מז - בדין העומד הבטל ע_י אתי אוירא, ובדין המחיצה בכלאים
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מחיצות מהדו_ב

**סימן מז**

**בדין העומד הבטל ע"י אתי אוירא**

**ובדיני מחיצה בכלאים**

**א**

א] **עירובין י' א',** תני לוי מבוי שהוא רחב כ' אמה נועץ קנה באמצעיתו ודיו, הוא תני לה והוא אמר לה אין הלכה כאותה משנה, ופירש"י שם דהא דאין הלכה כאותה משנה, הוא משום דאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל לי' לקנה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי.

**ובפשוטו** יש ללמוד מזה, דמהני דינא דאתי אוירא דבטל תורת מחיצה לגמרי מן העומד, ול"מ העומד לגדור אף כנגדו, וע"כ הוא דחשבינן לה כפרצה אחת יותר מי'.

**וכ"ה** מוכח ממש"כ בפירש"י לקמן ט"ז א' ד"ה צריך דאף מחיצה דכלאים ל"מ היכא דאיכא למימר אתי אוירא, עיי"ש, וכן נקטו הרשב"א לקמן י"ט ב', והריטב"א לקמן י"ז ב', דאם דינא דאתי אוירא הוא מדאורייתא ל"ה מהני עומד ד' בכלאים כל דהפרוץ מרובה, והנה הרי לענין כלאים סגי במה שהמחיצה מבדלת במקומה בין הגפנים לזרעים, ומהא דל"מ המחיצה היכא דאיכא למימר אתי אוירא, יש ללמוד דמהני הא דאתי אוירא דמכח זה ל"מ העומד לגדור אף במקומו.

**ומצינו** כן בדברי הר"ן לקמן ט"ז ב', ז"ל, ומסתברא דכל היכא דאמרינן אתי אוירא וכו' העומד נחשב כפרוץ ומצטרף להיות פרוץ מרובה על העומד, וכן נמי אם בין ב' הפרצות והעומד שבינתיים הוו יותר מי', חשבינן להך מחיצה כנפרצה יותר מי', דמבטל לי' לגמרי משמע, עכ"ל.

ב] **אמנם** במש"כ הר"ן לפ"ז דאם בין ב' הפרצות והעומד שבינתים הוו יותר מי' חשבינן לה מחיצה כנפרצה יותר מי', הנה בחי' הרשב"א לקמן בסוגיין משמע דלא כן, ז"ל, ובודאי אלו נפרץ המבוי מצדו בב' מקומות "ויש בין ב' הפרצות יותר מי'" וכו' אנו אומרים בזה אתי אוירא וכו' ומבטל לי' והו"ל פרצה יתירה על י' ואין הקורה מתירתו, עכ"ל, ומשמע דרק אם יש בין ב' הפרצות עצמן יותר על י', הוא דחשבינן לה כפרצה יתירה על י', אך אם אין בהן יותר על י' אלא בצירוף העומד שביניהם, לא חשבינן לה כפרצה יתירה על י'.[[1]](#footnote-2)

**ומבו'** לפ"ז מד' הרשב"א, דל"מ דינא דאתי אוירא לבטל תורת מחיצה לגמרי מן העומד, שלא יגדור אף כנגדו, ועיקר דינא דאתי אוירא הוא דל"מ העומד כלל לגבי המקום הפרוץ, אף אם הוי עומ"ר מב' רוחות או הוי פרוץ כעומד, וע"כ אין העומד מצטרף לשיעור הפרצה.

ג] **אמנם** צ"ע בד' הרשב"א, דאם אכן אין העומד בטל לגמרי וה"ה מועיל לגדור כנגדו, מ"ט ל"מ נעיצת קנה לחלק את הפתח לב' פתחים שאין בכל א' יותר על י',[[2]](#footnote-3) וביותר קשיא ממש"כ הרשב"א גופי' דאף מחיצה דכלאים ל"מ אם אמרינן אתי אוירא, וכנ"ל.

**ובאמת** דיש להעיר כן גם בד' הר"ן שכתב כן מדעתו דמהני הא דאתא אוירא לבטל העומד לגמרי, ודקדק כן מלישנא דמבטל לי' דלגמרי משמע, ולא הוכיח כן מהא דל"מ נעיצת קנה לחלק את הפתח לב' פתחים.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ד] **והנה** בעיקר מש"כ רש"י דאף מחיצה דכלאים ל"מ היכא דאיכא אויר מב' הצדדים ואיכא למימר דאתי אוירא, צ"ב דהרי כתבו הראשונים בסוגיין דלא אמרינן אתי אוירא באויר שמחוץ לרשות, וא"כ בכלאים דאין אנו מתירין אלא כנגד העומד, הי' בדין דלא יועיל האויר שחוצה לו לבטל, ועמד ע"ז הקר"א לקמן י"ז ב'.

**ויש** להוסיף, דאף להני קמאי דס"ל דאמרינן אתי אוירא אף באויר שמחוץ לרשות, לכאו' כ"ז הוא כשיש אויר אחד בתוך הרשות, דהוי עיקר הביטול מכחו, וכאשר כ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן ס"ט סוסק"ז, ובכלאים הרי הוו ב' האוירים כאויר שמחוץ לרשות, וא"כ מ"ט אמרינן בזה אתי אוירא.

ה] **וביותר** צ"ע בזה בד' הרשב"א לקמן י"ט ב', ז"ל, ואויר דמבטל לאו דאורייתא, דהא לענין כלאים תניא כל שהיא ד' וכו' ואם הי' פרוץ כעומד כנגד העומד מותר, ומפרש רב פפא פרוץ כעומד בנכנס ויוצא, "ומי לא עסקינן אפי' בשהפס באמצע שיש ריוח מכאן ומכאן", אלמא אע"פ דאויר דמה"ג ודה"ג מרובה על העומד לא מבטל לי' לעומד לענין כלאים, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרשב"א, דאף אם הוה אמרינן אתי אוירא לענין כלאים, ל"ה בטל בכך אלא הפס שבאמצע שיש ריוח מכאן ומכאן, אך הפס שבצדדים אינו בטל, ולכאו' הוא משום דהאויר שחוצה לו הוי כאויר שמחוץ לרשות דאינו מועיל לבטל,[[4]](#footnote-5) - וצ"ע דא"כ מ"ט הפס שבאמצע בטל, הרי כיון דא"צ אלא להתיר כנגדו, הוו האוירים שבצידו כאוירים דמחוץ לרשות דאינם מועילין לבטל.[[5]](#footnote-6)

ו] **ובאמת** בדברי הר"ן לקמן י"ז ב' משמע דס"ל דהא דאתי אוירא הוא מדאורייתא, וע"כ הוצרך לפרש טעם אחר בהא דבפשוטין לא אמרינן אתי אוירא, עיי"ש, - ולפ"ז בע"כ דהא דבכלאים מהני עומד ד' להתיר כנגדו ואינו בטל מחמת אתי אוירא, הוא משום דכיון דא"צ אלא להתיר כנגדו, הוו האוירים שבצדדים כאוירים שמחוץ לרשות דאינם מועילים לבטלו,[[6]](#footnote-7) וכן צ"ל גם בדעת התו"י לקמן י"ז ב' שכתבו דרק אם איכא עומד אמה לא אמרינן אתי אוירא מדאורייתא,[[7]](#footnote-8) - אך מדברי רש"י ודעימי' מבו' דפליגי ע"ז וס"ל דשפיר שייך דינא דאתי אוירא בכלאים, ולא חשבינן לה כאוירים שמחוץ לרשות, וזה צ"ב.

**ג**

ז] **והנה** לקמן ט"ז א' תניא, דכל שהוא מג' עד ד' צריך שלא יהא בין זל"ז כמלואו וכו' ואם הי' פרוץ מרובה על העומד אף כנגד העומד אסור, ובתור"פ שם כתב דהוא משום דהפרוץ המרובה מבטל לעומד, עיי"ש, אך בדברי רש"י שם ד"ה צריך, משמע דהוא מדינא דאתי אוירא, עיי"ש, ועמש"נ בדעתו בסימן מ"ה ענף ח'.

**אמנם** הנה בפי' הר"ש בכלאים פ"ב מ"ח כתב, ז"ל, אלא אצטריך לאשמועינן דאפילו בסלע בעינן רוחב ד', "דבפחות מכאן אין שמה מחיצה להפסיק", כדאשכחן בשלהי פ"ק דעירובין גבי נמצאת אומר ג' מדות במחיצה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דל"מ עומד פחות מד' להתיר, אי"ז משום דהאויר והפרוץ מבטלו, אלא הוא משום דמחיצה פחות מד' לא שמה מחיצה להפסיק.

**והתפא"י** שם בבועז אות י' עמד ע"ד הר"ש דמה הביא מהכא דמחיצה פחות מד' לא שמה מחיצה, הרי הא דהכא ל"מ הוא משום דהפרוץ מרובה על העומד, ועיי"ש שהביא תשו' הגרע"א שכתב בביאור דברי הר"ש, ז"ל, ודאי מתניתין לא מיירי כלל מדין פרוץ, רק במפולש ובדין מחיצה שמפסיק בין ב' מינין, רק דהר"ש מייתי ראי' דמחיצה לא מפסיק רק במשך ד', כמו בעירובין דפרוץ מרובה על העומד אינו פועל רק שמקום הפרוץ שם לא מקרי מחיצה, אבל לא גרע ממפולש ממש, ודל הפרוץ מהכא, לא יהי' מחיצה כלל רק מקום העומד, לישתרי לזרוע נגדו, אלא ע"כ דלא מקרי מחיצה מפסיק רק רוחב ד', עכ"ל.

**אך** הנה בד' התור"פ מבו' דהא דל"מ עומד פחות מד' להתיר כנגדו, הוא משום דהפרוץ המרובה על העומד מבטלו, וזה צ"ע וכמש"כ הגרע"א, דאף דפרוץ מרובה ול"מ העומד לגדור את המקום הפרוץ, מ"מ דל המקום הפרוץ מהכא ויש לנו לדון על מקום העומד בפנ"ע ולהתיר לזרוע כנגדו.

ח] **ועד"ז** צ"ע במש"כ בפירש"י לקמן שם ד"ה ועד עשר, דכל דאיכא פרצה יותר מי' מיתסר כולו, והתו"י ותור"פ שם פירשו בדעתו דמהני הא דאיכא פרצה יותר מי', דאסור לזרוע אף כנגד העומד, וכ"נ בד' הבעה"מ שם, וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד ובהשלמה ובתלמיד הרשב"א שם, וכ"נ בחי' המאירי שם, וכ"ה מבו' בפי' הראב"ד לתו"כ תזריע ס"פ ח', עיי"ש.[[8]](#footnote-9)

**וצ"ע** דהיאך מועיל הא דאיכא פרצה יותר י' לאסור לזרוע אף כנגד העומד, הרי מצינו לדון על מקום העומד בפנ"ע להתיר לזרוע כנגדו, ומה לי דיש פרצות בצידו.[[9]](#footnote-10)

**גם** בעיקר דעה זו דכל דאיכא פרצה יותר מי' אסור לזרוע אף כנגד העומד, לא נתפרש השיעור בזה, דאטו אף אם איכא מחיצה במשך אלפים אמה ויהא פרצה יותר מי' במקום אחד, בטלה כל המחיצה ואסור לזרוע כנגד כולה.

**ד**

ט] **ואמנם** הנה מצינו דכוותה בדברי הביאוה"ל בסימן תר"ל ס"ג, עיי"ש שכתב בדין סוכה דיש בה פרצה יותר מי' אמות, ז"ל, מסופקני אם עי"ז נתבטל כל הדופן, דאולי ל"מ רק דעי"ז פרצה חשיבא ולא פתח ואסור לישב במקום הזה וכו', אבל ביתר הדופן שנשאר שם שיעור סוכה ויותר אפשר דשרי, דלא גריעא זה מחסר ממקום הפרצה והלאה לגמרי דהי' בודאי כשר הסוכה, ועיין בב"ח דמשמע מלשונו דעי"ז נפסד כל המחיצה, והנה סברתו בודאי אמת להלכה לענין שבת דכן הוא לדינא, אבל בענינינו דקי"ל דשיעור סוכה הוא רק ז' טפחים צ"ע, עכ"ל.

**ולמדנו** מדבריו דיש מקום לומר, דאף דאם הי' חסר מקום הפרצה והלאה לגמרי היתה הסוכה כשרה, מ"מ כל דהסוכה נמשכת שם ויש פרצה יותר מי' באמצע, נפסלת כל הסוכה, ולא מצינו לדון על מקום המחיצות השלימות בפנ"ע דאין בו פרצה, אלא כיון דהמחיצה נמשכת יש לנו לדון על כל מקום הסוכה יחד, וכיון דיש בתוכו פרצה, ה"ז פוסל את כל הסוכה.[[10]](#footnote-11)

י] **ולפ"ז** י"ל דה"נ הוא במחיצה דכלאים, דהגם דכל דליכא אלא עומד אחד, אנו דנים עליו בפנ"ע, ואינו בטל לא משום דהפרוץ שבצידו רבה עליו, ולא משום דאיכא פרצה יותר מי' בצידו, מ"מ כל דאיכא כמה עומדים חשבינן להו כמחיצה אחת ויש לנו לדון על כולם יחד, וע"כ שפיר י"ל דכל דהפרוץ מרובה או כל דיש פרצה יותר מי', ה"ז מבטל אף את העומד ול"מ להתיר כנגדו.[[11]](#footnote-12)

**ובזה** מתפרש גם מש"כ רש"י ודעימי' לדון במחיצה דכלאים דאתי אוירא, ולא חשיב כאויר דמחוץ לרשות דאינו מבטל, דכיון דאיכא כמה עומדים וחשבינן להו כמחיצה אחת, הוי האויר בתוך הרשות.[[12]](#footnote-13)

**ה**

יא] **אמנם** יותר נראה לפרש בזה בע"א, דודאי היכא דליכא גפנים אלא כנגד העומד, אין לנו לדון רק על מקום העומד שהוא מקום הגפנים, וכיון דבמקום זה איכא מחיצה מעלייתא, ל"ש כלל שיבטל הפרוץ שבצידו להעומד, אף אם הוא מרובה על העומד, ואף אם הוי יותר מי', - ודינא דברייתא הוא בגונא דאין העומד על פני כל הכרם, דבכה"ג ל"מ להתיר לזרוע כנגדו, אלא משום דהוא מבדיל את המקום שכנגדו מכל הכרם, ובכה"ג שפיר שייך שיבטל הפרוץ שבצידו להעומד.

**והטעם** בזה הוא, דבאמת כל דליכא מחיצה כנגד כל הכרם, הי' מקום לאסור לזרוע אף כנגד העומד, דכיון דליכא מחיצה כנגד כל הכרם הויא השדה חד עם הכרם, ואף המקום שכנגד המחיצה הוא מכלל הכרם,[[13]](#footnote-14) וכל הא דמותר לזרוע כנגד העומד, הוא משום דבכח העומד להבדיל את המקום שכנגדו מכל הכרם, - וכיון דבעינן שיהא בכח העומד להבדיל את המקום שכנגדו מכל הכרם, ע"כ כלפי זה שפיר יש בכח הפרוץ לבטל את העומד.[[14]](#footnote-15)

**ועיקר** הך מילתא דיש בכח העומד להבדיל את המקום שכנגדו מכל הכרם, יש ללמוד כן מהא דמותר לזרוע שם אף דהוא סמוך לגפנים שבכרם באלכסון, וכבר עמד בזה החזו"א בכלאים סימן ו' סק"ז וכתב לפרש דהוא משום דכח המחיצה להפסיק ואינו מתייחס להאלכסון,[[15]](#footnote-16) וזה מתפרש כנ"ל, דכח המחיצה להפסיק את המקום שכנגדה מכל הרוח, וע"כ הוי המקום שכנגדה מובדל אף מכנגד האלכסון.

יב] **והנה** נתחדש לפ"ז, דאף דרחמנא אמר גדור רובא, וכל דהפרוץ מרובה ל"מ, היינו דל"מ העומד לגדור את כל הרוח, אך שפיר מהני העומד לגדור את המקום שכנגדו ולהבדילו מכל רוח זו, דהרי אף מחיצה דפרוץ מרובה הויא תחילת מחיצה על כל הרוח, (דמה"ט דעת הראב"ד דמדאורייתא סגי בהכי), וע"כ אף דלא סגי בה לגדור את כל הרוח, מ"מ היא מועלת לגדור את המקום שכנגדה מכל הרוח,[[16]](#footnote-17) וע"כ הוא דמותר לזרוע כנגד העומד.

יג] **ומקור** נאמן לזה נראה, ממש"כ בפי' ר"ח בסוכה ז' א', דדינא דברייתא דלקמן דכל שהוא מד' וכו' והי' פרוץ כעומד כנגד העומד מותר כנגד הפרוץ אסור, הוא גם לגבי שבת, וכ"כ בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ד' בשם ההשלמה, וכ"נ בהל' הרי"צ גאות סוכה ובס' אהל מועד סוכה שער ג' נתיב ו', וגם בדברי הרשב"א ותלמיד הרשב"א בשלהי סוגיין מבו' בפשוטו, דמן הדין אף בפרוץ מרובה הי' לנו להתיר לטלטל כנגד העומד, וכל הא דל"מ הוא משום דאתי אוירא, עיי"ש.[[17]](#footnote-18)

**והדברים** צ"ב רב, דהיאך מצינו להתיר את המקום שכנגד העומד, הרי אף דיש לו מחיצה כנגדו, מ"מ כיון דליכא מחיצה כנגד כל הרוח, נמצא דאף המקום שכנגד העומד אינו גדור מרוח זו, ומ"ט הוי רה"י.[[18]](#footnote-19)

**ובע"כ** מזה, דאף דהפרוץ מרובה על העומד ואין בכח העומד לגדור את כל הרוח, מ"מ ה"ה מועיל לגדור את המקום שכנגדו ולהבדילו מכל הרוח, וע"כ שפיר י"ל דהוא מועיל לאשוויי להמקום שכנגדו לרה"י,[[19]](#footnote-20) - ועד"ז מתפרש גם מש"כ הראב"ן במכילתין דלענין שבת כל דאיכא פרצה יותר מי' אי"ז אוסר אלא כנגד הפרוץ, (וכנראה מקורו מתוספתא פ"ו ה"ט, עיי"ש), והרי דאף דליכא מחיצה במקום הפרצה, מ"מ מהני העומד לגדור את המקום שכנגדו מכל הרוח, וע"כ הוי מקום זה רה"י.[[20]](#footnote-21)

**ו**

יד] **ויש** להוסיף בזה, דהנה בכלאים פ"ב מ"ח תנן דסומכין לסלע גבוה י' ורחב ד', והר"ש שם כתב דהיינו דבעינן שיהא רוחב מחיצת הסלע ד"ט דבפחות מכך ל"ה מחיצה להפסיק וכמו שאמרו לקמן ט"ז א', ועיי"ש שכתב דה"נ בגדר בעינן שיהא רחב ד', וכ"ה בתוספתא שם פ"ב הי"ד דצריך לעשות מחיצה גבוה י"ט ורחב ד'.

**והאור** גדול שם ובפ"ד מ"ד עמד בזה, דלדעת רבא לקמן ט"ז ב', דלרבנן אף עומד ג' מתיר כנגדו, נמצא דסתמא דמתניתין כרשב"ג ודלא כהלכתא, וכתב דמזה סייעתא לדעת הרמב"ם ודעימי' דמודה רבא דאף לרבנן בעינן עומד ד', וכ"כ החזו"א בכלאים סימן ו' סק"ו.

**אך** הגרש"ר זצ"ל במכתב שנד' בס' ירחי כלה סוכה סימן מ"א כתב דודאי דמודה רבא דאין מחיצה לפחות מד"ט, והא דס"ל דמהני עומד שאין בו ד"ט, הוא משום דיש כמה עומדים ויש בהם יחד ד"ט, ואף דכנגד הפרוץ אסור, מ"מ לענין להתיר כנגד העומד מצטרפין העומדין זל"ז, וע"כ כל דליכא עומד אחד שאין בו ד', ודאי דאינו מתיר כלל.

טו] **ונראה** דזה מתפרש לפמש"נ דאף בגונא דכנגד הפרוץ אסור, מ"מ כנגד העומד יש בכח העומד לגדור ולהבדיל מכל רוח זו, וע"כ שפיר י"ל דמצטרפין ב' העומדים זל"ז לשיעור מחיצה ד', כיון דתרוייהו הוו מחיצה מכל רוח זו, וע"כ חשבינן להו כמחיצה אחת שיש בה ד', - דאי נימא דאין העומד מועיל להבדיל אלא מכנגדו, לא הי' לנו לצרף לב' העומדים למחיצה אחת שיש בה ד', כיון דהמקום שביניהם אסור ואינו מכלל המחיצה.

**ז**

טז] **ולפ"ז** יש לפרש מש"כ הראשונים דהא דל"מ נעיצת קנה לחלק את הפתח הוא משום דאתי אוירא, אף אי נימא דל"מ הא דאתי אוירא לבטל את העומד במקומו.

**והטעם** בזה הוא, דהנה בעיקר מש"כ הראשונים דמדינא הי' מועיל הקנה להתיר, וכל הא דל"מ הוא משום דאתי אוירא, תמה ע"ז בגל' הגרע"א בסימן שס"ג, דאף אם אין הקנה בטל, הרי עדיין המבוי רחב יותר מי' אמות ע"י ב' האוירים, דהאוירים הם כ' אמות פחות מקום הפס.

**וי"ל** דמה שנקטו הראשונים דמדינא הי' מועיל הקנה להתיר, הוא משום דבכח הקנה להבדיל את המקום שכנגדו מכל רוח זו, וכיון דהמקום שכנגד הקנה אינו פרוץ כלל ברוח זו, ע"כ נתחלקה הפרצה לב' פרצות שאין אחת מהן יתירה על י', - ואשר ע"כ כל דאמרינן אתי אוירא, ואין בכח הקנה להבדיל מכל רוח זו, דכלפי להבדיל מכל הרוח, סותרים האוירים לגדירת הקנה, הרי דאף דאכתי יש עליו תורת מחיצה במקומו, אכתי הו"ל כפרצה אחת יתירה על י'.

**ח**

יז] **ולפ"ז** נראה, דזהו מש"כ רש"י ודעימי' לדון במחיצה דכלאים דאתי אוירא, ולא חשיב כאויר שמחוץ לרשות דאינו מבטל, דכיון דכל הא דמהני העומד להתיר לזרוע כנגדו, הוא משום דהוא מועיל להבדיל את המקום שכנגדו מכל הכרם, ע"כ שפיר יש בכח האוירים שכנגד שאר הכרם לבטל את העומד.[[21]](#footnote-22)

יח] **ואמנם** הנה בטעם הא דלא אמרינן אתי אוירא באויר שמחוץ לרשות, כתבו התוס' בסוגיין כתבו דהוא משום דלא אמרינן אתי אוירא אלא באויר שאני חושבו כסתום, - ולפ"ז הדין נותן דהגם דבכלאים בעינן שיהא בכח העומד להבדיל את המקום שכנגדו מכל הרוח, מ"מ כיון שאין אנו מתירין אלא כנגד העומד, ואין אנו חושבין את האויר הפרוץ כסתום, הו"ל כאויר שמחוץ לרשות דלא אמרינן בזה אתי אוירא, ובזה מתפרש דעת הר"ן דהא דאתי אוירא הוא מדאורייתא, ואפ"ה לא אמרינן אתי אוירא לענין כלאים, וכמש"נ לעיל סק"ו.[[22]](#footnote-23)

**ובדעת** הרשב"א שנקט דיש מקום לדון בכלאים משום אתי אוירא, נראה דאזיל לטעמי' שכתב בסוגיין דהא דלא אמרינן אתי אוירא באויר שמחוץ לרשות, הוא משום דאויר דחוצה לו דלאו מיני' לא חשוב לבטולי עומד דמבוי, ולפ"ז שפיר י"ל דלענין כלאים כיון דבעינן שיהא בכח העומד להבדיל את המקום שכנגדו מכל הכרם, חשיב כל האויר שכנגד הכרם כמינו של העומד, וע"כ הוא מועיל לבטלו, וגם למש"כ הרשב"א בשם הריצב"א דהא דלא אמרינן אתי אוירא באויר שמחוץ לרשות, הוא משום דלא אמרינן אתי אוירא אלא באויר העומד ליסגר או ליגדר, יש מקום לומר דבכלאים דבעינן שיועיל העומד להבדיל מכל הכרם, חשיב כל האויר שכנגד הכרם כעומד ליסגר, וצ"ע.

**ט**

יט] **ובעיקר** ד' הרשב"א דהעומד הבטל ע"י אתי אוירא אינו מצטרף לפרצה יותר מי', נראה דיש לפרש לזה בע"א, דלעולם מהני הא דאתי אוירא לבטל את העומד במקומו, ואפ"ה אינו מצטרף לפרצה יותר מי'.

**והטעם** בזה, דהנה בהא דאמרינן אתי אוירא אף באויר שתחת הקורה, מבו' בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין דהוא משום דקורה אינה פתח גמור, ועיי"ש שכתבו דצוה"פ אינה בטילה ע"י אתי אוירא, והיינו דמה"ט אף כשניתר הפתח בקורה, אכתי חשבינן לי' כאויר, וה"ה מועיל לבטל את העומד.

**ואמנם** נראה פשוט, דאין בכח האויר שתחת הקורה לבטל את העומד, טפי מתורת הפרוץ שעל אויר זה, ובה במידה דיש תורת מחיצה על האויר שתחת הקורה, אף אין בטל תורת המחיצה מן העומד, - ונפ"מ בזה הוא בפתח שאינו רחב יותר מי' שהעמיד פס אמה באמצעיתו ונתן קורה מכאן ומכאן וע"ג הפס ליכא קורה, דודאי דלא נימא דמכח הא דאתי אוירא הוי מקום הפס כפרוץ וכיון דאין עליו קורה ה"ז אוסר, והיינו משום דלא בטל הפס טפי מן האויר שהוא ניתר בקורה.[[23]](#footnote-24)

כ] **ולפ"ז** י"ל בדעת הרשב"א, דמה"ט הוא דהעומד הבטל ע"י אתי אוירא אינו מצטרף להשלים לפרצה יותר מי', דכל דהפרצה עצמה פחותה מי' ותורת פתח עלי', והוי מקום הפרצה כסתום, הרי דאף העומד הבטל מכח אויר זה, אינו בטל טפי מכך, ותורת פתח עליו, - וע"כ רק היכא דהפרצה עצמה היא יתירה מי', אלא שהקנה מפסיק באמצעיתה, הוא דמהני הא דאתי אוירא דאף הקנה הוי מכלל פרצה זו, והו"ל פרצה אחת היתירה על י'.

**י**

כא] **בעיקר** הא דתניא לקמן דצריך שלא יהא ביניהם כמלואו, ולמ"ד דפרוץ כעומד מותר היינו שלא יהא ביניהן כמלואו בנכנס ויוצא, צ"ע, דלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, א"כ מה לי דיש בין פס לחבירו כמלואו ויותר מכן, הרי לעולם יש כאן עומ"ר מב' רוחות.

**והיינו** דלא מיבעיא אי נימא דגם לענין כלאים מצינו לדון על כל מקום בפנ"ע, דלפ"ז הרי לעולם מצינו לדון על כל ב' עומדים עם האויר שביניהם, והו"ל עומ"ר מב' רוחות, אלא אף למש"נ דלא מצינו לדון על כל מקום בפנ"ע, אלא בעינן שיהא ע"ז תורת מחיצה כלפי כל הכרם, ומכח זה נקבע תורת עומ"ר ופרוץ מרובה לפי כל הכרם, הרי מ"מ לעולם הו"ל כעומ"ר מב' רוחות, שהרי מב' צידי הרוח יש עומדים, ואף אם יש ברוח זו ה' פרצות, אכתי הו"ל כעומ"ר מב' רוחות, כיון דאיכא ו' עומדים, שהם מרובים על מקום הפרצות.

כב] **והנה** אמנם למש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן י"ט ב' דגם בכלאים אמרינן אתי אוירא, י"ל דמה"ט הוא דכל שיש בין זל"ז כמלואו בטלים העומדין שבאמצע, ואינם מצטרפין לעומ"ר.[[24]](#footnote-25)

**אך** אכתי תיקשי בגונא דליכא אלא ב' עומדים ופרצה ביניהם, דהברייתא איירי גם בכה"ג, כמבו' בל' הרשב"א לקמן י"ט ב', דבכה"ג ליכא למימר אתי אוירא, וכמבו' בד' הרשב"א לקמן שם, ונת' לעיל סק"ה, ומ"ט אי"ז מועיל להתיר.

**גם** קשיא, דבגונא דיש בהעומדין ד', שכתבו הרשב"א והריטב"א לקמן י"ט ב' דלא אמרינן אתי אוירא, מ"ט אינם מועילין להתיר אף כנגד הפרוץ מדינא דעומ"ר מב' רוחות.[[25]](#footnote-26)

כג] **אמנם** נראה, דלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, מתפרשת הברייתא דאיירי כשיש בסוף הרוח פרוץ, וע"כ ל"ה עומ"ר מב' רוחות, דביחד עם המקום הפרוץ שבסוף הרוח איכא ו' עומדים וו' פרצות.

**וזה** ניחא למש"נ, דלענין כלאים לא סגי במחיצה במקומה, אלא בעינן שתועיל המחיצה להבדיל את מקומה מכל הכרם, ומה"ט הוא דכל דהפרוץ מרובה על העומד חשבינן לה כפרוץ מרובה, ול"מ לדון על העומד בפנ"ע, וע"כ ל"מ רק כשיש בהעומד עצמו ד', דאף דהפרוץ מרובה, אין העומד בטל, וע"כ כל דאיכא פרצה בצד הרוח, ל"מ לדון על העומדים בפנ"ע ולחשבם כעומ"ר מב' רוחות, אלא כיון דבצירוף הפרצה ליכא עומ"ר, ל"מ.[[26]](#footnote-27)

1. אמנם הנה החזו"א במכתבו שבסו"ס שלום יהודה אות כ"א כתב ע"ד הרשב"א, דר"ל כותל כ"ה, י"ג עומד לצד מערב, ד' פרוץ, ג' עומד, ד' פרוץ, אמה עומד, אמרינן דג' עומד כמאן דליתא, והרי יש כאן פרצה יותר מי', עכ"ד, ומבו' שפירש דמש"כ הרשב"א דיש בין ב' הפרצות יתר מי', לאו היינו דבפרצות עצמם יש יותר מי', אלא במקום שבין ב' הפרצות בצירוף העומד יש יותר מי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירו די"ל בזה, דאף דל"מ הא דאתי אוירא לבטל את העומד במקומו, מ"מ ל"מ לחלק את הפתח לב' פתחים, דכל שבאנו לדון שיועיל העומד כלפי כל הפתח לחלקו לב' פתחים, אמרינן דאתי אוירא וכו' ועי"ז מצורפים האוירין זל"ז, ול"מ העומד לחלקן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך באמת בדברי הר"ן בסוגיין לא מצינו שפירש דהא דל"מ נעיצת קנה הוא משום דאתי אוירא, וי"ל בדעתו דל"ב בזה לדינא דאתי אוירא, וכמש"כ בגל' הגרע"א בסימן שס"ג, ולפ"ז ניחא הא דלא הביא הר"ן מזה דמהני הא דאתי אוירא לבטל את העומד לגמרי. [↑](#footnote-ref-4)
4. והעירו דלכאו' יש ללמוד לזה ממה שאמרו לקמן שם דבעומד מג' עד ד' והי' פרוץ כעומד, כנגד העומד מותר, למ"ד דפרוץ כעומד מותר, ולא אמרינן אתי אוירא על העומד ג' שבצדדים, דיש אויר אחד מרובה ממנו ואויר אחד שוה, ובכה"ג אמרינן אתי אוירא, ובע"כ דעל העומד שבצדדים ליכא למימר כלל אתי אוירא, דהאויר שחוצה לו הוי אוירא דעלמא ולא אמרינן בזה אתי אוירא, ואף אם אמרינן אתי אוירא אף באוירא דעלמא, י"ל דהיינו רק כשהאויר שבתוך הרשות מרובה מן העומד, דחייל עיקר הביטול מכח אויר זה, ונת' במק"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם הי' מקום לדחות, דהא דלא אמרינן אתי אוירא על העומד שבצדדים, הוא משום דאיירי כשהשדה כולה מוקפת מחיצות, ובכה"ג אין אויר כלל בצד העומד שבצדדים, וע"כ הוא דלא מצינו למימר בזה אתי אוירא, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דאם היתה השדה כולה מוקפת מחיצות, מ"ט בעינן שיהא הגדר המפסיק עומ"ר, ולא סגי במה דאיכא עומד כ"ש מכאן ועומד כ"ש מכאן, כמו שאמרו לקמן צ"ב א' דמהני גיפופין להתיר בכלאים. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך יש לדחות, דלעולם מודה הר"ן דהא דמהני עומד ד' בכלאים הוא משום דלא אמרינן אתי אוירא מדאורייתא, ואך דס"ל דכ"ז הוא היכא דאיכא עומד ד', אך כל דליכא עומד ד' אמרינן אתי אוירא מדאורייתא, וכמו שדנו בזה הרשב"א והריטב"א לקמן, וזהו שהוצרך לפרש טעם אחר בהא דבפשוטין לא אמרינן אתי אוירא, והיינו משום דאין לפשוטין שיעור, וכמש"כ הר"ן שם בהמשך דבריו, וכל שאין בהן ד' הי' בדין דנימא אתי אוירא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך באמת י"ל דמודו התו"י דכל דאיכא עומד ד' לא אמרינן אתי אוירא מדאורייתא, ואך דכיון דהפשוטין היו רחבין אמה, נקטו התו"י שם רוחב אמה, - ויש להוסיף, דאף עיקר שיעורא דאמה בפסי ביראות, מבו' בד' הרמב"ם בפי"ז משבת הל"ג דאי"ז אלא מדרבנן, ומדאורייתא סגי בד"ט, וכ"כ בתור"פ בסוכה ד' ב'. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך התו"י ותור"פ שם נחלקו ע"ז וכתבו דאף בפרצה יותר מי' מותר כנגד העומד, וכמשמעות המשנה בכלאים פ"ד מ"ד, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וכ"ה בפי' הריבמ"צ והר"ש בכלאים פ"ד מ"ד, והתוס' הרא"ש כתב לפרש כן גם בדברי רש"י. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרשב"א לקמן שם ד"ה ג' מדות וסוד"ה סיפא, דהא דבעומד פחות מג' צריך שלא יהא בין זל"ז ג', הוא משום דעומד פחות מג' הוא מחיצה גרועה ובקיעת גדיים מבטלתה, עייש"ה, וצ"ע דהיאך מהניא בקיעת גדיים לבטל את העומד, הרי לענין כלאים מצינו לדון על מקום העומד בפנ"ע, ומה לי דיש בקיעת גדיים בצידו. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומצינו ע"ד יסוד הדברים בד' הבעה"מ לקמן כ"ב א', דאף לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא וכל דאין הרבים בוקעין בב' מחיצות אלו הויא רה"י, מ"מ ירושלים אלמלי דלתותי' ננעלות בלילה היו חייבין עלי' משום רה"ר, משום דהרבים בוקעין בה שתי וערב, ול"ה בה אפי' מחיצה אחת שלא היו הרבים בוקעין בה, ועיי"ש שנקט מכח זה דהיתה כל ירושלים רה"ר, ואף במקומות שיש להן ב' מחיצות, ודלא כמש"כ התוס' שם דרק אמצע הפילוש הי' רה"ר, והרי דאף דאם נבא לדון על כל מקום ומקום בפנ"ע יש לו ב' מחיצות שאין הרבים בוקעין בהן, מ"מ כיון דמחיצות אלו נמשכות דנים על כל מקום המחיצות יחד, וכיון דהרבים בוקעין בתוכן ל"מ המחיצות והו"ל רה"ר.

    אך בד' ש"ר שם שנחלקו ע"ד הבעה"מ מבו' לכאו' דלא כן, ומבו' גם דאף דבהמקום שבוקעין בו רבים בטלה המחיצה, מ"מ אין בטל שאר המחיצה, ואף דמקום זה שבוקעין בו רבים הו"ל כפרצה יותר מי', ולכאו' הוא שלא כד' הביאוה"ל, - ושמא כל מש"כ הביאוה"ל לדון לפסול בזה, אף בסוכה דמצינו לדון על מקום זה בפנ"ע, הוא רק בסוכה, דמכח הסכך דנים את כל המקום יחד, אך לענין שבת, כל דמצינו להכשיר מכח מקום זה בפנ"ע, אין דנים כלל על המשך המחיצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. וסמך לזה מצינו ממה שאמרו בירושלמי בכלאים פ"ד ה"ב, לגירסת הספרים, עשה פסין כנגד הגפנים ואין בעומד ד' והפרוץ רבה על העומד, פשיטא כנגד העומד מותר כנגד הפרצה אסור, והאו"ש בפ"ז מכלאים הט"ז פירש דהיינו דאם העמיד את הפסין כנגד הגפנים והפרוץ של המחיצה נגד ההפסק שבין הגפנים, אף שאין בעומד ד', מותר כנגד העומד, וכל הא דתניא דכשאין בעומד משך ד' אם פרוץ מרובה על העומד אסור אף כנגד העומד, זה דוקא בשלא כיון לעמוד המחיצה נגד הגפנים, אבל כאן שכוון להעמיד המחיצה נגד הגפנים והפרוץ נגד ההפסק שבין הגפנים, אז גם בפרוץ מרובה מותר לזרוע נגד העומד, עכ"ד, - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דכל הא דכשאין בעומד ד' והפרוץ רבה על העומד אף כנגד העומד אסור, הוא משום דחשבינן לכל העומדים כמחיצה אחת שהפרוץ שבה רבה על העומד, אך כל שהעמיד את הפסין כנגד הגפנים והפרוץ כנגד ההפסק שבין הגפנים, חשבינן לכל עומד ועומד כמחיצה בפנ"ע, ואין הפרוץ שבין הגפנים מבטלו. [↑](#footnote-ref-12)
12. וזהו מש"כ הרשב"א דכל הא דיש לדון בזה משום דאתי אוירא, הוא על הפס שבאמצע, והיינו משום דיש עומדים מב' צידיו, והאוירים שביניהם הוו כאוירים שבתוך הרשות, אך על הפס שבצדדים אין לדון דאתי אוירא, דהאויר שמצד אחד הוי אויר שמחוץ לרשות. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף טעם בזה, לפמש"כ התוס' לקמן צ"ב ב', ז"ל, ולהכי גפנים בגדולה הוי שם כרם על הקטנה, ואע"ג דאין גפנים בקטנה אסור לזורעה, דרחמנא קפיד על שם כרם דכתיב לא תזרע כרמך כלאים וכו', עכ"ל, ולמדנו מדבריהם דאיסור כלאים בכרם אינו משום עירוב הזרעים עם הגפנים, דהרי כשגפנים בגדולה וזורע בקטנה אין הזרעים מתערבים עם הגפנים, (דאם הי' חשוב זה עירוב, הרי דה"נ הי' לנו לאסור בשגפנים בקטנה לזרוע את הגדולה), אלא עיקר האיסור הוא שלא לזרוע זרעים ב"כרם", וע"כ הוא דחלוק דין גפנים בגדולה מדין גפנים בקטנה, וכמש"כ התוס', - וע"כ י"ל דכל דהכרם הוא כנגד כל הרוח וליכא מחיצה אלא על מקצתו, לא סגי במה דיש עליו תורת מחיצה במקומו, דאכתי יש שם כרם על כל שדה זו, ואסור לזרוע בה, אף בהמקום דליכא תערובת, והעירו דלפ"ז נמצא דדינא דברייתא דמהני הפרוץ לאסור לזרוע אף כנגד העומד, הוא רק בכלאי הכרם, אך בכלאי זרעים כה"ג ל"מ הפרוץ לבטל את העומד. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולפ"ז נמצא דזהו השיעור בהא דפרצה יותר מי' אוסרת לזרוע אף כנגד העומד, והיינו דאם אין המחיצה כנגד כל הכרם, ויש כנגד הכרם פרצה יותר מי', אסור לזרוע אף כנגד העומד, אך כל דהויא המחיצה כנגד כל הכרם, הרי דאף דבהמשך המחיצה איכא פרצה י', אי"ז מבטל את המחיצה, ומותר לזרוע כנגדה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועיי"ש שכתב דבכלאי זרעים כה"ג יש להתיר משום דהו"ל כראש תור, ובכלאי הכרם הוצרך לה"ט דכח המחיצה להפסיק ואינו מתיחס לאלכסון, ומבו' מזה דבכלאי הכרם ליכא להתירא דראש תור, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם סוסקי"ב, - ובמנחת שלמה ח"א סימן ל"ו כתב ללמוד מד' התוס' לקמן צ"ב ב', דדין כלאי הכרם לא תלי בערבוביא, ול"ד לכלאי זרעים, וכתב דלפ"ז ל"ש התירא דראש תור בכלאי הכרם, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז. [↑](#footnote-ref-16)
16. וזה מתפרש טפי לפמש"כ החזו"א בסימן ס"ז סק"ה דעיקר ענין המחיצות הוא לב' דברים, למנוע דריסת הרבים, ולהכיר את המקום למיוחד ומובדל מסביבותיו, ולענין הכרה הזאת נאמר בגוד אסיק ואחית ולבוד, כגון עמוד גבוה י' מסמן את כל האויר עד לרקיע כמובדל מסביבותיו, וסגי בהכי למחיצה, עכ"ד, ולפ"ז י"ל דאף עומד שאינו מועיל לגדור את כל הרוח, מועיל להכיר את המקום שכנגדו כמיוחד ומובדל מרוח זו. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך בדבריהם צ"ע, דאם כל הא דכנגד העומד אסור, הוא מכח דינא אתי אוירא, א"כ הרי דבגונא דהעומד סמוך למחיצה השני' דלא אמרינן בזה אתי אוירא יהא מותר כנגד העומד, ואמנם בד' הרשב"א יש לדחוק דמכוון דבריו הוא לפמש"כ לקמן י"ט ב' דהא דבעומד ד' מותר כנגד העומד, הוא משום דבעומד ד' לא אמרינן אתי אוירא, וע"ז כתב הרשב"א דשאני בזה מחיצות שבת ואמרינן אתי אוירא אף בעומד ד', אך בל' תלמיד הרשב"א לא משמע כן, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. ומצינו כן בדברי הר"ן לקמן ט"ז א', שנחלק ע"ד הני קמאי, ז"ל, בר ממדה שלישית דאמרינן דכל שהעומד ד' אע"פ שהפרוץ מרובה מותר לזרוע כנגדו, דבשבת אסור לטלטל אפי' כנגד העומד, וטעמא משום דגבי שבת דבעינן מחיצות שלימות כנגד כל החצר או כנגד כל המבוי, כל שהפרוץ מרובה על העומד אפי' פרוץ מיבטיל, אבל גבי כלאים אין אנו צריכין אלא להפריש בין הזרוע לנטוע, ולפיכך כל שהעומד חשוב דהיינו ד' מותר לזרוע כנגדו אע"פ שהפרוץ הוא מרובה, עכ"ל, וכ"נ במכוון הריטב"א שם, עיי"ש, וגם בספר הבתים שם כתב דמדברי הרמב"ם נראה דכל דהפרוץ מרובה אסור לטלטל אף כנגד העומד. [↑](#footnote-ref-19)
19. ולפ"ז יש לסייע מדבריהם למש"נ דאף לענין כלאים לא סגי במה דאיכא על העומד תורת מחיצה במקומו, אלא בעינן שיהא בכח העומד להבדיל את המקום שכנגדו מכל הרוח, דאי נימא דלענין כלאים סגי במה דיש עליו תורת מחיצה במקומו, היאך למדו מזה דה"ז מועיל אף לענין שבת, אך מדברי הר"ן שהבאנו בהערה הקודמת נראה להדיא דלענין כלאים סגי במה דיש על העומד תורת מחיצה במקומו, ול"ב שיועיל העומד להבדיל מכל הרוח, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ויש להוסיף, דבל' רש"י לקמן ט"ו ב' ד"ה יתר מכאן אסורה משמע דס"ל דכל הא דפרצה יותר מי' אוסרת כל ההיקף לענין שבת, הוא נלמד מהא דבכלאים כשנפרץ יותר מי' אסור אף כנגד העומד, עיי"ש, ומבו' דס"ל כד' הני קמאי דגם לענין שבת מצינו לחלק כן דכנגד העומד מותר וכנגד הפרוץ אסור, ואף דפרצה יותר מי' אוסרת אף כנגד העומד גם לגבי כלאים. [↑](#footnote-ref-21)
21. וכ"ז הוא באוירים שכנגד הכרם, אך אוירים שאינם כנגד הכרם, הוו כאוירא דעלמא דאינו מבטל את העומד, וזהו מש"כ הרשב"א דבפס שבצדדים אין לדון משום אתי אוירא. [↑](#footnote-ref-22)
22. וי"ל עוד בדעתו, דס"ל דלענין כלאים א"צ להבדיל כלל אלא מהגפנים שכנגדו, וכמשמעות דבריו לקמן ט"ז א', וכמש"נ בהערה י"ח, וע"כ אין האויר שבצדדים מבטל את העומד, דהו"ל כאוירא דעלמא דאינו מבטל. [↑](#footnote-ref-23)
23. ואמנם בזה יש לדון לאסור מטעם אחר, דמכח הא דאתי אוירא בטל תורת כותל מבוי מן הפס, ול"מ להניח עליו את הקורה. [↑](#footnote-ref-24)
24. וגם למש"נ לעיל לדון בדעת כמה מקמאי דבכלאים לא אמרינן אתי אוירא, י"ל דכ"ז הוא משום שאנו דנים על העומד בפנ"ע, אך כל שבאנו להתיר אף את האויר מדינא דעומ"ר מב' רוחות, אמרינן בזה אתי אוירא. [↑](#footnote-ref-25)
25. ושמא יש ללמוד מזה, דאף למ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, ל"מ לענין מחיצת כלאים, אך צ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-26)
26. וכ"ז הוא למש"נ דהא דאין דנים על כל עומד בפנ"ע, הוא משום דלענין כלאים יש לנו לדון על כל מקום הכרם, אך אי נימא דהא דאין דנים כל העומד בפנ"ע, הוא משום דאיכא עומד אחר בהמשך, ומכח זה חזינן לה כמחיצה אחת שיש בה פרצות, הרי אכתי קשיא, דלעולם יש עומד א' יותר מן הפרצות, דאם איכא ו' עומדים ליכא אלא ה' פרצות, דהפרצה שמחוץ לעומדים אינה מצטרפת. [↑](#footnote-ref-27)