיך לשמור פירות אי"ז מכח ה"ט דבורגנין, אלא משום דשמירת פירות היא דבר המותר בשבת, כ"נ להדיא בפירש"י והר"ן במתניתין, ובד' הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"ג, והטוש"ע בסימן ש"ז ס"ח, וכמש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רס"ג סק"ח לדקדק מדבריהם, עיי"ש, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם שם, דלא הוצרך לה"ט דאם הי' שם בורגנין הולך, אלא בהא דאומר אדם לחבירו לכרך פלוני אני הולך למחר, וכ"כ הט"ז שם סק"ג בתו"ד.[[70]](#footnote-71)**

**אך הב"ח בסימן ש"ז סוס"ג כתב דהא דשרי להחשיך לשמור פירות הוא משום דהיום הי' יכול לשמרם אם הי' בורגנין, וכ"כ המ"ב שם סקל"ז, וכן נקט המהרש"א בסוגיין,[[71]](#footnote-72) וכ"נ בד' המאירי במתניתין.[[72]](#footnote-73)**

\*בספה"י לר"ת סימן רצ"ט האריך לפרש למשנתינו, דהא דמחשיך לשמור היינו על פירות שבתוך התחום, אך אסור להחשיך לשמור על פירות שחוץ לתחום, גזירה שמא יצא חוץ לתחום,[[73]](#footnote-74) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והשיטה להר"נ, וכ"כ התורי"ד בשם ריב"ם, - ועמש"כ התורי"ד לתמוה ע"ז, ונתישבו הדברים בד' ר"ת בספה"י שם, עיי"ש.

## מי שקיבל עליו שבת אם מותר לומר לחבירו לעשות מלאכה

**מותר לאדם לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך,** הרשב"א כתב דהיינו דאע"פ שאינו יכול לילך לשם, כיון דמותר לישראל חבירו לשמרן, אין באמירתו כלום, וכתב בשם התוס' שלמדו מזה דישראל שקיבל עליו שבת קודם שחשיכה, מותר לומר לישראל חבירו לעשות לו מלאכה פלונית, הואיל והיא נעשית בהיתר לעושה אותה, וכ"כ הריטב"א, - והדרישה בסימן רס"ג סק"ב תמה ע"ז דמה מייתי מהכא, הרי הכא לא אמר לחבירו שילך חוץ לתחום לשמור, אלא שמבקש ממנו לשמור הפירות, והשמירה מצ"ע לי"ב איסור כלל, ומשא"כ בכה"ג שאומר לחבירו שיעשה לו מלאכה, ועד"ז הק' הגר"ז בקו"א שם סק"ח, - ועיי"ש שכתב דזהו שכתב בפי' הר"ן דאיירי הכא כשאומר לחבירו לך למקום פלוני ושמור לי פירות שיש לי אצל תחומך, ונמצא דאומר לו לעשות דבר האסור לדידי', ואפ"ה שרי.

הר"ן כתב ע"ד התוס' דאין הנידון דומה לראי' דשאני הכא דאם יש שם בורגנין הוא עצמו שומר, ובישוב ד' התוס' כתב הב"י בסימן רס"ג סי"ז דאף במי שקיבל עליו שבת איכא למימר דאם ל"ה מקבל שבת הי' הוא עצמו מותר לעשות מלאכה, וכ"כ המג"א שם סק"ל,[[74]](#footnote-75) ונתבאר לעיל. - והב"ח שם והט"ז שם סק"ג כתבו לישב, דמסוגיין מוכח דאין טעם ההיתר משום דיש לו תקנה ע"י בורגנין, אלא דבלא"ה לא נאסר לומר לחבירו לעשות דבר שהוא מותר אצל העושה, עיי"ש.[[75]](#footnote-76)

בעיקר מש"כ התוס' להתיר לומר למי שלא קיבל שבת לעשות מלאכה, הק' הגר"ז בקו"א בסימן רס"ג סק"ח דיש לאסור בזה משום שליחות, וזה למש"כ שם דאמירה לנכרי לעשות מלאכה בשבת אסורה משום שליחות, ויתבאר בעזה"י במקומו, ול"ד להא דמותר לומר לחבירו לשמור פירות שבתחומו, דאין לאסור בזה משום שליחות, דאף אם הי' הוא מוליך את חבירו שם, ל"ה עושה איסור בהולכה זו, אלא משום עצמו שהוא אסור לילך שם, ועיי"ש מש"כ בזה.

האחרונים נחלקו אם מותר בן חו"ל לומר ביו"ט של גלויות לבן א"י לעשות מלאכה, ובס' קובץ תשובות ח"א סימן נ"ד האריך דתליא בפלוגתת הראשונים בסוגיין, עיי"ש, ואכמ"ל.

## אמירה לנכרי שילך חוץ לתחום

הרשב"א כתב דאף דמותר לומר לישראל חבירו שמור לי פירות שבתחומך, אע"פ שהוא אינו יכול לעשות, מ"מ אסור לומר לנכרי שמור לי פירותיו שהוא חוץ לתחומי, דכל דבר שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, וכתב דכ"ז כשאומר לו לך ושמור לי פירותי שבמקום פלוני, אך אם הנכרי כבר באותו התחום מותר לומר לו, דלא אמרו כל שאינו עושה אינו אומר לנכרי להחמיר עליו יותר מישראל חבירו, וכ"כ הריטב"א.

והך מילתא דאסור לומר לנכרי לילך חוץ לתחום, מצינו כן בד' הרמב"ן בעירובין מ"א ב' שכתב דהא דאין בנכרי המביא דורון מחוץ לתחום, משום איסור מלאכה, הוא משום דהליכת תחומין לעצמו הוא מהלך, ולי"ב אלא משום דחפצי נכרי קונין שביתה, ומבו' דאלמלי הא דלעצמו הוא מהלך, הי' בנכרי המביא מחוץ לתחום משום איסור מלאכה מכח הליכת הנכרי חוץ לתחום,[[76]](#footnote-77) וכ"כ הראבי"ה בסימן שצ"א דאסור לומר לנכרי לך בשבת למקום פלוני שהוא חוץ לתחום והבא למחר, ולא הותר לומר כן אלא לצורך מצוה, וכ"כ המרדכי בשבת סימן שי"ד, והשו"ע בסימן ש"ו ס"ט, וכ"ה מבו' בד' הפוסקים בסימן תרנ"ה.

אך צ"ב בטעמא דמילתא, דהרי נכרי אינו קונה שביתה כלל, ולא נעשה מעשה האיסור כלל בהילוך הנכרי,[[77]](#footnote-78) וכ"ה דכשהנכרי באותו התחום מותר לומר לו לילך, הי' לנו להתיר אף כשהוא חוץ לתחום, כיון דאינו קונה שביתה, והרי בגונא דיוצא הישראל חוץ לתחום משום פיקו"נ, מותר לו לשאת את הנכרי, כיון דלא קנה שביתה, ומ"ט יהא אסור לומר לנכרי לילך.

וצ"ל דמ"מ כיון דלהישראל עצמו אסור לילך, אף אסור לומר לנכרי לילך,[[78]](#footnote-79) וכמש"כ הרשב"א הכא דכל שאינו עושה אלא אומר לנכרי ועושה,[[79]](#footnote-80) והיינו כדי שלא יבא לעשות בעצמו, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"א, וכ"נ בגל' הגרע"א בד"י בסימן שצ"ז ס"ג,[[80]](#footnote-81) - ועי' עוד במש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רס"ג סוסק"ח להוכיח דאף דמותר לומר לישראל ששבת חוץ לתחום העיר שיביא פירות לתוך תחום העיר שהוא בתוך תחומו, מ"מ אסור לומר לנכרי שהי' בביה"ש חוץ לעיר שיביא פירות לתוך תחום העיר.[[81]](#footnote-82)

**וקאמר אבא שאול לת"ק וכו',** בפירש"י בסוד"ה לעולם אסיפא משמע דת"ק פליג על אבא שאול, ולדידי' אין מחשיכין על התחום לפקח על עסקי כלה ועל עסקי המת, אף דהוא זכאי באמירתו, וכ"כ הרע"ב, - אך המאירי במתניתין כתב דאבא שאול לא פליג על ת"ק, אלא נתן כלל להוסיף כל כיו"ב, - ובספה"י לר"ת סימן רצ"ט נסתפק בזה אם ת"ק מודה לאבא שאול בזה.

ובטעם הסוברים דאסר ת"ק להחשיך אף לצורך מצוה, כתב בספה"י שם דהוא משום דכל שמחשיך יש לגזור שמא יצא חוץ לתחום, וע"כ אף דהוא זכאי באמירתו ולי"ב משום ודבר דבר, מ"מ אסור להחשיך עליו מגזירה שמא יצא חוץ לתחום, וזה לטעמי' שם דהא דאסור להחשיך על התחום הוא מגזירה שמא יצא חוץ לתחום, ונתבאר לעיל, - אך לפירש"י לעיל במתניתין דהא דאסור להחשיך על התחום הוא משום דכל דבר שאסור לעשותו בשבת אסור להחשיך עליו, הרי הוי האיסור משום ממצוא חפצך, צ"ב דמ"ט דת"ק דאסור להחשיך אף לצורך מצוה, הרי חפצי שמים לא נאסרו משום ממצוא חפצך.[[82]](#footnote-83)

## החשכה על התחום להביא בהמה

**אין מחשיכין על התחום להביא בהמה,** התוס' כתבו דלגירסא זו איירי בבהמה שאינה יכולה לבא ברגלי', וע"כ אין מחשיכין על התחום כדי להביאה, דאף אם יש שם מחיצות אינו רשאי להביא, דאסור לטלטל בע"ח שהם מוקצין, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ו ס"א בשם י"א, והמ"ב שם סק"ד כתב דכו"ע מודו לזה.

אך גירסת ר"ח מחשיכין על התחום להביא בהמה, וכן גירסת הבה"ג בהל' שבת ורבים מקמאי, - ובטעם ההיתר כתבו התוס' דהוא משום דאם יש שם בורגנין הולך ומביאה, אך התורי"ד כתב דהוא משום דהוא רשאי להביא מחוץ לתחום ע"י שקורא לה והיא באה, וע"כ הוא רשאי להחשיך, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"ג, וכיון שהוא זכאי להביאה מחוץ לתחום באמירה רשאי הוא להחשיך כדי לצאת חוץ לתחום ולהביאה,[[83]](#footnote-84) - ועמש"כ בזה הריטב"א.

בד' הריטב"א משמע דמכח ה"ט דיכול להביאה מחוץ לתחום ע"י שקורא לה והיא באה, אין להתיר אלא כשהיא סמוכה לסוף התחום, שיכול להביאה ע"י שקורא לה, ומ"מ לפ"מ דקי"ל כשמואל דשרי מכח ה"ט דאם יש שם בורגנין מביא, שרי אף כשהיא רחוקה מן התחום, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ו סק"ב, - אך בד' התורי"ד והרמב"ם משמע דשרי מכח ה"ט דיכול להביאה ע"י דקורא לה והיא באה אף כשהיא רחוקה מן התחום,[[84]](#footnote-85) והיינו משום דאף בכה"ג הרי ההבאה עצמה מותרת ע"י שקורא לה והיא באה, ואף דאין בידו לצאת חוץ לתחום ולהביאה, אין לאסור מכח זה,[[85]](#footnote-86) דדמי להא דמותר להחשיך כדי לשמור פירות חוץ לתחום, דל"ב בזה להא דאם יש שם בורגנין, וכמש"כ התורי"ד לעיל בסוגיין, ונתבאר ב??.

## טעם הא דשרי לקרוא לבהמה העומדת חוץ לתחום והיא באה

\***קורא לה והיא באה,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בשבת נ"ג ב' ד"ה שהי' תחום שלה כתב דאסור להביאה ממש בידו, משום דיצאה חוץ לתחומה ואין לה אלא ד' אמות, והא דשרי לקרוא לה והיא באה, הוא משום דלא הוזהר על תחום בהמתו,[[86]](#footnote-87) וכ"כ ההגמ"ר בקידושין סימן תקס"ה דמהכא שמעינן דליכא דין שביתת בהמתו בתחומין, וכתב דהוא משום דל"ה מלאכה, והביאוהו הדרכ"מ בסימן ש"ה והמג"א שם סקי"ח. - **ב** הפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהוא משום דיצאה חוץ לתחום מאלי', ולא נתנו חכמים על הבהמה תורת מי שיצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות,[[87]](#footnote-88) והביאו הריטב"א, והיינו דלעולם איכא דין שביתת בהמתו בתחומין,[[88]](#footnote-89) ואפ"ה קורא לה והיא באה, משום דלי"ב לדינא דהיוצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות. - **ג** הריטב"א בשבת שם כתב בשם תוס', דאיירי כשהיא בתוך תחומה, אלא שהיא חוץ לתחומו, וע"כ שרי לקרוא לה והיא באה, ורק להנהיגה בידו א"א לו, כיון שהיא חוץ לתחומו.

## אמירה לנכרי לעשות מלאכה בשבת לצורך עסקי המת

**ואומרים לו לך למקום פלוני וכו',** הרמב"ן כתב דהיינו רק כשאומר לו לך למקום פלוני למוצ"ש, אך אסור לומר לנכרי לך בשבת והבא, שהרי אף אם הביא לצורך ישראל תנן במתניתין דאסור בנכרי שהביא חלילין, וכ"כ ש"ר, וכ"כ בתשו' רבינו יואל שהביא הראבי"ה בסימן שצ"א ד"ה ומה שהבאת מפרק שואל, וכתב לדקדק כן מפירש"י לעיל במתניתין.[[89]](#footnote-90)

ולדעת הסוברים דהא דאסור לומר לנכרי לעשות במוצ"ש, אף דאין נעשית מלאכה בשבת, הוא משום ודבר דבר, ויתבאר בעזה"י במקומו, בפשוטו מה"ט הוא דלא הותר לומר לו לך למקום פלוני וכו' אלא כשאומר לו לעשות כן במוצ"ש, דכל האיסור בזה הוא משום ודבר דבר, וכל שאומר לו לילך לצורך עסקי המת, הוי חפצי שמים דשרי, אך אמירה לנכרי לעשות בשבת, דאין האיסור רק משום ודבר דבר, אלא ה"ז אסור משום שבות, כדחזינן דאף אסור לומר לנכרי בער"ש שיעשה בשבת, אסירא אף לצורך עסקי המת.

אך בד' הרמב"ן והר"ן משמע דאי"ז מכח ה"ט, אלא הוא משום דהקילו טפי במלאכה הנעשית בחול מבמלאכה הנעשית בשבת, וזה לטעמייהו דס"ל דהא דנאסר לומר לנכרי שיעשה מלאכה במוצ"ש, אי"ז משום ודבר דבר, אלא הוא משום השבות דאמירה לנכרי, וכמש"נ לעיל בדעתם, ואפ"ה התירוה לצורך מצוה,[[90]](#footnote-91) אלא שלא התירו אלא במלאכה הנעשית בחול.

**ריבר"י אומר ובלבד שלא יזכיר לו סכום מקח,** בפירש"י כתב דהיינו שלא יזכיר מנה ומאתים, וכ"כ הריטב"א, ולפ"ז פליג על ת"ק דאומר לו אם לא מצאת במנה הבא במאתים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההספד דת"ק וריבר"י פליגי, ועיי"ש שכתב דקי"ל כת"ק.

אך הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"ה כתב דאומר לו לא מצאת במנה הבא במאתים, ובלבד שלא יזכיר לו סכום מקח, ומבו' דת"ק וריבר"י לא פליגי, וכ"כ ההגמ"ר במכילתין בסימן תרנ"ט דריבר"י לא בא לחלוק אלא להוסיף ולפרש, והמ"מ שם כתב לפרש לדעתו דהא דאומר לו לא מצאת במנה הבא במאתים, היינו שמותר לומר לו לתת בו כמה שירצה, והא דלא יזכיר סכום מקח היינו שלא יאמר לו סך ידוע שלא להוסיף עליו, וטעם האיסור בזה, הוא משום דשמא לא יתנו לו באותו הסך ונמצא שהאמירה היתה לבטלה והמניעה ממנו, או משום דאין באמירת הסך הידוע אלא הצלת ממונו ולא התירוהו, - אך הר"ן כתב לפרש לדעתו דהא דלא יזכיר סכום מקח היינו דאם נקיט מיני' בה' מעות והשתא נקיט מיני' במעה אחת, לא יאמרו לו מלא לי דינר, ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן שס"ב, והמ"ב בסימן ש"ו סקי"ג כתב דטעם האיסור בזה הוא משום דצירוף סך זה אין בו צורך למצוה.

בתשו' היראים שבראבי"ה סימן שצ"א כתב דטעמא דריבר"י דלא יזכיר לו סכום מקח, הוא משום דאפשר בלא סכום מקח, וכמה דאפשר לשנויי משנינן, אך אם א"א בלא קציצה מותר לקצוץ דמים דחפצי שמים הם, והביאו ההגמ"ר בסימן תנ"ט.[[91]](#footnote-92)

והב"י בסימן ש"ו ס"ג כתב דהרמב"ן והר"ן והמ"מ פליגי ע"ד ההגמ"ר וס"ל דמו"מ גמור לא הותר לצורך חפצי שמים, וע"כ כל שקוצץ עמו דמים דהוי מו"מ גמור, ה"ז אסור אף אם א"א בלא קציצה,[[92]](#footnote-93) ושם ס"ו כתב דזהו דעת המהר"ם מר"ב שהביא הטור שם דאסור לשכור מלמד בשבת ולהזכיר לו סכום המעות, - ועמש"נ בדף מס' 2 בטעם הפלוגתא בזה אם הותר מו"מ לצורך חפצי שמים.

ד' אלול פ"א

דף מס' 4

## איסור אמירה לנכרי

קכ"א א' - נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה, **בפירש"י כתב דהוא משום דרבנן גזור על אמירה לנכרי משום שבות**, וכן אמרו בגמ' לקמן ק"נ א' ובכ"ד דאמירה לנכרי שבות, וכ"כ הראשונים במקומות רבים דאין אמירה לנכרי אסורה אלא מדרבנן.

ואמנם הנה במכילתא בפר' בא ילפינן מדכתיב כל מלאכה לא יעשה בהם, דאף לא יעשה נכרי מלאכתך, אך הרמב"ן שם י"ב ט"ז כתב דהיא אסמכתא בעלמא שבאו לאסור מדבריהם אמירה במלאכת שלנו, וסמכו אותה למקרא הזה, וכ"כ היראים בסימן ד"ש והסמ"ג לאוין ע"ה בפי' בתרא,[[93]](#footnote-94) ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן רמ"ג סק"ז, - אך בפי' קמא כתב היראים שם דמהך קרא ילפינן דאסור לישראל להניח הנכרי לעשות מלאכתו בין ביו"ט ובין בשבת מדאורייתא, וכן צידד הסמ"ג שם, ומשום דלשון לא יעשה הכתוב בתורה מוכיח קצת שהוא דרשה גמורה, והיראים שם כתב לפ"ז דמה שאמרו דאמירה לנכרי שבות, היינו כשאינה מלאכת ישראל, כגון שאומר לנכרי תעשה אש שלך לצרכי, אך כל שעושה מלאכה בשל ישראל, ה"ז אסור מדאורייתא,[[94]](#footnote-95) ומ"מ כל שמסר לו המלאכה מער"ש שרי, כדתנן לעיל י"ז ב' דב"ה מתירין ליתן כלים לכובס ועורות לעבדן, משום דכל שמסרן לו מבעו"י נקנית לו המלאכה ומיקריא מלאכת הנכרי ולא מלאכת הישראל, - ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ל' כתב דהא דשרי כשמסרן לו מבעו"י, הוא כשקצץ עם הנכרי דבנפשי' קא טרח, אך כל שלא קצץ עמו דבישראל קא טרח ה"ז אסור מדאורייתא.

## טעם הא דאמירה לנכרי שבות

ביסוד האיסור דאמירה לנכרי שבות מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בע"ז ט"ו א' ד"ה כיון דזבנה כתב דהא דאסור ישראל לומר לנכרי עשה לי כך, זהו משום ממצוא חפצך ודבר דבר דיבור אסור, וכ"כ הראבי"ה בסימן שצ"א ד"ה מי האדם. - **ב** הרמב"ם בפ"ו משבת ה"א כתב דד"ז אסור מד"ס כדי שלא תהי' שבת קלה בעיניהן ויבואו לעשות בעצמן, ועד"ז כתב האו"ז בסימן פ"ד אות כ"ה דאיסור אמירה לנכרי הוא כדי שלא יביא עצמו לידי שיעשה,[[95]](#footnote-96) וכ"כ האהל מועד בריש דרך ח'. - **ג** בתשו' היראים שבראבי"ה סימן שצ"א כתב דהטעם דאסור לומר לנכרי הוא משום שנראה כשלוחו, ואע"ג דאין שליחות לנכרי ואמרינן נמי אין שלד"ע, מיהו מדרבנן אסור, וכ"כ ההגמי"י בפ"ו משבת ה"ב דאסור ליתן לנכרי מעות בע"ש שיקנה לו למחר ביום השוק כי יש שליחות לנכרי לחומרא, וכ"כ השיטה להר"נ לקמן קנ"ג א' דהא דאסור ליתן כיסו לנכרי הוא משום דשלוחו של אדם כמותו, וכן משמע בפירש"י לקמן קנ"ג א' ד"ה מ"ט דאיסורא דאמירה לנכרי הוא משום דהוא כשלוחו, וכ"כ הבית מאיר באהע"ז סימן ה' ס"ד ובתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ד בדעתו, (אך החת"ס לקמן ק"נ א' ובתשו' ח"ו סימן כ"ד כתב דאין מכוון רש"י לכך, עיי"ש).[[96]](#footnote-97) - **ד** הריטב"א לקמן קכ"ב א' כתב דהוא כדי שלא יעשה אדם מלאכתו בשבת ע"י נכרי ונעשה השבת חול.[[97]](#footnote-98)

במש"כ בפירש"י בע"ז דאיסור אמירה לנכרי הוא משום ממצוא חפצך ודבר דבר, צ"ע דא"כ מ"ט אסור לומר לנכרי בער"ש שיעשה מלאכה בשבת, כמו שהוכיחו הראשונים מכ"ד, ונתבאר בדף מס' 6, אף דאינו אומר לו בשבת, ולי"ב משום ודבר דבר, - ועוד צ"ע, דבסוגיין מבו' דאם הי' הנכרי עושה ע"ד הישראל הי' אסור להניחו לכבות, אף דלא אמר לו הישראל כלום ולי"ב משום ודבר דבר, - ועוד צ"ע דבב"מ צ' א' מיבע"ל אם אמרינן אמירה לנכרי שבות אף בשאר איסורי תורה, ואם איסורא דאמירה לנכרי הוא משום ודבר דבר, אין מקום לאסור בשאר איסורי תורה, ואף לפ"מ דמיבע"ל דבשאר איסורי תורה שרי, הוא משום דלא אסרו אלא בשבת דאיסור סקילה, ולא משום דבשאר איסורי תורה ל"ש איסורא דודבר דבר.

והאבנ"ז בסימן מ"ג סק"ו כתב לישב, דבאמת יש ב' טעמים באיסורא דאמירה לנכרי, חדא, משום ודבר דבר, וכמש"כ רש"י בע"ז, ועוד, משום שהנכרי נעשה שלוחו של ישראל, וכמש"כ רש"י לקמן קנ"ג א', והא דבעינן לתרוייהו, הוא משום דכשאומר לו בשבת לעשות אחר השבת אינו אסור אלא משום ודבר דבר, וכשאומר לו מער"ש לעשות בשבת, ליכא אלא משום דהוי כשלוחו, וכשאומר בשבת לעשות בשבת ה"ז אסור גם משום ודבר דבר וגם משום דהוי כשלוחו, וכ"כ הקה"י בסימן נ"ה סק"א, ונפ"מ עוד בזה באמירה לנכרי לצורך מצוה, דאין לאסור בזה משום ודבר דבר, וכמש"כ התו"ש בפתיחה לסימן רמ"ג אות י"א, והפמ"ג במש"ז סימן ש"ז סק"א, (ולמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס י"ז דבאמירה לצורך שבת אין לאסור משום ודבר דבר, נפ"מ אף בכה"ג).[[98]](#footnote-99)

ומצאנו הדברים מבוארים כן בד' הראבי"ה בסימן שצ"א ד"ה מי האדם דאיסור אמירה הוא משום ממצוא חפצך ודבר דבר, וכל שאפשר למצוא לו תקנה לעשותו כגון הבאה ברה"ר דאם יש שם מחיצה מביא, שרי לומר לו, ודוקא כשאינו עושה המעשה של הבאה על פיו ובשליחותו בשבת אלא למחר, ובהמש"ד שם הוסיף לפרש, דהוא משום דאף דבכה"ג ליכא לאיסור אמירה לנכרי משום דאם יש מחיצה מביא, אכתי נידון כאילו אמר לו מער"ש לך למחר בשבת דהאמירה בהיתר ואפ"ה אסור.

והך מילתא דאמירה לנכרי לעשות מלאכה אחר השבת אינה אסורה משום דאמירה לנכרי שבות אלא משום ודבר דבר, כ"כ גם בתשו' הרדב"ז סימן תרפ"ד, וכתב דמה"ט לא כתב הרמב"ם בפ"ו משבת לאיסור זה בכלל דיני אמירה לנכרי, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ז סק"א, ועיי"ש שנסתפק דאף דבאמירה לנכרי דהיא שבות לוקה מכת מרדות, מ"מ באמירה לנכרי לעשות מלאכה אחר השבת דלי"ב אלא משום ודבר דבר אינו לוקה מכת מרדות.[[99]](#footnote-100)

אך האהל מועד בריש דרך ח' כתב דכל מלאכה האסורה לישראל לעשותה אסור לומר לנכרי לעשותה לנו שמא יבא לעשותה הוא בעצמו, ובין אמר לו מע"ש לעשותה בשבת בין א"ל בשבת שעשותה למחר הכל אסור, - ומבו' מדבריו דאף הא דאסור לומר בשבת לנכרי לעשות מלאכה לאחר השבת, הוא משום שמא יבא לעשותה בעצמו, והוי בכלל הא דאמירה לנכרי שבות, ואי"ז משום ודבר דבר,[[100]](#footnote-101) וכן נתבאר בדף מס' 3 ללמוד מד' הרמב"ן והר"ן לקמן קנ"א א', עיי"ש, ובהערה שם נתבאר ללמוד כן גם מד' הראב"ן והגר"א, וכן נתבאר בדף מס' 5 ללמוד כן מד' הגר"א בסימן ש"ז ס"ב.

\*הבית מאיר באהע"ז סימן ה' ס"ד כתב בדעת רש"י דהא דאמירה לנכרי שבות הוא רק כשאומר בשבת, והא דאסרו אף כשאומר בער"ש אי"ז משום דאמירה לנכרי שבות, אלא הוא משום דמדרבנן יש שליחות לנכרי, וזהו שכתב בפירש"י לקמן קנ"ג א' דהא דאסור ליתן לנכרי הוא משום דהוא שלוחו לישאנו בשבת, כיון דהתם איירי כשנותן לו מער"ש, וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ד, והוסיף לפרש דכשאומר בשבת ה"ז אסור משום ודבר דבר.[[101]](#footnote-102)

והבית מאיר שם הק' לפ"ז בהא דפריך לקמן ק"נ א' דאמירה לנכרי שבות, ופירש"י דכבר סתמה רבי במשנתינו דנכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה, ולהנ"ל תיקשי דהיאך שמעינן מינה דאמירה לנכרי שבות, הרי י"ל דטעם האיסור הוא משום דמדרבנן יש שליחות לנכרי, - וכתב דהוא משום דאיסור זה דמשום שליחות לנכרי הקילו בו חכמים מכח הא דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו, וכמו שאמרו לקמן קנ"ג א', וע"כ כל הא דאסור לומר לנכרי כבה, הוא משום איסור אמירה לנכרי דחמיר טפי,[[102]](#footnote-103) והחת"ס שם כתב דהא דאיסור אמירה לנכרי חמיר טפי, הוא משום דהישראל עצמו עובר על ודבר דבר.

## אם יש לאסור באמירה לנכרי משום ודבר דבר

בעיקר מש"כ בפירש"י ודעימי' דיש לאסור באמירה לנכרי משום ודבר דבר, הנה מד' הסוברים דלא נאסר כלל אמירה לנכרי באיסור דרבנן, ונתבאר להלן, יש ללמוד דס"ל דלא נאסר אמירה לנכרי משום ודבר דבר,[[103]](#footnote-104) - וכ"כ בתשו' חוו"י סימן נ"ג דאין לאסור באמירה לנכרי משום ודבר דבר, ועיי"ש שפירש דהוא משום דאיסורא דודבר דבר הוא רק בדבר שהוא דרך בנ"א במו"מ למצוא חפציהם, אך כל שאינו בדברי מו"מ לי"ב משום ודבר דבר, דאף דקרא דודבר דבר סתמא כתיב, מ"מ מדהקדים ממצוא חפצך לא נילך מיני' רק דיבור שהוא דרך מו"מ, והסכים לזה החת"ס לקמן ק"נ א', ובתשו' חו"מ סימן קפ"ה, עיי"ש.[[104]](#footnote-105)

אך בד' הגר"ז בקו"א בסימן רס"ג סק"ח מבו' לפרש בזה, דהוא משום דאיסורא דודבר דבר הוא רק כשמדבר בשבת לעשות דבר האסור, וע"כ כל שאומר לנכרי לעשות מלאכה, כיון דמלאכת נכרי הויא דבר המותר בשבת, לי"ב משום ודבר דבר,[[105]](#footnote-106) ועיי"ש שכתב לפרש בזה למש"כ התוס' ודעימייהו דמי שקיבל שבת מותר לומר לאחר לעשות מלאכה, ולא אסרינן משום ודבר דבר, וכן כתב לפרש בזה הא דמותר לומר לנכרי בשבת עשה מלאכתך, ולא אסרינן משום ודבר דבר, וזה ע"ד מש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז דאלמלי הא דאסור מו"מ ושכירות פועלים בשבת, ל"ה אסרינן בזה משום ממצוא חפצך.[[106]](#footnote-107)

## אם יש לאסור באמירה לנכרי משום שליחות

התוס' בשבועות ג' א' ד"ה ועל הזקן כתב דאיש שאמר לקטן או לנכרי אקפי לי חייב, למ"ד דהיכא דהשליח לאו בר חיובא יש שלד"ע, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקמ"ז כשאמר לנכרי, וכתב דהוא חייב לכו"ע, והנתיה"מ בסימן קפ"ב סק"א כתב בדעתם דהיינו דכל הא דאין שליחות לקטן ולנכרי הוא בשליחות דקנינים, אך בדין שליחות לדבר עבירה יש שליחות לקטן ולנכרי, - והנתיה"מ בסימן שמ"ח סק"ד הק' לפ"ז, דמ"ט אמירה לנכרי בשבת אינה אסורה אלא מדרבנן, ומ"ט לא אסרינן לה מדאורייתא משום שליחות.

ובתשו' פנ"י ח"א יו"ד סו"ס ג' הק' לדעת הסוברים דיש שליחות לנכרי לחומרא, דא"כ מה בעינן להא דאמירה לנכרי שבות, ותיפו"ל מדין שליחות,[[107]](#footnote-108) - והק' עוד, דמי שקיבל עליו שבת שאומר לאחר שלא קיבל שבת לעשות מלאכה, יהא אסור מדין שליחות, לדעת הסוברים דכל דהשליח לאו בר חיובא מתחייב המשלח.[[108]](#footnote-109)

והנתיה"מ שם כתב לישב, דכל הא דיש לחייב כששלח שליח שאינו בר חיובא, הוא רק כשנעשית העבירה עי"ז, ככהן שאמר לישראל קדש לי אשה גרושה שע"י השליחות נתקדשה הגרושה לכהן, וכן באקפי לי גדול שנעשה ישראל מוקף על ידו, ומשא"כ כשאומר לנכרי בשל לי בשבת שהנכרי מותר לבשל בשבת ולא נעשית עבירה כלל.[[109]](#footnote-110)

והבית מאיר באהע"ז סימן ה' ס"ד כתב לישב, דבמלאכת שבת לא שייך שליחות כלל, כיון דאין המעשה אסור מצ"ע, אלא למען ינוח הישראל, ומה"ט מותר להעמיד קדירה על האש קודם שבת ויתבשל בשבת,[[110]](#footnote-111) וע"כ כשעושה הנכרי מלאכה בשליחות הישראל, אף דמדין שליחות חשיב דנעשית המלאכה ע"י הישראל, מ"מ אי"ז דבר האסור כלל, כיון דהישראל נח, וכ"כ הישועו"י בסימן רס"ג סק"ו, והחת"ס לקמן ק"נ א' ובתשו' או"ח סימן פ"ד וחו"מ סימן קפ"ה וח"ו סימן כ"ד, והחת"ס בחו"מ שם כתב לדמותו להא דליכא שליחות במצוות שבגופו, - אך לא נתישב בזה הא דמיבע"ל בב"מ צ' א' אם מותר לומר לנכרי חסום פרתי ודוש בה, ומ"ט לא אסרו בזה משום שליחות,[[111]](#footnote-112) ועמד ע"ז החת"ס לקמן שם ובחו"מ שם, ונתבאר בדף מס' 7.

## אמירה לאמירה

בתשו' חוו"י סו"ס מ"ו צידד, דאף דאסרו שבות דשבות שלא במקום מצוה, היינו כששבות אחד מצד האמירה והשני מצד המלאכה, שלא חילקו בשבות דאמירה לנכרי בין כשאומר לו לעשות מלאכה לכשאומר לו לעשות דבר האסור מדרבנן, אך מותר לומר לנכרי שיאמר לנכרי אחר לעשות מלאכה,[[112]](#footnote-113) וכ"ש כשהוא דבר האסור מדרבנן, דודאי דלא גזרו רבנן בכה"ג, **- אך בתשו' העבוה"ג שם סימן מ"ט כתב לאסור בזה, ובסו"ד כתב דכיון דאיסור אמירה לנכרי הוא משום דלחומרא יש שליחות לנכרי, ודאי דיש לאסור אף בכה"ג,[[113]](#footnote-114) וכ"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות סט"ו סקט"ו לאסור בזה, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם האיסור, - והמ"ב בסימן ש"ז סקכ"ד הביא הפלוגתא בזה, וכתב בשם ספר החיים דבמקום הפסד גדול יש לסמוך על המקילים.[[114]](#footnote-115)**

החוו"י בסימן נ"ג כתב דאין ללמוד לאסור בזה ממה שאמרו לקמן ק"נ א' דאסור לומר לנכרי לשכור פועלים, דכיון דשכירות פועלים **אסורה מקרא דממצוא חפצך, ע"כ כל שאומר לנכרי לשכור פועלים הוי כאומר לנכרי לעשות דבר האסור, דה"ז אסור משום אמירה לנכרי, ומשא"כ כשאומר לנכרי לומר לנכרי אחר לעשות מלאכה, דאמירה לנכרי אינה אסורה משום ודבר דבר, כמש"כ החוו"י שם, ונתבאר בדף מס' 4.**

**ובחי' חת"ס לקמן שם ובתשו' חו"מ סימן קפ"ה מבו' קצת בע"א, דכ"ה דשכירות פועלים אסורה משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ה"נ האמירה לנכרי לשכור פועלים אסורה מכח זה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאמירה לנכרי שיאמר לנכרי אחר ואחר לאחר לשכור פועלים וכיו"ב אסורה, דהאמירה של ישראל משכירות פועלים היא בכלל ודבר דבר דאסור, - ובתשו' חת"ס או"ח סימן ס' כתב לפ"ז, דכ"ז הוא כשאומר לו בשבת לשכור פועלים, דהאמירה עצמה אסורה משום ודבר דבר, אך כשאומר לו בחול י"ל דשרי, והביאו הביאוה"ל בסימן ש"ז ס"ב (ד"ה ואפי'), וכתב דהוא מילתא חדתא, ומתשו' הרשב"א מוכח להיפוך.[[115]](#footnote-116)**

**בתשו' שבו"י ח"ב סו"ס מ"ב כתב דאף דאסור לומר לנכרי שיאמר לנכרי אחר, מ"מ כל דהנכרי השני עושה את המלאכה על דעת הנכרי הראשון, ולא על דעת הישראל, הו"ל כשבות דשבות, ושרי במקום מצוה, והיינו דהאיסור בכה"ג הוא משום דכשאומר לנכרי לומר לנכרי אחר, הוי כאומר לו לעשות דבר האסור מדרבנן, והו"ל כשבות דשבות.**

## אמירה לנכרי באיסור דרבנן

**התוס' בסוגיין הוכיחו מכ"ד דאמירה לנכרי אסורה אף באיסור דרבנן, וכן הוכיחו היראים בסימן ער"ד, והרי"ד בס' המכריע סימן נ"ז ובתשו' סימן פ"ח, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאירי לקמן ק"נ א', והס' הבתים בשערי המלאכות שער ז', וכ"ה מבו' בד' הרי"ף בס"פ ר"א דמילה דלא הותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן אלא לצורך מצוה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ט, וכ"כ הראשונים בכ"ד, - אך המאירי והשיטה להר"נ לקמן ק"נ א' כתבו בשם י"מ דלא נאסר כלל אמירה לנכרי באיסור דרבנן, וכ"כ בס' הבתים בשערי הקידוש שער ד'.**

אמירה לנכרי בדבר האסור מדרבנן מגזירה או משום טירחא ועובדא דחול או משום מראית העין

**הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ט כתב דדבר שאינו מלאכה ואין אסור לעשותו בשבת אלא משום שבות מותר לישראל לומר לנכרי לעשותו בשבת, והוא שיהי' שם מקצת חולי, ובתשו' הרד"ך בית י"ח כתב לדקדק מדבריו, דלא נאסר לעשות בשבת ע"י נכרי, כשאין שם מקצת חולי, אלא דבר האסור משום שבות, אך איסורים דרבנן דאינם אסורים משום שבות, אלא מגזירה בעלמא, מותר לעשותן ע"י נכרי, ורמז לדבריו המג"א בסימן ש"ז סק"ב, - וכן צידד הפמ"ג במש"ז בסימן ת"ק סק"ד** **דדוקא מלאכה האסורה משום שבות אסורה אף ע"י נכרי, דאסמכוה אקרא ד"לא יעשה" בצירי, אך טירחא יתירא ביו"ט, י"ל דמותר ע"י נכרי, וכן צידד הפמ"ג באש"א בסימן שי"ז סק"ט דדבר האסור משום טורח מותר ע"י נכרי.[[116]](#footnote-117)**

**אך בד' הריטב"א במו"ק י"ג ב' מבו' דאיסור אמירה לנכרי בחוה"מ הוא אף בדבר שאיסורו משום טירחא, וע"כ אסור לומר לנכרי להוליך כלים מבית האומן, - וכ"ה מבו' בתשו' הרמ"א סו"ס ע"ט מבו' דדבר האסור משום עובדא דחול אסור אף ע"י נכרי, וכ"כ הט"ז בסימן שי"ג סק"י והמ"ב שם סקנ"ו, - וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א בסימן של"ג סק"ז בדין פינוי אוצר, האסור משום טירחא או משום עובדא דחול, דאסור אף ע"י נכרי, וכ"כ המ"ב שם סקי"א, - והמ"ב בסימן תנ"ט סקל"ה נקט דהדחת כלים מיו"ט לחול אסורה אף ע"י נכרי, ולא הותר אלא במקום מצוה דהו"ל שבות דשבות לצורך מצוה, - והביאוה"ל בסימן של"ב ס"א נקט דאסור ליילד בהמה ע"י נכרי, אף דאיסורו הוא משום טירחא, כמש"כ המ"ב שם סק"א, - והפמ"ג בסימן ת"ק סקי"ג נסתפק בזה אם דבר האסור משום עובדא דחול וטירחא שלא לצורך יו"ט מותר ע"י נכרי, וכן נסתפק בר"ס תק"ג אם נאסר ע"י נכרי דבר שאין בו מלאכה, אלא אסור משום הכנה משבת לחול.**

**והמג"א בסימן רנ"ב סקי"ד כתב בהא דאסור להביא כלים בשבת מבית האומן, דאף אסור לומר לנכרי להביא, ונחלק על מש"כ העולת שבת שם דטעם האיסור להביא כלים מבית האומן הוא משום מראית העין, - והאחרונים שם פירשו לדבריו דהיינו דלמש"כ העו"ש דטעם האיסור הוא משום מראית העין, הרי דע"י נכרי ליכא מראית העין ושרי,[[117]](#footnote-118) וע"ז נחלק המג"א דה"ז אסור מטעם אחר, וע"כ ה"ז אסור אף ע"י נכרי, ובטעם האיסור בזה לדעתו כתב הא"ר שם סקי"ב דהוא משום טירחא או משום עובדא דחול, וכ"כ המחה"ש שם, והפמ"ג שם כתב דהוא משום עובדא דחול, והמאמ"ר שם סק"ו כתב דהוא משום טירחא, ומבו' לפ"ז מדבריו דדבר הנאסר משום טירחא או משום עובדא דחול אסור ע"י נכרי, - אך הא"ר שם נחלק ע"ז, דגם אם משום טירחא או משום עובדא דחול אין לאסור ע"י נכרי, דע"י נכרי ליכא טירחא וליכא עובדא דחול, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ו דבאיסור דמשום טירחא אין לאסור ע"י נכרי דליכא טירחא.**

ח' אלול פ"א

דף מס' 5

## כל המכבה אינו מפסיד

קכ"א א' - בדליקה התירו לומר כל המכבה אינו מפסיד, בכתובות ע' ב' אמרו דדוקא בדליקה התירו אף בשאר איסורי שבת לא התירו, ובפירש"י שם כתב דהיינו משום דבדליקה מתוך שאדם בהול על ממונו אם לא שרית לי' אתי לכבויי, אך בשאר איסורי שבת לא התירו כה"ג, וכ"כ הריטב"א שם.[[118]](#footnote-119)

והבה"ג בהל' שבת פט"ז כתב דכ"ה דהתירו בדליקה לומר כל המכבה אינו מפסיד, ה"נ במשקל בידקא או במיטרא, וכ"נ בד' היחוסי תנו"א בע' יוסף בן סימאי בשם ריב"ן דהותר בכל הפסד ממון, וכ"כ הראבי"ה בסימן רנ"ז דהותר בשאר הפסידות כגון טביעת ספינה, וסייע לזה מסוגיית הגמ' לעיל קי"ז ב' דדמי דין חבית שנשברה לדין דליקה, וכ"כ האו"ז בסימן ל"ו אות ג' דלא נאסר אלא במלאכה בעלמא כגון לבנות ביתו או לתפור בגדיו, אבל להציל כל הצלות שוים להתיר ומותר לומר כל המציל ממוני מהפסד זה לא הפסיד, וכ"כ בדרשות מהר"ח או"ז סימן ט' ובפסקי ר"י מפאריש סימן ק"ט, וכ"כ הרא"ש בסימן י' להתיר בכל היזק הבא לאדם פתאום, כגון אם נתרועעה חבית של יין והולך לאיבוד, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב חי"ב, והטוש"ע בסימן של"ד סכ"ו, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ז סי"ט בדעה קמייתא.

אך הסה"ת בסימן רמ"ה וסימן רמ"ו נחלק ע"ד הבה"ג וכתב דלא התירו אלא בדליקה, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, והשבה"ל בסימן קט"ו,[[119]](#footnote-120) וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשפ"ד וח"ד סימן רע"ז בדין סחורה הנפסדת בספינה ע"י גשמים דל"ה כדליקה דמותר לומר כל המכבה אינו מפסיד, וכ"כ הריטב"א והנימו"י בכתובות ע' ב' דבשאר איסורי שבת לא הותר אפי' בבידקא ומיטרא והביאו כן מירושלמי, דאע"ג דאיכא פסידא טובא אם לא יצילו כמו בדליקה, אין אדם בהול על ממונו כ"כ דניחוש שמא יעשה מלאכה בידו כדי להציל, וכ"נ ממש"כ בתשו' הרי"ד סימן מ"ה בתו"ד דלא התירו אלא בדליקה אבל בשאר ענינים אע"ג דמטי לי' פסידא לא התירו, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ז סי"ט בשם י"א.

הב"י בסימן של"ד סכ"ו כתב במש"כ הרא"ש והטור להתיר בהיזק הבא פתאום, דל"ד הוא, אלא אורחא דמילתא נקט דאם מרגישים בהיזק מבעו"י רגילים לתקנו קודם שיכנס שבת, ואם אירע שלא תקנוהו מבעו"י אף שכבר ידע מבעו"י שהתחיל הנזק ואינו היזק הבא פתאום לא מסתבר לאסור לומר כל המתקן אינו מפסיד, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ק דלדעת הבה"ג יש להתיר בכל הפסד ממון, - והמ"ב שם סק"ע כתב דהאחרונים לא העתיקו את דבריו, ומשמע דלא פשיטא להו ד"ז, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן ש"ז סק"ז דלא התירו בהפסד שאינו בא פתאום, וכ"ש אם הי' יודע מער"ש, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ו סק"ד סוד"ה והנה.[[120]](#footnote-121)

התוס' בכתובות ע' ב' ד"ה באומר כל הזן כתבו במה שהתירו במודר הנאה לומר כל הזן אינו מפסיד, דהיינו דוקא בכה"ג, אך לומר ליחיד אם תזון לא תפסיד אסור דמיחזי כשלוחו, וכ"כ הרא"ש שם סימן ד' והר"ן שם בשם רשב"ם, וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן רכ"א ס"ח.

וההג"א שם סימן ד' כתב בשם מהרי"ח דנסתפק דשמא בדליקה התירו טפי ושרי לומר אף בלשון יחיד, מתוך שהוא בהול על ממונו, והביאוהו השה"ג בפירקין, והא"ר בסימן ש"ז סקמ"ג,[[121]](#footnote-122) - אך השעה"צ שם סקע"ח כתב דלפ"מ דמדמינן בכתובות שם דין דליקה לדין נדר, הרי דכ"ה דבנדר אסור לומר בלשון יחיד, ה"נ בדליקה אסור, וכן צידד המ"ב בסימן של"ד סקס"ז, - ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א בסוגיין.[[122]](#footnote-123)

\*הרא"ה בכתובות ע' ב' כתב דהא דשרי התם במודר הנאה לומר כל הזן אינו מפסיד, הוא משום דבכה"ג אינו חייב לפרוע לו מן הדין, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם,[[123]](#footnote-124) ובחי' רבינו קרשקש שם הוסיף לפרש דבכל גוונא שהוא מחוייב לפורעו, שליחותי' קא עביד ואסור, וכל שאינו מחוייב לפרעו מן הדין, אע"פ שהוא רוצה לפרעו, לאו שליחותי' קא עביד ומותר,[[124]](#footnote-125) - ולכאו' לפ"ז ה"נ הכא, הא דהותר לומר כל המכבה אינו מפסיד, הוא משום דאינו חייב לשלם לו ע"ז מן הדין, וע"כ ל"ה כשלוחו.[[125]](#footnote-126)

בפסקי הר"י מפאריש סימן ק"ט כתב דאם אין שם אלא נכרי אחד, אסור לומר המכבה אינו מפסיד, ולכאו' היינו משום דכל שאין שם נכרי אחר ואומר כל המכבה אינו מפסיד, הוי כאומר לו אם תכבה לא תפסיד דאסור, - אך מסתימת ד' ש"ר והפוסקים לא משמע כן, וכ"נ ממש"כ הרא"ש דמותר לקרוא לנכרי וכשיבא הנכרי ממילא יכבה, דכיון דמותר לומר לו כל המכבה אינו מפסיד כ"ש דמותר לקרוא לו, ונתבאר להלן, והרי דמותר לומר אף לנכרי אחד כל המכבה אינו מפסיד, דאל"כ ל"ה ללמוד מזה להתיר לקרוא לנכרי אחד לבא לביתו, וכ"ה מבו' ממש"כ הב"י בסימן של"ד סכ"ו בשם המהר"י אבוהב דמותר לקרוא לנכרי ולומר לו כל המכבה אינו מפסיד, ונתבאר להלן.[[126]](#footnote-127)

## קריאת הנכרי לביתו

הרא"ש בסימן י' כתב דמותר לקרוא לנכרי וכשיבא הנכרי ממילא יכבה, דכיון דמותר לומר לו כל המכבה אינו מפסיד, כ"ש דמותר לקרוא לו, וכ"כ הטור בסימן של"ד,[[127]](#footnote-128) - ומבו' דבשאר איסורי שבת לא הותר לומר לנכרי לבא לביתו, אף שאינו אומר לו כלל לעשות מלאכתו, והפמ"ג באש"א בסימן ש"ז סקכ"ז כתב דהוא משום דהוי כרמז בלשון צווי דאסור.[[128]](#footnote-129)

הב"י בסימן של"ד סכ"ו כתב בשם המהר"י אבוהב דמותר לקרוא לנכרי ולומר לפניו כל המכבה אינו מפסיד,[[129]](#footnote-130) והשעה"צ שם סקנ"ט כתב דיש ללמוד לזה ממה שאמרו בכתובות ע' ב' דיעמיד פרנס ויאמר כל הזן אינו מפסיד ושרי, ולא הזכירו דוקא בהכרזה בסתם, אלא משמע דאפי' קרא סתם לאדם אחד וסיפר לו כל ענין הנדר ואמר כל הזן לאשתי אינו מפסיד שרי, וה"ה בנידו"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

## בטעם הא דלא התירו הכא אמירה דומיא דמי שהחשיך

\*לקמן קנ"ג א' תנן דמי שהחשיך בדרך נותן כיסו לנכרי, ומפרשינן דהוא משום דקים להו לרבנן דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו, ואי לא שרית לי' אתי לאיתויי ד' אמות ברה"ר, והראשונים הק' דמ"ש מדליקה דלא התירו לומר לנכרי לכבותה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א והריטב"א שם כתבו דשאני הכא דדליקה דולקת והולכת, ואי שרית לי' איכא למיחש דלמא משתלי מתוך שהוא בהול על ממונו ואתי לכבויי עד שלא תגיע שם דליקה, והר"ן שם הוסיף לפרש דבדליקה שהוא הפסד הנופל פתאום ואפי' בלא איסור שבת אדם בהול עליו וצריך שימהר הצלתו, אמרינן דאי שרית לי' אתי לכבויי, דמתוך שהדבר נחפז הרבה ואין לבו עליו אי שרית לי' מידי אף הוא לא יתן דבריו לשיעורין ויבא לכבות, ומשא"כ הכא דאין השעה דחוקה כ"כ שיהא לבו בהול עליו, כל שהתירו לו לא חיישינן שיבא להציל בענין אחר, ואדרבה אם לא יתירו לו יש לחוש דלא יעמיד עצמו על ממונו ויציל באיסור, ועד"ז כתב התורי"ד שם, ועד"ז כתב בתשו' הרי"ד סימן מ"ה בשם ה"ר יוסף ב"ר משה, ובתשו' רבינו יואל שבראבי"ה בסימן שצ"א, וההגמ"ר בסימן תנ"ז.[[130]](#footnote-131) - **ב** הרמב"ן לקמן שם כתב דלא התירו אמירה לנכרי אלא בכיס שבידו דאין אדם יכול לזרוק ממונו מידו להפסד.[[131]](#footnote-132) - **ג** הבית מאיר באהע"ז סימן ה' ס"ד כתב בדעת רש"י לקמן שם, דהתם דאיירי דנותן כיסו לנכרי מער"ש דאי"ז אסור אלא משום שליחות לנכרי, הקילו בו חכמים, ומשא"כ הכא דאומר לנכרי בשבת ויש בזה לאיסור אמירה לנכרי חמיר טפי, וע"כ לא התירוהו.[[132]](#footnote-133)

## רמיזה לנכרי לעשות מלאכה

האו"ז בסימן פ"ד אות כ"ה כתב דכשם שאמירה לנכרי בשבת שבות, כך רמיזה לנכרי בשבת שבות, והוכיח כן ממה שאמרו הכא דבדליקה התירו לומר כל המכבה אינו מפסיד, והרי דשלא במקום הפסד לא הותר לומר כן, אף דאי"ז אלא רמז,[[133]](#footnote-134) וכ"כ הרמ"א בסימן ש"ז סכ"ב, וכ"כ הט"ז שם סוסק"ב,[[134]](#footnote-135) והמג"א שם סקל"א, והמ"ב שם סק"י וסקע"ו.[[135]](#footnote-136)

האגודה בפ"ק דביצה סי"ט כתב דכשקיבל אגרת החתומה או קשורה ביו"ט, הי' רגיל לומר לנכרי אינני יכול לקרותו כ"ז שאינו פתוח, והביאוהו בתשו' מהר"ם מינץ סימן קט"ז, והמג"א בסימן ש"ז סק"כ, - והמג"א שם סוסקל"א כתב דאף דאסור לרמוז לנכרי בשבת לעשות מלאכה, שאני התם דאין אומר שום צווי לנכרי, רק שאומר לו שאינו יכול לקרותו, וכ"כ הגר"ז שם ס"ז דכל שאינו אומר לו שום צווי, אלא שאומר לפניו איזה דבר שמבין ממנו לעשות מלאכה בשבת ה"ז מותר, דלא נאסר אלא כשאומר לו שום צווי אפי' ברמז, וכ"כ המ"ב שם סקע"ו, - אך המאמ"ר שם סקי"ט צידד לאסור בזה, עיי"ש, וכ"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות סט"ו סקי"ד.[[136]](#footnote-137)

## רמיזה לנכרי לעשות מלאכה במוצ"ש

האו"ז שם כתב דל"ד להא דמותר לומר לחבירו הנראה שתעמוד עמי לערב, משום דלא מפרש בהדיא, דהתם הוא רמיזה לצורך מוצ"ש, אבל רמיזה לנכרי כדי לעשות בשבת ודאי אסיר, וכ"כ הרמ"א בסימן ש"ז סכ"ב דאף דאסור לרמוז לנכרי לעשות מלאכה בשבת, מ"מ מותר לרמוז לו לעשות מלאכה אחר שבת.

ובטעם ההיתר בזה מבו' בד' הלבוש שם סכ"ב דהיינו משום דאמירה לנכרי לעשות בשבת אסורה משום דהנכרי הוי כשלוחו, וע"כ ה"ז אסור לרמוז לו, ומשא"כ אמירה לעשות במוצ"ש דאינה אסורה אלא משום ודבר דבר, מותרת ברמיזה, דהו"ל כהרהור, ועד"ז כתבו הפמ"ג במש"ז שם סק"ב, והגר"ז שם ס"ז, - אך בד' הגר"א שם ס"ב מבו' דלעולם אף הא דאסור לומר לנכרי לעשות מלאכה במוצ"ש הוא משום איסור אמירה לנכרי, וכמש"כ האהל מועד בריש דרך ח', וכן נתבאר בדף מס' 3 ללמוד מד' הרמב"ן והר"ן לקמן קנ"א א',[[137]](#footnote-138) והא דהותר לרמוז, הוא משום דאמירה לעשות במוצ"ש קיילא טפי, וזהו שכתב הגר"א ללמוד מזה דה"נ מותר לרמוז בער"ש לעשות בשבת.

## לומר לנכרי אחר השבת למה לא עשה מלאכה בשבת

הסה"ת בסימן רנ"ב כתב דאחר השבת מותר לומר לעבדו ולשפחתו מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה, אע"פ שנראה הערמה כדי לעשות לשבת הבאה, וכ"כ הסה"ת בסימנים בסימן רכ"ב, והסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והאו"ז בסימן פ"ד אות כ"ה,[[138]](#footnote-139) ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תקנ"ט, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ז ס"ב, - אך הטור בסימן ש"ז כתב דמסתבר קצת לאיסור, ולכאו' היינו משום דהו"ל כרמיזה לנכרי לעשות מלאכה דאסורה.

ובדעת הסה"ת ודעימי' שהתירו בזה כתב הגר"א בסימן ש"ז ס"ב דהיינו דאף דבשבת אסור לרמוז לנכרי לעשות מלאכה, מ"מ קודם השבת מותר לרמוז לו, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ב, והמ"ב שם סק"י.

אך הגר"ז שם ס"ח כתב דהא דשרי הוא משום דאי"ז כרמז של ציווי לעשות בשבת הבאה, אלא שהנכרי מבין כן מעצמו, וכ"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות סט"ו סק"ד, וכ"ה מבו' ממש"כ החיי אדם בכלל ס"ב ס"ב (ובזכרו תורת משה סימן מ"ח) דאף קודם השבת אסור לרמוז בלשון צווי, עיי"ש, - וכ"נ ממש"כ הסה"ת שם דכה"ג שרי אע"פ שנראה הערמה כדי לעשות בשבת הבאה, ואם הא דשרי הוא משום דקודם השבת מותר לרמוז, הרי ל"ב כלל להערים, אלא אף שרומז להדיא לנכרי לעשות מלאכה שרי,[[139]](#footnote-140) וכ"נ ממש"כ הסה"ת בסימנים שם דמותר לומר וכו' אע"ג כי "שמא" ע"י כן עושה הנכרי בשבת הבאה, (וכ"ה בסמ"ג שם לנוסחת דפו"ר), ומשמע דעיקר אמירתו אינה מתפרשת כלל כרמיזה לנכרי לעשות, ואך דשמא עי"ז יעשה הנכרי בשבת הבאה.[[140]](#footnote-141)

הפמ"ג שם דאינו יודע טעם לחלק בין רמיזה בשבת דאסורה לרמיזה בער"ש דמותרת, אך בד' הגר"א שם מבו' דהיינו משום דאמירה בער"ש קיילא מאמירה בשבת, וכ"ה שהתירו לרמוז בשבת לעשות במוצ"ש, ה"נ התירו לרמוז בער"ש לעשות בשבת, ורק אם הרמיזה והמלאכה בשבת אסור, וזה לטעמי' דס"ל דהא דאסור לומר בשבת לעשות במוצ"ש הוא משום איסור אמירה לנכרי, וכמש"נ לעיל.

והך מילתא דאמירה בער"ש קיילא מאמירה בשבת, מצינו כן בד' היראים בתשובתו שבראבי"ה סימן שצ"א בתו"ד שהחמירו באמירה לנכרי בשבת מבאמירה לנכרי בחול עשה בשבת, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והר"ן לקמן קנ"א א' דהי' מקום להתיר אמירה לצרכי מת וכלה או במקום דיש היתר ע"י בורגנין בער"ש, אף דבשבת אסור, עיי"ש.[[141]](#footnote-142)

## קטן העושה ע"ד אביו

**בקטן העושה לדעת אביו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו בקטן שיודע להבחין שכיבוי זה נוח לאביו ועושה בשבילו, וכ"כ המאירי והנימו"י, וכ"כ השבה"ל בסימן ק"ד והמ"מ בפי"ב משבת ה"ז, וכ"נ בפי' רבינו פרחי'. - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו שיודע שאביו יקללנו או יכנו לאחר כן כאשר לא כיבה אותו, ועד"ז כתב בפי' קדמון. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דהיינו שאביו שם ורואה הקטן שנוח לו לאביו ועושה כדי לעשות נח"ר לאביו ודומה כאילו אביו מצוה לו לעשות, וכ"כ הריא"ז. - **ד** השיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה דהיינו שאביו עומד על גבו "ומסתכל בו" והוא כעושה במצותו, ועד"ז כתב בס' הבתים שערי המלאכות שער י"ח דהיינו כשאביו עומד עליו ועושה עצמו כאילו אינו רואה. - **ה** הראב"ן בסימן שס"ג כתב דהיינו כששמע מאביו דניח"ל שיכבה. - **ו** הב"י בסימן של"ד סכ"ה כתב בדעת הרי"ף והרא"ש שהשמיטו לשנויא דגמ' דהא דאסרו בקטן הוא בעושה ע"ד אביו, דס"ל דהא דמשני בעושה ע"ד אביו היינו דכל קטן המכבה את הדליקה ודאי עושה ע"ד אביו שיודע שאביו נוח לו בכיבוי זה, ולדעתם בע"כ דהוי כעושה ע"ד אביו אף כשאין אביו שם, וגם ל"ד אביו, אלא ה"ה כשבא לכבות דליקה של אחר הוא עושה על דעתו,[[142]](#footnote-143) וכ"ה מבו' בד' השו"ע שם.

בפירש"י ביבמות קי"ד א' ד"ה בעושה ע"ד אביו פירש להא דעושה ע"ד אביו דהיינו שהוא צופה באביו ורואה שנוח לו בכך ואביו עומד עליו דהוה כאילו הוא מצוהו לעשות, והב"י בסימן של"ד סכ"ה עמד ע"ז דהוא דלא כמש"כ בסוגיין בביאור הא דעושה ע"ד אביו,[[143]](#footnote-144) - ועיי"ש שכתב בתחילת דבריו דבעינן לתרוייהו, דכל שאין בו דעת להבחין אם נוח לאביו בכיבוי זה, אע"פ שאביו עומד עליו ומראה לו שנוח לו בכך שרי, דכיון דאין בו דעת להבחין אינו כמצוהו, וזהו מש"כ רש"י הכא, ומאידך כל שאין אביו מראה שנוח לו בכך וגם אינו עומד עליו, אע"פ שיש בו דעת להבחין שרי דשוב אינו כמצווהו, וזהו מש"כ רש"י התם, - אך כתב דיותר נכון לומר, דבדליקה מסתמא מרגיש הקטן שעושה נח"ר לאביו בכיבוי, וע"כ אף שלא הראה לו אביו דניח"ל בכיבוי מסתמא לעשות נח"ר לאביו הוא עושה, ומשא"כ התם דהוא דבר שאין ההיזק נראה לעינים, עיי"ש.[[144]](#footnote-145)

בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ג כתב דהא דאסרינן בעושה ע"ד אביו, הוא אף אם באמת לא ניח"ל לאביו, דבתר מחשבת הקטן אזלינן, דאם עושה לפי שסובר שזה דעת הגדול, הוי כאילו הגדול מאכילו בידים וצריך למחות בידו.

בטעם הא דאסרינן כשעושה ע"ד אביו מצינו כמה דרכים, **א** הריא"ז כתב דהוא משום דהתורה אמרה אמור ואמרת להזהיר גדולים על הקטנים, והיינו דאף דכל שהוא על דעתו חשיב כמאכילו בידים, וכ"נ בד' הרשב"א והריטב"א והר"ן והמאירי בסוגיין.[[145]](#footnote-146) - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דכתיב אתה ובנך ובתך, וכ"כ בפי' קדמון, וכ"כ בפירש"י בפר' יתרו כ' ח' דמה ששנינו דאין שומעין לו מפני ששביתתו עליך, הוא מהא דכתיב אתה ובנך, וכ"כ הרשב"א לקמן קנ"ג ב',[[146]](#footnote-147) וכ"כ השעה"צ בסימן של"ד סקנ"ד דמכח זה הוא מחויב למחות בידו מדאורייתא. - **ג** בד' השעה"צ שם מבו' דיש לאסור בזה משום איסור אמירה,[[147]](#footnote-148) דדמי להא דהי' לנו לאסור בנכרי אלמלי הא דעביד אדעתא דנפשי', וכן נקטו בתשו' משכנות יעקב סימן קי"ח בתו"ד ובתשו' שאילת דוד סימן י"ב ד"ה עוד בענין דאמירה לקטן אסורה דומיא דאמירה לנכרי, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שמ"ג ס"ו וס"ח ועמד ע"ז התהל"ד שם סוסק"ד.

## אמירה לישראל אם אסורה כאמירה לנכרי

הרשב"א בסוגיין וביבמות קי"ד א' כתב דאיסורא דלא תאכילום הוא רק באיסור דאורייתא, אך באיסור דרבנן לא אסרו חכמים לספות לקטן, וכתב דהא דאסור להניחו לכבות הוא משום דכל שעושה לצורך אביו אסור לספות לו אף איסור דרבנן, ובד' הרשב"א ביבמות שם משמע דהוא משום דדילמא אתי למיסרך, וכ"כ הרשב"א לקמן קנ"ג ב', ועמש"כ בזה הריטב"א.

ובתשו' שאילת דוד סימן י"ב ד"ה עוד בענין תמה ע"ז, דכיון דאסרו חכמים אמירה לנכרי אף באיסור דרבנן, כ"ש דיש לאסור אמירה לקטן,[[148]](#footnote-149) והגר"ז בסימן שמ"ג ס"ו וס"ח כתב דבאמת לא הותר לספות לקטן איסור דרבנן במלאכת שבת, אלא כשהוא לצורך מצוה, דבכה"ג לי"ב משום איסור אמירה, אך ד' הרשב"א לא נתישבו בזה, דבדבריו בסוגיין מבו' דלא אסרו בזה אף כשאינו לצורך מצוה, וגם הרשב"א גופי' לקמן ק"ל ב' נקט לעיקר דלא התירו אמירה לנכרי באיסור דרבנן לצורך מצוה.

וכבר עמד ע"ז בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ס"ב ד"ה העולה ממ"ש, וכתב לפרש דהוא משום דמה שאסרו אמירה לנכרי אף באיסור דרבנן, הוא משום דאחר שהוצרכו לגזור ע"ז באיסור דאורייתא, לא רצו לחלק בגזירה זו בין דרבנן לדאורייתא, משא"כ באמירה לקטן דבאיסור דאורייתא לא הוצרכו לגזור ע"ז, דה"ז אסור משום לא תאכילום, לא גזרו באיסור דרבנן כלל, וכ"כ המהריק"ש בסימן תצ"ו ובתשו' אהלי יעקב סימן צ' דדוקא בנכרי גזרו משום שבות ולא בישראל דאין שבות אמירה בישראל.

בד' הרשב"א וש"ר לקמן קנ"א א' שכתבו לדון אם מי שקיבל שבת מותר לומר לישראל אחר שלא קיבל שבת לעשות מלאכה, מבו' דאמירה לישראל אסורה דומיא דאמירה לנכרי,[[149]](#footnote-150) דאל"כ מה מקום יש לאסור לומר לישראל שלא קיבל שבת לעשות מלאכה, וצ"ע דזה דלא כמבו' בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין דלא נאסר אמירה לישראל, וזהו שדנו להתיר ליתן לקטן לעשות איסור דרבנן,[[150]](#footnote-151) - ולמש"כ הבית אפרים ניחא, דאסרו חכמים אמירה לכל מי שאינו מצווה כלל באיסור שבת, והא דבקטן לא אסרו, הוא משום דכבר מוזהרין שלא להאכילו איסור דאורייתא, וע"כ שפיר יש מקום לאסור אמירה לישראל שלא קיבל שבת, דאינו מצווה עכשיו כלל באיסור שבת.

ואמנם בעיקר הך מילתא דלא נאסרה אמירה לישראל, צע"ג מסוגיית הגמ' בע"ז כ"ב א' דמבו' דאסור להשכיר שדהו לכותי משום שנקראת על שמו וכותי עושה בו מלאכה בחוה"מ, אף מלבד איסורא דלפנ"ע, והרי דאף אמירה לישראל אסורה, וכ"כ הלבוש בסימן רמ"ג ס"א דאסמכוהו אקרא דכל מלאכה לא תהי' נעשית לך לא ע"י עצמך ולא ע"י אחרים בין ע"י ישראל ובין ע"י נכרים, וצ"ע.

## טעם הא דא"צ למחות בנכרי

**נכרי לדעתי' דנפשי' קעביד,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דיודע שנוח לו לישראל, הוא להנאת עצמו מתכוין, שיודע שלא יפסיד, וכ"כ בפירש"י ביבמות קי"ד א' דאף שעושה בלא ידיעת הישראל הוא מתכוין להנאתו שיודע שיטול שכר, והר"ן הוסיף לפרש, דנכרי שהוא בן דעת, אפי' כשהוא מכוין להנאתו של ישראל, אדעתא דנפשי' מיקרי, לפי שהוא שוקל בעצמו שראוי לו לעשות כך מפני שישתכר בו עכשיו או לאחר זמן,[[151]](#footnote-152) - ולפ"ז לכאו' אין להתיר אלא בנכרי המכירו, דאף אם אינו מקבל שכר, מ"מ אמרינן דאדעתא דנפשי' קעביד שיהא לו מזה טוה"נ, כמש"כ כן הגר"ז בסימן רנ"ב סק"י ובקו"א שם סק"ה ובמהדו"ב לסימן רמ"ג, אך כל שאין מכירו כלל ובא לכאן באקראי ואינו מצפה כלל לקבלת שכר או טוה"נ, אדעתא דישראל עביד ואסור,[[152]](#footnote-153) וצ"ע.[[153]](#footnote-154)

אך בד' הראב"ן בסימן שס"ג מבו' דכל הא דס"ד דהנכרי עושה אדעתא דישראל, הוא משום דיודע שהישראל יתן לו שכר, וע"ז הוא דאמרינן דמ"מ אדעתא דנפשי' עביד ושרי, ולפי דבריו הרי דכל שאין הישראל נותן לו שכר, ודאי דעביד הנכרי אדעתא דנפשי' ושרי.[[154]](#footnote-155)

\*הרשב"א ביבמות מ"ח ב' ובתשו' ח"א סימן נ"ט כתב דעבד העוסק במלאכת בעליו בשבת צריך להפרישו, ויש בזה לדין שביתת עבדו דאורייתא, משום דהעבד עושה לעולם ע"ד רבו, ומשא"כ בגר תושב שאינו עושה אלא מדעת עצמו, וכמו שאמרו בסוגיין דנכרי אדעתא דנפשי' קעביד, ולפ"ז לכאו' הדין נותן דאף לדעת הסוברים דלי"ב לדין שביתת עבדו דאורייתא כל שלא קיבל עליו ז' מצוות, מ"מ כל שבא לעשות מלאכת רבו צריך למחות בידו, וכמו שאמרו בסוגיין דכל הא דא"צ למחות בנכרי הבא לכבות הוא משום דאדעתא דנפשי' קעביד, ועבד הרי עושה ע"ד האדון.[[155]](#footnote-156)

ובד' הגר"א בסימן ש"ה סכ"א מבו' דיש למחות בשפחות העושות מלאכה, דכיון דהן שכורות לו הן עושות על דעתו, והיינו דאף דאין קנויות לו קנין הגוף, ולי"ב לדין שביתת עבדו, מ"מ כיון שהן עושות על דעתו יש למחות בידם, וכ"כ הגר"א בסימן ד"ש ס"א בתו"ד דלרבו אדעתא דרבו עביד ואסור, - אך בד' השו"ע בסימן ש"ה שם מבו' דא"צ למחות בשפחות העושות מלאכה, ולכאו' היינו משום דגם בשפחות אמרינן דעבדי אדעתא דנפשייהו, וכ"כ ההגמ"ר בסימן תס"ב דאף עבד או שפחה המושכרים לשנה או פחות אדעתא דנפשייהו עבדי וא"צ למחות בידם, והביאו הב"י בסימן של"ד סכ"ה, וכ"כ המג"א שם סקכ"ח, והתהל"ד בסימן ד"ש סק"א כתב דהיינו משום דמש"כ הרשב"א דעבד עושה ע"ד האדון הוא רק בעבד הקנוי לו קנין הגוף, אך שכיר עושה אדעתא דנפשי', ויתבאר עוד בעזה"י במקומו.

הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"ה הע"ב כתב דנכרי שעושה מלאכה מעצמו על דעת ישראל, צריך למנעו, שלא אמרו דנכרי ע"ד עצמו הוא עושה אלא בדליקה בלבד, וכן צידד הרשב"א לקמן קכ"ב א' דדוקא בדליקה התירו בכה"ג, וכ"כ הריטב"א לקמן שם דהקילו בדליקה כדרך שהתירו לומר כל המכבה אינו מפסיד והקילו בזה משום הפסד ממונו, וכתב כן בשם הרמב"ן והרא"ה, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות שער י"ח בשם יש מן הגדולים, - אך בד' התוס' לקמן קכ"ב א' ד"ה ואם מבו' דה"ה בשאר מלאכות שעושה הנכרי לצורך הישראל א"צ למנעו, אך כתבו דכל שנהנה הישראל במעשה הנכרי שאני, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ הרשב"א ביבמות מ"ח ב', ובתשו' ח"א סימן נ"ט, וכן נקטו הפוסקים.

ט' אלול פ"א

דף מס' 6

## אמירה לנכרי לעשות מלאכה לצרכו

ב"מ צ' א' - חסום פרתי ודוש בה, **בפירש"י כתב דהיינו דוש בה דישה שלך, וכ"כ הרא"ש בסימן ו' והמאירי ותלמיד הרשב"א והר"ן והנימו"י, והריא"ז בפסקיו ובקונט' הראיות, והיראים בתשובתו שבראבי"ה סימן שצ"א, והאו"ז בסימן רפ"ד, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ז סכ"א, וכ"כ הש"ך ביו"ד סימן רצ"ז סוסק"ד בדעת הרמב"ם, - אך התוס' והרמב"ן נסתפקו בזה דאין לאסור אלא כשאומר דוש בה דישה שלי, וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד והסכים לדבריו, וכ"כ הפסקי רי"ד והריטב"א והמ"מ בפי"ג משכירות ה"ג.**

**בטעמא דרש"י ודעימי' דיש לאסור לומר דוש בה דישה שלך, מבו' בד' התוס' וש"ר דהיינו אף כשאין לישראל הנאה מכך, וכ"כ הש"ך ביו"ד סימן רצ"ז\* סק"ד, והגר"א בסימן ש"ז סכ"א, והמ"ב שם סקע"ג ובשעה"צ סקפ"ג, - אך בתשו' היראים שם כתב דהוא משום שנהנה בחסימה, דאף דהתבואה אינה שלו, מ"מ מרבה לו בעל התבואה שכר במה שהיא נחסמת,[[156]](#footnote-157) ועיי"ש שכתב לפ"ז דלא מיבע"ל אלא בחסום פרתי, אך בחסום פרתך פשיטא דשרי, ועמש"נ להלן בדעת ש"ר בדין זה, והביאו ההגמ"ר בסימן תנ"ט,[[157]](#footnote-158) וכ"נ בד' הרמ"א ביו"ד סימן רצ"ז\* ס"ד, וכ"כ המג"א בסימן ש"ז סקכ"ט.**

**התוס' הק' על פירש"י דפשיטא דמותר לומר לנכרי אכול נבילה ולא אסרינן לה משום אמירה לנכרי,[[158]](#footnote-159) וכתבו בשם ר"י דהתם הוא משום דאף הישראל עצמו יכול ליתן לתוך פיו של נכרי, וע"כ לא שייך התם אמירה לנכרי, ומשא"כ הכא דאין הישראל עצמו יכול לעשות מה שאומר לנכרי לחסום, וכ"כ הרא"ש בסימן ו',[[159]](#footnote-160) ובד' הגר"ז בקו"א בסימן רס"ג סק"ח בתו"ד מבו' לפרש לדבריהם, דאיסור אמירה לנכרי הוא משום דמה שהנכרי עושה בשליחותו הוא כאילו אוחז ידו ועושה בו המלאכה, וע"כ אין לאסור לומר לו אכול נבילה, דאף אם הוי כאילו הוא מכניס הנבילה לתוך בית הבליעה של הנכרי לי"ב איסורא.[[160]](#footnote-161)**

**אך היראים בסימן ער"ד כתב כגון דמאחר שנהנה הנכרי והנאת אכילתו נראה לעינים, נראה הדבר שלדעת עצמו הוא עושה ולא לדעת ישראל, וכ"כ בתשו' היראים שבראבי"ה סימן שצ"א דהוא משום דכל דבר שניכר שהנכרי עושה לרווחו ולהנאתו לא גזרו בזה משום אמירה לנכרי,[[161]](#footnote-162) והביאו ההגמ"ר בסימן תנ"ט.**

## אמירה לנכרי לעשות מלאכה לצרכו בשל הנכרי

**הר"ן הק' על פירש"י מהא דתניא במכילתא דיעשה הנכרי מלאכתו, והרי דבמלאכת הנכרי ליכא משום אמירה לנכרי,[[162]](#footnote-163)** **וכ"כ בפי' הרמב"ן בפר' בא (י"ב ט"ז) ללמוד מד' המכילתא שלא גזרו באמירה לנכרי אלא בשלנו אבל בשלו אומר לנכרי ועושה,[[163]](#footnote-164) וכתב לישב דהתם הוא כשאינו עושה כלום בשל ישראל, ומשא"כ בזה שאומר לו חסום פי פרתי הרי אומר לו שיעשה מלאכת חסום בפרתו, וכ"כ הנימו"י, - ועד"ז כתב הרמב"ן דהטעם לאסור הכא הוא מפני שהפרה של ישראל ואין הנכרי יכול לחוסמה אלא באמירה דישראל, אך ודאי דמותר לומר לנכרי שיעשה מלאכה בשלו בשבת, - ולפי דבריהם אין לאסור אלא כשאומר לו חסום פרתי, אך כל שאומר לו חסום פרתך ודוש בה פשיטא דשרי.**

**ובדעת התוס' והרא"ש בזה נחלקו האחרונים, דהשו"ע בסימן ש"ז סכ"א כתב דאסור לומר לנכרי בשבת הילך בשר זה ובשל אותו לצרכך, והרמ"א שם כתב דמותר לומר לו לעשות מלאכה לעצמו, ומבו' מדבריו דאף דקי"ל כד' התוס' והרא"ש דאסור לומר הילך בשר ובשל אותו לצרכך, היינו רק משום שהישראל נותן לו את הבשר, אך מותר לומר לו עשה מלאכה לעצמך, וכ"כ הלבוש שם, והוסיף לפרש דהוא משום דכל שהוא נותן לו את הבשר ע"מ לבשלו אע"פ שמקנהו לנכרי נראה הנכרי כשלוחו לבשל, וכ"כ הגר"ז שם סל"ה דאף שהוא מקנה לו לגמרי את החפץ הזה, מ"מ כיון שאומר לו לעשות מלאכה בשלו ה"ז נראה כשלוחו אף שהוא מתכוין במלאכתו להנאת עצמו, וכן הסכימו המג"א שם סוסקכ"ט והא"ר שם סקמ"ז והגר"א שם, וכ"כ המ"ב שם סקע"ט, - אך המלבושי יו"ט שם סק"ב האריך דלדעת התוס' והרא"ש יש לאסור אף כשאינו נותן לו כלום אלא שאומר לו שיעשה מלאכה האסורה בשבת בשלו,[[164]](#footnote-165) וכן הוכיח השעה"מ בפי"ג משכירות ה"ג מד' התוס', ונתבאר להלן, - והש"ך ביו"ד סימן רצ"ז סק"ד והמנחת כהן בשער א' פ"ט נסתפקו בדעת התוס' בזה, וצידדו דמודו דלא נאסר אלא כשנותן לו משלו, עיי"ש.**

הש"ך והמנחת כהן שם כתבו בתחילת דבריהם, דממש"כ התוס' דכל שאין יכול לעשות מה שאומר לנכרי לעשות אסור, יש ללמוד לאסור אף כשאומר חסום פרתך, כיון דהישראל אינו יכול לעשות כן, והש"ך כתב דמ"מ אפשר לכוין ד' התוס' כד' ש"ר דשרי בכה"ג, - והמנחת כהן הוסיף לפרש דהיינו משום דיש בזה ב' נידונים, דבדבר שהישראל נותן לו הוא נראה כשלוחו, ואפ"ה אם הישראל עצמו יכול לעשות כן כנבילה שיכול הישראל ליתן הבשר בפיו שרי, אך בדבר שאין הישראל נותן לו, הרי דאף דאין הישראל יכול לעשות כן, מ"מ לי"ב איסורא, כיון דבכה"ג אין הנכרי נראה כלל כשלוחו.

התוס' הביאו למה שאמרו בירושלמי דמחזיקין ידי נכרים בשביעית דא"ל חרוש בה טבאות ואנא נסיבנא לה וכו', וכתבו דאין מזה ראי' להתיר לומר הילך בשר ובשל לצרכך, דהתם לפי שהתחיל כבר לחרוש ומפני דרכי שלום, - והשעה"מ בפי"ג משכירות ה"ג תמה מזה ע"ד הסוברים דאף לדעת התוס' לא נאסר לומר לנכרי לעשות מלאכה לצרכו אלא כשהישראל נותן לו בשר, דא"כ מה קשיא להו להו מהתם, הרי התם אין הישראל נותן לו כלום,[[165]](#footnote-166) וצע"ג.

## אמירה לנכרי לעשות מלאכה לצורך ישראל אחר או נכרי אחר

**הגר"ז בסימן ש"ז סל"ה כתב דכ"ה דמותר לומר לנכרי לעשות לצורך עצמו ה"נ מותר לומר לו לעשות לצורך נכרי אחר, ולא אסרו אלא לומר לו לעשות מלאכה בשביל ישראל, אף כשאומר לו לעשות מלאכה בשביל ישראל אחר.[[166]](#footnote-167)**

## אמירה לנכרי בער"ש לעשות מלאכה בשבת לצרכו

הא"ר בסימן ש"ז סוסקמ"ז כתב ללמוד מד' הרא"ש בסימן ו', דהא דאסור לומר לנכרי הילך בשר ובשל לצרכך בשבת, הוא אף כשאומר לו כן מער"ש, וזה ממש"כ הרא"ש בשם רס"ג דהכא דמי לאמירה בער"ש, ואפ"ה אסור אף לצורך הנכרי, והביאו המ"ב שם סקע"ד.

אך הנה השו"ע שם ס"ג כתב דאסור ליתן לנכרי מעות מע"ש לקנות לו בשבת, אבל יכול לומר לו קנה לעצמך וכו', ומשמע דכל שאומר לו קנה לעצמך שרי אף שנותן לו מעות מער"ש, וכ"ה להדיא בהגמי"י בפ"ו משבת ה"א דמותר לומר לנכרי קח לך מעות וקנה חפץ פלוני לעצמך, והתהל"ד שם סק"ג הק' דמ"ש מהא דאסור לומר לו הילך בשר ובשל לצרכך,[[167]](#footnote-168) והוכיח מזה דלא נאסר כה"ג אלא כשאומר בשבת, אך כל שאומר בער"ש שרי,[[168]](#footnote-169) וכ"כ התהל"ד בסימן ש"ה סקי"ח, ופירש דהוא משום דאף דנאסרה אמירה לנכרי אף כשאומר מער"ש, מ"מ הא דאסור לומר הילך בשר ובשל לצרכך, הוא רק בשבת, אבל בער"ש קיל טפי,[[169]](#footnote-170) -

## אמירה לנכרי לעשות דבר האסור בשלו לצורך ישראל

הרמב"ם בפ"א מכלאים ה"ג כתב דמותר לומר לנכרי לזרוע לו כלאי זרעים, והמהר"י קורקוס והרדב"ז והכס"מ שם כתבו דאיירי כשאומר לו לזרוע בשדהו של הנכרי, ואע"פ שהוא לצורך הישראל, אפ"ה שרי, וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן רצ"ז סק"ז, ועיי"ש שכתב דהוא נלמד מסוגיין דמיבע"ל בחסום פרתי, ומשמע דהוא בתבואה של ישראל דהוי החסימה לצורך הישראל, ואפ"ה לא נאסר אלא בפרתו של הישראל, וכ"כ הגר"א באהע"ז סימן ה' סקל"ג במש"כ השו"ע שם דאסור לומר לנכרי לסרס בהמה שלנו, ומשמע דבהמה שלו מותר, דהוא נלמד מהא דמיבע"ל הכא בחסום פרתי, ועיי"ש שהניח לזה בצ"ע,[[170]](#footnote-171) - וצ"ע דמ"ש ממה שמצינו בכ"ד במלאכת שבת דאסור לומר לנכרי לעשות מלאכה בשלו לצורך הישראל, כגון להדליק נר וכיו"ב.[[171]](#footnote-172)

**בטעם הא דפירש"י להאיבעיא כשאמר לו חסום פרתי ודוש בה דישה שלך, ולא פירשה אף כשאומר ודוש בה דישה שלי, מצינו כמה דרכים,** א הר"ן והנימו"י פירשו דהוא מהא דקאמר חסום פרתי, ואם איירי בדישה שלו יש לאסור אף כשאומר לו חסום פרתך, שהרי ישראל הדש בפרתו של נכרי עובר משום בלא תחסום, ובע"כ דאיירי בדישה של הנכרי, ובזה אין לאסור אלא כשאומר לו חסום פרתי, ונתבאר הטעם בזה לעיל. - **ב** האו"ז בסימן רפ"ד כתב דהיינו משום דבנכרי הדש תבואה של ישראל ואמר לו ישראל חסום פרתי ודוש בה פשיטא דאסור, ומבו' בדבריו דה"ז אסור מדאורייתא, וזהו שכתב דעבירה נמי איכא, וכ"כ הלח"מ בפי"ג משכירות ה"ג, ופירש כן בד' המ"מ שם, ועיי"ש שכתב דהיינו דאף דאין שלד"ע ואין שליחות לנכרי, מ"מ כיון דהפרה והדישה שלו חשיב כאילו עשאו הוא בעצמו. - **ג** המהרש"א כתב בשם מ"י דהוא משום דבדישה של ישראל דההנאה של ישראל פשיט"ל דאסרו אמירה לנכרי אף באיסור לאו, כמו שמצינו דאסרו אמירה לנכרי אף בחוה"מ, ולא מיבע"ל אלא בדוש בה דישה שלך לצרכך דאין הישראל נהנה, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מאי מייתי מהני תורי דגנבי ארמאי, הרי שאני התם דההנאה לישראל היא, ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס ח"ו סימן כ"ה. - **ד** הישועות יעקב באהע"ז סימן ה' סק"ה כתב דהיינו משום דבדישה של הישראל יש לאסור מדרבנן משום דיש שליחות לנכרי לחומרא,[[172]](#footnote-173) ונתבאר בדף מס' 7, ולא מיבע"ל אלא בדישה של הנכרי דאינו חוסם בשליחות הישראל.[[173]](#footnote-174)

## אמירה לנכרי בער"ש

האו"ז בסימן פ"ד אות כ"ה נסתפק אם אסור לומר לנכרי בשבת שיעשה מלאכה בשבת, או דכיון דאיסור אמירה הוא כדי שלא יביא עצמו לידי שיעשה, אין לגזור כשאומר לו בער"ש, - אך הרמב"ם בפ"ו משבת ה"א כתב דאע"פ שאמר לו מקודם השבת אסור, וכ"כ הראשונים בכ"ד, והביאם הב"י בסימן ש"ז ס"ב.[[174]](#footnote-175)

והרא"ש בפירקין בסימן ו' כתב בשם רס"ג שהוכיח לאסור בזה מהכא, שהרי הכא אינו דש מיד אלא אחר החסימה, ואפ"ה דנו לאסור בזה, וכ"כ הריטב"א בשמו, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תת"ח, - אך הרא"ש כתב דאין ראי' מכאן, דהכא האמירה היא בשעת איסור המעשה, וע"כ ה"ז אסור אע"ג דהמעשה הוא אחר האמירה,[[175]](#footnote-176) וכ"כ הר"ן דשאני הכא שהוא אומר כן בזמן שהוא אסור לדון בחסימה, אבל בחול שלא חל עדיין איסור מלאכת שבת, ליכא למילף מהכא.[[176]](#footnote-177)

והראשונים הוכיחו עוד מכ"ד לאסור בזה, **א** הר"ן כתב להוכיח ממה שאמרו בשבת קנ"ג א' במי שהחשיך בדרך דמדינא אסור ליתן כיסו לנכרי, ולא התירו אלא משום דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו, אף דאיירי כשנותן לו מער"ש, וכן הוכיח בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתע"ה. - **ב** הרמב"ן והר"ן בשבת קנ"א א' הוכיחו כן מהא דתניא שם י"ט א' דאין משלחין אגרת ביד נכרי בער"ש אא"כ קוצץ לו דמים, וכן הוכיח המאירי שם ק"ל א', והמ"מ בפ"ו משבת ה"א, וכ"כ הריטב"א בשבת שם דמכולה סוגיא דהתם מוכח דאמירה לנכרי שבות אף כשאמר לו מער"ש. - **ג** בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ר"ב הוכיח כן ממה שאמרו בע"ז כ"ב א' דטול אתה חלקך בשבת ואני חלקי בחול אסור אם לא התנו מעיקרא לפי שנראה כמצוה לו לעשות בשבילו בשבת, כ"ש כשמצוה לו בהדיא, וכתב דכ"ה מוכח גם ממה שאסרו שם להשכיר מרחץ לנכרי, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד. - **ד** הריטב"א בסוגיין ובשבת י"ט א' הוכיח כן ממה שמצינו דאפי' בלא אמירה כלל שעושה הנכרי מעצמו לצורך ישראל אסור, ומבו' מדבריו דהא דאסור ליהנות ממלאכת הנכרי, הוא משום דחשיב שנעשית המלאכה באיסור, ויתבאר בעזה"י במקומו.

י' אלול פ"א

דף מס' 7

## אמירה לנכרי בשאר איסורים

ב"מ צ' א' - ה"מ בשבת דאיסור סקילה אבל חסימה דאיסור לאו לא, התוס' וש"ר כתבו דאף דגם ביו"ט וחוה"מ אסרו באמירה לנכרי, והתוס' הביאו מסוגיית הגמ' במו"ק י"ב א' דאמירה לנכרי אסורה אף בחוה"מ, והרמב"ן וש"ר הביאו ממתניתין דביצה ל"ו ב' דכל שהוא משום שבות בשבת חייבין עליו ביו"ט,[[177]](#footnote-178) ומסוגיית הגמ' שם כ"ד ב' בנכרי שהביא דורון, היינו משום דיו"ט ושבת חדא מילתא היא וגזרו יו"ט אטו שבת, והרשב"א הוסיף לפרש דאף חוה"מ יו"ט הוא, וע"כ גזרו בו אטו שבת, וכ"כ המהרש"א בשם מ"י דחוה"מ מעין יו"ט הוא, ועד"ז כתב בתשו' הרי"ד סימן מ"ה דהוא משום דהוקשו כל המועדות לשבת, ואסרו בכולם משום איסור סקילה דשבת,[[178]](#footnote-179) ועמש"כ בזה המהרש"א בשם מ"י, ומש"כ הראבי"ה בסימן תתקמ"ז.

והאו"ז בסימן פ"ה אות כ"ה הק' דמ"ט לא פשיט מהא דאמירה לנכרי בשבת אסורה אף באיסור דרבנן, וכ"ש בחסימה דאסורה מדאורייתא, וכתב דשאני לענין שבת דשייך בו איסור סקילה במלאכה האסורה מדאורייתא, וע"כ החמירו אף באיסור דרבנן דידי', ומשא"כ בחסימה וכיו"ב דלי"ב אלא לאו גרידא ואינו יכול לבא לידי איסור סקילה.

\*הרא"ש כתב בשם הראב"ד דכיון דלא איפשיטא האיבעיא אזלינן לקולא, ונתבאר להלן, ואע"ג דמסקינן במטיל מום בקדשים דע"י נכרי נמי אסור ואפי' בזה"ז דאין אסור אלא מדרבנן, כמו שאמרו בבכורות ל"ה א', התם משום חומרא דקדשים הוא ולא גמרינן מיני', ובחי' הגרע"א בבכורות ל"ו א' תמה בזה, דמ"ט לא העמיד הרא"ש לקו' זו על עיקר הא דמיבע"ל אם אסרו אמירה לנכרי באיסור לאו, דמ"ט לא פשיט ממתניתין דבכורות דמטיל מום ע"י נכרי אסור, ועמש"כ בזה האחיעזר בח"ב סימן ל"ג סק"א.

## בטעם הא דלא אסרו בזה משום דיש שליחות לנכרי לחומרא

בתשו' פנ"י ח"א יו"ד סו"ס ג' הק' לדעת הסוברים לעיל ע"א ב' דיש שליחות לנכרי לחומרא, דא"כ מאי מיבע"ל אם אסרו לומר לנכרי חסום פרתי ודוש בה, הרי יש לאסור בזה משום שליחות, ואף דאין שלד"ע, הרי לחד לישנא לעיל י' ב' כל דהשליח דלאו בר חיובא יש שלד"ע, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבית מאיר באהע"ז סימן ה' ס"ד כתב דלא אמרו דיש שליחות לנכרי לחומרא, אלא לענין רבית דחמיר, או לענין שבת דאיסור סקילה, אך באיסור חסימה פשיט"ל דלא החמירו דיש שליחות לנכרי, ולא מיבע"ל אלא אם יש בזה לאיסור אמירה. - **ב** הישועו"י באהע"ז סימן ה' סק"ה כתב בשם כמה מקמאי דכל הא דיש שליחות לנכרי לחומרא, הוא ברבית ומשום הערמה דכל אחד יהא תולה מעותיו בנכרי, אך בעלמא אין שליחות לנכרי אף לחומרא, ועד"ז כתב החת"ס בשבת ק"נ א'. - **ג** הישועו"י שם כתב די"ל דמה"ט הוא שפירש"י דמיבע"ל כשאומר לו חסום פרתי ודוש בה דישה שלך, דבכה"ג אין לאסור משום שליחות, כיון שעושה כן הנכרי לצורך עצמו, וכ"כ העצי ארזים שם סוסקנ"ג, ובתשו' חת"ס חו"מ סימן קפ"ה. - **ד** הנתיה"מ בסימן שמ"ח סק"ד כתב דכל הא דיש לחייב כששלח שליח שאינו בר חיובא, הוא רק כשנעשית העבירה עי"ז, ככהן שאמר לישראל קדש לי אשה גרושה שע"י השליחות נתקדשה הגרושה לכהן, וכן באקפי לי גדול שנעשה ישראל מוקף על ידו, וכתב דמה"ט במלאכת שבת אין לאסור משום שליחות, כיון שהנכרי מותר לבשל בשבת ולא נעשית עבירה כלל, ולפ"ז יש מקום לומר דגם בחסימה אין האיסור אלא כשהישראל חוסם, אך כל שהנכרי חוסם חשיב דלא נעשה האיסור כלל, ול"ד להקפה דעיקר האיסור הוא במה שנעשה הניקף מוקף.[[179]](#footnote-180)

## הכרעת ההלכה בדין אמירה לנכרי בשאר איסורים

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין אמירה לנכרי בשאר איסורים, **א** הרא"ש בסימן ו' כתב דאיפשיט דאסרו אמירה לנכרי אף בשאר איסורים מההיא דאבוה דשמואל דהני תורי דגנבי ארמאי וכו', ושנויא דרב פפא דמוקי לה כר' חידקא ליתא, דהרי אביי ורבא וכו' אית להו דאבוה דשמואל, אף דלית הלכתא כר' חידקא, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות, וכתב כן בשם הר"ח והרי"ד בפסקיו, וכ"כ המ"מ בפי"ג משכירות ה"ג בדעת הרמב"ם שם. - **ב** הבעה"מ כתב דלא איפשיטא האיבעיא ולחומרא נקטינן, וכ"כ הראב"ד בפ"א מכלאים ה"ג, והיראים בסימן ער"ד וסימן שצ"ה, ותוס' הר"י מפאריש ותוס' הר"י מברינא בע"ז מ"ג ב', והסמ"ג לאוין קפ"ה,[[180]](#footnote-181) והראבי"ה בסימן תתקמ"ז,[[181]](#footnote-182) והר"ן בשבת קל"ט א'.[[182]](#footnote-183) - **ג** הרא"ש בסימן ו' כתב בשם הראב"ד דהבעיא לא איפשיטא והו"ל ספיקא דרבנן ולקולא,[[183]](#footnote-184) וכ"כ האו"ז בסימן רפ"ד דקי"ל דשרי אמירה לנכרי בחסימה, וכתב כן בשם הר"ח, וכ"כ מבו' בד' השאילתות בשאילתא ק"ה, וזהו שכתב דהא דאסור לומר לנכרי לסרס, הוא משום דב"נ מצווין על הסירוס.

\*בר"ה כ"ד ב' ובע"ז מ"ג ב' אמרו בהא דתנן דדמות צורות הי' לר"ג וכו' דאף דאסור לעשותן משום לא תעשו אתי, אחרים עשו לו, והתוס' בר"ה ובע"ז שם הק' דהרי אמירה לנכרי שבות אף בשאר איסורים, וכתבו דהתם לא גזור משום מצוה, וכ"כ הרשב"א והר"ן בר"ה שם, וכ"כ הריטב"א שם בפי' בתרא, - אך בפי' קמא כתב דעשו לו אחרים שלא במצותו, וכ"כ הריטב"א בע"ז שם דכן העיקר, וכ"כ התוס' ר"י מפאריש ותוס' הרא"ש והנימו"י בע"ז שם.[[184]](#footnote-185)

ובעיקר מש"כ התוס' דלא גזור משום מצוה, צ"ע, דמ"ש מאמירה לנכרי בשבת דאסורה אף במקום מצוה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וצ"ל דהרי חזינן דמיבע"ל אם גזרו אמירה לנכרי באיסור לאו, וע"כ אף אם גזרו בזה, מ"מ במקום מצוה לא גזור, ועמש"נ בזה בדף מס' 9.

## אמירה לנכרי באיסור דרבנן

הרוקח בסימן ש"י כתב דמותר לומר לנכרי לעשות מלאכה בת"ב אף במקום שנהגו שלא לעשות ובערב פסח, דלא אמרו אמירה לנכרי שבות אלא בשבת ויו"ט וחוה"מ, וכ"כ הריא"ז בפסחים פ"ד ה"א דין ג' דמותר לעשות מלאכה בערב פסח ע"י נכרי, דלא נאסר לעשות ע"י נכרי אלא בחוה"מ, - אך המרדכי בפסחים בסימן תר"ז כתב דאסור לעשות מלאכה בערב פסח אף ע"י נכרי כמו בחוה"מ, וכ"כ האגודה בפ' מקום שנהגו בשם הראב"ד, - והשו"ע בסימן תס"ח ס"א הביא לב' הדעות, והרמ"א כתב דהמנהג להתיר.

והפר"ח שם כתב בדעת המתירים, דאף אם קי"ל דאמירה לנכרי אסורה אף באיסור לאו, היינו רק באיסור דאורייתא, אך באיסור דרבנן לא אסרו אמירה לנכרי, והגר"א שם הוסיף לפרש, דאף דבשבת אסורה אמירה אף באיסור דרבנן, היינו משום דעיקרו מדאורייתא, אך באיסורים שעיקרם מדרבנן לא אסרו אמירה לנכרי,[[185]](#footnote-186) וכן האריך בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ס"ב, וכ"כ האחיעזר בח"ב סימן ל"ג סוסק"א.[[186]](#footnote-187)

והגר"א שם כתב דגם האוסרים עשיית מלאכה בער"פ ע"י נכרי, מודו דלא נאסר אמירה לנכרי באיסורים שעיקרם מדרבנן, אלא דס"ל דער"פ הוא בכלל מועד, והוי כחוה"מ שגזרו בו אטו שבת, או משום דבכל איסור מלאכה גזרו אטו שבת.[[187]](#footnote-188)

הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ז סק"ד צידד דאף לא נאסרה אמירה לנכרי באיסור עשה, ולא אסרו אלא באיסור לאו, וכ"כ במש"ז בסימן תס"ח סק"ב, וכתב דמה"ט הותר לעשות מלאכה ע"י נכרי בערב פסח, אף בזמן המקדש דהי' האיסור בזה מדאורייתא, - אך בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ס"ב ד"ה שוב האיר נקט בפשיטות דבזמן המקדש הי' אסור לעשות מלאכה בער"פ ע"י נכרי, ורק בזה"ז דאין האיסור אלא מדרבנן לא אסרו בזה.

## אמירה לנכרי בשביעית

התוס' בד"ה אבל עמדו בהא דאמירה לנכרי אסורה בשביעית, והובא בפסקי תוס' בסימן ש"י, - אך המהרש"ל כתב דט"ס הוא דלא נמצא במסכת מו"ק איסור אמירה לנכרי בשביעית, אך ודאי דה"ז אסור מדינא, אף אלמלי איסור אמירה לנכרי בשבת, משום דבשביעית תלה השי"ת הקדושה בארץ דכתיב שבת שבתון יהי' לארץ,[[188]](#footnote-189) - וכ"כ הפנים יפות בפר' משפטים כ"ג י"ב דאף דבשבת אין אמירה לנכרי אסורה אלא מדרבנן, מ"מ בשביעית דהזהיר הכתוב על שביתת הארץ, אפי' ע"י נכרי אסור, - וכ"כ המנ"ח במצוה קי"ב סק"ב ומצוה שכ"ו סק"א דכמו שאדם מוזהר על שביתת בהמתו בשבת, ולב"ש אף על שביתת כליו, ה"נ הוא מוזהר על שביתת שדהו בשביעית, ואסור שתיעשה בה מלאכה אף ע"י נכרי.

## אמירה לנכרי אם הויא כגרמא

**ת"ש וכו' הני תורי דגנבין ארמאי ומנגחין יתהון וכו',** האחיעזר בח"ב סימן ל"ג סק"א כתב להוכיח מזה דאמירה לנכרי לא חשיבא כגרמא, דהרי בסירוס גם גרמא אסור, דמה"ט אסור לשתות כוס של עיקרין, ואפ"ה לא אסרו בסירוס ע"י נכרי אלא משום איסור אמירה,[[189]](#footnote-190) - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ס"ד הביא להוכיח כן ממש"כ הרא"ש בסימן ו' דהא דאסור להטיל מום ע"י נכרי, הוא מכח איסורא דאמירה לנכרי מדרבנן, והרי דאף דמטיל מום בגרמא אסור מדאורייתא, מ"מ אמירה לנכרי אינה אסורה אלא מדרבנן, - וכן האריך בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ס"ב מד"ה ומ"ש מכ"ת דדאין לאסור באמירה לנכרי משום גרמא, עיי"ש.[[190]](#footnote-191)

והגרע"א שם עמד בזה דלענין שבת מצינו דאף בדליקה לא התירו רק לומר כל המכבה אינו מפסיד, אך אמירה לנכרי בהדיא אסורה, ומ"מ גרם כיבוי שרי, והרי דגרמא קיילא מאמירה לנכרי, וכ"ה משמעות מתניתין בבכורות ל"ה א' דאף דכבר תני דאסור להטיל מום ע"י נכרי, מ"מ הוצרך לרבויי דאף גרמא אסור, והרי דגרמא קייל מאמירה לנכרי.

אך בד' הבית אפרים שם ובד"ה אמנם אף לפי מבו' דהיינו דב' ענינים הם, דמחד גיסא גרמא חמיר דה"ז נעשה מכח עשייתו ומשא"כ באמירה לנכרי, אך מאידך גיסא אמירה לנכרי חמיר דיש לאסור בזה מגזירה דאתי לאיחלופי בישראל, וע"כ אף דבבכור נאסר גרמא מדאורייתא, מ"מ אמירה לנכרי אינה אסורה אלא מדרבנן, ומאידך אף דאמירה לנכרי אסורה מדרבנן מגזירה דילמא אתי לאיחלופי בישראל, מ"מ גרמא אינה אסורה, ועד"ז הוא לדעת הסוברים דאיסור אמירה לנכרי הוא משום שליחות.

י"ד אלול פ"א

דף מס' 8

## איסור הערמה

ב"מ צ' ב' - **הערמה אתעבד בהו וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הריטב"א כתב בדעת רש"י דהיינו דהיו הבעלים מעלימין עיניהם מן הנכרים שגונבין אותם ומסרסין אותם, משום דהוה ניח"ל במאי דעבדי. - **ב** הרא"ש בפ' כל כתבי סימן י"ב כתב דאף דנכרי המלקט ומאכיל בהמת ישראל אין ישראל זקוק לומר לו אל תלקט דנכרי אדעתא דנפשי' קעביד, היינו לפי שעה, אבל אם מערים ישראל בכך ורגיל לעשות דבריו בהערמה ע"י נכרי אסור, וכ"כ הריטב"א שם, ורי"ו בנתיב י"ב חי"ב, והטוש"ע בסימן שכ"ה סי"ג, ומבו' דכל שהוא רגיל בכך חשבינן לה כהערמה, ועמש"כ בזה העולת שבת בסימן שכ"ה סקל"ט, והשלחן עצי שטים בכללי המלאכות סי"ט סקי"ז. - **ג** האו"ז בסימן רפ"ו כתב בשם פי' ר"ח דהיינו דהבעלים אמרו לנכרים דהסירוס אסור עלינו, הראו עצמכם כאילו אתם גונבים שוורים שלנו וסרסו אותם, ואח"כ נבוא אנו ונכירם אצלכם ונקחם וישארו סריסים אצלינו, ועד"ז כתב החינוך במצוה רצ"א דהיינו כגון שאמר הישראל דברים בפני הנכרי שמראין חפצו בכך, ועד"ז כתב המאירי דהיינו שלקחה ברשות ישראל ועשה עצמו כמסתיר פנים. - **ד** השאילתות בשאילתא ק"ה כתב דהיינו כגון דתלן זוזא דכי חזו לי' נכרים שקלין לי' ואזלי קא מסרסי לי', ונתחדש בזה, דאף דלא אמר הישראל לנכרי כלום, וגם אין הנכרי עושה ע"ד הישראל, מ"מ כיון דגרם הישראל שיעשה כן הנכרי, יש בזה לאיסור אמירה לנכרי, (וצ"ע אם מודו לזה ש"ר).

הפסקי רי"ד כתב דהא דאסרינן בכה"ג, הוא משום דדמי להא דתנן בשבת קכ"ב א' דנכרי שהדליק נר משתמש לאורו ישראל ואם בשביל ישראל אסור, וה"נ הכא אסור הישראל ליהנות כיון שעשה הנכרי לצרכו,[[191]](#footnote-192) - אך ממש"כ הרא"ש ודעימי' לאסור בנכרי המלקט ומאכיל בהמת ישראל במערים, וכ"כ הרשב"א בשבת שם, מבו' דמה שאסרו בהערמה, אי"ז משום האיסור ליהנות ממעשה הנכרי אף כשעשה מעצמו, אלא הוא משום דבכה"ג אף עשיית הנכרי עצמה אסורה, וע"כ הוא דצריך למחות בו, אף דהתם לא חשיב כנהנה ממעשה הנכרי, ועמד ע"ז התהל"ד בסימן שכ"ה סקל"ו.

הרי"ו בנתיב י"ב חי"ב כתב דישראל שאמר לנכרי לעשות מלאכה בשבת ועבר משום שבות אסורה לו אותה מלאכה לעולם ומשום קנסא, וכ"כ הב"י בסימן שכ"ה והמנחת כהן בשער א' פ"ז בדעת הטור שם, ולמד לזה מהא דהכא אסרו על הבעלים להשתמש בבהמתו לחרישה לעולם.[[192]](#footnote-193)

אך הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ח כתב דאף אם אמר הישראל לנכרי לעשות לו מלאכה זו בשבת, מותר לו ליהנות ממנה לערב אחר שימתין בכדי שתעשה, והב"י בסימן ש"ז ס"כ כתב דהכי נקטינן, וכ"כ השו"ע שם, וכ"ה מבו' בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין, ועיי"ש שכתב דהא דהכא אסרינן לעולם, הוא משום דכל הא דשרי אחר כדי שיעשו, הוא משום דעי"ז אין כאן הנאת מלאכת האיסור, אך הכא ליכא לה"ט, שהרי אין ביד הישראל לסרס, ול"מ מידי מה שממתין, וע"כ ה"ז אסור לעולם, וכ"כ המג"א בסימן שכ"ה סוסקל"ב, וכ"כ הקרית מלך רב בפ"ג משבת ה"ט בשם אביו המחנ"א.

## אם מותר ליהנות ממעשה הנכרי כשעשה מעצמו לצורך ישראל

**מר זוטרא וכו',** התוס' כתבו דהא דמחלפי אהדדי, אף דשלא מדעתן היו מסרסין, דודאי לא היו מערימין, הוא משום דשמא לא יאמינו העולם שהי' שלא מדעתם, או משום שלא יאמרו אחרים לנכרי לעשות כן ויאמרו שלא מדעתינו הוא,[[193]](#footnote-194) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפט"ז מאיסו"ב הי"ג, והשו"ע באהע"ז סימן ה' סי"ד דאם סירס הנכרי מעצמו שרי, ורק אם אם הערים הישראל אסור, וכ"כ האו"ז בסימן רפ"ו דכל שידענו שלא אמרו הבעלים לנכרי כלום אלא הנכרי מעצמו גנב וסירסו ואח"כ החזירו לבעלים, לא קנסינן לי' כלל למכור, אף שנתכוין הנכרי להנאת ישראל מכירו, והביאו ההג"א בסימן ו', וכ"ה מבו' בד' המאירי, ובד' החינוך במצוה רצ"א.

אך הרא"ש בסימן ו' כתב דאע"ג דהני חסידי לא עבדו הערמה והנכרים עשו מעצמן, אפ"ה כיון שכוונת הנכרי לטובת ישראל אסור,[[194]](#footnote-195) וכ"כ תלמיד הרשב"א דכ"ה דבשבת ויו"ט אם עשה הנכרי מלאכה לצרכו של ישראל אסור ישראל ליהנות ממנה בכדי שיעשו, ע"כ הוא דהכא אסור הישראל ליהנות מהשור שסירסו הנכרי,[[195]](#footnote-196) דהכא לא שייך להמתין כדי שיעשו, וכ"כ רי"ו בנתיב כ' סוף ח"א, וכ"כ הטור והרמ"א באהע"ז שם דאף אם לא הערים הישראל והנכרי מכירו ומכוין לטובת הישראל אסור.

בטעמא דהרמב"ם ודעימי' דאם סירס הנכרי מעצמו שרי, אף שעשה כן לצורך הישראל, ול"ד לנכרי שהדליק את הנר בשבת בשביל ישראל דאסור, כתב המחנ"א בהגה' הטור באהע"ז שם דהוא משום דשאני התם דאם אתה אוסרו לי"ב קנסא, ומשא"כ הכא דאם אתה אוסרו הרי אתה קונסו דצריך למוכרו.

אך מד' האו"ז שכתב ללמוד לזה מהא דבבכור לא אסרו כשהטיל הנכרי מום מדעתו, אף דהתם אין האיסור אלא שלא ישחט על אותו מום, וליכא להבעלים פסידא בכך, מבו' דהוא משום דלא אסרו ליהנות ממעשה הנכרי אלא בשבת, אך בשאר איסורים אף דאסור לומר לנכרי, מ"מ לא אסרו ליהנות ממעשה הנכרי, ורק כשאמר לו הישראל לעשות או שהערים בכך הוא דקנסוהו שלא יהנה.[[196]](#footnote-197)

לדעת הרא"ש ודעימי' דהא דאסרו הכא הוא משום האיסור ליהנות ממעשה הנכרי, צ"ע דמ"ט לא אסרו אלא על הבעלים, ומ"ש מנכרי שעשה מלאכה בשביל ישראל דלדעת רוב קמאי ה"ז אסור לכל ישראל, וכ"כ הרא"ש גופי' בפ' כל כתבי סימן ט"ז, - והתהל"ד בסימן שכ"ה סקי"ח כתב דצ"ל דבאיסור שבת החמירו טפי לאסור לכל ישראל.[[197]](#footnote-198)

**מחלפי אהדדי,** הכנה"ג בהגה"ט בסימן שכ"ה אות ט' כתב בדין נכרי שעשה מלאכה בשביל ישראל, דלמש"כ שם דה"ז אסור לאותו ישראל לעולם, הרי דאם הביא לצורך ראובן ולצורך שמעון, אסורין להחליף זע"ז, דאם נתיר להם לעשות כן אין אנו מרויחים כלום, דכיון דיש היתר בחליפין לא ימשכו ידיהם מלשלוח בעד הבשר להחליפה, והביאו המג"א שם סקט"ז.

והא"ר שם סקט"ו עמד בזה ממה שאמרו הכא דמחלפי אהדדי, - והתו"ש שם סק"כ כתב לישב למש"כ התוס' דהכא שלא מדעתם הי' אלא דמשום מראית העין החמירו להחליף, והשעה"צ שם סקל"ח ציין לדבריו, - אך התהל"ד שם סקי"ח עמד בזה, דאמנם לדעת התוס' י"ל כן, אך למש"כ הרא"ש ודעימי' דאף שעשה הנכרי מעצמו לטובת הישראל אסור, וכן פסק הרמ"א באהע"ז סימן ה' סי"ד, שפיר יש ללמוד מהכא דאף בכה"ג דאסור לאותו ישראל, מ"מ מותרין להחליף זע"ז.

## אמירה לנכרי בדבר שאינו מתכוין

למש"כ השאילתות דהיו הנכרים באין לגנוב את הדינר ועי"ז היתה הבהמה מסתרסת, מבו' דאף שלא נתכוין הנכרי כלל לסירוס, מ"מ יש בזה לאיסור אמירה לנכרי, ועמד ע"ז ההפלאה בס' נתיבות לשבת סימן ה' סק"ח,[[198]](#footnote-199) - וכ"ה מבו' ממש"כ הראבי"ה בסימן קצ"ז אות כ"ט דכל שיש גחלים לוחשות סביב הקדירה אסור לסלק את הקדירה מפני שמחתה ומבעיר את העליונות ומכבה את התחתונות, ואף אין לומר לנכרי לסלקה, והביאו ההגמ"ר בפ' במה טומנין סימן תנ"ו.

אך הראב"ן בסימן של"ח כתב בדין מטמין קדירה ברמץ, דאף אם כשנוטלה הוי פס"ר לכיבוי והבערת הגחלים, מ"מ מותר ליטלה ע"י עבדים נכרים אפי' לר' יהודה דס"ל דדשא"מ אסור, - וכ"כ ההגמי"י בפ"ו משבת ה"ט בשם ה"ר קורבי"ל דמותר לומר לנכרי להוציא החמין מן הגחלים, משום דאין אומרים לו לא לכבות ולא להבעיר ואיהו איסורא קעביד, - וכ"כ התרוה"ד בסימן ס"ו להתיר בשפחה המבערת אש בתנור כדי לחמם בית החורף, דשרי משום דהכל חולים הם אצל צינה, ועי"ז נרתחים החמין, כיון דעיקר כונתה בהבערה היא לחמם בית החורף, אף דהוא פס"ר לענין החמין.

בטעם ההיתר בזה כתב התרוה"ד שם דהוא משום דיש חילוק בשבות דרבנן בין מתכוין גמור לאינו מתכוין ופס"ר, ודימה ד"ז למש"כ בתשו' מהר"ם שהביא המרדכי בפ' הזורק סימן שע"ה דהא דשרי לשפוך מים בגזוזטרא, הוא משום דאינו מתכוין שיצא בחוץ, אף דהו"ל פס"ר, וזה כמש"כ התרוה"ד בסימן ס"ד להתיר פס"ר באיסור דרבנן, ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ בעניני דשא"מ דף מס' 3 בסופו.[[199]](#footnote-200)

אך מד' הראב"ן שכתב דשרי כה"ג אפי' לר' יהודה, מבו' דלא אתי עלה מכח ה"ט, שהרי בפשוטו הא דלר' יהודה דשא"מ אסור הוא אף באיסורים דרבנן, (ונתבאר במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 1), וכ"ה מבו' בד' ההגמי"י שם דלעולם חשיב דעושה הנכרי איסור, והא דשרי הוא משום דהו"ל כמו שעושה את האיסור מדעתו, כיון שאין אומרים לו לא להבעיר ולא לכבות, - וכ"כ הגר"ז בסימן רנ"ג ס"י דטעם ההיתר בזה הוא משום דעיקר איסור אמירה לנכרי הוא דאסור לנו לשלחו לעשות איסור, וע"כ כל שהאיסור נעשה מאליו בלא מתכוין, והישראל אינו אומר לו כלל לעשותו אלא שולחו לעשות דבר המותר, אף שמאליו נעשה האיסור, הרי לא נעשה בשליחות הישראל, שהישראל לא ציוהו על כך, ועד"ז כתב בהגה' אמרי ברוך על הט"ז שם סקי"ח דכיון דעיקר האיסור הוא משום אמירת הישראל או משום שהנכרי הוא שלוחו, ע"כ לא נאסר אלא מה שחל שם שליחות או האמירה של הישראל, וע"כ בכה"ג דאין הנכרי שליח אלא לההסקה המותרת, ליכא איסורא במה דעי"ז מתחמם התבשיל, ועד"ז כתב הישועות יעקב שם סקי"ד, ועמש"כ בזה השערי חיים בגיטין סימן כ"ד.[[200]](#footnote-201)

הרמ"א בסימן רנ"ג ס"ה הביא לדינא לד' התרוה"ד, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן של"ז ס"ב,[[201]](#footnote-202) וכ"כ המג"א בסימן רנ"ג סקי"ח וסקמ"א ובסימן רנ"ט סקי"א וסקי"ב ובסימן רע"ו סוסק"י ובסימן רע"ז סק"ז, והגר"ז בסימן רנ"ג ס"י וסכ"ח[[202]](#footnote-203) ובסימן רנ"ט ס"ז ובסימן רע"ז ס"ז ובסימן של"א סי"ב ובסימן של"ז ס"ב, והמ"ב בסימן רנ"ג סקצ"ט ובסימן רנ"ט סקכ"א ובסימן של"ז סק"י.

אך הגר"א בסימן רנ"ג ס"ה נחלק ע"ד התרוה"ד וכתב לאסור אמירה לנכרי בפס"ר דניח"ל דה"ז אסור מדאורייתא, ועיי"ש שצידד דיש לאסור אף בפס"ר דלא ניח"ל, דאף דאי"ז אסור אלא מדרבנן, הרי איסור אמירה לנכרי הוא גם באיסור דרבנן.

והמ"ב בסימן רנ"ג סקנ"א הביא הפלוגתא בזה, ולא התיר בזה אלא לצורך שבת, ובשעה"צ שם סקנ"א כתב דהוא משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל דאינו אסור אלא מדרבנן, ומבו' דבפס"ר דניח"ל לא פסיקא לי' להתיר אף לצורך שבת,[[203]](#footnote-204) (וזה דלא כמש"כ המ"ב שם סקצ"ט להתיר, וצ"ע), וכ"ה מבו' ממש"כ בסימן רע"ו סק"ל דנכון להחמיר שלא לומר לנכרי לילך עם הנר במרוצה, כיון דא"א שלא יתקרב עי"ז השמן להפתילה או יתרחק ויש בזה משום מכבה ומבעיר, ולא התיר משום דאמירה לנכרי בפס"ר שריא, כמש"כ המג"א שם סוסק"י.

הט"ז בסימן רנ"ג סקי"ח תמה ע"ד התרוה"ד, דאף דבכה"ג עיקר כונתה הוא לחימום בית החורף, מ"מ הרי כונתה גם על התבשיל, וכמש"כ כן התרוה"ד שם, וא"כ ל"ה כלל בכלל דבר שאינו מתכוין, והאבנ"ז בסימן ר"נ סק"ה הוכיח כן דאף היכא דעיקר כונתו היא לדבר אחר, מ"מ כל שכונתו גם לדבר זה חשיב כמתכוין, ובמ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 1 נתבאר להוכיח כן עוד, ועיי"ש בסקי"ג שכתב בדעת התרוה"ד, דאף דודאי דכה"ג חשיב כמתכוין, מ"מ בשבות דאמירה לנכרי דשרי אף בפס"ר, ה"נ שרי אף כשאין עיקר כונתו לכך,[[204]](#footnote-205) ועיי"ש שכתב דהוא משום דפס"ר חשיב יותר כמתכוין מהיכא דעיקר כונתו לדבר אחר ומתכוין גם לזה, ואם בשבות דרבנן שרי בפס"ר, כ"ש דשרי בכה"ג דאין עיקר כונתו לכך.

אך בהגה' אמרי ברוך על הט"ז שם כתב דעיקר מה שהתיר התרוה"ד בזה הוא משום דשליחות ואמירת הישראל היא רק להסקה, וליכא תועלת לישראל ממה שמחשבתה היא גם על התבשיל,[[205]](#footnote-206) ומה שהוצרך התרוה"ד לפרש דעיקר כונתה הוא לחימום בית החורף, הוא משום דאם היתה עיקר כונתה לחימום התבשיל הו"ל כנכרי שעשה מלאכה בשביל ישראל שאסור ליהנות ממנה, כיון דאלמלי התבשיל לא היתה מסקת, ורק משום דעיקר כונתה הוא לחימום בית החורף, ואף אלמלי התבשיל היתה מסקת התנור, שוב לית לן בה במה שמחשבתה שיועיל ההיסק גם על התבשיל.[[206]](#footnote-207)

הגר"ז בסימן של"א סי"ב כתב להתיר ליתן סדין במים ע"י נכרי, אף דשרייתו זהו כיבוסו, משום דאין הנכרי מתכוין לכיבוס אלא דפס"ר הוא, - אך בד' הפמ"ג באש"א שם סק"ט והמ"ב שם סקל"ג מבו' דלא התירו מכח זה, ולכאו' טעמם הוא משום דס"ל דמעשה השרי' עצמו אסור משום דהוא מכלל צרכי הכיבוס, וכיון דהוא מתכוין למעשה זה, יש בזה לאיסור אמירה לנכרי, וצ"ל דאף דבעלמא כה"ג הוי כדבר שאינו מתכוין, וכמו שמצינו בכ"ד, (ונתבאר במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 1), מ"מ באמירה לנכרי לא התירו בכה"ג, וצ"ע.

י"ד אלול פ"א

דף מס' 9

**עירובין ס"ז ב' - ההוא ינוקא דאישתפוך חמימי',** בפירש"י כתב דנשפכו קודם המילה, וכ"כ התוס',[[207]](#footnote-208) - והבעה"מ בשבת קל"ד א' כתב דאיירי אף כשנשפכו החמים הנצרכים לרחיצתו אחר המילה,[[208]](#footnote-209) ול"ד להא דמכשירין דלאחר שחיטת הפסח דוחין את השבת, דהתם הוא משום דא"א לעשותם מער"ש, וכ"כ הרשב"א שם דאף דאם ימולו אותו יהא מותר לחמם משום פיקו"נ, מ"מ אסור למולו ולהכניס עצמו לידי דחיית שבת, וכ"כ התורי"ד לקמן בסוגיין.

והתורי"ד שם הוסיף דאף אין מלין אותו ע"מ לחמם לו אח"כ מים ע"י נכרי, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בשבת קל"ד ב', והוא מוכרח כן בסוגיין, דאם איירי כשנשפכו המים הנצרכין לרחיצתו אחר המילה, הרי דע"ז פריך אביי דהיאך הותר איסור שבות דאמירה לנכרי, (וע"ז משני דהוא משום דלי"ב מעשה), והרי דאף דהו"ל כאמירה לצורך חולה, מ"מ אם לא התירו שבות לצורך מילה, אסור להכניס עצמו לכך, ונתחדש בזה, דאף דהותר אמירה לנכרי אף לצורך חולה שאין בו סכנה, ול"ב בזה להתירא דפיקו"נ, מ"מ אסור להביא עצמו לידי כך, ואף דוחין מילה משום זה,[[209]](#footnote-210) ולפ"ז ודאי דלא הותר אמירה לנכרי לצורך חולה כשאפשר להמתין למוצ"ש, (וכמש"כ כן המג"א בסימן שכ"ח סקי"א בשם הרד"ך), ולכאו' ה"נ כשיש בידו לעשות בער"ש ולא לעשות ע"י נכרי בשבת יש לעשות כן.

## אמירה לנכרי לצורך מצוה

**ניתו לי' חמימא מגו ביתאי,** בפירש"י כתב דהתינוק הי' בבית אחר באותה חצר, והיו צריכין להביא החמים מבית לבית, והריטב"א הביא בשם התוס' שהק' דא"כ למ"ל למידחי אמירה לנכרי שבות, יבטל רשותו, וכן עמדו בזה התוס' לעיל ס"ד א' (סוד"ה א"כ ביטלת), - ומבו' מדבריהם, דאף שהתירו אמירה לנכרי באיסור דרבנן לצורך מצוה, היינו רק כשאין תקנה בע"א, אך כל שיש לו תקנה בע"א אף ע"י שיבטל רשותו לא הותר.[[210]](#footnote-211)

ומצינו כן גם בד' הפסקי רי"ד לקמן בסוגיין בהא דאמר רבא פנו לי מאני וכו', דאף דשרי להביא ע"י נכרי בחצר שאינה מעורבת, מ"מ הוה מיהדר למיעבד בהתירא כדי שלא נדחה שום שבות,[[211]](#footnote-212) - וכ"כ הראבי"ה בסימן קצ"ז, דאף אם הותר אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מצוה, מ"מ כל שיכול להכין דברים אחרים מערב שבת אין להקל.[[212]](#footnote-213)

וגדולה מזו מצינו בד' המג"א בסימן תרנ"ה, דלא הותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן לצורך מצוה דאחר כשפשע, דאין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חבירך, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ה, והרי דאי"ז היתר גמור שלא אסרו חכמים אמירה לנכרי בכה"ג, וחשבינן לה כחטא.

**א"ל ולא שני לך בין שבות דאית בי' מעשה לשבות דלי"ב מעשה וכו',** בביאור שנויא דגמ' מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפי' ר"ח כתב דהיינו דשאני שבות דאית בי' מעשה כגון הזאה, משבות דלית בי' מעשה כגון אמירה לנכרי, ול"ג למה שאמרו הכא "דהא מר לא אמר לנכרי זיל אחים", וכ"כ השאילתות בשאילתא י' ושאילתא ל"ז,[[213]](#footnote-214) וכ"כ הבה"ג בהל' מילה,[[214]](#footnote-215) וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין בד"ה לשבות ובכ"ד שפירשו כן, וכ"כ בפי' ריו"נ בסוגיין.

הבה"ג שם כתב לפ"ז, דלצורך מילה הותר אמירה לנכרי אף באיסור דאורייתא, עיי"ש, וכ"כ בפי' ריו"נ ובפסקי רי"ד בסוגיין, והאריך בזה הרי"ד בס' המכריע סימן נ"ז ובתשו' סימן פ"ח, וכ"כ הבעה"ע בהל' מילה מט., וכ"כ היראים בתשובתו שבראבי"ה סימן שצ"א.

אך בד' התוס' בגיטין ח' ב' ד"ה אע"ג וב"ק פ' ב' ד"ה אומר מבו' דאף שפירשו לסוגיין כפי' ר"ח ודעימי', מ"מ כתבו דלא הותר אמירה לנכרי אלא באיסור דרבנן, והוכיחו כן ממה שאמר לקמן דניחים לי' אגב אימי', וכ"נ גם במכוון התוס' בסוגיין בד"ה לשבות דלי"ב מעשה.[[215]](#footnote-216)

התוס' הרא"ש והתור"פ בסוגיין כתבו דהא דהותר אמירה לנכרי לצורך מצוה, אף לדעת הבה"ג דהותר אף באיסור דאורייתא, הוא רק לצורך מצות מילה דהיא עצמה דוחה שבת, וכ"כ הרשב"א בגיטין ח' ב', - אך הבעה"ע והרי"ד שם כתבו דהא דהותר אמירה לנכרי לצורך מצוה, אי"ז היתר מסוים במילה, משום דיש בה כרת, וגם היא עצמה דוחה שבת, אלא ה"ה דהותר אמירה לנכרי לצורך שאר מצוה, והוכיחו כן ממה שאמרו בגיטין ח' ב' בלוקח בית בא"י או בסוריא דכותבין עליו אונו ואפי' בשבת,[[216]](#footnote-217) וכן האריך היראים בתשובתו שם, והבעה"ע שם כתב לפ"ז, דמותר להדליק נר בשבת ע"י נכרי לצורך סעודת שבת, והביאו הרמ"א בסימן רע"ו ס"ב, (וכתב דרוב הפוסקים חולקים ע"ז).[[217]](#footnote-218)

בטעם הא דהקילו בשבות דאמירה לנכרי מבשאר שבותין, לדעת הבה"ג דהותר אף אמירה לנכרי באיסור דאורייתא, משמע בלישנא דגמ' דהוא משום דאמירה לנכרי הוי שבות שאין בו מעשה וקייל משאר שבותין שיש בהן מעשה, - אך בפי' ריו"נ כתב לפרש דאי"ז חומרא בעלמא בשבות שיש בו מעשה, אלא היינו משום דבשבות שיש בו מעשה אפשר שיבא בו לידי איסור דאורייתא, ומשא"כ בשבות שאין בו מעשה דליכא למיתי לידי איסור דאורייתא, ועמש"כ ע"ז בתשו' כת"ס או"ח סימן מ"ט ד"ה שיטת בה"ג, - ועיי"ש בד"ה ולולי דבריו שכתב לפרש בזה בע"א, דהוא משום דבכל שבותים איכא מדרבנן עשה ול"ת, דעשאום כמלאכה דאורייתא, אך באמירה לנכרי דאסמכוה אקרא דלא יעשה ע"י אחרים, ליכא אלא ל"ת, והתירו לזה במקום מצוה, כיון דאף בדאורייתא עשה דוחה ל"ת, ואף דהכא ל"ה בעידנא, לא החמירו באיסור דבריהם כ"כ.

**ב** הרי"ף בס"פ ר"א דמילה גריס למה שאמרו דהא מר לא אמר לנכרי זיל אחים, ועיי"ש שפירש דהיינו דלא הותר לומר לנכרי לחמם מים, דהו"ל מלאכה דאורייתא, אלא הותר לומר לו להביא דרך רשות האסורה מדרבנן, משום דאין איסור זה אלא משום שבות, והרי"ף שם כתב דמה שאמרו שבות דאית בי' "מעשה", היינו שבות דאית בי' מלאכה, (ומעשה ומלאכה חדא מילתא הוא, דקרו אינשי למלאכה מעשה, כדאמרינן בין יום השביעי לששת ימי המעשה), וכן דעת הרמב"ם בפ"ב ממילה ה"ט ופ"ו משבת ה"ט, וכ"כ הרמב"ן בשבת ק"ל ב', והרא"ש שם פי"ט סימן ב' ובתשו' כלל כ"ו סימן ג'.

והרשב"א בסוגיין הק' ע"ז, דהרי עיקר הקו' דאביי היא דמ"ש מהזאה דלא הותרה במקום מצוה, וע"ז לא השיב כלום, ואם בא לומר דיש הפרש בין שבות לשבות דשבות במקום מצוה, הול"ל ולא שני לך בין שבות לשבות דשבות, וגם הבעה"ע שם והרי"ד בס' המכריע ובתשו' שם הק' ע"ד הרי"ף דאי"ז במשמעות לישנא דגמ', עיי"ש.

בביאור דעה זו נחלקו הראשונים, דבד' הרמב"ן בשבת ק"ל ב' והרשב"א שם ובסוגיין מבו' דהיינו דאמירה לנכרי באיסור שבות הוי שבות דשבות, והותר שבות דשבות במקום מצות מילה.

אך בל' הרי"ף שם משמע דהיינו דלא נאסרה אמירה לנכרי כלל באיסור דרבנן, וכ"נ בפי' הר"י מלוניל שם שפירש כן בדבריו, וכ"נ בפי' ר"ח בן שמואל בסוגיין, ולפ"ז מתישב לכאו' קו' הרשב"א בלישנא דגמ', והרי"ד בס' המכריע ובתשו' שם תמה ע"ז מכ"ד דאמירה לנכרי אסורה באיסור דרבנן,[[218]](#footnote-219) וי"ל בדעת הרי"ף, דהא דאמירה לנכרי "שבות", הוא רק באמירה לעשות מלאכה, אך אמירה באיסור דרבנן אינה "שבות", אלא היא אסורה משום ודבר דבר או מטעם אחר, וע"כ לא נאסרה אמירה זו במקום מצוה,[[219]](#footnote-220) (וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ט, דעיקר איסור אמירה לנכרי הוא באיסור דאורייתא, אך באיסור דרבנן ליכא לעיקר איסורא דאמירה לנכרי, ומ"מ בעינן שיהא קצת חולי וכו', עיי"ש).

הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ט כתב דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן, כשיש שם קצת חולי, או אם הוא צריך לדבר צורך הרבה, או מפני מצוה, וכ"כ הטור בסימן תקפ"ו בשם רבינו יונה דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן לצורך מצות תקיעת שופר, וכ"כ הריטב"א בגיטין ח' ב' בשם הרא"ה שהתירו שבות דשבות לצורך כל דבר מצוה, וכ"כ הריטב"א בר"ה ל"ב ב', - אך הרמב"ן בשבת ק"ל ב' כתב דלא הותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן במקום פסידא, וכתב עוד דגם לצורך שאר מצוות לא הותר, אלא לצורך מילה דהיא עצמה דוחה שבת, וכ"כ התוס' בגיטין ח' ב' ובב"ק פ' ב', והסמ"ג עשין כ"ח, והרא"ש בפ' מרובה סימן ט"ו, והריטב"א בגיטין ח' ב' כתב בשם תוס' שלא התירו אלא במצוה שזמנה עובר, ולא בשאר מצוות דאין זמנם עובר, וכ"כ הר"ן שם, - והטושו"ע בסימן ש"ז ס"ה הביאו לב' הדעות,[[220]](#footnote-221) ובד' השו"ע בסימן תקפ"ו סכ"א מבו' דקי"ל להתיר בזה, וכ"כ המ"ב בסימן ש"ז סקכ"ג.

**ג** הרשב"א בשבת ק"ל ב' כתב בשם רבינו יונה לפרש, דהא דמפליג בין שבות שיש בו מעשה לשבות שאין בו מעשה, היינו בין אמירה לנכרי בדבר שנתחדש בו מעשה בגופו של דבר, כגון עשיית כלי או אפי' ובישול וחימום מים וכיו"ב, מהבאה מרשות לרשות דלא נתחדש מעשה בגופן, ולא החמירו באמירה לנכרי במקום מצוה, אלא כשהוא מתקן ומחדש מידי בגוף הדבר, משום דהוי טפי עובדין דחול, אבל כשאין בו מעשה בגוף הדבר כגון הבאה מלבד מרשות לרשות, אינו נראה כעובדין דחול ולא החמירו באמירתו, והריטב"א בסוגיין כתב דלדעתו הותר אמירה לנכרי לצורך מצוה בדבר שאין בו מעשה בגוף הדבר אף באיסור דאורייתא.

**ד** הריא"ז בפירקין ה"ב דין ז' כתב דהא דהתירו להביא חמין ע"י נכרי, הוא משום דאיסור עירובי חצירות קל הוא והתירו אותו ע"י נכרי במקום מצוה, אבל שאר האיסורין לא התירו במקום מצוה אפי' ע"י נכרי, וכ"כ הריא"ז בשבת פכ"ג (ה"ד דין ה'), דאף דאיסורא דודבר דבר הותר במקום מצוה, לא הותר אלא הדיבור, אבל המעשה אסור אפי' ע"י נכרי, ומשמעות דבריו דרק איסור עירובי חצירות קייל והותר ע"י נכרי במקום מצוה, אך איסור הוצאה דרבנן לכרמלית, לא הותר, וצ"ע היאך זה מתישב בלישנא דגמ' דשבות שאין בו מעשה התירו, דמ"ט איסור עירובי חצירות חשיב כלי"ב מעשה, ושאר איסורים חשיבי כאית בהו מעשה.

## אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מצוה

**הרמ"א בסימן רע"ו ס"ב כתב דנהגו רבים להקל לצוות לנכרי להדליק נרות לצורך סעודה, וסמכו ע"ד הבעה"ע דהותר אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מצוה, וכתב דיש להחמיר במקום שאין צורך גדול, כיון דרוב הפוסקים חולקים ע"ז, והמ"ב שם סקכ"ד כתב דהשל"ה החמיר אף לצורך גדול.**

**והרמ"א בסימן של"ח ס"ב כתב דמותר לומר לנכרי לתקן הכלי שיר, משום כבוד חתן וכלה, והמג"א שם תמה ע"ז דהוי אמירה לנכרי באיסור דאורייתא, ולא הותר אף לצורך מצוה, וכתב דאפ"ה התיר הרמ"א לכבוד חתן וכלה, והפמ"ג שם כתב דהוא משום דהוי מצוה גדולה ביותר, וכ"כ המ"ב שם סק"ט, - אך הגר"א שם כתב דהא דשרי הוא כדעת בעה"ע דהותר אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מצוה, והמ"ב שם סק"ט כתב דלפ"ז הרי דלפ"מ דקי"ל כדעת רוב הפוסקים האוסרים, אף בכה"ג אסור.[[221]](#footnote-222)**

**והמג"א בסימן של"א סוסק"ה כתב דיש לסמוך ע"ד המתירים לצורך מילה כשא"א בע"א, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ב,[[222]](#footnote-223) - והמ"ב בסימן רע"ו סקכ"ה כתב דמותר לומר לנכרי לתקן את העירוב שנקרע בשבת כדי שלא יבואו רבים לידי מכשול, דכדאי הוא הבעה"ע לסמוך עליו במקום מצוה דרבים, וכ"כ בביאוה"ל בסימן שס"ב ס"ג,[[223]](#footnote-224) - והמ"ב בסימן ש"ו סקמ"ז כתב דאפשר דיש להקל לומר לנכרי לכתוב מכתב לצורך מצוה אם הוא צורך גדול.[[224]](#footnote-225)**

## אמירה לנכרי בשאר איסורים לצורך מצוה

התוס' בר"ה כ"ד ב' ובע"ז מ"ג ב' ב' כתבו בהא דעשו אחרים דמות צורות לר"ג, דאף דאמירה נכרי שבות אף בשאר איסורים, מ"מ התם לא גזור משום מצוה, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, וכ"כ הריטב"א שם בפי' בתרא, - אך הריטב"א שם בפי' קמא תירץ בע"א, וכ"כ הריטב"א ועוד מקמאי בע"ז שם, ונתבאר בדף מס' 7, והיינו משום דקי"ל דאמירה לנכרי באיסור דאורייתא אסורה אף במקום מצוה.

ובדעת התוס' ודעימייהו דהותר לומר לנכרי לעשות צורות האסורות במקום מצוה, אף דאמירה לנכרי באיסור דאורייתא אסורה אף במקום מצוה, צ"ל דהיינו משום דאמירה לנכרי בשאר איסורים אף באיסור דאורייתא קייל מאמירה לנכרי בשבת באיסור דרבנן, שהרי מיבע"ל אם אסרו חכמים אמירה לנכרי בשאר איסורים, אף דבשבת אסרו אמירה אף באיסורים דרבנן, וע"כ כ"ה דאמירה לנכרי בשבת באיסור דרבנן הותרה במקום מצוה, ה"נ אמירה לנכרי בשאר איסורים דאורייתא הותרה במקום מצוה,[[225]](#footnote-226) ועד"ז נתבאר לעיל בהערה בטעם הא דבנכרי שעשה לצורך ישראל בשאר איסורים לא אסרו אלא למי שנעשה בשבילו.

## אמירה לנכרי במשאצל"ג

הרמב"ן והר"ן בשבת ק"ל ב' הוכיחו דלא הותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן במקום פסידא, מהא דתנן בשבת קכ"א א' דנכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה, אף דהו"ל משאצל"ג, והר"ן תמה מזה ע"ד הרמב"ם דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן אף לשאר מצוות,[[226]](#footnote-227) - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המנחת כהן בשער א' פ"ב כתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דקי"ל כר"י דמשאצל"ג חייב עלי'. - **ב** המג"א בסימן ש"ז סק"ז כתב דשבות דמשאצל"ג חמיר טפי, ולא הותר אמירה לנכרי בזה, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז ד"ה אמנם. - **ג** המג"א בסימן של"ד סק"ל כתב דבדליקה דהוא בהול על ממונו חיישינן דאם יתירו לו לומר לנכרי לכבות יבא לכבות בעצמו, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ה, והמ"ב שם סקס"ח.

המג"א בר"ס ש"מ נקט בפשיטות דהותר אמירה לנכרי לעשות משאצל"ג במקום מצוה, וכ"כ הש"ך בנקוה"כ בסימן קצ"ח, והמ"ב בסימן ש"מ סק"ג, וכ"ה מבו' בד' השעה"צ בסימן ש"ב סקמ"ד, ולכאו' בע"כ שנקטו לעיקר דהא דלא התירו בדליקה הוא משום דהוא בהול, - אך בתשו' הגרע"א שם נקט בפשיטות דלא הותר אמירה לנכרי במשאצל"ג, והתהל"ד בסימן ש"מ סק"א תמה שלא הביא הגרע"א לד' הש"ך והמג"א שהתירו בזה.

אך באמת בכ"ד מבו' שלא התירו בזה, דכ"נ מד' השו"ע בסימן תמ"ד ס"ד והמ"ב שם סקי"ח ובסימן שכ"ה סקי"ב דלא הותרה הוצאת חמץ מביתו לרה"ר ע"י נכרי, - וכ"נ בד' המג"א בסימן שכ"ח סק"ג שלא התיר להוציא שן ע"י נכרי אלא כשחלה כל גופו, והגר"ז שם ס"ג כתב דיש להתיר אף בלא חלה כל גופו להסוברים דמשאצל"ג פטור עלי', משום דהוי כשבות דשבות, (אך י"ל דדעת המג"א דלא חשיב זה כמשאצל"ג, ועיי"ש בתהל"ד סק"ג), - וכ"נ ממש"כ המג"א בסימן שט"ז סקי"ז דצריך ליזהר שלא יצוה לנכרי ליטול דג מן החבית של מים אע"פ שירא שימות, ובמ"ב שם סקל"ג כתב דהטעם בזה הוא משום דלא מקילינן איסור דאורייתא ע"י נכרי במקום הפסד, והרי דאף דהוי זה משאצל"ג מ"מ לא שרינן לה ע"י נכרי במקום הפסד, אך הנשמ"א בכלל ל"א סק"א כתב להתיר משום דהוי כשבות דשבות, וצ"ע.

עוד כמה גווני שדנו אם הוי כאיסור דרבנן שהותר בו אמירה לנכרי לצורך מצוה

## אמירה לנכרי להביא מחוץ לתחום

הלבוש בסימן תקפ"ו סכ"ב כתב דמותר לומר לנכרי להביא שופר מחוץ לתחום, דהו"ל שבות דשבות דשרי במקום מצוה, והביאוהו המג"א שם סקכ"ד, והמ"ב שם סקפ"ז,[[227]](#footnote-228) וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תע"ז סק"א, והביאוה"ל בסימן תע"ה ס"ז, - אך הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ז סק"א כתב לדון דכיון דאיסור תחומין כיון דאסמכוה אקרא חמיר משאר שבותין ולא הותר לומר לנכרי לילך חוץ לתחום לצורך מצוה,[[228]](#footnote-229) וכתב דסתימת הפוסקים לא משמע כן.

## אמירה לנכרי לעשות מלאכה כלאח"י

הטור בסימן תקפ"ו כתב בשם רבינו יונה דמותר לומר לנכרי לחתוך שופר כדי לתקנו ע"י מגל דאין דרך לתקנו בו, משום דהותר שבות דשבות במקום מצוה, וכ"כ השעה"צ שם ס"ק ק"כ, ומבו' דהותר אמירה לנכרי לעשות מלאכה דאורייתא כלאח"י, וחשבינן לה כשבות דשבות, - וכ"כ המג"א בר"ס ש"מ דמותר לומר לנכרי ליטול צפרנים ביד לצורך מצוה, משום דהו"ל שבות דשבות, וכ"כ המ"ב שם סק"ג, - וכ"כ הפמ"ג באש"א בסימן ש"ז סק"ז.

אך הפמ"ג באש"א בסימן תרנ"ה נסתפק אם מותר לומר לנכרי לתלוש האתרוג מן האילן בפיו, משום דהוי כשבות דשבות, - וצ"ל דטעם הספק בזה הוא משום דשמא לא הותר אמירה לנכרי לעשות מלאכה כלאח"י, אלא כשמשתנה עי"ז תוצאת המלאכה, אך בשינוי במעשה גרידא, חמיר איסורו טפי, ולא התירו בזה,[[229]](#footnote-230) וכן כתבו בשם הגריש"א זצ"ל, - וכ"נ ממש"כ הראשונים בכ"ד לאסור אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מצוה, ולא כתבו דיש תקנה לזה שיעשה המלאכה כלאח"י.[[230]](#footnote-231)

## אמירה לנכרי ביו"ט שני

בתשו' נובי"ת או"ח סימן מ"ד כתב דאמירה לנכרי ביו"ט שני אסורה אף לצורך מצוה, ולא חשיב כשבות דשבות,[[231]](#footnote-232) דלא חילקו בין יו"ט ראשון ליו"ט שני כ"ה דלא לזלזולי בי', וכ"כ השעה"צ בסימן תצ"ו סק"י, - ועמש"כ בזה בתשו' בית יצחק או"ח סימן מ"ב.

## אמירה לנכרי לעשות מלאכה המותרת מדאורייתא משום הואיל

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז צידד דלא הותר לומר לנכרי לעשות ביו"ט לצורך מצוה מלאכה המותרת מדאורייתא משום הואיל, כיון דגוף המלאכה בענין דלא שייך הואיל כגון סמוך לחשיכה אסור מדאורייתא,[[232]](#footnote-233) - ובגל' הגרע"א למג"א סימן תקפ"ו סקכ"ד נקט דמלאכה המותרת מדאורייתא ביו"ט משום מתוך, אף דהיא אסורה מדרבנן אף לצורך אוכל נפש, מ"מ מותר לומר לנכרי לעשותה לצורך מצוה, אף דגוף המלאכה כשאינה לצורך היום אסורה מדאורייתא.

## אמירה לנכרי להביא מרה"י לרה"י דרך רה"ר

הראשונים בכ"ד כתבו לאסור להביא ע"י נכרי דרך רה"ר לצורך מצוה, משום דלא הותר אמירה לנכרי במלאכה דאורייתא, - אך בתשו' שערי ציון ח"א סימן ח' כתב בשם הביה"ל שהתיר לומר לנכרי להביא מרה"י לרה"י דרך רה"ר, משום דכל שאינו עומד לפוש אי"ז אסור אלא מדרבנן, והו"ל כשבות דשבות דשרי לצורך מצוה.[[233]](#footnote-234)

## אמירה לנכרי באיסור דרבנן לצורך מצוה דרבנן

בתשו' מהרש"ל סימן ח' כתב דאסור לומר לנכרי ביו"ט ראשון של סוכות שחל להיות בשבת לילך כדי להביא לולב לצורך יו"ט שני, דכיון דלולב ביו"ט שני דרבנן, מאי חזית לדחויי האי דרבנן מקמי האי דרבנן, הם אמרו ליטול והם אמרו אמירה לנכרי שבות.

אך המג"א בסימן תרנ"ה צידד דכיון שהתירו חכמים אמירה לנכרי באיסור דרבנן לצורך מצוה, שרי אף לצורך מצוה דרבנן, וכ"כ הבית מאיר שם, ועיי"ש שכתב דאין לומר דלא דחינן דרבנן מקמי דרבנן, דכיון שלא העמידו דבריהם במקום מצוה דאורייתא, תו כל דתקון רבנן מצוה כעין דאורייתא תקון, ולא העמידו דבריהם שבות דשבות במקומה, ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ב, ומש"כ הבית מאיר שם על דבריו, והשעה"צ שם סק"ב הביא הפלוגתא בזה.[[234]](#footnote-235)

## אמירה לנכרי לצורך מצוה שאינה גמורה

הגר"ז בסימן שכ"ה סט"ז כתב דאף להמקילים שהביא הרמ"א שם ס"י לומר לנכרי להביא שכר וכיו"ב דרך כרמלית, דס"ל דצרכי שבת חשיבי כדבר מצוה שהתירו בו שבות דשבות, אין להקל אלא בשכר וכיו"ב מהדברים הצריכים בשבת צורך גמור שא"א להיות בלעדם אלא בדוחק קצת, אבל דברים שא"צ כ"כ כגון פירות ומיני תבשילים יתירים וכיו"ב אינן נקראים דבר מצוה, והביאו המ"ב שם סקס"ב.[[235]](#footnote-236)

המ"ב בסימן תקפ"ו סקפ"ו כתב בהא דמותר להביא שופר ע"י נכרי באיסור דרבנן, דאפשר דאפי' במקום שיש לו שופר רק שאינו של איל, מותר להביא ע"י נכרי שופר של איל, דמצוה באיל, וצ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ המ"ב בשם הגר"ז דלא התירו שבות דשבות אלא לצורך מצוה גמורה, (ואם הוא מתישב עם ד' המהרש"ל דלא התירו אמירה לנכרי באיסור דרבנן לצורך מצוה דרבנן), וי"ל.

## אמירה לנכרי לצורך מצוה שהיא לאחר השבת

המג"א בסימן רע"ו סק"ח כתב דאף לדעת הסוברים דהותר אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מצוה, מ"מ לא הותר לומר לו לבנות ביהכנ"ס, ועיי"ש שכתב לדמותו למה שאמרו בשבת קי"ד ב' דשבות רחוקה לא התירו, והמחה"ש שם פירש דהיינו דלא הותר אמירה לנכרי בשבת לצורך מצוה, אלא אם המצוה היא בשבת זו עצמה, אך לא התירו משום מה שיתפללו בו בימים אחרים, וכ"כ בתשו' נובי"ת או"ח סימן מ"ד דלא הותר שבות דשבות במקום מצוה, אלא לצורך מצוה הצריכה לבו ביום, אך לצורך מצוה שא"צ לבו ביום רק למחר לא התירו, וכ"כ החיי אדם בכלל קמ"ח סי"ח דאסור לשלוח נכרי בשבת חוץ לתחום להביא לולב לצורך יו"ט שאחריו, דלא התירו אלא שבות קרובה, ופירש כן בד' הט"ז בסימן תרנ"ה סוסק"א והא"ר שם סק"ג, וכ"כ הביכורי יעקב בסימן תרנ"ה סק"א וסק"ד.

אך הפמ"ג בסימן רע"ו שם פירש לד' המג"א דהא דלא הותר הוא משום דאי"ז מצוה עוברת, והביאו המ"ב שם סקכ"ב, ומבו' דכל דהוי זה מצוה עוברת שרי אף דאי"ז מצוה הצריכה לבו ביום, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן רנ"ב סק"כ, ובד' הפמ"ג באש"א בסימן ש"ו סקי"ז ובמש"ז בסימן ש"ז סק"א,[[236]](#footnote-237) ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז, וכ"כ השעה"צ בסימן תרנ"ה סק"ד דמד' המג"א והדה"ח והבית מאיר משמע דמותר לומר לנכרי לילך חוץ לתחום בשבת כדי להביא לולב לצורך יו"ט שאחריו, וכן הוכיח המחה"ש בסימן ש"ז סק"ח מד' הרמב"ם בפ"ו משבת ה"י.

## שבות דשבות ע"י ישראל

לדעת הרי"ף ודעימי' דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן במקום מצוה, משום דהוי שבות דשבות, צידד הפמ"ג באש"א בסימן ש"ז סק"ז דהיינו רק ע"י נכרי, אך שבות דשבות ע"י ישראל לא הותר אף במקום מצוה,[[237]](#footnote-238) ועיי"ש בסק"ח במש"כ לדון בזה, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"מ סוס"ב, והחזו"א בסימן נ"ו סקי"ד, ובסימן ק"ג סקי"ט נסתפק בזה, ובסו"ד צידד לאסור.

אך בתשו' נובי"ת או"ח סימן מ"ד מבו' דס"ל דאף שבות דשבות ע"י ישראל שרי לצורך מצוה, עיי"ש, וזהו שהוכיח דיו"ט שני לא חשיב כשבות לענין זה, מהא דנאסרו שבותים ביו"ט שני אף לצורך מצוה, וכן נסתפק הביאוה"ל בסימן שמ"ט ס"ה סוד"ה ואפילו בכרמלית להתיר טלטול פחות פחות מד' אמות בכרמלית לצורך מצוה, משום דהוי שבות דשבות,[[238]](#footnote-239) ובסימן שט"ז סי"ב (ד"ה לצוד) נסתפק להתיר תרי דרבנן במקום הפסד.

ט"ו אלול פ"א

דף מס' 10

**עירובין ס"ח א' - נשיילי' לאימי' אי צריכה נחים לי' נכרי אגב אימי',** כ"ה גירסת רש"י והר"ח, והרשב"א והריטב"א לעיל בסוגיין הוכיחו לפ"ז דלא הותרה אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מילה, וע"כ לא התירו לחמם לו ע"י נכרי אלא אגב אמו.

ובישוב ד' הבה"ג ודעימי' דהותרה אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מילה, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בב"ק פ' ב' ד"ה אומר לנכרי כתבו דצ"ל דהכא איירי לאחר יום ג' של המילה, וכ"כ הרא"ש בפרק ר"א דמילה סימן ב'. - **ב** הפסקי רי"ד כתב דאה"נ דאף אם ל"ה אמו צריכה היו מחממין ע"י נכרי בעבור הקטן, אלא כל כמה דמצינן להדורי אהיתירא מהדרינן, וכ"כ הרי"ד בס' המכריע סימן נ"ז ובתשו' סימן פ"ח כתב דאף דהותר לחמם ע"י נכרי לצורך המילה, מ"מ אמר רבא לשאול את האם, שרצה לעשות הדבר בהיתר אגב אמו, ולא לדחות שבות דרבנן.[[239]](#footnote-240) - **ג** בד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה לשבות דלי"ב מעשה מבו' דגרסי ניחום לי' אגב אימי', ול"ג ניחום לי' נכרי, ולגירסא זו כתבו הרשב"א והריטב"א די"ל דאיירי בדליכא נכרי, וקאמר דניחום לי' ע"י ישראל אגב אימי',[[240]](#footnote-241) אך ע"י נכרי מותר להחם אף שלא אגב אימי', וכ"כ התוס' בגיטין ח' ב' ד"ה אע"ג ובב"ק שם, ועיי"ש שדחו לזה, ונתבאר להלן.

\*התוס' בגיטין ובב"ק שם כתבו דאין לפרש דהא דנחים לי' אגב אימי' ע"י ישראל, שהרי אמרו בחולין ט"ו ב' דהמבשל לחולה אסור לבריא שמא ירבה בשבילו, והרי דאסור להרבות ע"י ישראל, וכן הק' הרמב"ן בשבת ק"ל ב', - והריטב"א בסוגיין כתב בשם הרא"ה, די"ל דבחימום מים שהכל גוף אחד וענין אחד, ליכא איסור בריבוי בשיעורים, ועיי"ש שתמה ע"ז, - והרשב"א בביצה י"ז א' כתב דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, וכדחזינן דביו"ט מותר לכתחילה להרבות, ולא אסרו במקום מצוה,[[241]](#footnote-242) ועד"ז כתב הרשב"א בשבת ק"ל ב'.

## ריבוי בשיעורים ע"י נכרי

בטעם הא דמותר לחמם ע"י נכרי אגב אמו, מצינו כמה דרכים, **א** לדעת הסוברים דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, לכאו' מה"ט הוא דשרי להרבות בשיעורים ע"י נכרי לצורך מילה, דהו"ל ככל שבות דשבות דשרי לצורך מילה. - **ב** לדעת הסוברים דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, כתב הר"ן בסוגיין דצ"ל דהא דהתירו לחמם ע"י נכרי אגב אמו, הוא משום דכולי האי לא החמירו באמירה לנכרי, וזה מתפרש למש"כ האוה"ח והמנ"ח דריבוי בשיעורים אינו איסור בפנ"ע, אלא הו"ל ריבוי ותוספת בהאיסור, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 13, וי"ל דבאמירה לנכרי לצורך חולה דשריא, לא החמירו לאסור להוסיף ע"ז, ועד"ז כתב בחי' חת"ס בביצה י"ז א' וגיטין ח' ב' דריבוי בשיעורים אינו איסור גמור אלא כחצי שיעור באיכות, ובזה התירו ע"י נכרי לצורך מילה, ועמש"כ בזה השערי חיים בגיטין סימן כ"ד. - **ג** הר"ן כתב לפרש עוד, דלעולם לא הותר להרבות ע"י נכרי, והא דליחום לי' אגב אימי', הוא כשאין מרבין בשביל התינוק, דמה שמחממים לאמו יספיק לרחוץ שניהם בב"א. - **ד** בחי' הגרע"א בסוגיין כתב דאולי י"ל דע"י נכרי היינו לומר לו דיחמם מים לאם והנכרי מעצמו ימלא הקדירה מים, וזה אינו בציווי הישראל. - **ה** בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"א כתב למש"כ הר"ן בביצה י"ז א' דהא דהותר ריבוי בשיעורים ביו"ט, הוא משום דמלאכת אוכ"נ הותרה ביו"ט, וע"כ אף תוספתו מותרת, וה"נ כיון דאמירה לנכרי הותרה לצורך חולה, הותר אף ריבוי בשיעורים, וכ"כ הרש"ש בגיטין ח' ב' והאמרי בינה שבת סימן י"ח.[[242]](#footnote-243)

התוס' בגיטין ח' ב' ד"ה אע"ג נסתפקו במה שהתירו הכא להרבות בשיעורים ע"י נכרי, דשמא הוא רק לצורך מצות מילה,[[243]](#footnote-244) והב"י בסימן שי"ח ס"ב הוכיח מד' הר"ן בע"ז דלא הותר להרבות אלא לצורך מילה, עיי"ש, וכ"כ הגר"א שם, וכ"כ הגר"א בסימן רע"ו ס"א סוד"ה או לצורך חולה, והגר"ז בקו"א בסימן רמ"ז סק"ב.[[244]](#footnote-245)

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים, דלמש"כ התוס' בב"ק והרא"ש בפרק ר"א דמילה בדעת הבה"ג דאיירי הכא אחר שלישי למילה, מבו' דהותר אמירה לנכרי להרבות בשיעור אף שלא לצורך מצוה, - ולדעת ש"ר דאיירי הכא לצורך המילה, הרי דלדעת הסוברים דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, יש להתיר מה"ט ע"י נכרי לצורך מילה, ככל שבות דשבות דהותר לצורך מילה, ומהיכ"ת נימא דהותר אף שלא לצורך מצוה,[[245]](#footnote-246) - אך לדעת הסוברים דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, ואפ"ה שרי הכא, יש להסתפק אם היינו אף שלא לצורך מצוה, ולמש"כ החת"ס בטעם ההיתר, לא שרי אלא לצורך מצוה, וכמש"כ החת"ס שם, אך למש"כ הבית אפרים ודעימי' בטעם ההיתר יש להתיר אף שלא לצורך מצוה,[[246]](#footnote-247) - ובס' ארחות שבת במילואים סימן י' האריך דדעת רוב הראשונים להתיר אמירה לנכרי להרבות בשיעור אף שלא לצורך מצוה, עיי"ש, ולמש"נ נוטה דדעת רוב קמאי לאסור בזה.[[247]](#footnote-248)

## ריבוי בשיעורים במלאכה שעושה הנכרי לצורך עצמו

בד' הגר"ז בקו"א בסימן רמ"ז סק"ב מבו' דהתירא דריבוי בשיעורים ע"י נכרי לצורך מילה הוא אף במלאכה שעושה הנכרי לצורך עצמו, דמותר לומר לו להרבות בשביל ישראל,[[248]](#footnote-249) וכ"כ האו"ש בפי"ח משבת ה"א בסו"ד,[[249]](#footnote-250) וכ"ה מבו' בד' המהר"ם שיף בגיטין ח' ב', עיי"ש.[[250]](#footnote-251)

אך יש מקום לדון לאסור בזה מכמה טעמים, **א** למש"כ הבית אפרים ודעימי' בטעם ההיתר דריבוי בשיעורים ע"י נכרי, לכאו' אין להתיר לומר לו להרבות, אלא כשהותר לומר לו לעשות מלאכה לצורך חולה, דכיון דהותרה מלאכה זו לצורך ישראל, תוספתו כמוהו, אך בנכרי העושה לצורך עצמו, הגם דבמלאכה זו שעושה לצורך עצמו ליכא איסורא, מ"מ כיון דאי"ז היתר שהותרה המלאכה, אין להתיר לומר לו להוסיף עלי'. - **ב** העירו בזה, דהרי כל שעושה הנכרי לצורך עצמו, אין ע"ז תורת מלאכה האסורה כלל, ונמצא דכל מלאכת האיסור הוא במה שעושה לצורך הישראל, ואי"ז חשוב כלל כריבוי בשיעורים, דריבוי בשיעורים הוא רק כשהעיקר הוי ג"כ מלאכה, דליכא תוספת איסור במה שמוסיף עליו, אך כל דהעיקר אינו מלאכה האסורה כלל, ורק התוספת אסורה, לי"ב להתירא דריבוי בשיעורים. - **ג** י"ל דכל הא דהותר להרבות בשיעורים במלאכה הנעשית לצורך חולה, הוא משום דבמלאכה שעושה נכרי לצורך חולה מותר לומר לו שיעשנו לצורך חולה ולצורך בריא, ועמש"נ בדף מס' 13 לדון עפי"ז בד' המ"ב בסימן רע"ו סקל"ט, וע"כ כיון דבריבוי בשיעורים הו"ל כמלאכה אחת, מותר לומר לו להרבות לצורך הישראל, דהוי כאומר לו לעשות מלאכה זו לצורך החולה ולצורך הבריא, אך משא"כ במלאכה שעושה הנכרי לצורך עצמו, דבפשוטו אסור לומר לו לעשותה לצרכו ולצורך הישראל, אף אסור לומר לו להרבות לצורך ישראל, דהגם דהריבוי ל"ה מלאכה בפנ"ע אלא הוי הכל מלאכה אחת, מ"מ כל שאומר לו להרבות לצורך ישראל, הוי כאומר לו לעשות מלאכה זו אף לצורך ישראל דה"ז אסור.[[251]](#footnote-252)

בעיקר הנידון אם הותר לומר לנכרי להרבות במלאכה שעושה לעצמו, לכאו' יש להוכיח מכ"ד לאסור בזה, **א** ממה שלא התירו בסוגיין לחמם לצורך התינוק רק ע"י דנישיילי' לאימי' אי צריכא דניחום לי' הנכרי אגב אימי', ולא אמרו דמצו למימר לנכרי המחמם לעצמו שיחמם לתינוק אגב נפשי'. - **ב** הב"י בסימן שי"ח ס"ב כתב דממש"כ הר"ן בע"ז דנכרי שבישל לחולה לשבת אסור לבריא עד מוצ"ש גזירה שמא ירבה בשבילו, מבו' דריבוי בשיעורים ע"י נכרי אסור, וכ"כ הגר"א שם, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן רע"ו ס"א (סוד"ה או לצורך חולה) דתליא זב"ז, וצ"ע דהרי הך דינא נתפרש להדיא בגמ' בשבת קכ"ב א' במילא מים לצורך בהמתו דאסור ישראל להשקות ממנו לבהמתו כשהוא מכירו, מגזירה שמא ירבה בשבילו, והרי דרבוי בשיעורים ע"י נכרי אסור, ועמד ע"ז התהל"ד שם סק"י ובהשמטות שם,[[252]](#footnote-253) ובע"כ דאף אם הותר להרבות בשיעור ע"י נכרי, היינו רק כשהותר לומר לו לעשות מלאכה לצורך חולה, אך במלאכה שעושה הנכרי לצורך עצמו, אסור לומר לו להרבות, וזהו שאסרו בנכרי שמילא מים לצורך בהמתו, שמא ירבה בשבילו, ולי"ב להתירא דריבוי בשיעורים ע"י נכרי. - **ג** התהל"ד בסימן שי"ח סק"י בהשמטות הק' ע"ד הסוברים דהותר לכתחילה להרבות בשיעורים ע"י נכרי אף שלא לצורך מצוה, דמ"ט מותר הישראל ליהנות מזה, ומי עדיף מנכרי שמילא מים לצורך בהמתו דאסור הישראל להשקות ממנו לבהמתו כשהוא מכירו מגזירה שמא ירבה בשבילו, ובע"כ דבנכרי הממלא מים לעצמו ומרבה לצורך ישראל ליכא להתירא דריבוי בשיעורים, וע"כ גזרו שמא ירבה בשבילו, ומשא"כ כשהוא עושה לצורך חולה דאף כשהוא מרבה לצורך בריא לי"ב איסורא, וע"כ מותר הישראל ליהנות מזה.

\*לדעת הסוברים דהותר לומר לנכרי להרבות בשיעור במלאכה שעושה לצורך עצמו, פשוט דכ"ז הוא כשאין הישראל נהנה ממעשה הנכרי בשבת, או בגווני דלא חיישינן שמא ירבה בשבילו, אך ודאי דא"א לומר לו להוסיף מים לצורך הישראל, דאף אי נימא דליכא איסור בהאמירה, הרי קי"ל דאם בישל ע"י נכרי לצורך חולה אסור לבריא בשבת, וכמש"כ הרמ"א בסימן שי"ח ס"ב, וכן הסכמת הפוסקים.

## ריבוי בשיעורים ע"י נכרי כשאין התוספת ראוי' לחולה

\*בס' ארחות שבת במילואים סימן י' כתב לדון, דגם לדעת הסוברים דהא דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, הוא רק היכא דכל חד חזי לי', ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 14, מ"מ בהתירא דאמירה לנכרי להרבות בשיעורים, י"ל דבכל גווני שרי.[[253]](#footnote-254)

ולכאו' אין מקום לדון בזה רק לדעת הסוברים דריבוי בשיעורים אסור מדאוריתא, וס"ל דהא דהותר הכא לחמם אגב אמו הוא משום דלא אסרו אמירה לנכרי להרבות בשיעור, ולפ"ז י"ל דהוא אף כשאי"ז בגדרי ריבוי בשיעורים, שהרי גם כשהוא ריבוי בשיעורים ה"ז אסור מדאורייתא, ואפ"ה התירוהו ע"י נכרי,[[254]](#footnote-255) - אך לדעת הסוברים דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, ומה"ט הוא דהותר לצורך מצוה, ככל שבות דשבות שהותרה לצורך מצוה, ודאי דאין להתיר אלא בגדרי ריבוי בשיעורים.[[255]](#footnote-256)

## אמירה לנכרי לצורך חולה

**שבת קכ"ט א' - כל צרכי חולה נעשין ע"י נכרי בשבת וכו' דבר שאין בו סכנה אומר לנכרי ועושה,** הרמב"ן בתורת האדם בשער המיחוש האריך להוכיח מכ"ד דלא התירו שבות במקום חולי שאין בו סכנה, אלא ע"י שינוי, והא דהתירו אמירה לנכרי, הוא משום דהוי שבות שאין בו מעשה, וכ"כ הרשב"א וש"ר בסוגיין, ובפי' הר"ן לעיל בפ' שמנה שרצים, והריטב"א והר"ן בע"ז כ"ח ב', - אך הרמב"ן בע"ז שם כתב דמחללין שבת באיסור דרבנן לצורך חולה, ולא שאני לן בזה בין שבות דאית בי' מעשה לשבות דלי"ב מעשה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן ער"ב,[[256]](#footnote-257) - והרא"ש בע"ז פ"ב סימן י' נסתפק בזה, - ובדעת הרמב"ם בזה, נחלקו המ"מ והכס"מ בפ"ב משבת ה"י, עיי"ש, ואכמ"ל.[[257]](#footnote-258)

\*הרמב"ן והרא"ש בע"ז שם כתבו דהמקור להתיר בזה הוא ממה שאמרו שם דסבור מינה היכא דשחיקי סממנין מאתמול, אף דגם בכה"ג ה"ז אסור מדרבנן, דכל רפואה אסורה משום שחיקת סממנין, - ומבו' מדבריהם דאיסור רפואה משום שחיקת סממנין דמי לכל שבות, ואם לא הותר שבות לצורך חולה שיש בו סכנה, אף לא הותר לו רפואה האסורה משום שחיקת סממנין, וכן הוכיח הביאוה"ל בסימן שכ"ח סל"ז ד"ה וכן אם נפל למשכב מד' כמה מרבוותא.

אך הרמב"ן בתורת האדם בשער המיחוש כתב דאף דלא הותר שבות לצורך חולה שאין בו סכנה, מ"מ איסור רפואה משום שחיקת סממנין לא אסרו אלא במי שאינו חולה, ומשמעות דבריו דהא דלצורך חולה שיש בו סכנה שרי, אי"ז משום דשבות זה קייל והותר לצורך חולה, אלא היינו דעיקר איסור רפואה לא נאמר במקום חולי, (דכיון דבמקום חולי אף התירו שבות דלי"ב מעשה או שבות ע"י שינוי, כ"ש דלא אסרו איסור רפואה), וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין, וכ"כ הר"ן בפ' שמנה שרצים ובע"ז שם בסו"ד, (אך בתחילת דבריו מבו' דלא כן),[[258]](#footnote-259) וכ"כ הרמ"א בסימן שכ"ח סל"ז, - ועמש"נ בזה באורך במ"מ בעניני פיקו"נ ורפואה בשבת דף מס' 19.

בתשו' הרד"ך בית י"ח ח"ו האריך לדון בהא דהותר לעשות צרכי חולה ע"י נכרי, אם הוא אף כשאפשר להמתין למוצ"ש, ועיי"ש שהכריע לאסור בזה, והביאו המג"א בסימן שכ"ח סקי"א, ובד' הפמ"ג שם והמ"ב שם סקמ"ו מבו' דהוא אף בכה"ג דבחולי שיש בו סכנה הי' אסור להמתין, וצ"ב.[[259]](#footnote-260)

ובדף מס' 9 נתבאר לסייע לזה מסוגיית הגמ' בעירובין ס"ז ב', דלהני קמאי שפירשו דאיירי כשנשפכו החמים של אחר המילה, מבו' דלא הותר למול ע"מ לחמם אח"כ מים ע"י נכרי, וכ"כ התורי"ד שם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בשבת קל"ד ב', והרי דאף דהותר אמירה לנכרי אף לצורך חולה שאין בו סכנה, ול"ב בזה להתירא דפיקו"נ, מ"מ אסור להביא עצמו לידי כך, ואף דוחין מילה משום זה, ולכאו' ה"נ הדין נותן דכל שאפשר להמתין למוצ"ש צריך להמתין,[[260]](#footnote-261) ולעיל בהערה נתבאר לתמוה מזה על מש"כ כמה מן האחרונים דאמירה לנכרי לצורך חולה הוי "הותרה", (ומכח זה הוא דהותר בכה"ג להרבות בשיעורים).

## אמירה לנכרי לצרכי קטן

הרמ"א בסימן שכ"ח סי"ז כתב דמותר לומר לנכרי לעשות תבשיל לקטן שאין לו מה לאכול, דסתם צרכי קטן כחולה שאין בו סכנה דמי, וכ"כ הרמ"א בסימן רע"ו ס"א דמותר להדליק נר לצורך קטנים דהוא כחולה שאין בו סכנה.

והגר"א בסימן רע"ו שם כתב דהא דשרי הוא כשהקטנים צריכים לכך הרבה, אך בלא"ה לא, והוכיח כן ממה שלא התירו לחמם מים לצורך התינוק אלא אגב אמו, וכ"כ המטה יהודה שם סק"ד דאין להתיר בסתם,[[261]](#footnote-262) אלא בתינוק שהורגל בראיית הנר בלילה, ואם לא יראה יצטער ויבכה, והביאו המ"ב שם סק"ו.[[262]](#footnote-263)

והגר"א בסימן שכ"ה שם כתב ללמוד לעיקר ההיתר בזה, ממה שאמרו לקמן קמ"א ב' בהא דנוטל אדם את בנו והאבן בידו דהוא בתינוק שיש לו געגועין על אביו, והרי שהתירו שבות ע"י שינוי לצורך קטן, וכ"ש דשרי אמירה לנכרי, ועמש"כ ע"ז התהל"ד בסימן ש"ט סוסק"ב, (וקושייתו הראשונה נתישבה בד' השעה"צ בסימן שכ"ח סקל"ד, עיי"ש), - ואמנם לכאו' לפ"ז אין להתיר אלא משום דיש לחוש דאלמלי שיעשו לו צרכיו יחלה, וכמש"כ בפירש"י לקמן שם דהא דשרי בתינוק שיש לו געגועין, הוא משום דאם לא יטלנו יחלה ואיכא סכנת חולי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והריטב"א שם, וזה דלא כמשמעות ד' הגר"א בסימן רע"ו דשרי בכל דבר הנצרך לו הרבה,[[263]](#footnote-264) וצ"ע.

התהל"ד בסימן ש"ח סקמ"ז כתב דהא דצרכי קטן הוי כחולה שאין בו סכנה, היינו בצרכי אכילתו, ולא בשאר צרכיו, ועי' בדבריו בסימן ש"ט סוסק"ב ובסימן שכ"ו סוסק"א במש"כ להוכיח כן, - וצע"ג דלהדיא כתב הרמ"א בסימן רע"ו בדין הדלקת נר לצורך קטן, דהו"ל כחולה שאין בו סכנה, והרי דאף בשאר צרכיו חשבינן לי' כצרכי חולה.

י"ז אלול פ"א

דף מס' 11

**קכ"ב א'** **- נכרי שהדליק את הנר משתמש לאורו ישראל,** התוס' הק' דמ"ט לא אסרו בזה שמא ידליק הישראל עצמו, כמו שאסרו בפירות הנושרים ובמשקין שזבו, וכתבו דהוא משום דלא גזרו אלא בדבר שהוא קל לעשות ואדם להוט אחריהן לפי שהן דבר אכילה, והסה"ת בסימן רמ"ז כתב לזה כב' דרכים, חדא, דלא גזרו אלא בדבר שהוא קל לעשות, ועוד, דלא גזרו אלא במידי דאכילה, ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה הוא בדין נכרי שבישל לעצמו בשר ביצים ודגים בשבת אם מותר ישראל לאכול,[[264]](#footnote-265) והמרדכי בעירובין סימן תצ"א כתב בשם הר"י מפריש לאסור בזה.[[265]](#footnote-266)

אך הרמב"ן וש"ר בסוגיין כתבו דלא גזרו שמא יסחוט ושמא יעלה ויתלוש, אלא במשקין שזבו ופירות הנושרין שנעשין מאליהן, ובזה גזרו שמא יבא לעשות בידים, אך בדברים שאינם נעשין מאליהן אלא באים ע"י מעשה הנכרי, לא גזרו בהן דישראל מנכרי לא גמר מלאכות דשבת, והר"ן כתב עוד בשם הרמב"ן דהוא משום שאין ישראל מצוי אצל נכרי בשבת שיבא להשתמש ממה שהנכרי עושה לצורך עצמו, והו"ל מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה, וכ"כ הבעה"מ בחולין י"ד ב' דלא גזרו חכמים אלא במידי דאפשר דאתי ממילא, והרמב"ן וש"ר בסוגיין כתבו דמ"מ פירות שתלשן נכרי ומשקין שסחט נכרי אסורין, דכיון דכשבאו ממילא אסירי, אף כשנעשו ע"י נכרי אסורין, דאם נתיר כשנעשו ע"י גוי, יבא לאכול אף כשנעשה מעצמן, וכולה חדא גזירה היא.[[266]](#footnote-267)

## הנאה ממעשה הנכרי

**ואם בשביל ישראל אסור,** בברייתא בסוגיין תניא דאסור להשתמש במלאכת הנכרי עד בכדי שיעשו, ובטעם האיסור בזה פירש"י בביצה כ"ד ב' ד"ה ולערב אסורין דהוא כדי שלא יהנה ממלאכת יו"ט, ומה"ט צריך להמתין בכדי שיעשו, וכן משמע בדבריו לקמן בסוגיין ד"ה בכדי שיחמו, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בביצה שם בסו"ד ובחולין שם, והרשב"א בעירובין מ' א' ובחולין שם, וכ"נ גם בדבריו בביצה שם, והריטב"א בעירובין ל"ט ב'.

אך התוס' כתבו דטעם האיסור הוא משום דאי שרית לי' אתי למימר לנכרי לעשות בשבילו, וכתבו דמה"ט הוא דהמבשל בשבת בשוגג יאכל, דבזה אין לחוש שיבא לעשות בעצמו, דיש בזה איסור סקילה וחמיר עלי',[[267]](#footnote-268) וכ"כ התוס' בביצה שם בשם ר"י, והרא"ש שם סימן ב' בשם ר"ת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ח, והרא"ש בפ"ק דחולין סימן י"ט, ועפי"ז נחלקו הראשונים אם במבשל בשבת צריך להמתין בכדי שיעשו, ונתבאר במ"מ בביצה שם, ואכמ"ל.

התוס' הק' דמ"ש מהא דתנן לעיל קכ"א א' דנכרי שבא לכבות אין אומרים לו אל תכבה, משום דאדעתא דנפשי' קעביד,[[268]](#footnote-269) וכתבו בשם הר"ש הזקן דהוא משום דלא אמרו דנכרי אדעתא דנפשי' קעביד, אלא בכיבוי וכיו"ב שאין ישראל נהנה במעשה הנכרי, אבל הכא שגוף ישראל נהנה במעשה של נכרי לא אמרינן אדעתא דנפשי' קעביד הואיל והנכרי מתכוין להנאתו, - ומשמעות דבריהם כמש"כ התהל"ד בסימן רע"ו סק"ד דס"ל דאין לחלק בין חובת מחאה בנכרי העושה מלאכה לבין האיסור ליהנות ממעשה הנכרי, וכל דעביד הנכרי אדעתא דנפשי', כ"ה דא"צ למחות בו, ה"נ אין בזה להאיסור ליהנות ממעשה הנכרי,[[269]](#footnote-270) ואך דלא אמרינן דאדעתא דנפשי' קעביד, אלא כשאין הישראל נהנה במעשה הנכרי, אך כל שהישראל נהנה במעשה הנכרי, חשבינן דנעשית המלאכה אדעתא דהישראל,[[270]](#footnote-271) וע"כ הוא דאסור ליהנות ממנה, וכ"נ בד' המרדכי בסימן ת"ו, וכ"ה להדיא בד' הבגדי ישע שם סוסקכ"ג, עיי"ש.

אך בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס נ"ט מבו' דלעולם אף בכה"ג שנהנה הישראל במעשה הנכרי, חשיב דעושה הנכרי אדעתא דנפשי', וע"כ ליכא איסור בעשייתו וא"צ למחות בו, ומ"מ אסור ליהנות ממלאכתו בשבת, והיינו דהרי ודאי דעשייתו היא לצורך הישראל, אלא דמה שעושה כן לצורך הישראל הוא אדעתא דנפשי', אך מ"מ כיון דעושה כן לצורך הישראל גזרו שלא ליהנות ממנו,[[271]](#footnote-272) וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן ד"ש ס"א.[[272]](#footnote-273)

התהל"ד בסימן רע"ו סק"ד כתב דלמש"כ התוס' דכל דהישראל נהנה ממעשה הנכרי לא אמרינן דאדעתא דנפשי' קעביד, הדין נותן דבכה"ג אף צריך למחות ביד הנכרי שלא לעשות, שהרי מבו' בסוגיית הגמ' לעיל קכ"א א' דכל הא דבדליקה א"צ למחות בידו הוא משום דאדעתא דנפשי' קעביד, אך כל דלא עביד אדעתא דנפשי' צריך למחות בידו, - ועיי"ש שפירש בזה מש"כ המהר"ם מר"ב בתשב"ץ קטן סימן י"ב דצריך למחות לעבדו ולשפחתו נכרים שלא להדליק את הנר בשבת בשבילו, אף שכתב שם בסימן י"א דא"צ למחות ביד הנכרי שלא ליקח שמן מן הנר דהוי כמכבה, והיינו משום דכשמדליק את הנר דגוף הישראל נהנה, לא אמרינן דאדעתא דנפשי' קעביד, וע"כ צריך למחות בו.

אך הטור בסימן רע"ו כתב דנכרי שבא להדליק נר לצורך ישראל, יכול הישראל למחות בו, וכ"כ הרמ"א שם ס"ד, ומבו' דא"צ למחות בו, והתהל"ד שם כתב בדעתם דס"ל כמש"כ בתשו' הרשב"א דאף כשנהנה הישראל ממעשה הנכרי חשיב דעושה הנכרי אדעתא דנפשי', אלא דמ"מ גזרו שלא ליהנות ממנו, וע"כ א"צ למחות בו,[[273]](#footnote-274) - ועיי"ש שכתב דמד' המג"א בסימן של"ד סקכ"ז שהביא לד' התוס' הכא, מבו' שפירש גם בדבריהם כן, דאף דעביד הנכרי אדעתא דנפשי' וא"צ למחות בו, מ"מ אסור הישראל ליהנות ממנו, וכן פירש הגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בתחילת דבריו בד' התוס', עיי"ש.[[274]](#footnote-275)

## אם אסרו לכל ישראל ליהנות ואף למי שלא נעשה בשבילו

הרשב"א לקמן קנ"א א' כתב בשם מקצת מרבוותא דהא דתנן דאם בשביל ישראל אסור, היינו לאותו ישראל שבאותה מסיבה שהדליק הנכרי את הנר בשבילו, אך ישראל אחר מותר, וכתב דכן דעת הראב"ד, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בביצה כ"ה א', וכ"כ הבעה"מ שם בשם ה"ר יצחק בן מרן לוי, והביאו ההשלמה בסוגיין והסכים לדבריו, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן רפ"ו, וכתב דיש חולקין, וכ"כ הראב"ן בסימן שס"ד דאם מילא לישראל או הדליק מותר לישראל אחר שלא הי' שם, - אך בפירש"י בביצה שם ד"ה חוץ לתחום כתב דמהא דתנן הכא דאם בשביל ישראל אסור ולא חילקו בינו לחבירו יש ללמוד דה"ז אסור לכל ישראל, וכ"כ התוס' שם ובסוגיין, וכ"כ ש"ר.

הבעה"מ שם כתב בשם ה"ר יצחק שהוכיח דלא אסרו אלא לאותו ישראל שנעשה בשבילו ממה שאמרו שם דהבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר, ולדעת רש"י ודעימי' דהכא אסור לכל ישראל, מצינו כמה דרכים בטעם הא דשאני הבא מחוץ לתחום דמותר לישראל אחר, **א** בפירש"י בביצה שם כתב דהוא משום דבאיסור תחומין דרבנן לא החמירו כ"כ ודיין אם אסרוהו ע"ז, וכ"כ התוס' שם ובסוגיין, והתורי"ד בסוגיין בפי' קמא ובתשו' סימן פ"ח ופ"ט,[[275]](#footnote-276) והרא"ש בסימן י"ב, והסה"ת בסימן ת"ב, ורי"ו בנתיב י"ב חי"ב וכ"נ בד' הרמב"ן בעירובין מ"א ב'.

**ב** בפירש"י שם כתב בדרך בתרא[[276]](#footnote-277) דהוא משום דאיסורא דהבא מחוץ לתחום הוא גזירה שמא ישלח בשבילו, וע"כ הוא מותר לאחר דליכא למיגזר בי' שאינו מכירו, והמהרש"א פירש דהיינו דבבא מחוץ לתחום שלא נעשה בגוף הדבר מלאכה, אין לאסור משום שלא יהנה ממלאכת שבת, וכל האיסור הוא מגזירה שמא יאמר לו, וע"כ הוא מותר לאחר דליכא למיגזר בי'.[[277]](#footnote-278)

**ג** הרמב"ן במלחמות בביצה שם כתב דהוא משום דאיסור תחומין אינו שוה לכל, דלזה הוא חוץ לתחום, ולזה שעירב או שהוא סמוך למקומו מותר, וכיון שאינו אסור לכל ישראל, לא אסרוהו אלא לזה שבא בשבילו, שלא ראו להחמיר כ"כ בשל דבריהם, כיון דלא מפרסמא כ"כ כשאר איסורין, כיון דכל מילתא דתחומין אסור לזה ומותר לזה.

**ד** התורי"ד בסוגיין כתב בפי' בתרא, דהוא משום דבהבאה מחוץ לתחום דטריחא מילתא לילך לשם, לא גזרו אלא בישראל זה שהביא בעבורו גזירה שמא יאמר לו עוד לך והבא, אבל ישראל אחר שאין מכירו לא יאמר לו לך והבא וע"כ שרי, ומשא"כ בשאר איסורים דליכא טירחא יתירא, אסור לכל ישראל, גזירה שמא יאמר לו שיעשה עוד בשבילו.

**ה** הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה' כתב דהוא משום דנכסי נכרי אין קונין שביתה אלא מגזירה בעלים נכרי אטו בעלים ישראל, וע"כ לא אסרו אלא לאותו ישראל דחשבינן לי' בעלים, אבל לישראל אחר לא גזור,[[278]](#footnote-279) ועיי"ש שצידד דגם לאותו ישראל אינו אסור אלא להוציאו חוץ לד' אמות, ועמש"כ ע"ז בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן קנ"ב.

הסה"ת בסימן רנ"ב כתב דלדידן דלית לן רה"ר, אם מילא הנכרי מים מן הבור בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר, כיון שלא נעשה בו אלא איסור דרבנן, ודמי לבא מחוץ לתחום בשביל ישראל זה דמותר לישראל אחר,[[279]](#footnote-280) וכ"כ התוס' בסוגיין בתו"ד, וכ"כ האו"ז בסו"ס שנ"ח והריטב"א בסוגיין בשם ר"י, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב חלק י"ב, והשו"ע בסימן שכ"ה ס"י, - ואמנם כ"ז הוא לדעת רש"י ודעימי' דהא דהבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר הוא משום דבאיסור דרבנן לא החמירו כ"כ, אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דמותר לישראל אחר הוא משום דאיסור תחומין אינו שוה בכל, הרי דבשאר איסורים דרבנן אין להתיר לישראל אחר, וכמש"כ כן הריטב"א והר"ן בסוגיין ורי"ו שם.[[280]](#footnote-281)

## הנאת מצוה ממעשה הנכרי

בתשו' הריב"ש בסימן שפ"ז כתב בשם הרמב"ן דאף לדעת המתירים עשיית מלאכה ע"י נכרי לצורך מצוה, מ"מ יש בזה להאיסור ליהנות ממעשה הנכרי, ומה שהתירו הגאונים להשתמש באיזמל הנעשה בשבת לצורך המילה, הוא משום דמצוות לאו ליהנות ניתנו, ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד הבעה"ע שהתיר אמירה לנכרי לשאר מצוות, דאכתי יש לאסור להשתמש בזה משום האיסור ליהנות ממעשה הנכרי, ועמש"נ בזה להלן, - ונתחדש בדבריו דהאיסור להשתמש במעשה הנכרי, הוי בגדרי איסור הנאה, ויש בזה לדינא דמצוות לאו ליהנות ניתנו, - וכ"כ בתשו' הר"ש משאנץ שהובאה באו"ז הל' ר"ה סימן רס"ה ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ז דמה"ט מותר לצאת בלולב או אתרוג שהביאו הנכרי מחוץ לתחום, דמצוות לאו ליהנות ניתנו,[[281]](#footnote-282) והביאו הטור בסימן תרנ"ה, וכ"כ הפוסקים שם, וכ"כ הב"י והפוסקים בסימן תקפ"ו סכ"ב.

החיי אדם בכלל ס"ב ס"ו כתב דנכרי שהדליק נר בשבת אסור ללמוד לאורו, ואין להתיר בזה מכח הא דמללה"נ, דהיינו רק בדבר שאין הגוף נהנה ממנו כלל, אך כשהגוף נהנה ממנו כגון ללמוד או לאכול בפני הנר אסור, דעכ"פ הגוף נהנה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רע"ו ס"א (ד"ה אסור) עפי"ד הריב"ש בשם הרמב"ן דאסור לאכול או ללמוד בפני הנר שהדליק הנכרי בשביל ישראל, וצ"ב דהרי משום הא דהגוף נהנה אין לאסור כלל, שהרי לא הטריחו עליו לצאת מביתו, וכל המקום לאסור הוא משום מה שלומד לאור הנר, דל"ה בידו לעשות כן בלא הנר, ולי"ב לה"ט דלא הטריחו וכו', ובזה יש להתיר מכח הא דמללה"נ.[[282]](#footnote-283)

## אם אסור ליהנות ממעשה הנכרי בגונא שהותר לומר לו לעשות

בדעת הבעה"ע ודעימי' דהתירו אמירה לנכרי לצורך מצוה, ולא אסרו בזה מכח האיסור ליהנות ממעשה הנכרי, לכאו' הוא משום דס"ל דכיון דהותרה אמירה לנכרי לצורך מצוה, והו"ל מלאכה המותרת, לי"ב לעיקר איסור הנאה ממעשה הנכרי, - וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בעירובין ס"ז א' דכל שעשה הנכרי מלאכה לצורך חולה, מותר אף לבריא ליהנות ממנו, וזהו שאמרו דליחים לי' נכרי אגב אימי', וכ"כ כמה מקמאי לדינא, וכ"כ הטוש"ע בסימן רע"ו ס"א, ולי"ב לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, והיינו משום דהותרה אמירה לנכרי לצורך חולה, והו"ל מלאכה המותרת, ובכה"ג ליכא לאיסור הנאה ממעשה הנכרי.

ובדעת הרמב"ן דס"ל דאף אם הותרה אמירה לנכרי לצורך מצוה, מ"מ יש בזה לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, צ"ע, דמ"ש מנכרי שעשה מלאכה לצורך חולה דמותר לבריא ליהנות ממנו, וכמבו' בד' הרמב"ן גופי' לקמן ק"ל ב' דמה שאמרו דליחים לי' אגב אימי' היינו ע"י נכרי, - ושמא י"ל דחלוק הוא הא דהותר אמירה לנכרי לצורך חולה מהא דהותר אמירה לנכרי לצורך מצוה, דהא דהותר לצורך מצוה הוא מדינא דחטא כדי שיזכה חברך, כמש"נ בדף מס' 9 מד' המג"א, וע"כ יש בזה לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, וצ"ע.[[283]](#footnote-284)

י"ח אלול פ"א

דף מס' 12

## הנאה ממעשה נכרי כשהי' בידו ליהנות ממנו בהיתר

**קכ"ב א'** **- מילא מים להשקות בהמתו וכו' ואם בשביל ישראל אסור,** בספה"י לר"ת סימן רפ"ו הק' דמ"ט נקט מילא מים להשקות בהמתו, הול"ל מילא מים לשתות,[[284]](#footnote-285) וכתב ללמוד מזה דלא אסרו ליהנות ממעשה הנכרי, אלא בדבר איסור שא"א לעשותו בשום ענין בשבת כגון חוץ לתחום או להשקות בהמתו מן הבור, אך לשתות הוא עצמו, כיון שיכול לטפס ולירד, מותר לשתות מן המים שמילא הנכרי, והביאוהו התוס' וש"ר בסוגיין, וכן הסכימו הבעה"מ וההשלמה והמאורות בסוגיין והראבי"ה בסימן רנ"ז, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וכ"כ הרמ"א בסימן שכ"ה ס"י בשם יש מקילין.

אך התוס' כתבו בשם ר"י לאסור בזה, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב והרשב"א והריטב"א והר"ן, וכ"כ הרמב"ן בעירובין מ"א ב' בסו"ד, וכ"כ הס' הבתים שערי המלאכות שער ז' בשם הראב"ד, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ה ס"י, והמ"ב שם סקנ"ו כתב דכ"ה העיקר לדינא, ורק לצורך גדול או לצורך שבת יש לסמוך ע"ד ר"ת להקל, ובמוצ"ש יש להתיר מיד בכל גווני.

הראשונים הק' ע"ד ר"ת ממה שאסרו בנכרי שליקט עשבים לצורך ישראל, אע"ג דהישראל יכול להעמיד בהמתו ע"ג עשבים, - והתוס' כתבו בשם ר"ת שיישב דאיירי בתרי עברי דנהרא שלא הי' יכול להביא הבהמה לשם, - והבעה"מ כתב לישב, דכיון שאמרו דאסור להעמיד בהמתו ע"ג עשבים אלא בדקאי לה באפה ואזלה, ל"ה הישראל יכול לעשות כן במחובר בעשבים המפוזרין לכאן ולכאן, שאין דרך להאכיל כן לבהמה בדקאי לה באפה ואזלה,[[285]](#footnote-286) - וההשלמה כתב דאיירי כשליקט עשבים מחוץ לתחום, - והשיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה דמיירי כשליקט לה ענפי אילן גבוהים דאי לאו איהו לא הוה סגי לה בכוותה, ועיי"ש שהק' ע"ז דבברייתא תני עשבים ודוחק לומר דמאי עשבים ענפי אילן.

## בטעם ההיתר ליהנות ממנו כשהי' יכול ליהנות ממנו בהיתר

הרמב"ן בעירובין שם פירש טעם ההיתר לדעת ר"ת, דהוא משום דאיסורא דהנאה ממעשה הנכרי הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, וכל שהי' בידו לשתותן בבור, אינו נהנה ממלאכת שבת, וכ"נ בד' האו"ז בסו"ס שנ"ח, - אך הריטב"א בסוכה ל"ז ב' כתב דהוא משום דאיסורא דהנאה ממעשה הנכרי הוא כדי שלא יאמר לו לעשות, וכל דאפשר לו לעשותו בהיתר, לא חיישינן שיאמר לנכרי עשה,[[286]](#footnote-287) וכ"נ בדבריו בעירובין ל"ז ב', וכ"כ ההשלמה והמאורות בסוגיין, והשבה"ל בסימן קי"ב.

הרמב"ן בעירובין שם כתב דלפ"ד ר"ת נמצא, דנכרי שמילא מים בשביל בהמתו של ישראל, מותר הישראל לשתותן, ואסור להשקותן לבהמתו, ועיי"ש שתמה ע"ז דלא מצינו מותר לו ואסור לבהמתו, ועיי"ש שכתב דאף די"ל דאסרוהו לבהמתו שלא יהנה במלאכת שבת ובשתי' שלו אינו נהנה בה, אינם דברים נכונים, - ולכאו' מכוון דבריו דאיסור הנאה ממלאכת שבת, אינו איסור בעלמא שלא ליהנות ממלאכת שבת, דא"כ ודאי די"ל דאף דהוא מותר לו כיון שאינו נהנה במלאכת שבת, מ"מ ה"ז אסור לבהמתו דהוא נהנה במלאכת שבת, ואין מקום להקשות דלא מצינו מותר לו ואסור לבהמתו, אלא היינו דכל שנעשה בו מלאכת שבת, חייל איסור בגוף החפצא,[[287]](#footnote-288) ואף דטעם הא דאסרו חכמים הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, מ"מ מכח זה אסור לגוף החפצא, וע"כ א"א שיהא מותר לו ואסור לבהמתו.

אך הריטב"א בסוכה ל"ז ב' כתב דכל שעשה נכרי מלאכה לצורך ישראל לצורך דבר שא"א אלא באיסור, אסור ליהנות באותה מלאכה אפי' בדברים שהי' אפשר לנו ליהנות בהם בהיתר, דכיון דעיקר המלאכה היא לצורך דבר האסור, יש לחוש שמא יאמר לו עשה, ויש לקנוס ולאסור כל אותה מלאכה לגמרי, וכ"כ הריטב"א בעירובין מ' א',[[288]](#footnote-289) וזה לטעמי' דטעם ההיתר הוא משום דלא חיישינן שיאמר לנכרי עשה, וע"כ בכה"ג דחיישינן שיאמר לו עשה ה"ז אסור לגמרי, - ולפ"ז נמצא דאם מילא מים לצורך בהמתו של ישראל, אסור אף הישראל עצמו לשתות מהן, וניחא לפ"ז דלא מצינו מותר לו ואסור לבהמתו.

## הא דשרי בכה"ג אם הוא אף במעשה שבת דישראל או כשאמר הישראל לנכרי לעשות

בד' הרמב"ן בעירובין שם משמע להדיא דכל הא דשרי כשהי' יכול ליהנות ממנו בהיתר הוא במעשה שבת דנכרי, אך במעשה שבת דישראל ה"ז אסור אף בכה"ג,[[289]](#footnote-290) וכ"נ למשמעות ד' הסה"ת והבעה"מ דאם אמר הישראל לנכרי למלאות אסור לשתות מן המים, ונתבאר להלן,[[290]](#footnote-291) - אך ממש"כ התוס' והרא"ש בשם רבינו אליהו שהוכיח להתיר בזה מהא דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו לא הפסידו את מקומן, משמע דאף במעשה שבת דישראל שרי בכה"ג, דמסתימת דבריהם לא משמע דפירשו דאיירי כשהוציאן נכרי, וכ"ה להדיא בד' האו"ז בסו"ס שנ"ח בשם הר"ב מריגנשבורג, עיי"ש.[[291]](#footnote-292)

ולמש"כ הריטב"א דטעם הא דשרי כשהי' יכול ליהנות ממנו בהיתר הוא משום דאין לחוש שמא יאמר לו עשה, י"ל דכ"ז הוא במעשה שבת דנכרי דאיסורו הוא מגזירה שמא יאמר לו, אך במעשה שבת דישראל דאיסורו הוא שלא יהנה מן האיסור, י"ל דה"ז אסור אף בגונא שהי' בידו ליהנות ממנו בהיתר.

הסה"ת בסימן רנ"ב כתב בשם ר"ת שהתיר לשתות מן המים שמילא הנכרי, אם לא אמר לו הישראל להביא, ומשמע דכל שאמר לו הישראל להביא אסור לשתות מן המים, וכ"נ ממש"כ הבעה"מ בסו"ד דאע"פ שלקטן נכרי בשביל ישראל מותר כל כמה דלא אהנו מעשיו ולא עביד אלא מדעתא דנפשי', ומשמע דלא התירו אלא כשעשה הנכרי מדעתא דנפשי', אך אם אמר לו הישראל ללקט אסור, וכ"ה להדיא בד' הצרור החיים בדרך ג' ס"ח, - אך לדעת הסוברים דאף במעשה דשבת דישראל שרי כשהי' יכול ליהנות ממנו בהיתר, כ"ש דיש להתיר בנכרי כה"ג אף כשאמר לו הישראל לעשות.[[292]](#footnote-293)

## אם שרי אף כשיכול ליהנות בהיתר מדבר אחר

הרא"ש בסימן י"ב הק' ע"ד ר"ת מהא דאסרו בנר הדלוק במסיבה, דאטו אם הי' נר דלוק במקום אחר בבית, מותר להשתמש לאור נר זה, כיון שהי' ישראל יכול לילך ולהשתמש לאור אותו הנר, והא לא מסתבר כלל, - והעולת שבת בסימן שכ"ה סק"ל כתב ללמוד מדבריו דלדעת ר"ת יש להתיר בזה, אף דמנר זה שהדליק הנכרי ל"ה בידו להשתמש בהיתר, דמ"מ כיון שהי' בידו להשתמש בנר אחר שרי אף ליהנות מנר זה שהדליק הנכרי, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם מילא נכרי מים מן הבור ויש שם מים אחרים בנהר, מותר לישראל להשקות מהם את בהמתו, שהרי יכול לילך עם בהמתו לנהר ולשתות.

אך המג"א שם סקכ"ד תמה ע"ז, דודאי דיש לאסור בזה לכו"ע, דאטו נכרי שהביא פירות מחוץ לתחום ויש לישראל פירות כיו"ב יהא מותר לאכלן, ועיי"ש שכתב דאין ללמוד מד' הרא"ש להתיר בזה, דהרי כתב הרא"ש דהא לא מסתבר כלל, ומשמע דאף ר"ת מודה לאסור בזה,[[293]](#footnote-294) - והמ"ב שם סקנ"ה ובשעה"צ סקנ"א כתב לאסור בזה.

ולכאו' ד"ז תליא בטעם ההיתר, דאם הוא משום דלא חשיב כנהנה ממלאכת שבת כשהי' בידו ליהנות בהיתר, ודאי דאין להתיר אלא כשהי' בידו ליהנות מדבר זה עצמו בהיתר, - אך אם הוא משום דכל דאפשר לו לעשותו בהיתר לא חיישינן שיאמר לנכרי עשה, שפיר י"ל דיש להתיר אף כשיכול ליהנות מדבר אחר כיו"ב בהיתר, דגם בכה"ג אין לחוש שיאמר לנכרי עשה.

## אם שרי להשתמש לאור הנר בדבר שהי' יכול לעשות בלא נר

בתשו' מהר"ח או"ז סימן פ"ה כתב דלדעת ר"ת דמותר הישראל לשתות ממים שמילא הנכרי לצרכו, כיון שיכול ליכנס בבור ולשתתות ואינו נהנה ממלאכת שבת שעשה הנכרי בשבילו, ה"נ כשהדליק נכרי את הנר בשביל ישראל, מותר להשתמש לאור הנר בדבר שהי' יכול לעשות בחשיכה בלא נר, אלא שהי' בא לו בקושי וע"י הנר בא לו בקל, ולא נאסר להשתמש לאורו, אלא בדבר שאין יכול כלל להשתמש בלא נר, - ובסו"ד כתב שחבריו חילקו לו, דלא הותר אלא בשתיית מים, דאינו נהנה בשתייתו מן ההבאה, וע"כ הוא דשרי, ומשא"כ בהדלקת הנר דהוא נהנה מן הראי', ואין להתיר בזה.[[294]](#footnote-295)

## בקו' הרא"ש מהא דאסרו בכדי שיעשו

הרא"ש הק' עוד ע"ד ר"ת, דלאותו ישראל שנעשה האיסור בשבילו למה לא יאסרו לו המים כמו מרחץ שהוחם בשבת שאסור למוצ"ש בכדי שיעשו, וה"נ הוא נהנה ממעשה שבת, שטורח גדול הי' לו לילך לבור ולשתות, - וצ"ב שהרי זהו עיקר מה שפירש ר"ת שלא אסרו היכא שהי' הישראל יכול ליהנות בע"א, ומה קשיא לי' להרא"ש ע"ז מדינא דמרחץ, ואם לא ניח"ל להרא"ש להתיר מכח הא דיכול ליהנות בע"א, משום דהוא טורח גדול, מ"ט הוצרך להביא לדינא דמרחץ.

וצ"ל דעיקר קו' הרא"ש הוא מהא דאסור למוצ"ש בכדי שיעשו, אף דעיקר איסור מעשה שבת הוא רק עד מוצ"ש, כמש"כ הרא"ש בביצה פ"ג סימן ב' לדעת ר"ת, והיינו משום דבמלאכת נכרי אסרו כל שיש לו הנאה ממעשה הנכרי, ולדעת ר"ת גופי' הוא מגזירה שמא יאמר לו, וכמש"כ הרא"ש שם, וע"כ אף אי נימא דעיקר איסורא דמעשה שבת דנכרי ל"ש בגונא שהי' הישראל יכול ליהנות בע"א, מ"מ כיון שאסרו בכל גוונא דיש לו הנאה ממעשה הנכרי, יש לאסור אף בכה"ג שהי' יכול הישראל ליהנות בע"א, כיון דמ"מ יש לו הנאה שא"צ לטרוח לילך ולשתות, וגם בזה יש לאסור כדי שלא יאמר לנכרי לעשות בשבילו כדי למנוע טירחא זו.[[295]](#footnote-296)

ובזה מתפרש משה"ק הרא"ש "דלאותו ישראל שנעשה האיסור בשבילו" למה לא יאסרו לו המים, אף דהרא"ש לעיל מינה כתב דהאיסור ליהנות ממעשה הנכרי הוא אף לישראל אחר, והיינו משום דהגם דהאיסור ליהנות בשבת ממעשה הנכרי הוא לכל ישראל, מ"מ האיסור ליהנות במוצ"ש בכדי שיעשו, הוא רק לאותו ישראל שנעשה בשבילו, וכמש"כ כן הרא"ש בביצה שם לדעת ר"ת דמותר לישראל אחר מיד, דלא חיישינן שיאמר לנכרי להביא בשביל אחר דאין אדם חוטא ולא לו.[[296]](#footnote-297)

## אמירה לנכרי בדבר שיש לו היתר בענין אחר

בד' הסה"ת בסימן רנ"ב והבעה"מ בסוגיין מבו' דאף לדעת ר"ת אסור הישראל לומר לנכרי להביא, אלא דמותר לשתות מן המים כשלא אמר לו הישראל להביא, וכ"כ הריטב"א דלא התיר ר"ת אלא בדיעבד, אבל לכתחילה אסור לומר לנכרי שיבא לו שום דבר דרך רה"ר, וכ"כ הראבי"ה בסימן רנ"ז, וכ"כ בתשו' מהרי"ל סימן ק"ט, והביאו הדרכ"מ בסימן שכ"ה סק"ח.

אך הראב"ן בפ' בכל מערבין כתב דיש מתירין לומר לנכרי מלא לי מים מבור שברה"ר, דהואיל ויכול לטפס ולירד לבור ולשתות, יכול לומר לנכרי דלה לי, וכ"כ הרמ"א בסימן שכ"ה ס"י דיש מתירין אפי' לכתחילה,[[297]](#footnote-298) ופירשו המג"א שם סקכ"ה והגר"א שם דטעם המתירין הוא משום דיש לו תקנה בע"א,[[298]](#footnote-299) וכ"כ הגר"א בסימן רע"ו ס"ג בדעת ר"ת, - והאמרי בינה בדיני שבת סימן י"ב פירש טעם ההיתר בזה, דעיקר האיסור דאמירה לנכרי, הוא כדי שלא יבא ישראל לעשות בעצמו, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"א, וע"כ כל שיש תקנה לעשות בהיתר, לא חיישינן שיבא לעשות בעצמו באיסור, אך לדעת הסוברים דאיסור אמירה לנכרי הוא משום דהוי כשלוחו, ודאי דאין מקום להתיר בכה"ג.

הראב"ן שם כתב ללמוד להתיר לזה ממה שאמרו לקמן ק"נ ב' דמותר לומר למחר אלך למקום פלוני מכח הא דאם הי' שם בורגנין הי' הולך, וכ"כ הגר"א בסימן רע"ו ס"ג, - וצע"ג דא"כ מ"ט תנן הכא דאם מילא הנכרי לצורך בהמתו של ישראל אסור, וכן תנן לקמן קנ"א א' דאם הביא מחוץ לתחום אסור, הרי אף לכתחילה יש להתיר לומר לו, כיון דאם יש שם מחיצות ובורגנין מביא, וכבר הוכיח הרמב"ן לקמן שם מזה דל"מ ה"ט דאם יש שם בורגנין כשנעשית המלאכה בשבת, והוכיח כן גם מהא דאסרו לשלוח אגרת שיוליכה הנכרי בשבת,[[299]](#footnote-300) ואמנם באמת בד' הראב"ן מבו' דלא התירו לומר לנכרי למלאות, אלא משום דיכול לטפס ולירד לבור ולשתות, ולא התיר מכח הא דאם יש שם מחיצות ממלא, אך צ"ב הטעם בזה,[[300]](#footnote-301) - והאמרי בינה בדיני שבת סימן י"ב כתב לפרש דעיקר מש"כ הראב"ן להתיר משום דיש לו תקנה בהיתר ס"ל כן מסברא, דבכה"ג אין לחוש שיבא לעשות בעצמו, ולא הביא מהא דמותר לומר אלך לכרך פלוני למחר, אלא לפרש טעם הא דלי"ב משום ודבר דבר, עיי"ש.[[301]](#footnote-302)

## אמירה לנכרי לטלטל מוקצה

בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן רכ"ב כתב בשם ר"ת דהתיר בשבת שילך נכרי עם ישראל בנר הדלוק בידו, כיון דאיסור טלטול נר אינו אלא משום מוקצה ומותר לטלטלו מן הצד, וע"כ אף אם נוטל הנכרי לנר בטלטול גמור לית לן בה, דכיון דאי בעי ישראל מטלטל בהיתר, אי מטלטל לי' נכרי באיסור אין לחוש לכך, והביאוהו ההגמי"י בפי"ב משבת ה"ז, ורי"ו בנתיב י"ב ח"ב.

ובד' המהר"ם בסימן תקנ"ח מבו' דלא התיר ר"ת לומר לנכרי לטלטל הנר לצורך ישראל, ולא התיר אלא ליהנות מן הנר שהשפחה מטלטלת לצורך ישראל, משום שהי' הישראל יכול לעשות כן בהיתר, וזה כמש"נ לעיל מד' כמה מקמאי דאף דהתיר ר"ת ליהנות ממעשה הנכרי בדבר שהישראל יכול לעשות בהיתר, מ"מ לא התיר לומר לו לעשותו.[[302]](#footnote-303)

אך ההגמ"ר בסימן תס"ד כתב להתיר לומר לנכרי להביא נר הדלוק, כיון דל"ה אלא טלטול דאפי' לישראל אינו אסור אלא משום בסיס לדבר האסור, והביאו הב"י בסימן רע"ו ס"ג, ומשמעות דבריו שפירש כן גם בד' ר"ת דהתיר אף לומר לנכרי לטלטל הנר לצורך ישראל, וכ"כ הרמ"א שם להתיר בזה, וכן הסכימו המג"א והגר"א שם.

הגר"א שם כתב דהמקור להתיר לומר לנכרי לטלטל נר, הוא ממש"כ ר"ת דמותר לשתות הוא עצמו ממים שמילא הנכרי לצרכו, כיון דיכול לטפס ולירד, ואף לכתחילה מותר לומר לו למלאות, וה"נ מותר לומר לו לטלטל נר כיון דאפשר לטלטלו בהיתר.

אמנם הנה תיקשי לפ"ז בד' רי"ו בנתיב י"ב ח"ב שהתיר לילך עם הנכרי ויטלטל נר, ובחלק י"ב הכריע לדינא לאסור לשתות הוא עצמו ממים שמילא הנכרי לצרכו, אף דיכול לטפס ולירד, - וגם צ"ע בד' הרמ"א שם שכתב להתיר לכתחילה לומר לנכרי לטלטל נר, וכ"כ המג"א שם סק"י והמ"ב שם סקכ"ט להתיר בזה לכתחילה לבני תורה, ובסימן שכ"ה ס"י לא התיר באמירה לנכרי להביא שכר דרך כרמלית, אלא בשעת הדחק, ועמש"כ בזה הט"ז בסימן שכ"ה סק"י והא"ר שם סקכ"ב, והנשמ"א בכלל ס"ב סוסק"ג, וצ"ע.

והמחה"ש בסימן רע"ו סקי"א כתב לפרש הטעם בזה, דשאני בהבאת שכר, דאף דיכול הישראל לשתותו בהיתר, היינו רק במקום מכירתו, אך להביאו לכאן א"א בהיתר, ומשא"כ בטלטול נר דיכול הישראל להביאו בהיתר להמקום שמביאו הנכרי, ובכה"ג שרי אף שלא בשעת הדחק.[[303]](#footnote-304)

\*הרמ"א בסימן רע"ט ס"ד כתב להתיר לטלטל נר אחר שכבה ע"י נכרי, משום דהוי כמו שהתנה עליו מתחילה, והמג"א בסימן רע"ו סקי"א כתב בשם הש"ך שעמד בזה דמ"ט בעינן להא דהוי כמו שהתנה עליו מתחילה, הרי מותר אף לומר לנכרי לטלטל נר הדלוק, וכמש"כ הרמ"א בסימן רע"ו, וכתב דלא התירו לומר לנכרי לטלטל נר הדלוק, אלא משום דגם הנכרי צריך לו, והמחה"ש שם פירש דהיינו דאף דלא סמכו על הא דגם הנכרי צריך לו להתיר לומר לנכרי לעשות מלאכה דאורייתא להדליק הנר, מ"מ לענין איסור טלטול דרבנן סמכו ע"ז.

אך המג"א שם תמה ע"ז, דלהדיא כתבו ההגמי"י ועוד מקמאי דטעם ההיתר בזה הוא משום דאי בעי ישראל מטלטל בהיתר, ומשמע דשרי בכל ענין, וכ"כ בהגה' הסמ"ע שם דמש"כ הרמ"א דמותר לומר לנכרי לילך עמו ליטול נר דלוק, ל"ד הוא, דה"ה באין הולך עמו מותר לומר לו להביא נר דלוק למקום שנמצא הישראל, - ומש"כ הרמ"א בסימן רע"ט להתיר רק משום דהוי כמו שהתנה עליו מתחילה, כתב המג"א שם סק"ט לישב דהיינו משום דהתם הוי הטלטול לצורך הנר, וה"ז אסור אף בטלטול מן הצד, וכיון דא"א לעשות כן בהיתר, יש בזה לאיסור אמירה.[[304]](#footnote-305)

\*המג"א בסימן רע"ו סק"י כתב בשם ס' הזכרונות דאין להתיר לומר לנכרי לטלטל נר של שמן, כיון דבקל מתקרב השמן או מתרחק ויש בו חשש איסור תורה, והמג"א נחלק ע"ז, דאף אם מתקרב השמן או מתרחק הרי הו"ל דבר שאינו מתכוין, - ומבו' בדבריו דהיינו דאף אם הו"ל פס"ר, אין בזה לאיסור אמירה לנכרי, עמש"נ בזה בדף מס' 9, ועמש"כ בזה בגל' הגרע"א שם, ומש"כ השעה"צ שם סקל"ה.

## הנאה מנר שהדליק הנכרי כשיש שם נר אחר

הסה"ת בסימן רנ"ב כתב דאם נר אחד דלוק בשבת ונכרי הדליק בשבת הרבה נרות או נתן באש עצים הרבה, מותר ישראל ליהנות מהן, כיון שמתחילה היה יכול ליהנות קצת מן הנר או מן האש, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, וההגמי"י בפ"ו משבת ה"ג, והטור בסימן רע"ו.[[305]](#footnote-306)

המקו"ח בגל' סימן תרע"ג כתב דטעם הא דשרי ליהנות מן הנר כשיש שם נר אחר, הוא משום דעיקר האיסור ליהנות ממעשה הנכרי הוא מגזירה שמא יאמר לו, וכל שיש שם נר אחר ליכא למיגזר, ודמי להא דשרי לאחר בכדי שיעשו, וכ"כ הגר"א בסימן רע"ו ס"ד לדמותו להא דשרי לאחר בכדי שיעשו, וכ"כ בהגה' אמרי ברוך שם,[[306]](#footnote-307) - אך המג"א שם סקי"א והפר"ח והחמד משה שם סוסק"ז כתבו במש"כ הרמ"א שם דמותר להשתמש לאור נר חנוכה כשדולק נר של היתר, דדמי לדינא דהכא דכל שיש נר אחד והדליק נכרי נר אחר מותר להשתמש לאורו, כיון דבלא"ה הי' שם נר, ומבו' דטעם ההיתר בכה"ג הוא משום דלא חשיב כהנאה מן הנר שהוסיף,[[307]](#footnote-308) וכ"ה מבו' בל' המג"א בסימן רע"ו סק"ז, וכ"כ הא"ר בסימן רס"ד סק"א דטעם ההיתר הוא משום דבהנאה תליא מלתא, וכיון שיוכל להשתמש אצל אחר לא חשיבא הנאה, והביאו הביאוה"ל שם סוד"ה יש להקל,[[308]](#footnote-309) - ועמד בפלוגתא זו בס' מאורות נתן סימן ג' סק"ל וסקל"א.[[309]](#footnote-310)

\*האמרי ברוך שם כתב להוכיח דטעם ההיתר בתוספת אורה הוא משום דאין לגזור שמא יאמר לו, ממה שהתירו כשהוסיף הנכרי שמן, אף שעכשיו דולק הנר גם מכח השמן שהדליק הנכרי, ובאיסוה"נ בעלמא בודאי אין מקום להתיר בכה"ג, - אך לכאו' יש מקום לדון בזה, למש"כ הרא"ש בביצה פ"ב סימן י"ז דהא דהנותן שמן לנר חייב, הוא משום דמאריך בהבערתו דאילו לא נתן שמן בנר היה כבה כשיכלה השמן שבנר ומה שהוא דולק מכאן ואילך הוי כאילו הוא הדליקו, ומבו' דכל עיקר האיסור בהוספת שמן הוא במה שיש בזה הבערה לזמן נוסף,[[310]](#footnote-311) והיינו משום דעיקר מלאכת הבערה היא ביצירת האש, (ונתבאר במ"מ למלאכת מכבה), ונמצא לפ"ז דכ"ז שהי' ראוי לדלוק מן השמן שהי' תחילה ל"ה כלל מעשה שבת, דהגם דגם מה שדולק הנר בזמן זה היא גם מכח השמן שהוסיף, מ"מ אין בזה מלאכה כלל,[[311]](#footnote-312) ולפ"ז אין ללמוד מזה להתיר כשהוסיף נכרי מים למיחם ונתבשלו בשבת.[[312]](#footnote-313)

## הנאה כשיש שם נר אחר כשציוה הישראל להדליק, ובמעשה שבת דישראל

בד' הב"ח בסימן רע"ו ס"ב משמע דהא דשרי להשתמש לאור נר שהדליק נכרי כשיש שם נר אחר, הוא רק כשלא ציוהו הישראל, אך כל שציוהו הישראל אסור, ועמד ע"ז הא"ר שם סקי"א, אך המג"א שם סק"ז כתב להתיר בזה, משום דלא מיקרי הנאה, וכ"כ המ"ב שם סק"כ, - ובס' מאורות נתן שם סקל"א וסקל"ב כתב דלטעמייהו אזלי, דהב"ח לטעמי' בסימן תרע"ג דס"ל דאסור להשתמש לאור נ"ח כשיש שם נר אחר של היתר, ולפ"ז בע"כ דהא דשרי בכה"ג להשתמש לאור נר שהדליק הנכרי, הוא משום דבכה"ג ליכא למיגזר שמא יאמר לו,[[313]](#footnote-314) וכמש"כ המקו"ח והאמרי ברוך, וע"כ כ"ז הוא כשהדליק הנכרי מעצמו, אך כל שציוהו הישראל להדליק, דהו"ל בכלל מעשה שבת, אך המג"א לטעמי' דהא דשרי להשתמש כשיש שם נר אחר, הוא משום דלא חשיב הנאה, וע"כ ס"ל דאף אם ציוהו הישראל להדליק מותר להשתמש לאורו.

אמנם כבר עמד בזה במילואים שם ממש"כ המג"א בסימן רנ"ג סקי"ג דהא דאם החזיר נכרי דינו כשכח ושהה דאף אם מצטמק ויפה לו מותר, היינו משום דאינו נהנה ממנו כ"כ כיון שכבר הי' ראוי לאכול, וכתב לדמותו להא דשרי להשתמש לאור הנר שהדליק הנכרי כשיש שם נר אחר, ומבו' לפ"ז דכל הא דשרי בתוספתא אורה, הוא רק במעשה שבת דנכרי, אך במעשה שבת דישראל ה"ז אסור אף בכה"ג, וע"כ הוא דאסרינן כשהחזיר הישראל ומצטמק ויפה לו, - וכ"ה מבו' להדיא בתשו' הרמ"א סימן ק"ב דאף דאם קירב ישראל את הבישול אסור התבשיל בדיעבד, מ"מ אם קירב נכרי את הבישול צידד להתיר, כיון דבלא"ה הי' מתבשל שם, וכתב לדמותו להא דשרי בתוספת אורה, והביאו המג"א בסימן רנ"ט סקי"ב, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ה וסקכ"ו, ולהדיא דכל הא דשרי בתוספת אורה הוא במעשה שבת דנכרי, אך במעשה שבת דישראל אסור,[[314]](#footnote-315) - וצ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ המג"א בסימן תרע"ג דהתירא דתוספת אורה הוא אף באיסור ההשתמשות לאור נ"ח.

## חש"ו שעשו מלאכה בשביל גדול

התוס' כתבו די"א דדוקא שתי' אסורה אבל לרחוץ פניו ידיו ורגליו שרי,[[315]](#footnote-316) ולמדו לזה ממה שאמרו ביבמות קי"ד א' דאירכסו לי' מפתחות וא"ל דבר טליא וטליתא ליטיילו התם דאי משכחי להו מייתי להו, והרי דיכולין ליהנות מהמפתחות להשתמש בהן בשבת, ומבו' מדבריהם דכ"ה שאסרו ליהנות ממעשה נכרי שעשה לצורך ישראל, ה"נ אסור ליהנות ממעשה חש"ו שעשו לצורך ישראל, - והפמ"ג באש"א סימן שכ"ה סקכ"ב כתב דאף צריך להמתין בכדי שיעשו, ול"ד למעשה שבת דישראל דקי"ל דמותר למוצ"ש מיד, דשאני בישראל דלא שכיח, ומשא"כ בחש"ו דשכיח שיעשו, ויש לחוש שיאמר להם לעשות וישמעו לו,[[316]](#footnote-317) והביאו הביאוה"ל שם.[[317]](#footnote-318)

התוס' כתבו בשם ר"י דהא דהתם שרי ליהנות מן המפתחות הוא משום דאין עושין לדעת ישראל,[[318]](#footnote-319) והעולת שבת בסימן שכ"ה סקכ"ח כתב ללמוד מדבריהם דחש"ו שמילאו מים, מותר לישראל ליהנות מהן, משום דאין להן דעת כלל ואין עושין כלל לדעת ישראל, - והמג"א שם סקכ"ב תמה ע"ז דרק כשמוצאין חפץ שנאבד אמרינן דעושין להנאת עצמן, אך בכיבוי מצינו דתלינן שעושה הקטן לצורך הגדול, כמש"כ הב"י בסימן של"ד סכ"ה, וא"כ ה"נ במילוי מים כל שמילא לצורך ישראל אסור.[[319]](#footnote-320)

כ"ב אלול פ"א

דף מס' 13

**קכ"ב א'** **- מאכיל אחריו ישראל,** בפירש"י כתב דהא דנקט אחריו הוא בדוקא, דנכרי לצורך עצמו קעביד, וה"נ הוא בהא דתנן דמשקה אחריו ישראל ויורד אחריו ישראל, ובגל' הגרע"א בסימן שכ"ה ס"י עמד ע"ד הפוסקים שלא הביאו לד' רש"י, והביאוה"ל שם כתב דד' רש"י קיימי בסתמא דלא ידעינן כונתו, ובכה"ג לא שרי אלא כשמאכיל הישראל אחריו, דמזה יש היכר שעשה הנכרי לצורך עצמו, אך כל שידענו שעשה לצורך עצמו מותר לישראל ליהנות תיכף מזה, וע"כ סתמו הפוסקים בזה, דדבריהם קיימי כשידוע שעשה הנכרי לצורך עצמו,[[320]](#footnote-321) - ועמש"כ העולת שבת שם סקל"ז, והמ"ב שם סק"ע, בדין נר שהדליק הנכרי, אם מותר ישראל להשתמש בו קודם שנשתמש בו הנכרי.

**אבל מכירו אסור,** בפירש"י כתב דקס"ד דעביד נמי אדעתא דידי', והמהרש"א כתב דהיינו דהא דפריך מההיא דר"ג, אף דהתם לא שייך שמא ירבה בשבילו, בע"כ דהוא משום דס"ד דהא דאסרינן במכירו הוא משום דעביד נמי אדעתא דידי', אך לפ"מ דמשני רבא דנר לאחד נר למאה, היינו משום דהא דאסרינן במכירו הוא משום דגזרינן שמא ירבה בשבילו, ועמש"נ להלן בטעם הא דלא אסרינן מכח הא דעביד נמי אדעתא דידי'?.

**אמר אביי שלא בפניו הוה,** בפירש"י כתב דשלא בפניו הוה דניכוין לי', ומשמעות דבריו דאביי ס"ל כדעת המקשן דעיקר הא דאסרינן במכירו הוא משום דעביד נמי אדעתא דידי', וע"כ כ"ז הוא בפניו, אך שלא בפניו לא עביד אדעתא דידי', וכ"כ ההשלמה דלאביי אסרינן אף בדבר דליכא למיגזר שמא ירבה בשבילו, - אך התוס' כתבו דמודה אביי דנר לאחד נר למאה, ומשום דעיקר האיסור במכירו הוא מגזירה שמא ירבה בשבילו, אלא דהכא אם הי' בפניו הי' עושה לצורך ר"ג שהי' נשיא ושר וראש בספינה

## הא דאסרינן במכירו אם הוא אף כשעשה שלא בפניו

**רבא אמר אפי' תימא בפניו נר לאחד נר למאה,** הרשב"א כתב דודאי מודה רבא דשלא בפניו שרי אף בדבר דשייך להרבות בשביל ישראל, אלא דקמ"ל דאפי' בפניו שרי בנר וכיו"ב דנר לאחד נר למאה, וכ"כ ההשלמה והריטב"א והר"ן והמאירי והריא"ז, וכ"כ הרי"ו בנתיב י"ב חלק י"ב, והארחות חיים בהל' שבת סקצ"ג, והכל בו בסימן ל"א, וכן צידד המ"מ בפ"ו משבת ה"ג, וכ"כ ההגמ"ר בסימן תס"א בשם ריב"א.

אך הרי"ף והרמב"ם והרא"ש השמיטו לדין זה דשלא בפניו שרי אף במכירו, והס' הבתים שערי המלאכות ש"ז כתב דמודו הרי"ף והרמב"ם דשלא בפניו שרי כיון שאינו עושה כלל בשביל ישראל ולא הוצרכו לכתבו, וכ"כ המ"מ שם דאפשר דהוא נכלל בד' הרמב"ם, - אך עיי"ש שכתב דהרי"ף לא הביא לדין זה, ואפשר שדעתם דלדעת רבא אף שלא בפניו אסור, וכ"כ הב"י בסימן שכ"ה סי"א בדעת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש, ועיי"ש שכתב דכ"ה דעת התוס' בביצה ג' א' ד"ה גזירה, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' חיי דלדעת רבא אסרו במכירו אף כשעשאו שלא בפניו, עיי"ש.

בעיקר הא דאסרינן מגזירה שמא ירבה בשבילו, משמע בפירש"י בד"ה נר לאחד ובד"ה הואיל ושלא בפנינו דהיינו דחיישינן דבעשי' זו עצמה שעשה הרבה בשבילו, וכ"נ בד' הראב"ן בסימן שס"ד, וכ"נ ממש"כ הרשב"א וש"ר דשלא בפניו ליכא למיחש שמא ירבה בשבילו, וכן האריך החמד משה בסימן רע"ו סק"ו, עיי"ש.

אך התוס' בביצה ג' א' ד"ה גזירה הביאו מהתוספתא במכילתין פי"ד הי"א דבנכרי המכירו ה"ז אסור מפני שמרגילו ועושה עמו לשבת אחרת,[[321]](#footnote-322) ומבו' בדבריהם דמה"ט יש לאסור אף כשעשאו הנכרי מתחילה בשביל עצמו ואח"כ בא הישראל לאכול ממנו, ול"ה הנכרי יודע מתחילה שהישראל צריך לכך, דחיישינן שמא ירבה לשבת הבאה,[[322]](#footnote-323) וכ"כ האו"ז בסימן שנ"ח דמה"ט יש לאסור אף בשבת הראשונה ובפעם ראשונה שאינו יודע אם יאכל הישראל מזה, מפני שמרגילו לשבת אחרת, וכ"נ בד' הב"י בסימן שכ"ה סי"א דזהו טעמא דהרי"ף ודעימי' שאסרו במכירו אף שהוא שלא בפניו, אף דבכה"ג אין לחוש שמא הרבה בשבילו,[[323]](#footnote-324) וכ"כ הגר"א שם.

## לדעת הסוברים דשלא בפניו שרי, אם הוא אף כשיודע שהישראל צריך לו

המג"א בסימן שכ"ה סקכ"ח כתב דאף לדעת הסוברים דשלא בפניו שרי, היינו כשלא ידע הנכרי שהוא צריך לו, אך כל שידע שהוא צריך לו אפי' שלא בפניו אסור, - אך בד' הט"ז שם סקי"א והא"ר שם סקכ"ה מבו' דלדעת המתירים שלא בפניו היינו אף כשידע שהוא צריך לו, והביאוה"ל שם סי"א בהג"ה כתב דכ"נ מפשטות ד' הראשונים דדוקא בפניו אסור אך שלא בפניו שרי בכל גווני, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דקאמר אביי בכבש של ר"ג דשרי משום דשלא בפניו הוה, אף דידע הנכרי שצריכים להכבש לירד בו, וכ"נ גם מהא דפרכינן ממרחץ ופירש"י והשיטה להר"נ דפריך אף לאביי משום דהוי שלא בפניו, אף דידע בודאי שהישראל צריך להמרחץ דהיו רוב ישראל.

## הא דאסור במכירו בפניו אם הוא אף כשאין יודע שהישראל צריך לו

המ"מ בפ"ו משבת ה"ג כתב דפת שאפה נכרי בשביל עצמו מותר לישראל אא"כ מכירו ויודע שהישראל צריך לו, והכס"מ שם ובב"י בסימן שכ"ה סי"א כתב דהיינו דלא אסרינן אף כשהוא בפניו, אלא כשהוא יודע שהישראל צריך לאותו דבר, דאל"כ ליכא למיחש למידי,[[324]](#footnote-325) וכ"כ המג"א בסימן שכ"ה סקכ"ח,[[325]](#footnote-326) ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקס"ח.

## בהא דאסרינן במכירו האם הוא אף במוצ"ש בכדי שיעשו

בתשו' הרי"ף שהביא הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה' כתב במה שאסרו בנכרי שעשה לצורך עצמו במכירו, דה"ז אסור במוצ"ש בכדי שיעשו, ובגל' הגרע"א למג"א סימן שכ"ה סוסקכ"ח כתב להוכיח כן מהא דפרכינן בסוגיין מההיא דמרחץ, וס"ד דהאיסור בזה הוא משום דהוי כמכירו, והרי דהאיסור במכירו הוא בכדי שיעשו.

אך המג"א שם כתב דאף דאסרו במכירו מ"מ א"צ להמתין בכדי שיעשו, כיון שאינו אלא משום גזירה שמא ירבה בשבילו, וכתב לדמותו למש"כ הרשב"א בחולין ט"ו ב' דאף לדעת הסוברים דהמבשל בשבת אסור במוצ"ש בכדי שיעשו, מ"מ המבשל לחולה בשבת דאין איסורו אלא מגזירה שמא ירבה בשבילו ל"ב בכדי שיעשו,[[326]](#footnote-327) (והמג"א בסימן שי"ח סק"ז כתב דה"נ בנכרי שבישל בשבת לחולה דאסור לבריא מגזירה שמא ירבה בשבילו, ל"ב בכדי שיעשו, ועמש"כ הפמ"ג שם), וכ"כ הא"ר שם סקכ"ה, והגר"ז שם סי"א, והמ"ב שם סקס"ז.[[327]](#footnote-328)

## נכרי העושה לצורך נכרי ולצורך ישראל

**מחצה על מחצה אסור,** בפירש"י בד"ה אדעתא דרובא כתב דהוא משום דליכא למיקם עלה דמילתא דאיכא למימר עיקר דעתי' דמדליק בשביל ישראל, ואיכא למימר עיקר דעתי' דמדליק בשביל נכרים, וכ"כ הריטב"א דבמחצה על מחצה תולין שעיקר הכונה בשביל ישראל,[[328]](#footnote-329) וכן משמע בד' הרשב"א.

אך בפירש"י לקמן קנ"א א' ד"ה רוחץ בה כתב דלדעת שמואל דספיקא שרי הא דמחצה על מחצה אסור, הוא משום דודאי בשביל ישראל ונכרים הוחמו,[[329]](#footnote-330) שהרי לא לאדם אחד לבדו הוחמו דנימא ספיקא לנכרי ספק לישראל, וכ"כ הרא"ש שם סו"ס ט' דבמחצה על מחצה ליכא ספיקא, אלא כיון דליכא הכרע לשם כולם נעשה, וכ"נ בד' הרשב"א והריטב"א שם, וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ט, וכ"כ הרי"ף בסוגיין דהא דמחצה על מחצה אסור הוא משום דמחצה על מחצה כרוב ואדעתא דרובא קא מחממי, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד.

הסה"ת שם כתב ללמוד מהא דאסרינן במחצה על מחצה, לפ"מ שפירש דאיסורו הוא משום דנעשה לשם כולם, דדבר הנעשה בשביל ישראל וגם בשביל נכרים אסור במוצ"ש כדי שיעשו, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ה ס"ו דאם ליקט וצד בשביל ישראל ונכרי אסור, וכ"כ הרמ"א בסימן תקט"ו ס"ו דאם ידוע שלוקט לצורך שניהם אסור, וכ"כ המג"א בסימן רע"ו סק"ו.[[330]](#footnote-331)

ובד' הרמ"א שם מבו' דהיינו אף כשרוב נכרים, דמ"מ כל שעשה גם לצורך הישראל אסור, והביאוה"ל בסימן רע"ו ס"ב סוד"ה ואם יש הוכחה כתב דמד' הב"י בסימן תקט"ו מבו' דס"ל דברוב נכרים אף אם ידוע שליקט לצורך שניהם אמרינן דהעיקר אדעתא דרובא עביד ושרי, ומש"כ הסה"ת והסמ"ג לאסור הוא כשליקט לב' אנשים נכרי וישראל או להרבה אנשים והי' בהן מחצה על מחצה, עיי"ש, - וצ"ע, שהרי הסה"ת והסמ"ג שם כתבו ללמוד כן ממה שאמרו בירושלמי דאף אם עשה לצורך עצמו ולצורך ישראל אסור, (ונתבאר להלן), והרי דאף דכל שהנכרי עצמו משתמש בו הוי כרוב נכרים, מ"מ כל שעשה גם לצורך ישראל אסור, וה"נ יש לאסור ברוב נכרים כשעשה גם לצורך ישראל.[[331]](#footnote-332)

\*בתשו' אג"מ או"ח ח"ד סימן ס"ד כתב דמותר להשתמש בשבת בחשמל שנעשה ע"י נכרים, דכיון דאף בנכרים מועטין צריכין לתקן כל החשמל שבעיר אף בשביל בית אחד כמו לכל העיר, אין לאסור לישראלים אף שהם המרובין, ולכאו' מכוון דבריו דכל הא דאסרינן ברוב ישראל, הוא רק במקום של"ה עושה בשביל מיעוט הנכרים לבדם, אך כל שהי' עושה גם בשביל מיעוט הנכרים לבדם, שרי, - וכבר עמדו להעיר בזה, דלכאו' במרחץ ובמסיבה היו מחממין את המרחץ ומדליקין את הנר במסיבה, גם אם לא הי' שם אלא את הנכרים, ואפ"ה אמרו דאם רוב ישראל אסור,[[332]](#footnote-333) וגם במעשה דר"ג, ודאי דהיו עושין את הכבש גם בשביל הנכרים לבדם, ואפ"ה מבו' דלא הותר אלא משום דהוי רוב נכרים.

## נכרי העושה לצרכו ולצורך ישראל

**כיון דחזא דאייתי שטר וקא קרי אמר אדעתא דנפשי' הוא דאדליק אהדרינהו איהו לאפי' גבי שרגא,** בפירש"י כתב דהיינו דכל שהמדליק עצמו משתמש לאורה, ודאי עיקר אדעתא דידי' עביד וע"כ הוא דשרי, והרשב"א כתב ללמוד מזה דכל שעשאו הנכרי לצורך עצמו שרי אף אם היו שם כמה ישראלים, דלעולם עיקר כונתו היא לעצמו, ומשמע דאם היתה עיקר כונתו לצרכו ולצורך ישראל הי' לנו לאסור, ואך דכל שהוא עושה לצורך עצמו, לעולם הוי עיקר כונתו לצורך עצמו, וע"כ הוא דשרי, וכ"כ הריטב"א.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאם הדליק נר בשביל ישראל ובשבילו אסור הישראל להשתמש לאורו, וכ"נ בדבריו בפ"ו משבת ה"ב דלא הותר אלא כשעשה בשביל עצמו בלבד, ועמדו ע"ז המרכה"מ שם, והביאוה"ל בסימן רע"ו ס"ב (ד"ה ואם יש הוכחה), וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ט והסמ"ג לאוין ס"ה, וכ"כ המג"א בסימן רע"ו סק"ו, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה ואם יש הוכחה.

ובירושלמי בפירקין מיבע"ל בדין זה דלצרכו ולצורך ישראל, ובעי למיפשטה מהך עובדא דשמואל, דהדא אמרה לצרכו ולצורך ישראל אסור, והסה"ת בסימן רמ"ט והסמ"ג ל"ת ס"ה כתבו דצ"ל לצרכו ולצורך ישראל מותר,[[333]](#footnote-334) וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין, והיינו דמהא דהפך שמואל אפי', אף שהדליקה הנכרי גם לצרכו, יש ללמוד דלצרכו ולצורך ישראל מותר.

ובירושלמי שם דחי ר' יונה דשניא היא שאין מטריחין על האדם לצאת מביתו,[[334]](#footnote-335) ואמרו עלה דא"ר אלעזר משום שאין מטריחין על האדם לצאת מביתו למה הפך שמואל אפי', - ונחלקו הראשונים במסקנת הירושלמי, דהסה"ת והסמ"ג שם הביאו מד' הירושלמי דמסקינן דלצרכו ולצורך ישראל אסור, והא דהדר שמואל אפי' הוא משום דאין מטריחין על האדם לצאת מביתו, - אך הרשב"א והריטב"א בסוגיין הביאו מירושלמי דמסקינן דלצרכו ולצורך ישראל שרי, דאין לומר דהא דהדר שמואל אפי' הוא משום דאין מטריחין על האדם לצאת מביתו, דא"כ מ"ט מעיקרא הפך שמואל אפי'.[[335]](#footnote-336)

לדעת הסוברים דלצרכו ולצורך ישראל אסור, צ"ב במה שאמרו הכא דכיון דחזא וכו' אמר אדעתא דנפשי' הוא דאדליק אהדרינהו איהו לאפי' גבי שרגא, והרי דלצרכו ולצורך ישראל מותר.[[336]](#footnote-337)

ובד' הביאוה"ל בסימן רע"ו ס"ב ד"ה אם יש הוכחה מבו' לפרש בזה, דהכא לא ידענו כלל שהדליק בשביל הישראל, אלא משום הסברא דאדעתא דרובא קא מדליק, וע"כ כל שיש הוכחה שהדליק בשביל עצמו לא אמרינן כלל שהדליק בשביל אחרים, אך ד' הירושלמי קיימי בגונא שידענו שהדליק לצורך הישראל, ובזה הוא שנחלקו אם יש להתיר מכח הא דנתברר שהדליק גם לצורך עצמו.[[337]](#footnote-338)

ובזה מתפרש מש"כ הטושו"ע שם דאם יש הוכחה שלצורך נכרי מדליקה, כגון שאנו רואים שהוא משתמש לאורה, אע"פ שרוב ישראל מותר, דהוא אף לדעת הסה"ת ודעימי' דלצרכו ולצורך ישראל אסור,[[338]](#footnote-339) משום דבכה"ג לא אמרינן כלל שהדליק בשביל אחרים, ומתישב בזה קו' הדרישה שם סק"א, וכמש"כ הביאוה"ל שם.

הרשב"א הק' למש"כ דלצרכו ולצורך ישראל מותר, בהא דפריך הגמ' לעיל דר"ג מכירו הוה, הרי אף דהוה מכירו ועושה אף לצרכו, הו"ל כלצרכו ולצורך ישראל דשרי, - וכתב די"ל דשאני ר"ג דנשיא ושר הי' ועיקרו משום דידי', וי"ל עוד דשמא אותו נכרי שעשה את הכבש ל"ה מאותן שהיו בספינה הצריכין לירד,[[339]](#footnote-340) וכתב דנפ"מ בין הדרכים הוא בעבד ושפחה המביא מים לצרכו ולצורך ישראל אדוניו, דלדרך קמא יש לאסור בזה, דעיקרו משום אדוניו הוא.

## נכרי העושה לצרכו ולצורך ישראל בדבר ששייך בו ריבוי

בד' הרשב"א מבו' דלמש"כ להתיר בנכרי שעשה לצרכו ולצורך ישראל, היינו אף בדבר ששייך בו ריבוי,[[340]](#footnote-341) וזהו שהק' גם מהא דלרבא במידי דאיכא לאפושי בשביל ישראל אסור, אע"ג דהוא לצורך ישראל ולצרכו, - אך הריטב"א כתב דבדבר שמקבל תוספת, אע"פ שעשה לצורך עצמו, מ"מ אם עושה גם לצורך ישראל אסור.[[341]](#footnote-342)

## נכרי העושה לצורך בהמתו ובהמת ישראל

בד' הרשב"א והריטב"א מבו' דלא קשיא להו אלא ממה שדנו בההיא דר"ג לאסור משום דמכירו, אך בעיקר מה שאסרו במכירו במילא מים ובליקט עשבים לא קשיא להו דהוי כלצרכו ולצורך ישראל, - ולכאו' הוא משום דבמילא מים וליקט עשבים אי"ז לצורך עצמו אלא לצורך בהמתו, ובכה"ג שפיר יש לאסור כשעושה גם לצורך ישראל, ולא קשיא להו אלא בהא דר"ג שעשה כן הנכרי לצורך עצמו, - ולמדנו מזה דאף לדעת המתירים כשעושה הנכרי לצרכו ולצורך ישראל, היינו רק בדהוי זה לצורך גופו, אך כל דהוי זה לצורך בהמתו, אף דהוי זה צורך דילי' להשקות ולהאכיל את בהמתו, אסור.

## נכרי העושה לצורך חולה ולצורך בריא

השו"ע בסימן רע"ו ס"ה כתב דבארצות קרות מותר לנכרי לעשות מדורה בשביל הקטנים ומותרין הגדולים להתחמם בו, והמ"ב שם סקל"ט כתב דהיינו משום דהעיקר נעשה בשביל הקטנים, אך אם נעשה בשביל הקטנים והגדולים יחד, אסור להתחמם בו, כמש"כ השו"ע בסימן שכ"ה ס"ו לאסור בנכרי שעשה לצורך נכרי ולצורך ישראל.[[342]](#footnote-343)

ולכאו' יש מקום לדון בזה, דלכאו' בהא דהותר אמירה לנכרי לצורך חולה, שרי אף כשיאמר לו שיעשה המלאכה לצורך חולה ובריא,[[343]](#footnote-344) וא"כ מהיכ"ת דיש בזה לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, דלא מצינו איסור הנאה ממעשה הנכרי בדבר שמותר לנכרי לעשותו, עמש"נ בזה בדף מס' 11 בסופו,[[344]](#footnote-345) - ועוד יש להעיר בזה, ממה שאמרו בעירובין ס"ח דליחום לי' נכרי אגב אימי', ולכאו' בכה"ג שחימם הנכרי גם לצורך התינוק, הו"ל כמלאכה שעשאה לצורך חולה ולצורך בריא,[[345]](#footnote-346) ואפ"ה לי"ב לאיסור הנאה ממעשה הנכרי,[[346]](#footnote-347) וצ"ע.

## האם מטריחין את האדם לצאת מביתו

הרשב"א כתב לפי פירושו בד' הירושלמי, דאם ישראל יושב ובא נכרי והדליק את האש בשבת לצורך הישראל, אסור הישראל להתעכב ולישב שם, דהרי ר' יוסא דבר למימר דאין מטריחין על האדם לצאת מביתו, והשיבו לו דא"כ למה הפך שמואל אפי', וכ"כ הריטב"א דכל שעשה הנכרי מלאכה בשביל ישראל אפי' הוא בענין שיצטרך ישראל לצאת מביתו או להתרחק כדי שלא יהנה ממנו, יוצא ומתרחק, ואין אומרים אין מטריחין לאדם לצאת מביתו.

אך בהגה' ר"פ לתשב"ץ קטן סימן י"ב כתב ע"פ הירושלמי דאם הדליק נכרי נר מדעתו בשביל ישראל אין מטריחין את הישראל לצאת מביתו, וכ"כ הטור בסימן רע"ו, והב"י שם כתב בדעתם דס"ל כדעת הסה"ת ודעימי' דמסיק בירושלמי דלצרכו ולצורך ישראל אסור, והא דהדר שמואל לאפי' הוא משום דאין מטריחין את האדם לצאת מביתו.

הרמ"א בסימן רע"ו ס"א כתב לדינא דאם עשה נכרי בבית ישראל מדעתו, אין הישראל צריך לצאת אע"פ שנהנה מן הנר או מן המדורה,[[347]](#footnote-348) והא"ר שם סק"ו דה"ה כשקובע דירתו באותו שבת בבית נכרי, וזה כמש"כ הב"י שם דאף דבעובדא דשמואל ל"ה שמואל בביתו אלא בבית הנכרי, כיון שהי' בית הנכרי באותה שעה מיוחד לדירתו, ביתו מיקרי, והוי טורח לצאת ממנו, וכ"כ העט"ז שם סק"ב, והמ"ב שם סקי"ב.

הפמ"ג באש"א שם סק"ד כתב דמש"כ הרמ"א דעשה הנכרי מדעתו, היינו דרק בכה"ג דעשה הנכרי מדעתו ולא ציוהו הישראל אין מטריחין אותו לצאת, דמאי הו"ל למעבד, אך אם ציוהו צריך לצאת, כיון דהוא נהנה מן האור, וכ"כ המ"ב שם סקי"ג.

המג"א שם סק"ה כתב דאף דאין מטריחין אותו לצאת מביתו, מ"מ אסור להשתמש לאורו, ובד' הא"ר שם סק"ו מבו' דהיינו דאסור להשתמש שם תשמיש שלא הי' משתמש בלא נר, והביא כן מפסקי ר"י מפאריש סימן קי"ג, וכ"כ המ"ב שם סקי"ג.

## דין נכרי שחימם קדירת ישראל

האו"ז בהל' ער"ש סו"ס ח' כתב בדין נכרי שחימם קדירת ישראל שנתקררה, דמותר לאכול את התבשיל, דלאו כל כמיני' לאסור לנו התבשיל בעל כרחינו, והביאו המג"א בסימן רנ"ג סקל"ח, ובד' הא"ר שם סקל"ז מבו' דמה"ט מותר לאכול את התבשיל אף בעודו חם,[[348]](#footnote-349) - אך בד' התו"ש שם סק"נ, והמ"ב שם סקצ"ו מבו' דלא התיר האו"ז לאכלו אלא אחר שנצטנן,[[349]](#footnote-350) דאינו נהנה ממלאכת הנכרי ול"ה רוצה בכך, ובכה"ג הוא דאמרינן דלאו כל כמיני' לאסרו, וצ"ע.

הגר"ז בסימן רנ"ג סכ"ה כתב דכל הא דשרי מכח ה"ט דלאו כל כמיני' וכו', היינו כשלא ראה הישראל כשהחזירו הנכרי, או שלא ידע שהוא צונן לגמרי, אך כל שידע מכך ושתק, ה"ז אסור, והיינו דכיון דידע הישראל ושתק, והוה ניח"ל במעשה הנכרי, ליכא למימר דלאו כל כמיני' וכו'.

בה"ט דלאו כל כמיני' וכו', לכאו' אינו חד דינא עם דינא דהירושלמי דאין מטריחין את האדם לצאת מביתו, דהרי הא דאין מטריחין את האדם לצאת מביתו, הוא גם כשקבע דירתו בבית הנכרי, אף דבכה"ג ליכא למימר דלאו כל כמיני', וגם הוא אף כשראה הישראל שעושה הנכרי ושתק, אף למש"כ הגר"ז דבכה"ג ליכא לה"ט דלאו כל כמיני', אלא הוא דין מסוים בביתו דאין מטריחין אותו לצאת, אך כשחימם נכרי את תבשילו ליכא לה"ט, והא דשרי הוא משום דלאו כל כמיני' לאסור עליו, ולד' התו"ש והמ"ב לא הותר אלא אחר שנצטנן.[[350]](#footnote-351)

## הנאה מנר שהדליק הנכרי כשהולך עם הישראל

הטוש"ע בסימן רע"ו ס"ג כתבו דאם אומר לעבדו או לשפחתו לילך עמו והדליקו את הנר, אע"פ שגם הם צריכין לו, חשיב כנר שהודלק לצורך ישראל דאסור ליהנות ממנו, כיון דעיקר ההליכה לצורך ישראל, והגר"א שם כתב ללמוד כן ממש"כ הרשב"א בסוגיין דטעמא דאביי דאסר בההיא דר"ג אם הי' עושה כן בפניו, ול"ד לעושה לצרכו ולצורך ישראל דשרי, הוא משום דכיון דשר ונשיא הי' עיקרו משום דידי' הוא, ואף לרבא דפליג ע"ז וס"ל דכיון דנר לאחד נר למאה עשאו בשביל עצמו, מ"מ מודה דכל שעיקרו בשביל ישראל אסור.

בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תקנ"ח כתב דבליל שבת כשרצה לילך לישן, אמר רא"ם לשפחה לכי ותחלצי לשמואל מנעליו, והיא הרגישה ולקחה הנר והלכה עמו להאיר לו, והביאו ההגמי"י בפי"ב משבת ה"ז, - ויש שפירשו דהיינו משום דפליג ע"ד הטור וס"ל דכיון דגם השפחה צריכה לנר, חשיב דעושה לצורך עצמה, וע"כ לי"ב איסורא, - אך לכאו' אין ללמוד כן מדבריו, אלא הוא לטעמי' שכתב שם דמותר להשתמש לאור נר שהוליך הנכרי לצורך ישראל, משום דהי' ביד הישראל לטלטלו בטלטול מן הצד, ונתבאר בדף מס' 12, אלא דלא הותר לומר לו לטלטל, וזהו שהתיר לומר לשפחה לכי ותחלצי וכו', דכיון דאינו אומר לה להדיא לטלטל הנר לי"ב לאיסור אמירה, ואף דחשיב דמטלטלת את הנר לצורך הישראל, מ"מ מותר להשתמש לאורו.

## הנאה מנר שהדליקה השפחה כדי לעשות מלאכת הישראל

הט"ז בסימן רע"ו סק"ה כתב דאותו נר שמדלקת השפחה כדי שתדיח כלי אכילה שאכלו, לא מקרי לצורך ישראל, דכיון שאין גוף הישראל נהנה ממנו אלא כלים שלו מודחים והיא חייבת להדיחם, לצרכה היא מדלקת, והביאו המ"ב שם סקכ"ז, - ועיי"ש שכתב דמש"כ הטוש"ע שם לאסור כשאומר לעבדו או לשפחתו לילך עמו והדליקו את הנר, היינו משום דהם הולכים עמו וגופו נהנה מן הנר בשעת ההדלקה, וע"כ אמרינן דעיקר ההדלקה היא לצרכו, אך אם משלחם בשליחות שילכו בעצמם והדליקו את הנר להאיר להם, לא מיקרי לצרכו, אף שעיקר הליכתם הוא בשבילו, כיון שאין גופו נהנה מן הנר בעת ההדלקה, ומותר אח"כ לישראל להשתמש אצל הנר.[[351]](#footnote-352)

ממש"כ הט"ז דטעם ההיתר בזה הוא משום דהיא חייבת להדיח הכלים, משמע דאם אינה חייבת להדיח הכלים, חשיב דהדלקת הנר היא לצורך הישראל, משום דאלמלי שהיתה מדלקת הנר ל"ה מדחת את הכלים, ורק משום דהיא חייבת להדיח את הכלים, והיתה חייבת להדיחם גם אם ל"ה בידה להדליק הנר, הוא דחשבינן דהדלקת הנר היא לצורך עצמה,[[352]](#footnote-353) - ויש להסתפק אם היינו דבכה"ג דאינה חייבת להדיח הכלים דחשיב דהדלקת הנר היא לצורך ישראל, יש בזה לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, ויהא אסור הישראל ליהנות מן הנר, (וגם י"ל דיהא אסור להשתמש בשבת בכלים שהדיחה), או היינו דבכה"ג יש בזה גם לאיסור אמירה.[[353]](#footnote-354)

למשמעות ד' הט"ז דלא הותר אלא משום שהיא חייבת להדיח הכלים, לכאו' אין להתיר אלא כשבידה להדיח הכלים בלא להדליק את הנר, אלא דהיא מדלקת את הנר כדי להקל על עצמה, דכל שאין בידה להדיח הכלים בלא להדליק את הנר, הרי אינה חייבת להדיחם, ואין הדלקת הנר לצרכה, - אך י"ל דגם בכה"ג דאין בידה להדיח הכלים בלא להדליק את הנר, מ"מ כיון שאם לא תדיחם בשבת היא חייבת להדיחם לאחר השבת, נמצא דמה שהיא מדלקת הנר בשבת הוא לצרכה.[[354]](#footnote-355)

ועיין ט"ז סק"ה שכתב שאם אומר לשפחתו שתדיח כלים וממילא מדליקה הנר כדי להדיח מותר וביאר המ"ב שעושה דבר זה לצורך עצמה כדי שתוכל להדיח הכלים דהינו שלא דנים שבזה שאמר לה לנקות הכלים חשיב שאמר לה להדליק הנר אלא דנים הדלקת הנר לצורכה שתוכל לעשות מלאכתה והנה יתכן שזה דוקא במקרה שיכולה לנקות ללא נר וזה יצא אותו דבר וזה רק מקיל עליה אמנם סתימת הדברים לא כך והנה צ"ב למה מותר לו אחרי זה להשתמש בכלים הרי היה כאן מעשה שבת לצורכו שהרי כל הנקיון זה לצורכו וא"כ חשיב שהדליקה לצורכו ועיין פמ"ג שביאר שכאן זה כמו קצץ והיא עושה לא להשתמש בשבת ומותר כמו ללבוש בגד בקצץ אמנם סתימת המ"ב משמע שגם אם זה לשבת מותר ואולי זה נחשב שלא נהנה מעצם המלאכה אלא זה רק היכי תימצי לנקות ואם נימא שזה רק מקיל עליה א"כ ודאי א"ש וצ"ע בכל זה

י"ב]עיין מג"א סימן שכ"ה סקכ"ה שהביא מהמהרי"ל שאם העכו"ם מביא שכר והוא גם נהנה מזה מותר ודחה המג"א שהרי זה מכירו ויש חשש שירבה בשבילו ועוד שעיקר אדעתיה דישראל קעביד דהינו שעיקר מה שמביא לישראל ורק דרך אגב הוא נהנה והנה יש שנהגו לומר לעכו"ם שיקח משקה והא מדליק האור בשביל זה ואם באמת גם לצורך זה לבד יבוא יש להתיר אמנם אם רק בא מצד צורך הישראל רק שממילא לוקח משהו יש לאסור עוד יש לדון שזה בבית הישראל ובממון הישראל וזה נראה שזה לצורך הישראל וכמו בשפחות בבית הישראל שאסר המ"ב וצ"ע

כ"ג אלול פ"א

דף מס' 14

## נכרי שהביא חלילין

**קנ"א א'** **- נכרי שהביא חלילין בשבת,** בפירש"י כתב דהיינו כשהביאן בשביל ישראל, והרמב"ן כתב דלא איירי כשהביאן בשביל ישראל זה, אלא שהביאן סתמא, ומסתמא לשם ישראל הביאן, שאין דרכן של נכרים לקונן ולספוד בחלילין ורובן בשביל ישראל שמקוננין בהם מביאין אותן, וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכ"ה מבו' בד' ש"ר שלא נאסר כשהביא הנכרי חלילין אלא משום שהביאן בשביל ישראל או דסתמא הוא כן.

אך בספה"י לר"ת סימן ש' כתב דאיירי אף כשהביאן לצורך נכרי, ואפ"ה לא יספוד בהן ישראל, דאע"ג דהבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר, כיון דחלילין אינם לצורך כולי האי, לא התירו בזה, דמחמרינן בחלילין טובא לגבי מת, ומשא"כ כשעשה ארון וחפר קבר בשביל נכרי, יקבר בהן ישראל, משום דהן צורך מת, וע"כ לא מחמרינן בהו כולי האי, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל דהחמירו במת משום לועג לרש חרף עושהו, שלא יהנה ממעשה שבת בדבר שאין לו בו צורך גדול.

**לא יספוד בהן ישראל,** בפירש"י כתב דהיינו דלא יספוד בהן לעולם,[[355]](#footnote-356) דקנסו בזה משום דמוכחא מילתא שבשבילו הביאו, ודמי להא דתנן בסיפא דאם עשו ארון וחפרו קבר בשביל ישראל לא יקבר בו עולמית.

אך התוס' וש"ר כתבו דלא נאסר לספוד בהן אלא בכדי שיעשו,[[356]](#footnote-357) ובטעם הא דשאני מהיכא דעשו ארון וחפרו קבר בשביל ישראל דלא יקבר בו עולמית, מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' משמע כמש"כ המהרש"א והב"י בסו"ס שכ"ה דשאני בארון וקבר שנעשו לשם ישראל אחד, וע"כ לא יקבר בו עולמית, ומשא"כ בחלילין דאין מביאין אותם לשם אדם אחד אלא לשם כמה בנ"א, לא החמירו לאסרם עולמית, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בביצה כ"ד ב', וכ"נ בדבריו בתורת האדם שער הסוף סוף ענין ההספד,[[357]](#footnote-358) וכ"כ הלבוש בסימן שכ"ה סט"ו בטעמא בתרא. - **ב** הרשב"א כתב בתו"ד דהוא משום דבחלילין איירי דלא הביאן בפירוש בשביל ישראל, אלא דסתמא דמילתא בשביל ישראל הובאו, וע"כ הן מותרין בכדי שיעשו אע"פ שהביאן בפרהסיא, ומשמע דאם הביאן להדיא בשביל כמה בנ"א ישראל ה"ה אסורין עולמית, ורק משום שלא הביאן בפירוש בשביל ישראל אינם אסורין עולמית.[[358]](#footnote-359) - **ג** הריטב"א והר"ן כתבו דהוא משום דלא אסרו בארון וקבר אלא כשנעשו בפרהסיא, ומשא"כ בהבאת חלילין דל"ה מידי דפרהסיא, והר"ן כתב לפ"ז דבחלילין שהובאו בפרהסיא לא יספוד בהן עולמית, וכן משמע בד' הפסקי רי"ד, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ו, וכ"כ הט"ז בסימן שכ"ה סקי"ד, והמג"א שם סקל"ג, והגר"א שם, והמ"ב שם סקע"ו . - **ד** בתשו' הרי"ף שהביא הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה' כתב דהוא משום דעשה הנכרי אדעתא דכו"ע ולא ייחד לישראל, ומשמעות דבריו דהיינו משום דעשה אדעתא דכו"ע וגם אדעתא דנכרים, ואף דגם בכה"ג נאסר הנאה ממעשה הנכרי, דלא הותר אלא אם עיקר עשייתו לצורך נכרי, מ"מ לא אסרו בזה עולמית. - - **ה** האו"ז בעירובין סימן ק"מ כתב דהוא משום דלא אסרו עולמית אלא בקבר שגנאי הוא למת שימצא כל שעה קבור בקבר הנעשה בשבת בשביל ישראל, אך בחלילין לא שייך ה"ט, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן ב', ועד"ז כתב הלבוש בסימן שכ"ה סט"ו בטעמא קמא דאין גנאי בחלילין כמו בארון וקבר. - **ו** הראבי"ה בסימן ש"פ כתב דלא אסרו עולמית אלא בקבר שהוא איסור דאורייתא, ומשא"כ בהבאת חלילין דאי"ז אלא איסור דרבנן.[[359]](#footnote-360)

הסה"ת בסימן רנ"א כתב דנכרי שהביא מחוץ לתחום בשביל ישראל צריך להמתין במוצ"ש בכדי שיעשו, אף דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, והוכיח כן ממה שאסרו הכא כשבאו ממקום רחוק, ועיי"ש שכתב דיש לדחות דבמת החמירו טפי, כ"ה שהחמירו בו דאם חפר קבר בשביל מת לא יקבר בו עולמית, וכ"כ התוס' בביצה כ"ד ב' ד"ה ולערב אסורין די"ל דשאני הכא דאוושא טפי מילתא דהכל יודעין שהובאו בשבילו ויש לגזור בזה טפי, וכ"כ הרא"ש שם סימן ב'.[[360]](#footnote-361)

אך בד' הגר"א בסימן שכ"ה סוסט"ו מבו' דלדעת הסוברים דבתחומין א"צ להמתין בכדי שיעשו, הרי דהא דהכא צריך להמתין בכדי שיעשו, הוא משום דאיירי כשהביאן דרך רה"ר ונעשה בהן איסור דאורייתא.[[361]](#footnote-362)

**אא"כ באו ממקום קרוב,** התוס' הק' דאף כשבאו ממקום קרוב הרי באו דרך רה"ר, ומ"ט אינם אסורין,[[362]](#footnote-363) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דכשהביא ממקום קרוב ל"מ כ"כ הבאתו, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, ועמש"נ בזה להלן. - **ב** הרמב"ן וש"ר כתבו דהוא משום דכשבאו ממקום קרוב יש בשעת ההספד כדי שיבואו משם, דסתם הספד אינו ממש בשעה שחשיכה, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההספד, ועד"ז כתב הרי"ף דהא דתנן אא"כ באו ממקום קרוב, היינו אא"כ ממתין כדי שיבואו ממקום קרוב, וכ"כ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ו משבת ה"ו. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום שהובאו ממרחק אלף אמה, אין להצריכו להמתין אלא כדי העברת ד' אמות ברה"ר שהיא הקרוי' מלאכה,[[363]](#footnote-364) וע"כ א"צ להמתין כלל, דמה המתנה צריך בהעברת ד' אמות ברה"ר או להוציא מרשות לרשות, והביאו השבה"ל בסימן קי"ב.[[364]](#footnote-365) - **ד** הריא"ז ה"ה דין א' כתב דממקום קרוב היינו מתוך העיר שהוא כרמלית, וע"כ א"צ להמתין בכדי שיעשו, ומשא"כ כשיש לחוש שהביאן מחוץ לחומה שהוא דרך רה"ר, צריך להמתין בכדי שיש שהות להביאן משם, ולכאו' הוא משום דס"ל דבאיסור דרבנן לא הצריכו להמתין בכדי שיעשו. - **ה** הרמב"ן בעירובין מ"א ב' בסו"ד כתב לפרש לפ"ד ר"ת דאין הבאת הנכרי בשבת ברה"ר אוסרת משום דלא אהנו מעשיו, וע"כ לא אסרו אלא כשהביא חלילין מחוץ לתחום, דכל שהביאן בתוך התחום אין הוצאה והעברה של ד' אמות ברה"ר אוסרתן, שהרי יכול לקחתן משם כמו שלקחן מכאן, ועיי"ש שכתב דאע"ג דהוא צריך לחלילין במקום ההספד בפני המת, מ"מ כיון דיכול הישראל ליהנות מהן במקומן כמו שהוא נהנה בהן כאן שרי, או דאיירי כשהביאן הנכרי לעיר ולא לביתו של ישראל ממש.

הרמב"ן וש"ר הק' על פירש"י דאסור לספוד בהן עולמית משום שנעשית בהן מלאכה בשביל ישראל, דא"כ מ"ט שרי כשבאו ממקום קרוב, הרי הביאן ד' אמות ברה"ר בשבת ונעשית בהן מלאכה של תורה בשביל ישראל, ולמש"כ התוס' דכשהביא ממקום קרוב ל"מ כ"כ הבאתו וע"כ לא אסרו, ניחא, - והרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההספד כתב די"ל ע"ד רחוקה דאיירי כשהביא הנכרי חלילין לביתו שאין ישראל לוקחן ממנו בשבת, וע"כ אם הביאן מתוך התחום מותרין, שלא נעשה בהן בשביל ישראל שום מלאכה של הנאה דישראל, שהרי החלילין בביתו של נכרי רחוקים הם בשבת מישראל זה כמו שהיו רחוקים ממנו באותו מקום שבסוף אלפים אמה שהובאו משם, דמה לי רחוקים ממנו ד' אמות או אלפים אמה, כאן וכאן לרשותו של ישראל אינו יכול להביאן בשבת, וכאן וכאן הי' יכול לילך ולבקרן וליקח אותן בשבת ולהשתמש נמי בהן אם הי' צריך להן באותו מקום לשום ענין המותר, ולא אסרו אלא כשהביאן מחוץ לתחום, כיון שאין הישראל יכול לבא לכאן ולבקרן וללוקחן, והנכרי הביאן בשבילו לעיר והזמינן לו, הרי נעשית בהם מלאכה המקרבת אותן ליד ישראל, ומלאכת הנאה היא שנעשית בשביל ישראל, וע"כ קנסו בזה עולמית.

השו"ע בסימן שכ"ה סט"ו כתב דהא דצריך להמתין בחלילין בכדי שיעשו היינו כשהביאם דרך רה"ר, אך אם לא הביאם אלא דרך כרמלית, כיון שלא נעשה בהם איסור תורה, א"צ להמתין כדי שיבואו, - ובביאור דין זה מצינו כמה דרכים, **א** העולת שבת שם סקמ"ח כתב דהוא כדעת הסוברים שם ס"ח דנכרי שהביא מחוץ לתחום א"צ להמתין בכדי שיעשו, וכ"כ הגר"א שם,[[365]](#footnote-366) והעו"ש שם הק' ע"ז דבסימן תקט"ו סתם השו"ע דצריך להמתין בכדי שיעשו, וכן הק' הט"ז שם. - **ב** הט"ז שם סקט"ו כתב דבע"כ דמש"כ דא"צ להמתין קאי על אחרים, דכיון דלא נעשה בו אלא איסור דרבנן אינו אסור לאחרים, דומיא דבא מחוץ לתחום בשביל ישראל זה דמותר לישראל אחר. - **ג** המג"א שם סקל"ד דאף להסוברים דבחוץ לתחום צריך להמתין בכדי שיעשו, מ"מ הכא דליכא הנאה כ"כ במה שמביא תוך התחום כמש"כ התוס', א"צ להמתין בכדי שיעשו,[[366]](#footnote-367) וכ"ה מבו' בד' הב"ח שם, וכ"כ הא"ר שם סק"ל, והגר"ז שם סכ"ב,[[367]](#footnote-368) והמ"ב שם סקע"ט.

במש"כ התוס' והסמ"ג דכל שהביאן ממקום קרוב א"צ להמתין בכדי שיעשו אף שהביאן דרך רה"ר, משום דל"מ כ"כ הבאתו, הק' התהל"ד בסימן שכ"ה סקי"ז דזה ניחא רק לדעת ר"ת דלא אסרו כשהביא הנכרי כשיכול הישראל לילך לשם,[[368]](#footnote-369) - ועיי"ש שכתב דצ"ל דאף לדעת ר"י דפליג היינו רק לאסור בשבת עצמה, אך איסורא דבכדי שיעשו הוא רק היכא דמהני הבאתו, והוכיח כן מד' עוד מקמאי,[[369]](#footnote-370) - ועיי"ש בסו"ד ובסקכ"ג במש"כ לדון עוד בזה, וצ"ע.

כ"ד אלול פ"א

דף מס' 15

## איסור עולמית במעשה נכרי

**קנ"א א'** **- ואם בשביל ישראל לא יקבר בו עולמית,** בפירש"י בד"ה תניא כוותי' דרב מבו' כמש"כ ההשלמה דאי"ז דין מסוים בצרכי מת, אלא ה"ה בכל דבר שעשה נכרי בשביל ישראל לא ישתמש בו עולמית, ואך דכ"ז הוא היכא דמוכחא מילתא, אך במרחץ דלא מוכחא מילתא כולי האי לא אסרו אלא בכדי שיעשו, וכ"כ בתשו' הרי"ף שהביא הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה', וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ב והפסקי רי"ד בסוגיין, ואך שדעתם דהוא רק במילי דפרהסיא, ונתבאר להלן, וכ"כ המג"א בסימן שכ"ה סקל"א לדינא.

אך בספה"י לר"ת סימן ש' כתב דאף דבכבש ומרחץ שעשה הנכרי בשביל ישראל שרי בכדי שיעשו, מ"מ במת החמירו טפי ואסרו עולמית, וכן דעת ש"ר, וכ"כ הט"ז בסימן שכ"ה סקי"ג,[[370]](#footnote-371) והמ"ב שם סקע"ג כתב להקל בזה במקום הצורך, ובטעמא דמילתא נחלקו הראשונים, דהתוס' בב"ק פ' ב' ד"ה אומר לנכרי כתבו דהוא משום דהוא גנאי למת שנקבר במה שנעשה באיסור שבת אפי' ע"י נכרי,[[371]](#footnote-372) וכ"כ הבעה"מ והרמב"ן וש"ר בסוגיין, והרמב"ן וש"ר לעיל ק"ל ב',[[372]](#footnote-373) ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל דהוא משום דלועג לרש חרף עושהו, - אך התוס' בביצה כ"ד ב' ד"ה ולערב אסורין כתבו דהוא משום דאוושא טפי מילתא דהכל יודעין שהובאו בשבילו ואיכא למגזר טפי, וכ"כ הרא"ש שם סימן ב'.

בפירש"י בד"ה תניא כוותי' דרב משמע דהא דאסרו עולמית הוא אף כשלא נעשה הדבר בפרהסיא,[[373]](#footnote-374) וכ"כ בתשו' הרי"ף שבבעה"ע שם,[[374]](#footnote-375) וכ"כ הטור בסימן שכ"ה בדעת הרא"ש,[[375]](#footnote-376) - אך הרמב"ן וש"ר כתבו לפרש בסוגיית הגמ' דהא דאסור עולמית הוא רק כשנעשה הדבר בפרהסיא, דהקבר עומד בסרטיא והארון מוטל על קברו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ב וה"ה, והשו"ע בסימן שכ"ה סי"ד.

הרמב"ם שם כתב דדוקא אותו ישראל שנעשה לו לא יקבר בו עולמית, אך מותר לקבור בו ישראל אחר לאחר כדי שיעשו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן בסוגיין, והרמב"ן במלחמות בביצה כ"ד ב' ובתורת האדם שער הסוף סוף ענין ההספד, וכ"כ השו"ע שם, - אך הריא"ז בפירקין ה"ה דין א' כתב דאין לחלק בין אותו ישראל לבין ישראל אחר, וכל שנעשה הדבר בפרהסיא לא יקבר בו כל ישראל עולמית.

**רב אמר ממקום קרוב ממש ושמואל אמר חיישינן שמא חוץ לחומה לנו,** נחלקו הראשונים בביאור הפלוגתא, **א** בפירש"י כתב דהיינו דלרב לא הותר אלא כשידוע שבאו ממקום קרוב, ולשמואל אף אם הביא מחוץ לעיר תולין להתיר ואומרים שמא בתוך התחום לנו בער"ש וסופדין בהן במוצ"ש מיד, והא דתנן אא"כ באו ממקום קרוב, היינו אם יש לתלות שבאו ממקום קרוב,[[376]](#footnote-377) וכ"כ התוס', וכן הסכימו הרא"ש בסימן ט' והריטב"א, וכתבו דקי"ל כשמואל דשרי מספיקא, וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ט, והסמ"ג לאוין ס"ה, והראבי"ה בסימן ש"פ, והאו"ז בעירובין סימן ק"מ. - **ב** הרי"ף כתב דהיינו דלשמואל אף אם ראינו שהביאם בבוקר, לא אמרינן דאלמלי שבאו ממקום קרוב ל"ה מביאם בבוקר, אלא חוששין שמא באו ממקום רחוק והלכו בלילה עד שהגיע לחומה ולנו שם ובאו עכשיו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ו, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד. - **ג** בד' הריא"ז מבו' דהיינו דממקום קרוב היינו מתוך העיר שהוא כרמלית, ובכה"ג שבאו ממקום קרוב א"צ להמתין כלל למוצ"ש, ולשמואל חיישינן שמא באו מחוץ לחומת העיר שהיא רה"ר, וצריך להמתין עד כדי שיבואו משם, אע"פ שידוע שלא הי' לו שהות להביאן מעיר אחרת. - **ד** הראב"ן בסימן שפ"ה כתב דאיירי כשהביא הנכרי חלילין בעיר שישראל ונכרים דרים שם מחצה על מחצה, ולרב לא יספוד בהן למוצ"ש אא"כ באו נכרים ממקום קרוב, דיש נכרים שדרין בתוך התחום, והו"ל כרוב נכרים, ולשמואל אף אם אין דרים נכרים בתוך התחום חיישינן שמא חוץ לחומה לנו ואיכא רוב נכרים.

## בדעת רש"י ודעימי' דשרי שמואל בספק

בטעם הא דשרי שמואל בספק אם הובאו מחוץ לתחום ול"ה ככל דשיל"מ דאפי' בדרבנן ספיקו לחומרא מצאנו כמה דרכים, **א** בד' הראשונים משמע שפירשו דהוא משום דקי"ל דאף בדשיל"מ ספיקו לקולא, וזהו שהק' על פירש"י מהא דאסרינן בספק מוכן. - **ב** הראבי"ה בסימן תשס"ג כתב דלא אסרו ספק דרבנן בדשיל"מ, אלא כגון ביצה שנולדה ספק ביו"ט ספק חול, דכי מוקמית לה אחזקתה הרי לא נולדה, וה"נ הוא בספק צידה, דחזקה שלא ניצוד, אך בספק אם הביא הנכרי מחוץ לתחום דליכא חזקה לאסור, לא החמירו אף דהוי דשיל"מ. - **ג** הגר"ז בסימן שכ"ה ס"י כתב דהוא משום דאיסור זה אינו אלא כעין קנס שלא יבא לומר לנכרי לעשות לו בשבת, וע"כ לא החמירו בספיקו אף דהוי דשיל"מ, והביאו השעה"צ שם סקל"ה. - **ד** הצל"ח בביצה ד' א' כתב דרש"י לטעמי' דס"ל דבחלילין לא יספוד בהן לעולם, והוי דבר שאין לו מתירין, וע"כ ספיקו לקולא,[[377]](#footnote-378) וצע"ג דא"כ מה מייתינן לה ממרחץ, הרי התם אין האיסור אלא בכדי שיעשו, והו"ל כדשיל"מ.[[378]](#footnote-379) - **ה** הקה"י בביצה סו"ס י"ט כתב לדון לדעת הסוברים דלענין איסור טלטול ל"ש דשיל"מ, משום שיכול לטלטלו היום וגם למחר, והטלטול שיטלטל היום הוא בפנ"ע ולמחר הוא בפנ"ע, ונתבאר במ"מ לפ"ק דביצה דף מס' 5, וה"נ בחלילין כיון דראוי לתשמיש גם להיום וגם למחר ל"ה כדשיל"מ,[[379]](#footnote-380) ועיי"ש במש"כ לפקפק בזה.

הרמב"ן וש"ר הק' ע"ד רש"י, ממה שאסרו בביצה כ"ד ב' בספק מוכן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י בביצה ג' ב' דהא דספק מוכן אסור הוא משום דאיסור מוקצה חמור כעין דאורייתא, ולפ"ז ניחא דהכא בספק דמעשה נכרי אזלינן לקולא, וכן ניחא לעוד מן הטעמים שכתבו הראשונים באיסורא דספק מוכן, ונתבארו במ"מ בביצה פ"ג דף מס' 1, וכ"נ בד' הגר"א בסימן שכ"ה ס"ז, ובד' השעה"צ שם סקל"ו. - **ב** הרשב"א בביצה שם ובעבוה"ק ש"ה פ"א כתב דלא אסרו בספק מוכן אלא בכה"ג שהוכן ע"י מלאכה דאורייתא, דהוא קרוב ליגע בשל תורה. - **ג** הפמ"ג באש"א סימן שכ"ה סקי"ד כתב די"ל דהא דספק מוכן אסור הוא משום דמסתמא נלקטו היום דיותר טובים, וכן בצידה מסתמא ניצודו היום דהם יותר טובים. - **ד** למש"נ לעיל כמה טעמים בהא דלא אסרו הכא משום דשיל"מ, הרי דע"כ ל"ד לספק מוכן דאסור משום דהוי דשיל"מ וספיקו לחומרא.

הרמב"ן הק' עוד ע"ד רש"י ממה שאמרו בעירובין מ' א' בההוא ליפתא דאתי למחוזא דשרא רבא וכו' דמאי אמרת מחוץ לתחום אתא וכו', ומשמע דל"ה יודע שבא מחוץ לתחום ואפ"ה חיישינן לכך, וכתב די"ל דבשבת עצמה מודה שמואל דה"ז אסור מספק, ולא היקל בספק מלאכת שבת אלא במוצ"ש, דא"צ להמתין בכדי שיעשו,[[380]](#footnote-381) - אך הרשב"א וש"ר נקטו לדעת רש"י דשרי שמואל מספק אף בשבת עצמה, וכ"כ הטור בסימן תקט"ו, וכ"כ הב"י בסימן שכ"ה ס"ט בפשיטות,[[381]](#footnote-382) ועיי"ש במש"כ לישב בכמה אנפי להא דאמר רבא דמאי אמרת מחוץ לתחום אתא.

הרמב"ן הק' עוד ע"ד רש"י ממה שאמרו בביצה כ"ד ב' דנכרי שהביא דורון לישראל ביו"ט אם יש מאותו המין במחובר אסור, ולערב נמי אסורין בכדי שיעשו, והרי דאף שאין ידוע שלקט מן המחובר, מ"מ כיון דיש מאותו המין המחובר ומספק"ל שמא ליקט מן המחובר, ה"ז אסור לערב בכדי שיעשו, - והרשב"א והר"ן כתבו בשם רבינו יונה דשאני התם דכל שיש מאותו המין במחובר, דרכן של בנ"א ללקט אותן ליומן ואין לוקטין מבערב כדי להצניען למחרתן, וכיון שרובן עושין כן אין תולין בהן להקל, וכ"כ הריטב"א, ועמש"כ המג"א בסימן שכ"ה סקי"ג ובסימן תקט"ו סקי"ב.

הסה"ת בסימן רמ"ט כתב דלדעת רש"י דשרי שמואל בספק, הרי דה"נ אם ידוע שעשה הנכרי מלאכה בשבת אלא דאין ידוע אם עשה בשביל ישראל או בשביל נכרי שרי, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, וכן נקט הרמב"ן במלחמות, ועיי"ש שהק' לפ"ז ממה שאסרו בנכרי שליקט פירות כשיש מאותו מין במחובר, אף דיש לתלות דנתלשו בשביל נכרי, וכן הק' הרשב"א בתו"ד,[[382]](#footnote-383) - והשעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"י כתב בדעת הר"ן, דהתם כיון שהביא הנכרי דורון לישראל, תלינן מסתמא שליקטן בשבילו, ולא חיישינן כלל לומר דליקטן לצורך נכרי, וע"כ ה"ז אסור, ועמש"כ בזה המג"א בסימן שכ"ה סקי"ג ובסימן תקט"ו סקי"ב, והביאוה"ל שם ס"ג.

**תניא כוותי' דרב עיר שישראל ונכרים דרים בה וכו',** בחי' הגרע"א הק' לגירסא זו דמייתינן מינה כרב דספיקא אסור, דהרי י"ל דשאני במרחץ דאסור מספק דהוי דשיל"מ, כיון דשרי לאחר כדי שיעשו, ומשא"כ בחלילים דלדעת רש"י אסורין לעולם ול"ה דשיל"מ וי"ל דספיקו מותר, - ולכאו' יש מקום לדון בזה, דהרי מלבד האיסור בחלילין לעולם, יש בהן להאיסור דכל מעשה נכרי דבכדי שיעשו,[[383]](#footnote-384) וא"כ אף בהספק אם אסורין לעולם יש להקל, מ"מ הי' לנו להצריך בכדי שיעשו, דספק זה הוי בדשיל"מ,[[384]](#footnote-385) ובע"כ לפרש למתניתין דכל שלא נודע שבאו ממקום קרוב אסורין, ומינה נשמע דאף האיסור לעולם הוא אף בספק.

כ"ה אלול פ"א

דף מס' 16

## דין שכירות אריסות וקבלנות

**ע"ז כ"א ב'** **- לא ישכיר אדם מרחצו לנכרי מפני שנקרא על שמו וכו',** מבו' דמדינא ליכא איסור בין בשכירות ובין באריסות, ולא דנו אלא אם יש לאסור בזה משום מראית העין, והטעם בזה כתב הר"ן בדין שדה דלא מיבעיא בשכירות ששוכרו הנכרי בסך ידוע והפירות הוו לדידי', דעושה הנכרי בשלו ואין הישראל נהנה כלל, אלא אף באריסות שיש לישראל חלק בפירות והוא נהנה ממלאכת שבת, מ"מ כיון דיש גם לנכרי חלק בפירות שרי, דהנכרי אדעתא דנפשי' קעביד והנאת ישראל ממילא אתיא.[[385]](#footnote-386)

והתוס' וש"ר בסוגיין ובפ"ק דשבת כתבו דה"נ שרי מדינא כשעושה הנכרי מלאכה בקבלנות,[[386]](#footnote-387) אף דבכה"ג הוי כל הריוח מהמלאכה לישראל, והרשב"א כתב דהוא משום דגם בזה אמרינן דהנכרי עושה אדעתא דנפשי', כיון שקיבל עליו כל המלאכות בדבר קצוב אם יום או יומים והוא טורח בשלו, וכ"כ הריטב"א דכיון דהעבודה מוטלת עליו חשיבא כמלאכתו דהוא פוטר את חובו בכך.

הסה"ת בסימן רכ"ב כתב דאף דקבלנות שריא, היינו כשאינו אומר לו לעשות בשבת, אף אם אומר לו לעשות בשבת אסור, דאמירה לנכרי שבות אף כשאומר לו מער"ש, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, והכל בו בסימן ל"א, והריטב"א בשבת י"ח ב', והריא"ז שם ה"ה דין ד', וכ"כ בס' המאורות בשבת י"ט א' בשם ה"ר שלמה ב"ר אברהם, וכ"כ הב"י בסימן רמ"ז בשם הרשב"א, וכ"כ השו"ע שם ס"א, ובסימן רנ"ב ס"ב, - אך בתשו' היראים שבראבי"ה סימן שצ"א כתב דכל שקצץ עמו שרי לומר לו לעשות בשבת, דכיון דקצץ אינו נראה כעושה לדעת הישראל אלא לדעת עצמו לרווחו ולהנאתו, ועיקר האיסור דאמירה לנכרי הוא משום שנראה כשלוחו, ואף דאין שליחות לנכרי, מ"מ מדרבנן אסור,[[387]](#footnote-388) והביאו ההגמ"ר בשבת בסימן תנ"ט,[[388]](#footnote-389) וכ"כ בס' המאורות בשבת שם דרבים נוטים בזה להתיר כיון דבדידי' קא טרח, וכתב כן גם בדעת הרמב"ם, - ובתשו' מהר"ם מר"ב שהביא המרדכי בשבת סימן רנ"ז נסתפק בדין זה.[[389]](#footnote-390)

האבנ"ז בסימן מ"א הוכיח דאריסות שריא אף כשאומר לו לעשות בשבת, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דשאני קבלנות מאריסות בזה, - אך הגר"ז בסימן רמ"ג סוס"ז כתב דאף באריס אסור לומר לו שיעשה בשבת, וכ"כ התו"ש בסימן רמ"ה סקי"ג והמ"ב שם סקי"ח, והחזו"א ביו"ד סימן קע"ז סק"ט ד"ה נראה, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 22.

## דין קבלנות דמרחץ

בל' הריטב"א בתו"ד מבו' דקבלנות דמרחץ מותרת מדינא, ואינה אסורה אלא משום מראית העין, ונתחדש בזה, דהתירא דקבלנות הוא אף במרחץ דהישראל נהנה ממה שעושה מלאכה בשבת, דהרי במרחץ בכל יום ויום הוא ריוח בפנ"ע, וא"א להשלימו ביום אחר, וכ"כ הטור בסו"ס רמ"ג בשם הרא"ש דבזה"ז דאין דרך לשכור פועלים במרחץ וליכא מראית העין מותר בקבלנות, וכן צידד הב"ח שם להתיר בזה.

אך הר"ן בסוגיין כתב בתו"ד בדין קבלנות דשדה דשרי משום דאין הישראל נהנה במלאכת שבת כלל, ולפ"ז הדין נותן דכ"ז הוא בשדה, אך במרחץ שנהנה הישראל ממלאכת השבת אסור, וכ"כ הב"י בסימן רמ"ג דיש לאסור בקבלנות,[[390]](#footnote-391) וכתב בשם המהר"י אבוהב דהוא משום דלא הותר קבלנות אלא בשדה, משום שאע"פ שלא יעשה מלאכה בשבת ישלים ביום אחר, אך במרחץ שאם לא עשה מלאכה בשבת הפסיד ישראל ריוח אותו היום, נמצא ישראל נהנה ממלאכת שבת ואסור, והיינו דכיון דהישראל נהנה ממלאכת שבת, חזינן להנכרי כעושה אדעתא דישראל, וה"ז אסור מדינא,[[391]](#footnote-392) והשעה"צ שם סקי"ב כתב דכן הסכימו האחרונים.[[392]](#footnote-393)

המג"א שם סק"ב הסכים לד' המהר"י אבוהב לאסור בזה מדינא, וכתב דהא דלא אמרינן בזה דאדעתא דנפשי' קעביד, הוא משום דאף אם לא יעשה הנכרי בשבת יצטרך לשלם לו, - והלבו"ש שם כתב דהיינו דהא דאסרינן משום דהישראל נהנה ממלאכת שבת, ול"ד לאריסות דשריא משום דגם לנכרי יש חלק בריוח ועביד אדעתא דנפשי', הוא משום דבמרחץ ששכרו הישראל שיעשה כל השנה מלאכת המרחץ בעת שימצאו רוחצים, הרי דאף אם לא יסיק הנכרי בשבת כגון שלא ימצאו רוחצים בשבת, אפ"ה ישלם לו הישראל כל שכרו, וע"כ כשנמצאו רוחצים הוא מסיק אדעתא דישראל, ול"ד לאריסות דמרחץ שאם לא נמצאו רוחצים הפסיד הנכרי חלקו, וממילא עביד אדעתא דנפשי', וכ"כ הגר"ז שם ס"ג, והאריך בזה בקו"א בסימן רמ"ד סק"א, - אך הפמ"ג באש"א שם כתב דבד' המהר"י אבוהב לא נמצא כן, ואף אם מפסיד הנכרי ג"כ, מ"מ כל שישראל מפסיד כל הריוח לא אמרינן נכרי בדנפשי' טרח,[[393]](#footnote-394) - והשעה"צ שם סקי"ד הניח לדין זה בצ"ע.

## דין שכיר יום

ממה שאמרו בשדה דלא שרי אלא משום דאריסא אריסותא קעביד, מבו' דאף דקבלנות דשדה מותרת מדינא, מ"מ כל שהוא שכיר יום אסור, וע"כ אלמלי הא דתולים שהוא אריס והיו סבורים שהוא שכיר יום, הי' לנו לאסור, וכ"ה בירושלמי בפ"ק דשבת שהביאו התוס' בסוגיין ובשבת י"ז ב' דבד"א בקיבולת אבל בשכירות יום אסור.

והסה"ת בסימן רכ"ב כתב דשכירי יום בכל ענין אסור וגם אסור לומר מער"ש לתקנן בשבת אף בקבלנות, ומשמע דאיסורא דשכירות יום הוא כשלא שכרו להדיא ליום השבת, וכן משמע ממש"כ הריטב"א בשבת י"ט א' דשכירות יום לעולם אסור, וכ"נ להדיא בד' הריא"ז שם ה"ה דין ה', והגר"ז בקו"א בסימן רמ"ג סק"א כתב להוכיח כן ממה שאמרו בירושלמי לחלק בין שכיר יום לקבלנות, ואם איסורא דשכיר יום הוא כששכרו ליום השבת, הרי אף בקבלנות אסור,[[394]](#footnote-395) וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן רנ"ב סקכ"ג דאיסורא דשכיר יום הוא אף כשלא שכרו לעבוד בשבת.

ובטעם האיסור בזה כתב הריא"ז שם דהוא משום שהרי הוא כאילו אומר לנכרי לעשות מלאכתו בשבת, וצ"ב, - והגר"ז בסימן רמ"ג ס"ד כתב לפרש בזה, דאף דגם בשכיר יום מתכוין הנכרי לטובת עצמו כדי ליטול השכר שקצץ לו בעד כל יום, מ"מ כיון שהוא עושה כן מחמת דיבורו של ישראל ששכרו להתעסק איזה ימים, ה"ז כעוסק בשליחות הישראל, שאף שהישראל לא אמר לו להתעסק בשבת אלא שכרו לאיזה ימים סתם, מ"מ הנכרי שמתעסק בשבת מתעסק הוא מחמת השכירות ששכרו הישראל לאיזה ימים, והרי בדעתו היום שהוא שכירו של ישראל היום והוא עושה שליחות הישראל, וע"כ ה"ז אסור אף שהוא עושה כן לטובת עצמו, דלענין שליחות אין לחלק בין עושה לטובת המשלח בין עושה לטובת השליח, דבין כך ובין כך שלוחו הוא, - ובסימן רמ"ד ס"א הוסיף לפרש דהא דשאני קבלנות, הוא משום דבקבלן הויא המלאכה שלו, שכונתו בעבודתו להשלים המלאכה כדי ליטול שכרו ואינו כשלוחו של ישראל, ול"ד לשכיר יום שאין המלאכה שלו כלל ואין לו עסק בה, שהרי אין כונתו בעבודתו כדי להשלים המלאכה, שהרי אין עליו לגמור המלאכה ואין לו תועלת בגמר המלאכה, אלא כונתו לעבוד את ישראל כל היום כדי שיתן לו שכרו, וע"כ הו"ל כעושה שליחות הישראל.[[395]](#footnote-396)

הר"ן בשבת י"ט א' כתב לפרש להא דתניא התם דאין משלחין אגרת ביד נכרי מער"ש, ובד' וה' מותר, דאיירי כששכרו לימים דבר קצוב בכל יום ויום בהליכתו ובחזירתו, אלא שאינו מקפיד עמו מתי ילך, ובכה"ג לא נאסר אלא בער"ש דנראה כאילו התנה עמו לילך בשבת, אך בד' וה' מותר הואיל ואינו מקפיד עמו מתי ילך, - ולכאו' מבו' מדבריו דאיסורא דשכיר יום הוא רק כששכרו לעבוד בשבת,[[396]](#footnote-397) וע"כ הוא דכל שאינו מקפיד עמו מתי ילך שרי אף דהוי שכיר יום, ולפ"ז צ"ל דהא דתניא דבד"א בקבלנות אבל בשכיר יום אסור, אורחא דמילתא קתני, דבשכיר יום ששוכרו לכל יום ויום הוא שוכרו לעבוד בשבת, ובקבלנות לא התנה עמו לעבוד בשבת.[[397]](#footnote-398)

אך הגר"ז בסימן רמ"ז ס"ז ובקו"א בסימן רמ"ג סק"א פירש הטעם בזה בע"א, דבשליחת אגרת אף ששכרו לימים דבר קצוב בכל יום ויום, מ"מ הואיל וקיבל עליו כל מלאכת הולכת האגרת דמי לקבלן, ול"ד לשכיר יום שלא קיבל עליו לגמור המלאכה אלא לעמול כל היום בלבד.[[398]](#footnote-399)

\*בתשו' מהר"ם מר"ב שהביא המרדכי בשבת בסימן רמ"ו ורמ"ז כתב דיהודים שקונים את המכס, מותר להם לשכור נכרי לקבל מכס בשבת בקבלנות, אך בשכירות אסור, ועיי"ש שכתב דאף די"ל דלא הותרה קבלנות כשקובע מלאכתו לנכרי לעשות בשבת, מ"מ יש להתיר דומיא דמי שהחשיך בדרך דנותן כיסו לנכרי דמשום פסידא שרי לי' רבנן, והביאו הב"י בסימן רמ"ד ס"ו ובשו"ע שם, - והגר"ז בקו"א בסימן רמ"ג סק"א כתב להוכיח מזה דהא דשאני שכיר יום מקבלנות, אי"ז משום דבשכיר יום הוא שוכרו לעבוד בשבת, ובקבלנות אינו מתנה עמו לעבוד בשבת, דא"כ הרי בכה"ג דמכס שהתירו בקבלנות אף שקובע עמו לעשות בשבת, הי' לנו להתיר אף בשכיר יום, ובע"כ דהא דשאני שכיר יום מקבלנות הוא משום דשכיר יום הוי כשלוחו וקבלן ל"ה כשלוחו, וע"כ אף בכה"ג דמכס שהתירו בקבלנות אף שקובע עמו לעשות בשבת, מ"מ לא התירו בשכיר יום דהוי כשלוחו.

## דין שכיר שנה

הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ג כתב דאם שכר את הנכרי לשנה או לשתים שיכתוב לו או שיארוג לו, ה"ז כותב ואורג בשבת ומותר, דהוי כמו שקצץ עמו שיכתוב לו ספר או שיארוג לו בגד שהוא עושה בכל עת שירצה, והוא שלא יחשוב עמו יום יום.

והראב"ד שם תמה ע"ז, דאף שאינו מדקדק עמו כשהוא בטל, מ"מ אותה מלאכה משתרשא לי', ואי"ז דומה לקבלנות, ולכאו' הוא כיסוד ד' המהר"י אבוהב דלא הותר עשיית מלאכה בקבלנות, אלא כשאין הישראל נהנה ממלאכת שבת, אך כל דהישראל נהנה ממלאכת שבת, עביד הנכרי אדעתא דישראל ואסור.

ובדעת הרמב"ם שהתיר בזה, נחלקו האחרונים, דהמג"א בסימן רמ"ד סקי"ד כתב דדבריו קיימי כששכר נכרי שבכל עת שהוא צריך לכתוב או לארוג מחויב הנכרי לכתוב ולארוג לו, ובשעה שא"צ הוא יושב ובטל, וע"כ הוא דשרי שיכתוב או יארוג בשבת, כיון דאין הישראל מרויח במה שעושה בשבת, שהרי כשיכתוב או יארוג לו היום, מסתמא שום לא יצטרך לכתוב או לארוג לו למחר, ומה שהוא כותב ואורג היום הוא בשביל טובת עצמו, ועביד אדעתא דנפשי', אך אם שכרו לכתוב או לארוג לו תמיד בשנה זו אסור שיכתוב או יארוג בשבת, כיון דמרויח הישראל במה שעושה בשבת, וכ"כ התו"ש שם סקי"ד, והחיי אדם בכלל ג' ס"כ, - אך בד' הט"ז שם סק"ה והא"ר שם סקי"ב משמע כמש"כ המ"ב שם סקכ"ד דאף אם שכרו לכתוב או לארוג לו תמיד שרי, כיון דאינו מקפיד עליו אם יבטל איזה יום.[[399]](#footnote-400)

והלבו"ש שם כתב דהט"ז והמג"א לטעמייהו אזלי, דהט"ז לטעמי' בסימן רמ"ג סק"א דקבלנות דמרחץ מותרת מדינא אע"פ שהישראל מרויח במלאכת שבת, ואינה אסורה אלא משום מראית העין, וע"כ הוא דשרי בשכיר שנה אף דהישראל מרויח במלאכת השבת, ואין לאסור בזה משום מראית העין, כיון דהו"ל בצינעא, אך המג"א לטעמי' בסימן רמ"ג סק"ב דס"ל דקבלנות דמרחץ אסורה מדינא, משום דהישראל מרויח ממלאכת השבת, וע"כ ה"נ יש לאסור בשכיר שנה כשהישראל מרויח במלאכת השבת, ולא הותר אלא כששכרו לכתוב או לארוג בשעה שהוא צריך, דאין הישראל מרויח במלאכת השבת, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ו, ועמש"כ המ"ב בסימן רמ"ג סק"י.

הב"י בסימן רמ"ד ס"ה כתב דאפשר דלא התיר הרמב"ם אלא כששכר את הנכרי לשנה לעשות עמו מלאכה מיוחדת כגון לכתוב לו ספר או לארוג לו בגד, אך כששכרו לעשות לו כל מלאכות שיצטרך לשנה אחת, אסור לעשות לו מלאכתו בשבת, וכן נסתפק בזה הב"י בסו"ס רמ"ז, וכ"כ הרמ"א שם, - והמג"א שם סקט"ז פירש דטעם האיסור בזה הוא משום דקרוב הדבר לודאי שיצטרך למחר מלאכה אחרת, ומרויח הישראל במלאכת הנכרי בשבת, ועיי"ש שרמז דיש ללמוד מזה דכל ששכרו לכתוב או לארוג תמיד אסור שיכתוב או יארוג לו בשבת, כיון דמרויח במלאכת הנכרי.

והגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ו כתב בתחילת דבריו, דלדעת הט"ז דגם כששכרו לכתוב או לארוג תמיד שרי, אף דמרויח הישראל במלאכת השבת, הדין נותן דאף כששכרו לעשות כל המלאכות שרי, ופליג ע"ד הרמ"א, - אך עיי"ש שכתב דאי"ז במשמעות ד' הט"ז שנחלק בזה ע"ד הט"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וצ"ע.

והגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג כתב דדעת הסה"ת ודעימי' להתיר אף בשכיר שנה ששכרו לכל המלאכות, ועיי"ש במש"כ בזה באורך, וכתב שם דהסה"ת לטעמי' דהתירא וקצץ והתירא דקבלן ב' ענינים הם, וע"כ אף בשכיר שנה שרי בקצץ.

## דין שכיר שנה כששלחו ביום ד' או ה'

הב"י בסו"ס רמ"ז כתב בשם המהר"י אבוהב דמי שיש לו שכיר נכרי לשנה, אסור לשלחו בער"ש באגרת, שהרי מצד מאמר הישראל הוא עושה, והישראל נהנה מזה הנאה גמורה שיעשה זה בשבת ולא ביום אחר לפי שהימים האחרים יתעסק במלאכה אחרת, והב"י כתב ע"ז דלפי טעם זה יש לאסור אף כששולחו ביום ד' וה', אך כתב דלדעת הרמב"ם שהתיר בשכיר שנה, הרי דאי נימא דהיינו אף בשכיר שנה לכל המלאכות, שפיר יש להתיר בכה"ג,[[400]](#footnote-401) והיינו משום דהא דאסרינן כשמרויח הישראל במלאכת הנכרי, הוא משום דעביד אדעתא דישראל וה"ז אסור מדינא, וכמש"כ כן המ"ב בסימן רמ"ג סק"י בטעם איסור קבלנות דמרחץ, דהוי כמו שכיר יום דעביד אדעתא דישראל, וע"כ יש לאסור אף כשמוסר לו ביום ד' וה', דאף לדעת המתירים לשלוח אגרת ביום ד' וה' כשלא קצץ, (ונתבאר בדף מס' 19), היינו רק באיסורא דלא קצץ דהוא משום דמיחזי כמוסר לו לעשות בשבת, ובזה שרי בשמוסר לו ביום ד' וה', אך בשכיר שנה דאסור מדינא שיעשה מלאכת הישראל משום שמרויח הישראל במלאכת השבת ועביד אדעתא דישראל, אסור אף כשמוסר לו ביום ד' וה', וכ"כ המנחת כהן בשער א' פ"ג, והתו"ש בסימן רמ"ז סוסק"י.[[401]](#footnote-402)

אך המג"א שם סק"ט כתב דאם שלחו ביום ד' וה' שרי, ובד' הפמ"ג והמחה"ש והביאוה"ל שם מבו' דהיינו דאף למש"כ הרמ"א בסימן רמ"ד ס"ה דבשכיר שנה לכל המלאכות אסור לכו"ע, מ"מ שרי למסור לו אגרת ביום ד' וה', דדמי למש"כ הרמ"א שם ס"א דשרי לשלוח אגרת ביום ד' וה' אף כשלא קצץ,[[402]](#footnote-403) - ומבו' לפ"ז דעיקר איסורא דשכיר שנה הוא משום דהו"ל כלא קצץ, וע"כ הוא דשרי כששולחו ביום ד' וה', וכ"כ הגר"א שם, והמ"ב שם סקי"ט,[[403]](#footnote-404) - ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ז, ובמהדו"ב לסימן רמ"ג ד"ה והשתא א"ש וד"ה וגם את"ל, והתהל"ד בסימן רמ"ז סק"ב וסק"ג, וצ"ע.

## דין שכיר שנה העושה מלאכה מאליו

המנחת כהן בשער א' פ"ו האריך להוכיח דכל הא דאסרו בשכיר שנה, הוא כשמסר לו הישראל מלאכה זו לעשותה, אך כל שלא מסר לו הישראל כלל לעשות מלאכה זו ועושה אותה השכיר מעצמו, מותר להניחו לעשות וא"צ למחות בידו, דאדעתא דנפשי' קעביד,[[404]](#footnote-405) וכ"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות סי"ח סקכ"ג.

אך בד' הב"י בסימן רמ"ד מבו' כמו שהוכיח התהל"ד בסו"ס רע"ו דאיסורא דשכיר שנה הוא אף כשלא מסר לו הישראל מלאכה זו לעשותה, וכ"נ בד' הגר"א בסימן ש"ה סכ"א שכתב לאסור בגבינות שעושות השפחות מכח דינא דשכיר שנה, אף דהתם לא אמר להם כלל לעשות, וכמש"כ ההגמי"י בפ"ח משבת ה"י, וכ"נ להדיא בד' המ"ב בסימן רמ"ד סק"ל, - ועמש"כ בזה התהל"ד בסו"ס רע"ו ובסימן ד"ש סק"ב.[[405]](#footnote-406)

כ"ח אלול פ"א

דף מס' 17

## השכרת שדה ומרחץ לנכרי

**ע"ז כ"א ב'** **- אבל שדהו לנכרי מאי שרי מ"ט אריסא אריסותי' עביד,** הרמב"ן כתב דהא דלא התירו אלא משום דאריס אריסותי' עביד, ולא משום דבשכירות אינו נהנה כלל ממעשה שבת, ושכירות דשדה מפורסמת יותר להיתר מהאריסות, דבאריסות נוטל בפירות למחצה לשליש ולרביע ונהנה מיהת במעשה שבת, ובשכירות אין לו בשדה כלום, הוא משום דכל השדות לאריס הן עומדות, וכשאדם עומד ועושה תדיר בשדה, בע"כ יתלו באריסות דהיא מותרת, ומכח זה הוא דמותר להשכיר, והר"ן הוסיף דאם היתה האריסות אסורה אף השכירות היתה אסורה, משום דארעא לאריסי קיימי ובאריסות יתלו ולא בשכירות, ועמש"כ בזה הרשב"א והריטב"א.[[406]](#footnote-407)

\*בפי' ר"ח לקמן בסוגיין הביא מירושלמי דשדה הנתונה על אם הדרך אסור להשכירה לנכרי, מפני שנקראת על שמו ונכרי עושה בה בה מלאכה בשבתות ויו"ט, ומשמעות דבריו דקי"ל הכי, וכ"כ התמים דעים בסימן קכ"ה, והבעה"ע מכת"י באות שכירות, - אך ההשלמה כתב דהירושלמי שאסר בזה הוא משום דלא ס"ל לה"ט דאריסא אריסותי' קעביד, אך לפ"מ שאמרו בגמ' דידן דהא דשרי הוא משום דאריסא אריסותי' עביד, שרי אף בשדה העומדת על אם הדרך, וכ"כ המאירי, וכ"נ מסתימת הפוסקים, אך בתשו' יהודה יעלה ח"א או"ח סימן נ"ג (ד"ה ועוד מצאתי) פסק לדינא לד' הירושלמי, עיי"ש.

**מרחץ נמי אמרי אריסא אריסותי' קעביד, אריסותא למרחץ לא עבדי אינשי,** בפי' הר"ן בס"פ כל כתבי כתב דהא דאריסותא למרחץ לא עבדי אינשי, הוא לפי שהוצאותיו מרובות ושכרו מועט ויודעים הכל שבשביל ישראל הוא עושה, וכ"ה מבו' בד' רבים מקמאי דהא דאסרו במרחץ הוא משום דאין דרך ליתנו באריסות, וכמש"כ הב"י בסו"ס רמ"ג.

אך התוס' בסוד"ה אריסא כתבו בשם הר"מ דהא דשאני שדה ממרחץ, הוא משום דבאריסות שדה אין נוטל מעות בשכרו אלא נוטל בגוף הקרקע, וע"כ דמי לשותף, ומשא"כ במרחץ דנוטל מעות בשכרו וא"א ליטול בגוף המרחץ, וע"כ הוא דאסור, וזהו שאמרו דאריסותא דמרחץ לא עבדי אינשי, דל"ש בזה אריסות,[[407]](#footnote-408) וכ"נ בד' הסמ"ק בסימן רפ"ב, ובהגה' ר"פ שם, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רמ"ד ס"א ד"ה או לקצור בד' הסה"ת בסימן קמ"ה, ובזה תלי דין קבלנות דשדה ודבית, ונתבאר להלן.

ממש"כ הר"ן בהא דאריסותא למרחץ לא עבדי אינשי דהיינו משום דיודעים הכל שבשביל ישראל הוא עושה, משמע דלא נאסר אלא משום דאין דרך כלל ליתן מרחץ באריסות, וכלישנא דגמ' דאריסותא למרחץ לא עבדי אינשי, אך אם הי' דרך גם ליתנו באריסות שרי, וכ"נ גם ממש"כ הריטב"א דמה שאסרו במרחץ הוא משום דל"ה דרכם ליתן לאריסות וקבלנות ושכירות כלל, וע"כ איכא חשדא, ומשא"כ בשדה שהי' דרכם ליתן לאריס וליכא חשד,[[408]](#footnote-409) וכ"נ בד' הרא"ה, וכ"נ גם ממש"כ ר"ת להתיר בקבלנות דבית אף דאין עיקר דרכו בכך, ונתבאר להלן, וממש"כ הר"ן די"א דקבלנות דשדה שריא משום שדרך בנ"א לעשותו בקבלנות, ונתבאר להלן.[[409]](#footnote-410)

אך הרמב"ן כתב דהא דאסרו במרחץ הוא משום דאין סתמו עומד לאריסות, ומשמע דלא הותר אלא כשסתמו עומד לכך, וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן שם דהא דהותרה שכירות בשדה הוא משום "דכל השדות לאריס הן עומדות והרואה יתלה בע"כ באריסות", וכ"נ ממש"כ הרא"ש בסימן כ"ג בתו"ד דהא דשרי בשדה, הוא משום דאין רגילות בשדה אלא אריסות וחכירות, ומשמע דלא הותר אלא משום דעיקר הדרך הוא ליתן השדה לאריס, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ו משבת הט"ו והשו"ע בסימן רמ"ג ס"ב דלא הותר אלא כשדרך רוב אנשי המקום להשכירו או ליתנו באריסות,[[410]](#footnote-411) וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן רמ"ד סק"ב, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן רמ"ג ס"א.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמה שאסרו במרחץ, הוא בזמנם שהי' המנהג אצלם דאריסותא למרחץ לא עבדי אינשי, אך בזה"ז שרי אף במרחץ, דכיון דדרך להשכירו, והוא מפורסם אצל כל בנ"א, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ה דכיון דנתברר ונתפרסם הדבר בכל גבולינו שמי שיש לו מרחץ אינו שוכר לו פועלים לעשות בו מלאכה בהם ולוקח לו הריוח של הרחיצה אלא שוכרן לאחד לשנה ולחדשים שרי להשכירו לנכרי, וכ"כ המ"מ בפ"ו משבת הט"ו דכתבו ז"ל שעכשיו שנהגו במקומותינו להשכיר מרחץ שרי להשכירו לנכרי, ועיי"ש שכתב דמה"ט כתב הרמב"ם שם דדבר שדרך שם ישראל בעליו קרוי עליו ואין דרך וכו' להשכירו או ליתנו באריסות אסור להשכירו לנכרי ולא פירט מרחץ, לפי שאין דין זה תלוי במהות הדברים, אלא לפי המקומות, ולא נאסר במרחץ אלא במקום שאין דרך להשכירו, ודיברו חכמים בהוה לפי מנהג ארצם.[[411]](#footnote-412)

בפי' ר"ח לעיל י"ט ב' כתב בשם גאון דאם יש לישראל דירה ובתוכה מרחץ שאין רוחצין בה אלא שוכני הדירה בלבד מותר להשכירה לנכרי, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן ב' אות ד' בשם ר"ה גאון, והב"י בסו"ס רמ"ג כתב דהוא משום דאחר שאין רוחצין בו אלא שוכני הדירה, כבר ידוע להם שהשכירו לנכרי, - והאחרונים נחלקו בדין זה, עמש"כ בזה הט"ז שם סק"ג, והמג"א שם סק"ד, והמ"ב שם סקט"ו ובשעה"צ סקי"ז וסקי"ח.

הראב"ן בסימן שצ"ב כתב דלא נאסר להשכיר מרחץ, אלא במרחץ בלא בית, דהרואה סבור שישראל בעל המרחץ שכר את הנכרי לחממו בשבת ושלוחו הוא ואסור, אך אם שכר הנכרי הבית עם המרחץ ודר בו הנכרי שרי, דאין אומרים דהוא שלוחו של ישראל, אלא אומרים דהוא טורח בשלו, והביאו הראבי"ה בסימן אלף נ"ו.[[412]](#footnote-413)

**אריסותא לר"ש בן אלעזר לית לי',** בתשו' ספה"י לר"ת סימן ו' כתב בתו"ד דטעמא דר"ש בן אלעזר הוא משום דנקראת על שמו, אך אם ל"ה נקראת על שמו אלא בתורת אריסות מודה ר"ש בן אלעזר דשרי, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל דידעי אריסותי' שרי אף לר"ש בן אלעזר, וכ"כ בתשו' כת"ס או"ח סימן מ"א ד"ה אלא דצ"ע דטעמא דר"ש בן אלעזר הוא משום דחייש למראית העין שיחשדוהו שמא עשה כהמיעוט שאינם עושין באריסות, - אך עיי"ש בד"ה אלא דבברייתא דמסיק דטעמא דר"ש בן אלעזר הוא משום דיטעו הרואים ולא ידעו לחלק בין אריס לשכיר יום, דיסברו דגם אריס עביד אדעתא דישראל, ולא ידעו לחלק בין אריס לשכיר יום, ולפ"ז יש לאסור לדידי' אף אם ידעי אריסותי'.

## השכרת תנור וריחים לנכרי

בפי' ר"ח כתב דמותר להשכיר תנור וריחים לנכרי, משום דאמרי דאריסותא קעביד, וכ"כ הרמב"ן בשם בעל מתיבות, - ועיי"ש שנחלק ע"ז דבתנור אסור, משום דלא תלינן אלא בשדה שהיא עומדת לאריסות, והדבר ידוע שאין תנור עומד לאריסות,[[413]](#footnote-414) וע"כ אף השכירות אסור בו,[[414]](#footnote-415) אך בריחים כתב דהתירו רבים לפי הענין שלהם שהם עומדים לאריסות, וכתב בשם ר"ה גאון דכל שהשכירה שנים הרבה ונתפרסם מותר, וכן נהגו היתר בבבל, ועמש"כ הב"י בסימן רמ"ג לפרש בזה, - והרא"ש בסימן כ"ה כתב דכיון דנתפרסם בכל גבולינו שמי שיש לו תנור אין שוכר לו פועלים לעשות בו מלאכה בהם ולוקח לו הריוח של האפי', אלא שוכרן לאחד לשנה ולחדשים, ע"כ שרי להשכירו לנכרי,[[415]](#footnote-416) וכ"כ הר"ן דבכיו"ב הכל כמנהג המדינה.

## קבלנות בשדה

הרשב"א כתב דמותר ליתן שדהו לנכרי לחרוש ולזרוע אותו בקבלנות, אף שהנכרי עושה בו מלאכה בשבת, משום דלדעתא דנפשי' קעביד, שהרי קיבל עליו כל המלאכות בדבר קצוב וטרח בדידי', וכ"כ התו"י בשבת י"ח א', וכ"נ בד' התוס' בשם ר"י ובד' הרא"ש בסימן כ"ג ועוד מקמאי שלא אסרו אלא בקבלנות דבית, וכ"כ תלמיד הר"י מפאריש במו"ק י"ב א' בשם הראב"ד, - והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות נסתפק בדין זה, ועיי"ש שכתב דהטעם להתיר בזה, הוא משום דשדה עומדת לאריסות והרואים תולין באריסות, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, והר"ן כתב בשם יש מי שדחה להתיר גם משום שדרך בנ"א לעשותו בקבלנות.

אך הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ד כתב דהפוסק עם הנכרי לקצור את שדהו או ששכרו שנה או שנתיים ליטע לו כרם אסור להניחו לעשות בשבת מפני הרואים שאין יודעים שפסק,[[416]](#footnote-417) וכ"נ בד' הבעה"מ במו"ק י"ב א', וכן נסתפק בזה הרמב"ן בתורת האדם שם, וכן הכריע הר"ן, וכ"כ הסה"ת בסימן קמ"ו וקמ"ז, והשו"ע בסימן רמ"ד ס"א, - והרמב"ן שם כתב דל"ד לשכירות דשריא משום דהרואה תולה באריסות, דשאני קבלנות דכיון דלמחר הנכרי יוצא ממנה וישראל אוכל פירות, הכל יודעים שלא לדעת אריסות ירד בתוכה,[[417]](#footnote-418) ועד"ז כתב המ"מ בהל' שבת שם הט"ו דלא התירו בשכירות שדה, אלא כשהאמת כן הוא כמו שיאמרו הרואים כלומר שהם יתלו בשכירות ואריסות וכן הוא הענין, ואם יחקרו הדבר ימצאו הנכרי נוטל פירות, ומשא"כ בקבלנות שאין הנכרי נוטל בפירות אלא שהישראל קוצץ עמו במלאכה, אין מתירין על סמך שיתלו הרואים בדבר שאינו שיאמרו שכורה היא לנכרים וישראל נוטל פירותי' למחר.

בטעם האוסרים בקבלנות דשדה ולא שרינן משום שיתלו בקבלנות, מצינו כמה דרכים **א** בל' הרמב"ם והשו"ע שם דהוא משום דאין הרואים יודעים שהוא בקבלנות, והיינו דהרואים סבורין שהוא שכיר יום,[[418]](#footnote-419) וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שם דהא דאסור הוא משום שיאמרו דשכירי יום הם, וכ"ה מבו' בד' כמה מקמאי שאסרו בקבלנות דבית מכח הא דהרואים סבור שהוא שכיר יום, ונתבאר להלן, וכ"כ המג"א בסימן רמ"ד סק"ה. - **ב** הר"ן בסוגיין כתב דהוא משום דכל שהבעלים נוטלין כל הפירות מיחזי להו לאינשי כשכיר יום, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין בדין קבלנות דבית דאסורה משום דנראין כשכירי יום, והפמ"ג באש"א בסימן רמ"ג סק"א ובסימן רמ"ד סק"ה ובמש"ז בסימן רמ"ד סק"ב פירש לדבריו דאי"ז משום דהרואים סבורין שהוא שכיר יום, אלא הוא משום שאין בנ"א יודעים לחלק בין קבלנות לשכיר יום,[[419]](#footnote-420) וכן צידד הא"ר שם סק"ה, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה או לקצור.[[420]](#footnote-421) - **ג** בתשו' מהר"י הלוי סימן י' כתב דלמש"כ התוס' בסוד"ה אריסא בשם הר"מ לאסור באריסות דמרחץ משום דנוטל מעות בשכרו וא"א ליטול בגוף המרחץ, והיינו משום דכל שאינו נוטל חלק בגופו מיחזי לאינשי כנוטל שכר יום, הרי דמה"ט אסור קבלנות אף בשדה, כיון דאינו נוטל חלק בגוף השדה,[[421]](#footnote-422) וכ"כ הביאוה"ל שם.

## קבלנות דבית

בתשו' ספה"י לר"ת סימן ו' האריך להתיר להניח לנכרי המקבל קיבולתו לעשותה בשבתות וביו"ט,[[422]](#footnote-423) דדמי לאריסות דשריא משום דאריסא אריסותי' קעביד, - אך התוס' בד"ה אריסותא כתבו בשם ר"י לאסור בזה, וכן דעת ש"ר, ופירשו כן למה שאמרו במו"ק י"ב א' דבתוך התחום אסור, ונתבאר דין זה בדף מס' 20.

ובטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"י דל"ד להא דשרי להשכיר שדה, דשאני שדה דרגילות לקבלה באריסות, אך בבנין בית רגילות לשכור מידי יום יום, והרואה אינו אומר דקבלנותי' עביד, אלא שכירי יום נינהו,[[423]](#footnote-424) וכ"כ הסה"ת בסו"ס רכ"א בשמו, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ג דכיון דרוב בתים ע"י שכירי יום, ע"כ הרואה אומר שכירי יום נינהו, וכ"כ הרא"ה והריטב"א בסוגיין, ותלמיד הר"י מפאריש והריטב"א במו"ק י"א ב', וכ"ה גם לד' הרמב"ם ודעימי' דאף קבלנות דשדה אסורה משום דהרואה אומר שהם שכירי יום. - **ב** בתשו' מהר"י הלוי סימן י' כתב דלמש"כ התוס' בסו"ד בשם הר"מ לאסור באריסות דמרחץ משום דאינו נוטל בגוף המרחץ, הרי דמה"ט יש לאסור בקבלנות דבית כיון שאין לו חלק בגוף המלאכה, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ במו"ק י"ב א' דמה"ט הוא דנאסרה קבלנות דבית, עיי"ש. - **ג** למש"כ האחרונים בד' הר"ן דהטעם לאסור בקבלנות דשדה הוא משום דאין בנ"א יודעים לחלק בין קבלנות לשכיר יום, דלפ"ז הרי דמה"ט יש לאסור בקבלנות דבית, ואף אם קבלנות דשדה מותרת משום דיתלו הרואים באריסות, מ"מ קבלנות דבית אסורה. - **ד** בפירש"י מכת"י במו"ק י"ב א' כתב בדין חוה"מ דהוא משום חשד שיאמרו שנתן מלאכתו לעשותה במועד,[[424]](#footnote-425) ועד"ז כתב בפי' רגמ"ה שם דהוא שיחשדוהו שנתן להם בשבת, וכ"כ בפירש"י הנד' שם.[[425]](#footnote-426) - וכ"נ בד' הסמ"ק בסימן רפ"ב, ובהגה' ר"פ שם, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רמ"ד ס"א (ד"ה או לקצור) בד' הסה"ת בסימן קמ"ה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רמ"ד ס"א ד"ה או לקצור. - - **ה** היראים בסימן ד"ש כתב בפי' בתרא דמה שאסרו במחובר, הוא משום דאינה נקנית למקבלה במסירה,[[426]](#footnote-427) וצ"ב לפ"ז מ"ט לא אסרו אלא בתוך התחום.

## קבלנות דשדה ודבית כשדרך רוב בני העיר בכך

בתשו' מהריט"ץ סימן ס"ו כתב לדון בדין קבלנות דשדה במקום שדרך רוב בני העיר לעשותו בקיבולת, וכתב דלמש"כ הרמב"ם בהל' שבת דטעם איסורא דקבלנות הוא משום שאין יודעין שפסק יש להתיר בכה"ג, אך אם טעם האיסור הוא משום דאין יודעים לחלק בין קבלנות לשכיר יום, יש לאסור אף בכה"ג, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן רמ"ד סק"ב ובאש"א שם סק"ה, - ובתשו' מהר"י הלוי סימן י' כתב לאסור בזה למש"כ התוס' בשם הר"מ דאריסות דמרחץ אסורה משום שאינו נוטל חלק בגוף המרחץ, ומשמע דהיינו אף כשדרכם בכך, שהרי מבו' בדבריהם דגם אריסות דשדה היתה אסורה אלמלי הא דנוטל בגוף הקרקע,[[427]](#footnote-428) - אך בתשו' לחמי תודה סימן ג' וסימן ד' האריך הרבה להתיר בקבלנות דשדה ודבית כשדרך רוב בני העיר בקבלנות, וכ"כ בגל' הגרע"א בד"י בסימן רמ"ד ס"א, וכ"כ הגר"ז שם ס"ח בדין פינוי הזבל בקבלנות, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"ז ובביאוה"ל שם ד"ה או לקצור,[[428]](#footnote-429) ומש"כ בזה בתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן ל"ה.

בתשו' מהר"י הלוי שם כתב דלדעת המתירים קבלנות כשדרך אותה העיר בכך, אין לאסור משום אורחים שיבאו שם ולא ידעו מנהג המקום ויאמרו ששכיר יום הוא, כיון דמנהג המקום הוא מפורסם לכל בני העיר ולעיירות הקרובות אלי', ולא חיישינן לאורחים הבאים מרחוק, - אך בתשו' נובי"ק שם כתב דכל שאין דרך כל המקומות בכך, יש לאסור משום מראית העין דאורחים, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשהמלאכה היא בביתו של ישראל או סמוך לו ממש בענין שכל הרואה יודע ומכיר שהוא מלאכת בעה"ב הזה, דבכה"ג איכא מראית העין דאורחים, אך כל שהוא רחוק מביתו, ליכא כלל מראית העין דאורחים דאינם יודעים כלל שהיא מלאכת ישראל, - ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן רמ"ד סק"ג.

ג' תשרי פ"ב

דף מס' 18

## מכירה ונתינה לנכרי קודם שבת

**שבת י"ח ב' - ב"ש אומרים לא ימכור אדם וכו' אלא כדי שיגיע לביתו,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאע"ג דבדידי' קטרח, מחמירין ב"ש משום דמיחלף בשלוחו, וכ"כ התוס' לעיל י"ז ב' ד"ה אין מוכרין, ועד"ז כתב הריטב"א דאף דהנכרי עושה לצרכו ולא לצרכינו, מ"מ אסרו משום מראית העין, דכשמוליך חפצים של ישראל נראה כאילו הוא עושה לצרכו ובשליחותו. - **ב** הר"ן לעיל י"ז ב' כתב לדעת רבה דהוא משום דכל שיהשראל גורם שתעשה מלאכה בשבת שיש באותה מלאכה חיוב חטאת, גזרו בה ב"ש, כיון דמי שיראה שהוא גורם שתעשה מלאכה בשבת, לא יהא סבור שמחמת שאינו גורם הוא שמותר, אלא מחמת שהמלאכה עצמה מותרת.[[429]](#footnote-430) - **ג** בפי' רבינו פרחי' כתב דטעמא דב"ש הוא מפני החשד שיחשדוהו שמכר לו חפץ זה בשבת.

לעיל י"ז ב' תנן דלב"ש אין מוכרין וכו' אלא כדי שיגיע למקום קרוב, ובפירש"י שם מבו' דהיינו דבעינן שיהא כדי שיגיע לביתו, והא דתנן למקום קרוב, היינו שיהא המקום קרוב שיוליכינו שם מבעו"י, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, - אך השיטה להר"נ בסוגיין כתב בשם הרא"ה דקמ"ל דהיכא דלא ידעינן היכן ביתו אלא דידענו שהוא דר מחוץ לעיר זו תלינן לקולא במקום הקרוב יותר לכאן, - והראבי"ה בסימן קצ"ח כתב דפליגי תנא דמתניתין ותנא דברייתא בדעת ב"ש, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' התוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין.

**ר"ע אומר כדי שיצא מפתח ביתו,** מבו' דאף לדעת ב"ה לא הותר ליתן לו בשבת עצמה, ואף אסור ליתן לו בער"ש אם אלא כדי שיצא מפתח ביתו מבעו"י, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין (ד"ה נותנין) דאף ב"ה לא התירו ליתן בשבת,[[430]](#footnote-431) וכתבו לפ"ז דלא התירו ליתן בשבת לפני הנכרי אלא מזונות, ונתבאר להלן.

ובטעם האיסור מצינו כמה דרכים, **א** הסה"ת בסימן רכ"א כתב דהוא משום שהרואה שמוציאו הנכרי מבית הישראל בשבת, סבור שהישראל ציוה לנכרי להוליכו חוץ לבית ברה"ר, דאינו יודע שהנכרי נושאו לצורך עצמו, וכ"כ הריטב"א בסוגיין דהאיסור בזה הוא משום מראית העין, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסו"ס א',[[431]](#footnote-432) וכ"כ השו"ע בסימן רמ"ו ס"ב. - **ב** הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ט כתב דהוא משום דכ"ז שהוא בביתו אין אדם יודע אימתי נתן לו, וכשיצא הנכרי מביתו בשבת וחפץ ישראל בידו יראה כמי שהלוהו לנכרי או משכנו או פסק עמו או מכר לו בשבת. - **ג** בתשו' היראים שבראבי"ה סימן שצ"א כתב דאי"ז מלתא דאמירה לנכרי, דלא נאסר אמירה לנכרי לעשות מלאכה לצרכו, אלא הוא משום דמאחר שיוצא מידו נראה הדבר מכוער.

המג"א בסימן רמ"ו סק"ו כתב דנפ"מ בין טעמא דהסה"ת לטעמא דהרמב"ם הוא בעיר המוקפת חומה, דלדעת הרמב"ם גם בכה"ג בעינן שיצא מפתח ביתו קודם שחשיכה, וכתב דיש להקל בעת הצורך, - ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א שם ובסימן רנ"ב סק"ד, והגר"ז בסימן רמ"ו ס"ה, והמ"ב שם סק"ט, ובסימן רנ"ב סק"ט.

**לא בא ר"ע אלא לפרש דברי ב"ה,** בפירש"י כתב דהייינו דבא ר"ע לחלוק על תנא דברייתא שאמר דאליבא דב"ה לא הותר אלא כשיש שהות כדי שיגיע לבית הסמוך לחומה, - אך התורי"ד כתב דאתא ר"ע לפרושי למילתייהו, דהאי דקאמרי לבית הסמוך לחומה, אי"ז לחומת העיר שרוצה לילך לשם, אלא לחומת הבית שעומד בו, דהיינו שיצא מפתח ביתו, - ובפי' רבינו פרחי' כתב בשם י"מ דלא פליגי, דהא דאמרי ב"ה כדי שיגיע לבית הסמוך לחומה, הוא כשמכר הישראל לנכרי חוץ לחומה, דנמצא דהמקום הקרוב לאותו נכרי הקונה הוא הבית הסמוך לחומה, אך ר"ע איירי כשמכר חפץ לנכרי בתוך המדינה, דהו"ל מקום קרוב של אותו נכרי הקונה ביציאתו מפתח ביתו של אותו הישראלי.

## מכירת חמץ לנכרי קודם פסח

**ב"ש אומרים לא ימכור אדם חמצו לנכרי אא"כ יודע בו שיכלה קודם הפסח,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בפסחים כ"א א' כתב דהוא משום דקסברי דמצוה עליו לבערו מן העולם ולא שיהא קיים, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין דטעמא דב"ש הוא משום דהתורה אמרה תשביתו שאור.[[432]](#footnote-433) - **ב** המהר"ם חלאוה בפסחים שם כתב דמהא דמייתי לה הכא משמע דטעמייהו הוא מפני החשש שיאמר הרואה ומכיר שהוא של ישראל שמכרו לו ישראל בפסח, דומיא דהא דאסרי ב"ש למכור חפצו אלא כדי שיגיע לביתו. - **ג** התור"פ שם כתב דהוא משום דחיישינן שיאמרו העולם שהוא מפקיד חמצו בידו הנכרי ולאחר הפסח יטלנו והיינו איסור גמור. - **ד** הר"ן כתב דהוא משום דשמא יערים במכירתו כדי שיחזירנו לו לאחר הפסח, וכ"ה מבו' בתו"ד רבינו דוד שם.[[433]](#footnote-434)

**כותח הבבלי וכו' אסור למכור ל' יום קודם הפסח,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהא דאסור למכרו ל' יום קודם הפסח הוא משום דאינו כלה עד זמן מרובה, והא דקודם ל' יום מותר למכרו, הוא משום דעדיין לא חלה אזהרת פסח עליו,[[434]](#footnote-435) ולפ"ז אתיא כב"ש, וכ"כ בפירש"י בפסחים כ"א ב'. - **ב** המהר"ם חלאוה בפסחים שם כתב ג"כ דאתיא כב"ש, וכתב דדאם הי' מרובה אסור למכרו אף קודם ל' יום אא"כ יודע שיכלה קודם הפסח, וכל הא דשרי למכרו ל' יום קודם הפסח הוא בסתמא, וזה לטעמי' דהא דאסור למכור הוא משום מראית העין, וע"כ יש לאסור גם קודם ל' יום. - **ג** התוס' בפסחים שם כתבו דאתיא כב"ה ושאני כותח דשם בעלים עליו ויסברו שמוכרו בפסח ע"י הנכרי או שמכרו לנכרי בפסח, ועמש"כ המהרש"ל והשפ"א שם בטעם הא דלא אסרו אלא ל' יום קודם הפסח, ועד"ז כתבו התוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין, ובחי' רבינו דוד בפסחים שם בשם י"מ והר"ן שם, ועיי"ש שנחלקו אם קי"ל הכי. - **ד** בחי' רבינו דוד שם כתב בשם י"מ לפרש עוד, דהוא משום דבכותח שעשוי להשהותו לזמן מרובה חששו אף ב"ה להערמה, וכל הא דלא חששו בחמץ להערמה, הוא משום דהערמה בחמץ לא שכיחא, שעל הרוב נאכל הוא מיד ואין עשוי להשהותו לאחר הפסח.

## נתינת מזונות לכלב או לנכרי

**נותנין מזונות לפני הכלב,** לקמן קנ"ה ב' אמרו דהא דמותר ליתן מזונות לכלב הוא משום דמזונותיו עליך, והמאירי בסוגיין כתב דהיינו אף בכלב שאינו שלו, והביא דכ"כ גאון דהא דכלב מזונותיו עליך הוא מדכתיב לכלב תשליכון, או בשכר לא יחרץ כלב לשונו, וכ"כ המג"א בסימן שכ"ד סק"ז, ופירש דהוא משום דמצוה ליתן לו מזונות, וכמו שאמרו לקמן שם דאורח ארעא למשדא אומצא לכלבא, משום שהקפיד הקב"ה על מזונותיו, וכ"כ הגר"ז שם ס"ז, והמ"ב שם סקל"א, - אך בד' הלבוש שם ס"י משמע דלא הותר ליתן מזונות לכלב, אלא כשהוא מגדל אותו בביתו ומזונותיו עליו, וכן צידד הא"ר שם סקי"א.

**נותנין מזונות לפני הנכרי,** התוס' הק' דכיון דנכרי אין מזונותיו עליך, מ"ט מותר ליתן לו מזונות, ומ"ש מהא דאין נותנין מזונות לפני חזיר משום דאין מזונותיו עליך, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דכיון דמפרנסים עניי נכרים וכו' מפני דרכי שלום חשיב קצת מזונותיו עליך לענין איסור טירחא.[[435]](#footnote-436) - **ב** הרשב"א והר"ן כתבו בשם הראב"ד דאה"נ דכל דיכול להשתמט מן הנכרי אסור ליתן לו מזונות, ומה שאמרו בביצה כ"א ב' דמזמנין את הנכרי בשבת, לאו היינו דנותנין לו מזונות, אלא שמראין לו והוא נוטל מעצמו, או שמביאין מזונות לצרכינו והוא אוכל עמנו. - **ג** הריטב"א כתב דלא אסרו אלא בחזיר שרוב מזונותיו אין ראויין לאדם, ומשא"כ הכא שמזונות נכרי ראויין לאדם והוו בני טלטול לגמרי, התירו חכמים לגבי נכרי כיון דליכא שום טירחא אלא טלטול בעלמא, וכתב דכן הורה הרא"ה, ועד"ז כתב השטמ"ק בביצה כ"א ב' בשמם. - **ד** התוס' תלמיד ר"י הזקן כתב די"ל דלא אסרו אלא בחזיר מפני שנראה כמגדל חזיר, ואיכא תרתי לריעותא דלא רמי עלי' ונראה כמגדל, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ג בתו"ד.

## נתינת מזונות ביד הנכרי

בתשו' היראים שבראבי"ה סימן שצ"א דקדק מהא דתניא דנותנין מזונות לפני הנכרי, דלא הותר אלא ליתן לפניו, אך אסור ליתן בידו, דכיון דהוא יוצא מיד מכוער הדבר, וכתב לדמות לזה הא דאסור למכור לנכרי אלא כדי שיצא מפתח ביתו מבעו"י, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ג דיש שרוצים לדקדק מכאן דאף כשנותן לנכרי שלא ע"מ להוציא, לא הותר ליתן לו בידיו, - אך עיי"ש שכתב די"ל דאפי' בידיו מותר ליתן, ואגב דתנא רישא לפני הכלב, תני נמי סיפא לפני הנכרי, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין.

והב"ח בסימן שכ"ה ס"א כתב דאסור ליתן ביד הנכרי משום דעושה הישראל עקירה, וכ"כ המג"א שם סק"ב, - אך הא"ר שם סק"ב נחלק ע"ז, וכן האריך הביאוה"ל שם ס"א, עיי"ש, ועמש"כ בזה המ"ב שם סקי"ג, ובשעה"צ סקי"ד, ואכמ"ל.

## נתינת חפצים לנכרי ע"מ להוציאן

התוס' כתבו דלא הותר ליתן לנכרי אלא מזונות שרגיל לאכלן מיד, אך שאר חפצים אסור ליתן לו אף לב"ה, דלא התירו ב"ה ליתן לו בשבת, ונתבאר לעיל, - והאו"ז בסימן נ"ג כתב לצדד דבזה"ז דאין לנו רה"ר דאורייתא מותר ליתן ביד הנכרי אף אם יודע שרוצה להוליכה לרה"ר דידן, אך עיי"ש שכתב דאין לסמוך ע"ז, - ועמש"כ בזה הב"י בסימן שכ"ה ס"ב, והט"ז בסימן רמ"ו סק"ב, והמג"א שם סק"ו.

התוס' לעיל ג' א' ד"ה בבא דרישא כתבו דאף דאסור ליתן ביד הנכרי בשבת ע"מ להוציא, היינו רק בחפץ של ישראל, אך בחפץ של נכרי שרי, - אך הרא"ש שם סו"ס כתב דבאשכנז מורין לאיסור אף בחפץ של נכרי, וכתב דכן מסתבר, דכיון דהאיסור הוא משום מראית העין, דהרואה סבור שנותן לו ע"מ להוציא, אין לחלק בין חפץ של ישראל לחפץ של נכרי, דהרואה אינו מכיר של מי החפץ,[[436]](#footnote-437) וכ"כ הטוש"ע סימן שכ"ה ס"א, - ועמש"כ בזה המג"א שם סק"ד, והמ"ב שם סק"ז ובשעה"צ סק"ז.

הראבי"ה בסימן קצ"ח כתב בשם ריב"א דאסור ליתן לנכרי בשבת חפצים אחרים העשויים להוליכם למקום אחר, ונחלק ע"ז, דכל שייחד לו מקום מבעו"י שרי, וכל הא דאסרו למכור או ליתן לנכרי אלא כדי שיצא מפתח ביתו מבעו"י, הוא כשלא ייחד לו בית, אך כתב דיש להחמיר שלא להרגיל הנכרי בכך, - והרמ"א בסימן רנ"ב ס"א הביא הפלוגתא בזה, ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ג, והמג"א שם סק"ד וסק"ה, והמ"ב שם סקי"א, ואכמ"ל.

התו"י כתבו בשם האו"ז והוא באו"ז סימן נ"ג דמעשה שחלה נכרי ושלח ליהודי אחד ביו"ט שישלח לו מיינו ושאם לא ישלח לו ימות, והתיר לשלוח לו משום דרכי שלום, כיון דהי' הנכרי מוחזק בעיר, וכן הורה ה"ר שמחה,[[437]](#footnote-438) וכן הביאו ההגמי"י בפ"א מיו"ט הי"ג, וכתבו עוד בשמו והוא באו"ז שם דאף בשבת שרי משום דרכי שלום לשלוח ע"י נכרי לדידן דאין לנו רה"ר דאורייתא, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ה ס"ב, והרמ"א בסימן תקי"ב ס"א.[[438]](#footnote-439)

ובד' היש"ש בפ"ק דביצה סימן ל"ו משמע שפירש בד' האו"ז דהא דשרי לשלוח ביו"ט ע"י נכרי, הוא משום דאף דלא הותר לעשות מלאכה ביו"ט לצורך נכרי, מ"מ מותר לעשות מלאכה ע"י נכרי לצורך נכרי, ועיי"ש שתמה ע"ז דהרי כל מה שאסור לישראל לעשותו אסור לומר לנכרי לעשותו, - ודבריו קיימי ע"ד ההגמי"י בהל' יו"ט שלא כתב להתיר אלא ביו"ט, אך למש"כ האו"ז שלפנינו להתיר אף בשבת, מבו' דעיקר ההיתר בזה הוא דמשום דרכי שלום התירו אמירה לנכרי באיסור כרמלית דרבנן,[[439]](#footnote-440) וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ה סקי"א, ובשעה"צ בסימן תקי"ב סקי"ג.[[440]](#footnote-441)

## אמירה לבע"ח בשבת

**מהו דתימא האי רמי עלי' והאי לא רמי' עלי',** בתשו' אור לציון ח"א סימן כ"ג הוכיח מהכא דכ"ה שאסרו חכמים אמירה לנכרי, ה"נ אסרו אמירה לבע"ח, דאל"כ הול"ל דמהו דתימא דדוקא בכלב אם נטלו ויצא אין זקוק לו, שהרי אף אם אמר לו להדיא לי"ב איסורא, וכ"ש כשנטלו הכלב מעצמו, ומשא"כ בנכרי שאסור לומר לו בשבת, ס"ד דנזקקין לו אף אם הוציא מעצמו, עיי"ש.

ויש ללמוד כן מעיקר הא דתני דנותנין מזונות לפני הכלב נטלו ויצא אין נזקקין לו, ולפ"מ שדקדקו התו' לעיל ג' א' ד"ה בבא מהכא דלא הותר ליתן מזונות לנכרי כשהוא עומד בחוץ ופושט ידו לפנים, ה"נ יש לדקדק דלא הותר ליתן מזונות לפני הכלב בכה"ג שהוא עשוי להוציאם, וכ"ה להדיא בירושלמי בפירקין דאין נותנין מזונות לנכרי ע"מ לצאת, ואין נותנין לכלב ע"מ לצאת, וכן משמע בד' הסה"ת בסימנים בסימן רכ"ו, וכ"כ המחזו"ו בהל' שבת, והאו"ז בסימן נ"ג, ורי"ו בנתיב י"ב ח"י, ובס' הפרנס בסימן קמ"ח, והאו"ז שם הוסיף, דאין לפרש מה שאמרו בירושלמי ע"מ לצאת, דהיינו כשאומר לו בפירוש להוליך לחוץ, דזה לא שייך בכלב, אלא כל מקום שידוע שיוליך לחוץ אסור, וזה קרי ע"מ לצאת, - ובע"כ מזה דאסור לעשות מלאכה בשבת ע"י שנותן לבע"ח ע"ד איסורא דאמירה לנכרי, וע"כ הוא דאסור ליתן מזונות לכלב ע"מ להוציא,[[441]](#footnote-442) וצ"ע.[[442]](#footnote-443)

ו' תשרי פ"ב

דף מס' 19

## השכרת כלים לנכרי

**י"ט א' - לא ישכיר אדם כליו לנכרי בער"ש,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאיירי בכלים שעושין בהן מלאכה, והא דאסור להשכירן הוא משום דנראה שמשכירו להן לצורך השבת, וכ"כ הבעה"מ דכיון דדרך השוכר כלי אומנות להשכים בהן לאומנותן נראה כמתנה לעשות מלאכה בשבת, אך כשמשכיר ברביעי וחמישי אינו נראה כמתנה לעשות מלאכה בשבת, וע"כ שרי, - והרמב"ן במלחמות הק' ע"ז דמ"ש מהא דשרי ליתן חטים לתוך ריחים של מים עם השמש, אע"פ שהוא מתנה עם כליו לעשות מלאכה בשבת, ומהא דשרי לשלוח אגרת כשקצץ, אע"פ שהוא כמתנה לעשות מלאכה בשבת, - והרשב"א כתב דטעם האיסור הוא משום דנראה כשלוחו של ישראל במלאכה שעושה בהן, ואע"ג דמותר ליתן עורות לעבדן עם השמש, היינו משום דכל שקצץ טורח הנכרי בנפשי' ואין לישראל ריוח במה שעושה הנכרי בשבת, ומשא"כ בשכירות כלים דיש לישראל ריוח בעשיית מלאכת השבת, דאם ל"ה הנכרי רשאי לעשות בהן מלאכה בשבת ל"ה נותן לו כ"כ, וכיון דנהנה הישראל במלאכת השבת מיחזי כשלוחו של ישראל ואסור,[[443]](#footnote-444) וכ"כ הרא"ש בשם רבינו יונה,[[444]](#footnote-445) ועד"ז כתב האו"ז בהל' ער"ש סימן ב' אות ד' בשם ריב"א.[[445]](#footnote-446)

**ב** התוס' כתבו דאיירי אף בכלים שאין עושין בהן מלאכה, ואסור להשכירן משום דנראה כנוטל שכר שבת, והא דברביעי וחמישי מותר הוא משום דאיירי כשמשכיר יחד לחדש או שבוע, וכ"כ הסה"ת בסימן רכ"א, והסמ"ג לאוין ס"ה, ועיי"ש שכתבו דהא דכשמשכיר בער"ש אסור ולי"ב להתירא דהבלעה, הוא משום דקרוב כ"כ וסמוך לשבת נראה כמשכירו לשבת עצמה, ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות דהוא משום דלמחר הוא משכים בו למלאכתו וכיון דמתחיל מיני' ובאין לבית החשבון ממנו אסור, ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן, - והרא"ש בסימן ל"ו כתב דהאיסור בזה הוא משום מראית העין, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דלישראל מותר להשכיר אף בער"ש, משום דאינו חשוד ליתן לו שכר שבת, וע"כ יש בזה להתירא דהבלעה, והיינו דכיון דאינו חשוד ליתן שכר שבת, ליכא מראית העין.[[446]](#footnote-447)

**ג** הבעה"מ וש"ר כתבו בדעת הרי"ף שהשמיט לדין זה, דס"ל דאתיא כב"ש דאית להו שביתת כלים, וע"כ אסור להשכיר כליו לנכרי שיעשה בהן מלאכה, וכ"כ המ"מ בפ"ו משבת הט"ז בדעת הרמב"ם שם, דמשמעות דבריו דמותר להשכיר כלים לנכרי אף בער"ש, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז דלפ"מ דקי"ל כב"ה דלית להו שביתת כלים מותר להשכיר כלים לנכרי אף בער"ש.

לדעת הרי"ף ודעימי' דהאיסור בזה הוא משום שביתת כלים, הק' התוס' וש"ר דא"כ מ"ט מותר להשכיר ברביעי וחמישי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' הבעה"מ מבו' דאף למאן דאית לי' שביתת כלים, מ"מ בד' וה' מותר, ולא עשו דין ד' וה' כדין ער"ש, אף דלענין גיטין אמרו בגיטין ע"ז א' דד' וה' ומעלי שבתא קמי שבתא, וכתב דיש שלמדו מזה להתיר אף בשביתת בהמה, וכתב דהדעת מכרעת להחמיר, ולכאו' הטעם בזה הוא משום דאיסור שביתת כלים הוא כשבידו למנוע את עשיית המלאכה, וכל שהשכיר לנכרי ואין בידו למנעו מלעשות המלאכה לי"ב לאיסור שביתת כלים, ולא נאסר אלא כשמשכיר לו בער"ש דכבר מוטל עליו שמירת השבת, וזהו שכתב דד' וה' לא חשיב לענין זה כקמי שבתא, ועדיין אין מוטל עליו שמירת השבת. - **ב** הרא"ש בסימן ל"ו כתב בשם י"מ דהוא משום דשביתת כלים כי האי שאין מלאכת ישראל נעשה בהם אינו אסור אלא מדרבנן, וע"כ לא החמירו בד' וה', ועד"ז כתב המ"מ בפ"ו משבת הט"ז דאין אנו מוזהרין אלא מלאכתינו שלא תעשה בכלינו, וע"כ בד' וה' מותר, ומ"מ בער"ש החמירו ב"ש בשכירות שהישראל נהנה במלאכה זו. - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב בשם הראב"ד דאיירי כשמשכיר לו ליום אחד, וע"כ הוא דבד' וה' מותר, דאינו עושה בו מלאכה בשבת, והרמב"ן הק' ע"ז דא"כ פשיטא דבד' וה' מותר ומאי קמ"ל.

הרמב"ן במלחמות הק' ע"ד הרי"ף, דא"כ מ"ט לא תני דלא ישאיל ולא ישכיר, והמ"מ בפ"ו משבת הט"ז הוסיף להק' מהא דתניא לעיל דלא ימכור אדם חפצו לנכרי ולא ישאילנו וכו' אלא כדי שיגיע לביתו, ולא אסרו משום שביתת כלים, ובד' הרמב"ן שלא הביא משם, לכאו' הוא משום די"ל דאיירי בכלים שאין עושין בהן מלאכה, - והרמב"ן בסו"ד כתב בשם הראב"ד דהוא משום שלא הוזהרו על שביתת כלים אלא במלאכת ישראל, דומיא דעבד ואמה התושבים שעושין מלאכה לעצמן כישראל בחול, וע"כ לא אסרו אלא בשכירות, דמלאכתו של ישראל היא, כיון שהוא מקבל עלי' שכר,[[447]](#footnote-448) והמ"מ שם כתב קצת בע"א, עיי"ש.

בס' חפץ ה' בסוגיין כתב בדעת הרי"ף, דלעולם עיקר הא דאין משכירין כלים לנכרי הוא משום שכר שבת, וע"כ הוא דבד' וה' שרי, וכמש"כ התוס', ואפ"ה אי"ז אסור אלא לב"ש,[[448]](#footnote-449) והיינו משום דעיקר איסורא דשכר שבת הוא כשנוטל שכר על מלאכה שעושה בשבת, דאף דאי"ז מלאכה האסורה בשבת, מ"מ כל שנוטל עלי' שכר מיחזי כעושה מלאכה בשבת, אך כשמשכיר כלים לנכרי, ליכא איסור כלל בנטילת שכר על מלאכת השבת, וכל הא דאסור הוא לב"ש דאית להו שביתת כלים, וע"כ כל שנוטל שכר על מלאכת הכלי, מיחזי כמו שעושה הכלי מלאכה וה"ז אסור, ועד"ז כתב בכ' הגר"ח בסוגיין, ועי' בכ' הגר"ח החדש במש"כ בזה בשם הגרא"ז מלצר והגרש"ז ריגר, ואכמ"ל.[[449]](#footnote-450)

בתוספתא בפ"ק דמו"ק ה"ב תניא ד(מוכר) [משכיר] אדם עינתו של מים לנכרי, ומחליף עמו משבת למוצ"ש ואינו חושש, וההגמי"י בד"ק בפ"ו משבת הי"ח כתב בשם המהר"ם שלמד מזה דבמקום שמבשלין את המלח מותר לישראל להשכיר המחבת שלו לנכרי לשבת, והנכרי יתן לו המחבת שלו ביום ראשון,[[450]](#footnote-451) וכ"כ בהגמי"י שבדפוסים שם מקונט' ה"ר קורבי"ל בשם רבו, וכ"כ הרמ"א בסימן רמ"ו ס"א, וכתב דבכה"ג שרי אף כשנותן לו בער"ש.[[451]](#footnote-452)

ובטעם הא דל"ד להא דאין משכירין לנכרי בער"ש, כתב הב"י שם דהיינו משום דאע"פ שאינו משאילו חינם, מ"מ כיון דל"ה בדרך שכירות ממש לומר אתן לך כך כדי שתשאילני כלי שלך שרי, - והמלבושי יו"ט שם סק"ז תמה ע"ז, שהרי ההגמ"י כתב לשון השכרה, והרי דאיירי כשאומר בל' שכירות ואפ"ה שרי, והביאו הא"ר שם סק"ו, והביאוה"ל שם ד"ה ולא אמרינן כתב דלפ"ז צ"ל דטעם ההיתר בזה הוא כמש"כ הגר"א שם דהוא משום דאין ריוח לישראל בכך.[[452]](#footnote-453)

## שליחת אגרת ביד נכרי

**אין משלחין אגרות ביד נכרי בער"ש בד' ובה' מותר,** בטעם הא דבער"ש אסור ובד' וה' מותר מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ש בסו"ס ל"ו כתב דאיירי כשלא קצץ עמו, וע"כ אסור לשלוח בידו אגרת דמיחזי כשלוחו של ישראל, וכדתניא לקמן, ואפ"ה בד' וה' מותר, דרק בער"ש מיחזי כאומר לו שילך למחר בשליחותו, אך מופלג לפני השבת לא מיחזי כאומר לו עשה מלאכתי בשבת, וכ"כ הראב"ן בסימן של"ט והראבי"ה בסימן קצ"ח דאיירי בשלא קצץ, וכן צידד המ"מ בפ"ו משבת ה"כ, וכ"כ הרמ"א בסימן רמ"ז ס"א. - **ב** הריטב"א כתב בתחילת דבריו דאיירי כשלא קצץ עמו, והא דבד' וה' שרי הוא משום דמסתמא בג' ימים יגיע אליו, ועיי"ש שכתב דאי"ז נכון, שהרי אפשר שהדרך רחוק שיש שם עד המקום ההוא ג' ימים ויותר. - **ג** הריטב"א מסיק דאיירי כשקצץ, ואפ"ה אין משלחין בער"ש משום דקצץ עמו שילך לאלתר, וע"כ ל"ד להא דתנן לעיל דב"ה מתירין עם השמש, דאיירי כשנותן לו סתם, ועוד, משום שהאגרות של ישראל בידו וניכר הכתב של ישראל ומינכרא מילתא שהוא כמתנה לעשות מלאכתו בשבת, ודמי למה שאסרו באומן נכרי העושה מלאכתו בביתו של ישראל אף כשקצץ עמו, (ועמש"נ בדין זה בדף מס' 20). - **ד** בפי' הר"ן כתב דאיירי כשלא קצץ אלא שכרו לימים דבר קצוב לכל יום בהליכתו ובחזרתו, אלא שאינו מקפיד עמו מתי ילך, וע"כ בער"ש אסור, דכיון שהוא שוכרו לימים והוא שוכרו בער"ש כשיוצא בשבת נראה כאילו התנה עמו כך, אבל בד' ובה' מותר הואיל ואינו מקפיד עמו מתי ילך,[[453]](#footnote-454) ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן רמ"ז ס"ז ובקו"א בסימן רמ"ג סק"א, ונתבאר בדף מס' 16, וכ"כ השו"ע בסימן רמ"ז ס"ג. - **ה** הרי"ף והרמב"ם השמיטו לדין זה, ועמד ע"ז המ"מ בפ"ו משבת ה"כ, וכתב דאזלי לטעמייהו דס"ל דלא קי"ל כהך ברייתא, והפמ"ג במש"ז בסימן רמ"ז סק"א כתב דהיינו דהך ברייתא אתיא כב"ש דאסרו ליתן מלאכה לנכרי בער"ש, דנראה כשלוחו, ובד' וה' מותר, והא דתנן לעיל י"ח א' דנוהגין היו בית אבא שהיו נותנין כלי לבן לכובס נכרי ג' ימים קודם השבת, היו מחמירין יותר מב"ש.

## בהא דבעינן קצץ

**אין משלחין אגרת ביד נכרי ער"ש אא"כ קוצץ לו דמים,** בפירש"י כתב דהיינו משום דכל שקוצץ לו דמים בדידי' טרח, וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין דכל שלא קצץ במלאכת ישראל קא טרח והו"ל כשלוחו של ישראל.[[454]](#footnote-455)

ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן שס"ח כתב השואל דל"ב דוקא קצץ בתחילה שיאמר כו"כ אתן לך, אלא כל שעושה ע"מ לפורעו, אע"פ שלבסוף יתפשר עמו מותר, דבדידי' קא עסיק, ולא בא אלא למעט שכיר לשנה או לחודש דאין הנכרי נהנה במלאכה ובדישראל קא עסיק, - אך הרשב"א שם השיב, דאף דל"ב קציצה גמורה, מ"מ בעינן שיתנה עמו שיתן לו שכרו, דבכה"ג בדידי' קא עסיק, אך בסתם אסור, אע"פ שיש בדעת הנכרי שיתן לו המשלח או מי שנשתלח לו שכר ויתפשר, לפי שכל שלא קצץ ולא התנה לו שכר אין דעת הנכרי סמוכה בכך ובדישראל קא עסיק, וכ"כ השו"ע בסימן רמ"ז ס"ב.

בד' הפסקי רי"ד בסוגיין מבו' דהא דבעינן קצץ אי"ז ממעט אלא כשעושה הנכרי בחינם בעבור אהבתו, דבכה"ג הוא עושה בשביל הישראל, וכ"כ הריא"ז ה"ה דין ד', וכ"נ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ר"ב, - אך בד' התוס' וש"ר שכתבו דאף במוסר כלים לכובס ועורות לעבדן בעינן קצץ, אף דודאי דהתם סתמא דמילתא אין הנכרי עושה כן בחינם, וכמש"כ כן המהר"ם מר"ב שם, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד, מבו' דאף כשעושה עמו בשכר, מ"מ כל שלא קצץ אסור, - והביאוה"ל בסימן רנ"ב ס"ב ד"ה אם קצץ כתב בדעתם דאף דיודע הנכרי שיתן לו הישראל שכר, מ"מ כיון שאינו יודע כמה יתן לו ושמא יתן לו דבר מועט, לא סמכא דעתי' לעשות בשביל שכרו ועושה על דעת הישראל ומיחזי כשלוחו.

השו"ע בסימן רמ"ז ס"ד כתב דאם הנכרי מוליך הכתב בחינם, שרי אף כשנתנה לו בער"ש, שהרי הנכרי מאליו הוא עושה זה ואינו אלא להחזיק טובה לישראל מפני מה שקיבל ממנו, והו"ל כאילו קצץ, אך הרמ"א בסימן רמ"ז שם כתב דיש חולקים וס"ל דכל שעושה בחנם אסור, וטוב להחמיר, וכן נחלקו בזה השו"ע והרמ"א בסימן רנ"ב ס"ב, ועיי"ש בב"י ובדרכ"מ שנחלקו בזה.[[455]](#footnote-456)

והרמ"א שם כתב דמ"מ במקום שהנכרי מתחיל עם הישראל לומר שילך לו בחנם, ודאי דעתו על הטובה שיקבל ממנו ושרי, והמג"א שם סק"ז כתב ללמוד מדבריו דלדעת השו"ע שרי אף בכה"ג שהישראל אומר לו לילך, וכתב דכן משמע בד' השו"ע בסימן רנ"ב ס"ב, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ועמש"כ בזה המנחת כהן בשער א' פ"ה, והשעה"צ שם סקי"ב וסקי"ד.

## מסירת שאר מלאכות לנכרי כשלא קצץ

נחלקו הראשונים בדין מסירת שאר מלאכות לנכרי כשלא קצץ, **א** התוס' כתבו דה"נ הוא בהא דתנן דנותנין כלים לכובס ועורות לעבדן דהיינו רק כשקצץ, וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין והרא"ש בסימן ל"ו, והר"ן לעיל י"ז ב', וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ב, והיראים בתשובתו שבראבי"ה סימן שצ"א, והאו"ז בהל' ער"ש סימן ב' אות א', והטוש"ע בסימן רנ"ב ס"ב. - **ב** הסה"ת בסימן רכ"ב והסמ"ג לאוין ס"ה כתבו דהא דאין משלחין אגרת כשלא קצץ, הוא משום שנושא כת"י של ישראל וניכר מעשה ישראל, ויאמרו דבשבת נתן לו להוליך, ודמי להא דאסור ליתן כלים לנכרי מער"ש כשמתקנם הנכרי בשבת בבית הישראל, והב"ח בסימן רמ"ז ס"א והגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בתחילת דבריו כתבו בדעתם דבנותן כלים לכובס ועורות לעבדן ל"ב קצץ, ורק בשליחת אגרת בעינן קצץ משום שנושא כת"י של ישראל, וכ"כ האגודה בפירקין אות כ"ה,[[456]](#footnote-457) - **ג** ההגמ"ר בסימן תנ"ד כתב בשם התוס' דבנותן כלי לכובס ועור לעבדן שרי אף בסתמא, דהו"ל כקציצה, כיון שאינו עושה בחינם,[[457]](#footnote-458) ועד"ז כתב בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ר"ב דהתם לא מפליג תנא משום דסתם עבדן אינו מקבל עורות לעבד אלא בשכר, ומשא"כ בהולכת אגרות דפעמים שמוליכן הנכרי בחינם כשיש לו דרך לשם, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד.

היראים בסימן ד"ש הביא להא דילפינן במכילתא מדכתיב כל מלאכה לא יעשה בהם, דלא יעשה הנכרי מלאכתך, וכתב בתחילת דבריו דאסור לישראל להניח הנכרי לעשות מלאכתו ביו"ט או בשבת מדאורייתא, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 4, ועיי"ש שכתב דהא דמותר ליתן עורות לעבדן וכלים לכובס, הוא משום דכל שכל שמסר לו מבעו"י נקנית לו המלאכה ומקריא מלאכת הנכרי, - והסמ"ג לאוין ע"ה צידד דבע"כ דקרא אסמכתא בעלמא הוא, דאם הי' האיסור בזה מה"ת, ל"ה חכמים מתירין לעשותה אף בביתו של נכרי ואף כשמסרה מער"ש, אך כתב דלשון לא יעשה הכתוב בתורה מוכיח קצת שהוא דרשא גמורה, - ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ל' כתב דאף דדרשא גמורה היא ואסור מדאורייתא שיעשה הנכרי מלאכת הישראל, היינו היכא דלא קצץ דבדישראל קא טרח, אבל היכא דקצץ טרח הנכרי בדנפשי', וע"כ שרי מה"ת, ואף מדרבנן לא אסרו אלא כשעושה בביתו של הישראל.

הרא"ש בסו"ס ל"ו כתב דכל הא דאסור למסור עורות לעבדן וכלים לכובס כשלא קצץ, הוא כשמסר לו בער"ש, אך כל שמוסר לו בד' וה' שרי, וכ"כ הטור בסימן רנ"ב, וזה לפ"מ שפירש להא דתניא דאין משלחין אגרות בער"ש בד' וה' מותר דהיינו כשלא קצץ ואפ"ה בד' וה' מותר, - אך לדעת הריטב"א והר"ן שפירשוה בע"א, הרי דהא דאסור כשלא קצץ הוא אף כשמוסר לו בד' וה', וכ"כ הטור בסימן רמ"ז בדעת הרמב"ם דאסור לשלוח אגרת כשלא קצץ אף כששולח קודם ער"ש, וכ"כ הב"י שם ובסימן רנ"ב בדעת הרי"ף והרמב"ם,[[458]](#footnote-459) וכ"כ השו"ע בסימן רמ"ז ס"א, אך הרמ"א שם ובסימן רנ"ב ס"ב כתב להתיר כשמוסר לו בד' וה'.

ז' תשרי פ"ב

דף מס' 20

## הנאה בשבת ממלאכה שעשה הנכרי בשביל ישראל כשקצץ

התו"י לעיל י"ח א' כתבו דכשהביא לו נכרי כליו ויודע שכיבסן בשבת, אסור ללבשן בשבת, דדמי להא דתנן לקמן קכ"ב א' דנכרי שהדליק נר בשביל ישראל אסור להשתמש לאורה, ומבו' בדבריהם דאף דמותר למסור כלים לכובס נכרי כשקצץ עמו אף שיודע שיכבסם בשבת, מ"מ יש בזה להאיסור ליהנות בשבת ממלאכת הנכרי, - וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין דאף דמתירין ב"ה שתיעשה מלאכתו בשכר בשבת, לא יהנה ממנה בשבת, דכל מלאכה שעושה הנכרי בשביל ישראל אסור ליהנות ממנה, ולא מפלגינן במתניתין דנכרי שהדליק נר בין בחינם ובין בשכר, ולא התירו הכא אלא שתיעשה מלאכתו בשבת ולא שיהנה ממנה, - וכ"כ הריא"ז ה"ה דין ז', והרוקח בסימן קל"ה, והאו"ז בהל' ער"ש סימן ב' אות א',[[459]](#footnote-460) וההג"א בסימן ל"ז, והשבה"ל בסימן קי"ב בשם ה"ר אביגדור כ"ץ, והסכים לדבריו, וכ"כ במנהגי מהר"ש סימן רל"א, והביאו המהרי"ל בהל' יו"ט סל"ח.

אך הר"ן לעיל י"ז ב' כתב דכל שקצץ עמו, אע"פ שעשה הנכרי מלאכה בשבת מותר לישראל ללבשו בשבת עצמה, ול"ד להא דנכרי שהדליק את הנר בשביל ישראל אסור, דהתם הוא משום דאדעתא דישראל קא עביד, אך הכא שקצץ עמו אדעתא דנפשי' קעביד, וע"כ מותר ישראל להשתמש בו אפי' בשבת, וכ"כ השבה"ל שם בשם אחיו ה"ר יהודה, ובשם ה"ר מאיר, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ב ס"ד, והרמ"א שם הביא דעת החולקים, וכתב דכך נהגו לכתחילה, אך אם צריך לו בשבת יש להקל.

ובפשוטו פלוגתא זו תליא במה שנחלקו רבוותא בטעם הא דנכרי שהדליק את הנר בשביל ישראל אסור להשתמש לאורו בשבת, אף שאמרו בדליקה דנכרי אדעתא דנפשי' קא עביד, ונתבאר בדף מס' 11, דלפי המבו' בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס נ"ט דהיינו משום דאף דאדעתא דנפשי' קעביד, וע"כ א"צ למחות בו, מ"מ כיון שעושה כן לצורך הישראל, גזרו שלא ליהנות ממנו, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן ש"ד ס"א, י"ל דה"נ הוא כשקצץ עמו, דאף דאדעתא דנפשי' קעביד, מ"מ חשיב דעשייתו היא לצורך הישראל ואסור ליהנות ממנו,[[460]](#footnote-461) - אך למשמעות ד' התוס' לקמן קכ"ב א' סוד"ה ואם והמרדכי בסימן ת"ו דכל דאדעתא דנפשי' קעביד וא"צ למחות בו, ה"נ מותר ליהנות ממנו, והא דבנר אסור להשתמש לאורו, הוא משום דכל שגוף ישראל נהנה במעשה של נכרי, לא אמרינן דאדעתא דנפשי' קעביד, וכ"ה להדיא בד' הבגדי ישע על המרדכי שם סוסקכ"ג, הדין נותן דכל שקצץ עמו דאדעתא דנפשי' קעביד, וע"כ מותר למסור לו, אף מותר ליהנות ממנו, - ועד"ז הוא למש"כ הריטב"א לקמן שם בשם הרמב"ן והרא"ה דהא דבדליקה א"צ למחות בידו הוא קל שהקילו בדליקה, אך בשאר דברים צריך למחות בידו, וכן צידד הרשב"א שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"ה (הע"ב), דלפ"ז לא מצינו דאף במקום דא"צ למחות בידו אסור ליהנות ממנו, וע"כ מסתברא מילתא דכל שקצץ עמו דמותר למסור לו, אף מותר ליהנות ממנו, וכ"כ הגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בתחילת דבריו דד' הר"ן הם כדעת הסוברים דרק בדליקה א"צ למחות בידו.[[461]](#footnote-462)

הרמ"א בדרכ"מ בסימן רנ"ב סק"ו כתב דהא דצריך להמתין בכדי שיעשו אף כשקצץ עמו, הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, דזהו הטעם דצריך להמתין בכדי שיעשו לדעת הטור, - ובד' המג"א שם סקי"ב מבו' דהיינו דאין להצריך להמתין בכדי שיעשו, אלא לדעת רש"י ודעימי' דטעם האיסור הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, אך לדעת התוס' ודעימייהו דטעם האיסור הוא כדי שלא יאמר לו, הרי דכל שקצץ עמו ליכא למיחש להכי ושרי, וכתב לפ"ז דבב' יו"ט של גליות אם נעשה בראשון מותר בשני, (כיון דבכה"ג אין האיסור אלא לדעת הסוברים דאיסורא דהנאה ממלאכת הנכרי הוא כדי שלא יאמר לו, ולדעתם אין לאסור כלל כשקצץ עמו), וכ"כ המג"א בסימן תקט"ו סק"ג בתו"ד, והגר"ז שם סי"א פירש דהיינו דכל שקצץ עמו ועושה הנכרי לטובת עצמו להשלים פעולתו, הרי דאף אם לא יהנה ממנו הישראל בשבת עצמה, לא ימנע הנכרי מלעשות מלאכתו בשבת, וע"כ אין לאסור ליהנות ממה שעשה הנכרי לטובת עצמו, שהרי אף אם יהא מותר לו ליהנות ממנו לא יבא לומר לנכרי לעשות לו, כיון שאין מתירים לו אלא כשמתכוין הנכרי לטובת עצמו, ולא כשנתכוין בשביל ישראל, ועד"ז כתב המחה"ש בסימן תקט"ו סק"ג, ועמש"כ הגר"ז בסימן תקט"ו סכ"א.

## הנאה בשבת מנר שהדליק נכרי בשביל ישראל כשקצץ

הסה"ת בסימן רכ"ב כתב דהא דנכרי שהדליק נר בשבת אסור ישראל להשתמש לאורו, הוא אף כשקצץ עמו, וכן אם עשה נכרי אש לצורך ישראל אסור אף אם קצץ עמו, כיון שגוף הישראל נהנה מן הנר ומן האש, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, והמרדכי בסימן ר"נ, וההגמ"ר בסימן תנ"ד, - ובד' הב"י בסימן רע"ו ס"א והרמ"א שם מבו' דד"ז הוא אף לדעת המתירים ליהנות ממלאכת הנכרי כשקצץ עמו, דמ"מ כשהדליק הנכרי נר אסור להשתמש לאורו, אף שקצץ עמו,[[462]](#footnote-463) וכ"כ המג"א בסימן רנ"א סקי"א.[[463]](#footnote-464)

ובטעם הא דשאני נר שאסור הישראל להשתמש לאורו אף כשקצץ, ול"ד לשאר מלאכות שעשה הנכרי דכל שקצץ עמו מותר ליהנות ממנו בשבת, כתב המג"א שם דהוא משום דבנר מדליקו בשבת כדי שישתמש בו הישראל עכשיו, ומשא"כ בשאר מלאכות שעושה הנכרי להשלים פעולתו, וכ"כ המג"א בסימן תקט"ו סוסק"ג דשאני נר שעשאו הנכרי אדעתא דהכי שישתמש בו הישראל בשבת, ומשא"כ בשאר מלאכות שלא נעשו דוקא להשתמש בו בשבת, וכ"ה מבו' בתו"ד השבה"ל בסימן קי"ב דיש לחלק כן, והגר"ז בסימן רנ"ב סי"א הוסיף לפרש דהיינו דבהדלקת נר, אף שהנכרי מתכוין לטובת עצמו, מ"מ עיקר עשיית מלאכתו היא כדי שיהנה גוף הישראל ממנה בשבת, דאלמלי הנאת גוף הישראל ממנה בשבת ל"ה עושה אותה כלל בשבת, וכיון דעיקר עשיית המלאכה היא בשביל הישראל יש לגזור שיאמר לו הישראל לעשות לו בשבת.[[464]](#footnote-465)

המג"א בסימן תקט"ו ס"ג נסתפק בדין נכרי שהביא דגים לישראל ביו"ט בקצץ, אם דמי להיכא שעשה הנכרי מלבוש לישראל ביו"ט דכל שקצץ מותר ללבשו ביו"ט דאדעתא דנפשי' קעביד, וכמש"כ השו"ע בסימן רנ"ב ס"ד, ואף לדעת האוסרים היינו רק במלאכה גמורה, אך בתחומין מודה, (וגם במלאכה גמורה מותר בליל יו"ט שני בכדי שיעשו), או דדמי לנכרי שהדליק נר בשבת שאסור להשתמש בו אף אם קצץ, משום דהנכרי עשאו אדעתא דהכי שישתמש בו הישראל בשבת, ומיני מאכל דמו לנר, ועיי"ש שכתב די"ל דל"ד לנר דצריך להשתמש בו עכשיו דמחר בא ואיננו, ומשא"כ במיני מאכל,[[465]](#footnote-466) - והגר"ז שם סכ"א כתב להתיר בזה, לדעת המתירים ללבוש מנעלים שעשה הנכרי לצורך ישראל כשקצץ עמו, וכ"כ החיי אדם בכלל ק' ס"ט, אך הבית מאיר שם כתב לאסור בזה, וכ"כ המ"ב שם סק"א ובשעה"צ שם סק"א ובביאוה"ל שם סוד"ה דורון לישראל.[[466]](#footnote-467)

\*הסה"ת שם כתב בהא דאסור להשתמש לאור נר שהדליק הנכרי אף אם קצץ, דל"ד לאגרות שאין גוף ישראל נהנה מגוף ההוצאה וההולכה, והא"ר בסימן רמ"ד סק"א בתו"ד עמד בזה, דמה מייתי מאגרת, הרי התם לא מצינו דמותר הישראל לקרות בה בשבת, אלא דמותר לשלוח את האגרת, ומה ענין זה להא דאסור להשתמש לאור נר שהדליק הנכרי, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בתחילת דבריו.

ולכאו' יש לפרש עוד בד' הסה"ת, דס"ל כמשמעות ד' התוס' לקמן קכ"ב א' דכל שאסור ישראל ליהנות בשבת מן המלאכה, אף המלאכה עצמה אסורה וצריך למחות בו, והא דכשהדליק הנכרי נר בשביל ישראל אסור להשתמש לאורו, הוא משום דבכה"ג דגוף ישראל נהנה במעשה של נכרי לא אמרינן אדעתא דנפשי' קעביד, ואף צריך למחות בו, וזהו שכתב דבנכרי שהדליק נר אסור להשתמש בו אף כשקצץ, משום דבכה"ג דגוף ישראל נהנה מן המלאכה, אמרינן דאדעתא דישראל קעביד אף כשקצץ עמו,[[467]](#footnote-468) ול"ד להא דמותר לשלח אגרת כשקצץ, דבאגרת דאין גוף ישראל נהנה מגוף ההוצאה וההולכה אמרינן דאדעתא דנפשי' קעביד.[[468]](#footnote-469)

## עשיית מלאכה ע"י נכרי בקבלנות בביתו של ישראל

התוס' לעיל י"ז ב' הביאו מירושלמי דהא דשרי ליתן מלאכה לנכרי בקבלנות, אף שהנכרי עושה בשבת, היינו רק כשעושה הנכרי בתוך ביתו, אך אם עושה הנכרי בבית ישראל אסור, וכ"כ הרשב"א בסוגיין, ובד' התוס' בע"ז כ"א ב' ועוד מקמאי מבו' דזהו גם מה שאסרו במו"ק י"ב א' לעשות בתוך התחום, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן רנ"ב ס"ג, ונתבאר להלן, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ב ס"ב, ומצינו כן במו"ק י"א ב' לענין אבילות, דאם היתה מלאכתו ביד אחרים בביתו לא יעשו בבית אחרים יעשו.

ובטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' והריטב"א בע"ז כ"א ב' והרא"ש שם סימן כ"ג מבו' דהיינו משום מראית העין דהרואה אומר שהם שכירי יום, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ג, וכ"ה גם לד' כמה מקמאי שפירשו כן בטעם איסורא דקבלנות במחובר. - **ב** בפירש"י מכת"י במו"ק י"א ב' ד"ה לא יעשה כתב לענין אבילות דהוא מפני החשד שיאמרו הוא בעצמו עושה אותה ומסייע במלאכה, וכ"כ בחי' תלמיד הר"י מפאריש שם. - **ג** בפירש"י מכת"י שם כתב לפרש עוד דהוא משום שלא יאמרו בימי אבלו שכר זה הפועל, וכ"כ בפירש"י מכת"י שם י"ב א' בטעם איסורא דקבלנות במחובר בחוה"מ, וכ"כ בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד' שם בטעם איסורא דקבלנות דמחובר בשבת ויו"ט. - **ד** בתשו' רבינו שמחה בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן שנ"א, והביאוה ההגמ"ר בסימן תנ"ב וההגמי"י בפ"ו משבת ה"ו, מבו' דה"ז אסור מדינא, דכיון דא"א לו לעשות בבית הישראל בלא רשות הישראל אדעתא דישראל קעביד, עיי"ש.[[469]](#footnote-470) - **ה** הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דכל שעושה בביתו נראה כשלוחו שעושה לצרכו, ומבו' מתו"ד שם דאי"ז משום מראית העין דהוא שכיר יום, עיי"ש, וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הריטב"א בסוגיין דטעם איסור שליחת אגרת, הוא משום דהוי כמלאכה שעושה בביתו של ישראל דאסור אפי' קצץ, עיי"ש, וכ"כ הגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג ד"ה א"נ התם בדעת הריטב"א במו"ק, דכל שעושה מלאכת ישראל בביתו מיחזי כשלוחו וכאילו אומר לו לעשות בשבת אע"פ שאין אומר ואין דברים. - **ו** למש"כ האחרונים בד' הר"ן דהטעם לאסור בקבלנות דשדה הוא משום דאין בנ"א יודעים לחלק בין קבלנות לשכיר יום, ונתבאר בדף מס' 17, הרי דמה"ט יש לאסור בקבלנות דתלוש בביתו של ישראל, ואף אם קבלנות דשדה מותרת משום דיתלו הרואים באריסות, מ"מ קבלנות דבית אסורה.

הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ה בתחילת דבריו ובד"ה והנה לפי דעתו הוכיח דקי"ל דהטעם לאסור בעשיית מלאכה בביתו של ישראל הוא משום מראית העין, ועיי"ש שכתב דטעמא דהתוס' ודעימייהו דהוא משום דהרואה אומר שהוא שכיר יום, לא שייך בדברים שאין דרך לעשותם ע"י שכיר יום, וטעמא דרש"י דהוא משום שהרואה אומר שמסר לו בשבת, לא שייך בגונא שראו אותו עוסק במלאכה בער"ש, דאין לחוש שיאמרו שמסר בשבת, וכתב דלדינא קי"ל כב' הטעמים, - וכ"כ החיי אדם בכלל ג' ס"י דבביתו של ישראל אסור אף בדברים שידוע שמנהג כל העיר ליתנם בקבלנות, משום דמיחזי כשלוחו שציוהו לעשות בשבת, והביאו המ"ב בסימן רנ"ב סקי"ז.[[470]](#footnote-471)

הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ה ד"ה והאמת יורה דרכו, כתב דכל הא דאסרינן כשעושה הנכרי בבית הישראל, הוא כשנתן לו הישראל המלאכה או שאמר לו לעשותה, ובכה"ג חיישינן שיתברר הדבר שאמר לו, ויחשדוהו שמא אמר לו בשבת, או שמא הוא שכיר יום, אך כל שעושה הנכרי מאליו בבית הישראל שרי, דאין כאן מראית העין, דכל הרואה אותו עושה מאליו, יודע דאדעתא דנפשי' קעביד, וכ"כ הגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בסו"ד בד"ה ומהאי טעמא וד"ה א"נ התם.

ובזה מתפרש מש"כ השו"ע בסימן ש"ה סכ"א דגבינות שעושות השפחות מעצמן מחלב של ישראל, מותר כיון שאינו אומר להן שיעשו, ומשמעות הדברים דאיירי אף בשעושות כן בבית הישראל, והיינו משום דהתם איירי דהן עושות כן מעצמן, וכאשר כ"ה להדיא בהגמי"י בפ"ח משבת ה"י, וכמש"כ כן הגר"ז שם,[[471]](#footnote-472) - וכן מש"כ השו"ע בסימן ש"ז ס"ב דמותר לומר לנכרי אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעבר, אע"פ שמבין שמתוך דבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה, ובמקור הדברים בסה"ת איירי לגבי הדלקת נר והדלקת אש, אשר הוו מלאכות הנעשות בבית ישראל.[[472]](#footnote-473)

אך המנחת כהן בשער א' פ"ו נקט בפשיטות דאף כשעושה הנכרי מלאכה מאליו בבית הישראל אסור, דגם בכה"ג איכא מראית העין, עיי"ש, וכ"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות סי"ח סקכ"ג, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ה סל"ד לאסור בגבינות שעושות השפחות כשעושות בבית ישראל, אע"פ שעושות מעצמן שלא מדעת ישראל שבודאי מתכונות לטובת עצמן, מפני מראית העין שיאמרו שלדעתו הן עושות כיון שעושות בביתו,[[473]](#footnote-474) וכ"נ בד' המג"א בסימן תקל"ז סקי"ד, עייש"ה, וצ"ע.

## עשיית מלאכה במחובר בתוך התחום

במו"ק י"ב א' אמר שמואל דמקבלי קיבולת בתוך התחום אסור, ואף חוץ לתחום אסור אם איכא מתא דמקרבא להתם, ובפירש"י מכת"י שם כתב בפי' בתרא דקאי על ימי אבלו, וכ"כ ר"ת בתשו' ספה"י, ועיי"ש שכתב דדוקא בימי אבלו אסור, אך בשבת ויו"ט שרי, - אך בפירש"י שם בפי' קמא כתב דקאי על שבת ויו"ט, וכ"כ התוס' לעיל י"ז ב' וש"ר, והיינו דלא הותר ליתן עורות לעבדן, אלא בתלוש דלא מפרסמא מילתא שהנכרי עושה מלאכה בביתו ולא ידעי שהיא של ישראל, אך במחובר אסור.[[474]](#footnote-475)

והתוס' וש"ר הביאו כן מירושלמי דתניא דבד"א בתלוש אבל במחובר אסור, - אך בתוס' רבינו אלחנן בע"ז כ"ב א' כתב דיש לדחות, דהא דאמר רשב"א בירושלמי דבמחובר אסור, הוא לטעמי' בע"ז שם דלית לי' להא דאריסא אריסותי' קעביד, וע"כ ה"נ אסר בקבלנות דמחובר, אך לפ"מ דקי"ל כרשב"ג דשרי בשדה משום דאריסא אריסותי' קעביד, ה"נ שרי בקבלנות דמחובר, ואף שאמרו בירושלמי דהלכה כרשב"א, י"ל דתלמודין פליג ע"ז, וקי"ל כרשב"ג וסתם מתניתין, ועיי"ש שכתב דאין לסמוך על דיחוי זה, וכ"כ בתוס' הר"ש משאנץ שם.

בד' הסה"ת בסימן רכ"ב והתוס' בע"ז כ"א ב' ד"ה אריסא והרא"ש שם סימן כ"ג מבו' דהא דאסור לעשות מלאכת ישראל במחובר, הוא חד דינא עם הא דאסור לעשות מלאכה בביתו של ישראל, דמלאכה הנעשית במחובר, היא נעשית ברשותו של ישראל, וע"כ יש בזה לאיסורא דמלאכה הנעשית בביתו של ישראל, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן רנ"ב ס"ג דהוא חד דינא, עייש"ה.[[475]](#footnote-476)

והנשמ"א בכלל ג' סק"ה כתב לפ"ז לאסור במלאכה שעושה הנכרי במחובר, אף בדבר שמנהג כל העיר ליתנו בקבלנות, דהו"ל כמלאכה שעושה הנכרי בביתו של ישראל דאסורה אף בכה"ג משום דמיחזי כשלוחו שציוהו לעשות בשבת,[[476]](#footnote-477) וכמש"כ בחיי אדם שם ס"י, - אך בד' הפוסקים בר"ס רמ"ד והמ"ב שם סק"ז והביאוה"ל שם ד"ה או לקצור מבו' דלא אסרו מה"ט,[[477]](#footnote-478) ולא דן הביאוה"ל לאסור אלא משום דכל שדרך גם בשכיר יום יחשדוהו בשכיר יום, או משום דכל שאינו נוטל חלק בפירות דמי לשכיר יום, וצ"ע.[[478]](#footnote-479)

בד' הסה"ת ודעימי' נתחדש דהא דאסרו בביתו של ישראל, אי"ז דין מסוים בביתו שהוא דר שם, אלא הוא בכל רשות שהיא שלו, - והגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג ד"ה א"נ התם כתב דלמש"כ שם בדעת הריטב"א דמה שאסרו כשעושה הנכרי מלאכה בבית הישראל אי"ז משום מראית העין אלא משום דמיחזי כשלוחו, אין לאסור אלא בביתו שהוא דר שם,[[479]](#footnote-480) ועמש"נ להלן בהערה דכ"ה מוכח מד' הריטב"א שם.

הסה"ת והתוס' והרא"ש שם כתבו לפ"ז דבע"כ דפלוגתת רבנן ור"ש בן אלעזר אם שרי במחובר, הוא במלאכה שעושה הנכרי בתלוש לצורך מחובר, וקי"ל כר"ש בן אלעזר דאסור, אך במחובר ממש אף לרבנן אסור, דדמי למלאכה שעושה הנכרי בביתו של ישראל דאסורה, וכ"כ הטושו"ע בסימן רמ"ד ס"ב לאסור כשעושה הנכרי מלאכה בתלוש לצורך מחובר, ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א בסימן רמ"ד סק"ד, והשעה"צ שם סקי"ט.

## עשיית מלאכה בתלוש בפרהסיא

בפירש"י מכת"י במו"ק י"ב א' כתב דהא דנותנים כלים לכובס נכרי קודם השבת, הוא משום דלא מינכרא וליכא חשד, וכ"כ התוס' לעיל י"ז ב' ד"ה אין נותנין דהא דנותנין עורות לעבדן, היינו משום דבתלוש לא מפרסמא מילתא דהנכרי עושה מלאכה בביתו ולא ידעי שהוא של ישראל,[[480]](#footnote-481) וכ"כ הרא"ש בפ"ק דע"ז סימן כ"ג והר"ן שם דהוא משום דהנכרי עושה בצנעא בתוך ביתו וליכא מראית העין, - ולפ"ז הרי דכל שעושה הנכרי המלאכה בפרהסיא וידוע שהוא של ישראל, דמי למלאכה שעושה הנכרי בביתו של ישראל דאסור,[[481]](#footnote-482) וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ג דלא הותר אלא בצינעא שאין מכירים הכל שזו המלאכה הנעשית בשבת של ישראל היא, אך אם היתה ידועה וגלוי' ומפורסמת אסורה, וכ"כ השו"ע בסימן רמ"ד ס"ד, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

אך הריטב"א במו"ק י"א ב' כתב דמהא דתנן סתמא דשרו ב"ה ליתן כלים לכובס נכרי עם השמש, משמע דשרי אף כשהוא מכבס ע"ג הנהר ובכלים מפורסמים בבעליהן, ועיי"ש שכתב דהוא משום דדרך לעשות מלאכת כלים בקבלנות, ולי"ב משום מראית העין,[[482]](#footnote-483) וכל הא דנאסרה מלאכת מחובר, הוא בקבלנות של בנין דדרכה בשכיר יום.[[483]](#footnote-484)

המג"א בסימן רנ"ב סק"י כתב דהא דאסור במלאכה הנעשית בפרהסיא, היינו דאם רואהו עושה בשבת צריך למחות בידו, אף אם קצץ, אך לכתחילה רשאי למסור לו ולא חיישינן שיעשה בשבת, ובד' הפמ"ג באש"א שם סק"ו מבו' דהא דמותר למסור לו, הוא משום דהוא ספק שמא לא יעשה בשבת, אך כל שידוע שיעשה בשבת אסור למסור לו, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ג.

המג"א שם כתב דחלוקים שידועים שהם של ישראל והנכרים מכבסין ע"ג הנהר צריך למחות בידו כשרואהו בשבת, ועמש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רמ"ד סוסק"ג לדון בביאור דבריו, - אך התו"ש שם סקי"ד פקפק בזה, משום דאף דידוע שהם של ישראל, מ"מ אין ידוע של מי הם ולא שייך בזה חשד, והביאו המ"ב שם סקכ"ה.

הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ה כתב דאף דאין דרך לכבס חלוקים ע"י שכירי יום, מ"מ ה"ז אסור כשעושה הנכרי בפרהסיא, משום דחיישינן שיאמרו שבשבת נתנם לו לכבסן, וכמש"כ בפירש"י במו"ק י"ב א' בטעם איסורא דקבלנות במחובר, ונתבאר לעיל, - אך החיי אדם בכלל ג' ס"י כתב דכל שידוע שמנהג כל בני העיר ליתן בקבלנות שרי,[[484]](#footnote-485) והביא המ"ב בסימן רנ"ב סקכ"ה.[[485]](#footnote-486)

והתהל"ד בסימן רמ"ד סוסק"ב כתב לדון, דכל הא דאסור לכבס חלוקים בפהרסיא משום שיאמרו שבשבת נתנם לו, הוא רק כשלא התחיל לכבס מער"ש, וכמש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ה דכל שהתחיל במלאכה בער"ש אין לחוש שיאמרו שבשבת מסר לו, - אך עיי"ש שצידד, דכיון שבכל פעם מכבס חלוק אחר, הו"ל לעולם כמו שהתחיל במלאכה בשבת, וה"ז אסור.

דף מס' 21

## נכרי שעושה מלאכה בשבת בפני ישראל ובעצי ישראל

בירושלמי בפירקין אמרו דנתן כליו לכובס נכרי ובא ומצאו עובד בו בשבת אסור, א"ר יודן ויימר לי' דלא יעבוד, א"ר יודן וכו' הדא דתימר בטוה"נ אבל בשכיר בעבידתי' הוא עסיק, והביאוהו הרוקח בסימן צ"א, ובתשו' רבינו שמחה, בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן שנ"א, והביאוה ההגמ"ר בסימן תנ"ב וההגמי"י בפ"ו משבת ה"ו, ועיי"ש שכתבו ללמוד מזה, דנכרי העושה מלאכה בשבת בשל ישראל בחנם אף בבית הנכרי אסור וצריך למחות בו, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ב ס"ב דאם רואהו עושה מלאכתו בשבת אם הי' עושה בטוה"נ צריך לומר שלא יעשה בה בשבת.

ובטעם האיסור כתב רבינו שמחה שם דהוא משום דכל שעושה מלאכה בשל ישראל צריך ליטול רשות מישראל, וע"כ כל שראה הישראל ושתק עביד הנכרי אדעתא דישראל, וע"כ ה"ז אסור,[[486]](#footnote-487) - ועיי"ש שכתב דל"ד להא דתנן לקמן קכ"א א' דנכרי שבא לכבות א"צ לומר לו אל תכבה, דשאני לענין כיבוי דשייך לומר דאדעתא דנפשי' קעביד, ומבו' בדבריו דהיינו משום דלכבות דליקה א"צ ליטול רשות מן הבעלים, ועביד אדעתא דנפשי', ול"ד להבערת מדורה בשל ישראל וכיו"ב, דצריך ליטול רשות מבעל העצים, ועביד אדעתא דישראל.

בד' השו"ע שם מבו' כמש"כ המ"ב שם סקכ"ב וסקכ"ג, דכל האיסור בזה הוא כשעושה הנכרי מלאכה בפני הישראל, דבכה"ג מיחזי דמדעתי' עביד כיון שאינו מקבל שכר ע"ז, וצריך למחות בו, אך כל שאינו עושה בפניו, אף דיודע הישראל שיעשה הנכרי, לי"ב איסורא, וכ"נ ממש"כ רבינו שמחה, דכל "שראה הישראל ושתק" עביד אדעתא דישראל,[[487]](#footnote-488) (אך בגל' הגרע"א למג"א סימן ש"ז סק"כ משמע דדינא דרבינו שמחה הוא אף כשאינו בפני ישראל, ונתבאר להלן בהערה).

בד' הרוקח ורבינו שמחה שם מבו' דכל הא דצריך למחות בו, הוא רק כשעושה הנכרי מלאכה בעצי ישראל, והוא משום דצריך ליטול רשות מבעל העצים, וכל שרואה ושותק אדעתא דישראל עביד, אך כל שעושה הנכרי מלאכה בשלו, אף שעושה כן בשביל ישראל, א"צ למחות בו,[[488]](#footnote-489) וכ"כ המג"א בסימן רנ"ב סק"ט ובסימן רע"ו סק"ד וסקי"ד ובסימן ש"ה סקי"ד.[[489]](#footnote-490)

## אם צריך למחות כשעושה הנכרי בשכר וכשעושה בטוה"נ

הב"י שם כתב בשם הרוקח דרק אם קצץ א"צ למחות בו, וכתב דמשמע דאף אם עושה בשכר צריך למחות בידו, ועיי"ש שנתחבט בזה, והב"ח שם כתב דברוקח שבידינו ליתא, וא"צ למחות אלא כשעושה בחנם, אך כל שעושה בשכר בעבידתי' טריד וא"צ למחות בידו, - והמג"א שם סק"ט תמה ע"ז, דודאי דאף אם עושה בשכר מ"מ כל שלא קצץ צריך למחות בידו, דבשכר ולא קצץ גרע מבחינם, שהרי אסור למסור לו, והא"ר שם סק"ז כתב דמש"כ הב"י והב"ח להתיר בזה הוא כשקצץ, או כשהתנה עמו ליתן לו שכרו דהוי כקצץ, וכ"כ השעה"צ שם סקי"ח בשם האחרונים.

אך המנחת כהן בשער א' פ"ה כתב דאף דבשכר ולא קצץ אסור למסור לו, מ"מ כל שמסר לו בהיתר שהי' שהות לעשותו קודם השבת, א"צ למחות בידו כשרואהו שעושהו בשבת, דכיון דהנכרי עוסק בעבודתו להרויח שכרו, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ב, וכ"כ בגל' הגרע"א שם בשם השלחן עצי שטים בכללי המלאכות סכ"א סקכ"ה, והביאוה"ל שם ד"ה ואם ראהו עושה הביא הפלוגתא בזה.

בד' הדרכ"מ בסימן רנ"ב סוסק"ב משמע להדיא דכל הא דצריך למחות בו כשעושה בחינם, היינו רק כשנתן לו הישראל לעשות בחינם, דבכה"ג עביד אדעתא דישראל, אך כל שאמר הנכרי מעצמו לעשות בחינם, א"צ למחות בו, דהרי בכה"ג אף מותר למסור לו, משום דדעתו על הטובה שיקבל ממנו, וכמש"כ הרמ"א בסימן רמ"ז ס"ד, וכ"ש דא"צ למחות בידו כשרואהו עושה בשבת, - אך בגל' הגרע"א שם ס"ד נקט בפשיטות דאף בכה"ג צריך למחות בו, והביאוה"ל שם ס"ב ד"ה בטוה"נ כתב דכן משמע מסתימת הפוסקים.[[490]](#footnote-491)

## אם צריך למחות בנכרי העושה מלאכה בשל ישראל כשאין הישראל נהנה מכך

בד' רבינו שמחה שם מבו' דהא דצריך למחות בו כשעושה מלאכה בשל ישראל, הוא אף כשאין הישראל נהנה ממלאכה זו, ואי"ז אלא סילוק נזק, וע"כ הוצרך לפרש דהא דבכיבוי דליקה א"צ למחות בו, הוא משום דבכיבוי דליקה א"צ ליטול רשות מן הבעלים, וכן נקט לדינא בגל' הגרע"א בסימן ש"ז למג"א סק"כ.

אך בד' הגר"א בסימן רע"ו ס"א בסו"ד מבו' דהא דבכיבוי דליקה א"צ למחות בו, הוא משום דבדליקה דאין גוף הישראל נהנה אמרינן דאדעתא דישראל דנפשי' קעביד, עיי"ש, ומבו' דלא קי"ל כדעת רבינו שמחה גופי', ולא אסרינן אלא כשנהנה הישראל ממלאכת הנכרי, וכ"נ קצת ממש"כ המג"א בסימן רנ"ב סק"ט לציין למש"כ בסימן של"ד סכ"ה, ושם הביא למש"כ התוס' לקמן קכ"ב א' לחלק בין כיבוי דאין גוף הישראל נהנה במעשה הנכרי לנר דגוף הישראל נהנה במעשה הנכרי,[[491]](#footnote-492) וכ"כ החיי אדם בכלל ס"ב ס"ג ובנשמ"א שם סק"ב, - וכ"ה מבו' ממש"כ השעה"צ בסימן תר"י סק"י דא"צ למחות ביד נכרי המדליק נר של ישראל, כשלא יהנה ממנו הישראל אח"כ, עיי"ש,[[492]](#footnote-493) - ובזה מתישב מש"כ המג"א בסימן ש"ז סק"כ והמ"ב שם סקנ"ו בדין פתיחת אגרת דמותר לומר לנכרי דאינו יכול לקרותו וממילא יבין הנכרי ויפתחנו, והרי דאף דעושה הנכרי מלאכה בשל ישראל א"צ למחות בו, והיינו משום דאין הישראל נהנה במלאכה זו,[[493]](#footnote-494) וכ"כ החיי אדם שם.

## אם צריך למחות כשעושה הנכרי מלאכה בשל ישראל כשאין הישראל נהנה מכך הנאה גמורה

החיי אדם שם הוסיף, דכל האיסור בזה הוא כשנהנה הישראל הנאה גמורה ממעשה הנכרי, אך כל שאי"ז אלא תוספת אורה וכיו"ב, א"צ למחות בו, והיינו משום דבכה"ג לא עביד הנכרי אדעתא דישראל,[[494]](#footnote-495) ובנשמ"א שם הוכיח כן ממש"כ הסה"ת בסימן רנ"ב דמותר לומר לנכרי מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה, אע"פ שנראה הערמה כדי לעשות לשבת הבאה, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ז ס"ב דמותר לומר לנכרי אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעברה, אע"פ שמבין שמתוך דבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה, והרי דאף דסתמא דמילתא ה"ז נעשה בנר ובעצים של ישראל, אפ"ה א"צ למחות בו,[[495]](#footnote-496) וכ"כ הגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בסו"ד בד"ה ומה"ט.

וכ"נ ממש"כ המג"א בסימן רנ"ג סקל"ח דכשרואה שנתקרר לגמרי צריך למחות לנכרי שלא יחממו, וציין למש"כ בסימן רנ"ב ס"ב, והרי דא"צ למחות ביד הנכרי אלא כשנתקרר לגמרי דהוא נהנה הנאה גמורה ממלאכת הנכרי, אך כל שלא נתקרר לגמרי שאינו נהנה הנאה גמורה ממלאכת הנכרי, א"צ למחות בידו, אף שעושה בשל ישראל,[[496]](#footnote-497) - וכ"נ ממש"כ המ"ב בסימן ש"ז סקע"ו דכשאומר הרמיזה לנכרי שלא בלשון צווי וכו' ושומע הנכרי ומתקנו שרי, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סקל"א, והרי דאף דעושה הנכרי מלאכה בשל ישראל, מ"מ כיון דאין הישראל נהנה ממנה הנאה גמורה, א"צ למחות בו.

ואמנם הנה המ"ב בסימן רע"ו סקל"ז כתב דכשהנר של ישראל צריך למחות בו כשרואה שרוצה להדליק נר או להוסיף שמן בשבילו, והרי דאף בהוספת שמן דאי"ז אלא תוספת אורה צריך למחות בידו, - אך י"ל דהוא משום דעיקר התועלת דהוספת שמן הוא כדי שידלק זמן רב יותר, וכמש"כ הב"ח שם ס"ד דעיקר כוונת הנכרי הוא דכשיכלה השמן ישתמשו בשמן שהוסיף, ונמצא שנהנה הישראל הנאה גמורה ממעשה הנכרי, וע"כ שפיר יש בזה לדינא דנכרי העושה מלאכה בעצי ישראל שצריך הישראל למחות בו.[[497]](#footnote-498)

## אם צריך למחות בנכרי העושה מלאכה בשל ישראל כשלא אמר לו הישראל כלל לעשות

בד' המג"א בסימן רע"ו סק"ד וסקי"ד והגר"א שם סוס"א מבו' דהא דצריך למחות בנכרי העושה מלאכה בשל ישראל, הוא אף כשלא אמר לו הישראל כלל לעשות, - אך בגל' הגרע"א למג"א סימן ש"ז סק"כ כתב די"ל דכל הא דצריך למחות כשרואה שעושה הנכרי מלאכה בשביל ישראל בעצי ישראל, הוא רק כשנתן לנכרי בחול לעשותו אלא דלא אמר לו לעשותו בשבת. אבל אם לא אמר לו מעולם לעשותו א"צ למחות, וכ"כ המנחת כהן בשער א' פ"ו ד"ה ואמנם לקושיא השנית והשלחן עצי שטים בכללי המלאכות סי"ח סקכ"ד.

## נכרי העושה מלאכה בשל ישראל בשביל עצמו

הרוקח ורבינו שמחה שם כתבו דהא דאסור שיעשה הנכרי מלאכה בשל ישראל הוא אף כשעושה הנכרי בשביל עצמו, וכן אסור שיעשה הנכרי בבית ישראל אף בשביל עצמו וצריך לגרשו מביתו,[[498]](#footnote-499) וכתבו דהא דתנן לקמן קכ"ב א' דבשביל נכרי מותר,[[499]](#footnote-500) היינו כשעושה מלאכה בשלו, אך אם עושה בשל ישראל אסור, והרוקח שם כתב דמה שאמרו בכריתות ט' א' דעבד ואמה עושין מלאכה לעצמן בשבת, היינו כשעושין בביתן, אך כשעושין בבית ישראל אסור.

ובטעם האיסור בזה, מבו' בד' רבינו שמחה שם דהוא משום מראית העין, דומיא דמרחץ,[[500]](#footnote-501) והט"ז בסימן רמ"ד סק"א הוסיף לפרש דהיינו מפני הרואים שלא יאמרו מלאכה של ישראל הוא עושה, והיינו דכיון שעושה לצורך עצמו, ודאי דעביד אדעתא דנפשי', ואפ"ה ה"ז אסור משום מראית העין דאין הדבר ידוע שעושה לצורך עצמו.

הסה"ת בסימן רכ"ב וסימן רנ"ב כתב דמותר להניח עבדו ושפחתו לעשות מלאכה בשבת לעצמן, ומשמעות דבריו שם דאיירי כשעושין בבית הישראל, וההגמי"י בפ"ו משבת ה"ו כתב דפליג ע"ד רבינו שמחה וס"ל דלא נאסר שיעשה הנכרי מלאכה לעצמו בביתו של ישראל.

והט"ז בסימן רמ"ד סק"א הביא לדינא לד' רבינו שמחה, אך הא"ר שם סקי"א כתב להתיר בזה, - ועמש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ה באורך בדעת המג"א בזה ובהכרעת ההלכה בזה, ועי' גם בדבריו במהדו"ב בסימן רמ"ג בסו"ד, ומש"כ בזה המ"ב בסימן רמ"ד סק"ל.[[501]](#footnote-502)

\*הא"ר שם כתב דאף רבינו שמחה שהביא ההגמ"ר לא אסר כשעושה הנכרי מלאכה לעצמו, וכ"כ הנשמ"א בכלל ס"ד סק"א דכל מש"כ רבינו שמחה לאסור הוא כשעושה מלאכה בעצי ישראל, אך כשעושה מלאכה בשלו שרי אף בבית ישראל, - וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ רבינו שמחה שם ללמוד לזה ממה שאסרו במרחץ אף שעושה הנכרי לצורך עצמו והעצים שלו, וממה שאמרו בירושלמי דאין מטריחין את הנכרי לצאת מביתו, ודברי הירושלמי קיימי כשהדליק הנכרי משלו,[[502]](#footnote-503) דכ"נ מסתימת הדברים, וכ"ה מוכח, דאם הדליק משל ישראל, ודאי דצריך למחות בידו גם כשמדליק בביתו, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרוקח דהא דעבד ואמה עושין מלאכה לעצמן בשבת היינו בביתם אבל בבית ישראל אסור.

החיי אדם בכלל ס"ד ס"ב כתב דאף לדעת האוסרים שיעשה נכרי מלאכה לעצמו בבית ישראל, מ"מ מותר שיעשה דבר שאין שייך לישראל כתיקון מלבושיו, והיינו משום דבכה"ג ניכר שהוא עושה מלאכת עצמו, ואינו שלוחו של ישראל, והביאו המ"ב בסימן רמ"ד סק"ל.[[503]](#footnote-504)

דף מס' 22

## שותפות ישראל ונכרי

**ע"ז כ"ב א' - ישראל ונכרי שקיבלו שדה בשותפות לא יאמר ישראל לנכרי טול חלקך בשבת ואני בחול,** הרמב"ן והרשב"א והר"ן לעיל בסוגיין כתבו דל"ד לנכרי שעושה באריסות דשרי, דהתם עביד הנכרי לדעתא דנפשי', כיון שקיבל עליו כל עבודות דאריס, ואם מוביר מפסיד מחצה שלו ומשלם, ומשא"כ הכא דהעבודה מוטלת על הישראל, והנכרי עושה שליחותו של ישראל וטורח בשלו, וכ"ה מבו' בפירש"י הכא דטעם האיסור הוא משום דהוטלה על שניהם לעסוק בה יחד והנכרי נעשה שלוחו של ישראל על חצי היום המוטל עליו.[[504]](#footnote-505)

בסוגיית הגמ' לא נתפרש לאסור בזה אלא כשקיבלו הישראל והנכרי שדה מאחר שהוטל על שניהם לעסוק בה, וכל שאומר לנכרי טול חלקך בשבת נעשה הנכרי שלוחו של ישראל, אך בד' התוס' וש"ר מבו' דה"נ הוא בישראל ונכרי שלקחו שדה בשותפות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ז, והתוס' הביאו כן מתוספתא, - והחזו"א ביו"ד סימן קע"ו סק"ט עמד בזה, דכשלקחו שדה בשותפות, מ"ט ל"מ תנאי אח"כ, הרי פטרו הנכרי לישראל מעבודת השבת, ואינו עושה כלל את שליחותו,[[505]](#footnote-506) וכתב דצ"ל דסתמא מתפרש שאינו פוטרו משעבוד עבודה, אלא שעושה הנכרי בשבת בשביל ישראל בשכר שעושה הישראל עבורו בחול, ועיי"ש שכתב דאף אם יתנה להדיא שמוחל לו שעבוד העבודה, אי"ז מועיל להתיר, כיון דאין הדבר ידוע, ויש בזה משום מראית העין.

הר"ן לעיל בסוגיין כתב דישראל ונכרי שלקחו מרחץ בשותפות והנכרי מחממו בשבת בשביל חלקו ונותן מחצית מה שנשתכר בו לישראל ובימי החול שניהם מחממין אותו שרי,[[506]](#footnote-507) משום דהנכרי אדעתא דמחצה שלו קעביד, ואע"פ שהישראל משתכר במלאכה שלו, הו"ל כנכרי שעושה באריסות, דכיון דאדעתא דנפשי' קעביד, אע"ג דמרויח הישראל בכך שרי, וה"נ הכא דהנכרי אדעתא דנפשי' קעביד והישראל מטי לי' הנאה ממילא,[[507]](#footnote-508) - ועיי"ש שכתב דל"ד לדינא דהכא דישראל ונכרי שלקחו שדה בשותפות דלא יאמר ישראל לנכרי טול אתה חלקך בשבת ואני בחול, דהכא כיון שישראל נוטל כנגדו בחול, נמצא שנעשה הנכרי שלוחו, ומשא"כ התם דבחול שניהם מחממין את המרחץ, כשמחממו הנכרי בשבת אינו עושה שליחותו של הישראל, אלא אדעתא דנפשי' קא טרח, והישראל מטי לי' הנאה ממילא, והיינו דכיון דאין הישראל פורע לנכרי כלום בעד עבודתו בשבת, אין הנכרי שלוחו של ישראל, אלא אדעתא דנפשי' קעביד, וכ"כ הרמ"א בסימן רמ"ה ס"א.[[508]](#footnote-509)

**ואם התנו מתחילה מותר,** בפירש"י כתב דהיינו כשהתנו מתחחילה קודם שהוטלה עליו,[[509]](#footnote-510) והא דשרי בכה"ג, הוא משום דלא קיבל עליו הישראל עבודה דשבת כלל, ואין הנכרי שלוחו, - ובד' התוס' וש"ר מבו' דה"נ הוא בישראל ונכרי שלקחו שדה בשותפות, דכל שהתנו מתחילה מותר, ובל' התוס' מבו' דטעם ההיתר בזה הוא משום דבכה"ג אין לישראל חלק בו בשבת כלל, וע"כ אין הנכרי שלוחו של ישראל, וכ"כ הסה"ת בסימן קמ"ז, והסמ"ג לאוין ס"ה.[[510]](#footnote-511)

## אם שרי להתנות עם האריס שיעבוד בשבת

החזו"א בסימן קע"ז סק"ט כתב דאע"ג דהנכרי משתעבד לישראל שותפו לעבוד בשבת, שהרי עבודת השבת מהני לגידול הפירות שיש לישראל שותפות בהן, מ"מ אמרינן אריס אריסותי' קעביד ושרי, - ועיי"ש בד"ה ונראה שכתב דבאריס אסור להתנות שיעבוד בשבת, כיון שכל השדה שלו וכל שמייחדו לעבוד בשבת אסור, ודוקא בלקחו שדה בשותפות שרי אע"ג דמייחדו לנכרי עבודת השבת, והך מילתא דבאריס אסור לומר לו שיעשה בשבת, כ"כ הגר"ז בסימן רמ"ג סוס"ז, והתו"ש בסימן רמ"ה סקי"ג, והמ"ב שם סקי"ח.

אך האבנ"ז בסימן מ"א סק"א כתב דבאריס שרי אף כשמתנה עמו שיעבוד בשבת, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דאריסות דמרחץ שריא מדינא, אלמלי הא דאריסא למרחץ לא עבדי אינשי ואיכא מראית העין, אף שמחממו בכל יום, ומסתמא מחויב האריס לבעל המרחץ לחממו בכל יום, וכשאומר לו בסתם הוי כאומר לו לחממו בשבת, וגם באריסות דשדה משמע בד' התוס' לעיל בסוגיין ריש ד"ה אריסא דפעמים דאיכא כמה מלאכות דא"א לעשותן רק בשבת ואם ימתין עד למחר יפסד, ובכה"ג מחויב האריס לעשותן בשבת ואפ"ה שרי, וכתב להוכיח כן עוד מד' הר"ן, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דל"ד לקבלנות דכל שאומר לו לעשות בשבת אסור.

## במה שאסרו כשבאו לחשבון

**ואם באו לחשבון אסור,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאם לא התנו מתחילה אלא קיבלו סתם ועשו סתם שנטל הנכרי בשבת והישראל בחול ולא ציוהו הישראל ובאו לחשבון לאחר זמן לומר כמה ימי שבת נטלת אתה ואטול אני כנגדן ימי החול אסור, דשכר שבת הוא נוטל, דגלי דעתי' דהנכרי הי' שלוחו,[[511]](#footnote-512) וכ"כ הסה"ת בסימן קמ"ו, והסמ"ג לאוין ס"ה, והטור בסימן רמ"ה, - ומבו' דלא אסרו כשבאו לחשבון, אלא כשלא התנו מתחילה, אך כל שהתנו מתחילה שרי אף אם באו לחשבון אח"כ, וכ"כ התוס' בד"ה ואם באו לחשבון. - **ב** בחי' הראב"ד כתב דהיינו דאף אם התנו מתחילה, מ"מ הואיל ולבסוף הן מחשבין וכו' אסור, וכ"ה מבו' בתשו' רב שרירא שהביא הב"י בסימן רמ"ה, והרמב"ן כתב דהיינו דכיון שבאו לחשבון אשתכח דתנאי דמעיקרא הערמה בעלמא הוא, וכ"כ המאירי, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות שער ז' בדעת הרמב"ם. - **ג** הש"ך ביו"ד סימן רצ"ד סקכ"ז כתב בדעת הרמב"ם דמפרש דהיינו דכל הא דשרי כשהתנו מתחילה היינו כשהתנו סתמא שיטול הנכרי בשבת והישראל בחול בין מעט ובין הרבה, דבכה"ג הוי השדה בשבת של נכרי ואין לישראל חלק בו ובחול הויא של ישראל, אך אם התנו שיחשבו אח"כ מה שנוטל הנכרי כנגד מה שנוטל הישראל, ל"מ התנאי כלל, וכ"כ הגר"א בסימן רמ"ה ס"א, וכ"כ המ"ב שם סק"ד לדינא.

הב"ח בסימן רמ"ה ס"א כתב דאף לפירש"י ודעימי' דאם התנו מתחילה שרי אף כשבאו לחשבון, היינו רק בחשבון זה דכמה ימי שבת נטלת אתה ואני אטול כנגדן ימי החול, אך אם באו לחשבון שישלים לו מה שחסר, כמו שפירשו רב שרירא והראב"ד אסור אף אם התנו מתחילה,[[512]](#footnote-513) וכתב דהכי קי"ל, וכ"כ המג"א שם סק"ב דאסור לחשב עמו ולומר אתה נטלת בשבת מרובה ואני מועט נחלוק המותר, - אך בד' הרמב"ן וש"ר משמע להדיא דפליגי לדינא ע"ד הראב"ד וס"ל דכל שהתנו מתחילה שרי אף אם באו לחשבון, וכ"כ הנימו"י בסוגיין והצרור החיים בדרך ג' סי"ג דפליגי רש"י והראב"ד בזה, וכ"כ הט"ז שם סק"ב דלא קי"ל לדינא דהראב"ד, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"ה ובשעה"צ סק"ד.

## דין שותפות דישראל ונכרי לענין ערלה

**הני שתילי דערלה הוה וכו' אתו לקמי' דרבא שרא להו וכו',** בפירש"י כתב דהיינו משום דהיתר גמור הוא דיעבוד הנכרי בג' שנים הללו והישראל ג' שנים אחריהם, וכ"כ רבים מקמאי, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן רצ"ד סי"ג, - אך הרמב"ם בפ"י ממאכ"א הי"ד כתב דנכרי וישראל שהיו שותפין בנטיעה, אם התנו מתחילה וכו' מותר, ואם לא התנו מתחילה אסור,[[513]](#footnote-514) וכ"כ השו"ע ביו"ד שם, והר"ן בסוגיין הסכים לדבריו, דכיון דקיבלו ישראל ונכרי שדה זו בשותפות, זכה ישראל בחציין של פירות הללו, ואם יאמר לו לנכרי טול אתה חלקה בשני ערלה ואני בשנים של היתר, נמצא שנוטל חליפי ערלה,[[514]](#footnote-515) ועמש"כ הר"ן לפרש לפ"ז להא דפריך עלה מהא דאותבי' רבינא לרבא ומהא דאכסיף.

בטעם הסוברים דבערלה שרי אף שלא התנו מתחילה, ולא אסרו משום חליפי ערלה, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב אין בזה איסור שליחות, שהרי אף ישראל מותר לעבדה, וגם ל"ה כנהנה מפירות ערלה, במה שהישראל אוכל ג' שנים כנגד ג' שנים שאכל הנכרי, כיון דכ"ה המשפט דבשנה שזה עובד הוא אוכל, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ד דהוא משום דכן מנהג השתילים, דבשנה שהוא עובד אוכל הפירות בשכר עמלו ואין לשותפו חלק בפירות, וכ"כ הריא"ז, והסה"ת בסימן קמ"ז, וכ"נ בחי' הראב"ד.[[515]](#footnote-516) - **ב** הריטב"א כתב דאין להתיר מכח זה, דמ"מ כשהניחו ישראל לנכרי לעבוד ולאכול שני ערלה הוי כמחליף,[[516]](#footnote-517) אלא הא דשרי הוא משום דכיון דפירות ערלה אסורין בהנאה לישראל לא נחית ישראל אדעתייהו כלל, ומה שנתן לו כנגדם משאר השנים מתנה בעלמא הוא,[[517]](#footnote-518) ומשא"כ כשהנכרי עובד בשבת וישראל בחול, דהישראל נחית על דעת הפירות של שבת שילקטם בחול, וע"כ הו"ל כמחליף. - **ג** הראב"ד בפ"י ממאכ"א הי"ד כתב דהוא משום דאין בשני ערלה אכילת איסור, אלא שזמר העצים וזרע תחתיהן ירק ואכל, שהיו האילנות קטנים והי' השדה ראוי לזרוע שם, וע"כ כשאוכל הישראל אחריו שני היתר, אינו אוכל דמי איסור, ועמש"כ החזו"א ביו"ד סימן קע"ז סק"י לפרש לדבריו.[[518]](#footnote-519)

\*השו"ע בסימן ת"נ ס"ג כתב דישראל ונכרי שיש להם תנור בשותפות, אומר לנכרי קודם הפסח טול אתה של פסח ואני אטול אח"כ, והמג"א שם סק"ג כתב דבפשוטו תליא דין זה בפלוגתת הרמב"ם וש"ר בדין ישראל ונכרי שותפין לענין ערלה, ועיי"ש שעמד לפ"ז ע"ד השו"ע שם שהתיר זה, אף דביו"ד סימן רצ"ד פסק כדעת הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועמש"כ בזה הפרישה שם סק"א, והט"ז שם סק"ב, והפר"ח והפמ"ג והבית מאיר שם, והמ"ב שם סק"ו, ואכמ"ל.

\*השו"ע ביו"ד סימן רצ"ד סי"ג כתב בדין ישראל ונכרי שהיו שותפין בנטיעה, דכל שלא התנו מתחילה אסור, והש"ך שם סקכ"ו כתב דהיינו אף אם אכל הנכרי השני ערלה והישראל שני היתר, ואח"כ באו לחלוק בסתם, וכתב דכ"ה מוכח בסוגיין מבעיא דסתמא מאי ולא איפשיטא, ובפשוטו מכוון דבריו דהא דאסור בכה"ג הוא משום דלא איפשיטא האיבעיא דסתמא מאי ואזלינן לחומרא, וכ"כ הגר"א שם סקל"ט, - אך הגר"ז בקו"א בסימן רמ"ה סק"ג כתב דאף לצד האיבעיא דסתמא שרי, משום דאף בסתמא ל"ה הנכרי כשלוחו, מ"מ בערלה אסור, ועיי"ש שכתב לפרש כן גם בד' הש"ך, ומשמעות דבריו דהיינו משום דכל דלא התנו הוו הפירות שגדלו בשני ערלה גם של הישראל, וכל שנוטל פירות אחרים תחתיהן הו"ל חליפי ערלה.[[519]](#footnote-520)

\*הרי"ו בנתיב כ"א ח"ב כתב ללמוד מהכא דמותר להחליף ולומר לנכרי עבוד כרמי וטול פירותי', ותן כרמך לפי שעברו עלי' שני ערלה ואעבדנה ואטול פירותי', כיון דהעובד דינו שיטול הפירות.

והשו"ע בסימן רצ"ד סי"ד הביא לדין זה, והט"ז שם עמד דלמש"כ השו"ע גופי' שם סי"ג כדעת הרמב"ם בנכרי וישראל שהיו שותפין בנטיעה דאם לא התנו מתחילה אסור, יש לאסור אף בכה"ג שמחליף עם הנכרי, ורי"ו שהתיר הוא לטעמי' דס"ל כדעת רש"י ודעימי', כמפורש בדבריו, - ועיי"ש שכתב דצ"ל דהא דשרי הוא משום דהוי כמו מכירה, שמוכר לו הקרקע שלו בשכר שנותן לו קרקע שלו לעבדה, והוי כמו מכירה במעות דשרי לכו"ע, והיינו דכיון דהקנה לו את הקרקע עצמה, גדלו הפירות בשדה הנכרי, ואינם של הישראל כלל, וע"כ לי"ב איסורא,[[520]](#footnote-521) וכ"כ הלבוש שם סי"ד והש"ך שם סק"ל,[[521]](#footnote-522) - אך הגר"א שם סקמ"ג כתב דלדעת הרמב"ם והר"ן אין להתיר בזה, וכ"כ החזו"א ביו"ד סימן קע"ז סק"י, עיי"ש.

**והא אותבי' רבינא לרבא, סיועי סייעי',** בפירש"י כתב דהיינו דסייעי' מהא דקתני דאם התנו מתחילה מותר, והרי דכל דליכא איסור שליחות דמלאכה שרי אע"ג דמטיא הנאה לישראל, וה"נ בערלה, - ובפי' הר"ן תמה ע"ז, דכיון דטעם ההיתר בערלה הוא משום דלא חשיב כלל כנהנה מפירות הערלה, משום שכך המשפט דשנה שזה עובד הוא אוכל, א"צ סייעתא מברייתא, ואם מספק"ל בהכי, היכי פשטינן ספיקין מברייתא, ועמש"כ בזה החזו"א ביו"ד סימן קע"ז סוסק"ט, וצ"ב.

**איבע"ל סתמא מאי,** בפירש"י כתב דהיינו שקיבלו סתם ועשו סתם נכרי בשבת וישראל באחד בשבת, ולא אמר ישראל מעולם טול וכו', ומיבע"ל אם בכה"ג מותרין לחלוק סתם בשוה ולא יזכיר ישראל את השבת, - אך בחי' הראב"ד פירש דהיינו שלא אמר לו טול חלקך בשבת ואני בחול, והלך הנכרי מאליו ונטל חלק בשבתות, וישראל שרואה כן נוטל חלקו בחול, ובס' הבתים (שערי המלאכות שער ז') הביא לב' הפירושים,[[522]](#footnote-523) - ועמש"כ המג"א בסימן רמ"ה סק"ג בשם רי"ו, ומש"כ הפמ"ג והלבו"ש שם, ומש"כ ע"ז הביאוה"ל שם ד"ה וחלקו סתם.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה באיבעיא זו, **א** בפי' ר"ח כתב דכיון דלא איפשיטא האיבעיא עבדינן לחומרא,[[523]](#footnote-524) וכ"כ ההשלמה, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות שער ז', וכ"כ המ"מ בפ"ו משבת הי"ז בדעת הרמב"ם שם. - **ב** הר"ן כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דסתמא אסור, משום דכל האיבעיא היא רק לל"ב, אך לל"ק מוכח דסתמא אסור, שהרי עובדא דרבא הי' בסתמא, ואפ"ה איכסיף. - **ג** הרא"ש בסו"ס כ"ה כתב דכיון דלא איפשיטא הוי ספיקא דרבנן ולקולא, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב חי"ב, והרמ"א בסימן רמ"ה ס"א כתב לסמוך ע"ז בהפסד גדול.

דף מס' 23[[524]](#footnote-525)

## קבלנות דנכרי

**מו"ק י"ב א' - מקבלי קבולת בתוך התחום אסור חוץ לתחום מותר,** בפירש"י כתב בפי' קמא דקאי על שבת ויו"ט, דכל שקיבלו נכרים מלאכה מישראל קודם שבת ויו"ט, מותר שיעשו אותה בשבת ויו"ט, ודוקא חוץ לתחום דליכא חשדא, אך תוך התחום דאיכא חשדא אסור, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ד ובפ"ו מיו"ט הכ"ה, וכ"כ התוס' בשבת י"ז ב' וש"ר, - אך בפי' בתרא כתב בפירש"י דקאי על ימי אבלו, דכל שקיבלו עליהן מלאכת האבל קודם האבל, חוץ לתחום שרי, אך תוך התחום אסור מפני מראית העין, שיאמרו שמסר מלאכתו בימי אבלו לאחרים, וכ"כ ר"ת בתשו' ספה"י סימן ו', ועיי"ש שכתב דבשבת ויו"ט שרי אף בתוך התחום, דבאבל החמירו, (והתוס' בסוגיין כתבו לדמותו להא דא"ר שישא בריש פירקין דדברים המותרין בחוה"מ אסורין בימי אבלו, והיינו משום דבאבילות שאינה אלא מדרבנן חיישינן דליתי לזלזולי בי').

\*התוס' בשבת שם הביאו מירושלמי דתניא דבד"א בתלוש אבל במחובר אסור, והרי דלא הותר קבלנות בשבת כשעושה במחובר, - ובתוס' רבינו אלחנן בע"ז כ"ב א' כתב דיש לדחות, דהא דאמר רשב"א בירושלמי דבמחובר אסור, הוא לטעמי' בע"ז שם דלית לי' להא דאריסא אריסותי' קעביד, וע"כ ה"נ אסר בקבלנות דמחובר, אך לפ"מ דקי"ל כרשב"ג דשרי בשדה משום דאריסא אריסותי' קעביד, ה"נ שרי בקבלנות דמחובר, ואף שאמרו בירושלמי דהלכה כרשב"א, י"ל דתלמודין פליג ע"ז, וקי"ל כרשב"ג וסתם מתניתין, ועיי"ש שכתב דאין לסמוך על דיחוי זה, וכ"כ בתוס' הר"ש משאנץ שם.

בטעם איסור קבלנות דמחובר מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בדין חוה"מ כתב דהוא משום חשד שיאמרו שנתן מלאכתו לעשותה במועד,[[525]](#footnote-526) ועד"ז כתב בפי' רגמ"ה דהוא שיחשדוהו שנתן להם בשבת, וכ"כ בפירש"י הנד'.[[526]](#footnote-527) - **ב** הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ג כתב דהוא משום דהרואה אומר שהם שכירי יום,[[527]](#footnote-528) וכ"כ הסה"ת בסו"ס רכ"א, ותלמיד הרי"מ בסוגיין והריטב"א לעיל בסוגיין, והתוס' והרא"ה והריטב"א בע"ז כ"א ב', והרא"ש שם סימן כ"ג, וכ"כ השו"ע בסימן רמ"ד ס"א. - **ג** הבעה"מ בסוגיין כתב דהוא משום דלא הותרה אריסות וכו' אלא כשיש להם חלק בפירות הקרקע, וכי טרח בדידי' קא טרח, ומשא"כ בקבלנות שאין לו חלק בגוף הקרקע, וכ"כ בתשו' מהר"י הלוי סימן י' לפ"ד התוס' בע"ז שם בסו"ד בשם הר"מ, וכ"נ בד' הסמ"ק בסימן רפ"ב, ובהגה' ר"פ שם, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רמ"ד ס"א (ד"ה או לקצור) בד' הסה"ת בסימן קמ"ה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רמ"ד ס"א ד"ה או לקצור. - **ד** הר"ן בע"ז שם כתב דהוא משום דכל שהבעלים נוטלין כל הפירות מיחזי להו לאינשי כשכיר יום, וכ"כ הרמב"ן שם דהוא משום דנראין כשכירי יום, והפמ"ג באש"א בסימן רמ"ג סק"א ובסימן רמ"ד סק"ה ובמש"ז בסימן רמ"ד סק"ב פירש לדבריו דאי"ז משום דהרואים סבורין שהוא שכיר יום, אלא הוא משום שאין בנ"א יודעים לחלק בין קבלנות לשכיר יום,[[528]](#footnote-529) וכן צידד הא"ר שם סק"ה, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה או לקצור.[[529]](#footnote-530) - **ה** היראים בסימן ד"ש כתב בפי' בתרא דמה שאסרו במחובר, הוא משום דאינה נקנית למקבלה במסירה,[[530]](#footnote-531) וצ"ב לפ"ז מ"ט לא אסרו אלא בתוך התחום.

## קבלנות דשדה

בחי' תלמיד הרי"מ כתב בשם הראב"ד דמה שאסרו בקבלנות דמחובר, אי"ז בקבלנות דשדה, שהרי קבלנות דשדה מותרת אף בימי אבלו, כדתניא לעיל, וכ"ש בחוה"מ דקייל, אלא איירי בקבלנות דבית דאסורה משום דהרואה אומר שהוא שכיר יום, וכ"כ הרא"ש בסימן ו' בשמו, וכ"כ התו"י בשבת י"ח א', וכ"כ הרשב"א בע"ז כ"א ב' דמותר ליתן שדהו לנכרי לחרוש ולזרוע אותו בקבלנות אף שהנכרי עושה בו מלאכה בשבת, וכ"כ הריטב"א בע"ז שם ולעיל בסוגיין, וכ"נ בד' התוס' בע"ז שם בשם ר"י ובד' הרא"ש שם סימן כ"ג ועוד מקמאי שלא אסרו אלא בקבלנות דבית, והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות נסתפק בדין זה, ועיי"ש שכתב דהטעם להתיר בזה, הוא משום דשדה עומדת לאריסות והרואים תולין באריסות, וכ"כ הריטב"א שם, והר"ן בע"ז שם כתב (בשם יש מי שדחה) להתיר גם משום שדרך בנ"א לעשותו בקבלנות.

אך הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ד כתב דהפוסק עם הנכרי לקצור את שדהו או ששכרו שנה או שנתיים ליטע לו כרם אסור להניחו לעשות בשבת מפני הרואים שאין יודעים שפסק,[[531]](#footnote-532) וכ"נ בד' הבעה"מ בסוגיין, וכן נסתפק בזה הרמב"ן בתורת האדם שם, וכן הכריע הר"ן בע"ז שם, וכ"כ הסה"ת בסימן קמ"ו וקמ"ז, והשו"ע בסימן רמ"ד ס"א, והרמב"ן שם כתב דל"ד לשכירות דשריא משום דהרואה תולה באריסות, דשאני קבלנות דכיון דלמחר הנכרי יוצא ממנה וישראל אוכל פירות, הכל יודעים שלא לדעת אריסות ירד בתוכה,[[532]](#footnote-533) ועד"ז כתב המ"מ בהל' שבת שם הט"ו,[[533]](#footnote-534) - ונתבאר עוד בזה בדף מס' 17, ואכמ"ל.

## קבלנות דבית ודשדה כשדרך רוב בני העיר בכך

בתשו' מהריט"ץ סימן ס"ו כתב לדון בדין קבלנות דשדה במקום שדרך רוב בני העיר לעשותו בקיבולת, וזה תליא בהטעמים שנתבארו לעיל בטעם איסור קבלנות דבית ודשדה, והאחרונים נחלקו בזה לדינא, ונתבאר בדף מס' 17 בסופו.

## קבלנות בתלוש

בשבת י"ז תנן דב"ה מתירין ליתן עורות לעבדן וכלי לכובס נכרי עם השמש, ובפירש"י בסוגיין כתב דל"ד למה שאסרו בקבלנות בתוך התחום, דהתם הוא במידי דלא מינכר וליכא חשדא, אך במידי דמינכר לא הותר ליתן תוך התחום דאיכא חשד, וכ"כ התוס' בשבת שם ד"ה אין נותנין דהא דנותנין עורות לעבדן, היינו משום דבתלוש לא מפרסמא מילתא דהנכרי עושה מלאכה בביתו ולא ידעי שהוא של ישראל,[[534]](#footnote-535) וכ"כ הרא"ש בפ"ק דע"ז סימן כ"ג והר"ן שם דהוא משום דהנכרי עושה בצנעא בתוך ביתו וליכא מראית העין, - ולפ"ז הרי דכל שעושה הנכרי המלאכה בפרהסיא וידוע שהוא של ישראל, דמי למלאכה שעושה הנכרי בביתו של ישראל שאמרו בירושלמי בפ"ק דשבת דאסור,[[535]](#footnote-536) וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ג דלא הותר אלא בצינעא שאין מכירים הכל שזו המלאכה הנעשית בשבת של ישראל היא, אך אם היתה ידועה וגלוי' ומפורסמת אסורה, וכ"כ השו"ע בסימן רמ"ד ס"ד, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

אך הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דמהא דתנן סתמא דשרו ב"ה ליתן כלים לכובס נכרי עם השמש, משמע דשרי אף כשהוא מכבס ע"ג הנהר ובכלים מפורסמים בבעליהן, ועיי"ש שכתב דהוא משום דדרך לעשות מלאכת כלים בקבלנות, ולי"ב משום מראית העין,[[536]](#footnote-537) וכל הא דנאסרה מלאכת מחובר, הוא בקבלנות של בנין דדרכה בשכיר יום.[[537]](#footnote-538)

## אמירה לנכרי בחוה"מ

**אבל בחוה"מ וכו',** לפירש"י ודעימי' מבו' דנאסרה אמירה לנכרי במלאכת חוה"מ, וכן תניא לקמן בסוגיין דכל שאינו עושה אינו אומר לאחרים ועושה, והתוס' וש"ר בב"מ צ' א' כתבו דאף דמיבע"ל התם אם אסרו אמירה לנכרי באיסור לאו, מ"מ אסרו ביו"ט וחוה"מ משום דשבת ויו"ט חדא מילתא היא וגזרו ביו"ט אטו שבת, והרשב"א שם הוסיף לפרש דאף חוה"מ יו"ט הוא, וע"כ גזרו בו אטו שבת, וכ"כ המהרש"א שם בשם מ"י דחוה"מ מעין יו"ט הוא, ועד"ז כתב בתשו' הרי"ד סימן מ"ה דהוא משום דהוקשו כל המועדות לשבת, ואסרו בכולם משום איסור סקילה דשבת.

הריטב"א לקמן בסוגיין כתב בהא דתנן דכל שעושה אומר לנכרי ועושה וכל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, דלכך כפל לשונו ואמר לה נמי במילתא פסיקתא לומר שאפי' מה שהוא עושה במלאכת הדיוט אינו יכול ליתנו לנכרי לעשותו אומן, וגם מה שהוא עושה בצינעא לא יתננו לנכרי לעשותו בפרהסיא, אלא הנכרי כמותו ממש, וכתב דכן פסקו התוס', - אך הצרור החיים בדרך י' סי"ב כתב בשם הראב"ד דבדברים שאסרו לעשותם בפרהסיא, מותר לעשותם ע"י נכרי אף בפרהסיא, דנכרים ל"ב צניעותא.

בחי' תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין כתב דלא נאסר לומר לנכרי לעשות אלא בדבר האסור משום מלאכה, אך דבר האסור לישראל משום טירחא יתירא, או משום דמיחזי כעובדין דחול, מותר לומר לנכרי ועושה, וכ"כ תלמיד הרי"מ לקמן בע"ב דמותר לטלטל כליו הכבדים וכו' ע"י נכרים, דבדבר האסור משום טירחא לא נאסר לומר לנכרי לעשותו,[[538]](#footnote-539) - אך הריטב"א לקמן י"ג ב' כתב דאסור לומר לנכרי להוליך כלים מבית האומן, דכל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, אף דאיסורא דהולכת כלים מבית האומן הוא משום טירחא, כמש"כ הריטב"א שם, - ומצינו שנחלקו בזה רבוותא בדין אמירה לנכרי בשבת ויו"ט, אם נאסר אמירה אף בדבר האסור משום טירחא או משום עובדא דחול, ונתבאר בדף מס' 4, עיי"ש.[[539]](#footnote-540)

בד' המג"א בסימן תקמ"ז סק"ז מבו' דגם בדבר האסור בחוה"מ משום מראית העין, נאסר לעשותו אף ע"י נכרי, וכן נקטו המאמ"ר בסימן רנ"ב סק"ו, והגר"ז שם סי"ג, - אך בד' המג"א בסימן רנ"ב סקי"ד מבו' דבדבר הנאסר משום מראית העין לא נאסר לעשותו ע"י נכרי, וכ"כ הא"ר שם סקי"ב, והחמד משה שם, - ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקכ"ח.

בחי' תלמיד הרשב"א לקמן בע"ב כתב די"א דלא נאסר לטחון שלא לצורך המועד, אלא בריחים של יד, או אף בריחים של מים ע"י ישראל, אך בריחים של מים דנכרי שרי, דלא נאסר אמירה כה"ג במידי דל"ה טירחא, וכתב דנכון להחמיר, וצ"ע.

## אמירה לנכרי בחוה"מ לצורך מצוה

המג"א בסימן תקמ"ג סק"א כתב דלצורך מצוה הצריך בחוה"מ מותר לומר לנכרי לעשותו, דהא יש מתירין אפי' בשבת, והפמ"ג שם כתב דהיינו משום דלדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ אסורה מדרבנן, יש להתיר אמירה לנכרי לצורך מצוה, דהו"ל שבות דשבות לצורך מצוה, וגם לדעת הסוברים דאמירה לנכרי אסורה מדאורייתא יש לצרף לדעת בעה"ע ודעימי' דהותר אמירה לנכרי לצורך מצוה אף באיסור דאורייתא.

הפמ"ג שם ובסימן תקמ"ד סק"ב כתב דכיון דהותר אמירה לנכרי בחוה"מ לצורך מצוה, מותר לומר לו לבנות ביהכנ"ס, עיי"ש, - וצ"ע ממש"כ המג"א בסימן רע"ו סק"ח כתב דאף לדעת הסוברים דהותר אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מצוה, מ"מ לא הותר לומר לו לבנות ביהכנ"ס, ונחלקו האחרונים אם הוא משום דלא הותר אמירה לנכרי לצורך מצוה אלא במצוה שהיא בשבת עצמה, או הוא משום דהוי מצוה שאינה עוברת, (אך במצוה עוברת הותר אמירה לנכרי אף דאי"ז מצוה הצריכה לבו ביום) ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 9 בסופו, ואכמ"ל.

## כניסה לבית שנבנה ע"י נכרי בשבת ויו"ט

**לא עלו לגבי',** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דכשעשה נכרי לישראל בדבר המפורסם שהוא לישראל לא יהנה ממנה עולמית, כדתנן בשבת קנ"א א' בארון וקבר, וכ"כ הריא"ז והר"ן, וזה כדעת רש"י ודעימי' בשבת שם דאי"ז דין מסוים בצרכי מת, אלא ה"ה בכל דבר שעשה נכרי בשביל ישראל, וכ"כ בתשו' הרי"ף שהביא הבעה"ע בהל' יו"ט (מחלוקת ה'), וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ב, - אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהא דלא עלו גבי' הוא חומרא בעלמא, דמדינא לא מיתסר אלא בכדי שיעשו, וכ"כ התוס' הרא"ש, וזה כדעת ש"ר דס"ל דלא אסרו עולמית אלא במת, משום דהוא גנאי למת שנקבר במה שנעשה באיסור שבת, או משום דאוושא מילתא טפי, ונתבאר בדף מס' 15, - ועמש"כ בזה המכתם בסוגיין.

הטור בסימן תקמ"ג כתב דאם נבנה הבית באיסור ע"י נכרי נכון להחמיר שלא יכנסו בו, והב"י שם כתב לדקדק כן ממה שלא אמרו הכא דאסור ליכנס בה, אלא דהנך רבנן א"נ מר זוטרא גופי' לא על בגוי', משמע דלא מידת הדין היתה אלא מידת חסידות, - ובד' הט"ז בסימן רמ"ד סק"ד מבו' כמש"כ הפמ"ג שם והשעה"צ שם סקכ"א, דהיינו אף בגונא דנבנה הבית באיסור גמור ע"י נכרי, דמ"מ ה"ז מותר לאחר בכדי שיעשו, ורק ממידת חסידות אין ליכנס בו,[[540]](#footnote-541) ואזיל לטעמי' בסימן שכ"ה סקי"ג שהכריע כדעת התוס' ודעימייהו דלא אסרו עולמית אלא במת, - אך בד' המג"א שם סקי"א מבו' דכל שנבנה באיסור גמור ע"י נכרי, אסור מדינא ליכנס בו, ורק בכה"ג שנבנה בקבלנות ע"י נכרי, דאין האיסור בזה אלא משום מראית העין, אין אסור ליכנס בו אלא ממידת חסידות,[[541]](#footnote-542) ואזיל לטעמי' בסימן שכ"ה סקל"א דאסרו עולמית בכל מלאכה שעשה נכרי בפרהסיא לצורך ישראל, - ועמש"כ בזה הב"ח שם, והפמ"ג במש"ז שם סק"ד, והמ"ב שם סקי"ט.

1. וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והוכיח לפ"ז דגמ' דילן פליג על הירושלמי שאסרו קידושין בשבת משום דהוי כקונה קנין, שהרי בגמ' דילן בביצה ל"ז א' אמרו דאיסור קידושין בשבת הוא מגזירה שמא יכתוב, וכ"כ הפסקי רי"ד בביצה שם, ובתשו' הרמ"א סימן קכ"ה, - אך בד' התוס' וש"ר בביצה שם שהביאו לד' הירושלמי, וכן הביאוהו הרמב"ן והרא"ה והר"ן בכתובות ז' א', משמע דס"ל דלא פליג על הגמ' שלנו, וזה משום דס"ל דגם איסור מו"מ הוא מגזירה שמא יכתוב, אך התוס' בביצה שם הביאו למש"כ בפירש"י ב' דרכים באיסור מו"מ, וצ"ע [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שהוסיף, **דהרי מותר לומר לכרך פלוני אני הולך למחר, כיון דמשכח"ל היתר ע"י בורגנין, וכ"ש דמותר לומר לשכור פועלים למחר, כיון דאין בזה סרך מלאכה.** [↑](#footnote-ref-3)
3. ובדעת הסוברים דמו"מ אסור משום ממצוא חפצך, צ"ל דאיכא תרי גווני באיסורא דממצוא חפצך ודבר דבר, חדא, כשמתעסק בדבר האסור לעשותו בשבת, ובזה מהני הא דיש לו היתר ע"י בורגנין וכיו"ב, ועוד, כשמתעסק בדבר של ריוח ממון, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"ח דעיסוק בריוח ממון בשבת אסור משום ממצוא חפצך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולכאו' צ"ל דאה"נ הא דמו"מ אסור בשבת הוא מתרי טעמי, גם משום ממצוא חפצך, וגם מגזירה שמא יכתוב, - ונפ"מ בזה, דאם משום ממצוא חפצך, הרי דכל דהוי המו"מ לצורך מצוה שרי, ולדעת הגרע"א אף בדהוי המו"מ לצורך היום אין לאסור משום ממצוא חפצך, אך מגזירה שמא יכתוב אסור אף בכה"ג, וכאשר כ"ה מבו' בד' הא"ר בסימן ש"ו סקי"ח דמו"מ אסור אף לצורך מצוה מגזירה שמא יכתוב, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סקט"ו וסקי"ט וסק"כ, - ושו"ר כן בס' קובץ תשובות ח"א סימן נ"ד ד"ה והנה באומר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם בד' הרמב"ם י"ל דכ"ז הוא כשאומר מה ימכור למחר, אך כל שנעשה המקח ע"י דיבורו, י"ל דחשיב כמעשה והוי בכלל ממצוא חפצך, וכ"ה מבו' בד' הב"ח בסימן ש"ז אות א', עיי"ש, אך בד' הרי"ד מבו' דגם שכירות פועלים אינה אסורה אלא מקרא דודבר דבר. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם י"ל אחר דילפינן מקרא דודבר דבר דאף דיבור אסור, ה"ז בכלל איסורא דממצוא חפצך, דחפציו אסורין, וזהו שכתב בפירש"י הכא דהא דאסור לשכור פועלים הוא מקרא דממצוא חפצך, אף דלא ילפינן לאסור בזה אלא מקרא דודבר דבר, כמבו' בפירש"י לעיל קי"ג ב', וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד שם דמקרא דודבר דבר ילפינן דאסור להשכיר פועלים, (וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין ולקמן בע"ב). [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיקר הא דיש לחלק ביניהם, מצינו כן בד' התוס' לקמן בע"ב ד"ה אבל מחשיך, עיי"ש שכתבו דס"ד דרק אמירה לחבירו אסורה כיון דמהני אמירתו, אך על עצמו יכול לומר כל מה שירצה, והמג"א בסימן ש"ז סקי"א כתב בדעת כמה מקמאי דבאמת שרי לומר על עצמו, כיון דל"מ אמירתו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-8)
8. צ"ע אם מכוון דבריהם דהוא דאורייתא ממש, כמו שנסתפק היראים, או מכוון דבריהם דהוא מדברי קבלה דחמיר כד"ת. [↑](#footnote-ref-9)
9. דבפירש"י שם הק' במה שאסרו להקדיש וכו' גזירה משום מו"מ דהו"ל גזירה לגזירה רק לפי' בתרא דאיסור מו"מ הוא מגזירה שמא יכתוב, אך לפי' קמא דאיסור מו"מ הוא משום ממצוא חפצך ודבר דבר לא קשיא לי', והיינו משום דאיסורא דממצוא חפצך ודבר דבר הוא מדאורייתא.

   אך הנה בחי' מהר"י אבוהב בביצה ד' ב' כתב דלאיסור דרבנן שאינו מחמת גזירה, גזרינן גזירה אחרת, ול"ה בכלל הא דלא גזרינן גזירה לגזירה, ועמש"כ בזה השד"ח בפאת השדה מערכת הג' כלל ג' (ד"ה וראיתי כלל חדש), ולפ"ז י"ל דלעולם איסורא דממצוא חפצך ודבר דבר אינו אלא מדרבנן, ומ"מ כיון דאי"ז משום גזירה, שפיר גזרו אטו זה, ורק אם איסור מו"מ הוא מגזירה שמא יכתוב, הוא דאין לגזור גזירה אחרת אטו זה. [↑](#footnote-ref-10)
10. והגרע"א שם עמד בסתירת ד' התוס', אך כבר נתבאר בכ"ד דהתוס' בריש מכילתין הם תוס' טוך, ומפרק ר"א דמילה הם להר"ש משאנץ, (וכמו שעמד ע"ז האו"ש בפ"ט משבת הי"א בסו"ד דהם ממחבר אחר), ולפ"ז ניחא, ועיי"ש שכתב דאף דעיקר איסורא דממצוא חפצך ודבר דבר הוא מדאורייתא, כמש"כ התוס' בסוגיין, מ"מ הא דשכירות פועלים הויא בכלל ממצוא חפצך ודבר דבר אינו אלא מדרבנן, מכח הא דאסרו לשכור פועלים מגזירה שמא יכתוב, ולפ"ז גם אין ללמוד מד' המאירי והשיטה להר"נ בסוגיין דעיקר איסורא דממצוא חפצך ודבר דבר הוא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך הנה בביצה ל"ו ב' תנן דאלו הן משום שבות וכו' לא מקדישין וכו' ובגמ' שם מפרשינן דהוא גזירה משום מו"מ, והרי דאף הקדש וכו' שנאסרו מגזירת מו"מ חשיבי כשבות, וכ"ש דמו"מ עצמו הוי שבות, - ואמנם אין להוכיח משם אלא לדעת הסוברים דאיסור מו"מ הוא משום ממצוא חפצך, אך לדעת הסוברים דהוא מגזירה שמא יכתוב, אין ללמוד משם דאיסורא דממצוא חפצך חשיב כשבות. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך בסימן נ"א סק"ד כתב האבנ"ז דמו"מ חמור משבות, דאסור משום ממצוא חפצך, והוא מדברי קבלה. ודעת ר"ת ופסק כן הט"ז בסימן תקנ"ד סק"ד ובסימן תרפ"ז סק"ב דברי קבלה כדברי תורה דמי, - והנשמ"א בכלל ס"א סק"א כתב בתו"ד דאפשר דאיסור מוקצה קיל מאיסור דיבור דהוא מפורש בנביאים, וע"כ אף אם התירו איסור מוקצה במקום פסידא, מ"מ י"ל דלא התירו איסור דיבור בחפציו במקום פסידא. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואמנם י"ל דאחר דאסור לומר לחבירו לשכור פועלים בשבת משום לפנ"ע, תו אסור אף לומר לו לשכור פועלים למחר, אף דמותר חבירו לשכור פועלים למחר ולי"ב משום לפנ"ע, והיינו משום דכל שאסור לומר לו לעשות כן בשבת, הו"ל בכלל חפצים האסורין בשבת, ומכח זה אסור לומר לו אף לעשות כן אחר השבת משום ממצוא חפצך, - וכ"ה מבו' בד' התוס' דאסור לומר לחבירו לשכור פועלים משום ממצוא חפצך ודבר דבר, וע"כ אף אסור לומר לו לשכור פועלים למחר, - וכ"ה מבו' גם בפי' ר"ח לקמן בסוגיין שפירש להא דאומר לחבירו הנראה בעיניך שתעמוד עמי לערב, היינו דבדעתו שיאמר לו בערב לך לשכור לי פועלים, וע"ז אמרו בגמ' דהא דשרי הוא משום דדיבור אסור והרהור מותר, והרי דהאיסור לומר לחבירו לשכור לו פועלים הוא מקרא דממצוא חפצך ודבר דבר. [↑](#footnote-ref-14)
14. וצ"ב, דהרי בגמ' לא פריך הכי דמ"ט נקט בחבירו ולא נקט בדידי', אלא פריך דמה לי הוא מה לי חבירו, - אך פשוט דהיינו משום דמפרשינן למתניתין כשאומר לחבירו לשכור פועלים היום, ובזה ל"ש למינקט בדידי', אלא דאם באנו להעמיד דאיירי כשאומר לחבירו לשכור פועלים למחר, הרי דע"ז תיקשי דא"כ מ"ט לא נקט לה בדידי', - ובזה מתישב משה"ק האחרונים ע"ד התוס', דלפ"מ דמשני דאיירי בחבר נכרי, הדק"ל דמ"ט לא נקט בדידי' שאסור לומר אשכור פועלים למחר, ולהנ"ל ניחא, אך בלא"ה הוא מתישב למש"נ להלן מד' כמה מקמאי דכל הא דאסור לומר לנכרי לשכור פועלים הוא משום איסור אמירה לנכרי, ובלא"ה ל"ה אסרינן לה משום ממצוא חפצך, וא"כ שפיר איצטריך תנא לאשמועינן לה, ולא תיקשי דמ"ט לא נקט לה בדידי'. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכן צ"ל למש"כ המג"א בסימן ש"ז סקי"א בדעת כמה מקמאי דלא נאסר כלל לומר על עצמו אשכור פועלים למחר, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז אין לישב כמש"כ התוס', ובע"כ דהא דפריך דמ"ש הוא ומ"ש חבירו הוא משום דמפרשינן למתניתין כששוכר פועלים היום. [↑](#footnote-ref-16)
16. בד' הפסקי רי"ד מבו' דל"ג לה, אלא גריס אמר רב פפא חבר נכרי דאמירה לנכרי שבות, וכ"נ בפי' ר"ח, וזה מהא דגריס רב אשי אמר אפי' תימא חבירו ישראל, ולגירסא דילן גרסינן אלא אמר רב אשי, וכ"נ בד' הר"י מלוניל במתניתין, - ולפי דבריהם ניחא משה"ק החוות יאיר דמאי פריך, הרי י"ל דקמ"ל הכא דאמירה לנכרי אסורה אף באיסור דרבנן, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכ"נ מלישנא דגמ' דפריך דאמירה לנכרי שבות, ואם כבר ידעינן דהא דאסור לומר לחבר נכרי הוא משום דאמירה לנכרי שבות, אלא דפריך דכבר השמיענו רבי לזה, הו"ל למיפרך תנינא חדא זימנא, ובע"כ דלעולם הא דאסור לומר לחבר נכרי הוא משום ממצוא חפצך, וע"ז פריך דמאי קמ"ל, תיפו"ל משום דאמירה לנכרי שבות. [↑](#footnote-ref-18)
18. ושמא מודה הגרע"א דיש לפרש כן, ועיקר קושייתו היא למש"כ שם בדעת רש"י ותוס' דאיסורא דממצוא חפצך הוא מדאורייתא, וע"ז הק' דא"כ מאי פריך דתיפו"ל דאמירה לנכרי שבות, הרי במתניתין השמיענו דה"ז אסור מדאורייתא, ובזה מתפרש תי' הגרע"א לקו' זו, (דלא נתפרש להדיא בדבריו היאך מתישב קו' זו), והיינו דלפי דבריו דלי"ב משום ממצוא חפצך אלא מדרבנן, שפיר פריך תיפו"ל דאמירה לנכרי שבות, (אך יש לפרש עוד דמכוון הגרע"א הוא לישב לפמש"כ בסו"ד שם דאלמלי הא דאמירה לנכרי שבות הי' מותר לומר לו לשכור פועלים לצורך היום). [↑](#footnote-ref-19)
19. וצ"ל דאף דאסור לומר לנכרי לשכור פועלים למחר, אף דבזה בפשוטו אין לאסור אלא משום ודבר דבר, היינו משום דאחר שנאמר לומר לו לשכור פועלים היום משום איסור אמירה לנכרי, והוי זה דבר האסור בשבת, תו אסור לומר לו לשכור פועלים למחר משום ממצוא חפצך ודבר דבר. [↑](#footnote-ref-20)
20. וי"ל דהטעם בזה הוא כמש"נ לעיל לדון **בד' רש"י כשאומר לחבירו לשכור ואין הוא עצמו עוסק בכך לי"ב משום ממצוא חפצך, וה"נ כשאומר לנכרי לשכור פועלים לי"ב משום ממצוא חפצך, ואי"ז אסור אלא משום דאמירה לנכרי שבות.** [↑](#footnote-ref-21)
21. וצ"ע בסתירת דבריו למש"כ בשערי המלאכות שער ז' דאמירה לנכרי אסורה אף בדבר שאין בו איסור תורה, ואין מתירין מכח הא דהוי שבות דשבות. [↑](#footnote-ref-22)
22. ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד הר"ן בפ' חבית דשבות דמשאצל"ג חמיר, כיון דאם הי' צריך לגופו הי' חייב מה"ת, דא"כ מאי פריך דאמירה לנכרי שבות, הרי ממתניתין דלעיל לא שמעינן דאסרו אמירה לנכרי אלא בכיבוי דשייך בדאורייתא, וכן הק' הגרע"א בקו' עצומות בסוגיין. [↑](#footnote-ref-23)
23. והא **דכשאומר לנכרי לומר לנכרי אחר לעשות מלאכה, לא חשיב כאומר לנכרי הראשון לעשות דבר האסור, הוא למש"כ החוו"י שם דאמירה לנכרי אינה אסורה משום ודבר דבר, והחת"ס בסוגיין כתב דדבריו מוכרחים, ונתבאר בדף מס' 4.** [↑](#footnote-ref-24)
24. צ"ב לפ"ז במה שפירשו בגמ' דטעם ההיתר הוא משום דהרהור לאו כדיבור דמי, ופרכינן מינה להא דאסור להרהר במבואות המטונפים, וי"ל. [↑](#footnote-ref-25)
25. וקו' זו היא לטעמי' דס"ל דאיסור מו"מ ושכירות פועלים הוא מקרא דממצוא חפצך ודבר דבר, אשר כ"ה דעת רש"י בסוגיין, אך להסוברים דהוא מגזירה שמא יכתוב, ניחא, דאף כשעושה מו"מ ע"י רמיזה ה"ז אסור מגזירה שמא יכתוב. [↑](#footnote-ref-26)
26. והי' מקום לפרש בע"א, דהוא משום דכל שאומר הי' נכון עמי לערב, כבר שוכרו עכשיו לערב, ולא הותר לשכור פועל ברמיזה, וכמש"נ לעיל, ורק כשאומר הנראה שתעמוד עמי לערב, דעדיין לא שכרו, אלא שבאנו לאסור משום דיבור על שכירות, הוא דהותר ברמיזה. [↑](#footnote-ref-27)
27. ובהגה' בשפ"א לעיל קי"ג ב' כתב די"ל דמודה דת"ק דבאיסור ודבר דבר הרהור מותר, אך ס"ל דבשכירות פועלים האסורה משום ממצוא חפצך, כמש"כ התוס' שם, אף הרהור אסור, ובזה פליג ריב"ק דהרהור שרי אף באיסורא דממצוא חפצך. [↑](#footnote-ref-28)
28. צ"ל לפ"ז, דהא דס"ד הכא לדמות דין הרהור בשבת לדין הרהור במבואות המטונפות, הוא משום דהתם כתיב ערות דבר, ואפ"ה אסרינן בהרהור, והרי דהרהור חשיב כדיבור גמור, וגם ת"ת עיקרו בדיבור, כמש"כ התוס' הרא"ש שם, ואם אסרינן בהרהור, בע"כ דחשיב כדיבור גמור, וא"כ אף הוי בכלל ודבר דבר, וע"ז משני דלעולם הרהור אינו כדיבור גמור, אלא דמקרא דוהי' מחניך קדוש ילפינן דאף הרהור אסור, וכ"ז הוא במקום דבעינן דיבור גמור, אך בקר"ש דכתיב על לבבך, סגי אף בהרהור וחשיב כדיבור. [↑](#footnote-ref-29)
29. התהל"ד בסימן ס"ב סק"ב הק' ע"ז דא"כ מה פרכינן הכא אהא דבשבת הרהור מותר מהא דאסור להרהר בביהכ"ס אף דכתיב התם ערות דבר, הרי שאני הכא דאיכא קרא יתירא. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש שהביא מש"כ תר"י שם כ"ה א' דהא דכתיב ויצאת שמה חוץ הוא מפני שבמחנה מדברים ד"ת תמיד וכו', והרי דהאיסור במחנה הוא משום שמדברים שם ד"ת, ולא משום הרהור, ודלא כפירש"י. [↑](#footnote-ref-31)
31. ובד' המהדו"ב לעיל מ' ב' מבו' דפשיטא לי' דהרהור במבואות המטונפות אינו אסור אלא מדרבנן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-32)
32. הרמ"א ביו"ד סימן רפ"ב סי"ט כתב דאסור להרהר בד"ת במקומות המטונפים והוא משום כבוד תורה, והפמ"ג במש"ז בסימן פ"ו תמה ע"ז דהרי הרהור במבואות המטונפות אסור מדאורייתא משום והי' מחניך קדוש וכמו שאמרו בסוגיין, והנשמ"א שם בסו"ד כתב דדעת הרמ"א דמדאורייתא לא נאסר אלא דיבור, ומדרבנן אסרו אף הרהור משום כבוד תורה, עיי"ש, והפמ"ג גופי' בפתיחה כוללת ספ"ה נסתפק שמא אין הרהור אסור אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-33)
33. **והפסקי רי"ד כתב דהא דבבית המרחץ אסור אפי' הרהור, הוא משום דמזוהם, וכ"כ המג"א שם.** [↑](#footnote-ref-34)
34. אך הפמ"ג באש"א שם סק"ט כתב ע"ד הלבוש דמש"כ ממצוא חפצך, סמיך אסיפא דקרא דודבר דבר. [↑](#footnote-ref-35)
35. ואמנם הנה דעת ר"ת שהביאו התוס' בביצה ל"ו ב' ד"ה והא מצוה בהא דאין דנין ואין מקדשין וכו', דכל דהוי מצוה גמורה שרי, וכ"כ הרשב"א שם, והסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ד, והרי דאף דאיסורם הוא מגזירה שמא יכתוב, כמו שאמרו בביצה שם, הותרו במקום מצוה, והרשב"א שם כתב דהוא משום דחפצי שמים מותרין, (ועמש"נ בזה להלן), - אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ם, דבדבריו מבו' דהא דאין דנים ואין מקדשין וכו' הוא בכל ענין, וכמש"כ הב"י בסימן של"ט ס"ד בדעתו, והרי דדברים שנאסרו מגזירה שמא יכתוב לא הותרו במקום מצוה. [↑](#footnote-ref-36)
36. ואמנם לא נתפרש דמ"ט בעינן לאסור חשבונות מגזירה שמא יכתוב, ותיפו"ל משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ולמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז דכל שהוא צורך היום לי"ב משום ממצוא חפצך, (ונתבאר בדף מס' 1), י"ל דבכה"ג הוא דבעינן לאסור מגזירה שמא יכתוב, - וי"ל למש"נ להלן בדעת הרמב"ם דאיסורא דממצוא חפצך ודבר דבר הוא רק בדיבור המועיל לחפציו, אך מותר לומר שיעשה מלאכה למחר, כיון דאין אמירתו מועלת, ולפ"ז הרי דה"נ כשמחשב חשבונות צרכיו ואי"ז מועיל לו למלאכתו, אי"ז בכלל ממצוא חפצך ודבר דבר, ואי"ז אסור מגזירה שמא יכתוב, והרי הא דחשבונות אסורין, הוא אף בכה"ג שאין החשבון מועיל למלאכתו, שהרי לא הותרו אלא חשבונות שעברו, אך חשבונות שהוא צריך להן אסורין, אף בכה"ג שאין תועלת במה שמחשב. [↑](#footnote-ref-37)
37. ובפי' ר"ח כתב דחשבונות של מי לך **היינו חשבונות של אורחים, דמותר אדם לחשב אורחים הקרואים להסב אצלו בסעודה, כדתנן לעיל קמ"ח ב' מונה אדם את אורחיו, וכ"כ הערוך בע' חשב בפי' קמא, ולכאו' יש ללמוד מדבריהם דאיסור חשבונות הוא אף כשאינם של ממון, - אך יש מקום לומר דזהו גופא טעם היתר חשבונות אלו, דהוא משום דאינו מחשב בדבר האסור בשבת, ואינו בכלל ממצוא חפצך.** [↑](#footnote-ref-38)
38. והמג"א בסימן ש"ו סקט"ו כתב ללמוד מזה דלהדיוט אסור אף להתחייב, דאל"כ מאי קמ"ל דמותר לפסוק צדקה, ועמד לפ"ז במה שנהגו להתחייב כו"כ מעות לחתן, וכתב די"ל דהוא משום דאינו מתחייב כלל באמירתו, ודוקא בצדקה דאמירה כמסירה וחיילא ההתחייבות, הוא דבעינן להתירא דחפצי שמים, - והתהל"ד שם סק"ט הק' דכיון דקי"ל דאסור לומר שיעשה דבר האסור למחר, מ"ט מותר לומר שיתן מתנה, אף דנתינת מתנה אסורה בשבת, וכ"ש כשאומר שיתן מעות דיש בו איסור מוקצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-39)
39. ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריא"ז בביצה שם כתב דהא דאין מעריכין אע"פ שאומר הרי עלי, הוא משום דכששאומר ערך פלוני עלי ה"ה כמזכיר סכום מקח ושומת דמים, ועד"ז כתב היש"ש בביצה שם סימן ח' דערכי עלי דומה למו"מ לפי שצריך לחשוב שנותיו ופיסוק דמים הראויים כפי שקצבה התורה. - **ב** הב"י בסימן ש"ו ס"ו כתב, דמעריך דמי שפיר למו"מ, דהוי כקונה איש זה מאחר שנודר ליתן ערכו להקדש, ועמש"כ בזה המחה"ש שם סקי"א. - **ג** השה"ג בפ"ק דע"ז כתב דהאומר ערכי עלי הוי כמקדיש כלי ידוע, דהיינו גופו ועצמו שהוא מקדישו, אלא שפודהו אח"כ מיד ההקדש בדמי ערכו, ודמי למו"מ. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיי"ש שכתב לפ"ז בהא דאין מקדישין, שאינו אסור אלא כשהדבר בעינו כגון שיאמר דבר זה יהא הקדש, אבל אם אמר יהא עלי לתת להקדש כך וכך מותר, שהרי הוא כאומר הרי עלי לתת לצדקה. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועיי"ש שכתב דהא דאסור להקדיש חובות שאין קבוע להן זמן, הוא משום דאפשר להמתין עד למחר ול"ה צורך היום, וכ"כ בפי' ר"ח לעיל שם דהא דחובת שקבוע להן זמן מותר להקדישן, הוא משום דהוי מצוה עוברת, - אך למש"כ בפירש"י לעיל שם דהא דמותר להקדיש חובות שקבוע להן זמן הוא משום דהואיל והקרבתן דוחה קדושתן דוחה, אי"ז ענין להכא. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועיי"ש שכתב בשמו שהוסיף לפרש דהא דמותר לפסוק לתינוק ללמדו ספר ואומנות, הוא משום דחייב בכל שעה ללמדו, והא דשרי לפסוק על התינוקות ליארס, הוא משום דל"ד למו"מ וליכא למיגזר, אע"ג דהו"מ לשדך למחרת השבת, - והא דאין מקדישין ומעריכין ומחרימין, הוא משום דאינם מוטלין עליו בו ביום, דמצי להקדיש ולהעריך ולהחרים למחר ודמי למו"מ, וע"כ גזרו בהן. [↑](#footnote-ref-43)
43. ואמנם כ"ז הוא לדעת רש"י בביצה ל"ו ב' ודעימי' דהדברים שנאסרו מגזירה שמא יכתוב אסורין אף במקום מצוה גמורה, אך לדעת ר"ת ודעימי' דהן מותרין במקום מצוה גמורה, ונתבאר להלן, לכאו' ה"נ יש להתיר הכא לפסוק דמים, אף אם ה"ז אסור מגזירה שמא יכתוב. [↑](#footnote-ref-44)
44. **וכן משמע קצת בל' המ"מ בפכ"ד משבת ה"ה, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן ש"ו ס"ה, במש"כ לפרש טעם הא דל"ד לכל שבות דלא הותר לצורך מצוה, וכ"כ האבנ"ז בסימן מ"ג סק"ט דאף במקום מצוה איכא בעצם לאיסורא דודבר דבר, אלא שהותר לצורך מצוה, ופירש כן בד' הגר"ז.** [↑](#footnote-ref-45)
45. ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א והר"ן בביצה שם דהא דאין מקדישין ולא שרינן לה משום חפצי שמים, הוא משום דאי"ז מצוה גמורה, ונתבאר לעיל, והיינו משום דהתירא דחפצי שמים היינו דהותר האיסור לצורך חפצי שמים, ובזה י"ל דבעינן צורך מצוה גמורה, דאם התירא דחפצי שמים הוא משום דעיסוק בחפצי שמים אינו בכלל עיקר האיסור, לכאו' אף במקדישין אי"ז אלא עיסוק בחפצי שמים, ול"ה לנו לאסרו. [↑](#footnote-ref-46)
46. מש"כ הב"ח דלא הותר אמירה לנכרי לצורך רבים, לכאו' הוא בגונא דלא הותר אמירה לנכרי לצורך מצוה, אך בגונא דהותר אמירה לנכרי לצורך מצוה, ויתבאר בעזה"י במקומו, הותר אף לצורך רבים דהוי כמצוה, וכאשר כ"נ להדיא בד' המג"א בסימן ש"ו סקי"ב והמחה"ש שם דדמי זל"ז, וכ"ה להדיא בד' הפמ"ג שם דלדעת הסוברים דהותר שבות דשבות לצורך מצוה, הותר אף לצורך רבים. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך הנשמ"א בכלל ס"א סק"א האריך לחלוק ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-48)
48. והיינו דאי נימא **דדיבור בחפצי שמים אינו בכלל עיקר האיסור, וה"נ הוא צורך רבים דג"כ חשיב כצורך מצוה והוי בכלל חפצי שמים, כמבו' בסוגיין, ובד' הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"ה והשו"ע בסימן ש"ו ס"ו, וכ"כ הגר"ז שם סי"ב והמ"ב שם סקכ"ח, אין ללמוד מזה דהותר איסור ממצוא חפצך במקום פסידא.** [↑](#footnote-ref-49)
49. ויש להוסיף מש"כ בתשו' היראים שבראבי"ה סימן שצ"א דהא דתניא לקמן קנ"א א' דלא יזכיר לו סכום מקח הוא משום דכל דאפשר לשנויי משנינן, אך היכא דא"א בע"א מותר לקצוץ דמים דחפצי שמים הם, והביאו ההגמ"ר בסימן תנ"ט, ונתבאר בדף מס' 3, והרי דאף דאיסורא דקציצת דמים היא משום ממצוא חפצך ודבר דבר ויש בזה להתירא דחפצי שמים, כמש"כ היראים שם בהמש"ד, מ"מ כל דאפשר לשנויי משנינן, ולפ"ז כ"ש דאין להתיר היכא דאין אמירתו מועלת למצוה. [↑](#footnote-ref-50)
50. ויש להעיר לפ"ז בד' המ"ב שם סק"א שנקט לעיקר דהותר דיבור בחפצי שמים אף כשאין צורך בדיבורו היום, דמזה נלמד דהתירא דחפצי שמים הוא דדיבור בחפצי שמים אינו בכלל עיקר האיסור דממצוא חפצך, ומאידך הביא לדינא לד' הב"ח דהותר דיבור בחפציו במקום פסידא, ולמד לזה מהתירא דצרכי רבים, ומזה נלמד דאף דיבור בחפצי שמים הוי בכלל עיקר האיסור דממצוא חפצך, אלא שהותר האיסור לצורך צרכי רבים. [↑](#footnote-ref-51)
51. ועמש"נ לעיל בהערה לדון אם יש ללמוד מד' הר"ח דאיסור חשבונות הוא אף בחשבונות שאינם של ממון. [↑](#footnote-ref-52)
52. ועיי"ש שכתב דהא דמותר לערב ברגליו בסוף התחום, ולא אסרינן לה משום ההליכה, הוא משום דאין מערבין אלא לדבר מצוה והו"ל כחפצי שמים, וע"כ לא פריך התם אהא דמערב ברגליו ממשנתינו דאין מחשיכין על התחום, ולא פריך התם אלא דמ"ט אי"ז אסור משום הכנה, ואף דלא אמר כלום, מ"מ הו"ל הכנה, וע"ז מייתינן מהא דלא יהלך בסוף שדה וכו' אע"ג דלא אמר מידי, ואפ"ה הוי כמזמן עצמו, וה"נ הוי כמכין משבת לחול, וע"ז משני דהוא משום דלא מוכחא מילתא דעושה כן בשביל העירוב, וע"כ כל דלא אמר כלום ל"ה הכנה, ומשא"כ בהא דלא יהלך בסוף שדה וכו' דכיון דמוכחא מילתא הו"ל הזמנה, - ואמנם כ"ז הוא במערב ברגליו דהו"ל חפצי שמים, אך הכא דמחשיך כדי לעשות חפצי עצמו, הרי דאף דלאו מוכחא מילתא, מ"מ כיון דבאמת כונתו בשביל חפציו, ה"ז אסור מקרא דאם תשיב משבת רגלך, - ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-53)
53. ועיי"ש שכתב דאף אסור לילך בשבת לאמצע התחום ולהתעכב שם עד שתחשך כדי למהר דרכו לילך משם והלאה, וזה לטעמי', אך למש"כ המג"א אין לאסור אלא כשמחשיך בסוף התחום. [↑](#footnote-ref-54)
54. נתחדש בדבריו דאף דעירב בראשון בסוף אלף למזרח ובא לערב ברגליו בסוף אלף למערב, דהוא סוף תחומו, מ"מ כיון דאי"ז סוף התחום של בני העיר, לא מינכרא מילתא. [↑](#footnote-ref-55)
55. ויש להוסיף, דהריטב"א גופי' כתב דהא דאסור להחשיך על התחום הוא משום דמוכחא מילתא והוי מפקח בעסק בשבת, והרי דכל דמוכחא מיחלתא חשיב כעוסק בחפציו בשבת, וא"כ מ"ט במטייל על פתח מדינה לא אסרינן אלא משום חשד. [↑](#footnote-ref-56)
56. גם בעיקר מש"כ הראשונים דהאיסור בזה הוא משום חשד, צ"ב, דאם מדינא שרי אף שדעתו כדי ליכנס למרחץ, מאי חשד איכא, הרי אף שהרואה אותו מכיר ויודע שלכך הוא מתכוין שיכנס למרחץ, הרי הוי זה דבר המותר. [↑](#footnote-ref-57)
57. והגר"ז בסימן ש"ז ס"א כתב דחלוקין הם זמ"ז ביסוד האיסור, דכשאומר לחבירו, כיון דאמירה זו מועלת לעשי' של מחר שע"י אמירה עושה חבירו למחר, נמצא שהוא מוצא חפציו בשבת ע"י אמירה זו, וה"ז אסור משום ממצוא חפצך, אך כשאומר על עצמו, אין לאסור משום ממצוא חפצך שאינו מוצא חפציו ע"י אמירה זו, כיון דאף אם ל"ה אומר כן בשבת הי' יכול לעשות כן למחר, ואפ"ה ה"ז אסור משום ודבר דבר, שלא יהא דיבורו בשבת כדיבורו בחול. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הב"י, והלבו"ש שם תמה ע"ז דהשו"ע גופי' שם ס"א כתב דאסור לומר דבר פלוני אעשה למחר או סחורה פלונית אקנה למחר, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-59)
59. ואמנם לכאו' אף דכן משמע קצת ממש"כ הרשב"א והריטב"א והמ"מ דאם אינו אומר לחבירו לך עמי מאי קאמר פשיטא, ומשמע דלא קשיא להו אלא דפשיטא דשרי, אך לא קשיא להו אהא דמפרש שמואל דטעם ההיתר הוא משום דאם יש בורגנין הולך, - אך בד' הרמב"ן שכתב דהגדה זו לא מהניא ולא מעלה, מבו' דאין מקום לאסור כלל באמירה זו שאומר על עצמו. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך אי"ז מתישב בד' הריטב"א שהק' תרתי, חדא, דאם לא אמר לך עמי מאי קאמר פשיטא, ועוד למה לי לומר שמותר לומר כן לחבירו, ולפ"ד הפמ"ג הרי עיקר משה"ק דמאי קאמר פשיטא, היינו דמ"ט נקט שמותר לומר כן לחבירו. [↑](#footnote-ref-61)
61. ובד' החזו"א בסימן נ"ט סוסק"א מבו' דטעם ההיתר בזה, הוא משום דאין כאן היכר של מחשבת איסור, דדילמא מחר יהא בורגנין ויהא זה תוך התחום, - אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ הר"ן לקמן בסוגיין דהא דמותר לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך, הוא משום דאם יש שם בורגנין הוא עצמו שומר, והרי דמהני הא דאם יש שם בורגנין הולך אף להתיר לומר לחבירו לעשות כן בשבת עצמה, וכ"נ בל' המאירי דהא דשרי לומר לחבירו הוא משום דיש לו תקנה בשבת עצמה. [↑](#footnote-ref-62)
62. צ"ב, דהרי הא דשרי ע"י בורגנין, הוא משום דכל דאיכא בורגנין והוי הכל כעיר אחת, הוי שביתתו בכולה, אך עכשיו שאין שביתתו שם, הו"ל דבר האלסור מצ"ע, ודמי להא דלא נימא דשרי לומר שילך פלוני, משום דאם הי' קונה שביתה שם בביה"ש הי' מותר לילך לשם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. ועיי"ש שכתב די"ל דהוא משום דבורגנין שכיח יותר, ולכאו' הוא מתישב לדעת הסוברים דהא דמותר לומר לכרך פלוני אני הולך, הוא משום דאפשר שיבא לידי היתר ע"י שיבנו בורגנין בשבת, ונתבאר להלן, - אך העירו דא"כ מ"ט אסור לומר לנכרי לעשות מלאכה למחר, הרי יש לזה היתר במקום חולה שאין בו סכנה, וחולה שאין בו סכנה שכיח, וכן תיקשי גם באמירה על עצמו שיעשה איסור דרבנן למחר, לדעת הסוברים דכל השבותים הותרו לצורך חולה. [↑](#footnote-ref-64)
64. ולמש"כ הגר"ז דהא דשרי מכח הא דאם יש בורגנין הולך, היינו דאין האיסור בהילוך מצ"ע, ולא חשיב כדיבור בדבר האסור בשבת, לכאו' ל"ש כן כלל במי שקיבל עליו שבת, דאף דאם ל"ה מקבל עליו שבת הי' מותר לעשות מלאכה, מ"מ הרי מלאכה זו היא מלאכה האסורה מצ"ע בשבת, והוי דיבור בדבר האסור בשבת, - ושמא זה מכוון הדרישה בסימן רס"ג סק"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-65)
65. והא"ר שם סקל"ח כתב דדעת הב"י היא כמש"כ הלבוש שם סי"ז דמי שקיבל עליו שבת הוי כנדר ויכול לישאל על קבלתו, עמש"נ בזה במ"מ בעניני ביה"ש ותוספת שבת דף מס' 7, ונמצא דאף אחר שקיבל עליו שבת, אכתי יש לו היתר לעשות בעצמו. [↑](#footnote-ref-66)
66. ובעיקר ד' הראב"ן צ"ב דמ"ט הוצרך להא דיש בידו לטפס ולירד לבור לשתות, הרי אף יש בידו למלאות אם הי' שם מחיצות, וכמו שאמרו בסוגיין דיש להתיר לומר להביא פירות למחר, כיון דאם הי' שם מחיצות מביא, - וי"ל בזה, דהרי ממש"כ הראב"ן לדמות לזה דה"נ יש להתיר מכח הא דבידו לטפס ולירד לבור לשתות, נראה דעיקר ההיתר דאם יש שם בורגנין הולך היינו משום דבידו לילך בהיתר ע"י שיעשה בורגנין, וע"כ אין להתיר לומר לנכרי למלאות מן הבור בשבת, מכח הא דאם יש מחיצות ממלא, שהרי אין בידו לעשות מחיצות בשבת. [↑](#footnote-ref-67)
67. אך בד' הראב"ן שהתיר לומר לנכרי למלאות מים מבור ברה"ר משום דיכול לטפס ולירד לבור ולשתות ודימהו להא דשרינן מכח הא דאם הי' שם בורגנין הולך, ועד"ז כתב הגר"א בסימן רע"ו ס"ג, מבו' דמהני הא דאיכא תקנה אף כשנעשית מלאכה בשבת, וקשיא טובא ממה שהוכיח הרמב"ן דלא שרי אמירה לנכרי לעשות בשבת מכח הא דאם יש שם מחיצות מביא, - וצ"ל למש"נ לעיל בהערה דלדעת הראב"ן אין להתיר אלא מכח הא דבידו לעשות תקנה זו, וע"כ כל שנעשית מלאכה בשבת אין להתיר מכח הא דאם יש שם מחיצות מביא, כיון דאין בידו לעשות מחיצות בשבת, וע"כ לא התיר הראב"ן לומר לנכרי למלאות מים מבור ברה"ר, אלא משום דיכול לטפס ולירד לבור וכו', ולא התיר מכח הא דאם יש שם מחיצות ממלא. [↑](#footnote-ref-68)
68. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראב"ן ללמוד להתיר לומר לנכרי למלאות מים בור ברה"ר משום דיכול לעשות בהיתר, ולמד כן מהא דשרי מכח הא דאם יש שם בורגנין הולך, ועד"ז כתב הגר"א בסימן רע"ו ס"ג, ואם אמירה לעשות מלאכה לאחר השבת אינה אסורה אלא משום ודבר דבר, ואמירה לעשות מלאכה בשבת אסורה משום איסור אמירה לנכרי, אין ללמוד זמ"ז. [↑](#footnote-ref-69)
69. וצ"ב דמ"ש דמותר להחשיך כדי לצאת חוץ לתחום ולשמור, ואסור להחשיך כדי לקצר דרכו, הרי גם כמחשיך כדי לשמור הוי זה כדי לקצר דרכו, - וצ"ל דשאני כשמחשיך כדי לשמור דעיקר מטרתו הוא בשמירת הפירות, ואינו צריך בדוקא שיהא הוא שם, ומהני אף לשמור ע"י אחר, וכיון דשמירת הפירות היא דבר המותר, מותר להחשיך ע"ז, דאף דעכשיו הוא הולך בעצמו לשמור, מ"מ לא חשבינן דהוא מחשיך כדי לקצר דרכו, אלא דהוא מחשיך כדי לשמור, (ומה שמקצר דרכו אי"ז אלא ההיכ"ת לשמור), ומשא"כ כשצריך הוא עצמו לילך מכרך לכרך, הרי דכיון דההליכה מכרך לכרך היא דבר האסור בשבת, י"ל דאסור להחשיך ע"ז. [↑](#footnote-ref-70)
70. ויש להוכיח כן גם מד' הרשב"א לקמן בסוגיין שפירש דהא דמותר לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך, אי"ז מכח הא דאם יש שם בורגנין הולך, אלא הוא משום דחבירו מותר לשמרן, וכתב ללמוד מזה דמי שקיבל שבת מותר לומר לחבירו שלא קיבל שבת לעשות מלאכה, ונתבאר להלן, ולפ"ז תיקשי בהא דאמר אבא שאול דהא דרשאי להחשיך לשמור פירות הוא משום דהוא זכאי באמירתו, שהרי הא דהוא זכאי לומר כן לחבירו, הוא משום דהליכת חבירו היא הליכת היתר, ואי"ז טעם שיהא מותר הוא עצמו להחשיך עליהן, שהרי הוא אסור לילך לשם בשבת, ושפיר י"ל שיהא אסור להחשיך ע"ז, ובע"כ דהא דשרי להחשיך לשמור פירות, הוא משום דשמירת הפירות עצמה היא דבר המותר, וכ"ה דרשאי לומר לחבירו לשמור פירות שבתחומו משום דהוא דבר המותר, ה"נ הוא מותר להחשיך ע"ז, ובנוס"א יש להוכיח כן, דכיון דאמר אבא שאול דהא דרשאי להחשיך הוא משום דרשאי לומר, הרי דכיון דהא דרשאי לומר אי"ז מכח ה"ט דבורגנין, בע"כ דגם הא דרשאי להחשיך אי"ז מכח ה"ט דבורגנין. [↑](#footnote-ref-71)
71. והמהרש"א עמד לפ"ז במשה"ק התוס' **דתיקשי לי' מתניתין גופה דמוכחא כוותי' דשמואל, דקתני כל שאני זכאי באמירתו יכול אני להחשיך עליו, וא"כ מהא דשרי להחשיך לשמור חוץ לתחום יש ללמוד דמותר לומר חוץ לתחום אני הולך למחר, דמ"ט לא הק' התוס' דמ"ש דמותר להחשיך לשמור פירות מכח ה"ט דבורגנין, ואסור להחשיך להביא פירות אף דאם יש שם מחיצות מביא, ועיי"ש שכתב דאה"נ דהו"מ התוס' להקשות כן, - וצ"ע דלכאו' קו' זו לא נתישבה בתי' התוס', ובע"כ דמודו התוס'** דהא דמותר להחשיך לשמור פירות אי"ז מכח ה"ט דבורגנין, ולא הק' אלא מהא דמותר לומר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. ולכאו' מוכח כן למש"כ הר"ן דהא דמותר לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך הוא מכח תקנתא דבורגנין, ולפ"ז הרי מהא דאמר אבא שאול דהא דמותר להחשיך ע"ז הוא משום דהוא זכאי באמירתו, מבו' דאף הא דמותר להחשיך ע"ז הוא מכח תקנתא דבורגנין, ושמא יש לדחות למש"כ הגר"ז דמה שהוצרך הר"ן לה"ט דבורגנין הוא כשאומר לחבירו שילך למקום פלוני לשמור, אך האמירה לשמור בפנ"ע מותרת אף בלא"ה. [↑](#footnote-ref-73)
73. ומבו' בדבריו דהא דשרי שמואל לומר לכרך פלוני אני הולך למחר משום דאם יש שם בורגנין הולך, אי"ז טעם אלא להתיר האמירה, אך אי"ז מועיל להתיר להחשיך ע"ז, דבזה יש לגזור שמא יצא חוץ לתחום, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-74)
74. המחה"ש שם כתב דלפי דבריהם אם הוא במקום שהקהל או רובם קיבלו שם וגם הוא קיבל עמהם, אסור לומר לחבירו שהולך לביהכנ"ס אחר שעדיין לא קיבלו בו שבת שיעשה מלאכה, דא"א לומר דאי בעי לא קיבל שבת, שהרי בע"כ הוא נגרר אחר הרוב, ועיי"ש שכתב לדון בזה, דגם בכה"ג מצינו למימר דאי בעי ל"ה הציבור מקבלין שבת, אך כתב דהוא סברא דחוקה, כיון דעכ"פ לאו בדידי' תליא מילתא. [↑](#footnote-ref-75)
75. ולכאו' י"ל עוד בזה, דמה שדנו התוס' והרשב"א לאסור למי שקיבל עליו שבת לומר לחבירו לעשות מלאכה, אי"ז משום ודבר דבר, די"ל כמש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רס"ג סק"ח דכיון דחבירו מותר לעשות המלאכה, לי"ב משום ודבר דבר, וי"ל עוד למש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז דאמירה לצורך שבת אינה אסורה משום ממצוא חפצך ודבר דבר, אלא הוא משום איסורא דאמירה לנכרי שנאסרה שמא יעשה בעצמו, וה"נ אסור לומר לישראל לעשות מלאכה שמא יעשה בעצמו, ובזה הוא שהוכיחו מהכא דמ"מ כל שהוא דבר המותר אצל העושה, לי"ב לאיסור אמירה, - ובזה אין לדחות דשאני הכא דאם יש שם בורגנין הולך, דה"ט דאם יש שם בורגנין הולך אינו טעם אלא לגבי איסורא דודבר דבר, כמש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין, ואינו טעם כלל להתיר לאיסור אמירה.

    ובדעת הר"ן שהק' כן, נראה דאזיל לטעמי' דס"ל דאמירה לנכרי בשבת שיעשה מלאכה במוצ"ש, אין איסורה משום ודבר דבר, אלא משום השבות דאמירה לנכרי, ואפ"ה התירו לזה מכח הא דיש תקנה ע"י בורגנין, וכמש"נ לעיל בדעתו, וע"כ שפיר י"ל דאף הא דמותר לומר לישראל לשמור פירות שבתחומו, הוא מכח הא דיש תקנה ע"י בורגנין, דאף דל"מ היתר זה, אלא כשלא נעשית מלאכה בשבת, (וכמש"כ הרמב"ן והר"ן), הרי כשאומר לחבירו לשמור פירות שבתחומו, לא נעשית מלאכה בשבת, וע"כ שפיר יש להתיר בזה מכח הא דאיכא תקנה ע"י בורגנין. [↑](#footnote-ref-76)
76. וכ"ה מבו' בד' הרי"ד בתשו' סימן פ"ח ופ"ט והר"ן בביצה כ"ה א' שכתבו בהבא מחוץ לתחום, דאם תחומין דאורייתא חשיב דנעשה איסור דאורייתא ע"י נכרי, ואי"ז משום שהביא הפירות חוץ לתחומם, שהרי חפצי נכרי אין קונין שביתה מדאורייתא, ותמה ע"ז הבית מאיר בסימן תקט"ו ס"ה בסו"ד, אלא הוא משום שהלך הנכרי חוץ לתחום, וכאשר כ"ה מבו' בד' הר"ן שם דלא הוצרך להא דחפצי נכרי קונים שביתה רק בהמש"ד, עיי"ש, - וכ"ה מבו' גם בתרוה"ד סימן פ"ג דנכרי שהביא דורון מחוץ לי"ב מיל, חשיב דנעשית מלאכה דאורייתא ע"י הנכרי, ובע"כ דהוא משום הילוך הנכרי עצמו, דהרי חפציו אין קונין שביתה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-77)
77. ושמא יש מקום לומר, לפ"מ שאמרו בעירובין מ"ז ב' דאף דמדינא אין חפצי נכרי קונין שביתה, מ"מ מדרבנן הן קונין שביתה גזירה בעלים נכרי אטו בעלים ישראל, ושמא מכח זה אף הנכרי עצמו קונה שביתה, - אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ן בעירובין שם דנראה להדיא בדבריו דאי"ז מכח הא דחפצי נכרי קונין שביתה, עיי"ש, וכ"ה מבו' מד' הרי"ד והר"ן והתרוה"ד שהבאנו לעיל בהערה שנקטו דאם תחומין דאורייתא חשיב דנעשה איסור דאורייתא ע"י נכרי, וכ"ה להדיא בגל' הגרע"א בד"י בסימן ש"ו ס"ט. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך לכאו' אי"ז כמש"כ התוס' בב"מ צ' א' ד"ה חסום פרתי דהא דמותר לומר לנכרי אכול נבילה, הוא משום שהישראל עצמו יכול ליתן נבלה בפיו, והרא"ש שם סימן ו' הוסיף לפרש דאם הי' הישראל עושה בידים מה שהנכרי עושה במאמרו דהיינו שנותן הנבילה לתוך פיו הי' מותר, דישראל יכול ליתן נבילה לתוך פיו, ולפ"ז הרי דה"נ הכא אין לאסור, שהרי אם הי' הישראל עצמו עושה בידים מה שהנכרי עושה במאמרו ומוליך את הנכרי חוץ לתחום, הי' מותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. וזהו דמבו' בד' הרשב"א דהי' מקום לאסור לומר לנכרי לילך חוץ לתחומו, אף כשהנכרי נמצא שם, והיינו משום דכיון דהישראל אסור לילך לשם, אף אסור לומר לנכרי לילך לשם, ומש"כ הרשב"א להתיר בזה, הוא משום דלא אמרו כל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה להחמיר עליו יותר מישראל חבירו, והיינו דכיון דאף הישראל שבתחום זה מותר לילך לשם, אין לאסור לומר לנכרי שבתחום זה לילך לשם, ואין לחוש שאם יאמר לו ילך הוא עצמו, כיון דאף אם הי' ישראל הי' מותר לו לילך. [↑](#footnote-ref-80)
80. עיי"ש שנסתפק בישראל שעירב, אם מ"מ אסור לומר לנכרי לילך לשם והוי בכלל אמירה לנכרי שבות, אף דהליכה זו היתר לישראל המשלחו ולגבי' ליכא בהליכה זו איסור משום שעירב, מ"מ לגבי הנכרי מיקרי מלאכה שהולך חוץ לתחום, או דנימא דכל שלישראל בעצמו מותר לעשות ד"ז מותר ג"כ אמירה לנכרי לעשות זה, - וממה שנסתפק להתיר כל שלישראל בעצמו מותר לילך לשם משום שעירב, הגם דהנכרי לא עירב ול"ש בו עירוב, נראה שדעתו דעיקר איסור אמירה לנכרי לילך חוץ לתחום, הגם דכלפי הנכרי אי"ז מעשה איסור כלל, הוא משום שכל שאסור לו לעשותו אסור לומר לנכרי לעשותו, וע"כ י"ל דכל שהוא עירב ולדידי' שרי לילך, אין לאסור עליו לומר לנכרי לילך, ומה שנסתפק לאסור בזה, היינו דהגם דלדידי' שרי לילך למקום זה, מ"מ כיון שאסור לו לילך חוץ לתחומו, אף אסור לומר לנכרי לילך חוץ לתחום, הגם שלדידי' הוי זה תוך התחום, (דכיון דמותר לומר לנכרי לילך למקום פלוני כל שהנכרי עומד בתוך תחומו, אף דכלפי המצוה הוא חוץ לתחום, י"ל דה"נ הוא להיפך דאסור לומר לו לילך חוץ לתחום, אך דכלפי המצוה הוא תוך התחום). [↑](#footnote-ref-81)
81. והגר"ז שם הק' דמ"ש מהא דישראל שקיבל שבת מותר לומר לנכרי לעשות מלאכה, והרי דכ"ה דמותר לומר לישראל אחר לעשות מלאכה ה"נ מותר לומר לנכרי, ומ"ט בהבאה חוץ לתחום אף דמותר לומר לישראל אסור לומר לנכרי. [↑](#footnote-ref-82)
82. ולכאו' בעכצ"ל בזה, למש"נ בדף מס' 2 להוכיח מכ"ד דאף חפצי שמים הוו בכלל עיקר האיסור דממצוא חפצך, אלא דילפינן מקרא דהותר איסורא דממצוא חפצך לצורך חפצי שמים, ולפ"ז יש מקום לומר דהחשכה חמירא טפי ולא הותרה אף לצורך חפצי שמים, - ויש מקום לדון דאף אבא שאול מודה דלא הותר להחשיך לצורך חפצי שמים, אלא דס"ל דכיון דמותר לומר ובידו להתעסק בזה בשבת, ע"כ לא חשבינן לה כחפצים האסורים, והוא רשאי להחשיך ע"ז, וכ"נ למש"כ הרשב"א והריטב"א דהא דמותר לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך הוא משום דאצל חבירו הוא דבר היתר, ואי"ז משום תקנתא דבורגנין, - אך לפ"ז יתחדש דאחר השבת מותר להחשיך לצורך מלאכה אף שעדיין לא הבדיל, כיון דיכול לומר לאחר שכבר הבדיל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
83. ואמנם ודאי דיש להתיר בזה גם מכח הא דאם יש שם בורגנין מביא, אלא דעדיפא מינה קאמרי דיש להתיר מכח הא דיכול להביאה ע"י דקורא לה והיא באה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ו סק"א, ויש להוסיף, דבד' הריטב"א מבו' דגם אלמלי דינא דשמואל דשרי מכח הא דאם יש בורגנין מביא, יש להתיר מכח הא דיכול להביאה ע"י שקורא לה והיא באה, והיינו משום דהא דלא שרינן מכח התירא דבורגנין, היינו משום דעכשיו שאין שם בורגנין אינו יכול לעשות כן בהיתר, וע"כ שפיר יש להתיר מכח הא דיש בידו עכשיו להביאה ע"י דקורא לה והיא באה, - אך בד' התוס' משמע דאין להתיר מכח הא דיכול להביאה ע"י דקורא לה והיא באה, וכמש"כ הפמ"ג שם, והיינו משום דאין להתיר אלא כשיש בידו לעשות בהיתר את המעשה שמחשיך עליו, וע"כ אין להתיר מכח הא דיכול להביאה ע"י שקורא לה והיא באה, דזה אינו טעם להתיר להביאה בידיו. [↑](#footnote-ref-84)
84. ויש להוכיח כן, שהרי אף בכה"ג דהיא רחוקה מן התחום יש להתיר משום דאם יש שם בורגנין מביא, ואם מכח הא דקורא לה והיא באה אין להתיר אלא כשהיא סמוכה לסוף התחום, הי' להם לפרש דטעם ההיתר הוא משום דאם יש שם בורגנין מביא, דמה"ט שרי אף כשהיא רחוקה מן התחום, והפמ"ג באש"א בסימן ש"ו סק"ב תמה כן ע"ד הרמב"ם, דמ"ט נקט לה"ט דקורא לה והיא באה ולא נקט לטעמא דבורגנין דעדיף טפי דשרי אף כשהיא רחוקה מן התחום. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הפסקי רי"ד דהא דקורא לה והיא באה, הוא משום דלא נתנו חכמים על הבהמה תורת מי שיצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, דלפ"ז נמצא דהא דקורא לה והיא באה ול"מ להנהיגה בידו, הוא משום שהיא חוץ לתחומו וא"א לו לילך לשם, ואפ"ה לא התירו להחשיך אלא משום דיכול לקרוא לה והיא באה, ולפ"ז ל"ה לנו להתיר אלא כשהיא סמוכה לסוף התחום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-86)
86. והריטב"א שם כתב בשם התוס' שהק', דאם אינו מוזהר על תחומי בהמתו אפי' להביאה יהא מותר כיון שעומדת תוך תחומו דמה לי להנהיגה בקולו או להנהיגה בידו, - וצ"ב דא"כ תיקשי לי' מעיקר דינא דהבהמה כרגלי הבעלים, דמ"ט אסור להנהיג הבהמה חוץ לתחום הבעלים, ואטו איירי רק בשנושאה בידו, ובע"כ דכל שמנהיג הבהמה חשיב שאיהו מוציאה חוץ לתחום ול"ב לדין שביתת בהמתו, והאג"ט חורש סי' י"א, כתב לפרש הטעם בזה, דאף דלגבי מלאכת הוצאה לא חשיב כה"ג מעשה דילי', מ"מ לגבי תחומי הבהמה דהאיסור הוא משום לתא דהבהמה ה"ז אסור אף כה"ג, (ואף אם אין לאסור בזה משום מחמר, והוא לדעת הסוברים דאין איסור מחמר בתחומין, או ביו"ט ולדעת הסוברים דאין איסור מחמר ביו"ט), עיי"ש, - אך הנה המאירי שם כתב דאם היתה בתוך תחום שלו וכו' אע"פ שהיא חוץ לתחום מחמת עצמה וכו', ה"ז מביאה אף בידיו, שאינה מצווה על תחומי בהמתו כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-87)
87. צ"ב, שהרי אמרו בעירובין מ"א ב' דאף פירות שיצאו חוץ לתחום אין להן אלא ד' אמות, וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' שם מ"ה ב', וכ"ש בהמה, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' שם מ"ז ב' בדיכרי דאתו למברכתא, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-88)
88. וכ"ה בתשו' ר"ה גאון שהביא הב"י בסו"ס ש"ה, וכ"כ בס' העתים סימן מ"ו בשם תשו' גאון דא"א לבהמה לצאת ולהלך חוץ לתחומו שנא' לא תעשה כל מלאכה אתה וגו' ובהמתך, ושנינו לא תהלך זו יותר מרגלי בעלי' שהוא מצווה על שביתתה כשביתות עצמו שנאמר למען ינוח שורך וחמורך כמוך, וכ"כ הכל בו בסימן קמ"ו בשם ר"ה גאון, וכ"ה גם בתשו' ר"ה גאון שהובאה באוצה"ג בשבת י"ט א', וכ"כ הריטב"א בע"ז ט"ו א'. [↑](#footnote-ref-89)
89. אך בתשו' היראים שם נקט להתיר אף אמירה לנכרי שיעשה מלאכה בשבת לצורך מת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-90)
90. וזה מתפרש למש"נ בדף מס' 2 מד' הרשב"א והר"ן בביצה דהא דחפצי שמים מותרין, אי"ז משום דאיסורא דממצוא חפצך הוא רק בחפציו וחפצי שמים אינם בכלל עיקר האיסור, אלא הוא משום דהותר איסור ממצוא חפצך לצורך חפצי שמים, וה"נ י"ל דהותר איסור אמירה לנכרי לעשות מלאכה אחר השבת לצורך חפצי שמים, והי' מקום להתיר אף באמירה לנכרי לעשות מלאכה בשבת, אלא שהחמירו טפי במלאכה הנעשית בשבת. [↑](#footnote-ref-91)
91. מבו' מדבריו דאף דהא דאסור לקצוץ דמים הוא משום ממצוא חפצך ודבר דבר, וע"כ הוא דשרי בחפצי שמים, כמש"כ היראים שם בהמש"ד, מ"מ כל דאפשר לשנויי משנינן, - ומשמע מזה דאף חפצי שמים הוו בכלל עיקר האיסור דממצוא חפצך, אלא דהותר איסור זה לצורך חפצי שמים, וכמש"כ בדף מס' 2 מד' הרשב"א ועוד מרבוותא, וע"כ כל דאפשר לשנויי משנינן. [↑](#footnote-ref-92)
92. והנה אמנם המ"מ כתב דטעם הא דלא יזכיר לו סכום מקח הוא משום דאי"ז אלא לצורך הצלת ממונו, ולפ"ז ודאי דהיכא דא"א בלא"ה יש להתיר, - אך מכוון הב"י הוא במש"כ ההגמ"ר להתיר ליקח ממנו בשבת ולקצוץ דמים, דזה הוי מו"מ גמור, ולא הותר לצורך חפצי שמים, וזהו מש"כ הב"י דדעת הרמב"ן לאסור בזה, אף דהרמב"ן גופי' כתב דקי"ל כת"ק דמותר להזכיר סכום מקח, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם ס"ז, וכ"כ התהל"ד שם סק"ד, ועיי"ש שכתב דלומר לשליח לקנות מחר ולומר לו סכום מקח, ודאי דשרי כשא"א בע"א, דהרי כל האיסור לומר לשליח הוא משום ממצוא חפצך ודבר דבר, וחפצי שמים מותרין אפי' כשאומר לו לעשות מלאכה גמורה למחר.

    אך צ"ע בל' הרמ"א שם ס"ג שהביא לפלוגתא זו אם שרי להזכיר סכום מקח היכא דא"א בע"א, ע"ד השו"ע דהא דלא יזכיר לו סכום מקח היינו שלא יזכיר סך ידוע שלא להוסיף עליו, ודאם הי' חייב לו ח' לא יאמר לו תן לי עוד בשתים ואהא חייב לך י', והתהל"ד שם סק"ד עמד בכעי"ז, - וגם צ"ע בד' הלבוש שם ס"ג והתו"ש שם סק"ח שכתבו דטעם האוסרים אף היכא דא"א בענין אחר, הוא משום דאין בקציצה שום מצוה אלא הצלת ממונו, וזה אינו מתישב בד' הב"י שם שלמד מד' הרמב"ן והר"ן לאסור בזה והוא משום דלא הותר שבות לצורך חפצי שמים, ועמד ע"ז המאמ"ר שם סק"ז, ועיי"ש שכתב דהיכא דאין בזה אלא משום הצלת ממונו, אך ההגמ"ר מודה דאסור. [↑](#footnote-ref-93)
93. ובתשו' הרי"ד סימן מ"ה כתב לפרש דפליגי בה ר' יאשי' ור' יונתן במכילתא שם אם אסור מדאורייתא לעשות מלאכתו ע"י נכרי, וכולה תלמודא היא כר' יונתן דלא נאסר אמירה לנכרי אלא מדרבנן, וכ"כ בפי' הר"א מזרחי בפר' בא שם לפרש כן לד' המכילתא, ועיי"ש שתמה ע"ד הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-94)
94. ועיי"ש שכתב דהא דתנן הכא דנכרי שבא לכבות אין אומרים לו אל תכבה, אף שנאסר שיעשה הנכרי מלאכה בשל ישראל, הוא משום דכיבוי זהא אינו אסור מה"ת דהוי משאצל"ג, אך בסימן ער"ד כתב היראים דהכא הוי אמירה לנכרי באיסור דאורייתא, וצ"ע, - ונתחדש בדבריו דאף דאסור מדאורייתא להניח הנכרי לעשות מלאכתו, אף כשלא אמר לו, מ"מ במלאכה שאינה אסורה אלא מדרבנן, לא אסרו חכמים להניח לנכרי לעשותה.

    ונמצא לפ"ז לדעת היראים, דאיכא ב' נפ"מ בדינא דאמירה לנכרי שבות, אף דנאסר מדאורייתא שיעשה הנכרי מלאכה בשל ישראל, חדא, דמה"ט אסור לומר לנכרי לעשות מלאכה בשלו לצורך הישראל, ועוד, דמה"ט אסור לומר לנכרי לעשות דבר האסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-95)
95. ואמנם ממה שנסתפק האו"ז שם אם יש לאסור כשאומר לנכרי מער"ש, משמע דהא דחיישינן שיעשה אי"ז משום שתהא שבת קלה בעיניהן כמש"כ הרמב"ם, אלא הוא משום דכל שמצוה לאחר יש לחוש שיבא בעצמו לעשות, וזהו שנסתפק דאין לאסור אלא בשאומר בשבת לעשות, דרק באותה שעה שמצוה לאחר יש לחוש שיבא בעצמו לעשות, - וגם בד' הרמב"ם כתב בפי' קדמון בהל' שבת שם דהוא משום דשמא לא ימצא נכרי ויבא לעשותה בעצמו, ובפי' רבינו פרחי' לעיל י"ז ב' כתב דהוא משום דגזרו שמא לא יעשה הנכרי אותו המעשה כרצון הישראל וימהר הישראל לגמור אותו דבר בידו, אך לכאו' אי"ז במשמעות ל' הרמב"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-96)
96. ובגל' הגרע"א למג"א סימן ש"ז סקכ"ט כתב דאין לאסור אמירה לנכרי לאכול דבר האסור, דהא דאסרו אמירה לנכרי הוא משום דדמי לשליחות, דאף דאין שליחות לנכרי. מ"מ כיון דבישראל כה"ג יש בו שליחות אסרו חכמים, ובאכילה דאף אם יש שלד"ע אין המשלח חייב, משום דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, כמו שאמרו בקידושין נ"ג א', לא אסרו באמירה לנכרי, - אך צע"ג שלא הביא לד' התוס' בב"מ צ' א' שדנו מ"ט מותר לומר לנכרי אכול נבילה, וכן דנו בזה עוד מקמאי. [↑](#footnote-ref-97)
97. וכן משמע בד' הרשב"א לקמן ק"ל ב' בשם רבינו יונה דהוא משום דהו"ל כעובדין דחול, וע"כ הוא שהחמירו טפי בשבות שיש בו מעשה בגופו של דבר משום דהוי טפי עובדין דחול, אך אי"ז מוכרע, די"ל דאף דעיקר איסור אמירה לנכרי הוא מטעמא אחרינא, מ"מ לא התירוהו במקום מצוה אלא היכא דל"ד לעובדין דחול. [↑](#footnote-ref-98)
98. ועיי"ש שכתב לישב בזה לדעת הסוברים דאיסורא דודבר דבר הוא מדאורייתא, דא"כ מ"ט אמירה לנכרי אינה אסורה אלא משום שבות, וכתב דהיינו באמירה לצורך מצוה דאינה אסורה משום ודבר דבר. [↑](#footnote-ref-99)
99. ונמצא לפ"ז ד' נפ"מ בהא דאמירה לנכרי בשבת אסורה משום דהוי כשלוחו, חדא, דמה"ט אסור לומר לו בער"ש לעשות בשבת, וכן אסור כשעושה בשבת לדעת הישראל בלא שאמר לו הישראל, ועוד, דמה"ט אסור לומר לנכרי לעשות בשבת אף לצורך מצוה, ולד' הגרע"א מה"ט אסור לומר לנכרי לעשות בשבת אף לצורך שבת, ועוד, דמה"ט אסור לומר לנכרי לעשות בשבת אף היכא דיש לו תקנה ע"י בורגנין ומחיצות, ועוד, דמה"ט הוא לוקה מכת מרדות, - ונפ"מ עוד בזה, באמירה בדרך רמז, דלי"ב משום ודבר דבר דהו"ל כהרהור דשרי, אך כל שאומר לו לעשות בשבת אסור, ונתבאר בדף מס' 5. [↑](#footnote-ref-100)
100. ואמנם תיקשי לפ"ז מהא דתניא במו"ק י"ב א' דמקבלין קיבולת במועד לעשותה לאחר המועד, והרי דאף דאמירה לנכרי אסורה בחוה"מ, מ"מ מותר לומר לו לעשות לאחר המועד, ולכאו' הוא משום דאיסורא דאמירה לנכרי לעשות לאחר השבת הוא משום ודבר דבר, וע"כ אי"ז אסור בחוה"מ, אך אי נימא דמעיקר איסור אמירה לנכרי אסור לומר לו לעשות לאחר השבת, מ"ט ה"ז מותר בחוה"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-101)
101. וצ"ע לפ"ז בהא דמיבע"ל בב"מ אם אמירה לנכרי שבות אף בשאר איסורי תורה, ואם כל הא דאמירה לנכרי בשבת שבות הוא משום ודבר דבר, אין מקום לאסור בשאר איסורים. [↑](#footnote-ref-102)
102. וצ"ע רב, שהרי בסוגיין מבו' דאם הנכרי שבא לכבות הוא ע"ד הישראל אסור, והרי דאף בכיבוי אסרו כשעושה הנכרי בשליחות הישראל אף דלא אמר לו הישראל כלום. [↑](#footnote-ref-103)
103. שהרי איסורא דודבר דבר הוא אף כשמדבר על איסור דרבנן, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן ק"נ ב' וקנ"א א' דאסור לדבר על הילוך חוץ לתחום אלמלי הא דאם יש שם בורגנין הולך, ועל טלטול דבר שהוא מוקצה, ועל עשיית מו"מ. [↑](#footnote-ref-104)
104. וצע"ג היאך הוא מתישב בהא דכל דבר שאסור לעשותו בשבת אסור לומר שיעשה לאחר השבת, וכן אסור לומר לחבירו לעשותו לאחר השבת, והרי דאיסורא דודבר דבר הוא אף כשאי"ז בדברי מו"מ, - ושמא מודה החוו"י דכל שמדבר בדבר האסור בשבת ה"ז אסור משום ודבר דבר, ורק כשאומר לנכרי לעשות מלאכה דמלאכת נכרי היא דבר המותר, הוא דל"ה בכלל ממצוא חפצך אלא בדהוי מעניני מו"מ, (ולפ"ז הוא ע"ד מש"נ מד' הגר"ז). [↑](#footnote-ref-105)
105. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דאחר שנאסרה אמירה לנכרי בשבת, אסור אף לומר לו שיעשה אחר השבת משום ודבר דבר, דכיון דלעשות בשבת אסור, א"כ כשאומר לו לעשות למחר הרי מתעסק בדבר האסור לו היום דהיינו עשיית הנכרי בשבילו שהיא עצמה אסורה. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך הגרע"א שם נקט דאסור לומר לנכרי לעשות מלאכה בשבת משום ממצוא חפצך, ולדעת התוס' ה"ז אסור מדאורייתא, וצ"ל לפ"ז דהא דמותר לומר למי שלא קיבל שבת לעשות מלאכה, הוא משום דאצל חבירו אי"ז שבת כלל, וע"כ אין בזה משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ומשא"כ כשאומר לנכרי בשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-107)
107. ואמנם בד' ההגמי"י בפ"ו משבת ה"ב משמע דבאמת הא דאמירה לנכרי אסורה הוא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, - והבית מאיר באהע"ז סימן ה' ס"ד ובתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ד כתבו כן בדעת רש"י לקמן קנ"ג א' דמה"ט הוא דאסרינן באמירה לנכרי בער"ש לעשות מלאכה בשבת, אך החת"ס לקמן ק"נ א' ובתשו' ח"ו סימן כ"ד כתב דאין מכוון רש"י לכך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-108)
108. והגר"ז בקו"א בסימן רס"ג סק"ח כתב לישב, דהמקבל שבת מבעו"י על עצמו לא קיבל מסתמא אלא איסורים התלויים בגופו, אבל לא התלויים חוץ לגופו, וכמש"כ הלבוש שם סי"ז דעיקר ההיתר לומר למי שלא קיבל שבת לעשות מלאכה, הוא משום שלא קיבל עליו איסור זה, וע"כ אין לאסור בזה משום שליחות, - ועיי"ש שכתב דמה שדנו הראשונים לאסור בזה, הוא משום איסורא דממצוא חפצך ודבר דבר, דכיון דעל עצמו קיבל כל השבותים, הרי באמירתו עובר על שבות בעצמו שמתעסק בדבר האסור לו, ובזה הוא שכתבו להתיר, משום דהוי מלאכת היתר אצל העושה, ובכה"ג לי"ב משום ודבר דבר. [↑](#footnote-ref-109)
109. והיינו דכל הא דמהני שלד"ע לחייב את המשלח, הוא רק כשנעשית העבירה ע"י השליח, אלא דהשליח אינו מוזהר ומצווה ע"ז, ומדין שליחות מתחייב המשלח ע"ז, אך כל שמעשה השליח אינו מעשה האסור כלל, אין לחייב את המשלח, וע"כ הוא דבקידושי גרושה לכהן ובהקפה דהאיסור הוא במה שנתקדשה לו הגרושה ובמה שנעשה מוקף, הרי נעשה מעשה האיסור ע"י השליח, ומדין שליחות מתחייב המשלח ע"ז, ומשא"כ במלאכת שבת דמלאכת נכרי היא דבר המותר, ולא נעשה כלל מעשה איסור ע"י השליח. [↑](#footnote-ref-110)
110. אך הקה"י בסימן נ"ה סק"ב כתב דמד' הנימו"י בפ' כיצד הרגל שהק' דמ"ט מותר להדליק נר מער"ש והוא דולק בשבת אף דאשו משום חציו, וכתב דהוא משום דחשיב דנעשה הכל מער"ש, מבו' דכל דחשיב דנעשית מלאכה על ידו בשבת אסור, אף דגופו נח. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך לד' הנתיה"מ שמא יש מקום לומר, דגם בחסימה אין האיסור אלא כשהישראל חוסם, אך כל שהנכרי חוסם חשיב דלא נעשה האיסור כלל, ול"ד להקפה דעיקר האיסור הוא במה שנעשה הניקף מוקף, - וכ"נ ממש"כ הראבי"ה בסימן תתקמ"ז לאסור לומר לנכרי להקיף, חדא, משום האיבעיא בב"מ צ' א' בחסום פרתי ודוש בה, אם אסרו אמירה לנכרי בשאר איסורים, ועוד, דהוא חייב מדאורייתא, משום דבכה"ג יש שלד"ע כיון דל"ה בר חיובא, וגם ל"ש לגבי נכרי הא דאי בעי עביד אי בעי לא עביד, עיי"ש, ותיקשי דא"כ מ"ט מיבע"ל בחסום פרתי ודוש בה, ומ"ט אי"ז אסור משום דבכה"ג יש שלד"ע, ובע"כ דהתם כשהנכרי חוסם חשיב דלא נעשה האיסור כלל, ואין לחייב ע"ז את המשלח. [↑](#footnote-ref-112)
112. בתשו' חת"ס חו"מ סימן קפ"ה כתב דאיירי בגונא דהנכרי האחרון אינו יודע שעושה ע"ד ישראל, דאם עושה בשבת ע"ד ישראל אסור ליהנות ממנו אפילו בלא אמירה, והך מילתא דכל שהנכרי השני עושה ע"ד הראשון ולא ע"ד הישראל, לי"ב לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, כ"כ גם הפמ"ג במש"ז בסימן רע"ו סוסק"ה, וכתב דהוא משום דבכה"ג אינו נראה כשלוחו של הישראל, (ומשמע קצת מדבריו דבכה"ג יש להתיר אמירה לאמירה אף לדעת העבודת הגרשוני, עיי"ש), - אך בד' המ"ב בסימן ש"ז סוסקכ"ד מבו' דאיירי בדבר דאין גוף הישראל נהנה ממנו, וע"כ אין בזה משום האיסור ליהנות ממעשה הנכרי. [↑](#footnote-ref-113)
113. בתשו' חת"ס או"ח סימן ס' כתב ע"ז, דאין לאסור משום דלחומרא יש שליחות לנכרי, דאנן קי"ל דאף לחומרא אין שליחות לנכרי, כמש"כ הב"ש בסימן ה' סקי"ט, ועוד, דאין לאסור מכח זה רק כשאומר אמור לפלוני שיעשה לי דהוי כממנה לו שליח שלא בפניו, אך כשאומר לנכרי שיעמיד לו פועלים מאשר תמצא ידו, הו"ל מילי ולא מימסרי לשליח, ואף בישראל כה"ג אינו נעשה שלוחו, וכ"ש בנכרי, - אך יש לדון בזה, דאם גדר איסור אמירה לנכרי מדרבנן הוא משום דהו"ל כשלוחו, ל"ב בזה לגדרי שליחות, אלא כל שעושה הנכרי על דעת הישראל והוא נראה כשלוחו ה"ז אסור, ועד"ז כתב החת"ס לקמן ק"נ א' דיש לאסור אף באמירה לאמירה, דעכ"פ הנכרי האחרון עושה ע"ד הישראל ואסור, וכתב דאין להסתפק בזה, אלא באמירה לאמירה להדליק לו נר למחר, - אמנם למש"כ בתשו' חת"ס חו"מ סימן קפ"ה דאיירי כשהנכרי האחרון אינו יודע שעושה ע"ד ישראל, ונתבאר לעיל בהערה, י"ל דבכה"ג אינו נראה כשלוחו של הישראל. [↑](#footnote-ref-114)
114. ובד' הספר החיים בסימן ש"ז מבו' דהטעם שהתיר בזה הוא משום דיש לסמוך דבכה"ג חשיב כשבות דשבות, וכמש"כ כן השבו"י, ונתבאר להלן, ושרי במקום הפסד גדול. [↑](#footnote-ref-115)
115. ופשוט דד' הביאוה"ל אלו אינם ענין להפלוגתא שכתב במ"ב שם סקכ"ד בדין אמירה לאמירה, ודלא כמש"כ בכמה מספרי הזמן, והיינו משום דד' החת"ס שהביא הביאוה"ל קיימי באמירה לנכרי לשכור פועלים, דבזה מודה החוו"י דיש לאסור משום דחשיב כאמירה לנכרי לעשות דבר האסור מדרבנן, וע"ז כתב הביאוה"ל דמש"כ החת"ס להתיר כשאומר לו בערב שבת הוא מילתא חדתא ומוכח דלא כן מתשו' הרשב"א, אך אין ללמוד מתשו' הרשב"א לאסור אמירה לאמירה, דד' הרשב"א שם קיימי באמירה לנכרי לשכור פועלים, ובזה ודאי דיש לאסור. [↑](#footnote-ref-116)
116. ומצאנו מקור לזה בפי' תלמיד הר"י מפאריש במו"ק י"ב א' שכתב בדין חוה"מ דלא נאסר לומר לנכרי לעשות אלא דבר האסור משום מלאכה, אך דבר האסור לישראל משום טירחא יתירא, או משום דמיחזי כעובדין דחול, מותר לומר לנכרי ועושה, - אך עייש"ה בדבריו שם בדין מדיירין שדה, דמבו' דלא הותר לומר לנכרי בדבר האסור משום עובדין דחול, אלא בחוה"מ, אך בשבת ויו"ט אסור. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך המאמ"ר שם סק"ו והגר"ז שם סי"ג נקטו דאף כשמביא ע"י נכרי יש לאסור משום מראית העין. [↑](#footnote-ref-118)
118. אך בד' הריטב"א בסוגיין ולקמן קכ"ב א' משמע דאין ההיתר בזה משום דאדם בהול וכו', אלא דהתירו לומר כן מפני הפסד ממונו. [↑](#footnote-ref-119)
119. והסמ"ק בסימן רפ"ב נסתפק בזה, אם לא הותר אלא בדליקה, או דהותר בכל מקום שיש בו הפסד ממון, ולא נתמעט אלא מקום שאין בו הפסד ממון, עיי"ש, והביאוהו הארחות חיים בהל' שבת סר"ט והכל בו בסימן ל"א. [↑](#footnote-ref-120)
120. וצ"ע שכתבו כן בפשיטות ולא הביאו לד' הב"י בסימן של"ד שכתב דלא כן. [↑](#footnote-ref-121)
121. והשה"ג והא"ר שם כתבו בשמו, דאף דהתירו גם בכל איסורי שבת, וכמש"כ הבה"ג, מ"מ לא התירו לומר ליחיד אלא בדליקה ולא בשאר איסורי שבת, וצ"ב דאם יש לחלק בין דליקה לשאר פסידות, ומה"ט לא הותר לומר ליחיד אלא בדליקה, מנ"ל דבשאר פסידות מותר לומר כל המציל אינו מפסיד, הרי להדיא אמרו דלא התירו אלא בדליקה, ושאר פסידות גריעי מדליקה, - גם ילה"ע במש"כ הא"ר שם לדינא להתיר בזה, שהרי המהרי"ח נסתפק בדין זה. [↑](#footnote-ref-122)
122. ועיי"ש שעמד בזה דלפ"מ דמדייקינן הכא מהא דתנן דאין אומרים לו כבה, דמותר לומר לו כל המכבה אינו מפסיד, משמע דאף מותר לומר אם תכבה לא תפסיד, וכן עמד בזה השעה"צ בסימן של"ד סקנ"ה, - אך למש"כ הריטב"א בכתובות ע' ב' דכל שאומר אם תזון לא תפסיד שליחותי' קעביד וחייב לפרוע לו, ונתבאר להלן בהערה, י"ל דהוי ממש כמו שאומר לו כבה, וע"כ אין לדייק ממתניתין דכה"ג שרי. [↑](#footnote-ref-123)
123. בד' הריטב"א שם מבו' דמה"ט הוא דאסור לומר ליחיד אם תזון לא תפסיד, דבכה"ג שליחותי' קא עביד וחייב לפרוע לו, - אך בד' התוס' והרא"ש משמע דאי"ז אסור אלא משום דבכה"ג מיחזי כשלוחו. [↑](#footnote-ref-124)
124. אך הפרישה ביו"ד סימן רכ"א סקמ"ב ורל"ה סק"ב כתב דבאומר כל הזן אינו מפסיד חייב לשלם לו, ומ"מ כיון שאומר כן לרבים לאו שליחותי' קא עביד, והביאו הש"ך בסימן רכ"א סק"נ ורל"ה סק"ח, ובגל' הגרע"א שם תמה ע"ז דהוא דלא כמש"כ הרא"ה וש"ר. [↑](#footnote-ref-125)
125. אך יש מקום לומר דהכא א"צ לזה, דרק לענין מודר הנאה הוא דיש לאסור כל שהוא מתחייב לו ע"ז בתשלומין דחשיב דמדידי' מיתהני, ומשא"כ הכא אף אם הי' מתחייב ע"ז בתשלומין, מ"מ כיון שלא אמר לו להדיא לכבות שרי. [↑](#footnote-ref-126)
126. והמאירי בכתובות ע' ב' כתב באמירת כל הזן אינו מפסיד דשריא אף כשאומר כן לאדם מיוחד, אך כתב בשם רבותיו שאסרו בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-127)
127. והעולת שבת בסימן ש"ז סקכ"ה כתב דאף לדעת הסוברים דלא הותר לומר כל המציל אינו מפסיד אלא בדליקה, מ"מ מותר לקרוא לנכרי והוא יציל מעצמו, והביאוהו הא"ר שם סקמ"ג והמ"ב שם סקע"א, - וצ"ב, שהרי הרא"ש למד להא דמותר לקרוא לו, מהא דמותר לומר כל המכבה אינו מפסיד, וא"כ לדעת הסוברים דלא הותר לומר כל המכבה אינו מפסיד אלא בדליקה, מנ"ל דמותר לקרוא לו אף בשאר פסידא, והרי שלא במקום פסידא לא הותר לקרוא לו, ומנ"ל שהתירו לזה במקום פסידא. [↑](#footnote-ref-128)
128. ולפ"ז יש ללמוד מד' הרא"ש, דכ"ה שהתירו בדליקה לומר כל המכבה אינו מפסיד, ה"נ התירו לרמוז לנכרי בלשון צווי, ויש להוסיף, דעיקר איסור רמיזה לנכרי, כתב האו"ז ללמוד לזה מהא דלא התירו לומר כל המכבה אינו מפסיד אלא בדליקה, (ונתבאר להלן), וא"כ הרי דבדליקה דהותר לומר כל המכבה אינו מפסיד, ה"נ שרי שאר רמז, אך הגר"ז בסימן ש"ז סל"ג כתב לאסור בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-129)
129. לכאו' יש להעיר ע"ז ממש"כ הרא"ש והטור דמותר לקרוא לנכרי וכשיבא הנכרי ממילא יכבה, ומשמע דלא הותר אלא אם כשיבא הנכרי יכבה ממילא, אך אסור לומר לו כל המכבה אינו מפסיד, - אך י"ל דאדרבה רבותא קמ"ל, דכיון דכשיבא הנכרי ממילא יכבה, חשיבא הקריאה לביתו כרמז לכבות, ואפ"ה שר [↑](#footnote-ref-130)
130. ולפ"ז יש להתיר אמירה לנכרי במקום פסידא, במקום שיש לחוש דאם לא נתיר לו יבא לידי איסור דאורייתא, אם הוא דבר שאינו בהול. [↑](#footnote-ref-131)
131. והרשב"א וש"ר שם תמהו ע"ז ממה שאמרו לקמן שם דמציאה דלא אתא לידי' אסור, והרי דבכיסו שרי אף בדלא אתי לידי'. [↑](#footnote-ref-132)
132. וכבר נתבאר בדף מס' 4 להעיר בזה, שהרי בסוגיין מבו' דאם הי' הנכרי עושה ע"ד הישראל ה"ז אסור, והרי דגם בכיבוי אסרו כשעושה הנכרי בשליחות הישראל אף דלא אמר לו הישראל כלום. [↑](#footnote-ref-133)
133. לפ"מ שלמד האו"ז איסור רמז מהא דאסור לומר כל המכבה אינו מפסיד שלא במקום הפסד, הרי דבדליקה דמותר לומר כל המכבה אינו מפסיד ה"נ מותר לרמוז, וזה דלא כמש"כ הגר"ז בסימן ש"ז סל"ג דאף בדליקה אסור לרמוז בלשון צווי, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-134)
134. כ"כ המאמ"ר שם סק"ד בביאור דבריו, אך היד אפרים שם פירש לדבריו בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-135)
135. אך הב"ח שם אות ב' כתב להתיר רמז בשבת, וכ"כ הט"ז שם סק"ב בתחילת דבריו, והאחרונים תמהו ע"ז, דמש"כ הב"ח ללמוד להתיר בזה מהא דמותר לומר לחבירו בשבת הנראה שתעמוד עמי לערב, מבו' בד' האו"ז גופי' דשאני התם דהו"ל רמיזה לעשות במוצ"ש ושרי, ונתבאר להלן, - ומש"כ הט"ז ללמוד להתיר בזה מהא דשרי לומר כל המכבה אינו מפסיד, הרי אדרבה מהתם למד האו"ז לאסור, דלא התירו לומר כן אלא בדליקה, אך בשאר איסורי שבת אסור, אף דאי"ז אלא כרמז. [↑](#footnote-ref-136)
136. ויש להעיר, דגם לדעת המתירים, מסתברא מילתא דכל שרמז לנכרי לבא לביתו, והנכרי שואלו מה לעשות והוא משיב לו בלשון רמז, הו"ל כרמז בלשון צווי או כאמירה גמורה, דכיון דהנכרי שואלו מה לעשות, הרי דכשמשיב לו בדברים שיש להבין מתוכם מה עליו לעשות, הו"ל כצווי, - אך כמדומה שנהגו להתיר בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-137)
137. וכ"ה מבו' בד' הגר"א גופי' בסימן רע"ו ס"ג שכתב ללמוד להתיר לומר לנכרי לעשות מלאכה בשבת כשאפשר בהיתר, מהא דמותר לומר לכרך פלוני אני הולך למחר מכח הא דאם יש שם בורגנין הולך, ואם הא דאסור לומר לעשות במוצ"ש הוא משום ודבר דבר, והא דאסור לומר לעשות בשבת הוא משום איסור אמירה לנכרי, אין ללמוד זמ"ז. [↑](#footnote-ref-138)
138. והאו"ז שם תמה ע"ז, דאף דבכה"ג ליכא משום איסור אמירה, מ"מ כשידליק הנכרי הנר או יעשה האש לצרכו, יהא אסור ישראל ליהנות ממנו, והריטב"א לעיל י"ט א' תמה ע"ז, דכל שעושה נכרי לצורך ישראל אסור אפי' עשה מעצמו, ולמד לזה מהא דתנן לקמן קכ"ב א' בנכרי שהדליק את הנר לצורך ישראל דאסור, וכ"ש בזה שהוא נותן לו ענין שיעשה לצרכו וכו', וכתב דהסכים לזה הרא"ה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-139)
139. וכ"נ גם בדעת המהר"ם מר"ב שכתב בתשו' ד"פ סימן ר"ב, דגם בלא שום ראי' לאסור אין לנו לחלק באמירה שבות בין אומר לנכרי בשבת למערב שבת, וא"כ כיון דאסור לרמוז לנכרי בשבת, ה"נ יש לאסור לרמוז לו בער"ש, ובע"כ דמש"כ המהר"ם בסימן תקנ"ט להתיר לומר לו אחר השבת למה לא עשית כן בשבת שעברה, הוא משום דאי"ז חשוב כרמז בלשון צווי. [↑](#footnote-ref-140)
140. והא דלא התירו לומר כן אלא לאחר השבת, אך בשבת עצמה אסור לומר למה לא עשית כן בשבת שעברה, כאשר כ"ה להדיא בד' הסה"ת בסימנים דמותר לומר לנכרי "בחול", הוא משום דכל שאומר כן בשבת עצמה, מתפרשת אמירתו כציווי שיעשה כן בשבת זו, ורק כשאומר כן בחול הוא שמתפרשת אמירתו כגערה על מה שלא עשה כן בשבת. [↑](#footnote-ref-141)
141. אך אכתי צ"ע בד' הגר"א, שהרי הרמב"ן והר"ן שם הוכיחו לאסור בזה, והרי דחמיר אמירה בער"ש לעשות בשבת מאמירה בשבת לעשות במוצ"ש, וא"כ היאך למד הגר"א זמ"ז לענין רמז, - וצ"ל דאין מכוון הגר"א דבע"כ דדמי זל"ז, אלא דטעם המתירים לרמוז בער"ש, הוא משום דלא מצינו מקור לאסור אלא כשרומז בשבת לעשות בשבת, ומאידך מצינו שמותר לרמוז בשבת לעשות במוצ"ש, וע"כ י"ל דה"נ מותר לרמוז בער"ש לעשות בשבת. [↑](#footnote-ref-142)
142. והב"י שם לעיל מינה כתב דמשמעות ד' רי"ו בנתיב א' סוף ח"א דבעושה ע"ד גדול אף שאינו אביו אסור, אך בדבריו הכא נתחדש דאף בסתמא אמרינן שהוא עושה ע"ד הגדול, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ו, והמ"ב שם סקס"ו. [↑](#footnote-ref-143)
143. אך בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן ר' כתב עפי"ד רש"י ביבמות, דכל היכא דעומד על גביו והתינוק יודע שאביו רואהו חייב להפרישו, והיינו דלעולם כשאביו עומד עליו ורואהו עושה את המלאכה, חשיב דרואה דנוח לו לאביו בכך. [↑](#footnote-ref-144)
144. ומבו' בדבריו דאף בדליקה אין לאסור אלא כשאביו שם ואין מוחה בידו, דבכה"ג הוי כמצוהו לעשות, וכמבו' בד' רש"י ביבמות, וזה דלא כמש"כ שם בדעת הרי"ף והרא"ש דקטן שבא לכבות לעולם הוי כעושה ע"ד אביו, ואף כשאין אביו שם, - ולכאו' הוי זה פלוגתא ביסוד האיסור דקטן העושה ע"ד אביו, אם כל הא דאסרינן הוא משום דחשיב כמצוהו וע"כ הוי כמאכילו איסור, או דאף אם אינו מצוהו, מ"מ כל הא דאין בי"ד מצווין להפרישו, הוא כשעושה כן לדעת עצמו, אך כל שעושה כן לצורך הגדול צריך להפרישו. [↑](#footnote-ref-145)
145. אך למש"כ הרשב"א לקמן קנ"ג ב' דיש לאסור במלאכת בנו הקטן מקרא דאתה ובנך, צ"ע, דא"כ מ"ט כתב להתיר באיסור דרבנן, ואף כשהוא עושה לצרכינו לא נאסר אלא משום דאתי למיסרך, ולא אסרינן בזה משום אתה ובנך, - וצ"ל למש"כ הרשב"א ביבמות קי"ד א' דהא דליכא איסור ספי' בדרבנן, הוא משום דלא העמידו דבריהם אצל הקטנים, וע"כ אף לי"ב לאיסורא דאתה ובנך, ומש"כ הרשב"א לקמן שם דה"ז אסור משום אתה ובנך, (אף דכיבוי הוי משאצל"ג ולא אסרו בזה אלא משום דדילמא אתי למיסרך), היינו משום דבמקום דיש לחוש דאתי למיסרך העמידו דבריהם אצל הקטנים, ותו יש בזה לאיסורא דאתה ובנך. [↑](#footnote-ref-146)
146. והך מילתא דאיכא איסור בפנ"ע בשבת במלאכת בנו הקטן, כ"כ גם הרמב"ן בפר' יתרו שם ובסהמ"צ שורש י"ד, והיראים בסימן רכ"ו, והרשב"א לקמן קנ"ג ב', והחינוך במצוה ל"ב, וכן נקטו האחרונים בכ"ד, והאחרונים עמדו בזה, דמ"ט בעינן קרא בפנ"ע לאסור בזה, ותיפו"ל מקרא דלא תאכילום, ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ג, ובחי' חת"ס החדש ביבמות קי"ד ב', והאמרי בינה שבת סימן ז', והאחיעזר ח"ג סימן פ"א סקכ"ג, ומש"כ בזה בכ' הגר"ח בסוגיין ובהערות שם, - אך בד' הריא"ז בפירקין והפסקי רי"ד לקמן קנ"ג א' והמ"מ בפ"כ משבת ה"ז משמע דליכא איסור בפנ"ע בשביתת בנו, וכן צידד הבית אפרים ביו"ד סימן ס"ב, וכ"כ המנ"ח במצוה ל"ב בסופו, - ובס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ו' כתב דאיסור ספי' במלאכת שבת אינו אלא מדרבנן, ומש"כ הרשב"א דהוא אסור מדאורייתא, הוא מקרא דאתה ובנך, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-147)
147. והיינו דס"ל דאין לאסור בזה משום לא תאכילום, כיון שאינו מאכילו בידים, ושאני בבנו שהוא מוזהר על שביתתו כל שהוא עושה לדעת אביו, ואי"ז אסור אלא מכח איסור אמירה, שנאסר בזה כשעושה נכרי מלאכה על דעת הישראל, וה"נ נאסר כשעושה קטן על דעתו. [↑](#footnote-ref-148)
148. ויש להוסיף, שהרי איסורא דאמירה לנכרי הוא אף כשאומר לקטן נכרי, וכיון דאמירה לקטן נכרי אסורה, כ"ש דיש לאסור באמירה לקטן ישראל. [↑](#footnote-ref-149)
149. אך המהריק"ש בתשו' שם פירש בד' הרשב"א דטעם הא דשרי הוא משום דאין איסור אמירה בישראל, וצ"ב היאך הוא מתישב במש"כ הרשב"א שם דאף מותר לומר לנכרי לשמור פירות כשהוא באותו תחום, דלא אמרו כל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה להחמיר עליו יותר מישראל, - ושמא אין מכוון המהריק"ש דליכא לעיקר איסור אמירה בישראל, אלא היינו דאיסור אמירה לנכרי הוא רק משום דבדיני ישראל היא מלאכה האסורה, אך כל דלהישראל גופי' שרי, משום דלא קיבל עליו שבת או משום דאין לו מה יאכל או משום דהוא בן א"י ואינו עושה יו"ט שני, לי"ב לאיסור אמירה. [↑](#footnote-ref-150)
150. ואי נימא דמה שדנו הראשונים לאסור לומר למי שלא קיבל שבת לעשות מלאכה הוא משום ודבר דבר, ניחא, דאף דאיסורא דאמירה לנכרי שבות הוא רק באמירה לנכרי, וע"כ אין לאסור מכח זה לספות איסור דרבנן לקטן, היינו רק כשאינו אומר לו בפיו, אך כל שאומר לו בפיו ה"ז אסור משום ודבר דבר. [↑](#footnote-ref-151)
151. לכאו' לפ"ז אין להתיר אלא בנכרי גדול שהוא בן דעת, אך נכרי קטן שאינו בן דעת, אדעתא דישראל קעביד ואסור, ובהא דפסלינן בגיטין כ"ג א' בנכרי הכותב גט וישראל עומד על גביו משום דאדעתא דנפשי' קעביד, כתב המאירי שם דהיינו אף בנכרי קטן שלא חילקו חכמים, אך הכא לכאו' ליכא לה"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-152)
152. ומצינו עד"ז בד' הגר"ז במהדו"ב שם בד"ה וה"נ ס"ל למהר"ם שכתב עפי"ד רש"י דהא דנכרי אדעתא דנפשי' קעביד, הוא משום שעושה מעצמו, ועפי"ז כתב שם דכל שאינו מצפה לקבלת שכר נוסף על מלאכה זו ה"ז אסור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-153)
153. ובד' הקרבן נתנאל בסימן י"ב משמע דהיכא דאינו מצפה לקבל שכר ע"ז ה"ז אסור, אף כשהוא מכירו, עיי"ש, - אך בזה י"ל כמש"כ הגר"ז דאכתי הוא עושה אדעתא דנפשי' שיהא לו מזה טוה"נ. [↑](#footnote-ref-154)
154. ולכאו' הטעם בזה, דאף דבכה"ג דאינו מקבל שכר עושה הנכרי כן בשביל הישראל, מ"מ כיון שהוא עושה כן מדעת עצמו, לי"ב איסורא, ורק אם הוא עושה כן ע"ד לקבל שכר מישראל, חשיב כעושה מכח הישראל, וע"כ הי' לנו לאסור בזה אלמלי הא דאדעתא דנפשי' קעביד.

     ולמשמעות ד' ש"ר דכל שיודע שנוח לו לישראל יש לאסור משום שעושה על דעתו, אלמלי הא דיודע שלא יפסיד ועושה אדעתא דנפשי', יש להסתפק אם הוא רק משום שהישראל שם, וחשיב כמצוהו, וע"ד מש"כ רש"י ביבמות ודעימי' בביאור הא דאסרינן בקטן העושה ע"ד אביו, וע"כ ה"ז אסור וצריך למחות בו, או דאף אם אין הישראל שם, מ"מ אם משכח"ל דהוא עושה לצורך הישראל ה"ז אסור ויש למחות בו, ובד' התוס' לקמן קכ"ב א' מבו' דהא דאסרינן כשעושה אדעתא דישראל הוא אף כשאין הישראל שם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-155)
155. וכן משמע בל' השו"ע בסימן ד"ש ס"א, דהנפ"מ בהפלוגתא אם אדם מצווה על שביתת עבדו שלא קיבל עליו ז' מצוות, הוא רק אם מותר לומר לו לעשות צרכי חולה וצרכי מת ביו"ט ראשון, אך הך דינא דאסור להניחו לעשות מלאכת רבו, הוא לכו"ע, - אך בד' הסה"ת בסימן רנ"ב מבו' דשפיר יש להתיר בזה אף דס"ל דהוא מוזהר על שביתתו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-156)
156. וזה מתפרש היטב לטעמי' שם דאיסור אמירה לנכרי הוא משום דנראה כשלוחו, וע"כ הוא דשרי כשאין הישראל נהנה במעשה הנכרי, דבכה"ג אינו נראה כשלוחו, אך כל שהישראל נהנה בכך נראה הנכרי כשלוחו ואסור. [↑](#footnote-ref-157)
157. ובזה מתפרש מש"כ היראים בסימן ער"ד דבדליקת נכרי "שאין ישראל נהנה מכבויו" מותר ישראל לומר לנכרי כבה את דליקתך, וזה לטעמי' דלא נאסר לומר לנכרי לעשות מלאכה לצרכו, אלא כשנהנה הישראל מכך, - אך גם לדעת הרמב"ן ודעימי' יש להתיר בזה משום דלדעתם לא נאסר לומר לנכרי לעשות מלאכה לצרכו, אלא כשאומר לו הישראל לעשות כן בפרתו, ונתבאר להלן.

     ובס' שבות יצחק פ"ד ס"ה כתב בשם הגרי"ש זצ"ל דלפ"ד היראים יש להתיר לומר לנכרי לסלק מכוניתו שחוסמת מעבר, או לעצור בכביש כדי שיהא בידו לעבור, כיון דבכה"ג שהנכרי יוצר את הבעי' ואת הצורך בסילוקה, והישראל אין לו צורך בנכרי ובחפציו, משמעות האמירה היא טוב הי' אם לא היית כאן אתה וחפציך ומלאכתך, ואי"ז בכלל איסור אמירה לעשות עבור הישראל, עכ"ד, וצ"ע דעיקר הא דשרי לומר לנכרי לכבות את דליקתו הוא משום דהוי המלאכה לצורך הנכרי, ומהיכ"ת נימא להתיר בהני גווני שעושה הנכרי את המלאכה לצורך הישראל. [↑](#footnote-ref-158)
158. ובתשו' היראים שבראבי"ה סימן שצ"א הוכיח כן מהא דתנן בחולין צ"ג ב' דשולח אדם ירך לנכרי וגיה"נ בתוכה מפני שמקומו ניכר, והרי דמותר לומר לנכרי אכול גיד הנשה, ואמרו שם צ"ד א' דיהיב לי' לנכרי תרנגולת טריפה, ואמרו שם ק"ו א' דמים ראשונים האכילו בשר חזיר, דהי' סבור שהוא נכרי ומכר לו בשר חזיר לאכול, ומעשים בכל יום שאנו מאכילין עבדינו ושפחותינו ניקורי בשר ונבילות וטרפות. [↑](#footnote-ref-159)
159. העירו דלכאו' יש להוכיח כן מהא דבתערובת דמבשא"מ יהבינן לקפילא לטועמו, ולדעת הסוברים דהיינו דנותנין אותו לאומן, וסמכינן ע"ז משום דלא מרע אומנותי', הרי עיקר מה שטועם הוא לצורך הישראל, ואפ"ה שרי. [↑](#footnote-ref-160)
160. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמה"ט אין לאסור כשאומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך, אף אם חבירו הולך לשם בשליחותו, דהו"ל כמו שהוליך הוא עצמו אותו שם דלי"ב איסורא, - אך כבר נתבאר בדף מס' 3 בהערה דלכאו' אי"ז כמש"כ כמה מקמאי דאסור לומר לנכרי לילך חוץ לתחום, וכשהולך חוץ לי"ב מיל חשיב כאמירה לנכרי באיסור דאורייתא, אף דהנכרי אינו קונה שביתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-161)
161. המג"א בסימן ש"ז סקכ"ט עמד בזה דאחר שפירש דהא דיש לאסור לומר חסום פרתי ודוש בה הוא משום דהישראל נהנה בחסימה, אך כל שאינו נהנה מן האיסור שרי, א"כ מאי קשיא לי' מהא דמותר לומר לנכרי אכול גיד הנשה וכו', והוצרך לישב דהתם ניכר שהוא להנאתו, הרי בלא"ה ליכא איסור אמירה בכה"ג דאין הישראל נהנה מן האיסור, וכתב דצ"ל דס"ל דכיון שהישראל נותן לו לאכול חשיב הנאה, שהרי כיון שנתן לו בע"כ דניח"ל שיאכל, וכ"ה מבו' בד' היראים בסימן ער"ד דלא קשיא לי' אלא מהא דמותר ישראל לומר לעבדו שמזונותיו עליו אכול חלבי אכול נבלתי אף שהוא נהנה, - אך יש להעיר בזה, שהרי היראים בתשובתו שם הוכיח דשרי כשאין להישראל הנאה, מהא דתנן בשבת י"ז ב' דב"ש אומרים אין מוכרין לנכרי ואין טוענין עמו וכו' אלא כדי שיגיע למקום קרוב וב"ה מתירין, והרי דמותר לומר לנכרי עשה חפצך בשבת, והתם נמי נימא דכיון שמכר לו ניח"ל שיקחנו עמו, (ודמי למשה"ק היראים שם מהא דמים הראשונים האכילו בשר חזיר, והרי דאף כשמוכר לו בשר חזיר, אמרינן דניח"ל שיאכל), וי"ל. [↑](#footnote-ref-162)
162. המלבושי יו"ט בסימן ש"ז סק"ב כתב דלמש"כ בפי' המזרחי למכילתא שם אין להביא מזה, - ולכאו' מכוון דבריו הוא דלמש"כ המזרחי שם דלר' יאשי' איסור אמירה לנכרי הוא מדאורייתא, הרי דבזה הוא דקאמר דיעשה נכרי מלאכתו, ואי"ז אסור מדאורייתא, אך איסור אמירה לנכרי שבות י"ל דהוא אף כשאומר לנכרי לעשות מלאכתו. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועיי"ש שכתב דכן פירש"י בגמ' ב"מ, והשעה"מ בפי"ג משכירות ה"ג תמה ע"ז שלא נמצא כן בד' רש"י, דאף דנימא דמודה רש"י דמותר לומר חסום פרתך ודוש בה, מ"מ לא נתפרש כן בדבריו, - אך י"ל דמכוון ד' הרמב"ן הוא על עיקר מש"כ שם דאיסור אמירה לנכרי אינו אלא מדרבנן, וע"ז הביא למש"כ בפירש"י הכא דאמירה לנכרי שבות מדרבנן. [↑](#footnote-ref-164)
164. וצ"ל לפ"ז דמה שנקטו התוס' והרא"ש לאסור כשאומר לו הילך בשר ובשל לצרכך, אורחא דמילתא הוא, אך אה"נ יש לאסור אף כשאומר לו לבשל בשר שלו. [↑](#footnote-ref-165)
165. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהתם שאני דא"ל ואנא נסיבנא לה מינך בתר שביעית והו"ל כעושה מלאכה לצורך ישראל, דא"כ מ"ט דנו התוס' לתלותו בהפלוגתא אם מותר לומר הילך בשר ובשל לצרכך, הרי לכו"ע אסור כשעושה לצורך הישראל, ובע"כ דהתם לא חשיב כעושה לצורך ישראל, דאינו סומך עליו ול"ה אלא פטומי מילי בעלמא. [↑](#footnote-ref-166)
166. והך מילתא דלא הותר לומר לנכרי לעשות מלאכה לצורך ישראל אחר, כ"ה מוכח מכ"ד דליכא תקנה ע"י שיאמר ישראל אחר לנכרי. [↑](#footnote-ref-167)
167. שמא יש מקום לומר, דבמו"מ אין האיסור נעשה בגוף המעות, ואי"ז אלא כהיכ"ת לעשיית המקח, וע"כ לי"ב איסורא, ול"ד להילך בשר ובשל לצרכך, דהאיסור נעשה בגוף הבשר. [↑](#footnote-ref-168)
168. ועיי"ש שכתב דאף דלדעת רס"ג הכא דמי לאמירה קודם השבת, מ"מ י"ל דס"ל דאיירי הכא כשאומר חסום פרתי ודוש בה דישה שלי, והרא"ש שכתב דאף שאומר ודוש בה דישה שלך אסור, הוא משום דס"ל דהכא ל"ד לאמירה קודם השבת. [↑](#footnote-ref-169)
169. ויש שפירשו דהוא משום דבכה"ג שהוא נותן הדבר לנכרי במתנה, ליכא איסור בשעה שעושה הנכרי את המלאכה, כיון דכבר אי"ז חפץ של ישראל, ובכה"ג הוי עיקר האיסור בשעת האמירה דבשעה זו אכתי הוי החפץ של ישראל, וע"כ אין לאסור אלא באמירה בשבת, דבאמירה בער"ש, הוי עיקר האיסור במה שעושה הנכרי בשבת מכח הישראל, וכל שבשעה שעושה את המלאכה כבר הוי החפץ של הנכרי, לי"ב איסורא, - ולפ"ז אין להוכיח דלא כן מד' הרס"ג, דבחסום פרתי ודוש בה דגם בשעת החסימה הויא הפרה של הישראל, שפיר יש לאסור אף כשאומר לו כן קודם המלאכה, ומשא"כ כשאומר לו הילך בשר ובשל לצרכך דבשעת הבישול אין הבשר של הישראל, אין האיסור אלא בשעת האמירה, וע"כ אין לאסור אלא כשאומר לו כן בשבת. [↑](#footnote-ref-170)
170. לכאו' מכוון דבריו הוא, דכ"ז הוא לדעת הסוברים דאיירי הכא בתבואה של ישראל דהויא הדישה לצורך הישראל, ואפ"ה לא נאסר אלא בפרתו של ישראל, ומזה יש ללמוד דלא נאסר אמירה לנכרי לעשות בשלו אף דהוא לצורך הישראל, אך לפ"מ דקי"ל כדעת רש"י דאיירי הכא בתבואה של נכרי, הרי דמה"ט הוא דמיבע"ל כשאמר לו חסום פרתי, דאם אמר חסום פרתך בדישה שלך ודאי דשרי, אך כל שאומר לו חסום דישה שלי, שפיר י"ל דיש לאסור אף בפרתו של הנכרי, - ויש להוסיף, דהר"ן והנימו"י בסוגיין כתבו דמקור ד' רש"י לפרש דאיירי בדוש בה דישה שלך, הוא מהא דנקט פרתי, ואם בדישה של הישראל הול"ל פרתך, כיון דישראל הדש בפרתו של נכרי עובר בבל תחסום, ונתבאר בדף מס' 7, וכ"כ בביאור הגר"א ביו"ד סימן רצ"ז (הב') סק"ט. [↑](#footnote-ref-171)
171. והרדב"ז בהל' כלאים שם כתב דאף דבשבת אסור לומר לנכרי לעשות מלאכה בשלו לצורך הישראל, מ"מ בכלאים שרי, משום דלא עביד הנכרי מידי דשדך אמר רחמנא ולא שדה של נכרי, וכ"כ בתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן ר', ועיי"ש שהוסיף, דאף דמדרבנן אסור לזרוע כלאי זרעים בשדה נכרי, לא אסרו אלא כשהישראל זורע, אך כשהנכרי זורע דאיכא תרתי לטיבותא שרי, - אך בד' הגר"א מבו' דלאו מה"ט הוא דשרי, אלא משום דליכא איסור אמירה כשעושה הנכרי בשלו. [↑](#footnote-ref-172)
172. וי"ל עוד עד"ז לדעת התוס' בשבועות ג' א' והראבי"ה בסימן תתקמ"ז דבשליחות לדבר עבירה יש שליחות לנכרי, וע"כ כל שאומר חסום פרתי ודוש בה דישה שלי, ה"ז אסור מדאורייתא משום שליחות. [↑](#footnote-ref-173)
173. ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מאי מייתי מהני תורי דגנבי ארמאי, הרי התם יש לאסור משום שליחות, - ובתשו' חת"ס חו"מ סימן קפ"ה כתב לישב, דהתם הרי עשו כן מדעתם, ואין לאסור בזה משום שליחות, ואין לאסור בזה אלא משום איסורא דאמירה לנכרי, דנאסר כשעושה הנכרי מלאכת ישראל לצורך הישראל, אף כשלא אמר לו הישראל. [↑](#footnote-ref-174)
174. ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ר"ב כתב דגם בלא שום ראי' לאסור אין לנו לחלק באמירה שבות בין אומר לנכרי בשבת לאומר לו מער"ש, ומבו' בדבריו דשוה האיסור כשאומר לו בער"ש להאיסור כשאומר לו בשבת, אך בד' הפוסקים בכ"ד מצינו שחילקו ביניהם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-175)
175. ומד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש מבו', דאף שדחה הרא"ש להוכחת הרס"ג, מ"מ לדינא קי"ל לאסור בזה, וכ"כ הב"י בסימן ש"ז ס"ב דאע"פ שהרא"ש דחה ראייתו מ"מ בעיקר דינא אפשר דמודה לי', ובהמש"ד הביא דלהדיא כתב הרא"ש בפ"ק דשבת סו"ס ל"ו לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-176)
176. ומל' הריטב"א ותלמיד הרשב"א והר"ן והנימו"י משמע דמה שהוכיח רס"ג מהכא, הוא משום דגם הכא הו"ל כקודם שעת האיסור, דהוא קודם הדישה, והיינו דאיסור חסימה הוא בשעת הדישה, וקודם הדישה אי"ז שעת איסור חסימה, ואפ"ה אסור לומר לו. [↑](#footnote-ref-177)
177. אך היראים בסימן ער"ד הק' להיפך, דמ"ט לא פשיט דלא נאסר אמירה לנכרי באיסור לאו מדלא מני לי' בביצה בשבות דיו"ט, דתנן אלו הן משום שבות וכו', וכתב לישב דאיכא למימר תני ושייר, - וצ"ע דמאי ס"ד דלא נאסר אמירה לנכרי ביו"ט, הרי להדיא מבו' בסוגיית הגמ' בביצה כ"ד ב' דאמירה לנכרי אסורה אף ביו"ט, ובמו"ק י"ב א' מבו' דה"ז אסור אף בחוה"מ, וכן הביא היראים גופי' בסימן ד"ש ממכילתא. [↑](#footnote-ref-178)
178. אך האו"ז בסימן פ"ד אות כ"ה עמד בקו' זו דמאי מיבע"ל אם אסרו אמירה לנכרי באיסור לאו, ומ"ש ממלאכת חוה"מ שאינה אסורה אלא מדרבנן ואסרו בה אמירה, וכ"ש בחסימה דאורייתא, והניח בקושיא. [↑](#footnote-ref-179)
179. ובזה ניחא גם הא דלא אסרו לומר לנכרי חסום פרתי ודוש בה, לדעת התוס' בשבועות ג' א' והראבי"ה בסימן תתקמ"ז דבשליחות לדבר עבירה יש שליחות לנכרי מדינא, ורק בשליחות דקנינים אין שליחות לנכרי, - וי"ל עוד למש"כ בפירש"י דאיירי כשאומר לו ודוש בה דישה שלך, דבכה"ג אינו כשלוחו, וכמש"כ האחרונים. [↑](#footnote-ref-180)
180. אך הסמ"ג לאוין ק"כ כתב דאסור לומר לנכרי לסרס בהמה שלנו משום דקי"ל כר' חידקא דב"נ מצווין על הסירוס ועובר משום לפנ"ע, וכ"כ השאילתות בשאילתא ק"ה והאו"ז בסימן רפ"ו, ומשמע דקי"ל דלא נאסר אמירה לנכרי באיסור לאו, וכל הא דאסור לומר לנכרי לסרס הוא משום דקי"ל כר' חידקא, ומכח הא דס"ל דקי"ל דמותר אמירה לנכרי בשאר איסורים, הוצרך לומר דקי"ל כר' חידקא, ומה"ט אסרו כל הני אמוראי לסרס ע"י נכרי, וכ"כ הגר"א באהע"ז סימן ה' סוסקל"ב בדעתו, (ונפ"מ אם אסור למכור לנכרי בהמות כשהוא קונה אותם לסרסם, והרמ"א באהע"ז שם הביא הפלוגתא בזה). [↑](#footnote-ref-181)
181. ועיי"ש שכתב לדון דיש ללמוד לאסור בזה מהא דתניא במו"ק י"ב א' לענין חוה"מ דכל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, - וכתב עוד דיש לאסור אמירה לנכרי בהקפה, משום דהיכא דלאו בר חיובא יש שלד"ע, וגם להך לישנא דאף היכא דלאו בר חיובא אין שלד"ע כיון דאי בעי עביד אי בעי לא עביד, לא שייך למימר כן לגבי נכרי, ול"ד לאשה ישראלית דיודעת דאסור ואמרינן בכה"ג דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, וזה כדעת התוס' בשבועות ג' א' דבשליחות לדבר עבירה יש שליחות לנכרי, והא דלא אסרו מכח זה כשאומר חסום פרתי י"ל דהוא משום דאיירי כשאמר לו דוש בה דישה שלך דאינו עושה כן בשליחות הישראל, וי"ל עוד כמש"נ לעיל לפ"ד הנתיה"מ דאין לאסור בחסימה ע"י נכרי משום דין שליחות לדבר עבירה. [↑](#footnote-ref-182)
182. ואך שנחלקו בטעם הא דלא אמרינן בזה ספיקא דרבנן לקולא, דהיראים כתב דהוא משום דכל תיקו דאיסורא אפי' בדרבנן לחומרא, והראבי"ה כתב דהוא משום דאע"ג דאמירה לנכרי דרבנן, מ"מ עיקר החסימה היא דאורייתא, וכ"ה מבו' בד' הר"י מפאריש והר"י מברינא. [↑](#footnote-ref-183)
183. והגר"א באהע"ז סימן ה' סקל"ב עמד בסתירת הדברים למש"כ הראב"ד בפ"א מכלאים דלא איפשיטא ולחומרא, ועמש"כ בזה בתשו' שאילת דוד יו"ד סימן י"א בהגה"ה ג'. [↑](#footnote-ref-184)
184. והתוס' ר"י מבירינא בע"ז שם כתב דהך שנויא דאחרים עשו לו, הוא כצד האיבעיא הכא דשרי אמירה לנכרי בשאר איסורים, וכ"כ התוס' ר"י מפאריש ותוס' הרא"ש שם בתי' קמא, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דמשני התם שנויא אחרינא. [↑](#footnote-ref-185)
185. ועיי"ש שכתב דהא דאסרו אמירה לנכרי בחוה"מ אף דאינו אסור אלא מדרבנן, הוא משום דגזרו בחוה"מ אטו שבת, וכמש"כ התוס' בסוגיין, - אך בד' הפר"ח שם מבו' דלא ניח"ל בזה, והוצרך לומר דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, ואף אם אינה אסורה אלא מדרבנן, מ"מ חמיר איסורה מאיסור מלאכה בער"פ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-186)
186. והאחיעזר שם כתב לפ"ז, דהא דאסור להטיל מום בזה"ז ע"י נכרי, אף דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, הוא משום חומרא דקדשים, - אך יש להעיר בזה, דבד' הרא"ש בסימן ו' משמע דלא הוצרך לה"ט דחומרא לקדשים, אלא לדעת הראב"ד דקי"ל דאמירה לנכרי בשאר איסורים מותרת, אך לדידן דנאסרה אמירה לנכרי בשאר איסורים הרי דמה"ט הוא דנאסר להטיל מום ע"י נכרי אף בזה"ז שאין אסור אלא מדרבנן, והרי דאמירה לנכרי אסורה אף באיסור דרבנן, - ואמנם יש מקום לומר, דכיון דבזמן המקדש אסור להטיל מום מדאורייתא, ואסרו חכמים אף להטיל ע"י נכרי, הרי דמכח זה אסרו אף בזה"ז דאין האיסור אלא מדרבנן, אך אי"ז מתישב בהא דשרי לעשות מלאכה בערב פסח ע"י נכרי, אף דבזמן המקדש הי' האיסור בזה מה"ת, אמנם הנה בד' הפמ"ג במש"ז בסימן תס"ח סק"ב משמע דס"ל דאם הי' אסור לאמירה לנכרי בערב פסח בזמן המקדש, אף הי' אסור בזה"ז, וכל הא דשרי, הוא משום דגם בזמן המקדש הי' מותר לעשות מלאכה ע"י נכרי, כיון דלי"ב אלא עשה, (ונתבאר להלן), ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-187)
187. אך הנה בד' המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ"א והשו"ע ביו"ד סימן ש"צ ס"ז מבו' דהא דאסור אבל ליטול צפרניו ע"י נכרי הוא משום איסור אמירה לנכרי, עייש"ה, והש"ך שם סק"ד כתב דהוא משום דאמירה לנכרי אסורה גם בשאר איסורין, ומבו' לפ"ז דאסרו אמירה לנכרי בשאר איסורים אף באיסור דרבנן, שו"ר מש"כ בזה השד"ח במערכת הא' אות קע"ג, עיי"ש, - וכ"ה מבו' ממש"כ המרדכי במו"ק סימן תתנ"א דאבל אסור לומר לנכרי לעשות מלאכה משום איסור אמירה לנכרי, והביאו הרמ"א ביו"ד סימן ש"פ ס"ה, ושו"ר שכבר עמד ע"ז הנהר שלום בסימן תס"ח סק"ב, ואמנם בזה י"ל כמש"כ הגר"א דבכל איסור מלאכה גזרו אטו שבת. [↑](#footnote-ref-188)
188. ואמנם כ"ז הוא כשעושה הנכרי מלאכה בשדה של ישראל, דהישראל מוזהר על שביתת שדהו, אך כשעושה הנכרי מלאכה בשדהו, אין לאסור לומר לו, אלא משום אמירה לנכרי, אם ה"ז אסור אף כשעושה הנכרי מלאכה לצרכו, וכמש"כ התוס' בסוד"ה חסום פרתי, - ובד' הרא"ש בשביעית פ"ד מ"ג מבו' דמותר לומר לנכרי לחרוש שדהו בשביעית כדי שיחכרנה ממנו במוצאי שביעית, משום דהנכרי חורש בשביל עצמו כדי שיוסיפו לו בדמי חכירותה, והיינו דכיון דהנכרי עושה בשלו, חשבינן לה כעשי' לצרכו דשריא, ולי"ב לאיסורא דאמירה לנכרי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-189)
189. לכאו' יש לדחות, דהכא דהיו הנכרים מסרסין את השוורים מדעתם, אין מקום לאסור משום גרמא, וכל הא דיש לאסור בזה הוא משום איסור אמירה לנכרי דנאסר כשעושה הנכרי מלאכת ישראל לצורך הישראל, אף כשלא אמר לו הישראל. [↑](#footnote-ref-190)
190. אך בל' הרמב"ם בפ"ב מבכורות ה"ח משמע דהא דנאסר להטיל מום בבכור ע"י נכרי, הוא חד דינא עם הא דנאסר גרמא, ועמד ע"ז האחיעזר שם, וכן האריך בתשו' שאילת דוד יו"ד סימן י"א בהגה"ה ג' דבמקום שנאסר גרמא יש לאסור מכח זה באמירה לנכרי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-191)
191. וצ"ל לפ"ז, דהא דלא אסרו אלא במערים, היינו משום דאל"כ ל"ה לנו לאסור על הישראל להשתמש בבהמה לחרישה מכח מה שעשו הנכרי איסור לצרכו, דלאו כל כמיני' של הנכרי לאסור עליו, ומצינו עד"ז בד' הגר"ז בסימן רנ"ג סכ"ה והמ"ב שם סקצ"ו, ויתבאר בעה"י במקומו, - וי"ל עוד, דמה שאמרו דהערמה אתעבד בהו, היינו דהי' הנכרי מערים לגנוב ולסרס כמו שעושה כן לצורך עצמו, אף דבאמת עשה כן לצורך הישראל, וכן משמע קצת בד' הריא"ז ה"ב דין כ"א דלעולם כשגנבו הנכרים בהמות של ישראל וסרסו אותם והחזירום הו"ל הערמה, ומצינו עד"ז בד' הסה"ת בסימן רמ"ז בנכרי המלקט עשבים, דבלבד שלא יהא מערים לעשות בשביל ישראל ואומר לעשות לעצמו, והביאו המג"א בסימן שכ"ה סק"ל, ויתבאר בעזה"י במקומו, ושוב הראוני שכ"נ להדיא בד' הגר"א באהע"ז סימן ה' סקל"ד שפירש כן בד' רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-192)
192. צ"ע, דהכא הרי אסרו אף כשלא אמר לנכרי אלא שעשה הנכרי מעצמו לטובת הישראל, וכמש"כ רי"ו בנתיב כ' סוף ח"א, אף דבשבת כה"ג שעשה הנכרי מעצמו לצורך הישראל מותר אחר בכדי שיעשו, וא"כ היאך למד רי"ו מהכא לאסור לעולם כשאמר לנכרי לעשות, הרי בע"כ דהכא שאני משום דלא שייך בזה בכדי שיעשו, - והנה אמנם הכנה"ג בהגה"ט סימן שכ"ה אות ח' פירש בד' רי"ו דאף אם עשה הנכרי מעצמו לצורך ישראל אסור לאותו ישראל לעולם, אך המג"א שם סקל"ב תמה ע"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דל"ד להכא דאסרו אף כשעשה הנכרי מעצמו. [↑](#footnote-ref-193)
193. בד' המחנ"א בהג' הטור באהע"ז סימן ה' מבו' דגם לתי' בתרא דהתוס' ל"ה בזה איסור מדינא, אלא שהיו מחמירין להחליף כדי שלא יבואו אחרים להערים, - אך התהל"ד בסימן שכ"ה סקי"ח צידד דלתי' זה ה"ז אסור מדינא, כדי שלא יבואו אחרים להערים. [↑](#footnote-ref-194)
194. התהל"ד בסימן שכ"ה סקל"ו הק' במש"כ הרא"ש בפ' כל כתבי סימן י"ב ללמוד מסוגיין דכל שמערים הישראל בכך ורגיל לעשות דבריו בהערמה ע"י נכרי אסור, שהרי הכא יש לאסור משום שנהנה הישראל בכך ואף אם עשה הנכרי מעצמו לצורך הישראל אסור, וכמש"כ הרא"ש בסוגיין, - אך י"ל דאף דהכא אסור אף כשעשה הנכרי מעצמו לצורך הישראל, מ"מ ממה שאמרו דהערמה איתעבד בהו וכו', מבו' דאיכא איסור בההערמה, וכ"ה מבו' בד' רי"ו בנתיב כ' סוף ח"א והטור באהע"ז סימן ה', דאם הערים הישראל אסור, ואפי' אם לא הערים אם עשה הנכרי לטובת הישראל אסור, והרי דההערמה אסורה, ומזה הוא שלמד הרא"ש להתם דכל שמערים הישראל אסור, ובזה מתישב משה"ק התהל"ד שם סקי"ח ע"ד העולת שבת שם סקל"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-195)
195. וכ"ה מבו' ממש"כ הפסקי רי"ד לעיל בסוגיין דהא דאסרו הכא בהערמה, הוא דומיא דהא דנכרי שהדליק נר בשביל ישראל אסור, ואך דלדעתו י"ל דהיינו רק כשהישראל מערים, דאל"כ לאו כל כמיני' לאסרו עליו, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-196)
196. ועיקר מש"כ האו"ז דבבכור לא אסרו כשהטיל הנכרי מום מדעתו, כ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בבכורות פ"ה מ"ג, וכ"כ ההגמ"ר בחולין סימן תשמ"ב, - אך בפירש"י בבכורות ל"ה א' ד"ה והתירו וד"ה כל שהוא לדעת כתב דכל שהטיל הנכרי מום כדי להתירו אסור, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מבכורות הי"ב, והטוש"ע ביו"ד סימן שי"ג ס"ב. [↑](#footnote-ref-197)
197. ויש להוסיף, דהרי אף בשבת מצינו דהבא מחוץ לתחום בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר, וכתב הרא"ש בפ' כל כתבי סימן י"ב דהוא משום דאיסור חוץ לתחום דרבנן, וי"ל דאיסור אמירה לנכרי בשאר איסורים אף באיסור דאורייתא קייל מיני', שהרי מיבע"ל אם אסרו בזה, אף דבשבת אסרו אמירה אף באיסורים דרבנן, וע"כ לא אסרו אלא למי שנעשה בשבילו, ועד"ז נתבאר להלן בטעם הסוברים דהותר אמירה לנכרי בשאר איסורים לצורך מצוה, אף דבשבת לא הותר אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מצוה. [↑](#footnote-ref-198)
198. ועיי"ש שכתב דלפ"מ דדחי דהוא משום דב"נ מוזהרין על הסירוס, י"ל דאין להתיר בזה משום דבר שאינו מתכוין, כיון דב"נ חייבין על השוגג כמזיד וה"ה בלא מתכוין, וצ"ב, - אך לכאו' י"ל דאין להתיר בזה משום דבר שאינו מתכוין משום דהו"ל פס"ר, ואף אם פס"ר דלא ניח"ל שרי, הרי השאילתות גופי' שם כתב דסירוס אסור אף כשאינו מתכוין, ומשום דלא קי"ל כר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר אלא בשבת, אך בכל התורה קי"ל כר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור, וכתב כן בחי' רמ"ש בסוגיין. [↑](#footnote-ref-199)
199. והמחה"ש בסימן רנ"ג סקי"ח וסקמ"א פירש בד' המג"א שם, דאף דלא קי"ל כן ופס"ר אסור אף באיסור דרבנן, וכמש"כ המג"א בסימן שי"ד סק"ה ובסימן של"ז סק"א, מ"מ בשבות דאמירה לנכרי דאין הישראל עושה מעשה הקילו, וכ"נ בד' המג"א בסימן שי"ד סוסק"ה. [↑](#footnote-ref-200)
200. ולב' הדרכים לא תיקשי מפי' השאילתות בסוגיין דמבו' דאף דאין הנכרי מתכוין לכך אסור, דלמש"כ התרוה"ד גופי' דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא אסרו פס"ר באיסור דרבנן, הרי כ"ז הוא משום דקי"ל כר"ש דדשא"מ מותר, ואף דמודה ר"ש בפס"ר, מ"מ באיסור דרבנן התירו אף בפס"ר, אך בשאר איסורים דלדעת השאילתות שם קי"ל דדשא"מ אסור, יש לאסור בזה אף באמירה לנכרי, שהרי לר' יהודה דדשא"מ אסור, דעת רוב קמאי דהוא אף באיסור דרבנן, (ונתבאר במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 1), - ולמש"כ הגר"ז והאמרי ברוך דהוא משום דאין הנכרי שלוחו לכך, הרי דהכא דבלא"ה אין הנכרי שלוחו לגניבת הדינר, ואפ"ה אסרינן משום שגרם הישראל שיעשה כן הנכרי, אין להתיר מכח הא דלא נתכוין הנכרי לכך, והאמנם דלפ"ז הדין נותן דבכל אמירה לנכרי בפס"ר יש לאסור משום שגרם הישראל שיעשה כן הנכרי, אך י"ל דלפ"מ שפירשו ש"ר בסוגיין לא מצינו דאסרו כשגרם הישראל שיעשה הנכרי מלאכה, ולא אסרינן אלא כשאמר לו הישראל לעשות, וע"כ שפיר שרינן בדשא"מ אף דהוי פס"ר. [↑](#footnote-ref-201)
201. ואמנם בד' המהר"ם מר"ב בתשב"ץ קטן סימן ל"ה ורי"ו בנתיב י"ב חי"ג, שהוא מקור דברי הרמ"א, משמע דלא הותר לומר לנכרית לכבד את הבית, ורק אם עושה מעצמה א"צ למחות בידה, ולפ"ז מבו' דלא הותר אמירה לנכרי בפס"ר, אך הרמ"א פירש דמותר אף לומר לה לכבד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-202)
202. ובסכ"ח כתב דבעל נפש יחמיר לעצמו במקום שאין שם צורך כ"כ, אך מבו' בדבריו דהוא רק משום דכוונת הנכרי היא גם בשביל התבשיל, אך אם לא היתה כונתו אלא לחימום הבית שרי אף לבעל נפש. [↑](#footnote-ref-203)
203. יש להסתפק אם תלי במה דניח"ל להנכרי, או במה דניח"ל להישראל, די"ל דכיון דהנכרי עושה מכח הישראל, והישראל ניח"ל בכך, הרי דכלפי הישראל הו"ל מלאכה הצריכה לגופה האסורה מדאורייתא, - ונפ"מ במש"כ המ"ב בסימן של"ז סק"י להתיר לכבד הבית ע"י נכרי אף דהו"ל פס"ר [↑](#footnote-ref-204)
204. ויש להוסיף, דבתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן צ"ו כתב דטעם לישנא קמא בעירובין פ"ח א' דאסור לשפוך מים בגזוזטרא, הוא משום דהוא מתכוין לאותה דחי' שיצאו המים לחוץ כדי שלא יתכלכלו המים שכנגד הגזוזטרא, ולכאו' גם אידך לישנא דשרי לשפוך, לא פליגא במציאות שהוא מתכוין גם לכך, אלא דמ"מ כיון דאין עיקר כונתו לכך שרי, וזהו מש"כ המהר"ם מר"ב דטעמא דהך לישנא הוא משום דאינו מתכוין שיצאו לחוץ, ולפ"ז שפיר למד התרוה"ד מינה להתיר פס"ר בדרבנן כשאין עיקר כונתו לכך. [↑](#footnote-ref-205)
205. לכאו' אי"ז מתישב לד' התרוה"ד גופי' שפירש דטעם ההיתר בכה"ג הוא משום דיש חילוק בשבות דרבנן בין מתכוין גמור לאינו מתכוין ופס"ר, ולדעתו בעכצ"ל דכיון שעיקר כונתו לדבר אחר, ל"ה כמתכוין גמור, וכמש"כ האבנ"ז. [↑](#footnote-ref-206)
206. ולכאו' לפי דבריו יש להתיר גם כשעיקר כונתה הוא גם לחימום התבשיל, כיון דגם אלמלי התבשיל היתה מסקת לצורך חימום בית החורף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-207)
207. אך המ"מ בפ"ו משבת ה"ט כתב בדעת הרמב"ם דלא איירי כלל ביום המילה, אלא קודם לה או אחרי' הרבה, ואפ"ה התירו לומר לנכרי משום צער התינוק שהחמין יפין לו, ומזה למד הרמב"ם שם להתיר אמירה לנכרי בכה"ג במקום צער. [↑](#footnote-ref-208)
208. אך הרמב"ן שם כתב דאיירי כשנשפכו החמים הנצרכים לרחיצתו קודם המילה, דאם נשפכו החמים הנצרכים לרחיצתו אחר המילה, מלין אותו, ואחר המילה מחממין לו מים משום פיקו"נ, ולא אמרינן דתדחה המילה כדי שלא להביא אותו לסכנה, דאין למצוה אלא שעתה, ואין לדחות מילה מפני דחיית שבת שיבא לאחמ"כ מפני הסכנה, וכ"כ בפי' ריו"נ בסוגיין. [↑](#footnote-ref-209)
209. ואמנם בד' המחה"ש בסימן של"א סק"ה והמ"ב שם סק"כ ובשעה"צ שם סקי"ג מבו' דמותר מדינא להביא תינוק לביהכ"נ ע"י נכרי דרך חצר שאינה מעורבת או כרמלית, אף דאחר המילה יהיו צריכין להחזירו, - אך היינו משום דהו"ל שבות דשבות שהותר לצורך מילה, אך אם הי' צריך אחר המילה לעשות מלאכה דאורייתא ע"י נכרי, הי' אסור מדינא להביאו. [↑](#footnote-ref-210)
210. ובס' המאורות כתב לישב, דהא דלא ביטל רשותו הוא משום דהי' צריך רבה להשתמש באותה חצר, וס"ל דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין, ומבו' דאף דס"ל דלא הותר שבות דשבות כל דאפשר בע"א, מ"מ כל שיש לו הפסד בכך, לא חשיב דאפשר בע"א והותר שבות דשבות. [↑](#footnote-ref-211)
211. אך בדבריו לא נתפרש דמדינא צריך לעשות כן, וי"ל דרבא מחמיר על עצמו הי'. [↑](#footnote-ref-212)
212. וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז ד"ה גם כיון דגם אי נימא דיש להתיר לחמם מים ע"י נכרי ביו"ט לצורך טבילה, מ"מ כל דאפשר לחמם בליל יו"ט שני דהוי חול לגבי יו"ט ראשון, אסור לחמם ביו"ט ראשון, דל"ה כשבות דשבות במקום מצוה, שהרי אפשר שתתקיים המצוה ע"י חימום ביו"ט שני, אך התם הוא פשוט טפי, דכל דאפשר לחמם בליל יו"ט שני, ל"ה כלל כאמירה לצורך מצוה. [↑](#footnote-ref-213)
213. והשאילתות שם הביא למה שאמרו ודבר דבר דיבור אסור והרהור מותר, וצ"ב, ושמא כונתו דמזה נלמד דהאיסור הוא בדיבורו, ואין האיסור בהמלאכה שעושה הנכרי על פיו, וע"כ הו"ל שבות דלי"ב מעשה, אלא דיבור בעלמא. [↑](#footnote-ref-214)
214. והראבי"ה בסימן רע"ח כתב לדעתו דגרסינן הכא אי הכי אימא לי' לנכרי זיל אחים, וכתב דכן גירסת רש"י, וכ"כ הראבי"ה בסימן קצ"ז די"ג כן, וכ"כ בתשו' היראים בראבי"ה סימן שצ"א, ועיי"ש שכתב דאף דלא סמך על גירסא זו, מ"מ יש ללמוד מכ"ד להתיר אמירה לנכרי לצורך מצוה אף באיסור דאורייתא. [↑](#footnote-ref-215)
215. צ"ע דאם אף אמירה לנכרי לא הותרה אלא באיסור דרבנן דהו"ל שבות דשבות, א"כ מה הוצרכו לחלק בין הזאה דהיא שבות דיש בו מעשה לאמירה לנכרי דהיא שבות דאין בו מעשה, הרי אף אמירה לנכרי לא הותרה אלא בדהוי שבות דשבות, והזאה דהוי חד שבות, היתה אסורה אף אם ל"ה בה מעשה, - וצ"ל בדעתם דאמירה לנכרי באיסור דרבנן לא קיילא טפי, והוי ככל איסור דרבנן, ומה שהתירוה הוא משום דהוי שבות דלי"ב מעשה, ודלא כמש"כ ש"ר דההיתר בזה הוא משום דהוי שבות דשבות, ומה שלא התירו אמירה לנכרי באיסור דאורייתא, הוא מגזירה שמא יבא לעשות האיסור בעצמו, דלדעת כמה מקמאי זה טעם האיסור דאמירה לנכרי, אך בהזאה דליכא לה"ט, הרי דכל הא דלא התירוה במקום מצוה הוא משום דהוי שבות דאית בי' מעשה.

     ושו"ר בבעה"ע הל' מילה מט. שהק' ע"ד הרי"ף דלא הותר אמירה לנכרי אלא בדלית בה מלאכה, דהרי גם הזאה הויא שבות דלי"ב מלאכה, וא"כ אכתי קשיא דמ"ש אמירה לנכרי באיסור שבות דהותרה במקום מצוה מהזאה דלא הותרה במקום מצוה, עיי"ש, ומבו' דהזאה קיילא מאמירה לנכרי באיסור דאורייתא, כיון שאין בה סרך מלאכה, ולפ"ז ניחא דברי התוס'. [↑](#footnote-ref-216)
216. הרמב"ן בשבת ק"ל ב' כתב לדחות, דהתם מצוה ותועלת לכל ישראל הוא שלא תחרב ארץ קדושה, ועוד שאין אנו שוקלין מצות זו בזו ואין אנו יודעין מתן שכרה של מצוה כדי שנאמר כמו שהתירו זו נתיר אף זו, - ובתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סו"ס ת"ז וסימן תקמ"ט כתב דהתם התירו לכתוב בגופן שלהן, דאין בזה אלא משום שבות, וכ"כ בשמו הראבי"ה בסימן תתכ"א והאו"ז בהל' שבת סימן ע"ו וסימן פ"ד, והך מילתא דכתב בגופן שלהם אינו אסור מדאורייתא, הביאו הרמ"א בסימן ש"ו סי"א, והביאוה"ל שם האריך דש"ר פליגי ע"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-217)
217. בתשו' הריב"ש בסימן שפ"ז הביא בשם הרמב"ן שתמה ע"ד בעה"ע, דאף דנימא דהותר אמירה לנכרי אף לשאר מצוות, מ"מ יש לאסור להשתמש בזה משום האיסור ליהנות ממעשה נכרי, דאל"כ נתיר לאכול תבשיל שנתבשל בשבת ע"י נכרי לסעודת מצוה, ול"ד למה שהתירו לעשות איזמל בשבת לצורך מילה ומותר להשתמש בו, דהתם לא חשיב כנהנה במעשה שבת דמצוות לאו ליהנות ניתנו, ואין כאן הנאה אחרת אלא עשיית המצוה, ומשא"כ להדליק נר לסעודת שבת דהוא נהנה בנר, - ועמש"נ בדף מס' 11 בסופו בד' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-218)
218. והנה אמנם המאירי והשיטה להר"נ בשבת ק"נ א' כתבו בשם י"מ דלא נאסר כלל אמירה לנכרי באיסור דרבנן, וכ"כ בס' הבתים בשערי הקידוש שער ד', - אך דעת ש"ר דאמירה לנכרי אסורה אף באיסור דרבנן, והוכיחו כן מכ"ד, ונתבאר בדף מס' 4, וכ"כ הס' הבתים גופי' בשערי המלאכות שער ז'. [↑](#footnote-ref-219)
219. ועיקר הך מילתא דלא כל דבר שנאסר בשבת חשיב כ"שבות", מצינו כן בד' הרי"ף בביצה כ"א ב', שכתב באיסור רחיצה בשבת, דאי"ז לא שבות וכו' אלא גזירה בעלמא, וע"כ אי"ז אסור ביו"ט, עיי"ש, ובתשו' הרד"ך בית י"ח כתב לפ"ז להתיר לומר לנכרי לרחוץ את הקטן בחמין, דאף דאמירה לנכרי אסורה אף באיסור דרבנן, היינו באיסורי שבות, כל' הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ט, אך באיסור רחיצה שאינו משום שבות אלא משום גזירה בעלמא, לא גזרו אלא בישראל, ואין לנו לגזור כולי האי ואפי' ע"י נכרי, דהבו דלא לוסיף עלה ואין לנו אלא גזירתם, ועמש"נ במ"מ בעניני שהי' וכו' דף מס' 22 עוד כמה נפ"מ בהא דאי"ז אסור משום שבות אלא מגזירה בעלמא. [↑](#footnote-ref-220)
220. והמג"א שם סק"ח הק' ע"ד האוסרים מסוגיית הגמ' לקמן צ"א א', ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה המחה"ש שם, והאו"ש בפ"ו משבת ה"ט. [↑](#footnote-ref-221)
221. והשלחן עצי שטים בכללי המלאכות סי"ז כתב דאפשר דאיירי הרמ"א בכלי שיר של נכרי, דלא חשיב התיקון מלאכה בשביל ישראל דאדעתא דנפשי' קעביד, וע"כ הותר הנאה זו לצורך מצוה. [↑](#footnote-ref-222)
222. ו**משמע דהוא משום דלצורך מילה גם דעת הבה"ג ודעימי' להתיר, ורק במש"כ הבעה"ע להתיר גם לצורך שאר מצוות לא סמכו ע"ז.** [↑](#footnote-ref-223)
223. ומקור דבריו הוא מתשו' פנים מאירות ח"א סימן ל', שהביאו התו"ש בפתיחה לסימן רמ"ג אות ד', והחיי אדם בכלל ס"ב סי"א, והמחה"ש בסו"ס ס"ה, - והביאוה"ל שם כתב דבתשו' נובי"ת או"ח סימן מ"ד לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-224)
224. ואפשר שהוא בצירוף דעת האו"ז דכתיבה בכתב שלהם אינה אסורה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-225)
225. אך למש"נ לעיל דיש לפרש בד' הרי"ף דהא דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן הוא משום דאמירה באיסור דרבנן אינה אסורה משום שבות, הרי דבאמירה לנכרי בשאר איסורים דהיא אסורה משום שבות, כל' הגמ' בב"מ צ' א', אין להתיר לצורך מצוה. [↑](#footnote-ref-226)
226. והיינו דאם הותר אף לשאר מצוות, הי' לנו להתיר גם במקום פסידא, - ויש להוסיף, דלמש"כ הרמב"ם דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן כשהוא צריך לדבר צורך הרבה, לכאו' מה"ט יש להתיר במקום פסידא, והרמב"ן והר"ן שלא הביאו לזה, כנראה דל"ג לה, וכמש"כ המג"א בסימן ש"ז סק"ז דמד' המ"מ והטור נראה דל"ג לה. [↑](#footnote-ref-227)
227. והא"ר שם סקכ"ט כתב דיש להתיר אף בתחום די"ב מיל, דסמכינן על הפוסקים דאף תחומין די"ב מיל דרבנן, וגם יש לצרף דעת הפוסקים להתיר לדבר מצוה אף בדאורייתא, והשעה"צ שם ס"ק קכ"ב כתב להתיר בזה בשעת הדחק, וכ"כ המ"ב בסימן תרנ"ה סק"ג. [↑](#footnote-ref-228)
228. ועיי"ש שכתב להוכיח לאסור בזה ממש"כ השו"ע בסימן ש"ו ס"ט דאסור לומר לנכרי שילך חוץ לתחום בשבת אחר קרובי המת שיבואו להספידו, והוא מתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תרל"ז, והביאוהו המרדכי בשבת סימן שי"ד וההגמי"י בפ"ו משבת ה"הף ולא הותר משום שבות דשבות במקום מצוה, והמרכה"מ בפ"ו משבת ה"ט צידד להתיר בזה משום שבות דשבות במקום מצוה, - אך למש"כ הלבוש ודעימי' להתיר אמירה לנכרי לילך חוץ לתחום לצורך מצוה, כתב התהל"ד בסימן ש"ו סק"ה וסק"כ דהא דלא הותר לומר לנכרי שילך חוץ לתחום אחר קרובי המת, הוא משום דצרכי מת לא חשיבי כצרכי מצוה לענין זה, ובסו"ס שכ"ה כתב דהוא משום דלא התירו שבות דשבות לצורך מצוה שהיא לאחר השבת, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-229)
229. ויש להוסיף, דהר"ן בפ' חבית דלא התירו במקום פסידא אלא מלאכה כלאח"י, אך שאר שבותים לא התירו, והתהל"ד סימן ש"ז סוסק"ה שמוכח מד' הר"ן שם דתיקון צינור שעלו בו קשקשים הוי מלאכה דאורייתא, ורק משום דהוי כלאח"י הוא דלי"ב איסורא דאורייתא, ואפ"ה התירו לזה במקום פסידא, ומבו' דשבות דמלאכה כלאח"י קייל משאר שבותים, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם בשער המיחוש דאף דכל שבות לא הותר לצורך חולה, מ"מ מלאכה ע"י שינוי הותרה, ומבו' בדבריו דהיינו אף מלאכה דאורייתא כלאח"י, כההיא דגונח יונק, אך לד' השעה"צ בסימן תצ"ו סק"ט אין להביא מזה, - והתהל"ד בסימן שכ"ח סוסקכ"ב והחזו"א בסימן נ"ו סק"ד ד"ה ולדינא תמהו ע"ז מכ"ד דמצינו דמלאכה כלאח"י חמירא, ומוכח מזה דיש לחלק במלאכה כלאח"י דמשתנה עי"ז תוצאת המלאכה, ממלאכה כלאח"י דאין משתנה עי"ז תוצאת המלאכה. [↑](#footnote-ref-230)
230. והיינו כגון במש"כ הראשונים בכ"ד לאסור להביא סכין דרך רה"ר ע"י נכרי לצורך מילה, ולא כתבו דיש להתיר לומר לו להביא את הסכין כלאח"י, ויש להוסיף, דהרמב"ן וש"ר בשבת ק"ל א' עמדו בהא דלר"א מביאין סכין לצורך מילה בשבת, דמ"ט לא אמרינן דיביאנו בשערו או כלאח"י, (והרמב"ן כתב דליכא דוכתא דלא מצי לאתויי איזמל דרך פטור בשערו וכו'), ואפ"ה כתבו הראשונים בסתמא דלרבנן אין מביאין סכין אף ע"י נכרי, ומשמע דהוא אף אם יביאנו הנכרי בשערו או כלאח"י. [↑](#footnote-ref-231)
231. ואמנם מש"כ להוכיח כן מהא דנאסרו שבותים ביו"ט שני אף לצורך מצוה, הוא לפ"מ שנקט דהתירא דשבות דשבות לצורך מצוה הוא אף ע"י ישראל, אך לפ"מ שצידד הפמ"ג באש"א סימן ש"ז סק"ז דלא הותר שבות דשבות ע"י ישראל לצורך מצוה, ונתבאר להלן, אין להוכיח מזה. [↑](#footnote-ref-232)
232. ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ שם דלא הותר אמירה לנכרי לעשות משאצל"ג לצורך מצוה, - אך לכאו' אף למש"נ לעיל דדעת כמה מרבוותא דהותר אמירה לנכרי לעשות משאצל"ג, יש מקום לומר דבמלאכה המותרת מדאורייתא משום הואיל יש להחמיר טפי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-233)
233. וצ"ע בדעת הראשונים שאסרו בזה, דאמנם דעת התוס' ודעימייהו דהעברה מרה"י לרה"י דרך רה"ר אסורה מדאורייתא, אך דעת הרשב"א ודעימי' דאינה אסורה אלא מדרבנן, ונתבאר במ"מ למלאכת הוצאה דף מס' 8, ובד' הרשב"א גופי' בב"ק פ' ב' ובתשו' ח"א סימן תש"ט מבו' דאסור לומר לנכרי להביא דרך רה"ר משום דה"ז אסור מדאורייתא.

     ושמא הטעם בזה, דאף דאינו אומר לנכרי לעמוד לפוש, מ"מ כיון דסתמא דמילתא עומד הנכרי לפוש, ע"כ אף אין בזה לאיסור אמירה, מ"מ יש בזה להאיסור ליהנות ממעשה הנכרי, אך השערי ציון שם כתב דאף אם עמד הנכרי לפוש, אדעתא דנפשי' קעביד, ולא נתפרש דמ"מ מי עדיף מנכרי שעשה מלאכה מעצמו לצורך הישראל, דאסור הישראל ליהנות ממנה, ולכאו' הוא אף כשהי' הנכרי יכול לעשות בע"א בהיתר, (ושמא סמך הביה"ל במקום הצורך על דעת ר"ת דכל דהי' אפשר בע"א בלא מלאכה ליכא לאיסור הנאה ממעשה הנכרי), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-234)
234. ומצאנו בתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ט שכתב בדין אמירה לנכרי להביא יין לקידוש, דכיון דקידוש על היין או על הפת לאו דאורייתא, לא נחלל עליו את השבת אפי' באמירה לנכרי, וזה כד' המהרש"ל, ומשמעות ד' הרשב"א שם דמה"ט אסור להביאו ע"י נכרי אף דרך סימטא ורשויות דרבנן. [↑](#footnote-ref-235)
235. והגר"ז שם כתב לדמותו למש"כ בקו"א בסימן רס"א סוסק"א במה שהתירו שבות בביה"ש לצורך מצוה, דאין להתיר לצורך פירות ותבשילים יתירים לשבת, וכאשר כ"ה מבו' בד' הב"ח בסימן שמ"ב, - אך הנה הביאוה"ל בסימן שמ"ב ס"א ד"ה מותר ביה"ש כתב להוכיח דהתירו שבות בביה"ש אם יתווסף לו עי"ז עונג, אף שאפשר לו בלעדם, וצ"ל לדעתו דאף דבהא דהתירו שבות בביה"ש לצורך מצוה הוא אף בדבר שא"צ כ"כ, מ"מ במה שהתירו שבות דשבות לצורך מצוה, הוא רק במצוה גמורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-236)
236. ובדבריו באש"א בסימן תקמ"ד סק"ב משמע דבכל ענין מותר לבנות ביהכנ"ס ע"י נכרי בחוה"מ, עיי"ש, וצ"ע דהוא דלא כמש"כ המג"א דאף לדעת הבעה"ע לא הותר לבנות ביהכנ"ס בשבת ע"י נכרי, והרי הא דהותרה אמירה לנכרי לצורך מצוה בחוה"מ, הוא בצירוף דעת בעה"ע דהותרה אמירה לנכרי אף באיסור דאורייתא. [↑](#footnote-ref-237)
237. ולמש"נ לעיל דיש לפרש בד' הרי"ף דהא דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן לצורך מצוה, הוא משום דאמירה לנכרי באיסור דרבנן אינה אינה "שבות", ודאי דאין להתיר בשאר שבות דשבות לצורך מצוה. [↑](#footnote-ref-238)
238. וכל מקום הנידון בזה הוא לגירסת הרי"ף ודעימי' בסוגיין, אך לגירסת התוס' דעיקר שנויא דגמ' הוא דאמירה לנכרי הויא שבות דלי"ב מעשה, ואך דגם בזה לא התירו אלא באמירה באיסור דרבנן, הרי ודאי דבשבות דאית בי' מעשה לא התירו אף בשבות דשבות, וגם לגירסת הרי"ף, הרי דלמש"נ לעיל די"ל דעיקר ההיתר הוא משום דאמירה לנכרי באיסור דרבנן אינה אסורה משום שבות, ודאי דע"י ישראל לא הותר שבות דשבות. [↑](#footnote-ref-239)
239. וצ"ל כן בד' הר"ח דלעיל גריס כגירסת הבה"ג, והכא גריס ליחום לי' נכרי אגב אימי', והרשב"א עמד על סתירת דבריו בזה, ואין לפרש בדעתו כד' התוס' בב"ק והרא"ש, דלהדיא כתב הר"ח הכא דאשתפיך המים החמים שהיו מוכנים לצורך המילה, ובע"כ כמש"כ הרי"ד, דאף דאם ל"ה אמו צריכה הי' מותר לחמם ע"י נכרי, מ"מ כל דאפשר לעשות בהיתר אגב אמו, יש לעשות כן, אך י"ל עוד, דאף דהר"ח לעיל גריס כגירסת הבה"ג, מ"מ ס"ל דלא הותר אמירה לנכרי אלא באיסור דרבנן, וכמש"כ כן התוס' בגיטין ח' ב' ובב"ק פ' ב' ונתבאר בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-240)
240. ועיי"ש שכתבו דאף דיולדת לאחר ז' אין מחללין עלי' את השבת, י"ל דהיינו רק אחר ז' מעל"ע, והכא איירי כשעדיין לא עברו ז' מעל"ע, אך התוס' בגיטין ח' ב' נקטו לעיקר דז' ימים אינם מעל"ע, ועיי"ש שכתבו די"ל דאיירי קודם יום המילה. [↑](#footnote-ref-241)
241. והר"ן בביצה שם נחלק ע"ז והאריך להוכיח דאיסור ריבוי בשיעורים הוא מדאורייתא, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 13, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-242)
242. ובשיעורי הגר"ש בגיטין שם כתב לפקפק בדמיון זה, ועד"ז כתב גם השערי חיים בגיטין סו"ס כ"ג, - עוד יש להעיר ממש"כ התורי"ד לעיל בסוגיין והרשב"א בשבת קל"ד ב' דאסור למול ע"מ לחמם מים אחר המילה ע"י נכרי, ונתבאר בדף מס' 9 דהוא מוכח כן מסוגיין, ומבו' לפ"ז דאמירה לנכרי במקום חולה ל"ה הותרה, ואסור להביא עצמו לידי כך, וכ"נ גם ממש"כ המג"א בסימן שכ"ח סקי"א בשם הרד"ך דלא הותר אמירה לנכרי לצורך חולה כשאפשר להמתין למוצ"ש, ונתבאר להלן, ולפ"ז ל"ד למלאכת יו"ט שהותר ריבוי בשיעורים, - עוד יש להעיר דאי"ז מתישב למש"כ הר"ן בביצה שם טעמא אחרינא בהתירא דריבוי בשיעורים ביו"ט. [↑](#footnote-ref-243)
243. בד' הב"י בסימן שי"ח ס"ב מבו' שפירש לדבריהם דנסתפקו בדין זה, - אך המהר"ם שיף בגיטין שם פירש לדבריהם בע"א דפשיטא להו דלא הותר להרבות שלא לצורך מילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-244)
244. אך לכאו' בד' המאמ"ר שם סק"ה והנהר שלום שם סק"ב מבו' שנקטו דשרי אף שלא לצורך מצוה, עיי"ש, - אך לא נתפרש בדבריהם דהוא מכח הא דמותר להרבות בשיעורים ע"י נכרי, וי"ל דס"ל דהוא משום דעיקר מעשה הנכרי הוא לצורך עצמו, ובכה"ג ליכא איסור כלל במעשה הנכרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-245)
245. וצ"ע לפ"ז בד' התוס' בגיטין שנסתפקו אם יש להתיר בזה אף שלא לצורך מילה, דמהיכ"ת להתיר בזה, הרי לדעתם דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, כמבו' ממש"כ בסו"ד דמשום שמחת יו"ט שרי להרבות, הרי דמה"ט שרי לומר לנכרי להרבות בשיעור לצורך מילה, ומהיכ"ת נימא דשרי אף שלא לצורך מילה, ולמש"כ המהר"ם שיף שם לפרש לד' התוס' בע"א, ניחא, - ולכאו' בעכצ"ל דמה שנסתפקו התוס' להתיר בזה, אי"ז מכח מה שאמרו הכא דנחים לי' אגב אימי', אלא נסתפקו מסברא, דשמא לא אסרו אמירה לנכרי בכה"ג.

     שוב נתבוננתי דיש מקום לדון בעיקר מש"נ דיש להתיר ריבוי בשיעורים ע"י נכרי לצורך מצוה מכח התירא דשבות דשבות, והיינו משום דאף דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, מ"מ אי נימא דהתירא דריבוי בשיעורים הוא רק כשיש היתר על עיקר המלאכה, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 13, הרי יש מקום לומר דאף שהותרה אמירה לצורך חולה, מ"מ לא חשיב דאיכא היתר על עיקר המלאכה, דאף דלא נאסרה האמירה בכה"ג, מ"מ אי"ז היתר על המלאכה עצמה, ולי"ב להתירא דריבוי בשיעורים, - והעירו די"ל עוד, דהא דהותר שבות דשבות לצורך מצוה, הוא רק בדבר שאצל הישראל עצמו אינו אסור אלא משום שבות, אך בכה"ג דריבוי בשיעורים, כיון דאצל הישראל עצמו הו"ל מלאכה גמורה, דלגבי הישראל ליכא היתר על עיקר המלאכה, (שלא הותר לו לעשות מלאכה לצורך חולה שאין בו סכנה), לי"ב להתירא דשבות דשבות. [↑](#footnote-ref-246)
246. והשערי חיים בגיטין סימן כ"ד כתב דאף למש"כ שם בטעם התירא דריבוי בשיעורים ע"י נכרי דלפ"ז הדין נותן להתיר אף שלא במקום מצוה, מ"מ יש לאסור בזה משום ודבר דבר, ורק במקום מצוה הוא דשרי, דלי"ב משום ודבר דבר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-247)
247. ויש להוסיף, דלדעת הסוברים דמכוון הגמ' הכא הוא לחמם ע"י ישראל, והתירו לריבוי בשיעורים זה לצורך מצות מילה, הרי דליכא מקור כלל להתיר ריבוי בשיעורים ע"י נכרי, וודאי דיש לאסור בזה, - וגם לפי' בתרא דהר"ן בסוגיין ולפי' הגרע"א לא הותר כלל אמירה לנכרי להרבות בשיעורים אף לצורך מצוה. [↑](#footnote-ref-248)
248. וכ"נ גם בד' המאמ"ר שם סק"ה והנהר שלום שם סק"ב, - אך כבר נתבאר לעיל בהערה דבדבריהם לא נתפרש דההיתר בזה הוא מכח דינא דריבוי בשיעורים, וי"ל דהוא מטעם אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-249)
249. יש מקום לדון דלא התירו בכה"ג אלא כשאומר לו קודם השבת, דבכה"ג ליכא איסור בהאמירה עצמה, אלא במה שעושה המלאכה לצורך הישראל, אך לומר לו בשבת להרבות אסור, - והטעם בזה, שהרי באמירה לנכרי נאסרה האמירה עצמה אף כשאומר לו לעשות המלאכה בחול, ואף דבכה"ג אין המלאכה שעושה הנכרי מלאכת איסור כלל, מ"מ האמירה עצמה אסורה, משום ודבר דבר, או מגזירה שמא יעשה הישראל עצמו בשבת, ומכח זה יש לאסור גם לומר לו להרבות בשיעור, דגם אם הריבוי עצמו אינו תוספת איסור, מ"מ כיון דהוי מכלל המלאכה האסורה, יש לאסור האמירה, בפרט לדעת הסוברים דריבוי בשיעורים ע"י ישראל אסור מדאורייתא, או דאף אם הוא מותר מדאורייתא היינו רק כשיש היתר על עיקר המלאכה, ואכמ"ל, - ואמנם למש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רס"ג סק"ח דלא נאסרה אמירה לנכרי בשבת לעשות המלאכה בחול, רק אחר שנאסר לומר לו לעשות בשבת משום שליחות, ונתבאר בדף מס' 4, אין לאסור מכח זה. [↑](#footnote-ref-250)
250. ועיי"ש שהוכיח לפ"ז דאסור לומר לנכרי להרבות בשיעור, שלא לצורך מצות מילה, דאל"כ הי' מותר גם לומר לו להרבות בשיעור במלאכה שעושה לצורך עצמו, וא"כ מ"ט גזרו בנכרי המכירו שמא ירבה בשבילו, וכן האריך בזה התהל"ד בסימן שי"ח סק"י ובהשמטות שם, - אך לדעת הסוברים דמותר להרבות לנכרי להרבות בשיעור, צ"ל דהא דגזרו בנכרי המכירו שמא ירבה בשבילו, הוא משום דחיישינן שירבה בשבילו במעשה בפנ"ע, או דהוא משום דבמלאכה שעושה לצורך עצמו לא הותר לומר לו להרבות בשיעור. [↑](#footnote-ref-251)
251. והך מילתא דכל שמרבה הנכרי במלאכה לצורך ישראל חשיבא כל המלאכה כעשי' לצורך נכרי ולצורך ישראל, יש ללמוד לזה מד' הרשב"א בס"פ כל כתבי, ונתבאר בדף מס' 13 בהערה, ואך דלד' הרשב"א שם, הרי דכל שעושה הנכרי לצורך עצמו, שפיר י"ל דליכא איסור כשמרבה, דהוי כעושה לצורך עצמו ולצורך ישראל דשרי, ואכמ"ל, - ואמנם יש מקום לדון, דמ"מ בגונא דל"ה הנכרי עושה מלאכה זו לצורך הישראל, ורק משום שעושה אותה לצורך עצמו מתרצה להוסיף לצורך הישראל, לא חשיב דעושה המלאכה גם לצורך הישראל, ושרי, וצ"ע אם ד"ז נסתר מד' הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-252)
252. ואי נימא דאף דריבוי בשיעורים ע"י נכרי שרי, מ"מ אסרו התם שמא ירבה בשבילו במעשה בפנ"ע, א"כ הרי יש לפרש כן גם בד' הר"ן דמה"ט הוא דנכרי שבישל לחולה בשבת אסור לבריא, והיאך הוכיח הב"י מינה דאסור לומר לנכרי להרבות בשיעור, - אך שמא י"ל דבנכרי שעושה מעצמו שפיר יש לחוש שירבה בשביל הישראל במעשה בפנ"ע, אך בהא דאסרו במבשל לחולה שמא ירבה בשבילו, היינו שמא יאמר לו הישראל להרבות, ובזה אין לחוש שיאמר לו להרבות במעשה בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-253)
253. ובד' הגר"ז בקו"א שם סק"ב מבו' דהתירא דריבוי בשיעורים ע"י נכרי הוא אף כשאין התוספת ראוי', וכ"ה מבו' גם בד' המאמ"ר שם סק"ה והנהר שלום שם סק"ב, אי נימא דמכוון דבריהם הוא משום התירא דריבוי בשיעורים, (ונתבאר לעיל בהערה לדון בזה), - אך י"ל דס"ל דגם היתר ריבוי בשיעורים ביו"ט הוא אף בכה"ג דאין התוספת ראוי'. [↑](#footnote-ref-254)
254. ואמנם למש"כ החת"ס דטעם הא דשרי ריבוי בשיעורים ע"י נכרי הוא משום דאי"ז איסור גמור אלא כח"ש באיכות, וכן למש"כ הבית אפרים ודעימי' דטעם הא דשרי ריבוי בשיעורים ע"י נכרי הוא משום דאמירה לנכרי הותרה לצורך חולה ותוספתו כמוהו, ודמי להא דהותר להרבות בשיעורים ביו"ט, ודאי דאין להתיר בזה אלא בגדרי ריבוי בשיעורים. [↑](#footnote-ref-255)
255. ואף אי נימא דמה שהתירו ריבוי בשיעורים ע"י נכרי אינו רק לצורך מצות מילה אלא אף לדבר הרשות, מ"מ עד כאן לא מצינו אלא דריבוי בשיעורים שאינו אסור אלא מדרבנן לא אסרוהו ע"י נכרי, אך כל דאי"ז בכלל ריבוי בשיעורים שאיסורו מה"ת, מהיכ"ת נימא דלא אסרוהו ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-256)
256. הב"י בסימן שכ"ח סי"ז פירש בדעתו דהיינו דהותר אף שבות כדרכו, וכ"נ מסתימת דבריו, והט"ז שם סק"י עמד בסתירת ד' הרשב"א למש"כ בסוגיין והביאו המ"מ בפ"ב משבת ה"י דלא הותר שבות ע"י ישראל לצורך חולה שאין בו סכנה, ועמש"כ בזה הא"ר שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-257)
257. הרמב"ן וש"ר הוכיחו לאסור בזה ממה שאמרו בביצה כ"ב א' דאף במקום חולי לא הותר לכחול אלא ע"י נכרי, אף דאין בזה אלא משום שבות, - ובד' המ"מ שם מבו' לישב דאיירי התם כשלא נפל למשכב, וכ"כ המג"א בסימן שכ"ח סקי"ב וסקמ"ד דאיירי במקום קצת חולי, ולא הותר בכה"ג אלא אמירה לנכרי באיסור שבות, וזה להרמב"ם לטעמי' דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן במקום קצת חולי, ונתבאר בדף מס' 9, - אך כבר הק' הט"ז שם סק"ז דא"כ מה מייתינן עלה בביצה שם להא דדבר שאין בו סכנה אומר לנכרי ועושה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-258)
258. ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן שצ"ד סק"ג וסק"ד, ובאג"ט טוחן סקל"ח אות י"א, - אך הנה בד' הרשב"א בסוגיין בסו"ד משמע להדיא להדיא דכל רפואות האסורה מגזירת שחיקת סממנין לא נאסרו במקום חולי, וכ"נ ממש"כ הרשב"א דהאיסור היכא דשחיקי סממנין מאתמול הוא משום איסור כוחל, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שם, ודלא כמש"כ הר"ן דה"ז אסור מגזירת שחיקת סממנין, וכ"כ הרמב"ן והרא"ש בע"ז. [↑](#footnote-ref-259)
259. ויש להוסיף, דבתשו' הרד"ך שם צידד בתחילת דבריו להתיר לזה, משום דדין עשיית צרכי חולה שאין בו סכנה ע"י נכרי, שוה לדין עשיית צרכי חולה שיש בו סכנה ע"י ישראל, דהוא אף כשאינו צריך לה בשבת, עיי"ש, ולהדיא דדבריו קיימי בגונא דבחולה שאין בו סכנה מחללין את השבת וא"צ להמתין למוצ"ש, דהרי כל שאפשר להמתין למוצ"ש אף בחולה שיש בו סכנה אין מחללין עליו את השבת, וכמש"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין בתו"ד דכל דאפשר להמתין למוצ"ש, אין מחללין את השבת, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם בשער המיחוש והר"ן בפ' שמנה שרצים בדין מכה של חלל, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ח ס"ד, ואפ"ה בחולה שאין בו סכנה לא התירו בכה"ג עשיית מלאכה ע"י נכרי, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן שכ"ח סקי"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-260)
260. ואמנם אין ללמוד מזה אלא דצריך להמתין למוצ"ש כשאין צורך כלל לעשות בשבת, אך אין ללמוד מזה דצריך להמתין אף בגונא דבחולה שיש בו סכנה כה"ג א"צ להמתין. [↑](#footnote-ref-261)
261. ועיי"ש שכתב ללמוד לזה ממש"כ השו"ע שם ס"ה דבארצות קרות מותר לנכרי לעשות מדורה בשביל הקטנים, והרי דאף לעשות לצורך הקטנים לא הותר אלא בארצות קרות. [↑](#footnote-ref-262)
262. ויש להוסיף דמקור ד' הרמ"א שם הוא מד' המרדכי בסימן ר"נ, שהובא בדרכ"מ שם, וד' המרדכי קיימי בנכרי שהדליק אש בשביל תינוק, ובמקור דבריו בסה"ת סימן רנ"ב הוא כשהדליק בשביל תינוק לחממו או כדי לעשות לו מאכלו, ובהני גווני הוא שהתירו להדליק ע"י נכרי, משום דהתינוק נצרך לכך מאד. [↑](#footnote-ref-263)
263. והיינו דאי נימא דלא הותר אלא כשיש לחוש שיחלה, הרי דלא תלי אם הוא צריך לכך הרבה או לא, אלא תלי אם יש לחוש שאם לא יעשו לו כן יחלה. [↑](#footnote-ref-264)
264. ועיי"ש שכתב דל"ד למבשל בשבת בשוגג דיאכל, דהיינו דוקא בישראל עצמו שבישל בשוגג דליכא למגזר פן יבשל במזיד דלא ברשיעי עסקינן, ומשא"כ בנכרי שבישל לעצמו, אי שרית לי' לישראל למיכל איכא למיגזר דילמא יאמר לו לנכרי לבשל בשבילו, וצ"ב, שהרי המקור לאסור בזה הוא מהא דאסרו בפירות הנושרין, והתם הרי חיישינן שיבא הישראל לעשות מלאכה דאורייתא ולתלוש. [↑](#footnote-ref-265)
265. והשו"ע בסימן שכ"ה ס"ד כתב דפת שאפה הנכרי לעצמו בשבת יש אוסרים ויש מתירים, והמג"א בסימן תקי"ז סוסק"ב כתב בדעת השו"ע דטעם האוסרים הוא מגזירה שמא יאמר לנכרי לבשל בשבילו, והביאו המ"ב בסימן שכ"ה סקט"ז, - והמג"א שם כתב לפ"ז דבחנוני לא גזרו, והמחה"ש כתב דהיינו משום דחנוני אין דרכו לאפות בעצמו אלא קונה מנחתום, וליכא למימר שמא יאמר לו, וגם לא חיישינן שיאמר לנכרי אחר, וצ"ל דהיינו דאף דבאיסור פירות הנושרין לא חילקו והן אסורין בכל גווני, מ"מ באופה פת שלא גזרו בישראל שאפה פת בשוגג משום דליכא למיגזר שמא יאפה במזיד, ה"נ בנכרי שאפה לא גזרו אלא בגונא דיש לחוש שמא יאמר לו. [↑](#footnote-ref-266)
266. אך בד' הטור בסימן שכ"ה בשם הסמ"ג מבו' דיש מתירין בפירות שליקט הנכרי, ולי"ב לגזירת פירות הנושרין, והב"י שם תמה ע"ז דמ"מ יש לאסור בזה משום מוקצה. [↑](#footnote-ref-267)
267. אך לדעת רש"י ודעימי' דהא דאסור ליהנות ממעשה הנכרי הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, תיקשי דמ"ט המבשל בשבת בשוגג יאכל, והתוס' בעירובין ל"ט ב' ב' והרא"ש בביצה שם כתבו דהוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו, והרשב"א בסוגיין ובביצה שם כתב דלא אסרו אלא בנכרי שיש לחוש שיאמר לו לעשות מלאכה, והיינו דאף דגדר האיסור הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, מ"מ הא דאסרו כן, הוא גזירה שמא יאמר לנכרי לך לקט לי, ונתבאר בביצה שם. [↑](#footnote-ref-268)
268. ולמש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"ה הע"ב דלא אמרו דנכרי ע"ד עצמו הוא עושה אלא בדליקה בלבד, אך שאר מלאכה שעושה הנכרי מעצמו על דעת ישראל צריך למנעו, וכן צידד הרשב"א לקמן בסוגיין, וכ"כ הריטב"א שם, ניחא, וזה מתישב עם המבו' בד' הריטב"א לעיל י"ט א' דהא דאסור ליהנות ממעשה הנכרי, הוא משום דחשבינן שנעשית המלאכה באיסור, ונתבאר בדף מס' 6 בסופו. [↑](#footnote-ref-269)
269. וכ"כ היד אפרים בסימן רמ"ז סוד"ה ואע"ג דבד' התוס' משמע דאם הי' שייך אדעתא דנפשי' בדבר שגוף הישראל נהנה, ל"ה חיישינן למש"כ לעיל מינה דאי שרית לי' אתי למימר לנכרי שיעשה בשבילו. [↑](#footnote-ref-270)
270. ולכאו' הביאור בזה הוא, דהרי אף דעביד הנכרי אדעתא דנפשי', ודאי דעשייתו היא לצורך הישראל, אלא דמה שעושה כן לצורך הישראל הוא אדעתא דנפשי', ומכח זה חשבינן לעיקר עשייתו דהיא אדעתא דנפשי', וכ"ז הוא כשאין הישראל נהנה ממעשה הנכרי, דכיון דאין הישראל משתמש במלאכה זו, אלא דבאנו לחשבה כמלאכה לישראל משום שעשה כן הנכרי לצורך הישראל, הרי דכיון דאדעתא דנפשי' קעביד ל"ה כמלאכה לישראל, אך כל שהישראל נהנה ממעשה הנכרי, הרי דמכח זה עצמו חשבינן דהיא מלאכה לישראל, כיון דהישראל משתמש בה, ול"מ הא דעושה הנכרי אדעתא דנפשי'. [↑](#footnote-ref-271)
271. והא דבנכרי שבא לכבות א"צ למחות בידו מכח האיסור ליהנות ממעשה הנכרי, הוא משום דאי"ז אלא כסילוק נזק, ולא חשיב כנהנה ממעשה הנכרי. [↑](#footnote-ref-272)
272. וכ"ה מבו' גם ממש"כ התו"י לעיל י"ח א' דאם הביא לו הנכרי כליו ויודע שכיבסן בשבת אסור ללבשן בשבת, וכ"כ רבים מקמאי, ונתבאר בדף מס' 20, והרי דאף דבכה"ג ליכא איסור בהמלאכה שעושה הנכרי, דאדעתא דנפשי' קעביד, כיון דקצץ עמו ולא אמר לו לעשות בשבת, מ"מ יש בזה להאיסור ליהנות במעשה הנכרי. [↑](#footnote-ref-273)
273. וכ"ה מבו' גם ממש"כ השו"ע בסימן ש"ה סכ"א דגבינות שעושות השפחות מעצמן מחלב של ישראל מותר כיון שאינו אומר להן שיעשו, והרי דאף דודאי בכה"ג אסור הישראל ליהנות ממלאכתן, מ"מ א"צ למחות בהן, משום דאדעתא דנפשייהו קעבדי. [↑](#footnote-ref-274)
274. והיינו דמש"כ התוס' דכי אמרינן אדעתא דנפשי' קעביד ה"נ בכיבוי וכיו"ב שאין הישראל נהנה במעשה הנכרי, היינו דל"מ הא דאדעתא דנפשי' קעביד, אלא כשאין הישראל נהנה במעשה הנכרי, דכיון דאדעתא דנפשי' קעביד א"צ למחות בו, אך כל שהישראל נהנה ממעשה הנכרי, ל"מ הא דאדעתא דנפשי' קעביד, ואפ"ה יש בזה להאיסור ליהנות ממעשה הנכרי [↑](#footnote-ref-275)
275. ובתשו' הרי"ד שם הוכיח מזה דקי"ל דתחומין דרבנן, והר"ן בביצה שם עמד דאי"ז מתישב לדעת הסוברים דתחומין די"ב מיל דאורייתא, והתרוה"ד בסו"ס פ"ג כתב לישב, דאף דתחומין י"ב מיל דאורייתא, מ"מ כיון דאי"ז מפורש בתורה לא החמירו בו, והביאוהו המג"א בסימן תקט"ו סקי"ח, והמ"ב בסימן שכ"ה סקמ"א, וכבר נתבאר בדף מס' 3 בהערה דאי"ז משום התחום דהפירות, דהרי חפצי נכרי אין קונין שביתה מדאורייתא, אלא הוא משום שהלך הנכרי חוץ לתחום, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-276)
276. המהרש"ל מחק לזה מפירש"י, אך המהרש"א קיים לגירסא זו בפירש"י, וכן הביאו הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה' והתמים דעים בסימן קכ"ג מפירש"י. [↑](#footnote-ref-277)
277. העירו דלפ"ז הדין נותן דנכרי שמילא מים בשביל ישראל, אין אסור אלא לאותו ישראל שמילא בשבילו, כיון שלא נעשה מלאכה בגוף הדבר, וזה צ"ע, שהרי בפירש"י שם דקדק מסתימת מתניתין דאם בשביל ישראל אסור, דה"ז אסור לכל ישראל, ולפ"ז הרי דגם מהא דתנן דמילא מים בשביל ישראל אסור, יש ללמוד דה"ז אסור לכל ישראל. [↑](#footnote-ref-278)
278. מבו' בדבריו דהמקום לאסור כשהביא הנכרי מחוץ לתחום, הוא משום דהוא חוץ לתחום דהפירות, וכ"כ הרמב"ן בעירובין מ"א ב' בדעת הירושלמי, ופירש דהוא משום דהליכת תחומין לעצמו הוא מהלך, - אך מבו' בדבריו דלדעת הבבלי יש לאסור משום הילוך הנכרי מחוץ לתחום, וכ"נ בד' הר"ן בסוגיין, ובתשו' הרי"ד סימן פ"ח ופ"ט, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-279)
279. והתורי"ד בסוגיין נסתפק אם יש לאסור כלל כשהביא הנכרי מים מכרמלית דומיא דהא דאסרינן כשהביא מחוץ לתחום, די"ל דבחוץ לתחום החמירו חכמים מפני שאסור הישראל לילך לשם וע"כ יש לגזור שמא יאמר לנכרי שילך ויביא לו, אך במים דרך כרמלית שיכול ישראל לילך שם ולשתות לא גזרו, והביאו הריא"ז בפירקין ובפ"ג דביצה, - ולכאו' טעם הספק הוא, דאף דס"ל דכשהביא הנכרי דרך רה"ר אסור, אף דיכול הישראל לילך שם ולשתות, היינו באיסור דאורייתא שאסור לכל ישראל, והוי האיסור כדי שלא יהנה ממלאכת יו"ט, אך באיסור דרבנן דלא אסרו אלא למי שהובא בשבילו, והרי שלא אסרו בזה אלא מגזירה שמא יאמר לו, י"ל דאין לאסור בכה"ג שיכול לילך שם ולשתות, דבכה"ג ליכא למיחש שמא יאמר לו. [↑](#footnote-ref-280)
280. המג"א בסימן שכ"ה סקכ"ג ציין על מש"כ השו"ע דנכרי שמילא מבור רה"י לכרמלית מותר לאחר שלא מילא בשבילו, למש"כ בסימן רע"ו סק"א, ושם הביא למש"כ הרמב"ן דהא דהבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר הוא משום דאין איסורו שוה בכל, ולפ"ז אין להתיר בשאר איסורים דרבנן, וכ"כ העולת שבת בסימן שכ"ה סקט"ז, והחיי אדם בכלל ס"ג סי"ז הביא לב' הדעות, ועמש"כ ע"ז השעה"צ בסימן שכ"ה סקמ"ח. [↑](#footnote-ref-281)
281. ועיי"ש שהוסיף דאין לגזור שמא יאמר לנכרי להביא כדי לצאת בו, דלא שכיח שיעשה אדם מצהב"ע, וע"כ שרי אף למ"ד דמצוות ליהנות ניתנו, ומשמע דלמ"ד דמללה"נ א"צ לטעם זה, וכ"ה להדיא בד' הא"ר בסימן תרנ"ה סק"א, דאף אם הי' מקום לגזור שמא יאמר לנכרי, מ"מ כיון דלא אסרו אלא אכילה והנאה, אין לאסור בעשיית מצוה, כיון דמללה"נ, - אך הגר"א בסימן תקפ"ו סכ"ב כתב דלדעת רש"י ודעימי' דאיסור הנאה ממעשה הנכרי הוא כדי שלא יהנה ממלאכת יו"ט, יש להתיר מכח הא דמללה"נ, אך לדעת התוס' דאיסור הנאה ממלאכת הנכרי הוא כדי שלא יאמר לו, אין להתיר מכח הא דמללה"נ, אלא יש להתיר משום דלא חיישינן שיאמר לנכרי להביא כדי לצאת בו. [↑](#footnote-ref-282)
282. ואמנם ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם בת"ת אמרינן דמללה"נ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-283)
283. והנה בפשוטו הי' נראה ללמוד מד' הרמב"ן דהא דאסור ליהנות ממעשה הנכרי, אי"ז משום דחשיב דנעשה איסור ע"י הנכרי, שהרי לצורך מצוה הותר לומר לנכרי, ולי"ב איסורא כלל, אלא הוא איסור בפנ"ע שאסרו חכמים ליהנות ממלאכת שבת, וע"כ אף דהותר לומר לנכרי לצורך מצוה, אכתי יש בזה להאיסור ליהנות ממעשה הנכרי, אך להנ"ל אין ללמוד כן מדבריו, - ובלא"ה י"ל דמש"כ הרמב"ן דיש בזה לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, הוא משום דכל שבות לא הותר לצורך מצוה, וכל הא דהותר אמירה לנכרי הוא משום דלי"ב מעשה, הרי דאי"ז טעם אלא להתיר את מעשה האמירה, אך המלאכה עצמה שנעשית ע"י הנכרי חשיבא כמלאכה האסורה, וע"כ יש בזה לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, אך לא נתישב בזה הא דבאמירה לצורך חולה ליכא לאיסור הנאה, שהרי גם בזה דעת הרמב"ן דלא הותר אלא שבות דאמירה לנכרי דלי"ב מעשה, (ונתבאר בדף מס' 10). [↑](#footnote-ref-284)
284. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהוא לרבותא, דאף להשקות לבהמתו אסור כשמילא הנכרי בשבילו, דבגמ' דאמרו וצריכא לא אמרו דס"ד דה"מ לדידי' אבל לבהמתו שרי קמ"ל, והרי דליכא רבותא במה דהוא אסור אף להשקות לבהמתו, - אך התוס' כתבו בשם ר"י דנקט בהמתו לרבותא דלא גזרינן דילמא אתי לאפושי בשביל ישראל דבהמה רגילה לשתות הרבה וכו', וזהו שאמרו בגמ' דצריכא וכו' אבל מים ליגזר דילמא אתי לאפושי בשביל ישראל, והריטב"א כתב אורחא דמילתא נקט מפני שכן דרכו למלאות לה מן הבור ומשייר מה שלפני', דאילו הוא בעצמו מטפס ויורד ושותה שם ואינו מוציא לחוץ כלום, והר"ן כתב דאורחא דמילתא נקט לפי שבמקום השקאת הבהמות מצויין שם ישראלים ונכרים. [↑](#footnote-ref-285)
285. הרשב"א והריטב"א תמהו ע"ז, דהא דאוקימנא בדקאי לה באפה ואזלה, הוא כשבא להאכיל לבהמתו עשבים תלושין האסורין משום מוקצה, דגזרינן שמא יאכיל בידים, אך בעשבים מחוברין מותר להעמידה עליהן, - והמחה"ש בסימן שכ"ה סקכ"ו כתב דבע"כ דל"ד הוא, אלא היינו דאין דרך להאכיל לבהמה במחובר כשאין בכל מקום אלא דבר מועט והי' צריך להוליך הבהמה ממקום למקום עד שתאכל כדי שביעה וזה טירחא מרובה, והועילו מעשיו של הנכרי, וכ"נ בד' המ"ב שם סקס"ד, וכ"ה מבו' בד' הספר הבתים שערי המלאכות ש"ז שפירש כן לד' הבעה"מ. [↑](#footnote-ref-286)
286. והך מילתא דלא אסרו אלא כשיש לחוש בפועל שמא יאמר לו, מצינו כן גם בתשו' הר"ש משאנץ שהובאה באו"ז הל' ר"ה סימן רס"ה ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ז דמה"ט מותר לצאת בלולב או אתרוג שהביאו הנכרי מחוץ לתחום דאין לחוש שיאמר לנכרי להביא לו כדי לצאת בו, דלא שכיח שיעשה אדם מצהב"ע, והביאוהו הפוסקים בסימן תרנ"ה ובסימן תקפ"ו סכ"ב, - ומצינו כן עוד במש"כ האחרונים שהביא המ"ב בסימן ש"ז סקנ"ה דאין לאסור לקרוא באגרת שהביא נכרי מחוץ לתחום, דל"ש בזה הגזירה דשמא יאמר לו, כיון דאינו יודע מי ישלח לו. [↑](#footnote-ref-287)
287. ומצינו בתשו' הרשב"א החדשות סו"ס י"ח שכל שאמר לנכרי לחמם לו את התבשיל בשבת, ה"ז אסור אף לאחר שנצטנן, וכ"כ הרמ"א בסימן רנ"ג ס"ה, והרי דחייל איסור בגוף החפצא, וה"ז אסור אף דכבר אינו נהנה במלאכת שבת, ואמנם בד' הרמב"ן בעירובין שם מבו' דלא ס"ל לדינא דהרשב"א, שהרי פירש שם דהא דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו מותרין הוא משום דאינו נהנה במעשה שבת כלל, ולא אמרינן דכבר נאסרו הפירות כשיצאו, ומכח זה הן אסורין אף אחר שהחזירן, (ועמד ע"ז התהל"ד בהשמטות לסימן רנ"ג ד"ה דעת המ"ז). [↑](#footnote-ref-288)
288. ועיי"ש שכתב לישב בזה למה שאמרו בעירובין שם בהדס שתלשו הנכרי ביו"ט, דאסור להריח ממנו עד מוצאי יו"ט בכדי שיעשו, אף דהי' בידם להריח בו במחובר, וכמו שאמרו בסוכה שם דהדס במחובר מותר להריח בו, ועיי"ש מש"כ לישב עוד באנפי אחריני, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-289)
289. עיי"ש שכתב לפרש לפ"ד ר"ת להא דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו דלא הפסידו את מקומן, ופירשה דהוא כשהוציאן נכרי, וממה שהוצרך להעמידה כשהוציאן נכרי משמע דכל הא דשרינן כשהי' יכול ליהנות ממנו בהיתר הוא רק במעשה שבת דנכרי. [↑](#footnote-ref-290)
290. ועמש"נ להלן דמצינו דחלוקין הן זמ"ז במש"כ השו"ע בסימן רע"ו ס"ד דאם יש נר בבית ישראל ובא נכרי והדליק נר אחר מותר להשתמש לאורו בעוד נר ראשון דולק, והיינו משום דלא נאסר הנאה ממלאכת הנכרי, כשאי"ז אלא תוספת אורה, אך בדין מעשה דשבת דישראל מוכח מד' המג"א בסימן רנ"ג סקי"ג דה"ז אסור אף בכה"ג, וכן מצינו בתשו' הרמ"א בסימן ק"ב דאם קירב ישראל את הבישול אסור התבשיל בדיעבד, אך ע"י נכרי צידד להתיר, כיון דבלא"ה הי' מתבשל שם, וכתב לדמותו להא דשרי בתוספת אורה, והביאו המג"א בסימן רנ"ט סקי"ב, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ה וסקכ"ו. [↑](#footnote-ref-291)
291. עיי"ש שהביא לפי' ר"ח בסוכה ל"ז ב' דהדס במחובר אסור להריח בו גזירה שמא יתלוש, ואתרוג במחובר מותר להריח בו שלא יבא לתלשו, כיון דאם יתלשנו יהא אסור באכילה, והוכיח מזה דהדס שראוי להריח ממנו במחובר, יהא מותר להריח בו אף אם יתלשנו, וע"כ גזרו שמא יתלוש, והק' ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן קמ"ו ב' דמבו' דאם הביאו כרים באיסור אסור לישב עליהן, אף שהי' יכול לילך למקום שהיו בו ולישב עליהן. [↑](#footnote-ref-292)
292. ומד' הסה"ת והבעה"מ שאסרו בזה מבו' דכל שאמר הישראל לנכרי לעשות הו"ל כמעשה שבת דישראל, - וכבר עמדו שנחלקו בזה האחרונים, דבד' הב"ח בסימן רע"ו ס"ב משמע דהא דשרי להשתמש לאור נר שהדליק נכרי כשיש שם נר אחר, הוא רק כשלא ציוהו הישראל, אך כל שציוהו הישראל אסור, ועמד ע"ז הא"ר שם סקי"א, אך המג"א שם סק"ז והמ"ב שם סק"כ התירו בזה, ועמש"נ בזה להלן, - ועוד מצינו בתשו' הרמ"א סימן ק"ב שצידד דאם קירב בישול ע"י נכרי שרי בדיעבד, ול"ד להיכא דקירב ישראל את הבישול דאסור בדיעבד, והביאוהו המג"א בסימן רנ"ט סקי"ב והמ"ב שם סקכ"ו, ומשמעות הדברים דהוא אף כשאמר לו הישראל לעשות כן, - ועוד מצינו בד' הגר"ז בסימן רנ"ג סכ"ה והביאוה"ל שם ס"א ד"ה ואם החזירם דאף כשהחזיר הנכרי בצווי הישראל שרי במצטמק ויפה לו, וכ"ה בד' הא"ר שם סקל"ח והמ"ב שם סקצ"ז, ול"ד להיכא דהחזירם ישראל במזיד דאסור, אך העולת שבת שם סק"ד בתו"ד כתב לאסור כשחימם הנכרי בצווי הישראל והוא מצטמק ויפה לו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-293)
293. המחה"ש שם כתב דהיינו דאי נימא כמש"כ העולת שבת דלדעת ר"ת שרי אף בנר כשיש לו נר במקום אחר, מאי קשיא לי' להרא"ש מנר וכתב דזה לא מסתבר, הרי לדעת ר"ת גם בנר מותר, ומה הביא ראי' מנר טפי מבבור, ובע"כ דנקט הרא"ש דבנר מודה ר"ת דאסור, משום דמנר זה שהדליק הנכרי ל"ה בידו להשתמש בהיתר, ומשא"כ במילא מן הבור, וע"ז נחלק הרא"ש וס"ל דאין לחלק ביניהם, וכ"ה דבנר לא מסתבר להתיר, ה"נ בבור אין להתיר, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג שם, ובד' התו"ש בסימן רע"ו סוסק"א. [↑](#footnote-ref-294)
294. וכבר כתב לדון בזה בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן רכ"ב להתיר בנר שהדליק הנכרי משום דאי בעי ישראל יכול לעשות בלא נר, וכתב דמ"מ אין להקל בכך ולהתיר בזה הענין, והביאו ההגמי"י בפי"ב משבת ה"ז. [↑](#footnote-ref-295)
295. אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל דבד' הרא"ש מבו' דטעם ההיתר הוא משום דלא חיישינן שיאמר לנכרי שיעשה, וזהו שהק' הרא"ש דאטו אם הי' נר אחר דלוק בבית וכו', - וצ"ל דלדעת ר"ת גופי' שהתיר אף לאותו ישראל בע"כ דהוא משום דלא חיישינן שיאמר לנכרי שיעשה, וע"ז הק' הרא"ש דאטו אם הי' נר אחר דלוק בבית וכו', אך בד' רבינו אליהו שלמד להתיר ממעשה שבת דישראל, הרי דמהתם אין ללמוד אלא דבכה"ג לא חשיב כנהנה ממלאכת שבת, וע"ז הק' הרא"ש דמ"מ לאותו ישראל עצמו יש לאסור מגזירה שמא יאמר לו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-296)
296. ומתישב בזה משה"ק השעה"צ בסימן תקט"ו סקי"ד במש"כ הרא"ש בפירקין ורי"ו בנתיב י"ב חלק י"ב דאסור אף לישראל אחר, דהוא דלא כמש"כ הרא"ש בביצה שם ורי"ו בנתיב ד' ח"ד דלדעת ר"ת אין אסור אלא לאותו ישראל עצמו, וכן רמז הגר"א שם ס"א להעיר בזה בסתירת ד' הרא"ש, (וקשיא כן גם בסתירת ד' הטור דבסימן שכ"ה כתב דאסו לכל ישראל, ובסימן תקט"ו הביא לד' הרא"ש בביצה), - ולהנ"ל ניחא דאף דבשבת עצמה אסור אף לישראל אחר, מ"מ הא דאסור במוצ"ש בכדי שיעשו הוא רק לאותו ישראל, וכן נקט הב"ח בסימן תקט"ו ס"א, וכ"כ הבית מאיר שם ס"ה בתו"ד, אך בד' רי"ו בנתיב י"ב שם בדין נכרי שהביא חלילין לא משמע כן, עיי"ש, וי"ל. [↑](#footnote-ref-297)
297. ובד' הדרכ"מ שם סק"ח שציין לסימן ש"ז מבו' דמקורו הוא מד' הראבי"ה שהביא ההגמ"ר בשלהי מכילתין, וכ"כ הגר"א שם, - ויש להעיר, דאף דבד' ההגמ"ר משמע כן, אך בד' הראבי"ה בסימן שצ"א מפורש דלא התיר בכה"ג אלא כשאין הנכרי עושה מעשה של ההבאה על פיו ובשליחותו בשבת אלא למחר, דבכה"ג אין האיסור אלא משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ודבכה"ג דאפשר להביאו בהיתר שרי, וכמו שאמרו לקמן ק"נ ב' דשרי משום דאם יש שם בורגנין או מחיצות מביא, אך כל שעושה הנכרי מעשה הבאה על פיו ובשליחותו בשבת אסור, דאף דהאמירה בהיתר, מ"מ דמי להיכא שאמר לו מער"ש שיעשה בשבת דהאמירה בהיתר ואפ"ה אסור, ובזה מתישב משה"ק הב"י בסימן ש"ז ס"ה ע"ד הההגמ"ר שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-298)
298. אך הט"ז שם סק"ט כתב דלא התירו אלא בכרמלית, והפמ"ג שם כתב דהוא משום דהוי שבות דשבות לצורך שבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-299)
299. אך על מש"כ הרמ"א דיש מתירין אפי' לכתחילה לא תיקשי מהתם, דלא התירו אלא היכא דאפשר לו לילך לשם ואינו נהנה ממעשה הנכרי, ומשא"כ בממלא הנכרי לבהמתו או במביא מחוץ לתחום נהנה ממעשה הנכרי, ל"מ הא דאם הי' שם מחיצות או בורגנין הי' מביא, שהרי סו"ס עתה שאין שם מחיצות ובורגנין ואין בידו לעשותן הרי הוא נהנה ממעשה הנכרי, וכ"כ הנשמ"א בכלל ס"ב סק"ג בתו"ד, ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן ש"ז סקי"ב בד' המג"א שם. [↑](#footnote-ref-300)
300. ושמא י"ל דהא דשרינן מכח הא דאם יש שם בורגנין הולך, הוא משום דבידו לעשות בורגנין ולהביא, וע"ד מש"כ החזו"א בסימן נ"ט סוסק"א, וע"כ אי"ז מועיל אלא כשאומר שילך למחר, אך בשבת עצמה דאין בידו לעשות בורגנין, אין להתיר אלא משום דיכול לשתות מן המים ע"י שיטפס וירד, וניחא לפ"ז הא דאסור לומר לנכרי למלאות לבהמתו ולהביא מחוץ לתחום, - ויש להוסיף, דהרי מעיקר מש"כ הראב"ן דכ"ה דשרי כשיש תקנה ע"י בורגנין, ה"נ שרי כשיש בידו לטפס ולירד לבור לשתות, יש ללמוד דהא שרינן מכח הא דאם יש שם בורגנין הולך, היינו משום דבידו לילך בהיתר ע"י שיעשה בורגנין, וע"כ אין להתיר מכח זה בשבת, דאין בידו לעשות בורגנין ומחיצות. [↑](#footnote-ref-301)
301. אך צ"ב, דאם נידון הראב"ן הוא משום ודבר דבר, לכאו' אין מקום כלל להתיר לזה מכח הא דיכול הישראל לטפס ולירד, דאף שבידו לשתות מן המים בהיתר, מ"מ מילוי המים הוא דבר האסור דאין לו תקנה, ול"ד להא דמותר לומר אלך למקום פלוני למחר, דיש תקנה להתיר ההילוך למקום פלוני, וע"כ לי"ב משום ודבר דבר. [↑](#footnote-ref-302)
302. ומש"כ ר"ת להתיר לנכרי שילך עם ישראל בנר הדלוק בידו, י"ל דלאו היינו שאומר לנכרי שילך עם הנר, אלא היינו שאומר לו שיבא עמו ומעצמו לוקח נר, ואין לדון בזה אלא משום איסור הנאה ממעשה הנכרי, דחשיב דעשיית הנכרי היא לצורך הישראל, וכמש"כ הטור בסימן רע"ו, ובזה הוא שהתיר ר"ת משום דהי' הישראל יכול לעשות כן בהיתר. [↑](#footnote-ref-303)
303. ולפ"ז בע"כ דמקור ההיתר בזה אינו מהא דלא אסרו הכא במילא מים אלא להשקות את בהמתו, אלא מסברא ס"ל להתיר בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-304)
304. והגר"א בסימן רע"ט כתב דמש"כ הרמ"א להתיר לטלטל הנר ע"י נכרי משום דהוי כמו שהתנה, הוא לדעת החולקים ע"ד ר"ת במילא מים, אך לד' ר"ת א"צ לטעם זה, - ושמא כונתו, דאף דהתם הוי הטלטול לצורך דבר האסור, הרי אכתי מצי לטלטלו בגופו, דשרי אף לצורך דבר האסור, - והגר"ז בסימן רע"ו ס"י ובקו"א שם סק"ג עמד בזה בד' המג"א דמ"ט לא הותר לטלטל מוקצה ע"י נכרי לצורך המוקצה, משום דאפשר בטלטול בגופו, ועיי"ש במש"כ בזה, והוכיח מסוגיית הגמ' לקמן ק"נ ב' דלא הותר לומר שיטלטל מוקצה במוצ"ש, ולא חשיב כדבר שיש לו היתר, ו ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-305)
305. ואמנם הטור לא כתב להתיר אלא בנר ולא באש, והב"י כתב דהוא משום דבאש שהדליק הנכרי יש לאסור אף בכה"ג, כיון דאף כשהדליק הנכרי לצורך עצמו אסור מגזירה שמא ירבה בשבילו, והחמד שם שם סק"ו (ד"ה וקושיית הרב"י) כתב לפרש בזה טעם אחר, עיי"ש, אך הב"ח שם כתב להתיר בזה, והמ"ב שם סקל"ג ובשעה"צ סקל"ז כתב להתיר בזה בעת הצורך. [↑](#footnote-ref-306)
306. ועד"ז מבו' ממש"כ העולת שבת בסימן רע"ו סק"ב דבכה"ג דאיכא נר אחר מותר לומר לנכרי להדליק, והמג"א שם סוסק"ז תמה ע"ז, ולכאו' הוא משום דס"ל דטעם ההיתר בזה הוא משום דכל שיכול ליהנות בע"א, ליכא למיחש שיבא לעשות בעצמו, וע"כ לי"ב לאיסור אמירה לנכרי. [↑](#footnote-ref-307)
307. והפמ"ג במש"ז בסימן רס"ד סק"א כתב לדון דלדעת המג"א ודעימי' אם יש לאדם נר של היתר, מותר להרבות עוד נרות של איסוה"נ, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז המנחת שלמה בח"א סימן ה' ד"ה ברם נלענ"ד. [↑](#footnote-ref-308)
308. והעירו עוד בזה במש"כ הב"ח בסימן רע"ו ס"ד לדון, דכל שהוסיף הנכרי שמן לנר, מותר ליהנות לאורו אף אחר שיכלה השמן שהי' בו, דכיון דבשעה שנעשה המעשה ל"ה אז שום איסור לישראל שוב אין האיסור חוזר וניעור, וכן דן בזה הט"ז שם סק"ד, והמאמ"ר שם סק"י תמה טובא ע"ז, דהרי בשעה שנעשה המעשה הי' אסור ליהנות ממנו, אלא דכ"ז שלא כלה השמן הראשון לא חשיב כנהנה, ואחר שכלה השמן הראשון והוא נהנה ממעשה הנכרי ודאי דה"ז אסור, עיי"ש, - אך מד' הב"ח והט"ז מבו' דהתירא דתוספת אורה, אי"ז משום דלא חשיב כהנאה, אלא הוא משום דלא גזרו בכה"ג שלא ליהנות ממעשה הנכרי, כיון דליכא למיחש שיבא לומר לו, וע"כ שפיר דנו דמכח זה יש להתיר אף אחר שיכלה השמן שהי' בו, ואזיל הב"ח לטעמי' בסימן תרע"ג דס"ל דאסור להשתמש לאור נ"ח כשדולק נר של היתר, ובע"כ דהא דשרי בכה"ג להשתמש בנר שהדליק הנכרי, הוא משום דבכה"ג ליכא למיגזר שמא יאמר לו. [↑](#footnote-ref-309)
309. ועיי"ש בסק"ל שהוסיף דכ"ה מבו' גם בד' המג"א בסימן רס"ד סק"ד, שכתב דאם יש נר אחד כשר ועומד אצלו נר פסול מותר להשתמש דלא יהא אלא נר אחד בלחוד וכמ"ש סי' רע"ו, ואזיל לטעמי' דהא דשרי בכה"ג הוא משום דלא חשיב כנהנה מהנר שהדליק הנכרי, וזהו דס"ל דבכה"ג גם ליכא להגזירה דשמא יטה, דהגזירה דשמא יטה היתה כשמשתמש לאור הנר, וכיון דבכה"ג לא חשיב כמשתמש לאור הנר הפסול, לי"ב להגזירה, ובדעת החולקים כתב הא"ר שם סק"א דס"ל דאיכא חשש שמא יטה אף שיוכל לראות בנר הכשר, דאדם רוצה שכל הנרות ידלוק יפה, ול"ד לדינא דהכא דבהנאה תליא מילתא וכיון שיוכל להשתמש אצל אחר לא חשיבא הנאה, והביאו הביאוה"ל שם (ד"ה יש להקל), - אך עמש"כ המאורות נתן שם בהערה בביאור הוכחת המג"א, ולפ"ז אינו ענין להכא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-310)
310. ועפי"ז צ"ע במש"כ המנחת שלמה בח"א סימן ה' ד"ה ונלענ"ד דמוכח לדון דמ"ט אסור להשתמש בנר בכה"ג אחר כדי שיכלה השמן שהי' בו כבר, ולא שרינן משום דהשמן שהוסיף מתבטל בשמן שהי' בו, עיי"ש, ולהנ"ל הרי טעם האיסור בכה"ג הוא משום דההבערה לזמן הנוסף נעשית ע"י הנכרי, ול"ש בזה ביטול כלל. [↑](#footnote-ref-311)
311. ?ומה שהוצרכו להתיר בזה משום שהי' יכול ליהנות בלא"ה, היינו משום דיש לאסור בהוספת שמן גם משום דעי"ז מאיר הנר טפי, וכמש"כ התוס' בביצה כ"ב א', ובזה יש להתיר משום דהי' יכול ליהנות בלא"ה, - אך שו"ר בד' החמד משה שם סוסק"ו שעמד בהך מילתא דבהוספת שמן אפשר שהשמן שהי' בו מקודם נפל למטה והשמן שהוסיף צף מלמעלה והוא לבדו דולק, ואף אם נתערבו מ"מ עיקר ההארה בא משמן של היתר ואיסור ביחד, ואפ"ה שרי, עיי"ש, וזה דלא כמש"נ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-312)
312. והמנחת שלמה בח"א סימן ה' ד"ה ונמצא לפ"ז כתב לאסור בזה מטעם אחר, דכל הא דשרי הוא כשהוסיף שמן דאתינן עלה משום איסור הנאה ממעשה שבת, ובתוספת אורה לא חשיב כהנאה, אך באיסור אכילה ושתי' דמעשה שבת דהוא משום דהו"ל כמאכ"א, כאשר כ"ה מבו' ממש"כ בתשו' הרשב"א לאסור אף אחר שנצטנן, הו"ל כתערובת דמאכ"א, - והעירו דיש לחלק עוד, דשאני בתוספת שמן, דאין הנאתו מן השמן, אלא מן השלהבת, וכיון דהיתה השלהבת דולקת אף בלא השמן שהוסיף, לא חשיב כנהנה, ומשא"כ כשהוסיף מים למיחם דהוא שותה את המים שהוסיף, ומה דבלא"ה הי' לו מים אחרים לשתות, אי"ז טעם להתיר. [↑](#footnote-ref-313)
313. ולעיל בהערה נתבאר ללמוד כן גם ממש"כ הב"ח בסימן רע"ו ס"ד לדון דכל שהוסיף הנכרי שמן לנר, מותר ליהנות לאורו אף אחר שיכלה השמן שהי' בו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-314)
314. ולפ"ז בע"כ דמש"כ המג"א בסימן רע"ו להתיר בתוספת אורה אף כשציוהו הישראל, הוא כמש"נ לעיל בהערה דס"ל דאף כשציוהו הישראל ל"ה כמעשה שבת דישראל, ונתבאר שם דכ"נ ממש"כ הרמ"א ודעימי' להתיר בדיעבד בקירוב בישול ע"י נכרי, ומשמעות הדברים דהיינו אף כשאמר לו הישראל לעשות כן, וכ"כ הגר"ז בסימן רנ"ג סכ"ה והביאוה"ל שם ס"א ד"ה ואם החזירם דאף כשהחזיר הנכרי בצווי הישראל שרי במצטמק ויפה לו, ול"ד להיכא דהחזירם ישראל במזיד דאסור. [↑](#footnote-ref-315)
315. והתוס' וש"ר תמהו ע"ז, דהרי אסרו להשתמש בנר וכבש כשנעשו לצורך ישראל, והרי דאף שאר תשמישין אסורין, והרא"ש הק' עוד דמ"ש שתיית בהמתו דאסורה, מרחיצה וכו' דמותרין, - ושמא י"ל בישוב דעת המתירין, דלא התירו אלא כשמילא הנכרי לצורך שתייתו, דבכה"ג ה"ז מותר לצורך שאר תשמישין שלא מילא הנכרי לצרכן, אך בנר וכבש שנעשו לצורך תשמיש הישראל, אסור הישראל להשתמש בהן תשמיש זה שנעשו לצרכו, ומה שהוכיחו להתיר מההיא דמפתחות, י"ל דהוא משום דאף שנקטו דהתם טלטל הקטן את המפתחות כדי להביאן לבעליהן, מ"מ ל"ה בדעתם כדי שישתמשו בהן לפתוח, וע"כ מותר להשתמש בהן. [↑](#footnote-ref-316)
316. ועיי"ש שכתב לדון דחרש ושוטה שבישלו בשבת לצורך עצמן, אסור בשוגג לכל ישראל, כיון דנעשה בחילול שבת, ול"ד להא דשרי בטליא וטליתא, דשאני קטן דל"ה בן מצוות, ומשא"כ בחרש ושוטה דבני מצוות נינהו אלא דלאו בני דעה נינהו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-317)
317. ויש להוסיף, דיש להוכיח כן, שהרי דעת התוס' דקי"ל דהמבשל בשבת בשוגג יאכל, ואפ"ה פשיטא להו דיש לאסור כשהביא הקטן מרה"ר לצורך הגדול, והרי דמה שנעשה ע"י קטן דמי למה שנעשה ע"י נכרי שגזרו חכמים שמא יאמר לו לעשות בשבילו. [↑](#footnote-ref-318)
318. והרשב"א כתב דיש לדחות עוד דלא עשה כן כדי להשתמש בהן בשבת, אלא כדי שלא ילכו לאיבוד וישתמש בהן במוצ"ש. [↑](#footnote-ref-319)
319. ועיי"ש שכתב דאין לפרש לדבריו דמיירי במכירו וקמ"ל דבקטן לא גזרו שמא ירבה בשבילו, דזה לא נרמז בד' התוס', - והפמ"ג שם כתב בשמו דנקט כן לדינא דבחש"ו לא גזרו שמא ירבה בשבילו, וכ"כ הביאוה"ל שם, וצ"ע דאף שכתב המג"א לדון לפרש כן לד' העו"ש, מ"מ לא מצינו בדבריו שדעתו כן לדינא. [↑](#footnote-ref-320)
320. אך מד' הגרע"א נראה שפירש בד' רש"י, דאף כשידוע שעשה הנכרי לצורך עצמו לא הותר הישראל להשתמש בו, אלא כשהוא ניכר שעשה לצורך עצמו, וע"כ צריך שישתמש בו הנכרי תחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-321)
321. אך מד' הרמב"ן והר"ן בסוגיין למדנו לפרש לד' התוספתא בע"א, דלאו היינו דהגזירה במכירו הוא שמא ירבה לשבת אחרת, דלעולם עיקר הא דאסרינן במכירו הוא משום דחיישינן שבעשי' זו עצמה שעשה הרבה בשבילו, אלא אתי לפרושי לעיקר הא דאסרו ליהנות ממעשה הנכרי כשעשה לצורך ישראל, אף לדעת ר"מ דמבשל בשבת בשוגג יאכל, דהוא משום דיש לחוש שיבא לומר לו בשבת אחרת לעשות. [↑](#footnote-ref-322)
322. ורי"ו בנתיב י"ב חלק י"ב הביא להך דינא דדג מליח שצלאתו שפחתו אסור כדתניא בתוספתא דאם מכירו אסור מפני שמרגילו לשבת הבאה, והמג"א בסימן שכ"ה סקכ"ח עמד בסתירת דבריו למש"כ לעיל מינה דלא אסרו במכירו אלא כשעשה כן בפניו, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע היאך הוא מתישב בד' רי"ו שכתב גם בדין מים ועשבים דשלא בפניו שרי, ובדין דג מליח דאסור במכירו כתב דהוא כמש"כ לעיל מינה בדין עשבים, - ועד"ז צ"ע בד' הארחות חיים שכתב בהל' שבת סקצ"ג דשלא בפניו שרי אף במכירו, ושם סקצ"ח כתב בשם ר"פ בהגהתו לתשב"ץ קטן סימן ל"ג דאף אם אין לחוש שמא ירבה עכשיו אסור שמא ירבה לשבת הבאה.

     ולכאו' י"ל בזה, דכל הא דאסרינן מפני שמרגילו לשבת הבאה, הוא כשעשה כן בפניו, אלא דידעינן שלא הרבה בשבילו, שלא ידע שהישראל צריך לו, ובכה"ג הוא דאסרינן להשתמש בו משום שמרגילו לשבת הבאה, דאם נבא להתיר אף כשעשה בפניו, יבא להרבות בשבילו בשבת הבאה וישתמש בו הישראל אף שעשה בפניו, - אך כשעשה שלא בפניו אין לאסור מפני שמרגילו לשבת הבאה, שהרי אם יעשה כן בשבת הבאה שלא בפניו לא חיישינן שירבה בשבילו, ואם יעשה כן בפניו, אין לחוש שישתמש בו הישראל, שהרי לא התרנו לו להשתמש בו אלא כשעשאו שלא בפניו, ועפי"ז יש להעיר במש"כ הב"י ללמוד מד' התוס' בביצה לאסור אף כשעשאו הנכרי שלא בפניו. [↑](#footnote-ref-323)
323. אך הט"ז שם סקי"א כתב דכל הא דאסרינן במכירו אף שלא בפניו, היינו כשיודע הנכרי שהישראל יבא להאכיל בהמתו, דבכה"ג חיישינן שמא ירבה בשבילו, וכ"כ הא"ר שם סקכ"ה, ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז שם, והשעה"צ שם סקס"ח וסקס"ט, ועיי"ש בסקס"ט שכתב דכ"ה מבו' בד' המ"מ בפ"ו משבת ה"ג דאף לדעת האוסרים שלא בפניו היינו רק כשיודע שהישראל צריך לו, (ותמה ע"ד הב"י שלא כתב כן בדעתו). [↑](#footnote-ref-324)
324. ועיי"ש שכתב ע"ז דאזיל המ"מ לטעמי' דלא אסרו אלא כשעושה בפניו, ובפשוטו מכוון דבריו דלדעת הסוברים דאף שלא בפניו אסור, ה"נ אסור אף כשלא ידע שהוא צריך לו, והיינו משום דמרגילו לשבת הבאה, - ועמש"כ הפמ"ג במש"ז בסימן שכ"ה סקי"א לפרש לדבריו בע"א לדעת הט"ז שם. [↑](#footnote-ref-325)
325. וצ"ע לפ"ז במש"כ המג"א שם דאם יודע שצריך לו אפי' שלא בפניו אסור, ואי נימא דאף בפניו לא אסרו אלא כשיודע שצריך לו, נמצא דליכא נפ"מ בין בפניו לשלא בפניו, דאם יודע שצריך לו אף שלא בפניו אסור, ואם אינו יודע שצריך לו אף בפניו שרי, וזה דלא כמש"כ הראשונים דבפניו אסור ושלא בפניו מותר, ושו"ר בשלחן עצי שטים בכללי המלאכות סי"ט סק"ט ומבו' דהיינו דשלא בפניו לא סגי במה שיודע שהישראל צריך לו, ולא נאסר אלא כשיודע שעתיד הישראל לבא לשם. [↑](#footnote-ref-326)
326. וכ"כ הרמב"ן שם ט"ו א', ועיי"ש שהוסיף לפרש דהוא משום דכל שאינו אוכל עד מוצ"ש ליכא למיגזר שמא ירבה בשבילו. [↑](#footnote-ref-327)
327. ובישוב הא דס"ד דבמרחץ האיסור הוא משום דהוי כמכירו, ואפ"ה ה"ז אסור בכדי שיעשו, י"ל דהוא משום דכל מש"כ המג"א דבמכירו א"צ להמתין בכדי שיעשו, הוא לפ"מ דמסקינן דטעם האיסור במכירו הוא מגזירה שמא ירבה בשבילו, ובכה"ג הוא דאמרינן דכיון דהמלאכה נעשית בהיתר, אלא דגזרו שמא ירבה בשבילו, לא הצריכו להמתין בכדי שיעשו, אך לפ"מ דס"ד דהא דאסרינן במכירו הוא אף בנר לאחד נר למאה, והיינו משום דכל שהוא מכירו עושה אף לדעת הישראל, הוי ככל נכרי שעשה בשביל ישראל דאסור בכדי שיעשו. [↑](#footnote-ref-328)
328. ועיי"ש שכתב דהא דאסרינן ברוב ישראל, הוא משום דבתר רובא אזיל וכאילו מיעוטא דנכרים ליתנהו והוי כעושה בשביל ישראל, ומבו' דכל שעושה בשביל הישראלים והנכרים שרי, וכל הא דאסרינן ברוב ישראל הוא משום דהוי כעושה בשביל ישראל לבדו, וזהו שהוצרך לפרש דהא דאסרינן במחצה על מחצה הוא משום דתולין שעיקר הכונה בשביל ישראל. [↑](#footnote-ref-329)
329. והגר"ז בקו"א בסימן תקט"ו סק"ו כתב דמש"כ בפירש"י הכא דמחצה על מחצה הוא ספק, הוא לפי גירסא ראשונה שהביא לקמן קנ"א א', דלהך לישנא מבו' בסוגיית הגמ' לקמן שם דהא דאסרינן במחצה על מחצה הוא מספק, אך להגירסא השני' שהכריע כן רש"י שם בע"כ דמחצה על מחצה אינו כספק, ועיי"ש שהוכיח כן מד' עוד מרבוותא דס"ל דמחצה על מחצה אינו ספק, - ועמש"כ התהל"ד בסימן שכ"ה סקט"ז בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-330)
330. אך החמד משה בסימן רע"ו סק"ד האריך דיש להתיר בזה, עיי"ש, - ועיי"ש בד"ה אלא דקשה שכתב דל"ד למש"כ הרמ"א בסימן תקט"ו לאסור כשליקט הנכרי לצורך שניהם, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ה לאסור כשליקט וצד בשביל ישראל ונכרי, דשאני בנר דכיון דנר לאחד נר למאה, אמרינן דעיקר ההדלקה היא אדעתא דידי', אך בליקוט פירות, אך דנעשה לצורך שניהם, היינו או לצורך נכרי או לצורך ישראל, וכל שיקנה ישראל, הוא לבדו יהנה מהם ולא הנכרי, ונמצא דנעשית המלאכה לצורך הישראל, וגם מעיקרא היתה כוונת הנכרי דשמא יהא זה לישראל לבדו. [↑](#footnote-ref-331)
331. ומש"כ הביאוה"ל שם לדקדק מד' הרשב"א בסוגיין דכל דאיכא רוב נכרים שרי אף שעשה גם לצורך הישראל, י"ל דהרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל דאם עשה לצורך עצמו ולצורך הישראל שרי, משום דעיקר כונתו היא לעצמו, וה"נ יש להתיר ברוב נכרים, דעיקר כונתו היא אדעתא דרובא, אך לדעת הסה"ת והסמ"ג דאם עשה לצורך עצמו ולצורך הישראל אסור, ה"נ יש לאסור ברוב נכרים כשעשה גם לצורך הישראל, - וגם בעיקר מש"כ הביאוה"ל בד' הרשב"א, העירו, שהרי בד' הרשב"א מבו' דכשעושה לצורך עצמו אין מקום לאסור במכירו, משום דהוי כלצרכו ולצורך ישראל דשרי, וע"כ הוצרך לפרש בההיא דר"ג דהנכרי שעשה הכבש ל"ה מיורדי הספינה, ומ"מ היכא דרוב נכרים יש לאסור במכירו, דבע"כ דעובדא דר"ג הי' רוב נכרים, דאל"כ מ"ט שרי, והרי דגם ברוב נכרים אסור כשעשה גם לצרכו. [↑](#footnote-ref-332)
332. ואמנם בד' הריטב"א מבו' די"ל דבמרחץ אם ל"ה שם אלא המיעוט ל"ה טורחים בשבילם, אך מבו' בדבריו דבנר במסיבה ודאי דהי' מדליק אף לצורך אחד, ואפ"ה כל דרוב ישראל אסור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-333)
333. אך המאירי בסוגיין כתב לפרש לד' הירושלמי לפי הגירסא שלפנינו דמייתינן מינה דלצרכו ולצורך ישראל אסור, עיי"ש, ועמש"כ הב"י בסימן רע"ו לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-334)
334. בתשו' רבינו שמחה שהובאה בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן שנ"א, והובאה גם בהגמ"ר סימן תנ"ב, ובהגמי"י פ"ו משבת ה"ו, פירש בד' הירושלמי דהא דאין מטריחין וכו' היינו דאין מטריחין את הנכרי לצאת מביתו, עיי"ש בדבריו, וזה דלא כמו שפירשו ש"ר דהיינו דאין מטריחין את הישראל לצאת מביתו, ועמש"נ בזה בדף מס' 21. [↑](#footnote-ref-335)
335. ובד' הסה"ת והסמ"ג משמע דל"ג להא דא"ר אלעזר דא"כ למה הפך שמואל אפוי, והב"י בסימן רע"ו כתב בדעתם, דאף דאין מטריחין על האדם לצאת מביתו, מ"מ הפך שמואל אפוי משום מידת חסידות, או משום דאדם חשוב שאני שצריך שיכירו בו שלא מדעתו עבד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-336)
336. והיינו דאף דבירושלמי אמרו דהא דאהדרינהו לאפי' הוא משום דאין מטריחין את האדם לצאת מביתו, אך בגמ' דילן לא משמע כן כלל, אלא דכיון דאדעתא דנפשי' הוא דאדליק לי"ב איסורא כלל, וכ"ה להדיא בפירש"י ותוס' דמדינא הוא דשרי משום דעביד אדעתא דידי'. [↑](#footnote-ref-337)
337. ועיי"ש שעמד בזה, דמ"מ הרי בגמ' הכא אמרו דטעם ההיתר בעובדא דשמואל הוא משום דהוי לצורך עצמו, והוא דלא כמ"ד בירושלמי דטעם ההיתר הוא משום דאין מטריחין וכו', וכתב דצריך לדחוק דעובדא אחריתא הוא. [↑](#footnote-ref-338)
338. והוא מוכח כן, שהרי בד' הטור שם שכתב דאם הדליק נכרי נר מדעתו בשביל ישראל אין מטריחין את הישראל לצאת מביתו, מוכח דס"ל דקי"ל דלצרכו ולצורך ישראל אסור, וכמש"כ הב"י שם, ונתבאר להלן, ואפ"ה כתב דאם יש הוכחה שלצורך נכרי מדליקה שרי. [↑](#footnote-ref-339)
339. וזה כמש"נ לעיל לדעת הרשב"א דלצורך נכרי אחר וישראל אסור, ורק לצרכו ולצורך ישראל שרי, וע"כ אם לא עשה הנכרי את הכבש לצורך עצמו, שפיר יש לאסור במכירו, משום דעשה גם לצורך הישראל, ובזה מתפרש עיקר איסורא דמכירו להס"ד דגמ' דהוא משום דעביד נמי אדעתא דידי', דאף דהוי עשייתו גם לצורך בהמתו, מ"מ כיון דהוא גם לצורך ישראל אסור. [↑](#footnote-ref-340)
340. נתחדש בדבריו דכשהרבה בשביל הישראל, לא אמרינן דחלק מעשייתו הוא רק בשביל הישראל, אלא דנים את הכל כעשי' אחת שהיא לצרכו ולצורך הישראל, והיינו דבלא שהרבה בשביל הישראל הוי עשייתו רק לצורך עצמו, וכל שהרבה בשביל הישראל הוי עשייתו גם בשביל הישראל, וזהו דס"ל דכיון דלצרכו ולצורך ישראל שרי, יש להתיר אף אם הרבה בשביל הישראל. [↑](#footnote-ref-341)
341. ועיי"ש שכתב להוכיח כן מההיא דר"ג, דלא התירו אלא משום דנר לאחד נר למאה, וצ"ע דאכתי תיקשי בהא דפריך דר"ג מכירו הוה, וס"ד דאיסורא דמכירו הוא אף בדבר שאינו מקבל תוספת, ותיקשי דמ"ט לא שרי משום דעושה לצרכו ולצורך ישראל, ואי נימא כמש"כ הרשב"א לישב, א"כ אין ללמוד מהתם דבדבר שמקבל תוספת אסור אף כשעושה לצרכו ולצורך ישראל. [↑](#footnote-ref-342)
342. ונפ"מ רבתא בזה למעשה, כשנפל הגנרטור בשבת, שיש שקוראים לנכרי להדליקו לצורך חולים קטנים וזקנים, ולפ"ד המ"ב הרי דאם לא אמרו לנכרי שידליק לצורך החולים וכו', אסור בכה"ג לבריאים ליהנות מן האור, אך שמא אף כשלא אמרו לו, דעת הנכרי הוא ע"ד זה שקראו, וע"כ בסתמא הוי עשייתו לצורך החולים, (וגם פעמים שאף לגדולים איכא בהדלקה צורך מצוה, ויש לצרף בזה לד' הבעה"ע דהותר אמירה לנכרי לצורך מצוה, ומותר אף ליהנות מכך). [↑](#footnote-ref-343)
343. שהרי אף אמירה לצורך הקטנים הוי אמירה האסורה, אלא שהותר איסור אמירה לגוי לצורך חולה, וא"כ גם כשאומר לו לעשות לצורך הקטנים והגדולים יש להתיר, דלכאו' אין תוספת איסור בשאומר שיעשה לצורך קטנים וגדולים, מכשאומר שיעשה לצורך קטנים. [↑](#footnote-ref-344)
344. ושמא דעת המ"ב, דגם בכה"ג יש לאסור ליהנות ממעשה הנכרי, שמא יבואו לומר לנכרי שיעשה לצורך הגדולים לחוד, - אך לכאו' עכ"פ לדעת רש"י ודעימי' דאיסור הנאה ממעשה הנכרי הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, אין מקום לאסור כשהותרה המלאכה. [↑](#footnote-ref-345)
345. וזה למש"נ לעיל בהערה מד' הרשב"א דכל שמרבה הנכרי בשביל ישראל, לא אמרינן דחלק מעשייתו היא בשביל הנכרי לבדו וחלק היא בשביל הישראל לבדו, אלא דנים את הכל כעשי' אחת שהיא לצרכו ולצורך הישראל. [↑](#footnote-ref-346)
346. אך שמא כיון דכל התועלת ברחיצה היא לצורך מילה, לי"ב לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, וכמש"נ בדף מס' 11 דמותר ליהנות ממעשה הנכרי לעשיית מצוה, דמצוות לאו ליהנו ניתנו, - וי"ל עוד, לדעת הסוברים דהא דשרי התם לחמם אגב אמו הוא משום דהותר ריבוי בשיעורים לצורך מצוה, ונתבאר בדף מס' 10. [↑](#footnote-ref-347)
347. יש להעיר, דלמש"כ הביאוה"ל שם ס"ב דהרוצה לסמוך ע"ד הרשב"א דלצרכו ולצורך ישראל מותר אין למחות בידו, הרי דלפ"ז בע"כ לפרש דמסקנת הירושלמי היא דלצרכו ולצורך ישראל מותר, ולפ"ז לא קי"ל להך דינא דאין מטריחין את הישראל לצאת מביתו, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הב"י שם, דמש"כ ר"פ והטור דאין מטריחין את האדם לצאת מביתו, מתישב רק לפי פי' הסה"ת והסמ"ג בד' הירושלמי, וכבר כתב כן המ"ב שם סקי"ד דבד' הרשב"א משמע דמדינא צריך להפוך פניו מהנר, והיינו דוקא בנר דסגי בהפיכת פניו, אך כשהדליק את האש שיתחמם בו הישראל, צריך הישראל לצאת משם. [↑](#footnote-ref-348)
348. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשנתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו, למש"כ הרמ"א בסימן שי"ח ס"ד דלי"ב משום בישול, אך אם מצטמק ויפה לו, או לדעת הסוברים דאף במצטמק ורע לו יש בישול אחר בישול, אסור בעודו חם, ופירש כן בד' העולת שבת שם סק"ד, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-349)
349. וזה למש"כ בתשו' הרשב"א החדשות סו"ס י"ח דכל שאמר לנכרי לחמם בשבת אסור אף לאחר שנצטנן, והביאו הרמ"א שם ס"ה, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז הוא כשציוה לנכרי לחממו, אך כל שחיממו הנכרי מדעתו, לאו כל כמיני' לאסרו על ישראל, - אך יש להעיר, דבד' הרשב"א שם משמע להדיא דכל הא דאסור אף אחר שנצטנן, הוא רק כשהזיד ואמר לנכרי לעשות מלאכה דאורייתא בשבילו, אך אם שגג ואמר לנכרי שרי, וכ"ש דיש להתיר כשחימם הנכרי מדעתו, ול"ב להא דלאו כל כמיני', וצ"ע כן גם במש"כ הגר"ז שם סכ"ה דכל שראה הישראל שהחזיר הנכרי ושתק, אסור אף לאחר שנצטנן, והיינו דבכה"ג ליכא למימר דלאו כל כמיני', וכבר עמד בזה התהל"ד שם סק"כ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-350)
350. ואמנם אי נימא דשרי אף קודם שנצטנן, תיקשי דמה הוצרכנו להא דאין מטריחין את האדם לצאת מביתו, ונחלקו הראשונים בדין זה, ותיפו"ל דלאו כל כמיני' דהנכרי לאסור על הישראל את ביתו, ואמנם בגונא שקבע הישראל דירתו בבית הנכרי, ליכא לה"ט דלאו כל כמיני', אך כשהדליק הנכרי נר בביתו של ישראל הרי יש להתיר מכח ה"ט דלאו כל כמיני', - וי"ל למש"כ הגר"ז דכל שראה הישראל שעושה הנכרי ושתק, ליכא לה"ט דלאו כל כמיני', ובכה"ג הוא דבעינן לדינא דאין מטריחין את האדם לצאת מביתו, אך צע"ק בסתימת ד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין שכתבו דצריך הישראל לצאת מביתו, ולא פירשו דהוא רק כשראה שהנכרי עושה את המלאכה ושתק, ושמא לרוב פשיטותו לא הוצרכו לפרשו, דודאי דאין ביד הנכרי לאסור על ישראל את ביתו שלא מדעתו, - וי"ל עוד דל"ש הך דלאו כל כמיני' רק בכה"ג דחימום התבשיל, דלאו כל כמיני' לאסור את התבשיל על הישראל, אך כשהדליק נר, הרי אף דלאו כל כמיני' לאסור על הישראל את ביתו, מ"מ שפיר כל כמיני' לאסור את הנאת הנר, וכיון דנאסר על הישראל ליהנות מן הנר, בע"כ הוא צריך לצאת מן הבית. [↑](#footnote-ref-351)
351. אך בד' הגר"ז בקו"א שם סק"ד מבו', דמה שאסרו ליהנות מן הנר כשאמר לעבדו או לשפחתו לילך עמו והדליקו את הנר, הוא אף כשאינו הולך עמהן, דטעם האיסור אינו משום שהדליקו את הנר גם לצורך הישראל, דא"כ הרי בלא"ה קי"ל לאסור בלצרכו ולצורך ישראל, אלא אף שהדלחיקו רק לצורך עצמן, מ"מ חשיב דג"ז הוא לצורך ישראל, כיון דההליכה היא לצורך ישראל, ול"ד להדחת כלים דאין הישראל נהנה מגוף ההדחה, עיייש"ה. [↑](#footnote-ref-352)
352. וכ"כ בס' מאור השבת ח"א במכתבי הגרש"ז זצ"ל סימן י"ג אות דמסתבר דכל ההיתר הוא רק בעבדו ושפחתו ולא בנכרי אחר, ולכאו' מכוון דבריו הוא לאסור בנכרי שאינו מחויב לו להדיח את הכלים. [↑](#footnote-ref-353)
353. ואמנם לכאו' אם הי' בזה לאיסור אמירה, דכיון דידוע שתדליק נר לצורך ההדחה הו"ל כאומר לה להדליק הנר, הי' לנו לאסור בזה אף אם חשיב דההדלקה היא לצורך הנכרי, שהרי אסור לומר לנכרי לעשות מלאכה לצורך עצמו, כשעושה כן בשל ישראל, ונתבאר בדף מס' 6, - ושוב נתבוננתי דבלא"ה ל"ש בזה איסור אמירה, שהרי לא איירי כשאמר לה להדיח הכלים, וע"כ אין מקום לדון בזה אלא משום איסור הנאה, או משום חובת מחאה בנכרי העושה מלאכה בשל הישראל לצורך הישראל. [↑](#footnote-ref-354)
354. אך מטעם זה אין להתיר אלא כשלא אמר לה הישראל להדיח הכלים בשבת, דכל שאמר לה להדיחם בשבת, הדין נותן דכיון דא"א להדיחם בלא שתדליק את הנר, חשיב דמדלקת את הנר לצורך הישראל. [↑](#footnote-ref-355)
355. י"ל שדקדק כן מהא דתנן סתמא דלא יספוד בהן, וא"כ שרי בכדי שיבואו, הו"ל למיתני דלא יספוד בהן עד כדי שיבואו, ובפי' ר"ח עמד בזה דמ"ט תנן דלא יספוד בהן, ולמה לא ימתין בכדי שיביאו, וכתב די"ל דהוא משום דלא ידעינן מהיכן באו, ונסתפק אם מותר לספוד בהן ביום ראשון ובשאר ימות החול או לא. [↑](#footnote-ref-356)
356. הרמב"ן וש"ר הוכיחו כן, דמהא דקתני סיפא לא יקבר בו עולמית והכא לא קתני עולמית, ש"מ דאי"ז אסור אלא בכדי שיעשו, - ובדעת רש"י כתב הריטב"א דהא דלא קתני הכא עולמית הוא משום שלא הוצרכו לכך דמסתמא לא יספוד בהם לעולם משמע, ורק דבסיפא איידי דקתני מציעתא היתר גמור שיקבר בו, נקט סיפא לא יקבר בו עולמית, - ובספה"י לר"ת סימן ש' כתב דהא דלא קתני בחלילין עולמית, הוא משום דאינו דבר המתקיים אלא משליכו לאיבוד כשאינו מוכרו מיד שאינן יקרין, ומשא"כ בקבר וארון ששומרן עד שמוצא להם מקום. [↑](#footnote-ref-357)
357. ועיי"ש שכתב דבכה"ג שחפר קבר בשביל ישראל אחד, אין אסור עולמית אלא לישראל זה, אך לשאר ישראל שרי בכדי שיעשו, ופירש כן בהא דתניא בתוספתא דעשו לו ארון חפרו לו קבר לא יקבר בהן אותו ישראל אבל ישראל אחר מותר, - אך בסוגיין כתב דאם חפר קבר בשביל ישראל לא יקבר בו עולמית שום ישראל, ולא נתפרש בדבריו אם היינו כשחפר בשביל ישראל אחד, ואפ"ה ה"ז אסור לכל ישראל עולמית, או דהיינו כשחפר בשביל ישראל סתם, וס"ל דבכה"ג ה"ז אסור לכל ישראל עולמית. [↑](#footnote-ref-358)
358. אך בד' הפמ"ג באש"א סימן שכ"ה סוסקל"ב משמע שפירש לד' הרשב"א כד' התוס', דלא אסרו עולמית אלא כשנעשה בשביל ישראל אחד, אך כל שנעשה בשביל כמה בנ"א לא אסרו עולמית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-359)
359. לא נתפרש בדבריו דמ"ט לא אסרו משום שהביאום ד' אמות ברה"ר ונעשה בהן איסור דאורייתא, - ולכאו' צ"ל ע"ד מש"כ הרמב"ן בעירובין מ"א ב' ובתורת האדם, דהוא משום דליכא הנאה כ"כ במה שהביאן הנכרי דרך רה"ר, שהי' הישראל יכול לילך לשם, ואזיל הראבי"ה לטעמי' בסימן רנ"ז דלא אסרו כשהביא הנכרי בתוך התחום וביד הישראל לילך לשם, - אך אי"ז מתישב, דאף דכשהביא בתוך התחום אין לאסור מכח מה שהביאן דרך רה"ר, מ"מ כל שהביאן מחוץ לתחום דא"א לישראל לילך לשם, יש לאסור גם משום שהביאן דרך רה"ר, וכמש"כ כן הראבי"ה בסימן רנ"ז דהא דאסרינן בנכרי שליקט עשבים בשביל ישראל, הוא כשליקט מחוץ לתחום, - ובעכצ"ל דהוא משום דלא שכיח רה"ר, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הסה"ת ודעימי' דלא נעשה הכא איסורא דאורייתא, וכמש"נ להלן בהערה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-360)
360. האו"ז בעירובין סימן ק"מ כתב דאין לדחות כן, דכל הא דהחמירו במת טפי הוא בקבר, אך בהבאת חלילין ליכא לה"ט, - וזה לטעמי' דהא דבחלילין לא אסרו עולמית הוא משום דליכא גנאי אלא בקבר שימצא קבור כל שעשה בקבר הנעשה בשביל ישראל, אך בחלילין ליכא לעיקר הגנאי, - אך לדעת התוס' ודעימייהו דהא דלא אסרו בחלילין עולמית הוא משום דאין מביאין אותן לשם אחד אחד אלא לשם כמה בנ"א, וכן לשאר הדרכים שכתבו הראשונים לחלק בין קבר לחלילין, הרי דעיקר ה"ט דלצורך מת יש להחמיר טפי שייך גם בחלילין, וע"כ שפיר י"ל דאף דבחלילין הצריכו להמתין כדי שיעשו, מ"מ שאר דברים הבאים מחוץ לתחום מותרין למוצ"ש מיד. [↑](#footnote-ref-361)
361. ובדעת הסה"ת ודעימי' שלא דחו כן דהכא איכא איסורא דאורייתא, כתב התהל"ד בסימן שכ"ה סקמ"ב דאין לומר כמש"כ התוס' בסוגיין דלא אסרו במקום קרוב משום דל"מ כ"כ הבאתו, דכ"ז הוא כשהביאו ממקום קרוב, אך כל שהביאו ממקום רחוק יש לאסור גם משום העברת ד' אמות ברה"ר, ועיי"ש שכתב דבעכצ"ל דס"ל דאין לחוש שהביאן דרך רה"ר דסרטיא ופלטיא גדולה, דלא שכיח האידנא רה"ר דס' רבוא, וס"ל דאף בימי המשנה ל"ה שכיח רה"ר, ועיי"ש בסקמ"ה במש"כ לדון לישב בזה לפ"ד הפסקי רי"ד בסוגיין, ובמש"כ לדון עוד בזה. [↑](#footnote-ref-362)
362. צ"ב במשה"ק התוס' דמה לי ארון וקבר שנעשו בשבת, ומה לי חלילים שהובאו דרך רה"ר, דמ"ט לא הקשו אלא דמ"ש מארון וקבר שנעשו בשבת, אף דבלא"ה התם דין אחר הוא, שהרי לא יקבר בהן עולמית, ולא הק' דמ"ש מהיכא שהובאו החלילים ממקום רחוק דאסורין בכדי שיעשו. [↑](#footnote-ref-363)
363. ועיי"ש שכתב דה"נ כשהביא מחוץ לתחום, א"צ להמתין בכדי שיבואו מאותו מקום שהביאם, ואף שהביאן מריחוק כמה מילין אינו ממתין אלא כדי הבאת מיל אחד שהוא הקרוי איסור לגבי ישראל, והביאו הריטב"א, ועיי"ש שכתב דבודאי דבשאר מלאכות שיש בהם מעשה ממש, צריך להמתין בכדי שיעשו כל מה שנעשה ע"י הנכרי בין רב למעט, ולא סגי במה שימתין בכדי שיעור מלאכה, ורק בהבאה ממקום למקום שאין בו מעשה כיון שאין איסורו שוה לכל ואפשר לישראל אחר ליהנות ממנו בשבת בהיתר, הקילו דא"צ להמתין אלא כדי שיעור מלאכה בלבד, וצ"ב במש"כ דאין איסורו שוה לכל, דאף דאיסור תחומין אינו שוה לכל, אך איסור העברת ד' אמות ברה"ר הוא שוה לכל, ושמא עיקר הטעם הוא משום דאפשר לו ליהנות ממנו בשבת בהיתר, ואך דקשיא לי' דכשהביא מחוץ לתחום הרי א"א לישראל זה ליהנות ממנו בהיתר, (ומ"ט א"צ להמתין אלא כדי הבאת מיל אחד), וע"ז הוא שכתב דהוא משום דאי"ז שוה לכל, וה"ז ראוי לישראל אחר ליהנות ממנו בשבת בהיתר. [↑](#footnote-ref-364)
364. ועמש"כ ע"ז התהל"ד בסימן שכ"ה סקמ"ה. [↑](#footnote-ref-365)
365. אך הוא דלא כמש"כ התוס' והרא"ש בביצה דאף אם כשהביא הנכרי מחוץ לתחום א"צ להמתין בכדי שיעשו, מ"מ במת החמירו דצריך להמתין, אלא הוא כמש"כ הגר"א שם דהא דהכא צריך להמתין הוא משום שהביאם דרך רה"ר, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-366)
366. ועיי"ש שכתב דאי"ז כדעת התוס' גופייהו דכשהובאו ממקום קרוב א"צ להמתין בכדי שיעשו אף כשהביאו דרך רה"ר, והמחה"ש שם כתב דהיינו דהשו"ע הכריע כדעת התוס' כשהביאו דרך כרמלית ולא כשהביאו דרך רה"ר. [↑](#footnote-ref-367)
367. והגר"ז שם הוסיף לפרש דהיינו דכל שהוא בתוך התחום, הרי הי' הישראל יכול לילך לשם בעצמו בשבת ולהביאם במוצ"ש מיד, ומשום שיעור מועט שהי' שוהה במוצ"ש בחזרתו משם לכאן, אין לחוש בשביל כך שמא יאמר לנכרי לילך לשם בשבת, [↑](#footnote-ref-368)
368. ויש להוסיף דאף די"ל דהתוס' הכא ס"ל כדעת ר"ת, ודלא כמש"כ התוס' לעיל קכ"ב א', וכמש"נ בכ"ד דאינם מרועה אחד, אך הסמ"ג הביא הפלוגתא אם אסרו במעשה נכרי כשיכול הישראל לילך לשם, ואפ"ה כתב הכא דא"צ להמתין בכדי שיעשו משום דל"מ כ"כ הבאתו. [↑](#footnote-ref-369)
369. וזה ניחא אי נימא דבשבת עצמו הוי האיסור משום לתא דמעשה שבת, ובמוצ"ש הוי עיקר האיסור מגזירה שמא יאמר לו, ובאיסור דמגזירה שמא יאמר לו לא אסרו היכא דאין הבאתו מועלת כ"כ, דליכא למיחש שיאמר לו, [↑](#footnote-ref-370)
370. וכן נחלקו בזה הט"ז והמג"א בסימן רמ"ד, וכמש"כ המ"ב שם סקי"ט, ובשעה"צ סקכ"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-371)
371. ונתחדש בזה, דעשה הנכרי מדעת עצמו ולא ציוהו הישראל, חשיב שנעשה מלאכה באיסור, ויש להסתפק אם הוא משום שנעשית המלאכה לצורך ישראל, ואף שהוא שלא מדעתו ולא עביד הישראל איסור בכך, מ"מ חשיבא המלאכה עצמה כמלאכת איסור, או דאף כשעשה המלאכה לצורך עצמו חשיב שנעשית מלאכת איסור, וכאשר כן מצינו לדעת ר"ת בספה"י דאף כשהביא הנכרי חלילין לצורך עצמו, החמירו במת ואסרו לספוד בו, והא דלא אסרו לקבור בו אלא כנעשה בשביל ישראל, הוא משום דל"ה גנאי אלא כשנעשית המלאכה מחמתו, וכמש"כ כן הרשב"א, והרי אף כשעשו בשביל ישראל אחד דעת רוב קמאי דמותר לקבור בו ישראל אחר. [↑](#footnote-ref-372)
372. והמחה"ש בסימן שכ"ה סקל"א כתב לדון דנפ"מ לחומרא בזה, דלדעת הרמב"ם ודעימי' דאסרו בכל מעשה נכרי בפרהסיא, הרי דכל שקצץ עם הנכרי שרי מדינא, וכמש"כ המג"א שם, אך לדעת ש"ר דאסרו משום דגנאי הוא למת, י"ל דאף בקצץ עם הנכרי אסור, אך כתב די"ל דכיון דקצץ ולא נעשה בו איסור ליכא גנאי. [↑](#footnote-ref-373)
373. אך ההשלמה הק' ע"ד רש"י מהא דנכרי שהביא דורון וממבשל בשבת דלא אסרו עולמית, וכתב דבדבר הנעשה בצינעא לא אסרו עולמית, ושאני מרחץ דהוא דבר הנעשה ברבים, וע"כ הי' לנו לאסור בזה עולמית, אלמלי הא דלא מוכחא מילתא. [↑](#footnote-ref-374)
374. ועיי"ש שכתב דהא דתנן דנכרי שהדליק את הנר ומילא מים להשקות בהמתו אם בשביל ישראל אסור, ולא תני דאסור עולמית, הוא משום שהוא דבר שאינו מתקיים, ואף דבמבשל בשבת אמרו דבמזיד לא יאכל עולמית אף דהוא דבר שאינו מתקיים, הוא לפי שאמרו בשוגג דיאכל במוצ"ש לאחרים ולא לו, וע"כ אמרו במזיד לא יאכל עולמית. [↑](#footnote-ref-375)
375. וכ"ה גם לדעת הר"ח ועוד מקמאי שפירשו להא דפריך הגמ' בעשו לו ארון וחפרו לו קבר דימתין כדי שיעשו, דקאי על רישא דיקבר בו ישראל, דלפ"ז לא נתפרש בגמ' דהאיסור עולמית הוא רק בפרהסיא, ומהיכ"ת נימא כן. [↑](#footnote-ref-376)
376. והא דתנן אא"כ באו ממקום קרוב, כתב בפירש"י דלדעת שמואל היינו אא"כ יש לתלות שבאו ממקום קרוב, ואתא לאפוקי כשידוע שבאו מחוץ לתחום, - והרמב"ן תמה ע"ז, וכתב דיש לפרש דמתניתין קתני לעיקר הדין דלא יספוד בהן אא"כ באו ממקום קרוב, אך כשבאו ממקום רחוק אסורין, וספיקא לא קתני מתניתין ודינא הוא דספיקא לקולא, - והרשב"א כתב די"ל דהא דהוצרך לומר כן לאשמועינן דאף אם יש חלילין במקום קרוב שהי' יכול להביא משם, ולא הביא הנכרי משם אלא ממקום רחוק, אין אומרים דלא נהנה זה אלא בכדי שיבואו ממקום קרוב שהרי מצויין לו במקום קרוב וא"צ להמתין אלא בכדי שיבואו ממקום קרוב, אלא כיון שאלו באו ממקום רחוק לא יספוד בהן עד שימתין כדי שיבואו משם. [↑](#footnote-ref-377)
377. ועיי"ש שתמה לפ"ז על מש"כ הטור בסימן תקט"ו להתיר לדעת רש"י בדבר שאין במינו במחובר וספק אם הובא מחוץ לתחום, ולהנ"ל הרי התם דאינו אסור לעולם הו"ל כדשיל"מ, וי"ל דספיקו לחומרא. [↑](#footnote-ref-378)
378. והגרע"א הק' עד"ז במה שאמרו דתניא כוותי' דרב, דהרי י"ל דשאני במרחץ דהו"ל דשיל"מ, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-379)
379. וצ"ל לפ"ז דגם במרחץ ל"ה כדשיל"מ, דראוי לרחוץ בה גם עכשיו וגם אח"כ, - ולפ"ז יש מקום לישב מש"כ הצל"ח בדעת רש"י דמה שאסרו בחלילין הוא משום דאסור לעולם ול"ה כדשיל"מ, ולא תיקשי מהא דמדמינן לה למרחץ, דגם במרחץ ל"ה כדשיל"מ משום דראוי לרחוץ בה גם עכשיו וגם אח"כ, אך בחלילין ס"ל דאם אי"ז אסור לעולם שפיר חשיב כדשיל"מ, וכמו שמסיק הקה"י שם. [↑](#footnote-ref-380)
380. ומשמע קצת מדבריו דבזה נתישב גם משה"ק ע"ד רש"י ממה שאסרו בספק מוכן, וכ"נ להדיא בדבריו במלחמות, - ומבו' לפ"ז דהא דמפלגינן בין שבת עצמה למוצ"ש, אי"ז משום דחלוק עיקר איסורא דמעשה נכרי בשבת מאיסורא דמעשה נכרי במוצ"ש, אלא הוא משום דבשבת החמירו טפי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-381)
381. השו"ע בסימן שכ"ה סי"ד כתב בדין ספק אם ליקטן הנכרי בשביל ישראל, די"א דלערב מותר מיד, והמג"א שם כתב דבחול להמתין בכדי שיעשו לא מחמירים מספק, והמחה"ש שם כתב דהא דלא התירו מספק אלא לערב, הוא משום דבשבת ה"ז אסור משום ספק מוכן, וכ"כ הגר"א שם, והמ"ב שם סקל"ג, ובשעה"צ שם סקל"ו כתב דבשאר ספיקות דלי"ב משום מוקצה, אף בשבת עצמה שרי, - אך הפמ"ג שם כתב לדון דלא הקילו מספק אלא באיסורא דכדי שיעשו, אך בשבת עצמה אסרו מספק אף היכא דלי"ב משום מוקצה, עיי"ש, והשעה"צ שם סקל"ז כתב דאף דלדעת המתירים בספק שרי אף בשבת עצמה, מ"מ אנן לא מקילינן אלא במוצ"ש, אך בשבת עצמה אסור בכל הספיקות. [↑](#footnote-ref-382)
382. ובד' הרשב"א משמע דקו' זו נתישבה במש"כ רבינו יונה דכל שיש מאותו המין במחובר דרכם של בנ"א ללקט אותן ליומן, והשעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"י תמה ע"ז דהיאך נתישב בזה בדבריו, וכתב דאולי חיסור לשון יש בדבריו, וכן הק' התהל"ד בסימן שכ"ה סקכ"ד. [↑](#footnote-ref-383)
383. ואמנם י"ל דהאיסור לעולם אינו איסור בפנ"ע, אלא הוא אותו איסור דמעשה נכרי, דבשאר גווני אינו אוסר אלא בכדי שיעשו, והכא הוא אוסר לעולם, וע"כ ל"ה כדשיל"מ, - ועד"ז מצינו בד' החוו"ד בסימן ק"ב סוסק"ח דפשיט"ל דבמבשל בשבת במזיד דאסור לו עולמית ולאחרים עד מוצ"ש, הרי דלדידי' ליכא איסור בפנ"ע בשבת, וע"כ אף דלאחרים אי"ז בטל דהוי דשיל"מ, מ"מ לדידי' ה"ז בטל, ול"ד לדבר שיש עליו ב' איסורים שאחד מהן יש לו מתירין דאיסור זה אינו בטל, וכן משמע קצת בגל' הגרע"א למג"א סימן שי"ח סק"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-384)
384. אמנם הנה נחלקו רבוותא בדין דבר שיש בו ב' איסורים ואחד מהם הוי דשיל"מ אם אף איסור זה בטל, וצ"ע אם ה"נ נחלקו בדין ספיקא דרבנן בדשיל"מ בכה"ג. [↑](#footnote-ref-385)
385. ובפירש"י לקמן בסוגיין סוד"ה אבל שדהו כתב דטעם ההיתר באריסות הוא משום דעליו מוטל לעשות, וזה כמש"כ הרמב"ן והרשב"א והר"ן דהא דשרי באריסות ול"ד לישראל ונכרי שקיבלו שדה בשותפות דאסור, הוא משום כשקיבלו שדה בשותפות מוטלת עבודת השדה גם על ישראל, ומשא"כ באריסות דאין העבודה מוטלת אלא על הנכרי, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה לא יאמר ישראל. [↑](#footnote-ref-386)
386. והוכיחו כן מהא דמותר ליתן כלים לכובס ועורות לעבדן עם השמש, ומהא דמותר לשלוח אגרת ביד הנכרי כשקצץ עמו. [↑](#footnote-ref-387)
387. ועיי"ש שכתב דמכח יש להתיר אף בשבת עצמה לומר לנכרי לעשות מלאכה בקצץ, כיון דכל דקצץ ליכא להאיסור דאמירה לנכרי, אלא דה"ז אסור משום ממצוא חפצך ודבר דבר, אך בדבר מצוה שרי, דלי"ב לאיסור אמירה לנכרי כיון דקצץ, ולי"ב לאיסור ממצוא חפצך ודבר דבר כיון דהוו חפצי שמים, - אך כתב לדון בזה, די"ל דהחמירו באמירה לנכרי בשבת מבאמירה לנכרי בחול עשה בשבת, ולא התירו קצץ אלא כשאומר בחול. [↑](#footnote-ref-388)
388. ובתשו' הרד"ך בית י"ח ד"ה א"כ הוכחנו כתב לדקדק מל' הר"ן בשבת קנ"א בשם הרמב"ן, ועמש"כ ע"ז התהל"ד בסימן שי"א סקי"א. [↑](#footnote-ref-389)
389. והריטב"א בשבת י"ט א' כתב בשם הרמב"ן בדין שליחת אגרת ביד נכרי, דהא דאסור בער"ש וביום ד' וה' שרי, הוא כשקצץ עמו שילך לאלתר, דאע"ג דתנן דבכולן ב"ה מתירין עם השמש, שאני התם שנותן לו סתם, ועוד דהכא כיון שהאגרות של ישראל בידו וניכר הכתב של ישראל מינכרא מילתא שהוא כמתנה לעשות מלאכתו בשבת, עכ"ד, ומבו' שנסתפק בהא דב"ה מתירין עם השמש, דהוא אף כשאומר לו שיעשה לאלתר, וגם בשליחת אגרת דאסור כשאומר לו שילך לאלתר, מ"מ ביום ד' וה' מותר, אף דבכלל תנאו הוא שילך גם בשבת. [↑](#footnote-ref-390)
390. ועיי"ש שכתב דמש"כ הטור מותר בקבלנות ט"ס הוא וצ"ל מותר בהבלעה, וכאשר כ"ה בל' הרא"ש בפירקין בסימן י"ב ורי"ו בנתיב י"ב חלק י"ב. [↑](#footnote-ref-391)
391. הב"ח שם הק' ע"ז ממה שנהגו היתר בריחים דלאריסות עומד, אף דאם לא עשה הנכרי מלאכת הריחים בשבת הפסיד ישראל ריוח אותו יום ונמצא ישראל נהנה ממלאכת שבת, ובע"כ דכל היכא דהנכרי אדעתא דנפשי' קא עביד, ל"ה שלוחו וריוח דישראל ממילא קא אתא, וע"כ שרי מדינא לכו"ע, והפמ"ג באש"א שם סק"ב תמה ע"ז, דהרי לא אסרו במרחץ מדינא אלא בקבלנות, אך באריסות שרי, דאף דיש לישראל ריוח במלאכת השבת, מ"מ כיון דיש גם לנכרי ריוח, אמרינן דאדעתא דנפשי' קעביד, וע"כ ה"נ שרי ריחים באריסות, אך אה"נ דכשכל הריוח של ישראל והנכרי נוטל שכירות המלאכה בקבלנות אסור אף בריחים, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-392)
392. אך בד' הב"י בסימן רמ"ד מבו' דהאיסור בזה הוא משום מראית העין, וכ"כ הט"ז בסימן רמ"ג סק"א, - ובזה תליא פלוגתת הט"ז והמג"א בדין שכיר שנה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-393)
393. ועיי"ש שכתב דל"ד לאריסות דשריא, דשאני בקבלנות דכל שישראל מפסיד כל הריוח לא אמרינן דנכרי בדנפשי' טרח, דשכר מלאכה מצוי הוא לעבוד ולקבל שכר. [↑](#footnote-ref-394)
394. ועיי"ש שכתב לדקדק כן גם ממש"כ הב"י בסימן רמ"ד והוא מד' התוס' בסוגיין דהוא משום דדומה כמי שציוה לו לעשות מלאכתו בשבת, והיינו דמשמע דאף דלא שכרו להדיא לשבת, מ"מ דמי כמי שציוה לו לעשות בשבת, ובכת"י שם כתב דכ"ה משמעות ל' השו"ע שם ס"א. [↑](#footnote-ref-395)
395. ועיקר הא דשאני שכיר יום מאריס דאריס בדנפשי' קטרח, ושכיר יום עוסק במלאכת בעה"ב, מצינו כן בד' המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ח' והרא"ש במו"ק פ"ב סו"ס ג' בטעם הא דשאני דין שכיר יום מדין אריס בעשיית מלאכת האבל, ונתבאר במ"מ לעניני חוה"מ דף מס' 14. [↑](#footnote-ref-396)
396. וכן משמע בל' הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ג והשו"ע בסימן רמ"ד ס"א, דאיסורא דשכיר יום הוא משום דשכרו לעשות מלאכה בשבת, ועמד ע"ז הגר"ז בקו"א בסימן רמ"ג סק"א, ועיי"ש במש"כ לדחות, - וכן משמע בד' התו"י בשבת י"ז ב' שכתבו לאסור בקבלנות לומר תעשה למחר דא"כ הוי כשכיר יום, ומשמע דאיסורא דשכיר יום הוא משום דשכרו לעבוד בשבת, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-397)
397. וי"ל עוד כמש"כ התהל"ד בסימן רמ"ג סק"א דהא דמפלגינן בין קבלנות לשכיר יום, הוא כשאמר לו לעשות בשבת, וס"ל כדעת היראים דבקבלנות שרי אף בכה"ג, וכמש"כ בתשו' הרד"ך בית י"ח בדעתו, ובשכיר יום אסור בכה"ג, אך כל שלא שכרו לשבת שרי אף בשכיר יום. [↑](#footnote-ref-398)
398. וזה מתפרש למש"כ הגר"ז בסימן רמ"ד ס"א דעיקר האיסור בשכיר יום, הוא משום שאין עליו לגמור המלאכה ואין לו תועלת בגמר המלאכה, וע"כ הוא דכל שקיבל עליו לגמור המלאכה הוי כקבלן, - אך בפשוטו הי' מקום לפרש דהא דשאני קבלן משכיר יום, הוא משום דקבלן אינו מקבל שכר כלל על מעשה העבודה עצמה, אלא על השלמת המלאכה, וע"כ אינו שלוחו של ישראל כלל לעשיית המלאכה, אלא הוא עושה אדעתא דנפשי', ומשא"כ בשכיר יום שהוא מקבל שכר על עשיית המלאכה עצמה, והו"ל כשלוחו של ישראל לעשיית המלאכה, ולפ"ז הרי דבשליחת אגרת ששכרו לימים דבר קצוב בכל יום ויום, אף שקיבל עליו להשלים המלאכה, מ"מ הו"ל כשכיר יום. [↑](#footnote-ref-399)
399. המ"ב שם סקכ"ח כתב דלדעת הט"ז מתפרש מש"כ הראב"ד לאסור, דהוא בכה"ג ששכרו לכתוב או לארוג לו תמיד, דנהנה הנכרי ממלאכת השבת, - אך לדעת המג"א דד' הרמב"ם קיימי כששכרו לכתוב או לארוג בשעה שהוא צריך, הרי דטעמא דהראב"ד דאסר אף בכה"ג, הוא משום דס"ל דחשיב דהישראל מרויח במה שעושה הנכרי בשבת, דשמא יצטרך גם למחר לכתוב ולא יוכל לעשות שניהם כאחד, וכ"כ התו"ש שם סקי"ד. [↑](#footnote-ref-400)
400. ומשמעות דבריו דאף לפ"ז יש לאסור לשלחו בערב שבת, - ושמא היינו משום דדמי למש"כ הר"ן בשבת י"ט א' שהביאו הב"י שם ס"ג דכל ששכרו לימים דבר קצוב כל ביום בהליכתו ובחזירתו אלא שאינו מקפיד עמו מתי ילך, אסור לשלוח בידו אגרת בער"ש, דכשיוצא בשבת נראה כאילו התנה עמו כך, וה"נ בשכיר שנה דכוותה, אך צ"ע אם הוא מתישב עם המבו' בד' הב"י שפירש בד' הר"ן דהא דאסור בכה"ג לשלוח בידו אגרת בער"ש, הוא משום דחשיב כלא קצץ, ונתבאר בדף מס' 19 בהערה, - אך הרמ"א שם ס"ה כתב דלדעת המתירים בשכיר שנה למלאכה מיוחדת, מותר למסור לו אגרת בער"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-401)
401. והתו"ש שם כתב דל"ד להא דמותר למסור לו אגרת ביום ד' וה' אף כשלא קצץ, דשאני התם שעושה למהר להשלים מלאכתו מה שקיבל על עצמו, ומשא"כ בשכיר שנה דאדעתא דישראל עביד. [↑](#footnote-ref-402)
402. ובד' המג"א שם מבו' דגם לדעת השו"ע שרי כשמוסר לו ביום ד' וה', דאף דהשו"ע שם ס"א ס"ל דאסור לשלוח אגרת כשלא קצץ אף ביום א', מ"מ הכא סמך להתיר משום די"א דשכיר שנה דמי לקצץ אף כשהוא שכיר לכל המלאכות, וכ"כ הפמ"ג והלבו"ש והביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-403)
403. ומלבד הא דצ"ע ממש"כ המ"ב בסימן רמ"ג סק"י דהא דאסרינן כשמרויח הישראל במלאכת הנכרי, הוא משום דהו"ל כמו שכיר יום, ועביד אדעתא דישראל, דלפ"ז הדין נותן דיש לאסור אף כשמוסר לו ביום ד' וה', - גם צ"ע עוד, דבד' המ"ב בסימן רמ"ד סק"ל מבו' דאיסורא דשכיר שנה הוא אף כשעושה מעצמו שלא בצווי בעליו, דכיון דהישראל מרויח במלאכת השבת עביד אדעתא דישראל, וכמש"נ להלן, וא"כ כ"ש דיש לאסור כששולחו ביום ד' וה'. [↑](#footnote-ref-404)
404. והיינו דרק כשציוהו הישראל לעשות מלאכה זו, ואך שבאנו להתיר משום דמה שהוא עושה אותה בשבת הוי אדעתא דנפשי', הרי דכל שנהנה הישראל ממה שעושה אותה בשבת חשיבא אף העשי' בשבת כעשי' אדעתא דישראל, אך כל שלא ציוהו הישראל כלל לעשות, הגם שהוא נהנה מעשייתו, מ"מ עושה הנכרי אדעתא דנפשי'. [↑](#footnote-ref-405)
405. והשו"ע בסימן ש"ז ס"ב כתב דמותר לומר לנכרי אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעברה אע"פ שמבין שמתוך דבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה, ובמקור הדברים בסה"ת סימן רנ"ב איירי בעבדו ושפחתו, והגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג עמד בזה דמ"ט לא אסרו בזה מדינא דשכיר שנה השכור לכל המלאכות, והוכיח מזה דהסה"ת פליג על הך דינא, ונתבאר לעיל, אך אי נימא דאיסורא דשכיר שנה הוא רק כשמסר לו לעשות מלאכה זו, ניחא. [↑](#footnote-ref-406)
406. והרמב"ם בפ"ו משבת הט"ו כתב דמותר להשכיר כרמו או שדהו לנכרי וכו', שהרואה יודע ששכורין הן או באריסות נתן להן, ומבו' דבאמת יש להתיר בשכירות שדה גם משום דהרואה תולה בשכירות. [↑](#footnote-ref-407)
407. כן פירש הב"י בסו"ס רמ"ג לד' הר"מ דבמרחץ אסור אף אם נוטל חלק בריוח המרחץ, ומבו' בדבריו שם דזהו שאמרו דאריסותא דמרחץ לא עבדי אינשי, - אך הב"ח שם תמה ע"ז, וכתב לפרש לד' הר"מ דהא דאסרו במרחץ הוא משום דאין דרך לתתו באריסות שיהא לו חלק בריוח הן רב הן מעט, אלא דבר קצוב בשכרו, וכיון דאי"ז חלק בגוף המרחץ אסור דהוי כשלוחו, אך כל שנוטל חלק בריוח המרחץ הוי כשותף ושרי. [↑](#footnote-ref-408)
408. וכ"נ גם ממש"כ הראב"ד והרשב"א והריטב"א דהומ"ל דהא דשרי בשדה הוא משום דיתלה הרואה בשכירות או משום דיתלה בקבלנות, אלא דנקטו אריסות משום דבהכי אורחא טפי, (או דרבותא קמ"ל דאף אם תולין באריסות מותר), ואם לא הותר אלא כשסתמו עומד לכך, הרי דאין להתיר בשדה אלא מכח הא דאמרי אריסא אריסותי' קעביד, משום דסתם שדה עומדת לאריסות, ואין להתיר כלל מכח הא דיתלה הרואה בשכירות או בקבלנות, וכמש"כ כן הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-409)
409. וכ"נ גם ממש"כ הריטב"א דהא דקבלנות דבית אסורה, הוא משום דאין הדרך בקבלנות כלל אלא להשכיר פועלים בכל יום ולהכי איכא משום חשדא, והרי דאם הדרך גם בקבלנות שרי. [↑](#footnote-ref-410)
410. וכ"נ בד' התו"י בשבת י"ח א' דלא הותר בשדה אלא משום דדרך לעשות באריסות ולא בשכיר יום, ועמד ע"ז הביאוה"ל בסימן רמ"ד ס"א, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין שלא הותר בשדה אלא משום שהכל יודעים שאינו עושה בשליחות ישראל, [↑](#footnote-ref-411)
411. אך רבים מקמאי הביאו לדינא להא דאסור להשכיר מרחץ, ובד' כמה מקמאי מבו' דדין זה הוא גם בזמנם, וכנראה שבמקומם ל"ה הדרך להשכיר מרחץ לנכרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-412)
412. ומבו' בדבריו שם, דהא דתנן הכא בסתמא דאסור להשכיר מרחץ, הוא משום דאסור להשכיר לנכרי בית, ובע"כ איירי כשמשכיר לו המרחץ בלא הבית וע"כ אסור, אך בזה"ז דמותר להשכיר לנכרי בית, וכמש"כ הראב"ן בסימן רצ"א, מותר להשכיר בית עם המרחץ. [↑](#footnote-ref-413)
413. ועיי"ש שכתב דלחלוק עמו בפת בכל יום ודאי שכר שבת הוא ואסור, ובד' הרא"ה והריטב"א מבו' דהי' הדרך כן לחלוק בכל יום בפת, וכיון דבכה"ג ה"ז אסור משום שכר שבת, ע"כ גם אסור להשכיר לו תנור, משום שאומרים דפת פלוני נאפה בשבת ואיכא שכר שבת, ונתחדש בזה דאף דבכה"ג שחולק עמו בכל יום בפת אין האיסור משום שעושה בשליחות הישראל, אלא משום שכר שבת, מ"מ אסרו מכח זה אף להשכיר, (אך ממש"כ הרמב"ן דהנוהג כן אינו משמר שבתו, משמע דמכח הא דהוי שכר שבת איכא איסור בהמלאכה עצמה, וצ"ב). [↑](#footnote-ref-414)
414. ובדעת הבעל מתיבות והר"ח שהתירו בזה, י"ל דס"ל דל"ב שיהא הדבר עומד לאריסות, ולא נאסר אלא במרחץ דלא עבדי אינשי כלל אריסות במרחץ, אך בתנור פעמים שעושין באריסות, והרמב"ן שנחלק ע"ז הוא לטעמי' דס"ל דלא התירו אלא בשדה שכל השדות לאריסות הן עומדות ובע"כ יתלו באריסות, - וי"ל עוד בדעתם דס"ל כמש"כ התוס' בשם הר"מ דהא דאסרו במרחץ הוא משום דנוטל מעות בשכרו ולא שייך ליטול בגוף המרחץ, אך בתנור דנוטל חלק בפת שנאפית שרי. [↑](#footnote-ref-415)
415. ובד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש משמע דפליגי הרמב"ן והרא"ש בדין זה, - אך השו"ע בסימן רמ"ג ס"א וס"ב נקט דלא פליגי, אלא בסתמא הוי דין תנור כדין מרחץ, אך במקומות שמנהג רוב אנשי המקום בשכירות או באריסות שרי. [↑](#footnote-ref-416)
416. ובתוס' רבינו אלחנן בשלהי סוגיין כתב דכ"ה משמעות הירושלמי בפ"ק דשבת דתני דבד"א בתלוש אבל במחובר אסור, ומשמע דהיינו אף בקבלנות דשדה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-417)
417. ועיי"ש שכתב לפרש הטעם די"ל דשרי, דהוא משום דבשעת מלאכה תולין מלאכתו באריסות, וכיון דבשעת המלאכה תולין אותה בהיתר, אין חוששין לחשד שלאחר זמן, שאין בנ"א פונין מכל עסקיהן לומר דאתמול חרש זה בכאן והיינו סבורים שהוא אריס, ועכשיו בעלים אוכלין פירות, ולחשוד עליו למפרע. [↑](#footnote-ref-418)
418. אך הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הט"ו כתב בטעם איסור קבלנות בחוה"מ דהוא משום דאין יודעים הפרש שיש בין השכיר ובין הקבלן, ובתשו' מהריט"ץ סימן ס"ו כתב ללמוד מדבריו דאף אם ידוע שהוא בקבלנות ה"ז אסור, משום שאין הכל יודעין ההפרש שבין קבלן לשכיר, וסבורים דכשם ששכיר אסור כך קבלן אסור, ועיי"ש שהק' דהוא דלא כמש"כ הרמב"ם בהל' שבת דטעם האיסור הוא משום שאין הרואים יודעים שפסק עמו, - ובתשו' לחמי תודה סימן ג' סד. כתב דמש"כ הרמב"ם דאין יודעים הפרש שיש בין שכיר לקבלן, היינו ששניהם שוים בכך שאין נוטלין חלק בפירות, וע"כ כשרואים הנכרי יוצא ממנה בידים ריקניות, סבורים שהי' שכיר. [↑](#footnote-ref-419)
419. בתשו' צ"צ האחרון או"ח סימן פ"ז נסתפק בזה אם היינו דכיון דאינם יודעים לחלק בין קבלנות לשכיר יום הם סבורים שהוא אסור מן הדין ויחשדוהו שעושה איסור, וכ"ה מבו' בתשו' מהריט"ץ סימן ס"ו, או דהיינו דכיון דאין יודעין לחלק ביניהם, הרי דאם יתירו קבלנות, יבואו להתיר גם בשכיר יום שהוא אסור מן הדין, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רמ"ג סק"א, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-420)
420. אך הפמ"ג באש"א שם סק"ז כתב בדעת המג"א שפירש לד' הר"ן דהיינו דאף שאומר שהוא בקבלנות, חושדין אותו בנ"א שאומר שקר ושכירי יום נינהו, וכ"כ התהל"ד שם סק"ב לפרש לד' הר"ן. [↑](#footnote-ref-421)
421. והנפ"מ בין דרך זו למש"כ האחרונים בדעת הר"ן דהוא משום דאין יודעים לחלק בין קבלנות לשכיר יום, הוא דלדרך זו אף אם נוטל חלק ברווחי המרחץ, מ"מ כיון שאינו נוטל חלק בגופו, מיחזי לאינשי כנוטל שכר יום, אך לדעת הר"ן כל הא דדמי לשכיר יום הוא משום שנוטל שכר קצוב, ואינו נוטל חלק ברווחי השדה. [↑](#footnote-ref-422)
422. ובסו"ד כתב דאילו בא מעשה לידי הייתי מורה לעצמי, ובסימן מ"ח אות י"א כתב דמה שהתיר קבלנות בחוה"מ הי' זה מדוחק שהנכרים היו רוצים לטול שכרן כאילו עושין והוי אבד, ואפי' בשבת קיבולת בנכרים לדברי הכל מותר ואפי' לכתחילה, - אך התוס' כתבו דאע"פ שהקל ר"ת בקבלנות, מ"מ החמיר על עצמו וכשבנה ביתו לא הניח הנכרים לעבוד בשבת אע"פ שהיו עושים בקבלנות. [↑](#footnote-ref-423)
423. ובדעת ר"ת צ"ל דלא אסרו אלא במרחץ משום שאין דרך ליתנו כלל באריסות, וכלישנא דגמ' דאריסותא למרחץ לא עבדי אינשי, אך בבית שדרך גם בקבלנות שרי. [↑](#footnote-ref-424)
424. כ"ה בפירש"י שעל הרי"ף שם, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן ב' אות א' בשם רש"י, - אך י"ג בד' רש"י דהוא משום שיחשדוהו שילך לשם ויסייענו. [↑](#footnote-ref-425)
425. אך בפירש"י מכת"י שם לא נתפרש להדיא דהוא משום דחיישינן שיאמרו שמסר לו בחוה"מ, וי"ל דאף שמסר לו בחול מ"מ חיישינן שיאמרו שאמר לו לעשות בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-426)
426. וזה למש"כ שם לעיל מינה דאסור מה"ת שיעשה נכרי מלאכת ישראל בשבת, אף כשלא אמר לו, והא דהותרה קבלנות, הוא משום דכל שמסר לו מבעו"י נקנית לו המלאכה ומקריא מלאכת הנכרי ולא מלאכת ישראל, אך במחובר שאינה נקנית לו, ה"ז אסור מדינא. [↑](#footnote-ref-427)
427. ועיי"ש שהוכיח כן עוד ממש"כ המ"מ דטעם האיסור בקבלנות דשדה, הוא משום דלא התירו אלא כשהאמת הוא כמו שיאמרו הרואים וכו', אבל כשאין הנכרי נוטל פירות אלא הישראל קצץ עמו מעות במלאכה, אין מתירין על סמך שיתלו הרואים בדבר שאינו שיאמרו שכורה היא לנכרי והישראל נוטל פירותי' למחר, וא"ת נתיר על סמך שיאמרו קבולת הוא, זה אינו שאם היינו דנין שיתלו בקבולת אפי' לבנות את הבית הי' מותר, - ובגל' הגרע"א שם שהובא בגל' הגרע"א ד"י סימן רמ"ד ס"א כתב דאין ראי' כלל, דשדה אין דרכו בקבלנות אלא באריסות, ע"כ כל שבאמת אינו באריסות אלא בקבלנות אם יחקרו האמת דאינו באריסות שוב יאמרו שהוא שכיר יום, כיון דאין דרכו בקבלנות, אך כל שדרכו בקבלנות יתלו בקבלנות ושרי בין בשדה ובין בבית. [↑](#footnote-ref-428)
428. ועיי"ש שכתב דאין להתיר בגונא דדרך אנשי העיר לשכור פועלים בקבלנות, כל שדרכם גם בשכירי יום, - וזה תליא במש"נ לעיל פלוגתת הראשונים במה שהתירו בשדה, אם הוא משום דעיקר דרכו באריסות, או דאף אם דרכו גם בשכירות יום, מ"מ כל שדרכו גם באריסות שרי. [↑](#footnote-ref-429)
429. והר"י מלוניל לעיל י"ז ב' והשיטה להר"נ בסוגיין כתבו דטעמא דב"ש הוא משום דנראה כמסייע לחלל את השבת, וכ"כ המאירי לעיל י"ז ב', וכתב דהוא משום דכל שאסור לעשותו בידים מה"ת אסור לו לגרום שיעשה, ואע"פ שסיועו מבעו"י הי', שמא יחשוב הרואה ששלוחו הוא ובשליחותו עושה, וצ"ב דבתחילת דבריו משמע דהוא איסור בפנ"ע במה שמסייע וגורם למלאכת שבת, ובסו"ד מבו' דהוא משום דנראה הנכרי כשלוחו, וכן צ"ע בד' הר"י מלוניל דלעיל כתב דטעמא דב"ש הוא משום דנראה כמסייע לחלל את השבת, והכא כתב דהוא משום דנראה כשלוחו. [↑](#footnote-ref-430)
430. והרשב"א שם הוסיף דהדין נותן, דהרי אפי' עם חשיכה לא התירו ב"ה וכו' אלא כדי שיצא מפתח ביתו מבעו"י, - וצ"ב בד' התוס' דמשמע שכתבו כן ממשמעות הברייתא דהתם, וכ"ה להדיא בד' התוס' לעיל ג' א' (ד"ה בבא דרישא) שכתבו לדקדק מהך ברייתא דאסור ליתן להדיא ע"מ להוציא, וכ"כ הרא"ש שם סימן א' ובפי' הר"ן שם, ומ"ט לא הוכיחו כן מהא דלא התירו ב"ה אלא כשיש שהות כדי שיצא מפתח ביתו. [↑](#footnote-ref-431)
431. אך בד' התוס' לעיל ג' א' ד"ה בבא דרישא י"ל דאין האיסור משום מראית העין, אלא משום דכל שנותן לו להדיא ע"מ להוציא יש בזה לעיקר האיסור דאמירה לנכרי, וכמש"כ התוס' בב"מ צ' א' (ד"ה חסום פרתי) די"ל דאסור לומר לנכרי בשבת הילך בשר ובשל לצרכך, וזהו שכתבו התוס' שם דבחפץ של נכרי שרי, אשר תמה ע"ז הרא"ש שם דבאיסור מראית העין אין לחלק בין חפץ של ישראל לחפץ של נכרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-432)
432. ועיי"ש שכתב דטעמא דב"ה דשרי הוא משום דהאי תשביתו הוא בבית ישראל ולא בבית הנכרי, - והמהר"ם חלאוה בפסחים שם תמה כן עמש"כ בפירש"י דטעמא דב"ש הוא משום דמצוה לבערו מן העולם, שהרי בקראי בתים וגבולים כתיבי, והתור"פ שם תמה עוד, דכיון דאינו שלו לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-433)
433. ושמא זהו מש"כ השיטה להר"נ בסוגיין דהוא משום דחיישינן שיחזור וימכרנו לישראל, ומתישב בזה משה"ק בהגה' לשפ"א על דבריו. [↑](#footnote-ref-434)
434. וזה ע"ד שמצינו בפסחים ו' א' במפרש ויוצא בשיירא דאין זקוק לבער אלא תוך ל' יום, - ובפירש"י שם כ"ז ב' ד"ה שאם מבו' דהוא דין דאורייתא. [↑](#footnote-ref-435)
435. ובד' האו"ז בסימן נ"ג משמע קצת בע"א, דאף דאין מזונותיו עליו כלל, מ"מ התירו ליתן לו מזונות מפני דרכי שלום. [↑](#footnote-ref-436)
436. ולעיל בהערה נתבאר לדון בדעת התוס' דעיקר האיסור ליתן לנכרי אינו משום מראית העין, אלא דכל שנותן לו להדיא ע"מ להוציא, יש בזה לעיקר האיסור דאמירה לנכרי, וע"כ שפיר יש להתיר בחפץ של נכרי, וכמש"כ הראשונים בב"מ צ' א' לחלק כן בדין אמירה לנכרי לעשות מלאכה לצרכו, ונתבאר בדף מס' 6. [↑](#footnote-ref-437)
437. ועיי"ש שכתב דהא דאסור לשלוח לו ע"י ישראל, הוא משום דיש עירוב והוצאה ליו"ט והו"ל אב מלאכה, ומבו' דכל דאין בזה משום איסור הוצאה, מותר לשלוח לו ע"י ישראל, ולא אסרינן בזה משום טירחא, וכ"כ הט"ז בסימן תקי"ב סק"ג, והא"ר שם סק"ג, והמ"ב שם סק"ז, אך הנהר שלום שם כתב לאסור בזה, (ודקדק כן מד' ההגמי"י, וצ"ב), והפמ"ג באש"א שם סק"ב כתב דכ"ה משמעות ד' הלבוש. [↑](#footnote-ref-438)
438. ונחלקו רבוותא אם יש לאסור בזה משום הא דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט גזירה שמא ירבה בשבילו, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 17 בסופו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-439)
439. ולפ"ז גם מש"כ האו"ז להתיר ביו"ט, הוא רק משום דבזה"ז אין לנו רה"ר דאורייתא, וכ"נ ממש"כ האו"ז ללמוד להתיר אף בשבת, ממש"כ רבינו שמחה להתיר ביו"ט, - אך צ"ע, דלהדיא משמע בד' האו"ז והתו"י שלא הוצרכו להא דאין לנו רה"ר דאורייתא אלא כששולח לו בשבת, אך כששולח לו ביו"ט לא הוצרך לכך, וכ"נ גם בתשו' רבינו שמחה שם, דאיירי כשהוא אב מלאכה, ואפ"ה הותר לשלוח ע"י נכרי, וצ"ע, וגם צ"ע, דאם אכן ביו"ט הותר לשלוח לנכרי אף דרך רה"ר דאורייתא, היאך למד האו"ז מזה להתיר לשלוח לנכרי אלם אף בשבת לדידן שאין לנו רה"ר דאורייתא. [↑](#footnote-ref-440)
440. אך הפמ"ג באש"א בסימן תקי"ב סק"ב והמחה"ש שם, פירשו בד' המג"א דמותר לומר לנכרי להביא דרך כרמלית לצורך נכרי אף בלא דרכי שלום, עיי"ש, והגר"ז שם ס"א פירש דהוא משום דלא גזרו על שבות דשבות של איסור הוצאה ביו"ט שהרי אם יש בה צורך יו"ט קצת מותר לעשותה ע"י ישראל, - וצ"ע, דהרי במקור הדין בד' האו"ז והתו"י מבו' שלא התירו אלא מפני דרכי שלום. [↑](#footnote-ref-441)
441. והנה אמנם האור לציון שם כתב דכל האיסור באמירה לבע"ח הוא רק כשאומר לו בשבת, ומשום ממצוא חפצך ודבר דבר, אך כשנותן לו מער"ש שרי, דהא דבנכרי אסור בכה"ג הוא משום דהוי כשלוחו, וזה ל"ש בבע"ח, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' אין לאסור כשנותן מזונות לכלב בלא אמירה, אך שמא כיון דמוכחא מילתא שיוציאנו הכלב לחוץ, יש בזה משום ממצוא חפצך ודבר דבר אף בלא דיבור, - אך י"ל דגם יש בזה לעיקר איסורא דאמירה לנכרי שבות, דהוא משום דשמא יבא לעשות בעצמו, וכ"ה מוכח למש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רס"ג סק"ח דאלמלי איסורא דאמירה לנכרי שבות, ל"ה בזה משום ודבר דבר, ונתבאר בדף מס' 4, וא"כ אי נימא דליכא איסור בעשיית מלאכה ע"י בע"ח, אין לאסור אמירה לבע"ח לעשות מלאכה משום ודבר דבר. [↑](#footnote-ref-442)
442. השפ"א כתב בתו"ד דהא דאסור ליתן לכלב ע"מ להוציא, הוא משום דעקירה להוציא אפי' בלא הנחה אסורה מדרבנן, - וצ"ע, דזה אינו טעם אלא לאסור כשנותן ע"ג הכלב והכלב מוציאו, אך אין לאסור מכח זה להניח לפני הכלב כשהוא עשוי להוציא. [↑](#footnote-ref-443)
443. ועיי"ש שכתב דהא דברביעי וחמישי מותר, הוא משום דלא החמירו כ"כ כיון דהנכרי עוסק במלאכתו, וגם הרואה סובר דהוא משכיר לצורך מחר בלחוד. [↑](#footnote-ref-444)
444. בגל' הגרע"א בסימן רמ"ו ס"א כתב לדקדק מל' השו"ע שם דלא אסרו אלא בכלים שעושין בהן מלאכה דאורייתא, אך בכלים שעושין בהן מלאכה דרבנן שרי, כיון דאינו נראה אלא כעובר על שבות דשבות, והביאו הביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-445)
445. ועיי"ש שכתב לפ"ז דלא אסרו אלא להשכיר, דכיון שהוא מקבל שכר מיחזי כאילו הנכרי עושה בו מלאכה בשבת לצורך הישראל, אך להשאיל שרי, - והאו"ז שם נחלק ע"ז, דאף להשאיל אסור דמיחזי כשלוחו, וכתב דכן פי' ה"ר יוסף דאורליינש. [↑](#footnote-ref-446)
446. ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מ"ט אסור להשכיר לנכרי, הרי אין הישראל חשוד ליטול שכר שבת, ובהמש"ד כתב דאיירי בכלים שעושין בהן מלאכה, וע"כ הוא דכשמשכיר לישראל לי"ב משום שכר שבת, שהרי הישראל אינו עושה בהן מלאכה בשבת, והעירו להוסיף דבד' המ"ב בסימן ש"ו סקכ"א מבו' דעיקר איסור שכר שבת הוא על המקבל, והנותן אינו עובר אלא בלפני עור. [↑](#footnote-ref-447)
447. צ"ע דמ"ש משביתת בהמתו דהיא אף כשהשאיל בהמה לנכרי, וכמו שאמרו בע"ז ט"ו א', ועד"ז צ"ע במש"כ הרמב"ן במלחמות דאף לב"ש מותר להשכיר כלים לנכרי, משום דשביתת כלים ביד נכרי לא גמירי דמלאכת נכרי הוא דעביד לי', ומ"ש משביתת בהמתו דהיא אף ביד נכרי, ועד"ז הק' הקרב"נ בסימן ל"ו על מש"כ הרא"ש בשם י"מ דכשמשכיר לנכרי ליכא איסור שביתת כלים אלא מדרבנן, - וצ"ל דשאני עיקר האיסור דשביתת בהמתו דהוא משום לתא דהבהמה, וכדכתיב למען ינוח שורך וחמורך, מאיסור שביתת כלים דהוא משום לתא דהבעלים שנאסר שתיעשה מלאכה בשבת ע"י כליו, - אך בפי' הר"י מלוניל לעיל י"ז ב' ובד' הרע"ב שם מבו' דלדעת ב"ש נלמד דין שביתת כלים מדין שביתת בהמתו, (וב"ה דפליגי ס"ל דדין שביתת בהמתו הוא משום צער בע"ח, וליכא למילף מינה לכליו) וכ"כ בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ב' דלב"ש אף שביתת בהמתו אי"ז משום צער בע"ח, אלא משום לתא דהבעלים, וכ"כ האו"ש בפכ"ה משבת הכ"ו. [↑](#footnote-ref-448)
448. והפסקי רי"ד בסוגיין כתב בע"א, דגם אם האיסור בזה הוא משום דמיחזי כמשתכר ומרויח בשבת, מ"מ לב"ה שרי, שהרי בכל המלאכות הגמורות היו מתירין ב"ה עם חשיכה אע"פ שמלאכתו נעשית בשבת, כ"ש להשתכר בכליו, שאין השכירות חשובה מלאכה. [↑](#footnote-ref-449)
449. אך מד' התוס' וש"ר שנקטו דיש לאסור בזה משום שכר שבת, וכן נקטו הפוסקים בסימן רמ"ו ס"א בפשיטות, מבו' דפליגי על יסוד הדברים וס"ל דאיסור שכר שבת, אי"ז משום דאסור לעשות מלאכה בשבת כשמקבל עלי' שכר, אלא היינו דאסרו חכמים להשתכר בשבת, וע"כ אף כשמשכיר כליו לשבת יש בזה לאיסורא דשכר שבת, - ואמנם בד' המהר"י אבוהב שהביא הב"י בסימן רמ"ו ס"א דס"ל דלדעת רבינו יונה מותר להשכיר כלים לנכרי בד' וה' אף שלא בהבלעה, נראה דס"ל דאיסורא דשכר שבת הוא רק כשעושה מלאכה בשבת, וכמש"כ החפץ ה' והגר"ח, (ומתישב בזה משה"ק הב"י שם על דבריו). [↑](#footnote-ref-450)
450. העולת שבת בסימן רמ"ו סוסק"א תמה ע"ז, דהרי י"ל דהתוספתא מיירי בגומא דאף לישראל מותר לדלות ממנה, וקמ"ל דלי"ב משום שכר שבת כיון דאין לישראל ריוח, אך במקום דיש לישראל ריוח כגון מחבת דבלא"ה היתה בטילה ממלאכתה, אפשר דאסור, דמ"ש נותן מעות בשכירות או תשמיש כלי, והביא כן בשם מהר"י מלובלין. [↑](#footnote-ref-451)
451. והמג"א שם סק"ד כתב דבכה"ג שרי אף בכלים שעושין בהן מלאכה, ובגל' הגרע"א שם כתב דקמ"ל דלא נימא דכל הא דשרי בכה"ג הוא בכלים שאין עושין בהן מלאכה, וקמ"ל דבכה"ג לי"ב משום שכר שבת, אך בכלים שעושין בהן מלאכה אסור, דאף בכה"ג מיחזי כשלוחו, וזהו שהביא המג"א מד' ההגמ"י שהתיר אף בכלים שעושין בהן מלאכה. [↑](#footnote-ref-452)
452. ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה, במש"כ העולת שבת שם סק"א להתיר אף אם הנכרי נותן לו יותר מיום אחד נגד יום השבת, והביאוהו הא"ר שם סק"ה, והפמ"ג באש"א שם סק"ד, וכ"ז הוא למש"כ הב"י דטעם ההיתר בזה הוא משום דל"ה בדרך שכירות ממש, אך למש"כ הגר"א דהוא משום דאין ריוח בכך לישראל, אשר כ"ה מוכח ממש"כ ההגמי"י להתיר אף בלשון שכירות, יש לאסור בכה"ג, כיון דיש ריוח לישראל עי"ז. [↑](#footnote-ref-453)
453. ובד' הב"י בסימן רנ"ב מבו' שפירש בד' הר"ן שדעתו היא כדעת הרא"ש דכל שמסר לו בד' וה' שרי אף אם לא קצץ, וכ"כ המנחת כהן בשער א' פ"ג - וצ"ב דהרי לא התיר הר"ן אלא כששכרו לימים בדבר קצוב, וס"ל דדמי לקצץ דשרי, ומ"מ כל שמשלחו בער"ש אסור משום דנראה כמתנה עמו לצאת בשבת, וכמשמעות ל' הר"ן דאי"ז מדינא דלא קצץ, אלא הוא דין בפנ"ע דנראה כמתנה לצאת בשבת, אך כל שלא קצץ כלל אסור אף בד' וה', וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' השו"ע בסימן רמ"ז ס"א וס"ג דמחלק ביניהם, וכמש"כ המ"ב שם סקי"ג.

     ואמנם הנה בד' הא"ר שם סק"ז והפמ"ג באש"א שם סק"ו מבו' דבאמת לדעת הר"ן גופי' כששוכרו לימים ל"ה כקצץ, והא דשרי בד' ובה' הוא משום דס"ל כדעת הרא"ש והטור דבד' וה' שרי אף אם לא קצץ, ומה שפסק השו"ע שם ס"ג לדינא דהר"ן, אף שדעתו שם ס"א דהיכא דלא קצץ אסור לשלוח אפי' מיום ראשון, הוא משום דלדעת ש"ר י"ל דכששוכרו לימים חשיב כקצץ, ואף דדעת הר"ן דלא חשיב כקצץ, הרי דעתו דאף אם לא קצץ שרי כשמוסר בד' וה', ועד"ז כתב המחה"ש שם, אך צ"ע דאם אכן לדעת הר"ן בכה"ג דשכרו לימים לא חשיב כקצץ, ונקט כן הר"ן מסברא, מהיכ"ת דפליגי ע"ז ש"ר. [↑](#footnote-ref-454)
454. ובתשו' היראים שבראבי"ה סימן שצ"א כתב דהא דשרי כשקצץ הוא משום שאינו נראה עושה לדעת הישראל אלא לדעת עצמו לרווחו ולהנאתו, וע"כ לי"ב לעיקר איסורא דאמירה לנכרי דהוא משום שנראה כשלוחו, וכתב שם לפ"ז דשרי אף כשאומר לו לעשות בשבת, וזה דלא כמש"כ ש"ר דכל שאומר לו לעשות בשבת אסור אף בקבלנות, ונתבאר בדף מס' 16. [↑](#footnote-ref-455)
455. והב"י שם הביא מש"כ השבה"ל בסימן קי"ב בשם הרי"ד דכל שעושה בחינם אסור, ולדעתו זהו שאמרו דאין משלחין וכו' אא"כ קוצץ לו דמים, ונחלק ע"ז דאע"פ שהוא בחינם שייך למימר בי' בעבידתי' עסיק, והרמ"א בדרכ"מ שם תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-456)
456. אך בד' המג"א שם סק"ב מבו' דמודו הסה"ת והסמ"ג דגם במסירת כלים לכובס ועורות לעבדן בעינן קצץ, ומה שהוצרכו לה"ט דנושא כת"י של ישראל, הוא בגונא דיכול הנכרי לעשותו מבעו"י, עיי"ש, והא"ר שם סק"א כתב בשם המהרש"ל דאף דבמסירת עורות לעבדן בעינן קצץ, היינו משום דהוא אב מלאכה ממש, ומשא"כ בהבאת הכתב שאינה נראית כ"כ מלאכה עכשיו, וכ"ש דלית לן רה"ר גמורה, וע"כ הי' ראוי להתיר בלא קצץ, אלמלי הא דניכר וכו', - וצ"ב, דהרי לא נתפרש בגמ' דבמסירת כלים לכובס ועורות לעבדן בעינן קצץ, ומש"כ התוס' וש"ר דבעינן קצץ, למדו לזה מהא דבשליחת אגרת בעינן קצץ, וא"כ הדין נותן דלמש"כ הסה"ת והסמ"ג דהא דבשליחת אגרת בעינן קצץ הוא משום דנושא כת"י של ישראל, מהיכ"ת נימא דגם במסירת כלים לכובס ועורות לעבדן בעינן קצץ, והגר"ז במהדו"ב שם עמד בכעי"ז. [↑](#footnote-ref-457)
457. ובדעת ש"ר שהצריכו קציצה אף בנתינת כלים לכובס ועורות לעבדן, אף דיודע הנכרי שיתן לו הישראל שכר, נתבאר לעיל מש"כ הביאוה"ל דהוא משום שאינו יודע כמה יתן לו ושמא יתן לו דבר מועט, וע"כ לא סמכא דעתי' לעשות בשביל שכרו ועושה על דעת הישראל ומיחזי כשלוחו, - והא"ר בסימן רמ"ו סק"א כתב דגם מש"כ ההגמ"ר דל"ב קצץ, הוא רק כשדרך ליתן שכר ידוע לכובס, דבכה"ג הו"ל כקצץ, ובכה"ג מודו ש"ר דשרי, כמש"כ המג"א בסימן רנ"ב סק"ה, והא"ר שם סק"ו, והביאוה"ל שם (ד"ה אם קצץ). [↑](#footnote-ref-458)
458. ובסימן רנ"ב נקט בדעת הר"ן דכל שמוסר לו בד' וה' שרי אף אם לא קצץ, וכדעת הרא"ש והטור, ועמש"נ בזה לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-459)
459. והריא"ז והרוקח והאו"ז שם כתבו דאף צריך להמתין בכדי שיעשו, והב"י בסימן רנ"ב ס"ד כתב ע"ד הרוקח דאין לו טעם כיון שלא נעשה בו שום עבירה, וכן נראה שהוא דעת הפוסקים שלא הזכירו כן, - ומשמעות דבריו דאף שהביא לעיל מינה פלוגתת רבוותא אם מותר להשתמש בו בשבת, מ"מ ס"ל דאף דלדעת האוסרים לא נאסר אלא ליהנות ממנו בשבת עצמה, אך א"צ להמתין במוצ"ש בכדי שיעשו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-460)
460. ואמנם יש מקום לומר דכל שקצץ עמו חשיב טפי דעשייתו היא אדעתא דנפשי', וע"כ אף לי"ב להאיסור ליהנות ממעשה הנכרי, וכן צ"ל בדעת השו"ע בסימן רנ"ב ס"ד שהתיר בזה, אף שדעתו בסימן ד"ש דאף כשעושה הנכרי אדעתא דנפשי' אסור ליהנות ממנו, - אך צ"ע, דכיון דמצינו דאף היכא דחשיב דעושה הנכרי אדעתא דנפשי', מ"מ אסור להשתמש בו בשבת, מהיכ"ת נימא דכל שקצץ עמו עדיף טפי ומותר להשתמש בו בשבת.

     ושו"ר בגל' הגרע"א בסימן רנ"ב ס"ד שצידד דכל מש"כ השו"ע להתיר ליהנות ממלאכת הנכרי כשקצץ, הוא רק כשקצץ ממש, אך בטוה"נ אף שהתחיל הנכרי דמיקרי קצץ, מ"מ אסור, - ומבו' להדיא מדבריו דלעולם איכא להאיסור ליהנות ממלאכת הנכרי אף כשהיא מותרת, ולא התירו אלא כשקצץ דחשיב דעשייתו היא לגמרי אדעתא דנפשי', ול"ה כלל כעושה בשביל ישראל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-461)
461. ועיי"ש שכתב דזהו שכתב הר"ן דשאני בנכרי שהדליק את הנר דאדעתא דישראל קעביד, ולא תיקשי ממה שאמרו לקמן קכ"א א' בדליקה דאדעתא דנפשי' קעביד, דהיינו רק דאינו עושה ע"ד הישראל לגמרי, והקילו בזה בדליקה, אך לעולם חשיב דעושה ע"ד הישראל, וע"כ הוא דאסור ליהנות ממנו, - אך המג"א בסימן רנ"ב סקי"א כתב לפרש לד' הר"ן, דלאו היינו דבנר עושה אדעתא דישראל, אלא היינו דשאני בנר שמדליקו בשבת כדי שישתמש בו הישראל עכשיו, ומשא"כ הכא דעושה להשלים פעולתו. [↑](#footnote-ref-462)
462. וזהו שהביא הב"י שם לדבריהם בלא חולק, אף דבסימן רנ"ב הכריע להתיר ליהנות ממלאכת הנכרי כשקצץ עמו, וגם הרמ"א שם כתב לאסור, אף דבסימן רנ"ב כתב להקל כשצריך לו בשבת, - אך בביאור מהרש"ל על הסמ"ג שם כתב דאין לזה הכרח מן הש"ס, והרבה חולקים ואומרים שאם קצץ מותר, וכן המנהג, והא"ר בסימן רע"ו סק"ב הביא לדבריו, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-463)
463. הא"ר שם סק"ט תמה ע"ז, דבל' הר"ן מבו' להדיא דכל הא דכשהדליק הנכרי נר בשביל ישראל אסור להשתמש לאורו, הוא משום דלא קצץ, וכמש"כ דהתם אדעתא דישראל קא עביד, אבל "כל שקצץ" אדעתא דנפשי' קעביד ושרי, והרי דכל הא דבנר אמרינן דאדעתא דישראל קעביד הוא משום דלא קצץ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ובד' הגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בתחילת דבריו מבו' ג"כ דלדעת הר"ן מותר להשתמש לאור נר שהדליק הנכרי בשביל ישראל כשקצץ דעביד אדעתא דנפשי', וכבר כתב כן המנחת כהן בשער א' פ"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-464)
464. ובסימן רע"ו ס"א כתב הגר"ז קצת בע"א, דהוא משום דכל דגוף הישראל יהא נהנה בשבת מגוף המלאכה, נעשית עיקר המלאכה בשבת בשביל הישראל, שהרי הנכרי אינו נהנה מגוף המלאכה אלא משכרה, והוא מתכוין בעשיית גוף המלאכה בשבת בשביל שיהנה הישראל ממנה בשבת, ונמצא שעשיית מלאכת השבת היא בשבילו כשיהנה ממנה בשבת. [↑](#footnote-ref-465)
465. ולכאו' ד"ז תליא בטעם הא דבנר ל"מ קצץ, דלמש"כ הגר"ז בסימן רנ"ב סי"א דהוא משום דאלמלי הנאת גוף הישראל ממנה בשבת ל"ה עושה אותה כלל בשבת, וע"כ חשיב דעיקר עשייתו בשבת היא בשביל הישראל, הרי דכ"ז הוא בנר דמחר בא ואיננו, אך במיני מאכל דראויים גם למחר, חשיב דעיקר עשייתו היא אדעתא דנפשי' ושרי ליהנות ממנה, - אך למש"כ הגר"ז בסימן רע"ו ס"א דכל דגוף הישראל יהא נהנה בשבת מגוף המלאכה, נעשית עיקר המלאכה בשביל ישראל, כיון דהנכרי אינו נהנה מגוף המלאכה אלא משכרה וכו', הדין נותן דבמיני מאכל דה"ז עומד שיאכלם הישראל בשבת, חשיב דעיקר המלאכה נעשית בשביל ישראל ואסור ליהנות ממנה. [↑](#footnote-ref-466)
466. והביאוה"ל שם הביא מש"כ החיי אדם שם להתיר גם בנכרי המוכר פירות ודגים, אף שלא קצץ עמו, ועיי"ש שתמה ע"ז טובא. [↑](#footnote-ref-467)
467. והא דשרי ליתן כלים לכובס, אף דנהנה הישראל ממלאכת הנכרי, ולא אמרינן דבכה"ג עושה הנכרי ע"ד הישראל, משמע בד' הסה"ת שם דהוא משום דאין הישראל נהנה "מיד", והיינו דרק בהדלקת נר שנהנה גוף הישראל מיד ממעשה הנכרי, אמרינן דאדעתא דישראל קעביד, וכ"כ הגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בתחילת דבריו דכל הא דחשיב דהנכרי מתכוין להנאתו, הוא רק כשנהנה מיד, ויש מקום לדון עוד, דהסה"ת לטעמי' דבנתינת כלים לכובס וכיו"ב שרי אף כשלא קצץ, (וכמש"כ הב"ח בדעתו, ונתבאר בדף מס' 19), ובכה"ג אין ההיתר משום דאדעתא דנפשי' קעביד אלא מטעם אחר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-468)
468. וכ"ה מבו' ממשמעות ד' הסה"ת שם ובסימן רנ"ב, דגם בהא דאסור להניח לעבדו ולשפחתו שיעשו מלאכתו משום למען ינוח עבדך, אין לאסור כשקצץ, אלא כשגוף ישראל נהנה מן המלאכה, - והיינו משום דכל שאין גוף ישראל נהנה מן המלאכה ואדעתא דנפשייהו קעבדי, הוי כמלאכה שלהם, ולי"ב לדין שביתת עבדו, ומשא"כ כשגוף ישראל נהנה מן המלאכה דאדעתא דישראל עבדי. [↑](#footnote-ref-469)
469. הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ה ד"ה ושמא יחשדוהו וד"ה והנה לפי דעתו האריך דש"ר פליגי ע"ד רבינו שמחה, ואין האיסור בזה אלא משום מראית העין, - ובמהדו"ב בסימן רמ"ג סוד"ה א"נ התם כתב דגם לדעת רבינו שמחה אין האיסור בזה אלא משום מראית העין, וצ"ע, ומש"כ להוכיח כן ממש"כ רבינו שמחה לדמותו לאיסורא דמרחץ, צ"ב, דמש"כ לדמות למרחץ הוא להא דיש לאסור אף כשעושה הנכרי לצרכו, אך הא דאסור כשעושה הנכרי לצורך הישראל, הוא מדינא, עיי"ש, (ונתבאר עוד בזה בדף מס' 21). [↑](#footnote-ref-470)
470. והנה אמנם לפ"ד הגר"ז יש להתיר בזה כשראו אותו עוסק במלאכה בער"ש, דבכה"ג אין לחוש שיאמרו שמסר לו בשבת כיון שראו שכבר עסק במלאכה בער"ש, וגם אין לחוש שיאמרו שהוא שכיר יום כיון שמנהג המקום בקבלנות, - אך מסתימת ד' החיי אדם והמ"ב משמע דה"ז אסור אף כשהתחיל מער"ש, וכ"ה מבו' להדיא בד' הנשמ"א בכלל ג' סק"ה, עיי"ש, והיינו משום דגם בזה יש לחוש שמי שלא ראהו עושה כן בער"ש יהא סבור שציוה לו בשבת. [↑](#footnote-ref-471)
471. וניחא בזה גם מש"כ הרמ"א בסימן רע"ו ס"ה דא"צ למחות בנכרי שבא להדליק נר או להוסיף שמן, אף דעושה כן בבית הישראל, ורמז לזה הגר"ז במהדו"ב שם. [↑](#footnote-ref-472)
472. ודרך אחרת בזה מצינו בד' הגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בתחילת דבריו ד"ה ומכל מקום דלא אסרו בבית ישראל, אלא באומנים כלשון הירושלמי, משום שכל השנה אינן בביתו, וע"כ יש בזה חשד דמראית העין לנכנס לביתו בשבת לומר שהן שכירי יום, וע"כ אסור אף בקצץ, ומשא"כ בעבדו השכור לשנה דבזה איירי הסה"ת הרי כל הרגילים בביתו יודעים שהוא שכיר שנה דמיקרי קצץ ודינו כקבלן, וע"כ לי"ב מראית העין, ולפ"ז ניחא הא דינא דשפחות שעושות הגבינות. [↑](#footnote-ref-473)
473. אך בד' המג"א שם סקי"ד שלא הק' על דין זה אלא מכח הא דעושה בשל ישראל, ולא הק' מכח הא דעושה בבית ישראל, כמשה"ק שם סקי"ג, נראה דס"ל דאיסורא דביתו של ישראל הוא רק כשאמר לו לעשות, וע"כ לא הק' כן רק בסקי"ג שמסר לו בהמתו לחלוב, - וכ"נ גם בד' המג"א בסימן רע"ו סק"ד דבנכרי שמדליק נר מעצמו בביתו של ישראל אין לאסור אלא משום דעושה מלאכה בעצי ישראל, ובקבלנות יש לאסור משום דהו"ל בביתו של ישראל, עיי"ש, - וכבר עמד ע"ז הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ה דכ"ה מבו' מד' המג"א, וכ"כ התהל"ד שם סק"ה ובסימן רע"ו סק"א. [↑](#footnote-ref-474)
474. והיראים בסימן ד"ש כתב בפי' בתרא, דמה שאסרו במחובר, הוא משום דאינה נקנית למקבלה במסירה, וזה למש"כ שם לעיל מינה דאסור מה"ת שיעשה נכרי מלאכת ישראל בשבת, אף כשלא אמר לו, והא דהותרה קבלנות, הוא משום דכל שמסר לו מבעו"י נקנית לו המלאכה ומקריא מלאכת הנכרי ולא מלאכת ישראל, אך במחובר שאינה נקנית לו, ה"ז אסור מדינא, וצ"ב לפ"ז מ"ט לא אסרו אלא בתוך התחום. [↑](#footnote-ref-475)
475. אך לדעת ר"ת דהתיר קבלנות במחובר, בע"כ דמלאכה הנעשית במחובר ל"ה כמלאכה הנעשית בביתו של ישראל, שהרי להדיא אמרו בירושלמי דלא הותרה קבלנות בביתו של ישראל, ואפ"ה הותרה קבלנות במחובר, ואף דלדעת ר"ת לא קי"ל למה שאמרו בירושלמי שם דלא הותרה קבלנות במחובר, מ"מ לכאו' קי"ל למה שאמרו דבביתו של ישראל אסור, (והרי למש"כ בתוס' רבינו אלחנן בע"ז כ"ב א' טעמא דר"ת דהותרה קבלנות במחובר, הוא משום דבירושלמי רשב"א קאמר לה ולא קי"ל כוותי', ולפ"ז הרי דבהא דתניא התם דבביתו של ישראל אסור, קי"ל הכי), והיינו משום דלא אסרו אלא כשנעשית המלאכה בביתו של ישראל שהוא דר בו, אך בקבלנות דמחובר שאין הישראל דר שם, ליכא איסורא. [↑](#footnote-ref-476)
476. ועיי"ש שכתב דהא דבמרחץ לא אסרו אלא משום דאריסותא למרחץ לא עבדי אינשי, הוא משום שנתפרסם שהשכירו לנכרי וא"כ אינו ברשות ישראל. [↑](#footnote-ref-477)
477. והתהל"ד שם סק"ב עמד בזה, ועיי"ש שכתב דכל מש"כ הפוסקים שם להתיר כשידוע שהוא בקבלנות, הוא כשהתחיל במלאכה בער"ש, דבכה"ג אין לחוש שיאמרו שמסר לו בשבת, וכמש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ה, ונתבאר לעיל, וכל האיסור בזה הוא משום דיאמרו שהוא שכיר יום, וע"כ כל שידוע שהוא בקבלנות שרי, אך כל שלא התחיל במלאכה בער"ש דה"ז אסור משום שיאמרו שמסר לו בשבת, יש לאסור אף כשידוע שהוא בקבלנות, אך אי"ז מתישב בד' המ"ב שם, שהרי בד' המ"ב בסימן רנ"ב סקי"ז מבו' דאף כשהתחיל במלאכה בער"ש יש לחוש שיאמרו שציוהו לעשות בשבת, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-478)
478. ובד' הפוסקים י"ל דס"ל דאיסורא דביתו של ישראל הוא משום דיאמרו שהוא שכיר יום, וע"כ שפיר י"ל דמלאכת מחובר שריא כשדרכה בקבלנות, - אך בד' המ"ב בזה צ"ע, דבסימן רנ"ב סקי"ז הביא למש"כ החיי אדם דאיסורא דביתו של ישראל הוא אף כשידוע שמנהג כל העיר ליתנה בקבלנות, משום דיאמרו שציוהו לעשות בשבת, ובסימן רמ"ד דן להתיר מלאכת מחובר כשידוע שמנהג כל העיר בקבלנות, וגם מש"כ לדון לאסור בזה אי"ז מכח ה"ט דיאמרו שציוהו לעשות בשבת.

     ויש להוסיף לתמוה בזה, דהרי עיקר ה"ט דכל שעושה בביתו של ישראל חיישינן שיאמרו שציוהו לעשות בשבת, דעפי"ז כתב המ"ב בסימן רנ"ב לאסור אף כשידוע שמנהג כל העיר ליתנה לקבלנות, מקורו הוא מד' רש"י במו"ק י"ב א', כמש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ה, או מד' הסה"ת בסימן רכ"א, כמש"כ הנשמ"א בכלל ג' סק"ה, - וד' רש"י שם קיימי במלאכה שעושה הנכרי ברשותו של ישראל אף שאין הישראל דר שם, וגם בד' הסה"ת בסימן רכ"ב מבו' דמה"ט יש לאסור בכל מלאכה שעושה הנכרי במחובר, וא"כ מ"ט חילק המ"ב ביניהם. [↑](#footnote-ref-479)
479. ועיי"ש שכתב לפ"ז דממש"כ התוס' והרא"ש דיש לאסור בכל מלאכת מחובר משום ביתו של ישראל, אף שאינו דר שם, מוכח דאיסורא דביתו של ישראל הוא משום מראית העין. [↑](#footnote-ref-480)
480. משמעות דבריהם דלא הותר אלא משום דאין יודעים דהוא של ישראל, אך כל דיודעים שהוא של ישראל אסור אף כשעושה הנכרי בביתו, והב"י בסימן רנ"ב ס"ג כתב דכ"ה משמעות עוד מקמאי דכל הא דשרי כשעושה הנכרי בביתו הוא משום דבכה"ג לא מינכרא שהיא מלאכת ישראל, ועיי"ש שכתב דאפשר דכל שעושה אותה הנכרי בביתו אע"פ שהמלאכה ידועה ומפורסמת שהיא של ישראל שרי, שכל בבית הנכרי לא גזרו בי' רבנן, והביא כן מד' רי"ו בנתיב י"ב חלק י"ב, וכ"ה משמעות ד' השו"ע שם להתיר בזה, וכ"כ המנחת כהן בשער א' פ"ג. [↑](#footnote-ref-481)
481. והביאוה"ל בסימן רמ"ד ס"א ד"ה בצינעא כתב דמה שאמרו בירושלמי דהא דשרי הוא בביתו של נכרי, היינו דבכה"ג שרי אף אם היא מלאכת פרהסיא, אך גם כשהוא עושה ברה"ר שרי כשאין ניכר לסתם בנ"א שהיא של ישראל, וכתב די"ל דעיקר ד' הירושלמי הם לאפוקי בביתו של ישראל דאסור, ועיי"ש במש"כ בד' הגר"א בזה. [↑](#footnote-ref-482)
482. ובד' הגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בסו"ד ד"ה א"נ התם מבו' דלדעת הריטב"א מה שאסרו כשעושה הנכרי בבית ישראל, אי"ז משום מראית העין, שהרי דרך לעשות מלאכת כלים בקבלנות וליכא מראית העין, אלא הוא משום דכל שעושה מלאכת ישראל בביתו מחזי כשלוחו, וע"כ כ"ז הוא בבית הישראל, אך שלא בביתו שרי אף דה"ז מפורסם שהוא של ישראל, (ומה"ט גם בהא דאסרו במחובר בתוך התחום, הוצרך הריטב"א לפרש דהוא בקבלנות דבנין, דל"ד להא דאסרינן כשעושה מלאכה בבית ישראל, דהיינו רק כשהישראל דר שם), - ועמש"נ לעיל דכ"ה מבו' בד' הריטב"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-483)
483. ובדעת הרמב"ם ודעימי' שאסרו בזה, לכאו' הוא כדעת הסוברים דקבלנות דמחובר אסורה אף כשדרך לעשות בקבלנות, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 17, - ואמנם י"ל דכ"ז הוא כשדרך לעשות גם בשכירות, אך כל שאין דרך אלא בקבלנות שרי, ונחלקו בזה הגר"ז והחיי אדם, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-484)
484. ועיי"ש שכתב דהיכא שעושה בביתו של ישראל אסור אף בכה"ג, משום דמיחזי כמו שציוהו לעשות בשבת, - ויש להעיר, דלמש"כ הב"י שם ס"ג דדינא דהרמב"ם דכל שעושה הנכרי בפרהסיא אסור, הוא חד דינא עם הא דאסור כשעושה הנכרי בביתו של ישראל, וכ"נ גם בד' התוס' לעיל י"ז ב' ועוד מקמאי, אין לחלק ביניהם. [↑](#footnote-ref-485)
485. יש להעיר, דלמש"כ הביאוה"ל בסימן רמ"ד ס"א לצדד לאסור קבלנות במחובר אף כשמנהג המקום בקבלנות, ונתבאר בדף מס' 17 בסופו, הדין נותן דה"נ הוא במלאכת פרהסיא בתלוש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-486)
486. ומבו' בדבריו דהאיסור בזה הוא מדינא, כיון דאדעתא דישראל קעביד, - ומש"כ שם בתו"ד לדמותו להא דאסרו במרחץ, דאין האיסור בזה אלא משום מראית העין, היינו במש"כ שם לאסור כשעושה הנכרי בשל ישראל או בבית הישראל לצורך עצמו, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-487)
487. אך בד' הא"ר בסימן ש"ה סקכ"ב והפמ"ג באש"א שם סקי"ד משמע דכל שיודע הישראל שעושה הנכרי בשלו צריך למחות בו, וע"כ לא התירו בגבינות אלא כשעושות השפחות כן לפעמים, אך אם רגילות לעשות צריך למחות, - ושמא היינו משום שעושות כן בבית ישראל, אך הא דצריך למחות כשעושה בעצי ישראל אף בביתו של הנכרי, הוא רק כשהוא בפני הישראל, וכ"נ בל' המ"ב שם סקע"ד, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-488)
488. בפשוטו ד' הרוקח ורבינו שמחה הם להקל, דא"צ למחות בו אלא כשעושה בעצי ישראל, - אך בגל' הגרע"א למג"א סימן ש"ז סק"כ מבו' דדבריהם הם להחמיר, ומשמעות דבריו שם דהיינו דעיקר דינא דהירושלמי הוא דכל שרואה שעושה הנכרי מלאכה בשביל ישראל צריך למחות בו, ובד' רבינו שמחה נתחדש דכל שעושה הנכרי בעצי ישראל עביד אדעתא דישראל וצריך למחות בו אף כשאינו רואהו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-489)
489. אך דעת הרשב"א בעבוה"ק, והריטב"א לקמן קכ"ב א' בשם הרמב"ן והרא"ה, דבכל גוונא שעושה הנכרי מלאכה בשביל ישראל צריך למחות בו, ול"ד לדליקה שהקילו בה משום הפסד ממונו, - ועמש"נ בדף מס' 11 דמשמעות ד' התוס' לקמן קכ"ב א' דכל דהישראל נהנה ממעשה הנכרי, לא אמרינן דאדעתא דנפשי' קעביד צריך למחות ביד הנכרי שלא לעשות, אף כשעושה הנכרי בשלו בשביל ישראל, וכ"נ ממש"כ המהר"ם מר"ב בתשב"ץ קטן סימן י"ב דצריך למחות לעבדו ולשפחתו נכרים שלא להדליק את הנר בשבת בשבילו, אף שכתב שם בסימן י"א דא"צ למחות ביד הנכרי שלא ליקח שמן מן הנר דהוי כמכבה. [↑](#footnote-ref-490)
490. ועיי"ש שכתב דלדעת השו"ע בסימן רמ"ז ס"ד דאף כשלא אמר הנכרי מעצמו, מותר למסור לו לעשות בחינם, משום דדעתו על הטובה שיקבל והו"ל כקצץ, בע"כ דאף דבכה"ג חשיב כקצץ לענין דמותר למסור לו, מ"מ אם רואהו עושה צריך למחות בו. [↑](#footnote-ref-491)
491. אך אי"ז מוכרע, שהרי בד' המג"א משמע שפירש לד' התוס' לקמן בע"א, וכמש"נ בדף מס' 11, - ועי' עוד במש"כ התהל"ד בסימן רע"ו סק"ד ד"ה אבל הטור וד"ה והנה לפמש"נ בדעת המג"א. [↑](#footnote-ref-492)
492. ובד' השעה"צ נתחדש טפי דאף כשמדליק הנכרי בשביל הנאת הישראל, מ"מ אם אין דעת הישראל ליהנות ממנו א"צ למחות בו, וצ"ע ממש"כ במ"ב בסימן רע"ו סקי"א דאף אם דעת הישראל לצאת אח"כ לחדר אחר שלא יהנה מהנר ג"כ צריך למחות, וי"ל דבסימן רע"ו איירי כשמדליק נר בחדר שנמצא בו הישראל, וע"כ אף אם דעת הישראל לצאת אח"כ מן החדר, מ"מ מיחזי כעושה לצורך הישראל, ומשא"כ בסימן תר"י לא איירי בכה"ג שנמצא שם הישראל ונראה כעושה לצרכו, וע"כ כל שלא יהנה ממנו אח"כ א"צ למחות בידו. [↑](#footnote-ref-493)
493. אך בגל' הגרע"א שם תמה בזה דמ"ט א"צ למחות בו משום דעושה מלאכה בשל ישראל, וכתב דכיון דאין הפתיחה אסורה אלא משום חומרא מקילין בזה, או דכל הא דצריך למחות בו כשעושה מלאכה בשל ישראל, הוא כשנתן לו בחול לעשותו אלא שלא אמר לו לעשותו בשבת, אך כל שלא נתן לו כלל לעשותו א"צ למחות בו, ועמש"נ להלן דבד' המג"א בסימן רע"ו סק"? מבו' דלא כתי' בתרא. [↑](#footnote-ref-494)
494. ויש להביא סמך לעיקר הך מילתא דכל דאין הישראל נהנה הנאה גמורה לא עביד הנכרי אדעתא דישראל, ממש"כ הסה"ת בסימן רנ"ב דמותר לומר לעבדו ולשפחתו מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה, אף דעי"ז יעשו כן בשבת הבאה, וצע"ג דמ"ט לי"ב משום איסור שביתת עבדו, לפי המבו' בד' הסה"ת שם לעיל מינה דדין שביתת עבדו דאורייתא הוא אף בעבד שלא קיבל עליו ז' מצוות העושה בשביל ישראל, (וכמש"כ הב"י בסימן ד"ש בדעתו), - ובע"כ דהוא משום דכ"ה דכשאין גוף הישראל נהנה כלל מן המלאכה, לי"ב לדין שביתת עבדו, משום דבכה"ג עבדי העבד והשפחה אדעתא דנפשייהו, וכמש"נ כן בדף מס' 20 בהערה, ה"נ כשאי"ז אלא תוספת הנאה עבדי אדעתא דנפשייהו, ולי"ב לדין שביתת עבדו. [↑](#footnote-ref-495)
495. ואמנם לכאו' אין הדבר מוכרע, דהרי בד' הסה"ת לא מצינו שהביא כלל לדינא דהירושלמי דכל שעושה בפניו צריך למחות בו, וי"ל דלא ס"ל כלל לדין זה, וע"כ שפיר נקט דא"צ למחות ביד הנכרי שמדליק אש או נר בשבת, אך לפ"מ דקי"ל בסימן רנ"ב ס"ב להך דינא, שפיר י"ל דהיינו אף כשאינו נהנה הנאה גמורה ממלאכת הנכרי, - וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ז ס"ח דהא דמותר לומר לנכרי למה לא עשית כן בשבת שעברה, היינו כשעשיית מלאכה זו היא בענין שאין צריך למחות כשרואה את הנכרי עושה אותה בשבת כגון שאין המלאכה נעשית בחפצים של ישראל, - אך מסתימת שאר הפוסקים שם לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-496)
496. אך הגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בסופו ד"ה ומה"ט נקט בד' המג"א בסימן רע"ו סקי"ד דס"ל דהא דצריך למחות כשעושה הנכרי מלאכה בעצי ישראל, הוא אף כשאי"ז אלא תוספת הנאה, וכ"כ הנשמ"א שם בתחילת דבריו, ועיי"ש במש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-497)
497. אך הנשמ"א שם נקט בפשיטות דאף בכה"ג חשיב כתוספת הנאה דא"צ למחות, וכתב דזהו מש"כ הכל בו בסימן ל"א דאם תרצה השפחה לרבות שמן בנר בליל שבת יכול הישראל למחות בידה, ולדעת המ"ב צ"ל, דהכל בו לא ס"ל כלל להך דינא דכל שעושה הנכרי בפני הישראל צריך למחות בו, אך לפ"מ דקי"ל להך דינא, צריך למחות בנכרי הבא להוסיף שמן. [↑](#footnote-ref-498)
498. בתשו' רבינו שמחה שם כתב ללמוד לזה ממה שאמרו בירושלמי בפ' כל כתבי דאין מטריחין לנכרי לצאת מביתו, שיהי' אומר לנכרי צא מביתך ועשה צרכיך, מכלל דנכרי העושה מלאכה בבית ישראל חייב לגרשו, וזה דלא כמו שפירשו ש"ר לד' הירושלמי דהא דאין מטריחין לצאת מביתו קאי על הישראל דאין מטריחין אותו לצאת מביתו, ונתבאר בדף מס' 13, ועמד ע"ז הבגדי ישע על ההגמ"ר שם, - וצ"ב לפ"ד רבינו שמחה היאך מתפרש המו"מ בירושלמי שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-499)
499. צ"ב דלא מצינו לקמן שם אלא דאם עשה הנכרי בשביל עצמו מותר הישראל להשתמש בו, אך לא מצינו דה"ז מותר לכתחילה וא"צ הישראל למחות בו, - וצ"ל דס"ל דהא דאסור ליהנות בשבת ממלאכת הנכרי, הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, והא דאם עשה בשביל עצמו מותר, היינו משום דבכה"ג אי"ז כלל מלאכה האסורה, ומשא"כ כשעשה בשביל ישראל דצריך הישראל למחות בו והוא מלאכה האסורה, וע"כ אסור ליהנות ממנו, וע"כ אי נימא דגם כשעושה נכרי בשביל עצמו הוי מלאכה האסורה וצריך למחות בו, הי' בדין שיהא אסור הישראל להשתמש בו, - ועפי"ז יש מקום לפרש למש"כ רבינו שמחה בד' הירושלמי בפ' כל כתבי, והיינו דמכח הא דאין מטריחין את הנכרי לצאת מביתו לא חשבינן לה כמלאכה האסורה, וע"כ מותר הישראל ליהנות ממנה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-500)
500. ובזה מתפרש מש"כ רבינו שמחה שם לדמות ד"ז להא דמרחץ, דאף דעיקר האיסור כשעושה הנכרי בשל ישראל הוא מדינא, משום דאדעתא דישראל קעביד, וכמש"כ רבינו שמחה שם, מ"מ הא דאסור אף כשעושה לצורך עצמו, הוא דומיא דמרחץ, אך הגר"ז במהדו"ב סימן רמ"ג (סוד"ה א"נ התם) לא פירש כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-501)
501. ובד' המ"ב בסימן תר"י סקי"ג ובשעה"צ סק"י מבו' דא"צ למחות כשעושה הנכרי מלאכה בשל ישראל, אלא כשהוא בשביל הישראל, והישראל עתיד ליהנות מכך, ולכאו' התם חשיב ג"כ דעושה בבית ישראל, ואפ"ה א"צ למחות בו כשאינו עושה בשביל ישראל או אין הישראל עתיד ליהנות מכך. [↑](#footnote-ref-502)
502. שו"ר בד' הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג ד"ה והנה מהר"מ שכתב ג"כ דלא אסר רבינו שמחה בבית ישראל אלא כשעושה מלאכה בשל ישראל, ומש"כ דכשעושה מלאכה בבית ישראל צריך לגרשו, היינו כדי שלא יעשה בשל ישראל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-503)
503. הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ה עמד במש"כ הטור והרמ"א בסימן רע"ו ס"ה דמותר למחות בנכרי שבא להדליק נר או להוסיף שמן, ומשמע דא"צ למחות אף דאיירי כשעושה בבית ישראל, והט"ז שם סק"ה כתב דמותר אף להשתמש לאור נר שמדלקת הנכרית להדחת כלים, וכ"ש דא"צ למחות, וכ"כ ההגמ"ר בסימן תס"ב בשם המהר"ם דנכרי שעושה מדורה לעצמו א"צ למחות בידו, - ועיי"ש שכתב די"ל דשאני נר ומדורה שהגוף נהנה ממלאכת מיד בשבת עצמה, וע"כ כשעושה בשביל עצמו ומשתמש לאור נרו ומתחמם כנגד מדורתו ניכר הדבר שעשאה בשביל עצמו וליכא מראית העין, - וצ"ע דאי"ז מתישב בד' רבינו שמחה שם דאיירי במדורה שעושות השפחות בבית ישראל, ומשמע דגם מש"כ דבבית ישראל אסור, איירי אף במדורה, וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ רבינו שמחה ללמוד לזה ממה שאמרו בירושלמי דאין מטריחין את הנכרי לצאת מביתו, ואיירי התם בהדלקת הנר, והרי דכשמדליק הנכרי נר לצרכו בבית ישראל צריך למחות בידו ולגרשו מביתו. [↑](#footnote-ref-504)
504. החזו"א ביו"ד סימן קע"ו סק"ט עמד בזה דמ"ש דבאריסות שרי, אע"ג דחצי הפירות של ישראל, וכשמקבל לעבוד עבודה המוטלת על ישראל אסור אע"ג שמחצית העבודה חייב בה מצד עצמו, וכתב די"ל דכשמוטל עליו להשביח השדה א"א לחלק, וכל קורט שבח צריך עבודה שלימה, אבל חוב עבודה הוא דבר שאפשר לחלק, והוי כעובד חצי יום בשביל ישראל, ועוד דכשמוטל עליו לעשות ומייחדו לנכרי לעשות מחזי טפי כשלוחו. [↑](#footnote-ref-505)
505. ול"ד להיכא דקיבלו שדה בשותפות, דבזה ל"מ מה שהתנו אח"כ, משום דאכתי הוא משועבד לעבוד מחמת שעבודו נגד בעל השדה והוי הנכרי כשלוחו. [↑](#footnote-ref-506)
506. ועיי"ש שכתב דמ"מ לא יטול מה שנשתכר המרחץ בשבת אלא בהבלעת שאר ימים, דאם נוטלו בפנ"ע מיחזי כשכר שבת, והגר"ז בסימן רמ"ה ס"ח כתב דמדינא לי"ב משום שכר שבת, דאין להישראל חלק כלל במלאכת הנכרי בשבת, ומה שחולק עמו בשוה מתנה הוא שנותן לו, ואך דמ"מ יש לאסור לפי שנראה הדבר כאילו הוא נוטל שכר שבת, כיון שיש לו חולק באותו דבר שהנכרי עושה בו המלאכה בשבת, וצ"ב דמ" מדינא אין לו חלק בשכר המרחץ, הרי אף שנעשית המלאכה בשבת ע"י הנכרי, מ"מ כיון דיש לישראל שותפות במרחץ הדין נותן דיש לו חלק בשכר. [↑](#footnote-ref-507)
507. ועיי"ש שכתב דאין לאסור משום שנקראת על שמו, כיון שהכל יודעים שיש לנכרי חלק בו, והו"ל כשדה דכיון דעביד לאריסותא אמרי דאריסותי' קעביד, ועוד, דהנכרי לא יהא נמנע בשביל ישראל מלחמם אותו בשבת, וכיון שסו"ס יחממו את המרחץ בשבת בין שתהא נקראת על שמו בין שלא תהא נקראת על שמו, אין מקום לאסור שכרו, דכיון דהנכרי אדעתא דמחצה שלו קעביד, דמי לאריס דכיון דאריסותי' קעביד שרי, אע"ג דממילא נהנה בעל השדה. [↑](#footnote-ref-508)
508. אך השו"ע שם לא הביא לדין זה, ושמא הוא משום מש"כ הב"י שם דמד' הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ז משמע דפליג ע"ד הר"ן, ואף דהב"י שם מסיק דיש לישב ד' הרמב"ם לדעת הר"ן, מ"מ לדינא לא סמך להתיר בזה, - והטעם לאסור בזה, הוא משום דגם בכה"ג חשבינן דהנכרי עושה שליחותו של הישראל, כיון דהעבודה מוטלת גם על הישראל. [↑](#footnote-ref-509)
509. וכ"כ ש"ר, וכ"כ הטוש"ע בסימן רמ"ה ס"א, - אך המאירי כתב די"מ דהא דהתנו מתחילה היינו שהתנו קודם השבת, וכתב דכן עיקר. [↑](#footnote-ref-510)
510. ובתשו' ריב"ש סו"ס קנ"א צידד דאף כשלקחו ישראל ונכרי בהמה בשותפות והתנו מתחילה, מהני התנאי שלא יהא בזה משום שביתת בהמתו, דכיון שהתנו מתחילה בשעת לקיחת הבהמות, ה"ה כאלו הבהמות קנויות לנכרי ביום השבת ואין לישראלים חלק בהן, וביום החול כנגדו הבהמות לישראלים ואין לנכרי חלק בהם, וכ"כ השו"ע בסימן רמ"ו ס"ה, והגר"א שם כתב דהוא נלמד מדינא דהכא דמהני תנאי, - אך הב"י בסו"ס רמ"ה כתב דדעת הריצב"א דכשלקחו בהמה בשותפות ל"מ אף אם התנו מתחילה, דאכתי יש בזה משום שביתת בהמתו, וכ"כ בתשו' חכמי צרפת ולותיר סימן י"ז, וכ"כ הס' הבתים (שערי הוצאה שער ט"ז), וצ"ל לדעתו דהא דשרי הכא כשהתנו מתחילה, הוא משום דבכה"ג הוטלה מעיקרא עבודת השבת על הנכרי, ואינו עושה שליחותו של ישראל, אך ל"מ התנאי לחשוב דהבהמה בשבת היא של הנכרי לבדו, וע"כ יש בזה משום שביתת בהמתו, וי"ל דזהו מש"כ בתשו' חכמי צרפת ולותיר שם לחלק בזה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-511)
511. לכאו' אין מכוון רש"י דהאיסור בזה הוא מלתא דשכר שבת, דהרי אין הישראל נוטל כלל שכר שבת, אלא הוא נותן לנכרי שכר על עבודתו בשבת, ולי"ב איסורא, (דאיסור שכר שבת הוא ליטול שכר שבת, וליכא איסור בנתינת שכר שבת), אלא היינו דכיון דהישראל נותן לנכרי שכר על עבודת השבת, ע"כ חשבינן דנעשית עבודת הנכרי בשבת בשליחות הישראל, - שו"ר בד' הב"ח בסימן רמ"ג ס"ג דנראה דמפרש לד' רש"י, דכיון דגלי דעתי' דהנכרי הי' שלוחו, ע"כ אסור הוא ליטול שכר המלאכה האסורה, ועמש"כ הביאוה"ל בסימן רמ"ה ס"ו ד"ה על כרחו בד' רש"י, וצ"ב, והתהל"ד שם אות ב' פירש דמכוון רש"י לאיסורא דשכר שבת, עיי"ש, ועמש"כ הגר"ז שם ס"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-512)
512. ועד"ז כתב הגר"ז בקו"א שם סק"א דד' רש"י ודעימי' קיימי בשדה, שהחשבון בשדה אינו סותר התנאי, שאף לפי התנאי יכולין לבא לחשבון לחלוק בשוה, כיון שעבד הישראל יום שלם כנגד השבת, וגם רב שרירא והראב"ד אפשר דמודים בזה, דעיקר הא דאסרו כשבאו לחשבון הוא משום דאיגלאי מילתא למפרע דהערמה בעלמא הוי התנאי שהתנו שהשבת יהא להנכרי בין רב ובין מעט, וזה לא שייך בשדה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז לדינא.

     ויש להוסיף, דבחי' הראב"ד בסוגיין פירש להא דהתנו דהיינו שהתנו בשעת קבלה שיקח הנכרי לחלקו מה שמוכר בשבת, ויקח הישראל לחלקו מה שמוכר ביום א', ובכה"ג הוא שאמרו דאם באו לחשבון אסור, דאע"פ שהתנו מתחילה שחלקו לימים, הואיל ולבסוף הם מחשבין מה מכר זה בשבת ומה מכר זה בחול, ואם הותיר הנכרי במכירת השבת ימכור ישראל כנגדו בחול ב' ימים, אסור, וכ"כ המאירי, והיינו משום דבכה"ג שאח"כ הם באין לחשבון, ה"ז מוכיח שהתנאי מעיקרא שיקח הנכרי לחלקו מה שמוכר בשבת וכו' הוא הערמה בעלמא, אך בכה"ג דפירש"י שהתנו מתחילה שיעבוד הנכרי בשבת והישראל בחול ובאים אח"כ לחשבון ימי השבת כנגד ימי החול, אין מקום לאסור. [↑](#footnote-ref-513)
513. בחי' שפ"א ביו"ד סימן רצ"ד סי"ג כתב דהרמב"ם לא פליג לדינא ע"ד רש"י, דדבריו קיימי כשהישראל והנכרי עובדים יחד אף בשני הערלה, אלא שהנכרי נוטל הפירות של שני הערלה והישראל נוטל הפירות של ג' שנים אח"כ, ובכה"ג ודאי דאסור, ועיי"ש שפירש כן גם בד' הר"ן, אך בד' הטור ביו"ד שם מבו' דרש"י והרמב"ם פליגי, וכ"כ הרמ"א שם, וכן נקטו הפוסקים. [↑](#footnote-ref-514)
514. הלבוש ביו"ד סימן רצ"ד סי"ד והש"ך שם סק"ל פירשו לדבריו כפשוטם, דהישראל זוכה בחצי מן הפירות שגדלו בשני הערלה, וע"כ הוא דהפירות שנוטל בג' שנים שאחריהם הוו חליפי ערלה, - אך החזו"א ביו"ד סימן קע"ז סוסק"ט וסק"י כתב דלעולם קנה הנכרי את השדה לשני הערלה וגדלו הפירות בשדהו, והא דאסור הוא משום דהישראל רוצה בקיומו של פירות הערלה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-515)
515. ובתוס' רבינו אלחנן הק' דמ"מ כיון דלא התנו מתחילה הרי גדלו פירות הערלה גם ברשות ישראל ובני שריפה נינהו, והיאך יכול הישראל להניח לנכרי לאכלן, מבו' בדבריו דהוא מצוה חיובית לשרוף ערלה, ונתבאר במק"א, ובסו"ד כתב דלק"מ דכיון דהישראל לא עסק כלום בתיקון האילנות בשני ערלה אין לו בפירות כלום אלא לנכרי, - אך בתחילת דבריו כתב דאיירי בחו"ל וי"ל דבחו"ל א"צ לשרוף שהרי ספיקה מותר, וע"כ אף ודאה א"צ שריפה, אך בשערי תשובה שער ג' אות פ"ג כתב דאף ערלת חו"ל טעונה שריפה, ועמש"כ בזה הכפו"ת בסוכה ל"ד ב', והפנ"י בברכות ל"ו א', והמנ"ח במצוה רמ"ו, ואכמ"ל, ומבו' דמעיקרא פירש דיש לישראל חלק בפירות, ומ"מ לא חשיב דהישראל נהנה מפירות הערלה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-516)
516. לכאו' מכוון דבריו הוא כמש"כ הר"ן, דכיון דקיבלו ישראל ונכרי שדה זו בשותפות, זכה ישראל בחציין של פירות הללו, ואף אם עבד הנכרי בג' שנים הראשונות, והישראל בג' שנים שאחריהם, זכאי הישראל במחצה מן הפירות שגדלו בשנים הראשונות, והו"ל כמחליף פירות ערלה. [↑](#footnote-ref-517)
517. צ"ב דאף דהישראל לא נחית כלל ע"ד פירות הערלה, מ"מ כיון דמה שהגוי נותן לו את פירות ג' השנים שאחריהם, הוא בחליפי פירות הערלה, ואין דעת הנכרי ליתן לו במתנה בעלמא, מ"ט ל"ה כנהנה מפירות ערלה, ומש"כ הריטב"א לדמותו להא דמכרן וקידש בדמיהם מקודשת, דהוא לפי שאינם דמיהן, צ"ב, דהרי לא הותר מכח זה להחליף איסוה"נ, ול"מ הא דאינם דמיהם אלא דמה"ט לא נאסרו החליפין, ושו"ר שעמד ע"ז בס' דרך המלך בפ"י ממאכ"א הי"ד. [↑](#footnote-ref-518)
518. החדרי דעה בסימן רצ"ד סי"ד כתב דמקור דבריו הוא מסוגיית הגמ' בב"מ ק"א א' שאמרו בשטף נהר זיתיו ונתנם תוך שדה חבירו, דאף בתוך ג' חולקין, ול"מ בעל הזיתים לומר לבעל השדה דאם הי' נוטע ל"ה אוכל בתוך ג', דא"ל בעל השדה דאם הי' הוא נוטע היו קטנים והי' זורע תחתיהן סלק וירק. [↑](#footnote-ref-519)
519. ויש מקום לדון דבכה"ג אסור גם לדעת רש"י ודעימי', דכל הא דשרי משום דכ"ה המשפט שנה שזה עובד הוא אוכל, הוא רק כשאמר הישראל לנכרי שיעבוד בשני הערלה, ובכה"ג דעתו שיזכה הנכרי בקרקע לפירותי', אך כל שלא אמר הישראל לנכרי כלום ועבד הנכרי מעצמו בשני הערלה, י"ל דמן הדין יש לישראל חלק בפירות, וכל שנוטל פירות אחרים תחתיהן הו"ל חליפי ערלה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-520)
520. ועד"ז מתפרש מש"כ השו"ע שם סט"ו מותר למכור לנכרי פירות שני ערלה לג' שנים, מאחר שלא באו לעולם, והיינו דכיון דלא באו הפירות לעולם, הויא המכירה על הקרקע לפירותי', וגדלו הפירות ברשות הנכרי, וע"כ שרי, והט"ז שם סקכ"ג תמה על דין זה, ועמש"כ החדרי דעה שם סי"ד, ומש"כ הגר"א שם סקמ"ד, והחזו"א ביו"ד סימן קע"ז סק"י. [↑](#footnote-ref-521)
521. ועיי"ש שכתבו דהא דבשותפין לא אמרינן הכי, הוא משום דדרך השותף לטרוח עבור שותף חבירו, וזוכה הישראל גם בפירות בשני הערלה וגם הנכרי זוכה במה שהישראל עובד אח"כ, ומה שנוטל הישראל חליפי הערלה הוא נוטל, - וי"ל דאף אם יפרש להדיא שהוא מקנה לו הקרקע לפירותי', מ"מ כיון דדרך השותפין שטורח אחד בשביל חבירו, ה"ז אסור משום מראית העין, אך החדרי דעה כתב דאם אח"כ נתן לו את הקרקע או העצים בפירוש שרי, והא דבעינן התנו הוא בסתמא. [↑](#footnote-ref-522)
522. ולכאו' אזלי לטעמייהו דפליגי בעיקר גוונא דסוגיין, דבפירש"י מבו' דהוא בשדה דליכא שבח מסוים של עבודת השבת ושבח מסוים של עבודת החול, אך הראב"ד פירש דהנכרי נוטל את מה שמכר בשבת והישראל נוטל את מה שמכר בחול, ועפי"ז נחלקו בדין התנו מתחילה ובאו אח"כ לחשבון, ונתבאר לעיל בהערה, וע"כ לרש"י לטעמי' מתפרש גוונא דסתמא דהיינו שלא אמר הישראל לנכרי כלום ובאים לחלוק בשוה, אך להראב"ד לטעמי' מתפרש גוונא דסתמא כשנטל הנכרי את מה שמכר בשבת, ובא הישראל ליטול את מה שמכר בחול. [↑](#footnote-ref-523)
523. ועיי"ש שכתב דהוא משום דאיסורא דאורייתא הוא, וצ"ב, דהרי האיסור בכה"ג אינו אלא מדרבנן, וכמש"כ הרא"ש בסו"ס כ"ה דמה"ט אזלינן לקולא, וכ"כ הר"ן דאם לא איפשיטא האיבעיא הי' בדין דלקולא אזלינן כיון דהוי ספיקא דרבנן. [↑](#footnote-ref-524)
524. דף זה הועתק ממ"מ בעניני מלאכת חוה"מ, - והרבה מן הדברים כבר נתבארו לעיל. [↑](#footnote-ref-525)
525. כ"ה בפירש"י שעל הרי"ף, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן ב' אות א' בשם רש"י, - אך י"ג בד' רש"י דהוא משום שיחשדוהו שילך לשם ויסייענו. [↑](#footnote-ref-526)
526. אך בפירש"י לא נתפרש להדיא דהוא משום דחיישינן שיאמרו שמסר לו בשבת, וי"ל דאף שמסר לו בחול מ"מ חיישינן שיאמרו שאמר לו לעשות בשבת. [↑](#footnote-ref-527)
527. והגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ה בתחילת דבריו כתב דקי"ל כב' הטעמים, דטעמא דרש"י דהוא משום שהרואה אומר שמסר לו בשבת, לא שייך בגונא שראו אותו עוסק במלאכה בער"ש דאין לחוש שיאמרו שמסר בשבת, וטעמא דהרמב"ם ודעימי' דהוא משום דהרואה אומר שהוא שכיר יום, לא שייך בדברים שאין דרך לעשותם ע"י שכיר יום, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 20, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-528)
528. בתשו' צ"צ האחרון או"ח סימן פ"ז נסתפק בזה אם היינו דכיון דאינם יודעים לחלק בין קבלנות לשכיר יום הם סבורים שהוא אסור מן הדין ויחשדוהו שעושה איסור, וכ"ה מבו' בתשו' מהריט"ץ סימן ס"ו, או דהיינו דכיון דאין יודעין לחלק ביניהם, הרי דאם יתירו קבלנות, יבואו להתיר גם בשכיר יום שהוא אסור מן הדין, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רמ"ג סק"א, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-529)
529. אך הפמ"ג באש"א שם סק"ז כתב בדעת המג"א שפירש לד' הר"ן דהיינו דאף שאומר שהוא בקבלנות, חושדין אותו בנ"א שאומר שקר ושכירי יום נינהו, וכ"כ התהל"ד שם סק"ב לפרש לד' הר"ן. [↑](#footnote-ref-530)
530. וזה למש"כ שם לעיל מינה דאסור מה"ת שיעשה נכרי מלאכת ישראל בשבת, אף כשלא אמר לו, והא דהותרה קבלנות, הוא משום דכל שמסר לו מבעו"י נקנית לו המלאכה ומקריא מלאכת הנכרי ולא מלאכת ישראל, אך במחובר שאינה נקנית לו, ה"ז אסור מדינא. [↑](#footnote-ref-531)
531. ובתוס' רבינו אלחנן בספ"ק דע"ז כתב דכ"ה משמעות הירושלמי בפ"ק דשבת דתני דבד"א בתלוש אבל במחובר אסור, ומשמע דהיינו אף בקבלנות דשדה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-532)
532. ועיי"ש שכתב לפרש הטעם די"ל דשרי, דהוא משום דבשעת מלאכה תולין מלאכתו באריסות, וכיון דבשעת המלאכה תולין אותה בהיתר, אין חוששין לחשד שלאחר זמן, שאין בנ"א פונין מכל עסקיהן לומר דאתמול חרש זה בכאן והיינו סבורים שהוא אריס, ועכשיו בעלים אוכלין פירות, ולחשוד עליו למפרע. [↑](#footnote-ref-533)
533. עיי"ש שכתב דלא התירו בשכירות שדה, אלא כשהאמת כן הוא כמו שיאמרו הרואים כלומר שהם יתלו בשכירות ואריסות וכן הוא הענין, ואם יחקרו הדבר ימצאו הנכרי נוטל פירות, ומשא"כ בקבלנות שאין הנכרי נוטל בפירות אלא שהישראל קוצץ עמו במלאכה, אין מתירין על סמך שיתלו הרואים בדבר שאינו שיאמרו שכורה היא לנכרים וישראל נוטל פירותי' למחר. [↑](#footnote-ref-534)
534. משמעות דבריהם דלא הותר אלא משום דאין יודעים דהוא של ישראל, אך כל דיודעים שהוא של ישראל אסור אף כשעושה הנכרי בביתו, והב"י בסימן רנ"ב ס"ג כתב דכ"ה משמעות עוד מקמאי דכל הא דשרי כשעושה הנכרי בביתו הוא משום דבכה"ג לא מינכרא שהיא מלאכת ישראל, - ועיי"ש שכתב דאפשר דכל שעושה אותה הנכרי בביתו אע"פ שהמלאכה ידועה ומפורסמת שהיא של ישראל שרי, דכל בבית הנכרי לא גזרו בי' רבנן, והביא כן מד' רי"ו בנתיב י"ב חלק י"ב, וכ"ה משמעות ד' השו"ע שם להתיר בזה, וכ"כ המנחת כהן בשער א' פ"ג. [↑](#footnote-ref-535)
535. והביאוה"ל בסימן רמ"ד ס"א ד"ה בצינעא כתב דמה שאמרו בירושלמי בפ"ק דשבת דהא דשרי הוא בביתו של נכרי, היינו דבכה"ג שרי אף אם היא מלאכת פרהסיא, אך גם כשהוא עושה ברה"ר שרי כשאין ניכר לסתם בנ"א שהיא של ישראל, וכתב די"ל דעיקר ד' הירושלמי הם לאפוקי בביתו של ישראל דאסור, ועיי"ש במש"כ בד' הגר"א בזה. [↑](#footnote-ref-536)
536. ואמנם הנה בירושלמי בפ"ק דשבת אמרו דלא הותר קבלנות דנכרי בביתו של ישראל, והרי דאף בכלים שדרכם בקבלנות אסרו משום מראית העין, - והגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בסו"ד ד"ה א"נ התם כתב דלדעת הריטב"א בע"כ דאין האיסור בזה משום מראית העין, שהרי דרך לעשות מלאכת כלים בקבלנות וליכא מראית העין, אלא הוא משום דכל שעושה מלאכת ישראל בביתו מחזי כשלוחו, וע"כ כ"ז הוא בבית הישראל, אך שלא בביתו שרי אף דה"ז מפורסם שהוא של ישראל, (ומה"ט גם בהא דאסרו במחובר בתוך התחום, הוצרך הריטב"א לפרש דהוא בקבלנות דבנין, דל"ד להא דאסרינן כשעושה מלאכה בבית ישראל, דהיינו רק כשהישראל דר שם), ובדף מס' 20 נתבאר ללמוד כן מד' הריטב"א בשבת י"ט א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-537)
537. ובדעת הרמב"ם ודעימי' שאסרו בזה, לכאו' הוא כדעת הסוברים דקבלנות דמחובר אסורה אף כשדרך לעשות בקבלנות, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 17, - ואמנם י"ל דכ"ז הוא כשדרך לעשות גם בשכירות, אך כל שאין דרך אלא בקבלנות שרי, ונחלקו בזה האחרונים ונתבאר בדף מס' 20, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-538)
538. והפמ"ג באש"א בסימן תקמ"ג סק"א כתב לדון להתיר אמירה לנכרי לעשות פרקמטיא בחוה"מ, כיון דאין איסורו אלא משום טורח, ול"ד לשבת ויו"ט דאיסורו הוא מגזירה שמא יכתוב, אך עיי"ש שכתב דבל' הטור משמע דאסור, וכ"כ הב"ח שם, ועמש"כ הערוה"ש שם ס"א בטעם האיסור בזה. [↑](#footnote-ref-539)
539. ובד' תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין בהא דאין מדיירין שדה מבו' דכל מה שהתיר לומר לנכרי לעשות דבר האסור משום עובדא דחול, הוא בחוה"מ, אך בשבת ויו"ט אסור, עייש"ה, ונתבאר במ"מ למלאכת חוה"מ דף מס' 16. [↑](#footnote-ref-540)
540. ואחר שזכינו לד' התוס' הרא"ש שכתב דמחמיר על עצמו הי' משום דמדינא שרי אחר כדי שיעשו, קרוב הדבר לפרש כן גם בד' הטור. [↑](#footnote-ref-541)
541. וזה דלא כדעת הרי"ד ודעימי' שנקטו דאף דאין האיסור בזה אלא משום מראית העין, מ"מ אסור מדינא ליהנות ממנו, ואף תלמיד הרי"מ שכתב דאי"ז אלא מידת חסידות, הוא רק לאחר בכדי שיעשו. [↑](#footnote-ref-542)