ט (ב) בטעם הפלוגתא אם מהני לבוד להשלים לשיעור דופן, וביסוד דין לבוד דמחיצין
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / סוכה פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים

אור ליום ד' י"ח תמוז תשע"ד

א] סוכה ד""ו:, ת"ר שנים כהלכתן ושלישית אפי' טפח וכו', ואותו טפח היכן מעמידו וכו', עושה לו טפח שוחק ומעמידו בפחות מג"ט סמוך לדופן וכו'.

והנה בביאור הגר"א סימן תר"ל ס"ג כתב, ז"ל, דהא בכל הסוכה לא מהני לבוד בשתים כהלכתן כו' דאל"כ למה אמר ושלישית אפילו טפח הא ד"ט בעי דהא לבוד מחיצה מעלייתא הוא וכו', עכ"ל.

ובסימן ט' (א) נת' דפליגי הראשונים בהך מילתא, דדעת התוס' והרא"ש דלבוד מועיל להשלים לשיעור דופן, ודעת הריטב"א והר"ן דלבוד אינו מועיל להשלים לשיעור דופן, וכ"ה גם דעת הראבי"ה והריא"ז, עיי"ש, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

וי"ל דפליגי אם שיעור טפח וז' טפחים האמור בדפנות, הוא שיעור בגדירת העומד, או הוא שיעור בהעומד עצמו, דהתוס' והרא"ש ס"ל דהוא שיעור בגדירת העומד, וע"כ שפיר משלים לבוד להשיעור, אך הריטב"א והר"ן ס"ל דהוא שיעור בהעומד עצמו, וע"כ אין משלים לבוד להשיעור, דלבוד לא חשיב כעומד גמור.

ב] ונראה די"ל בזה, ובהקדם, דהנה בחי' הריטב"א לקמן דט"ז: כתב, ז"ל, א"ר אסי פס ד' ומשהו מתרת בסוכה משום דופן וכו', והנכון דליכא אלא דופן אחת שלימה ויהיב האי פס במקום דופן שני האמצעי והו"ל דופן שני ובתר הכי עביד שלישית טפח שוחק וצוה"פ וכו', ומדלא קאמר דמכשר דופן שני בטפח שוחק בי מצעי פחות מג' לכל רוח דהו"ל ז', שמעינן דלעולם לא אמרינן תרי לבודין בפחות מפס ד', עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דהא דל"מ בדליכא עומד ד', הוא רק משום דהו"ל תרי לבודין, ולא אמרינן תרי לבודין בפחות מפס ד',[[1]](#footnote-2) - ועיקר הך מילתא דאיכא גריעותא בתרי לבוד, הוא נלמד מסוגיית הגמ' שם לעיל מינה, דמפרשינן בהא דאמר אבימי דמחצלת ד' ומשהו מתרת בסוכה, דקמ"ל דלא נימא דחד לבוד אמרינן תרי לבוד לא אמרינן, ובזה הוא שכתב הריטב"א דאף דתרי לבוד אמרינן, כ"ז הוא בפס ד', אך בפחות מפס ד' לא אמרינן תרי לבוד.

ג] אמנם צ"ע בזה, דהנה התוס' שם כתבו בהא דס"ד דתרי לבוד לא אמרינן, ז"ל, ותימה דהא נמי מלתא דפשיטא היא דמכשירין לעיל קנה קנה פחות מג' וכו', ושמא ס"ד לחלק בין שתי לערב, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, ובתור"פ שם הוסיף לפרש בזה, ז"ל, דהתם מיירי בשתי שכן הוא דרך מחיצה, והכא שמשים המחיצה באויר אי"ז דרך מחיצות, עכ"ל, והיינו דהגריעותא דתרי לבוד, אי"ז משום דלא אמרינן תרי הלכתא וכיו"ב, אלא הוא משום דמחיצה הנעשית ע"י תרי לבוד, אינה כדרך מחיצה, וכ"ז הוא בערב, אך בשתי שפיר הו"ל דרך מחיצה.

וצ"ע לפ"ז במש"כ הריטב"א דלא אמרינן תרי לבוד בפחות מפס ד', שהרי מהא דמהני קנה קנה בפחות מג', ומבו' בד' הריטב"א בסוגיין דהוא אף בשכל הדופן עשוי' כן, חזינן דאמרינן תרי לבוד ואף בדליכא פס ד', וגם דכיון דכל הגריעותא דתרי לבוד, הוא משום דאי"ז דרך מחיצה, לכאו' אין לחלק בזה בין היכא דאיכא פס ד' להיכא דליכא פס ד', כל המקום לחלק בזה, הוא אם באנו לדון על כח המחיצה, ובזה הוא די"ל דמחיצה מעליא דד"ט, יש בכחה לגדור אף תרי לבוד.

ד] ועד"ז קשיא גם בד' הראבי"ה בסימן תרכ"ה, ז"ל, וא"ר חסדא אמר אבימי מחצלת ד' ומשהו מתרת בסוכה וכו' ואמרינן בי' תרי לבודין, ונראה דג' לבודין לא אמרינן, כגון למעלה ולמטה ואצל הדופן, עכ"ל, עו"כ הראבי"ה שם, ולעיל בפירקין אמרינן וכו' ובלבד שלא יהא בין קנה לחבירו ג"ט וכו' נחשב כסתום על ידי לבוד וכו', ומיהו קנים נמי כשר בד' דפנות, לא שנא בסוכה קטנה ולא שנא בסוכה גדולה, ואפילו עשאה כולה בקנים, רק שלא יהא ביניהם ג"ט וכו', ונראה דגם בסוכה מהני הקיף חבלים בפחות מג' בין זל"ז וכו', עכ"ל.

וצ"ע דלכאו' הדברים סותרים זל"ז, דכיון שכתב דג' לבודין לא אמרינן, א"כ מ"ט מהני אם עשאה כולה בקנים או בחבלים, הרי בכה"ג ליכא שיעור דופן אלא ע"י ג' לבודין, וג' לבודין לא אמרינן,[[2]](#footnote-3) וי"ל דהא דג' לבודין לא אמרינן, היינו רק אם הוו כל הג' לבודין לאותו העומד, ומשא"כ בקנה קנה פחות מג"ט, דלכל עומד ליכא אלא תרי לבודין.

ה] ונראה לדון בזה, דהנה בעיקר דין לבוד שנתחדש במחיצין דיש על הלבוד תורת מחיצה, יש להסתפק אם היינו דמקום האויר הסתום מכח דין לבוד, יש עליו בפנ"ע תורת מחיצה, או דלעולם אין על מקם האויר בפנ"ע תורת מחיצה, ועיקר דין לבוד דמחיצין הוא דבכח העומד לגדור את המקום שבצידו שהוא לבוד לו.

ונפ"מ בזה נראה, דאי נימא דאין על האויר הסתום מכח דין לבוד תורת מחיצה, וכל דינא דלבוד דמחיצין הוא דבכח העומד לגדור את המקום שבצידו, הרי הדין נותן, דכ"ז הוא בגונא דעומד זה הוא בכלל המחיצה הגודרת את המקום מרוח זו, דבזה הוא דמהני דין לבוד, דבכח עומד זה לגדור גם את המקום שבצידה, אך כל דעומד זה הוא מחוץ לרשות, ואינו גודר כלל את המקום מרוח זו, ל"מ בזה דין לבוד כלל.

ומשכח"ל להך מילתא, במחצלת ד' ומשהו שהעמידה בפחות מג' למטה ופחות מג' למעלה, דאי נימא דל"מ דין לבוד אלא כשהעומד הוי בכלל המחיצה הגודרת את המקום מרוח זה, הרי נמצא דבכה"ג דמחצלת ד' ומשהו לא מצינו למימר לבוד מכח הסכך, שהרי הסכך ל"ה מכלל העומד הגודר את הסוכה, וע"כ גם אין בכח הסכך לגדור את הפחות מג' הסמוך לו, וכל הא דאמרינן בזה לבוד הוא מכח המחצלת, שהיא גודרת את הסוכה מרוח זה, ומכח דינא דלבוד ה"ה גודרת את הסוכה גם בהפחות מג' דמלמטה ובהפחות מג' דמלמעלה.

ו] ולפ"ז נראה בדעת הריטב"א, דכל הא דס"ד דתרי לבוד לא אמרינן, הוא רק בדומיא דמחצלת ד' ומשהו, דכל הא דמהני בזה דין לבוד, הוא משום העומד דהמחצלת, דעומד זה גודר את המקום שמלמטה ואת המקום שמלמעלה, ובזה הוא דס"ד דאין בכח עומד אחד לגדור ב' מקום הלבודים לו, וע"כ אין ללמוד לזה מהא דמכשרינן בקנה קנה פחות מג', דהתם הרי ל"ב שיגדור קנה א' לב' מקומות הלבודים לו, אלא כל קנה גודר את הלבוד הסמוך לו, ולא שמעינן מזה כלל דאמרינן תרי לבוד.

ולפ"ז שפיר כתב הריטב"א דלא סגי להעמיד טפח שוחק באמצע משום לא אמרינן תרי לבודין בפחות מפס ד', ולא תיקשי מהא דמהני קנה קנה פחות מג"ט, דדוקא במעמיד טפח שוחק באמצע, דכל הא דמהני בזה דין לבוד, הוא רק מכח עומד זה שבאמצע, דהדפנות שבצדדים הרי אינם גודרים כלל מרוח זו, וע"כ גם אין בכחם לגדור את המקום הלבוד להן, וכנ"ל, ובזה הוא דאמרינן דכל דליכא פס ד' דאי"ז עומד חשוב, אין בכחו לגדור ב' מקומות הלבודים לו, ומשא"כ בקנה קנה פחות מג"ט, דכל קנה גודר את הלבוד הסמוך לו, שפיר מהני אף שאין בקנה שיעור ד"ט.

ועד"ז הוא גם במש"כ הראבי"ה דג' לבודין לא אמרינן, דכ"ז הוא במחצלת ד' ומשהו שנתנה בפחות מג"ט סמוך לדופן השני', דבעינן שמחצלת זו תגדור לג' מקומות הלבודים לה, מלמעלה ומלמטה ומן הצד, ובזה הוא שחידש הראבי"ה דג' לבודין לא אמרינן, ומשא"כ בקנה קנה פחות מג"ט, דכל קנה גודר את הלבוד הסמוך לו, אי"ז אלא חד לבוד, ועד"ז הוא גם בחבלים שיש פחות מג' בין זל"ז, דכל חבל גודר את הלבוד הסמוך לו, ואי"ז אלא חד לבוד, וע"כ שפיר כתב הראבי"ה דאף אם עשה כל הדפנות קנה קנה פחות מג"ט שפיר דמי, - ונמצא לפ"ז, דאם מלבד מחצלת זו, העמיד קנה א' סמוך לדופן, והמחצלת סמוכה לו בפחות מג"ט, שפיר דמי, ולא חשיב כג' לבודין.

ז] אמנם מד' התוס' ותוס' הרא"ש שהק' אהא דס"ד דתרי לבוד לא אמרינן, מהא דמהני קנה קנה פחות מג"ט, ולא ניח"ל לישב דכל הא דלא אמרינן תרי לבוד, הוא רק בדהוו תרי הלבוד לעומד אחד, נראה דס"ל דדינא דלבוד דמחיצין הוא דהאויר הסתום עצמו דינו כמחיצה, וע"כ שפיר מצינו למימר לבוד גם מכח הסכך, ואפ"ה ס"ד דתרי לבוד לא אמרינן, וזהו שהקשו דשמעינן לה מהא דמהני בקנה קנה פחות מג"ט,[[3]](#footnote-4) - ויש להוסיף עוד, דלדעת התוס' דדינא דלבוד דמחיצין הוא דהאויר הסתום עצמו דינו כמחיצה, אין מקום לחלק בין היכא דהוו תרי הלבוד לעומד א', להיכא דהוו תרי הלבוד לב' עומדין, דכל המקום לחלק בזה, הוא רק אי נימא דדין לבוד דמחיצין הוא דבכח העומד לגדור להמקום הלבוד לו, דבזה י"ל דאין בכח עומד א' לגדור לב' מקומות הלבודים לו, ודו"ק.

ח] ולפ"ז נראה, דבזה הוא שנחלקו הראשונים אם לבוד מהני להשלים לשיעור דופן, דהתוס' והרא"ש לטעמייהו דדין לבוד דמחיצין הוא דהאויר הסתום עצמו נידון כמחיצה, והוי מקום זה מכלל העומד, וע"כ ה"ז משלים לשיעור דופן, - אך הראבי"ה והריטב"א לטעמי' דס"ל דדין לבוד דמחיצין הוא דבכח העומד לגדור את המקום שבצידו, וע"כ אין הלבוד משלים לשיעור דופן, שהרי המקום הלבוד ל"ה מכלל העומד, שהרי רק העומד עצמו הוא דהוי המחיצה, ואך דיש בכחו לגדור את המקום הלבוד לו.[[4]](#footnote-5)

1. אמנם הנה הר"ן שם כתב, ז"ל, ודוקא בפס ד' ומשהו דאיכא בעומד שיעור ראוי, אבל בטפח ומשהו ומוקים לי' בי מיצעי פחות מג' להך גיסא ופחות מג' להך גיסא ודאי לא סגי כיון דליכא בעומד שיעור ראוי וכו', עכ"ל, ובפשוטו מבו' בדבריו דהא דל"מ בדליכא עומד ד', אי"ז משום דבכה"ג לא אמרינן תרי לבוד, אלא אף בחד לבוד ל"מ בכה"ג, דלעולם בעינן שיהא עומד ד' דחשיב, - אך צ"ע ע"ז מהא דמהני קנה קנה פחות מג"ט, ועי' מג"א ר"ס תר"ל שחילק בזה, דהיכא דעשה ד' דפנות מהני אף קנה קנה פחות מג"ט, אף דליכא עומד בשיעור ראוי, ומשא"כ היכא דלא עשה אלא ג' דפנות, ל"מ אלא בדאיכא עומד בשיעור ראוי, עיי"ש, וצ"ע.

   ולולי דמסתפינא הי' נראה לפרש דמכוון ד' הר"ן הוא כד' הריטב"א, דהא דל"מ בדליכא עומד בשיעור ראוי, היינו רק דבכה"ג לא אמרינן תרי לבוד, כאשר כן מצינו במקומות רבים במכילתין דד' הר"ן מיוסדים ע"ד הריטב"א, וד' הר"ן אלו הם המשך למש"כ לעיל מינה דקמ"ל דאמרינן תרי לבוד, וע"ז כתב דדוקא בעומד ראוי, ולפ"ז ניחא הא דמהני בקנה קנה פחות מג"ט, וכמש"נ בדברינו לדעת הריטב"א, ומש"כ הר"ן דדוקא בפס ד' דהוי עומד ראוי, אף דבפס ד' דל"ב אלא לחד לבוד, ה"ז מועיל אף בדליכא עומד ראוי, י"ל דקושטא קאמר, דכל דאיכא עומד ראוי, אמרינן אף תרי לבוד, וכמש"א במחצלת ד' דאמרינן תרי לבוד, אך הדברים באו סתומים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומצינו כן בתוס' הרא"ש שם כתב, ז"ל, ואין להקשות תיסגי בב' חבלים שעביין יותר מטפח "אע"ג דאיכא ג' לבודין" כדאמרינן בספ"ק דעירובין דמקיפין ג' חבלים וכו', עכ"ל, והרי דבאמת בחבלים חשיב כג' לבודין, והא דמהני הוא משום דאמרינן ג' לבודין. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר בערול"נ שם שעמד בזה, עיי"ש שכתב על קו' התוס', ז"ל, א"ל דלעיל לא שמעינן רק דאמרינן לבוד לצד א' דהיינו מקנה לחבירו, אבל שנאמר לבוד לב' צדדים כגון הכא שצריך לומר למעלה ולמטה זה אכתי לא שמענו, די"ל דגם הכא אינו רק לצד א' דהיינו מן הסכך עד המחצלת, ומן המחצלת עד לארץ, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והעירני הר"מ שרון, דהנה התוס' לקמן די"ט. כתבו דהיכא דמפסיק סכך פסול, ל"ש למימר לבוד, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, אך בד' הראבי"ה סו"ס תרכ"ו מבו' דאמרינן לבוד אף היכא דמפסיק סכך, עיי"ש, ולמש"נ י"ל דזה תליא ביסוד דינא דלבוד, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)